כלים פ_ו מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ו מ"ב**

א] **האבן שהי' שופת עלי' ועל התנור וכו' טמאה,** הר"ש והרא"ש פירשו שחיבר את האבן בטיט, והיינו משום דאם לא חיברה בטיט ודאי אינה טמאה, וכדתנן לעיל מ"א דהעושה ב' אבנים כירה טמאה רק בשחיברם בטיט.

ב] אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש להא דתנן דעלי' ועל האבן וכו' טהורה, שכונתו בזה על ב' אבנים מבלי שיהי' שם טיט, והן לא מתטמאות לפי שהאבנים טהורות כמו שקדם,

והנה לפ"ז הרי מ' דגם הא דתנן עלי' ועל התנור וכו' טמאה, איירי בשאין האבן מחוברת בטיט, שהרי תנן "האבן" שהי' שופת עלי' ועל התנור וכו' עלי' ועל האבן, וכיון שעלי' דתנן בסיפא איירי באבן שאינה מחוברת בטיט, מתפרש דהא דתנן ברישא האבן וכו' איירי בשאינה מחוברת בטיט, וע"ז הוא דתנן דעלי' ועל התנור טמאה, וצ"ב דא"כ מ"ט היא טמאה, הרי אבן שאין עלי' טיט אינה מקבלת טומאה כלל, וה"ז ככירה של אבנים שטהורה.

ומצינו הטעם בזה בפי' רבינו הלל לתו"כ פר' שמיני, ז"ל, עלי' ועל הכירה כולה טמאה מפני שיש לו נתיצה, דהינו דאית לי' נתיצה מצד התנור, וכיון דאית לי' נתיצה מצד התנור אבן נמי טמאה, עכ"ל, ונתחדש בזה דכיון דהתנור הוי בנין שלם שהוא בר נתיצה, תו מצינו לצרף האבן אליו ליטמא בטומאת כירה, הגם שאין האבן בת נתיצה.

וצ"ל דל"ד לגוונא שחיבר אבן א' בטיט ואת השני' לא חיבר בטיט, דל"מ הא דאבן א' היא בת נתיצה, דדוקא בגוונא שיש בנין שלם דתנור שהוא בר נתיצה, הוא דמהני לצרף אליו אבן אחת שאינה בת נתיצה, אמנם הוא חידוש רב, דהניחא אם היתה האבן מכלל בנין התנור, שפיר הי' מובן דלא ניבעי שתהא האבן בת נתיצה, אך הכא הרי האבן משמשת ככירה, ואינה כלל מכלל התנור, ואך שאחד מכתלי התנור משמש עם האבן ככירה, וא"כ מה מהני הא דהתנור גופי' הוי בר נתיצה, וצ"ע.

ג] אמנם אכתי צ"ב, דמ"מ כיון שלא חיבר האבן בטיט ואין האבן מחוברת כלל לתנור, היאך יש ע"ז כלל תורת כירה, הרי אין חלקי הכירה מחוברין זל"ז כלל.

אך פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל דמבו' בדבריו במשנתינו ולעיל מ"א דהא דאבנים שאין מחוברות בטיט אין עליהן תורת כירה, הוא רק משום דכירה של אבנים טהורה, ונת' לעיל מ"א אות ז' בדעתו, דבטומאת כירה ל"ב שיהיו חלקי הכירה מחוברין זל"ז, וע"כ אילו היתה כירה של אבנים טמאה, הוה מטמאינן אף בב' אבנים שאין מחוברין זל"ז.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאבן שהי' שופת עלי' ועל התנור וכו' טמאה, ואף שלא חיבר האבן בטיט, דכיון דלעיקר תורת כירה ל"ב שיהיו חלקי הכירה מחוברין זל"ז, ואף בשלא חיברן בטיט תורת כירה ע"ז, והא דבכירה של אבנים בעי' שיחברן בטיט הוא רק משום דכירת אבנים טהורה משום שאינה בת נתיצה, הרי דע"כ היכא שהי' שופת עלי' ועל התנור ה"ה טמאה, דכה"ג סגי שיהא לכירה זו נתיצה מצד התנור, וכמו שפירש רבינו הלל.

ד] **עלי' ועל האבן,** הר"ש פירש דהיינו אחת בטיט ואחת שלא בטיט, והרא"ש הוסיף דמכאן מוכח כפי' ראשון, והיינו משום דאי נפרש לעיל דהחיבור בטיט הוא בראשם, ל"ש שתהא אבן א' בטיט וא' שלא בטיט, וכמו שעמד ע"ז הר"ש לעיל מ"א בבבא דא' בטיט וא' שלא בטיט.

והנה אמנם הר"ש שם כתב דלפי' זה צל"פ למתני' דא' חיבר לחברתה בטיט בראשה והשלישית לא חיבר ור' יהודה היא, ובתויו"ט כתב דלדעת הרע"ב גם הא דתנן עלי' ועל האבן מתפרש כן, אך באור גדול תמה ע"ז, חדא, דלישנא ד"עליה" לא מ' דהיינו ב' אבנים, ועוד, דאם איירי הכא בב' אבנים, א"כ יתפרש גם הא דמטהרינן בעלי' ועל הכותל, דאף ב' אבנים וכותל טהורין, והרי לעיל מ"א מטמא ר' יהודה בב' אבנים שסמכן לכותל, והר"ש דן דהיינו אף בשלא חיברן לכותל בטיט, וצ"ע בזה.

?ולפי' הראב"ד דעלי' ועל האבן הוא אבן גדולה מחוברת בקרקע, ניחא, וא"צ לידחק בזה, אך אי"ז כד' הר"ש?.

ה] **עלי' ועל הסלע עלי' ועל הכותל טהורה,** בפי' הר"ש הביא מתו"כ דהוא משום שאין להם נתיצה, וממעטי' לה מדכתיב יותץ, וצ"ב מ"ט כותל אין לו נתיצה, ומ"ש מאבנים שחיברן בטיט דחשיבי בני נתיצה, ובסלע יל"פ דהוא משום שאינו מחובר בטיט, אך כותל סתמא ה"ה מחובר בטיט.

ובפי' הראב"ד לתו"כ הנדמ"ח פירש, ז"ל, פי' עם האבן אבן גדולה מחוברת בקרקע דומיא דסלע וכותל, ואע"פ שהוא יכול להסיעה, אבל האבן הגדולה והסלע והכותל אינן ראויין להסיע, ובעי' שיהא כולו ראוי לנתיצה. עכ"ל, ומ' דהא דלא חשיבי בני נתיצה הוא משום שהן גדולין, וצ"ב.

ובחזו"א סימן ח' סק"ז כתב דהא דעלי' ועל הכותל טהורה ולא חשיב כב' אבנים בטיט, הוא משום דאין עיקר הכותל בשביל הכירה, וצ"ב היאך נכלל זה במש"א שאין לו נתיצה וממעטי' לי' מדכתיב יותץ, ונ' דצל"פ בזה, דלא חשיבא הכירה כבת נתיצה, אלא בגוונא שכל עמידתה במקום זה הוא לצורך תשמיש הכירה, וכשלא ישתמשו בכירה ינתצוה, אך כותל שאין עיקרו בשביל הכירה, ואף כשתיבטל הכירה לא ינתצוהו, לא חשיב כבר נתיצה.

ו] ולדעת הרמב"ם ורבינו הלל, דמפרשי למתניתין דאיירי באבן שאינה מחוברת בטיט, והא דעלי' ועל התנור וכו' טמאה הוא משום שיש לה נתיצה מצד התנור, הרי הי' מקום לפרש דמה"ט הוא דעלי' ועל הכותל טהורה, דאף בכותל המחובר בטיט דהוא הוי בר נתיצה, מ"מ כיון שהאבן אינה מחוברת בטיט ואינה בת נתיצה, אינה נטמאת, ול"ד לעלי' ועל התנור דסגי בהא דיש לה נתיצה מצד התנור, אלא דמי לב' אבנים שעשאן כירה ומירח א' בטיט דלא סגי בהכי.

אך אי"ז מתישב בהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד דעלי' ועל הזיז אם ינטל הכותל והזיז עומד בפנ"ע טמא ואם לאו טהור, ובל' התו"כ מבו' דהוא משום דינא דעלי' ועל הכותל טהורה, ואם הא דעלי' ועל הכותל טהורה הוא משום שאין האבן מחוברת בטיט, א"כ מ"ט היכא שהזיז עומד בפנ"ע טמאה.

ובעיקר דינא דעלי' ועל הזיז, יתבאר בעזה"י להלן מ"ד.

ז] **כירת הטבחים בזמן שהוא נותן אבן בצד אבן נטמאת א' מהן לא נטמאו כולן,** לפי' הר"ש דכל אבן משמשת לב' כירות, פשוט דהא דתני דנטמאת א' מהן לא נטמאו כולן, היינו דאם נטמאת כירה אחת לא נטמאו כל הכירות, אך ב' אבני כירה זו טמאין, וכ"ה בחזו"א סימן ח' ריש סק"ח.

ח] אך בחי' הגר"א פירש, ז"ל, דבשאר כירות שהן מרוחקין האבנים השפיתה על שניהם על החלל וסביביו העצים, משא"כ כאן שנותן על אבן, כיו שסמוכות ויכול ליתן עצים סביביו, ואינו טמא אלא מקום השפיתה, עכ"ל, וכ"ה במאורות הגר"א ובאלי' רבה, ולדעתו הוי כל אבן כירה בפנ"ע, והא דתני נטמאת א' מהן לא נטמאו כולן, קאי על האבנים, שרק אבן זו עצמה טמאה.

וקשיא טובא, דאם אכן הויא כל אבן כירה לעצמה, הרי נמצא שאין לכירה זו תוך, וכאשר כ"ה מוכרח עוד, דאם הי' חשוב המקום שבין האבנים כתוך דידהו, הרי דאם נכנסה שם טומאה היו נטמאין ב' האבנים, ובד' הגר"א מבו' דרק אבן אחת טמאה, והיאך היא מקב"ט, וזה קשיא בתרתי, חדא שהרי ממעטי' בתו"כ הובא בד' הראשונים לעיל פ"ב מ"ג וברמב"ם פ"א מכלים ה"ח, דכ"ח שאין לו תוך טהור, ועוד שהרי כל טומאת כ"ח היא מתוכו, וכיון שאין לכירה זו תוך ל"ש בה קבלת טומאה.

ט] ונ' בדעת הגר"א, דאזיל לטעמי' דס"ל לעיל פ"ב דבכ"ח בעי' שיהא לו בית קיבול, אשר לפ"ז הרי בע"כ דהא דתנור מקב"ט אף שאין לו שולים, הוא משום דטומאת תנור אינו משום שהוא בכלל כ"ח, אלא הוי מין כלי בפנ"ע דתנור, וע' אלי' רבה כלים רפי"ב, ואשר ע"כ שפיר י"ל דגם הך דינא דילפי' מקרא דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט, אינו אמור בתנור וכירים, שאין טומאתן משום תורת כ"ח.

י] ומה דקשיא, דאף אם ליכא בזה לטהרת כ"ח שאין לו תוך, מ"מ היאך שייך קבלת טומאה בכירה זו, הרי אף כירה אינה מקבלת טומאה אלא מתוכה, נראה די"ל בזה, דהנה עד"ז קשיא בהא דממעטי' בתו"כ מקרא דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט, דמה בעי' קרא לזה, תיפו"ל דל"ש שיקבל טומאה, דאין כ"ח נטמא אלא מתוכו, והנה אמנם בפירש"י בכורות דל"ח. נ' דבאמת הא דכ"ח שאין לו תוך טהור הוא משום שאין כ"ח מקב"ט אלא מתוכו, (וצ"ל לדעתו דזה גופא המכוון בהא דממעטי' כ"ח שאין לו תוך מדכתיב תוכו), אך מד' הרמב"ם יש להוכיח דהוי זה דין בפנ"ע דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט, שהרי לדעתו כ"ח נטמא טומאת משקין מגבו, ומ"מ אם אין לו תוך אינו מקב"ט משקין, גם מד' הר"ש והרא"ש יש להוכיח כן, ממש"כ לקמן רפכ"ז דכלי שאין לו אלא חקק בית אחוריו אינו מקב"ט, והרי דהגם דכ"ח נטמא מחקק בית אחוריו, מ"מ לא סגי בזה לחשבו ככלי שיש לו תוך ואינו מקב"ט, והרי דהא דכלי שאין לו תוך אינו מקב"ט הוא דין בפנ"ע, (אך יש לדחות, לפמש"כ הר"ש בכת"י רפ"ב דהא דנטמא מחקק בית אחוריו אי"ז אלא מדרבנן, וע"כ י"ל דלא גזרו רבנן אלא בשהכלי ראוי לקבל טומאה מה"ת).

ובע"כ מזה, דכל הך דינא דכ"ח אינו נטמא מגבו, ל"ש אלא בכלי שיש לו תוך, דעיקר הכלי הוי בתוכו וגבו ל"ה בכלל עיקר הכלי, וע"כ ל"מ מגע גבו לטמאות את כל הכלי, ומה"ט דעת הרמב"ם דבטומאת משקין שנתחדשה טומאה על הגב בפנ"ע, נטמא אף כ"ח, ומה"ט נמי דעת התוס' שהביאו הראשונים ר"פ העור והרוטב דיד מכניס טומאה לכ"ח, ואכמ"ל, אך בכ"ח שאין לו תוך, אם הי' עליו דין כלי לקבלת טומאה, הי' מקב"ט אף מגבו, ויש להוסיף בזה, שהרי חזינן דבטומאת משקין כל שיש לו תוך אם נטמא גבו לא נטמא תוכו, וכל שאין לו תוך נטמא גבו נטמא תוכו, והרי דבדין טומאת משקין כל שאין לו תוך אין אחוריו חלוקין מתוכו, ומדמדמינן לה לכ"ח, נ' דגם בדין טומאת כ"ח דאורייתא הוא כן, דאילו הי' כ"ח שאין לו תוך מקב"ט, הי' נטמא אף מגבו, וע"כ הוא שהוצרכנו למעט מקרא דכל שאין לו תוך טהור הוא,[[1]](#footnote-2) וכ"ה בחזו"א סימן ד' סק"ו, ז"ל, דתניא בת"כ אל תוכו את שיש לו תוך טמא ואת שאין לו תוך טהור, ולכאו' קשה דכיון דאין כ"ח מטמא מגבו ע"כ שאין לו תוך א"א לו לטמא, אלא דיש מקום לומר דזו שיש לה תוך אינה מטמאת מגב אבל שאין לו תוך מיטמא מגבו וכו', עכ"ל.

ואשר ע"כ, כיון דבטומאת כירה לא נתמעטה כירה שאין להן תוך, שפיר היא מקבלת טומאה בשנגעה בה הטומאה, ול"ש בזה הדין דאין כירה נטמאת מגבה, דרק כירה שיש לה תוך אינה נטמאת מגבה.

ועד"ז י"ל גם למש"כ הגר"ז אוסבסקי זצ"ל בקובץ כתבי בית ישראל, דהא דבעי' למעט כ"ח שאין לו תוך מקבלת טומאה, הוא משום דבחולין דכ"ה. מבו' דכל הא דאין כ"ח מקב"ט מגבו ילפי' לה מהא דמציל בצ"פ, ולפ"ז י"ל שלא נתמעט מזה רק שאין כ"ח מטמא מגבו, אך כל מקום שאין ע"ז תורת גב, הגם שאין ע"ז תורת תוך, מ"מ ליכא למעוטי מקרא דצ"פ, וע"כ הי' מן הדין שיקבלו פשוטי כלי חרס טומאה אף שאין להן תוך, עיי"ש, (ועי' משנת ר"א סימן כ"א), ואשר ע"כ בכירה שאין לה תוך שלא נתמעטה, שפיר שייך בה קבלת טומאה.

יא] וע"ד ד' הגר"א, מצינו גם בד' הרמב"ם בפי"ז מכלים ה"ו בדין חצר הכירה שהיתה חלקה ואין לה שפה, שה"ה מקבלת טומאה, ופירש כן למתני' לקמן פ"ז מ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

1. ומה"ט הגם דבטומאת כלי שנטמא במשקין דימו לכ"ח, שאם נטמא גבו לא נטמא תוכו, מ"מ כל שאין לו תוך ה"ה מקב"ט ול"ד לכ"ח, והיינו משום דהא דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט, אי"ז משום הך דינא דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, דלענין זה דימו טומאת כלי במשקין לכ"ח, אלא הוא דין בפנ"ע דכ"ח שאין לו תוך טהור, ולהך דינא לא דימו טומאת כלי במשקין לכ"ח, דלא שויוהו ככ"ח רק לדיני קבלת הטומאה, ולא לדיני הכלי, והיינו משום דקבלת הטומאה ממשקין דקיילא דימו לקבלת טומאה דכ"ח, אך דיני עצם הכלי דלא שייכי להטומאת משקין, לא דימו אותם לכ"ח, ודו"ק, וע"כ שפיר נטמא כלי שאין לו תוך ממשקין, וז"ב.

   ?ובאמת בלא"ה, כיון דבטומאת משקין ה"ה נטמא מגבו, ואך שרק גבו טמא, ע"כ כשאין לו תוך ל"ש לומר שלא יקבל טומאה כלל, גם אי נימא דהא דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט הוא משום שכל קבלת טומאתו היא מתוכו? [↑](#footnote-ref-2)