לא תשנא את אחיך בלבבך
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**לא תשנא את אחיך בלבבך**

ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז

1. מקורות.
2. כללי.
3. לא "**תשנא**" את אחיך בלבבך.
4. לא תשנא את "**אחיך**" בלבבך.
5. לא תשנא את אחיך "**בלבבך**".
6. מקורות.
   1. **נכלל בה בהתרי"ג מצוות** – בה"ג (ל"ת קי"ח), רמב"ם (מצוה ש"ב), סמ"ג (ל"ת ה'), יראים (מצוה קצ"ה), חינוך (מצוה רל"ח).
   2. **ספרים** - אהבת ישראל (חפץ חיים).
   3. **דור המלקטים** - בין אדם לחבירו (לא תשנא), לרעך כמוך (ח"ב).
7. כללי.
   1. **חומר הענין**.
      1. יומא (דף ט:) - לשונו מובא לקמן.
      2. שבת (דף לב:) – "תניא, רבי נחמיה אומר: בעון שנאת חנם, מריבה רבה בתוך ביתו של אדם, ואשתו מפלת נפלים, ובניו ובנותיו של אדם מתים כשהן קטנים".
      3. שערי תשובה (שער ג' אות ל"ט) – "לא תשנא את אחיך בלבבך (ויקרא יט, יז). הוזהרנו בזה להסיר מנפשנו מדת השנאה, והיא מדה מעוללת פשעים רבים, ומסבבת כמה עלילות נשחתות, כמו לשון הרע, שהיא שקולה כנגד כמה חייבי מיתות בית דין כאשר יתבאר, וכמו דרישת רעה, והשמחה לאיד, וגרמת נזקים לחברים, והליכת רכיל, ונקימה, ונטירה, ומאבדת טובה הרבה מן הנפש, כאשר יתבאר בשער השנאה, וראה עד היכן הגיע עונש השנאה, כי אמרו רבותינו זכרונם לברכה (יומא ט ב): בית שני שהיו עוסקים בתורה ומעשים טובים מפני מה חרב. מפני שנאת חנם שהיתה ביניהם".
   2. **אם כל רגע**.
      1. ח"ח (אהבת ישראל פרק ב') – "בכל העבירות אינו מצוי אצל אדם שיעבור עליהן בכל רגע ורגע (אם לא באדם המופקר ר"ל), אבל בעון זה של שנאת חנם **עובר האדם בכל רגע ורגע בזמן שמתעוררת שנאה בלבו**, ולפעמים עומדת השנאה אצלו חודש או שנה ויותר, ונתכפלו הלאוין עד אין שיעור".
   3. מראי מקומות.
      1. חזו"א (גנזי שערי ציון עמ' כ"ה אות י"ז) – "האם מותר לכבד אורחים במאכל ומשקה, כאשר יודעים מראש שאינם מברכים. תשובת החזו"א: מותר, כיון שכל האיסור בדבר, הוא משום לפני עיור, באם לא נגיש להם שום דבר הרי נכשיל אותם באיסור יותר חמור, דהיינו איסור שנאה. וזהו הביאור במה שאמרו בגמרא, דבמקום איבה מותר, משום שאז הלפני עיור הוא יותר גדול".
      2. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' צ"ט) – "הנה המנהג שבביהכ"נ שלכם שכל מי שעולה לתורה בשבת שחרית וביו"ט בחזרתו מקיף לצדו של הרב מרא דאתרא לברכת יישר כח וקמו איזו אנשים אשר אין רוצים לכבד את הרב מרא דאתרא ואין רוצים לילך אל הרב אחר שיעלו לתורה, ודאי הוא איסור גמור כי החיובים אף לעניני כבוד להרב שנתחייבו מהקהל להרב ואף בלא חיוב ממש שנכתב ביניהם אבל הנהיגו כך, הוא כחיובי ממון שכל בני הקהל מחוייבים בזה וכמבואר בתשובות רבותינו הראשונים הריב"ש ותה"ד וכן הוא גם ברמ"א סימן רמ"ה בסופו ועיין בהגר"א שם ס"ק ל"ז מירושלמי סוף הוריות. ואפילו להתקבץ לבטל מנהג זה בלא רשות הרב אין רשאין שכבר זכה בכבוד זה. ולכן אם עומדים במרים ולא יצייתו לעשות כהמנהג ל"מ אם הוא **מחמת שנאה להרב שעוברים על לאו דלא תשנא**, אלא אף אם רק מחמת עצלות אין רוצים לעשות כפי המנהג, אסור לקרא אותם לתורה".
8. לא "**תשנא**" את אחיך בלבבך.
   1. **לראות שונא, ולא הוי שנאה בלב**.
      1. לא – לרעך כמוך (ח"ב ).
   2. **סימנים**.
      1. ג' ימים - סנהדרין (דף כז:, "שונא. כל שלא דבר עמו שלשה ימים באיבה").
      2. מבקש רעתו - סנהדרין (דף כט., "תנו רבנן: והוא לא אויב לו, יעידנו. ולא מבקש רעתו, ידיננו. אשכחן שונא").
      3. משמח בנפילתו - נדרים (דף מ., "רבא, יומא קדמאה דחליש אמר להון: לא תיגלו לאיניש, דלא לתרע מזליה, מכאן ואילך, אמר להון: פוקו ואכריזו בשוקא, דכל דסני לי ליחדי לי, וכתיב: בנפול אויבך אל תשמח וגו', ודרחים לי ליבעי עלי רחמי").
      4. נדר שלא לשאל בשלומו – רא"ש (נדרים דף סה: ד"ה מתני', "ועל לא תשנא את אחיך. שנדר שלא לשאל בשלומו"), מחבר (יו"ד סי' רכ"ח סעי' י'), לבוש (יו"ד סי' רכ"ח סעי' י').
      5. מראי מקומות – לרעך כמוך (ח"ב לא תשנא פרק א').
         1. הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך ח"ב עמ' ש"כ אות כ"ז, עי' עמ' כ"ו הע' כ"א) – "אדם השונא את חברו שנאה גדולה עד כדי שהוא 'שמח לאידו', דהיינו שמח שיקרה לו אסון. ומאידך, הוא מדבר איתו (דהיינו שאין לומר שהוא 'אינו מדבר עמו ג' ימים'), וגם אין הוא דורש את רעתו (דהיינו שאין הוא מחפש כיצד להרע לו). האם עובר ב'לא תשנא". תשובה: עובר".

הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך ח"ב עמ' ש"כ אות כ"ח, עי' עמ' כ"ג הע' י"ז, עמ' כ"ז הע' כ"ב) – "במכתב הקודם ענה לי כת"ר שאדם השונא את חברו עד כדי שהוא 'שמח לאידו' - לאסון וצרה, עובר ב'לא תשנא'. (ואע"פ שהוא מדבר איתו, ואין הוא דורש את רעתו במעשים). האם זהו דוקא בשונא השמח לצרה ואסון, או גם בשונא השמח על כשלון או אף איבוד ממון או אפילו איבוד פרוטה. תשובה: אין נפקא מינא".

* 1. מראי מקומות.
     1. אור החיים (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "עוד נראה לפרש בהעיר עוד בשיעור הנדבר שהיה צריך לומר לא תשנא בלבבך את אחיך, שיגמור מקום השנאה שהתחיל לדבר בה ואחר כך יזכור את מי ישנא. אכן יכוין להודיע שיעור השנאה אשר ה' מצוה עליה, שלא יאמר אדם שאינו קרוי שנאה אלא שנאה גמורה לבקש רעתו ולחפוץ בכליונו, אבל הרחקה בלב אינה קרויה שנאה, לזה נתחכם הכתוב לסמוך לא תשנא עם תיבת אחיך לומר כי השערת השנאה אשר יצוה ה' עליה היא הנרגשת בערך אח, ושיעור זה **כל שירחיקהו מלבו קצת הנה הוא יורד ממדרגת אח**, והרי הוא עובר משום לא תשנא".
        1. לרעך כמוך (ח"ב עמ' כ"ב הע' י"א) – "שמבחינה מוסרית יש לחוש בכל צינון ... וכתב האוה"ח ...".
     2. הגרחפ"ש זצ"ל (אורחות הרב וראש הישיבה עמ' צ"ג) – "אסור לשנוא אדם מישראל, ואמר לי מו"ר הגרח"פ שיינברג זצ"ל שהפירוש שנאה הוא 'תיעוב', דהיינו אף שלא חפץ ברעתו, מ"מ מתעבו ולא רוצה בנוכחותו זה אשר נחשב שנאה, ולא ס"ל מה שכתבו אחרוני זמנינו שגדר שנאה היינו חפץ ברעתו, עיי' ...".

1. לא תשנא את "**אחיך**" בלבבך.
   1. **רשע**.
      1. פסחים (דף קיג:) – "ומי שריא למסניה. והכתיב לא תשנא את אחיך בלבבך. אלא: דאיכא סהדי דעביד איסורא. כולי עלמא נמי מיסני סני ליה, מאי שנא האי. אלא לאו כי האי גוונא, דחזיא ביה איהו דבר ערוה. רב נחמן בר יצחק אמר: מצוה לשנאתו, שנאמר יראת ה' שנאת רע".
      2. **מצוה לשנאתו**: אמנם עדיין מחוייבים לרחם על החוטאים ולעזור להם בצרתם.
         1. רמב"ם (הל' רוצח פרק י"ג הל' י"ד) - לשונו לקמן.
         2. מחבר (חו"מ סי' ער"ב סעי' י"א) – "השונא האמור בתורה, לא מעו"ג הוא אלא מישראל. והיאך יהיה לישראל שונא (מישראל), והכתוב אומר: לא תשנא את אחיך בלבבך (ויקרא יט, יז) אמרו חכמים: כגון שראהו לבדו שעבר עבירה והתרה בו ולא חזר, הרי מצוה לשנאותו עד שיעשה תשובה וישוב מרשעתו; ואף על פי שעדיין לא עשה תשובה, אם מצאו נבהל במשאו מצוה לטעון ולפרוק עמו, ולא יניחנו נוטה למות שמא ישהה בשביל ממונו ויבא לידי סכנה, והתורה הקפידה על נפשות ישראל בין רשעים בין צדיקים, מאחר שהם נלוים אל ה' ומאמינים בעיקר הדת, שנאמר: אמור אליהם חי אני נאם ה' אלהים אם אחפוץ במות הרשע כי אם בשוב רשע מדרכו וחיה (יחזקאל יח, כג)".
         3. לבוש (חו"מ סי' ער"ב סעי' י"א).
         4. אורחות צדיקים (שער השנאה) – "יש שנאה שהיא מצוה, כגון אדם רשע שאינו מקבל תוכחה מצוה לשנאתו, שנאמר (משלי ח יג): 'יראת ה' שנאת רע', ואומר (תהלים קלט כא - כב): 'הלוא משנאיך ה' אשנא ובתקוממיך אתקוטט, תכלית שנאה שנאתים לאויבים היו לי'".
         5. גר"ז (הל' צעב"ח סעי' ט') – "והואיל והנכרי אינו במצות טעינה ופריקה אלא משום צער בעלי חיים בלבד מצוה לפרוק עמו ורשאי ליטול שכר על זה א"כ מהו שאמרה תורה כי תראה חמור שונאך וגו' לא בשונא נכרי אמרה תורה אלא בשונא ישראל. והאיך יהיה ישראל שונא לישראל והתורה אמרה לא תשנא את אחיך בלבבך אמרו חכמים כגון שראהו לבדו שעבר עבירה והתרה בו ולא חזר ואינו רשאי לילך לבית דין יחידי להעיד עליו שיקבל ענשו הרי מצוה לשנאתו עד שיעשה תשובה וישוב מרשעתו. ואף על פי שעדיין לא עשה תשובה מצוה לפרוק ולטעון עמו כמו להחזיר אבידתו הואיל ועבר לתיאבון".
         6. קיצור שו"ע (סי' קפ"ט סעי' ה') – "כתיב כי תראה חמור שונאך רובץ תחת משאו וגו' שונא זה לא משבעה עממים הוא (שהרי אינם במצות טעינה ופריקה אלא משום צער בעלי חיים) אלא מישראל, והאיך יהיה ישראל שונא לישראל, והכתוב אומר לא תשנא את אחיך בלבבך, אמרו חכמים כגון שהוא לבדו ראהו שעבר עבירה והתרה בו ולא חזר, הרי מצוה לשנאתו עד שיעשה תשובה וישוב מרשעתו, ואף על פי שעדיין לא עשה תשובה, אם מצאו בצער על משאו, מצוה לפרוק ולטעון עמו ולא יניחנו כך, כי שמא ישהה בשביל ממונו ויבא לידי סכנה, והתורה הקפידה על נפשות ישראל בין רשעים בין צדיקים, מאחר שהם נלוים אל ה' ומאמינים בעיקר הדת, שנאמר אמור אליהם חי אני נאם ה' אלקים אם אחפוץ במות הרשע כי אם בשוב רשע מדרכו וחיה".
         7. מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד') – "ודוקא רעך בתורה ומצות אבל אדם רשע שראה אותו שעבר עבירה המפורסמת בישראל ולא קבל תוכחה מצוה לשנאתו [ע"פ קי"ג]".
         8. לרעך כמוך (ח"ב עמ' מ"ט).
   2. **גדר של רשע**.
      1. עבירה גמורה [דאורייתא], לא מנהג.
      2. מברר האמת, שחטא.
      3. במזיד: כמו בהתראה, או כולם יודעים.
      4. הוא אינו רשע - עי' חו"מ סי' ת"כ, לשיטות ומראי מקומות.
      5. מראי מקומות – לרעך כמוך (ח"ב עמ' נ"ג - עמ' ס"ה).
   3. **שנאת השונא**.
      1. סתירת הסוגיות.
         1. פסחים (דף קיג:) – "ומי שריא למסניה. והכתיב לא תשנא את אחיך בלבבך. אלא: דאיכא סהדי דעביד איסורא. כולי עלמא נמי מיסני סני ליה, מאי שנא האי. אלא לאו כי האי גוונא, דחזיא ביה איהו דבר ערוה. רב נחמן בר יצחק אמר: מצוה לשנאתו, שנאמר יראת ה' שנאת רע".
         2. ב"מ (דף לב:) – "תא שמע: אוהב לפרוק ושונא לטעון, מצוה בשונא כדי לכוף את יצרו. ואי סלקא דעתך צער בעלי חיים דאורייתא, הא עדיף ליה. אפילו הכי, כדי לכוף את יצרו עדיף".
      2. **י"ל: אע"ג שיש מצוה לשנאתו, שייך לכוף את יצרו כדי שלא יבא לידי שנאה גמורה**.
         1. תוס' (פסחים דף קיג. ד"ה שראה) – "שראה בו דבר ערוה. ואם תאמר דבאלו מציאות (ב"מ דף לב: ושם) אמרינן אוהב לפרוק ושונא לטעון מצוה בשונא כדי לכוף את יצרו והשתא מה כפיית יצר שייך כיון דמצוה לשנאתו וי"ל כיון שהוא שונאו גם חבירו שונא אותו דכתיב (משלי כז) כמים הפנים לפנים כן לב האדם לאדם ובאין מתוך כך לידי שנאה גמורה ושייך כפיית יצר".
         2. ב"ח (חו"מ סי' ער"ב ס"ק י').
         3. ש"ך (חו"מ סי' ער"ב ס"ק ב') – "אבל אי עביד איסורא כו'. והב"ח פסק אף בשונא דעביד איסורא וע"ש".
      3. **י"ל: בהסוגיה בב"מ לא מיירי בשונא דקרא [שהשנאה היא שלא כדת], משא"כ בפסחים מיירי בשונא דקרא [רשע]**.
         1. תוס' (ב"מ דף לב: ד"ה לכוף) – "לכוף יצרו. וא"ת כיון דבערבי פסחים (שם) מוקי לה בישראל שמותר לשנאותו כגון שראה בו דבר ערוה מה שייך בו לכוף יצרו וי"ל דלא מיירי בשונא דקרא".
         2. רמב"ן (ב"מ דף לב:) – "הא דתניא מצוה בשונא כדי לכוף את יצרו. נראה לי דלאו בשונא דקרא משתעי, דקרא הא אוקימנא בפ' ערבי פסחים (קי"ג ב') דחזא ביה איהו לחודיה דבר ערוה ומצוה לשנאתו ולמה יכוף את יצרו, אלא בשונא דעלמא קאי דעביד ביה איסורא כי סני ליה ולפיכך חכמים מזהירין אותו שיכוף את יצרו, אבל בשונא שדבר בו הכתוב אדרבה מצוה להקדים אוהב שהוא אהוב לשמים ולבריות".
         3. ריטב"א (ב"מ דף לב: ד"ה תא) – "תא שמע אוהבו לפרוק ושונאו לטעון מצוה בשונאו כדי לכוף את יצרו ואי ס"ד צער בע"ח דאורייתא הא עדיפא. פי' דהוי חובה דאורייתא ופרקינן דאפ"ה לכוף את יצרו עדיף וכדאי לדחות בו צעב"ח דאורייתא, והקשו בתוספות והא במסכת פסחים אמרינן דשונא האמור כאן במקרא היינו שונא מחמת עבירה שמצוה לשנאותו וא"כ למה יכוף את יצרו, ותירצו דאפ"ה אין לו להראות איבה בגלוי דאם כן אף הוא ישנאהו דהא כתיב כמים הפנים לפנים ואולי יבאו לידי שנאה רבה וקטטה גמורה, ול"נ, והרמב"ן תירץ דהאי מתניתא לאו אשונא דקרא קאי דהתם ודאי אוהבו עדיף משונאו שהוא שנוי לשמים ולבריות ומקרא מלא דיבר הכתוב הלא משנאיך ה' אשנא, אלא הכא אשונא דעלמא קאי דעביד ביה איסורא כי סני ליה ולפיכך ראוי שיכוף את יצרו, וזה נראה יותר נכון".
         4. רמ"א (חו"מ סי' ער"ב סעי' י') – "ודוקא בשונא בעלמא דלא עביד איסורא, אבל אם עביד איסורא ושונאו משום שעבר עבירה, א"צ לטעון עמו כדי לכוף יצרו, דהא יפה עושה ששונאו (נ"י פ' אלו מציאות)".
         5. לבוש (חו"מ סי' ער"ב סעי' י') – "הפוגע בשנים אחד רובץ תחת משאו וצריך פריקה ואחד פרק מעליו וצריך טעינה, מצוה לפרוק תחלה משום צער בעלי חיים ואח"כ טוען, במה דברים אמורים כשהיו שניהם שוין אצלו או שניהם שונאים או שניהם אוהבים, אבל אם היה אחד שונא ואחד אוהב מצוה לטעון עם השונא תחלה כדי לכוף את יצרו הרע, ודוקא בשונא בעלמא דלא עביד השונא איסורא ואדרבא הוא לאו שפיר עביד במה ששונאו, לכך יכוף את יצרו הרע, אבל אם שונאו משום דעביד איסורא ועובר עבירה, אין צריך לטעון עמו תחלה כדי לכוף את יצרו דהא שפיר עביד במה ששונאו".
         6. גר"ז (הל' צעב"ח סעי' י') – "הפוגע בשנים אחד רובץ תחת המשא ואחד פרק המשא ולא מצא מי שיטעון עמו מצוה לפרוק בתחלה משום צער בעלי חיים ואחר כך. טוען במה דברים אמורים כשהיו שניהם אוהביו או שניהם שונאיו אבל אם אחד אוהב ואחד שונא מצוה לטעון עם השונא תחלה כדי לכוף את יצרו הרע אם שונאו מחמת שחטא כנגדו (בדבר שבממון) שהשנאה היא שלא כדת שנאמר לא תטור את בני עמך ואהבת וגו' אבל אם שונאו כדת מפני שראהו עובר עבירה (או שחטא כנגדו וציערו צער הגוף שאינו צריך להסיר השנאה מלבו ולמחול לו עד שיבקש ממנו מחילה כמו שנתבאר באו"ח סי' קנ"ו) הרי האוהב קודם לו".
         7. ערה"ש (חו"מ סי' ער"ב סעי' י"ב) – "הפוגע בשנים אחד רובץ תחת משאו ואחד נפרק המשא וצריך להטעינו מצוה לפרוק בתחלה משום צער בעלי חיים ואח"כ טוען השני בד"א כשהיו שניהם אוהבים לו או להיפך אבל אם אחד היה שונא ואחד אוהב מצוה לטעון עם השונא תחלה כדי לכוף יצרו הרע ודוקא בשונא דעלמא ולא שעשה עבירה וזה השונא עובר על לא תשנא אבל אם עשה עבירה ולא עשה תשובה דמצוה לשנאותו א"צ לטעון עמו תחלה וי"א דגם בכה"ג מצוה בשונא תחלה [ב"ח] ומרמב"ם שם משמע להדיא כדעה ראשונה מדכתב אחר דין זה השונא האמור בתורה מיירי שעבר עבירה משמע דקודם זה מיירי בשונא ממש [וכ"מ מהגר"א ולכן אף שבערבי פסחים קי"ג: כתבו תוס' כי"א אבל בב"מ ל"ב: והנמק"י שם כתבו כדעה ראשונה וצ"ע על הרא"ש והטור שהשמיטו הך דפסחים וכן הרי"ף ואתי שפיר דס"ל צער בע"ח דאורייתא דאפשר לאוקמי בשונא עכו"ם]".
         8. ח"ח (אהבת חסד ח"א פרק ד' הל' ג', ס"ק ב') – "ומה שכתב הש"ך בס"ק ב' בשם הב"ח, דאף בדעביד איסורא, המעיין בב"ח יראה דעיקר ראייתו הוא מלשון הרמב"ם שהוא כלשון השלחן ערוך, ובאמת אינה ראיה כלל, ואדרבא ראיה להיפוך, דהמחבר מיירי בתחלה בסעיף י' בסתם שונא, ובסעיף י"א מיירי בשונא שבתורה, וכן כתב הגר"א בבאורו עיין שם".
         9. לרעך כמוך (ח"ב עמ' מ"ג, הע' נ"ח).
            1. וממילא יכול לומר שהחוטא אינו בכלל אחיך, ולכן מותר לשנאותו כל סוגי השנאה גם שנאה אישית הרגילה - עי' לקמן.
   4. **האם מותר לשנוא קודם תוכחה**.
      1. מטרת ההתראה היא לוודא שאכן החוטא עושה את חטאו במזיד ולא בשוגג.
         1. אהבת חסד (פרק ג' נתיב החסד אות ב' בהג"ה) – "ומשמע שם בגמרא דאפילו לא התרו בו כלל לזה, כיון שהיא עבירה שמפורסמת בישראל לאיסור, כי הגמרא מיירי שם באיסור עריות. ומה שכתב ברמב''ם ובחושן משפט הנ''ל והתרו בו, משום שרצה לכלול גם שארי עבירות שאינם מפורסמים לאיסור".
      2. שלא מספיק להתרות בחוטא, אלא צריך גם להוכיח.
         1. מהר"ם מלובלין (סי' י"ג) – "אבל האמת יעשה דרכו שגם הרמב"ם מודה לפרש"י ואפי' בדברים שבינו לבין המקום אסור לשנאתו בלב אלא לאחר שיוכיחנו ואין מקבל תוכחה וכן משמע מהגהות המיימוני שם שכתבו שם ...".
            1. מראי מקומות – מטה אפרים (דעות פרק ו').
         2. ר' יהונתן וואלינער זצ"ל (מרגינתא טובא סוף ספר אהבת חסד אות י"ז) – "להשתדל בטובת חברו, ולרדף אחר השלום, ולהזהר מלאו (ויקרא י"ט י"ז) ד'לא תשנא'. ואף ברשע גמור יש אסור לדעת מהר"מ מלובלין לשנאתו כל זמן שלא הוכיחו, **ואין בדור הזה מי שיודע להוכיח**, שמא אם היה לו מוכיח, היה מקבל, וטבעו הרע גרם לו, כמו שאמרו (אבות ב' ה'): ואל תדין את חברך עד שתגיע ליקומו; וכל שכן שאסור [נראה לי שצריך לומר: וכל שכן שאסור לקללו], רק יבקש רחמים עליו, שיעזרהו ה' על תשובה שלמה, ולא יכנה שם לחבריו, ולא יקראהו בכנוי שיכנוהו אחרים".
         3. חזו"א (יו"ד סי' ב' אות כ"ח) – "ובהגה"מ פ"ו מהלכות דעות כתב דאין רשאין לשנאתו אלא אחר שאינו מקבל תוכחה ובסוף ספר אהבת חסד כתב בשם הגר"י מולין דמצוה לאהוב את הרשעים מה"ט והביא כן מתשובת מהר"מ לובלין כי אצלנו הוא קדם תוכחה שאין אנו יודעין להוכיח, ודיינינן להו כאנוסין ולכן אי אפשר לנו לדון בזה לפטור מן היבום, וכן לענין שאר הלכות".
            1. מש"כ במרגינתא טובא "ואין בדור הזה מי שיודע להוכיח, שמא ...". לכאורה הוא מהגר"י וואלינער, ולא מהר"ם מלובלין [כדאי' בפנים]. דלא כדהבין החזו"א.
      3. מראי מקומות.
         1. לרעך כמוך (ח"ב עמ' ס"ב הע' קי"ד) – "יש להעיר שאין זה פשוט לומר במחלוקת זו של המ"ב והחזו"א ספיקא דאורייתא לחומרא, משום ...".
   5. **דעת** הרמב"ם.
      1. רמב"ם (הל' רוצח פרק י"ג הל' י"ד) – "השונא שנאמר בתורה הוא מישראל, לא מאומות העולם, והיאך יהיה לישראל שונא מישראל והכתוב אומר לא תשנא את אחיך בלבבך, אמרו חכמים כגון שראהו לבדו שעבר עבירה והתרה בו ולא חזר הרי זה מצוה לשנאו עד שיעשה תשובה ויחזור מרשעו, ואף על פי שעדיין לא עשה תשובה, אם מצאו נבהל במשאו מצוה לפרוק ולטעון עמו ולא יניחנו נוטה למות שמא ישתהה בשביל ממונו ויבא לידי סכנה, והתורה הקפידה על נפשות ישראל בין רשעים בין צדיקים מאחר שהם נלוים אל ה' ומאמינים בעיקר הדת, שנאמר (יחזקאל ל"ג י"א) אמור אליהם חי אני נאם ה' אלהים אם אחפוץ במות הרשע כי אם בשוב רשע מדרכו וחיה".
      2. רמב"ם (פירוש המשניות סנהדרין פרק י') – "וכאשר יהיו קיימים לאדם כל היסודות הללו ואמונתו בהם אמתית, הרי הוא נכנס בכלל ישראל, וחובה לאהבו ולחמול עליו וכל מה שצוה ה' אותנו זה על זה מן האהבה והאחוה, ואפילו עשה מה שיכול להיות מן העבירות מחמת תאותו והתגברות יצרו הרע, הרי הוא נענש לפי גודל מריו ויש לו חלק, והוא מפושעי ישראל. וכאשר יפקפק אדם ביסוד מאלו היסודות הרי זה יצא מן הכלל וכפר בעיקר ונקרא מין ואפיקורוס וקוצץ בנטיעות, וחובה לשנותו ולהשמידו ועליו הוא אומר הלא משנאיך ה' אשנא וכו'".
      3. אהבת חסד (פרק ג' נתיב החסד אות ב' בהג"ה) – "ועיין בפרק י''ג מהלכות רוצח ושמירת נפש הי''ד, והועתק דבר זה גם כן בחושן משפט סימן ער''ב סעיף י''א, שכתב דמצוה לשנוא אותו עבור זה, והוא גמרא ערוכה בפסחים קי''ג ע''ב ... ולכאורה סותר את עצמו בזה למה שכתב ביסוד הי''ג הנ''ל".
   6. **הגדר של "מצוה לשנאתו"**: האם מותר לשנאותו כל סוגי השנאה גם שנאה אישית הרגילה, או רק שנאה של מצוה על חטאיו.
      1. שהחוטא אינו בכלל אחיך: וממילא מותר לשנאותו כל סוגי השנאה גם שנאה אישית הרגילה.
         1. ח"ח (הל' לשה"ר כלל ד' ס"ק י"ד) – "מגמרא דפסחים (בדף קי''ג ע''ב) במימרא דמהו למימרא ליה לרבו למישנא ליה וכו' ... דאף דמותר לשנוא אותו על פי התורה כי תו איננו בכלל אחיך ועל זה כתיב בתורה שונאך אפילו הכי לענין להרע לו בידים דהיינו להלבינו א".
            1. מראי מקומות – קובץ שיעורים (ב"ק אות ק"ד, לשונו לקמן), דרשו (על הח"ח שם).
         2. לרעך כמוך (עמ' מ"ח, ע"ש הע' ע"ב, עמ' נ"א, ע"ש הע' פ').
            1. וקשה: איך לתרץ הסוגיה בין פסחים לב"מ. י"ל, עי' לעיל.
      2. שהחוטא אינו יצא מכלל אחיך: ממילא מותר לשנאותו רק שנאה של מצוה על חטאיו.
         1. תוס' (פסחים דף קיג:) – "שראה בו דבר ערוה. ואם תאמר דבאלו מציאות (ב"מ דף לב: ושם) אמרינן אוהב לפרוק ושונא לטעון מצוה בשונא כדי לכוף את יצרו והשתא מה כפיית יצר שייך כיון דמצוה לשנאתו וי"ל כיון שהוא שונאו גם חבירו שונא אותו דכתיב (משלי כז) כמים הפנים לפנים כן לב האדם לאדם ובאין מתוך כך לידי שנאה גמורה ושייך כפיית יצר".
         2. דברות משה (ב"מ פרק ב' סי' לא הע' ע"ז, עמ' שנ"ו) – "הנה פשוט לע"ד דאף בישראל שרואה בו דבר ערוה שמותר לשנאתו אינו מותר אלא לשם שמים ולא בשנאה מצד תאותו לשנאתו, דלבד שהוא מסברא הוא ראיה גדולה, מהא ...".
      3. מראי מקומות.
         1. בעל התניא (פרק ל"ב) – "ומ"ש בגמ' שמי שרואה בחבירו שחטא מצוה לשנאותו וגם לומר לרבו שישנאהו. היינו בחבירו בתורה ומצות וכבר קיים בו מצות הוכח תוכיח את עמיתך עם שאתך בתורה ובמצות ואעפ"כ לא שב מחטאו כמ"ש בס' חרדים ... וגם המקורבים אליו והוכיחם ולא שבו מעונותיהם שמצוה לשנאותם מצוה לאהבם ג"כ ושתיהן הן אמת שנאה מצד הרע שבהם ואהבה מצד בחי' הטוב הגנוז שבהם שהוא ניצוץ אלקות שבתוכם המחיה נפשם האלקית וגם לעורר רחמים בלבו עליה כי היא בבחי' גלות בתוך הרע מס"א הגובר עליה ברשעי' והרחמנות מבטלת השנאה ומעוררת האהבה כנודע ממ"ש ליעקב אשר פדה את אברהם [ולא אמר דה"עה תכלית שנאה שנאתים וגו' אלא על המינים והאפיקורסים שאין להם חלק באלהי ישראל כדאיתא בגמרא ר"פ ט"ז דשבת]".
         2. קובץ שיעורים (ב"ק אות ק"ד) – "וכן כתב בספר יראים במצות הלואת אביון סי' קנ"ו, והביא ראיה מהא דונקלה אחיך, כיון שנקלה הוא כאחיך, אבל קודם שנקלה אינו כאחיך, אף שלא עבר אלא פעם אחד, וזה דלא כמ"ש בש"ך יו"ד ריש סי' רנ"א, ולפי"ז הא דמותר לשנאתו כשראה בו דבר ערוה - פסחים קי"ג - הטעם משום דיצא מכלל עמיתך ואחיך, אבל בתוס' שם כתבו, דאינו מותר לשנאתו רק בשביל העבירה שעשה, ואם יהיה לו עליו שנאה אחרת עובר בלא תשנא, ומוכח דהוא בכלל אחיך, אלא דגם באחיך לא אסרה תורה לשנאתו בשביל דבר ערוה, ובס' חפץ חיים כלל ד' סעיף ד' הקשה מדברי ר"י בשע"ת דאסור להכלימו, ומ"ש דמותר לשנאתו, וכתב לחלק דלהרע לו בידים חמיר יותר, משנאה שבלב, ואינו נראה לחלק בזה דאי נימא דמותר לשנאתו מפני שיצא מכלל אחיך, ה"ה דאינו בכלל עמיתך עם שאתך בתורה ומצות, ולדעת ספר יראים באמת מותר גם להכלימו, אלא דדעת ר"י כמ"ש בתוס' הנ"ל, דגם לענין שנאה הוא בכלל אחיך, אלא שלא אסרה תורה רק שנאת חנם, היינו שלא בשביל דבר ערוה".
         3. חשוקי חמד (ב"מ דף לב:, סוף עמ' קס"א) – "התאומים ... החפץ חיים ... ובקובץ שיעורים ... ובדברות משה ...".
   7. **מי ששונא אתך, אם מותר לשונא לו**: לשנוא את שונאיו.
      1. מחמיר.
         1. משנת דר' אלעזר (פרשה ד') – "ומה אם מי שהוא שונא אותו אסרה תורה לשנאותו, קל וחומ' למי שאינו שונא אותו".
         2. הגרח"ק שליט"א (השם אורחותיו על אורחות חיים להרא"ש יום א' אות י"ב).
         3. לרעך כמוך (ח"ב עמ' כ"ט).
   8. **מי שמתבייש לו, או מצער לו - אם מותר לשונא**.
      1. מחמיר.
         1. לרעך כמוך (ח"ב עמ' ל'. אמנם עי' עמ' ל"ח הע' מ"ז, וצ"ע) – "אין היתר לשנוא אדם שציערו צער הגוף - כגון שביישו והכלימו".
      2. מיקל.
         1. עי' גר"ז (הל' צעב"ח סעי' י') – "או שחטא כנגדו וציערו צער הגוף שאינו צריך להסיר השנאה מלבו ולמחול לו עד שיבקש ממנו מחילה כמו שנתבאר באו"ח סי' קנ"ו".
      3. מראי מקומות.
         1. ארח מישרים (סי' כ' ס"ק ג') – "אבל עובר משום לא תשנא את אחי בלבבך אם נוטר לו שנאה בלבו, אם המצערו אינו רשע שאז מותר או מצוה לשנאתו".
   9. **עכו"ם**.
      1. אם עכו"ם נכלל "באחיך".
         1. מחמיר – אברבנאל (פר' כי תצא פרק כ"ג פסוק ט"ז והתשובה הב', "לא התירו השם יתברך כי אם בנכרי שהוא מז' אומות, ואין הנכרי נקרא כל איש אשר לא מזרע היהודים הוא, ואמנם לזרע אדום לא יאמר נכרי כי הוא נקרא אח שנאמר לא תתעב אדומי כי אחיך הוא, ונכלל בלא תשיך לאחיך, וכן ישמעאל ושאר האומות לא נקראו בשם נכרי, ולנכרי שהוא מז' אומות אינו מגונה לקחת רבית ממנו ולעשות לו שלא כהוגן כיון שהוא עשה שלא כהוגן ולא יבא בצדקת השם יתברך ולא יזכה בחסד התורה אחרי אשר כפר בם"), תשובה מאהבה (חלק כסות עינים אות ד', לשונו לקמן).
         2. מראי מקומות – שדי חמד (מערכת הא' כללים פאת השדה אות כ', "אברבנאל ... צריך עיון אם היו דבריו מכוונים להלכה").
      2. מחמיר – תשובה מאהבה (ריש הס' חלק כסות עינים אות ד', "אם ישראל השואל אם מותר לישראל לבוז אחד מיתר האומות' או לשנאותו, אף אתה אמור לו כהלכות התורה, מלבד ששנו חכמים בלשון המשנה (אבות פרק ד' משנה ג') אל תהי בז לכל אדם דייקי בלשונם כל אדם, מאיזה אומה שיהיה, ואמרו עוד (אבות פרק ב' משנה י"א) רבי יהושע אומר עין הרע ויצר הרע ושנאת הבריות, מוציאין את האדם מן העולם. ונקטו בלשונם בריות כל הברואים במשמע … ודבר זה מתורת משה למדנו. כתיב בתורה (הדברים פרק כ"ג ח') לא תתעב מצרי כי גר היית בארצו. צא ולמד קל וחומר מה המצריים שהעבידו את ישראל בפרך, וזרקו זכוריהם ליאור. עם כל זה בעבור שהיו לישראל אכסניה שמה. צותה בתורה לא תתעב מצרי ...").
         1. הראיה דאסור שנאת הבריות י"ל שהרמב"ם שם פי' שמואס חברת הבריות ואוהב לישב יחידי. וברע"ב שם מפרש, אדם קשה שמביא עליו שנאת הבריות, וגורם שהכל שונאים אותו. והראיה מלא תתעב מצרי, החינוך מ' תקס"ד ורמב"ם ל"ת נ"ה כתב דהפסוק הולך על מצרי דכבר נתגייר (ועוד הלשון תתעב מפרשים במעשה, אבל מי אמר דאסור לשנוא מצרי בין ישראל לחבירו).
      3. מיקל – עי' פסחים (דף קיג:), שאילתות (שאילתא כ"ז), רמב"ם (דעות פרק ו' הל' ה', "כל השונא אחד **מישראל** בלבו עובר בלא תעשה שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך"), חינוך (מצוה רל"ח, "שלא לשנוא שנאת הלב אחד **מישראל**, שנאמר [ויקרא י"ט, י"ז] לא תשנא את אחיך בלבבך"), עי' ביו"ד ס' ר"מ סט"ז הש"ך וט"ז שם וכן הטור שם, רא"ש (כלל ט"ו אות ה'), מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב', "השונא אחד **מישראל** בלבו עובר בל"ת שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך"), קיצור שו"ע (סי' כ"ט סעי' י"ג, סי' קמ"ג סעי' י"א, "כל השונא אחד **מישראל** בלבו, עובר בלא תעשה שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך"), ח"ח (בקונטרס אהבת ישראל פ"א), ערה"ש (או"ח סי' קנ"ו סעי' ח', "וכל השונא אחד **מישראל** עובר בלא תעשה שנאמר [ויקרא יט, יז] לא תשנא את אחיך בלבבך"), לרעך כמוך (ח"ב עמ' ל"א).
         1. גוי לא נכלל באחיך עי' בב"ק (דף פח.).
      4. מראי מקומות – ח"א (כלל ס"ז סעי' י"ג, "שאסור לשנוא שום **אדם** אם לא שראה שעובר עבירה"), ערה"ש (יו"ד סי' ר"מ סעי' ל"ה), בין אדם לחבירו (לא תשנא עמ' קנ"ה).
2. לא תשנא את אחיך "**בלבבך**".
   1. **אם אמר לו, שלא אוהב לו**.
      1. מיקל, האיסור רק בלב.
         1. רמב"ם (ל"ת ש"ב) – "והמצוה הש"ב היא שהזהירנו משנוא קצתנו לקצתנו והוא אמרו (קדושים יט) לא תשנא את אחיך בלבבך. ולשון ספרא לא אמרתי אלא שנאה שהיא בלב. אמנם כשהראה לו השנאה והודיע שהוא שונאו אינו עובר על זה הלאו אבל הוא עובר על לא תקום ולא תטור (לק' שד - ה) ועובר על עשה גם כן והוא אמרו (שם, מ"ע רו) ואהבת לרעך כמוך, אבל שנאת הלב הוא חטא יותר חזק מן הכל".
         2. חינוך (מצוה רל"ח).
         3. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "השונא אחד מישראל בלבו עובר בל"ת שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך אבל המכה חבירו והמחרפו אף על פי שאינו רשאי אינו עובר משום לא תשנא [ומ"מ עובר על לא יוסיף להכותו]".
         4. קיצור שו"ע (סי' כ"ט סעי' י"ג) – "כל השונא אחד מישראל בלבו, עובר בלא תעשה שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך".
         5. מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד') – "השונא אחד מישראל בלבו עובר בל"ת שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך".
         6. עד שהראה לו השנאה והודיעו שהוא שונא אותו.
            1. ח"ח (במ"ח לאוין ו') – "ואף שאמרו בגמרא דערכין (ט''ז:) דבשנאה שבלב הכתוב מדבר והובא דבר זה ברמב''ם במדע פ''ו הלכה ה' וז''ל והמכה חבירו והמחרפו אע''פ שאינו רשאי אינו עובר בלא תשנא. כוונתו דוקא מחרפו, אף שגברה שנאתו עד שפלטה לחוץ **עכ''פ ידע חבריו איך להשמר ממנו**, אבל בשנאה שבלב אף דלא ידע איך להשמר ממנו, ולכן אסרה התורה את זה בפרטיות וא''כ בעניננו הנ''ל הוא תרתי לגריעותא. א. שגברה שנאתו כ''כ עד שפלטה לחוץ. ב. שלא ידע חבירו איך להשמר ממנו כיון שבפניו הוא מדבר עמו בדרך שלום ואהבה ואך שלא בפניו הוא מכהו בלשון פיו. וב''ה שמצאתי כן בסה''מ להרמב''ם מצוה ש''ב וז''ל הזהיר אותנו משנוא קצתנו את קצתנו וכו'. ולשון ספרא לא אמרתי אלא בשנאה שבלב. אמנם כשהראה לו השנאה והודיעו שהוא שונא אותו אינו עובר על לאו זה ועובר על לא תקום ולא תטור ואהבת עכ''ל. הרי שביאר הרמב''ם בפרוש והראה לו וכו' והודיעו וכו' וכן החינוך כתב ג''כ כלשון הזה של הרמב''ם".
      2. אפילו אמר לו, שהתורה מדבר בלשון הווה.
         1. שאילתא (שאילתא כ"ז) – "ת"ר לא תשנא את אחיך בלבבך יכול לא יכנו ולא יקללנו ולא ימרטטנו תלמוד לומר בלבבך בשנאה שבלב הכתוב מדבר למימרא דשנאה בעלמא קאסר רחמנא ואף על גב דלא קא עביד מידעם".
            1. עי' העמק שאלה (שם אות ג') – "משמע דמכש"כ אי קא עביד מעשה דעובר על לא תשנא וגו', וקמ"ל דאפי' בלבבך לחוד עובר על לא תשנא ... **ותלי' בגי'** דברייתא דלפנינו בגמרא אי' ת"ל בלבבך בשנאה שבלב הכ"מ, וכן הביא רבינו, ויש לפרש דה"ק דבשנא' שבלב לחוד מדבר וכש"כ שמוציא מן הלב ועושה מעשה, אבל בת"כ שם הגי' ת"ל בלבבך לא אמרתי כי אם בשנאה שבלב. מבואר שאין אזהרה זו אלא בשנאה שבלב, ולא בעושה מעשה, והיינו שהביא הכ"מ ברייתא דת"כ ולא הגמרא".
         2. רש"י (ערכין דף טז:, עי' ברכת פרץ ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז).
         3. יראים (מצוה קצ"ה ).
      3. מראי מקומות – רמב"ן (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז, עי' ברכת פרץ שם), הג' לרס"ג (הר"י פרלא, מ"ע י"ט), ברכת פרץ (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז), לרעך כמוך (ח"ב עמ' ט"ז).
   2. **עושה פעולה**.
      1. אינו עובר.
         1. חקרי לב (יו"ד סי' פ' ).
         2. מצות ראיה (עמ' צ"ז ד"ה סי' ז', עי' אורח משפט חו"מ סי' כ"ו ד"ה והנה) – "והנה בכלל לא תעשה דלא תשנא את אחיך בלבבך איתא בתו"כ מפורש יכול לא תכנו ולא תסטרנו וכו' בלבבך ל"א כ"א בשנאה שבלב. מבואר שפעולה מעשית אינה בכלל שנאה לענין איסור זה, וי"ל דמש"ה במי שעושה לחבירו אינו בכלל איסור זה דלא תשנא אבל בואהבת לרע"כ דלא נאמר שם בלבבך י"ל שגם איסור המעשה שבא מחוסר אהבה נכלל בו וממילא יש איסור גם בהיזק שאינו ניכר אלא שצריך עיון קצת ממתניתין דנדרים (ס"ה ע"א) פותחין לו מן הכתוב שבתורה ואומרים לו אילו היית יודע שאתה עובר כו' ועל לא תשנא את אחיך בלבבך, משמע מכאן דגם בל"ת א"א בלבבך עובר ע"י מעשה או מניעת טובה במעשה כי הא דהמדיר את חבירו מהנאתו, וזה דלא כד' התו"כ שאין הדבר נוגע כ"א בשנאה שבלב בלבד. והרמב"ם באמת לא כתב כ"א ותהי' עובר על וחי אחיך עמך והחזקת בו או פתח תפתח ...".
         3. מהר"ל דיסקין (כתבים סי' כ' ).
      2. עובר.
         1. עי' משנה (נדרים דף סה:) – "ועוד אמר רבי מאיר פותחין לו מן הכתוב שבתורה ואומרים לו אילו היית יודע שאתה עובר על לא תקום ועל לא תטור ועל לא תשנא את אחיך בלבבך ואהבת לרעך כמוך ...".
            1. אמנם עי' העמק שאלה (שאילתא כ"ז אות ג' ) – " ולא הגמרא והנה במשנה נדרים פר"א תנן פותתין לו מה"כ שבתורה שאתה עובר על לא תקום ול"ת ולא תשנא אח אתיך ואהבת לרעך כמוך וחי אחיך עמך ולפי הפשגו קחי על נודר שלא לההנות לאיזה אדם מתמת שנאה וכעה ונכללו בזה כל הני אזהרות הרי כדעת רבינו דבמה שאינו מהנהו עובר ג"כ על שנאה שבלב אבל הרא"ש פ"י בחלוקי דרים אי נדר שלא להשאיל ה"ז עובר על לא תקום אי נדר שלא ליתן שלום ה"ז עובר על לא תשנא וגו' משמע כהרמב"ם זלמיהו בהא שוין.
         2. ריטב"א (גיטין כתב יד דף נג: ד"ה חומרא, ).
         3. ח"ח (פתיחה לאוין ז') – "וְלִפְעָמִים עוֹבֵר הַמְסַפֵּר גַּם כֵּן בְּלָאו (ויקרא י"ט י"ז) דְּ'לֹא תִשְׂנָא אֶת אָחִיךָ בִּלְבָבֶךָ', כְּגוֹן אִם בְּפָנָיו שָׁלוֹם יְדַבֵּר אֶת רֵעֵהוּ, וְשֶׁלֹּא בְּפָנָיו מַבְאִישׁ אֶת רֵיחוֹ בִּפְנֵי אֲחֵרִים, וְעַל אַחַת כַּמָה וְכַמָה אִם בְּפֵרוּשׁ מְצַוֶּה לָהֶם, שֶׁלֹּא יֵלְכוּ וְיוֹדִיעוּהוּ, דִּבְוַדַּאי עוֹבֵר עַל לָאו זֶה".
         4. מעורר הפנימיות.
            1. **הוי כל שכן** כשעושה מעשה – אורח נאמן (סי' קנ"ו אות כ"ה ד"ה ועפי"ז, "פשיטא דלחבול לאחל חמור יותר משום דעובר גם על לאו דלא תשנא את אחיך בלבבך דאפי' על שנאה שבלב עובר על הלאו וכ"ש על חבלה דעושה מעשה וכדאיתא [בערכין מ"ז] בלבבך יכול לא יכנו וכו׳ ת"ל לא תשנא בלבבך בשנאת הלב הכתוב מדבר וע"ש בפרש"י לא שהציוי על שנאה בפועל שלא יכנו על דבר תוכחה ע"ש פי' לפי' דעל הכאה בלא חבלה אבל בחבלה עובר על הלאו הזה אלא גם בשנאת הלב כתבה התו' שעובר על הלאו דלא חשנא"), הגרח"ק שליט"א (השם אורחותיו על אורחות חיים להרא"ש יום א' אות י"ב, "ולכאו' כ"ש כשעושה מעשה שעובר ע"ז כדמשמע בנדרים ס"ה ב' שאתה עובר על לא תשנא כו'").
      3. פשט ברמב"ם (פרק ו' הל' ה').
         1. עובר – כסף משנה (פרק ו' הל' ה' ).
         2. אינו עובר – יד הקטנה ( ).
      4. מראי מקומות – אורח מישרים (סי' ג' הע' א'), בין אדם לחבירו (לא תשנא עמ' קנ"ז), לרעך כמוך (ח"ב עמ' ל"א).
   3. **מניעת חסד**.
      1. מחמיר – ר"ש משאנץ (על ספרא פרשתא ד' פרק ב' אות י'), חפץ חיים (על ספרא שם).

"מקדש ראשון מפני מה חרב. מפני שלשה דברים שהיו בו: עבודה זרה, וגלוי עריות, ושפיכות דמים ... אבל מקדש שני, שהיו עוסקין בתורה ובמצות וגמילות חסדים מפני מה חרב. מפני שהיתה בו שנאת חנם. **ללמדך ששקולה שנאת חנם כנגד שלש עבירות**: עבודה זרה, גלוי עריות, ושפיכות דמים".

יומא (דף ט:).