10 מי פירות ח - בדעת הבה_ג בדין דבש תמרים
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בדין מי פירות

יום ועש"ק יו"ט ראשון דסוכות תשפ"ד

**א**

א] ברכות ל"ח א', ואמר מר ב"ר אשי האי דובשא דתמרי מברכין עלוי' שהכל נהי' בדברו מ"ט זיעה בעלמא הוא, כמאן כי האי תנא דתנן דבש תמרים ויין תפוחים וחומץ סתוניות ושאר מי פירות של תרומה ר"א מחייב קרן וחומש ור' יהושע פוטר.

והבה"ג בפירקין כתב, ז"ל, דובשא דתמרי דתארו להו מיתרא שהכל, דאמר מר ב"ר אשי האי דובשא דתמרי מברכינן עלי' שהכל מ"ט זיעה בעלמא הוא דקי"ל הלכה כר' יהושע דתנן דבש תמרים וכו' ור' יהושע פוטר, דובשא דדאיב מן תמרי בפה"ע.[[1]](#footnote-1)

ב] ובביאור ד' הבה"ג נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו בשמו דכל הא דמברכין על הדבש שהכל הוא כשנתן לתוכו מים, אך כל שהוא לבדו מברכין עליו בפה"ע, וכ"כ התור"י שיריליאון והרא"ש בסימן י"ב.

אך הנה הרשב"א כתב דבפי' ר"ה גאון כתב בשם קצת מרבוותא דהא דמברכין על דבש תמרים שהכל, הוא רק כששרה את התמרים במים ובשלן דכה"ג הוא דהו"ל זיעה בעלמא דאזוקי מזיק לי', אבל אם הניח חטובות תמרה וזב מהן דבש שלא ע"י האור לאו זיעה הוא אלא פרי העץ והכתוב קראו דבש, ולכאו' לפי דבריו מתפרשים כן גם דברי הבה"ג, דאין כונתו לחלק בין הדבש הזב מן התמרים כשהוא בפנ"ע לבין היכא שהוא מעורב עם מים, אלא כונתו לחלק בין דבש הזב מן התמרים לדבש היוצא מן התמרים ע"י בישול במים, וכאשר כ"ה בל' הבה"ג דתארו לי' מיתרא.[[2]](#footnote-2)

וצ"ב לד' התוס' ודעימי' דכיון דלדעת הבה"ג לא חשיב דבש כזיעה בעלמא, מה מהני הא שעירבו עם מים דמכח זה יהא חשוב הדבש עצמו כזיעה.

**ב**

ג] והנה בטעמא דהבה"ג דמברכין על דבש תמרים בפה"ע, כתב התור"י שיריליאון, ז"ל, דאי לבדו מברכין עליו בפה"ע דאישתני לעילויא כמו שמן זית, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב.

ובפשוטו ביאור הדברים הוא למש"נ בסימן ג' בדעת התוס' ודעימייהו דעיקר הא דשאני יוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות, הוא משום דיוצא מזיתים וענבים אישתני לעילויא ושאר מי פירות לא אישתנו לעילויא וע"כ חשיבי כזיעה בעלמא, ואשר זהו דס"ל להבה"ג דכ"ז הוא בשאר מי פירות, אך דבש תמרים אישתני לעילויא כמו שמן זית ולא חשיב כזיעה בעלמא, והתור"י שירילאון נחלק ע"ז דדבש תמרים לא אישתני לעילויא, ודמי ליין תפוחים, וכ"כ התוס' בב"ב צ"ו ב' והאו"ז בהל' סעודה סימן קס"ו.

ד] ובזה מתפרש מש"כ הבה"ג דהא דהוי זיעה בעלמא הוא כשנתן בו מים, ולא תיקשי דהיאך מהני מה שנתן בו מים לחשבו כזיעה בעלמא ודאינו מגוף הפרי, - אך למש"נ ניחא, דהרי דינא דזיעה בעלמא אי"ז משום דהמי פירות אינם מכל עיקר הפרי, אלא הוא משום דנשתנה הפרי מברייתו ולא אישתני לעילויא, וע"כ אף דדבש הזב מן התמרים חשיב כאישתני לעילויא ויש תורת פרי עליו, מ"מ כל שנתן בו מים ואישתני לגריעותא הוי זיעה בעלמא.

ה] והנה לפ"ז נמצא דלמש"כ הבה"ג דדבש הזב מן התמרים מברכין עליו בפה"ע, ה"נ הוא לענין תרומה וערלה דחייבין על דבש הזב מן התמרים, כיון דלא חשיב כלל כזיעה בעלמא, וכ"נ להדיא בד' התור"י שיריליאון והרא"ש בסימן י"ב שפירשו כן בדעתו.

**ג**

ו] אמנם הנה לכאו' יש מקום לפרש לעיקר ד' הבה"ג בפנ"ע, דהנה נתבאר בסימן ה' בדעת מהר"ם ותר"י דאף דמי פירות הוו זיעה בעלמא, אכתי הי' בדין שיברכו עליהן את ברכת הפרי, וכל הא דאין מברכין עליהן את ברכת הפרי הוא משום דנשתנו לגריעותא.

ולפ"ז י"ל בד' הבה"ג דמודה דאין חייבין על דבש הזב מן התמרים דהוי זיעה בעלמא, וכאשר כ"נ מסתימת מתניתין בתרומות דדבש תמרים וכו' ור' יהושע פוטר, אלא דס"ל דמ"מ מברכין עליו בפה"ע כיון דלא אישתני לגריעותא, - וע"כ כ"ז הוא כשלא עירב בתוכו מים, אך כל שעירב בתוכו מים ונשתנה לגריעותא אין מברכין עליו שהכל.

ז] אך הדברים צ"ב, דאם עיקר הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דנשתנה לגריעותא כשעירב בתוכו מים, מה ענין זה לדינא דר' יהושע דאין חייבין על דבש תמרים אף כשהוא לבדו משום דהוי זיעה בעלמא.

ונראה לפרש בזה לפמש"נ בסימן ה', והיינו דאם הוה חשבינן לדבש תמרים כפרי מצ"ע, היו מברכין עליו בפה"ע אף כשעירבו עם מים, דכיון דהדבש הוי פרי מצ"ע, הרי דמה שעירבו עם מים אי"ז שינוי כלל, דהרי לא נשתנה גוף הדבש אלא שנתערב עםמים, ורק משום דהדבש אינו פרי מצ"ע, ובאנו לדון לחשבו כפרי משום דהוי כהפרי עצמו שנימוח, ובזה הוא דאמרינן דאף דכשהוא לבדו לא חזינן לה כאשיתני לגריעותא, מ"מ כל שעירבו עם מים ואישתני לגריעותא אין מברכין עליו את ברכת הפרי.

1. ההג"א בסימן י"ב כתב בשם מהר"ם שפירש לד' הבה"ג דדבש הזב מאליו מברכין עליו בפה"א, ועמש"נ לפרש בזה בסימן ה', - אך כבר עמד המאמ"ר בסימן ר"ב סקט"ו דאי"ז מתישב בד' הבה"ג שלפנינו שכתב דמברכין עליו בפה"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולדעת התוס' והרא"ש אין לפרש כן, שהרי דעת הרא"ש דהא דמי שלקות מברכין עליהן בפה"א הוא משום דשאני היוצא ע"י בישול מיוצא ע"י סחיטה, וכ"נ גם בד' התוס' לקמן ל"ט א', ועפי"ז צידד הרא"ש בסימן י"ח דאם בישל הפרי ונכנס טעם הפרי במים מברך עליהן בפה"ע, ולפ"ז נמצא דאדרבה אם שרה את התמרים במים ובישלם מברך על המים בפה"ע, והרשב"א שפירש כן לד' הבה"ג, הוא לטעמי' שפירש לדינא דמי שלקות בע"א. [↑](#footnote-ref-2)