79 דיני קיו_ר
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ה' י"ט סיון תשס"ב

**בדיני קידוש ידים ורגלים**א אי איכא בקיו"ר כל דיני עבודה, ב בהדין דבעי' שיהא בכיור כדי לקדש ד' כהנים, ובדעת הרמב"ם בזה, ג בדין טבילה מ"ט ל"מ לקידוש, ובהא דבעי' כלי בקידוש, ד בפלוגתת הראשונים אם דין קיו"ר גרע מדין נט"י, ובדין כח גברא בקידוש ובנט"י.

א] זבחים די"ט: א"ל רב סמא ברי' דרב אשי לרבינא וליתיב מיתב ולקדש, אמר קרא לשרת ושירות מעומד הוא.

והנה יש להסתפק בזה אם הא דחשיבנן קיו"ר לשירות וע"כ בעי' מעומד, הוי זה במסוים לגבי דין עמידה, דכל שירות בעי עמידה, וכדאשכחן בברכת כהנים דבעי עמידה משום דהוי שירות, והגם דליכא בזה דיני עבודה כלל, או היינו דאיכא בקיו"ר כל דיני עבודה, ומכח זה בעי' עמידה כהא דבכל העבודות בעי' עמידה, וע' מנ"ח מ' ק"ו ובמרומי שדה לקמן דכ"א שנקטו בפשיטות דאיכא בדין קיו"ר כל דיני עבודה, דלגמרי מדמינן לה לשירות עיי"ש בדבריהם.

ולכאו' נ' שהוא פלוגתת הראשונים, דבפירש"י בד"ה אמר קרא, פירש ז"ל איתקש קידוש לשירות, ול' זה נ' דהוי היקש במסוים לענין דין עמידה, דהוי מכח דין השירות, אך ל' הרמב"ם פ"ה מביאת מקדש הט"ז, ואין מקדש כשהוא יושב מפני שהוא בעבודה ואין עבודה אלא מעומד שנ' לעמוד לשרת, ע"כ, ומבו' להדיא דקידוש ידים ורגלים דינו כעבודה ואי"ז היקש במסוים לענין דין עמידה, ובהט"ז שם הביא הרמב"ם דינא דכל העבודות בעי' עמידה ואח"כ הביא להדין דבעי' עמידה על הרצפה, ונ' להדיא דאף בקיו"ר בעי' עמידה על הרצפה, ונ' עוד דמל' הרמב"ם נ', דאין מפרש כלל הילפותא כדפירש"י, דהויא הילפותא משום דכתיב בסיפא דקרא דקידוש או בגשתם אל המזבח לשרת ואיתקש קידוש לשירות, אלא הויא הילפותא, דכיון דקיו"ר הוי כעבודה, וזה ידעי' מסברא ואי"ז כלל מכח קרא דשירות, ממילא דבעי' עמידה, דהרי בעבודה כתיב לשרת, ושירות הוי מעומד כדכתיב לעמוד לשרת, אך ל' הגמ' לא מ' כפי' זה, ולפ"ז ודאי דלהרמב"ם איכא בקיו"ר כל דיני עבודה.

ומצינו דרש"י אזיל בזה לטעמי', דהנה לקמן ד"כ: מקדש בכלי שרת בפנים, קידש בכלי שרת בחוץ וכו' עבודתו פסולה, ופירש"י בפנים שהרי הוקבע לו מקום בעזרה וכו', וע' שפ"א שם שכתב דיל"פ הטעם משום דהוי עבודה, וע"כ בעי' פנים כעבודה, וכתב דלטעם רש"י צ"ע אם עמד בחוץ וקידש בפנים אם מהני, ונ' דודאי אף לדעת רש"י ל"מ, דמש"כ רש"י דהוקבע לו מקום, נ' דהיינו דמזה ילפינן דקיו"ר טעון פנים, ואין מכוון רש"י דל"מ משום דל"ה הכיור במקומו, דא"כ אף לא יהי' כשר רק בין אהל מועד ובין המזבח, והאמנם דאמרי' כן בירושלמי פ' טרף בקלפי דמקומו מעכב, אך בבבלי לא נז' מזה, ומ' דל"ב רק שיהי' בפנים, ול"ב בדוקא בין אה"מ ובין המזבח, ובע"כ שאין מקום הכיור מעכב, ואין כוונת רש"י אלא לילפותא בעלמא, וכנ"ל, ונ' דרש"י שלא פירש כן אזיל לטעמי' דקידוש יו"ר לית לי' כל דיני עבודה, ורק מקשי' לי' לדין עמידה הנלמד מלשרת, אך לשאר דינים לא הוקש כלל לעבודה, וע"כ הוצרך רש"י לילפותא אחרינא להא דל"מ קידוש בחוץ.

ולהלן בגמ' אמר ר"א בר יעקב הכל מודים בקידוש שני כשהוא לבוש מקדש דאמר קרא או בגישתם מי שאינו מחוסר אלא גישה בלבד יצא מזה שמחוסר לבישה וגישה, וע' שפ"א לקמן דכ"ג: שעמד בזה מ"ט בעינן לילפותא בפנ"ע דכשהוא לבוש מקדש, תיפו"ל משום דקידוש כעבודה ופסול מחוסר בגדים.

ולמש"נ בד' רש"י ניחא דקידוש אין דינו כעבודה וע"כ ל"ב בי' לבישת בגדי כהונה, ובעי' לקרא דבגשתם, והוי דין בפנ"ע דאם מחוסר לבישה ל"מ לי' הקידוש, וע' ביה"ל ח"א סי' ה' שנקט דאף אם פשט הבגדים לאחר הקידוש בטל הקידוש, אך כשפ"א בסוגיין נקט לא כן.[[1]](#footnote-2)

אך לדעת הרמב"ם דקידוש הוי לכל דיניו כעבודה צ"ע מ"ט בעי' קרא דכשהוא לבוש מקדש.

ונ' בד' הרמב"ם דאה"נ מה דבעי' קרא דכשהוא לבוש מקדש הוי רק בקידוש דיוהכ"פ, והטעם דבזה בעי' לקרא יל"פ עפי"ד מרן הגרי"ז בהל' עבודת יוהכ"פ שכתב דקידוש יו"ר דיוהכ"פ הוי דין קידוש בפנ"ע, ואי"ז חד דינא עם דין הקידוש דכל השנה,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז הרי י"ל דהא דקידוש הוי כעבודה, היינו רק קידוש דכל השנה, אך קידוש דיוהכ"פ ל"ח עבודה, וע"ד דחזי' בד' הירושלמי דאף אי בכל קידוש בעי' כיור, מ"מ קידוש דיוהכ"פ א"צ כיור והרי שחלוקין הן בדיניהם, וה"נ י"ל דלא חשיב עבודה, וע"כ בעי' לילפותא דכשהוא לבוש מקדש, וכיון דל"ב קרא לקידוש דכל השנה, מוקמי' לקרא לקידוש דיוהכ"פ, אך אי"ז מתישב לד' הביה"ל דלדידי' בעי' לקרא אף לכל השנה, דמשו"ז אם פשט בגדיו אחר הקידוש בטל הקידוש.

וי"ל עוד, וכ"כ השפ"א שם, דבעי' לקרא ביוהכ"פ לדעת ר"מ דקידוש ראשון מקדש אחר שפשט, והרי דנתחדש בקידוש דיוהכ"פ דל"ב בגד"כ, וע"כ בעי' לקרא דבקידוש שני בעי' בגדי כהונה, ובזה ניחא מה שלא הביא הרמב"ם להך דינא דכשהוא לבוש מקדש, כיון דבקידוש דבכל השנה פשיטא דכשהוא לבוש מקדש דהוי עבודה לכל דיני', ובקידוש דיוה"כ כתב הרמב"ם פ"ב מהלכות עיוהכ"פ ה"ה, דמקדש כשהוא לבוש, וע' שפ"א שם שכתב כן, ובשפ"א בסוגיין כתב די"ל דהרמב"ם לא פסק כן כיון דלדידן מיבעיא לן בגשתם לפסול לינה,[[3]](#footnote-4) וע' כתבי הגרי"ז יומא דל"ב: שנסתפק דלמא כל הדין דכשהוא לבוש מקדש הוי רק בקידוש דיוהכ"פ ולא בקידוש דכל השנה עיי"ש וזה צ"ע רב.

[והנה הגרי"ד זצ"ל העיר דלמ"ד דמסולקין ע"י אבנט פסול, א"כ היאך הי' הכהן מקדש ידיו ורגליו, והרי צריך להרים הבגד ונמצא דאינו לבוש בבגד"כ, ותי' דכל הדין הוי דלא יהא מחוסר לבישה, אך ל"ב שיהי' לבוש בגד"כ כדינם, עכ"ד, אך לפמש"נ הרי שלדעת הרמב"ם בעי' בקידוש בגדי כהונה, דהוי כעבודה, ותיקשי כן.

אך נ' דל"ק כלל, חדא דלדעת הרמב"ם בפ"ח מהל' כלהמ"ק הי"ז דאורך הכתונת עד למעלה מן העקב ואורך יד שלה עד פס ידו, הרי דלקיו"ר דהוי ביד עד הפרק דהיינו עד מקום חיבור פס היד והזרוע וכמו שפירש"י ותוס' חולין דק"ו:, וברגל תניא בתוספתא בידים דהוי הקידוש עד הסובך, ופירש הגר"א דהיינו עד הקרסול, א"צ כלל להרים בגדיו, ואינן כלל מסולקין, וגם לדעת רש"י בכ"ד דנ' דעתו דמדת הכתונת הויא עד הארץ, וא"כ הרי דבקידוש רגלו צריך להרים הכתונת, וכן להשיטות שהביאו תוס' חולין שם דעד הפרק היינו עד המרפק, וצריך להרים הכתונת לקדש, מ"מ נ' שאי"ז בכלל מסולקין דרק במסלק ע"י אבנט הוי בכלל מסולקין, והגם שבתוס' לקמן דל"ה. מ' דאף במרימם בידיו הוי מסולקין למ"ד דאבנט מיגז גייז, אך עיי"ש בשטמ"ק שהגי' בד' התוס', ולפ"ז נ' דרק ע"י אבנט חשיבי מסולקין ואכמ"ל בזה, וגם דלדעת רש"י גופי' ל"ק כלל, דלדידי' נ' דל"ב כלל שיהי' לבוש הכהן בגד"כ בזמן הקידוש, כיון דלי"ל דין עבודה כלל, ועיקר הדין הוי שלא יהי' מחוסר לבישה, ובזה י"ל דכה"ג ל"ח מחוסר לבישה, וכנ"ל].

ולקמן דכ"א. איבעיא להו מהו לקדש ידיו ורגליו בכיור וכו', וע"ש בס' מרומי שדה שהביא דגי' בה"ג מהו לקדש ידיו בכיור, וכתב דלכאו' מוכרח הכי דהיאך אפשר למיבעי ברגליו, הרי בעי' דומיא דשירות ובעי' עמידה ע"ג רצפה, ובע"כ דהאיבעיא הויא לקדש ידיו לחוד, וצ"ע בזה דהרי אף לדעת רבנן בסוגיין מניח ידו הימנית ע"ג רגלו וכו', ומ' דאין לקדש ידו לחוד, וצ"ע, ועיי"ש שכתב ליישב גי' דילן דהיא גי' רש"י, דהאיבעיא היא בשקידש רגלו אחת, דבכה"ג חשיב עמידה על הרצפה אם ינטל הכלי ויכול לעמוד על רגלו א' וכדאמרי' לקמן דכ"ד., ויעו"ש שכתב די"ל עוד דכמו שהרצפה מקדשת כך כ"ש מקדשין, וזה חידוש רב, ומה שהביא מתלמיד א' להוכיח כן מדבעי' קרא לפסול יושב ותיפו"ל דבגדיו חוצצין, הנה בפשוטו נ' דיש לדחות דהבגדים אין חוצצין כלל, כיון דזוהי צורת הכהן, וחשבי שפיר דהוי הכהן ע"ג הרצפה, ועמש"נ עוד ליישב בזה בדברינו בדיני עמידה ע"ג רצפה סק"ב, אך ל' רש"י שם ד"ה בכיור, ז"ל, להכניס ידיו ורגליו לתוכו, מ' דמכניס ידיו ורגליו יחד לכיור,[[4]](#footnote-5) ותיקשי דהיכי יהני בכה"ג והרי ליכא עמידה על הרצפה.

אך להנ"ל הרי דלרש"י לטעמי' ניחא, דליכא בקידוש כל דיני עבודה, ול"ב בי' כלל עמידה על הרצפה, ורק דין עמידה איכא בקידוש, כיון דאיתקש לשירות, וע"ד דבברכת כהנים בעי' עמידה וכנ"ל, וע"ע בדברינו בדיני עמידה ע"ג רצפה סוסק"ב שנת' דיל"ד בזה.

ב] זבחים שם, דאמר ריב"ח כל כיור שאין בו כדי לקדש ב' כהנים ממנו אין מקדשין בו וכו', ופירש"י שאין בו שאין מחזיק מים כשיעור ד' קידושין, ונ' מלשונו דהוי שיעור בהכלי דיהי' מחזיק מים כשיעור ד' קידושין.

והאמנם דודאי איכא נמי דין שיהיו בו מים בשיעור זה, וכמבו' להדיא לקמן דכ"ב., דאמר ר"ל כל המשלים למי מקוה משלים למי כיור, ופירש"י משלים למי כיור לשיעור ד' כהנים, ולהדיא דבעי' נמי שיהי' מים בשיעור זה, אך צ"ע דל' שאין מחזיק מ' דאם מחזיק מהני אע"פ שאין בו וכדדיקי' הכי בחולין דק"ז., ונ' דהיינו דאם מחזיק מהני לקדש בו היכא שמתחילה הי' בו כשיעור, וזה ע"ד מה דמשני בחולין שם, ואמנם צ"ב היכי ילפי' להנך תרי דיני מקרא, אך נ"פ דזה ע"ד חזי' בנט"י דבעי' נטילה מרביעית, ובעי' נמי שיהי' הכלי מחזיק רביעית, וכמבו' כן בחולין דק"ז., והיינו דכיון דשיעור המים הוי רביעית, בעי' שיהי' גם הכלי מחזיק כן, וה"נ הכא דכוותה.

אך ברמב"ם פ"ה מביאמ"ק בי"ג, ז"ל, כמה מים צריכין להיות בכיור אין פחות מכדי לקדש ממנו ד' כהנים, והרי דס"ל דהוי השיעור בהמים, שיהי' מים בהכיור כדי לקדש ד' כהנים.

ויש להסתפק בגונא שהי' מתחילה מים כדי לקדש ד' כהנים, ואח"כ נחסר ממנו אי צריך להוסיף שיהי' בו שיעור זה, ודלפ"ז במילאהו כדי ד' כהנים וקידש בו א' צריך למלאותו, או דכיון דמתחילה הי' בו שיעור סגי בזה, וע' בס' טה"ק לקמן דכ"ב. ובליקוטי הלכות שנקטו דא"צ להוסיף, אך בשפ"א דן בזה עיי"ש.

והנה לק' דכ"ב. אמר ראב"א, דהא דמקדשין בשאר כלים שאין בהם כדי ד' כהנים היינו בקודח מתוכו, ועיי"ש בפירש"י, אך בתוס' שם פירשו דהיינו שנוטל ממימיו בכלי קטן, וכשירה לקדש כיון דבאין מכלי גדול, והנה בפירש"י שם מוכרח דפליג ע"ז ואף במקדש ממימי הכיור ל"מ רק בקודח מתוכו עייש"ה.[[5]](#footnote-6)

ונ"פ דלרש"י לטעמי' אין לומר דיהני בכה"ג, דכיון דלדידי' איכא נמי הל' בהכלי לקידוש שיהי' מחזיק כדי לקדש ד' כהנים, הרי דל"מ מידי מה שנוטל מהכיור בכלי קטן, דהרי כלי קטן זה לא חזי לקידוש ומה יהני מה דבאין מימיו מכלי גדול, ובד' התוס' נ' דס"ל דכל ההלכה הויא בהמים שיהי' בו מים כשיעור ד' כהנים, ונ' דלדעתם גדר הדין הוי דרק בשיעור מים זה חייל עלייהו קדושת מי כיור, ואשר ע"כ ס"ל דכל שהי' בכלי גדול מים כשיעור תו אף אם נוטל מעט מים לכלי אחר מצי לקדש בזה, כיון דכבר חייל עלייהו קדושת מי כיור, וז"ב בדעתם.

והנה לדעת התוס' נ"פ דה"נ מצי לקדש בכיור עצמו אף דנשתיירו בו מעט מים, דודאי לא גרע הכיור שנתשתיירו הו מעט מים מכלי קטן שנתן לתוכו מעט ממי הכיור, שו"ר בשפ"א בדכ"ב. שם שכתב דלדעת התוס' ל"מ בכה"ג, וצ"ע דהיאך י"ל דזה גרע מנוטל מעט מים לכלי אחר, וז"פ.

אך בד' הרמב"ם נ' דהגם דנמי ס"ל דהויא השיעור בהמים, מ"מ נ' דלדעתו אי"ז הלכה בקידוש המים, ובהקדם דהנה ברמב"ם פ"ה מביאמ"ק הי"א ז"ל, ובכלי כלי הקדש מקדשין בין שיש בו רביעית ובין שאין בו כדי רביעית, ובהשגות שם ז"ל ובקודח מן הכיור שיש בו לקדש ד' כהנים, וצ"ב ד' הרמב"ם, וע"ש במהר"י קורקוס ובכס"מ שכתבו דאה"נ מודה הרמב"ם דבעי' שיטול המים מהכיור ע' בדבריהם, וצ"ע בזה.

ונ' די"ל בדעת הרמב"ם דהנה בסוגיא שם בתר דמשני בקודח מתוכו פריך והא ממנו אמר רחמנא ומשני ירחצו לרבות כלי שרת,[[6]](#footnote-7) ונ' דס"ל להרמב"ם דאחר דמשני דירחצו לרבות כלי שרת תו ל"ב לשנויא דקודח מתוכו, דהרי כל ההלכה דבעי' שיהי' בו כדי לקדש ד' כהנים, הוי הלכה בדינא דממנו, דרק בדאי"ב שיעור זה חשיב ממנו, אך כיון דרבי קרא דל"ב דוקא ממנו, וכל כלי שרת כשרין לקידוש ואף דל"ה ממנו, הרי דה"נ אף ל"ב שיחזיק כדי לקדש ד' כהנים דהגם דל"ה ממנו מ"מ ה"ז כשר, ולמסקנת הגמ' נמצא דכל דינא דבעי' שיחזיק כדי לקדש ד' כהנים, הויא בהדין דלכתחילה בעי' לקדש בכיור, וכמש"כ הרמב"ם שם בה"י, והיינו דלכתחילה בעי' שיהי' הקידוש ממנו, הרי שבזה נאמרה ההלכה דכל דאין בו כדי ד' כהנים ל"ח ממנו ואין מקדשין בו לכתחילה, אך כל דמקדש בדיעבד משאר כלים דכשר הקידוש בדיעבד הגם דל"ה ממנו, הרי שמה"ט גם ל"ב שיהי' בו כדי ד' כהנים, כיון דשיעור זה הוי שיעור בהממנו, וכמש"נ.

ולפ"ז נ' דמזה הי' מקור להרמב"ם דלכתחי' בעי' לקדש בכיור, ודלא כד' הרמב"ן בפי' התורה דמקדש אף לכתחילה משאר כלים, אך להנ"ל הרי שאם הו"מ לקדש לכתחי' משאר כלים ול"ה בעי' ממנו לכתחילה, הרי דה"נ ל"ה בעי' לכתחילה שיהי' בו כדי לקדש ד' כהנים, דהרי אך אם לי"ב שיעור זה ואינו ממנו מ"מ ה"ז כשר לכתחילה לקדש בו, וע"כ הרי דמהא דאריב"ח דבעי' שיהי' בו שיעור זה דע"כ דלכתחי' בעי' לקדש ממנו, וז"פ.[[7]](#footnote-8)

[ואולי יש לפרש עד"ז גם ד' הרמב"ם שם בה"י ז"ל, ואין מקדשין בתוך הכיור או בתוך כלי השרת אלא מהן, שנ' ורחצו אהרן ובניו ממנו ולא בתוכו, ואם קידש בתוכו ועבד לא חילל, ועיי"ש בכס"מ שפירש דכיון דהאיבעיא לא איפשיטא ע"כ לכתחילה לא יקדש ואם קידש בתוכו ועבד מספיקא לא מחללינן עבודה, ועי' לק' סק"ג שבכמה ראשונים מבו' דגר' בהגמ' דאיפשיטא האיבעיא דל"מ קידוש מתוכו, ועי' בקר"א בדכ"א. שהעיר על ל' הרמב"ם, דהיכי כתב בפשיטות להך דרשא דממנו ולא בתוכו, כיון דמספקא לן אי דרשינן הכי, ומה"ט עבודתו כשרה בדיעבד דדילמא אפי' בתוכו, ועי' גם בס' לב ארי' חולין דק"ז. שעמד בזה, ועי' בס' שנו"ס דבכמה כת"י ליתא ברמב"ם תיבות "ולא בתוכו", ולפ"ז לא ק' כ"כ.

ולפמש"נ אולי י"ל, דהרמב"ם מפרש ספיקא דגמ' דמהו לקדש ידיו ורגליו בכיור, דאין האיבעיא אם דרשי' ממנו ולא בתוכו, דודאי דרשינן הכי, אלא הוי האיבעיא האם דינא דולא בתוכו היינו דאי"ז כלל צורת קידוש, וממילא דל"מ לקדש בתוכו אפי' בדיעבד, או דכל הדין דולא בתוכו הוי הלכה בהדין דממנו, דכל דמקדש בתוכו לא חשיב ממנו, ודלפ"ז הרי כיון דבדיעבד ל"ב שיהי' הקידוש ממנו, ודע"כ מהני הקידוש בשאר כלים וכנ"ל, הרי דה"נ מהני גם קידוש בתוכו, ורק בהדין לכתחילה דבעי' לקדש ממנו, הויא ההלכה דממנו ולא בתוכו, ולפ"ז מבו' היטב לישנא דהרמב"ם שהביא דרשא דממנו ולא בתוכו, כיון דפשיטא לן דדרשי' כן, ואך דמספק"ל אי בדיעבד מהני וכמש"נ, ומדוקדק לפ"ז ל' הרמב"ם שכתב דאין מקדשין בתוך הכיור או בתוך כלי השרת אלא מהן, ולכאו' א"צ לאריכות זו, והול"ל אין מקדשין בתוך הכלים אלא מהן, ומהו שהאריך בלשונו, אך להנ"ל הרי דכונתו לומר דלא רק בדינא דכיור ל"מ בתוכו, אלא אף בשאר כלי שרת אין מקדשין בתוכן, ורק בדיעבד אילו קידש ועבד לא חילל, אך מסברא אין נ' כן, דלכאו' פשיטא דדין בתוכו הוי הלכה בצורת הקידוש ואין מסתבר דהוי רק הלבה בדינא דממנו, וגם דל' הגמ' אין מתיישב כלל לדרך זו, וצ"ע בזה].

ונ' לפ"ז דלדעת הרמב"ם אין לפרש דהוי השיעור דד' כהנים בקידוש המים, דכיון דחזינן דאף בדלי"ב שיעור זה מ"מ מהני בדיעבד, ואי"ז רק הלכה בהממנו, הרי ודאי דאי"ז שיעור בקידוש המים, דאי נימא דאין המים מתקדשין רק בשיעור זה, היכי מהני בדיעבד בשאר כלים, אלא הוי זה הלכה בצורת הכיור, דבעי' שהיה' בו מים כשיעור זה, ואל"כ ל"ח ממנו, ולפ"ז מסתבר דאם נתמעטו המים צריך להוסיף עליהם, וכאשר כ"ה פשטות ל' הרמב"ם דכמה מים צריכין להיות בכיור וכו' ולא חילק, ומ' דבכל פעם שמקדשים ממנו בעי' שיהי' בו שיעור זה, וצ"ע בזה.

ויש לציין עוד בענין זה, דבמנ"ח מ' ק"ו נקט בפשיטות דדין זה דבעי' שיהי' בו כדי לקדש ד' כהנים הוי לעיכובא, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, אך בליקוטי הלכות כתב דנראה שאי"ז מעכב, וע' בדבריו מה שיישב לפ"ז ד' הרמב"ם הנז' שהשמיט לאוקימתא דקודח מתוכו.

ג] שם דכ"א. איבעיא להו מהו לקדש ידיו ורגליו בכיור, ממנו אמר רחמנא ולא בתוכו, או דילמא אפי' בתוכו, אמר רנב"י ת"ש או שטבל במי מערה ועבד עבודתו פסולה, הא מי כיור דומיא דמי מערה ועבד עבודתו כשרה, לא מי מערה איצטריכא לי' שלא תאמר כל גופו טובל בהן ידיו ורגליו לא כ"ש.

והנה עי' בקר"א שם שפירש דהטעם דל"מ באמת טבילה במי מערה הוא משום דבעינן מים מקודשין, ויעו"ש שהק' לפ"ז, דלמ"ד לעיל ד"כ: דבפרה מקדש בחוץ ובמקידה של חרס, אשר לכאו' ה"נ ל"ב מים מקודשין, א"כ למה לי כלל דמקדש, אמאי לא תהני לי' טבילה שטובלין אותו אחר שטמאוהו, וכמו בידים לחולין ולתרומה דטבילה עדיפא מק"ו דכל גופו טובל בהן, וכתב שם דצ"ל דמים מקודשין בעינן גם בפרה, אך הק' ע"ז מ"ש דכלי שרת ל"ב ומים מקודשין בעינן, ועוד דלשי' רש"י אם המים מקודשין ה"ה נפסלין ביוצא, אמנם באמת למסקנת ד' התוס' לעיל ד"כ: י"ל דאף לדעת רש"י אין המים עצמן נפסלין ביוצא יעוש"ה, אך ממה שלא הוכיחו התוס' מפרה למ"ד דמקדש בחוץ דאין המים נפסלין, נ' דס"ל דא"צ שיהיו המים מקודשין, וצ"ע בזה.

והנה במה שנקט הקר"א דכל מה דל"מ טבילה במקום קידוש, הוי רק משום דבעי' מים מקודשין, דאל"כ הרי טבילה עדיפא במו בידים לחולין ולתרומה מק"ו דכל גופו טובל בהן, לכאו' נ'' דיש לדון בזה, דהנה ז"ל רש"י חולין דק"ו. ד"ה השתא כל גופו, הלא אף טבילה עולה לידים יותר מן הנטילה, כדאמרי' בחגיגה נוטלין לידים לחולין ולמעשר ולקדש מטבילין, אלמא טבילת ידים עדיפא, ולכל גופו חזו לטבילה לידיו ורגליו לא כ"ש, עכ"ל, והנראה מד' רש"י, דהק"ו דהשתא כל גופו טובל בהן וכו', הוי רק אחר דשמעי' דאיכא דין טבילת ידים שמהני במקום נטילה, אשר בזה אמרי' דכל מקוה דחזי לטבילת כל גופו ודאי דמהני אף לדין טבילת ידים, אך אלמלי דהי' דין דטבילת ידים ל"ה אמרי' להך ק"ו, דודאי י"ל דהגם דמהני לטהר כל גופו ע"י טבילה, מ"מ לידיו בעי' בדוקא נטילה ול"מ טבילה כלל, ולפ"ז הרי פשוט דל"ש כל הק"ו רק לענין דין נטילת ידים בחולין ובתרומה, דדינם הוא דמהני בהו אף טבילת ידים, וממילא דשפיר איכא למימר הך ק"ו, אך לענין קידוש יו"ר דעיקר הדין האמור בקרא הוא ורחצו ידיהם, הרי ודאי דטבילה ל"מ כלל, וכאשר כן הוא להדיא בד' בה"ג הלכות ברכות ד"י. בשם ר"א משבחא, שהוכיח מסוגיין דכה"ג רחיצה הויא ולא טבילותא וכו' דאס"ד לאו רחיצה היא תיפו"ל דבעינן ורחצו וליכא וכו', והרי להדיא דבקרא דורחצו נאמר דבעי' רחיצה וטבילה ל"מ מידי, ואשר ע"כ ל"ש בזה כלל הק"ו דהשתא כל גופו וכו', כיון דבקיו"ר ליכא כלל דין טבילה, וז"פ.

ואמנם אכתי יל"ע בזה, דמ"מ אכתי מ"ט ל"מ לו הטבילה לדין קידוש יו"ר, דהגם דאי"ז ממנו אלא בתוכו, אך הרי מספק"ל בגמ' אי מהני קיו"ר בתוכו ולא איפשיטא, כמבו' כן ברמב"ם פ"ה מביאמ"ק ה"י ובתוס' חולין דק"ז. וברא"ש שם, וכ"ה בבה"ג שלפנינו בהל' ברגות שם, אך בחי' הרשב"א הריטב"א והר"ן חולין שם הביאו ד' בה"ג דפשטינן דל"מ קידוש מתוכו דממנו אמר רחמנא ולא מתוכו, והרי שהי' גירסתם בגמ' דפשטי' דלא מהני, וכ"מ גם בתשו הרשב"א ח"א סי' קצ"א ובבדה"ב בית ו' שער ד', ולגי' זו ניחא, דע"כ ל"מ טבילה בתורת קידוש כיון דממנו אמר רחמנא ולא מתוכו.

אך נ' פשוט דזה ל"ק כלל, דהרי מלבד הדין דנאמר בקידוש דבעי' שיהי' בכלי שרת, הרי מלבד זה איכא דין בקידוש שיהא מכלי, וכאשר כן מבו' ממש"כ בה"ג בהל' ברכות שם דהא דבעי' בנטילת ידים כליהוא משום דאסמכינון על מי חטאת א"נ על קיו"ר דמקדש, והובאו דבריו בחי' הרשב"א חולין דק"ז. ובב"י ר"ס קנ"ט, וכטעם זה דבעי' כלי בנט"י משום דדמי לקידוש כתב ג"כ בתמים דעים להראב"ד סי' ס"ו ובתוה"ב בית ו' ש"ד ובחי' הר"ן חולין שם, וכ"מ גם בתשו' הרשב"א ח"א סי' קצ"א, [[8]](#footnote-9) ומוכח מזה דמלבד דינא דבעי' כלי שרת לקידוש, איכא נמי דין שבעי' שיהי מכלי, ועי' משי"ת לק' הע' י"ב דלדעת התוס' אף איכא דינא בקידוש שיהי' בכלי המחזיק רביעית, ופשוט דזה הוי רק מכח ההל' דבעי' שיהי' הקידוש מכלי, אך משום דינא דכלי שרת ודאי ל"ה בעי' לזה, ושו"ר כן בכתבי הגרי"ז בדכ"ב. שהביא ממרן הגר"ח זצ"ל שהוכיח דאיכא דין כלי בקידוש, מהמבו' לקמן דכ"ב. דהגם דכבר ילפי' מקרא דאין מקדשין מכנו, מ"מ בעי' קרא למעט דאין מקדשין מכלי חול, משום דמה לכנו שאינו עשוי לתוכו תאמר בכלי חול שעשוי לתוכו, וצ"ע דאי הי' מהני כלי חול א"כ מה הגריעותא בכנו במה שאינו עשוי לתוכו, והוכיח מזה הגר"ח דאיכא דין כלי בקידוש, וע"כ אף אם הי' מהני כלי חול ול"ה בעינן כלי שרת, מ"מ הוה בעינן כלי, וכנו שאינו עשוי לתוכו ל"ח כלי לזה, והכיח הגר"ח כן גם מל' התוספתא בידים, עיי"ש, וגם לדעת הסוברים דקיו"ר ודאי לא גרע מדין נט"י, - עי' לק' סק"ד בזה -, הרי דכיון דבנט"י איכא דין כלי ה"נ בקיו"ר איכא דין כלי.[[9]](#footnote-10)

ועכ"פ כיון שנת' דאיכא דין כלי בקידוש מלבד דינא דכלי שרת, הרי ברור דגם למ"ד דבפרה ל"ב כלי שרת ול"ב פנים, מ"מ ודאי דבעי' שיהי' הקידוש מכלי, וכדאמר ר"י אפי' מבלי חול ואפי' במקידה של חרס, והרי דכלי מיהא בעינן, והטעם בזה פשוט, דרק דין כלי שרת ודין פנים לא שייכי בפרה, דלי"ב דיני עבודות וכל מעשי' בחוץ, אך דינא דכלי דהוי כן עיקר צורת הקידוש, ודאי דהוי אף בפרה, והרי הבה"ג ודעימי' כתבו דאף בנט"י דבעי' כלי הוי דומיא דקידוש וכנ"ל, ושו"ר בכתבי הגרי"ז בדכ"ב שכתב דנפ"מ בהא דבעי' כלי הוא לדעת ר' יוחנן בפרה, דהגם דל"ב כלי שרת מ"מ בעי' כלי, ואשר ע"כ ל"מ הטבילה במקום קידוש כיון דלא הויא בכלי, וז"ב.

ד] והנה הבה"ג שם הביא ד' הר"א משבחא שהוכיח מסוגיין דמהני בנטילת ידים ליתן ידיו מתוך הכלי, דמדקמיבע"ל הכי, ש"מ פשיטא להו דכה"ג רחיצה מיקרי ולא טבילותא ומשום דכתיב ממנו הוא דקא מסתפק"ל, דאי ס"ד לאו רחיצה היא תיפו"ל דבעי' ורחצו וליכא, אלא ש"מ דכה"ג רחיצה היא וכו' עכ"ל, והובאו דבריו בתוס' חולין דק"ז. ד"ה דלא ובש"ר שם.[[10]](#footnote-11)

והנה מד' התוס' בחולין שם נ' שפירשו דהנדון בזה הוא אם איכא דין כח גברא בנט"י, דאי איכא דין כח גברא ל"מ נטילה בתוך הכלי, וע"ז הוכיח השאילתות דמדחזי' דאף לענין קיו"ר מיבעיא לן דיהני בכה"ג ש"מ דל"ב כח גברא בקיו"ר, וה"נ לא בעינן לזה בנט"י, אמנם ל' בה"ג שלפנינו נ', וכמו שכבר עמד בזה בהעמ"ש שאילתא צ' סק"ז, דהנדון בזה לא הי' כלל מדין כח גברא, אלא הי' הנדון אם כה"ג חשיב נטילה ורחיצה ומהני לנט"י, או"ד דחשיב טבילה ול"מ לדין נט"י, כיון דל"ה מקוה דיהני בזה מדין טבילת ידים, וע"ז הוכיח השאילתות דמהא דמיבע"ל בקידוש דיהני בכה"ג ש"מ דחשיב רחיצה כיון דבקידוש נמי בעי' רחיצה, וע"כ ודאי דמהני לענין נט"י, וכ"ה מבו' להדיא בחי' הרמב"ן בחולין שם דזהו כל הנידון בזה.

והנה לדעת התוס' דהנדון בזה הוא מדין כח גברא, צ"ב מהו שהוכיח השאילתות מדין קיו"ר, דהגם דבקיו"ר ל"ב כח גברא מאן לימא לן דבנט"י לא בעינן כח גברא, אך לפי המבו' בל' בה"ג שלפנינו ובחי' הרמב"ן ניחא, דבנדון זה אם אי"ל שם רחיצה, אין מקום לחלק, וז"פ, ועי' בהעמ"ש שם שביאר בזה, ע"פ ד' התוס' לקמן דכ"ב. ד"ה בין, דהק' להס"ד שם דאירי בלא קודח מתוכו היכי מהני קידוש בכלים שאין בהן רביעית וכי גרע מנט"י, ומבו' מד' התוס' דא"א שדין נט"י יהי' חמור מדין קיו"ר, ואשר זהו שהוכיח השאילתות דאי חזינן דבקיו"ר ל"ב כח גברא ודאי דל"ב כח גברא בנט"י.

אמנם הנה בדבר זה אי דין קיו"ר לא גרע מדין נט"י, מצי' דפליגי בזה הראשונים, דהנה ז"ל רש"י לקמן דכ"ב. ד"ה בין שאין בהן רביעית, ואע"ג דליכא שיעורא לגבי נט"י לגבי קידוש ל"ב שיעור, והרי שדעת רש"י דדין נט"י חמור מדין קידוש דאי"ב שיעור רביעית.

והנה התוס' שם תירצו דמה דמהני בקידוש כשאין בו רביעית היינו בדהוי בי' רביעית מעיקרא דכה"ג מהני גם בנט"י,[[11]](#footnote-12) וצ"ע מ"ט לא הוה ניח"ל לרש"י לומר כן, ומה הכריחו לומר דקידוש גרע בזה מנט"י, ונ' פשוט דרש"י לטעמי' אזיל, דהנה לכאו' יש להעיר דלמה שפירשו התוס' דאיירי דהוה בי' רביעית מעיקרא, א"כ מאי פריך מזה אהא דאמר ריב"ח דבעי' שיהי' בו לקדש ד' כהנים, ולכאו' הרי כיון שבלא"ה מפרשא הברייתא בדהוה בי' מעיקרא טפי, א"כ ה"נ נימא דאיירי דהי' בו מעיקרא כדי לקדש ד' כהנים, אשר כבר נת' לעיל סק"ב דלדעת התוס' דמהני אף בנוטל ממימי הכיור לכלי קטן, ה"נ פשיטא דמהני לקדש בכלי עצמו ואף שנחסר משיעור ד' כהנים, ומאי קפריך מיני', שו"ר בס' טה"ק שם שהק' כן ע"ד התוס', ונ' דעכצ"ל דהך מילתא דלא בעינן שיהי' עתה בהכלי שיעור כדי לקדש ד' כהנים וסגי במה שהי' בו מתחילה, נתחדש בשנויא דגמ' דקודח מתוכו, אשר היינו דהגם דבכלי זה ליכא שיעור ד' כהנים מ"מ כיון שמעיקרא היו המים בכלי גדול שהי' בו שיעור ונתקדשו המים מצי לקדש אף דהשתא ליכא שיעור, וה"נ מהני אם הי' בכלי שיעור ונחסר, אך לס"ד דגמ' ל"ה מהני לריב"ח רק אם איכא השתא שיעור בהכלי, וע"כ הוא דפריך מהברייתא אדריב"ח, ולפ"ז הרי דלרש"י לטעמי' דמפרש שנויא דגמ' בקודח מתוכו באופן אחר, הרי דאין לומר דדין זה דל"ב שיהי' השתא בהכלי שיעור דכדי לקדש ד' כהנים נתחדש בשנויא דגמ', ואף בהס"ד ידעי' לדין זה, וממילא דלדידי' ליכא למימר דהברייתא איירי בגונא דמעיקרא הי' בו רביעית, דא"כ מאי פריך מהברייתא אדריב"ח, הרי י"ל דהברייתא איירי דהי' בו מתחי' כדי לקדש ד' כהנים, והרי כבר נת' לעיל סק"ב דבד' רש"י מוכח דס"ל דסגי שהי' בו מתחילה כשיעור, ובע"כ דהי' מ' להגמ' דמכוון הברייתא הוא דאף מעיקרא לא הוי בי' טפי,[[12]](#footnote-13) ושפיר הוכיח רש"י מינה דל"ב רביעית לקיו"ר.

ועי' בהעמ"ש שהוכיח עוד מד' הרמב"ם דס"ל דלא בעי' בקידוש כל דיני נט"י, דהרי הרמב"ם ס"ל ג"כ דבנט"י בעי' כח נותן ופוסל ליטול ידיו בתוך בכלי, וכמש"כ הגר"א באו"ח סי' קנ"ט בדעתו, ולענין קידוש פסק דבקידש בתוך הכיור אינו מחלל העבודה כדין בעיא דלא איפשיטא, ואף הא דלכתחי' אינו מקדש פירש הטעם משום ממנו ולא בתוכו, אך ל"ב כח נותן, וכן מוכרח עוד בדעתו, דהרי ס"ל דלענין נט"י בעי' רביעית בכל גוונא ואף בדאתי משיירי טהרה, וכמבו' בדבריו בהל' ברכות פ"ה ה"י, וא"כ אין ליישב כד' התוס', ועי' גם בלב ארי' חולין דק"ז. שהוכיח כן, עכ"ד.

ובדעת שאר ראשונים דס"ל דבעי' בנט"י כח גברא ודלא כהשאילתות והבה"ג, מצי' שנחלקו בזה אם היינו משום דנט"י עדיף מקידוש, או דהיינו משום דאף בקידוש בעי' כן, דהנה מד' התוס' בחולין שם נ' להדיא דמה דס"ל דבנט"י בעי' כח גברא הוא משום דאף דבקיו"ר הוכיח הבה"ג דל"ב כח גברא מ"מ י"ל דבנט"י בעינן, וכן נ' מד' הרא"ש שם, ועי' בס' לב ארי' שם, שבתחילה פירש דלדעת התוס' שם ה"נ בעי' בקיו"ר כח גברא, וסוגיא דהכא כת"ק דל"ב כח גברא, אך בסו"ד כתב כדברינו דס"ל לתוס' דחלוק דין נט"י מדין קיו"ר, אמנם עי' בבדה"ב להרא"ה בית ו' ש"ד, שכתב דהא דבנט"י ל"מ ליטול בתוך הכלי, הוא משום דכ"ה דבקיו"ר ל"מ מתוכו, והיינו משום דבעי' שיהי' הקידוש מכח הכלי, ה"נ בנט"י נמי ל"מ מתוכו ול"מ בכל גווני דל"ה מכח הכלי, וכל עיקר הדין דבעי' כח הכלי נלמד מדין קיו"ר,[[13]](#footnote-14) ובס' התרומה סי' ע"ז מבו' שדעתו דגם בקיו"ר בעי' שיהי' מכח גברא,[[14]](#footnote-15) וכנר' שהוכרח לזה, משום דאי ל"ה בעינן בקידוש כח גברא, אף ל"ה בעינן כח גברא בנט"י, והראב"ד בתמים דעים סי' ס"ו כתב דהטעם דבעי' כח גברא הגם דבקידוש ל"ב לזה, הוא משום דברביעית א"א אם לא יבואו מכח אדם שלא יתפזר ממנו לבטלה ונמצא רביעית חסר מע"ג ידיו, וכיון שא"א בשיעור מצומצם אלא מכח אדם גזרו אפי' ביותר מכשיעור שלא יהי' אלא מכח אדם, והרשב"א בתוה"ב שם הביא דבריו, אך לכאו' נ"פ, דלטעם זה ודאי דמהני נטילה בתוך הכלי וכד' בה"ג, דהרי בנטילה בתוך הכלי ליכא לגזירה זו, וכן נ' להדיא מד' הרשב"א במשמה"ב שם, ועמש"נ לפ"ז בהע' י"ג בד' השו"ע.

ועכ"פ נמצינו למדים דלדעת תוס' והרא"ש בחולין מצינו דגרע דין קיו"ר מדין נט"י, וכאשר כ"ה גם דעת רש"י והרמב"ם, אך לדעת בה"ג והראב"ד וסה"ת והרשב"א והרא"ה, והריטב"א והר"ן שהבאנו בהערה י"ג, לא מצינו דגרע דין קיו"ר מדין נט"י, וכאשר כ"ה גם דעת תוס' לקמן דכ"ב..

ונ"מ לדינא בזה הוא חדא אי מהני קיו"ר בפחות מרביעית היכא דלא אתו משיירי טהרה, ועוד נ"מ אי מהני קיו"ר מכלי שאינו מחזיק רביעית, וכמש"נ לעיל בזה, ועי' בליקוטי הלכות שהביא דמפורש הוא בתוספתא פ"ק דידים ז"ל, הנוטל ידיו במקדש,[[15]](#footnote-16) צריך מי רביעית, קיו"ר במקדש אין לך שיעור, והרי להדיא דגרע דין קיו"ר מנט"י, ואף בגווני דבנט"י ל"מ בפחות מרביעית מ"מ בקיו"ר מהני, וכתב דאישתמיטתי' להתוס' ד' התוספתא, אך עיי"ש בביאור הגר"א על התוספתא, שפירש דאיירי בגוונא דבא מכלי שהי' בו שיעור, ובכה"ג הרי מבו' בתוס' להדיא דמהני, שהרי מבו' בדבריהם דלשנויא דקודח מתובו לא קשיא להו, ועיי"ש במרומי שדה, וגם עיי"ש בהג' הגר"א מה שהגי' בד' התוספתא, ולפי כ"ז ל"ק מהתם כלל על ד' התוס', עייש"ה ואכמ"ל.

1. ונ' להוכיח כד' הביה"ל, ממש"א ביומא דל"ב: דרב חסדא דאמר דלרבי בעי' ב' קידושין בין פשיטה ללבישה וראב"י דאמר דקידוש אחר לבישה בעינן פליגי, דאי מודו חד לחברי' א"כ הוי לרבי ט"ו קידושין, ומ' דהיינו דר"ח לא סבר כלל לדרשא דראב"י, וצ"ע דאף אי דריש לה ובכל קידוש כשהוא לבוש מקדש, אך הרי בקידושין דיוהכ"פ הוי כל דין הקידוש דמקדש ב' קידושן בין פשיטה ללבישה, וא"כ הרי דבקידושין אלו ל"ב שיהא לבוש, ומנלן להצריך עוד ה' קידושין, דהרי כל מה דבעי' קידושין הוי דין מחודש ביוהכ"פ, והרי כך נא' ההלכה דמקדש קודם לבישה, והי' להגמ' לומר דא"כ הוי בעינן י"א קידושין, כיון דקידוש ראשון יש להצריך כשהוא לבוש דלא גרע מכל השנה, ואי נימא דמכח דינא דכשהוא לבוש מקדש הרי דכל שפשט בגדיו צריך לחזור ולקדש, א"ש היטב, דע"כ אי ר"ח וראב"י לא הוי פליגי הוה בעי' ט"ו קידושין, י' קידושין קודם לבישה מכח דין הקידושין דיוהכ"פ, ועוד ה' קידושין אחר לבישה מכח דין קידוש דכל השנה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ?וביאר בזה דקידוש דכל השנה הוי לקדשו ולהכשירו לעבודה, אך קידוש דיוהכ"פ ל"ה להכשירו לעבודה דלזה סגי בקידוש קמא, אלא הוי מסדר העבודה, וכדחזי' דמקדש קידוש אחרון לאחר כל העבודות, וקידוש זה הרי אין מכשירו כלל לעבודה, וביאר בזה המבואר בירושלמי דאף אי בכל השנה בעי' כיור לעיכובא מ"מ ביוהכ"פ ל"ב כיור, וביאר בזה עוד מש"כ תוס' בסוגיין דקידוש דהוי בין בגדי זהב לבגדי לבן הוי צורך פנים, ואי נימא דהקידוש מכשירו לעבודה דה"ה מקודש עי"ז, חשיב כפנים ממש. וכהא דלבישת הבגדים הוי פנים, (אך יש לחלק דל"ד ללבישת הבגדים דעיקרן הוא במה שהוא לבוש עתה ולא במעשה הלבישה), וביאר בזה גם מש"כ הרמב"ן דאף קידוש ראשון צריך להיות ביום, וביאר בזה עוד מה שדנו בסוג' לעיל דאף קידוש ראשון לא יעכב, אשר קשיא וכי גרע מכל השנה, אך להנ"ל יל"פ דהיינו רק כלפי דין הקידוש ביוהכ"פ, ונפ"מ לענין הגרלה, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך כבר עמד השפ"א שם דהרי תוס' בסוגיין ד"ה אלא הוכיחו ממה שדנו ביומא דל"ב: אי רבי אית לי' הא דראב"י, דאף דרבי דריש הא דבגשתם לדין לינה, מ"מ יליף מינה אף לההיא דראב"י, וכתבו התוס' דתרתי ש"מ, אך הנה שו"ר בביה"ל ח"א סי' ה' אות י' שכתב דמאן דס"ל דאף לרבי כשהוא לבוש מקדש, ס"ל כדעת אביי דאף לרבי הוי פסול לינה דרבנן, וע"כ אייתר לי' בגשתם לדרשא דרב אחא בר יעקב, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם אי נימא דהרמב"ם פסק כרבא ולא כאביי, עמש"נ בזה בדברינו בדין לינה בקיו"ר סק"ג וד', וע"כ לא אייתר לי' קרא דבגשתם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' דאזיל רש"י לטעמי' בפי' התורה שמות ל' י"ט, שפירש דבבת אחת הי' מקדש ידיו ורגליו וכו' והרי שדעתו דאף לרבנן דא"צ להניח ב' ידיו זעג"ז וע"ג ב' רגליו, מ"מ בעי' שיקדש בבת א', ואשר ע"כ הוכרח לפרש דמכניס ידיו ורגליו יחד לכיור, אך ראיתי להעיר דאכתי יל"פ דמכניס ידו ורגלו לכיור, ובב"א עם זה מקדש ידו ורגלו האחר מן הצד, ובד' רש"י נ' דמלבד דלדעתו לא הוצרך לידחק כן כיון דליכא כלל דין עמידה על הרצפה, גם י"ל דבכה"ג ל"מ דבעי' דיהי' מעשה קידוש א' על ידיו ורגליו, ובכה"ג הוי ב' מעשי קידוש נפרדים הגם דהוו בב"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ? שו"ר בליקוטי הלכות שם ד"כ דאפשר דרש"י מודה לדינא דהתוס', ולענ"ד צ"ע רב, דהרי רש"י פירש בקודח שתוחב בתוכו כלי קטן וכו' ויונק מימי הכיור, ואי נימא דמודה רש"י לד' התוס', הרי דבכה"ג דיונק מימי הכיור, והוו המים שבתוכו ממימי הכיור, הרי דהי' לזה להועיל אף בלא הא דקודח בתוכו, ומה דבעי' כלל להקודח מתוכו כיון דבלא"ה נוטל ממימי הכיור, ובע"כ דרש"י פליג על התוס', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואגב נבאר הסוג' דהתם, דהנה בפירש"י שם פירש דפריך אמתני' דמהני קידוש בכל כלי שרת, והתוס' שם הקשו דתיקשי לי' מתני' דיומא דקתני דכה"ג מקדש בקיתון של זהב, וכבר כתבו האחרונים בישוב ד' רש"י, דמתני' דיומא יל"פ בשאר קידושין, ואה"נ הי' אפ"ל דקידוש ראשון בעי' דוקא בכיור, וכאשר איכא מאן דס"ל הכי בירושלמי, וע"כ מהתם לא פריך דשאר קידושין דהוי דין בפנ"ע ביוהכ"פדינן חלוק, וכמבו' כן בירושלמי שם, ועי' צ"ק שכתב עוד בדעת רש"י, דודאי ידעי' דמהני לקדש בשאר כלי שרת, אך ס"ד דמשום דכתיב ממנו בעי' דוקא ממי הכיור, וזהו דפריך דבברייתא מ' דמקדש בשאר כי שרת אף דלא באו המים כלל לכיור, וע"כ לא ק"ל אקיתון של זהב די"ל דהי' ממלא מים מן הכיור, ועי' בהע' הבאה מה שהבאנו מד' החס"ד שפירש עד"ז בשי' הרמב"ם, ויל"פ עוד כמבו' מתו"ד הטה"ק שם, דפירכת הגמ' הי' על מה דמהני קידוש אף בכלי שרת שלא נעשו כלל לזה, דלהנך כלים ליכא כלל מעליותא דכלי שרת כיון שאין כלי שרת מקדשין רק מה שמיוחד להם, וע"כ ניחא דל"ק כלל אקיתון של זהב.

   ובתוס' שם פירשו דפירכת הגמ' אשנויא דקודח מתוכו, והק' האחרונים דלפ"ז מאי משני ירחצו לרבות כלי שרת, הרי כבר ידענו דמהני כלי שרת, והיכי ילפי' מרבויא ירחצו דמהני קודח מתוכו, וי"ל, אך עיי"ש בשטמ"ק אות כ', שנ' ללמוד מדברי דמפרש לדעת התוס' דאין פירכת הגמ' אהא דמהני קודח מתוכו, ומ"ט לא אמרי' דל"מ להעביר לכלי אחר, אלא פירכת הגמ' דהי' לנו לומר דאיכא נמי שיעור בהכלי שיהי' בו כדי לקדש, וע"ז הרי ל"מ מידי מה שנתן בהכלי הקטן ממי הכיור, דזה מהני רק על דינא דהמים ולא על דינא דהכלי, וז"פ, וע"ז משני דירחצו לרבות שאר כלי שרת דל"ב שיהי' הבם שיעור ד' כהנים, וזה נ' מוכרח ממש"כ השטמ"ק דפריך משום דמ' לי' דלית בה כשיעור, ומבו' דאין הפירכא אלא עעל משמעות הברייתא, והיינו דמ' דאיירי הברייתא אף בכלי קטן, אך אי נפרש ד' התוס' כפשוטם הרי דאי"ז פירכא על משמעות, דהרי זהו עיקר דינא דבריייתא.

   והנה בסוגיא שם פריך אי הכי כלי חול נמי, וכו' אלא ממנו לרבות כלי חול, אי הכי כלי שרת נמי, הא רבי רחמנא ירחצו, ומה ראית וכו', וצ"ב מאי פריך אי הכי אפי' כלי חול נמי ומהיכ"ת דיהני אף כלי חול, וביותר ק' מה דפריך ומה ראית, אך לכל הדרכים הנז' ניחא, דלמש"פ הצ"ק ניחא דפריך מה ראית לרבות כלי קדש אף כשאינו נוטל ממי הכיור ולמעט כלי חול אף שנוטל ממי הכיור, איפוך אנא, ולמש"פ הטה"ק נמי ניחא, כמש"פ בדבריו שם, דכיון דמרבי' מקרא אף כלי שרת שאין מיוחדין למים הרי דמסברא לית להו כלל מעליותא דכלי שרת, וזהו דפריך אי הכי כלי חול נמי, וכן זהו דפריך דמה ראית דמה מעליותא דכלי שרת אלו, וכן לד התוס' ניחא, דפריך מה ראית לרבות כלי שרת שאין בו כדי לקדש ד' כהנים ולמעט כלי חול אף שיש בהן כדי לקדש, איפוך אנא, ועיי"ש בטה"ק שפירש כן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומרן הגרי"ז יישב ד' הרמב"ם, דמפרש פירכא דגמ' והא ממנו אמר רחמנא כמו שפירשו התוס' שם, דפריך אשנויא דקודח מתוכו דהרי ממנו אמר רחמנא ואין לקדש אפי' בקודח, אא"כ יהי' כמוהו שיש בו כשיעור, וע"ז משני שירחצו לרבות שאר כלים, ומפרש הרמב"ם דהדר הי' משנויא קמייתא ומשני דהגם דלכתחי' בעי' שיעור זה, מ"מ רבי קרא דבדיעבד מהני שאר כלים ול"ב שיעור זה, ולפ"ז אמר הגרי"ז דמש"כ הרמב"ם דמצוה לקדש ממי הכיור, אין המכוון מי הכיור בדוקא, אלא היינו מי כלי שמחזיק מים כשיעור ד' כהנים, ורק כלים שאין בהם שיעור זה דמרבי' להו מירחצו ל"מ רק בדיעבד, ומיושב בזה משה"ק על הרמב"ם ממה שהי' כה"ג מקדש ביוהכ"פ בקיתון של זהב.

   ובס' חס"ד לתוספתא פ"ק דידים, כתב בדעת הרמב"ם, דהנה ילה"ע במש"כ הרמב"ם שם דבכל כלי הקדש מקדשין בין שי"ב רביעית וכו', ומ' דמקדשין בהן לכתחילה, והרי הרמב"ם לעיל מינה כתב דאין מקדשין לכתחילה בשאר כלים, וכתב החס"ד ע"פ ל' הרמב"ם בה"י שם מצוה לקדש "ממי" הכיור, ופירש דהמכוון בזה דהוי המצוה לקדש ממים שנתקדשו בהכיור, ואף בהעבירן לכלי שרת אחר מהני לקדש לכתחילה, ומיושב בזה הא דהי' כה"ג מקדש לכתחילה מקיתון של זהב, די"ל דהי' נותן בו ממי הכיור, ועי' לעיל בהע' הקודמת שהבאנו מהצ"ק שביאר כעי"ז בד' רש"י, ואשר זש"כ הרמב"ם בהי"א דבכל כלי הקדש מקדשין, והיינו בשנתן בהם ממי הכיור, ולפ"ז ניחא שלא הזכיר הרמב"ם לאוקימתא דקודח מתוכו, כיון דהרי בלא"ה איירי בע"כ שנטל ממי הכיור, דאל"כ ל"ה מקדש משאר כלי שרת לכתחילה, עכ"ד הנפלאים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להעיר, דגם אי כל דין כלי בקיו"ר הוא משום דמדמי' לי' לקידוש, מ"מ י"ל דבקיו"ר ל"ב כלי המחזיק רביעית ובנט"י בעינן, עי' לק' בהע' וי"ב בזה, דהגם דכל דין כלי בנט"י הוי כקידוש, ובקידוש גופא ל"ב כלי המחזיק רביעית, מ"מ בנט"י בעינן, והטעם בזה פשוט, דהרי עיקר הדין דבעי' בנט"י כלי המחזיק רביעית הוא מכח הא דאיכא בנט"י שיעור רביעית בהמים, וכמש"נ לעיל סק"ב, וע"כ שפיר י"ל דהגם דבקיו"ר ל"ב כלי המחזיק רביעית, הרי היינו משום דליכא שיעור בהקידוש גופי', אך בנט"י דאיכא שיעור בהנטילה גופה, בעינן נמי שיהי' הכלי מחזיק רביעית, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה תניא בתוספתא ידים פ"ק ה"ד, אין הכהנים מקדשין במקדש אלא בכלי, ואין משקין את הסוטות ואין מטהרין את המצורעין אלא בכלי, ועיי"ש במצפה שמואל שכתב דמש"א דבקידוש בעי' כלי היינו כלי שרת, אבל כלי דסוטה ודמצורע היינו אפי' מקידה של חרס, ועי' גם בחס"ד שהעיר בזה, אך לפי המבו' נ' דהתוספתא לא איירי כלל בהדין דבעי' כלי שרת בקידוש, אלא איירי בהדין כלי דבעינן בקידוש, שו"ר בכתבי הגרי"ז בדכ"ב שהביא כן מהגר"ח שפירש דהתוספתא איירי בהדין כלי דבעי' בקידוש, דאל"כ מ"ט אינו מונה שם כל הדברים הצריכין כלי שרת, והנה בתוספתא שם תניא אח"כ דין שברי כלים דאין נוטלין מהן לידים, ועיי"ש במצפה שמואל פלוג' הפוסקים אם איירי אף בדמחזקת רביעית למטה ממקום הנקב, ולכאו' נ' דמכוון התוספתא דאף להדינים דתנינא לעיל מינה דבעי' כלי ל"מ שברי כלים, ונ' לפי המבו' דכל מה דל"מ שברי כלים בקיו"ר היינו רק מכח הא דבעינן כלי לקיו"ר, אך מכח דינא דכי שרת י"ל דאף שברי כלים אי"ל תורת כלי שרת, עי' כן ברדב"ז מעה"ק פ"ד ה"ט דאף כלי שרת שנפחת ואין מקבל כלל, מ"מ ה"ה מקדש כל הבא לתוכו, ולדעתו ודאי דכלי שנשבר ותיקנו ל"ב לחזור ולקדש, ועי' ס' המפתח כלי המקדש פ"א הי"ג מה שהביאו ד' האחרונים בזה, והאמנם דעיקר ד' הרדב"ז צ"ע רב, ואכמ"ל בזה, ועי' גם בתוס' לק' דכ"ב. שהביאו פירש"י שכנו של הכיור הי' כעין יורה כפוי' על פי' ונפחתו שולי', ובשטמ"ק הביא ממהר"פ שהק' ע"ז דא"כ לא הי' יכול לקדש ממנו, והיינו דהגם דהוי כלי שרת אך הרי ל"ה כלל כלי המקבל, וודאי ל"מ לקידוש, ומד' רש"י מ' לכאו' דליכא כלל דין כלי בקיו"ר, וגרע מנט"י, ולטעמי' שם דדין קיו"ר גרע מדין נט"י, עי' לק' סק"ד, אך יל"פ דלדעתו זהו גופא נלמד מקרא דממעט כנו, דבעי' כלי לקידוש וע"כ ל"מ כנו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובתוס' שם הק' מסוג' דהתם דל"מ באריתא דדלאי משום דל"ה מכח גברא, ותי' דהתם אין החיסרון משום דל"ה מכח גברא אלא משום דל"ה נטילה מן הכלי, ועיי"ש בחי' הרמב"ן שכתב עוד ליישב, דהתם כיון דמחובר לקרקע לאו כלי הוא, וע"כ הוא דל"מ התם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב התם. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה בהא דתניא דכל הכלים מקדשין וכו' בין שאין בהן רביעית, יש לפרש בתרי גווני, די"ל דהיינו דאין בכלי מים בשיעור זה אך בהכלי גופי' איכא רביעית, ויל"פ דהיינו דבהכלי גופי' ליכא שיעור רביעית, ונ' פשוט דכל מה שתי' התוס' דאיירי בדהוי בי' רביעית מעיקרא וכה"ג מהני אף בנט"י, י"ל כן רק אם נפרש דמכוון הברייתא רק דליכא רביעית מים אך בהכלי איכא רביעית, אך אי מכוון הברייתא דאף בהכלי ליכא רביעית, הרי מלבד דל"ש ליישב דהי' בי' רביעית מעיקרא כיון דאינו מחזיק רביעית כלל, אא"כ נימא דהי' מחזיק רביעית, ואח"כ נפחת למעלה, ומשכח"ל עוד בכלי שיש בו נקב וע"כ ל"ח כלי המחזיק רביעית, ומ"מ שפיר משכח"ל שיהי' בו רביעית, גם הרי בנט"י הוי הדין דאף בדאתו משיירי טהרה איכא דין בהכלי שיהא מחזיק רביעית, וכלי שאינו מחזיק רביעית ל"מ לנט"י, וכמבו' כן בחולין דק"ז., ובע"כ דאף הכא מכוון הברייתא דרק ליכא מים רביעית אך הכלי עצמו מחזיק רביעית.. [↑](#footnote-ref-12)
12. וי"ל עוד, דהי' מ' להגמ' דמכוון הברייתא דאין הכלי גופי' מחזיק רביעית, וע"כ שפיר פריך מינה אדריב"ח, ועי' שפ"א שכתב כן, דאף אי נימא דבאו המים מכלי אחר ל"מ מידי כיון דלדעת רש"י הוי נמי שיעור בהכלי שיהי' מחזיק שיעור קידוש ד' כהנים, וכמש"נ בזה לעיל סק"ב, ולפ"ז נמי ניחא, דע"כ בהכרח דל"ד קיו"ר לנט"י, דאי הוה בעי' בקיו"ר רביעית, הוה בעי' נמי כלי המחזיק רביעית, וכמש"נ לעיל בהע' הקודמת. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכן מבו' גם בחי' הריטב"א והר"ן בחולין שם דכל הדין בנט"י הוא דבעי' מכח הכלי, והוא משום דמדמי' לי' לקידוש, וודאי ל"ב טפי מקידוש, והר"ן שם כתב דכל מה דבעי' כח גברא הוא כדי שיהא נראה כנוטל מן הכלי, וע"כ דעתו דכשרוחץ בתוך הכלי ודאי מהני אף לר"י דבעי' כח גברא, עיי"ש, והריטב"א שם כתב דכיון דכל הדין הוא דבעי' כח הכלי, ע"כ י"ל דמהני נטילה בתוך הכלי דשכשוך מים שבתוך הכלי מנענע המים בתוך הכלי וכח כלי חשיב, ועי' שעה"צ סי' קנ"ט סקנ"ב שהביא שטעם זה נז' גם באשכול ורוקח ומרדכי, ועי' בביאור הלכה שם שיישב לפ"ז ד' המחבר שם, דהגם דלענין נט"י בתוך הכלי כתב דבשעה"ד יכול לסמוך על ד' המתירין, מ"מ לענין חבית המוטה לארץ סתם לאיסור, ותמהו ע"ז הפרמ"ג והגרע"א דהרי להבה"ג דלא קפדי' על כח גברא גם בזה כשר, וכמבו' להדיא בד' הרשב"א, וכתב הביאוה"ל דלטעמא דהריטב"א ודעימי' הרי שאף להבה"ג אין להכשיר רק בנוטל בתוך הכלי ולא בחבית המוטה לארץ, ויש להוסיף על דבריו, דגם לטעמא דהר"ן דהא דמהני להבה"ג בתוך הכלי הוא משום שבזה הרי נראה שנוטל מן הכלי, הרי דנמי ל"מ בחבית המוטה לארץ וכפסק המחבר, וגם דיש לפרש עוד בדעת הבה"ג דמהני נטילה בתוך הכלי, לפי טעמא דהראב"ד שהבאנו למעלה, דהא דבעי' כח גברא בנט"י הוי גזירה אטו שיעור מצומצם וכו', ונת' שם דל"ש הך גזירה רק בחבית המוטה וכיו"ב, אך נטילה בתוך הכלי מהניא שפיר, וע"כ הגם דפסק המחבר דבתוך הכלי מהני בשעת הדחק, מ"מ בחבית מוטה ל"מ, ודרך זו נראית עיקר בדעת המחבר, כיון שד' הראב"ד אלו הביא הרשב"א בתוה"ב שם דזהו טעמא דר"י דבעי' כח גברא, וע"כ הגם דהרשב"א גופי' פסק דלא כר"י, לא קי"ל כוותי' בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב דהי' הקידוש בכח גברא כגון שהי' ברזא בכיור וכשהי' מושך הברזא הי' מקלח על ידיו בקילוח ראשון, ואם לא הי' די בקילוח ראשון הי' עוד תוחב הברזא בכיור ומושכה ורוחץ, דלעולם הוי מכח גברא, עכ"ל, אך בחי' הרשב"א חולין שם כתב דכיור ל"ה מכח גברא, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בתמ"ד ובד' כמה ראשונים שכתבו דדין כלי ילפי' מקיו"ר אך כח גברא מנלן, ומבו' דבקיו"ר ל"ה מכח גברא, ול' הריטב"א בחולין שם, דהא בכיור ל"ה שם כח גברא אחרינא אלא כיון שמערין ממנו ע"י אדם חשיב כח כלי, וצ"ב, ועי' פרמ"ג סי' קנ"ט אש"א י"ט, שהק' דהרי כשנוטל הברזא או דוחף למעלה הוי כח גברא כמבו' בחולין דט"ז, וצ"ע ד' הרשב"א, אמנם הנה ז"ל הרשב"א במשמה"ב בית ו' ריש ש"ד, דמהיכ"ת לי' דבקיו"ר בעי' כח אחר, והלא דדין היו בכיור שהמים מקלחין מהן ובהן היו מקדשין ידיהן ורגליהן, ואפי' את"ל שהן היו פותחין את הדדין מ"מ אין בא מכח אחר אלא מכח ראשון, כדאמרי' בפ"ק דחולין גבי השוחט במוכני, ומייתי עלה הא דהאמרינן האי מאן דשקיל בידקא דמיא אחברי' וכו', עכ"ד, והרי שאדרבה הרשב"א הביא מההיא דחולין דבכיור ל"ה כח גברא, ואך דזה צ"ב, דהרי לפי המבו' בחולין שם הרי כח ראשון חשיב כחו, וא"כ אף בכיור הי' כח גברא, ומהו שכתב הרשב"א דכח ראשון ל"ח כח גברא, אך נ"פ שאין כוונת הרשב"א דכח ראשון עצמו ל"ח כח גברא, דהרי זה מבו' בחולין ההיפוך, אלא כוונת הרשב"א דמה שבא מכח כח ראשון ל"ח כח גברא והיינו כח שני, וזה כמבו' בחולין שם, אך צ"ב דלכאו' הכיור הי' כח ראשון, ואולי ל"ה ניח"ל להרשב"א ד' סה"ת דאם לא הי' די בקילוח ראשון הי' עוד תוחב הברזא בכיור, וע' העמ"ש שם שהק' ע"ז דהרי בעי' לקדש הכל יחד, וע"כ נקט הרשב"א דהוי כח שני, וי"ל עוד בביאור ד' הרשב"א, דהנה כבר הבאנו לעיל בהע' ד' מה שפירש"י בפי' התורה דאף לרבנן בעי' שיקדש ידיו ורגליו בב"א, והנה מרן הגרי"ז הק' דלפ"ז היאך הי' פותח הדד, והגם די"ל דחבירו פותח לו, אך אכתי הק' בד' תוס' לעיל די"ט: ד"ה וחבירו שכתבו שהי' הולך יחידי לקדש ובזה תיקשי היאך הי' פותח, ואמר בזה דבעכצ"ל דהי' לו עצה לפתוח בכתפו או בשיניו, ונקט הגרי"ז בפשיטות דבעי' כח גברא בקידוש, וזה שלא כד' כל הנך ראשונים שהבאנו דס"ל דל"ב כח גברא, וי"ל שזהו דפשיט"ל להרשב"א דהי' קיו"ר בכח שני, כיון דבשעת הקידוש אינו יכול לפתוח הדד, ובע"כ דפותחה קודם הקידוש, וזה הרי הוי כח שני ולא חשיב כחו, וזהו שהוכיח הרשב"א דל"ב כח גברא, וסה"ת דנקט דהי' בקיו"ר כח גברא, צ"ל דאחר הי' פותח, או דנימא דס"ל דא"צ לקדש ב' ידיו בב"א, או דהי' פותח בכתפו או בשיניו וכד' הגרי"ז, ועדין צריך בירור בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכתב בליקו"ה שם דתיבת במקדש ט"ס הוא, ואולי לרבותא קאמר עיי"ש, ועי' גם בס' חס"ד על התוספתא שם שכתב כן, ובהע' שם הביאו דבירושלמי חגיגה פ"ב ה"ה הובאה תוספתא זו, ומבו' התם דהיינו בנוטל ידיו לאכול חולין הנאכלים על טהרת הקודש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)