8 וושט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ג' י"ב טבת תש"ע

א] חולין דמ"ג., אמר רבא שני עורות יש לו לוושט חיצון אדום ופנימי לבן ניקב זה בלא זה כשר למה לי למימר חיצון אדום ופנימי לבן דאי חליף טרפה.

והנה בטעם הך דינא דאי חליף טריפה, מצינו כמה דעות בד' הראשונים, ונפ"מ טובא ביניהם, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה הרשב"א בתוה"ב ל. פירשה, ז"ל, דאי חליף טרפה כלומר כיון שנתחלפו בודאי הוא מחמת קלקול שנתקלקלו ועתידים הם לינקב, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש סימן ? והר"ן, דהא דאי חליף טריפה, הוא משום דמה שנתחלף הוא מחמת קלקול, וע"כ חשיב העור שנתחלף מראהו כנקוב וכנטול, וכ"נ מד' הרמב"ם ספ"ז משחיטה, וכמו שדקדק ביד"י סימן ל"ג סק"ט.

אך הנה בפירש"י לעיל ד"ה לא תיפוק, ז"ל, וחליף דב' קרומים דוושט שניהם נטולים ממקום שהן ראויין להיות, ואין לך נקובה גדולה מזו, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, כמו שעמדו ע"ז בתבו"ש סימן ל"ג סק"?, ובגל' הגרע"א שם ס"ט, ואבנ"ז סימן ל"ב ס"ק י"א י"ב, דהא דבחליף הוי טריפה, אי"ז משום הלקותא דכל עור, אלא הוא משום דבכה"ג אמרינן דהעור הפנימי ניטל ממקומו ונעשה חיצון, והעור החיצון ניטל ממקומו ונעשה פנימי, וכיון שכל עור נטול ממקום שראוי להיות בו, אין לך נקובה גדולה מזו.

אמנם אין הדבר ברור לי במכוון ד' רש"י, שהרי הרשב"א בתוה"ב שם הביא בהמש"ד ד' רש"י כסיוע לדבריו דרק אם נתחלפו שניהם הוי טריפה, ומ' דמפרש גם בד' רש"י דהא דהוי טריפה הוא משום שעור שנשתנה מראהו חשיב כנקוב, וכן נ' גם מד' בעה"ע הל' שחיטה לג:, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ובאו"ז סימן ת"ח הביא לפירש"י, ואינו בפירש"י שלפנינו, ז"ל, פי' רבינו שלמה דאי חליף הוה כל חד כנטול ממקומו, ד"א אי חליף שאם נתחלף הפנימי לאדמומית טריפה דאיכא למימר מחמת ארס בא דם אבל אם שניהם לבנים כשירה הורה המור"ה ששו"ן עכ"ל. ועיי" שכתב דויש פירושים שאין כתוב זה בהם ואיני יודע אם הסופר דילג, ופי' בתרא דרש"י, הובא משמו בד' הר"ן בסוגיין ובשבלי הלקט הל' טריפות סימן ד'.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש באו"ז שהביא מתוס' הר"י שיריליאון, ז"ל, דאי חליף טריפה שהלבן נהפך לאדמימות מחמת דרוסה והאדום נהפך ללבן מחמת הרקבון סופן לינקב עכ"ל, ועיי"ש באו"ז שכתב ע"ז, ז"ל, ומשמע אבל אם היו שניהם לבנים שאין לחוש לדרוסה כשרה כדברי רבינו ששון זצ"ל, עכ"ל.

ואמנם לכאו' ד' ר"י שיריליאון, אי"ז ממש כד' רבינו ששון, דלד' רבינו ששון אם שניהם אדומים טריפה, דאיכא למימר מחמת ארס בא דם, ולד' הר"י שיריליאון אינה טריפה, דרק כשהפנימי נהפך לאדמימות מחמת דרוסה, והחיצון נהפך ללבן מחמת הריקבון, סוף שניהם לינקב, אך אם לא נהפך אלא א' מהן, ורק הוא סופו לינקב, הוי כניקב זה בלא זה דכשרה.[[2]](#footnote-3)

ובראב"ן חולין סימן רכ"ה פירש בע"א, ז"ל, אי חליף טריפה שהאדום החיצון הלבין והלבן הפנימי האדים, דאמרינן סם המות אכלה או ארס חיה נכנס בה ומחמת הסם או ארס הילבין האדם והאדים הלבן, עכ"ל.

ב] והנה נפ"מ לדינא בזה, הוא היכא שנתחלף הפנימי לבדו לאדמומית, ולא נתחלף החיצון כלל, דלדעת רש"י דכל הא דאי חליף טריפה, הוא משום דאמרינן שנתחלפו העורות זע"ז, הרי דאם נתחלף מראה א' מהם לבדו, דל"ש לומר שנתחלפו זע"ז, ל"ה טריפה, וכ"ה בתבו"ש סימן ל"ג סק? ובגל' הגרע"א שם ס"ט, ולדעת רבינו ששון דהא דאי חליף טריפה הוא משום דמחמת ארס בא דם, הרי פירשה להדיא דאיירי בשנתחלף רק הפנימי לאדמומית, ולדעת ראב"ן דהא דאי חליף טריפה הוא משום דמחמת הסם או הארס וכו', הרי מפורש בדבריו דהיינו רק כשהאדים הלבן והלבין האדום, ולדעת ש"ר דהא דאי חליף טריפה הוא משום דהוי כנקוב, נחלקו בזה, אם היינו אף כשנתחלף הפנימי לבדו, דבד' הרמב"ם ספ"ז משחיטה נ' להדיא דל"ה טריפה אלא בשנתחלפו שניהם, וכן דעת בעה"ע דאם נתחלף א' לבדו, הוי כניקב זה בלא זה דכשרה, אך הביא די"א דהיא טריפה, וכן ודעת הרא"ש, ופירש הטעם, דל"ד לנקב קטן דחבריה מגין עלוהי, אבל כאן שכולו לקוי אין מתקיים ע"י השני, והרשב"א הביא בשם התוס' שאסרו בזה וחשש לדעתם, והר"ן הכשיר בזה.

והיכא שנתחלף מראה החיצון לבדו ללבן, גם לדעת רבינו ששון ל"ה טריפה, וגם לדעת ש"ר דטריפה דחליף הוא משום הלקותא, עי' מהרש"ל שכתב דרק חילוף מראה לאדמומית הויא לקותא, אך חילוף מראה ללבן לא חשיב כלקותא, והובא בט"ז סימן ל"ג סק"י, אך בד' בעה"ע הרשב"א והרא"ש מבו' דלדעת האוסרים בנתחלף עור א', אף אם שניהם לבנים הוי טריפה, וכן פסקו הטושו"ע.

ג] עוד נפ"מ בזה הוא היכא שנתחלף מקצת מן העורות, דלדעת רש"י דהא דחליף הוי טריפה הוא משום דנתחלפו זע"ז, הרי כ"ז הוא היכא שנתחלף מראיהן לגמרי ושמא אף ברוב אך היכא שלא נתחלף אלא במיעוט, הרי ודאי דכל א' עומד במקומו אלא שלקה, וכ"ה בתבו"ש סימן ל"ג סק"ט, ולדעת רבינו ששון דהא דהוי טריפה הוא משום דאיכא למימר דמחמת ארס בא דם, נקט הב"ח סימן ל"ג דהיינו אף בשנתחלף מיעוטו למראה אדמומית, וכ"ה בתבו"ש שם סק"ט, ואמנם הט"ז כתב דלדעת רש"י ל"ה טריפה אלא בשידעינן שנדרסה, אך כבר כתב התבו"ש שם דאין מ' כן כלל מד' רש"י וש"ר, עיי"ש, ולדעת ראב"ן דהא דהוי טריפה הוא משום דתלינן שמחמת סם או ארס וכו', וכן לדעת ש"ר דמחמת לקותא חשבינן לי' כנקוב, לכאו' היינו אף בשנתחלף מראה דמקצתו, דאותו מקום הוי כנקוב, וכ"ה בתבו"ש שם.

אך בפמ"ג שם מש"ז ח' וביד"י שם סק"ט כתבו, דכל הא דהוי שינוי המראה ריעותא לחוש שנדרסה, ולחשבו כלקותא, הוא רק בשנתחלף מראה רובו, אך אם לא נתחלף אלא מראה מיעוטו, אי"ז ריעותא כלל, שדרך הוא שמתחלף מראה דמקצתו, וע"כ בכה"ג הוא כשר לכו"ע, ואמנם בד' הב"ח והט"ז סק"ט מבו' דס"ל דאף חילוף המראה במקצתו הוי ריעותא, עי' בדבריהם, וזה כד' התבו"ש, ועיי"ש שפירשו כן בדעת מהרש"ל והגה' פרישה, אך התבו"ש פירש דמהרש"ל אזיל לטעמי', עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

ויש לסייע לזה מד' הרא"ש, שכתב בדין שניהם אדומים או שניהם לבנים דהוי טריפה, ופירש הטעם דל"ד לנקב קטן דחבריה מגין עלוהי, אבל כאן שכולו לקוי אין מתקיים ע"י השני, עכ"ד, והרי דפשיטא לי' דאיירי הכא בשכולו לקוי, ומ' דכל הא דפוסל חילוף המראה הוא רק בשכולו לקוי, דאם ה"ז פוסל אף במקצתו, הי' להרא"ש לחלק, דאם נהפך מראה כולו, ה"ז פסול אף בשניהם אדומים או שניהם לבנים, ואם לא נהפך אלא מראה מקצתו, אי"ז פסול אלא בשנהפכו שניהם.

ד] הרמב"ם ספ"ז משחיטה כתב, ז"ל, וכן הושט שנמצא העור החיצון שלו לבן והפנימי אדום בין בעוף בין בבהמה הרי הוא כאילו אינו וטרפה, עכ"ל.

ובקר"א בסוגיין עמד, דלהרמב"ם לטעמי' דנקובת הוושט הויא נבילה, מ"ט בנתחלף מראה הושט דהוי כאילו אינו, אי"ז אלא טריפה, והניחא להסוברים דאף בנתחלף מראה א' הויא טריפה, י"ל דכיון דהשני קיים וראוי לשחיטה אי"ז נבילה, אך להרמב"ם דלא מיפסל אלא בשנתחלף מראה שניהם, קשיא מ"ט אי"ז נבילה, והצל"ח בריש פירקין כתב בזה, דכל הא דנקובת הושט הויא נבילה, הוא רק בשניקבה, אך כל שהיא נקובה מתחילת ברייתה ל"ה נבילה, וה"נ בחליף הוי זה מתחילת ברייתו, וע"כ ל"ה נבילה, עכ"ד.

ולכאו' י"ל עוד בזה, ועי' אבנ"ז סימן ל"ב סקי"א שכנראה כונתו לזה, דכל הא דכשנשתנה המראה חשיב כנקוב, הוא רק לגבי הל' טריפה, דכיון דכבר אין בו חיות שלימה, ה"ה חשוב כנקוב, אך בהא דנקובת הושט הויא נבילה מחיים, היינו רק כשהוא נקוב ממש, אך כל שהוא קיים, הגם שאין בו חיות כ"כ וחשיב כנקוב, מ"מ כיון שבפועל הוא קיים, ל"ה נבילה, וזה ניחא טפי אם הא דנקו"ה הויא נבילה, הוא משום דל"ש בה שחיטה, (ואף בעוף, כיון דל"ש שחיטה בוושט, ל"ש שחיטה כלל).

בהא דאסרינן בזה שלא כנגד זה, עי' פמ"ג דאי"ז אלא מספק, וכן דן בזה הגרע"א ז"ל, אך בגל' יד אברהם דקדק מל' הרמב"ם דהוי ודאי נבילה, וכ"ה ביד"י שם ובר"ס כ"א, ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם אי"ז כלל משום דזימנין וכו', וגם לדעת ש"ר דהוא משום דזימנין, הוי זה ודאי ואי"ז ספק.

גם במש"כ הפמ"ג והגרע"א שם, דבגונא שא' גבוה הרבה מחבירו, הגם דאסור משום לא פלוג, מ"מ כיון דאי"ז אלא מדרבנן הוי ספיקו להקל, עיי"ש ביד"י שפקפק בזה, דבכה"ג משום לא פלוג החשיבוהו כדאורייתא ממש, עיי"ש שהביא דמצינו כן בדוכתי אחריני.

1. והט"ז סימן ל"ג סק"ח עמד על סתירת ד' רש"י שהביא הר"ן דהוי טריפה משום ארס, לד' רש"י שהביא הרשב"א דהוא משום שנתחלפו שניהם ואם נתחלף א' ל"ה טריפה, עיי"ש, אך אחר שזכינו לד' הראשונים נתברר שב' פירושים הם, וכבר עמד ע"ז ביד"י שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ע בד' הר"י שיריליאון, דמ"ט לא סגי לאסור במה שהפנימי אדום, דעי"ז ידעינן דדרוסה היא, וא"כ ודאי גם העור החיצון הוי דרוסה, ומה הוצרכנו להא דהחיצון נתחלף ללבן, והנה אמנם דעת הרמב"ן והר"ן דלא סגי לאסור בדרוסה בשהאדים העור החיצון, משום דעורות הושט קשים הם, אך לכאו' במה שהאדים הפנימי סגי לאסור, שהרי א"א שייאדים הפנימי, בלא ששלטה הדריסה בחיצון, וכנראה צ"ל, דכיון דלא איירי שראינו הדריסה, יתכן של"ה הדריסה כנגד הושט אלא כנגד פיו וכיו"ב, ונתפשט הארס לתוך הושט, ולא שלט אלא בעור הפנימי ולא בעור החיצון, אך אכתי צ"ע, דמ"מ כיון שוושט אין לו בדיקה מבחוץ, מ"ט לא נחוש ששלט הארס גם בעור החיצון, ואולי י"ל ע"ז כמש"כ הרא"ש דהקילו בספק דרוסה, ונימא דגם הכא אי"ז אלא כספק דרוסה, וצ"ע בזה.

   שו"ר ביד"י סימן ל"ג סק"ט שפירש ד' הר"י מאורלייניש, דודאי סגי לאסור כשהאדים הפנימי, ואך דהוה מ' לי' מלישנא דגמ' דגם אם חליף החיצון טריפה, וע"כ פירשה דאם נהפך האדום ללבן מחמת האדמימות סוסו לינקב, והגם דבזה בפנ"ע לא סגי לאסור, דהוי כניקב זה בלא זה דכשרה, מ"מ נפ"מ דאם ניקב הפנימי והחיצון נהפך ללבן, הויא טריפה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וילה"ע ע"ז מד' הראשונים שתמהו ע"ד הראב"ד דמראה הפוסל בריאה הוא רק ברובה, ותמהו הראשונים דכיון דפסול מראה הוא משום שסופו לינקב, אף במקצתה יש לו לפסול, ואי נימא דבשינוי מראה במקצת ושט לא חזינן לה כלל כלקותא, הרי דה"נ י"ל גם בריאה, וא"כ הרי בכה"ג אין סופו לינקב כלל, והרי גם בושט פירשו הראשונים דהא דשנוי מראה פוסל הוא משום דסופו לינקב, ונ' מד' הראשונים דלא ניח"ל לחלק כן, וכ"ה דשנוי מראה רובה הוי לקותא, ה"נ שנוי מראה מקצתה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)