18. בדין עקירת רגלים בשמונה עשרה ושאר מצוות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שב"ק פ' בהעלותך י"ד סיון פ"ג – שיעור בית מדרש הגדול נווה יעקב

# בדין עקירת רגלים בשמונה עשרה ובאמצע מצוה

### המקרים דיש לדון בהם

א] מעשה בכהן ששימש כשליח ציבור ובסוף ברכת שים שלום במקום לומר המברך את עמו ישראל בשלום סיים כהרגלו את עמו ישראל באהבה והתחיל לומר קדיש ולאחר כדי דיבור החזירו אותו והנה בפשוטו כה"ג זה ודאי מעכב ויש לדון מה דינו ויתכן שצריך לחזור לראש שכיון שעקר רגליו זה נחשב שסים שמונה עשרה בצורה לא נכונה ויתכן שזה כאילו הוא אוחז בשים שלום וצריך לחזור לשים שלום ויתכן לדון שכיון שג' אחרונות זה כדבר אחד ממילא צריך לחזור לרצה

והנה אותו נידון יש לדון בדבר המצוי דהנה ברכת המזון בפשוטו מעכב לברך את כל הברכות דהינו שמחובת ברכת המזון לומר את כל הברכות כמבואר במ"ב קפ"ג סקכ"ה בשם המג"א ובחזו"א כ"ח סק"ח [אמנם הבה"ל קפ"ג ס"ו בד"ה אפילו נקט שיש דיעות שזה לא מעכב אמנם לולי דבריו הכונה שאם לא יודע רק חלק זה סיבה לברך אבל מאידך ודאי שיש תקנה מדרבנן של ברכת המזון כחפצא אחד והראיה מהא דשכח רצה חוזר לראש ולא חוזר לרחם ואם נימא שהדין הזכרה הוא מתיחס לכל הברכת המזון עיין זכרון שמואל א"כ הנידון הנ"ל יהיה במקום שיש דין הזכרה ומסברא הדבר צ"ע שהדין הזכרה חייב להיות בכל הברכת המזון אם ברכות לא מעכבות זו את זו] והנה מי שבטעות בירך על המחיה על לחם בפשוטו יצא חובת ברכה ראשונה של ברכת המזון וימשיך נודה נא ויש לדון בהלך למקום אחר ולאחר זמן נזכר שאכל לחם האם כה"ג זה נחשב שהוא אוחז בנודה ויחזור לשם או כיון שעקר רגליו זה נחשב שהוא גמר את ברכת המזון וממילא צריך להתחיל מראש ויש לדון דבר זה בכמה מצות כגון מי ששכח חלק מההלל וכגון בחנוכה שחשב שלא גומרים את ההלל ואמר חצי הלל שכתב הבה"ל שזה מעכב וגמר הלל והלך לו ואחרי זה התברר לו שצריך לומר הלל השלם האם צריך לחזור לראש וכן יש להסתפק במגילה וכן יש להסתפק בק"ש וכן יש לדון בברכת כהנים בדילג תיבה והזכירו לו לאחר שגמר ושורש הספק האם דנים שהוא עדין באמצע וממילא יכול עכשיו להשלים או שכיון שעקר רגליו זה נחשב סיום המצוה שעשה וממילא צריך לחזור לראש ונבאר הדברים לקמן

### בדין טעות בשמונה עשרה

ב] והנה מבואר בגמ' ברכות כ"ט: דמי ששכח יעלה ויבוא חוזר לרצה ואם עקר רגליו חוזר לתחילת שמונה עשרה ועיין רא"ש פ"ז דברכות שלשיטות ששכח וכתוב לחים חוזר לראש שאם גמר מודים חוזר לרצה וכן בשכח משיב הרוח חוזר לתחילת הברכה ואם סיים הברכה חוזר לראש כי זה כברכה אחת וכן אם טעה ואמר בעשי"ת האל הקדוש חוזר לראש והנה יש כאן דבר חידוש שהיה מקום לומר שכל שלא אמר הברכה כדינה זה כאילו לא בירך וממילא זה כאילו הוא אוחז עדין קודם הברכה שטעה וכן לגבי עקר את רגליו שזה כאילו הוא באמצע שמונה עשרה אמנם מבואר כאן לא כך אלא זה נחשב שהוא גמר הברכה בטעות וחוזר לראש ואם גמר השמונה עשה בטעות חוזר לראש ובפשוטו לפ"ז גם במקרה שפתחנו שבמקום לסים בשלום סיים באהבה יחזור לראש ואם לא עקר רגליו חוזר לרצה אמנם יש מקום לחלק שדוקא בדוגמאות אלו שרק החסיר הזכרה וזה נחשב שיש כאן חפצא של ברכה בזה כל שגמר הברכה זה נחשב שהיה כאן קלקול וכן אם גמר את השמונה עשרה זה נחשב שסיים אבל במקום שסיים בצורה שזה נחשב שלא אמר הברכה כלל בזה זה נחשב כאילו הוא באמצע שמונה עשרה וחוזר לברכה שחיסר ועיין מהרש"ם ח"ד סימן קמ"ח שהביא כן בשם השו"מ מהדו"ק ח"ג סוף סימן קמ"א שאם דילג ברכת אתה קדוש ואמר אתה חונן או שברכת אתה קדוש סיים חונן הדעת בזה לא חוזר לראש אלא זה נחשב שהוא אוחז בברכת אתה קדוש וחוזר לאתה קדוש וכן אם סיים השמונה עשרה אינו חוזר לראש

אמנם הדברים הם תימא וכמו שרמז המהרש"ם שם דהנה מבואר בגמ' ברכות ל"ד. ונפסק בשו"ע סימן קכ"ו שטעה בג' ראשונות חוזר לראש אחרונות חוזר לראש האחרונות, אמצעיות רב הונא אומר שחוזר לאתה חונן ורב אסי אומר אמצעיות אין להם סדר וביארו הראשונים באמצעיות שהכוונה שדילג ברכה אחת וכגון שאמר ראה בענינו ודילג סלח לנו שלחד מ"ד חוזר לאתה חונן ולחד מ"ד וכן קי"ל חוזר לסלח לנו והנה מפורש בראשונים שנידון סוגין בדילג ברכה ואמר ברכה אחרי זה ובאמצעיות לרב הונא חוזר לאתה חונן ולא אומרים שהוא אוחז בברכה שהיה צריך לומר וכן מדובר בג' ראשונות ובג' אחרונות וכן הוא במאירי הרי מפורש שאם דילג ברכה ואמר ברכה אחרת זה נחשב שקלקל הברכות הראשונות והאמצעיות והאחרונות ולכן חוזר לתחילתו ועיין רמ"א סימן קי"ד שכתב טעה בג' ראשונות חוזר לראש וכתב המ"ב סקל"ד בשם המג"א שהכונה שטעה בחתימתן שחתם בברכה אחרת ומבואר שאפילו שזה כאילו לא אמר ברכה כיון שאמר בצורה של ברכה זה נחשב קלקול בג' ברכות וחוזר לתחילתן [ויש לדון במקרה שבאמצע הברכה עבר לומר ברכה אחרת האם זה כעקירת רגלים מהברכה והדבר מצוי במי שלאחר בספר חיים לפני ברוך אתה ה' אמר יהיו לרצון ועדין לא עקר רגליו משמונה עשרה וצ"ע ומסברא אין הבדל בין סיים ברכה אחרת או אמר יהיו לרצון]

והנה מבואר בגמ' ברכות כ"ט: שאם שכח יעלה ויבוא וסים שמונה עשרה חוזר לראש ואם רגיל לומר תחנונים לאחר תפילתו אם עקר רגליו חוזר לראש ועיין מ"ב קי"ז סקי"ח וכן הוא ברא"ה שם שה"ה אם לא עקר רגליו אלא סיים באמירת תחנונים זה כאילו עקר רגליו וחוזר לראש [וכן הוא בירושלמי פ"ה ה"ג] ויש לדון האם דין זה הוא רק בחיסר הזכרה שיש לתפילתו שם שמונה עשרה לכן זה נחשב שסיים אבל אם דילג ברכה שאין לתפילתו שם שמונה עשרה אולי בזה אין מושג שהוא גמר השמונה עשרה וממילא חוזר לברכה שדילג ואם זה בג' אחרונות חוזר לתחילת ג' אחרונות דהינו שמצאנו שאמירה שלא כדין זה מגדיר את הג' ראשונות או אחרונות כמקולקלות אבל יתכן שביחס לעיקר השמונה עשרה שהוא אוחז בזה אין חסרון

והנה מסברא פשוטה הרי כמו שמתי שחיסר הזכרה הרי אם נזכר קודם שעקר רגליו זה נחשב שהוא עדין במקום שחיסר ההזכרה דהינו שהוא עדין באמצע שמונה עשרה מכח חיוב ההזכרה שיש לו ובכל אופן מבואר שכל שעקר רגליו זה נחשב שהוא סיים א"כ ה"ה אם סיים שלא כדין וכן הוא מפורש בט"ז סימן ק"ד וכן הוא בגר"ז שם ועיין דעת תורה למהרש"ם סימן קי"ט שהביא כן מפורש מהבה"ג הלכות ברכות עמוד נ"א וז"ל **וכי קאמרינן הכא חוזר לעבודה והתם טעה בג' ראשונות חוזר לראש באמצעיות חוזר למקום שטעה באחרונות חוזר לעבודה הני מיליה דלא עקר וסיים כרעיה אבל עקר כרעיה ונזכר שטעה באמצעיות נמי חוזר לראש** עכ"ל דהינו שבגמ' הרי הטעות זה כנ"ל שדילג ברכה וכן הוא בבה"ג שם ולמד שכמו שביעלה ויבוא חוזר לראש ה"ה בטעה ודילג ברכה והנה לפ"ז לכאורא במקרה שפתחנו שסיים המברך את עמו ישראל באהבה והתחיל קדיש מסתבר שזה כמו עקירת רגלים שהקדיש הוא לא מדין תחנונים אחר תפילתו וממילא צריך לחזור לראש [ובקשתי מהרב הידלסיימר שישאל שאלה זו את סבו הגריש"א זצ"ל ואמר שחזרת הש"ץ כל שגמרו לא חוזרים וצ"ע שבשו"ע קכ"ו ס"ג כתוב לא כך ומסתמא נקט שהיום שלא מקשיבים זה אחרת וצ"ע]

### בדין עקר את רגליו בשאר דברים

ג] והנה יש לדון האם גם בשאר דיני התורה יש מושג של עקירת רגליו וכמו שפתחנו בתחילת דברינו לגבי ברכת המזון ולגבי אם דילג תיבה מהלל או מגילה או ק"ש ויסוד הספק דהנה יסוד הדין שבתפילה אם עקר את רגליו חוזר לראש הוא מצד שכל השמונה עשרה צריך להאמר כחפצא אחד וממילא כל שעקר את רגליו לא שייך לצרף את מה שימשיך עכשיו למה שאמר בתחילה שעל ידי עקירת רגליו התחדש שזה כמו שני חפצות אמנם יש לדון האם גם בשאר דיני התורה זה צריך להאמר כדבר אחד דיתכן דשם יסוד הדין שיגיד ד' ברכות בברכת המזון או שיקרא כל המגילה אבל אין דין כלל שזה יאמר כדבר אחד והנה מבואר בגמ' בר"ה ל"ד: שנחלקו האמוראים האם בשהה כדי לגמור את כולה בהלל ומגילה וק"ש חוזר לראש ושיטת התוס' שאם שהה באונס חוזר לראש ויסודו שזה מחלק את זה לשני אמירות ומבואר שגם בשאר דיני אמירה יש דין שזה יאמר כחפצא אחד והנה דעת הרי"ף שלהלכה קי"ל שזה רק בשמונה עשרה ויתכן לדון שזה מצד שאין דין שזה יעשה כחפצא אחד אבל יותר מסתבר שגם הוא ס"ל שיסודו שזה יחשב כחפצא אחד רק שס"ל שהמושג ששהה כדי לגמור את כולה זה מחלק את זה לשנים זה הלכה רק בשמונה עשרה שזה דין עומד לפני המלך ודינו שלא יהיה בזה שום הפסק אבל וודאי שיסודו שזה יהיה חפצא אחד [וכן מבואר במ"ב קפ"ג סקכ"ה בשם המג"א שבדיבר בין ברכה לברכה במזיד חוזר לראש] ולפ"ז בעקר את רגליו שזה מסים הדבר בזה אין חילוק בין שמונה עשרה לשאר דברים אמנם יתכן דיש לחלק ששמונה עשרה שזה עומד לפני המלך בזה שהוא גמר חשיב גמר הדבר אבל בשאר מצות גם מה שעקר רגליו זה לא מחלק אלא זה נשאר עדין כחפצא אחד וכמהשך המעשה הקודם

והנה מבואר בגמ' בברכות מ"ט: ונפסק קפ"ח ס"ו שאם שכח רצה בשבת אם לא התחיל הטוב והמיטיב אומר ברכה במקומו אמנם אם התחיל הטוב והמיטיב חוזר לראש ורש"י ביאר שהכונה חוזר לראש ברכת המזון וע"ש שביאר שזה מצד שזה כמו עקר רגליו בשמונה עשרה שחוזר לראש כיון שהטוב והמיטיב זה רק דרבנן ועיין ח' הרא"ה שם שהוסיף שהרי אומרים אמן אחרי שזה בא להראות שכאן נגמר עיקר הברכת המזון אמנם עיין תר"י ורשב"א שחלקו ונקטו שחוזר לרחם כיון שזה כמו לא עקר רגליו ועיין רשב"א שהקשה שאם דנים הברכות דאוריתא בנפרד א"כ גם אם לא התחיל הטוב והמיטיב יחזור לראש שהרי הסיח דעתו כבר מברכת המזון וכמו בגמר שמונה עשרה ועיין רא"ש ובתוס"ר שכתבו לחדש שכל ג' ברכות הראשונות זה כדבר אחד וכמו בג' ברכות ראשונות או אחרונות בשמונה עשרה והנה בלשון התר"י והתוס"ר מפורש שאם היה גומר הטוב והמיטיב שם פשוט למה חוזר לראש ורק בלא סים הברכת המזון הוצרכו להסברים ומשמע שאפילו שלדבריהם אין מקור בגמ' שחוזר לראש בכל אופן כל שסימו את הברכת המזון בזה הוא ודאי כמו עקירת רגלים וחוזר לראש וגם לשיטת רש"י הרי הוא מבואר בגמ' ששיך בברכת המזון דין עקירת רגלים שלכן אפילו רק התחיל הטוב והמיטיב חוזר לראש והנה היה מקום לומר שזה רק ביחס להזכרה כיון שיש לזה שם ברכת המזון אבל אם דילג ברכה או שאמר ברכה שלא כדין בזה באמת אין מושג של עקירת רגליים אמנם הרי הבאינו שהבה"ג למד מדין הזכרה לדין דילג ברכה וא"כ גם כאן יש ללמוד אחד מהשני

והנה עיין מג"א סימן קפ"ח סק"ח שאם שכח להזכיר ברית ותורה בברכת הארץ או מלכות בית דוד בבונה ירושלים כיון שכתוב ברא"ש שכל ג' ברכות זה כברכה אחת ממילא חוזר לראש ועיין בה"ל שתמה הרי לשיטת רש"י אין לנו מקור לחידוש זה אלא רק מצד שעקר רגליו והנה לגבי ברית ותורה נפק"מ אם עדין לא הגיע להטוב והמיטיב אמנם לגבי מלכות בית דוד בבונה ירושלים הרי בהכרח גמר הברכה וא"כ זה כמו עקירת רגלים ומשמע שכל שדילג דבר שזה מעיקר הברכה בזה נחשב שהוא עדין באמצע ואין כאן דין עקירת רגליים אמנם המעיין בנהר שלום ופמ"ג שם שחלקו על המג"א מטעם הנ"ל כתבו מפורש שאם התחיל הטוב והמיטיב או גמר ברכת המזון בזה ודאי חוזר לראש וכל דבריהם כשעדין לא התחיל הטוב והמיטיב וכגון שגמר ובנה ירושלים ושכח רצה [ובפשוטו כאן מה שגמר ולא התחיל זה עדין לא עקירת רגלים עד שיתחיל הטוב והמיטיב וכדהקשה הרשב"א ועיין לקמן] והנה בפשוטו ודאי שמלכות בית דוד זה מעכב בעיקר הברכה וכאילו לא בירך ומבואר שנקטו שגם בזה יש דין עקירת רגליים

### המקומות דיש לדון בהם

ד] והנה עיין בה"ל סימן תר"צ סי"ד בד"ה אין שדן בדילג תיבה וגמר המגילה האם חוזר ומברך וכן בסימן תכ"ב בבה"ל בד"ה למפרע לגבי קריאת ההלל בדילג תיבה בימים שגומרים בהם את ההלל והנה כל שלא גמר את ההלל והמגילה בזה ודאי שלא צריך לברך שהרי לא הסיח דעתו ובהכרח כונתו כגון שגמר לגמרי והסיח דעתו מקריאת המגילה והתברר לו שחיסר וכה"ג צריך לחזור ולברך ואפילו ששמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום יצא שם מראש דעתו לתקוע בכזה הפסק אבל כאן שחשב שגמר הוי היסח הדעת גמור ולנ"ל כה"ג יש לו לחזור לראש וסתימת המ"ב שלא הדגיש שכה"ג חוזר לראש משמע שלא צריך לחזור לראש ומהגר"נ קופשיץ שמעתי שאדרבא כל הסיבה שצריך לחזור ולברך כי צריך לחזור לראש אבל ללא זה גם לא צריך לחזור ולברך וצ"ע

והנה עיין מ"ב סימן ס"ד סק"ו שאם דילג פסוק בקריאת שמע אפילו שהוא בפרק שני חוזר למקום שפסק והנה דעת הבה"ל סימן ס"ד בד"ה אע"פ שפרשיות ק"ש אין מעכבות זו את זו דהינו שכל פרשה זה דין אמירה בפני עצמה וא"כ לכאורא כל שגמר הפרשה זה כמו עקירת רגליים ויתכן שכיון שיש דין לכתחילה לאומרם יחד זה סיבה שלא נחשב עקירת רגלים וכמו אמירת תחנונים אחר התפילה אמנם עיין מאירי ט"ו: שכתב שגם אם גמר ק"ש חוזר למקום שפסק ואולי יש לדחוק שעדין הוא בברכות ק"ש וכיון שלכתחילה יש דין לאומרם יחד זה גם סיבה שלא יחשב עקירת רגלים [וכמו לגבי שהה את כולה שהבה"ל סימן ס"ה הביא שזה מצטרף]

והנה מסברא עד כמה שיש דין עקירת רגלים ממילא כל שהסיח דעתו מהדבר זה כמו עקירת רגלים וכמו לגבי שמונה עשרה וכן נקט הרשב"א ברכות מ"ט: מסברא וכנ"ל סק"ג ולכן תמה שגם בלי שהתחיל הטוב והמיטיב צריך להיות שחוזר לראש וכנ"ל אמנם אנן קי"ל כרש"י [אמנם זה בצירוף לרא"ש ולפ"ז אין ראיה להקל דלא כרשב"א בנקודה זו וצ"ע] ומבואר שמה שהסיח דעתו מברכת המזון זה לא מספיק אלא צריך דוקא שהתחיל משהו אחר ויתכן שזה מצד שזה עצמו שעדין עומד לומר הטוב והמיטיב זה עדיף ולא מסתבר ולכאורא בהכרח מבואר שחלוק דין עקירת רגלים בתפילה משאר דברים שכשהוא עומד לפני המלך זה עצמו שהסיח דעתו מהדבר זה מחלק הדבר לשתיים אבל בדבר שהוא לא דרגא של עומד לפני המלך בזה צריך דוקא עשיה שמראה שהוא גמר התפילה כגון שהתחיל הטוב והמיטיב והנה לפ"ז צ"ב מה הם הגדרים שיחשב עקירת רגלים ומסתבר שאם עקר ממקומו או דיבר אם חברו דיבור ארוך שמראה על סילוק גמור שזה ממש עקירת רגלים ורק מה שהסיח דעתו זה לא בגדר גמר ולפ"ז גם מגילה והלל רק אם אמר הברכה שאחרי או שסח בזה צריך לחזור להתחלה אבל אם גמר ועומד עדין במקומו אפילו שהסיח דעתו לא חשיב עקירת רגלים ובזה לא חוזר לראש ויתכן שגם כה"ג צריך לחזור ולברך על המגילה שזה נחשב היסח הדעת מהברכה ועיין לקמן [אמנם יש לדון שבאמר על המחיה או חצי הלל שמראש לא חשב לומר יותר בזה הדבר יותר נחשב לסילוק וחוזר לראש וצ"ע]

### בדין הסיח דעת קודם ברכה שאחריה כגון ישתבח ובקריאת התורה ויוכיח שיש דין מעשה

ה] והנה יש לדון במי שהיה באמצע פסוקי דזמרא וענה ברכו ולא שם לב והתחיל ברכת יוצר אור ולאחר זה נזכר שהוא באמצע פסוקי דזמרא והנה זה ודאי שיגמור ברכת יוצר אור אמנם יש לדון האם יכול לומר עוד קצת פסוקי דזמרא ולומר ישתבח והנה הברכה שאחרי ודאי צריכה להאמר בתור חלק מהפסוקי דזמרא ואם יש מושג עקירת רגלים בשאר מצות יש לדון דהוי כעקירת רגליים [אם לא דנימא שכאן זה בטעות אמנם בפשוטו היסח הדעת בטעות הוי היסח הדעת וצ"ע בפרט זה] ועיין ברכי יוסף סימן רפ"ב בסופו שכתב שאם שכחו לברך לאחר הקריאת התורה ואמרו כבר קדיש וכתב שיברך אחרי זה ולכאורא אין לך עקירת רגלים גדולה מזו ואולי שם שזה עומד שישים לב ויברך זה לא נחשב עקירת רגליים ויתכן דשם ידע שצריך לברך רק בטעות אמר קדיש קודם וצ"ע [ועיין אשי ישראל פט"ז הערה ק"ד שהביא שדעת הגרשז"א שלא יאמר ישתבח ודעת הגרח"ק דיאמר ישתבח]

והנה עיין שו"ע סימן ק"מ ס"ב שאם קרא בתורה וסח בכל אופן אם ממשיכים לקרוא לא צריך לחזור ולברך וכמו מי שסח באמצע מצוה ועיין מ"ב סק"ז שאם הסיח דעתו מלקרוא נחלקו האחרונים האם צריך לחזור ולברך לפניה וספק ברכות להקל ועיין שער הציון דהקשה מהמבואר סימן קל"ז סקי"ד שאם קראו שני פסוקים בתורה ובירך ברכה לאחריה שצריך לחזור ולברך ברכה לפניה וכתב שבמקום שמברך אחרי, הוי היסח דעת גמור ומבואר כאן חידוש גדול שיש אחרונים דס"ל שבאמצע מצוה לא חשיב היסח הדעת אלא על ידי ברכה אחרי ולא סתם מי שהסיח דעתו מלקרוא אפילו על ידי דיבור [והאריך בזה המאמר מרדכי שם] וע"ש סימן קל"ז ס"ח שאם באמצע פרשת פרה גמר קריאתו צריך לחזור לראש וכתב המ"ב שאם רק גלל הס"ת זה לא גמר ורק אם בירך חשיב גמר וצריך לחזור ולברך ולקרוא מההתחלה ומבואר כנ"ל שרק ברכה מחשיב כגמר ולפ"ז יתכן שא"ש הברכי יוסף הנ"ל ויש לדון שכאן יש סברא מיוחדת שכיון שתיקנו ברכה אחרי בזה נתחדש שכל שלא בירכו לא היה גמר ולא מסתבר ויש לדון האם גם בשינה מקומו ונתנתק לגמרי מהקריאה האם גם בזה לא יחשב גמר ורק על ידי ברכה

והנה מבואר שבבירך לאחריה צריך לחזור ולקרוא ג"פ ומבואר שזה לא מצטרף אם מה שקרא קודם ובפשוטו מבואר שיש מושג של עקירת רגלים על ידי המעשה ברכה שאחרי אמנם אין דבר זה מוסכם באחרונים שם וכן בא"ר כתב מצד שהברכה הראשונה התבטלה וממילא הפסוקים היו ללא ברכה ע"ש

ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א שמעשה באברך שטעה ובירך על המחיה במקום ברכת המזון וכבר הגיע לישיבת מיר כדי ללמוד ובא ושאל את הגר"מ אטיק זצ"ל והורה שימשיך מנודה לך והקשה לו הגר"נ הרי במגילה חזינן במ"ב שחוזר ומברך ובהכרח מצד שזה עקירת רגלים וחוזר לראש ואמר דשם אמר ברכה אחרי זה מעשה עקירה אבל לא מה שדיבר והלך למקום אחר עכ"ד וזה כנ"ל דמבואר שסתם היסח הדעת זה לא עקירת רגלים אלא רק ברכה אחרי אמנם צ"ע שהברכה שם זה רק מנהג אמנם יש לדון שכל שהלך למקום אחר זה יותר מהיסח הדעת על ידי ברכה

### בדין עקירת רגלים באמצע קריאת התורה

ו] והנה עיין שו"ע קל"ז ס"ג דאם דלגו פסוק בקריאת התורה בשבת אפילו אם כבר החזירו את הס"ת יוציאו ס"ת ויקראו פסוק זה אם עוד שני פסוקים אחרים והנה בפשוטו ודאי דמה שסגרו הס"ת והתפללו מוסף אין לך עקירת רגליים גדול מזה והרי אין מושג קריאת התורה פחות מעשרה פסוקים וא"כ היה צריך לחזור ולקרוא עשרה פסוקים אם ג' עליות אמנם יש מקום לומר שקריאת התורה אין דין שזה יהיה חפצא אחד אלא זה יכול להעשות דרך כמה חלקים וממילא בזה אין חסרון של עקירת רגליים ולפ"ז גם אם יהיה שהה כדי לגמור את כולה באונס בין גברא לגברא אין בזה חסרון גם לשיטות שזה מעכב אמנם עיין שו"ת מהר"ם מינץ סימן פ"ה הבוא בבה"ל סימן ק"מ ובמג"א שם דדן בשהו בין עליה לעליה שיצטרכו לחזור לתחילת קריאת התורה וכתב להקל רק מצד שקי"ל שלא חוזר לראש ומבואר שנקט פשוט שקריאת התורה צריך להעשות כחפצא אחד ולפ"ז צ"ע למה מה שהתפללו מוסף זה לא עקירת רגלים ומשמע כנ"ל שכל שלא התחיל הברכה שאחרי זה לא בגדר עקירת רגלים בשאר דיני התורה וצ"ע ואולי כיון שמותר מעיקר הדין לדבר בין גברא לגברא בזה לא שייך לחלקו לחפצא אחר על יד פעולות או מעשים ורק שהה כדי לגמור את כולה שזה הפסק בעצם וצ"ע

### בדין עקירת רגליו בד' מינים

ז] והנה עיין סימן תרנ"א במג"א שהביא מהראשונים שאם לקח ד' מינים ואחרי זה רואה שלא היה שם ערבה שחוזר ולוקח הערבה ומברך על נטילת ערבה וצ"ע למה מה שחשב שגמר המצוה לא הוי כמו עקירת רגלים ויצטרך לחזור וליקח הכל והנה יתכן דשם זה ד' מעשים אמנם לר"ת שהכל צריך להיות לפניו משמע שזה מעשה אחד ואולי רק בדבר של דיבור שייך עקירת רגלים שזה מחלק אבל לא דבר שזה במעשה [ונפק"מ באכל פחות מכזית מצה והיה בטוח שאכל כשיעור ולבסוף התברר שלא אכל כשיעור ואולי עניני אכילה זה מציאות של אכילה ואין דעתו קשורה לזה] ויתכן עוד דשם הרי עמד לקחת להלל ולנענע שזה המשך המצוה א"כ לא הסיח דעתו מהמצוה וצ"ע בכל זה