ציונים והערות 8 רב ושמואל
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

בסייעתא דשמיא

סיכום שמעתתא דבור

(פרק המניח ופרק הפרה)

הנה עניני בור מתחלקים לב' חלקים חלק א' עוסק בענין בור ברה"ר ובור דממונו, וכללי כריית הבור, וחלק ב' עוסק באופן הנזק בבור חבט הבל וכל עניני התקלה שבבור, ותחילה יש להקדים דהנה בור הוא א' מד' אבות נזיקין, אמנם הוא חלוק במהותו מכל המזיקין, דאדם המזיק הוא עצמו מזיק ואש נמי למ"ד משום חציו נחשב ככוחו וקרן שן ורגל ואשו משום ממונו הרי הוא חיוב ואחריות על דבר "שמזיק", אבל בור שאני שאינו "מזיק" כמש"כ הראשונים[[1]](#footnote-2) דהאדם שכורה ברה"ר לא עביד מידי, כלפי הנזק אלא גרמא בעלמא[[2]](#footnote-3) והניזק הוא שבא להזיק עצמו בבור, וגם בבור דממונו (לשמואל וההלכה) אין שם "מזיק" אלא האדם הזיק עצמו אלא ע"כ כל תורת בור היינו אחריות על הכנת מקום נזק (וכ"כ הברכ"ש בכמה דוכתי במכלתין), ומשום גריעתו זו הוא פטור על הכלים[[3]](#footnote-4) והקדמה זו מתבארת נמי משמעתא דקדרים דכאשר האדם עצמו הוא בור הוא נתבע מדין אדם המזיק, כי אז אינו מנותק והאריך רש"י להעמיד דאדם אינו בור היינו דכאשר הוא בבחירה קובע להישאר שם אינו ענין בור.

חלק א'

עניני בור ברה"ר ובור דממונו ובו י' סעיפים

כתיב כי יכרה איש בור וגו' בעל הבור ישלם וגו' ובסוגיא בדף מ"ט: מתבאר ג' שיטות תנאי ואמוראי על איזה בור דיברה תורה א.בור ברה"ר בלבד. ב. בור ברשותו בלבד וכגון דהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו. ג. בור ברה"ר, ובור ברשותו.

סעיף א' – דעת רבי ישמאעל דבור ברשותו פטור.

א. לדעת רבה סובר רבי ישמעאל דאינו חייב אלא על בור ברה"ר, אבל הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו פטור, ובטעמו פרש"י משום כי אפקרנא רשותי לאו לאחיובי אפקרנא, ולכאו' היינו כהגבלה בהפקר ותמוה וכן צ"ע דא"כ גם הפקיר רשותו ובורו ייפטר ורש"י כתב להדיא דחייב (פסקי הרי"ד ודלא כפנ"י),אלא הביאור דכיון דהיא רשותו יש לו זכות להחזיק ולקיים בור לשימושו אלא דזכות הרבים עדיפא וכאשר הוא הביא את בני רה"ר לשם עדיפה זכותו משא"כ הפקיר רשותו ובורו דכבר אין לו בור. תוס' מפרש דטעמו משום תורך ברשותי מאי בעי[[4]](#footnote-5), והנפק"מ בין הפרושים לחופר סמוך לרה"ר דלרש"י יתחייב ולדבריהם פטור.

(בהמשך יתבאר דדעת רב בדף כ"ח: דר' ישמאעל פוטר בכל אופן דהוא ממונו, גם כשאין טענת תורך ברשותי וכי אפקרנא (כגון אסו"מ דממונו).

סעיף ב' – דעת ר"ע דשני הבורות מחייבים, וכן הלכה.

לדעת רבה דעת ר"ע היא דדיברה תורה גם על בור ברה"ר דחיובו על עסקי כרייה ופתיחה וגם על בור ברשותו. (וכן דעת ר"י לרב יוסף).

תשובתו לר"ע עי' ר"פ (תוס' כ"א) דליכא סברא דתורך ברשותי דאדרבה אין לבני רה"ר להצטמצם, אמנם במלחמות כתב דמשום דס"ל דיש מחייב של ממונו לכך בטלו טענות הנ"ל והיינו דיסוד טענות הנ"ל הוא משום הזכות שלו לקיים בור ברשותו ואהא קאמרה תורה דאיפכא דמה דהוא שלו הוא סיבה שהוא יהא אחראי לסוגרו ושאינו זכאי לקיים בור.

ענין ב' הבורות הוא אותו יסוד שמי שמקיים את הבור הוא אחראי והוא בעל הבור.

סעיף ג' - דעת ר"ע לר' יוסף דרק בור דממונו דיברה תורה

אמנם מבואר בדעתו דבעינן נמי כרייה ופתיחה מדקאמר דאיצטריך כי יפתח וכו' דהו"א דווקא כורה וכו', וא"כ לא ס"ל כסוגיא מ"ח. אמנם בתוס' כ"ט. מפורש דר"ע נמי ס"ל להאי סוגיא וע"כ צ"ל כמש"כ בספר מפרשי היום דהא גופא דהוסיפה תורה כי יפתח היינו לומר דלא בעי כרייה, וצ"ע.

עצם סברתו מובנת דאדם אחראי רק כאשר הוא ממונו א"כ הוא הוא המקיים אבל אם כרה והלך לו אינו חייב וכך נראה בגמ' כ"ט: עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו אלמא היותר פשוט הוא בור ברשותו, ומצינו עוד בשמעתין דס"ל כר"ע דר"י היינו רבי יהודה אליבא דאביי בדף כ"ט דס"ל דמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור (ועי' פרש"י דגם רבא בשמעתא דקדרים בל"ק ס"ל דפלוגתת ר"מ ור"י היא בדין מפקיר נזקיו).

סעיף ד' עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו

תוס' ג: בור אינו ממונו והיינו דאין כוונת הגמ' דהתורה זיכתה לו אלא כמו דבור ברשותו נחשב דמעמיד ומקיים ה"ה בור שהוא כרה אותו אומרת התורה דלא תימא דכרית ונסתלקת אלא אתה נחשב מקיים את כרייתך כל עוד שהתוצה קיימת ואינך מבטל את הבור (והר"י מיג"ש ב"ב קע"ה חידש דהתורה עשתה זאת כשלו לגבי חיוב עד כדי דמוריש את הבור ברה"ר לבניו כדי להתחייב ועי' שו"ת מהרי"ל דיסקין).

סעיף ה' הפקיר רשותו ובורו

דעת רש"י כ"ח: ונ. דהוה בור ברה"ר וחייב לכו"ע ותוס' כ"ח: והרשב"א והמלחמות והרא"ש הקשו דממנ"פ אין לחייבו אי משום הכריה היא היתה ברשות ואם משום ממונו הרי הפקיר וכן דעת הרמב"ם, ובדעת רש"י יש את המהלך המחודש של האמרי משה לומר דההפקר הוא הכריה עוד יל"פ דהרשות על הכריה היא עד כמה דהדבר נשאר ברשותו וכשהוא מוציא אין מעלה של ברשות (וכמו שפשוט בלאושין כשנגמר הצורך), ובאמת ברש"י מ"ח. מקמי דלפקריה וכו' וביותר ברש"י שם גבי גללים (דמחויב עליהם אע"פ שלא כרה ואף דאפקורי מפקר) דאדם אחראי שממונו לא יהא בור והברכ"ש קרי לזה 'פשיעת כרייה' והיינו דמשום הממונו דקודם מחויב הוא לדאוג ואל"ה הוה כמאן דכרייה.

סעיף ו' בור דממונו בלא כרייה, ובכריית אחר.

כבר נתבאר דלהלכה ב' דרכים להיות אחראי על הבור או משום כרייה או משום ממונו, וכאשר המחייב הוא ממונו הוא חייב אע"פ שלא כרה כדאיתא מ"ח. גבי שור שחפר וכ"ט. גבי מתכוין לזכות בחרסים אחר נפילת אונס ובדף כ"ט: גבי נתכוין לזכות בגלל, וכתבו תוס' דה"ה כשכרה אחר דומיא דשור וכ"כ כ"ט. גבי אסו"מ דכאשר הבעלים יכול לסלק א"כ מוטל עליו לסלק, ולכאו' צ"ב דזה חופר וכו' ולכה"פ יהא כשותף וי"ל שניהם אותו ענין דמקיימים את הבור והבעלים נחשב מקיים יותר (ב' סברות).

הגר"א סתירה ומחלוקת בין התוס' אי התשלום הוא המחייב והכי ס"ל לרשב"א והראב"ד והרי באסו"מ אין שייך תשלום, ולכאו' יש לחלק בין אסו"מ ליצירת חלל חדש דבעכו"ם אין לו שום שייכות המתקרבת לענין הבעלות משא"כ כשיצר חלל בור חדש ברשותו (ומה"ט נמי כתבו תוס' בדף מ"ח. צ"ע ובאסו"מ היה יותר פשוט להו).

המלחמות גבי אסו"מ זה חופר וזה מתחייב לא אמרינן וצ"ע מכל הנ"ל ובפשוטו רק כשיש אחר בר חיובא כ"כ הגרא"ז אבל עי' שי' הגר"ש דהרי בקדרים אין הראשון מתחייב כי ס"ל דהוא אנוס וכן ולא בור בור ואפ"ה פטור השני וא"כ שור נמי והחזו"א כתב דסוף סוף כשמעורב מעשה אדם א"א לחייבני, אמנם שאר האחרונים נקטו שאין חילוק ועי' נחל"ד דעיקר סברת המלחמות דאחר עשה את ממוני לתקלה משא"כ בדף מ"ח הרי הבעלים עשה את הבור לתקלה בהפקרו (ואין הכוונה דההפקר עצמו הוא כרייה), ובמתכוין לזכות לא היה כרייה של אחר ובזוכה בגלל הוא תקלה מתחילת זכייתו.

סעיף ז' גמ' מ"ח. כמאן דכרייה

כפשוטו דזה גדר של כרייה צ"ע מדף כ"ט: דאמרין איפכא, וכן איך זה מתחיל הגרא"ז רק הכא דלא תימא דיש מעלה לחופר יותר מהבעלים וכמש"נ לעיל דאחר דשניהם אותו יסוד דין מי מקיים את הבור וממילא ודאי שהבעלים מקיים יותר. וברש"י שם מבואר יסוד גדול דבשעה שהוא ממונו מוטל עליו ותוס' והראשונים דכתבו דהפקיר רשותו ובורו חולקים על יסוד זה.

סעיף ח' אסו"מ דלא אפקרינהו

הנה אסו"מ הוא תולדה דבור ובאפקרינהו לכו"ע אבל בלא אפקרינהו רק מחייב על כלים כשור ושמואל פוטר כבור, ובפשוטו פלוגתתם בסברא אם נכון לדמות לשור או לא (וגם רב רק אחרי מה הצד כמבואר בתוס' ג:), וכתבו תוס' דיתכן דפלוגתא זו היא גם בבור ברשותו דרב יחייב על כלים כשור, אבל אפשר דרב יפטור דכלפי חיוב שור יאמר לו תורך ברשותי, ותמוה מ"ש דמצד בור הוא חייב ואינו רשאי לומר לו תורך ברשותי ומצד שור יאמר לו וביארו הברכ"ש וכל רבותינו דבור שנכלל בענינו דהוא מתקיל את בני רה"ר א"כ אינו יכול לומר לו תורך ברשותי משא"כ על החיוב שור שבבור דענינו על "מזיק" הקיים בתוך הבור (היינו מה שממונו מזיק), ובמלחמות דן בעוד ב' סברות מ"ט לא יהא שור בבור ברשותו.

רש"י ובעה"מ כתבו דרב ס"ל דבור ברשותו פטור וכן דעת הר"י מיג"ש ובחי' ר' ליב מעמיד דבר"י מיג"ש נראה דמסברא יש לדון כרב אמנם יש לו הוכחה דלא כן דהרי דיברה תורה על בור ברשותו, אבל לשון בעה"מ דרב ס"ל דלא שייך לדון 'בור' כשיש את המזיק של ממונו, (אפשר לפרש כמו כשיש אדם לא שייך בור דכשיש את המזיק לא מתחיל ענין בור), וזו העמקה ותוספת בר' ישמעאל ולכך לא קאמר הש"ס לימא כתנאי, ומה דקאמר כי אפקרנא היינו רק להכריח דלא איירי בהפקיר רשותו ולא בורו אבל שוב ממילא אמרינן דלא ראוי לדון כלל תורת בור כשהוא ממונו דלעולם הוא נחשב בא בגבולו ואפי' כשנכנס תוך חפציו המונחים ברה"ה.

סעיף ט כרייה באונס

דעת רבה לר"מ דחייב אף בנפשרה כדו וקפריך הש"ס ולנערה לא תעשה דבר וקמשני דההוא בקטלא, ובביאור שיטתו דעת ר"פ ותוס' שאנ"ץ דאינו מחייב אלא כשיכל לסלק וזהו דמשני הש"ס דלא דמי לולנערה דהתם היה מעשה דאין לו תקנה אבל הכא חייב משום דיכול לסלק אמנם תוס' והרשב"א כתבו דאיירי אף כשאינו יכול לסלק ועי' פנ"י דבור מעשיו גרמו לו והיינו כי חיובו קאתי מחמת מעשה האדם דכל עוד דיצרתו קיימת ובמציאות הוא הקבלן הבונה וכל עוד שמעש"י קיימים לפנינו הוא אחראי על הנעשה שם ולא דמי לשאר חיובי ממון דיסודם מחובת שמירה ואחריות, ועי"ש בפנ"י דדימה זאת לשיטה דאדם המזיק חייב באונס גמור.

דעת שאר אמוראי לפטור מאונס ובפשוטו מולנערה ואינו דהרי פטרינן אף דלא בשעת נפילה והיינו כשמצי לסלק וכתבו תוס' והרשב"א דאז ליכא ולנערה וכן לכמה ראשונים נתקל לאו פושע אבל מ"מ אינו אנוס אלא הסברא א. המלחמות משום דהוה 'ברשות' ודימה לחופר לאושין וחופר ברשותו, וכן מבואר בתוס' שאנ"ץ בס"ד. ב. ולבסוף כתב דיסוד הדין הוא משום דלא כרה בידים ואפשר דזו כוונת תוס' התוס' דהאי בירא לאו אנא כריתיה, היינו דבאמת הוא לא כרה ופשיעת כרייה נמי ליכא, ולפי ב' מהלכים אלו לא חלקו על עצם יסוד רבה דבור נידון כהלכות מעשה אדם ולא כממונך ושמריתן עליך. ג. מהלך נוסף עי' תוס' ב"מ פ"ב: דשאר אמוראי פליגי בגדר הדין וס"ל דשוה בור לממונך ושמירתן עליך דמיעטה תורה דאינו חייב אלא בפשיעה.

(לדעת תוס' מחלוקת ב"ח וסמ"ע שיטמ"ק מ"ח – ויש שפירשו לחייב משום כרייה ובלשונם דכיון דחל סיבת אחריות היא לא פוקעת).

חלק ב'

עניני חבט והבל ובו' ג' סעיפים (ויסוד דינם שייכי זה לזה)

סעיף א' דעת רב ושמואל בחבט.

בור ברה"ר לדעת רב אינו חייב אלא על הבלו, ולשמואל בין על הבלו בין על חבטו (ואדרבה חבט יותר פשוט אבל ההבל אינו ישיר מכרייתו אלא מתקבץ מאויר העולם שיטמ"ק), וטעמו דרב דקרקע עולם הזיקתו, ועי' רש"י ורמב"ן דמשא"כ הבל דהוא עבד להבל ויצר אותו.

ולק' נ"ג. איתא דמודה רב בבור ברשותו דחבטא דידיה, דמה דהקרקע דידיה מזיקה הוא שווה ערך להבל שיצר, ועוד איתא דמודה רב באסו"מ דאפקרינהו ואע"פ שאין שם הבל ולא הוה דידיה עי' תוס' ור"פ, דף ג. דמ"מ נחשב כחבטה דידיה (בנתקל באבן ונישוף באבן) משום דהוא חידש החבט משא"כ קרקע עולם רק פינה עפר. יסוד פלוגתת רב ושמואל יתבאר לק' דתלוי בסעיף ב' וג'.

סעיף ב' נתקל באבן ונישוף בקרקע.

בגמ' נ"ג. דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור וכן משמעות הגמ' כ"ח: נתקל באבן ונישוף באבן ומאידך באיכא בינייהו גובה משמע דאף שנישוף בקרקע, ומצינו בזה ב' מהלכים תוס' במהלך א' העמיד בגוונא דהוא חפר ה' וגובה ה' אבל בקרקע סתם מודה שמואל שקרקע עולם הזיקתו, וכן נראה בתוס' כ"ח: דהצריכו דווקא שיהם שם בור ושם תקלה על הקרקע שנישוף בה עי"ש גבי החליק במים דרק אם היה מים גם במקום שנישוף דדמי לקרקע הבור.

תוס' במהלך ב' וכן דעת הרא"ש דאף נישוף בקרקע חייב ואחורי הבור שאני משום שנפל לקול הכורה.

ובפשטות פלוגתת ראשונים זו (ר' דוד ר' אהרן ור' שלמה) היא ביסוד המחלוקת דרב ושמואל, דלמהלך א' מודה שמואל לבעיה דקרקע עולם הזיקתו ורק דס"ל דמה דכורה ומכשיר את החבט הוא גם 'יצירת' בור, ולכך בנחבט בקרקע שלא הכשירה, פטור. והתרוץ ב' סובר דעיקר טעמו דשמואל הוא משום דחייבה תורה על התקלה, ולפיכך חייב גם על סתם קרקע מבלעדי הנופל חוץ לבור דקול הכורה הפילו, ורב ס"ל דאין החיוב על התקלה אלא על המזיק שבבור וכ"כ ההשלמה דרב אזיל בתר תקלה ושמואל אזיל בתר נזק, אך צ"ע דא"כ גם תוך הבור ייפטר ואנן קי"ל כר' נתן דגם כאשר אחר מתקיל לבור בעל הבור חייב אלמא אין החיוב על זה שהוא התקילו.

ולמהלך א' צ"ע תוס' כ"ח. דכתבו גבי מים וכן שם בור

ולכך נראה לבאר דאין החיוב על המתקיל אלא רק על עשיית מקום נזק שמתקיל ומזיק ולשמואל סגי בזה שהמקום הוא מלכודת לפני הקרקע עולם, וע"כ בעי למקום שהשתנה ולא סתם גרמא חיצונית ופליגי הראשונים אם לכך דווקא המקום שכרה או כל סביבותיו ואין כאן מחלוקת עקרונית, ומה דאחורי הבור הוא לא מהני כי יש את קול הכורה ולא דמי לתוך הבור דמחייב ר"נ כי מקום זה הוא ודאי בור וגם תקלה למצב.

דעת הרא"ש והטור דגבי גובה כתבו דחייב בנחבט בקרקע וגבי אסו"מ לא וצ"ב החילוק.

ולרב צריך לעשות גם את המזיק ואם נבין דחיובו על מזיק שיצר א"כ הרי כתבו רש"י ור"פ ואפי' על ספק

וע"כ לכו"ע החיוב הוא על 'בור' מקום נזק ונחלקו האם סגי בזה שעשה מקום שמתקיל לפני הקרקע עולם או צריך שיייצר גם את החלק המזיק שבבור.

סעיף ג'.

גמ' נ"ג. קול הכורה, שור שדחף, אבן ע"פ הבור, נתקל בקרקע ונישוף באבן, פלוגתת רבנן ור"נ, דרבנן פטרי לבעל הבור ור"נ מחייב.

תוס' כתבו דביסודו היה ראוי לחייב גם את בעל הבור אלא רבנן דרשי קרא דכתיב ויפול ולא שיפילוהו אחרים, אבל רש"י כתב י"ג. מפני שהוא הפילו בתר הדוחף בתר מעיקרא, ועי' ר"פ כ"ח: ושיעורי רבי דוד שם ואין הכוונה ברבנן משום שהוא כמשתמש דהרי גם נתקל בקרקע אמרינן הכי

ובפשוטו המחלוקת דר"נ ורבנן האם בתר תקלה או לא וא"כ אין מובן לרב ואיך יסתדר רב עם רבנן

וע"כ הביאור דהחיוב בבור הוא על מה שמובנה בבור שיהא ולא בצרוף עוד כח דזה כבר לא הבור עצמו מזמין ומתקיל

ור"נ ס"ל דגם בצרוף עוד כח נחשב דהבור מתקיל דאדרבה קעביד לבור אחר דהמציאות דיש קול הכורה.

1. עי' רשב"א דף ב: שהאריך בזה ועי' רא"ה ופסקי הרי"ד נ: דכל מעשה הבור גרמא הוא, ועי' נמ"י דענין בור הוא דלא עביד מידי והניזק בא ומזיק עצמו שם, ועי' ברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי דדן לבאר דאפי' בגדר 'גרמי' לא הוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. עי' ברכ"ש סי' י"ב דלכאו' כיון דגרמא חייב לציד"ש א"כ יהא חייב על כלים לציד"ש אמנם החזו"א כתב דבגז"ה דפטור על כלים נכלל גם דאי"צ לשלם לציד"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכמובן דהדבר הוא גז"ה ולא ידעינן טעמא דמילתא ועי' משך חכמה עה"ת מה שפירש להטעים הדבר. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"כ הרשב"א ובעה"מ והמלחמות כתב בדבריו את ב' הפרושים. [↑](#footnote-ref-5)