מראי מקומות לט מ 5
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

**מראי מקומות לט: מ. 5**

**רש"י ד"ה נתייאשתי.** דברי רש"י צ"ב, ונראה בביאור דבריו דבפשוטו הילפותא מאישה היא רק לגבי זה דלא מותר בבת חורין לאחר הפקר כמו שאישה לא מותרת קודם הגט. והנה לפי"ז צ"ב דבעבד קטן נמי נלמד דלא יהא מותר בבת חורין. קודם גט שחרור ומהיכן ניתן ללמוד מילפותא זו דרבי סובר כאבא שאול. אמנם נראה דרש"י חידש דהילפותא מאישה לא היתה רק שקודם גט הוא נאסר בבת חורין אלא גם שהוא נאסר בשפחה כמו שאישה אסורה לכל העולם קודם גט וזה גופא נתחדש דבמצב שהוא קודם גט הוא אסור בכולם. וטענה הגמ' דדין זה לא שייך ללמוד לקטן דהוא במצב גם של ממונא דהרי נשאר עליו שם ממון דהגם שיצא מרשות האדון אבל לא זכה בעצמו. ואם כן אינו דומה לאישה דכאן יש עליו שם ממון וממילא הוא עדיין מותר בשפחה ויש לו תקנה. ורק דעדיין תיקשי קושיית הבית יוסף. דמי אמר דרבי כאבא שאול אולי רבי כחכמים וגם קטן זכה בעצמו והוי דומיא דאישה ואין לו תקנה ומועיל בו השטר וצע"ג. ומכל מקום דברי רש"י ברורים.

**מ"ט דרבי גמר לה לה מאשה.** והנה בדברי רבי מבואר ב' חידושים א' דהפקר לא מועיל ובעינן שטר. ועוד דהגם דבהפקר פקע הקנין ממון ומועיל שטר ולא אמרינן כמו אמימר דאין לו תקנה אפילו בשטר. ויל"ע איזה דין בא רבי יוחנן ללמוד את הדין דבעינן שטר או את הדין דמהני שטר. ועיין בתורא"ש. דהביא דרש"י מפרש דהנידון היה מנלן דבעינן שטר ולא מועיל הפקר לחודיה ועל זה הבאנו את הדרשא לעומת זאת התורא"ש עצמו מפרש דהשאלה היתה מנלן דמועיל שטר. וע"ז הבאנו את הדמיון לאישה עיי"ש.

**תוד"ה מה אשה**. מבואר מדברי התוס' דהם סברו דהדרשא היתה שגט שחרור מהני רק על קנין איסור ולא על קנין ממון. והקשו התוס' אם כן כל עבד איך ישתחרר בגט ואפי' אם תאמר בעבד גדול שמונח בשטר לשון הפקר מ"מ תיקשי בעבד קטן איך ישתחרר. ובי' התוס' דהנידון היה לגבי המיתה דילפינן מאשה דזה מהני רק על האיסור ולא על הממון. דומיא דאישה. **בא"ד ועוד דאתקש שטר לקנין כסף**. ומבואר מתוס' דגט שחרור מהני על הקנין ממון ומבואר בתו"ג. והאריך בזה במשנת ר"א סי' כ"ט סק"ג. דיש שני דיני שטר שחרור יש שטר שחרור שנלמד מקרא דאו חופשה לא ניתן לה דמהני על הממון כמו כסף. ויש שטר שחרור שנלמד מקרא דלה לה מאישה דמהני על חלק האיסור.

**ה"ק או בכסף או בשטר והאי פקע ליה כספא.** מבואר דאפילו דרבי סובר דיש יציאה של כסף ובאופן שנותן כסף חל שחרור בין על קנין הממון ובין על קנין האיסור דהיינו דהקנין איסור נגרר בתר הקנין ממון מכל מקום אין מועיל כסף על הקנין איסור לחודיה. וכמבואר בתוד"ה מה דעיקר קנין הכסף מפקיע הממון. כמו שהוכיח התוס' לעיל מסוגיתנו. דלכן היכן שפקע קנין הממון לא מהני הכסף לעשות שחרור. ומשמע קצת מלשון התוס' דבאופן שיש קנין ממון וקנין איסור ביחד אז הכסף מהני על שניהם דביחד הכל חשיב עבדות. אלא דהעיקר הוא כלפי הממוון ובמקום שאין ממון אז לא שייך שיחול כיוון שעיקר הכסף אין לו על מה לחול. ועיין באבני מילואים סי כ"ט סק"ב דכתב דהטעם דלא מהני כסף הוא משום דכסף כסף שיוי וכפי שי' הט"ז. וכיוון שנשתחרר לא שייך כסף שיוי ומשמע דבעצם כסף יכול להועיל על קנין האיסור. אלא דלא שייך שיוי לזה. ועיין באמרי משה סי' כ"ד שחקר בכל שחרור עלי ידי כסף של עבד כנעני האם יסודו הוא כסף שחרור דהיינו דכסף עבד שחרור או דיסודו הוא דהעבד קונה את עצמו בכסף. ויסודו הוא כסף קנין. ומסוגייתנו רצה לדייק דהוי כסף קנין ולכן לא מהני אם פקע הקנין ממון. [ולפי המבואר בתוס' דעקיר קנין כסף מהני בקנין ממון ולא משום שהוא בא לקנות את עצמו. מדויק דלא כהאמרי משה אלא דיסוד הכסף הוא כסף שחרור ולא כסף קנין.] ודן דאפשר דזה תלוי במחלוקת רבי וחכמים לגבי מקדיש נכסיו והיו בהם עבדים. האם יכול ליתן דמי עצמו ולצאת לחירות. דהרי ההקדש לא קנה האיסור. ואם זה קנין זה מובן שלהקדש יש זכות קנין אמנם אם זה שחרור הרי הקדש לא מצי עביד שחרור. **ועיין רמב"ם** שהשמיט דין זה דלא מהני כסף לאחר הפקר. ועיין באו"ש פ"ה מעבדים ה"ג שתמה בזה. ועיין משנת ר"א סי' ל' סק"ז, ובחי' ר' נחום. מה שתי' בזה.

**ר"ש אומר וכו'. ואין כסף גומר בה.** מבואר ברש"י דלר"ש הגם שאין הכסף מועיל על הקנין איסור מכל מקום הוא מועיל על קנין הממון. וכמדויק בלשונו של ר"ש שאמר שאין כסף גומר בה. ומבואר ברש"י חידוש נוסף דהפסוק דאיירי בחצי שפחה וחצי בת חורין המאורסת לעבד עברי איירי באופן דגם כלפי העבדות יצא מכלל ממון ולכלל איסור לא הגיע. וכתב הפנ"י דרש"י לשיטתו ריש העמוד דאחר שפקע הקנין ממון נאסר בשפחה. ומשו"ה סבר רש"י דחשיבא שפחה חרופה. והנה צל"ע בדעת רש"י האם כוונת רש"י היא דכמו שיש חציה שפחה וחציה בת חורין שהיא נחשבת שפחה חרופה כך גם בפקע קנין הממון ולא פקע קנין האיסור חשיבא שפחה חרופה או דהמכוון ברש"י דגם בחציה שפחה וחצי בת חורין כדי לחייב באשם היינו דווקא באופן שגם על חצי השפחות פקע הקנין ממון ונשאר קנין איסור דגם בחצי זה תפסי קידושין אמנם לא חייב אשם רק בחציה שפחה. ובסוף דברי רש"י משמע יותר כהצד הראשון וצ"ע בזה.

**ההיא אמתא וכו' ולא היא משום דהוה ליה בכליו של מקנה.** עיין ברש"י ובתוס' שכתבו דמבואר מסוגייתנו דהיא לאו דהוה ליה כליו של מקנה חליפין מהני שהעבד או השפחה יקנו את עצמם בזה. ומבואר דס"ל דחליפין מהני לשחרור. ובי' הראשונים בטעם הדבר דחליפין מטעם כסף. ועי' ברא"ש דהביא את שי' הרמב"ם דחליפין לא מהני לשחרור. ועיין ברא"ש שתמה עליו. והברכ"ש קידושין סי' ב' הביא בשם הגר"ח דשחרור עבדים בכסף יסודו דין פדיון ולא דין קנין ולא מצינו פדיון בחליפין אלא בכסף. והרא"ש הביא שי' נוספת בשם הר"ח. דחליפין מהני לקנין ממון ואינם מועילים לקנין האיסור. וכפשוטו הטעם הוא דלקנין הממון מהני כל מעשה קנין ואין הלכה שיעשה כדרך שחרור וכמו שכתב הקצות דמנהי שטר שחרור שלא לשמה לגבי הממון ורק לגבי האיסור נאמרה הלכה של לשמה. ובחי' הריטב"א בקי' כב: ביאר, דקנין חליפין הוא קנין לקיום דברים וקנין כזה מהני דווקא על הממון ולא על האיסור. **עבד שנשא בת חורין בפני רבו יצא לחירות.** רש"י פי' דהוא מדין אומדנא אמנם הרן ע"ב פי' דהוא מדין הודאת בע"ד וכן פי' הריטב"א שם. והנה לרש"י יל"ע מדוע צריך גט שחרור ובשלמא לר"ן דהוא מדין הודאה מובן דמהני רק על הממון ועיין רא"ש. שכתב דהוי דרבנן אמנם הרמ"ה כתב דהאומדנא מהני רק לגבי ממון ולא לגבי איסור וצ"ע. ועיין בחי' כת"ס.