75 דמי ע_ז ביד גוי
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק וירא י"ט מרחשון תשס"ז

**א'**

א] ע"ז דס"ד. וקמיבעיא להו דמי ע"ז ביד גוי מהו, מי תופסת דמי' ביד גוי או לא, א"ל ר"נ מסתברא דמי ע"ז ביד גוי מותרין וכו'.

ובתוס' שם, ז"ל, ונראה הטעם כי מה שע"ז תופסת דמיה משום דכתיב והיית חרם כמוהו כל שאתה מהיה ממנו כמוהו, ובישראל דוקא נאמר ולא לבני נח, והא דאסרינן לעיל בפ"ק דמי ע"ז היינו כשדעתו לקנות מן הדמים ע"ז אבל כשבא להתגייר או לפרוע חובו מותר, עכ"ל.

וצ"ב הטעם בזה, דכיון דהך דינא דע"ז תוספת דמי' לא נאמר בבני נח, א"כ מ"ט היכא שדעתו לקנות מן הדמים ע"ז אסורין הדמים.

ול' הרא"ש בפירקין סי' ד', והא דאמרי' לעיל דדמי ע"ז ביד גוי אסורין, היינו היכא שמכרה לקנות בדמים צרכי ע"ז, "ונשארו המעות באיסורן", עכ"ל, וכ"ה ל' הטור סו"ס קל"ב, והדברים צ"ב.

וברא"ש לעיל פ"ב סי' י"ט כתב בתו"ד, ז"ל, שמא מכרה לקנות בדמי' ע"ז אחרת, "והרי הדמים מוקצין לע"ז ואסורין", עכ"ל, וכ"ה בטור סו"ס קמ"ד, וצ"ב מה טעם הוא זה, הרי אין מוקצה אוסר להדיוט, גם צ"ב דבפירקין פירש טעם האיסור דנשארו המעות באיסורן, והתם פירש טעם האיסור משום דהדמים מוקצין לע"ז.

ב] והנה במש"כ הרא"ש והטור דהטעם הוא משום שנשארו הדמים באיסורן, מצינו הביאור בזה בהגה' פרישה סו"ס קל"ב, ז"ל, דודאי חליפי ע"ז ביד גויים מותרין, ומיהו דוקא דבר שהוא חליפין בודאי, אבל כשמכר ע"ז לקנות בדמיו צרכי ע"ז לא מיקרי חליפי ע"ז והדמים נשארו באיסור דע"ז הראשונה, וגם ודאי דהזמנה לאו מילתא היא כדתניא האומר בית זה לע"ז לא אמר כלום, אלא שזה אסור מטעם דלא מיקרי חליפי ע"ז דהוי כאילו לא החליף כלל, וזהו שדקדק רבינו שאז נשארו הדמים באיסורי, ולא אמר שאז הדמים אסורין, אלא ודאי כמו שכתבתי שהדמים הם באיסורן הראשון, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דהנה תניא לעיל דמ"ד: דהאומר בית זה לע"ז וכו' לא אמר כלום שאין הקדש לע"ז, ומבו' דאילו הי' הקדש לע"ז, הי' הבית נאסר, הגם שלא שימש בפועל לע"ז, ויש ללמוד מזה, דכל דבר שנתייחד לע"ז, ה"ה נאסר באיסור ע"ז, וע"כ אילו הי' הקדש לע"ז והי' נכנס הבית לרשות ע"ז, הי' נאסר, ואך דכיון דאין הקדש לע"ז, ע"כ אין הבית נאסר.

אשר לפ"ז נ' דכ"ז הוא במקצה בית שלו לע"ז, דכיון דאין הקדש לע"ז לא חיילא הקצאתו, אך משא"כ במוכר מידי דע"ז לקנות בדמיו ע"ז אחרת, הרי דהגם דמשום הקצאתו לבדה אין לאסרן, דאין הקדש לע"ז, אך כיון דדמים אלו ניתנו בעד הע"ז, הרי מכח זה הוו דמים אלו ברשות ע"ז, וע"כ הוא דמיתסרי.

והיינו דבכה"ג דמוכר ע"ז לקנות בדמי' ע"ז אחרת, ל"ב לאיסורא דדמי ע"ז הנלמד מקרא דוהיית חרם כמוהו, אלא מיתסרי משום דהוו הדמים ברשות ע"ז, ואשר ע"כ הגם דאיסורא דדמי ע"ז לא נאמר אלא בישראל, מ"מ בכה"ג דמכר ע"ז לקנות בדמי' ע"ז אחרת ה"ז אסור אף בגוי.

ולפ"ז לא סתרי ד' הרא"ש והטור אהדדי, דלעולם איסור הדמים הוא משום שהן מוקצין לע"ז, אך טעם הא דחיילא ההקצאה הגם דאין הקדש לע"ז, הוא משום שדמים אלו הם חליפי הע"ז, וע"כ ל"ב להקדש חדש לע"ז, ואשר זהו שכתבו דנשארו הדמים באיסורן, דאיסור הדמים הוא מכח זה שהן חליפי הע"ז, וע"כ אף הדמים הוו ברשות ע"ז.

וזה נ' במכוון הט"ז סו"ס קל"ב, ז"ל, ואע"ג דבעלמא קיי"ל הזמנה לאו מילתא היא, מ"מ הכא שאני כיון שבאו מע"ז ושם ישובו, עכ"ל.

ג] והנה בתוס' רבינו אלחנן לעיל די"ב., ז"ל, ורבינו יעקב פירש, דדוקא דמי ע"ז ביד גוי דפרק בתרא דפורע חובו מהן, בהא לא אמרי' כל שאתה מהי' ממנו הרי הוא כמוה, שהגוי מבטל הע"ז כשמוכרה כיון שדעתו לפרוע הדמים לישראל, והא דאסרינן הכא ובפ"ב לפי שדעת הגוי להקצות הדמים לקנות מהם חפץ אחר של ע"ז או ע"ז עצמה כאשר ייטב בעיניו, עכ"ל.

ובקה"י סי' ו' תמה ע"ד רבינו אלחנן, שהרי מפורש בסוגיא לעיל דנ"ג. דמכרה לא ביטלה, וודאי אין לומר דאיירי התם רק בשמכרה ע"מ ליקח הדמים לצרכי ע"ז.

ועיי"ש שכתב לפרש ד' רבינו אלחנן, דכונתו דהגוי מבטל את דמי הע"ז, וס"ל דעיקר איסורא דדמי ע"ז הוא משום שהדמים חשיבי כחלק מהע"ז, וע"כ מהני בהו ביטול כמו בע"ז עצמה, ומה"ט דמי ע"ז ביד ישראל אסורין, משום דהישראל אינו יכול לבטל ע"ז.

אך הדבר ק' מאד מכמה טעמים, חדא דעיקר הדבר דאיסורא דדמי ע"ז הוא משום דאיכא עלייהו תורת ע"ז וחשיבי כחלק מהע"ז, הוא מחודש מאד, ובפשוטו איסורא דדמי ע"ז הוא משום שנתהוו מע"ז, וא"כ ל"ש בזה כלל ענין ביטול.

גם אף אי נימא דאיסורן הוא משום דהוו כחלק מהע"ז, מ"מ צ"ב מ"ש בזה ביטול, וכמו שעמד ע"ז הקה"י שם, דבשלמא ע"ז ומשמשי' שמיוחדין לאיזה ענין מעניני ע"ז, מהני בהו ביטול, דשוב אינם ע"ז ולא משמש לע"ז, אבל דמי ע" שאינם מיוחדים לשום דבר מענין ע"ז, מה יבטל, הרי בלא"ה אין בהם שום יחוד לע"ז.

וביותר קשיא, שהרי מבו' בסוגיין דאף דמי יין נסך ביד גוי מותרין, והרי תקרובת ע"ז אין לה ביטול, ואי נימא דהא דדמי ע"ז ביד גוי מותרין הוא משום דין ביטול, א"כ הי' בדין דדמי תקרובת ע"ז ביד גוי יהיו אסורין, אך אולי י"ל, דהגם דתקרובת ע"ז אין לה ביטול, מ"מ דמי תקרובת ע"ז לא חמירי מע"ז עצמה שיש לה ביטול.

ד] ואשר ע"כ נ' דצל"פ ד' רבינו אלחנן, דהא דדמי ע"ז אסורין היכא שדעתו להקצות הדמים לקנות מהן ע"ז, אי"ז כלל משום דינא דוהיית חרם כמוהו דדמי ע"ז אסורין, אלא הוא משום דהוו הדמים ברשות ע"ז, כיון שניתנו תמורת הע"ז.

ואך דקשיא לי' לרבינו אלחנן, דהי' בדין דאף אם אין דעתו להקצות הדמים לע"ז, נמי יהיו הדמים אסורין, דכיון שניתנו תמורת הע"ז, ממילא הוו ברשות הע"ז, וע"ז הוא שכתב דהא דאינן אסורין הוא משום שהגוי מבטל הע"ז שלא יהיו דמי' ברשות הע"ז, וע"כ מהני דין ביטול דמכח זה מעיקרא אין דמים אלו נכנסין ברשות הע"ז.

וע"כ שפיר שייך בזה ענין ביטול, דהאמנם על איסורא דדמי ע"ז דהוא משום כל שאתה מהי' ממנו ל"ש ביטול כלל, וכנ"ל, אך על הך איסורא דדמי ע"ז אשר הוא משום דהוו הדמים ברשות ע"ז, והן מיוחדין לצרכי ע"ז, שפיר מהני ביטול לבטל יחודן לע"ז.

ואשר ע"כ אף דמי תקרובת ע"ז ביד גוי מותרין, הגם דתקרובת ע"ז אין לה ביטול, והיינו משום דכל הא דתקרובת ע"ז אין לה ביטול הוא אחר דחייל בה תורת תקרובת, אך כד דייני' על דמי הע"ז אם נכנסין הן ברשות הע"ז, הרי דלזה שפיר מהני ביטול שלא יהיו הדמים ברשות הע"ז.

ה] ואמנם אכתי צ"ב בזה, דא"כ מ"ט בעינן בדמי ע"ז שביד ישראל לדינא דכל שאתה מהי' ממנו ה"ה כמוהו, תיפו"ל משום הך דינא דכל שבא תמורת הע"ז הוי ברשות הע"ז, דהגם דדמי ע"ז ביד גוי מותרין ולא אסרינן להו מה"ט, הרי היינו משום דין ביטול, אך בישראל דל"מ ביטול, מ"ט לא יהיו הדמים אסורין מה"ט.

וביותר קשיא, דהנה לעיל דנ"ד: איפליגו אמוראי אם חליפי חליפין מותרין, וקשיא דמ"ט דמ"ד דחליפי חליפין מותרין, הרי הגם דאיסורא דכל שאתה מהי' ממנו לא נאמר אלא על חליפין, הרי מ"מ יש לאסור חליפי חליפין משום שבאו החליפין תמורת הע"ז והוו ברשות הע"ז, ותו באו החליפי חליפין תמורת הע"ז, והוו נמי ברשות הע"ז.

ו] ואשר ע"כ נ' דצ"ל, דמש"כ רבינו אלחנן דהא דאין הדמים נאסרין הוא משום שהגוי מבטל ע"ז כשמוכרה, אין כונתו כלל משום "דין ביטול", אלא כונתו דכל שהגוי מבטל הע"ז כשמוכרה ואין כונתו שיהיו הדמים לע"ז, אין מתייחדין הדמים לע"ז, וע"כ הוא שהן מותרין.

ואשר ע"כ אף בישראל דל"מ ביטול, מ"מ אין לאסור הדמים משום הא דבאו תמורת הע"ז והוו ברשות הע"ז, דכיון שהישראל מבטל הע"ז ואין מייחד הדמים לע"ז, אינם מתיחדין לע"ז, וע"כ הוא דבעי' לאיסורא דדמי ע"ז, וע"כ נמי חליפי חליפין מותרין.

ולפ"ז נמצא, דהיכא שמקצה הדמים לע"ז, אף חליפי חליפין אסורין, דבכה"ג לא אתינן עלה משום דינא דכל שאתה מהי' ממנו, וכנ"ל, ונ' עוד, דאף אם אינו מקצה החליפי חליפין לע"ז, מ"מ כל שמקצה החליפין עצמן לע"ז, יהיו החליפי חליפין אסורין, דכל שמקצה החליפין לע"ז חשיבי כע"ז עצמה, וממילא דהחליפי חליפין חשיבי כחליפי ע"ז, דרק היכא דאיסור החליפין אינו משום יחודן לע"ז, אלא משום שהן דמי ע"ז, הוא דשרינן חליפי חליפין, וז"ב.

ו] ועכ"פ לפמש"נ נמצא, דהגם דדמי ע"ז דאסורין ל"מ להו ביטול להתירן, מ"מ בדמי ע"ז ביד גוי שדעתו לקנות מהן ע"ז, שאין איסורן משום איסורא דדמי ע"ז, אלא משום שהן מיוחדין לע"ז, שפיר מהני להו ביטול.

ויש להסתפק בדמי תקרובת ע"ז ביד גוי שדעתו לקנות מהן ע"ז, אם מהני להו ביטול, דבפשוטו הי' נ' דכ"ה דתקרובת ע"ז אין לה ביטול, ה"נ הדמים שבאו תחתיהן נמי אין להן ביטול, אך י"ל דכל הא דתקרובת ע"ז אין לה ביטול הוא רק משום שנעשה מעשה הקרבה בגופה, אך דמי התקרובת דלא נעשה מעשה הקרבה בגופן, וכל איסורן הוא משום יחודן לע"ז, י"ל דמהני להו ביטול וצ"ע בזה.

**ב'**

ז] והנה בפשוטו הך דינא דדמי ע"ז אין להן ביטול, אין בו נפ"מ לדינא, שהרי כל איסורא דדמי ע"ז, הוא ביד ישראל, וביד ישראל הרי בלא"ה ל"מ ביטול, ול"מ ביטול אלא בגוי, אשר בלא"ה לי"ב לאיסורא דדמי ע"ז.

אמנם באמת איכא בזה נפ"מ רבתא לדינא, דהנה בפשוטו הי' נ' דגוי שמכר ע"ז לישראל ונתן הישראל דמים, חשיב כדמי ע"ז ביד גוי שאינם נאסרין.

אמנם באמת מד' הראשונים יש ללמוד דכה"ג חשיבי הדמים כדמי ע"ז ביד ישראל, דהנה בחי' הרשב"א לקמן דע"א., ז"ל, ואיכא למידק וכו', ותירץ הראב"ד ז"ל דהתם היינו טעמא משום דאין היין בעולם בשעת פרעון שכבר שתוהו, ואין איסורו נתפס על המעות בשעת פרעון, אבל הכא הרי היין עומד באוצר המלך בשעה שהוא פורע לגוי, והילכך חאיל איסורא אמעות המיוחדים לפרעון תחתיו וכו', והרמב"ן נ"ר תירץ וכו', אי נמי י"ל וכו' הללכך אין בלקיחתם יין על פיו שום איסור אלא משום פריעת הדמים שהם נתפסין באיסור בשהקדים לו דינר לרב פפא או בשנשא ונתן ביד לרב אשי דקני ליה לחמרא גופיה, עכ"ל.

ומפורש בד' הראב"ד הרמב"ן והרשב"א, דהתם נתפסין הדמים באיסור, הגם שהישראל נותן הדמים לגוי בעד היין נסך, והרי דכה"ג חשיב כדמי ע"ז ביד ישראל.

ובאמת דלפ"ד הראשונים יש ללמוד כן מברייתא ערוכה דלעיל דס"ג:, דתניא דאם אמר להם וכו' חושש משום יין נסך, ופירשו הראשונים דהא דחושש משום יי"נ, הוא משום דפורע דמי יין נסך שהן נתפסין באיסור, כ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א שם, וכ"ה בחי' הרמב"ן והרשב"א לקמן דע"א., והנה הרי התם איירי בחנוני גוי, וכמש"כ בחי' הרמב"ן והרשב"א לקמן דע"א. וכ"ה בתוה"ב להרשב"א, ומה"ט הוא דחושש משום יין נסך, דבחנוני ישראל הרי אין היין יי"נ, (שאין החנוני חשוד למכור יי"נ), והגם שכשיבא היין לידי הפועלים יאסר, מ"מ בגווני שהן זוכין בו קודם שנאסר שפיר דמי, (ומה שפירש"י התם דאיירי בפועלים גויים, אין כונתו דמה"ט הוא דהוי היין ין נסך, אלא כונתו דפועלים עמי הארץ אין חשודין ליקח מן החנוני יי"נ), ואפ"ה נתפסין הדמים שנותן לו בעה"ב באיסור, והרי להדיא דישראל שנתן דמים לגוי בעד הע"ז, חשיבי כדמי ע"ז ביד ישראל ואסורין.

וצ"ב דמ"ט הדמים אסורין, הרי לכאו' כיון שניתנו הדמים לגוי, הוו כדמי ע"ז ביד גוי שמותרין.

ח] והנה מד' הראב"ד יש ללמוד הטעם בזה, דהנה ז"ל הראב"ד לעיל דס"ג בתו"ד, אלא אמרי' כי קא מייחד להו לבסוף ההוא שעתא חייל עלה ואסורים למפרע וכו' ואשתכח דכי קא פרע חובו ממעות החליפין קפרעו, עכ"ל, ולהלן שם, ז"ל, הרי הוא כאילו מיוחד לו כבר אותו הדינר משעת שתי' שהוא דמי יין ואסור דפורע חובו ממנו, עכ"ל, ולהלן שם, ז"ל, והנה כי כבר נאסרו בידו ואסור לפרוע מהן, עכ"ל, ולקמן דע"א., ז"ל, והנה איסור אותו יי"נ על המעות המיוחדין לפירעון, נמצא פורע חובו בדמי איסוה"נ, עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הראב"ד דחלות האיסור על דמי היי"נ, חייל עוד ביד הישראל, דבעת שנתייחדו המעות לפירעון בעד היי"נ, חייל עלייהו איסורא, וע"כ הוא דאסור לפורעו מדמים אלו, דאם ל"ה חל האיסור אלא ביד הגוי, לא הי' הישראל אסור לפרוע מהן, שהרי בידו אכתי אינם אסורין בהנאה.

אשר לפ"ז פשוט, דע"כ הגם דדמי ע"ז ביד גוי מותרין, מ"מ גוי שמכר ע"ז לישראל ונתן לו הישראל דמים ה"ה אסורין, שהרי חייל עלייהו תורת דמי ע"ז בעודן ביד הישראל, וע"כ הוו כדמי ע"ז ביד ישראל, וז"פ.

ט] ויש להוסיף בביאור ד' הראב"ד, דאיסורא דדמי ע"ז, אינו חל במה שנתקבלו בעד הע"ז, אלא כל דאיכא עלייהו שֵם דמי ע"ז, ה"ה אסורין, וע"כ ה"ה נאסרין אף בעודן ביד הישראל, כיון שנתייחדו לפירעון בעד הע"ז.

ויש להוסיף עוד, דאין מכוון הראב"ד דכל שניתנו לבסוף בעד הע"ז, חייל עלייהו איסורא למפרע משעת המכר, שהרי דעת הראב"ד לעיל דס"ג: ולקמן דע"א: דדינא דר' יוחנן דלא חייל איסורא על הדמים, הוא רק בשפרעו הדמים אחר שנאכלו הפירות ואחר ששתו היי"נ, ופירש הטעם לעיל דס"ג:, ז"ל, כי הפירות אחר שנאכלו "אין להם קדושה", וכיון דהנהו פירי דפרע להו ל"ה מיחדו לפרעון בההוא שעתא דהוו פירות שביעית קיימין, לא חייל עלייהו איסור שביעית למפרע, ולא איגלאי מילתא למפרע דהני פירי דמי שביעית הן וכו', עכ"ל, ולקמן דע"א., ז"ל, מפני כי בשעת פריעת המעות אינו ליי"נ בעולם שכבר שתו, "ומשנשתה אין לו איסור ולמפרע לא חייל עלייהו איסורא" וכו', אבל הכא הרי היין עומד באוצר המלך בשעת פריעת המעות לגוי, וכיון שאיתי' בעולם חייל איסורא אמעות המיוחדים לפירעון תחתיו, עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דהא דלא חייל איסורא על הדמים כשאין הפירות והיי"נ בעולם, אין הטעם בזה משום דכה"ג לא חשיבי הדמים כחליפין, אלא הטעם בזה משום דאיסורא דדמי שביעית דדמי ע"ז חייל מכח השביעית ומכח הע"ז שהן אוסרין את דמיהם, ואחר שנאכלו הפירות שכבר אין להם קדושה, ואחר שנשתה היין שכבר אין האיסור קיים, ל"מ חייל איסורא על הדמים.[[1]](#footnote-2)

וזהו מה שהוסיף הראב"ד, דלמפרע לא חייל עלייהו איסורא, ולא איגלאי מילתא למפרע דדמי שביעית הן, והיינו דאם הי' האיסור חל למפרע, שפיר היו הדמים נאסרין, שהרי אף שבשעה שניתנו כבר אין הפירות והיי"נ קיים, מ"מ חשיבי שפיר כדמי הפירות והיי"נ, וכל הא דלא חייל עלייהו איסורא, הוא משום דאין האיסור קיים, וע"כ ל"מ חייל מכחו איסור על הדמים, ואשר ע"כ אילו הי' האיסור חל על הדמים למפרע, שפיר הי' חל עליהם איסור, כיון דבשעת חלות האיסור היו הפירות והיי"נ קיימין.

ומבו' בד' הראב"ד לעיל שם, דהטעם לומר דאף היכא שכבר אין הפירות והיין בעולם מ"מ הדמים אסורין, הוא משום דחייל עלייהו איסורא למפרע, והיינו דזה הוה מילתא דפשיטא דבזמן שאין הפירות והיין קיימין ל"מ חייל איסור מכחן על הדמים, ואך דהי' מקום לומר דכל שניתנו הדמים עתה בעד הפירות והיין, רואין אנו אותן כאילו היו מיוחדין מעיקרא, וכ"ה מפורש בל' הראב"ד שם, ז"ל, כיון דהשתא מייחדי "אנו רואין אותן כאילו הן מיוחדין בשעת שתי'" והנה כי כבר נאסרו, עכ"ל, וזהו דקמ"ל ר' יוחנן דלא חזינן להו כדמי הפירות למפרע, וע"כ הוא דלא מיתסרי.

אשר לפ"ז מוכח דאין כוונת הראב"ד הכא דחייל האיסור על דמי היין למפרע, אלא כונתו דבשעה שפורע הישראל הדמים ומתייחדין הן לפירעון, חייל עלייהו איסורא.

י] אמנם נ' דכל ד' הראב"ד הם לטעמי' אך לד' הרשב"א והריטב"א אין לפרש כן.

דהנה לעיל דס"ג: תרגמה ר"ח בחנוני המקיפו דמשתעבד לי', דכיון דאורחי' לאקופי קני לי' דינר גבי', וכו', אלא אמר רבא ל"ש מקיפו ול"ש אין מקיפו אע"ג דמשעבד לי' כיון דלא מייחד שעבודי' לא מיתסר.

ובפי' הראב"ד שם, ז"ל, דכיון דאורחי' לאקופי וכו', הרי הוא כאילו מיוחד לו כבר אותו הדינר משעת שתי' שהוא דמי יין, ואסור דפורע חובו ממנו וכו', ואי משום שעבודא דאית לי' עילוי' חזין לי' כמאן דמיחדי לי' דמי מההיא שעתא וכו', דאמרי' כיון דהשתא מייחדי אנו רואין אותו כאילו הן מיוחדין בשעת שתי', והנה כי כבר נאסרו בידו ואסור לפרוע מהן, עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הראב"ד, דלאיסור דמי יי"נ ודמי שביעית, סגי במה דהוו הדמים מיוחדין לפירעון, וע"ז סובב המו"מ בסוגיא שם אם חשיב דאותו דינר מיוחד לפירעון משעת שתי' או לא.

אמנם הנה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, הא דאמרינן הכא כיון דלא מייחד שעבודיה לא מיתסר, דמשמע מיהא דאי מייחד שעבודיה מיתסר, קשיא לי דהא מיחסר משיכה, וכדאמרינן באתנן דאפי' בטלה זה לא מיתסר דכיון דבשעת ביאה אכתי לא קניא ליה, כי יהיב ליה ניהלה בתר ביאה לא מיתפיס אאתנן, ולא אמרינן איגלי מילתא למפרע וכו', ואע"ג דמייחד לה לאתננה בשעת ביאה והכא נמי אפי' כי מייחד להו שעבודייהו אמאי מיתסר וכו', ומדוחק יש לי לומר דלאו למימרא דאי מייחד ליה דינר אסור, אלא ה"ק אלא לעולם כל היכא דלא מייחד שעבודיה לא משכחת דמיתסר בשום צד, ואפי' בחליפי כלי וא"נ באגב וכו', עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם, ז"ל, ואיכא דקשיא ליה כי מייחד שעבודיה היכי חייל עליה איסורא כיון דלא משכיה, דהא דכותה פרכינן לעיל והא מיחסרא משיכה, ולא קשיא דהתם הטלה הוא הנקנה ובעי משיכה ואין הביאה אלא כדמים, אבל הכא הפירות הם הנקנין והם קונין ומחייבין את המטבע, וכדתנן המטלטלין קונין את המטבע כלומר מחייבין כדאיתא התם, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א והריטב"א דפליגי ע"ד הראב"ד, דליחשב דמי יי"נ, לא סגי במה דהוו הדמים מיוחדין לפירעון, אלא רק אם קנאם המוכר בעד היין הוא דחשיבי דמי יי"נ.

וגם בהא דבעי למימר התם דבחנוני המקיפו מיתסרי הדמים כיון דמשתעבד לי וכו' קני לי' דינר גבי', פליגי הראשונים, דהראב"ד פירש דהוא משום דחשבי' להדמים כמיוחדין למפרע, וסגי בהכי לאסרן, אך הרמב"ן פירש דהוא משום דמקני לי' בעה"ב להדינר וקני לי' קנין גמור, עיי"ש בכ"ד.[[2]](#footnote-3)

י] והנה לדעת הראב"ד קשיא קו' הראשונים ממש"א בטלה זה דלא מיתסר כיון דמחסר משיכה, והרי דיחוד גרידא אינו אוסר להדמים, אך הנה בפי' הראב"ד שם פירש, ז"ל, טלה זה נמי, כלומר כיון דאי בעי נמי מצי הדר בי', כי ייחדו מאי הוי "כמאן דלא מייחד דמי", עכ"ל, ומבו' בדבריו דביסוד הדין כל שנתייחד לפירעון סגי בזה כדי לאסור, ואך דכיון דמצי הדר בי', לא חשיב זה כיחוד.

אשר לפ"ז ניחא לישנא דגמ' דכיון דלא מייחד שעבודי' לא מיתסר, שהרי ביסוד הדין כל היכא דמייחדי הדמים בעד היי"נ הרי הן נאסרין, והגם דאף אם ייחדן לפירעון אינם נאסרין, אך הרי היינו משום דלא חשיבי כמיוחדין לפירעון, כיון דאי בעי מצי הדר בי', אך אילו הוו חשיבי כמיוחדין היו נאסרין.[[3]](#footnote-4)

יא] אשר לפ"ז נ', דכל ד' הראב"ד דישראל שנתן דמים לגוי בעד היי"נ חייל האיסור על הדמים בעודו ביד הישראל, אתיין לטעמי', דס"ל דכל דמיוחדים הדמים לפירעון בעד היין חייל עלייהו איסורא, ואשר ע"כ ה"נ בשעה שפורע הישראל הדמים לגוי וה"ה מתייחדין לפירעון, חייל עלייהו איסורא ביד הישראל, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דאין דמים המיוחדין לפירעון נאסרין, לכאו' ה"נ לא חייל איסור על הדמים אלא כשזכה בהן הגוי.

אמנם יש לדחות, דכל הא דלא חייל איסור על הדמים בשנתייחדו לפירעון, הוא משום דאי"ז יחוד גמור, אך כשפורע הדמים הוי זה מעשה יחוד גמור על הדמים, וע"כ הן נאסרין בעודן ביד הישראל, אך ל' הראשונים מ' דלא חייל האיסור אלא מכח קנינו של המוכר.

ואם כנים הדברים, הרי הדר צ"ב מה שנקטו הראשונים דנאסרין הדמים שנתן הישראל לגוי בעד היי"נ, וצ"ב דמ"ט לא חשיבי כדמי ע"ז ביד גוי שמותרין.

יב] ונ' דצ"ל בהז, שהרי הא דאין דמי ע"ז ביד גוי אסורין, אי"ז משום דרק ע"ז של ישראל אוסרת דמי, אלא הוא משום דהך דינא דכל שאתה מהי' ממנו ה"ה כמוהו לא נאמר בבני נח, והיינו דרק חליפין הנעשין ע"י ישראל, אוסרין להדמים, ואשר ע"כ שפיר יש להבין דאף אם המוכר הוא גוי, מ"מ כיון שהלוקח שנתן דמים הוא ישראל, חשיב שנעשו החליפין ע"י ישראל.

יג] וזה נ' בביאור מש"א לקמן, דהגם דדמי ע"ז ביד גוי מותרין, מ"מ כל היכא דהוי הישראל רוצה בקיומו של הע"ז, אסורין הדמים, וצ"ב דהגם דאסור לישראל להיות רוצה בקיומו, מ"מ מ"ט יהיו הדמים אסורין, הרי הוו דמי ע"ז ביד גוי, וצ"ל דהוי זה קנס שקנסו חכמים, דכל שהישראל רוצה בקיומו יאסרו הדמים, אך צ"ב גדר דין זה.

ונ' בביאורו, דכל שהישראל רוצה בקיום הע"ז ויין נסך כדי שיקבל הגוי דמים בעדם, חשיב מדרבנן שנעשית ההחלפה מכח הישראל, ואשר ע"כ הוו כדמי ע"ז ביד ישראל שאסורין.

ושוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים בד' הגרע"א ז"ל בסוגיין, ז"ל, דנ"ל דאיסור רוצה בקיומו לאסור דמיו, היינו רק היכי דע"י קיומו בא לו דמים כההיא דהמתין לי עד שאמכור, ובזה "הוי כדמי ע"ז של ישראל וכאילו הוא החליפן", כיון דעד אותו מעשה ניח"ל בקיומו, אך מ"מ פשיטא ופשיטא דמ"מ אף שעבד הישראל על האיסור רוצה בקיומו מ"מ לא מיקרי כע"ז של ישראל לענין דלא תתני להו ביטול וכו', עכ"ל.

אך העירוני שמד' הרמב"ן והרשב"א בריש פירקין, שדימו דכ"ה דאסרו דמים אלו מכח הא דרוצה בקיומו ואע"פ שאין נתפסין ביד הגוי, ה"נ יש לאסור במוכר יי"נ בהקפה, מוכח דלא כביאור זה, ודו"ק.

אמנם בדעת התוס' שם דפליגי וס"ל דהמוכר יי"נ בהקפה אין הדמים נאסרין, בעכצ"ל בישוב קו' הרמב"ן, דשאני התם דכיון דרוצה הישראל בקיומו חשיב כהחליף הישראל.

ושו"ר שכ"ה להדיא בפי' הר"ן שם, ז"ל, וההיא דהמתן עד שאמכור ע"ז ואביא לך נמי וכו' משום דישראל ניחא בהכי ורוצה בקיומו אנן מחמרינן "ורואין הישראל כאילו הוא מחליף", עכ"ל.

ויש להסתפק לדעת תוס' והר"ן, אם בכה"ג דהמתן וכו', יהיו הדמים אסורין אף אם לא לקחן הישראל בחובו, כיון דמדרבנן חשבי' להו כאילו החליפן הישראל, או"ד לא החשיבום כאילו החליפן הישראל רק אם לקחן מן הגוי אח"כ, וצ"ע בזה.

יד] ועכ"פ לפ"ז נמצא נפ"מ רבתא בהך דינא דדמי ע"ז ל"ש בהו ביטול, והוא בגוי שמכר ע"ז לישראל, שהדמים אסורין, ול"מ להו ביטול הגוי.

ועד"ז נפ"מ גם בהך דינא דכל שרוצה בקיומו אסורין הדמים, לדעת התוס' והר"ן דאיסורן הוא משום איסורא דדמי ע"ז, משום דכה"ג חשיבי כדמי ע"ז ביד ישראל, ול"מ להו ביטול.

ובאמת לכאו' הוא מוכח מיני' ובי' דל"מ להו ביטול, דאי נימא דמהני בהו ביטול, א"כ בכל גווני איכא בהו ביטול, שהרי אין דעת הגוי לקנות מהן צרכי ע"ז, וא"כ מ"ט הדמים אסורין, והאמנם יש לדחות, דהגם שאין דעת לקנות מהן ע"ז, מ"מ אי"ז ביטול, דל"מ ביטול אלא במעשה המבטל, וגם לדעת ראבי"ה דמהני ביטול באמירה, מ"מ י"ל דל"מ ביטול במחשבה, אך לכאו' הוי כע"ז שהניחוה עובדי' שבטלה, אא"כ נימא דאף התם הוי הביטול במעשה שהניחוה והלכו להם, ואכמ"ל בזה.

**ג'**

טו] בעיקר הך דינא דדמי ע"ז ביד גוי מותרין, ומבו' בסוגיין דמותר הגוי ליהנות מהן אחר שנתגייר, הק' בחי' חת"ס בסוגיין, דלמש"כ הרמב"ן והר"ן בריש פירקין ע"פ הירושלמי, דטעם הא דדמי איסוה"נ מותרין אף למחליף, הוא משום דאינם דמיהם, דא"כ מ"ט דמי ע"ז ביד גוי מותרין לגוי עצמו שנתגייר, הרי התם דמיהן נינהו, שהרי לגויים אינם אסורין בהנאה והוו ממון מעליא, עיי"ש מש"כ בזה.[[4]](#footnote-5)

ואולי י"ל בזה, דהנה בד' הר"ן מבו', דאף אם היו הדמי איסוה"נ דמיהם, מ"מ לא היו אסורין אלא למחליף עצמו, וצ"ב הטעם בזה.

ויל"פ בזה, דלעולם אף אם הוו הדמים דמיהם של האיסוה"נ, מ"מ ההנאה מן הדמים לא חשיבא כהנאה מן האיסור, וכל הא דה"ז אסור, הוא משום דלמכור איסוה"נ וליהנות מן הדמים, חשיב כהנאה מהאיסוה"נ, וע"כ אי"ז אסור אלא להמחליף גופי', דכל שנהנה מהדמים חשיב זה כהנאה מהאיסוה"נ שמכרן ונהנה בדמיהם.

ולפ"ז אולי י"ל, דע"כ כל שמכר הע"ז בעודו גוי ונתגייר, אין אסור ליהנות מן הדמים, דכל הא דאסור ליהנות מן הדמים הוא משום דמעשה המכירה וההנאה שנהנה אח"כ הוי כמעשה לקיחת הנאה אריכתא, ומעשה המכירה הוי תחילת האיסור, וע"כ כל שבשעה שמכר הי' גוי ול"ה אסור ליהנות מן האיסוה"נ, אין לאסרו ליהנות מן הדמים, וצ"ע בזה.

1. והנה כתבו התוס' לעיל דס"ב:, ז"ל, ועוד הוסיף רבינו יצחק שאפי' לא מכרם הגוי, אלא כיון שמשכם אצלו קודם שיתן הדמים וכו', והוי כמו בא עליה ואח"כ נתן דאתננה מותר כיון שלא היה ברשותה בשעת הביאה, וה"נ לא היתה ע"ז ברשותו בשעת פריעת המעות, עכ"ל.

   והנה לדעת הראב"ד דס"ל דכל שהיו הפירות בעולם בשעת פירעון מיתסרי הדמים, תיקשי מההיא דבא עלי' ואח"כ נתן לה אתננה מותר.

   אך פשוט דכל ד' התוס' אתיין, לפ"מ שמבו' בדבריהם שפירשו דהא דשרי רב ינאי להפירות שפרעו, הוא משום דלא חשבי' להו כחליפי פירות שביעית, וגם להצד דהיינו רק בשאין פירות שביעית בעולם בשעת פירעון, היינו משום די"ל דרק בכה"ג הוא דלא חשבי' להפירות שפרעו כחליפין הפירות שביעית, ומה"ט הוא שדקדק רבינו אלחנן, דאף אם היי"נ בעולם, מ"מ אם כבר אינו ברשות הגוי, תו לא חזינן להדמים כחליפי היין, ואשר זהו שהוכיחו מהא דבא עלי' ואח"כ נתן לה דאתננה מותר, הגם דבשעת הביאה הי' הטלה בעולם, דה"נ דאם נתן הדמים אחר שקנה הגוי להיי"נ, הדמים מותרין, עי' בד' הר"ן שמבו' בדבריו טעם מה שדימו התוס' זל"ז, ואכמ"ל, אך לפ"מ שפירש הראב"ד דהא דאין הפירות שפרעו נאסרין, הוא משום דכבר אין האיסור קיים, וע"כ ל"מ חייל איסור על הדמים, ומה"ט היכא שפרע הדמים בעוד היי"נ בעולם, שפיר חייל איסור על הדמים מכח היי"נ, הרי ממילא דל"ק מהא דשרינן בבא עלי' ואח"כ נתן לה, דהגם שהי' הטלה בעולם בשעת הביאה, מ"מ כיון דבשעה שנתן לה הטלה כבר אין הביאה האוסרת קיימת, ע"כ לא חייל איסור על הטלה, וז"פ.

   ויל"פ דזהו מכוון ד' הרמב"ן שם שכתב ע"ד התוס', ז"ל, ואני חוכך בזה דילמא שאני ביאה דליתא בעולם אבל יין נסך דאיתיה בעולם בשעת פרעון דמים שמא תופס הוא, עכ"ל, אך בפי' הר"ן מבו' שפירש ד' הרמב"ן בע"א, דכיון שאין הביאה בעולם, לא חשבי' להטלה כחליפי הביאה, ועיי"ש מה שדן בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דהנה בד' הראב"ד מבו' דכדי לאסור הדמים סגי דנימא דחשיבי כמיוחדין "בשעת אכילה ובשעת שתי'", אך בד' הרמב"ן וש"ר שכתבו דבההיא דבי רב ינאי לא מיתסרי הפירות, משום שלא היו בעולם "בשעה שלוו", מבו' דבעי' שיהיו הפירות מיוחדין בשעת ההלואה, ולא סגי במה שהן מיוחדין בשעת האכילה.

   והנה פשוט דמש"כ הראב"ד דדסגי במה דחשיבי הדמים כמיוחדין בשעת אכילה ושתי', הוא לטעמי' דס"ל דכל שפרע הדמים בעוד שהפירות והיין בעולם ה"ה נאסרין, וע"כ ה"נ סגי שיהיו מיוחדין לפירעון בשעת אכילה ושתי', שאכתי הפירות והיין קיימים, אך להרשב"א והריטב"א לטעמייהו דס"ל דלפ"ד ר' יוחנן לא מיתסרי דמי שביעית בשמכר בהקפה, ואף דהוו הפירות בעולם בשעת הפירעון, הרי פשיטא דל"ה מקום לאסור אא"כ היו הפירות בעולם בשעה שלוו.

   אמנם לדעת הרמב"ן, דמסיק דכל דהוו הפירות בעולם בשעת פירעון מיתסרי הדמים, צ"ב דא"כ מ"ט בההיא דבי רב ינאי סגי במה שלא היו הפירות בעולם בשעה שלוו.

   אך נ' פשוט, דלהרמב"ן שפירש דהא דמיתסר בחנוני המקיפו הוא משום מקדים בעה"ב ומקנה דינר בכיסו לחנוני "שיקנה אותו" לכשיתן כלום לפועליו, הרי פשוט דקנין הדינר חייל ע"י ההלואה גופה, ע' חי' הגרש"ש דכל הנכלל בעסק ההלואה נקנה ע"י ההלואה, ואכמ"ל, וע"כ אם אי"ז בעולם בשעת ההלואה אי"ז נקנה לו, ומשא"כ להראב"ד פירש דהא דמיתסר בחנוני המקיפו הוא משום דחשבי' לי' כמיוחד למפרע, הרי דשפיר סגי במה שיהי' כמיוחד בשעה שהפירות והיין בעולם, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך אכתי צ"ע, במה שדנו בגמ' דבחנוני המקיפו נאסרין הדמים ופי' הראב"ד הטעם, דהא משום דחשיב כאילו הי' הדינר מיוחד לו בשעת שתי', וצ"ע דכי היכי דבטלה זה לא חשיב יחוד משום דמצי הדר בי', ה"נ אף בחנוני המקיפו וכו' ל"ח יחוד, וא"כ מ"ט דנו בגמ' לאסור בזה.

   אמנם הנה בפי' הראב"ד שם מבו', דהמו"מ בסוגיא שם בחנוני המקיפו, לאו היינו משום דמעיקרא בשעת המקח כבר נתייחד לו דינר, דזה ודאי לא מידי הוא, דכיון דמצי הדר בי' כמאן דלא מייחד דמי, וכנ"ל, אלא המו"מ הוא דשמא כיון דהשתא מייחדי אנו רואין אותון כאילו הן מיוחדין בשעת שתי', וע"כ הוא דמיתסרי.

   והנה בד' הראב"ד שם מבו', דלס"ד זו דחשיבי המעות כמיוחדין בשעת שתי', הי' לנו לאסור גם בההיא דבי רב ינאי, לפ"מ דמסיק דאין לחלק בין חנוני המקיפו לחנוני שאין מקיפו, וכל הא דלא אסרינן בההיא דבי רב ינאי, הוא משום דל"מ מה שנתייחדו הפירות עתה לפירעון, לחשבם כמיוחדין משעת אכילה, עיי"ש.

   אשר לפ"ז פשוט, דזהו דפריך בטלה זה דהא מיחסר משיכה, דהגם דליחשב אתנן סגי שיהא מיוחד הטלה בעד הביאה, מ"מ כיון דמצי הדר בי' כמאן דלא מייחד דמי, ואי משום דנתן לה הטלה לבסוף, דנימא דמכח זה חשיב כמיוחד מעיקרא, הרי מהא דשרי ר' יוחנן בההיא דבי רב ינאי ש"מ דלא חזינן להפירות כמיוחדין למפרע, וה"נ אף שנתן לה טלה זה לבסוף לא חשבי' לי' כמיוחד למפרע

   אך למש"כ הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בדס"ג:, דאף לפ"מ שדנו בסוגיא שם לאסור בחנוני המקיפו וכו', מ"מ שפיר שרי ר' יוחנן בההיא דבי רב ינאי, משום שלא היו פירות שמינית שפרעו בהן בעולם בשעה שלוו, הרי ממילא דאין לפרש דהא דפריך בטלה זה דהא מחסר משיכה, הגם שמיוחד הוא לפירעון, הוא מכח הא דשרי ר' יוחנן בההיא דבי רב ינאי, דמינה שמעינן דלא סגי ביחוד, שהרי גם אם הי' סגי ביחוד לפירעון כדי לאסור, מ"מ שפיר שרי רב יחונן בההיא דבי רב ינאי ל"ה פירות שמינית בעולם בשעה שלוו, אך לדעתם מעיקרא ל"ק, דהמו"מ בגמ' לאסור בחנוני המקיפו, הוא משום דקונה החונני הדינר בקנין גמור, אך לעולם לא סגי ביחוד גרידא לאסור. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה כבר הביאו דבד' הרמב"ן והר"ן מבו' דאף גויים אסורין ליהנות מע"ז, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר מותרין דמי ע"ז ביד גוי, שאי"ז דמיהן.

   אך תמוה דא"כ היאך אמר להו רבה בר אבוה למכור הע"ז, הרי אסור להן ליהנות מן הע"ז.

   ושמעתי לישב, אי נימא דלא נאסרה מכירת איסוה"נ אלא בשנוטל דמים בעד שימוש האסור, אך כל שנוטל דמים בעד שימוש המותר אי"ז אסור, ע' תוס' לעיל דס"ב. במכירת איסוה"נ המותרין שלכדה"נ ואפרן מותר, ובד' הגרע"א בפסחים במכירת בהמה אם הי' אבמה"ח אסור בהנאה, ובחזו"א אהע"ז סי' מ' ס"ק י"ב י"ג, ולפ"ז י"ל דע"כ הן מותרין גויים למכור ע"ז דמהני בה ביטול, ונוטלין דמים בעד הע"ז לאחר ביטול.

   אמנם אכתי לא נתישב בזה הא דהתיר להם למכור אף יי"נ, וכמש"כ תוס' והראשונים, שהרי תקרובת ע"ז אין לה ביטול.

   ובפשוטו צ"ל, שהרי פשוט דאין הגוי אסור ליהנות מסתם יינם, וע"כ שפיר התיר להם רבה בר אבוה למכור סתם יינם, כמבו' כן בד' הראשונים שלא מכרו אלא סתם יינם ולא יין נסך.

   אך א"כ הדר תיקשי מ"ט היו מותרין ליהנות מדמי היין אחר שנתגיירו, הרי הוו דמי איסוה"נ דאסורין. [↑](#footnote-ref-5)