שמעתתא דמלאכה המתלווה
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**שמעתתא דמלאכה המתלווה**

**שבת קלד ע"א**

"א"ל התם לא אפשר הכא אפשר" ופירש"י דאפשר מאתמול והיינו לשיטתו שגם מלאכת אוכל נפש אסורה ביו"ט כשהיה אפשר לעשותה מערב יו"ט והבעל המאור בביצה (יב ע"א מדפי הרי"ף) ביאר שהכוונה שאינו נצרך אלא למעונגים והו"ל כדבר שאינו שווה לכל נפש והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז שכיון שהוא אוכל נפש לא שייך בזה אינו שווה לכל נפש שמי שאין לו אוכל אחר ע"כ יאכל חרדל ולכן ביאר שטעם איסור מיתוק חרדל הוא משום שהוא מלאכה הנעשית לימים רבים.

יעוי' ברשב"א בעבודת הקודש (שער ב' סי' ו') שכתב לבאר הטעם שאסור למתק חרדל בגחלת של מתכת וז"ל "ויראה לי מפני שעיקר תיקונו בשל מתכת ולא בשל עץ ולמה נתיר את הכיבוי שהיא מלאכה גמורה", ולעיל בריש הסימן כתב, "ועוד שאפשר בגחלת של מתכת והוא ראוי ומצוי יותר".

**בישרא אגומרי**

עי' שבת קלד ע"א שמותר לצלות בשר ע"ג גחלים אע"פ שמכבה ע"י זה הגחלים ובטעם ההיתר מצינו כמה מהלכים בראשונים שהבעה"מ ביצה כג ע"א כתב הטעם שכמו שהותרה הבערה לצורך אוכל נפש, כמו כן הותר כיבוי, וכ"כ בשיטה לר"ן שבת שם בשם הרא"ה. אך הרי"ף גרס שם שטעם ההיתר הוא משום שאין בזה כיבוי והיינו כמו שביאר הרמב"ן במלחמות ביצה כג ע"א (יב ע"א מדפי הרי"ף) כיון שסופו מבעיר והיינו שהוא רק כיבוי לזמן שאח"כ האש חוזר לקדמותו והטעם שלא הותר לצורך זה כיבוי גמור כתב שם במלחמות "שהרי אפשר לצלות בלא כיבוי והמובחר שבצלי אינו על הגחלים ממש אלא קרוב להם שלא ע"ג גחלת", והיינו שאין בכיבוי זו צורך יו"ט. [אך בביאור הגר"א סי' תק"ז סעיף ד' נקט שדעת הרי"ף שלא הותרה מלאכת כיבוי כלל אפילו לצורך אוכל נפש, ע"ש.] ובדעת החולקים כתב המג"א סי' תק"ז סק"ט שכיון שהוא רוצה לאכול ממה שצלו על הגחלים חשוב כאי אפשר בענין אחר ע"ש. [אולם ע"ש שיטמ"ק שהביא בשם הריטב"א ובשם מורו שאפילו אפשר בעניין אחר אפ"ה מותר, ע"ש.] ועי' בריבב"ן שביאר באופן אחר הטעם שאין בזה כיבוי דהיינו כיון שנעשה מאליו והיינו כמבואר ברש"י שבת עד ע"ב (ד"ה תנור) שבכל שאר המלאכות חוץ מאפייה ובישול אינו חייב על מה שנעשה אח"כ מאליו כיון שאין זה דרך המלאכה ולכן המניח בשר ע"ג גחלים ולאחר זמן נצלה ונוטף ממנו ומכבה הגחלים אין המעשה מתייחסת אליו.

**היתר מלאכה המתלווה**

ראוי לבאר בביאור הטעם שהותר לצלות בשר ע"ג גחלים אע"פ שנעשה כיבוי בעת הצלייה [והיינו לדעת החולקים על הרי"ף וכדנפסק בשו"ע סי' תק"ז סעיף ד' אך באמת גם מדברי המלחמות מבואר דס"ל שאילו היה בצליית בשר צורך יו"ט היה מותר] הרי אין לו צורך כיבוי וצ"ל שכיון שבשעת הצלייה הנעשה לצורך יו"ט מתלווה מלאכת הכיבוי נטפלת הכיבוי למלאכת אוכל נפש ונחשבת כחלק ממלאכת האוכל נפש.

והנה יסוד זה יש לו כמה ראיות וגם הרבה קושיות ונביא בקיצור המקומות שמבואר להתיר ואח"כ המקומות שמבואר לאיסור.

**א}**עי' כתובות ז' ע"א שמותר לבעול ביאה ראשונה ביו"ט אע"פ שמוציא דם ואין לו בזה צורך וע"כ שהיא נטפלת למלאכת אוכל נפש.

**ב}**עי' ריטב"א שבת מו ע"ב שכתב שמותר לטלטל נר שמן ביו"ט ואין לחוש לכיבוי והבערה הנעשה בדרך טלטולו שכיון שא"א בשימוש הנר בלי כיבוי והבערה זה הו"ל כבישרא אגומרי.

**ג}**עי' שיטמ"ק ביצה כג ע"א שכתב לבאר הטעם שלא הותר סירוק בהמה ביו"ט לדעת ר' יהודה מפני חשש חבלה, שאע"פ שמלאכת חובל הותרה במתוך מ"מ בבהמה לא אמרי' מתוך [עי' ביאור הגר"א סי' תצ"ה ובהגהת הגרב"פ שם] ומבואר שאילו היה שייך מתוך בבהמה היה מותר לסרוק בהמה, אף שאין לו שום צורך בחבלה והיא נעשית רק בדרך אגב.

**ד}**עי' בר"ן כב ע"א (יא ע"ב מדפי הרי"ף) שכתב להתיר הדלקת להבה נוספת בנר הדולק אע"פ שע"י זה הוא כמסתפק משמן שבנר דחשוב כמכבה וז"ל "מיהו להוסיף בה פתילות כתבו דשרי דכולה הדלקה היא וכו' וה"נ משמע לי מדאמרי' לק' מידי דהוה אבישרא אגומרי", ומשמע שכוונתו שאע"פ שאין לו צורך בכיבוי הנר הנעשה בהדלקת להבה הנוספת מ"מ כיון שנעשה אגב הדלקת נר מותר כדין בישרא אגומרי.

**ה}**עי' פמ"ג בסי' תקי"א א"א סק"ח שכתב שאע"פ שלעניין שבת קי"ל בסי' שכ"ו סעיף ז' שאסור לצאת מן המים לפני שמנגב עצמו מהמים שעליו משום חשש הוצאה, ביו"ט א"צ לנגב משום שהוצאה מותרת ביו"ט, וכ"כ בשו"ת שואל ומשיב מהדורא ה' סי' מ"ו ומבואר שאע"פ שאין לו צורך במים כיון שא"א לצאת בלי מים מותר לצאת עמו ולכאורה הו"ל כבישרא אגומרי.

המקומות שלא התירו

**א}**עי' בסוכה לג ע"ב שאסור לתלוש ענבי הדס ביו"ט על מנת לאכלם כיון שיש בזה משום תיקון מנא שההדס ניתקן ע"י תלישת הענבים ולא הותרה מדין מלאכה המתלווה.

**ב}**יעוי' ביצה כב ע"א "המסתפק משמן שבנר חייב חטאת" ועי' א"ר סי' תקי"ד סק"ו שמדברי הרשב"א בעבודת הקודש (שער ג' סי' ג') ספר רוקח (סי' רצ"ט) ורבינו ירוחם (נתיב ד' ח"א, כט ע"ב) מבואר שגם ביו"ט אסור להסתפק אפילו לצורך אכילה וכן משמע סתימת הפוסקים והביאו בשעה"צ ס"ק ט"ו וכתב שצ"ע לדינא.

**ג}**עי' ביצה לד ע"א "אבל מפצעין את האגוז במטלית ואין חוששין שמא תקרע" ופירש"י "ואפי' נקרעת לא איכפת לן דאין זה קורע ע"מ לתפור" [והובא בשו"ע סי' תק"ח סעיף ב'] ומבואר שאילו היה בע"כ נקרע באופן שיהיה ע"מ לתפור היה אסור לפצע בו את האגוז.

**ד}**כתב הרמ"א בסי' תק"י סעיף ד' "ושאר דיני סינון ביו"ט כמו בשבת" וע"ש שו"ע הרב קו"א סק"ד שביאר שהכוונה למה שמבואר בסי' שי"ט סעיף י' שאסור לסנן מים בסודרים משום מלבן ומסתימת הדברים משמע שהיינו אפילו כשאין לו סודר אחר ומבואר שאע"פ שאינו יכול לסנן בלי זה אפ"ה לא הותרה מלאכת מכבס לצורך זה.

**ה}**עי' בסי' תק"כ ס"א שדין כיבוד בית ביו"ט הוא כמו בשבת והיינו אף לדעת רש"י ושאר הראשונים שאיסור כיבוד בשבת הוא משום שיש פס"ר שישווה גומות ולכאורה היה מקום לומר שביו"ט יש להתיר כיון שאשוויי גומות מתלווה למלאכה הנעשית לצורך יו"ט.

**ו}**עי' ביצה לד ע"א שאסור ללבן רעפים משום שהרעפים מתחסמים ונעשים כלי ולא הותר מדין מלאכה המתלווה,

**ז}**כתב הר"ן (ד' ע"א מדפי הרי"ף) שע"כ ליכא בלקיחת קמח משק קמח משום עשיית גומא שא"כ יהא אסור ליטול קמח ביו"ט ומבואר שלא היה מותר מדין מלאכה המתלווה.

**הגבלות בהתירא דבישרא אגומרי**

כמה הגבלות שמצינו להתירא דבישרא אגומרי כבר הובא לעיל מדברי הראשונים שלא נאמר התירא דבישרא אלא באופן שאין אפשרות לצלות באופן אחר ועי' בא"ר סי' תקי"ד סק"ז שלא הותר בישרא אגומרי אלא כשאינו מכוון לכיבוי אבל כשמכוון לכיבוי אף שנעשית כמתלווה למלאכת אוכל נפש לא הותר.

**התירו של הקהלת יעקב**

הנה עי' לק' לב ע"א "מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים" ועי' יראים סי' רע"ד שהק' מכאן למאן דס"ל דיש בנין וסתירה בכלים שהיאך הותר להסיק בכלים הרי ע"י הסקתן נשבר הכלי ויש בזה משום מלאכת סותר ובמג"א סי' תק"א ס"ק י"ג כתב לתרץ "ולי נראה דקושיא מעיקרא ליכא דהבערה גופא אב מלאכה היא והותרה לצורך ה"ה סתירה ונהי דאסור לבקע כלי לצורך אוכל נפש היינו משום דמלאכה בפני עצמה היא", וכתב בקהלת יעקב שם "פירוש דכשאיסור הבערה ואיסור סתירה באין כאחד אמרי' הואיל ואישתרי אישתרי כמו ביבמות דף ז' ע"ב במצורע שראה קרי וכו'", וע"פ זה כתב ליישב קושיית הפנ"י בביצה יב ע"א שהיאך הותר לשחוט עולת נדבה מצד מתוך וכן מותר לבעול ביו"ט אע"פ שמוציא דם משום מתוך והרי נהי שעל מלאכת השחיטה וחבלה יש מתוך מ"מ על מלאכת מפרק ליכא מתוך ולהנ"ל מיושב שכיון שמלאכת השחיטה הותרה מחמת מלאכת נטילת נשמה שוב ממילא הותר לגמרי אף שיש בה ג"כ מלאכת מפרק ע"ש.

ומבואר מדבריו חידוש גדול שגם מלאכה שאין שום טעם להתירו שהרי מפרק כל שלא הותר במתוך אין טעם האיסור מחמת שמוגדר כמלאכת עבודה וכדומה אלא הטעם משום שלא הותר לעשות מלאכה לצורך דבר שאינו אוכל נפש אלא ע"י מתוך ובמפרק ליכא מתוך ואפ"ה ע"י סברת הואיל ואישתרי הותר ועי' אמרי בינה דיני יו"ט סי' י"א "למדנו מדבריו כלל חדש במלאכת יו"ט לצורך אוכל נפש כל היכא דהותרה מלאכה אחת לצורך יו"ט אף דמזדמן בו עוד מלאכה אחרת דלא הותרה לבדה לצורך יו"ט מ"מ היכא דבאין כאחד אמרי' הואיל ואישתרי אישתרי", ודבריהם מחודשים מאד ולא משמע כן כלל בדברי המג"א שהרי איהו ז"ל כתב שהקושיא מעיקרא ליתא שאין שום הבדל בין הבערה לסתירה ואילו לדבריהם יש חילוק גדול בין הבערה לסתירה אלא שאיידי שהותרה הבערה הותרה סתירה, וגם מדברי המג"א משמע שאין בזה שום חידוש ולדבריהם יש כאן יסוד חדש שאינו דבר פשוט כלל וצ"ע.

אך כפשוטו דברי המג"א באמת פשוטים שהרי לא מצינו שום סיבה למה שלא להתיר מלאכת סתירה כמו שאר מלאכות שהרי לא קי"ל כדברי ה"ה בפ"א מהל' יו"ט ה"ד שמלאכה שאינה מיוחדת לאוכל נפש לא הותרה שהרי גם כיבוי קי"ל שמותר וכמבואר בשו"ע סי' תק"ז סעיף ד' ע"ש מג"א סק"ט וברמ"א סי' תקי"ד סעיף א' וא"כ ע"כ כל הטעם שאסור לסתור כלי כדי לבשל בו אינו אלא משום שחשוב רק כמכשירין וכש"כ שם במחצית השקל לזה כתב המג"א שכל זה בסותרו לפני הבישול אבל כל שסותר הכלי תוך כדי שמבעיר לבשל הרי זה חשוב ממילא כמלאכת אוכל נפש ולכן באמת פשוט שכמו שהותרה הבערה הותרה ג"כ מלאכת סותר וכן מבואר בישועות יעקב סי' תק"א סק"ו.

והנה עי' פמ"ג סי' תקי"א משב"ז סק"ב "והנה אני רגיל לשתות טיטו"ן ביו"ט וכו' גם נייר שכתוב בו אותיות יש לאסור דהוי מוחק מדרבנן עכ"פ" ועי' קיצור שו"ע סי' צ"ח סעיף ל"ב שהכוונה שאסור לעשן במקום האותיות כיון שמוחק ע"י זה האותיות ולדברי הקה"י הרי זה דומה ממש לדינו של המג"א שכיון שההבערה מותרת הרי ממילא גם המחיקה שנעשה באותו עת מותרת מדין הואיל ואישתרי אישתרי וע"כ דשאני מחיקה שלא הותרה לצורך אוכל נפש ולכן אין לומר בהו מתוך וע"ע אמרי בינה שם שהק' על יסודו של הקה"י מהמבואר בשו"ע סי' תקי"ד סעיף ט' שאסור לחתוך הנר בפי ב' נרות רק באופן שצריך לשתיהם ע"ש.