ו
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האומר - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'. המקדש את האשה** ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת והרי היא לויה וכו' הרי"ז מקודשת מפני שלא הטעתו. פירש"י שלא הטעתו אלא הוא הטעה את עצמו וכיון דלא פירש לאו כל כמיניה דהוו להו דברים שבלב. וכתב הר"ן שכ' דמשמע הא אם הטעתו אינה מקודשת, והיינו אפי' בגילוי דעת גרידא, שגילה דעתו שמקדשה מפני שהיא כהנת. וביאר לפי"ז הא דתני לה הכא, לאשמועינן דאפי' לר"מ דבעי תנאי כפול, מהני גילוי דעת גרידא, דבגילוי דעתא לא צריך כפילא. וביאר 'דאפי' ר"מ דבעי תנאי כפול ה"מ בשהתנה, דהואיל והתנה ולא כפל יש במשמע שבכל ענין יהיה המעשה קיים, אבל מי שגילה דעתו שעל דעת כך הוא עושה הרי הוא כאילו התנה וכפל'. וכ"כ הרשב"א בגיטין עה וז"ל וי"ל דטפי עדיף גילוי הדעת לבד מתנאי שאינו כהלכתו, דכיון שהתנה ולא התנה כהלכתו הרי גילה בדעתו שאינו חושש בקיומו ואינו רוצה בביטול המעשה אע"פ שמתבטל תנאו עכ"ל. [ומיהו הר"ן בסו"ד צידד דל"מ גילוי דעת אלא לרחב"ג, וכן מסיק הר"ן בגיטין עה ומוכיח כן מגיטין מו: דאיירי בגילוי דעת דמוציאה משום איילונית ובעי כפילא לר"מ].

וכבר הובא לעיל דברי התוס' לעיל מט: ד"ה דברים שכתבו בשם ר"י 'דצריך לחלק ולומר דיש דברים שאינם צריכין תנאי כפול אלא גילוי מילתא דאנן סהדי דאדעתא דהכי עביד, וגם יש דברים דאפי' גילוי מילתא לא בעי כגון ההיא דהכותב כל נכסיו לאחרים ושמע שיש לו בן שהמתנה בטלה וכו' לפי שאנו אומדין שלכך הי' בדעתו, וכמו"כ אנן סהדי דלא זבן אלא אדעתא למיסק לארעא דישראל עכ"ל. והיינו דשי' התוס' דהיכא דבעי ר"מ תנאי כפול ודאי דלא יועיל גילוי דעת גרידא, אבל יש מקומות שבאמת אי"צ תנאי כפול אלא אפי' גילוי מילתא סגי דאנן סהדי דאדעתא דהכי עביד וכגון בזבין נכסי אדעתא למיסק לארעא דישראל, ובכה"ג כ"ש דיועיל תנאי שאינו כפול, וכמ"ש התוס' לעיל ו: ד"ה לא דבאתרוג מהני מתנה ע"מ להחזיר אע"פ שאינו תנאי כפול כיון דודאי נתכוין לכך, שלא נתן אלא כדי שיוכל לברך על שלו, וכההיא דאדעתא למיסק לארעא דישראל יעו"ש. [ודלא כרשב"א ור"ן הנ"ל דכשעושה תנאי שאינו כפול מגרע, וברשב"א הנ"ל בסו"ד כ' דצ"ל דבאתרוג איירי דכפליה לתנאיה].

ובריטב"א לעיל מט: חולק על תוס' וס"ל דלעולם לא מהני לר"מ גילוי דעתא, וכן הא דמהני אומדנא דמוכח בלא תנאי כלל ובלא גילוי דעתא, זה רק לדידן ולא לר"מ. והוכיח כן דהא בכל תנאי שאינו כפול יש ג"כ אומדנא על אותו חלק שלא נתפרש בדבריו ואעפ"כ לא מהני, וכ"ש כשלא התנה כלל דלא מהני אומדנא. ולכאו' מבואר כמ"ש הגר"ח דאף לר"מ דמכלל הן אי אתה שומע לאו יש אומדנא דמוכח על הלאו, אלא דלא אמר את הלאו, ולא מהני. ומזה הוכיח הריטב"א דלר"מ אומדנא לא מהני. [וביאור הדבר, דאף שלענין דין דברים שבלב מהני אומדנא דמוכח דבכה"ג הוו דברים, מ"מ לענין הלכות תנאים ל"מ, דזה ג"כ ממשפטי התנאים שיהא התנאי בדיבור דוקא דומיא דב"ג] ובד' התוס' לכאו' צ"ל דס"ל דלר"מ דמכלל הן אי אתה שומע לאו ליכא אומדנא דמוכח על הלאו, ורק במקומות מסויימים יש אנן סהדי כמו באתרוג או באדעתא למיסק לארעא דישראל, ושם באמת לא צריך כפול.

ויל"ע להראשונים דמהני גילוי דעתא גרידא אפי' לר"מ [לרשב"א והר"ן בכל גי"ד, ולתוס' היכא דאיכא אנן סהדי] אם זה מדיני תנאים, או דזה סברא אחרת דידעינן ביה דאדעתא דהכי הוא דעבד. ובר"ן משמע להדיא דהוא מדיני תנאים שכ' 'דמי שגילה דעתו שעל דעת כך הוא עושה הרי הוא כאילו התנה וכפל' וידוע הראיה מתוס' ו: דאחר שתי' דבאתרוג לא בעי תנאי כפול דהו"ל כההיא דאדעתא למיסק לארעא דישראל, הק' דהו"ל תנאי ומעשה בדבר אחד ע"ש ומוכח דהוא מדיני תנאים. ובפשוטו הביאור דבלבו חושב שאם לאו לא יחול, אלא דהוי דשב"ל אבל כשיש אומדנא דמוכח דהוי דברים, שפיר הוי כאילו התנה וכפל ממש.

**והנה בסוגיין יש לדון** דכשגילה דעתו שסבור שהיא כהנת יועיל לכו"ע מדין מקח טעות. דיעוין בבית הלוי (ח"ג סי' ג' ד"ה והנראה) שכ' דדין ביטול המקח ע"י טעות אינו מדיני תנאים, אלא הוא סברא שהמקח בטל מצד שעצם המעשה נעשה בטעות, וביאר בזה דכל שיש טעות בגוף המעשה כגון שיש מום באשה או באיש הו"ל מקח טעות, אבל כשרוצים לבטל המקח מסיבה אחרת כגון שמע שיש לו בן, או שלא עלה לא"י זה ל"ח טעות בעצם המעשה, וצריכינן לדין תנאי כדי לבטל המעשה, ואם לא התנה לא מהני תנאי שבלבו דהו"ל דברים שבלב, אא"כ הוי אומדנא דמוכח, [אבל בטעות אי"צ שיהא אומדנא דמוכח, ול"ש בזה חסרון דדברים שבלב, אלא כל שהי' בו מום שהוא מקפיד עליו כשנודע לו, הוי טעות בעיקר המעשה ובטל המקח] עכ"ד.

ולפי"ז יל"ע למה באמת היא מקודשת במתני', ומה כתב רש"י דהו"ל דברים שבלב, הא לענין דין מקח טעות אי"צ אומדנא דמוכח. וצ"ל דזה הוא עיקר חידושא דמתני' דאין בזה דין 'טעות' מפני שלא הטעתו וכמ"ש רש"י דהוא הטעה את עצמו. והטעם מפני שבאמת אי"ז מום כלל, אלא דכלפי מה שהי' סבור יש כאן חסרון שאינה כהנת וכדו', וכיון שלא נעשה המקח ע"ד מה שהי' סבור ל"ח טעות בעיקר המעשה, דהשני לא הטעהו בזה כלל. ובזה הוסיף רש"י דמצד דין תנאי נמי לא הוי, דתנאי שבלבו הו"ל דברים שבלב. ולפי"ז כשגילה דעתו שמקדשה בתורת כהנת הרי שוב יש בזה דין טעות, ולכך אי"צ דיני התנאים.

**דבר שלא בא לעולם.**

**א.** מתני' האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר או לאחר שתתגיירי וכו' אינה מקודשת. הטעם בכולן משום דהו"ל דברים שלא באו לעולם, ור"מ פליג בברייתא בגמ' סג. משום דס"ל אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. ומבואר במתני' דהחסרון של דשלב"ל אינו רק במקום שעושה קנין בדבר שלב"ל, אלא אפי' היכא דגוף הדבר בעולם אך אינו ראוי עתה לחלות הקנין חשיב דשלב"ל. שהרי במתני' שניהם קיימין ורק שאין ראויין עתה לקידושין מפני שהוא גוי ועבד או היא גויה ושפחה, או מפני שהיא ערוה [כאחו"א או א"א או יבמה לשוק למ"ד דלא תפסי בה קידושין]. וכן גבי פירות מחוברים נמי כיון שאינם ראוים להפרשה הו"ל כדשלב"ל. והביאור בזה דהחסרון של דשלב"ל אינה רק משום שאינו בעלים, אלא שורש החסרון הוא מפני שאין לו עתה כח הקנאה, וכל שאין לו כח הקנאה לפעול עכשיו את החלות אינו יכול לעשות עשיה כדי לפעול חלות מחר.

והנה זה פשוט דלכו"ע לא חל החלות כ"ז שלא בא לעולם, כמבואר בגמ' בב"מ סו: שגם אליבא דר"מ יכול לחזור בו כל עוד שלא בא לעולם כמבואר בסמוך. אלא הנידון הוא אם יחול החלות אח"כ בשעה שבא לעולם, דהא ודאי אם חד מינייהו גוי או עבד, או שהיא ערוה ל"ש שיחול בה קידושין כלל, אלא הנידון הוא אם אפשר לעשות עתה מעשה קידושין כדי שיחולו הקידושין אח"כ כשיהיו ראויין לקידושין, וככל קידושין לאחר ל' יום, או דלמא דדוקא כשיכול לקדשה עכשיו יכול לקדשה לאחר ל' יום, אבל היכא שאינו יכול לקדשה עתה, ה"ה דאינו יכול לעשות עתה מעשה קידושין כדי שיחולו אח"כ בשעה שיהיו ראויין לקידושין. ולכך אמרינן בב"מ סו: לענין מוכר פירות דקל שעדיין לא באו לעולם, דלר"מ עד שבאו לעולם יכול לחזור בו, משבאו לעולם אינו יכול לחזור בו, ולרבנן אף משבאו לעולם יכול לחזור בו. הרי דגם לר"מ לא חל החלות קודם שבא לעולם.

**ב.** ובטעמא דמילתא דאין אדם מקנה דשלב"ל, ידוע בזה שני דרכים א. דהוי חסרון בסמיכות דעת, דהיכא דלא בא לעולם לא סמכא דעתיה, וכלשון הנמו"י בב"מ סו: לענין פירות דקל 'מפני שלא באו עדיין הפירות בעולם לא מהני משום דלא סמכא דעתיה ומשו"ה יכול לחזור בו' ב. דכללא הוא שאי אפשר לעשות את 'מעשה הקנין' בשעה שלא בא לעולם כדי לפעול את חלות הקנין בשעה שיבא לעולם. דצריך שיהי' לו כח בעלים בשעת מעשה הקנין, דרק אז יש לזה כח קנין לפעול את חלות הקנין, ובדשלב"ל אין לו כח הקנאה. וע' בנו"ב תניינא (אהע"ז נד אות יב) שכ' בפשיטות דלעולם אין אדם מקנה דשלב"ל ואינו תלוי כלל אם סמכא דעתיה או לא.

אמנם בקוב"ש ב"ב (רעו) כתב דמבואר בב"מ טז. דהטעם מצד שלא סמכא דעתיה, והיכא דסמכא דעתיה מהני בדשלב"ל, כההיא דהתם דמכר לו שדה שאינו שלו, ואח"כ חזר הגזלן ולקח השדה מבעלים הראשונים, דקנה הלוקח, ופריך בגמ' ממה שאירש מאבא מכור לך לא אמר ולא כלום [והיינו דשלב"ל], ומשני הכא סמכא דעתיה דאזיל טרח ומייתי ליה כי היכי דלא ניקרייה גזלנא, והוי כמו שא"ל מעיקרא שדה זו תהא קנויה לך לכשאקחנה, וסמכא דעתיה כי היכי דליקו בהימנותיה. הרי ראיה דהחסרון הוא בסמיכות דעת. [וראיה זו הביא הרב המשיג בתשו' נו"ב הנ"ל. והנו"ב דחה הראיה, דכונת הגמ' דבשעה שלקחה הגזלן מבעלים הראשונים אזי הוא מקנה השדה ללוקח וכבר בא לעולם באותה שעה. וכ"מ ברש"י שם שכתב גמר ומקני כשלקחה מבעלים הראשונים, אולם בתוס' שם מפורש דהוי כאומר שדה זו תהא קנויה לך לכשאקחנה, וא"כ לשי' התוס' מוכח בגמ' דהיכא דסמכא דעתיה מהני אפי' בדשלב"ל, ומפורש בתוס' שם דזה גם לרבנן ולא רק לר"מ ע"ש].

ובקוב"ש הביא סוגית הגמ' בכתובות נט. דקונמות חלין אף על דשלב"ל, ואמרינן בגמ' הטעם 'דשאני קונמות מתוך שאדם אוסר פירות חבירו על עצמו אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם', ואי נימא דהחסרון בדשלב"ל משום דלא סמכא דעתיה, מה ענין זה לפירות חבירו שכבר באו לעולם ואין בהם חסרון סמיכות דעת, אלא ודאי החסרון בדשלב"ל דאין לו עכשיו כח ההקנאה ודומה ל'פירות חברו' שאינו בעלים ע"ז, וע"ז קאמר שפיר דמתוך שאוסר פירות חבירו, חזינן דאי"צ להיות בעלים דוקא, וה"ה שיוכל לאסור דשלב"ל. [וע"ש דמסקינן דמ"מ אינו יכול לאסור דשלב"ל על חבירו, דהא אין אדם אוסר פירות חבירו על חבירו, והיינו דכדי לאסור על חבירו צריך להיות בעלים דוקא. וא"כ בדשלב"ל עדיין אין לו את כח הבעלים ואינו יכול לאסרו על חבירו. אבל על עצמו יכול לעשות קונם בדשלב"ל כיון שיכול לאסור פירות חבירו עליו, ואי"צ לזה כח בעלים].

**ג.** ויש כמה נפק"מ בשני הדרכים הנ"ל. א. היכא שחשב בדעתו שהדבר בא לעולם ובאמת לא בא לעולם, כגון שחשב שהפירות הביאו שליל ועדין לא הביאו שליש, דאי נימא דכל החסרון משום שלא סמכה דעתיה א"כ הכא הא סמכה דעתיה, כיון שלפי דעתו כבר באו לעולם. וכן להיפך אם חשב שהדבר לא בא לעולם ובאמת הוא בא לעולם, דלפי הצד של לא סמכה דעתיה לא יקנה. אבל להצד דהוא חסרון בכח ההקנאה שאינו בעלים על מעשה הקנין, א"כ הדבר תלוי לפי האמת אם הוא בעולם או לא. ב. ובקוב"ש הנ"ל הביא תשו' תשב"ץ (סי' שצה) שכתב בשם מהר"ם מרוטנבורג דבמקום שנהגו בנ"א לקנות דשלב"ל מהני המנהג, כמו שמצינו בב"מ עד. לענין סיטומתא דבאתרא דנהיגי למקני ממש, קנו. ובהגהות רבנו פרץ שם כתב בשם רבינו יחיאל מפריז 'דל"ד לסיטומתא, דהתם הוי דבר שבא לעולם ואתא המנהג להחשיב הסיטומתא כאילו היה קנין גמור. אבל בדבר שאינו מועיל בו קנין לא מצינו שמועיל המנהג' וביאר הקוב"ש דפליגי בב' הצדדים הנ"ל, דהמהר"ם מרוטנבורג סבר דכל החסרון בדשלב"ל הוא משום דלא סמכא דעתיה וע"ז מועיל המנהג דבכה"ג שפיר סמכא דעתיא, אבל רבינו יחיאל מפריז סבר דהחסרון משום דאין לו עכשיו את כח ההקנאה וא"כ מה יועיל מנהג, דאף אם סמכא דעתיה לא מהני. ג. בקצה"ח סי' קכג כתב בפשיטות שאם אמר לך חזק וקני כשעדין לא בא לעולם, והלוקח עשה את החזקה לאחר שכבר בא לעולם, שפיר קנה אף לרבנן כיון שהקנין נעשה בדבר שבא לעולם. ולא איכפת לן דאמירת לך חזק וקני היתה בעוד שלא בא לעולם. אמנם בנתיה"מ סי' רמג כתב בפשיטות שלא קנה. והיה מקום לומר שתלוי בהנ"ל, דאם החסרון הוא משום שלא סמכה דעתיה א"כ אם בשעה שגילה דעתו ורצונו דהיינו אמירת לך חזק וקני עדין לא באו לעולם לא מהני, אבל אם החסרון הוא בעצם מעשה הקנין, דל"ש לעשות קנין כשאין למקנה כח הקנאה, א"ה הכל תלוי בשעת הקנין. ד. הריב"ש הביא בשם תשו' הרא"ש שאם הקנה דשלב"ל ונשבע לו ע"ז מהני הקנין, [דהיינו שלא רק מחמת השבועה שהיא חובת הגברא הוא חייב אלא מכח ההקנאה שכיון שנשבע לו מהני הקנין, ונפק"מ שאפי' אם מת מהני הקנין]. והריב"ש שם נחלק בזה וסבר דלא מהני גם בשבועה. ובאמת שכך הביא בעה"ט בשם אביו הרא"ש בפר' תולדות במעשה יעקב שקנה את הבכורה מעשיו, דיעקב ביקש שעשיו שישבע לו כיון שזה דשלב"ל, ובשבועה מהני. ומכאן איכא ראיה גדולה שכל החסרון הוא רק בסמיכות דעת ולא שחסר לו בעצם כח הקנאה.

**ד.** אמרינן בב"מ לג: דכי אמר ר"מ אדם מקנה דשלב"ל ה"מ כגון פירות דקל דעבידי דאתו, אבל כפל דלא עבידי דאתו לא. והק' התוס' בב"ב עט: וביבמות צג: הא עיקר מימרא דר"מ בסוגיין לא הוי עבידי דאתו, דמי יימר דמשחרר ליה רבו, ותמות אחותה, ויחלוץ לה יבמה. ותי' דאיירי בגוונא דעבידי דאתו. ועוד תי' בשם ר"א משנצ"א דהיכא דהגוף בעולם אי"צ שיהא עבידי דאתו, דכיון דהגוף בעולם רק שאינו ראוי לקנין הוי כמו עבידי דאתו.

ועי' בתוס' ביבמות שם שתי' בזה עוד קושיא, דאמרינן בגמ' דמודה ר"מ דא"א מקנה 'לדבר' שלא בא לעולם, והא בסוגיין אמר ר"מ דיכול לקדשה לאחר שתשתחרר ולאחר שתתגיר אף דהוי 'לדבר' שלא בא לעולם, ותי' התוס' דכיון שהגוף בעולם לא הוי כ"כ דשלב"ל, ולא דמי למקנה לנולדים שאין גופם בעולם כלל. וצ"ב עצם הדין דבלא עבידי דאתו מודה ר"מ שאין אדם מקנה דשלב"ל, וגם צ"ב מ"ט כשהגוף בעולם לא צריך עבידי דאתו.

ובפשוטו נראה דאף אי נימא דלרבנן הוי חסרון בעצם מעשה הקנין שאין לו כח לקנין, מ"מ ר"מ ודאי פליג ע"ז וס"ל שיש לו כח קנין גם כשאין לו בעלות ע"ז, ולענין זה אין נפק"מ אי עבידי דאתו או לא, אלא דאפשר דמודה ר"מ דבכה"ג דלא עבידי דאתו 'לא סמכה דעתיה'. ומעתה י"ל דסברת 'הגוף בעולם' מהני כלפי סמכה דעתיה, דכיון שהגוף בעולם אע"פ שאין הקנין חל עכשיו, מ"מ כבר סמכה דעתיה בזה.

**ה.** עי' בריטב"א בע"ב בתוה"ד [אחר שכתב דראב"י אית ליה אדם מקנה דשלב"ל] כתב דדהמוכר פירות דקל קודם שהביאו שליש הוי דשלב"ל, וגם לענין מכירה לא קנה. ובמחנ"א (דשלב"ל סי' ב') תמה בזה מה הדמיון לתרומה ולמה הוי דשלב"ל, הרי יש כאן דבר הראוי למכירה כמות שהוא עכשיו. ול"ד לדברי הגמ' דקודם שהביאו שליש הוי דשלב"ל, דזה דוקא לענין הפרשת תרו"מ, דכל שלא הביאו שליש אינם ראויים להפרשת תרו"מ, אבל לענין מכירה הרי כל דבר שנמצא בעולם ראוי למכירה הוא. וגם פירות שלא הביאו שליש ראוים למכירה. 'אטו יש שיעור לדיני מו"מ'. והנה פסק בשו"ע רט סעי' ד' דאין אדם מוכר דשלב"ל, כיצר אם אמר מה שתלד פורתי או שפחותי מכור לך או נתן לך לא אמר כלום, אפי' היתה הפרה או השפחה מעוברת. וכתב בבאר הגולה דמקור דין זה הוא מסוגיין דעובר נחשב דשלב"ל, והק' האחרונים [הגה' רע"א] דבשלמא גבי קדושין לא חלים הקדושין אלא על 'הילוד' עצמו, ולכך עובר הוי דשלב"ל, אבל לענין מכירה למה עובר חשיב דשלב"ל לענין מכירה, הרי אפשר לקנותו כמות שהוא עכשיו ויחול הקנין מיד. וא"כ יכול לקנותו גם לכשיולד, כמו כל דבר שבא לעולם שאפשר לקנותו לאחר זמן. [ועי' בקצה"ח שם סק"ב שנקט שעובר אינו יכול להמכר כלל, דהוי כדבר שאינו בעין, ואפי' בתורת אברים אינו נמכר].

ותי' בנתיה"מ דודאי אם יקנה העובר בתורת בשר בעלמא ודאי יחול הקנין מיד. כמו שיכול למכור אחד מאבריה, אבל כיון שהוא מקנה לו את הולד בתורת 'ולד' שאם ימות העובר אינו לוקח, לענין זה הוי דשלב"ל.

וביאר בזה הקה"י בכורות סי' א' דכ"ז הוא רק אם נימא שהחסרון הוא בגמ"ד שלא סמכה דעתיה, וע"כ י"ל שאם קונה את העובר בתורת ולד לא סמכה דעתיה. אבל אם החסרון הוא שאין לו כח הקנאה ואינו יכול לעשות מעשה קנין, אין לו מובן, דסו"ס כיון שיכול למכור את את העובר כמות שהוא, ולמה אינו יכול למכור אותו בתורת ולד**.**

**ו.** עוד יש להתבונן דמבואר בסוגין דהאומר לאשה הרי את מקודשת לאחר שאתגייר או לאחר שאשתחרר הוי דשלב"ל ומהני לר"מ. ולכאו' הא כיון שעכו"ם אינו בתורת הרי הוא מופקע מעשית מעשה קדושין, ומאי איכפת לן שמהני קנין בדשלב"ל, הא סו"ס אינו יכול לעשות מעשה של קדושין. ועי' מח' רש"י ותוס' ביבמות לד. גבי קטן שקידש שיחול לאחר שיגדיל, דשי' רש"י שחלים הקדושין. והתוס' הק' הא אין מעשה קטן כלום. ועי' שם בתורא"ש שכתב 'מיהו נ"ל דבדיבור של קטנות אין לו למנוע לחול הקדושין אחר שיגדיל, מידי דהוה אלאחר שאתגייר ולאחר שאשתחרר דאין מעשה גוי כלום, ואפ"ה מועיל דיבורו שיחול הקדושין לאחר שאתגייר, אלא דמטעם דשלב"ל יש לבטל הקדושין, וכו'.

וידוע שביאר הגרש"ש סברת ר"מ איך מהני קנין בדשלב"ל הרי עדין הוא לא בעלים על החפץ, וביאר בזה משום דכיון שלאחר זמן הוא בעלים, הרי הוא משתמש בכח שיש לו לאחר זמן, דהיום הוא עושה קנין מכח הבעלות של מחר, נמצא שהוא בעלים לענין מעשה הקנין מכח העתיד. [ועי' ברמב"ן דצריך לפרש בדבריו שיחול לכשיבא לעולם, אבל אם יאמר רק מעכשיו לכו"ע לא מהני, דהא אכתי לא בא לעולם]. ולפי"ז י"ל דעד כמה שמשתמשים בכח העתיד לענין מעשה הקנין, כך י"ל שמשתמשים בכח העתיד לענין שהוא שייך במעשה הקדושין, שהרי לאחר זמן שהוא אתגייר הרי הוא בתורת מעשה קדושין, א"כ גם היום הוא פועל מכח העתיד.

[עי' רע"א שנסתפק במקום שקידש אשה נשואה ולא אמר לאחר שאגרשך, אלא אמר הרי את מקודשת לאחר ל' יום, ובתוך ל' יום מת בעלה, האם מהני לר"מ. וע"ש שמסיק שמהני ומקודשת. ומ"מ מבואר שיש צד שלא מהני, ונראה שהסברא שלא מהני היינו משום שאין לו את הכח של הזמן העתידי. ודו"ק.]

**בידו**

**א.** א"ל כל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי. בפשוטו הביאור דכיון שכל מה שאינם ראויים עתה להפרשת תרומה הוא משום שמחוסרים תלישה, ובידו לתלשם חשבינן להו כאילו כבר נתלשו ובאו לעולם, לענין זה שיכול עכשיו להפריש לכשיתלשו, ועיקר תירוץ הגמ' דכיון שבידו הרי הוא 'כבא לעולם'. וכ"מ בריטב"א שכ' 'דכיון דלא מחסרי אלא תלישה ואפשר לתלשם עכשיו, כל שבידו לעשות לאו כמחוסר מעשה דמי וכמאן דתלישי דמי'. וכן משמע בתור"י הזקן (בע"ב) דדין בידו הוא דחזינן כאילו כבר נעשה והו"ל כדבר שבא לעולם.

אמנם ברש"י מבואר דבעינן לא רק שבידו לתלוש אלא גם בידו להפריש, דכתב 'כל שבידו כי האי שבידו לתלוש ולהפריש מיד'. ומשמע דמפרש דלא רק שהתלישה היא בידו אלא גם חלות ההפרשה היא בידו, דבידו לתלוש ולהפריש מיד. וכן כתב רש"י בע"ב בקו' הגמ' משפחתו דבידו לשחררה 'ה"נ דהוו קדושין הואיל ובידו לשחררה ולקדשה', משמע דלא סגי במה שבידו לשחררה ולעשות את האשה ראויה לקדושין, אלא צריך שיהא בידו לקדשה. מוכח דבידו אינו להביאה לעולם, ולהחשיבו כאילו באה לעולם ואינה מחוסרת מעשה. אלא דבידו לעשות את החלות ע"י שיתלוש ויפריש. ולכך הוא בעלים על החלות.

והוכיח כן בקובה"ע לה אות ח' בסוגיית הגמ' להלן דמשני נהי דבידו לגרשה, בידו לקדשה ופירש"י בידו לקדשה בתמיה וכי בידו לקדשה אם יגרשנה שמא לא תתרצה בקידושיו. וחזינן דלא סגי מה שבידו לבטל את הסיבה שאינה ראויה עתה לקידושין, דהא התם בידו לגרשה ונימא כאילו כבר נתגרשה וראויה לקידושין, אלא צריך שיהא בידו לעשות החלות, וכיון שאין בידו לקדשה אחר שיגרשנה לא מיקרי בידו.

ובאבני מילואים (סי' מג סק"א) הק' על הגמ' בע"ב למה באמת לא סגי מה דבידו לגרשה, הא מכיון שבידו לגרשה הו"ל כאילו נתגרשה ותו לא הויא דשלב"ל, ושוב למה לא יוכל לקדשה לאחר שאגרשך כדין כל מקדש לאחר ל', דמקודשת אע"פ שאין בידו לקדשה. וביאר בקוב"ש כתובות (קצח) דסברת בידו אינה דחשבינן לה כאילו כבר נעשה מה שבידו לעשות וכאילו נתלשו וכאילו נתגרשה דמי. דסו"ס הרי אינו יכול לעשות החלות עכשיו כ"ז שלא נתלשו ולא נתגרשה, ונימא מי איכא מידי דהשתא לא מצי עביד ולקמיה מצי עביד. אלא יסוד דין בידו הוא דיש בכוחו לעשות החלות עכשיו, דבידו לתלוש ולהפריש מיד, וכיון שיש אופן שיכול לעשות החלות מיד, שוב לא מקרי דשלב"ל ושפיר יכול להפריש לכשיתלשו, ולכן לא סגי מה דבידו לגרשה, דסו"ס כ"ז שלא נתגרשה אינו יכול לקדשה וה"נ לא יוכל לקדשה לכשתתגרש, וכאן הרי אין בידו על 'החלות' דנהי דבידו לגרשה, מ"מ אין בידו לקדשה.

ובפשוטו י"ל דביאור דין בידו תלוי בטעם החסרון של דשלב"ל, דאם הוא מצד לא סמכא דעתיה שפיר י"ל כמ"ש הריטב"א דכיון שאין מחוסרים אלא תלישה ובידו לתלשם חשבינן להו כאילו נתלשו, דכיון דבידו לתלשם שפיר סמכא דעתיה. אבל אם החסרון בדשלב"ל שאינו יכול לעשות המעשה בזמן שאין בכוחו לעשות החלות א"כ ל"ש לומר דדין בידו הוא כאילו נעשה מה שבידו, דהא סו"ס אינו יכול עכשיו לעשות החלות ואיך יוכל לעשות המעשה, ולכן צ"ל כמ"ש הקוב"ש דדין בידו הוא שיש בידו לעשות החלות עכשיו ע"י שיתלוש ויפריש מיד. ושפיר יכול ג"כ לעשות מעשה עכשיו כדי שתחול התרומה לכשיתלשו.

**ב. [והנה אמרינן בנדרים לד:** היתה לפניו ככר של הפקר ואמר ככר זו הקדש, ונטלה לאוכלה מעל. וכתב שם הרא"ש בשם ר' אליעזר ממיץ דמיירי שהיה הוא קרוב אל הככר יותר מאדם אחר ובידו לזכות בו, ולכן יכול להקדיש את הככר אף שעדין לא זכה בו, ואין בזה חסרון של מקדיש דבר שלב"ל, כיון שבידו לזכות בו, מבואר דמהני 'בידו לזכות' גם בדבר שאינו שלו כלל. והבין בקצה"ח רד סק"ג דכוונת ר"א ממיץ שחל ההקדש מיד אף לפני שזכה כיון שבידו לזכות בו. וכתב לבאר עפ"ז דברי הגמ' בב"מ מט. שישראל שאמר לבן לוי כור מעשר לך בידי יכול הלוי לעשותו ת"מ על מק"א. והקשו הראשנים הרי עדין לא זכה הלוי. וכתב בקצה"ח דכיון שאמר הישראל שיתן לו ואסור לחזור בו, נמצא שהוי כמו ככר של הפקר שבידו לזכות בו. אך ברע"א בב"מ שם תמה עליו, וכתב דכל דברי ר"א ממיץ הוא רק שיכול להקדיש את הככר עכשיו לכשיזכה בו, ואין בזה חסרון של דשלב"ל, ומ"מ כ"ז שלא זכה בו לא חל ההקדש כלל.

ועי' בבית הלוי (ח"ב סי' מט) שכתב שהרא"ש והר"ן והרשב"א בנדרים חולקין בזה, וס"ל דלא מהני בידו על דבר שאינו שלו כלל, ורק היכא דהדבר שלו אלא שיש עיכוב מסויים שאינו יכול לפעול החלות עתה ע"ז מועיל בידו, כגון בסוגיין שאינו יכול לתרום עתה משום מחובר [וכן בשדה שלו שממושכנת ביד אחר דמהני בידו לפדותה (כתובות נט), כיון שהיא שלו ורק יש עיכוב מצד שאינה ברשותו]. ויש לדון דזה תלוי בביאורים הנ"ל דאם הביאור דחשבינן כאילו נעשה מה שבידו, וסמכא דעתיה, שפיר י"ל גם על דבר שאינו שלו כלל דע"י שבידו לזכות יוכל להקדישו שיחול ההקדש לכשיזכה בו. אבל אם דין בידו הוא דהחלות הוא בידו, וחשיב שיש בכוחו לעשות את החלות עכשיו, יש לומר דדוקא בדבר שלו שיש בו איזה חסרון כגון פירות מחוברים, דבזה י"ל דע"י בידו חשיב דיש לו כבר עכשיו כח לעשות את החלות, אבל אם אינו שלו כלל איך נימא דכבר עכשיו יש בכוחו להקדישו].

**ג.** פירות ערוגה זו תלושים וכו. כתב רע"א דאף שלשון הגמ' איירי בתורם מן התלוש על המחובר או מן המחובר על התלוש, מ"מ ה"ה נמי בתורם מן המחובר על המחובר אחר דהוי תרומה משום דבידו לתלוש שניהם. והיינו דכשם שמהני להפריש מחובר על תלוש, וכשם שמהני להפריש תלוש על מחובר, משום שבידו לתלוש, נמצא שאין חסרון של דשלב"ל בפירות שרוצה לתקן או בפירות שמתקן, ה"נ אם צריך תרי בידו גם ממחובר על מחובר מהני. וכדברי רע"א מבואר בשו"ע יו"ד סי' שכז סעי' א' דאם הפריש חלתו קמח [ורוצה שיחול לכשילוש חלה], ואמר שכשתיעשה עיסה יחול עליה שם חלה דבריו קיימים. ופי' הגר"א דאי"ז דשלב"ל משום דבידו ללוש ולעשותו עיסה וכמ"ש התוס' בנזיר יב. דאפשר להפריש מעיסה מגולגלת על קמח לכשיהי' נילוש משום דבידו ללוש ולגלגל העיסה. והוסיף הגר"א 'ואף שמד' תוס' משמע דוקא מעיסה מגולגלת תוכל להפריש אבל לא מקמח עצמו וכמש"ש פירות ערוגה [זו תלושים יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברים]. ולא היא, דכן אמר שם ג"כ פירות ערוגה זו מחוברין [יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושין], ולאו דוקא על פירות ערוגה זו תלושה דה"ה על מחוברת אחרת או על עצמה, מדפריך שם איתיביה האומר [לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר] וכו' מתקיף [לה ר"א בר ממל אלא מעתה נותן פרוטה לשפחתו ואמר הרי את מקודשת לי לאחר שאשתחררך] וכו' ואלא [הא דאמר ר' אושעיא הנותן פרוטה לאשתו וא"ל הרי את מקודשת לי לאחר שאגרשך אינה מקודשת] וכו', אלא לישנא דמתני' נקט, וכן תוס' נקטו לישנא דגמ' עכ"ל. הרי דמה שכתב רע"א מסברא הוכיח הגר"א מהשאלות ששאלו על ר"י. וצ"ב מה הוכיח הגר"א מקושיות הגמ' הרי לא שם איירי באופן שגם המקדש וגם המתקדשת מחוסרים גירות, [כגון המקדש לאחר שיתגיירו שניהם,] אלא איירי שם שיש חסרון באיש לבדו או באשה לבדה. ודמי לתורם מתלוש על מחובר, ומה הראי' מזה לתורם ממחובר על המחובר דבעינן ל'בידו' בתרתי. וצ"ע.

[וכפי הנראה שהבין הגר"א שבקדושין גם באופן שרק המקדש הוא מחוסר גירות, או רק המתקדשת מחוסרת שיחרור, ובא לסלק החסרון ע"י בידו, חשיב שבא לסלק ב' חסרונות של דשלב"ל, כיון שאם אחד מהם אינו ראוי לקנות, הרי הוא חסרון גם אצל השני שאינו יכול להקנות עצמו לאדם שאינו בעולם].

**ד.** מ"מ מבואר בסוגין דדבר פשוט הוא שאפשר להפריש תרומה ולומר שתחול לאחר זמן. וצ"ב למה אין בזה חסרון של כלתה קניינו. וכתבו התוס' ביבמות צג. 'ובפירות ערוגה נמי לא בעי מעכשיו לפי שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט דמי וחשוב כאילו מוסרם ליד הקונה לעמוד בידו ולקנות כשיגיע הזמן שקבע'. וכ"כ הר"ן בנדרים כט: ד"ה פשיטא גבי הקדש לאחר ל' יום דמהני אע"ג דבשעת חלות ההקדש ליתיה לדיבוריה, משום דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. ומ"מ יל"ע דלפי"ז בהפקר לאחר ל' באמת יהא חסרון של כלתה, דל"ש בזה טעמא דאמירתו לגבוה, וקשה דבגמ' בתמורה כה. ובתוס' בב"ק סט. ד"ה כל הנלקט מפורש דמהני הפקר לאחר זמן. וע"ע בתשו' הגרע"א (קמא קמ"ד) שצידד לומר דלא יועיל הפרת נדרים לאחר ל' יום משום דבשעת חלות ההפרה כלתה דיבורו, אך הוכיח מגמ' מפורשת בנדרים עב דמהני, וצ"ב למה באמת ליכא כלתה. וע' בקה"י גיטין (סו"ס יח) ובאבי עזרי (פכ"ב ממכירה) שכתבו דל"ש דין כלתה בכל מה שחל בדיבור, דאין הכוונה שהדיבור והקול הרי הם מעשה קנין, אלא ע"י גילוי דעתו והסכמתו שע"י הדיבור חל החלות, ועל הרצון לא שייך דין כלתה. אולם צ"ע מד' התוס' ביבמות והר"ן בנדרים הנ"ל שהוצרכו לטעמא דאמירתו לגבוה.

**רש"י** ד"ה ונתלשו מהו שתהא תרומה למפרע. ע' רש"ש שכתב דודאי א"א לפרש כונת רש"י שתחול למפרע ממש, דודאי לא חיילא תרומה במחובר כלל, אלא כונת רש"י דע"י דבורו דלמפרע חלה התרומה עכשיו. וכן ע' רש"י גיטין מה. גבי אמר לעבד לכשאקחך הרי עצמך קנוי לך מעכשיו, וכ' רש"י 'וכי זבין ליה הו"ל משוחרר למפרע ומהכא אמרי' ביבמות דרבי כר"מ ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל' ובודאי ל"ש שיהא משוחרר למפרע קודם שלקחו זה ששחררו, וע"כ צ"ל כמ"ש הרש"ש.

**סב:**

**גר צריך שלשה מ"ט משפט כתיב ביה** עי ברש"י דצריך שלשה להטבילו ולהודיעו מקצת מצוות קלות וחמורות, אך בתוס' כתבו דרק לקבלת מצוות בעי שלשה, אבל לטבילה בחד סגיא [ולכאו' לאו דוקא בחד, דכיון דלא קאי משפט על טבילה, אפי' בינו לבין עצמו מהני וכמ"ש הרשב"א וע' תוס' יבמות מז. ד"ה יש שצידדו דבדיעבד סגי בחד, אבל בינו לבין עצמו לא, אמנם לא איירו התוס' גבי טבילה, אלא על כל דין שלשה בגירות, אבל תוס' דידן הרי סברי דבעינן שלשה דוקא בקבלת מצוות ורק בטבילה לא בעינן משום דלא קאי עליה ה'משפט' וא"כ מהיכי תיתי דניבעי חד]. וע"ע ברמב"ם פי"ג איסו"ב ה"ו וה"ז שכתב שדצריך לטבול בפני שלשה ואם טבל בפני שנים אינו גר. והתוס' הוכיחו מהא דאמרי' ביבמות מה: מי לא טבל לקריו ומי לא טבלה לנידותה ומבואר דאע"ג שלא היתה הטבילה בפני בי"ד מהני. וצ"ע לד' רש"י והרמב"ם.

וע' בתוס' הרא"ש שכתב 'ויש דוחים ההוא דלא טבל לקריו ולא טבלה לנידותה, דכיון שידוע לכל שטבלו כאילו עומדים שם דמי, ודוחק הוא'. ולכאו' צ"ל כן בד' הרמב"ם ורש"י. [ומש"כ דדוחק הוא י"ל משום דלא די בידיעה בעלמא אלא צריך שמעשה הטבילה יהיה בפניהם. ועוי"ל שאין הידיעה בשעת הטבילה עצמה]. ועוד כתב בתוס' הרא"ש 'ועוד יש לדקדק דטבילת נדה בלילה הוא, ואי משפט כתיב ביה אטבילה קאי מה מועיל מה שטבלה לנידותה בלילה' וכ"כ תוס' ביבמות מה:, והיינו דפשיטא להו דאי הוי הטבילה משפט לא מהני בלילה. אולם ברמב"ם כתב דאין מטבילין בלילה אבל אם הטבילוהו הרי"ז גר, וביאר הרשב"א ביבמות דהטבילה הויא כגמר דין דכשר בלילה, כיון דכבר עשה מילה וקבלת מצוות.

**אלא מעתה הנותן פרוטה לשפחתו** ואמר הרי את מקודשת לי לאחר שאתחררך ה"נ דהוו קידושין. והק' בתוס' אמאי לא משני נמי הכא דאי"ז בידו כיון שצריכה טבילה אחר השחרור ומי יימר דמזדקקי ליה וכדמשני על לאחר שאתגייר, ותי' דקאי כמ"ד דעבד אי"צ קבלת מצוות לאחר שחרור, והרי לטבילה אי"צ שלשה וכמ"ש התוס' לעיל [ומבואר בתוס' דהטבילה מעכבת, ולפני הטבילה לא חלים הקדושין, הרי שס"ל לתוס' שהטבילה היא מה"ת, אלא דס"ל דכיון שאי"צ קבלת מצות לכך לא בעינן ג', ולטבילה עצמה אי"צ ג'], וצ"ע לדעת רש"י והרמב"ם דגם טבילה בעי שלשה.

וע' בתור"י הזקן שכתב דלטבילה סגי בג' הדיוטות ובודאי ימצאו ג' הדיוטות, אבל בגירות בעינן תלמידי חכמים כמ"ש רש"י דצריך להודיעו מקצת מצוות קלות וחמורות, ובזה אמרי' מי יימר דמזדקקי ליה.

וע' ברשב"א שכתב עוד די"ל דכל טבילת עבדים לאחר שחרור הוי רק מדרבנן, דמה"ת אי"צ טבילה כשם שאי"צ הטפת דם ברית, ושפיר תפסי בה קידושין אחר השחרור מיד אפי' קודם טבילה. [וע' בחי' רבינו חיים הלוי הל' איסו"ב שהוכיח בד' הרמב"ם דצריך טבילה מן התורה, וחידש הגר"ח בד' הרמב"ם דאחר השחרור קודם הטבילה תפסי בהו קידושין, דאף שמחוסרים קצת גירות מ"מ כבר פקע מינייהו דין העבדות לגמרי, ואהני מקצת גירות שבהן לענין דתפסי בהו קידושין, ומה שלא תפסי קידושין בעבד ושפחה אינו מצד חסרון גירות שלהם, [וכמו דלא תפסי קידושין בגוי] אלא הוא מטעם אחר דעבד הוי כבהמה וכדילפינן בגמ' לקמן ס"ח מקרא דשבו לכם פה עם החמור עם הדומה לחמור, וע"י השחרור דפקע דין העבדות לגמרי שפיר תפסי בהו קידושין אע"ג שמחוסרים טבילה וגמר גירות].

**ומשני הכי השתא התם מעיקרא בהמה השתא דעת אחרת,** פרש"י הלכך אין מחוסר מעשה גדול מזה. וכ' המהרש"א 'וכן צ"ל לקמן גבי מעשה ידיה של אשה דמיקרי דשלב"ל אע"ג דבידה הוא לעשות הוה מחוסר מעשה גדול, משא"כ בפירות ערוגה דלא מחוסר רק תלישה ולא הוי מחוסר מעשה גדול'.

ובביאור תי' הגמ' כ' בקובה"ע סי' לה אות ט' 'והכונה דבידו לא מהני אלא היכא דהדבר ישנו בעולם ורק שאינו ראוי לקנין, ע"ז מועיל בידו דנחשב ראוי לקנין עכשיו, אבל היכא שאין הדבר בעולם כלל לא מהני מה שבידו לפעול שיהא בעולם'. והיינו דדוקא היכא שגוף הדבר ישנו בעולם, וכל מה דנקרא דשלב"ל הוא רק כלפי חלות זה שאינו ראוי לו עתה, ע"ז מהני בידו דעי"ז חשיב שגם עתה יש בכוחו לעשות החלות, דבידו לתלוש ולהפריש מיד. אבל היכא שגוף הדבר אינו בעולם, לא יועיל מה שבידו להביאו לעולם, דסו"ס עכשיו אינו בעולם, והוי דשלב"ל בעצמותו. ועל כן לא מהני בידו לשחררה, דשפחה כבהמה חשובה, וכל האשה לקידושין נעשית ע"י השחרור, וקודם השחרור חשיב דליתא לגוף האשה כלל, ולכך ל"מ ע"ז בידו [וכן גבי מעשה ידיה שאינם בעולם כלל] וכ"כ בשערי יושר ש"ו פי"ז ד"ה ונראה.

ויל"ע לשי' הריטב"א דסברת בידו היא דחשבינן כאילו נעשה מה שבידו לעשות, א"כ למה לא נימא גם כאן כאילו נשתחררה. [וכן קשה לשי' ר"א ממיץ דמהני בידו בדבר שאינו שלו כלל כיון דבידו לזכות בו, א"כ חזינן דמהני בידו גם על דשלב"ל בעצמותו, דהא כ"ז שלא זכה בו הוי לגביו דשלב"ל לגמרי, ולא רק שיש איזה עיכוב כלפי חלות התרומה או הקידושין].

וע' בתור"י הזקן שפי' תי' הגמ' 'כלומר ל"ש הכא מחוסר מעשה דכשנשתחררה היא בריה אחרת שיאן לה שום דמיון עכשיו עם מה שהיתה תחילה'. והיינו דדין בידו שייך רק היכא דהוא מחוסר מעשה גרידא, כמחוסר תלישה וכדו', דבזה שייך לומר דחשבינן כאילו נעשה מה שבידו לעשות וכתלושין דמו, שהרי אי"ז שינוי גמור במהות הדבר, אבל בשחרור אי"ז רק חסרון מעשה שחרור בעלמא, אלא שצריך להתחדש ע"י השחרור בריה חדשה שאין לה שום דמיון עם מה שהיא עתה קודם השחרור, ול"ש להחשיב הבהמה כאילו היא אשה. [וכן צ"ל גבי מעשה ידים שעדיין לא נעשו דל"ש לומר כאילו נעשו, דאי"ז רק חסרון מעשה גרידא, אלא שצריכין להתחדש בכל ענינם ומציאותם]. וי"ל שזה כונת הריטב"א שהוסיף על תי' הגמ' "פי' וכדבר שלא היה בעולם דמי" והיינו דאותה בריה אחרת שנתחדשה ע"י השחרור ודאי לא היתה קודם השחרור, וא"א לדון שפחה כמשחוררת ע"י בידו.

**התם מעיקרא בהמה השתא דעת אחרת**. ע' תוס' הרא"ש וריטב"א דה"ה לעיל גבי לאחר שאתגייר מצי לשנויי הכי, אבל התורי"ד והרשב"א (בתי' הב') כתבו דדוקא בשפחה משנינן הכי, דהא טעמא דלא תפסי קידושין בשפחה אמרי' לקמן סח. משום 'עם הדומה לחמור' והויא כבהמה [ומה"ט נמי עבד אין לו חייס]. אבל עכו"ם לא הוי כבהמה [ויש לו חייס], ואף דלא תפסי קידושין בעכו"ם מ"מ שייך שיועיל ע"ז בידו.

**נהי דבידו לגרשה בידו לקדשה** ופירש"י בתמיה וכי בידו לקדשה אם יגרשנה שמא לא תתרצה בקידושיו. דברי הגמ' צ"ב רב, דמה בכך שאין בידו לקדשה, הא מ"מ הרי בידו לגרשה ושוב אינה א"א, והרי היא ככל אשה שראויה לקדושין, שיכול לקדשה לאחר זמן, ועמד בזה האבנ"מ סי' מג סק"א. ובקוב"ש הוכיח מזה דדין בידו אינו דחשבינן כאילו נעשה מה שבידו, אלא דצריך נמי שעשית החלות יהא מסור בידו. וצ"ע לד' הריטב"א ותור"י הזקן שפי' דבידו הוא משום דחשיב כאילו נעשה מה שבידו, ולמה לא די במה שבידו לגרשה.

**ועי בריטב"א** שפי' תי' הגמ' 'שהרי אין בידו לקדשה עכשיו עד שיגרש, והיא מחוסרת מעשה גמור, משאי"כ בפירות מחוברים דהשתא מצי למתלשינהו ולאפרשינהו בתלישה גופה'. הרי דאינו מפרש כרש"י דאין בידו לקדשה אחר הגירושין, דבאמת לא בעינן כלל בידו לקדשה אלא רק בידו לגרשה. אלא פי' הריטב"א דכיון דאין בידו לקדשה עד הגירושין הויא מחוסרת מעשה גמור, ולא מהני ע"ז בידו. וצ"ב דברי הריטב"א דגם בתרומה אין בידו לתרום עד שיתלוש ולמה לא חשיב התם מחוסר מעשה גמור [וע' באבנ"מ שנתקשה בזה]. ומלשון הריטב"א משמע דהחילוק הוא שבתרומה יכול להפריש ולקרא שם בשעת תלישה גופה, ואילו הכא אין יכול לקדשה עד לאחר גירושין. ורק אח"כ יחולו הקדושין, ולכך הוי מחוסר מעשה גדול. וכ"כ האו"ש פ"ז אישות הי"ד 'דבתרומה אינו מחוסר מעשה גמור דבשעת תלישה מצי לקרוא שם, משאי"כ תמן דהקידושין מתנגד אל הגירושין ומתחילה יחול הגירושין ואח"כ יחול הקידושין ולכך הוא חשוב מחוסר מעשה גמור'. ונראה דאין כונתו דבעינן שתהא פנויה רגע אחד ורק אח"כ חיילי הקידושין, דלמה לא יחולו מיד כשפקעו קידושין הראשונים ע"י הגירושין. וכמו בנותן ב' פרוטות לאשה ואמר לה באחת התקדשי לי היום ובאחת התקדשי לי לאחר שתתגרשי, דבפשוטו מתקדשת מיד לאחר שחלו הגירושין ולא היתה פנויה אפי' רגע אחד [ומ"מ אסורה לכהן מפני שהיא גרושה, דהא פקעו קידושין הראשונים ע"י גירושין]. אלא כונת הריטב"א דבתרומה יכול להפריש ע"י התלישה עצמה, דיכול לעשות מעשה ההפרשה ע"י התלישה ולכן בעודן מחוברים חשיבי שראויין כבר לתרומה ע"י תלישה, משאי"כ הקידושין שאינם יכולים לחול רק לאחר הגירושין, ולכן חשיב מחוסר מעשה גמור.

**ובאו"ש** שם כתב ביאור נוסף בתי' הגמ' דבשלמא גבי תרומה הכל תלוי בדעת המפריש עצמו, וכיון שהוא בידו ליכא חסרון של דשלב"ל, אבל גבי קדושין כיון שאין בידו לקדשה בע"כ אלא צריך נמי לדעת האשה והסכמתה, א"כ כמו שהבעל לא יכול לקנות את האשה כשהיא א"א מצד שהיא דשלב"ל, כך האשה אינה יכולה להקנות עצמה כשהיא דשלב"ל, והיא אין בידה להתגרש. וכונת הגמ' דנהי כשמצד הבעל אין חסרון של דשלב"ל כיון שבידו לגרשה, מ"מ מצד חלק האשה במעשה הקידושין יש חסרון של דשלב"ל ואצלה הרי אין בידה כלל, שהרי אינה יכולה לגרש עצמה.

וכתב ע"ז באבנ"מ נטו מזה רש"י והריטב"א, דלפימש"כ הר"ן בנדרים דהאשה אין לה חלק במעשה הקידושין, אלא שהיא רק מפקרת עצמה ומבטלת דעתה ורצונה לגבי הבעל והוא מכניסה לרשותו, א"כ אין חסרון של דשלב"ל אלא מצד הבעל שהוא עושה הקנין, וכיון דכלפי הבעל הוי בידו ל"ש בזה חסרון דדשלב"ל, אבל מ"מ האו"ש נקט דגם לפימש"כ הר"ן שייך חסרון דדשלב"ל מצד האשה, דגם לגבי מפקרת עצמה שייך חסרון דדשלב"ל. [ויש להוסיף עוד טעם בזה, דנראה שגם דעת האשה בקידושין נעשית ע"י קבלת הכסף דעי"ז גמרה ומקניא נפשה, ואם כלפיה הוי דשלב"ל שוב אין ע"ז תורת מעשה קנין כלפי דעת האשה, ואי נימא דהחסרון בדשלב"ל הוא משום דלא סמכא דעתיה א"כ פשיטא דגם כלפי האשה שייך החסרון דדשלב"ל שהרי לא סמכא דעתה].

**ובעיקר דברי הגמ'** עי' ברשב"א שהק' 'תמיהה לי והלא שניהם מרוצים בכך, ואע"פ שאין בידו לקדשה בע"כ, מדעתה יכול לקדשה. וכל שביד שניהם אמאי מחוסר מעשה, וי"ל כיון שאין ביד א' מהם מחוסר מעשה הוא'. ונראה שהרשב"א לא שאל שמכיון שהיא רוצה א"כ זהו בידו של הבעל, דזה פשוט להרשב"א דכיון שהוא תלוי ברצון שלה אי"ז בידו. אלא שהרשב"א שאל דמכיון שהמעשה הוא בין שניהם ושניהם רוצים א"כ נימא בידם בין שניהם, וכל שהוא ביד שניהם לאו כמחוסר מעשה דמי. ולזה תי' הרשב"א דבידו בעינן בכל אחד לחוד שיוכל לעשות את חלות הקדושין. ועוד תי' דשמא לאחר גירושין לא תתרצה.

**תפשוט דבעי ר' אושעיא הנותן שתי פרוטות לאשה וכו'** ופירש"י תפשוט מהא דאמרן דמשום דאן בידה לקדשה משיגרשנה לא הוי קידושין, תפשוט דבעי ר"א נמי דלא הוו קידושין דהשתא חלין לכשיגרשנה. ומשמע דכל קו' הגמ' תפשוט דבעי ר"א הוא רק משום דמשני דטעמא הוי משום דאין בידו לקדשה משיגרשנה. והקשו הראשונים דבלא"ה נמי תיקשי על ר"א גופה מ"ש דבנותן לאשתו פשיטא ליה דאינה מקודשת ובנותן שתי פרוטות מספקא ליה. ותירצו דתרי נינהו חד ר' אושעיא וחד רב הושעיא [עי' רמב"ן]. וע"ש מש"כ לבאר למה רק לאחר דפריך מינה על ר' יוחנן ומשני, מקשינן תפשוט.

עוד כתבו הרמב"ן ורשב"א די"ל דבאמת לולי תי' הגמ' הי' ניחא, דס"ד דבאמת הוי בידו לגרשה ולקדשה, אלא דכשמחוסרת מעשה לא מהני בידו, וא"כ א"ש חילוקו של ר' אושעיא דבאומר לאשתו דהיא מחוסרת גירושין לא מהני בידו ואינה מקודשת, אבל בנותן שתי פרוטות הרי עתה אינה מחוסרת גירושין ואף שיהא זמן באמצע שלא תהא ראוי' לקידושין ע"ז שפיר מהני בידו לגרשה ולקדשה. אבל השתא דאמרי' דכל שבידו לאו כמחוסר מעשה, אלא דהכא ל"ח בידו כיון שאין בידו לקדשה א"כ תיקשי דגם בנותן שתי פרוטות לא תהא מקודשת מפני הזמן שבינתים.

[נמצא עולה לדעת הרמב"ן דגם בה"א ידענו שבב' פרוטות אי"ז דשלב"ל גמור, כיון שהשתא היא בת קדושין, אלא שיש זמן באמצע שאינה ראויה לקנין, ולכך היה פשוט שלגבי הך דשלב"ל מהני בידו, משא"כ לגבי דשלב"ל גמור כמו אשה מקודשת לגבי זה ס"ד דלא יהני בידו. והביאור בזה דאם החסרון הוא בעצם הדבר של הקונה והנקנה שאינו ראוי לקנין, כמו בנותן פרוטה לאשתו, לזה ל"מ בידו להיות דשלב"ל כיון שהחסרון בעצם הקונה. אבל במקום שהאשה עצמה היא ראויה לקנין שהרי פנויה היא, אלא שהחסרון הוא מחמת מעשיו שקובע שהמעשה יחול אחר שתהיה אשתו ויגרשה, ואז היא לא תהיה ראויה לקנין, נמצא שהחסרון הוא במעשה שנעשה באופן שהאשה אינה ראויה, לזה מהני בידו לעשות קדושין הראוים].

**דלמא כי היכי דתפסי קידושין השתא תפסי נמי לאחר כן.** נחלקו הרשב"א והר"ן בביאור הספק דרבי אושעיא. הרשב"א ביאר הספק אי חשיב כדבר שבא לעולם מפני שעכשיו ראויה לקידושין, והיינו דהא דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא דוקא שבזמן שעושה את המעשה הוא במצב של דשלב"ל, אבל אם בזמן המעשה זה בא לעולם וראוי לחול עכשיו, אלא שבין מעשה למעשה יצא מרשותו והיה זמן שלא היה ראוי לקנין אין בזה חסרון של דשלב"ל, דאזלינן בתר המעשה וזמן החלות. או דלמא דבעינן שבמשך כל הזמן שמעשית המעשה עד שחל הקנין יהיה ראוי לחול.

והרמב"ם (פ"ז אישות הי"ד) פסק בנותן שתי פרוטות דכשיגרש אותה תהיה מקודשת עד שיגרש אותה פעם שניה, מן קידושי פרוטה שניה. וכ' הרשב"א בסוף הסוגיא, דסבר הרמב"ם דנהי דבסוגיין לא איפשיטא, מ"מ פשטוה בעלי הגמ' במק"א, דאמרי' בכתובות נט. דאם אמר לפני המכירה שדה זו שאני מוכר לך לכשאקחנה ממך תקדוש. ומכרה וחזר ולקחה ממנו קדושה, מפני שבידו להקדישה עכשיו. ואע"פ שיעבור בינתים זמן שאינו יכול להקדישה, וא"כ ה"א הכא כיון שראויה עכשיו לקידושין שפיר מצי לקדשה אף לאחר שתתקדש ותתגרש, ולא איכפת לן מה שיעבור עליה זמן בנתים שלא תהא ראויה לקידושין.

אמנם הר"ן בסוגיין (ובנדרים ל.) כתב דודאי גם רב אושעיא ס"ל דאזלינן בתר זמן המעשה וזמן החלות ולא מגרע מה שיצא באמצע מרשותו, ולכך גבי הקדש כיון שבידו להקדישה עכשיו יכול הוא ג"כ להקדישה לאחר זמן לפי שאותו הקדש עצמו שהוא מקדיש לאחר זמן אף מעכשיו הוא יכול להקדישו וכו', 'משאי"כ בקידושי אשה שאותן קידושין שניים א"א להם שתחול עכשיו שהרי היא מתקדשת קידושין ראשונים דבב"א נותן לה שתי פרוטות ואומר כן. ואיכא למימר דקידושין שניים דלאחר גירושין לא חיילי'. והיינו דהספק הוא דוקא כאן מפני שנותן לה שתי פרוטות ועושה שני קידושין, די"ל דהקידושין השניים מעיקרא אינם ראויין לחול כיון שיחד עם נתינה זו הוא עושה מעשה קדושין עכשיו, וא"כ אין הפרוטה השניה ראויה לחול. [וצריך לבאר מה שורש הספק]. ול"ד להתם שעושה הקדש אחד שיחול אחר שימכור ויחזור ויקנה. דאותו הקדש עצמו שהוא מקדיש לאח"ז יכול להקדישו עכשיו. וכ' באבנ"מ (סי' מ ס"ק יא) דלפי"ז אם יתן לאשה פרוטה אחת ויאמר לה הרי את מקודשת לי לאחר שתתקדשי לאחר תתגרשי ממנו תהא מקודשת בודאי, דזה דומה להגמ' הכתובות שהרי עושה רק חדא קידושין, ואותן קידושין עצמן יכול לעשות עכשיו.

ועכ"פ מבואר יסוד בדשב"ל, שאם בשעת המעשה הוא בא לעולם, אפשר לפעול החלות אף לאחר שיעבור זמן שיהא לא בא לעולם, ואע"ג שאם הי' עושה את המעשה באותה שעה הי' בזה חסרון של דשלב"ל, מ"מ כיון שעשה את המעשה קודם לכן בשעה שהיה בעולם ורוצה שיחול החלות כשיחזור לבא לעולם שפיר חייל. [ולד' הרשב"א בזה גופא הי' הספק ונפשט מהגמ' בכתובות, ולד' הר"ן דבר זה הי' פשוט, והספק דוקא בשני קידושין אי חשיב דכלפי הקידושין השניים אינה ראויה מתחילה אף בשעת המעשה].

**והק' הרשב"א** למה בב' פרוטות הוי דשלב"ל, הא הוי כמקדש לאחר ל' יום. ביאור קו' דהרשב"א הבין דהטעם דהוי דשלב"ל הוא מכיון שעדין לא בא הזמן דלאחר שאגרשך, ולזה הק' דמקדש לאחר ל' נמי לא הגיע הזמן ולא הוי דשלב"ל. ותי' הרשב"א 'דכיון שאינו רוצה שיחולו קדושין שניים עד שיעבור עליה זמן אחר שאינו ראוי לתפוס בה קדושין, אבל התם [במקדש לאחר ל'] בשעה שקדשה ראויה היתה לקדושין וכל אותו זמן של שלושים נמי ראוי לקדושין והלכך מקודשת'. ולכאו' כוונתו דבמקדש לאחר שתתגרשי המעשה לא חל עד שתתקדש ותגרש, וא"כ בשעה שתתקדש יתבטל המעשה, כי באותו הזמן הוי דשלב"ל, משא"כ במקדש לאחר ל'. ואפי' לשי' הראשנים לעיל דאם בא שני וקדשה ומת חזרו ותפסו קדושי ראשון נמי ניחא, דסו"ס מצד המעשה שלו אין חסרון ולא הוי מעשה על דשלב"ל . ועי' בכ"ז באו"ש פ"ז הי"ד.

**רש"י ד"ה דלמא כי היכי דתפסי וכו'** תפסי בה קידושין לאחר זמן מהשתא. ודאי אין כונת רש"י דקידושין השניים חיילי למפרע, וצ"ל כמ"ש הרש"ש דחיילי אחר הגירושין מכח מעשה הקידושין שנעשה השתא.

**יתר מכן אמר ראב"י וכו'.** לא אמר ראב"י אלא בשחת. נחלקו הראשנים בביאור הדברים.

א. ברמב"ן ובר"ן הביאו בשם י"א שרבה ור"י פליגי עם אביי בדעת ראב"י, דלרבה ור"י ס"ל שראב"י ס"ל שאין אדם מקנה דשלב"ל [משום שרצו להעמיד דברי ראב"י להלכה]. ולכך פי' דבריו רק בשחת ואגם או בהוכר עוברה, וס"ל לראב"י דחשיב בא לעולם, ואביי ס"ל דראב"י הוא בשי' ר"מ דאית ליה אדם מקנה דשלב"ל ולכך לא בעינן לא שחת ולא אגם, וכתב הר"ן שזו היא שי' הרמב"ם שפסק דמשהוכר עוברה מקודשת דס"ל דנחשב בא לעולם. אולם צ"ב רב בשיטה זו איך שייך לומר דבשחת חשיב שבא לעולם, הא סו"ס א"א לעשות בו חלות הפרשת תרומה עד שיביאו שליש, ולא גרע מפירות מחוברים [בלא טעם של בידו] שאף שהם בעולם מ"מ חשובים כדבר שלב"ל כיון שא"א לעשות בהם מעשה תרומה. וצ"ע. ב. אבל הרמב"ן והר"ן פי' דגם שחת וגם אגם חשיב כדבר שלב"ל, ואביי לא פליג בזה על רבה ור"י, ולדברי כולם ראב"י ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל וכפי' שיטת ר"מ, אלא דאביי סבר דלר"מ אדם מקנה דשלב"ל אפי' באופן שלא בא לעולם כלל, ולראב"י בעינן שיהיה קצת בעולם. [ולא הויח כולם בשיטה אחת ממש] ג. דעת התוס' דראב"י ס"ל כר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, וכן נקט רש"י 'אפי' אין בידו דקסבר אדם מקדיש ומקנה דשלב"ל, וכתבו התוס' דגם ר"מ שס"ל שאדם מקנה דשלב"ל מ"מ בעינן דוקא שחת או הוכר עוברה. ולפי"ז הא דקתני במתני' אם ילדה אשתך וכו' אינה מקודשת, הוא אפי' לר"מ, ולא פליג ר"מ אלא כשהוכר עוברה.

והנה התוס' הוכיחו דלא קיי"ל כראב"י משום דקיי"ל כר"נ דמוכר פירות דקל לא קנה. והיינו דהתוס' לשי' סברי דלראב"י מוכר פירות דקל קנה, כמו לר"מ. ואע"ג דלראב"י בעינן דוקא שחת ואם אינו בעולם כלל לא קנה, מ"מ בפירות דקל קנה אע"ג שהפירות אינם בעולם כלל, מ"מ כיון שהאילן שהפירות יוצאים ממנו קיים דמי לשחת. וכל זה הוא לשי' התוס' דלכו"ע גם ראב"י וגם ר"מ בעינן אגם ושחת או הוכר עוברה. אבל הר"ן חולק בזה על התוס' וס"ל דלר"מ לא בעינן כלל שחת ואגם והוכר עוברה ובכל אופן קנה, והוכיח כן הר"ן מהא דמהני לר"מ לקנות פירות דקל, אף שהפירות אינם בעולם כלל. והיינו דפליג על התוס' בזה שסברו ששחת והוכר עוברה הוי כמו שהאילן נמצא בעולם. ובפשטות כוונת הר"ן דשחת כיון שכבר התחיל הגידול של התבואה, חשבינן ליה כדבר המחוסר גדילה, וחשבינן על שם סופו כאילו כבר באו כל הגדולין לעולם. אבל בפירות דקל שאינם בעולם כלל, והרי הוא דומה לשדה קודם שגדלו בה השחת.

וראיתי מי שפירש בזה, דהנה יש מקום להסתפק בהא דשחת חל גם על מה שעתיד לגדול, ורק באופן זה חל על דשלב"ל, האם המעלה היא דוקא שהחלות חל על דבר שקיים בעולם, ומתוך שחל על השחת שבא לעולם, חל נמי על מה שעתיד לבא לעולם, אבל אם החלות חל רק על מה שעתיד לבא לא מהני. או שהמלה של שחת הוא דכיון שגמר הדבר קרוב לבא לעולם מהני בו קנין, ואפי' שבא לעשות חלות בחלק שעדין לא בא לעולם כלל מהני, ונפק"מ בגוונא שאינו מוכר את השחת שקיים בעולם כלל. וצ"ע בזה. ומעתה י"ל דהתוס' ס"ל שפירות דקל דמי לשחת ואפי' שלא התחיל גידול הפירות כלל מהני, כיון שהדקל נמצא בעולם ואף שמוכר את הפירות שאינם בעולם כלל, אפ"ה מהני כיון שהפירות עתידים לבא מהדקל שקיים בעולם, ונחשב שהדבר קרוב לגמר כמו בשחת. [ולפי"ז יש מעלה בשחת גם כשאינו מוכר את השחת שקיים בעולם, וצ"ע]. ובזה גופא נחלק הר"ן וס"ל שכל המעלה של שחת הוא דוקא במקום שמכר את השחת, דאמרינן מתוך שקנה את השחת שקיים בעולם, כך קונה את השחת שלא קיים בעולם. ולכך במוכר פירות דקל כיון שאינו מוכר את הדקל דמי לתבואה לפני השחת. ולכך כתב הר"ן שאם ר"מ ס"ל שמהני לקנות פירות דקל, א"כ לא בעינן לדעת ר"מ שחת או אגם.

פסק הרמב"ם פ"ז מאישות הט"ז דהאומר אם ילדה אשתך נקבה הרי היא מקודשת דאם הוכר העובר מקודשת [והראב"ד השיג עליו דזהו שי' ראב"י דס"ל דאדם מקנה דשלב"ל ולית הילכתא כוותיה]. ואע"ג דאנן קיי"ל דאין אדם מקנה דשלב"ל, מ"מ סובר הרמב"ם דשחת והוכר עוברה נחשבים כבא לעולם, ורבה ור"י פליגי בזה על אביי, וס"ל שראב"י לא ס"ל ס"ל ששחת וגאם נחשב כבא לעולם, כנ"ל. ונחלקו הראשנים בדבריו מתי חילם הקדושים, המ"מ פ"ב מאישות ה"ט נקט דחלים הקדושין בעודו עובר, [ולכך הק' דמשכח"ל חמותו ממאנת בין עיבור ללידה]. וכן נקט הנמוק"י ביבמות יב:אולם הר"ן נקט דמקודשת רק כשתלד, והנה לשיטות שסוברים שהקדושין חלים מיד א"כ כלל לא שייך לסוגין דדשלב"ל, כיון שהעובר ישנו בעולם. משא"כ לשי' שסוברים שהקדושין חלים רק לאחר שתלד. ועי' בזה בחי' הגר"ח פ"ז מאישות.