מראי מקומות סחיטת פירות טושוע שכ לענין הלכה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

**מראי מקומות. טושו"ע סי' ש"כ. [וסי' רנ"ב וסי' תק"ה] סחיטה.**

**סיכום הנושאים שנידונו בפוסקים להלכה**. **שראינו מתוך הסוגיא לגבי סחיטה.**  **ובעמוד ב' הבאנו את הנושאים הנוספים לגבי סחיטה והמסתעף. עיי"ש.**

**א. סחיטה בפירות.** דבזיתים וענבים חייבים עליהם מדאוריתא ובתותים ורימונים נאסר מדרבנן. ובשאר הפירות מותר לכתחילה. וזה דווקא באופן שסוחטן למימיהן אבל באופן שסוחטן לגופן כדי למתקן. מצינו במ"ב בסעיף כ"ד דכתב דנאסר מדרבנן. ויל"ע מה הדין בתותין ורימונים שסוחטן לגופן. ועיין בט"ז שביאר את השו"ע כפי שי' רש"י דההתר בשאר פירות הוא באופן שסוחטן למתקן אמנם אם סוחטן למימיהן בכל גוונא חייבים עליהם משום דהוא אחשביה.. אמנם פשטות השו"ע ושאר הפוסקים נקטו לא כן ועיין הרחבת דברים בטושו"ע ובנושאי כליהם בביאור דברי הגמ' והאם בתותים ורימונים באופן שסוחטן למימיהן יש חיוב דאוריתא עיין בב"י,בב"ח, ובביאור הגר"א, ושאר נו"כ. ונחלקו הפוסקים מה הטעם דזיתים וענבים חייבים מדאוריתא וראינו בזה ג. פי' או משום דרוב הפירות הולכים למשקה כך פי' הרשב"א והריטב"א ורש"י פי' דדרכם בכך. ובתשובת הגאון שהופיע בשיטה לר"ן וכן היא שי' הפמ"ג. דהטעם הוא משום דהם מז' משקין. ונחלקו הפוסקים מה הדין בפירות הדר דרובן הולכין היום למשקה. דעת החזו"א דהוי דאוריתא וכן נקט הגרי"ש אלישיב לעומת זאת בשש"כ בשם הגרשז"א נקט דלא הוי דאוריתא וכנראה טעמו הוא דבעינן רוב מובהק ואין בהם רוב מובהק. ולסברת רש"י לכאורה בוודאי הוי דאוריתא.. הפוסקים הדגישו דרק הם רגילים לסוחטן למשקה כגון לצמא או לתענוג אבל אם רגילים לסוחטן לרפואה לא נחשב שרגילים לסוחטן והמג"א הוסיף דאפילו אם רגילים לתבל בהם את הפת אין זה נחשב שעומדים למשקה. ודנו דברש"י בכבשים מדויק דלא כדבריו דברש"י שם מבואר דאם לא היה פטור משום שהמשקה לא גדל בתוכן היה חייב מדאוריתא וביאר הנשמ"א דרש"י לשיטתו דלתלוי באורחיה ובכבשים הוי אורחיה למימיהן ולכאורה שם האורחיה הוא לסוחטן לתבל בהם את הפת ולא למשקה.

**ב. משקין שזבו.** דבזיתים וענבים נאסרו אפילו אם דעתו לאכילה ואסור להשתמש בשבת במשקין שזבו. [ אמנם למוצאי שבת מותר להשתמש במשקין.] ובתותין ורימונין נאסר רק אם דעתו למשקה. ובשאר פירות מותר אפילו אם דעתו למשקה. ופוסקין בזה כדעת שמואל וכרבי יהודה. ויש לדון דהיום רוב רובן של פירות הם בכלל תותין ורימונין דהיום רוב הפירות רגילים לסוחטן למשקה. אלא שדנו דפירות שרגילים לרסק את כל הפרי למשקה ולא בצורה של סחיטה לא נחשבים שרגילים לסוחטן ויהא מותר המשקין שזבו מהן. ומכל מקום כל הפירות שהרגילות של השימוש בהם הוא על ידי סחיטה בוודאי יאסרו. [אלא דיש להביא קצת ראיה דכן נאסרו דהרי הפוסקים הביאו תפוחין דהם כתותין ורימונים ושם הרי רגילים לכאורה לרסקן כולן ולא לסוחטן ויל"ע בזה. אמנם דנתי בזה לפני הגאון ר' אביגדור נבנצאל שליט"א.והוא אמר שהוא מסכים. עם הסברא דלא חשיב שרגילין לסוחטן. ויל"ע בזה. ועיין בהמשך מה שנביא בזה לענין אם הפירות היו מרוסקין מערב שבת. ומחלוקת הטור והשולחן ערוך בזה. ובאופן שחותך דעתו לאכילה רק אח"כ שותה את המשקין שלא יהא בל תשחית לכאורה נחשב שאין דעתו לאכילה. ויל"ע באופן שלהדיא אמר לא ניחא לי במשקין. דמבואר בקמג. דזהו סברא אלימא יותר מהכניסין לאוכלין האם זה יועיל אפילו בזיתים וענבים. ולא מצאנו סברא זו בפוסקים. ועיין בטושו"ע ובנו"כ הרחבת דברים בזה.

**ג. בענין סחיטת משקה לתוך אוכל.** נחלקו הראשונים בזה. דר"ח סובר דר"י שסובר דבכבשים למימיהן חייב חטאת. לית ליה את ההתר של סחיטה לתוך האוכל. ובביאור טעמו של ר"י דיברנו בחבורה מהי סברתו. ומכל מקום לית ליה התר זה. אמנם כל הפוסקים פליגי עליו בזה וסוברים דדין זה הוא מוסכם. דמשקה הבא לאוכל כאוכל ואין כאן מפרק. והשו"ע לא הביא בזה דעת רבינו חננאל.משום שסבר דעיקר הפסיקה היא דלא כר"ח בזה. [אלא שהביא את שיטתו לגבי כבשים שאין את ההתר לתוך האוכל. בסעיף ז'. והרמ"א שם הביא את דעתו בזה דגם בענבים לדעת ר"ח. אין את ההתר של סחיטה לתוך אוכל.] ומכל מקום בתשובת הרא"ש כתב דכל המחמיר תבוא עליו ברכה. והביאו המ"ב בסקי"ז. והבאנו דמסתבר דלא אמר הרא"ש להחמיר כהר"ח רק בדברים דהסחיטה למימיהן היא דאוריתא אבל בתותים ורימונים דאין הסחיטה בהם מן התורה מסתמא לא החמיר בהם הרא"ש וכן הוא לשון החיי אדם כלל י"ד ס"ג. ולהלכה אין חילוק בין קדירה לקערה כל שיש בה אוכל מותר. אמנם הביאור הלכה ד"ה לתוך כתב דשי' רש"י דלתוך הקערה אפילו אם יש בה אוכל אסור דלא מוכחא מילתא. ובחבורה הבאנו ב' פי' בדעת רש"י פי' הרדב"ז, ופי' התורי"ד. והצענו פי' נוסף. דרש"י לא פליג על הפוסקים. ומכל מקום המ"ב הכריע כפי' השו"ע דלתוך האוכל בכל גוונא מותר. ובחבורה הבאנו מסימן תק"ה עיי"ש דיש שני אופנים שהמשקה מתערב באוכל כשהוא נבלע באוכל וב. כשהוא מתקן את האוכל. ועיי"ש במ"ב עד כמה ניתן להוסיף משקה על אוכל כדי שיחשב משקה הבא לתוך אוכל כאוכל. וכל ההתר הזה הוא דווקא אם יש בקערה אוכל אמנם אם דעתו להוסיף אח"כ אוכל אין את ההתר הזה. להלכה. למרות שהתורי"ד למד שלרש"י יש את ההתר הזה בקדירה לא נפסק כן להלכה. ועיין במ"ב בסי"ח ובשעה"צ אות כג. דהביא מחלוקת הפוסקים האם באופן זה הוא נאסר מדאוריתא או רק מדרבנן. באופן שסחט את המשקה לתוך אוכל נראה דמותר לשתות את המשקה הנשאר כמו רוטב של סלט פירות וכדומה גם לאחר שגמר את אכילת הפירות כיוון שכבר חל על זה שם אוכל.

**ד]בענין סחיטת חלב לתוך הקדירה.** מצינו בתוס' את שי' ר"ת דההתר הוא דווקא ביו"ט משום שאז הבהמה נחשבת אוכל ובשבת נאסר. ובתשובת הרי"ף מצינו. דחלב הותר רק ביו"ט משום אוכל נפש. ובביאור הדבר הבאנו את המלחמות דביאר דחלב נחשב מפרק אפילו אם הוא אוכל. דלא היה ראוי לאכילה כשהיה בעטיני הפרה. והותר ביו"ט משום אוכל נפש. אמנם דעת הרמב"ן הרז"ה והרשב"א ועוד ראשונים דהותר גם בשבת. דהחלב נחשב אוכל קודם וכלפי טענת ר"ת סבר הרמב"ן דבהבמה נחשבת אוכל כי אריה רביע עליה. והטור הביא בס"ד דמותר לחלוב לתוך הקדירה ביו"ט. ומשמע דבשבת לא . והשו"ע לא הביא התר זה בהלכות שבת. ורק בהלכות יו"ט בסי' תק"ה כתב את ההתר של של לתוך הקדירה. ועיין במ"ב סי' ש"ה סקע"א הביא את דברי הרמב"ם דהחולב לתוך הקדירה בשבת פטור אבל אסור מדרבנן. והחזו"א בסי' נ"ו סק"א כתב דהוי ספיקא דדינא בדאוריתא. ועיין בטושו"ע בסעיף ה' שהובא מחלוקת הפוסקים לענין בוסר שאינו ראוי לאכילה האם מותר לסוחטו לתוך האוכל. ועיין בנו"כ.

**ה] בענין כבשים ושלקות ,וסוחט דג לצירו**. הדין הוא דאם זה לגופן מותר ואם זה למימיהן אסור. אלא אם כן סוחט לתוך הקדירה. וזה כשי' רב ושמואל ופוסקים כשמואל לאסור מדרבנן בשלקות דעכ"פ לגבי זה רבי יוחנן כוותיה.. אמנם לרבי יוחנן בסוחט למימיהן חייב. והנה הטושו"ע פסקו כרב ושמואל. והביאו את שיטת הר"ח דפסק כרבי יוחנן וכוותיה סברו הרשב"א והרוקח והאו"ז והיראים. וכמבואר בשו"ת הרא"ש דהמחמיר כהר"ח תבוא עליו ברכה. ועוד פליג הר"ח דאין את ההתר לתוך הקדירה. כמבואר לעיל דהוא סובר דר"י פליג גם בזה. ובזה הוא שי' יחידאה. ובטעם הדבר דנאסר לסחוט את הכבשים למימיהן הגם ששאר פירות הותרו למימיהן. בי' המ"ב סקכ"ט. דשאר הפירות מעולם לא היה עליהם שם משקה. ואין עליהם שם משקה. אמנם כאן נבלע מים בשלקות שכבר היו משקה קודם וממילא נאסר מדרבנן. ולא נאסר מדאוריתא דשי' השו"ע דהחיוב הוא רק בזיתים וענבים. ולשי' רש"י הטעם שאין חיוב הוא משום שהמשקה לא גדל בהן. והנשמ"א למד ברש"י דהוי אורחיה. ולכן היה נאסר מדאוריתא לולי טעם זה ולפי"ז אפילו לשי' החולקים היה צריך ליאסר מדרבנן דומיא דתותים ורימונים. אפילו לולי הטעם דהמשקה בלוע בתוכן ויל"ע בזה.ועיין בביאור הלכה. ד"ה ולר"ח. דדן האם לרבי יוחנן מותר לסחוט שאר פירות למימיהן לכתחילה. והביא מהר"ח עצמו דמותר. והביא דהסמ"ק אסר. וכתב דעכ"פ מפי' ר"ח מפורש דמותר וממילא דחה את דבריו. ועיין בריטב"א ד"ה ורבי יוחנן שדייק דלעיל פסק ר"י בקמג: דהלכה כרבי יהודה בזיתים וענבים ולא בשאר פירות והיינו משום שהסחיטה נאסרה דאוריתא ומבואר דבשאר משקין לא נאסר אפילו בסוחט למימיהן. אמנם באג"ט דש סי"ז ס"ה דייק מדברי הרשב"א שרבי יוחנן מחייב חטאת בשאר פירות למימיהן ועיין חזו"א סי' נ"ה ס"ד.

**סחיטה לאיבוד.** הרמב"ן והר"ן בדף קיא כתבו דהטעם דהותר כבשים לגופן ולא נאסר משום מלאכה שאינה צריכה לגופא הוא משום דהוי סחיטה לאיבוד ולאו שמה סחיטה. אמנם הראשונים האחרים שלא תי' כן אפשר שלא סברו דאיירי באופן של איבוד ובשו"ע לא הופיע התר זה של סחיטה לאיבוד מכל מקום החזו"א בסי' נ"ו סק"ד סמך בשעת הדחק על שי' לגבי חליבה בשבת. וכדלהלן.

**אלו הנושאים דהופיעו בסוגייא אמנם ישנם עוד נושאים בענין סחיטת פירות שהם מסוגיות אחרות וחלק מהם הובאו רק בפוסקים.**

**[ א] לגבי פירות שרסקן מע"ש האם יש בהם איסור משקין שזבו. ובענין חלת דבש שרסקה שנחלקו ר"א וחכמים האם משקין שזבו ממנה מותרין.** עיין במשנה יח. ושוין אלו ואלו שטוענין קורת בית הבד. ועיי"ש ברש"י. ועיין יט. ושוין אלו ואלו. ומדברי הגמ' למסקנא. עולה לכאורה. דיש ג' שלבים א. ריסוק ב. דיכה ג. שחיקה. ולדעת ר' אלעזר. הותר באופן שכבר היה ריסוק הותר לעשות את הדיכה מדאוריתא בשבת אלא יתכן שנאסר מדרבנן ומכל מקום לא גוזרים בכהא"ג על משקין שזבו. אמנם ר' ישמאעל סבר למסקנא. דבמחוסרי דיכה חייב אמנם במחוסרי שחיקה התיר ולא גזר אטו מחוסרי דיכה ור"ע גזר מחוסרי שחיקה אטו מחוסרי דיכה. כך עולה מהפי' השני בתוס', ועיי"ש בתוד"ה רבי ישמעאל. ויש שם מחלוקות בראשונים בהאי ענינא. ושם נחלקו הפי' בתוס' האם הותר לדעת ר"י ישמעאל אפילו לגמור בידים או דרק הותר לענין משקין שזבו. ועכ"פ לענין הלכה. אם פוסקים כרבי אליעזר אם כן הותר משקין שזבו אפילו באופן שהם מחוסרין דיכה והיו רק מרוסקין אמנם אם פוסקין כר"י לכאורה לא הותר אלא אם כן היה כבר דיכה והם מרוסקין יפה. ועיין בטור בס"ב שהתיר אם נתרסקו יפה דאין בזה גזירת משקין שזבו. והמכוון נתרסקו יפה היינו דכבר היה בזה שלב של דישה ומחוסר שחיקה וכרבי ישמעאל אמנם השו"ע לא הביא תיבת יפה ומשמע דפסק כר"א דמפסיק אם נתרסקו ולא בעינן שכבר נידוכו. ועיין בסי' רנ"ב ס"ה בטוש"ע שם. ועיין בב"י שם ובב"ח דביארו את חשבון הגמ'. ומכל מקום המ"ב שם סקמ"ג פסק בזה כהטור דאין להתיר בזה אלא אם כן היה דיכה מערב שבת ואם לא יש בזה איסור משקין שזבו.. ועיי"ש בביאור הלכה.**]** **ב] בענין סחיטת לימונים. עיין בטוש"ע סעיף ו'.**  ועיין בב"י דביאר את המנהג דהיו רגילים לסחוט בארץ מצרים לימונים לתוך משקה ומכל מקום לא נאסר כתותים ורימונים. ועיי"ש שכתב שתי טעמים לבאר. ועמדנו בחבורה בביאור הטעמים האלו. ועיין במ"ב דנראה דהבין דהטעמים האלו הם טעם דהלימון נחשב רק כתבלין ולא כמשקה. ועיין במ"ב סי' ש"כ סקכ"ב דהביא את החיי אדם. דלמעשה השתנה המנהג ורגילים לסחוט היום לא לתוך מים אלא את המיץ בפני עצמו. ולכאורה זה תלוי בשני התי' של הב"י. ונחלקו הפוסקים באופן שסוחט את המיץ לימון על גבי סוכר. ודעתו אח"כ לערב את הסוכר במשקה האם זה נחשב כסוחט משקה באוכל כיוון דעכשיו זה אוכל או דלמא כיוון דהסוכר עתיד ליכנס למשקה זה נחשב משקה. עיין במ"ב סקכ"ב דהקל בזה וכן דעת הרדב"ז החזו"א סי' נ"ו סק"ו אוסר והחייא מסתפק בזה.

**ג] מציצת פירות.** הפוסקים נחלקו בענין מציצת פירות האם היא מותרת או אסורה. עיין בב"י ס"ד דהביא הגהות מיימוניות בשם היראים דאסר מציצת פירות וחשש לו לחטאת משום סחיטה. וכן בשורה פיתו ביין ומוצץ את היין. והביא שם דעת השבלי הלקט והעטור דהתירו לכתחילה. עיי"ש שהביאו בזה ב' טעמים או דאין זה דרך סחיטה כלל וצ"ל דכיון דהוא שינוי גדול לא גזרו בזה מדרבנן. או דמציצת פרי נחשבת אכילה ולא נחשב כשתיית משקה ולא נחשב שחל שם משקה על המיץ הנמצץ. והמ"ב בסקי"ב מביא שנכון לכתחילה להחמיר בדברים שנאסרו מדאוריתא אמנם בשאר הדברים אינו צריך להחמיר. ועיין הגהות רע"א סי' ר"ב ס"ח לענין המוצץ את הפרי דמברך בפה"ע. ומבואר דסבר דנחשב כאוכל ולא כשותה. ויל"ע בזה. ועיין ב"י בענין מצית קנה סוכר.

**ד] חליבה בשבת.** עיין צ"ה. דנאסר חולב משום מפרק ברמב"ם פ"ח ה"י מבואר דנאסר מן התורה וכן בתוס' עג: ד"ה מפרק אמנם הרמב"ן בכתובות ס. סובר דלא נאסרה חליבה אלא מדרבנן.. והנה חליבת בהמה בשעה שהיא מצטערת וכן אישה שמצטערת מהחלב שבדדיה. והיא צריכה לחלוב. מה דינם. עיין בשו"ע סי' ס"ה ס"כ. דהתירו לומר לנכרי לחלוב את הבהמה משום צר בעלי חיים. ועיין שם במ"ב סקע"ג. והחזו"א סי' נ"ו סק"ד סמך בשעת הדחק על שי' הרמב"ן והר"ן קיא דסחיטה לאיבוד מותרת. ואף דבתוס' כתובות ו. מוכח דלא סבירא ליא כשיטה זו מכל מקום בשעת הדחק סמך על שי' זו. והחזו"א ייסד מכונת חליבה שמבוססת על ההתר הזה. ומכל מקום כתב דהדרך הישרה היא להשתדל לחלוב על ידי אינו יהודי. אך אסור לשתות את החלב בשבת עיין בשו"ע סי' ש"ב ס"כ ומקורו מהטור והטעם דיש בזה איסור משקין שזבו. ועיין ב"י סי' תק"ה שמביא מהרשב"א דחלב שחלב נכרי מותר לישראל לשתותו ביו"ט ומבואר דסבר דאין בזה גזירת משקין שזבו. אך החזו"א כתב דלא קיי"ל הכי להלכה. ואסור לטלטלו משום איסור מוקצה ומכל מקום מותר ע"י גוי דהוה ליה שבות דשבות במקום פסידא. אשה המצטערת מחלב שבדדיה עיין בשו"ע סי' ש"ל ס"ח ועיי"ש במ"ב סקל"ב. אמנם לתוך כלי אסור אלא אם כן שמה בכלי חומר הפוגם את החלב. ולינוק מן הבהמה נאסר כמבואר ביבמות אלא אם כן הוא מקום צער. והפוסקים דנו מהו ההתר לינוק מן האישה ומדוע ליכא בזה סחיטה. בענין ריסוק קרח נכתוב בזה דהובא כאן בטושו"ע עיין בזה בסוגיא נא: ובראשונים שם ועיין בטושו"ע ונכתוב בזה בהרחבה במראה מקום הבא