2 ביסוד פטורא דזה עוקר וזה מניח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

יצחק טחן

ביסוד פטורא דזה עוקר וזה מניח

1. יעוין בגמ' בדף ג' דהקשתה על הא דמבואר במתניתין דשניהם פטורים דהרי אתעבידא מלאכה מבינייהו. ומיישבת דילפינן מ''בעשותה'' דשנים שעשאוה פטורים. ויש לעיין דמאי שיאטיה לשנים שעשאוה דאיכא צירוף בנייהו בכל מעשה המלאכה דבזה איכא נידון בגוונא דזה אינו יכול וזה אינו יכול אי מחייבי תרוויהו. אולם הכא דכל חד עשה חלק מהמלאכה אמאי יתחייבו תרוייהו. ובאמת יעוין בתוס' בסוגין דנקט דליכא ס''ד לחייב את העוקר דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון אלא אשני קא פריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה. אולם יעוין בתוס' בדף צ''ג וז''ל, וזה כתב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שניה לא איצטריך קרא אלא אהוצאה דה"א אהכנסה ואהוצא' הוא דקפיד רחמנא וליחייב אפי' בלא הנחה. והיה נראה מדבריו דהס''ד הוי לחייב על עצם ההעברה מרשות לרשות בלי עקירה והנחה. אולם מלשונו ד''לחייב בלי הנחה'' נראה דהא פשיטא ליה דבעי עקירה, רק דדן דלא יהא בעי הנחה.

ויעוין עוד בשו"ת אבני נזר חלק או''ח סימן פה מההיא דפסחים (דף פ"ה ע"ב) דאיתא שם אמר ר' אליעזר המוציא בשר פסח מחבורה לחבורה אינו חייב עד שיניח מאי טעמא הוצאה כתיב בי' כשבת. ופרש"י דגבי שבת וכל חיובי חטאת בעשותה כתיב בעושה כולה ולא העושה מקצתה. ומבואר דאי לאו קרא הוי אמינא דחייב בלא הנחה. וילפינן משבת דכתיב בעשותה דלא נחשב הוצאה בלא הנחה ומוכח כתוס' בדף צג עכ''ל.

ואי נימא דכתוס' בסוגין דהס''ד לחייב את המניח יש לעיין אמאי בכותב לא נימא לחייב את כותב האות האחרונה דבזה השלים את המלאכה. ויעוין בתוספות רא"ש דנקט בסוגין כתוס' דס''ד לחייב רק את אמניח. ובדף צ''ג כתב וז''ל, אבל לכותב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שניה לא אצטריך קרא למעוטי דלא דמי עושה חצי שיעור לשנים המתעסקין בשיעור שלם. וכפה''נ כונתו דבכותב שתי אותיות כל חד מנייהו מתעסק באות אחת, משא''כ בהוצאה ההתעסקות הוא בכל החפץ, רק דההתחלקות היא במעשה המלאכה, ובזה שייך צירופא ע''י דהאחרון גומר את מעשה הראשון דאיכא לחפץ שמקשר בין שתי הפעולות.

1. אלא דבעיקר הבאור בקושית הגמ' יעוין ברמב''ם בפיה''מ. וז''ל, היסוד השני אם התחיל אדם מלאכה בשבת ולא גמרה ובא אדם אחר וגמר אותה המלאכה גמר שאילו עשאו הראשון היתה מלאכה גמורה הרי שניהם פטורים, לפי שלא נשלמה המלאכה אלא משניהם יחד, ולא עשה אחד מהן מלאכה גמורה, וזהו מה שאמר התלמוד יחיד העושה חייב שנים שעשו פטורין, רמז לזה מה שאמר ה' בעשותה אחת, ואמרו העושה את כולה ולא העושה את מקצתה, כיצד כגון שכתב שמעון א' ביום השבת ובא ראובן וכתב ב' אף על פי שנגמר השם על ידי שניהם יחד שהוא שתי אותיות שהוא שיעור הכותב הרי שניהם פטורין. ומבואר ברמב''ם דבאמת ס''ד לחייב לתרוייהו ע''י שמתרוייהו אתעבידא מלאכה [והרמב''ם לא הצריך דיהא שייכות ביניהם בגוף הפעולה אלא דעצם הדבר שמתרוויהו אתעביד מלאכה הוי סיבה ששתיהם יתבעו על המלאכה שנעשתה על ידם. ולכן גם בשתי אותיות שייך לחייב לתרוויהו], ויש לעיין מאי ס''ד לחייב לתרוייהו.
2. ובאמת דכן נראה בלשון הגמ' בקושיא דאתעבידא מלאכה מבינייהו דאיכא בזה תביעה לתרוייהו. רק דיעוין ברמב''ן דלא גרס ליה אלא רק והא אתעבידא מלאכה. וז''ל, ול"ג כדכתיב במקצת נוסחי ''מבינייהו'', וה"פ והא אתעבידא מלאכה על ידי זה שעשה הנחה ויתחייב, אבל הראשון ודאי פטור שאם התחיל במלאכה ובא שני וגמרה אינו בדין שיתחייב ראשון. ומבואר בדבריו דעיקר חידושא דמתניתין דלא נחייב את המניח שהוא גמר את התוצאה.

אולם בתוס' גרס להאי גירסא דתרוייהו, ובאמת יעוין בלשון התוס' דכתב דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון אלא אשני קא פריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה. ומשמע מלשונו דלא הוי גרעון בעיקר סיבת החיוב רק דכיון דאילו לא היה גומר את ההנחה לא היה שום עבירה במעשהו הלכך ליכא מקום לחייבו על צירופו למעשה השני. אולם כל כמה שהשני עשה ליכא חילוק בינו לשני דסכ''ס מתרוויהו אתעביד ההוצאה רק דהגרעון בעושה המעשה דכיון דבשעת עשיתו ליכא איסורא במעשהו לא ניתן לתובעו מכח זה על חלקו בהוצאה. ויעוין בתורא''ש וז''ל, הא לא פריך שיתחייב הראשון שעשה העקירה, דלא מסתבר כלל לחיובי שאם לא נגמרה המלאכה לא היה מתחייב, ומשום שבא זה ועשה הנחה יתחייב הראשון.

1. ונראה מוכח כן מהתוס' בד''ה תניא. וז''ל, דמצרכינן הכא קרא לפטור זה עוקר וזה מניח מכלל דכה"ג הואי במשכן, ואי נימא דהסברא לחייב את המניח הוי מסברא דעל ידו נגמר המעשה א''כ אמאי בעינן למצוא כן במשכן. וביותר קשה דאי קושית הגמ' בנויה על מה דמצינו במשכן הרי מצינו לתרוייהו גם עוקר וגם מניח ואמאי הקשתה הגמ' רק על המניח. ומוכח דהא ודאי דליכא בזה לכללים של הלכות מעשים כההיא דאחד הביא את האור ואחד הביא את העצים דאזלינן בתר הגומר, והבאור בזה כמו שנתבאר בגדר מלאכת הוצאה דהחפצא דהוצאה קיימת בגוף המעשה ולכן לא שייך בזה להנך כללי דרק היכא דהתביעה היא רק מכח התוצאה בהא שייך למימר דתליא במי שבפועל הביא את התוצאה. ולפי''ז ניחא הא דבעינן שיהא במשכן גם לצורה זו של התעסקות עם הרשויות באופן דזה עוקר וזה מניח, ולפי''ז נראה דאי ניתן לחייב את המניח גרידא מוכח דסגי בחלק מהמעשה בשביל להגדירו כמתעסק עם הרשות השניה וא''כ מוכרח דהא דלא מחייבינן לעוקר לא הוי חסרון בגוף המלאכה רק דהוי מחמת דלא ניתן לחייבו מכח הך מעשה.

ובשיטת הרמב''ן נראה דכיון דבעינן את היחס בגוף המעשה הלכך רק המניח דבעצם מעשהו אתעביד ההוצאה שייך לאשוויי את מעשהו כמעשה הוצאה אולם הראשון דבשעת העשיה ליכא בזה יחס להוצאה לא יהני מה דאח''כ אתעביד הוצאה בצירוף עשית המניח.

רק דעדיין יש לעיין ברמב''ם דנקט דהוי מקום לחייב אתרוויהו. ונראה דהוי רק לענין קרבן דבזה איכא למימר דעצם הדבר שמעשהו השתתף עם מעשה השני כהיכי תימצי להוצאה הוי סיבה לחיוב קרבן למרות דבשעת המעשה ליכא תביעה על מעשהו. ובשפת אמת ובפנ''י מצינו גדולה מזו יעוין בדבריהם דמצדדים לומר דעיקר מיעוטא דסוגין הוא לענין שלא יביאו קרבן בשותפות ויעוין בפנ''י דמיישב לפי''ז את קושית תוס' מהא דבדף צ''ג ילפינן לזה עוקר וזה מניח מ''אחת''. וז''ל, מיהו למאי דפרישית לעיל בלא"ה אתי שפיר דזה עוקר וזה מניח דהתם היינו שלא נאמר דעקירה לחוד והנחה לחוד מיקרי מלאכה משא"כ הכא שלא בא אלא דלא תימא דניחייבו תרווייהו קרבן אחד מייתי שפיר מבעשותה.

1. ובשיטת תוס' בדף צג ורש''י בפסחים דהס''ד הוא לחייב רק את העוקר נראה דס''ל דהא ליכא ס''ד לחייבו על חלק מהמעשה רק דס''ד דהעוקר עושה את עיקר המעשה כיון שבפועל הוא זה שמעביר את החפץ מרשות לרשות נמצא דיש לו שייכות לכל ההוצאה. רק דיש לעיין דלפי''ז יצא דגדר הגזה''כ ד''בעשותה'' הוא עצם הדבר דבעי הנחה למלאכת הוצאה. וצ''ב דהיכא שייך למעט להאי דינא מבעשותה הרי כל כמה דניתן לחייבו כמוציא מכח ההעברה בין הרשויות א''כ נמצא דהוא העושה היחיד ומנלן למילף דבעי גם הנחה. ומוכח דגם לולי הקרא ידעינן דבעי הנחה [והמקור לזה כמו שכתב רש''י ד''ה ידו לא נייח, דאין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה או כהא דאיתא בתוס' דף ד' ע''א ד''ה והא דהוי דומיא דמשכן ומבאר לפי''ז הא דבעינן מקום ד'], והס''ד לחייב את העוקר הוי מחמת הצטרפותו עם המניח והחילוק בינו לבין המניח הוא דהעוקר מאחר דיש לו שייכות גם להכנסה לרשות השניה א''כ השייכות שלו להנחת חבירו הוי בגוף החפצא דהנחה משא''כ המניח דאין לו שייכות להוצאה רק ע''י דהוא גמר את מעשה אולם בגוף העקירה ליכא לו שייכות, ולפי''ז ניחא הא דבעי עקירה דהא פשיטא דבעי עקירה והנחה רק ס''ד דבהנחה שייך לצרף בינייהו וגם ברש''י בפסחים דף פ''ה צ''ל דבא לבאר אמאי שיעשה לבדו את מעשה ההנחה.
2. ובאמת דלפי התוס' בדף צ''ג יצא דאיכא לזה שייכות לשתים שעשו למרות דהוי שתי מעשים נפרדים אולם סכ''ס איכא שייכות בגוף המעשה, ויש שרצו לומר דהתוס' בדף צ''ג לא פליג על התוס' בסוגין רק דס''ל דהך מיעוטא דדף צ''ג שאני ממיעוטא דסוגין כמו שהקשה התוס' בדף ג' דלא הוי אותו מיעוט דהתם ממעטינן מ''אחת''. ובאור החילוק הוא דבדף צ''ג הגמ' התעסקה בפטורא דשתים שעשו דהוי ביחס של המעשה הנדרש מהאדם בשביל להתחייב ובזה בעינן דיהא לו שייכות בגוף המעשה של חבירו ולכן העמיד תוס' את המעוט ביחס לעוקר דאיכא בזה שותפות בהנחה. אולם בסוגין באה הגמ' למעט את ההצטרפות של העוקר והמניח מכח כללות המלאכה שמצריכה את שתי חלקי המעשה וזה מה שנלמד מ''בעשותה'' כולה ולא מקצתה דלא ניתן להתבע מכח חלק מקצת המלאכה. ובשתים שעשו אי הוה מחייבינן לא חשיב דמחייב א''מקצת מלאכה'' אלא דחשיב דאיכא לו יחס מציאותי לכל המלאכה.
3. ובאמת יעוין בברכ''ש ב''ק סימן ל''ט דנסתפק אי הדין בידיים של מלאכת שבת הוי דין בהגברא דהיינו בעיקר היחס שלו כעושה העבירה או דחלק מהחפצא של המלאכה שיעשה בידיים וגם אי ליכא חסרון מצד היחס של הגברא מ''מ איכא חסרון בחפצא דמלאכה.

ויעוי''ש וז''ל, ושאלתי פי הגאון האמיתי הצדיק האב''ד דבריסק והשיב לי דגבי מלאכת שבת הבאור הוא דדין בידיים הוא דין בהגברא דהיינו דלא עשה העבירה מגזה''כ דלא תעשה כל מלאכה וממילא ע''י דהגזה''כ הוא בהגברא דעשית העבירה דמלאכת שבת שתהא בידיים אם שנים שעשאוהו אינה עשית מלאכה מגזה''כ ממילא ליכא גם מלאכה אבל לא דהוי דין בחפצא כמו הדין דזה עוקר וזה מניח.

ומבואר דשאני פטורא דשתים שעשו דהוי ביחס של הגברא למעשה, לפטורא דזה עוקר וזה מניח דהוי בחפצא של המלאכה. ובאור הדבר נראה דבשתים שעשו הגדר הוא דמאחר דתרוייהו שותפין בגוף המעשה הלכך איכא בזה לכל חד גרעון במעשה דידיה, משא''כ בזה עוקר וזה מניח דכל חד עשה לבדו לעשיה דידיה דבזה הגרעון בחפצא של המלאכה דבעינן דהעקירה והנחה יהו קיימים בגוף מעשהו ולא מכח הצטרפות למעשה חבירו.

1. ועיקר היסוד דהוי שתי פטורים נפרדים. לכאורה מתבאר כן בירושלמי פרק הזורק [המובא בתוס'] בהא דתנן שתי גזוזטראות ברשות הרבים כו' היו שתיהן בדיוטא אחת המושיט חייב אמר רב חמא בשם ר' מיישא ובלבד על ידי ב' ופריך בכל אתר אמרת ב' שעשאוה פטורין וכאן אמרת חייבין ומשני שכך היתה עבודת הלוים. ומקשה תוס' דמה בכך שהיתה במשכן מ"מ הוי ליה לפטור מושיט כיון דשניהם עושין אותה כמו בזה עוקר וזה מניח דגם הוי במשכן. ומיישב וז''ל, דבמושיט אין זה עוקר וזה מניח אלא המושיט עשה עקירה והנחה, ולא קשיא ליה בירושלמי אלא אמה שאינו מחייב מושיט אלא כשחבירו מקבל מידו אבל אם המושיט מניחו על רשות היחיד אחר פטור, ובכל מקום על ידי חבירו פטור כגון ב' שעשאוה, וכאן אינו מתחייב אלא על ידי חבירו. ויש לעיין מאי קשיא לירושלמי דאי קשיא ליה עצם הדבר דבעינן במלאכת מושיט לקבלת חבירו מאי שיאטיה לשתים שעשאוהו אדרבה הו''ל יחיד שעשה. ואי הא דבעינן דהא דבעינן קבלת חבירו לא הוקשה לירושלמי רק דתמה דא''כ בעינן להצטרפות חבירו והו''ל שתים שעשהוו א''כ שוב הדר קושיא לדוכתיא דמ''ש מזה עוקר וזה מניח דלא מהני מה דהו''ל במשכן.

ויעוין במהרי''ט וז''ל, וי''ל דה''ק כיון שאם לא היה חבירו מקבל מידו אלא שהיה מושיט ע''ג קרקע פטור השתא בשנתן על יד חבירו אע''פ שהוא עשה הכל עקירה והנחה, הו''ל שנים שעשאוה כיון שע''י חבירו נגמר הדבר ומפטר מבעשותה וכו', ומשני שכך היתה עבודת הלויים ואע''פ ששנים שעשאוה פטורים אע''ג דהוי במשכן היינו בענין דמצי למעבד הכל ומתחייב בשעשאוה שתים לא קרינן ביה בעשותה, אבל בכה''ג דלא מתחייב בשעשאה יחידי דלא אשכחן בכה''ג במשכן בשעשאה ע''י חבירו קורא אני בו בעשותה בעושה כולה. ומבואר בדבריו דעיקר כונת הירושלמי דכיון דזה מה שמצינו במשכן נמצא דא''א בלאו הכי וממילא ליכא בזה לחסרון דשנים שעשאוה. וכדבריו מבואר בתורא''ש וז''ל, ומשני שכך היתה עבודת הלוים שהיה השני לעולם מקבלו ולא היתה מלאכה זו נעשית ביחיד כלל אבל מלאכה שהיתה במשכן נעשית ביחיד וגם על פי שנים מיעטה קרא הכא מבעשותה שאם נעשית בשנים פטורים.

וראיתי לגרש''י בורנשטין דתמה דלפי''ז אמאי הוצרך תוס' להקדים דהמושיט עביד עקירה והנחה הרי גם אי לא עביד עקירה כיון דכך צורת המלאכה תו לא שייך בזה לפטורא דבעשותה.

ומיישב על פי יסוד הברכ''ש דפטורא דזה עוקר וזה מניח הוי בעיקר החפצא דמלאכה ובזה לא יהני הא דא''א בלאו הכי, ולכן הוצרך תוס' לומר דהוא עביד גם הנחה ולכן ליכא בזה חסרון בחפצא של המלאכה ורק דעדיין איכא בזה לחסרון דשתים שעשו כיון דבעי גם לקבלת חבירו נמצא דאיכא לו שותפות בהנחה ולזה מהני הא דא''א בלאו הכי דכיון דכך הצורה שהוא יכול להעמיד מצדו את המלאכה הלכך סגי בהכי לתובעו מכח הך עשיה על ההושטה.

רק דיש לעיין בלשון התורא''ש דמביא לקרא דבעשותה לא רק על זה עוקר וזה מניח אלא על כל מלאכה שנעשית במשכן דיכולה להיות ביחיד ונעשה ע''י שתים. ונראה מדבריו דלא הוי שתי גדרים נפרדים, ותרוייהו הוי חסרון בדין מעשה הנצרך מחמת הגברא בשביל להתחייב. רק דנראה דעדיין יש מקום לחלק דכל מה דמהני הא דא''א בלאו הכי היכא דהצירוף בניהו הוי בגוף מעשה המלאכה, ובזה מהני הא דא''א בלאו הכי לדון אותו כעושה גמור כיון דזה המעשה הנצרך בשביל להתחייב, אולם בזה עוקר וזה מניח שהצירוף הוא בחפצא של המלאכה דאתעבידא ע''י תרוויהו בהא לא יהני מה דא''א בלאו הכי כיון דסכ''ס הוי מעשה בשותפות.

1. ובעיקר גדר פטורא דזה עוקר וזה מניח ראיתי עוד לגרש''י בורנשטין דהביא משו''ת הר צבי או''ח ח''ב סימן י''א דהוכיח מרש''י בדף ג' ד''ה פטורי דאתי לידי חיוב חטאת, דהכוונה לעקירות דמצו להתחייב על ידיהם חטאת, ומבואר דשייך שיתחיב מכח הך עקירה למרות שכשעקר העני או הבעה''ב ונתו היתה ליתנו לבעה''ב או לעני, ובדף ה' ע''ב מבואר דהמפנה חפציו ממקום למקום ונמלך עליהן והוציאן פטור שלא היתה עקירה ראשונה לכך, ומבאר רש''י שם שבעינן שבשעת עקירה יתכוון לעשות המלאכה. והשתא אי נימא דזה עוקר וזה מניח הוי חסרון בחפצא של המלאכה אמאי ליכא חסרון בעקירה ולכאורה מבואר דגם הך פטורא דזה עוקר וזה מניח הוי רק בדין מעשה הנצרך מצד הגברא בשביל להתחייב ולא בגוף המלאכה.

רק דיעוי''ש בהר צבי מה דדן בהך דינא דמחשבת עקירה אי בעינן שיחשוב לעשות את המלאכה, או דעיקר מה דבעינן שיהא מחשבת עקירה וכשכונתו לפנות ממקום למקום חסר במחשבת עקירה. ויעוין בתוצאות חיים סימן ט' אות יא מה דדן בזה ויש לעיין מלשון רש''י בדף ה'.