סימן יב. פת ספוגנית
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

פרק ב' משנה ח'

'עלי בצלים ובני בצלים אם יש בהן ריר משתערין בכמות שהן אם יש בהן חלל ממעך את חללן. פת ספוגנית משתערת בכמות שהיא אם יש בה חלל ממעך את חללה. בשר העגל שנתפח ובשר זקנה שנתמעט משתערין בכמות שהן'.

**א.** במנחות דף נ"ד איתא 'רב ור' חייא ורבי יוחנן אמרי משתערין כמות שהן שמואל ור''ש ב''ר וריש לקיש אמרי משתערין לכמות שהן כו', ומסקינן בגמ' אמר רבה כל היכא דמעיקרא הוה ביה והשתא לית ביה הא לית ביה וכל היכא דמעיקרא לא הוה ביה והשתא הוה ביה מדרבנן כי פליגי כגון שהיה בו כשיעור וצמק וחזר ותפח דמר סבר יש דיחוי באיסורא ומר סבר אין דיחוי באיסורא ומי איכא למ''ד דיש דיחוי באיסורין והתנן כביצה אוכלין שהניחה בחמה ונתמעטו וכן כזית מן המת כזית מן הנבלה וכעדשה מן השרץ וכזית פיגול וכזית נותר וכזית חלב טהורין ואין חייבין עליהן משום פיגול ונותר וחלב הניחן בגשמים ותפחו טמאין וחייבין עליהם משום פיגול ונותר וחלב תיובתא למ''ד יש דיחוי באיסורין תיובתא'.

העולה ממסקנת הסוגיא שבשר העגל שלא היה בו שיעור ותפח מדאורייתא נחשב שאין בו שיעור אבל מדרבנן נחשב שיש בו שיעור הן לענין טומאה והן לענין איסור, אבל אם היה בו שיעור בתחילה ונתמעט וחזר ותפח נחשב שיש בו שיעור מדאורייתא דקי"ל שאין דיחוי.

וכך פסק הרמב"ם בהל' מאכ"א (פי"ד ה"ד) 'כזית חלב או נבלה או פגול או נותר וכיוצא בהן שהניחו בחמה ונתמעט האוכלו פטור. חזר והניחו בגשמים ונתפח חייבין עליו כרת או מלקות היה פחות מכזית מבתחלה ונתפח ועמד על כזית אסור ואין לוקין עליו'. וכמו"כ פסק בהל' אבות הטומאה (פ"ד ה"ה) 'כביצה אוכלין טמאים שהניחן בחמה ונתמעטו אינן מטמאים וכן כזית מן המת או מן הנבילה וכעדשה מן השרץ שהניחן בחמה ונתמעטו טהורין כזית חלב ודם ונותר ופיגול שהניחן בהמה ונתמעטו אין חייבין עליהן כרת הניחן בגשמים ונתפחו חזרו לכמות שהיו בין לטומאה חמורה בין לטומאה קלה בין לאיסור'.

**ביאור החילוק בין תפח לצמק ותפח**

**ב.** והנה רש"י ביאר שהטעם שתפיחה לא מהני מדאורייתא משום ש'לאו איסור הוא אלא מיא בעלמא'. ובפשטות כונתו כמשמעו שהתפיחה אינה מגוף הבשר אלא מיא בעלמא ולכך לא חל ע"ז דין טומאה ואיסור נבילה.

וצריך ביאור לפי"ז מה המעלה שהיה בו בתחילה שיעור וצמק ותפח הרי התפיחה היא דבר חדש מחמת הגשמים, והרי כיון שתפיחה חשיבא מיא בעלמא א"כ מאי נפ"מ שהיה בו שיעור מתחילה הרי סו"ס התפיחה היא דבר חדש.

ומצאנו בזה שני באורים.

בפשטות הביאור [וכ"כ החזון יחזקאל ב"מ פ"ג ה' בחידושים] שהחסרון של מיא בעלמא אינו שהמים הם דבר חיצוני ואינם מצטרפים, אלא החסרון הוא שהתפיחה אינה צורת הבשר עצמו וממילא כשנכנסו בו מים אינם נעשים חלק ממנו כיון שהבשר מצד עצמו אינו ראוי להיות תפוח ונכנס בתוכו אויר ומים שאינם חלק ממנו, אבל אם היה בו כשיעור והצטמק וחזר ותפח נחשב שהתפיחה היא צורת הבשר עצמו שכך ראוי להיות צורתו עם האוירים שיש בו עתה ולכך אע"פ שנכנסו בו מים חיצוניים מצטרפים עמו דאין חסרון בעצם המים שהם דבר חיצוני וכל החסרון בתפיחה הוא כשאינו צורת הבשר.

והמשנת ר' אהרן (טהרות סי' מ') ביאר באופ"א, שהחסרון של מיא בעלמא אינו שהמים לא נחשבים חלק מהבשר דבאמת נחשב שהפרי עצמו גדל, אלא החסרון בזה שהדין טומאה שחל בתחילה על הבשר לא מתרחב לחול על המים כיון שלא היה בהם דין טומאה, וזה כונת רש"י שהם 'מיא בעלמא' שאין בהם דין טומאה אלא מים בעלמא ונמצא שהוא סברא דינית ולא התייחסות לגוף הבשר, ולכך אם היה בו טומאה כשיעור וצמק חוזר לקדמותו לחול עליו טומאה למ"ד אין דיחוי כיון שכבר חל על מקום זה בבשר דין טומאה ומה שהוא דבר חיצוני אינו חסרון כלל.

ועפ"ז כתב שלענין טומאה מכאן ולהבא מועילה התפיחה מדאורייתא כיון שהתפיחה חשיבא חלק מהבשר וכל החסרון הוא שלא מקבל את הדין טומאה של גוף הבשר. וסברא זו כתבו הרש"ש והקר"א ועי' בסמוך.

והאגרו"מ הוסיף לחדש עד"ז, שבאמת יכול לחול טומאה על התוספת אע"פ שמתחילה לא חל עליה טומאה, אלא החסרון של מיא בעלמא הוא שלא חל טומאה על הבשר עצמו קודם שתפח ולא מתחדש הדין טומאה מחמת התוספת אבל כשהיה בו כשיעור והצטמק יכול לחזור עליו הטומאה, ועפ"ז חידש שאם היה כביצה טומאה שתפח ועמד על שני כביצים ולקח ממנו כביצה אחד נחשב שכל הכביצה טמא ומטמא אחרים ולא איכפ"ל שחציו הוא מיא בעלמא דכיון שחל הטומאה בעודו כביצה מתפשט הטומאה אף על התוספת וכל החסרון של תפיחה הוא שלא חל הטומאה על הדבר מחמת התפיחה.

אך בעיקר חידושו שאם היה כשיעור ותפח ליותר משיעור אין בזה חסרון של תפיחה, מצאנו בחזו"א (עוקצין סי' ג' סק"ה) שחלק עליו וכתב בפשיטות שחתיכת נבילה שבה ב' כזיתים שתפחו לג' זיתים וחתך ממנה שליש טהור כיון שכזית זה לא היה בו שיעור מעיקרא, וכ"כ בשו"ת מהר"ם שי"ק או"ח סי' רנ"א.

נמצינו למדים שני ביאורים בחסרון של תפיחה, א] שהתפיחה לא נחשבת מגוף הבשר, ב] שלא חל דין מכח התפיחה [ובזה נאמרו שתי נוסחאות אם הוא חסרון רק כשלא היה שיעור או אף אם הבשר עצמו כבר נאסר], ועיקר הנפ"מ בין שתי ביאורים אלו היא לגבי דינים שמכאן ולהבא האם חלים על התפיחה שלפי צד א' התפיחה לא נחשבת מגוף הבשר כלל ולפי צד ב' הוא חסרון רק לגבי דינים שחלו כבר על הבשר.

**ג.** ונראה שהראשונים נחלקו בנידון זה האם החסרון של תפיחה הוא אף לגבי דינים שחלים מכאן ולהבא, דהנה תוס' הקשו מהגמ' בשבת שמסתפקת בהוציא חצי גרוגרת לזריעה ונמלך עליה לאכילה שהרי התפיחה דרבנן ומה מועיל שנמלך עליה לאכילה, ותרצו הרש"ש והקר"א והקה"י שכל הדין שתפיחה היא מדרבנן היינו לגבי טומאה שחלה כבר על הבשר אבל בשבת מיירי לגבי איסור הוצאה מכאן ולהבא ובזה מועילה התפיחה מדאורייתא.

אולם מזה שהתוס' והרמב"ן והרשב"א לא תרצו מוכח דפליגי על סברא זו שהחסרון של מיא בעלמא הוא כפשוטו שלא נחשב כחלק מהבשר, ולכן אף לגבי חיוב הוצאה בשבת מכאן ולהבא נחשב שאין בו שיעור.

וכך מפורש ברש"י בסוגיין שכתב (בסד"ה כי פליגי) דמיירי לגבי טומאה שמכאן ולהבא ולא שנטמא כבר.

ולדבריהם צריכים לפרש את הטעם בצמק ותפח כסברת החזון יחזקאל שאם היה בו כשיעור וצמק ותפח מהני התפיחה מדאורייתא כיון שנחשב שחזר לקדמותו ולא חשיב מיא בעלמא.

**ד.** ומאידך בדעת הרמב"ם נראה כסברת האחרונים שלגבי דינים שמכאן ולהבא אין חסרון של תפיחה, דהנה הרמב"ם (בפ"ה ה"ט) העתיק את המשנה כצורתה, וז"ל 'בשר העגל שנתפח ובשר זקנה שנתמעטה משתערין כמות שהן', וצ"ע שהרי הרמב"ם עצמו פסק בהל' אבות הטומאה ובהל' מאכ"א שאם תפח אינו טמא אלא מדרבנן ומדוע הרמב"ם סתם וכתב שמשתערין כמות שהן.

ובחזו"א כתב שכונת הרמב"ם שטמא רק מדרבנן. וכן נקט הגרי"ז, וביאר שהרמב"ם לא הוצרך לבאר שהטומאה מדרבנן דאזיל לטעמיה (בפ"ד ה"א) שאוכל לטומאת עצמו אי"צ שיעור כלל וכל השיעור כזית הוא לגבי טומאת אחרים והרמב"ם סובר (בפ"ז מהל' אבות הטומאה וכן בהקדמה לספר טהרות) שאוכל אינו מטמא אוכל אלא מדרבנן וא"כ כל דין טומאת אוכלים היא מדרבנן ולא שייך טומאה כלל בדאורייתא ולכך לא הוצרך הרמב"ם לפרש שהוא מדרבנן.

אך משמעות דברי הרמב"ם שהטומאה מדאורייתא. ועוד שמה שביאר הגרי"ז שלרמב"ם אין נפ"מ בשיעור של טומאת אוכלין מדאורייתא עי' החזו"א (בהשמטות לטהרות בפ"ז מאבות הטומאה) שכתב שהרמב"ם מודה שאוכל מטמאה משקין מה"ת ורק אוכל אחר אינו מטמא ודייק כך בדברי הרמב"ם בהלכות שם ע"ש וכ"כ הרש"ש בבכורות דף ל'. (ועי' צל"ח בפסחים דף ט"ו שכתב שהרמב"ם מודה לגבי קדשים שאוכל מטמא קדשים לעשותם שלישי מה"ת).

וביאר המשנת ר' אהרן (טהרות סי' מ') שהרמב"ם סובר שכל הדין שתפיחה מדרבנן הוא רק לגבי טומאה שחל עליו קודם שתפח אבל אם נטמא לאחר התפיחה הרי הוא טמא מדאורייתא דנחשב שיש בו כשיעור מכאן ולהבא, והטעם בזה שהחסרון של מיא בעלמא הוא שלא חלים הדינים של הדבר על הבשר שתפח דאע"פ שהוא נחשב כמו הבשר מ"מ הדין טומאה לא מתפשט על התפיחה אבל אם נטמא לאחר התפיחה נחשב שגוף הבשר תפח וחל עליו הטומאה.

**ה.** והנה צ"ב בדברי רבה למה הוצרך לומר שתפיחה דרבנן הרי עיקר חידושו לומר שבצמק לכו"ע טהור והמשנה מתפרשת כשצמק ותפח וא"כ היה יכול לומר שמחלוקתם בדין זה גופא אם תפיחה דאורייתא או תפיחה דרבנן.

וביאר החזו"א לפי"מ שפרש"י שרבה בא לפרש את המשנה דלא מיירי בשני אופנים אלא בבשר שצמק וחזר ותפח וא"כ משמע במשנה שמחלוקתם רק אם צמק ותפח אבל אם מתחילה לא היה בו כשיעור ותפח אינו טמא אלא מדרבנן.

אמנם בכתבי הגרי"ז במנחות ביאר באופ"א, שכל דין דיחוי הוא בדבר שצריכים לדון על הדין שחל בו מעיקרא ועתה אין לו סיבה לחול בו אבל אם יכול לחול בו הדין עכשיו לא איכפת לן שכבר נדחה דינו כיון שעתה יש בו עוד סיבה שיחול בו הדין[[1]](#footnote-1), ועפ"ז ביאר שלכך רבה הוצרך לומר שתפיחה דרבנן דאילו תפיחה היה דאורייתא לא איכפ"ל שנדחה כיון שיכול לחול הטומאה בשעת התפיחה ובהכרח שתפיחה דרבנן ומש"ה שייך ביה דיחוי.

ועפ"ז ביאר את דברי הגר"א שכתב שלמסקנא שתפיחה דאורייתא, דכל ההכרח של רבה לומר שתפיחה דאורייתא היא בשביל לומר שנחלקו בדין דיחוי אבל למסקנא שאין דיחוי באיסורים שפיר י"ל שתפיחה דאורייתא.

ונראה שכל דבריו קיימי לפי סברת המר"א שהנידון אם תפיחה דאורייתא או תפיחה דרבנן היא אם יכול לחול דין על התפיחה ובזה כתב שאילו היה תפיחה דאורייתא לא איכפ"ל שנדחה כיון שעתה יש סיבה שיחול בו הטומאה, אבל לפי"מ שבארנו בדע' רש"י ותוס' שהנידון אם תפיחה דאורייתא או דרבנן היא אם התפיחה נחשבת מגוף הבשר א"כ אין כאן נידון אם יכול לחול טומאה מכח התפיחה ולכו"ע אילו היה נחשב חלק מהבשר חל הדין על התפיחה ובהכרח שדין דיחוי שייך אף בדברים שאזלינן בתר השתא דהא בצמק ותפח בודאי חשיב בשר ויכול עתה לחול הדין ואעפ"כ אמרי' דיחוי.

**ביאור הסוגיא של דיחוי**

**ו.** ובעיקר דברי רש"י שהעמיד את הסוגיא לגבי טומאה מכאן ולהבא, צ"ע דא"כ מה שייך בזה דין 'דיחוי' הרי כל דיחוי הוא ביחס לדין שחל כבר על הדבר שאם התמעט משיעורו נדחה אבל אם עדיין לא קיבל טומאה לא שייך דיחוי שלא יקבל עוד טומאה כיון שלא חל עליו דבר שידחה דאין חלות שחלה על אוכל שהוא בר קבלת טומאה וצ"ע.

ובשלמא אי נימא דמיירי לגבי טומאה שחלה על האוכל שפיר שייך דין דיחוי שנדחה הטומאה שחלה על הדבר, אמנם רש"י כתב בהדיא שמחלוקתם לגבי קבלת טומאה מכאן ולהבא שלשמואל אינו מקבל טומאה מדין דיחוי וצ"ע.

עוד הקשו האחרונים מה שייך דיחוי לגבי איסורים כגון פיגול ונותר, הרי לכאו' השיעור כזית של איסורים אינו שיעור בחפצא שצריך חשיבות כזית של נבילה אלא הוא שיעור במעשה אכילה שצריך לאכול כזית ואף אם אוכל פירורים של נבילה בשיעור כזית עובר על איסור וא"כ מעולם לא נדחה האיסור כשנפחת משיעורו דאף כשאין בו שיעור הוא חפצא דאיסורא ורק שאינו עובר עד שיאכל עוד נבילה וצ"ע.[[2]](#footnote-2)

והקרן אורה כתב דאין כונת הגמ' לומר דתליא בפלוגתא דעלמא אי יש דיחוי באיסורים דבאמת לא שייך הכא דיחוי, אלא מחלוקתם האם לדון את האוכל שהצטמק ותפח כמו שתפח מחדש כיון שהתפיחה מחמת הגשמים היא תפיחה חדשה דכבר נדחה והצטמק משיעורו וטומאתו מדרבנן, או דלמא אמרי' שאין דיחוי ומתייחסים לתפיחה שחזר לקדמותו שהיה בו שעור מעיקרא ולא נחשב כמו תפיחה חדשה.

אמנם בדברי המהרי"ק והגר"א והמנ"ח מבואר דהוי דין דיחוי ממש ככל דיני התורה, דהנה המהרי"ק (פ"ד מטו"א הי"ג) הקשה דבגמ' בשבת דף צ"א. איבעיא לן אי יש דיחוי וסלקא בתיקו ואמאי הכא מסקינן שאין דיחוי וע"ש תרוצו, והגר"א (סי' תפ"ו) הקשה עוד דקי"ל בעלמא שיש דיחוי והיכי מסקינן הכא שאין דיחוי, ולכך כתב לפרש שלמסקנא לא בעינן לאוקימתא דרבה אלא מחלוקתם כשלא היה בו שיעור מעיקרא ותפח אבל לכו"ע יש דיחוי כדקי"ל בעלמא ובזה תי' את קושיית המהרי"ק, ומבואר שהמהרי"ק והגר"א נקטו דתליא בדין דיחוי דעלמא, וכן מבואר במנ"ח (מוסך השבת טוחן) ע"ש.

וליישב את הקושיא מה שייך דין דיחוי בשיעור כזית של איסורים, כתב בחידושי ר' שמואל (פסחים אות קנ"ג) בשם הגר"א קוונער שהוכיח מכאן ששיעור כזית באיסורים אינו שיעור במעשה האכילה גרידא אלא הוא שיעור בחפצא דאיסורא שצריך שיהיה חשיבות של כזית, ולכך שייך הכא דין דיחוי כשהתמעט משיעורו, וע"ש שחידש שיש שני דיני שיעור כזית הם במעשה האכילה והן בחפצא דאיסורא, ועי' מנחת אברהם שביאר עפ"ז את הסוגיא ביומא ר"פ יוה"כ.

אך אכתי תקשי מה שייך דין דיחוי בטומאה דכיון דמיירי לגבי קבלת טומאה מכאן ולהבא כמש"כ רש"י א"כ הרי לא חל שום דין על החפצא שנאמר שנדחה דין זה ומאי שייכא דיחוי [ואפשר שרש"י סובר כמו הקר"א דאינו דין דיחוי ממש, אך המהרי"ק והגר"א יפרשו דמיירי שקיבל כבר טומאה] וצ"ע.

וראיתי במשנת ר' אהרן (טהרות סי' מ' אות ו' ד"ה ברם) דפשיטא ליה שמה שכביצה מקבל טומאה היינו שחל דין על החפצא שראוי לקבל טומאה והוכיח כן מהא דדבר שמקבל טומאה צריך מעשה להפקיעו מתורת קבלת טומאה ומוכח שחל בו איזה דין של קבלת טומאה. ולדבריו יתכן לומר שלכך שייך דיחוי אף ביחס לאוכל שלא קיבל טומאה שכיון שחל בו דין שראוי לקבל טומאה ונדחה מלהיות ראוי לקבל טומאה שוב לא חל בו הדין שהוא בתורת קבלת טומאה. וזה חידוש.

**גדר הצירוף של מי גשמים מדאורייתא כשחזרו ותפחו**

**ז.** ובעיקר הגדר של המים שמצטרפים עם הבשר בגוונא שהצטמק וחזר ותפח, היה נראה שחל דין טומאה על המים עצמם דאע"ג שהם לא אוכל שראוי לקבל טומאה מ"מ כל זמן שהם חלק מהאוכל חשיבי כאוכל, ואף לגבי איסור חלב וכה"ג שלא יכול לחול איסור חלב על מים מ"מ כל זמן שהמים בתוך החלב חשיב שהם חלק מהחלב וחל בהם איסור חלב.

אך בדברי רש"י בפסחים מבואר לא כך, דכתב רש"י שם לגבי משקין מיפקד פקידי וז"ל 'ויותר מכביצה כל דהו קתני התם בהדיא טמא שכיון שיצא טפה ראשונה נטמאת הטפה בכביצה שעדיין היה באוכל כביצה **אע''ג דאין משקה הנבלע באוכל מקבל טומאה עמו משלים הוא את שיעורו** דדכוותה תנן התם טובא ובמנחות (דף נד:) נמי מייתי לה בגמרא כביצה אוכלין שהניחו בחמה ונתמעטו טהורין וכן כזית חלב ופיגול ונותר חזר והניחן בגשמים ותפחו טמאין וחייבין עליהן משום פיגול ונותר וחלב ואע''ג דגשמים הנבלעין בתוכו לאו חלב נינהו דאי סחיט להו ושתי מינייהו כזית פטור אפילו הכי **כל כמה דבגווה נינהו משלמי לשיעוריה**' עכ"ל. וכ"כ הר"ש בטהרות פ"ג מ"ג.

מבואר בדברי רש"י שאף בשעה שהמים נמצאים בתוך החלב לא חל עליהם איסור חלב אלא הם מועילים להצטרף לשיעור וכן לגבי משקין מיפקד פקידי לא חל דין טומאה על המשקין בעודם בתוך הפרי אלא שמצטרפים לשיעור. והיה מקום לדחות שבאמת אף לגבי משקין מיפקד פקידי כל מה שהמים טהורים הוא רק לאחר שיצאו מהענבים אבל כל זמן שהם בתוך הענבים חל טומאה על המים עצמם וזהו שהביא רש"י ראיה ממים שבתוך החלב שחל עליהם דין טומאה ולאחר שסחטן טהורים, אבל בלשון רש"י הנז' מבואר שאף כשהמים בתוך הענבים ובתוך החלב טהורים אלא שמצטרף לשיעור.[[3]](#footnote-3)

והדברים צ"ב דאם לא חל דין חלב על המים איך מצטרפים להשלים את שיעורו וכן איך מצטרפים לטמאות אחרים מאחר שהם עצמם טהורים.

ונראה שהגדר בזה שכיון שעיקר הבשר יש לו דין חלב והמים טפלים לגבי עיקר הבשר נחשב שיש כאן חפצא כזית שיש בו איסור חלב והאוכלו נחשב שאכל כזית חלב דאע"פ שלא חל איסור חלב על גוף המים מ"מ הוא חלק מהבשר עצמו וחשיב שיש כאן שיעור כזית של חלב, וכן לגבי ענבים כיון שחל טומאה על גוף הענבים אפשר לצרף את המשקים הטפלים לה כיון ונחשב שיש כאן כביצה טומאה אע"ג שיש בו חלק שאין בו דין טומאה, ולא דמי כלל לשיעור כזית של קבלת טומאה דהתם השיעור הוא באוכל ולא בטומאה ולכך אף אם יש שני חתיכות שוות שאחת אינה יכול לקבל טומאה מצטרפת לקבלת טומאה אבל הכא כל הצירוף חל רק משום שעיקר הדבר הוא בשר שמקבל טומאה והמים הם רק טפלים לבשר ולכך נחשב שגוף הדבר יש בו דין קבלת טומאה.

למדנו מזה שהשיעור כביצה לגבי לטמאות אחרים אינו תלוי בכמות חומר של כביצה אלא צריך שיעור כביצה חשיבות שחל בו דין טומאה ולזה צריך דבר שעיקרו מקבל טומאה והוא קובע את שם הדבר שהוא טמא ובכה"ג אף אם יש בו חלקים שאינם מקבלים טומאה מצטרפים עמו לטמאות.

וראיתי בקה"י (טהרות סוף סי' ע') שכתב עפ"ד רש"י אלו שאפשר לצרף דבר שלא חל בו טומאה, דיש מקום לומר שאף בשומר שמצטרף לטומאה לא חלה טומאה בשומר עצמו אלא שהוא טפל לדבר לגבי להצטרף אליו, והביא ראיה שהשומר עצמו טמא ודחה ע"ש.

ויש להוכיח כן מהר"ש בטהרות פ"ג מ"ג שכתב כדברי רש"י שלמ"ד משקין מיבלע בליעי המים טהורים ואעפ"כ מצטרפים לשיעור והביא ראיה מבשר שתפח, והוסיף 'ועוד אשכחן בפרק העור והרוטב דשומא טמא ומטמא ומצטרף אע"ג דכי שקיל ליה טהור' מבואר שזה הגדר אף בשומר.

ועי' בתוס' חולין קי"ח שדנו לחלק לגבי שומר בין להוציא ללהכניס והקשה החזו"א שחילוק זה שייך רק ביד ולא בשומר שהוא עצמו טמא, אולם אי נימא שהשומר עצמו אינו טמא יתכן שיש לחלק שכל טפילותו מועילה לצרפו רק להוציא ולא להכניס.

**בענין אם תפיחה של פת מצטרף מדאורייתא או מדרבנן לענין ברכה ושאר דינים**

**א.** במנחות נ"ד. 'אמר רבה כל היכא דמעיקרא הוה ביה והשתא לית ביה הא לית ביה וכל היכא דמעיקרא לא הוה ביה והשתא הוה ביה מדרבנן'.

מבואר בגמ' שלמסקנא אם לא היה שיעור בבשר ותפח ע"י גשמים אינו מצטרף מדאורייתא אלא מדרבנן.

ואמנם הגר"א (סי' תפ"ו) כתב לדון שלמסקנת הגמ' משתער כמות שהוא מדאורייתא, אך הוכיח מהר"ש והרע"ב ומתוס' והרמב"ן והרשב"א שלא כדבריו, וכתב 'אין בידי להקל נגדם למעשה'.

והראשונים נחלקו איך הבשר נתפח ע"י הגשמים, ברש"י מבואר שהגשמים הם מיא בעלמא והתפיחה נעשית ע"י המים, אמנם בדברי הרמב"ם בפיה"מ משמע שמחמת הגשמים תופח וגדל גוף הבשר, וז"ל 'ידוע שהשמש יכלה לחות הגוף וינגבם ולכן יכמוש והמים ילחלחו וירפם ויגדלם ויוסיף בגדלן', ומשמע שהגשמים גורמים שהפרי עצמו גדל ומתווסף.

ורש"י אזיל לשיטתו, דהנה בפסחים דף ל"ג: איתא שענבים שנטמאו וסחטן המים היוצאים מהם טהורים למ"ד מים מיפקד פקידי, ומבואר בגמ' שאם הענבים יותר מכביצה המים היוצאים מהם טמאים משום שמיד שסחטן נטמאו מחמת הענבים והקשה רש"י שהרי המים שבתוך הענבים טהורים ואיך מצטרפים לטמאות, ותירץ רש"י שכיון שהם בתוך הענבים מצטרפים עמו לטמאות, והביא ראיה מהמשנה בטהרות שבשר שהצטמק וחזר ותפח מחמת גשמים מטמא אע"פ שהגשמים שבתוכו טהורים וה"נ המים שבתוך הענבים מצטרפים אפי' שמים מיפקד פקידי, ומבואר בדברי רש"י דמיירי שהמי גשמים עצמם מצטרפים לשיעור ולא מתרחב הבשר עצמו.

**מח' האחרונים בפת ספוגנית אם משתערת כמות שהיא מדאורייתא או מדרבנן**

**ב.** והנה האחרונים דנו בחטים שנטחנו ונתרבו[[4]](#footnote-4) האם משערים לפי החטים או לפי הקמח, כגון אדם שלקח פחות מכזית חטים חמץ בפסח וטחן ונעשה לכזית ואכל האם לוקה וכן לענין שבת אם חייב על הוצאה. וכן לענין פת שתפחה בלישה ואפיה איך משתערת מדאורייתא.

המנ"ח (מוסך השבת טוחן) והחזו"א (עוקצין ג' סק"ה) כתבו שמדאורייתא משערים את כל השיעורים לפי החטים ולא לפי הקמח ואע"פ שנתרבו נחשב ששיעורם כמו שהיה בחטים אבל מדרבנן אסור לאכול אם התרבה לכזית, והוכיחו מהסוגיא במנחות שבשר העגל שתפח אינו אסור אלא מדרבנן וא"כ ה"נ חטים שמתרבים מחמת האוירים מותר מדאורייתא. וכן פת שתפחה בלישה או באפיה משתערת לפי החטים. וכך נקט הזרע אמת (סי' כ"ט הובא בברכי יוסף ובשע"ת סי' ר"י) שפת ספוגנית מצטרף מדרבנן. ולפי"ז הדין של המשנה שפת סופגנין משתערת כמות שהיא זהו מדרבנן.

והוכיח המנ"ח דאל"כ יוצא ששני בני אדם לקחו אותה כמות חטים וזה אכלם כמות שהם ופטור והשני שטחן קודם חייב ולא מסתבר כלל. אבל אם הצטמק לכו"ע מותר לאכול והטעם דאע"פ שהדבר ראוי להיות תפוח מ"מ עתה כשנטלו ממנו האוירים אין בו חשיבות של כזית איסור דסו"ס אינו כזית.

[ויל"ע מה נפ"מ באיסור דרבנן הרי בכל גווני אסור מדין חצי שיעור, וכן ילה"ק על הגמ' במנחות דאמרי' שבשר העגל שתפח טמא מדרבנן וקשיא מאי נפ"מ הרי בלא"ה אסור מדין ח"ש, ועי' חידושי הגרי"ז במנחות שכתב נפ"מ אם נשבע לאכול נבילה שתפחה לכזית, שמצד הדין של חצי שיעור בשבועה חלה עליו השבועה אבל כיון שאסור מדרבנן יש שיטות שלא חל השבועה על איסור דרבנן והביא מהש"ך ע"ש. והקר"א גם עמד בזה וכתב נפ"מ באופן שצריך להאכיל חצי שיעור שראוי שלא להאכיל דבר שתפח כיון שאסור מדרבנן מלבד האיסור של ח"ש].

אמנם הקרן אורה במנחות כתב שדוקא בשר העגל שתפח הוא מדרבנן אבל פת סופגנית משתערת כמות שהיא מדאורייתא, והביא ראיה גדולה מדברי המ"א[[5]](#footnote-5) בסי' תפ"ו, שכתב הרמ"א שאם יש חלל במרור צריך למעך החלל, וכתב המ"א שה"ה אם יש חלל במצה צריך למעכו, ומשמע מדבריהם בהדיא שכל הנידון הוא לגבי החלל שבהם אבל עצם האויר שבירקות ובמצה מצטרף [דומיא דלשון המשנה דקתני 'פת ספוגנית משתערת בכמות שהיא אם יש בה חלל ממעך את חללה, מבואר שחלל הוא אויר נוסף ולא עצם הפת ספוגנית], וכך מבואר בגר"א שדייק ברמ"א שעצם החלל מצטרף (ועי' דמשק אליעזר).

וכ"כ המשנ"ב שם שאם אין חלל במצה אי"צ למעכה אפי' אם היא רכה ועשויה כספוג ויוצא בה ידי חובת מצה דאורייתא.

**ג.** וצריך לבאר שיטה זו מאי שנא פת ספוגית מבשר העגל שנתפח.

וידוע לבאר שבשר העגל שנתפח אינו כצורתו דנכנסו בו מים והתפיחוהו, אבל קמח או לחם שנאפה נעשה דבר חדש של לחם שבדבר זה כך צורתו שיש בו אוירים ולא איכפ"ל שנעשה מקמח שאין בו אוירים דלגבי הלחם ראוי שיהיו בו אוירים וזה צורתו ולכך מצטרפים.

ויתירה מזאת מצאנו בספר גן המלך (הובא ברע"א סי' ר"י) שהוסיף לחדש שדבר שדרכו להשרותו במים ולהתפיחו מצטרף דאע"ג שהוא התפחה חיצונית מ"מ כך היא הדרך להתפיחו ומצטרף מדאורייתא.

עוד אפשר לבאר בדעת המ"א והקר"א דבשר העגל שנתפח הוא ע"י מי גשמים שזה דבר חיצוני שנכנס בו ולכך אינו מצטרף אלא מדרבנן אבל לחם שנתפח מחמת הלישה ואפיה שכך צורתו מצטרף מדאורייתא ואע"פ שהתפיחה מחמת האוירים מ"מ האוירים הם בדבר עצמו ועדיף ממים חיצוניים שנכנסו בו.

עוד יש לבאר בשיטה זו לפי"מ שכתבו הרש"ש והקר"א במנחות דף נ"ד שכל החסרון של תפיחה הוא לגבי דין שחל בו קודם התפיחה שאינו חל על הדבר התפוח אבל לגבי דינים שמכאן ולהבא יש לתפיחה את הדין של הדבר, דלפי"ז לגבי מצה וברכה אפשר לצרף את התפיחה לקיום מצות מצה כיון שעתה יש בו כשיעור.

**ד.** ויש להסתפק לדעת הזרע אמת והחזו"א והמנ"ח שפת ספוגית משתערת כמות שהיא רק מדרבנן, האם מיירי רק בתפיחה של פת ספוגית או בכל תפיחה של פת לא משערים את התפיחה דלפי המציאות שנראית לי בכל לישה ואפיה מתווסף יותר מהקמח, ומשמע מדברי הזרע אמת וש"פ שכל הנידון האו על פת ספוגנית אבל לחם רגיל משתער כמות שהוא.

והטעם י"ל שבלישה ואפיה רגילה מודה הזרע אמת לסברות הנ"ל שנחשב כדבר חדש ודנים אותו לפי מה שהוא או משום שאינו מחמת מים ורק לגבי פת ספוגית שאינו הצורה הרגילה של לחם ס"ל שיאנו מצטרף. וצ"ע בדין זה.

**תפיחה לענין ברכה**

**ה.** הברכי יוסף (מח"ב) והשע"ת (סי' ר"י) הביאו מספר זרע אמת (סי' כ"ט) שבפת ספוגנית אין מצרפים את האוירים לגבי ברכה אחרונה כיון שלפי האמת לא אכל כזית. והרע"א (סי' ר"י) הביא שספר גן המלך (סי' קכ"ב) הסתפק אם מברך ברכה אחרונה על תפיחה.

והקשה האגרו"מ (או"ח סי' ע"א) איך יתכן שאינו מברך כלל הרי מבואר בגמ' שתפיחה מצטרפת עכ"פ מדרבנן והוה ליה למימר שהוא ברכה דרבנן וספיקא לקולא אבל מדוע שלא יברך והניח בצ"ע וכמו"כ קשה על הזרע אמת.

אכן בספר גן המלך ביאר טעמו שכיון שכל דין תפח הוא דרבנן לכך לא אמרי' תקנתא אתקנתא ועוד שהוא חשש ברכה שאי"צ (אך כתב שלגבי בורא נפשות יש לצרף את שיטת הרא"ש שהסתפק אם מברכים על כל שהוא), ובסוף כתב דיש לחלק דדוקא אם תפח ע"י גשמים אינו מצטרף אבל אם תפח מחמת העיסה שהדרך בכך מצטרף מדאורייתא.

והזרע אמת (שם בסוף דבריו ד"ה אבל לפי האמת) כתב שני טעמים שלא יברך כלל, חדא שלגבי טומאה הוא גזירה דרבנן שנטמא בתפח אטו עיסה שיש בה שיעור ממש אבל לגבי ברכה לא שייך לגזור ולברך ברכה שאינה צריכה, ועוד חילק שלגבי ברכה צריך הנאת מעיו ואפילו הנאת גרונו ליכא אלא למראה עיניים לכך אינו מברך.

**ו.** ומעתה צ"ע שהרי הבאנו שלגבי מצה סתימת המ"א והגר"א והמשנ"ב בפשיטות שמצרפים את האוירים מדאורייתא, וא"כ למה לגבי ברכה העתיקו הפוסקים את הזרע אמת שצריך למעך כיון שהוא רק מדרבנן.

והיה נראה מזה שלהלכה נקטינן כמו החילוק השני של הזרע אמת שלגבי ברכה לא מצטרפים האוירים משום שלא נהנו מעיו ולא גרונו ולכן אינו מצטרף אבל לגבי שאר מצוות וכן לגבי פיגול ונותר מצטרף, ולכן לגבי ברכה כתבו הברכ"י והשע"ת והמשנ"ב והכה"ח כדעת הזרע אמת שלא מצטרפים האוירים ולא הביאו חולק בזה וכן הרע"א הביא שהגן המלך הסתפק בזה, ואילו לענין מצה כתב המשנ"ב בפשיטות שמצרפים את האוירים ולא הזכיר שיש בזה נידון, וכך משמע במ"א כמו שדייק הקר"א.

ובביאור החילוק נראה, שלגבי מצה ופיגול ונותר אף דהוא מידי דאכילה מהני התפיחה [מדרבנן או אפי' מדאורייתא] משום שלאחר שתקנו שהתפיחה נחשב כחלק מהדבר חשיב נמי מעשה אכילה בכזית כיון שדבר זה יש לו חשיבות של כזית וממילא נחשב עשה מעשה אכילה של כזית, אבל בחיוב ברכה שאינו תלוי במעשה אכילה גרידא אלא צריך שיהיה הנאה מהדבר בזה צריך שיהיה שיעור כזית של אוכלין וכיון שלא נהנה מכזית אינו תלוי בהתייחסות לדבר אם נחשב חלק מהדבר או לא אלא תלוי אם בפועל נהנה הנאה של כזית.

ולפי"ז אפי' אם נאמר שתפיחה מצטרפת מה"ת יש לחלק שלגבי ברכה אינו מברך, ועפ"ז מיושב חילוק המשנ"ב בין מצה לברכה אחרונה דמצה דמיא לכל איסור אכילה.

**ז.** אמנם המשנ"ב בהל' פסח (בשעה"צ אות ז') כתב שאף לענין ברהמ"ז משערים פת ספוגנית כמות שהיא, וכך פסק החזו"א (עוקצין סי' ג' סק"ז). והקשה השונה הלכות (בשתי המקומות) שהמשנ"ב סתר דבריו דבהלכות ברכות פסק כדעת הזרע אמת שהאוירים לא מצטרפים.

והכריעו פוסקי זמנינו לצרף את האוירים בפת ספוגית לענין ברכה כדברי המ"ב בהל' פסח, עי' בספר וזאת הברכה (בירור הלכה סי' א' אות ז') שכתב שהגריש"א והגרש"ז וכן בספר בירור הלכה (תע"ה ב') הכריעו שמצרפים את האוירים ע"פ המשנ"ב בסי' תפ"ו והחזו"א בסק"ז ואף שהם סתרו דבריהם מ"מ כך הכריעו הפוסקים שהאוירים מצטרפים. וכן פסק בחוט שני סי' ר"י, וכן האגרו"מ הנ"ל היה פשוט לו כך והקשה על הרע"א. מאידך הגר"ח נאה (עמ' קפ"ד) והכה"ח סי' ר"י והאול"צ פסקו לענן ברכה שלא לצרץ את האוירים.

והנה בדברי החזו"א מצאנו ג"כ סתירה, שכתב (בעוקצין סי' ג' סק"ז) שפת סופגנית משתערת כמות שהיא לכל דיני התורה הן לדיני עירוב והן לענין ברהמ"ז בכזית או בד' ביצים מדאורייתא. והקשה השונה הלכות ממש"כ החזו"א שם סק"ה שפת סופגנית לא מצטרף אלא מדרבנן אבל מה"ת משערים בחטים ואין טמא אלא מדרבנן.

וראיתי שתרצו שיש לחלק בין טומאה לברכה אחרונה, שדין טומאה שייך אף בחטים ולכך לא מועיל בזה התפיחה משום שדין טומאה תלוי בשם אוכל וכיון שהאוכל אינו מתחיל מהפת אלא החטים נחשבות אוכל לא דנים את התפיחה מדאורייתא, אבל ברכה אחרונה ודין עירוב תלוי בשם פת ובזה כיון שהפת נפוחה חשיב שיש כאן אוכל כשיעור. אך צ"ע שהחזו"א בסק"ז הביא את המשנה בעוקצין שפת סופגנית משערת כמות שהיא וכתב שזה בכל דיני התורה ואף לדאורייתא ולפי תירוץ זה אדרבה הוא חלוק מטומאה דהתם הוא רק מדרבנן וצ"ע. ועכ"פ לדינא מסתבר שכך עולה מדברי החזו"א חילוק זה שלגבי ברכהמ"ז כתב בהדיא שהאוירים מצטרפים מה"ת וכל דבריו בסק"ז מצאנו רק לגבי טומאה.

**תפיחה לענין עירוב וקביעות סעודה**

**ח.** יש לדון בתפיחה לענין עירוב ולענין קביעות סעודה שהוא שיעור ג' או ד' ביצים, האם משערים לפי החטים או לפי הפת, ונחלקו בזה הרש"ש והחזו"א, שהרש"ש (בעירובין דף פ"ב:) כתב שמשערים לפי החטים ולא לפי הפת כלל וע"ש שהאריך, והחזו"א (עוקצין ג' סק"ז) כתב שמשערים בפת. ויש ראיה גדולה לדברי הרש"ש מהגמ' בכתובות דף ס"ד: 'המשרה את אשתו על ידי שליש לא יפחות לה משני קבין חטין' ואמרי' בגמ' שהוא שיעור שתי סעודות כריב"ב, ומוכח שהשיעור של שתי סעודות הוא לפי החטים, ועי' בחזו"א שעמד בזה וכתב לדחות שהשיעור של פת והשיעור של חטים קרובים להיות שוין וע"ש.

והנה מסברא היה נראה שלגבי עירוב ושיעור קביעות סעודה תלוי בחטים עצמם ולא בפת כדברי הרש"ש, כיון ששיעור זה נקבע לפי מה שהאדם רגיל לאכול דדרכו של אדם לשבוע בג' ביצים וא"כ אם יאכל פת ספוגית עדיין אינו שבע עד שיאכל יותר נפח בשיעור של ג' ביצים חטים, ולא דמיא לשיעור כזית לברהמ"ז או לשאר איסורים שהוא שיעור של מעשה אכילה שחשיבות אכילה היא בכזית וכיון שהדבר נחשב כזית יש כאן מעשה אכילה של כזית אבל עירוב תלוי בשביעה של בנ"א.

וראיתי בספר מדות ושיעורי תורה (ח. בניש) שכתב סברא זו לחלק בין כזית לשיעור קביעות סעודה, ופסק לדינא ששיעור כזית נקבע עם האוירים ואילו שיעור קביעות סעודה נקבע לפי החטים כדברי הרש"ש. אך כאמור החזו"א כתב לא כך.

**תפח במים לענין ברכה ולענין מרור**

**ט.** והנה מבואר במנחות שם שמאכל שתפח במים מצטרף מדרבנן לענין טומאה וכן בכל איסורי אכילה אסור מדרבנן. ויש לדון לענין ברכה אם אפשר לברך עליו ברכה אחרונה. והכף החיים הסתפק בזה בסי' קפ"ד אות ל"ח. ולכאו' יסוד ספיקו ע"פ סברת הזרע אמת וגן המלך שכיון שהוא רק דרבנן לא תקנו לגבי ברכה דרבנן דהוי תקנתא לתקנתא או כמו הנוסח של הזרע אמת שהוא רק חומרא לגבי איסורים.

ולגבי קיום מצות מרור במרור שתפח, הסתפק הבאר היטב בסי' תפ"ו א' בשם יד אהרן, ועי' קרן אורה במנחות שכתב שכל הספק רק במרור ולא במצה דאורייתא. ולכאו' יסוד הספק לפי הנוסח שכתב הזרע אמת שמה שתקנו חכמים לדון את הנפח של המים הוא חומרא בעלמא באיסורים וא"כ לגבי מצוות לקולא לא תקנו.

אמנם אם הדרך להתפיחו במים, הסתפק בשו"ת גן המלך אם מצטרף המים, וציין לדבריו הרע"א סי' ר"י.

**פת מתובלת אם אפשר לצרף את התבלין לשיעור כדין בשל העגל שנתפח**

**י.** האגרו"מ (או"ח סי' ע"א) כתב לדון שעוגה עם סוכר וכדומה שאין בה כזית דגן מצטרף התבלין לשיעור כמו שמבואר בסוגיא במנחות שבשר העגל שתפח מחמת הגשמים מצטרף מדרבנן, וכתב שיש לחלק שבשר שתפח מחמת מים נחשב כחלק מהבשר אבל עיסה שיש בה תבלינים נחשב כדבר אחר כמו שקמח ממין אחר אינו מצטרף, ולכך כתב שטוב לאכול כשיעור מהפת עצמה.

ונידון זה מצאנו בדברי המשנ"ב (סי' ר"ח ס"ק מ"ח), שכתב שמנהג העולם לברך על המחיה על פת הבאה בכסנין שמעורב בה סוכר וכדו' שאין בה כזית דגן רק בצירוף הסוכר, וכתב שאולי טעם המנהג דכיון שהסוכר בא להכשיר את האוכל נחשב כמו האוכל עצמו שהוא כמין דגן, והביא ראיה מדברי המ"א בסי' ר"י שכתב שפת השרוי במשקה מצטרף עמו לברך עליו ברכה אחרונה ואע"ג שמשקה ואוכל אינו מצטרף הכא כיון שהמשקה בא להכשיר את האוכל הוי כאוכלא כדאמרי' ביומא לגבי יוה"כ, וא"כ ה"נ מצטרף .

והקשה האגרו"מ (או"ח סי' ע"א) שכל סברת המ"א היא שהרוטב מצטרף עם הפת להחשיבו כאוכל ולא כמשקה ולא אמרי' בזה שמשקה ואוכל לא מצטרפים כי הרוטב בא להכשיר את האוכל וחשיב אוכלא, אבל מנין לומר שנחשב כמו מין דגן שיצטרף לברהמ"ז דלא מצאנו אלא שהמשקה נחשב כאוכל אבל אינו מין דגן. אך כתב האגרו"מ לדון מהטעם הנ"ל שהתבלין יצטרף.

1. ובעיקר סברתו יל"ע מהגמ' בסוכה לגבי הדס שנקטם ראשו ועלתה בו תמרה האם אמרי' דיחוי במצוות והא התם יש לו סיבה שיש לו כשרות הדס לאחר שעלתה בו תמרה ואין דין שחל בו בשעת תלישתו יותר מלאחר שעלתה בו תמרה ואעפ"כ אמרי' ביה דיחוי. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם לגבי טומאה ליכא קושיא זו דפשוט שהשיעור כביצה הוא בחפצא דאיסורא ועיקר הקושיא רק על רש"י דמיירי לגבי טומאה מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-2)
3. ופשוט שאין המכוון בדברי רש"י לומר שבשביל דין טומאה אי"צ שיהיה שיעור כביצה של דבר טמא אלא שיעור של אוכל, חדא דהאחרונים הוכיחו מהמשנה בטהרות ששיעור כביצה לגבי לטמאות אחרים היא שיעור בטומאה, ועוד שרש"י מיירי לגבי חלב שבודאי צריך שכל הכזית יהיה בו איסור חלב. [↑](#footnote-ref-3)
4. המנ"ח (מוסך השבת טוחן ד"ה עכ"פ) ביאר שהסיבה שמתרבה השיעור בטחינה משום שיש ביניהם יותר אוירים ואינם מדובקים כמו שהיו בתחילה והוא כמו תפח דאל"כ מהיכן נתרבה. ועצם הדבר שמתרבה בטחינה, עי' משנה בתרומות פ"ה מ"ט שתלוי ביופי של החטים ושם מבואר שלפעמים מתמעט. ועי' מנ"ח שכתב שכור חטים מתרבה לכור ורבע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומה שהביא ראיה אף מהרמ"א לגבי ירקות שמצטרף האויר שבהם, לכאו' כו"ע מודו בזה שהאויר של הירקות מצטרף מדאורייתא דאינו תפיחה אלא הירק עצמו כך צורתו. ולפי"ז הרישא של עלי בצלים לכו"ע הוי דאורייתא וכל הנידון הוא בתפיחה שנעשית לאחמ"כ. אך מדברי המ"א דמיירי לגבי מצה יש ראיה לתפיחה של פת. [↑](#footnote-ref-5)