40 פתוחה וסתומה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' י"ג אלול תשס"ג

**סימן א'**

**א', בפלוגתת הראשונים אם שם פתוחוה וסתומה הוי על הפרשה השני' או על הפרשה הראשונה, ב', בד' מהרש"ל בשורש החילוק שבין פתוחה לסתומה, וביאור בכ"ד לפ"ז**

**א'**

א] בעיקר שם פרשה פתוחה וסתומה, דנו האחרונים, אם ההפסק שבין הפרשיות משוי הפרשה השני' לפתוחה או סתומה, שנעשית לפרשה פתוחה או סתומה ע"י צורת הריוח שלפני', או דמשוי לפתוחה או סתומה להפרשה הראשונה, שנעשית לפרשה פתוחה או סתומה ע"י צורת הריוח שאחרי', ע' בזה בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז, מהר"מ פאדוא סי' ע"ז, תשובת הסמ"ע שנד' במורי' שבט תשס"ד, ב"ח יו"ד סי' ער"ה, מעדיו"ט הל' ס"ת סי' י"ג סק"נ, רמ"ע מפאנו סי' ק"ו, ט"ז או"ח סי' ל"ב סקכ"ו, גדוה"ק יו"ד סי' ער"ה סק"ו.

והנה כבר הביאו האחרונים דבל' הרמב"ם רפ"ח מהל' ס"ת, מפורש דהפרשה השני' היא דהויא פתוחה או סתומה, דז"ל הרמב"ם שם, פרשה פתוחה יש לה ב' צורות וכו', ומתחיל הפרשה שהיא פתוחה מתחילת השיטה השני' וכו', ומתחיל הפרשה הפתוחה מתחילת שיטה השלישית, פרשה סתומה יש לה ג' צורות וכו', ומתחיל לכתוב וכו' מתחילת הפרשה שהיא סתומה וכו', ויתחיל לכתוב הפרשה הסתומה מאמצע שיטה שני' וכו', ומתחיל לכתוב הסתומה מאמצע השיטה, נמצאת אומר שפרשה פתוחה תחילתה בתחילת השיטה לעולם, ופרשה סתומה תחילתה מאמצע השיטה לעולם, עכ"ל, ומפורש להדיא בכל לשונו דהפרשה השני' איהי דהויא פתוחה או סתומה.

אמנם הרא"ש בהלכות ס"ת סי' י"ג, ז"ל, ואם סיים פרשה סתומה בסוף שיטה, יניח שיטה חלק ויתחיל בשיטה השלישית והויא פרשה סתומה, וכ"ה ל' הטור ביו"ד סי' ער"ה, ועיי"ש בב"ח שדקדק מזה, דהפרשה הראשונה היא דהויא סתומה, ושלא כדעת הרמב"ם, וכן דקדק גם המעדיו"ט שם בסק"נ, ועיי"ש שבסו"ד דחה לזה, ופי' שאי"ז כוונת הרא"ש, וגם הפרישה ביו"ד שם הביא ממהרש"ל שפי' ל' הטור, דסיים הסתומה, היינו פרשה שלפני הסתומה, וע' גם בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז מש"כ מהרש"ל לפרש ל' הרא"ש, ועיי"ש בתשובת הר"מ בן משולם מש"כ לפרש ל' הרא"ש והטור, וע' גם בשו"ת רמ"א סי' כ"ה מש"כ לפרש בלשונם.

והנה לכאו' יש ללמוד כן גם מד' רש"י ותוס', דהנה בפירש"י מנחות דל"ב. ד"ה אמרתי לו, ז"ל, והלא בתורה סתומות הן, אותו ריוח שלאחר ובשעריך הוא סתום, עכ"ל, והנה אי נימא דשם פרשה סתומה הוי על הפרשה השני' שנעשית סתומה ע"י הריוח שלפני', הרי דמש"א בגמ' שם דבין שמע לוהי' אם שמוע צריך לעשות סתומה, הוא משום דבתורה הוי סתומה קודם פרשת והי' אם שמוע, והויא פרשת והי' אם שמוע פרשה סתומה, וע"כ יש לעשות כן במזוזה, ולהניח ריוח סתום לפני', ומד' רש"י שפירש הטעם לעשותה סתומה דהוא משום דהריוח שאחר ובשעריך הוא סתום, מבו' להדיא דשם פרשה סתומה הוי על הפרשה הראשונה, וע"כ כיון דהריוח שאחר ובשעריך הוא סתום, הויא פרשת שמע פרשה סתומה, וע"כ אף במזוזה יש לעשותה סתומה ולהניח ריוח סתום לאחרי', וז"ב, וראיתי שעמד בזה הטה"ק שם, וע' גם בגדה"ק סי' ער"ה סק"ו שדקדק כן מד' רש"י, ועיי"ש מה שדחה לזה, וצ"ב, ושו"מ שכבר דקדק כן הסמ"ע בתשובתו עמ' ט"ו, עיי"ש??.

וכן נ' גם מד' התוס' מנחות דל"א: ד"ה ועושה פרשיותי' סתומות, ז"ל, ק"ק דנקט ל' רבים ואין שם אלא פרשה אחת, ושמא משום על הארץ דסוף שיטה אע"פ שאין כתוב כלום אח"כ, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג עשין כ"ג, ובמרדכי סי' תתקס"א, ובסמ"ק מ' קנ"ד, והמרדכי תמה בזה, דנהיגי' השתא דכתבי' על הארץ בתחילת השיטה, (ופירש שהטעם הוא דומיא דס"ת דלעיני כל ישראל באמצע השיטה, שנראה אז שהדבר נגמר, דכשמסיים בסוף השיטה כמו שאר השורות נראה כאילו רוצה לכתוב יותר), אך הסמ"ק שם כתב, דהסופרים שכותבין בתחילת השיטה אין להקפיד עליהם, דאי עבדינהו פתוחות שפיר דמי.

ובפשוטו מפורש בד' התוס', דשם פרשה סתומה הוי על הפרשה הראשונה, וע"כ חשיבא פרשת והי' אם שמוע סתומה מכח דהיא סתומה בסופה, ואמנם דזה צ"ע, שהרי אין שם ריוח כלל, ולכאו' אי"ז לא פתוחה ולא סתומה, ועמש"נ בזה להלן ענף ב' סק"ה, וע' בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' ק"ו שכבר עמד בראי' זו, וכתב דיש להשיב תשובות רבות, ולא פירש לנו, וע' באורך בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז בתשובות חכמי דורו שדנו בראי' זו מד' התוס', ומבו' שם כמה דרכים בביאור ד' התוס', והביאם בקצרה בהגה' הגרמ"ב למרדכי, וע' גם מה שהאריך בזה הסמ"ע, בתשובתו הנ"ל, וע"ע בטה"ק במנחות שם מש"כ בביאור ד' התוס'.

וכן נ' ללמוד מד' בעה"ע בהלכות תפילין ח"ב, שכתב דפרשיות תפילין לכו"ע פתוחות הן, ומסיק דכי היכי דעל הארץ דמזוזה קיימא בראש שיטה ה"נ בש"ר ובש"י, עכ"ל, ובהגהות שעה"ח שם פירש דכונתו להביא ראי' דאפי' פרשה אחרונה הסיום שלה צריך להיות פתוחה, ונ' מזה להדיא דהפתוחה שבסוף הפרשה מהני להפרשה שלפני' למשויי' פתוחה, ועמש"נ עוד בביאור מכוון בעה"ע בסי' ד' סק"ב.

וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים הל' תפילין דין כ"ו, ז"ל, פי' הרמב"ם ז"ל, פתוחה שיתחיל הפרשה בראש השיטה וסתומה שיתחיל הפרשה באמצע השיטה, וי"מ פתוחה שיניח חלק בסוף שיטה אחרונה וכשמסיים כל השיטה אז היא סתומה, וטוב לעשותן ככל הדעות שיניח ריוח בתחילת פרשה רביעית ושיסיים אותה בסוף שיטה, עכ"ל, ולכאו' מפורש יוצא מדבריו שנחלקו בזה על הרמב"ם וס"ל דהפרשה הראשונה איהי דהויא פתוחה וסתומה, ואשר ע"כ כדי לעשות הפרשה הרביעית סתומה, יש לנו לסיים אותה בסוף שיטה, בלא להניח ריוח כלל, וזה משוי לה סתומה, וכמש"נ לעי' דהיכא דליכא ריוח כלל הויא סתומה, וע' בשו"ת מהר"מ פאדוא סי' ע"ז שכבר עמד בזה, וכן מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז עמד בזה, אך כתב שדוחק הוא מאד, ועמש"כ בזה הסמ"ע בתשובתו עמ' י"ז ואילך.

וע' בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז???

וכ"ה מפורש גם בד' רבינו אברהם תלמיד מהר"מ מר"ב, בס' תיקון תפילין אות הע' ובסוף הא"ב שלו, דשם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הפרשה הראשונה, עיי"ש, וכמו שהביא בס' גדוה"ק או"ח סי' ל"ב סק"מ, והביא שם שכבר עמד בזה מהר"י שויצין בשו"ת נחלה ליהושע סי' א' והובאה תשובתו בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז.

והנה מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז כתב, דאי"ז השכל והדעת לומר שההיכר יהי' בסופה ולא בתחילתה, כי פתיחתה וסתימתה ניכר בתחילת הענין וכו', וגם הר"מ בן משולם בתשובתו שם כתב, שהסברא היא זרה עד מאד לומר שהפרשה תקרא פתוחה בעבור שבסופה יש חלק, עיי"ש, אך כיון שבד' הארחות חיים מפורש די"א דההיכר הוי בסופה, וכ"ה מפורש גם בד' התיקון תפילין, שוב י"ל כן גם בדעת רש"י תוס' והרא"ש.

ב] והנה המעדיו"ט שם תמה בזה, דאי נימא דפליג הרא"ש ע"ד הרמב"ם, וס"ל דהפרשה הראשונה היא דהויא פתוחה או סתומה, א"כ הי' לו להזכיר חילוק זה שבינו לבין הרמב"ם, שהוא חילוק גדול יותר ממה שהזכיר לקמן, שזהו הפרש בין כל פרשה ופרשה, שלהרמב"ם פתוחה או סתומה לפני' ולהרא"ש פתוחה או סתומה בסופה, עכ"ד, וכן הקשו גם מהר"מ פאדוא בשו"ת סי' ע"ז???, והגאון מהר"י שויצין בשו"ת נחלה ליהושע סי' א'???, והר"מ בן משולם, והובאו תשובותיהם בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז.

אך כבר כתבו בזה בהגה' הגרמ"ב למרדכי סי' תתקס"א, ובגדוה"ק סי' ער"ה סק"ו, די"ל בזה בפשיטות, דודאי לא נחלקו הרמב"ם והרא"ש בהמקום שצריך לעשות הפסק דפתוחה או דסתומה, דכיון דס"ל להרמב"ם ע"פ המסורה שבידיו דשם הוא מקום פתוחה או סתומה, הרי דה"נ הוא כן לדעת הרא"ש, ואך דלהרמב"ם הוי הפסק זה סימן על פרשה שלאחריו, ולהרא"ש הוי הפסק זה סימן על פרשה שלפניו, שהרי מש"כ הרמב"ם סדר הפתוחות והסתומות, לא קיבל כן מהלל"מ דפרשות אלו הן פתוחות ופרשות אלו הן סתומות, אלא דכן נתברר לו ע"פ ספרי הקדמונים, והיינו שנתברר לו שבמקומות אלו יש הפסק פתוחה ובמקומו אלו יש הפסק סתומה, וממילא דלדעתו אותן פרשות שאחר הפסק פתוחה הן פתוחות ואותן פרשות שאחר הפסק סתומה הן סתומות, ולהרא"ש יהא זה להיפך, שאותן פרשות שקודם הפסק פתוחה הוו פתוחות ואותן פרשות שקודם הפסק סתומה הוו סתומות, וז"פ.

ומה"ט ניחא גם מה שתמה מהרש"ל בתשובה סי' ל"ז, על הסוברים דההיכר דפרשה פתוחה וסתומה הוי בסופה, דהא ויעל משה היא סתומה ללא מחלוקת, ואפ"ה היא מסיימת באמצע השיטה, וכמש"א בגמ' מנחות ד"ל. דלעיני כל ישראל באמצע שיטה, עיי"ש בדבריו, ולהנ"ל ניחא, שהרי לא נמסר מסיני דויעל משה סתומה, אלא שכ"ה המסורת ע"פ הרמב"ם, והוא משום שההפסק שקודם ויעל משה הוי סתומה, וע"כ לדעת הרמב"ם הוי זה היכר על פרשת ויעל משה שהיא סתומה, ולהסוברים דסתומה היא בסופה, יהא זה היכר על הפרשה שקודם ויעל משה שהיא סתומה, וז"פ.

ג] אך אכתי תמוה בזה טובא, כמו שתמהו בזה הגרמ"ב והגדוה"ק שם, ממש"כ הרא"ש בסוף הל' תפילין והטור באו"ח סי' ל"ב, דבתפילין עושה כל הפרשיות פתוחות מלבד האחרונה, והנה הניחא אם שם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הפרשה השני', ניחא, שהרי פרשות קדש והי' כי יביאך ושמע יש פתוחה לפניהם, ופרשת והי' אם שמוע יש סתומה לפני', אך אי נימא דשם פרשה פתוחה וסתומה הוא על הפרשה הראשונה, הרי הי' לנו לעשות להיפך שיהיו כל פרשיותי' סתומות מלבד פרשת קדש, שהרי אחר פרשות והי' כי יביאך ושמע הוי סתומה, ורק אחר פרשת קדש הוי פתוחה, והך מילתא דאחר פרשת שמע הוא סתומה, הוא מפורש כן בסוגיא דמנחות שם, שהרי אמרו שעושין פרשיותי' סתומות, ואם שם פרשה סתומה הוי על הפרשה הראשונה, הרי בע"כ דהריוח שאחר פרשת שמע הוא סתום, וכאשר כן פירש"י שם להדיא, וכמו שהבאנו לעי' סק"א.

ועיי"ש בגדוה"ק שמכח זה כתב דצ"ל כד' מהרש"ל ודעימי', דמודים הרא"ש והטור שם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הפרשה השני', והגרמ"ב שם כתב, דהאמנם בדעת הטור מוכח כן, אך אכתי י"ל בדעת התוס' דפליגי בזה, ואה"נ לדעת התוס' יהא דין תפילין שכל פרשיותי' סתומות, מלבד פרשת קדש, עכ"ד.

אמנם נ' די"ל בזה, דהנה ל' הרמב"ם פ"ב מתפילין ה"ב, ושלשת הפרשיות הראשונות כולן פתוחות ופרשה אחרונה שהיא והי' אם שמוע סתומה, עכ"ל, אך הרא"ש והטור לא כתבו דג' הפרשיות פתוחות, אלא כתבו דכל הפרשיות פתוחות מלבד האחרונה, וי"ל דהוא בדוקא, דבאמת לדעת הרא"ש והטור אין ג' הפרשיות פתוחות, שהרי פרשת שמע סתומה היא, כיון שהריוח שאחרי' סתום הוא, ומש"כ דכל פרשיותי' פתוחות מלבד האחרונה, נ' דל' פרשיותי' מתפרש על הריוח שבין הפרשיות, וזש"כ דכל הפרשיות פתוחות, והיינו דהריוח שבין קדש לוהי' כי יביאך ובין והי' כי יביאך לשמע פתוחות, ואילו הפרשה האחרונה דהיינו הריוח שבין שמע לוהי' אם שמוע סתום, ואף שגם והי' אם שמוע סתומה, אך כיון דליכא ריוח אחרי', ל"ש בזה דין סתומה, דכל דין סתומה הוא שיהא הריוח שאחרי' סתום, וזל"ש בפרשה האחרונה שאין ריוח אחרי', וע"כ אין עושין רק פרשה סתומה אחת, וז"פ.

ונ' להוכיח כן כמש"נ דמש"כ הרא"ש והטור דעושה כל הפרשיות פתוחות לא קאי על הפרשות עצמן, דג' הפרשות הראשונות הוו פתוחות, אלא קאי על ההפסקות שבין הפרשות שהן פתוחות, דהנה במש"כ הרמב"ם דג' הפרשיות הראשונות כולן פתוחות, צריך פירוש, דפרשת קדש במה עושה אותה פתוחה הרי צורת פתוחה הויא ע"י שעושה הריוח שלפני' פתוח, ופרשת קדש הרי אין ריוח לפני', ובמה עושה אותה פתוחה, וע' ב"י סי' ל"ב שכתב בזה בשם מהר"י אבוהב דהויא פתוחה במה שמתחיל בראש שיטה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסי' ב' סק"ד וסק"ו, אם המכוון בזה הוא דכה"ג הויא פתוחה גמורה, או דהוי רק היכר שהוא כעין פתוחה, ולכאו' כ"ז ניחא לדעת הרמב"ם דכל פתוחה מתחלת בראש שיטה וכל סתומה מתחלת באמצע שיטה, וע"כ ע"י דמתחיל פרשת קדש בתחילת שיטה הויא כפתוחה, אך לדעת הרא"ש דאי"ז תלוי כלל במקום תחילת הפרשה, ומשכח"ל דפרשה פתוחה תתחיל באמצע שיטה, בשהניח ריוח חלק לפני' בראש השיטה, ומאידך משכח"ל דפרשה סתומה תתחיל בתחילת השיטה, בשהניח שיטה חלק לפני', וא"כ הרי נמצא דבמה שמתחיל פרשת קדש בתחילת השיטה ליכא כלל היכר דפתוחה, וא"כ מהו שכתבו הרא"ש והטור שעושה כל פרשיותי' פתוחות, ובע"כ מוכח מזה דמכוון הרא"ש והטור דעושה כל פרשיותי' פתוחות קאי על ההפסק שבין הפרשיות, ואה"נ פרשת קדש אינה פתוחה בתחילתה, משום דלהרא"ש לא מצינו למעבדי' פתוחה בתחילתה, וגם משום דלדעת הרא"ש ההיכר דפרשה פתוחה הוי בסופה, אמנם מד' הב"י שם בסי' ל"ב מתבאר שמפרש דגם לדעת הרא"ש ניחא הא דעושה פרשת קדש פתוחה ע"י שמתחילה בתחילת השיטה, וצ"ב בזה.

ואמנם דאכתי לא הועלנו בזה, שהרי אכתי קשיא דמ"ט הריוח שבין והי' כי יביאך לשמע פתוח, הרי בתורה אחר פרשת והי' כי יביאך הוי סתומה, והניחא אם שם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הפרשה השני', ניחא, דקודם שמע הוי פתוחה, והויא פרשת שמע פרשה פתוחה, וע"כ יש לנו לעשות הריוח שבין והי' לשמע פתוחה, אך אי שם פרשה פתוחה וסתומה הוי על הפרשה הראשונה, הרי שכיון שהריוח שאחר והי' כי יביאך הוא סתום, והויא פרשת והי' סתומה, א"כ יש לנו לעשות הריוח שבין והי' לשמע סתום, וכנ"ל.

וי"ל בזה, שהמסורת שביד הרא"ש היתה דאחר והי' כי יביאך הוי פתוחה, ודלא כמש"כ הרמב"ם, דהנה במחזור ויטרי סי' תתקי"ט, שכתב שם סדר כל הפרשיות שבתורה, כתב דאחר והי' כי יביאך הוי סדורה, והנה בפשוטו הי' נראה, כמש"כ כן בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד, שלדעת הרא"ש פרשה סדורה דינה כפתוחה, שהרי היא פתוחה בסוף השיטה ובתחילת השיטה, והי' קבלה בידם לעשותה כפתוחה בצורה זו דסדורה, ונמצא לפ"ז דאחר והי' כי יביאך הוי פתוחה בתורה, וע"כ שפיר כתב הרא"ש לעשותה פתוחה בתפילין.

אמנם באמת אין לומר כן, שהרי בד' סה"ת סי' ר' מפורש דסדורה ל"ה פתוחה, ז"ל, מה שפירש רבינו יעקב דכשהניח לו חלק בסוף שיטה ובתחילת שיטה, יצא לעשות פתוחה, לא מקריא בהכי סדורה, דהיינו דוקא כשהתחיל למטה כנגד מקום ההנחה של שיטה שלמעלה ממנה, זו דוקא נקראת סדורה, שנראית הכל כתוב בשיטה אחת, אבל אם אינו מתחיל לכתוב נגד ההנחה למעלה אלא מתחיל או קודם או אח"כ אז נקראת שפיר פתוחה, עכ"ל, והרי להדיא דס"ל דסדורה אין מתקיים בה דין פתוחה, וע' ב"י ביו"ד סי' ער"ה שכתב דמשמע מד' סה"ת דסדורה הויא כסתומה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דה"נ אחר פרשת והי' כי יביאך, הרי שהגם שכתב המחז"ו דהויא סדורה, הרי הוי דינה כסתומה, וא"כ שוב אין לישב ד' הרא"ש כמש"נ.[[1]](#footnote-2)

ד] והדרך המחוורת בדעת הרא"ש והטור נראה, דלעולם ס"ל דפרשה פתוחה ניכרת בסופה, ומש"כ לעשות כל פרשיותי' פתוחות מלבד האחרונה, היינו שיעשה כל פרשיותי' פתוחות בסופן, ואף בין קדש לוהי' אם שמוע יהא פתוחה, מלבד פרשת והי' אם שמוע שתהא סתומה בסופה.

ומה שהקשו האחרונים דמ"ט עושה פרשת והי' כי יביאך ופרשת שמע פתוחה, הרי בתורה אחר והי' כי יביאך ואחר שמע הויא סתומה, נ' ברור ששיטת הרא"ש והטור היא כדעת בעה"ע בהלכות תפילין ח"ב, דל"ד תפילין למזוזה, והגם דבמזוזה עושה פרשיותי' סתומות כמו שהן בתורה, מ"מ בתפילין עושה אותן פתוחות, כיון שכותב כל פרשה על דף אחד, עיי"ש, ונ' שכ"ה גם שי' הרא"ש והטור, וזהו שכתבו לעשות כל פרשיותי' פתוחות, הגם שבתורה הם סתומות, ומצינו עוד בד' הראשונים שכתבו לעשות כן, ע' בתיקון תפילין לרבינו אברהם תלמיד מהר"מ מר"ב באות הע' ובסופו, וע' בארחות חיים הל' תפילין דין כ"ו, ונת' בזה באורך בסי' ד' סק"ג.

וע' בב"ח סי' ל"ב, שמבו' שפירש כן בד' הטור שכונתו שבסוף שמע עושה פתוחה, וע' גם ב??, ולמש"נ נמצא, דהב"ח לטעמי' אזיל, דמפרש ביו"ד סי' ער"ה שדעת הטור היא דפרשה פתוחה וסתומה ניכרת בסופה, ולפ"ז הרי דמש"כ הטור דבתפילין עושה כל פרשיותי' פתוחות, היינו שעושה אותן פתוחות בסופן, והב"י באו"ח סי' ל"ב דפירש ד' הרא"ש והטור שהיינו כדעת הרמב"ם, כפי הנראה דס"ל דפרשה פתוחה וסתומה ניכרת בתחילתן, וע"כ כיון שכתבו דפרשה אחרונה היא סתומה, יש לעשות סתומה לפני', וז"פ.

וע' בשו"ת מהרש"ל סי' ל"ז, שכתבו שם הר"מ בן משולם ומהר"מ פאדוא, לישב מנהג סופרי אשכנז, שהם מפרשים דהיכר פרשה פתוחה הוי בסופה, וע"כ עושין בסוף פרשת שמע פתוחה, וגן בד' מהרש"ל שם מבו' דאי היכר הפרשיות הוי בסופן ניחא מנהג הסופרים, וכן מבו' גם בשו"ת הרמ"א סי' כ"ה ובשו"ת הרמ"ע מפאנו סי' ק"ו, והר"י שוצנא בתשובתו שם תמה ע"ז, דמה יועיל לנו לומר דהיכר הפרשיות הוי בסופן, הרי כל מה שעשו ג' הפרשיות הראשונות פתוחות הוא מפני שכן הוא בתורה, ובתורה הרי הוי בסוף שמע סתומה, ואין לומר בדעת הרא"ש דפליג וס"ל דבסוף שמע הוי פתוחה, שהרי מוכח כן ממנחות דל"ב. דהוי סתומה, וכמו שפירש"י שם, וכן תמה גם בטה"ק מנחות דל"א:, ולמש"נ ניחא, דכיון דהיכר הפרשיות הוי בסופן, הרי דמש"כ הרא"ש לעשות פרשיותי' פתוחות, היינו לעשותן פתוחות בסופן, ואף דבתורה בסוף שמע הוי סתומה, מ"מ בתפילין יש לעשותה פתוחה, וכמו שפירש בעה"ע הטעם בזה, וכמש"נ.

וראי' מכרעת לזה, נת' בדברינו בסי' ד' סק"ג, ממנין השיטין שכתבו הרא"ש בסוף הלכות תפילין והטור באו"ח סי' ל"ה, ונת' שם עוד לסייע לזה מל' הטור בסי' ל"ב, עיי"ש באורך בזה.

ולפי המבו' נמצא, דלא אך דאין להקשות מד' הרא"ש והטור בצורת פרשיות התפילין על הסוברים בדעתם דהיכר הפרשיות הוי בסופן, אלא אדרבה ד' הרא"ש והטור בזה מוכיחין דהיכר הפרשיות הוי בסופן, דכיון שמוכח מדבריהם דיש לעשות פתוחה בסוף פרשת שמע, הרי בע"כ דמש"כ לעשות כל פרשיותי' פתוחות מלבד האחרונה, היינו לעשות כן בסופן, ובע"כ שדעתם דהיכר הפרשיות הוי בסופן, וז"ב.

**ב'**

ה] כתב מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז, ז"ל, שההפרש בין פתוחה לסתומה, הוא מובן מעצמו וכשמם כן הוא, שפתוחה אין לה חיבור עם מה שלמעלה והא ענין חלוק בפנ"ע וכאילו התחיל פה, וסתומה מחוברת וסתומה לדברים שלמעלה, ואינה חלוקה אלא ליתן ריוח בין הפרשיות, עכ"ל.

ומצינו כן בהרבה מקומות בתורה, שהפרשיות שבאמצע אותו ענין הוו סתומות, ואילו הפרשה שבסוף הענין הוי פתוחה, כגון בפרשת שבוע זה פרשת כי תבא, דבין הארורים זל"ז הוי סתומה, ובין הארורים לברכות הוי פתוחה, ובין הברכות לקללות הוי פתוחה, ובין הקללות לקרא דאלה דברי הברית וגו' הוי סתומה, ואחר הך קרא דאלה דברי הברית וגו' הוי פתוחה, וכן מצינו בהרבה מקומות, וראה בפרשת פנחס דבין תמיד דכל יום לקרבנות השבת הוי פתוחה, וכן בין שבת לר"ח, ובין ר"ח לפסח ובין פסח לשבועות הוי סתומה, וכנר' היינו משום דראש חדשים הוא חודש ניסן, וע"כ מישך שייכי קרבנות ר"ח ופסח להדדי, ופסח ושבועות הוו המשך אחד, וע"כ יש ביניהם סתומה, ואח"כ בין שבועות לר"ה הוי פתוחה, ובין ר"ה ליוהכ"פ ובין יוהכ"פ לסוכות ובין ימי הסוכות זל"ז הוי סתומה, והיינו משום דכל קרבנות החודש השביעי הוו חד ענינא, ובסוף פרשת הקרבנות הוי פתוחה כיון דסליק ענינא, וזה מורה בבירור כד' מהרש"ל.

ונ' לפי דבריו, דפרשה סתומה, אי"ז דבר שבחיוב דריוח סתום עביד לה סתומה, אלא היינו דריוח סתום ל"מ לחלק בין הפרשיות, ול"מ אלא ליתן ריוח בין הפרשיות, וע"כ ממילא הוא דהויא סתומה, דכל שאין ריוח המחלק בין הפרשיות, ממילא מחוברות הפרשיות זל"ז, וזהו דהויא סתומה, ועיקר גדר זה דסתומה אי"ז דבר שבחיוב, אלא דכיון דל"מ הריוח לפתוח ממילא הויא סתומה, מצינו כן בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד לפי דרכו, (והבאנו דבריו בסי' ג' סק"ג בהערה).

ונ' לבאר לפ"ד מהרש"ל כמה מילי, **א'**, כתבו התוס' במנחות דל"א: ד"ה ועושה פרשיותי' סתומות, ז"ל, וכ"כ גם

ובד' סמ"ק נ'

ולמש"נ לעי' סק"ד ובסי' ד' סק"ג בדעת הרא"ש, מצינו כן גם בד' הרא"ש

**ב'**, מה שדנו בגמ' מנחות דל"ב. בדעת ר"מ דשמא ה"ז מעכב לעשות פרשיותי' של מזוזה פתוחות, כיון שאין סמוכות זל"ז בתורה, וצ"ע דהגם דא"צ לעשותן סתומות כיון שאין סמוכות זל"ז בתורה, אך מהיכ"ת יהא זה מעכב לעשותן פתוחות, ונת' בזה בסי' ד' סק"ב עפ"ד מהרש"ל, ??

ועיי"ש עוד בסק"א בהערה, שנת' דלכאו' זהו גם הטעם במה דמסקי' התם דמצוה לעשותן סתומות ואי עבדינהו פתוחות שפיר דמי??

**ג'**, דעת בעה"ע שהבאנו לעי' סק"ד ובסי' ד' סק"ב, שעושין כל פרשיות התפילין פתוחות, ופי' הטעם בזה,?? ונת' בסי' ד' שם שהטעם בזה הוא??

**ד'**, כתב ר"ת בהל' ס"ת שלו, שנד' במחז"ו סי' תקי"ט??, בהא דפליגי, והובאו דבריו בתוס' מנחות דל"ב. וברא"ש בהלכות ס"ת??

**ה'**, במה שהביא ר"ת שם דעת סידור קדמונים דפתוחה שיעורה, ועד"ז מצינו בטור יו"ד סי' רע"ה, דשיעור פתוחה??

ושו"מ שכבר כתב כן הסמ"ע בתשובתו עמ' יח, דזהו הטעם דפתוחה שיעורה ט' אותיות וסתומה שיעורה ג' אותיות, עיי"ש.

**ו'**, כתב הרמב"ם רפ"ז מהל' ס"ת דאם הניח ריוח??, ונת' בזה בסי' ד' סק"ב בהערה??, ובדעת הטור דפליג ומכשיר, עמש"נ בסי' ג' סק"ז.

**ז'**, כתב בהגמי"י ספ"א ממגילה, דבמגילה עושין פרשיותי' סתומות, ובביאור הגר"א ??ונת' בזה בסי' ד' סק"ד בהערה??

**ח'**, בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קע"ט כתב, בתשובת בן המחבר, ??אך לפ"ד מהרש"ל נ' מסברא, דאין לומר דבין החומשים הוי סתומה, שהרי ??

ועמש"נ בסי' ד' סק"ה לדון עוד לפ"ז, לדעת הרי"ד דהא דעושין פרשיותי' של מזוזה סתומות, היינו שאין מניחין ריוח כלל, כיון שאין עשוי' לקרות בה, וע"כ א"צ להניח ריוח בין הפרשיות, דהריוח הוי כדי שיוכל אדם להתבונן בין פרשה לפרשה, ובפשוטו לדעתו הרי דה"נ בתפילין יש לעשות פרשיותי' סתומות בלא ריוח כלל, וכן נקט בס' גדוה"ק סי' ל"ב סקמ"א, אך לפ"ד המהרש"ל י"ל, דכל ה"ט דהואיל ואין עשוי' לקרות בה א"צ להניח ריוח בין הפרשיות, הוא דוקא בריוח דסתומה, שעיקרו הוא ליתן ריוח בין הפרשיות, אך משא"כ בתפילין דבין קדש לוהי' כי יביאך ובין והי' לשמע הוי פתוחה, וריוח פתוחה הרי אינו רק ליתן ריוח בין הפרשיות, אלא משום דל"ש הפרשיות זל"ז, הרי שאף בתפילין יש להניח ריוח זה, עיי"ש בזה.

ע' גדוה"ק ער"ה סק"ח שהביא ד' ד"ק ופמ"ג, שנקטו דאי יעשה גם ריוח בסוף שיטה וגם שיטה שלימה חלק, הרי שלדעת הרא"ש כה"ג אינו לא סתומה ולא פתוחה, וע' גם בהגה' הגרמ"ב למרדכי שנקט מסברא דהוי סתומה, דמהיכ"ת דפליג רא"ש על הרמב"ם, והק' מכח זה על גמ' מנחות דל"ב. דפרכי' הא מורידין עושין וכו', עיי"ש בדבריו, וכבר תמה בגדה"ק דודאי להרא"ש הוי פתוחה בכה"ג, וכמש"כ הרא"ש להדיא דהא דשיטה שלימה הוי סתומה הוא רק משום שאינו משאיר רויח לא בתחילת שיטה ולא בסוף שיטה, וצ"ע עוד בנובי"ת סי' ק"ע שהביא הגדה"ק שם.

וע' עוד באבנ"ז יו"ד מה שתמה במה שמצי' מחלוקת נוספת בהפרשיות, עיי"ש, ולמש"נ י"ל בזה, עיי"ש ודו"ק.

במק"מ שם סקכ"ב, הביא דשי' הט"ז באו"ח סי' ל"ב סק"כ, דהא דלהרמב"ם הוי סתומה הוא רק בשהניח שם ט' אותיות, ופמ"ג ויד אפרים והגר"ז ונובי"ת סי' ק"ע פליגי עליו, ודן לפ"ז דמצינו סתומה שמודו בה הרמב"ם והרא"ש, והוא להניח שיטה חלק ואח"כ פחות מט' אותיות, אך כתב דאין דרך זה מוציאתנו מידי חשש, כיון דבהא דשיטה חלק, הסכימו רוב פוסקים להרמב"ם דהוי פתוחה, ובהא דס"ל דמהני הריוח שהוסיף לעשותו סתומה, לא הסכימו לו, וכמו שהבאנו לעי', וע' גם בפמ"ג שם מש"ז כ"ו שדן בעצה זו, וכתב דשמא אי"ז לא פתוחה ולא סתומה, וע' לבו"ש שם, ובמק"מ הנז'.

ויל"ד עוד דבר חדש בזה, דאף אי נימא דבפתוחה אין מתקיים כל דין ההפסק רק בט' אותיות, מ"מ י"ל דהוי זה ב' דינים חלוקים, הא' דפתוחה הריוח פתוח וסתומה הריוח סתום, והב' דפתוחה שיעור ההפסקה הוי ט' אותיות ובסתומה הוי ג' אותיות, ולפ"ז י"ל דבסתומה ששיעור ההפסקה שבה הוא ג' אותיות, הרי שאף אילו עשה הריוח פתוח מ"מ נתקיים בה שיעור הפסק דילה, דהוי ג' אותיות, ואך דל"מ לעשותה סתומה משום דהוי הריוח פתוח, ועד"ז איפכא בפתוחה שעשה הריוח ג' אותיות סתומות, הרי דלא אך דלא נתקיים בזה דין פתוחה, גם לא נתקיים בזה עיקר דין ההפסק, ולפ"ז נמי נמצא לדינא כמש"נ לעי' דבמזוזה יהני לעשות ג' אותיות פתוחות, וגם ניחא מה שהצריכו הרא"ש והטור שלא להניח ג' אותיות, ודו"ק.

ואמנם צ"ע לפמש"נ דבמזוזה יהני להניח ג' אותיות פתוחות, שהרי מ"מ למה שדנו בגמ' דבע"כ צריך לעשותה פתוחות לא יהני בכה"ג, ולמש"נ הרי דלמסקנא יהני בכה"ג, ונמצא דחלוק הדין בין ההו"א למסקנא גם בשעשאה פתוחה, וצ"ע בזה.

בעצת הט"ז לצאת ידי הרא"ש בתפילין, דכנר' הטעם בזה הוא עד"ז דכיון שאין שיעור פרשה בכל ריוח לחוד מצרפין ב' הרוחים יחדיו, וע"כ חשיבי כסתומה כיון דהוי הריוח בין ב' כתיבות, וכן מת' מתו"ד היד אפרים שם, וכ"ה להדיא בשו"ת מהר"מ פאדוא סי' ע"ז שג"כ כתב עצה זו, ז"ל, דכיון שנחלק שיעור הריוח בין ב' השיטין חשוב כאילו הוא באמצע השיטה, לאשר אין שיעור ריוח במקום אחד, נחשבות ב' השיטות אותה של מטה ואותה של מעלה כאילו הן מחוברות זו בזו, ואז יהי' הריוח באמצע השיטה וכו', עיי"ש.

ובשו"ת רמ"ע מפאנו סו"ס ק"ו כתב ג"כ לעשות כדרך זו, אך לא כתב כן כדי לצאת דעת הרא"ש, אלא דעי"ז יצא לדעת ר"י, דס"ל דבראש הדף רק אם הניח ט' אותיות הוי פתוחה, ואל"כ הויא סתומה, עכ"ד, צריך בדיקה בדברים אלו בדעת ר"י, ול"ע כעת.

ומה שהוכיח הט"ז כן מדעת הרמב"ם כבר תמהו עליו הפמ"ג והגדה"ק או במק"מ??, ונ' מד' הט"ז דגם טעם הרמב"ם הוא משום צירוף, וצ"ע בזה,

הפמ"ג במש"ז כ"ו, כתב דבתפילין של ר"ת ,אי נימא דאזלי' בתר סוף הפרשה, כמהר"מפאדוא איןתקנה בזה, עיי"ש

וע' פמ"ג ל"ב מש"ז כ"ה, שמבו' דחלוק פתוחה מסתומה, דפתוחה לא תלי כלל בפרשה שלפני' אלא במקום תחילתה, וסתומה תליא בפרשה שלפני', וע"כ חילק בזה לגבי היכא דאין סמוכות זל"ז בתורה, וצ"ב בזה.

1. ובעיקר הנידון בגדר פרשה סדורה יש לציין עוד למש"כ המאירי בקרית ספר מאמר ב' ח"ב, דסדורה אינה בכלל מנין הפרשיות, אלא סדורה כשאר ענינים שבפרשה עצמה, שאע"פ שיש ריוח בינה ובין עליונה ממנה, אין אותו ריוח נעשה ליתן לה שם בפרשה בפנ"ע, להיותה נמנית במנין הפרשיות, אלא להרחיב בין מאמר למאמר ליתן ריוח בין הדבקים, ועיי"ש שתמה דלפי צורתה הויא סתומה, עיי"ש. וע' עוד בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' ק"ו, שדן מהי סדורה, דאי"ז לא פתוחה ולא סתומה, וכתב דע"כ לא הזכירו הרמב"ם, כי לא בא להודיענו רק הצורות אשר יאות לנו לעשותה בתורה פתוחה לפתוחה וסתומה לסתומה וכל צורה זולתן לא ניתנה לעשות כדמותה בתורה, ואפשר לומר דמה שנזכר צורת סדורה בדברי הקדמונים, הוא כדי שנדע הצורה אשר ראוי שניזהר שלא נעשה אותה בשום פנים, כי לא נז' בד' סידור הקדמונים מה נפ"מ בצורה זו, כי לא פורש שיהיו בתורה פרשה סדורה, וגם לא אישתמיט שום תנא או אמורא להזכירה, וכו', וא"ת צורת סדורה אינה לעיכוב, א"כ למאי נפ"מ, אי למצוה, היכן ציונו, ע"כ לא ידעתי לצייר דבר שיתישב על הלב בתועלת הסדורה ולמאי אתיא, אם לא שנזהר שלא לעשות כדמותה כמו שאמרתי, עכ"ל, אך כבר העיר על דבריו הגר"נ אדלר בתשובתו שבשו"ת חת"ס יו"ד סי' רס"א, שראה תנ"ך כת"י ישן שבכמה מקומות מצוין שם סדורה, עיי"ש, וכן יש להעיר ע"ז מד' המחזור ויטרי סי' תתקי"ט, דמנה הרבה פרשיות סדורות, עיי"ש.

   וע' עוד בב"י סי' ער"ה מש"כ בדעת הטור באלו מקומות היו עושין פרשה סדורה, ועיי"ש בב"ח שלמד מזה שדעת הטור שאם הניח ריוח פרשה במקום שאין צריך אי"ז פוסל, וע"ש בט"ז דפליג עליו וכתב דכל הסדורות היו במקום שיש לפנינו הפסק פרשה, וע' חת"ס יו"ד סי' רס"א שכתב דודאי נראה דחלק מן הסדורות היו במקומות שאין לנו פרשיות, וע"כ נ' עיקר כד' הב"ח, וע' בגדוה"ק שם בסק"א מש"כ לדון בזה, דשמא כיון שהיתה להם בקבלה לעשות שם סדורות אי"ז פוסל, וע' חזו"א או"ח סי' י' סוסק"ב, שכתב שלא מסתבר שהיו עוד פרשיות בתורה שנקראו סתומות ונאבדו מאתנו, אלא אותן הצורות הסתומות היו מדקדקין באיזו פרשה לעשות צורה זו דוקא, והיתה אחת הצורות נקראת סדורה, אבל דקדוק הזה אינו אלא מנהגא, ויותר נראה דאחת הצורות היתה נקראת סדורה אבל לעולם יש רשות לעשות איזה צורה שירצה בסתומה, עכ"ל, והנה מש"כ בסו"ד אינו מתישב עם מה שמצינו במחז"ו שמנה פרשיות סדורות, וכמו שהביא כן הגאון ר"נ אדלר, וכדלעי', ומש"כ דכל הסדורות היו במקום שלפנינו הוא סתומה, נ' לסייע לזה, מצורת הפרשיות שבמחז"ו הנז', דכפי מה שבדקתי הרבה מן הסדורות, היו כולן במקומות שלפנינו הוי סתומה, וזה ע"ד ד' הט"ז הנז' לעי' ואי"ז מתישב עם ד' החת"ס, וגם צ"ע היאך זה מתישב במש"כ הטור דבסדורות אם שינה לא פסל, וצ"ע בזה, ושו"ר עוד בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד, שכתב דלדעת הרא"ש פשיטא דכל סדורה הויא פרשה פתוחה, ושלא כד' הב"י, ומש"כ הטור דאם שינה לא עיכב, היינו אם עשה במקום סדורה פתוחה, אך זה אינו מתישב עם מה שמצינו במחז"ו דכל הסדורות הם לפנינו סתומות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)