כביצה לטו_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / כביצה

חולין קיח: בדין כביצה לטו"א

**א. יד לפחות מכביצה-**

בעיקר הדין דבעי כביצה לטו"א, נחלקו הראשונים, דעת התוס' בכ"ד ורו"ר דמדאורייתא אינו מכניס ואינו מוציא טומאה אלא בכביצה, ומה דאמרינן בכ"ד דמקבל טומאה בכ"ש הוא רק מדרבנן.

אבל דעת רש"י בכ"ד והר"מ פ"ד טו"א ה"א שהוא מק"ט בכ"ש מדאורייתא ורק להוציא טומאה בעי כביצה[[1]](#footnote-2).

ושיטת הרשב"א שבת צא. משמע דאף מדרבנן אינו מקבל טומאה אלא בכביצה, ובמל"מ פ"ד טו"א ה"א כתב דמשמע כן ברשב"א בסוגיין אבל יותר מפורש כן ברשב"א שבת צא. וכבר העיר עליו בשד"ח הו"ד במקו"צ.

הק' רש"י ותוס' בסוגיין היכי משכח"ל יד בפחות מכזית והרי אינו מקבל טומאה אלא בכביצה?

וכתב רש"י דאיירי שיש כאן בסה"כ כביצה שנוגעין זב"ז אבל כיון שאינו מחובר זל"ז אין כאן יד אלא לפחות מכזית.

בתוס' דחו דקי"ל שאם שני אוכלין נוגעין זב"ז ונגע באחד מהן לא נטמא השני רק ע"י חיבור, וא"כ ה"נ לענין שיעור כביצה לקבלת טומאה לא תהני נגיעה.

ביאור שיטת רש"י כתבו בס' לב אריה וקה"י טהרות-לח עפ"י שתי הנחות:

א. דין כביצה לצירוף בטו"א אי"צ שיטמא כל הכביצה ואף שאינו מחובר ולא נטמא כל הכביצה מ"מ מצטרף לטו"א, דדין כביצה לטו"א עיקרו הוא בחשיבות של אוכל כביצה ולא בעי קבלת טומאה כביצה.

[ולכאו' יש להוכיח זה מהשיטות דשומר אינו נטמא בעצמותו רק מצטרף לשיעור כביצה, וע"כ אין כאן כביצה טומאה רק חשיבות באוכל.

אבל יל"ד עפ"י הגדר שנתבאר במקו"א דגדר הדבר הוא שהיד והשומר הוא חלק מהתורת מק"ט של הדבר ובזה סגי להחשב שיש כאן כביצה של קבלת טומאה].

וע"ע בקו"ש פסחים-קפה הוכיח כן מד' השטמ"ק ב"ק עז. וכן רמב"ן שבועות יא. שהק' היאך נבילה מצטרף לבצק לכביצה והרי הנבילה שבעה לה טומאה, ותי' דאיירי שנגע בבצק.

ומ"מ מבואר שהנבילה מצטרפת לכביצה אף שאינה נטמאת וע"כ הוא משום דסגי בחשיבות אוכל, ואינו מוכרח נטמאת, וע"ע בקה"י טהרות-לח ובהערה שם.

ומיהו אינו מוכרח כ"כ די"ל דסגי מה שיש נגיעה שמעברת טומאה לכביצה אף שבפועל אינו נטמא משום שבעה לה טומאה.

ב. ועוד דלא דמי דין חיבור להעביר את הטומאה לדין צירוף לכביצה בטו"א, דכיון דדין כביצה בטו"א עיקרו הוא חשיבות של האוכל ממילא אי"צ חיבור ממש וסגי בנביעה וצירוף בזה.

ובשיטת התוס' יש לדון באיזה הנחה פליגי על רש"י, אם ס"ל דשיעור כביצה הוא שיעור בקבלת הטומאה עצמה ולא בחשיבות האוכל.

או שכוונת התוס' לחלוק על החידוש השני של רש"י ומקשו מסברא דכשם שנגיעה אינה מועלת להעביר טומאה ה"נ אינה מועלת להחשב כביצה.

**ב. ביאור תי' התוס'-**

והנה בתוס' תי' דאיירי שהכל מחובר יחד, אבל אינו מחובר בחיבור חזק כ"כ ואם היה מגביה אותו היה ניתק אותו כביצה אוכלין מאותו פחות מכזית לכך לא חשיב יד אלא לפחות מכזית.

וד' התוס' צ"ע מה תי' על קושייתם, והרי בקו' נקטו דדין חיבור של כביצה אוכלין הוא שווה לדין חיבור לענין טומאה, והרי מבואר בר"מ דכל שאינו חיבור שיכול להעלותו עמו לא חשיב חיבור לענין להעביר את הטומאה א"כ ה"נ לא יהני לדין כביצה?

[ועיין במל"מ פ"ד טו"א ה"ג הוכיח מד' התוס' דמהני חיבור אף שאינו עולה עמו לענין כביצה אוכלין.

וביאור דעתו כש"כ הלב אריה בדעת רש"י דדין כביצה הוא שיעור באוכל ולא בקבלת הטומאה, וס"ל להמל"מ דאף התוס' מודו ביסוד זה, אלא דפליגי על רש"י דלא סגי בנגיעה לחשיבות של אוכלין כביצה אבל מודו דע"י חיבור כל דהו סגי.

אבל דבריו צ"ע דא"כ לא הועילו התוס' בתי' מאומה שהרי בקושייתם דימו לדין חיבור לטומאה].

א. במקד"ד מד-ד באר תי' התוס' דאיירי שחצי כביצה אחד מחובר לחבירו בחיבור מעליא שאם נוטל אחד השני עולה עמו, ורק היד אינה מחוברת כ"כ שיוכל הכל לעלות עמו אבל חצי ביצה שפיר יכול לעלות עם היד [וצ"ע אם משכח"ל כה"ג במציאות???לבדוק אם המקד"ד תי' כן או שרק הבין בפשיטות דבעי כביצה טומאה ולכך חידש דסגי בשני חיבורין אבל מודה דאיירי ככל האופנים שכתבו האחרונים], ונמצא שהיד מחוברת לחצי כביצה וחצי ביצה זה מחובר לחבירו.

וחידש במקד"ד שיכולה הטומאה לעבור ע"י שני חיבורים, וא"כ שפיר יש כאן חיבור של כביצה טומאה.

ב. בחזו"א טהרות א-יח תי' שכל החסרון של חיבור לטומאה בדבר שאינו עולה עמו היינו דוקא בדבר גוש שמצ"ע היה עולה עמו ואם הוא פרוס אינו עולה עמו, אבל בלח או דבר רך שמעצם טבעו אינו עולה עמו שפיר חשיב חיבור לטומאה שזהו צורת חיבורו.

ולפי"ז א"ש ד' התוס' דאיירי בכה"ג דדבר רך ולכך חשיב חיבור לטומאה ולכביצה, אבל לענין יד לא חשיב יד שהרי בפועל א"י להעלותו על ידו.

ג. עוי"ל אופן שלישי בביאור תי' התוס', דאיירי שמצד אחד הכל עולה עמו ורק אם נוטל את הצד שמחובר ליד אינו עולה עמו.

ואף דלענין חיבור לטומאה בעינן שיהיה הכל עולה עמו, י"ל דס"ל לתוס' דדין שיעור כביצה אינו שיעור בטומאה רק שיעור בחשיבות האוכל, וכש"כ לעיל בדעת רש"י, ורק הק' מסברא שגם לענין זה צריך חיבור גמור כמו לענין טומאה, וע"ז תי' דה"נ הוא מחובר אלא שלענין זה הוא חלוק מטומאה דכיון שאינו בא לתת אלא חשיבות של אוכל ממילא סגי במה שהוא מחובר מצד אחד, ודו"ק.

**ג. אם התוס' מודו לשיטת רש"י דדין כביצה הוא בחשיבות אוכל-**

והשתא נבוא לדון אם התוס' מודו לד' האחרונים בשיטת רש"י דסגי בכביצה של חשיבות אוכל ואי"צ כביצה טומאה דוקא.

והנה אם נפרש שצריך דוקא כביצה טומאה ולא סגי בחשיבות אוכל צ"ע מה תי' התוס' והרי כיון שאין כאן יד לכל הכביצה תו אין כאן כביצה טומאה כלל?

והנה לד' המקד"ד שטומאה יכולה להתפשט ע"י שתי חיבורין שפיר יש כאן כביצה של טומאה.

אבל אם לא נקבל חידוש של המקד"ד [ונפרש כד' החזו"א או כש"כ באופ"א לפרש תי' התוס'], עכצ"ל דאף התוס' מודו לשיטת רש"י דדין כביצה הוא בחשיבות אוכל אלא דמסברא היה פשוט להם שצריך חיבור גמור כמו לטומאה, וע"ז תי' דהכא איירי שיש חיבור שפיר [מיהו גם לפי מהלך החזו"א יש מקום להסכים לחידושו של המקד"ד דמהני שני חיבורין].

ובעיקר חידושו של המקד"ד דמהני שתי חיבורין להעביר את הטומאה, היה נראה דתלי בחקירת הקו"ש פסחים-קפה בטעם הדין דקי"ל שנוגע במקצת חפץ מטמא את כל החפץ, אי משום דנגיעה במקצתו חשיב כנגיעה בכולו או דלעולם חשיב נגיעה רק במקצת החפץ אלא שאחר שנטמא מקצת מתפשטת הטומאה לשאר החפץ

ואם נימא דחשיב כנגיעה בכל הדבר הרי הכא גבי יד לכאו' לא שייך זה כיון שאין לו דין יד על שאר החפץ, אבל אם אחר שנטמא מקצת החפץ מתפשט הטומאה על כולו, שפיר י"ל דה"נ הכא אחר שנטמא חלק שסמוך ליד מתפשט הטומאה כל כולו ויש כאן טומאה כביצה, ודו"ק.

**ד. צירוף ללחם משנה-**

בחי' הר"ן כתב דלשיטת התוס' מתבאר דלא חשיב יד אלא אם עולה עמו ממש וה"נ לענין לחם משנה לא חשיב שלם אלא אם עולה עמו.

וצ"ע מאי ראיה והרי לכאורה סברת התוס' הוא סברא מסויימת גבי יד דלא חשיב יד בכה"ג, ואדרבה מוכח איפכא דחשיב חיבור לענין להחשב כביצה אוכלין אף שאינו עולה עמו?

וצ"ל דס"ל להר"ן דאין דין יד צריכה לשמש את כל האוכל וסגי במה שהוא משמש לחלק מן האוכל וכיון שהוא אוכל אחד חשיב יד לכולו ומשמש לכולו, וע"ז הוכיח הר"ן דע"כ ש"מ דכל שאינו עולה עמו לא חשיב חפץ אחד שלם דא"כ ייחשב נמי יד.

[ומכאן סתירה לד' המקד"ד במציאות שהוא עולה ע"י חצי ביצה וא"כ תיסגי להחשב עי"ז יד לכולו???]

[ויל"ע בחידוש זה דהנה גבי שומר מבואר קיט: ספק בגמ' אי סגי במה שהוא שומר למקצת מהאוכל שיוכל עי"ז להצטרף לכל האוכל, וזה תלוי בד' הרש"ש שם אם ספק הגמ' הוא דוקא בשני שומרים ושומר אחד פשוט שמצטרף או שהספק גם בשומר אחד.

אבל גם אם נימא דגבי שומר להצטרף לא מהני י"ל דמ"מ להכניס ולהוציא הרי שפיר מהני וה"נ ביד חשיב יד לכל החפץ ושפיר מיקרי יד לכזית.

ויש להוסיף לדון היאך הדין לרו"ר שיש שומר להכשר אי סגי בהכשר של השומר במקצת הפרי.

ועיין תוס' פסחים כ. ד"ה ובשעת בסו"ד ז"ל:"אבל לכו"ע יש שומר להכשיר ובכל העור באו מים בעודם מחוברים", ובברכ"א שם הביא מהגרי"ד סולובייצ'יק שהוכיח מלשונם דבעינן דוקא שיגע בכל העור ולא סגי במקצתו.

ולא דמי להכשר שנוגע ממש באוכל עצמו דבזה נקטו האחרונים דסגי אף בהכשר מקצת מן האוכל, וכן מבואר ברש"י פסחים שם דלמאי דאוקי בהכשר באוכל עצמו כתב דסגי שנגעו מים כ"ש בבשר.

ומבואר בזה דאף שיש שומר לקצת חפץ מ"מ אינו נחשב שומר בזה על כל החפץ וא"י להכשיר את כולו, וכנראה הביאור כש"כ דלענין להצטרף ג"כ א"י להצטרף עם כולו ואינו אלא מכניס ומוציא וכדין יד ואין דין יד להכשר, ודו"ק, אבל הוא דוחק דתלי בספק הגמ' קיט: דלפי הצד ששומר במקצת האוכל יכול להצטרף לכל האוכל ה"נ יהיה הכשר בכולו, ואולי דוקא לענין כביצה יכול להצטרף דמ"מ מצד האוכל שיש עליו את השומר יש כאן כביצה אבל אינו יכול להצטרף ישירות להאוכל שאינו שומר עליו, ודו"ק].

אלא דמ"מ ילה"ק אדרבה לידוק מינה איפכא דהא חזינן דחשיב שיש כאן כביצה שלם לענין טו"א וה"נ יהני ללחם משנה?

אבל פשוט דלק"מ, לא מיבעיא לשיטת המקד"ד דמהני שתי חיבורים לכביצה טומאה, אלא אף אם נפרש כש"כ דהוא משום דסגי בחשיבות כביצה אוכל ואי"צ כביצה טומאה נמי י"ל כן.

והביאור דהנה שיטת רש"י דסגי אף בנגיעה ופשוט דלענין לחם משנה ל"מ בנגיעה לחוד, וע"כ הביאור דהכא אי"צ שיהיה כביצה שלימה רק צריך שיהיה לה איזה צירוף וס"ל לרש"י דסגי בנגיעה משא"כ לענין לחם משנה בעי שיהיה דבר אחד ושלם.

וא"כ י"ל דה"נ לשיטת התוס' דבעי חיבור אין הגדר דבעי דבר אחד ושלם רק סגי מה שיש חיבור כל דהו ול"מ ללחם משנה, ושפיר הוכיח הר"ן מדלענין יד לא חשיב דבר אחד ה"נ לענין לחם משנה.

**ה. כביצה להוציא טומאה-**

נתבאר שיטת רש"י דמהני חשיבות אוכל לדין כביצה ואי"צ כביצה טומאה, וכ"ז הוא דוקא בדין כביצה לקבל טומאה, אבל בדין כביצה להוציא טומאה הוכיח באשר לשלמה ח"ג-א דאף לרש"י לא מהני להחשב כביצה ע"י נגיעה ובעי כביצה טומאה דוקא.

והוכיח כן ממתני' טהרות א-ה:"חצי ביצה אוכל ראשון וחצי ביצה אוכל שני שבללן זב"ז וכו' חלקן זה שני וזה שני", ואף שהוא מעורב גם מראשון וגם משני לא אמרינן שיש כאן כביצה חשיבות אוכל שנוגעין זב"ז וממילא יטמא כדין ראשון אף שאין כביצה ראשון אלא בעינן שיהיה כביצה שלם ראשון לטומאה כדי לטמא כדין ראשון.

וכן מבואר פסחים לג: גבי ענבים שנגע בהם טמא מת דאי משקין מיפקד פקידי לא נטמאו יחד עם האוכל.

והק' רש"י למה לא נטמאו ע"י האוכל, ותי' שהמשקה אינו בעולם, ועוד תי' [לפי"מ שפי' הרש"ש וש"א בכוונתו] שכל זג לא נגע במשקין שבחבירו, ומבואר דלא סגי מה שהזגין יגעו זב"ז וצריך דוקא שיגע כביצה טומאה במשקין.

והטעם בזה צ"ל דכל סברת הלב אריה דהחשיבות הוא בשיעור האוכל ולא בטומאה הוא רק כלפי הכנסת טומאה שכל חלק וחלק נטמא ורק צריך שיהיה חשוב כדי לקבל טומאה, אבל להוציא טומאה הוא דוקא בכביצה של טומאה, ויתבאר הסברא בזה עוד לקמן בשיטת הר"מ[[2]](#footnote-3).

ומקור לסברא זו יש להביא מד' הראשונים שבת צא., עיי"ש בראשונים הביאו מהתו"כ דסגי בכ"ש לקבל טומאה ורק להוציא בעי כביצה, ונתקשו מזה לשיטות דגם להכניס טומאה בעי כביצה היאך יפרשו ד' התו"כ.

וכתב במאירי דהתו"כ איירי בבריה ובזה אי"צ כביצה ומכניס טומאה בכ"ש, ומבואר דמ"מ להוציא לא מהני.

ויתבאר לפי הנ"ל דעיקר הטעם משום דתלי בחשיבות האוכל ולא בדין הטומאה, אבל להוציא טומאה נתבאר במקו"א דתלי בכביצה טומאה וי"ל דלענין זה לא שייך בריה כלל, ועוד נתבאר במקו"א.

ועוד פי' המאירי ד' התו"כ דאיירי בכלי מלא זרעי חרדל ומ"מ להוציא לא מהני, ויתבאר ג"כ עפ"י הנ"ל דלהכניס טומאה תלי בחשיבות האוכל וע"י הכלי יש לו חשיבות של כביצה והוא מצרפן, אבל מ"מ אם נוגע בגרגיר אחד לא נטמאו שאר הגרגירין ואין כאן כביצה של טומאה ולא מהני להוציא טומאה שאינו מקבל טומאה מכל הכביצה טומאה.

מיהו במאירי שם מבואר דאם נגע בגרגיר אחד שפיר נטמא הכל ולפי"ז אין מכאן ראיה כלל, אבל צ"ע א"כ אף להוציא טומאה למה לא ייחשב כביצה, וצ"ע, ובאמת בספה"י לר"ת חידושים-רכח כתב דאף שלא נטמאו שאר הגרגירין מ"מ מצטרפי לכביצה.

[ויל"ע במה דמבואר בתו"כ דלהוציא לא מהני אם דוקא בכה"ג שאין טומאה אלא בגרגיר אחד או אף אם נטמאו כל הגרגירין ע"י מגע טמא ואח"כ נגע באחד מהן לא יוכל להוציא טומאה כיון שהוא אינו מקבל את הטומאה מכל הכביצה, ויתבאר לקמן בשיטת הר"מ].

**ו. דין נוגע וחוזר ונוגע בטו"א-**

ונבוא לבאר ענין חוזר ונוגע, הנה דנו האחרונים בנוגע בשתי חצאי כביצה נפרדים בב"א אם נטמאו, ועיין משנה אחרונה טהרות א-ה דאף להכניס טומאה מהני נוגע וחוזר ונוגע ונטמאים.

ביאור דעתו דס"ל דדין כביצה הוא שא"י הטמא לטמא אלא כשנטמא מכוחו כביצה אבל בפחות מזה אין מוציא טומאה כלל.

אבל בחזו"א טהרות א-כד תמה עליו היאך יצטרפו שניהם לקבל טומאה ומה יצרף את החתיכות, וזה פשוט מצ"ע, וכ"ש אי נימא דדין כביצה להכניס טומאה הוא דין בחשיבות האוכל.

[וע"ע מל"מ פ"ד טו"א ה"א שנסתפק לשיטות דבעי כביצה להכניס טו"א אם קיבלו שני אוכלין טומאה ואח"כ נצטרפו אי מתעוררת בהו הטומאה, ועוד נסתפק כה"ג באוכל פחות מכביצה שנגעה בו טומאה ואח"כ תפח אם השתא חלה בו הטומאה, עיי"ש, אבל לשיטות שנטמא הרי אח"כ כשנעשה כביצה יוכל ג"כ לטמא אחרים שדין לטמא אחרים אינו תוספת בטומאה רק דין חשיבות בעלמא, עיי"ש ובחזו"א עוקצין ג-ה].

ועי' תוס' נדה יז: בהא דאמרו התורה העידה על כלי חרס ואפי' מלא חרדל, כתבו דלאו דוקא מלא חרדל שהרי אין בו כביצה יחד, והנה לשיטת רש"י לכאו' לא תיקשי כלל קו' התוס' שהרי יש בסה"כ כביצה אוכלין ע"י נגיעה זב"ז ויש בו חשיבות אוכל להכניס טומאה.

וע"ע במשנה אחרונה א-ה שכתב ליישב קו' התוס' עפ"י חידושו דיש נוגע וחוזר ונוגע להכניס טומאה, וה"נ הכא הרי הכלי מטמא כל הגרגירין יחד ובסה"כ נטמא כביצה בב"א, אבל בחזו"א כתב דמד' התוס' ראיה לדבריו דלא אמרינן כן להכניס טומאה.

וכ"ז להכניס טומאה לפחות מכביצה, אבל לענין להוציא טומאה משני חצאי כביצה נפרדים קי"ל רפ"ג דאהלות שיש נוגע וחוזר ונוגע, ואם נגע בשתי חצאי זית נבילה נטמא, ובפשוטו ה"נ הוא לענין שני חצאי ביצה לטו"א שיכול להוציא טומאה ע"י שנוגע בשניהם בב"א.

וביאור החילוק בין להוציא טומאה להכנסת טומאה, כתב בחזו"א שלענין להוציא טומאה הרי יש כאן צירוף אצל הדבר המקבל טומאה, אבל להכניס טומאה לא מהני שאין מה שיצרף בין שתי החצאים.

ויש להסביר הסברא בנו"א עפ"י משנ"ת לעיל מד' האש"ל דלהכניס טומאה תלי בחשיבות של אוכל כביצה ומה יהני שתי חצאים נפרדים, אבל להוציא טומאה אינו תלוי אלא בדין הטומאה לא סגי בחשיבות של אוכל לחוד וכמו שהוכיח ממתני' טהרות א-ה.

וי"ל דלענין להוציא טומאה הוא קיל טפי מלהכניס טומאה ואי"צ חשיבות של אוכל כלל רק הכל תלי בדין הטומאה, וכיון שיש כאן בסה"כ טומאה מכזית שפיר מהני.

וע"ע בקה"י טהרות-מח מה שהאריך בביאור הענין ומה שהביא מתוס' נזיר נ: ד"ה ת"ש דאף דחיבורי אדם לאו חיבור ה"מ להחשב כזית מת להוציא טומאה אבל להכניס טומאה לכביצה אוכלין חיבורי אדם נמי הוי חיבור, ופי' בקה"י כוונתו כחילוק הנ"ל.

אבל עיקר הנחה זו דאף בדין טו"א יש נוגע וחוזר ונוגע להוציא טומאה, הנה כבר הוכיח בקה"י חולין-לד ממתני' טהרות ח-ח עריבה שנתן לתוכה משקה מצטרפים שני חצאי הזיתי שבה, וכתבו הר"ש והר"מ שהמשקה מצרפם, מבואר דבלא צירוף לא סגי אף שהאוכל בסה"כ נוגע בשני חצאי כביצה טומאה.

ומזה הוכיח דכל מה דקי"ל יש נוגע וחוזר ונוגע אינו אלא בכזית נבילה אבל בכביצה של טו"א אינו מוציא טומאה אלא בכביצה יחד.

וביאור הדבר י"ל בשני אופנים:

א. י"ל היטיב לפמשי"ת לקמן אופן אחד בשיטת הר"מ, דאדרבה גם דין כביצה להוציא טומאה יסודו בחשיבות אלא שאינו תלוי בחשיבות האוכל רק בחשיבות של הטומאה, ועפי"ז נתבאר שכביצה טומאה יכול להוציא טומאה אף אם אינו נוגע בכולו.

וא"כ י"ל דלכך אין בו דין נוגע וחוזר ונוגע, שהרי כיון ששני חצאי הכביצה מפורדים אין בו חשיבות של כביצה טומאה ואינו מטמא.

וי"ל דלא דמי לכזית נבילה שאינו דין של חשיבות רק שיעור בכח הטומאה לטמא, משא"כ כביצה לא מצאנו שיעור זה אלא בחשיבות וגם להוציא טומאה יסודו בחשיבות של הטומאה, וא"כ לא שייך בו חוזר ונוגע.

ב. ובאש"ל שם כתב באופן יותר פשוט, דאף שנתבאר לעיל דלהכניס טומאה סגי בחשיבות של אוכל, ולהוציא טומאה תלי בדין הטומאה, אבל מ"מ אף להוציא טומאה בעי נמי חשיבות של אוכל כמו להכניס טומאה, שדין כביצה לעולם יסודו הוא בחשיבות של אוכל, וזהו הטעם שאין נוגע וחוזר ונוגע בכביצה טו"א להוציא טומאה.

והנה במשנה אחרונה טהרות א-ה נקט דאף לענין כביצה יש נוגע וחוזר ונוגע להוציא טומאה, וראייתו דהנה מבואר שם במתני' כביצה אוכל ראשון וכביצה אוכל שני שבללן זה בזה וחלקן זה שני וזה שני [שאין בכל אחד לבד כביצה טומאה].

ומבואר שם שאם נפל זה לעצמו וזה לעצמו על ככר של תרומה עודה אותו שלישי אבל נפלו שניהן כאחד טמאוהו, ודייק המשנ"א מלשון רש"י ותוס' זבחים לא. דמשמע דאף אם לא נפלו יחד רק כ"א בחלק אחר של האוכל מ"מ כיון שנגעו יחד טמאוהו ורק אם סילק את האחד קודם שהגיע השני אינו מטמא, מבואר דאף לענין כביצה טו"א אמרינן שיש נוגע וחוזר ונוגע ומוציא טומאה.

ולפמש"כ לעיל דדין כביצה טומאה הוא שיעור חשיבות בטומאה זה דלא כד' המשנ"א עפ"י רש"י ותוס'.

אבל באש"ל תי' עפי"ד הנ"ל דעיקר הטעם שאין נוגע וחוזר ונוגע בכביצה אוכלין הוא משום דבעינן גם חשיבות של אוכל וכמו בכביצה להכניס טומאה, וא"כ י"ל דכיון שמלבד החצי ביצה ראשון יש ג"כ עוד חצי ביצה הרי יש כאן כביצה אוכלין ושפיר יכול לטמא.

ושיטת הגר"א מבוארת להדיא כד' האש"ל, עיין בד' פ"ח טהרות משנה ח' משמע דאף בשני חצאי ביצה מוציאים טומאה משום שיש נוגע וחוזר ונוגע.

ובאש"ל שם הביא ד' הגרי"ד סולובייצ'יק שהוכיח מהגר"א פ"ב תרומות דשני חצאי ביצה טמאים שנוגעים באוכל אחר נטמא משום שיש נוגע וחוזר ונוגע, ודלא כש"כ לעיל שגם להוציא טומאה יש דין בחשיבות האוכל.

וע"ע בחזו"א טבו"י ד-ד שעמד בד' הגר"א פ"ק דטהרות משנה ה' דמבואר דאף בנוגע וחוזר ונוגע בשני חצאי כביצה שפיר נטמא.

ולפי דעתו מבואר שאי"צ חשיבות בדין כביצה להוציא טומאה רק הוא ככל דין כזית של טומאה דשפיר מהני ביה חוזר ונוגע.

ע"ע ברש"ש קיח: תמה ע"ד התוס' דמשכח"ל יד להוציא פחות מכביצה בצירוף נגיעות דקי"ל חוזר ונוגע, וכד' הגר"א, ובפשוטו צ"ל דס"ל כדעת הר"מ דל"מ חוזר ונוגע בכביצה לטו"א.

[ובחזו"א טבו"י ד-ד כתב דלפי"ד הר"מ שיו"ד לקמן לא סגי בחוזר ונוגע ובעי שיהיה מכונס ודבוק, ויתבאר לקמן שיל"פ ד' הר"מ משום דאף חוזר ונוגע בעי מרודד וא"כ צ"ע דתיסגי בכנוס ודבוק ואי"צ דוקא חיבור לטומאה וכש"כ הר"מ שם, ואכתי צ"ע מה הוקשה להתוס', אבל יתבאר שיל"פ ד' הר"מ דלא מהני חוזר ונוגע כלל בטו"א משום דבעי חשיבות אוכל כביצה, אלא דס"ל להר"מ דסגי במכונס ודבוק, אבל התוס' לשיטתם דימו דין חשיבות אוכל לדין חיבור לטומאה ובעי דוקא חיבור].

**ז. בד' הר"מ והראב"ד-**

ר"מ ו-יז:"אוכל פרוד שהוא כולו מכונס ודבק זה בזה אע"פ שאינו חיבור להתטמא וכו' הרי הוא מצטרף לכביצה ואם לא כנסו אלא הרי הוא מפורד כמעשה קדירה וכו' אינו מצטרף עד שיקבצם ויעשם גוש אחד" [מקור הלכה זו במתני' עדיות ג-ב פלוגתא דר"ד וחכמים וקי"ל כחכמים, ועיין לקמן].

והראב"ד השיג:"אי"צ להיותם גוש אחד אלא להטמא זמ"ז אבל אם נגע שרץ בכביצה פירורין מצטרפין לטמא אחרים והוא שיהיו נוגעין זב"ז וכו'".

ומבואר בין בר"מ ובין בראב"ד ששיעור כביצה אינו צריך חיבור גמור כדין חיבור להעברת טומאה שצריך שיהיה עולה עמו, ורק פליגי אם סגי בנגיעה או שיהיה מכונס ודבק.

ושיטת הראב"ד דסגי בנגיעה צ"ע שהרי הוכיח באש"ל ממתני' טהרות דלא סגי בנגיעה?

א. י"ל דכל מה דמבואר במתני' טהרות שאינו מועיל להוציא טומאה היינו דוקא אם חלק מהכביצה אינו טמא כלל, וע"ז אמרינן דלא סגי מה שיש כאן חשיבות אוכל ובעי דוקא שיהיה כביצה טומאה.

אבל מ"מ גם שיעור כביצה להוציא טומאה יסודו בחשיבות, וכל שיש כאן כביצה טומאה חשוב ע"י נגיעה זב"ז הרי יכול כל פרט ופרט שבו להוציא טומאה, ואי"צ דוקא שיקבל טומאה מכביצה טומאה כדי להטמא רק עיקרו הוא דין חשיבות.

אבל יש בזה מקום עיון, דהנה מבואר רפ"ג דאהלות דקי"ל שיש נוגע וחוזר ונוגע, והיינו שאם נוגע וחוזר ונוגע בשני חצאי כזית נבילה מקבל טומאה ומצטרף אצלו.

ולפי"ז מבואר בע"כ כש"כ לעיל שאי"צ חשיבות של כזית טומאה להוציא טומאה רק עיקרו הוא במה שהאדם נטמא מכזית, וא"כ איך יועיל צירוף ע"י נגיעה והרי סו"ס לא קיבל האדם טומאה מכביצה, והם תרתי דסתרי?

וצ"ל דאזיל הר"מ לטעמיה דלא מהני חוזר ונוגע בכביצה להוציא טו"א.

[ולמהלך זה אשה"ט למה הצריך הר"מ שיהיה דבוק ולא סגי בחוזר ונוגע בב"א בכולו, דאין דין חוזר ונוגע קמ"ל דע"י שהוא דבוק הרי גם בלא נגיעה בכולו יטמא].

ולפי דרך זו יתכן דדעת הראב"ד דסגי בנגיעה להחשב כביצה טומאה יחד הוא ע"ד שיטת רש"י דלענין חשיבות אוכל מהני נגיעה להחשב כביצה יחד, ולהר"מ סגי בכנוס ודבוק, וכ"ז דלא כשיטת התוס' דבעי חיבור שמועיל גם לענין טומאה, ומ"מ אינו מוכרח לדמות הנידונים.

אבל לפי מהלך זה צ"ע רש"י פסחים לג: למה לא יוכלו כל הזגין להוציא טומאה והרי כיון שכל זג בפנ"ע הוא טמא הרי יש כאן כביצה טומאה וממילא אף שאין חיבור בין המשקין לשאר הזגין מ"מ אחר שיש חשיבות של כביצה טומאה יוכל להוציא גם בלא נגיעה בכל הכביצה?

ומיהו כבר עמד בזה בחזו"א טבו"י ד-ה, וכתב דרש"י ס"ל כדעת הר"מ דבעי חיבור של כל הכביצה ומכונס ודבוק בעי ולא כהראב"ד דסגי בנגיעה והתם אינו אלא נוגע בעלמא, וצ"ע מד' רש"י קיח: דלענין חשיבות אוכל להכניס טומאה סגי בנגיעה בעלמא ומה"ת נימא דחשיבות של כביצה טומאה יצטרך דבוק ומכונס דוקא.

ב. אבל ראיתי בשחיטת חולין שכתב דרך אחרת בשיטת הר"מ, דלעולם כל כוחו להוציא טומאה הוא רק בנטמא מכח כל הכביצה וכמו במתני' טהרות א-ה, וכל מש"כ הר"מ שאוכל פרוד מצטרף הוא רק לענין להחשיבו שיש כאן כביצה יחד, אבל מ"מ וודאי שצריך שיקבל את הטומאה מכל הכביצה.

וה"נ הכא לא סגי בנוגע רק בחלקו כיון שאינו מחובר ממש אינו נטמא מכל הכביצה, וצריך שיגע בכל הכביצה ובעי באמת שני נגיעות, אלא דקי"ל נוגע וחוזר ונוגע ומצטרפי שתי הנגיעות.

אבל צ"ב א"כ למה הצריך הר"מ שיהיה מכונס ודבוק ולא סגי במה שהוא חוזר ונוגע?

ויש לבאר עפי"ד הקה"י דשיטת הר"מ דכביצה אוכלין אין דנים בו חוזר ונוגע להוציא טומאה. ועפי"ז יש לבאר ג"כ המהלך שנתבאר בשיטת הר"מ, וזה עפי"ד האש"ל שהטעם שאין דנים חוזר ונוגע בשני חצאי ביצה הוא משום דכביצה הוא דין מיוחד דבעי נמי חשיבות של אוכל כביצה יחד, ורק אחר שהכל מכונס ודבוק יש כאן חשיבות אוכל ויכול להוציא טומאה ע"י חוזר ונוגע.

ולפי"ז מתבאר לנו באר היטיב מד' הר"מ דלא מהני חוזר ונוגע לענין כביצה של טו"א, לא מיבעיא למהלך זה דכל ד' הר"מ איירי בנוגע בכולו ומ"מ ל"מ אלא בדבוק, אלא אף למהלך הראשון שאין ראיה מעצם ד' הר"מ הרי נתבאר דמ"מ הוא מוכרח בסברא דכיון דבעי חשיבות ע"כ לא יהני חוזר ונוגע.

אבל באמת יש לדחות הראיה מד' הר"מ, ושו"ר בחזו"א שם שתמה היאך יתכן קולא בטו"א מטומאת נבילות דלא סגי בנוגע וחוזר ונוגע ובעי דוקא כנוס ודבוק [ולא ניח"ל במהלכים שנתבארו לעיל], ותי' בחזו"א דבאמת דאף בטומאת נבילות מצריך הר"מ חיבור קצת וכש"כ פ"א מאבה"ט דבכל חוזר ונוגע בעי שיהיה מרודד [דלא כשיטת הרמב"ן קכד: דלהלכה שיש חוזר ונוגע לא קי"ל דין מרודד].

[ומיהו בחזו"א עוקצין א-יד נסתפק אם רק לענין משא בעי מרודד או גם לענין מגע בעי כן, ומסיק דלענין מגע אי"צ מרודד, אבל ברש"י קכד: ד"ה והוא מבואר דאף במגע בעינן מרודד].

והנה לפי מהלך זה הרי נמצא דדין הצירוף של הכביצה לדין להוציא טומאה הוא ג"כ תלוי בחשיבות אוכל [אלא דלהוציא צריך ג"כ שיגע בכל הכביצה לקבל טומאה וע"י דין חוזר ונוגע].

ולפי"ז נמצא דעת הראב"ד דסגי בנגיעה לחשיבות אוכל והוא ממש כדעת רש"י קיח: דלענין כביצה להכניס טומאה סגי בנגיעה, ודעת הראב"ד כרש"י.

ולפי"ז להר"מ נמצא שיטה חדשה דחשיבות אוכל הוא דוקא במכונס ודבוק, ושיטת התוס' שיטה שלישית בזה דבעי דוקא דרגה של חיבור לטומאה.

**ח. דין אוכל פרוד לר"ד-**

עיין במתני' עדויות ג-א פלוגתא דר"ד וחכמים ביש נוגע וחוזר ונוגע, ובמשנה ב' הוא מתני' דאוכל פרוד לחכמים מצטרף ולר"ד אינו מצטרף.

ובפשוטו משמע מזה דדין אוכל פרוד דקי"ל שמטמא הוא ג"כ מטעם נוגע וחוזר ונוגע ולכך פליג ע"ז ר"ד והכל הוא חד פלוגתא, וכ"כ בהגר"א פ"ח טהרות שהכל היא מחלוקת אחת.

והנה תינח להגר"א דדעתו דיש נוגע וחוזר ונוגע אף בשני חצאי כביצה בטו"א הרי מבואר היטיב דאזלי לטעמייהו אם יש נוגע וחוזר ונוגע דדין אוכל פרוד הוא גם בשאינו דבוק ומכונס ותלי בדין חוזר ונוגע.

אבל להר"מ לכאו' טעמייהו דרבנן הוא משום כנוס ולא משום חוזר ונוגע דהא לענין כביצה אין דין חוזר ונוגע?

אבל כתב בס' שחיטת חולין דלפי מהלך השני שנתבאר אשה"ט דבאמת גם בדין אוכל פרוד צריך שיגע בכולו ותלי בדין חוזר ונוגע, ופליגי גם בזה ר"ד ורבנן.

**ט. בקו' התוס' משבירת אוכלין-**

בתוס' פסחים לג: הק' לשיטת רש"י דאף בכ"ש מקבל טומאה מדדריש בתו"כ ואותו תשבורו כלי חרס אתה שובר לטהרתו, ואי אתה שובר אוכלין לטהרתן, ותינח בכלי שייך שבירה לבטלו מתורת כלי שא"י לקבל טומאה כשהוא שבור ה"נ נטהר מטומאתו, אבל באוכלין לשיטת רש"י דאף כ"ש מקבל טומאה איך יתכן מושג של שבירה?

ובקו"ש פסחים שם באר דדעת רש" דעיקר שבירה המטהרת אינו משום שבטל מחשיבותו לקבל טומאה ה"נ פקעה טומאה מיניה, אלא שהוא מעשה טהרה, ולכך אפי' אם יש בשברים מספיק שיעור לקבל טומאה חשיב שבירה לטהר.

ועיקר היסוד מבואר בתושנ"ץ סוטה כט. דאף לאחר השבירה צריך הכלי הערב שמש, ועיי"ש דכ"ז דוקא אם יש בשברים שיעור לקבל טומאה אבל אם אין בהם לקבל טומאה הרי פקעה טומאה לגמרי, ומבואר שכל שיש בשברים שיעור לקבל טומאה נמי מהני שבירה ומ"מ בעי הערב שמש וע"כ יסודו הוא משום מעשה טהרה ולכך י"ל דאכתי לא נטהר לגמרי ובעי הערב שמש.

וכתב בקו"ש דאזלי רש"י ותוס' לטעמייהו דבתוס' לעיל עג. כתבו דבעינן שלא יהיה בשברים שיעור קבלת טומאה, אבל רש"י קכג. מבואר דפליג בזה.

וכ"ז מבואר כבר ברמב"ן חולין לד. הביא ראיית התוס' משבירה וכתב ע"ז ז"ל:"וזו אינה ראיה שהרי אמרו טלית שהתחיל לקורעה כיון שנקרע רובה טהורה כדאיתא לקמן קכג., ואע"ג דגע"ג מקבל טומאה מן התורה, לפיכך הוצרך הכתוב למעט שבירת אוכלין", והוא ממש ככל ד' הקו"ש.

אבל עדיין אינו מבואר [שיעורי אבי"ע] דאף אי נימא דשבירה היא מעשה טהרה מ"מ עיקר מעשה השבירה הוא ביטול שימושו של הכלי, אבל באוכלין אכתי ראויין הן לאותו שימוש ואיזה שבירה שייכת בהם, ועי' קה"י טהרות-יג.

אבל פשוט עפמש"כ לעיל שיש חשיבות של אוכל בכביצה דוקא ובפחות מזה אין לו חשיבות כ"כ, א"כ שפיר שייך שבירה שמבטלו מחשיבותו.

1. כ"כ ברש"י פסחים לג:,סוטה ל:, אבל עי' רש"י לעיל פב.,כריתות יג.,בכורות י.,נדה נ: דאף לקבל טומאת אוכלין בעי כביצה, וראיתי לידידי מ.אדלר באר הדבר באופן נפלא, שהרי כבר הביאו בתוס' פסחים ד' רש"י פב. וכתבו שחזר בו ומצריך כביצה, וא"כ בהנך (כריתות בכורות ונדה) המסודרים בסדר הש"ס אחר חולין ג"כ פירש כן משא"כ בהנך המסודרים קודם חולין (פסחים וסוטה). [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין פסחים יד. מדבריהם למדנו ששורפין את התרומה טמאה עם התלויה בפסח, ור"י פליג דשמא יבוא אליהו ויאמר שהיא טהורה ופירש"י ונמצא שטמאנו התרומה בידיים, ותמה בשעה"מ גירושין ד-ב דהא תרומה טמאה לשריפה עומדת וכתותי מיכתת שיעורה א"כ אין כאן כביצה וא"י לטמא אחרים, עיי"ש שהאריך.

   ויש לדון לפי משנ"ת לעיל דשיעור כביצה הוא שיעור של חשיבות האוכל לחוד ואינו מתורת דין שיעור, וזכורני עוד דברים בזה במנח"ב-צט.

   אבל לפי המבואר כאן לקמן הרי לטמא אחרים שפיר בעי דין שיעור שוב תיקשי קו' שעה"מ. [↑](#footnote-ref-3)