סימן צ_ב - בדין חשוד לשבועה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

רשב"א תתק"כ כתב דאף בתובע טוען ברי ליכא דין שכנגדו בשבועת המשנה, וכ"ה בריטב"א שבועות דמ"ח, ועי' מאירי שלהי שבועות

בד' הרמב"ן בסוגיא דמיגו דחשיד, מבו' דכל הא דלא אמרי' מיגו דחשיד, הוא משום דעדין לא טעם טעם גזילה, ולא נעשה גזלן עד שיצא מבי"ד.

ולפ"ז הדין נותן דאם תבעו שגזל לו, לא יהא חייב שבועה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן שם על טענת שליחות יד, דאי לאו דמורי התירא, אין לחייבו ע"ז שבועה, דכה"ג שתובעו שכבר גזלו, אמרי' מיגו דחשיד.

אך צע"ג לפ"ז, מ"ט מהני ע"א שמעיד שגזל לחייבו שבועה, כמבו' כן בסוגיא דנסכא דר"א, ובד' הראשונים.

ובכ' הגרא"א כתב דצ"ל דבשבועת ע"א לא אמרי' מיגו דחשיד, עיי"ש הטעם, וצ"ב.

שער משפט סימן צ"ב, הק' ע"ד רשב"א שכתב דאף דהתובע מודה שהוא חשוד, אינו נעשה חשוד לגבי אדם זה, ממה שמצינו לגבי עדות שאם הודה שהוא פסול לא מהניא לי' עדותו.

ונ' לדון, דלגבי עדות דרשע אינו נאמן, הרי ודאי דכל שהודה שאין לו נאמנות, לא מהניא לי' עדותו.

אך בחשוד לשבועה, הרי מבו' דכל הא דל"מ לתבעו שישבע הוא משום דאין מוסרין שבועה לחשוד, והרי דלא אמרינן דאין שבועתו שבועה כלל, והיינו או משום דליכא כלל דינא דאין חשוד נאמן בשבועתו, או משום דהגם דאינו נאמן לגמרי בשבועתו, מ"מ זכאי התובע לתבוע שישבע עכ"פ שבועה זו, ולגבי זה הוא שכתב הרשב"א דאינו נעשה חשוד לגבי עצמו, וז"פ.

בחי' רא"ל כתב, דהגם דעיקר דינא דחשוד הוא דאין בי"ד מוסרין לו שבועה, מ"מ מהני זה דתו ל"מ לו שבועתו, ואף אם קפץ ונשבע.

והנה אמנם מצינו בגיטין דל"ה. דהגם דרב ל"ה משביע לאלמנה, מ"מ מודה רב בקופצת, אך י"ל דהתם לא הי' רב מזדקק לחייבה שבועה, אך כל שכבר קפצה ונשבעה, היו בי"ד פוסקין עלי' דין שבועה, ומשא"כ בחשוד, אך באמת אי"ז מסתבר, דאטו אחר שקפצה ונשבעה, צריכין אנו שיפסקו בי"ד דין שבועה, ויל"ע בזה.

בדין מיגו דחשיד, הנה בד' רש"י ותוס' ד"ג: מבו' דאם אמרי' מיגו דחשיד אינו חייב לשלם, ועי' מהר"ם שיף כתובות די"ח: שפירש דהא דאין לחייבו בזה ממון, דכה"ג אינו מחויב שבועה כל עיקר.

אמנם בד' הרמב"ן והרשב"א שם דפליגי, ידוע לפרש דס"ל בדין מיגו דחשיד, דה"ה מחויב שבועה, ואך דא"א להשביעו, וע"כ הוא חייב לשלם.

אך העירוני דאין מקור לזה כלל מדבריהם, דיל"פ דכוונתם דהוי חשוד מכח הנ' שמעידין עליו העדים, וע"כ יש לומר בזה משאיל"מ.

ואמנם אכתי מוכח מדבריהם, דאין גדר הדין דמיגו דחשיד, דאינו מתחייב שבועה כלל, דאל"כ מה יועיל הא דהוא חשוד מכח הנ' שהעידו העדים, הרי כיון דגם על הנ' שכופר יש לנו לומר מיגו דחשיד, תו אינו מחויב שבועה כלל, וא"כ אף שנתברר לנו עוד שהוא חשוד, ל"ה שייך בזה דינא דמשאיל"מ.

והנה באמת מצינו דכוותה במיוחס לריטב"א ד"ו., דאם הודה הנתבע במקצת על רבית, אמרי' בזה מיגו דחשיד ואינו נשבע, וכתב שם לדון אם הוא צריך לשלם, או דאינו נפסל ע"פ עצמו, ומבו' דאם מהימני' לי' שחשוד הוא, ה"ה צריך לשלם, ולהדיא דבמיגו דחשיד חייל חיוב שבועה.

אך בד' הרמב"ן והרשב"א יש לדחות דאין להוכיח מדבריהם, שהרי פירש הרמב"ן לדעת רש"י דהסוגיא אתיא כדעת אביי, ולפ"ז י"ל, דלגבי הנ' שלא העידו עליו העדים, ל"ש לומר כלל מיגו דחשיד, דשמא מלוה ישנה יש לו עליו, וע"כ שפיר חייל עליו חיוב שבועה, וה"ה פסול לישבע, כיון שהעידו עליו על הנ' שכפר, ובזה לא תלינן במלוה ישנה, דאין ספק מוציא מידי ודאי, וע"כ אמרי' בזה משאיל"מ, ודו"ק.

ויש להוסיף עוד, מה ששמעתי להעיר, דאי נימא דכל דאמרי' מיגו דחשיד הי' חייב לשלם, א"כ מה מהני הא דשמא מלוה ישנה יש לו עליו, הרי כיון דאם ל"ה צד מלוה ישנה, הי' חייב לשלם, הרי נמצא דגם אחר דאיכא צד מלוה ישנה, מ"מ להצד דגזל לא נתברר לנו פטורו, וא"כ יתחייב ממון.

ואי נימא דכל הא דל"מ שבועת החשוד הוא משום שאין מוסרין לו שבועה, ניחא.

אך באמת נ' דקו' מעיקרא ליתא, דכיון דיתכן דיש לו ספק מלוה ישנה, ועל צד זה מועלת שבועתו, הרי דעל יותר מזה אין דררא לחייבו שבועה, דהאמנם אם ל"ה צד מלוה ישנה הי' מתחייב שבועה, ומשאיל"מ, אך כיון דאיכא צד מלוה ישנה, הרי יתכן דהדררא שהוא חייב היא שנטל משום מלוה ישנה, וכל שהוא נשבע, מהיכ"ת לחייבו ממון דשמא גזלן הוא, הרי ליכא דררא ע"ז במסוים.

בדין המודה שהוא חשוד, עי' טור בשם הרמ"ה, ובד' הב"י מבו' דבשבועת הנוטלין פשיטא לי' דהוא מפסיד, אך בשבועת הנפטרין לא פסיקא לי' הך מילתא מסברא, וכ"ה בל' השו"ע דלדין שבועת הנפטרין הביא בשם יש מי שאומר, וצ"ב.

ובעיקר הדין, הנה בל' הרמב"ם נ' להדיא דגם בשבועת הנוטלין ה"ה נשבע ונוטל, שהרי הרמב"ם כתב בפ"ד מגזילה הי"א, ז"ל, וכן הטוען את חבירו שנכנס לביתו וגזלו כלים והוא אומר דרך משכון לקחתים בחוב שיש לי אצלך ובעה"ב אומר אין לך בידי כלום, אע"פ שהודה שמשכנו שלא ברשות, הואיל ואין שם עדים שמעידים שגזל הרי זה נשבע וגובה חובו מן המשכון, שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והואיל והוא נשבע ונוטל הרי זה נשבע בנקיטת חפץ כמו שיתבאר בהלכות טוען, עכ"ל.

והנה אי נימא בדעת הרמב"ם דהנכנס למשכן שלא ברשות אינו נפסל לשבועה ניחא, אך אי נימא דהוא נפסל לשבועה, עי' ראב"ד גזילה ספ"ג ובאחרונים, קשיא דהיאך הוא נשבע ונוטל, הרי כיון שהודה שהוא חשוד, אינו זכאי לישבע וליטול, ודעת הרמב"ם דאף בהני דנוטלין מן הדין, אם הוא חשוד, ה"ה מפסיד, וא"כ ה"נ יפסיד הכא ע"פ הודאתו.

ועי' אבהא"ז שם שכבר עמד בזה, ועיי"ש מש"כ לדון דשבועת הנוטלין דמשכון שאני, אך כתב שם דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם בהל' טונ"ט דמשמע דבכל הנוטלין אם הוא חשוד ה"ה מפסיד.

ועי' או"ש שם שחידש דחלוק הדין אם מודה שנתברר בבי"ד שהוא חשוד, לבין אם מודה שעבר עבירה, דבזה לא פסלינן לי' כלל, כיון דאפשר שעשה תשובה וכו', עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

ובדין מודה בשבועת הנפטרין, כבר הוכיחו האחרונים מד' הרשב"א שהק' דהיאך ידעינן שלא שכח העדות וגם בתוס' הרא"ש עמד בזה, דמוכח דאף שהודה ל"מ זה לחייבו, ועי' גל' חת"ס מה שפירש בזה.

ועי' חי' הגרא"ל שכתב לפרש, דעיקר הדין דחשוד אינו נשבע, הוא משום שאין בי"ד מוסרין לו שבועה, ?

והנה אמנם הר"ן שם פליג ע"ד הרשב"א וס"ל דכיון דמודה דהוא חשוד אמרי' שכנגדו נשבע ונוטל.

ועי' עוד בד' הר"י מיגש שבועות דמ"ו. דהמודה שגזל במקצת, אין משביעין אותו, וה"ה נפטר בלא שבועה, וזה חידוש רב, דבזה אין מתישב מה שפירשו בד' ש"ר, דלא אמרי' משאיל"מ כיון שבי"ד מוסרין לו שבועה, דהכא הרי באמת אין בי"ד מוסרין לו שבועה, ואפ"ה כיון דלא ידעינן דהוא חשוד, ה"ה פטור בלא שבועה.

ולכאו' גם בד' המיוחס לריטב"א ב"מ ד"ו. הוא כן, שהרי הוא עצמו מודה שהוא חשוד, וכתב דהוא נפטר בלא שבועה, אך נ' דהתם ניחא טפי, שהרי מה שהוא מודה שהוא חשוד, אינו טעם כלל שלא להשביעו, שאין אדם נפסל ע"פ עצמו, וכל הא דלא משבעינן לי', הוא מכח דינא דמיגו דחשיד וכו', ודין זה אינו מחייבו ממון, ודו"ק.

ז"ל הרי"ד ב"מ ד"ה:, לא אמרי' מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועה. אי קשיא ולא אמרי' והרי הנגזל שהוא נשבע ונוטל מפני שהגזלן אנו חושדין אותו שיחלל שבועתו ועוקרין השבועה ממנו ומהפכין אותה על התובע, והיכי אמרת דלא אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, תשובה ה"ק לא אמרי' דחזקה ברורה היא דמאן דחשיד אממונא חשיד אשבועה דנימא הכי בכל דוכתא, אלא חששא בעלמא היא, והילכך הכא לחומרא והכא לחומרא, כשנופלת על החשוד שבועה דאורייתא, דשבועה במקום תשלומין קיימא, לא מהימנינן לי' אלא מהפכין אותה על מי שכנגדו דדילמא חשוד נמי אשבועה ולנגזל עצמו אע"פ שהיא כופר בכל, כיון דעל האי ממונא הוחזק כפרן, מהפכין אותה על הנגזל כדפרישית התם במה"ק, וה"נ דחיישי' שמא יהא תוקף בטליתו של חבירו לא שבקי' לי' דיחלוק עמו בלא שבועה משום האי טעמא דאמרינן שמא אע"פ שהוא חשוד לגזול שמא לא יהא חשוד וישבע לשקר, והילכך רמינן שבועה עלוי' אולי יודה מחמת חומר השבועה, אבל אי הוה קים לן דכל דחשוד אממונא חשוד אשבועה ה"נ לא הוה משבעינן לי' אלא הוה שקיל בלא שבועה, וזהו שאמר לא אמרי' דלא אמרי' לי' בבירור אבל מיחוש ודאי חיישי' והכא לחומרא והכא לחומרא, ואי קשיא כיון דלא קים לן שהחשוד על הממון יחלל שבועתו כשהוא כופר בכל שחייב לישבע היסת, נמי נהי דלא מצינן להפוכי שבועה אשכנגדו דתקנתא לתקנתא לא עבדי' אבל מיהא אמאי פטרינן לי' בלא שבועה דילמא אי רמינן עלי' שבועה יודה, תשובה אין ב"ד נזקקין למי שהוא חשוד על הממון להשביעו שמא יחלל אלא מעמידין אותו על דין תורה ופטרי' לי', ובמתני' דמשבעי' להו אע"פ שהיא שבועה מדרבנן משום שאינו ידוע מי הוא החשוד, שכל אחד אומר אני כשר וחבירי גזלן, וגדולה מזו אמרו החנוני והפועל נשבעין שניהן דקי"ל דחד מינייהו גזלן, ואפ"ה משום דלא ידעי' מי הוא הגזלן משביעין שניהן אליבא דרבנן כ"ש הכא גבי טלית שיש לומר דילמא תרווייהו בהדי הדדי אגבוהו שמשביעין שניהן כיון שאינו ידוע מי הוא הגזלן, עכ"ל.

למדנו מד' הרי"ד, דהא דגזלן שכנגדו נשבע ונוטל, היינו משום דלא סגי לן בבירור השבועה דגזלן, דשמא גם נשבע הוא לשקר, וע"כ כיון דשבועה במקום תשלומין קיימא, לא סגי בזה לפטרו, אך בשנים אוחזין, אילו הי' הדין דלא משבעינן לי', ל"ה נוטל שכנגדו, שהרי לא ידעינן שהוא חשוד, וע"כ בזה אמרי' דאדרבה יש לנו להשביעו, דשמא תועיל שבועתו.

ולדבריו נ', דזהו גם הישוב לדעת אביי דמלוה ישנה, שהק' הראשונים דא"כ בגזלן ודאי נמי נכשירו, ולד' הרי"ד ניחא, דכיון דאי"ז אלא ספק, א"כ א"א לנו להאמינו בודאי על השבועה, דשמא גזלן הוא, וע"כ שכנגדו נשבע ונוטל, ומשא"כ במיגו דחשיד, שבאנו לדון דאין טעם להשביעו, הרי דע"ז אמרינן דכיון שיתכן שאינו חשוד על השבועה, יש לנו להשביעו.

ועי' בד' הריא"ז בקונט' הראיות שכתב דהא דלא אמרינן מיגו דחשיד וכו', הוא רק בשאין ידוע פסולו ולי"ב לפסול גזלן לשבועה, ובזה הוא דאמרי' דאין אנו חוששין שישבע לשקר, אך בגזלן ודאי פסלתו תורה משום שהוא חשוד לישבע לשקר, עיי"ש, ושמא יש לפרש דבריו כד' הרי"ד.

ואמנם ילה"ע, דאחר שכתב הרי"ד בסו"ד, דהא דבגזלן אין אנו משביעין אותו שבועת היסת, הוא משום דאין בי"ד נזקקין למי שהוא חשוד על הממון להשביעו שמא יחלל, א"כ הרי זהו עצמו החילוק שבין גזלן ידוע למיגו דחשיד, דבגזלן ידוע כיון שאין בי"ד נזקקין להשביעו, ע"כ הוי משאיל"מ ושכנגדו נשבע ונוטל, ומשא"כ במיגו דחשיד דליכא להך דינא, וכמש"כ הרי"ד דכיון שהוא אומר כשר אני, שפיר אנו מוסרין לו שבועה, ע"כ שפיר משביעין אותו, ומה הוצרך לחלק תחילה בע"א.

והי' נראה מזה בדעת הרי"ד, דאם כל הא דל"מ לישבע הוא רק משום שאין בי"ד נזקקין להשביעו, לא הי' לנו לחייבו ממון, כיון שהוא יכול לישבע, וע"כ רק משום שאינו נאמן בשבועתו, הוא ששכנגדו נשבע ונוטל.

אך זה שלא כד' הרי"ד בכתובות דפ"ה. דהגם דלא מפקינן ממונא ע"פ מאן דקים לי' בגוי', מ"מ שפיר אפכה רבא לשבועה אשכנגדה, דכיון דקים לי' בגוה ל"ה משביע אותה, וממילא הוי משואיל"מ, וזה לכאו' דלא כמש"נ מדבריו בב"מ, וילה"ע בזה.

בנחל יצחק סימן צ"ב סק"ג ענף ה' כתב בדעת התוס' בב"ק דק"ח. דהא דחשוד שנשבע לשקר פסול לשבועה אי"ז אלא מדרבנן, אשר תמוה דהרי הוי חשוד לאותו דבר, דלכו"ע אינו נאמן, ומתחילה כתב די"ל דהגם דהוי חשוד ואין לו נאמנות גמורה, מ"מ רשאי התובע לתבוע שישבע, וכל הא דאין יכול לתבעו הוא משום דאין מוסרין שבועה לחשוד וזה אינו אלא מדרבנן, ובהמש"ד דבריו כתב, דמ"מ שפיר אמרי' מיגו דחשיד וכו' מה"ת, ואין התובע יכול לתבוע שישבע, דבכה"ג לא הטילה התורה כלל חיוב שבועה, ול"ד לדו"ד שחייבין עליו שבועה דהנתבע חשוד, די"ל דמזכות התובע לתבוע שישבע, וע"כ שפיר כתבו התוס' דשבועה ראשונה חשובה שבועת הדיינים לחייבו כפל.

אך הק' ע"ז, שהרי מד' התוס' שהוכיחו כן מהא דתנן שכנגדו חשוד על השבועה, אשר כוונתם דמהא חזינן דמה"ת אין שכנגדו נוטל, וע"כ תני לה התם במתני' בכלל הני שאינם נוטלין מן הדין, הרי מבו' דמה"ת חשיב כיכול לישבע, ולי"ב לדינא דמשאיל"מ, ואי נימא דאין חשוד נאמן בשבועתו מה"ת, א"כ מ"ט אין שכנגדו נוטל.

ואשר ע"כ כתב בדעת התוס', דס"ל דחיוב שבועה שהטילה עליו התורה אי"ז לברר הספק, אלא הוא להפיס דעתו של התובע, וזהו יסוד דינא דרב דכיון שקיבלו בעלים שבועה פטור, וזהו לישנא דקיבלו בעלים, דמה שנשבע לו הוי במקום תשלומי ממון, דודאי אין דינא דרב דהוא נאמן נגד העדים, וכ"ה ל' שערי שבועות , שיקבל התובע לקיחת השבועה במוקם גביית ממון וכו', הרי לקיחת השבועה במקום התשלומין, ואשר זהו שכתבו התוס' דאף דהוא חשוד, מ"מ אית בי' לחיוב שבועה לפייס את התובע, וע"כ אמרי' בזה משאיל"מ.

ועפי"ז כתב, דדינא דהרשב"א דאין מצטרפין העד והבע"ד לפסלו אחר שהאמינתו תורה, אי"ז לדעת התוס', דלדעתם לא מצינו כלל שהאמינתו תורה, וגם ד' הט"ז סימן רצ"ו ס"א דשבועה היא לברר הענין, אי"ז כדעת התוס'.

ועפי"ז כתב, דהרשב"א והר"ן שנקטו דאמרי' בחשוד משאיל"מ מה"ת, הוא משום דס"ל דענין שבועה הוא לבירור, וכל שהוא חשוד ול"מ שבועתו לברר, ה"ה חייב לשלם.

קצוה"ח סימן פ"ז, דאף אם שבועת היסת היא קבלת חרם, וחשוד מצי לקבל חרם, מ"מ שפיר אמרי' בזה משאיל"מ ושכנגדו נשבע ונוטל, משום שהתובע לא סגי לו בכך, ועד"ז הוא גם לדעת רשב"ט, דהגם דמצינו להשביעו, מ"מ לא סגי להתובע בכך, עכ"ד, וזה כמו שביארו דאף אם שבועת חשוד הויא שבועה מה"ת, מ"מ י"ל דכל שאין התובע מתרצה בכך, אמרי' בזה משאיל"מ מדאורייתא.

ריטב"א ב"מ ד"ה: דהא דמיגו דחשיד הוא משום לפני עור

שו"ת הרמב"ן סימן ג, שאלה תבעו מנה ונשבע היסת שאין בידו כלום ואחר כך הודה שיש בידו חמשים מי הוי חשוד או לא, וכיצד דנין לו שכנגדו נשבע ונוטל או לא.

תשובה הוי יודע שזו השאלה כבר מצאנוה בין תשובות הגאונים, והשיב בה רבי' שרירא תשובה משובשת ואמר דהו"ל חשוד, ואע"פ ששבועה זו אינה של תורה אלא תקנת חכמים היא שכנגדו נשבע ונוטל מדאמרי' תנא פסולין דאורייתא וקתני פסולין דרבנן ע"כ נוסח השאלה, ואע"פ שתלוי' באילן גדול שבוש הוא ולא תסמוך עליו, שאין אדם נעשה חשוד אלא ע"פ עדים כשרים להעיד לו ולא קרובים פסולים וכ"ש ע"פ עצמו, כדאמרי' אדם קרוב אצל עצמו וכו', ועוד נשתבשה התשובה הזו במה שאמ' אע"פ שאין שבועה זו אלא תקנת חכמים, נהי דליתא לענין חיוב שבועה אלא מדרבנן, דמדאוריתא א"צ שבועה, מ"מ לענין אסור שבועה דאוריתא היא, שהרי שבועת היסת בשם או בכנוי משביעין וסו"ס הו"ל שבועת שקר לא אכלתי ואכל לא לויתי ולוה, אבל ח"ו שאין גאון חתום עליה ולא כתבה מעולם, והדין פשוט הוא שחוזר ונשבע שבועה של תורה בנק"ח ביד וכו', ובמקומכם שאין אתם מנקיטין ס"ת, פטור הוא ואינו אלא כמשיב אבדה שכבר נפטר מטענה של חברו, עכ"ל.

מבו' בד' הרמב"ן כמה חידושי דינים, חדא דשבועת היסת בעיא שם או כינוי, וכ"כ הרמב"ן שבועות דמ"ד:, וכ"ה בבעה"ע הל' מלוה ע"פ יח. בשו"ת הראב"ד סימן קמ"א ובשו"ת הרשב"א ח"א סימן תרמ"ז ח"ז סימן תק"ו ומיוחסות סימן רנ"א, ובחי' הריטב"א כתובות דפ"ח. ושבועות דל"ח: ובנמו"י כתובות שם, ובטור סימן פ"ז, אך בחי' הרשב"א גיטין דל"ה. נ' דשבועת היסת אינה בשם, והראב"ד פי"א משבועות כתב, דאף דמן הדין היא בשם, מ"מ תיקנו הגאונים דאין משביעין לא בשם ולא בכנוי אלא מחרימין אותו וכו', ועוד מ' מדבריו דכיון שאינו נעשה חשוד ע"פ עצמו ל"מ שכנגדו לישבע וליטול, ולא מ' בדבריו דכונתו דיכול שכנגדו לתבוע שישבע הוא, אך אה"נ יכול גם לתבוע לישבע וליטול, וגם יש להוכיח כן מסו"ד דאם אין מצריכין נק"ח בשבועת התורה אינו חוזר ונשבע, וכיון דאינו יכול להשביעו, מ"ט לא יאמר דכיון שהודה שהוא חשוד אשבע ואטול, אך בזה י"ל דלא נעשה חשוד אלא אחר השבועה, ולא בשעת השבועה עצמה, ואינו נראה.

ועוד מבו' מדבריו, דאף דשבועה זו שנשבע כבר הויא מקצתה שבועת שקר, מ"מ ה"ה פוטרתו, ועי' חי' הגר"ש ב"מ שהאריך בזה בדעת הגר"א, ושם כתב הגר"ש דהוא משום דאף דבלא"ה שבועת שקר היא, מ"מ איכא תוספת איסור משום איסור ולא תשקרו איש בעמיתו, אך בד' הרמב"ן אי"ז מתישב, שהרי פירש להדיא דהאיסור בשבועה זו הוא משום שבועת ביטוי, דהו"ל כלא אכלתי ואכל, וקשיא טובא לפ"ז דהיאך שבועה זו פוטרתו, הרי ידעינן דיצאה שבועה זו לשקר, וצ"ב באמת מ"ט לי"ב משום לא תשקרו, דהלאו דכופר בפיקדון הרי הוי גם בלא נק"ח.

וחזינן מזה, דהא דשבועה פוטרת אי"ז משום שהיא מבררת ומשום דלא חשדינן לי' שישבע לשקר, שהרי הכא שבלא"ה הויא שבועה זו שבועת שקר, ליכא לבירור זה כלל, אלא נאמנות הוא שהאמינתו תורה בשבועה, ואף אם טעם הנאמנות מיוסד ע"ז שלא ישבע לשקר, מ"מ עתה הוא נאמנות שהאמינתו תורה, וע"כ אף אם הודה שהיו בידו נ' והיתה שבועה זו שבועת שקר, מ"מ על מה שלא ידעינן שנשבע לשקר, ה"ה נפטר בשבועתו, וזה חידוש רב.