האומנין - הרב יעקב שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

<א"ה, זאת למודעי כי החזו"א בב"ק הוא מרא דשמעתתא של הך סוגיא דשכירות פועלים, וכל הדברים דלקמן נכתבו בהעלם דבריו, כי היה ברצוני לברר לעצמי כל הפרטים ואח"כ לשוב ולשנות פרק זה ולעיין בדבריו המאירים, ולע"ע אכתי לא אסתייעא מילתא.>

א. ג' דינים במתני', תרעומת, ודין דבר האבד, וסיפא בדבר שאינו אבד וחוזר בו לאחר התחלת המלאכה דידו עה"ת.

תרעומת, מפורסמים ד' הגר"י סלנטר דגם תרעומת הוא זכות בחו"מ ויש בזה גדרים אימת יש לו זכות תרעומת, וכן מבואר בסוגית הגמ' לקמן.

עי' עוד בראשונים בריש השואל, שטמ"ק בשם הראב"ד ובנ"י והג"א שם דנחלקו אם סגי בהא דיש לו עליו תרעומת אם יחזור להחשיבו עמו במלאכתו לדין בעליו עמו. ול' הראב"ד דמדיש עליו תרעומת ש"מ דחשיב פועל, ויל"ע אם שורש הפלוגתא הוא בדין תרעומת, ונחלקו אם התרעומת על עצם הדבר שאינו עומד בדיבורו אבל אין לו שם פועל, [ודמי להא דלעיל מט א במתנה מועטת שאסור לחזור ויש לו תרעומת], או שהתרעומת היא על הפקעת תורת פועל שלו, דאף דחשיב דברים בעלמא ויכול לחזור, מ"מ לענין זכות תרעומת בדיבור בעלמא חל עליו שם פועל, [וכעי"ז בדין מי שפרע, דלר"ל דמעות אינן קונות מה"ת מהני דברים ומעות למש"פ, והרי לדידיה ליכא קנין דאוריתא אלא רק משום דיבורו, ויש שם ראיות דאין זה סתם קללה על חזרתו מדיבורו, אלא הגדר דיש תורת קנין לענין קבלת מי שפרע, דאף דלא חשיב קנין גמור ויכול לחזור מ"מ לענין קבלת מש"פ חשיב קנין, וה"נ יש תורת קנין פועל לענין תרעומת, וזה חל בדברים]. וצ"ת בכ"ז די"ל דשורש הפלוגתא הוא בדין בעליו עמו, וס"ל דסגי באמירתו דמשאיל עצמו למלאכה, להחשיבו עמו במלאכתו, הגם דלא חל עליו שם פועל כלל.

ב. דינא דדבר האבד עי' הג"א [ברא"ש סי' ב' ד"ה ואם] דהביא ב' הוכחות דאינו מדינא דגרמי, חדא דהא אין חייבין לשלם כל ההפסד אלא רק עד כדי שכרן, ועוד, דהא בפרייפרין וחלילין ליכא הפסד ממון. [ומ"מ מבואר בהג"א דבאופן דהפסיד פשתנו מחמת דסמך עלייהו שייך נמי לחייב מדינא דגרמי, ועי' מחנ"א שכירות פועלים ו דהרמב"ן פליג וטעמו דלא הוי אלא גרמא בניזקין, וכ"ה שיטת הנמוק"י [לדעת הגר"א שלג לח- מ, והש"ך שם נקט דדעת הנ"י כההג"א]. ועי' נתה"מ שלג יד]. וא"כ צריך טעם מהו יסוד החיוב בדבר האבד. ועי' ריטב"א במתני' דמבואר דהוא התחייבות שמתחייבין האחד לשני לשלם ההפסד, וההתחייבות חלה בההיא הנאה דסמך עליה ומדין ערב. ועי' היטב בדבריו לעיל עג ב שהאריך בזה. [ובראשונים שם לא פי' כהריטב"א, ועי' חזו"א ב"ק כב א דאינהו סברי דדין ערב שייך דוקא בזרוק מנה לים שמאבד ממון על פיו, ולא במבטל כיסו על פיו, וצ"ב הסברא בזה, דסו"ס הא יש לו הנאה במה שסומך עליו לבטל כיסו, ובההיא הנאה נשתעבד]. ובנתה"מ שלג ג כ' דחיובא דדבר האבד תקנת חכמים הוא.

ובבעה"ב ששכר פועלים וחזר בו בשעה שאין מוצאין עוד להשתכר מבואר בגמ' עו ב דנותן להם כל שכרם [כפועל בטל], וטעם החיוב בזה מבואר שם בתוס' דהוא משום דקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי, וכן הוא בהג"א הנ"ל דחיובו משום דינא דגרמי. ומדברי הריטב"א הנ"ל מבואר דפליג דכולל בתו"ד הך גונא דחזר הבעה"ב והפסיד לפועלים, ומבואר דחיובו הוא משום דחייב עצמו לשלם להם ולא מדינא דגרמי כהתוס'. והאחרונים עמדו על כך דיש בזה ב' שיטות אם משום דינא דגרמי או משום דהוי התחייבות, וכתבו נפ"מ בזה, עי' קצוה"ח שלג ג והגרע"א שהשיגו בזה על הסמ"ע שלג ח. וע"ע בחי' הגר"ש היימן עמ' קמא.

ועי' היטב בדברי הריטב"א לעיל עג ב דמשמע דנחלק גם על עצם היסוד דשייך בזה דינא דגרמי, ואיהו סבר דאין כאן הפסד ממון אלא מניעת ריוח, ודמי למבטל כיסו של חבירו דל"ה אלא גרמא, וכן לחוכר שדה מחבירו והובירה דמבואר במשנה ריש המקבל דחייב לשלם לו רק משום שכותב לו אם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא, וצ"ע לפ"ז על שיטת התוס' וההג"א דיש בזה חיוב דדינא דגרמי, במה חלוק ממבטל כיסו. עי' קצוה"ח שלג ב ונתה"מ שם ומחנ"א גזילה יא. [ובדעת הריטב"א נמי ילה"ע, דכיון דמסיק דכשסמך עליו מתחייב לשלם לו ההפסד וההתחייבות חלה בההיא הנאה דסמך עליה, מ"ט בחוכר צריך כתיבה מפורשת שמחייב עצמו לשלם לו אם יוביר, ומ"ט לא נימא דחייל חיובו בההיא הנאה דסמך עליה, ועי'].

והתוס' דסברי דאיכא חיוב מדד"ג, מ"מ מודו להריטב"א דאיכא חיוב נוסף בדבר האבד, וכהוכחת ההג"א מפריפרין וחלילין, ומהא דאין משלם כל דמי המשרה, ורק דסברי דאיכא נמי לחיובי מצד דינא דגרמי. וצ"ת בד' ההג"א דהוכיח דאיכא חיוב דדינא דגרמי מבעה"ב שחזר בו ואין הפועלים מוצאין להשתכר דחייב לתת להם כל שכרם כפועל בטל, ומנ"ל דמשום דינא דגרמי דילמא מצד דינא דדבר האבד.

ע"ע מחנ"א שכירות פועלים ו דנחלקו הרמב"ן והרשב"א בגדר דבר האבד, דלהרמב"ן הוא אפילו אם לא היה מוצא בעה"ב פועלים אחרים לשכור, ולהרשב"א [הובא בנמוק"י] דוקא אם מתחילה היה בידו למצוא פועלים אחרים ומחמתם הפסיד, ועי"ש במחנ"א דשיטת ההג"א הנ"ל כהרמב"ן, ובש"ך ס"ק כח דהרבה חולקים על הרשב"א. ובמחנ"א שכ"פ ז דרש"י במתני' דעליהם סמך מ' כהרשב"א.

ג. ושיעור כדי שכרן, עי' לקמן עח א דנחלקו רש"י והראשונים, ולרש"י היינו רק דיכול לגבות משכרן שנתחייב להם על מה שעשו והוא בידו, אבל אין חייבים לשלם מכיסם, והראשונים שם נחלקו דהכונה עד כדי כפל שכרן, [וטעם השיעור הזה עי' ריטב"א דהם סבורים דמסתמא ימצא פועלים בכפל משכרם, ותו לא יהיה לו הפסד]. ולדעת רש"י נמצא דלא משכחת דינא דדבר האבד אלא בהתחילו במלאכה ונתחייב להם שכר, כ"כ הגרע"א במשניות. ובריטב"א ותור"פ שם הק' לפרש"י מה בין דבר האבד לדין ידו על התחתונה, ועי' מהר"ם שיף עח א ותוס' הגרע"א במשניות מש"כ בזה. וברמב"ן רשב"א רא"ש ונמוק"י מבואר דדין דבר האבד הוא אפילו בלא התחילו במלאכה.

ד. דינא דידו עה"ת, עי' רש"י דבפועל החוזר בו הזכיר נפ"מ בהוקרה ובהוזלה, וקצת מ' דכונתו דלרבנן דר"ד דידו על העליונה יהא הדין דבהוזלה מקבל הפועל לא רק החצי שעשה אלא את כל השכר שקצצו עמו מתחילה חוץ מהחלק שצריך לשלם לפועלים האחרים, וצ"ב מפני מה יתחייב, הרי הם לא עשו אלא חצי, ואין מגיע להם אלא כפי שווי העבודה שהם עשו. והנה, להלכה קי"ל לקמן עז א דפועל ידו על העליונה וקבלן ידו על התחתונה, ובטור סי' שלג כ' להדיא דבפועל דידו עה"ע דינו דאם הוזלה מקבל כל מה שהתנו חוץ מהחלק שמשלם לפועלים, ובש"ך שם ס"ק יט תמה בזה מהיכי תיתי דיתחייב יותר מכפי החלק שעבדו, וכ' דלא מצא מי שיאמר כן, [והדקדוק ברש"י יש לדחות, דכונתו דכך הוא הדין בהוזלה, אבל דין זה אינו תלוי במה שידו על התחתונה. והנפ"מ בהא דידו עה"ת הוא רק לענין הוקרה המלאכה]. ועי"ש בקצוה"ח סק"ח, דבתשו' מיימוני לס' קנין סי' ל' מפורש הדין כהטור, וכ' שם לבאר יסוד סברת הטור יעושה"ט ובהגהת מלואי חושן מה שהעיר בדבריו. והעירוני דכל סברת הקצוה"ח דגופו קנוי לא שייכא אלא בפועל, אבל לא בקבלן, וא"כ לרבנן דר"ד דגם קבלן ידו עה"ת בזה אף הקצוה"ח יודה דאין מקבל אלא חצי השכר, ורש"י במתני' איירי בקבלן, [כמבואר בדבריו בד"ה השוכר את האומנין, והוא עפ"י סוגית הגמ' לקמן עז א דמתני' כר"ד ובקבלנות], וא"כ ע"כ צ"ל דלאו דוקא וכנ"ל.

ה. בבעה"ב החוזר בו דידו עה"ת, מבואר ברש"י דידו עה"ת מהני לחייבו בהוזלה המלאכה, לתת להם כל הקציצה דמעיקרא מלבד החלק שיוציא בהשלמתה, וכן מבואר ברא"ש לקמן סימן ב. ובריטב"א הביא דר"י תמה מ"ט יתחייב הרי סו"ס לא עשו אלא חציה, [וכעין תמיהת הש"ך הנ"ל], ומשום כן נחלק על רש"י וסבר דגם בהוזלה משלם להם רק חצי מהקציצה ותו לא, ודין ידו עה"ת היינו לענין הוקרה המלאכה דחייב ליתן להם החצי אף שיעלה לו ההשלמה יותר מחצי. [וכ"ה בתוס' ר"פ]. ומ' דאם היה הדין דידו על העליונה היה יכול להוריד להם מהחצי שעשו מה שיצטרך לתת לפועלים האחרים, ותמוה, מ"ט יפסידו חלקם הלא הוא החוזר בו ולא הם, ומ"ט לא יקבלו כל מה שעשו. ובביאור הדין דידו עה"ת לשי' ר"י עי' חזו"א ב"ק כג לג. <צ"ת בזה בד' התוס' עז א ד"ה יד פועל ומהרמ"ש שם>.

והריטב"א מקיים פרש"י דיתן להם כל מה שעשו מדין דבר האבד, דהרי אף אם ישכירו עצמם עכשיו למישהו אחר לא ישלם להם אלא כפי שווי העבודה עכשיו, וא"כ הפסידו החלק הנוסף שקצץ להם בתחילה ודיינינן ליה כדבר האבד דמחוייב לשלם להם הפסידם. ויל"ע, במאי פליג ר"י אסברא זו ועי' מחנ"א שכירות פועלים ד שעמד בזה. [ומד' הריטב"א מבואר דמצד חיוב תשלום הפעולה אין חייב אלא החצי ותו לא, ודלא כסברת הקצוה"ח הנ"ל דזכה הפועל בכל שכרו].

עוד ילה"ע על הריטב"א דאם חשבינן מה שאינו מוצא להשתכר אלא בזול כהפסד וכדבר האבד, א"כ ה"נ ברישא בחזרו הפועלים מ"ט אמרינן בגמ' דלרבנן דר"ד ידם על העליונה ושמין להן מה שעשו, והיינו דבהוקרה המלאכה אין בעה"ב מנכה להם התוספת שצריך להוסיף על החצי הנשאר, מ"ט לא נימא דהוי דבר האבד, דהפסידו לו מה שהיה יכול לגמור אף את החצי השני בזול, כפי השער שהם נשכרו לו מתחילה. וגם לר"ד דידם על התחתונה היינו רק לענין לנכות משכרם, ולא שיצטרכו לשלם מכיסם, ואילו בעה"ב נתחייב לשלם מכיסו. ועי' בדברי הרמב"ן שיש חילוק בין בעה"ב לפועל, דפועל חוזר בו בדבר שאינו אבד משום דלא מפסיד בעה"ב מידי, דבידו לעשות למחר, ומשא"כ פועל פסיד שכירות דהך יומא. ומבואר דמה שבעה"ב מפסיד שישלם יותר ביוקר אינו נחשב הפסד לדידיה.

ו. ודין זה דבעה"ב החוזר בו ידו עה"ת אם הוא תלוי בפלוגתא דרבנן ור"ד, עי' מהרש"א לקמן עז א בפרש"י ד"ה מהו דתימא דמסתפק בזה. ונחלקו בזה הראשונים, דברא"ש סי' ב דלרבנן דר"ד ידו עה"ע, ונפ"מ דבהוזלה המלאכה לא יתן להם אלא החצי שעשו ותו לא. ומבואר דטעמייהו דרבנן לא משום דסברי דגם קבלן נכלל בחידוש התורה דפועל יכול לחזור בו, אלא דהוא דין בפ"ע, דבשכירות פועלים יכולין הצדדין לחזור בהם, וע"כ יד החוזר עה"ע, אפילו בבעה"ב החוזר בו. אמנם בריטב"א במתני' ולקמן בע"ב כ' להדיא דבחזרת בעה"ב מודו רבנן לר"ד דידו עה"ת, ומשום דחשיב דבר האבד כלפי הפועלים.

ז. בריטב"א במתני' הביא בשם רבותיו דכל דינא דמתני' הוא במי ששכר פועלים באמירה בעלמא בלא קנין, אבל אם נתחייבו פועלים בקנין המלאכה מוטלת עליהם, ואפילו בנאנסו חייבין להשלימה על ידן או ע"י אחרים, וה"ה כשכבר קבלו כל שכרן. ויש כאן ב' חידושים, א. דע"י קנין חל חיוב ממון להעמיד העבודה, וגדר החיוב עי' בשעורי הגרש"ר בפירקין שהאריך בזה. ב. דנתינת השכר מתחילה חשובה מעשה קנין על השכירות, והיינו דכלפי שכירות פועלים דל"ש בה נשרפו חטיך בעליה מוקמינן לה אד"ת דמעות קונות, [ומה שצריך פרעון כל שכרן ולא סגי בתחילת הפרעון, כ' שם בשעורי הגרש"ר דאולי כל פועל הוא כעייל ונפיק אזוזי].

וע"ע ב"י שלג שהעתיק תשו' הריטב"א, דטעמא דהך דינא הוא משום דלטפויי מילתא קאתי. וע"כ צ"ל כן, דהרי הריטב"א פירש בברייתא דהלכו מחייב משום דתחילת מלאכה הוי קנין, ואעפ"כ באונס דפועל מיפטר כמבואר בברייתא עז א. ומזה מוכח דהכא מילתא אחריתי היא שבא לשעבד עצמו אף באונס, וזהו שכ' דלטפויי מילתא קאתי.

אטעו פועלים אהדדי.

א. בציור שהטעו הבעה"ב והפועלים זה את זה כמה הוא השכר בשוק, עי' ראב"ד ברשב"א, רמ"א שלב ד, ש"ך טז וסמ"ע יא, והגרע"א בגליון השו"ע.

ב.בעה"ב בד' ואמר ג', עי' ריטב"א הישן דאין יכול השליח לחזור ולתבוע מבעה"ב הסלע האחד שהרויחו יעו"ש הטעם. דמצי א"ל בעה"ב את שלוחא דידי ולתקוני שדתיך, וכל מאי דתקון לדידי הוא, שהרי בדעתי היה לשלחך להרויח לי. וזה באופן שלא אמר שכרכם עלי, וא"כ נעשו לפועלים של בעה"ב, שהרי בשליחותו שכרם, ובעה"ב קיבל מהם הפעולה ולא ממנו, וכל תביעתו היא שהרויח לבעה"ב כסף, וע"ז ביאר דכיון דעשייתו בתורת שליח דעתו של בעה"ב היה להרויח לעצמו. ועי' בש"ך שלב י שהוסיף לחדש דאפילו באמר שכרכם עלי, דאז נעשו הם לפועלים שלו ואינם פועלים של בעה"ב, [וכדלקמן בדין שוכר פועל לעשות בשלו והראהו בשל חבירו], לא יוכל לחזור ולתבוע ד' מבעה"ב מדין מה שההנהו, וצ"ל דטעמו דדיינינן דמה שהכריח הפועלים להוזיל בשכרם הוא אדעתא דבעה"ב ירויח, ולא נתכוין לעשות הריוח לעצמו, ודמי ליורד ע"מ שלא להשתלם.

ג. בעה"ב בג' ואמר ד', חילקו בין שכרכם עלי לשכרכם על בעה"ב, ובאופן דהיה בסתמא עי' ריטב"א (?) סמ"ע שלו ד דשכרם על בעה"ב, והיינו באופן דהם יודעים דהשדה אינה שלו אלא של בעה"ב. וצ"ת בכ"ז במתני' לקמן פג א בבנו של ר' יוחנן בן מתיא ששכר פועלים לאביו וקצץ להם מזונות, יעו"ש.

ד. בשכרכם עלי, דנותן ד' לא הקשו בגמ' ליחזי פועלים היכי מיתגרי, דגם אם שויה ג' דינו לתת ד' כפי הקציצה, ובב"ק קטז א בהיה בורח והבטיחו דינר להעבירו בנהר אין לו אלא שכרו, וצ"ב הגדרים בזה. עי' בקצוה"ח קכט ח דסוגיין דוקא בפועל דשייך לדון דזהו שויה של המלאכה, אבל בסרסור רופא ושדכן לא מתחייב באמירה בעלמא בכל מה שקצב, וא"צ ליתן לו אלא שכרו, יעו"ש הגדרים בזה. ומבואר מזה דקבלת הפעולה היא המחייבת בתשלומי פועל, והקציצה באה לקבוע את ערכה, אבל לא דהקציצה היא המחייבת, וע"כ לא שייך דהפעולה תחייב יותר מכדי שויה. ועי' לקמן אות ו. [ומ"מ צ"ב מ"ש ממקח דעלמא, דהקציצה קובעת את דמי המקח אף ביותר משויו]. וע"ע באריכות בביאור החילוק בין הסוגיא דידן לסוגיא דבב"ק בנתה"מ רסד ח. ובמחנ"א שכירות טו

ה. עי' ריטב"א הישן בשם רבו דמדין זה ילפינן דליכא דין אונאה בשכירות פועלים, וכ"כ לדינא ברשב"א לעיל נו ב. וטעמא דמילתא בשו"ע רכז לג [מהרמב"ם] דהוא משום דקונה אותו לזמן, ועבדים -אף ע"ע, עי"ש בביהגר"א מח- אין להם אונאה, ובסעיף ל"ז פסק בקבלן דיש לו אונאה, עי"ש בסמ"ע סו דאין שם עבד עליו ובדידיה טרח. אמנם קבלן ששכרו לעשות מלאכתו מיד ואין בידו לדחותה לזמן שירצה, כמו בטול דינר והעבירני את הנהר, כפועל לשעה דמי, והוי כעבד שיש לו אונאה, כ"כ הנתה"מ רסד ח עפי"ד הסמ"ע רכז נט. [ולכאו' כן הוא גם כלפי דין חזרה בחצי היום].

וברשב"א הנ"ל כ' טעם אחר דלאו ממכר הוא, ולפ"ז אף בקבלן ליכא אונאה, ועי"ש בגליון השו"ע להגרע"א דבאמת הרשב"א והרמב"ן חולקים וסברי דקבלן אין לו אונאה. וכן נפ"מ בין הטעמים לדין ביטול מקח ביותר מפלגא, עי' נתה"מ רסד ח ובהגהת מלואי משפט שם. ועי' מחנ"א שכירות פועלים א שהאריך בזה, ותלוי ביסוד גדר פועל. ועי"ש בסו"ד שכ' בדעת הריטב"א דאם נשכר לבעה"ב לכל מלאכה גופו קנוי כעבד, ואם נשכר למלאכה ידועה אין גופו קנוי, ובזה הוצרך לטעמא דלאו ממכר הוא. ומסיק דהרבה ראשונים פליגי וסברי דכל פועל גופו קנוי. ובנתה"מ שלג ח כ' דמסקנת הש"ך בכמה דוכתי דאין לבעה"ב קנין הגוף בפועל.

ו. מקשינן דנתיב מדידיה מכח ברייתא דשוכר פועל לעשות בשלו והראהו בשל חבירו, מבואר דלאו דוקא באופן ששכרו לעשות בשלו והטעהו והראהו בש"ח אלא אפילו באופן דמתחילה אמר לו דשוכרו לעשות בשל חבירו אם אמר שכרכם עלי נותן לו שכרו משלם, ועי' בזה בתוס' לקמן קיח א והגהות הגר"א שם.

ז. בעיקר הדין דנותן לו שכרו משלם מבואר דתורת פועל שלו הוא למי ששכר אותו הגם שהפעולה אינה אצלו, דיש כח לאדם לשכור פועל גם באופן שאינו מקבל הפעולה אלא היא באה לרשות אחר. ולכאו' הגדר הוא דשם פועל שלו חל ע"י ששכרו לכך וקצץ עמו ולא ע"י שפעולתו בידו, אכן ברשב"א בשלהי מסכתין דייק מסוגית הגמ' קיח א דשוכר פועל לעשות בשל הפקר אין חייב בשכרו, ומק' מ"ש מהך דסוגין, ומתרץ דדוקא בנהנה אינש דעלמא מעבודתו של זה, אז הוא חייב כאילו נהנה הוא ממנו והו"ל כעין דין ערב, ומשא"כ בהפקר דלא נהנה לא הוא ולא אחר, יעו"ש, וא"כ מבואר דכל החיוב בפועל הוא ע"י קבלת הפעולה, ורק דנתחדש דסגי במה שאחר קיבל. ועי' מש"כ בזה בחידושי הגרב"ב למסכתין דשייך להתחייב ע"י הקציצה, אך זהו התחייבות בעלמא ולא פועל, דשם פועל של התורה הוא רק מצד קבלת הפעולה. עי' היטב מש"כ שם מהגר"ח ויש שם חידוש בגדרי דין פועל בטל, וצ"ת.

והא דנוטל מבעה"ב מה שההנהו, עי' תוס' ב"ק נח א בסה"ד דכתבו דכ"ה הכלל בכל משביח נכסי חבירו ודימו ליורד. ומבואר דנותן פעולת ממון לחבירו מחוייב רק במשביח נכסיו, ולא במבריח ארי. וזה חידוש, דכשבא הארי הרי אנן סהדי דהיה שוכר פועל להבריחו, ומ"מ לא סגי בזה לחייבו על קבלת הפעולה, אלא חיובו דוקא מצד דהושבחו נכסיו, ומבריח ארי דאינו אלא מצילו מהפסד לא מחייב.

ח. בשכרכם עלי, וכולם נשכרים בד' אלא שהכריחם להוזיל לג', אם יכול השליח לתבוע ד' מבעה"ב כמו בבריתא דחוזר ונוטל מה שההנהו, עי' ב"י דדייק מהרי"ף רמב"ם ורא"ש דנוטל ג' ולהטור ד', ובד"מ כ' דאפשר לפרש אף בד' הראשונים כהטור, ועפי"ז פסק בהגהת רמ"א דנוטל ד', וכ' הש"ך שם דאף שכתבו הרמ"א בלשון י"א הוא מוסכם לכו"ע. אכן הגרע"א בגליון שם הביא מהריטב"א [הישן] בסוגיין [וכ"ה בשטמ"ק בשם הרמ"ך] דחוזר ונוטל מבעה"ב דוקא ג' ואפילו אם כולם בד'. ושי' הריטב"א צ"ב, הרי מה שנוטל מבעה"ב לא מחמת הקציצה אלא מחמת דההנהו, דהבעה"ב שלחו לקצוץ ג' והוא לא עשה שליחותו, וחיובו של בעה"ב אליו הוא משום דההנהו, והרי ההנהו ד', דכך היא שויה של המלאכה. וגם העיר החברותא מהמשך הגמ' דמקשינן לחזי פועלים היכי מתגרי, דמבואר דאם כולם בד' נוטלים מבעה"ב ד' הגם דאמר בג', ומ"ש. והעירוני דיל"פ בדעת הריטב"א, דכיון דיודע דבעה"ב אמר ג' והוא נותן לו מלאכה השוה ד' ויודע דדעתו לשלם עליה ג' ולא אמר מידי, א"כ כאילו הוזיל לו המלאכה בשעת עשייתו, ונתרצה ליתנה לו בג', ונמצא דאף דחיובו משום שההנהו ולא משום קציצתו של בעה"ב, מ"מ חשיב דההנהו רק ג'. ודו"ק. ועי' מהר"ם שיף בדברי רש"י אהך דליחזי פועלים דמדוייק מדבריו סברא זו, דדוקא התם דהפועלים לא ידעו דאמר בעה"ב ג' שייך לתבוע בעה"ב ד' מדין מה שההנהו.

ט. עי' טור בשם הרמ"ה, והב"ח וסמ"ע וש"ך פירשו דבריו דהשליח לא יוכל ליטול מבעה"ב יותר ממה שקצץ לתת לפועלים, אף שהעבודה עצמה שוה הרבה רק שהוא הכריח הפועלים להוזיל, וזה כיסוד הדין המבואר לעיל אות ב מהש"ך שלב י עי"ש טעמא דמילתא.

י. ליחזי היכי מתגרי, דאם כולם בד' חייב בעה"ב ד'. כפשוטו הגדר דע"י דשינה מדעת בעה"ב ובטלה הקציצה תו לא נעשו פועלים של בעה"ב כלל, ותביעתם מבעה"ב היא מדין מה שההנהו. וכ"מ מלשון רש"י. [ואף דבעה"ב אמר בג' ולא רצה לשלם ד' עי' הגהות חות יאיר על הרי"ף שעמד בזה, ובפשוטו י"ל דאמר כן משום דסבר שיש פועלים בג', ואילו ידע שכולם בד' היה מתרצה, ועי' מהר"ם שיף]. ועי' לשון הרי"ף דבטלה ליה שליחותיה והוו להו כמאן דעבדי סתמא דדינא דשקלי כמנהג המדינה. ומשמעות לשון זה דחשיבי פועלים של בעה"ב שנשכרו בסתמא בלא קציצה, דדינם לשקול כמנהג המדינה. ועי' ריטב"א הישן דנקט דאיכא פלוגתא בין רש"י להרי"ף. אכן הנ"י הביא בחדא מחתא כלשון רש"י וכלשון הרי"ף.

נמצא דבשינה מדעת בעה"ב בקציצה יל"ע האם אמרינן דבטלה השליחות רק כלפי הקציצה, אבל נשארה עיקרה של שליחות לעשותם פועלים של בעה"ב, ודנים הבעה"ב כאילו שכר פועלים בסתם בלא קציצה, ולפ"ז תביעתם עליו היא מתורת פועל ולא מתורת יורד ונהנה, או אמרינן דבטלה כל השליחות, ואינם פועלים שלו ומשו"ה כל התביעה היא רק מדין נהנה.

יא. באמר להם השליח ג' אמרינן דסבור וקביל אף אם כולם בד', ותמה הגרע"א א"כ יטען הבעה"ב שמא אמר השליח ג' כמו שצויתיו ואיני חייב אלא ג' אפילו אם כולם בד' ויפטר מחמת הספק, עי"ש שהאריך אם דמי לספק מחילה, או הוי ספק בעיקר החיוב, ועי"ש עוד בעיקר דין ספק מחילה אם אמרינן המע"ה ופטור הלוה או דעל הלוה הראיה, וגם בדין ברי ושמא במחילה דלא אזלינן בתר חזקת הממון אלא ברי עדיף.

יב. באיכא דמתגר בג' ואיכא בד' דינם בג' אפילו אם רובם בד' כ"כ בריטב"א [וכ"ה בשו"ע], וכ' הטעם דאין הולכין בממון אחר הרוב, וסיים דכל ששכר בסתם או שעשה בלא קציצה דינו כפחות שבפועלים, אמנם ברמ"ך בשטמ"ק מבואר דנוטל כרוב פועלים.

קנין בפועל [בדברי ר"ת והראשונים מח א].

א. חידושו של ר"ת דהקנין מהני דא"י לחזור, מתפרש בב' אנפי, ונחלקו בזה הדרישה והש"ך, דלדעת הדרישה שלג הכונה רק דקנין בלא התחילו במלאכה דינו כאילו התחיל במלאכה. ולפ"ז "אין יכול לחזור" היינו דאם יחזור לא יהא ידו על העליונה, [ההיפך מ"יכול לחזור" האמור בפועל, דהיינו דידו על העליונה, כמו שפירשו התוס' י א], ולפ"ז החידוש של ר"ת הוא דדינא דקבלן ידו על התחתונה לא נאמר רק בהתחילו במלאכה, אלא גם בלא התחילו באופן דהיה קנין. [וצ"ע מאי נפ"מ בהא דידו עה"ת, הרי דין זה נאמר רק לענין דמנכין משכרו, ואכתי אין לו שכר. תי' הגרע"א דהדרישה לשיטתו בסמ"ע שלג טז דמנכה לו משכרו לאו דוקא אלא אם יש ביד בעה"ב ממון אחר של הפועל יכול לשכור ממנו, ורק להוציא מכיסו של הפועל אינו יכול. עי"ש דהש"ך כא חולק על דין זה]. ועי' היטב מחנ"א שכירות פועלים ה שהביא פלוגתת ראשונים בקבלן שהתחיל במלאכה אם הדין דיכול לחזור וידו עה"ת, או דבאמת אין יכול לחזור, דהוא משועבד למלאכת בעה"ב, ובברייתא דקתני ידו עה"ת היינו לאשמועינן הדין באופן דשכר בעה"ב פועלים אחרים. [עי"ש דיש בזה נפ"מ לדינא, דבעה"ב יהא רשאי להטעותן]. ולפ"ז יל"פ בכונת הדרישה כפשוטו, לא רק לענין ידו עה"ת, אלא דהקנין מהני להיות כהתחילו לענין דאין יכול לחזור, דמורים לו דנשתעבד ע"י הקנין וא"י לחזור.

ודעת הש"ך שלג ד דיתפרש הלשון כפשוטו, דא"י לחזור לגמרי, וכופהו לעשות מלאכתו, דע"י הקנין זוכה בו בזכות ממון שיוכל לכופו לעשות מלאכתו, [ויש בזה ב' נפ"מ, א. דאפילו אם ירצה לחזור ולקבל עליו שתהא ידו על התחתונה, יכול הבעה"ב לכופו. ובנתה"מ הוסיף בזה דהכח לכופו הוא לא רק עד שיעור של כדי שכרו כעין דבר האבד, אלא לעולם הוא יכול לכופו, וזו כונת הש"ך שאין חוזר בו בשום ממון. והכונה, דאפילו יוציא מכיסו ממון רב, ומצוי לשכור אחרים בשיעור זה, נמי בידו לכופו, דקנאו למלאכתו. ב. ועוד נפ"מ כ' הגרע"א, דאם אין כאן בי"ד לכופו והוצרך בעה"ב לשכור אחרים, יהא הוא חייב לשלם מכיסו מה שהוצרך ליתן לאחרים, דכיון דחייב לעשות מלאכתו, זה ששוכר עליו הוי שלוחו. אך חזר ודחה נפ"מ זו, דמפורש בש"ך שלג לד דאם שכר עליו א"צ לשלם ולהכי בעינן להחידוש דבאת חבילה לידו. (ומבואר מד' הגרע"א דנקט דגם לתי' האחרון של הש"ך דדין באת חבילה לידו הוצרך בפועל, לא משום דבהך תירוצא ס"ל דאם אך חייל קנינא דר"ת שוב חייב לשלם מכיסו לפועלים אחרים, אלא דדחיקא ליה לשנויי דאיירי באופן דבידו לכופו ורק דלא מצי כייף, ולכן אוקמא בפועל דלא מהני ביה קניינא דר"ת]. ונמצא דלהראשונים הסוברים דבהתחילו יכול לחזור רק שידו עה"ת, עדיף הקנין מהתחילו, דבהתחילו חוזר בו וידו עה"ת, ובקנין זכה בו לכופו לעשות מלאכתו.

ב. הוכחות מהראשונים

1. עי"ש בש"ך דהוכיח כדבריו מלשון ההג"א בסי' ו. וכוונתו דממה שהוצרך ההג"א לחלק לר"ת בין התחילו במלאכה לעשה קנין, ש"מ דבקנין אין יכול לחזור כלל, וע"ז כ' ההג"א דתחילת מלאכה אינה כקנין וע"כ יכול לחזור וידו עה"ת.

2. ע"ע בריטב"א מח א דהעתיק דברי ר"ת בסופר או מלמד תינוקות, והרי מלמד פועל הוא ולא קבלן, [וכ"ה להדיא בריטב"א עח א], ובפועל הא אמרו להדיא דיכול לחזור בו, וע"כ דהבין הריטב"א דכונת ר"ת דהגמ' איירי בלא קנין אלא שהתחיל במלאכה, אבל באופן שקנאו ע"י מעשה קנין אפילו פועל א"י לחזור בו.

ובתוס' הרא"ש הביא דברי ר"ת והק' עליו הא לא גרע מעבד שמגרע פדיונו ויוצא, וכ' דיש לקיים דברי ר"ת בקבלן, [וכ"ה בפסקי הרא"ש פ"ד סי' ט]. ומבואר דהבין מתחילה דאף בפועל קאמר ר"ת דנגמר קנין השכירות לענין שא"י לחזור, ולא תמה עליו מהגמ' דפועל יכול לחזור, וצ"ל כנ"ל דהגמ' איירי בהתחיל במלאכה בלא קנין, וא"כ י"ל דאם עשה קנין עדיף ואפילו בפועל א"י לחזור, ולכן הק' מעבד עברי, דהתם חייל קניינו לגמרי ואעפ"כ נתנה לו התורה כח לגרע פדיונו, וא"כ אף פועל שנגמר קניינו יוכל לחזור. וכן מדוקדק במרדכי בפירקין סי' שמו דבתחילה הביא עצם הדין דפועל יכול לחזור בחצי היום, וכתב חידוש נוסף דאפילו במשך כלי אומנותו יכול לחזור, משום דלא גרע מע"ע.

ומ' מכל זה כהש"ך דהחידוש של ר"ת דקנין עדיף מתחילת מלאכה, ולא כהסמ"ע דכל חידושו של ר"ת הוא דקנין בלא התחילו במלאכה הוי כהתחילו.[[1]](#footnote-1)

[עי"ש עוד בריטב"א דהשיג על ר"ת, דיותר קנאו בהתחלת מלאכה מאשר במעשה הקנין, ואעפ"כ יכול לחזור. וי"ל דהריטב"א לשיטתיה, דמפרש בסוגיין כהרמב"ן דהתחילו במלאכה מחייב מתורת מעשה קנין לקנות הפועל, וכיון דחשיב מעשה קנין מסתברא ליה דהתחלת מלאכה הוא מעשה קנין אלים יותר ממשיכת כלי אומנות. משא"כ ר"ת גופיה הא סבר דהתחלת מלאכה לא הוי קנין, וכדכ' ההג"א בדעתו, וע"כ חידש דקנאו במשיכה עדיף מתחילת מלאכה]

3. וביותר, דהתוס' רא"ש סיים דבקבלן קאמר ר"ת דמשיכה מהניא דלא יוכל לחזור, והוסיף דהא דפליגי בקבלן בהשוכר את האומנין [כונתו לאקשויי דמפלוגתא דרבנן ור"ד אם ידו עה"ע או עה"ת נלמד דלכו"ע יכול לחזור, וכמו שהוכיחו התוס' לעיל י א], בשלא משך כלי אומנותו. וזה להדיא כהש"ך דקנין עדיף מתחילת מלאכה.

.

4. בראשונים הק' לר"ת מסוגיא דבאת חבילה לידו, עי' ריטב"א ומאירי מח א ובמרדכי בפרקין סי' שמח, וכ' דר"ת מפרש דלא איירי בחבילה של כלי אומנותו כפרש"י אלא בנתן לו חבילה בתורת משכון. ומבואר מזה דפירשו כהש"ך, דחידושו של ר"ת דע"י משיכת כליו אינו יכול לחזור בו כלל, וזהו שהק' דגבי חבילה מבואר דחוזר בו אלא שגובה מדמי חבילתו.

ג. ההג"א הק' לר"ת דמהסוגיא דקבלן ידו עה"ת ש"מ דיכול לחזור, והכריח מזה דלר"ת חלוק קנין מהתחלת מלאכה, וצ"ת מהו הדיוק דיכול לחזור, דילמא התנא קמ"ל הדין אם אירע שלא כפאו אלא שכר פועלים אחרים ידו עה"ת, אבל באמת יכול גם לכפותו לעבוד. [והיינו לפי"מ דמסיק הגרע"א הנ"ל מדברי הש"ך שלג לד דגם באופן דיכול לכופו אין יכול לתובעו לשלם מכיסו השכר לפועלים אחרים]. וכן ק' ע"ד התוס' לעיל י א דכ' דמפלוגתא דרבנן ור"ד בקבלן אם ידו עה"ע או עה"ת נשמע דלכו"ע יכול הוא לחזור בו, ומאי ראיה. וצ"ת. והעירוני דמד' המחנ"א שכירות פועלים סו"ס ה יש ללמוד ישוב לזה, דכיון דקי"ל דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, א"כ אם נימא דאין בכוחו לחזור, נמצא דלא הגיע סוף השכירות, ואפילו את השיעור של ידו עה"ת לא יהא חייב לשלם, ומזה הוכיחו הנך ראשונים דהועילה חזרתו, ועי"כ הוי סוף השכירות ושייך הדין דידו עה"ת.

ד. לההג"א דלר"ת חלוק תחילת מלאכה מקנין, צ"ת גדר המחייב בתחילת מלאכה. וצ"ל דאין כאן קנין לזכות בפועל, אלא חשיב אמירה בעלמא, ומ"מ מתחייב הבעה"ב לפועל את שכרו והפועל לבעה"ב שיהיה ידו עה"ת, מתורת התחייבות בעלמא. וצ"ב. ומ"מ מבואר לעיל י א דיד פועל כיד בעה"ב אפילו בלא קנין אלא בהתחלת מלאכה בלחוד, וא"כ חזינן דכשעושה מלאכתו יש בו דיני פועל, ואין זה סתם התחייבות בעלמא. [אמנם לדעת המחנ"א לקמן אות ה דבפועל התחלת מלאכה כקנין, ורק בקבלן יש חילוק, לק"מ, דהתם בפועל עסקינן].

ה. לשי' ר"ת מוכח דהתחלת מלאכה אינה מעשה קנין, וכדברי ההג"א. וצ"ע לפ"ז על דעת הרא"ש והטור דפסקו כר"ת דבקנין נגמר השכירות וקבלן א"י לחזור בו, ומאידך פירשו בסוגיין [הרא"ש בסי' ב ובטור שלג] דהלכו פועלים מחייב את בעה"ב אפילו כשלא היו מוצאים מתחילה לשכור, דלא שייך דינא דגרמי, וצ"ל דהטעם כהראשונים דהתחלת מלאכה הוי קנין, ולהכי נתחייב בעה"ב בשכרם, וסותר להך דר"ת. וצ"ל עפ"י יסוד המחנ"א שכירות פועלים ה דדוקא בקבלן אמר ר"ת דלא הוי מעשה קנין, דבדידיה קא טרח, אבל בפועל תחילת מלאכה הוי קנין, דבמלאכתו דבעה"ב טרח. [ואכתי צע"ק ממש"נ לעיל אות ב דמוכח מהרא"ש דגם בפועל יש חילוק בין תחילת מלאכה לקנין]. ועי' לעיל אות ב דהריטב"א הביא דברי ר"ת אף בפועל, וע"כ דמחלק בין תחילת מלאכה לקנין אף בפועל ודלא כהמחנ"א.

שו"ר דהמחנ"א שכירות פועלים ד הכריח מד' הרא"ש בסוגיין דטעמו בהא דמחייב בהלכו לא כהראשונים דהליכה הוי קנין, אלא משום קנס, יעו"ש דמשום כן לא פירש הרא"ש דבריו בגוף הברייתא. ולפ"ז לק"מ מהא דסברי כר"ת.

ו. תוס' הק' לר"ת מפועל דחוזר בו. וצ"ע מאי הק' דהתם בלא קנין אלא בהתחיל במלאכה בלחוד, ור"ת חידש דבקנין נגמר השכירות. [וכדלעיל אות ב דמהרא"ש והמרדכי מוכח כן]. וצ"ל דהתוס' נקטו דקנין לא יהא עדיף מהתחלת מלאכה, [וי"ל דסברי דהתחלת מלאכה הויא מעשה קנין בפועלים וכדכ' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין], וזה דלא כההג"א דהכריח דלדעת ר"ת ע"כ יש חילוק בין תחילת מלאכה לקנין. ולפ"ז צ"ע מה יענו התוס' לקו' ההג"א דמהסוגיא מוכח דקבלן יכול לחזור בו אלא שידו עה"ת, גבי התחלת מלאכה, ולדידהו הרי אין לחלק בין התחלת מלאכה לקנין. ואולי נימא דמודו לההג"א, ומה שהקשו מפועל משום דסברי דסתמא אמרו דיכול לחזור בו, ואפילו בקנאו בקנין, והוקשה להם דאם חל קנין לא שייך דיוכל לחזור, ומדיכול לחזור ש"מ דאין בתורה חלות קנין לזכות בפועל. וע"ז תירצו דמשום כי עבדי הם, היינו דאפילו אם חל קנין גמור נתחדש בדין כי עבדי הם דיכול לחזור.

ז. עצם הנדון של ר"ת האם מהני קנין בקבלן, נ' דהנדון הוא אם חלות פועל של התורה הוא דבר דנקנה בקנין כמו חפץ הנקנה בקנין או לא. ויש להוסיף טעם בזה, דהרי אין הפועל שלו, דפועל אינו כע"ע שגופו קנוי, אלא רק משועבד לעשות מלאכתו, וא"כ אין כאן דבר בעין דקונה ע"י הקנין. ועי' מחנ"א שכירות פועלים א באריכות אם יש גופו קנוי בפועל.

ולפ"ז יל"פ דזהו שהק' תוס' מהא דפועל יכול לחזור, דסבירא להו דל"ש חזרה מחמת הדין דלא עבדים לעבדים, וע"כ הפסוק הוא רק גילוי דבדיני חו"מ לא חל כלום ויכול לחזור, ואם פועל הוא דבר הנקנה בקנין לא שייך דיוכל לחזור. וע"ז תירצו דמשום כי עבדי הם, וכונתם לחדש דשייך לומר דבהאי קרא גופא נתחדש כח חזרה, דאף דמצד חו"מ חל קניינו בפועל וזכה בו לגמרי, מ"מ נתחדש בהך קרא דיכול לחזור. [ולהגרע"א דלקמן הדין דיכול לחזור מצד כי עבדי הם גורם דשוב לא יהא לבעה"ב זכיה בפועל, וקנין משיכה לגמור השכירות מהני רק בקבלן ולא בפועל. אכן אם נימא דלא כהגרע"א יל"פ דאה"נ אף בפועל מהני הקנין לגמור השכירות, וזכה הבעה"ב בפועל, אלא דמ"מ נתנה התורה זכות מיוחדת לפועל לחזור בו ולהפקיע קניינו].

ח. הראשונים שו"ט בדברי ר"ת בג' פרטים. א. כלפי החידוש דשייך תורת קנין לגמור השכירות, האריך ההג"א בפירקין דלר"ת צריך לחלק בין תחילת מלאכה למעשה קנין. ב. כלפי החידוש דמשיכת הכלי חשיבא מעשה קנין לזכות בפועל, השיג הריטב"א. ג. כלפי החידוש דמשום דחל קנין אין יכול לחזור, השיגו הרא"ש [בתוס' ובפסקים] ובחי' הר"ן דלא גרע מעבד, וברא"ש קיים דברי ר"ת בקבלן. אך מד' הר"ן מבואר דגם בקבלן שייכא ההשגה, וכן דייק מדבריו המחנ"א שכ"פ ו, וצ"ל בביאור דבריו דאף דבקבלן ל"ש טעמא דכי עבדי הם, מ"מ יסוד הדין דעבד מגרע פדיונו, הוא דנתחדש דבחו"מ שאני חלות פועל מחלות קנין חפץ, דקנין חפץ ל"ש בו חזרה, וקנין פועל הוא קנין שניתן לחזרה. [והיינו דכדי שלא יצטרך להיות עבד לעבדים חידשה התורה במהות קניינו דשייך בו חזרה, ובמהות הקנין שוים הם עבד פועל וקבלן].

ט. הגרע"א הק' מנ"ל לר"ת דאין הקבלן יכול לחזור, הא מהסוגיא לא מוכח אלא דבעה"ב אין יכול לחזור ונתחייב בשכרו, ומשום כן זכה הפועל בפרוטה שנתן לו בעה"ב ועי"ז מעל, ונימא דהמשיכה מועלת דבעה"ב אין יכול לחזור אבל הקבלן יכול לחזור. ותי' דאם המשיכה אינה קנין כלפי הפועל, אין טעם לומר דבעה"ב לא יוכל לחזור בו, דרק אם נקנה לבעה"ב אז נתחייב בשכרו, אבל אם לא נקנה אין בכח המשיכה לחייב את בעה"ב בשכרו. [דעצם המשיכה אין לה כח לחייב דמים, אלא היא מועלת רק לזכות בחפץ, וחיוב הדמים הוא תוצאה ממה שזכה בחפץ, ולא כמו קנין סודר דהוא מועיל כלפי ב' הצדדים, להוציא החפץ מרשות המוכר ללוקח, ולחייב את הלוקח בתשלומי החפץ]. <ומבואר מדברי הגרע"א דקנין פועל הוא כקנין חפץ, וזהו גדר משיכת כלי האומנות, ולא אמרינן דשכירות פועלים הוא בגדר שעבוד בעלמא דנשתעבד הפועל לעשות מלאכתו, דלגדר זה אין טעם דהמשיכה תחשב מעשה קנין דוקא לקנות הפועל, ולא לשעבד את בעה"ב. ועי'.>.

ודברי הגרע"א תמוהים, דהוקשה לו דנימא שהם מתחלקים זמ"ז, שיחול החלות כלפי בעה"ב ולא כלפי הקבלן, [ורק משום חסרון מעשה קנין אתי עלה], וצ"ע מהיכי תיתי נימא כן. ועי' בלשונו של הגרע"א שהוסיף דיהא כמו בכל קנין בפועל דבעה"ב אין יכול לחזור והפועל יכול לחזור. [וכונתו דחזינן דתחילת מלאכה מהניא לחייב את בעה"ב ומ"מ הפועל יכול לחזור]. ומבואר מדברי הגרע"א דהדין דפועל יכול לחזור בו הוא עיכוב והפקעה של עיקר חלות הקנין, דנתחדש בזה דאין לבעה"ב זכיה בפועל, וע"כ הוא דיכול לחזור, וא"כ אשכחן דבפועל יכול להתחלק זמ"ז זכייתו של בעה"ב בפועל וזכיית הפועל כלפי בעה"ב, וע"כ הקשה לר"ת. וזה חידוש גדול, דמסברא היה מקום לדון דבדין יכול לחזור לא נתבטל כח זכייתו של בעה"ב בפועל, אלא שמשום כי עבדי הם נתנה התורה כח לפועל לחזור בו ולבטל קניינו של בעה"ב, וכמו בעבד עברי דיציאתו בגרעון כסף אינה עיכוב בעיקר הקנין אלא מתחילה זכה בו הרב לגמרי, ונתנה התורה כח לעבד לחזור ולזכות בעצמו ע"י הגרעון כסף. וי"ל דסבר הגרע"א דהקנין בפועל אינו כמו קנין בחפץ, דהוא שלו לגמרי, אלא כל מהות הקנין הוא לשעבד אותו להעמיד הפעולה, וזהו השם פועל, והלכך אם בסופו של דבר אין עליו שעבוד להעמיד הפעולה, דנתנה לו תורה רשות לחזור, בהכרח דנתבטל עצם קניינו.

גם צ"ת להגרע"א הסוגיא דדף י דמתחילה ס"ד לאוכוחי מהא דיכול לחזור דלא אמרינן דידו כיד בעה"ב, ודחינן דכל כמה דלא הדר ביה כיד בעה"ב דמי, וכי הדר ביה טעמא אחרינא אית ביה משום כי לי בנ"י עבדים, הרי דזהו גופא השו"ט בגמ', אם כח החזרה מוכיח דגם מלכתחילה אינו קנוי לבעה"ב וע"כ אין ידו כיד בעה"ב, ומסקינן דאין ללמוד מהחזרה על עצם קניינו, וכל כמה דלא הדר ביה קנוי הוא לבעה"ב וידו כיד בעה"ב. וצ"ל דהסוגיא כלפי דין יד פועל, דבזה י"ל דאף דיכול לחזור מ"מ כשעושה מלאכתו יש לו תורת פועל, ושייך ביה ידו כיד בעה"ב, אבל נדון הגרע"א הוא אם איכא חלות קנין, ובזה נקט דמה שיכול לחזור מכריח דגם מתחילה ליכא קנין.

[וע"ע בתוס' לעיל י א דפועל רשאי להשכיר עצמו משום דיכול לחזור, ויל"ע אם כונתם דמשום זה גופא דבידו לחזור מותר לו להשכיר עצמו, דמחמת כן אינו כעבד לבעה"ב אלא עומד ברשות עצמו, דבכל רגע יכול להפקיע תורת פועל שלו, [וצ"ב דבכל עבד נמי נימא כן, דבידו להוציא עצמו בגרעון כסף, ועי' רש"ש, ובהגהות חת"ס לשו"ע שלג דבגר"כ הוא מחוסר ממון ולא מיקרי בידו, ומשא"כ פועל דבקל חוזר בו], או כונתם דזה דיכול לחזור הוי הוכחה דגם מתחילה קודם שחזר בו אינו קנוי לבעה"ב, וכמש"נ בד' הגרע"א. [אכן צ"ת מה ההוכחה הרי גם עבד יכול לחזור והוא קנוי לגמרי עד שחוזר. וצ"ל דגר"כ הוא קנין מחודש שקונה עצמו, ובעבד הוא חזרה וביטול הקנין, ומדשייך חזרה הוא דהוכיחו דאף מתחילה אינו קנוי].

עוד צ"ת יסוד הגרע"א דתורת המעשה קנין של משיכה הוא רק כדי לקנות הפועל ולא כדי לחייב את בעה"ב, דסו"ס מ"ט לא נימא כן גם בתחילת מלאכה, דמבואר בסוגיין דבהלכו פועלים נתחייב בעה"ב בשכרם, ולשיטת הראשונים היינו משום דהתחלת מלאכה הויא קנין, והרי קנין זה לא הועיל לבעה"ב לזכות בפועלים, דהא פועל יכול לחזור בו, ואעפ"כ הועיל לפועל לזכות בשכרו מבעה"ב, ומ"ש התחלת מלאכה ממשיכה. [ודוחק לומר דהתחלת מלאכה הוי כמו סודר, דיש לו תורת מעשה קנין לחייב את ב' הצדדים].

שיטת הראשונים

י. הראשונים [עי' היטב תוס' הרא"ש וחידושי הר"ן] דחו חידושו של ר"ת דקנאו ואינו יכול לחזור דהא לא גרע מעבד. ומשום כן פירשו הסוגיא בע"א, דהמשיכה מועלת לקנות כלי התספורת. וצ"ע בתרתי, א. דלכאו' ספר קבלן הוא, וא"כ בנוגע לביאור הסוגיא שפיר יש לקיים פירושו של ר"ת. עי' לקמן מהו גדר הספר. ב. דאפילו אם ספר פועל הוא, מ"מ הרי מצד דיני חו"מ דין קניינו של פועל הוא כמו קבלן, אלא שיש לו זכות צדדית של חזרה משום כי עבדי הם, וכיון דבחו"מ חל הקנין שפיר יש מעילה. ויל"ד דכונתם להקשות דמשמע בסוגיא דספר הוא מחוסר משיכה, ואם כל הקנין הוא לענין שא"י לחזור, א"כ אין בו צורך, כיון דסו"ס מחמת החידוש של כי עבדי הם לעולם יהא הדין דיכול לחזור.

יא. שיטת הראשונים בביאור דין המשיכה, דהיא לענין קנין כלי האומנות, דיוכל לעכב אותם כדי להסתפר. עי' רמב"ן רשב"א וחי' הר"ן ונ"י בסוגיין. ובביאור דבריהם יש ב' דרכים. א. במ"מ פ"ט משכירות ה"ד הביא דשי' הרמב"ן והרשב"א דאם כלי אומנותם בידו אפילו בדבר שאינו אבד שוכר עליהם עד כדי שכר המלאכה, אעפ"י שנתייקרה בינתים. [והוא בשטמ"ק בשם הרשב"א בסוגיין יעו"ש באריכות]. ובביאור הגר"א שלג ב דהמקור מפירושם בהך סוגיא דהזהב יעו"ש. ומבואר לפ"ז דיכול למכור הכלים לשלם שכר המלאכה. ב. בנתה"מ שלג ב כ' דהכונה רק דיכול לעכב הכלים לעשות בהם מלאכתו, [אבל אין יכול למוכרם], ומשום דמלבד שכירות הפועל יש כאן שכירות הכלי אומנות, והקנין מהני לזכות בשכירות הכלים, וע"כ אף דהגברא מצי הדר ביה, מ"מ זכייתו בשכירות הכלים כדקיימא קיימא. [ונקט הנתה"מ דאומן הנשכר עם כלי מלאכתו לא הוי חלות אחד, אלא יש כאן ב' חלויות שכירות הפועל ושכירות הכלים, ולכן מהני הקנין כלפי שכירות הכלים אף דהפועל אינו קנוי. וצ"ת בזה בהגהת רמ"א רכז לב, והמקור בתרוה"ד שיח, דנקטו כן, ופסקו דבשכר פועל עם סוס אין אונאה לשכירות הפועל, אבל יש אונאה לשכירות הסוס. ועי'ובמחנ"א גזילה יא]. והאריכו עוד בפלוגתא זו אם יכול למכור הכלים או רק לעכבם המחנ"א שכירות פועלים ו ובחזו"א ב"ק כג ג.

להראשונים דהסוגיא לענין הזכיה בכלים, צ"ת השו"ט דגמ' לענין מעילה, דבשלמא לנתה"מ דהוי שכירות כלים, שפיר י"ל דע"י דחל קנין שכירות הכלי במשיכתו, שייך לומר דהפרוטה שנתן לספר היא בתורת תשלום השכירות של הכלי, ומשו"ה מעל, אבל לפי' המ"מ דהכלים ניתנו בתורת משכון, א"כ הפרוטה לא ניתנה בשביל הכלים אלא לתשלום עבור הפועל, והרי לדידהו לא זכה בפועל במשיכת הכלי, [דהא נחלקו על חידושו של ר"ת דמשיכת הכלי היא מעשה קנין לזכות בפועל], ומה שייך נתינת שכר. וצ"ת בזה בד' הגר"א שלג ב מש"כ בביאור הסוגיא דהזהב.

לפירוש ר"ת בהך סוגיא אין מקור לחידוש הראשונים, [אבל אין הכרח בסברא דחולק עליהם. ויל"ע בזה, דאם מודה ר"ת דיש כאן ב' חלויות שכירות הכלים ושכירות הפועל, מ"ט חשיבא משיכת הכלי מעשה קנין לקנות הפועל]. ובשו"ע שלג א הביא הרמ"א את חידוש ר"ת דקנין מהני בקבלן דא"י לחזור, וסיים בחידוש הראשונים, דאיכא קנין רק לענין הכלים, ונפ"מ גבי פועל דהגברא יכול לחזור ומ"מ אהני הקנין לענין הכלים. ועי"ש בש"ך ה שתמה דלפירוש ר"ת אין כל מקור לחידוש. ועפי"ז כ' לדינא דירא שמים יחמיר ויחזיר לפועל את שלו. ועי"ש בביהגר"א ב דרך מחודשת דיש מקור מהסוגיא לב' החידושים, ודבריו צריכים עיון רב.

הגדרת פועל וקבלן.

א. ר"ת דימה בלן וספר לקבלן, וצ"ת דלכאו' בהנהו מילי הרי הוא צריך לעשות מלאכתו תיכף, ושייכא בהו ד' הנתה"מ רסד ח דקבלן שצריך לעשות מלאכתו מיד, הו"ל כפועל לענין דאין בו אונאה, ולכאו' ה"ה לענין דיכול לחזור בו. ואולי יש לחלק, דהנתה"מ איירי בטול דינר והעבירני, דכל התועלת של בעה"ב במלאכה הוא כשנעשית מיד, דצריך לברוח מבית האסורים, ולאחר זמן אין לו שום תועלת בזה, ומשא"כ בבלן וספר מצד עצם המלאכה יש לו תועלת גם אם תיעשה לאחר זמן, אלא שרוצה הוא שיעשה מיד, ובזה לא חשיב דמשועבד לעשות מיד.

ועי' אגרות משה חו"מ ח"א פא דביאר דיסוד הפלוגתא דר"ת והראשונים הוא בהך מילתא אם הספר יש לו דין פועל או קבלן, ומשום ה"ט דצריך לעשות מלאכתו תיכף.

[והעירוני לדייק מדברי תוס' רא"ש שם דהביא דברי ר"ת דנגמר השכירות וכ' לדחות חידושו דלא גרע מע"ע דמגרע פדיונו, ופירש הסוגיא כהראשונים לענין עיכוב הכלים, וק' מ"ט הוצרך לדחות פירושו של ר"ת בסוגיא, הא רק בפועל נחלק עליו. ומוכח לכאו' דנקט דספר ובלן דינם כפועל ולא כקבלן. אך זה צ"ע, דאפילו אם נימא דדינו כפועל, אכתי ק' מ"ט לא יהא מעילה, הרי כל כמה דלא הדר ביה חלה השכירות כמו בקבלן, וא"כ יש סיבה למעילה.

וגם יעוי' היטב בסו"ד דמסיק דאין ראיה מע"ע רק לפועל ולא לקבלן. וא"כ מ' להיפך, דספר ובלן קבלנים נינהו, אלא דמתחילה סבר דהלימוד מע"ע הוא גם כלפי קבלן, [וכמבואר בחידושי הר"ן בסוגיין הביאו המחנ"א שכירות פועלים ו], ותרוייהו יכולים לחזור בהם, ולכן ע"כ צריכים לפירוש הראשונים דמצד עיכוב הכלים, ושוב חזר בו ומסיק דהראיה היא רק לפועל, וכונתו דלפ"ז יש לקיים פירושו של ר"ת בסוגיין].

ב. החילוקים לדינא בין פועל לקבלן: א. בסוגיין לענין חזרה, אם ידו עה"ע או עה"ת. ב. לענין אונאה לשיטת הרמב"ם עי' שו"ע רכז לג-לז. ג. לענין גופו קנוי, להשיטות דסברי דפועל גופו קנוי, עי' מחנ"א שכירות פועלים א דדוקא פועל ולא קבלן. ד. לענין תחילת מלאכה, דלההג"א בדעת ר"ת דתחילת מלאכה לא הוי קנין כ' המחנ"א שכירות פועלים ה דהיינו דוקא בקבלן, דבדידיה קא טרח, אבל בפועל הוי התחלת מלאכה קנין, דמלאכתו דבעה"ב עביד. ה. בגליון הגרע"א שלג ס"ה, דבנאנס האומן, בקבלן יכול הוא לעכב את בעה"ב מליטול החפץ ממנו ולומר אעשה הפעולה אחר שיעבור האונס. ו. לקמן קיב לענין בל תלין, דאם אמרינן אומן קונה בשבח כלי, קבלן אין בו בל תלין. ז. עי' ריטב"א עח א בחלה ועושה מקצת פלוגתא אם דמי לעבד דנוטל כל שכרו, ומסתבר דכ"ז בפועל ולא בקבלן דאינו דומה לעבד. ובפרט דכיון דשכרו משתלם לפי התוצאה, א"כ אין סיבה לשלם לו יותר מהמקצת שעשה, ודו"ק. ח. הג"א דדוקא בפועל בידו לשנותו למלאכה אחרת, דמשועבד לו כעבד, ולא בקבלן. אדר תש"ע – ט. דין אומן קונה בשבח כלי, דוקא בקבלן ולא בשכירות, כ"ה לפרש"י ב"ק צט א בהך דאגריה לביטשא, דהתנה עמו בין ישביח ובין לא ישביח והוי שכיר יום, ואינו זוכה בשבח, אף דלמעשה יש שבח ריכוך. [ולפי' הי"מ בתוס' דאיירי בבעיטות הראשונות דאין שבח, ליכא ראיה]. י. בפועל צריך למטרח ולמזבן ולפרוע בכסף, כתוס' ב"ק ט א, ועי' רש"י בב"מ דהוא מקרא דשכרו מאי דאתני בהדיה משמע. ויל"ע אם גם בקבלן הוא כן, ולכאו' ממאי דיש בו בל תלין, ש"מ דהך קרא קאי אתרוייהו.

ג. מצינו ד' אופנים בקציצת השכר, יש שתשלום השכר הוא לפי זמן, וזהו שכיר יום. ויש שהתשלום הוא על התוצאה כמו בעשה לי שירים נזמים וטבעות, וזהו קבלן, ומבואר בקידושין מח ב דגם בזה שייכא פלוגתא דישנה לשכירות מתוע"ס, והיינו דכל חלק משלבי התוצאה מחייב אותו בחלק מהתשלום. ומצינו בזה אופן נוסף בשדכן וכיו"ב, דלא נתחייב לשדכן אלא כשיבוא לידי גמר, והיינו דשכרו אינו בא על טרחו ועשייתו, אלא על התוצאה של גמר השידוך. ועי' מחנ"א שכירות יד דמשום כן לא שייך בו ישנה לשכירות. [וכן יצוייר בשתדלן באופן שמקבל שכר רק אם יצליח, דאז קציצת השכר אינה על טורח ההשתדלות אלא על ההנאה הבאה למקבל מתוצאת ההשתדלות, ונמצא דלא הטירחא בעשיית ההשתדלות היא הפעולה שעושה עבורו אלא העמדת התוצאה, ובעשה לי שירים נזמים וטבעות אף שגם בזה הפעולה עבורו היא העמדת התוצאה, מ"מ כיון שיש בה שלבים שייך ישנה לשכירות, ומשא"כ בשדכנות דהתוצאה היא גמר השידוך ובאה ברגע אחד]. ויש שהתשלום הוא על כל פעולה ולא על זמן העבודה, וכהך דלקמן קיב א בשכרו לביטשי ביטשא ביטשא במעה. [וכמו בעו"ד שהתשלום הוא על כל הופעה בין אם יצליח ובין אם לא. וכן בשתדלנות לשלטון כשמשלם על עצם פעולת ההשתדלות בין יצליח ובין לא]. וצריך בירור אם דינו כפועל או כקבלן, די"ל דהוי כפועל כיון דהוא משועבד לעצם הפעולה ולא להעמדת התוצאה, והיסוד שקבלן אינו עבד הוא משום שהטירחא היא לעצמו, ושיעבודו לבעה"ב הוא רק להעמדת התוצאה. [ולענין בל תלין מפורש שם שדינו כפועל, אך אין זה ראיה לנדו"ד, דכל הצד דקבלן ליכא ביה בל תלין הוא משום אומן קונה בשבח כלי, וממילא דבכה"ג דהשכר על הפעולה גם אם לא ישביח, שוב ל"ש לומר דקונה בשבח כלי, וע"כ יש בו בל תלין. וסברא זו מוכחת ממאי דקי"ל להלכה דקבלן יש בו בל תלין, ומשום דלהלכה אין אומן קונה בשבח כלי, הרי דבל תלין לא נאחר דוקא בפועל, אלא אם רק התשלום בא כשכר הפעולה שייך בו בל תלין, ולאפוקי ממ"ד שקונה השבח, דהתשלום הוא על מה שקונה מהאומן את השבח. וא"כ הספק במקומו עומד, לענין שאר החילוקים בין פועל לקבלן, הנובעים מזה שפועל הוא עבד, וקבלן אינו עבד, מהו הדין באופן הזה].

ד. עי' מרדכי שמו בשם רבינו יואל דמלמד לשנה הוי פועל, דדוקא קמה לקצור דיכול לעשות הן לזמן מרובה הן לזמן מועוט. ובהגהמי"י פ"ט משכירות אות ה ובהג"א בפירקין סי' ו ד"ה וגם דמלמד דין פועל יש לו כיון ששכרוהו לזמן קצוב ואין רשאי להתבטל כשירצה, אבל אם שכרוהו ללמוד כל הספר או חציו ולא קבעו לו זמן ללמוד בו ויכול להתבטל כשירצה אז חשוב קבלן. ועי' תרוה"ד שכג דבקצב לו זמן לעשות בתוך עשרה ימים הו"ל פועל, ומזה מקור להסמ"ע רכז [הובא בנתה"מ רסד ח] דקבלן שצריך לעשות מלאכתו תיכף דינו כפועל, וצ"ב דכל קמה לקצור הרי זמנו קצוב דוקא לימי הקציר. וצ"ע עוד בדברי התרוה"ד שם שכט.

ועי' בית אפרים אבעה"ז קיח בגדרי פועל וקבלן. ובאג"מ חו"מ ח"א פא ענף א האריך בגדרי פועל וקבלן. [וע"ע בחזו"א ב"ק כג כו דמה שדימו הראשונים שומר לפועל, אין כונתם לשכיר יום אלא לקבלן].

ונ' דעיקר החילוק בין פועל לקבלן הוא דפועל שכרו משתלם על זמן הפעולה וקבלן שכרו משתלם על התוצאה ולא על עצם הפעולה, ולהכי אין לו שם עבד אלא עושה לעצמו, ובזה חידש הסמ"ע [הובא לעיל] דאם הקבלן משועבד לעשות מלאכתו תיכף דמי לעבד מחמת השעבוד דרמי עליה לעשותו עכשיו. [אבל אין כונת הסמ"ע דזהו עצם החילוק בין פועל לקבלן, דפועל משועבד תיכף וקבלן בידו להחליט אימת יעשה, אלא עצם החילוק הוא מצד תשלום השכר, האם הוא על העבודה או על התוצאה וכנ"ל]. ולפ"ז בשכר מלמד ללמוד עם בנו ב' שעות ביום, וביד המלמד לבחור איזה שעות, יהיה דינו כפועל ולא כקבלן, דאמנם בידו להחליט אימתי ילמד, מ"מ עצם הדבר ששכרו משתלם לפי שעות נותן לו שם פועל. אכן בחכמת שלמה בשו"ע שלג לא כתב כן, וצ"ע.

תרעומת

בלא הלכו, עי' רש"י משום דצריך לחזר, ובראב"ד בשטמ"ק ר"פ השואל כ' דחשיב פועל באמירה משום הא גופא דיש תרעומת, יעו"ש. נ' דסבר דהתרעומת משום עצם החזרה, דלענין זכות תרעומת נחשב פועל בדיבור בעלמא. ויש לדחות, דכונת הראב"ד דאם לא היה נעשה פועל בדיבור לא היה מקום לתרעומת על מה שצריך לחזר, ורק משום דיש תוקף לדיבור שייך לתבוע תרעומת, אבל לא שהתרעומת היא על עצם החזרה. וע"ע רמב"ן בסוגיין דמבואר דהתרעומת הוא משום הטורח לשכור, ובאופן דמוצא לשכור אין אפילו זכות תרעומת, כדלקמן עט ב דבמשכח לאוגורה ליכא תרעומת, והמסקנא דהתם דמשום שינוי דעתא לא שייכא גבי פועלים, ועי' ש"ך שלג א בזה, ובקצוה"ח שם א הביא הריטב"א לקמן עט ב דדוקא משום דיש לו סיבה לחזור כההיא דהתם הוא דבעינן לטעמא דשינוי דעתא. וע"ע מהר"ם שיף בביאור ד' הרא"ש דבלא היו מוצאים להשכיר מאמש אין מקום לתרעומת בלא הלכו, ומבואר דהתרעומת לא משום החזרה מהפעולה שסיכמו עליה בדברים.

הליכה ותחילת מלאכה [ברייתא דהלכו ולא מצאו, וסיפא דמתני' בבעה"ב החוזר בו].

החיוב בהלכו, ג' נידונים בראשונים, מצד גרמי, ומצד דבר האבד, ומצד קנין דחל ע"י תחילת מלאכה.

גרמי

א. שי' תוס' והרא"ש דמצד גרמי, עי' קצוה"ח שלג ב דנתקשה דאין כאן הפסד ממון אלא רק מניעת ריוח, והוי כמבטל כיסו, ותי' דכונת התוס' דחיובו מדין שבת, ואף דאינו מבטלו ממלאכה בידים הו"ל גרמי דשבת. [וכשי' הראשונים דיש חיוב ד' דברים בגרמי]. ובנתה"מ השיג ע"ז דלא שייך שבת אלא בזמן שהוא מבטלו ממלאכתו, אבל כשחזר בו ואינו מוצא עוד להשכיר עצמו, ל"ש שבת, וע"כ פי' בתוס' דהוי תקנת חכמים לדון כאילו הזיקו ושייך ביה דינא דגרמי. ולכאו' נפ"מ ביניהם, בגונא דמתני' דבעה"ב חוזר בו והוזלה מלאכת פועלים, דמוצאים עכשיו להשכיר עצמם אבל לא כפי השווי שהוא הבטיח, דלהקצוה"ח לא שייך בזה חיובא דשבת, דהא אינם בטלים ממלאכה, אלא שאינם מרויחים בה כ"כ, ורק להנתה"מ שייך לדון על הפסד השכר שהבטיחם.

ובמתני' הביאו הריטב"א ותוס' ר"פ פלוגתא דרש"י ור"י בחזר בעה"ב והוזלה המלאכה אם יתן כל שכרם או רק מה שעשו. והנה, בריטב"א מבואר דהוא מדיני דבר האבד, וא"כ י"ל דלדידיה איירי בלא היו מוצאים להשכיר מאמש, ובכה"ג ל"ש גרמי, [ואעפ"כ חשוב דבר האבד דסבר כשי' הרמב"ן ודלא כהרשב"א]. אך בדעת תוס' ר"פ נ' דמסתמא קאי בשיטת התוס' דהחיוב בבברייתא בחזרת בעה"ב הוא מדינא דגרמי, וע"כ איירי בהיו מוצאים להשכיר עצמם דרק בזה שייך גרמי, ולפ"ז יל"פ דהפלוגתא בין רש"י לר"י היא בהנ"ל אם שייך חיוב גרמי על הפסד השכר של היוקר שהבטיחם.

ב. ובראשונים מוכח דנחלקו על התוס' וסברי דלא שייך חיובא דגרמי, עי' קצוה"ח הנ"ל דהביא כן מתשובות מהר"ם מרוטנבורג, וגם דייק כן מהרמב"ן והנ"י בסוגיין והעתיקם השו"ע דבציור דהיו מוצאים להשכיר עצמם מאמש ה"ז כדבר האבוד להם, ומדכ' דמשום דבר האבד ולא משום גרמי ש"מ דסברי דל"ש בזה גרמי. והטעם, עי"ש בתשו' מהר"ם דמדמה לה למבטל כיסו של חבירו. [וטעם זה שייך רק בחזרת בעה"ב מהפועלים, אבל פועלים שחזרו מבעה"ב בדבר האבד ונפסד הפשתן י"ל דמודו לההג"א דשייך ביה דינא דגרמי. אולם במחנ"א שכ"פ סי' ו וסי' ז נקט די"ל להיפך דגם להתוס' דבעה"ב מחייב בחזרתו מדד"ג היינו משום דההיזק נעשה מיד שע"פ דיבורו לא נשכרו במקום אחר, משא"כ בחזרת פועלים מבעה"ב אין ההיזק נעשה מיד אלא אח"כ והוי גרמא בנזיקין]. אמנם הגרע"א כ' הטעם דאין זה בגוף הניזק, ודימה לתוס' ב"ק כ א בגירש חבירו מביתו ונעל בפניו דלא מחייב, יעו"ש. [ע"ע מחנ"א גזילה יא בד' התוס' שם]. ולדבריו ה"ה בחזרת פועלים מבעה"ב בדבר האבד לא שייך חיוב דגרמי, דסו"ס לא עשו מעשה בגוף הדבר הניזק. ועי"ש היטב בדבריו דמבואר כן להדיא, דכ' דלהרשב"א דאבד היינו בהיו מוצאים לשכור א"כ בפשתן חייבים לאוקמא באופן שהיה מוצא פועלים אחרים וא"כ יתחייבו לשלם מדד"ג וכקו' ההג"א, ומזה הוכיח דסברי דליכא דינא דגרמי, ומבואר דסבר דחזרת בעה"ב וחזרת פועלים בדבר האבד דיינינן לה בחדא מחתא.

ג. וכ' התוס', דאפילו בלא הלכו שייך חיובא דגרמי אם אינו מוצא עוד להשכיר עצמו, ומבואר דשייך לומר דסמך על אמירתו, אף דלא הוי אלא דברים בעלמא, ואם בא לחזור בו אין לו אלא תרעומת. ויל"ע במחנ"א שכירות יח אם שייך לזה.

דבר האבד.

א. שי' רש"י במתני' [וכ"כ לדינא הרא"ש בסי' ב] דבעה"ב החוזר והוזלה המלאכה משלם כל שכרם חוץ מההוצאה להשלמת המלאכה, אף שזה יותר ממה שעשו. וביאר שם הריטב"א דהוא מצד דבר האבד, דעכשיו ישכירו עצמם רק בזול. [ובעיקר היסוד של הריטב"א דבעה"ב חייב משום דבר האבד, יש להוכיח מהרא"ש דפליג, דכ' דלרבנן דר"ד בעה"ב החוזר בו ידו עה"ע, ומ"ט לא יתחייב משום דבר האבד. עי' לקמן דגם הר"י נחלק]. וא"כ מבואר דחזרת בעה"ב מחייבתו מדין דבר האבד. וברמב"ן הביא הברייתא דהלכו, וביאר בסו"ד דהוא משום דתחי"מ קנין, ודימה לזה הך דמתני' דמחייב בעה"ב החוזר בו. ומשמע דמפרש טעמא דמתני' דידו עה"ת משום קנין דתחי"מ ולא משום דבר האבד, וי"ל דפליג על הריטב"א וסבר דל"ש בזה טעמא דאבד, וכנ"ל. אכן ז"א, דלהדיא איתא ברמב"ן ונ"י בהך דהלכו פועלים, דאם הוא באופן שהיו מוצאים להשכיר עצמם מאמש, מתחייב מדין דבר האבד, כמו שהם מתחייבים לו בדבר האבד.

והראשונים במתני' הביאו דר"י נחלק שם לדינא על רש"י, וסבר דבעה"ב החוזר משלם רק מה שעשו, וא"כ מבואר דסבר דליכא בזה חיוב דדבר האבד, וצ"ת הטעם. ואולי סבר דכיון דמוצא להשכיר עצמו עכשיו אף שהוא בזול ולא כפי השיעור שהוא הבטיחו אין לזה שם דבר אבד. [וכמו דחזינן בחזרת פועלים באופן שהוקרה המלאכה דההפסד שצריך בעה"ב לשלם יותר שכר אין נחשב דבר האבד כדי לחייבם, עי' מחנ"א שכ"פ ז. ולדעת רש"י צ"ל דדוקא גבי פועלים דחיובם לבעה"ב הוא להעמיד הפעולה אמרינן דאם מוצא לשכור אף דהוקרו לא הוי דבר האבד, דהפעולה אינה אבודה, דתיעשה ע"י אחרים, אבל חיובו של הבעה"ב לפועלים הוא לתת שכרם, והלכך הפסד שעור השכר שהבטיחם הוי דבר האבד לדידהו, והר"י לא חילק בזה]. ולפ"ז בחזר בעה"ב באופן דעכשיו אין מוצאים כלל להשכיר עצמם יתחייב לשלם להם כל שכרם מדין דבר האבד אף לפירוש ר"י. וצריך בדיקה, דיל"פ טעמו של ר"י בע"א, דאה"נ חשיב דבר האבד לדידהו, ומ"מ לא נתחייב להם בעה"ב, דלא אשכחן דין דבר האבד אלא בחזרת הפועלים מבעה"ב, אבל לא מצאנו דבעה"ב מחייב עצמו לפועלים מדין דבר האבד.

שי' הנ"י והשו"ע, דבהיו מוצאים להשכיר עצמם מאמש מחייב מדין דבר האבד, ועי' בקצוה"ח דמהר"ם פליג. החילוק בין אבד לבעה"ב לאבד לפועלים.

קנין דתחילת מלאכה

עי' ראשונים דהטעם בהלכו משום קנין, ובחי' הר"ן דאפילו בלא היו מוצאים להשכיר עצמם מאמש, כיון דהתחילו נתחייב ליתן להם שכרם משלם כמו שקיבל עליו, דכשם ששאר דברים נקנין בקנין כך שכירות פועלים נקנית בהתחלת מלאכה. וע"ע בדבריו בגמ' עז ב דכשהתחיל במלאכה זכה בשכרו יעו"ש. [והיה מקום לפרש, דסברי דבלא היו מוצאים להשכיר עצמם אין כאן אבד מצד הפסד מלאכה אחרת, אבל הקנין מהני לדון דזכו במלאכה זו עצמה, ושוב יש כאן דבר האבד מצד הפסד מלאכה זו עצמה, אכן אין זה במשמעות דבריהם, אלא כפשוטו דדמי לשאר קנין בחפץ דכמו שקנה החפץ ע"י הקנין כך קנה הפועל את שכר פעולתו ע"י הקנין דתחילת מלאכה. וגם יעוי' ברמב"ן דבמוצא הפועל להשכיר לא ישלם לו דומיא דמשכח לאוגורי לקמן עט ב, ומ' דמה שמשלם לו הכל כשאינו מוצא להשכיר הוא כמו התם בלא משכח לאוגורי, והתם לכאו' איירי בשכירות חפצים ומשלם משום קנין השכירות, וא"כ ה"נ החיוב שחל ע"י הקנין הוא מחמת עצם הקנין, ולא דהקנין גורם שיחשב דבר האבד]. [וכ"כ הרמב"ן בביאור ד' רש"י במתני' דמן הדין היה בעה"ב החוזר נותן שכרו משלם, ומאי דאמרינן דידו עה"ת היינו משום דמצוי לו להשכיר עצמו כשער הזול של עכשיו].

והרא"ש מודה לדין הראשונים דמהני הלכו גם בלא היו מוצאים להשכיר מאמש, אך לא פירש כן עצם הברייתא, וצ"ב. עי' מחנ"א שכ"פ ד דאינו מודה להיסוד דתחי"מ הוי קנין, [והוכיח כן מהא דכ' הרא"ש דלרבנן דר"ד בעה"ב החוזר בו ידו על העליונה, ואם חל קנין ע"י התחלת המלאכה לא יתכן דיהא ידו עה"ע], ולדידיה החיוב רק מטעם קנס, ובברייתא ל"ש קנס, כיון דחוזר מחמת שדה לחה, דאף דמבואר לקמן דפשיעתו דבעה"ב היא, היינו לענין דאין יכול להפסידם, אבל מ"מ אין לקונסו. ובמהר"ם שיף פירש טעם הרא"ש בע"א, דאם איירי בלא היו מוצאים להשכיר מאמש, אין טעם לדין תרעומת בלא הלכו. ומבואר מדבריו דהתרעומת לא משום הפסד הפעולה שסיכמו עליה בדברים, אלא משום הפסד השכר שהיו משתכרים במקו"א. ועי' לעיל דרהיטת דברי הראב"ד ר"פ השואל, דבדברים כבר נעשה פועל, והתרעומת משום הא גופא דחוזר בו מתורת פועל שנעשה בדברים. [ועי"ש דיש לדחות, דגם להראב"ד התרעומת משום הטורח או שינוי דעתא, אך אם לא היה תוקף לדברים אין מקום לקפידא על הטורח ושינוי דעתא].

ושי' ההג"א בדעת ר"ת דתחילת מלאכה אינה כקנין. ולדידיה צ"ל דטעם החיוב בהלכו הוא כהתוס'. ועי' מחנ"א שכ"פ ה דגם לשי' ר"ת דתחי"מ לא הוי קנין י"ל דכ"ז בקבלן דטרח בדנפשיה, אבל בפועל דמלאכתו דבעה"ב עביד הוי התחלת מלאכה קנין.

גדר הקנין דתחילת מלאכה, האם הכונה דפועל מעשה הקנין שלו הוא תחילת מלאכה כמו משיכה בחפץ, [וצ"ת, דזה לענין שיקנהו בעה"ב בתחי"מ כמו שקונה חפץ במשיכה, והברייתא הא איירי להיפך, דמהני הקנין לטובת הפועל שאם חוזר בו בעה"ב צריך לשלם שכרו. ואולי נפרש דכיון דקנאו בעה"ב לפועל ממילא נתחייב בשכרו, וע"כ שוב אין בעה"ב יכול לחזור כמו מושך חפץ דנתחייב בדמיו ושוב אין הקונה יכול לחזור ולפטור עצמו מלשלם דמי החפץ].

ובחזו"א פירש דהקנין הוא משום חיוב השכר, ולכאו' הכונה דע"י דקיבל בעה"ב פעולה השוה פרוטה, חשיב דקיבל שו"כ מהפועל כדי לזכות בשכר הפעולה, וזהו המחייבו לבעה"ב לתת שכרו. [ולפ"ז דוקא בעשה כדי שו"פ, ועי' או"ש ???. ועוד נפ"מ, דבקבלן דהתשלום על התוצאה לא יצוייר תורת תחילת מלאכה בהליכה, דעל ההליכה אין תשלום שכר ואכתי לא נתחייב לו מידי, ועי' רמב"ן ונ"י דנקט בברייתא בקצרו חציה ולא בהלכו, דפועלים אין משלמין מכיסן ורק מנכה משכרן ולא יצוייר בהלכו, והיינו כמש"נ דבקבלן אין תשלום על ההליכה. וגם הריטב"א דתי' בע"א, ולא אתי עלה מהטעם הנ"ל, י"ל דמודה לדין זה, אלא דאתי לאשמעינן דגם אילו יצוייר שו"פ בהליכה, ליכא דינא דידו עה"ת אלא במלאכה מותחלת. שו"ר באבני נזר חו"מ נב מחודש ד יעו"ש מש"כ בזה]. ועי' בחזו"א דלהסבר זה אין נפ"מ בין פועל לקבלן, אולם במחנ"א שכ"פ ד צידד מתחילה דדוקא בפועל הוי תחילת מלאכה קנין, דטרח בשל בעה"ב ולא בקבלן דעביד בדנפשיה, וא"כ מבואר דפירש כהנ"ל דתחילת מלאכה הוי כאכילת פירות בקרקע דקונה כשבא לקנות את האכילה בלבד, כמבואר במחנ"א ובנתה"מ. אולם יעו"ש במחנ"א דהעתיק לשון הריב"ש תעו דאין חילוק בין פועל לקבלן, וגם יעו"ש במחנ"א דכ' בתו"ד דגדר הקנין הוא דמכי התחילו במלאכה נתחייב בעה"ב בשכרן ובאותו חיוב נגמר הקנין. וכ' דלפ"ז דוקא בפועל שנשכר בכסף ולא באפוטרופוס שעושה בחנם.

להראשונים דחיובו משום הקנין, מבואר דע"י מעשה הקנין שקנאו לפועל בתחי"מ לחוד נתחייב בשכרו של הפועל, וצ"ע, דאם קנין פועל הוא כקנין חפץ מאי טעמא מיפטר באונס מ"ש מקונה חפץ ונאנס דלא מיפטר מתשלומין. וגם צ"ע מה שייך הא דישנה לשכירות, הלא חיובו אינו על הפעולה אלא על קניינו בפועל. [ועי' ריטב"א קידושין יז דפועל שנשכר לכל מלאכה דינו כעבד דאם חלה נותן לו כל שכרו, ולכאו' מבואר מזה דהתשלום על הזכות בגופו להיות פועל שלו, ולא על הפעולה]. וגם צ"ע מ"ט באופן דמצוי להם להשכיר עצמם כ' הראשונים דמצי למימר להו צאו והשכירו עצמכם והלא קנאם ונתחייב להם בדמי הקנין. וצ"ת בכ"ז.

דינא דמתני' בבעה"ב החוזר לאחר תחי"מ דידו עה"ת, דמי להך ברייתא דהלכו פועלים ומצאו שדה לחה. ועי' ריטב"א במתני' דפי' טעמא דמתני' משום דבר האבד. וצ"ע מריטב"א בע"ב דפירש דבהלכו מחייב בעה"ב משום תחילת מלאכה דהוי קנין וא"כ אף במתני' הו"ל לפרושי כן. [ויש בזה נפ"מ, דאם תשלומי בעה"ב מתורת דבר האבד, הוי פרעון חוב בעלמא, ואם משום דחל קנין חיובו הוא מתורת תשלומי שכירות]. וכדמ' מהרמב"ן, דהביא הברייתא דהלכו, וביאר בסו"ד דהוא משום דתחי"מ קנין, ודימה לזה הך דמתני' דמחייב בעה"ב החוזר בו. ומשמע דמפרש מתני' משום קנין דתחי"מ. [ויל"ע אם מוכח ברמב"ן דרק משום הקנין דתחילת מלאכה ולא משום דבר האבד, ופליג בזה על הריטב"א]. לכאו' י"ל בד' הריטב"א, עפי"ד המחנ"א שכ"פ ד דיש חילוק בין קבלן לפועל לענין הקנין דתחי"מ, ומתני' בקבלן ובע"ב איירי בפועל. אך ז"א, דמפורש בריטב"א בע"ב דדינא דהלכו חמרים הוא אף בקבלן. עי' בזה בחזו"א ב"ק כג לג.

הקנין מחייב את בעה"ב בכל שכרם, ואת הפועלים רק להיות ידם עה"ת אבל לא לשלם מכיסם, וצ"ל דהחפצא של חלות פועל הוא שעבוד של בעה"ב להמציא לו שכרו ושעבוד של הפועל להעמיד הפעולה. וזהו הטעם דבחזרו והוקרה המלאכה אין בעה"ב תובע אותם מדין דבר האבד, וכדמוכח מהא דחזרו קודם התחלת המלאכה אין לו אלא תרעומת ואפילו בהוקרה המלאכה, ?? המקור המפורש??, וגם מהא דבהתחילו וחזרו דינם הוא רק דידם עה"ת, ולא דיינינן ליה כדבר האבד לחייבם לשלם מכיסם, ומאידך, חזינן בדברי הריטב"א דבעה"ב החוזר בו והוזלה מלאכת הפועלים, הם תובעים אותו לשלם יתרת השכר מדין דבר האבד. ומאי שנא. ומוכח דהם מעונינים בשכר, והלכך הפסד השכר הוא דבר האבד לגבייהו, אבל בעה"ב צריך את הפעולה, וכל שבידו להשלימה אין כאן דבר האבד, אף אם ישלם ביוקר.

הלכו אם הוי כתחילת מלאכה, ואם יש חילוק בזה בין קבלן לפועל, דפועל הרי הליכתו משל בעה"ב כמבואר בגמ' ר"פ הפועלים, ובקבלן לכאו' ל"ש הליכה דאצלו התשלום לפי התוצאה, וא"כ שייך לדון רק על קצרו חציה וכיו"ב.

פלוגתא דרבנן ור"ד

א. טעמא דר"ד דידו עה"ת –

1. דבדיני חו"מ אין יכול לחזור, כ"כ הגרע"א בביאור שיטת הרא"ש דפלוגתייהו דרבנן ור"ד היא גם בבעה"ב החוזר בו, דלרבנן תחי"מ לאו מידי ולא נתחייבו זל"ז כלל, וע"כ כל אחד יכול לחזור וידו עה"ע, ולר"ד תחי"מ כקנין קצת, ולכן החוזר בו ידו עה"ת. <לברר, דלכאו' נקודת החידוש ברא"ש היא דלרבנן ידו של בעה"ב עה"ע, אבל בר"ד אין חידוש לומר דגם בעה"ב החוזר בו ידו עה"ת>.

ופועל שאני, לחד תי' בגמ' משום כי עבדי הם, ולאידך תירוצא דלר"ד פועל וקבלן שוים, לכאו' ר"ד ל"ל קרא דכי לי בנ"י עבדים. ואולי סבר דקרא מהני דיכול לחזור, אבל מ"מ ידו עה"ת, ולאפוקי משיטת רב דמדיכול לחזור ע"כ ידו עה"ע, עי' תוס' לעיל י א. וצריך לעי' בכונת דבריהם, אם כונתם דרב סבר דעצם הדבר דיש לו זכות לחזור מחייב דיהא ידו עה"ע, או דסברי דהלשון יכול לחזור מתפרש לענין ידו עה"ע, דאל"ה מאי קמ"ל רב, וצריך בדיקה עוד בסוגית הגמ' לקמן עז א, דמקשינן מדרב אדר"ד, וא"כ דבריהם מוכרחים מגוף הסוגיא, דהגמ' הבינה דהלשון יכול לחזור מחייב דידו עה"ע.

לההג"א דתחילת מלאכה לא הוי קנין, יל"ע מ"ט יהא הדין כן דמצד דיני חו"מ ידו עה"ת. ויש לדחות דההג"א מפרש כרש"י דלקמן, ודלא כהרא"ש. אולם צ"ע בתירוץ זה, דפלוגתייהו היא בדעת רבנן אם דוקא בקבלן החוזר בו ידו עה"ע ומשום דקבלן כפועל, או דכל החוזר בו ידו עה"ע, דמדיני חו"מ הוא דלא חל מידי וע"כ ידו של החוזר עה"ע, אך לדעת ר"ד דהחוזר בוידו עה"ת, בודאי הוא מדיני חו"מ, וא"כ הדק"ל מ"ט יהא ידו עה"ת. וי"ל דדברי ההג"א הם לענין הקנין דר"ת, דכשחל קנין פועל בגופו א"י לחזור ובידו לכופו למלאכתו, ובזה כ' ההג"א דבתחילת מלאכה אכתי לא נקנה גופו למלאכה, וע"כ אין ביד בעה"ב לכופו לעשות מלאכתו, אבל יש עוד חלק בשכירות פועלים, והוא השעבוד שנשתעבד לבעה"ב, גם בלא חלות הקנין בגופו, וזה חל גם ע"י תחילת מלאכה בלחוד. ועמש"כ בזה בביאור הסוגיא דדף י. ולפ"ז יש לעיין אם לההג"א אהני השעבוד רק לענין דידו עה"ת, או דמהני גם לענין דאין יכול לחזור, היינו דאף דאין בו הקנין דר"ת לענין דכופהו למלאכתו, מ"מ שייך בו דין דא"י לחזור, לענין דיהא לו זכות להטעותו, וכמש"כ התשו' הרא"ש שהובא בטור. והיינו לפמש"נ במקו"א דכונת הרא"ש דמטען תלוי בהא דאינו יכול לחזור, היינו דכשא"י לחזור לענין שאם תיגמר המלאכה על ידו הרי היא שייכת לבעה"ב ולא לו, שוב לא חלה הקציצה החדשה, וזהו יסוד דין מטען, א"כ שפיר י"ל דאף דאין כאן חלות קנין בגופו לענין דלא יוכל לחזור בו כלל, מ"מ כיון דקנאו לשעבדו להיות פועל, חל דינא דמלאכתו היא של בעה"ב, וסגי בזה למיחל דין מטען.

2. ולשיטת רש"י בע"ב טעמיה דר"ד משום קנס, ולפ"ז מעיקר דין חו"מ בידו לחזור, דלא חל מידי בדברים ובתחילת מלאכה, ורק קנס הוא דקנסו חכמים לחוזר.

ב. לר' דוסא האם חוזר בו וידו עה"ת או דאין יכול לחזור בו כלל

עי' מחנ"א שכירות פועלים ה דנחלקו בזה הראשונים, דעת הרא"ש בתשו' והובא בטור דאין יכול לחזור, ומשום כן רשאי להטעותו בהתחיל במלאכה גם בלא אבד, ודעת התוס' י א דיכול לחזור.

ושורש הפלוגתא, כפשוטו הוא דלהראשונים חל קנין בהתחלת מלאכה ולהכי אינו יכול לחזור, וסברת התוס' הוא דתחילת מלאכה לאו קנין כלל, וע"כ יכול לחזור בו. אכן זה נסתר מתוס' י א דהוכיחו מהך דר"ד ורבנן דגם פועל יכול לחזור, ואם יסוד הטעם בקבלן משום דתחילת מלאכה לאו קנין תמוה מה הראיה הרי יש לחלק בין קבלן לפועל בזה, וכמש"כ המחנ"א שכ"פ ה דקבלן טרח בדנפשיה ומשא"כ בפועל דטרח בשל בעה"ב שפיר י"ל דתחי"מ קנין. והמבואר בדעת התוס', דסברי דאף בקבלן יש קנין ע"י תחילת המלאכה, ואעפ"כ סברי רבנן ור"ד דיכול לחזור, וא"כ שפיר נלמד לפועל דיכול לחזור. ולפ"ז גדר החזרה בקבלן הוא מדין גרעון כסף דעבד, דאף דחל קניינו של האדון נתנה לו התורה זכות להפקיע קנין האדון, ומבואר כן בחי' הר"ן מח א דאף בקבלן איכא דין חזרה מצד פרשתא דגרעון כסף.

ויל"ע בחזרת בעה"ב דידו על התחתונה כדתנן במתני', אם גם בזה שייכא חקירת המחנ"א, האם רשאי לחזור וכל דינו הוא דידו עה"ת או דנכלל בזה גם דאין יכול לחזור.

ולרבנן דידו על העליונה, לכאו' הדבר מוכח דיכול לחזור, דאם אינו יכול לחזור לא יתכן דיהא ידו עה"ע. וצ"ת אם זה מוכרח. ועי' מחנ"א שכ"פ ד דמדכתב הרא"ש דלרבנן דר"ד בעה"ב החוזר בו ידו עה"ע, ע"כ דלית ליה להרא"ש יסוד הראשונים דתחי"מ הוי קנין, ומבואר דנקט דהדין דידו עה"ע מחייב דיכול לחזור, וממילא שמעינן דלא חל קנין.

ג. טעמייהו דרבנן דידו עה"ע. לבי' א' דלעיל, ע"כ דסברי דמצד חו"מ לא חל מידי וידו עה"ע, ולשי' רש"י היינו משום דלא ראו לקנוס.

אכן ברש"י עז א מבואר דטעמייהו דרבנן משום קרא דכי עבדי הם, ונמצא דלר"ד קרא איירי דוקא בפועל ולרבנן אף בקבלן. ויל"ע אם הכונה דהך קרא הוי זכות מחודשת לחזור, וסברי דגם קבלן חשיב עבד כמו פועל, וע"כ קאי הך קרא גם בקבלן, או דיסוד שיטתם הוא דסברי דבהך קרא לא נתחדש זכות מחודשת של חזרה, ומדאמרינן דיכול לחזור על כרחך דבחו"מ לא חל קניינו, וזהו יסוד הדין דפועל יכול לחזור, וממילא דשוה דינו של קבלן לפועל בזה, דבחו"מ אין חילוק ביניהם.

ושי' הרא"ש דלרבנן גם בחזרת בעה"ב הדין הוא דידו עה"ע, ולדידיה ע"כ המהלך כדרך א. הנ"ל דרבנן חידשו דבחו"מ לא חל מידי בתחילת מלאכה, ורשאי לחזור. ובריטב"א בפירושא דברייתא נחלק להדיא על הרא"ש, וכ' דרבנן ור"ד נקטו בפלוגתייהו דוקא חזרה דפועלים, משום דבחזרה דבעה"ב מודו רבנן, ודינא דמתני' דבעה"ב החוזר בו ידו עה"ת הוא לכו"ע, דה"ל דבר האבד כלפי הפועלים. ומרש"י הנ"ל דטעמייהו דרבנן משום קרא דכי עבדי הם לכאו' מוכח דלא כהרא"ש, דטעם זה הוא רק כלפי הקבלן ולא כלפי בעה"ב. אולם לפמש"נ לעיל בכונת רש"י דלא נתחדש בקרא זכות חזרה שלא עפ"י חו"מ, ואינו אלא גילוי דמצד חו"מ בידו לחזור, שוב אין הכרח שרש"י חולק.

ובעצם שי' הרא"ש, עי' מחנ"א שכ"פ ד דמדכ' דלרבנן ידו עה"ע, ש"מ דלא סבר דאיכא קנין בתחילת מלאכה, ומה דמחייב הרא"ש בהלכו אפילו באין מוצאים להשכיר היינו מטעם קנס וכשחוזר בו מחמת סיבה ליכא קנס. ולכאו' כונתו דגם מש"כ הרא"ש דלרבנן ידו עה"ע, היינו דוקא בגונא דלא שייך לקונסו. וצ"ת דהרי בקבלן החוזר בו דסברי רבנן דידו עה"ע, הוא אפילו בחוזר בו בלא סיבה וטעם. ואולי כונת המחנ"א דבזה גופא נחלקו רבנן ור"ד, דר"ד חידש דידו עה"ת מטעם קנס ורבנן נחלקו בהכי, ורישא דברייתא לכו"ע ובגונא דאיכא חיובא דד"ג. והגרע"א פי' בע"א, דלהרא"ש פלוגתייהו דרבנן ור"ד ביסוד דינא דתחילת מלאכה, דלרבנן לא חל קנין כלל ומשו"ה ידו עה"ע, ולר"ד חל מקצת קנין וע"כ ידו עה"ת.

לשי' הרא"ש דלרבנן בעה"ב ידו עה"ע כמו הקבלן יל"ע אם נימא כן אף לר"ד לגבי פועל, דכיון דידו עה"ע [לחד תי' בגמ' לקמן עז א] ה"ה דבעה"ב החוזר בו ידו עה"ע. [ולכאורה הדבר מפורש בברייתא דבהלכו מתחייב בעה"ב בכל שכרם ואפילו בפועלים, ולא אמרינן דיהא ידו עה"ע. אך יש לדחות דהברייתא איירי באופן דמחייב מדד"ג וכדפי' התוס' והרא"ש]. ושורש השאלה הוא האם אמרינן דבפועל הדין דכי עבדי הם הוא גילוי דנשתנה החו"מ שלו, והפקיעה התורה את קניינו כדי שיוכל לחזור, וממילא אף בעה"ב יכול לחזור, כיון דליכא ביה קנין, או דהחו"מ כדקאי קאי, ורק לפועל ניתנה זכות מיוחדת של חזרה. [ויל"ע בזה, בין לסברת הגרע"א הנ"ל דפלוגתייהו בעיקר דינא דתחי"מ, ובין להמחנ"א דמעיקר הדין לכו"ע ידו עה"ע וקנס הוא שקנסו החוזר בו לר"ד. וי"ל עוד דגם מש"כ הגרע"א דשוה דינו של בעה"ב לפועל, משום דלא חל מידי בתחי"מ, אין הכונה דיש כאן חלות אחד המחייב את ב' הצדדים במידה שוה, אלא דכמו דלגבי הקבלן אמרינן דלא חל מידי בתחי"מ כן הסברא נותנת כלפי בעה"ב דנימא דלא חל מידי כדי לחייבו, וממילא לר"ד דתחי"מ הוי קנין, אף אם נתחדש בתורה דלא יתחייב הפועל אמרינן דבעה"ב נשאר בדינו דתחי"מ מחייבתו].

ה. דין ידו עה"ת הוא רק לנכות משכרם אבל אין מוציאים מכיסם. ונחלקו הסמ"ע והש"ך אם רשאי בעה"ב לתפוס ממון אחר של הפועל כמו שמעכב את שכרו, דדעת הסמ"ע דרשאי, ולהש"ך רק לנכות משכרם ולא מממון אחר. הובאה המחלוקת בגליון הגרע"א בשו"ע שלג. ושורש הפלוגתא, דלהסמ"ע כיון דזכה הפועל בשכרו ואעפ"כ מעכבו בעה"ב, ע"כ דרמי על הפועל חוב ממון, ורק דנתחדש דלהוציא מכיסו אינו חייב, ומשו"ה יכול הבעה"ב גם לתפוס ממון אחר, דלא נאמר אלא דאין מוציא ממון מכיסו של הפועל, אבל כל שהוא תפוס ואין כאן הוצאת ממון רשאי, ולהש"ך כל הדין דידו עה"ת הוא דין מסויים בשכרו, דשעבד עצמו לכך שלא יהא לו זכות בשכרו אם יידרש הממון של השכר להשלמת העבודה, וא"כ אין זה אלא עיכוב בזכותו לקבלת השכר על מה שעשה, אבל אין כאן חוב דרמי על הפועל, ולכן א"י לתפוס ממון אחר. [וכן לרש"י דקנס, צ"ל דקנסו רק בשכרו].

שקל נותן להם סלע, והגר"א. כפשוטו הכונה לפלוגתת טור וש"ך שלג כ בפועל דידו עה"ע אם יקבל רק החצי שעשה, או יקבל הכל חוץ ממה שצריך להוציא בהשלמתה, ולחדש כהש"ך דאין להם אלא סלע ולא סלע וחצי. ועי' היטב בתוס' עז א ומהר"ם שיף בביאור דבריהם, דכונתם לחדש כהש"ך, דלא הוי ידו על העליונה ממש לענין שנוטל הכל חוץ ממה שצריך להוציא בהשלמת המלאכה, אלא לענין שאין ידו על התחתונה, אבל נוטל רק כשיעור החצי שעשה. וכ"כ הגר"א שלג טו בביאור דבריהם.

ובקצוה"ח שלג ח קיים ד' הטור משום גרעון כסף, ותמוה מדין ישנה לשכירות, עי' אבני נזר חו"מ רנ ושעורי הגרש"ר קידושין יז א. ועוד הביא תשו' מיימוני כדעת הטור, ושם מבואר הטעם דהשני נכנס תחתיו.

ועויל"פ הך גירסא דחזרו והוזלה ושוב באו וגמרו המלאכה, דלא נימא דמכח החזרה בטלה קציצה הראשונה, וחיובו על הגמר הוא לפי שער הזול של עכשיו, אלא קציצה הראשונה מחייבתו. ודין זה מבואר בנ"י לקמן עז א דגם בכה"ג דבטלה הקציצה שייך טעמא דאדעתא דתנאי הראשון, ורק באופן שאומר להדיא שאינו רוצה אלא בפחות הוא דחידש הרמב"ן דלא כהתוספתא, כיון דבטלה הקציצה וליכא תרעומת.

משיכת הצמר

עי' ריטב"א, וצע"ג דבכל התחילו נימא הכי, עי' חזו"א.

ובביאור הדימוי לשומר, עי' חזו"א ב"ק כג כו. ומחנ"א שכירות פועלים ו.

תקנו משיכה בשומרים, עי' נ"י דדימה לתחילת מלאכה, וצ"ת בד' הריטב"א דמשיכת צמר.

דבר האבד

א. בעומד ומשלם כדי שכרו אם יכול לחזור בו, דאין בזה אלא התחייבות ממון לשלם כדי שכרו, או דנכלל בדבר האבד דמלבד הזכות דשוכר עליו או מטעהו יש לו עוד זכות דאין יכול לחזור ובידו לכופו למלאכתו. ואם נימא דנתחדש דין נוסף דאין יכול לחזור צ"ת במה חל חיוב זה, בשלמא חיוב ממון חל בההיא הנאה דסמך עליה, כהריטב"א, אבל שעבוד שלא יוכל לחזור בו במה הוא חל. עי' ש"ך שלג טו דכ' בפשיטות דבדבר האבד שוכר עליו או מטעהו אבל אינו יכול לכופו. [ועי' לקמן אם כונתו דוקא במקום שמתקיים הדין דשוכר עליו או מטעהו]. ואולם בס"ק לד ??.

ולכאו' מהך דמטעהו, דהיינו אפילו ביותר מכדי שכרו וכמש"כ במקו"א בשם החזו"א, מוכח דאין יכול לחזור בו, דלכאו' הטעם דרשאי להטעותו, הוא מתורת כפיה לעשות המוטל עליו, וא"כ ש"מ שבידו לכופו. אולם יש לדון בזה, דדין מטעהו אינו מיוסד אהך דביד בעה"ב לכופו, אלא אהא דאין יכול לחזור בו לענין דהמלאכה שעושה שייכת לבעה"ב, ומזה נובע דינא דמטען דלא חלה הקציצה החדשה כיון שהמלאכה של בעה"ב מחמת הקציצה הראשונה. ומן האמור נלמד, דזה ודאי דנתחדש בדבר האבד דלא הועילה חזרתו לענין דהמלאכה שיעשה מכאן ולהבא תהא שייכת לו ולא לבעה"ב, וזה נלמד מהא דמטעהו, והספק הוא רק האם נתחדש בו גם זכות דיכול לכופו למלאכתו, כעין חידושא דר"ת במשיכת כלי אומנות. אולם גם בזה יש לדון, דאולי הדין דמטעהו מיוסד אהא דנהג שלא כהוגן, והלכך אפילו אם נימא דהועילה חזרתו ומלאכתו אינה שייכת לבעה"ב מ"מ ניתן לו זכות להטעותו כיון שנהג שלא כהוגן. עי' מש"כ בזה לקמן בדין מטען אות ד.

וצריך בדיקה אם במקום שמצויין לו פועלים אחרים ביותר מכדי שכרם גם נאמר הדין דרשאי להטעותן. דמזה יהא מוכח דיש לו זכות כלפיהם לכפותם ולהוציא מהם המלאכה, וע"כ יש לו רשות להטעותן גם במצוי לו לשכור ביותר מכדי שכרן, דמה שימצא בדוחק אחרים בכפל שכרן לא מפקיע מזה תורת דבר האבד, עי' מש"כ בזה בדין מטען אות ה, וממילא יש לו הזכות לכפותן למלאכה וע"כ רשאי להטעותן בכה"ג. וכ"ז צריך בדיקה. אמנם לפמש"נ לעיל, אפילו אם רשאי להטעותן בכה"ג אין מוכח מזה אלא דמלאכתן שלו, אבל לא דבידו לכופן למלאכתו.

והנה נדון הנ"ל יש לדון בתרתי, דלעיל איירינן בגונא דמקיים המוטל עליו ומשלם התשלום דכפל שכרו אם יכול לחזור. אכן אפילו אם נימא דבכה"ג אין יכול לכופו, כיון דסו"ס תושלם המלאכה, אכתי יל"ע בגונא דלא תושלם המלאכה כגון במוצא לשכור רק ביותר מכפל שכרן, דבכה"ג הרי לא יקבל מהקבלן אלא כפל שכרו, אם בזה יש כח לבעה"ב לכפותו למלאכתו, או דכל חיובו הוא כפל שכרו ותו לא. [ולכאו' ה"ה בגונא דלא יתקיים הדין דכדי שכרם, כגון ביודע בעה"ב שאין לקבלן ממון לשלם את כפל שכרן, דמי להנ"ל. אכן בזה יש לדון דעד כמה דחל החיוב דכדי שכרן באמת אין עליו חיוב לעבוד, וא"כ מה שבפועל לא יוכל בעה"ב להשתלם ממנו, זהו הפסד שמתחדש אח"כ, וגם דיתכן דיתעשר ולא יהא הפסד וכד' הש"ך שלג טו, ומשא"כ בנדו"ד דמלכתחילה אין מצוי להשלים העבודה אלא ביותר מכפל שכרן].

שוב עיינתי בד' הש"ך והנדון שם בקבלן באינו אבד וחזר בחצי היום וכבר הקדים לו שכרו ואין לקבלן מה לשלם, דמל' המהרי"ק דייק הש"ך דאין יכול לחזור דהוי כדבר האבד, ומד' המחבר דייק הש"ך דפליג, וביאר בטעמו תרי מילי, חדא דבדבר האבוד דינו רק דשוכר עליו או מטעו אבל אין יכול לכופו להשתעבד בו בשביל כך. ועוד דאין זה אבד שמא יתעשר. וא"כ לתירוצו הראשון דאינו רשאי לכופו באבד, לכאו' חזינן דבאופן דלא מצי לשכור עליו או להטעותו מ"מ אין יכול לכופו למלאכה. אלא שיש לדחות, דכיון דבעצם חל עליו חיוב דכדי שכרו, ואם היה מקיים חיובו אין עליו חיוב לעבוד, בזה כ' הש"ך דאין יכול לכופו, דההפסד שמתחדש אח"כ ממה שאינו משלם הכדי שכרו אינו בכלל דבר האבד. אבל בנדו"ד דמלכתחילה לא יוכל בעה"ב להשלים המלאכה בכפל שכרו, אולי נתחדש דין כפיה. והש"ך לא קאמר אלא דבמקום דיכול להשלים לא נאמר אלא דין שוכר עליו או מטעהו ותו לא, גם אם בפועל לא יצליח להוציא התשלום של כפל שכרו.

אם נימא דבדבר האבד יכול לחזור ולא נתחדש אלא שוכר עליו או מטעהו, יל"ע בפועל בדבר האבד שקנאו בקנין דר"ת אם הדין דאין יכול לחזור, דקנין דר"ת לא מהני בפועל מצד כי לי בנ"י עבדים, וא"כ בדבר האבד דחזינן דליכא להך זכות, כמבואר בגמ' עז ב דמוקמינן ברייתא דדוקא באונס נותן לו שכרו בפועל בדבר האבד, שוב נימא דהועיל הקנין דר"ת לענין דלא יוכל לחזור. [דבלא קנין דר"ת הרי לא נתחדש בדבר האבד אלא דשוכר עליו או מטעהו ולא דאין יכול לחזור, ולכן כל הספק הוא בקנאו בקנין דר"ת]. ובש"ך שלג לד מבואר להדיא דלא מהני קנין דר"ת בפועל בדבר האבד, ורק מצד דיני דבר האבד אתינן עלה, ובעינן להחידוש דבאת חבילה לידו, ולא אמרינן דבדבר האבד לא נתחדש כלל דינא דכי עבדי הם, וממילא מצד קניינא דר"ת יהא דינו של פועל בדבר האבד כמו קבלן.

ב. להצד דבקבלן בדבר האבד נתחדש גם דא"י לחזור ויכול לכופו למלאכתו, יל"ע בפועל בדבר האבד, האם אמרינן דכי היכי דפועל בכלל שוכר עליו או מטעהו ה"נ הוא בכלל הדין דאין יכול לחזור בו, או דפועל שוה לקבלן רק לענין חיוב הממון של שוכר עליו או מטעהו, אבל חידוש התורה דחוזר בו משום כי לי בנ"י עבדים איתיה גם בדבר האבד. ויש לדון בזה, דלא ניתן זכות דכי עבדי הם במקום הפסד של בעה"ב. [אכן אם יש עוד זכות חזרה מכח הא דלא גרע מע"ע וכמבואר במרדכי, הרי חזרה זו שייכא גם במקום דבר האבד, ובפרט דעבד הרי יוצא בגרעון כסף אפילו במקום דבר האבד]. והא דמטעהו מכריח רק דמלאכתו של בעה"ב אבל לא דיכול לכופו למלאכה וכנ"ל.

עי' רש"י עז ב דבדבר האבד אינו יכול לחזור בו. וציינו הגר"א שלג כ, ובשו"ע שם ס"ה הוא ב' דינים מתחילה כ' דא"י לחזור בו ובסוף הסעיף כ' דאם לא נאנס שוכר עליו או מטעהו, וע"ז הוא דציין הגר"א דברי רש"י הללו. אמנם עי"ש בש"ך טו ולד דמוכח מדבריו דפועל יכול לחזור בו כשמשלם. [ויל"ע בכונת הש"ך, האם כונתו דוקא בפועל, דהחידוש דיכול לחזור נאמר אף בדבר האבד, או דסבר דכל דין דבר האבד לא נאמר לענין דא"י לחזור רק לענין חיוב ממון דשוכר עליו או מטעהו, ואפילו בקבלן. שו"ר דא"א לומר כצד ב', דהש"ך בא לומר דבפועל בעינן לחידושא דבאת חבילה לידו, דמצד קנין דר"ת היה יכול לחזור בו, וא"כ לא איירי הש"ך לענין דינא דדבר האבד, אלא לענין קניינא דר"ת, וליכא למשמע מדבריו אלא רק דקניינא דר"ת ליתיה בפועל ואפילו בדבר האבד].

ע"ע הג"א ר"פ השואל, דפירש הא דבעלים באמירה בפועל בדבר האבד, דא"י לחזור, והרי התם ליכא שכר, ול"ש דין שוכר עליו, וע"כ לענין דאין יכול לחזור. ולפמש"נ לעיל ליכא ראיה, די"ל דכונת ההג"א רק לענין דמלאכתו של בעה"ב, אבל לא לענין דיכול לכופו למלאכה.

ל' המחנ"א שכ"פ ו דפועל בדבר האבד אין יכול לחזור בו. וצריך בדיקה, דאולי כונתו רק לענין דמלאכתו של בעה"ב.

עי' מש"כ לקמן בדין מטען אות ד

ג. ראשונים דאפילו בלא התחילו, ובמקו"א נתבאר דאף רש"י מודה בעיקר היסוד, רק דלדידיה לא משכחת נפ"מ בזה לענין כדי שכרן, דלעולם אין מוציאין מכיסן, אבל לענין מטען מודה רש"י.

ד. דוקא בשכרו להדיא לדבר האבד או אפילו בשכרו סתם ואח"כ בשעת מעשה נתן לו מלאכת דבר האבד. עי' מחנ"א בביאור הסוגיא ?דב"ק? לא תירצו משום דשכרן סתם. <איני יודע כרגע למה הכונה>.

ה. דינא דדבר האבד, אם הוא חיוב ממון, דמחייב עצמו בממון לצורך השלמת העבודה, או הוי התחייבות להעמיד העבודה לגמרי, [וצ"ת אם שייך חוב כה"ג], וזהו המחייבו לשלם מכיסו ממון להשלמת העבודה.

דין מטען

א. הוא זכות בפ"ע ואינו מצד הזכות של שוכר עליהם – חזו"א ב"ק כג לב. ומזה מוכח דמטען אפילו ביותר מכדי שכרם.

ואכתי יל"ע אם כונת הברייתא דהדין הוא שוכר עליהם, ורק אם אין בידו או שלא מצא נתחדש דין נוסף דרשאי להטעותן, או דמלכתחילה יש לו ב' זכויות בדבר האבד, או לשכור עליהם או להטעותן. [ועי' לקמן אות ה דלכאו' אם מוצא לשכור ביותר מכדי שכרן תו אין לו זכות להטעות, דהו"ל כמוצא לשכור דקתני בברייתא דאינו רשאי להטעותן, לפי' הרא"ש שם. וא"כ מזה מוכח דדינא דמטען הוא רק באין מוצא לשכור אפילו בכדי שכרם. אכן ז"א, דהש"ך שלג ל כ' דמוצא לשכור היינו דוקא במעמיד לו הפועל את הפועלים האחרים. וא"כ שפיר יצוייר הנדון דמטען גם באופן דמצוי לשכור ביותר מכדי שכרם, אך אין הפועל יודע מי הם ואינו יכול להעמידם].

ב. בלא התחילו, מהו המחייב, דבשלמא דין שוכר עליהם הוא חיוב ממון דחייבו עצמם, אבל מטען מהיכי תיתי. וצ"ל דיסוד הדין הוא דאין יכולים לחזור, ומזה מסתעף דמטען. וצ"ב מה המשעבד לענין דא"י לחזור. ובריטב"א ריש פירקין כ' דהמחייב בדבר האבד הוא משום דסמך עליו, ובדף עג מדמה לדין ערב. [וכ' שם דזהו טעם חיוב הפועלים לשלם לבעה"ב מה שהפסידו בחזרתן. ולכאו' אין כונתו לחיוב בדבר האבד, אלא לדין ידו עה"ת בדבר שאינו אבד. וצריך בדיקה. ועי"ש שסיים דזהו טעם חיוב בעה"ב לפועלים, ובזה כונתו למש"כ במתני' דהחיוב בבעה"ב החוזר בו לאחר שהתחילו הוא מדין דבר האבד. וא"כ מבואר בדבריו דיסוד זה של סמך עליהם הוא טעם גם להתחייבות של דבר האבד].

ג. בהתחילו בדבר שאינו אבד, תשו' הרא"ש והטור דרשאי להטעותן. ונמצא דלדבריהם דין מטען אינו חידוש דין דוקא בדבר האבד. אכן נ' דיש תוספת חידוש בדבר האבד, דאפילו בלא התחילו רשאי להטעותן, וכמבואר ברא"ש סי' ב ובראשונים דדין דבר האבד הוא אפילו בלא התחילו, ובאינו אבד דוקא בהתחילו רשאי להטעותן. אכן לפ"ז צ"ת מהיכן המקור לדבריהם, דאם מדבר האבד ילפינן א"כ אפילו בלא התחילו, וכבר תמה כן בנתה"מ שלג י. ונ' די"ל דאין ב' דיני מטען, אלא דיסוד הדין של הברייתא הוא דבדבר האבד אינו יכול לחזור, ומזה נובע דין מטען, וע"כ ילפינן מינה דבכל גוונא דאינו יכול לחזור דינא הוא דרשאי להטעותו, ולזה כ' הרא"ש דבאינו אבד משעה שהתחיל אינו רשאי לחזור, וע"כ אז בידו להטעותו.

ועדין צ"ב דבריהם, הא מצויים לו לשכור, דהרי אינו אבד, ואף אם אין מצוי עכשיו מצוי הוא לאחר זמן, ובסיפא דברייתא מבואר דליכא דיני דבר אבד במוצא לשכור. וצריך לדחוק דדין הברייתא דוקא בהך דין מטען דנתחדש בדבר האבד, אפילו בלא התחילו, ובזה ל"ל זכות במוצא לשכור, אבל בהתחילו אינו כן, ועי'.

ד. בביאור ד' הרא"ש והטור דיש לו זכות להטעותן. נ' דאין כונתו דתחילת המלאכה מהני דקנאן לענין דיש לו זכות לכופן למלאכתן, [כעין משיכת כלי אומנות לר"ת], וע"כ הוא דרשאי להטעותן. דבאמת תחילת מלאכה לא מהני דיהא לו כח לכופן, דדוקא בקנין דר"ת הוא דחייל דינא דיכול לכופו למלאכתו וכדכ' ההג"א, ומש"כ הרא"ש דא"י לחזור ומשום כן רשאי להטעותן, כונתו דאין יכול לחזור לענין שאם תיעשה המלאכה ע"י הפועל היא שייכת לבעה"ב ולא לפועל, [ועצם הדבר דכשא"י לחזור מלאכתו שייכת לבעה"ב, ביאר כן המחנ"א שכ"פ ה הסוגיא דב"ק קטו], דחזרתו לא הועילה להפקיע את זכות בעה"ב מהמלאכה, [ואף שאין בידו לכופו], וכיון שהמלאכה היא שלו מחמת הקציצה הראשונה אין טעם שתחול הקציצה החדשה, וזהו יסוד דינא דמטען.

נמצא להאמור דהמחנ"א שכ"פ ה דדן אם בתחילת מלאכה אמרינן רק דידו עה"ת, או דגם אין יכול לחזור כונתו לדון בתרתי, האם איכא דינא דא"י לחזור לענין שאם תיעשה המלאכה ע"י הפועל היא שייכת לבעה"ב, דלא הועילה חזרתו להפקיע את זכות הבעה"ב מהמלאכה, , והאם איכא דינא דאין יכול לחזור לענין דבידו לכופו למלאכתו, כעין קנין דמשיכת כלי אומנות לדעת ר"ת.

וכן בפועל בדבר האבד דשוכר עליו או מטעהו, וכ' לעיל [דבר האבד אות ב], לדון אם נתחדש בו גם דאינו יכול לחזור בו, היינו האם נתחדש בו דאינו יכול לחזור לענין דמלאכתו של בעה"ב, והאם נתחדש בו דאינו יכול לחזור לענין דרשאי בעה"ב לכופו. ומהא דמטעהו מוכח לכאו' דמלאכתו של בעה"ב ולענין זה בודאי א"י לחזור, דזהו יסוד הדין דבטלה הקציצה החדשה. אכן אין זה מוכח, די"ל דדינא דמטעהו היינו דכיון דהוא נוהג שלא כהוגן יש לו זכות להטעותו ולרמותו בקציצה, וה"נ י"ל דהזכות דכי עבדי הם נאמרה גם בדבר האבד, ויכול הפועל לחזור, ומ"מ כיון דהוי אבד הרי הוא עושה שלא כהוגן, וע"כ ניתן לבעה"ב זכות להטעותו.

ה. במצוי לשכור אין לו זכות להטעותו, כן פי' הרא"ש בסו"ס ב. יל"ע בגונא דמצוי לשכור רק ביותר מכדי שכרן, אם נחשב דמצוי לשכור. [והיינו לפמש"נ לעיל בשם החזו"א, דע"כ דמטען הוא אפילו ביותר מכדי שכרן, וע"כ יש להסתפק דאם מצוי לו לשכור אחרים עד כפל שכרן אין לו זכות להטעות לאלו]. ולפ"ז כל דינא דמטען הוא רק באין מוצא לשכור אפילו ביותר מכדי שכרם. אכן מסברא יש לדון בזה, די"ל דרק במצוי לשכור בקל הוא דליכא דינא דדבר האבד, דע"י דמצוי לשכור אין כאן אבד, אבל בכה"ג דבאמת אין מצוי, ורק שיכול לטרוח ולמצוא בכפל שכר, לא פקע מיניה שם דבר האבד, וממילא דבעה"ב יש לו זכות כלפיו להטעותו.

ועי' בש"ך שלג ל דכ' דדוקא כשהפועל יודע שיש כאן אחרים, ואומר לו לבעה"ב הרי לפניך אחרים לשכור, דהו"ל כמעמיד לו אחר במקומו. [ועי' ריטב"א דכ' דלשון הברייתא אומרין לו צא ושכור מאלו משום שעליהם להראות ולברר דאיכא פועלים לשכור. וקצת מ' דלא כהש"ך דצריכים להעמיד את הפועלים האחרים, אלא רק לברר דבמציאות מצוי לשכור]. ומזה נ' כהנ"ל דדוקא כשנחשב שהעמיד אחר במקומו הוא דאיתא להך דינא. וצריך בדיקה.

מצוי לשכור

א. לפרש"י היינו לענין דאין שוכר עליהם. וברא"ש הק' פשיטא. ולכאו' י"ל בדעת רש"י דהיינו באופן דבשעת החזרה היה מצוי לשכור, ונתעכב בעה"ב ולא שכר, ועכשיו אינו מוצא. דאם איכא עלה דין דבר אבד הרי נתחייב בחזרתו בחיובא דשוכר עליהם, ואמנם פשיטא דאם מוצא לשכור בשכרם לא יעשה מעותיהן אנפרות, אך אם עכשיו אינו מוצא יש לחייב הפועל, ומשו"ה קמ"ל בברייתא דבמצוי לשכור אין כאן חיובא דדבר האבד כלל, וכיון דחלה חזרתו שוב לא יתחייב לשלם לבעה"ב אף אם בסופו של דבר הוצרך לשכור ביוקר.

ולהרא"ש פירוש הברייתא לענין דין מטען, עי' מש"נ לעיל בדין מטען אות ה. ולכאו' אף רש"י דפירש לענין שוכר עליהם אינו חולק על הרא"ש דבמוצא לשכור א"י להטעותן .

ב. בהוציא מכיסו כפל שכרו ועי"כ מצוי לו לשכור, י"ל דהוא בכלל הברייתא דבמצוי לשכור אין תורת דבר אבד, וממילא אין ביד בעה"ב לכופו לעשות מלאכתו, [ובזה שאני קנין דמשיכת כלי אומנות לר"ת, דגם אם יוציא מכיסו כל ממון שבעולם, ועי"ז יהא מצוי לשכור, אכתי בידו לכופו למלאכתו, דכבר קנאו וזכה בו] אפילו אם נימא דבכל דבר האבד יש לו זכות דא"י לחזור מלבד הזכות דשוכר עליו או מטעהו. אמנם יש לדון בזה דכה"ג לא נחשב דמצוי לשכור, או דהיינו דוקא במעמיד לו פועלים אחרים וכד' הש"ך.

עז א

בנאנס בעה"ב לאחר תחי"מ, זהו דינא דאתי מיטרא בפלגא דיומא, דמבואר דמיפטר, וכן הוכיחו התוס' לקמן עט א מהך סוגיא, ועי' ברשב"א כאן דמוכח דאפילו לאחר תחילת מלאכה כן הוא.

ובנאנס הפועל, זהו דינא דברייתא דבסמוך, דשמע שמת לו מת נותן לו שכרו וקבלנותו.

ולדעת ההג"א בשי' ר"ת דתחי"מ לא הוי קנין יל"ע מהו הדין בנאנס באופן דהיה קנין משיכת כלי האומנות. ויש מקום לצדד דבנאנס בעה"ב יהא חייב בכל שכרו, כיון דקנאו קנין גמור. אולם יעוי' היטב בתוס' עט א ד"ה אלא דכ' מתחילה ב' אופנים אם איירי במשיכת הספינה או בלא משיכה, [ומבואר מזה דהבינו דהסוגיא דהתם בשכירות פועל, ששכרו לבעל הספינה להוליך את יינו בספינתו, ולא בשכירות כלים לחוד, דאם שכר רק את הספינה לחוד, איך יתכן שטבעה בחצי הדרך ולא עשה בה קנין משיכה], וסיימו שם דכל שחוזר בו מחמת האונס מיפטר מתשלומי החצי שלא הלך, ומדוקדק דאפילו בכה"ג דהיה קנין דמשיכת ספינה יהא הדין כן.

נ"י דהתחילו וחזרו בטלה קציצה הראשונה. יל"ע האם זה תלוי בנדון המחנ"א שכ"פ ה בקבלן שהתחיל במלאכה אם יכול לחזור בו וידו עה"ת, או דאין יכול לחזור בו, ותלאה בפלוגתת ראשונים, דדעת הרא"ש בתשובה והטור דאין יכול לחזור, ודעת התוס' לעיל י א דיכול לחזור. או דנימא דסו"ס כיון דבפועל חזרו בהם ואין מעמידים עצמם לעבודה, בכה"ג חשיב דבטלה קציצה הראשונה, וממילא גם כששוב חוזרים ומעמידים עצמם למלאכה הו"ל קציצה מחודשת. [וביותר, דיש לדון דבכה"ג דאין מעמידים עצמם רשאי בעה"ב לחזור, וחלה חזרתו אפילו בהתחילו]. והעירוני דמוכח כן להשיטות דקבלן חוזר בהתחילו משום דלא חל קנין, וא"כ לעולם לא חל קנין. וע"כ הגדר דבטלה הקציצה, לא משום יסוד המחנ"א דיכול לחזור, אלא משום דבפועל אין מעמידים עצמם.

הנ"י הוצרך להא דתרעומת לפרש דמשו"ה חלוק מהתוספתא, משום דאיירי בחזר קודם ההתחלה. אבל אחר שהתחיל, כיון דא"י לחזור, פשיטא דמה"ט גופא נימא דכשנתפייס בעה"ב הסכים להם, ובזה חלוק מהתוספתא.

בהוסיף סלע על שער שבשוק, יל"פ דהנה אם הקציצה כשער שבשוק אין הכונה לסכום אלא כפי השער, ואם הוקר דינו להוסיף, וא"כ הנדון בקצץ סלע תוספת על השכר, האם קיימא הקציצה של שכר השוק בתוספת סלע, או עי"כ נשתנית כל הקציצה להיות קציצה של סכום.

וברש"י מבואר דהנדון כלפי דעת הפועלים האם דעתם לקבל תוספת על שכר השוק, או דרצו הסכום שסיכמו עליו. וטענת בעה"ב לפטור עצמו משום דגם דעתם לא היה משום שרצו תוספת סלע, אלא שרצו הסכום והרי ישנו בידם. וצ"ת מ"ט לא יטען בעה"ב לא הייתי מוכן להוסיף אלא עד סכום זה, וביותר מכך לא נתרציתי. וצ"ל דהרי בעיקר הקציצה דיברו על תוספת סלע על השכר, וכשבא לומר נתרציתי רק לסכום זה ואיני מוכן לשלם יותר, אין כח בידו להגביל את הקציצה, כיון שלא פירש שמסכים לתוספת רק בסכום זה ולא יותר, ולהכי הוצרך רש"י לפרש דטענת בעה"ב היא דבהכי מתקיימת הקציצה, [משא"כ הטענה הקודמת אין יסודה דמתקיימת הקציצה אלא דאדעתא דסכום גבוה זה לא נתרצה, ובא להגביל הקציצה, ובזה עליו הראיה], דעיקר הכונה היה לסכום והרי ישנו בידם.

והא דזוכה בעה"ב בטענתו דהתוספת היה להגיע לסכום זה והרי ישנו בידם, ולא אמרינן דהצדק איתם דהתוספת באה בתורת תוספת על שכר השוק, היה מקום לפרש הטעם משום דהוא המוחזק. אבל ז"א, דבסיפא גבי הוזלה חזינן דהפועלים צודקים ולא בעה"ב, ואף דהוא המוחזק. וע"כ יל"פ דהרי ההוקרה או ההוזלה משכר השוק הוא חידוש, וע"כ מי שמצמצם החידוש הוא הנאמן ומי שרוצה להרחיבו עליו הראיה, ובהוקרה הויכוח אם דעתם לתוספת היא גם באופן שיתייקר ומשום שרצו תוספת, או רק אם ישאר השער ומשום שרצו הסכום, ועליהם הראיה דאף בכה"ג. ובסיפא דהוזלה הויכוח אם הכונה להוזלה בכל גווני, או הכונה לסכום ורק אם ישאר השער בעינו, וע"כ על בעה"ב הראיה דדעתו להוזלה בכל גווני.

ויל"ע לפ"ז בקצץ סלע תוספת על שער שבשוק, והוזל השער כגון דהיה ד' והשתא ג' אם נימא דיתן סלע על השער דהשתא והיינו ד' או יתן ה' כפי סכום הקציצה. ובזה הטענות הם להיפך, דבעה"ב אומר דדעתם לתוספת והרי יש בידם תוספת יותר מכולם, והם אומרים דדעתם לסכום.

שוכר עליהם עד כדי שכרן.

א. פלוגתא דרש"י והרא"ש, דלרש"י הכונה משכרן שבידו ולהרא"ש הכונה שמוציא מהם כפל שכרן. ולרש"י הגדר דשכרן שבידו משועבד להמשך הפעולה, ואין להם זכות בשכרן כל זמן שצריך להשלים את הפעולה עם השכר. ועי' ברא"ש דמבואר דנקט בדעת רש"י דהיינו באופן ששכרן בידו, אבל אם כבר שילם להם שכרם, אין יכול להוציא מידם, ומשו"ה הקשה עליו מהירושלמי, ועי' פלפולא חריפתא.

ועי' ריטב"א ותוס' ר"פ שהקשו על רש"י דהרי דין זה נוהג אפילו באינו אבד, דזהו דין ידו עה"ת ומה נתחדש בדבר האבד דעד כדי שכרן. [ואמנם בהך דמטען איכא חידוש, דבאינו אבד לכאו' אינו יכול להטעותן. וגם לדעת תשו' הרא"ש שהובא בטור דאפילו באינו אבד יכול להטעותן, מ"מ כ"ז דוקא בהתחילו במלאכה, כמבואר שם, ודין דבר האבד הוא אפילו בלא התחילו כדכ' הרא"ש להדיא. ונ' דגם רש"י מודה ליסוד זה דעצם החיוב דדבר האבד הוא אפילו בלא התחילו, אך לדידיה לא יצוייר נפ"מ כלפי דינא דשוכר עליהם, דבלא התחילו אין ממה לנכות, אבל לגבי מטען שפיר י"ל דמודה דאפילו בלא התחילו. וכ"ז גבי מטען אבל עדין ק' מהו החידוש בשוכר עליהם].

ובתוס' ר"פ תי' דנפ"מ במקום דלא עלה השער של הפועלים, אלא שעכשיו באמצע היום אין מצוי לו לשכור אלא ביוקר, דבאינו אבד ימתין למחר, ובאבד אינו יכול להמתין, וישכור עכשיו ביוקר. עוד נפ"מ בדרישה שלג גבי פועל, דבאינו אבד חוזר בו וידו על העליונה ואין מנכין משכרו, ובאבד איכא ביה דינא דעד כדי שכרן. ויש להמתיק לפ"ז הא דנקטה מתני' דבר האבד בפריפרין וחלילין, דהתם נ' דדינו כפועל, אף דשכרו אינו לפי זמן אלא על הבאת החלילין, מ"מ הרי הוא קבלן שצריך לעשות מלאכתו מיד, ודעת הסמ"ע רכז הובא בנתה"מ רסח דדינו כפועל, ומשו"ה בעינן ביה לדינא דשוכר עליהם, דדינא דידו עה"ת ליכא ביה, להך תי' בגמ' דר"ד דוקא בקבלן ומתני כר"ד.

ב. ולהרא"ש הוי התחייבות מצדם לשלם מכיסם כפל שכרן. וצריך בירור אם הכונה רק שיוסיפו מכיסם כפל השיעור של שווי המלאכה שנשאר, או כפל השכר של כל העבודה, כגון בשכרם לכל היום בג' ועבדו ב' שליש, דנשאר משכרם א', אם ההתחייבות היא על א' וישכור פועלים להשלים הנשאר בב', הא' יתן בעה"ב [דזה היה נותן גם לפועל זה אם היה משלים עבודתו] והא' הם יתנו מכיסם, או ההתחייבות על כפל כל שכרם, ונמצא דהתחייבו לשלם ג' מכיסם, ולפ"ז יוכל לשכור להשלים השליש האחרון בד', ועי' פלפולא חריפתא בזה. וי"ל דתלוי בטעמא דהך שיעור, דבריטב"א במתני' כ' דאסקו אדעתייהו דמסתמא ימצא פועלים בכפל שכרן, וא"כ תלוי בשיעור המלאכה שנשאר להם לעשות, אכן הדרישה שלג כ' הטעם דהוי כעין הסוגיא דאכפול לך ערבונך, דהוא מתחייב כפי השיעור שבא להרויח ממנו, ולכאו' לפ"ז הוא מתחייב כנגד כל שכרו. וסתימת הלשון בראשונים ובפוסקים מ' דשיעור ההתחייבות הוא כפל כל שכרם. שו"ר שהחזו"א דייק מהש"ך שלג לב דהכונה כפל השכר של כל העבודה. ועי"ש מש"כ בזה החזו"א.

ג. והרא"ש נמי מודה ליסודו של רש"י דיש לו זכות לנכות משכרן להשלים העבודה, דהרי זהו דין ידו על התחתונה בקבלן החוזר בו. ונמצא דמלבד זכותו לגבות מכיסו כפל שכרן, יש לו גם זכות לנכות מהשכר שהוא מחוייב לו. [ובציור הנ"ל גם אם ההתחייבות מכיסו היא רק א', כשיעור שווי העבודה שנשאר, מ"מ יוכל לשכור בד', דיטול מהפועל הא' דנתחייב מכיסו, והב' משכרו דמגיע לו על מה שעשה].

ומעתה יל"ע בפועל בדבר האבד, דנתחדש בו דמחוייב כדי שכרו, אם נתחדש בו גם דידו עה"ת ויהא זכות לנכות משכרו, או נימא דנשאר בדינו דיכול לחזור בו וידו עה"ע, רק דרמי עליה חיוב דכדי שכרו. ועי' מחנ"א שכ"פ ו דפועל בדבר האבד אינו יכול לחזור בו. ונ' דלפ"ז אמרינן דידו עה"ת. ונ' דגם לדעת הש"ך שלג טו לד דיכול לחזור, היינו רק דאין יכול לשעבד אותו לעבוד כשמקבל ע"ע הפסד החזרה, אבל גם לדידיה יהא ידו עה"ת.

וגם בדין זה דידו עה"ת, דמנכה משכרם, היינו דוקא כל זמן שלא שילם להם השכר, אבל אם כבר שילם להם השכר אין יכול להוציא מהם מדין ידו עה"ת. וזה מבואר ברא"ש דהק' לרש"י מהירושלמי דנוטל מזה ונותן לזה, ולרש"י הרי מדין כדי שכרם אין מוציאין מכיסם, ולכאו' הרי יש בהם גם דין ידו עה"ת כמו באינו אבד, ונימא דמשו"ה נוטל מכיסם, ומבואר דאין לו זכות ליטול מכיסם.

ועי' היטב בל' הריטב"א בסוגיין, דהביא פירוש הראשונים דמוציא מהם כפל שכרם, וכ' דאם כבר פרע לאלו גובה מהם הכפל לתת לפועלים אחרים, ויל"פ דכונתו כהנ"ל, דהוקשה לו הלשון דעד כדי שכרם, הא כיון דאיכא דינא דידו עה"ת א"כ נוטל מהשכר שלהם שביו וגם נוטל מהם כפל שכרם, וא"כ שוכר ביותר מכדי שכרם, ולכן פי' דאיירי באופן דפרע להם כבר דאז אין לו זכות לגבות מהם, וכל דינו הוא רק דמוציא מהם כפל שכרן.

באת חבילה לידו עד מ' ונ' זוז

א. לר"ת הועיל קנין דמשיכת כלי האומנות לענין שאין הפועל יכול לחזור, אבל אין לו זכות לגבות מכיסו מ' ונ' זוז, ולזה צריך דינא דבאת חבילה לידו, ולפ"ז לא קשה לדידיה מסוגית הגמ', דהדין המחודש דבאת חבילה לידו הוא כדי לגבות מכיסו התשלום. עי' ש"ך שלג לד.

וי"ל דהראשונים מודו לזה, ולא נתכונו להקשות מהדין דמשלם מ' זוז, אלא מהדיוק דמ' דיכול לחזור, ורק שצריך לשלם עד מ' זוז, ומזה הק' סתירה לר"ת דלדידיה הא אין יכול לחזור. וכן מדוייק בל' הריטב"א מח א, ובל' המרדכי בסוגיין. אולם אם הקו' אהא דיכול לחזור צ"ע, דתקשה אף בלא ר"ת, דכיון דהוי דבר האבד הדין הוא דאין יכול לחזור, דלכאו' נכלל בדין דבר האבד דאין יכול לחזור.

הסוגיא דדף י

א. תוס' הק' מרבנן ור"ד לרב. צ"ע, הא אינהו בקבלן ורב בפועל, ודילמא שאני פועל, דתחילת מלאכה הוי קנין בפועל, ומה"ט יהא הדין דא"י לחזור, וכדכ' המחנ"א שכ"פ ה דאף לר"ת דתחי"מ לא הוי קנין י"ל דמודה בפועל. בדוחק י"ל דהקו' מהך תי' בגמ' דר"ד אף בפועל.

מוכח דאף בקבלן תחילת מלאכה הוי קנין, ואעפ"כ יכול לחזור, [ולפ"ז דין החזרה בקבלן נלמד מפרשתא דגרעון כסף בעבד, דאף דחל קנין נתנה לו התורה כח לחזור ולצאת בגרעון כסף, וזה כשי' הר"ן בחי' מח א דשייך למילף מגרעון כסף גם לדין קבלן, הביאו המחנ"א שכ"פ ו ד"ה איברא], ומזה למדו לפועל.

להחזו"א יסוד הקנין בתחילת מלאכה הוא משום דנתחייב בשכרו, וא"כ אין לחלק בין פועל לקבלן, וזה דלא כמחנ"א הנ"ל דיש לחלק בין קבלן דטרח בדנפשיה לפועל דעביד מלאכתו דבעה"ב.

ב. ההיתר להשכיר עצמו והחילוק מעבד. תוס' דדוקא עבד שא"י לחזור וצריך שטר. צ"ב הא עבד נמי יוצא בגרעון כסף. עי' רש"ש. ובגליון החת"ס בשו"ע נ' דהביאור דפועל יוצא בקל, ומשא"כ עבד דצריך גרעון כסף, ואינו לוה וגואל וכיו"ב. ולפ"ז יל"ע בפועל שהקדים לו שכרו, עי' אריכות במחנ"א שכ"פ א אם יכול לחזור בלא השבת השכר, ולהצד דצריך דוקא השבת דמים יק' מ"ש הך פועל מעבד. ובקצוה"ח ביאר דבפועל הוא דין חזרה, ומשא"כ עבד הוא דין מחודש של גרעון כסף, אבל לא נתחדש בו כח חזרה, להכי הוי איסור.

להקצוה"ח יל"ע בכונת דבריהם, האם הוא בתורת ראיה, דמדשייך חזרה ש"מ דמלכתחילה נמי לא קנאו לגמרי, ואין כאן עבד לעבדים, ומשא"כ עבד דליתיה בחזרה ש"מ דקנאו בתורת עבד, וע"כ עבר איסור. או כונתם בתורת סיבה, דעצם הדבר דבידו לחזור בכל עת שירצה מפקיע האיסור, ולפ"ז אף אם נדון דמתחילה קנאו לפועל לגמרי, אין כאן איסור, דסו"ס ברשות עצמו הוא ע"י דיכול להפקיע עצמו בכל זמן.

בתוס' הרא"ש שם כ' דשאני מכירה דגופו קנוי וצריך ג"ש. ומבואר דכונתו משום החילוק במהות הקנין, דעבד גופו קנוי ומשא"כ פועל. ולפ"ז י"ל דאף התוס' דהוסיפו דצריך שטר כונתם בעיקר החילוק כהרא"ש, דעבד גופו קנוי ומשא"כ פועל, ומה שהוסיפו דא"י לחזור היינו דזה הוכחה דגופו קנוי, דלא מהני ביה חזרה סתם אלא מתורת גרעון כסף, אבל פועל אין גופו קנוי וע"כ מהני ביה חזרה סתם.

ג. יד פועל כיד בעה"ב, היינו דמה שעושה בתורת פועל שייך לבעה"ב, והשו"ט הוא דלהס"ד הא דיכול לחזור נובע מזה שאינו קנוי לבעה"ב, ולהמסקנא באמת הוא קנוי לבעה"ב וכח החזרה הוא חידוש מצד הקרא דכי לי בנ"י עבדים.

ובביאור ד' התוס' דדוקא מהא דידו עה"ע פריך, דאף אם ידו כיד בעה"ב יש לו כח לעצם החזרה, אבל ידו עה"ת, ומהא דידו עה"ע מוכח דאין ידו כיד בעה"ב. וצ"ב מאי שנא עצם החזרה מדין ידו עה"ע. והנה, יל"ע בביאור הטעם דיכול לחזור, האם משום דל"ש לקנות גופו של הפועל, או משום דתחילת מלאכה לא הוי קנין, אבל קנין מעליא שפיר מהני לקנותו לפועל. ואם נימא דהיסוד הוא דל"ש קנין לגופו אלא רק שעבוד בעלמא, א"ש הא דשייכא חזרה אף אם ידו כיד בעה"ב, דפועל אין בו קנין כמו בחפץ דעלמא, ומ"מ ידו כיד בעה"ב מחמת השעבוד דרמי עליה לעבוד לבעה"ב. אך זה מחייב שאם יחזור בו תהא ידו עה"ת, ומדחזינן דידו עה"ע כשחוזר ש"מ דאין ידו כיד בעה"ב. ועצם הדבר מבואר בשי' ההג"א דתחילת מלאכה לא הוי קנין לענין דאין יכול לחזור, ומ"מ כשחוזר בו ידו עה"ת, וצ"ת דמדיכול לחזור ש"מ דלא חל קנין וא"כ מ"ט ידו עה"ת. [וי"ל דקנס בעלמא הוא וכמבואר בלשון רש"י עז ב דמשום קנס ידו עה"ת]. ונ' דב' גדרים הם בחלות פועל, חלות קנין בגופו, ואז לא יוכל לחזור בו כלל, וחלות קנין לשעבדו לעשות הפעולה, דגם בתחילת מלאכה דלא קנאו לגופו ויכול הוא לחזור, מ"מ חל קנין לשעבדו לעשות הפעולה לבעה"ב, ובשעבוד זה סגי למקבע דידו עה"ת אם חוזר בו. וה"נ בפועל להס"ד, אין חלות קנין בגופו, וע"כ יכול לחזור, ומ"מ ידו עה"ת משום השעבוד דרמי עליה.

וגדרי יד פועל צ"ב, דהכא מבואר דאפילו בתחילת מלאכה נמי אמרינן דידו כיד בעה"ב, וא"כ לשי' ההג"א בדעת ר"ת דתחילת מלאכה אינו כקנין, מ"מ לענין יד פועל סגי בתחילת מלאכה. וצ"ל דאין כאן קנין לענין שלא יוכל לחזור, אבל מ"מ כל שעושה המלאכה תורת פועל על עשייתו ולכן שייך ביה יד פועל כיד בעה"ב.

ובקבלן לכאו' לא שייך יד פועל כיד בעה"ב, [ויצוייר הנדון בקבלן ללקט מציאות, דאם נשכר למלאכה אחרת בודאי אין לדון דיהא ידו כיד בעה"ב לענין מציאה]. ויל"פ דפועל משועבד לעצם המלאכה, אבל קבלן שעבודו הוא להעמיד התוצאה, ועצם המלאכה עושה לעצמו, וא"כ לא שייך דנימא דידו כיד בעה"ב.

קנין דר"ת – הערות מיז טבת

א. בתחילת מלאכה ומצוי לשכור יכול לחזור, כ"ה בגמ' עט ב דבמשכח לאוגורי ליכא תרעומת. ויל"ע בקנין דר"ת אם יכול לחזור במצוי לשכור.

ב. בתחי"מ ונאנס בעה"ב יכול לחזור בו, כדאמרי' באתא מיטרא בפלגא דיומא. ויל"ע בקנין דר"ת אם כן הדין. והעירוני דיש לדקדק מד' התוס' עט א בסוה"ע, דכ' ב' דרכים אי איירי בעשה קנין משיכה או בלא קנין, [ומזה מוכח דאיירי בשכירות פועלים ולא בשכירות כלים, דאם שכר רק הספינה לחוד היכי משכחת דטבעה בחצי הדרך ולא עשה קנין], וסיימו בשם ריב"ן דיכול לחזור בו מחמת האונס [ורק בספינה דאבדה ספינתו לא מצי הדר לריב"ן וגם בזה פליג הריב"ם], ומ' דבב' האופנים דלעיל נקטו דיכול לחזור. וביותר, דמאי הק' סתירה מהסוגיא דאתא מיטרא נימא דהתם בתחילת מלאכה בלא קנין , והך דהכא נוקמא בגונא דעשה קנין. שו"ר שכן הק' הגרע"א, יעו"ש בדבריו. [וזה יל"ד דמדקתני בברייתא סתמא הבינו התוס' דדוחק לאוקמא דוקא בכה"ג]. אמנם יעו"ש בריטב"א דמפורש בדבריו דרק בדברים בעלמא הדין דיכול לחזור מחמת אונס, ולא בשעשו קנין משיכה יעושה"ט. <זה טעות, דהריטב"א לא איירי בקנין דר"ת שבעה"ב מושך כלי הפועל ודו"ק.>

ושורש השאלה בסברא העירני אחי הר"י דיל"ע בהך דחוזר בו מחמת האונס, אם הגדר דהוי מדין חזרה, דכשנאנס בידו לחזור, או הגדר דבכה"ג אין צריך לשלם, דאכילת הפירות דהיינו קבלת הפעולה מהפועל מחייבתו, והכא אין אכילת פירות, וכשאינו אנוס דיינינן דהוא מעמיד לו את עצמו למלאכה וכאילו הפעולה בידו, אבל כשבעה"ב אנוס ואין צריך לפעולה שוב אין פעולה בידו ואין כאן מחייב כל עיקר, ועי' היטב ראשונים עז א דכמדומה דמבואר שם סברא זו בחילוק שבין פועל לאריס דפועל שכרו על הפעולה והרי לא עשה. [וכן יל"ע בשכירות בתים ומת השוכר, האם הוא מגדר חזרה מחמת אונס, או דכל חיובו על הדיורים וכשמחמת אונס לא דר אין מחייב].

ואמר דבזה תלוי הנדון בקנין דר"ת, דאם הוא מגדר חזרה, י"ל דכשחל קנין אין יכול לחזור, אבל אם הגדר דאינו חייב לשלם כשלא קיבל הפעולה י"ל דאף בקנין דר"ת כן הוא.

ונ' עוד דיש לדון דאפילו אם הוא מגדר חזרה נמי שייך כן, די"ל דכל חלות פועל אינו קנין בגופו כמו קנין חפץ, דנימא דליהוי כמו קונה חפץ ונאנס בידו, אלא מהות חלות פועל הוא שעבוד למלאכה, וחידש ר"ת דשייך גדר של חלות קנין כלפי הך שעבוד, דלא הוי בדברים בעלמא, אלא חל קנין לעשות עליו שעבוד פועל, וא"כ שייך גדר חזרה, די"ל דבכה"ג דנאנס אינו משועבד, ובזה שאני מקנין חפץ דאינו מתורת שעבוד, אלא עצם הקנין וכל שקנאו ונאנס הפסיד הקונה.

ע"ע מש"נ בזה לקמן אות ה.

ג. תחילת מלאכה ונאנס הפועל, ברייתא עז א דידו עה"ע. ויל"ע בקנין דר"ת מהו הדין. ועי' ריטב"א ר"פ דבקנאו בסודר או הקדים שכרו מחוייב לשלם מכיסו לפועלים אחרים, ובב"י העתיק הטעם דלטפויי מילתא קאתי, ונ' מזה דדוקא בכה"ג, ולא בכל קנין דר"ת. מיהו אכתי יש לדון דכ"ז כלפי לחייבו לשלם מכיסו להשלים המלאכה, אבל עדין צ"ת אם מהני קנין דר"ת שיהא ידו עה"ת אפילו בנאנס, וינכו משכרו להשלמת המלאכה, וברייתא דוקא בתחי"מ בלא קנין דר"ת.

ד. עיקר הקנין דר"ת, להראשונים דתחי"מ הוי קנין ע"כ דהחידוש של ר"ת הוא רק דא"צ דוקא קנין של תחי"מ אלא אף קודם המלאכה שייך קנין ע"י משיכת הכלים, וזה כדרכו של הסמ"ע. ורק אם נימא כההג"א דתחי"מ לא הוי קנין, וכמש"כ הגרע"א ברא"ש דהוי מקצת קנין לעשות ידו עה"ת הוא דשייך לומר דחידש ר"ת דמעשה קנין דמשיכה הוי קנין גמור, ויהא עדיף מתחי"מ ובזה שייכא כל החקירות הנ"ל.

ה. שוכר בית ונפל דחייב הכל להנך דסברי הכי, איכא ב' טעמים, או מזלך גרם כרש"י, דהיינו דנחשב דהמשכיר העמיד הכל ומצד השוכר נפסד הבית, או כביאור הקוה"ע דחיוב התשלומין על חלות הקנין שכירות ולא על עצם ההשתמשות.

אכתי צ"ע, מאי שנא משכירות פועלים דיכול הבעה"ב לחזור בו מחמת האונס, וה"נ מ"ט לא יוכל לחזור בו השוכר מחמת האונס.

וכן בחמור סתם דחייב להעמיד לו חמור [ויש ב' שיטות, א. ביש לו חמורים אחרים, דמשכיר לו חמור בין חמוריו, וזוהי שיטת הנ"י וחידושי הר"ן, ב. שיטת הרשב"א דהוא חיוב הגוף להעמיד לו חמור, ושעבד נכסיו לזה, ואפילו באין לו], צ"ע מ"ט לא יאמר חוזרני בי מחמת האונס.

וביותר ק' לפמש"כ במקו"א דבספינה סתם אף דיכול לעמוד בתנאו ולהביא ספינה אחרת מ"מ חשיב חוזר מחמת האונס, וזהו ביאור ספיקו דריב"ם דאינם חולקין אלא בחצי שהלך, אבל מה שלא הלך יפטר, דחוזר בו מחמת האונס. וא"כ אף דמצי להעמיד לו חמור מ"מ יחשב חוזר בו מחמת האונס, ובפרט באין לו חמור אחר. וגם בחמור זה איכא לאקשויי מ"ט ימכור או ישכור, אך זה י"ל דכיון דשעבד חמור זה לא חשיב אונס, דאכתי הנבילה קיימת להעמיד ממנה השכירות.

ויל"ע אם מוכח מזה דשאני שכירות כלים ובתים מדין שכירות פועלים. או נימא דאינן חלוקין במהותן, אלא דבכלים ובתים איירי לאחר הקנין, ובמקום דחל קנין תו אין יכול לחזור בו ואפילו מחמת אונס, ודמי לקונה חפץ ונאנס דאין יכול לחזור בו שכבר קנאו, ורק בשכ"פ בתחילת מלאכה הוא דמצי הדר ביה מחמת אונס, דאכתי לא חל קנין. ולפ"ז נפיק לן לדינא דבגונא דהיה קנין דר"ת יהא דין שכירות פועלים כשכירות בתים וכלים דאין יכול לחזור בו מחמת האונס, וע' מש"כ לעיל דלכאו' נחלקו בזה התוס' והריטב"א. אכן י"ל עוד דחלוקין הן שכירות בתים וכלים מפועלים, וע"ד הסברא דלעיל סוף אות ב דשכירות פועלים לעולם גדרה שעבוד להעמיד ולקבל הפעולה, וגם בגונא דקנאו במשיכת הכלים כן הוא, וע"כ הוא דחוזר בו מחמת האונס.

לדף עט

שוכר חמור סתם ומת החמור בפשיעתו של השוכר, אין המשכיר צריך להעמיד לו חמור אחר, דאמרינן דהמשכיר העמיד לו חמור למשך כל הזמן והוא איבדו. וזה דין פשוט. אך יש לעי' כשעמד השוכר ושילם החמור אם נחשב דקאי החמור הראשון ויש לו זכות ליטול ממנו את השלמת השימוש, או דחשוב חמור אחר, וכמו שאין לו זכות לתבוע מהחמורים האחרים כך אין לו זכות לתבוע מהחמור של התשלומין. ולכאו' דבר זה מבואר בסוגית הגמ' לה ב דהשואל משלם ד' פרות, דמלבד הפרה של התשלומין שמשלם מדין שואל רמי עליו לתת לו אחרת להשלמת השכירות מדין הבעלים- המשכיר, ומ"ט לא יאמר לו דע"י התשלומין קיימא הפרה ששכר ויטול ממנה את שכירותו, וע"כ דפרה חדשה היא וזכות השכירות שהיה לו בפרה הראשונה אינה קיימת כבר. ועי'.

שו"ר בדברי הגרע"א בסוגיא דהתם בביאור ד' התפא"ש, דמתבאר ממנו יסוד זה, דאם מתה בפשיעת השוכר, גם כששילם לו הפרה אין לו זכות להשלים שכירותו מהפרה של התשלומין, ורק בסוגיא דהתם דבפשיעת השואל- הבעלים מתה הדין שונה יעושה"ט ודוק.

ועוד צריך בדיקה בזה, בדין שוכר ששרף הבית דמחייב לשלם לבעה"ב מדין מזיק, אם אח"כ יהא לו זכות לדור בבית החדש להשלמת זמן השכירות. עי' בסי' ?שיב? בנתה"מ.

אכן העירני הר"מ אלטמן דלא יתכן לומר כן דישלם פרה שלימה ולא יקבל ימי השכירות, הרי שווי הבהמה שהיתה למשכיר הוא בהמה שלימה פחות ימי השכירות השייכים לשוכר, ואיך יתכן שישלם בהמה שלימה ולא ינכה משויה את שווי זמן השכירות. שו"ר בנתה"מ שז שעמד בזה, והביא מד' הנ"י סו"פ השואל דדינא הוא דאין משלם לבעלים אלא לפי זכותם שהיה להם בחפץ.

עט א

תוד"ה אלא

שי' תוס' דבין באופן דהיה קנין דר"ת ובין בלא קנין, בכל גונא רשאי בעה"ב לחזור בו מחמת האונס [ורק בספינה דטבעה אין הדין כן]. עי' הגרע"א דתמה הא מהסוגיא דפסידא דפועלים ליכא ראיה רק באופן דהיה תחילת מלאכה בלא קנין. ועי' חזו"א דבתלמידי הרשב"א שהביא הב"י [בסי' שי?] מבואר כחילוק הגרע"א.

עי' מחנ"א שכירות ד ה ח דמד' הרשב"א במת השוכר דחייב לשלם כל שכרו מבואר דנחלק על יסוד התוס' דאמרינן פסידא דפועלים.

ובתשו' מיימוני כ' דיש לחלק בין בית לפועל וספינה, וביאר דבריו הנתה"מ שיב יג דהיסוד ברשב"א מדין שכירות ממכר, ודוקא בדליכא שעבוד הגוף, אבל פועל וחמור דיש בו שעבוד הגוף להעמיד הדבר לא שייך ביה ממכר.

הג"א בסוגיין מדייק מרש"י קג א דמשלם כל השכר מהא דמזלו גרם. ולכאו' הכונה דנחשב דהמשכיר העמיד הבית למשך כל הזמן, והשוכר הפסיד לעצמו את אפשרות השימוש ע"י נפילת הבית. והריטב"א סו"פ השואל דהביא הפלוגתא אם משלם כל השכר, מטעמא אחרינא אתי עלה, דכממכר, וכבר נתחייב כל השכר.

והערני הר"מ אלטמן שליט"א, די"ל ע"ד דפירשו הראשונים ברש"י כתובות ב א, דאין זה טעם החיוב אלא זהו ההוכחה מד' רש"י דדינו דחייב לשלם כל השכר, ומזלך גרם היינו סוף דינא, דמשום דחייב הכל נמצא דמזלו גרם לו להפסיד.

אכן בריש סי' שי מ' דדעת הרמב"ם דנותן שכרו משלם משום טענת מזלך גרם, דזהו המחייב באנגריא דמחמת השוכר.

מכאן עד הסוף העתק מדפים. [ההערות המודגשות הם חשובות במיוחד].

\*הג"א דבשוכר עליהם שייך גרמי, העירוני דצ"ע דהרי לא נפסד למעשה, אלא שהיה עתיד ליפסד, וכי בהולך להזיק חבירו באופן דחייב מדד"ג, והוציא הניזק ממון להציל עצמו, יהא המזיק חייב מצד פרשתאנ דד"ג.

מו"ח שליט"א- אינו מדד"ג, אלא הוי כשכירות פועל להשבת אבידה, להצילו מהפסד התשלום שיצטרך לשלם מדד"ג. לפ"ז יהא בו חיוב תשלומי פועל בזוזי, ולא כשאר דינא דגרמי. גם נפ"מ ליורשים.

הגר"י דזימטרובסקי שליט"א – כונת ההג"א לד"ג בצירוף דין עביד אינש דינא לנפשיה, דג"ז נכלל בעביד אינש דיוציא ממון להצלתו. ובעלמא רשאי מדין עאד"ל להרוג שור המזיק ששוה מאתים כדי שלא יגח את שורו השוה רק מנה, אבל הכא הא דרשאי מדין עאד"ל לשכור להצלה, כל זכותו היא עד שיעור דמי הפשתן, שיהא לו אח"כ זכות לתובעו מדד"ג, עכ"ד.

\* תשו' הרא"ש דמטען כדי לגמור המלאכה. מוכח דמעצם הדין אין יכול לחזור גם בקבלן, וידו עה"ת הוא דין נוסף, דלא כתוס' דף י דלכו"ע יכול לחזור. כמדומה דעמד בכ"ז המחנ"א שכירות פועלים ה.

צ"ע הסתירה לפסקי הרא"ש דבד"א דברייתא קאי אהך דמטען.

\*רמב"ן בדבר האבד כרשב"א.

וגם בב"י בשם תלמידי הרמב"ן מצד סברא אחרת דאנא טרחנא ומוגרנא, אך לא מטעמא דההג"א. ואם תחי"מ כקנין משוי לה אבד, דמי לההג"א.אך ההג"א חידוש טפי דהתם ל"ה קנין.

\*קנין דר"ת מהני רק לענין דא"י לחזור אבל לא לחייבו לשלם, כן דייק הגרע"א מש"ך שלג לד. ולפ"ז הסתירה לר"ת מהסוגיא דבאת חבילה רק מהא דיכול לחזור, אבל לא מהא דחייב לשלם, דהחיוב עד דמי החבילה לא יתכן מצד ר"ת אלא רק מצד ההתחייבות ונתינת המשכון דחבילה.

לפ"ז מוכח דהריטב"א בר"פ דאם נתחייב בקנין או בהקדימו חייב לשלם אפילו בנאנס ע"כ אין זה מצד החידוש של ר"ת, אלא דין נוסף.

\*ריטב"א ר"פ דנתחייבו בק"ס יל"פ דשייך חיוב פעולה ומכח זה יש לו זכות ליטול ממנו ממון להעמיד הפעולה, או הכונה דבק"ס קבלו ע"ע חיוב ממון להשלים הפעולה.

\*הסתירה ברא"ש דהלכו לא הוי קנין, ואעפ"כ בעה"ב מטעהו. י"ל דחל כלפי בעה"ב ולא כלפי הפועל. ותלוי בהבנת הגרע"א.

\*ריטב"א דצמר, צ"ע מהתחילו, וממחנ"א דהתחילו.

\*שלג טו, האם מטען ושוכר עליהם מצ"ע גורם שא"י לחזור, ולכן אם לא ישלם כפל השכר אין יכול לחזור ואפילו בקבלן.

\*סתירת תרוה"ד משכג לשכט, י"ל דלענין אונאה עצם הדבר דיקצוב לו זמן עשיה חשוב דמשועבד למלאכה, והו"ל כעבד דאין לואונאה [אף דעצם השכר על התוצאה ולא על העבדות], משא"כ לענין חזרה כיון דסו"ס בתוך זמן הקצוב בידו לעשות אימת שירצה חשוב דעושה לעצמו ואין זה עבד דיכול לחזור.

ובטול דינר והעבירני דמשועבד תיכף, ה"ה דגם לענין חזרה מצי חזר, דל"ש הסברא הנ"ל דעושה לנפשיה.

\*חכמת שלמה בפועל שצריך לעשות ב' שעות ביום, יש לדון להנ"ל.

\*הליכה דהויא מעשה קנין אם מדין אכילת פירות כמו דיור בקרקע, או דזכה בשכרו והוי קנין כסף על הפעולה. נפ"מ בנשאל לו דליכא שכר, עי' נ"י ר"פ השואל דלפ"ז גם התחלת מלאכה ל"ה טפי מקנין. בנשכר ועשה פחות משו"פ. בקבלן דלא שייך הלכו כיון דאין תוצאה א"כ ליכא שו"פ. עי' בכ"ז במחנ"א בשם הריב"ש שכ' בשם הרמב"ן.

\*הפסד שער הזול לבעה"ב ל"ה דבר האבד. מדחזינן לרבנן דר"ד דקבלן ידו עה"ע, ומ"ט לא נחייבו מדין דבר האבד. ואולי כיון דהאבד נתחדש אחר השכירות לא הוי דבר האבד.

בריטב"א במתני' דבעה"ב חוזר ידו עה"ת מדין דבר האבד לפועלים. אף דהשנוי נתחדש אח"כ. וביותר, דעצם הפעולה אינה דבר האבד. משא"כ בפועל בפשתן דהעסק בפשתן הוא דבר האבד.

צ"ע לפ"ז מ"ט בעה"ב שהוקרה מלאכתו לא יתבע הפועל מדין דבר האבד. וצ"ל דמצד בעה"ב אבד היינו רק הפעולה ומצד הפועל אבד הוא השכר דזה דעתו על פעולה וזה על שכר.

\*בפועל שחוזר והוקר השער, דידו עה"ע, י"ל דלא שייך כלל דבר האבד מצד הפסד בעה"ב, דהרי אם מתחילה היה בא לשכור עכשיו זה היה השער, וא"כ הדין דיכול לחזור גורם דמתחילה לא שכר הפועל לכל היום אלא כל רגע מחדש, וא"כ נמצא דמעולם לא נשכר לזמן של חצי היום ואילך בשער של הבוקר, וע"כ אין כאן אבד. ורק בקבלן דידו עה"ע יקשה כנ"ל.

\*בנ"י ב' סברות, מתחילה כ' דבא להוציא וידו עה"ת, ואח"כ סברא דפועל התשלומין בעבור הפעולה.

בסתירת הנ"י, לעיל איירי בפשעו תרווייהו ולא התנו, ע"ז מהני הסברא דהם באים להוציא. אך בסו"ד איירי בנאנסו תרוויהו, ולא שייך סברא הנ"ל, והוצרך להא דשכרו על פעולתו. וצ"ת גבי פשיעה דתרוייהו מ"ט לא כתב הטעם דלמטה.

\*בשוכר לרפקא דאין ראוי לעבודה, תרווייהו לא קיימו תנאם. ומשא"כ בשוכר להשקות, דהפועלים מזומנים לקיים מלאכתם, ובעה"ב נאנס. א"ש בזה סתירת הנ"י, דרק באתא מיטרא הוצרך להא דהשוכר תלה שכרו בעשיית הפעולה.

\*ברש"י דלא היה להם לילך, עי' נתה"מ דבהלכו נותן שכר הליכה, דהאונס החל אח"כ.

\*רש"י דמזלייהו גרם, צ"ע ל"ל לה"ט, כיון דהמשיך וכתב דפשעו הפועלים דהו"ל לאסוקי אדעתיה.

גם צ"ע דאף בלא ה"ט דבגרמתם סו"ס כיון דליכא פשיעה דבעה"ב, ועי"ש בביהגר"א דזה כונת הרמב"ם. אך י"ל דהתם איירי בפשיעה דתרווייהו.

\*בעה"ב דידו עה"ת, אם יכול לחזור ורק ידו עה"ת או דאין יכול לחזור, על דרך ספק המחנ"א גבי קבלן. אך לא יצוייר נפ"מ, דכל חיובו הוא לתת שכרם בסוף היום.

\*דבר אבד בפועל, האם לא נתחדש דיכול לחזור, וא"כ להש"ך יהא הדין דיכול לכופו. או הדין דגם בזה יכול לחזור, רק דנתחייב לשלם משכרו ההפסד של בעה"ב מדין דבר האבד.

עי' הג"א ר"פ השואל דתי' דבדבר האבד א"י לחזור וע"כ הוי בעליו עמו. והתם בנשאל ולא בנשכר, וא"כ ל"ש ידו עה"ת, וע"כ כונתו דיכול לכופו למלאכתו. [אכן להסמ"ע דידו עה"ת מהני בתפס, יצוייר נפ"מ בתפס ממון. אך העירוני דצ"ע דדבר האבד חיובו עד כדי שכרו ולא שייך בשאלו לכך. אכן בבאת חבילה לידו עד מ' ונ' זוז וא"כ ה"נ בתפס].

\*אונס דבעה"ב פוטרו אפילו בתחילת מלאכה, נלמד מפסיק נהרא בפלגא דיומא –רשב"א ונ"י. ותמוה הא קנאו. ואם קנין פועל כקנין חפץ מה אכפת לי דליכא פעולה. ע"כ דהקנין רק דמשועבד להעמיד פעולה, ופעולתו שייכת לבעה"ב, [כהמחנ"א בביאור הסוגיא ב"ק קטו]. אבל מ"מ התשלום על עצם הפעולה, וכל דלא עשה אין חיוב תשלום, אם לא בפשיעת בעה"ב וזהו דין מזלייכו גרם – וכ"ה בנמוק"י בחילוק מאריס. לבדוק בבעה"ב שחלה הבן

עז א

\*השו"ט בגמ' אם נתכוין לתוספת אחוזים או תוספת שכר. ורש"י תלאה ברבנן ור"ד ידו של מי עה"ע. ולשי' הרא"ש לא יתכן פירוש זה, דלרבנן תרווייהו ידם עה"ע, ולר"ד תרווייהו ידם עה"ת, דהנדון אם חל קנין בתחי"מ וע"כ ידו עה"ת או לא.

ולהרא"ש צ"ל דהס"ד באומדן דעת של בעה"ב המוסיף, ובאומדן דעת של הפועל הגורע. [ואינו שייך לעצם הפלוגתא, ובלא"ה לא שייך לפלוגתא, דהרי לא איירי בחזרה כמפורש בשו"ע]. ומאי דאמרינן דקמ"ל דקים להו לפועלים מ' דצריך דכן יהא דעתם, היינו דאם ברור דהעיכוב מתחילה הוא משום שרצו תוספת אחוזים לא מהני טענתו של בעה"ב מידי, וע"כ אמרינן דמשום דלא קים להו בקשו התוספת, וממילא שוב הכל תלוי בדעת בעה"ב, דהוא המתחייב יותר, וכן בסיפא בפועל.

היינו, דאם הוא ספק באומדן הדעת נימא המע"ה, ובהוסיף הפועלים הם המוציאים, ובהוזיל, בעה"ב הוא המוציא. וא"כ אין בזה ב' חידושים. אך אולי ההו"א דבודאי נתכוין לתוספת אחוזים, ולפ"ז הוא נדון בפ"ע של אומדן דעתו של בעה"ב ושל הפועל.

\*פלוגתא דרב ושמואל

החילוק בין דרך הליכתה לשמואל, לפי' ר"ח יסודו בדין מזלך גרם, דכשיש למשכיר טענה דלולי השכירות לא היה קורה, שייך לומר מזלך גרם. ורב נחלק בהא, דאפילו בכה"ג לא מצי אמר מזלך גרם. ויל"פ טעמו דכיון דמתה ויש הפסד לבעלים גם אחר השכירות, א"כ ל"ש לומר לשוכר מזלך גרם, כיון שגם הבעלים נפסד.

ומ"מ נחלקו עוד בדין אינה חוזרת, דלרב בכה"ג דיינינן דאין מעמיד החמור, ולא קיים המשכיר חובתו, ולשמואל פטור אפילו בכה"ג, דמצי אמר מזלך גרם. וכן בחוזרת דאם אינה בדרך הליכתה דל"ש מזלך גרם, לשמואל לא נחשב דמעמיד השכירות, דהאיחור נחשב דאין מעמיד, ורב נחלק בזה.

עט א

\*רשב"א דלא כהראשונים ויש לו החצי. י"ל דרק להס"ד אבל למסקנא מודה להראשונים. אך אין זה מוכרח. וביותר, מתחילת דבריו, דקו' הגמ' דלוגר כלפי דינא דתרעומת ולא כלפי דינא דחצי שכרו, מ' דקאי בשיטתיה.

ובביאור הפלוגתא, י"ל דדעת הרמב"ן דאף דלא נתחייב המשכיר, מ"מ לגבי הא אהני דהוי שכירות אחת של כל הדרך, וממילא אכתי לא הגיע סוף השכירות, ע"ד התוס' סה א. או דע"י הקציצה נעשה דתשלום השכירות כלפי כל השכירות. והרשב"א נחלק בזה.

\*בחמור זה זכה להשתמשות, וזכה בחפץ להוציא ההשתמשות ע"י מכירה ושכירות, וזהו דין ליקח ולשכור. והכל חל ע"י המשיכה.

ואם שכירות הוא קנין פירות, בהכרח דיש כאן חלות נוסף של שעבוד על גוף הדבר להוציא הפירות. והוי ב' חלותים החלים ע"י משיכה אחת.

אכן יש לדון דמזה מוכח דגדר שכירות בתורה אינו קנין פירות, אלא שעבוד על המשכיר להעמיד פירות שלו לשוכר, ולפ"ז אין כאן ב' חלותים. ע"ע בזה בנתה"מ שיג יב, דכל דיש שעבוד הגוף ליכא שכירות ממכר.

ובחמור סתם מבואר בראשונים דליכא מעשה קנין ולא חל השעבוד, ואף כשמסר לו חמור מבואר בראשונים דאין לו זכות דליקח ולשכור, וע"כ דלא חל כלום, ומ"מ הדין הוא דאין יכול לחזור וליקח ממנו החמור. ובשלמא אם הוא ב' חלות י"ל דזכה בחפץ לפירותיו, אבל השעבוד לא חל, דהכא לא סכמו כלפי שעבוד דחמור - זה, אלא שעבוד הגוף של הבעלים לחמור סתם, ולא היה מעשה קנין ע"ז וע"כ לא חל מידי, אך אם הוא חלות אחד צ"ת, דאם לא חל כלום מ"ט לא יקח ממנו.

\*ולהרשב"א בין בחמור סתם ובין בחמור זה חל שעבוד ע"י משיכה. יל"ע אם הוא דבר נוסף חוץ מקנין פירות דשכירות, והחלות שעבוד חל ע"י משיכת החמור לשעבודו, וכעין הסוגיא דמנה אין כאן, דבמשיכת המשכון חל שעבוד הגוף. או הכונה דזהו החפצא דשכירות, שעבוד להעמיד השכירות, ויש בו ב' אופנים או שעבוד של אפותיקי סתם או אפותיקי מפורש. וזה כונת הנתה"מ שיב ה וע"ע שיג יג.

ויל"ע עוד בהך דהשואל צו ב אם נחשבת האשה בבעלים מחמת הקנין פירות של השאילה והשכירות.

וכן בקוה"ע סי' נג, ובקה"י בהקדים שכרו.

ועי' בחזו"א דמדמה למנה אין כאן.

\*בקוה"ע דימה שכירות לקנין פירות, ולהכי מתחייב בכל שכרו אפילו בנפל. יעו"ש. ושמעתי בשם הר"י שרייבר להוכיח מהא דשוכר מאכיל בתרומה, דהגוף משועבד להעמיד הפירות, ושאני מכל ק"פ דלמ"ד לאו כקה"ג אינו מאכיל. וא"כ י"ל דשכירות לעולם גדרה הוא דקונה הזכות לקבל הפירות מבעה"ב. וי"ל דעצם הזכות מחייבת בתשלומין, ולהכי חייב בכל שכרו, אבל אין הגדר דהפירות שלו.

\*שכר פעולה דפועל אם הוא על עצם חלות הקנין כמו בשכירות כלים של הקוה"ע, צ"ע מרשב"א בשלהי מכילתין דדוקא קבלת הפעולה מחייבתו.

\*לרש"י קג א, דמזלו גרם, ש"מ דאין יכול לחזור מחמת אונס, דהיינו דנפילת הבית תהא כמת השוכר. וע"כ דלרש"י במת השוכר חייב כל השכר.

\*בית דנפל הג"א דייק מרש"י דמזלו גרם דחייב הכל. כונתו דאם רק לפטור עצמו מלהעמיד אין צריך לטעם דמזלו דשוכר גרם, אלא די לטעון דנפל באונס, ומדהוצרך למזלו דשוכר ש"מ דכדי לחייב בכל השכר, דנחשב דהעמיד הבית לכל השנה. ועויל"פ דעצם הסברא דמזלך גרם מחייבת דהגדר דהמשכיר העמיד והשוכר במזלו הפסיד לעצמו, וממילא דהסברא מחייבת דישלם.

ובריטב"א השואל בשם רא"ה טעם אחר דכלוקח בית ונפל. ועי' קוה"ע בביאור פלוגתייהו.

ולב' השיטות צ"ע מקו' הג"א מסוגיא דחמור. וגם צ"ע בספינה זו מ"ט לא נימא מזלו דשוכר גרם. וצ"ת בד' התשו מיימוני בכ"ז.

ובבי' הפלוגתא בריטב"א, עי' קוה"ע. ועי' חזו"א ב"ק כג י בביאור פלוגתת רא"ה ורמב"ן.

\*בחמור סתם חייל שעבוד למשכיר בהנאה דזוכה בשכרו, ובפועל בתחי"מ לא אמרינן דזכה בשכרו ועי"כ יחול שעבוד דאין יכול לחזור משום דלא לגמרי זכה בשכרו. דאם מצוי לו להשכיר בחצי היום ביד בעה"ב לחזור בו ולומר לו השכר עצמך לאחר. ורק במשיכת הצמר הוא דזכה בשכרו לגמרי, ובזה כ' הריטב"א דנשתעבד האומן ואין יכול לחזור.

\*הריטב"א דבמשיכת צמר אין הפועל יכול לחזור או כונתו כר"ת דאין יכול לחזור כלל אפילו בידו עה"ת, או כונתו דאיכא שעבוד נכסים כריטב"א ריש פירקין. ולפ"ז צ"ע דבכל תחי"מ נימא דזכה בשכרו ויחול הך דינא. וע"כ צ"ל דלא זכה בשכרו בתחי"מ דהרי בעה"ב יכול לחזור במצוי עבודה.

וכמו"כ ק' בדבר אבד ל"ל התחייבות דבההיא הנאה דסמך תיפו"ל מצד דזכה בשכרו ועי"כ נתחייב. ובזה י"ל דאה"נ כשהתחיל א"צ לטעמא דהריטב"א דבההיא הנאה דסמך. וכלפי קודם שהתחיל הוצרך הריטב"א לטעמו. ולהנ"ל קו' מעיקרא ליתה דבהתחיל לא חשיב דזכה בשכרו.

עט א

\*מהראשונים דהעמיד עצמו חייב בספינה סתם ויין סתם מבואר דצריך השוכר להוליך יינו עד אמצע הדרך. וההג"א נקט דבעל הספינה מוליכה מביתו ולא מחצי הדרך, וע"ז הק' דלעולם הוא רוצה להשלים תנאו.

\*בחמור שמת בחצי הדרך, עי' תוס' דאנוס וכ"ה בטור ובסמ"ע. ומ' דאילו פשע ומתחילה לא היה ראוי להשלים כל הדרך אין נותן חצי השכר. ואף דמשתרשי ונהנה, י"ל דבכה"ג הוי מק"ט ובטלה הקציצה וחייב רק כדין נהנה, משא"כ באנוס דנחשב דהעמיד חצי השכירות, ונוטל כפי תנאו, וכ"ז צריך בדיקה. וקצת מ' כן גבי ספינה דנוטל לפי תנאו.

\*בהג"א מוכח דספינה היינו שכירות פועלים וקבלנות ולא שכירות כלים.

ועי' ריטב"א דמדמה לשכירות כלים. ובתוס' ב' צדדים אם היה קנין או תחי"מ בלא קנין, ומשכח"ל רק בשכירות פועלים, דבשכירות כלים עצם התחלת המלאכה הוי קנין, כהך דבקע בו.

ועוד בהג"א חילק בין שכירות לקבלנות לענין מלאכה אחרת. ובראשונים עז א לענין נאנס.

\*תוד"ה אלא, חילקו בין משיכה לבלא משיכה, מבואר דבשכירות פועלים, דאילו בשכירות כלים השימוש בספינה הו"ל כמו קנין.

\*שם. והוי כחוזר בו. מבואר דחוזר חייב לשלם הכל ואפילו בלא קנין. וי"ל דאפילו בלא היה מוצא לשכור מתחילה מ"מ כיון דכבר התחיל חייב.

וקו' תוס' דחוזר מחמת אונס לא מחייב וחילקו מפועל. דקדקו להקשות מאתא מיטרא דאין צריך להשקות, דבזה נחשב דהמשכיר מזומן לקיים תנאו, והשוכר אין צריך למלאכה.

לפ"ז צ"ע לעיל באתא מיטרא דפרש"י מזלייכו גרם, ל"ל לה"ט דבפשיעת הפועלים אירע, תיפו"ל דחוזר מחמת אונס.

\*תוד"ה אי, תירוצם דבנתן שכרו נתרצה שיהא שלו, היינו דאין זה בתורת הקדמת התשלום למחר, דיהא למשכיר דין תובע, אלא להיפך דכבר זכה והוא נתבע, וע"ז כתב דכ"ז שלא ישאר לקיים תנאו דעתו דיטול השכר, דהכונה דהנותן קיבל ע"ע שאם לא ישאר בתנאו ישלם.

והביאור בהא דנתרצה לכך, עי' קה"י דהתשלום על קנין הפירות ולא על ההשתמשות, עי' קה"י.

אך להנ"ל דלתוס' בשכירות פועלים איירי ולא בשכירות כלים צ"ע אם יש לתרץ כן.

\*ספק הריב"ם, מהרש"א לשיטתיה. הביאור ביין סתם בידו להשלים תנאו אלא שבפועל אין לו יין אחר והוא אנוס. מי נימא דנדון כאנוס בחזרה מחצי השני והנדון רק בחצי הראשון וע"כ רביעית, או דחשיב פושע גם בחצי השני וחולקין הכל.

\*תוס' עט ב ד"ה אי. מבואר דגם בספינה זו ויין זה תובעו החצי שהלך. ואף דלא נהנה, וע"כ דדיינינן דנתקיימה העיסקא. אך צ"ע דבספינה סתם כיון דמזומן לקיים א"ש, אבל בספינה זו ויין זה הרי א"י לקיים ההמשך, וא"כ ליהוי כמתה החמור באמצע הדרך, ומה אכפ"ל דבעל היין נמי אין יכול לקיים.

ומבואר דכיון דמכח תרווייהו בטלה העיסקא, חשבינן לה דנגמרה השכירות באמצע הדרך, וממילא חייב בחצי שהלך משום דנתקיימה העיסקא.

\*רמב"ן ב"מ ו ב מדמה הך דספינה לדיני הספיקות. מבואר דמתורת ספק והקדים מדין תפיסה ברשות, אך התוס' והרא"ש ס"ל דל"מ תפיסה ברשות, וע"כ הק' מאי מהני הקדים. וכן בלשון הריב"ם בתוס' המע"ה מבואר דמתורת ספק, הביאור דספק מזלו של מי גרם.

\*מצאה קפידא מקום לנוח, היינו דמלכתילה הסיום של ספינה זו כדי שלא יצטרך לשוב לקחתו פעם אחרת.

\*בחמור זה ל"ש הסוגיא דספינה זו, דהב לי ההוא חמרא, דזה שכירות כלים וזה שכירות פועלים, ועי' חזו"א.

\*קנין דר"ת לענין חזרה מחמת אונס, עי' הגרע"א על תוס' עט א דמסברא יש לחלק, אך מד' התוס' מוכח דלא חילקו.

1. [להש"ך דר"ת בא לחדש דקנין עדיף מתחילת מלאכה, לא ק' כ"כ קו' הגרע"א בגהש"ס דהחילוק בין פועל לקבלן מבואר להדיא בגמ', דבגמ' נזכר חילוק זה לענין התחילו במלאכה, והיה מקום לדון דקנין גמור מהני אפילו בפועל, וכמו שהביא הריטב"א דברי ר"ת, ולזה חידשו התוס' דגם קנין גמור לא מהני בפועל. אך לשונם מ' דהחידוש הוא בקבלן דאין בו כי עבדי הם, ולא דהחידוש בפועל דיש חזרה אפילו כשחל קנין, וע"ז שפיר תמה הגרע"א דלהדיא מבואר כן בגמ']. [↑](#footnote-ref-1)