לא יחפור - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

**פרק לא יחפור**

דף י"ז.

**לא יחפור וכו': בעיקר חיוב הרחקת ניזקין:** עיין בנתיבות סימן קנ"ה סקי"ח שהקשה, דבכל ההרחקות דמתני' יהיה חייב להרחיק מד' אבות ניזקין כגון בגפת ע"י דין אש וכדו'. ועיי"ש שייסד דכיון דאם נחייבנו להרחיק יהיה ביטול תשמישו בחצר לא חייבה תורה להרחיק. והאחרונים דנו אם הראשונים מסכימים לד' הנתיבות. והביאו מד' הרמב"ן בקו' דינא דגרמי שהקשה דבאילן ובור יהיה חייב על היזק השרשים מדין שור ומשמע דלא כהנתיבות. ובברכת שמואל סימן י"ג וי"ד הביא מד' הגר"ח שדין מזיק הוא בנכנס לתוך של חבירו אבל בעושה בתוך שלו ליכא דין מזיק[[1]](#footnote-1).

ודנו האחרונים לפי"ז דיש לעיין בהרחקות דאמרינן שחייב להרחיק אם הוא משום דין מזיק או של"ח מזיק אלא מזכות השכן לעכב שלא יזיקנו ומדיני שכנים.

**תוס' ד"ה לא יחפור אדם וכו'':** **וטעמא משום מתונתא:** אכן ברש"י [ד"ה אא"כ] כתב שהאיסור הא משום דע"י החפירה מחלשת כתלי הבור [וכ"כ המהר"ם בדעתו] וכן דעת הרמב"ן, הר"ן, הנמוק"י והטור בסימן קנ"ה סעיף י"ח. ועיין ברשב"א שהוכיח כן ממה דבגמ' אמרינן דיש חידוש בנכרכת כובסין שהמים קיימים ומשמע דבבור ליכא מים. ועיי"ש ברשב"א שדחה זה דהו"א דבנברכת בעינן טפי עיי"ש[[2]](#footnote-2). ויל"ע לדעת רש"י א"כ למה בנברכת כובסין בעינן מיא תיפו"ל שצריך להרחיק משום החפירה וכן הקשה הראב"ד [בשיטמ"ק] לקמן י"ט. ועיי"ש שיישב דבבור שעמוק לא בעינן מיא וכ"כ בחזו"א [וכד' הרשב"א]. ובתוס' הוכיחו ממה דאמרינן בגמ' י"ט. דברישא ההרחקה היא משום מתונתא ועיין בחידושי הב"ח [בגמ' עוז והדר] שכ' ליישב ד' רש"י דמשום החפירה נכנס המתונתא [וצ"ע דא"כ בעינן מיא] וע"ע בנמוקי הגרי"ב שכ' דלא איירי על בור.  **ואומר ר"י דלא קאמר אלא שמאותה שעה מתחיל ההיזק וכו':** בביאור סברת התוס': עיין בדרישה סימן קנ"ה ס"ק י"ח שביאר דכיון דע"י רפיון הקרקע נכנסים המים ועדיין יל"ע אמאי הוה גירי דיליה הא עתה ל"ח מזיק ע"י החפירה. וכנראה צ"ל דכיון דיסוד ההיתר הוא דעושה בתוך שלו ובבא לעשות בור למים לא הוה שימוש המותר וכ"כ הגרנ"פ סק"ב.[[3]](#footnote-3) וע"ע בגרנ"פ שהאריך בזה[[4]](#footnote-4). וע"ע בגרא"ל מאלין סימן פ"א ובחזון יחזקאל פרק ב' הלכה א' שייסדו דבנזקי שכנים אם תחילת הנזק הוה ע"י גירי מחייב הרחקה [גם אם אינו מביא את ההיזק וכהדרישה] כיון דאין לו היתר מדיני שכנים עיי"ש. **ומיהו אי לאו משום מיא וכו':** עיין ברמ"א [סי' קנ"ה סק"י] שכ' דבבור בלא מים אסר לסמוך וצריך לתקן לפי עיני אומנים הבקיאין בכך. ובביאור הגר"א סקל"א כ' דהיינו דלא לסמוך ממש והביא ד' התוס' ומשמע דס"ל דבליכא מיא בעינן הרחקה קצת וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג קנ"ז. וע"ע בתורא"ש בשיטמ"ק שכ' דמהאי טעמא לא היו חכמים מזהירים אותו להרחיק ויל"ע אם משמע דלא בעי הרחקה כלל [וכ"כ הגרנ"פ סק"ב בדעתו].

דף י"ז:

**הא קמ"ל דכותל בור ג"ט:** עיין בפירוש המשניות להרמב"ם שכ' דאין כותל הבור פחות מג' ומשמע ששייך יותר אלא שאינו מחויב בהרחקה ביותר וע"כ גם אינו מחויב בהרחקה ביותר.

**במחלוקת אביי ורבא**

**אביי אמר סומך ורבא אמר אינו סומך:** יל"ע מה עיקר המחלוקת בין אביי ורבא. והנה לאביי מה שמותר לסמוך הוא כיון שעכשיו אין ניזק ויל"ע לרבא מה חיוב ההרחקה אם מחמת מה שבעתיד יהיה ניזק. ועוד יל"ע לאביי אמאי כשבא השני לא מחויב הראשון להרחיק דעכשיו יש ניזק וכן הקשו האחרונים.

ועיין בקצות סימן קנ"ה סקי"א שהביא שיש ראשונים [לקמן י"ח] דס"ל שבסמך בהיתר ל"צ להרחיק אע"ג שבא אח"כ ניזק [ועפי"ז אפ"ל דע"כ לאביי ל"צ להרחיק אח"כ] אכן רש"י ותוס' לקמן י"ח: ס"ל דאין מועיל מה שסמך בהיתר וא"כ אמאי לאביי אינו מרחיק. ועיי"ש בקצות [ד"ה ונראה] שביאר דלתרוויהו ל"ח מזיק כ"ז דליכא ניזק והמחלוקת היא אם יש לו זכות ע"י שסמך. וע"כ לאביי יכול לסמוך דל"ח מזיק ואף אם בא השני שיש ניזק ל"צ להרחיק כיון שקדם וזכה ע"י שקדם [ולא הוה כהסברא דסמך בהיתר אלא דל"ח כלל מזיק]. ורבא ס"ל דחייב להרחיק כיון דס"ל שאין זכות ע"י שקדם וא"כ ביבא השני לצטרך להרחיק וע"כ גם עכשיו אינו סומך כיון דכשיבא הניזק יזיקנו. [ולא יכול לטעון כשתסמוך ארחיק כמבואר בתוס' ד"ה מרחיקין את הגפת]. ועיין בגרש"ר[[5]](#footnote-5) שביאר בדעת הרשב"א דמה שאינו צריך להרחיק אח"כ הוא כיון שאז לא עושה מעשה כיון שכבר סמך. [וע"כ במזיק ע"י גירי דיליה חייב להרחיק כשבא השני ולא ס"ל שיש זכות ע"י שקדם] ומחלוקת אביי ורבא היא אם יכול לעשות עכשיו מעשה שכשיבא השני יזיק אותו דלאביי עכשיו סומך ולא אכפת ליה מה שאח"כ יהיה נזק מכח מה שעושה עכשיו אבל לרבא מרחיק כיון שעכשיו חשיב מזיק בגלל העתיד. וע"ע בגרע"א בקו' הרחקת ניזקין שכ' שנחלקו אם יכול לטעון שאל תסמוך כדי שלא אצטרך להרחיק אח"כ וכ"כ הגרנ"פ בסימן י' בדעת הרשב"א עיי"ש. [ומ"מ הוא תלוי בחובת ההרחקה והוא אותו מחלוקת וכדלק'] וע"ע מה שנתבאר בעיקר תביעה זו בסוף העמוד בד' התוס' ד"ה מרחיקין.

**רבא אמר אינו סומך, בשדה שאנה עשויה דאמר ליה כי היכי דאת אימלכת וחפרת:** עיין בריטב"א שכ' דהוה כשדה העשויה לבורות ויל"ע הביאור בזה[[6]](#footnote-6) [ויל"ע בשדה העשויה הסמוכה לאינה עשויה אם יכול לסמוך דהא ע"י חפירתו לא הוה עשויה[[7]](#footnote-7)]. ועיין ברבינו יונה שכ' דלרבי יוסי ודאי יכול לסמוך דלא חשיב דאיכא ניזק ולל"ק הוא רק לרבנן ועיין בריטב"א דפליג [ואפשר שהוא לשיטתו דהוה כעשויה וצ"ע].

**אביי אמר סומך וכו' בעידנא דקא חפר ליתיה לבור:** והיינו דליכא השתא ניזק, יל"ע דמ"מ הוה היזק לקרקע דאי אפשר עתה לחפור בה והוה פחות שוויות בקרקע וצ"ע . ואולי י"ל דהכא אינו מדיני מזיק אלא ביטול תשמיש הקרקע וכ"ז שאין בור ל"ח מזיק. ועיין באילת השחר מש"כ בזה. [ואולי י"ל באופן אחר דאף לרבא ההיזק אינו בקרקע עצמה אלא רק בג"ט הסמוכים שמבטל תשמישו מהם[[8]](#footnote-8) וזה מותר בגלל הקדימה ויל"ע לפי"ז דבשדה שא"א לחפור אלא באותם הג"ט לא שרי לסמוך וזה אינו וצ"ע].

**אפילו לרבנן, אפילו לרבי יוסי:** יל"ע בעיקר הדימוי לרבנן ורבי יוסי הרי הם נחלקו אם מה שאינו מזיק עתה הוה מזיק, אבל הכא הא ליכא ניזק. וצ"ל דמה שאין ניזק ועתיד לבא לאחר זמן נמי חשיב מזיק ועיין באבי עזרי קו' הרחקת ניזקין סקי"ב שהקשה כן עיי"ש. ועיין בריטב"א שכ' דהיינו אפילו לרבנן דמחמירים על המזיק וברבי יוסי אף במיקל על המזיק [וכנראה הביאור דמיקל היינו דלא חשיב לאינו לאלתר למזיק והיינו דרק מזיק בפועל הוה מזיק]. [וע"ע בריטב"א לקמן כ"ב: דפי' קו' הגמ' דהא גרמא הוא רק לרבי יוסי ומבואר דלרבנן אף מזיק שאינו בדיני מזיק מחייב בהרחקת שכנים ועיין בגרש"ר סק"ב בזה. עיי"ש בדעת הרבינו יונה].

**אבל הכא אמר ליה כל מרא ומרא וכו':** בביאור הסברא דכל מרא ומרא לכאורה נחלקו הראשונים, דאיכא למימר הביאור שכבר מעתה קיים ההיזק בקרקע שא"א לחפור בה בור וכן נראה ברבינו יונה וכ"כ החתם סופר. וי"ל דהביאור דההיזק הוא בבור שלעתיד אבל כבר מעכשיו חשיב מזיק כיון שההיזק קיים וכן נראה בריטב"א וכ"כ הגרנ"פ בדעת הרמב"ם בפיה"מ ורש"י וכן נקט באבי עזרי קו' הרחקת ניזקין סקי"ב. ויעויין במאירי שכ' שני הדרכים[[9]](#footnote-9). [אכן, נראה מדבריו שאם אין הביאור שההיזק בגופה של קרקע הביאור הוא כאילו הבור קיים עכשיו עיי"ש. ובמה שכתב לעיל באופן השלישי במה שנחלקו הגאונים] [ויש לדון בדעת הרמ"ה שפירש שההיזק הוא במה שיש ביטול תשמיש בקרקע שאם יחפור בור יפול[[10]](#footnote-10)]. ועיין בגרנ"פ שדייק מד' התוס' דס"ל שתביעת ההרחקה היא מה שהשני לא יכול לסמוך דיזיק כותל הבור של חבירו מה שהקשו התוס' דיצטרך להרחיק כדי שיוכל השני ליטוע אילן דס"ל דהסברא דכל מרא ומרא הוא מה שלא יכול השני לסמוך זה ההיזק [ולא שהבור שאח"כ ינזק] ועיי"ש בסקי"ג.

ויש לדון בדעת אביי אם מודה דע"י כל מרא הוה גירי אלא ס"ל דמ"מ כיון שעכשיו אין בור ל"ח נזק, [אף מה שאין הקרקע ראויה לבור]. ועיין במהרש"א לקמן י"ח. בתוס' ד"ה דיקא נמי שכ' דאביי ס"ל דלא הוה ג"ד.[[11]](#footnote-11) וכ"כ החזון איש עיי"ש מה שביאר המחלוקת דלר"י דבעי גירי דיליה ל"ח מזיק באין המזיק מוכן . ועיין באבי עזרי קו' הרחקת ניזקין סקי"ב בזה. [אכן גם למהרש"א נחלקו גם בהיתר סמיכה ולרבנן דלאביי מותר לסמוך כיון שאין ניזק וכמוש"כ החזו"א] ועיין בחתם סופר דפליג וס"ל דלא נחלקו אלא אם יש זכות סמיכה עיי"ש.

ועיין בקצות קנ"ה סקי"ב שהקשה דלל"ב דבאינה עשויה סומך לכו"ע דמ"מ כשיבא השני יצטרך להרחיק ועיי"ש שכ' דבאינה עשויה לבורות דהוה סמיכה בהיתר ממש וזכה הראשון ע"י מה שקדם לכו"ע.

**בשלמא לאביי ניחא אלא לרבא קשיא:** עיין ברשב"א שהקשה דנימא דהראשון הרחיק ועיי"ש שכ' שלמה ירחיק כשאין דינו כך. ועיין ברמ"ה שכ' דהרחיק כיון דלא רצה שינזק בורו [ולשיטתו דהשני מרחיק ג'] ועיין בתורא"ש [בשיטמ"ק] שיישב דמ"מ לא קרי ליה כותל בורו שאינו שלו לשימוש.

**בשלמא לרבא ניחא אלא לאביי קשיא:** עיין בר"י מיגאש שהקשה דאף לרבא אמאי נקטה המשנה מבורו דמשמע דדוקא מבורו ועיי"ש שיישב דהו"א דההרחקה אינו משום שבעי כותל לבורו אלא מדין אחר[[12]](#footnote-12). ועיין ברמ"ה שהקשה למאן דס"ל דבסמך מרחיק השני ו' נימא שמרחיק מכותל בורו של חבירו דהיינו ו' ועין בתורא"ש שיישב דמ"מ לא הוה כותל בורו.

**תוס' ד"ה אביי: וקשה לרשב"א:** יל"ע מה הקשו שירחיק כדי שהשני יוכל לסמוך הא מה שירחיק הוא משום דהוה מזיק.[[13]](#footnote-13) ועיין בגרנ"פ [סק"ג, י"ג] שכ' דס"ל לתוס' דתביעת ההרחקה בעשויה לבורות, [לאביי לל"ק] היא מה שאם יסמוך ירחיק השני ו' וזה מה שעכב עליו שלא יסמוך כדי שלא יצטרך להרחיק.[[14]](#footnote-14) **וי"ל דמ"מ אינו עושה וכו':** לכאורה הביאור דההרחקה היא כדי לא להזיק ולא מדין שיעבוד וצ"ע וכ"כ ברשב"א לקמן כ"ב. עיי"ש ועיין בגרנ"פ סקי"ג מש"כ.  **דאל"כ ירחיק כל כ"ה אמה**: יל"ע דהא זה מה שהקשו דיצטרך להרחיק וצ"ל שבקושיא ס"ל שההרחקה היא חצי לכל אחד וכן הוא ברשב"א לקמן כ"ב. עיי"ש. ועיין מהרש"א שביאר ד' התוס' דהקשו רק באביי דאמאי חייב להרחיק כ"ה הא ג"ט של כותל בורו הם בתוך שלו ומהם לא ירחיק [וצ"ע לפי"ז המשך התוס' שמה הצד שירחיק כ"ה אמה]. וע"ע בגרש"ר סק"ח מש"כ לבאר קו' תוס' דאף דאינה עשויה לבורות וע"כ אינו ניזק מ"מ יוכל לתבוע הרחקה מדין נטיעת האילן[[15]](#footnote-15).

**תוס' ד"ה אביי: צריך להרחיק כל הששה טפחים:**[[16]](#footnote-16). בדין זה נחלקו הראשונים: דעת הרמב"ן והרשב"א כתוס' ודעת הרמ"ה והרא"ש וכן הביא ברבינו יונה דמרחיק ג' ויל"ע בעיקר המחלוקת. ועיין באבן האזל פרק ט' משכנים הלכה י' [ובארוכה בגרנ"פ סקג"ד] שכ' שהנדון הוא אם ההרחקה היא מכותל בורו של חבירו [וא"כ אם הכותל בחצירו לא חייב להרחיק,] או ו' טפחים מבור חבירו [וא"כ אין נפק"מ אם הכותל הוא בחצר חבירו]. ועיין ברשב"א שכ' כיצד הוא משעבד קרקעו של חבירו לכותל בורו והיינו דכיון שהיזק הבור הוא ע"י שהכתלים יפלו אין מחויב השני שיעמדו הכתלים ועיי"ש שיישב דאינו משעבד להרחקה אלא סומך והשני מזיק ולכאורה ס"ל דההיזק הוא לגוף הבור ולא לכתלים וצ"ע. אכן בתורא"ש בתחילת העמוד כתב הסברא להרחיק ג' דאינו היתר גמור לסמוך[[17]](#footnote-17) ומשמע דמעיקר הדין חייב להרחיק [ונפק"מ בלוקח שסמך בהיתר גמור] ועיין ברמ"ה שכ' שמותר לסמוך כיון שאינו מחויב להעמיד את כותל הבור של חבירו כיון שהוא בחצירו ויל"ע לפי"ז בסברת התוס'. ועיין בנתיבות סימן קנ"ה סק"ב שכ' דההרחקה כדי שלא יזיק את הכתלים בצד ובגידולי שמואל העיר דבכותל רחב ל"ש למימר כן[[18]](#footnote-18). [ובדעת הרמב"ם בזה עיין ברמב"ן שכ' דדעתו דמרחיק ו' ועיין באבן האזל פרק ט' הלכה י' בזה] [ועיין בקצות קנ"ה סקי"ב שכ' דבאינה עשויה לבורות דהוה סמיכה בהיתר ממש לכו"ע ירחיק ו' טפחים ולכאורה תלוי בטעמים שכ' וברמ"ה כ' להדיא לאו הכי. וע"ע בזה לקמן י"ח. בדברי הר"י מיגאש בזה.]

**סלע הבא בידים:** דעת רש"י דבזה אף לאביי אינו סומך, וביארו התוס' דהוה כמזיק ומפיל קרקעו דמודה עיי"ש. ויל"ע אם הוא סברא בהלכות מזיק או בהלכות הרחקת ניזקין דחשיב גירי. ויל"ע לפי"ז באינה עשויה לבורות בסלע הבא בידים אם חייב הרחקה. [וע"ע בלשון הרשב"א דבהיזק גדול כזה מודה אביי ומשמע שהוא מדיני הרחקת ניזקין וצ"ע].

**תוס' ד"ה מרחיקין:** **ועוד אומר ר"י דבכל הני יש בהם טורח בסילוקן:** עיין בגרע"א בקו' הרחקת ניזקין ד"ה ע"כ נלענ"ד בכוונת הרא"ש שכ' בדעת הרא"ש דאביי פליג על סברא זו, ועיין באבי עזרי קו' הרחקת ניזקין ס"ק ז' ובגרנ"ט סימן קע"א בסופו[[19]](#footnote-19) שביארו דהוא לשיטתם כיון דלרבא דאע"ג שאין ניזק חשיב מזיק יש לו זכות כבר עתה לתבוע הרחקה מחמת שאינו חפץ לירד לדין אבל לאביי דכ"ז דאין ניזק ל"ח מזיק אין יכול למנעו בשום טענה דעדיין ל"ח ניזק עיי"ש. ועיין בגרש"ר סימן י"ד סק"ב שהקשה דלביאור הקצות שנחלקו אם יש זכות דקדימה לא שייך למימר דהוה לשיטתייהו. וע"ע בחתם סופר שפירש כוונת התוס' דעד שירחיק יהיה היזק לכותל שיבנה עיי"ש.[[20]](#footnote-20) [ויל"ע לפי מה שכ' מהאבי עזרי שמה שלרבי יוסי יש יותר סברא שיהא מותר לסמוך כיון דבעי שם מזיק אם מה שיתעצם עמו בדין עושה לו שם מזיק ולהחת"ס מיושב.]

**בדין חזקה היכא שלא ניזק:** וע"ע ברבינו יונה והובא ברשב"א שכ' הטעם דמעכב לסמוך דלא רוצה שיחזיק עליו [ויל"ע אם גם כאן אמרינן שאביי חולק ע"ז כיון דעדיין לא ניזק]. ועיין ברא"ש דפליג על סברא זו וכ' דלא הוה חזקה כיון שעדיין לא ניזוק ל"ש מחאה. ולרבינו יונה הסברא שמוחה כדי שלא יהיה חזקה וצ"ע בסברות המחלוקת וע"ע בקצות קנ"ד סק"ה ובגרש"ש סימן א' ו' מש"כ דבנכנס לרשות חבירו יש יותר סברא שתועיל חזקה עיי"ש].

**וא"ת אכתי מאי פריך וכו':** יש לדון אם קושית התוס' היא רק לתירוץ השני דאע"ג שיש טורח ל"ח מזיק או גם לתירוץ הראשון: ועיין בפרישה סימן קנ"ה סקמ"ד שכ' שהוא אף לתירוץ הראשון [עיי"ש שביאר דבכל מרא הוא היזק הקרקע היום ובגפת מזיק הכותל כשיבנה]. אכן בריטב"א נראה לאו הכי עיי"ש.

**וי"ל דההוא טעמא לא קאמר אלא אליבא דרבי יוסי וכו': הרחקה באין כותל לרבי יוסי:** דעת תוס' דלר"י דמרחיק רק בג"ד, בליכא כותל יכול לסמוך הגפת ושאר מזיקים כיון שאין כל מרא ומרא, אע"פ שאם היה כותל היה גירי. [וע"ע בלשון הרשב"א להלן כ"ב: "דמ"מ לא חשיבי גירי דידיה אלא כשהניזק מצוי בשעת הנחתו דומיא דגירי ממש דמורה לאדם במטרה ואילו היה מורה שלא במקום שהניזק שם ולאחר זריקתו בא הניזק וקיבלו פטור דלא הוה גירי"] ועיין ברמב"ן דפליג וס"ל דאף דאע"ג שעדיין ליכא ניזק חשיב גירי וכ' "כיון דאילו איתיה לכותל הוה גירי השתא נמי כגיריה דמו דהא ההיא שעתא דבני לכותל הוה גירי". ויל"ע אם ס"ל דהוא גירי משום העתיד [וכמו שמזיק מעתה את הכותל שיבנה] או דס"ל דכבר עתה חשיב גירי כיון דעשויה לבורות[[21]](#footnote-21). ועיין במאירי בתחילת הסוגיא [בד"ה אמר המאירי] שכ' [בחלק השלישי] "שכל שהדבר מצוי להיות שם הרי הוא כאילו לשם" וע"ע בלשון הר"ן בסוגיין. ויל"ע לרמב"ן אמאי בעינן לטעם דכל מרא ומרא תיפו"ל דהוה כגפת. ועיין במאירי שם ולעיל בביאור הסברא דכל מרא ומרא שנראה שבאמת ביאר כך את כל מרא ומרא [ולכאו' הוא לשיטתו בדעת הרמב"ן] ואולי י"ל דבבור ל"ש לומר שמזיק מעכשיו, דבשעה שסומך השני אין כלל היזק [והרמב"ן לשיטתו דאיירי בבור בלא מים] וצ"ע. וע"ע ברמ"ה שכ' כתוס' דל"ח גירי אלא בדאיכא ניזק אבל נראה שס"ל כן רק באינה עשויה לבורות ולשיטתו קו' הגמ' רק לל"ק. [ובדעת הרשב"א בזה צ"ע דהכא נראה שדעתו כהתוס' דבגפת ל"ח גירי כ"ז דליכא ניזק ולקמן כ"ב: נראה דעתו כהרמב"ן וצ"ע].

דף י"ח.

**דירה שאני:** לדעת רש"י הביאור דאין אוסרין דירתו של אדם כ"ז שאין ניזק, [וברש"י כ' חנות וכו' דירתו הן ואין לנו לאסור דירתו וע"ע במאירי שהוסיף דהשימוש של צבע ונחתום הם משימושי דירה וכן נראה בריטב"א ולכאורה הוא דווקא בשימושי הדירה] ועיין בר"י מיגאש [וכ"ד הרמ"ה] שכ' דלא חיישינן שיעשה מדירתו רפת בקר, ועיי"ש שהקשה על עצמו דמאי שנא משדה שאינה עשויה לבורות ויישב דהכא הוא פחות סברא שיעשה. ועיין ברמב"ן דפליג ע"ד. וע"ע ברשב"א שהקשה מהגמ' לקמן כ. בכיבד וריבץ לאוצר ובזה הא חזינן שדעתו לאוצר[[22]](#footnote-22). ועיין בתשו' נוב"י תנינא חו"מ סי' ל"ח שכ' בדעת הר"י מיגאש דבדירה ליכא לו זכות אף באיכא ניזק בפועל. ועיין במשנת רבי אהרן עמ' פ"ב שיישב עפ"י מה שייסד דבשימוש שלא עומד לו אין לו זכות לתבוע הרחקה. וע"ע בשיטמ"ק בשם הראב"ד שכ' "דירה שאני דכיון דרפת בקר דירה הוי לפרקים ולא מיתחזי כמזיק" ויל"ע אם כוונתו כרש"י או טעם אחר.

**תוס' ד"ה דיקא נמי: ותימה וכו':** **והא דנקטיה הכא לאשמועינן רבותא דאע"ג דהוה גירי דיליה וכו':** יש לעיין הא כ' התוס' לעיל י"ז: דכשאין ניזק אף לרבא יכול לסמוך וא"כ מה הרבותא לרבי יוסי הא ל"ה גירי דיליה כשאין ניזק.ולבאר ד' תוס' נראה דאיכא ב' ביאורים א. עיין בחתם סופר שביאר דברפת בקר איכא גירי המתחדש [והיינו דכשבא הניזק חשיב מזיק] ומ"מ מותר לסמוך [ויל"ע אם כוונתו דכיון דכשיבא ניזק יהיה גירי אסור לסמוך[[23]](#footnote-23) או שיצטרך להרחיק]. ב. עיין בפלפולא חריפתא ס"ק כ' שכ' דברפת בקר הוא ככל מרא ומרא שמעכשיו יש היזק ולפי"ז קו' התוס' דמעתה חשיב גירי והוא רק ברפת בקר. ועיין במהרש"א שהקשה דהא הו"ל לאשמועינן דין זה דבגירי יכול לסמוך בבור דהוא כל מרא ומרא [וכדכ' התוס' בריש פירקין]. ועיי"ש שחידש דלאביי ליכא לסברת כל מרא ומרא לחייב הרחקה מדין גירי וכ"כ הגרע"א בקו' הרחקת ניזקין. ועיין בחתם סופר לעיל י"ז: וכאן דפליג. ובאחרונים הקשו עוד דהא דעת תוס' לקמן כ"ב: דכל המשניות הם אף לרבי יוסי וא"כ מה המעליותא ברפת בקר. ויל"ע בזה לפי הביאורים הנ"ל. וע"ע בחזון איש [סי' י"א סק"ג] שהקשה דהיה צריך לכתוב בריחיים דהוה נמי גירי. [ולפלפולא חריפתא מיושב[[24]](#footnote-24)] ואף לחת"ס י"ל דחלוק אם המתחדש הוא עיקר המזיק כמדילק האש או רק טוחן שוב בריחיים וצ"ע]

**בגירי דיליה אם כשבא הניזק צריך להרחיק:** ועיין ברשב"א כאן שכ' דהחידוש בדירה שאני הוא דאף כשבא הניזק דבכל היזק דגירי כשבאר הניזק צריך להרחיק מ"מ בדירה ל"צ להרחיק. ועיי"ש שהוסיף דבנחתומין הוא גירי המתחדש שמדליק אש בחנות כשנכבה והיינו שס"ל שע"ז ודאי לא מועיל מה שקדם. [וקצ"ע אם הקדימה היא על הזכות שימוש ולא על השימוש בפועל][[25]](#footnote-25) והיינו דס"ל דבג"ד אף לאביי לא מהני מה שקדם וסמך. ובתוס' לקמן כ"ה: בתירוץ הראשון פליגי עיי"ש [ולחת"ס הנ"ל ה"ה דעת תוס' כאן].

ובדעת תוס' דאע"ג דעכשיו הוא מזיק בגירי דיליה אינו מרחיק, עיין בגרא"ל מאלין סימן צ"א שהתקשה בזה ועיי"ש שביאר שבמזיק בגירי הוא מדיני שכנים וע"כ מועיל קדימה וכ"כ במשנת רבי אהרן שכנים עמ' פ"א בהג"ה עיי"ש. ובסברת הרשב"א דבגירי דיליה לא מהני קדימה[[26]](#footnote-26) מצינו כמה ביאורים, א. יש שכ' דבגירי דיליה הוא מזיק גדול ולא שייך בזה זכות קדימה והוזכר סברא זו בגרש"ר סימן י"ד ובגרנ"ט סימן קע"א. ב. ועיין בחידושי הגרש"ר סימן י"ד סק"ד שביאר דלהרשב"א מחלוקת אביי ורבא היא אם בדליכא ניזק חשיב מזיק שיוכל כבר למנעו אבל כשבא הניזק ודאי חשיב מזיק וע"כ באינו גירי עתה לא עושה היזק ול"צ להרחיק ובגירי חשיב עתה מזיק ומרחיק. ולהרשב"א סברת דירה שאני מועלת גם להזיק בגירי וצ"ע הביאור ועיין בקצות קנ"ה סקי"א שהוא מדין קדימה והיינו שזכה להיות כאן[[27]](#footnote-27), וע"ע בגרנ"פ סקי"ח שכ' הסברא שהוא מדין על הניזק להרחיק את עצמו[[28]](#footnote-28). [וע"ע בתוס' כ"ה: שנראה דס"ל כהרשב"א דדירה שאני מועיל אף כשבא מזיק ולא רק להיתר סמיכה. ובמאירי בסוגיין כ' דמדירה שאני ראיה לכל סמך בהיתר וס"ל שאין מעלה בדירה שאני].

**טעמא משום עבודת הכרם הא לאו הכי סמיך:** ברש"י כ' דתובע הרחקה משום היזק שרשים למחרישה ולבור ועיין ברמב"ן שהקשה דלענין שרשים הא מצוי הניזק. ועיי"ש שכ' דלענין מחרישה לא מעכב שרשים כיון שיורדים למטה עיי"ש.[[29]](#footnote-29) וע"ע בגרש"ר סק"י שכ' ליישב דעת רש"י דעדיין לא הוה שדה לבן. [ומ"מ משום עבודת הכרם חייב להרחיק] עיי"ש שכ' שהוא דחוק.

**דיקא נמי דקתני וכו':** צ"ע מהו הדיקא נמי ועיין במהרש"ל ומהר"ם שכ' למחוק האי גירסא. ועיין ברמב"ן שכ' דהכוונה דאף בבאים בבת אחת ליכא תביעה דהרחקה, וע"ע ברשב"א שפי' דהדייקא נמי היא שיכול לסמוך אף אילן לבור ואע"פ שיש אילן עיי"ש. וע"ע בר"י מיגאש דדעתו דלענין איסור כלאים לא מספיק הגדר אלא בעינן גם צונמא שלא יהיה עירוב למטה. וביאר עפי"ז ההוכחה דאיכא צונמא דבלא"ה גדר לא מועיל לכלאים. [ורש"י בתחילת המסכת והתוס' בי"ט. ס"ל שע"י הגדר לבד מועיל שלא יהיה איסור כלאים].

**היו שרשיו יוצאים וכו' ואי לאו צונמא:** ברש"י ותוס' פירשו דאיירי בנטע האילן שלא כדין, ועיין ברמב"ן דפירש דקוצץ היינו בהחזיק. ועיין ברמב"ן בשם הר"א אב"ד [וכ"כ הרשב"א והריטב"א[[30]](#footnote-30)] שכ' דכשנטע היה צונמא ואח"כ בטל הצונמא. והרמב"ן פליג וס"ל דגם בכה"ג יעקור ויל"ע בסברות המחלוקת. וכנראה פליגי אם ע"י צונמא הוה סמך בהיתר או דהוא רק היתר כ"ז שמונע השרשים[[31]](#footnote-31). [ועיין במשנת רבי אהרן שכנים עמ' פ' בהג"ה שביאר בדעת הרמב"ן דל"ח סמך בהיתר כיון שהניזק נמצא ותובע שלא ינזק]. והנה בסימן קנ"ד סעיף ט"ז פליגי הרא"ש והגאונים בהיה לו חלונות נגד חצר חבירו והכותל מפסיק ונפל הכותל אם צריך לסתום חלונותיו, וכ' הגאונים דהוה סמך בהיתר ועיי"ש בקצות סק"ו שכ' דפליגי במחלוקת הר"א אב"ד והרמב"ן אם דבר שמפסיק המזיק חשיב סמך בהיתר. ועיין בחזו"א [סי' י"ג סק"א] דפליג וס"ל דסברת הראב"ד דווקא בדבר בידי שמים ולד' מיושב הקו' מכלאים.[והגרע"א בקו' הרחקת ניזקין ס"ל בדעת הרא"ש דבהיזק המתחדש לא מהני סמך בהיתר].

**מרחיקין את האילן מן הבור וכו':** ברייתא זו היא לרבנן, ואקשינן מינה לרבא, ועיין ברשב"א שהקשה דלעיל משמע דלרבא ניחא יותר סברת רבנן וכאן משמע להיפוך שלאביי ניחא רבנן עיי"ש. וצ"ע כוונתו דודאי כמוש"כ בתירוץ דלרבא דכ"ז דליכא ניזק ל"ח מזיק צריך ליישב לרבי יוסי וכאן המחלוקת היא בשרשין אם חשיב מזיק וצ"ע.

**הכי נמי בלוקח:** דעת רש"י דהניזק הוא הלוקח, ובתוס' הקשו דהו"ל במוכר ויל"ע אם פליגי בדין על רש"י. ועיין בריטב"א שכ' דאם היו למוכר בור ואילן, ומכר הבור צריך לקוץ כיון דבעין יפה מוכר וכ"כ הרמ"ה בע"ב ויל"ע אם הוא גם בדליכא בור במוכר כיון דבעין יפה מוכר צריך גם לקצוץ.[[32]](#footnote-32)

**סוגיא דחרדל**

דף י"ח:

**ת"ש מרחיקין וכו' אי הכי אימא סיפא וכו' ואי לא סמיך:** עיין ברשב"א שהקשה דהא לרבי יוסי יכול לסמוך כ"ז דליכא מרא ומרא יכול לסמוך וכדעת תוס' לעיל[[33]](#footnote-33). וע"כ סמך. ועיי"ש שיישב דלאביי ניחא, שהמחלוקת היא בקדם וסמך אם השני חייב בהרחקה, אבל לרבא במאי פליגי. וע"ע במהרש"א בע"ב שיישב דהשתא לא ידעינן לסברת רבי יוסי דזה חופר בתוך שלו וכ"כ הנתיבות קנ"ה סק"ג עיי"ש. [ויל"ע אמאי לא יישה כן הרשב"א הרי הוא מוכח מהסוגיא וצ"ע].

**בלוקח:** לרש"י ותוס' הפי' שמכר בעל חרדל חצי שדהו. ועיין בראשונים, בעל המאור, ראב"ד בשיטמ"ק רמב"ן בחי', רבינו יונה וברשב"א שפירשו דאיירי באחד שהיה בשדהו חרדל ודבורים ומכר שניהם ועיין בקצות סימן קנ"ה סקי"ג בביאור דעה זו.[[34]](#footnote-34) ועיין במהרש"א [בד"ה בא"ד וצריך בעל הדבורים] שכ' דלא ניחא בפי' זה כיון דלא מסתבר שהמוכר עשה כן בשדהו.

**קסבר רבינא על המזיק להרחיק את עצמו:** לד' רש"י ס"ל לגמ' כאן דרבנן לא ס"ל שמועיל מה שסמך בהיתר [אף בהיתר גמור כלוקח], וצ"ע היכן זה משמע בלשון הגמ'. ועיין בגרנ"פ ס"ק כ"ב שביאר דס"ל השתא דלרבנן ההרחקה אינה מדיני שכנים אלא דחשיב מזיק וע"ז לא מועיל קדימה [והדיוק ממה דקרי ליה מזיק].

ועיין ברשב"א שפי' עפ"י שיטתו דאיירי במכר שניהם דהסברא דמ"מ מרחיק כיון שזה היה דעת הלוקח עיי"ש. [ויל"ע קודם שבא הניזק אם צריך להרחיק לרבא, ואפשר שכל התביעה היא מדין מזיק וזה רק כשבא הניזק וצ"ע].

**תינח משרה וירק וכו' אבל חרדל ודבורים דתרוויהו מזקי אהדדי:** לדעת רש"י היינו דאע"ג שהראשון מזיק, צריך השני להרחיק. ויש לעיין כיון דס"ל דהוה מזיק, ואין לו זכות של סמך בהיתר, מה מועיל דגם השני מזיק[[35]](#footnote-35). ועיין בגרע"א בקו' בתחילתו שכ' [ד"ה וראיה] "דהתם באמת אין השני רשאי לסמוך וממילא אין על הראשון שם מזיק" והיינו שעתה כיון דהשני אסור לו לסמוך ל"ח שהראשון מזיק[[36]](#footnote-36).

**וסבר רבי יוסי על המזיק וכו':** לכאורה הביאור בגמ' דמשרה וחרדל לא הוי ג"ד וע"כ לר' יוסי ל"צ להרחיק. ועיין ברי"ף דף כ"ה: שהביא מהגאון שכ' דמשרה וירק הוה ג"ד ותמה מגמ' דידן. ועיין בשיעורי הגר"ח [וכן הוא בסטנסיל] מה שביאר בכוונת הגאון דהקושיא היא ממה שס"ל לרבי יוסי דבעושה בתוך שלו אין דין מזיק וה"ה בסמך בהיתר עיי"ש. [וכ"כ הגרנ"פ].

**שבאות ואכלות לגלוגי חרדלאי:** עיין ברשב"א בדף י"ט. שדן בארוכה שיאמר בעל החרדל תורך ברשותי מאי בעי. [והוא הדין המבואר בב"ק י"ג: בנכנס שור לחצר המזיק דפטור][[37]](#footnote-37). ועיין ברמב"ן בדף י"ח: שכ' סברא דהוה לה שלא תאכל. [ולשיטתו בקו' דינא דגרמי ד"ה היודע דהוה לה שלא תאכל הוא "שלא מצינו מזמין נזקין שיהיה חייב" ודלא כמשמעות התוס' בב"ק מ"ח: ועיי"ש ברא"ש ובחזו"א].

**תוס' ד"ה ואי דלא סמיך: בשלמא לאביי וכו':** יש לעיין במה נחלקו רבנן ורבי יוסי לאביי. וע"ע בתוס' ד"ה מכלל מש"כ לדעת ר"ת. [ויש לעיין א. אם ס"ל דלדבריהם קאמר ור"י ס"ל דעל הניזק להרחיק. ב. יל"ע אם רבנן ס"ל שרק החרדל מזיק ובתוס' כ' ברבנן דהשתא ס"ל ששניהם, ויל"ע אם לאביי חזרה בה הגמ' וצ"ע. ג. וכנראה ס"ל שנחלקו אם יש את הסברא של עשה שלא כהוגן].

**וס"ל השתא:** עיין מהרש"א שפי' ההכרח דהוא כהמקשה בהמשך [דמכלל דסבר רבי יוסי על הניזק] שלא ס"ל דרבנן פליגי בזה והיינו שלא מצינו חזרה מהרישא לענין זה וכנ' שגם בתחילה ס"ל הכי.[[38]](#footnote-38) [ועיין בגרנ"פ ס"ק כ"א שהעיר מד' רש"י ד"ה ואי לא סמיך שכ' אית ליה לרבי יוסי דאלו שניהם מזיקים הן ומשמע שגם עתה הוא רק לרבי יוסי וצ"ע].

**ועשה קצת שלא כהוגן שסמך:** בביאור הסברא: עיין באבן האזל שכנים פרק י' הלכה ה' [ד"ה ונ"ל] שביאר דהמחייב בהרחקה אע"ג דעושה בתוך שלו הוא דמ"מ הוה מזיק ובקדם לא יכול הניזק להרחיקו אבל שם מזיק עליו שלא יוכל לתבוע הרחקה מדבר המזיק. [ויל"ע אם סברא זו היא דמרחיק בגלל שהוא מזיק היא גם לרבנן]. וכעין זה כ' הגרא"ל מאלין סימן צ"ו סק"ד. ועיין בגרש"ר ס"ק י"ד שפי' הסברא, דכששניהם מזיקים, חיוב ההרחקה מוטל על שניהם וכשאין האחד מרחיק [אע"פ שקדם] לא יכול לתבוע מהשני הרחקה[[39]](#footnote-39). [ועיי"ש שדן בגדר הסברא דשלא כהוגן אם הוא סברא לבטל התביעת הרחקה או רק לגבי מה שתובע שירחיק חצי עיי"ש]. ומבואר בתוס' דבחרדל ודבורים בבא בעל יכול בעל חרדל לסמוך אע"פ שמזיק **ועיין בגרע"א בקונטרס** [בתחילתו ד"ה וראיה לזה] שהקשה לדעת הרשב"א[[40]](#footnote-40) דבמזיק דגירי, אף בסמך, כשבא הניזק חייב להרחיק. א"כ יהיה דין הרחקה על בעל דבורים הראשון אע"פ שסמך [ויהא כשניהם בבת אחת וכ"א חצי ההרחקה]. דכיון שמזיק לא מועיל סמיכתו. ועיי"ש שר"ל דכיון דגם השני מזיק וחייב בהרחקה לא יכול לתבוע ועיי"ש שכ' דהוא דוחק דמ"מ עתה הוי מזיק וירחיק [וע"ע בגרש"ר ס"ק י"ד].

**ורבי יוסי סבר כיון וכו': ביאור המחלוקת בעשה שלא כהוגן ואם נוגע למחלוקת במרחיקין את האילן מן הבור:** יל"ע דהא רבנן ורבי יוסי נחלקו בנוטע אילן סמוך לבור אם חשיב מזיק בלא גירי ומה זה נוגע אם יש סברא של עשה שלא כהוגן שמותר מחמת זה לשני לסמוך: ואולי הביאור דיסוד המחלוקת הוא דלרבנן ההרחקה הוא מדיני מזיק וע"כ לא בעינן גירי דיליה להרחקה ובסוגיין כשבא השני לסמוך יש לו דין מזיק וצריך להרחיק אבל לרבי יוסי יש סברא של עושה בתוך שלו וע"כ רק בהיזק דגירי מרחיק וע"כ גם שייך לומר שלא יוכל לתבוע הרחקה כיון שעשה שלא כהוגן דסמך הפסיד זכותו לתבוע הרחקה [ולכאורה יותר ניחא לביאור הגרש"ר דהסברא דעשה שלא כהוגן היא דההרחקה מוטלת על שניהם].

והנה לדעת התוס' בעשה שלא כהוגן יכול השני לסמוך אע"פ שמזיקו. ועיין ברמב"ן דס"ל "דאינו היתר גמור הוא אלא שאם רצה כופה אותו להרחיק חצי הרחקה" וכן בהמשך "ולא היתר גמור בא להתיר אלא לעולם או ירחיקו שניהם או לא ירחיקו כלל". וכן הוא דעת הרשב"א הר"ן ומשמע שהדבר תלוי בראשון דאם יתבע הרחקה ירחיק חצי ואם לאו שניהם יזיקו ויל"ע בגדר הדין בזה.

**ולא דמי לבור דהתם הוא משום דמרפי ליה:** עיין ברמב"ן שכ' דסברא זו מועלת רק להרחיק ג' טפחים ובחרדל ל"ש להרחיק ג' כיון שאינו מועיל. ועיין ברשב"א שהבין בדבריו דכיון שבג' יש תועלת קצת מההרחקה ועיי"ש דפליג ואדרבה הוכיח מכאן דאף בבור מרחיק ו' [ואדרבה צ"ע בדעת הרמב"ן דלעיל כ' דההרחקה ו' וצ"ע]. וע"ע באבן האזל שכנים פ"י הלכה ה' שתמה דהא הסברא להרחיק בבור ג' היא כיון דכותל הבור ברשותו ומה זה ענין לדבורים ואם הוא מזיק שירחיק הכל[[41]](#footnote-41). ועיי"ש שביאר דעיקר הנדון אם זכה בשל חבירו ע"י הסמיכה עיי"ש. וע"ע ברמב"ן שחילק בין בור לחרדל דבבור כבר נגמר המזיק ובחרדל הוא מזיק כל שעה [ולכאורה הוא לשיטתו בתחילת הפרק דאיירי בבור בלא מים דההיזק רק משום מרא ומרא]. וע"ע ברבינו יונה כעי"ז. ועיין עוד ברשב"א שחילק דבבור ההרחקה היא לסתום הבור משא"כ בחרדל.[[42]](#footnote-42)

**[משום דמרפי ליה לארעא ומזיק בידים:** יש לעיין דהא כ' תוס' לעיל דההיזק הוא ע"י מתונתא והמרא ומרא הוא רק לתחילת ההיזק ואמאי כ' כאן דע"י הכל מרא הוה מזיק בידים וצ"ע.].

**אע"ג דגבי אילן וכו':** בתוס' כ' דאילן שאני משום הפסד מרובה ועיין ברמב"ן שכ' לחלק דהאילן אינו מזיק עד זמן גדול [וכנ' הסברא דל"ח מזיק ע"י הנטיעה].

**וא"ת נוקי פלוגתייהו בלא לוקח אע"פ שסמך תחילה:** יל"ע כיצד סמך תחילה הא אסור לסמוך וצ"ע.

**מחלוקת אביי ורבא לדעת רש"י, ובדברי הקצות:** יל"ע למסקנת הסוגיא במה נחלקו אביי ורבא: והנה לדעת רש"י במסקנת הסוגיא, א. נחלקו אביי ורבא אם מותר לסמוך כשאין את הניזק. ב. אף לאביי דמותר לסמוך, מ"מ אם השני בא לסמוך, אע"פ שמזיק [כחרדל], ל"צ להרחיק, כיון דהראשון עשה שלא כהוגן שסמך. [לבד מבור שצריך להרחיק כיון שחשיב מזיק בידים]. אבל בלוקח שהוא בהיתר גמור אסור שני לסמוך. ג. לרבא צריך הראשון להרחיק, ואף בלוקח דהוה בהיתר גמור, מ"מ חשיב מזיק וצריך להרחיק[[43]](#footnote-43).

ועיין בקצות קנ"ה סקי"א שהקשה בסברת אביי אמאי לא צריך להרחיק כשבא השני הא עתה הוא מזיק. וייסד [וכמוש"כ לעיל] דמחלוקת אביי ורבא היא אם יש **זכות קדימה**, דלאביי מה שבא ראשון הוא זכות לסמוך וממילא גם אח"כ לא להרחיק, ולרבא אין זכות של מה שבא קודם וממילא אסור לסמוך ואף בלוקח צריך להרחיק[[44]](#footnote-44). ועיי"ש שהקשה עפי"ז דבאינה עשויה לבורות לרבא כשבא השני יצטרך להרחיק דהא לא ס"ל זכות קדימה עיי"ש. וכ' לעיל מהגרש"ר שביאר בדעת הרשב"א דהמחלוקת היא אם הראשון חשיב מזיק כשבא הניזק, [כיון דהא עתה לא עושה כלום] דלדעת אביי ל"ח מזיק כיון שלא עושה כלום, ולרבא חשיב מזיק, [ולכאורה הוא מכח מה שסמך אתמול או בגירי דממוניה] וע"כ אף לא סומך כיון שיזיק בעתיד.

**תוס' ד"ה וסבר: ומפרש רבינו תם ור"ח וכו':** דעת ר"ח: דס"ל לרבא דיכול לסמוך כ"ז שאין ניזק [דל"ח מזיק] אבל בבור אסור לסמוך מחמת כל מרא ומרא. ויל"ע מה מועיל הסברא כל מרא ומרא, הא מ"מ אין ניזק ל"ח היזק. ועיין בבעל המאור [בד"ה אלא אמר רבינא] שכ' ש"הניזק מזומן מעכשיו לקבל הנזק כל זמן שיבא" ומשמע דכיון שעכשיו נגמר ההיזק ולא יווצר היזק כשיבא [וכעין מש"כ לעיל י"ז: מהרבינו יונה]. [ויל"ע לתי' התוס' לעיל י"ז: דלרבא הוה ג"ד גם בגפת כיון שמזיק הקרקע מעתה, מה ס"ל בזה לרבא אחר חזרה דלכאורה דומה לבור כיון דמזיק עתה אכן אינו בידים ובלשון תוס' לא נראה שמודה וצ"ע.].

ויל"ע לר"ח במה פליג אביי, ועיין בגרע"א בקו' [ד"ה ע"כ נראה לענ"ד] שביאר דאביי ס"ל דע"י כל מרא ומרא ל"ח גירי דיליה. [וכמוש"כ המהרש"א לעיל י"ח.] ולפי"ז ברבנן מודה וצ"ע. ועיין במשנת רבי אהרן עמ' פ"א שביאר דלרבא כיון דליכא ניזק ל"ח מזיק, וע"כ בכל מרא ומרא חשיב מזיק ואסור לסמוך. אבל לאביי הוא מזכות קדימה דכיון שהוא יכול לסמוך אע"פ שיש לו שם מזיק. וכעי"ז בגרנ"פ ס"ק כ"ו.

**תוס' ד"ה מכלל:** כיון דלרבנן חשיב ניזק ולא מזיק וכו': מבואר דגדר הזכות בקדימה הוא דכלל ל"ח מזיק ויל"ע בהסברת הדבר וכנראה הביאור דכיון דקדם חשיב עושה בתוך שלו ואין עליו תביעת הרחקה אע"פ שע"י נוצר נזק [ואולי י"ל באופן אחר דכיון דאין על הראשון תביעת הרחקה חשיב השני כמזיק את עצמו כשבא לסמוך]. [וסברא זו דל"ח מזיק היא אף לרבי יוסי דמתיר לבעל חרדל לסמוך דאינו כיון שגם בעל דבורים מזיק אלא כיון דעל הניזק להרחיק]. [ולכאורה לדעת ר"ת בסמך בהיתר גמור כלוקח יהיה על השני להרחיק וכסברת רש"י ולא מצינו מפורש בזה].

**דעת הר"י מיגאש:** עיין ברמב"ן שכ' עפ"י הר"י מיגאש [ואינו דעת הר"י מיגאש עצמו כמבואר בחי' הר"י מיגאש דהוא ס"ל דמעיקרא הסמיכה היא רק ע"מ שירחיק אלא הוא ע"ד הר"י מיגאש]. דס"ל ג"כ [כר"ח] דלרבא מותר לסמוך. [לבד מבור דכל מרא ומרא] והנדון דעל המזיק או על הניזק הוא אם כשבא הניזק צריך להרחיק. [ולכאורה הגדר דכל מה שיכול לסמוך הוא על תנאי שירחיק ואין טענת התעצמות] עיי"ש. ומחלוקת אביי ורבא לדעתו בהו"א דגמ' היא כ' הגרע"א בקו' שנחלקו בסברת התעצמות ועיין בגרנ"פ ס"ק כ"ח ובמשנת רבי אהרן עמ' ע"ח שביארו באופן אחר].

**הערה בדעת המהרש"א דאביי נחלק על כל מרא ומרא:** הנה כ' המהרש"א לעיל י"ח. דאביי ס"ל דכל מרא ומרא לא הוה גירי דיליה ולכאורה צ"ע במה יסוד המחלוקת בזה בין אביי לרבא. ואולי י"ל דהנה כ' התוס' בתחילת הפרק דההיזק בבור הוא ע"י מתונתא והמרא ומרא הוא לג"ד והיינו שיש פה צירוף של המרא ומרא עם המתונתא ואולי י"ל דעל זה פליג אביי וס"ל שע"י הצירוף לא הוה מזיק וצ"ע.

**הערה בד' הגר"א בביאור התוס' כ"ה:** בתוס' כ"ה: בתי' הב' כ' דבפאפי יונאה מה שבנה האפדנא היה סמך באיסור כיון דאיכא כל מרא ומרא. והנה ברמ"א סימן קנ"ד סעיף ט"ז הביא מחלוקת הראשונים בפתח חלון על חצר חבירו והיה כותל ביניהם ונפל הכותל אם מרחיק [וכ' לעיל מהקצות בזה שתלה במחלוקת הרמב"ן והר"י מיגאש לעיל י"ח.]. וכ' בביאור הגר"א לבאר דעת המחייבים הרחקה כיון דהוה מזיק בידים וכדכ' התוס' כ"ה:. ומבואר בדבריו דהסברא דכל מרא ומרא שכ' תוס' שם הוא שעכשיו הוא מזיק בידים, וצ"ע דהא פסקינן כר"ח דרבא חזר בו ומחייב הרחקה בבא לסמוך רק בבור, וא"כ הסברא דכל מרא ומרא בסומך כשאין ניזק וכאן הא בעל האפדנא מזיק ויש ניזק ומה ענין הכל מרא ומרא. ועוד יל"ע אם ס"ל שכשבנה האפדנא הוה סמך בהיתר א"כ מנלן שאין לו זכות קדימה בגלל שמזיק בידים והיכן נאמר בזה כל מרא ומרא וצ"ע. [ואולי הביאור דהא לרש"י בסמך הראשון, השני צריך להרחיק מדין מרא ומרא והיינו דאע"ג דמצד דיני שכנים יכול לסמוך כיון דהראשון עשה שלא כהוגן מ"מ מרחיק מדין מרא ומרא ואפשר שזה כוונת הגר"א אכן צ"ע לשון תוס' דבאיסור סמך וצ"ע].

דף י"ט.

**תוד"ה משום: דכיון דלא שכיחא כלל וכו':** מבואר דעת תוס' דכיון דבשעת הגזירה לא היה הדבר מצוי אף שהיום הוא מצוי לא אמרינן שגזרו בכה"ג. ועיין במנחת שלמה ח"א סימן כ"ה שדן בזה לענין מגע נכרי ביין מבושל. עיי"ש מהאבני נזר ה"ה לענין כתמים. [וע"ע במג"א סימן י"ג סק"ז בשם הבית יוסף לענין מי שנפסק טליתו בשוק דל"צ לפשטה משום כבוד הבריות וכ' דאף דלדידן בטלית גדול אין ביזוי לפשטה מ"מ לא גזרו רבנן ומשמע ק' כתוס' דידן].

דף י"ט:

**בסוגיא דרקיק**

**אמר שמואל רקיק אינו ממעט בחלון:** מבואר בסוגיין דחידוש דשמואל דדבר שסופו ליטלו אינו ממעט בחלון [ואם יבטלו אין סופו ליטול] ובלא שמואל לא אמרינן הכי. וצ"ל דאע"ג שסתימת עראי אינה מחיצה, סופו ליטלו אינו כעראי [וכנראה דעראי הוא בעצם המחיצה שלא יכולה לעמוד][[45]](#footnote-45). ויל"ע לשמואל מה הגדר דסופו ליטלו אם הוא כעראי הוא דין אחר. ועיין ברשב"א שכ' הגדר דהרי הוא כנטול וק' משמע שהוא דין אחר. ובקהילות יעקב סימן י"ב ד"ה ולכאו' ביאר דבסופו ליטול הוא כמשתמש בחלון ולא מיחשיב כחלק מהחלון עיי"ש]. [ובפשוטו מה שבעי שיבטל הוא מדאורייתא ועיין במשנה אחרונה פ"ו מאהלות משנה ב' ד"ה ונ"ל שכ' שהוא מדרבנן]. ועיין בר"י מיגאש שנראה בדבריו שבביטלו בפירוש יועיל אף ברקיק ועיין במשנה אחרונה פ"ו מאהלות מ"ב שנראה לאו הכי[[46]](#footnote-46).

**תוס' ד"ה מאי איריא:** דאית ביה תרתי: עיין במהרש"א ובמהר"ם שהקשו דמנ"ל באמת שלשמואל לא בעינן תרתי ועיי"ש במהרש"א שכ' דאם לטעם סופו ליפול בעינן צירוך דאינו מבטל מוכח שגם אינו מבטל לבד הוא טעם [ולכאורה מבואר דאם מבטל אף בסופו ליפול יחצוץ ויל"ע אמאי ל"ח עראי]. וע"ע בחזו"א אהלות סי' י"ח סק"ב שפי' דהקו' בגמ' אינה לשמואל עיי"ש. ועיין ברשב"א שפי' דההו"א היא דהטעם דאינו ממעט כיון דמקבל טומאה ואינו חוצץ בפני הטומאה.

**ותיפוק ליה שהוא מקבל טומאה וכו': בטעם הדין:** עיין בגרש"ר סימו ט"ו בארוכה אם הטעם הוא כיון דמקבל טומאה ואם מקבל אינו חוצץ, וכן נראה בר"י מגאש בסוגיין [עיין בגרש"ר ס"ק ג' שדחה זה] ובמאירי שבת פ"ד: ד"ה מה. או דהוא דין דדבר שיכול לקבל טומאה אינו חוצץ [ונפק"מ אם עתה אינו מקבל מטעם אחר שהוא כבר טמא אבל אינו מקבל טומאה]. עיי"ש.[[47]](#footnote-47)

**תוס' ד"ה ותיפוק ליה:** אפילו אם יבטלו דאינו חוצץ: עיין במקדש דוד טהרות סימן מ"ט סק"ג שהקשה דהא איירי הכא בחלון אם הרקיק ממעט מפותח טפח והקשה דהא הטעם דבעינן בחלון העשוי לתשמיש טפח כיון דבהכי הוא דרך שימוש בחלון וא"כ אף אם מקב"ט כיון דביטלו חסר בשיעור טפח. ועיין בקהילות יעקב סימן י"ב [ד"ה ולענ"ד, וד"ה והטעם] מש"כ [ונראה כוונתו דבאמת אם יבטלו שיהיה חלק מהבית יועיל אלא הכא הוא ביטול אחר אלא שאם מונח בקביעות הוה חציצה].

**תוס' ד"ה רואין כל שאילו ינטלו:** א. **דכל דבר החוצץ בעינן שיוכל לעמוד בפני עצמו וכו' והיינו טעמא דסתימת עראי הוא כיון דאינו יכול לעמוד בפני עצמו:** עיין בקהילות יעקב סימן י"ג שביאר דבדין סתימת עראי יש שהעראי הוא בעצם הסתימה ויש שמצד הסתימה יכול להיות קבע אבל ע"י האדם הוה עראי עיי"ש. ועיי"ש עוד שביאר הטעם דבעראי לא מועיל כיון דעיקר מה שהחציצה עושה הוא דהוה אהל המת והאהל השני כשני אהלים והוה כאהל עראי שאינו אהל עיי"ש. ב. **דבעינן דבר החוצץ עומד ע"י דבר שאינו מקבל טומאה**. עיין בט"ז יו"ד שע"א סק"ג שדן בוילון התלוי בטבעות אם חוצץ דהא הטבעות הוה דבר המקבל טומאה ועפי"ז כ' ג"כ שדלת החוצצת צריך שתעמוד מעצמה ולא ע"י דבר המקבל טומאה. ועיי"ש בנקודות הכסף מש"כ בדברי הט"ז. ג. **בפירוש משניות וכו'**[[48]](#footnote-48) **כיון שעמד ע"י כלי וכו':** והיינו שחידש הר"ש דדבר העומד ע"י כלי אינו חוצץ. ועיין ברא"ש באהלות שם שהקשה דהא כלי עצמו חוצץ [במצטרף לדופן אוהל] ואם המעמיד הוא כלי אינו חוצץ. ועיי"ש שכ' דכל אלו הלכות הן. ועיין בחזון איש אהלות סי' ג' סקי"ג שביאר[[49]](#footnote-49) דאם הכלי מונח בקיר בטל ממנו שם כלי אבל במעמיד לא בטל. ועיין בקה"י סי' י"ג שהעיר דא"כ בחבית המעמידה גרוגרות דסוגיין הא החבית עצמה ג"כ בטילה לכותל.

דף כ:

**תוס' ד"ה היא גופא: אבל היכא שסותם וכו':** מבואר בתוס' חילוק דכלי חרס אינו חוצץ אבל בממלא כל החלון חוצץ. ובביאור החילוק כ' הגר"ח בסטנסיל [ובקובץ שיעורים בסוגיין] דהיכא דאינו סותם כולו הוה ליה שם פתח והטומאה עוברת אף בכ"ש אבל בסתמו כולו הכלי חוצץ בעד הטומאה [ולפי"ז אינו מדין סתימת החלון אלא דין אחר של חציצה]. וע"ע לשון הרבינו יונה בסוגיין "התם בסגירת כל הפתח וכו' שאין דרך לטומאה ליכנס אבל הא דשמואל וכו' הטומאה עוברת דרך מקצתו הפתוח". ועיין במהרש"א שכ' בדעת תוס' דבאוכלין אף בסותם הכל אינו חוצץ וכ' דהר"ש פליג[[50]](#footnote-50) ויל"ע הביאור לפי"ז [דאמאי לא יהיה חציצה] וצ"ע וכן הקשה הגרנ"פ. ובתוס' לעיל י"ט: נראה דבסתימת עראי או בעומד ע"י דבר המקבל טומאה או כלי ג"כ אינו חוצץ אף בסותם כולו [וכ"כ להדיא הר"ש במשניות שם] וצ"ע הביאור לפי"ז. וע"ע בקהילות יעקב סי' י"ב שכ' לבאר סברת התוס' באופן אחר.

**תוס' ד"ה בחבית של מתכת:** **דע"י אהל נעשית המתכת כחלל וכו' והוי כחלל נמי לטמא באהל:** דעת ר"ת דחרב הרי הוא כחלל הוא גם לענין לטמא באהל, והוא מחלוקת הראשונים עיין בתוס' נזיר כ"ד. [עיי"ש מרבינו חיים כהן איזה בית אשר תבנו לי] ועיין ברמב"ן כאן שהאריך בזה.

**ונראה לרבינו תם דהכא מיירי כגון שהגרוגרות בולטות חוץ לחבית וכו':** יל"ע מה מועיל הבליטה הרי אינו מוקף צמיד פתיל ועוד יש לעיין אם הכיסוי הוא לצד שהטומאה בו או לצד הטהור. ועיין במהרש"א שהאריך בזה וע"ע בחזו"א שתמה ע"ד וביאר דהגרורות לצד הטמא ומצטרפים עם דופן האהל לחצוץ עיי"ש.

**תוס' ד"ה שעלו מאליהן:** הקשה ר"י וכו': עיין במהרש"א שביאר דודאי ס"ל החילוק דבסוגיין הנדון הוא למעט בחלון ובב"ק להציל על הטהרות שבתוך הכ"ח ליטמא, אלא דס"ל דאם בעי התם סתימה קבועה גם במיעוט יצטרך קבוע, וע"ז יישבו דבמיעוט לא בעי קבוע כהצלה בכ"ח עיי"ש שדייק כן במרדכי. [ויל"ע בעתיד ליטלו בכ"ח אם יציל [כיון דמירח בטיט] ולכאורה יציל דכל הנדון כאן הוא בקביעות ויל"ע].

**ועובד כוכבים שיישב בחלון:** עיין ברבינו גרשום שכ' דה"ה בישראל, וצ"ע דהא מקבל טומאה ואינו חוצץ בפני הטומאה ועיין בגרש"ר ס"ק ל"א שכ' דכוונתו על אתי עכו"ם חבריה ושרי ליה וצ"ע.

**ועכו"ם שיישב בחלון קאי ואזיל:** לכאורה הקושיא היא רק לשמואל ובלא שמואל היה מועיל אע"ג שבודאי יקום וחלוק מסתימת עראי דעצם המחיצה אינה יכולה לעמוד.

**תוס' ד"ה ועובד כוכבים:** ואע"ג דחכמים עשאום כזבים: עיין במשנה למלך פי"ב מטומאת מת שדן בדבר המקבל טומאה מדרבנן אם חוצץ. ועיי"ש שהביא ראיה מסוגיין דעכו"ם דמקבל מדרבנן ומ"מ חוצץ ועיי"ש שדחה דמ"מ אינו מקבל טומאת מת. אכן כ"כ לעיל שדנו האחרונים בדין דדבר המקב"ט אינו חוצץ אם הוא משום שנטמא או דהוא גדר כיון דהוא דבר המקב"ט. ולכאורה סברת המל"מ היא רק לצד דכיון דמקבל אינו חוצץ וכן נראה בדעתו שם עיי"ש. ועיקר הנדון בדבר המקב"ט דרבנן אם חוצץ נחלקו בו הרשב"א בשבת צ"א [דאינו חוצץ] והר"ש בפי"ג מאהלות [דחוצץ] ולכאורה צ"ע לדעת הרשב"א מעכו"ם דחוצץ וכן הוכיח הר"ש שם ועיין במקדש דוד טהרות סי' מ"ב סק"ו שכ' דעכו"ם ל"ח טמא זב אלא דהנוגע בו נטמא כנוגע בזב עיי"ש.

**השלג והמים:** עיין בראשונים שדנו אם המים עומדים בפ"ע או בכלי, ועיין בתוס' ד"ה כולן שנראה דס"ל דאיירי בכלי ועיין ברבינו יונה ובריטב"א שהקשו דא"כ כלי גופא תיחוץ ועיי"ש שכ' דאיירי באמת המים העוברת ע"י החלון עיי"ש.

**וס"ת המונח בחלון:** עיין במקדש דוד סו"ס נ"ה שהקשה דהא הוי פשוטי כלי עור ומשמשי אדם דמקבלן טומאה מדרבנן ולהרשב"א דבר המקבל טומאה מדרבנן אינו חוצץ. ועיי"ש שיישב דכיון דעשוי להתלמד אינו מקבל טומאה.[[51]](#footnote-51) וע"ע בריטב"א שהקשה דהא הדין דגניזת ס"ת הוא אצל ת"ח וא"כ אינו ביטל לעולם ועיין במרחשת ח"א סי' נ"ג שפי' דאיירי בס"ת שבלה ואין בו פ"ה אותיות.

**כיון דאיכא צער בעלי חיים לא שקיל:** עיין בראשונים שהקשו שיהרגנה ויתנה לכלבים. ועיין בר"י מיגאש שכ' דגם בשחיטתה איכא צעב"ח ועיין ברשב"א שכ' דאין דרך ליתנה ויל"ע אם פליגי.[[52]](#footnote-52)

**תוס' ד"ה ועוף שישב בחלון:** נראה דאתי אפילו לרבי מאיר וכו': יל"ע בטעם. ועיין באבן העוזר[[53]](#footnote-53) או"ח שס"ג שכ' דבמחיצה בעינן יותר ומבואר דס"ל דהמיעוט בסוגיין אינו מדיני מחיצה אלא דין דממעט בחלון ועיין בגרנ"פ סקל"ב שביאר דהכא עדיף כיון דמצטרף לחלון [ויל"ע אם הגדר דבכה"ג באמת אינו מדין מחיצה או דהחסרון דבע"ח ליכא בכה"ג].

**תוס' ד"ה אתיא אימיה ושריא ליה: שם תהא קבורתו:** ומבואר דס"ל דבעינן ביטול לעולם. ועיין ברשב"א לעיל י"ט: והריטב"א דס"ל דאיירי בשבת וא"כ אסור לטלטלו והוה קבוע ומבואר דס"ל דלא בעינן לעולם [אבל בעינן שלא יוכל להמלך וע"כ לא חיישינן שמא ימלך]וכ"כ הרשב"א בסוכה ד. ועיין ברבינו יונה לעיל י"ט: שדן אם בעינן דווקא בשבת או כח ביטול לזמן יועיל. [ועיין בר"י מיגאש לעיל י"ט: שכ' דהביטול הוא דמשוי כעפר ולכאורה הביאור שמבטל את החשיבות שלו]. ויל"ע ביסוד הנדון אם בעי לעולם. ועיין בגרנ"פ בתחילת הסוגיא שדן מה מועיל הביטול אם שנהיה חלק מהמחיצה או דהוא דין דחציצה ואי נימא דבעינן שיבטל למחיצה בעי לעולם אבל אם הוא מדיני חציצה ל"ב לעולם עיי"ש.

דף כ:

**ובכירה טפח:** עיין בראשונים שדנו אמאי לא תני שיעור ההרחקה בכירה למעלה, ועיין ברשב"א שכ' בג' אופנים א. דבכל כירה יש הרחקה למעלה. ב. שהוא שליש מתנור. ג. דכלל לא בעי עיי"ש. וע"ע בחזו"א.

**ואם הזיק משלם מה שהיזיק: לענין שאר הרחקת ניזקין:** עיין בטור סימן קנ"ה סעיף מ"ט שכ' דעת הראב"ד דבכל חיוב הרחקה, אם לא הרחיק והיזיק פטור מלשלם, [ורק באש דמתני' חייב צריך לבאר הטעם] ודעת העיטור שאף בהרחיק כדין והיזיק חייב[[54]](#footnote-54) וכ' שכן דעת הרא"ש[[55]](#footnote-55). ועיין בנתיבות סי' קנ"ה סקי"ז שכ' דבתנור וריחיים ודאי חייב ובנמיה דלק' כ"ב: ודאי פטור דהוה גרמא והנדון הוא בגפת ומשרה עיי"ש ועיין בחזו"א שכ' דלעיל י"ח. אמרי' שמועיל דימה בריחיים ומבואר דאינו מזיק גמור. ובעיקר הנדון יל"ע בסברות המחלוקת, ועיין בחזון איש שביאר דכיון שעושה בתוך שלו ל"ח מזיק וחיוב ההרחקה הוא מדין שכנים, ולהעיטור רבנן חייבו גם בתשלומין [ולד' חיוב התשלומין אינו מדין מזיק וע"ע ברא"ש בתשו' הנ"ל מש"כ בטעם החיוב]. ועיין בגרש"ר סק"ב שדן בדעת העיטור דס"ל שחייב מדין גרמי[[56]](#footnote-56). ובשו"ע סי' קנ"ה סעיף ל"ג כ' שחייב רק בעבר ולא הרחיק וצ"ע דאם הוה מזיק מה מועיל הרחיק. ועיין בגרש"ר סק"ב שכ' עפי"ד הנתיבות דהטעם שאינו חייב להרחיק באינו ג"ד דעל הניזק מוטל ההרחקה וא"כ אף בג"ד והרחיק חיוב ההרחקה על הניזק וע"ש עוד שכ' שאם החיוב מדין גרמי הוה גרמי בשוגג ופטור.

ועיין ברמב"ן בסוף קו' דד"ג שדן בזה ועיי"ש שכ' דלרש"י דאינו ג"ד ודאי פטור ועיי"ש שדן אם הוא גרמא או לאו ולא ביאר אמאי ל"ה גרמא וצ"ע. [ואולי י"ל דס"ל דכיון שהוא מזיק שחייב בהרחקה הו"ל שם מזיק] נראה דעתו דכיון דחייב בהרחקה חייב בתשלומין ומבואר דס"ל שהחיוב הרחקה עיי"ש שהביא דעת הראב"ד ועיי"ש שנקט שבגרמי יתחייב ובגרמא פטור.

**רבי שמעון אומר וכו' שאם היזיק פטור מלשלם:** בב"מ דף קי"ח: אמרי' דר"ש כשיטה שמזיק שעשה ברשות בי"ד פטור [וכר"א דפותקין ביבותיהן בימות הגשמים פטור] ומוכח שאין הלכה כר"ש וחייב, והקשה הרי"ף דבב"ק ס"א: אמרי' דבהרחיק כראוי באש פטור [דהוה אונס] ויישב דהכא הוא שימוש תדיר ואיבעי ליה לעיוני ובב"ק הוא לפי שעה ועיין ברשב"א צריך ליתן דעת בכל עת ובאש אינו תדיר אנוס. ועיין בקצות קנ"ה סק"א שכ' לחלק דהכא השיעור הוא לא לפחות וכן נראה בריטב"א עיי"ש. ובב"ק הוא שיעור לפטור.[[57]](#footnote-57) וע"ע בחזו"א שכ' לבאר דההרחקה כאן היא לפי הרוב ושייך זמנים שחייב יותר.

תנא אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר: לעיל י"ח. אמרי' דלרבא דאסור לסמוך, כאן מותר משום דדירה שאני, ולכאורה לר"ח דלמסקנא לרבא רק בבור אסור לסמוך לא בעינן לסברא דדירה שאני. והרשב"א לעיל י"ח. ולק' כ"ב: ס"ל דבגירי המתחדש ובא הניזק צריך להרחיק, ולד' אף למסקנא צריך לסברא דדירה שאני להתיר הסמיכה. ועיין ברא"ש שכ' כאן הסברא דדירה שאני ולעיל ס"ל כר"ח דר"ח חזר בו, ועיין בגרע"א בקו' שהוכיח דס"ל כהרשב"א דבגירי המתחדש מרחיק כשבא הניזק. ועיין בפלפולא חריפתא סק"כ שחידש דברפת בקר כבר עתה ההיזק בכתלים וא"כ אף למסקנא חייב להרחיק [ככל מרא ומרא בבור]. ועיין בבעה"מ לעיל י"ח. שכ' להדיא לאו הכי.

**רש"י ד"ה ואם היזיק:** ואעפ"כ מעכבין שמא ידליק בתיהם ואין לו מה לשלם: צ"ע דהא יש חיוב הרחקה מדין מזיק. ועיין בגרנ"פ מש"כ בזה.

**הערה בד' הפלפולא חריפתא:** כ' מהפלפולא חריפתא דברפת בקר יש היזק עתה ככל מרא ומרא בבור. ויל"ע בזה דהנה בתוס' לעיל י"ז: בתי' א' כ' דגם בגפת יש היזק בקרקע וצ"ע א"כ אמאי למסקנא פליג רבא רק בבור [ולא משמע מד' התוס' י"ח: דלתי' זה ס"ל שגם בגפת חייב להרחיק] וצ"ל כמוש"כ הגר"ח בשיעוריו וכן נראה בדעת הפרישה דאף כשההיזק בקרקע מ"מ לא הוה היזק בקרקע אלא שכשיש כותל הכותל ניזק ממליחות הקרקע וע"כ למסקנא כיון דליכא ניזק ל"ח להרחיק ויל"ע בהיזק דריח ללאוצר אם הוה כגפת או כבור].

**כיבד וריבץ לאוצר:** לדעת רש"י הספק אם חשיב קדימה, ועיין ברשב"א שהביא מרבינו חננאל שפירש באופן אחר וע"ע בר"י מיגאש שפי' בספק חלונות דהיינו שאין ריח לרפת בקר. וע"ע בקצות קנ"ה סק"ג שהקשה לפי' הר"י מיגאש לעיל דדירה שאני היינו שלא חיישינן שיעשה אוצר א"כ הכא הא גילה דעתו. ועיי"ש שפי' דהספיקות הם רק לאביי דמותר לסמול והספק אם חשיב שיש ניזק עיי"ש. וברי"ף לא הביא הספיקות דאביי ועיי"ש בקצות שפי' לפימש"כ שהספיקות לאביי ועיין בגרנ"פ שכ' לפרש שהספיקות רק לרבנן דלרבי יוסי כ"ז דליכא אטצר ל"ח גירי דיליה.

**כיבד וריבץ לאוצר וכו' תיקו: בדין ספיקות בהרחקת ניזקין:** הנה בכל תיקו הדין הוא המע"ה ולמוחזק ויל"ע בספיקות אלו בחיוב הרחקת ניזקין מה דינם ונחלקו בזה הראשונים [ויל"ע משני צדדים: א. אם חשיב המזיק מוחזק שיש לו זכות שימוש בקרקע או הניזק בתביעת ההרחקה. ב. אם שייך להחמיר מחמת איסור מזיק]. וברמב"ם פרק י"ט הלכה י"ג כ' דלכתחילה אסור לסמוך ואם עבר וסמך לא מרחיק והרא"ש סי' ו' כ' דלכתחילה מותר לסמוך. ועיין במגיד משנה שביאר בדעת הרמב"ם דלכתחילה אסור מחמת ספק איסור מזיק. וצ"ע א"כ מה מועיל שסמך ובאחרונים ביארו דהרמב"ם לשיטתו שמועיל תפיסה בספיקות והוה מוחזק ועיין בחזו"א ובגרש"ר [לעיל י"ט.] שהקשו דא"כ אמאי אסור לסמוך. ועיי"ש שהקשו עוד הא ההיזק לא הוה מיד [דעדיין ליכא אוצר] ול"ה מזיק. ובדעת הרא"ש הקשו אמאי באמת לא ס"ל לספק איסור מזיק ועיין בחזו"א שכ' שחיוב ההרחקה מדין שכנים והוה המזיק מוחזק בשימוש. ובביאור הגר"א סימן קנ"ה סעיף ל"ג כ' לבאר שנחלקו בספק ממון שיש בו גם איסור אם אזלי' לקולא וכ' דכן נחלקו בספק באבידה אם יש בה השבה דכ' הרמב"ם דלא יטול ואם נטל א"ח בהשבה. והביא דכן נחלקו הראשונים בנדרים ז. בספק מתנות עניים. ועיין באבי עזרי פ"ט משכנים הלכה י"ג שביאר ד' שנחלקו בעיקר הדין דספק ממון לקולא אם הוא דין לילך אחר המוחזק [וכ"ד הרמב"ם] או לקולא [וכ"ד הרא"ש] עיי"ש. [ועיין בגרש"ר שהקשה דהא באבידה ס"ל לרא"ש דלא יטול ואם נטל חייב בהשבה ועיין באבי עזרי שביאר זה עפי"ד]. ועיין בברכת שמואל סי' ט"ו ט"ז בארוכה. ועיין בגרע"א בקו' הרחקת ניזקין בסופו שכ' לחלק בין מקום שחייב להרחיק והספק אם קדם דבזה הניזק מוחזק לספק אם הוה גירי דיליה שהמזיק מוחזק וע"ע בגרש"ר מה שדן בדבריו.

דף כ"ב.

**סוגיא דדוושא**

**רש"י ד"ה והחלונות:** ומחוזק בדבר זה ג' שנים: מבואר דעת רש"י דלחזקת ניזקין בעינן ג"ש. ועיין בטור קנ"ד סעיף מ"ו בשם הרמב"ן דהוה מיד כשהיה לו למחות. [וע"ע ברמב"ן לקמן מ"א.]

**בגדר חיוב ההרחקה בדוושא:** יל"ע אמאי חייב השני להרחיק דהא הד"א שתובע בעל הכותל הם בחצר השני ואמאי חייב השני להעמיד לו ד"א בחצירו לדוושא [ושונה משאר הרחקת ניזקין דהתם הוא שסמך מזיק] ודנו בזה הראשונים. ועיין ברשב"א שהאריך בזה [עיי"ש דבתחילה רצה לדמות לזכות חלון וחילק דבחלון הוא משתמש בשל חבירו משא"כ בדוושא] ועיי"ש שמסיק וכ"כ ברבינו יונה דאיירי בלוקח מן המלך שזכה בכותל ובמה שנצרך לכותל[[58]](#footnote-58). אכן, בתוס' בע"ב כ' דההרחקה היא ג"ד ומבואר דס"ל דהוה מזיק וכ"כ הרמב"ן וכן ברמב"ם לא נזכר התנאי שלקח מן המלך. ונחלקו א"כ הראשונים אם חיוב ההרחקה בדוושא הוא מחמת מזיק או דהוא זכות ממון. ועיין ברמ"ה כ"ב: במתני' דנמיה שכ' דדוושא הוא זכות בחצר חבירו ולא כ' דאיירי בלקח מן המלך ומבואר דס"ל שזכה בשיעבוד בחצר חבירו וכ"כ שם לענין הרחקת זרעים [ויל"ע דהא הרמ"ה גופיה ס"ל לעיל י"ז: דלאביי דאמר סומך השני מרחיק רק ג' דלא זכה שיהיה כותל בורו בחצר חבירו וצ"ע. וצ"ל דהתם התביעה היא כותל הבור משא"כ כאן דהתביעה היא הכותל וצ"ע].

וברש"י בע"ב כ' דהדוושא מועיל לשני הכתלים ועיין בגרנ"פ שדייק דס"ל לרש"י דדגדר החיוב הוא מה שמועיל לשניהם ובל"ז לא חייב בהרחקה עיי"ש.

**תוס' ד"ה וקמא היכי סמיך:** וא"ת לרבא וכו': עיין בגרע"א שהקשה דאף לאביי השני לא יצטרך להרחיק כיון שהראשון עשה שלא כהוגן שסמך [וכדכ' תוס' לעיל י"ח:] והוסיף שזה צ"ע אף לתירוץ דל"צ הראשון להרחיק דמ"מ השני יסמוך. ועיין באחרונים שיישבו [חזו"א, גרש"ר גרא"ל מאלין סי' צ"ו סק"ד] דהסברא שהשני סומך כיון דהראשון עשה שלא כהוגן היא דכיון שהראשון מזיק אינו יכול לתבוע הרחקה ובדוושא אף הראשון אינו מזיק עיי"ש.[[59]](#footnote-59) [וע"ע בחזו"א שר"ל דסברת התוס' לעיל י"ח: היא דווקא בחרדל ודבורים וצ"ע מלשון תוס' שם ועיי"ש עוד דר"ל דהוה ככל מרא ומרא וצ"ע].

**ממשרה וירק וכו':** עיין בגרע"א שהקשה דהא הכא שייך ליישב דאיירי בלוקח כשאר מתני'. [ויל"ע אם חיוב ההרחקה מחמת דבעין יפה מוכר אם שייך למימר כן גם בדוושא ועיין בגרנ"פ שדן בזה] ועיין בחת"ס שהקשה דנימא שבא לומר שהדוושא מועיל וכשאר תי' הגמ' וצ"ע.

דף כ"ב:

**תוס' ד"ה אלא אמר רבא:** הקשה ריב"ם וכו': עיין ברא"ש [סי' י"ד] שיישב דהו"א דכיון שכבר היה כותל סמוך מועיל טפי והוה כעיר ישנה עיי"ש.

יין היזק ליין יין מעושן שינוי ראשונים כאן ולעיל י"ח.

כיבד וריבץ: ברש"י פי' שהספק אם חשיב שקדם האוצר,

ראב"ד חילוק בין חלון דע"ד לחלון טפח

יסוד הגר"ח עם סתימה וציצה אוכלין ועראי.

פותח טפח אם לעשות חציצה אן שני אהלים

הגר"מב"ם פליג ומשנת רבי אהרן.

חרב כחלל ופשט בתוס'.

[וגדר הביטול עיין בר"י מיגאש דמבטלו כעפר ולכאורה היינו שאין בו חשיבות.@ ביטול לעולם וגרנ"פ – גדר הביטול אם מחיצה או לעשות שני אהלים והגר"ח. קו' המקד"ד הקשה גם הגרנ"פ].

ג' צדדים: חלון ובביטל עדיין הוא חלון. טומאה עוברת באויר או בפתח ואם בפתח זה השיעור או שאם יש פתח הוא אהל אחד

**הערה בעיקר המניעה בסמיכת גפת בטענה דאינו רוצה להתעצם עמו בדין:** בתוס' לעיל י"ז: ד"ה מרחיקין הקשו דבגפת ומלח אמאי אמרינן דלרבא אינו סומך הא ירחיק כשיבא הניזק, ויישבו דמ"מ אינו רוצה להתעצם עמו בדין.. וי"ל אולי באופן אחר, דהנה עיין בחתם סופר שהקשה דבתחילת המסכת כ' הרא"ש לענין היזק ראיה דבכנס לתוך שלו יכול לבנות בהוצא ודפנא ואינו טענה מה שיפול ויצטרך לבי"ד וכאן הסכים לסברת התוס' דאינו רוצה להתעצם. ויישב דהטענה דאינו רוצה להתעצם היא דעד שירחיק ינזק הכותל ולפי"ד לכאורה ה"ה הכא דאף שירחיק כשיבא הכותל מ"מ עד שירחיק יזיק הכותל וצ"ע. [ובעיקר קו' החת"ס לכאורה י"ל כמוש"כ שם בשם האחרונים דסברא זו היא לרבא דיש לו דין מזיק קודם שבא הנזק וע"כ מונעו מעתה מחמת זכות העתיד וצל"ע לענין היזק ראיה אמאי ל"ש למימר הכי.]

ר"י מיגאש, דן בארוכה בעבודת הכרם, הביא פירוש דמשום כלאים, ס"ל דקושית הגמ' היא מכ"ה אמה וקצ"ע לדעתו לשון הגמ' דד"א ס"ל שצונמא לא מהני לעבודת הכרם ולכלאים. דיקא נמי שמפסיק צונמא בלקח היינו במוכר נשאר עם האילן.

רמב"ן: ה"ה דהוה מצי לאקשויי שירחיק כ"ה אמה וכתוס' האריך בדיקא נמי רש"י כתב שמרחיק משום מחרישה ס"ל שזה שייך עכשיו ושרשים לא מזיקים למחרישה. נראה שפירש הסוגיא כהר"י מיגאש שהקושיא היא מכ"ה אמה. מעמיק להם ג' טפחים הקשה שיעקור הכל יישב שמדובר שהחזיק הראב"ד ס"ל שהיעקור ג"ט הוא בניטלה הצונמא הקשה דיש לו תביעת עקירת האילן.

**דעת רש"י בסוגיא דחרדל:** **מרחיקין את המשרה מן הירק** ואת הכרישין וכו' ואת החרדל מן הדבורים טעמא דאיכא ירק הא ליכא ירק סמיך, וקשה לרבא [יל"ע אם לא הוה עשויה וקשה גם לאביי לל"ק] לא, כי ליכא ירק נמי לא סמיך והא קמ"ל דהני קשי אהדדי.

**אי הכי אימא סיפא רבי יוסי מתיר בחרדל** [דהיינו מתיר לסמוך החרדל לדבורים] דא"ל כי היכי שהחרדל מזיק לדבורים ה"ה הדבורים מזיקים לחרדל, ואי לא סמיך היכי משכחת לה. [דהיינו ולא ס"ל שמדובר כשבאים בבת אחת דבסברא על שניהם להרחיק וא"צ להרחיק רק היכן שהראשון סמך, דהשני אינו צריך להרחיק כל ההרחקה ואין טעם בהרחקה בחצי וע"כ סומך]. ולאביי ניחא כיון שהראשון סמך השני א"צ להרחיק כלל [ורק בבורות מרחיק כדי לא להיות מזיק] ולרבנן לכאורה רק החרדל מזיק וע"כ רק עליו להרחיק. [יל"ע מה מחלוקת רבנן ורבי יוסי לאביי ולכאורה אם שניהם מזיקים או רק החרדל ולא משמע בתוס' כן.דכ' דהקושיא גם מרבנן היכי סמיך כיון דתרוויהו מזקי אהדדי וצ"ע].

**אמר רב פפא בלוקח** שבעל משרה מכר החצי וע"כ נוצר פה מצב של הרחקה של המשרה [וסמך בהיתר מועיל שא"צ להרחיק רק בבור ואילן שבסמך בהיתר האילן לא יקוץ כיון שהוא הפסד מרובה וראיה מבסמך באיסור שנוטל דמים ולא כן הדין בשאר המזיקים] ולרבנן הדבורים לא מזיקות וע"כ בעל חרדל [הסומך בהיתר] מרחיק ולרבי יוסי כן מזיקות וע"כ על בעל הדבורים מרחיק כל ההרחקה. [ולא שייך לומר בהיפוך שבעל דבורים היה המוכר וע"כ מרחיק בעל חרדל ולא נצטרך לחלק בין סמך בהיתר דבור לבין דבורים דרבי יוסי לא היה מתיר לסמוך החרדל כיון שסמך בהיתר] [ותוס' הקשו נעמיד בלא לוקח ומחלוקת רבנן ורבי יוסי אם בעל חרדל מרחיק חצי או הכל וי"ל דמתיר בחרדל משמע הכל]

**אי בלוקח מאי טעמייהו דרבנן ועוד מאי טעמא דרבי יוסי אפי' משרה וירק נמי:** דהיינו דס"ל דסמך בהיתר מהני תמיד ולא מחייב הרחקה כלל וכאילן ובור וא"כ מה הטעם דרבנן במשרה וירק וכ"ש בחרדל דס"ל דתרוויהו מזקי אההדדי. ורבי יוסי למה נחלק רק בחרדל דתרוויהו מזקי הרי תמיד יש הסברא דסמך בהיתר.

**אמר רבינא על המזיק להרחיק את עצמו** ועדיין הוא בלוקח ואין הסברא דסמך בהיתר [ולכאורה הוא מחידוש דין דעל המזיק להרחיק את עצמו] וגם ס"ל שאין הדבורים מזיקות לחרדל.

**מכלל דרבי יוסי סבר על הניזק להרחיק אי על הניזק אפילו משרה וירקא:** דס"ל שמה שבעל חרדל סומך אינו כיון שהוא גם ניזק אלא סברא דעל הניזק להרחיק אע"פ שמזיק וא"כ גם משרה וירק [והוה מצי לאקשויי מהברייתא דלהדיא סברת רבי יוסי בעל חרדל גם ניזק].

**אלא לעולם רבי יוסי על המזיק ס"ל:** ורק בחרדל ס"ל דהא גם ניזק וע"כ א"צ להרחיק [ויל"ע אם הדין ששניהם סומכים או בעל דבורים מרחיק שהוא מזיקהדבורים רק ניזוקות ולא החרדל שהוא רק מזיק.

**וסבר רבי יוסי על המזיק** הרי לגבי אילן ובור אמרינן שס"ל שחופר בתוך שלו וא"כ ה"ה הכא שלא יצטרך בעל משרה להרחיק כלל.

**אלא לעולם רבי יוסי על הניזק** ס"ל וחולק גם על משרה וירק ולדבריהם דרבנן קאמר להו דתודי לי בחרדך שסמך בהיתר יעזור כיון שהוא גם ניזק.

**[עיקר** הקושי לרש"י הוא א.עשה הראשון שלא כהוגן שע"כ השני גם סומך. ב. בגדרי סמך בהיתר דבתחילה אמרינן שלא מועיל אלא באילן ובור ואח"ז אמרינן שודאי מועיל ואח"ז מחדשים סברא חדשה דעל המזיק להרחיק וע"כ לא מועיל ומה ס"ל בתחילה שלא מועיל שחזרנו בנו ומה אח"ז שעל המזיק להרחיק מחדשים. [ג. אם על הניזק מועיל על סמך בהיתר לא נח דברי רבי יוסי לדידי שיש פה שני סברות לכאורה גם עצם על הניזק וגם הסמך בהיתר]

תוס' הקשו : א. החילוק בין אילן לשאר לקח בהיתר [שזה נשאר גם למסקנא] ב. למה לא הביאו זה בהתחלה. ג. דבתוספתא משמע דבעל דבורים היה ראשון ולא כרש"י שכל הסוגיא היא שבעל חרדל היה ראשון.]

**דעת תוס' בסוגיא דחרדל:** **אלא אמר רבינא על המזיק להרחיק את עצמו** והיינו דס"ל דלרבא כי ליכא כותל סמיך דדווקא על המזיק להרחיק כשיש מזיק ובבור ס"ל מדין כל מרא ומרא ומחלוקת רבנן ורבי יוסי היא כדלעיל לאביי [והתקשינו שם בביאור הדבר] דלרבנן לכאורה רק החרדל מזיק וע"כ רק עליו להרחיק.ולא איירי בלוקח

**מכלל דרבי יוסי סבר על הניזק להרחיק אי על הניזק אפילו משרה וירקא:** לא ידע דס"ל לרבנן דדבורים לחרדל לא מזקי וע"כ מוכח דס"ל שבסמך בהיתר חשיב השני מזיק אע"פ שתרוויהו מזקי אהדדי ולרבי יוסי דס"ל שסומך בעל חרדל א"כ ס"ל שעל הניזק [דלא סתבר שנחלקו בסברת סמך בהיתר] וא"כ מה החילוק בין משרה וירק

**אלא לעולם רבי יוסי על המזיק ס"ל:** דכיון דשניהם מזיקים חשיב לא כהוגן כשסמך והוה מזיק את עצמו וע"כ סומך. ורבנן מודים בזה אלא דס"ל שרק החרדל מזיק וע"כ יכל לסמוך.

**וסבר רבי יוסי על המזיק** וכו'

**אלא לעולם רבי יוסי על הניזק**

אלא אמר רבינא על המזיק להרחיק: והיינו דס"ל

עבודת הכרם:

היאך הוא משעבד ברשב"א ובר"ן וברמ"ה – ונוגע להערה ד'.

בדעת הרמ"ה – ס"ל הרחקה באילן וס"ל שההיק דעביד לה אינה עשויה לבורות הוא לשיטתו?

נמוק"י: כ' שאין תביעת הרחקה לרבנן כדי שיוכל לסמוך כיון שהוא משום מזיק. והקשה על עצמו מפןתח חלון שיכול לחייבו להרחיק כדי שיוכל לבנות סמוך לכותל חבירו. וי"ל דלא דמי כיון דהתם הוא משתמש באויר חבירו אבל הכא אין משתמש אלא בשלו והוי בכע החנות שקדם לעשות אוצר כיון שמשתמש בשלו. – בשם הרשב"א.

כ' דשמעינן שיכול לחייבו לברחיק כדי שלא יתעצם עמו בדין וכדכ' התוס' ונפק"מ לענין היזק ראיה שמונע מלפתוח חלון על חורבתו של חבירו כדי שלא יחזיק עליו. והרא"ש כ' שפןתח חלונות מול גג הוה כזוכה מן ההפקר וס"ל דהיכא דעדיין לא ניזק ל"ש חזקה כיון שלא היה צריך למחות [ויל"ע על מי מוטל חובת הראיה שלא היה ניזק וברא"ש כ' דהיכא דהחזיק ועתה היא חורבה צריך להביא ראיה שהיה שם בית].

דירה שאני מחלוקת הראשונים אם הכוונה היא שלא חיישינן שיעשהו אוצר או דבדירה יש ודאי זכות של קדימה.

אם מזיק ע"י גיריה בתוס' כ' דמ"מ אינו חייב בהרחקה. רשב"א כ' שכן.

גרעק"א: ריב"ש בתשו' תע"א כ' כהרמב"ן בגיריה וכהרשב"א בגיריה

הביא מהרא"ש שדירה שאני עוזר לגיריה דיליה מה המחייב בהרחקת חלון אם משום משתמש או שלא רוצה שתחזיק נחלקו אביי ורבא אם יש טענה שיסלק כשיבא הניזק הרא"ש סובר שגפת צריך להרחיק אח"כ

ר"י מיגאש: דירה שאני הביאורדלא חיישינן שימלך ויעשה אוצר והקשה מאי שנא מאינה עושיה לבורות לל"ק ויישב דבאינה עשויה עביד דמימלך אבל כאן הוא יותר סברא דלא עביד

רמב"ן: ס"ל שהקושיא היא אף לרבי יוסי כיון דהוה גירי ואילו איתיה לכותל הוה גירי השתא נמי כגירי דמי. וכ' סברת התעצמות עשן קשה ליין מפני שנשתנה ועיין ר"מ שטרטון דירה שאני כרש"י ולא כהר"י מיגאש.

רמ"ה נראה כרא"ש דלא מהני מחאה אבל מסכים שאינו חפץ למחות והוה זה נהנה וזה חסר

מאירי כהרמב"ן דהרי הוא כאילו לשם [במשנה בהיזק השלישי] אבל הדוגמא שהביא היא מבור ולא מגפת וצ"ע לכאורה להדיא במאירי השני לשונות בכל מרא ומרא. ביאר כרש"י בדירה שאני כיון שהן מעניני דירה והביא את הר"י מיגאש.

רשב"א ג"כ הביא דהבעיה שמא יחזיק והביא הראב"ד דשמא יחזיק הוא טענה ובסןף כ' שלא רוצה למיקם בדינא ומשמע שהוא שני טעמים.

ריטב"א דירה שאני כרש"י ובתוספת הלשון כהמאירי גם כתב הסברא של נוטל אוירי וביר דירה שאני בציור הפוך כיון שעושה בתוך שלו שמא יחזיק אינו רוצה דין למחר ותוס'

הערה בביאור ד' רש"י בשיעור כותל

וע"ע ברמ"ה שכ' דלרבא לא בעי לטעם דכל מרא ומרא ותיפו"ל דמחייב הרחקה ותוס' לכאורה לשיטתם בזה.

עוד יל"ע מה הצד השני אם ג"ט או לסמוך ויל"ע בזה בראשונים

**ר"י מיגאש:** עיין בר"י מיגאש שהקשה לרבא אמאי תנא מבורו דמשמע דדוקא מבורו ועיי"ש שיישב דהו"א דההרחקה אינו משום שבעי כותל לבורו אלא מדין אחר ויל"ע מהו הטעם האחר שיכול לחייב הרחקה. עוד מדויק בר"י מיגאש שההרחקה היא כדי שיהיה כול לבורו ועיי"ש בהערות הגרמ"ש שעמד בזה מהו הגדר כי היכי דתהוי ליה כותל.

**בפירוש המשניות:** כותל לא פחות מג"ט צ"ע הרי אינו יותר מג"ט כמבואר בסוגיין.

ב. לא יסמוך כדי שאם יבנה כותל שם לא יהיה סמוך לאלו הנזקים יל"ע בגדר זה.

**ברמב"ן:** שאין מחייבין להרחיק אלא ג"ט שהוא דינו. הרמב"ן סובר ו' וכ"כ בדעת הרמב"ם פ"ט הלכה י'

סברת אביי משום דליתא לניזק וגם בבא בידים לרש"י בבא בידין מרחיק ותוס' כ' כיון שהקרקע נופלת.

הסברא של גירי קיימת בחובת ההרחקה וע"כ גם בגפת וכותל זה הדין ואח"ז הרי אין כלום ודלא כתוס' שכתבו שבגפת כותל הוא רק לרבנן.

**מהרש"א:** י"ח. אבי חלוק על כל מרא ומרא.

**רשב"א:** הא משעבד קרקעו של חבירו במה שהוא עושה דכשיבא לסמוך ירחיק ששה וצ"ל דהא מזיק בשדה העשויה לבורות דימה לפתיחת חלון שיכול למנעו כדי שלא ישעבד ד"א בחבירו לפתיחת כותל יישב שעושה בתוך שלו זה ההיתר ומה שאח"כ צריך להרחיק הוא מדיני מזיק. רשב"א ראיה שמרחיק ו' מזה דלא אמרינו שהרחיק כדי שהשני לא יסמוך בג' ודחה. ס"ל כתוס' דאו משום אחזיק או משום רבנן

**ביד רמ"ה:** ורבא אמר אינו סומך שמזיק לי את הקרקע שאינה יכולה להיות כותל לבורי ואפילו שעכשיו אין לי בור מ"מ אם אחפור וארצה כותל טוב אצטרך להרחיק ו' טפחים. בשדה שאינה עשויה לא מיעט לו תשמיש והוה זה נהנה וזה לא חסר. משמע קצת דהוא שימוש בשל חבירו אבל שאינו מחסר לו כלום. עשויה לבורות נראה שצריך שם בור שהעמיד בשדה בין השלחין. ברבא: היזקא דקא ממט ליה מתשמיש דעביד ליה היזקא הוא והיזקא הוא משום כותל ולא משום חלל הבור. ואחרי כל האריכות גמר שקא מפסיד ג"ט מארעיה לא הוה מקרי כותלו ולא כותל בורו דהא לאו דידיה מה הביאור בזה כשבאים לחפור בבת אחת נחשב שיש בור מה הביאור בזה גם הרמ"ה הקשה לרבא למה לא כתוב ממצר הרמ"ה הקשה לאביי דנימא שמרחיק ו' דהם ג' מכותל הבור של חבירו כתב שרבא יכול לטעון את נמחייב אותי הרחקה של ו' ויש כזו טענה מה המחלוקת בזה אי מבטל ליה רשותתא מהשתא זה מה שקובע ניזק לרבא וגם חלון ממעט מהשתא תשמיש חצר של בית ןהקהש על עצמו הרי לא שייך כאן גירי ויישב דכיון שיצטרך לבנות חלון הוה מיעוט תשמיש החצר והוה היזק שאינו ניכר וייסד שיש איסור בהזיק שאינו ניכר ועדיין הקשה שימחה ויישב שמה שצריך למות הוה זה נהנה וזה חסר. ברמ"ה נראה שהסכים עם הטענה של ההרחקה רמ"ה הוסיף שאע"פ שהוא קושיא לרבנן מ"מ נשמע לרבי יוסי

ריטב"א קנה הכל וחייב השני שלא להרחיק. עשיתה עשויה לבורות הביאור אביי – לא מבעיא שמיקל על המזיק אלא מחמיר על המיזק הביאור כיון שעושה בתוך שלו אין בזה כלום דומה לאוצר ולא קפשינן אי איתיה לניזק - ברבא הקושיא על רבא כיון שתלה ההרחקה על השני

בשיטמ"ק בשם התורא"ש: אין זה היתר גמור כל כך – אף באביי ועל כן אין על השני חובת כל ההרחקה.

רבינו יונה באינה עושיה אינט לרביי= יוסי טדלא כהריטב"א

בתורא"ש יישב דאולי ג' במשנה זה מכותל הבור דאינו כותל שלו

מה ביאור המחלוקת בשדה שאינה עשויה לבורות בריטב"א כ' שעביד לה כעשויה מה הביאור בזה.

ללישנא שאיירי בשדה שאינה עשויה אם הוא גם לרבי יוסי. מחלוקת רבינו יונה שלא וריטבב"א שכן צ"ע מה זה ענין לרבי יוסי ורבנן [הער"י הובא גם ברשב"א].

אם צריך להרחיק ו' תוס' רבינו יונה רשב"ר רמב"ן.

ר"י מיגאש על כותל בורו יל"ע בו שוב

אם בפשוט הוא כן קשור בין רבנן לרבי יוסי - ריטב"א

יש לדייק ברמב"ן בבא בידים.

במקומות ש

אביי אמר סומך וכו', שדה העשויה לבורות: יש לעיין בשדה

כל מרא ומרא דקא מחית:

יש לעיין בסמך בורו למצר ובא חבירו לחפור כמה צריך להרחיק

הנה יש לעיין בסברא במחלוקת אביי ורבא דהא מה שמחויב להרחיק כשיש בור הוא כיון שמזיק את הבור וא"כ מה מחייב את ההרחקה כשאין בור

הנה יש שני לישנות בגמ' במה מחלוקת אביי וברא דלמ"ד א' נחלקו רק בשדה העשויה לבורות ובאינה עשויה מודה רבא וללישנא בתרא נחלקו בשדה שאינה עשויה אבל בעשויה מודה אביי. והנה לכאורה ללישנא דהמחלוקת היא רק באינה עשויה ובעשויה מודה אביי לכאורה הביאור הוא דבאינה עשויה ל"ח סמיכת מזיק ובעשויה

משעבד קרקעו של חבירו רשב"א וריטב"א

**סוגיא דרוב וקרוב**

דף כ"ג:

**ניפול הנמצא בתוך נ' אמה הרי הוא של בעל השובך:** והיינו מדין קרוב כדאמרינן בהמשך סוגיין. ויש לדון אם הוא מדין השבת אבידה או דתוך נ' אמה אינו כלל אבידה. [ונפק"מ בעכו"ם דאין משיבין לו אבידה]. ועיין בריטב"א שכ' דהוא כאבידה שיש בה סימן ולא מתייאש והביא סוגיא דב"מ כ"ג: דחזותו מוכיח עליו. [ויל"ע לפי"ז בנמצא בתוך נ' אמה לשניהם דהולכים אחר הקרוב ועיין בפליתי סימן ס"ג סק"ג שהעיר זה ועיי"ש שכ' דאינו מתיאש].

**חוץ לנ' אמה הרי הוא של מוצאו:** עיין בנמוקי יוסף שכ' שהוא דתלינן בעוברי דרכים והתיאש ועיין בסמ"ע סימן ר"ס שכ' דתלינן דמעכו"ם נפל [ועיין בחת"ס שכ' נפק"מ בלא מרגישים באבידת היונים דהוה יאוש של"מ] ומשמע דפשוט דאינו של בעל השובך ונימא שהתיאש יל"ע הטעם. [ונפק"מ דלא נדון כמר"ק].

**קרוב לזה וקרוב לזה יחלוקו:** הנה בב"מ כ"ח. אמרינן דבסימנים וסימנים יניח ויל"ע א"כ אמאי כאן אמרינן יחלוקו. וידועים דברי הגר"ח [בסטנסיל שם] שיסד דבהשבת אבידה לא אמרינן יחלוקו [אע"פ שיש דררא דממונא לתרוויהו] כיון דלא מתקיים בהכי המצוה דההשבה. ויל"ע א"כ במתני' אמאי יחלוקו. ועיין בחידושי הגרש"ש סימן ט' שכ' דהכי הוא דין הממון קודם שהרים המציאה וע"כ כך נקבע הדין השבה [ויל"ע בזה בסברא דכ"ז שלא הרימו אם נימא דנקבע דין הממון]. ולפי"ז זה גם היישוב אמאי אמרינן הכא יחלוקו ולא יניח. וע"ע בקוב"ש ס"ק ע"ט[[60]](#footnote-60). ובעיקר הדין יחלוקו יש לעיין בטעמו אם הוא מדין יחלקו דדררא דממונא[[61]](#footnote-61) [ונימא דהקרוב הוא צד בממון] או דהוא מדין פשרה [ונוגע לקושיית האחרונים דהא אין החלוקה יכולה להיות אמת. ועיין בזה בהמשך].

**הערה בדין היחלוקו במחצה על מחצה וברוב בדררא בממונא:** הנה במתני' אמרינן דבמחצה על מחצה יחלוקו ולדעת רש"י בהמשך הסוגיא הוא אף בחוץ לחמישים. ויל"ע מאיזה דין יחלוקו. ובפשוטו אפ"ל דהוא מדין דררא דממונא דהוה ספק בלא טענותיהם אם שייך לזה או לזה. והנה אמרינן בגמ' שאם אחד השובכים יותר גדול נילך אחריו. והנה הכא ליכא מוחזק וכמוש"כ התוס' וכ' התוס' בריש הבית והעליה [ב"מ קט"ז:] דגדר דררא דממונא הוא דהוה שניהם מוחזקים וע"כ ברי ושמא ודרד"מ לא מוציא הברי דהוה מוחזק ע"י הדררא. ויל"ע א"כ אמאי הרוב יועיל להוציא מקרוב דאיכא לו דררא דממונא ויל"ע. וע"ע בקונטרס הספיקות סוף כלל ז' שנראה שנקט כן דהוה ספק דדרד"מ ובאמת לא יהני רוב עיי"ש מש"כ ליישב קו' התוס' כ"ג: [ואפ"ל דאע"ג דברי לא מועיל בדרד"מ מ"מ ע"י רוב מועיל או דע"י הרוב אינו ספק או דהוה הכרעה. ואולי י"ל עוד דלא חשיב דררא דממונא כאן וצ"ע].

**תוס' ד"ה חוץ לחמישים אמה:** דאזלינן בתר רובא דעלמא ואף למ"ד אין הולכין בממון אחר הרוב. דהיינו דקשיא להו דאמאי ניזל בתר רובא דעלמא ונילך אחר הקרוב. ועיין ברש"ש שהקשה דאי אין הולכין בממון אחר הרוב א"כ כ"ש אחר הקרוב ומאי קשיא להו [ועיין בגרש"ר ס"ק ס"ה מה שכ' בזה דהכוונה דנימא יחלוקו[[62]](#footnote-62)]. וכיסוד דבריו דאי אין הולכין אחר הרוב ה"ה אחר הקרוב כ' הרמב"ן בסוגיין להוכיח כיסוד התוס' דהיכא דליכא מוחזק אזלינן בתר הרוב עיי"ש[[63]](#footnote-63).

**רוב וקרוב הולכין אחר הרוב: בעיקר הדין קרוב:** הנה מצינו שני סוגי הנהגות בספיקות: א. הכרעה שהיא בעצם הספק כרוב. ב. הנהגה כיצד לנהוג בספק וכחזקה. והיינו דהחזקה אינה מחזקת איזה צד בספק אלא הוא דין כיצד לנהוג. והנה בסוגיין התחדש שיש הכרעה ע"י קרוב ובאחרונים דנו בגדר הדין קרוב אם הוא הכרעה בספק וכרוב או שהוא רק הנהגה בספק וכחזקה.[[64]](#footnote-64) [ויש שכ' דעיקר הדין קרוב הוא כעין רוב וכדלהלן מהחת"ס והדבר אברהם] ויש לברר זה בהמשך הסוגיא. [ושמא יש חילוק בזה בין קורבא דמוכח לאינו מוכח וצ"ע]. ועיין בקובץ שיעורים ס"ק ע"ח שדן בזה וכ' נפק"מ לענין תרי ותרי וקרוב דאין הולכים אחר הכרעות של סברא אבל הולכים אחר חזקה [למ"ד ספיקא דרבנן] עיי"ש. [וע"ע בפרי מגדים סימן ק"י ס"ק י"ד שדן בקרוב וקבוע אם הולכים אחר הקרוב ולכאורה תלוי בזה עיי"ש[[65]](#footnote-65) וע"ע בשערי יושר שער ד' פרק י"ב].

**הולכין אחר הרוב :** יל"ע אם הוא מסברא או מהלכה. ועיין בריטב"א שכ' דאפשר דגמ' גמיר לה. וע"ע בשאילתות דרב אחאי שאילתא ס"ח שנראה שהוא מסברא עיי"ש. [והנה לפי מה שכ' האחרונים דקרוב הוא כעין רוב לכאורה הוא סברא מה שרוב עדיף. וע"ע בגרע"א חולין י"א. שהקשה אמאי בעי קרא לרוב נילף מקרוב ומוכח שהבין שיש בזה סברא] וע"ע בקוב"ש ס"ק ע"ח בזה.

**תוס' ד"ה רוב וקרוב: דהא טעמא דבעינן תרי רובי אינו אלא מדרבנן:** עיין בקובץ שיעורים ס"ק פ' שהקשה דהא בכתובות לא איירי נגד קרוב [וסברת ריב"ם היא דבעינן תרי רובי היא רק נגד קרוב]. וצ"ע. וכנראה דכוונת הקושיא היא שמשמע מהסוגיא שם שאין כלל מעלה מדאורייתא לתרי רובי.

**דר' חנינא אתא לאשמועינן דאפילו בקורבא דמוכח:** וכד' התוס' כ' הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א.[[66]](#footnote-66) ובעיקר הסברא לחלק בין קורבא דמוכח עיין בקובץ שיעורים ס"ק ע"ח שכ' דבקורבא דמוכח עצם הקרוב הוא סיבה ללכת אחריו ובקרוב שאינו מוכח הוא רק סיבה לא לילך אחר השני עיי"ש. ועיין בשיעורי הגרש"ר שחילק דבקורבא דמוכח היינו שלא מסתפקים כלל ובאינו מוכח הוא הכרעה בספק [ויש להעיר מד' הריטב"א דלעיל דהוה אבידה] וצ"ע.

**ואע"ג דאיכא אחריתי דנפישא מיניה:** עיין ברמב"ם פ"ט מרוצח הלכה ו' דס"ל דבכה"ג מביאה העיר הגדולה. ועיין בתורי"ד בסוגיין ובמנחת חינוך מצוה תק"ל ס"ק ח' דס"ל דרק הקרובה מביאה ובאיכא עיר גדולה אף אחת לא מביאה ויל"ע בעיקר מחלוקתם. וע"ע בחידושי רבי שמואל סימן י"ח שדן לדעת הרמב"ם מה שייך מדידה לעיר המרובה עיי"ש שדן בגדר מצות מדידה.

ויש לדייק דנראה בסוגיית הגמ' דמאן דפליג על רב חנינא ס"ל דודאי קרוב עדיף ויל"ע למה לא נימא שהוא ספק וע"ע בתוס' כ"ד.

**וליזיל בתר רובא דעלמא:** בביאור קושית הגמ': עיין ברבינו גרשום שפירש דאיכא למימר דקטלוהו העוברים ושבים והיינו שהספק בין כל העולם לבני העיר והעולם הוא הרוב. ועיין בתורי"ד בפי' השני שפירש דניזל בתר העיר הגדולה בעולם [ולכאורה בגוונא שיכול להיות שבאו ממנה אנשים]. וע"ע בתורי"ד בפירוש הראשון שפירש הקושיא דנצרף ב' עיירות רחוקות ויהיו רוב כנגד העיר הקרובה שהיא הגדולה ועיי"ש שכ' דאין צירוף כזה כיון דאינם אומרים אותו הדין עיי"ש. [ועיין באפיקי ים ח"א סימן כ"ו שהקשה לדעת התורי"ד דלעיל דאף בגדולה אם אינה קרובה אינה מביאה א"כ כן הוה צירוף לומר אותו דין שלא תביא הקרובה עיי"ש.] וע"ע בדבר אברהם ח"א סימן ד' סק"ט שכ' דהכא הצירוף יהיה לבטל הכרעת הקרוב [עיי"ש לפי דעתו דקרוב הוא ענין דמצוי וע"כ רוב העיירות יבטל מצוי זה] ועיין בשערי יושר שער ד' פ"ט שדן בארוכה בעיקר הסברא אם שני מיעוט מצטרף לרוב, עיי"ש שדן בדיינים בכה"ג עיי"ש. ומדבריו נראה דהיכא שבא הרוב לשלול שני צדדים לא יועיל [כד' חנויות מוכרות כשר וג' נבילה וג' טריפה] אבל היכא שהדין רוב הוא לנהוג כמוהו כעגלה ערופה לדעת הרמב"ם ילכו אחריו עף דאינו רוב מהספק. ועיין בריטב"א שכ' דרק העיר שסביבותיה תביא וע"ע בערוך לנר במכות דף י. שכ' דהקרובה הגדר עד מיל ויותר מכך הוה רחוקה וע"ע ביעב"ץ מש"כ. וע"ע באפיקי ים ח"א סימן כ"ו שייסד שיש שני דינים א' עיר שמודדין אליה וזה עיר שסביבותיה שאין הפסק בינה לבין החלל ויש עיר שאינה במדידה וישנה ברוב עיי"ש.

**ביושבת בין הערים:** עיין בר"י מיגאש שכ' דלפי"ז אין מביאין עגלה ערופה רק בכה"ג דשני עיירות שוות באוכלסין ואחת קרובה ומבואר דס"ל כפי' התורי"ד שבג' עיירות מצרפין שניים לרוב לבטל הקרוב. ועיין בתורי"ד שהקשה דלפי"ז רחוק הציור דעגלה ערופה עיי"ש. [ויל"ע בדעת רש"י דבלשונו בד"ה בדליכא נראה דאיכא עוד עיירות וי"ל דס"ל דזה קושיית הגמ' או דס"ל דאין כזה צירוף ופי' כהרבינו גרשום].

**תוס' ד"ה בדליכא: תימה דהכא משמע וכו':** עיין בחתם סופר שהביא בשם הבאר שבע שכ' דבאמת הוא מחלוקת הסוגיות והסוגיא דידן ס"ל דהדין קרוב מברר מהיכן יצא הרוצח וע"כ באיכא רוב נגדו לא תביא אבל הסוגיא דסוטה ס"ל דהדין קרוב הוא למצוה איזה עיר מביאה עגלה ערופה וע"כ תלוי בבית דין ועיי"ש שס"ל לפי"ז דאף בעיר גדולה נגדה הקרוב תביא הקרובה. והנה הרמב"ם [פ"ט מרוצח הלכה ה'] השמיט היישוב דיושבת בין הערים והתקשו הנו"כ בדעתו ועיי"ש בכס"מ שכ' דלא ס"ל הקושיא דליזיל בתר רובא דעלמא. ועיין באחרונים [עיין בשערי יושר ש"ד פ"ט ובאפיקי ים ח"א סימן כ"ו] שיישבו כפי יסוד הבאר שבע דלסוגיא בסוטה ל"ש להקשות ליזול בתר רובא דעלמא כיון דיבטל הדין עגלה ערופה [ורק שייך לילך אחר הגדולה כיון שהיא תביא] וע"ע בחי' רבי שמואל סי' י"ח בארוכה ועיי"ש בגדר מה שעיר מביאה עגלה ערופה דאינו בירור אלא קיום המצוה עיי"ש].

**ניפול הנמצא:** עיין ברשב"א שהקשה דהא לשיטתו דר"ז פליג רק בקורבא דמוכח הא קשה גם לר"ז אמאי ניזיל בתר קרוב בתוך נ' לשניהם. ועיי"ש שכ' דנמצא בתוך אמה לא' ומ' לשני דהוה קורבא דמוכח [ולר"ח גם בכה"ג אזלינן בתר הרוב].ובתוס' כ' דהשאר חוץ לנ'.

**בעי ר' ירמיה: רגלו אחת בתוך נ' וכו':** עיין ביד רמ"ה שפירש דאפקוהו כיון דפשוט דיחלוקו מדין ממון המוטל בספק. ויל"ע אמאי הוה מוטל בספק ומה הספק וכנראה דהוה ספק מדדה. [ועיין בגרע"א ב"מ כ"ו. לענין יחלוקו במציאה מה שהקשה וצ"ע מסוגיין].

**תוס' ד"ה מצאו:** **אבל קשיא לרשב"א וכו':** עיין בהגהות פורת יוסף שיישב דמחצה על מחצה היינו בשני כיתי עדים דכ"א אומרת קרוב לזה [ומוכח דס"ל דבתרי אתרי אזלינן בתר הרוב ודן בזה בגרע"א בתשו' סימן קל"ז וע"ע באו"ש סוף הלכות עדות ובגרש"ר ס"ק ס"ז]. וע"ע בגרש"ר ס"ק ס"ז שדן בדין ספק קרוב.

**[בנדון האחרונים בחנות גדולה ובדברי התורי"ד בסוגיין בזה:** הנה דנו האחרונים בבשר הנמצא בעיר וט' חנויות מוכרות בשר כשר ואחת מוכרת טריפה אבל החנות הטריפה היא גדולה עד כדי שנוכל לומר שרוב הבשר הנמכר בעיר הוא טריפה אם בכה"ג אזלינן בתר רוב החנויות או בתר רוב הבשר הנמכר. עיין בפתחי תשובה ק"י סק"ב שדן בזה בארוכה עיי"ש שהביא מהבית אפרים והנו"ב שדנו בזה[[67]](#footnote-67) ובשערי יושר שער ד' ריש פרק ט' כ' דפשוט דאזלינן בתר רוב החנויות כיון שהנדון בבשר הנמצא הוא מהיכן פרש [ובזה יש ט' צדדים להיתר וצד אחד לאיסור] ומה שהחנות הטריפה מוכרת יותר בשר מוסיף עוד צד פרישה. ויש לעיין דלכאורה מה דאמרינן בסוגיין לילך אחר הרוב בשובך גדול או בדמים באשה הא הוי כרוב בשר בחנות גדולה וצ"ע. [ולגבי עגלה ערופה י"ל שדנים על כל איש בעיר וכל איש הוא כחנות ויל"ע לענין יונים בשובך אם קודם שפרש היה בירור עפ"י רוב שיפרוש מהגדול ובירור זה נשאר גם אחר שפרש וצ"ע].

ובתורי"ד בסוגיין חזינן חידוש בזה דכ' ליישב קושיית התוס' אמאי לא הקשה ר"ז על ט' חנוית וכ' דס"ל לר' זירא דבט' חנויות אזלינן בתר הרוב אף במקום קרוב אבל בב' חנויות אחת מוכרת כשר ואחת טריפה והחנות טריפה היא הגדולה אזלינן בתר הגדולה ובמקום קרוב הולכין אחר הקרוב. הרי דס"ל דמה שחנות יותר גדולה זה סיבה לילך אחריה אבל לא כשקרוב אומר הפוך, ועוד חידש שבמקום רוב חנויות לא אזלינן בתר הגדולה ויל"ע א"כ בגדר ההכרעה דחנות גדולה וצ"ע בזה. [ואולי ס"ל דמה שיותר גדולה הוה כעין מצוי שיש ממנה יותר פרישות וע"כ במחצה על מחצה המצוי מכריע אבל לא נגד קרוב או רוב וצ"ע]

**רוב ומצוי:** ברש"י פירש דהמצוי הוא מה שתדיר לזוב ועיין בר"י מיגאש שפי' דהדם מצוי יותר לצאת. ויש לעיין מה היא המעלה דמצוי דמועיל ברוב להכריע נגד קרוב. ועיין בר"י מיגאש שנראה דהמעלה דמצוי היא תוספת ברוב[[68]](#footnote-68). ועיין בשיעורי הגרש"ר ס"ק ס"ט שכ' לפרש עפ"י השמעתתא [ד' סוף פרק א'] שמצוי הוא עוד רוב וא"כ המעלה היא מה שיש עוד רוב [והיינו שיש לפנינו שני הכרעות של רוב רוב הדמים ורוב הפרישות]. ועיי"ש שפי' בעוד אופן דהוה רובא דליתא קמן ובזה ודאי מהני נגד קרוב. [ונפק"מ במצוי לבדו [בלא תוספת לרוב] אם מועיל להכריע. דלהר"י מיגאש לא יועיל ולש"ש יועיל [וכ"כ שם דבמקום קבוע מהני המצוי].

**תוס' ד"ה דתני רבי חייא: דאע"ג דתני ספיקו טמא אי לאו דרבי חייא וכו':** משמע דבלא ר"ח הוה ספק ועיין ברש"ש שהקשה דבתוס' ד"ה לימא משמע דבלא ר"ח אזלינן בודאי בתר הקרוב. וכן לכאורה מוכח בסוגיא לעיל דאמרינן שהקרובה מביאה עגלה ערופה אע"ג דאיכא אחריתא דנפישא מינה וצ"ע.

**בגדרי רובא דליתא ורובא דאיתא:** הנה מצינו בגמ' חולין י"א. שחילקה בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן ויש לברר אם יש חילוק ביניהם בגדר ההכרעה וכן יל"ע מה החילוק המציאותי ביניהם [לפי מה מגדירים אם הוא איתא או ליתא]. והנה בש"ש ש"ב פט"ו, כ' דברובא דליתיה קמן הו"ל רוב הבא מן הסברא,[[69]](#footnote-69) אבל גבי רובא דאיתא [והיינו כל דפריש] אין בו סברא. וכ"כ הגרע"א בכתובות י"ג ב' שרוב שטבע העולם כן, [כמו רוב מצויים או רוב בהמות כשרות וכדומה,] הוי רוב מעליא. משא"כ ברוב הפרישות דגם המיעוט לפנינו, הוה גזה"כ לומר דכל דפריש, ואין סברא לומר דהוא מהפסול יותר מהכשר, וכ"כ בהגהות ברוך טעם לשמעתתא שם. ולפי"ז נראה דרובא דליתא עדיף מדאיתא אכן בפשטות הסוגיא דחולין נראה להיפוך וצ"ע. ובאחרונים כ' דברובא דאיתא הוה הכרעה ודאית וברובא דליתא הוא תליה וצ"ע. [וע"ע בתפארת ישראל במתני' שכ' דברובא דאיתא הסותר לרובא דליתא אזלינן בתר רובא דאיתא ולא כ' ראיה.].[[70]](#footnote-70)

ולקבוע מתי הוא רובא דאיתא ומתי דליתא נחלקו האחרונים: בשב שמעתתא שמעתתא ד' ריש פרק א' כ' דהיכא שהרוב לפנינו הוא רובא דאיתא קמן [ויישב לפי"ז ד' התוס' לקמן]. ובקובץ שיעורים בסוגיין אות פ"ג כ' שרובא דאיתא הוא שע"פ הפרטים נבנה הכלל, [כגון בדיינים, שע"פ כל דיין אני בונה רוב של דיינים] וברובא דליתא הוא רוב שלא יצר את הספק עיי"ש. ובלשון הגרע"א שכ' לעיל נראה דהיכא שהצד מיעוט לפנינו זה רובא דאיתא ורובא דליתא הוא רוב בטבע.

**וש"מ רובא דאורייתא:** **חשיב לה כרובא דליתא קמן וכו':** בתוס' כ' דהחידוש הוא ברובא דליתא קמן דאינו מקרא דאחרי רבים להטות. [עיין בזה בסוגיית הגמ' בחולין י"א. וברש"י שם דכ' שני פירושים למסקנא אם ברובא ליתא ילפינן מרובא דאיתא או מהלמ"מ וע"ע בריטב"א ובר"ן בתחילת סוגיין שכ' דיליף מעדים זוממים]. וע"ע בריטב"א שדן בלישנא דר' חייא דאם רוב עדיף כ"ש דדאורייתא עיי"ש.

**בעיקר מה שכ' התוס' דרוב דמים הוה רובא דליתא:** יש לעיין אמאי הא לכאורה הוא כחנויות וכן נקט הש"ש ד' פרק א' ועיין בקובץ שיעורים ס"ק פ"ג מש"כ שהרי לא מדדנו את הדם באשה זאת [וצ"ע בסברא דמ"מ כן הוא בטבע שיהיה בחדר רוב דמים וצ"ע].

ועיין במהרש"א שהקשה דא"כ מאי הקשו לעיל מט' חנויות דנימא דממתני' שמעינן דרוב עדיף ברובא דאיתא ור"ח חידש דגם ברובא דליתא. [ומכח דס"ל דרובא דאיתא עדיף] ויל"ע למה לא הקשה כן לעיל ומוכח דס"ל דשייך לומר דר"ח איירי רק ברובא דאיתא ובליתיה הקרוב עדיף. וע"ע בפורת יוסף לעיל ע"ב שכ' לדייק ברש"י להיפוך דרק ברובא דאיתא אזלינן בתר קרוב וכ"כ הגרע"א [ויל"ע עוד לפי"ד מה הקשו מעגלה ערופה ומניפול הא הוה רובא דאיתא וצ"ל דההוכחה דאם ברובא דאיתא כ"ש בדליתא וצ"ע].

**לימא רב דסבר כרבי חנינא:** עיין ברשב"א[[71]](#footnote-71) שהקשה דהא רב ס"ל דאף בממון הולכין אחר הרוב [לקמן צ"ג.] וא"כ ודאי דרוב עדיף מקרוב ועיי"ש שיישב דדרך דיחוי קאמר. [ובעיקר קושייתו צ"ע מה ענין רוב בממון לרוב וקרוב ומוכח דס"ל שהוא ענין בודאות הרוב.]

**והני מילי חמרא אבל עינבי וכו':** עיין ברא"ש וברמ"ה שכ' דבענבים מותרים[[72]](#footnote-72) מכח הרוב. אכן הרמב"ן בסוגיין כ' וכ"כ הרמב"ם פ"י ממאכל"א הלכה י"ג והשו"ע יו"ד רצ"ד סעיף י"א שהענבים אסורים. ועיין ברמב"ן שביאר הטעם דאע"ג שרוב להיתר מ"מ כאן הוא מדין מקומו וכאן נמצא כאן היה וע"כ אסור[[73]](#footnote-73) [וברשב"א לא הזכיר הטעם דכנכ"ה אלא כ' דכודאי חשיבינן]. [ומקור הסברא דכאן נמצא כאן היה הוא בכתובות ע"ה: דמומים שנמצאו באשה כשהיא ברשות האב לא תלינן שבאו קודם כיון דכאן נמצא כאן היה ויל"ע אם כאן הוא מאותו דין ועיין בקהילות יעקב סימן ט"ו שנראה שהוא אותו דין.[[74]](#footnote-74) [וביאור הסברא דכנכ"ה בש"ש ב' כ' שהוא מדין חזקה בלא ריעותא וכאן לכאורה אינו שייך דהא אין כאן חזקה אלא דלא תלינן בצד אחר].[[75]](#footnote-75)

ובאבי עזרי פ"ב ממעשר שני[[76]](#footnote-76) האריך להוכיח דלדעת הרמב"ן אינו ודאות לאסור אלא שאין לרוב עדיפות והוה ספק עיי"ש בארוכה וצ"ע בלשון הרשב"א והריטב"א שכ' דהוה כודאי.

ויל"ע להרמב"ן כיצד בהו"א אמרינן דרב ס"ל כר"ח הא אסור מדין כאן נמצא כאן היה. ועיין בפני שלמה שיישב דכנכ"ה מועיל על הענבים ולא על היין עיי"ש. [ועיין באבי עזרי הנ"ל מה שיישב שלהו"א איירי בחו"ל וע"כ מסתפקים לאסור ובמסקנא דאמרינן אבל ענבי איירי בא"י עיי"ש.].

ויל"ע לרא"ש דס"ל שמותר במה פליג על הרמב"ן וצ"ע [דיל"ע אם פליג על הדין כנכ"ה או דס"ל שכאן ל"ש כנכ"ה וצ"ע].

**תוס' ד"ה לימא: דהא אי ליה ליה וכו':** דאי אזלינן בתר קרוב א"כ הויא ודאי ערלה: עיין במצפה איתן שהקשה דהא ספק ערלה אף ברוב מותר וא"כ אף אם אזלינן קרוב יהיה מותר עיי"ש שכ' דאיירי בא"י עוד י"ל דס"ל לתוס' כהרמב"ן דהוה כמקומו וצ"ע. [ואולי י"ל דקורבא דמוכח הוה גדר דאל תתסתפק [וכד' החת"ס דהוה מדין רובא דליתא] וע"כ מועיל כודאי וצ"ע]. ובעיקר הקושיא יל"ע דנימא דס"ל שרוב אסור וכן הוכיח מד' התוס' הגרש"ש בב"מ סימן י"ב סק"ו.

דף כ"ד:

**מרחיקין את האילן מן העיר עשרים וחמש אמה וכו':** עיין בחידושי הגרש"ר סימן י"ט שדן אם דין זה הוא מהרחקת ניזקין או דין אחר משום נויי העיר. עיי"ש מה שדן בזה מד' הראשונים בהמשך סוגיין.

**רש"י ד"ה ונותן דמים: מי שהעיר שלו:** משמע שהעיר שייך ליחיד וצ"ע דבגמ' אמרינן דשייך הכא קידרא דבי שותפי וכן הקשה התוי"ט ועיין בחת"ס שיישב דאף באין בעל העיר מעכב מ"מ בני העיר מעכבים ועיי"ש שתלה זה אם הוא איסור או דין ממון עיי"ש.

**אמר עולא משום נויי העיר:** עיין ברמב"ן [והרשב"א] שכ' דד"ז הוא דווקא בא"י אבל בחו"ל תינוול ותינוול[[77]](#footnote-77) ורמ"ה פליג וס"ל דאף בחו"ל שייך נויי העיר עיי"ש. וע"ע ברשב"א במתני' הבאה שדן אם מועיל הכא מחילה וכ' דלא מועיל משום נוי א"י ויל"ע להרמ"ה אם בחו"ל הוא ודאי דין מזיק ויועיל מחילה וצ"ע.

**ותיפוק ליה דאין עושין מגרש וכו':** עיין ברמב"ן וברשב"א שהוכיחו מכאן דדין מרחיקין הוא רק בא"י ועיין ברמ"ה שפי' לשיטתו דה"ה בחו"ל יש כזה דין [ועיין בחי' הגרש"ר סי' י"ט סק"ב שכ' דמ"מ הוא רק מדרבנן]. ומה שמבואר בראשונים דדין אין עושין שדה מגרש הוא בכל ערי א"י עיין במנ"ח מצוה שנ"ב ובליקוטי הלכות בערכין דהוא מדרבנן אכן בגר"י פערלא על הרס"ג ח"ב ל"ת קע"א כ' דהוא מדאורייתא וכן דייק בדעת מהר"י קורקוס על הרמב"ם [ועיין בגרש"ר סק"א שהסתפק בדעת מהר"י קורקוס בזה]. [ויל"ע בסמך בהיתר אם יש חיוב הרחקה מדאורייתא ועל מי מוטל האיסור וצ"ע].

**ולרבנן נמי דאמרי וכו':** עיין בר"י מיגאש שגרס שיש שני לשונות בדעת ר"א אם אין עושין מגרש שדה או לאו ועיין בגרע"א שיישב כן דעת הרמב"ם בפי"ג משמיטה שהשמיט החילוק בין זרעים לאילנות וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י"ט בארוכה.

**ולימא הבו לי דמים ברישא וכו':** עיין ברמב"ן שהקשה דהא ודאי שיש חילוק מבור מהא דקוצץ וא"כ מה אקשינן לענין נותן דמים ועיי"ש שיישב דהו"א דלקציצה יש דין של מכר ועד שלא נטל דמים לא יקצוץ יש לו דין של מכר וכ"כ הר"ן[[78]](#footnote-78). ועיין בריטב"א שכ' דכיון שהוא לפנים משורת הדין. וע"ע בשיטמ"ק בשם רבינו מאיר שכ' דהוא מדין המע"ה.

**ספק זה קדם ספק זה קדם וכו':** עיין ברמ"ה שכ' דשמעינן מהכא דכל ספק בממון שודאי חייב למכור והנדון אם חייב לשלם דמים המע"ה. וכ"כ הראשונים בכמה מקומות. ועיין בר"ן ב"מ ק"ב: בסוגיא דמשכיר בית לחבירו בי"ב זהובים לשנה ויש ספק על חודש העיבור ואמרינן שבעל הקרקע הוא מוחזק. והקשה הר"ן, הא השוכר מוחזק במעות ויישב דמ"מ חיובו ברור כיון שאם ירצה הבעה"ב יתן לו לגור בחודש העיבור ויתחייב י"ב זהובים [כן פירש הקונה"ס כלל ז' סעיף ג' דבריו][[79]](#footnote-79) ועיי"ש בקונה"ס שהביא דוגמא לזה מסוגיין דחייב לקצוץ והספק הוא על הנתינת דמים. והנה בגרע"א [בגליון שו"ע חו"מ שנ"ו בש"ך סק"ו והועתק בכחול אות ב'] כ' לחלק בין אם הקציצה והדמים הם שני דינים וא"כ חיוב הקציצה ברור והספק הוא על החיוב דמים, לבין אם אע"פ שיכול לשלם ולקצוץ אבל דין הקציצה תלוי בנתינת דמים שבזה אין לו חסרון במוחזקות ומבואר בדבריו דהדין דמים אינו חלק מהקציצה. ויל"ע אם לדבריו דומה לשכירות כהקונה"ס ויל"ע בדעת הקונה"ס אם ס"ל דמ"מ לא שנא או דס"ל דאף הכא הדין דמים הוא חלק מהקציצה ומ"מ קוצץ ואינו נותן דמים. ועיין בדברי משפט סימן קי"ג שכ' דהדין דמים הוא חלק מהדין קציצה ולד' הוא ממש כהקונה"ס. [וברשב"א בתשו' תתקצ"ח מבואר כהגרע"א שכ' שבספק במעות הלואה הלוה מוחזק אבל במשכון המלוה מוחזק כיון שקונה משכון ולכאורה הא ביד הלוה להביא מעות ולזכות במשכון וצ"ע וע"כ שהיכא שלא מחויב להחזיר קודם נתינת המעות לא חסר במוחזקות].

**הערה בגדרי דין ההרחקה של אילן מהעיר:** הנה במתני' שנינו דין הרחקת אילן מהעיר כ"ה אמה, ובגמ' אמרינן שהוא מדין נוי העיר. ודעת הרשב"א, הריטב"א והר"ן דגדר ההרחקה אינו מדין הרחקת ניזקין אלא רק מדין נוי א"י וע"כ לא מועיל מחילה של בני העיר ושונה מהאיסור לסמוך גורן סמוך לעיר דמועיל מחילה. והגרש"ר [בסימן י"ט] הקשה מהגמ' דאמרינן דהוה היזקא דרבים הא אין החיוב משום ההיזק. עוד יל"ע בכלל מהו הגדר דהנתינת דמים הוא הוא דין משום נוי א"י[[80]](#footnote-80) ואולי י"ל דאע"ג שהדין הוא משום נוי א"י מ"מ רבנן היטילו את זה בגדרי הרחקת ניזקין והיינו שגדר החיוב הוא כמזיק [ויתכן אולי יותר שאם לא היה גם גדר היזק לא היו מחייבין לקצוץ]. וע"כ הוא בגדרי היזקא דרבים [ועדיין אינו מיושב הזכות נטילת דמים וצ"ע] [ולפי ד' הרשב"א מובן מה שמדוייק ברש"י שחיוב התשלומין מוטל על מי שהעיר שלו וכ' החת"ס דאף במוחלין בני העיר ולכאורה אם מוחלין למה ירחיק ועוד אם הוא מחיוב ניזקין שיהיה החיוב דמים מוטל על בני העיר ולפימש"כ אפשר שרבנן הטילו הדבר עליו כיון שהעיר שלו הוא המחוייב בנוי א"י].

דף כ"ה.

**ומרחיקין את המשרה מן הירק וכו':** עיין בראשונים שדנו כמה חיוב ההרחקה במשרה וירק ובשאר דברים בשנויים במשנה ועיין ברשב"א שהביא מהתוספתא שבדבורים הוא נ' אמה וכ' דה"ה במשרה וירק ועיין ברמב"ן שחילק ביניהם. וע"ע בראשונים שהביאו מהרי"ף דאף לר"י דפליג על ההרחקה מ"מ במשרה וירק צריך להרחיק שלא יהיה גירי דיליה ועיי"ש שדנו בשיעור ההרחקה.

**ור' יוסי מתיר בחרדל: בדעת ר' יוסי:** מבואר בסוגיא לעיל י"ח: דס"ל דעל הניזק להרחיק את עצמו וע"כ ס"ל דאף במשרה וירק יכול לסמוך. ומה שחלק בפירוש דרק על דבורים הוא דס"ל שבחרדל יש עוד היתר דכיון שכל אחד מזיק את השני אין חיוב הרחקה. [ויל"ע בטעם ויהיה החיוב מוטל על שניהם]. ורבנן ס"ל דעל המזיק להרחיק את עצמו וע"כ צריך להרחיק במשרה וירק, וכן ס"ל דאין הדבורים מזיקים החרדל ועיקר הסוגיא נלמ"ד בעז"ה בתחילת פרק לא יחפור.

דף כ"ה:

**מודה רבי יוסי בגירי דיליה:** הביאור הפשוט בגירי דיליה הוא דהוה חיציו, אכן לכאורה יש מקומות דאמרינן גירי דיליה ול"ש לחייבו מדין חיציו, כדלעיל כ"ב: דאמרי' דאם העמיד סולם על יד שובך חבירו ומיד קפצה נמיה לשם והזיקה חייב מדין גירי דיליה ול"ש לכאורה לחייבו מדין אדם[[81]](#footnote-81). ועיין בראשונים שם שכ' ב' גדרים עיקריים א' שההיזק מיד [תוס' ושאר ראשונים בשם ר"ח] ב' שמזיק במקומו [רמב"ן ורשב"א] ורש"י שם לכאורה ס"ל לאו הכי. ויל"ע אמאי מודה ר' יוסי בכהאי גוונא ואין כאן מקום הסוגיא.

**מרחיקין את האילן וכו' זה חופר בתוך שלו:** בראשונים נחלקו לר' יוסי בסמך והיזיק אם חייב בתשלומין דדעת הרמב"ן בדינא דגרמי דפטור והרמ"ה בס"ק ק"ה כ' שחייב ויל"ע בעיקר המחלו' ואכ"מ.

דף כ"ו.

**סוגיא דרקתא [כ"ו.]**

**התם בניחותא תליא מילתא:** עיין בתוס' שפי' דע"י האדם יש בגץ כח לילך והוה כאש ההולכת ע"י הרוח וברקתא אין בו כל כלל. וע"ע בש"ך סימן תי"ח סק"ד בסופו בשם ראב"ן שפי' דכפשוט דאינו רוצה שילך [ועיין בחזו"א ב"ק ב' סק"ד בסופו מש"כ בדעת תוס' דהא לשו' הגמ' כראב"ן עיי"ש.].

**מאי שנא מזורה ורוח מסייעתו:** והיינו דס"ל ללמוד משבת דהוה מעשה דידיה, ועיין בתוס' שפי' שנחלקו אם מה ללמוד משבת לענין איסור או ללמוד ממה שפטור מתשלומין. וצ"ע הסברות בזה. וע"ע ברמ"ה שס"ל שלרב אשי חייב בתשלומין [ולכאורה הוא לשיטתו בחיוב תשלומין לר' יוסי ועיי"ש שהוכיח כן מקו' הגמ' מגץ דהוא לענין תשלומין ותוס' הא פי' לא כן וכדפי' המהר"ם].

**תוס' ד"ה זיקא: קשיא לר"י וכו':** יש לעיין בקושייתם הרי אם אינו גירי דיליה כיצד יתחייב משום אש הא עושה בתוך שלו [וכשם שבכל פירקין כיון דעושה בתוך שלו פטור] וכן הקשה הנתיבות בסימן קנ"ח סקי"ח. והיישוב בזה לכאורה הוא דבכל פירקין אינו הולך לתוך של חבירו אלא שההבל כאן מזיק כגפת ומשרה אבל הכא הוא הולך לתוך של חבירו ובזה ל"ש ההיתר דעל הניזק להרחיק את עצמו וצ"ע.

וכיסוד הדבר לגבי סוגיין כ' גם התורי"ד בסוגיין דביד הניזק להשמר עיי"ש. וע"ע בראב"ד בשיטמ"ק שכ' בסברת רבינא דעושה בתוך שלו וע"כ מותר עיי"ש מה שחילק בין גץ לאסו"מ ד"הוה מקום פשיעה".[[82]](#footnote-82)

ועיי"ש בנתיבות שייסד דחיוב ניזקין הוא דווקא ביכול לשמור שלא יזיק ולא יהיה לו מכח זה ביטול תשמיש אבל בכל פירקין דאם ישמור שלא יזיק יהיה לו ביטול תשמיש החצר ל"ח להרחיק ועל הניזק להרחיק את עצמו. [וע"ע ברמב"ן בדינא דגרמי בסופו [ד"ה ואכתי איכא למידק[[83]](#footnote-83)] מש"כ לענין שרשים ובור].

**קשיא לר"י דליחייב משום אש:** יל"ע אם כוונתם משום אשו משום חיציו או משום ממונו. ועיין בחזו"א ב"ק סי' ב' סק"ד שפי' סוגיין רק למ"ד ממונו. [ואי נימא דהוה משום חיציו אולי יותר ניחא קושיית הנתיבות דלגבי אדם ל"א הכי].

**והכא דאמטי ברוח מצויה איירי וכו':** יל"ע אמאי בעי לסוגיא דהכונס להוכיח דזורה הוא ברוח מצויה הא פשוט שבשבת לא יתחייב אלא ברוח מצויה.

**ואומר ר"י דלא דמי לאש וכו':** בביאור יישוב התוס': עיין במהרש"א מש"כ [ונראה כוונתו דאין רצונו שילך הרקתא וצ"ע בלשון התוס']. ועיין באבן האזל פי"ד מנזקי ממון הלכה ז' [דף פ' בדפי הספר, ד"ה ע"כ נראה] שכ' דעיקר יציאת הכיתנא הוא רק ע"י הרוח וע"כ לא חשיב יצירת מזיק. וע"עע בחזו"א ב"ק סימן ב' סק"ד מש"כ בביאור ד' התוס'.[[84]](#footnote-84)

וע"ע ברשב"א שיישב דבאסו"מ יש להם כובד מצד עצמם וע"כ חשיב מזיק שהאש מוליכתו אבל כאן אינו יכול להזיק בלא כח האש וע"כ ל"ח מזיק וכן הוא בריטב"א.

וע"ע ברמב"ן בקו' דינא דגרמי [ד"ה ודקשיא לן[[85]](#footnote-85)] מש"כ שכיון שאין לו כח ללכת כלל והרוח היא המוליכתו נמצא שהרוח היא יוצרת ההיזק ולא דמי לאסו"מ כשמניחם בראש גגו הוה אש והרוח מוליכתם ויל"ע בכוונתו עיי"ש.

**הוה ס"ד דדמי ממש לגץ:** צ"ע הא בגץ הוא אדם ממש דהגץ חשיב אש והכא הא בלא ההולכה אינו יכול להזיק וכן הקשה התורא"ש בשיטמ"ק. ועיי"ש שיישב דהוה ס"ל דרקתא דומה לגץ שיוצא מכוחו ועיין באבן האזל הנ"ל [ד"ה והנה] שפי' עפ"י שיטתו דלא נגמר יציאת הרקתא אלא ע"י הרוח. [וע"כ בחזו"א ב"ק סי' ב' סק"ד שיישב דאף גץ מעמיא עמיא ואזלא בלא האש וחשיב יצירת מזיק ע"י הרוח].

**וא"ת מ"מ יהא חייב להרחיק מידי דהוה אגורן וכו':** מבואר דאף בדבר דל"ח מזיק מ"מ חייב להרחיק ויל"ע בטעם ההרחקה וצ"ל דהוא מדין גרמא דגורם שהרוח תזיק וכ"נ בחזו"א ב"ק סי' ב' סק"ד.

**וי"ל דמתני' כרבנן וכו':** יל"ע אמאי ל"ה גירי דיליה דהא כ' התוס' לעיל כ"ב: דגירי דיליה היינו שההיזק מיד ואולי הכא ל"ח מיד כיון שבעי לילך וצ"ע בסברא בזה. וע"ע ברשב"א שפי' דחשיב גירי דיליה ולכאורה הא לשיטתו בגדר גירי דיליה וצ"ע.

**משום דלא פליגי ר"י ורבנן:** עיין במהר"ם מה שפי' כוונתם [דאם חייב בתשלומין, פשוט שחייב בהרחקה והיינו כהרמב"ן דלא מחלק ביניהם והרמ"ה פי' הגמ' דהמחלוקת היא על חיוב תשלומין].

וא"ת מאי שנא מנמיה וכו': עיין בחזו"א שדן אם העמדת הסולם חשיב כמביא האש [דהנמיה חשיב כאש] או שעצם מה שנמיה עולה על הסולם בעודו בידו זה המזיק עיי"ש. ועיי"ש עוד מש"כ בד' התוס'.

**אבל קשה מעורבין וכו':** עיין בחזו"א שפי' דבהו"א ס"ל דעורבין ל"ה מזיק אלא בצירוף הדם ויישבו דבע"ח הוה מזיק בעצם וחשיב מביא המזיק ע"י הדם. [ועיי"ש מה שהקשה על ראייתם מהגמ' בב"ק ו. וצ"ע.].

**הכא זיקא הוא דקא ממטי ליה:** בביאור ד' הגמ' מצינו כמה ביאורים בראשונים: א. ד' התוס' [ד"ה זיקא] דהרוח היא יוצרת המזיק. ב. עיין ברשב"א שכ' דאין ברקתא כח להזיק לבדה והכח של הרוח הוא המזיק. וע"ע מש"נ בזה בד' התוס'.

**היו שרשים יוצאים וכו':** עיין ברמב"ן בע"ב ובמלחמות שכ' ב' לשונות אם מותר לקצוץ בתוך ט"ז או מחוץ לט"ז. ועיי"ש שתמה על הצד שלא יוכל לקצוץ בתוך ט"ז עיי"ש. וע"ע בר"י מיגאש בע"ב שחילק דבתוך ג"ט מותר לקצוץ אבל לאילן ובור אסור.

**תנא ד"א שאמרו מפני עבודת הכרם:** והוא גירי דיליה כמוש"כ הראשונים בסוגיין ולעיל ב. ועיין ברמב"ן שכ' דאף שאינו ברור שיכניס מחרשתו מ"מ יש תביעה להרחיק כיון שיכול להיות שיכנס. ובגרש"ר והגרנ"פ לעיל ב. כ' דגדר ההרחקה היא דכל הד"א יש להם שם כרם וכגורע משדה חבירו.

**אבל אילנות לגפנים בעינן טפי:** עיין ברמב"ן שכ' דהוה גירי דיליה כיון דבשעה שבא לגדור דקלו מפריח העופות וכ"כ הרא"ש והנמוקי יוסף. ובתוס' ד"ה אבל בגפנים כ' דבנטע גרעין לא חייב להרחיק ועיין בבית יוסף סימן קנ"ה סעיף ל"ו שכ' דאם הוא מפריח ל"ש לחלק בין גרעין לאילן. והיינו שס"ל שעצם האילן הוא גורם לעופות וכן פירש החזו"א ועיי"ש בהגהת דרישה ופרישה על הדרכי משה דס"ל לתוס' שבנטע גרעין אף להפריח מותר[[86]](#footnote-86).

**בעינן טפי:** בראשונים הביאו כ' בשם הרי"ף שכ' דההרחקה היא ד' אמות. ולפי"ז הנפק"מ היא רק בבבל ועיין ברמב"ן שהקשה דא"כ מה הקשה רבב"ח לרב יוסף ממתני' הא איירי בא"י ועיי"ש שיישב שמ"מ משמע ליה חיוב הרחקה רק משום עבודת הכרם. ועיין ברבינו יונה שכ' דהוא לפי ראות עיני הדיין והובא שני דעות אלו בטור סי' קנ"ה.

ועיין בראשונים שדנו בבאו שניהם בבת אחת כיצד היא ההרחקה, ועיין בר"י מיגאש שכ' דכל אחד מרחיק ב' אמות ועיי"ש שסמך דבריו על התוספתא וע"ע ברבינו יונה וכ"כ ברשב"א משמו ובנמוקי יוסף שכ' דכל אחד מרחיק ד"א וע"ע בחזו"א.

**אנא לא קייצנא וכו':** צ"ע אמאי לא רצה לקוץ הא זה חיובו וכן הקשה הרמב"ן [עיי"ש שכ' "דהא חייב להפסיד כל ממונו שלא יזיק את חבירו"] ועיי"ש שכ' מכח זה דרברב"ח ס"ל שאין חייב לקוץ. ועיין בתוס' שנראה שבאילן מאכל אין חייב לקוץ ויל"ע אם לניזק מותר וע"ע בהגהות אשר"י דנראה דס"ל שאין חייב לקוץ והוא היתר לניזק. ועיין בקובץ שיעורים שביאר דעת התוס' דס"ל שקציצת אילן מאכל הוא איסור וא"כ יש לפניו איסור מזיק ואיסור קציצת אילן.[[87]](#footnote-87) וע"ע ברמב"ם פ"ו ממלכים הלכה ח' דכ' דאילן שמזיק בשדה אחרים מותר לקצצו דלא אסרה תורה אלא דרך השחתה ומשמע כהרמב"ן דליכא בכה"ג דין הרחקה.[[88]](#footnote-88)

דף כ"ו:

**תוס' ד"ה עד דאמרי ליה:** ור"ת מפרש וכו': יש לעיין בעיקר סברת ר"ת דמה בכך שלרבים יש חזקה לענין השרשים. [ואולי הגדר דכיון דהוחזק גדר היניקה היא כבעלים[[89]](#footnote-89) ויש לו יותר תביעה וצ"ע].

**עצים של מי:** יש לעיין בצדדי הספק, ולעיל כ' מחלוקת הראשונים אם מה שקוצץ הוא בתוף ט"ז או חוץ לט"ז ונפק"מ לפי"ז לביאור הספק. [ועיין בתורי"ד דס"ל דבתוך ט"ז אסור לקוץ ועיי"ש מה שביאר הספק] והנה לכאורה על השרשים יש תביעה לבעל הקרקע ומדין ארעאי אשבח וככל יורד ולמה לא יהיה שלו[[90]](#footnote-90). וצ"ל דכיון דבתוך ט"ז הוא חלק מהאילן שאני וצ"ע הגדר. [ואולי י"ל דכיון שמה שנכנס השרשים הוא בהיתר יש לו גם זכות על מה שגדל וצ"ע בזה בסוגיא דב"מ ק"א. במכר זיתיו לעצים]. והנה לכאורה נראה דאם סמוך להפקר ודאי שהשרשים שלו והנדון בסוגיא הוא רק כשיש תביעה לבעל הקרקע.

**שרשי אילן של הדיוט וכו':** עיין בקובץ שיעורים שהוכיח מכאן דהדין מעילה תלוי בדיני ממון ואם ההדיוט יש לו את הדין ממון גם אין בזה מעילה וע"ע במנחת ברוך סימן כ"ט ענף ד' כעין זה.

**אין מעילה בגידולין:** בטעם הדבר עיין ברשב"ם לקמן ע"ט. שכ' דכיון דאין בו ממשות הקדש וע"ע ברמב"ן שם דכיון דאינו ע"י קדושת פה ואין כאן המקום.

**כאן בתוך ט"ז וכו':** יש לעיין בחילוק. ועיין בסמ"ע סימן קנ"ה ס"ק י"ח שכ' החילוק דעד ט"ז אמה הן לצורך האילן וכאילן נחשבו ומשמע שאינו תלוי מהיכן היניקה אלא אם מוגדר כאילן וצ"ע בזה.

**אמר עולא וכו' בתוך ט"ז אמה:** בר"י פי' דחסר בארצך [ואינו גזל] אכן בתוס' הביאו פי' ר"ח דהוה גזל. ועיין ברמב"ן בע"א וברשב"א לעיל כ"ה: שדנו דלעולא יצטרך להרחיק אילן משדה חבירו ט"ז אמה מדין גזל ועיין ברמב"ן שכ' דלעולא איירי במפסיק צונמא. וע"ע ברשב"א שם שנראה שבאמת לעולא אסור לסמוך עיי"ש.

1. וע"ע בתורי"ד כ"ו. לענין רקתא שכ' דכיון הניזק יכול ליזהר עליו להרחיק עיי"ש. ועיין בגרנ"פ ס"ק א' שכ' עפי"ז דכיון שהניזק יודע עליו להרחיק. [↑](#footnote-ref-1)
2. וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ג קנ"ז והובא בבית יוסף סימן קנ"ה סעיף י"ד. [↑](#footnote-ref-2)
3. [וע"ע בחזו"א ויל"ע אם כוונתו שלמפרע הוה חשיב החפירה מעשה מזיק וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-3)
4. [וע"ע בשיעורי הגרנ"פ סימן ט' בתחילתו שביאר עפ"י מה שדן אם הרחקת ניזקין הוא דין ממון או איסור עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-4)
5. [חי' סימן י"ד]. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואולי הביאור דלרבא בל"ק לא מועיל כלל מה שסמך בהיתר ולא ס"ל שיש זכות קדימה, וא"כ אף שאינה עשויה לבורות אם יבא השני לחפור יצטרך להרחיק וע"כ תובע ההרחקה עכשיו כדי שלא יצטרך אז להתעצם בדין ויל"ע אם זה הביאור בריטב"א. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיין בגרנ"פ סק"ז שדייק מהר"י מיגאש דגם בכה"ג יש חובת הרחקה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכן נראה ברמ"ה שכ' שכל מזיק שמבטל תשמיש לאחר זמן הוה מזיק וסיים דהתביעה היא דמבטל ג"ט מארעיה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ע בבעל המאור לקמן י"ח: בד"ה אלא אמר רבינא שכ' ש"הניזק מזומן מעכשיו לקבל הנזק כל זמן שיבא" ומשמע שההיזק בפועל הוא בעתיד כשבא אלא דמעכשיו מזומן להנזק. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובא לומר דאין ההיזק בכותלי הבור ויל"ע מה הצד לומר שההיזק הוא בכתלים. [↑](#footnote-ref-10)
11. והסכים לדעתו הגרע"א בקו' הרחקת ניזקין בד"ה ונראה לענ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויל"ע מהו הטעם האחר שיכול לחייב הרחקה. [↑](#footnote-ref-12)
13. ואולי י"ל דהוא מדיני שכנים דלא יסמוך ואח"כ יחייב הרחקה אכן בלשון תוס' נראה שהוא חובת הרחקה כדי שלא יתחייב חבירו הרחקה. [↑](#footnote-ref-13)
14. [והביאור בזה שהתביעה בהרחקת ניזקין היא זכות ממון בחצירו של השני שמעכב עליו מלחפור וע"כ הקשו דכיצד ע"י שסומך זוכה בזכות ממון בחלקו של חבירו. [↑](#footnote-ref-14)
15. וברמ"ה נראה שבאמת יש כזה תביעה. [↑](#footnote-ref-15)
16. יל"ע דכ' דלשני הלשונות לאביי אם הוא רק לאביי ומה הדין לרבא ללישנא בתרא באינה עשויה. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכן משמע בלשון הרמב"ן שכ' דאין קדימתו מועלת לו אלא שאינו יכול לומר הרחק בורך. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובגרש"ר הקשה דהא אם יפול הכותל החיצון אין לו זכות בכותל הפנימי ויל"ע אם אפ"ל דמ"מ יש לו זכות דכותל הפנימי. [↑](#footnote-ref-18)
19. ומש"כ שם בשם הגרע"א הוא משובש. [↑](#footnote-ref-19)
20. עיי"ש שהכריח כן בדעת הרא"ש דבפ"ק לענין היזק ראיה לא ס"ל טענת התעצמות, וכאן כ' כתוס'. [ובעיקר קושייתו י"ל כמוש"כ האחרונים דכיון דהוה מזיק מעתה ע"כ לא יכול לסמוך וביזק ראיה ל"ח מזיק מעתה]. [↑](#footnote-ref-20)
21. וע"ע בגרש"ש סימן א' שכ' דבכל הרחקת ניזקין הרי הוא נכנס לשל חבירו ע"י העשן והחום ואפשר שזה סברת הרמב"ן דחשיב שהמזיק גמור מעתה כיון שהעשן והחום נכנסים לחבירו. [↑](#footnote-ref-21)
22. וע"ע בריטב"א שהקשה דהא מזיק בגופו ממש וחזינן דס"ל שיש חומרא בגירי דגופו יותר מגירי דממונו. ויל"ע אם הוא סברא גם לחיוב הרחקה, או דכוונתו דלא יועיל בזה הסברא דדירה שאני. [↑](#footnote-ref-22)
23. דצ"ע לומר דלאביי דס"ל דכשאין ניזק מותר לסמוך בכה"ג יהיה אסור וכמוש"כ הגרע"א בקו' הרחקת ניזקין בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-23)
24. [ואף לחת"ס י"ל דחלוק אם המתחדש הוא עיקר המזיק כמדילק האש או רק טוחן שוב בריחיים וצ"ע] [↑](#footnote-ref-24)
25. וע"ע בחזו"א סימן י' סק"ח שכ' דבדירה הוא סברא שיותר יועיל קדימה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ומש"כ הגרע"א בקו' הרחקת ניזקין בקו' הרחקת ניזקין בד"ה ונראה לענ"ד דחשיב מזיק לענין זה שיצטרך להרחיק כשיבא הניזק לכאורה הוא רק לדעת רבא כמבואר שם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
27. ולכאורה סברא זו מועלת רק למזיק דהרחקות ניזקין אבל למזיק גמור לא ויל"ע אם בנחתומין לא הוה מזיק גמור ואולי בכ"ז חשיב עושה בתוך שלו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
28. וסברא זו מועלת לכאורה אף במזיק גמור וכלשון הרשב"א כ"ב. דחשיב מזמין עצמו לנזק ויל"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. ועיי"ש שכ' על קושית התוס' דהוה מצי לאקשויי מהמשנה, דהו"א דההרחקה משום בור ואף משום בור לא צריך יותר מד"א ויל"ע בסברא מה הגדר דרק ד"א משום בור. [↑](#footnote-ref-29)
30. עיי"ש שכ' שזה כלל גדול לדינין הרבה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועיין בגרש"ר סקי"א שהקשה לראב"ד מהיה גדר דיכול לסמוך כרם ובנפל מחייבין אותו לגדור משום כלאים עיי"ש. [↑](#footnote-ref-31)
32. [ואם נימא דגם בכה"ג שייך בעין יפה יל"ע אם הוא דווקא בבא לחפור בור או דאף טוען לו טענת התעצמות]. [↑](#footnote-ref-32)
33. [י"ז: ד"ה מרחיקין]. [↑](#footnote-ref-33)
34. [ונראה בבעל המאור דבציור דרש"י לא יהני מה שלוקח דמ"מ השתא הוא מזיק]. [↑](#footnote-ref-34)
35. וכן צריך לבאר לביאור התוס' ברב פפא שכך ביאר המחלוקת. [↑](#footnote-ref-35)
36. [ויל"ע בכל המקומות שהדין שהראשון מרחיק אע"פ שסמך, אם קודם שבא הניזק בפועל צריך להרחיק. ועיין בתוס' לעיל י"ז: ד"ה מרחיקין שכ' **כשירצה** לעשות כותל]. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויל"ע אם הסברא לחיוב בעל החרדל הוא מדין בור או ממונו המזיק או דאע"ג שמדיני נזיקין אין חיוב, התביעה כאן היא מדין שכנים. [↑](#footnote-ref-37)
38. [וקצ"ע דהא לרב פפא כן ס"ל דךרבנן רק חרדל מזיק וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-38)
39. והלשון עשה שלא כהוגן לכאורה יותר נחא להגרש"ר דלא קיים דין ההרחקה ולהגרא"ז לכאורה הביאור הוא שסמך מזיק אע"פ שהוא בהיתר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
40. [שכ' לעיל י"ח. וכן הוא לק' כ"ב.]. [↑](#footnote-ref-40)
41. [וכ"כ החזון איש בסימן י"ג סק"ב]. [↑](#footnote-ref-41)
42. [ולכאורה הוא סברא דל"ח ביטול התשמיש וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-42)
43. [וכ"ז לבד מברפת בקר וחנות של נחתומין שמותר לסמוך כיון שדירה שאני]. [↑](#footnote-ref-43)
44. ויל"ע בדעת הקצות אם מה שאין ניזק ל"ח מזיק לכו"ע וכל המחלוקת בזכות קדימה היא, אם כשבא הניזק צריך להרחיק, וממילא אף קודם שבא מרחיק, כדי שלא יהיה לו זכות קדימה. [כמוש"כ הרמב"ן י"ח: סברא זו בדעת הר"י מיגאש [והגרש"ש סי' ז' כ' משום התעצמות]. או דגם עתה יש לו דין מזיק ומ"מ יש זכות קדימה דבדליכא ניזק יש לי זכות להזיק את העתיד שזה גוף הזכות קדימה וצ"ע. ובגרש"ר נקט בדעת הקצות כאופן הראשון. [↑](#footnote-ref-44)
45. ובהמשך הסוגיא נראה דאם לא ס"ל כשמואל אף אדם היושב בחלון ממעט אף שברור שיקום. [↑](#footnote-ref-45)
46. [וע"ע בסוכה ד. דאמרינן בטלה דעתו בביטול]. [↑](#footnote-ref-46)
47. והנה בפני יהושע ברכות י"ט. הו"ד במנחת חינוך רס"ג סקכ"ו ר"ל דדין זה הוא רק מדרבנן. וצ"ע א"כ בקו' הגמ' ותיפו"ל דהא טעם דשמואל לכאורה הוא דאורייתא ולהמשנה אחרונה לעיל דגם שמואל הוא מדרבנן מיושב. [↑](#footnote-ref-47)
48. היינו הר"ש על טהרות. [↑](#footnote-ref-48)
49. וכעי"ז במשנת רבי אהרן טהרות סימן ל"ו סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-49)
50. וברמב"ן כאן נסתפק בזה אם באוכלין מועיל סתמו כולו. [↑](#footnote-ref-50)
51. ובמרחשת ח"א סי' נ"ג הקשה דהא כתבי הקודש מטלאין את הידים וא"כ מקבלים טומאה אכן לכאורה אינם מקבלים טומאה אלא הדין על הנוגע שחייב בנט"י. [↑](#footnote-ref-51)
52. וע"ע בתשו' נוב"י [יו"ד קמא סי' פ' ותנינא י' וי"ג]דס"ל דליכא איסור צעב"ח בהריגתם. [↑](#footnote-ref-52)
53. [בסוף השו"ע]. [↑](#footnote-ref-53)
54. וביאר הטעם שכ' המשנה דין זה לגבי אש כיון דברור שההיזק ממנו. [↑](#footnote-ref-54)
55. [ולכאורה כוונתו לתשו' הרא"ש כלל ק"ח סעיף י"ב עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועיי"ש שכ' דס"ל כרמ"ה לקמן כ"ו. דלר"י אף באינו גירי דיליה חייב בתשלומין. [↑](#footnote-ref-56)
57. וע"ע בגרש"ר שדן בגדר מזיק ברשות אם הוא שאינו כלל מזיק [והיינו שאינו חייב באחריות] או שהוא פטור מתשלומין ויל"ע הסברא בסוגיין. [↑](#footnote-ref-57)
58. ועיין בקצות קנ"ה סק"ו דמ"מ הוה רק שיעבוד וכזכות פתח לעיל י"א. [↑](#footnote-ref-58)
59. וע"ע ברבינו יונה לעיל י"ח. שכ' שאין דינא דרבא שאסור לסמוך בחלון שמזיק ביזק ראיה כיון האנשים הם המזיקים ולא עצם החלון ולכאורה ה"ה בדוושא [↑](#footnote-ref-59)
60. ועיין בשיעורי הגרש"ר ס"ק ס"ד בזה. [↑](#footnote-ref-60)
61. [ואף לרבנן כיון שאין מוחזק.]. [↑](#footnote-ref-61)
62. ויל"ע מאיזה טעם היחלוקו. [↑](#footnote-ref-62)
63. [ויל"ע מאיזה דין במשנה הוכיח זאת דאי מה שבתוך נ' הרי הוא של מוצאו הא כ' הריטב"א דהוא מדין סימן ואולי כוונתו מקושיית הגמ' דחוץ לנ' נילך אחר הקרוב ומשמע שאינו מדין סימן ויל"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-63)
64. [והיינו שהצד בספק שהוא הקרוב יותר חזק מהצד השני]. [↑](#footnote-ref-64)
65. ועיי"ש בחוו"ד (חידושים סקי"ב) שכ' דפשוט דלא אזלינן בתר קרוב בקבוע. [↑](#footnote-ref-65)
66. [ויל"ד בדעת רש"י דלא הזכיר זה אם מודה]. [↑](#footnote-ref-66)
67. ובחכמת אדם ? ס"ל שודאי דאזלינן בתר החנות הגדולה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
68. ויל"ע אם הוא לשיטתו במצוי. [↑](#footnote-ref-68)
69. עיי"ש לגבי מכה אביו דאמרינן דאף אם זינתה רוב בעילות אחר הבעל וחייב עליו דהסברא אומרת שהוא אביו. [↑](#footnote-ref-69)
70. וברשב"ם לקמן צ"ג. כ' דאזלינן בממון בתר הרוב ברובא דאיתא וברמב"ם כ' דבנפשות אזלינן בתר רובא דליתא עיין בזה בשערי יושר ריש שער ג'. [↑](#footnote-ref-70)
71. בהשמטות מסוף המסכת. [↑](#footnote-ref-71)
72. ול"ח לערלה. [↑](#footnote-ref-72)
73. וכ"כ הנמוק"י בשמו וכ"כ הט"ז ביו"ד רצ"ד סקי"ז ליישב דעת השו"ע. [↑](#footnote-ref-73)
74. והנה הרמב"ם לא פסק האוקימתא דיושבת בין ההרים ושביל של כרמים והתקשו הנו"כ בדעתו ועיין בקה"י שם שכ' דס"ל שבתוך נ' הוא מדין מקומו וכן בעיר קרובה עיי"ש. [והנה מה דאמרינן בכתובות שם כנכ"ה הוא לענין ממון ובראשונים שם דנו אם גם לענין איסורין אמרינן כנכ"ה ולכאורה אם באיסורין לא אמרינן הכי ה"ה כאן וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-74)
75. ועיין ברמב"ן שהוכיח יסוד זה מהגמ' בקידושין ל"ח ירק הנמכר לצד שדה דתלינן שבא משדה זו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-75)
76. מהגרמ"צ ברגמן. [↑](#footnote-ref-76)
77. עיין בחת"ס שפי' דאדרבה שיעלו לא"י ועיי"ש שהקשה דהא היכא דאיכא ישיבות אסור לעלות עיי"ש דעולא לשיטתו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
78. ויל"ע אם למסקנא הוא חזרה מסברא זו או דאע"ג שהוא מכר תיקנו שיקצוץ. [↑](#footnote-ref-78)
79. ויל"ע הסברא בזה אמאי חשיב מוחזק לענין חודש הי"ג הא כל מה שיתחייב לשלם י"ב הוא בגמר חודש הי"ג ומוכח דס"ל לקונה"ס דכיון דביד בעה"ב לזכות בי"ב חסר לו במוחזקות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
80. ובזה י"ל דבסמך בהיתר אין את האיסור וכל הדין הוא לא לסמוך ולא שלא יהיה בבעלותך אילן. [↑](#footnote-ref-80)
81. ואולי מדין מעמיד וגם במעמיד כ' התוס' ב"ק נ"ו: דאינו מדין אש או אדם ואף בדעת הרשב"א שם יל"ע. [↑](#footnote-ref-81)
82. וקצ"ע א"כ מה הדימוי לזורה ורוח מסייעתו לפי"ז. [↑](#footnote-ref-82)
83. עמ' ק"צ בהוצאת מערבא. [↑](#footnote-ref-83)
84. [ובמש"כ תוס' דדמי לליבה ולבתו הרוח ע"ע בתוס' ב"ק נ"ט: וברא"ה והרבינו פרץ שם]. [↑](#footnote-ref-84)
85. עמ' קפ"ט בהוצאת מערבא. [↑](#footnote-ref-85)
86. וע"ע בחזו"א שהזכיר סברא זו דהוה כשימוש באילן. [↑](#footnote-ref-86)
87. ומבואר דאע"ג שאיסור מזיק הוא בין אדם לחבירו לא עדיף מאיסור קציצת מאכל שלכאורה הוא בין אדם למקום ויל"ע בסברא בזה. וע"ע בב"מ ל. דהשבת אבידה לא דוחה טומאת כהנים דלא דחינן איסורא מקמי ממונא. [↑](#footnote-ref-87)
88. וע"ע ברא"ש שכ' דרבב"ח לדחיה מכוין ועיין בחזו"א מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-88)
89. ולא רק כזכות שימוש. [↑](#footnote-ref-89)
90. דבכל יורד הרי יש תביעה ליורד שיהיה הפירות שלו כיון שהוא זרעם וכמו שביאר הגר"ח בהלכות מלוה ולוה פכ"א. [↑](#footnote-ref-90)