טהרות רש פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**ונעשה רשות הרבים.** כגון בקעה דלקמן [משנה ז], דבימות הגשמים רשות היחיד ובימות החמה רשות הרבים[[1]](#footnote-2):

**כשהוא רשות היחיד ספיקו טמא.** דאפילו ברשות היחיד ראשון מטמינן מספק כלים שהיו עמו, דשמא מת משעה שהיה שם.

ורבי שמעון סבר, כיון דרשות הרבים מפסקת, טהור, שהרי חשבנוהו חי משהוציאו לרשות הרבים, כיון דקים לן ברשות הרבים ספיקו טהור:

**תניא בתוספתא** [רפ"ז]: המסוכן הנתון בחנות ונכנס לסטיו, טהור. הוציאוהו מסטיו והחזירוהו לחנות שניה, טמא. ורבי שמעון מטהר, שהיה רבי שמעון אומר, רשות הרבים מפסקת למפרע, שאני אומר, מת היה ברשות היחיד, והיה ברשות הרבים[[2]](#footnote-3).

**פירוש. חנות** רשות היחיד,ו**סטיו** רשות הרבים.

**לחנות שניה.** כלומר, פעם שנייה, ושם מצאוהו שמת.

**מת היה ברשות היחיד.** כלומר, בפעם שנייה מת. **והיה ברשות הרבים.** כמו וחיה, כלומר, חי היה כשהיה בסטיו דהוא רשות הרבים.

**משנה ב:**

**ארבעה ספקות.** משנה היא כמו כן בעדיות [פ"ג מ"ז]:

**הטמא עומד.** היינו הא דתנן לעיל בפרק רביעי, "השרץ בפי חולדה והנבילה בפי הכלב, עברו בין הטהורין או שעברו טהורין ביניהם, ספיקו טהור, מפני שאין לטומאה מקום", וסתמא כרבנן.

והשתא, הא דקתני הכא "ספק נגע ספק לא נגע" קאי אכולהו, אבל "ספק האהיל ספק לא האהיל" לא קאי אעומד ועובר, למאי דפרישית לעיל פרק רביעי [מ"ד] דספק טומאה צפה ונזרקת לא מטהרינן באהל אלא דווקא במגע, כדמוכח בשלהי נזיר [דף סד.][[3]](#footnote-4):

**טומאה ברשות היחיד וטהרה ברשות הרבים.** כגון חנות הפתוח לרשות הרבים וספק נכנס, כדקתני באידך בבא[[4]](#footnote-5):

**משנה ג:**

**עלה לראשו של אילן.** דחשיב רשות היחיד:

**הכניס ידו לחור שיש בו טומאה.** דחור חשיב רשות היחיד, ואף על פי שהאדם עומד ברשות הרבים, כיון שהכניס ידו לחור כעומד ברשות היחיד דמי. והא דמטהרי רבנן לעיל טומאה ברשות היחיד וטהרה ברשות הרבים, היינו בספק נכנס ונגע (או האהיל או הסיט או נכנס)[[5]](#footnote-6):

**נכנס לאחת מהן.** כגון שהיו שתי החנויות אחת טמאה ואחת טהורה[[6]](#footnote-7):

**תניא בתוספתא** [שם]: יש דברים ברשות הרבים ועשאום כרשות היחיד:

קופה ברשות הרבים גבוה עשרה טפחים וטומאה בתוכה, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טהור. הכניס ידו לתוכה, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טמא.

היתה כפישה על כתיפו, וככר של תרומה כרוך בסיב או בנייר נתון לתוכה, ספק נגע בה אחר[[7]](#footnote-8) ספק לא נגע, ספיקו טהור. הכניס ידו לתוכה, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טמא[[8]](#footnote-9).

חמור ברשות הרבים גבוה עשרה טפחים וטומאה על גביו, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טהור. פשט ידו על גביו, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טמא.

סלע ברשות הרבים גבוה עשרה טפחים וטומאה על גביו, ספק נגע ספק לא נגע, טהור. עלה לראשו, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טמא.

היה זה רכוב על חמורו וזה רכוב על חמורו, אחד טמא ואחד טהור, ספק נגעו זה בזה ספק לא נגעו, רבי עקיבא מטמא[[9]](#footnote-10), ורבי יוסי מטהר.

בנו של זה מורכב על כתיפו ובנו של זה מורכב על כתיפו, אחד טמא ואחד טהור, ספק נגעו זה בזה ספק לא נגעו, רבי עקיבא מטמא, ורבי יוסי מטהר[[10]](#footnote-11).

היתה חבילה על כתיפו והרוק מודבק בכותל למעלה מעשרה טפחים, ספק הסיט ספק לא הסיט, רבי עקיבא מטמא, ורבי יוסי מטהר[[11]](#footnote-12).

שהיה רבי יוסי אומר: כל שהוא ברשות הרבים למעלה מעשרה טפחים, הרי הוא כרשות היחיד. ורבי יוסי אומר: כל שדרך הילוכו ברשות הרבים פטור[[12]](#footnote-13).

**פירוש. היתה כפישה.** אינה מקבלת טומאה, מדמצלת בנתונה על פי הבור, כדתנן במסכת אהלות פרק ה'.

ותימה, למה נקט ככר של תרומה כרוך בסיב או בנייר, בלאו הכי לא אפשר לטמאות מחמת כפישה? ויש לומר דמשום רבותא דסיפא נקטיה, דחיישינן מספק בהכניס ידו שמא נגע, אף על פי שכרוך בסיב.

**ספק נגע ספק לא נגע טהור.** כולהו ספק נגע דטהור בהנך ברייתא היינו ספק הכניס ידו לתוכה, דהוה ליה טהרה ברשות הרבים וטומאה ברשות היחיד, כדפרישית במתניתין. אי נמי, כגון שהטומאה בולטת לחוץ, ספק נגע בה.

**שהיה רבי יוסי אומר.** טעות סופר הוא, ורבי עקיבא גרסינן. ובמילתיה דרבי יוסי דכל שבדרך הילוכו לא גרסינן פטור, רק טהור, ובעניין אחר אי אפשר ליישב. ולמאי דגרסינן פטור יש לפרש, דאלמעלה מעשרה קאי, ולעניין שבת, כגון זרק ברשות הרבים, כדאמרינן בפרק הזורק [דף ק:], דלמטה מעשרה מחייב למעלה מעשרה לא מחייב, דלא חשוב כרשות הרבים:

**משנה ד:**

**וספיקי ספיקות.** כדמפרש כיצד:

**ספק ביאה טהור.** בשלהי חזקת הבתים [דף נה:] פירש רשב"ם, משום דסתם ספק ביאה ספק ספיקא הוא, דשמא לא נכנס, ואפילו נכנס שמא לא נגע. ורבינו תם מפרש, דאפילו בשדה דמלא טומאה, דאם נכנס אי אפשר שלא יגע, וליכא אלא חדא ספיקא, מטהר רבי אלעזר בספק ביאה, משום דבעי דומיא דסוטה שהוא ספק נגע, דודאי נסתרה אלא דלא ידעינן אם נטמאת, אבל ספק ביאה טהור[[13]](#footnote-14). ובחזקת הבתים הארכנו בדברים:

**משנה ה:**

**בימות הגשמים** חשיבא רשות היחיד. לפי שבני אדם נזהרין מלילך על גבי הזרעים חשיב רשות היחיד:

**רבי אלעזר מטהר.** דהוה ליה ספק ביאה, ואין כל הבקעה חשובה כשדה אחת, לפי שהשדות חלוקים זה מזה במצרים.

ומיהו במצר וחצב פלוגתא היא בחזקת הבתים [שם] אי מפסיקין לפאה ולטומאה, ולמ"ד אין מפסיקין, יש לפרש דהא דחשיב רבי אלעזר ספק ביאה היינו היכא דמפסיקין נחל, או שלולית, ודרך הרבים, או דרך היחיד, כל הנהו דתנן דמפסיקין לפאה.

ועוד משכחת היכא דיש לו שם לווי, כדתניא בתספתא [פ"ז], נכנס לבקעה בימות הגשמים וטומאה בשדה פלונית, אמרו לפני רבי אלעזר הרי היא של יחידי[[14]](#footnote-15)? פירש רבי מרינוס משמו, כל שיש לה שם בפני עצמה. כלומר, הרי היא של יחידי, שכל הבקעה תחשב כשדה אחת, ואין כאן ספק ביאה אלא ספק נגע או האהיל:

**משנה ו:**

**עד שיאמר לא נגעתי.** לאו דווקא שיאמר ברי לי שלא נגעתי, דהוא הדין היכא דאיכא למתלי טפי שלא נגע, כדמוכח בפ"ק דפסחים [דף ט.] גבי חולדה וברדלס מצויין שם[[15]](#footnote-16):

**אי זו רשות הרבים.** במסכת נזיר בפרק שני נזירים [דף נז.] משמע, דכל היכא דאיכא תלתא חשיב רשות הרבים לטומאה, דילפינן מסוטה דהויא רשות היחיד, דליכא אלא תרי בועל ונבעלת. והשתא, כל הני גווני דתנן הכא דהוו רשות הרבים, כגון שבילין, ובקעה בימות החמה, ובסילקי, וכיוצא בהן דחשיב במתניתין, אף על גב דליכא תלתא בההיא בקעה שנולד הספק, כיון דרבים מצויים שם כרשות הרבים דמי. דאי בדאיכא תלתא, אפילו בחדר חדרים טהור, כדמשמע התם בנזיר, דדחיק לשנויי באומר ראיתי טומאה שנזרקה ביניכם:

**שבילי בית גלגול.** מפרש בפרק עושין פסין [עירובין דף כג:], אלו הן שבילי בית גלגול, אמרי דבי רבי ינאי, כל שאין העבד יכול ליטול סאה של חיטין ולרוץ לפני סרדיוט. ושמא היינו מתלקט עשרה מתוך ארבע, כעין בעיא דהתם[[16]](#footnote-17).

[ומפרש התם] אע"ג דבקעי בה רבים, מודה בה רבי יהודה, משום דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, משום דיהושע אוהב ישראל היה, ולא מסר לרבים רק דניחא תשמישתיה. וההיא דשבילים המפולשין, וההיא דחצר שהרבים נכנסין לה דלקמן, תרוויהו מוקי להו דלא כרבי יהודה, דאמר גבי פסין יסלקנה לצדדין[[17]](#footnote-18).

וקשה, למה דוחק כן, הא מודה רבי יהודה בשתי מחיצות מעלייתא דלא מבטלי, כדמסקינן עלה התם מכח ההיא דמי שיש לו שני בתים משני צדדי רשות הרבים[[18]](#footnote-19):

**רשות היחיד לשבת.** יש מקומות[[19]](#footnote-20) דלאו רשות היחיד ממש קאמר, כדאמרינן גבי בקעה בפ"ק דשבת [דף ו:], ואמאי קרו לה רשות היחיד, שאינה רשות הרבים:

**תניא בתוספתא** [פ"ז עיי"ש]: השבילין המפולשין לבורות ולשיחין ולמערות לגיתות ולגרנות, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה[[20]](#footnote-21).

מבואות היורדין לים או לנהר, אף על פי דאיכא גידודין מכאן ומכאן, והרבים מטפסין ועולין בהן, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה[[21]](#footnote-22).

גנות העיר שרשות הרבים מהלכת עליהן, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה[[22]](#footnote-23).

גנה, בזמן שהיא משתמרת רשות היחיד, ואם אינה משתמרת רשות הרבים:

**משנה ז:**

**רשות היחיד לשבת.** כרמלית הויא, ואינה לא כרשות היחיד ולא כרשות הרבים, כדאמרינן בפ"ק דשבת [שם], ואמאי קרי לה רשות היחיד לפי שאינה רשות הרבים[[23]](#footnote-24):

**בימות הגשמים.** שהיא זרועה, אין אדם נכנס לה[[24]](#footnote-25):

**תניא בתוספתא** [שם]: ואלו הן ימות החמה, משתעקר תבואה מתוכה. ואלו הן ימות גשמים, משתרד רביעה שניה.

היו שם שדות בורות, אם עומד בצד זה ורואין את הנכנסין והיוצאין מצד הלז, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה, ואם לאו רשות היחיד לכאן ולכאן[[25]](#footnote-26):

**בסלקי.** פלטין גדולה, כי ההיא דפרק שני דיומא [דף כד.], לשכת הגזית כמין בסילקי גדולה היתה:

**ורואה את הנכנסין.** משמע דחשיב רשות היחיד טפי כשרואה את הנכנסין והיוצאין מכשאינו רואה, וגבי שדה תניא לעיל איפכא, ויש ליתן טעם בזה ובזה[[26]](#footnote-27). ובתוספתא גרסינן בהך דמתניתין כמו בברייתא דלעיל:

**תניא בתוספתא** [שם]: בסילקי שפותחין אותה בימים ונועלין אותה בלילות, בזמן שהיא פתוחה רשות הרבים, נעולה רשות היחיד[[27]](#footnote-28).

בסילקי שיש לה שתי פתחים זה כנגד זה, וכן סטיו שהוא גדור מכאן ומכאן וריוח בין העמודים, רבי יהודה אומר, אם עומד בצד זה ורואה הנכנסין והיוצאין בצד הלז, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה, ואם לאו רשות היחיד לכאן ולכאן.

בסילקי שיש לה שני פתחים מכוונים זה כנגד זה, האמצע שלה רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה, הצדדין רשות היחיד לכאן ולכאן, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים, אחד הצדדין ואחד האמצע רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה[[28]](#footnote-29).

ומודה רבי מאיר לחכמים בבסילקי שאין פתחיה מכוונים זה כנגד זה, שאחד האמצע ואחד הצדדין רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה[[29]](#footnote-30).

ומודים חכמים לרבי מאיר בחצר של יחידי שדרך הרבים מפסקתה, כגון חצר בית גדר וחמת, שהאמצע רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה, והצדדין רשות היחיד לכאן ולכאן:

**משנה ט:**

**הפרן.** פירש בערוך בית שהוא עומד באמצע רשות הרבים. ויש מפרשים, כגון מגדל ששלש רוחותיה בתוך הים ורוח אחד ליבשה, כמו מגדל של אלכסנדרי של מצרים[[30]](#footnote-31):

1. **בתפארת ישראל** הקשה על פירוש זה ופירש באופן אחר, ראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן גירסת הר"ש. אך בתוספתא לפנינו איתא "שאינו יכול לומר מת היה ברשות היחיד וחיה ברשות הרבים", וכן כתבו **הרא"ש והגר"א.** ולפי"ז "מת היה ברשות היחיד" היינו רה"י ראשונה, ולא רה"י שניה כמו שפירש הר"ש. ולפי"ז מבואר בתוספתא טעמא דר"ש, דאי אפשר לתלות שהוא מת ואח"כ לתלות שהוא חי, ולכן מטהרינן תרוויהו. אך לגירסת הר"ש לא קתני טעמא דר"ש אלא דינא, דברה"י שני הוא טמא וברה"ר הוא טהור. וראה **חזון איש** [ה ט] מה שביאר לדעת הר"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. כתב **החזון איש** [ה ט], דלפי מש"כ התוספות בנזיר שם דגם בהיסט לא מטהרינן ספק טומאה צפה, אם כן גם ספק הסיט לא קאי על הרישא.

   וראה בהערות על המשנה פירושים נוספים למשנתינו. [↑](#footnote-ref-4)
4. בדעת הר"ש יש לפרש כדעת הראב"ד בעדיות שם, דאיירי הכא בספק נכנס הטהור לרה"י ונטמא ספק לא נכנס, או ספק נכנסה הטומאה מרה"ר לרה"י ספק לא נכנסה, וחכמים מטהרים משום דחשיב ספק ביאה, והרחבנו בזה בהערות על המשנה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. כלומר, דאין חילוק בין אילן וחור לבין חנות, אלא דבאילו וחור איירי בודאי נכנס וספק נגע, ואילו בחנות איירי בספק נכנס. וראה **משנה אחרונה** דנקטה המשנה כן לרבותא, דברישא איכא רבותא דאפילו אילן וחור דלא הוי רה"י לשבת מכל מקום אם ודאי נכנס וספק נגע ספיקו טמא. ואילו בסיפא איכא רבותא דאפילו דהוי רה"י גמור ואף לשבת מכל מקום בספק נכנס ספיקו טהור. [↑](#footnote-ref-6)
6. משמע בר"ש דלא גרס במשנה "אחד טמא ואחד טהור". [↑](#footnote-ref-7)
7. הגירסא בתוספתא לפנינו "ספק נגע בה אחר", וכן הוא ברמב"ם, ולפי"ז איירי באופן שהנושא טהור והספק הוא אם נגע בה טמא אחר או לא נגע. אך בתוספות בסוטה [כח ב] ליתא לתיבת "אחר", ולפי"ז איירי שהנושא עצמו הוא טמא [באופן שאינו מטמא במשא, כגון טמא מת], ספק נגע בככר שבתוך הכפישה שעל כתיפו ספק לא נגע. וראה **חזון איש** [ה ז] שדייק מקושיית הר"ש להלן כגירסת התוספות בסוטה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **הרמב"ם** פ"כ מאה"ט הי"א כתב, ספק נגע בה אחר ספק לא נגע בה ספיקו טמא. והשיג הראב"ד, הא בתוספתא מבואר דבספק נגע ספיקו טהור, ורק בהכניס ידו לתוכה ספקו טמא? **ובמהר"י קורקוס** כתב, דהרמב"ם קאי על קופה דלעיל, שאם הכניס ידו לתוכה ספק נגע ספיקו טמא, ועל זה כתב דגם בכפישה כן הוא, דאם הכניס ידו וספק נגע ספיקו טמא, ולעולם מודה הרמב"ם דבספק אם הכניס ידו ספיקו טהור, ודוחק.

   **הכסף משנה** כתב, דהיתה להרמב"ם גירסא אחרת בתוספתא. ועוד כתב, דעל כרחיך צ"ל כהרמב"ם דאף בספק הכניס ידו ספיקו טמא, שהרי הככר בתוך הכפישה ועל כתיפו, דהו"ל רשות היחיד. כלומר, דהכא שאני מכל הנך ספיקות, דהכא הטהרה היא ברה"י, והספק הוא אם נכנסה הטומאה, ובזה אין חילוק אם הכניס ידו או לא. וראה בסימן ח' שביארנו בשם **חידושי הגר"ח** דהרמב"ם והראב"ד נחלקו לשיטתם, האם אזלינן בתר הטהרה או בתר שניהם. [↑](#footnote-ref-9)
9. **החזון איש** [ה ו] כתב דהוא רבי יעקב ולא רבי עקיבא, ולכן פסק הרמב"ם כרבי יוסי, דאי בר פלוגתיה הוא רבי עקיבא, הא קיי"ל כרבי עקיבא אפילו מחבירו וכ"ש מרבי יוסי דהוא אחריו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **החזון איש** [ה ז] נסתפק האם הם נחלקו בדוקא באופנים הללו, כגון שהיה רוכב על החמור או בנו וחבילתו על כתיפו, אך האדם עצמו שעומד ברה"ר אפילו למעלה מעשרה חשיב רה"ר לכו"ע. או שמא אפילו באדם עצמו שעומד ברה"ר פליגי אם נגע למעלה מעשרה, אלא דנקטו כן מחמת שאורחא דמילתא כן הוא. [↑](#footnote-ref-11)
11. לגירסא זו הספק הוא האם האדם הסיט את הרוק על ידי החבילה, ונטמא האדם, או לא הסיט. והקשה החזון איש שם, מדוע ר' יעקב מטמא, הרי האדם כולו עומד ברה"ר, וקיי"ל כחכמים דאם הטהור ברה"ר והטומאה ברה"י ספיקו טהור? וכתב, דזה תלוי במה שהסתפקנו לעיל, דאם נאמר דגם האדם עצמו שעומד ברה"ר אם נגע למעלה מעשרה חשיב רה"י, ניחא, דאיירי הכא שהסיט על ידי החבילה למעלה מעשרה.

    הרמב"ם סוף הל' אה"ט גרס: "כלים שטוחין ברה"ר למעלה מעשרה, והטמא עובר, ספק הסיט ספק לא הסיט טהור".

    הראב"ד בעדיות שם גרס: "כלים שטוחין ברה"ר והרוק מודבק בכותל למעלה מעשרה והטמא עובר ספק הסיט ספק לא הסיט". וכתב החזון איש שם שצריך לגרוס בראב"ד כמו ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **הראב"ד** בעדיות פ"ג מ"ז, דתרוויהו ס"ל כחכמים דמטהרים טומאה ברה"ר וטהרה ברה"י, [ור' יעקב מטמא לפי שהכא שניהם ברה"י, ומכל מקום ר' יוסי מטהר], דאע"פ שהטמא והמיטמא למעלה מעשרה, כיון שדרך הלוכו ברה"ר הוא ואין רשות מפסקת ביניהם טהור. אך לרבי יהושע דאפילו כאשר אחד מהם ברה"י ספיקו טמא, כל שכן הכא ספיקו טמא.

    ובפשטות כונת הראב"ד, דלפי רבי יוסי למעלה מעשרה נמי חשיב רה"ר, כיון שהוא בדרך הילוכו. אך אם כן צ"ע מדוע פליגי רק אליבא דחכמים, הרי רבי יהושע וחכמים נחלקו בספק כניסה או בטומאה מצומצמת, אך הכא פליגי ר' יעקב ור' יוסי האם למעלה מעשרה בדרך הילוכו חשיב רה"ר?

    ולכן ביאר **החזון איש** [ה ו] את דברי הראב"ד, דרבי יוסי מטהר משום דחשיב ליה ספק כניסה. ואע"פ ששניהם ברה"י, דהם עומדים למעלה מעשרה, אין זה אלא לאחר הנגיעה, אך קודם הנגיעה אין לזה דין רה"י, ואם לא היתה נגיעה כל אחד עומד ברה"ר, ולכן חשיב ספק כניסה. ודבריו צ"ע, דהא כלפי דיני ספק טומאה גם קודם הנגיעה חשיב למעלה מעשרה כרה"י, ומדוע חשיב ספק כניסה?

    אך בדעת הר"ש כתב החזון איש [ה ז], דפליגי האם למעלה מעשרה חשיב רה"ר או רה"י. ולפי"ז פליגי גם אליבא דרבי יהושע, ודלא כהראב"ד. [↑](#footnote-ref-13)
13. בתוספות שם כתבו דר"ת פירש כן את דעת רש"י במסכת ע"ז, אך ר"ת עצמו לא פירש כן. וראה בסימן ח' שיטות הראשונים בהרחבה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ביאר הגר"א, דשאלוהו באופן שכל השדות שייכות לאדם אחד, מתי חשיב ספק ביאה ומתי ספק מגע. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכמו שכתבו התוספות שם בתירוצם השני, אך לפי מש"כ שם בתירוצם הראשון אין ראיה. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך התוספות שם כתבו, דלא סגי במתלקט עשרה מתוך ארבע, כיון דהוי מחיצה הנדרסת, ולכן הוצרך ר' ינאי לומר דאין העבד יכול לרוץ. וראה עוד בתוספות ישנים שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. התוספות שם ביארו, דדוקא בשבילי בית גלגול מודה רבי יהודה בארץ ישראל, כיון דאינו נח כלל, אך בשבילין המפולשים ובחצר דזה יותר נח, לדעת רבי יהודה הוי רה"ר אף לשבת, כיון דבקיעת רבים מבטלת מחיצה, ולכן הוצרכה הגמרא להעמיד כרבנן ולא כרבי יהודה. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכן הקשו התוספות שם, עיי"ש מה שתירצו. [↑](#footnote-ref-19)
19. דהיינו באצטוונית, דמפורש במסכת שבת דדינה ככרמלית, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ. וברע"ב נקט כן גם בשבילי בית גלגול, דדינם ככרמלית לשבת, וכן נקט בגליון הש"ס בשבת שם. וראה בבית מאיר שהקשה, הא איירי במתלקט עשרה מתוך ארבע, ואם כן הוי רה"י גמור? עיי"ש מה שתירץ.

    אך שבילין המפולשין לבורות בסלקי פרן וחצר, דינם כרשות היחיד לשבת, ולא ככרמלית. [↑](#footnote-ref-20)
20. בתוספתא לפנינו מובא דרבי אליעזר פליג, וראה בהערות על המשנה מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **החזון איש** [ה כד] ביאר, דהים יוצא על גבי השביל וממלא את כולו, ונשארו גידודין בצדדים שעוברים עליהם, וכמש"כ רש"י בעירובין לגבי שבילין המפולשין לבורות, שעוברים על גבי השפה. והקשה, דבעירובין שם מבואר דלגבי שבת אין חידוש במשנה, שהרי לרבנן אפילו במעבר שנח לרבים חשיב רה"י, אלא החידוש הוא לגבי טומאה. ואם כן הו"ל למימר כיון דאיכא גידודין הוי רה"ר לטומאה, דאי ליכא גידודין אי אפשר לעבור כלל, וחשיב רה"י אף לטומאה? וכתב, דצריך לגרוס כן בתוספתא "וגידודין מכאן ומכאן".

    אך **בביאור הגר"א** כתב, דהגידודין הם מחיצות של השביל, ובני אדם מטפסים עליהם. ולגבי שבת חשיב רה"י מחמת המחיצות, ואין בקיעת הרבים מבטלת את המחיצות, אך לגבי טומאה חשיב רה"ר אף שיש מחיצות, כיון שיש בני אדם שעוברים בשביל. ולפי"ז ניחא שפיר גירסא דילן. וכן מבואר **ברמב"ם** פ"כ ה"ג. [↑](#footnote-ref-22)
22. **החזון איש** שם כתב, דדמי לחצר של יחיד, ולכן דוקא כנגד הפתחים הוי רה"ר, אך בצדדין הוי רה"י לכו"ע. וצ"ב מדוע דמי לחצר של יחידי, הרי איירי בגינות העיר? [↑](#footnote-ref-23)
23. כן שיטת עולא שם, אך שיטת רב אשי דאיירי במוקפת מחיצות, ולכן הויא רה"י לגמרי. [↑](#footnote-ref-24)
24. ולאפוקי משיטת ר"ח שהביאו התוספות בב"ב [קנג ב], דאין נכנסים לבקעה מחמת מי הגשמים. [↑](#footnote-ref-25)
25. ביאר **החזון איש** שם, דאם שדה אחת זרועה, ושאר השדות שסביבותיה אינם זרועות, ובני אדם עוברים שם אף בימות הגשמים, הרי השדה הזרועה נחשבת לרה"ר גם בימות הגשמים, כיון שבני אדם שהולכים בשדות הסמוכות רואים לתוך השדה הזרועה ואינה ראויה לסתירה. והקשה, מדוע לא אשמעינן באופן פשוט יותר, דשדה הזרועה הסמוכה לדרך הרבים נחשבת לרה"ר גם בימות הגשמים? ותירץ, דנקט כן לרבותא, דאפילו בסמוך לשדה שאינה זרועה חשיב רה"ר, וכל שכן בסמוך לדרך הרבים.

    אך הקשה החזון איש, דלפי"ז מבואר דלא חשיב רה"ר אלא אם כן ראוי המקום לסתירה בפועל, ואם רואים לתוכו לא חשיב רה"י אף שאין בני אדם מצויים שם, ואילו לגבי צדדים של פרן וחצר של יחידי מבואר דהם נחשבים רה"י, אף שהעוברים בין הפתחים רואים את הצדדים?

    ולכן פירש, דכאשר בני אדם עוברים בשדות הסמוכות, וגם רואים לתוך השדה הזרועה, הרי השדה הזרועה נחשבת כצדדים של שאר השדות, ואינה קובעת מקום לעצמה, ולכן היא נחשבת רה"ר, [ולא מטעם שאינה ראויה לסתירה]. ולפי"ז כתב, דיתכן דנקט שדות בורות בדוקא, דאם השדה סמוכה לדרך ורואים לתוך השדה עדיין הוי רה"י, כיון שהמקום מצד עצמו ראוי לסתירה, ואין זה נחשב לצדדים של רה"ר, כיון שהשדה קובעת מקום לעצמה, ורק ביחס לשאר שדות חשיבא כצדדים.

    אך הקשה על לשון התוספתא אם עומד וכו', הו"ל למימר אם ארעה הטומאה במקום שרואין אותו מהדרך או מהשדה הסמוכה הוי רה"ר לטומאה?

    **גירסת הגר"א** "שדות הרבה" במקום שדות בורות, ובביאור הגר"א משמע דאיירי בימות החמה, ומכל מקום אם העומד בצד אחד אינו רואה את הצד השני חשיב רה"י, דמקום גדול כל כך לא נחשב לרה"ר, כיון שהעוברים בו הם מועטים, וחשיב שפיר ראוי לסתירה. ולפי"ז ניחא לשון התוספתא. [↑](#footnote-ref-26)
26. הרא"ש נתן בזה טעם, דאם רואה את הנכנסים בצד שני אינו ירא, וחשיב מקום סתירה, משא"כ כשאינו רואה, הרי הוא ירא שמא יכנסו ויראו אותו. אך בשדה שהוא מקום פתוח הסברא היא להפך, דאם הוא רואה את הנכנסים אינו מקום סתירה, ואם אינו רואה הוי מקום סתירה. אך הגר"א הגיה במשנתינו כמו בתוספתא, וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-27)
27. דייק **החזון איש** [ה כה], דדוקא אם נועלים אותה בלילות הוי רה"י, אך אם בני אדם מצויים שם רק בימים ולא בלילות אין זה סיבה להחשיבו רה"י בלילות. [וכתב, דאף אם אין רגילים לנעול בלילות, כיון שארע שנעלו אותה, באותה שעה שהיא נעולה דינה כרה"י]. ואף דלגבי בקעה יש חילוק בין ימות החמה לימות הגשמים, אע"ג דאין נועלים אותה בימות הגשמים, תירץ החזון איש, דהתם הוי זמן מרובה, ולכן ימות הגשמים קובע זמן לעצמו, אך לילה אינו קובע זמן לעצמו. [↑](#footnote-ref-28)
28. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו, דהיינו פרן דמתניתין, דהתוספתא באה לפרש את המשנה. אך הערוך והר"ש פירשו דפרן הוא דבר אחר, אלא דדין בסלקי שפתחיה מכוונים דומה לפרן. [↑](#footnote-ref-29)
29. ביאר **הגר"א,** דכיון שהפתח השני אינו מכוון, וצריכים ללכת בצדדים, הרי דרך בני אדם ללכת בכל הבסלקי. ובחצר של יחידי ביאר הגר"א, דכיון שהחצר של יחידי אינם רגילים לנטות לצדדים. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב פירשו, דהיינו בסלקי שפתחיה מכוונים. [↑](#footnote-ref-31)