970 סופו לטט_ח
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' י"ז אדר א' תשס"ג

**בדין סופו לטמא טומאה חמורה**

**א'**

א] זבחים דק"ה., ת"ר פרה ופרים ושעיר המשתלח וכו' אבל מטמאין אוכלין ומשקין, דברי ר"מ, וחכ"א פרה ופרים מטמאין טומאת אוכלין ומשקין, שעיר המשתלח אינו מטמא מפני שהוא חי והחי אינו מטמא אוכלין ומשקין, בשלמא לר"מ כדתנא דבי ר"י, דתדבר"י על כל זרע זרוע, מה זרעים וכו', יצאה נבלת עוף טהור שסופה לטמא טומאה חמורה וא"צ הכשר, אלא לרבנן אי אית להו דתדבר"י אפי' שעיר המשתלח נמי, אי לית להו אפי' פרה ופרים מנלן, כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא צריכין הכשר טומאה במקום אחר, ע"כ.

והנה בפירוש שנויא דמערבא דצריכין הכשר טומאה במקום אחר מצינו ה' שיטות בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעז"ה.

**א'**, פירש"י בסוגיין, הא דתדבר"י ה"ק כל שאין סופו לטמא טומאה חמורה צריך הכשר טומאה ממקום אחר שיגע בשרץ או בנבילה ולא שיטמאו מאליו, אבל מי שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ ליגע בטומאה, ומטמא טומאת אוכלין מאליו כגון פרה ופרים, אבל חזי לטומאה מיהת בעלמא בעינן, ולא בעלי חיים דלא אשכחן בבהמות בעלי חיים מטמאין, עכ"ל, והתוס' בב"ק דע"ז. פירשו עד"ז, אלא דגרסי בגמ', "אין" צריכין הכשר טומאה ממקום אחר, ופירשו התוס' דהיינו, דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה רק דא"צ הכשר טומאה ממקום אחר, אבל הכשר אוכל בעי.

**ב'**, בפירש"י חולין דקכ"א., ז"ל, נבלת עוף טהור צריכה מחשבה, לקבל טומאת אוכלין מן השרץ וכו', וא"צ הכשר וכו', שסופה לטמא טומאה חמורה וכו' הלכך א"צ הכשר וכו', עכ"ל, ומבו' דעת רש"י דהגם דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר מים, אבל הכשר שרץ בעי, ובתוהרא"ש שם תמה ע"ד רש"י, עיי"ש, וכ"ה גם בפירש"י בכורות ד"י. ד"ה צריכה מחשבה, עיי"ש, וכן נ' גם דעת רש"י בשבועות די"א:, שפירש הא דפרה מטמאה טומאת אוכלין, דהיינו אם נגע שרץ בבשרה, ותמהו עליו הראשונים שם, דכיון דהפרה סופה לטמא טומאה חמורה, היא מטמאה אף בלא הכשר שרץ, וכמו שפירש"י בסוגיין,[[1]](#footnote-2) ונ' ברור דרש"י שם אזיל כשיטתו בחולין ובבכורות הנז', דאף בשסופו לטמא טומאה חמורה בעי הכשר שרץ, וז"ב, אמנם הריטב"א שם הביא מד' רש"י, דאף צריכה הכשר מים, אך לפנינו ברש"י ליתא רק דצריכה הכשר שרץ, וכן העתיקו הרמב"ן והר"ן שם.

והגרע"א בתנינא סי' צ"ט, כתב דס"ל לרש"י דזהו פי' סוגיין, דאמרי במערבא צריכין הכשר ממקום אחר, דהיינו דתדבר"י ממעט רק דל"ב הכשר מים אבל הכשר שרץ בעינן, ומשו"ה שעיר המשתלח אינו מטמא, דבחייו אינו מקבל טומאה משרץ, ועיי"ש בד' הגרע"א שכתב, דדעת ר"מ דס"ל דשעיר המשתלח מטמא מחיים, היינו משום דס"ל דל"ב הכשר שרץ, וד' רש"י בחולין ובבכורות אתיין כרבנן.

ומצאנו הדברים מפורשים כן, בתורי"ד נדה דנ"א., ז"ל, נהי דהכשר שרץ ל"ב הכשר מים בעי, אע"פ שזו השיטה מוכחת כפירוש המורה שפירש בנבלת עוף טהור מטמאה טומאת אוכלין מעצמה בלא שום מגע שרץ, נ"ל דדבר זה הוא מחלוקת רבנן ור"מ, דר"מ סובר היא עצמה מטמאה טומאת אוכלין בלא שום מגע שרץ, ורבנן סברי אינה מטמאה בלא מגע שרץ וכו', והא דקאמר הכא נהי דהכשר שרץ לא בעיא, דחיי' בעלמא הוא אליבא דר"מ, ולא קמא הך דחייתא וכו', והגרע"א שם הק' ע"ד רש"י מסוג' דנדה, ונדחק בזה, ולא ידעתי מ"ט ל"ה ניח"ל לפרש דהסוגיא שם אתיא כר"מ, דבלא"ה פירש כן שם בסו"ד דהסוגיא שם בעי לאסוקי אף לר"מ, עיי"ש, עכ"ל, והרי להדיא בד' הרי"ד דפליגי בזה ר"מ ורבנן אם מהני הא דסופה לטמא טומאה חמורה לטמאות אף בלא הכשר שרץ, וברור שהרי"ד מפרש כן שנויא דמערבא, דלרבנן צריכין הכשר טומאה ממקום אחר, ורק הכשר מים הוא דלא בעינן.

ואמנם צ"ב, דהרי נידון סוגיין הוא מ"ט ס"ל לרבנן דשעיר המשתלח אינו מטמא, הרי סופו לטמא טומאה חמורה, וא"כ מה משני ע"ז דלרבנן צריכין הכשר שרץ, הרי אכתי תיקשי דכ"ה דפרה ופרים מקבלין טומאה מן השרץ בלא הכשר מים, א"כ ה"נ יקבל שעיר המשתלח טומאה אף שהוא חי, וי"ל דלרבנן דצריכין הכשר טומאה ממקום אחר, הרי דהוי הילפותא במסוים על דין הכשר מים, וע"כ בשעיר דהוא חי ומכח זה אינו מקב"ט, ל"מ ע"ז הא דסופו לטמא טומאה חמורה, ומשא"כ לר"מ דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה ל"ה דין מסוים על הכשר מים, ומכח זה אף ל"ב הכשר שרץ, ונלמד מקרא דל"ב לכל תנאי הטומאה, הרי שה"נ הוא מטמא אף שהוא חי.

אמנם הישוב לזה למדנו מתו"ד הגרע"א, שכתב ז"ל, צריכה הכשר ממק"א היינו הכשר שרץ, ומשו"ה שעיר המשתלח אינו מטמא, דבחייו אינו מקב"ט משרץ, עכ"ל, והיינו דמה דפריך הגמ' דמ"ש שעיר מפרה ופרים, הגם דרבנן גופייהו פי' טעמם דשעיר אינו מטמא מפני שהוא חי, היינו דכיון דכל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא טומאה קלה מאליו, א"כ מה לי שהוא חי, דכל דינא דחי הוא שאינו ראוי לקבל טומאת אוכלין, אך כד דייני' שיטמא טומאה קלה מאליו, הרי ודאי דאף על חי מצי חיילא הך טומאה קלה, וע"ז משני דלרבנן אף דסופו לטמא טומאה חמורה מ"מ בעי הכשר שרץ, וכין דבעי הכשר שרץ ואינו מטמא מעצמו, הרי דשפיר ניחא דשעיר שהוא חי אינו ראוי ליטמא מן השרץ.

**ג'**, ז"ל רבינו ישעי' בשטמ"ק ב"ק דע"ז., ורבינו תם תי' קו' הקונטרס דלא חשיבא פרה סופה לטמא טומאה חמורה הואיל ואינה מטמאה לה מגופה אלא ע"י עוסקי' וכו', ויל"פ כונתו, דכיון שאין מטמאין אלא העוסקין בהן, היינו דאין הפרה עצמה דבר המטמא, אלא ההתעסקות בה מטמאה, וע"כ ל"ח הפרה סופה לטמא טומאה חמורה, ועד"ז מצינו בפיהמ"ש להרמב"ם פ"ה דזבים מ"י, שכ' דשורף פרה ופרים אינו מטמא ב' ופוסל א', אלא מטמא א' ופוסל א', ואל תחשוב וכו', ואלו לא במגע הם מטמאין בגדים אלא בהתעסקם בפעולה מסוימת, עכ"ל, ויל"ב דבריו ע"פ הנ"ל, וע' כן בחזו"א עוקצין סי' ה סקי"ב, והעירוני דיל"פ עוד בזה, דלא עדיפא הטומאה קלה מן הטומאה החמורה, וע"כ רק היכא שהי' מטמא הטומאה החמורה במגע, ה"ז מטמא גם טומאה קלה במגע, וגם לפ"ז יל"ב ד' הרמב"ם בפיהמ"ש הנז', ומפרש פלוגתא דר"מ ורבנן בפ' טבו"י הכי וכו', אמרי במערבא צריכין הכשר מים והכשר שרץ, כלומר הא דאמרי רבנן דפרים מטמאין, לאו משום דחשיב להו סופן לטמא טומאה חמורה, אלא ע"י הכשר מים והכשר שרץ הוא דמקבלין טומאה , דאוכל נינהו, אבל שעיר המשתלח לאו אוכל הוא הואיל והוא חי, עכ"ל, והובא פי' זה גם בחי' הרמב"ן והר"ן בשבועות די"א:, וכן נראה דעת הרמב"ם פ"ג משאה"ט ה"ג, אך בד' הרמב"ם נ' דאף פרה ופרים צריכין רק הכשר שרץ, אך אין צריכין הכשר מים, וית' בזה להלן סק? בעז"ה, וכמו שפירש הכס"מ שם, אך פירש לישנא דגמ' באופן אחר, עיי"ש, (וע' קר"א מה שהעיר על שי' הרמב"ם).

**ד'**, בהשגות הראב"ד פ"ג משאה"ט ה"ג, פירש ז"ל, והאי דקמפליג בין פרה לשעיר המשתלח, משום דבעינן שיהא להם הכשר טומאה ממקום אחר, כלומר בעינן שיהיו ראויים לקבל טומאה ממקום אחר, ואם היו ראויים לכך מטמאין הן מעצמן כאילו קיבלוה ממקום אחר, ונפק"מ דבעו הכשר מים שיהיו ראויים לקבל טומאה, הלכך פרה ופרים שהן אוכלין וראויים לקבל טומאה, מטמאין מעצמן, אבל שעיר המשתלח שהוא חי ואינו ראוי לקבל טומאה, אף מעצמו אינו מטמא, ולעולם פרה ופרים מטמאין מעצמן, בין ותדע, עכ"ל.

והנה הכס"מ פי' דברי הראב"ד, דלרבנן כל שסופו לטמא טומאה חמורה בעי הכשר שרץ ול"ב הכשר מים, וכדעת רש"י והרי"ד שהבאנו לעיל, אך הגרע"א הביא שכבר תמה עליו החכ"צ, דבד' הראב"ד מבו' להיפך, דהכשר שרץ ל"ב והכשר מים בעי, ופי' שנויא דגמ' הוא לפ"ז, דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה רק דהוי כהכשר שרץ, אך צריכין הן להיות ראויין לקבל טומאה ממקום אחר, וע"כ מה"ט צריכין הן הכשר מים, וגם שיהא עליהם תורת אוכל, וע"כ שעיר המשתלח שהוא חי ואינו ראוי לקבל טומאה, אף אינו נטמא מכח מה דסופו לקבל טומאה חמורה.[[2]](#footnote-3)

והגרע"א שם תמה על הראב"ד מסוגיא דנדה דנ"א., עיי"ש בדבריו, ושמעתי לישב, די"ל דהראב"ד מפרש לסוגיא דנדה כפי' ר"ח שהביא הרשב"א שם, עיי"ש, והחזו"א עוקצין סי' ה' סקי"א כתב, דתיבת "מים" שבל' הראב"ד לפנינו ט"ס היא, וצ"ל ונפק"מ דבעו הכשר שיהיו ראויים לקב"ט, והיינו דבעו הכשר אוכל, ולגיר' זו הוי זה כפירש"י בסוגיין.

**ה'**, בהשגות הראב"ד שם פירש עוד, ז"ל, עוד יל"פ להאי מימרא הכי, לעולם רבנן לי"ל דר' ישמעאל, דס"ל דבעי' שיקבלו טומאה ממקום אחר, ופרה ופרים נמי ע"י קבלת טומאה, הלכך פרה ופרים דבני קבולי טומאה נינהו מקבלי טומאה ויהבי לה, אבל שעיר שהוא חי לא מקבל טומאה ולא יהיב לה, ולדעת הנך רבנן נבלת עוף טהור נמי לא מטמאה עד דמקבל טומאה וכו', עכ"ל.

ב] והנה להלן בסוגיין, בעא מיני' ר"א בר שמואל מר"ב בר אבא, נבלת עוף טהור לר' מאיר מהו שתטמא בכזית וכו', כי תיבעי לך דנקיט לה בידי', מחוסר קריבה כמחוסר מעשה דמי או לא.

והנה הא דאין מטמא בכזית רק לדעת ר"מ, פירש"י דלרבנן לא תיבעי לך, דאמרי מידי דחזי לטומאה בעינן, ובזית אין לו טומאה אלא בבית הבליעה, אבל לענין מגע ליכא שיעורא בכזית, אלא לר"מ דאמר כל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ ראוי' לטומאה, מהו שתטמא בכזית מאלי', עכ"ל.

ובפשוטו היינו, דלרבנן כ"ה דבעי' שיהא אוכל ויהא ראוי לטומאה, ה"נ בעי' שיהא כביצה דבלא זה אינו ראוי לטומאה, וניחא ביותר, אי נימא דשיעור כביצה לטומאת אוכלין, הוא דבלא זה לי"ל תורת אוכל לטומאה, ונת' בזה במק"א, אך ע"ז צ"ע, דלכאו' אי"ז טעם שיטמא אחרים בפחות מכביצה, עכ"פ אם דינא דבעינן כביצה לטמא אחרים הוי דין שיעור ככל שיעורי המטמאין, ואכמ"ל.

ויל"פ עוד, דלרבנן דבעי שיהא אוכל, הרי בע"כ דס"ל דהא דסופו לטמא טומאה חמורה מטמא, הוי זה מדין טומאת אוכלין, וע"כ ודאי דבעי כביצה ככל טומאת אוכלין, אך לר"מ דה"ז מטמא אף שאינו אוכל, והיינו משום דלדידי' הא דסופו לטמא טומאה חמורה מטמא, הוי זה טומאה מחודשת, ואינה מכלל טומאת אוכלין, וע"כ ה"ז מטמא בכזית.

וע"ד מה שפירש"י, מתפרש גם להדרך הד' בסוגיין, שהבאנו לעיל מד' הראב"ד, דלרבנן בעי הכשר מים ול"ב הכשר שרץ, וע"כ נמי לרבנן אינו מטמא רק בכביצה, כיון דחזי לטומאה בעינן, ולר"מ דל"ב חזי לטומאה, ה"ז מטמא בכזית.

ולהדרך הב' בסוגיין, שהבאנו לעיל מד' רש"י בכ"ד והתורי"ד, דלרבנן ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה רק לענין דל"ב הכשר מים, אך הכשר שרץ בעי, מבו' בפשוטו, דע"כ לרבנן ודאי אינו מטמא בכזית, דכיון דבעי הכשר שרץ, והוי זה מדין טומאת אוכלין דעלמא, ודאי בעי כביצה ככל טומאת אוכלין, ולא מיבע"ל רק לדעת ר"מ דא"צ הכשר שרץ, והוי זה דין טומאה מחודש מכח דסופו לטמא טומאה חמורה, ולדידי' ה"ז מטמא בכזית, ובזה מיבע"ל אם היינו אף בדנקיט לה בידי'.

ולהדרך הה' בסוגיין, שהבאנו לעיל מד' הראב"ד, דרבנן פליגי על כל עיקר הדין דסופו לטמא טומאה חמורה, ולדידהו אף נבלת עוף טהור צריכה הכשר מים והכשר שרץ, הרי מבו' בפשוטו מה דהויא האיבעיא רק לדעת ר"מ, דלדעת רבנן הרי ליכא כלל דין דסופו לטמא טומאה חמורה מטמא, אך צע"ק מ"ט באיבעיא קמא דגמ' בפרה ופרים הנשרפין מהו שיטמאו בפנים כבחוץ, לא אמרו דהאיבעיא היא לר"מ.

אמנם צ"ע בזה להדרך הג' בסוגיין, שהבאנו לעיל מד' ר"ת, ודכ"ה דעת הרמב"ם, דרבנן פליגי על דין סופו לטמא טומאה חמורה בפרה ופרים שאין מטמאין אלא להמתעסקין, אך בנבלת עוף טהור מודו רבנן דכל דסופו לטמא טומאה חמורה מטמא אוכלין ומשקין, ולפ"ז צ"ע רב, דמ"ט איבעיא להו רק לדעת ר"מ, ולכאו' הרי בנבלת עוף טהור לא פליגי כלל ר"מ ורבנן, ואף לרבנן ה"ז מטמא טומאה קלה בכזית, ואיכא למיבעי אם ה"ז מטמא בדנקיט לה בידי'.

ועד"ז צ"ע, גם בהא דאיבעיא לן לקמן, בנבלת עוף טהור לר"מ מונין בה ראשון ושני או אין מונין לה ראשון ושני,[[3]](#footnote-4) וע' קר"א וחזו"א שפירשו בזה, דלרבנן פשיטא שאין מונין בה ראשון ושני, דלא עדיפא משאר אוכלין טמאים דהוו ראשון לטומאה, והאוכל הנוגע בה הוי שני, אך לר"מ דמטמא בכזית, ולדידי' הוי זה טומאה מחודשת שמכלל טומאת הנבילה, י"ל דחשיב כאב הטומאה לטמא אוכלין ומשקין, והאוכל שנוגע בו הוי ראשון.

אך בתחילת דבריו דן הקר"א לפרש איבעיא דגמ', דודאי פשיטא דל"ה הכזית נבילה יותר מראשון, ואך דמיבע"ל אם ה"ז מטמא אוכלין לעשותן שני ובכחן לעשות אחרים שלישי, או שהאוכל שנטמא מן הנבילה אין מטמא אחרים כלל, וכתב שאי"ז במשמע ל' הגמ', וע' בכתבי הגרי"ז שכתב, דלרבנן דהוי זה טומאת אוכלין ודאי מונין בו ראשון ושני, ולר"מ הוא דמיבעיא לן, ולכאו' אין מובן לדברים אלו, דאדרבה לרבנן ודאי אין מונין ראשון ושני, ואם פירש איבעיא דגמ' כד' הקר"א אלו, יש להבין דבריו, וצ"ע.

והנה ג"ז ניחא לכל הדרכים שנתבארו בסוגיין, וכעין שנת' לעיל באיבעיא קמא, אך להדרך הג' שהבאנו לעיל מד' ר"ת, ודכ"ה נמי דעת הרמב"ם, צ"ע גם באיבעיא זו, דמ"ט איבעיא להו רק לדעת ר"מ, והרי לא פליגי רבנן ור"מ כלל בדין סופו לטמא טומאה חמורה בנבלת עוף טהור, וצ"ע בכ"ז.

ג] והנה באיבעיא דגמ' אם נבלת עוף טהור מטמאה בדנקיט לה בידי', ומסיק דאינו מטמא רק בדנקיט לה בפומי', מבו' בסוגיא להלן, דהיכא דאיכא כביצה פשיטא לי' דמטמא אף דנקיט לה בידי', ואף לדעת ר"מ, וכמו שפירש"י בד"ה ומטמאה, ובתוד"ה ומטמא כתבו דבדאיכא כביצה ה"ז מטמא אע"ג דמחית אארעא, וכתבו דל"ד למחוסר יציאה דכמחוסר מעשה דמי, דבפנים אינו ראוי לטמא, וכל איבעיא דגמ' הויא בדליכא אלא כזית, דבזה פשיט"ל דאי מחית אארעא אי"ז מטמא, ומיבע"ל אי היכא דנקיט לה בידי' ה"ז מטמא, או שאינו מטמא רק בדנקיט בפומי'.

ובפשוטו פי' ד' הגמ', וכ"ה בחזו"א קמא סי' ל"ט סק"י, דהא דלר"מ מטמא אף בכזית, הגם שאי"ז ראוי לטמא טומאת אוכלין, בע"כ דהיינו טומאה מחודשת לטמא אוכלין, והוי זה מכלל טומאת הנבילה, וע"כ אינה מטמאה רק בדנקיט בפומי', שה"ז כבר במצב הראוי לטמא טומאת נבילה, ומשא"כ בדאי"ב כביצה, דה"ז ראוי לטמא טומאת אוכלין, הרי אין טומאתו מכלל הטומאת נבילה, אלא היינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה אי"ב דין טומאת אוכלין, ולזה סגי הא דסופו לטמא טומאה חמורה, ול"ב שכבר יהא עתה במצב המטמא.

וזה מחודש טובא, דהאמנם מסתבר לפרש, דחלוק הוא גדר דין סופו לטמא טומאה חמורה בכזית לר"מ, מגדר דין סופו לטמא טומאה חמורה בכביצה לרבנן, וכנ"ל, אך בד' הגמ' הרי מבו' דאף לדעת ר"מ היכא דאיכא כביצה ה"ז מטמא אף בדנקיט לה בידי', ולדעת התוס' ה"ז מטמא אף בדמנחא אארעא, ולדרך זו נמצא דאף לר"מ גופי' איכא תרי דיני בדין סופו לטמא טומאה חמורה, דהיכא דאיכא כביצה הוי זה מדין טומאת אוכלין, דחיילא על הנבילה טומאת אוכלין, והיכא דליכא כביצה, הוי זה דין טומאה מחודש מכלל טומאת הנבילה, וצ"ע דמנא לן הנך תרי דיני, וצ"ע בזה.

אך להדרך הב' בסוגיין, שהבאנו לעיל מד' רש"י בכ"ד והתורי"ד, נ' לפרש ד' הגמ' באופ"א, דהנה לדעה זו לדעת רבנן ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה, רק דל"ב הכשר מים, אך הכשר שרץ בעי, ולפ"ז נ' דהא דאיבעיא להו רק בדין נבלת עוף טהור לר"מ, אך בדין נבלת עוף טהור לרבנן פשיטא להו דל"ב דלינקיט לי' בפומי', הוא משום דלרבנן דכל דינא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא דל"ב הכשר, והיינו דכיון שסופו לטמא טומאה חמורה, אף הוא ראוי לקבל טומאה בלא הכשר, הרי ודאי דדין זה הוי אף בדלא נקיט לי' בפומי', דסו"ס כיון שסופו לטמא טומאה חמורה, חשיב והוא ראוי לקבל טומאה בלא הכשר, אך משא"כ לדעת ר"מ דמכח דינא דסופו לטמא טומאה חמורה ה"ז נטמא בלא הכשר שרץ, אשר היינו דמכח הטומאה חמורה שעליו, חיילא עלי' אף טומאה קלה, הרי י"ל דזה ל"ש רק בדנקיט לי' בפומי', שכבר הוא במצב המטמא טומאה חמורה, וזהו ע"ד משי"ת להלן סקט"ז מד' הראשונים, דאיכא גווני דל"ה בכלל סופו לטמא טומאה חמורה לענין דלא ליבעי הכשר שרץ, והוי בכלל סופו לטמא טומאה חמורה לענין דל"ב הכשר מים.

ולפ"ז נ', דמה דמבו' בסוגיין דאף לר"מ היכא דאיכא כביצה ל"ב דלינקיט לי' בפומי', לאו היינו דבדאיכא כביצה ה"ז מטמא מאליו אף בדלא נקיט לה בפומי', אלא היינו דבדאיכא כביצה מודה ר"מ לרבנן, דה"ז מקב"ט בלא הכשר.

והיינו משום דהגם דהא דחיילא עלי' טומאה קלה, הוי רק בדנקיט לה בפומי', ובנקיט לה בידי' ל"ח עלי' טומאה קלה, אך הדין דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר, הוי אף בדנקיט לה בידי', ולפי' התוס' הוי אף בדמנחא אארעא, וכמש"נ, וע"כ כל דליכא כביצה, אשר אינו ראוי לקבל טומאה מן השרץ, ואתי' עלה רק משום הטומאה דחיילא עליו מכח שסופו לטמא טומאה חמורה, הרי דבזה רק אי נקיט לה בפומי' חיילא עלי' טומאה, אך כד איכא כביצה שהוא ראוי לקבל טומאה מן השרץ, הרי דאף היכא דלא נקיט לה בפומי' ה"ה מקב"ט מן השרץ וא"צ הכשר, אך לעולם דינא דר"מ דכל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא טומאה קלה מאליו, הוי חד דינא בכזית ובכביצה, ואף היכא דאיכא כביצה אינו מטמא טומאה קלה מאליו, רק אם נקיט לה בפומי', וז"ב.

ונמצא לפ"ז, דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה שה"ה נטמא מאליו, ודינא דא"צ הכשר, הוו ב' דינים חלוקים, ולאו היינו שהטומאה שחלה עליו מכח שסופו לטמא טומאה חמורה, דינה שאין היא צריכה הכשר, אלא הוי זה דין בפנ"ע שמכח שסופו לטמא טומאה חמורה ה"ז ראוי לקבל טומאה אף בלא הכשר, ואף היכא דאתי' לדון שיחול עלי' טומאה אחרת נמי אינה צריכה הכשר.

וד"ז נ' מבו' להדיא מסוגיא דכריתות דכ"א, עייש"ה דמבו' שם, דמכח דינא דסופו לטמא טומאה חמורה אף ה"ה מצטרפת עם פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאת אוכלין, ואינה צריכה הכשר, והרי דאף כד דייני' לקבל טומאה מן השרץ, נמי א"צ הכשר, אך באמת לדעת רש"י והרי"ד גופייהו, דלרבנן כל דינא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא רק דא"צ הכשר מים, אין להוכיח משם דאף לדעת ר"מ א"צ הכשר גם לגבי לקבל טומאה מן השרץ, ופשוט.

ומצי' דכוותה עוד בד' הראשונים דדינא דא"צ הכשר שרץ ודינא דא"צ הכשר מים, הוו ב' דינים חלוקים, ודאשכחנן גווני דהגם דצריך הכשר שרץ, מ"מ א"צ הכשר מים, וית' בזה להלן סקט"ז בעז"ה.

ועיי"ש בחזו"א שכתב דצ"ב ד' הגמ'?

**ב'**

ד] ז"ל התוס' ב"ק דע"ז., ועוד מייתי ר"י ראי', דבכ"ד קתני צריכה מחשבה וא"צ הכשר, בפי' דם שחיטה גבי נבלת בהמה טמאה בכל מקום ונבלת העוף בכפרים, ובפ' בא סימן גבי גוזל שנפל לגת, ובריש טהרות גבי נבלת עוף טהור דאע"פ שא"צ הכשר לפי שסופו לטמא טומאה חמורה צריכין מחשבה, דלגבי הא לשוויי אוכל ל"מ מה שסופו לטמא טומאה חמורה, ותימה אי פליג ר"מ אכל הני, ועוד דבפ' טבו"י בעי למידק דההיא דצריכה מחשבה וא"צ הכשר דטהרות אתיא כר"מ וכו', והיכי הוה בעי לאוכוחי, הא ע"כ צריכה מחשבה אתא דלא כר"מ, ועוד דבהעור והרוטב, גבי חתך בשר מן החי, חתכו ואח"כ חישב עליו טהור, חישב עליו ואח"כ חתכו טמא, ומוקמי' לה התם כר"מ, ופריך התם למאן דמוקי לה בשהוכשר, למה לי הכשר הרי מטמא טומאה חמורה אגב אביו, משמע אע"ג דמוקמי' לה כר"מ ניחא לי' מה שמועיל לטמא טומאה חמורה אגב אביו לענין דל"ב הכשר, ולענין מחשבה ל"מ, ואומר ר"י דיש לחלק בין שעיר המשתלח דממילא אם הי' נשחט הי' חזי לאכילה בלא מחשבה, מה שאין בנבלת עוף טהור ובאבמה"ח שאין סופו ליעשות אוכל, מודה ר"מ דבעי מחשבה וכו', עכ"ל התוס'.

ובחי' הרשב"א נדה דנ"א., הק' אדינא דנבלת עוף טהור מטמאה אוכלין ומשקין, מכח הא דסופה לטמא טומאה חמורה, דא"כ נמצאת נבלת עוף טהור מטמאה שלא בבית הבליעה, והכתוב אומר לא יאכל לטמאה בה שאין בה טומאה אלא בבית הבליעה, וי"ל דאה"נ לטמא אדם, ואי נמי אפי' לאוכלין בשלא חישב עלי' לאכילה ושלא בכרכין, וקרא סתמא כתיב, עכ"ל, ומ' קצת מזה שדעתו כדעת התו' בב"ק דאף לר"מ בעי מחשבה, דאי נימא דלר"מ ל"ב מחשבה, א"כ לשנויא בתרא דקרא סתמא כתיב, אכתי תיקשי לדעת ר"מ, אך י"ל דאה"נ לר"מ בע"כ לישב כשנויא קמא, דרק לטמא אדם בעי' שיהא בביה"ב.

ה] והנה בביאור תי' התוס', נ' שהוא עפמש"כ התוס' לעיל מינה, ז"ל, דר"מ סבר דמה שסופו לטמא טומאה חמורה מועיל ליחשב אכילה, ורבנן סברי וכו' דאינו מועיל ליחשב אוכל, ע"כ, ונ' מדבריהם, דהא דלדעת ר"מ מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף דבר שאינו אוכל, לאו היינו משום דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה ה"ה מקבל טומאה אף דליכא עלי' תורת אוכל, אלא היינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה אית לי' חשיבות כאוכל, ואשר זהו שחילקו התוס', דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה ליתן לו חשיבות אוכל, רק בשעיר דממילא אם הי' נשחט הי' חזי לאכילה בלא מחשבה, והוא עומד טפי ליעשות אוכל, וע"כ מהני בו הא דסופו לטמא טומאה חמורה ליתן לו חשיבות אוכל, אך משא"כ בנבלת עוף טהור ובאבמה"ח שאין סופן להיות אוכל, ל"מ בהו הא דסופן לטמא טומאה חמורה להחשיבן כאוכל, וז"ב.

אך צ"ע ע"ד התוס', דא"כ מ"ט אמרו בסוגיין דלר"מ נבלת עוף טהור מטמאה בכזית, והרי אף לר"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה מטמא, הוי זה מדין טומאת אוכלין, וא"כ ליבעי כביצה ככל טומאת אוכלין, ולכאו' צ"ל, דהא דלר"מ סגי בכזית, לאו היינו דלדידי' אי"ז מדין טומאת אוכלין, רק היינו דכ"ה דלדידי' מצי חיילא טומאת סופו לטמא טומאה חמורה אף בחי שאינו אוכל, ה"נ מצי חיילא בפחות מכביצה שאין לו תורת אוכל לטומאה, וע' לעיל סק"ב מש"נ לדון אם יל"פ כן, אך אכתי צ"ע, דכ"ה דמודה ר"מ דבעי מחשבה, ול"מ לדידי' הא דסופו לטמא טומאה חמורה רק בשעיר חי שעומד טפי ליעשות אוכל, ה"נ בדין דניבעי כזית.

[גם צ"ע, בהמבו' בסוגיין דבדינא דר"מ בעי' דוקא שיהא נקיט לה בפומי', ואילו בדינא דרבנן ל"ב לזה, ואף ר"מ מודה דאיכא נמי לדין זה, ונת' בזה לעיל סק"ג, וצ"ע דאי אף לר"מ הוי טומאת סופו לטמא טומאה חמורה מדין טומאת אוכלין, א"כ מה טעם יש לחלק כן, וצ"ע.

ועד"ז צ"ע לדעת התוס', בהא דמיבעי בגמ' לדעת ר"מ אי מונין בו ראשון ושני, וכבר נת' לעיל סק"ב דהיינו דלרבנן דטומאת סופו לטמא טומאה חמורה הוי מדין טומאת אוכלין, ודאי לא עדיף מכל אוכלין שאין נעשין אב הטומאה, וממילא ודאי דאין מונין בו ראשון ושני, אך לר"מ דטומאת סופו לטמא טומאה חמורה הוי טומאה מחודשת שמכלל הטומאה החמורה, י"ל דחשיב כאב הטומאה לטמא אוכלין ומשקין, אמנם לדעת התוס' שנ' דעתם דאף לר"מ הויא טומאת סופו לטמא טומאה חמורה, טומאת אוכלין, ואך דס"ל דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה ליתן לו תורת אוכל, א"כ מהיכ"ת שתהא טומאתו כאב הטומאה לטמא אוכלין ומשקין, וצ"ע בזה.

ו] והנה בחי' הר"ן שבועות די"א:, כתב די"מ דכל שסופו לטמא טומאה חמורה אע"פ שאינו אוכל מטמא טומאת אוכלין, ובנבלת עוף טהור ה"ט דבעי מחשבה, משום שאין מטמאה אלא דרך אכילתה דהיינו בבית הבליעה, הלכך בעיא שתהא אוכל, ונ' המכוון בזה, עפ"ד הר"ן בנדה ד"נ:, ז"ל בתו"ד, דכיון שמצינו דמטמאה בגדים אבית הבליעה, אלמא מדין אוכל הוא, דלמה שאין אוכל אין ענין לבית הבליעה כלל וכו', עכ"ל, וע"כ הגם דלגבי טומאה חמורה נתחדש דחשיבא אוכל אף בלא מחשבה, וכמבו' בסוג' בנדה שם, מ"מ לגבי טומאה קלה הרי לית לה תורת אוכל רק ע"י מחשבה, וכמו שאמרו רבנן בסוגיא שם, וע"כ כל שלא חישב עלי' אינה מטמאה טומאה קלה, והגם דסופה לטמא טומאה חמורה, והיינו משום דמה שהיא מטמאה טומאה חמורה הוא מכח תורת אוכל שבה, ולגבי טומאה קלה הרי לי"ל תורת אוכל רק ע"י מחשבה, וכ"ת א"כ הדק"ל למ"ל טעמא דשעת הכשר תיפו"ל דסופו לטמא טומאה חמורה, י"ל דפרה לא מקריא סופה לטמא טומאה חמורה כיון דאינה מטמאה אלא המתעסקין בה וכו', וההיא דטבו"י הכי פירושה, כי אתא ר"ד אמר אמרי במערבא צריכין הכשר טומאה ממקום אחר, כלומר הא דתדבר"י ל"ש הכא, שאלו אין סופן לטמא טומאה חמורה, כיון שאין מטמאין אלא העוסקין בהן, הלכך צריכין הכשר טומאה ממקום אחר כלומר שיגע בהן שרץ, הלכך פרה ופרים מקבלין טומאה מפני שהן מתין, אבל שעיר המשתלח אינו מקבל טומאה מפני שהוא חי, עכ"ל.

והנה מבו' דעת הי"מ, דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה מהני אף בדבר שאינו אוכל, ואף א"צ מחשבה, ואף רבנן מודו לזה, ובשעיר דפליגי רבנן, הוא משום דס"ל דל"ח כלל סופו לטמא טומאה חמורה, ורק בנבלת עוף טהור הוא דבעי מחשבה, משום דטומאתה הויא רק דרך אכילה, ולפ"ז הרי דבשאר הנך שמטמאין משום דסופן לטמא טומאה חמורה ל"ב מחשבה לכו"ע, וזה שלא כד' התוס' דלכו"ע צריך מחשבה הגם דסופו לטמא טומאה חמורה, וא"כ תיקשי לדידהו ממה שהביאו התוס' מההיא דכריתות, דנבלת בהמה טמאה בכל מקום צריכה מחשבה, הגם דסופה לטמא טומאה חמורה, ולדעתם אף אי נימא דאתיא דלא כר"מ, לא הועלנו כלום, כיון דאף רבנן מודו דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה, אף בדבר שלא חישב עליו, וכנ"ל, וכן מההיא דהעור והרוטב, דאף דמוקי לה כר"מ ניח"ל הא דהבשר שחתך מן האבמה"ח צריך מחשבה.

וע' גם בחי' הרמב"ן והר"ן בשבועות שם, שדעתם כדעת התוס', דאף היכא דסופו לטמא טומאה חמורה צריכה מחשבה, אך נ' להדיא מדבריהם דהיינו רק לדעת רבנן דס"ל דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה בשעיר המשתלח, מפני שהוא חי, וה"נ ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה בדבר שלא חישב עליו, אך לדעת ר"מ דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף בשעיר, הגם שהוא חי, ה"נ היכא דסופו לטמא טומאה חמורה א"צ מחשבה, ותיקשי לדידהו ממה שהוכיחו התוס' מסוגיין ומפ' העור והרוטב, דאף לר"מ ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה שלא להצריכו מחשבה, וצ"ע בכ"ז.

ז] והנה במה שהוכיחו התוס' מההיא דכריתות דנבלת בהמה טמאה צריכה מחשבה, הגם שסופה לטמא טומאה חמורה, אשר ק' מזה על שי' הי"מ דס"ל דאף לרבנן מהני הא דסופה לטמא טומאה חמורה שלא להצריכה מחשבה, נ' לישב, דהנה הא דנבלת בהמה טמאה צריכה מחשבה, הגם דהיא גופה טמאה היא ומטמאה אחרים, מוקי לה רב חייא בכריתות שם בפחות מכזית נבילה שצירפה לפחות מכביצה אוכלין, ורב חנניא מוקי לה, בשחיפה הנבילה בבצק, והיינו כמו שפירש"י שם, שחיפהו בבצק פחות מכביצה וזה משלימו לכביצה, דאע"ג דהוא טמא מהני לי' צירוף דהשתא לא מטמא במגע דהא מכוסה הוא, וכי אמר דמצטרף בהדי בצק לטומאת אוכלין דאיכא כביצה אוכלין טמאים ומטמאין אוכלין אחרים הנוגעים בהן.

ונ' לפ"ז, דהגם דהא דסופה לטמא טומאה חמורה מהני לטמא אף בלא מחשבה, מ"מ הכא דאין הנבילה עצמה מטמאה, כיון דלי"ב כזית או משום שהיא מחופה, ואתי' לצרף הנבילה עם פחות מכביצה בצק להשלימו לכביצה, הרי דבכה"ג הגם דמהני הא דסופה לטמא טומאה חמורה שמכח זה אין היא צריכה הכשר, מ"מ היא צריכה מחשבה, ול"מ בזה הא דסופו לטמא טומאה חמורה.

ונ' הטעם בזה, דהגם דמכח הא הא דסופו לטמא טומאה חמורה ה"ז מטמא טומאה קלה אף שאינו אוכל, מ"מ לאו היינו דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה לחשבו לאוכל, וכאשר כן נ' דעת תוס' בב"ק וכמש"נ לעיל, אלא היינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה ה"ז מטמא טומאה קלה הגם שאינו אוכל.

ונ' דע"כ ל"מ זה לצרפו עם אוכל פחות מכביצה להשלים לשיעור כביצה, דהרי הנבלה אינה אוכל, וליכא כביצה "אוכלין", ול"מ מידי מה שהיא ראוי' לקבל טומאה הגם שאינה אוכל, דמ"מ אי"ז טעם שתצטרף להשלים לכביצה אוכלין, וז"פ, וע"כ צריכה הנבלה מחשבה, לאשוויי' לה לאוכל, ותו היא מצטרפת עם פחות מכביצה אוכלין להשלים לכשיעור.

ויש להוסיף, דגם להסוברים דאוכל מקב"ט בכל שהוא, דלדעתם הרי ל"ב להצירוף לקבלת טומאה, ול"ב להצירוף רק כדי לטמאות אחרים, מ"מ נמי אתיין היטב דברינו, ומשום שכבר נת' במק"א בדברינו לעיל דל"א., דל"ד שיעור כביצה לטמא אחרים לשאר שיעורי המטמאין, דבשאר שיעורי המטמאין קי"ל דיש נוגע וחוזר ונוגע, ואילו בשיעור כביצה לטמא אחרים דעת רוב הראשונים דאין נוגע וחוזר ונוגע, והיינו משום דשיעור כביצה אינו רק שיעור בהמטמא, אלא הוי זה שיעור בהחפצא, דרק כביצה אוכלין אית לי' תורת אוכל לטמא אחרים, וע"ד דינא דפחות מכביצה אינו מקבל טומאה, להסוברים כן, וע"כ ב' חצאי כביצה נפרדים אינן ראויין לטמא אחרים, כיון דלכל חד מינייהו ליכא תורת אוכל כביצה, עי"ש באורך בזה, ולפ"ז הרי דשפיר י"ל בזה כדברינו, דהגם דמהני דינא דסופו לטמא טומאה חמורה אף בדבר שאינו אוכל, מ"מ כד אתי' לצרפו עם פחות מכביצה אוכלין לטמא אחרים, ובעי' שיהא כביצה "אוכלין", הרי דהגם דאיהו סופו לטמא טומאה חמורה, מ"מ כיון דליכא עלי' תורת אוכל, ל"מ להצטרף להשלים לכביצה אוכלין, וכמש"נ.[[4]](#footnote-5)

והא דאינה צריכה הכשר מים, כיון שסופה לטמא טומאה חמורה, נ' דהוא, משום דבזה ל"ש למימר דהגם שהיא א"צ הכשר, מ"מ ל"מ מכח זה להצטרף לפחות מכביצה אוכלין, דהאמנם אם שורש דין הכשר הי' לאשוויי לה לאוכל, הי' בדין דהגם דהיא א"צ הכשר, מ"מ אינה מצטרפת להשלים לשיעור כביצה אוכלין, אך כיון שבפשוטו דין הכשר הוי דין בפנ"ע, ואי"ז כדי לאשוויי אוכל, וכדחזי' מהא דלפירש"י דעת רבנן דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה בשעיר המשתלח, לפי שאינו ראוי לטומאה, ומ"מ ל"ב הכשר מים, והרי דאף בלא הכשר מים איכא ע"ז תורת אוכל, והוי זה דין נוסף דבעי' הכשר מים, וע"כ מהני ע"ז הא דסופו לטמא טומאה חמורה, ויש לדחות, ואכמ"ל בזה, ע"כ כיון שהנבלת עוף טהור א"צ הכשר, אף ה"ה מצטרפת עם פחות מכביצה אוכלין להשלים לכביצה, וז"פ מסברא.

ח] ונ' שהדברים מפורשים לחלק כן בד' רש"י, דהנה בפירש"י חולין דפ"ב, אהא דתנא ר"ש אומר פרה מטמאה טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר, ז"ל, ואי קשיא למה לי קבלת טומאה היא גופה מטמאה אדם ובגדים, מפרשי' בכה"ג בכריתות בפ' דם שחיטה, כגון בשר שחיפהו בפחות מכביצה בצק, אי משוית לי' אוכל מצטרף בהיד בצק ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה ומטמא שאר אוכלין, ואי לאו אוכל הוא לא מקבל האי בצק טומאה דלי"ב שיעורא, וכי נגעו בי' אוכלין אחרים טהורין, שאינן נוגעין בנבילה אלא בבצק, עכ"ל.

והנה הרי הא דקשיא לי' לרש"י דהיא גופה מטמאה אדם ובגדים, הגם שהרי אינה מטמאה אלא המתעסקין, היינו כמו שפירשו תוס' בב"ק דע"ז. והרמב"ן בשבועות די"א., דהיינו משום הא דסופו לטמא טומאה חמורה, דמכח זה ה"ז מטמא אוכלין ומשקין, וזהו דקשיא לי' לרש"י דלמ"ל קבלת טומאה, תיפו"ל שהפרה גופה מטמאה אוכלין ומשקין מדין סופו לטמא טומאה חמורה, וס"ל לרש"י דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה, אף דהוי זה אוכל שאינו ראוי להאכילו לאחרים, ול"ד לשעיר המשתלח דלדעת רבנן ל"מ בי' הא דסופו לטמא טומאה חמורה, כיון שאינו ראוי לקב"ט, וצ"ב הטעם בזה, וע' בזה בס' אשר לשלמה ח"ב סי' ע', והתוס' בב"ק שם הביאו ד' ר"י שיישב בזה קו' רש"י, דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה לעשות שאינו אוכל כאוכל, וע"כ ל"מ זה באוכל שאינו ראוי להאכילו לאחרים לעשותו כאוכל שראוי להאכילו לאחרים, וע"כ הוצרך ר"ש להא דהיתה לה שעת הכושר, וע"ז תי' רש"י, דבעי' לה"ט דהיתה לה שעת הכושר, היכא דאתי' לצרפה לפחות מכביצה אוכלין.

והנה לכאו' צ"ע, דגם בכה"ג מה בעי' להא דהיתה לה שעת הכושר, הרי כיון דלדעת רש"י מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה דמה"ט ה"ז מקב"ט הגם שאינו ראוי להאכילו לאחרים, א"כ מ"ט אי"ז מצטרף להשלים לכביצה.

ומבו' מזה להדיא בד' רש"י, דהגם דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה ה"ז מקבל טומאה אף שאינו ראוי להאכילו לאחרים, מ"מ ל"מ זה להצטרף לפחות מכביצה אוכלין להשלים השיעור, דכיון דהפרה גופה לית לה תורת אוכל מעליא, כיון שאינה ראוי' להאכילה לאחרים, הרי שהגם דאיהי גופה חזיא לקבל טומאה הגם שאינה אוכל מעליא, מ"מ ל"ש לצרפה להשלים לכביצה אוכלין, כיון דהיא אינה אוכל מעליא, וליכא כביצה "אוכלין", וע"כ בעי' להא דהיתה לה שעת הכושר, אשר מכח זה הויא אוכל שראוי להאכילו לאחרים, ותו ה"ה מצטרפת להשלים לשיעור כביצה אוכלין, ונ' לפ"ז, דהכשר מים לא ניבעי בה, דכיון שסופה לטמא טומאה חמורה ואינה צריכה הכשר מים, אף ה"ה מצטרפת להשלים לשיעור כביצה לקבל טומאה, וכמש"נ לעיל.

ועכ"פ הרי מבו' מזה להדיא סברא זו שנתבאר, דבמידי שאינו אוכל, ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה, שמכח זה יצטרף עם פחות מכביצה אוכלין, וזהו שנת' כן בדעת הי"מ דהגם דכל שסופה לטמא טומאה חמורה ה"ה מטמא אף בלא מחשבה, מ"מ כד אתי' לצרפה לפחות מכביצה אוכלין, בעי' שהיא עלי' תורת אוכל, ול"מ מה שהיא מטמאה אף שאינה אוכל, וז"ב.

שו"ר בחזו"א פרה סי' י"ג סק"ה שפירש ד' רש"י בע"א, ז"ל, וכ"כ תוס' ב"ק ע"ז א' וכו', אלמא מה שמטמא טו"ח ל"מ לה לקבל טומאה משרץ, אף אי מהני שתטמא טומאה קלה מדין סופה לטמא טומאה חמורה, עכ"ל, והיינו לפמש"כ לעיל מינה, שהרי אמרו בחולין דקכ"ט. דהיכא דמעשה עץ שימש ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה, והרי התם הנידון הוא שמקב"ט מעצמו בעודו מטמא טומאה חמורה, וכר"מ דמגע בית הסתרים מטמא, והרי דהיכא דמעשה עץ שימש, אינו מקב"ט מן השרץ אף בעודו מטמא טומאה חמורה, והגם דכ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, אף הוא מטמא טומאה קלה, מ"מ אינו מקב"ט מן השרץ, עיי"ש, ועמש"נ בפרט זה בהערה לעיל סק"ז ולהלן סק"י.

ט] וי"ל עוד בנוס"א, דהא דנבלת בהמה טמאה צריכה מחשבה, הוא משום דכל הך דינא דהיכא דסופו לטמא טומאה חמורה א"צ מחשבה, הוי רק לענין הטומאה קלה דחיילא עלי' מכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה, דטומאה זו חיילא עלי' אף שאינו אוכל וא"צ מחשבה, אך התם שהנידון הוא לצרפו לפחות מכביצה, שיקבל טומאה ממקום אחר, הרי שטומאה זו ל"מ חיילא עלי' כל שאינו אוכל, וגם בזה נראה, דאף להסוברים דאוכל מקב"ט בכל שהוא, ול"ב להצירוף רק לענין לטמא אחרים, מ"מ כיון דל"מ בהנבילה הא דסופה לטמא טומאה חמורה רק לענין הטומאה קלה שחלה עלי' מכח הא דמטמאת טומאה חמורה, אך טומאת אוכלין ל"מ חיילא עלי', ע"כ א"א לצרפה לכביצה לטמא אחרים, דהגם דבכל המטמאין בעלמא כל ששיעוריהן שוין הן מצטרפין לטמא אחרים, (וע' להלן סקי"ב דנת' די"ל דהכא אין שיעוריהן שוין, ולפ"ז א"ש בפשיטות), מ"מ בשיעור כביצה לטמא אחרים, דהוי שיעור בהחפצא שיהא עליו תורת אוכל לטמא אחרים, בעי' נמי שיהא כל הכביצה טמא בטומאת אוכלין, וע"כ אם לא חישב על הנבילה, דבכה"ג לא חיילא עלי' טומאת אוכלין, לא חזיא להצטרף לפחות מכביצה אוכלין לטמא אחרים, ומ"מ אף בכה"ג א"צ הכשר מים, דהא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר מים היינו שמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא ראוי לקבל טומאה אף בלא הכשר, וע"כ אף טומאה אחרת הוא ראוי לקבל בלא הכשר מים.

?ומקור לסברא זו נראה, מד' תורי"ד שהבאנו לעיל סק"א, דפירש מש"א בסוגיין דצריכה הכשר טומאה ממקום אחר, דהיינו דהגם דא"צ הכשר מים, מ"מ הן צריכין הכשר שרץ, וצ"ב דהרי פירכת הגמ' הויא דמ"ט אין שעיר מטמא, וס"ד דהגם שאינו אוכל מ"מ מהני בזה הא דסופו לטמא טומאה חמורה, ומה משני ע"ז דצריכין הכשר שרץ, ונת' לעיל שם מד' הגרע"א, דהא דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה בדבר שאינו אוכל, היינו רק לענין הטומאה קלה דחיילא עלי' מכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה, דטומאה זו חלה עליו אף שאינו אוכל, אך טומאה אחרת ל"מ חיילא עלי', וע"כ לדעת רבנן דאף שסופו לטמא טומאה חמורה צריך הכשר שרץ ממקום אחר, הרי שמכח זה בעי' שיהא עליו תורת אוכל, דאל"כ ל"מ לקבל טומאה ממקום אחר, ומ"מ הכשר מים אינו צריך אף כדי לקבל טומאה ממקום אחר, וזה להדיא כמש"נ עתה בדעת הי"מ.?

ויל"פ כן גם בד' רש"י בחולין הנז', דהא דבעי' בפרה להא דהיתה לה שעת הכושר, ול"מ הא דסופה לטמא טומאה חמורה, הוא משום דהגם דסופה לטמא טומאה חמורה וה"ה מטמאה אף שאינה אוכל הראוי, מ"מ כד אתי' לדון שתקבל טומאה ממקום אחר, אינה מקבלת טומאה רק אם היא אוכל הראוי לקבל טומאה, וכמש"נ.

י] ומה שהוכיחו התוס' עוד מסוג' דפ' העור והרוטב, דאף לדעת ר"מ אף היכא דסופה לטמא טומאה חמורה צריכה מחשבה, אשר ק' מזה על שי' הי"מ, דלכו"ע היכא דסופה לטמא טומאה חמורה א"צ מחשבה, וק' גם על שי' הרמב"ן והר"ן, שנ' דעתם דלר"מ היכא שסופה לטמא טומאה חמורה א"צ מחשבה, בפשוטו הי' נ' לישב בזה, דהנה כבר הק' התוס' בחולין דקכ"ט. שם, בהא דפריך דלמ"ל הכשר הרי מטמא טומאה חמורה אגב אביו, והק' התוס' דאמאי לא פריך דלמ"ל לאוקמה כר"מ דטומאת בית הסתרים מטמא, הא מטמא טומאה חמורה אגב אביו וא"צ לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, ובתוס' הרא"ש שם כתב לישב, ז"ל, ונ"ל דקבלת טומאה בעי לטמאות אחר שתפקע ממנו טומאה חמורה, הלכך בעי לאוקמה כר"מ דאמר בית הסתרים מטמא, אבל מהכשר פריך שפיר אמאי בעי הכשר לקבל טומאת אוכלין בעוד טומאה חמורה עליו, עכ"ל.

וביאור דבריו, דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה רק בעוד הטומאה החמורה עליו, וע"כ מה שה"ז מטמא אף אחר שחתך הבשר מן האבר, הוא רק משום שה"ז נטמא במגע בית הסתרים, והא דפריך דלמ"ל הכשר, היינו משום דדין הכשר הוי רק בשעת קבלת הטומאה, וכל שבשעת קבלת הטומאה הי' מוכשר לקב"ט, לא פקעה הטומאה אף אם בטל ההכשר, וע"כ כיון שבשעת שקיבל טומאה במגע בית הסתרים אכתי הי' עליו טומאה חמורה, והי' דינו שא"צ הכשר והוא נטמא בלא הכשר, וא"כ אף אחר שפקעה ממנו הטומאה חמורה ועתה דינו שה"ה צריך הכשר, מ"מ הרי כבר חיילא עלי' הטומאה מעיקרא בעוד שהיתה הטומאה חמורה עליו, ובשעה שקיבל טומאה ל"ה בעי הכשר, וכיון שכבר חלה עליו הטומאה, תו לא פקעה, אף דהשתא דינו הוא שהוא צריך הכשר.[[5]](#footnote-6)

ובחי' הרמב"ן שם כתב לישב, דדילמא כיון שאין סופו לטמא טומאה חמורה אגב עצמו אלא אגב אביו, צריך הוא למגע טומאת אביו, וכ"כ בחי' הרשב"א והר"ן שם, ולכאו' היינו, דהא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר שרץ, היינו שמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף חיילא בי' טומאה קלה, וזל"ש בהבשר הפורש מאבמה"ח שאין הוא עצמו מטמא טומאה חמורה, וע"כ ה"נ לא חיילא בי' טומאה קלה, דלא עדיפא הטומאה קלה מן הטומאה חמורה, וכיון דליכא בו עצמו טומאה חמורה, אף לא חיילא בי' טומאה קלה, ורק הא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר, דהיינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא ראוי לקבל טומאה שלא בהכשר, בזה ס"ד דסגי לזה מה דסופו לטמא טומאה חמורה אגב אביו, ואכתי צ"ב בזה.

ועכ"פ כיון דל"מ התם הא דמטמא טומאה חמורה רק לענין הא דל"ב הכשר מים, אך ה"ז צריך הכשר שרץ, או משום דהשתא כבר אינו מטמא טומאה חמורה, או משום שאינו מטמא טומאה חמורה רק אגב אביו, הרי די"ל דמה"ט אף בעי מחשבה, שהרי נת' דדינא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ מחשבה, לאו היינו דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה שמכח זה אית לי' חשיבות דאוכל, אלא היינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה חיילא עלי' טומאה אף שאינו אוכל, ונת' דלפ"ז י"ל דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה שלא להצריכו מחשבה, רק לענין הטומאה קלה דחיילא עלי' מכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה, שטומאה זו חלה אף על דבר שאינו אוכל, אך היכא דדיני' שיקבל טומאה ממקום אחר, ה"ז צריך מחשבה הגם שסופו לטמא טומאה חמורה, ונת' שכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד, וע"כ התם בפ' העור והרוטב דאין הבשר הפורש מטמא רק משום שנטמא במגע בית הסתרים, ודאי שאינו נטמא רק היכא דחישב עליו, וז"פ.

יא] ובדעת התוס' שהוכיחו מההיא דכריתות ומההיא דהעור והרוטב, נ' פשוט דאזלי לטעמייהו, שנת' לעיל מדבריהם, דהא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא אף שאינו אוכל, הוא משום דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה ליתן לו חשיבות אוכל, ואשר ע"כ ס"ל להתוס' דאם הי' מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה שלא להצריכו מחשבה, אשר היינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה הי' לו חשיבות דאוכל אף בלא מחשבה, הרי שאף הי' מצטרף עם פחות מכביצה אוכלין, ואף הי' מהני זאת אף כד דייני' לקבל טומאה ממקום אחר, וז"ב בדעתם.

יב] ומה שהוכיחו התוס' עוד מסוגיין דהוה בעי לאוקמה כר"מ, והרי רישא דתנן צריכה מחשבה ע"כ אתיא דלא כר"מ, ומזה הוכיחו התוס' דמודה ר"מ דבעיא מחשבה, וק' מזה ע"ד הרמב"ן והר"ן בשבועות שנ' דעתם דלר"מ אף ל"ב מחשבה, הנה באמת ד' התוס' צע"ג, דהרי הא דבעי לאוקמה לרישא כר"מ, והגם דתנן דמטמאה בכביצה, ולר"מ הרי מטמאה בכזית, היינו משום דרק בדנקיט לה בפומי' ה"ה מטמאה לר"מ בכזית, אך בדמנחא בידי' מודה ר"מ לרבנן שאינה מטמאה רק בכביצה, ולכאו' היינו שהדין שנתחדש בד' ר"מ דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף כשאי"ז ראוי לטמא טומאת אוכלין, היינו רק בדנקיט לה בפומי', אך בדמנחא בידי' לי"ב להך דינא, ואי"ז מטמא רק בכביצה שה"ז ראוי לטמא טומאת אוכלין.

ולפ"ז הרי לכאו' פשוט, דה"נ בכה"ג דנקיט לה בידי', מודה ר"מ שהיא צריכה מחשבה, דהגם דלדעת ר"מ מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף בדלי"ב תורת אוכל, אך הרי היינו רק בדנקיט לה בפומי', אך במתני' דאיירי בדמנחא בידי', הרי לי"ב להך דינא, וכדחזי' מהא דתנן במתני' שמטמאה רק בכביצה.

וממילא דשפיר ניחא הא דתנן דצריכה מחשבה, דהגם דמתני' ר"מ היא, מ"מ ה"ה צריכה מחשבה, ול"מ בה מה שסופה לטמא טומאה חמורה, כיון דלא נקיט לה בפומי', וכי היכי דל"מ בה הא דסופה לטמא טומאה חמורה לטמאות בכזית, משום דלזה בעי' שיהא נקיט לה בפומי', ה"נ ל"מ שלא להצריכה מחשבה, דלזה בעי' שיהא נקיט לה בפומי', וצע"ג בזה בד' התוס'.

וכנר' צ"ל בזה בדעת התוס', דמפרשי באופ"א מש"א בסוגיין דבכזית בעי' שיהא נקיט לה בפומי', שהרי כבר נת' לעיל סק"ה שלדעת התוס' בב"ק שאף טומאת סופו לטמא טומאה חמורה לר"מ הויא מדין טומאת אוכלין, צ"ע דא"כ מ"ט בדינא דר"מ בעי' דלינקיט לי' בפומי', וע"כ נ' מזה שדעת התוס', דהא דבעי' דלינקיט לה בפומי', הוי זה דין מסוים בכזית, אך אי הי' הדין דלר"מ ל"ב מחשבה, ל"ה בעי' בזה דלינקיט לי' בפומי', וצ"ע לבאר הטעם בזה.

גם יל"פ עוד לד' התוס' בב"ק, דמפרשי דהא דמותבי' ממתני', הוא על עיקר הא דפשיט"ל דלר"מ ה"ז מטמא טומאה קלה בכזית, וע"ז מותבי' ממתני' דאי"ז מטמא אלא בכביצה, וזה מתישב היטב לד' התוס', דאף לר"מ הוי הטומאה קלה מדין טומאת אוכלין, וע"כ שפיר י"ל דאף לדידי' לא יטמא זה אחרים בפחות מכביצה, ולפ"ז שפיר הקשו התוס' דאי אתיא כר"מ א"כ אמאי בעי מחשבה.

ושו"ר בחזו"א קמא סי' ל"ט סקי"א שעמד בזה, דבמחית אארעא ודאי דאף לר"מ בעי מחשבה, אך לא הזכיר לד' התוס' בב"ק הנז'.

**[**וראיתי בס' אשר לשלמה ח"ב סי' ס"ט, שכתב עד"ז לישב גם מה שהוכיחו התוס' מפ' העור והרוטב דמודה ר"מ דבעי מחשבה, ולהנ"ל י"ל, דכיון דהא דלר"מ כל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא אף שאינו אוכל, הוי זה טומאה מחודשת לטמא אוכלין וה"ז מכלל טומאת הנבילה, הרי ודאי דטומאה זו הויא רק בעוד שה"ה מטמא טומאה חמורה, אך אחר שפרש הבשר מן האבר וכבר אינו מטמא טומאה חמורה, אף אינו מטמא הטומאה קלה שמכלל הטומאה החמורה,[[6]](#footnote-7) והא דס"ד בחולין דאי' בזה לדין סופו לטמא טומאה חמורה, היינו משום הך דינא דבסופו לטמא טומאה חמורה חיילא בי' טומאת אוכלין, וכמבו' בסוגיין דאף לדעת ר"מ איכא נמי להך דינא, ודע"כ היכא דאי"ב כביצה ל"ב דלינקיט לי' בפומי', וכ"ה דדין זה הוי רק בדאי"ב כביצה, ה"נ ל"ה דין זה רק בשחישב עליו, וז"פ.

ועד"ז נ' לישב גם מה שהוכיחו התוס' מכריתות דבנבלת בהמה טמאה בעיא מחשבה, וכתבו ע"ז דתימא אי פליג ע"ז ר"מ, ולהנ"ל י"ל, דכיון דכל הא דלר"מ כל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא אף שאינו אוכל, הוי זה טומאה מחודשת מכלל הטומאה החמורה, הרי דל"מ למיתי משו"ז כלל בההיא דכריתות, דאתינן לצרפה עם פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאת אוכלין, ולענין חלות טומאת אוכלין הרי מודה ר"מ דבעיא מחשבה, וכמש"נ.

ולדעת הראשונים דאוכל מקב"ט בכל שהוא, אשר לדידהו כל מה דבעי' לצירוף בההיא דכריתות, הוי לגבי לטמא אחרים, נמי ניחא בפשיטות הא דבעיא הנבלת בהמה מחשבה אף לר"מ, וכמו שהעירוני, דאף שהנבלת בהמה מטמאה טומאה קלה אף בלא מחשבה, מ"מ ל"מ לצרפה עם פחות מכביצה אוכלין, דהרי קי"ל דכל דלא שוו בשיעוריהן אין מצטרפין לטמא אחרים, והכא הרי לא שוו בשיעוריהן, דהנבילה מטמאה אחרים בכזית, והאוכלין מטמאין אחרים בכביצה, וע"כ א"א לצרפן רק אם חישב על הנבילה, דבכה"ג חייל גם על הנבילה טומאת אוכלין, דה"ז מטמא אחרים בכביצה, ובכה"ג שפיר ה"ז מצטרף עם בפחות מכביצה אוכלין לטמא אחרים, כיון דשוו בשיעוריהו

וגם בלאו ה"ט דלא שוו בשיעורייהו, נמי א"א לצרפן, וכמש"נ לעיל סק"ז בהערה, דלשיעור כביצה לטמא אחרים א"א לצרף חצי כביצה אוכל, עם חצי כביצה שטמא מדין סופו לטמא טומאה חמורה, אא"כ אף אותו חצי כביצה איכא עליו תורת אוכל, וע"כ כל שלא חישב עליו ואין עליו תורת אוכל, אינו מצטרף עם חצי כביצה אחר לטמא אחרים, וז"פ**]**.

**ג'**

יג] שם דק"ה:, איתיבי' י"ג דברים נאמרו בנבלת עוף טהור וזה א' מהן, צריכה מחשבה ואין צריכה הכשר, ופירש"י צריכה מחשבה להצטרף פחות מכזית ממנה להשלים פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאת אוכלין במגע, עכ"ל.

והק' הגרע"א בגהש"ס, ז"ל, ק"ל אמאי לא כפשוטו, דצריך מחשבה דעי"ז יש לו טומאת עצמו לטמא אוכלין ומשקין כיון דסופו לטמא טומאה חמורה, ובנדה באמת לא כתב רש"י כן, וע' קר"א שג"כ עמד על ד' רש"י.

ובקה"י סי' מ"א כתב לישב ד' רש"י, דהנה התוס' ב"ק דע"ז. ד"ה פרה הקשו, בהא דבעי למימר בסוגיין דהך מתני' ר"מ היא, ואמרי' דמדסיפא ר"מ רישא נמי ר"מ, וק' דהרי בע"כ הך רישא דצריכה מחשבה אתיא דלא כר"מ, דלר"מ הרי מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף בשעיר המשתלח שהוא חי ואינו אוכל, וא"כ ה"נ ל"ב מחשבה, ומכח זה הוכיחו התוס', דאף ר"מ מודה דבעי מחשבה, דרק בשעיר המשתלח דממילא אם הי' נשחט הי' חזי לאכילה בלא מחשבה, ס"ל לר"מ דמהני בזה הא דסופו לטמא טומאה חמורה, ומשא"כ בנבלת עוף טהור ובאמה"ח שאין סופה ליעשות אוכל, מודה ר"מ דבעי' מחשבה, עכ"ד, ועמש"נ לעיל סקי"ב באורך בענין זה, ונת' שם דד' התוס' צ"ע רב.

ולפ"ז י"ל בדעת רש"י, דפליג ע"ד התוס', וס"ל דלר"מ כ"ה דמהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה בשעיר המשתלח, הגם שהוא חי, ה"נ מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף בנבלת עוף טהור שלא חשב עלי', וא"כ הרי הדרא קו' התוס' לדוכתה דהיכי בעי לאוקמה כר"מ, הרי הך דצריכה מחשבה ע"כ הוי דלא כר"מ, ולזה פירש"י דאיירי כגון שהי' הנבלת עוף טהור פחות מכזית, ומצורף להאוכלין להשלים בו כביצה, דכה"ג כיון שאין בו כזית הרי לא חשיב סופו לטמא טומאה חמורה, לדעת רב חנניא בכריתות דכ"א:, וע"כ בכה"ג גם ר"מ מודה דצריכה מחשבה לשוויי' אוכל, דהרי כבר אין סופו לטמא טומאה חמורה, וכ"ז הוצרך רש"י לפרש בסוגיין, דבעי' לאוקמה כר"מ, אך בגמ' נדה דלא מוקמי' לה כר"מ, שפיר פירש"י כפשוטו דהא דצריכה מחשבה הוא כ"ה שהוא עצמו יטמא טומאת מגע, דלרבנן הרי ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה במידי דלי"ב תורת אוכל, עכ"ד הקה"י.

והנה לכאו' הי' אפ"ל עוד בדעת רש"י, דאף אם גם פחות מכזית חשיב סופו לטמא טומאה חמורה, מ"מ ל"מ כל דינא דסופו לטמא טומאה חמורה להצטרף עם אוכלין אחרים לכביצה, דהא דסופו לטמא טומאה חמורה מטמא ול"ב הכשר מים, ולר"מ אף ל"ב שיהא עליו תורת אוכל, י"ל דהיינו דנתחדש בדבר שסופו לטמא טומאה חמורה טומאה מחודשת, אשר ל"ב לה הכשר מים, ולר"מ אף ל"ב לה שיהא ע"ז תורת אוכל, אך כד אתי' לצרף לה עם פחות מכביצה אוכלין להשלים השיעור, ל"מ כלל הא דהנבלת עוף טהור הוי סופה לטמא טומאה חמורה, דזה ל"מ רק לטומאת עצמה, אך לא חשיב הנבלת עוף טהור מכח זה כאוכל שהוכשר, וע"כ אינה מצטרפת עם אוכלין אחרים להשלים לכביצה.

אמנם באמת ז"א, דלהדיא אמר רב חייא בכריתות דכ"א., דפחות מכזית נבילה שנצטרף עם פחות מכביצה אוכלין, א"צ הנבילה הכשר, כיון דסופה לטמא טומאה חמורה, וה"ה מצטרפת עם האוכלין לכביצה, עיי"ש, והרי להדיא דמכח דינא דסופה לטמא טומאה חמורה, אף היא מצטרפת עם אוכלין לכביצה, ולא אמרי' דכל הא דא"צ הכשר היינו רק לגבי הטומא ההמחודשת שמכח הא דסופה לטמא טומאה חמורה, וז"ב.

ובאמת שגם ממקומו הוא מוכרע, לפ"מ שמצי' בכ"ד, דהגם דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, מ"מ אי' גווני דצריך הכשר שרץ ומ"מ א"צ הכשר מים, (וית' בזה בעז"ה להלן ?), והרי דהא דא"צ הכשר מים אינו במסוים כפי הטומאה שמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה.

אמנם צ"ע, דאי נימא הכי, דהא דלר"מ נבלת עוף טהור צריכה מחשבה, הוא משום דבפחות מכזית ל"ח סופו לטמא טומאה חמורה, א"כ הרי בכה"ג אף צריכה היא הכשר, ואי"ז במשמע לישנא דמתני', דאף דהא דתנן דא"צ הכשר, מתפרש בדאיכא כביצה מהנבלת עוף טהור גופי', דבכה"ג א"צ לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, וכמו שפירש"י בד"ה וא"צ הכשר, מ"מ לישנא דצריכה מחשבה, מ' דטפי מהכי ל"ב, וא"צ הכשר מים על הנבילה.

אמנם לכאו' נ' בדעת רש"י, דאתי אף כמ"ד בכריתות דכ"א. דפחות מכזית נמי חשיב סופו לטמא טומאה חמורה, דלדידי' ה"ז מצטרף עם פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאה, וא"צ הכשר, כיון שסופו לטמא טומאה חמורה, ומ"מ בכה"ג מודה ר"מ דה"ז צריך מחשבה, ול"מ בזה הא דסופו לטמא טומאה חמורה, וזה כמש"נ לעיל ס"ק ז-ט, דאף אם מהני הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף שלא להצריכו מחשבה, מ"מ כד דייני' לצרפו עם פחות מכביצה בצק, ודאי דה"ז צריך מחשבה, עיי"ש הטעם בזה, ונת' שם שמוכח כן מד' רש"י גופי' בחולין דפ"ב:, עיי"ש, ושו"ר בחזו"א קמא סי' ל"ט סקי"א שרמז לזה.

יד] אמנם באמת נ', שאין לישב כן ד' רש"י, שפי' כן לישב קו' התוס' דהיכי בעי לאוקמה כר"מ דא"כ מ"ט צריכה מחשבה, ומשום דלדעת רש"י נ' דל"ק כלל קו' התוס'.

דהנה בקה"י סי' מ', הביא להקשות לדעת הראב"ד בפ"ג מאה"ט ה"ג, דאף בסופו לטמא טומאה חמורה בעי הכשר מים, מהא דתנן באהלות פי"ג דנבלת עוף טהור שלא חישב עלי' ונבלת עוף טמא שחישב עלי' ולא הכשירה וכו' ממעטין בחלון, ומ' בהדיא דרק נבלת עוף טמא צריכה הכשר מים, אך נבלת עוף טהור לא בעיא הכשר מים.

וכתב הקה"י לתרץ, שהרי כ"ד הראב"ד הם לדעת רבנן דסברי דשעיר המשתלח אינו מטמא לפי שהוא חי, וטעמייהו משום דל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה רק כשהוא ראוי לקבל טומאה, וע"כ ס"ל להראב"ד דאף בעי הכשר מים, אך לדעת ר"מ דאף שעיר המשתלח מטמא משום הא דסופו לטמא טומאה חמורה, הגם שהוא חי ואינו ראוי כלל לקבל טומאה, הרי ודאי דאף א"צ הכשר מים, ולפ"ז י"ל דמתני' דאהלות ר"מ היא.

והק' שם בקה"י, דלכאו' א"א לומר דהך מתני' ר"מ היא, דא"כ מ"ט תנן התם דצריכה מחשבה, הרי לדעת ר"מ כ"ה ששעיר המשתלח מטמא הגם שהוא חי, ה"נ בדין דלא ליבעי מחשבה, וכתב לישב דמודה בזה ר"מ דבעי מחשבה, כי היכי שיהא בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, דכ"ז דליכא מחשבה לאכילה אין סופו עומד לטמא טומאה חמורה, דמסתמא לא יאכלוהו, וע"כ הוא דבעי מחשבה לאכילה, והוכיח כן דאף לדעת ר"מ בעי מחשבה, מהא דבעי הגמ' בסוגיין לאוקמא להך מתני' כר"מ, והרי בהך מתני' תנן דצריכה מחשבה, ובע"כ דאף לר"מ ה"ה צריכה מחשבה, דבלא מחשבה לא חשיבא כלל דסופה לטמא טומאה חמורה, עכ"ד.

והנה ד' הקה"י צ"ע רב, דהרי קו' זו דאי מתני' ר"מ היא מ"ט צריכה מחשבה, כבר הק' כן התוס' בב"ק דע"ז. הנז', ותירצו לה באופ"א, ולא תי' כדרך זו דה"ז צריכה מחשבה, כ"ה שיהא בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, והרי שדעתם דאף בלא מחשבה לאכילה, הוי זה בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, וזהו שהקשו דלדעת ר"מ מ"ט היא צריכה מחשבה, ותירצו דמודה ר"מ דבלא מחשבה ל"מ הא דסופו לטמא טומאה חמורה, וכמו שהבאנו דבריהם לעיל, ולפ"ז נמי ניחא הישוב שכתב הקה"י לדעת הראב"ד, וא"צ למש"כ הקה"י דלר"מ צריכה מחשבה כ"ה שיהא בכלל סופו לטמא טומאה חמורה.

אמנם נ' פשוט, דלדעת רש"י בסוגיין, דס"ל דאף בדאיכא בהנבלת עוף טהור כביצה אינה מטמאה רק בדנקיט לה בידי', אך אי מנחא אארעא אינה מטמאה, והטעם בזה הוא כמש"כ רש"י בע"א בד"ה דמחתא על ארעא, "דהא אכתי לא הוגעה לסוף טומאה חמורה שמא לא תיכנס לבית הבליעה לעולם", וע"כ הוא דבעי' שיהא נקיט לה בידי', דמכח זה הוי זה בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, הרי לכאו' פשוט דמה"ט נמי בעי מחשבה, דאי לא חישב עלי' לאכילה, הרי ל"מ מידי מה דנקיט לה בידי', וודאי כל מה דמהני הא דנקיט לה בידי', הוא רק משום שחישב עלי' לאכילה, ובזה כל דנקיט לה בידי' ה"ז עומד לאכילה, אך אי לא חישב עלי' לאכילה, ל"מ מידי הא דנקיט לה בידי', וז"פ.[[7]](#footnote-8)

והתוס' בב"ק שהקשו דמ"ט בעי מחשבה, נ' דס"ל כדעת התוס' בסוגיין, דכל דאי"ב כביצה ה"ז מטמא אף בדמנחא ארעא, והיינו משום דכל דאי"ב כביצה ה"ז מטמא אף אם אינו עומד בפועל לטמא טומאה חמורה, וע"כ ס"ל דאף בלא מחשבה הוי זה בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, דכיון דה"ז ראוי לטמא טומאה חמורה ה"ז מטמא, וזהו שהקשו דלדעת ר"מ מ"ט בעי מחשבה.

ועכ"פ כיון שנת' דלדעת רש"י בסוגיין, אף היכא דאיכא בנבלת עוף טהור לחודה כביצה, נמי היא צריכה מחשבה, כ"ה שתהא בכל סופו לטמא טומאה חמורה, א"כ הדר צ"ע מה שפירש"י להא דצריכה מחשבה דאיירי בגוונא שצירף פחות מכזית עם פחות מכביצה אוכלין, ומ"ט לא פי' לה כפשוטו דאיירי בדאי"ב לחודה כביצה, וכמשה"ק הגרע"א, ואין לפרש שפירש"י כן, משום דהיכא דאי"ב לחודה כביצה אין צריכה מחשבה לדעת ר"מ, דהרי לדעת רש"י גופי' ודאי דאף בדאי"ב כביצה ה"ה צריכה מחשבה, כ"ה שתהא בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, וכמש"נ, וצ"ע בזה.

**ד'**

טו] בדינא דסופו לטמא טומאה חמורה, דא"צ הכשר מים ולא הכשר שרץ, הנה בפשוטו הי' מקום לפרש, דהא דא"צ לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, אי"ז ב' דינים נפרדים, אלא היינו דכיון דא"צ הכשר שרץ, ואי"ב טומאה מחודשת מכח מה שסופו לטמא טומאה חמורה, ע"כ הוא דל"ב גם הכשר מים, דטומאה זו שמכח סופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר מים, אך לדעת רש"י בכ"ד והרי"ד, דאף בשסופו לטמא טומאה חמורה צריך הכשר שרץ, ורק הכשר מים לא בעי, הרי בע"כ דהוי זה דין בפנ"ע דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא ראוי לקבל טומאה וא"צ הכשר מים.

אך באמת נ' להוכיח שאי"ז כן, והא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר מים, הוי זה דין בפנ"ע, שמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא ראוי לקבל טומאה אף בלא הכשר מים, ואף כאשר דייני' שתחול עליו טומאה אחרת, ג"כ אינו צריך הכשר מים,

וד"ז נ' מבו' להדיא מסוגיא דכריתות דכ"א, עייש"ה דמבו' שם, דמכח דינא דסופו לטמא טומאה חמורה אף ה"ה מצטרפת עם פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאת אוכלין, ואינה צריכה הכשר, והרי דאף כד דייני' לקבל טומאה מן השרץ, נמי א"צ הכשר, וכן מבו' גם מד' הראשונים דלהלן, דאיכא גווני דא"צ הכשר מים הגם שהוא צריך הכשר שרץ, וכמו שיתבאר להלן בעז"ה.

טז] והנה מצי' בכ"ד, דאיכא גווני דל"מ בהו דינא דסופו לטמא טומאה חמורה שלא להצריכם הכשר שרץ, ומ"מ אי"צ הכשר מים, וכדלהלן, וצ"ב הגדר בזה.

**א'**, בחולין דקכ"ט., פריך בבשר הפורש מאבמה"ח, דלמ"ל הכשר הרי מטמא טומאה חמורה אגב אביו, והק' התוס' דאמאי לא פריך דלמ"ל לאוקמה כר"מ דטומאת בית הסתרים מטמא, הא מטמא טומאה חמורה אגב אביו וא"צ לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, ובחי' הרמב"ן שם כתב לישב, דדילמא כיון שאין סופו לטמא טומאה חמורה אגב עצמו אלא אגב אביו, צריך הוא למגע טומאת אביו, וכ"כ בחי' הרשב"א והר"ן שם, ולכאו' היינו, דהא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר שרץ, היינו שמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה אף חיילא בי' טומאה קלה, וזל"ש בהבשר הפורש מאבמה"ח שאין הוא עצמו מטמא טומאה חמורה, וע"כ ה"נ לא חיילא בי' טומאה קלה, דלא עדיפא הטומאה קלה מן הטומאה חמורה, וכיון דליכא בו עצמו טומאה חמורה, אף לא חיילא בי' טומאה קלה, ורק הא דכל שסופו לטמא טומאה חמורה א"צ הכשר, דהיינו דמכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא ראוי לקבל טומאה שלא בהכשר, בזה ס"ד דסגי לזה מה דסופו לטמא טומאה חמורה אגב אביו, ואכתי צ"ב בזה.

**ב'**, בתוס' פסחים די"ח. ד"ה הא, ז"ל, וא"ת כיון דפרחה מהן טומאה חמורה אפי' טומאה קלה לא ליטמאו, דהא אמרי' וכו', כל שסופו לטמא טומאה חמורה ל"ב הכשר שרץ וחשיב כאילו נגע בשרץ, והיינו דוקא בעוד שסופו לטמא טומאה חמורה, אבל כשאין ראוי כבר לטמא טומאה חמורה בעי הכשר, כדאמרי' בפ' בהמה המקשה גבי בשר הפורש מאבמה"ח דל"מ לי' מה שסופו לטמא טומאה חמורה כשהי' עם אביו לשוי' מוכשר כיון דלאחר שפירש ממנו אין ראוי לטמא טומאה חמורה, וי"ל דשאני התם כששימש מעשה עץ שימש, כדאמרי' בהעור והרוטב, ולכך כשפירש מאביו בעי הכשר, אבל מי חטאת צריך שיהיו ראויין מתחילתן לשתי', ונמצא טומאה חמורה שלהן אינו מעשה עץ אלא מטעם שהיו ראויין לשתיית אדם, דבע"א לא היו ראויין להזאה, ולכך אף כשנפסלו לא פרחה טומאת משקין, עכ"ל, וכ"ה בתוס' חולין דע"ג:.

אמנם בפירש"י שם פירש, דטומאה קלה מטמאו, משום דנטמאו מחמת עצמן דאין נגיעה גדולה מזה שהן נוגעין בעצמן, וכי אזיל שם מי חטאת מינייהו הו"ל משקין שנגעו במי חטאת, עכ"ל, וכעי"ז בפי' הר"ש פ"ט דפרה מ"ה, (ועיי"ש בקוב"ש שהתוס' שלא פי' כן, הוא משום דהוי זה מגע בית הסתרים, ועיי"ש מש"כ בדעת רש"י), וצ"ע מ"ט לא פי' הטעם משום דסופו לטמא טומאה חמורה

ומצי' דכוותה עוד בד' הראשונים דדינא דא"צ הכשר שרץ ודינא דא"צ הכשר מים, הוו ב' דינים חלוקים, ודאשכחנן גווני דהגם דצריך הכשר שרץ, מ"מ א"צ הכשר מים, וית' בזה להלן סק"? בעז"ה.?

**ה'**

] כתבו התוס' במנחות דכ"ד:, ז"ל, וא"ת בס"פ העור והרוטב גבי אבמה"ח, דאמר חישב עליו ואח"כ חתכו טמא לפי שירד עליו תורת טומאת אוכלין כשחישב עליו, ואמאי נימא שבע לי' טומאה שהוא טמא טומאת אבר מן החי החמורה, וי"ל דאיכא נמי חומרא בטומאת אוכלין שמועיל לטמא טומאה בפחות מכביצה אוכלין וזה משלימו לכביצה, עכ"ל.

ובחזו"א כלים סי' ל"א סק"א כתב ע"ד התוס', ז"ל, מיהו קשה דכיון דסופו לטמא טומאה חמורה, שפיר חשיב כאוכל טמא להצטרף עם פחות מכביצה אוכלין, כדאמר כריתות כ"א א' וכ"כ תוס' חולין ע"ג ב' וכו', ואפשר דכונתם דבשעת מחשבה באין לו טומאה מחמת סופו לטמא טו"ח וטומאת אוכלין בב"א, דקודם מחשבה לאו אוכל הוא ואין בו דין סופו לטמא טו"ח כדאמר כריתות שם,יהו קשה הא טומאה מצד סופו לטמא טו"ח קדמה, דבעי הכשר לענין קב"ט כדאמר חולין קכ"ט א', עכ"ל.

והנה למש"נ לעיל סק"ז בהערה לדון בדעת התוס' בחולין, דאף היכא דמעשה עץ שימש, מ"מ כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, אף ה"ה מקב"ט מן השרץ בלא הכשר, מתבארים ד' התוס' במנחות בפשיטות.

וי"ל עוד בביאור ד' התוס', דכיון דהטומאה קלה שעליו מכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה, היא רק כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, אך אחר שפקע ממנו טומאה חמורה, אף אינו מטמא טומאה קלה, משום דמעשה עץ שימש, וכמש"א בחולין דקכ"ט., ע"כ נמצא דהטומאה קלה מתחדשת כל רגע ורגע מכח הא דהשתא סופו לטמא טומאה חמורה, וע"כ אי"ז טעם שלא יטמא טומאת אוכלין, דחשיב כב' טומאות הבאות בב"א, ודו"ק.

1. והריטב"א שם יישב ד' רש"י, דשאני פרה כיון שעומדת לפדות אם מצא אחרת נאה הימנה, לא חשיבא סופה לטמא טומאה חמורה וכו', עכ"ד, ולכאו' כונתו, דהגם דבברייתא בסוגיין תניא להדיא דאף פרה מטמאה טומאת אוכלין, ומפרשי' בגמ' דהיינו משום דסופה לטמא טומאה חמורה, מ"מ ר"ש לטעמי' דאית לי' דכל העומד לפדות כפדי דמי, הרי שמה"ט אף אי"ז בכלל סופו לטמא טומאה חמורה, וצ"ב בזה.

   וביותר צ"ע בזה, דהרי ההיא דפרה מטמאה טומאת אוכלין, איירי לאחר הזאה שכבר א"א לפדותה, וכמו שפירש כן הריטב"א גופי', דמדקאמר שהיתה לה שעת הכשר ולא קתני שיש לה, משום דהא איתא אף לאחר הזאת דמה ושוב אין לה פדי', וכ"ה בתוס' ב"ק דע"ז: וחולין דפ"ב:, וא"כ בשעה זו מ"ט היא צריכה הכשר שרץ, הרי עתה סופה לטמא טומאה חמורה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויתכן להוסיף עוד בזה, לפמש"כ הרשב"א בנדה דנ"א., ז"ל, דהא אמרי' לפי שסופו לטמא טומאה חמורה, אלמא משמע דממגע עצמה מקבלת טומאת אוכלין, וכן פירש"י ז"ל הכשר שרץ שאין שרץ צריך לתקנו ולהכשירו לטומאה זו, שהיא מקבלת טומאת אוכלין מעצמה הואיל וסופה לטמא טומאה חמורה, אבל הכשר מים ממש בעינן כאילו מקבלת טומאה מאחרים, עכ"ל, והנה נכפל בד' הרשב"א, דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה, היינו שהיא מקבלת טומאה ממגע עצמה, ואמנם נ' דכל ד' הרשב"א קיימי רק למאי דס"ד בנדה שם דהכשר שרץ ל"ב והכשר מים בעי', דבזה יש לפרש דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא דהיא מקבלת טומאת אוכלין מעצמה, וע"כ בעי' הכשר מים, וכמו שפי' כן הרשב"א, אך למה דמסקי דמכח דינא דסופו לטמא טומאה חמורה אף ל"ב הכשר מים, בע"כ דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה אי"ז קבלת טומאה מעצמה, ובזה מיושב מה שראיתי להק' ע"ד הרשב"א מכ"ד, ואכמ"ל, וי"ל לפ"ז, שזהו גם טעמא דהראב"ד, דכל דסופו לטמא טומאה חמורה בעי הכשר מים, דס"ל דדינא דסופו לטמא טומאה חמורה הוא דה"ז כהכשר שרץ, והיינו דהיא מקבלת טומאת אוכלין מעצמה, וע"כ בעי הכשר מים, וכמש"פ כן הרשב"א בס"ד דסוגיא דנדה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ופשיט רב כהנא, דכל היכא דאין מטמא אדם אין מונין בו ראשון ושני, וצ"ע מזה ע"ד התוס' פסחים די"ז., שכתבו די"ל דהא דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, היינו דוקא לטמא אדם וכלים אבל לאוכלין ומשקין נעשה אב הטומאה, ועושה אותן ראשון לטומאה, וצ"ע דהרי כללא כייל רב כהנא דכל שאינו מטמא אדם אין מונין בו ראשון ושני, ואולי יש לחלק, דרק היכא דהא דאין מטמא אדם הוא משום חומר הטומאה, דאי"ז טומאה הראוי' לטמא אדם, הרי שכה"ג אף אין מונין בו ראשון ושני, אך בהא דכל שאין לו טהרה במקוה אין נעשה אב הטומאה, דהיינו דאף שקיבלו טומאה ממת, והי' ראוי שיהיו אב הטומאה גמור, מ"מ לא חייל עלייהו תורת אב הטומאה, אך מ"מ לגבי אוכלין ומשקין חייל עלייהו תורת אב הטומאה גמור, אשר בכחו לטמא אדם, ועד"ז יל"ע, בדין טומאה בחיבורין, שאינו מטמא אדם וכלי חרס, ואי נימא דגדר דין טומאה בחיבורין הוא שהאדם מטמא לבגדיו, והא דאינו מטמא אדם וכלי חרס הוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שאינם מקבלין טומאה רק מאב הטומאה, ואכמ"ל בזה, א"כ הרי מצינו גוונא דהגם שאינו מטמא אדם מ"מ מונין בו ראשון ושני, וי"ל.

   שוב נתבוננתי, דיל"פ מכוון הגמ', דכיון דהכא כל עיקר הטומאה אינה מכח דבר המטמא אדם, ע"כ הוא דאין מונין בו ראשון ושני, ומשא"כ בהנך גווני דעיקר הטומאה היא מכח דבר המטמא אדם, ע"כ י"ל דאף דדבר זה שנטמא אינו מטמא אדם, מ"מ מונין בו ראשון ושני, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה לפמש"נ דשיעור כביצה לטמא אחרים הוי שיעור בחפצא דרק כביצה אוכלין אית להו תורת אוכל לטמא אחרים, הרי נ' דהגם דקי"ל דכל דשוו בשיעוריהן מצטרפין, מ"מ י"ל דחצי כביצה אוכל שנטמא אינו מצטרף עם חצי כביצה שטמא מדין סופו לטמא טומאה חמורה, בגונא דחצי כביצה זה אין עליו תורת אוכל, וכדלהלן, ועמש"נ עפי"ז להלן סוסקי"ב.

   אמנם בחזו"א פרה סי' י"ג סק"ה ועוקצין סי' ה' סק"ד וסק"ה פשיטא לי' שהן מצטרפין, עיי"ש, ונ' דאזיל לטעמי' שנקט בטבו"י סי' ד' סק"ד דאין לחלק בין דין צירוף ב' חצאי כביצה הטמאין טומאת אוכלין לטמא, מדין צירוף ב' חצאי כזית נבילה לטמא, עיי"ש.

   ואם כנים דברינו, ילה"ע במש"כ התוס' חולין דע"ג: דאף היכא דמעשה עץ שימש, מ"מ כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, ה"ה מצטרף עם פחות מכביצה, ובחזו"א פרה ועוקצין שם הוכיח דאף בעודו מטמא טומאה חמורה, אין עליו תורת אוכל, ואינו נטמא במגע שרץ, ומש"כ התוס' שהוא מצטרף עם פחות מכביצה, היינו לטמאות אחרים, משום דטומאתן ושיעורן שוה, אך למש"נ צ"ב, דאם אכן אין עליו תורת אוכל לקבל טומאה, א"כ בדין שלא יצטרף עם אוכל אחר לכביצה לטמאות אחרים, וכמש"נ.

   אך נ' פשוט, דהתם הרי איירי בשחישב עליו, ואיכא עליו תורת אוכל, והא דאינו מקב"ט מן השרץ הוא משום שלא הוכשר, אך מ"מ שפיר הוא מצטרף עם חצי כביצה אוכל לטמאות אחרים, שהרי אף הוא תורת אוכל עליו, וז"פ.

   ובחזו"א עוקצין שם הק' בסוגיא דכריתות דכ"א, דהגם דהשתא אין חצי כזית או כזית זה סופו לטמא טומאה חמורה, מ"מ הרי מעיקרא הי' סופו לטמא טומאה חמורה, ואף דהשתא אין סופו לטמא טומאה חמורה, מ"מ לא פקע טומאה קלה מיני', שהרי התם ל"ה מעשה עץ בעלמא, וא"כ הו"ל כחצי ביצה אוכל טמא שמצטרף עם חצי ביצה אחר, וכתב לישב דבעי לאוקמי בשלא חישב עליו עד שפירש חצי זית מן הנבילה, וכל שלא חישב עליו אין בו מדין סופו לטמא טו"ח, ולכאו' לפמש"נ הי' מקום לומר דא"א לצרפן, אך כבר נת' דמוכח דבכה"ג ה"ה מצטרפין, כיון שאף הנבילה יש עלי' תורת אוכל, הגם דלא הוכשרה.

   אמנם בעיקר הדברים צ"ב, דהרי בשיעור כביצה לקבל טומאה, ל"מ אא"כ הוכשר כל הכביצה, וא"כ ה"נ בדין דלשיעור כביצה לטמא אחרים א"א לצרף חצי כביצה אוכל, עם חצי כביצה שלא הוכשר שהוא טמא מדין סופו לטמא טומאה חמורה.

   וע"כ אולי צל"פ ד' התוס' בחולין דע"ג: כפשטות לשונם, דאף היכא דמעשה עץ שימש, מ"מ כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, אף ה"ה מצטרף עם חצי כביצה אחר ליטמא, ומה שהוכיח החזו"א דאף כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, ל"מ ליטמאות מן השרץ, דאל"כ תיקשי בסוגיא דס"פ העור והרוטב דמ"ט פקעה טומאתו אחר שחתכו, י"ל דהוא משום דכיון שכבר אין סופו לטמא טומאה חמורה, והשתא אינו ראוי לקבל טומאה, שהרי לא הוכשר, הרי שמכח זה אף פקעה טומאתו ממנו, וכ"נ בל' התוס' שם שכתבו דמהני הא דמעשה עץ שימש לכשפירש שאין סופו לטמא טו"ח, והרי דמפרשי לסוגיא דס"פ העור והרוטב דמש"א דמעשה עץ שימש, היינו לענין שאחר שפירש אין מטמא טומאה קלה, ולא לענין שאף קודם שפירש אינו מקב"ט מן השרץ, וצ"ע עוד בזה, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"י בהערה, ועכ"פ אי נימא הכי יתישב סוגיא דכריתות מקו' החזו"א הנז'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומחודש בד' הרא"ש, דהנה אילו הוה משכחת גוונא שדבר הוכשר ונטמא ואח"כ פקע מיני' ההכשר, הי' מקום לדון שמא תפקע הטומאה ממנו, אך מד' הרא"ש מבו' דלא פקעה הטומאה ממנו, וכן פשיט"ל להחזו"א כלים סי' ל"א סק"א, ופרה סי' י"ג סק"ה, ועוקצין סי' ה' סק"ד, וע"כ הגם דאחר שכבר אינו מטמא טומאה חמורה ה"ה צריך הכשר, מ"מ לא פקעה מיני' הטומאה שנטמא מתחילה.

   וצ"ב לפ"ד הרא"ש בהא דמשני דכשימש מעשה עץ שימש, דבפשוטו הי' נ' לפ"ד הרא"ש דמשני דהיכא דמעשה עץ שימש לי"ב לדינא דסופו לטט"ח אף בעודו מטמא טומאה חמורה, אך זה דלא כמש"כ בתוס' הרא"ש שם דע"ג: דאף היכא דמעשה עץ שימש ה"ה מטמא טומאה קלה, ול"מ הא דמעשה עץ שימש אלא שלא יטמא טומאה קלה אחר שפקע ממנו הטומאה חמורה.

   וצ"ל כמש"כ בחזו"א בהני דוכתי שהבאנו לעיל, דהגם דאף היכא דמעשה עץ שימש ה"ה מטמא טומאה קלה בעודו מטמא טומאה חמורה, מ"מ אינו מקב"ט מן השרץ, עיי"ש הטעם, ולפ"ז צ"ל דמש"כ בתוס' הרא"ש שם דע"ג: דבעודו מטמא טומאה חמורה הוא מצטרף עם פחות מכביצה בצק, היינו לטמא אחרים, וכמש"כ החזו"א שם, ועמש"נ לעיל סק"ז בהערה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובס' אשר לשלמה שם, כתב לישב לפ"ז משה"ק בס' נאות יעקב סי' ב', דלדעת הרמב"ם פ"ג מטומאת אוכלין, דנבילה מפרכסת מטמאה מדין סופו לטמא טומאה חמורה, והגם שאכתי אין מטמאה עכשיו טומאה חמורה, א"כ לדעת ר"מ דאף חי מטמא היכא שסופו לטמא טומאה חמורה, א"כ כל בהמה טמאה בחיי' או נקובת הושט, לדעת הרמב"ם דל"מ לה שחיטה תטמא, כיון שסופה לטמא טומאה חמורה כשתמות, ולפי הנ"ל ניחא, דדינא דר"מ דכל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא אף שאינו אוכל, הוי זה מכלל הטומאה החמורה, וז"ש רק היכא שהטומאה החמורה קיימת השתא, וודאי ל"ש דין זה בבהמה בחיי' שאכתי אין בה להטומאה החמורה, ורק במפרכסת דראוי' לחול בה טומאת אוכלין, מהני מה שסופה לטמא טומאה חמורה לכשתמות, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם מבו' בנדה ד"נ: ובפירש"י שם, דמשכח"ל אכילת נבלת עוף טהור שאין נכלל בה מחשבה, והיינו כמש"פ רש"י שם, שלא ידע שזה הוא, - וע' בזה במקד"ד סי' מ"ב סק"ג -, ולכאו' בכה"ג אף יהני הא דנקיט לה בידי', דאף דלא חישב עלי', מ"מ ה"ה עומד לאכלה, אך מ"מ הרי סתמא דמילתא אינו עומד לאכילה בלא מחשבה, וכאשר כן פירש"י בסוגיין, בד"ה ומטמאה, דאי דנקט לה בפומי' אין לך מחשבה גדולה מזו. [↑](#footnote-ref-8)