52 ספק דרוסה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ד' י"ח שבט תש"ע

א] הרשב"א בחידושיו כתב, דהיכא דלא ידעינן אם איהו שתיק ואינהו מקרקרן, או דגם אינהו שתקי או דגם איהו צווח, ה"ז מותר, והר"ן כתב דה"ז אסור.

ובפמ"ג פירש הפלוגתא בזה, דהר"ן לטעמי' שפירש דמש"א אימור היינו דודאי הוא כן, וע"כ היכא דלא ידעינן ולא מוכחא מילתא להתירא, ה"ז אסור, אך הרשב"א ס"ל דאימור היינו דהוי זה ספק, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הרשב"א דמ"ו:, וע"כ ס"ל דכד לא ידעינן שרי.

והנה במש"כ בדעת הר"ן ללמוד כן מדבריו דאימור הוי ודאי, צ"ע, שהרי בגמ' אמרו גם אימור לא על, והתם לא מוכחא מילתא כלל, וגם הר"ן דימה זה למש"א לעיל ד"י. אימור בעצם נפגמה, ועיי"ש בסוגיא ובר"ן, דאי"ז אלא משום חזקת הסכין, אך לא מוכחא מילתא כלל.

ועי' בחי' הרא"ה לעיל ד"י. שכתב התם דתלינן שבעצם נפגמה משום חזקת הסכין, וכתב עלה דהאי אימור הוי לשון ודאי, דומיא דמש"א בספק כלבא ספק שונרא אימור שונרא ובספק קניא ספק שונרא אימור קניא, והנה הרי הא דאמרינן אימור שונרא ואימור קניא, פירש הרא"ה ובבדה"ב דלעולם מסתבר מילתא טפי דהוי זה ע"י השונרא, ואך דתלינן בכלבא ובקניא, משום דדריסה מילתא אחריתא היא, וכ"ה בחי' הרא"ה בסוגיין ובר"ן.

ומבו' מכ"ז, דמש"כ הרא"ה והר"ן דמש"א אימור הוא ודאי, אין כונתם דאיכא הוכחה מן המציאות שהוא כן, אלא כונתם דלא תימא דמכוון הגמ' דאף דאי"ז אלא ספק שרי, אלא היינו דתלינן כן בודאי, והטעם דתלינן כן בודאי, הוא תלוי בכל מקום ומקום, ובשוחט בסכין ונמצאת פגומה הוא משום דין חזקה, ועד"ז הוא בספק על ספק לא על, אך באיהו שתיק ואינהו שתקן, הוא משום דמוכחא מילתא טפי דלא דרס.

ב] והנה הרשב"א בתוה"ב הקצר כתב דבאיהו שתיק ואינהו שתקן, או איהו צווח ואינהו מקרקרן מוכחא מילתא דלא דרס, וזה שלא כדבריו בחידושיו, וכבר עמד ע"ז הפמ"ג.

ונ' ללמוד כן גם מדבריו בתוה"ב הארוך, שמצינו ששינה ממש"כ בחידושיו, חדא במש"כ בחידושיו דבמצא ציפורן וכו' אסור אף בדלא ידיע אם איהו שתיק ואינהו צווחן, ובתוה"ב כתב דאסור אף בדאיהו שתיק ואינהו שתקן או איהו צווח ואינהו מקרקרן, וזה משום דס"ל דאם לא ידעינן ה"ז אסור אף בלא שמצא ציפורן, וכל הנפ"מ בהא דמצא ציפורן, הוא בדאיהו ואינהו שתקן וכו'.

וכן במש"כ בחידושיו דבספק על שרי אף אם איהו שתיק ואינהו מקרקרן, דאם לא שמע וכו', בלא"ה מותר, ובתוה"ב כתב, דאם איהו ואינהו שתקן בלא"ה מותר, והיינו משום דהתם ס"ל דאם לא שמע ה"ז אסור, והאמנם בבינת אדם הוכיח להיפך, דאם באיהו ואינהו שתקן אסור, א"כ מ"ט לא העמיד הרשב"א לההיא דספק על בכה"ג, ומנלי' דה"ז מותר אף אם איהו שתיק ואינהו מקרקרן, אך יתכן לישב, דל"ה ניח"ל להרשב"א להעמיד בכה"ג, שהרי בסוגיין לא נקטו לכה"ג, אלא או לאיהו ואינהו שתקן, או לאיהו שתיק ואינהו מקרקרן, אך לא נקטו גוונא שאין ידוע, ואכתי צ"ע.

ונ' עוד ראי' גדולה לזה, ממש"כ הרשב"א בתוה"ב לט. ללמוד מהא דאסרינן בצפורן וכו', לאסור בספק טריפה, עיי"ש, והנה הרי למש"כ בחידושיו, שאני ציפורן דמוכחא מילתא שדרס, ובע"כ דהדר בי וס"ל דלא מוכחא מילתא, וכלישנא דגמ' איכא למימר הכי ואיכא למימר הכי, וה"ז אסור מספק.

ובזה נ' לבאר מה שחזר בו הרשב"א בתוה"ב, וכתב דאין להתיר משום ספק ספיקא, משום דהספק הוא על כולם, ונ' דהיינו דכ"ה דכד הוי הספק על א' מהן, לא נימא דהוי זה ספק ספיקא, משום דהוי הכל ספק א', שמא דרסו דריסה האוסרת, ה"נ הוא בשיש שם כמה שוורים, דהוי ספק א' על כולם.

אך בחידושיו לא כתב כן, אלא כתב דהא דל"מ ספק ספיקא הוא משום דאפשר לברר, ורק בהמש"ד הזכיר גם לטעם זה, עיי"ש, ונ' דהוא משום דלפי הא דס"ל בחידושיו דלא אסרינן בעל, רק משום דמוכחא מילתא ממה דאיהו שתיק ואינהו צווחן, הרי דלא מוכחא מילתא על דריסת כולם, וכמש"כ הרשב"א, וע"כ שפיר איכא ספק ספיקא, שהרי אין לנו להסתפק שמא דרס כולם, דזה לא מוכחא מילתא, וכל המוכחא מילתא הוא שמא דרס א', ועל כל א' מסתפקינן שמא הוא אותו א', והוי זה ספק ספיקא.

אך לדעת הרשב"א בתוה"ב, דכל דעייל אף דלא מוכחא מילתא, מ"מ כיון שה"ה ראוי לדרוס, הוי זה ריעותא, הרי שפיר הוי הריעותא על כולם, וליכא ספק ספיקא כלל, ודו"ק.

ומתבאר עוד בזה, מה שחזר בו הרשב"א בתוה"ב, דבחידושיו הביא לד' התוס' דבנמצא רושם הדריסה במקום א' א"צ לבדוק בשאר מקומות, ובתוה"ב תמה ע"ז טובא, ונ' דהיינו דבחידושיו דס"ל דאין לאסור אלא היכא דאיכא רגל"ד, הרי דשפיר י"ל דליכא רגל"ד על יותר מדריסה במקום א', אך בתוה"ב דס"ל דל"ב רגל"ד, אלא כל שנכנס הדורס למקום הבהמות, כיון שבידו לדרסן, הוי זה ריעותא שדרסן, הרי דאף שנמצא רושם הדריסה במקום א', הוי זה ריעותא גם על דריסה במקומות אחרים, וע"כ ודאי דצריך בדיקה בשאר מקומות, ודו"ק.

ובעיקר ד' הר"ן והרשב"א בתוה"ב צ"ע, שהרי בגמ' משמע דהא דאסרינן כד איהו שתיק ואינהו מקרקרן, הוא משום דמוכחא מילתא מזה שדרסן, וכמש"א דמר אמר מחמת ביעתותא, והרי דמייתי' ראי' ממה שצווחו, ולפי דבריהם, הרי למ"ד דחוששין לספק דרוסה, אי"ז כלל משום הראי' ממה שצווחו.

א] בד' הרשב"א בחי' מבו', דהדין חלוק, שאם נסתפק לנו על בהמה אחת אם היא דרוסה, ואח"כ נתערבה באחרות, לא שרינן לה מכח ספק ספיקא, כיון שכבר פסקנו עלי' שהיא צריכה בדיקה, אך אם מעיקרא נסתפק לנו שמא נדרסה אחת מן הבהמות, שפיר יש להתיר בזה מכח ספק ספיקא, ואך דכיון דאפשר בבדיקה לא שרינן, עיי"ש, והיינו דכל הא דספק א' בגוף וספק א' בתערובת אסור, הוא רק משום שכבר נפסק על הספק הראשון שהוא אסור, והו"ל כגוף האיסור, עיי"ש, אך ביד"י סימן ק"י סקנ"ו פירש לא כן,

הרשב"א הוכיח דבספק ספיקא היכא דאפשר לברר בודקין, ז"ל, ותדע שהרי בגיד חתוך שנתבשל עם הגידין דלאו בריה הוא אף על פי שיש ק' כיוצ"ב צריך בדיקה אחריו בזמן שיכול להכירו וזורקו ואוכל את השאר כיון שיכול לעמוד עליו, אע"פ שאם אינו מכירו הכל מותר ומשערים אותו כבשר בלפת, והכא נמי ל"ש, עכ"ל, וצע"ג, דהתם כיון שאפשר לעמוד עליו, הרי ליכא ביטול ברוב כלל, וע"כ צריך בדיקה אחריו מדין תורה.

ונ' מד' הרשב"א, דכיון דאי"ז ניכר אלא ע"י בדיקה, איכא בזה ביטול ברוב, וכל הא דמוטל עליו להכירו, הוא רק משום דלא סמכינן על ביטול ברוב היכא שבידו לברר, וזה דבר חדש.

במש"כ הרשב"א דבמצא ציפורן בגב השור, שרינן משום ספק ספיקא, תמה הדרכ"מ שהרי ליכא תרי ספיקי להתיר, אלא הוי חד ספק אם הציפורן מן הארי או מן הכותל, והיינו דספק ספיקא בספק על וכו' הוא רק משום שהמספק הוא מה שהי' הארי שם, ובזה אמרינן דכיון דספק אם על ואפי' אם על ספק אם דרס, הוי זה ספק ספיקא, אך הכא דהמספק הוא מציאת הציפורן, אי"ז אלא ספק א', ועד"ז הק' הט"ז דלא חשיב ספק ספיקא, כיון דצד ההיתר הוא אחד, שהצפורן היא מן הכותל, והיינו דבכל ספק ספיקא איכא ב' צדדי היתר, שמא לא על ושמא לא דרס, אך הכא דהמספק הוא מציאת הצפורן, הרי דצד ההיתר א' הוא, דהצפורן היא מן הכותל, ועי' בדבריהם שדחקו בד' הרשב"א, אך הנה הש"ך בכללי ס"ס נקט דמכוון הרשב"א הוא להתירא דספק ספיקא, עיי"ש מה שדן בדין ספק ספיקא המתהפך, ועי' חוו"ד שם שדן בדין ס"ס משם א', וצ"ע מ"ש בזה ספק ספיקא, גם צ"ע, דהרי גם צד ההיתר הוי ספק ספיקא, ספק אם היתה צפורן בכותל, ואת"ל היתה ספק אם נתחכך בכותל ונתחבה בו הצפורן.

ואולי יל"פ בזה, דכל הא דמהני הא דנמצאת לו צפורן בגבו, הוא רק כאשר גם בלא זה הוי ספק שמא דרס, ואך דלא אסרינן מספיקא, כיון דאי"ז ריעותא, ולזה הוא דמהני הא דנמצאת ציפורן דהוי זה ריעותא, אך כל דאיכא ספק ספיקא, וליכא ספק לפנינו, ל"מ מציאת הצפורן עצמה לאסור, וצ"ע אם י"ל כן.

ואמנם כ"ז ניחא לדעת הרשב"א, דגם היכא דהוא והן שותקין הוי ספק, ואך דלא אסרינן מספק, אך לדעת הרא"ה והר"ן דהוי זה תלי' ודאית דלא דרס, ואפ"ה מהני מציאת הצפורן לאסור, הרי בדין דה"נ אם איכא ספק ספיקא, יהא אסור מכח