91 כל הפסולין ל_א -ל_ג
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק מטו"מ כ"ה תמוז תשס"ב

הערות בפרק כל הפסולין דל"א: - דל"ג.

א] דל"א: תוד"ה ובטמאין, ומשו"ה לא נקט נמי שמא יכניס ידו לפנים אע"ג דאיכא איסורא למ"ד ביאה במקצת שמה ביאה וכו', ומבו' לכאו' מד' התוס' דלמ"ד דביאה במקצת ל"ש ביאה ליכא כלל איסור בזה, אמנם בשטמ"ק אות כ"ג הגי' בד' התוס' דאיכא איסורא דאורייתא, ולגי' זו מ' דאף למ"ד ל"ש ביאה איכא איסור מדרבנן, וכאשר כ"ה דעת הרמב"ם פ"ג מביאמ"ק הי"ח ז"ל, וכן טמא שהכניס ידיו למקדש מכין אותו מכת מרדות, והיינו כמש"פ הכ"מ שם, דפסק הרמב"ם דביאה במקצת ל"ש ביאה, ומ"מ מדרבנן מיהא אסור.

אמנם באמת הדבר מפורש בד' התוס' דלמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה ליכא אפי' איסור דרבנן, וזה ממש"כ בסוף הדיבור, פי' ה"ר אפרים, דמשכח"ל דשחיט טמא דרך גגין ועליות ובסכין ארוכה למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה וכו', והרי דלמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה א"צ להעמיד בסכין ארוכה, ואי נימא דאף להך מ"ד מ"מ אסור מדרבנן, הרי דאף לדידי' בעי' לאוקמה בסכין ארוכה, דהרי כל קושיית התוס' מתחילה, היתה מכח איסורא דרבנן שאסור לטמא ליכנס לחיל ולעזרת נשים, ובע"כ שדעת התוס' דלמ"ד דביאה במקצת ל"ש ביאה, שרי להכניס ידו אף מדרבנן, ופליגי על דעת הרמב"ם הנז', ומצאתי שכבר הוכיח כן המל"מ בפ"ג מביאמ"ק הי"ט, עיי"ש, אך בס' הליקוטים שם הביאו ד' הרש"ש, שדחה הראי' מד' התוס', די"ל דכיון דנכנס דרך גגין דאי"ז אלא איסור דרבנן, לא גזרו בזה בביאה במקצת, דהוי כעין גזירה לגזירה, ועי' להלן מש"נ לדון בזה, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ובאמת שעיקר ד' הרמב"ם, דאף דביאה במקצת ל"ש ביאה מ"מ אסור מדרבנן, צ"ע דמנ"ל הך מילתא, וע' ערול"נ יבמות ד"ז שעמד בזה,[[1]](#footnote-2) וע' להלן אות ז' בתו"ד, מש"נ די"ל דמקורו מסוג' דל"ג., עיי"ש.

ונראה די"ל בזה, דהנה בעיקר הדין דביאה במקצת ל"ש ביאה, הק' הגר"ח זצ"ל, דנהי דל"ש ביאה ואין לחייבו מדין ביאה, מ"מ מ"ט גרע ממכניס טומאה למקדש דחייב, וה"נ הרי מכניס ידיו הטמאות למקדש ויתחייב, וע' בכ' הגרי"ז שכתב בשם הגר"ח דזהו טעמי' דרבינא דלענין מלקות איתמר, והיינו מדין מכניס טומאה למקדש, אך זה ניחא רק לדעת הראב"ד דבמכניס טומאה ליכא כרת, וגם אי"ז מיישב מ"ט דמ"ד ל"ש ביאה וליכא איסורא דאורייתא.

ועי' בס' אבהא"ז בהל' ביאמ"ק שם שכתב בזה, דאיסורא דמכניס טומאה למקדש נמי הויא רק בדרך ביאה, ואך דשרץ דרך ביאתו בכל גווני שיזרקוהו, וע"כ חייב בה בכל גווני, אך באדם הנכנס אם אינו בדרך ביאה, א"א לחייבו מדין מכניס טומאה, וראי' לזה, מדין נכנס דרך גגין ונכנס דרך אחוריו דפטור משום שאי"ז דרך ביאה, וק' מי גרע ממכניס שרץ, ובע"כ דהתם הטעם משום דחשיב שפיר דרך ביאה, אך נכנס דרך גגין ודרך אחוריו שאי"ז דרך ביאה פטור, וע"כ ה"נ למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה, וליכא ע"ז תורת ביאה, אין לחייבו מדין מכניס טומאה, וז"פ, ועמש"כ ע"ז, בס' מנחת שלמה תנינא סי' קל"ט.

ולפ"ז הרי מבו' בפשוטו מה שפסק הרמב"ם דמ"מ מדרבנן אסור, דכיון דכל ההיתר בביאה במקצת הוא משום דליכא ע"ז תורת ביאה, הרי דכ"ה דבנכנס דרך גגין דאי"ז דרך ביאה, מ"מ מדרבנן אסור, וכמש"כ הרמב"ם שם בהי"ט, ה"נ בביאה במקצת, דכל ההיתר בזה הוא משום שאין ע"ז תורת ביאה, הרי ודאי דמדרבנן אסור, דהרי מדרבנן אסרו אף בלא תורת ביאה, וע"כ ודאי דבביאה במקצת יש לאסור מדרבנן, וז"ב.

ולפ"ז נ', במש"כ הרש"ש בדעת התוס', דלעולם לא פליגי על דעת הרמב"ם דמדרבנן אסור, ואך בנכנס דרך גגין לא אסרו ביאה במקצת דהוי כגזירה לגזירה, אך למש"נ נ' שאין לומר כן, דכיון דהאיסור דרבנן בביאה במקצת הוי משום דמדרבנן ל"ב תורת ביאה, הרי שאי"ז ב' גזירות נפרדות דנימא דהוי גזירה לגזירה, דהרי טעם ההיתר מדאורייתא בדרך גגין ובביאה במקצת הוי מחד טעמא, דליכא ע"ז תורת ביאה, ומדרבנן שאסרו אף בשאי"ז דרך ביאה, הרי דלכאו' ליכא נפ"מ כלל, אם אי"ז דרך ביאה מחד טעמא או מתרי טעמי, וכ"ה שודאי יהי' אסור מדרבנן בנכנס דרך אחוריו דרך גגין, ודו"ק.

ב] ולפ"ז נ' לבאר דעת התוס' דפליגי ע"ז, דהנה בתוס' לקמן דצ"ה. כתבו במש"א שם דמעיל שנטמא מכניסו בפחות מגע"ג, ז"ל, אפי' למ"ד בריש כל הפסולין ביאה במקצת שמה ביאה, שאני בגד הואיל ויכול לחתכו לא חשיב כאילו נכנס כולו, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) וצ"ע דלמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה מי ניחא, הרי לדידי' ילה"ק להיפך, דמ"ט אסור להכניס יותר מגע"ג, הרי הוי ביאה במקצת ול"ש ביאה, והרי לדעת התוס' אף מדרבנן שרי, שהרי כבר נת' דאף במכניס טומאה נמי בעי' תורת ביאה, ורק דליכא בזה דינים דדרך ביאה, אך בביאה במקצת דל"ה כלל ביאה, לכאו' הי' לנו להתיר אף במכניס בגד טמא, ולמה שתי' התוס' דבבגד הואיל ויכול לחתכו ל"ח כאילו נכנס כולו, י"ל דמה"ט ניחא אף למ"ד ל"ש ביאה, דהואיל ויכול לחתכו חשיב שפיר ביאה, אך צ"ע בקושיית התוס', מ"ט ניחא להו למ"ד ל"ש ביאה.

ונ' בדעת התוס', דס"ל דהא דלמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה אין בזה משום מכניס טומאה, אי"ז משום שאין ע"ז תורת ביאה כלל, וכמש"נ בדעת הרמב"ם, אלא היינו כמש"כ בס' קה"י סי' כ"ד, דכ"ה דשרי להכניס בגד פחות מגע"ג, הגם דכל משהו ומשהו טמא, והיינו משום דכל האיסור הוי להכניס דבר הראוי לקבל טומאה כמות שהוא, ה"נ שרי ביאה במקצת למ"ד דל"ש ביאה, משום דהיד בפנ"ע אינה ראוי' לקבל טומאה, וע' כן גם במנחת שלמה תנינא סי' קל"ט סק"ב, ולפ"ז א"ש היטב ד' התוס', דע"כ למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה לא הוק' כלל להתוס' מ"ט אסור להכניס יותר מגע"ג, דהרי כל ההיתר בביאה במקצת הוא משום דה"ז כבגד פחות מגע"ג שאין ראוי לקבל טומאה, אך בבגד יותר מגע"ג שפיר יש לאסור משום מכניס טומאה, ולא הק' התוס' רק דלמ"ד ביאה במקצת שמה ביאה, דהיינו משום דהוי כנכנס כולו, א"כ מה"ט יהא אסור גם להכניס פחות מגע"ג דהוי כנכנס כולו.

ומקור לזה בדעת התוס', נ', מעיקר קו' התוס' שם שלמ"ד ביאה במקצת שמה ביאה יהא אסור להכניס אף פחות מגע"ג, וצ"ב דמה לי דשמה ביאה, הרי מ"מ אין מכניס רק פחות מגע"ג שאין ראוי לקבל טומאה, ומ"ט יהא אסור, אך הפי' בזה מת' מד' התוס' בתירוצם, שכתבו דשאני בגד וכו' ל"ח כאילו נכנס כולו, ומבו' מדבריהם דטעמא דמ"ד דביאה במקצת שמה ביאה, הוא משום דחשיב כנכנס כולו, ונ' דהיינו דחשיב דאיכא מקצת ביאה על כולו, וזהו שהקשו דא"כ יהא אסור להכניס בגד פחות מגע"ג, כיון דחשיב כנכנס כולו, וחשיב דנכנס בגד דאי"ב גע"ג, וזהו שתירצו, דכיון שיכול לחתכו ל"ח כאילו נכנס כולו, וכ"ז הוא משום דיסוד הדין דביאה במקצת שמה ביאה, הוא משום דהוי כנכנס כולו, וע"כ י"ל דבבגד ל"ש למחשבי' כנכנס כולו כיון שיכול לחתכו, אך אם הי' יסוד הדין דביאה במקצת שמה ביאה, דסגי בביאה על המקצת, הרי דאין מקום לחלק כן, ואדרבה הא דבידו לחתכו הי' טעם לומר טפי דשמה ביאה, וז"פ.

וצ"ע מנ"ל להתוס' דטעמא דמ"ד שמה ביאה הוא משום דהוי כנכנס כולו, הרי יל"פ שטעמו דביאה במקצת הויא ביאה מעליא על מקצתו וסגי בזה לחייב, ונ' דמזה מקור לדברינו, שדעת התוס' דהא דלמ"ד ל"ש ביאה אין חייב ככל מכניס טומאה, הוא משום דאי"ז שיעור הראוי ליטמא, וע"כ בע"כ לפרש דטעמא דמ"ד שמה ביאה, הוא משום דהוי כנכנס כולו, דאי ל"ה חשוב כנכנס כולו ל"ה לנו לחייבו, דבביאת מקצתו ל"ח כלל כניסת טומאה, ולא ס"ל להתוס' לומר, דכל דחשיב ביאה, אי"צ שיהי' בזה משום כניסת טומאה, דס"ל דאף איסורא דביאת אדם דמי לאיסורא דמכניס טומאה, וכדחזי' שדימו זל"ז לענין דינא דביאה במקצת שמה ביאה, ולא ס"ל לחלק ביניהם, וכמש"נ בהע' ב' בזה.

[ויש להביא סמך לזה דהא דביאה במקצת שמה ביאה הוא משום דחשיב ביאה על כולו, מהא דיליף ר"ל להא דביאה במקצת שמה ביאה, מהקישא דביאה לנגיעה, מה נגיעה במקצת שמה נגיעה, אף ביאה במקצת שמה ביאה, ובנגיעה במקצת הרי היינו דהוי זה נגיעה בכולו, וה"נ הא דביאה במקצת שמה ביאה היינו דחשיב ביאת כולו, שו"ר באבנ"ז יו"ד ת"נ סק"י, שכתב כן דדעת התוס' דהא דשמה ביאה הוא משום דחשיב כנכנס כולו, וכתב שהדין עמם דהרי יליף מנגיעה דקדש, וכמש"נ].

ועיקר ד"ז, דהא דביאה במקצת שמה ביאה, הוא משום דחשיב כביאת כולו, מבו' כן גם בד' תוס' יבמות ד"ז: ד"ה ואמר עולא, שהק' בהא דמצורע מכניס ידיו לבהונות, דכיון דשמה ביאה ואפ"ה שרי מקצתו משום דא"א בענין אחר, א"כ כולו נמי לישתרי, ותי' דלא ניחא שידחה ביאת כולו דכתיב בהדיא ואל המקדש לא יבא, אבל ביאה במקצת לא כתיב בהדיא וכו', ועוי"ל כיון דאפשר ע"י ביאה במקצת, אם יכנס כולו חייב, מידי דהוי אהי' לו דרך בקצרה ובא לו בארוכה, ע"כ.

וכבר הוכיחו מקו' התוס', דהא דביאה במקצת שמה ביאה, לאו היינו דאף ביאת מקצתו אסירא, דא"כ ודאי דאין לנו להתיר שיבא כולו, דמשום שהוצרכנו להתיר ביאת מקצתו, מ"ט נתיר לו ביאת כולו, ובע"כ מד' התוס' דהא דביאה במקצת שמה ביאה, הוא משום דחשיב כביאת כולו, וזהו שהקשו דא"כ כולו נמי לישתרי, כיון דבלא"ה הוי זה ביאה על כולו, וע"ז תי' דהגם דביאה במקצת נמי חשיבא ביאה על כולו, מ"מ אין לנו לדחות רק ביאה זו דלא כתיב בהדיא, וכמו שביאר הגרי"ז דהוי זה ב' דינים, והיינו דלא ילפי' מהקישא דביאה במקצת הויא בכלל איסורא דביאת מקדש וכביאת כולו, אלא הוי זה איסור בפנ"ע דביאה במקצת, וע"כ י"ל דרק ביאה זו הותרה, ויש להוסיף, דהא דביאה במקצת שמה ביאה, היינו דהויא מקצת ביאה על כולו, וע"כ י"ל דכיון דאי"ז ביאה גמורה על כולו, אי"ז בכלל עיקר איסורא דביאת מקדש, והוי איסור בפנ""ע.

ועוד תי' התוס', דכיון וכו' חייב מידי דהוי אהי' לו דרך בקצרה וכו', וכבר הוכיחו שאף בתי' זה ס"ל דאיסורא דביאה במקצת הוי משום שחשיב כביאת כולו, דאל"כ לא הוצרכו לדמות להי' לו דרך קצרה, וגם א"כ הי' לנו לאסור אף להוסיף עוד מקצת בהביאה, ובל' התוס' מבו' דרק ליכנס כולו אסור, וגם אין כוונתם משום שמוסיף עוד מקום בטומאה, דא"כ נמי הי' לנו לאסור להוסיף עוד מקצת בהביאה, אלא בי' דבריהם, דהגם דביאה במקצת הוי כביאה על כולו, מ"מ הרי אי"ז אלא מקצת ביאה על כולו, וע"כ אם יכנס כולו הוי זה תוספת בהביאה, וכ"ה דהי' לו דרך קצרה ובא לו בארוכה חייב, ומשום דמוסיף בהביאה, ה"נ אם א"צ ליכנס רק במקצת ביאה, ונכנס בביאה גמורה חייב, וע"כ אין לאסור רק ליכנס כולו, אך להוסיף עוד מקצת בכניסתו אין לאסור, דיון שאף אם נכנס עוד מקצת אכתי אי"ז רק מקצת ביאה על כולו, ואין לאסור בזה.

ועכ"פ כיון שנת' דלדעת התוס' הא דביאה במקצת ל"ש ביאה אי"ז כלל משום דליכא ע"ז תורת ביאה, אלא היינו משום דל"ח כביאת כולו, ועל ביאת מקצתו אין לחייב כלל כיון שאינו שיעור הראוי לקבל טומאה, הרי שלפ"ז מבו' היטב מה דס"ל להתוס' דליכא בזה אף איסורא דרבנן, דכיון דהא דל"ש ביאה הוא משום שאי"ז שיעור הראוי לקבל טומאה, הרי דזה שרי אף מדרבנן, וכ"ה דאף מדרבנן מותר להכניס פחות מגע"ג מבגד, וכמש"נ להוכיח כן בהע' א', והרמב"ם דס"ל דביאה במקצת אסירא מדרבנן, הוא משום דלדעתו הא דמדאורייתא ביאה במקצת ל"ש ביאה ושריא, הוא משום דליכא ע"ז תורת ביאה, והוי כנכנס שלא כדרך ביאה דשרי, וע"כ מדרבנן דאסרו אף בשלא כדרך ביאה, הרי שה"נ אסור בביאה במקצת, וכמש"נ.

ונ' לפ"ז, דלדעת הרמב"ם מאן דס"ל דביאה במקצת שמה ביאה, אי"ז כמש"פ התוס' דחשיב כבא כולו, אלא היינו דאף ביאה במקצת אי' עלי' תורת ביאה על מקצת זה, וע"כ הוא דאסור, דכיון דכל ההיתר בזה למ"ד ל"ש ביאה הוא משום דל"ח ביאה, הרי דלמ"ד דשמה ביאה, ואיכא ע"ז תורת ביאה, יש לאסור משום ביאת מקצתו, ואין להקשות מ"ש ממכניס בגד פחות מגע"ג דשרי, דבאדם הנכנס אין איסורו משום מכניס טומאה, אלא הוי על הטמא איסור ביאה, וע"כ אסור לו אף לבא מקצתו, ויל"ע בזה מד' הגר"ח בטעם מה שפסק הרמב"ם דמחו"כ שנכנס למקדש פטור, וניחא לפ"ז קו' התוס' לקמן דצ"ה. הנז', דיהא אסור להכניס בגד פחות מגע"ג משום דביאה במקצת שמה ביאה, ולהנ"ל ניחא, שהרי כבר נת' דכל קו' התוס' הויא משום דס"ל דלמ"ד שמה ביאה חשיב כנכנס כולו, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דאף למ"ד שמה ביאה, אי"ז רק ביאה על מקצתו, לק"מ, וניחא נמי קו' התוס' ביבמות ד"ז: הנז', שיהא מותר למצורע ליכנס כולו, ולמש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, דכיון דביאה במקצת ל"ה ביאה רק על מקצת זה, הרי שע"כ ודאי דאסור ליכנס יותר מזה, דביאה זו לא הותרה לו כלל.

ג] שם בתוס', ואפי' אי האי סוגיא בטמא שרץ ומותר ליכנס בחיל, ומבו' מד' התוס' דטמא שרץ מותר בחיל, ולא אסרו אלא לטמא מת, אמנם השטמ"ק באות כ"ח הגי' בד' התוס', בטבו"י, והיינו משום דהוה פשיט"ל דטמא שרץ אסור בחיל, ובאמת דכ"ה מבו' להדיא מד' התוס' לקמן דל"ב: סוד"ה ורבי יוחנן, דטמא שרץ אסור ליכנס לחיל, עייש"ה בדבריהם שמוכח כן, וכן נ' גם מד' התוס' שם ד"ה שחידשו, שהק' דאימא דחידשו ממת עצמו או מטמא מת, ותי' דמ' דלא חידשו אלא על חצר וחצר היינו עזרת נשים כדמוכח ביחזקאל, ואילו מת וט"מ מצי' דאסורין אף בחיל, והנה א"נ דטמא שרץ מותר ליכנס בחיל אכתי קשיא דאימא שחידשו מטמא שרץ, דמותר ליכנס לחיל ואסור ליכנס לעזרת נשים, ובע"כ דדעת התוס' דטמא שרץ אסור ליכנס לחיל.

אמנם מד' הרמב"ם פ"ג מביאמ"ק ה"ה שכתב ז"ל, החיל משלחין ממנו גויים וטמאי מת ובועלי נדות, וממה שהוסיף על הא דתנן בפ"ק דכלים בועלי נדות, ועיי"ש במהר"י קורקוס ובכ"מ, שהוא משום דבועל נדה כט"מ וכאמרי' בפסחים דס"ח., נ' להדיא דרק ט"מ ובועל נדה אסור בחיל, אך טמא שרץ מותר ליכנס לחיל, וע' מקד"ד סי' ל"ח סק"ג שעמד בזה, ואמנם דלפ"ז תיקשי להרמב"ם קו' התוס', דמנלן שחידשו מטבו"י דילמא חידשו מטמא שרץ.

ונ' די"ל בדעת הרמב"ם דאף לעזרת נשים שרי ליכנס טמא שרץ, דהרי הא דתנן עזרת נשים מקודשת ממנו שאין טבו"י נכנס לשם, קאי על טבו"י דהטמאים דאיירי בהו לעיל, וכמש"כ התוס' לקמן דל"ב: הנז', וכיון דלדעת הרמב"ם לא איירי לעיל מינה בטמא שרץ, הרי דאף הא דתנן דעז"נ אין טבו"י נכנס לשם, לא קאי על טבו"י דשרץ, ונ' דה"נ אף טמא שרץ עצמו נכנס לשם, דעל טמא שרץ לא גזרו כלל, ומתיישב בזה משה"ק המקד"ד סי' ל"ח סק"ג בההיא דמעיל שנטמא שמכניסו פחות מגע"ג, איך שרי להכניס המעיל כולו לחיל ולעז"נ, ולהנ"ל ניחא דטמא שרץ מותר ליכנס לעז"נ, ואף אם נטמא המעיל ממת י"ל דלא עדיף מאדם טמא שרץ, אך בעיקר קו' המקד"ד נ' בפשוטו, דאיסורא דרבנן בחיל ובעז"נ ל"ה רק על אדם הטמא, אך איסורא דמכניס כלים טמאין לא גזרו בו חכמים, וז"ב, וע"כ ניחא דל"מ לאוקמה לההיא דחצר החדשה בטמא שרץ, כיון דטמא שרץ שרי אף בעז"נ, והכי הוי קים להו לרבנן דלא גזרו על טמא שרץ כלל, ואין לפרש ע"ז קרא דחצר החדשה.

ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ם מיושב היטב קו' התוס' בסוגיין היכי משכח"ל דטמא שוחט, הרי כל טמא אסור ליכנס לחיל ולעזרת נשים, אך למש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, דהרי טמא שרץ מותר ליכנס אף לעז"נ, וע"כ שפיר משכח"ל דטמא שוחט, וז"פ, אמנם עיקר הדברים לומר דטמא שרץ מותר בעז"נ, הוא חידוש רב, וצ"ע אם י"ל כן, וע' היטב בתוס' הרשב"א פסחים דצ"ב. דלכאו' דעתו דטבו"י דשרץ מותר בעז"נ ודטמא שרץ מותר בחיל, אך הל' שם משובש, וצ"ע.

ד] שם בתוס', ומתוך כך מחלק ר"ת דלא גזרו היכא דנטמא בעזרה, והנה בפשוטו הי' נ' לפרש הטעם בזה, דבעז"נ לא גזרו רק דאסור לטמא ליכנס לשם, אך לא תיקנו בזה חיוב שילוח טמאים, ואיסור שהי', וכל שכבר נמצא הטמא שם לא גזרו שיצא משם.

אמנם באמת אין לומר כן, שהרי בהמשך ד' התוס' נ', דלדעת ר"ת הי' ניח"ל מש"א אחיו הכהנים מוציאין אותו חוץ לעזרה ומפצעין את מוחו בגיזרין, ומ' דא"צ להוציאו חוץ לעז"נ ולחיל, ולד' ר"ת דהיכא דנטמא בפנים לא גזרו ניחא, וכ"ה להדיא בד התוס' יבמות ד"ז:, ואי נימא דהא דבנטמא בפנים לא גזרו הוא משום דליכא בזה דין שילוח טמאים ואיסור שהי', הרי לכאו' לא הי' לנו להתיר לפצע את מוחו בגיזרין שם, דלכאו' ה"ז חשוב כהכנסת טומאה לשם, דמ"ש אם מכניס טמא מבחוץ או מטמא אדם שבפנים, ובע"כ מזה דהא שבנטמא בפנים לא גזרו, היינו דעל טומאה שבפנים לא גזרו כלל, ואף היכא דחשיב כהכנסת טומאה נמי לא גזרו, וכנ' דהיינו משום דלא הטריחוהו לצאת, וע"כ אף לא הטריחום לצאת מעז"נ ומחיל לפצע ראשו בגיזרין, אך מ"מ י"ל, דהיינו רק היכא שזהו הדין לטמאות, וע"כ גם בזה לא הטריחו לצאת, אך לילך ולטמא עצמו ללא צורך, נ' שמסתבר דאף זה בכלל האיסור.

אמנם בתוס' פסחים דצ"ב. נ' להדיא שהוק' להם מההיא דמפצעין את מוחו בגיזרין, גם לתי' ר"ת שבנטמא בפנים לא גזרו, אך עיי"ש ברש"ש שכתב דכ"ד התוס' אזלי רק לתי' קמא, וכ"ה בתוס' הרשב"א שם שהביא רק לתי' קמא, וכנ' דהתם פליגי וס"ל דכ"ה דאסרו לו ליכנס, ה"נ אסור גם לפצע את מוחו בגיזרין, שה"ז כלהכניסו לחיל ולעז"נ שאסרו רבנן, וצ"ע בזה.

ויש להעיר עוד, דל' הרמב"ם פ"ג מהל' ביאמ"ק ה"ה, החיל משלחין ממנו גויים וט"מ ובועלי נדות וכו', ובה"ו, עז"נ משלחין ממנה טבו"י וכו', ונ' להדיא דפליג על דעת ר"ת, וס"ל דאף היכא שנטמא בפנים, וגם במקומות אלו הוי הדין "דמשלחין" מהם טמא מת וטבו"י, והגם דלגבי דינא דכהן ששימש בטומאה, כתב הרמב"ם פי"ח מהל' סנהדין ה"ו, שמוציאין אותו חוץ לעזרה, ומ' דא"צ להוציאו מן החיל, אך מהר"י קורקוס פ"ד מביאמ"ק ה"ב, כתב בדעתו שמוציאין אותו אף מעז"נ והחיל, אך נ' שטעמו כמש"כ הרדב"ז בפ"ד מהל' ביאמ"ק ה"ב, דטמא מת בחיל מעלה דרבנן היא, ובכה"ג לא גזרו דמצוה קא עבדי, וכאשר כתב כן הר"ן בסנהדרין דפ"ב:, עיי"ש.

ה] שם בתוס', ומורי מתרץ דבעז"נ החמירו יותר משאר מקומות אע"פ שסמוכים ממש למחנה שכינה, לפי שהוא מקום כניסה ויציאה לכל אדם יותר וכו', והטעם שהחמירו משו"ז יותר, מבו' בתוס' הרשב"א פסחים דצ"ב., דהחמירו בעז"נ יותר כדי שלא יהא נכנס משם למחנה שכינה, וכ"ה בחי' הרמב"ן ריש חולין, ומבו' לפ"ז דשורש איסורא דטבו"י בעז"נ, הוי הרחקה לאיסורו במחנה שכינה.

ומיושב לפ"ז משה"ק הגרע"א ז"ל בפסחים שם, במש"א שם רבא דבזה לא העמידו דבריהם במקום כרת, והק' הגרע"א דלכאו' ל"ב בזה להא דלא העמידו דבריהם, דאפי' היו מעמידין דבריהם, הרי ל"ה זה טפי מאילו הי' זה עשה דאורייתא, דנמי אמרי' בזה דיבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שאין בו כרת, אך למש"נ מד' תוס' הרשב"א והרמב"ן לק"מ, דהרי האיסור דרבנן בעז"נ הוי הרחקה למחנה שכינה, וע"כ כיון דאיסורא דמחנה שכינה הוי עשה ול"ת שיש בו כרת, הרי דה"נ איסורא דרבנן בעז"נ דהוי הרחקה למחנה שכינה, הרי דמדרבנן איכא ע"ז לאיסורא דמחנה שכינה, וע"כ אילו היו מעמידין דבריהם במקום כרת, ל"ה זה נדחה מפני עשה שיש בו כרת, כיון דאף האיסור דרבנן בעז"נ חשיב מדרבנן כעשה ול"ת שיש בו כרת, ואינו נדחה מפני עשה שיש בו כרת, וכמש"א לקמן דל"ג: דכניסה למחנה שכינה אין נדחית מפני עשה שיש בו כרת, וע"כ בעי' להא דלא העמידו דבריהם במקום כרת, וז"פ.

ובעיקר המבו' מד' התוס', דאיסורא דעז"נ הוי בתורת הרחקה למחנה שכינה, נ' להביא סמך לזה מד' התוס' לקמן דל"ב: סוד"ה א"ל מטונך, שהק' למ"ל למימר יבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שאין בו כרת, תיפו"ל משום הואיל ואישתרי, ותי' דעל מחנה לוי' ל"ש למימר הואיל ואישתרי שהרי מעולם לא נאסר שם, ועיי"ש בשטמ"ק שהביא מתור"פ ב' תי' בזה, וצ"ע דלכאו' הדבר פשוט כמו שתי' תוס' דל"ש ע"ז כלל הואיל ואישתרי דהרי הוי זה איסור אחר על מעשה אחר, ומה ענין ההיתר שחל על איסורא דמחנה שכינה, להתירו ליכנס למחנה לוי', ומעיקרא מה הק' התוס' בזה, ותור"פ לא ברירא לי' תי' התוס', ונ' ברור, שהטעם בזה הוא, משום דאיסורא דעז"נ הוי בתורת הרחקה למחנה שכינה, ונמצא דהוי זה חד איסורא עם איסורא דמחנה שכינה, ואשר ע"כ שפיר י"ל דנימא בזה הואיל ואישתרי אישתרי, ואך דמ"מ תי' התוס', שרק אותו מעשה דאישתרי, י"ל עליו הואיל ואישתרי אישתרי.

ו] שם בתוס', ולהאי פירושא לא תיקשי לו מיני' דמצורע שיכניס ידיו לבהונות דרך גגין ועליות ולא איצטריך לדחות עשה, דהיאך יעלה לגגין דרך הר הבית והחיל, ובפשוטו כוונתם כמש"כ בס' צ"ק ובס' טה"ק, דהרי לא הי' גגין ועליות ע"פ כל העז"נ, וע"כ כיון שאסור לו ליכנס מהחיל ולפנים, ל"ה מצי ליכנס דרך גגין ועליות, ומשא"כ בטמא ששחט י"ל דאיירי שנטמא בפנים או שעבר ונכנס, דכל קו' התוס' הויא מה בעי' להגזירה דטמא לא ישחוט, תיפו"ל שאסור לו לשהות שם, וע' מל"מ פ"ג מביאמ"ק הי"ט שכתב דזהו עיקר קו' התוס', וע"ז תי' דמיירי שהוא עתה בגגין ועליות, וע"כ לי"ל עתה חיוב לצאת, ובעי' להגזירה שמא יגע בבשר.

ואמנם מחודש לפ"ז מד' התוס', דהגם דמ"מ יכול המצורע ליכנס לעז"נ ומשם לגגין ועליות, מ"מ לא הצריכוהו לעשות כן, וכיון דבע"כ בעי' לדחות אצלו לאיסור כניסה לעז"נ, תו לא מהדרי' אהתירא שישהה שם זמן מועט יותר, וא"צ לילך לגגין ועליות.

אך גי' השטמ"ק באות ט"ו, היאך יעלה לגגין ועליות אם לא דרך הר הבית והחיל, ולגי' זו צ"ב ד' התוס', דמה לי שאינו יכול לעלות לגגין ועליות אלא דרך הר הבית והחיל, הרי טבו"י מותר ליכנס להר הבית ולחיל, וצ"ע.

ו **1**] דל"ב. בגמ', וסמך ושחט מה סמיכה בטהורים וכו', מ"ש סמיכה דכתיב לפני ד' וכו', ובפירש"י פי' דהא דסמיכה בטהורים היינו משום דכתיב לפני ד' בשחיטה, וכיון דבעי' תיכף לסמיכה שחיטה אין סמיכה מבחוץ ושחיטה מבפנים, אלא אף הסמיכה בפנים, ואין טמא נכנס לעזרה.

ולכאו' יש להוכיח מזה, דדינא דתיכף לסמיכה שחיטה ה"ז מעכב בהסמיכה, עכ"פ היכא דסומך במקום שאינו ראוי לקיום דין תיכף, וע' בכ"ז לקמן אות כ', דאי נימא דאי"ז מעכב, הרי דשפיר מתקיים סמיכה בטמאים היכא שסומך בחוץ דהוי זה נמי סמיכה, אך י"ל עפמש"נ לקמן אות ז' מד' התוס', דאף לדעת רש"י מכח דינא דתיכף לסמיכה שחיטה נאמר דין לפני ד' גם בסמיכה, ולפ"ז א"ש.

אמנם נ' דיש לדחות, דהנה ע' בכ"מ ולח"מ פ"ג מהל' מעה"ק הי"א, דפשיטא להו מכח מש"א דמה סמיכה בטהורים, דאף אם עבר הטמא ונכנס וסמך לאו סמיכה היא, ועיי"ש בלח"מ, שהרמב"ם שכתב שם שאם סמך הטמא סמך, הוא לטעמי' דקי"ל ביאה במקצת ל"ש ביאה, וממילא דמדאורייתא שפיר הויא סמיכה בטמאים, וע"כ אם עבר וסמך סמך, וכן מבו' גם מד' הקרי"ס שם, עיי"ש, וצ"ב דהגם דאסור לו לטמא ליכנס ולסמוך, מ"מ מ"ט נימא דאם עבר וסמך לא יהא זה סמיכה.

ומצאתי שכתב כן בנובי"ת יו"ד סי' י"ב, יעו"ש שפי' ד' הרמב"ם, דהגם דמדאורייתא אין סמיכה בטמאים משום דאסור לו ליכנס, ודבריו צ"ע, דודאי דלדעת הרמב"ם מותר לו לסמוך מדאורייתא וכמש"כ הקרי"ס והלח"מ, דהגם שפסק הרמב"ם דסמיכה בכל כחו בעי', מ"מ הרי מבו' להדיא ברמב"ם שם דאפשר לסמוך בכל כחו אף בהכנסת ידו לחוד, (ודלא כד' רב יוסף לקמן דל"ג., או דס"ל כמש"כ הקר"א, דרב יוסף מודה דאפשר לסמוך בכל כחו בהכנסת ידו, ורק דגזרי' שמא יכניס ראשו ורובו כדי לסמוך בכל כחו), וממילא דמדאורייתא יכול לסמוך, מ"מ אי"ז חיסרון כלל בהסמיכה, ואם נכנס וסמך סמיכתו סמיכה, ויעו"ש שכתב עוד, דהנפ"מ במה שסמיכתו סמיכה, הוא שא"צ להמתין עד שיטהר ויסמוך מחדש.

ומבו' מד' הכ"מ הקרי"ס והלח"מ, דהגם דמה שאין הטמא יכול לסמוך הוי משום איסורו ליכנס, מ"מ מכח זה הוי זה ילפותא דליכא כלל קיום דין סמיכה בטמא, וע"כ אם עבר וסמך אין סמיכתו סמיכה, ומ' כן קצת, מדילפי' מינה דשחיטה בטהורים, וס"ד דהוי זה מדאורייתא דנאמר דין בשחיטה שתהא בטהורים, ואי בסמיכה גופה ליכא כלל דין שתהא בטהורים, ואף דטמא אסור לו ליכנס ולסמוך, היכי מצי' למילף מינה לשחיטה שיהא בה דין שהיא בטהורים, וביותר, דהרי הא דילפי' בשחיטה שהיא בטהורים, ס"ד בגמ' דהוי לעיכובא, ואי בסמיכה גופה אי"ז מעכב היאך נילף מינה שה"ז מעכב בשחיטה, וי"ל.

ולפ"ז אולי י"ל, דאף אם תיכף לסמיכה שחיטה אינו מעכב, מ"מ כיון דלכתחי' בעי' תיכף, וטמא אינו ראוי לקיום סמיכה דתיכף, תו מכח זה ילפי' דליכא כלל קי ום דין סמיכה בטמא, ושפיר אמרי' דסמיכה בטהורים, וצ"ע בזה.

ועד"ז נ' במש"כ תוס' מנחות דצ"ג: ד"ה ידו, דסמיכה הויא מצות עשה שהזמ"ג אם תיכף לסמיכה שחיטה דאורייתא וכו', דאפי' סמך בסוף הלילה תיכף לעמוה"ש צריך לשחוט עדין את התמיד תחילה שלא יהא דבר קודם לתמיד וכו', עכ"ל, ויש להעיר על ד' התוס', א', דלכאו' כיון דכל מה שא"י לסמוך בלילה הוא משום חיסרון היכ"ת, לא הי' לנו לחשבו מ"ע שהזמ"ג, וגדולה מזו מצי דעת הרמב"ן שספיה"ע ל"ח מ"ע שהזמ"ג, ע' מה שבי' טעמו מהר"ם חלאווה, - שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים ב"ק -, ושורש הדבר הוא משום דאין עיקר המצוה מכח זמן זה, (ונת' בזה בדברינו במצות ספיה"ע ענף א' סק"ב), ב', דהרי בדינא דלא ישחוט קודם לתמיד, נוטה דעת התוס' במנחות שם דמ"ט: דלא מיפסל הקרבן משו"ז, וא"כ הרי שפיר משכח"ל שיסמוך בלילה ויתקיים בזה דין סמיכה, ג', אי נימא דדין תיכף לסמיכה שחיטה אינו מעכב בהסמיכה, א"כ הרי שפיר מתקיים דין סמיכה בלילה, אך י"ל בזה, לפמש"נ לקמן אות כ' בדעת הרמב"ם, די"ל דהיכא דאין הסמיכה ראוי' לקיום תיכף, ל"ה סמיכה כלל, ומ"ט חשיב מ"ע שהזמ"ג, אך בקו' זו והקו' הקודמת י"ל, דכיון דלכתחי' אין לו לסמוך בכה"ג, סגי בזה לחשבה מ"ע שהזמ"ג, וצ"ע, ד', לפמש"כ הראב"ד בפי' לתמיד, דבגונא שאין להם תמידין מותר להקריב קודם התמיד, וא"כ הרי בכה"ג משכח"ל סמיכה בלילה סמוך לעמוה"ש, ומ"ט חשבי' לה מ"ע שהזמ"ג.

ונ' בישוב כ"ז, שאין כוונת התוס' דמשום דל"מ לסמוך סמיכה דתיכף בלילה הוי זה מ"ע שהזמ"ג, אלא כוונתם דמכח הא דלא משכח"ל סמיכה דתיכף בלילה, ילפי' מזה דלילה ל"ה זמן סמיכה כלל, דגם על סמיכה נא' דין דאינה אלא ביום, ואם יסמוך בלילה ל"מ אף בדיעבד, ואף בגונא שישחוט סמוך לה, וע"כ הוי זה מ"ע שהזמ"ג, וזה ע"ד שנת' בדברינו לעי, ודו"ק.

ו **2**] שם, במה דמשני הגמ', דבסמיכה ל"מ לעייל ידי' ולסמוך דקסבר ביאה במקצת שמה ביאה, לכאו' ה"נ הו"מ לשנויי, דסבר לה כריבר"י דאמר מרחק צפון, וע"ד דמשני לקמן דל"ג., דהרי קרא דוסמך קאי בעולה שטעונה צפון, ולכאו' הו"מ נמי לשנויי דאין סמיכה בטמאים משום דראשו ורובו מכניס דסמיכה בכל כחו בעי', וכדמשני רב יוסף לקמן, ועי' כן להדיא בפירש"י לקמן דל"ג. ד"ה מיתיבי, דמפרש כן מש"א בברייתא מה סמיכה בטהורים, ומשום דסוג' דהתם אתיא כמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה, ע"כ הוכרח לפרש כן, אך א"נ לדעת הרמב"ם דאף לרב יוסף יכול לסמוך בכל כחו בלא הכנסת ראשו ורובו, ורק דגזרי' שמא יכניס ראשו ורובו, וכמש"כ כן הקר"א לקמן דל"ג לדעת הרמב"ם, הרי דאאל"פ כן לברייתא, דודאי ברייתא דסמיכה בטהורים היינו דמדאורייתא הויא הסמיכה בטהורים, דאי נימא דאפשר לפרש הבריי' דהיינו מדרבנן, א"כ מה בעי' לאוקמה כמ"ד ביאה במקצת שמה ביאה, הרי אף למ"ד ל"ש ביאה מ"מ מדרבנן מיהא אסור לדעת הרמב"ם, ומדרבנן הויא סמיכה בטהורים, ובע"כ דהוה מ' להו ל' הברייתא דמדאורייתא הוא דאין סמיכה אלא בטהורים, וצ"ע רב ד' הכס"מ פ"ג ממעה"ק הי"א, דפי' לדעת הרמב"ם דמש"א מה סמיכה בטהורים היינו מדרבנן, ועלח"מ שתמה עליו, ולמש"נ הרי לכאו' מוכח מד' הגמ' דאאל"פ לה דהוי מדרבנן, וצ"ע בזה, וז"פ.

ז] שם תוד"ה מאי שנא, עיי"ש בדבריהם שדנו לפרש דנאמר בסמיכה עצמה דין דלפני ד', אף בלא דינא דתיכף לסמיכה שחיטה.

ומדקדוק לשונם נ', דאף לד' רש"י דמפרש דהיינו משום דינא דתיכף, מ"מ מכח זה כבר נאמר בהסמיכה דין לפני ד', דכיון דבשחיטה נא' דין לפני ד', הרי שה"נ סמיכה בעיא לפני ד', וכ"ה להדיא בפי' הר"ש לתו"כ ריש ויקרא עיי"ש, וזה נ' מבו' מל' קו' הר"י דאורלינ"ש, דאי לא כתב לפני ד' אלא מקרא דשחיטה הא שחיטה גופה כשרה בבמה, ומבו' מזה דמכח קרא דשחיטה כתיב לפני ד' גם בסמיכה, ורק דכיון דשחיטה גופה כשרה בבמה, הרי דלפני ד' דכתיב בה אינו ממעט במה, וממילא דאף לפני ד' האמור בסמיכה אינו ממעט במה, אך א"נ דלד' רש"י ליכא כלל דין לפני ד' בסמיכה, ואך דבע"כ עליו לסמוך בפנים כ"ה שיהא זה תיכף, הרי דהו"ל להר"י מאולינ"ש להק' טפי, דכלל אי"ז טעם למעט במה, וע' לעיל אות ו 1 מש"נ לפ"ז, ולק' אות י"ט מש"נ לפ"ז בישוב קו' המג"א.

וע' בגל' החת"ס לשו"ע או"ח סי' קס"ו שהק' בזה, ממש"א לקמן דל"ג. אהא דתניא דסמיכת אשם מצורע היתה בשער ניקנור, ופרכי' למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה לעייל ידי' ולסמוך, ומשני הא מני ריבר"י היא דאמר מרחק צפון, ולד' התוס' ק' דמה בכך דמרחק צפון, מ"מ הי' לו להכניס ידיו כדי לקיים דין לפני ד', וע' גם בחי' הגרע"א בדל"ג. שכנ' כיון לקו' זו, אך יל"פ שכוונת קושיתו היא, דהגם דאינו יכול לקיים תיכף כיון שמרחק צפון, מ"מ כל כמה דבידו להתכיף השחיטה לסמיכה יש לו להתכיף, וע"כ הי' לו להכניס ידו לפנים, אך פי' זה הוא מחודש, לומר דהגם דאינו מקיים תיכף, מ"מ יש לו דין להתכיף כפ"מ שיכול, ועי' פמ"ג או"ח סי' ח' מש"ז י"א, וסי' קס"ו אש"א ג', שנ' שנקט שאה"נ מכניס ידיו לעזרה, ומש"א דהי' בשער ניקנור היינו שעמד המצורע בשער ניקנור ולא נכנס כולו לעזרה לצפון, אך בס' טה"ק לקמן דל"ג. הביא מתוספתא דנגעים פ"ח ה"ט, דהיא רישא דברייתא דמייתי' לקמן, דמבו' להדיא דהי' הכבש עומד בשער ניקנור והי' סומך עליו שם.

ועיי"ש בחת"ס שכתב בזה, דהאי לפני ד' ל"ה מצוה בפנ"ע, אלא הוי הכל בכלל תיכף לסמיכה שחיטה, דכל שאי"ז בפנים ובמקום א' עם השחיטה ל"ה זה תיכף, ואשר ע"כ למ"ד דמרחק צפון ואף אם מכניס ידו לא מתקיים בזה תיכף, ממילא דעדיף טפי שלא יכניס ידו כלל, דהרי אף הכנסת ידו אסורה מדרבנן, וע"כ עדיף טפי שלא יכניס ידו, כיון דבין כך ובין כך לא מקיים תיכף לסמיכה שחיטה, עכ"ד, אמנם מלבד דאי"ז מתישב בד' התוס' דמבו' בדבריהם להדיא, דדין לפני ד' הוי דין בפנ"ע ואינו שייך כלל לדין תיכף, גם הרי לדעתם למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה, שרי להכניס ידו אף מדרבנן, וא"כ אכתי תיקשי מ"ט לא יכניס ידו, אך י"ל דאף אם ליכא בזה איסור, מ"מ כיון דבלא"ה אין מקיים דין תיכף, אין מעליותא בזה שיכניס ידו, אך בד' החת"ס מבו', דאם ל"ה איסור דרבנן בזה, הי' לו להכניס ידו, דהגם דלא מקיים תיכך מפאת שיהוי הזמן, מ"מ הי' לו עכ"פ לתכוף הסמיכה לשחיטה במקום א', וצ"ע בזה.

עוד י"ל בזה לפמש"כ בחי' מרן הגרי"ז בהל' מחוסרי כפרה, שלדעת רש"י והרמב"ם מתקיים דין לפני ד' האמור במצורע בשער ניקנור, ולפ"ז י"ל דאף דין סמיכה לפני ד' מתקיים בשער ניקנור, וע"כ א"צ להכניס ידו, אך מלבד דאי"ז מתיישב בד' התוס', שהרי כתבו דמשום דינא דלפני ד' לא משכח"ל סמיכה בטמאים, וא"נ דדין לפני ד' מתקיים בשער ניקנור, הרי שפיר משכח"ל סמיכה בטמאים בשער ניקנור, ובע"כ דבשער ניקנור ל"ח כלל לפני ד', וכאשר כ"ה ד' התוס' ביבמות ד"ז:, וכמש"כ בחי' הגרי"ז שם, וגם דנ' פשוט דאף לדעת רש"י והרמב"ם נמי אין מתקיים דין לפני ד' בסמיכה בשער ניקנור, דרק דין לפני ד' במצורע מתפרש על שער ניקנור, אך בשאר מקומות דכתיב לפני ד' ודאי דהיינו רק בעזרה, וכי היכי דילפי' בסוגיין דשחיטה הויא בפנים מהא דכתיב לפני ד', ול"מ שחיטה בשער ניקנור, ולעיל דכ"ו, פירש"י דהא דקיבול דמם בכלי שרת בפנים, נפקא לן מדכתיב לעמוד לפני ד' לשרתו, אלמא כל שירות לפני ד' הוא, ול"מ שתהא הקבלה בשער ניקנור, וז"ב.

וי"ל עוד, לדעת הרמב"ם דאף למ"ד דביאה במקצת ל"ש ביאה מ"מ מדרבנן אסור, ולדעתו הרי דמה פרכי' לקמן דל"ג. דאי ביאה במקצת ל"ש ביאה ליעייל ידי' ולסמוך, הרי היינו דהגם דמדרבנן אסור, מ"מ לצורך קיום מצות סמיכה דאורייתא היו מתירין לו להכניס ידו, ולפ"ז הרי י"ל דלשנויא דגמ' דמרחק צפון ואין מתקיים בזה דין תיכף לסמיכה שחיטה, הרי שאי נימא דדין תיכף לסמיכה שחיטה מעכב בהסמיכה, ע' מש"נ בזה לקמן אות כ', הרי נמצא דאינו מקיים בסמיכה זו מצות סמיכה דאורייתא, ואי"ז אלא סמיכה דרבנן, ואשר ע"כ לא התירו לו להכניס ידו משום דינא דלפני ד', דרק לצורך קיום מצות סמיכה דאורייתא התירו לו איסורא דביאה במקצת, ועמש"נ עוד לפ"ז, לקמן סקט"ז אות ג', וסקי"ז, ושו"ר שכתב כן בטה"ק לקמן דל"ג., וכעי"ז בחזו"א נגעים סי' י"ב סק"ה, ושמעתי לומר, דזהו מקור ד' הרמב"ם דאף למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה מ"מ מדרבנן אסור, ע' לעיל אות א' מש"נ בזה, אך להנ"ל י"ל דמקורו לזה, דאל"כ אף דמרחק צפון מ"מ הי' לו להכניס ידיו לקיים דין לפני ד', אך אי"ז מיישב לדעת התוס', דס"ל דלמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה מותר להכניס ידיו אף מדרבנן, וכמש"נ בזה לעיל אות א', וממילא דאף אם אי"ז אלא סמיכה דרבנן מ"מ הי' לו להכניס ידיו, אא"כ נימא דבסמיכה דרבנן לא נאמר הדין דלפני ד', ואי"ז מסתבר כלל.

ועד"ז ק' עוד, במש"א שם בגמ', דסמיכת אשם מצורע דאורייתא ותיכף לסמיכה שחיטה לאו דאורייתא, ולפ"ד התוס' ק', דאכתי ליעול וליסמוך משום דין לפני ד', והאמנם התוס' כתבו דהגמ' שם אתיא כמ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה, ויכול להכניס ידו לפנים, ומתקיים בזה דין לפני ד', אך התוס' לא כתבו כן רק במש"א שם דאי אימרת לאו דאורייתא בטמאין נמי משכח"ל, אך לא הק' כלל ממש"א לעיל מינה דאי תיכף לאו דאורייתא א"צ להכניס ידו ולסמוך, וצ"ע בכ"ז.

ז **1**] דל"ב:, בפירש"י ד"ה שחל שמיני שלו, והי' לו וכו' לחלל שער ניקנור וכו' להכניס ידיו לבהונות וכו', עכ"ל, הנה לכאו' מבו' מד' רש"י דהא שצריך המצורע ליכנס לשער ניקנור היינו רק לצורך מתן הבהונות, אך ליכא דין בפנ"ע שיעמוד המצורע בשער ניקנור, וזה דלא כמש"כ בחי' מרן הגרי"ז הל' מחו"כ בדעתו, דאיכא דין מיוחד שיעמוד המצורע לפני ד'.

אמנם לכאו' נ' להוכיח מד' רש"י כד' הגרי"ז, דהנה עיי"ש בחי' הגרי"ז שכתב, דלדעת התוס' דליכא דין מיוחד שיעמוד בשער ניקנור, היינו משום דס"ל דדין לפני ד' האמרו המצורע קאי על עצם מתן הבהונות, ולא קאי כלל על המצורע, ולפני ד' היינו עזרה, ואי"ז מתקיים כלל בשער ניקנור, אך בד' רש"י נ' להוכיח דפליג ע"ז, שהרי כתב רש"י בד"ה אידי ואידי, דהא דא"א להוציא דם האשם לחלל השער הוא משום דנפסל ביוצא, וא"נ דנאמר על המתן בהונות עצמן דין לפני ד' אשר היינו בעזרה, א"כ הרי א"א להוציא הדם לחלל השער משום דאי"ז לפני ד', ובע"כ שדעת רש"י דעל המתן בהונות עצמן לא נאמר כלל דין לפני ד', ודין לפני ד' אמור על המצורע עצמו, והך לפני ד' מתקיים גם בשער ניקנור, דרק אם לפני ד' קאי על עיקר מתן בהונות, הרי דהוי זה כשאר לפני ד' דכתיב בעבודות פנים דמתפרש על העזרה עצמה, וזה כמש"כ מרן הגרי"ז בדעתו.

אמנם צ"ע בזה בד' רש"י הנז', שמבו' להדיא דכל מה דצריך לעמוד בשער ניקנור היינו לצורך מתן בהונות, אך נ' די"ל בזה, דהגם דלדעת רש"י איכא דין מיוחד שיעמוד המצורע לפני ד', מ"מ ל"ה דין זה רק בשעת המתן בהונות, דנעשה בגוף המצורע, וע"כ איכא בזה דין במקום עמידתו, אך בשעת שאר העבודות ליכא כלל דין שיעמוד לפני ד', ועמש"נ עוד בזה להוכיח כן לקמן סקי"ח, ולפ"ז ניחא ד' רש"י, דכל מה שנכנס לשער ניקנור היינו לצורך מתן בהונות.

ולפ"ז מש"כ רש"י דנכנס לשער ניקנור כדי להכניס ידיו לבהונות, לאו היינו דכיון דהמתן בהונות הוי בעזרה, ע"כ צריך ליכנס לשער ניקנור כדי להכניס ידיו לעזרה, אלא היינו דבשעת מתן בהונות איכא דין בפנ"ע שצריך לעמוד בשער ניקנור, ונ' סמך לזה, ממה שלא פירש"י להא שאין יכול להוציא הדם רק במה דפריך דאי ביבמ"ר שמה ביאה אידי ואידי עשה שי"ב כרת, ולכאו' הי' לו לפרש כן גם בעיקר מה שהוצרך המצורע ליכנס להר הבית, דאי ל"ב שיהא מתן הבהונות בעזרה א"כ אף ל"ה צריך ליכנס להר הבית, ובע"כ כנ"ל, דאף אם הי' אפשר להוציא הדם מחוץ לעזרה, מ"מ הי' צריך ליכנס לשער ניקנור כיון ששם צריך לעמוד בשעת מתן בהונות, אך בפירש"י פסחים דפ"ה: ד"ה עומדין שם, נ' דאף מה דבשעת מתן בהונות צריך לעמוד בשער ניקנור, הוא משום דהמתן בהונות צריך להיות בעזרה שאילו מוציאו נפסל ביוצא, וצ"ע בזה, וניחא בזה גם ל' רש"י בד"ה אידי ואידי, שכתב דא"א להוציא דם האשם "לחלל השער", ונ' מזה דאף אם הי אפשר להוציא מ"מ ל"ה מוציא מחלל השער, והיינו משום דינא דלפני ד', וכמש"נ.

ח] שם, בפירש"י ד"ה אע"פ שאין טבו"י אחר, של טומאת קרי נכנס, דקסבר טבו"י דזב כזב דמי וכו', ובד"ה אפי' עשה אין בו פירש"י, דקסר טבו"י דזב לאו כזב דמי, והיינו דמפרש דר' יוחנן אתי לאיפלוגי אברייתא, דלהברייתא אסור טבו"י דזב מדאורייתא משום דהוי כזב, ולר' יוחנן אין אסור אלא מדרבנן, משום דלאו כזב דמי, ובתוד"ה ורבי יוחנן הק', דאי לתנא דברייתא הוי זה דאוריי' הי' לנו לאסור מפתח הר הבית דכ"ז מחנה לוי' וכו', ובהדיא תנן במס' כלים עז"נ מקודשת הימנו שאין טבו"י נכנס לשם אבל בהר הבית ובחיל מותר, ולכאו' בדעת רש"י צ"ל כמש"כ התוס' בהמשך דבריהם דמתני' דכלים פליגא אהך ברייתא, והיינו משום דס"ל דטבו"י דזב לאו כזב דמי, וע"כ מותר ליכס להר הבית.

אמנם באמת בדעת רש"י גופי' נ' להדיא דס"ל דאף לר' יוחנן נמי אסור טבו"י דזב מדרבנן בכל הר הבית, וכמש"פ רש"י בד"ה נכח החצר החדשה דהיינו הר הבית שחידשו בה בהלכותי', וכן פי' בפסחים דצ"ב. ד"ה חצר החדשה דהיינו הר הבית, ויותר מזה מפורש בד' רש"י יבמות ד"ז: במש"א ר"י שאמרו טבו"י אל יכנס למחנה לוי', ופירש"י למחנה לוי' להר הבית, והרי להדיא דאף לדעת ר' יוחנן מדרבנן אסור טבו"י דזב ליכנס לכל הר הבית, וא"כ בעכצ"ל בדעת רש"י, דמתני' דכלים דעז"נ מקודשת ממנה שאין טבו"י נכנס לשם, היינו רק טבו"י דמת ושרץ, אך טבו"י דזב ובע"ק אינו נכנס לכל הר הבית.

אמנם צ"ע בזה, דהרי תנן התם דהר הבית מקודש הימנו שאין זבים וזבות נדות ויולדות נכנסין לשם, ואי אף טבו"י דזב אינו נכנס לשם הו"ל למיתני דאפי' טבו"י אינו נכנס ובשלמא אי נימא דס"ל לתנא דמתני' דטבו"י דזב כזב דמי ניחא, דה"ז בכלל מש"א דאין זבים וזבות נכנסין לשם, דה"ז כולל אף טבו"י דהוי כזב, אך לדעת ר"י דטבו"י כזב לאו כזב דמי, ואפ"ה אסור ליכנס לכל הר הבית, א"כ הו"ל למיתניי', כיון שאינו בכלל הא דתנן שאין זבים וזבות נכנסין לשם, דהרי לדידי' טבו"י דזב ל"ה כזב, וצ"ע בזה.

עוד ילה"ע בזה בדעת רש"י, דהנה בפירש"י בפסחים דצ"ב. ד"ה חצר החדשה, פי' ז"ל וקרי לי' חדשה מפני חידוש שחידשו והוסיפו על קדושתו בו ביום, ואמרו טבו"י לא יכנס לה וכו', ומבו' בד' רש"י, דתקנת יהושפט ל"ה שטבו"י כזב הוי כזב ומכח זה ממילא אסור לו ליכנס למחנה לוי', דא"נ כן הרי אי"ז תוספת על קדושת מחנה לוי', אלא הוי זה תוספת על טומאת טבו"י, רק היינו דהגם דטבו"י דזב ל"ה כזב, הוסיפו על קדושת מחנה לוי' שאף יהא בה דין שילוח לטבו"י.

ואמנם דצ"ע בזה, דהרי פירש"י בסוגיין דטעמא דר"י דאין אסור ליכנס מדאורייתא, הוא משום דס"ל דטבו"י דזב לאו כזב דמי, ולכאו' לפ"ז הרי שמדאורייתא אין טומאת טבו"י דזב חמורה מטומאת טמא מת, דהרי אף טבו"י דזב לאו כזב דמי, וליכא עלי' שם טומאת זיבה כלל, וא"כ היכי מצי' לפרש דלא נכלל בהתקנה דרבנן לחשוב טבו"י דזב כזב, אלא הוי הוספה על קדושת הר הבית, והרי א"כ מ"ט לא נאסר רק טבו"י דזב ולא שאר טומאות, הרי מדאורייתא טומאת כולן שוה, וא"כ אם הוסיפו על קדושת הר הבית שיהא טבו"י אסור ליכנס בו, א"כ הי' לנו לאסור אף לטמא מת ליכנס לשם, דהרי אין טומאת טמא מת פחותה מטומאת טבו"י דזב, דהרי טבו"י דזב לאו כזב דמי, וצ"ע בזה.

אמנם י"ל בזה, דרש"י בפסחים אזיל לטעמי', דפי' שם דר' יוחנן לא פליג על הברייתא ולפרושי ברייתא קאתי, עי' תוס' הרשב"א שם, ולמה שפי' תוס' בסוגיין, הרי היינו דאף אם טבו"י דזב לאו כזב דמי, מ"מ לא נאסר ליכנס למחנה לוי', ולפ"ז הרי דשפיר י"ל דר' יוחנן ס"ל דטבו"י דזב כזב דמי, ואך דמ"מ קלישא טומאתו ואין אסור ליכנס מדאורייתא, ומדרבנן הוסיפו על קדושתה שאף טבו"י אסור ליכנס, הגם דקלישא טומאתו, ולפ"ז ניחא דע"כ רק טבו"י דזב אסור ליכנס, כיון דאי"ל שם זב, אך שאר טומאות מותרין ליכנס, דרק בטומאת זיבה משלחין ממחנה לוי', וצ"ע בזה.

והנה בתוס' בסוגיין הק' עוד ע"ד רש"י, דאי טעמא דר"י הוא משום דקסבר טבו"י דזב כזב דמי, הרי רבא אי"ל הך דר' יוחנן בפסחים פ' האשה, ושמעי' לי' לרבא בכריתות פ"ב דמחוס"כ דזב כזב דמי וכ"ש טבו"י.

ובפשוטו י"ל בדעת רש"י, דס"ל דהגם דמחו"כ דזב כזב דמי, מ"מ י"ל דטבו"י דזב לאו כזב דמי, וכאשר כן מבו' בתוס' לעיל די"ז:: בדעת רש"י שם, עיי"ש שהביאו ד' ר"ת, דמחו"כ מטמא אוכלי קודש וטבו"י אינו מטמא אלא פוסלן, וכ"ה מבו' גם מל' רש"י שם, ד"ה לא, דמחו"כ דזב חמור מטבו"י דשאר טומאות שאין טעונות כפרה, והרי דחמור אף מטבו"י דזב, וכ"ה גם בתורי"ד נזיר דמ"ה למסקנת הסוגיא שם טבו"י חמור ממחו"כ, וכתב דמצי' כן בפ"ב דזבחים, וכנ' היינו מדאמרי' דל"מ למילף טבו"י ממחו"כ, משום דמחו"כ דזב כזב דמי, ומ' דאף טבו"י דזב ל"מ למילף מיני', ולפ"ז י"ל בדעת רש"י דאף לרבא דמחו"כ דזב כזב דמי, מ"מ טבו"י דזב לאו כזב דמי, ושפיר ס"ל דלי"ב עשה דאורייתא במחנה לוי', וי"ל עוד לפ"מ שנ' בתוס' לעיל די"ז: דגרסו בסוג' דכריתות רבה, ולפ"ז לק"מ, אך בפירש"י בכריתות גריס שם רבא.

עוד צ"ע, דלדעת רש"י דאי טבו"י דזב כזב דמי אסור במחנה לוי, הרי לכאו' ה"נ למ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי אסור במחנה לוי', וכאשר כ"ה פשטות הסוג' בנזיר דמ"ה., ועיי"ש בפי' המפרש, ועיי"ש בתורי"ד שפי' כן, ופי' דקרא דכתיב בזב ובא לפני ד' אל פתח אהל מועד, הוי זה היתר מיוחד לבא להביא קרבנותיו, ונ' דהיינו ע"פ מש"א בסוטה ד"ח., דצריך הזב לבא לשער ניקנור ולעמוד על קרבנו, משום הדין דאין קרבנו של אדם קרב אא"כ עומד על גביו, וע' חזו"א שפי' דקרא דובא הזב, היינו שישלח קרבנותיו, וצ"ע בזה, וא"כ תיקשי דמ"ט הוצרכנו להא דיבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שאין בו כרת, ולהא דלא העמידו דבריהם במקום כרת, הרי אפי' בלא"ה הי' לנו להתיר ליכנס למחנה לוי' משום הואיל ואישתרי אישתרי, והיינו דהרי התוס' בד"ה א"ל הק' כן, ותי' דעל מחנה לוי' ל"ש כלל הואיל ואישתרי דמצורע מחו"כ לא נאסר מעולם במחנה לוי', אך לפ"ד רש"י הרי לדעת רבא מחו"כ אסור במחנה לוי', וממילא שהי' לנו לומר הואיל ואישתרי אף על איסורא דמחנה לוי', ומה הוצרכנו לטעמא דיבא עשה וכו' ודלא העמידו דבריהם, וכנ' שזוהי קו' השטמ"ק אות ו' עיי"ש, וי"ל בזה לפמש"כ השטמ"ק בדל"ג. אות כ"ג בתי' הא' עיי"ש, וי"ל עוד דרבא לטעמי' דפליג בסוגיין וס"ל דל"ש הואיל ואישתרי במצורע דהוי התירא, אך זה תלוי אי מכוון רבא לחלוק על דין הואיל ואישתרי בהתירא, או דלא קאמר רבא רק דטפי שייך דין הואיל ואישתרי בדחי', אך לא פליג אעולא דס"ל הואיל ואישתרי במצורע, ועי' בזה בתוס' יבמות ד"ח.ד"ה תרי, ובטו"א מגילה ד"ג:.

ונ' בדעת רש"י, דד' רבא בכריתות דמחו"כ דזב כזב דמי, ונידון דסוגיין אי טבו"י דזב כזב דמי, ב' ענינים הם, וכמו שכבר פירשו כן רבים, דבסוגיא דכריתות דייני' לענין דין פסח הבא בטומאה שלא יאכלו ממנו זבין, ודייני' אם מחו"כ דזב כזב דמי, והיינו שאין הנידון בחומר הטומאה דמחו"כ אי הוי כטומאה גמורה, רק הנידון אם שם הטומאה דילי' הויא טומאת זב, ולא שרי בפסח הבא בטומאה, או דליכא עלי' שם זב, וממילא דהותר בפסח הבא בטומאה, דלגבי פסח הבא בטומאה, עיקר הנידון הוא אם טומאתו טומאת זיבה הוא, או אין ע"ז שם טומאת זיבה, דהרי עיקר הדין דפסח הבא בטומאה הוא דלא הותר בו טומאה היוצאת מגופו, וע"כ דין מחו"כ תליא אם חשיב כטומאה היוצאת מגופו, ובזה הוא שאמר רבא דמחו"כ דזב כזב דמי וטומאתו הויא טומאת זיבה, וחשיבא טומאה היוצאת מגופו.

אמנם בהנדון דסוגיין לענין איסור טבו"י ומחו"כ במחנה לוי', לא סגי במה דנימא דטומאתן טומאת זיבה היא, דאף אי טומאתן טומאת זיבה היא, מ"מ לי"ב דין שילוח ממחנה לוי', דלדין שילוח ממחנה לוי' בעי' שיהא חומר טומאתו כטומאת זב, ואי אין טומאתו חמורה כטומאת זב, ליכא בי' דין שילוח ממחנה לוי', דרק בטומאת זב איכא דין שילוח, ובזה ס"ל לר' יוחנן ולרבא דטבו"י דזב לאו כזב דמי, ואין טומאתו חמורה כטומאת זב, ולתנא דברייתא ס"ל דטבו"י דזב כזב דמי, והיינו דלענין תרומה וקדשים חשיב כטמא גמור, וכמו שפירש"י לעיל די"ז: דמחו"כ דזב כזב דמי היינו דלענין קדשים הוי כטמא גמור כאילו לא טבל, ואם אכלן חייב כרת ואם נגע בהן טימאן למנות בהן ראשון ושני, ע"כ, והיינו דלענין קדשים הוי כטמא גמור, וה"נ ס"ל לתנא דבריתא דטבו"י הוי לענין תרומה וקדשים כאילו לא טבל, והוי כטמא גמור, וע"כ אי"ב דין שילוח.

ומיושב היטב לפ"ז ד' רש"י, דהגם דס"ל לרבא בפ"ב דכריתות דמחו"כ דזב כזב דמי ונימא דה"ה טבו"י, מ"מ אינו משתלח מדאורייתא ממחנה לוי', כיון שאין חומר טומאתו כטומאת זב גמור, וע"כ ס"ל דכל דין שילוחו ממחנה לוי' הוי רק מדרבנן, וניחא נמי הא דבעי' במצורע שראה קרי להא דלא העמידו דבריהם במקום כרת, ולא אמרי' ע"ז הואיל ואישתרי אישתרי, והיינו משום דמחו"כ שרי במחנה לוי', ול"ש ע"ז הואיל ואישתרי, והגם דס"ל לרבא מחו"כ דזב כזב דמי, אך מ"מ אינו משתלח ממחנה לוי', דהגם דטומאתו טומאת זיבה היא, מ"מ לא חמירא טומאתו כטומאת זב, וע"כ אינו משתלח ממחנה לוי', וא"ש היטב.

ומקור לכ"ז נ', ממש"פ רש"י לעיל די"ז:, דהא דמחו"כ דזב כזב דמי היינו לענין חיוב באכילת קדשים, ולענין שמטמא קדשים, וצ"ע מ"ט לא הביא הנ"מ דאסור לאכול בפסח הבא בטומאה, דלהדיא תלינן לה בכריתות בהא דמחו"כ דזב כזב דמי, ולהנ"ל ניחא, דהא דאסור בפסח הבא בטומאה, ל"ב לדין מחו"כ דזב כזב דמי דאיירי' בי' לעיל די"ז:, דהתם הרי איירי' בהדין דחמירא טומאתו כטומאת זיבה גמורה, ולהא דאסור בפסח הבא בטומאה ל"ב לזה, דסגי לזה במה דנימא דשם טומאתו הוי טומאת זיבה.

וצריך להוסיף, דהגם שבפירש"י בכריתות דמש"א שם שרבא ס"ל מחו"כ דזב כזב דמי היינו ד' רבא בפ"ב דזבחים, וכבר פירשו בזה דאף שנת' דנדון הסוג' בכריתות ונידון הסוגיא בזבחים הוו ב' נידונים חלוקין, מ"מ ודאי דרבא דס"ל בזבחים דהוי לענין קדשים כטמא גמור, א"כ ודאי דאף הוי שם טומאתו טומאת זיבה, ולפ"ז הרי מבו' דדעת רבא היא דמחו"כ הויא טומאתו לענין קדשים כטומאת זב גמורה, אך הרי בפירש"י לעיל די"ז: מבו' דגריס בגמ' שם רבה, ולפ"ז י"ל דלדעת רבא הגם דמחו"כ דזב כזב דמי, והויא טומאתו טומאת זיבה, מ"מ לא חמירא טומאתו כטומאת זיבה, וע"כ אינו משתלח ממחנה לוי', ולדעת רבה דס"ל לעיל שם דמחו"כ דזב חמירא טומאתו כטומאת זיבה, ותיקשי לדידי' דא"כ ה"ה אסור ליכנס למחנה לוי', ומה בעי' להא דיבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שאין בו כרת, ולכאו' נימא בזה הואיל ואישתרי, וצ"ל דלא ס"ל כלל לדין הואיל ואישתרי, וצ"ע בזה.

ולפי המבו' מיושב היטב משה"ק לעיל, דלשי' רש"י דס"ל לר"י דטבו"י דזב לאו כזב דמי, א"כ הרי לכאו' מדאורייתא אין טומאת טבו"י דזב חמירא מטומאת מת, וא"כ אי הוסיפו על קדושת הר הבית, ומכח זה אסור טבו"י דזב ליכנס להר הבית, הרי שהי' לנו לאסור אף לטמא מת ולטבו"י דמת ליכנס, דהרי לא הוסיפו חכמים על טומאת טבו"י דזב לחשבו כזב, אלא הוסיפו על קדושת מחנה לוי', וכמבו' בפירש"י בפסחים, אך לפי המבו' א"ש היטב, דאף לדעת ר"י דטבו"י דזב לאו כזב דמי, מ"מ שם טומאת זב עליו, ואך דלא חמירא טומאתו כטומאת זב גמורה, וע"כ ליכא עלי' מדאורייתא דין שילוח ממחנה לוי', ומדרבנן הוסיפו על קדושת מחנה לוי', דאף בטומאה קלישתא דטבו"י לא יכנס למחנה לוי', ומ"מ אין לאסור משו"ז רק לטבו"י דזב, דתורת טומאת זב עלי', דהרי טמא זב דטומאה יוצאת עליו מגופו משתלח ממחנה לוי', ואך דמדאורייתא טבו"י דזב, הגם דהוי כזב וחשיב טומאה יוצאת עליו מגופו, ומכח זה אסור בפסח הבא בטומאה, מ"מ לא חמירא טומאתו ואינו משתלח, וע"ז מהני מה שהוסיפו בקדושתו דאסור ליכנס אף בטומאה קלישתא דטבו"י, אך שאר טמאין שאין טומאה יוצאת עליהן מגופן, לי"ב כלל דין שילוח ממחנה לוי', ול"מ ע"ז מידי מה דהוסיפו על קדושתה, דהרי אין דין שילוח ממחנה לוי' רק למי שטומאה יוצאת עליו מגופו, ולא הוסיפו על קדושת מחנה לוי' לענין זה שישתלחו ממנה אף מי שאין טומאה יוצאת עליו מגופו, וז"פ.

ולפ"ז ניחא ג"כ, מ"ט לא תנן במתני' דכלים דטבו"י דזב אסור במחנה לוי', דהרי אי"ז נכלל במש"א שאין נכנסין לתוכו זבין וזבות, דהרי לדידי' טבו"י דזב לאו כזב דמי, אך למש"נ הרי דאף לר' יוחנן טבו"י דזב כזב דמי, וטומאתו טומאת זיבה היא, ואך דמ"מ אינו אסור מדאורייתא במחנה לוי', משום דאין חומר טומאתו כטומאת זב גמורה, ומדרבנן אסרו ליכנס למחנה לוי' אף בטומאה קלישתא דזב, ושפיר ה"ז נכלל במש"א שאין נכנסין לתוכו זבין וזבות, וא"ש היטב.

ט] שם בתוס' ד"ה ורבי יוחנן, הק' דודאי לא אתי ר"י לאיפלוגי אתנא דברייתא, דר"י לאו תנא הוא, ויעו"ש שתי' די"ל דפליג אתנא דברייתא מכח מתני' דתמיד ודכלים, אך בדעת רש"י אין לומר כן, שהרי כבר נת' לעיל סק"ח, דדעת רש"י דאף לר' יוחנן אסור טבו"י מדרבנן בכל מחנה לוי', וא"כ הרי אין מתני' דתמיד ודכלים מסייעות כלל לד' ר' יוחנן.

ונ' פשוט דלרש"י לטעמי' ל"ק קו' זו כלל, דהרי דעת רש"י לעיל די"ז: דאי מחו"כ דזב כזב דמי הרי שאם נגע בקדשים טימאן למנות בהן ראשון ושני, ונ"פ לפ"ז דה"נ למ"ד טבו"י דזב כזב דמי, הרי שאם נגע בתרומה ובקדשים טימאן למנות בהן ראשון ושני, וממילא דכיון דתנן בכ"ד דטבו"י פוסל אוכלי תרומה וקודש, ואין מונין בו ראשון ושני, הרי בע"כ דס"ל לכל הנך מתני' דטבו"י דזב לאו כזב דמי, וזהו דס"ל כן לר"י, וז"פ.

ובאמת שזה נכלל במש"כ התוס' דלמאי דפירש בקונטרס טעמא דברייתא דאין טבו"י של קרי נכנס להר הבית משום דקסבר טבו"י דזב כזב דמי וכו', ור' יוחנן דאמר אפי' עשה אין בו משום דקסבר טבו"י דזב לאו כזב דמי, א"ש דפלוגתא דתנאי היא ואיכא למ"ד טבו"י דזב לאו כזב דמי, עכ"ל, אך לא פירשו לנו התוס' היכן פליגי תנאי בזה, ולדעת רש"י גופי' א"ש היטב וכמש"נ, דכל הנך מתני' דטבו"י אין מונין בו ראשון ושני ס"ל דטבו"י דזב לאו כזב דמי.

י] שם בתוס', הק' עוד על ד' רש"י, דאי קסבר האי תנא טבו"י דזב כזב דמי, א"כ איכא לאו דלא יטמאו את מחניהם, ואין עשה דוחה ל"ת ועשה, ובדעת רש"י צ"ל בפשיטות, כמש"כ התוס' לקמן דל"ג: ד"ה לענין, דעשה שיש בו כרת דחי אף ל"ת ועשה.

והנה עי' בחי' הגרע"א פסחים דצ"ב, שכתב די"ל דאף אם טבו"י משתלח מדאורייתא ממחנה לוי', מ"מ לי"ב רק עשה מקרא דכבא השמש יבא אל המחנה, ולי"ב ל"ת כלל, עיי"ש מש"כ לפ"ז, ולכאו' י"ל כן בדעת רש"י שפי' כן בפסחים דצ"ב דהא דטבו"י אסור מדאורייתא הוא משום קרא דכבא השמש, וניחא לפ"ז דליכא בזה רק עשה בלחוד, ונדחה מפני עשה שיש בו כרת, וכן הביאו בשם מרן הגרי"ז.

אך באמת נ' דאי"ז מיישב שי' רש"י בסוגיין וביבמות, דלהדיא פירש"י ביבמות ד"ה וידחה עשה, דוישלחו מן המחנה, והרי דלתנא דברייתא הוי טבו"י בכלל העשה דוישלחו מן המחנה, וא"כ לכאו' ה"נ דאי"ב נמי לאו דולא יטמאו את מחניהם.

ויש להוסיף בזה, דנ' דלדעת רש"י בסוגיין וביבמות דתנא דברייתא ס"ל דטבו"י דזב כזב דמי, א"צ כלל למילף לה מקרא דכבא השמש, דבלא"ה כיון דהוי כזב ה"ה בכלל העשה דוישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב, ורש"י בפסחים שפי' דאיסורו הוי משום קרא דכבא השמש, הוא משום דהתם לא פי' כלל דס"ל דטבו"י דזב כזב, וע"כ ודאי דאין לאסרו רק משום קרא דכבא השמש.

ושמעתי להוסיף עוד בזה, דהנה הרי רש"י בסוגיין וביבמות פי' דר"י פליג עלי' דתנא, ורש"י בפסחים פי' דאתי לפרושי ברייתא, וי"ל דהוא תלוי זב"ז, דלפירש"י בסוגיין וביבמות דהנידון לאסרו מדאורייתא הוי משום דטבו"י דזב כזב דמי, הרי שפיר י"ל דר"י פליג ע"ז, וכאשכחן דפליגי תנאי בזה אם טבו"י דזב כזב דמי, וכמש"נ לעיל אות ט' דכולהו תנאי דס"ל דטבו"י שנגע באוכלי תרומה וקודש אין מונין בו ראשון ושני, בע"כ דס"ל דטבו"י דזב לאו כזב דמי, אך למה שפירש"י בפסחים דהנידון לאסור מדאורייתא הוא משום קרא דכבא השמש, הרי דאם ס"ל לתנא דברייתא דילפי' לה, ל"ה מצי ר"י למיפלג עלי', דלאו תנא הוא, וכמש"כ התוס', ולדעת רש"י גופי' אין לומר כלל כמו שתי' תוס' די"ל דפליג ר"י אתנא מכח מתני' דתמיד ודכלים, וכמש"נ לעיל אות ט'.

אמנם י"ל בזה, דהגם דלדעת רש"י ס"ל לתנא דברייתא דטבו"י דזב כזב דמי ומשתלח מדאורייתא ממחנה לוי', מ"מ לי"ב רק עשה דוישלחו מן המחנה ולי"ב לאו כלל, וראיתי לפרש הטעם בזה, דהרי אף דטבו"י דזב כזב דמי וחשיב כטמא גמור, אך הרי היינו רק לענין תרומה וקדשים, אך לענין חולין הרי ל"ה טמא כלל, וע"כ י"ל דהגם דאי"ב דין שילוח מחנות,מ"מ ל"ה בכלל ולא יטמאו את מחניהם, דעיקרו הוא איסור הכנסת טומאה, וכמו שידוע בשם הגר"ח, וי"ל דכיון דאינו טמא לחולין ל"ח זה הכנסת טומאה, וע"כ לי"ב ל"ת כלל.

אמנם העירוני דאי"ז מיישב ד' רש"י כלל, דהרי לקמן דל"ג: אמר רבינא דכי איתמר דעולא לענין מלקות איתמר, ופירש"י דממילא דל"ק ממצורע, כיון דאי"ז עשה שיש בו כרת, והנה אף אי נימא דאף לתנא דברייתא ליכא ל"ת בטבו"י דזב במחנה לוי', ודממילא א"ש דמצי עשה דפסח למידחי להאי עשה, מ"מ הרי בזה הדר תיקשי, דהרי הוי זה עשה ול"ת, והיינו עשה דטבו"י במחנה לוי', ול"ת דביאה במקצת במחנה שכינה, ואין עשה דוחה ל"ת ועשה, ובע"כ דדעת רש"י דעשה שיש בו כרת דוחה ל"ת ועשה, וכמש"כ תוס' בדל"ג: שם, וז"ב ומוכרח.

יא] שם בתוס', ונ' לפרש דלרבותא נקט וראה קרי, דאע"ג דמשתלח חוץ לב' מחנות, התירו לו משום פסח, וצ"ב מה ענין שילוחו מב' מחנות קודם שטבל, לשילוחו מעז"נ אחר שטבל, ואילו נימא דשילוחו מעז"נ הוי בתורת הרחקה כדי שלא יכנס בעודו בטומאתו למחנה לוי', הי' ניחא דע"כ טבו"י דקרי חמור, אך אי"ז נראה, דהרי בטבו"י דמת ודשרץ מדאורייתא שרייין במחנה לוי', ואין לומר דאיסורן בעז"נ הוי הרחקה שלא יכנסו קודם שטבלו למחנה לוי', וגם כבר נת' לעיל סק"ה, שמבו' מד' התוס' דהוי איסורא דעז"נ הרחקה למחנה שכינה, ודע"כ י"ל דלא אסרו רק בעז"נ שהיא מקום כניסה ויציאה, וצ"ב לפ"ז מה חומרא יש בטבו"י דקרי על טבו"י דמת ודשרץ, ומ"מ נ', דד' התוס' אתיין לטעמיי', דהא דמדאורייתא אין טבו"י דזב ודקרי משתלח ממחנה לוי', היינו הגם שטבו"י דזב כזב דמי, ואשר ע"כ י"ל, דמ"מ כיון דהוי כזב, ע"כ חמור דינו מטבו"י דשאר טמאין, ועדין צ"ע.

יב] תוד"ה שחידשו, עמש"נ לעיל אות ג' דלדעת הרמב"ם שנ' דעתו דטמא שרץ מותר ליכנס לחיל, לא א"ש תי' התוס', ותוס' ס"ל דטמא שרץ אסור בחיל, וכמפורש בדבריהם לעיל סוד"ה ור"י, וד' התוס' לעיל דל"א: ד"ה ובטמאים שלגי' דילן מבו' בדבריהם דטמא שרץ מותר בחיל, הם ט"ס, וכמו שהגי' השטמ"ק שם, ועיי"ש מש"נ לישב קו' התוס' לדעתו.

יג] תוד"ה א"ל מטונך, וא"ת אי מטעם הואיל והותר לצרעתו הותר לקריו, למה לי יבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שאין בו כרת, בלאו הכי נמי וכו'.

ויש להעיר בקו' התוס', דמ"ש על איסורא דמחנה לוי' הואיל ואישתרי אישתרי, הרי התירו במחנה שכינה הוי רק על ביאה במקצת, ועל איסורא דביאה בכולו ליכא היתר כלל, וא"כ היאך נימא הואיל ואישתרי להתיר לו ביאת כולו למחנה לוי'.

ויש להוסיף בזה, דיש להסתפק למ"ד ביאה במקצת שמה ביאה, אם אף במחנה לוי' אסור ביאה במקצת, די"ל דמהקישא דקודש למקדש אין ללמוד רק לאסור ביאה במקצת במחנה שכינה, שו"ר שהאריך לדון בזה בס' אבנ"ז יו"ד סי' ת"נ תנ"א תנ"ב עיי"ש, וע' מש"כ בזה, בס' מנחת שלמה תנינא סי' קל"ט, ולכאו' אי נימא דביאה במקצת לא נאסרה כלל במחנה לוי' ק' טפי, דל"ש למימר בזה כלל מכח מה שהותר לו ביאה במקצת במחנה שכינה, הואיל ואישתרי אישתרי, ויותר לו ביאת כולו במחנה לוי', דהרי ביאת מקצתו שהותרה לו, מעולם לא נאסרה במחנה לוי', וצ"ע בזה.

ומתו"ד הקר"א בסוגיין למדתי, דקו' התוס' הכא, מיתלי תליא בב' תי' התוס' ביבמות ד"ז:, יעו"ש שהק' דלמ"ד ביאה במקצת שמה ביאה ומ"מ הותרה לו למצורע ביאה במקצת, א"כ כולו נמי לישתרי, ותי' דלא ניחא שידחה ביאת כולו דכתיב בהדיא וכו', ועוד תי' דכיון דאפשר ע"י ביאה במקצת אם יכנס כולו חייב, מידי דהוה אהי' לו דרך קצרה ובא לו בארוכה, ועמש"נ לעיל סק"ב בבי' ב' תי' התוס', ומבו' מד' הקר"א, דלתי' הא' בתוס', ל"ק כלל קו' תוס' בסוגיין כיון דהתירא דמצורע ל"ה כלל על ביאת כולו, אך לתי' הב' בתוס' הרי עיקר ההיתר הוי אף על ביאת כולו, אם אך יהא זה נצרך, ורק דכיון דא"צ לזה, לא הותר לו יותר ממה שנצרך לו, אך כיון שעיקר ההיתר ראוי להתיר אף ביאת כולו, אם אך הוה בעינן לזה, הרי ממילא דהי' שייך בזה הואיל ואישתרי להתיר לו ביאת כולו למחנה לוי'.

ובעיקר מה שדנו התוס', דנימא הואיל ואישתרי אישתרי להתיר איסורא דמחנה לוי', הגם שלא נאסר בזה מחוסר כיפורים מעולם, ובתור"פ מבו' ב' שי' בזה, עמש"נ לעיל סק"ה דהיינו משום דאיסורא דעז"נ הוי בתורת הרחקה למחנה שכינה, עיי"ש בזה.

יד] שם בגמ', דילמא ה"ק מר, רובן טמאי מתים ונעשו זבים הואיל והותרו לטומאתן הותרו לזיבתן, ולכאו' יש להעיר בזה, דהרי טמאי מתים הותר להם כניסה למחנה שכינה, אך לא הותר להם כניסה למחנה לוי', שהרי מעולם לא נאסרו בה, וע"כ היאך יותר לזבים כניסה למחנה לוי', ולכאו' הוא תלוי בנידון התוס' סוד"ה א"ל מטונך והשטמ"ק בשם תור"פ שם, אם אמרי הואיל ואישתרי על מקום דלא נאסר בו מעולם, אך נ' דאי"ז שייך לזה, שכבר נת' לעיל סוסק"ה, שכל נדון התוס ותור"פ בזה, הוי רק מכח דאיסורא דעז"נ הוי בתורת הרחקה למחנה שכינה, עיי"ש בזה, ולכאו' צ"ל דאה"נ לא דייני' הכא על התירא דהטמאים ליכנס לעזרה, אלא דייני' על הא דנדחין ואין עושין פסח, משום דלא חזו לאכילה, או אף משום דבפסח הוי דינו שאינו בא בטומאה, וע"ז הוא דאמרי' הואיל ואישתרי אישתרי, אך אה"נ לא יותרו הזבין ליכנס.

וי"ל דאף למחנה שכינה לא יותרו ליכנס, אף אם נעשו זבין אחר שכבר נכנסו למחנה שכינה, או אף אם יבואו דרך גגין ועליות ולא יזדקקו לעבור במחנה לוי', משום דבכל מחנה שכינה יש לאסור ג"כ משום דאי' ע"ז ג"כ דין שילוח כמחנה לוי', ואיסור זה לא הותר מעולם, וע' צל"ח פסחים דס"ט, שפי' טעמא דאף דילפי' מקרא דבשעה שאין טמאי מתים משתלחין אין זבים ומצורעין משתלחין, מ"מ לכתחי' אסור להם ליכנס, וערש"י שם דס"ז בזה, אך הצל"ח כתב, דהגם דאיסורא דמחנה שכינה הותר להם לכתחי', מ"מ איסורא דמחנה לוי' לא הותר להם, דע"ז ליכא להדין בשעה שאין ט"מ משתלחין וכו', דהרי לעולם אינם משתלחין ממחנה לוי', ואשר ע"כ אינם רשאין ליכנס לכתחי' דרך מחנה לוי' שלא הותר להם,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש בהגהות הברוך טעם שהשיג ע"ז, שא"צ לזה, אלא אף במחנה שכינה גופייהו אסור להן ליכנס משום דאי"ב נמי דין שילוח כמחנה לוי', וזה לא הותר, ולא גרע מחנה שכינה ממחנה לוי', עיי"ש, ולד' הברוך טעם י"ל דה"נ הכא יאסרו אף במחנה שכינה, אך י"ל דהכא דאתי' עלה משום הואיל ואישתרי, הרי שכיון דבמקום זה דמחנה שכינה חייל להו התירא על איסורא דטמאי מתים, ה"נ אישתרי להו שאר איסורין שנאסרו על מקום זה, ואף איסורא דזבין במחנה לוי' הותר להם על מקום זה, וצ"ע בזה.

אמנם י"ל, דמכח דין הואיל ואישתרי אישתרי, אף יותרו ליכנס למחנה לוי' ולמחנה שכינה, ומשום דמה שהותרו טמאין ליכנס לעזרה בפסח הבא בטומאה, הוי זה בתוצאה ממה שהותר להם הבאת הפסח בטומאה, ואכמ"ל בזה, ולפ"ז י"ל, דאין אנו צריכין לדין הואיל ואישתרי במסויים כלפי כניסה בטומאה, אלא עיקר דין הואיל ואישתרי חייל כלפי הבאת הפסח בטומאת זיבה, ובתוצאה מזה יותר להם ליכנס, וממילא די"ל דמהני זאת אף להתיר להם כניסה למחנה לוי', אך יש לפקפק בזה, די"ל דכניסה למחנה לוי' כלל לא הויא בכלל התירא דפסח הבא בטומאה, ול"מ התירא דפסח הבא בטומאה להתיר איסור זה, וצ"ע בזה.

טו] שם אמר לי' רבא איפכא מסתברא וכו', עי' תוס' יבמות ד"ח. ד"ה רבא אמר, שכתבו ב' תי' אי מודה רבא לדעולא עיי"ש, ולא הזכירו כלל לד' רבא בסוגיין, וע' טו"א מגילה ד"ג: בזה, ועייש"ה בדבריו דצל"ע בזה, וכנ' דעתם דאין מכוון ד' רבא דבהתירא ל"ש למימר הואיל ואישתרי, אלא מכוון דבריו דאם יש מקום לחלק בזה, הרי שאדרבה בדחי' מסתברא טפי למימר הואיל ואישתרי, אך לעולם י"ל דמודה רבא לד' עולא דאמרי' במצורע הואיל ואישתרי הגם דהוי זה התירא, ועמש"נ עוד בענין זה בדברינו ביבמות שם סק"ב, וכעת אין הדברים נראין.

טז] דל"ג. לימא מסייע לי' וכו', ואי אמרת ביאה במקצת ל"ש ביאה ליעייל ידי' ולסמוך, אמר ר"י הא מני ריבר"י דאמר מרחק צפון וכו' איכא דאמרי אר"י כל הסומך ראשו ורובו מכניס מ"ט כל כחו בעינן הלכך לא אפשר.

והנה להלן בסוגיא פריך אי קסבר סמיכת אשם מצורע דאורייתא ותיכף לסמיכה שחיטה דאורייתא ליעול ולסמוך להדיא דרחמנא אמר, ומשני אר"א בר מתנה גזירה שמא ירבה בפסיעות, א"ד אר"א בר מתנה וכו' אלא איפוך סמיכת אשם מצורע דאורייתא ותיכף לסמיכה שחיטה לאו דאורייתא.

והנה בתוס' ד"ה סמיכת אשם מצורע, כתבו דאי סמיכתו לאו דאורייתא אמרי' אקפו ידייכו דלא תהוי עבודה בקדשים, והנה לכאו' לפ"ז הרי היינו דלא כא"ד דרב יוסף דהא דל"א לעייל ולסמוך אי ביאה במקצת ל"ש ביאה היינו משום דראשו ורובו מכניס, דהרי להך שנויא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא אינו סומך כלל בכל כחו, ואין מכניס ראשו ורובו, ובלא"ה כתבו התוס' לעיל דל"ב. ד"ה מ"ש, דהמיתיבי לל"ב ס"ל כשנויא דמרחק צפון, עיי"ש, ולכאו' לפ"ז בהכרח צ"ל לדעת א"ד דרב יוסף, שהטעם דל"א לעייל ולסמוך דרחמנא אמר, הוא כשנויא קמא דגזירה שמא ירבה בפסיעות, ועי' טה"ק שכתב כן, אך זהו חידוש דשייכא הך גזירא אך כשאין מכניס כל גופו אלא רק ראשו ורובו, וצ"ע בזה.

אך נ' די"ל בזה בכמה אנפי, **א**, לפ"ד הגר"א באו"ח סי' קס"ו, שכתב בדעת התוס' בסוטה, דבדין תיכף לסמיכה שחיטה ודאי דלכתחי' אפי פסיעה אחת הוי הפסק, אלא דלענין עיכוב דעת התוס' דהוי רק בכ"ב אמה, ולמדו תוס' וכו' ולכן פריך אחר שאוקמה כריבר"י דוקא, עיי"ש, ומבו' בד' הגר"א, דהא דפריך ליעול ולסמוך בהדיא דרחמנא אמר, היינו רק לשנויא דמרחק צפון וה"ז מעכב, ובזה הוא דאמרי ליעול ולסמוך דרחמנא אמר, אך למ"ד דלא מרחק צפון, הרי שהגם דאי"ז סמיכה לכתחי' כיון דאי' הפסק פסיעה א', מ"מ כיון שאי"ז מעכב בדיעבד ליכא למיפרך כלל דליעול ולסמוך דרחמנא אמר, כיון דאף בלא דליעול יכול לסמוך, הגם שאי"ז לכתחילה, ונמצא לפי דבריו דאשנויא דכל הסומך ראשו ורובו מכניס, ליכא למיפרך כלל ליעול ולסמוך דרחמנא אמר, וכל עיקר הפירכא הוי אשנויא קמא דמרחק צפון, וע"ז שפיר משני גזירה שמא ירבה בפסיעות, או דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא.

**ב**, י"ל עוד בזה, אם נפרש דמש"א בא"ד דרב יוסף כל הסומך ראשו ורובו מכניס וכו', לאו היינו דא"א לסמוך בלא"ה, אלא היינו דכיון דסומך בכל כחו גזרי' שמא יכניס ראשו ורובו, וכמו שכתב הקר"א בסוגיין בדעת הרמב"ם ואכ"מ, ולפ"ז ניחא בפשוטו, דלהך שנויא ל"ק כלל ליעול ולסמוך דרחמנא אמר, דהרי מדאורי' יכול לסמוך בהיתר בביאה במקצת, ומדרבנן הוא שאסרו עליו לסמוך שמא יכניס ראשו ורובו, וזה הרי לא הותר לו כלל, כיון שיכול לסמוך גם בביאה במקצת, וכל עיקר הפירכא הוי לשנויא קמא, וע"ז שפיר משני, וכנ"ל.

**ג**, ע' פנ"י ביצה ד"כ. שמבו' בדבריו לבאר בזה, דמש"א דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, היינו משום דליכא קרא על סמיכה באשם מצורע, וממילא בלא קרא ע"ז אין לנו להצריכו לסמוך כיון דאין יכול לסמוך באופן דתיכף לסמיכה שחיטה, ואין לנו להתיר לו לעייל ולסמוך, כיון דליכא קרא להדיא באשם מצורע שיסמוך, וע"כ אמרי' דאדרבה כיון דל"מ למעבד תיכף לי"ב כלל דין סמיכה, ולפ"ז הרי ניחא, דשפיר מתיישבין ד' א"ד דרב יוסף דכל הסומך ראשו ורובו מכניס, עם שנויא בתרא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, כיון דכל מה דל"ה הסמיכה דאורייתא, היינו משום דסמיכה דאורייתא הויא בכל כחו וצריך להכניס ראשו ורובו, וכיון שאין יכול המצורע להכניס ראשו ורובו ע"כ אמרי' דסמיכתו לאו דאורייתא, וממילא דאינו סומך בכל כחו וכמש"כ התוס'.

ואי דתיקשי דאחר דסמיכתו לאו דאורייתא ואינו סומך בכל כחו, א"כ הדק"ל דליעייל ידי' ולסמוך, וע"ז ליכא לשנויא בתרא דרב יוסף, אך עיי"ש בפנ"י שכתב, דאחר דמשני דאין סמיכתו דאורייתא א"כ ל"ק כלל ליעול ולסמוך, דבסמיכה דרבנן באקפויי ידא אין עלי' שם סמיכה ול"ב בה תיכף לסמיכה שחיטה, וי"ל עוד לדעת הרמב"ם דאף למ"ד ביאה במקצת ל"ש ביאה מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולדעתו הרי כל מה דפריך ליעייל ולסמוך היינו דלצורך מצות סמיכה לא גזרו רבנן, אך כיון דלי"ב דין סמיכה דאורייתא והוי רק סמיכה דרבנן, הרי שלצורך זה לא התירו לו ביאה במקצת, וע' לעיל סוסק"ז שנת' עד"ז בישוב קו' הגרע"א, והבאנו כן מהטה"ק והחזו"א.

והנה עיקר דרכו של הפנ"י בבי' הא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא אינו כפירש"י ותוס', אך כבר הביאו דכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש נדה ד"ע, שכתב דאיכא למ"ד סמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא משום דבעי' תיכף לסמיכה שחיטה מדאורייתא ומצורע אינו יכול ליכנס לעזרה, עכ"ל, וזה להדיא כדרכו של הפנ"י, וע' גם בקר"א שכתב לפרש כן, וכ"ה גם בחזו"א סי' ח' סק"ד, וכן הביאו בשם הגרי"ז, ובי' ג"כ כד' הפנ"י, דהנידון אי הוי דאורייתא, היינו אם אי' קרא להדיא על סמיכה באשם מצורע, ודממילא יש לנו לומר דליעול ולסמוך דרחמנא אמר.

אמנם בדעת רש"י אין לומר כלל הדרכים הנז', דהרי רש"י פי' בד"ה מיתיבי וסמך ושחט, ומשום דתיכף לסמיכה וכו', כדאמרן לעיל שראשו ורובו מכניס, עכ"ל, ונ' להדיא דכל המו"מ דהגמ' הוי אף לשנויא בתרא דרב יוסף, וא"כ אין לומר כדרכים הא' והב', וגם דלהדיא מבו' בד' רש"י דהא דכל הסומך ראשו ורובו מכניס היינו דא"א בלאו הכי, דאל"כ הרי דמדאורייתא שפיר הוי סמיכה בטמאים, וגם הדרך הג' אין לומר בדעת רש"י דלהדיא בדבריו דהא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא הוא משום דאי"ז בכלל אשמות שאינו בא אלא להכשיר, ודלא כדרכם של הרא"ש ודעימי', וממילא דל"ש לדעתו כלל הדרך הג' הנז', ואולי יש לדחוק, דלעולם מודה רש"י לד' הגר"א דכל פירכא דגמ' ליעול ולסמוך דרחמנא אמר הויא רק לשנויא קמא דמרחק צפון, ומה שפירש"י דהטעם דאין סמיכה בטהורים הוא משום דראשו ורובו מכניס, היינו משום דאל"כ הרי בקרבנות שאין טעונין צפון משכח"ל סמיכה בטמאים, אך אין נ' כן, דהרי קרא דוסמך איירי בעולה דבעי' בה צפון.

ולפ"ז תיקשי לדעת רש"י דלל"ב דרב יוסף תיקשי ליעייל ידי ולסמוך, דל"ש לשנויי דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, דא"כ הרי אינו סומך בכל כחו, וגם שנויא קמא דשמא ירבה בפסיעות צ"ע אם שייך על הכנסת ראשו ורובו וכנ"ל, וגם דכיון דפירש"י המיתיבי לל"ב כל"ב דרב יוסף, הרי מ' דשנויא דל"ב נמי אתיא עם ל"ב דרב יוסף.

וראיתי לישב ד' רש"י, לפמש"כ בשעה"מ פ"ג ממעה"ק בדעתו, דאף בקרבנות שאין טעונין סמיכה מ"מ כל שסומך מותר לסמוך בכל כחו, והיינו דהגם דלי"ב חובת סמיכה, מ"מ כל שסומך אי"ב קיום סמיכה, וע"כ שרי לסמוך בכל כחו, והשעה"מ שם דימה ד"ז למה שהוכיח בדעת רש"י דהגם דנשים סומכות רשות מ"מ הותר להן סמיכה בכל כחו, וכאשר כ"ה ד' הראב"ד בתו"כ ריש ויקרא, אך פשוט דיש לחלק ביניהם, דשאני התם דהקרבן אי"ב תורת סמיכה, והביא כן מד' רש"י עירובין ד"נ. שנ' דבמעשר מותר לסמוך בכל כחו, ומד' רש"י בביצה די"ז. דאף לב"ש דשלמי חובה אין טעונין סמיכה מותר לסמוך בכל כחו, ולפ"ז א"ש היטב, דאף לשנויא בתרא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, מ"מ שרי לסמוך בכל כחו, ושפיר מתיישב זה עם ל"ב דרב יוסף, וז"פ.

יז] שם, יש להעיר עוד, במה דפריך מעיקרא דאי ביאה דמקצת ל"ש ביאה ליעייל ידי' ולסמוך, דלכאו' א"יז מתיישב עם מה דפריך להל' דלעייל ולסמוך דרחמנא אמר, ומשני ע"ז או גזירה שמא ירבה בפסיעות או דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, ולכאו' ד' הגמ' לעיל מינה אין מתיישבים כב' שנויי אלו, דאי אזלה הגמ' כשנויא קמא דשמא ירבה בפסיעות, הרי בהכרח דעל הכנסת ידיו ל"ש הגזירה, דמלבד דודאי מסתבר דל"ש ע"ז הגזירה, גם א"נ דשייך ע"ז הגזירה, הרי ל"ק כלל דליעייל ידי' ולסמוך, דהרי יש לגזור שמא ירבה בפסיעות, וא"כ מאי ניח"ל אי ביאה במקצת שמה ביאה, דמ"מ תיקשי דליעייל ידי' ולסמוך דרחמנא אמר, דהרי ל"ש ע"ז הגזירה דשמא ירבה בפסיעות וכנ"ל, ובע"כ דהגמ' אזלה דשנויא בתרא, ועי' כן בארצות החיים או"ח סי' ח' שהוכיח מכ"ז דהגמ' אזלה הכא כשנויא בתרא.

אמנם צ"ע, דאף אי אזלה הגמ' כשנויא בתרא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, נמי תיקשי, דמאי פריך דאי ביאה במקצת ל"ש ביאה ליעייל ידי' ולסמוך, דהרי דעת הרמב"ם דאף למ"ד דביאה במקצת ל"ש ביאה מ"מ מדרבנן אסור, וא"כ אם אין הסמיכה דאוריי' ל"ק כלל דליעייל ידי' ולסמוך, דלצורך סמיכה דרבנן לא התירו לו ביאה במקצת, וכמש"נ לעיל סוסק"ז וסקט"ז ד' הטה"ק והחזו"א, דלדעת הרמב"ם אם אי"ז סמיכה דאורייתא אין להתיר לו ביאה במקצת אף למ"ד דל"ש ביאה.

ולפ"ד הגר"א הנ"ל בסקט"ז, דכל פירכת הגמ' ליעייל ולסמוך הוי רק לשנויא דמרחק צפון, אך מעיקרא דס"ד דלא מרחק צפון, ואך דאי"ז תיכף משום דל"מ מיעייל ידי', ל"ק דליעייל ולסמוך דרחמנא אמר, כיון דאי"ז מעכב, הרי ממילא דא"ש היטב הסוגיא, דמעיקרא ל"ה בעי' כלל להנך תרי שנויי, ושפיר פרכי' דאי ל"ש ביאה ליעייל ולסמוך.

ושמעתי לישב עוד, לפ"ד תוהרא"ש ודעימי', דמה דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא היינו משום דלא אפשר, ולפ"ז ג"כ א"ש בפשוטו, דהנדון אי סמיכת אשם מצורע דאוריי' מיתלי תליא אי ביאה במקצת שמה ביאה, דאי שמה ביאה ול"מ ליעייל ידי' ולסמוך, ל"ה סמיכת אשם מצורע דאורייתא, אך אי ל"ש ביאה ומצי ליעייל ידי' ולסמוך ודאי דהוי סמיכתו דאוריי, וע"כ שפיר התירו לו איסורא דרבנן דביאה במקצת.

והנה שמעתי להעיר עוד, דאי עיקר פירכא דגמ' אתיא כשנויא בתרא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, א"כ מה משני רב יוסף בל"ב דכל הסומך ראשו ורובו וכו', הרי אי"ז מתיישב עם שנויא בתרא דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, אשר לפ"ז אין סומך בכל כחו לדעת התוס', אך למש"נ לעיל סקט"ז ג' דרכים בזה, מיושב בפשוטו, וגם למש"נ שם דלדעת רש"י אף לשנויא בתרא סומך בכל כחו, נמי ניחא דאתי ל"ב דרב יוסף אף כשנויא בתרא.

יח] שם, וליעבד פשפש, והעירוני דצ"ע מזה על ד' מרן הגרי"ז בספרו בהל' מחו"כ דאיכא דין מיוחד על עמידת המצורע שיהי' לפני ד', ודין זה מתקיים בשער ניקנור, ועיי"ש שכתב דדין זה הוי מתחילת הקרבת הקרבנות ולא רק בשעת מתן בהונות לבד, וא"כ מאי פריך וליעביד פשפש הרי בע"כ עליו לעמוד בשער ניקנור מכח הדין דלפני ד', ואף אי נימא דבסמיכה ליכא דין זה, אך מ"מ בשחיטה לכאו' ודאי דאי' לדין זה, וא"כ הרי בע"כ יהא עליו לילך לשער ניקנור קודם השחיטה וא"כ לא יהא זה תיכף, (אך בזה י"ל לפ"ד המג"א שהבאנו לקמן סקי"ט, דס"ל דשיהוי זמן כלל אין מפקיע התיכף, ורק היכא שמוליכין הבהמה אי"ז תיכף), וגם דהגרי"ז שם הביא מד' הרמב"ם דדין זה הוי משעת התנופה.

והנה אמנם פירש"י בד"ה פשפש, דהיינו פתח קטן ויעמוד בחללו, ולכאו' הי' מקום לומר דכיון דהוי בחלל הפתח חשיב שפיר לפני ד', אך עיי"ש בחי' הגרי"ז שהביא מד' רש"י דשער ניקנור חשיב לפני ד' כיון שבו דרך כניסה ויציאה לכל באי עזרה, והרמב"ם כתב דהוא מקום שהוא כנגד קדשי הקדשים, ולפ"ז הרי דפתח אחר ל"ח כלל לפני ד', וא"כ מאי פריך דליעבד פשפש, ואולי י"ל, דאף דאיכא דין שיעמוד המצורע בשער ניקנור, מ"מ אי"ז מעכב, וע"כ שפיר פריך דלעבד פשפש כדי שיתקיים דין תיכף, הגם שעי"ז יתבטל דין עמידת המצורע בשער ניקנור בסמיכה ובשחיטה, וצ"ע בזה.

ולכאו' מוכח מד' הגמ', דאף אי נימא דאיכא דין מיוחד במצורע שיהא לפני ד', מ"מ הוי זה רק בשעת מתן בהונות, אך ל"ב לזה בשעת כל העבודות, והיינו משום דרק במתן בהונות שנעשה בגוף המצורע, נאמר הדין במקום עמידתו, אך בשאר עבודות שאין נעשות בגוף המצורע ליכא כלל דין היכן יעמוד.

ולכאו' יש להוכיח כן מד' רש"י לעיל דל"ב: ד"ה שחל שמיני שלו, שכתב דהי' לו ליכנס וכו לחלל שער ניקנור שלא נתקדש להכניס ידיו לבהונות, ומבו' דרק לצורך מתן בהונות צריך ליכנס לחלל שער ניקנור, וכמש"נ להוכיח כן לעיל אות ז 1, ויש להוכיח כן גם ממש"א בפסחים דפ"ה:, דמפני מה לא נתקדשה שער ניקנור מפני שמצורעין עומדין שם "ומכניסין בהונות ידם", ושמעתי להעיר דלפ"ד הגרי"ז לא הו"ל למימר ומכניסין בהונות ידם, דהרי צריכין המצורעין לעמוד שם בכל זמן הקרבת הקרבנות, ולכאו' מוכח מזה כמש"נ, דאף אם נאמר דין מיוחד שיעמוד המצורע בשער ניקנור, אי"ז רק בשעת מתן בהונות, וז"ב, אמנם בחי' הגרי"ז שם הביא מד' הרמב"ם דבעי' שיעמוד בשער ניקנור משעת התנופה, וצ"ע בזה.

יט] שם, בתוס' סוטה דל"ט., כתבו דשיעור תכיפה לענין נט"י דתיכף לנט"י ברכה, איכא למשמע מתכיפת סמיכה לשחיטה, דאמרי בפ' כל הפסולין וכו' אלמא כדי מהלך משער ניקנור עד בית המטבחיים ל"ח תכיפה, ובמס' מדות מ' דל"ה טפי מכ"ב אמה.

ועי' מג"א סי' קס"ו סק"ג, ושו"ת חכם צבי סי' קכ"ח, שהק' על ד' התוס', דלפי מאי דס"ד כרבי דכל העזרה צפון, א"כ אפי' למ"ד שמה ביאה לסמוך לפני הפתח וליעילי' ולשחטי' אצל הפתח מבפנים, אלא ע"כ כשהולך ממקום למקום חשיב הפסק אפי' הליכה מועטת וכו', עכ"ד, וכן נ' בפיהמ"ש להרמב"ם מנחות ספ"ט עיי"ש, וע' מש"כ בבי' הגר"א שם לישב בזה, וע' גם בחת"ס שם מש"כ בזה.

וע' בכור שור ברכות דמ"ב שכתב לישב, דהתוס' בסוטה באו להוכיח דכ"ב אמה ודאי הוי הפסק, אך לא הוכיחו דפחות מזה ל"ה הפסק, דע"ז ליכא ראי' כלל, אלא כיון דליכא הוכחה דהוי הפסק ע"כ מקילי' בדין תכיפה דהוי מדרבנן, וע' שו"ת חות יאיר סי' רכ"ז שעמד בזה ע"ד התוס' דמהכא אין להוכיח דבפחות חשיב תיכף, ולפ"ז י"ל דאה"נ לד' המקשה בסוגיין הי' מוכח דאף פחות מזה הוי הפסק, אך לשנויא דגמ' אין להוכיח רק דכ"ב אמה הוי הפסק.

וע' בכו"פ יו"ד סי' י"ט סק"ה, שכתב ליישב ד' התוס', דודאי לס"ד דהי' סומך בחוץ ומכניס לפנים, הרי דכיון דהוי זה שנוי מקום מחדר לחדר הוי זה הפסק ואי"ז תיכף, אך אחר דמשני דיכול להכניס ידיו ואין בזה שנוי מקום מחדר לחדר, תו כל מה דל"ח תיכף הוי משום דאי' הפסק כ"ב אמה, וכעי"ז כתב גם בס' אלי' רבה או"ח סי' ח', ובס' שאילת יעבץ סי' ל"ז, עיי"ש, וע' קה"י סי' מ"ה אות ז', מש"כ לפ"ז ליישב קו' המקד"ד על דעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

אמנם בס' ארצות החיים או"ח סי' ח', דחה תי' זה, משום דשער ניקנור שהי' פרוץ במלואו לעזרה, ה"ז כחצר קטנה שנפרצה במילואה לגדולה, דחשיבא הקטנה כמקום אחד עם הגדולה.

ועיי"ש שכתב, שאילו הי' דין תיכף דין בהשחיטה, הרי שכיון דהעזרה אינה פרוצה במילואה לשער, והעזרה חשיבא כמקום בפנ"ע, הרי דהוי חשיב זה שנוי מקום, דהוי כש"ץ בגדולה וציבור בקטנה, דאין גוררין העיקר אצל הטפל, אך כיון דדין תיכף ודאי ל"ה דין בשחיטה אלא דין בסמיכה, הרי דכיון דהשער הוי מקום א' עם העזרה, אי"ז שנוי מקום, דהוי כש"ץ בקטנה וציבור בגדולה, וה"נ גוררין הסמיכה אצל השחיטה, וחשיב שנעשו במקום א', וע"ש מש"כ עוד מכח ד"ז דדין תיכף הוי דין בסמיכה.

ויש להעיר עוד על תי' זה, דהנה הט"ז באו"ח סי' ח' סקי"א, הוכיח מד' תוס' הללו דהילוך ל"ה הפסק, דאי נימא דהילוך הוי הפסק היאך הוכיחו תוס' מהכא דשהיית כ"ב אמה הוי הפסק, הרי דילמא הכא הוי הפסק מכח ההילוך, ועיי"ש ביד אפרים שכתב לישב ז"ל, י"ל דהתם לא תלי מילתא בהפסק, רק דתיכף בעינן שלא יהי' שהי' בין סמיכה לשחיטה, אבל בהפסק לא איכפת לן כלל ואפי' סח ביניהם, ולכך הוכיחו דשיעור השהי' הוא כ"ב אמות דלא מיקרי תיכף, משא"כ לענין הפסק שפיר י"ל דהילוך ל"ה הפסק, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) ולפ"ז הרי יש להעיר על מה שתי' האחרונים דאם סומך בחוץ אי"ז תיכף משום השנוי מקום, דלכאו' דין שנוי מקום היינו דההליכה ממקום למקום הויא הפסק, אך בדין תיכף דענינו רק מכח שיהוי הזמן, לכאו' לא איכפ"ל כלל בשנוי מקום, אך האחרונים הנז' אזלי על ד' המג"א הנז' שנקט להדיא דאף לענין דין תיכף הליכה מפסקת, ובי' דמה"ט אף בריחוק מועט אי"ז תיכף משום ההליכה.

ויש להעיר עוד בזה, דהנה בעיקר מה שהוכיח הט"ז מד' התוס' דהליכה ל"ה הפסק, לכאו' הי' מקום לדון בזה, דבשלמא בכל דוכתי דדיני' על הפסק הגברא, הרי די"ל דהליכה הוי הפסק, אך הכא הרי אין כלל נידון ההפסק כלפי הגברא, דהרי אין הסומך שוחט, ול"ש כלל לדון הפסק על הגברא, וגם דהרי אין הסומך והשוחט הולכין כלל ממקומן, ול"ש לדון בהו משום ההליכה, אלא הוי הההפסק בין הסמיכה שבבהמה לשחיטה שבבהמה, וי"ל דבזה לא איכפ"ל כלל שמוליכין הבהמה, דהרי דין הליכה הוי משום הפסק והיסה"ד, והכא דבלא"ה לא דייני' משום הליכת הגברא, כיון דאין דין ההפסק על הגברא, וגם שאינו הולך כלל, הרי דהליכת הבהמה לאו כלום היא, דל"ש לדון כלל על הפסק והיסה"ד דהבהמה גופה, וע"כ בזה אין מפקיע התיכף רק שיהוי זמן, אך ל"מ לדון כלל משום ההליכה, אך ג"ז אינו כד' המג"א הנז', שפי' דהטעם דל"ה תיכף במרחק מועט הוא משום ההליכה, וכד' המג"א נ' להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם מנחות ספ"ט, דסמך חוץ לעזרה ל"ה תיכף משום דעשה ביניהם פעולה אחרת, עיי"ש, ולפ"ז הרי שה"נ ל"ש בזה דין שנוי מקום דהוי משום הפסק והיסה"ד, כיון דלא דייני' הכא על שנוי מקום דהגברא, כיון דאין דין ההפסק על הגברא כלל, וגם שהרי אינו משנה מקומו, אלא על שנוי מקום דהבהמה, ול"ש לדון על הבהמה משום הפסק והיסה"ד כלל.

ויש להעיר עוד על תי' זה, דלכאו' הרי אף לס"ד דגמ', יכול לעמוד בשער ניקנור ולסמוך ותהא הבהמה כולה בעזרה ורק ראשה יהא בשער ניקנור, וממילא דליכא כלל שנוי מקום בהבהמה, והגם שכתב הרמב"ם דכשסומך מעמיד הבהמה ראשה למערב, מ"מ הרי לכאו' אי"ז לעיכובא.

ולכאו' י"ל בישוב קו' המג"א, לפמש"נ לעיל אות ז', שמבו' מד' התוס' לעיל דל"ב., דאף לדעת רש"י שם דלא נא' בסמיכה לפני ד', מ"מ מכח דינא דתיכף לסמיכה שחיטה אי' דינא דלפני ד' אף בהסמיכה, עיי"ש מש"נ בזה, והבאנו כן מד' הר"ש בתו"כ, ולפ"ז ניחא, דהגם דבהפסק פחות מכ"ב אמה חשיב שפיר תיכף, מ"מ הרי משום דינא דתיכף בעי' שתהא הסמיכה לפני ד', וע"כ כל דהויא הסמיכה בחוץ אין אני קורא בה תיכף לסמיכה שחיטה, הגם דליכא הפסק כ"ב אמה, ומה שהוכיחו התוס' דכ"ב אמה ל"ה תיכף, היינו לשנויא דמרחק צפון, שהרי יכול להכניס ידו לפנים ומתקיים בזה דין לפני ד' הנכלל בדין תיכף, ובזה הרי מה שאי"ז תיכף הוי מכח שיהוי הזמן, ומזה הביאו התוס' דשיהוי הילוך כ"ב אמה ל"ה תיכף.

אמנם לכאו' אין לומר כן, דלכאו' אי אמרי' דמכח דינא דתיכף איכא דין לפני ד' בסמיכה, לכאו' ה"נ בדין דמכח דינא דתיכף יהא דין צפון בסמיכת קד"ק, וא"כ מה הוכיחו התוס' דבכ"ב אמה ל"ה תיכף, הרי יל"פ דהא דלמ"ד מרחק צפון ל"ה תיכף, אי"ז כלל משום שיהוי הזמן, אלא משום דמכח דינא דתיכף איכא דין צפון בסמיכה, וי"ל, וע' גם בשו"ת חו"י סי' רכ"ז, שנקט דהא דבסוגיין אי"ז תיכף כשסומך בחוץ, הוא מפני שאין ראוי לשחטו במקום בסמיכה, ע"ד דין כשא"ר לבילה, ותמה לפ"ז על הוכחת התוס' דריחוק כ"ב אמה אי"ז תיכף, הרי י"ל דהכא אי"ז תיכף משום דאין מקום זה ראוי לשחיטה, וע' לקמן סק"כ בהע', מש"נ עוד בישוב קו' המג"א.

כ] שם, בדין תיכף לסמיכה שחיטה נסתפקו האחרונים אם ה"ז מעכב בהסמיכה, או דאי"ז רק דינא דלכתחילה, וע' לעיל אות ו 1, מש"נ להוכיח דדין תיכף מעכב, עכ"פ היכא שאין הסמיכה ראוי' לקיום דין תיכף, ועיי"ש נת' דיש לדחות, וע"ע לעיל סק"ז מש"נ להצד דדין תיכף מעכב, וכבר הבאנו לעיל אות י"ט, ד' הגר"א באו"ח סי' קס"ו, דמבו' בדבריו דשיהוי דפחות מכ"ב אמה אינו מעכב, ושיהוי דכ"ב אמה מעכב, אך שמעתי לפרש ד' הגר"א, דלעולם אף שהוי דכ"ב אמה אינו מעכב בהסמיכה, רק היינו דשיהוי דכ"ב אמה מעכב בקיום הדין דתיכף, ושיהוי דפחות מכ"ב אמה אינו מעכב בקיום הדין דתיכף, אלא חשיב דנתקיים בדיעבד דינא דתיכף, וע' גם בטו"א חגיגה דט"ז, שמבו' מדבריו דפשיט"ל דדין תיכף מעכב, ואם אין מתקיים תיכף לא הויא סמיכה כלל, עיי"ש.

והנה ז"ל הרמב"ם פ"ג ממעה"ק הי"ב, ובמקום שסומכין שוחטין ותיכף לסמיכה שחיטה, ואם שחט במקום אחר או ששיהה שחיטתו כשרה וכו', וכתב הכ"מ שם, ומ"ש ואם שחט וכו שחיטתו כשרה, זה נלמד ממ"ש לקמן בסמוך, והיינו דבסמוך כתב הרמב"ם דאף אם לא סמך כלל שחיטתו כשרה, ומזה נלמד דה"נ אם סמך במקום אחר או ששהה דאי"ז תיכף שחיטתו כשרה, וכ"ה בקרי"ס שם ז"ל, ואם לא עשה כך שחיטתו כשרה דסמיכה גופה לא מעכבא דאינה אלא שיורי מצוה וכו', ולכאו' יש ללמוד מדבריהם דס"ל דדינא דתיכף מעכב בהסמיכה, וע"כ כל מה דשחיטתו כשרה הוא רק משום דאף בשלא סמך כלל שחיטתו כשרה.

אמנם עי' בס' נשמת אדם כלל ה' אות י', שהק' ע"ד הכ"מ, דאי נימא דבכל סמיכה שאינה תיכף ל"ה סמיכה כלל, א"כ מ"ט לא כתב הרמב"ם בזה שיחזור ויסמוך, וכמש"כ לעיל מינה בהי"א שאם סמך חוץ לעזרה חוזר וסומך בפנים, ובע"כ מוכח מזה דדינא דתיכף אינו מעכב בהסמיכה, וע"כ א"צ לחזור ולסמוך, ורק בסמך חוץ לעזרה דל"ה סמיכה כלל משום שאי"ז לפני ד' הוא דיחזור ויסמוך,[[5]](#footnote-6) ועיי"ש בנשמ"א, שמכח זה פי' ד' הרמב"ם, דמש"כ דאם שחט במקום אחר וכו' שחיטתו כשרה, עיקר המכוון הוא דאף הסמיכה מהניא, וכן נקט במנ"ח מ' קט"ו, וע' או"ש שג"כ כתב כן, וכתב לפרש ל' הרמב"ם דה"ק, דאם שחט במקום אחר או ששיהה שחיטתו – כשרה, וכשרה קאי על הסמיכה שסמיכתו כשרה, אך זה דחוק בל' הרמב"ם.

ונ' דגם לד' הכ"מ והקרי"ס שכוונת הרמב"ם היא דהשחיטה כשרה, לאו היינו דהיכא דל"ה תיכף לסמיכה שחיטה אי"ז סמיכה כלל, דא"כ מ"ט לא כתב הרמב"ם דיחזור ויסמוך, וכמשה"ק הנשמ"א, אמנם עי' בליקוטי הלכות שדן דשמא אה"נ צריך לחזור ולסמוך, אלא היינו דהגם דאף סמיכה בלא תיכף הוי סמיכה, מ"מ דין תיכף הוי קיום דין בפנ"ע, וכל שאין הסמיכה תיכף, הרי שלא נתקיים בזה סמיכה דתיכף, וע"כ אינו חוזר וסומך, דכיון דהוי זה סמיכה, הגם שלא נתקיים בזה דין סמיכה דתיכף, מ"מ ל"ש לחזור ולסמוך, דל"ש שיהי' ב' סמיכות בקרבן, וע"כ אילו היתה הסמיכה מעכבת, הרי דאף אילו סמך מ"מ כל דלא סמך סמיכה דתיכף הי' זה מעכב, וזש"כ הכ"מ והרי"ס, דכיון דאף בלא סמך כלל שחיטתו כשרה, מכ"ש דהיכא דסמך ורק דלא סמך סמיכה דתיכף, דשחיטתו כשרה, וז"ב.

ולכאו' יש להוכיח דדין תיכף אינו מעכב בהסמיכה, דנימא דכל שאינה תיכף ל"ה סמיכה כלל, מהא דבסמיכת אשם מצורע סומך בשער ניקנור, ומבו' בברייתא דאין מתקיים בזה דין תיכף, וצ"ע דא"כ מ"ט הוא סומך, ולכאו' מוכח מזה דגם כשאי"ז תיכף הויא סמיכה.

אך באמת יש לדחות דאה"נ דין תיכף מעכב בסמיכה, וכל שאי"ז תיכף אי"ז סמיכה כלל, ואך דמ"מ באשם מצורע איכא עליו דין סמיכה מדרבנן, ובדין סמיכה דרבנן ליכא כלל דין דתיכף לסמיכה שחיטה, וע' פנ"י ביצה ד"כ שמבו' בדבריו כן, והיינו דכ"ה דסמיכה דרבנן הויא באקופי ידא, והגם דמדאורייתא אי"ז סמיכה כלל, מ"מ בדין סמיכה דרבנן אף זה הוי סמיכה, ה"נ בדין סמיכה דרבנן לא נא' הדין דתיכף לסמיכה שחיטה, וע"כ ה"ה סומך אף שאין מתקיים בזה תיכף, וע' לעיל סק"ז, שהבאנו ד' הטה"ק והחזו"א, דבאשם מצורע כיון שאי"ז תיכף, אי"ז אלא סמיכה דרבנן, ופי' דע"כ אינו מכניס ידיו אף למ"ד דביאה במקצת ל"ש ביאה, דלצורך סמיכה דרבנן לא התירו לו להכניס ידיו, ובלא"ה צ"ל כן להשיטות דבעי' בסמיכה לפני ד', וכל שאי"ז לפני ד' ל"ה סמיכה כלל, ותיקשי דא"כ באשם מצורע דאין סמיכתו לפני ד' מ"ט הוא סומך, ובע"כ דהגם דאין מתקיים בזה דין סמיכה דאורייתא, מ"מ איכא עליו דין סמיכה דרבנן, ודין סמיכה זה מתקיים אף בשאינו לפני ד'.[[6]](#footnote-7)

ויש להוכיח עוד דדין תיכף אינו מעכב, ממש"כ התוס' בד"ה סמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, דאמרי' להו אקפי ידייכו, ונ' להדיא דעד השתא הי' הדין דסומך בכל כחו, וא"נ דדין תיכף מעכב, הרי לכאו' כיון דאמרי' דאין אני קורא בסמיכה זו תיכף, אין מתקיים בזה כלל דין סמיכה דאורייתא, ול"ה אלא קיום סמיכה דרבנן, ול"ה שרי לי' לסמוך בכל כחו, אך בד' התוס' מבו' דרק אם עיקר דין סמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא אמרי' אקפי ידייכו, אך למ"ד דסמיכת אשם מצורע דאורייתא, הרי שהגם שמשום גזירה אין אני קורא בה תיכף מ"מ שרי לסמוך בכל כחו, ובע"כ דאף דאין מתקיים דין תיכף, מ"מ חשיבא סמיכה ומתקיים בזה דין סמיכה דאורייתא.

וראיתי שהוכיחו עוד דדין תיכף אינו מעכב, ממש"כ התוס' בד"ה סמיכת, בספק מצורע שאשמו טעון סמיכה, וכתבו תוס' דהנפ"מ היא דטעון סמיכה דאורייתא, ולכאו' היינו דמחמ"כ סומך בכל כחו, ולכאו' כיון דמספק"ל שמא מצורע הוא הרי אינו יכול ליכנס לפנים ולסמוך, וכיון דמספק"ל שמא אשם הוא הרי צריך לשחטו בצפון, ולמ"ד דמרחק צפון הרי אין מתקיים בזה דין תיכף, וא"כ היאך סומך בכל כחו, הרי אי"ז סמיכה כלל, ובע"כ שאף סמיכה שאינה תיכף הויא סמיכה מדאורייתא, ואין לומר דהך תנא לס"ל דמרחק צפון, דהרי התם ר"ש קאמר לה, ולעיל די"ד. מספק"ל לרבא בדעת ר"ש אי ס"ל כריבר"י דאין צפון רק כנגד המזבח, עיי"ש.

ובאמת דאף אי נימא דלא מרחק צפון, נמי תיקשי להשי' דכל שסומך בחוץ ל"ח זה תיכף, דא"כ כיון שמכח ספיקא דמצורע סומך בחוץ, א"כ הרי אי"ז תיכף, וא"נ דכל דל"ה תיכף ל"ה זה סמיכה כלל, תיקשי דהיאך סומך בכל כחו, ועד"ז ילה"ק למש"כ תוס' לעיל דל"ב. דבעי' בסמיכה לפני ד', ולכאו' ה"ז מעכב בהסמיכה, וא"כ הרי דהתם כיו דמכח ספיקא דמצורע ה"ה סומך בחוץ, הרי נמצא דמדאורייתא אי"ז סמיכה כלל, וא"כ היכי שרי לי' לסמוך בכל כחו, אך בישוב קו' אלו י"ל בפשיטות, דס"ל לר"ש דביאה במקצת ל"ש ביאה, וע"כ מצי שפיר להכניס ידיו לעזרה ולסמוך והויא סמיכתו בפנים, וממילא דאין לדון כלל דל"ה תיכף מכח דהויא הסמיכה בחוץ, ודאי"ז לפני ד', אך מ"מ אכתי קיימא הראי' דלעיל, דאי ס"ל לר"ש מרחק צפון, הרי אין סמיכתו תיכף, והיאך שרי לי' לסמוך בכל כחו, ובע"כ דדין תיכף אינו מעכב, וז"ב.

אך בעיקר פי' זה בד' התוס' דכוונתם דבספק מצורע שרי לי' לסמוך בכל כחו, עמש"נ לדון לקמן אות כ"א דשמא אין כוונתם לזה, ולפ"ז ממילא דאין להוכיח מדבריהם דדין תיכף אינו מעכב, וז"פ.

אך מד' התוס' לקמן דע"ה. ד"ה והא, יש להוכיח דדין תיכף מעכב, דיעו"ש בסוף דבריהם שכתבו די"ל דילפי' דאין מעכב שיהא ראוי לסמיכה, מהא דילפי' מקרא דטמא משלח קרבנותיו הגם שאינו ראוי לסמיכה, וכתבו דהיינו משום דתיכף לסמיכה שחיטה דאורייתא, עכ"ד, ואי נימא דדין תיכף אינו מעכב בהסמיכה, א"כ הרי אין להוכיח מהתם דלא חיישי' שיהא ראוי לסמיכה, שהרי טמא ראוי לסמיכה, ואך שאינו ראוי לסמיכת תיכף, ובע"כ מד' התוס' דדין תיכף לסמיכה שחיטה מעכב בהסמיכה, וטמא שאין סומך תיכף ל"ה סמיכה כלל, ושפיר יש להוכיח מזה שאין מעכב שיהא ראוי לסמיכה, וז"ב.

ולכאו' יש להוכיח כן גם מד' התוס' במנחות דצ"ג:, שכתבו דלמ"ד תיכף לסמיכה שחיטה דאורייתא, הויא סמיכה מ"ע שהזמ"ג, כיון שא"א לסמוך בלילה, דאפי' סמך סמוך לעמוה"ש אי"ז תיכף, כיון שצריך לשחוט התמיד תחילה, ולכאו' יש להוכיח מדבריהם דדין תיכף מעכב, דאי נימא דאי"ז מעכב ובדיעבד מהני אף אם אי"ז תיכף, א"כ מ"ט חשיב משו"ז מ"ע שהזמ"ג, וי"ל דמ"מ חשיב מ"ע שהזמ"ג כיון שלכתחי' אין לו לסמוך בלילה, אך עי' לעיל אות ו 1, שנת' דילה"ע עוד כ"ד בד' התוס', ועיי"ש מש"נ בבי' ד' התוס', ודלפ"ז אין להוכיח מדבריהם דדין תיכף מעכב, עיי"ש.

כא] שם תוד"ה סמיכת, ומתוך הך שמעתתא א"ש הא דאמר בריש התערובת וכו', אלא משום דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, ואתי לאשמועינן דטעון סמיכה דאורייתא משום ספיקא דשלמים, עכ"ל, וע' בס' ח"נ ושפ"א שתמהו על דבריהם היאך שרי לי' למעבד סמיכה גמורה בכל כחו משום ספיקא דשלמים, הרי כיון דהוי זה ספק שמא ה"ז אשם מצורע שאין טעון סמיכה דאורייתא, ודא"כ הוי הסמיכה עבודה בקדשים, היאך שרי' לי' לסמוך בכל כחו, וע' קה"י סי' מ"ה אות ו' בזה, ושמעתי לישב, די"ל דמקדיש הבהמה על תנאי, דאם אינו מצורע תהא שלמים ואם הוא מצורע לא תקדש כלל, וסומך על הבהמה, ואחר הסמיכה מקדישו לאשם, ולפ"ז לכאו' ניחא, ויש לדון מדין חולין בעזרה, וזה ניחא א"נ דסומך בחוץ, ע' לעיל סוסק"כ.

אך לענ"ד נ' ברור, דמעולם לא כיונו התוס' לומר דסומך עליו בכל כחו, דודאי דמספק לא שרי' לי' לסמוך בכל כחו, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' לקמן דע"ד: ד"ה והא, ודע"ו: ד"ה וסמיכה, ומנחות דק"ה ד"ה וסמיכה, וכן מבו' גם בד' התוס' ביומא דע"ד. ד"ה איצטריך, וחולין דכ"ב: ד"ה איצטריך, ובכורות דס"א. ד"ה והא, ומה שנקטו האחרונים דדעת תוס' בסוגיין דשרי לסמוך בכל כחו, כנ' שהוא משום דאל"כ מה ניח"ל מה דתני סמיכה, דהגם דסמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, מ"מ אי"ז מיישב מה דתני סמיכה, דהרי אינו סומך סמיכה דאורייתא מספק, כיון דאין סומך בכל כחו ואי"ז סמיכה כלל מדאורייתא, וכמבו' בד' התוס' בכל דוכתי הנ"ל, דחשיב דמביא קרבן בלא סמיכה, אמנם כיון שאף בתוס' לקמן דע"ו: ומנחות דק"ה: הנז', כתבו דלמ"ד סמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא ניחא הא דתני סמיכה, הגם שכתבו שם להדיא דמספק אין סומך בכל כחו, והאמנם דצ"ע רב, דכיון שאין סומך בכל כחו ואין מתקיים כלל סמיכה דאורייתא, א"כ היכי ניחא מה דתני סמיכה, ולפלא שלא עמדו בזה, הרי שיל"פ כן גם בד' תוס' בסוגיין, ואין מקור למעבד בזה פלוג' בין התוס', וזה נ' ברור.

אור ליום ד' אדר"ח אייר תשס"ד

אמנם שוב אח"ז רב ראיתי בחי' הגרז"ס למנחות דק"ה: שכתב ע"ד התוס' שם, ז"ל, מהמשך לשונם מ' דכוונתם דהתירו להביא הקרבן בלא סמיכה גמורה וכו', וע' בתוס' זבחים דל"ג. שכתבו על הך דהכא דבעי סמיכה גמורה וכו', אך ממש"כ התוס' אח"כ ולמ"ד דאורייתא הזכיר בחינם סמיכה, משמע דכוונתם מקודם דהתירו לעשות סמיכה גמורה, ולכן למ"ד לאו דאורייתא הזכיר סמיכה משום ספק שלמים, משא"כ אי ל"ה כאן בסמיכה גמורה איך נאמר דהזכיר לשון סמיכה סתם להורות דל"ב סמיכה גמורה, עכ"ל, וגם המצפ"א לקמן דע"ו: הוה פשיט"ל שמכוון התוס' שם הוא דהתירו לעשות סמיכה גמורה, ותמה ע"ז דאיך התירו משום תקוני גברא איסור דאורייתא דעביד עבודה בקדשים.

ועכ"פ אם נימא כדבריהם, הרי שפירשו לנו התוס' בהנך דוכתי, דהא דהתירו לסמוך סמיכה גמורה הוא משום תקוני גברא, ול"ק כלל משה"ק האחרונים היאך משום ספק שרי לסמוך סמיכה גמורה, דאה"נ אין ההיתר מכח הספק אלא התירו חכמים משום תקוני גברא, ואך דהא גופא קשיא היאך בכח חכמים להתיר ד"ז וכמשה"ק המצפ"א, ורבותינו האחרונים שתמהו כן ע"ד התוס' בסוגיין, ולא הזכירו לד' התוס' בכל הנך דוכתי שכתבו דמשום תקוני גברא התירו, נ' דבהכרח פירשו ד' התוס' שם דמשום תקוני גברא התירו להביא בלא סמיכה גמורה, ודלא כמו שפירשו הגרז"ס והמצפ"א.

ושו"ר ד' התוס' בנדה ד"ע:, ז"ל והא דקאמר הכא ואותו אשם טעון סמיכה היינו באקופי ידא למ"ד סמיכת אשם מצורע לאו דאורייתא, ומשום דסמיכתו חלוקה משאר אשמות קאמר הכי, עכ"ל, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש שם, ולהדיא בד' התוס' כמש"נ בדעתם דמספק אין סומך כבל כחו, ובד' התוס' שם מבו' לישב מה שהקשינו לעיל דלד' התוס' מ"ט תני סמיכה, הרי אינו סומך סמיכה דאורייתא מספק, וכמו שתמה כן גם הגרז"ס, ופירשו לנו התוס' בנדה דהא דתני סמיכה הוא משום דסמיכתו חלוקה משאר אשמות, ואחר שמצינו כן להדיא בד' התוס' בנדה שוב יל"פ כן גם בד' התוס' בשאר דוכתי, וכמש"נ.

אך מש"נ לפרש כן גם בד' התוס' בסוגיין, הנה לפ"ז אין לומר כן, שהרי התוס' בסוגיין כתבו דאתי לאשמועינן דטעון סמיכה משום ספיקא דשלמים, וזה ניחא רק אי נימא דשרינן לי' למעבד סמיכה גמורה, אך אי נימא דעביד סמיכה באקפויי ידא, א"כ הרי הא דתני סמיכה הוא כמש"כ התוס' בנדה משום דסמיכתו חלוקה משאר אשמות, אך מש"כ התוס' בסוגיין מתישב רק אי נימא דשרינן לי' למעבד סמיכה גמורה, וכמש"פ רבותינו האחרונים בדבריהם.

1. ? ובס' קה"י סי' כ"ד כתב בזה, דהנה בהטעם דביאה במקצת ל"ש ביאה ול"ה כמכניס טומאה במקדש, י"ל דהוי כהא דמבו' לקמן דצ"ה דשרי להכניס בגד פחות מגע"ג, ואף דכל משהו ומשהו טמא, מ"מ ליכא איסור דמכניס טומאה רק על דבר הראוי לקבל טומאה כמות שהוא, ומה"ט ליכא איסורא בביאה במקצת, ולפ"ז י"ל דמה"ט אסור מדרבנן, דמ"מ הו"ל כמכניס ח"ש ואסור מדרבנן, ומ"מ שרי' לי' להכניס בגד פחות מגע"ג, דמשום מצות כיבוס שרי' לי' איסורא דרבנן, וכמבו' בסוג' שם גבי שייר בה כדי מעפורת, עכ"ד, אמנם דבריו צ"ע, שהרי כבר כתב המל"מ בפכ"ג מהל' כלים הי"א, דלדעת הרמב"ם בפ"ג מביאמ"ק הי"ז דמכניס כלים שהם ראשון לטומאה אינו לוקה אלא מכת מרדות, ומ' דאין איסורן אלא מדרבנן, ומ"מ מד' הרמב"ם בפ"ח מהל' מעה"ק נ' דאף בבגד שנטמא וה"ה ראשון לטומאה קורעין אותו, ותיקשי דמה יהני קריעתו והרי אף אחר שקורעו אסור מדרבנן, ובע"כ דרק היכא דכל טומאתו הויא דרבנן התירו להכניסו, אך היכא שטומאתו הויא מדאורייתא ואך דהאיסור להכניסו הוי מדרבנן לא התירו להכניסו, ולפ"ז הרי מוכרח דבהכנסת בגד פחות מגע"ג ליכא אפי' איסור דרבנן, דאם הי' בזה איסור דרבנן, ל"ה שרינן לי' להכניסו, ודלא כמש"כ הקה"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובס' מרחשת ח"א סי' ב' ענף ג', האריך לדון ליישב קו' התוס', דכל דינא דביאה במקצת שמה ביאה, הוי רק באדם שנכנס דחיובו משום ביאה, אך במכניס טומאה דאין חיובו משום ביאה, ליכא ע"ז לדינא דביאה במקצת שמה ביאה, אמנם נ' בדעת התוס' שהק' כן, לפמש"נ למעלה ד' האבהא"ז, דאף במכניס טומאה הוי חיובו משום ביאה, דאל"כ תיקשי דכל נכנס דלא כדרך ביאה יתחייב מדין מכניס טומאה, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דביאה במקצת שמה ביאה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להעיר על דבריו, ושו"ר בס' משנת יעקב פ"ב מביאמ"ק הי"ב שכתב מדעתו כד' הצל"ח, והק' ע"ז כן, ממש"א במנחות דצ"ה:, דלר"א דדריש דבשעה שאין ט"מ משתלחין אין זבין ומצורעין משתלחין, ה"נ אם הוגלל הפרוכת הותרו זבין ומצורעין ליכנס לשם, והרי דמכח הך דרשא דבשעה שאין ט"מ וכו', יש להתיר לזבין ומצורעין אף כניסה למחנה ישראל ולמחנה לוי', אך הצל"ח גופי' בפסחים דס"ז, כתב לפרש סוג' דהתם באופ"א לדעת הרמב"ם עיי"ש, ולפי דבריו נ' דל"ק מהתם, וצ"ע בזה, ומה דבסוגיא דמנחות מבו' דלדעת ר"א הוי זה היתר לכתחי', ואילו לענין פסח אי"ז מתיר לכתחי', עצל"ח בפסחים דס"ז שעמד בזה, נ"פ דלדעת רש"י הוא מבו' היטב, כיון דרק לגבי פסח אי"ז היתר לכתחי' כיון דגלי רחמנא טמא לנפש, אך היכא דלא גלי רחמנא הוי זה היתר לכתחילה, וז"פ.

   והנה בדעת רש"י בפסחים דס"ז שלא פי' כד' הצל"ח, וס"ל דמכח הך דרשא דבשעה שאין ט"מ משתלחין וכו', הי' לנו להתיר אף כניסת זבין למחנה לוי', ראיתי מפרשים הטעם, דעיקר איסורא דמחנה לוי', הוי תוספת הרחקה ממחנה שכינה, דזבין הורחקו טפי ממחנה שכינה שאף למחנה לוי' הסמוך לו אסורין ליכנס, ומצורעין הורחקו טפי דאף למחנה ישראל הסמוך מעט למחנה שכינה אסורין ליכנס, ובזה ביארו דעת הרמב"ם דאין מצורע לוקה בכל עיירות המוק"ח, ורק אם נכנס לירושלים לוקה, ואכמ"ל בזה, ואשר ע"כ כל דהותר להו איסורא דמחנה שכינה, אין מקום לאסרן במחנה לוי', ונ' דג"ז נסתר מסוגיא דמנחות הנז', דהרי מבו' התם דלד' רבנן דלא ס"ל להך ילפותא דבשעה שאין ט"מ משתלחין, הרי שהגם דהוגלל הפרוכת וליכא כלל מחנה שכינה, מ"מ אסורין זבין ומצורעין ליכנס לשם, והרי דאף בדליכא כלל מחנה שכינה מ"מ משתלחין זבים ומצורעין ממחנותם, ובע"כ דדין שילוחן ל"ה כלל משום לתא דמחנה שכינה, וז"ב.

   וע' מש"נ עוד בענין זה, בדברינו בענין אכילת קק"ל בעיירות המוקפות חומה סק"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' פשוט, דמה"ט גם ודאי דאף בשוהה בין נט"י לברכה לצורך הברכה והאכילה ל"ה תיכף, ול"ה כהא שאמרו דגביל לתורא ל"ה הפסק, דכ"ז לא מהני רק כלפי הפסק שיסודו הוא משום הסה"ד, אך מ"מ תיכף לא הוי, וז"ב, ומקור לזה נ', דאל"כ מ"ט אמרי' הכא דל"ה זה תיכף, הרי הוי זה צורך השחיטה להוליך הבהמה לצפון, אך י"ל לפ"ד הארצוה"ח הנז', דל"מ מידי מה דהוי צורך השחיטה, ורק אם הוי זה צורך הסמיכה אי"ז הפסק, וגם בנט"י הרי הוי זה צורך האכילה לילך למקום פלוני ששם הויא הפת, ובע"כ דהגם שמפסיק ושוהה לצורך האכילה, מ"מ אי"ז תיכף, והיינו משום דדדינא דתיכף ל"ש כלל לדיני הפסק.

   ויש להעיר לפ"ז, במה שדנו הטה"ק בסוגיין והארצה"ח שם, דהיכא דאין יכול לשחוט במקום שסומך ל"ח תיכף כיון דהוי ההפסק מתוך אונס, והארה"ח כתב דבזה לא איכפ"ל כיון דדינא דתיכף הוי דין בסמיכה, אלא כל שאינו יכול לסמוך במקום השחיטה ל"ה תיכף, יעו"ש מה שישבו לפ"ז קו' המג"א כ"א לפי דרכו, אך למש"נ י"ל דל"ש הכא כלל הך דינא, דהרי הך דינא הוא דבכה"ג הוי זה הפסק, ולד' היד אפרים ליכא בסמיכה כלל דין הפסק, וגם לפמש"נ להלן ל"ש לדון הכא דין הפסק והיסה"ד, וע"כ ממילא דל"ש הכא הך דינא כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף בזה דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש מנחות ספ"ט מבו' דאף דינא דסומך בעזרה הוי מכח דינא דתיכף, ואי"ז כדבריו בהלכות, דנ' להדיא דאי"ז מדינא דתיכף, והביא לזה קודם שהביא דין תיכף, וגם בבפיהמ"ש שם פי' דזמש"א ובמקום שסומכין שוחטין, ובדבריו בהלכות מבו' דהוו ב' ענינים, ומ"מ כתב דאם סמך חוץ לעזרה חוזר וסומך בפנים, והרי דאף בסמיכה דל"ה תיכף צריך לחזור ולסמוך, ולכאו' הי' מקום לומר עפמש"נ לעיל אות ז' מד' תוס' והר"ש, דמשום דינא דתיכף נא' דין לפני ד' בהסמיכה, ולפ"ז הרי שע"כ ה"ז מעכב, אך באמת אין לומר כן, דלהדיא מפורש בד' הרמב"ם שם דחוץ לעזרה ל"ה תיכף לפי שיש ביניהם פעולה אחרת, אך נ', דדוקא בסמך חוץ לעזרה שאי"ז ראוי כלל לקיום דין תיכף ל"ה זה סמיכה כלל וצריך לחזור ולסמוך, ועי' כעי"ז בחות יאיר סו"ס רכ"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע' פנ"י ביצה שם, שכתב לפ"ז דזמש"א בברייתא דכל הסמיכות אני קורא בהן תיכף לסמיכה שחיטה חוץ מזו, ולהנ"ל היינו דכיון דאי"ז סמיכה דאורייתא, לי"ב כלל דינא דתיכף וע"כ אין אני קורא בה תיכף, ושמעתי ליישב לפ"ז קו' המג"א שהבאנו לעיל סקי"ט, דלדעת התוס' דפחות מכ"ב אמה חשיב תיכף א"כ לס"ד דלס"ל מרחק צפון, וכן לשנויא בתרא דרב יוסף, מ"ט אין אני קורא בה תיכף לסמיכה שחיטה, אך להנ"ל יל"פ דאה"נ חשיב שפיר תיכף לסמיכה, ורק דמאחר שאין יכול להכניס ידו לסמוך, ואין מתקיים בסמיכה זו לפני ד', הרי ממילא דאי"ז רק סמיכה דרבנן, וסמיכה דרבנן כלל לא נא' דין תיכף, וזמש"א שאין אני קורא בזה תיכף, והיינו דליכא בזה דין תיכף. [↑](#footnote-ref-7)