1. בגדר חיוב ברכה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ה' אייר ע"ד

**סימן א'**

**בגדר חיוב ברכה**

**א]בביאור הק"ו לפניו כ"ש ולענין הלכה**

**ב]ביאור הראשונים ששבעת המינים ברכה לאחריו זה דרבנן**

**ג]בהא דהסברא אסור וכו' זה לא דאוריתא**

**ד]בגדר חיוב ברכת הנהנין והאם יש איסור אכילה ללא ברכה**

**ה]יבאר שהאיסור נובע מהמצוה והנפק"מ בזה**

**בביאור הק"ו לפניו כ"ש ולענין הלכה**

א]הגמ' דנה מה המקור לברכה ראשונה ומבואר בגמ' שיש כמה מקורות לברכה אחרונה א.קודש הלולים למ"ד נטע רבעי אבל זה רק מקור לדבר דבר נטיעה ב. למ"ד כרם רבעי אם לומד חילול מגז"ש וזה מקור רק לכרם ג. שבעת המינים ד. ברכת המזון לכו"ע זה דאוריתא, והגמ' אומרת שיש ק"ו לאחריו מברך לפניו לא כ"ש והגמ' שואלת שעדין שאר מינים מה המקור והגמ' אומרת סברא הוא שאסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה ובפשוטו גם לאחר הסברא אבל עדין מה שיש ברכה לאחריו זה ק"ו על לפניו ונפק"מ שזה דאוריתא אמנם עיין תוס' שהוכיחו שברכה ראשונה זה דרבנן מהא דבעל קרי לא מברך לפניו וכתבו שאין זה ק"ו גמור וביאר הרא"ש שכן נהנה ומקורו מהגמ' לעיל כ"א. שאין ללמוד ברכת התורה לאחריו מברכת המזון שכן נהנה וצ"ב כונתו ששם הכונה שאין ללמוד מדבר שיש הנאה לדבר שאין הנאה אבל כאן בא לברך על הנאה שיקבל אחרי זה וצ"ל כוונת הרא"ש שכיון שהברכה היא על ההנאה שבדבר ממילא ודאי שיש סברא שיש יותר חיוב לברך לאחר שכבר נהנה מאשר קודם אמנם צ"ב שיש כאן סברות הפוכות דמצד אחד הגמ' אומרת שלפניו זה סיבה לברך יותר מאשר לאחריו ומצד אחד אמרינן שיש סברא לחייב לאחריו יותר מאשר לפני וצ"ל שזה עצמו הנידון מה המחיב של לאחריו דאם זה מצד שקיבל טובה בזה ק"ו על לפניו והגמ' דנה שהברכה זה לא סתם על טובה שקיבל אלא על ההנאה שבזה ולענין ההנאה יש יותר סברא לאחריו מלפניו וכנ"ל והנה בלשונות הראשונים מבואר שדנו שאם המקור מק"ו א"כ אין לברך אלא על שיעור אמנם מצד דיו וצ"ב שלכאורא אין ק"ו על כל שהוא ומשמע שמצד הק"ו המחיב של לפני זה סיבה גם על כל שהוא וצ"ב

אמנם עיין רשב"א לקמן מ"ח: שנקט שהמ"ד בגמ' שם שאומר ק"ו באמת ס"ל שזה דאוריתא רק שאנן קי"ל שאין ק"ו דהינו שיש כאן באמת מחלוקת מה עדיף ועיין רבינו חנאל דמשמע מדבריו שיש ק"ו מדאוריתא ועיין מרדכי סוף פ"ז בהגהות בגדי ישע שם שהביא מהאגודה שספק בירך אינו חוזר ומברך חוץ מהמוציא וביאר כיון שיש ק"ו והוי ספק דאוריתא וכן דן בפמ"ג סימן קס"ז א"א ז' וביאר שלכן כתב המג"א לא לדבר עד לאחר אכילת כזית שמצד הק"ו זה רק על כזית כמו ברכה אחרונה וע"ש שביאר שכונת הגמ' שזה דרבנן שזה לא מפורש בתורה ע"ש

**ביאור הראשונים ששבעת המינים ברכה לאחריו זה דרבנן**

ב]מבואר בגמ' שיש מקור לברכה אחריו בשבעת המינים ובפשוטו מבואר מזה שזה חיוב דאוריתא ועיין רשב"א שהקשה דהגמ' דנה מקור על כרם והרי זה בכלל שבעת המינים וכתב לחדש שהפסוק מדבר על יין ושמן וכאן מדובר על זתים וענבים ובשם רש"י הביא הפוך והנה בפשוטו גם למסקנא ביין ושמן זה דרבנן ולרשב"א בענבים וזתים וצ"ע שר"ג לקמן מדובר על ענבים וזתים וצ"ע ובעיקר הראיה מהגמ' עיין נחלת דוד שביאר שהגמ' דנה שמשמעות המשנה שיש מקור ברור לברכה ובתחילה מנסה לומר שזה מהלולים וזה ככו"ע ולאחרי זה אומרת משבעת המינים והכוונה שזה באמת רק לר"ג שס"ל לקמן שזה דאוריתא ולפ"ז א"ש שאין ללמוד כרם משבעת המינים דהגמ' בתחילה מדברת למ"ד ששבעת המינים דרבנן ובאמת למ"ד שזה דאוריתא לא צריך הפסוק של כרם

**בהא דהסברא אסור וכו' זה לא דאוריתא**

ג]מסקנת הגמ' שמקור הדין ברכה זה סברא שאסור לו לאדם להנות מן העולם הזה ללא ברכה והגמ' מביאה אחרי זה ברייתא אסור לו לאדם להנות מהעולם הזה ללא ברכה וכל הנהנה מן העוה"ז ללא ברכה מעל והנה בעיקר הדין ברכה מבואר בראשונים שזה דרבנן ולמדו דבר זה מהא דבעל קרי אינו מברך לפניו וכן מהא דפועלים לחלק מהראשונים עיין גמ' ט"ז. אינם מברכים לפניהם ועיין פנ"י שהקשה הרי עד כמה שזה סברא למה שזה לא יהיה דאוריתא ועיין צל"ח שכתב לישב שמה שזה סברא זה לא יוצר חיוב ורק בממון מצאנו שסברא זה קובע שכך הם גדרי דיני הממונות אבל לא שיך ליצור מצוה מסברא [אמנם יש בזה נידון האם לאחר מתן תורה מצוות שכליות יש חיוב רק מצד חיוב התורה או שגם מצד הסברא ואכמ"ל] אמנם לכאורא היה מקום לבאר שזה ודאי שהרי שאר הנאות אדם לוקח ללא ברכה כגון רחיצה ושאר דברים ומסתברא שעיקר המכוון שודאי בכללות זה סברא מחייבת שאדם יודה להקב"ה על כל הטובות שמקבל אמנם מצד עיקר הסברא ודאי שמספיק שמודה בתור הודאה כללית ולא שכל אכילה ואכילה וכל פרט ופרט זה מחייב ברכה וזה באמת רק תקנה דרבנן וכוונת הגמ' רק לבאר את שורש התקנת ברכה שזה מצד הסברא שאדם צריך להודות על מה שמקבל [והעירוני שעכו"ם יצטרך לברך מצד הסברא אמנם יתכן שכל הסברא היא לגבי ישראל]

**בגדר חיוב ברכת הנהנין והאם יש איסור אכילה ללא ברכה**

ד]ויש לדון בגדר התקנת ברכה דהנה מצות מזוזה אם אדם אנוס ואין לו מזוזה אין לו איסור לגור בבית כמבואר במרומי שדה בסוגין ד"ה ילך אצל חכם וכן בפשוטו לענין ציצית מבואר במרדכי שאם אדם אנוס ואין לו חוטים מותר ללבוש הבגד וכן הוא במג"א סימן י"ג [אמנם הפמ"ג נקט שיש בזה איסור מדרבנן ואינו מוסכם וגם לדבריו זה איסור קל שנדחה מפני כבוד הבריות קטן] והטעם דיסוד הדין הוא לא דין איסור אלא חיוב עשית מצוה ואם אין לו אפשרות לקיים המצוה הוא אנוס אמנם כשיש לו אפשרות לקים המצוה ודאי שאסור לו ללבוש הבגד ללא ציצית דהוא מבטל מצוה אמנם יש מצוות שיסודם דין איסור וכגון בהמה לא שחוטה או טבל שיסוד הדין הוא איסור אכילה על הבהמה ללא שחיטה או טבל ללא הפרשה ודין המצוה יסודו הוא מכח האיסור שיש על החפץ ושם ודאי שגם אם הוא אנוס כל שזה לא פיקוח נפש לא שייך לומר שיש לו פטור על המצווה ממילא הוא יכול לאכול טבל דיש כאן דבר האסור וכן נט"י יסוד הדין זה איסור אכילה ללא נטילת ידים והמצוה הוא מתיר האיסור

והנה יש לדון בגדר החיוב ברכה שחז"ל תיקנו דהינו מה צורת החיוב שחז"ל חייבו דיש מקום לומר שכל הדין הוא חיוב ברכה על ההנאה וכל שלא מברך לא עבר אלא על ביטול מצוה וכמו בברכת המצוות וברכת השבח וכן בברכה אחרונה ולפ"ז באמת אם הוא אנוס ולא יכול לברך יכול לאכול ללא ברכה כיון שכל דינו הוא חיוב ברכה וכאן הוא אנוס ולא יכול לברך [ואין להקשות מלשון הגמ' כאילו מעל וכן אסור לו לאדם וכו' שיתכן שאין כונת הגמ' שזה גדר האיסור אלא שעד כמה שצריך לברך ולא מברך בתוכן הדבר הרי זה כמועל וכן מסברא אין לו לקחת ללא ברכה אבל לא שזה גדר הדין בחיוב ברכה דרבנן וכן מוכח בפשוטו באבודרהם [הובא בקש"ק] שנקט שאם מברך ברכה שאינה ראויה גם מעל והרי מותר לו לאכול כה"ג אלא ודאי כונתו שזה חומר דמעילה ולא שזה גדר האיסור] וכן נקט במרומי שדה ד"ה ילך אצל חכם וכן באבני נזר סימן ל"ז סקי"ג ועיין פמ"ג סימן קס"ז מ"ז י' שכתב לדון שהק"ו שאם לאחריו מברך לפניו כ"ש זה דאוריתא ובכל אופן בעל קרי לא מברך כיון שיש כח ביד חכמים לבטל מצוה בשוא"ת וזה כנ"ל שכל גדר החיוב הוא מצוה אמנם אין זה ענין לכאן שעד כמה שכל המקור מק"ו א"כ ודאי שיסודו דין מצוה וכל הנידון בחיוב ברכה מדרבנן

אמנם יש מקום לדון שכיון שיסוד החיוב הוא מצד סברא שאסור לו לאדם וכו' א"כ יתכן שזה גדר החיוב דהינו שחז"ל אסרו הנאת האוכל ללא ברכה ובאמת אין כאן חיוב ברכה בתור מצוה בעצם אלא שאין היתר אכילה ללא ברכה [ואין הכונה שזה חפצא של איסור כמו טבל אלא יסוד הדבר הוא מצד שזה סברא שאין לאדם לאכול ללא להודות]

ויתכן עוד שבאמת יש כאן שני דינים נפרדים א. דין מצוה שחז"ל הטילו חיוב הודאה על כל קבלת הנאה וכמו ברכת המצוות והשבח ב. שכאן החמירו יותר וגם יש כאן איסור לאכול ללא ברכה וכלשון הגמ' אסור וכו' וכן לשון הגמ' כאילו מעל אלא שצ"ב מה צריך שני גדרים ויתכן שבאמת יש בזה נפק"מ שיש דברים שאין לחייב אלא מצד דין האיסור ויש דברים שאין לחיב אלא מצד החיוב ברכה ועיין לקמן, ועיין תר"י ל"ט. שכתב שאפילו שצריך לברך על כל שהוא אבל זה רק שהכל ורק על כזית יש דין ברכה נפרדת על כל דבר ולשונו כיון שאסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה ומבואר מדבריו שיש שני גדרי ברכה יש ברכה כללית וזה מצד שאסור וכו' ויש ברכה פרטית [והאריך בזה באשר לשלמה מועד סימן י"ד] ויש מקום לומר שהברכה הכללית זה מצד דין האיסור והברכה הפרטית זה מצד החיוב ברכה ובאמת אם מצד דין האיסור ודאי מספיק שהכל וזה רק מצד החיוב ברכה שבדבר [וגם הראשונים שחולקים על רבינו יונה יתכן שזה מצד לא פלוג]

והנה עיין רא"ש פ' מי שמתו שהביא תשובה מהמהר"ם מרוטנבורג שדן לגבי אונן במוצאי שבת שלא צריך להבדיל האם אסור לו לאכול קודם הבדלה והוכיח מהא דמבואר שלא מברך ובכל אופן מותר לו לאכול עכ"ד והנה עיקר הנידון שאולי כיון שיש איסור אכילה קודם הבדלה זה קיים גם אם לא יכול להבדיל והוכיח מברכה שכיון שלא יכול לברך יכול לאכול והנה לכאורא כל זה ניחא אם יש דין איסור לאכול בלי ברכה אבל אם כל הנידון זה רק מצד שלא מקיים החיוב א"כ אין זה ראיה להבדלה אלא בהכרח שס"ל שיש איסור אכילה ללא ברכה אמנם יתכן כנ"ל שזה רק כתוצאה מהחיוב ברכה ולכן דימה דבר זה להבדלה וצ"ע

והנה הגמ' ברכות נ: דנה באחד שאכל ללא ברכה מה דינו ודעת רוב הראשונים שלא מברך ומבואר בלשון הגמ' שזה מצד הואיל ואדחי אדחי דהינו שכיון שהיה ראוי לברך ולא בירך נדחה מהברכה ומבואר שמצד עיקר התקנה יש כאן מקום לברכה ע"ש ברא"ש ועיין עמק ברכה ברכות הנהנין א' שכתב דאם נימא שכל הדין ברכה זה מצד האיסור לאכול ללא ברכה א"כ כאן שכבר אכל ועבר האיסור מה שיך ברכה והניחא אם יש חיוב ברכה מצד עצמו שלא קשור לאיסור א"כ שיך לדון שגם אם לא בירך קודם שיברך אחרי אבל אם נימא שכל הדין הוא דין איסור א"כ אין מקום לחיוב ברכה וע"ש שנקט שיש שני דינים א. דין חיוב ברכה כמו כל המצות ב. דין איסור ובאמת הדין ברכה אחרי הוא רק מחמת החיוב ברכה ולא מצד האיסור שבזה

**יבאר שהאיסור נובע מהמצוה והנפק"מ בזה**

ה]והנה עיין עמק ברכה ברכות הנהנין ב' וכן באבני נזר סימן ל"ז סקי"ג שכתבו להוכיח מהא דבעל קרי לא מברך לפניו שלכאורא זה כדין אנוס ואם הוי דין איסור ודאי שהיה צריך לברך וכן מבואר שפועלים לא מברכים לפני האוכל ולא מסתבר שחז"ל התירו להם איסור [אמנם ראיות אלו אינם מוכרחות דיתכן דהתירו להם האיסור] וכן מבואר ברכות י"ח. שאונן לא מברך וביאר רש"י שזה ברכה ראשונה והוא מדין עוסק במצוה פטור מן המצוה והנה לא פטרו אונן מאיסורים ולכן צריך ליטול ידים לאוכל ובכל אופן כאן פטור ובפשוטו מבואר מכל זה שאין דין איסור אלא הכל זה רק חיוב ברכה ולכן כל שיש לו פטור מהחיוב לא שיך לחייבו מצד האיסור שבזה

אמנם מה שיותר מסתבר כמו שביאר שם בעמק ברכה שזה ודאי שיסוד החיוב הוא חיוב ברכה וכמו כל ברכת המצוות והשבח אלא שלאחר שיש כאן חיוב ברכה האכילה ללא ברכה הוא איסור דמה שלא מקיים חיובו זה לא רק ביטול מצוה אלא זה איסור בעצם שעד כמה שהוא חייב ברכה ולא מברך זה עצמו מעילה ודבר מגונה לקחת הנאה שצריכה ברכה ולא לברך ולפ"ז א"ש הדין של אונן ובעל קרי ופועלים שכיון שרבנן פטרו אותם מהמצוה ממילא לא שיך לדון מצד דין האיסור וא"ש הרא"ש שהוכיח מאונן שאין איסור אכילה קודם הבדלה שכמו שכאן כיון שהאיסור מכח המצוה ממילא כיון שאין המצוה ה"ה שאין האיסור ה"ה לענין הבדלה שכל האיסור לאכול קודם החיוב הבדלה

והנה בעיקר הא דמבואר ברש"י י"ח. שאונן פטור מלברך ברכה ראשונה עיין ר"ש בדמאי פ"א מ"ד שנקט שאין הכוונה על ברכה ראשונה אלא הכונה רק שלא יכול להוציא אנשים אחרים ומבואר שבאמת אפילו שהוא אונן יש לו חיוב ברכה ראשונה וזה ודאי מצד שאסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה וכן הוא בכל בו סוף הלכות אבילות ובפשוטו מבואר שנקט שיסוד החיוב הוא מצד הדין איסור שבזה ולכן אין זה סיבה לפטור אונן וכמו שצריך ליטול ידים וכנ"ל אמנם לנ"ל יש מקום לדון שאונן זה לא פטור מהמצוה אלא רק דין עוסק במצוה שזה כעין גדר אונס וכה"ג זה לא סיבה שלא יהיה האיסור שמכח זה ולפ"ז יתכן שיסוד המחלוקת בגדר פטור אונן האם חשיב שהוא פטור לגמרי וממילא לא שייך כאן האיסור או שזה רק כדין אונס

ועיין סימן ס"ב בבה"ל ד"ה שלא, שכתב שאם הוא במרחץ ואנוס ולא יכול לברך אסור לשתות ולא עוזר מה שהוא אנוס כיון שחז"ל אמרו שיש איסור לאכול ללא ברכה ומבואר שנקט שהוי דין איסור אמנם לנ"ל יתכן שכיון שכאן זה לא פטור מהמצוה אלא רק דין אונס ממילא כה"ג שיש החיוב רק שלא יכול כה"ג יש את האיסור ולא יעזור פטור אונס וצ"ע [אמנם משמעות הט"ז והמטה יהודה שחולק עליו שם שאם הוא אנוס הוא פטור מברכה]

ועיין תוס' לעיל י"ב. דמבואר שנקטו שלגבי ברכה ראשונה אם יש לו ספק האם בירך אסור לו לאכול ללא לברך ומותר לו לברך והא דלא הוי ספק ברכה לבטלה עיין קה"י שביאר שכיון שאין לו אפשרות לאכול ללא ברכה לא חשיב לבטלה אלא שעיקר דבריהם צ"ב מה זה שונה מכל ספק ברכה דמבואר בגמ' כ"א. שלא צריך לברך ועיין רעק"א שכתב שכאן זה חמיר כיון שאסור לו לאדם להנות מהעולם הזה ללא ברכה דהינו שזה לא נידון של ספק חיוב ברכה אלא של ספק איסור הנאה מן העולם ללא ברכה ועיין קה"י שהאריך לבאר למה על איסור זה לא אומרים ספק דרבנן לקולא ובפשוטו הביאור כמבואר במאירי בסוגין דזה איסור דרבנן חמור ועיין ריטב"א בשבת כ"ג. שבאמת הקשה מסברא מה שייך לומר ספק דרבנן לקולא בברכות הרי אסור וכו' והנה לפ"ז יתכן שגם אם זה חיוב ברכה אמנם כיון שזה חיוב חמור לכן לא אומרים בזה ספק דרבנן לקולא אמנם לשונם כיון שאסור וכו' משמע שכיון שיש בזה איסור לכן ספק לחומרא אמנם דעת הרי"ף והרמב"ם וכן נפסק בשו"ע סימן קס"ז דגם ברכה ראשונה אמרינן סד"ר לקולא ויתכן שס"ל שאין בזה איסור כלל אמנם יתכן דס"ל שגם על איסור זה יש דין ספק דרבנן לקולא

והנה דנו הראשונים בגזל וקנה בשינוי האם מברך על הפרשת חלה או שבוצע בירך ניאץ ה' וכתב המאירי ב"ק צ"ד. לחלק בין הפרשת חלה שלא מברך לבין ברכת הנהנין שמברך כיון שאסור לו לאדם שיהנה מעולם הזה ללא ברכה ולכאורא כונתו שבמקום שכל דין הברכה הוא מחמת חיוב ברכה בזה יש סברא שכאן אין טעם לברכה אבל במקום שיש דין איסור ללא הברכה כה"ג צריך לברך ובפשוטו מבואר שיש דין איסור גם ללא החיוב ברכה אמנם לנ"ל יתכן שכאן שזה חסרון צדדי לא חשיב שאין כאן חיוב ברכה ויתכן עוד שעיקר כונתו שכאן ששורש החיוב ברכה הוא מצד סברא שאסור וכו' בזה לא מסתבר לפטור מצד בוצע ברך וכו' וצ"ע בזה

והנה עיין קה"י סימן ה' שכתב שיש דין שספק דרבנן שאפשר בקל להזהר ממנו אין דין ספק דרבנן לקולא אמנם כל זה בספק איסור ולא בספק מצוה ובפשוטו מבואר כן מדברי הראשונים שמותר לספור בבין השמשות מדין ספק דרבנן לקולא וכן הרי אסור להכנס לספק איסור דרבנן לכתחילה משא"כ ספק מצוה מותר כמבואר בספירת העומר [ועיין מגלת ספר שהאריך בזה] ואיכא בזה נפק"מ בכל הנ"ל שאם זה רק חיוב ברכה א"כ גם אם אפשר לפטור בקל אין בזה חיוב אלא רק ענין וכמו בספירת העומר משא"כ אם יש כאן גדר איסור ממילא אם אפשר לצאת בקל וודאי שיש חיוב אמנם בפשוטו כל זה בברכה ראשונה אבל בברכה אחרונה בזה לא שיך האיסור דהרי כבר אכל וכל חיובו הוא רק דין ברכה והנה עיין לשון הרשב"א ל"ה. שנקט שגם ברכה אחרונה זה מצד הסברא שאסור וכו' וכן הוא בט"ז סימן ר"ב סק"ז אמנם נראה ברור שאין כונתם שיש כאן האיסור אלא כוונתם שמאותה סברא שיש ברכה לפני יש גם דין לברך אחרי אבל ודאי שזה לא סיבה לדין איסור [ובפשוטו כן מבואר מהמג"א סימן ר"י דבאכל כבר כזית משקה אין ענין לא אלכול עוד כזית כל שאין שיטה שכביצה חיב או רביעית דהינו כיון שבין כה יש לו חיוב והא לא מקים לא משנה מה כמות האכילה ולכאורא אם יש איסור אכילה ללא ברכה ודאי שכל כל שהוא זה איסור ועין מה שכתבנו בזה בסוגיא דדברים הנפטרים בברכת המזון]

עוד יש לדון נפק"מ בכל הנ"ל לגבי מצוה הבאה בעבירה דהינו דאדם יאכל מצה ללא לברך אם נימא דעבירה דרבנן חשיב מהב"ע וכן נפק"מ ליו"ט שני דרבנן ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם זה רק מצות ברכה א"כ אין עבירה בעצם האכילה רק שברגע זה עושה ביטול מצוה משא"כ אם נימא שיש איסור לאכול בלי ברכה הוי מצוה הבאה בעבירה וגם אם נימא דהאיסור במקום שיש חיוב אבל במקום זה הוי מצוה הבאה בעבירה ודבר זה צריך בדיקה

עוד יש לדון האם הוא מצטרף לזימון דהרי מבואר שבאכילת איסור אין צירוף לזימון ולכאורא אם אכל ללא ברכה אם נימא שיש בזה איסור א"כ לא יוכל לזמן אם לא שנחלק בין איסור מחמת החפצא לאיסור מחמת הגברא דיתכן שכאן אין זה בגדר חפצא דאיסור אמנם לגבי גזילה מבואר שלא מזמנים ומאידך ודאי משמע שמי שאכל ללא ברכה מברך ברכה אחרונה וכן מפורש בפוסקים וצ"ע

**הוספה**

צריך לברר הגמ' שאם כבר הכניס לפיו מותר לבלוע עד כמה שיש בזה איסור מה סברא בזה אמנם יתכן שעיקר הברכה זה במצב לפני תחילת האכילה וממילא מצד המצב של עכשיו אין כל כך סיבת ברכה אמנם באמת משמע שזה קולא דרבנן כיון שיפסיד השתיה שכה"ג התירו לו לבלוע ועין בראשונים בשם ר"ח הסברא שהקילו וצ"ב פרט זה