בריה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / בריה

חולין צו. דין בריה לענין מלקות

**א. שיטת התוס' בדין בריה-**

בתוס' צו. הק' מ"ש גיד שרץ אבמה"ח וטמאה דחשיב להו בריה ואילו איסור טבל נבילה לית ביה דין בריה.

ושתי שיטות עיקריות בזה בראשונים, ועוד שיטה נוספת היא שיטת הר"מ המופלאה שתתבאר לקמן.

בתוס' מסקו דכל דין בריה אינו אלא בטמאה וכה"ג שאמרה תורה לא תאכל טמאה ואמרינן סתמא משמע בין גדול ובין קטן והיינו אם הוא שלם אסרה תורה לאוכלו ולא תלי בכזית, אבל בנבילה וטבל וכה"ג חתיכה נמי היא בכלל נבילה ולא משמע דדברה תורה על שלם בפנ"ע.

ועוד מתבאר בתוס' דלעולם כל היכא שאסרה התורה כברייתו ליכא איסור בכזית ממנו כלל וכל איסורו הוא ע"י שאוכלו כברייתו, ורק אי כתיב ביה אכילה אמרינן דקמ"ל לאסור אף בכזית מהם אף שאינו אוכל את כולו.

וע"ע בתוס' מכות יז. דיסדו דבריה לא שייך אלא במה שאם ייחלק אין שמו עליו, ובפשוטו וכ"נ בראש יוסף כוונתם נמי להאי כללא דסתמא איירי בין גדול ובין קטן שהרי ע"כ דברה תורה בשלם שאם נחלק אין שמו עליו.

ויסוד שיטת התוס' הניחו על הגמ' שבועות כא: דמקשי דמצאנו חיוב על פחות מכזית במפרש ומשני מפרש כבריה דמי, והיינו דיסוד איסור בריה הוא משום דהוי כמפורש בתורה ולכך מדמי לה למפרש בשבועתו שלא יאכל אפי' משהו.

ועפי"ד נדחקו התוס' בסוגיא מכות יז. דא"ל רבנן לר"ש דטבל לא חשיב בריה משום דבעי ברית נשמה דלטעמייהו דר"ש קאמרי, אבל לעולם עיקר הטעם דלענין טבל ל"ש כלל מושג של בריה שלא נאמר האיסור בחיטה דוקא.

**ב. שיטת רש"י והר"ן-**

בר"ן ק. נקט דלא כשיטת התוס' ואין דין בריה משום דכך קבעה תורה צורת איסורו, רק עיקר דין בריה הוא משום חשיבות הבריה דעי"ז חשיב אף בפחות מכזית, וליישב קו' התוס' נקטו כמה כללים אימת חשיב בריה.

וליישב משה"ק התוס' מכ"ד דלית ביה דין בריה עיין בר"ן חולין ק. שכתב ג' כללים בזה:

א. בעי ברית נשמה דוקא, וכמבואר מכות יז. גבי חיטה של טבל דלא חשיב בריה.

ומ"מ הוסיף הר"ן דמבואר צו. גבי גיד ולקמן קב: גבי טמאה דחשיב בריה אף במיתתה וע"כ סגי מה שבתחילתו היה בו חיות אף אם השתא הוא מת [ודלא כהמבואר בתוס' דאי בעינן ברית נשמה בעינן חי ממש ומזה הכריחו דלא קי"ל דין ברית נשמה].

ב. עוד בעינן שתהא אסורה מתחילת ברייתה מגופה ולא שדבר אחר גרם לה להאסר, וזה לאפוקי שור הנסקל דמבואר זבחים עג: דל"ח בריה והטעם משום שאין איסורו מגופו וכן לאפוקי נבילה דמבואר קב: דלא חשיב בריה.

ואכתי קשיא לשיטת הר"ן מחלב למה לא חשיב בריה, והוסיף הר"ן עוד כלל בזה דחלב לא חשיב בריה שאינו מקובץ במקום אחד לא דמי איסורו לבריה, וכן הביא הריטב"א בשם הרמב"ן.

# ומבואר דאף דלשיטת הר"ן עיקר דין בריה הוא מכח חשיבות מ"מ הוא תלוי במה שעיקר איסורו חייל בבריה, והכל תלוי אם האיסור חייל בעודו בריה, ומשמע שעיקר דין בריה הוא חומרא באיסור במה שהוא חל בדבר חשוב, וכ"כ יד יהודה ק-א.

# ויותר היה מקום לבאר שצריך שיהיה שייכות בין החשיבות של האכילה להאיסור ואם במקרה אכילת האיסור חשובה לא מהני, ובפרט יתבאר זה עפי"ד החוו"ד שהוכיח דלא ככו"פ ואין העיקר תלוי במה שחל בתחילת ברייתו רק העיקר שיהיה איסורו שלא ע"ד מקרה רק מעיקר צורתו של הדבר, ועדיין הדברים צ"ב רב, ועיין לקמן אות יא בארנו באופ"א יותר מבואר.

ובעיקר כלל זה דבעי שיהיה אסור מתחילת ברייתו כבר עמד ע"ז ברש"י קב: וכתב הטעם כש"כ הר"ן, ומזה מתבאר דאף רש"י ס"ל כהר"ן בגדר בריה ודלא כשיטת התוס', וכ"כ ביד יהודה.

ואזיל בזה רש"י עוד לטעמיה ממש"כ לבאר הסוגיא שבועות מפרש כבריה דמי, דענין בריה הוא משום חשיבות וה"נ הואיל ונשבע עליו אחשביה וחייב בכ"ש, ודלא כשיטת התוס' בביאור הגמ'.

ד. עוד הצריך הר"ן שתהא שלימה לאפוקי ריסק כמבואר מכות טז: גבי נמלים, ובכלל זה מודו אף התוס'.

והנה לשיטת רש"י והר"ן מתבאר לכאו' דאף בשרץ טמא וכה"ג ואף במקום דלא כתיב ביה אכילה מ"מ אין עיקר איסורו בברייתו רק בכזית ממנו, אלא שאם אוכל את כולו חשיב כמו כזית, וכ"כ במנח"ח-קסג ובראש יוסף בסוגיין.

ובאמת כן פסק הר"מ פ"ב מאכ"א שיכול להתחייב משום שרץ טמא בכזית ממנה אף שאינו אוכלה כולה אף היכא דלא כתיב בה אכילה ודלא כשיטת התוס'.

וצע"ג היאך יפרשו הסוגיא מכות טז: מקו' התוס' ל"ל אחד שלימה, והוכיחו מזה דהיכא דלא כתיב אכילה אין בו חיוב בכזית רק כברייתו, ונתבאר זה בסוגיא דריסק ט' נמלים, קחנו משם.

**ג. בכללא דכל שאילו ייחלק אין שמו עליו, דעת התוס' והרשב"א-**

בשו"ע-ק בדינא דבריה לא בטלה ברוב, הביא השו"ע דיני בריה, והביא הכללים של הר"ן, אבל לא הביא הכלל דבעי שיהיה איסורו מקובץ כש"כ הר"ן ליישב הטעם דחלב לא מיקרי בריה, והשו"ע הוסיף כלל אחר ליישב דין חלב, דכללא דבריה הוא רק באופן שאילו תחלק אין שמה עליה חשיב בריה אבל אם גם כשתחלק שמה עליה לא חשיב בריה שאין שמו מכח ברייתו.

והנה כלל זה מצאנו בשתי אופנים בראשונים:

א. בתוס' מכות יז. וברא"ש מבואר דמטעם זה חלב וחטת טבל לא חשיב בריה, ואף דחיטה ג"כ אילו תחלק אין שם חיטה עליה, ולכאו' הו"ל להיות בכלל בריה מ"מ בארו התוס' דעיקר הטעם אינו תלוי בהא דאילו ייחלק רק עיקרו תלוי בצורת האיסור שאסרה תורה כברייתו, אבל בטבל לא אסרה תורה את הבריה ואין בו מושג בריה.

וכתב הגר"א רסי' ק' דהרא"ש לית ליה כללא דברית נשמה שכתב הר"ן ולכך לא סגי לאפוקי חלב וחיטת טבל, דשניהם יסודם משום דלא חשיב ברית נשמה.

ב. אבל ברשב"א ק. נראה שיטה אחרת, עיי"ש שכתב הטעם דנבילה לא חשיב בריה משום דאין איסורו מתחילת ברייתו כשיטת רש"י והר"ן, ולענין חלב כתב הכלל דאילו ייחלק אין שמו עליו והביא הכלל בזה"ל:"דכל שייחלק ושמו עליו כגון חלב דכשהוא שלם נקרא חלב וחתיכה קטנה ממנו ג"כ נקרא חלב אי"ז קרוי בריה, אבל דבר שאבד שמו כשנחלק זהו נקרא בריה כגון צפור טמא בעודו שלם נקרא צפור ואם נחתך אינו קרוי אלא חתיכה של עוף טמא".

ומשמע שהוא כלל אחר מד' התוס' והרא"ש, שהרי ברשב"א הוצרך למעט נבילה מטעם אחר ולא מהאי כללא ואילו להתוס' והרא"ש מהני לאפוקי נבילה מה"ט.

וגם לשון הרשב"א נראה שעיקרו אינו תלוי במה שאסרה תורה את הבריה בשמה אלא תלוי בשם המציאותי של הדבר, וביאור הדברים פשוט כש"כ בחוו"ד והג' רעק"א על הפמ"ג ובחי' רעק"א קב. ויד יהודה ק-א, דלהרשב"א עיקר דין בריה הוא כרש"י והר"ן שיסודו מטעם חשיבות, וע"ז חידש דכל החשיבות הוא רק כשהבריה מרכיבה את שמו אבל אם גם כשייחלק אכתי שמו עליו לא חשיב בריה בהכי.

**ד. דעת השו"ע בזה-**

והנה בשו"ע פסק האי כללא דאילו ייחלק ומ"מ לענין נבילה כתב הכלל של רש"י והר"ן שאין איסורו מתחילת ברייתו, ושתי אופנים עיקריים נשנו בפוסקים בדברי השו"ע:

א. בפמ"ג שפ"ד ק-ג ובהגר"א פי' דעת השו"ע דפסק האי כללא כשיטת הרא"ש ולא כהרשב"א, ונתקשו לפי"ז למה הוצרך השו"ע עוד כללים לאפוקי טבל ונבילה והרי ג"ז יכול להתמעט לשיטת הרא"ש מהאי כללא דאילו ייחלק.

ונקט בפמ"ג דהשו"ע הביא כללים אלו ללמוד מהם עוד קולות בדין בריה, עיי"ש כמה נפק"מ מהני כללי באופנים אחרים.

והוסיף הגר"א דאף דלשיטת הרא"ש אין הכרח להני כללי מ"מ פסק השו"ע לקולא גם כהרא"ש וגם כהר"ן, דכיון דדין בריה לענין ביטול איסורין אינו אלא מדרבנן היקל כשתי השיטות.

ב. ובהג' רעק"א על הפמ"ג וחוו"ד ויד יהודה שם נקטו דהשו"ע אתא עלה מסברת הרשב"א ולא פסק כהתוס' והרא"ש, וא"כ ה"נ חיטה ונבילה חשיב שאם ייחלק אין שמו עליו, דאם אך ייחלק בטל שם עצם של חיטה ולא מהני אלא למעט חלב.

וכן לענין נבילה מבואר ברשב"א שהוצרך לטעמו של רש"י שאין איסורו מתחילת ברייתו, וס"ל דאף בנבילה חשיב שאם ייחלק אין שמו עליו, ועיין בראש יוסף צו. ד"ה וצריך דס"ל דנבילה נמי בשלימה מיקרי ולא במחולקת וכ"כ יד יהודה.

**ה. ביאור הסוגיא יבמות קיד.-**

מבואר יבמות קיד. כמה קראי לאיסור ספיה ועבדינן צריכותא בין איסור שרצים לדם, דאי כתיב שרצים הו"א משום דאיסורן במשהו אבל דם עד דאיכא רביעית קיל טפי ואין בו איסור ספיה.

ופירש"י דשרצים במשהו היינו בכעדשה כטומאתן, ובתוס' פי' דמשהו כפשוטו משום בריה.

ודעת רש"י דלא ניח"ל בשיטת התוס' (ולא ידחוק לשון הגמ' במשהו), היינו משום דאזיל לטעמיה דדין משהו לאו חומרא הוא באיסור שרצים רק כל דין בריה הוא מתורת חשיבות בשיעור דהוי כמו כזית, ולא חשיב חומרא בהאיסור.

אבל התוס' אזלי לטעמייהו דאיסור בריה הוא משום שפי' התורה לאסור אפי' במשהו א"כ שפיר חשיב חומרא בהאיסור.

וע"ע זבחים קו: פרכינן מה לשרצים טהורין שאיסורין במשהו תאמר בנבילה, ופירש"י היינו בכעדשה, אבל תוס' הק' ע"ז דבשרצים טהורין אין איסורן כעדשה רק בטמאים כדאמרינן מעילה טז., ופי' גם זה אסורין במשהו היינו מכח דין בריה, אבל רש"י לשיטתו א"י לפרש כן.

[אח"כ ראיתי בחי' הר"ן חולין קכ: הביא פי' התוס' וצ"ע לפי שיטתו דדין בריה יסודו משום חשיבות היאך יכול לפרש כן].

**ו. שיטת הר"מ בנבילה מחיים ודין בריה-**

ושיטת הר"מ כנראה שיש שתי דינים בדין בריה, הנה בר"מ פ"ד מאכ"א ה"ג כתב שהאוכל עוף טהור חי חייב משום נבילה אע"פ שאין בו כזית, אבל אם אכלו מת אין בו חיוב אלא בכזית.

ומקור גדול לשיטת הר"מ הביא הגרי"ז נזיר נא: [וחזו"י סוף זבחים בהערות לחי' הגר"ח] דהנה במתני' מכות יג. אמר ר"ש לרבנן אי אתם מודים לי באוכל נמלה כ"ש שהוא חייב משום בריה, וערש"י מכות שם שכתב דנמלה גרסינן, וכוונתו משום דבירושלמי איכא גי' אחרת אי אתם מודים לי באוכל נבילה שחייב בכ"ש, ומבואר להדיא כד' הגר"ח בשיטת הר"מ שיש דין בריה אף באיסור נבילה, וע"כ איירי בנבילה מחיים, ואדרבה זהו כל השקו"ט בין ר"ש לרבנן דר"ש רצה להוכיח שחייב בכ"ש אף בנבילה שאין בה דין בריה וע"ז ענו לו רבנן דבחייה יש בה דין בריה.

וד' הר"מ צ"ב כשה"ק ברמ"ך ולח"מ איזה חיוב נבילה יש באוכלה בחייה?

[ומלבד זה ד' הר"מ צע"ג מהסוגיא חולין קב: דמבואר דחיובו שלב אוכל צפור חיה הוא משום אבמה"ח, עיין ראש יוסף לח"מ ופר"ח-סב ועוד במש"כ הגר"ח בחי' ליישב הסוגיא וכל הדברים יגעים, וע"ע במאירי קב: הביא כבר שיטת הר"מ, עיי"ש.

וראיתי בזכ"י ב-יד מש"כ דברים נפלאים בשיטת הר"מ עפ"י מש"כ שם דבסוגיא לג. משמע דאיסור אבמה"ח יסודו בחסרון חיות של האבר והוי כעין נבילה, וא"כ א"א להר"מ לפרש דבצפור יש אבמה"ח כיון שאוכלה בשלימות ולא מת האבר כלל, לכך נייד הר"מ מסוגיא קב: ופי' הברייתא משום נבילה ולא משום אבמה"ח.

אבל במאירי נראה שהר"מ פי' הסוגיא קב: עצמה מתורת נבילה, ועיין בס' חלקו של יוסף פ"ד מאכ"א מה שהאריך ליישב שיטת הר"מ דלעולם חיובו משום נבילה אלא דאין דין בריה בנבילה ורק כיון שעובר משום אבמה"ח הרי אחשביה רחמנא לאיסורו ,ומזה הוכיחה הגמ' דאבמה"ח אי"צ כזית, עיי"ש מה שהאריך עפי"ז בביאור הגמ', ולפי"ד מתיישבת ג"כ קו' הגר"ח היאך יש בריה באיסור נבילה].

ושתי אופנים מצאנו בזה:

א. הגר"ח באר שם דכוונת הר"מ בפסוקת הגרגרת וכה"ג שכתב הר"מ שהוא כנבילה מחיים וה"נ איירי בכה"ג, ולא בא הר"מ לבאר כאן מה נקרא נבילה אלא לתת השיעור של האכילה בכ"ש משום בריה [ועיין גליונות חזו"א שדחה אוקימתא זו דהר"מ סתם דבריו, ואולי כל שאוכל בלעיסה הרי נעשית בסתמא נקובת הוושט].

ב. בראש יוסף קב: ויד יהודה ק-א פי' דהנה אמרינן מכות טז: דריסק ט' נמלים ואחד חי לוקה משום כזית נבילה, ובתוס' הק' היאך ילקה משום נבילה על הנמלה החיה, ותי' דחיה היינו שלימה אבל היא מתה.

אבל ברש"י שם דקדק בראש יוסף וש"א דפי' חיה כפשוטו, ומ"מ מתחייב משום נבילה כיון שבשעת בליעתו הרי היא מתה כבר, וה"נ שיטת הר"מ דאוכל צפור בחייה איירי בציפור קטנה שמתה בתוך הבליעה וחייב משום נבילה וחייב בכ"ש.

[אבל במאירי קב: משמע דהר"מ איירי בבולעה חיה, וצ"ע רב].

ויש להוסיף בהאי עניינא, הנה בפר"ח-סב תמה על הר"מ דמבואר להדיא בסוגיא מכות שאינו חייב על השלימה משום נבילה אלא בכזית וא"י להתחייב בכ"ש משום בריה?

וכתב בראש יוסף די"ל שהר"מ מפרש הסוגיא עצמה דלא כשיטת רש"י וחיה לאו דוקא רק כתוס' דהיינו שלימה לכך אינו מתחייב משום כזית, ולפי"ז כתב דעכצ"ל דמסברא נקט הר"מ דאוכל חיה חייב משום נבילה ולא מכח הסוגיא מכות שהרי בסוגיא שם לא פי' כרש"י.

ובאמת בעיקר קו' הפר"ח מעיקרא לק"מ לפמשי"ת לקמן בדעת הר"מ דאין כלל איסור נבילה בשרצים ופי' הסוגיא מכות דחייב משום נבילה היינו משום בשר הטמאים, ולפי"ז שפיר אינו מתחייב שם משום בריה של נבילה רק משום איסור שרצים וחייב על השלימה משום בריה ועל צירוף כל השאר לכזית משום בשר הטמאים ואין כאן מקום קו', ומ"מ למדנו מזה שצדקו ד' הפמ"ג שאין מקורו של הר"מ מסוגיא שם דלפי"ז הרי התם לא מבואר כלל היאך הדין לענין אוכל חיה אם חייב משום נבילה.

[ובשיטת רש"י עצמו מצאנו סתירות בנידון זה אם מתחייב משום נבילה ע"י שבבליעתו היא מתה עיין מהרש"א קב: וגהש"ס מכות שם, ונתבאר זה בסוגיא דריסק ט' נמלים קחנו משם].

**ז. ביאור שיטת הר"מ בדין בריה-**

ועכ"פ שמענו מד' הר"מ דאם אוכל מחיים יש דין בריה אף בנבילה, אבל לאח"מ כתב הר"מ דבעי כזית דוקא אלא שחידש עוד דאף הגידין והעצמות מצטרפים אם אוכלה בשלימותה.

והנה ד' הר"מ נראה לכאו' דאף דאיכא דין בריה בנבילה מ"מ לאח"מ ליכא דין בריה, וע"כ ס"ל דבעי בריית נשמה דוקא וס"ל דלא כהר"ן אלא דבעי נשמה בפועל ולאח"מ אין בו דין בריה, וכ"כ הגר"ח שם.

וצ"ע לפי"ז קו' הר"ן דהא בגיד וטמאה פסק הר"מ שמתחייב אף לאח"מ מתורת בריה ואי"צ דוקא בריית נשמה א"כ לשיטת הר"מ דאף בנבילה איכא דין בריה יתחייב בכ"ש אף לאח"מ?

וכנראה יש כאן שתי מהלכים שונים בשיטת הר"מ:

**א.** בחי' הגרי"ז נזיר נא: בשיטת הר"מ וביד יהודה ק-א נקטו דס"ל להר"מ ששתי דיני בריה איתנהו גם דין חשיבות וזה אינו אלא בבריית נשמה דוקא, ועוד דין בריה כשיטת התוס' שכך אסרה תורה הדבר בשלימותו.

ומקור דעת הר"מ לשתי דינים אלו בפשוטו מדאמרינן מכות דבעי ברית נשמה וס"ל דבעי נשמה בפועל דוקא, ומאידך אמרינן גבי גיד וטמאה דחשיב בריה ע"כ הוא מתורת ברית איסורו.

והגרי"ז כתב באופ"א בזה, דהנה בסוגיא מכות מבואר שהכל תלוי בברית נשמה, וכבר נתקשו התוס' בזה דלשיטתם לא שייך בטבל דין בריה כלל שהכל תלוי אם עיקר איסורו הוא בשלימות, וכתבו דרבנן לדבריו דר"ש קאמרי ונדחקו בזה טובא.

אבל הר"מ פי' כפשוטו דמכאן מוכח דדין בריה מועיל משום ברית נשמה ומשום חשיבות וזה אף בנבילה ושאר איסורין, אבל מודה לד' התוס' שיש דין בריה נוסף משום שכך הוא צורת איסורו ומקורו לזה מסוגיא יבמות קיד. שהבאנו לענין איסור ספיה דמבואר שהוא חומרא בהאיסור ואינו חשיבות בעלמא, ולא ניח"ל במה שדחק רש"י הסוגיא שם.

ובזה הוסיף לבאר דבגמ' יבמות לא פרכינן על נבילה מה לנבילה שכן איסורה במשהו לשיטת הר"מ פ"ד מאכ"א דאף בנבילה מחיים יש חומרא של משהו, דחומרא זו אינה חומרא בעיקר האיסור רק דחשיב כמו כזית.

ולפי"ז א"ש שיטת הר"מ די"ל דלענין ברית נשמה ס"ל דבעי חיה ממש, ומ"מ יש דין נוסף של בריה שכך חל איסור שאסרה תורה ולכך בגיד וטמאה חשיב שפיר בריה, אבל זה לא שייך גבי נבילה וכש"כ התוס' לפי דרכם דבנבילה אסרה תורה כל כזית שבה ולא כלל הנבילה.

אבל צ"ע לפי דרכו היאך כתב הר"מ דאף בנבילה מצטרף גו"ע כשהיא שלימה והא נבילה לאח"מ לא חשיבא בריה כלל, דאין בה נשמה וגם לא שייך בה דין ברית איסורו, דהא אי חשיבא בריה תאסר אף בכ"ש?

ולדרכו של הגרי"ז וודאי אם היה בנבילה דין בריה של צורת איסורו היה מתחייב לאח"מ בכ"ש וכמו גיד וטמאה, דע"י דין בריה חייב בכ"ש, ובאמת כ"כ ביד יהודה שם להוכיח דצירוף גו"ע אינו מתורת בריה שהרי אף בנבילה כתב הר"מ שמצטרף והתם וודאי אינו בריה שהרי אינו מתחייב בכזית, אבל לא נתבאר לי הטעם בזה.

וכן מוכרח ג"כ לשיטות דאבמה"ח לא חשיב בריה, עיין חי' רעק"א קב. בשיטת רש"י וכ"נ כמה אחרונים בשיטת הר"מ, דלפי"ז ע"כ הא דמצטרפי גו"ע אינו שייך לדין בריה.

ובשו"ע-ק מבואר עפי"ד התוס' צו. דאבמה"ח חשיב בריה, והבאנו במקו"א ד' האחרונים שהוא משום דמצטרפי יה גו"ע, ומשמע שאין טעם לצירוף גו"ע אלא משום בריה.

[ועיין בחי' הגר"ח שתי אופנים בדין צירוף גו"ע בנבילה או משום בריה או דאף בלא דין בריה מצטרף וכשי"ת לקמן משמו דע"י שהאיסור חייל בכולה מצטרפי גו"ע, אלא שהגר"ח שם נקט דלפי שני הדרכים צריך להתחייב בכ"ש אלא דאכילה כתיב בנבילה לכך אינו מתחייב, אבל הגרי"ז כנראה אזיל כדרך של הגר"ח דאינו מטעם בדין בריה וגם ס"ל דאינו סברא אלא לצרף גו"ע אבל לא לחייב בכ"ש, וצ"ב].

**ב.** אבל בחי' הגר"ח שם נראה מהלך אחר בשיטת הר"מ, וזה נקט ג"כ ע"ד הגרי"ז דלהר"מ איכא שתי דיני בריה, חדא דין בריה דברית נשמה ובזה בעי חיה ממש, ועוד דין של ברית איסורו שכך אסרתו תורה.

וס"ל להר"מ [עיי"ש היטיב בד"ה והנראה] דנבילה נמי בכלל בריה היא, ולכך מחיים חייב בכ"ש משום דהוי ברית נשמה.

אבל לאח"מ אין בו דין ברית נשמה ומ"מ ס"ל להר"מ דמצטרף גו"ע, וזה יסוד הדין של גיד וטמאה דאית ביה דין בריה.

אלא דמ"מ בנבילה לאח"מ אינו מתחייב בכ"ש דהא אכילה כתיב ביה להצריך כזית כמו אבמה"ח דדריש רב דאינו חייב אלא בכזית אף דהוי כברית איסורו, ולא דמי לגיד וטמאה דחייב בכ"ש מתורת ברית איסורו דהתם איצטריך קרא דאכילה לחייב על כל כזית דס"ד דגיד שלם דוקא בין גדול ובין קטן משא"כ גבי נבילה פשיטא דחייב על כל כזית וכש"כ התוס' צו., לכך אכילה דכתיב בה לומר שאינו מתחייב אלא בכזית ול"מ בריה, אבל שפיר מצטרף בו גו"ע.

[והוסיף דה"נ י"ל לענין אבמה"ח ליישב קו' התוס' צו: מה"ת לרב לדרוש דאכילה כתיב דבעי כזית דלמא אתא לאורויי דסגי בכל כזית להתחייב, ובתוס' תי' דלא יתכן דאתא קרא למימר שחייב על כל כזית דלאו שם אבר עלה, דהא אמרינן קג: חלקו מבחוץ פטור.

אבל שיטת הר"מ שיש חיוב על אבמה"ח אף באוכל כזית ממנו, כמבואר בר"מ ה-ב, ותיקשי קו' התוס', וכתב הגר"ח דס"ל להר"מ דאי"צ קרא לזה ופשוט דחיובו הוא על כל כזית כמו גבי נבילה, עיי"ש].

וצריך להוסיף ביאור בד' הגר"ח דמ"מ בנבילה מחיים חייב משום ברית נשמה ולא אמרינן דאכילה כתיב להצריך כזית, והטעם מבואר בלשון הגר"ח דדין ברית נשמה יסודו משום חשיבות דהוי כאוכל כזית ממש ולא שייך לומר דאכילה כתיב להצריך כזית, משא"כ בדין ברית איסורו הרי סו"ס אין כאן אכילה חשובה ככזית.

אלא שנתקשה הגר"ח מ"ט חשיב נבילה לאח"מ כבריה ומ"ש מחלב וטריפה ושאר איסורים שהוכיחו מזה הראשונים שאין חשוב בריה אלא בנאסר מתחילת ברייתו או דאם ייחלק אין שמו עליו, וא"כ ה"נ נבילה ל"ח בריה.

וכתב הגר"ח שתי מהלכים:

א. עפי"מ שהוכיח דדין צירוף גו"ע גבי אבמה"ח יסודו דין צירוף להבשר ולא משום שאסרה תורה את הגו"ע עצמם.

ועפי"ז כתב דדין זה אינו דוקא באבמה"ח רק כל היכא האיסור בכולו דוקא הוא סברא לצרף גו"ע ולהתחייב בכ"ש [אי לאו דאכילה כתיב ביה].

וה"נ בנבילה אין האיסור אלא בכלל הבהמה, דהא חזינן שיטת הר"מ פ"ד מאכ"א דבשר מן החי הוא מתורת טריפה ממש שניטלה החיות מבשר זה ואין כאן איסור חדש [כרש"י ותוס' קב:], אבל מבואר דלא חשיב נבילה רק טריפה כיון שלא נאסרה כל הבהמה, ולכך מצטרף גו"ע [ולא מתורת בריה].

וכנראה ביאור דבריו דעיקר איסור נבילה הוא שלא לאכול בהמה שמתה שהרי ע"כ האיסור הוא בכלל הבהמה, וא"כ כל שאוכל כל הבהמה עבר באיסור זה אף שאין בו כזית.

[ולכאו' צ"ב שהרי כתב הגר"ח לעיל מיניה דנבילה לא איצטריך קרא דאכילה לחייב על כל כזית ולא דמי לגיד וטמאה דס"ד שחייבה תורה עליו דוקא באכילת כולו בין גדול ובין קטן.

וכנראה דכיון שאיסורו חייל בכולו הוא סברא שאם אוכל בהמה שלימה עבר על האיסור אבל מ"מ גם בכזית ממנה שפיר יש לו שם בהמה, ולכך מתחייב או בכזית או בברייתו.

ולא דמי למש"כ התוס' גבי גיד דבריה היינו משום שאמרה תורה בין גדול בין קטן היינו דבגיד לישנא דקרא מורה שחיובו הוא על כללות הדבר דוקא א"כ לא יתחייב על כזית מן הגיד, ואיצטריך קרא דאכילה לכך], ועצ"ע בזה.

והוסיף שם הגר"ח בתו"ד דלפי"ז אין צירוף גו"ע אלא באוכל כל הבהמה, וכמשמעות ד' הר"מ, ולא דמי לאבמה"ח דאף באוכל כזית ממנו מבואר בר"מ פ"ה מאכ"א דמצטרף גו"ע, דשאני אבמה"ח דעיקר חלות האיסור אינו בכל הבהמה כנבילה רק עיקרו חייל בצורתו של האבר בשר גו"ע, ולכך מצטרף אף בלא שאוכל כל הבהמה.

ב. עוד כתב דיל"ד מהלך הראשון דבאמת איסור נבילה אי"צ את כלל הבהמה, ומה שבשר מן החי אין בו חיוב נבילה רק טריפה הוא משום דדין נבילה תלי ב'מיתה', והרי בבשר שנעקר מעולם לא היה חיות בפנ"ע שהמית רק שהוא ינק משאר הבהמה ואינו אלא שמפרידו ממקור חיותו, ואין כאן מיתה רק עקירה מגידולו, ורק במיתת הבהמה עצמה חשיב מיתה[[1]](#footnote-2).

אבל כתב דאף שעיקר האיסור אינו תלוי דוקא בכל הבהמה ורק השם מיתה תלוי בכלל הבהמה, מ"מ י"ל טעם אחר לצרף גו"ע והוא מתורת בריה, והיינו דאף שעצם האיסור חייל אף במקצת מן הבהמה מ"מ כיון ששם נבילה לא יהיה במקצת מן הבהמה שרק ע"י מיתה חייל בו דין נבילה זה סגי להחשיבו לבריה.

ואף דאילו ייחלק שמו עליו מ"מ בתחילת חלות שם נבילה שלו הרי אם ייחלק לא יחול בו דין נבילה, לכך סגי להחשיבו בריה ומצטרף בו גו"ע אלא שאין מתחייב בכ"ש משום דאכילה כתיב ביה וכש"כ בתחילה.

[ולא נתבאר לי כ"כ מאי קשיא ליה מאילו ייחלק והרי מבואר ברשב"א דה"נ חשיב נבילה שאילו ייחלק אין שמו עליו אלא שאין איסורו מתחילת ברייתו ויתכן דהר"מ יסבור דשפיר חשיב בריה אלא דמ"מ אכילה כתיב ביה].

**ח. גדר איסור בריה אם הוא איסור נפרד בפנ"ע-**

והנה מבואר בר"מ דשרץ או עוף טמא וכה"ג הרי יש בו דין בריה משום שהאיסור נאמר על בריה, וכשיטת התוס'.

אבל מ"מ מתחייב אף בכזית ממנו גם באופן שאינו בריה, ובתוס' מכות טז: חולין צו: מבואר דבעי ילפותא מיוחדת לזה דכתיב אכילה ומינה ילפינן שיתחייב אף בכזית ממנו, אבל היכא דלא כתיב אכילה אין חיובו אלא באוכלו בברייתו.

ובביאור הדברים י"ל שתי אופנים:

א. בפשוטו הביאור הוא שהם שתי אופנים היאך לתת שם שרץ טמא למה שאוכל, או ע"י שהוא אוכל את כולו או אף במקצתו אם לכה"פ אכל כזית.

ב. אבל בשיטת הר"מ נקטו הגר"ח והגרי"ז דרך אחרת בזה, וחילייהו בר"מ פ"ב מאכ"א, דהנה מבואר מכות טז: ריסק ט' נמלים ואחת שלימה שמשלמת לכזית מתחייב ה' על השלימה משום בריה ועוד אחד משום כזית נבילה.

ודעת רש"י ותוס' שם דנבילה היינו כפשוטו משום איסור נבילה, והנה בר"מ פ"ב מאכ"א פסק ג"כ מימרא זו, וכתב שהוא חייב בכזית משום בשר טמאה.

והנה מבואר בלשון הר"מ שחיובו הוא משום בשר שרץ טמא ולא משום נבילה, וכן מוכרח להר"מ לשיטתו פ"ד מאכ"א שכתב שאין איסור נבילה בשרצים שאין במינם שחיטה, ותמה ע"ז במ"מ שם מהא דמכות, וכתב בלח"מ פ"ב מאכ"א דע"כ כוונת הר"מ שהוא לוקה משום בשר שרץ טמא ולא משום נבילה.

אבל תמה בלח"מ איזה שתי איסורים יש בזה והרי הכל הוא משום אכילת שרץ טמא?

ובאר באו"ש שם ובחי' הגרי"ז נזיר נא: זבחים סט., קו:, שיטת הר"מ עפי"ד הירושלמי פ"ו נזיר ה"א שחייב על כזית שרצים ושרץ שלם שני חיובים, ולא זו בלבד אלא שאף הבריה השלימה משלמת לשיעור כזית לחייב שתים, ועוד דאף בבריה שלימה לבדה שיש בה כזית יתחייב שתיים [ועיי"ש במראה"פ דהיינו שתי חיובים אבל הם ו' מלקויות גם ה' משום בריה ואחד משום כזית].

ומבואר להדיא ששתי איסורים שונים הם, גם איסור אכילתם בברייתם ועוד איסור לאכול כזית מהם, והיינו מקראי דשקץ הם לכם וכו' ומבשרם לא תאכלו.

ומקור לזה מצאתי עוד בריטב"א מכות טז: עיי"ש שהביא ד' הרא"ה דס"ד דריסק ט' נמלים ועוד אחד חי חייב י"א מלקות, ה' משום כזית שרצים וה' משום בריה, ועוד אחת משום נבילה, והיינו חידושא דסוגיא מכות דאף שאחד שלם אין בו אלא ה' מלקות, והוא ממש כהא דירושלמי דס"ד כן.

ובאמת צ"ע להר"מ למה לא יתחייב ה' משום כזית וה' משום חיה, ועיין בהגרי"ז זבחים סט. עמד בזה, ובפשוטו צ"ל לפמש"כ בלח"מ לשיטת הר"מ שורש-ט שאין לוקים על כפילות הלאוין באותו ענין, וכל הדין דאכל פוטיתא באר הר"מ בסה"מ ל"ת-קפט דאיירי בנמלה שיש בה עמה עניינים שונים שעל כ"א מהם יש סיבה ללקות ובהצטרף כולם לוקה ה', אבל בלא תוספת לא ילקה אף בכמה לאוין, ולפי"ז כתב בלח"מ [עיי"ש מה שהכריחו לזה ונתבאר במקו"א] דאיירי דרק אותה נמלה שלימה היתה מורכבת מכל העניינים אבל שאר הנמלות המרוסקות היו נמלות פשוטות שאינו לוקה עליהן אלא אחת, וא"כ א"י ללקות ה' מתורת כזית שהרי הכזית הוא בצירוף הנמלים האחרות ואינו לוקה עליהן אלא אחת, ואכ"מ.

**ט. בריה בגיד, ותוספת ביאור השיטות דבריה יסודו בחשיבות-**

בקה"י כה-ו תמה לשיטות דתלי בחשיבות א"כ גיד איך חשיב בריה הרי לא אסרה תורה אלא שעל הכף ולא את כל הגיד א"כ אינו בכלל בריה?

וכתב שהיה מקום לומר דאה"נ ורק אם אוכל הכל חשיב בריה, וכעי"ז מצאנו לענין עצמות של עוף טמא שאינם בכלל האיסור ומ"מ אם יסיר את העצמות ויאכל הבשר לא חשיב בריה.

אבל לפמש"כ לעיל הרי לא דמי גיד לעוף טמא, דגיד אינו יכול להחשב בריה ע"י שאר הבהמה דלאו שם גיד עלה כלל, ולא דמי לעצמות שהם בכלל שם צפור טמאה אלא שאין בהם איסור כיון שא"ר לאכילה, וכש"כ לעיל גבי חלב דאף אם אוכל כל הבהמה לא חשיב בריה.

ובקה"י דחה עוד דמשמע ברמ"א סי' ק' לענין ביטול ברוב דאף אם נתערב רק החלק שעל הכף חשיב בריה ואינו בטל ברוב?

ובשלמא לשיטת התוס' לק"מ שהרי עיקר דין בריה הוא במה שאוכל את כל האיסור שאסרה תורה, ובגיד נמי שייך ענין זה אף שאינו דבר שלם מ"מ אוכל את כל האיסור, אבל לשיטת שא"ר דעיקר דין בריה הוא מתורת חשיבות לכאו' לא שייך להחשיב את מה שעל הכף כבריה שהרי אינו דבר שלם?

ומיהו עיי"ש בהג' יד אברהם פי' ד' הרמ"א דמש"כ שאינו אלא על הכף בלבד לא אתא לאפוקי גיד החיצון שאינו על הכף רק למעט מה דפשיט בכוליה ירך, ודקדק כן מלשון הרמ"א שכתב "אם הוא שלם מיקרי בריה", עיי"ש.

וביד יהודה ק-ו כתב דאף לשיטת הרשב"א דעיקרו משום חשיבות דאילו ייחלק אין שמו עליו י"ל דעיקר שם גיד נופל על מה שאסרתו תורה, ואם נחלק מיקרי חתיכת גיד.

ואכתי לשיטת הר"ן דלא ס"ל כללא של הרשב"א רק משום חשיבות האבר בעלמא אתינן עלה צ"ע.

והנה באמת יש להתבונן שלא פי' לנו הראשונים מהו עיקר המושג של בריה ולא כתבו אלא התנאים הנצרכים לזה אבל לא כתבו מהו עיקר החפצא דבריה.

ולדרך הרשב"א יש לדון שעיקר החפצא דבריה הוא מה שאילו ייחלק אין שמו עליו ובזה חשיב שיש כאן חפץ בשלימותו וזהו עצם דין בריה.

אבל לשיטת הר"ן לא נתבאר מהו עיקר הקובע שם בריה.

ועיין נזיר נא: נמלה שחסרה מספק"ל אי חשיב בריה, ולמה לא ייחשב בריה הרי אם תחלק אין שמה עליה והוי ברית נשמה?

וע"כ בין להרשב"א ובין להר"ן בעינן יסוד קדום של בריה שעיקרו הוא שיהיה מצ"ע דבר שלם, ורק הם באו להוסיף שיש עוד תנאים בדין בריה.

ובפשטות היה נראה שהכוונה כל דבר שלם כפי ברייתו.

אבל צ"ב מכמה אנפי:

א. קו' הקה"י גבי גיד דהוי דבר שאינו שלם מעצם ברייתו ומ"מ חשיב בריה.

ב. חזינן כן דאבר מן החי חשיב בריה משא"כ אבר מטמאה לא חשיב בריה וכבר עמד בזה רעק"א קב: שהדבר צ"ב.

ותי' שם רעק"א דכיון שאיסור טמאה הוא על כל הבהמה ונחלק לאברים נתמעט חשיבותו ל"ח בריה ובטל ממנו שם בריה כיון שמתחילה היה באופן יותר חשוב, משא"כ אבמה"ח איסורו הוא על כל אבר בפנ"ע, ועדיין צ"ב.

וכנראה יסוד הדברים דכפי מה שחייל האיסור בדבר הוא חשיב בריה, ואם אסרה תורה חיטה זו הרי חשיב כל חיטה זו כבריה שבצורה זו חייל האיסור על החיטה והוא איסור אחד על כלל החיטה, אלא שבזה הצריכו הראשונים עוד תנאים כדי להחשיב בריה, אבל יסוד בריה הוא במה שהוא שלם כאיסורו.

ועיין בחוו"ד ק-ב אסברה להא מילתא בזה"ל:"ואבר מן השרץ אף משרצים המובדלים לא חשיב בריה, ואף דלענין מלקות לקי על אברים אפי' בכ"ש דבריה לא הוי רק אם הוא כל הכמות כעין שנוצרה או שהוא כל הכמות שפי' תורה לאיסור, אבל אבר מן השרץ אינו כעין שנוצרה וגם אינו כל הכמות שפי' תורה לאיסור", והוא כש"כ.

ולפי"ז א"ש הא דגיד ואבמה"ח חשיב בריה שזהו צורת האיסור שחל על הגיד ולא אכפ"ל שיש המשך לגיד זה, וכן באבמה"ח, ועדיין הדברים צ"ב קצת אבל זה הנראה בזה.

ולפי"ז יש להבין טפי עיקר הענין דבעי איסורו מתחילת ברייתו, ובפשוטו להר"ן שהוא מטעם חשיבות אין טעם להצריך איסורו מתחילת ברייתו, אבל להנ"ל ברי י"ל דרק בכה"ג חשיב שהאיסור חייל כפי צורה זו והוי שפיר בריה.

**י. דין בריה לענין ברכות-**

הנה מצאנו דין בריה לענין ברכות ומקורו הביאו הראשונים ברכות לט. מד' הירושלמי שאם אוכל דבר שלם חייב בברכה אף שאין בו כזית.

והנה בפשוטו לשיטת הר"ן הרי אשה"ט שדין בריה לענין מלקות הוא מלתא דחשיבות וה"נ מהני לענין ברכות להשלים לכזית.

אבל לשיטת התוס' דין בריה הוא הלכה מיוחדת באיסורין שאסרה תורה את הבריה וצ"ע היאך שייך דין בריה בברכות.

ולפי"ד צ"ל דדין בריה של ברכות וודאי ענין אחר הוא, ובזה אף הם מודים שהוא מתורת חשיבות אבל לענין מאכ"א לא מהני חשיבות זו להחשיבו ככזית ללקות עליו, ורק יסוד דין בריה הוא משום שאסרה תורה את הבריה כצורתה, וע"ע במג"א-תעה דלענין מצוות מהני דין בריה לצאת יד"ח מרור ויל"ע אם שייך לומר בזה טעם התוס', ועי' בשעה"צ מה שתמה ע"ז ודבריו צ"ב[[2]](#footnote-3) [ובאמת אף להר"ן ע"כ דין אחר הוא דהא לא בעינן ברית נשמה].

ובאמת מצאנו גם חילוקי דינים בין דין בריה של ברכות לדין בריה לענין מאכ"א:

הנה הק' הראשונים דמבואר בבבלי שהאוכל זית אין לו חיוב משום בריה, וכמה שיטות בראשונים בזה.

א. שיטת רבינו יונה דאף אם אוכל כל הזית עם הגרעין מ"מ לא חשיב בריה שאין הגרעין ראוי לאכילה ואינו מצטרף לדין בריה [אמנם בדרכי משה נסתפק בכוונת רבינו יונה דאפשר שאם אכל את הגרעין מהני אף שא"ר לאכילה אבל צידד דשמא בטלה דעתו ועי' במג"א שנקט כן בדעת רבינו יונה].

ב. ודעת הרשב"א שרק אם מוציא את הגרעין לא חשיב בריה אבל אם אוכלו עם הגרעין חשיב שפיר בריה [כ"ה פשטות שיטת הרשב"א ועי' בראש יוסף שם שאף הרשב"א מודה שאם מוציא את הגרעין מפיו תוך כדי האכילה חשיב בריה].

ג. ודעת הרא"ש שאף אם אינו אוכל את הגרעין כלל חשיב בריה דכיון שהובא בריה שלימה לפניו ואכל כל מה שראוי לאכילה חשיב בריה.

והק' רעק"א לשיטת רבינו יונה דהא מבואר בסוגיין לענין איסור טמאה דהעצמות מצטרפות להחשב בריה להתחייב אף בכ"ש, ומ"ש מגרעין זית לענין ברכות?

ועוד יש להקשות להיפך לשיטת הרא"ש דלענין ברכות נקט שאף אם אינו אוכל הגרעין חשיב בריה ובסוגיין משמע שרק אם אכל כל הצפור אף העצמות חייב משום טמאה [ועי' בפמ"ג א"א רי-ד דלהרא"ש מהני לענין ברכות אף אם סילק את הגרעין מקודם אכילתו אבל במלקות ל"מ כה"ג, עיי"ש[[3]](#footnote-4)], וצ"ב.

וכעי"ז הק' עוד רעק"א בהג' לסי' תעה על המבואר שם במג"א בשם תרוה"ד דאף לענין מרור יכול לצאת בפחות מכזית ע"י בריה, אלא שאינו חשוב בריה כיון שהשרשים א"ר לאכילה, ותמה רעק"א מ"ש מצפור טמאה שאף העצמות מצטרפות?

ובגנזי הגר"ח-סח תי' [וכ"כ בזכ"י ב-יד וכעי"ז בצמח דוד] דחלוק דין בריה של איסורין מדין בריה של ברכות, וזה עפ"י שיטת התוס' דעיקר דין בריה הוא שאסרה תורה הבריה כצורתה ובזה שפיר מצטרף גם העצמות, משא"כ לענין ברכות עיקרו הוא משום חשיבות החפצא לאכילה ובזה דעת ר"י שאין מצטרף הגרעין שא"ר לאכילה.

וכן לשיטת הרא"ש כל מה דמהני לאכול כל הראוי לאכילה וחשיב בריה אף בלא אכילת הגרעין הוא רק לענין ברכות דעיקרו בחשיבות וכל שאוכל כל מה שראוי לאכילה חשיב אכילת כל הבריה, אבל לענין מאכ"א יסודו הוא במה שאוכלו כצורתו ובזה אינו חייב אלא בצירוף עצמות.

ובהסבר תי' זה הנה הגר"ח הסביר הדברים עפ"י דרכו שנקט שם שיש שתי איסורי מאכ"א או בכזית או בברייתו, וכל המיעוט של עצמות הוא לענין איסור אכילת כזית מן האיסור אבל לענין אכילת כל העוף לא נתמעטו עצמות.

אבל י"ל אף בלא חידושו הגדול של הגר"ח, ואף אם אין הבריה כאיסור חדש אבל מ"מ יסוד דין בריה הוא שיש לו שם אוכל עוף טמא או ע"י כזית או ע"י שאוכל את האיסר כצורתו, ובזה וודאי מצטרפות העצמות שהרי הם חלק מן העוף ומכח זה יש לכולו שם עוף טמא, וע"ע בחי' הגר"ח הל' מאכ"א נראה מדבריו שיסוד דין צירוף גו"ע הוא מתורת דין בריה, עיי"ש שתי מהלכים ונתבאר במקו"א.

[וע"ע בלשון רעק"א הנ"ל בהג' לשו"ע בביאור דין עוף טמא דאף שאין העצמות בכלל האיסור מ"מ חייב על הבשר משום בריה, וזה להדיא לפי הבנת רעק"א שחיובו הוא על הבשר אבל לפי"ד הגר"ח הרי הוא איסור חדש של אכילת כל העוף ואיסור זה הוא גם בעצמות].

**יא. עוד בדין בריה לענין ברכות לשיטת שא"ר-**

אבל הנה כל תירוצו של הגר"ח אינו מועיל אלא לשיטת התוס' דיסוד ענין בריה הוא מכח שכך הוא צורת האיסור אבל לשיטת הראשונים שעיקרו הוא משום חשיבות האכילה לכאו' גדרו שווה להל' ברכות ואכתי תיקשי קו' רעק"א.

וכנראה י"ל בזה שתי אופנים:

**א.** דהנה לכאו' יש להקשות באוכל בהמה שלימה למה לא יתחייב משום בריה על החלב שבה, וכבר עמד בזה בגנזי הגר"ח שם ואסברה לה עפי"ד דעיקר דין בריה במאכ"א הוא משום שכך הוא צורת האיסור וה"מ בעצמות שהם חלק מן האיסור אבל שאר הבהמה אין שם חלב עליה כלל.

אבל נראה דאף בדין בריה של חשיבות י"ל כן, שכיון אין הבהמה חלק מן החלב ואין עליה שם חלב כלל אינה מצטרפת לאיסור חלב להחשב בריה, ולא דמי לצפור טמאה שהעצמות הם חלק מן הצפור רק שלא חל עליהם האיסור משום הלכה כללית בדין מאכ"א דאינו חל אלא על הראוי לאכילה, אבל שם צפור טמאה אית ביה ולכך מצטרפי להחשב בריה עם כל הצפור.

ולפי"ז י"ל גם לענין זית וגרעין שאין הברכה עולה על כלל השם פרי וזית רק חיוב הברכה הוא על פרט ופרט שבו, ובזה לא שייך שיצטרף הגרעין שאינו ראוי לאכילה ואין הברכה חלה עליו, לכך אינו מצטרף להחשיבו בריה לשיטת ר"י.

ולשיטת הרא"ש הרי אדרבה אמרינן דכיון שאין הגרעין מכלל הדבר הראוי כאן לברכה ואינו חלק מהדבר שעליו חלה הברכה הרי יש חשיבות גם בלא הגרעין כשאוכל כל מה שראוי לאכילה, ורק בעצמות אם אינו אוכלן לא חשיב בריה שהרי הם חלק מן הצורה של האיסור של העוף, ודו"ק.

ועדיין יל"ע בקו' רעק"א לענין מרור [עיין מג"א-תעג דן אם עיקר דין מרור הוא במינים מסויימים שיוצאים בהם או בכל דבר מר, ואם עיקרו הוא במינים מסויימים צ"ע דלכאו' דמי לצפור ותיקשי קו' רעק"א].

[ובגנזי הגר"ח כתב דלדעת רעק"א צ"ל דה"נ חלב חשיב בריה ע"י כלל הבהמה אלא שאם ייחלק שמו עליו ל"ח בריה לענין איסורא, משא"כ במרור לא אכפ"ל מהאי כללא ואי"צ שמו עליו].

ולפי כל הנ"ל יש לדון באופן שנפסל חלק מן הבשר מאכילת כלב אבל אוכל כל הבריה, דלדעת רעק"א מסתבר לחייבו שהרי בכה"ג שיש בו בריה הרי הוא חייב אפי' על אכילת כל שהוא ואף שאין השאר חלק מן האיסור, וכשם שעצמות מצטרפות ה"נ אם א"ר לאכילה.

וכ"נ באמת דעת רעק"א שם שדן בתו"ד שאף אם נתבטל חלק מן המרור מ"מ יכול לצאת בשאר שהרי הוא אוכל בריה ובכל שהוא נמי יוצא בכה"ג.

אבל לד' הגר"ח י"ל שהוא פטור שהרי אף שאסרה תורה את הבריה כצורתה מ"מ אם לא אכלו באופן המחייב אין בו דין בריה, ול"ד לעצמות שכך הוא צורת אכילתן ושפיר חשיב עי"ז כאוכל את כלל העוף.

ולפמש"כ אנו לבאר הענין דעיקרו הוא משום שאין לההיתר שם של האיסור לכך אינו מצטרף משא"כ בעצמות שהוא חלק מן האיסור, הרי יל"ע בכה"ג שאוכלו שלא כדר"א אם מצטרף שהרי יש לו שם האיסור אלא שהוא אוכלו שלא כדר"א, ויל"ע בזה.

**ב.** עוד י"ל בזה, דהנה מצאנו חילוק נוסף בדין בריה למלקות וברכות, דבריה למלקות אינו אלא בברית נשמה לרו"ר, אבל בבריה דברכות אף בפירות חייב, ועי' ראבי"ה-קז דאף לרבנן דר"ש דבעי ברית נשמה ה"מ למלקות אבל ברכות לא, וצ"ב.

וכבר עמד בזה בפמ"ג א"א רי-ג וכתב דבריה בברכות הוא דין דרבנן ובזה לא הצריכו ברית נשמה, וצ"ב.

וע"ע שם בפמ"ג סק"ד שכתב עפי"ז עוד דלשיטת הרא"ש חשיב בריה אף אם הוציא את הגרעין קודם אכילתו משא"כ באיסורין, דדין בריה של ברכות שאני כנ"ל.

[ומבואר דדין בריה בברכות אינו מדאורייתא ול"מ אלא בברכות דרבנן אבל בברהמ"ז לא, וע"ע בראש יוסף ברכות לט. וקר"א שם ופנ"י לח: שרצו לומר דילפינן מקרא דואכלת וכו' גפן תאנה וכו' בין גדול ובין קטן וכש"כ התוס' לענין בריה דמלקות, ולפי"ז שווה גדרי בריה במלקות וברכות.

אבל כבר תמה ע"ז בחוו"י-קס דלפי"ז יצא שדין בריה אינו אלא בז' מינים ולא בשאר פירות, ובמאירי ברכות לז: כתב דין בריה גם לענין תורמוס וכ"ה בט"ז רי-ב ומג"א שם לדינא.

ועפ"י פשוטו הוא דין דרבנן וכש"כ בתוס' ר"י החסיד ברכות מט: ותו"י יומא עט.].

וע"ע בשו"ת תפארת צבי יו"ד-מח הו"ד ברעק"א שם שכבר השיב לרעק"א על קו' מגרעין דאיך אפשר לדמות דין בריה דמלקות לברכות.

וביאור הדברים נראה, דבריה לענין ברכות יסודו בחשיבות אכילתו והנאתו אבל במלקות בעי חפצא דאיסורא שהוא חשוב, וכעין חילוק זה מבואר במגן גבורים רי-ג, עיי"ש.

ולפי"ז מתבאר דאף דס"ל להרא"ש דאם בא לפניו שלם חשיב בריה אף אם חתכו והוציא הגרעין משום דסו"ס יש חשיבות לאכילתו שהאדם נהנה ממה שהוגש לפניו ג"כ, אבל בדין מלקות שהוא על החפצא דאיסורא בשעת אכילתו הרי כל שנחלק תו אין לו חשיבות.

ולכך בבריה לענין מלקות בעי נשמה דרק בכה"ג החפצא חשוב, משא"כ בבריה דברכות דתלי בחשיבות אכילתו אין נפק"מ אי הוי ברית נשמה.

וא"ש בזה קו' רעק"א לדעת ר"י דאף אם אכל הגרעין לא חשיב בריה לענין ברכות, ולא דמי לצפור לענין מלקות דמצטרף גו"ע, דדין בריה של מלקות יסודו הוא בחשיבות החפצא דאיסורא וה"נ העצמות חשיב חלק ממנו, משא"כ דין בריה לברכות יסודו בחשיבות האכילה של האוכל ואין הגרעין שייך לאכילתו כלל שאינו נהנה ממנו כלל.

**יא. דעת ר"ש בדין בריה-**

והנה דעת ר"ש מכות יז. דאף לענין חיטה של טבל איכא דין בריה וחייב בכ"ש, ופליגי אמוראי שם דלדעת ר' ביבי לא אמר אלא בחיטה ולא בקמח, ודעת ר"י דאף בקמח מחייב משום דס"ל כ"ש למלקות, ומבואר דס"ל דאי"צ ברית נשמה למלקות, ולשיטת התוס' מבואר דלא ס"ל כללא דבריה שכתבו התוס' שכך הוא צורת איסורו שהרי לא שייך לומר כן לענין טבל כש"כ התוס' בדעת רבנן.

וכנראה לדעת ר"ש וודאי יסוד ענין בריה הוא מתורת חשיבות כענין ברכות, וכ"כ בקה"י-כז.

והנה בתוס' נתקשו דנמצא שאמרו רבנן לר"ש טעם דברית נשמה אף שהם עצמם לא ס"ל כן, ונדחקו בזה, וצ"ע דבפשוטו היה נראה דלר"ש עיקר דין בריה הוא מתורת חשיבות ע"ז אמרו לו רבנן דברית נשמה בעינן, אבל הם עצמם לא תלו זה בדין חשיבות כלל רק בברית איסורו, וצ"ע מדוע מאנו התוס' בזה.

ויל"ע לשיטת התוס' דנבילה לאו בכלל בריה משום דאין האיסור אינו דוקא בשלימה, א"כ לר"ש דלא ס"ל האי כללא היה הדין נותן שיהיה נבילה בדין בריה ולדעת ר"ב יתחייב בכ"ש מלקות על בריה דנבילה, ולא שמענו כן, ומיהו אינו כ"כ קו' דהא לר' ירמיה בלא"ה לעולם מלקות בכ"ש לר"ש אף בלא בריה א"כ י"ל דלר"ב לכה"פ הוא כן בנבילה שהיא בריה.

אבל גם לדעת ר"י צ"ע דלענין קרבן לכה"פ יהיה הדין שיהיה בו בריה, ובנבילה באמת לא משכח"ל דלית ביה קרבן, אבל מ"מ צ"ע גבי חלב שיש בו כרת וקרבן יתחייב בכ"ש ע"י בריה?

וי"ל עפמש"כ הר"ן שאין איסורו מקובץ לכך אינו בכלל בריה, ואף אם יאכל כל בהמה וודאי לא ייחשב בכלל זה בריה וכש"כ לעיל שאין הבהמה שייכת לדין חלב להצטרף לבריה.

אבל בתוס' והרא"ש כתבו הטעם גבי חלב משום שאם ייחלק אין שמו עליו וכ"כ הרא"ש, ולפי"ז לר"ש דלית ליה האי כללא היה הדין נותן דחשיב בריה, וצ"ב, ואולי לשיטת ר"ש דעיקרו משום חשיבות מודו הרא"ש והתוס' לשיטת הר"ן שאם אין איסורו מקובץ לא חשיב בריה, וצ"ע.

ענין בריה בדין ביטול אם יסודו הוא מטעם חשיבות או מכח חשיבותו למלקות, לשיטת התוס' ולשא"ר נתבאר ענין זה במקו"א.

1. בעיקר ספיקו של הגר"ח במה דלא חייל נבילה אלא בכולה אם הוא משום דבעי מיתת כולה או שהוא הלכה באיסור נבילה שאינו חל אלא בכלל הבהמה, עיין בס' שחיטת חולין עב. הביא מתוס' זבחים סט: ד"ה ואי דלמ"ד טריפה אינה חיה אם חתך ממנה אבר הרי הוא מטמא בנבילה, ובאר בזכ"י ב-יד דע"י שהיא טריפה כבר חשיב מיתה בכולה אלא שחיותה מפקעת ממנה שם נבילה כל שעתא, וממילא כל שנחתך האבר חייל בו טומאת נבילה ואף שאין האיסור בכולה סגי במיתת כולה, והוא פשיטות לספיקו של הגר"ח.

   וכעי"ז מבואר בראב"ד בתו"כ שמיני פרשתא ד' בחותך אבר מבן ח' חי שמטמא בנבילה [ודוקא אם עדיין לא נולד ותלשו מטמא משום אבמה"ח שהוא חי אגב אמו], מיהו בתוספתא שבת טז-ד מבואר שהוא אבמה"ח, וכבר העיר בזה בזרע אברהם טז-ה.

   וע"ע מש"כ בסוגיא עב. לדון עפי"ד הגר"ח באורך בשיטת רש"י שם.

   ואולי יש לדון לחלק בכ"ז בין איסור נבילה לטומאתה, וכל ד' הגר"ח אמורים רק לענין איסור, אבל צריך מקור וטעם לזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. כמו"כ מש"כ המאירי חולין קיט. שיש דין בריה לענין כביצה לטו"א לכאו' לא יתיישב בדעת התוס'.

   ושמעתי לדון שלא אמרו התוס' אלא לענין מאכ"א דבעינן חפצא דאיסורא ולא סגי בחשיבות האכילה וע"ז כתבו הכלל שבכה"ג אסרה תורה, אבל מלבד זה בעי חשיבות אכילה ולא הבאתיו בכור הבחינה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"מ במג"א רי-ה שנתקשה היאך יתפרשו ד' הרמ"א לדעת הרא"ש וברמ"א משמע דאיירי בכה"ג שהוציא מקודם ולא חשיב בריה. [↑](#footnote-ref-4)