פרק ב_6
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב דוד שלמה שימל

**דף טו ע"ב**

**פרק שני**

**בתמיהת הגרעק"א מ"ט איצטריך קרא שזר מחלל עבודה**

**הנפק"מ ב"פסול" זרות**

**א.** נתבאר בגמ' דבעי' לקראי שהפסולים מחללי עבודה, ותמה הגרעק"א דלרבא בתמורה דא"ע ל"מ מ"ט צריך קרא שמחלל עבודה הא בלא"ה א"ע ל"מ. וכבר נתבאר לעיל תירוצו דנפק"מ להולכת זר דמשום חיסרון הכשר יכול לתקונה ומשום שנתחדש שזר מחלל עבודה תו לא מצי לתקוני [ועי' לעיל שהבאנו תמיהת האבי עזרי וביאור פלוגתתו עם הגרעק"א]. עוד יהא נפק"מ (לתירוץ זה) בכל האופנים שנתבאר לעיל דרק מחמת הפסול זרות נפסל וכמו בבלילת זר או בשנים שעשו (למאן דמכשיר בשחיטה בישראל ועכו"ם שוחטים דאמרי' דל עכו"ם וה"ה הכא י"ל דל זר מהכא ורק מחמת הפסול נפסל), עוד הביאו נפק"מ בזה לנעשה פסול אחר ההזאה קודם שבא לאויר מזבח דאם משום א"ע ל"מ הוא תלוי בזמן מעשה העבודה ומשום ה"פסול" יש לפסול עד שבא לאויר מזבח.

עוד העירו ליישב עפ"י יסוד זה הערת הקר"א דאיכא טובא שנה עליו הכתוב לעכב, וביאור זה א"ש דבעי' לקרא ש"מחלל" עבודה ולא רק חיסרון הכשר.

אלא דיש להעיר ע"ז מדברי התוס' (די"ח ע"א ד"ה תלמוד) שכ' דסגי בכללא דחוקה לעכב ואי"צ ללמוד חוקה חוקה לחילול מזר, ומבו' מדבריהם שסגי בקרא לעיכוב עבודה ואי"צ קרא לחילול וצ"ע.

**בדין עבודת עכו"ם**

**ב.** והנה בשיטמ"ק (כ"ב ע"ב אות ב') תמה על ההו"א דגמ' ללמוד קרא ד"בן נכר" על עכו"ם דתיפו"ל שהוא זר. ותי' וז"ל: דשמא פסול דזרות אין שייך אלא מבני ישראל, עכ"ל. מבו' מדבריו דפסול זרות אינו משום העדר כהונה דהא ודאי דעכו"ם לאו כהן הוא אלא הוא "פסול". אלא דיתחדש לפי"ד חידוש גדול דכל הנפק"מ שנתבארו שיש בזר מחמת ה"פסול" לא יהיו בעכו"ם וכגון בלל עכו"ם או הוליך עכו"ם וחזר והוליכו כהן או שנים שעשו וכו' כיוון שכל הפסול בזרות באופנים אלו הוא רק מחמת הדין "פסול" שבו א"כ אם בעכו"ם לא שייך פסול זרות לא יהא פסול באופנים אלו.

**בתמיהת ה"אבי עזרי" מערל**

**ג.** עוד תמה האבי עזרי ע"ד הגרעק"א שמצינו בערל שעבודתו כשרה ולא אמרי' א"ע ל"מ. ויעוי' במנח"א שהאריך לבאר דבערל הוא איסור כניסה ולא איסור עבודה ואף שבכניסה הוא במלקות ובעבודה הוא במיתה מ"מ ענין החומר בעבודה הוא מחמת שהכניסה כה"ג יותר חמורה ולא מצד עצם העבודה ומה"ט לא שייך בזה אעל"מ [עוד עי' בשלמ"י (קמא) שכ' לבאר כעי"ז באופ"א שבערל האיסור מצד הגברא ולא מצד העבודה עי"ש אריכות דבריו].

**בירור אעל"מ בעבודת קדשים**

**ד.** אלא דבעיקר מה שנקט הגרעק"א דשייך אעל"מ בעבודת קדשים העירו בזה דהנה ידוע תמיהת האחרונים מ"ט בשחיטה בשבת לא נימא א"ע ל"מ, ונתבאר שם כמה תירוצים באחרונים מ"ט לא שייך בזה א"ע ל"מ א. ברעק"א (ח"א קכ"ט) כ' דכל שאי נימא שלא מהני לא יתוקן האיסור לא אמרי' א"ע ל"מ ב. בקוה"ע סע"ד כ' דענין ל"מ שייך רק שלא יחול חלות האיסור וע" ל"א האי כללא אלא היכא שהאיסור על החלות עיי"ש ג. עוד כ' שם דענין א"ע ל"מ היינו דווקא בחלות הבא מכח האדם ולא כשעושה מעשה גרידא, ולפי"ז יש לדון בתירוצים אלו אם שייכים גם בעבודת קדשים דלכאו' עיקר האיסור הוא המעשה עבודה ולא ההכשר ואין ההכשר בה מכח האדם וא"כ לא שייך בזה א"ע ל"מ לדון שלא יהא הכשר ודו"ק.

**בפסול שתויי יין בקדשים**

**בירור יסוד האיסור בעבודת שתויי יין**

**א.** מתני' כל הפסולים שקיבלו דמן זר אונן וכו' הקשו התוס' מ"ט לא תני במתני' שתויי יין, וביארו משום דקתני ביה חילול בהדיא. ובשיטמ"ק ביאר משום דמוזהרים משעת ביאה, ולפו"ר כוונתו דכיוון דאסורים מקודם העבודה לא חש לשנותו.

אמנם שמעתי בביאור כוונתו עפ"י המבו' בר"מ בריש הל' ביאמ"ק וז"ל: כל כהן הכשר לעבודה אם שתה יין אסור לו להכנס מן המזבח ולפנים ואם נכנס ועבד עבודתו פסולה וחייב מיתה בידי שמים וכו' ומדוקדק מדבריו דעיקר האיסור משום הכניסה [ומה שחייב מיתה על העבודה היינו שהוא כניסה יותר חמורה (וכ"ה בפרועי ראש וכמש"כ לעיל ליישב בזה תמיהת האבי עזרי ע"ד הגרעק"א בריש פירקין) וע"ע בזה בחי' הגר"ח שם הט"ו)]. ומעתה כוונת השיטמ"ק דהמשנה מנתה איסורי עבודה ולא איסורי כניסה.

עוד הביא המנח"א שהעירו לבאר לפי יסוד זה דברי הרמב"ן בפר' שמיני שכ' דאין פסול שתויי יין בבמה משום שאיסור זה שייך דווקא במקדש שיש בו איסור כניסה ולא בבמה, ולפי"ז דין הוא דשתויי יין כשרים בפרה דהא אינם "פסולי עבודה".

**דין מיתה בעבודה שאינה תמה (ובעבודות שפסולים כשרים)**

**ב.** והנה שי' רש"י (להלן די"ח ע"א) דשתויי יין אין חייבים מיתה אלא בעבודה תמה [דהמקור הוא חוקה חוקה ממחוסר בגדים דהו"ל כזר שאין חייב מיתה אלא בעבודה תמה]. אמנם בר"מ משמע שבכל עבודה חייבים מיתה. וכ"ה ריהטת דברי התוס' ריש פירקין בד"ה אתא (בסוה"ד) וכבר עמד בזה הגרעק"א [ועי' ברש"ש במה שדחה בדבריהם]. והביאור בשי' הר"מ (והתוס') דמשום שהאיסור הוא משום הכניסה ע"כ בכל עבודה אפי' אינה תמה יש חיוב מיתה.

ובמנח"א הביא דברי התו"כ בפר' שמיני שחידש רבינו הלל ששתויי יין שעשה יציקה חייב מיתה, וצע"ט הא עבודה זו כשרה בפסולי עבודה והיאך יהא בזה מיתה בשתויי יין, וביאר בקובץ הערות להגר"י הוטנר דרבינו הלל ס"ל איסור שתויי יין הוא איסור כניסה ולא פסולי עבודה וכל עבודה הוי ככניסה חמורה שחייב עליה מיתה.

**שי' הרדב"ז בזה**

**ג.** והנה להנתבאר אף שיש חומרא בשתויי יין שחייבים מיתה גם בעבודה שאינה תמה (או אפי' בעבודות שפסולים כשרים בה) מ"מ יש בזה קולא שאם יעבוד בצינורא מבחוץ לא יהא חייב מיתה. אמנם ברדב"ז כ' ע"ד הר"מ שמש"כ שבעבודה חייב על הכניסה הוא לאו דווקא וגם על עבודה לחוד חייב.

**הערות בדין ערל**

**הנפק"מ אם פסול ערל משום שהוא כטמא או פסול בפנ"ע**

**א.** מתני' ערל טמא וכו' הקשו בתוס' ד"ה טבו"י מ"ט תני טבו"י והדר טמא וביארו דניח"ל למיתני לטמא בהדי ערל, ועוד דאיכא תנא דמרבי לערל כי טמא מיהו סוגיא דגמ' דלא כוותיה מדמצרכינן תרי קראי, וכי תימא דאיצטריך לקרבן ציבור וכו' בכתבי הגרי"ז כ' דאיכא נפק"מ לדין עושה שיריים דטמא (אפי' דזב) עושה שירים ואעפ"י שטומאת זיבה לא הותרה בציבור מ"מ כיוון דשם טומאה הותרה עושה שירים ועלה איצטריך קרא לערל שפסול לגמרי ואין עושה שיריים. עוד יהא נפק"מ לפי"ז גם לעלה לא ירד דמשום קרא יש לפוסלו לגמרי ואם עלה ירד ואין לו מעלת טמא דיש לו הכשר במק"א וצ"ע.

**אי ערל לאו כטמא האם כשר בבמה**

**ב.** יעוי' בקר"א שכ' דאיכא נפק"מ אם הוא משום ערל כטמא לענין במה דטמא אסור בבמה ואם פסולו מקרא י"ל שכשר בבמה. אמנם במשך חכמה (לך לך) מבו' שערל כבעל מום דכתיב "אתהלך לפני והיה תמים" ומעתה גם אי ערל לאו כטמא כיוון דהוי בעה"מ פסול בבמה.

**דף טז ע"א**

**בדין יושב (ובדין ישיבה בעזרה)**

**מקור חילול עבודה ביושב ואיסור ישיבה בעזרה**

**א.** מתני' והיושב, ובגמ' מבו' שהמקור מדכתיב "לעמוד לשרת", ולהלן בגמ' דכ"ג ע"ב מבו' ענין הילפותא דמדכתיב "כי בו בחר ה' אלוקיך מכל שבטיך לעמוד לשרת" למדנו דהו"ל כזרים ופירש"י שם דכיוון שלא נבחרו לשרת אלא בעמידה ע"כ בישיבה הו"ל כזרים וזר מיחל עבודה. והעירו בזה דמבו' מדברי הגמ' שהוא פסול בהגברא שבישיבתו אין לו מעלת כהונה ולא פסול בצורת העבודה גרידא. ונפק"מ בזה דהנה מבו' במנחות דכ"ו לענין קמץ בימינו ונתן לשמאלו דפסול משום דהו"ל כנשפך (והיינו דשמאל אינו פסול בצורת העבודה אלא דכלפי שמאל אין כאן מעלת כהונה) ולפי"ז ה"ה הכא אם יקמוץ וישב יהא כנשפך על הריצפה ולא יועיל שיעמוד וימשייך הנתינה בכלי וההקטרה.

והנה הגמ' דנה מהו המקור שזר מחלל עבודה ודנה ללמוד מיושב, וצע"ט הא יושב גופא אין מיחל עבודה אלא משום דהוי כזר. וציינו להיפ"ע שכ' ליישב בזה דבגמ' שם אי' ברייתא דילפי' מהמשך הכתוב "העומדים שם" ששנה עליו הכתוב לעכב, וביאר היפ"ע דלהאי תנא אי"צ ללמוד מזר אלא התרי קראי גופא לעכב מלמד שמחלל עבודה וכל דברי הגמ' "מכדי יושב כזר וכו'" דווקא לרבא אר"נ שהזכיר רק הקרא ד"לעמוד לשרת" וע"כ לדידיה הוצרכה הגמ' לבאר דהוי כזר, ומעתה י"ל דרב משרשיא דסוגיין דיליף זר מיושב ס"ל כהברייתא שאיכא תרי קראי ביושב לעכב ואי"צ ללומדו מזר.

אלא דיש להעיר להנתבאר לעיל דאעפ"י שיש תרי קראי לעיכובא מ"מ איצטריך קרא ש"מחלל עבודה" וא"כ גם לתנא דברייתא דילפי' מ"העומדים שם" עיכובא אכתי בעי' ללמוד מזר שהוא מחלל עבודה, וכבר הערנו לעיל שמדברי התוס' (די"ח ע"א ד"ה תלמוד) מבו' דאחר שיש קרא לעכב אי"צ קרא לחילול עבודה וצ"ע.

עוד הוסיף היפ"ע לבאר עפ"י פלוגתא הנ"ל דהנה אי' בירושלמי מח' האם יש ישיבה בעזרה למלכי בית דוד, וביאר שם טעם הפלוגתא האם אין ישיבה בעזרה מה"ת, ויסוד הפלוגתא האם ילפי' מ"לעמוד לשרת" איסור ישיבה בשעת העבודה ומ"העומדים שם" שלא בשעת עבודה (וישיבה בעזרה מה"ת) או דילפי' מ"העומדים שם" ששנה עליו הכתוב לעכב לשעת עבודה וליכא קרא לאסור ישיבה בעזרה מה"ת.

ויש להעיר דברש"י ביומא דכ"ה ע"א כ' דהמקור לאיסור ישיבה בעזרה מקרא ד"לעמוד לשרת וכו' העומדים שם לפני ה'", וצ"ב הא מהאי קרא ילפי' איסור עבודה בישיבה ואי"ז מקור ללמוד איסור ישיבה בעזרה. וי"ל להנתבאר דכוונת רש"י לסיפא דקרא ד"העומדים שם" וגו' ללמוד מיניה איסור ישיבה בעזרה, אלא דמבו' שם מדברי רש"י דאעפ"י שילפי' מקרא לאסור ישיבה בעזרה מה"ת מ"מ מותר למלכי בית דוד וכמו שהביא שם רש"י המקור לזה שדוד ישב בעזרה עי"ש.

**בקו' התוס' היאך משכח"ל יושב האוכל בקדשים**

**ב.** נתבאר בגמ' למילף פסול זר ק"ו מיושב "ומה יושב שאוכל אם עבד חילל זר שאינו אוכל אינו דין שאם עבד חילל". וכתבו בתוס' דיושב אוכל היינו במורם מקדשים ובכור, ביאור דבריהם נתבאר יותר באריכות בתוס' ביומא דכ"ה ע"א דהוקשה להם דהא אין ישיבה בעזרה ולא משכח"ל דיושב אוכל וביארו דמשכח"ל במורם מקדשים (היינו קק"ל) או בבכור שנאכל בכל העיר (וכ"כ להדיא בתוס' ביומא).

ובאבי עזרי (הל' בית הבחירה) תמה על עיקר קושיתם דאף אם אין ישיבה בעזרה מ"מ כיוון שמדין הקדשים אין דין לאכול בעמידה א"כ שייך ק"ו הנ"ל. [ולכאו' י"ל דס"ל להתוס' דאם לא משכח"ל אכילת קדשים בישיבה לא שייך הק"ו. והעירו דשפיר משכח"ל באנסוהו ליישב וכדו' דמותר באכילה אם אין איסור מדין הקדשים].

ויעוי' בתוס' ביומא (שם) שצידדו התוס' לתרץ דנפק"מ ללשכות חול הפתוחות בקודש שיכול לאכול שם משום שריבתה התורה חצירות הרבה, ודחו להוכיח מסוגיא שם דהוו כעזרה גם לענין איסור ישיבה. אמנם ביומא דכ"ח ע"ב נקטו התוס' דאעפ"י שהם כעזרה לאכילה מ"מ מותרים בישיבה ויש לברר טעמי פלוגתתם בזה. וביארו בזה דנחלקו מה נתחדש בהדרשא שריבתה תורה חצירות הרבה לאכילה האם חידשה תורה היתר אכילה גרידא וא"כ מותר ליישב שם או שחידשה תורה שיש בהם קדושת עזרה ואסור ליישב בהם.

עוד כתבו בתוס' ביומא (שם) ובשיטמ"ק בסוגין דכיוון דכתיב למשחה ילפי' מהא שיכולים לאכול כשהם יושבים בעזרה. עוד כ' התוס' ביומא לתרץ דכל האיסור דווקא שלא לצורך עבודה אבל לצורך עבודה מותר וכיוון שהאכילה משלמת הכפרה דכתיב "ואכלו וגו'" הו"ל כצורך עבודה ומשרא שרי.

העולה מן הדברים ד' אופנים בישוב הערת התוס' היאך משכח"ל דיושב באכילת קדשים א. בקק"ל בכל העיר ב. בקד"ק בלשכות חול הפתוחות לקודש ג. היתר מיוחד לצורך אכילה דכתוב "למשחה" ד. היתר לצורך עבודה (דהא אכילת כהנים מכפרת). ולפו"ר גם להתירוצים שיש היתר אכילה בישיבה בעזרה היינו דווקא בקד"ק ולא בקק"ל. [ומש"כ רש"י ותוס' חולין ד"צ שהיו הכהנים רגילים לאכול שלמים בעזרה לפו"ר היינו בעמידה (או שהוא איסור מדרבנן וכמו שיתבאר להלן והקילו בקדשים)]

**האם איסור ישיבה בעזרה מדאורי' או מדרבנן**

**ג. ו**הנה מעיקר קושית התוס' מבואר דס"ל דאיסור ישיבה בעזרה הוא דאורי' אמנם בהמשך דבריהם (בד"ה מיושב) דנו האם איסור ישיבה בעזרה הוא מדאורי' או מדרבנן, ונקטו לעיקר שהוא דרבנן ולפי"ז כ' בחק נתן דאין מקום לקושיתם כלל.

ובעיקר נידון זה יעוי' במשנל"מ (הל' ביאת מקדש) שהאריך לדון האם הוא מדאורי' או מדרבנן והביא שמדברי רש"י ביומא (דכ"ה) שהביא קרא ד"לעמוד לשרת וכו' העומדים שם" מבו' שהוא מדאורי', אמנם בסנהדרין (דק"א ע"א ד"ה גמירי) פירש"י דהאיסור הוא מהלמ"מ [וכ"ה לשון הגמ' שם "**גמירי** אין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד בלבד"], ובסוטה ד"מ כ' רש"י הטעם משום שאין כבוד שמים בכך ומשמע שהוא מדרבנן [אמנם בר"מ (פ"י מבית הבחירה) מבו' שהוא מדין "מורא מקדש" ומשמע שם שהוא טעם לאסור מדאורי']. וכבר עמד בחת"ס ביומא בסתירת דברי רש"י בג' מקומות אלו.

ובס' דברות אריאל כ' ליישב בזה דכוונת רש"י בסנהדרין שהוא מהלמ"מ אינו לעיקר האיסור אלא למה שהותר למלכי בית דוד ולא למלכי ישראל משום הלמ"מ. [ונראה דמש"כ רש"י בסוטה ד"מ שאי"ז כבוד וכו' היינו לבאר הטעמא דקרא והטעם שהוצרך לכך משום דהוקשה לו שאם אסור מדאורי' היאך מותר למלכי בית דוד וע"כ ביאר דמשום שהאיסור משום כבוד שמים ע"כ אין כאן חיסרון כבוד שמים בישיבת מלכי בית דוד משום שחלק לו המקום מכבודו].

ולכאו' סברת התוס' ביומא שיש היתר משום צורך עבודה יותר א"ש אם הוא מהלמ"מ או משום מורא מקדש די"ל דע"ז לא נאמרה ההלכה או שאין בזה חי' במורא אולם אם הוא מקרא ד"העומדים" דוחק הוא מסברא לחלק בזה.

והנה התוס' הביאו ראיה לדבריהם שהאיסור הוא מדרבנן ולא מדאורי' דאל"ה מ"ט איצטריך לקרא דעבודה דווקא בעמידה הא בלא"ה אין ישיבה בעזרה, ותמיהתם לשיטתם לעיל דאין היתר ליישב אפי' לצורך אכילה או עבודה דאל"ה ודאי איצטריך לקרא לאסור עבודה בעמידה גם באופן שמותר לו לישיב.

**היתר הישיבה למלכי בית דוד**

**ד.** נתבאר דנחלקו אמוראי בירושלמי אם יש היתר ישיבה למלכי בית דוד. וברש"י ביומא (דכ"ה) הביא קרא דמבו' דדוד ישב ומהאי ילפי' ההיתר למלכי בית דוד (ונתבאר לעיל בשי' רש"י דהוא הלמ"מ שדווקא מלכי בית דוד ולא מלכי ישראל).

והקשו האחרונים מהמבו' בנביא שמואל שעלי הכהן ישב על הכסא על מזוזת היכל ה' והא מבו' בסוטה ד"מ ע"ב שגם כה"ג אינו רשאי לישיב בעזרה. ובדברות אריאל הביא מס' מלא הרועים (ענין ישיבה בעזרה אות ז') שכ' לבאר דקודם מלכות בית דוד היה ההיתר למובחר שבעם שהוא הכה"ג ורק אחר שנתחדשה המלכות אין היתר אלא למלכי בית דוד בלבד.

**בפסול אונן**

**בדין אונן הפסול בעבודה אם הוא מדין הקדשים או מדין האנינות**

**א.** נתבאר במתני' דאונן מחלל עבודה, ונתבאר בגמ' כמה מקורות לזה. והנה מצינו ג' דינים באונן א. הנתבאר במתני' שפסול לעבודה ב. אינו אוכל בקדשים ג. אין משלח קרבנותיו, ויש לברר בהנהו דינים מה הם מדיני הקדשים ומה הם מדיני האנינות [עיקר הדברים להלן מס' "נפש טובה"].

והנה ברש"י ביומא די"ג חידש דכהן שנעשה אונן באמצע העבודה גומר עבודתו. ובגבו"א תמה טובא ע"ד רש"י דהא אונן מחלל עבודה וכמו ששאר פסולים שנפסלו באמצע עבודתם פסולים לעבודה (וכמבו' בהיה מזה ונקטעה ידו) כך גם כהן הדיוט שנעשה אונן יש לו להפסיק כדי שלא יחלל עבודה.

ובאבי עזרי (הל' ביאת מקדש) כ' לבאר שי' רש"י דהנה כהן בעבודתו ה"ז כרגל אצלו (עיי"ש הכרחו מהר"מ) וכיוון שכן יש להתיר לו לסיים עבודתו וכמבו' בגמ' במו"ק (י"ד ע"ב) שטעם ההיתר בכה"ג שמקריב אונן משום שרגל הוא אצלו. מבו' מדבריו להכריח מסוגיא דמו"ק שטעם האיסור בעבודה הוא משום אנינות (ויתבאר להלן). ויסה"ד מבו' בערול"נ ביבמות ד"ע שחידש שאונן מותר לעבוד בשבת ויו"ט שאין בהם דיני אנינות.

[ובס' "משא יד" (מהגרי"ד אילן) כ' להביא ראיה מהמג"א דלא כהערול"נ והאבי עזרי דהנה בפרקי דר"א הביא דברי הילקוט שאברהם אבינו היה כה"ג בזמן העקידה להקריב מנחתו ונסכו. ובהגהות הרד"ל שם כ' טעם אחד עפ"י הריקנטי שהעבודה היתה ביוה"כ שכל העבודות טעונות כה"ג, עוד הביא מהזית רענן (להמג"א) שביאר בזה דמשום שאחר שחיטת יצחק היה אונן ע"כ ההיתר להקריב המנחה והנסכים הוא משום שנעשה לכה"ג. ומבו' במג"א דאעפ"י שהעבודה היתה ביו"ט בכ"ז שייך דיני אנינות והוצרך להיות כה"ג ודלא כהערול"נ. (אלא דבעיקר הדברים יש להעיר מ"ט הוצרך הילקוט לזה הא היה זה ציווי מפורש מהקב"ה, וצ"ל דהוקשה לו תינח העקידה אולם המנחה והנסכים היאך הקריב וע"כ משום שנעשה כה"ג. ובזה יש ליישב גם קו' המקור ברוך על המג"א דלמש"כ רש"י דמותר לו להמשייך העבודה א"כ גם בלא שהיה כה"ג מותר, ולהנתבאר עיקר קו' הילקוט (להמג"א) הוא משום הקרבת הנסכים והמנחה שאין מחויב להקריבם על הזבח ואין כלפיהם ההיתר שהתחיל בעבודה)].

אלא דהדברים צע"ט דהא מעיקר הדין שאונן מחלל עבודה מבו' שהוא מ"פסולי עבודה". [וכן מוכרח מהא דילפי' לה מק"ו דבע"מ ויושב ומהא דילפי' חילול בזר מאונן וע"כ הוא מדיני הקדשים ולא מדין באנינות]. אלא דיש לברר האם כל איסורו רק מדיני הקדשים או שיש עליו איסור לעבוד גם מדיני האנינות.

ולכאו' מסוגית הגמ' במו"ק (י"ד ע"ב) הנ"ל מבו' שהוא גם מדיני האנינות, דהנה הסוגיא שם דנה האם ניהוגי מצורע נוהגים ברגל (היינו פריעה ופרימה ופרישה מן המחנה) והביאה הגמ' ראיה מהא שילפי' מקרא דכה"ג שהוא צרוע אסור בעבודה ואעפ"י שהוא כרגל אצלו דהא מקריב אונן וע"כ דמצורע חייב לנהוג ברגל מנהגי אנינות. ומבו' להדיא מסוגית הגמ' דאיסור ההקרבה כשהוא אונן היינו גם מדיני האנינות דאם היה זה רק מדין הקדשים ונתחדש שאין איסור בזה כלפי כה"ג היאך הביאה הגמ' ראיה לניהוגי מצורע ברגל.

אמנם ברש"י שם ביאר הראיה מכה"ג מקריב אונן היינו שמשלח קרבנותיו (וכמבו' בב"ק דק"י ע"א), וכבר עמדו המנחת ברוך (סי' ע"ח ענף ב') והגר"ח (בכתבים) ע"ד רש"י מ"ט פירש כן וביארו כהנתבאר לעיל דמה שמקריב אונן אי"ז שייך לדין האנינות וע"כ אין ראיה שהוא כרגל אצלו אלא הוא דין מדיני הקדשים שאונן פסול לעבודה ובכה"ג לא נתחדש פסול זה אולם הדין דאין משלח קרבנותיו (אפי' ע"י אחרים) הוא מדיני האנינות ומהא דכה"ג משלח קרבנותיו כשהוא אונן מוכח שהוא כרגל אצלו שאין בו דיני אנינות. [ובאמת צע"ט לפי"ז דברי רש"י ביומא די"ג שגומר עבודתו].

**בדין אונן אין משלח קרבנות**

**ב.** הנתבאר מדברי רש"י הנ"ל דדין שילוח קרבנותיו הוא מדיני האנינות, ויש להביא ראיה לזה משי' הר"מ שכ' (פ"ב מביאת מקדש) שהאבל אינו משלח קרבנותיו כל שבעה ואפי' יין או עצים ולבונה וכו', ותמוה הא עצים לכאו' הכוונה קרבן עצים והא קי"ל כרבנן דאין קרבן עצים, ולהנתבאר שהאינו מביא קרבנותיו הוא מדיני האנינות א"ש שאפי' נדבותיו להקדש (להקרבה) אין מביא כשהוא אונן.

ויש לדון האם הוא רק מדיני האנינות או שהוא גם מדיני הקדשים, ויעוי' בר"מ (שם) שכ' דהאבל אינו משלח קרבנותיו כל זמן שאינו ראוי לביאה וכו' אבל המנודה יש בו ספק אם משלח או אינו משלח לפיכך אם הקריבו עליו נרצה עכ"ל. וצ"ב מ"ט אם אסור לו אינו נרצה הא איסורו משום ניהוגי הנידוי (כענין אבילות) ולכאו' מבו' שיש גם דין מדין הקדשים שיש חיסרון בקרבנו. אמנם הגר"ח דקדק בדברי הר"מ לאידך גיסא דמהא שהנידון רק כלפי הגברא האם נרצה מבו' שהקרבן עצמו כשר וע"כ האיסור רק מדין ניהוגי האבילות והנידוי ולא מדין הקדשים.

העולה שהאיסור עבודה הוא רק מדיני הקדשים והדין שאינו משלח קרבנותיו הוא רק מדין ניהוגי האבילות.

**בדין אונן אסור באכילת קדשים**

**ג.** עוד יש לברר דין איסור אכילת קדשים האם הוא מדיני הקדשים או מדיני האנינות. והגרי"ז הביא ראיה לזה מהא דילפי' דאונן אסור בקדשים ק"ו ממעשר והתם ודאי הוא מדיני המעשר [דהא צריך להתוודות על המעשר "לא אכלתי באוני ממנו" שקיים דיני המעשר כהלכתם] וא"כ ה"ה בקדשים. ובערול"נ (יבמות ד"ע) הוכיח כן מהא דתנן דאונן טובל ואוכל פסח לערב ואמרי' עלה בגמ' דמבו' מהא שאנינות לילה דרבנן, ואם האיסור מדיני האנינות הא בלא"ה בלילה שהוא יו"ט אין ניהוגי אנינות וע"כ הוא מדיני הקדשים. עוד מבו' כן מהא דכה"ג מקריב אונן ואינו אוכל ואי נימא שהוא מדיני האנינות הא כיוון שהוא כרגל אצלו מ"ט אינו אוכל.

אמנם בתורי"ד ובריטב"א במו"ק מבו' שהטעם שאינו אוכל משום שהוא כרגל רק לגבי עבודה ולא לגבי אכילה ומבו' מדבריהם לאידך גיסא שהוא מדיני האנינות וכיוון שאי"ז כרגל אצלו לגבי אכילה לכך אסור.

ויש להעיר סתירה בדברי הר"מ דבפ"א ה"א מהל' אבל כ' שמ"ע להתאבל וכו' שנאמר "ואכלתי חטאת היום היטב בעיני ה'" ומבו' שהוא מדין האבילות ומאידך גיסא בפ"ב ה"ז כ' וז"ל: ומנין שעבודת האונן פסולה ק"ו אם בע"מ שאוכל וכו' אונן שהוא אסור בקדשים שנאמר לא אכלתי באוני וכו' דין הוא שיחלל. ובסו"ד כ' דכה"ג אעפ"י שמקריב אונן אסור באכילת קדשים שנאמר "ואכלתי וכו'".

וצ"ב לפי"ז מ"ט הוצרך לעיל להמקור ממע"ש. וי"ל דמקרא ד"ואכלת חטאת היום" יש ללמוד שאסור מדיני האנינות, ומה"ט הביא הר"מ מקור זה בהל' ביאת מקדש לבאר מ"ט כה"ג אף שמקריב אונן מ"מ אסור באכילת קדשים מדיני האנינות, אולם כשבא ללמוד מאיסור האכילה דאונן עבודתו פסולה בזה הוצרך הר"מ לבאר המקור ממעשר שמצינו הקדשים שאונן אסור בהם.

**דף יז ע"ב**

**במצות בגדי כהונה**

**בפלוגתת הראשונים האם מצות בגד"כ נמנית כמצוה**

**א.** הר"מ בספר המצוות (מ' ל"ג) כ' שמ"ע ללבוש בגדי כהונה ואז יעבדו וכו' שהם ח' בגדים לכה"ג וד' בגדים לכהן הדיוט וכו' וברמב"ן כ' דהבה"ג לא מנה מצוה זו משום שאינה אלא הכשר עבודה והכריח כדבריו מהא שלא נמנית מצוות בגדי כה"ג לחוד ובגדי כהן הדיוט לחוד וע"כ כולם חלקים מחלקי העבודה וע"כ לא נמנים כמצוה בפנ"ע[[1]](#footnote-1). ובסו"ד הסיק הרמב"ן שהמחוור כדברי הר"מ דיש למנותם כמצוה בפנ"ע.

ובפשטות הנידון האם יש למנותם כמצוה הוא האם יש מצוה של לבישת בגדי כהונה, ובאמת כ"ה מוכרח בשי' הראב"ד דס"ל דאפי' שלא בשעת עבודה יש היתר כלאים וע"כ דעצם הלבישה היא מצוה. אמנם שי' הר"מ שההיתר רק בשעת עבודה ובשיטתו אין הכרח שיש מצוה בלבישה בפנ"ע אלא י"ל שהוא מדיני העבודה ואעפי"כ נמנה כמצוה בפנ"ע וכמו שהאריך במגילת אסתר להביא דוגמאות דיש הכשר מצוה שהיא כמצוה בפנ"ע שנמנית במנין המצוות [כעין שריפת פרה שהיא הכשר לאפרה] וא"כ י"ל שבגד"כ הם כחלק נפרד במצוה ולא חלק מהשלמת המצוה וע"כ יש לו להמנות כמצוה בפנ"ע עיי"ש שהאריך בזה, ולפי"ז א"ש שי' הר"מ שאין מקום למנות בגדי כה"ג וכהן הדיוט כב' מצוות חלוקות.

ובאמת דהוא מבו' גם בשי' הרמב"ן גופיה דהנה אף שהקשה הרמב"ן ע"ד הר"מ דא"כ ימנה בגדי כה"ג ובגדי כהן הדיוט כב' מצוות מ"מ הסיק בדברי הר"מ שיש למנותו כמצוה וצ"ב מ"ט לא יקשה ע"ד כנ"ל. וע"כ דבדברי הר"מ הבין הרמב"ן שהיא מצוה מצד עצם הלבישה ומה"ט השיג כנ"ל אולם הרמב"ן גופיה ס"ל שהיא מצוה כהכשר לעבודה ומה"ט אין למנותם כב' מצוות.

**ביסוד האחרונים שיש ב' דינים בבגדי כהונה**

**ב.** ויסה"ד לבאר כך שי' הר"מ שאי"ז דין לבישה בפנ"ע אלא מצוה משום העבודה (ויש להחשיבו כמצוה בפנ"ע משום שאי"ז חלק מחלקי העבודה אלא מצוה בפנ"ע היאך יעשה העבודה) נתבאר בכתבי הגרי"ז אלא שיעוי"ש שהוסיף דיש ב' דינים בבגד"כ בשעת עבודה א. דכל שאין לו בגד"כ יש חיסרון בכיהונו והו"ל כזר שחייב מיתה ומחלל עבודה [וכמו שילפי' מקראי דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם], ב. שהעבודה עצמה מחייבת שיהא בבגדים[[2]](#footnote-2).

ויעוי' באתוון דאורי' (כלל י"ט) שדן בזה האם רק הכהונה צריכה בגדים (והיינו שבלא בגדים אין הוא כהן והו"ל כזר העובד) או שהעבודה צריכה בגדים ודן (ומדבריו מבו' דלא מסתבר שב' דינים הם עיי"ש באורך). ויש להעיר ע"ד דגם להצד שאי"ז דין בכהונה מ"מ אי"ז דין ב"עבודה" [וכמו שדן שם לפי"ז דעבודות הנצרכות בכה"ג דווקא אם יעשם כהן הדיוט בד' בגדיו הו"ל מחוסר בגדים] אלא י"ל שהוא דין בעובד שיעשה העבודה בבגדים ודו"ק.

ובתורת הקודש (סי' נ"ג) האריך ביסוד זה וכ' להכריח מהמבו' בגמ' דבעי' לקרא למעט בגדי כהונה בבמה וצ"ע דהא זר כשר בה וע"כ שדין בגדים אינו רק הכשר להכהן שיהא ככהן ולא כזר אלא כהכשר לעבודה ומה"ט אעפ"י שזר כשר בבמה אכתי הו"א שיהא בבמה דין בגדי כהונה (אפי' בזר שעבד) לולי המיעוט.

עוד הביא שם ראיה לזה מהמהרי"ט קידושין ל"ו, דהנה בתוס' שם תמהו מ"ט איצטריך קרא למעט נשים הא בלא"ה יש בהם חיסרון בגדים וביארו התוס' דמיירי בשלבשו או דכיוון דלא נצטוו אין הבגדים מעכבים בהם, וכ' המהרי"ט דכ"ד התוס' היינו לענין חילול עבודה אבל הא ודאי שלא היה הכשר בלא בגדים. וביאור הדברים כדברי הגרי"ז דהא ודאי דהכשר העבודה הוא בבגדים אבל החילול עבודה הוא משום זרות וכל סברת התוס' כלפי דין הזרות מצד הכהן דכל שאין צריך בגדים אין מחלל עבודה אבל העבודה מחייבת בגדים.

**עוד בהחקירה בגדר דין בגדי כהונה**

**ג.** ובעיקר החקירה האם בגד"כ מקדשים את הכהן לעבוד עבודה או שהוא צורה בעובד שיהא לבוש בבגד"כ בזמן עבודתו, יעוי' בלשון התוס' דכ"ד שהבגד"כ מקדשים את הכהן לעבודה וכן משמע מהדרשא שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והיינו שהבגד"כ מקדשים אותם להחשב יותר כהנים בזמן שהם בכיהונם ובלא בגדים הוי להו "זרים" [ומשמע שאי"ז רק פסול זרות אלא שהם ממש זרים (היינו לענין עבודה דודאי לגבי דיני אכילת תרומה וכדו' סגי בכיהונם בלא בגדים אולם לגבי עבודה צריכים להיות בכיהונם) ועי' הגהות מרדכי גיטין אות תס"א שהביא מר"ת שאין איסור משתמש בכהן כשאין בגדיהם עליהם ועיי"ש ברבינו פטר שתמה עליו.].

והראוני לדברי החזו"א (קידושין קמ"ח לדף לו) שתמה מהכ"ת להכשיר אשה לעבודה והא לא נתכהנו אלא אהרן ובניו וזרעו ולא נשים ועי"ש שהסיק דכהונתה משום טפלותה לאביה ולא משום כהונתה שלה, וסיים ע"ז "ולפיכך נסתפקו בתוס' שאי"צ בגדי כהונה" וצ"ב דבריו. ונראה כוונתו דמשום שכל דין בגד"כ כדי להוסיף בכהונתם א"כ בנשים שבלא"ה כיהונם שלא מחמת עצמם אלא מחמת טפילותם אי"צ גם הבגדים כדי שיהיו כהנות הכשרות לעבודה אולם אם היה זה דין שצורת העובד שיהא עם בגד"כ לא היה מקום לסברתו שנשים לא יצטרכו משום טפילותם בגדי כהונה.

אלא דיש להביא ראיה שהוא גם דין בצורת העובד שיהא עם בגד"כ כמו שהוכחנו לעיל מבמה ועוד ראיה לזה ממה שדנה הגמ' שאי"צ קרא למיותר בגדים דיש ללומדו מפרשת מחוסר בגדים וצב"ט דאם הוא דין היאך מתקדש לכהונה גרידא היאך נלמד מיות"ב ממחוס"ב וע"כ שהוא דין בצורת העובד שיהא עם בגדים מסוימים וס"ל לגמ' דכמו שצריך להיות בבגדים מסוימים כך צריך שלא יהיו עליו עוד בגדים אחרים.

**בפלוגתת הראשונים האם בגד"כ הוי בגדי שרת**

**ד.** עוד העירוני לבאר בסברות אלו פלוגתת הראשונים האם בגד"כ הוי כלי שרת דשי' הרמב"ן והריטב"א קידושין דל"ו שאינם כלי שרת משום שאינם אלא להכשיר ושי' התוס' שהם ככלי שרת. והעירו האחרונים מ"ש מכיור שהוא להכשיר והוי כלי שרת ויעוי' באבי עזרי שביאר דכיור הוי כלי שרת משום שהוא מכלי המקדש (וכבר האריכו לדון בגדר דין הכיור ואכמ"ל).

ולהנתבאר י"ל דדווקא כיור שהוא "מקדש" הכהנים לעבודה הוי כלי שרת משא"כ בגד"כ אינם אלא צורה בהעובד היאך ראוי לעבודה ומה"ט ס"ל להראשונים שאין להחשיב זאת לכלי שרת, והתוס' ס"ל שהבגד"כ מקדשים את הכהנים לעבוד וע"כ שפיר הוי ככלי שרת.

**בשי' הרס"ג שרק בגדי כה"ג יש בהם מצוה בפנ"ע**

**ה.** בסה"מ להרס"ג מנה מצוות "שמונה בגדים לתפארת" ומשמע מדבריו דדווקא הח' בגדים הוא מ"ע ולא הד' בגדים ושמעתי לבאר בדבריו דס"ל דהד' בגדים אין בהם מצוה כסברת הרמב"ן בשי' הבה"ג שאינם אלא הכשר עבודה ודווקא הח' בגדים של כה"ג שאינם נצרכים לההכשר עבודה הם מצוה בעצם הלבישה. [אמנם הגרי"פ ע"ד הרס"ג כ' שמוכח מדבריו דס"ל דהמצוה הוא העשיה ולא הלבישה (וביאר הסברא כנ"ל שבשעת עבודה אי"ז אלא הכשר) עיי"ש באורך הכרחו לזה ולפי"ז ביאר דמש"כ הרס"ג "שמונה" בגדים הוא לאו דווקא וה"ה הד' בגדים].

**בחי' המקד"ד דצריך לחנך בגדי כה"ג לשם כה"ג**

**ד.** במקד"ד (לו, א) חידש דבגדי כה"ג אפי' אותם השוים לכהן הדיוט אינם ראויים לכהן הדיוט כיוון שהם בגדי כה"ג וצריכים הבגדים חינוך לשם בגדי כה"ג [ועי"ש שתלה זאת בפלוגתא ביומא אם אבנט של כה"ג זהו אבנטו של כהן הדיוט ואכמ"ל בזה]. וקצת מקור לזה מדברי הר"מ שכ' מנין בגדי כהן גדול ובגדי כהן הדיוט בב' מנינים נפרדים ולא כ' שיש להם ד' בגדים ונוסף עליהם עוד ד'. [אלא דכבר דנו הראשונים האם יש חילוק בצורת הד' בגדים של הכהן הדיוט מהכה"ג (כגון בצורת המצנפת או בכתונת אם היתה משובצת) ולפי"ז שמא הר"מ מנאם כ"א בפנ"ע, אמנם דעת הר"מ שהיו שוים ולפי"ז יש קצת ראיה כנ"ל].

ויעוי' במנ"ח (מצוה צ"ט אות טו) שהביא מהירושלמי דלמאן דבעי במזוזה עיבוד לשמה ה"ה בבגד"כ יש דין לעשותן לשמן [וציינו שכן נקט הפנים יפות פר' תצוה והוסיף שבגדי כה"ג יש דין לעשותם לשם כה"ג] ולפי"ז ודאי א"ש מש"כ המקד"ד דבגדי כה"ג אין ראוים לכהן הדיוט (אלא דלפימש"כ המנ"ח שם להלכה במזוזה אי"צ עיבוד לשמה ומה"ט הר"מ לא הביאו להלכה דבעי' עשיית בגד"כ לשמה). וציינו ע"ד המקד"ד שמדברי התו"י ביומא דע"א מוכח דלא כחידוש המקד"ד הנ"ל.

**בדין חיוב מיתה במחוס"ב**

**הטעם שצריך לקרא בכל הבגדים ובמכנסים**

**א.** נתבאר בגמ' דהמקור שמחוסר בגדים מחלל עבודה דכתוב "וחגרת אותם וגו' והיתה להם כהונה וגו'" ומינה ילפי' שכשאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם, והו"ל זרים שמחללים עבודה, והביאו התוס' הגמ' בסנהדרין (פ"ג ע"ב) דמהכא ילפי' נמי שאם עבדו חייבים מיתה דהא זר ששימש במיתה. והקשה הר"ר יעקב מאורלינש דמיתה כתיבא בהדיא במכנסים, וביאר דקרא דהתם למכנסים וקרא ד"וחגרת" לשאר בגדים. ובכתבי הגר"ח (סי' שכ"ג) תמה בזה דהא ג' בגדים בלא מכנסים או מכנסים בלא ג' בגדים הוא חיסרון בכל הבגדי כהונה וא"כ צ"ע מ"ט איצטריך קרא לכל חד וחד. וע"כ מוכרח דלולי שנתנה דין מיתה בכל הבגדים הו"א שדין מיתה אינו על חיסרון כללות הבגדי כהונה אלא המיתה על חיסרון הג' בגדים או על חיסרון מכנסים ואם לבש ג' בגדים בלא מכנסים אף שהוא מחוסר "בגדי כהונה" אין בזה חיוב מיתה.

אמנם עדיין תקשי מה שהוסיף להקשות שם בכתבי הגר"ח דהא בלא שבגדיהם עליהם הו"ל כזרים וכלפי זה לכאו' כל שאין כל בגדיהם עליהם הו"ל כזרים. וצ"ל דכיוון דקרא ד"וחגרת" איירי רק בג' בגדים הו"א דרק ג' הבגדים מעכבים את הכהונה ולא המכנסים, ורק אחר שגילתה תורה שבשניהם יש חיוב מיתה יש לנו ללמוד שדין עיכוב הכהונה הוא גם ע"י המכנסים. [והעירו לבאר חילוק בעצם מהות הבגדים דהג' בגדים הם לכבוד ולתפארת והמכנסים הם לכסות בשר ערוה וא"כ שפיר י"ל כהנ"ל דכל שלא גילתה התורה מיתה במכנסים אין לנו מקור שקפידת התורה שנחשב לזר גם משום חיסרון מכנסים].

עוד תי' התוס' דאיצטריך קרא ד"וחגרת" ללמד שמחלל עבודה. וצ"ב דאף שתי' התוס' דלא סגי בקרא דמכנסים אכתי תקשי לאידך גיסא דסגי בקרא דוחגרת ומינה ילפי' דהו"ל זר וחייב מיתה. וביאר הרש"ש בכוונת התוס' דבלא קרא דמכנסים הו"א דכל חידוש התורה דהוו כזרים היינו רק לגבי חילול עבודה ולא ידעי' שהו"ל זרים גם לגבי חיוב מיתה וע"כ איצטריך קרא דמכנסים לחדש דהוו זרים גם לגבי חיוב מיתה. ואיכא נפקותא בין ב' תירוצי התוס' דלהתי' הא' איכא קרא על מכנסים בפנ"ע ולפי"ז אין פסולו משום זרות ויהא חיובו בכל העבודות [וכן נקט החזו"א (יומא סי' קכ"ו סק"ד עי"ש בשי' ראשונים אלו)] אולם לתי' הב' שחד קרא מגלה על חבירו גם במכנסים יהא חיובו רק על עבודה תמה.

**מיתה ביתור בגדים**

**ב.** נתבאר בגמ' שיש איסור גם ביתור בגדים וילפי' לה מגזה"כ שאסרה תורה שכהן הדיוט ילבש בגדי כה"ג משום יתור בגדים, ובר"מ פ"י מכה"מ מבו' שיש בו מיתה וצ"ל דהמקור לזה מהא דדרשי' דכשהוא מיותר בגדים אין הוא "בכיהונו". וראיתי שציינו לדברי הכנה"ג שכ' שצריך להגיה בדברי הר"מ שאין דין מיתה במיותר בגדים דכ"מ שמצינו בקרא דווקא חילול עבודה ולא מיתה, וצ"ב הא ילפי' מקרא שאין הוא בכיהונו. וביארו בזה עפ"י הרש"ש הנ"ל דמקרא דאין כהונתם עליהם י"ל דהוו כזרים רק לענין חילול עבודה ואיצטריך קרא במכנסים לגלות שהוא גם לענין מיתה ולפי"ז א"ש דכ"מ שמצינו דאין כהונתם עליהם ביתור בגדים רק לענין חילול עבודה.

אמנם בכס"מ (פי"ט מסנהדרין) והליקו"ה נקטו בשי' הר"מ דיש מיתה במיותר בגדים [וכ"ה דעת החינוך והסמ"ג] וביאור שיטתם דאי"ז דין בפנ"ע אלא כל מיותר בגדים חסרונו כחיסרון המחוסר בגדים וכפי שיבו' להלן אי"ה מדברי הגרי"ז ואכמ"ל.

**ביאור מיתה הכתובה בקרא דמעיל (ובדין "ונשמע קולו")**

**ג.** והנה התוס' תמהו רק מקרא דמכנסים וצ"ע דאיכא עוד קרא בשמות (כח, לה) בפרשת מעיל "ולא ימות" ופירש"י דמכלל הן עתה שומע לאו דאם יכנס מחוסר מא' מן הבגדים חייב מיתה וצ"ב מ"ט איצטריך עוד קרא במעיל. וכבר תמה בזה הרמב"ן שם על פירש"י דודאי אי"ז חיוב מיתה כלפי כל הבגדים דא"כ היה לו לכתוב בגמר כל הבגדים ועוד שבגמ' ילפי' לה מקרא ד"וחגרת". וע"כ פי' הרמב"ן דהאי קרא הוא מיתה על מצות הפעמונים בעבור ישמע קולו בבואו אל הקודש ויכנס לפניו כאילו ברשות כי הבא בהיכל מלך פתאום חייב מיתה בטכסיסי המלכות בענין אחשורוש. עוד הוסיף הרמב"ן וירמוז למה שאמרו בירושלמי יומא "וכל אדם לא יהיו באוה"מ" אפי' אותם שכתוב בהם ודמות פניהם פני אדם לא היו באוה"מ ע"כ ציוה להשמיע קולו כמו שיקרא הוציאו כל איש מעלי ויבוא לעבוד את המלך ביחוד, וכן בצאתו לצאת ברשות ושיוודע הדבר כדי שיוכלו משרתי המלך לשוב לפניו. הרי לנו בדברי הרמב"ן ג' טעמים לפעמונים להתחייב עליהם מיתה א. כדי שיבוא ברשות ב. הוציאו כל איש מעלי (ואפי' המלאכים) ג. להודיע על יציאתו שיוכלו הכהנים לשוב לשרת. ויש לתמוה טובא דא"כ מ"ט כהן הדיוט הנכנס אין שייך בו טעמים אלו שצריך להכנס ברשות ואף כשכהן הדיוט מקטיר דינא הוא שיהא ביחוד ולא יהא אחר עמו.

ויעוי"ש בהמשך דברי הרמב"ן שכוונתו ליישב זאת וז"ל: והנה הטעם כדי שלא יפגעו בו מלאכי אלוקים והזהיר זה בכ"ג למעלתו וזה טעם לפני ה' כי העובד לפניו שתשרה שכינתו בעבודתו כי מלאך ה' צבאות הוא כי ההדיוטים (לא) יכנסו בהיכל להקטיר ולהיטיב עכ"ל. וכוונתו לבאר בזה דעיקר הקפידא בכה"ג שהמלאכים מתקנאים בו. ויש להעיר דכ"ז להטעם על הוציאו כל איש מעלי אולם להטעם של כניסה בלא רשות מחייבת מיתה מ"ש כהן הדיוט מכה"ג, וצ"ל שגם בזה שייך סברת הרמב"ן דכפי גודל מעלתו הרי הוא כשר לפני המלך שצריך לבקש רשות.

ועדיין צ"ב אף לשי' הרמב"ן הא כשחסר פעמונים יש חיסרון במעיל וא"כ הוא מחוסר בגדים. ומבו' משיטת הרמב"ן שהפעמונים אינם מעצם צורת הבגד ומעיל בלא פעמונים אינו נחשב למחוסר בגדים וע"כ איצטריך לקרא שחיסרון הפעמונים מצ"ע מחייב מיתה. עוד מבו' ברמב"ן שדין "ונשמע קולו" אינו דין ב"המעיל" אלא בפעמונים וע"כ יש בהם דין מיתה בפנ"ע. ויסוד זה מבו' גם ברש"י ביומא דמ"ד ע"ב שביאר ענין ה"ניאשתיק" שיש במחתה שהוא טבעת התלוי בראשה כדי שיקשקש כשהוא נכנס לפני ולפנים ויקיים "ונשמע קולו", מבו' מדבריו שדין ונשמע קולו הוא דין בפנ"ע [ומ"מ נראה דגם לרש"י חיוב מיתה הוא דווקא במעיל ולא ב"ניאשתיק" שבמחתה (ובפרט שלרש"י לא מצינו גם במעיל מיתה בפעמונים דהא לדידיה ביאור ה"ולא תמותו" שכתוב במעיל היינו חיסור בגדים)].

המבו' מפירש"י שדין "ונשמע קולו" אינו דין דווקא בכניסה להיכל אלא גם בכניסה ביוה"כ לפני ולפנים "ומה"ט צריך את ה"ניאשתיק". אמנם התוס' שם פליג וס"ל ד"ניאשתיק" היינו בגד ששך על המחתה כדי שלא יכוה. והעיר הר"ב יעקובוביץ דבשי' התוס' י"ל כמ"ש בתו"י (שם דנ"ב) ע"ד הגמ' "חביבין ישראל שלא הצריכן הכתוב לשליח" דהכוונה שביוה"כ חביבין הם לפניו ואי"צ מעיל להשמיע קול קודם כניסתו ומבו' דס"ל דביוה"כ לא היה דין השמעת קול, ומה"ט א"ש מש"כ בדמ"ד לחלוק ע"ד רש"י שאין דין טבעת במחתה כדי להשמיע קול.

דף יח ע"א

**בדין מרושלים ומסולקים**

**שי' רש"י והרמב"ן בביאור החיסרון במרושלים ומסולקים**

**א.** ת"ר היו מרושלים מסולקים וכו' ועבד עבודתו כשרה וכו' ונתבאר בגמ' פלוגתת רב ושמואל בביאור כוונת הברייתא, לשמואל מרושלים כשרים מסולקים פסולים והא דקתני בברייתא שמסולקים כשרים היינו כשסילקו ע"י אבנט (ואבנט לא מיגז גייז) ורב ס"ל דבין מרושלים ובין מסולקים פסולים וכוונת הברייתא דמרושלים שסילקן ע"י אבנט כשרים (משום דאבנט מיגז גייז). ולפו"ר יש כאן ב' פלוגתות בין רב לשמואל א. האם מרושלים כשרים או פסולים ב. האם אבנט מיגז גייז או לא.

והנה בעיקר ביאור דברי הברייתא דמרושלים ומסולקים כשרים פירש"י דאעפ"י דכתוב "מדו בד" אי"ז אלא מצוה ולא לעכב, ובביאור שי' רב שפסל מרושלים מבו' בדברי רש"י (בד"ה מר סבר) שהוא מדין יתור בגדים, וברמב"ן בסה"מ (ל"ת קס"ג) מבו' שבמסולקין הפסול מדין חיסרון בגדים. ומבו' משיטתם שענין מחוס"ב או מיות"ב אינו דווקא כשחסר לו בגד או הוסיף עוד בגד אלא גם בבגד"כ עצמם כל שחסר בהם או מיותר בהם הו"ל מחוס"ב ומיות"ב.

ויש לברר לשיטתם מהי פלוגתת רב ושמואל במרושלים (שלא סילקם ע"י אבנט) אם פוסל. ובשי' הרמב"ן י"ל דבאמת רק במסולקין יש להחשיבו למחוסר בגדים אבל מרושלים אין להחשיב ליתור בגדים לכו"ע, ומעתה י"ל שכ"ד דווקא לשמואל ומה"ט פסל דווקא מסולקים ולא מרושלים אולם רב פליג וס"ל שהפוסל הוא "מדו בד" וע"כ בין מסולקים ובין מרושלים פסולים, אולם למה דמשמע ברש"י שהפוסל לרב במרושלים משום יתור בגדים צ"ב פלוגתתם.

וצ"ל בשי' רש"י דנחלקו בהא גופא האם יש להחשיב מרושלים ליתור בגדים דשמואל סבר דאין כאן "בגד" מיותר אלא דאף שמסולקים חשיב חיסור בגדים מ"מ מרושלים אי"ז יתור בגדים אלא שאי"ז תואם למידתו גרידא (ודין כמדתו הוא למצוה) ורב ס"ל דאף ביתר על מידתו הו"ל כבגד מיותר [ואפי' בפחות מגע"ג הוי יתור בגדים דכ"ד גע"ג כדי שיהא לזה שם בגד וכשהוא חלק מבגד גדול ודאי איקרי בגד, ומשום סברא זו אין חיסרון בזה שאי"ז במקום בגדים ודו"ק].

**הטעם לשמואל שאין חיסרון כשמסלקן ע"י אבנט**

**ב.** אלא דיש לברר מ"ט אין פסול לשמואל כשמסלקן ע"י אבנט אף שאי"ז מיגז גייז הא עכ"פ יש כאן חיסרון בגדים (דבמקום המסולק אין בגד). עוד יש לתמוה על שי' הרמב"ן דמקורעים פסולים משום חיסרון בגדים (וכמו שיבו' להלן) ולפי"ז צ"ב דמ"ש שבסילוק לא אכפ"ל שאין בגד באותו מקום ובמקורע כה"ג פסול משום מחוסר בגדים (וביותר יש להעיר דהא יכול לסלק מקום המקורע). והמבו' מהא שדין חיסור ויתור בגדים אינו דין שהכהן יהא לבוש כל גופו בבגדים (במקום שחייבה התורה) אלא הוא דין שיהא הכהן לבוש בגדים הראויים לו וע"כ כל שלבוש בבגד שראוי לו אעפ"י שמסלקו ואין מכסה בו את גופו כשר. [ולפי"ז פשוט שהחיסרון בקרוע הוא מחמת אין ראוי לכסות בו הכהן ולא יועיל מה שיסלקו].

עוד ראיתי תוספת ביאור בזה (בשי' הרמב"ן) דהנה נתבאר לעיל מדברי הרמב"ן בסה"מ שטעם החיסרון במסולקין משום מחוסר בגדים וברמב"ן עה"ת ביאר החיסרון משום "מדו בד" וע"כ ביאור שיטתו דבאמת לולי קרא ד"מדו בד" הו"א שחיסרון בגדים הוא דווקא כשחסר אחד מן הבגדים והכ"מדו בד" מגלה שחיסרון המידה הוא חיסרון בהבגד להחשב מחוסר בגדים, ונמצא לפי"ז שאי"ז דין בלבישת הכהן שיהא מכוסה כולו בבגדים אלא הוא דין בצורת הבגדים שלבוש בהם שיהיו כמדתו ולא יהיו חסרים לכו"ע (ולא מיותרים אליבא דרב).

אלא דיש להעיר דלהלן הגמ' דנה האם נכנסה לו רוח הוי חציצה, וביאור הדברים דאעפ"י שאין כאן דבר החוצץ מ"מ נידון הגמ' דבגד"כ בעי' שיהיו עליו ממש ולפי"ז מבו' שהוא דין בלבישה שיהיו על בשרו, וא"כ היאך מהני לשמואל במסולקים הא אינו לבוש בזה. והעירוני לבאר בזה דאף שאין הלכה שגופו יהא מכוסה בבגד מ"מ בעי' שהבגד יהא על בשרו וכל שיש רוח המפרידה בין הבגד לבשרו הוא חיסרון בלבישה וכשמסלקו ע"י אבנט אף שב' הבגדים מקופלים זה ע"ז מ"מ אינם מופרדים מגופו וקרינן ביה "על בשרו".

אלא דעדיין יש להעיר דהנה נסתפקה הגמ' יצא שערו בבגדו מהו ולשי' הר"מ ספק הגמ' שיצאה שערה מהבגד ונידון הגמ' שהשערה מחוסרת בגדים, וצ"ב להנתבאר דאין דין שיהא כולו לבוש בבגד וא"כ מה החיסרון כה"ג הא יש כאן שיעור לבגד וכולו על בשרו [והנה נחלקו האחרונים בביאור דברי הר"מ האם יצאה חוץ לבגדו כפשוטו (היינו לעבר כף ידו חוץ מבגדו) או יצאה בתוך הבגד דרך נקבי הבגד, והתינח אם יצאה מבגדו (לעבר פיסת ידו) יש לתרץ דכלפי שערה זו חסר שיעור הבגד אולם אם יצאה דרך נקבי הבגד אין כאן חיסרון כלל.]

והעירוני לבאר בזה דכל שנסתלקו גרידא נחשב ללבוש בהם מחמת שיכול לשלשלם אולם כשיצאה שערה מבגדו כיוון שבמצב זה אין הבגד ראוי לכיסוי שערה זו א"א להחשיבו כלבוש גם כלפי שערה זו. (ויש להוסיף דאין להקשות שיכול להרים הבגד כדי לכסות השערה דא"כ לא יהא הבגד על בשרו ודו"ק).

**ביאור הטה"ק בפלוגתת רב ושמואל (דב' הפלוגתות תלוין בהדדי)**

**ג.** בטה"ק ביאר שיסוד פסול מרושלים או מסולקין הוא מקרא ד"מדו בד" שהוא לעיכובא (וציינו שכ"כ להדיא בקרי"ס) ועי' היטב בדבריו בביאור טעמי רב ושמואל והעולה מדבריו שיסוד פלוגתתם בדין מרושלים ובדין אבנט מיגז גייז תלוים זב"ז, ונראה בביאור דבריו שנחלקו מה נתחדש בדין "מדו בד" שיהא כמדתו דשמואל ס"ל שהוא דין שיעור בהבגד ומה"ט ס"ל שדווקא במסולקים פסול משום שיש חיסרון בשיעור הבגד משא"כ במרושלים שיכול לחותכו אין חיסרון במה שמיותר [ועיי"ש שביאר דכל הראוי לבילה (היינו לחותכו) אין בילה מעכבת בו] ורב ס"ל שדין "מדו בד" הוא דין בהלבישה שיהא לבוש בהם באופן שהוא "לכבוד ולתפארת" ומה"ט בין מרושל ובין מסולק פסול.

ומעתה ביאור פלוגתתם בדין אבנט מיגז גייז א"ש לשיטתם, דלשמואל שהוא דין בשיעור הבגד לא אכפ"ל שמסלקו ע"י אבנט כיוון ששיעור הבגד קיים משא"כ לרב שהוא דין בהלבישה כל שמסלקו ע"י אבנט וצורת לבישתו "לכבוד ולתפארת" לא אכפ"ל ששיעור הבגד האמיתי גדול ממדתו ומאידך גיסא כל שסילקו ע"י אבנט כיוון שבצורה זו הוא לבוש במדה הראויה אין כאן חיסרון ב"מדו בד" וכשר. ולביאור זה לא תקשי יצאה שערו בבגדו די"ל דספק הגמ' אליבא דרב (דקיי"ל כוותיה) שהוא דין בלבישה שיהא לבוש כולו והשערה שיצאה מבגדו לא מתקיים כלפיה הלבישה.

**בגדי כהונה מקורעין**

**בפלוגתת רש"י הר"מ והרמב"ן בטעם פסול מקורעין**

**א.** נתבאר בברייתא שאם היו מטושטשין או מקורעין ועבד עבודתו פסולה. ופירש"י אפי' הם חדשים דלאו בגד הראוי לעבודה דבעינן לכבוד ולתפארת, וכן מבואר בר"מ (פ"ח מכלי המקדש ה"ד) שהקדים בתחילת ההלכה שמצוות בגד"כ שיהיו חדשים נאים ומשלשלין וכו' שנאמר לכבוד ולתפארת ועלה הביא שאם היו מקורעים עבודתו פסולה ומשמע שהוא מדין לכבוד ולתפארת כפירש"י, אמנם ברמב"ן בסה"מ (ל"ת קס"ד) כ' שהבגדים הקרועים כמו שאינם והטעם שמקורעים עבודתו פסולה משום שהוא מחוסר בגדים במקום הקרע.

והעירו לדון נפק"מ בזה בהיה קרע במקום המרושל (לשמואל דס"ל שכשר) דאם הוא משום מחוסר בגדים לא שייך לפסול כה"ג ואם הוא משום "לכבוד ולתפארת" יש לפסול אפי' במקום שאינו על גופו, וכעי"ז יש לדון ג"כ כשקרע במקום שאינו נראה (כגון בחלק הכתונת שמתחת למעיל וכדו') דשמא י"ל דאם הוא משום "לכבוד ולתפארת" כיוון שאין נראה אין שייך פסול זה וצ"ע.

והנה לשי' הרמב"ן במקורעין חייב מיתה כמו מחוסר בגדים שעבד אולם לדעת רש"י והרמב"ם יש לדון האם הוא חיסרון בבגד גרידא שאינו לכבוד ולתפארת או שמה"ט ה"ז כמו שאינו, ונחלקו בזה האחרונים דברידב"ז (פ"ד מביא"מ הי"ד) ובמנ"ח (מ' ק"נ) כ' בדעת הר"מ שאין בזה חיוב מיתה אולם במהר"י קורקוס (בהל' ביא"מ שם) ובטה"ק נקטו דכל שאינם לכבוד ולתפארת לאו בגד הם והו"ל כאין בגדיהם עליהם שחייבים מיתה.

[והנה בגמ' להלן אי' דבגד"כ מצוותן שיהיו חדשים ולא שחקים ואם עבד בהם עבודתו פסולה, והנה לפירש"י י"ל דלמסקנא צריך שיהיו חדשים למצוה לנוי משום נוי בקיום המצוה גרידא אמנם מדברי הר"מ משמע שהוא מדין לכבוד ולתפארת, ותמהו הקר"א והאבהא"ז (פ"א מביאמ"ק הי"ד) לשיטתו אמאי דרשי' כלפי מקורעים שפסול וכלפי משוחקין רק למצוה, ויעוי' באבהא"ז (שם) שביאר דכשהוא דרך בזיון בהא ילפי' מה"לכבוד ולתפארת" שהוא לעיכובא אולם כשהוא חיסרון כבוד גרידא אי"ז מעכב, ומה"ט מקורעין שהוא דרך בזיון פסול ומשוחקין שהוא חיסרון כבוד כשר].

אלא דבעיקר שי' רש"י והרמב"ם יש לתמוה דאם הוא מקרא דלכבוד ולתפארת מנ"ל שעבודתו פסולה והתינח אם כה"ג לאו בגדים הם א"כ יש חיסרון דאין בגדיהם עליהם ומחללי עבודה וחייבים מיתה אולם להסוברים בשי' הר"מ דילפי' לה מקרא ד"לכבוד ולתפארת" ואין בו חיוב מיתה מנ"ל שעבודתו פסולה.

והנודע לבאר בזה עפ"י הנתבאר לעיל מהמהרי"ט דאף למה שדנו התוס' בקידושין שנשים בלא בגד"כ אינם מחללים עבודה מ"מ אינם כשרים לעבודה וע"כ שההכשר עבודה הוא ע"י בגדים מלבד הדין "חילול" שנתחדש בקרא ד"וחגרת". ומעתה א"ש דאף שבחיסרון "לכבוד ולתפארת" לא ילפי' מקרא ד"וחגרת" שמחללי עבודה משום שאי"ז "מחוסר בגדים" מ"מ ילפי' מקרא ד"יהיו על אהרן ובניו וגו'" שמצוותן שיהיו לכבוד ולתפארת וכשחסר תנאי זה עבודתו פסולה.

**בסתירת דברי הר"מ בדין מקורעין**

**ב.** אלא דבעיקר הנתבאר בר"מ שבמקורעין עבודתו פסולה תמהו האחרונים שהר"מ סתר משנתו ולהלן (פ"א מביאת מקדש הי"ד) כ' הר"מ שדין קרועי בגדים כדין פרועי ראש דילפי' שניהם מקרא ד"ראשיכם על תפרעו ובגדיכם לא תפרומו" ואם עבד והוא קרוע בגדים עבודתו כשרה ולא חיללה ומ"מ חייב מיתה בידי שמים עכ"ד. ותמהו האחרונים דסתר משנתו למש"כ בהל' ביאמ"ק דעבודתו פסולה. וכמו"כ יש לתמוה להסוברים לעיל בשי' הר"מ דאעפ"י שעבודתו פסולה אינו כזר להתחייב מיתה דבהל' כלהמ"ק ס"ל להר"מ שעבודתו פסולה ואין חייב מיתה ובהל' ביאמ"ק ס"ל שעבודתו כשר וחייב מיתה.

ובס' ראש המזבח כ' ליישב שי' הר"מ דבהל' כלהמ"ק איירי הר"מ בקרוע בגדים שיש חיסרון בהבגד וכה"ג עבודתו פסולה משום דהוי כמחוסר בגדים משא"כ בהל' ביאמ"ק איירי הר"מ בקרע שאין בו חיסרון בגדים ומה"ט עבודתו כשרה. אלא דכ"ז אם נדחוק כוונת הר"מ בהל' כלהמ"ק דמש"כ בתחילה קרא ד"לכבוד ולתפארת" רק על נאים ומשלשלין אולם כלפי מקורעים הוא משום מחוסר בגדים (וכשי' הרמב"ן) אולם לריהטת הר"מ שהוא מדין לכבוד ולתפארת ואין כאן חיסרון בגדים עדיין צ"ע.

עוד אופן חידשו האחרונים (מנ"ח מ' ק"נ, מקד"ד סי' ל"ו) דבהל' ביאהמ"ק איירי הר"מ באופן שלבש ב' בגדים והעליון היה קרוע דמשום יתור בגדים ליכא כיוון שהוא קרוע [ועי"ש במנ"ח שביאר שהוא גרוע מבגד גע"ג או צלצול קטן כיוון דקרוע לא חשיב בגד] וע"כ כל פסולו רק משום קרא ד"בגדיכם לא תפרומו". ופשוט שכל ביאור זה שייך אי נימא שהרמב"ם מודה להרמב"ן שמקורעים נידונים שאינם בגדים כלל (או משום סברת הרמב"ן או משום ש"לכבוד ולתפארת" הפקיע אותם מדין בגדים) ומה"ט אין בו הפסול של יתור בגדים ועבודתו כשרה, אולם אי נימא דהוי בגד ואין בו חיוב מיתה עדיין צ"ע.

ובכתבי הגר"ח חידש לבאר שי' הר"מ עד"ז באופ"א דאיירי שלבש בגדי חול מקורעים על הבגדי כהונה והטעם שאין בזה יתור בגדים משום שמדברי הר"מ מדוקדק שדין יתור בגדים היינו דווקא בבגדי כהונה [וע"ע להלן שיתבאר שיטה זו באורך] ובכה"ג אין לפוסלו משום מחוסר בגדים וכל איסורו רק משום מקורעים שעבודתו כשרה וחייב מיתה כשהוא קרע כדרך הקורעין על המת.

ולהנתבאר לעיל לדון לשי' הר"מ שהפסול משום "לכבוד ולתפארת" דווקא במקום שנראה הקרע יש לבאר דהר"מ בהל' כלהמ"ק איירי בקרעים במקומות הנראים וכה"ג הוי חיסרון ב"לכבוד ולתפארת" ומה"ט עבודתו פסולה והר"מ בהל' ביאהמ"ק איירי באופן שאין חיסרון הנ"ל והקרע היה במקום שאינו נראה ומ"מ כיוון שנהג מנהג האבלים (פרועי ראשו ופרומי בגדים) חייב מיתה. אלא דכל ביאורים אלו דוחק הם להעמיד דברי הר"מ דווקא באופנים הנ"ל ומסתימת דברי הר"מ משמע דאיירי שלבש בגד"כ שיש בהם קרע ולא בב' בגדים או במקום שאינו נראה וכדו'.

והיותר ברור בדברי הר"מ כמו שביארו המהר"י קורקוס וברידב"ז ובקר"א ובביה"ל (ח"א סי' י"ב סק"ו) דבכהמ"ק איירי הר"מ במקורעים הרבה דכה"ג ה"לכבוד ולתפארת" הוא לעיכובא אולם בביאהמ"ק איירי בקריעה כדרך שקורעים על מת ואף שאין בזה פסול עבודה משום לכבוד ולתפארת מ"מ כיוון שהוא כדרך שקורעים על מת יש בו חומרא של חיוב מיתה כפריעת ראש. [ועי' היטב בדקדוק לשון הר"מ בב' ההלכות דמדוקדק כדבריהם].

ובאבי עזרי (פ"א מביהמ"ק) כ' לחדש דהר"מ שם איירי בקרועי בגדים שנתאחה הקריעה וכה"ק אין לפסול העבודה משום מחוסר בגדים או משום לכבוד ולתפארת אולם חייב מיתה משום קרועי בגדים כפרועי ראש.

**דף יט ע"א**

**בדין יתור בגדים**

**בפלוגתת רש"י והר"מ ביתור בגדי חול**

**א.** שי' רש"י שדין יתור בגדים הוא גם בבגדי חול וכמבו' להדיא בברייתא די"ח ע"ב שלא ילבש חול עמהם, והוא מדוקדק גם בברייתא בתחילת הסוגיא דקתני "לבש שני מכנסים או ב' אבנטים חסר אחת יתר אחת" וצ"ב מהו "יתר אחת" הא קתני מקודם ב' מכנסים וכו' ופירש"י ייתר אחת הוסיף עליהם שם בגד בעולם, והיינו דהוקשה לרש"י קושיה זו וביאר דהברייתא מחדשת שגם הוספת בגד חול הוי יתור בגדים.

אמנם בר"מ (פ"י מכלהמ"ק ה"ה) כ' שמיותר בגדים חייב מיתה כגון ב' מכנסים ודקדק הגרי"ז מדבריו דדווקא יתור בגדי כהונה הוי יתור בגדים [וכן דקדק החזו"י בתוספתא שהשמיטה "או חיסר אחת"]. ובמרומי שדה להנצי"ב ביאר שמקור דברי הר"מ מהירושלמי עירובין שנחלקו אמוראי האם יתור בגדים הוא גם בבגדי חול או דווקא בבגדי כהונה והר"מ פסק כהמ"ד שהוא דווקא בבגדי כהונה.

**בביאור שי' הר"מ בלבש בגד גע"ג או צלצול שלא במקום בגדים**

**ב.** נתבאר בגמ' פלוגתת ב' לישנות בדין יתור בגדים שלא במקום בדגים דלל"ק לר"י אין יתור בגדים אלא במקום בגדים ולרב חסדא ור"י בריה דר"ח יש יתור בגדים שלא במקום בגדים ודווקא אם יש גע"ג או עכ"פ צלצול קטן דחשיב ולל"ב ס"ל כו"ע מודו דיש יתור בגדים שלא במקום בגדים.

ויעוי' בר"מ (פ"י מבהמ"ק ה"ח) שכ' וז"ל: כרך על בשרו בגד שלא במקום בגדים כגון שכרכו על אצבעו או על עקבו אם היה בו גע"ג ה"ז חוצץ ופסול פחות מכאן אינו חוצץ וכו' ובה"ט כ' הר"מ כהן שלקה באצבעו מותר לכרוך עליה גמי בשבת או בגד שאין בו גע"ג וכו' והוא שלא יחוץ הגמי או הבגד בין בשרו לכלי בשעת עבודה עכ"ל. ובהשגות הראב"ד תמה שדברי הר"מ סותרים זא"ז דלעיל מינה כ' דשלא במקום בגדים פחות מגע"ע אינו חוצץ. ביאור השגתו דהראב"ד פי' דלשון הר"מ "חציצה" ע"כ הכוונה בינו להכלי ומה"ט תמה דהר"מ סתר משנתו. וברידב"ז (הובא בס' הליקוטים) כ' (באופ"א) ליישב דכוונת הר"מ חציצה כפשוטו בין יד לכלי ומש"כ בה"ח היינו חציצה לפסול ומש"כ בה"ט "והוא שלא יחוץ" היינו לכתחילה אבל אם יחצוץ לא יפסול. אלא שהעיר שם מ"ש בין בשרו לבגד דאפי' נימא אחת חוצצת ובין ידו לכלי דווקא גע"ג חוצץ (ויבו' להלן). עוד ביאר הרידב"ז שם דכוונת הר"מ בה"ח חוצץ היינו יתור בגדים ולפי"ז אין כאן סתירה כלל, וכן פירשו הכס"מ והמהר"י קורקוס עיי"ש.

והנה כ"ז א"ש אי נימא בשי' הר"מ שגם בבגדי חול שייך יתור בגדים אולם להנתבאר לעיל מהגרי"ז לדקדק מדברי הר"מ דאין בו יתור בגדים צ"ע. עוד יש להעיר דהתינח בלשון הגמ' יש לדחוק שחציצה היינו משום יתור בגדים אולם בלשון הר"מ דוחק הוא שכ' הר"מ "חציצה" וכוונתו ליתור בגדים. עוד דקדק הגרי"ז שהביא הר"מ האי הלכתא בדיני חציצה ולא בדיני יתור בגדים.

ומטו משמיה דהגרי"ז לבאר שי' הר"מ דס"ל דשענין חציצה אינו דווקא במקום בגדים שמחמת החציצה אין הבגד עליו אלא גם מה שלובש על בשרו מלבד הבגדים הוי חציצה וביאר שם הדברים דיסוד הדין **שרק** בגדי כהונה יהיו על בשרו וכל שיש חציצה או בגד אחר גורם להחשיב שלא יהיו רק בגד"כ על בשרו, ועדיין צ"ב מ"ט כה"ג חשיב "חציצה".

ושמעתי מהגרי"ד אילן סברא נפלאה בזה דאדם הלבוש בבגדיו חשיבי הבגדים כמכסים כל גופו ונמצא שיש להחשיב שהבגדים מכסים אותו גם במקומות שאינו ממש לבוש בהם וא"כ אין חילוק בין מקום הבגדים לשלא במקום בגדים דכל שיש בגד אחר הוא חוצץ ללבישת הבגד"כ ודו"ק.

ובאמת דשמא פליגי בזה ב' הלישנות בגמ' דלל"ק הלשון אבל צלצול קטן הוי יתור בגדים ולל"ב הלשון אבל צלצול קטן חוצץ ואולי ל"ק ס"ל דכל מה שיש לפוסלו רק מדין יתור בגדים ור"י פליג דכשהוא שלא במקום בגדים לא שייך יתור בגדים והל"ב ס"ל שהוא מדין חציצה (והיינו כסברת הגרי"ז שכל שיש עוד בגד על בשרו הוא כעין חציצה שאין **רק** בגד"כ על בשרו) ובזה כו"ע מודו דכשיש גע"ג הוי חציצה.

**סברא מחודשת בגדר ה"חציצה" שלא במקום בגדים**

**ג.** עוד יש לחדש בשי' הר"מ שיסוד החציצה בבגד שלא במקום בגדים הוא שיש דין שיהא הכהן בעזרה ולא יהא חצוץ מאויר העזרה וע"כ במקומות שלא נצטוה על הלבישה צריך שלא יהא שם לבישת בגד שתכסהו מלהיות בעזרה, וחידוש הוא.

אלא דיש להעיר דלפי"ז מ"ט היינו דווקא בגע"ג ועוד דא"כ לאו דווקא בלבישה אלא כל שיחזיק דבר שאין מצווה להחזיקו יהא זה חציצה. ויש לבאר בזה דחציצה במקום בגדים או בין ידו לכלי הוא מחמת שאין בגדו נוגע לגמרי בבשרו ואין ידו נוגעת בכלי וכה"ג אפי' משהו הוי חציצה משא"כ בחציצה מאויר העזרה האופן שהוא חצוץ הוא במה שמכוסה בבגד והוא דווקא באופן של לבישה ולא בהחזקת כלי וא"ש נמי דדווקא שיעור גע"ג מחשיבו כמכוסה להחשב חצוץ מאויר העזרה.

**בדין חציצה בבגדי כהונה**

**ביאור דין "על בשרו" בבגד"כ**

**א.** בגמ' נכנסה לו רוח בבגדו מהו וכו' בית השחי מהו שיחוץ וכו' ופירש"י אויר בית השחי וכו' מהו שיחוץ וצריך שיהיו בתי זרועותיו נוגעים בבשר. וצ"ב היכן מצינו חציצה ע"י רוח ואויר. עוד צ"ב ספק הגמ' אבק עפר מהו שתחוץ והא מדאורי' מיעוטו שאין מקפיד אינו חוצץ. עוד צ"ב ספק הגמ' הכניס ידו לתוך חיקו וכו' והא מין במינו אינו חוצץ. והביאור בכ"ז שענין החציצה דסוגין אינו מדין "חציצה" אלא כמו שפתחה הגמ' דבעי' שיהא "על בשרו" ודנה הגמ' באופנים אלו האם מתקיים על בשרו. ולפי"ז יש לבאר החיסרון במיעוטו דהדין הוא בכל חלק וחלק מהבגד שילבשנו וכל שחלק מסוים חצוץ לא מתקיים בו לבישה ופסול.

**חילוק בין חציצה דבגד"כ לחציצה בין ידו לכלי**

**ב.** והנה נתבאר לעיל מהרידב"ז לבאר שי' הר"מ לחלק בין חציצה בין ידו לכלי לחציצה בין בגדו לבשרו וז"ל: וטעמא משום דכתיב על בשרו ולבשם מלמד שלא יהא דבר חוצץ בין בשרו לבגדים אבל חציצת הכלי היכא דהוי בגד חשוב הוי חציצה ופוסל אבל בפחות מגע"ג נהי דלכתחילה בעינן שלא יחוץ אבל אינו פוסל עבודה, וצ"ב דבריו. ולהנתבאר א"ש שבין בגדו לבשרו אי"ז מדין "חציצה" אלא מדין על בשרו וכל מקום אפי' מועט ביותר הוי חיסרון שאי"ז על בשרו משא"כ בין יד לכלי הוא מדין חציצה ודווקא דבר חשוב חוצץ.

**דין חציצה בין בגד לבגד**

**ג.** והנה בירושלמי מבו' שכשם שיש דין חציצה בינו לבין הבשר ה"ה יש חציצה בין בגד לבגד. אמנם בביה"ל (ח"א ס"ג) דקדק מלשונות הר"מ שדין חציצה הוא דווקא בינו לבין הבשר. וי"ל שהוא מטעם הנ"ל דכלפי חציצה בין בגד לבגד לבטל הלבישה מכללות הבגד דווקא חציצת רובו פוסלת ודווקא בין בגדו לבשר שהקפידה תורה שיהא על בשרו בעי' בכל חלק וחלק שיהא על בשרו ואפי' מיעוט חוצץ.

ובשי' הירושלמי י"ל דלא פליג על סברא הנ"ל אלא ס"ל דגם כלפי בגד העליון יש הלכה שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין בשרו ואף שהבגד שמצווה ללובשו מתחת לבגד זה אינו חוצץ מ"מ אסור שיהא דבר אחר שיחצוץ בין בגד העליון לבשר וצ"ע.

**די"ט ע"ב**

**הערות בדין קידוש יו"ר בכה"ג ביוה"כ**

**בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה**

**א.** בגמ' כה"ג שלא טבל ולא קידש בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה. יש לדקדק מהו "בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה". ובמרומי שדה (יומא ד"ל ע"ב) הקשה דעיקר דין הקידוש והטבילה הוא משום חילוק הבגדים ולא משום חילוק העבודות ויעוי"ש שהביא משו"ת רמ"ע מפאנו (סי' קב) שפי' בין בגד לעבודה ובין עבודה לבגד [והיינו קידוש ראשון של קודם לבישת הבגדים וקידוש שני של אחר לבישת הבגדים], אלא שהגירסא שלפנינו לא משמע כן וצ"ע.

עוד הביא שם לשון הר"מ בפ"ב מיוה"כ וז"ל: וכל כהן שלא טבל בין בגדים לבגדים או שלא קידש בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה וכו' עכ"ל. ותמה על דבריו דטבילה וקידוש שוים בין בגדים לבגדים, ובמנח"א (יומא) הביא מהגרי"ד שדקדק מדברי הר"מ שדין הטבילה הוא משום הבגדים ודין הקידוש הוא גם משום העבודה. ונראה כוונתו דהטבילה היא רק משום החלפת הבגדים אולם הקידוש הוא גם משום העבודה דהא עושה עוד קידוש שני אחר לבישת הבגדים וקידוש זה הוא משום העבודה (כמו כל קידוש יו"ר שמקדש אחר שהוא לבוש לצורך העבודה) אלא שתמה המנח"א ע"ד מדברי הר"מ (פ"ה מביא"מ ה"ז) שכ' כה"ג שלא טבל ולא קידש יו"ר בין בגדים לבגדים ובין עבודה לעבודה וכו' ומבו' שבין הטבילה ובין הקידוש צריך להבגדים ולעבודה.

ויעוי"ש שכ' ביאור אחר בדברי הגמ' עפ"י המבו' בתו"כ (פר' אחרי) דבעי' לדרשא דכשמחליף מבגדי זהב לבגדי זהב או מבגדי לבן לבגדי לבן אי"צ טבילה וקידוש ולפי"ז י"ל בכוונת הברייתא "בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה" דרק החלפת הבגדים שבין עבודה לעבודה מחייבת טבילה וקידוש.

**בביאור קו' הגמ' אי הכי דצפרא נמי**

**ב.** בגמ' כה"ג שלא טבל ולא קידש בין בגד לבגד וכו' א"ל ר"א לר"י מכדי חמש טבילות ועשרה קידושים דאורי' וחוקה כתיב בהו ליעכבו א"ל אמר קרא וכו' אמר חזקיה אמר קרא וכו'. לכאו' אין כוונת הגמ' ללמוד רק מקראי דחזקיה ור' יונתן דאין הם כתובים בפרשת יוה"כ וא"כ חוקה תעכב אלא קרא ד"ולבשם" בא ללמד שקידוש יו"ר ביוה"כ בין בגד לבגד אין מעכב וקראי דחזקיה ור' יונתן באו ללמד לחלק לבין קידוש יו"ר דצפרא לשאר קידוש יו"ר.

ויש לברר עיקר תמיהת הגמ' א"ה דצפרא נמי והא חיובו מדין קידוש יו"ר שבכל יום ומה ההו"א שלא יעכב, ויעוי' בשיטמ"ק (אות א') דנראה מדבריו שעמד בזה וביאר דודאי לא באה הגמ' ללמוד לבטל מצות קידוש יו"ר הנלמד מגז"ש דמחוסר בגדים אלא באה להכריח דכמו שכלפי קידוש יו"ר דצפרא אין ה"ולבשם" מלמד שהקידוש יו"ר לא מעכב ה"ה כלפי שאר קידושים. [והיה מקום להעיר דהאי קרא איירי בבגדי לבן ותחילת היום היה עובד בבגדי זהב וא"כ לא איירי הקרא בקידוש ראשון (ויש ללמוד דווקא על קידוש שני ולא על ראשון). אמנם ז"א דהא בקרא זה נתחדש שכל לבישה צריכה קידוש יו"ר ורחיצה קודם הלבישה ודין זה קאי גם על עבודה ראשונה שהוא בבגדי זהב וא"כ ע"כ איירי קרא גם בקידוש ראשון ומה"ט תמהה הגמ' דאם דרשי' שהשנה לעכב הוא דווקא בלבישה ולא בשאר מילי א"כ יהא הדין כן גם כלפי קידוש ראשון].

אלא שעדין צ"ע מה שפירש"י דאחר שילפי' מ"והיתה להם וכו'" דדבר המעכב בזרעו מעכב בו "דהא חוקה כתיב" וצע"ט הא מאחר דילפי' מהאי קרא דקרא ד"ולבשם" לא בא ללמד על קידוש ראשון מעתה יעכב בדין כל יום שמעכב הקידוש יו"ר [שו"ר שעמד בזה במנח"א].

ויעוי' בכתבי הגרי"ז שביאר דביוה"כ מלבד החיוב של הקידוש יו"ר שבכל יום יש עוד דין קידוש יו"ר שחרית שהוא לעיכובא מדין סדר היום [ובמנח"א יומא האריך להביא הנפק"מ בזה] ולפי"ז ביאר הסוגיא שדנה שהקידוש יו"ר דצפרא שאני היינו הקידוש יו"ר שמדין יוה"כ ולא הקידוש יו"ר שמחויב בעלמא [ונפק"מ לרארב"ש בקידש יו"ר מאתמול או אפי' בקידש לתרומה"ד לר' יוחנן שאי"צ לקדש למחר דמ"מ יהא חייב בקידוש ראשון ביוה"כ מדין עבודת היום] ובזה תמהה הגמ' מ"ש דצפרא משאר טבילות וקידושין.

**סוגית קידוש ידים ורגלים**

**ובירור דין לינה**

**בירור דין לינה ודין "בגישתם" האם חדא נינהו**

**א.** בגמ' ת"ר קידש יו"ר ביום צריך לקדש בלילה וכו' שהיה רבי אומר לינה מועלת בקידוש יו"ר ראבר"ש אומר אין לינה מועלת בקידוש יו"ר. צ"ב עיקר הנידון לדין "לינה" בקידוש יו"ר דלכאו' לינה הוא בקרבנות שנתקדשו להקרבה ונפסלו אחר שעבר זמן הקרבתם או אכילתן אולם כהן שהוכשר לעבודה ע"י הקידוש היאך שייך בזה פסול לינה[[3]](#footnote-3).

עוד צ"ע דהנה הביאה הגמ' תניא אידך היה עומד ומקריב ע"ג המזבח וכו' מ"ט דרבי דכתיב "בגשתם" מ"ט דרשב"א דכתיב "בבואם"[[4]](#footnote-4). וצ"ב דלעיל הביאה הגמ' דברי רבי עצמו שביאר הטעם משום לינה וכאן פירשה הגמ' טעמו משום "בגשתם". עוד צ"ב תמיהת הגמ' "מ"ט דרבי וכו' מ"ט דרשב"א" הא נתבאר פלוגתתם בדין לינה.

ויעוי' בחי' הגרא"ל שצידד לבאר דבאמת לא שייך "לינה" בקידוש יו"ר ומה"ט תמהה הגמ' מ"ט דרבי והכריחה דטעמו משום "בגישתם" דכל יום ויום צריך קידוש לגישה חדשה ואין כוונת רב שיש כאן דין "לינה" [ועיי"ש הכרחו ממה שדימתה הגמ' לינה בכיור לדין לינה בקידוש יו"ר, ולהמבו' להלן יש לדחות הכרחו ואכמ"ל]. ונראה דמלבד שברש"י בכל הסוגיא מבו' להדיא שהוא מדין לינה כפשוטו יש להכריח כן מגוף סוגין, דהנה דנה הגמ' יציאה מהו שתועיל בקידוש יו"ר וביארה בזה"ל: את"ל לינה לא פסלה דלא פריש אבל יציאה דפריש אסוחי מסח דעתיה, מבו' מדברי הגמ' דלמאן דלינה פסלה יש יותר סיבה לחדש דגם יציאה פוסלת וע"כ הנידון משום "לינה" ו"יציאה" בקדשים. עוד מבו' כן מסוגית הגמ' שתמהה ע"ד ר' יוחנן שחידש דכשקידש יו"ר לתרומה"ד למחר אי"צ לקדש שכבר קידש מתחילת עבודה ותמהה דלא כמאן דאי כרבי הא אמר פסלה לינה, ואי נימא שטעמו דר"י משום "בגשתם" שכל גישה חדשה צריכה קידוש א"כ שפיר י"ל דהוא אליבא דרבי ובקידוש לתרוהמ"ד הוי גישה חדשה שהיא הראשונה לכל העבודות.

וע"כ מוכרח דס"ל לגמ' שדין "לינה" אליבא דרבי הוא כפשוטו ומה"ט הוכרחה הגמ' דאליבא דרבי לא יועיל קידוש לתרוהמ"ד דהא עכ"פ נפסל בלינה ומה"ט נמי ס"ל לגמ' דלרבי דפסלה לינה ה"ה יש סברא יותר שיפסל ביוצא, וא"כ צריכים אנו לברר האם פלוגתם בדין לינה או בדין "בגשתם".

וע"כ צריך לבאר בסוגית הגמ' לאידך גיסא דבאמת פסולא דרבי הוא משום לינה וביאור תמיהת הגמ' "מ"ט דרבי" משום דמסברא ודאי לא שייך פסול לינה בידים מהטעם שנתבאר לעיל ותמהה הגמ' מ"ט דרבי שיש דין לינה בידים והביאה שהמקור מ"בגשתם" ללמוד דין לינה. [כך נראה מדברי ה"אבי עזרי" עיי"ש.]

אלא שביאור זה ג"כ צ"ע דמבו' ברש"י דהמקור ללמוד מ"בגשתם" הוא לחייב קידוש כל יום ויום בתחילת גישה חדשה ומנ"ל ללמוד לינה [וביותר דהא ביארה הגמ' דהא דאיצטריך "בבואם" ללמד שאין חיוב על כל גישה וגישה אלא דווקא על גישה למערכה חדשה], וא"כ יש לנו ללמוד רק חיוב קידוש יו"ר בתחילת גישה ומנ"ל ללמוד דין לינה. ומוכרח מהא דס"ל לגמ' שדין לינה אליבא דרבי הוא מסברא וצ"ב מה שייך בזה לינה ומ"ט תמהה הגמ' מ"ט דרבי הא ביאר דבריו דנפסל בלינה.

**תמיהה על דמיון הגמ' דין לינה בכיור לדין לינה ביו"ר**

**ב.** והנה אי' בגמ' אמר ר"י בעי אילפא לדברי האומר אין לינה מועלת בקידוש יו"ר מי כיור מהו שיפסלו וכו'[[5]](#footnote-5) וצ"ב מ"ט נידון הגמ' תלוי במחלוקת לינה לענין ידים ומ"ט נקטה הגמ' בפשיטות שאם יש לינה בידים ודאי יש לינה במי כיור, וביותר מבו' בגמ' שדין הלינה במי כיור תלוי בדין קידוש הידים דלהלן נחלקו אמוראי אימתי המים נפסלים בלינה ולחד מ"ד נפסלים למתירים כמתירים ולאיברים כאיברים וצ"ב מ"ט דין לינת המים תלוי בדין עבודת המתירים ועבודת האיברים.

ולכאו' י"ל בזה דבאמת ספק הגמ' אליבא דראבר"ש מהו דרגת הקדושה של המים שיהא בהם דין להפסל בלינה אלא שסוברת הגמ' דאליבא דרבי שהידים נפסלים בלינה ע"כ שגם המים נפסלים בלינה דלא תהא דין קדושת הידים חמורה מהמים שמקדשים את הידים, אלא שסברא זו צב"ט דלכאו' ספק הגמ' האם שייך לינה במים הוא האם יש בהם כעין קדושת קרבן ששייך בהם לינה וא"כ אף אם הם קדושים לקדש את הידים מ"מ שמא במים שדינם רק להכשיר לעבודה לא שייך לינה ובידים שעושים בהם ההקרבה עצמה שייך לינה וצ"ע. [שו"ר שכעי"ז כ' באבי עזרי בביאור סוגית הגמ' אלא שביאר לאידך גיסא דהסברא הפשוטה שכשנותן קדשים בכ"ש נפסלים בלינה ומ"מ דנה הגמ' דלראבר"ש כל שקדושתם לצורך דבר שלא נפסל בלינה וע"כ גם קדושתם גופא אינה נפסלת בלינה, והוא ודאי צב"ט דמה שאין נפסלים בלינה משום שס"ל לראב"ש דאי"ז קרבן דשייך בו לינה ומ"ט יהא זה הכרח לגבי קדושת המים].

**ביאור ענין "קידוש" יו"ר**

**ג.** וע"כ צ"ל דבאמת ס"ל לרבי דין לינה בידים מסברא וביאור הדברים דענין קידוש יו"ר אינו הכשר גרידא לנקות או לטהר הידים והרגלים לעבודה אלא הוא "קידוש" יו"ר [ושמא הקידוש אינו דווקא ב"ידיו ורגליו" אלא הוא קידוש הכהן שמתקדש לעבודה ע"י הקידוש יו"ר (אבי עזרי)] ומעתה י"ל דס"ל לרבי מסברא דבקידוש זה שייך בו פסול לינה [ואף שבקרבנות שנפסלו בלינה תו אין ראויים כלל היינו משום שחל פסול בגופייהו משא"כ ביו"ר אין פסול בהם אלא שהקידוש נפסל][[6]](#footnote-6).

ויש להביא קצת סייעתא לזה דהנה מצינו שקידוש יו"ר צריכה דווקא עמידה משום דכתיב "לעמוד לשרת" וקידוש יו"ר נקרא שירות, ומבו' שקידוש יו"ר אינו הכשר לעבודה גרידא אלא מעשה קידוש לעבודה כעין עבודת קידוש הקרבנות ומה"ט חשיבה עבודה שצריכה עמידה. אלא דיש להעיר דמלשון רש"י משמע "דאיתקש קידוש לשירות" ומבו' דאי"ז שירות אלא היקש, אמנם בר"מ מבו' שהוא מדין שירות. ובמנ"ח מבו' שהוא שירות שפוסל בו חציצה בינו לבין הריצפה, וכן מבו' במרומי שדה ומבו' דס"ל דהוא כשירות לכל מילי. אלא שראיתי בפתיחה לס' תורת קדשים (על הל' יו"ר) שהביא כמה ראיות שאי"ז עבודה לכל מילי (ויסה"ד מבו' בהערות שלמ"י קמא) דהנה בגמ' מצרכינן לקראי שקודם לובש הבגדים ואח"כ מקדש ומבו' דהקידוש לא חשיב עבודה שמצריכה בגדים, עוד יש ראיה קצת דהא הכהן מגביה בגדיו בשעת הקידוש ונמצא שהם מסולקים [ובאמת י"ל דמסולקים הוי רק ע"י אבנט אמנם מדברי התוס' לענין הולכת הדם שתמהו שמיגז גייז לכאו' מבו' שהוא בכל גוונא].

עוד שמעתי להביא סמך לזה דהנה יש מן הראשונים הסוברים דבגדי כהונה אין בהם מעילה משום שאינם כלי שרת כיון שהם רק מכשירים את הכהן לעבוד עבודה ותמהו האחרונים מ"ש מכיור שהוא רק הכשר הכהנים לעבודה והוי כלי שרת, ועי' באבי עזרי מש"כ לחלק בזה, והעירוני ביאור החילוק דבגדי כהונה אינם אלא הכשר וצורה היאך הכהנים צריכים להיות בשעת עבודה, אולם הכיור הוא "מקדש" את הכהנים וכלי שהוא "מקדש" את הכהנים יש לדונו ככלי שרת. ומעתה צ"ב מה קו' הגמ' מ"ט דרבי הא ביאר דבריו דהוא משום פסול לינה.

**בירור דין לינה**

**ד.** ונראה בזה בהקדם דיש לדון האם פסול לינה הוא בכ"ד שנתקדש או דווקא בדברים שיש זמן לקיום דינם, ולפו"ר גמ' ערוכה היא במנחות דצ"ט ע"ב שהכריחה שאין אופים את שתי הלחם בעיו"ט בכלי קודש משום שיפסל בלינה ומבו' דאעפ"י שאין קיום דינם לאותו היום יש בזה פסול לינה. [ובאמת בר"מ שם פסק דאופים אותו בכלי קודש מעיו"ט. והיה מקום ליישב דמסקנת הגמ' דרב ששת ברותא הוא וא"כ קי"ל דכל שאי"ז ליומו אין לינה אמנם בתוס' שם להדיא פי' באופ"א וגם בשי' הר"מ ביארו האחרונים באופנים אחרים]. עוד יעוי' בגמ' בשבועות די"א ע"א שתמהה מ"ט קטורת שנעשה בכלי שרת בפנים אין פסול לינה ותי' דמשום שכך מצוותו שיהא בכלי לכל השנה אין בו לינה ומבו' דס"ל דאל"ה היה בו פסול לינה אף שאין לו זמן. אמנם מאידך גיסא מצינו בלחם הפנים על השולחן או אימורים על המזבח שאין בהם דין לינה ולכאו' הטעם משום שאין זמנם באותו יום, וע"כ צ"ל דהתם הוא משום שהוא קיום דינם ולא קידוש לצורך הקרבה.

ומעתה לפי"ז יש לבאר גם הנידון בלינת יו"ר [יסה"ד מבו' באחרונים] דאף שס"ל לרבי שיש קידוש הראוי להפסל בלינה מ"מ כל שנתקדשו לעבודה והוא באמצע עבודתו (כמו שאיירי הברייתא השניה) אין סיבה שיהא בהם פסול לינה ומה"ט הקשתה הגמ' על ברייתא זו "מ"ט דרבי" דאעפ"י שהוא קידוש הראוי להפסל בלינה מ"מ כל שיש בו עתה קיום דינו אין סיבה שיפסל בלינה, והביאה הגמ' את הקרא ד"בגישתם" שחייבה תורה בכל יום לקדש.

העולה עד עתה שנחלקו רבי ורשב"א בב' פלוגתות א. האם יש לינה בקידוש יו"ר ב. האם כשהוא באמצע עבודתו (דבהא לכו"ע לא שייך לינה) האם מחוייב בקידוש יו"ר בגישה חדשה (היינו למערכה חדשה כדפירש"י) או לא. והנה כ"ז שייך ביו"ר אולם מי כיור לכאו' כיון שמתקדשים בכלי שרת ואין בהם קיום דין כלל יש להם להפסל בלינה וצ"ע נידון הגמ'. ובחזו"א ביאר סוגית הגמ' בכיור ע"ד הנ"ל דלרבי שיש דין לקדש כל יום ע"כ מתקדשים ליומן ופסול בלינה משא"כ לרשב"א, וצ"ב דבריו מסוגיא דמנחות הנ"ל.

ואולי יש לבאר בזה דהנה נתבאר לעיל שהקשתה הגמ' בשבועות די"א מ"ט אין לינה בקטורת שקידשוה בכלי שרת בפנים וכל יום ויום לקחו ממנו להקטרה והא נפסלת בלינה. וביארו דכיון שציוותה תורה לעשות באופן זה אין בזה פסול לינה. ומעתה שמא גם בכיור שאמרה תורה "ונתת שמה מים" שייך סברא זו אלא שעדין צ"ב מ"ט הוא תלוי ברבי ורשב"א. ובזה י"ל כסברת החזו"א דלמאן דפסלה לינה בידים ע"כ עומדים המים בכל יום לקידוש בפנ"ע והוא גופא טעם גמור להחשיב שהמים עומדים ליומן ושייך בהם פסול לינה משא"כ לאידך מ"ד לא יהא בזה פסול לינה, ובאמת צ"ב הצד בגמ' שלרשב"א יהא בזה לינה.

ויעוי' בחזו"א שעמד בזה וכ' וז"ל: ומ"מ מספקינן שיהא דינו כמנחה ואיברים ואין מצוותן אלא ביומן עכ"ל, וצ"ב דבריו[[7]](#footnote-7). ולהנ"ל דבריו פשוטים דשמא יש לדון דין מי כיור ככל מתקדש בכלי לצורך עבודה אחרת דדין הוא שיפסל בלינה ואדרבא חידוש הוא לדון שיש דין מסוים שיהא בו מים [כעין הקטרת שבכלי].

**בשיטת ר' יוחנן אליבא דאביי**

**ה.** והנה הביאה הגמ' דינא דר' יוחנן שאם קידש ידיו ורגליו לתרומה"ד למחר אינו צריך לקדש שכבר קידש מתחילת עבודה, ותמהה הגמ' שהוא דלא כמאן [דלרבי פסלה לינה ולרשב"א אי"צ לקדש אפי' מכאן ועד עשרה ימים] ונחלקו אמוראי בביאור דבריו, אביי אמר לעולם כרב ולינה דרבנן הוא ומקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, ורבא אמר לעולם כרשב"א וראה ר"י דבריו בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה. [וכבר נתבאר לעיל דהטעם שאביי הוצרך לבאר שהוא דרבנן ולא ביאר שבכה"ג מהני מדאורי' משום שהוא גישה חדשה כיון דלהדיא מבו' ברבי שהפסול הוא לינה וא"כ לא יועיל מה שיקדש קודם עלוה"ש אעפ"י שהוא גישה חדשה].

ותמה הגרעק"א דמ"ט הגמ' מסתפקת לעיל לרבי"ש הא כמו שלרבי לאביי לינה בידים דרבנן ואעפי"כ לינה במים דאורי' (וכמש"כ רש"י) כמו"כ יהא הדין לרשב"א דמנ"ל דפליגי בתרתי. עוד יש לתמוה [כעי"ז בנוס"א] על עיקר דברי רש"י מנ"ל דלרבי דלינה הוא דרבנן במי כיור הוא דאורי'.

והנודע לבאר בזה מהאחרונים כמו שנתבאר לעיל דבאמת יש כאן ב' פלוגתות בין רבי לרשב"א א. בדין לינה ב. בדין בגישתם ומעתה אף שאביי ס"ל דלינה הוא דרבנן מ"מ דין בגישתם הוא דאורי' וגישה הייתה תחילת עבודות היום, ותרומה"ד היא תחילת עבודה[[8]](#footnote-8). ומעתה א"ש להנ"ל דדין בגשתם מחייב דין לינה כיון שדין הקידוש בכל יום ויום.

ויש להעיר טובא על ביאור זה דא"כ יהא מוכרח דלרבי כל מה שאין חיסרון במה שקודש לתרומה"ד משום שהוא גישה חדשה ולפי"ז הוא דווקא בתרומה"ד ולא בשאר עבודות, ומדברי הגמ' מבו' דאליבא דרבי מקרית הגבר ועד צפרא ליכא לינה ופירש"י משום שהוא זמן מועט ומבו' להדיא דגם אם יעשה עבודות לילה בזמן מועט זה יועיל הקידוש למחר וע"כ אי"ז משום שמתקיים "הבגשתם" דאורי' אלא משום שכל דין "הבגשתם" והלינה הוא דרבנן והקילו בזמן מועט זה.

והמוכרח בשי' רש"י דכ"מ שגזרו לינה על הידים לא משום ה"בגשתם" (דגם הוא דרבנן וכמו שהוכחנו) אלא מחמת דין הלינה שבמי הכיור ומהא הכריח רש"י דודאי הלינה כמו הכיור הוא דאורי'. [ובזה א"ש קצת דברי רש"י שביאר טעם מאן דס"ל שאין דין לינה בידים משום שהמים אינו בפנינו והיינו שהוא טעם דאין לגזור לינה בידים אטו מי כיור].

**ביאור שי' רבא**

**ו.** שי' רבא בדעת ר' יוחנן דס"ל כרשב"א וראה ר"י דבריו בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה. וצ"ב דר' יוחנן דלא כמאן, ועי' חזו"א מש"כ בזה. והנודע לבאר מדברי האחרונים ע"ד הנ"ל דס"ל לרבא שיש ב' פלוגתות נפרדות בין רבי ורשב"א ובדין בגשתם פסק כרשב"א ובדין לינה פסק כרבו [ובאמת עדין צ"ב מ"ט נקטה הגמ' דר' יוחנן בשי' רשב"א הא כמו"כ י"ל שהוא בשי' רבו דיש דין "בגשתם" ולא ס"ל כרבי שיש דין לינה].

וצ"ל בביאור הדברים דהנה כבר כתבנו לעיל דהיה מקום לבאר דלכו"ע יש לינה בידים אלא שנחלקו האם יש דין בגישתם, אמנם מסוגית הגמ' בע"ב מבו' די"ל דרשב"א נחלק על עיקר סברת רבי לדון לינה בידים ומעתה י"ל שזהו סברת ר' יוחנן דכלפי סברת לינה בידים קי"ל ברשב"א דאין שייך לינה בידים ומה"ט אין דין לינה כלל וכלפי דין בגישתם ס"ל כרבי דכל גישה חדשה מחייבת קידוש יו"ר [ואולי צריך לדחוק דמה שנקטה הגמ' "סבר ברשב"א" היינו שעיקר תמיהת הגמ' מ"ט לא נפסל ובהא ביארה הגמ' דסבר כרשב"א שאין פסול ומ"מ מה שמקדש קודם תרומה"ד הוא משום גישה חדשה].

והנה לביאור זה ע"כ לרבא יהא דין לינה במים אליבא דראבר"ש [דהא נתבאר לעיל להחזו"א דאם בגישתם דאורי' ע"כ יש לינה במים]. וצ"ע מסוגיא ערוכה דכ"א ע"ב שמבו' בדברי הגמ' דאליבא דרבא אליבא דראבר"ש אין לינה במים. אלא שכבר כ' הח"ח דלמסקנת הסוגיא שם דלרבי יש לינה [ואין הכרח מהברייתא דלא משקע] ה"ה לראבר"ש ולפי"ז א"ש. [ועיי"ש הכרח הליקו"ה לזה, וכ"כ החזו"א ג, ו].

**ד"כ ע"ב**

**יציאה בקידוש יו"ר**

**ביאור נידון הסוגיא לפירש"י ותוס'**

**א.** בגמ' איבעיא להו יציאה מהו שתועיל בקידוש יו"ר, ברש"י ביאר נידון הסוגיא מדין יציאה פוסלת, ותמהו התוס' ע"ד מלשון הגמ' דלהדיא הסתפקה משום היסח הדעת. וביארו האחרונים (קר"א, צ"ק, ביה"ל) כוונת רש"י דתרתי איבע"ל א. האם יציאה פסלה ב. אליבא דראבר"ש שיציאה לא פסלה (כמו שלינה לא פוסלת האם עכ"פ נפסל משום היסח הדעת).

**ביאור דברי התוס' (בד"ה קידש בכ"ש)**

**ב.** והנה דקדקו התוס' דברי הברייתא דקידש בכ"ש בחוץ ל"מ (משום שקידוש יו"ר בעי' פנים) דמשמע שאם היה מכניסם לפנים כשר ותמהו דהא איפסלו המים ביוצא וביארו א. דהמים לא שיך בהם פסול היסח הדעת ב. דאין כ"ש מקדש אלא בפנים ג. דאין כלי מקדש עד שיעשו בו המצוה. ולכאו' בתירוצם הראשון אזלי לפי הצד דביאור סוגין משום היסח הדעת ובתירוצם הב' אזלי להצד שביאור סוגין משום יוצא וקצת דחוק הוא במשמעות דבריהם. עוד יש להעיר על זה מסיום דבריהם שכ' "ועוד כדפירשנו וכו'" והא להנתבאר אזלי התוס' לתירוצם הראשון דנידון הסוגיא משום היסח הדעת ולא מטעם יוצא וא"כ מה הוסיפו לחדש כאן "ועוד כדפירשנו וכו'" וצ"ב.

**בדברי התוס' ד"ה כל המטיל (ובדין יציאה מועטת)**

**ג.** נתבאר בברייתא דהמטיל מים בעי קידוש יו"ר, ותמהו התוס' דנידוק מהכא דיציאה בחינם אינה פוסלת. וכ' דיציאה בזמן עבודה מעט (שלא להסך רגליו או להטיל מים) אינה פוסלת. ולכאו' כ"ז א"ש רק להצד שיציאה פוסלת משום היסח הדעת דאם הוא משום פסול יוצא כפירש"י מ"ל הרבה מ"ל מעט. אמנם להנתבאר גם לפירש"י הספק לראבר"ש היה גם משום היסח הדעת וא"כ שפיר יש לפרש דברייתא זו אזלא כראבר"ש וכל שהוא לזמן מועט אין היסח הדעת וכמש"כ התוס'.

**השייכות בין לינה להיסח הדעת**

**ד.** והנה לפו"ר נידון הסוגיא אם יפסל בהיסח הדעת אינו שיך לדין לינה כלל, אמנם בתוס' בע"א (ד"ה מיתיבי) ביארו דס"ד דמאן דלא פסל לינה לא פסל בהיסח הדעת ומאן דפסל בלינה פסיל בהיסח הדעת וצ"ב השייכות בזה. [וכעי"ז צ"ב לשון הגמ' "את"ל לינה לא פסלה דלא פריש וכו'" וצ"ב מ"ט הוסיפה הגמ' לקשר דין לינה להיסח הדעת].

עוד תמוה טובא מה שהביאה הגמ' ראיה מפרה שמקדש ויוצא לעשות עבודתה בחוץ ודנה הגמ' שיפסל דהתינח לפירש"י יש לדון שהגמ' דנה שיפסל מדין יוצא ואליבא דרבי אולם להתוס' מה הצד שיפסל בהיסח הדעת כשהיציאה לצורך העבודה.

ולהנתבאר לעיל בארוכה (בדין קידוש יו"ר) שענין קידוש יו"ר אינו לנקיות גרידא אלא הוא "קידוש לעבודה" יש לבאר נידון ההיסח הדעת שמסיח דעתו מה"קידוש" לעבודה ומה"ט הוא שיך למ"ד דשיך פסול לינה והו"א דלמ"ד דליכא לפסול לינה ה"ה ליכא לפסול היסח הדעת. ולפי"ז א"ש נידון הגמ' גם לגבי פרה דכל שהסיח דעתו מעבודה אף שלא הסיח דעתו מלעסוק בפרה לא מהני דענין הקידוש יו"ר שידיו ראויות לעבודה וכל שהסיח דעתו מהם ואין הם ראויות לעבודה ס"ד שיהא זה חיסרון כלפי פרה ודו"ק.

**דכ"א ע"ב**

**דין שיעור כדי לקדש בו ד' כהנים**

**האם הוא שיעור בצורת בכיור או במים**

**א.** גופא אמר ר"י בר"ח כל כיור שאין בו כדי לקדש ד' כהנים ממנו אין מקדשים בו שנאמר וכו'. יש לעי' אם הוא שיעור ב"כיור" שיהא בו כלי קיבול להחזיק מים של ד' כהנים או שהוא שיעור ב"מים". [ויש להעיר דלהצד שהוא שיעור במים אין הכוונה שא"א לקדש אא"כ יש בכיור שיעור ד' כהנים אלא שאין המים מתקדשים לקידוש בפחות משיעור ד' כהנים[[9]](#footnote-9) ].

ונפק"מ טובא באופן שלא יהא שיעור מים כדי לקדש בו, עוד נפק"מ לאידך גיסא דאף שבכיור ודאי היה שיעור ד' כהנים (בין אם הוא שיעור בכלי ובין אם הוא שיעור במים) מ"מ לקמן מבו' שיכול לקדש גם משאר כלי שרת, ויהא נפק"מ בחקירה הנ"ל האם יכול לקדש בכלי שיש בו פחות משיעור ד' כהנים דאם הוא דין בכלי שמקדשים ממנו שיהא בו שיעור ד' כהנים יהא הדין כן גם בשאר כלי שרת (דאל"ה בכיור יועיל מדין שאר כלי שרת[[10]](#footnote-10)) ואם הוא דין במים אף שהמים לא יהיו קדושים אם לא יהא שיעור הנ"ל מ"מ אם יקדשום ויעבירום לכלי שאין בו כדי לקדש יכול לקדש ממנו.

ולשון רש"י (די"ט ע"ב) "שאין מחזיק מים כשיעור ד' קידושים" ומשמע שהוא שיעור בכלי אמנם ברש"י בסוגין (לגבי דין השלמה למי כיור) כ' וז"ל: משלים למי כיור לשיעור ד' כהנים ומבו' מדבריו שהוא שיעור במים וכן מבו' בר"מ. ויש לזה ראיה מסוגית הגמ' דהנה הגמ' הביאה המימרא דר"י בר"ח דכל כיור שאין בו כדי לקדש וכו' ותמהה ע"ד מברייתא מפורשת דקתני כל הכלים מקדשים בין שיש בהם רביעית בין שאין בהם רביעית וכו' ואי נימא שמימרת ר"י בר"ח קאי על צורת הכיור שפיר יש לתרץ דהתם איירי על שיעור המים ואין כאן סתירה כלל, וע"כ דריבר"ח קאי על שיעור המים ומה"ט תמהה הגמ' עליו מהאי ברייתא.

והנה להנתבאר שהוא דין במים יש לעי' אם הוא לעיכובא ונחלקו בזה הזב"ת והמנ"ח, וראיתי שביארו פלוגתתם האם נחשב כענין קדשים דבעי' שנה עליו הכתוב לעכב [עי' אתוון דאורי' סי' י"ב ואכמ"ל].

**בשי' התוס' שהוא שיעור בקידוש המים**

**ב.** בגמ' בקודח מתוכו, והא ממנו אמר רחמנא וכו' פירש"י דאמתני' פריך היאך מקדש משאר כלי שרת. ובתוס' תמהו ע"ד וכתבו דתמיהת הגמ' על התירוץ דבקודח לא אכפ"ל שלא יהא כשיעור והא "ממנו" אמר רחמנא וצריך שיהא כמוהו שיעור ד' כהנים. ונראה דהוא לשיטתם בביאור "קודח ממנו" דרש"י פי' שקודח בכיור והמים יונקים ממנו ולפי"ז הוא חלק מן הכיור אמנם התוס' פירשו "שנוטל ממימיו בכלי קטן וכו'" ומה"ט תמהה הגמ' דבכלי זה אין שיעור ד' כהנים.

וצ"ב לשי' התוס' מה תירוץ הגמ' "ירחצו" לרבות כלי שרת והא ידעה הגמ' דמהני בשאר כלי שרת אלא שתמהה הגמ' על השיעור ד' כהנים. ובקר"א וחזו"א כ' בביאור דברי התוס' דהיה פשוט לגמ' דיכולים לקדש משאר כלים [וביאר החזו"א הטעם דענין הכיור הוא להיות מוכן לכך אולם כל כלי שרת ראוי לקידוש המים כשיש בו שיעור ד' כהנים] אלא שסברה הגמ' דבעי' שמעשה הקידוש יהא מכלי המחזיק שיעור ד' כהנים וע"ז תירצה הגמ' דהתורה ריבתה שאר כלים שיכול לקדש מהם אפי' אין בהם שיעור ד' כהנים.

והנה ביאור זה א"ש רק אי נימא שאין מצוה מיוחדת בכיור [ומה"ט יש לומר כדברי החזו"א דבלא קרא היה יכול לקדש מכל כלי שרת] ומצינו בזה פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן דבר"מ (פ"ה מביא"מ) מבו' שמצוה לכתחלה לקדש ממי כיור והרמב"ן (עה"ת) פליג עליה, ומעתה לשי' הר"מ א"א לומר בביאור הסוגיא כהחזו"א.

**האם יש דין שיעור ד' כהנים בשאר כלים**

**ג.** ויעוי' בקר"א שפי' בשי' הר"מ (וכ"כ לחדש גם בשי' התוס') דס"ל שתמהה הגמ' שקודח מתוכו אי"ז "ממנו" וחידשה דאיתרבי שאר כלי שרת ואי"צ בהם שיעור. אלא שתמהו האחרונים דוכי גרע הכיור משאר כלי שרת, וביארו דלהר"מ לשיטתו שלכתחילה מצוה בכיור א"ש דשיעור ד' כהנים הוא כדי לקיים המצוה דלכתחילה מן הכיור [ולשי' הר"מ יוכרח ששיעור ד' כהנים אינו מעכב ודלא כהמנ"ח דלעיל].

**המקור לשיעור ד' כהנים**

**ד.** נתבאר בגמ' (לעיל די"ט ע"ב) שהמקור לד' כהנים מקרא ד"ורחצו ממנו משה אהרן ובניו" ופירש"י דאף משה היה כהן בשבעת ימי המילואים ואע"ג דלא כהנו בב"א מיהו קרא להכי מידריש, עכ"ד[[11]](#footnote-11). ובשיטמ"ק הוסיף להקשות דהא איכא נדב ואביהו וא"כ ליבעי שיעור שיתא וכ' שכבר מתו נדב ואביהו[[12]](#footnote-12). עוד תי' דבלא"ה לא שימשו כולם ביום אחד אלא הכוונה בגמ' שדרשי' הכתובים בקרא (וכמו שפירש"י) ומיעוט "בניו" שתים ואין לנו אלא שיעור ד' כהנים.

ובעיקר תמיהת רש"י דלא עבדו כולם באותו היום יעוי' בשיטמ"ק שהביא לתרץ דבשמיני למילואים עבדו כולם דעבודות המיוחדות לאותו יום עשה אהרן (היינו עגל וכבש) אבל עבודות שהיו משום בכל יום עשה משה ונמצא שעבדו כולם באותו היום ומהא למדה הגמ' שיעור ד' כהנים.

והנה בר"מ (פ"ה מביא"מ) כ' וז"ל: אין פחות ממנו כדי לקדש ממנו ד' כהנים שנאמר "אהרן ובניו" והיו אלעזר ואיתמר ופנחס עמהם הרי ארבעה. ויעוי' בכס"מ שמבו' מדבריו שגירסת הר"מ בגמ' פנחס ולא משה, ואולי ההכרח משום הנ"ל דמשה לא עבד עמם יחד, אלא שתמה הכס"מ שבאותה שעה עדין היו נדב ואביהו [ולשיטתו א"א לתרץ ש"בניו" היינו תרי דהא דריש "בניו" תלתא]. ועי' באחרונים מה שביארו בזה.

**דכ"ב ע"ב**

**הערות בסוגית זקני דרום**

**(ובדיני ריצוי ציץ)**

**בביאור דינא דזקני דרום שיחיד בטומאה מהני ע"י ריצוי ציץ**

**א.** בגמ' טמא פסול, אמרו זקני דרום לא שנו אלא טמא שרץ אבל טמא מת מתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד[[13]](#footnote-13) ופירש"י מתוך שמרצה בציבור לכתחילה מרצה ביחיד בדיעבד ע"י ריצוי ציץ. והנה בגמ' בפסחים מבו' דלמ"ד טומאה דחויה בציבור עושים לכתחילה וצריכים אנו לריצוי ציץ ולמ"ד טומאה הותרה בציבור אי"צ לריצוי ציץ, ולכאו' להאי מ"ד יש ללמוד סברת ה"מתוך" דכמו שבציבור מותר ואי"צ ריצוי ציץ ה"ה ביחיד.

וצ"ל דההכרח לפירש"י הוא סוגית הגמ' לקמן (דכ"ג ע"ב) שלהדיא דנה להכריח דלא כזקני דרום והביאה הדרשא מדקרא ד"ונשא אהרן את הקדשים" [דאזיל על טומאת מת] וילפי' מיניה עוון הקדשים ולא עוון מקדישים ופירש"י דהמיעוט הוא מטומאת גברא בין דבעלים ובין דכהן, ומבו' דטעמא דזקני דרום הוא משום ריצוי ציץ [דאל"ה לא תקשי עלייהו מהתם דמה שלדידהו כהן טמא עובד אינו משום ריצוי ציץ][[14]](#footnote-14).

וצ"ל בביאור הדברים דאעפ"י שטומאה הותרה בציבור ואין צריכה ריצוי ציץ מ"מ ביחיד לא יכול להיות "הותרה" אלא דהמתוך מלמדנו שאין פסול טומאה פסול חמור וע"כ שיך שיהא בו ריצוי ציץ.

והנה במתני' בפסחים ד"פ ע"ב מבו' דהציץ לא מרצה על טומאת הגוף, ולכאו' הוא דלא כזקני דרום דלהדיא ס"ל שמרצה על טומאת הגוף [וכבר הקשו התוס' (בפסחים דע"ז ע"א) על המבו' בסוגיא דלמ"ד טומאה דחויה בציבור בעי' לריצוי ציץ והא אין הציץ מרצה על טומאת הגוף (וכמו"כ יקשה על שי' הר"מ דגם למאי דקי"ל הותרה ביאר משום ריצוי ציץ וצ"ע)[[15]](#footnote-15)]. ובאמת שהוא גמ' ערוכה להלן (שהובאה לעיל) שתמהה הגמ' על זקני דרום מקרא דכתוב "עוון הקדשים ולא עוון מקדישים וביארה הגמ' דלדידהו ע"כ כוונת האי קרא לטומאת שרץ ולא לטומאת מת, ונתבאר מהא דטומאת מת דמקדישים (או דכהנים) לא נתמעט מהאי קרא. [והא דמהני לדידהו ריצוי ציץ ביאר המנח"א עפ"י סברת הגרי"ז (לעיל בהערה) דכל שהוא טומאה קלה סגי בריצוי ציץ אפי' בטומאת גברי עיי"ש באורך].

**בפלוגתת רש"י ור"ת בביאור הסוגיא**

**ב.** שי' רש"י דאליבא דזקני דרום דווקא טומאת מת הותרה בציבור ולא טומאת שרץ וטעם הדבר ביארה הגמ' דמשום ששוחטין וזורקין על טמא שרץ א"כ לא מצינו בציבור שנטמאו בשרץ דין דחייה וע"כ דרשי' מכפרים כמתכפרים מה מתכפרים טמא מת אין טמא שרץ לא אף מכפרים טמא מת אין טמא שרץ לא. אמנם ר"ת ביאר הסוגיא דודאי ילפי' מ"במועדו" דבין טומאת מת ובין טומאת שרץ הותרה בציבור וע"כ אם רוב כהנים או רוב סכינים נטמאו בשרץ ודאי נדחית הטומאה וההכרח דזקני דרום הוא מתוך שהותר האכילה בטומאה והיינו דווקא בטמא מת ולא בטמא שרץ וכמבו' בגמ' דאם שוחטין וזורקין על טמא שרץ לא נדחית הטומאה כלל. ומבו' מהא דלמ"ד אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ ואעפי"כ בטומאה נדחית הטומאה אין הדחיה רק על ההקרבה אלא גם על האכילה אעפ"י שלאכילה יכולים לטהר עצמם.

ובאמת דגם לענין העשיה כ"מ שאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ היינו כשהוא בטומאתו אולם כשטבל לכו"ע שוחטין וזורקין עליו וכמבו' בפסחים ד"צ ע"א [ובחזו"א (ד, ה) הביא דמסוגית הגמ' בפסחים דס"ט ע"ב מבו' שאין חייבים לטבול] וא"כ כמו דלענין העשיה טומאה הותרה בציבור אעפ"י שיכולים לטבול ולעשות בטהרה כמו"כ לענין האכילה שיך בהם טומאה הותרה בציבור אעפ"י שיכלו לטבול ולהטהר. [וציינו שבס' יד דוד (פסחים ד"ג) כ' דגם למ"ד טומאה הותרה בציבור בטמא שרץ היינו לענין ההבאה ולא לענין האכילה ולכאו' הוא דלא כמבו' בשי' ר"ת בסוגין דלמ"ד אין שוחטין וזורקין גם האכילה הותרה ודו"ק].

**בהמבו' בסוגין דלמ"ד שוחטין וזורקין על טמא שרץ בעי' לריצוי ציץ**

**ג.** בגמ' מאי קסברי אי קסברי אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ וכו' ענין שוחטין וזורקין על טמא שרץ או אין שוחטין וזורקין לפו"ר שיך דווקא בקרבן פסח שיש בו דין אכילה ונתחדש למ"ד אין שוחטין וזורקין דאעפ"י שהחיסרון בקרבן פסח יותר מכל הקרבנות משום שבעי' שיהא ראוי לאכילה ובערב הוא יהא ראוי לאכילה מ"מ ילפי' מקרא דמי שהוא טמא ואעפ"י שבערב יהא ראוי לאכילה הוא מופקע עתה מקרבן פסח [ודומה לזה ערל דאף שיכול למול א"א לעשות עליו הקרבן פסח].

ולפו"ר אידך מ"ד דפליג וס"ל ששוחטין וזורקין על טמא שרץ לא ס"ל כחידוש זה ומה"ט שפיר יכולים לשחוט עליו ככל הקרבנות. אמנם הגמ' דכ"ג ע"ב הסיקה (בל"ק) ד"ונשא אהרן את עוון הקדשים" אזיל על טומאת שרץ ופירש"י בכהן או בבעלים ומבו' דדין שוחטים וזורקים על טמא שרץ אינו מדינא אלא רק ע"י ריצוי ציץ, וע"כ דגם לדידיה יש חיסרון בפסח שהוא מופקע עתה מאכילה והציץ משוי ליה כעין טהור, וחידוש הוא (אמנם לשי' התוס' אין הכרח לזה עי"ש היטיב בדבריהם).

[עוד מבו' כעי"ז אליבא דזקני דרום דס"ל דטמא מת בפסח משלח קרבנותיו משום שאכילת פסח לא מעכבא (אלא שגם לדידהו הוא רק דיעבד ולכתחילה עושה פסח שני) ואעפי"כ הבינה הגמ' בביאור דברי הברייתא שבארה לחדש דנטמאו בעלים במת משלחים קרבנותיהם ע"י ריצוי ציץ, וכן מבו' ברש"י דכ"ג ע"א (ד"ה הכ"נ) שביאר דחיית הגמ' דבטומאת מת לזקני דרום בעי' לריצוי ציץ. אלא שהתם הוא יותר ברור דהא מעיקר הדין אין לו לעשות הפסח בטומאה אלא לעשות פסח שני (וכמו שנתבאר לעיל) וע"כ הקולא שלו לעשות פסח ראשון בטומאה הוא ע"י ריצוי ציץ. ומה שנתבאר לעיל דאפי' למ"ד שוחטין וזורקין על טמא שרץ שהוא מדינא לכתחילה ואעפי"כ צריך ריצוי ציץ הוא חידוש גדול יותר].

אלא דגם לפירש"י הוא תלוי בב' הלישנות בגמ' דלל"ק דממעטי' עוון טומאה דמקדישים והוצרכה הגמ' להכריח דאזיל על טומאת שרץ ע"כ מבו' מהא דגם למ"ד שוחטין וזורקין על טמא שרץ בעי' לריצוי ציץ אמנם לאידך לישנא דממעטינן עוון קדשים ולא עוון מקדישים ילפי' לאידך גיסא שהציץ מרצה על טומאת הדם והעולים (ואולי אף האוכלים) ולא מרצה עוון המקדישים (היינו הכהן או הבעלים) וע"כ דלמאן דס"ל שוחטין וזורקין הוא מדינא ולא מדין ריצוי ציץ. [ולשי' התוס' גם לל"ק הכריחה הגמ' בטומאת שרץ דכהן ולא דבעלים ולא מבו' כלל בגמ' דבטומאת בעלים למ"ד שוחטין וזורקין על טמא שרץ בעי' לריצוי ציץ].

**דף כה ע"א**

**סוגית נשפך [הערות בפשט הסוגיא]**

**ביאור ג' דרשות הנלמדות מקרא ד"מדם הפר"**

**א.** בגמ' "ולקח הכהן המשיח מדם הפר" מדם הנפש ולא מדם העור ולא מדם התמצית צ"ב הדרשא, ועי' טה"ק דה"פר" מיותר למדרש עיקר דם הפר שהוא דם הנפש. וצ"ע דבגמ' להלן מבו' שדורשים עוד ב' דרשות מהאי קרא א. "מדם הפר" דם מהפר יקבלנו ב. "מדם הפר" ולא דם ודבר אחר (ומה"ט דם הסכין פסול לשחיטה, וצ"ב היאך ילפי' ג' דרשות מהאי קרא ואולי "הפר" מיותר לדרוש ולא פר ודבר אחר ומדם **ה**פר ילפי' עיקרו של דם שהוא דם הנפש ו**מ**דם הפר גורעים ומוסיפים ולומדים שדם מהפר יקבלנו ולא מהריצפה. [ועדיין צ"ע דבגמ' בע"ב דרשי' עוד דרשא מהאי קרא וצ"ע].

**ביאור ההו"א שיקבל דם העור (והא אינו דם הנפש)**

**ב.** בגמ' שם, תמהו האחרונים דבכריתות(דס"ב) ילפי' מדרשא אחרת "כי הדם הוא בנפש יכפר" [ובטה"ק הכריח שהוא לעיכובא], וביארו הקר"א והמקד"ד דבלא גזה"כ הו"א שצריך לקבל כל הדם (גם דם התמצית והעור) אעפ"י שהכפרה אינה אלא בדם הנפש [ויעוי' במקד"ד שהוכיח מהא שצריך לקבל כל דמו אעפ"י שאינו ראוי לזריקה, ועי' להלן בענין צריך שיקבל כל דמו במה שהארכנו בזה]. והדברים מחודשים מאד דלפו"ר ענין הקבלה הוא לצורך הזריקה. עוד יש להעיר על ביאורם דלפי"ז יהא מוכח מהאי קרא את חידושו של רב שצריך לקבל כל דמו ואי"צ לקרא "דאת כל דמו ישפוך".

ובטהרת הקודש מבו' באופ"א דהו"א שיהא דין לקבלו אעפ"י שאינו מכפר וכהקטרת אימורים שהיא עבודה אעפ"י שאינה מכפרת. ומשמעות דכיוון דאין כוונתו לעבודת קבלה גרידא אלא כוונתו דהו"א שהיה דין לקבל עבור זריקה שאינה מכפרת[[16]](#footnote-16) וקמ"ל דאין בזה דין זריקה כלל. [ועיקר חידושו שיש מקום לדון שיהא זריקה אעפ"י שאינה מכפרת מבו' גם בס' ראש המזבח לבאר דברי התוס' דכ"ו ע"א שביארו שהנפק"מ בדם האיברים אי הוי דם לענין דם חטאת הניתז אעפ"י שדין כיבוס שייך רק בדם הראוי להזאה ודם האיברים אינו ראוי לכפרה עי"ש].

ובאמת דיהא נפקותא בזה דהנה יבו' להלן שי' התוס' דדם השותת בשחיטה אינו דם הנפש ולפו"ר מאחר שאינו מתמעט מקרא דדם הפר (וכמבו' בליקו"ה בכריתות עי"ש) יהא דינו שיתקבל לזריקה אעפ"י שאינו מכפר, וחידוש הוא.

והנודע בביה מדרשא להוכיח מדברי הר"מ דלא כוותיהו שהביא בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ו דינא דסוגין וז"ל: ובלבד שיהיה זה הדם שנתקבל דם הנפש ולא דם העור עכ"ל. מבו' מדברי הר"מ שצריך לקרא דלא מועיל קבלת דם העור ולדבריהם זה פשיטא וכל החידוש שאי"צ לקבל גם דם העור [וי"ל דהר"מ כ' בזה הדין שנתחדש בגמ' בכריתות אמנם צ"ע לפי"ז שהשמיט דין המבו' בסוגין ודו"ק]. ובליקו"ה ביאר בפשיטות דבעי' לתרי קראי שיהא שנה הכתוב לעכב דדווקא דם הנפש ראוי לכפרה[[17]](#footnote-17).

**ההו"א שיקבל דם העור אעפ"י שיצא קודם גמר שחיטה**

**ג.** עוד הקשה הגרי"ז היאך היה הו"א שיקבל דם העור והא הוי דם של קודם גמר השחיטה ואין השחיטה מקדשתו להיות ראוי לקדושת הכלי וכמבו' בגמ' בסוטה דבעי' ב' קדושות. [ואף שלשון הגמ' שם שהסכין מקדש כבר הוכיח הגרי"ז שע"כ כוונת הגמ' שהשחיטה מקדשת דהא אי"ז ברור שיש חיוב שיהא הסכין כלי שרת (ועוד כ' להכריח בזה ואכמ"ל)].

וביארו בזה דבאמת יש להקשות עוד על הא דאיצטריך קרא למעט דם סכין והא בלא"ה אורחא דמילתא דיש דם על הסכין של תחילת השחיטה ואין הוא קדוש לקבלה, וביאר הגרי"ז דכל שהסכין עדיין בצואר חשיב כדם צואר ושייך שיחול עליו היתר שחיטה ולפי"ז ה"ה דם העור י"ל דהכוונה לדם העור שנשאר בצואר עד גמר השחיטה שלולי קרא שאין הוא כשר לקבלה היתה השחיטה מקדשתו.

[ובעיקר דבריו שדם של תחילת השחיטה אינו ראוי יעוי' בתוס' מעילה ד"ה (ולקמן דק"י) שדן שדם של סימן ראשון גם ראוי לקבלה (אעפ"י ששי' התוס' שדם השותת בשחיטה אינו דם הנפש ויבו' להלן). אלא דגם אם נימא שדם של תחילת השחיטה ראוי לקבלה משום שסגי בתחילת השחיטה מ"מ דם העור שהוא קודם התחלת השחיטה ודאי צ"ע מ"ט יהא דין לקבלו וע"כ צ"ל כסברתו הנ"ל].

**ביאור הכרח הגמ' דמדם הפר לא בא למקצת דמו (והערה ע"ד התוס' בסוגין)**

**ד.** בגמ' והאמר רב השוחט צריך שיקבל את כל דמו של פר שנאמר "ואת כל דמו" וכו' וצ"ב דאדרבא כיוון דילפי' מהתם דבעי' כולו איצטריך קרא ד"מדם הפר" לומר דאינו מעכב. והביאור פשוט דבקדשים כל שלא שנה הכתוב לעכב ע"כ הוא למצוה ולא לעיכובא וא"כ אי"צ קרא לומר שאי"ז לעיכובא. [והנה בתוס' תמהו מ"ט איצטריך תרי קראי, וצ"ב מ"ט לא ביארו דבקדשים בעי' לתרי קראי כדי שיהא שנה הכתוב לעכב וצ"ע].

והנה תמהה הגמ' והא בשיריים הוא דכתיב, אם אינו ענין וכו' צ"ב השו"ט בגמ', ונראה בביאור סוגית הגמ' דיש לתמוה מנ"ל ללמוד מקרא דין קבלת כל דמו שמא הכתוב איירי לענין שפיכת שיריים ובא הכתוב לחייב לשפוך כל הדם **שנתקבל**, ודחתה הגמ' דאם אינו ענין היינו דע"כ לא בא הכתוב לזה דהא בלא"ה אחר ההזאות אין כל הדם שנתקבל. (ועי' לקמיה בדין כל דמו שנאריך בענין קבלת כל דמו שיוכרח ביאור זה בדברי הגמ').

**בהטעם שבעי' לקרא מיוחד לפסול דם שע"ג סכין**

**ה.** בגמ' ולא מדם הפר ודבר אחר. העולה מסוגין שיש ב' פסולים הנלמדים מהאי קרא א. שאין לקבל מן הריצפה ב. שאין לקבל מדם הסכין דחשיב "מדם הפר ודבר אחר" (וצ"ל דהטעם שנחשב גם מדם הפר משום שנתקבל שם בסדר השחיטה ולא היה במקום אחר (ונתבאר לעיל אות א' ב' הדרשות בזה). ונתבאר בתוס' (בקושיתם ובתירוצם הב') דדם סכין עדיף מדם ריצפה ולכך מדם סכין יש לנו ללמוד בק"ו דם ריצפה, וצ"ב מאי עדיפותיה וי"ל ע"ד שנתבאר שלא נחשב למקום אחר כשבא לשם בשחיטה עצמה. עוד י"ל ש"נתקבל" בפסול יש לדונו גם כמעלה וע"כ מקרא דריצפה א"א ללמוד שגם נתקבל בפסול נפסל אלא שחידשו התוס' (בתירוצם הא') דמאידך גיסא יש בו גם צד גריעותא כשנתקבל בפסול.

אלא דעדיין צ"ע מ"ט כלי שאין ראוי לקבלה נחשב קבלה בפסול הא כיוון שאין סכין ראוי לקבלה מחמת שאין בו בית קיבול לאו קבלה הוא, ועי' באבי עזרי (פ"ד ממעה"ק ה"ח) שעמד בזה וצידד לבאר שהחיסרון בסכין רק מחמת שמחזיק פחות מכדי הזאה וע"כ יש להחשיבו כקבלה בכלי אלא שהוא בפסול. אלא שדחה דכ"ז א"ש רק אם פחות מכדי הזאה נפסל וא"א לקדש אח"כ (ויבו' בענין נשפך בארוכה), וע"כ הכריח דהחיסרון בעצם הכלי משום שאין לו בית קיבול ותמה כהנ"ל. ובדוחק י"ל דמ"מ סכין נחשב לכלי שרת שמקדש דם אלא שיש בו פסול שאין ראוי לדם וכה"ג חשיב כקבלה בפסול.

עוד ראיתי למי שביאר בזה דעיקר הקבלה היינו שהגברא מקבל ודין הכלי והכשירו הם פרטי דינים בהקבלה ומעתה י"ל דכל שבא ליד כהן אעפ"י שיש חיסרון בכלי יש להחשיבו לקבלה פסולה [שיש בו מעלה וחיסרון וכמו שנתבאר].

**בדין צריך שיקבל כל דמו של פר**

**האם קבלת כל דמו הוא דין בקבלה או בזריקה**

**א.** בגמ' אמר רב יהודה אמר רב השוחט צריך שיקבל כל דמו של פר שנאמר ואת כל דמו ישפוך וכו'. יש לעי' האם הוא דין בקבלה לקבל את כל הדם (גם באופן שא"א לקיים בו זריקה או שפיכת שיריים) או שהוא דין לקבל כל דמו כדי לקיים מצוות הזריקה בכל דמו (דהזריקה במקצת הדם כקיום דין בכל הדם) או כדי לקיים בו שפיכת שיריים.

והנה היה מקום לומר שאין כלל דין מדין ה"קבלה" לקבל כל דמו אלא הדין לקבל כל דמו הוא הכ"ת לקיום דין זריקה (או שפיכה) בכולו. ויעוי' בחזו"א (ה, ה) שהביא דברי התוס' די"ג ע"ב דבנשפך על הריצפה אין מצוה לאוספו (וכ"ה יותר להדיא בתוס' במעילה), ומוכח מדברי התוס' דאין דין שיהא כל הדם בזריקה אלא הוא דין בהקבלה לקבל כל דמו וכל שנשפך אח"כ אין מצוה לאוספו. ולפי"ז כ' החזו"א דהנה יש לדון לרבנן (דל"ד ע"ב) שאין טעון יסוד אלא זה שזרק ממנו האם בעי' לכתחילה לזרוק מכוס אחד כדי שיהא שפיכת שיריים בכל הדם והכריח החזו"א להנ"ל שהוא מצוה בקבלה ולא דין בזריקה ובשפיכת שיריים ולכתחילה יכול לעשות זריקה רק בחלק מן הדם[[18]](#footnote-18).

**האם הוא דין בקבלה מצ"ע או לצורך הזריקה או השפיכת שיריים**

**ב.** והנה אף שנתבאר מהוכחת החזו"א הנ"ל שאי"ז דין בזריקה (וההכ"ת היא הקבלה) אלא הוא דין בקבלה עדיין יש לברר האם הוא דין בקבלה מצד עצמה או שהדין בקבלה היא כדי להכשיר לזריקה או לשפיכת שיריים [ונפק"מ (אם הוא לזריקה או לשפיכת שיריים) באופן שאין שפיכת שיריים האם יהא דין כולו, ואין לומר נפק"מ בד' כוסות אחר שקיבל למ"ד שאין שפיכת שיריים רק בכוס שזרק בו וא"כ הכוס הנוספת לא יוכל לקיים בו זריקה ושפיכת שיריים, דהא נתבאר לעיל דיכול להעביר הכל לכוס אחד ולזרוק ממנו, וע"כ הנפק"מ רק להראשונים שאין דין שפיכת שיריים רק בחטאת ולא בשאר קרבנות (עי' מנח"א שהביא שכך היא שי' רבינו אפרים) עוד הביא שם נפק"מ בבמה דליכא יסוד ולפו"ר ואין דין שפיכת שיריים.] ולכאו' קצת היה מקום להוכיח ממה שהמקור לקבל כל דמו הוא מקרא דכתיב "ואת כל הדם ישפוך" דאף שהוא באם אינו ענין מ"מ מסתבר דצורת הדרשא דילפי' שצריך לקבל כולו כדי שישפוך כולו.

אמנם העירוני דיש ראיה מסוגיא זו לאידך גיסא דהנה יש לתמוה על קו' הגמ' "והא בשיריים כתיב" וצ"ב דעדיין יש מקור מהא לדברי רב דצריך לקבל כל דמו כדי לקיים שפיכת שיריים בכולו. [ואין לומר דמצד דין שפיכת שיריים יש לבאר הפסוק דאת כל הדם הנשאר מן הזריקה ישפוך ואין ראיה שצריך לקבל כולו דא"כ מה הכרח הגמ' אם אינו ענין לשיריים וכו' הא שפיר יש לפרש כהנ"ל, וע"כ "ואת כל דמו" הולך על הפר ומה"ט הכריחה הגמ' דאינו אזיל על שיריים אלא על הקבהל וא"כ יש לפרש כהנ"ל]. ומבו' דדין קבלה בכולו אינו שייך לשפיכת שיריים ומה"ט תמהה הגמ' מנ"ל האי דינא בקבלה. ויש לדחות דתמיהת הגמ' דהאי קרא בשיריים ויש לפרש את כל דמו על דם **שנתקבל**, ודחתה הגמ' דע"כ א"א לשפוך כל הדם כיוון שמזים ממנו וע"כ יש להעמיד באם אינו ענין על קבלה.

עוד העירו להביא ראיה ממה שדן הכס"מ בשי' הר"מ שהוא לעיכובא (וכמו שיבו' להלן אות ד' עי"ש) ואי נימא שהוא לצורך הזריקה או השפיכת שיריים הא בהם גופא אין בו דין לעיכובא שיהא כולו. ויש לדחות דמ"מ ההלכה להכשיר כולו לזריקה ושפיכה וכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו.

**ראיה מדברי האחרונים שהיה מקום לדון לקבל כולו בלא שיהא דין זריקה**

**ג.** והנה תמהו האחרונים על הנתבאר בגמ' דילפי' מ"דם הפר" ולא דם העור והא איכא קרא אחרינא בכריתות שדווקא דם הנפש מכפר, וביארו הקר"א והמקד"ד דהו"א שצריך לקבל כל דמו אעפ"י שהכפרה דווקא בדם הנפש, ומבו' מדבריהם שדין קבלת הדם אינה משום הזריקה. ודבריהם מחודשים מאד דאף להצד שביארנו לעיל שהוא דין בקבלה מ"מ י"ל דה"מ בדם הראוי לזריקה דיש דין לקדשו שיהא ראוי לזריקה אולם חידוש גדול הוא שיהא דין קבלה על דם שאין דין לקדשו ולעשות בו שום עבודה. ויעוי' במקד'"ד שכ' דלפי"ז גם אחר הזריקה אם עדיין יהא דם הקזה יהא דין לקבלו.

ויעוי' בטה"ק שכ' שהיה הו"א שיהא דין קבלה אלא שהוסיף להביא דוגמא שיש מצוה לקבלו אעפ"י שאין מועיל לכפר כמו שמצינו דין הקטרה אעפ"י שאינה מכפרת. ויש לדון בכוונתו האם יהא דין לקבלו בשביל הזריקה אעפ"י שאינה מכפרת או שכוונתו שיהא דין לקבלו כדי לקיים בו עכ"פ מצוות שפיכת שיריים ובמנח"א העיר ע"ד דדין שפיכת שיריים הוא דם מהזריקה וכל שלא נעשה בו זריקה אינו ראוי לשפיכת שיריים[[19]](#footnote-19) [ואי נימא שכוונתו לקבל בשביל שפיכת שיריים מצינו כדבריו ברידב"ז בקינוח דם סכין דהדין לקנחו הוא כדי לקיים בו מצוות שפיכת שיריים ומבו' מדבריו דאף שנפסל הדם מזריקה מחמת שהיה בסכין מ"מ קבלתו בסכין מועלת לו לקדשו לשפיכת שיריים].

**בדברי הכס"מ שדין כל דמו לעיכובא**

**ד.** בר"מ (פ"א מפסוה"מ הכ"ו) כ' דאם נשפך על הארץ ונשאר דם הנפש יכול לקבלו ולזורקו ותמה הכס"מ דהא הדין הוא שצריך לקבל כל דמו (פי' והיאך מועיל שיקבל דם הנשאר בצואר והא יהא חסר הדם שכבר נשפך מקודם), וביאר א. שהוא למצוה ב. דכל הקפידא דווקא שיקבל כל הדם הכשר לקבלה (והיינו הדם שעדיין ראוי לקבלה ולא הדם שכבר נפסל), ומבו' לכאו' מתרוצו השני דלקבל כל הדם הכשר הנשאר הוא לעיכובא.

וצ"ע מסוגית הגמ' דל"ד דמבו' דלחד מ"ד ילפי' מקרא דהשיריים שבצואר בהמה אין צריכים שפיכת שיריים ותמהו התוס' והא דינא הוא שצריך לקבל כל דמו וביארו דהוא למצוה וצ"ע מה יתרץ הכס"מ, ואולי ע"כ להאי מ"ד אי"ז מעכב. אלא שעדיין צ"ע תמיהת השפ"א (יומא מח.) דמשנה ערוכה היא וכולם שקיבלו הדם שלא בזמנו אם יש דם הנפש יחזור וכשר ויקבל, ומבו' שהיה מועיל קבלה וזריקה בחלק מן הדם (אם לא היה פסול המחייב לקבל אחר ולזרוק).

וי"ל בזה שכ"ד הכס"מ הם רק בדם שיצא מן הבהמה דכלפי דם זה נתחדש שצריך לקבל כולו אולם דם שבבהמה אין להחשיבו לדם אלא כחלק מן הבהמה וכלפיו ס"ל להכס"מ דלא נתחדש דינא שצריך לקבל כל דמו[[20]](#footnote-20). [ויתבאר לפי"ז חידוש גדול בדעת הכס"מ שאין דין לקבל כל הדם שבצואר אלא דינא הוא [לעיכובא] שיקבל כל דם הנשאר היוצא מן הבהמה ודו"ק.]

**ביסוד פסול נשפך**

**בדברי הגר"ח שדין פסול נשפך אינו רק צורה בקבלה**

**א.** בגמ' "מדם הפר" דם מהפר יקבלנו וכו' וקסבר גורעין ומוסיפים ודורשים, לפו"ר פסול נשפך דמתני' היינו משום שלא נתקיים "דם מהפר יקבלנו" והיינו שילפי' מקרא שצורת הקבלה היא מהפר ולא מהריצפה או ממקום אחר, והא דנשפך לאחר שנתקבל כשר משום שנתקיימה הקבלה ואין הלכה בזריקה שיבוא הדם מהכלי שנתקבל ולא מהריצפה.

אמנם בחי' הגר"ח הלוי הוכיח מסוגית הגמ' במנחות כ"ו ע"ב שהנותן קומץ בשמאל הו"ל כנשפך דם על הריצפה שפסול להקטרה ותמה הגר"ח דהא במנחה לא נתחדש מהיכן יקבלנו[[21]](#footnote-21) ומנ"ל ללמוד שהקידוש הנעשה בקומץ (שהוא דומיא דקבלה) נפסל כשהיה בשמאל וכדו', וע"כ הכריח הגר"ח דע"כ יש דין נוסף שהדם לא יהא במקום שאין ראוי לו ודין זה ילפי' למנחה דכל שהיא במקום שאין ראוי לה א"א להקטירה[[22]](#footnote-22).

ולכאו' בדברי הגר"ח יש להסתפק האם כוונתו שיש פסול נשפך במנחה משום שהא מיהא ילפי' שיש דין שלא יהא הפסק בסדר העבודות ומינה ילפי' דגם דכשהצריכה התורה לעשות קמיצה וליתן בכלי כל שהוא במקום אחר הוא הפסק המעכבו מעבודה[[23]](#footnote-23) או שהוא דין פסול שנתחדש כלפי הדם והקומץ דכל שהם במקום שאין ראויים להם נפסלים.

והנה בכתבי הגרי"ז כ' להביא מקור מדברי התו"כ לב' דינים אלו [ודלא כדברי הראב"ד שמיישב ב' המקורות באופ"א עיי"ש] ולפי"ד שפיר יש לומר שהם ב' דינים נפרדים וילפי' למנחה שיש פסול בקומץ כשהוא במקום שאין ראוי לו כמו שיש פסול זה בדם, אמנם בחי' הגר"ח משמע שצורת הילפותא נשפך דמנחה מדם הוא דאעפ"י שאין שם דין מהיכן שיקבלנו מ"מ "הא מיהא ילפי' שלא יהא הדם במקום אחר" ולא משמע שהוא דין פסול בפנ"ע. ולכאו' ביאור כוונת הגר"ח כהאופן הראשון אלא דאעפ"י שבדם הוא צורה בקבלה מהיכן לקבל מ"מ הא מיהא ילפי' שיש דין שלא יהא במקום אחר וילפי' דין זה למנחה. [ועדיין צב"ט דבדם מחמת הנשפך יש חיסרון בצורת הקבלה ומנא לן ללמוד שהוא חיסרון בסדר העבודה ואולי ס"ל לגמ' דטעם קפידת התורה בצורה זו היא משום הסדר ולכך הא מיהא ילפי' למנחה ועדיין צ"ע].

**הוכחת הגרי"ז שיש פסול נשפך גם במקום שאין קבלה (או קידוש)**

**ב.** והנה בכתבי הגרי"ז הכריח שהוא פסול בדם דהנה בגמ' ביומא דמ"ח ע"א נסתפקה לענין נתפזר אחר חפינת הקטורת קודם הנתינה בכף בזה"ל: ידו כצואר בהמה דמי ופסולה או דילמא ככלי שרת דמו ולא פסולה. וביאר התו"י דבקומץ פשיטא ליה דידו כצואר בהמה דהא דינו שיתן לכלי שהוא כקבלה משא"כ בחפינה מבע"ל כיוון דהכלי לחפינה אינו אלא משום דלא אפשר, וע"כ נסתפקה הגמ' האם ידו ככלי שרת ולא יהא דין נשפך. מבו' מסוגית הגמ' שאעפ"י שהכלי הוא להכ"ת בעלמא מ"מ דנה הגמ' דיהא דין נשפך שיפסול החפינה אף שאין כאן קבלה או לקידוש.

ובאמת דבביאור סוגית הגמ' י"ל כמ"ש בריטב"א שם דהצד בגמ' שיהא פסול נשפך הוא דאין לנו לומר שהוא חיסרון הכ"ת אלא דין כלי (והיינו דמהא גופא שיש חיסרון הכ"ת מוכרח שיש דין כלי), ומעתה י"ל שדין כלי זה הוא לקבלה והפסול נשפך הוא לקבלה זו. (וקצת יש ראיה מהריטב"א שאי"ז סתם דין כלי אלא דין קבלה דבהמשך הסוגיא שם כ' ד' עבודות בקטורת והביא דין מתן כלי שאחר החפינה) [והעירו שכביאור זה כ' בהערות למרן הגריש"א זצ"ל], אמנם יעוי' היטיב בדברי התוס' שם, דמבו' מדבריו דלא כהריטב"א [וע"ע באבנ"ז או"ח סי' תנ"ח מש"כ בזה ע"ד התוס'] ולפי"ז צ"ע היאך יהא פסול נשפך הא לב' צדדי הגמ' הוא כהכ"ת (או עכ"פ כדין בעלמא ולא קבלה או קידוש) ואעפי"כ דנה הגמ' שיהא פסול נשפך וצ"ב מ"ט].

עוד מבו' בסוגית הגמ' דצ"ב שנסתפקה בנשפך מצואר העוף וצדדו הגמ' בזה"ל: אצרוכי הוא דלא אצרכיה רחמנא כלי שרת והלכך אוספו וכשר או דילמא מיפסל פסל ביה רחמנא והלכך אוספו ופסול עכ"ל הגמ' ולכאו' ספק הגמ' האם יש דין להזות מצואר עוף או לא (וכן משמע ברמב"ם) ולפי"ז אי"ז שייך לעניננו, אמנם ברש"י שם ביאר הצד לפסול דבעי להזות מן העוף עצמו למזבח "וכ"ש שריצפה פוסלתו", ומבו' ברש"י ששייך בו פסול נשפך והתם ליכא דין קבלה אי קידוש ומ"ט יפסל[[24]](#footnote-24). [עוד יש להכריח ברש"י שס"ל שם פסול נשפך דלהלן שם בסוגיא ביאר בניתז מן העוף על הבגד דלא שייך בו דין כיבוס דמיד שבא לאויר כלי נפסל, ומבו' מדבריו שיש בזה פסול נשפך מחמת שבא לאויר כלי]. והמבו' בכל זה דדין נשפך אינו חיסרון בקבלה או בקידוש שלא יהא ממקום אחר אלא כביאור הגרי"ז שנתחדש דין פסול בדם כשהוא במקום שאין ראוי לו.

אמנם נראה דאין ראיה ושפיר י"ל שהוא דין בסדר הקרבן שלא יהא במקום שאין ראוי לו אלא דדין הסדר נאמר כלפי ההקרבה ולא כלפי הקבלה ומה"ט אף במקום שאין קבלה שייך שיהא חיסרון מחמת ההפסק שהוא מונח במקום אחר אלא דמ"מ ילפי' מקרא דאחר הקבלה והקידוש אין קפידא במה שהוא במקום אחר ומה"ט בחפינה או בדם העוף אף שאין בהם דין קבלה או קידוש שייך בהם פסול להקרבה.

והנה בתוספתא במנחות (פ"ה) מבו' דאליבא דר"ש שבא לעובדה ביד עובדה בימין בא לעובדה בכלי עובדה בשמאל אם שמו בכלי חול מחזירו לכלי קודש, וצ"ב דהתינח כשעובד ביד אין פסול נשפך אולם כשבא לעובדו בכלי הו"ל קבלה וא"כ יהא שייך בו פסול נשפך לקבלה זו. ולהנתבאר שהוא דין מסוים שאחר קבלה וקידוש תו אין בו פסול זה י"ל דכל שראוי להקטרה מחמת שהיה בימין לא חל בו פסול נשפך גם כלפי עבודה בכלי.

אלא דעדיין צ"ע דלפו"ר הטעם שאחר קבלה וקידוש אין האי פסולא משום שהוא כבר ראוי להקטרה ולזריקה ומעתה צ"ב דהתינח בחפינה יש לבאר ספק הגמ' האם מה שצריך כלי הוא מחשיבו לאין ראוי עדיין להקטרה או לא [וי"ל בזה בב' אנפי או דספק הגמ' האם יש דין כלי ומה"ט נחשב כאין ראוי להקטרה או שספק הגמ' האם מה שצריך אותו מחמת חיסרון הכ"ת נחשב לאין עומד וראוי להקטרה] אמנם בזריקת דם העוף שאין מחוסר קבלה וקידוש מ"ט יהא דין נשפך.

וע"כ צ"ל בזה דמה שאחר קבלה אין נשפך אי"ז משום שעומד להקטרה גרידא אלא בעי' שיהא בו קבלה שהוא מעלה וקידוש שעי"ז לא יהא חיסרון במה שנמצא במקום אחר, ומעתה יש לבאר ספק הגמ' בצואר העוף בב' אנפי או דהספק האם "צואר ככלי שרת" היינו דהדם נתקדש כמו אחר קבלה ומה"ט לא יהא בו פסול נשפך או שהספק בסברא הנ"ל האם סגי במה שעומד לזריקה [וצואר ככלי שרת היינו כדין דם בכלי שרת שאין מחוסר כלום] ומה"ט לא יהא בו פסול נשפך או שצריך שיהא בו מעלת קבלה וקידוש וכל שהוא בצואר בהמה ולא נתקדש שייך בו פסול נשפך מחמת שהוא במקום שאין ראוי לו.

**בירור החילוק בין קומץ ביד כהן לדם בצואר בהמה**

**ג.** אלא דיש לתמוה לאידך גיסא דהנה נתבאר בגמ' במנחות דכ"ו בנשפך הקומץ דלתנא דס"ל "דבא לעובדה בימין עובדה" ואי"צ נתינה בכלי כל שנתן ביד אין חיסרון במה שהיה בשמאל וכל שנותנו בכלי יש פסול נשפך במה שהיה בשמאל. ומבו' מהא דכל שאין צריך לקבלה ולקידוש ועומד לזריקה או להקטרה אין בו פסול נשפך [וכן מבו' בגמ' בחפינה להצד שיד ככלי שרת היינו שהנתינה לכלי הוא כהכ"ת בעלמא והוא ראוי להקטרה] ומ"ט בצואר העוף נסתפקה הגמ' דיהא בו פסול נשפך. וצ"ל דיד פשיטא לגמ' שהוא ככלי שרת שמקדשו להיות ראוי ולא יהא בו פסול נשפך ודווקא בצואר העוף מסתפקת הגמ' דשמא אין מעלה בדם לגרום שלא יהא נשפך.

[ושמעתי בשיעור מהגרא"נ גרבוז שקו' זו' הקשה הגר"ד פוברסקי להגרי"ד וביאר בזה באופ"א שכל הפסול שהוא במק"א היינו בחפינה או בדם בצואר העוף שיש בו דין מקום שיהא שם וע"כ כשהוא במקום אחר נפסל משא"כ בבא לעובדו בימין עובדה ביד אין דין שיהא ביד ומה שהקמיצה שם משום שעשה בה קמיצה גרידא וע"כ אין חיסרון במה שנשפך מן היד. אלא דביאור זה א"ש רק אם הוא פסול מחמת שנמצא במקום שאין ראוי לו גרידא ובזה י"ל חילוק זה ודו"ק].

**בדין נשפך בדם וקומץ בנתן בכלי פחות מכדי הזאה והקטרה**

**בפלוגתת האחרונים האם בנתן פחות משיעור בכלי יש לדון פסול נשפך**

**א.** בר"מ פי"ג ממעה"ק הי"ג כ' דקומץ שחילקו בב' כלים אינו קדוש וחוזר [ומקדש] ומלקט וכו' במשנל"מ שם כ' דמסברא כל שנתן פחות מכדי הזאה שאין ראוי לקידוש הו"ל כנשפך ולא יוכל לחזור ולערב ולקדש, אלא שהסיק שמדברי הר"מ שכ' "וחוזר ומקדש" מבו' דאין בזה נשפך. אלא שמבו' מדברי המשנל"מ שם (וכן כ' לעיל פ"ה ה"ט) שלגבי דם ודאי לא מהני כה"ג, ותמוה החילוק בזה. ובאמת יש מן הגירסאות שלא גרסו בפי"ג וחוזר "ומקדש" (ובר"מ ה"ו פרנקל כ' שבכל כתבי היד אין גירסא זו), ולפי"ז לפי מה דס"ל להמשנל"מ כסברא פשוטה דיש בזה נשפך יהא פסול זה בין בדם ובין בקומץ. [וכ"מ ברש"י בזבחים דצ"ג לגבי דם שספק הגמ' גם בחזר ועירב אם מהני].

אמנם בקר"א פשיטא ליה דאין בזה פסול נשפך כיוון שהוא במקום הראוי לקבלה אלא שחסר בו שיעור גרידא, ולכאו' צ"ב הא עכ"פ אין כאן קבלה כלל ואין מתקיים כאן דם מהפר יקבלנו. ולכאו' ביאור שיטתם דס"ל כמו שביאר הגר"ח דדינא הוא דדם שאינו במקום הראוי לו נפסל ומה"ט ס"ל דבכה"ג אין להחשיבו למקום שאין ראוי לו. ובמקד"ד (סי' ז' אות ב') ביאר בזה באופ"א דאפשר לחלק את הקבלה מהקידוש ומה"ט אף שלא נתקדש בכלי בפחות מכדי הזאה מ"מ כל שיש בו עבודת קבלה אין בו דין נשפך [והכריח דיש עבודת קבלה בלא קידוש מדין קבלה בבמה אלא דיש להאריך טובא בזה[[25]](#footnote-25) ואכמ"ל].

**בירור החילוק בין קומץ לדם**

**ב.** ובחי' הגר"ח נקט כגירסת המשנל"מ וביאר החילוק בין דם לקומץ דבדם שחידשה תורה שדם מהפר יקבלנו כל שהוא במקום אחר מהפר נפסל משא"כ במנחה ילפי' רק שלא יהא במקום אחר מידו של כהן וע"כ כלי שרת שהוא כידו של כהן אי"ז מקום אחר לפסול, עוד ביאר הגר"ח באופ"א דהכא שהוא במקום הראוי לקידוש אלא שאין בו שיעור גרידא אין נחשב שהוא במקום אחר. [ובמה שביאר הגר"ח דמה שהוא בכלי שרת הרי הוא כידו של כהן לא נתבאר האם כוונתו דמה שהוא בכלי שרת **בידו** של כהן הרי הוא כידא אריכתא של הכהן או דכל שהוא בכלי שרת הרי הוא כידו של כהן אעפ"י שאי"ז בידו, ואי נימא שאי"צ שיהא בידו של כהן יהא נפק"מ גדולה בין ב' ביאוריו באופן שיהא כלי שרת על הריצפה דלביאורו הראשון גם בזה אי"ז הפסק משא"כ אם צריך שיהא במקום הראוי לקידוש בעי' שיהא בידו של כהן דווקא, ואף אי נימא שכוונתו כשהוא בכלי שרת בידו של כהן יהא נפק"מ כשיתן ליד כהן אחר דיד אחר ודאי יכולה להשלים לידו שלא יחשב במקום אחר אולם אם בעי' שיהא ראוי לקידוש א"כ יד כהן אחר הו"ל נשפך].

**הערה ע"ד הגר"ח מדברי הגמ' דפ"ז ע"ב דשולחן מקדש קמצים**

**ג.** והנה הגמ' במנחות דפ"ז ע"ב נסתפקה האם שולחן מקדש קמצים (ונתבאר שם צדדי הספק האם מקדש שאין ראוי לו) והסיקה דאינו מקדש להקרב אבל מקדשו להפסל. ונתבאר שם ברש"י ב' אופנים א. דמתקדש להפסל ביוצא ב. דמתקדש להפסל שלא יהא ראוי להקרבה אחרת הואיל ועשאן שלא מצוותן.

ויש לתמוה דמב' פירושי רש"י מבו' שאין דין נשפך כה"ג אף שאין נמצא במקום הראוי לו ויעוי' בקר"א שעמד בזה והוכיח מדברי רש"י שאין פסול נשפך כשהוא בכלי שרת וצ"ע על פירוש הב' של הגר"ח דביאר דבעי' שיהא דווקא במקום הראוי לקידוש.

ויש ליישב לפי' הראשון ברש"י (וכן משמע ברמב"ם כמו שביארו הכס"מ) דעצם מה שהוא קדוש להפסל חשיב שנעשה בו קידוש וממילא אין בו דין נשפך ואי"צ שיהא קידוש גמור. [אלא דיש להסתפק היאך הדין באופן שישפך משם על הריצפה ויבוא ליתנו בכלי, ולפו"ר כיוון שנתקדש לענין שלא יהא בו פסול נשפך מעתה לא אכפ"ל אפי' אם יהא על הריצפה. אמנם נראה דאי"ז הכרח דשמא י"ל דסגי במה שהוא תחילת קידושו כדי שמקום זה גופא לא יעשה פסול נשפך אולם כלפי מקום אחר כל שלא נתקבל ונתקדש לגמרי יש פסול נשפך].

אלא דשמעתי להעיר על עיקר קו' הקר"א מפי' הב' ברש"י דהטעם שהוצרכה הגמ' לומר שהוא קדוש להפסל כדי שיוכל להחזירו לעשרון (וכמו שמבו' שם להדיא ברש"י שרק מחמת שקדוש להפסל ל"מ חזרתו) אולם אם הוא מדין פסול נשפך אף שפסול להקרבת קומץ זה מ"מ אי"ז סיבה שלא יוכל להחזירו לעשרון ודו"ק.

**קיבל הקומץ בשני כלים [פחות מכשיעור] ונשפך קודם קידוש כלי**

**ד.** והנה לפו"ר אף אם נדון בקומץ שחילקו בב' כלים שאין בו דין נשפך ה"מ כשהוא בכלי שרת אולם אם ישפך מהכלי על הריצפה קודם שיש בו קידוש וקבלה יפסל, ובחזו"א כ' דנראה שאין בו דין נשפך, וביאור דבריו דאעפ"י שאין מועיל הקידוש להקרבה משום חיסרון שיעור מ"מ יש בו קידוש לענין שלא יהא בו דין נשפך ולפי"ז יבואר חידוש גדול מדברי החזו"א שדין נשפך תלוי בקידוש ולא בקבלה ומה"ט אף שבפחות מכשיעור אין כאן עבודת קבלה מ"מ כל שנתקדש אין בו דין נשפך. (או דצ"ל בכוונת החזו"א כסברת האחרונים דמ"מ יש בו עבודת קבלה אעפ"י שאין ראוי להזאה ודו"ק).

**קינוח הסכין**

**ביאור הרידב"ז בדין קינוח דם סכין**

**א.** בגמ' ודם סכין במה מקנח ליה אמר אביי בשפת מזרק, דברי הגמ' צ"ב מהי התמיה במאי מקנח ליה הא יכול לקנחו במה שירצה. עוד צ"ב מ"ט צריך לקנחו במזרק. ויעוי' ברידב"ז (פ"ד ה"ח) שעמד בזה וביאר וז"ל: וי"ל שנתקדש בכלי וצריך שפיכה ליסוד, ואע"ג דאמרי' לעיל שאם אין שם כדי הזאה לא נתקדש בכלי ודם הנדבק בסכין אין בו כדי הזאה ה"מ שאין בכל הדם שנתקבל כדי הזאה אבל הכא דאיכא דם מרובה במזרק ונתקדש גם מה שעל הסכין נתקדש וצריך קינוח בשפת מזרק, עכ"ד.

למדנו בדבריו ב' חידושים א. דסכין מקדש דם אעפ"י שאין לו תוך ב. שדם הפסול לזריקה מתקדש לשפיכת שיריים, וביאור דבריו דהנה יש לדון בראית התוס' שקבלה בסכין הו"ל קבלה בפסול וצ"ב הטעם דחשיב כקבלה הא בגמ' במנחות מבו' דהחיסרון בסכין משום שאין לו תוך ולפו"ר היינו שאין ראוי כלל לדם, ומדברי הרידב"ז מבו' שכל החיסרון באין לו תוך היינו לזריקה משום שצריך שיעור הזאה ואין לו תוך לשיעור זה אולם לשפיכת שיריים מתקדש בכלי שאין לו תוך המחזיק פחות מכדי שיעור הזאה, ומעתה הוסיף לחדש דכל שיש דם אחר לזריקה שייך לקבל ולקדש דם כדי לקיים בו שפיכת שיריים ומה"ט מקנחו דווקא בשפת מזרק כדי לקיים בו שפיכת שיריים.

אמנם בתוס' מבו' דלא ס"ל כהרידב"ז דהא כ' שיכול לקנח בפרה לולי החיסרון שנדבק בו נימים ומעתה ודאי צ"ע דודאי אין דין קינוח בפרה וע"כ שיכול לקנחו בכ"ד וצ"ב נידון הגמ'. ובמקד"ד ביאר סוגית הגמ' דמשום שהדם נתקדש בשחיטה ע"כ דינא הוא דלא יורידו לכלי חול ומה"ט דנה הגמ' במה יקנח, ואף בקינוח בפרה שכולה קדושה אין כאן נתינה לכלי חול.

**ביאור חדש בסוגית הגמ'**

**ב.** ונראה בביאור הסוגיא באופן מחודש דעיקר תמיהת הגמ' במאי מקנח ליה היינו במה מותר לקנח ובאה הגמ' לחדש דמותר לקנח בשפת מזרק ואי"צ לטרוח ולשוטפו ולא אמרי' שאי"ז מכבוד המזרק שעושים בו קבלה וזריקה שיעשו בו קינוח דם [והכריחה זאת הגמ' ממה שנקרא "כפורי זהב"]. ותמהו התוס' מ"ט אנו מקילים להתיר לקנח דהתינח אם אין לו במקומו במה לקנח שפיר יש להקל לו לקנח במזרק אולם כיוון שיש לו האפשרות לקנח בפרה מ"ט מתירים אנו לקנח במזרק וביארו דא"א לקנח בפרה. [אלא דהקשו בתוס' דלגבי פרה מבו' שהאצבע מקנח בפרה ואעפי"כ היד מקנח במזרק ומבו' מהא דאעפ"י שאין חיסרון לקנח בפרה מותר לקנח במזרק וא"כ גם היד יהא מותר לקנח במזרק ומ"ט מבואר שמקנחו בפרה ולא במזרק].

והנה ביארו התוס' החילוק בין סוגיא שם לסוגין דהתם יש דין לקנח בפרה כדי לשרוף הדם [והאצבע א"א לקנח בפרה או משום שהיא למעלה ואין יכול לירד למטה לקנח בפרה בין הזאה להזאה או משום נימים], ויש להעיר דלפי הנתבאר יכלו התוס' להשאר שיד מקנח בפרה משום שכך עדיף (וכמבו' מתחילת דבריהם וכמו שביארנו הטעם בזה) אלא שבאצבע אי"ז שייך, וצ"ל דלרווחא דמילתא הוסיפו התוס' דהתם יש ענין חיובי שיהא דווקא בפרה כדי לשרוף הדם.

**דף כה ע"ב**

**בדין ורידין בתוך הכלי**

**בירור שי' רש"י בדינא דסוגין**

**א.** בגמ' אמר ר"ח אמרי' בר אבא השוחט צריך שיתן ורידין לתוך הכלי איתמר נמי וכו'. ברש"י פירש דנתינה לתוך הכלי היינו מעל אויר הכלי והטעם דבעי' שיתן שישחוט מעל אויר הכלי "דנהוי קבלה מהפר שפיר" ביאור כוונתו עפ"י המבו' ברש"י להלן (לבאר סוגית הגמ' שם) דכל שהוא בא מן האויר ולא מיד מהפר לכלי יש בזה חיסרון שאי"ז "דם מהפר יקבלנו" אלא כמקבל מן האויר ולא מן הפר [ואעפ"י שהוא נידון כלאו דמונח שם], ומה"ט לשיטתו כל שאינו שוחט מעל אויר הכלי הוא לעיכובא.

ויש להעיר על מש"כ רש"י כי היכי דנהוי קבלה מהפר "שפיר" דמשמע שהוא דין לכתחילה (וכן משמע מהשטמ"ק) ולהנתבאר אין זה רק קבלה מעליא אלא הוא עיכוב בקבלה. וי"ל בזה עפ"י הנתבאר להלן בסוגיא מדברי השפ"א דאף שהל"ב בגמ' הכריחה מכל קבלה שאויר כלי ככלי מ"מ הל"ק ס"ל שאי"ז הכרח והוצרכה לראיה מחבית, וביאר השפ"א שנחלקו האם באויר יש חיסרון ומעתה א"ש דלהך לישנא אי"ז מדינא לקבל מעל הכלי דהא אין חיסרון שבא מן האויר ומ"מ צריך שיעשה כן כי היכי דתהוי קבלה שפיר.

**בירור שי' הר"מ בדינא דסוגין**

**ב.** בר"מ ביאר הטעם כדי שיקבל כל דמו וביאור שיטתו דס"ל דמשמעות הגמ' "תוך" הכלי היינו ממש תוך הכלי וע"ז הוקשה לו דאי משום דנהוי קבלה מהפר מ"ט לא סגי שישחוט מעל אויר הכלי וע"כ הדין לשחוט תוך הכלי מטעם אחר, ולפי"ז המשך סוגית הגמ' לפו"ר בשוחט מעל אויר הכלי ולא משום דין הנ"ל. [אמנם יעוי' בסוגית הגמ' להלן ובר"מ שם, ובח"ח ובכתבי הגרי"ז דקדקו מדברי הר"מ שס"ל דנידון הגמ' בתוך הכלי ולכאו' לשיטתם מעל אויר הכלי חשיב כאויר ול"מ וצ"ע לפי"ז דמדברי הר"מ מבו' שהוא דין לכתחילה ולהנ"ל יש לפסול משום שבא מאויר והיא לעיכובא, ועיי"ש במה שביארנו הסוגיא לפי' הר"מ דלפו"ר גם לשיטתו מעל אויר הכלי מהני].

עוי"ל דהכרח הר"מ לבאר מטעם אחר דהנה נתבאר בגמ' "השוחט" צריך שיתן וכו' ואם הוא דין בדם המתקבל שלא יהא נשפך אי"ז הלכה בשחיטה כלל וע"כ יסה"ד כדי שיקבל כל דמו ומה"ט הוא דין בשחיטה לעשות באופן שיהא קבלת כל דמו. עוי"ל עפ"י הנתבאר בליקו"ה להכריח משיטת הר"מ דפליג על רש"י ואין חיסרון במה שבא מן האויר ולפי"ז הוכרח הר"מ לביאורו משום דס"ל שאין חיסרון במה שהיה באויר מקודם.

**הנפק"מ בין רש"י והר"מ לדין קבלת הדם מתחילת השחיטה**

**ג.** והנה נפקותא גדולה איכא בין ביאור הר"מ לביאור רש"י, דלשי' רש"י שפיר יש לבאר דאיירי שבא אחר גמר השחיטה לקבל הדם וזהו דין בקבלה לקבל הדם מעל אויר הכלי כדי שלא יפסל משא"כ להר"מ מבו' שמתחילת השחיטה הצואר בכלי ומקבלים גם הדם של תחילת השחיטה ויעוי' באו"ש שכ' דמבו' בר"מ כהצד בתוס' (לקמן דק"י) דיכולים לקבל הדם מתחילת השחיטה אעפ"י שלא היה גמר היתר שחיטה. [ועדיין צ"ע דהא מ"מ מעורב דם העור שפסול לזריקה וצ"ל פשוט שאחר חתיכת העור קודם הוצאת הסימנים והוורידים מניח הכלי לקבלה].

**הטעם דלהר"מ אין חיסרון שאי"ז דם הנפש**

**ד.** ועדיין יש לתמוה בזה דהנה ענין דם הנפש מבו' בגמ' בכריתות דהוא דם הקילוח וצ"ע לפי"ז היאך מקבל דם השותת הא אינו דם הנפש. ויעוי' בליקו"ה בסוגין שביאר דהנה נחלקו התוס' והר"מ האם במקום שחיטה גם דם השותת נחשב לדם הנפש ולפי"ז הר"מ לשיטתו דהוי דם הנפש אש"ה. ובליקו"ה בכריתות הוסיף בזה דאף לשי' התוס' דאי"ז דם הנפש לענין איסור אכילה מ"מ י"ל שהוא דם הראוי לזריקה דהא כל מה שנתמעט מדם הפר דווקא דם העור ודם התמצית ולא נתמעט דם השותת בשעת שחיטה.

והנה נתבאר לעיל (בהערות בסוגית נשפך) דלהליקו"ה הטעם שצריך גם קרא דכריתות דרק דם הנפש מכפר וקרא דמדם הפר כדי שיהא שנה הכתוב לעכב, ולפי"ז דם השותת לשי' התוס' לא יהא דין כפרה לכתחילה מקרא דכריתות אלא דלא שנה עליו הכתוב לעכב בקרא דמדם הפר. [ויש להוסיף בזה דלביאור הטה"ק שם דבלא מיעוטא דדם הפר אעפ"י שאין מכפר מ"מ היה בו דין זריקה (כמו הקטרת אימורים שהוא בלא כפרה) א"כ דם השותת להתוס' שלא נתמעט מקרא דדם הפר (וכמש"כ בליקו"ה) יהא בו דין זריקה בלא שמכפר.]

**בדין אויר כלי**

**[בשי' רש"י והר"מ בביאור נידון הסוגיא]**

**העולה מסוגין בהנפק"מ באויר שסופו לנוח כמונח**

**א.** העולה מהסוגיא לפירש"י דכשבא לאויר תוך הכלי נתקבל הדם ומה"ט אם נפחת אחר שהגיע לאויר הכלי אעפ"י שאין סופו לנוח כבר נתקדש הדם וכל נידון הסוגיא דווקא באויר שמעל הכלי ובהא נתחדש בסוגין שאם סופו לנוח הוי כמונח ואין בו פסול נשפך ואם אין סופו לנוח (היינו בנפחתו קודם שבא לאויר הכלי[[26]](#footnote-26)) הוי ספק אם כמונח או לא.

ונתבאר בגמ' הנפק"מ אם הוי כמונח לג' דברים א. לענין קבלה דכל שבא מהאויר אין כאן קבלה מהפר וע"כ דווקא אם כמונח דמי חשיב שבא מיד להכלי ב. לענין מים חיים כשעבר מעל כלי אחר שלא לשם קידוש אם הוי כמונח נפסל מלהתקדש [והתם אין חיסרון שיבוא מהאויר אלא דין מים חיים היינו שלא יהא בכלי אחר מקודם ויפסל] ג. לדין מקוה שבעי' שתהיה הווייתו ע"י טהרה וכל שבא מן האויר חשיב הווייתו ע"י טהרה ואם נחשב שבא מידו להכלי (משום דהוי כמונח) חשיב כהוויתו ע"י טומאה ופסול.

[ויש להעיר על המבואר בגמ' דכל שעבר מכל הכלי ונח אח"כ הו"ל כסופו לנוח והא במקום שעבר אין סופו לנוח שם וא"כ כלפי אותו מקום הו"ל אויר שאין סופו לנוח, והביאור פשוט דכשאנו דנים האם אויר כלי לענין מה שעתיד להתקבל בתוכו יש לדון כל הכלי כמקום אחד וע"כ כל שסופו לנוח באותו כלי יש להחשיב שנתקבל באויר הכלי].

אלא דכבר העיר השפ"א דמה שנתבאר ברש"י דכל שבא מהאויר (אי לא חשיב אויר כלי ככלי) יש חיסרון שלא בא מהפר הוא תלוי בב' הלישנות בגמ' דהא ל"ק לא הביאה ראיה מכל קבלה והוצרכה לראיה מחבית ומבו' מהא דאין הכרח מכל קבלה משום שבא מן האויר אין זה חיסרון בקבלה מהפר. [ובדוחק י"ל דהאי לישנא סוברת שיש לנו לדחוק שבעי' קבלה בתוך הכלי (וכשי' הר"מ לעיל) אמנם בשי' רש"י לא משמע כן].

**בירור שי' הר"מ בדינא דאויר כלי**

**ב.** בר"מ פ"ד ה"ט הביא דינא דסוגין בזה"ל: אויר כלי הרי הוא ככלי, היה מקבל הדם ונפחתו שולי המזרק קודם שיגיע הדם לשולי מזרק [ואח"כ הגיע הדם לאויר המזרק הנפחת] לא נתקדש הדם שהאויר שאין סופו לנוח אינו כמונח עכ"ל. והנה להגירסא הישנה בר"מ שלא גרסו המוסגר הנ"ל יש לפרש דברי הר"מ דדן שאויר כלי ככלי היינו אויר שמעל הכלי שהוא ככלי והוסיף להביא דינא דסוגין דה"מ בסופו לנוח ולא באין סופו לנוח [ולפי"ז שי' הר"מ כרש"י וכן נקטו החזו"א (ונמצא כן ג"כ בקרית ספר)], אמנם להגירסא שהוסיפה "ואח"כ הגיע וכו'" צ"ב מ"ט הוסיף זאת הר"מ. [וי"ל בדוחק עפ"י המבו' ברידב"ז שם בשי' רש"י ששייך שיתקדש הדם גם בהגיע לתוך המחיצות אחר שנפחת עי"ש באורך ואולי הר"מ בא להפקיע מחידוש זה דלא מועיל מה שהגיע לאויר כלי פחות אעפ"י שראוי לקבלה בתחתיתו].

ובח"ח דקדק לשון הר"מ אויר כלי ככלי דאיירי הר"מ על אויר שתוך הכלי ודחק דשמא לשון הגמ' נקט, ובגרי"ז הוסיף לדקדק דהא הר"מ בהלכה הקודמת כ' דדין השחיטה הוא בתוך אויר הכלי וא"כ מסתבר דהר"מ איירי בשחט בתוך אויר הכלי ואעפי"כ כ' דינא דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח.

והכריח הגרי"ז דהר"מ ס"ל דאין האויר שתוך הכלי ראוי מצד עצמו לקדש ודין הקידוש וקבלה מכח תחתית הכלי וע"כ גם בתוך הכלי נידון הגמ' רק משום אויר שסופו לנוח, אלא דלפי"ז צ"ב דבנפחתו קודם שהגיע הדם אין כאן כלי הראוי לקידוש כלל. וע"כ ביאר הגרי"ז דברי הר"מ דאיירי בכלי שנעשה בו חור שאין מפקיע ממנו תורת קידוש כשיגיע הדם לתחתיתו אלא שבאוירו אין יכול לקדש משום שאין סופו לנוח, ומעתה ביאור דברי הר"מ שהגמ' איירי על הגיע לאויר שתוך הכלי ואם היה נפחת אחר שהגיע לאויר הכלי לא חשיב כאויר שאין סופו לנוח אלא סגי במה שבשעתו היה כאויר שסופו לנוח ונתקדש [ודלא כנתבאר לפירש"י בסוגין (ואולי דווקא כשלא היה רעוע מתחילתו ולפי"ז אין הכרח שפליגי)] ודווקא בנפחת קודם שהגיע לאויר הכלי הו"ל אויר שאין סופו לנוח ולא מהני.

**בירור שי' הר"מ שגם מעל הכלי סופו לנוח כמונח**

**ג.** והנה לפו"ר הר"מ ס"ל שנידון הסוגיא דווקא על אויר שתוך הכלי שיהא ככלי מכח מה שסופו לנוח אולם אויר שמעל הכלי ל"מ הסופו לנוח להחשיבו ככלי. אלא דצ"ע טובא לפי"ז מ"ט כ' הר"מ שצריך שישחוט בתוך הכלי משום דין לכתחילה לקבל כל דמו ולא הוי לעיכובא כדי שלא יבוא מן האויר דהא האויר שלמעלה לאו ככלי.

ויש ליישב דכבר דקדק הליקו"ה דברי הר"מ שכ' דבנפחתו שולי מזרק קודם שהגיע הדם "לא נתקדש הדם" ומבו' שהוא רק חיסרון בקידוש ואין פסול נשפך שבא מן האויר ולא מן הפר וע"כ דפליג הר"מ על שי' רש"י, ומעתה א"ש שאין חיסרון במה שבא מן האויר שמעל הכלי. [וכן נקט הקר"א בשי' הר"מ עיי"ש].

ובאמת צ"ב (וכמו שעמד הליקו"ה שם) דא"כ היאך יפרש הר"מ ראיית הגמ' ממזרק הא אין חיסרון כלל שבא מן האויר, ולכאו' המוכרח בשי' הר"מ כמו שביאר בשפ"א דנחלקו ב' הלישנות בגמ' האם בא מן האויר יש חיסרון שאי"ז בא מן הפר [ומה"ט לל"ק לא הביאו ראיה מקבלה במזרק], ולפי"ז פסק הר"מ כל"ק [ולל"ב באמת צורת השחיטה היא בדווקא בתוך המזרק לא משום קבלת כל דמו אלא כדי שיהא קבלה מהפר].

אמנם עדיין יש לתמוה מסוגית הגמ' שביארה הטעם שבקידוש מי חטאת שחוצה לה פסולים משום שאויר כלי ככלי, והא חוצה לה אי"ז תוך הכלי ומ"ט יפסל במה שעבר על אויר הכלי אף שסופו לנוח[[27]](#footnote-27), עוד יש להביא ראיה דאויר כלי הוא גם מעל הכלי מהסוגיא דצ"ב ע"ב דמבו' דבאויר בגד אמרי' אויר כלי ככלי[[28]](#footnote-28) [וכן מבו' בסוגיא שהביאו התוס' שאויר כבש ככבש ואויר מזבח כמזבח, אלא שהתם הוא ספק וצ"ע בזה].

וע"כ מוכרח בשי' הר"מ דודאי הנידון באויר שסופו לנוח אי הוי כמונח ונחשב שנתקבל בכלי הוא בין בתוך הכלי ובין מעל הכלי אלא דמ"מ דינא היא בקידוש דם שאין מתקדש אלא באויר הכלי עצמו (וכמו שהביא החזו"א להעיר ע"ד רש"י דאפי' בירוצי מידות שהם כמונחים בכלי אין מתקדשים) ומה"ט נידון הר"מ דווקא על תוך הכלי אולם עיקר נידון הגמ' בדין אויר שסופו לנוח שייך גם מעל הכלי וא"ש מה שהביאה הגמ' מחבית. עוד יש להביא ראיה לזה דהסוגיא בדצ"ב דנה אויר כלי ככלי באויר בגד שאין לו תוך ומבו' שיסוד דין אויר כלי ככלי להחשב כמונח בו שייך גם באויר שמעל הכלי וכל החיסרון בסוגין רק בדין קידוש ודו"ק.

והשתא דאתינן להכי י"ל דגם אם נימא בשי' הר"מ דיש חיסרון שבא מן האויר מ"מ כל שמדין סופו לנוח חשיב כאויר הכלי א"א להחשיבו כבא ממקום אחר אלא חשיב כבא מהפר להכלי אלא שהקידוש מועיל דווקא בין דופני הכלי. [ומ"מ מגוף דברי הר"מ דקדק הליקו"ה דס"ל שאין פסול כה"ג וכמו שנתבאר].

**בתמיהת הגרי"ז מדבקיה לקומץ בדפנות**

**ד.** ובכתבי הגרי"ז הביא לתמוה על פירש"י והר"מ מסוגית הגמ' במנחות שנסתפקה בדבקו לקומץ בדופני הכלי האם מתקדש ותמה הגרי"ז מהמבו' בסוגין שאויר הכלי מקדש. [ויש להעיר דהתינח לפירש"י דלפו"ר ס"ל שהאויר עצמו מקדש א"ש תמיהתו אולם להר"מ שגם תוך הכלי הוא מדין סופו לנוח יש ליישב שפיר דהתם בדבקיה אי"ז סופו לנוח, ומבו' דס"ל להגרי"ז דאין בזה חיסרון שאין סופו לנוח ואכמ"ל ויתבאר להלן בענין הבא באורך].

והנה בשי' רש"י יש לברר האם מה שמתקדש באויר הכלי הוא משום שאויר עצמו הוא מקום הראוי לקידוש או מדין סופו לנוח ואי נימא שהוא מדין סופו לנוח (וכ"כ בשיטמ"ק) יש ליישב כמו שביארנו לעיל דהכא אין סופו לנוח מחמת שדבקיה.

אלא דלפי"ז נתבאר דיש ב' דרגות של סופו לנוח דכל שהוא מעל הכלי לא מהני להחשיבו סופו לנוח אם נפחת קודם שהגיע לכלי ובכלי עצמו לא אכפ"ל שנפחת קודם שהגיע לשוליו (אעפ"י שהוא מדין סופו לנוח) וצ"ב הדברים [ועי' לקמיה במה שיתבאר כן גם בשי' הר"מ לביאור הגרי"ז].

עוד העירו להוכיח דע"כ לפירש"י האויר עצמו מקום הראוי לקידוש דאל"ה מ"ט בנפחתו שוליו אחר שהגיע לאויר הכלי אין חיסרון עתה מחמת האויר שמעל הכלי שהוברר כאין סופו לנוח וע"כ ס"ל לרש"י שהאויר עצמו הוא ראוי לקידוש מצד עצמו ומה"ט לא אכפ"ל במה שנפחת אח"כ גם כלפי האויר שמעל הכלי[[29]](#footnote-29).

אלא דיש לדחות ראיה זו עפ"י הנתבאר מהשפ"א בשי' רש"י דהל"ק דלא הביאה ראיה מחבית סבירא לה דאין חיסרון במה שבא מן האויר ולפי"ז רש"י כאן איירי לל"ק ולא אכפ"ל שנתברר שהאויר שמעל הכלי לא היה סופו לנוח ודו"ק.

ומ"מ אי נימא בשי' רש"י שס"ל באויר הכלי מתקדש מצ"ע צע"ג לפירש"י מ"ט בדבקיה לקומץ לא יתקדש מצד אויר הכלי. והעירו לבאר בזה דגם לפי רש"י כל מה שאויר עצמו ככלי משום שהוא נטפל להכלי וע"כ כל שהוא עומד באויר הוא נטפל אליו שיהא בכחו לקדשו אולם בדבקיה בדופני הכלי אין שייך שיהא טפל לשוליו אלא מקומו בדפנותיו וע"כ אין יכול לקדש מכח טפלותו לשוליו ובהא דנה הגמ' האם דופנותיו מקדשים.

ובכתבי הגרי"ז כ' ליישב דע"כ אין האויר גורם דין קבלה וקידוש אלא מועיל רק לענין שלא יהא כנשפך [והוסיף שם דודאי לא מועיל ליתן מאויר כלי זה לכלי אחר אלא רק לענין דלא יהא כנשפך בכלי זה עצמו][[30]](#footnote-30). ביאור דבריו דבלא שנדון אויר כלי ככלי היה חיסרון במה שבא מן האויר וע"כ בעי' לדין סופו לנוח כמונח דהוי כמו שבא לכלי וחשיב קבלה מהפר אעפ"י שהקידוש והקבלה הוא בתחתית הכלי.

ודבריו צ"ע טובא דאי ס"ל בשי' הר"מ שיש חיסרון שבא מן האויר [ולא דקדק לשון הר"מ "לא נתקדש הדם" כהליקו"ה] א"כ היאך מהני מה שבא למעלה מן הכלי מן האויר ואם מה שבא לאויר הכלי למעלה חשיב שבא לכלי א"כ מה אכפ"ל שנפחתו קודם שבאו לאויר הכלי ומה מעלה יש לאויר שסופו לנוח שבתוך הכלי דע"י שבא לאויר לא אכפ"ל שנפחת.

ומבו' דיש חילוק בין דין הסופו לנוח שמעל אויר הכלי לסופו לנוח שבתוך הכלי, וביאור הדברים דהלמעלה מן הכלי כ"מ שנחשב שייך להכלי הוא מכח הסופו לנוח וע"כ כל שקודם שבא אל הכלי נעשה לאין סופו לנוח אין להחשיבו שבא להכלי והו"ל כבא מן האויר משא"כ האויר שבתוך הכלי שייך מצ"ע לכלי ומה"ט ע"י הסופו לנוח חשיב ממש כבא לכלי ומה"ט גם אם אח"כ נפחתו שוליו חשיב שכבר הגיע להכלי לענין שלא יחשב שבא ממקום אחר ולא מן הפר. [ועיקר הדבר שיש ב' דרגות באויר שסופו לנוח יתבאר להלן באופ"א גם בדעת רש"י]. עוד יש לומר באופ"א דהאויר שלמעלה יסוד דין הנחתו מצד החפצא שכאילו הוא מונח משא"כ תוך הכלי יסודו שעי"ז המונח בכלי ככלי [ויש לעי' בזה טובא לפי הנתבאר להלן].

עוד שמעתי לדחוק בכוונת הר"מ כמ"ש באבהא"ז דהר"מ בכל ההלכה שם איירי שהיו הורידים בכלי וכוונתו "עד שלא בא דם לאויר הכלי" אין הכוונה שהיה הדם למעלה אלא עד שלא יצא מהצואר ובא לאויר הכלי ולפי"ז אש"ה, אלא שהוא דוחק בדברי הר"מ. (ונראה דיש בזה ב' דוחקים א. הול"ל היה מקבל בכלי פחות ב. הו"ל לכתוב עד שלא יצא דם מהצואר].

**ביסוד דין אויר כלי ככלי (והערות בסוגיא)**

**האם דינא דסוגין בדם שעבר מעל הכלי**

**א.** בגמ' היה מקבל ונפחתו שולי מזרק עד שלא הגיע דם לאויר מהו אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי וכו' ופירש"י דספק הגמ' עד שלא הגיע לאויר דפנותיו. ושמעתי להעיר מ"ט לא דנה הגמ' בפשיטות בדם שניתז ועבר מעל הכלי ונח מחוץ לכלי האם נתקדש ותו אין בו פסול נשפך. וביארו בזה דזה פשוט דכל שלא בא לנוח כלל אין הוא שייך להכלי ולא מתקדש וכל נידון הגמ' כשהיה עומד לבוא לכלי ואח"כ נפחתו שוליו אמנם יעוי' להלן סוף אות ג' שמדברי האחרונים מבו' דלא חילקו בזה].

**בתמיהת התוס' מאויר כבש ככבש (והתימה על דבריהם) וביאור נידון הסוגיא**

**ב.** נתבאר בגמ' דאויר שסופו לנוח כמונח דמי והקשו בתוס' מהמבו' להלן דנסתפקה הגמ' האם אויר כבש ככבש[[31]](#footnote-31). והקשה הקה"י דהא התם איירי להדיא בתלה בקניא למעלה ואין סופו לנוח למטה ובהא לא נתבאר בסוגיא כאן שמתקדש באויר.

עוד יעוי' לעיל שהובא תמיהת הגרי"ז על סוגין מספק הגמ' במנחות בדבקיה למנחה בדפני הכלי מהו, ותמה הגרי"ז בין להר"מ ובין לרש"י הא בסוגין מבו' שמתקדש באויר ותמוה דהתינח לפירש"י דלפו"ר ס"ל דהאויר עצמו מקדש ניחא אולם להר"מ שגם באויר הכלי הוא מדין שסופו לנוח (וכמו שנתבאר לעיל בביאור הגרי"ז בשיטתו) הא התם בדבקיה למנחה אין סופו לנוח.

ונראה בזה דיש לדון מהו נידון הסוגיא האם הספק על החפצא שנדון אותו כמונח מחמת שהוא עומד לנוח (כמין קלוטה כמו שהונחה) או שהוא נידון על האויר האם הוא נידון ככלי אלא שלמעלה מן הכלי (לרש"י, או בתוך הכלי להר"מ) כל מה שיש להחשיבו ככלי אינו מצד עצמו אלא מחמת שמה שבא לשם מגיע להכלי ע"כ האויר עצמו נידון ככלי. ולכאו' מוכרח כהאופן הב' דאם משום סופו לנוח מ"ט דווקא אויר שמעל הכלי הא כל שהחפצא עומד להגיע להכלי יהא נידון כמונח בכלי, וע"כ אנו דנים אויר הכלי האם הוא ככלי מחמת שכל שבא לאויר בא להכלי [וכ"ה לשון הגמ' אויר כלי ככלי].

ומעתה היותר מסתבר שאין צריך שכלפי החפץ זה יהא סופו לנוח כדי שיהא נידון האויר כלי ככלי אלא כל שהוא באויר שכל דבר הבא לשם מגיע להכלי יש חשיבות לאויר זה שיהא ככלי ומה"ט לא אכפ"ל מה שדבקיה לקומץ או שהוא דבוק במקל מע"ג המזבח ואין סופו להגיע למזבח דמ"מ אויר זה סופו לנוח וכה"ג אויר כלי ככלי.

ונראה שהדברים מבוארים גם לשי' החזו"א בסוגין שביאר דכל שלא נח הו"ל אויר שאין סופו לנוח ואעפ"י שסילקו הכלי (ודלא כהזבח תודה) ואעפי"כ כל שנשאר הכלי אלא שקלט עם כלי אחר שבתוכו בהא עדיין אנו דנים שהיה סופו לנוח וצ"ב החילוק, ולסברא הנ"ל יש לחלק ודו"ק.

אלא דאף שנתבאר שנידון הסוגיא על האויר האם הוא כהכלי או לא ולא משום דין הסופו לנוח של החפצא [ומה"ט נידון הסוגיא דווקא כשהוא מעל אויר הכלי ולא בסופו לנוח שאינו מעל אויר הכלי] מ"מ יש מקום לחלק בין סוגין לאויר כבש עפ"י הנתבאר לעיל שאין הנידון על האויר מצ"ע גרידא דא"כ יהא הדין כן גם בעבר מעל הכלי וע"כ הנידון להחשיבו שייך להכלי הוא משום שעומד להגיע לכלי (ולא מדין כל העומד אלא שייכות אמיתית לאויר הכלי שהוא במצב של התקבלות בכלי) משא"כ באויר כבש הנידון בדבקיה בקניא האם האויר מצ"ע הוא מקום הראוי לקידוש וע"כ דנה הגמ' דלא בעי' שם שיהא סופו לנוח כלל. (ובזה יתורץ גם קו' הגרי"ז מדבקיה לקומץ בדופן הכלי).

**החילוקים בין סוגין לדינא דרבא בזרק מחלון זה ויצא מחלון אחר**

**ג.** בגמ' ב"מ דק"ב נסתפק רבא בזרק מחלון זה ויצא מחלון אחר האם אויר שאין סופו לנוח הוי כמונח לענין לקנות ונשארה הגמ' בספק ופסקו הרא"ש והטור שהיא ספק מגורשת, ותמה הברכת הזבח דבסוגין מבו' שאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי. ובאבנ"מ (סי' קל"ט) תמה על דבריהם דהא נתבאר ברש"י בסוגין דכל ספק הגמ' דווקא למעלה מן הכלי אולם בתוך הכלי ודאי מתקדש וע"כ שתוך הכלי ודאי הוי כמונח. אלא שתמה שם האבנ"מ לאידך גיסא דא"כ מ"ט נסתפק רבא הא בזבחים מבו' שתוך הכלי ודאי מועיל, וע"כ אין למדים דין קנין מההיא דזבחים דהתם הוא לענין קבלה שיחשב כמתקבל כשהוא תוך המחיצות אבל אי"ז ראיה לקנין. ויעוי' בדב"א (ח"א סי' כ"א) שהשיג על דבריו דמה שנסתייע מדברי רש"י שתוך המחיצות שאני אינו נכון דהתם טעמא אחרינא הוא שהאויר עצמו ראוי לקבלה ואי"צ שינוח שם, ולפי"ז י"ל דכלפי הנידון באויר שאין סופו לנוח אין חילוק בין תוך הכלי למעל הכלי[[32]](#footnote-32).

ונראה דגם כוונת האבנ"מ בחילוקו הוא כסברת הדב"א (וכ"ה להדיא משמעות דברי רש"י) אלא דכוונת האבנ"מ דשמא מעל הכלי הסיקה הגמ' שאין סופו לנוח לאו כמונח ובתוך המחיצות הוא בעיא דרבא ומה שבסוגין הוי קבלה הוא משום סברא הנ"ל. ועי' להלן אות ה' שנאריך בזה.

ובצאן קדשים כ' עוד סברא לחלק בזה עפ"י המבו' ברש"י בגיטין דאויר כלי לאו ככלי ולפי"ז כל מה דפשטינן בסוגין שאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח היינו בכלי אולם בחצר ס"ל לרבא לדון שאויר חדר כחצר אעפ"י שאין סופו לנוח. וביאור הדברים דכלי שאוירו גרוע לקנין בהא נידון הסוגיא להחשב כאויר כלי משום הסופו לנוח ומה"ט הסיקה הגמ' דכל שאין סופו לנוח לאו כמונח משא"כ אויר חצר דנה הגמ' האם האויר עצמו ראוי לקנין אעפ"י שאין סופו לנוח.

עוד יש מקום לחלק בזה עפ"י הנתבאר לעיל דכל נידון הסוגיא אינו משום הסופו לנוח אלא משום אויר הכלי שיהא ככלי מכח הסופו לנוח ומעתה יש חילוק האם המקום נעשה לאין סופו לנוח או שהחיסרון בחפצא שלא עמד לנוח דכשמצד המקום אין סופו לנוח בהא הסיקה הגמ' דלאו כמונח דמי משא"כ התם שהחיסרון רק משום החפצא בהא דנה הסוגיא האם סופו לנוח כמונח או לא. [שו"ר שהדב"א שם בסו"ד נסתפק בדברי רבא האם הוא ג"כ בנסתלקה רשות והיינו כחילוק זה].

[ויעוי' בצאן קדשים שכ' עוד לחלק דהתם שבתחילה כשבא לאויר מחיצות היה ראוי לנוח אלא שאח"כ יצא בפתח אחר משא"כ בסוגין נפחתו עד שוליו שלא הגיע לאויר הכלי ודבריו צ"ב דהתם נמי מתחילה לא היה סופו לנוח דעמד לצאת בפתח אחר. ואולי צ"ל דביאור דבריו כמש"כ דהתם אין חיסרון מצד הרשות אלא שהחפץ ודאי בפתח אויר משא"כ כשנפחתו שוליו הרשות עצמה לא היה ראוי שינוח בה ודו"ק].

עוד יש מקום לדון בזה באופ"א, דהנה נתבאר לעיל (אות א') להעיר מ"ט הסוגיא דנה דווקא בנפחתו שוליו ולא בדם הניתז מעל אויר הכלי ונפל חוצה לו האם נתקדש, וכתבנו לבאר דכל שלא עמד להגיע לכלי היה פשוט לגמ' דלאו כמונח. ומעתה התם שעמד לצאת ולא לנוח פשוט דלאו כמונח ולענין קנינים נסתפקה הגמ' האם מועיל (ולפי"ז קנינים עדיפי מקבלת דם ודו"ק). ומדברי האחרונים שלא חילקו בזה מבו' דלא ס"ל כחילוק הנ"ל.

**בירור שי' הר"מ שדימה הסוגיות**

**ד.** בר"מ פסק גבי בעיא דרבא דודאי לאו כמונח ואינה מגורשת ובב"ש ובכס"מ ביארו שיטתו דס"ל דבעיא זו נפשטה בזבחים כ"ה דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח. ובאבנ"מ תמה על דבריהם דדווקא למעלה מן הכלי פשטינן דלאו כללי אולם בתוך הכלי נתקדש ובעיא דרבא הוא תוך מחיצות. ולהנתבאר לעיל שי' הר"מ דנידון הסוגיא על תוך מחיצות אש"ה שי' הר"מ לפשוט הבעיא מסוגיא זו.

אלא דעדיין יש להעיר דבגמ' בב"מ מבו' דכל החיסרון מעל המחיצות רק משום שאין משתמר ולפי"ז אכתי תקשי להר"מ דלדידיה לפו"ר דווקא בתוך הכלי מהני אויר כלי והתם מבו' דמהני אף מעל המחיצות מדינא דאויר כלי [ויעוי' לעיל בחילוקים בין הסוגיות, ויש ליישב כן גם לשי' הר"מ]. אלא שכבר ביארנו לעיל (בענין קודם) בשי' הר"מ שכלפי הנידון אם אויר שסופו לנוח כמונח י"ל שאין חילוק בין תוך המחיצות למעל המחיצות ומה שמתקדש דווקא בתוך הכלי הוא הלכה בקידוש שאין שייך שיתקדש אלא תוך הכלי ממש.

**סוגית צורם אוזן הפר**

**האם נתחדש פסול מום עד הקבלה או שהוא פסול אחר**

**א.** בגמ' אמר ר"ז אמר ר"י הצורם אוזן הפר ואח"כ קיבל דמו פסול שנאמר ולקח מדם הפר פר שהיה כבר וכו'. ידוע לדון האם דינא דסוגין הוא פסול בקרבן מפרשת מומין שבתורה והיינו שנתחדש דמום פוסל עד הקבלה או שהוא פסול אחר דבעי' שיהא "פר שהיה כבר" בלא חיסרון. והנה נתבאר בגמ' דההו"א שדין זה הוא בכל העבודות וילפי' לה בקק"ל מקרא ד"תמים", ודחתה שהברייתא שלמדה מ"שה תמים" על קק"ל שיהא תמים ובן שנה לא כתבה הדין בהולכה ובזריקה משום תמים אלא הבן שנה. ותמהו הראשונים דא"כ למסקנא מנ"ל בקק"ל שלאו יהא בו מום עד שעת קבלה וביאר רש"י כיוון דגלי גלי[[33]](#footnote-33), אמנם התוס' ביומא דמ"ט ע"ב ובשיטמ"ק בסוגין מבו' דגם למסקנא ילפי' מ"תמים" על קבלה (והולכה) ודחיית הגמ' שמה שנקטה הברייתא זריקה היינו לדין בן שנה ולא לדין תמים[[34]](#footnote-34) [וכן מוכח בתוס' בסוגין שביאר דלעיל ילפי' קק"ל מקד"ק דכיוון דגלי הכא ה"ה התם, ומבו' מדבריהם דגם למסקנא ילפי' לה מ"שה תמים" שדין קק"ל כקד"ק], ופשוט דלשיטתם דילפי' לה מקרא גם למסקנא הוא דין מום, אמנם ברש"י יש לדון כנ"ל.

ולפו"ר הוא פלוגתת רש"י והר"מ דברש"י בסוגין מבו' שהחיסרון משום דהוי ביה מום בין שחיטה לקבלה ובר"מ מבו' שעיקר הקפידא שלא יהא חיסרון. אמנם אי"ז הכרח בשיטתם דבדעת רש"י י"ל שגדרי "פר שהיה כבר" שלא יהא חיסרון הוא בגדרי מום (וכמו שדן הקר"א בדעת הר"מ שנקט הפסול משום חיסרון דלפי"ז אפי' חיסרון כל שהוא שאינו מום ודחה דודאי גם להרמב"ם בעי' חיסרון בגדרי מום דבעי' "פר שהיה כבר" וכה"ג מחיים כשר[[35]](#footnote-35)), ומאידך בשי' הר"מ י"ל שהוא פסול מום אלא דהילפותא דווקא על מום קבוע ולא עובר (וכמו שיבו' להלן בדעת הר"מ) ומה"ט נקט הר"מ הלשון חיסרון ודו"ק.

**הנפק"מ בחקירה זו**

**ב.** ונפק"מ בזה אם יהא בזה איסור מטיל מום בקדשים והאם יהא איסור לזרוק דמו כדין זורק דם של בעל מום. ויעוי' במנ"ח (רפ"ז א, ח) שנקט שיש איסור הטלת מום אחר שחיטה קודם קבלה ויהא איסור זריקה על דמו כדין זורק קרבן בעל מום [וכן נקט החזו"א מנחות סי' מ"ב שיש איסור הקרבה על קרבן שנעשה בע"מ בין שחיטה לקבלה ולפי"ז לכאו' גם איסור הטלת מום]. אלא שהעירו שהמנ"ח סתר משנתו במצוה רפ"ח אות ח' שכתב להדיא דכל חידוש התורה רק לענין לפסול הקבלה ולא גבי איסור זריקה של קרבן בעל מום. ובפשטות ע"כ ס"ל להקר"א שהוא דין חיסרון ולא מום ומה"ט הוא רק לענין לפסול הקבלה ואם קיבלוהו כשהוא חסר אין להחשיבו כבעל מום לגבי זריקה.

אמנם זה אינו, דהנה יש לדון נפק"מ בחקירה הנ"ל היאך הדין שאר פסולים שאירעו בין שחיטה לקבלה ולכאו' הוא תלוי בחקירה זו דאם הוא דין מום יש לדון דכמו שחידשה התורה פסול מום והחשיבתו התורה שאי"ז "פר שהיה כבר" מחמת הפסול ה"ה שאר פסולים יש לפסול מה"ט אולם אם הוא דין פר שלם בלא חיסרון מנ"ל לחדש דבשאר פסולים גם יהיה חיסרון שאי"ז "פר שהיה כבר".

ומעתה יש להעיר ע"ד המנ"ח דאף שנקט שם שהוא פסול רק לקבלה ואין בו איסור זריקת בע"מ מ"מ תמה על הר"מ מ"ט נקט האי דינא רק לענין בעל מום ולא לענין שאר פסולים. ומבו' דאעפ"י שס"ל שהוא מדין מום מ"מ נסתפק דשמא חידוש התורה להחשיבו כמום דווקא לענין הקבלה ולא לענין איסור זריקת בע"מ למזבח ודו"ק[[36]](#footnote-36).

**בירור דברי השיטמ"ק שהאי דינא דווקא במום קבוע**

**ג.** והנה בשיטמ"ק (להלן דכ"ו ע"א) חידש לבאר שם סוגית הגמ' דדין פר שהיה כבר היינו מום קבוע ולא מום עובר, ובאחרונים הוכיחו מדבריו שע"כ דס"ל שאי"ז דין מום דאל"ה מנ"ל לחלק בין קבוע לעובר אלא הוא דין חיסרון ומה"ט דווקא מום קבוע חשיב חיסרון. אמנם בכתבי הגרי"ז נקט לאידך גיסא דאם הוא מדין "פר שהיה כבר" אין לחלק בין מום קבוע למום עובר ואם הוא מדין מום בזה י"ל דס"ל להשיטמ"ק דנתחדש בהאי קרא לפסול בע"מ קבוע ולא בע"מ עובר [וס"ל דדין מום קבוע ומום עובר ב' דינים הם ועי' היטיב בפלוגתת הר"מ והרמב"ן בזה בסה"מ].

אמנם יש לתמוה טובא על זה דהנה הגמ' בבכורות דנה בחיסרון אבר מבפנים ועלה שם בסוגיא דאי"ז מום לשחוט עליו (והיינו דאי"ז מום גמור כדי להתיר בכור לשחיטה) ומ"מ אי"ז תמים להקרבה, ויעוי' בחזו"א (בכורות סי' מ"ה) שתמה ע"ד השיטמ"ק מסוגיא זו דמבו' דאעפ"י שאי"ז מום קבוע לשחוט עליו שייך בזה דינא ד"פר שהיה כבר", ולביאור הגרי"ז בדברי השיטמ"ק הוא תמיה עצומה מאד. וע"כ ביאור דברי השיטמ"ק כמו שהכריח החזו"א דילפי' מהאי קרא דין חיסרון ומה"ט ס"ל להשיטמ"ק דדווקא מום קבוע וחיסרון אבר מבפנים חשיב חיסרון לדון "פר שהיה כבר" ולא בע"מ עובר.

[והנה הר"מ פסק סוגיא לקמן בין שחיטה לקבלה ולא קודם שחיטה ולכאו' ביאור שיטתו כחילוק השיטמ"ק דקודם שחיטה הו"ל מום עובר ופסול לשחיטה ומדין "פר שהיה כבר" אין פסול כשהוא מום עובר, וא"ש לשיטתו שס"ל שהוא דין חיסרון וכמו שנתבאר לעיל (בתחילת הדברים). אמנם יעוי' בנו"כ שביארו דברי הר"מ דאיהו לשיטתו להלן בגמ' ד"והביאום" הוא לעיכובא (ודלא כמו שכ' התוס' שם שהוא למצוה) וע"כ מוכרח לשיטתו כמסקנת הגמ' דלא היתה הרגל בחוץ בשעת שחיטה].

**חקירה האם הוא דין בקרבן או במעשה הקבלה**

**ד.** והנה יש לחקור עוד האם דינא דסוגין הוא דנתחדש פסול בקרבן עד הקבלה או שהוא דין בעבודת הקבלה שתהא מ"פר שהיה כבר" ולפו"ר הנידון הנ"ל אם הוא דין מום או דין חיסרון תלוי בחקירה זו דאם הוא דין מום ע"כ שהוא דין בהקרבן שהצריכה התורה שגם אחר השחיטה יהא הקרבן בלא מום אולם אם הוא דין חיסרון הוא דין בהקבלה שתהא ב"פר שהיה כבר".

ונראה דאמנם פשוט שאם הוא דין בקבלה אי"ז שייך לפרשת מומין שנתחדשה בקרבנות וע"כ הוא דין אחר מ"מ להצד שהוא דין חיסרון אין הכרח שהוא דין בקבלה ולא בקרבן דשמא י"ל דאף שאין איסור מום אחר השחיטה (משום שבלא"ה הוא בעל מום מחמת השחיטה) מ"מ חידשה התורה פסול חדש **בקרבן** שלא יהא בו חיסרון עד הקבלה.

אלא דעיקר הדבר דבעי' שלא יהא בו פסול עד הקבלה צ"ב, הא לכאו' הקבלה הוא עבודה בדם ומה טעם הדין דניבעי שיהא פר שלם עד הקבלה [והתינח אם הוא דין בעבודת קבלה שצורתה לקבל מפר שלם ניחא אולם אם הוא דין בקרבן צ"ב]. וצ"ל בזה כמו שהאריך המנח"א להוכיח שעבודת קבלה אינה עבודה עבודה בדם אלא עבודה בקרבן [ויבו' יותר להדיא להלן בדין הבהמה בפנים או בצפון בשעת קבלה עיי"ש] ומה"ט א"ש דבעי' שיהא הקרבן שלם עד שיגמרו בו העבודות.

**נפק"מ בחקירה הנ"ל**

**ה.** ויש לדון נפק"מ בחקירה הנ"ל דהנה יש לדון האם צריך שיהא "פר שהיה כבר" בכל הקבלה או סגי במה שנעשה בהפר עבודת קבלה וכל שנעשה עבודת קבלה (היינו קבלת דם כדי שיעור הזאה) אעפ"י שאח"כ נעשה בע"מ לא יהא חיסרון בקבלה וזריקה בפר בעל מום [דהא גם דם שנתקבל בתחילה ולא זרקוהו חשיב כעבודת קבלה לענין פיגול וכדו'].

והנה אם הוא דין בהקבלה פשוט שצריך כל הקבלה להיות בפר שהיה כבר אולם אם הוא דין בהקרבן שיהא כמו שהיה עד הקבלה יש לדון כנ"ל האם הוא דין שיהא שלם בכל הקבלה או סגי במה שהקרבן נשאר כמו שהיה עד שנעשה בו עבודת קבלה ולא אכפ"ל שהמשך הקבלה אחר שנעשה בו מום (או חיסרון). ולפו"ר גם אם הוא דין בקרבן מ"מ מסתבר שקפידת התורה שיהא הפר שלם להקבלה ולא שיעשה בקרבן עבודת קבלה גרידא וא"כ בעי' שיהא שלם כל הקבלה.

עוד מצינו שנחלקו האחרונים האם חיסרון שבין שחיטה לקבלה גורם להחשיב זאת כפסולו בגופו [חזו"י, אחיעזר ח"ג ס"ל אות ד' (הובא במנח"א)] ולכאו' הוא תלוי בנידון זה דאם הוא פסול בהקרבן הו"ל פסולו בגופו אולם אם הוא חיסרון בעבודת הקבלה אין כאן פסולו בגופו.

**בדין פסול מום בחטה"ע אחר מליקה**

**ו.** בגמ' חולין דכ"א ע"ב מבו' דבחטאת העוף אוחז בראש ובגוף ומזה, והקשו בתוס' דבגמ' בזבחים מסקי' מאי ולא יבדיל אי"צ להבדיל אולם מותר לו להבדיל. ובכתבי הגר"ח כ' לבאר בזה עפ"י המבו' בסוגין שיש חיסרון צורם אוזן אף אחר שחיטה ולפי"ז ביאר דה"ה התם יהא פסול זה אפי' אחר מליקה אלא דכ"ז שלא הבדיל אין מום בעופות וע"כ דווקא כשמבדיל הוי מחוסר אבר ופוסל. ולפי"ז ביאר שהגמ' בזבחים איירי שמבדיל ב' הסימנים אבל אינו חותך הראש לגמרי וע"כ אינו מחוסר אבר והגמ' בחולין מצריכה שיאחוז בראש ובגוף דאל"ה הוי מחוסר אבר אחר המליקה ופסול להזאה.

אלא שכבר העיר שם דהא מסקי' בסוגיא שהאי פסולא רק בקבלה ולא בזריקה, ועיי"ש שכ' דשמא בחטה"ע שאין מליקה ומזים מגוף העוף יהא פסול זה עד הזאה. [ביאור דבריו שמא נאמר דילפינן שיש פסול בקרבן אחר השחיטה אלא שאחר הקבלה אין קפידא משום שהקפידא דווקא על "קבלה" שהוא מהעבודות הנעשית בקרבן ומה"ט בחטה"ע שאין קבלה יהא פסול זה עד גמר ההזאה].

ועיקר ספק זה דן הקר"א במעילה ד"ח ע"ב ותלה נידון זה בגמ' להלן דצ"ב האם צואר ככלי שרת וחשיב שנעשית בו קבלה ולא שייך בו פסולא ואם צואר לאו ככלי שרת אין כאן קבלה ושייך ביה פסולא דסוגין. ופשוט שכל דבריהם שייכים אם הוא דין בהקרבן וכמו שנתבאר אולם אם הוא דין בעבודת הקבלה אין ללמוד על הזאה.

**בדין מנחה שחסרה קודם שנתקבל הקומץ בכלי**

**ז.** בטה"ק מנחות ד"ט כ' דכל נידון הסוגיא שם במנחה שחסרה קודם הקטרה פסולה היינו דווקא לאחר שנתקדש הקומץ בכלי דאל"ה הו"ל כפסול חיסרון קודם קבלה. ומבו' מדבריו שהוא דין בקרבן שלא יהא בו חיסרון עד הקבלה וילפי' לה גם למנחה.

ובאחיעזר וקה"י תמהו ע"ד טובא מגמ' ערוכה די"ב שמבו' שם דאפי' חסר קודם קידוש כלי אין פסול חיסרון למאן דמכשר. וביאר בקה"י דהטעם דלא ילפי' למנחה משום שדינא דסוגין הוא דין בצורת הקבלה שתהא מפר שלם ואי"ז שייך כלפי קבלת קומץ בכלי שהוא מידו של כהן ולא מהמנחה.

**בדברי השיטמ"ק שהוא דין גם בהולכה**

**ח.** והנה נתבאר בסוגין שהוא דין בקבלה ולא בשאר עבודות ובשיטמ"ק כ' דה"ה בהולכה דלא נפקא מכלל קבלה (וכמבו' בד"ד ע"א דמקשי' להדדי). ועי' ברעק"א גליון הר"מ שדקדק בדברי הר"מ כהשיטמ"ק שרק אחר הולכה כשר [ועיי"ש שציין לגמ' בזבחים ד"ד ע"ב וברש"י שם[[37]](#footnote-37)], והוסיף "וצ"ע לדינא". ויעוי' בזבח תודה שהביא השיטמ"ק וכ' דיש מקום לדחות דלא ילפי' הולכה מקבלה דהא דרשא זו ללמד שיש חיסרון נשפך ונשפך אחר קבלה כשר. ונראה ביאור דבריו דאיהו ס"ל דהילפותא דבעי' "מדם הפר" פר שהיה כבר ענינו כמו דרשת דם מהפר ולא מהריצפה והיינו שבשניהם ילפי' צורה בקבלה וכמו שלענין נשפך הילפותא רק לענין קולה (דדם מהפר שייך רק בקבלה) ה"ה לענין פר שהיה כבר הוא רק בקבלה.

והנה מדברי השיטמ"ק שכ' דשייך האי דינא גם בהולכה מבו' שהוא דין בקרבן ומה"ט שייך ללומדו גם על הולכה. אלא שהעיר הגרי"ז שמדברי השיטמ"ק מוכרח שאי"ז דין בקרבן דהא הוקשו רק "עבודת" קבלה ל"עבודת" הולכה וע"כ הוא דין בקבלה דילפי' מיניה הולכה[[38]](#footnote-38). אלא דמאידך גיסא צ"ע דאם הוא דין בקבלה לכאו' הוא דין בצורת עבודת הקבלה שיתקבל מ"פר שהיה כבר" ואי"ז שייך בהולכה.

וצ"ל בשי' השיטמ"ק דאף להצד שהוא דין בקבלה (ומקשי' הולכה לקבלה) אי"ז דין **בצורת** עבודת הקבלה אלא הוא דין מדיני העבודה לעשותו בפר שהיה כבר ומה"ט שייך גם בהולכה ובזריקה שיהא דין זה כיוון שעבודת הדם נעשית עבור הקרבן ובעי' שתהא עבודה בדם עבור הפר שהיה כבר. [ובאמת דבזריקה יותר שייך דין זה שהיא מתרת הבשר משא"כ בהולכה לכאו' היא עבודה בדם שאינה שייכת לקרבן, וצ"ל דכל עבודות הדם מביאות להתיר הקרבן וחשיב כעבודות עבורו וע"כ הוא דין שיעשה ההולכה בפר שהיה כבר].

אמנם צ"ע דלעיל הוכחנו מדברי השיטמ"ק דמדיליף לה מ"תמים" ע"כ הוא דין מום ודין זה שייך דווקא אם הוא דין בהקרבן. ואולי צריך לחדש בשי' השיטמ"ק דענין הולכה לא תפקא מכלל קבלה אין הכוונה היקש עבודת ההולכה להקבלה גרידא אלא שדין הקבלה שייך גם בהולכה משום שההולכה הוא כהמשך הקבלה מדאפקיה לתרוויהו בלשון "והקריבו" ולפי"ז א"ש ללמוד שיהא זה בהולכה אעפ"י שהוא דין בקרבן. [והראוני שביאור זה שאי"ז היקש גרידא נקט האבנ"ז חו"מ (סי' קס"ב והובא במנח"א בפ"ק), והארכנו בזה לעיל "בדין הולכה לא תפקא מכלל קבלה" עיי"ש].

**ביאור בשי' רש"י דלמסקנא הוא דין בקבלה**

**ט.** והנה נתבאר בגמ' דבהו"א דנה הגמ' קק"ל מנ"ל והוצרכה לקרא ולמסקנא פירשו רש"י ותוס' דגלי בקדשי קדשים וילפי' לקדשים קלים וצ"ב מה נשתנה בין ההו"א למסקנא.

ואולי יש לבאר בזה דמתחילה סברה הגמ' שהוא מדין מום או חיסרון בקרבן ומה"ט דנה הגמ' שהוא בכל העבודות ולזה שפיר צריך פס' נפרד לקבל שגם בהם איכא האי דינא, ולמסקנא ס"ל לגמ' שהוא רק בקבלה וא"כ הוא דין בעבודת הקבלה וכלפי זה א"ש סברת רש"י ותוס' דמאי דגלי גלי היינו שכך הוא עבודת קבלה ובזה אין לחלק בין קק"ל לקק"ד. [אמנם נתבאר לעיל דלהתוס' ביומא ולהשיטמ"ק גם למסקנא בקק"ל הוא מקרא ולדידהו הוא משום פסול מום בקרבן].

**בדברי התוספתא שיכול לקבל מדם הגוף אחר שנחתך הראש**

**י.** בתוספתא קרבנות פ"ח ה"ו מבו' שאם חתך את הראש בב"א וקיבל מן הראש פסול מן הגוף כשר, [עי' מנח"א שהביא ביאור הראב"ד מ"ט מן הראש פסול דאי"ז דם הנפש והרז"ה תמה ע"ד, והגרי"ז ביאר דלא הוי דם מהפר (דהראש לחודיה לא חשיב פר)]. ותמהו האחרונים מ"ט אין חיסרון כלפי הגוף שנעשה מום אחר אחר השחיטה במה שהראש חתוך. [ועי' בזה בחסדי דוד ובמקד"ד האם המשך השחיטה הוי כחלק מן השחיטה]. ובמנח"א הביא ביאור החזו"י בזה עפ"י דבריו שאי"ז פסולו בגופו ולפי"ז הנפק"מ בין דם הראש לדם הגוף רק לענין עלו ולא ירדו אולם שניהם פסולים, אמנם האחיעזר תמה ע"ד. [והוסיף לבאר שם עפ"י הנתבאר לעיל שאם הוא דין בקרבן שיהא בו עבודת קבלה שמא הנידון כשגמר חיתוך הראש היה אחר שנעשה בו עבודת קבלה ודו"ק].

**דף כו ע"א**

**היא בפנים ורגליה בחוץ**

**ביאורי הרש"ש והקר"א במסקנת הגמ'**

**א. בגמ' אמר רבי אמי אמר ר' אלעזר היא בפנים ורגליה בחוץ ואח"כ שחט וכו' ותמהה הגמ' דע"י החיתוך הוא בע"מ קודם שחיטה והכריחה דאיירי בקבלה (וא"כ מב' שאין איסור מום קודם קבלה) ודחתה דאיירי שחותך עד שמגיע לעצם. וכ' השיטמ"ק בשם הגליון דלפי"ז אפשר להעמיד כהאופן הראשון שהביאה הגמ' דאיירי בחתך ואח"כ שחט. עוד כ' בשיטמ"ק שם בשם מורו הר"פ דחותך עד שמגיע לעצם הוי מום עובר הפוסל בשחיטה ולא בדין "פר שהיה כבר" ומה"ט חותך דווקא אחר השחיטה וקודם קבלה [וכן פסק הר"מ, ולכאו' הוא משום טעמא דהשיטמ"ק, אמנם בנו"כ ביארו בדברי הר"מ שהוא מדין "והביאום" דס"ל שהוא לעיכובא וכמבו' בדבריו לעיל בהי"ד עיי"ש].**

**המבואר לב' תירוצי השיטמ"ק דודאי שייך תירוץ הגמ' שחתך קודם קבלה (אלא שהכריח לתירוצו הב' דהוא דוקא בקבלה דאל"ה הוי מום בחיתוך עד הבשר). אמנם ברש"ש תמה דהא עכ"פ מתערב הדם קודם החיתוך. [ודוחק לומר דאיירי בהוציאה רגלה אחר החיתוך דא"כ הו"ל לאפלוגי בחתך קודם יציאה ואחר יציאה ואי"ז שייך לקבלה] וברש"ש במעילה ד"ח ע"ב הכריח בביאור הסוגיא (בשי' התוס' שם) דע"כ למסקנא בעי' לתירוצא קמא דחתך קודם השחיטה, ודלא כהשיטמ"ק.**

**ובקר"א נקט לאידך גיסא דהטעם דלא חזרה הגמ' לתירוץ קמא משום דבאמת אפי' שחט ואח"כ חתך כשרה כל שחתך קודם קבלה "דעיקר מילתא בקבלה תליא" וצ"ב דבריו. ובעולת שלמה ג"כ כ' תירוץ זה וביאר דכל זמן שלא נתקבל הדם לא נתקדשה הבהמה להפסל ביוצא ודווקא קיבל מקצת הדם נתקדשה הבהמה להפסל ביוצא וביאר הטעם דדווקא עבודה מקדשת אותה להפסל ביוצא וכיוון דשחיטה לאו עבודה היא אין זה עבודה המקדשת הקרבן להפסל ביוצא ודווקא אחר התחלת הקבלה מתקדש להפסל ביוצא[[39]](#footnote-39) ואולי היא כוונת הקר"א[[40]](#footnote-40), וכן נקט בזכר יצחק כסברא זו. [ונמצא לביאור זה דבהו"א הבינה הגמ' דאיירי אחר שחיטה ולפי"ז יהא מוכרח דגם קודם נפסלה ביוצא אולם למסקנא הדרינן שדווקא עבודה מקדשת וע"כ דווקא אחר הקבלה שנפסל ביוצא יש חיסרון אם יתערב הדם הפסול (ועי' לקמן ביאור אחר בדברי הגמ' בהו"א דלפי"ז אש"ה באופ"א)].**

**הנתבאר לתרץ קו' הרש"ש בב' אופנים או שבאמת צ"ל כל"ק בחתך קודם שחיטה או כיסוד האחרונים שהפסול יוצא חייל דווקא אחר קבלה.**

הכרח בשי' השיטמ"ק והרמב"ם דלא כדבריהם

ב. **והנה בדברי השיטמ"ק שכ' דלמסקנת הגמ' אפשר להעמיד בין בחתך ואח"כ שחט ובין בחתך ואח"כ קיבל כשרה מבו' דלא כהרש"ש ודלא כהקר"א. עוד יש להוכיח דבשי' הר"מ א"א לבאר כב' תירוצים אלו דמחד גיסא הר"מ העמיד דינא דסוגין בחתך ואח"כ קיבל ומאידך גיסא מבו' בר"מ חילוק בין קק"ל לק"ק האם סגי בהכנסת הרגל ומבו' מדברי הר"מ דבקדשי קדשים ל"מ בהכנסת הרגל קודם קבלה וע"כ דס"ל דנפסל ביוצא אפי' קודם קבלה[[41]](#footnote-41). ומעתה כיוון שפסול יוצא חייל קודם קבלה צ"ע סוגית הגמ'.**

**וצ"ל (יסה"ד מס' שלמי תודה (הובא באוה"ק), וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד) דמקודם סברה הגמ' לבאר שחט ואח"כ חתך היינו בנשתהה מעט אחר השחיטה וע"כ כיוון שדמי הבהמה התחילו לצאת ע"כ מתערב דם היוצא אולם כשדחתה הגמ' דאיירי בחתך ואח"כ קיבל כשרה היינו בחתך תיכף ומיד ממש אחר השחיטה ועי"ז אין את החיות שגורמת התערבות הדם ואין את הקילוח שיגרום להתערב לאחר השחיטה ומה"ט לא חיישי' שנתערב אחר החיתוך קודם הקבלה. [וכעי"ז מבו' בשפ"א אלא שהוסיף דהתינח לפי' הר"מ שרגליה היו בשעת שחיטה בפנים ואח"כ הוציא רגלה דבזה מסתבר שהדם נח אולם למה שמשמע מפירש"י שבשעת שחיטה היו בחוץ צ"ע, ומ"מ בשי' הר"מ אש"ה].**

**וע"ע באו"ש שדקדק לשון רש"י שהדגיש בכל הסוגיא "ונתערב בדם המזרק לפוסלו" וביאר בזה דכל הקפידא רק בשלא חתך והתערובת היא במזרק אולם אם חתך לא אכפ"ל מה שמתערב בגוף הבהמה. (והדברים צ"ב דבכל גוונא הוא מתערב קודם בפנים וצ"ע). עוד ביאר החמדת דניאל (הובא באוצר הקודש) דמשום שכל האיסור רק מצד גזירה ע"כ האיסור דווקא כשלהדיא מקלח הדם מהיוצא למזרק ולא כשנתערב וחתכו.**

בביאור דברי הריטב"א בחולין דאין יוצא קודם קבלה

ג. **והנה בריטב"א בחולין ד"ג ע"א כ' וז"ל: אין השחיטה מקדשת לגמרי להפסל ביוצא דהא אי"צ דווקא סכין כלי שרת וכשרה בפסולים ע"כ אינה גומרת קדושת דם לגמרי עד קבלתו ולפיכך אין סכין חשיב כלי שרת להפסל ביוצא וכו' וזהו שאמרו בתוספתא חומר בקמיצה מבשחיטה שהקמיצה טעונה כלי ואין השחיטה טעונה כלי והא אנן אמרי' שטעונה כלי שרת מכיוון דמקדשא דם בצואר קצת אלא ע"כ בעי לומר שאינה טעונה כלי שרת גמור להפסל ביוצא וכו' עכ"ל. ונחלקו האחרונים בכוונת הריטב"א דבאבהא"ז ביאר כוונתו כסברת האחרונים הנ"ל דהקרבן טעון עבודה להתקדש כדי להפסל ביוצא ורק אחר שהתחיל לקבל נתקדש הדם** והבהמה **ומה"ט קודם קבלה אין פסול יוצא גם על הבשר, אמנם בדבר אברהם ביאר שיטתו כהתוס' לעיל ד"ב ע"ב דדווקא דבר הטעון עוד עבודה בדם שצריך עוד קידוש אין מתקדש מיד (מחמת כל החסרונות שכ' הריטב"א) אולם הבשר מתקדש מיד [ועי"ש שנסתפק על האימורים][[42]](#footnote-42).**

**ולפו"ר יש לתלות פלוגתתם בביאור דברי הריטב"א בגדר עבודת הקבלה האם היא עבודה בדם או בקרבן דאם היא עבודה בקרבן יש לבאר כביאור האבהא"ז דעד שלא נעשו כל העבודות המקדשות את הקרבן אין הוא קדוש להפסל ביוצא אולם אם הוא עבודה בדם כיוון שמצד הקרבן הוכשר דינו בשחיטה (אלא שצריך הדם להתירו להקטרה ואכילה גרידא) שייך בזה פסול יוצא. אמנם נראה שאין הכרח כלל דשפיר י"ל דגם אם קבלה היא עבודה בקרבן מ"מ כיוון שהיא עבודה לצורך הדם סגי בזה שנדון כלפי הבשר והאימורים שלא חסר בהם עוד עבודה להפסל ביוצא.**

**[ויש להעיר מדקדוק דברי הריטב"א דנראה שכ"ד על קדושת הדם דבתחילה כ' "אינה גומרת קדושת דם" ובסו"ד כ' מכיוון דמקדשא "דם שבצואר קצת" [וכ"ה ברמב"ן שם בסוגיא להדיא דווקא כלפי הדם עיי"ש] והעירוני שאין מזה ראיה כ"כ דלשון הגמ' בסוטה שהשחיטה מקדשת את הדם ומה"ט נקט הריטב"א האי לישנא גם לענין הקבלה אולם שמא כמו שהשחיטה מקדשת כל הקרבן כך הקבלה מקדשת כל הקרבן להפסל ביוצא].**

ביאור הסוגיא לשי' הריטב"א

ד. **והנה יש לתמוה ע"ד הריטב"א מההו"א בגמ' שיהא פסול יוצא בדם אחר שחיטה. ולביאור האבהא"ז יש לבאר הסוגיא להריטב"א כמו שנתבאר לעיל להאחרונים דאף שמתחילה סברה הגמ' לבאר הברייתא דמבו' שנפסל ביוצא אחר השחיטה קודם קבלה מ"מ לאחר שהעמידה הגמ' דחתך קודם קבלה כשרה מבו' לאידך גיסא שמקודם אין הדם (והשמנונית שהיא כבשר) נפסלים ביוצא. עוי"ל בביאור הסוגיא בההו"א לשי' הריטב"א כמו שביאר בס' "ראש המזבח" (הובא בהג' הריטב"א חולין ד"ג) דהחיסרון לההו"א בשחט ואח"כ חתך שהדם שבחוץ לא נתקדש בשחיטה ולא משום שנפסל ביוצא קודם קבלה[[43]](#footnote-43).**

**אלא דיש לתמוה על המשך סוגית הגמ' מה מועיל חתך קודם קבלה והא עכ"פ דם שלא נתקדש נתערב וי"ל דאיירי שהוציאה רגלה אחר השחיטה [ועי' בדב"א שדן בעצם הדין האם השחיטה לא מקדשת חלק הנמצא בחוץ והביא שהוא פלוגתת רש"י ותוס'] אלא דעדיין תקשי היאך נפסל ביוצא אחר תחילת הקבלה ולשי' האבהא"ז א"ש משום שכשנעשתה בקרבן עבודת קבלה נתקדש הקרבן להפסל כולו ביוצא משא"כ לשי' הדבר אברהם יש לתמוה בתרתי א. מ"ט בהו"א נפסל הדם אחר השחיטה [ולשיטתו ע"כ אי"ז השקו"ט בגמ' (אם לא שנאמר כביאור ראש המזבח)] ב. מ"ט אחר תחילת הקבלה נפסל הדם שבבהמה. [ובאמת דלמסקנת הגמ' דהנידון על השמנונית אש"ה אמנם צ"ע ההו"א בגמ' דהנידון כלפי הדם ויועיל תחילת הקבלה].**

**ומתורף דברי הדבר אברהם מבו' שס"ל בשי' הריטב"א שיש לדבריו מקור מסוגין ולדידיה כוונת הגמ' להקשות ש"מ דם המובלע באיברים דם הוא דהגמ' דנה בהא גופא דיהא הכרח מדברי הברייתא (בין להפי' חתך אחר שחיטה פסולה ובין להפי' חתך קודם קבלה כשרה) דאי"צ הדם להתקדש קידוש שני כדי להפסל ביוצא [וצריך לדחוק לדבריו בביאור לשון הגמ' ש"מ דם המובלע באיברים וכו' היינו דם הנמצא באיברים (המתקדש ע"י השחיטה לחודה) דם הוא היינו יש לו מעלת דם קדשים הראוי להפסל ביוצא], ודחתה הגמ' דילמא משום שמנונית היינו שהדם עצמו צריך עוד קידוש שני וקודם לכך אין בו פסול יוצא. [ולפי"ז כלל לא דנה הגמ' על הגדרת דם המובלע באיברים אי הוי דם או לא, ודוחק גדול הוא].**

ביאור החזו"א בדברי הריטב"א

ה. **אמנם החזו"א תמה טובא ע"ד הריטב"א וביארו דווקא בקק"ל שאין בהם פסול יוצא מדין בשר וכוונת הריטב"א דלמ"ד דגם אימורי קק"ל אין נפסלים ביוצא עד הזריקה ה"ה הדם אין קדוש ע"י השחיטה ובזה חידש הריטב"א דמועיל הקידוש כלי לקדשו להפסל ביוצא קודם זריקה, וביאור כוונת הריטב"א להוכיח דאין סכין כ"ש גמור מהא גופא דלהאי מ"ד הסכין עצמו אין מקדש הקרבן להפסל ביוצא וצריך לקידוש שני בדם להפסל.**

**והנה הר"מ פסק דאימורי קק"ל שיצאו לפני זריקה אין נפסלים ואעפי"כ פסק הר"מ שיש חיסרון יוצא בדם אפי' קודם קבלה דבפ"א הי"ג פסק דפרכסה ויצאה לחוץ "אחר קבלת דמה" כשרה ומבו' דאעפ"י שאין פסול ביוצא דבשר מ"מ יש פסול יוצא בדם אפי' לפני קבלה. [אלא דעיקר הדברים צ"ב למאי דמסקי' שדם האיברים לאו דם והפוסל משום שמנונית דלפי"ז הו"ל בשר והיאך יפסל בקק"ל (ועי' מש"כ בזה להלן בענין יוצא בדם ואימורים קודם זריקה שהארכנו בפלוגתת הראשונים בזה)].**

**היאך הסכין מקדש כשרגליה בחוץ**

**ו.** והנה גם אי נימא שהשחיטה מקדשת ואי"צ הקבלה צב"ט מה החיסרון שרגלה בחוץ הא כיוון דאין כלי שרת אין מקדשים אלא מה שבפנים א"כ אין הרגלים והדם מתקדשים להפסל ביוצא, ומהא הוכיח הגרי"ז דאין הסכין מקדש הדם אלא עבודת השחיטה. אלא דיעוי' במה שיתבאר להלן דמבו' להדיא בחלק מן הראשונים שהסכין מקדש ומה"ט בעי' שיהא כלי שרת וצ"ע כנ"ל.

והיה מקום לומר דהדין שכלי שרת אין מקדשים אלא בפנים היינו שבעי' שהכ"ש יהא בפנים ולפי"ז סגי במה שהסכין בפנים ולא אכפ"ל שהמתקדש בחוץ. אמנם יעוי' בגמ' בפסחים (דס"ג ע"ב) שדנה לענין החלות תודה שצריך שיהא בפנים ומבו' שם בתוס' שהוא מדין אין מתקדש אלא בפנים ומבו' מהא שהוא דין במתקדש שיהא בפנים.

דם האיברים

שי' החזו"א בביאור ענין דם האיברים ובביאור הסוגיא לשיטתו

א. **בגמ' ש"מ דם המובלע באיברים דם הוא. בחזו"א (קמא, ל') נקט בפשיטות שדם הנפש ענינו דם היוצא בקילוח שהנפש יוצאה בו וכל שהוא בבהמה אינו נחשב לדם הנפש ורק כשיצא בקילוח והוציא את הנפש נעשה לדם הנפש (אעפ"י שהדם שבקילוח נאסף מכל האיברים). ויעוי"ש שביאר לפי"ז סוגית הגמ' שתמהה דמהא דנפסל ביוצא מוכח שיש לו דין דם גם כשהוא בתוך הבשר להפסל ביוצא [דהא מדין בשר אין לו להפסל משום דבשר קק"ל שיצא לפני זריקת דמים לא מפסיל], ודחתה הגמ' "דילמא משום שמנונית שמעת מינה וכו' דילמא בק"ק" והיינו דכוונת הגמ' לדחות דלעולם הוא נידון כשמנונית היינו שהדם נידון כשמנונית ודינו כבשר ומ"מ נפסל ביוצא אפי' קודם זריקת דמים משום דאיירי בקדשי קדשים.**

**והנה לביאור זה לא דנה הסוגיא כלל אם בהיותו בבהמה יש לו דין דם הנפש אלא דנה הגמ' האם דינו כדם או כבשר לענין דינא דבשר קק"ל שיצא קודם זריקה. ולפי"ז מסקנת הגמ' שדם שבתוך הבהמה אינו נידון כדם אלא כשמנונית ודינו כבשר קד"ק או קק"ל שיצא לפני זריקה. [ויש להעיר על דבריו דלפי"ז לא דנה הגמ' להחשיבו כדם כלפי שום נפק"מ אחרת דהא הנידון דווקא כשהוא עדיין בתוך האיברים וכל הנפק"מ רק לדינא דסוגין להפסל ביוצא והוא קצת דוחק בדברי הגמ'].**

**אלא שכבר כ' החזו"א שמדברי רש"י ותוס' לא משמע כביאורו, והנה מש"כ החזו"א דבדברי רש"י לא משמע כביאורו היינו בתרתי א. דמבו' מדברי רש"י דאי לא הוי דם הוי כמיא בעלמא ולא כבשר וע"כ הסוגיא לא דנה שהדם יהא נידון כשמנונית (היינו בשר) ב. דברש"י מבו' שהנידון האם יהא כרת על אכילתו ולכאו' היינו אחר שיצא (וכמו שכ' התוס' דכ"ז שהוא בבשר ודאי אין בו איסור).**

**ובביאור נידון הסוגיא לפירש"י י"ל בתרי אנפי, דאי נימא בשי' רש"י כמו שנתבאר לעיל מדברי החזו"א דהפשטות הוא דכשהוא בבהמה עדיין אינו דם הנפש ורק כשהוא יוצא חשיב דם הנפש י"ל בביאור כוונת הגמ' לפירש"י דמהא שנפסל ביוצא ע"כ מוכח שדם האיברים גם נחשב כדם אעפ"י שעדיין לא קיפח את הנפש ומהא מוכרח דכל דם הבהמה חשיב דם (ואפי' דם האיברים) לחייב כרת על אכילתו. ואף שתמהו התוס' דודאי הוא בלאו ולא בכרת י"ל בשי' רש"י כמו שכ' האחרונים דבאמת כוונת הגמ' בלשון בתמיהה.**

**עוי"ל דבאמת יש לדון דאעפ"י שרק הדם המקפח נקרא דם הנפש אולם יש לדון האם נחשב דם הנפש רק כשהוא יוצא או שכבר בהיותו בבהמה כל שלבסוף הוא יקפח יש לו עתה שם דם הנפש. ומעתה י"ל בכוונת רש"י דכוונת הגמ' להוכיח שכבר עתה כשהוא בבהמה יש לו שם דם הנפש [היינו הדם העומד לקפח הנפש] ומה"ט יהא חייב האוכל הבשר** עם **הדם קודם יציאתו משום חלק דם הנפש שבו (ואף שהביאו התוס' ראיות בחולין שמותר לאכול הדם הבלוע היינו למאי דמסקי' דאין ראיה שהוא נחשב לדם כשהוא בתוך הבהמה ודו"ק). וראיה לביאור זה ממה שציין החשק שלמה לדברי הרשב"א בתוה"ב שדן האם יש איסור כל זמן שלא פירש מן הבשר והביא ראיה מסוגין דאמרי' דם המובלע באיברים לאו דם הוא ומבו' דהנידון של הגמ' היה בהיותו בבשר אם שֵם דם עליו גם לענין איסור אכילה.**

ביאור שי' רש"י עפ"י האחרונים דפליגי על החזו"א הנ"ל

ב. **עוד יש לבאר שי' רש"י דבעיקר מה שנקטנו כהבנת החזו"א שהדם היוצא בקילוח חשיב דם הנפש אעפ"י שיוצא מכל האיברים יעוי' באחרונים שחלקו ע"ז וס"ל שגם דם היוצא בקילוח כל שהוא באיברים בשעת השחיטה אין לו דין דם הנפש (וביאור הדברים דאיברים שאין הנשמה תלויה בהם אין הדם שבהם יכול להחשב דם הנפש). ומעתה ביאר השפ"א דבזה גופא נידון הסוגיא לפירש"י היאך לדון דם זה והגמ' דנה להוכיח שגם דם הרגלים היוצא בקילוח יש לו דין דם הנפש ומה"ט נפסל ביוצא וראוי לזריקה והאוכלו בכרת. [ועיי"ש שתמה על תוס' מנא פסיקא להו שגם על דם איברים זה אין כרת].**

**הנתבאר לפי"ז דמסקנת הגמ' דדם הרגלים אפי' שיצא בקילוח אין להחשיבו כדם הנפש, ותמה העול"ש דלפי"ז כל קבלה יש לחשוש שנתערב דם האיברים ועי"ש שביאר שמשום שהוא גזירה בעלמא לא גזרו על דם האיברים עיי"ש טעמו. [ועדיין העירו דלפי הבנת האחרונים הנ"ל כל שיקבל שיעור הזאה מהמשך הקבלה דיש לחשוש שיש בו מקצת מדם האיברים יהא חיסרון בקבלתו והאוכלו לא יהא חייב כרת וחידוש הוא וצ"ע].**

בביאור שי' התוס' בסוגין

ג. **בתוס' תמהו על פירש"י דודאי אין איסור כרת, וע"כ ביארו דנידון הסוגיא האם דם הוא לענין להפסל ביוצא (שהוא נידון הסוגיא) או לענין פיגול ומעילה (שלא חל על הדם הראוי לזריקה) או לענין כיבוס. ומדברי התוס' ודאי מוכרח שאין הנידון על הדם בהיותו בבהמה דהא כיבוס ודאי היינו כשיצא הדם חוץ לבהמה. והנה חיוב הכיבוס הוא דווקא בדם הראוי לזריקה וא"כ נידון הגמ' האם דם האיברים חשיב דם זריקה ולכאו' ביאור שיטתם ע"ד מה שביארנו לעיל בשי' רש"י (באופן הראשון) דמהא שדנו הדם בהיותו בבהמה כדם ע"כ כל דם האיברים חשיב כדם ואף שלענין איסור אכילה חידשה תורה שהוא בלאו מ"מ לענין קדשים דינו כדם שראוי לזריקה [ואולי ביאור הדברים דעצם מה שהוא ראוי להחיות הנפש (דהוא נמצא בבהמה ככל הדמים וראוי לקלח) יש לו דין דם הנפש לדיני קדשים)]. אמנם זה אינו דהא משנה הוא לקמן דל"ה ע"א שדם התמצית אינו ראוי לזריקה ומ"ט יהא גרע מדם האיברים.**

**ולכאו' צ"ל בשי' התוס' כמ"ש בס' ראש המזבח דבאמת דם התמצית ודם האיברים אינם ראויים לזריקה המכפרת אולם מ"מ ראויים להזאה [ועיקר הסברא מצאנו בטה"ק שכ' דלולי המיעוט דדם העור היה כשר לזריקה אלא שאינו מכפר (ולביאור זה צ"ל דהברייתא לעיל מיעטה דם התמצית מכפרה ולא מזריקה ודלא כביאור הטה"ק שם ודו"ק)]. ומעתה א"ש מה ששייך בהם יוצא פיגול ומעילה וכיבוס ואעפי"כ בעי' לדם גמור כדי לכפר. [ומה שנתבאר במתני' לקמן דדם התמצית שנתערב פוסל היינו מדרבנן שמא ירבה ונמצא בא לכפר בדם התמצית אולם לזריקה בלא כפרה הוא כשר וחידוש גדול הוא.]**

בתמיהת הגר"ח שיהא הדם נפסל עכ"פ כבשר

ד. **נתבאר בסוגין להכריח מהא שנפסל ביוצא דדם האיברים דם הוא. ובכתבי הגרי"ז הביא שתמה הגר"ח על הכרח הגמ' דשמא אעפ"י שאינו כדם מ"מ יפסל ביוצא משום דלא גרע מבשר [ולביאור החזו"א דזה גופא נידון הגמ' לק"מ אולם לרש"י ותוס' צ"ע] ובאמת דברש"י כ' דאי אינו דם הוי כמיא וכוונתו דהוי כמיא דאפי' כבשר לא הוי (וכמש"כ בשיטמ"ק) ומה"ט לא הוי פסול יוצא, אמנם בתוס' דנו דמחמת דהוי כדם לא חייל ביה דין פיגול ומטו ביה מדרשא דע"ז הקשה הגר"מ להגר"ח דאי לא הוי דם הוי כמיא ומ"ט יהא בהם דין פיגול, וביאר לו הגר"ח דאי לא הוי דם הוי כבשר. אלא דא"כ תמוה מ"ט לא יפסל ביוצא מדין בשר [ואין לומר דהוי בשר קק"ל קודם זריקה דאין נפסל דהא כ' בתוס' "ואפי'" ומבו' דנידון הסוגיא גם למ"ד דנפסל ביוצא].**

**וביאר הגר"ח דאיכא ב' דינים בדין יוצא א. "בשר בשדה טריפה" הפוסלו באכילה ב. "הן לא הובא את דמה" הפוסלו מזריקה, ומעתה אי הוי בשר לא היה בו הפסול לזריקה. ותמה בכ' הגרי"ז דהא למאי דמסקי' דהפסול הוא משום שמנונית מבו' שיש פסול זריקה בבשר. ובמנח"א הביא בשם הגרי"ד שביאר דאף שפסול יוצא דבשר דילפי' מ"בשר בשדה טריפה" יש לפסול גם לזריקה מ"מ כשנעשה לדם פקע פסול דבשר וחייל ביה פסול דדם ונמצא שעתה אין בו פסול בשר וע"כ הוצרכה הגמ' לשמנונית לחדש שמתחילה עד סוף יש בו פסול בשר לזריקה. אלא שהביאו בשם הגרי"ז שתמה על ביאור זה דברש"י בזבחים פ"ב ע"ב מבו' שגם בדם יש פסול יוצא דבשר וא"כ אין ראוי שיפקע איסור הבשר וצ"ע. [ועי' קה"י שביאר דברי הגר"ח באופ"א].**

**עוד שמעתי לבאר דבאמת אין הכרח מדברי התוס' שאי לא הוי כדם הוי כבשר אלא י"ל כשי' רש"י דהוי כמיא ומה"ט לא יהא בזה פסול יוצא שאינו חל רק על דבר שיש בו קיום דין כזריקה הקטרה ואכילה, אולם פיגול שפיר יהא בו דכל שאינו דם שנתחדש שאין בו פיגול דינו ככל הקרבן ששייך לפגל בו אעפ"י שאינו כבשר.**

סוגית פירכסה ויצאה לדרום או לחוץ

בביאור דברי רש"י "והאי וחזרה לאו דווקא"

א. **בגמ' ת"ר קדשי קדשים שחיטתו בצפון וכו' פרכסה ויצאת לדרום וחזרה כשרה וכו' קדשים קלים שחיטתם וכו' פירכסה ויצאה לחוץ וחזרה פסולה, ש"מ בשר קק"ל וכו'. ופירש"י פירכסה לאחר שחיטה וכו' והאי וחזרה לאו דווקא וכו'. בעול"ש ביאר דודאי כוונת רש"י שיצאה אחר קבלה דאל"ה מ"ט נקט רש"י דחזרה לאו דווקא הא בעי' שתחזור בשביל הקבלה, וכן צידד החזו"א (קמא סי' ל') להכריח בפירש"י.**

**אמנם הוא תימה גדול דהנה פירש"י דהטעם שאין חיסרון יוצא משום שאין פסול יוצא אלא ביוצא מן המחיצות, והנה התינח אם איירי קודם קבלה ס"ל לרש"י שיש כאן מקום לפוסלו מדין יוצא דהא דינו בצפון משום הקבלה ומ"מ לא שייך בו יוצא שאין בו מחיצה אולם אם איירי אחר הקבלה אין לו דין צפון כלל ואין שייך בזה יוצא. עוד יש לדקדק דברי רש"י בתחילת דבריו שכתב וז"ל: פרכסה "לאחר שחיטה" וע"כ בא רש"י לבאר לאחר שחיטה קודם הקבלה.**

**ובאמת יש לתמוה דאם איירי קודם הקבלה מ"ט כ' רש"י וחזרה לאו דווקא וי"ל בזה כמ"ש בחזו"א דאין דין בקבלה שכל הבהמה תהא בפנים אלא סגי במה שבית השחיטה שהוא מקום הקבלה בפנים וא"כ וחזרה לאו דווקא אעפ"י שהוא קודם קבלה. [ובעיקר חידוש החזו"א יעוי' לקמיה מש"כ בזה]. אלא דאי נימא הכי שוב הק"ל דאין מקום שיפסל ביוצא דהא אין דין שיהא בצפון בקבלה אלא בית השחיטה בלבד.**

**אלא דבאמת אי"צ לזה דיעוי' בליקו"ה שהוסיף על פירש"י א"נ הא דנקט וחזרה משום קבלה עיי"ש. ומבו' מדבריו דכוונת רש"י בתירוצו הראשון שחזרה לאו דווקא היינו מדיני יוצא ובאמת מדיני קבלה יש לו להחזירה, ולפי"ז מבו' להדיא מדבריו דאיירי קודם קבלה אף שיש דין להחזירה לקבלה וכמו שנתבאר.**

בראיית הגמ' מפרכסה

ב. **והנה נתבאר בדברי הגמ' להוכיח מפרכסה דקק"ל ויצאה לחוץ דבשר קק"ל שיצא לחוץ קודם זריקה פסול, ותמה השפ"א מה ראיה הא י"ל דהפסול הוא משום הדם. והנה פשוט שכל קושית השפ"א למאי דס"ל דענין דם האיברים היינו דם הנמצא באברים אעפ"י שיוצא בקילוח שרק על דם זה הסיקה הגמ' שאינו דם אולם עיקר דם הבהמה חשיב דם הנפש אעפ"י שעדיין לא יצא ומה"ט תמה דנימא דפסולה משום הדם אולם למה שביאר החזו"א שכל דם קודם שיצא חשיב דם האיברים ע"כ הסיקה הגמ' שאינו דם להפסל ביוצא (ואיסור יוצא שייך רק על השמנונית שהוא כבשר) ולפי"ז לא שייך לתרץ דפסולה משום דם, וכ"כ החזו"א להוכיח מסוגיא זו אלא שהוסיף החזו"א די"ל דהסוגיא איירי לאחר קבלה וכמו שמשמע מפירש"י ולפי"ז ע"כ הנידון דווקא על הבשר ולא על הדם. [אלא דקצת צ"ע מנ"ל דאיירי באופן זה ולא מקודם קבלה ומשום דם][[44]](#footnote-44).**

**עוד כ' הדב"א דלשי' הריטב"א שדם היוצא לפני קבלה אין בו פסול יוצא אש"ה דע"כ אין הנידון לפסול ביוצא משום הדם שאין נפסל ביוצא קודם קידוש שני משא"כ הבשר נפסל ביוצא (וכמו דס"ל שם בביאור שיטתו).**

בשי' הר"מ בסוגין

ג. **והנה בר"מ כ' פרכסה ויצאה לחוץ** לאחר קבלה **כשרה, ומבו' מדבריו שקודם קבלה יש פסול יוצא על הדם (דהא משום הבשר והאימורים פסק הר"מ שיוצא אינו נפסל קודם זריקה) ולשיטתו ודאי צ"ע מסוגין. [ודוחק לומר שכ' כן משום שיש דין "והביאום" בשעת קבלה דהא מבו' בר"מ שאם יצא אחר קבלה כשרה ומשמע דמקודם לכן** פסולה **ולא סגי שיכניס ויקבל].**

**עוד צ"ע דהר"מ גופיה ביאר בהי"ד דכל האיסור רק משום השמנונית ולא משום הדם וע"כ דאין נפסל ביוצא ומ"ט כאן הצריך שיהא אחר קבלה. ובדבר אברהם ביאר כוונת הר"מ לדם שבצואר שאינו דם האיברים ובזה ודאי נפסל ביוצא. עוי"ל אי נימא כדברי האחרונים שרק דם האיברים הסיקה הגמ' דאינו דם משא"כ דם הנפש הוי דם שנפסל ביוצא וע"כ בעי' שלא יוציא קודם קבלה[[45]](#footnote-45).**

**אלא דעדיין צ"ע לשי' הר"מ מ"ט הסוגיא לא ביארה משום הדם, והיאך הוכיחה שבשר קק"ל שיצא לפני זריקת דם נפסל. וצריך לדחוק בשי' הר"מ דעיקר דקדוק הגמ' "פסולה" היינו משום דמשמע שכולה פסולה ומהא דנה להוכיח שהבשר שיצא לפני זריקת דמים נפסל אולם אחר שדחתה הגמ' דילמא באליה ויותרת הכבד והיינו דהברייתא סוברת כמ"ד אימורי קק"ל שיצאו לפני זריקת דם פסולים ה"ה הו"מ לתרוצי משום הדם.**

**בדין דם ואימורי קק"ל שיצאו לפני זריקה**

**בשי' התוס' והר"מ בדין אימורי קק"ל שיצאו לפני זריקה**

**א.** בגמ' ת"ר וכו' פירכסה ויצאה לחוץ וחזרה פסולה, ש"מ בשר קד"ק שיצאו לפני זריקת דמים פסולים דילמא באליה ויותרת הכבד. העולה מסוגית הגמ' דעכ"פ מבו' בברייתא שאימורי קק"ל שיצאו לפני זריקת דמים נפסלים ביוצא. ותמהו התוס' מסוגיא להלן דפ"ט דדעת ר"פ דפלוגתת ר"א ור"ע במעילה האם זריקה מועלת ליוצא ולכו"ע לא נפסלים ביוצא, וחידשו מכח סוגין דע"כ כוונת ר"פ דלכו"ע נפסלים ביוצא ואעפי"כ נחלקו האם זריקה מועלת ליוצא. ובקר"א תמה שהוא נגד ריהטת הסוגיא שם (עיי"ש בראייתו מלשון הגמ'), ובשפ"א דפ"ט הוסיף להקשות דהוא נגד פשטות הסוגיא שם שנקטה שכל שפסול אין מועלים בו ואין חייב עליו משום פיגול נותר וטמא.

והנה שי' הר"מ דבשר ואימורים שיצאו לפני זריקת דמים אין נפסלים ביוצא וצ"ע שי' הר"מ מסתמא דברייתא שפסולה והעמידה הגמ' לכה"פ באימורים, ונאמרו כמה דרכים באחרונים בישוב שיטתו:

א. בשפ"א ביאר דהר"מ סובר דמכח ברייתא דסוגין מוכח דלא כר"פ שכ' דביוצא לכו"ע לא פליגי אלא הא בהא תליא וברייתא דלעיל כר"א ואיהו פסק כר"ע.

ב. בחזו"א כ' דהר"מ יבאר הברייתא שחזרו אחר זריקה (ולא הועילה הזריקה עליהם כשהם בחוץ, ועל הבשר מועילה) ואף דברישא לכאו' חזרה לצורך הקבלה י"ל דלא הוי דומיא דרישא או שמותר לקבל כשבית השחיטה בפנים אעפ"י שכולה בחוץ (והארכנו בזה לקמן).

ג. עוד ביארו האחרונים (או"ש, אבהא"ז, דב"א) שהר"מ יפרש החיסרון משום הדם, וגם לשיטתו דווקא אימורי קק"ל שיצאו אינם נפסלים אבל הדם נפסל. אלא דצ"ע דהא נתבאר בסוגין דקי"ל שדם המובלע באיברים אינו דם (וכן פסק הר"מ) ועיי"ש שביארו דהיינו דם שבצואר שנפסל ביוצא, ובפשטות צ"ל לדבריהם דדווקא דם האיברים ממש לא הוי דם אבל דם שבצואר גם כשהוא בתוך הבהמה חשיב דם ומה"ט שפיר נפסל כיוצא, ולפו"ר הוא דלא כהחזו"א שכל דם שלא יצא חשיב דם האיברים שמסקי' ביה שאינו דם. (ואולי דם "שבצואר" גם להחזו"א הוי דם ולא הוי כדם שבתוך הבהמה וצ"ע). [ועי' במה שהארכנו לעיל בתמיהת השפ"א מ"ט הסוגיא לא תירצה משום הדם ונתבאר שם דבשי' הר"מ צ"ל שאה"נ הוי מצי לתרוצי (וכל תמיהת הגמ' פסולה דמשמע פסול הכל ודחקה הגמ' דאין כולה פסולה)[[46]](#footnote-46)].

**ביאור החילוק להר"מ בין הדם והאימורים לענין פסול יוצא**

**ב.** והנה מש"כ האחרונים דיש חי' משום הדם לכאו' הוא מבו' לפו"ר בר"מ (פ"א הי"ג) שכ' "פרכסה הבהמה ויצאת לחוץ אחר **קבלת דמה** כשרה שאפי' יצאו האימורים" וכו', משמע מדברי הר"מ דאם יצאה קודם קבלת הדם **פסולה** [ודוחק לומר דהחיסרון רק משום הקבלה דצריך שיהא בפנים דלפי"ז אין להר"מ לכתוב פסולה אלא צריך להכניסה ולקבל, ולפו"ר מבו' שדם שבצואר נפסל כביאור האחרונים הנ"ל].

והנה נתבאר לעיל דלביאור החזו"א בדברי הריטב"א בחולין ד"י נתבאר דלמ"ד אימורי קק"ל אין נפסלים ביוצא אין חילוק בין הדם לאימורים ומה"ט הדם צריך קידוש שני כדי להפסל ביוצא דעי"ז נעשה קדשי קדשים משא"כ הבשר והאימורים אין נעשים לקדשי קדשים קודם הזריקה ומה"ט אין נפסלים ביוצא, ובאמת להר"מ טעמא בעי מ"ש הדם קודם קבלה מהאימורים קודם זריקה. וצ"ל בשיטתו דהדם שנעשה מיד עומד לזריקה (ומחוסר קידוש שני גרידא) חשיב קדשי ה' משא"כ הבשר והאימורים שטעונים היתר זריקה אינם כקדשי ה' ומה"ט אין נפסלים ביוצא.

**ביאור הטעם להר"מ שאין פסול יוצא באימורים קודם זריקה**

**ג.** אלא דעדיין יש תימה בדברי הר"מ דהנה לפו"ר יסוד הפלוגתא אם אימורים קק"ל יש בהם פסול יוצא כמו שנתבאר ברש"י שם דלמ"ד שדווקא בשר אין נפסל ביוצא ס"ל שהוא סברא מיוחדת כלפי בשר שאין העזרה מחיצה דידיה אלא כל ירושלים ואידך מ"ד ס"ל שקק"ל אין נפסלים ביוצא ודווקא לאחר זריקה שנעשה לקדשי קדשים שייך בו פסול יוצא, ומעתה צ"ב דהר"מ גופיה פסק דאימורי קק"ל אין נפסלים ביוצא ואעפי"כ כתב הטעם משום שסופו לצאת וטעם זה אין שייך אלא למ"ד שרק בשר קק"ל אין נפסל ביוצא אבל אימורים שאין סופם לצאת יש להם להפסל ביוצא.

ובחי' הגרא"ל מאלין (ח"ב, סי' מ"א) ביאר בזה דהנה ביאור טעמא דמ"ד דבשר קק"ל שיצא נפסל ביוצא (אף שדין אכילתו בכל ירושלים) הוא משום שס"ל דכל שהוא עדיין זבח דינו בעזרה ורק בזריקה יתחדש דין אכילתו ומחיצתו בכל ירושלים, ומעתה י"ל דר"י לא פליג אהה ואף לדידיה דין מחיצתו עתה בעזרה מכח דין הקרבן ועדיין אין לו מחיצה מדין הבשר או האימורים מצד עצמם, אלא שאיהו ס"ל דכל מחיצה שעומדת להבטל אינה מחיצה ומעתה אין לו מחיצה כלל דמצד דין הקרבן כל שעומד להבטל אי"ז מחיצה ומצד הבשר או האימורים גופייהו עדיין לא חל דין מחיצתם. (ולפי"ז "סופו לצאת" הוא סברא בין כלפי הבשר ובין כלפי האימורים ודו"ק).

ובמנח"א הביא שביאר בזה הגרי"ד באופ"א דבאמת קק"ל כל דין מחיצתם מצד קדושתם הוא בירושלים ורק ע"י הזריקה חל על האימורים מחיצת עזרה [וקצ"ב לפי"ז הלשון "סופו לצאת" הא מעיקרא זהו מחיצתם ותו לא].

והנה מצאנו פלוגתא גדולה היאך הדין כשיצא חוץ לירושלים דבשיטמ"ק פ"ט ע"ב מבו' שכשיצא חוץ לירושלים הו"ל יוצא אולם בכס"מ (פסוה"מ א, טו) מבו' שאין לו פסול יוצא. ובמנח"א הביא דנחלקו בזה הרעק"א והתפאר"י במשניות מעילה (פ"ג) דהגרעק"א ס"ל דדווקא ביצאו לירושלים אין פסול יוצא והתפארת ירושלים פליג דאם אין פסול יוצא אפי' ביצאו מירושלים אינם נפסלים. ולכאו' ביאור הפלוגתא בזה תלוי בב' הטעמים הנ"ל דלביאור הגרא"ל מאלין כיוון שמחיצות העזרה סופן להתבטל נמצא שאין לו מחיצות ויהא דינו שגם ביציאה חוץ לירושלים מותר אולם לביאור הגרי"ד דינו בירושלים ואין היתר להוציאו מחוץ לירושלים.

והנה בתפארת ירושלים דפליג ע"ד הגרעק"א מבו' דלגבי האימורים לא אכפ"ל שלא יצא מחוץ לירושלים ואין הכרח בשיטתו שגם בבשר כשיוצא מחוץ לירושלים לא הוי יוצא, ובביאור הדבר י"ל עפ"י מה שיסד הגרי"ז דמדוקדק מדברי רש"י בסוגין שיש ב' דיני יוצא א. דין יוצא ממקום היתר אכילתן דנאמר גם בחולין מקרא דבשר בשדה טריפה ב. דין יוצא בקדשים הנלמד מקרא הן לא הובא וגו', ומעתה י"ל דדווקא כלפי יוצא דקדשים נתחדש שאין לו מחיצות כל שאינו קדשי ה' אולם כלפי מחיצות מקום אכילתו יש לו מקום מיד אחר השחיטה ומה"ט יש לו דין מחיצה שלא יצא חוץ לירושלים.

**בדין הבהמה בצפון ובעזרה (בשחיטה ובקבלה)**

**(ובדין והביאום)**

**שחיטה בעזרה או בצפון (אם הוא הצואר או הבהמה)**

**א.** בגמ' ת"ר קד"ק שחיטתו בצפון וקיבול דמן בכ"ש בצפון וכו' קק"ל שחיטתם בפנים וקיבול דמן בפנים. הנה בדין קק"ל בפנים דינא הוא שתהא הבהמה בפנים ולא סגי שצוארה בפנים וכמבו' בגמ' (פי"ג) שהיא בחוץ וצוארה בפנים חייב עליה משום שחוטי חוץ, אמנם עדיין יש לדון דשמא היינו משום חיוב חוץ אולם באופן שתהא בלשכות (שאין בהם חיוב חוץ) וראשה בפנים יהא כשר. [ולשי' הר"מ ילפי' מקרא ד"והביאום" דצריך שתהא כולה בפנים לעיכובא ואפי' רגליה בחוץ פסול (ובחזו"א שם דקדק מדברי הר"מ דמשמע שס"ל שיש גם חיוב שחו"ח בכה"ג), אמנם לשי' התוס' דדינא ד"והביאום" הוא למצוה יש לדון האם הוא דווקא על מיעוטה או אפי' ברובה במקום שאין חייבים עליו משום שחו"ח].

ובפשטות כיוון שהקפידה תורה שלא תהא רובה בחוץ וחייבה עלה משום שחו"ח ע"כ שקפידת התורה שיביא לפנים וע"כ דין הוא שתהא רוב הבהמה בשעת שחיטה בפנים, אלא דאי"ז מוכרח, ויש לדקדק מסוגית הגמ' שדנה בהיא בפנים ורגליה בחוץ מה דינה ומבו' דרובה בפנים ודאי בעי' גם בלא קרא ד"והביאום" ודו"ק. עוד יעוי' בדברי השיטמ"ק (מנחות ד"ט ע"א) שמבו' להדיא ללמוד משחו"ח שיש דין שתהא רוב הבהמה בפנים בשעת שחיטה [וכן נקט בפשיטות החזו"א (כ, יד) במכתב עיי"ש].

אלא דיש לדון בשחיטת צפון בקדשי קדשים אם סגי בצואר בצפון או בעי' שתהא כל הבהמה בצפון ובפשטות כמו ששחיטת קק"ל בפנים היינו הבהמה ולא הצואר ה"ה שחיטת צפון היינו הבהמה ולא המעשה שחיטה גרידא. ובאמת יעוי' בזבח תודה (פרק איזהו מקומן) שנקט כן בפשיטות אלא שהוסיף דכמו שסגי בראשו ורובו של שוחט ה"ה בהבהמה סגי ברובה (והיינו דאי"צ כולה).

**דין קבלה בצפון ובעזרה האם סגי בצואר**

**ב.** ובזבח תודה (שם) משמע דאיירי גם על קבלה שבעי' שתהא רובה בפנים או בצפון בשעת קבלה. אמנם בחזו"א עמד ע"ד רש"י בסוגין (ד"ה פרכסה) דלפו"ר איירי קודם קבלה וא"כ הקשה מ"ט ביאר רש"י ד"חזרה" לאו דווקא וכ' החזו"א דלצורך הקבלה סגי שיהא בית הצואר בצפון. [אלא דלהחזו"א גופא לא ברירא דבר זה דבמקו"א (כ, טו במכתב) כ' דבעי' שתהא רובא בצפון בשעת קבלה].

ובאמת אף די"ל בשי' רש"י כביאור החזו"א מ"מ מתוס' יש ראיה דפליג דהא הכריחו לבאר דאיירי קודם זריקה דומיא דלעיל בכשרה דמיירי קודם קבלה ומבו' מדבריהם דנקטו דאיירי בחזרה משום קבלה וא"כ מוכח מדבריהם דלא סגי שיהא בית הצואר בפנים כדי לקבל אלא בעי' שתחזור כולה (או רובה) כדי לקבל.

עוד שמעתי מהרב א.ש. להכריח שיש דין שתהא בהמה בצפון דהא ודאי התנא בא להשמיע שאין פסול יוצא וכמו שפירש"י הטעם שאין מחיצה בפנים שמכחו יפסל, וכבר ביארנו לעיל דלפו"ר מוכרח מהא לפירש"י דאיירי קודם קבלה דאי לאחר קבלה א"כ אין שום דין שהבהמה תהיה בצפון שיהא ס"ד שיהא בזה דין יוצא אלא איירי קודם קבלה והו"א שיהא פסול יוצא משום שדינה בצפון משום הקבלה. ואי נימא שאי"צ שתהא הבהמה בצפון וסגי שיהא צוארה בצפון א"כ מה ס"ד שיהא בזה דין יוצא ודו"ק. [וע"ע להלן אות ד' שיתבאר בשי' הר"מ שיש דין להחזיר אפי' את רגלה קודם קבלה ומבו' ודאי מדברי הר"מ שיש דין בבהמה שתהא בפנים בשעת קבלה (ועי"ש שנתבאר מ"ט יש חיסרון אפי' בהוצאת רגלה לחוד].

**פלוגתת התוס' במנחות והשיטמ"ק אם בעי' בהמה בצפון בקבלה**

**ג.** ולפו"ר הוא פלוגתת התוס' והשיטמ"ק מנחות ד"ט ע"א דהנה נתבאר שם בגמ' דכל דלא בעי כהונה לא בעי פנים, ותמהו התוס' הא שחיטה לא בעי כהונה ובעי' פנים וביארו דהוא משום קבלה (והיינו דמשום שהשחיטה לצורך קבלה ע"כ אין תימה שהצריכה התורה פנים בשחיטה משום צורך הקבלה). ובשיטמ"ק שם כ' דלא גרסי' ליה דאי משום הקבלה סגי בצוארה בפנים ובשחיטה לא מהני כמבו' ר"פ השוחט והמעלה. מבו' מדברי השיטמ"ק דבין בקק"ל דבעי פנים ובין בקק"ד דבעי צפון סגי שבשעת קבלה יהא הצואר בפנים ובצפון. ויש לתלות סברות פלוגתתם בנידון האם הקבלה הוא עבודה בדם או בבהמה דאם הוא בדם מסתבר דסגי שיהא בית הצואר בפנים אולם אם הוא בבהמה מסתבר שצריך שתהא רוב הבהמה בפנים.

ויש להביא קצת ראיה מהגמ' שהוא דין בבהמה דצידדה שיהא חיסרון בתלה וקיבל משום שבעי' על ירך כמו בשחיטה ואי נימא שהוא עבודה בדם המתקבל ולא בבהמה מ"ט בעי' שהיא תהיה על ירך, ומעתה מסתבר שבעי' שהבהמה תהיה בצפון כיוון שהוא עבודה בהבהמה, [וע"ע במנח"א שהאריך בנידון זה להביא ראיות שדין הקבלה הוא בבהמה]. אמנם נראה דגם אם הוא דין בקרבן מ"מ יש חילוק בין שחיטה לקבלה דבשחיטה נחשב שהשחיטה נעשית בכולה וע"כ בעי' שתהא כולה בצפון משא"כ קבלה אף אם הוא עבודה בהקרבן מ"מ המעשה קבלה בבהמה נעשה רק ביציאה מן הצואר ומה"ט שפיר יש לדון שסגי במה שהבית השחיטה שהוא מקום הקבלה בפנים. [אלא דיש להעיר להחזו"א הערה הנ"ל מסוגין מה החידוש ביצאה לדרום הא אין כאן יוצא כלל כל שנשאר הצואר בפנים וכל דינו הוא רק שהצואר יהא בפנים, ואולי משום סיפא נקטה].

**בדין והביאום לכתחילה או לעיכובא (בשחיטה)**

**ד.** נתבאר בגמ' שהיא בפנים ורגליה בחוץ צריך להכניס רגליה משום דכתיב "והביאום לה'" עד שתהא כולה בפנים. ונתבאר בתוס' (ד"ה חתך) דהיינו לכתחילה ולא לעיכובא (ויבו' להלן הכרחם) וכ"ה ברש"י ד"ה היא בפנים שכ' דהילפותא "לשוחטה לכתחילה". אמנם בר"מ מבו' שהוא לעיכובא. ויש להביא להר"מ ב' מקורות מהגמ' א. מהא שלא חזרה הגמ' לבאר חתך עד העצם קודם שחיטה וע"כ דל"מ לשחוט כשהרגל בחוץ ב. בקר"א כ' דיש מקור לדברי הר"מ מדברי הגמ' שדימתה "בבואם" ל"והביאום" דאי נימא ד"והביאום" הוא למצוה היאך ילפי' מינה "שבבואם" היינו כולו לעיכובא, וע"כ דגם "והביאום" הוא לעיכובא.

ובאמת תמהו בזה האחרונים [קר"א, פנים מאירות, או"ש, זבח תודה] על שי' התוס', ובפנים מאירות כ' לחדש מכח זה שגם בבואם שיהא כולו בפנים לשי' התוס' היינו לכתחילה ומאידך גיסא הלח"מ והאו"ש נקטו בשי' רש"י ותוס' די"ל שכ"ד רק להו"א אולם למסקנא דילפי' מינה "בבואם" ע"כ הוא לעיכובא.

והר"י קופולוביץ העיר על תמיהתם דהא ודאי יש חילוק בין קרא דוהביאום שאינו עיקר הילפותא דבעי' שיהא בפנים אלא בא להוסיף דלא סגי ברובו אלא בעי' כולו ומאידך קרא דבבואם בא לחדש עיקר הדין שיהא העובד בפנים לעיכובא אלא שהילפותא מהו לשון "ביאה" דכמו שבבהמה "והביאום" היינו ביאת כולו ה"ה בבואם היינו ביאת כולו (אף שעיקר קרא איירי הכא לעיכובא והכא למצוה) ולפי"ז אין מכאן מקור לשי' הר"מ[[47]](#footnote-47).

**בדין "והביאום" בשעת קבלה**

**ה.** והנה מצאנו בסוגין דין "והביאום" (לעיכובא או למצוה) בשחיטה, ויש לברר אם איכא האי דינא גם בקבלה. [להצד דלא מהני שיהא בית הצואר בפנים אלא בעי' שתהא הבהמה בפנים]. והנה כ' הר"מ (בהלכה ט"ו) שאם הוציאה רגלה אחר שחיטה בקדשי קדשים יש לו לחתוך (כדי שלא יהא יוצא) ובקק"ל יש לו להכניס רגלה ותמוה מ"ט צריך להחזיר רגלה. [ובדוחק י"ל דמשום הדין שתהא הבהמה בקבלה בפנים ע"כ אף שסגי ברובו ככולו מ"מ לכתחילה צריך כולו].

וביארו האחרונים (קר"א, שפ"א) דס"ל להר"מ שדין והביאום הוא גם על קבלה וע"כ יש לו להכניס רגלה ולקבל כשכולה בפנים[[48]](#footnote-48), אלא שתמוה לפי"ז מ"ט בקדשי קדשים אי"צ להכניס משום והביאום. ויעוי' במנח"א שביאר דמשום שנפסל הרגל ביוצא אי"צ להכניסו, וביאור הדברים דדין והביאום בקבלה לקבל מכל הקרבן אלא שהחיוב הוא רק מהחלק הכשר.

[ועדיין יש להעיר על שי' הר"מ שקצת משמע מדבריו שבקק"ל "אי"צ לחתוך" ומשמע שיכול לחתוך והוא ודאי צ"ע דהא כשיחתוך עד העצם עדיין יש דין והביאום (דהא בקק"ל אי"ז נפסל וצריך להכניסו) וצ"ל דאין לדקדק מדברי הר"מ שמותר לחתוך ודיו אלא אי"צ לחתוך אלא להכניס בדווקא וכמו שנתבאר].

ויש לברר שי' התוס' בזה, דהנה הקשו התוס' (בד"ה חתך ואח"כ שחט בשרה) מ"ט אין חיסרון והביאום, והכריחו מהא שהוא רק לכתחילה. ותמה העול"ש על דבריהם דבהו"א דבחתך ואח"כ שחט (לל"ק) היינו שחתך לגמרי ומה שייך והביאום על רגל שנחתכה מהבהמה, ובפשטות מבו' מדברי התוס' שעדיין יש לו דין חלק מהקרבן שצריך שיהא בפנים בשחיטה משום והביאום אעפ"י שנחתך מן הבהמה לגמרי, וכך מבו' בלח"מ (עיי"ש שתמה על הר"מ מתחילת הסוגיא שמבו' שמותר לחתוך ואח"כ לשחוט ואין חיסרון והביאום, וכן מבו' בדבריו בביאור התוס' כאן). והדברים מחודשים מאד דגם מה שאין הוא עתה חלק מהקרבן יהא הדין שיהא עם הקרבן. (עוד יש להעיר שהוא נאסר משום אמ"ה וחידוש הוא שיהא דין להביאו על אף איסורו).

ובדוחק י"ל דכוונת התוס' להביא ראיה משחט ואח"כ חתך פסולה (ולא כהדיבור המתחיל שהביאו חתך ואח"כ שחט) דמשמע שהפסול רק משום יוצא ולא משום שרגלה בחוץ בשעת שחיטה. עוד יש לדחוק בכוונת התוס' דס"ל דלמסקנא יש לפרש כהל"ק ובחתך עד לעצם ולפי"ז אין ראיה מדבריהם לדין והביאום בשעת קבלה.

אמנם בעול"ש ביאר כוונת התוס' על מסקנא דשמעתין בחתך ואח"כ קיבל כשרה ובהא תמהו התוס' דאף אם תאמר שהוציאה רגלה לחוץ אחר שחיטה מ"מ היאך מהני הא בשעת קבלה רגלה בחוץ ולפי"ז מבו' מדברי התוס' שיש והביאום שיהא כולה בפנים בשעת קבלה.

**הערות בדין ירך וצפון**

**ביאור הילפותא "על ירך"**

**א.** בגמ' תלה ושחט פסול וכו' שחיטה "על ירך" בעינן. לפו"ר על ירך הוא קביעות מקום בצפון וא"כ צ"ב הא כיוון דאויר צפון כצפון מ"ט לא יחשב "על ירך המזרח צפונה". ולכאו' ביאור הילפותא שירך הוא הרגל וע"כ בעי' שיהא אצלו ברגלו והיינו בקרקע ולא באויר. אמנם יעוי' בגמ' דס"ב ע"ב דמבו' דילפי' שכבש לדרום מהא שירך בצפון והיינו משום שאם ירך בצפון ע"כ פניו בדרום ופירש"י כאדם השוכב ארצה ורגליו לצפון נמצא ראשו ופניו לדרום, ולפי"ז ע"כ אין לומר כביאור הנ"ל, וע"כ צ"ל דהמקור מ"על ירך" כמו שכתב פירש"י דמשמע **אצלו**.

אלא דלפי"ז הק"ל דמאחר ונתבאר להלן בגמ' דאויר צפון כצפון א"כ מ"ט באויר יש חיסרון של ירך הא שוחט בצד הירך באויר. וע"כ צ"ל דענין "על ירך" אינו לקבוע מקום להשחיטה אלא הוא צורה בשחיטה שיהא "אצלו" ומה"ט אצלו ממש הוא בקרקע ולא באויר.

**נתלה ושחט מהו**

**ב.** נתלה ושחט מהו א"ל פסולה א"ל אישתבשת שחיטה על ירך ולא שוחט על ירך. ולפו"ר שמואל סבר דבעי' שוחט על ירך, וצ"ע הא אי"צ צפון והאיך ניבעי ירך. וצ"ל דברייתא לא שמיע ליה וס"ל דבעי' בשוחט צפון וירך.

**הטעם שקבלה אי"צ "ירך"**

**ג.** בגמ' תלה וקיבל מהו א"ל פסולה א"ל אישתבשת שחיטה על ירך ולא קבלה על ירך. וצ"ב הא דין צפון נלמד להלן דמ"ח ע"א משחיטה (עיי"ש ברש"י ביאור הדרשא) ומ"ט לא ילפי' ג"כ מהא קבלה בירך כשחיטה.

ושמעתי לבאר בזה דעיקר הקבלה היא במה שנתקבל הדם בכלי ומעתה כיוון שבזה לא שייך על ירך דהא הקבלה בכלי שבאויר ע"כ אין בזה דין ירך. [ויש להעיר דניבעי שגם העובד יהא בצפון ועי"ז יתקיים דין ירך בהקבלה, וי"ל שדין ירך וצפון נאמר כלפי הבהמה ולא כלפי המקבל (ודין צפון דידיה הוא משום שצריך לעשות העבודה בצפון) ומה"ט אין כאן קיום דין ירך. ועדיין יש להעיר להנתבאר להלן מהאבי עזרי שדין העובד בצפון הוא כדי שתהיה קבלה בצפון וא"כ שייך לקיים דין ירך. וי"ל דאף שנחשב בצפון משום עמידת רגליו מ"מ ירך ממש לא הוי וצ"ע].

**בירור שי' אביי**

**ד.** בגמ' אמר אביי בקד"ק כולכם פסולות בר מנתלה ושחט בקק"ל כולם כשרות בר מן נתלה וקיבל, אמר רבא וכו' צ"ע שי' אביי. ולכאו' י"ל דאיהו ס"ל דבעי' שלא יהא תלה וקיבל משום ירך ולא משום אויר צפון לאו כצפון [ואף שנתבאר לעיל דהקבלה היא בכלי ובזה לא שייך ירך שמא ס"ל דמ"מ חלק הקבלה שהוא היציאה מן הצואר בעי' שיהא הוא על ירך]. אמנם ברש"י ביאר שלא היה ס"ד דאביי משום ירך אלא משום שס"ל אויר צפון לאו כצפון, וצ"ב סברת אביי לחלק בין אויר פנים לאויר צפון.

וצ"ל בזה דדין עזרה הוא דין מקום ובהא קי"ל שהאויר גם שייך להמקום וע"כ אויר עזרה כעזרה משא"כ צפון הוא דין קדושה ובזה ס"ל לאביי שעיקר הקדושה היא בקרקע ולא באויר. אלא דיש להעיר לאביי דאויר צפון לאו כצפון דהנה ודאי לא סגי שתהא הבהמה בשעת קבלה בצפון אלא בעי' שהכלי יהא בצפון [וכמבו' בברייתא "וקיבול דמן בכלי שרת בצפון"] וא"כ תמוה היאך עושה הקבלה בצפון והא הכלי צריך להיות בידו של כהן ונמצא שהקבלה בכלי הוא באויר [ואין לומר דמהני משום עמידת רגליו שהוא בצפון דהא מהני אפי' ראשו ורובו בצפון אעפ"י שרגליו בדרום וא"כ אין כאן קבלה בצפון].

**בדין רובו ככולו וצפון**

**מקור דין ביאת כולו בעזרה**

**א.** מבו' בברייתא דק"ק שחיטתן וקיבול דמן בצפון ובקק"ל שחיטתן וקיבול דמן בכ"מ בעזרה, ובשחיטה הקפידא רק על הבהמה שתהא בק"ק בצפון ובקק"ל בפנים ואי"צ שיהא שוחט בצפון או בפנים אולם בקבלה בעי' שיהא גם מקבל בצפון ובפנים וסגי שיהא רובו בצפון [ולעיל נתבאר האם בבהמה בעי' רובה או סגי שבית השחיטה בצפון או בפנים (למאן דלית ליה פסול יוצא בקק"ל)]. ונתבאר בברייתא חילוק בדין המקבל בין ק"ק לקק"ל דבק"ק סגי שיהא רובו בצפון ופירש"י דרובו ככולו ובקק"ל בעי' שיהא דווקא כולו בפנים. ונתבאר בגמ' המקור דילפי' מ"והביאום" דכתיב בשחיטה שצריך שתהא כולה בפנים וה"ה הכא כתיב "בבואם אל אוה"מ" דהיינו שיהא העובד כולו בפנים ואפי' ציציתו (היינו שערו) אסור שיהא בחוץ.

והנה קרא ד"בבואם אל אוה"מ" איירי בביאה לעבודה בדברים הנוהגים באוה"מ כמו הטבת הנירות וכדו' ותמה רש"י דמנ"ל שבעזרה נמי בעי' שיהא כולו בפנים וביאר רש"י דכיוון דגלי קרא באוה"מ שביאת שירות לפני ה' היינו ביאת כולו יש לנו ללמוד גם לדין ביאת עזרה דכתב "לעמוד לפני ה'" דבעי' ביאת כולו. ובהגהות הגר"א גרס בסוף הסוגיא "הכ"נ ובא וגו' אל המקום אשר יבחר ה' ושירת" הנאמר בביאת עזרה דבעי' שיבוא כולו.

**בדברי הגר"ח והאבי עזרי בביאור הא דבעי' כולו בפנים**

**ב.** והנה בעיקר הנתבאר בסוגין מקרא דלא סגי שיבוא הכהן ראשו ורובו בפנים אלא בעי' כולו בפנים י"ל שהוא גזה"כ, אמנם מצינו עוד בשבועות די"ז דהבא אלא הבית דרך אחוריו אינו טמא עד שיבוא כולו והבא דרך פניו סגי בביאת רובו ותמהו התוס' מ"ט דרך אחוריו לא דיינינן רובו ככולו.

ויעוי' בחי' הגר"ח (הל' טומאת צרעת פט"ז ה"ה ובהלכות ביא"מ פ"ג הכ"ג) שביאר בזה דבאמת עיקר דין ביאה יש לפרשו בב' פנים א. עצם מעשה הכניסה ב. דעצם היותו שם חשיב ביאה ומעתה ביאר הגר"ח דבהדין ביאה שדנים משום היותו שם הטעם דחשיב ביאה משום שכולו בפנים ומה"ט כל שנכנס דרך אחוריו אין כאן ביאה כלל ולא שייך בזה רובו ככולו משא"כ בבא דרך ביאה כל מקצת ומקצת חשיב "מעשה ביאה" להחשב "והבא" וכשעשה ברובו מעשה ביאה דיינינן רובו ככולו.

והנה לא פירש הגר"ח מ"ט ביאה היינו בכולו הא לכאו' כיוון שרובו ככולו א"כ הו"ל כנמצא כולו בתוכו ושפיר הוי ביאה. והנודע לבאר דברי הגר"ח עפ"י סברת האבי עזרי (טומאת צרעת פט"ז ה"ה) דענין רובו ככולו היינו שהמיעוט נגרר להרוב ובאדם כל חלק חשיב לעצמו ואין המיעוט נגרר ומה"ט א"א לדון בו מכח רובו ככולו כאילו כולו בפנים.

אלא שתמה האבי עזרי שם דא"כ מ"ט בצפון סגי ברובו ככולו, וחידש שם דענין קבלה בצפון אינו משום שיש דין שהעובד יהא בצפון אלא הוא הכ"ת שיתקבל הדם בצפון ולא בדרום וכמו שכלי שרובו בדרום אעפ"י שמקבל במקצת שבצפון חשיב שנתקבל בדרום ה"ה באדם המקבל כיוון שהקבלה נעשית בהתקבלותו צריכים אנו שיהא בצפון כדי שיחשב שהקבלה בצפון ולא בדרום ומעתה י"ל דכלפי דין זה סגי שיהא רובו בצפון כדי שיחשב שהקבלה בצפון.

ויעוי"ש בסו"ד שהוסיף דלהנתבאר בסוגין דילפי' מ"והביאום" שצריך שתהא כולה בפנים ולא סגי ברובה ככולה ע"כ צ"ל דגם בבהמה שהיא בע"ח אין המיעוט נגרר אחר רוב. אלא דיש לתמוה ע"ד דמ"ט איצטריך קרא ד"והביאום" הא מסברא אין לדון בזה רובו ככולו. וצ"ל דבלא קרא י"ל שדין ההבאה אל אוה"מ הוא בשביל שהעבודה תהיה בצפון ואין דין בבהמה שתהיה בצפון ולזה היה סגי ברובו ככולו ומקרא ד"והביאום" ילפי' שיש דין שהבהמה תהיה בצפון וע"כ בעי' כולה ולא סגי ברובה. אלא דשמעתי להעיר על ביאור האבי עזרי דהגמ' להלן דנה ללמוד דבעי' שיהא השוחט בצפון כמו שבעי' שיהא מקבל בצפון ואי נימא שהוא דין בהקבלה שתהא בצפון ולא בהעובד היאך נלמד זה לקבלה. (ואולי הוא ילפותא בעלמא, ודוחק).

עוד שמעתי מהרב א.ש. להעיר דהנה התוס' די"ד ביררו המקור דשחיטה לאו עבודה (מלבד הראיה מהא דכשרה בזר) ודנו להוכיח מהא דמקבל בפנים ואין שוחט בפנים, ותמהו דעדיין אין ראיה לשמעון התימני (לקמן דל"ב) דס"ל דבעי' שיהא שוחט בפנים. ובתוס' ביומא דמ"ב כ' דגם לשמעון התימני יש ראיה מהא דמקבל בצפון ואין שוחט בצפון. ולכאו' פלוגתת ב' התוס' אם יש להביא ראיה משם הוא בביאור דין צפון לגבי מקבל דאם הוא דין בהקבלה (וכביאור האבי עזרי) א"כ אין מכאן ראיה כלל אמנם בדברי התוס' ביומא דמ"ב ס"ל שהוא דין בהעובד שיהא בשעת קבלה בצפון, ולדידיה הק"ל מ"ש פנים מצפון.

**ביאור חדש בדברי הגר"ח**

**ג.** ומטו לבאר (שיעורי הגרמ"ד ועוד) בדברי הגר"ח שאין כוונתו לסברת האבי עזרי דאין רובו ככולו באדם אלא הוא דין ב"שֵם ביאה" דאין להחשיב זאת לביאה עד שיהא כולו בפנים ומעתה האי דינא דווקא לגבי עזרה דילפי' מ"בבואם" דיש דין ביאה לשרת וע"כ בעי' שיהא כולו בפנים משא"כ לגבי צפון כיוון שהכל בתוך המחיצות אין שייך בזה ענין "ביאה" (שענינו לבוא למקום אחר) ומה"ט בהא סגי ברובו ככולו.

**דף כו ע"ב**

**ביסוד דין זריקה שלב"מ**

**(ובפנימיות וחיצוניות)**

**בביאור דין שלא במקומה בחיצוניות שנתנן בפנים**

**א.** מסקנת דברי התוס' דשייך דין שלא במקומה כבמקומה גם על פנימיות שנתנן בחיצון ומ"מ בחיצון שנתן בפנימי לא שייך שלא במקומה כבמקומה כיוון שנפסל הדם בביאתו [ולכאו' כוונתם דאעפ"י שיש לדון בו כבמקומה מ"מ יש בו פסול צדדי משום שנפסל בביאתו]. וצ"ב דבריהם דהא לקמן דל"ו ע"א מבו' בגמ' דחשיב כמחשבת הינוח לר"י ואי נימא שכל החיסרון רק משום שנפסל בביאתו הא שפיר יכול להכניסו בלא שיפסל (וכמו דרך פשפש) ויכול לקיים בו שלא במקומו כבמקומו. והמוכרח בדברי התוס' דבניתנים בחוץ שנתנם בפנים לכו"ע "לאו כמקומו דמי" [וכ"ה מוכרח בתוס' דכ"ז ע"ב עי"ש] וצ"ב טעמא דמילתא.

ויעוי' בשיטמ"ק להלן דכ"ז שביאר ב' סברות בזה א. דבניתנים בפנים שנתנן בחוץ הטעם דנחשב עכ"פ כשלא במקומו משום שיש בדמים הפנימיים בחיצון דהא שופך שם השיריים משא"כ דמים החיצונים בפנימי אי"ז מקומו כלל ב. משום דגלי קרא (וכן נראה בכוונת תוס' דידן שהביא רק האי טעמא) וביאור דבריו דמהא שהקפידה התורה שלא יכנס ע"כ לאו כמקומו דמי, ונפק"מ עצומה בין ב' ביאורים אלו בשאר קרבנות. אלא דלפי"ז צ"ע לביאור הב' תמיהת הגמ' להלן דהתינח בחטאת שיש איסור זה אולם בשאר קרבנות אין כאן מחשבת הינוח, וצ"ל דתמיהת הגמ' דמ"מ ליפליג בחטאת שבמחשבת הכנסה לפנים יפסל משום מחשבת הינוח.

והנה ברמב"ם (פ"ב מפסוה"מ ה"י) פסק דהניתנים בחוץ שנתנן בפנים נתכפרו בעלים וצ"ב הא נפסל הדם בביאתו, וע"כ דאיירי הר"מ באופן שנכנס בלא שיפסל וס"ל להר"מ דכה"ג גם כלפי מזבח הפנימי נתחדש שלא במקומו כבמקומו (ודלא כסברות השיטמ"ק לעיל) אלא שצ"ע הסוגיא לקמן, וצ"ל דהר"מ איירי בשאר קרבנות שאינם נפסלים ולפי"ז אין כאן פלוגתא בין הר"מ להתוס'.

ובחזו"א (ז, ב - קמא, לה) כ' סברא שלא יועיל זריקה שלב"מ בפנימיות שנתנן בחיצוניות וז"ל: דבכ"מ דכל הזאות מעכבות לא שייך דרשא כיוון שהגיע דם למזבח שהרי לא סגי בהגעת דם אלא צריך כל מנין הזאות **ממילא צריך מקומן** דעל מקומן צריך מנינן וכו'. והיינו שנקט דפנימיות שנתנן בחיצון לא כיפר משום שד' קרנות הפנימי לעיכובא וענין העיכוב הוא שצריך הקרבן את הקרנות דווקא לעיכובא וא"כ לא שייך בזה שלא במקומו כבמקומו. אלא שהביא שמדברי הר"מ להדיא מבו' שמהני וע"כ ביאר דאיירי דווקא בנותנן בד' קרנות החיצון [ויבואר עוד להלן בזה].

**הניתנין למעלה שנתנו למטה לשי' הר"מ**

**ב.** הנתבאר מדברי הר"מ הנ"ל שפסק שבכל האופנים דמתני' זריקה שלא במקומה כבמקומה לכפר. אלא שיעוי' בר"מ (שם, ה"ח) שכ' שינה מתן קרנות בחטאת בין בחטאת הנעשית בפנים בין בחטאת הנעשית בחוץ פסל אבל בשאר הקדשים כשרים וכו'. ותמה הקר"א בסוגין הא לקמיה הלכה י' פסק הר"מ דהניתנים למעלה שנתנן למטה נתכפר ולא הותר הבשר. [ואין לומר דכוונת הר"מ פסל הבשר דהא בפנימיות בלא"ה הבשר נשרף].

ובזבח תודה ביאר שי' הר"מ דבאמת מצינו להדיא בסוגיות דל"ח ודנ"ב לגבי חטאת שהניתנים למעלה (היינו חטאת בהמה) שנתנן למטה או למטה (היינו חטה"ע) שנתנן למעלה "לא כיפר", ומבו' דהמקום הוא לעיכובא ולא שייך בזה שלא במקומו כבמקומו, וע"כ הכריח הר"מ דכלפי חטאת דכתיב "אותה" לא שייך האי דינא ומה שנתבאר במתני' (ובר"מ) דהניתנים למעלה שנתנן למטה כיפר היינו עוה"ע (ועיי"ש מה שהוסיף להקשות ע"ז). [ויעוי' בתוס' דנ"ב שם שכ' בסו"ד "ולא שייכא כאן ההיא דשמואל כיוון שהגיע דם למזבח כיפר" ותמהו האחרונים הא זהו עיקר דינא דשמואל ששלא במקומה כמקומה וביארו (או גרסו) בדברי התוס' דכוונתם דלא סבירא ליה ההיא דשמואל. ואי נימא דס"ל להתוס' שם כהר"מ (וכביאור הליקו"ה) אש"ה][[49]](#footnote-49).

**בדין הזאות הפרוכת על המזבח או להיפך**

**ג.** נחלקו האחרונים בדין ההזאות כנגד הפרוכת האם שייך בזה דינא שלא במקומו, והנה בניתנים בחוץ שנתנם בפנים פשוט שלא מועיל שנותן כנגד הפרוכת דכל החידוש בקרא "כיוון שהגיע דם **למזבח** כיפר" [ובמקד"ד (לב, א) צידד שיועיל גם כנגד הפרוכת (ומזבח לאו דווקא אלא הכוונה מקום דמים) אלא שהסיק דל"מ והוסיף עוד סברא להכריח דל"מ דבבין הבדים ועל הפרוכת אין דין שיגיע אליהם הדם אלא ההזאה היא "כנגד" הפרוכת ו"בין" הבדים וכה"ג לא שייך לדון כיוון שהגיע דם למזבח כיפר][[50]](#footnote-50), אלא דיש לדון האם כשנתן את ההזאות שיש ליתן כנגד הפרוכת על המזבח החיצון כיפר.

ובליקו"ה (די"ז) נקט פשוט דכיוון שיש בהם דין "פרוכת" או "בין הבדים" אין שייך לקיים זה בנתינת מזבח החיצון דלא עדיף החיצון ממזבח הפנימי שא"א לקיים בו הזריקה אלא צריכה להיות בפרוכת. וכן נקט החזו"א (ס"ז סק"ב) בפשיטות[[51]](#footnote-51).

אמנם בחי' הגר"ח הלוי (פ"ב מפסוה"מ הט"ז) ובמקד"ד (שם) מבו' דס"ל דגם הזאת שכנגד הפרוכת כשרה בדיעבד במזבח לכפר, וביאור פלוגתתם מה נתחדש בקרא של זריקה שלא במקומה דהליקו"ה ס"ל שהגזה"כ שהזריקה שדינה במזבח יכול לקיימה בדיעבד לכפרה בכל מקום במזבח בלא קביעות מקומה ומה"ט דין מתן דמים שאינו שייך להמזבח א"א לקיימו שלא במקומו אולם הגר"ח ס"ל שהוא דין זריקה מחודש שכל מתן דמים יכול להתקיים לכפרה בכל מקום במזבח, ומה"ט גם מתן דמים שדינם במקומות אחרים יכול לקיימם בדיעבד במזבח. [ובאמת דלדברי הליקו"ה יש חידוש במה שיכול לקיים שלא במקומה ממזבח פנים לחיצון או להיפך, וצ"ל לדידיה שכל המזבחות שוים אלא שהם שינוי קביעות מקום גרידא וכשמזה על מזבח אחר אי"ז קיום דין אחר אלא קביעות מקום אחר שנאמר בו שלא במקומה כבמקומה].

**חילוק מתנות בזריקה שלא במקומה**

**ד.** והנה יש לברר לפי הנ"ל האם בזריקה שלא במקומה יש דין מנין מתנות (ונפק"מ בחטאת לב"ש שדינה בב' מתנות לעיכובא או בפנימיות שדינם בד' לעיכובא או להסוברים ששייך שלא במקומה על הזאת הפרוכת אם יהא דין מנין ז'). ובחי' הגר"ח אין ראיה לזה אולם מטו משמיה שאין בזה חילוק מתנות[[52]](#footnote-52) ובפשטות נידון זה תלוי בפלוגתת הגר"ח והליקו"ה בגדר חידוש דין זריקה שלא במקומה דאם הוא דין הזאה מחודשת דכל שהגיע דם למזבח כיפר אפי' מתנות הראויות לפרוכת א"כ אין צריך גם המנין שעושים בפרוכת אלא סגי בזריקה אחת אולם אם הוא דין הזריקה של המזבח אלא שנתחדש שהמקום אינו לעיכובא לענין הכפרה מ"מ מנין ההזאות שהקרבן מחייב עדיין יהא חייב לעשותו אעפ"י שהוא שלא במקומו.

אמנם אי"ז מוכרח כלל לב' הצדדים, דשמא גם להגר"ח שהוא דין זריקה מחודש היינו בדין המקום שאין קביעות מקום לענין הכפרה ואפי' הנצרך לפרוכת מהני במזבח אולם לענין ההזאות כל שיש חיוב מנין הזאות וכגון בפרוכת (או בקרבן אם היא דין מנין ולא חילוק מתנות משום המקום כמו שיתבאר להלן) יהא דין לתת את כל מנין ההזאות גם שלא במקומה. ומאידך גיסא י"ל גם להצד שדווקא זריקות המזבח יש בהם דין שלא במקומו כבמקומו ולא לגבי הזאות הנצרכות בפרוכת (והיינו שאין כאן דין זריקה חדשה אלא אין נתחדש שהקביעות מקום אינה לעיכובא לכפרה) דמ"מ מנין ההזאות בשלא במקומה אין מעכב, והוא תלוי ביסוד דין מנין המתנות דאם הוא דין בקרבן שיהא בו מנין הזאות אלא שמלבד זאת קבעו להם מקום ע"כ כסברא הנ"ל אולם שפיר י"ל דכל מנין המתנות הוא משום שהקרבן מצריך את מקומות ההזאה [כדוגמת סביב (שצריך שתהא ההזאה סביב למזבח) או כדוגמת קרנות (שצריך שיגיע דם לקרנות)] ובזה י"ל שכל דין המנין הוא במקומו דווקא שבו מתקיים סדר דינו הנ"ל אולם בזריקה שלא במקומה חידשה תורה שאין הסדר הנ"ל מעכב הכפרה אלא את היתר הבשר וכלפי זריקה שלא במקומה אין ענין במנין הזאות שאין המנין דין בפנ"ע בהקרבן. [ועי' חזו"א ריש סי' י"ב שעמד בסברות אלו]. אמנם כ"ז דווקא במנין מתנות הניתנים בחילוק מקומות אולם בפרוכת שיש במקום אחד מנין הזאות ע"כ הוא דין מנין הזאות ושייך בו הסברות שנתבארו לעיל.

**הטעם דבמקומה במתנה אחת לא כיפר מדין שלא במקומה**

**ה.** והנה תמה הקר"א דל"ז ע"ב מ"ט לב"ש ב' מתנות או לדידן ד' מתנות בפנים מעכבים והא יועיל עכ"פ מדין זריקה שלא במקומה, והוסיף וכ' וליכא למימר דשלא במקומו צריך ב' מתנות דווקא דכל העיכוב הוא משום הקרנות ואם הקרן לא מעכב לענין זה לכפרת הבעלים ב' מתנות נמי לא ליעכבי.

ובחזו"א (שם) עמד בזה ומכח זה הכריח שאין הקרנות מעכבות אלא הוא מנין הזאות וגם שלא במקומה בעי' שיתן ד' מתנות בדווקא. [ויש להעיר שהחזו"א סתר משנתו דבסי' ז' סק"ב (ובקמא, לה) נקט מכח קושיה זו דודאי מנין הד' מתנות מעכב בד' קרנות והכריח שיתנום בד' קרנות החיצון כדי לקיים ד' מתנות על "קרנות" שהוא מקומן, והכא נקט מכח האי קושיה שמנין המתנות מעכבי ולא המקום ומה"ט שלא במקומו יתן ד' מתנות ודיו].

ויש לומר בישוב קושית הקר"א דשלא במקומה שלא שייך אצלו מנין נמצא שסיים ההזאה וע"כ הזאה מכפרת משא"כ במקומה שדינו לסיים ההזאה בעוד ג' מקומות א"כ לא נגמרה הזאתו ומה"ט יש עיכוב עד שיסיים.

אלא דעדיין יש לתמוה כתמיהת החזו"א (ז, כ) היאך ניתנים בפנים שנתנם בחוץ כיפר והא בפנים כשנפחת התקרה פסול (כמבו' בגמ' ד"מ ע"א) והיאך שלא במקומו עדיפא מבמקומה דלא יהא פסול במה ששם בחיצון בלא תיקרה. ולביאור הגר"ח יש ליישב קושיה זו דכעושה שלא במקומו שהיא פרשת זריקה חדשה ע"כ דינו אפי' בלא תקרה ומנין אולם במקומה דינו בקיום הפרשה הרגילה וע"כ דינו שיהא בו תקרה ומנין וכדו'.

**הערה בדין זריקה שלא במקומו ע"ג הכבש**

**[בתוד"ה אמר שמואל]**

**האם לדמים סגי בקדושת מזבח**

**א.** מתני' נתנו ע"ג הכבש וכו' פסול ואין בו כרת, ובגמ' אמר שמואל פסול בשר אבל בעלים נתכפרו. דנו התוס' האם חידוש שמואל דשלא במקומה כבמקומה היינו דווקא במזבח או גם בכבש, וכ' דהסברא הפשוטה דבזה לכו"ע שלא במקומו לאו כמקומו דמי והוסיפו וז"ל: אע"ג דבר"פ המזבח מקדש מרבה כבש כמזבח לענין קידוש דאם עלו לא ירדו ובר"פ כל המנחות וכו' מ"מ לענין דמים לא מצאנו. משמעות דברי התוס' שהיה מקום ללמוד מהתם שיהא כשר הכבש גם לזריקה וחידשו דלענין דמים לא מצאנו, ויש להעיר דהתם נתחדש שיש לכבש "קדושת" מזבח לענין קידוש פסולים ואיסור העלאה (שהוא בכל מקום שיש בו קדושת מזבח) אולם זריקת דמים שצריכה להיות במזבח מנ"ל שמהני קידוש מזבח. [ודוחק גדול הוא לומר דכוונת התוס' בדחייתו "לענין דמים לא מצאנו" לסברא זו דחידשה תורה דיש בו קדושת מזבח אבל אינו "מזבח" לזריקה].

אלא דבאמת יש לדון דשמא גם לזריקת דמים לא בעי' דווקא מזבח אלא סגי במקום שיש בו קדושת מזבח ולפו"ר הוא גמ' ערוכה ד"ס ע"א שדנה הגמ' האם קדושת עזרה מועילה גם לדמים, והוצרכה הגמ' לחידוש שמודה רבי יהודה בדמים ולכאו' הכוונה שדוד לא קדשו לדמים אולם אל"ה היה מועיל. אמנם ז"א דהנה בגמ' שם דנ"ט ע"א אי' דמזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו (משום שבמקום המזבח יש קדושת מזבח) ואעפי"כ לא מהני ביה נתינת דם ופירש"י דמודה ר' יהודה בדמים "דבעי' מזבח" והיינו כמש"כ דמה שנתחדש שמודה רבי יהודה בדמים היינו שהדמים צריכים מזבח ולא סגי בקדושת מזבח[[53]](#footnote-53).

[עוד יעוי"ש בתוס' שתמהו על ההו"א שיוכלו לתת דם בריצפה הא אין בו יסוד וקרן וכו' וכוונתם לתמוה ע"ד הנ"ל דמה ההו"א שיועיל מה שנתקדש כמזבח מ"מ הא חסר לו צורת מזבח לזריקה (ויעוי' בחזו"א (ז, א) שכ' לתרץ דברי התוס' שהריצפה הוא כיסוד למזבח עיי"ש)] ומעתה שוב צ"ע דאף שמצינו שחידשה תורה שהכבש יש בו קדושת מזבח להעלאה היאך יועיל לתת בו דמים.

**ביאור נידון התוס' שיהא כבש כמזבח לענין דמים**

**ב.** וצ"ל דס"ל להתוס' דודאי לא קידשתו התורה שיהא בו קדושת מזבח בלא שהוא נחשב כמזבח (דהתינח קדושת הריצפה שקידש דוד היינו קדושה אעפ"י שאין הוא מזבח) אלא טעם הקדושה שלו להעלאה משום שדנה אותו התורה כמזבח לענין העלאה [או משום שס"ל להתוס' שצורת הדרשא לרבותו כמזבח משמע שהדרשא ש"כבש כמזבח" ולא שיהא בו קדושת מזבח גרידא] ומעתה היה מקום לדון שהוא גילוי מילתא שהוי כמזבח גם לגבי דם וע"כ כ' דלא מצינו שהוא מקום דמים, והביאו ראיה מעולת העוף שאין לה מקום מסוים בצדדי המזבח ואעפי"כ ממעטת הגמ' דלא מהני בכבש [אעפ"י שאי"ז מיותר (וכמש"כ התוס' מנחות דנ"ז ע"ב)] וע"כ דהיה פשוט לגמ' דדווקא לענין העלאה החשיבתו התורה כמזבח ולא לגבי דמים. [וע"ע בדפ"ז ע"א (בדין כבש במזבח) במה שהארכנו בביאור פלוגתת התוס' בסוגין עם התוס' במנחות די"ז ע"ב].

והנה מסקנת התוס' להוכיח מסוגית הגמ' דלא תמהה הגמ' על מ"ד זשלב"מ כבמקומה ממתני' דלהוי כנשפך ויאספנו וע"כ דהיה פשוט לגמ' דהכבש כמזבח גם לדמים ומה"ט חשיב כזריקה שלא במקומה וכן פסק הר"מ (זבח תודה), אלא דיש להעיר לפי"ז על הדרשא שממעטי' לעולת העוף מקיר המזבח ולא קיר הכבש והא אי"ז יתור ומנ"ל למעט קיר הכבש שהוא כמזבח. וע"כ צ"ל דאע"ג שנתרבה שהכבש כמזבח מ"מ אי"ז עיקר המזבח אלא שמעלות המזבח כמזבח ומעתה אעפ"י שבסוגין שפיר מרבינן ליה מ"ואני נתתי לכם על המזבח לכפר" דכיוון שהוא כמזבח אפשר לקיים בו זריקה שלא במקומה מ"מ אי"ז "קיר המזבח" לקיים בו לכתחילה מיצוי עוה"ע.

**בביאור דברי התוס' "לענין דמים לא מצאנו"**

**ג.** ובעיקר מש"כ התוס' דלענין דמים לא מצאנו לכאו' אין הכרח שכוונתם דלענין דם אינו כמזבח ואין בו דינא דעלו לא ירדו אלא י"ל דכוונתם דלענין "זריקה" אינה מקום דמים [בין לענין זריקה שלא במקומה כבמקומה וכן לענין קלטיה שיתבאר להלן בהמשך הסוגיא שיש בו קצת שֵם זריקה ויבו' להלן] אולם לענין לא יקנחנו משום שנעשה לחמו של מזבח גם בכבש שייך דין זה. [אמנם מתוס' יש קצת הוכחה שדין לא יאספנו להחשב קלטיה ודין עלו לא ירדו מישך שייכי להדדי ועי' בזה להלן בדין לא יאספנו באורך].

**דף כ"ו ע"ב**

**בדין זריקה שלב"מ להתיר אימורים ולהוציא מידי מעילה**

**[ובדין אין בשר אין דם (בכל הקרבנות ובק"פ)]**

**בדין זשלב"מ להתיר אימורים**

**א.** בגמ' אמר שמואל פסול בשר אבל בעלים נתכפרו. משמעות דברי שמואל דמהני זריקת הדם **רק** לכפרה ואין מועיל אפי' להקטרת אימורים. ובמנח"א הביא דברי הגרי"ז שביאר הטעם בזה דענין הקטרת האימורים אחר זריקה אינה כסדר בעלמא שדין הקטרת האימורים חל אחר זריקת הדם אלא שהדם **מתיר** את האימורים להקטרה וכלשון המשנה לקמן ע"א דמה **מתיר** בשרה למזבח וכו', ועי"ש שהגרי"ז הביא ראיות לזה, וכן מבו' בדברי הר"מ שפסק כשמואל ואעפי"כ פסק דבזריקה שלא במקומה דין האימורים שאם עלו לא ירדו ומבו' שאין מקטירים לכתחילה.

אמנם בערוה"ש נקט שזריקה שלא במקומה מועלת להקטרת אימורים. ודייקו שכך ס"ל להקר"א שביאר בדעת הר"מ דבפרים הנשרפים אין נפק"מ בפסול בשר, וכ"כ בדנ"ב עיי"ש. אלא דיש לתמוה על דבריהם מסוגית הגמ' להלן (דכ"ז ע"א) דמבו' דא"א לפגל בזריקה שלב"מ משום שלא שריא בשר ואי נימא שמועלת להתיר אימורים שפיר יועיל לכה"פ לפגל באימורים [כ"כ בחזו"א (א' י"א) להכריח דע"כ אין זשלב"מ מועלת להקטרת אימורים], וביותר יש לתמוה לסברת האחיעזר (ח"ג סוס"י כ"ד) שכ' שאם היה מועיל להקטרה היה מועיל לפגל גם בבשר. וצ"ל דס"ל בביאור הסוגיא שם דמהא שאי"ז מועיל לבשר ע"כ הוא חיסרון בזריקה ומה"ט ל"מ לחשב בשעת עבודה זו (ועיי"ש מה שנתבאר בארוכה בזה מהגר"ח ולפי"ז אש"ה).

**פלוגתת הראשונים והאחרונים האם זשלב"מ מוציאה מידי מעילה**

**ב.** ונחלקו האחרונים בדין זריקה שלא במקומה לענין הוצאת הבשר מידי מעילה דהגרי"ז הביא בשם הגר"ח דמוציאה מידי מעילה והטעם משום שאין הזריקה **מתרת** הבשר להוציאו מידי מעילה אלא דלא הוי קדשי ה' וממילא יצא מידי מעילה [וראיה מר"פ מעילה (ד"ז ע"א) דמבו' דזריקת חטאת אחת יכולה להועיל לחברתה להוציאה מידי מעילה (ובמנח"א הביא עוד ראיות בזה)], ובכתבי הגרי"ז הכריח זאת מהמשך סוגית הגמ' דבעי' לילפותא דא"א לפגל בזריקה שלא במקומה ואי נימא דאין מוציא מידי מעילה תיפו"ל שלא קרבו כל מתיריו [וכמבו' לענין יוצא דאם אין הזריקה מוציאתו מידי מעילה לא מועלת למקבעינהו בפיגול משום דלא קרבו כל מתיריו] וע"כ דמועלת הזריקה להוציאו מידי מעילה. אמנם החזו"א (ז, א) הוכיח מדברי התוס' ר"פ חטה"ע דאין הזריקה מוציאה מידי מעילה (ואף שהשיטמ"ק שם פליג ע"ד התוס' ולפי"ד י"ל כדברי הגר"ח מ"מ בשי' התוס' מבו' שלא מוציא מידי מעילה) והראיה שהביא הגרי"ז מהסוגיא לקמן יעוי' מה שביארנו בארוכה בסוגיא שם. [וע"ע במנח"א שהביא דברי האו"ש פ"ב מפסוה"מ שהוכיח מהתוספתא ריש מעילה שאין הזריקה מועלת להוציא מידי מעילה, אמנם החזו"י שם כ' די"ל דהתוספתא כמ"ד לאו כמקומה דמי].

**האם יש חיסרון שאם אין בשר אין דם**

**ג.** והקשו האחרונים הא כיוון שאין מתיר הבשר והאימורים (וכמו שנתבאר לעיל) א"כ יהא בזה חיסרון לר"י שאם אין בשר ואימורים אין דם. והנה כבר העיר העול"ש בתוך דבריו דלשי' רש"י פסחים דל"ד ע"ב דאליבא דר"י אם הבשר פסול אי"ז מעכב בדיעבד (ודווקא בנאבד לגמרי פסול) יש ליישב שפיר [אלא דהעול"ש כ' דכל סברת רש"י שם רק כלפי יוצא דנחשב כפסול מחמת דבר אחר מחמת חיסרון מחיצות משא"כ הכא שהוא פסולו בגופו, ודבריו צ"ב מ"ט הכא יש להחשיבו כפסולו בגופו], אולם לשי' התוס' שם שכ' לבאר הסוגיא שם דר' יהושע כר"ע דזריקה מועלת ליוצא אולם שאר פסולים שייך בהם החיסרון שאם אין בשר אין דם (מלבד טומאה שיש בה ריצוי ציץ) עדיין תיקשי מ"ט הכא אין חיסרון.

ויש להעיר על עצם תמיהת האחרונים (וכמו שתירץ בפשיטות בקה"י מנחות סי' ו') דבדין אין בשר אין דם נתחדש שצריך הדם יזרק על בשר ואימורים ולא יאבדו או יפסלו [והטעם משום שה'קרבן' אינו הדם לחוד אלא עם הבשר והאימורים וע"כ צריך שיהא בשר ואימורים כדי שתהא זריקה] אולם כשהדם נזרק על הקרבן אלא שיש דין שאין הזריקה מתירתו אין בזה החיסרון דאם אין בשר ואימורים אין דם.

אמנם יעוי' ברש"י מנחות ד"ט ע"א שכ' וז"ל: זריקת דם אינה אלא להתיר אימורים למזבח ובשר לאדם וכיוון דאבדו שניהם זריקה למה עכ"ל. ודבריו צ"ב דודאי הזריקה לכפר, אלא כוונתו דכ"מ שמועיל לכפר כשהוא נזרק על הקרבן ואימתי נחשב שהזריקה גם עליהם דווקא אם הזריקה מתירתן וכל שאין הזריקה מועלת להם אין להחשיב שהזריקה גם עליהם, ומה"ט הק"ל מ"ט בסוגין אין חיסרון שאם אין בשר אין דם. [ובאמת דהקה"י שם כ' דבריו כישוב לקו' התוס' מ"ט שיריים שחסרו בין קמיצה להקטרה ונאסרו אין חיסרון שאם אין בשר אין דם, ומבו' דהתוס' עצמם לא ניח"ל בדבריו (דכל שאינם פסולים אין חיסרון זה) ואולי ס"ל כרש"י במנחות דכל שאין הדם או הקומץ מתירים חשיב כ"אין בשר אין דם"].

**שי' האחרונים שמועיל להוציא מידי מעילה (ומה"ט חשיב יש בשר)**

**ד.** ובעול"ש כ' לתרץ דסגי במה שמוציא הבשר מידי מעילה, וכן ביאר הגרי"ז עפי"ד הגר"ח שביאר דענין זריקה המתרת מידי מעילה אין הביאור שהזריקה **מתרת** ומוציאה מידי מעילה אלא דכל שנעשית זריקה בקרבן אי"ז "קדשי ה'" ומה"ט גם בזשלב"מ יוצא מידי מעילה וע"כ שפיר הוי זריקה. ביאור דבריהם דס"ל דאין כוונת רש"י דבעי' שהזריקה **תתיר** הבשר והאימורים אלא שתתייחס לבשר והאימורים וכל שמועילה עליהם להוציאם מידי מעילה סגי. אמנם כבר נתבאר לעיל ששי' החזו"א להוכיח מדברי התוס' ריש פרק חטה"ע שאין הזריקה מועלת להוציא מידי מעילה ולכאו' הוא משום שאין הזריקה מתיחסת לבשר ושוב צ"ע כנ"ל.

אלא שבאמת אם אי"צ שיהא "מתיר" לבשר וסגי במה שמתיחס לבשר אין להוכיח מהא דליכא מעילה שאין כאן זריקה על הבשר והיינו משום דבזריקה שלא במקומה כל מה שאינה מתרת משום שלא נעשית זריקה גמורה ומעתה שפיר נחשבת הזריקה על הבשר אלא שמחמת שאין הזריקה גמורה ע"כ לא הועילה להתירו וא"כ לא שייך בזה החיסרון שאם אין בשר אין דם.

**בשי' החזו"א בזה**

**ה.** ובחזו"א (ס"ז ססק"א) כ' לבאר וז"ל: דהכא גזה"כ כיוון דבשעת זריקה עדיין בשר וחלב קיים ואפשר לעשות זריקה מעלייתא כי עביד שלא במקומה נמי כיפרו בעלים עכ"ל. ומדקדוק לשונו מבואר שאין כוונתו כהבנת הקה"י דסגי במה שנזרק על הבשר אעפ"י שאין מתיר הבשר אלא חידש "גזה"כ", וביאור דבריו כמ"ש בכריתות (סקי"ג) וז"ל: דזריקה שלא במקומה מקדש את הלחם דאע"ג דאין זריקה זו מתרת את הבשר באכילה מ"מ נחשב שנאסר אחר שהותר והלכך לא קרינן ביה אם אין בשר אין דם וכו' מבו' מדבריו שכיוון שעד הזריקה היה בשר ורק ע"י הזריקה אין היתר בשר ע"כ אין אנו דנים זאת כזריקה בלא בשר אלא כאילו נזרק עליו ונאסר אחר שהותר, ולפי"ז א"ש מ"ט חשיב שיש בשר בשעת זריקה (ואעפי"כ ס"ל לחזו"א כדבר פשוט שאין זריקה זו מתרת אפי' מידי מעילה וכמו שנתבאר לעיל).

**בדין זריקה שלא במקומה בקרבן פסח**

**ו.** בחזו"א ריש סי' ז' דן היאך אנו דנים זריקה שלא במקומה בפסח האם נדון שמכיוון שאין בו בשר לאכילה הוא חיסרון בעצם הקרבן או שמא נחשב כנאבד לאחר הזריקה. ובאו"ש פ"ב מפסוה"מ פשיטא ליה דכיוון דבעי' שיהא לאכילה הפסח פסול, אמנם החזו"א הביא ראיה מסוגית הגמ' ד"ס ע"א שדנה הגמ' האם הריצפה נתקדשה לדמים והביאה ראיה מהא דבעי' לר"י למלאות כוס מהריצפה ולתת על המזבח ולא סגי במה שנותן על הריצפה. ותמהו התוס' על הצד שיועיל בריצפה בלא קרן כבש ויסוד, ותי' בחזו"א דהגמ' דנה מדין שלא במקומו כבמקומו (עי"ש אריכות דבריו), ומהא הוכיח דמועלת זשלב"מ בפסח. אלא שחידש החזו"א לפי"ז דע"כ בפסח הבשר נאכל דמשום שהאכילה מעכבת הכפרה ע"כ חידוש התורה שניתן לכפרה מכריח שיהא בו היתר אכילה. ויש להעיר דאם ס"ל כמש"כ בכריתות דהו"ל כהותר וחזר ונאסר יש לדון כנאבד אחר זריקה [ויעוי' היטיב שגם בתחילת דבריו כאן משמע שיש מקום לומר שאין חיסרון באיסור בשר וצ"ע]. ובאבי עזרי (פ"ב מפסוה"מ) תמה ע"ד וכ' דא"א לומר כן אלא ודאי שהאכילה מעכבת והקרבן פסול (וכדברי האו"ש הנ"ל) ועי"ש שפליג עליה בביאורו בדברי הגמ' שם.

**האם יש איסור בזריקה שלא במקומה**

**ז.** והנה מעיקר דברי חזו"א בביאור דברי הגמ' שם מבו' שיכול ליתן לכתחילה זריקה שלא במקומו ויש לתמוה ע"ד מהמבו' במתני' להלן דלרבנן בנתערבו שופכן ואינו נותן שלא במקומו.

עוד יש להעיר מדברי רש"י (כ"ז ע"א ד"ה מי שפיגולו) שכ' וז"ל: דאיסור זריקה שלא במקומו גרם לו וכו' ומבו' מדברי רש"י שיש איסור לזרוק שלא במקומו. [והמנח"א (בשיעורו) הביא דברי התוספתא (ספי"ב) שמבו' דנתן את הניתנים למעלה למטה ה"ז בלא תעשה, ובחזו"י ביאר שם דהכל קאי על זר דאיירי ביה בתחילת הברייתא. אמנם צ"ע דקתני התם קיבל בכלי חול ולכאו' זר שקיבל בכלי חול אין עובר משום זרות ובחסדי דוד ביאר שהוא לאו הבא מכלל עשה במה שעושה שלא כדינו ולפי"ז מבו' דנתינה שלא במקומה שייכת באיסור זה]. ואולי ס"ל להחזו"א דהאיסור בשלא במקומו אינו משום איסור הנ"ל אלא גזירה דרבנן והגזירה שייכת רק בנותן במקום אחר במזבח ולא בנותן על הריצפה וצ"ע.

עוד שמעתי לבאר בזה דכל האיסור לזרוק שלא במקומו משום שמביא קדשים לבית הפסול [והיינו שעושה זריקה שאין בה בשר ואימורים] ולפי"ז בפסח לסברת החזו"א שיש היתר בשר לא שייך איסור זה כלל. (ועי' נצי"ב ריש מסיכתין שחידש עיקר סברא זו דהחיסרון בזריקה שאינה מתרת משום דהו"ל כמביא קדשים לבית הפסול, ולפי"ז א"ש.)

**הערות בסוגית זריקה שלב"מ**

**בהטעם שיחזור הכשר ויקבל ולא יזרוק משיריים שבכוס**

**א.** בגמ' תנן באידך פרקין וכו' נתבאר בגמ' ב' אופנים לבאר דינא דמתני' דלמ"ד זשלב"מ לאו כמקומה איירי מתני' בזרק הכשר שלא במקומה ונתחדש שיחזור הכשר ויקבל [וצ"ל דהמשנה כאן חידשה רק ענין הפסול ועדיין היה הו"א שמחמת הזריקה נעשה פסול בקרבן ותו לא מהני שיעשה זריקה אחרת וע"כ הוצרכה המשנה לחדש שיחזור הכשר ויקבל][[54]](#footnote-54), ולמ"ד זשלב"מ כבמקומה איירי מתני' בזרק פסול (ולשי' התוס' היינו טמא) ונתחדש במתני' דמשום שהוא זשלב"מ יחזור הכשר ויקבל [ולשי' התוס' מבו' דאף שטמא במקומו עושה שיריים מ"מ שלא במקומה אין עושה שיריים (ולהלן יבו' הצירוף בזה)].

ומדוקדק מדברי המשנה ש"יחזור הכשר ויקבל" ולא מהני שיזרוק הכשר משיריים שבכוס וצ"ב מ"ט. ובדברי המשנה י"ל דאיירי שהפסול קיבל וזרק והשירים שבכוס פסולים משום הקבלה, אמנם בר"מ משמע להדיא דאפי' בקיבל הכשר וזרק הפסול השירים שבכוס ישפכו לאמה וצ"ע מ"ט. ובחי' הגר"ח עמד בזה וביאר דלמ"ד זשלב"מ כבמקומה אף שנתחדש שטמא שזרק שלב"מ אי"ז זריקה לעשות דחוי (היינו שאי"ז פוסל הדם שבצואר להחשב שיריים) מ"מ בדם עצמו יש כאן זריקה שמחשיבה הדם שבכוס לשיריים. וביאר הדברים דחלוק דין דחוי מדין שיריים דדין דחוי היינו שנתחדש זריקה בקרבן שגורמת לדחות הקרבן מלחזור ולעשות בו עבודה אולם דין שיריים היינו שבדם נעשה זריקה, ולפי"ז ביאר דכל הפסולים במקומו או טמא שלא במקומו אף שאין עושים דיחוי היינו כלפי דין הקרבן אולם כלפי הדם שבכוס כיוון שדין זריקתם שאם עלו לא ירדו ע"כ הוי מעשה זריקה בכוס להחשיב שאר הדם לשיריים וע"כ א"א לחזור ולזרוק מהם, ובחזו"א פליג על חידושו ועי"ש במש"כ לדחוק לשון הר"מ.

ועדיין יש לברר לר' יוחנן שביאר מתני' על כשר שנתן שלא במקומו מ"ט לא יכול ליתן מהכוס עצמו. וי"ל עפ"י המבו' בגמ' להלן דלחד מ"ד אעפ"י שזשלב"מ לאו כמקומה מ"מ לא יאספנו [ומבו' בגמ' שם דמהני הזריקה לענין הבשר שאם עלו לא ירדו] וכיוון דהוי מעשה זריקה ע"כ הדם שבכוס הוי שיריים ואין יכול לעשות ממנו עוד זריקה.

**בתמיהת הגמ' שיחזור ויזרוק**

**ב.** יש לתמוה על עצם נידון הגמ' שיחזור ויזרוק הא טמא ופיגול שאין מרצים כלל מ"מ חשיבי זריקתם לגרום שיהא הנשאר שיריים וא"א לחזור ולזרוק וא"כ זשל"מ המועלת לכפרה ודאי דין הוא שתעשה שיריים ויחזור ויזרוק. וי"ל עפ"י יסוד הגר"ח שהיא זריקה מחודשת וע"כ דין הוא שלא תעשה שיריים, עוי"ל דעצם מה שמועלת רק לכפרה ע"כ שלא נעשית זריקה גמורה ומה"ט דנה הגמ' שיחזור ויזרוק משא"כ בזריקת טמא או פיגול שהיא זריקה גמורה אלא שהיא פסולה בזה ע"כ נעשה לשיריים [וע"ע באבנ"ז שיבו' בסמוך].

**בתמיהת המקד"ד דמצינו שלא לשמה דשריא בשר בלא כפרה**

**ג.** בגמ' מי איכא זריקה שלא מכפרת ושריא בשר. במקד"ד תמה דהא מצינו קרבן שנשחט שלא לשמה שכשר ולא עלו ונמצא שהזריקה להתיר הבשר בלא שמכפרת. ותירץ דהתם עכ"פ "נדבה תהא" וכיוון שיש קצת ריצוי אי"ז זריקה להתיר בשר גרידא. (ובאוצר הקודש הביא שכ"כ עוד מן האחרונים). ויעוי' לעיל ד"ה ע"א שהבאנו מהטה"ק והחזו"י החזו"א והגרי"ז שאין שום ריצוי בקרבן שלא לשמה ואפי' ריצוי נדבה [וכריהטת לשון הגמ' אם לא כיפרו למה הן באים] ולפי"ז הק"ל. ובאבנ"ז הביא תמיהה זו וכ' דכוונת הגמ' דבעשה לשירים ומה"ט אין ראוי לזריקה אחרת, והוא דחוק טובא בדברי הגמ' [ומה שאין עושה שירים נתבאר לעיל בסמוך].

ובאמת דיש להעיר ע"ד המקד"ד דהא מצינו באים לאח"מ שבאים בלא ריצוי וע"כ שיש זריקה להתיר בשר בלא כפרה. וע"כ ביאור הדברים דכל שהוא עיקר עבודת הקרבן לא אכפ"ל שאין בה ריצוי וכוונת הגמ' מי איכא מידי היינו אחר שנעשית עבודת זריקה בקרבן בזה שייך הסברא דמי איכא מידי שיהא זריקה לצורך היתר בשר לחוד.

**בדין זריקה שלב"מ בתערובת**

**ד.** הקשו בתוס' מ"ט בנתערבו לר"א יחזור ויתן למעלה והא נתכפר בלמעלה וביארו דלר"א דס"ל שנותן לשם מים אין מתקיים בזה זשלב"מ, ותמהו דמ"מ לרבנן דלית ליה רואים אמאי יחזור ויתן למטה. ריהטת דבריהם דלרבנן אפי' בנתן למעלה לשם מים לא אמרי' רואים ושייך ע"ז נידון הגמ' האם נותן למטה.

ויש להעיר דלפו"ר לא נחלקו ר"א ורבנן אם מהני בנתינה לשם מים אלא שנחלקו אם כה"ג ליכא הגזירה של זריקת פסולים, ומדברי התוס' מבו' שפלוגתתם האם מהני מה שחושב לשם מים וצ"ב סברות פלוגתתם. והנה הקשה הקר"א מה החיסרון בלשם מים הא אפי' לשם חולין כשר, ועיי"ש שהסיק שגם מעשה זריקה ליכא כה"ג. וביאור דבריו כמ"ש בחזו"א (ב, י) דהוי כמתעסק דלא מהני בקדשים ולפי"ז י"ל דרבנן פליגי דלא הוי כמתעסק [או שאין מתעסק בקדשים אלא בשחיטה ואכמ"ל בזה].

אלא דבעיקר מה שנקטנו בדברי התוס' דלרבנן לא מועיל מה שנותן לשם מים יעוי' בקר"א שהקשה דהתוס' להלן דפ"א ע"ב מבו' שלרבנן מועיל לשם מים שלא יתכפר. ויש לדחוק בכוונתם בסוגין דפירכת הגמ' לקמן דבלא נמלך (ולא נתן לשם מים) יחזור ויתן למטה ובהא צ"ע הא הוי זריקה שלא במקומה. [ועי' עול"ש שתמה ע"ד דיחזור ויתן למטה משום שיריים, ועי"ש במה שביאר תמיהתם]. ובאו"ש (פ"ב הי"ב) כ' ליישב תמיהת התוס' דכל שאין ראוי ליתן במקומו (אפי' כשהוא מחמת גזירה) חשיב אין ראוי לבילה במקומו ואין מועיל גם שלא במקומו.

**זשלב"מ שנתן במתן אצבע ולא בכלי או בהזאה בלא מיצוי**

**ד.** בעיקר דברי התוס' שיועיל זריקה שלא במקומה למעלה הקשו החזו"א (יח, ג - ח, ד) והגרי"ז דדין הניתנים למעלה בכלי ואיך יועיל מה שנתנם למעלה באצבע, ועי"ש בחזו"א שדחק מאד דברי התוס'. [ויש שביארו דדין אצבע וכלי אינו חילוק בין חטאת לשאר קרבנות אלא בין מתן מעלה למתן מטה וע"כ זריקה שלב"מ למעלה צורתה במתן אצבע. והקשו ע"ז מסוגית הגמ' ד"י ע"ב "והאיכא אצבע" עיי"ש ודו"ק.]

ובמנח"א כ' ליישב עפ"י יסוד הגר"ח שהוא זריקה מחודשת וע"כ אין נצרך בה כלי. אלא שהעיר מדברי התוס' להלן דס"ו דמבו' דכשיתן בהזאה בלא מיצוי אין כשר מדין שלא במקומו, וביאר לחלק דהתם בהזאה בלא מיצוי הוא חיסרון בעצם צורת העבודה וע"כ לא שייך בזה ההיתר של זשלב"מ משא"כ בחיסרון כלי מהני מדין הגיע דם למזבח כיפר.

**דף כ"ז ע"א**

**בדין זריקת טמא שלב"מ או במחשבת פיגול לעשות שיריים**

**ביאור סוגית הגמ' לשי' התוס' דאיירי בטמא**

**א.** בגמ' הב"ע דיהביה פסול ולהוי דחוי דתנן וכולם שקיבלו. ביארו התוס' דיהביה פסול היינו טמא דהא קי"ל (דל"ד ע"ב) אין עושה שיריים אלא טמא ופיגול [הואיל ומרצין לדבר אחר (טמא מרצה בציבור ופיגול מרצה לפיגולו) וא"כ בפסולים אפי' במקומו אינם עושים דיחוי וע"כ איירי בטמא דבמקומו עושה שיריים ונתחדש בסוגין דשלא במקומו אינו עושה שיריים ומה"ט אם דם הנפש יחזור ויקבל [ויעוי' בענין הערות בסוגין במה שנתבאר מ"ט יכול לזרוק מדם הנפש ולא מדם הנשאר בכוס].

ובשפ"א ביאר סברת הגמ' (לביאור התוס') דכל חידוש דין זריקה שלא במקומה היינו לכפרה אולם בטמא שאין בו כפרה וכל דין העבודה שבו מחמת שיש לו הכשר בקרבן ציבור ע"כ אין שום מעלה לזריקה שלא במקומה שיהא כבמקומה ומה"ט אין עושה שיריים.

והנה תמהה הגמ' ולהוי דחוי דתנן וכולם שקיבלו וכו' קיבלו אין זרקו לא ותמהו האחרונים הא נתבאר החילוק בגמ' דדווקא שלא במקומו אין עושה שיריים וא"כ התם במקומו שפיר עושה הטמא שיריים, ולביאור השפ"א בביאור סברת התוס' ודאי הוא צע"ט (ועי' להלן).

ובשיטמ"ק ביאר סברת התוס' בדברי הגמ' דטמא שלא במקומו אין עושה שיריים משום שאית ביה תרי דחויי (היינו הטומאה ושלא במקומו) וכל שהזריקה אינה ראויה כ"כ אין עושה שיריים. ולפי"ז ביאר תמיהת הגמ' "ולהוי דחוי" דכיוון דאמרת דשלא במקומו כבמקומו אין כאן תרי דיחויי [ולדבריו צריך לדחוק דמה שהביאה הגמ' ראיה מהמשנה דכולם שקיבלו דס"ל לגמ' לדקדק אבל זרקו לא (וע"כ היינו בטמא דבשאר פסולים ודאי אין הזריקה עושה שיריים) ובאה הגמ' להכריח את עיקר הדין שטמא עושה שיריים, אלא שמלבד מה שהוא דוחק שבאה הגמ' להוכיח שטמא עושה שיריים עוד יתבאר לפי"ז שדחתה הגמ' דאין ראיה דעושה שיריים והכוונה לדקדק אבל שחטו לא, והוא דוחק שמסקנת הגמ' דשמא טמא לא יעשה שיריים].

ובח"נ ביאר ע"ד השיטמ"ק וביאור תמיהת הגמ' דיהא דחוי אפי' בתרתי לריעותא כמו שמצינו בטמא (שהוא א' מן הפסולים) במחשבה פסולה שהוא תרי דיחויי ואעפי"כ עושה שיריים א"כ ה"ה טמא שלא במקומה יעשה שיריים. וצ"ב דמיון הגמ' דלכאו' כל שהוא טמא אין הוא ראוי לעבודה ואין במחשבתו כלום ואי"ז כזריקה שלא במקומה שיש כאן מציאות זריקה גרועה. ובכתבי הגרי"ז עמד בזה וביאר דמבו' שדין פיגול אינה רק מחשבה הפוסלת את הקרבן אלא גם את העבודה ומה"ט אף שאין בכחו לפגל הקרבן עכ"פ מיהא מתפגלת עבודתו והו"ל תרי דיחויי במעשה עבודתו.

ועדיין יש להעיר דהנה בפירש"י כ' וז"ל: "לא תימה זרקו לא דודאי איכא תקנתא **ואפי'** זרקו פסול במחשבה" ביאור דבריו דהו"א דהמחשבה תפסול קמ"ל שפסול אינו פוסל ואפי' עם מחשבה, ואי נימא שכל ראיית הגמ' שזרקו לא היינו בטמא **עם** המחשבה משום תרי דיחויי הו"ל לרש"י לבאר שדווקא עם המחשבה אין הזריקה עושה דיחוי, וע"כ ס"ל לרש"י שעיקר ראיית הגמ' מכל הפסולים שאין עושים דיחוי ולא משום המחשבה, וצ"ב סוגית הגמ'.

ובמים קדושים (הובא בקר"א) ובעול"ש תירצו דכל דכל מעלת טמא במקומו משום שמרצה לכתחילה בציבור ושלא במקומו כיוון אין עושה לכתחילה בציבור אין לו מעלה כלל והרי הוא ככל הפסולים ומעתה כוונת הגמ' להוכיח משאר פסולים במקומו [דאין להם מעלה שמרצים בציבור דשוים הם לטמא שלא במקומו] ואעפי"כ נתבאר התם שעושים שיריים בזריקתם[[55]](#footnote-55) [ובמים קדושים תמה על דבריו דנימא דקתני קיבלו ולא זרקו משום טמא (וס"ל דאין חיסרון מה שהוא גם במחשבה ועי' עול"ש במה שתי' תמיהתו דיש הוכחה דקאי על פסולים] ולפי דרך זו א"ש דבאמת ראיית הגמ' מדיחוי דשאר פסולים ולא מטמא עם המחשבה כלל, ודחיית הגמ' שפסול אין עושה דיחוי. [ועדיין צ"ע מה החידוש ברש"י "ואפי' זרקו במחשבה" דאיזה הו"א שיהא זה סיבה שלא יהא שיריים (ועי' להלן)].

**ריהטת שי' התוס' להלן דל"ד דהסוגיא איירי בשאר פסולים**

**ב.** בתוס' דל"ד ע"ב ביארו ספק הגמ' שם אם פסול עושה שיריים (היינו שאר פסולים שאין בהם ריצוי במק"א כטמא) וכ' וז"ל: ומיהו למ"ד שלא במקומו כבמקומו מוכח לעיל דה"ה בזרק הפסול שיחזור הכשר ויקבל, עכ"ל. וכן מדוקדק ברש"י במתני' דל"ב ע"א עי"ש. [וכבר עמד השיטמ"ק שם ע"ד רש"י דא"כ לר"ל דשלא כבמקומו כבמקומו מ"ט נסתפק איהו גופיה בדל"ד ע"ב האם פסול עושה שיריים, וביאר דע"כ י"ל דהיינו דווקא שלא במקומו (ובדוחק י"ל שכ"ה גם כוונת רש"י), אלא שלפי"ז תמה שנדקדק לאידך גיסא והכריח כדברי התוס' בסוגין שהכוונה לטמא].

ובדעת התוס' דל"ד לכאו' צ"ל דביארו הסוגיא בשאר פסולים וע"כ הכריחו מסוגין דאין פסול עושה שיריים, ולא הוקשה להם כקו' התוס' דא"כ אפי' במקומו דמי משום סברת הליקו"ה דשמא נקט התנא שלא במקומו לחדש דאעפ"י שהוא שלב"מ לא יאספנו מע"ג המזבח משום קלטיה, [עוד יש לבאר עפ"י הנתבאר לעיל מדברי הגר"ח בשי' הר"מ שהדם שבכוס נעשו לשירים ולפ"ז נתחדש שאפי' שלב"מ הו"ל זריקה לגרום שהדם שבכוס נעשה לשירים].

ולפי"ז לא תקשי קו' השיטמ"ק על שי' רש"י הנ"ל דמ"מ נסתפק ר"ל האם פסול עושה שיריים אעפ"י דס"ל שלא במקומו כבמקומו דשמא כוונת התנא דדווקא שלא במקומו אין עושה שיריים אבל במקומו עושה שיריים או שמא כוונת התנא להשמיע חידוש הנ"ל ואין ראיה שפסול אין עושה שיריים.

ומעתה יש לבאר כן גם בשי' רש"י בסוגין והנידון בסוגין האם הפסול עושה שיריים (ואין הכרח מהדקדוק דדווקא שלא במקומו יחזור הכשר ויקבל כמו שנתבאר) ודנה הגמ' דאעפ"י שהוא כבמקומה מ"מ אין נעשה דחוי משום שהוא פסול ותמהה דמצינו שפסול עושה שיריים ודחתה דקדוק זה, ומש"כ רש"י במתני' דל"ב ע"א היינו ממש השקו"ט דסוגין וכ"ה כוונת התוס' דל"ד ע"ב.

**תי' על סתירת התוס' בסוגין מתוס' להלן דל"ד**

**ג.** והנה אם ביאור סוגית הגמ' משום תרי דיחויי באמת יש להעיר כהנ"ל דאין ראיה מסוגין דבכל הפסולים יחזור הכשר ויקבל [ומבו' לפי"ז דס"ל להתוס' לבאר הסוגיא על פסול ולא על טמא וכמש"כ], אמנם לביאור המים קדושים שהגמ' השוותה טמא שאין מרצה בציבור לפסול נתבאר להדיא ממסקנת הסוגיא דטמא בזריקה שלב"מ אין עושה שיריים וא"כ מבו' בסוגין דה"ה פסול אין עושה שיריים וא"ש הוכחת התוס' מסוגין שלמ"ד כבמקומה מוכרח ממתני' שם שפסול אין עושה שיריים. [ובדוחק י"ל גם להביאור שנידון הסוגיא בב' דיחויי דמ"מ השוו התוס' לכל הפסולים, וצ"ע בזה].

**עוד ביאור בסוגין**

**ד.** עוד שמעתי לבאר הסוגיא (ולפי"ז יתורץ גם ביאור השפ"א לעיל) דבאמת יש לדקדק לשון הגמ' "ולהוי דחוי" ולהלן כשדנה הגמ' האם פסול עושה שיריים לשון הגמ' "שיריים". עוד יש להעיר דהנה טמא עושה שיריים הואיל ומרצה במקום אחר ופיגול עושה שיריים מחמת שמרצה לפיגולו וא"כ תמוה דשלא במקומה שמועיל לכפרה ודאי דין הוא שיעשה שיריים ומה תמיהת הגמ' שיחזור ויזרוק. וצ"ל בביאור סוגית הגמ' דבאמת בשלא במקומה לא שייך שיריים כיוון שלא נעשית זריקה בקרבן (או משום סברת הגר"ח שהיא זריקה מחודשת או עצם מה שהיא זריקה רק לכפרה עדיין יהא שייך לעשות עוד זריקה רגילה). ומעתה י"ל דגם פירכת הגמ' ולהוי דחוי אין נידון הגמ' שמחמת שנעשה זריקה בקרבן יעשה הדם הנשאר בצואר שיריים אלא נידון הגמ' דשמא זריקה פסולה בקרבן תפסול לא רק את הדם הנזרק אלא גם את הקרבן והבינה הגמ' להוכיח כן מדקדוק לשון המשנה להלן שבזרקו פסולים נפסל הקרבן. ולביאור זה א"ש מש"כ רש"י "ואפי' זרקו פסול במחשבה" דלא תימא שמחמת שהוא יותר פסול יפסול הקרבן ודו"ק.

**זריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול**

**הטעם דאין בזה חי' שלא קרבו כל מתיריו**

**א.** בגמ' מיתיבי חשב ליתן וכו' למחר פסול חזר וחישב בין חוץ למקומו וכו' ואי שלא במקומו כבמקומו האי פסול פיגול הוא, אמר מר זוטרא זריקה דשריא בשר מייתי לידי פיגול זריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול. א"ל רב אשי למר זוטרא מנא לך הא דכתיב ואם האכל יאכל וכו' מי שפיגולו גרם לו יצא זו שאין פיגולו גרם לו אלא דבר אחר גרם לו, עכ"ד הגמ'. מבו' מפירש"י שעיקר הדרשא דקרא "ואם האכל יאכל" אזיל על הזורק שלא במקומו וחשב מחשבת פיגול על הבשר דילפי' מקרא דכל שהבשר בלא"ה לא ניתר באכילה לא חל בו דין פיגול אלא שילפי' מינה לדינא דברייתא הנ"ל דכשחושב בשחיטה על זריקה שלא במקומה אי"ז פיגול. ומקודם שנברר עיקר דמיון דברי רש"י יש לברר דבאופן שזורק שלא במקומה וחושב מחשבת פיגול בלא דרשא הנ"ל יש לפוטרו מדין פיגול דהא ילפי' די"ג ע"א דילפי' מהאי קרא דדין פיגול דווקא כשחושב בדברים המביאים לידי אכילה וזריקה שלא במקומה אינה מביאה לידי אכילה (ואי"צ לדרשא "מי שפיגולו גרם לו וכו'"). וצ"ל דענין הדרשא התם היינו דמהא ילפי' באיזה עבודות שיכים מחשבות פיגול והכא הוסיפה הגמ' לדרוש "מי שפיגולו גרם לו" (ויבו' עוד להלן ביאור הדבר)[[56]](#footnote-56).

עוד יש להעיר דהנה בגמ' להלן דמ"ד מבו' דבעי' שיחשוב בעבודה המתרת ובחי' הגרי"ז ביאר הטעם שענין מחשבת פיגול הוא ממתיר על הניתר, ומעתה צ"ב דכל שאין הזריקה מתרת הבשר אין כאן מחשבה ממתיר על הניתר, ויש ליישב.

עוד יש לברר דהנה ילפי' דכ"ח ע"ב דבעי' לענין פיגול שיהא כהרצאת בשר ואינו חייב משום פיגול עד שיקרבו "כל מתיריו" וצ"ב היאך בזריקה שלא במקומה מתקיים האי דינא הא אין כאן יקרבו "מתיריו" דהא אין הזריקה מתרת וי"ל גם בזה ע"ד הנ"ל דילפי' מהאי קרא דבעי' שיגמור עבודות הקרבן וכל שמקיים זריקה המכפרת אעפ"י שאין בפועל היתר בשר חשיב קרבו כל מתיריו. אמנם ז"א דמצינו ברש"י ד"צ (ובסוגיות במעילה) דמבו' שאם אין זריקה מועלת ליוצא אין המחשבה קובעת הבשר לפיגול כיוון שלא היתה זריקה על הבשר ומעתה כיוון דזריקה שלא במקומה אינה מועלת לבשר נמצא דכלפי הבשר לא היתה זריקה ולא קרבו כל מתיריו.

והנה לפי"מ שביארו העול"ש והגר"ח דבזריקה שלא במקומה עכ"פ מועלת הזריקה להוציא מידי מעילה אתי שפיר דמתקיים ביה קרבו כל "מתיריו" [ואעפ"י שמה שמוציאה מידי מעילה אי"ז משום שהזריקה מתרת את הבשר (וכמו שנתבאר לעיל דמה"ט לא דרשי' לכפרה נתתיו לא להוציא מידי מעילה) אלא דמחמת שנעשה זריקה ממילא אי"ז קדשי ה' מ"מ סגי במה שהזריקה מתייחסת לבשר דחשיב מה"ט קרבו כל מתיריו]. אמנם לפי"מ שנתבאר שי' התוס' לקמן דאין מוציא מידי מעילה צ"ע.

ויעוי' בשפ"א שחידש דבאמת אה"נ בזריקה שלא במקומה יש חיסרון כלפי הבשר דלא קרבו כל מתיריו אלא שצריך עכ"פ לקרא כדי ללמוד המינה דגם כששוחט על מחשבת זריקה שלא במקומה אין בזה פיגול, והוא דוחק גדול בדברי הגמ' ובמשמעות רש"י ותוס'. וע"כ צ"ל בזה כמ"ש לעיל דזריקה שלא במקומה נחשבת זריקה על הבשר אעפ"י שאינה מתרת הבשר ומה"ט שפיר חשיב קרבו כל מתיריו.

**בירור הפסול דמי שפיגולו גרם לו (וביאור המינה דרש"י)**

**ב.** ויש לברר מה נתחדש בדרשא "מי שפיגולו גרם לו וכו'" ולכאו' הביאור דכל שהבשר בלא"ה פסול לא חל בו פיגול. אלא דלפי"ז תמוה טובא היאך ילפי' מינה לחושב על זריקה שלא במקומה שלא יחול בו דין פיגול. וע"כ דהגזה"כ שהוא חיסרון בזריקה שאינה מתרת הבשר לא שייך בעבודה זו מחשבת פיגול ומינה ילפי' שלחשוב על עבודה זו נמי אין מחשבה זו מפלגת.

אמנם הדמיון צ"ב דהנה ענין מחשבת פיגול היא שחושב בשעת עבודה המתרת על אכילת מזבח כשפיכת שיריים והקטרה וה"ה מחשבה על זריקה ענינה מחשבה על אכילת מזבח וכמבו' ברש"י (ד"ה האי פסול), וא"כ אף דגלי קרא שאי"ז עבודה חשובה שאין יכול לחשוב בה מ"מ אי"ז טעם שא"א לחשוב על זריקה שלא במקומה דעכ"פ הוי אכילת מזבח [וכל מחשבה על אכילת מזבח אינה עבודה שיכול לפגל בה ואעפ"כ יכול לפגל במה שחושב עליה וה"ה הכא]. והגר"ח הוכיח מהא דגם ענין מחשבה על זריקה היינו מחשבה על עבודה ולפי"ז א"ש דימתה הגמ' דאם א"א לחשוב בזריקה זו ה"ה א"א לחשוב על זריקה זו.

אמנם הדברים צ"ע דברש"י הנ"ל מבו' שהוא אכילת מזבח וביותר תמוה דבתו"כ ילפי' שאם האכל יאכל ב' אכילות במשמע אחד אכילת אדם ואחד אכילת מזבח והיינו זריקה. וע"כ ביאר המנח"א (בשיעורו) דהאכילת מזבח היא מחמת "עבודת" הזריקה [והא דמהני גם בפרוכת ובין הבדים כמבו' ברש"י דמ"ד (וכמו שהוכיח הגר"ח מהא שאי"ז מדין אכילת מזבח) היינו שאי"צ דווקא אכילת מזבח וסגי באכילת גבוה], ויסה"ד מבו' בקה"י עיי"ש.

**ביאור הגרי"ז בזה**

**ג.** ובכתבי הגרי"ז הביא לבאר בזה באופ"א (אף אם זריקה היא אכילת מזבח) דביאור הילפותא שא"א לפגל בזריקה דלא שריא בשר אין הביאור שהוא חיסרון בחשיבות הזריקה אלא זריקה שאינה מועלת לבשר ע"כ אינה כעשיה מדיני הקרבן ומה"ט א"א לפגל בה, ומינה ילפי' דא"א לפגל במחשבה עליה משם שיסוד דין פיגול הוא מחשבה לשנות דיני הקרבן וכל שמחשבתו על זריקה שלא במקומה שאינה מדיני הקרבן לא שייך בזה דינא דפיגול.

**בירור שי' התוס'**

**ד.** והנה בתוס' הקשו על דרשת סוגין אמאי איצטריך לקמן לא יחשב שמחשבות מוציאות זו מזו תיפו"ל מדינא דסוגין דבעי' שיהא פיגולו גורם לו, ועוד הקשו משיריים שחסרו שאסורים באכילה ואעפי"כ שייך בהם פיגול. ביאור קושיתם דפשטות הדרשא דמי שפיגולו גרם לו שכל שהבשר אסור בלא"ה לא חל בו פיגול ומה"ט הקשו דא"כ לא איצטריך לקרא דלא יחשב ועוד הקשו מ"ט שיריים שחסרו שאסורים באכילה שייך בהם פיגול.

ותי' בתוס' דהילפותא הוא שא"א לחשוב בעבודה שאינה מתרת את הבשר אלא דס"ל להתוס' שענין הדרשא אינה דווקא על זריקה שאין בכחה להתיר את הבשר אלא אפי' אם ישנה מחשבה אחרת בעבודה עצמה גורמת שלא תתיר הבשר א"א לחשוב פיגול בעבודה זאת. [ויעוי' היטיב בגירסאות בדברי התוס', ואם כוונתם לומר "א"נ י"ל" יש לבאר דבתירוצם הראשון ס"ל דדווקא כשהחיסרון מצד העבודה עצמה ולא כשהחיסרון מצד מחשבה (וכמו בהרצאת כשר דבלא קרא דלא יחשב היה חיסרון רק כשלא נעשית העבודה ולא כשיש פסול מחשבה) וע"ז הוסיפו התוס' עוד בתירוצם לחדש שגם אם יהא פסול מחשבה באותה עבודה הוא חיסרון בעבודה שא"א לחשב בה].

עוד הוסיפו התוס' "א"נ אימא ה"מ כי נפסל תחילה לא הדר תו מקבע בפיגול וכו'" והנה לתירוצם זה לכאו' מבו' שאפי' אם אין פסול בעבודה עצמה אלא שכבר נפסל הקרבן תו ל"מ המחשבת פיגול לפגל ודלא כמש"כ, וצ"ל דגם עבודה בדבר פסול הוא חיסרון בעבודה ומה"ט אי"ז עבודה הראויה שיכול לחשוב בה מחשבת פיגול.

ויש לברר לשי' התוס' היאך ילפי' מינה לחושב על זריקה שלא במקומה שלא יועיל, ביאור הדברים דהתינח אי נימא דלא כהתוס' ודינא דסוגין הוא דווקא בזריקה שלא במקומה ענין הילפותא שאם החשיבתו תורה שיש חיסרון בעבודה שמה"ט אין יכול לפגל בה ה"ה אין כאן זריקה שיכול לחשוב עליה אולם אם הילפותא שא"א לפגל בזריקה פסולה גרידא היאך נלמד מהא שא"א לחשוב על זריקה שלא במקומה [וראיה לדבר דהא ערלים שזרקו ודאי לא מהני מחשבתם לפגל ואפ"ה בחשב שיזרקוהו ערלים למחר הוי פיגול (וכמו שיבו' להלן מהתוספתא) וע"כ שדיני פסול גרידא אין ללמוד חד מחבריה ודווקא כשהחיסרון בעצם הזריקה יש ללמוד שאינה עבודה גמורה דמה"ט לא יועיל מחשבה על עבודה שאינה עבודה גמורה].

וצ"ל בדוחק לשי' התוס' דבאמת גם בערלים יש ללמוד שאם א"א לפגל בעבודה זו ה"ה כשחושב שיזרקוהו ערלים למחר הוא חיסרון במחשבת הפיגול אלא שבערלים הטעם שמהני מחשבתו כמו שביאר החזו"י דכל שיש במחשבתו מחשבות נוספות מלבד עצם הזריקה חוץ לזמנו כיוון דלא נתחדש שיכול לחשוב מחשבות אלו נתפסת רק המחשבה של חוץ לזמנו ודווקא כשחושב לעשות זריקה שלא במקומו שבמחשבתו לעשות שכך תהא הזריקה של הקרבן שייך לדון שאין כאן מחשבת זריקה בפיגול דכל המחשבה היא לעשות זריקה גרועה.

עוי"ל בשי' התוס' כמו שנקט האחיעזר (ח"ב סי' ר"ט) שאין הכוונה שמדין מחשבה בזריקה שלא במקומה ילפי' למחשבה על זריקה שלא במקומה אלא שמגוף הקרא יש ללמוד שניהם. [ויעוי"ש שחידש לבאר כן גם בשי' רש"י אמנם בשי' התוס' לכאו' הוא מוכרח וכמו שנתבאר][[57]](#footnote-57).

**האם בזריקה שלא במקומה חשיב קרב המתיר כמצוותו**

**ה.** והנה עד עתה נתבאר הדין במחשבה בשעת זריקה שלא במקומה או שבשחיטה חושב לזרוק שלא במקומה, ויש לברר היאך הדין בחושב מחשבת פיגול ולבסוף זרק שלא במקומה אם חשיב כקרב המתיר כמצוותו. ויעוי' באחיעזר (שם) ובחזו"א (ז, ה) דנקטו מסברא דחשיב שלא קרב המתיר כמצוותו [ועיי"ש בחזו"א שכ' הטעם דכל שאינו מוציא מידי מעילה אין קובע בפיגול], אלא שהוא תימה דא"כ מ"ט איצטריך לקרא בזריקה שלא במקומה תיפו"ל משום דלא קרב המתיר כמצוותו.

ובאמת יעוי' בחזו"א (קמא ל, ד) דמבו' מדבריו דממעטינן מהאי קרא דלא חשיב קרב המתיר כמצוותו. וגם זה צ"ע להנתבאר ברש"י דודאי המיעוט שהוא חיסרון בעבודה שא"א לפגל דאל"ה היאך נלמד מינה שא"א לחשוב על זריקה שלא במקומה וכמשנ"ת לעיל בארוכה. ואולי כוונת החזו"א דכמו שילפי' מינה דאי"ז עבודה לענין לפגל בה ולענין לחשוב עליה ה"ה יש ללמוד מהא שאי"ז עבודה כראוי להחשב קרב המתיר כמצוותו ולקבעינהו בפיגול, [אמנם ריהטת דבריו שילפי' מהאי קרא שאי"ז קרב המתיר כמצוותו והוא צ"ע מסוגין (אם לא נימא כמו שהבאנו לעיל לשי' התוס' מהאחיעזר ודו"ק וצ"ע)].[[58]](#footnote-58)

**ביאור שי' התוס' שדינא דסוגין מדין קרב המתיר כמצוותו**

**ו.** ושמעתי לחדש בביאור הסוגיא דלעולם ביאור הילפותא מהאי קרא דלא חשיב קרב המתיר כמצוותו וכמש"כ החזו"א הנ"ל [פי' דבלא האי קרא הו"א דחיסרון היתר בשר אינו נחשב כלא קרב המתיר כמצוותו] ונתחדש בקרא דחיסרון ההיתר בשר חשיב כלא קרב המתיר כמצוותו. ויש להביא ראיה לזה מדברי התוס' (ד"ה אלא) שהקשו מ"ט ילפי' הכא "ולא דבר אחר" וחידשו דה"לא יחשב" גלי שהקפידה תורה על דבר אחר ומה"ט ילפי' גם האי קרא באופן זה, וצ"ב הא להנתבאר עד עתה ב' דינים חלוקים הם דדינא דלא יחשב הוא מדין קרב המתיר כמצוותו ודינא דמי שפיגולו הוא חיסרון בעבודת הזריקה שמה"ט אי"ז עבודה הראויה למחשבת פיגול ומה שייך ללמוד חד מחבריה. וע"כ דס"ל להתוס' שדינא דסוגין הוא מדין קרב המתיר כמצוותו שנתחדש שגם חיסרון היתר בשר חשיב כלא קרב המתיר כמצוותו וא"ש מה שגלי ע"ז קרא דלא יחשב[[59]](#footnote-59). אלא שצע"ט לפי"ז חילוק התוס' דבלא קרא דלא יחשב היה פסול דווקא בעבודה עצמה הא לסברת קרב המתיר כמצוותו אין חילוק בין אותה עבודה לעבודה אחרת.

ושמעתי לבאר בזה דבאמת אם היה רק קרא ד"פיגול יהיה" הביאור שהחיסרון שא"א לחשוב מחמת החיסרון בעבודה אולם אחר דאיכא נמי קרא דלא יחשב ילפי' מדין שניהם דינא דלא קרב המתיר כמצוותו. [ועוד י"ל בדוחק דבאמת לולי הגזה"כ כאן ענין הרצאת בשר הוא רק פסול בעצם העבודה לרצות ולא כשהוא במחשבה או חיסרון היתר בשר גרידא ומעתה ס"ל להתוס' דשמא חידשה תורה שרק כשעבודה המפלגת לא נעשית כהלכתה גם חיסרון פסול מחשבה או היתר בשר אינה נחשב לנעשה כהלכתו לפגל אולם כשהוא בעבודה אחרת עדיין הוא נחשב כדבר אחר וראוי שיחול בו הפיגול וע"ז איצטרך לקרא דלא יחשב. ונמצא לפי"ז דמש"כ החזו"א דזריקה שלא במקומה לא חשיב כקרב המתיר כמצוותו הוא רק אחר הצריכותא שאי"צ שבעבודה עצמה לא יהא היתר בשר].

אלא שצע"ט מה שתמהנו לעיל היאך ילפי' מהא דא"א לחשוב על זריקה שלא במקומה. ואולי י"ל ע"ד הנ"ל דמהא דאין נחשב כעבודה כראוי להחשב קרב המתיר כמצוותו ה"ה א"א לחשוב על עבודה זו (לביאור הגר"ח דענין מחשבה על זריקה הוא על העבודה שבה).

עוד שמעתי לחדש בזה דענין פיגול הוא להעמיד קרבן לדין אחר ונתחדש שהאופן שהקרבן מתפגל רק אם הוא בכשרותו וסברת הגמ' הוא דגם ענין המחשבה צריך להיות ע"ז האופן שמעמידו להרצאה כשרה שמתפגלת מחמת הדין אחר שמחיל בו, ומעתה סברא הוא דכמו דלא חשיב כעבודה כשרה שיהא חשיב קרב המתיר כמצוותו ה"ה בעי' לחשוב מחשבה של הרצאה כשרה המתפגל ע"י מחשבתו וכל שבמחשבתו בלא"ה אי"ז הרצאה כשרה אין כאן פיגול.

בדברי התוספתא שחשב ע"מ שיזרקוהו ערלים פיגול

ז. **בחי' הגרי"ז (הל' פסוה"מ) הביא דברי התוספתא שהחושב שיזרקוהו טמאים או ערלים למחר הוי פיגול וחייבים עליו כרת ותמה מהמבו' בסוגין דהחושב לעשות זריקה שלב"מ למחר אינו פיגול, וביאר החילוק בזה דבזריקה שלא במקומה כל עיקר תורת הזריקה אינה אלא לכפרה ומה"ט ממעטי' מקרא דבעי' שיחשוב על תורת זריקה שיש בכחה להתיר בשר משא"כ בזריקת ערלים הוי מחשבה על זריקה גמורה אלא שיש בה פסול וזה לא נתמעט מקרא.**

**והנה כבר העיר שם הגרי"ז במוסגר מדברי התוס' בסוגין שמבו' בביאור סוגין דכל שחשב עוד מחשבה הפוסלת באותה עבודה עצמה אי"ז זריקה שיכול לפגל בה וה"ה כה"ג א"א לחשוב עליה וכמבו' בסוגין שילפי' מינה גם למחשבה על עבודה שיש בה פסול שאינה פיגול. [ובאחיעזר הכריח שהבבלי ע"כ לא ס"ל כההיא דהתוספתא עיי"ש].**

**ובחזו"י כ' ליישב שי' התוס' מהתוספתא דכ"ד התוס' כשהחיסרון בעבודה עצמה אולם מחשבה שיזרקו ערלים למחר הו"ל כב' מחשבות נפרדות א. על עצם הזריקה שתהיה למחר ב. מי יעשה הזריקה וכה"ג שמחשבה זו לחודה אינה פוסלת אינה מגרעת במחשבה הזריקה למחר להוציאה מידי פיגול.**

בדין מחשבת הינוח אליבא דר"י בזשלב"מ

ביאור תמיהת הגמ' "אי הכי" איפסולי נמי ליפסלי

א. **בגמ' חישב ליתן את הניתנים למעלה למטה למטה למעלה לאלתר כשר חזר וחישב וכו' למחר פסול חזר וחישב וכו'. ותמהה הגמ' דאי שלא במקומו כבמקומו מ"ט לא יהא פיגול וביארה דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול [וה"ה מחשבה על זריקה דלא שריא בשר (ולעיל נתבאר השייכות ביניהם)], והא דמיפסיל משום מחשבת הינוח ואליבא דר' יהודה.**

**מבו' מדברי הגמ' דאי שלא במקומו לאו כבמקומו ניחא הברייתא (דהא תמהה הגמ' "אי הכי" איפסולי נמי לא איפסיל), ויעוי' בשיטמ"ק שתמה הא גם למ"ד לאו כמקומו דמי מ"ט פסול במחשבת זריקת חוץ למקומו למחר אי לאו מחשבת הינוח. וביאר דלמ"ד לאו כמקומו היה פשוט לגמ' לפסול משום מחשבת הינוח אולם למ"ד כבמקומו דמי ואעפי"כ איכא גזה"כ "ואם האכל יאכל וגו'" שאין בו מחשבת פיגול שמא משום הגזה"כ לא יהא נמי מחשבת הינוח, וע"כ הוצרכה הגמ' לחדש דגם לדידיה לא הפקיעתו התורה ממחשבת הינוח[[60]](#footnote-60).**

**אמנם בקר"א דקדק מהא דמשמע דלמ"ד לאו כמקומו הבינה הגמ' דגם לרבנן יהא פסול משום דעכ"פ חישב על זריקה חוץ לזמנו. ותמוה הא למ"ד לאו במקומו אין כאן זריקה, וצ"ל בכוונתו דכיוון דלא יאספנו ויש כאן מקצת זריקה ע"כ י"ל דאף שאי"ז זריקה גמורה לענין פיגול מ"מ יש כאן מקצת זריקה לענין פסול. אלא דחידוש הוא שאנו למדים מסברא שגם מחשבה על קצת זריקה פוסלת.**

ביאור תמיהת התוס' על רישא דברייתא

ב. **נתבאר ברישא דברייתא דאם חשב ליתן זריקה חוץ למקומו לאלתר כשר, ותמהו התוס' היאך באה הגמ' להכריח מסיפא דברייתא דשלא במקומו לאו כמקומו (ומה"ט שלב"מ למחר פסול ואינו פיגול) הא תיקשי רישא דברייתא מ"ט לאלתר כשר. ונחלקו האחרונים בכוונת התוס' האם כוונתם לתמוה דעצם המחשבה הוי כזריקה חוץ למקומה הפוסלת (ואף שהוא בעזרה מ"מ שלא במקומה הוי מחשבת פסול) או שתמיהתם דהו"ל מחשבת הינוח לר"י, ובטה"ק (ובקר"א לקמן דכ"ט) ביארו כוונת התוס' משום מחשבת זריקה חוץ למקומו אף לרבנן, אמנם בקר"א בסוגין ובעול"ש ובברכת הזבח ושאר אחרונים פשיטא להו דאין מחשבת זריקה חוץ למקומו בעזרה (וכמבו' להדיא ברש"י) ומה"ט ביארו דכוונת התוס' לתמוה דהו"ל מחשבת הינוח לר"י.**

**והנה בתוס' לקמן דכ"ט (ד"ה למקום) להדיא דנו מ"ט אין במחשבה לזרוק שלא למקומו פסול מחשבת חוץ למקומו וביארו עפ"י יסוד הר"ר יו"ט דמקום עזרה לא חשיב מקום משולש (עי"ש בדבריהם), ולהדיא מבו' בדבריהם שכ' בזה"ל ולהאי פירושא ניחא** הא דקשיא לן לעיל **וכו' ומבו' מדבריהם דקושיתם כאן מדין מחשבת חוץ למקומו אף לרבנן, וצ"ב מ"ט נטו מזה האחרונים הנ"ל.**

**ובאמת דכבר העיר הקר"א דודאי אין כוונת תוס' שמחשבת זריקה שלא במקומה בעזרה תחשב כמחשבת זריקה שלא במקומה מהמבו' דל"ו ע"א,** וכוונתו דמשנה ערוכה היא דאי"ז מחשבת חוץ למקומו ועלה לא שייך למימר שתי' התוס' דהו"מ למימר וליטעמיך וע"כ שאי"ז מחשבת חוץ למקומו או משום שהוא בעזרה או משום שאי"ז מקום משולש (ויתבאר להלן דכ"ט ע"א עי"ש), וע"כ כוונת התוס' להקשות דיהא מחשבת הינוח.

ובדעת האחרונים שפליגי וביארו התוס' כפשוטו יש לבאר דהוכרחו לאידך גיסא מ"ט היה פשיטא לגמ' בסוגין דלמחר פסול (קודם שביארה הגמ' דהוי מחשבת הינוח) וע"כ משום חוץ למקומה ומה"ט תמהו התוס' דא"כ מ"ט ברישא כשר. [ולא תקשי הא במתני' להלן מבו' דלמעלה ולמטה לא הוי חוץ ממקומו די"ל דמתני' כמ"ד חוץ למקומו כבמקומו].

**ובעול"ש בתורף דבריו ביאר דבתוס' בסוגין (ד"ה אמר) נקטו דכה"ג אין לדון בזה מחשבת חוץ למקומו, וכוונתו למה שהוכיחו התוס' לדון דבעי' מחשבה על מקום משולש ומבו' מדברי התוס' דאין הנידון כלל משום מחשבת חוץ למקומו אליבא דרבנן, ומה"ט הוא מקור שהתוס' כאן סוברים דאין לדון בזה מחשבת חוץ למקומו וכוונת התוס' לתמוה דהוי מחשבת הינוח. ויש להוכיח כן גם בדברי השיטמ"ק שאחר שחידש שסיפא דברייתא פסול משום מחשבת הינוח לר"י תמה א"כ מ"ט ברישא לאלתר כשר ומבו' דקושיתו משום מחשבת הינוח [ואף בתירוצו מבו' התמיה משום מחשבת הינוח עיש"ה בדבריו].**

הערה להביאור שתמיהת התוס' משום מחשבת הינוח

ג. **והנה אי נימא דקושית התוס' משום מחשבת חוץ למקומו א"ש[[61]](#footnote-61) אולם אם קושיתם משום מחשבת הינוח יש להעיר דיש לבאר דברי הברייתא כמ"ד יאספנו ומה"ט אין כאן מחשבת הינוח כלל. וי"ל דכיוון דלמחר פסול משום מחשבת הינוח (וכמו שנתבאר לעיל להשיטמ"ק) ע"כ הברייתא כר' יהודה דס"ל לקמן לא יאספנו וא"כ נפסל הדם בנתינה שלא במקומו ומה"ט דנו התוס' לדין זאת כמחשבת הינוח [ומ"מ להקר"א שפיר י"ל כמש"כ].**

**עוד יש להעיר מ"ט יש לדון זאת כמחשבת הינוח דהתינח בזריקה למחר חוץ למקומו כיוון שמחשבתו שזה יהיה הזריקה של הקרבן ע"כ מונח במחשבתו שכל הדם ינוח עד למחר כדי שתתקיים הזריקה למחר אולם במחשבת חוץ למקומו לאלתר אין כאן מחשבת הינוח. ובאמת דעיקר הדבר מבו' להדיא בגמ' דל"ו ע"א דמחשבת חוץ למקומו הו"ל כמחשבת הינוח וטעמא בעי מ"ט.**

**ובמקד"ד (סי' ל"ג סק"א ד"ה הנה) מבו' שהחיסרון כשחושב לזרוק** כל **דמו חוץ למקומו דאל"ה כיוון שיכול לקבל דם הנפש ולזרוק אין כאן מחשבת הינוח. עוי"ל בזה דכל שחשב לזרוק חוץ למקומו אנו מפרשים מחשבתו שרוצה שיהא** רק **זריקה זו ונמצא דחשב על שאר הדם שינוח ויפסל. אלא דיש להעיר ע"ז דהנה נתבאר בתוס' דכ"ו ע"ב דאם נתינה ע"ג הכבש אינה כמקומו ואין קלטיה ויאספנו אין כאן אפי' מחשבת הינוח דהא יכול אח"כ לזרוק הדם, ואי נימא שבכל מחשבה כוונתו שיהא** רק **לדבר זה ולא יעשו בו דברים אחרים א"כ גם כה"ג יש לדון זאת כמחשבת הינוח. ויש לחלק בזה דכשחושב על "זריקה" בזה שייך פירוש מחשבתו שתהא רק זריקה זו בקרבן ותו לא אולם כשחושב על כבש שהוא עצמו אינו זריקה וגם אחר זריקתו אפשר עדיין ליקח ולזרוק אין כאן מחשבה לפסול כלל ודו"ק.**

**עוד ביאר הר"י קופולוביץ [וכ"ה בשיעורי הגרא"י] עפ"י המבו' בגמ' מנחות די"ז דגם בלהניח מקצת דמו גזרי' אטו כל דמו ומה"ט הכא ס"ל להתוס' דגם אם חושב על מקצת דמו לזרוק חוץ למקומו שייך בזה מחשבת אטו כל דמו.**

תירוצי השיטמ"ק והתוס' בע"ב על קו' התוס'

ד. **בתוס' תירצו על תמיהתם דהו"מ למימר וליטעמיך. ויעוי' בשיטמ"ק שכ' לתרץ דהחי' משום שאי"ז מקום משולש והיינו עפ"י המבו' בריב"א דכ"ט שגם בעזרה עצמה אי"ז מקום המשולש וכל שחשב על זריקה כזאת אין לפוסלו אפי' מדין מחשבת הינוח וכמבו' בגמ' דל"ו ע"א. והתוס' שלא תירצו כן ס"ל כשי' רש"י דעזרה שפיר חשיב מקום משולש (ויבו' להלן דכ"ט ביאור המח' בזה).**

**ובתוס' בע"ב כ' דכל זריקה שלא במקומה וקלטיה מזבח א"א להחשיב זאת למחשבת הינוח (ועי"ש שביארו כך הגמ' להלן דל"ו שאין כוונת הגמ' לשלא במקומה כבמקומה אלא לקלטיה ומה"ט אין מחשבת הינוח), ולפי"ז א"ש ג"כ הברייתא.**

**אלא דיש לברר כוונתם מ"ט בקלטיה אי"ז מחשבת הינוח, וי"ל בזה בב' אנפי או דס"ל להתוס' דכל שדין הזריקה לעשות אם עלו לא ירדו כלפי הבשר אין כאן זריקה לפסול לגמרי [ועפ"י יסודם להלן (בד"ה יצא) דמחשבת הינוח היינו מחשבה לפסול לגמרי), או די"ל דגם לפי"מ שסוברים דסגי במה שמחשבה כמעשה לפסול בשר מ"מ הכא כלפי מה שמחשב אין כאן פסול גמור דהא כלפי הדם איכא קלטיה ומה"ט אין לדון זאת כמחשבת הינוח. ויעוי' בלשונם להלן שכ' דכיוון דמהניא הזריקה לענין אם עלו לא ירדו מהני נמי שלא לפסול במחשבה ומשמע שעיקר סברתם משום שמועיל גם כלפי הבשר שאם עלו לא ירדו ע"כ אין להחשיב זאת כמחשבת הינוח.**

**אלא דבעיקר סברתם העירו לתמוה דאם מחשבה על זריקה שדינה עלו לא ירדו אינה נחשבת למחשבת הינוח א"כ כל מחשבת הינוח נדון שלא שתפסול כיוון שגם אחר שנח אם יזרקנו יהא קלטיה. וביאר בטה"ק דבכל מחשבת הינוח אין חושב לזרוק כלל. אמנם אכתי צ"ע מהסוגיא בע"א שמבו' דכשחושב לזרוק למחר שלא במקומה הו"ל מחשבת הינוח והא כיוון שחושב לזרוק באופן שיהא קלטיה אין כאן הינוח. וצ"ל דכשחושב לזרוק למחר שלא במקומה כיוון שחשב גם את ה"למחר" חשיב כמחשבת הינוח משא"כ כשחושב רק על הזריקה שלא במקומה שיש בה קלטיה אין כאן מחשבת הינוח. ועדיין צ"ע דהנה הקשו התוס' על דבריהם מניתנים בחוץ שנתנם בפנים דנימא קלטיה ולפום סברא הנ"ל כל שחשב להכניסו לפנים ולזורקו כיוון שחשב ג"כ ענין מחשבה להכניסו לפנים שהיא מחשבה הפוסלת מצ"ע נימא ביה מחשבת הינוח. והעירו דשמא ר' יהודה לשיטתו שאין חיוב של ההבאה לחוד אא"כ יזרוק וא"כ לעולם חשיב כמחשבה על קלטיה [ויש לדון על עצם הסברא בזה דלפו"ר כשיהיה הקטרה יהיה חיוב על ההבאה מצ"ע, וצ"ע].**

בתמיהת התוס' על רישא דברייתא (בד"ה יצא)

ה. **עוד הקשו בתוס' (בד"ה יצא) אמאי לאלתר כשר והא לר"י יפסל מדין מחשבת הינוח (שענינו מחשבה כמעשה) במה שרוצה בזריקתו לפסול הבשר והאימורים. וביארו התוס' דמחשבת הינוח לר"י פוסלת דווקא כשרוצה לפסול לגמרי.**

**ובעיקר קושיתם העיר הקה"י דענין מחשבת הינוח היינו מחשבה לפסול (כהינוח שפוסל בלינה) אולם כשחושב לזרוק שלא במקומה אין כאן מחשבה "לפסול" אלא מחשבה על העדר זריקה [דהא גם בזריקה שלא במקומה אם היה שייך זריקה המתרת בשר לאכילה לחוד בלא כפרה היה יכול לזרוק שוב] וא"כ כל שעדיין יכול לזרוק כדין ולתקן ההעדר זריקה אין כאן מחשבה לפסול.**

**ולכאו' אין קושיתו מוכרחת כ"כ דשפיר י"ל דכל שמחמת המחשבה כמעשה אנו דנים כלפי הבשר שנעשית זריקה שלא במקומה שלא שייך אחריה זריקה א"כ הו"ל כבשר שא"א שיעשה כלפיו זריקה ומה"ט הוא נפסל.**

**והנה הגמ' דל"ו תמהה על ר"י דס"ל דמחשבת הינוח פוסלת דא"כ מ"ט ר"י לא פליג במתני' על הבשר באכילת טמאים והקרבת האימורים ע"י ערלים שיפסל וביארה הגמ' "זיבחא גופיא מי מיפסיל" ותמהו התוס' דא"כ מ"ט להניח אימוריו בחוץ פסול הא הנחת האימורים אחר הריצוי [ואין כאן מחשבה לפסול את הקרבן], ותי' דכל שחושב להניח האימורים ועי"ז לא יוכל לאכול הבשר מיפסלי האימורים והבשר וכה"ג חשיב כזבח פסול משא"כ באכילת טמאים או הקרבת ערלים רק הבשר או האימורים פסול.**

**וברעק"א (שם) העיר דמדבריהם מבואר דס"ל דלא כמסקנתם כאן אלא שייך דין פסול מחשבת הינוח רק לפסול הבשר והאימורים לחוד. אלא שתמה על דבריהם דמאי אכפ"ל דהבשר והאימורים מיפסלי הא עכ"פ בעלים יתכפרו, ואי נימא שפסול בשר ואימורים שפיר נחשבת ל"פסול" א"כ הו"ל לר"י לחלוק גם בחשב על זריקה שלא במקומה דמהני מחשבתו לפסול הבשר והאימורים.**

**והנה לשי' התוס' בסוגין צריך לבאר דינא דמתני' שם דלהניח אימורים פסול כמש"כ ברעק"א שם לבאר עפ"י המבו' בתוס' מנחות די"ח ע"א דמדינא גם להניח אימורים כשר אלא דגזרי' להניח אימורים אטו להניח דם [וכן כתב בשיטמ"ק שם], אמנם לשי' התוס' בדל"ו יקשה קו' התוס' כאן. וצ"ל בשיטתם כמש"כ בקה"י דמחשבת זריקה חוץ למקומו למ"ד כמקומו אי"ז מחשבה "לפסול" הבשר אלא העדר זריקה, ומעתה לא תקשי על דבריהם קו' הגרעק"א דהחילוק בין להניח אימורין שהוא מחשבת פסול לזריקה שלא במקומה שהיא העדר זריקה גרידא.**

**עוד היה מקום לתרץ דהנה יש להעיר על עיקר דברי הגרעק"א מ"ט נקט דכחושב על הנחת האימורים והבשר הו"ל פסול בשר ואימורים גרידא והא כיוון שנפסלו הבשר והאימורים כל הקרבן פסול דאם אין בשר אין דם. וצ"ל בשיטת הגרעק"א שענין הפסול בהנחת אימורים נעשה כפי מחשבתו והפסול חל אחר הזריקה ומה"ט א"א להחשיבו כאין בשר אין דם.**

**ובאמת בטה"ק ובעול"ש ביארו שם דברי התוס' דכוונתם דמכח שנפסלים האימורים והבשר אין דם וע"כ כל הקרבן פסול, ולכאו' לדבריהם יש מקום לתרץ קו' הגרעק"א דבלהניח אימורים שיש פסול באימורים ובבשר שעי"ז כל הקרבן פסול ע"כ חשיב כמחשבת הינוח משא"כ בחוץ למקומו שהמחשבה היא כחיסרון זריקה גרידא ואין בזה חיסרון של אם אין בשר אין דם ע"כ אי"ז מחשבת הינוח הפוסלת.**

**אמנם דבריהם תמוהים דהנה מתבאר מדברי התוס' שם דאעפ"י שחשב רק על האימורים מ"מ חשיב כמחשבת הינוח גם על הבשר משום שנפסל כתוצאה מאי זריקת האימורים, ומעתה יש להעיר ע"ד התוס' מ"ט זריקה שלא במקומה דנים זאת כפסול רק על הבשר והאימורים הא כיוון שאין להם זריקה יפסלו בלינה ונמצא שמחשבתו לפסול הבשר והאימורים ואם אין בשר אין דם, ואולי הוא מקור כהבנת הגרעק"א דכל שמחשבתו לעשות זריקה שלא במקומה ויתכפר הו"ל פסול רק בבשר והאימורים והלינה הוא אחר הכפרה ומה"ט תמה שגם בנידון דידן יש להחשיב זאת כפסול בבשר והאימורים אחר הזריקה.**

**אלא שלפי"ז גם אין מקום למה שתירצנו עפ"י דברי הקה"י דלהנתבאר בתוס' שם דכשחושב על האימורים חשיב הינוח גם כלפי הבשר א"כ כשחושב לעשות זריקה שלא במקומה עכ"פ יש כאן מחשבת הינוח על האימורים והבשר שיפסלו בלינה ונמצא שאי"ז רק מחשבה על העדר זריקה אלא מחשבה על פסול הבשר והאימורים והדרא קושית הגרעק"א לדוכתא.**

**[ובעיקר מה שתמהנו ע"ד האחרונים הנ"ל מזריקה שלא במקומה העירו לתרץ דבאמת אזלי' במחשבתו רק על מה שחישב ולא על התוצאות אלא שחיסרון אימורים עצמו פוסל כשאין בשר וע"כ כה"ג יש להחשיב זאת לקרבן בלא אימורים שפסול ואין בשר שמכשירו ומה"ט יש לדון זאת כמחשבה הפוסלת הקרבן ועדיין הסברא צע"ט וצ"ע].**

**בדין קלטיה**

**[לא יאספנו ולא יקנחנו]**

**שי' החזו"א שדין קלטיה מדין עלו לא ירדו**

**א.** בגמ' סבר לה כמ"ד לא יאספנו דא"ר יצחק בר יוסף א"ר יוחנן הכל מודים וכו' מבו' דאיכא תנאי דס"ל לאו כמקומו דמי ואעפי"כ אם זרק הדם מועיל זריקתו לפסול הדם שזרק שלא יוכל לקיים בו שוב זריקה. עוד מבו' בהמשך הסוגיא להוכיח משי' ר' יהודה האי דינא שלא יאספנו דלדידיה נשפך הדם האימורים שעלו ירדו ואעפי"כ הניתנים למעלה שנתנם למטה עלו לא ירדו ומבו' דאף שזשלב"מ לאו כמקומה מ"מ אי"ז כנשפך אלא קצת זריקה שמועלת גם כלפי האימורים שיהא בהם עכ"פ דינא דאם עלו לא ירדו.

ויש לברר טעם הכשר הזריקה למ"ד לאו כמקומו דמי שיהא בו קצת שם זריקה שלא יאספנו ושמועיל כלפי האימורים שיהא בהם דין עלו לא ירדו. ויעוי' בחזו"א (י"ט, ג') כ' ותו"ד: דס"ל לר"י לא יאספנו ור"ל דחשיבא זריקה מדין אם עלו לא ירדו דאי לא חשיבא זריקה הו"ל כנשפך הדם דסבר ר"י אם עלו ירדו והוא כר"ג ודלא כר"י דבדם לא אמרי' אם עלו לא ירדו עכת"ד. וצ"ב השייכות בין זריקה שלא במקומה לאם עלו לא ירדו הא דין לא ירדו היינו דהמזבח מקדש ומכשיר פסולם להקטיר או לזרוק אותם כדינם אעפ"י שהיו פסולים אולם מהכ"ת ששלא במקומה יועיל להחשיב זאת לזריקה. [וראיה לדבר שיש חילוק ביניהם דהא דין אם עלו לא ירדו לכאו' אפי' בעלו מעצמם אולם דין זריקה שלא במקומה ודאי הוא דווקא באופן שעושה זריקה[[62]](#footnote-62)].

וצ"ל בביאור דברי החזו"א דבאמת זריקה שלא במקומה במזבח חשיבה קצת זריקה מצד עצמה אלא שמשום שאי"ז מקומה הו"ל כזריקה פסולה, ומעתה ביאור הדברים דהנה ענין המזבח מקדש פסולים מבו' ברש"י ר"פ המזבח מקדש שע"י שהם במזבח נעשו כלחמו של מזבח והיינו דמבו' מהא שהמזבח מקבלם במקצת להיות לחמו ומה"ט מקדשם להכשיר פסולים, ומעתה ס"ל למ"ד לא יאספנו דהתקבלות זו היא גם טעם דכשיעשו בו זריקה יהא בו מקצת הכשר זריקה לפוסלו מזריקה אחרת וכן להתיר את האימורים לענין אם עלו לא ירדו [ומדברי החזו"א שם מבו' דמחמת שהוא מדינא דעלו לא ירדו ע"כ מהני לאימורים שיהיו בדרגת אם עלו לא ירדו ודו"ק].

ובאמת דעיקר הדבר דדין המזבח מקדש אינו דווקא בקידוש פסולים אלא גם בזריקה פסולה מבו' בתוס' דפ"ז ע"ב לענין זריקה פסולה דאפי' לר"י שאין עלו לא ירדו בדמים מ"מ בזריקת טמא אעפ"י שהיא פסולה מהני מדין עלו לא ירדו ומבו' לפי"ז בדין מזבח מקדש פסולים אינו רק דין שהמזבח מכשיר פסולים אלא גורם שנדון זאת לזריקה מדין עלו לא ירדו וה"ה בסוגין יש לדון זריקה זו כמקצת זריקה לענין לא יאספנו ולענין להכשיר האימורים שאם עלו לא ירדו.

ויש לדקדק כן גם בדברי רש"י (בד"ה מ"ט) שכ' "לאו משום דקלטיה מזבח **לקדושי**" וצ"ב היכן מצינו שענין זריקה היא קידוש דם, ולהנ"ל א"ש דכוונת רש"י דקבלת המזבח לקדשו ולהכשירו היא גופא הטעם שנדון זאת גם כקצת זריקה אעפ"י שהוא שלא במקומו. עוד יש לדקדק כן מדברי התוס' לעיל (כ"ו ע"ב) שדנו אם כבש במזבח לגבי זריקה שלא במקומה ובתורף דבריהם כ' וז"ל: הא לקמן אמרי' דלא יאספנו היכא דקלטיה מזבח וא"כ מה"ט לא יאספנו מע"ג כבש דכבש מקדש פסולים במזבח עכ"ל מבו' להדיא מדבריהם דדינא דלא יאספנו מישך שייכא לדין קידוש מזבח פסולים והיינו כהנ"ל[[63]](#footnote-63).

אלא דיש להעיר על ביאור זה דא"כ מה החילוקים בגמ' "הכל מודים וכו'" הא ודאי בכל המזבח אמרי' שאם עלו לא ירדו, וביאור הדברים דודאי אין דין עלו לא ירדו מחייב דינא דלא יאספנו להיות קצת זריקה והמ"ד שחילק בין למטה ולמעלה לפנים וחוץ ס"ל דבעי' שיהא שיכות דמים למזבח כדי שיחשב קצת זריקה וכל שהוא מופקע ממזבח זה לא שייך להחשיבו כקצת זריקה לענין לא יאספנו.

עוד כ' החזו"א לבאר דינא דסוגין אף אם ס"ל לר' יהודה כר' יהושע שבדם אם עלו ירדו עפ"י המבו' להלן בתוס' דפ"ז ע"ב וז"ל: דאפי' מאן דאית ליה גבי דם אם עלו ירדו מודה בדם הנזרק דקלטיה מזבח וכו' עכ"ל, ולפי"ז יש לבאר דבסוגין כשעשו בו זריקה מהני גם לר"י מדין עלו לא ירדו להחשב זריקה אף שהוא שלא במקומה לענין שלא יאספנו ולענין היתר האימורים שיהא דינם שאם עלו לא ירדו. ובאמת דהוא מוכרח בשי' הר"מ, דהנה הר"מ פסק כר"י שנשפך דמה תרד ואעפי"כ פסק שבלן דמה לר"י לא תרד ולפו"ר הר"מ פסק כר' יהושע ולדידיה אין עלו לא ירדו בדם וא"כ הו"ל כנשפך דמה. וע"כ צ"ל דגם לר"י אם עלה בזריקה לא תרד וכמבו' בתוס' דפ"ז ע"ב.

**בשי' הקר"א שדין קלטיה הוא דין בפנ"ע להחשיבו לקצת זריקה**

**ב.** והנה בעיקר הנתבאר שדין זריקה שלא במקומה יש קלטיה מדין עלו לא ירדו יש להביא מדברי הקר"א דלא ס"ל כן דהנה בתוס' דפ"ד ע"ב מבו' דדין שלא במקומה שמועיל לענין עלו לא ירדו הוא משום שיש לו הכשר במקום אחר ובקר"א במעילה תמה על דבריהם דתיפו"ל משום קלטיה מזבח דמחמת כן לא יאספנו ודין האימורים דאם עלו לא ירדו. והנה אי נימא דדין קלטיה מזבח ענינו מדין עלו לא ירדו אין מקום לקושיתו דודאי בעי' שיהא לו הכשר במקום אחר כדי שנדון על ידו דין עלו לא ירדו להאימורים, וע"כ דס"ל שענין זריקה שלא במקומה לא שייכת לדין עלו לא ירדו משום שאי"ז זריקה פסולה אלא שהוא חי' בעצם הזריקה ואעפי"כ נתחדש שהוא קצת זריקה לענין לא יאספנו ולענין שיעלו האימורים בדיעבד וא"כ אי"צ שיהא לה הכשר במקום אחר.

אלא דבעיקר קו' הקר"א יש להעיר דגם אם נימא שדין קלטיה אינו מדין עלו לא ירדו מ"מ י"ל דכיוון שהיא זריקה פסולה אינה יכולה להועיל להאימורים להיות עלו לא ירדו אא"כ יש לו הכשר במקום אחר. וראיה לזה דהנה מבו' בגמ' דכ"ז ע"א הכל מודים בניתנים וכו' שלא כמצוותן לא יאספנו וכו' [ופירש"י כגון במחשבה או בשמאל ועבודה בשמאל תרד כמבו' בתוס' דס"ח ע"ב], ומבו' דגם פסולים שדינם שאם עלו ירדו מ"מ דינם שלא יאספנו וביאור הדברים דאעפ"י שיש בהם קלטיה מזבח מ"מ אין מועילים להאימורים להיות עלו לא ירדו כיוון דאין להם הכשר במקום אחר. [ויסה"ד שיש קלטיה אעפ"י שאי"ז מועיל לאימורים מבו' בתוס' מנחות ד"ו ע"ב שכ' דגם פסולים דר"י שאם עלו ירדו מ"מ דינם שלא יקנחנו והיינו שיש בהם קצת זריקה אבל אין מועיל זריקתם לאימורים עיי"ש].

ובאמת הקר"א נתקשה בדברי הגמ' דניתנים שלא כמצוותן לא יאספנו דמבו' מהא שיש בזה דין קלטיה א"כ מ"ט דווקא בטמא שזרק שיש לו הכשר במקום אחר איכא דינא דאם עלו האימורים לא ירדו הא בכל הפסולים כיוון שיש קלטיה צריך שיהא הדין שאם עלו לא ירדו, וביאור תמיהתו לשיטתו שדין קלטיה הוא קצת זריקה הגורמת שיהא דין לגבי האימורים שאם עלו לא ירדו אפי' אין לו הכשר במקום אחר, אולם להנתבאר אין הכרח להשוותם וכמבו' בתוס' במנחות ד"ו ע"ב.

אלא דיש להעיר מהא גם ע"ד החזו"א שנקט שדין קלטיה מדין עלו לא ירדו דא"כ היאך בפסולים שדינם שאם עלו ירדו דינם שלא יאספנו ולהנתבאר מדברי התוס' במנחות שזריקה עצמו לא יקנחנו א"ש. אמנם החזו"א ס"ל שדין התוס' שם הוא לההו"א אולם אליבא דאמת ליכא להאי דינא ושוב צ"ע כנ"ל[[64]](#footnote-64). ובאמת יעוי' בחזו"א (ליקוטים סי' א' סוס"ק ו') שביאר דינא דלא יאספנו לא משום קלטיה אלא משום שהפסולים פוסלים העבודה כקבלה והולכה דזר שפוסל עי"ש.

**להנ"ל בדין קלטיה בכבש היאך יהא דין האימורים**

**ג.** והנה יש נפקותא עצומה בכל הנ"ל היאך הדין לגבי זריקה שלא במקומה בכבש דלהנתבאר בתוס' שייך בזה דינא דלא יאספנו ומעתה יש לדון אם יהא בזה דינא דקלטיה מזבח לגבי האימורים דאם עלו לא ירדו דלהבנת הקר"א שדין קלטיה הוא גופא טעם שיהא דין האימורים שאם עלו לא ירדו אפי' שאין הכשר להזריקה במקום אחר גם בכבש נימא כן אולם להנתבאר בתוס' דפ"ד ע"ב דבעי' שיהא לו הכשר במקום אחר כדי שיהא דין האימורים שאם עלו לא ירדו א"כ בזריקה בכבש לא נימא האי דינא[[65]](#footnote-65).

ושמעתי להעיר דהנה התוס' בדכ"ז ע"ב ביאר סוגית הגמ' דל"ו אליבא דר"י דכוונת הגמ' זריקה שלא במקומה היינו שיש קלטיה והטעם דחשיב מחשבת הינוח דכיוון שמועיל לענין שאם עלו לא ירדו מהני נמי לענין שיפסול במחשבה. ולפי"ז גם ביאור דינא דמתני' "נתנו ע"ג הכבש" היינו שמועלת הזריקה לענין היתר האימורים להיות עלו לא ירדו, והוא שלא כדברי התוס' דפ"ד ע"ב שהצריכו שיהא לו הכשר במקום אחר.

וצ"ל בדוחק דהנה צידדו התוס' דע"ג הכבש היינו שלא במקומה ויאספנו, ומעתה י"ל דלשי' התוס' דכ"ז ע"ב צ"ל שהוא פלוגתת הסוגיות ואף שהוכיחו התוס' בדכ"ו ע"ב שהסוגיא בדכ"ז ע"א ס"ל דזריקה שלא במקומה ע"ג הכבש לא יאספנו מ"מ הסוגיא שם נתבאר שהטעם בניתנים ע"ג הכבש דלא שייך בזה מחשבת הינוח משום שאי"ז זריקה כלל ויאספנו ומהא לא תמהה הגמ' דהו"ל מחשבת הנוח.

[אלא דעל גוף דברי התוס' שצידדו שע"ג הכבש יאספנו יש לתמוה דהא לר' יוחנן ביאור דברי המשנה פסול היינו שלא יאספנו ולפי"ז מוכרח מדינא דמתני' שגם ע"ג הכבש למ"ד לאו במקומה לא יאספנו. והעירוני לבאר בזה דאין הכרח ממתני' דהא העמידה הגמ' דאיירי בדליכא דם הנפש אלא שתמהה הגמ' דלא הו"ל למיתני "פסול" אם יש תקנה שיאספנו, ומעתה אם חלק מדיני במשנה אין שייך בהם תקנה של יאספנו שפיר שייך למנקט אכולהו פסול].

ובאמת דעדיין יקשה להחזו"א דס"ל שאין קלטיה בלא דין עלו לא ירדו הא מצינו כן בכבש. ושמעתי מהר"ב בראך לבאר בזה דענין הכשר במק"א אי"צ בכ"מ ומקום במזבח אלא עצם מה שזריקה שלא במקומה יש לה הכשר במקום אחר סגי שיהא לזה דין זריקה וכיוון שכבש במזבח אף אם לא זורקים להדיא במקום זה חשיב יש לו הכשר במקום אחר.

**דין זריקה שלא במקומה בבין הבדים (לענין קלטיה)**

**ד.** הנתבאר דיש מקום לדון בסוגית הגמ' שדין לא יאספנו אינו מחייב היתר אימורים שיהא דינם שאם עלו לא ירדו אלא שסוגית הגמ' להוכיח מר"י שאם מועיל להאימורים ע"כ שקלטיה. והנה יש לדון היאך הדין בזריקה על פרוכת ובין הבדים ובתוס' דל"ו כ' נסתפק האם יש בזה דין שיאספנו, ולכאו' ספיקם בדין קלטיה בסוגין הגורם שלא יאספנו האם הוא דווקא משום קלטיה "מזבח" והתם אין שייך דין זה וע"כ יאספנו או שכ"מ ששייך בו זריקה יש להחשיב זאת לקצת זריקה שמה"ט לא יאספנו, [ויש להעיר דלפ"ז ע"כ אי"ז מדין קידוש מזבח כפסולים ודו"ק].

והנה יש לדון לענין האימורים האם יהא בהם הדין שאם עלו לא ירדו (אחר שנזרק הדם בין הבדים) ובמקד"ד דן שיהא אם עלו לא ירדו. ולכאו' דבריו א"ש רק להצד שמהני הזריקה שלא יאספנו דמה"ט יש כאן קצת זריקה אולם אם יאספנו ע"כ דאין כאן זריקה כלל והאיך נדון עלו לא ירדו באימורים. והר"י קופולוביץ דן לחדש בזה דשמא י"ל שבבין הבדים גם אם יאספנו הו"ל זריקה המועלת לאימורים שאם עלה לא ירד ודווקא בסוגין ה"קלטיה מזבח" גורם שנתקבל הדם וא"א לזורקו שוב, וא"כ בבין הבדים שאין קלטיה יהא יוכל לחזור ולזרוק אף שכבר נעשה קצת זריקה המועלת לאימורים. אלא דלפי"ז תקשי מה הראיה מבו' שקלטיה מזבח שמא מהני הזריקה לאימורים ומ"מ יאספנו, וביאר בזה דבמזבח שצריך הדם להתקבל אם לא היה קלטיה לא היה מועיל לאימורים וע"כ הוכיחה הגמ' מבו' דס"ל קלטיה.

**שי' הגר"ח שגם בפסולים דר"י יש עלה לא ירד לגבי הדם**

**ה.** והנה נתבאר לעיל לבאר דין לא יאספנו בשלא כמצוותן בב' אנפי א. מדין קלטיה ואעפ"י שבפסולים עלו ירדו היינו שאין המזבח ואעפ"י שאין המזבח מקדשם להקרב מ"מ כשנעשה בהם זריקה יש בהם קלטיה שלא יאספנו [ויסה"ד מבו' בתוס' מנחות ד"ו ע"ב] אלא שקלטיה זה אין מועיל אלא שלא יאספנו ולא לענין האימורים משום שאין לו הכשר במקום אחר. ב. כסברת החזו"א שודאי אין בזה קלטיה (דכ"ד לא יאספנו הוא מדין עלו לא ירדו ואי"ז שייך בדברים שעלו ירדו) אלא הוא מדין שהעבודה פוסלת בהם.

ומדברי הגר"ח מתבאר דרך שלישית בזה, דהנה מבו' בר"מ שזריקת פסולים אף שדינה שיחזור הכשר ויקבל מ"מ הדם שבכוס עצמו אין יכול לזרוק וביאר הגר"ח הטעם שאף שהזריקה אין עושה דיחוי בקרבן מ"מ עושה שיריים, וביאר הגר"ח שם הטעם שמועיל הזריקה משום עלו לא ירדו לגבי הדם [וע"ש שנקט שהר"מ פסק כרבן גמליאל שיש עלו לא ירדו בדמים, אמנם הנו"כ על הר"מ הכריחו בשי' הר"מ שפסק כר"י ואכמ"ל]. הנתבאר לפי"ז מדברי הגר"ח חידוש גדול שדם שעולה על המזבח אפי' בפסולים שאם עלו ירדו היינו שאין מועיל העלאתם להכשירם לקיים דין הקרבן אולם הדם עצמו יזרק, ומה"ט הכוס שזרקו ממנו נעשה שיריים. [ויש להעיר מ"ט הכריח הגר"ח בשי' הר"מ חידוש גדול כ"כ שיש בדם אם עלו לא ירדו ולא ביאר דברי הר"מ עפ"י המבו' בתוס' דעכ"פ לא יקנחנו וע"כ יש בזה מקצת זריקה. ואולי משום שלא נזכר בר"מ האי חידושא שלא יקנחנו הוצרך לחדש שכוונת הר"מ מעיקר דינא דעלו לא ירדו, וצ"ע]. וע"ע במה שנתבאר בדברי הגר"ח והחזו"א בענין זה להלן דל"ד ע"ב בסוגיית פסול מהו שיעשה שיריים.

דף כז ע"ב

**מזבח הפנימי מקדש פסולים**

**בדמיון הגמ' קידוש פסולים לנכנסים בפנים**

**א.** בגמ' א"ר אלעזר מזבח הפנימי מקדש פסולים, מאי קמ"ל תנינא הניתנים בפנים וכו' יש להעיר דהתם איכא קלטיה ומנ"ל דמקדש פסולים לכתחילה להקרב, וכמו שמצינו אליבא דר' יהושע לגבי דמים דאעפ"י שס"ל שאין עלו לא ירדו לגבי דמים מ"מ בזריקה אמרי' קלטיה (וכמבו' בתוס' דפ"ז ע"ב). והעירוני לבאר דכל שהחיסרון משום הדם שאין בו דין קידוש ע"כ שייך בו חלוק הנ"ל אולם אם היה החיסרון בפנימי שאין מקדש פסולים לא היה בו גם דין קלטיה.

והנה להנתבאר לעיל שדין קלטיה הוא מדין עלו לא ירדו יש להביא ראיה מעיקר דין התקבלותו של הדם במזבח הפנימי דאעפ"י שזריקה פסולה היא דהוא שלא במקומה מ"מ מהני בו הזריקה, ויש להעיר מ"ט הוצרך רש"י לבאר משום שדם נפסל בכניסתו [שהוא רק בחטאת (ודרך כניסה) ולא בשאר קרבנות]. וראיתי בשיעורי הגרמ"ד שביאר שרש"י דקדק לשון הגמ' מקדש "פסולים" ויש להוסיף בזה דשמא יש בזה תוספת חידוש דאעפ"י שהוא פסול הוא מקבלו וע"כ בעי' להוכיח דאפי' בפסולים יש קלטיה וע"כ דיש בו דין אם עלה לא ירד להכשיר פסולים לזריקה.

והנה הקשתה הגמ' מיתיבי קטורת זרה וכו' חיצון אין פנימי לא וכו' מבו' מדקדוק הגמ' דפנימי לא היינו אפי' בראוי, וצע"ט הא לפי"ז אי"ז קושיה על ר"א אלא קושיה על הניתנים בחוץ שנתנן בפנים, ועי' עול"ש שעמד בזה ועי"ש מה שביאר בזה.

**בביאור השיטמ"ק שמקדשו להקרב**

**ב.** בגמ' האי ריצפה והאי כלי שרת וכ' התוס' דאעפ"י שכלי שרת אין מקדש להקרב מ"מ מזבח מקדש ופירש השיטמ"ק כיוון שאית ביה תרתי. ביאור הדברים דכשהוא במקום הקרבה הוא מקדשו להקרבה (ועדיפותו של מזבח הפנימי שהוא "מקדש" ולא כחיצון שאינו כלי שרת וכל קידושו רק מחמת מה שראוי לו).

והנה ריהטת הסוגיא שמקדשו להקרב בפנימי וכן מבואר לפו"ר כפירש"י שמקדשו לענין "שלא ירד". אלא שתמה השיטמ"ק הא כשרים אסורים בהקטרה בחיצון והיאך פסולים עדיפי, וביאר (באופן הראשון) וז"ל דה"מ לכתחילה אבל דיעבד יקדש. ולפו"ר כוונתו שגם בכשרים מהני הקידוש מזבח בדיעבד שיוקטר. [ויבו' לפי"ז מדבריו לפו"ר שגם בכשרים שייך קידוש מזבח, ויבו' להלן].

ובחזו"א ביאר דבריו דהאיסור בתורה "לא תעלו" וכל שהעלה ונתקדש יש לו דין להקרב. אלא שתמה שם מהו איסור התורה דהא העלה והוריד לא עבר, וא"כ אם כשמעלה ציותה תורה להקטירו היאך יעבור עליו. וע"כ ביאר דאסרה תורה אם מיד מקטירו בלא שמניחו ע"ג המזבח להתקדש.

עוד כ' החזו"א דכל דין קידוש מזבח דווקא בפסולים ולא בכשרים ואם יעלם ילקה [והוסיף שם דמ"מ אי"ז מתרץ דעלה אסרה תורה העלאה דהא להדיא אסרה תורה גם בקטורת זרה שהיא פסולה ובה וקשה עדיין דמ"מ נתקדש בהעלאה וצ"ל כתי' הנ"ל]. ותמוהים דבריו הא להדיא מבו' בשיטמ"ק שגם בכשרים בדיעבד אם עלה יוקטר.

וצ"ל דס"ל להחזו"א דתמיהת השיטמ"ק שמאיסור הקטרה יהא מוכרח דלא חידשה התורה בזה אם עלה לא ירד וביאר השיטמ"ק דה"מ לכתחילה אבל בדיעבד אם עלה יוקטר (היינו דלא אסרה תורה ההקטרה) וא"כ היינו דווקא באופן שיש קידוש מזבח והוא שייך דוקא בפסולים ולא בכשרים שדינם לכתחילה להורידם ולהקטירם בחיצון.

והנה בר"מ (פ"ג מפסה"מ הי"ח) כ' אבל מזבח הפנימי שעלה לו קומץ מנחה בין כשר ובין פסול לא ירד. וביאור הדברים דהר"מ לשיטתו שדין עלו לא ירדו שייך גם בכשרים (ומה"ט עולה שעלתה חיה ושחטה מפשיטה בראש המזבח ואסור להורידה) וא"כ ה"ה בסוגין בכשרים דינו הוא שיוקטרו במזבח ולא יורידם (דהוי כדיעבד) אולם לרש"י שבכשרים אין דין שעלו לא ירדו א"כ הו"ל כלכתחילה שיורדים ויקטירם ע"ג החיצון.

**בביאור השיטמ"ק שמקדשו להקרב בחיצון**

**ג.** עוד ביאר השיטמ"ק דמקדשו להקרבה בחוץ. ומש"כ שמקדשו לענין אם עלו לא ירדו היינו משום שאם ירד לא יעלה וע"כ כל קידושו הועיל רק לענין שאם עלה לא ירד. ובחזו"א תמה דלפי"ז עיקר חידושא דר"א שמקדשו קידוש שני שאם יעלה על מזבח החיצון לא ירד ואין כאן "קידוש פסולים". [דהתינח לפי' קמא דמקדשו להקרב אעפ"י שאין ראוי א"ש מה ש"מקדש פסולים" אולם להאי פירושא שעושה בו רק הקידוש שני ומקריבו במזבח החיצון א"כ דין הקרבתו הוא מכח העלאתו במזבח החיצון[[66]](#footnote-66)]. וביאר בחזו"א דאיירי שנתן הכהן את הקומץ על הריצפה וא"כ נפסל מלהתקדש ואעפי"כ מזבח מקדשו "דחיסרון קידוש מיתקין ע"י מזבח הפנימי והוא קידוש להפסל וכאילו פסולו בקודש".

ויש לתמוה היאך מועיל הקידוש והא אין לו הכשר במקום אחר. והיה מקום לדון דמה שמצינו בעוף שכשר בלא קידוש שני חשיב יש לו הכשר במקום אחר אמנם החזו"א גופיה (יט, ג) דן בזה וכ' דמשום שצואר ככלי שרת לא חשיב כיש לו הכשר במקום אחר וע"כ נקט שם בפשיטות דאם נשפך ואח"כ שמו בכלי אם עלו ירדו (לר"י דנשפך דמה ירדו) ועי"ש שכ' שהוא מבו' בגמ' דקי"א [ותמה על הליקו"ה שכ' להוכיח מסוגין שמתקדש עי"ש בחילוקו], וא"כ שוב צ"ע מ"ט הכא מתקדש. והביאור דס"ל להחזו"א דכל פסול נשפך היינו שנפסל מלהתקדש בכלי אולם לגבי מזבח נתחדש שמקדש פסולים יותר מכלי שרת ומה"ט מתקדש אעפ"י שיש בו פסול נשפך לענין שאם עלו לא ירדו.

ובהמשך דבריו כ' החזו"א אופן יותר פשוט שנטמא וכדו' קודם קידוש דבעלמא אין הכלי מקדשו ומזבח הפנימי מקדשו. עוד הוסיף בחזו"א "דאפי' נתנו על המזבח לא חשיב קידוש גמור דחשיב כנתפזר הקומץ על הריצפה ואספו שאין המזבח עיקר כ"ש אלא שהמזבח מקדשו ואין כאן חיסרון קידוש לענין שאם יעלה על המזבח החיצון לא ירד אבל לכתחילה אין מעלהו וכו' עכ"ד מבו' מדברי החזו"א דאעפ"י שמזבח הפנימי קצת מקדשו לענין שאם עלו לא ירדו מ"מ כיוון שאי"ז מקומו יש בו פסול נשפך להיות בו הקטרה לכתחילה במזבח החיצון וע"כ מועיל רק מדין עלו לא ירדו. (פי' דאפי' ישימוהו בכלי שני לא יועיל אחר שכבר יש בו פסול נשפך ע"כ בעי' לדין עלו לא ירדו).

ויש להעיר טובא דבמנחות דפ"ז ע"ב דנה הגמ' בנתן קומץ ע"ג שולחן האם מקדשו כיוון שאין ראוי לו והסיקה הגמ' דמקדשו להפסל, ויש שם ב' ביאורים ברש"י ולהביאור הא' מקדשו להפסל ביוצא ואם יקדשו אח"כ בקידוש שני יקריבו ומבו' להדיא מרש"י שכה"ג אין פסול נשפך [ואף ביאור הב' שמקדשו להפסל מלהקריבו משמע שאי"ז מדין נשפך (וכבר עמד ע"ז הקר"א שם)]. והביאור משום שמה שהוא בכלי שרת אף שאין ראוי לקידוש גמור מ"מ כיוון שהו"ל קצת קידוש מה"ט לא שייך שיהא פסול נשפך ולפי"ז ה"ה במזבח הפנימי, וצ"ע דברי חזו"א. ויעוי' בחזו"א מנחות (כד, א) שהביא דברי רש"י ודקדק כך גם מדברי הר"מ אלא שתמה מ"ט אין בזה פסול נשפך [ואולי מה שנקט כאן מסברא דיש בו פסול נשפך הוא משום סברתו שם לולי דברי רש"י, ועי"ש שנקט לדחוק שי' הר"מ דיש בו פסול נשפך].

והנה בחזו"א (שם) דן האם להנתבאר שמתקדש על השולחן להפסל היינו גם לענין שאם עלו לא ירדו או שדינו כקמצים שלא קדשו בכלי שירדו. ויש להעיר ע"ד דלהשיטמ"ק בפי' הב' בסוגין מבו' שהיא דווקא במזבח אולם בסתם כלי שרת שאין ראוי לא היה דינו שיתקדש לענין עלו לא ירדו.

**בשי' התוס' בביאור סוגין**

**ד.** והנה בתוס' כ' ע"ד הגמ' האי ריצפה וכו' וז"ל: ועדיף מכלי שרת דלא מקדשי פסולים להקרב ומזבח מקדש, עכ"ל. ובחזו"א ביאר דבריהם דמקדש להקרב לכתחילה, ולפי"ז מבואר מדבריהם כפי' א' שבשיטמ"ק שמתקדשים להקרב במזבח הפנימי.

עוד כ' החזו"א לבאר דברי התוס' ע"ד פי' הב' שבשיטמ"ק אלא דס"ל להתוס' שאף מעלה לכתחילה על החיצון ואף שהקומץ פסול ודינו שאם עלו לא ירדו ואם ירדו יעלו מ"מ נתחדש שמזבח הפנימי מקדש פסולים שאפי' ירדו יעלו.

**שיעור הזריקה וההקטרה במחשבת פיגול**

**יסוד הגר"ח דמחשבה על זריקה היינו על עבודת הזריקה**

**א.** מתני' השוחט את הזבח לזרוק דמו בחוץ או מקצת דמו בחוץ ענין מחשבת פיגול על אכילת אדם ואכילת מזבח מבו' בגמ' די"ג ע"ב ונתבאר שם דילפי' מהא ששייך פיגול כשחשב על שפיכת שיריים שנחשבת כאכילת מזבח. ולענין מחשבה על זריקה מבו' ברש"י (דכ"ז ע"א ושאר דוכתי) שהוא ג"כ מדין מחשבה על אכילת מזבח וכ"ה להדיא בתו"כ שמקרא ד"ואם האכל יאכל" דילפי' מיניה אכילת מזבח ילפי' דמחשבה על זריקה פוסלת.

אמנם מטו משמיה דהגר"ח שהכריח שענין מחשבה על זריקה היינו מחשבה על עבודת הזריקה [ויעוי' לעיל בסוגית זריקה דלא שריא בשר במה שנתבאר הכרחו בדברי רש"י שם], עוד הוכיח הגרי"ז כדבריו מסוגית הגמ' די"ג ע"א שהביאה מעלת זריקה מקבלה דבזריקה עשה בה מחשבה כמעשה, ואם הפיגול בזריקה משום האכילת מזבח אי"ז מעלה בעבודת הזריקה, אלא שצ"ע מדברי רש"י והתוס' הנ"ל.

ויעוי' בקה"י (וכ"ב המנח"א בשיעורו) דבזריקה האכילת מזבח היא העבודה וע"כ א"ש הסוגיות הנ"ל, אלא דעדיין צ"ע ראיית הגרי"ז מהמבו' ברש"י דמ"ד א' ובתוס' דמ"ד ע"א דמהני פיגול על זריקת בין הבדים והפרוכת אעפ"י שאין שם אכילת מזבח, ומבו' כדברי הגר"ח דגם בעבודה בלא אכילה שייך פיגול, וצ"ל דאי"צ דווקא אכילת מזבח אלא סגי באכילת גבוה. [וע"ע ראיית הגר"ח מדינא דמחשבין מעבודה לעבודה ועי' מש"כ בסוגיא שם].

עוד הביא הגר"ח ראיה לדבריו מדברי הר"מ שכ' לענין מחשבת פיגול על זריקה וז"ל: ובין אם חשב על מקצת הדם כדי הזאה הוי פיגול, וצ"ב מ"ט הזכיר הר"מ כדי הזאה הא פשיטא שאכילת מזבח דזריקה היינו שיעור הזריקה, וביאר הגר"ח דכוונת הר"מ שבקרבנות שיש כמה הזאות המעכבות לא סגי כשיחשוב על הזאה אחת אלא צריך לחשוב על כל המתנות המעכבות משום שהוא עבודת הזריקה בקרבנות אלו. ובמנח"א (בשיעורו) הביא שהגרי"ז כ' לבאר ע"ד יסוד הנ"ל באופ"א די"ל בכוונת הר"מ דלא נימא דבעי' כזית כמו שאר אכילות מזבח שהוא בכזית [ומה"ט כ' המקד"ד דבשפיכת שיריים בעי' שיחשוב דווקא על כזית] אלא סגי בכדי שיעור הזאה שהוא עבודת הזריקה. [וע"ע להלן בזה].

**ביאור דברי המשנה לזרוק דמו או מקצת דמו**

**ב.** והנה במתני' קתני לזרוק דמו או מקצת דמו, וצ"ב מה החידוש בלזרוק כל דמו או מקצת דמו הא אין דין בזריקה לזרוק כל הדם [ובנצי"ב הוכיח מהמשנה שבעולה יש דין לזרוק כל הדם ומה"ט הו"א שיש דין פיגול דווקא בזריקה מעליא של כל דמו וע"כ הוצרכה המשנה לחדש שגם בזריקת מקצתה יש דין פיגול, אמנם כבר דנו בזה התוס' דנ"ג אם יש מצוה בעולה להשאיר לשיריים ומבו' דגם להר"מ מפונטייזה שם דס"ל שמותר לזרוק כל דמו ואין דין להשאיר לשיריים (וכן מבואר ברש"י דל"ז) מ"מ אין דין לזרוק כל הדם].

וע"כ ביאור דברי המשנה לזרוק כל דמו היינו לעשות כל ההזאות ומקצת דמו היינו רק חלק מן ההזאות. אלא דיש לברר אם מהני מה שחושב על ההזאה שניה שאינה מעכבת, והנה אם דין מחשבה על זריקה היינו אכילת מזבח פשוט שזה שייך גם במתנות שאינם מעכבות אולם אם הוא מחשבה על עבודת הזריקה לכאו' הוא דווקא על עבודה המעכבת. אמנם י"ל דאע"ג דאי"ז מעכב מ"מ שם עבודה עלה ושייך לחשוב על "עבודת הזריקה" שאינה מעכבת.

[והנה נתבאר להגר"ח בשי' הר"מ דבזריקות המעכבות אין יכול לחשוב על חלק מההזאות אלא דווקא על כולם (דאל"ה אין כאן עבודת זריקה), ויש לעי' לפי"ז ביוה"כ לגבי הזאת מ"ג ההזאות אם צריך דווקא שיחשוב על כולם, והמנח"א (בשיעורו) הביא עפ"י המבו' בגמ' שאם נשפך הדם ביוה"כ מתחיל ממקום שסיים ואי"צ להתחיל מתחילה דלפי"ז מבו' דאעפ"י שכל ההזאות מעכבות מ"מ אין מעכבות שיהיו כולם מפר זה וע"כ אי"צ לחשוב על כולם, אמנם דן בי"א מתנות שיש בפנימיות שכולם המתיר על הקרבן וא"א להביא אחר דיהא צריך לחשוב על כולם. וחידש לבאר דבריו דלענין קבלת פחות מכדי הזאה פירש"י ג' וד' ולא פירש"י פחות מי"א הזאות וע"כ דהם ב' כפרות נפרדות ואי"צ קבלה כדי הזאת כולם ה"ה לענין מחשבת פיגול אי"צ שיחשוב על כל הי"א הזאות].

**ביאור דין כזית במחשבת פיגול על הקטרה**

**ג.** במתני' להקטיר אימורים או מקצת אימורים. נחלקו אמוראי (מנחות דנ"ח) האם יש הקטרה פחות מכזית, ולענין פיגול לכו"ע בעי' מחשבה על כזית וכמבו' במתני' להלן דל"ה ע"א ובמנחות די"א ע"ב והטעם בזה מבו' בגמ' מנחות די"ז דאיתקש אכילת אדם לאכילת מזבח מה אכילת אדם בכזית אף אכילת מזבח בכזית.

והקשה הגרעק"א (בתוספתיו למשניות) מ"ט במתני' קתני "מקצת אימוריו" ולא קתני "כזית" מאימוריו. ועי' איה"ש שביאר דהמשנה לא באה לחדש את שיעור ההקטרה דסגי במקצת אלא דהו"א שלא הועיל המחשבה אא"כ חשב על כל האימורים (היינו חלב, כליות, יותרת הכבד) אבל בחשב על אחד מהם לא קמ"ל דאפי' חשב רק על אחד מהם הוי פיגול.

ויש לחקור האם הטעם שבפיגול צריך כזית הוא משום שיעור ההקטרה והאכילת מזבח או שהוא שיעור במתפגל שצריך שיהא בו כזית. ובר"מ מבו' להדיא דמשום שאין הקטרה פחות מכזית לפיכך צריך שיהא במחשבתו שיעור הקטרה כזית וכן מוכח בשי' רש"י מנחות די"א (ד"ה פסול) שכ' דבלבונה דסגי בקורט אחד חייב משום פיגול אם יחשוב על הקטרה זו וכן מוכח מתוס' דנ"ח ע"ב שכ' דבפשטות דין פיגול תלוי בקיום דין ההקטרה. אמנם י"ל דכ"ז למאי דקי"ל אין הקטרה פחות מכזית אולם למ"ד יש הקטרה פחות מכזית ואעפי"כ חייבה התורה בפיגול שיהא כזית שמא הטעם דדין השיעור הוא במתפגל שיהא כזית או שמא גם להאי מ"ד אעפ"י שסתם הקטרה סגי בכזית מ"מ לחיוב פיגול בעי' מחשבה על הקטרה יותר מעליא שיש בה שיעור.

ובאמת יש לתמוה למ"ד אין הקטרה פחות מכזית מ"ט איצטריך לההקיש במנחות די"ז ע"ב דאם אכל יאכל דהוקש הקטרה לאכילה דלא תהא מחשבתו על פחות מכזית. וי"ל דבאמת להאי מ"ד אי"צ לההיקש (ובגמ' שם הובא ההיקש כ"אי נמי" גרידא וע"כ דאין ההיקש מוכרח), עוי"ל שהמקור להאי מ"ד שאין הקטרה פחות מכזית הוא מקרא דפיגול.

עוד ביאר המנח"א (בשיעורו) בזה דהנה הגמ' במנחות דט"ז ע"ב דנה במחשב להקטיר שומשום שומשום האם הוי פיגול (כיוון שאין דרך העלאה בכך) ובתוס' ביארו דכל הספק שייך דווקא למ"ד יש הקטרה פחות מכזית. ותמה הקר"א על שי' הר"מ שפסק אין הקטרה פחות מכזית ואעפי"כ הביא האי דינא דמחשב על שומשום שומשום שאי"ז פיגול משום שאין דרך הקטרה בכך. [ועי' במהר"י קורקוס שדחק בר"מ שהחי' בשומשום משום אין הקטרה פחות מכזית]. והמנח"א (בשיעורו)[[67]](#footnote-67) ביאר לתרץ דגם למ"ד אין הקטרה פחות מכזית משכח"ל בהשלים ולפי"ז בחשב להשלים כזית ע"י שומשום שומשום הו"א שיהא פיגול וקמ"ל שאין דרך הקטרה בכך. [ביאור הדברים דיש לחקור מהו הדין שאין הקטרה פחות מכזית האם הכוונה שאין מעשה הקטרה פחות מכזית או שהוא דין בחפצא הנקטר שיהא בו כזית ואי נימא שהוא דין בחפצא של ההקטרה א"כ בהשלים שפיר הוי הקטרה אעפ"י שהוא פחות מכזית ובזה הוצרך הר"מ לחדש שמ"מ אין בזה מחשבת פיגול כיוון שהוא שלא כדרך הקטרה].

ולפי"ז ביאר המנח"א דלמ"ד אין הקטרה פחות מכזית בעי' לקרא באופן שחושב להשלים ע"י פחות מכזית דלא שייך בזה החיסרון דאין הקטרה פחות מכזית. [ויש להוסיף ע"ד דמ"מ בדעת הר"מ ע"כ אין לומר כן דא"כ הק"ל מ"ט הוצרך לסברא דאין דרך הקטרה בכך].

ונראה דבדעת הר"מ ע"כ אין לומר ישוב הנ"ל על קו' הקר"א, דהנה בר"מ פי"ד מפסוה"מ אי' אין אכילה פחות מכזית ואין הקטרה פחות מכזית לפיכך המחשב על פחות מכזית אי"ז פיגול. מבו' מדברי הר"מ דלמאי דקי"ל אין הקטרה פחות מכזית אי"צ לקרא [או שמא המקור להאי מ"ד שאין הקטרה פחות מכזית מהאי קרא]. ומעתה להר"מ מוכרח דכל הטעם רק משום שאין הקטרה פחות מכזית ואי נימא בשיטתו שיש הקטרה במשלים א"כ מ"ט כ' שאין הקטרה פחות מכזית הוא טעם שא"א לחשב על פחות מכזית אלא ע"כ דס"ל שהוא דין שאין מעשה הקטרה פחות מכזית והק"ל מ"ט צריך לטעם בשומשום שומשום שאי"ז דרך הקטרה וצ"ע.

עוד היה מקום ליישב הטעם דאיצטריך קרא להאי מ"ד דמצינו בגמ' מנחות די"א ע"ב דאיכא מ"ד דלבונה הבאה עם המנחה אפי' שחסר קומצה בשעה הקטרתה כשרה ושמא להא איצטריך קרא דבפיגול בעי' שיהא כזית. [עוד יש לבאר דאיצטריך קרא לשפיכת שיריים (לשי' האו"ש דבמחשבה על שפיכת שיריים בעי' כזית) אעפ"י שקיום דינו אפי' בפחות מכזית].

אמנם להמתבאר ברש"י וברמב"ם שדין הפיגול תלוי בדין ההקטרה (דרש"י חייב משום פיגול על קורט בלבונה והר"מ להדיא הזכיר הטעם ששיעור פיגול בכזית משום שאין הקטרה פחות מכזית) א"כ כל שיש הקטרה פחות מכזית ע"כ שיהא בזה דין פיגול ומבו' דלא ילפי' דין חדש מהאי קרא דבעי' בפיגול שיהא יותר מקיום דינו בעלמא וע"כ אין ההקיש בא להאי מילתא (אלא כמ"ש לעיל דלהאי מ"ד ליכא היקשא או שיליף לשיעור ההקטרה מהאי קרא אולם אין שיעור מיוחד לפיגול).

**בשיעור המחשבה על שפיכת שיריים וזריקה**

**ד.** באו"ש ביאר דמחשבה על שפיכת שיריים היינו על כזית, וביאור הדברים דאעפ"י ששפיכת שיריים מתקיימת אפי' בפחות מכזית מ"מ כיוון ששפיכת שיריים הוא מדין אכילת מזבח ואיתקש אכילת מזבח לאכילת אדם דבעי' כזית ע"כ אין מחשבה על פחות מכזית. אלא דיש לתמוה דלפי"ז מ"ט בזריקה סגי בשיעור הזאה ולא בעי' כזית, ולכאו' הוא מקור נפלא לביאור הגר"ח דמחשבה על זריקה היינו על עבודת הזריקה ולא על אכילת מזבח. ונראה דגם להנתבאר לעיל מהקה"י והמנח"א שהאכילת מזבח היא העבודה יש ליישב קצת דהכא השיעור הוא כדי הזאה משום שהעבודה היא ענין האכילה וע"כ השיעור הוא כדי העבודה, ועדיין צ"ב.

עוד ביאר הר"ד גרבוז בזה דגם אם מחשבה על זריקה היינו אכילת מזבח מ"מ א"א ללמוד מאכילת אדם שיהא שיעורו בכזית משום שבדברים שיש תוספת בשיעורו (כגון אימורים שיש מצוה בהקטרת כולם או בשפיכת שיריים שיש מצוה בכל השיריים) בזה שייך ללמוד שיהא גם כאן שיעור אכילתו בכזית אולם בזריקה שאין צריך יותר משיעור הזאה אין ללמוד אכילה יותר משיעור הנצרך להזריקה, ופשוט[[68]](#footnote-68). [ויעוי' באו"ש שגם בשפיכת שיריים נסתפק דשמא אי"צ כזית וביאור הדברים דשמא התם שדין השפיכה הוא לשפוך הנשאר לא שייך בזה דין שיעור אכילה של כזית ועדיין צ"ע].

**דף כח ע"א**

**סוגית עור האליה**

**בביאור דברי רש"י "כי היכי דלענין אכילה חשיב ליה בשר"**

**א.** בגמ' סברוה עור האליה כאליה דמי. העולה מסוגית הגמ' דהסברא הפשוטה שעור האליה כאליה לענין ד' דברים א. במתני לגבי מחשבת אכילה בעור אליה של גדי (שנאכל) ב. פלוגתת אמוראי באליה של כבש לענין הקטרתו (ומאן דפליג יליף מקרא שלענין אימורים חידשה תורה שאין בו דין הקטרה) ג. לענין לטמא טומאת נבילות דהוי כבשר ד. לענין הקטרת כליל דעולה שמקטירים גם עור העליה. וברש"י ביאר נידון הגמ' לענין הקטרה וז"ל: כאליה דמי ואפי' לענין הקטרה וכו' כי היכי דלענין אכילה חשיב ליה בשר לענין מצות הקטרתו נמי בשר הוא וכו' וצ"ב מנ"ל דלענין אכילה פשיטא שהוא כבשר ולענין הקטרה בעי' לסברת "כי היכי" הא מבו' בגמ' דגם לענין הקטרה סברא הוא שהוא כאליה אלא שצריך קרא למעוטי.

וצ"ל דענין עור כבשר מבו' במתני' לענין אכילה ועלה קאמר בגמ' דסברוה שדינא דמתני' אינו דווקא על עור אליה של גדי אלא גם עור אליה של כבש אעפ"י שהוא נקטר. וא"ש מש"כ רש"י כי היכי דלענין אכילה הו"ל כבשר (כמבו' במתני') בזה סברוה לבאר מתני' בכבש וגם לענין הקטרה. [והנה בסוגיא בשבת דק"ח מבו' נידון הגמ' האם עור העוף הוי כעור לכתוב עליו תפילין ומזוזות ואעפי"כ מבו' בתוס' שם דק"ז דנחשב כבשר כמו בשר עגל הרך וצ"ב דאם הוא בשר היאך אנו דנים אותו כעור, ומבו' דודאי שהוא עור ומה שנתחדש שהוא כבשר היינו שעצם זה שהוא חלק מן הבשר נותן לו גם שם בשר].

**בדברי הגרי"ז להוכיח מדין רש"י שהקטרת אימורים מדין בשר**

**ב.** ויעוי' בגרי"ז (ריש הל' מעשה הקרבנות) שהעיר ע"ד רש"י דהנה מסברא אימורין דין הקטרתם אינו מדין "בשר" ואעפי"כ דנה הגמ' האם העור הוא אליה או לא, וא"כ צ"ב מ"ט נקט רש"י דכי היכי דלענין אכילה חשיב בשר "לענין מצות הקטרתו נמי בשר הוא" והא הקטרת אימורים לפו"ר אינה תלויה בשֵם בשר. והוכיח דמבו' מפירש"י שדין ההקטרה באימורים הוא מחמת שהם בשר וע"כ הסוגיא דנה האם האליה בכלל בשר (ולא סגי שיש לזה שֵם אליה אילו לא היה לזה שֵם בשר), ותמה מה מקור דברי רש"י דבעי' בשר באימורים, ועי"ש שהוכיח מדברי הר"מ שאין דין בשר באימורים. [ונפק"מ בעצמות שפירשו דאם הוא מדין בשר כל דין הקטרת העצמות הוא רק מדין מחוברים אולם אם אין דין בשר א"כ העצמות ג"כ בכלל האימורים ויש בהם דין הקטרה אפי' כשאינם מחוברים (וכמו שמדוקדק בדברי הר"מ שכתב דין ההקטרה על החוליות אעפ"י שיש בהם עצמות ולא כ' שדינם בהקטרה דווקא במחוברים)].

המבו' מדברי הגרי"ז דלשי' הר"מ נידון הסוגיא אם עור אליה כאליה אינו מחמת השֵם בשר אלא הוא נידון על כל דין עור הבהמה האם דינו כהבשר, והעירוני להעיר דבהמשך הסוגיא לגבי אכילת עור האליה ולענין טומאת נבילות ודאי הנידון אם עור אליה כאליה להחשב בשר ודוחק הוא שהשתמשה הגמ' באותו מטבע לשון בסוגין לב' נידונים נפרדים.

עוד יש להעיר דהנה תמהה הגמ' מהברייתא שמבו' דינא דמחשבה על עור האליה בעולה דהתינח לר"ה שדין עור האליה כאליה דווקא בבשר מה"ט תני עולה (דהתם דין ההקטרה היא "ועשית עולותיך הבשר והדם") אולם להסוברים שגם בשאר קרבנות גם בדין אימורים מקטירים עור מ"ט לא תני זבח. והעירו לתמוה דלהגרי"ז שהם ב' דינים נפרדים שמא לא תני זבח דהו"א דעור אליה כאליה בכל הזבחים מלבד עולה שבעי' שיהא בשר. [ובדוחק י"ל דאי תני זבח היה כולל בזה כל הזבחים (בין עולה ובין שאר זבחים) והיה משמיענו ב' הדינים הנ"ל][[69]](#footnote-69).

ויש לבאר הסוגיא דלעולם הנידון אם עור האליה כאליה היינו אם יש לזה שם בשר ולא משום שאימורים נקטרים מחמת שהם בשר אלא דהאופן להחשיב העור כחלק מן האימורים הוא משום שהוא כבשר ולכך בין בשאר זבחים ובין בעולה האופן שיהא עור האליה כאליה הוא רק אם הוא כבשר ודו"ק, ולפי"ז אין דקדוק מדברי רש"י שבאימורים דין הקטרתם מדין בשר.

**ביאור הגרי"ז בדברי הר"מ שבעור האליה דעולה אין הקטרה**

**ג.** בחי' הגרי"ז הל' פסוה"מ הביא סוגית הגמ' בשבת דק"ח ע"א אמר ר"ה כותבין תפילין ע"ג עור של עוף טהור וכו' מיתיבי ר"ז "בכנפיו" להכשיר את העור ואי ס"ד עור הוא היכי מרבי ליה קרא א"ל אביי עור הוא ורחמנא רביא. ותמה הגרי"ז על ראיית הגמ' והא כל השו"ט הוא האם יש לזה דין עור אבל לכו"ע יש לזה דין בשר (וכמבו' בתוס' דק"ז דעור העוף דינו כבשר כדין עור עגל הרך) וא"כ דין הקטרתו משום הדין בשר שבו. ועיי"ש שהביא דברי רש"י ותוס' בסוגיא והעולה מדבריהם דנידון הגמ' שאם עור הוא ליבעי הפשט ולפי"ז אף אם יש לו דין בשר מ"מ כיוון שעור הוא יש לו דין הפשט ואין לו דין הקטרה. [ויש להוסיף ע"ד דבאמת מדין הפשט לחודה אין ראיה דשמא הוא אופן של צורת ההקטרה (וכמו שיש דין לנתח כך יש דין להפשיט) אלא שעיקר הראיה מהא שאינו ניתן לכהנים וע"כ שאינו עור אלא רק בשר].

ולפי ביאור זה ביאר הגרי"ז שי' הר"מ שפסק שיש לו דין בשר אפי' בעולה רק לענין אכילה ולא לענין הקטרה ואף שבסוגין מבו' שאם יש לו דין בשר מקטירים אותו מ"מ בסוגיא בשבת מבו' שהדין הפשט מפקיעו מהקטרה (והכא ליכא קרא שנקטר כדהתם) ומה"ט פסק הר"מ שגם עור העולה אינו נקטר, ועי"ש שביאר שדקדוק מתני' כהגמ' בשבת שנקטה המשנה מחשבה בעור האליה רק על אכילה לבד והיינו משום שאין בזה הקטרה אפי' בעולה.

והנה לא ביאר הגרי"ז טעם דסוגין שגם עור העולה נקטר מפני שהוא בשר והא כיוון שעור הוא ויש בו דין הפשט לא יהא בו דין הקטרה. והעירו לבאר בזה באופן פשוט דהן אמנם בתחילה סברה הגמ' שאם עור הוא טעון הפשט ואין דינו להקטרה מ"מ חידשה הגמ' דכל שהוא כבשר דינו להקטרה ואין בו הפשט ומה"ט גם עור האליה של עולה שהוא כבשר דינו בהקטרה ולא בהפשט.

**הערה על דברי הגרי"ז**

**ד.** והנה עיקר דברי הגרי"ז מחודשים מאד דודאי מסוגית הגמ' כאן מבו' שאין ראיה ממתני' שהוא רק באכילה ולא בהקטרה, ומש"כ להכריח מדברי הר"מ יעוי' בליקו"ה שכ' דמש"כ הר"מ לענין אכילה דווקא היינו משום שאר קרבנות ולא משום עולה דהתם האליה נקטרת כמבו' בסוגין.

והעירו להעיר על דברי הגרי"ז דלשיטתו יהא דין עור האליה בעולה שמפשיטים אותו וניתן לכהנים ויכולים לאוכלו (ולא יהא דין נותר משום שאין בזה דין אכילה), ויש לתמוה ע"ז מסוגית הגמ' חולין דפ"א דמבו' דשחיטת עולה הו"ל שחיטה שאינה ראויה משום שהיא לאו בת אכילה והא איכא אכילה בעור האליה. ובדוחק צ"ל דהסוגיא איירי בפר וכדו' שאין עור האליה כאליה וצ"ע.

**דף כט ע"א**

**בדין מקום משולש**

**(ובגדרי מחשבת חוץ למקומו)**

**בירור יסוד פלוגתת הראשונים בחידוש דין מקום המשולש**

**א.** בגמ' א"ל ר"פ לרבא לדידך שלישי דפרשת קדושים תהיו מאי דרשת ביה, ההוא מיבעי ליה למקום שיהא משולש בבשר ודם ואימורים. ונחלקו הראשונים מהו דין מחשבה במקום המשולש, א. שי' רש"י שיחשוב על מקום הראוי לדם בשר ואימורים והיינו דווקא בחוץ שיש בו הכשר בזמן היתר הבמות ולא בהיכל שאי"ז מקום הקטרת אימורים ואכילה. ב. יש מפרשים (הא' שבתוס') שפוסל מחשבה דווקא בחיצוניות ולא בפנימיות ותמהו התוס' שהוא פלוגתא דר"ש ורבנן. ג. וי"מ (הב' שבתוס') דבעי' שיעמוד במקום המשולש היינו בעזרה ולא חוץ לעזרה [אבל בהיכל מהני מחשבה דמ"מ ראוי לדם פנימי]. ד. שי' הר"ר יו"ט דבעי' שיחשוב על מקום שדם ואימורים ובשר פסולים (היינו קק"ל חוץ לירושלים וק"ק חוץ לעזרה) ה. שי' הי"מ (הג' שבתוס') דאזיל על חוץ לזמנו ובעי' שיחשוב על זמן שפסולים לגמרי [ובתוס' תמהו על דבריהם שבכל הסוגיא מבו' דאזיל על מקום (וכן מבו' לכאו' בגמ' ל"ו ע"א עי"ש)].

העולה מדבריהם שיש ב' דרכים ביסוד הדין של מחשבה על מקום המשולש דלג' ביאורים הראשונים הוא דין בגדרי המחשבה על הזריקה או האכילה שאינו חייב על מחשבה בהם אא"כ יש להם שייכות לקדשים אלא שנחלקו באיזה חלק הקפידה תורה דלרש"י הקפידה תורה על מחשבה שלא תהיה על מקום הראוי לזריקה או לאכילה, ולהי"מ (הא') הקפידא על קרבן שיש בו אכילה והקטרה, ולהי"מ (הב') הקפידא שמקום המחשבה יהא מקום השייך בכל דיני הקדשים אמנם להר"ר יו"ט ולהי"מ (הג') יסוד הדין הוא לחשוב על דרגת פסול גמורה של חוץ למקומו דדווקא כשחושב על מקום שאין ראוי לקדשים כלל בזה חשיב מחשבת פסול של חוץ למקומו (או חוץ לזמנו להי"מ שבתוס').

עוד עולה מדבריהם דנחלקו הפירושים האם אין ראוי לדם בשר ואימורים היינו כלפי הקרבן שעומד בו או סגי במה שראוי כלפי שאר קרבנות, דלפירושים הראשונים מתבאר שהחיסרון דווקא כשאין ראוי כלל לקדשים לגבי חלק מהדברים[[70]](#footnote-70) אולם להר"ר יו"ט בעי' שיהא ראוי בקרבן זה לדם בשר ואימורים וביאור החילוק לשיטתם דאם הנידון כלפי שייכות הזריקה והאכילה לעבודת ואכילת קדשים סגי במה שהוא מקום הראוי לקדשים בדבר מסוים אולם להר"ר יו"ט שהוא דין בדרגת הפסול של החוץ למקומו שחשב בהקרבן בזה מסתבר שיהא תלוי כלפי הפסול בקרבן זה שבעי' שלא יעשהו חוץ למקומו לגמרי ודו"ק.

**תי' על שי' הר"ר יו"ט דעיקר קרא בחוץ לזמנו**

**ב.** והנה בתוס' הקשו על פירש"י דלדידיה הוא דין רק בחוץ למקומו ואי"ז שייך בחוץ לזמנו והא שלישי בחוץ לזמנו הוא דכתיב (ועי' בדבריהם שהוסיפו בתימה בזה מסוגית הגמ' לעיל). ולפי' הי"מ שבתוס' א"ש דכלפי פנימיות נתחדש שאין יכול לחשב לא חוץ לזמנו ולא חוץ למקומו וכן להי"מ (הב') שבתוס' נתחדש שבהיותו בחוץ אין יכול לחשב כלום (ולהי"מ שבסוף התוס' עיקר הדין נאמר בחוץ לזמנו שיהא זמן פסול לגמרי) אמנם לפי' הר"ר יו"ט לכאו' אין תי' על תמיה זו.

ויעוי' בעול"ש שביאר דלפי' הר"ר יו"ט י"ל גם כפי' הי"מ האחרון שבתוס' שיש גם דין בחוץ לזמנו שיחשוב על זמן הפסול לגמרי [אלא שהי"מ ס"ל שנתחדש רק כלפי חוץ לזמנו ועלה תמהו התוס' טובא אולם לפי' הר"ר יו"ט נתחדש בין על חוץ למקומו ובין על חוץ לזמנו דבעי' מחשבה על מקום או זמן שפסול לגמרי ודו"ק].

**בפלוגתת הראשונים האם הוא חוץ למקומו הוא דין חוץ למחיצתו**

**ג.** והנה מדברי הר"ר יו"ט מבו' שלולי החיסרון של מקום המשולש היה דין מחשבה על זריקה שלא במקומו במזבח (בניתנים למעלה שנתנן למטה או להיפך) ואעפ"י שהוא זורק בעזרה, אמנם ברש"י דכ"ו ע"ב (ד"ה לאלתר) ביאר דמחשבה על זריקה שלא במקומה לא שייך בה מחשבת חוץ למקומו הפוסלת משום שאין לזה מחשבה פוסלת אלא חוץ למקומה ולא משום מקום המשולש, ויותר מבו' ברש"י דכ"ח ע"א שביאר דהמקור ללמוד מקרא חוץ למקומו דחוץ למחיצה כחוץ לזמן דמי.

והעיר (במילואים לקר"א) שהראב"ד בתוספתא (צו פרשתא ח') פירש באופ"א מרש"י דהמקור להעמיד הקרא בחוץ למקומו משום שמשמע מקום המשולש והוא יהיה המקור להר"ר יו"ט (והראב"ד גופיה (פרשתא ג') ס"ל כהר"ר יו"ט עי"ש)].

ויש לתמוה על הר"ר יו"ט מסוגית הגמ' דל"ו ע"א דמבו' דכל תמיהת הגמ' על ניתנים למעלה שנתנן למטה שיהא כמחשבת הינוח דווקא לר"י אולם לרבנן היה פשוט לגמ' שאין כאן מחשבת חוץ למקומו גם קודם שחידשה הגמ' דינא דמקום המשולש, אלא דאין כאן מקום לתמיהה כלל דהנה בסוגיא שם תמהה הגמ' מניתנים בחוץ שנתנן בפנים שנדון בזה מחשבת הינוח וצ"ע מ"ט לא תמהה הגמ' לרבנן שיהא בזה מחשבת חוץ למקומו [הא הטעם שאין בזה מחשבת חול"מ כיוון שאי"ז מקום המשולש (וכמבו' בגמ' דפ"ב ע"א) וכן מבו' בסוגין דזה הטעם דאין מחשבת אכילה בפנים לפירש"י], וע"כ כמ"ש בתוס' שם דודאי ידעה הגמ' מסברת מקום המשולש דמה"ט אי"ז זריקה חוץ למקומו וכ"מ שהוצרכה הגמ' לחידוש זה לחדש שגם מחשבת הינוח אינו מה"ט.

**הטעם שמחשבת פנים על חוץ או חוץ על פנים לא פוסל מדין חוץ למקומו**

**ד.** והנה נתבאר במתני' לקמן דהמחשב מפנים שיזרוק בחוץ או על חוץ שיזרוק בפנים אי"ז מחשבה הפוסלת, ויש לברר לכל הני שיטות מ"ט אין בזה מחשבת חוץ למקומו (והכא לא שייך סברת רש"י דהא יש כאן מחיצה). והנה לפי' הר"ר יו"ט הביאור פשוט דבשניהם החיסרון שאי"ז מחשבה על מקום המשולש דכל האיסור דווקא כשחושב על מקום ששלשתן נפסלים וא"כ בניתנים בפנים בחוץ או להיפך שאין שלשתן נפסלים לא שייך לפסול. אמנם לפירש"י והי"מ שבתוס' צ"ע.

והנה היה מקום לומר דמחשבת חוץ למקומו היינו מחשבה שיש בה פסול יוצא ומה"ט גם בלא סברת מקום משולש אין שייך לפסול בכה"ג. אמנם משי' הר"ר יו"ט שבתוס' מבו' שהפסול הוא רק משום מקום משולש ואין דין לחשוב על פסול יוצא, וכן מבו' ברש"י שכ' דהמקור שמחשבת אכילת בשר בהיכל אין בזה מחשבת חוץ למקומו רק משום שאי"ז מקום המשולש ומבו' שאין דין מחשבה על פסול יוצא (וכן מבו' בתוס' דכ"ו ע"ב וכמו שיבו' להלן).

ויעוי' בחזו"א ( ) שנקט דבדין מקום המשולש נתחדש דבעי' מקום שיש בו פסול יוצא ומה"ט היכל שאין בו יוצא אין בו מחשבת חוץ למקומו, ומעתה לפי"ז א"ש גם מ"ט מפנים על חוץ אין פסול מחשבת חוץ למקומו כיוון דאין בזה פסול יוצא, אמנם חידוש הוא שנלמד מהקרא יותר מהדין המפורש בו שהחיסרון במקום שאינו משולש.

והנה לפירש"י בניתנים בחוץ שחשב ליתן בפנים י"ל החיסרון משום שאי"ז מקום המשולש (דהא היכל לפירש"י אי"ז מקום המשולש)[[71]](#footnote-71) אמנם הניתנים בפנים שנתנן בחוץ למ"ד שלא במקומה דמי צ"ב מ"ט אין כאן מחשבת חוץ למקומה. ובשי' רש"י יש מקום ליישב דענין פיגול אינו מחמת שעושה "הזריקה" חוץ למקומו אלא שבזה עושה ה"קרבן" חוץ למקומו ומה"ט שייך ענין חוץ למקומו דווקא במקום המופקע מכל עשיית הקרבן[[72]](#footnote-72). ומעתה י"ל דדווקא מחוץ לפנים צריך לסברת מקום המשולש משום מקום שפנים אינו מקום לדם החיצון כלל משא"כ חוץ שניתן בפנים כיוון שיש שפיכת שיריים בחוץ ע"כ שיש לו דין הקרבה בחוץ ג"כ ומה"ט א"א להחשיב זאת חוץ למקומו.

עוד יש לבאר לשי' רש"י דהטעם שכלפי זריקה אין חיסרון על מחשבת חוץ למקומו (בין בחשב מפנים על חוץ ובין בחשב מחוץ על פנים) כיוון שמהני זשלב"מ לכה"פ לקלטיה ע"כ חשיב כמקומו קצת ולפי"ז א"ש מ"ט נקט רש"י הדרשא דמקום המשולש לגבי אכילה ולא לגבי זריקה[[73]](#footnote-73).

עוד יעוי' בתוס' דכ"ו ע"ב שעמדו בזה[[74]](#footnote-74) וביארו "ומיהו מצינו למימר דבעי' נמי שהמחשבה תהא על מקום המשולש". ולכאו' כוונת התוס' דהמחשבה מהני רק בחיצוניות שנעשות במקום המשולש ולא בפנימיות אמנם הוא צע"ג דהא הביאו התוס' האי פירושא להלן בשם י"מ ודחוהו מסוגיות ערוכות דלרבנן יש פיגול גם בפנימיות.

וע"כ כוונת התוס' באופ"א שדין פיגול נאמר דווקא בדברים שדינם בעזרה שהוא מקום המשולש ולפי"ז אף שבפנימיות שייך פיגול מ"מ דווקא כשחושב על עבודות שנעשות בעזרה כמו שפיכת שיריים או הקטרה אבל כשחושב על זריקה שדינה בפנים לא שייך פיגול. [ולפי"ז שפיר משכח"ל מחשבה במתנות הפנימיות גם לרבנן אלא דווקא כשחושב על דברים הנעשים במקום המשולש. וצ"ע דהוא מחשבה מפנים על חוץ וצ"ע בזה].

אלא דיש להעיר ע"ז דנמצא לפי"ז שיש ב' דינים בדין מקום משולש א. לחשוב על מקום משולש ב. לחשוב בדבר שדינו במקום משולש והוא דוחק, עוד צ"ע דהנה נתבאר בתוס' בשי' רש"י דלא משכח"ל יום השלישי בחוץ לזמנו ולפי"ז משכח"ל גם בחוץ לזמנו.

ושמעתי לבאר באופ"א דענין מחשבת חוץ למקומו במקום משולש היינו על מקום שיש בו כל דיני הקדשים דרק כה"ג חשיב מחשבה לעשות עבודה בקדשים (ולא סגי במה שעבודה זו יכול לעשות במקום זה) ומה"ט גם לחשוב ממקום שיש בו רק חלק מדיני הקדשים אי"ז שינוי מקום שאסרתו תורה, ולפי"ז א"ש שהוא סברא דווקא במחשבת חוץ למקומו של זריקת פנים וא"ש נמי שסברא זו היא דווקא בחוץ למקומו ולא בחוץ לזמנו דכלפי מחשבה השייכת למקומו הקפידה תורה שיהא ממקום שיש בו דיני הקדשים לגמרי ולא כלפי חוץ לזמנו ומה"ט תמהו התוס' על פירש"י דעיקר קרא בחמץ לזמנו [וא"ש עכ"פ המבו' בסוגיות בדמ"ד דשיך מחשבה על הזאות פנים בחוץ לזמנו ואין חיסרון של מקום המשולש].

**ביאור הגמ' דס"ב שדנה ללמוד מחשבה על חיצוניות בפנים משום ק"ו**

**ה.** אלא דעדיין צ"ע דהא בגמ' להלן דפ"ב דנה שתהא מחשבה בפנים פוסלת מק"ו מהא שדם שנכנס לפנים נפסל ודחתה הגמ' דבעי' מקום משולש ומבו' מסוגית הגמ' דמסברא אין מקום לפסול משום חוץ למקומו אם לא משום ק"ו וצ"ע מ"ט. וביותר צ"ע דמבו' ברש"י בסוגין דכלפי מחשבה על אכילה בפנים בעי' לדין מקום משולש ומבו' דגם בלא ק"ו בעי' לקרא דאין בזה מחשבה של חוץ למחיצתו וא"כ מ"ט לגבי זריקה דנה הגמ' רק משום ק"ו.

ושמעתי לבאר בזה דבאמת כלפי זריקה חיצון בפנימי אין לדון כלל כמחשבת חוץ למקומו והטעם משום שבאמת אין מקום להזריקה היכן היא תעשה אלא מקומה במזבח והדין מקום הוא להמזבח ולא להזריקה[[75]](#footnote-75). אמנם ז"א דהא להדיא אי' בגמ' על זריקת פנים וחוץ דחשיב כמחשב בפנים על חוץ ועל חוץ בפנים וע"כ שיש לו דין מקום בחוץ או בפנים [ובאמת דלגבי בזיכי לבונה הביא המנח"א להקשות מהגר"ד לנדא מ"ט אין בזה מחשבה מפנים על חוץ והביא שביאר לו החזו"א דאין דין בהבזיכין שיהיו בפנים אלא הוא דין בשולחן, אמנם כאן חשיב כמחשבת חוץ בפנים] וא"כ שוב צ"ע הסוגיא שם. עוד צ"ע דבלא"ה צריכים אנו לפרנס הגמ' שם לשי' הר"ר יו"ט והתוס' שנתקשו שס"ל דאפי' מלמעלה למטה שייך מחשבת חוץ למקומו אי לאו מקום משולש והתם מבו' שהוקשה לגמ' רק מכח ק"ו.

ויעוי' בדל"ו דהיה פשוט להתוס' שבגמ' בדפ"ב מבו' שהטעם שא"א לחשב מחוץ על פנים הוא רק משום מקום משולש (אפי' בלא ק"ו). ואולי צ"ל בביאור דברי הגמ' שם דודאי ס"ל לגמ' דמה שא"א לחשב מחוץ על פנים הוא משום שאי"ז מקום משולש אלא שס"ל לגמ' דאי"ז סברא כלפי הק"ו וחידשה הגמ' שהוא דרשא גם להפקיע מסברת הק"ו [וע"ד מש"כ התוס' בדל"ו שודאי ידעה הגמ' שמחוץ על פנים יש חי' שאי"ז מקום משולש ואעפ"כ דנה הגמ' דכלפי מחשבת הינוח אי"ז טעם].

והנה נתבאר להדיא מסוגית הגמ' דל"ו ע"א ודפ"ב ע"ב שדין מחשבה מפנים על חוץ הוא חיסרון במקום משולש וצ"ע להי"מ שבתוס' שביארו שדין מקום משולש בא לאפוקי מחשבה בפנימיות או במקום העמידה של המחשב שיהא במקום המשולש [ויעוי' בתוס' כן שתמהו על הי"מ (הב')] ובשי' הי"מ (הא') צ"ל דודאי גם לדידיה יש עיקר הדין הנ"ל שיש דין לחשוב על מקום משולש אלא שס"ל שיש גם דין לחשוב בדבר השייך במקום משולש ודו"ק.

עוד יש לתמוה על הי"מ (הב') דע"כ לדידהו לא שייך דרשת מקום משולש דיש דין לחשוב על מקום משולש דהא לדידהו חוץ לעזרה חשיב לאו מקום משולש ונמצא שכל חושב על חוץ לעזרה הו"ל כחושב על מקום שאינו משולש ומעתה צע"ט לדידהו מהו ביאור הסוגיות דמבו' דמחשבה מחוץ לפנים אינו חייב משום שאי"ז מקום משולש, וצע"ג. [עוד העירו בי מדרשא לתמוה על ביאורם מהמשנה ריש פ"ג דמבו' דטמא כשר לשחיטת קדשים וע"כ איירי בעומד בחוץ ושוחט בסכין ארוכה ועלה תני לפיכך אין פוסלים במחשבה ומבו' לפו"ר דאפי' בעומדים בחוץ שייך לפסול במחשבה וצ"ע].

**דף כט ע"ב**

**בדין כהרצאת כשר כך הרצאת פסול**

**ביסוד דין כהרצאת כשר כן הרצאת פסול**

**א.** בגמ' "לא ירצה" כהרצאת כשר כן הרצאת פסול מה הרצאת כשר עד שיקרבו כל מתיריו אף הרצאת פסול עד שיקרבו כל מתיריו. עי' פירש"י דעד הזריקה לא הוקבע הפיגול, לכאו' הביאור בהאי דינא דבעי' שלא יהא פסול אחר מלבד הפיגול. אמנם מסוגיות הגמ' מבו' שילפי' מהאי דינא שיש קיום דין להזריקה לענין כמה דינים א. לקמן פ"ד ע"ב שאם עלו לא ירדו אעפ"י שאין לו הכשר במק"א הואיל ומרצה לפיגולו ב. לקמן ל"ד ע"ב נתבאר דזריקתו עושה שיריים הואיל ומרצה לפיגולו ג. בגמ' ריש מעילה מבו' דלא דנים השחיטת חולין כמאן דחנקינון הואיל ומרצה לפיגולו ד. במנחות דע"ט מבו' ששחיטת תודה במחשבת פיגול מקדשת הלחם הואיל ומרצה לפיגולו. וביאור הדברים דמהא שהחשיבה התורה שנגמרה ההקרבה אעפ"י שהיה בו פיגול ע"כ שיש לזה שֵם הקרבה ומה"ט מועיל גבי כל דינים הנ"ל.

[ובפשטות דין מרצה לפיגולו אינו עדיף מזריקת טמא (דגם בעבודתו מצינו קולות הנ"ל בגמ' דפ"ד לענין עלו לא ירדו ובגמ' דל"ב לענין שיריים הואיל ומרצה בקרבן ציבור). אמנם העיר הר"י קופולוביץ שמצינו בסוגיא במעילה ד"ג ע"ב שדנה האם זריקת פיגול מוציאה מידי מעילה ומסקי' בגמ' במנחות דמ"ז ע"ב דרב גידל איתותב ולפי"ז קיי"ל שזריקת פיגול מוציאה מידי מעילה. ובמהר"י קורקוס מבו' שכך פסק הר"מ (דמוציא מידי מעילה ואין מביא לידי מעילה וכמש"כ בתוס' בסוגיא שם ואכמ"ל). ולענין טמא מבו' בר"מ שזריקתו אינה מוציאתו מידי מעילה, ומבו' דיש מעלה לפיגול שמרצה לפיגולו אפי' יותר מזריקת טמא שיש לו הכשר במק"א].

**בספק המשל"מ האם בלא קרבו כל מתיריו פסול מיהא הוי**

**ב.** במשנל"מ (פי"ח מפסוה"מ ה"ח) נסתפק האם אוכל פיגול קודם שקרבו כל מתיריו שאין בו כרת לוקה משום פסוה"מ. ביאור דבריו דהנה כל אוכל בשר פיגול יש בו ב' לאוים נפרדים א. "לאו דלא תאכל כל תועבה" שאוסר אכילת בשר פסוה"מ (כמבו' בר"מ פי"ח ה"ג עי"ש) ב. לאו "לא יאכל כי קודש הם" הנאמר בקרא דפיגול (וכמבו' בר"מ שם) ומעתה נידון המשנל"מ דשמא לא רק דרגת הפסול של הפיגול לחייב כרת חלה עד שיקרבו כל מתיריו אלא גם הפסול בקרבן חידשה תורה שלא חל עד שיקרבו כל מתיריו ומה"ט אפי' דאכלו קודם זריקה לא ילקה משום פסוה"מ.

ויעוי"ש בסו"ד שהביא הסוגיא בדי"ד שילפי' ק"ו בדברים שאין בהם דין פיגול (כגון פנימיות לר"ש) דמ"מ פסולים ולכאו' כוונתו לפשוט ספיקו דאף שמפרשת פיגול היה מקום להסתפק האם הוא מיעוט גם מפסול מ"מ משום הק"ו יש לפוסלו [ויש להעיר דלכאו' גם הק"ו הוא מפיגול דבעי' ביה קרבו כל מתיריו וא"כ היאך נלמד מהק"ו לפסול בלא קרבו כל מתיריו וצ"ע. ודוחק לומר דכוונת המשנל"מ דמעתה אין מקום לספיקו הנ"ל (ובמנ"ח גם מבו' שהביא ספיקו) ואולי ס"ל דהק"ו שם הוא לגבי חטאת ועדיין יש מקום להסתפק בשאר קרבנות ספיקו הנ"ל וצ"ע].

והנה הביא האחיעזר שהיא סוגיא ערוכה בדמ"ב דמבו' שגם קודם שקרבו כל מתיריו יש לדון המשך הזריקה אחר הפיגול כמיא בעלמא, ושמא אי"ז מקרא דפיגול אלא משום הק"ו שהביא המשנל"מ. אמנם בגמ' במנחות מבו' שיש פסול פיגול בשחיטה, דהנה דנה הגמ' שם האם בשחיטת תודה במחשבת חול"מ קדש הלחם ודנה הגמ' האם ללמוד מפסול בע"מ שלא קדוש הלחם או מפסול חוץ לזמנו שקדוש הלחם, ומבו' מסוגית הגמ' לפו"ר דבחוץ למקומו חל הפסול מיד (ומה"ט דנה הגמ' שלא יקדש הלחם), עוד מבו' מסוגית הגמ' דגם בחוץ לזמנו חל הפסול מיד קודם שקרבו כל מתיריו ומה"ט דנה הגמ' ללמוד מחול"ז דאעפ"י שפסל מקדש הלחם.

עוד כ' באחיעזר (סי' ר"ז) דספק המשנל"מ מבו' בסוגיא דמעילה ד"ג ע"ב (לשי' התוס'), דהנה דנה הסוגיא שם האם זריקת פיגול מוציא קק"ד מידי מעילה ואם מביא בקק"ל לידי מעילה והביאה הגמ' ראיה מהא דשחיטת פיגול מקדשת הלחם וחידשה די"ל דהפיגול נקבע בזריקה ולא בשחיטה ומה"ט מקדש הלחם בשחיטה ומ"מ הזריקה לא מועלת להוציא מידי פיגול. ותמהה ממתני' דקומץ פיגול שהעלהו וכו' דמבו' דהוי פיגול מיד (וביארו תוס' דהפסול פיגול חל מיד ורק הכרת חל בסוף) וחידשה דגם אם חל הפיגול בזריקה מ"מ בעי' לדין פקע פיגולו משום האיסור המביא לידי פיגול. ובמסקנת הגמ' דחתה הגמ' מהא דמצינו מחשבת הזמן קדמה למחשבת המקום לר"י ואי נימא שחל רק בגמר מתיריו א"כ לא משכח"ל שקדמה ומהא הכריחה הגמ' דודאי איגלאי מילתא למפרע דבשעת שחיטה הוי פסול [והסיקה דגם קידוש הלחם היינו להפסל ואין ראיה שמקדשו לגמרי עי"ש].

העולה לפי"ז ממסקנת סוגית הגמ' (לשי' התוס') דאמרי' איגלאי מילתא שחל הפסול משעת שחיטה (וזה ביאור הסוגיא מנחות דע"ט) וצ"ע לפי"ז ספק המשנל"מ דודאי יש להלקותו על האכילה. וי"ל בפשיטות שהמשנל"מ דן באופן שלא עשו זריקה אח"כ ולא נתקיים התנאי שיהא קרבו כל מתיריו.

עוד יש לבאר בזה דהנה מצינו ביוצא שאם אין הזריקה חלה עליו אין קובעתו בפיגול ופירש"י בד"צ שהטעם הוא משום דלא קרבו כל מתיריו ומבו' דכדי לקבוע בפיגול לא סגי שיגמר הקרבן גרידא אלא כל שכלפי בשר זה לא קרבו כל מתיריו אין הוא נקבע בפיגול, ומעתה א"ש נידון המשל"מ די"ל דכל שאכל ולא בא לידי זריקה אין קובע אותו בפיגול למפרע אפי' לענין פסול ומה"ט נסתפק שאינו לוקה.

[ויעוי' במנ"ח (קמד, ה) שנקט שאם לא יזרוק לא יהא מלקות משום דלא קרבו כל מתיריו אולם אם יזרוק הו"ל קרבו כל מתירו ולוקה משום פיגול, וצע"ט הא כיוון שאכלו לא קרבו כל מתיריו (דהא לא היתה עליו זריקה) והיאך ילקה].

**בדין פסול הבשר בפסוה"מ**

**ג.** אלא שהעיר בזה הר"י קופולוביץ דהנה מדברי המשל"מ מבו' שספיקו דווקא משום פסוה"מ [וכן מבו' להדיא במנ"ח (שם) שהביא דברי המשל"מ עי"ש] ולכאו' יש להעיר דהיה מקום לדון דבפסוה"מ אי"צ שיהא קרבו כל מתיריו לגבי הבשר, וביאור הדברים דהנה כ' האו"ש דבשר נותר שאכלו אעפ"י שעובר משום לאו דנותר אין עובר משום לאו דפסוה"מ והטעם משום שיסוד דין פסוה"מ היינו ש"קרבן" שנפסל אסור לאכול מבשרו ולכאו' לפי"ז אף שנתבאר בדברי המשנל"מ דגם ביחס לדין פסוה"מ בעי' לדין קרבו כל מתיריו מ"מ היה מקום לחלק כלפי הבשר בין פסול פיגול לפסול פסוה"מ.

וביאור הדברים דיסוד הפסול בשר דפסוה"מ אינו משום שחלות הפסול חל בהבשר כמו בפיגול אלא כל שהקרבן פסול ממילא האוכל מבשרו יש בו לאו דפסוה"מ משא"כ יסוד פסול פיגול הוא חלות פיגול שחל גם בהבשר, ומעתה כלפי הפסול דפסוה"מ בעי' שיהא קרבו כל מתיריו רק כדי שיהא כאן "קרבן פסול" וכל שנתקיים התנאי שהיה קרבן פסול ממילא הבשר היה פסול (ואי"צ שיהא כלפי הבשר עצמו הרצאת בשר) משא"כ לפיגול בעי' כלפי כל חתיכה שיהא כהרצאת בשר וכמבו' ביוצא דאם אין זריקה מועלת עליו אין כאן פיגול, אמנם מדברי המשנל"מ י"ל דס"ל שאם בעי' כלפי פסוה"מ לדין הרצאת כשר דינו כדין פיגול דגם כלפי הבשר בעי' שיהא הרצאת כשר וכל שאכלו אין כלפיו קרבו כל מתיריו ולא חל עליו הפסול למפרע. ובאמת המשנל"מ פליג ע"ד האו"ש וס"ל דגם בשר שיצא יש בו לאו דפסוה"מ וא"ש היטיב [ואף שאין הכרח לתלות הדברים דגם להאו"ש י"ל שיש דין כהרצאת כשר כלפי הבשר אלא שיש דין שיהא קרבן פסול מ"מ בשי' המשל"מ שמבו' שאי"ז דין ב"קרבן פסול" מסתבר כמו שנתבאר דצריך לדון הפסול כלפי הבשר מצ"ע].

**תמיה על המשל"מ מסוגית הגמ' במעילה דמבו' דאיכא פסול**

**ד.** ועדיין יש להעיר דמהסוגיא במעילה יש ראיה דיש פסול קודם הזריקה דהנה הסוגיא שם הביאה עוד ראיה שחל הפיגול מהא דעבדי' ק"ו שאם אחרים מביא לידי פיגול הוא עצמו לא כ"ש [ביאור הק"ו להכריח הפקע פיגולו דאי נימא שלא פקע פיגולו היאך עפרא בעלמא יחשב כלפי השיריים כהרצאת כשר] ודחתה הגמ' איסור המביא לידי פיגול ולכאו' ע"כ הכוונה דאעפ"י שדחתה הגמ' דאין כאן פיגול לגרום שלא יקדש הלחם מ"מ יש פסול דמהא עכ"פ עבדי' הק"ו הנ"ל שפקע פיגולו, ולכאו' הכרח זה קיים גם למסקנת הגמ'. ויש לדחות דאין כוונת הגמ' שחל פסול דמשווהו כעפרא קודם הזריקה אלא כיוון שיש לו סיבה להפסל ולגרום שלא תהא זריקה ואעפי"כ לא נפסל ע"כ שפקע פיגולו, וצ"ע בזה.

אמנם העירו בזה די"ל שאחר שחידשה הגמ' שאיגלאי מילתא למפרע תו לא צריך לחדש שחל פסול מקודם כדי להוכיח הפקע פיגולו דעצם מה שע"י הזריקה איגלאי מילתא שנפסל ע"כ בעי' לפקע פיגולו, ומעתה ספק המשל"מ למסקנת הגמ' האם באמת חל הפסול מיד או שמא גם לגבי הפסול בעי' הרצאת כשר אלא שאחר שקרבו כל מתיריו חל הפסול למפרע וכלפי מה שאכל כיוון שלא כל מתיריו לא חל הפסול ולא ילקה.

**ביאור ספק המשל"מ בחוץ למקומו**

**ה.** במשל"מ נסתפק שם גם בדין חוץ למקומו אם בעי' שיהא קרבו כל מתיריו. ויש לברר ספיקו דלכאו' להצד שבחוץ לזמנו חל פסול אין סיבה שבחוץ למקומו לא יהא פסול ואולי כוונתו לדון דאף אי נימא שבחוץ לזמנו לא חל פסול כלל מ"מ בחוץ למקומו שיש בו רק את ריבוי הפרשה ואיננו עיקר הפרשה לא נתחדש האי דינא.

עוי"ל להנתבאר לעיל שכל נידונו בחוץ לזמנו רק על הלאו דפסולי המוקדשים אולם כלפי הפיגול י"ל דהיה פשוט לו דלא חל גם הפסול ומ"מ נסתפק דשמא בחוץ למקומו להצד שחל פסול פסוה"מ האם בו חל גם הפסול גם של חוץ למקומו.

והנה בעיקר ספיקו לכאו' הוא סתירת הסוגיות דבסוגיא בריש מעילה ובדל"ד לענין שיריים מבו' סברת הואיל ומרצה לפיגולו בין בחוץ לזמנו ובין בחוץ למקומו אמנם בגמ' בדפ"ד ע"ב מבו' שעלה לא ירד בחוץ לזמנו הואיל ומרצה לפיגולו וחול"ז הוקש לחוץ למקומו, ומבו' דלא נתחדש הרצאה לפיגולו בחוץ למקומו. ויעוי' באחיעזר שכ' שאי"ז תמיה דהא בגמ' במעילה הנ"ל מבו' ששקלה וטרה הגמ' האם יש פסול מקודם ולפי"ז אין מקום תימה בסתירת הסוגיות בזה. אמנם בחזו"א (מכשירין סי' י) נקט דודאי אין דין הרצאת כשר בחוץ למקומו וכוונת הסוגיות לדין הקיש.

והחזו"א לשיטתו הוכרח לזה דיעוי' מש"כ (שם) להכריח דודאי גם פסול פיגול חל מיד וכל דין מרצה לפיגולו רק לענין הכרת דהא בסוגיא שם מבו' דהסברא הפשוטה להכריח ממה שמקדש הלחם דאעפ"י שהוא בפיגול מהני לקדש אלא שדחתה הגמ' משום דינא דרב גידל (שסברה הגמ' להשוות ביניהם) להכריח דחל בזריקה. וכיוון דלמסקנא הוכרחה הסוגיא שם בלא"ה להוכיח דאעפ"י שיש פסול פיגול למפרע מ"מ מקדש הלחם א"כ יש לנו לחזור להסברא הפשוטה בתחילת הסוגיא שהפסול חל מיד ואעפי"כ מקדש הלחם ועדיין שייך לדון האם מועילה להוציא או להביא לידי מעילה, ומעתה כיוון שלגבי חוץ לזמנו כל דין הרצאת כשר רק לענין הכרת ודאי שלגבי חוץ למקומו אין דין הרצאת כשר כלל.

**הערה ע"ד המשל"מ ממתני' דכ"ט ע"ב**

**ו.** והנה יש להעיר להמשל"מ דאי נימא שגם בחוץ למקומו יש דין כהרצאת כשר לענין הפסול א"כ בחשב חוץ למקומו וחוץ לזמנו מאחר שנתחדש דינא דמחשבות מוציאות זו מזו לא תחול מחשבת חוץ לזמנו משום מחשבת חוץ למקומו וכן להיפך ובמתני' מבו' שפסול. אלא שהביאור פשוט דכל שלא חל הפסול אין כאן מחשבות מוציאות אמנם עדיין תקשי להגרי"ז דמחשבות מוציאות הוא דין נוסף מדין הרצאת כשר (וכמו שיתבאר להלן באורך) וא"כ המחשבה צריכה להוציא. [והערה זו נרמזה בחזו"א מכשירין שם]. וצ"ל פשוט דמשום שמצינו שמצטרפות מחשבות חוץ לזמנו וחוץ למקומו זו לזו ע"כ אין יכולות להוציא זה מזה לענין הפסול כ"א לענין החיוב כרת ופשוט.

**בדין מחשבות מוציאות זו מזו**

**בהטעם דבעי' לקרא ד"לא יחשב" (לרבנן ולר"י)**

**א.** נתבאר בברייתא דילפי' מ"לא יחשב" דלא יערב בו מחשבות אחרות ופירש"י מכאן שמחשבות מוציאות זו מזו שמחשבת פסול מוציאה מידי פיגול כדתנא מתני' כיצד לא קרב המתיר כמצוותו. וצ"ב מ"ט איצטריך קרא דלא יחשב הא כל שחשב מחשבת פסול אין כאן קרב המתיר כמצוותו. וביאר הגרי"ז דמסברא אין מחשבה יכולה להוציא מידי פיגול כיוון שאחר הפיגול נעשה הקרבן אין ראוי לעבודה וא"א לחשוב בו מחשבות וע"כ צריך לדינא דמחשבות מוציאות שהוא דין בפנ"ע שמחשבות מוציאות אעפ"י שלא חלה המחשבה.

עוד ביאר דהו"א שמחשבת המקום תצטרף למחשבת הזמן (וכמבו' במתני' לקמן שחצי זית וחצי זית מצטרפים) וא"כ בלא קרא ד"לא יחשב" מחשבת המקום לא תוציא מידו ממחשבת הזמן קמ"ל. [ועי' במנח"א שהביא דקדוק הגרי"ז כביאוריו ממתני' לקמן דכ"ט ע"ב שלא הביאה בר"י מחשבת שלא לשמה עיי"ש בדבריו, ועוד הכריח מסוגיא לקמן די"ג ע"ב דדין מחשבות מוציאות הוא דין בפנ"ע ולא מדין הרצאת כשר (ויש להביא ראיה לזה מדברי רש"י ספ"ג דכ' דהחיסרון במחשבת טמאים משום מחשבות מוציאות אעפ"י שאין פסול בקרבן ואכמ"ל בזה)].

והנה תירוצו הראשון א"ש רק לרבנן דס"ל דילפי' מלא יחשב דגם כשמחשבת הזמן קודמת למחשבת המקום פוסל אולם לר"י שס"ל דדווקא כשקדמה מחשבת המקום נפסל ע"כ דגם לכה"ג איצטריך קרא. ובאמת דהיה מקום לומר דר"י ס"ל שבקדמה מחשבת המקום פסול משום לא ירצה ולא ס"ל לקרא דלא יחשב. [עוד י"ל דאי"צ לקרא אליבא דר"י לפום סברת הגרי"ז דבקדמה מחשבת המקום פסול ואין בו פיגול משום שאין בכחו לפגל כיוון שאין הקרבן ראוי לעבודה]. אמנם ברש"י דכ"ט ע"ב להדיא ביאר טעמא דר"י משום דס"ל "מחשבות מוציאות" דווקא בקדמה מחשבת המקום וכו' ומבו' דגם לדידיה הוא מדין מחשבות מוציאות, וכן מבו' להדיא בתוס' דכ"ז ע"א (ד"ה יצא) עיי"ש[[76]](#footnote-76). וצ"ע לשיטתם מ"ט לא יפסל מדין לא קרב המתיר כמצוותו ואי"צ לקרא דלא יחשב.

וע"כ מבו' בדעת רש"י ותוס' הנ"ל דהטעם דאין חשיב לא קרב המתיר כמצוותו משום סברת השלום רב (הביאו המנח"א) דבלא קרא דלא יחשב הו"א שדינא דהרצאת כשר היינו רק לענין שתגמר ההקרבה אולם פסולי מחשבה גרידא הו"ל כדבר חיצוני שלא היה עושה חיסרון כהרצאת כשר (לולי קרא דלא יחשב), ואחר דילפי' מ"לא יחשב" דמחשבות מוציאות זו מזו הוא משום דינא דבעי' שיהא קרב המתיר כמצוותו והוא מבו' מפירש"י בכמה דוכתי וכ"ה הלשון במשנה. [ולהגרי"ז צריך לדחוק דאין כוונת המשנה לדין הרצאת כשר אלא כוונת המשנה לומר הדין דבעי' שיהא כהלכתו (וכשחשב מקודם על חול"מ ואח"כ חול"ז שמא החיסרון משום אין ראוי לעבודה וכשחשב אח"כ הוא מדין "מחשבות מוציאות") ודו"ק].

**הטעם דלרש"י ותוס' אין חי' שאי"ז ראוי לעבודה**

**ב.** עוד מבואר מרש"י ותוס' דלא כסברת הגרי"ז וס"ל דאין להחשיב זאת ללא ראוי לעבודה. [ובאמת דגם בחי' הב' של הגרי"ז מבו' דהטעם שהיה הו"א שאין דנים המחשבה הראשונה כלא קרב המתיר משום שמצטרף עם המחשבה השניה אולם הא מיהא כ"ז סברא כלפי דינא דקרב המתיר כמצוותו אולם כלפי אין ראוי לעבודה לכאו' אי"ז סברא ומבו' דלא ברירא ליה דכה"ג חשיב אין ראוי לעבודה].

אלא באמת טעמא בעינן מ"ט אין חיסרון שע"י מחשבה ראשונה נעשה אין ראוי לעבודה. והיה מקום לומר שעצם מה שחידשה תורה שמרצה לפיגולו (וכמו שנתבאר לעיל באורך) הוא גופא טעם שנחשב כראוי לעבודה. אמנם עדיין צ"ע דבמתני' מבו' האי דינא גם כשחושב מחשבת שלא לשמה ולהדיא מבו' בתוס' לעיל דכ"ז ע"א שגם בחשב מקודם שלא לשמה בעי' לקרא עי"ש וצ"ע דהא הכא אין שייך המקור מהא שמרצה לפיגולו.

**האם מחשבת פיגול מוציאה מידי מחשבת פיגול**

**ד.** יש לברר האם מחשבת פיגול מוציאה מידי מתורת פיגול, וכגון בחשב מחשבת חוץ לזמנו ואח"כ חשב על זשלב"מ חוץ לזמנו או באופן שחשב חוץ לזמנו על חוץ וחזר וחשב מחשבת חוץ לזמנו על עבודת פנים [אליבא דר"י דדינא דפיגול דווקא במחשבה על עבודת חוץ דומיא דשלמים] האם יש בזה הדין דמחשבה מוציאה מידי מחשבה.

ויעוי' בחזו"א (י"ב, ה') שנסתפק בזה וכ' לעיקר דמסתבר דאין מחשבת פיגול שאינה מפגלת מוציאה ממחשבת פיגול [עיי"ש שכ' הנפק"מ בזה]. ויש לתמוה ע"ז מסוגית הגמ' דכ"ז ע"א דמבו' דאם חשב לזרוק שלא במקומו למחר פסול ואפי' אם יחשוב אח"כ חוץ לזמנו פסול ואין בו כרת ומבו' דמחשבת חוץ לזמנו שפסלה ולא פיגלה (משום שהוא מחשבה על זריקה דלא שריא בשר) מוציאה מידי מחשבת פיגול.

ויש ליישב דכ"ד החזו"א באופן שעשה מחשבת הפיגול מקודם דלא נתחדש שמחשבת פיגול הבאה אחריה תוציא מידי פיגול אף שאין דינה לפגל אבל בחשב מחשבת פיגול שפסלה אין המחשבה שאחריה מפגלת.

**דף ל ע"א**

**סוגית תפוס לשון ראשון**

**בירור פלוגתת אילפא ור"י (ואביי ורבא) לשי' רש"י**

**א.** בגמ' אמר אילפא מח' בב' עבודות וכו' ור"י אמר אפי' בעבודה אחת מח' וכו' ביאור פלוגתתם דאילפא ס"ל שפלוגתתם דומיא דרישא דביאור שי' ר"י שאין מחשבות מוציאות בקדמה מחשבת הזמן ולכך משכח"ל דווקא בב' עבודות אבל בעבודה אחת יש כאן עירוב מחשבות (ולית ליה תל"ר), ור"י ס"ל שפלוגתתם בעבודה אחת בדין תפוס לשון ראשון ונמצא לפי"ד שיש כאן ב' מחלוקות בין ר"י לרבנן א. באופן שחשב בב' עבודות שיש כאן ב' המחשבות אלא שאין מחשבת חול"מ מוציאה, ב. כשיש ב' מחשבות בעבודה אחת האם אמרי' תל"ר. [ויש להוסיף בזה דאילפא דייק כסברת הגמ' מדרישא בב' עבודות וכו' ור"י דייק מסיפא דזה הכלל אתא לרבויי כה"ג משום תל"ר].

והנה הביאה הגמ' פלוגתת ר"מ ור"י בתמורת עולה ותמורת שלמים אם חל עולה או שניהם (באומר שנתכוון מתחילה לכך) ונסתפקה הגמ' בשי' ר"מ באומר תמורת עולה ושלמים או לחצות דאביי אמר בהא ודאי מודה ר"מ דל"א תל"ר ורבא פליג דגם בזה ס"ל לר"מ תל"ר. ונחלקו שם אם יש ראיה לזה ממתני' דרבא ס"ל שמדינא דר"י דכשחשב חול"ז וחול"מ דנים תל"ר מבו' שגם בלחצות אמרי' תל"ר [וראייתו לא מבעיא לפי"מ דס"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף אלא גם אי ישנה לשחיטה כל שאין מפגלים בחצי מתיר יש ראיה ששייך בזה תל"ר (וכמבו' בשי' ר' יוחנן לעיל דס"ל ישנה לשחיטה ומדין תל"ר ולהלן יתבאר הביאור בזה)] ואביי דחה ראייתו דישנה לשחיטה ואמר בסימן ראשון חול"ז ובסימן שני חול"מ (והוסיף רש"י דס"ל מפגלים בחצי מתיר) ומה"ט חייל חוץ לזמנו.

ולפו"ר העולה לפירש"י מסוגיין דרבא פי' דברי ר' יהודה מדין תל"ר וכשי' ר' יוחנן ואביי פי' דברי ר"י מדין הוקבע הפיגול [אלא דאילפא פירש בשתי עבודות ושמא הוא משום דס"ל אין מפגלים בחצי מתיר או אינה לשחיטה ואביי פי' אפי' באותה עבודה בב' סימנים (והגמ' במעילה נקטה דינא דאילפא בב' סימנים והיינו כיסוד דברי אילפא שהוא מדין הוקבע הפיגול אלא ששייך כן גם בעבודה אחת משום שסוברת הגמ' שם דישנה לשחיטה ומפגלים בחצי מתיר ודו"ק)].

וקצת יש להעיר ע"ז דהנה בעיקר תמיהת רבא פירש"י דהוא משום מימרא דרב דימי להלן דר"מ בשי' ר"י אמרה [והיינו דדינא דר' יהודה מדין תל"ר ור"מ בשיטתו וע"כ ר"מ אית ליה תל"ר אפי' בלחצות] ולהנתבאר אביי דחה לו דר' יהודה כלל לא ס"ל תל"ר וא"כ בלא"ה היה יכול לתרץ לו דאיהו ס"ל דר"מ לאו בשי' ר"י אמרה ומ"ט הוצרך לבאר שי' ר' יהודה באופ"א [וביותר דכ"ה שי' ר' יוחנן דלעיל פירש שי' ר"י מדין תל"ר ואעפי"כ ס"ל דר"מ לאו בשי' ר"י אמרה (דמימרא דרב דימי משום ר' יוחנן אמרה)].

ובאמת דאביי גופיה להלן הביא מימרא זו דלא פליגי כ"א בתמורת תמורת משום יתור לשון דמהא מוכרח שנמלך ולית ליה לר"מ תל"ר, והקשו התוס' דא"כ מה הקשה רבא לאביי הא לדידיה ע"כ ר"מ אינו שייך לתל"ר. ויעוי' בשיטמ"ק (בהשמטות אות ד') שעמד בזה דקים ליה לרבא דאביי דאמר "בהא ודאי מודה ר"מ וכו'" היינו דאפי' מאן דס"ל תל"ר מודה דכה"ג לא שייך תל"ר ונמצא לפי"ז דעיקר תמיהת רבא אינו רק משום סברא הנ"ל (דר"מ בשי' ר"י אמרה) אלא כוונתו גם להוכיח דאיכא מ"ד להדיא דס"ל הכי, ומה"ט הוכרח אביי ליישב דגם בשי' ר' יהודה אין ראיה שתל"ר.

**הכרח דגם לאביי איתא לר"מ תל"ר והחילוקים בזה**

**ב.** הנתבאר דאביי ס"ל כרבב"ח משום ר"י דהטעם לר"מ שחל תמורת עולה ולא שלמים משום שמתחילה היה דעתו לעולה אלא שנמלך (היינו רצה להוסיף ע"ד) ולא מהני אולם בנתכוון לשניהם לא חלים שניהם ולית ליה לר"מ תל"ר כלל. אמנם מצינו להדיא בגמ' בתמורה דכ"ו דנחלקו ר"מ ור"י באומר חציה לעולה וחציה לשלמים אם חל עולה או שניהם ומבו' להדיא מר"מ דאית ליה תל"ר, וצ"ב הדברים.

וצ"ל בזה דבאמת יש ב' עניני תל"ר, א. באופן שיש תרי דיבורי דנחלקו ר"מ ור"י האם דנים שעשה ב' עשיות בזא"ז דחל כ"א בזמן אמירתו או עשיה אחת וחלים שניהם בגמר דבריו. ב. באופן של חד דיבורא דבזה יש לדון האם גם בחד דיבורא כוונתו שיחול כפי סדר דיבורו. ומעתה בחציה עולה וחציה שלמים טעמא דר"מ דאמרי' תל"ר משום דס"ל שיש לנו לדונו כתרי דיבורי וא"כ יש לנו לדון זאת כב' עשיות נפרדות בזא"ז ובזה גם לאביי אליבא דר"מ אמרי' תל"ר וכל פלוגתתם דווקא בתמורת עולה ושלמים או בלחצות עולה ושלמים. ונחלקו הראשונים הטעם שכה"ג שאני ושי' רש"י דעיקר החילוק משום שכה"ג הוא בחד דיבורא [ביאור הדברים דבלחצות עולה ושלמים יש כאן דיבור אחד לשניהם ואפי' תמורת עולה ושלמים דנה הגמ' דחשוב דיבור אחד משום שאמירת תמורת לשניהם מאחד אותם לדיבור אחד] וכל שהוא בדבור אחד בזה אנו דנים שעשה עשיה אחת ונחלקו אביי ורבא האם גם כה"ג רוצה שיחול בזא"ז כפי סדר דיבורו או שבזה ודאי עשה שניהם כאחת.

אלא דלפי"ז יש לתמוה מ"ט בתמורת עולה תמורת שלמים הוצרכה הגמ' לסברא דמה שאמר תמורת הוא ראיה שנמלך ומה"ט אזלי' בתר תחילת דבריו הא גם בלא"ה כיוון שהם תרי דיבורי נדון בזה תל"ר אליבא דר"מ. וכבר עמדו בזה התוס' שם בתמורה וביארו דכשאומר תמורת עולה תמורת שלמים כיוון שאין דרך של אדם לסתור דבריו היה זה טעם להכריח שנתכוין לשניהם מתחילה (ולא נתכוון לעשות תרי דיבורי שיהו חלים בזא"ז) וע"כ צריכים לסברא מיוחדת שהיתור לשון הוא הוכחה לנמלך.

ויש להעיר לפי"ז דעכ"פ בתמורת עולה ושלמים מ"ט נדון זאת כחד דיבורא כמ"ש רש"י הא יש לדון זאת כחציה עולה חציה שלמים וצ"ל דתמורת אחד על שניהם מכריח שבא לומר דיבור אחד לשניהם והכרח זה מחייב שכוונתו לחד דיבורא של חציה לעולה וחציה לשלמים אלא שנחלקו אביי ורבא האם כוונתו שיחול כפי סדר דיבורו או לא.

**אימתי שחיטה כחד דיבורא או כתרי דיבורא**

**ג.** ועדיין יש לברר לפירש"י נידון הסוגיא האם שחיטה כלחצות או לא. ונתבאר ברש"י דאם אינה לשחיטה אלא לבסוף הוי כחד דיבורא והוא נידון כלחצות ואנו דנים בו ענין תל"ר [וה"ה אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ואין מפגלים בחצי מתיר וכמבו' בר' יוחנן לעיל] ואם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ומפגלים בחצי מתיר אי"צ לדון תל"ר והוא מדין הוקבע הפיגול.

וצ"ב דעכ"פ מ"ט לא יהא מחשבת חוץ למקומו וחוץ לזמנו כחציה עולה וחציה שלמים שדנים זאת כב' דיבורים נפרדים ומה"ט גם לאביי הו"ל כב' עשיות נפרדות אליבא דר"מ. וצ"ל דבעשיית חלות הקדש אנו דנים שעשה ב' עשיות נפרדות אולם כשמייעד את השחיטה לאכילת חוץ לזמנו וחוץ למקומו אם לא מהני ליעד רק חלק מהשחיטה נמצא שמייעד כל השחיטה וכל שמייעד מעשה אחד לב' דברים יש לדונו כחד דיבורא משא"כ למ"ד ישנה לשחיטה ומפגלים בחצי מתיר שמייעד ב' דברים נפרדים יש כאן ב' עשיות נפרדות וחל הראשון והוקבע פסולו[[77]](#footnote-77).

[ויש להעיר דהגמ' בע"ב דנה האם דינא דר"י דווקא בכזית כזית או גם בכזית וכזית, וצ"ב הא אי מפגלים בחצי מתיר ונמצא מייעד כל השחיטה חשיב כחד דיבורא ואעפי"כ אנו דנים תל"ר מה מוסיף מה שאומר כזית וכזית. והביאור פשוט דודאי דינא דר"י הוא חידוש לדון בזה תל"ר שרוצה החוץ לזמנו ואח"כ החוץ למקומו ומה"ט דנה הסוגיא דשמא בכזית וכזית שהוא להדיא צירוף שיהיו שניהם כאחד ממש אין לדון עשייתו בזא"ז וע"כ הו"ל עירוב מחשבות].

**סתירה לסוגית הגמ' בפסחים**

**ד.** אלא דבמה שנתבאר בסוגין דאם ישנה לשחיטה ואין מפגלים בחצי מתיר דנים תל"ר וחל רק הראשון [דהא לר"י ישנה לשחיטה ומשום אין מפגלים דנים תל"ר וכן לרבא בקומץ ומנחה שהוא כישנה לשחיטה מבו' בסוגין שאם אין מפגלים בח"מ חל רק הראשון מדין תל"ר] יש לתמוה מסוגיא ערוכה בפסחים (דס"ב ע"ב ס"ג ע"א) דמבו' דכשחשב לערלים ולמולים אי אינה לשחיטה אלא לבסוף כיוון דאמרי' תל"ר חלה המחשבה הראשונה בסוף השחיטה ותו אין מקום לשניה לחול אולם אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אפי' אי אין מפגלים בחצי מתיר (כמבו' שם להדיא בסוגיא וכמו שביארו שם התוס') חלים ב' המחשבות ולא דנים דמשום תל"ר רק הראשון חל. ויעוי' בקר"א שתמה בזה עי"ש באריכות דבריו.

וצ"ל הביאור בזה דודאי היעוד מצד הגברא אם אמרי' תל"ר גם בדיבור אחד אנו דנים אותו כבזא"ז ונמצא שיעד קודם החול"ז ואח"כ החול"מ (וה"ה הערלים קודם המולים) אלא שהפסול חל בגמר המתיר. ומעתה במולים וערלים שחלים ביחד אין כאן ערלים בלא מולים משא"כ בחול"ז וחול"מ שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום אעפ"י שלא חל הפסול אין מחשבת המקום מוציאה ממחשבת הזמן. [אמנם צ"ע ע"ז מסוגיא במעילה ויתבאר להלן].

**שי' התוס' בביאור הטעם שבלחצות ל"א תל"ר**

**ה.** בתוס' בסוגין מבו' דהטעם דבלחצות ס"ל לאביי דלא פליגי משום דלחצות הכוונה לְחַצות וכיוון שעשה שניהם לזמן מסוים יש כאן עשיה אחת [ובתמורת עולה ושלמים יש לפרש דבזה מודים שהתמורת עושה זאת כדיבור אחד עוי"ל דס"ל דגם בתמורת עולה ושלמים שייכת סברתם בתמורה דכל שעשה סתירה בדבריו ע"כ אנו מפרשים שעשה כאחד כדי שלא יהיו דבריו סותרים זא"ז ואעפי"כ נחלקו האם אמרי' בזה תל"ר].

ובשי' התוס' יש לברר היאך שייך בזה תל"ר הא ודאי אין עושה סתירה לעשות כולה עולה וכולה שלמים, ואולי י"ל בזה כסברת התוס' ב"ק דכוונתו אם יכולים שניהם לחול יחולו ואם לאו כוונתי לראשון [ונמצא שדברי התוס' בב"ק משלימים שי' התוס' בסוגין בביאור ענין תל"ר דלעולם ודאי עיקר דין תל"ר שכוונתו שיחולו בזא"ז אולם היינו דווקא בלְחַצות אולם בתמורת עולה ושלמים ע"כ הביאור כדברי התוס' בב"ק][[78]](#footnote-78).

**בקו' הרעק"א ע"ד התוס'**

**ו.** והנה הקשה הגרעק"א לשי' התוס' דהטעם שלחצות חשיב בב"א משום שעשה שניהם לזמן אחד א"כ מ"ט הוצרך אביי לתרץ כגון שאמר סימן א' חול"ז וסימן א' חול"מ ומפגלים בחצי מתיר הא אפי' אין מפגלים בחצי מתיר כיוון דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חיילא המחשבה מיד ולא מיקרי לחצות, עכ"ד. ויש לברר עיקר תמיהתו הא אי אין מפגלים בחצי מתיר לא חייל הפיגול עד לבסוף ומ"ט כ' ד"חיילא המחשבה מיד". ולכאו' ביאור דבריו כמו שכתבנו לעיל לבאר החילוק בין סוגין לסוגית הגמ' בפסחים דשייך שיתפס מחשבת הפיגול בלא הפסול של הפיגול אלא דאם אינה אלא לבסוף ע"כ שעשייתו לסוף השחיטה וא"כ הו"ל עשיה אחת אולם אם ישנה לשחיטה ועד סוף הו"ל ב' עשיות ומה"ט הו"ל כב' עשיות כב' זמנים נפרדים בשחיטה והו"ל כחציה עולה חציה שלמים שצורת עשייתו קודם הראשון ואח"כ השני ואחר עשיית הראשון אין מחשבה השניה מוציאה מידי הראשונה[[79]](#footnote-79).

ועדיין יש להעיר ע"ד הרעק"א דאביי פליג בין בלְחַצות ובין בתמורת עולה ושלמים ואעפ"י שלחצות אינו דומה למחשבת חול"ז וחול"מ אי ישנה לשחיטה (וכמו שנתבאר) עדיין תיקשי מתמורת עולה ושלמים שהם כעשיות בזא"ז ואעפי"כ ס"ל לאביי שעשאם בב"א ואין כוונתו שיחולו בזא"ז. ולהנתבאר לעיל דע"כ יש חילוק בין תמורת עולה ושלמים לחציה עולה חציה שלמים [לסברת התוס' בתמורה ולסברת רש"י בסוגין] א"כ במחשבת חול"ז וחול"מ אי ישנה לשחיטה (ועשה הסימן הראשון חול"ז וסימן השני חוץ למקומו) לא שייך סברות אלו והו"ל ב' מחשבות נפרדות שרוצה שיחולו לפי סדר דיבורו ומה"ט תמה הגרעק"א דיש לומר בזה תל"ר אפי' אם אין מפגלין בחצי מתיר.

ועדיין יש לתמוה על הגרעק"א דהא נתבאר בתוס' לעיל דהטעם שנקטה הגמ' סימן שלם שהוא דבר המסוים ומפגלים בחצי מתיר הוא משום אילפא. [ועי' לקמן (סוף אות ו') במה שיתבאר בזה].

**בירור שי' התוס' בפלוגתת אילפא ור"י**

**ה.** שי' התוס' דב' עבודות דאילפא היינו ב' סימנים וס"ל ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ומפגלים בחצי מתיר ור' יוחנן אמר בסימן אחד והוסיפו התוס' דדבריו בין לרבא דאפי' בלחצות אמרי' תל"ר ובין לאביי שמדין ישנה לשחיטה יכול לחשוב בחצי סימן ראשון חוץ לזמנו ובחצי שני חוץ למקומו. והעירו התוס' על דבריהם מ"ט נקט אביי סימן וסימן וביארו דהיינו לאילפא. ודבריהם צ"ב דכל קו' רבא היינו כר"י ומתרץ ליה כאילפא. וצ"ל דעיקר קו' רבא משום דס"ל אינה לשחיטה וא"כ מבו' בתנא במתני' דס"ל דגם בלחצות שייך תל"ר ועלה קא דחי אביי דתנא דמתני' סבר ישנה לשחיטה ומה"ט אפשר לבאר דדברי ר"י או בסימן וסימן לאילפא או בסימן אחד לר"י.

אלא דעיקר דברי התוס' לחדש דשייך ישנה לשחיטה גם בסימן אחד לאביי צ"ע מנ"ל (ובפרט להחזו"א דלקמיה שחידשו התוס' בזה לשיטתו שמפגלים בחצי סימן והוא ודאי צ"ע מנ"ל), וצ"ל דהא רבא ודאי כר' יוחנן ס"ל (וכמו שנתבאר לעיל) וא"כ דוחק הוא להעמיד דאביי מתרץ דווקא אליבא דאילפא (דסוגית הגמ' לא משמע כמו שנתבאר לעיל לשי' רש"י שיסוד פלוגתתם בפלוגתת אילפא ור"י ודו"ק).

אלא שדברי התוס' צע"ט דהא גם למ"ד מפלגים בחצי מתיר מ"מ אין מפגלים בחצי סימן (וכמו שנקטו התוס' בכמה דוכתי) וא"כ אין כאן פיגול באמצע הסימן וא"כ הו"ל כלחצות שב' המחשבות הם בגמר הסימן. ובחזו"א עמד בזה וביאר דאליבא דאביי ע"כ נחלקו ר' יוחנן ואילפא האם מפגלים בחצי סימן והיינו דאילפא ס"ל דאין מפגלים ומה"ט לא שייך בזה הוקבע פיגולו [וע"כ ביאר מתני' דווקא בב' עבודות (היינו ב' סימנים) דאי ישנה לשחיטה ומפגלים בחצי מתיר חל פיגולו משא"כ בחצי סימן][[80]](#footnote-80), אולם ר"י פליג וס"ל דמפגלים בחצי מתיר ובחצי סימן וגם בזה שייך הוקבע פיגולו. אלא שעמד החזו"א דלפי"ד תמוה טובא המשך סוגית הגמ' שתמהה מדרישא בב' עבודות סיפא בשתי עבודות הא בין לאילפא ובין לר"י הטעם משום הוקבע הפיגול אלא החילוק אם הוא בסימן שלם או בחצי סימן. ועוד דלא מסתבר שנחלקו כאן בשיעור הפיגול בעלמא האם הוא חצי סימן או סימן שלם.

**ביאור הקר"א בשי' התוס'**

**ו.** בקר"א ביאר דברי התוס' באופ"א וז"ל: דלמ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף אין שום קדימה לחול זה קודם לזה ושניהם חלים בסוף שחיטה אבל למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף נהי דמקצת סימן לא הוי חצי מתיר לפגל מ"מ הפיגול מתחיל לחול קודם מיד בהתחלת הסימן ואעפ"י שלא נגמר פיגולו עד שחושב חול"מ ג"כ בזה אמרי' תפוס לשון ראשון ולא דמי ללחצות דתרוייהו חלים באחת, עכ"ל. והנה מקודם שנברר עיקר דברי הקר"א יש לברר מה שנתבאר מדבריו דאעפ"י שאין מפגלים בחצי סימן סגי במה שחשב בחציו הראשון חוץ לזמנו ובחצי השני חוץ למקומו וצ"ב הא מחשבת חוץ למקומו לא היתה בתחילת הסימן והיאך מהני מה שהוא בסופה לחוד. והעירו שבשיעורי הגרי"מ עמד בזה וביאר דמוכרח מדברי התוס' (אם אין ביאורם כהחזו"א דלעיל) דאין דין שיהא מחשבה בכל המתיר אלא כל מחשבה מגדירה את כל העבודה והמתיר ודווקא אם אומר להדיא שעושה רק חצי מתיר או חצי סימן חוץ לזמנו יש חיסרון של אין מפגלים בחצי מתיר או חצי סימן [וכ"ה לשון הגמ' כגון דאמר סימן ראשון וכו'].

אלא דעדיין יש לברר עיקר דברי הקר"א מ"ט אנו דנים בזה שהפיגול קודם להפסול הא לא חל הפיגול עד סוף הסימן. ומבו' מדבריו דלמ"ד ישנה לשחיטה כיוון שמתחלת השחיטה מתחילה ע"כ גם היעוד שמייעד לפיגול מתיעד מתחילה[[81]](#footnote-81) ומה"ט שייך בזה ראשון ושני.

והנה מדברי הקר"א מבו' שהוא מסברת תל"ר ולכאו' י"ל באופן יותר פשוט שסברת אביי בשי' ר' יוחנן דשייך בזה הוקבע פיגולו ואף שלא חל הפסול של המחשבה מ"מ חל היעוד של המחשבה בקרבן בתחילת השחיטה וס"ל לר' יוחנן שגם מה שנתפס היעוד אעפ"י שלא חל הפסול אמרי' בזה הוקבע פיגולו דאין מחשבה אחרת מוציאה אותו מידו מתורת פיגול.

וי"ל שבאמת הוא כוונת הקר"א ומה שנקט ענין תל"ר אין הכוונה לתל"ר דלחצות שנחלקו אביי ורבא אלא לדין תל"ר דר"מ שכשעושה ב' דברים אין כוונתו לעשותו בעשיה אחת אלא בב' עשיות בזא"ז ונמצא שעשה המחשבה דחוץ לזמנו בפנ"ע קודם מחשבת החול"מ.

אלא דיש לתמוה שסברא זו נסתרת מסוגית הגמ' במעילה שהביאה ראיה מדינא דאילפא שחילק בין עבודה אחת לב' עבודות דע"כ הפיגול חל מתחילה ולא בזריקה דאל"ה כולם חלים ביחד בסוף ואין הוקבע הפיגול. ואי נימא בשי' הקר"א שיש הוקבע הפיגול גם כלפי היעוד של הפיגול אעפ"י שלא חל מנ"ל שחל מיד שמא נתפסה מחשבת חוץ לזמנו ומה"ט אין יכול לחשוב חול"מ וחלות הפסול חל בסוף וע"כ שאין הוקבע הפיגול בלא חלות פיגול.

אמנם יעוי' בקר"א במעילה שדקדק דברי הגמ' שם שהביאה ראיה מאילפא ולא מר"י וביאר דאליבא דר"י י"ל דאעפ"י שחל בזריקה מ"מ ישנה לשחיטה ותל"ר, וביאור דבריו די"ל דבהא גופא נחלקו אילפא ור"י דאילפא ס"ל דאין הוקבע הפיגול בלא חלות פיגול ומה"ט לא סגי במחשבת פיגול אם אין מפגלים בחצי סימן ור' יוחנן פליג דסגי במה שחלה מחשבת החוץ לזמנו אעפ"י שלא חל הפסול עד לבסוף ומה"ט הביאה הגמ' ראיה מאילפא ולא מר' יוחנן.

והנה הבאנו לעיל תמיהת הגרעק"א ע"ד התוס' דאי ישנה לשחיטה גם אי אין מפגלים חל הפיגול וצ"ע הא נתבאר בתוס' שנקטה הגמ' סימן וסימן הוא משום דאילפא. וצ"ל דס"ל להגרעק"א דאין פלוגתת אילפא ור"י כהקר"א דס"ל דפליגי בסברא הנ"ל האם כה"ג שייך דהוקבע הפיגול אעפ"י שלא חל הפסול אלא נחלקו אם מפגלים בחצי סימן, וא"כ תמיהת הגרעק"א דגם לאילפא כל שאי"ז מחשבה לזמן אחד יש כאן ב' מחשבות בזא"ז וחיילא המחשבה מיד ואי"צ דווקא סימן וסימן ומפגלים בחצי מתיר.

אלא דעיקר הביאור בדברי הגרעק"א שכוונתו לדברי הקר"א דחיילא המחשבה היינו דאמרי' הוקבע פיגולו משום שחל המחשבה אעפ"י שאין פסול צ"ע דהא נתבאר לעיל דמהסוגיא במעילה מוכח דליכא הוקבע הפיגול ע"י שחלה המחשבה בלא שחל הפסול והתינח בשי' הקר"א נתחדש לבאר שס"ל שהוא פלוגתת אילפא ור"י אולם הגרעק"א שהקשה זאת בסתמא על סוגית הגמ' צ"ע דשמא הכא ס"ל לגמ' דלא אמרי' הוקבע הפיגול כה"ג.

**תמיה ע"ד הקר"א מסוגית הגמ' בפסחים**

**ז.** והנה נתבאר בגמ' בפסחים דס"ג מ"א דהאומר בשעת שחיטה מולים וערלים כשר וערלים ומולים פסול ותמהה הגמ' ברייתא זו א"ש למ"ד אינה לשחיטה אלא בסוף (אי אמרי' תל"ר) ולא א"ש למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף. וביארו התוס' דאם אינה לשחיטה ואמרי' תל"ר כיוון דחיילא המחשבה ראשונה על משהו האחרון שבשחיטה תו לא חיילא מחשבה שניה ואם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף יש מקום לשניהם לחול (אפי' לרבא דאמרי' תל"ר). [וכבר נתבאר בתוס' שם דע"כ הסוגיא שם אזלא באופן שאין מפגלים בחצי מותר דאל"ה יש כאן ערלים בלא מולין הפוסל בין בתחילה בין בסוף]. וצ"ע דברי הקר"א שדן תל"ר אי ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הא התם מבו' דאי ישנה לשחיטה יש מקום לשניהם לחול.

ולהנתבאר בכוונת דברי הקר"א שהוא מדין הוקבע פיגולו אין מקום לתמיהה כלל דבחוץ לזמנו וחוץ למקומו כל שהועיל היעוד בקרבן בתחילת השחיטה יש דין פיגולו הגורם שמחשבה שניה לא תחול ותוציא מידי מחשבה ראשונה משא"כ בערלים ומולים שפיר שייך ב' מחשבות במהלך השחיטה שמחמת שיעד לשניהם יש כאן מולים וערלים ואינו פסול.

**ביאור דחיית החזו"א לביאור הקר"א**

**ח.** ויעוי' בחזו"א (ז', ט) שצידד לבאר כביאור הנ"ל וז"ל: ואע"ג דקושטא הוא דר' יוחנן ס"ל ישנה לשמתוע"ס וא"כ מסתבר דלא דמי ללחצות כיוון דאפשר לב' המחשבות לחול זו במקצת ראשון ושניה אחריה, ז"א כיוון דלא חיילא מחשבה אלא בדבר מסוים לא חיילי ב' המחשבות עד גמר סימן, א"כ בין ת"ק ובין ר"י ס"ל אין מפגלים בחצי מתיר ובסוף השחיטה חיילי תרוייהו עכ"ל. מבו' מדברי חזו"א לחלוק על סברא הנ"ל דכל שלא חל הפיגול עד סוף השחיטה כך גם לא חל היעוד עד סוף השחיטה ונמצא ששניהם נעשו בסופו והו"ל כלחצות. וצ"ע דבריו הא להדיא בגמ' בפסחים מבו' דאם ישנה לשחיטה ועד סוף לא דנים תל"ר אפי' לרבא וחלים ב' מחשבותיו למולים ולערלים במשך זמן השחיטה ולא דנים זאת כלחצות שנימא תל"ר.

והביאור בזה דלעולם מחשבה בזמן השחיטה מיעדת כל השחיטה ונמצא שבערלים ומולים בתחילה יעד כל השחיטה לערלים ובהמשך השחיטה יעד כל השחיטה למולים ונמצא בסוף השחיטה שכולה נעשתה למולים וערלים משא"כ בפיגול כל שלא חל הפיגול (וה"ה לא נתפס היעוד להחזו"א) ויעד לחוץ למקומו נמצא שהשחיטה מיועדת לחל"ז וחול"מ ואין כאן מחשבת חול"ז שחלה קודם חל"מ ובסוף השחיטה נמצא שנתיעד לתרוייהו והוי עשיה אחת לשניהם והו"ל כלחצות שכשיש עשיה אחת הוא תלוי ברבא ואביי אם אמרי' בזה תל"ר.

**דף לא ע"א**

**ויקץ כישן הפיגול**

**ביאור ענין הצירוף אליבא דרבא**

**א.** בגמ' איתמר חצי זית וכו' אמר רבא ויקץ כישן הפיגול ורב המנונא אמר עירוב מחשבות הוי ופירש"י שי' רבא דהחצי זית מינו מעוררו מביטולו וחוזר ומצטרף עם זה לפגל ובטל ליה חצי זית דחוץ למקומו מלהוציא מידי פיגול דאין חצי זית מועיל במקום כזית ורב המנונא אמר דמכיוון שנצטרף שוב לא יעיר, וכ"כ התוס'. מבו' מפירש"י ותוס' דאין כוונת רב המנונא לחלוק שיפסל משום "עירוב מחשבות" (והיינו דמחשבת הפסול גורמת שלא יחול מחשבת הפיגול) אלא נחלקו בדין צירוף האם לאחר שנצטרף יפרד לחזור להצטרף עם הראשון. והכרחו של רש"י מהסוגיא שרב המנונא נחלק גם לגבי טומאה דכל שלא היה בו שיעור טומאה מעיקרא ונצטרף להיות שני אין חוזר וניעור להצטרף עם ראשון[[82]](#footnote-82).

אלא דבאמת טעמא בעי הא נפסל הקרבן והיאך יחזור ויתפגל. ולפו"ר הוא כוונת קושית התוס' על ראיית רבא מטומאה דהכא יש חיסרון שכבר נפסל. אמנם בדקדוק דברי התוס' בהמשך דבריהם שהוסיפו לבאר החילוק מטומאה מבו' דאין תמיהתם משום הנ"ל.

וע"כ נראה שענין הצירוף של ב' החצאי זיתים של חול"ז אינו מתחדש עתה מכאן ולהבא אלא קובע את המחשבה מעיקרא שהיא מחשבת פיגול ולא מחשבת פסול ומה"ט ביאר רש"י דנמצא שיש כאן מחשבת פיגול בלא מחשבת פסול (דהא אין שיעור למחשבת הפסול) ואין שייך שהפסול יוציא מידי פיגול, ואף ר"ה לא פליג בהא אלא דס"ל שאין חוזר ומצטרף לראשון וכמו שנתבאר. [דוגמא לדבר מצינו בגמ' להלן דל"ו ע"ב דכל מחשבת פיגול שיש בה גם מחשבת הינוח לא אכפ"ל שהיה דינה לפסול קודם אם אח"כ דינה לפגל וה"ה בסוגין כל שאח"כ נהפכה מחשבת חול"ז להיות מחשבת פיגול לא אכפ"ל במה שבתחילתה היה דינה להיות מחשבת פסול].

אלא דמ"מ תמיהת התוס' דיש לחלק בין פיגול לטומאה דבפיגול כל שהמחשבה לא יכלה לפגל דנים אותה כמחשבת פסול כשנצטרפה עם החול"מ (ויש להחשיב שבזמן זה נתבטל דין הפיגול ממחשבה זו ויש לה דין של מחשבת פסול) משא"כ בטומאה לא נתבטל חצי זית ראשון אלא שאין לו כח לטמאות בפני עצמו ומ"ט לא יצטרף עם חצי זית אחר לטמא. (ויבו' עוד להלן).

**בביאור שי' רב המנונא בצירוף לענין טומאה**

**ב.** והנה מדקדוק לשון התוס' משמע שהקשה רק על ראיית רבא ולא על עיקר סברת רב המנונא. ובאמת צ"ב טובא דהנה ענין השיעור כביצה לכאו' אינו שיעור במטמא אלא שיעור בכמה הנטמא צריך ליגע והראיה דנוגע וחוזר ונוגע מצטרפים לטמא וא"כ צ"ע דליכא כלל דין כלפי הח"ז ראשון מה דינו והיאך יגרום הצירוף לעשיתו לשני.

וע"כ מבו' בסוגין דענין השיעור הוא גם דין במטמא ומה"ט כל שהיה בו חצי זית לא היה בכוחו לטמא וכשנצטרף עם השני חל בו דין שני ותו אין חוזר ומצטרף אם חתיכה אחרת שהיא מינו. [ומבו' מהא שדין ראשון ושני אי"ז בכלל מאתים מנה דא"כ לא חל בו שום דין כלל (ומועיל לכה"פ מדין שני) אלא הביאור דאעפ"י שראשון ושני ב' דינים נפרדים הם מ"מ לראשון יש כח לטמא כדין שני ומה"ט נצטרף להיות שני ואין חוזר ומצטרף להיות ראשון].

ויש לדון האם כל דינא דסוגין ש"נצטרף" עם השני דווקא ב"בללן" היינו שמעורבים ואין ניכרים ואעפ"י שאין כאן ביטול ברוב מ"מ אינו עומד בפנ"ע להיות נידון לעצמו אלא כחלק מן התערובת ובזה נתחדש דמה שנתחבר עם השני הוא גופא טעם שיש לתערובת זו דין שני וכל שלא נפרד ממנה ס"ל לרב המנונא דלא מהני מה שמצטרף עתה גם ראשון כדי לחזור ולעוררו ולקובעו להיות ראשון.

ובקה"י העיר על המבו' בסוגין שלא דנים אח"כ שיהא חוזר וניעור דהתינח במחשבה שכ"א חשבה בפנ"ע ואנו צריכים לצירוף א"ש סברא זו דמה שנצטרף אם חול"מ הוא גופא טעם שלא יהא צירוף עם חוץ לזמנו אולם בטומאה שהוא מצטרף עמו במציאות מ"ט יהא חיסרון בצירופו, והכריח דמבו' גם להיות חתיכה אחת שיש להם דין אחד הוא דין צירוף וכל שנצטרף עם אחד הוא גופא טעם שלא יצטרף עם אחר.

ומצינו פלוגתת רש"י ותוס' בהגורם אליבא דר"ה שלא יחזור ויצטרף לראשון, דבתוס' מבו' דהגורם הוא כל שהשני צריך לו (והיא סברא מחודשת מאד בדין הצירוף שאין דין הצירוף נקבע לפי תנאי החתיכה שעליה אנו דנים למי מצטרפת אלא אנו דנים לפי תנאי החתיכה שאליה נצטרפה), אמנם ברש"י כ' לבאר חילוק הסוגיא אליבא דר"ה דכ"ד דווקא אם מעולם לא היה בו שיעור כזית והדברים צ"ב.

ולכאו' מבו' משי' רש"י שיסוד דינו של רב המנונא דכל שהוא חצי זית שאין בו כח לטמא הוא חיסרון בטומאה שמחמתה אין לו כח לטמא, ומה"ט כשנצטרף עם שני זהו דרגת טומאתו וכחו לטמאות אחרים אולם כשהיה בו שיעור והיה בו דרגת טומאה החמורה אף שנחלק הוא חיסרון שיעור גרידא ובזה כל שחזר ונצטרף עמו ראשון הדר דינו להיות ראשון.

**ביאור פלוגתת רבא עם ר"ח בפיגול ובטומאה**

**ג.** ויש לברר במה רבא פליג על רב המנונא האם ס"ל דאין סברא זו כלל שיש כאן "דין צירוף" שמה שנצטרף עם אחד הוא טעם שמעתה לא יצטרף עם אחר או דס"ל שצירוף מינו עדיף וע"כ מבטל הוא צירוף הראשון משום צירוף מינו.

ונראה שהוא פלוגתא בראשונים דברא"ש בחולין (פ"ז סי' לז) נקט להביא ראיה מסוגיא זו שדינא דסוגיא הוא משום חוזר וניעור והביא ראיה דכמו שבסוגין אעפ"י שנצטרף עם החצי זית דחוץ למקומו מ"מ כשמצטרף גם חוץ לזמנו חוזר וניעור ה"ה בביטול [והיינו דבין בצירוף ובין בביטול דנים את דין הצירוף או התערובת משום מצבם כיום ולא אמרי' שנקבע בהם דין ולא אכפ"ל שירבה עליהם או יצטרף אחרים אליהם], אמנם בתוס' בסוגין מבו' דאין לדמות כלל דינא דסוגיא לדין חוזר וניעור ולכאו' ביאור שיטתם דרבא פליג שאין כאן דין צירוף הגורם שלא יצטרף עם אחר וע"כ כשיש עוד מחשבה או טומאה שיכול להצטרף אליה שפיר מצטרף. [ובזה יותר א"ש תמיהת התוס' על ראיית רבא דהתם לא חל שום דין בראשון בשנצטרף עם השני וע"כ לא היה צירוף כ"כ ומה"ט כשמצטרף לו אחר מטמא משא"כ בפיגול שמא נדון שנצטרף לפסול ותו לא יצטרף לאחר לפגל].

ובאמת דלכאו' הוא מוכרח בשי' התוס' שביארו "דנפלו שניהם כאחד" היינו בנוגע וחוזר ונוגע והתם ליכא צירוף כלל בחתיכות ואעפי"כ ס"ל לרב דמצטרפים להיות ראשון, וע"כ לרב אי"צ את ה"צירוף" אם החתיכה הראשונה כדי להיות עתה ראשון, והתוס' לשיטתם אש"ה.

**בביאור דברי הרא"ש בחולין דלר"ה הוא משום עירוב מחשבות**

**ד.** עוד נתבאר בדברי הרא"ש בחולין (שם) דגם ר"ה דפליג על רבא אי"ז משום שפליג על חוזר וניעור אלא דס"ל שיש לפסול משום "עירוב מחשבות" דמחשבת הפסול מוציאה מידי פיגול. ויש להעיר מהסברא שנתבארה לעיל דהכא אם דנים הצירוף לפגל אין כאן שיעור במחשבת פסול. וצ"ל שיסוד דברי רב המנונא לחדש דדין מחשבות מוציאות הוא שכשיש מחשבת פסול הוא טעם שלא נדון להשוותו למחשבת פיגול וע"כ אחר שכבר נפסל אין דנים זאת מעתה כמחשבת פיגול ועדיין צ"ע. אלא דיש להעיר על הרא"ש מסוגית הגמ' דלהדיא רב המנונא פליג גם בטומאה וע"כ מה שאמר עירוב מחשבות היינו לאו דווקא כמ"ש רש"י ותוס'.

[ואולי צ"ל בדוחק בשי' הרא"ש בביאור הסוגיא שרב המנונא הוסיף לחלוק על ראייתו מטומאה גם משום דיני צירוף ואחר שדחתה הגמ' ראייתו ע"כ גם לשיטתו אין ראיה שכך הדין לענין הצירוף בטומאה וכ"מ שנחלק במחשבות הוא משום סברת עירוב מחשבות. אמנם ז"א דהנה הגמ' הביא דברי רב דימי בשם בר קפרא ח"ז חוץ למקומו וח"ז חול"ז וח"ז חול"ז הוי פיגול, ביאור חידוש הגמ' הוא אליבא דרב המנונא ומבו' בשי' רב במנונא דפליג בדיני הצירוף ולא רק בדין עירוב מחשבות, וצ"ע לפי"ז דברי הרא"ש].

ויעוי' בשלמ"י (תנינא) שעמדו בזה וביארו דברי הרא"ש דהנה "ביהיה" נתחדש שדין מחשבת הפיגול גם לפסול (ואי"ז בגדר בכלל מאתים מנה אלא שיש בו עוד דין שהוא פוסל וע"כ מצטרף עם החול"מ לפסול) ומעתה ס"ל להרא"ש דודאי לכו"ע דינא הוא דחוזר וניעור ואחר שיש צירוף של מחשבת חול"ז יש כאן סיבה למחשבת פיגול אלא דנחלקו אם זה גם סיבה לבטל את הצירוף הקודם דלרבא "ויקץ הישן הפיגל" והיינו דהוא עוזב את החוץ למקומו ונמצא שיש כאן רק חוץ לזמנו ובהא פליג רב המנונא וס"ל דאין פוקע הצירוף הקודם לפסול ונמצא שיש כאן עירוב מחשבות. [ואף שנתבאר שיש לדון או מחשבת פסול או מחשבת פיגול וא"כ כשנדון מחשבת פיגול נמצא שאין שיעור למחשבת פסול מ"מ כל שעדיין יש סיבה גם לפסול הוא גופא טעם שלא יהא פיגול (ודווקא לרבא שעוזב הצירוף לגמרי ונידון רק כפיגול אין מחשבות מוציאות)].

ומעתה יסוד פלוגתתם בטומאה הוא באופן זה ובהקדם דבטומאה כל שישאר בדרגת שני לא יחול בו דרגת ראשון (ובאמת צ"ב הסברא מ"ט והוא כוונת תמיהת התוס') וא"כ נחלקו לשיטתם האם החוזר וניעור מבטל צירוף הראשון דלרבא מתבטל צירוף הראשון ומה"ט יכול להעשות ראשון ולרב המנונא לא מתבטל הצירוף וע"כ אין יכול לחזור ולהיות ראשון. [ומעתה א"ש מה שהערנו לעיל משיטת רב דימי דאיהו ס"ל דדווקא כשיש מחשבת חול"מ המפסקת מחשבת חוץ לזמנו נקבע דין המחשבת חוץ לזמנו להיות מצורף ולא יחול מחשבת פיגול משא"כ כשחשב ח"ז חול"מ ואח"כ ח"ז חול"ז הוא מתלא תלי וקאי שאם יצטרף עמו עוד ח"ז חול"ז יהא שייך רק למחשבת חול"ז ולא למחשבת חול"מ שבתחילה ודו"ק.

**ביאור חידוש רב דימי משום בר קפרא**

**ד.** כי אתא רב דימי אמר ח"ז חול"מ וח"ז חול"ז וח"ז חול"ז תני בר קפרא פיגול אין חצי זית מועיל במקום כזית. לכאו' רב דימי אזיל בשי' רב המנונא שח"ז חול"ז וח"ז חול"מ וח"ז חול"ז אין החצאי זיתים דחול"ז מצטרפים משום שכבר נצטרף עם החול"מ לפסול ומ"ש הכא דהוי פיגול. ומבו' דאין סברת רב המנונא דצירוף הראשון עדיף אלא דכל שאחר מחשבת חול"ז היה מחשבת חול"מ דנים שנגמרה המחשבה לפסול אבל כשהיה מחשבת חול"מ ואח"כ מחשבת חול"ז עדיין מחשבה זו מתלא תליא אם תהא לה המשך וכל שהמשיך וחשב עוד חצי חול"ז הרי הם נידונים כמחשבה אחת ובזה מודה רב המנונא שהמחשבה השניה של החול"ז גורמת לדון את המחשבה שקדמה לה בתחילת מחשבת חוץ לזמנו ונמצא שהיה טעות למפרע מה שצירף למחשבת חול"מ.

**ביאור חידושא דר' אבין משום בר קפרא**

**ה.** עוד אי' בגמ' דברי רבי אבין שחשב חצי כזית חול"ז וחצי כזית חול"ז וחצי כזית חול"מ מצטרפים השני חצאים הראשונים לפגל. וצ"ב מה הוצרך להשמיענו בהכי הא כל המח' בין רב לרב המנונא הוא האם נשאר צירוף הראשון או שצירוף מינו עדיף וגורם שיצטרף לו וא"כ הכא שהחול"ז השני מצורף עם הראשון והוא מינו היאך היה הו"א שיצטרף עם השני.

וצ"ל דאליבא דרב אבין בר קפרא בא לחדש את עיקר גדר הצירוף דלא נימא שב' חצאי זיתים מהני לפגל בלא צירוף וא"כ כשמצטרף גם מחשבת חוץ למקומו שייך לדון לאידך גיסא שיש גם סיבה להיות יחד עם החול"מ וא"כ אין כאן מחשבת חוץ לזמנו יותר ממחשבת חוץ למקומו (יחד עם חצי חוץ לזמנו) [או שמא נדון דכל שיש גם סיבה לפסול שוב לא שייך לדון הפיגול כיוון שעצם מה שיש גם סיבה לפסול הוא טעם שלא יהא פיגול וצ"ע] ובהא חידש רב אבין שהמחשבה מצורפת לחול"ז ומה"ט יש כאן רק מחשבת חוץ לזמנו והחול"מ הו"ל חצי זית. [ועתה יש מח' רב ורב המנונא בדיני הצירוף כשחוזר וניעור].

ונראה שכ"ד רבי אבין דווקא בחשב ג' חצאים בזא"ז אולם כשחשב אותם בב"א אי"צ לחידושו, וביאור הדברים דודאי כל שבב"א יש כאן ב' חצאי חול"ז הרי הם נידונים יחד ואין דנים החול"מ אולם כשכ"א חשב בזמן אחר בזה היה מקום לדון שהמחשבה האמצעית יכולה להיות כחלק מן הראשון ובחלק מן האחרון ונמצא שיש גם סיבה למחשבת חול"מ ולא יהא פיגול, קמ"ל.

**בביאור סברת רב אשי**

**ו.** רב אשי מתני הכי וכו' ביאור חידושו דהו"א דכל שעשה עשייה אחת של חול"ז וחול"מ הרי הם מצורפים יחד מחמת שנעשו יחד ובזה מודה רבא שלא יצטרף החול"ז עם החול"מ. [וברש"י הוסיף בזה "ואפי' אפסקיה במחשבת מקום" והיינו דיש בזה תוספת חידוש דאעפ"י שהמחשבת מקום הפסיקה מ"מ מצרפים המחשבות חול"ז. ובר"מ לא הביא זאת באופן זה, והיינו משום דכלפי חידוש דרב אשי אין חילוק אם מחשבת מקום קודמת או מחשבת הזמן קודמת דהא עיקר החידוש דמה שעשה זאת כאחד אי"ז עשיה המצרפתם שלא יצטרף עם החול"ז].

והנה כ' רש"י דרב אשי ס"ל לרבא וצ"ב דגם לרב המנונא י"ל החידוש לאידך גיסא דלא נימא דכה"ג לא קדמה מחשבת החול"מ לחול"ז להצטרף עם החול"ז הראשון. וצ"ל דפשיטא לגמ' שאם דנים זאת כב' דיבורים למ"ד תל"ר ע"כ אנו דנים שמחשבת המקום קדמה ותצטרפה לחול"ז ואין החול"ז יכול להפקיע הצירוף. אלא דיש להעיר דא"כ מה החידוש דאליבא דרבא אין מצרפים עשייתם לגרום שלא יצטרף לחול"ז הא אנו דנים זאת כב' עשיות. וצ"ל דאעפי"כ יש חידוש שאין מחשיבים זאת כבת אחת לענין שיהיו כאחד ולא יצטרף עם החול"ז.

והנה להנתבאר בביאור דברי רש"י ע"כ הביאור דאיירי שחשב שניהם בעבודה אחת וצ"ע דא"כ עדיין לא יצטרף החול"מ עם החול"ז לפסול. ומבו' מהא דאי"צ שיצטרפו לפסול אלא גם בעבודה אחת שעדיין לא חל הפסול מ"מ כל שנצטרפו המחשבות שבכוחם לפסול הוא כבר טעם דלא אמרי' בזה שיהא חוזר וניעור לפגל ע"י המחשבה של חול"ז.

**בסוגית אכילת כלבים ואכילת אש**

**תמיה על תמיהת הגמ' דלר' ינאי אכילה והקטרה יצטרפו**

**א.** בגמ' אמר ר' ינאי חישב שיאכלוהו כלבים למחר פיגול דכתיב ואת איזבל וגו' נתחדש בדברי ר' ינאי ב' חידושים א. דאי"צ לחשוב על המצוות אכילה (ע"י אדם) לעשותה שלא כדינה חול"ז או חול"מ אלא כל מחשבה על אכילה פוסלת ב. דאכילת כלב נחשבת אכילה משום שהתורה קראתו בלשון אכילה. [והעירו התוס' דהו"מ להביא קרא בפר' ויקרא "תהיה כל תבואתך לאכול" אלא דהביא קרא של אכילת בשר, ופשוט שאין כוונתם דהו"א דבשר לאו אורחיה דהא קרא כתיב "לכלב תשליכון אותו" אלא דהעדיפה הגמ' להביא קרא אחד שמוכח בו ענין אכילה אצל כלב ובבשר].

והנה תמהה הגמ' על ר' ינאי מהא דאין אכילה והקטרה מצטרפים וביארה דאה"נ אם יחשוב בלשון אכילה יצטרף והב"ע דחשב בלשון הקטרה ומה"ט אין מצטרפים. ובסוגיא בע"ב איכא פלוגתא אם מתני' כר"א או כרבנן ולכאו' אי נימא שמתני' כרבנן צ"ב תמיהת הגמ' הא גם כשחושב בלשון אכילה חיובו משום הקטרה [דהא אין מחשבין על הנקטרים לאכילת אדם] וא"כ שייך בזה דינא דמתני' שאין אכילה והקטרה מצטרפים. ויעוי' בשפ"א שעמד בזה וכ' די"ל שהגמ' הבינה בכוונת המשנה דאפי' אם מחשב אכילה והקטרה בבשר אין מצטרפים ועלה תמהה הגמ' דעכ"פ יתחייב משום אכילת אש. ולפי"ז גם למסקנא כ"מ שמצטרפים דווקא בחשב בבשר בלשון אכילה אולם בהקטרת אימורים גם בלשון אכילה אין מצטרפים. [ובסו"ד ציין לדברי התוס' במנחות שהאריכו בזה ויבו' להלן].

**ביאור תמיהת התוס' במנחות**

**ב.** והנה בגמ' מנחות די"ז ביארה המקור דר"א דמחשבין מאכילת מזבח לאדם מדאפקינהו רחמנא להקטרה בלשון אכילה ורבנן ס"ל דהאי דאפקינהו בלשון אכילה לומר דל"ש כי מחשב בלשון אכילה למזבח ול"ש כי מחשב בלשון הקטרה למזבח הוי פיגול. והקשו בתוס' מ"ט איצטריך לקרא להכי תיפו"ל מדאיקרי אכילת אש אכילה ונתבאר בסוגין דחישב על ההקטרה בלשון אכילה הוי פיגול, מבו' מדברי התוס' דס"ל דדינא דסוגין אינו דווקא לר"א אלא אף לרבנן ואפי' באימורים ומה"ט תמהו דא"כ מ"ט איצטריך לקרא דהתם הא הנקטרים אין דין מחשבה עליהם דווקא בהקטרה אלא גם במחשבת אכילת אש ואין חיסרון שחושב על הנקטרים לאכילה וכן מוכח בשי' הר"מ שפסק כרבנן ואעפי"כ כ' כמסקנת הסוגיא שאם יחשוב בלשון אכילה מצטרפים, אלא שהסוגיא באמת צ"ב מ"ט אין חיסרון הנ"ל.

וצ"ל בזה דמה שס"ל לרבנן שהאיסור דווקא לאכול הנאכלים ולהקטיר הנקטרים משום דסברא הוא שהאיסור בתורה שלא לחשוב על אכילה בהעומדים לאכילה ושלא לחשוב על הקטרה בהעומדים להקטרה שבזה נחשב שינוי מדיני הקרבן וס"ל לגמ' שהענין לחשוב על כל דבר כדינו אין הכוונה על כל דבר כפי **קיום** דינו [היינו "אכילה" או "הקטרה"] אלא האיסור לחשוב שלא לשנות ולעשותו באופן אחר מדין עשייתו, ומעתה תמיהת הגמ' דכיוון דאכילת אש אכילה היא שייך מחשבת אוכלים על הנקטרים משם שחושב כפי מה שנעשה בהם שהוא אכילת אש שיעשהו באכילה שלא כדינה ולא אכפ"ל שאין חושב על "קיום" דינם שהוא ההקטרה, והדין שאין אכילה והקטרה מצטרפים היינו שמחשבה על **דין** אכילה ומחשבה על **דין** הקטרה אין מצטרפים וכל שיש איסור לחשוב על מה שנעשה באכילה הנקטרים ע"י האש משום אכילה שפיר יכול להצטרף עם אכילה רגילה[[83]](#footnote-83).

**בירור תירוץ הא' שבתוס' במנחות**

**ג.** ותי' בתוס' שבאופן שיחשוב "אכילת אש" אי"צ לקרא ד"האכל יאכל" ומה שצריך להאי דרשא הוא באופן שחושב אכילה סתם דנתחדש שאכילת גבוה הוי אכילה. ויש להסתפק האם ב"אכילת אש" יש לחייבו משום מחשבה על אימורים דווקא אם חושב שיאכלו אש של גבוה או גם כשחושב אכילת אש של הדיוט וביאור הנידון האם כשנתחדש דסגי כשחושב על מה שנעשה בהם ולא על קיום דינם יש לחשוב רק מה שנעשה בהם שנאכלים באש של מזבח או דכל שנעשה בהם אכילת אש אין משמעות נוספת למה שזה נעשה במזבח (אם אי"צ לחשוב על קיום דינם) וע"כ גם כשיחשוב על אש של הדיוט יהא חייב, וקצת יש לדקדק דבתירוצם הב' ביארו התוס' דאכילת אש הדיוט אינה מועלת לאימורים ומשמע שלתירוצם הראשון לא הוצרכו לזה, [ועי' להלן מה שהוכחנו בזה בשי' רש"י].

**בירור תי' הב' בתוס' שם**

**ד.** עוד תי' בתוס' שבאמת בלא קרא שהביאה הגמ' במנחות די"ז לא היה מקום לסוגיא בזבחים דל"א לדון ולחייב על ההקטרה במחשבת אכילת אש משום שדינא דר' ינאי דווקא באכילת בשר שדינו באכילה ואין מהני מחשבת אכילת אש על אימורים שדינם בהקטרה [והיינו משום סברא הנ"ל שכתבנו דלרבנן יש איסור לחשוב על אכילה בדברים שקיום דינם באכילה ולא בדברים **שדינם** בהקטרה (ולא סגי במה שנעשה בהם אכילה אם אין קיום דינם באכילה אלא בהקטרה, ואכילה לגבי הקטרה כשריפה דמי)] ורק משום שחידשה תורה שיש באימורים "אכילת מזבח" והיינו שיש קיום דין במזבח של אכילה ע"כ שייך שיחשוב אכילה לגבי מזבח.

ובאמת **דלתירוץ זה** הקשו התוס' דאכתי מנא ידעי' שיש לצרף אכילת אדם עם אכילת מזבח אף ששניהם איקרו אכילה וביארו וז"ל: שכך הוא סברא שמצטרפים כיוון דאיקרי אכילה ואיתקרי הכא בלשון אכילה באימורים עכ"ל ולכאו' כוונתם שיש סברא פשוטה לצרף ב' סוגי אכילה ומאחר ואיתרבי שאכילת מזבח חשיבא אכילה ע"כ יש סברא לצרפם.

אמנם ז"א דא"כ מ"ט הוצרכה הסוגיא דידן להקדים להקושיא שאכילת אש דהדיוט חשיבא אכילה הא התמיהה מהא דיש לצרף כל עניני האכילה אליבא דר' ינאי. עוד צ"ב מה שכ' בתוס' שם דמה שהביאה הסוגיא "ותאכלהו אש לא נופח" ולא הביאה "אשר תאכל האש את העולה" משום דניח"ל להביא שאש של הדיוט חשיבא אכילה וצ"ב מ"ט הוצרכה הגמ' לזה. עוד יש לדקדק לשון התוס' שכ' בתירוצם דכך הוא סברא דמצטרפים כיוון דאיקרי אכילה ואיתרבי וכו' ואי נימא כביאור הנ"ל ע"כ כוונתם דסברת הצירוף כיוון דשניהם נקראים אכילה [והוספת התוס' ואיתרבי וכו' היינו לבאר היכן נקראו האימורים בלשון אכילה], ולכאו' לפי"ז יותר בדקדוק היה להם לכתוב דכיוון דאיתרבי אימורים בלשון אכילה הוו תרוויהו באכילה ומצטרפים.

והיותר ברור בכוונתם דכך הוא סברא דמצטרפים כיוון דאיקרי אכילה [היינו שאכילת אש חשיבא אכילה] ואיתרבי אימורים בלשון אכילה וכו' והיינו דס"ל להתוס' דרק משום ב' חלקים הנ"ל סברא הוא שמצטרפים. וביאור הדברים דאם אכילת אש דהדיוט לא חשיבא אכילה לא היה סברא לצרף אכילה דהדיוט עם אכילת אש דגבוה ודווקא משום שגם בהדיוט שייכת אכילת אש ע"כ גם אכילת אש דגבוה שייכת לאכילת הדיוט שיצטרפו ביניהם. ובזה אש"ה מה שכתבו התוס' שהוצרכה הגמ' להביא להוכיח דגם אכילת אש דהדיוט חשיבא אכילה, והדברים ברורים בכוונת דברי התוס'.

והנה בתוס' בסוגין תמהו מ"ט הוצרכה הגמ' להקדים "ותאכלהו אש לא נופח" ולא הביאה הסוגיא הכתובים "ואם האכל יאכל" "ואשר תאכל האש" ותי' וי"ל דאש דגבוה וכו' אבל השתא דאמרת דכל אכילת אש וכו'. ולהנתבאר אין דבריהם שייכים דווקא לתירוצם הראשון להלן במנחות די"ז אלא גם לתירוצם הב' דווקא משום שגם אש דהדיוט חשיבא אכילה יש לצרף ב' האכילות.

**מחשב בבשר אכילת אש של גבוה**

**ה.** והנה פשוט לכאו' להעולה בסוגין דהמחשב על בשר באכילת אש דגבוה הוי פיגול דמשום שאכילת אש שמה אכילה וחשב על הבשר לעשות בו אכילת אש הוי פיגול (אעפ"י שאכילת אש היא הקטרה מ"מ כשחשב על האכילת אש שבה הוי מחשבת אכילה שגם כלפי בשר היא מפגלת.) [וכן מבו' בדברי התוס' במנחות די"ז עייש"ה].

והנה בתוס' תמהו מ"ט הוצרכה הגמ' לתמוה מדינא דאכילה והקטרה לא מצטרפים ולא תמהה מ"ט המחשב על הנאכלים בהקטרה לא הוי פיגול והא עכ"פ יש בזה אכילת אש. ובקר"א תמה על דבריהם דהמחשב בדבר שאין דרכו להקטיר (היינו נאכלים) אפי' תהא מחשבתו באכילת אש דמזבח לא מהני. ביאור דבריו דנאכלים באכילת אש דגבוה לא מהני וכוונת הגמ' לדון רק שצירוף יועיל כשכל חצי זית הוא כדינו. ודבריו לכאו' חידוש ומדברי התוס' שלא ס"ל כן מבו' דס"ל כדברי התוס' במנחות דודאי מהני מחשבת אכילה בבשר אפי' באש של מזבח כשמחשבתו על **האכילה** שבאש זו.

**ביאור פלוגתת רש"י ותוס' בפרים הנשרפים**

**ו.** ברש"י (דל"ה ע"א) חידש דהמחשב בפרים הנשרפים לאכילת אש שלא בזמנו או מקומו חשיב פיגול. ובתוס' תמהו ע"ד דהכא לא שייך אכילת אדם ולא אכילת מזבח. ביאור פלוגתתם דרש"י ס"ל כתי' הא' שבתוס' במנחות דדין מחשבת אכילה אי"צ דווקא בדבר שדינו באכילה אלא כל שחושב לעשות אכילה בדבר שעושים בו אכילה הוי מחשבה ומאחר שפרים הנשרפים צורת קיום דינם הוא אכילת אש ומחשבתו היה על אכילת אש אף שאי"ז קיום דינם כלל הוי מחשבה, אולם התוס' שם תמהו ע"ד וס"ל דדין פיגול היינו דווקא כשחשב על אכילה בדבר שקיום דינו באכילה או כשחשב הקטרה או אכילת אש דמזבח בדבר שקיום דינו בזה וכל שהתם אין קיום דינו באכילה או בהקטרה אלא דינו בשריפה א"א לחשוב בו מחשבת אכילה. [ועיי"ש עוד ביאור בדברי התוס' מהגרי"ד דלפי"ז דבריהם שם לב' תירוציהם שבתוס' במנחות.]

והנה ברש"י בסוגין ביאר דתמיהת הגמ' אלא מעתה וכו' היא דווקא על הבשר שאם יחשוב לאכול באש של הדיוט יהא פיגול, וכ' הליקו"ה (מנחות די"ז) דרש"י בסוגין ביאר דווקא על בשר משום דס"ל כמו שנקטו התוס' במנחות דאין יכול לחשוב על אימורים באש של הדיוט, ויש להעיר דהא נתבאר להכריח בשי' רש"י כתי' הא' בתוס'. ומבו' בשי' רש"י דאף שנקט כתי' הא' מ"מ ס"ל דהעשיה שנעשית באימורים הוא אש של גבוה ויכול לחשוב על אכילתה ולא על אכילת אש של הדיוט [ובאמת במנ"ח קמ"ד ובאבהא"ז דקדקו ברש"י במנחות דל"ה ע"א דגם בנקטרים שייך מחשבת אש דהדיוט ולפי"ז אין הכרח למש"כ].

**דין מחשב ח"ז אימורים להקטרה וח"ז אימורים לאכילת אש**

**ז.** והנה לפו"ר ענין אין אכילה והקטרה מצטרפים היינו דבעי' שיעור מהנאכלים בפנ"ע או מן הנקטרים בפנ"ע ואם יחשוב ח"ז אימורים בלשון הקטרה וח"ז אימורים בלשון אכילה ודאי יצטרפו אלא שנתחדש בסוגין דאכילת הדיוט ואכילת אש דאימורים מצטרפים דתרוייהו אכילה נינהו. ויש לעיין בזה מדברי המשנה לקמן ספ"ו דמבו' שחטה"ע ובעוה"ע אין אכילה והקטרה מצטרפים ותמהו האחרונים הא בעוה"ע כולו להקטרה ובחטאת העוף כולו לאכילה והיאך נדון שם שאכילה והקטרה יצטרפו.

ובמנ"ח (מ' קמ"ד) כ' דלמסקנת הסוגיא משכח"ל בעוה"ע ובחשב ח"ז בהקטרה וח"ז באכילת אש דהדיוט (לרש"י) שעלה קתני שאין מצטרפים. ביאור הדברים דלהנתבאר בסוגיא דאין הדין שיהא מן הנקטרים כזית אלא הדין הוא שיהא מן האכילה או ההקטרה כזית כל שלפי מחשבתו אין מן ההקטרה כזית אין כאן שיעור.

ובשפ"א ובעול"ש דס"ה הוסיפו לחדש בזה ולתרץ המשנה דאפי' במחשב ח"ז להקטרה וח"ז לאכילת אש (של גבוה) אין מצטרפים [וכ"ה המנח"א (עמ' ק"ג) מהג"ר דוד בן הקצוה"ח עיי"ש]. וביאור דבריהם דמאחר שנתחדש בתוס' דאכילת הדיוט ואכילת גבוה מצטרפים ע"כ החיסרון בצירוף הוא באכילה והקטרה וא"כ אפי' בנקטרים עצמם כל שיחשוב ח"ז באכילה וח"ז בהקטרה אין מצטרפים. אמנם הדברים מחודשים מאד דאף שנתבאר דיכול לחשוב על האכילת אש של גבוה כאכילה להצטרף עם האכילת הדיוט מ"מ האכילת גבוה ודאי שייכת להקטרה והסברא נותנת שיצטרפו ביניהם.

**חצי זית שיריים וחצי זית אימורים**

**ח.** והעירו לדון האם ח"ז אימורים להקטרה וח"ז לשפיכת שיריים (להאו"ש שנקט ששיעורו בפיגול בכזית) מצטרפים. עוד יש לדון האם יכול לחשוב אליבא דרבנן להקטיר השיריים. ונראה פשוט דודאי א"א לחשב משום שעיקר דינא דרבנן הוא דאעפ"י שנתפרש בתורה איסור מחשבת האכילה וההקטרה ולא נתפרש האם הוא על הנאכלים או על הנקטרים מ"מ סברא הוא שדין המחשבה הוא כ"א כדינו וא"כ כל שיחשוב על הקטרת שפיכת שיריים ל"מ.

ונראה דה"ה ענין הצירוף בשפיכת שיריים והקטרה לא שייך בין לרבנן ובין לר"א דגם לר"א שמחשבין מזה לזה מ"מ אין מצרפים ב' דינים יחד ולפי"ז אין מצרפים שפיכת שיריים והקטרה שב' דינים הם אעפ"י ששניהם אכילת מזבח.

**שי' הר"מ בסוגין**

**ט.** והנה העולה מסוגין דלר' ינאי אכילת כלבים ואכילת אש הוי אכילה ולגבי הבשר ודאי מועיל לשון אכילת אש. אמנם בשי' בר"מ דקדקו הקר"א והאבהא"ז שכל דינא דאכילת אש דווקא לגבי הנקטרים, ועי' באבהא"ז שהאריך בביאור שיטתו.

**חישב שיאכלוהו טמאים**

**בביאור דברי התוס' דל"ו והשיטמ"ק (בתירוצו הא')**

**א.** הקשו בתוס' דלר' ינאי דבחשב שיאכלוהו כלבים הוי פיגול צ"ע מ"ט להלן בחישב שיאכלוהו טמאים לא הוי פיגול. ובאמת להלן בסוגיא מבו' דחישב שיאכלוהו טמאים חייב, אלא דרבא תמה ע"ז וס"ל לתוס' דרבא פליג וס"ל שפטור ותמהו התוס' דמ"מ יהא חייב מדינא דר' ינאי. ובתוס' שם תירצו וז"ל דבטמאים מיפסיל קודם אכילה משעת נגיעה (והיינו דא"כ הו"ל כמחשב לאכול בשר פסול חוץ לזמנו) ואפי' תחב לו חבירו מ"מ בהך מחשבת אכילה וכו' ודבריהם צ"ב. [עוד צ"ע טובא על דבריהם הא ס"ל הכא בסוגין דבעי' שיהא כביצה כדי לקבל טומאה (ובטה"ק כ' דהוא הטעם שבסוגין לא תי' כן)].

ובשיטמ"ק בסוגין כ' כדבריהם אלא שהוסיף שאין לחייב משום תחב שאין דרך אכילה בכך. ולכאו' כוונתו שהמחשב בפיגול לאוכלו שלא כדרך אכילה לא הוי פיגול. ויעוי' במנח"א שהביא לדברי המנ"ח (מ' קמ"ד) שכ' דהחושב לאכול שלא כדרך אכילה לא הוי פיגול, ולכאו' זה הביאור בדברי השיטמ"ק. ובשיעורו (תשע"ו) העיר ע"ד מדברי הביה"ל שכ' דמצות אכילת קדשים הוא מצוה שיאכל ומה"ט שייכת המצוה גם בפחות מכזית ובשלא כדרך אכילה, והכריח דע"כ מבו' דאעפ"י שמצות אכילת קדשים היינו שיאכל מ"מ בפיגול האיסור לחשוב על אכילה והיינו דווקא אכילה כדרך וראיה לזה מסוגית הגמ' גבי חישב להקטיר שומשום שומשום דמבו' ממאן דפטר דטעמו משום שהוא שלא כדרך אכילה.

אמנם ז"א דהא להדיא הסיקה הגמ' דכזית בב' בנ"א הוי פיגול משום שאי"צ מחשבה על מעשה אכילה, וע"כ דיש חילוק ואעפ"י שלענין שיעור האכילה אי"צ מעשה אכילה מ"מ אכילה שלא כדרך לא הוי אכילה (בין בקדשים ובין לענין פיגול). [אלא דעיקר הדבר דשומשום שומשום חשיב שלא כדרך מחמת שיעוריו הקטנים ודאי חידוש הוא, וצ"ע בזה].

אלא דיש לתמוה טובא דבתחיבה אי"ז שלא כדרך אכילה ומבו' בכתובות דף ל' דבתחב לו חבירו חלב ואכלו חייב. וע"כ ביאור דברי השיטמ"ק דאין לפרש כוונתו לאכילה זו. וא"ש ג"כ כוונת דברי התוס' דל"ו "מ"מ בהך מחשבת אכילה וכו'" דכוונתם דמ"מ לא הוי במחשבתו כ"א באכילה רגילה ובאופן זה הוי כמחשב לאכול בשר טמא.

**בשי' השיטמ"ק דיש חיסרון דלאו כל כמיניה**

**ב.** עוד תי' בשיטמ"ק דיאכלוהו טמאים אי"ז בידו הלכך אי"ז מחשבה והוי כאילו לא אמר כלום. ותמוה טובא הא בסוגיא שם מבו' דמאן דפליג על מ"ד שחייב החיסרון משום שנפסל ולא משום שאי"ז בידו (דהא הביא ראיה מבשר לפני זריקה) וצ"ע.

ובעיקר הדברים מבו' מדברי השיטמ"ק חידוש גדול דבעי' לחשוב על עשייתו ולא על עשיית אחרים באיסור דלאו כל כמיניה שהם יעשו איסור. [וצ"ל פשוט דבסתם מחשבה אי"צ שיחשוב שהוא יעשה אלא סגי מה אם הוא יכול לעשותו אולם כשלהדיא חושב על אחרים לא מהני מחשבתו]. אלא דצע"ט דא"כ ה"ה כשחושב על כשרים. עוד צ"ע מתוספתא שדנה להדיא בחישב שיאכלוהו ערלים דע"כ איירי שהוא אינו ערל (דא"כ עבודתו פסולה) ואעפי"כ מהני מחשבתו כלפי אחרים שיאכלוהו באיסור. עוד צ"ע דהגמ' דנה מחשב לאכול כזית בב' בנ"א [ואף שיש לדחוק באופן שב' כהנים חשבו כ"א חצי זית מ"מ בלשון הגמ' ודאי מבו' דאיירי במחשב שיאכלו כזית ב' בנ"א].

ויעוי' באחיעזר (ח"ב סי' כ"ט) שעמד בזה והכריח דלא כהשיטמ"ק דודאי אי"צ שיחשוב שהוא יעשה כן וכמבו' בגמ' במעילה שמחשבין על האבוד ואל השרוף אעפ"י שאין שייך שיאכלנו ודווקא לענין מחשבת הינוח שהפסול שם מדין מחשבה כמעשה וכ"כ בליקו"ה ס"פ כל הפסולים ובחזו"א (ח, ה) עי"ש.

ובביאור דברי השיטמ"ק ביארו דודאי לגבי מחשבה בכשרים שחידשה בו התורה המחשבה הקפידא על עיקר מה שקבע דינו לאכילה למחר ל"ש הוא ל"ש אחרים ואי"צ שיהא בידו כיוון שעיקר הקפידא על מה ששינה את דינו, אולם כלפי שאר מחשבות שהוסיף עם הפיגול שיעשה עוד איסור כל שאי"ז בידו אין לדון זאת כמחשבה. וביתר ביאור יש להוסיף עפ"י המבו' בחזו"א (ליקוטים א', י') דכלפי האיסור שבפיגול עצמו לא דנים זאת כמחשבה על איסור (עי"ש בדבריו) ונמצא שכלפי אחרים מחמת האיסור של החוץ לזמנו או החוץ למקומו א"א לדון "לאו כל כמיניה" ודווקא כלפי שאר איסורים יש לדון כן, ודו"ק.

**דף לא ע"ב**

**חישב לאכול כזית בב' בנ"א**

**ביאור צדדי הגמ'**

**א.** בגמ' חישב לאכול כזית בב' בנ"א מהו בתר מחשבה אזלי' והא איכא שיעורא או בתר אוכלים אזלי' וליכא שיעורא. בפשטות ביאור ספק הגמ' האם שיעור כזית בפיגול הוא שיעור במעשה האכילה דהגברא וע"כ בעי' שיהא דווקא כזית לאדם אחד או השיעור בקרבן המתפגל שיהא כזית ואפי' בב' בנ"א. ויש להעיר מלשון הגמ' "בתר מחשבה אזלי'" הא לביאור זה הספק האם בתר קרבן אזלי' או בתר אוכלים אזלי'. [ובדוחק י"ל ד"מחשבה" היינו על מה שחשב והיינו הקרבן]. וע"כ יש לפרש דגם לצד הראשון שבגמ' אי"ז שיעור בקרבן אלא שיעור במחשבת הפיגול שתהיה על אכילות שלא כדין בשיעור מסוים. [ונפק"מ בין ב' ביאורים אלו באופן שיחשוב על חצי כזית שיאכלו ויקיאו ויחזור ויאכלו דכה"ג אין כאן כזית בהקרבן אולם יש כאן מעשה אכילה בכזית].

ובמנח"א הביא שהקשה הגרי"ז על עיקר ספק הגמ' היאך דנה דבעי' מעשה אכילה של הגברא הא לעיל נתחדש בגמ' דחייב אפי' באכילת אש או כלבים שאין בהם "מעשה אכילה", וע"כ שאין נידון הגמ' דבעי' מעשה אכילה אלא בעי' שתהיה אכילה אחת של כזית וכשהם ב' בנ"א הם מחלקים את האכילה שאין נדון זאת כאכילה אחת. [ויש לדון בב' כלבים או בב' אישים אם ג"כ סברה הגמ' דבעי' שיהא אכילת כלב אחד או אש אחת ולכאו' גם אם נדון בכלבים שהם ב' אכילות מ"מ באישים הכל אש אחת היא ואין חילוק ביניהם (ואולי גם בזה בעי' אותה אש ממש) וצ"ע].

אלא דבלא"ה יש להעיר דע"כ הסוגיא לעיל ס"ל כהצד שב' אכילות מצטרפות דהא נתבאר בסוגית הגמ' דאם יחשוב על אכילה והקטרה בלשון אכילה יצטרפו וע"כ הוא כהצד שאי"צ אכילת שיעור מעשה אכילה אחד ודו"ק.

**ביאור הספק בכא"פ**

**ב.** עוד נסתפקה הגמ' האם בעי' כזית בכא"פ, ויש להעיר כנ"ל דכזית בכא"פ הוא שיעור באכילת גברא והיאך יהא הדין באכילת כלב או אש. ואולי בהם לא שייך ענין של כדי אכילת פרס אלא יהא זה כפי שיעור רגילות אכילתם וצ"ע.

ובעיקר ספק הגמ' העירו האחרונים דתלוי בספק הקודם דאם בעי' מעשה אכילה אחד יש לדון בו כזית בכא"פ אולם אם מהני אפי' בב' בנ"א היאך שייך לדון בזה כזית בכא"פ. ובאמת בשי' הר"מ שהשמיט דינא דסוגין ביארו השפ"א והגרי"ז שס"ל שהוא תלוי בספק הקודם של הגמ' וא"כ להלכה לא שייך נידון זה, אמנם לפו"ר מבו' מסוגית הגמ' (וכ"ה להדיא בתוס') דאף למה שהסיקה שהחיוב אפי' כשחושב בב' בנ"א מ"מ בעי' שיהא צירוף זמן אכילה ביניהם בשיעור אכילה וצ"ב הטעם בזה.

והנה לעיל כתבנו לדון מה הצד בגמ' דמהני בב' בנ"א האם הוא שיעור בקרבן שיהא בו כזית פיגול או שהוא שיעור במחשבה שיעשה אכילות של כזית. והנה אם הוא שיעור בקרבן ודאי צ"ב מ"ט דנה הגמ' דניבעי צירוף אולם אם הוא שיעור במחשבה אף שאי"צ שיהא מעשה אכילה אחת מ"מ בעי' שיהא מחשבה על שיעור אכילה אחד ע"י שיצטרפו כולם בכא"פ.

אמנם בקר"א ביאר דנידון הגמ' שיהא חיסרון ביותר מכא"פ משום שאי"ז דרך אכילה וביאור דבריו כמש"כ בקה"י דלא איירי שאכל ב' חצאי זיתים ושהה כא"פ ביניהם אלא אכל מעט מעט ביותר מכא"פ (וע"ד המבו' בגמ' בשומשום שומשום) דכה"ג הוא חיסרון בצורת אכילתו דנחשב שלא כדרך אכילה. ולפי ביאור זה י"ל דבאמת הוא שיעור פיגול בקרבן ומ"מ ביותר מכא"פ הוא שלא כדרך אכילה ודווקא באדם אחד יש חיסרון כשאוכל ביותר מכדי אכילת פרס מחמת שאי"ז כדרך אכילה אולם באכילת ב' בנ"א אין דין צירוף ע"י אכילה בכא"פ (והוא דחוק בביאור דברי הגמ').

[ועיקר הדבר דשייך צירוף בכא"פ בב' בנ"א מצינו במ"ב (רע"א ס"ק ס"ח) שכ' דצריך לשתות המלא לוגמיו בכא"פ, ותמה עליו האפק"י הא קי"ל ששתיית שתים מצטרפת וע"כ אין דין מעשה שתיה אחד, וביאור דברי המ"ב כמש"כ לעיל (שם סקע"ג) גם לגבי שתיית שתים דבעי' שיהא תכא"פ וכמבו' בסוגין, ועי' במנח"א בארוכה בזה.].

**הערה אימתי הוי מחשבה בכא"פ בב' בנ"א**

**ג.** והנה אי נימא שהסוגיא דנה דאפי' בב' אכילות בעי' בכא"פ יש להעיר דכל החושב כזית בב' בנ"א לא יהא זה פיגול אם אינו חושב שיאכלוהו בכא"פ דהתינח במחשבת אכילה סתם יש לנו לדון שסתם אכילה הוא בכא"פ אולם בב' בנ"א מהכ"ת שיאכלוהו בכא"פ שעי"ז יהא כאן פיגול.

עוד העירו על כל המחשב לאכול ח"ז חוץ למקומו וח"ז חוץ לזמנו שמצטרפים דמנ"ל שהמחשבה על ב' חצאי זיתים נפרדים הא יש אפשרות שבין החול"ז ובין החול"מ הוא על אותו חצי זית ואין מחשבה על כזית. ודוחק לומר דסגי במה שיש אפשרות שהם ב' חצאי זיתים ונמצא שיש כאן פיגול, וע"כ צ"ל דבסתמא אנו תולים בב' חצאי זיתים נפרדים, ועדיין צ"ב בסוגין. ובאמת הגרי"ז תמה כן על כל מחשב ח"ז חוץ למקומו וח"ז חוץ לזמנו שמצטרפים לפגל דמ"מ לא חשב שיאכלם בכא"פ ומ"ט הוי פיגול, ועי' במנח"א שהביא דבריו וביארם והדברים עדיין צ"ב.

1. ובבה"ג מנה זאת ללאו (שיש איסור לעבוד בלא בגדים) ובכתבי הגר"ח (שכ"ב) העיר בזה דאין לאו מיוחד על מחוסר בגדים וכל איסורו משום שהוא כזר. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומדברי הגרי"ז משמע שמצד הדין שיהא כהן ולא זר אין הבגדים אלא הכשר וכל מה שהוא נמנה כמ"ע רק משום שהעבודה מחייבת בגדים ומה"ט לא מנה הגמ' מצות בגדי כה"ג וכהן הדיוט כב' מצוות משום שמצד העבודה דין אחד הוא שיהא בבגדים הנצרכים לו, אמנם מדברי הר"מ בסה"מ מבו' שהביא במצוה זאת הדין שאם לא לבש הוי כזר ומחלל עבודה ואיכא מיתה ומבו' שמנה המצוה מצד הגברא להיות לבוש בבגדי כהונה בשעת עבודה, ואעפי"כ הוא מצוה בפנ"ע וכמו שנתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה יש להעיר דלפו"ר טעמא דראבר"ש דלא שייך לינה בקידוש יו"ר מטעם זה (וכ"ה הטעם לאביי בשי' רבי שפסול לינה הוא מדרבנן ולא מדאורי'), אמנם ברש"י כ' הלשון דהטעם שאין לינה בקידוש יו"ר "שהידים נגבו ואין לינה על מי לחול" [וכ"ה ברש"י בביאור טעמא דאביי בשי' רבי "שאין המים בפנינו" וכו']. וצב"ט דאף אם לא נגבו המים והיו המים בפנינו והיינו דנים לינה על מים אלו מ"מ מ"ט היה זה גורם לינה בידים אטו מי נימא שהמים מקדשים את האדם בכל עת ושעה וכשהם נפסלים בלינה ממילא נפסלים גם הידים בלינה. [↑](#footnote-ref-3)
4. יעוי' בפירש"י דהמקור לרבי מ"בגשתם" וז"ל: וגישה דשחרית גישה אחריתי היא שהרי יש כאן מערכה חדשה עכ"ל, וצ"ב מ"ט פירש"י ענין הגישה החדשה משום המערכה ולא פירש כפשוטו שהוא גישה חדשה מחמת יום החדש. והעירני הרב אריאל כהן דכיון שהמקור מ"בגשתם אל המזבח" ע"כ פירש"י שענין הגישה נאמרה כלפי ה"מזבח" שהיא המערכה החדשה [ומ"מ פשוט שגם אם יבוא לקבל או להוליך קרבנות של יום החדש יצטרך קידוש יו"ר מחדש (מדין "בגשתם") דמ"מ הם קרבנות לצורך המערכה החדשה]. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפו"ר למאי דהסיקה הגמ' כמחלוקת לזו כך מחלוקת בזו כל דין השיקוע הוא רק לרבי ולא לראבר"ש, (וכ"ה משמעות הגמ' ד"כ ע"א) אמנם בחזו"א מבו' דגם לראבר"ש היה שיקוע לנקיות (וצ"ל בביאור דברי הגמ' דהתמיה מלשון הברייתא "שלא יהיו מימיו נפסלים בלינה"). [↑](#footnote-ref-5)
6. ואף שברמב"ן עה"ת ובחינוך מבו' שהוא ענין נקיות הידים מ"מ אי"ז אלא שורש החיוב אולם הדין הוא "קידוש" יו"ר. [↑](#footnote-ref-6)
7. ודוחק לומר בכוונתו דאף אם אין דנים שהכיור עומד ליומו מחמת הכהן העובד מ"מ דנה הגמ' דשמא יש לדון זאת כלפי הקרבנות שבשבילם מקדשים הכהנים ידיהם שכל שהם עומדים רק ליומם ע"כ המים שבאים להכשיר העבודה בהם (ע"י שמכשירים הכהן) יש להחשיבם כעומדים ליומן.

   ולכאו' יש להביא ראיה לזה ממ"ד שמים נפסלים למתירים כמתירים ואיברים באיברים וצ"ב הטעם בזה ולכאו' הביאור שדין המים תלוי בדין הקרבנות שהמים באים להכשיר העובדים אותם, אמנם אי"ז ראיה דהסוגיא שם אליבא דרבי (כמבו' בגמ' בע"ב) ולפי"ז יש לבאר דברי הגמ' שם דהטעם שנפסלים למתירים כמתירים דעצם מה שהכהנים לא יכולים להשתמש בהם למתירים (דהא למחר יצטרכו קידוש חדש) ע"כ הוא גופא טעם לפוסלם למתירים, ונמצא שכוונת הגמ' לחלותם בדין הכהנים ולא בדין הקרבנות). [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש להעיר דבסוגיא במעילה ד"ט ע"ב שתרומה"ד הוא גמר קיום הקטרת האימורים של יום האתמול. וי"ל בזה דאף שכלפי עבודות הקרבן הוא גם עבודתו (לדין נעשית מצוותו ואכמ"ל) מ"מ כלפי עבודת המזבח יש לדונו כתחילת עבודה [דמה שמכשירים את המזבח להקטרת יום המחר חשיב כגישה חדשה ומה"ט פותחים את היום עם עבודה זו]. והכא לגבי בגישתם כתוב "אל המזבח" ומה"ט פירש"י שהוא תלוי "במערכה חדשה" משום שתלתה תורה את הגישה במזבח. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם ציונו שביריעות שלמה ובשפ"א כ' בדעת הר"מ שבזמן הקידוש צריך שיהא בכיור כדי שיעור ד' כהנים וחידוש הוא. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובדוחק י"ל שהוא דין בצורת הכיור גרידא (וע"ע להלן דעת האחרונים בזה). [↑](#footnote-ref-10)
11. ואף שבפרשת פקודי ופרשת צו מבו' שבחינוך למילואים רחצו אהרן ובניו ואח"כ הלבישו הבגדים כבר פירש"י בפר' תצוה שרחיצה זו היינו טבילה במים ולא קידוש יו"ר, ולפי"ז א"ש דבשבעת ימי המילואים רק משה קידש. אמנם באבן עזרא פירש שם שהרחיצה היא בכיור ומשמעות דבריו שהוא קידוש יו"ר וא"ש דברי הגמ' יותר בפשיטות. [↑](#footnote-ref-11)
12. לכאו' כוונתו דהדרשא על יום השמיני (וכמו שיבו' להלן מדבריו) א"כ באותה שעה כבר מתו נדב ואביהו. [↑](#footnote-ref-12)
13. ענין יחיד וציבור נחלקו תנאי בתמורה די"ד ע"א אם הכוונה לקרבן יחיד או קרבן ציבור או שהוא תלוי בקרבנות הקבועות להם זמן [ונפק"מ לחביתי כה"ג ופר יוה"כ של כה"ג], וקי"ל שהוא תלוי בקבוע להם זמן. ותמהו האחרונים מ"ט קרבן פסח דיחיד לא דוחה כיון שקבוע לו זמן, וביארו דיש לו פסח שני משא"כ בציבור שאין נדחים לפסח שני חשיבי כקבוע להם זמן. אלא דתמוה טובא מכמה אופנים בגמ' בפסחים דאין עושים לא הראשון ולא השני (וכגון במע"מ לחד מ"ד ועוד) ועי' טו"א חגיגה דף צט. וקה"י יומא סי' ב' שהאריכו בזה.

    עוד יש להעיר בזה דהנה לגבי קרבן ציבור הנעשה ע"י יחיד שהוא טמא אעפ"י שלכתחילה ודאי מהדרינן אטהרה כשרובם טהורים מ"מ הקרבן כשר בדין טומאה הותרה או דחויה בציבור [וכן מוכח בתוס' ]. אמנם לענין קרבן פסח מבו' במתני' שדווקא כשיש רוב ציבור או רוב כהנים או רוב סכינים אמנם אל"ה הוא פסול, וביאור החילוק כהנ"ל דקרבן פסח אינו קרבן ציבור ממש ואין קבוע לו זמן דהא שיך בפסח שני אלא דכשיש ציבור טמאים הוא הגורם להחשב כקרבן ציבור טמא וע"כ יחיד כהן טמא העושהו אין בו דין טומאה הותרה בציבור. אלא דמהא גופא שבקרבן ציבור אפי' יחיד העושה בטומאה יש דין הותרה או דחויה והקרבן כשר יותר א"ש מה שלמדו זקני דרום דאם בקרבן ציבור מהני לרצות ה"ה בקרבן יחיד עכ"פ ע"י ציץ (וכמו שיבו' הטעם להלן). [↑](#footnote-ref-13)
14. ובאמת יש להעיר מנ"ל לרש"י הא שמא הסוגיא שם דנה רק משום טומאת בעלים [וכמו שבלישנא הראשונה הגמ' באה להוכיח דלא כזקני דרום במה דס"ל דמשלחים קרבנותיהם ולא במה דס"ל שכהן טמא העובד עבודתו כשרה] וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובתוס' מנחות דט"ו הכריחו מהא דמה שמבו' בגמ' דלמ"ד טומאה דחויה בציבור בעי' לריצוי ציץ היינו רק על טומאת דם ובשר ולא על טומאת גברא (דהא עוון הקדשים ולא עוון מקדישים), אמנם הר"מ ס"ל דמהני גם בטומאת גברא ע"י ריצוי ציץ. וביאר הגרי"ז (בשם הגר"ח) פלוגתתם שנחלקו מה נתחדש בהא שאין הציץ מרצה על טומאת הגוף (ביחיד) דהתוס' ס"ל דלא שיך לגבי טומאת גברא ריצוי ציץ ומה"ט ס"ל דע"כ גם בטומאה דחויה בציבור בטומאת גברי ל"מ ע"י ריצוי ציץ אמנם הר"מ ס"ל דלא סגי בריצוי ציץ ולפי"ז בטומאה דחויה בציבור שהוא קלה מהני ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-15)
16. ושמא כוונתו לשפיכת שיריים אלא שהוא סתום בדבריו, ועוד דחידוש הוא שיש שפיכת שיריים בדם שאין ראוי לזריקה ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
17. וגיסי הרמ"מ קלויזנר דן שיש מקום לפרש בזה דהסוגיא כאן היא לרבנן דדם התמצית אין חייבים עליו וע"כ סגי בקרא ד"דם הפר" למעט דם התמצית הפר משא"כ לר"י שחייבים עליו כרת איצטריך לקרא דהתם, אמנם דחה שבסוגיא שם מבו' דגם מקודם שידעי' שחייבים עליו כרת דרשי' להאי קרא. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובשיעורי הגרי"ד מובא דפשוט שדין קבלת כל דמו הוא משום הזריקה והשפיכת שיריים ולא משום הקבלה וחידש דבקרבן שאין בו דין שפיכת שיריים יהא דין זריקה בכל דמו או שלא יהא בו דין קבלת כל דמו. ודבריו תמוהים מדברי התוס' שהביא החזו"א. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויש שביארו דאף שדם זה פסול לעשות בו מעשה זריקה המכפרת מ"מ הזריקה בדם הנפש נחשב כזריקה בכל הדם ומה"ט חשיב שנעשה בו זריקה, אמנם לפו"ר כל מה שזריקת חלק מן הדם הוי כזריקה בכולו משום שכולו היה צריך להזרק והוא בא עבור כולם וא"כ אי"ז שייך בדם שאין ראוי לזריקה. [↑](#footnote-ref-19)
20. והעירו דהטעמא דקרא (להגר"ח קנייבסקי) כ' דיש טעם שלשלת על שחיטה בשלמים דיש לשחוט הרבה כדי שיקבל יותר דם משום שיש בו ריבוי הזאות ותמה ע"ד המשמר הלוי מתוס' דמבו' שהטעם שדם שבצואר אינו מעכב משום "כל דמו" משום שהוא למצוה ומבו' שיש דין "כל דמו" גם על דם שבצואר והשיב לו הגר"ח דכ"ה שי' התוס' אולם בדעת הר"מ י"ל כהנ"ל. ומבו' כמש"כ בכס"מ דבדם שבצואר אין דין כל דמו. [↑](#footnote-ref-20)
21. ונראה לבאר הכרחו שבקמיצה אין הלכה לקבל **מ**הקומץ דהתינח בקבלת דם ענין הקבלה **מ**הפר דבעי' שיקבל את דם הקרבן ובזה יש מעלה שהוא מהפר ולא ממקום אחר משא"כ ידו של כהן שעשתה הקמיצה הרי ביררה חלק גבוה גרידא ואין מעלה במה שבאה הקמיצה ממנה וע"כ שם יסוד הדין "שלא יהא במקום אחר". [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש לדחות דכוונת התוס' לתמוה לההו"א דלא אמרי' הואיל וגלי גלי מ"ט לא קשה לעיל קק"ל מנ"ל אמנם למסקנא כמו דהכא אמרי' הואיל וגלי גלי ה"ה התם. אמנם זהו דוחק גדול דאם כוונת תמיהתם מ"ט לעיל לא הוקשה לגמ' לא יועיל תירוצם וע"כ תמהו אליבא דאמת היאך ילפי' התם וביארו דילפי' זה מהכא ומבו' דהכא איכא קרא וכשי' התוס' ביומא. [↑](#footnote-ref-22)
23. ביאור הדברים דודאי אין ללמוד את עצם דין ההפסק בין השחיטה לקבלה שה"ה יהא אסור להפסיק בין קמיצה למתן כלי אלא שהוא דבר פשוט שיש דין לעשות הקמיצה וממנה לכלי אלא שבלא גזה"כ מה שמונח במקום אחר אינו מפסיק ולזה אנו לומדים משחיטה וקבלה שכשנמצא במקום אחר חשיב הפסק. [↑](#footnote-ref-23)
24. ובאמת דיש להעיר שדברי רש"י שם חידוש דאי נימא שיש דין שיהא מצואר העוף (כמו שמבו' מדברי רש"י) יתבאר שיש בדם ב' חסרונות א. שאי"ז בצואר וא"א לעשות זריקה ב. שיש בו פסול נשפך, וחידוש הוא שיהא פסול נשפך בדם שאין ראוי לזריקה. [אלא דדקדקו האחרונים שמדברי הגמ' שנקטה נשפך על הריצפה ולא בכלי דמבו' דעכ"פ אף מדין נשפך אתינן עלה, ודו"ק]. והגרא"נ גרבוז בשיעור ביאר נפק"מ בין ב' פסולים אלו לדין פסולו בגופו ישרף שנאמר גם כלפי דם דרק לפירש"י שאנו דנים בו פסול נשפך יחשב כפסולו בגופו. [↑](#footnote-ref-24)
25. יש לברר דבריהם מסוגית הגמ' בזבחים י"ג ע"ב ובמנחות י"ג ע"ב דמבו' דאין לדמות נתינה לקבלה וכל הדימיון ביניהם הוא בהקידוש ולפי"ז לפו"ר מתבאר מדברי הגמ' דיש לנו ללמוד מקבלת דם רק לענין הקידוש. עוד יש לעי' מסוגית הגמ' ביומא שתמהה על המבו' בברייתא דבעי' מתן קומץ בכלי למה לי הא ומבו' מסוגית הגמ' דבלא דין קידוש אי"צ קבלה, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ויש לעי' באיזה נפחתו חשיב אין סופו לנוח, ומסברא היינו דווקא כשהיה כלי העומד להשבר דמה"ט נחשב אין סופו לנוח (וכן מדוקדק בלשון רש"י "כגון האי שעתידין שוליו ליפול"). ואין לומר דאזלי' בתר המציאות שהיתה אח"כ דהא בגמ' מבו' דאפי' עומד להיות מונח בחבית וקלטו בכלי אחר חשיב כסופו לנוח ולא אמרי' דע"י הקליטה הוברר שאין סופו לנוח, וכ"ה להדיא בליקו"ה דאם נטל הכלי ולבסוף לא נח שם אין פסול נשפך דכבר נתקדש באויר שסופו לנוח עיי"ש.

    אמנם בחזו"א נקט דכל שלא הונח בכלי אין בזה דין כל שסופו לנוח כמונח דמו בין אם נתחדש אח"כ שבירת הכלי ואפי' בנלקח הכלי, ודווקא כשהכלי עדיין במקומו אלא שקלטוהו בכלי אחר בהא יש לדון עדיין כמונח דמי אעפ"י שלא נח בו (וסברתו צ"ב ויבו' להלן אי"ה). [↑](#footnote-ref-26)
27. ובאבהא"ז כ' דבאמת ס"ל להר"מ שדווקא בתוך הכלי אויר כלי ככלי ולא הביא להלכה הדין שחוצה לה פסולים משום של"ב לא שמיעא ליה האי ברייתא וס"ל דלא שמיע ליה היינו לא סבירא ליה. אלא שעדיין צ"ע משאר דוכתי. [↑](#footnote-ref-27)
28. והעירוני שבסו"ס אבן האזל הובא מהגרש"ז אוירבך שתמה להגרא"ז מסוגיא זו ועי"ש מה שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-28)
29. אלא דלפי"ז יתבאר מדברי רש"י דאין דין אויר "שסופו לנוח" אלא סגי במה שסופו להגיע לכלי כיוון שסגי בזה לקידוש. [אמנם לביאור האחרונים בשי' הר"מ (כמו שיבו' להלן) מבו' שסופו לנוח ולהתקדש ואין סופו להתקיים בכלי לא חשיב "סופו לנוח", וכן יתבאר להלן באורך שיסוד הנידון האם אויר כלי ככלי ולא בדין סופו לנוח של החפצא ולפי"ז לא שייך ביאור זה]. [↑](#footnote-ref-29)
30. והנה בשי' רש"י דחוק מאוד פירושו דלהדיא מבו' ברש"י דנידון הסוגיא חשיב "כנתקבל" ומשמעות דבריו שעי"ז אי"ז נשפך גם כשישפך משם על הריצפה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובחזו"י כ' ליישב קו' התוס' די"ל דהתם בעי' מוכח ממש כדי להעשות לחמו של מזבח [שענינו כהקטרה] ואי"ז שייך לנידון אויר כלי ככלי. [↑](#footnote-ref-31)
32. אלא דיש להעיר דאכתי צ"ע דהתם בסוגיא מבו' דכל החיסרון מעל אויר המחיצות משום שאין משתמר ואל"ה שייך בזה ספיקא דרבא, וא"כ שוב צ"ע מ"ש וע"כ צריך לחילוקים דלהלן. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועי להלן (אות ט') שיתבאר החילוק בין ההו"א והמסקנא בזה. [↑](#footnote-ref-33)
34. והביאו בשם הגרי"ז שהוסיף בזה דבאמת יש לתמוה על הברייתא דאם ילפי' על זריקה שיהא בן שנה ממילא הוא גם בקבלה בן שנה ולהנתבאר בתוס' א"ש דקבלה היינו לענין תמים וזריקה הוא לענין בן שנה. [↑](#footnote-ref-34)
35. והשפ"א דקדק מדברי הר"מ שהוא פסול חיסרון ויהא הפסול דווקא כשחסר בה אבר ולא בסתם מום. [↑](#footnote-ref-35)
36. ובעיקר דברי המנ"ח יש להעיר דהנה יעוי"ש שהביא ההכרח דאי"ז דווקא במום מדברי הגמ' בבכורות שהחיסרון פנים חשיב חיסרון בפר שהיה כבר אעפ"י שאי"ז מום לשחוט עליו. וצ"ב דבריו דאעפ"י שאין זה מום לעבור עליו בלאו מ"מ שייך בזה העשה ד"תמים" ושפיר הוי כדין פסול מום ואי"ז ראיה לשאר פסולים וצ"ב. [↑](#footnote-ref-36)
37. העירו דמה שציין לגמ' ורש"י בע"ב ולא להמבו' בגמ' ד"ד ע"א דהתם י"ל דהוא רק לענין לשמה משום שבפרשה שם קראתו התורה להולכה בלשון קבלה וע"כ דין אחד להם לענין הילפותא מהאי קרא, ומה"ט הוצרך להביא ראיה מרש"י ד"ד ע"ב דגם לשאר מילי מקישים הולכה לקבלה, (ועי' בארוכה לעיל פ"ק בענין "הולכה לא תפקא מכלל קבלה"). [↑](#footnote-ref-37)
38. והמנח"א בשיעורו הביא דהגרי"ז תמה עוד דהולכה אפשר לבטלה ולא מסתבר ללמוד דבעי' פר שהיה כבר של הולכה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ושמעתי להעיר על ביאור זה מסוגית הגמ' מנחות די"ד ע"ב דמבו' דהשחיטה והזריקה מתירים ולא קבלה והולכה ופירש"י דהשחיטה מקדשת הדם (והכוונה לכל הקרבן) ומבו' דהקבלה אינה מקדשת הקרבן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
40. **וציינו לדברי העול"ש במעילה שדחה דקדוק דברי הרש"ש מדברי התוס' שם דהדרינן לתחילת הגמ' דחתך ואח"כ שחט כשרה וביאר שם דמשום דמליקה היא עבודה בהא מיד אחר המליקה מתקדש הקרבן להפסל ביוצא ומה"ט בהא בעי' חתך ואח"כ מלק, ועפ"י שיטתו אש"ה.** [↑](#footnote-ref-40)
41. עוד יש להוכיח קצת בשי' רש"י ותוס' דס"ל פסול יוצא קודם קבלת הדם דהנה פירש"י בתחילת הסוגיא דע"י החיתוך לא נתערב דם וכו' וצ"ב הא מאחר שחתך אין ע"ז שחיטה והיאך יתקדש להפסל ביוצא. ולכאו' צ"ל בדוחק דפירש"י כן משום המסקנא (עד שמגיע לעצם) וכה"ג החיתוך מועיל שלא יתערב. עוד יעוי' בתוס' ד"ה חתך שביארו לההו"א דאיירי קודם שחיטה ד"והביאום" הוא רק לכתחילה. ותמה העול"ש דאחר החיתוך בלא"ה אין חיסרון ודחק לבאר כוונתם על שחט ואח"כ חתך דמבו' שהחיסרון רק משום הדם, אמנם י"ל דכוונת התוס' לתרץ גם למסקנא וא"כ אש"ה. ויתבאר לפי"ז דגם למסקנא שייך האוקימתא הראשונה בגמ'. [↑](#footnote-ref-41)
42. **ומה שביאר הדב"א בביאור דברי הריטב"א עפ"י דברי התוס' לעיל ד"כ ע"ב העירו להוכיח מדברי הריטב"א בשבועות (ד"י ע"ב) שמנחה נפסלת ביוצא קודם קמיצה ומבו' דלא ס"ל כשי' התוס' דבעי' עבודה וע"כ יש לפרש כוונת הריטב"א שצידד עד"ז בזכר יצחק דהדם צריך קידוש ומה"ט אין נפסל כיוצא קודם שנתקדש ואי"ז שייך לדברי התוס' שם.** [↑](#footnote-ref-42)
43. וצ"ל דמ"מ הוכיחה הגמ' דדם האיברים דם הוא דאל"ה אף שלא נתקדש לא גזרו עליו שלא יתערב במזרק דדווקא על דם פסול (אף אם הוא חיסרון קידוש) גזרו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-43)
44. **עוד היה מקום לומר דכל תמיהת הגמ' שהבינה פסולה היינו כולה עם הבשר ודחתה הגמ' משום אימורים והומ"ל שה"ה דם, אולם ז"א דלכאו' הבינה הגמ' דפסולה היינו הקרבן דאי משום האימורים לבד אי"ז חיסרון משא"כ הדם ודאי הוי פסול גמור ודו"ק.** [↑](#footnote-ref-44)
45. **והר""י קופולוביץ דן לבאר כוונת הר"מ דהדין יוצא הוא משום שיש דין לקבל בצפון וכיוון שדין הבהמה להיות בצפון קודם קבלה יש בזה דין יוצא. אלא דהעירו ע"ז דהא מבו' בר"מ שיצא רגלה אין חיסרון ומחזיר רגלה ומ"ט לא יפסל ביוצא, ואף שלדין הקבלה סגי ברובו ככולו מ"מ כיוון שהוא מחיצה יפסול היוצא אפי' רגלה.** [↑](#footnote-ref-45)
46. והוא דוחק, דלפו"ר כוונת הגמ' בקושיתה שפסול לגמרי משום שאין דם ואימורים ודחתה דרק האימורים פסולים, ומה"ט תמה השפ"א דאם הדם פסול שפיר הוי פסול לגמרי משום שאין דם, ולהר"מ צריך לדחוק כמ"ש. [↑](#footnote-ref-46)
47. והנה בדין עבודה כתוב "לעמוד לפני ה' לשרתו" ומינה ידעי' שצריך שיהא העובד בפנים ודווקא בשחיטה דלאו עבודה אי"צ שיהא בפנים (וכן ילפי' מקרא "בן הבקר לפני ה' ולא שוחט לפני ה'") וא"כ יש ללמוד מקרא ד"בבואם" שהוא לכתחילה.

    אמנם יש לדחות דלעמוד לפני ה' וכו' היינו עזרה ו"בבואם" הוא פס' הנאמר כלפי אוה"מ שהוא ההיכל (ולהלן יתבאר היאך ילפי' מינה) והתם הוא עיקר קרא הבא לחדש דבעי' ביאת כולו לאוה"מ בדווקא ומינה לעזרה וכמו שיתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-47)
48. ועי' עוד בקר"א שכ' דרך נוספת דכוונת הר"מ דאל"ה יפסל עכ"פ ביוצא לאכילה אלא שתמוה דלפי"ז יהא דין לחתוך וע"כ שכל דין יוצא הנפסל עכ"פ באכילה היינו כשהוא בחוץ בזריקה וצריך לדחוק דכוונת הר"מ שיכניס קודם זריקה והוא נגד ריהטת הר"מ דבעי' שיכניס קודם קבלה. [↑](#footnote-ref-48)
49. העולה לפי"ז משי' הר"מ דעוה"ע שעשה המיצוי למטה כיפר, ויש לדון כששינה ונתן בהזאה למטה ויעוי' בזה להלן בדין זריקה שלא במקומה בעופות. [↑](#footnote-ref-49)
50. וציינו לדברי התפא"י (פ"ב אות כ"ב) שכ' דהנותנין בחוץ שנתנן בהיכל או בק"ק כיפר ומבו' דגם כה"ג מהני, וחידוש גדול הוא. [↑](#footnote-ref-50)
51. ובאו"ש ג"כ דקדק מדברי הר"מ דל"מ ממה שכ' "הניתנים בהיכל שנתנם בחוץ וכו'" ומבו' שהמתנות של קד"ק לא נתחדש בהם האי דינא, וצ"ב דקדוקו דגם מתנות הפרוכת הם הזאות בהיכל כנגד הפרוכת ואולי עיקר דקדוקו מבין הבדים שהוא בקד"ק ומהא יש ללמוד גם לענין הזאות הפרוכת. אלא דעדיין תמה ע"ד האבהא"ז דהר"מ פירש במקום אחר שגם בין הבדים נקרא היכל וא"כ אין מקום לדקדוקו. [↑](#footnote-ref-51)
52. ומה"ט דן שכשנתן מתנה אחת על מזבח החיצון פטר כל ההזאות של יוה"כ. [↑](#footnote-ref-52)
53. אלא דמלבד זאת מבו' בתוס' די"ד ע"א שמה"ט דוד לא קידש הריצפה לדמים לא רק לקיום דין זריקה אלא גם לענין עלו לא ירדו שלא נתחדש בו שנעשה כלחמו של מזבח שיתקדש לזריקה (ולענין שלא יקנחנו). [↑](#footnote-ref-53)
54. וברש"י להלן דל"ב ע"א במתני' ביאר דלמ"ד שפסול עושה שיריים ע"כ מתני' ס"ל דשלא במקומה לאו כמקומה דמי, וכבר תמה ע"ד השיטמ"ק שם דלא דק דלמ"ד לאו כמקומה יש לבאר המשנה בכשר ואי"צ לבאר המשנה בפסול. [↑](#footnote-ref-54)
55. ויעוי' בקר"א שהעיר על המים קדושים דמ"מ מרצים גם בציבור שלא במקומה בדיעבד. וצ"ב הערתו דמ"מ כוונת הגמ' דאם בכ"ז לא מועילה מעלה זו שיהא שיריים מ"ט בפסולים שאפי' מעלה זו ליכא איכא שיריים. וצ"ל בכוונתו דבא להעיר על עצם סברת המים קדושים שאין החיסרון בזריקה שלא במקומה משום שאין מרצה בציבור דהא מרצה בדיעבד. וע"כ ביאר עפ"י דרכו אלא שביאר דכ"מ שנטמא עושה שיריים דווקא כשהוא כתקנו [ומה"ט נמי למסקנא בטמא במחשבה הו"ל שלא כתקנו ובזה לא נתחדש שהוא עושה שיריים], אלא דלפי"ז גם יש להעיר מה שהערנו לעיל דס"ל לגמ' שמחשבת הטמא מחשבה הוא להחשב שלא כתקנו. [↑](#footnote-ref-55)
56. ויש להעיר דמצינו ג' דרשות מהאי קרא א. בגמ' די"ג ע"ב שבעי' שיחשוב על אכילה וכדילפי' מהאי קרא דבב' אכילות הכתוב מדבר אחד אכילת אדם ואחד אכילת מזבח (וכ"ה הגמ' דנ"ט ע"א עיי"ש) ב. בגמ' די"ג ע"א ילפי' דדין מחשבה הוא בעבודה המביאה לידי אכילה ג. בסוגיא דידן ילפי' מי שפיגולו גרם לו והם ג' חלקים נפרדים שכולם נדרשים מהאי קרא. [↑](#footnote-ref-56)
57. ובאמת דבר"מ הוזכר דרשא דסוגין רק לענין מי שחשב על זריקה שלא במקומה (וביאר הגרי"ז דלשיטתו כשחשב בזריקה שלא במקומה פסול משום לא קרב המתיר כמצוותו) ולפי"ז מבואר מדבריו דדרשא דקרא היינו לחשוב על זריקה המתרת באכילה, ולפי"ז בשי' התוס' עכ"פ י"ל דתרוייהו איתנהו. [↑](#footnote-ref-57)
58. ויש לתמוה להחזו"א דא"כ בכל פיגול יעשה זריקה שלא במקומה ועי"ז לא יהא קרבו כל מתיריו והקרבן יהא כשר [אי נימא שמותר לעשות זריקה שלא במקומה, והארכנו בזה לעיל]. ודחה הגר"ד לנדא שליט"א דבסוגיא מבו' עכ"פ דאליבא דר"ל ג"כ פסול וכבר הקשה הגרעק"א הטעם בזה והרבו לישבו אולם מ"מ א"א לעשות כן. [↑](#footnote-ref-58)
59. עוד הביא הר"ב בראך ראיה לזה דהנה הקשו התוס' דמאחר ובמחשבה ראשונה דנים המחשבה כמעשה שאין היתר בשר מעתה במחשבה שניה הו"ל זריקה דלא שריא בשר, ותמה הקה"י הא ביארו התוס' דדווקא אם באותה עבודה יש חיסרון שאינה מתרת בשר א"א לפגל בה (ודוחק לומר דכוונת התוס' להקשות לביאור הא"נ שגם כשהיה בעבודה מקודם חשיב אין פיגולו גרם לו). וע"כ ביאור דברי התוס' דס"ל דגם הנלמד מקרא דמי שפיגולו גרם לו היינו דחשיב כלא קרב המתיר כמצוותו אלא שעשו צריכותא גרידא אמאי איצטריך גם קרא דלא יחשב. [↑](#footnote-ref-59)
60. ובאמת מצינו גזה"כ שאין דין מחשבת הינוח כשחושב על מקום שאינו משולש (להלן דל"ו ע"א), אלא דהתם כשאנו דנים משום מחשבת הפסול של הזריקה בפנים בזה חידשה תורה שאין כאן מחשבה בין מצד הזריקה ובין מצד ההכנסה והפסול אולם כאן ההינוח והזריקה אינם שייכים זל"ז וא"כ חידוש הוא שהגזה"כ היא גם לגבי ההינוח. [↑](#footnote-ref-60)
61. ואף שאי"ז כמחשבת חוץ למקומו של חוץ לעזרה שהוא איסור מ"מ קפידת התורה שייחד הקרבן לזריקה חוץ למקומו אעפ"י שאין איסור בזריקה זו. [↑](#footnote-ref-61)
62. ובאמת בחזו"א דן בזה וס"ל דלפו"ר הוא דווקא בהעלאת אדם דאל"ה מ"ט נתבאר בגמ' ד"ס דשפיכה שלא ע"י אדם יאספנו והא קלטיה מזבח. הרי שהבין החזו"א שדין עלו לא ירדו דפסולים הוא מדין קלטיה, אמנם בסו"ד הסיק שדין עלו לא ירדו אין בו קלטיה והוא דין בפנ"ע ולפי"ז צ"ע כנ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
63. אלא דהוסיפו התוס' ומיהו כיוון דפרישית לעיל דלענין דמים לא הוי כבש כמזבח וכו', ויש לברר כוונתם האם מה"ט אין בזה ג"כ אם עלו לא ירדו או דאעפי"כ אי"ז מועיל להחשיב זאת לזריקה (וכמו שיבו' להלן דודאי לא בכל מקום שיש עלו לא ירדו יש דינא דלא יאספנו). [↑](#footnote-ref-63)
64. אמנם החזו"א (י"ט, י') כ' מדנפשיה דשמא ביצא דמה לר"י אף שאין מועלת הזריקה לאימורים מ"מ דינא הוא שאם זרקו לא יתקנח. [↑](#footnote-ref-64)
65. והנה נתבאר שם בתוס' לדחות דלפי"מ שביארו דלגבי דמים לא נתקדש ע"כ אין קלטיה עי"ש. ולכאו' לביאור החזו"א כוונת התוס' לחדש שאין בו קדושה אפי' לענין עלו לא ירדו לגבי דמים. אמנם אי"ז הכרח דשפיר י"ל דיש בו דין עלו לא ירדו לקדשו ולחייב לזורקו אלא שהוא מקום שמופקע מזריקה (וכמו מ"ד יאספנו באופנים שאין בזה שייכות לדמים). [↑](#footnote-ref-65)
66. ובאמת דיש חידוש במה שמקדש קידוש שני דדין הוא ככלי שרת אין מקדשים אלא בידו של כהן וכאן המזבח על הריצפה ואעפי"כ מקדשו וא"כ הוא חידוש שמזבח יש לו כח לקדש קידוש שני כה"ג, אמנם הוקשה להחזו"א דמבו' החידוש שמקדש "פסולים". [↑](#footnote-ref-66)
67. וע"ע במנח"א במנחות במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-67)
68. והנה להנתבאר שסברא זאת פשוטה יש להעיר על ביאור הגרי"ז דלא מסתבר שהר"מ כ' "כדם הזאה" כדי לחדש שאי"צ כזית דהא לא שייך בזה שיעור כזית. [↑](#footnote-ref-68)
69. ובאמת דלשי' הגרי"ז יש לתרץ דהנה חקר המקד"ד (ה, ד) האם דין הקטרת אימורי העולה הוא רק מדין בשר או גם מדין אימורים (ונפק"מ בהנ"ל), ואי נימא שיש גם דין אימורים לא קשה מסוגית הגמ' ע"ד הגרי"ז. אמנם עדיין תקשי על המקד"ד דנקט פשוט שבעולה כל דין ההקטרה רק מדין בשר ומאידך גיסא ס"ל שבאימורים אי"ז מדין בשר וא"כ צ"ע סוגין. [↑](#footnote-ref-69)
70. ואף שכ' התוס' זאת להדיא רק לפי' הג' מ"מ גם פירש"י הוא מוכרח כן דהא יש קרבנות שאינם נעשים בבמה ושייך בהם מחשבה. [↑](#footnote-ref-70)
71. ויש להעיר לפי"ז מ"ט הביא רש"י הדרשא רק כלפי מחשבת אכילה ולא כלפי מחשבת זריקה בפנים. [↑](#footnote-ref-71)
72. אלא דיש להעיר דא"כ הא יהא פיגול קק"ל בחושב על זריקה חוץ לעזרה כיוון דיש בו אכילת קק"ל, וצ"ל דמקום אכילה שבא אחר היתר הקרבן אינו נחשב למקום עשיית קרבן ודו"ק. [↑](#footnote-ref-72)
73. ואף שלגבי חוץ לזמנו לא סגי במה שדינו אחר הפסול להיות קלטיה משום שהתם הפסול הוא משום מחשבת החוץ לזמנו ויש להחשיבו כחוץ לזמנו גמור אלא שדין הפסול שיהא קלטיה (אם זרקו אחר שנפסל) משא"כ במחשבת חוץ למקומו שהמחשבה עצמה על מקום ששייך בו קצת זריקה אין כאן חוץ למקומו גמור. [↑](#footnote-ref-73)
74. ומבו' מדבריהם דלא כהגרי"ז שדווקא מחשבה על פסול יוצא הוי מחשבת חוץ למקומו. [↑](#footnote-ref-74)
75. ויש להעיר דלפי"ז ה"ה מפנימי על חיצון ולהדיא מבו' בתוס' דכ"ו ע"ב דשייך בזה סברת חוץ למקומו, ויש מקום לחלק דפנימי שהוא קודש יש קפידא על המקום שיהא בפנים משא"כ בעזרה. [↑](#footnote-ref-75)
76. ובאמת באחרונים העירו ע"ד התוס' מנ"ל דס"ל לר"י האי קרא ושמא בקדמה מחשבת המקום פסול לדידיה משום דהו"ל זריקה דלא שריא בשר (וכמו שתמהו התוס' שם). [↑](#footnote-ref-76)
77. ויש קצת לדקדק דברי רש"י שכ' "ותרי דיבורי נינהו ואיפגל ליה וכו'" ומשמע דלר' יוסי שגם בחציה עולה וחציה שלמים דנים שניהם כאחד ה"ה כאן, וצ"ב הא להדיא סיים סימן ראשון לזה וסימן שני לזה. ואולי ביאור דברי רש"י דלא איירי שאמר סימן ראשון חוץ לזמנו וסימן שני חוץ למקומו אלא אמר **ב**סימן ראשון ו**ב**סימן שני ומה"ט לר' יוסי עדיין דנים זאת כדיבור אחד משא"כ לר"מ הם נידונים כב' דיבורים שמיעדים ב' חלקים נפרדים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-77)
78. ויעוי' היטיב ברש"י בד"ה תמורת עולה ושלמים שמבו' מדבריו דבתמורת עולה ושלמים אנו דנים שחל מדין תל"ר חציה ופשטה, ומבו' דס"ל דגם בתמורת עולה ושלמים כיוון שהוא חד דיבורא דנים כוונתו למחצה עולה ושלמים ומחמת תל"ר כוונתו שיחול בזא"ז וחל מחצה עולה ופשטה בכולה ולא כסברת התוס' הנ"ל, אלא כמו שנתבאר לעיל בארוכה בשיטתו. [↑](#footnote-ref-78)
79. וכבר נתבאר לעיל דתמיהת הגרעק"א שייכת דווקא ע"ד הר"ח ולא על שי' רש"י דלרש"י כיוון שחוץ לזמנו וחוץ למקומו הוו חד דיבורא כיוון שעשה עשיה אחת המיעדת דבר אחד לב' דברים עדיין יש להחשיבו לעשיה אחת וע"כ הוצרכה הגמ' לבאר שחשב חול"ז בסימן אחד וחול"מ בסימן אחר משא"כ להר"ח שכל החילוק משום שעושה לזמן אחד כל שלא עושה לזמן אחד חיילא המחשבה מיד.

    ועדיין יש להעיר גם לפירש"י מ"ט הוצרך לפרש כוונת הגמ' דהטעם שסימן וסימן הוי מחשבה משום ש"מפגלים בחצי מתיר ואיפגל ליה מדיבורא קדמאה" הא גם אם לא יחול הפיגול אלא עשה ב' מחשבות פיגול נפרדות על ב' סימנים שייך סברת הגרעק"א דחל המחשבה מיד. וצ"ל דלשי' רש"י נתבאר לפו"ר מדברי ר' יוחנן דאם ישנה לשחיטה ועד סוף כל שאין מפגלין בחצי מתיר הו"ל כאילו עשה שניהם על כל השחיטה וע"כ חשיב כעשיה אחת משא"כ לפי' ר"ח]. [↑](#footnote-ref-79)
80. ויש להעיר טובא דלפי"ז כוונת אילפא "אבל אחת (היינו סימן אחד) דברי הכל "עירוב מחשבות הוי" ולביאור החזו"א הכוונה שלא חל שום מחשבה ולא שיש כאן ב' מחשבות דהא אין מפגלים בחצי סימן. וצ"ל פשוט דאם אין מפגלים בחצי סימן ע"כ שעשה ב' המחשבות על כל הסימן ומה"ט הוי עירוב מחשבות. [↑](#footnote-ref-80)
81. וע"פ הנתבאר בכמה דוכתי שענין פיגול אינה מחשבה רעה הפוסלת גרידא אלא שיש בקרבן יעוד לדבר מסוים שנתפס בקרבן (והוא מבו' מכל דוכתא שדנים כלפי יעוד זה תל"ר, ודו"ק). [↑](#footnote-ref-81)
82. והעירו דלהגירסא דלפניני "שוב לא ירד" יש לבאר דברי רב המנונא דלעולם מצטרף עם החול"ז אלא דמ"מ "לא ירד" המחשבת חוץ למקומו ומה"ט יש כאן "עירוב מחשבות". [ועי' להלן שיתבאר כן בשי' הרא"ש בחולין אמנם ברש"י הוא קצת דוחק]. [↑](#footnote-ref-82)
83. ויש לברר אם מה דס"ל להתוס' שמכח דינא דסוגין יש לחייב על אימורים באכילת אש הוא משום דינא דר' ינאי שגם על אכילת אדם יכול לחשוב על אכילת אש או גם בלא"ה, ביאור הדברים דנראה לומר דמה שבסוגין דנה הגמ' שיצטרף אכילת אדם עם אכילת אש דאימורים הוא דווקא משום שפיגול בבשר הוא לא דווקא אכילת אדם אלא בכל אכילה ומה"ט שפיר יכול להצטרף לה אכילת אש דאימורים לשיעור אכילה (אולם אל"ה ב' אכילות הם דהא בבשר יש קפידא על אכילת אדם ובאימורים על אכילת אש) אולם כלפי נידון התוס' לכאן סגי במה שנתחדש בסוגין שאי"צ לחשוב באימורים על הקטרתם אלא על מה שנעשה בהם וכל שנעשה בהם אכילת אש וחושב על אכילה זו שפיר הוי מחשבה הראויה להם המפגלתם.

    ועדיין יש להעיר ע"ד התוס' הערת הגרי"ז (שכ' לישב בזה תמיהתם) דאכילת אש דהדיוט היינו עד שיהא דשן ואכילת אש דגבוה גם בלא"ה הוי הקטרה (והדין שיהא דשן הוא דין נוסף בהקטרה וא"כ גם באכילת אש בלא קרא היינו מצריכים דשן והוצרכה התורה לרבות אכילת גבוה שגם בלא שנעשה דשן היינו אכילה.

    אמנם י"ל בזה שלולי דברי ר' ינאי שיכול לחשוב על בשר לאכילת כלב או אש היה דין פיגול לחשוב דווקא על אופן קיום דינם שיעשה שלא כהלכתו וה"ה בהקטרה היה צריך לחשוב על הקטרתם ורק משום דינא דר' ינאי שסגי שיחשוב על כל אכילה שיעשה בהם ואי"צ לחשוב על קיום דינם ה"ה בהקטרה סגי במה שחושב על מה שנעשה בהם (שהוא אכילת אש) ואי"צ לחשוב על הקטרתם ודו"ק. [↑](#footnote-ref-83)