שמ ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות תופר

##### שיעור ו

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ו] **חוט של תפירה שנפתח אסור למתחו משום תופר.**

## התופר ב' תפירות אם חייב אף משום קושר

א] כתב המ"ב (ס"ק כז) "והעושה כן חייב חטאת [גמרא] והוא שעשה הקשר לבסוף אפי' אינו של קיימא, אבל בלא קשר כלל פטור. ואם יתפרדו שלש תפירות ומתחן חייב אף בלא קשר" וכו'.

ובגמ' (שבת עד:) 'והתופר שתי תפירות. והא לא קיימא, אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן והוא שקשרן'. והקשו הראשונים דא"כ צריך להיות חייב אף משום קושר, ותי' בזה כמה תירוצים.

**א.** ביראים (סי' רעד) כתב וז"ל "למדנו שקשר אחד אינו קשר, אבל במקום שרגילין לעשות קשר אחד, שתתקים בקשר אחד, כגון שקושר הכל אחד בראשו, ואינו קושר שני ראשין זה לזה, נראה דהוי קשר". דהעמיד שקשר שני ראשי החוט זה לזה בקשר אחד, והוא קשר שאינו מתקיים, ומשו"כ אינו חייב משום קושר אלא רק משום תופר [אף שיש לו איזה קיום לזמן קצר, אולם בלא קשר אין לו קיום כלל, ואף משום תופר פטור כמבואר בקו' הגמ' שם]. וכן תי' הריטב"א שם [בחד תי'], וכן פסק המ"ב דקשר קשר שאינו של קיימא.

ובמרדכי (רמז תנז, ונתבאר לעיל סי' שיז שיעור ג) הביא מחלוקת ראשונים אם בתפירה יש דין שיהיה של קיימא כדין קשר, ודעת היראים מבואר דאין צריך להיות של קיימא, דהרי כשקשר קשר שאינו של קיימא, הרי התפירה לא מתקיימת, ואעפ"כ חייב משום תופר, וא"כ מדברי המ"ב שכתב את תירוצו של היראים נראה דדעתו נוטה להחמיר בזה, שחשיב תפירה [ועיין עוד להלן תי' ו].

**ב.** כתב הרמב"ם (פרק י הלכה ט) "התופר שתי תפירות חייב. והוא שקשר ראשי החוט מכאן ומכאן, כדי שתעמוד התפירה ולא תשמט" וכו'. וכתב הנשמת אדם (כלל כח א) דהרמב"ם לשיטתו דס"ל דאינו חייב על הקשר אלא א"כ הוא קשר אומן, וע"כ אף כשקושר קשר בשני ראשי החוט שהוא קשר של קיימא, מ"מ אינו מעשה אומן, ואינו חייב משום קושר. והיראים אזיל לשיטתו דהכל תלוי בקשר של קיימא (והתבאר לעיל סי' שיז שיעור א), וקשר כזה הוא קשר של קיימא, ולכן העמיד באופן שקושר שני ראשי החוט זה לזה דאינו מתקיים. אלא דקשה על דעת רש"י דפי' כהרמב"ם, ולדידיה הכל תלוי בקשר של קיימא. ולא זכיתי להבין הקושיא, דהרמב"ם פי' דקושר בשני ראשי החוט קשר אחד כל קשר לחוד, ואילו רש"י מתפרש כפשוטו שקשר שני ראשי החוט יחד, וכמבואר שם בנשמ"א.

**ג.** אולם ברש"י (שם ד"ה שקשרן) כתב "שקשר שני ראשי החוט". ונראה כוונתו כמו שהעמיד הרמב"ם, שקשר כל ראש חוט בנפרד דהוא קשר של קיימא, והלא רש"י חולק על הרמב"ם וס"ל דהכל תלוי בקשר של קיימא, ובאמת בפי' הרע"ב על המשנה כתב שאה"נ דחייב שתים גם משום תופר וגם משום קושר.

**ד.** הרמב"ן והר"ן והריטב"א (שם) כתבו דאינו קשירה ממש, אלא שזר ראשי החוט יחד שיתקיימו, ובאמת דעת הרמב"ם (שם הלכה ח) דהפותל חבלים חייב דהוא תולדה דקושר, וא"כ אף בשזירה חייב משום קושר, אלא דכבר כתב בבה"ל (סי' שיד סעיף ח, ד"ה חותלות) דרש"י והטור חולקים על הרמב"ם, וכאן מבואר שאף דעת ראשונים אלו דלא כהרמב"ם ואין בו חיוב קושר.

**ה.** עוד כתב הריטב"א (שם), וז"ל "כיון שאין הקשירה רק להעמיד התפירה, חשבינן ליה משום תופר לחוד" וכו'. דס"ל דאף שהוא קשר גמור של קיימא, מ"מ אינו חייב משום קושר כיון שהוא לצורך התפירה.

## תפירה בהמשכים אם חשיב תפירה של קיימא

ב] **ו.** באבני נזר (סי' קפ אות ח) כתב לדון אם קושר סוף התפירה על דעת להמשיך התפירה כגון שאחר שתפר ב' תפירות קשר קשר טוב, ואח"כ כשממשיך לתפור פותח את הקשר, אם חשיב תפירה של קיימא, והעלה שם דאינו של קיימא, כיון דדעתו להתיר הקשר ובמצב זה גם התפירה אינה של קיימא. אולם יש מקום לומר דסו"ס התפירה מתקיימת, וגם כשיתיר הקשר, תיכף ימשיך לתפור וישאר תפירה של קיימא, ואפשר להחשיבו כתפירה של קיימא. ואם כן גם לדעת הראשונים דסברי דצריך תפירה של קיימא, אפשר לתרץ כמ"ש היראים דקשר קשר שאינו של קיימא, ומ"מ התפירה היא של קיימא, ובאופן האמור.

## מתיחת חוט של כפתור וכדו'

ג] וכאמור אין המותח חוט של תפירה חייב אלא א"כ יקשרנו באופנים הנ"ל. וכתב השעה"צ (ס"ק ס) "ובפמ"ג (א"א ס"ק יא) מצדד לפעמים חייב אף בלא קשר, כגון שיש עוד תפירות מלבד אלו שנתפרדו, ולכך חייב אף במתח שתי תפירות דמתחברות עם אלו" וכן מבואר באליה רבה (ס"ק טו) דהמותח חוט כשיש שם עוד תפירות, נחשב כתופר שלש תפירות שמתקיים, וחייב גם בלא קשירה. ויש ליזהר בכפתור שהתרופף, שלא להצמידו ע"י מתיחת החוט אף בלא קשירה, דיכול לבוא לידי חיוב חטאת, כיון שיש שם עוד תפירות.

## חיבור במחט וסיכת בטחון

ד] כתב הקרבן נתנאל (פ"ז ס"ק נ) "ולכן תמה אני מאין נוהגין העולם שתוחבין עם מחט שקורין וכו', הא הוי שתי תכיפות, וכן הנשים שבפראג שמחברים השלייא"ר עם מחטים הללו, הא הוי שתי תכיפות". דס"ל דאף חיבור במחט [וכן בסיכת בטחון] בשתי תכיפות חשיב תפירה, וכן פסק המ"ב (שם).

אולם דעת החזו"א (במכתב בסי' קנו ד"ה דברי הק"נ) דאין בזה שמץ תפירה כלל, וכמבואר בב"י (סי' שא) דמהדקין מפתח החלוק במחט שאינה נקובה, וז"ל החזו"א שם "והק"נ עצמו העיד שהעולם נהגו היתר בדבר, ובזמנו ז"ל היו גאונים אדירים עומדים בפרץ, וגם כל העם היו יראי חטא, והק"נ לא מלא פיו לומר איסור בדבר אלא שתמה במנהגם וכו', אלא הכא כיון שאינו עשוי לקיום ואין דרך תפירה בכך אין זה תפירה".

ה] ובדברי החזו"א מדוייק, דלא היקל אלא כשאינו עשוי לקיום [ובגדר 'עשוי לקיום', יתבאר להלן סעיף ז], וע"כ פרח או קישוט המחובר לבגד בקביעות ונפל, אף לדעת החזו"א אסור לחברו בסיכה בשתי תכיפות, כיון שנעשה לקיום. וכן כתב בחוט שני (חלק א פרק יז עמו' קלו).

## הדבקת טיטולים ופלסטרים וכדו'

ו] סגירת טיטולים בסרט הדבקה [ולא בסקוץ] נחלקו בזה הפוסקים, דעת הגריש"א לחוש בזה משום תופר, אולם דעת החוט שני (שם עמו' קלז) דכל דבר שעשוי לפתוח ולסגור ונפרד בקלות, דינו כסגירה בכפתור וכדו', ואין ע"ז שם תפירה, וע"כ מותר לסגור הטיטולים בשבת. אלא דכתב שם "מ"מ טוב להדביקם ע"ג הסרט המיועד לכך פעם אחת קודם השבת, כדי שיוקבע במעשיו שהוא עשוי לפתוח ולסגור", ובאופן זה אף לדעת הגריש"א מותר דאין ע"ז שם תפירה.

ז] וכן נראה דבשעת הדחק אפשר להקל בזה, וכן כל כיוצא בזה, וכגון הדבקת פלסטרים על הגוף דיורדים בקלות, דאין ע"ז שם תפירה, וכדעת החוט שני, ויזהר שלא להדביקו אחד על השני דאז נדבק בחוזק ואסור משום תפירה. וכן בהדבקת תחבושות וכדו' על הבגד כשיורד בקלות, ואין ע"ז שם תפירה.

ח] אולם כשמדביק הטיטול אחר השימוש בו כדי להשליכו לאשפה, יש מהפוסקים דהחמירו דחשיב כתפירה של קיימא, כיון דאינו נפתח לעולם [ונתבאר לעיל סי' שיז שיעור א], ויש לחוש לזה.

ט] ומה שכתבנו להקל בשעת הדחק בפלסטרים שאינם בקלות, הנה יש שחששו לאסור להוריד את הדף המודבק על הפלסטר [השומר על הדבק] אלא א"כ פתח וסגר מבעוד יום, משום תיקון מנא, שבכך מכינו לשימוש. עוד כתבו דיש לומר דנייר זה חשיב תפירה של קיימא, דמודבק עליו מזמן יצורו במפעל, ותלוי במחלוקת הלבוש והט"ז (סי' שיז סעיף ג) במה שהתירו לפתוח את קשר הכובס שקשרו עד שיקחנו בעה"ב, דלדעת הלבוש מותר אף אחר זמן רב, אולם דעת הט"ז דלא התירו אלא עד ז' ימים, וא"כ אף מדבקה זו שהיא יותר מז' ימים לכאורה יש לחוש בו דקורע תפירה של קיימא, ולטעם זה אף בטיטולים יש לחוש בפתיחה הראשונה, וע"כ לכתחילה ראוי לחוש לפתוח ולסגור מבעוד יום.

דינים העולים

1. התופר שתי תפירות חייב והוא שקשרן, ונתבאר בראשונים בכמה אנפי אם חייב משום קושר, והעמידהו בקשר שאינו של קיימא [יראים]. או בקשר שאינו של אומן [רמב"ם]. או בשזירת שני החוטין [רמב"ן ר"ן וריטב"א]. ועוד כתב הריטב"א דכשהוא חלק מהתפירה אינו חייב אלא משום תופר. והתופר ג' תפירות חייב.
2. חוט של תפירה שנמתח חייב משום תופר וכשקשרן וכנ"ל, אולם אם יש שם כבר כמה תפירות, חייב אף בלא קשירה [שעה"צ בשם פמ"ג, ובא"ר]. וע"כ כפתור שהתרופף אסור להדקו ע"י שימתח החוט אף בלא קשירה.
3. התוחב מחט שתי תחיבות, וכגון סיכת בטחון, דעת הקרבן נתנאל וכן פסק המ"ב דאסור משום תופר. אולם דעת החזו"א דאין בו שמץ תפירה. ומ"מ כשהוא לקיימא מודה שאסור [כמבואר בדבריו, וכ"כ בחוט שני], וע"כ סיכה או קישוט שנפל מבגד, ומחובר אליו בקביעות ע"י סיכה, אסור להחזירו בשבת.
4. דעת הגריש"א דיש בהדבקת טיטולים [ע"י מדבקה] משום תפירה, אולם דעת החוט שני דכיון דיורד בקלות אין עליו שם תפירה [וטוב יותר שיפתח ויסגור מבעוד יום]. ויש להקל בזה במקום הצורך, כל כה"ג שיורד בקלות וכגון הדבקת פלסטר על הגוף [אולם יזהר שלא ידביקנו אחד על השני, דאינו יורד בקלות ונחשב לתפירה] וכן הדבקת תחבושות על הבגד וכדו'.
5. לכתחילה ראוי לחוש לפתוח ולסגור את הדף המכסה את המדבקה של הפלסטר, וכן לפתוח את הטיטולים דאפשר דיש בו תיקונא מנא, וכן דהדבקה זו היא תפירה של קיימא.