13. הערות בסוגיא דהזכרות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

כ"ה אדר ע"ה

**סימן י"ג**

**הערות בסוגיא דהזכרות**

**א] ההכרעה בספק הגמ' בברכה דר"ח**

**ב] ביאור ספק הגמ' האם בר"ח חותמים**

**ג] בביאור כונת הגמ' חוזר לראש**

**ד] הנפק"מ שבין הטעמים הנ"ל**

**ה] בדברי ר' אלחנן בדין הזכרה שאינה מעכבת**

**ו] בביאור דברי הרא"ש בתענית ובישוב סתירת דבריו למה שכתב בברכות**

**ז] האם הקובע סוף הסעודה או תחילתה**

**ההכרעה בספק הגמ' בברכה דר"ח**

א]מבואר בגמ' דבשכח להזכיר יעלה ויבוא בר"ח אומר ברוך שנתן והגמ' מסתפקת האם מסיים בזה או לא והנה הרי"ף כתב שלא חותם ובפשוטו הטעם כמבואר בדרכי משה וכן הוא בראבי"ה שזה מצד שספק ברכות להקל וכן הוא בשאר האחרונים אמנם לכאורא הניחא לראשונים שאם אדם בירך ברכה קצרה במקום ארוכה יצא א"ש אמנם לראשונים שלא יצא א"כ צ"ב למה מותר לברך כלל וכן בברכת בורא נפשות דבתר"י הביא צד שצריך לחתום וכתב שמספק לא יחתום וצ"ב כנ"ל שלמה לא הוי ספק ברכה לבטלה ועיין נוב"י תנינא סימן פ"א שהשואל הקשה למה מסימים ברכת אירוסין הרי זה מחלוקת בגמ' וא"כ הוי ספק ברכה לבטלה וכתב הנוב"י שגם אם לא יחתום זה ספק ברכה לבטלה וכנ"ל אמנם לא ביאר טעם ההכרעה בזה ולכאורא צ"ל או שגם לרשב"א אין הכונה שאין כאן ברכה כלל אלא הכונה שלא יצא חובת ברכתו אמנם לא הוי ברכה לבטלה עוד יתכן שכאן כיון שודאי חיב ברכה ורק השאלה מה לברך מדין ספק דרבנן לקולא מכריעים לברך הנוסח הקצר ואין זה דומה לתמיד שמכריעים לא לברך דשם הנידון האם לברך או לא משא"כ כאן ויתכן עוד שכיון שאת תחילת הברכה ודאי צריך לומר אפילו שמספק לא יגמרנה זה סיבה להכריע לעשות כך וצ"ע והנה דעת המג"א דספק על העץ או בורא נפשות יברך על העץ כיון שיוצא בדיעבד ומבואר שלומר ברכה ארוכה במקום קצרה היא לא ברכה בדיעבד ולפ"ז צ"ע למה כאן לא אומרים לעשות כך לסברת הרשב"א ויתכן ששם שזה נוסח קיים לא חשיב ברכה לבטלה כמו כאן שיש צד שזה נוסח שלא תיקנו כלל

והנה הרא"ש כתב שמספק יברך אם חתימה ומשמעות לשונו שדן מסברא כצד זה אמנם בלשון תוס' ר"י משמע שזה מצד שמספק כך צריך לעשות ויתכן שזה מצד שס"ל שתוספת סיום בברכה אין זה בגדר ברכה לבטלה ויתכן עוד דס"ל שבכל ספק ברכות לא חייב לברך אבל אם רוצה יכול לברך וממילא כאן שבין כה צריך לברך ורק השאלה איך בזה הדין להכריע שיברך אם חתימה וצ"ע בזה

**ביאור ספק הגמ' האם בר"ח חותמים**

ב] והנה בעיקר נידון הגמ' האם לחתום או לא צ"ב צדדי הספק ומצאנו בזה כמה ביאורים א. הרא"ה ביאר שר"ח זה לא חשוב כולי האי למיחתם בה ולפ"ז ודאי שבכל שאר ההזכרות צריכים לחתום ב.עיין נשמת אדם סק"ה שהביא מהכל בו ואורחות חיים שביארו שזה ברכה קצרה ולכן לא חותמים בברוך וביאר הנ"ל שהכונה ששבת מזכירים שני דברים לאות ולברית וביו"ט מזכירים לשמחה ולששון [וברא"ש הגירסא גם לזכרון] משא"כ ר"ח מזכירים רק לזכרון ובאמת לפ"ז לצד הגמ' שמזכירים לשמחה צריך לחתום בברוך וכן מבואר בתוס"ר וע"ש שבכל הראשונים שבר"ח חותמים בברוך כתבו שמוספים לכפרה או לאות ורק לכן חותמים בברוך [אמנם ברא"ש לא משמע כך] ג. המג"א סק"ז וכן הוא בלבוש ובב"י סימן קי"ד ביארו שכיון שזה הזכרה במקום שלא מחזירים אותו לכן לא חותם בברוך ולכאורא זה על דרך סברת הרא"ה שהזכרה זו פחות חשובה ולכן לא מעכבת ובזה לא תיקנו שיהיה לזה חתימה והנה דנו הפוסקים בכמה דברים דבפשוטו תלוי בנ"ל

א. לענין ר"ה כתב המג"א דלענין בדיעבד לכאורא זה תלוי בשיטות האם מותר לצום בר"ה דלשיטות שמותר לצום א"כ גם אם אכל אינו חוזר בדיעבד כמבואר בגמ' לענין ר"ח ולפ"ז כתב שלא חותמים בברוך וזה כשיטתו שזה הטעם שלא חותמים [אמנם בא"ר חלק דעד כמה שלא צם חייב לאכול] אמנם לסברת הרא"ה שזה מצד שר"ח אינו חשוב כל כך א"כ ר"ה שזה יו"ט ודאי יתכן שצריכים לחזור ועיין נשמת אדם שכתב שלשיטתו שזה תלוי בברכה קצרה א"כ כאן שמזכירים רק לזכרון חשיב קצרה ולא חותמים אמנם דן שצריך לומר לאות דהרי לא מניחים תפילין והנה באמת צ"ב דהרי בתר"י מבואר שהטעם שחותמים בברוך כי זה ברכה ארוכה דמזכירים באמצע משהו א"כ בר"ה שלא אומרים רק את יום הזיכרון הזה אין זה ברכה ארוכה ולמה שיחתמו בברוך אמנם עיין גר"ז שכתב לדון שכל היו"ט זה כדבר אחד שקבעו להם ברכה וכיון שברוב היו"ט זה ברכה ארוכה ה"ה בר"ה אמנם למג"א שדן שר"ה זה אחרת ולא ס"ל סברא זו צ"ע מה סברא שיחתום בברוך הרי הוי קצרה

ב. עיין הגהות מימוני פ"ב אות ה' שכתב שבשבת ר"ח מזכיר את שניהם יחד ובסיום לא מזכיר יו"ט ועיין מג"א שהקשה שכיון שבחול זה ספק בכל ר"ח האם לחתום א"כ אפילו דבעלמא לא חותמים מצד ספק ברכה לבטלה אבל כאן שבין כה חותם א"כ למה שלא יחתום גם בר"ח וציין עיין סימן ק"ח והיד אפרים ביאר שכונתו לסימן ר"ח סי"ז דשם מבואר בשם התרוה"ד שבמעין ג' לא מזכירים דבר שזה ספק אפילו שבין כה מברך דהינו שכל תוספת שזה סיבה לברכה מצד עצמו חשיב כתוספת ברכה ויש בזה כעין ברכה לבטלה וא"כ ה"ה כאן עכ"ד [והנה לרעק"א שם שזה חיסרון של הפסק באמצע ברכה א"כ כאן זה לא שיך אמנם למה שנתבאר סימן כ"ה שזה מצד שהוי כעין ברכה לבטלה וכנ"ל א"ש שגם כאן זה לא סיבה להזכיר] והנה יש מקום לדון שאם הטעם שלא חותמים כי זה ברכה קצרה א"כ כאן שזה ברכה ארוכה צריך לחתום מצד עצמו בר"ח אמנם יתכן שכיון דבעלמא זה ברכה קצרה נקבע שזה ברכתו וגם אם מסיבה כל שהיא אומרה כארוכה זה לא סיבה לחתום בה וצ"ע

ג. עיין בה"ל שדן לענין סעודה שלישית שחוששים לשיטות שלא חיבים לאכול פת ולכן לא חוזרים וכן בסעודה רביעית לכו"ע לא חוזרים דשם ודאי שאין חיוב לאכול פת והנה לסברת הרא"ה ודאי צריך לחזור דכאן זה הזכרה חשובה וכן לנשמת אדם כיון שזה ארוכה אמנם להבנת המג"א שכל שלא חוזרים זה סיבה שלא יחתמו בברוך א"כ ה"ה כאן אמנם עיין גר"ז סי"א וכן בבה"ל שהאריכו שיש מקום לדון שכל ברכה יש לה נוסח קבוע ולכן לא דנים בכל פעם האם עכשיו זה סיבה לעכב או לא ולכן כיון שברכה זו של שבת ויו"ט נקבעה כברכה ארוכה ממילא תמיד אומרים אותה כברכה ארוכה ולכאורא יש להוכיח כן מהא דהראשונים דנו שביו"ט רק בליל יו"ט זה מעכב והרי ודאי שהדין שכתוב בגמ' שמסימים בברוך הוא תמיד ובהכרח שכיון שזה אותו ברכה גם במקום שזה לא מעכב חותמים בברוך והנה לשון הגמ' ודאי שזה גם בשבועות וצ"ע ששם תמיד זה לא מעכב ובהכרח שכל היו"ט חשיב אותה ברכה אמנם לפ"ז לכאורא גם בר"ה ויוה"כ זה כך וצ"ע וצ"ל שאם היה הלכה שיו"ט לא מעכב בהכרח כסברא הנ"ל אבל למאי דלא קי"ל כן אין מקור לחידוש זה, עוד יש להעיר דהנה בפשוטו בליל ר"ה ודאי אסור לצום וכמבואר במ"ב סימן תקצ"ז ולפ"ז אז ודאי יש חיוב אכילה ואם לא הזכיר צריך לחזור וכן נקט במטה אפרים ובאפיקי מגינים ובישועות יעקב ולפ"ז צ"ע דגם ביום צריך לחתום דלא לחלק בין הברכות וכנ"ל לענין שבת וצ"ע

ד. והנה לענין חול המועד לא הוזכר בגמ' כלל שיש בזה ברכה ועיין רשב"ץ שדיק מלשון הרמב"ם שאין ברכה כלל שזה דומה לחנוכה ופורים ותמה דלמה זה גרע מר"ח והרי כאן יש הזכרה מעיקר הדין ואין זה דומה לחנוכה ופורים דמבואר בגמ' שאין חיוב הזכרה כלל אמנם עיין מג"א שנקט שכונת הרמב"ם רק לדמות שלא מחזירים אותו אבל ודאי שיש בזה ברכת אשר נתן אלא שנקטו שזה כמו ר"ח שלא חותמים והנה לכאורא לסברת המג"א שזה מצד שלא חוזרים א"כ ה"ה כאן וכן לרא"ה שזה מצד שלא חשיבה יתכן שגם חול המועד לא חשיבה אמנם לסברת הכל בו שזה מצד שזה ברכה קצרה לכאורא כאן שמזכירם לששון ולשמחה הוי ברכה ארוכה וצריך לסים בברוך

והנה לצד הגמ' שלא חותם בשם עיין ברכי יוסף ובפמ"ג שדייקו מלשון השו"ע והכס"מ שגם לא פותח בשם ועיין ברכי יוסף שזה בכלל ספק הגמ' ובטעם שלא פותח בפשוטו הוא מצד שסברת הגמ' שכאן לא תיקנו כלל דין ברכה אלא רק הזכרה ללא ברכה ובטעם הדבר הפמ"ג כתב שכיון שלא מחזירים אותו לכן גם לא אומר ברכה דהינו שלהוסיף ברכה זה רק בדבר שהוא סיבה לחזור אמנם הברכי יוסף ביאר שסברת הגמ' שר"ח זה לא סיבה לתקנת ברכה ולא מצד שלא מחזירים אותו והנה לכאורא מסברא אם נבוא לדמות כל מקום שלא מחזירים אותו לסברת הברכי יוסף ודאי אינו מוכרח דיתכן שרק ר"ח אין הזכרתו חשובה אמנם לסברת הפמ"ג ודאי שצדקו דברי המג"א שכל שלא מחזירים אותו לא חותם בברוך דהינו שלא מזכיר ברכה וכן לפ"ז ודאי שגם בשבת עצמו במקום שלא חוזר אין זה סיבה לברכה אלא רק להזכרה ללא ברכה ובפשוטו כן מבואר בבה"ל ד"ה מזכיר והנה מבואר בלשון השו"ע דבשבת ור"ח מזכיר של ר"ח תוך הברכה של שבת ולכאורא אם מצד ר"ח זה לא סיבה לברכה כלל א"כ גם אין להוסיפו בברכה וכמבואר בתרוה"ד לענין הזכרה מספק במעין ג' ובהכרח שכאן זה תקנת ברכה וכהכרעת הבה"ל

**בביאור כונת הגמ' חוזר לראש**

ג]מבואר שאם הוא התחיל הטוב והמטיב חוזר לראש ועיין תר"י וברשב"א וכן הראב"ד שנקטו שאין הכונה שחוזר לראש ברכת המזון אלא הכונה שחוזר לתחילת ברכת בונה ירושלים דהרי מבואר בגמ' לעיל דברגיל לומר תחנונים לאחר תפילתו אינו חוזר לראש וכאן ברכת הטוב והמטיב חשיב כתחנונים לאחר תפילתו ועיין ריטב"א שכתב לחלק שרק בתפילה שיך לדון שזה המשך התפילה אבל כאן בברכת המזון אדרבא חז"ל תיקנו לומר אמן לחלק בין דאוריתא לדרבנן דהינו דכאן לא שיך לדון שממשיך את ברכת המזון וממילא לא חשיב שאומר תחנונים לאחר התפילה והקשה א"כ למה צריך שיפתח בהטוב והמטיב ותירץ שרק בזה חשיב כמו עקירת הרגלים וצ"ב כוונתו הרי קי"ל דבלא אומר תחנונים לא צריך עקירת הרגלים וא"כ כאן שברכה רביעית זה לא תחנונים א"כ לא צריך עקירת הרגלים וצ"ל שברכה רביעית זה מציאות של תחנונים שזה לא בגדר המשך מצד עצמו אמנם זה סיבה שגמר הברכה רביעית זה לא נחשב עדין גמר וצ"ע

אמנם עיין רש"י שכתב לישב שכאן אין עקירת הרגלים דהינו שהגמ' לעיל אומרת הרי שצריך עקירת הרגלים וכאן שאין מציאות של עקירת הרגלים ממילא תמיד חשיב שגמר וצ"ב כנ"ל הרי יש כאן תחנונים לאחר הברכת המזון וגם שם כל שאומר תחנונים חשיב שהוא תוך תפילתו ועיין פמ"ג א"א ח' שכתב לבאר דהנה מבואר בגמ' לעיל שאם עקר רגליו תמיד חוזר לראש ואם לא עקר רגליו תלוי האם רגיל לומר תחנונים לאחר תפילתו וס"ל לרש"י שכדי שיחשב שהוא עדין תוך תפילתו צריך שני דברים א. שיהיה מחוסר עקירת הרגלים ב. שהוא עדין אומר תחנונים ולכן כאן שאין מציאות של עקירת הרגלים ממילא מצד שאומר תחנונים לבד זה לא סיבה שיחשב שהוא עדיין תוך שמונה עשרה ובפשוטו דעת הראשונים שהקשו דס"ל שאמירת תחנונים לבד זה סיבה שיחשב המשך השמונה עשרה רק שעקירת הרגלים זה מפקיע את המשך השמונה עשרה ולכן כאן אפילו שאין את המעלה של עקירת הרגלים אבל כל שהוא תוך תחנונים חשיב שהוא תוך התפילה אמנם צ"ע כמו שהקשה הרשב"א דא"כ למה זה תלוי בדין התחיל הטוב והמטיב הרי כל שגמר את ברכת בונה ירושלים חשיב שהוא גמר את הדין דאוריתא וממילא כל ששכח דבר חוזר לראש

והנה בעיקר דין הזכרה דברכת אשר נתן יש לדון האם זה בתור תשלומין דהינו שזה ודאי שאין זה מקומו אלא שנתחדש שכל שלא גמר שמונה עשרה יכול לומר ברכה זו בתור תשלומין אמנם יתכן שזה מקומו בדיעבד דהינו שחז"ל תיקנו שכל ששכח לומר הזכרה מקום ההזכרה הוא כאן בדיעבד ואין זה מדין תשלומין אלא שבדיעבד זהו עיקר מקומו

והנה בעיקר דין הזכרה בר"ח עיין בעל המאור שכתב שכל צד הגמ' שיש דין הזכרה זה רק עד כמה שזה מעכב אבל לר"נ שזה לא מעכב ה"ה שאין דין ברכה לאחר שסים בונה ירושלים וכל הראשונים חלקו עליו ונקטו דמה ענין זה לזה דיתכן שזה לא מעכב אבל כל שלא התחיל הטוב והמטיב תיקנו שם ברכת אשר נתן ובפשוטו ביאור סברת הבעל המאור דנקט שברכת אשר נתן יסודה מדין תשלומין ונקט דרק במקום שהדין הזכרה הוא לעיכובא ממילא שיך להטיל עליו ברכה חדשה להשלמת דינו דעדין יש עליו חיוב ההזכרה אבל עד כמה שזה לא מעכב א"כ אין זה סיבה לומר ברכה כיון שיסוד דינו הוא בתור חלק מברכה [וע"ש שדיק כן מהשאילתות ולכאורא כונתו דביאר דהצד שמברך מצד שזה כמאן דלא בריך וזה רק עד כמה שזה מעכב] [ולכאורא לשיטתו ודאי שבכל מקרה שזה לא סיבה לחזור זה לא סיבה לומר ברכת אשר נתן וזה על דרך סברת הפמ"ג הנ"ל סק"ב] אמנם בדעת שאר ראשונים יש להסתפק האם דס"ל שזה לא מדין תשלומין כלל אלא שמראש תיקנו את דין הזכרתו בכזה צורה ולכן אין שום סיבה שבדבר שלא מעכב זה לא סיבה לאומרו בנפרד או דס"ל שודאי שזה מדין תשלומין אלא שמהגמ' מוכח שכל שהוא עדין לא התחיל ברכה אחרת יש הדין תשלומים גם עד כמה שזה לא מעכב

ולכאורא אם נימא כצד זה דחשיב שהוא עדין לא גמר שמונה עשרה דהרי דינו לומר כאן ברכת אשר נתן והוי כמו אחד שגמר ברכת מודים וחושב שגמר שמונה עשרה שיתכן מאוד שללא עקירת הרגלים חשיב שהוא עדין באמצע שמונה עשרה וודאי יכול לגמור שמונה עשרה אמנם א"כ גם בפתח הטוב והמטיב יכול עדין לומר אשר נתן אמנם יתכן שכל שהתחיל הטוב והמטיב חשיב הסיח דעת גמור מהשמונה עשרה דאוריתא אמנם כל שלא התחיל מצד שבדעתו שגמר את השמונה עשרה לא חשיב גמר מצד סברא הנ"ל ומיושב שיטת רש"י [וביתר ביאור יתכן שמצב זה שגמר אין כאן הסיח הדעת גמור דרק חושב על מצבו המצאותי ואם נימא שהוא עדין תוך שמונה עשרה ממילא חשיב שזה כונתו]

[ולכאורא יש לדון בנידון הנ"ל דהנה מבואר במ"ב דבנזכר לאחר שאמר ברוך אתה ה' שלא אמר רצה שכיון שזה גורם שיצטרך לומר עוד ברכה ממילא עדיף שיסים למדיני חוקיך כמבואר בריטב,א תענית ב. שכל שזה סיבה לחזור הברכה זה סיבה לומר למדני חוקיך ולנ"ל יש מקום לומר שכל זה אם הוא מדין תשלומין א"כ יש כאן תוספת ברכה שלא כדין אבל אם נימא שבדיעבד כך הוא עיקר תקנת הזכרה יתכן שבזה עדיף שיסים ויאמר הברכה עוד יש לדון לצד שההזכרה אין זה מגוך הברכת המזון ואם שכח פעם אחת שבת ופעם אחת יו"ט שלא צריך לחזור ולברך והנה ודאי שבפעם השניה צריך להזכיר את שניהם ויש לדון האם לומר ברכת אשר נתן ובפשוטו עד כמה שיסוד החיוב להזכיר וכבר הזכיר והדין חזרה זה מצד השלמת החיוב הזכרה ממילא כאן לא צריך אבל אם נימא שכאן זה מקומו מצד עיקר תקנת הזכרתו א"כ יתכן שכמו שתוך הברכה צריך להזכיר ה"ה כאן וצ"ע בזה]

ועיין רא"ש שכתב שבאמת חשיב עדין כתחנונים וחשיב שהוא עדין באמצע שמונה עשרה רק שכל השלש ברכות חשיבי כברכה אחת ולכן כל שהתחיל הטוב והמטיב שכה"ג אין מקום לברכת אשר נתן אלא צריך לחזור ממילא חוזר לראש ברכת המזון והמג"א נקט טעם זה לעיקר ולכן למד מזה שכל שיש לו טעות בברכת המזון חוזר לראש אמנם הבה"ל האריך דלשאר הראשונים אין מקור לחידוש זה כלל לדון את שלשת הברכות כדבר אחד ואדרבא ס"ל כמבואר בראב"ד וסיעתו דדנים כל ברכה כדבר אחד ועיין בה"ל שסימן קפ"ג שדן דלרמב"ן שברכות לא מעכבות זו את זו ומשמע שזה גם מדרבנן א"כ בהכרח שלא דנים את כל הברכת המזון כדבר אחד [והנה עיין זכרון שמואל סימן כ"ב דהקשה דאם גם מדרבנן ברכות לא מעכבות זו את זו א"כ למה חוזר לראש ולא יאמר ברכת רחם לבד וכמו אחד שלא יודע רק ברכת רחם שודאי שהוא אומר אותה אם יעלה ויבוא וכתב שצ"ל שהדין הזכרה הוא מתיחס לכל השמונה עשרה ולכן כל שלא אומר את כל השמונה עשרה יחד חסר בדין הזכרה אמנם לכאורא היה מקום לומר שגם אם לא מעבות זו את זו הכונה שאפשר לברך רק ברכה אחת אם לא יודע יותר אבל יתכן שודאי שיש גם חובה לומר את הכל יחד וכמו לגבי ברכות ק"ש שאפילו שלא מעכבות זו את זו כמסקנת הגמ' ובכל אופן דן הבה"ל ששהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש וזה דלא כבה"ל סימן קפ"ג שנקט שלרמב"ן אין בזה דין שהה כדי לגמור את כולה]

**הנפק"מ שבין הטעמים הנ"ל**

ד]והנה כתב החיי אדם שרק אם אמר הטוב והמטיב חוזר לראש אבל אם רק אמר ברוך אתה ה' יכול להמשיך הברכה של אשר נתן וכמו דמבואר במג"א דבהתחיל בשבת תפילה של חול שאמר אתה, יכול לסיים קדשת ואפילו דלשיטת רש"י התחלה מעכבת אבל קי"ל שהתחלה לשם ברכה אחת יכול להועיל בתור ברכה אחרת ועיין בה"ל שכתב שסתימת כל הפוסקים לא כך וביאר הטעם שכל שהסיח דעתו מברכת המזון חוזר לראש דהינו שכאן אין זה מצד הפסק שלכן לא יכול לומר אשר נתן אלא מצד שגמר את הברכת המזון וכל שהתחיל בתור ברכה רביעית חשיב שגמר את השמונה עשרה אמנם לכאורא כל זה הבה"ל דנקט לעיקר כסברת הראשונים שאין כאן את המעלה של תחנונים לאחר התפילה והטעם דחוזר לראש כי גמר את השמונה עשרה [ולמה דביארנו לעיל בדעת רש"י שזה מצד שזה מקומו א"כ לכאורא ודאי צדקו דברי החיי אדם גם להבנת המ"ב] אמנם החיי אדם פסק כמג"א שזה חשיב כאומר תחנונים לאחר התפילה ומה דחוזר לראש מצד שכל השלש ברכות זה כברכה אחת וא"כ לכאורא צדקו דברי החיי אדם שכל אין כאן הפסק מברכת בונה ירושלים הוי מקומו ואין להוכיח מהאור זרוע דביאר כשאר הראשונים דלא כרא"ש אמנם עיין גר"ז שפסק כמג"א ובכל אופן כתב בס"ט שכל שאמר ברוך חוזר לראש אמנם ע"ש דמבואר בדבריו שגדר הדין שאשר נתן אפשר לומר רק לפני שהתחיל ברכה רביעית זה מצד שמקומו בתור המשך לברכת שלישית ולכן כל שחשיב שהסיח דעתו מברכה שלישית אין זה מקומו של ברכת אשר נתן

העולה מהנ"ל דבדין התחיל הטוב והמטיב מצאנו כמה שיטות דעת הראב"ד שזה כאומר תחנונים לאחר תפילתו וחוזר לרחם ודעת הראשונים שחוזר לראש ובביאור דעתם רוב הראשונים ביארו שאין כאן המעלה של תחנונים וממילא כל שהסיח דעתו מברכת המזון חוזר לראש ודעת הרא"ש שחשיב שהוא עדין באמצע ברכת המזון רק שכל שטעה באחד מהברכות חוזר לראש ונחלקו החיי אדם והגר"ז בהא דהתחיל הטוב והמטיב דדעת החיי אדם שזה מצד שיש כאן הפסק ודעת הגר"ז שזה מצד שהסיח דעתו מברכה שלישית

והנה כתב הט"ז שאם לא יודע נוסח ברכת אשר נתן יחזור לראש ועייין בה"ל דלכאורא למה דחישינן לראבי"ה דאפשר לומר ההזכרה לאחר הברכה א"כ כאן שלא הסיח דעתו יכול לומר יעלה ויבוא לאחר הברכה אמנם לכאורא יש להעיר דהנה לכאורא הרי כאן לא הסיח דעתו מברכת המזון וא"כ למה שלא יחזור לרחם ורק הט"ז והמג"א שפסקו כרא"ש שכל הג' ברכות זה דבר אחד א"ש שכאן שחוזר הוא חוזר לראש אמנם למה דחשש הבה"ל לראשונים שזה לא נחשב כברכה אחת לכאורא לא צריך לחזור לרא"ש [ועיין א"ר שכתב מפורש שדין זה של הט"ז הוא לרא"ש וכוונתו כנ"ל] וצ"ע

**בדברי ר' אלחנן בדין הזכרה שאינה מעכבת**

ה] עיין בתוס' ל: שהביאו מר' אלחנן בן הר"י דדן שכל ששכח הזכרה כגון ענינו או יעלה ויבוא בליל ר"ח או על הניסים יכול לחזור את אותה ברכה כיון שמצאנו שמי ששכח הזכרה אומר ברכת אשר נתן וזה אפילו בר"ח שזה לא מעכב והתוס' והרא"ש דחו ששם זה לא הפסק אבל כאן זה הפסק עוד דחו שבעל הניסים כיון שאם חוזר זה לתחילת רצה לא מצאנו שיחזור שני ברכות בשביל הזכרה שלא מעכבת עכ"ד והנה בפשוטו כונת ר"א שיחזור ויאמר הברכה שכמו שמצאנו שחז"ל תיקנו ברכה מיוחדת כדי להזכיר ההזכרה ה"ה במקום שלא תיקנו יחזור את אותה ברכה מדין ברכת אשר נתן [וכן מוכח מטענת תוס' שבעל הניסים צריך לחזור שני ברכות, ויש כאן חידוש אפילו שעל ידי זה הברכה הראשונה נהית לבטלה ובהכרח שזה לא כך] ובהבנת הדברים בלשון הרא"ש משמע שזה לא מצד שחשיב שהוא עדין תוך הברכה אלא מצד שכך הוא הדין שהזכרה אם לא אמרה מקומה לאחר הברכה אמנם בלשון התר"י מבואר שחשיב שהוא עדין באמצע הברכה דהינו שחשיב שזה מקום ההזכרה מצד שזה עדין תוך הברכה רק שצריך שם ומלכות כי כבר אמר את השם ומלכות, והנה תוס' דחו שבעל הניסים שזה סיבה לחזור שני ברכות כה"ג זה גרע מאשר נתן שזה רק ברכה אחת ולכאורא כל הדין שכל ג' ברכות חוזר לראש אם יסודו דין חזרה של הברכה אבל אם יסודו מצד ההזכרה רק שבמקום ברכת אשר נתן חוזר את הברכה עצמה לכאורא מספיק שיחזור רק מודים וצ"ע [ועיין תר"י מה שהוכיח מלשון הגמ' ולגירסתינו הוא מוכרח כמבואר בגר"א אמנם יש גירסא אחרת בגמ' ועיין צל"ח כ"ט: שישב הגמ' לשיטת ר"א ע"ש]

אמנם עיין רשב"א שכתב שזה רק סברא לומר בחזרה יעלה ויבוא ולא לחזור מתחילת הברכה דהינו שכיון שהגדר של ברכת אשר נתן שהוא עדין תוך הברכה א"כ במקום שתיקנו ברכה צריך ברכה וכאן שאין תקנת ברכה יאמר ההזכרה גם ללא ברכה [והנה לא נתבאר בדבריו האם זה גם במקום שיש חובה לחזור או ששם ודאי צריך נוסח ברכה] וע"ש ברשב"א שדחה שמסתבר שרק בדבר שיש לו הזכרה קבועה כגון ר"ח ושבת אפילו אם כאן זה לא מעכב בזה יש סברא שיחזור ויאמר ברכה אבל חנוכה ופורים וענינו דאין להם הזכרה קבועה אלא כל שהוא מתפלל הצריכהו להזכיר כל שעבר מקום הזכרתו אין להזכיר אמנם עדין לפ"ז צריך להיות שבליל ר"ח יחזור וכתב ששם שכיון שאין מקדשין החודש זה כמו שאין הזכרה קבועה אמנם בברכת המזון חוזר כיון שאין הפסק וצ"ב כוונתו עוד צ"ב עד כמה שאמר שכאן כל מה שחוזר במקום שזה לא הפסק א"כ זה עצמו סברא לחלק כמבואר בתוס' שכיון שיש כאן הפסק אין זה דומה לברכת המזון

והנה בפשוטו כוונתו שיש הזכרה שזה לא חובת הזכרה בעצם רק שמקומה תוך הברכה, אלא שכל דין הזכרתה בתור תוספת על הברכה וזה ענינו ועל הניסים ובזה אם גמר הברכה אין סיבה כלל לאומרה מצד שכל דין ההזכרה בתור חלק מהברכה אמנם יש הזכרה שיסודה דין הזכרה שמצד עצמה סיבה להאמר רק שמקומה תוך הברכה ורק בזה חידשו שכל שלא אמרה תוך הברכה יכול לאומרה לאחר הברכה שזה ברכת אשר נתן וחידש הרשב"א שליל ר"ח זה סברא שאין כאן סיבת הזכרה בעצם אלא רק בתור חלק מהברכה ולכן כל ששכח לא שיך לאומרו סמוך לברכה אמנם הוקשה לו שא"כ בברכת המזון בליל ר"ח למה אומרים הרי כאן שזה לא סיבה כלל לאומרו כדבר בפני עצמו וכדמוכח מהא דבשמונה עשרה גם בלא התחיל מודים לא אומר שם יעלה ויבוא וכתב לחלק שגם בכזה סוג הזכרה במקום שזה לא הפסק יש כאן סיבה לאומרו וצ"ב א"כ למה הוצרך כלל לחילוק הראשון וצ"ל שנקט שבדבר שזה סיבה לאומרו מצד עצמו בזה אין סברא כלל לדון שזה הפסק ורק בדבר שאין יסודו רק בתור חלק מהברכה בזה יש מקום לדון שזה הפסק [ועיקר הדבר שהדין הזכרה הוא בתור שהיום זה צורת הברכה מוכח מהא דבחוזר מחמת ששכח שבת חוזר גם על ר"ח אפילו שכבר הזכירו כמבואר בפוסקים]

[ובעיקר הנידון הנ"ל מטו משמיה דהגר"ח דביאר למה לא מזכירים על הניסים במעין ג' דרק דבר שהוא סיבה לברכה בעצם ולא דבר שכל דינו רק בתור חלק מברכה ועל הניסים שאין ברכה למי ששכח אין יסודו תקנת ברכה כלל ובזה ביאר הא דלא הזכיר הרמב"ם דין הזכרה במעין ג' בר"ח דנקט שבברכה שלא חותם גם לא פותח ואין בזה תקנת ברכה וממילא זה לא שיך למעין ג' ובזה ביארו הא דההזכרה במעין ג' זה לאחר בונה ירושלים ודלא כבברכת המזון דכאן כל דין אמירתו מצד הדין ברכה שבו שזה נאמר לאחר ובנה ירושלים ועיין אשר לשלמה ג' שבזה ביאר למה אין ברית ותורה במעין ג' כיון שיסודו רק דין הזכרה ולא מצאנו לו דין ברכה ומהראשונים שדנו לחזור על מודים בשביל על הניסים מבואר שיש כאן תקנת ברכה אמנם בדברי הרשב"א משמע כנ"ל]

**בביאור דברי הרא"ש בתענית ובישוב סתירת דבריו למה שכתב בברכות**

ו]והנה עיין ברא"ש פ"ק דתענית סימן א' שהביא מהראבי"ה דבשכח משיב הרוח או ותן טל ומטר או יעלה ויבוא יכול לאומרו סמוך לברכה כל שלא התחיל הברכה אחרי זה דכמו שתיקנו ברכת אשר נתן בשכח ההזכרה ה"ה כאן יכול לחזור על ההזכרה עצמה [וע"ש שהוסיף והגמ' דנה בר"ח שלא יחתמו ובביאור כונתו הב"י למד שדימה ההזכרה כאן להזכרת ר"ח ולא להזכרת שבת ויו"ט וע"ש שתמה למה כאן זה דומה לר"ח ותירץ שדוקא שם שההזכרה סמוך לחתימה זה כמו ברכה ממש לכן גם בהשלמה צריך ברכה ממש משא"כ כאן והב"ח ביאר שנסתפק האם זה סיבה לברכה ומספק נקט שזה לא סיבה כמו בגמ' שם ועיין ט"ז שתמה על זה ובפשוטו כונתו להוכיח שההשלמה יכולה להיות גם ללא חתימה ונקט שה"ה ללא פתיחה דהינו שחזינן שההשלמה לא צריכה להיות כמו הצורה המקורית שזה חלק מברכה שחותמת בברוך] וכן פסק הטור סימן קי"ד ועיין ב"י שהקשה שזה סתירה לרא"ש הובא בהלכות הבדלה דבשכח הזכרה לא חוזר לומר ההזכרה לאחר הברכה וע"ש שכתב לחלק בין הזכרה שמעכבת שכל דברי הראבי"ה רק בהזכרה שמעכבת אבל בהזכרה שלא מעכבת בזה הכריע הרא"ש בברכות שלא חוזר לומר ההזכרה והנה בפשוטו החילוק שאם זה מעכב חשיב שעדין לא גמר הברכה משא"כ אם זה לא מעכב אמנם הדבר תמוה דהרי הראבי"ה למד דבר זה מברכת אשר נתן בר"ח ששם זה לא מעכב אמנם צ"ל הביאור שהחילוק מצד הפסק וכסברתו בברכות ורק בדבר שזה מעכב בזה יש סברא לדון שזה לא הפסק דהרי הברכת המזון מחיב את ההזכרה

והנה עיין מעדני יו"ט שהוכיח שדברי הרא"ש בברכות לא מדובר להזכיר רק לאחר הברכה אלא הנידון לחזור את כל הברכה ולפ"ז רצה לדון שבאמת לגבי להזכיר בתור הזכרה בזה נידון הרא"ש בתענית ובזה גם בדבר שלא מעכב יכול להזכיר ולפ"ז הרא"ש סותר משנתו דהרי בברכות משמע שלא מזכיר כלל ובתענית מכריע להזכיר אמנם לנ"ל למה דנקט הרא"ש שיש כאן סברא של הפסק וודאי שזה סברא גם על הזכרה לבד רק שבדבר שזה חובה אין חיסרון של הפסק ובזה הכריע הרא"ש בתענית שאפשר לומר ההזכרה גם לאחר הברכה רק זה ודאי שבברכות לא עלה בדעתו שיועיל הזכרה אחרי ורק בתענית חידש את זה אמנם פסק הדברים לא סותר וצ"ע בכל זה

והנה בשכח בספר החיים לראשונים שזה סיבה לחזור לכאורא כה"ג אין חיסרון של הפסק ויכול לאומרו לאחר הברכה אמנם הרי בדברי הראבי"ה מבואר חידוש שאפשר לקים ההזכרה אחרי גם ללא ברכה וזה על דרך סברת הראב"ד אמנם למה דביאר הרשב"א בחידושיו בסוגין שצריך ברכה מצד שזה יהיה חפצא של ברכה א"כ לכאורא ודאי לא יועיל לומר ההזכרה לאחר הברכה ללא טופס ברכה

**האם הקובע סוף הסעודה או תחילתה**

ז] עיין ב"י סימן קפ"ח שהביא משו"ת הרא"ש דבאכל בשבת ומברך במוצאי שבת לא יזכיר רצה ולמד דבר זה א. מהא דמתפלל תשלומין דשבת בערב מתפלל תפילה של יום חול ב. מהא דמבואר בתוספתא דבאכל בערב שבת ומברך בשבת מזכיר שבת בברכת המזון דהינו שבתחילתו הוכיח דגם אם יש כאן מחייב דהקובע זה האכילה אבל הרי חזינן שכל שמתפלל ביום חול זה סיבה שיאמר נוסח של יום חול ולאחר זה הוכיח שהקובע לא זמן האכילה אלא זמן הברכה כדחזינן דבאכל בערב שבת ומברך בשבת צריך להזכיר את שבת אמנם בהגהות מימוני חלק וס"ל שכל שאכל בשבת מזכיר של שבת ודימה להא דמתפלל אדם של שבת בערב שבת דהינו שחזינן שכל שזה תפילה בתור שבת הוי של שבת ה"ה כאן שזה ברכת המזון של סעודת שבת צריך להזכיר של שבת [ובמור וקציעה ביאר שכמו שאפשר לומר בתוספת שבת של קודם ה"ה של אחרי] וכן הוכיח מהא דבנעילה שגומרים בלילה מזכירים יום הכיפור ושבת ועיין רמ"א סימן רע"ג וכן במג"א אצלינו שכתבו שלפ"ז באכל בערב שבת וסיים בשבת לא מזכיר את של שבת אלא שצ"ע מהתוספתא וכתבו לישב דשם מדובר שאכלו בליל שבת וכה"ג ודאי יש סיבה להזכיר מחמת שזה גם סעודת הלילה [וכן הוא ברא"ש בפסחים] אמנם הט"ז כתב שהולכים אחר שניהם ולכן באכל בערב שבת צריך לברך וכן במברך בשבת דהינו שיש כאן שלש שיטות דדעת הרא"ש שזה רק תלוי בזמן הברכת המזון ודעת הגהות מימוני שזה רק תלוי בזמן הסעודה ודעת הט"ז שזה תלוי בשניהם דהינו שגם הסעודה זה סיבה להזכיר שבת וגם מה שבפועל מברך בשבת זה סיבה להזכיר של שבת

ועיין מג"א שהביא מהשל"ה שהקובע זה הזמן שמברך רק שבמוצאי שבת יש סברא של תוספת שבת שזה כאילו הוא עדין שבת ועל דרך זה מבואר בגר"א סימן תרצ"ה אלא ששם הוסיף שאפילו במוצאי פורים שיך סברא זו ולענין מוצאי יוה"כ נקט שגם בהתחיל בלילה כל שלא התפלל זה המשך שבת וכדמוכח מהמ"ד שנעילה אפשר בלילה אמנם לענין פורים כתב רק שבהתחיל לאכול מבעוד יום כל שלא התפלל חשיב שממשיך היום הקודם דהינו שכיון שחל סיבה מבעוד יום להזכיר של שבת כל שיש קצת דרגא של המשך של היום צריך להזכיר של שבת והנה המג"א דן בהתפלל מעריב שלא יכול להזכיר של שבת מצד שזה תרתי דסתרי אמנם לכאורא לגר"א כה"ג אין סיבה כלל לברך של שבת כיון שעיקר הקובע זה זמן ההזכרה

והנה בחל מוצאי שבת ביו"ט או בר"ח ואכל גם בלילה שכה"ג יש סיבה לדון את ההזכרה של תחילת האכילה וגם סוף האכילה ודעת הט"ז שבתחילה יאמר ההזכרה של האכילה ואחרי זה ההזכרה של זמן הברכה ועיין פמ"ג וגר"ז שאם יהפוך כה"ג ודאי דהוי תרתי דסתרי דכיון שנהג בזה לילה לא שיך להזכיר הזכרה של יום אמנם דעת המג"א שכיון שהזכרה של לילה זה ודאי ושל יום זה ספק ממילא יזכיר רק של לילה אמנם בחנוכה ופורים שכל ההזכרה בברכת המזון זה רק מנהג בזה יזכיר רק של מבעוד יום ועיין בישועות יעקב ועל דרך זה באפיקי מגינים שדנו שדין הזכרה שמעכבת כגון של שבת זה קודם לר"ח או חנוכה שזה לא מעכב]

ובהתפלל מעריב בזה המג"א בהלכות שבת נקט שלא יכול להזכיר של יום אמנם בהלכות פורים הביא בזה מחלוקת ובהבדיל גם חשיב לילה ובאמר ברוך המבדיל הסתפק המג"א אמנם צ"ע דבסימן תרצ"ה פסק שגם בקידש יכול עדין להזכיר את הסעודה של יום והרי לכאורא זה כמו שהתפלל תפילה של לילה וצ"ע

ועיין בר אלמוגים שדן בשני יו"ט ואכל מבעוד יום ומברך בלילה האם כה"ג חיב בתורת ודאי ונפק"מ שיכול לומר הברכה של אשר נתן ויש לדון עוד אם זה היה סעודה מחויבת של יום הראשון האם זה גם מעכב או שכיון שמברך בלילה ולשיטות שמברכים בלילה זה מחיב אחר והרי עכשיו לא חייב לאכול וכן מסתבר שהרי ההזכרה של יו"ט זו אינה מחיבת את הסעודה [ועוד שבחול המעוד ויו"ט זה אותו הזכרה]