מ_מ חזקות רוב ושחיטה מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ל' תשרי פ"ד

דף מס' 1

## בדיקת סימנים אחר השחיטה

**ט' א' - הטבח צריך שיבדוק בסימנים,** בפירש"י בסוד"ה נשחטה מבו' דהיינו דצריך לבדוק אם נשחטו רוב הסימנים, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד והרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ב, והרמב"ן כתב דצריך לבדוק אף שמא הגרים, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן י"ג דצריך לבדוק שנשחטו רוב הסימנים במקום שחיטה שידע הטבח שנזבחה כראוי ברוב סימנין בלא הגרמה, וכ"כ הארחות חיים בהל' שחיטה דלא סגי בראיית הסימנין נחתכין בשעת השחיטה, דשמא למעלה משיפוי כובע נחתכין, - והב"י בסימן כ"ה ס"א כתב דלא ראה לשום אדם שבודק כן, וכתב דנראה דכל שנראה בעיניו באומד דעתו שהוא במקום שחיטה מפיק מידי הגרמה, והתבו"ש שם סק"ב כתב דכיון שנהגו לשחוט באמצע הצואר הוי חשש רחוק שהגרים וא"צ לבדוק, אך כל ששחט במקום שיש לחוש להגרמה צריך לבדוק שלא הגרים, עיי"ש.

הבה"ג בפירקין כתב דצריך לבדוק שמא יש פסול בקנה ובושט, והר"ן כתב בדעתו דצריך לבדוק ג"כ אם שחט בסימנין עקורין, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"א, וכ"כ הרמב"ן בשם י"א.

אך הרמב"ן נחלק ע"ז דא"צ לבדוק שלא נתעקרו הסימנים, שהרי בחזקת חי' היתה עומדת, ואין אנו צריכין אלא לידע במה נשחטה שמא לא נשחטו אלא מיעוט סימנים או שמא הגרים, אבל לעיקור אין חוששין, וכ"כ הר"ן דכיון דבהמה בחיי' לאו בחזקת שנעקרו סימני' קיימא ע"כ א"צ לבדוק, ומבו' דאף דכל שנעקרו הסימנים אין השחיטה מועלת לה והויא נבילה, כמש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין, מ"מ א"צ לבדוק שלא נעקרו הסימנים.

והרא"ש בסימן י"ד פירש דטעם הא דא"צ לבדוק שלא נעקרו הסימנים הוא משום דסמכינן בזה על רוב, כמו בכל טריפות דסומכין על רוב, ובתשו' כלל כ' סימן י"ג הוסיף לפרש דאף דבהמה בחיי' בחזקת שאינה זבוחה עומדת, היינו לענין הספק שמא לא שחט רוב הסימנים, דלענין זה הויא בחזקת שאינה זבוחה, דאף אם הוליך והביא במקום סימנים לא יצאה מחזקת שאינה זבוחה עד שידע שנחתכו רוב הסימנים, אבל אם ברור לו שנחתכו הסימנים כראוי נפקא מחזקת שאינה זבוחה והיא בחזקת היתר.

והב"ח בסימן כ"ה ס"ב הק' ע"ד הרא"ש, דזה ניחא לדעת רש"י דעיקור סימנים מהלחי הוא מכלל טריפות ודינו כשאר י"ח טריפות, אך לדעת הבה"ג ודעימי' שהשמוטה היא ג"כ מהלכות שחיטה ואינה טריפה, אשר כ"ה דעת הרא"ש גופי' בסימן י"ג, א"כ א"כ עדיין היא בחזקת שאינה זבוחה כ"ז שלא נודע לנו ששחט בסימנין שאינן עקורין, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה, ועד"ז הק' הפמ"ג בשפ"ד שם סק"ב דמ"ט סמכינן על רוב סימנים אינם עקורים ולא אמרינן דסמוך מיעוטא לחזקה, ועיי"ש במש"כ בזה.

ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן א' ס"א כתב לפרש בזה, דרק אם הספק הוא נעשה מעשה השחיטה הויא בחזקת שאינה זבוחה, ומשא"כ בחשש עיקור, דודאי נעשה מעשה השחיטה, לא מיקרי איתחזק איסורא, דאדרבה היתה בחזקת שאינה שמוטה ושאם ישחטו בדיני שחיטות תהא מותרת,[[1]](#footnote-2) ועד"ז כתב החוו"ד בבית הספק סקכ"ז,[[2]](#footnote-3) ובזה מתפרש טעם מש"כ הרמב"ן דצריך לבדוק מחשש הגרמה, ול"ד להא דא"צ לבדוק מחשש עיקור, אך בד' הט"ז בסימן כ"ה סק"ב משמע דהוא משום דלענין חשש הגרמה ליכא רוב דלא הגרים, ומשא"כ לענין עיקור איכא רוב סימנים דאינם עקורים.

הרמב"ן כתב דאף דאין חוששין לעיקור, מ"מ לכתחילה שפיר דמי למבדק בכולן, אך בדיעבד לא אסרינן כשלא בדק, והש"ך בסימן כ"ה סק"ב כתב דלכתחילה צריך לבדוק משום דדמי לריאה דשכיחא בה טריפות דצריך לבדקה לכתחילה, וה"נ שכיח הוא ליעשות שמוטה בשעת שחיטה, ועיי"ש שכתב דטעמא דהבה"ג דאסר אף בדיעבד כשלא בדק, הוא לטעמי' דס"ל גם בריאה דאסור אף בדיעבד כשלא בדק, - אך בתשו' הרא"ש שם כתב דאף לכתחילה א"צ לבדוק שלא נעקרו הסימנים דסמכינן ארובא, ול"ד לריאה דצריך לבדקה משום דשכיחא בה טריפות.

## הדין היכא שלא בדק בסימנים

**לא בדק מאי, ר"א וכו' אמר טריפה וכו',** הרמב"ן כתב דמה שאמרו דטריפה היינו דדינה כדין טריפה דאסורה באכילה מספיקא, אך איסורה אינו משום לתא דטריפה אלא משום לתא דנבילה, דכו"ע ס"ל כר' ישבב לקמן ל"ב א' דשחט את הושט ופסק את הגרגרת וכו' נבילה, וכ"כ השטמ"ק בשם שיטה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ה סק"ב בדעת הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב שכתב דאם לא בדק וכו' ה"ז נבילה, ונתבאר להלן.

אך הנה השבה"ל בח"ב סימן כ"ז כתב בשם תוס' שעמדו דאי נימא דהא דלא חיישינן לטריפות הוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת בחזקת טריפה אינה עומדת, א"כ מ"ט דר"א דלא בדק טריפה ואסורה באכילה, לימא לנפשי' בחזקת אבמה"ח עומדת בחזקת טריפה אינה עומדת, ועיי"ש במש"כ בזה, ומבו' דהא דאמר ר"א דטריפה היינו דאיסורה הוא משום טריפה, וצע"ג.

## טעמא דמ"ד דכשלא בדק אינה מטמאה

**טריפה וכו',** התוס' כתבו דהא דאינה מטמאה הוא משום דרוב פעמים שוחט שפיר ושריא מדאורייתא, וע"כ לא החמירו לעשות נבילה, וכ"כ הרשב"א, - אך בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן י"ד כתב דלא מצינו בשום מקום שאמרו דרוב השוחטין שוחטין את רוב הסימנין דנסמוך אהאי רובא, ועמש"נ להלן בדעתו בטעם הא דאינה מטמאה, ועד"ז כתב המרדכי בסימן תקע"ד בתי' בתרא דאינו מבורר זה הרוב דכמה פעמים שוחטין שאין רוב הסימנין נשחטין, וכ"כ השטמ"ק בדעת רש"י דמדאוריייתא היא אסורה באכילה, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן תנ"ח דהיא אסורה באכילה בודאי מדאורייתא, ונתבאר להלן, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ה סק"ג לדקדק ממש"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב דאם לא בדק וכו' ה"ז נבילה, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ב כתב בדעתו דהוא משום דמדאורייתא לא אזלינן בתר רוב התלוי במעשה.[[3]](#footnote-4)

בתשו' הרא"ש שם כתב דבע"כ דליכא רוב דשוחטין רוב סימנים, דאם הי' רוב דשוחטים רוב סימנים ל"ה אסרינן לה באכילה, דאף דקיימא בחזקת איסור, הרי רובא וחזקה רובא עדיף, - ולמש"כ התוס' ודעימייהו דאיכא רוב דשוחטין רוב סימנין תיקשי דמ"ט היא אסורה באכילה ולא אזלינן בתר רוב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דהו"ל רוב התלוי במעשה ומדרבנן לא אזלינן בתרי', ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ב פירש כן גם בד' התוס'.[[4]](#footnote-5) - **ב** המרדכי בסימן תקע"ח כתב דהוא משום דבחזקת איסור קיימא ואיכא למימר סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ובד' המהר"ם משמע שפירש כן גם בד' התוס'. - **ג** השטמ"ק כתב דגזור רבנן משום דלא בדק, ומשמע דקנסוהו ע"ז שלא בדק, וכ"כ הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ה'.

**ואסורה באכילה וכו' בחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן,** למש"כ התוס' ודעימייהו דהא דאינה מטמאה הוא משום דרוב פעמים שוחט שפיר, הרי דמה שאמרו דהוא משום דבחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן היינו דאף דלענין איסור החמירו חכמים שלא לילך אחר הרוב, היינו משום דהיא בחזקת איסור, אך לענין טומאה שאינה בחזקת טומאה לא החמירו שלא לילך אחר הרוב, - אך למש"כ התשו' הרא"ש ודעימי' דליכא רוב דשוחט שפיר, הרי דעיקר הא דאינה מטמאה הוא משום דאינה בחזקת טומאה.

ובדעת התוס' ודעימייהו שהוצרכו לפרש דהא דאינה מטמאה הוא משום דרוב פעמים שוחט שפיר ולא פירשו דהוא משום דאינה בחזקת טומאה, כתב המהר"ם בדרך בתרא דהיינו משום דאף דאינה בחזקת טומאה, מ"מ הי' בדין שתהא מטמאה מספק, ולא אמרינן דכיון דמחיים אינה מטמאה הויא בחזקת טהרה, ונתבאר להלן, - אך הנחל"ד כתב דהוא משום דכיון שהוכרע לגבי האיסור דהיא נבילה, ממילא דאף מטמאה היא במשא, וכ"נ בד' הראש יוסף, וכ"נ בד' המהר"ם בדרך קמא, וכ"כ הש"ש בש"ד פ"ג.

ולמש"כ התשו' הרא"ש ודעימי' דהא דאינה מטמאה הוא משום דאינה בחזקת טומאה, צ"ב דמ"מ מ"ט אינה מטמאה מספק, והעונג יו"ט בסימן פ"א ד"ה ולכאו' יש כתב הוא משום דבהמה בחיי' הויא בחזקת טהרה, - ועיי"ש שכתב בדעת התוס' ודעימייהו דפליגי ע"ז דהוא משום דס"ל דלא שייך בזה חזקת טהרה כיון דמחיים לא שייך בה טומאה כלל, וכ"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ"ה ס"א בתו"ד דליכא חזקת טהרה.[[5]](#footnote-6)

## טעמא דמ"ד דכשלא בדק מטמאה במשא

**במתניתא תנא נבילה ומטמאה במשא וכו' בחזקת איסור קיימא והשתא מתה היא,** בטעם הא דאף מטמאה במשא, ולא אמרינן דבחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דעד השתא באיסור חי' קיימא והשתא מתה וחי' שמתה נבלה היא מספק אתה בא להוציא מידי טומאתה אל תוציאנה, ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ"ה ס"א כתב לפרש לדבריו דהיינו דגם לענין טומאה הוי קצת חזקת איסור כיון דמתה לפניך וכל חי' שמתה מטמאה ומספק אתה בא להוציאה מידי טומאתה לא תוציאנה, ובסימן כ"ז הוסיף לפרש דהיינו דכיון דכל שמתה בלא תיקון ה"ה מטמאה הרי דכל דמספק"ל אם נעשה בה התיקון אמרינן דלא תוציאנה מספק,[[6]](#footnote-7) וכ"נ להדיא בד' השטמ"ק בשם הרא"ה, עיי"ש.[[7]](#footnote-8) - **ב** הגרע"א בסימן כ"ה כתב לפרש עוד דהוא משום דכיון דלענין איסור אכילה אנו דנין מכח החזקה דלא נשחטה, ממילא מטמאה כדין נבילה, דלאסרו באכילה ושלא לטמא הוי תרתי דסתרי, וכ"כ הש"ש בש"ד פ"ג.[[8]](#footnote-9) - **ג** הגר"ז בסימן כ"ה סק"ב כתב בתו"ד דהוא משום דמוקמינן הסימנים בחזקתם שלא נחתכו רובן,[[9]](#footnote-10) ומה"ט הוא דהוי הכא ודאי נבילה ול"ד לכל ספק בשחיטה דלדעת הרמב"ם אינו אלא ספק נבילה, וכן דנו הביה"ל בח"ב סימן כ"א סק"ו והאחיעזר בח"ב סימן ב' סוסק"ד, והאחיעזר שם הק' דא"כ מ"ט דמ"ד דאינה מטמאה במשא, הרי איכא חזקה אף לענין טומאה.

הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב כתב דאם לא בדק וכו' ה"ז נבילה, והרדב"ז והכס"מ כתבו בדעתו דקי"ל כמ"ד דנבילה ומטמאה במשא, והכס"מ שם כתב דהא דפסק כן הוא לחומרא, ועוד משום דמסתבר טעמי' דבחזקת איסור היא והשתא מתה היא, - אך התבו"ש בסימן כ"ה סק"ג כתב דהרמב"ם לא הכריע בפלוגתא זו,[[10]](#footnote-11) ומש"כ דה"ז נבילה, הוא משום דאיסור האכילה הוא משום נבילה, והסכימו לזה הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הד' ד"ה דע ובגל' הגרע"א בסימן כ"ה ס"א.[[11]](#footnote-12)

## הא דאסורה באכילה כשלא בדק אם הוא איסור ודאי או איסור ספק

האו"ז בסימן תנ"ח הביא מש"כ הר"א מטו"ל בשם ר"י, דאם נתערב עוף שלא בדק בסימנים עם שאר עופות ה"ז מותר משום ספק ספיקא, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז דאין כאן ספק ספיקא כלל דכיון דלא בדק בסימנים נבילה גמורה היא והיא אסורה בודאי, ומבו' בדבריו שם דאף למ"ד דאינה מטמאה במשא, מ"מ היא אסורה בודאי.

ובפשוטו פלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דאסורה ואינה מטמאה, דלדעת התוס' ודעימייהו דהוא משום דאיכא רוב דשוחטין רוב סימנין, הרי דאף דמדרבנן לא אזלינן בתר הך רובא ומוקמינן לה בחזקת איסור, מ"מ אינה אסורה אלא מספק, אך לדעת תשו' הרא"ש ודעימי' דליכא רוב דשוחטין רוב סימנין, הויא נבילה גמורה, דמוקמינן לה בחזקת איסור.

התבו"ש בסימן כ"ה סק"ג כתב לדקדק מל' הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב, דכל שלא בדק בסימנים היא נבילה גמורה מדאורייתא, דלא ס"ל דרוב פעמים שוחט שפיר אלא הוי ספק שקול ומוקמינן לה בחזקת איסור והויא ודאי נבילה, וצ"ע במש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קס"ב בתו"ד דהרמב"ם כתב דהויא ספק נבילה דאורייתא, והפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה ד"ה ובהיות כן הק' דמ"ש משאר ספיקות בשחיטה שכתב הרמב"ם בכ"ד דהוי ספק נבילה, ועמש"כ בזה הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ח סק"א, - והגר"ז בסימן כ"ה סק"ב כתב דהוא משום דהכא איכא חזקת הסימנים שלא נחתכו רובם, ועד"ז כתבו הביה"ל בח"ב סימן כ"א סק"ו והאחיעזר בח"ב סימן ב' סק"ח, - ועמש"כ בזה הביה"ל שם סימן כ"ב סק"ז בע"א.

התבו"ש שם כתב דנפ"מ בפלוגתת הרמב"ם והתוס' אם הא דהויא נבילה הוא מדאורייתא או מדרבנן הוא לענין אותו ואת בנו, דלדעת הרמב"ם לי"ב משום אותו ואת בנו ולדעת התוס' יש בזה משום אותו ואת בנו,[[12]](#footnote-13) וכן נפ"מ לענין כיסוי הדם.

והפמ"ג שם בשפ"ד סוסק"א הק' דלמש"כ התבו"ש שם דלא הוכרעה ההלכה בהפלוגתא אם מטמאה במשא, הרי דגם לדעת הרמב"ם אסור לשחוט אחריהן, דיש לחוש דאינה מטמאה במשא והויא שחיטה לענין איסור אותו ואת בנו,[[13]](#footnote-14) והאחיעזר בח"ב סימן ז' סוסק"ד כתב בדעת התבו"ש, דכיון דלענין איסור אנו דנים שהיא נבילה ודאית ונשחטה בפסול, ולצד זה גם היא מטמאה, הרי דהגם דלענין טומאה אינה מטמאה, משום דכשאנו דנים לענין טומאה בחזקת טומאה לא אמרינן, לי"ב משום אותו ואת בנו.

[לקמן פ"ו א' פליגי תנאי בדין חש"ו ששחטו דלרבנן חייב לכסות ואסור לשחוט אחריהן, ולר"מ פטור מלכסות ומותר לשחוט אחריהן, ומפרשינן דטעמא דר"מ הוא משום דרוב מעשיהן מקולקלין, ופרכינן עלה דאף אם מיעוט מעשיהן מקולקלין הרי לר"מ חיישינן למיעוטא וסמוך מיעוטא לחזקה, ומשני דלא אמרו ספק איסור להתיר, - ולכאו' יש ללמוד מהתם דמהני החזקת איסור אף לענין לפטור מכיסוי הדם ולהתיר לשחוט אחריו וכמש"כ התבו"ש, דלמש"כ הפמ"ג הרי גם התם אין החזקת איסור מועלת לענין טומאה, ולענין טומאה יש תורת שחיטה ע"ז, והדין נותן דאסור לשחוט אחריו,[[14]](#footnote-15) - וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' שם ד"ה מ"ט דר"מ דאם מחצה מעשיהן מתוקנים ומחצה מעשיהן מקולקלין סמוך פלגא דמקולקלין לחזקת איסור וכו' ומותר לשחוט אחריהן,[[15]](#footnote-16) וצ"ע].[[16]](#footnote-17)

בגל' הגרע"א בסימן כ"ה ס"א נסתפק בדין חלב של בהמה זו שלא בדק בסימנים, אם יש לאסרו משום חלב נבילה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

## טעם הא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת

**בהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה,** בפירש"י כתב כתב דהוא בחזקת איסור אבר מן החי, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א ביבמות ל' ב', וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לקמן מ"ג ב' וק"כ א',[[17]](#footnote-18) וכ"ה מוכרח לדעת הריצב"א שהביאו התוס' בשבועות כ"ד א' דליכא איסור אינו זבוח, וכ"כ בגליון הגרע"א ביו"ד סימן כ"ז לדעתו, - אך התוס' בביצה כ"ה א' ד"ה בחזקת איסור נחלקו ע"ז, דהרי כיון שראינו שמתה לא שייך בה איסור אבמה"ח וכבר ל"ה בחזקת איסור, וכתבו דהא דבחזקת איסור עומדת הוא איסור שאינו זבוח, וכ"כ המאירי בסוגיין וביבמות שם, וכ"כ הריטב"א שם בסו"ד יש לפרש כן, - ועמש"כ בזה הרשב"א בסוגיין.[[18]](#footnote-19)

התוס' בביצה שם כתבו דלמש"כ דהא דבחזקת איסור עומדת הוא משום איסור אינו זבוח, ניחא הא דהויא בחזקת איסור אף למ"ד דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת ולי"ב לאיסור אבר מן החי, - ובדעת רש"י ודעימי' כתבו הצל"ח בביצה שם והחת"ס בסוגיין דהא דבחזקת איסור עומדת אי"ז משום איסור אבר מן החי אלא משום איסור בשר מן החי, וכאשר כן משמע קצת מפירש"י בד"ה לא אמרינן,[[19]](#footnote-20) ואיסורא דבשר מן החי לכו"ע חייל מחיים, וכמש"כ בפירש"י לקמן ק"ב ב', אך התוס' שם נחלקו ע"ז, (ודנו דאף למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, מ"מ לאו לחתיכת בשר עומדת).[[20]](#footnote-21)

התבו"ש בסימן כ"ה סק"ג כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י ותוס' בהא דבחזקת איסור עומדת הוא אם לוקין ע"ז משום נבילה, דלדעת רש"י ודעימי' דהא דבחזקת איסור עומדת הוא משום דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, אף לוקין ע"ז משום נבילה, אף לדעת התוס' דאין מחזיקין מאיסור לאיסור והא דהויא בחזקת איסור הוא בחזקת איסור שאינו זבוח אין לוקין ע"ז, דלענין איסור נבילה ל"ה בחזקת איסור,[[21]](#footnote-22) וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה שורש ד' ד"ה ודע.

אך בגל' הגרע"א לתבו"ש שנד' בתשו' חדשות יו"ד סימן ט"ו והועתק בגל' הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב נחלק ע"ז, וכתב דאף לדעת רש"י אין לוקין משום נבילה, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור היינו רק לענין לאסור באכילה, אך לענין ללקות ביחוד משום לאו דנבילה לא הוחזקה,[[22]](#footnote-23) וצ"ע שלא הביא לד' התוס' המפורשים לקמן פ"ו א' (ד"ה מ"ט) דבחש"ו ששחטו אם מחצה מעשיהן מקולקלים כיון דהויא הבהמה בחזקת איסור לוקין על שחיטתן משום נבילה.[[23]](#footnote-24)

הש"ש בש"ה פ"ו כתב לחדש, דלעולם גם לדעת רש"י אין מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, והא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, היינו דכיון שהיא אסורה משום אבמה"ח לי"ב חזקת היתר, וכמש"כ שם פ"ה דאף דאין מחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ ל"ה בחזקת היתר, ומשא"כ לענין ספק טריפה דהויא בחזקת היתר משום חזקה דרבה, עיי"ש, וצ"ע.[[24]](#footnote-25)

## בטעם הסוברים דאין מחזיקין מאיסור לאיסור

הש"ש בש"ה פ"ב נסתפק לדעת התוס' דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, אם הוא אף כשב' האיסורים הם משם אחד, ועיי"ש שצידד דאף בכה"ג אין מחזיקין דכל שאיסור הראשון חלף והלך לו תו אין מחזיקין מאיסור לאיסור וחזקת איסור לא אמרינן אלא היכא דמספקא מלתא אם יצא מאיסורא קמא או לא, וכ"ה מבו' גם מד' המהרי"ט שהביא שם, - ומבו' לפ"ז דכל הא דאין מחזיקין הוא רק משום דהאיסור הראשון חלף והלך לו, אך כל דהספק אם נשתייר האיסור הראשון, הגם דמעיקרא הי' ראוי האיסור להיות ניתר שפיר הו"ל בחזקת איסור, וכ"ה מבו' בדבריו שם פ"ו דפשיטא לי' דבספק קידושין דערוה הויא היבמה בחזקת איסור גמור ליבם ולא תליא בדין מחזיקין מאיסור לאיסור.

אך החזו"א בסימן ד' סק"ה הוכיח מד' הריטב"א ביבמות ל' ב' דאף באיסור אחד אם הי' עתיד לפקוע בשעת מיתה ומת והספק הוא מחמת שינוי מצד אחר תליא בדין מחזיקין מאיסור לאיסור, עייש"ה, ונתבאר בדף מס' 2, והיינו דהא דאין מחזיקין מאיסור לאיסור אי"ז משום דל"מ חזקת איסור אלא לומר שלא יצא מאיסורו, אלא הוא משום דל"מ חזקת איסור אלא כשמעיקרא הי' האיסור לעולם ומספק"ל אם נתחדש היתר, ומשא"כ כשמעיקרא הי' האיסור לזמן ומספק"ל אם נתחדש סיבה הגורמת שלא יפקע האיסור ל"מ ע"ז החזקת איסור, ועמש"כ בכתבי קה"י ביבמות סימן ל"ט להוסיף לפרש בזה.

ח' מרחשון פ"ד

דף מס' 2

**טעם הא דמכשרינן בספק טריפה אף דנולד ריעותא**

**ט' א' - נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה וכו' קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא וכו',** בביאור הך דינא דמכשרינן בספק טרפה אף אם נולד ריעותא, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בחי' הר"ן לקמן י"א א' כתב דהך דינא אינו משום חזקה, דמנלן שלא היתה טריפה מבטן, אלא הוא משום דאזלינן בתר רובא ורוב בהמות אינן טריפות, וכתב דאע"ג דאמר בחזקת היתר, משום רובא הוא דקאמר, ומשמעות דבריו דל"ב בזה לדינא דחזקה כלל, דאם אינה מותרת אלא משום חזקה הבאה מכח הרוב מאי קשיא לי' על לישנא דבחזקת היתר, אלא הוא משום דינא דהלך אחר הרוב, וכ"כ השטמ"ק לקמן י' ב' בשם הרא"ה דמהך דינא דרב הונא לא שמעינן כלל דאזלינן בתר חזקה דמה שאמר רב הונא בחזקת היתר ל"ד הוא אלא הוא משום רוב דרוב בהמות כשרות, וכן האריך השאג"א בתשו' החדשות סימן ט', וכתב לפרש כן גם בד' רש"י, וזהו שכתב רש"י דטעם ההכשר הוא משום דסתם בהמה אינה טריפה, והיינו דרוב בהמות אינם טריפות, וכ"כ הפליתי בסימן נ' סק"א והנחל"ד לקמן י"א א' בדעת התוס' לקמן שם דלא אזלינן בתר חזקה הבאה מכח רוב, ובע"כ דהכא ההכשר הוא משום רוב,[[25]](#footnote-26) וכ"נ בד' התבו"ש בסימן כ"ט.

**ב** הרשב"א והר"ן לקמן י"א א' הביאו בשם רבינו יונה שהוכיח מהכא דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב דמה"ט הוא דאזלינן הכא לקולא ותלינן בזאב, ומבו' דהא דמכשרינן הכא הוא מטעם חזקה, וכ"נ גם בד' הרמב"ן לקמן י"ב א', עיי"ש,[[26]](#footnote-27) וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' ביבמות ל' ב', ומכח זה כתבו דאף אם נולד ריעותא מחיים כגון ספק דרוסה יש להכשיר, אף דבכה"ג לא שייך להכשיר מכח רוב כלל, דהספק אם נדרסה הוי ספק שקול וליכא ע"ז להכרעת הרוב כלל, וכמש"כ התבו"ש בסימן כ"ט בדין בהמה שנמצא בה מים במוח דל"ש בזה הכרעת רוב, (ועמש"כ בזה הקובה"ע בסימן כ"ח סק"א).[[27]](#footnote-28)

ובטעם הא דס"ל דאין להכשיר בזה מטעם רוב בפנ"ע, כתב הגר"ז בסימן כ"ד סק"מ דהוא משום דלא ילפינן מקרא למיזל בתר רובא אלא היכא דליכא ריעותא כלל לפנינו, דאלמלי דאזלינן בתר רובא היינו חוששין אף לריעותא שלא ראינו כלל כמו שמא במקום נקב בושט שחט וכיו"ב, אבל היכא דחזינן ריעותא לפנינו ובאנו לדון אם נקב זה הוא נקב מחיים והיא טריפה ל"מ בזה הכרעת הרוב כלל, וכ"כ השערי ישר בש"ב פט"ז דכיון דהספק שלפנינו הוא ע"י מה נעשה הנקב, אין הרוב מכריע ע"ז כלל.[[28]](#footnote-29)

**ג** בפירש"י בביצה כ"ה א' כתב דהוא משום דכשנשחטה כראוי היא בחזקת היתר דסתם בהמות אינם טריפות, וע"כ כל שנמצא נקב ויש לתלותו לאחר שחיטה ולהכשיר ובקודם שחיטה ולפסול העמידנה על חזקתה שהיתה בה "קודם שנמצא בה ספק זה" ומותרת, ומבו' דעיקר ההכשר הוא משום שהוחזקה אחר שחיטה בחזקת היתר וע"כ אף אחר שנולד בה ספק, מוקמינן לה בחזקתה שהוחזקה בחזקת היתר קודם שנולד ספק זה, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י בריש נדה בביאור מה שאמרו התם דאשה זו בחזקת טהרה עומדת, עיי"ש,[[29]](#footnote-30) ועמד ע"ז בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן ק"י בבית הספק סקכ"ז.

ולפ"ד רש"י נמצא, דאין להתיר אלא היכא שנולד הספק אחר שחיטה, שכבר הוחזקה בהיתר, אך כל שנולד הספק קודם שחיטה דעדיין לא הוחזקה בהיתר, אינה עומדת בחזקת היתר והיא אסורה,[[30]](#footnote-31) - והך דינא דכל שנולד הספק מחיים אסורה מצינו כן בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן א', עיי"ש, וכן נסתפק בזה הרשב"א לקמן נ"ה ב' דשמא לא מכשרינן הכא אלא משום דלא נולד הריעותא מחיים,[[31]](#footnote-32) ויתבאר עוד בזה בעזה"י בד' הרמ"א בדין בהמה שנמצא לה מים במח.

בטעמא דרש"י דלא מכשרינן אלא כשהוחזקה לפנינו בהיתר, ולא מכשרינן לה בלא"ה משום דהיא בחזקת היתר שלא היתה טריפה בתחילתה, בפשוטו הוא משום דאפשר שהיתה טריפה בשעת לידתה, ואף אם חיתה י"ב חדש ונתברר שלא היתה טריפה בשעת לידתה, הו"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה, וע"כ כל הא דהויא בחזקת היתר הוא משום שהוחזקה לפנינו בהיתר.

אך יש לפרש בזה בע"א, דהיינו משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת ומחזיקין מאיסור לאיסור וע"כ בחיי' הויא בחזקת איסור אף לענין טריפה, וכל הא דאחר שנשחטה היא בחזקת היתר הוא משום דהוחזקה לפנינו בהיתר.

ומצינו כן בתשו' ר"י הלוי לרש"י שהובא בתשו' רש"י סימן ס"א שכתב לאסור היכא שנאבדה הריאה קודם בדיקה, ופירש דהוא משום דבחיי' בחזקת איסור עומדת, וכשנשחטה אף דאברים ובני מעיים דל"ב בדיקה הויין בחזקת היתר, מ"מ הריאה דלא בדקה כיון דבעיא בדיקה מודה רב הונא שהיא בחזקת איסור ואסורה מספק,[[32]](#footnote-33) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט ל"ד להא דהחלב מותר מחיים ולא חיישינן לטרפות הריאה, דשאני החלב דאינו בחזקת איסור כלל, ועד"ז כתב בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם סימן ס"ב,[[33]](#footnote-34) ועד"ז כתב הש"ש ש"ה פ"ט.[[34]](#footnote-35)

בפירש"י לקמן י"ב א' כתב להתיר כשנאבדה הריאה בלא בדיקה, מכח דינא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, ויש להעיר דלמש"כ בפירש"י בביצה דהא דבחזקת היתר עומדת הוא מכח הא דהוחזקה להיתר אחר שחיטה, לכאו' אי"ז טעם להתיר בנאבדה הריאה דכלפי זה לא הוחזקה הבהמה אחר שחיטה להיתר, וכמו שהשיבו כן בתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה לרש"י, ונתבאר לעיל, וצ"ע.[[35]](#footnote-36)

**טעם הא דמיבע"ל דחיישינן שמא במקום נקב נקב**

**נטלן והחזירן כשהן נקובין מהו מי חיישינן שמא במקום נקב נקב,** הרמב"ן לקמן י"ב א' הק' דכיון דאם נאבדו הבני מעים כשרה, א"כ ה"נ יש להכשיר כשהם לפנינו וידוע לנו שהזאב נקבם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב כתב דלא איירי הכא כשידוע שהזאב נקבם אלא משום דדרך הזאב לנקוב קאמר דמי חיישינן שמא הי' שם נקב מתחילה ובמקום הנקב הכניס צפרניו, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם הרא"ה, וכ"כ התבו"ש בסימן ל"ו סקי"ט דהזאב אינו ודאי נוקב אלא הוא עלול לנקוב וע"כ הוא דמיבע"ל אם חוששין שמא הי' נקב תחילה באותו מקום.[[36]](#footnote-37) - **ב** השטמ"ק כתב לפרש למש"כ התוס' דאף אם יש שם נקבים הרבה שלא במקום שיניו תלינן כולהו בזאב, ובכה"ג הוא דמיבע"ל אם חוששין דהוו הנקבים שלא מחמת הזאב, וכתב דמה שאמרו חיישינן שמא במקום נקב נקב, היינו דמכח דיש לחוש דשאר הנקבים אינם מן הזאב, יש לחוש גם לנקב זה דבין שיניו, דבמקום נקב נקב, כיון דאיתיליד ריעותא. - **ג** השטמ"ק דקדק מד' רש"י דאיירי כשידוע שהזאב נקב וגם לא איירי כשיש שם נקבים הרבה, וכתב לדעתו דמ"מ כיון שיש נקב לפנינו הו"ל ריעותא,[[37]](#footnote-38) ועמש"כ הקה"י בסימן ו' סק"ד לפרש בזה, וצ"ע. - **ד** החוו"ד בסימן ל"ו סק"ב כתב דנידון הגמ' הוא אם חוששין שמא במקום נקב נקב וצריך להקיף, ול"ד להיכא שאבדו הבני מעים דא"א בהקפה, עיי"ש.

**יסוד דין חזקה דרבה**

**יבמות ל' ב' - אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק,** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ז כתב דאין לפרש דמכוון ד' רבה הוא דאין מחזיקין מאיסור לאיסור וע"כ כלפי איסורא דיבמה לשוק הויא בחזקת היתר, שהרי פרכינן עלה דבקידושין נמי נימא הכי, והתם הרי כשנולד הריעותא היתה אסורה ליבם גם משום אשת אח ונימא אוקי אחזקת איסור אשת אח, ובע"כ דמכוון ד' רבה הוא דכיון שהיינו דנים דכשימות בעלה תהא מותרת ליבם והרי מת לפנינו, אלא דבאת לומר דנתחדש דבר שמיתתו לא יהא מתרת אותה דהיינו קדושי ערוה, בזה אמרינן אוקי אחזקה דמיתת בעלה תהי' מתרת ליבם, וכן הוכיח הש"ש בש"ה פ"ו, ועיי"ש בפ"ה שדקדק כן מד' רש"י.[[38]](#footnote-39)

ובטעם הא דלא שרינן לה משום דכלפי איסורא דיבמה לשוק הויא בחזקת היתר, מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דמחזיקין מאיסור לאיסור, לא הויא כלל בחזקת היתר, אלא אדרבה הויא בחזקת איסור. - **ב** לדעת הסוברים דאין מחזיקין מאיסור לאיסור כתב הש"ש שם פ"ה דאף דאינה בחזקת איסור מ"מ גם אינה בחזקת היתר, כיון דמ"מ היא אסורה. - **ג** השערי ישר בש"ב פי"ט כתב דהוא משום דבשעת חיי בעלה ל"ה שייך איסור של יבמה לשוק, ובכה"ג דלא שייך ענין האיסור לא שייך ענין חזקה, וזה ע"ד מש"כ בגל' הגרע"א סימן כ"ה ס"א דבספק אם נתנבלה לא מוקמינן לה בחזקת טהרה משום דמה שלא היתה מטמאה הוא משום דבבע"ח לא שייך טומאה, ונתבאר בדף מס' 1. - **ד** הזכר יצחק בח"א סימן ע"ו סוד"ה אודות כתב דהוא משום דאיסור יבמה לשוק הוא משום אישות המת, וע"כ איסור יבמה לשוק חשיב כחד איסורא עם איסור אשת איש. - **ה** בכתבי קה"י סימן ל"ט כתב דהוא משום דכ"ה דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, ה"נ אין מחזיקין מהיתר להיתר, עיי"ש.

ביסוד דין חזקה דרבה, יש להסתפק אם היינו דכיון דמעיקרא היתה מוחזקת דאחר שימות בעלה תהא מותרת, ע"כ כלפי שעה זו דאחר מיתתו הויא בחזקת היתר,[[39]](#footnote-40) ויש לפרש עוד עד"ז, דאי"ז חזקה על להבא, אלא היינו דכיון דהאיסור שאסורה בו עכשיו עתיד להיות מותר לאחר זמן, ע"כ כבר עכשיו הויא בחזקת היתר על זמן זה, ודמי להיכא דיש בה איסור ליום אחד, די"ל דאף דהיום היא אסורה, מ"מ כיון דאין איסור זה אלא ליום אחד, הויא בחזקת היתר על שאר הימים, או היינו דהחזקה הוא על דין מיתת הבעל, דכיון דמעיקרא היתה מוחזקת דמיתת הבעל מתירתה, ע"כ כל דמספק"ל אם מיתת הבעל התירתה מוקמינן לה בחזקתה.

והתו"י כתבו דבבהמה בחיי' ליכא לחזקה דרבה כיון דשמא תמות הבהמה ולא תשחט, ומשמע מזה דדין חזקה דרבה הוא דהיא מוחזקת שתהא מותרת בזמן זה, וע"כ י"ל דכל שאין זמן זה עתיד לבא בה בודאי ל"ה בחזקת היתר, אך אם דין חזקה דרבה הוא כלפי דין מיתת הבעל, שדינה שהיא מתירתה לשוק, אין לחלק בזה.

התוס' הקשו דבסוגיא דחולין משמע דהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת הוא רק לגבי ריעותא שנולדה לאחר שחיטה, אבל אם נולד הספק מחיים כגון ספק דרוסה לא משום דבשעה שנולד הספק היתה עדיין בחזקת איסור, וא"כ מ"ט הכא מוקמינן לה בחזקת היתר אע"פ שבשעה שנולד הספק היתה עומדת בחזקת איסור שבעלה הי' חי.

ובד' התוס' הרא"ש מבו' דמכוון הקו' הוא, דמההיא דחולין חזינן דכיון שנולד הספק בשעה שהיתה אסורה הו"ל בחזקת איסור ולא אמרינן דכיון דהיתה עומדת להיות מותרת לאחר שחיטה הו"ל בחזקת היתר, וא"כ ה"נ הכא כיון שנולד הספק כשהיתה אסורה משום אשת איש הו"ל בחזקת איסור, והך מילתא דמכוון ד' התוס' הוא דמההיא דחולין חזינן דמחזיקין מאיסור לאיסור והויא בחזקת איסור, כ"ה מבו' גם בד' הש"ש בש"ה פ"א והבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן כ"ה.

ומשמעות ד' הרא"ש, דלאו היינו דהגם דאיכא לחזקה דרבה מ"מ כנגד זה איכא חזקת איסור, וכמש"כ החזו"א בסימן ד' סק"ד בביאור קו' הרמב"ן, אלא היינו דהא דחשבינן לה בחזקת איסור ודין חזקה דרבה סותרים זל"ז, דאם חשבינן לה בחזקת היתר מכח דין חזקה דרבה אינה כלל בחזקת איסור, ומהא דחשבינן לה בחזקת איסור יש ללמוד דלא אמרינן דכיון שהיא עומדת להיות מותרת הו"ל בחזקת היתר, וכ"כ החזו"א שם סק"ו בתו"ד דאם מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה אף שע"כ נשתנה האיסור הי' עומד להיות מותר מסתבר דה"נ לא חשיב חזקת היתר לשוק כלל.[[40]](#footnote-41)

בעיקר ד' התוס' צ"ב, דאם כשנולד ריעותא מחיים אסרינן לה משום דמחזיקין מאיסור לאיסור, א"כ מ"ט אם נולד הריעותא לאחר מיתה מותרת, הרי כיון דמספק"ל אם היתה טריפה מחיים הויא בחזקת איסור, - ובפשוטו הוא מתפרש ע"ד מש"נ לעיל מד' רש"י בביצה כ"ה א' ועוד מקמאי דכל שנשחטה והוחזקה לנו בהיתר כבר הויא בחזקת היתר, וכ"כ האמרי ברוך בהגה' החוו"ד בסימן ק"י בית הספק סקכ"ז, וי"ל עוד דעכ"פ מהני זה לגבי דינא דמחזיקין מאיסור לאיסור, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ד' סק"ו.

הש"ש בש"ה פ"ז הק' בעיקר קו' התוס', שהרי כתבו התוס' לעיל מינה דהא דשרינן לה אף בגירש ואח"כ כנס הוא משום דמוקמינן להערוה בחזקת שלא נתגרשה, וא"כ ל"ק כלל מספק דרוסה, שהרי הא דשרינן הכא אי"ז משום חזקת היתר אלא משום חזקת הערוה, ועיי"ש שכתב דקו' התוס' היא על הא דמותיב אביי מנפל הבית עליו ועל בת אחיו, - והחזו"א בסימן ד' סק"ו כתב לישב, דאף דאיכא חזקת הערוה שלא נתגרשה, מ"מ אם מחזיקין מאיסור לאיסור הו"ל חזקה נגד חזקה,[[41]](#footnote-42) - ועמש"כ השערי ישר בש"ב פי"ט לישב לפי דרכו בביאור ד' התוס'.

**קו' קמאי מהא דמחזיקין מאיסור לאיסור**

הרמב"ן והרשב"א הקשו דהיכי אמרינן דבחזקת היתר לשוק עומדת והלא אסורה להם משום אשת איש וכשמת נעמידנה בחזקת איסור שהרי מחזיקין מאיסור לאיסור כמו שמצינו בההיא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, והריטב"א בסו"ד כתב לישב דלעולם אין מחזיקין מאיסור לאיסור, והא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת הוא משום איסור אינו זבוח.

וצ"ב בעיקר קו' הראשונים, דהרי ממה שאמרו בסוגיין דגם בספק קידושין יש להתיר ליבם מכח חזקה דרבה, מבו' דמהני חזקה דרבה להתיר אף היכא דהויא בחזקת איסור גמור, שהרי התם אי"ז מאיסור לאיסור אלא הוא חד איסורא דאשת אח, ובע"כ דכל דאיכא לחזקה דרבה ל"ה כלל בחזקת איסור, או דחזקה דרבה עדיפא מהחזקת איסור, וא"כ מאי קשיא להו מהא דבספק בשחיטה מחזיקין מאיסור לאיסור, והתם הרי לא שייך חזקה דרבה כיון דהספק הוא אם נשחטה.

והחזו"א בסימן ד' סק"ה הוכיח מזה דגם בספק קידושין דמי למחזיקין מאיסור לאיסור, כיון דאיסור אשת אח עומד להיות ניתר במיתת הבעל, וספק אם נשתנה הדבר, ועמש"נ בדף מס' 1 בסופו דמד' הש"ש בש"ה פ"ב ופ"ו מבו' דלא ס"ל כן, וצ"ע על דבריו מד' הראשונים.

הרמב"ן כתב לישב דשאני התם דאפשר שתצא מאיסור לאיסור כגון שנתנבלה, אבל הכא א"א שתצא מתחת בעלה שלא תהא מותרת לשוק, וע"כ היא עומדת בחזקת היתר לשוק, והרשב"א הק' ע"ז דאף הכא אפשר שתצא מתחת בעלה ותאסר לשוק אם הי' הגט קרוב לערוה, וכיון שאפשר שהי' כן מ"ט לא מוקמינן לה בחזקת איסור לשוק.

והבינת אדם בשער רוב וחזקה סו"ס כ"ב כתב לבאר בד' הרמב"ן, דאף דמחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ הכא דאיכא לחזקה דרבה מהני זה להחזיקה בחזקת היתר, ומשא"כ בההיא דספק בשחיטה דליכא לחזקה דרבה, שהרי הספק הוא אם נשחטה או נתנבלה וע"ז ליכא לחזקה דרבה, מחזיקין מאיסור לאיסור, וכ"כ בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ג', ועד"ז כתב בחי' הגר"נ אות תקכ"ב דמכח הא דאיכא לחזקה דרבה א"א כלל להחזיק מאיסור לאיסור דאדרבה הויא בחזקת היתר, - ועמש"כ הבית מאיר ביו"ד סימן ק"י כח: לפרש לד' הרמב"ן בע"א, ומש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סק"ד וסק"ה.

הרשב"א כתב לישב דלגבי בהמה כל שלא מתה או שמתה ממילא או שלא נשחטה כהלכתה אסירא עד שיתחדש בה ענין המכשירה והלכך כיון שאתה בא להתירה ולומר דנעשה בה מעשה שהכשירה עליך הראי', וה"נ הכא כיון שזו מתחילתה צרה לערוה הויא ואלו מת בעל ממילא הותרה זו לשוק והרי מת וקברו מוכיח עליו, כשאתה בא לאוסרה ולומר דנעשה בא מעשה האוסרה עליך הראי', ובביאור דבריו מצינו כמה דרכים.

**א** החוו"ד בסימן ק"י בית הספק סקכ"ז כתב לפרש דהיינו דמדין חזקה אמרינן שלא נעשה בה מעשה חדש, וע"כ בספק בשחיטה אמרינן שלא נעשה בה מעשה שחיטה, ובספק גירושי הערוה אמרינן שלא נתגרשה הערוה, - ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ הגרע"א בגליון יו"ד סימן כ"ה וסימן כ"ז בביאור ד' הרשב"א בחולין, דהא דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור אי"ז כלל משום איסור אבמה"ח אלא הוא משום דאמרינן שלא נעשה בה שחיטה, ונתבאר בדף מס' 1.[[42]](#footnote-43)

**ב** בד' הש"ש ש"ה פ"ט מבו' דמכוון ד' הרשב"א הוא דדין חזקה דרבה הוא רק היכא שהיא ניתרת בלא מעשה, אך כל שאינה ניתרת אלא ע"י מעשה לי"ב לחזקה דרבה, וע"כ הו"ל בחזקת איסור, וזה ע"ד מש"כ התו"י בסוגיין בדין ספק דרוסה דכיון דשמא תמות בלא שחיטה ליכא בזה לחזקה דרבה, ועיי"ש שנקט לפ"ז, דמה"ט אף בספק טריפה הו"ל בחזקת איסור, אך לפשטות ד' הרשב"א, הרי אדרבה כיון דודאי נשחטה ומספק"ל אם נטרפה הו"ל בחזקת היתר, וכ"כ העונג יו"ט בסימן ס"ט ד"ה ואפשר לישב.[[43]](#footnote-44)

**ג** האחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ד כתב דמל' הרשב"א מבו' דכל הא דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור הוא משום דעכשיו אסורה היא, אך אילו לא היתה אסורה היתה בחזקת היתר, אף דהנידון הוא אם נעשה בה מעשה שחיטה, ועיי"ש שפירש דמכוון ד' הרשב"א הוא, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור הוא רק באבמה"ח ונבילה דבלא מעשה שחיטה היא יוצאת מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה וע"כ הו"ל בחזקת איסור, ומשא"כ הכא דבלא מעשה היא מותרת לשוק הרי אדרבה הו"ל בחזקת היתר, וכ"כ בכתבי קה"י סימן ל"ט.

והנה אמנם מבו' בל' הרשב"א דדמי דינא דמחזיקין מאיסור לאיסור בספק שחיטה לדינא דחזקה דרבה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בחולין שכתב על פירש"י דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, דיש כיו"ב ביבמות ושם כתבתי', והיינו דכי היכי דמחזיקין מאיסור לאיסור משום שהיא עתידה לישאר באיסור בלא שיתחדש מעשה, ה"נ בדין חזקה דרבה הויא בחזקת היתר מכח הא דהיא עתידה להיות מותרת בלא שיתחדש מעשה, וכ"כ הקה"י שם.[[44]](#footnote-45)

**ד** החזו"א בסימן ד' סק"ד כתב לפרש דשאני בספק שחיטה, דכיון דשחיטה מתייחדת בדינים מיוחדים וסתמא דמיתה לאו שחיטה היא, הלכך מה דקמן אינו מורה לן היתר, ומשא"כ הכא כיון דקמן צרת ערוה ובעלה מת קמן שהיא מותרת והאיסור הוא ע"י חשש שמא נשתנה ממה דקמן, ועיי"ש שכתב דקרובים ד' הרמב"ן והרשב"א להיות שוין.

הרשב"א בב"ב קל"ה א' כתב דבגונא דמספק"ל אם יש לבעל אחים ל"ה האשה בחזקת איסור דבעודה תחת בעלה בחזקת היתר לשוק עומדת כדאמרינן ביבמות, וכ" ה - ולכאו' אזיל לטעמי' הכא דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור הוא רק היכא שאינה ניתרת אלא ע"י מעשה ומספק"ל אם נעשה המעשה וע"כ התם ל"ה בחזקת איסור,[[45]](#footnote-46) אך לפ"ד הרמב"ן שפיר הויא התם בחזקת איסור, שהרי לד' הרמב"ן כל דליכא לחזקה דרבה מחזיקין מאיסור לאיסור, והתם הרי ל"ש חזקה דרבה, שהרי הספק הוא שהיו לו אחין מעיקרא ומעולם לא היתה עומדת להיות ניתרת במיתת הבעל.[[46]](#footnote-47)

**אם מצינו לדון חזקת היתר מכח מה שהיתה מותרת קודם הנישואין**

בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ב נסתפק בדין אשה שמת בעלה בלא בנים וספק אם יש לו אחים, אם אמרינן דהויא בחזקת היתר, כיון דמעיקרא קודם שנשאת היתה בחזקת היתר ואח"כ שנשאת שהוחזק בה איסור אשת איש מ"מ כשמת בעלה איסורא דאשת איש פקע ונשארה מותרת לשוק, ועיי"ש שהאריך דאדרבה כיון שנשאת ונאסרה משום אשת איש מחזיקין מאיסור לאיסור והו"ל בחזקת איסור, ועמש"כ הש"ש בש"ה פ"ב להשיב על ראיות המהרי"ט.

ובחי' הרמב"ן בסוגיין כתב בתו"ד בדין ספק קידושין, דאם קידש את הערוה תחילה לא עמדה האשה מעולם בחזקת היתר ליבם, וכתב דאם תאמר קודם שנשאת לזה אי"ז חזקת היתר ליבם אלא לשוק, ומבו' שנקט ביסוד הדברים דמצינו להתירה מכח הא דהיתה בחזקת היתר קודם שנשאת, ואך דל"מ זה להתירה ליבם כיון דמעיקרא היתה מותרת לו בתורת היתר לשוק ועכשיו אנו באים להתירה לו מכח היתר יבום וע"ז ליכא חזקת היתר.[[47]](#footnote-48)

אך הש"ש בש"ה פ"ה כתב להוכיח דאף אם אין מחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ לא חשבינן לה בחזקת היתר מכח מה שהיתה בחזקת היתר מתחילה קודם הנישואין, ממשה"ק התוס' בסוגיין דבגירש ואח"כ כנס ל"ה בחזקת היתר, והרי דלא אמרינן דהויא בחזקת היתר מכח הא דקודם הנישואין היתה מותרת לשוק, ואיסורא דאשת איש פקע במיתת הבעל והדרא להתירא קמא, ובע"כ דאף אם אין מחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ לא חשיבא בחזקת היתר כיון שנולד הספק בזמן שהיא אסורה,[[48]](#footnote-49) ועמש"כ הבית אפרים באהע"ז סימן קל"ב (ד"ה והנה מהרי"ט) לדחות, ועיי"ש (בד"ה ובאמת) שכתב דאדרבה מד' התוס' אלו מוכח דמצינו להתירה מכח הא דמעיקרא היתה בחזקת היתר, ואכמ"ל.

ובתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ז נקט דבכה"ג חשיב שפיר כחזקת היתר, ועיי"ש שהק' ע"ז ממשה"ק התוס' על דינא דרבה מהא דאסרינן בספק דרוסה, ולהנ"ל הרי ל"ק כלל, דשאני בספק דרוסה דמעולם לא היתה בחזקת היתר, ומשא"כ בההיא דרבה דמעיקרא קודם שנשאת היתה בחזקת היתר לשוק, - וכתב לישב, דבההיא דרבה לא מצינו להתירה מכח הא דמעיקרא היתה בחזקת היתר לשוק, שהרי מעיקרא היתה גם בחזקת היתר ליבם, וכיון שעכשיו היא אסורה לאחד מהם ל"מ חזקה זו כלל, עיי"ש, ולפי דבריו ניחא גם משה"ק התוס' דבגירש ואח"כ כנס ל"ה בחזקת היתר.[[49]](#footnote-50)

י"ח מרחשון פ"ד

דף מס' 3

## ספק טריפה

**ט' א'** **- נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה,** התוס' ביבמות ל' ב' ד"ה אשה זו כתבו דספק טריפה מותר אף אם נולד ריעותא מחיים, והא דאסרינן בספק דרוסה הוא משום דהוא שכיח ומוכחא מילתא לאיסור טפי מלהיתר, וכ"כ התוס' לקמן מ"ג ב' ד"ה קסבר עולא, ופירשו דטעם ההכשר בספק טריפה הוא משום דמעמידין אותה בחזקת מה שהיתה קודם שנולד בה הספק.

והאחרונים הקשו, ממש"כ התוס' לקמן י"א א' ד"ה אתיא מפרה אדומה דאם נמצאת בהמה טריפה אין להכשיר את הגבינות שעשו ממנה ולמימר דהשתא הוא דנטרפה, דכל חזקה שלא נתבררה בשעתה לא אזלינן בתרה, וא"כ מ"ט מכשרינן בכל ספק טריפה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התבו"ש בסימן כ"ט כתב דמש"כ התוס' דספק טריפה מותר הוא כגון ספק דרוסה או ספק קוץ בושט, דהו"ל חזקה מבוררת, דודאי לא נולדה דרוסה ולא בקוץ בושט, וכ"כ הפנ"י בכתובות ע"ו ב', והתבו"ש שם הוסיף, דדינא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר (אף דבזה ליכא חזקה מבוררת) אינו מדין חזקה אלא הוא מדין רוב כיון דלא איתרע הרוב, עיי"ש.

ולפ"ז צ"ל, דמה שדנו התוס' מתחילה לאסור היכא שנולד הספק מחיים, והקשו דזה סותר לדין חזקה דרבה, אף דבספק טריפה לא באנו להתיר כלל משום חזקת היתר כדין חזקה דרבה, אלא באנו להתיר משום חזקת הגוף שלא היתה דרוסה ונקובת הקוץ, וזה אינו שייך לדין חזקה דרבה, הוא משום די"ל דבחיי הבהמה הויא בחזקת איסור וע"כ לא שרינן לה משום חזקת הגוף כיון דחזקת איסור עומדת כנגדה, וזהו שהק' התוס' דמ"ט חשיבא כלל בחזקת איסור, הרי איסור זה האוסרה הי' עתיד להיות מותר לאחר שחיטה, וכדין חזקה דרבה, וכ"כ הקובה"ע בסימן כ"ח סק"ב, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

אך החוו"ד בסימן נ' נחלק ע"ד התבו"ש דאף דלא נולדה בקוץ, מ"מ אין לה חזקת כשרות מבוררת, שהרי אין הספק על הקוץ אלא על הנקב, ושמא נולדה בנקב,[[50]](#footnote-51) וכן מסיק הפליתי שם סק"א בתו"ד דאף בכה"ג לא חשיב כחזקה מבוררת.[[51]](#footnote-52)

**ב** בחי' הגרע"א לקמן מ"ג ב' כתב דכל הא דל"מ חזקה הבאה מכח רוב הוא רק לגבי גבינות דעכשיו הריעותא לפנינו והיא ודאי טריפה והספק הוא אימתי נטרפה, ובזה לא מוקמינן לה בחזקת הגוף ואמרינן דהשתא הוא דנטרפה כיון שלא הי' מבורר לפנינו חזקת הגוף שאינה טריפה, ומשא"כ היכא דהספק הוא שמא עדיין אינה טריפה, הרי דאף דליכא חזקת הגוף מבוררת, מ"מ כיון שהיינו מחזיקים אותה להיתר אכילה דהתורה התירה לאכלה ולסמוך על הרוב, הויא כחזקה מבוררת דמותר לנו לאכלה, ובזה אמרינן דמכח הספק לא ישתנה ונימא דעדיין היא כמו קודם שתהא מותרת לאכילה, כמו בספק גירושין דליכא כלל חזקת הגוף, אלא דאמרינן דכיון שהיתה בחזקת היתר לעלמא אין אוסרין מספק.[[52]](#footnote-53)

**ג** הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן י"ד כתב דכל הא דס"ל להתוס' דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב הוא רק כשעכשיו הבהמה טריפה ויצאה מן הרוב, ומשא"כ בספק טריפה דלא יצאה הבהמה בודאי מן הרוב, שפיר מהניא החזקה,[[53]](#footnote-54) ובסו"ד מבו' דהוא משום דכל שעכשיו הבהמה טריפה היא יוצאת למפרע מן הרוב ובטלה כל החזקה, ומשא"כ בספק טריפה, (וצ"ע דא"כ מ"ט כשחיתה הבהמה י"ב חדש לא מכשרינן לה, הרי בכה"ג ל"מ מה שעכשיו היא טרפה להוציאה למפרע מן הרוב, שהרי ודאי דלא היתה טריפה מבטן).

## בהמה שנמצא בה מים במח

הרמ"א בדרכי משה סימן ל"א כתב בדין ראש בהמה שהי' בו מים, ולא נודע אם הי' המח מקיפן, דיש שהכשירו בזה מכח דינא דרב הונא דנשחטה הותרה עד שיודע לך במה נטרפה, וכתב הרמ"א דאין להכשיר משום זה, כיון שהי' כאן ריעותא ברורה מחיים, וכתב דכן משמע בד' התוס' בפ' ד' אחין, - ובתשו' מהר"ם מלובלין סימן ס"ו תמה ע"ז, דאף דהתוס' דנו לחלק דהיכא שנולד הריעותא מחיים לא מכשרינן, הרי מסקנת התוס' היא דאף בכה"ג מכשרינן, ולא אסרו בספק דרוסה, אלא משום דשכיח טפי לאיסור, - ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הש"ך בסימן נ' סק"ג כתב, דכל מש"כ התוס' דספק טריפה מותר אף כשנולד הריעותא מחיים, הוא לדעת רבה דס"ל דאשה זו בחזקת היתר עומדת, אך לאביי ורבא דפליגי התם וס"ל דלא מוקמינן אשה זו בחזקת היתר לשוק, ה"נ לא מכשרינן בספק טריפה אם נולדה הריעותא מחיים,[[54]](#footnote-55) ועיי"ש שכתב לדון בזה, דגם אביי ורבא מודו דמדינא מוקמינן בחזקת היתר בכה"ג, ואלא דס"ל דלחומרא בעיא חליצה, - והפר"ח בסימן כ"ט סק"א הק' ע"ז, דא"כ מה הק' התוס' ביבמות מספק דרוסה, הרי י"ל דהא דספק דרוסה אסורה, הוא כאביי ורבא דקי"ל כוותייהו, ועמש"כ בזה הפליתי בסימן נ' סק"א, ועיי"ש שהק' ע"ז גם מד' התוס' לקמן מ"ג ב' ופסקי תוס' שם דמבו' דלדינא מתירין בספק טריפה אף שנולד הריעותא מחיים, וכן האריכו להוכיח בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ב' והעונג יו"ט בסימן ס"ט דאביי ורבא לא פליגי על עיקר החזקה דרבה, וכ"כ החזו"א בסימן ד' סק"ז, וכבר הביאו דכ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בפ' האשה רבה (כט: בדפי הרי"ף) והנימו"י בפ' ארבעה אחין דמעיקר הדין מוקמינן להאשה בחזקת היתר לשוק.

**ב** התבו"ש בסימן כ"ט כתב, דמכוון ד' הרמ"א הוא למש"כ התוס' ביבמות שם להוכיח כן ממשמעות סוגיין דלא שרינן כשנולדה הריעותא מחיים,[[55]](#footnote-56) ובע"כ דכל הא דמכשרינן אף כשנולדה הריעותא מחיים הוא רק בספק דרוסה ובספק נקובת הקוץ דאיכא חזקה גמורה שנתבררה בשעתה, אך בשאר ספק טריפה דליכא חזקה מבוררת, לא מכשרינן אלא היכא שלא נולדה הריעותא מחיים, דבכה"ג יש להכשיר משום רוב, דכיון שלא נולדה בה ריעותא בודאי, לא יצאה מהרוב, - ועיי"ש שכתב דאף לדעת ש"ר דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, אשר כן קי"ל בסימן פ"א, הוא רק בגונא דהספק הוא אימתי נטרפה, דבזה אמרינן דהשתא הוא דאיתרע ובשעת עשיית הגבינות ל"ה שום ריעותא, אבל בספק טריפה דאיתרע הרוב איתרע גם החזקה הבאה מכח הרוב ולא אזלינן בתרה, - ועמש"כ השערי ישר בש"ב פט"ז לפרש עד"ז לפי דרכו בביאור ד' התוס'.[[56]](#footnote-57)

**ג** החוו"ד בסימן נ' כתב דמש"כ התוס' דבספק דרוסה ובישב לה קוץ בושט שכיח לאיסור טפי מלהיתר, לאו היינו דשכיח טפי דהוי טריפה, אלא היינו דשכיח שהתחיל בה המעשה הטורף, וכל שהתחיל בה המעשה הטורף הו"ל ריעותא בחזקה ולא אזלינן בתרה, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן מ"ג ב' דפרכינן למאן דמכשיר בספק דרוסה מספק טומאה ברה"י דטמא, ואם גם מאן דאסר בספק דרוסה מודה בספק השקול דמותר, תיקשי לכו"ע, וע"כ בבהמה שנמצא בה מים במח דאיכא ריעותא, לא מוקמינן אחזקה, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ק אהע"ז סימן ל"ג, ועיי"ש שהוכיח כן, דמאי פסקא להחזיק לשכיח שהקוץ נקב שני העורות,[[57]](#footnote-58) - ועד"ז כתב בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ב' בדעת הרמ"א, דכל שהתחיל המעשה הטורף ולא ידעינן אם נטרף, לא מוקמינן אחזקה, ול"ד לספק דרוסה דאלמלי הא דשכיח טפי לאיסור לא התחיל המעשה הטורף כלל.

## ספק נקובת הושט

בעיקר מש"כ התוס' ביבמות ולקמן מ"ג ב' דבספק נקובת הושט נמי הי' לנו להכשיר אלמלי הא דשכיח טפי לאיסור, הק' האחרונים דכיון דנקובת הושט הויא נבילה הו"ל כספק בשחיטה דמוקמינן לה בחזקת איסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפליתי בסימן ל"ג סקי"ד כתב דד' התוס' לא קיימי אלא על ספק דרוסה, ובחי' הגרע"א לקמן מ"ג ב' הק' ע"ז, דגם בספק דרוסה יש לחוש שנדרסה בסימנים, והו"ל ספק בשחיטה.[[58]](#footnote-59) - **ב** הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז הוכיח מזה דדעת התוס' דנקובת הושט אינה נבילה, וכ"כ המהרש"א בבכורות כ' ב' דכל הא דבספק נקובת הושט מותרת ולא אמרינן דבחזקת איסור עומדת, הוא משום דאינה נבילה ושחיטתה מטהרתה מידי נבילה. - **ג** הש"ש בש"ה פ"ו כתב דכל הא דבספק בשחיטה מוקמינן לה בחזקת איסור, הוא רק בספק אם נעשה השחיטה, אך בנקובת הושט דנעשה מעשה השחיטה, אדרבה הויא בחזקת היתר משום חזקה דרבה, וכ"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' ובתשו' מהדו"ק סימן קס"ז, ועד"ז כתב החוו"ד בבית הספק סקכ"ז ועמש"כ הגרע"א לקמן שם במש"כ בביאור הנידון בזה אם בכה"ג הויא בחזקת איסור או בחזקת היתר, ועמש"כ ע"ז הביה"ל בח"ב סימן כ"א והקובה"ע בסימן כ"ח סק"ה והחזו"א בסימן ד' סוסק"ו.[[59]](#footnote-60)

ובעיקר הנידון בזה, הנה בד' התוס' בב"מ כ' ב' ד"ה איסורא מפורש דבספק נקובת הושט הויא בחזקת איסור, ואך דדבריהם קיימי בספק אם שחט במקום הנקב, (וכ"כ הביה"ל בח"ג סימן כ"ו בדעתם דרק בכה"ג הוא דהויא בחזקת איסור, עיי"ש), ועמש"נ בזה לעיל בהערה, ועמד ע"ז בהגה' אמרי ברוך לחו"ד סו"ס ק"י, - והבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז הוכיח כן ממש"כ הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א' להוכיח דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה מהא דלא חיישינן דילמא במקום נקב שחיט, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג בד' הרשב"א.

## דעת רבינו יונה בדין ספק טריפה

הרשב"א והר"ן לקמן י' ב' כתבו בשם רבינו יונה דאם נשמטה גף העוף או נשברה רגלו מן הארכובה ולמעלה ואין ידוע אם קודם שחיטה או לאחר שחיטה הוי ספק דאורייתא לחומרא, והוכיח כן מהא דתניא לקמן בשחט את הושט ונמצאת גרגרת שמוטה ואינו ידוע אם קודם שחיטה וכו' ואמרו דכל ספק בשחיטה פסולה,[[60]](#footnote-61) והוכיח כן עוד מסוגיית הגמ' לקמן נ"ג א' ומהא דחוששין לספק דרוסה, וכתב דהא דתלינן לקולא בזאב והיכא דמשמשא ידא דטבחא הוא משום דהתם יש לפנינו דבר לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור.

ולא נתפרש בד' רבינו יונה טעם האיסור בזה, דמ"ט לא מוקמינן לה בחזקת היתר, וגם צ"ע ממש"כ הרשב"א לקמן י"א א' בשם רבינו יונה להכשיר הגבינות משום חזקת היתר.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הש"ש בש"ה פ"ט פירש דטעמא דרבינו יונה הוא משום דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, ונקט הש"ש שם דלפ"ד הרשב"א ביבמות ל' ב' כיון דהבהמה אסורה אם לא יתחדש בה מעשה שחיטה, לי"ב לחזקה דרבה אף כלפי ספק טריפות, (ונתבאר בדף מס' 2), וע"כ בגבינות דהוו בחזקת היתר גמור לא אסרינן מספק, - וצ"ל לפ"ז, דמש"כ רבינו יונה דהאיסור בזה הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, הוא משום דכנגד החזקת איסור איכא חזקה הבאה מכח הרוב דל"ה טריפה, וע"כ הו"ל ספיקא, ובזה מתפרש טעם הא דהיכא דההיתר שכיח טפי שרי ומבו' בד' רבינו יונה שהביא הרשב"א לקמן י"א א' דהוא מדין חזקה, והיינו דבכה"ג אזלינן בתר החזקת הגוף, כנגד החזקת איסור.

אך צ"ע בזה מד' רבינו יונה בב"ב קל"ה א' שכתב דאין מחזיקין מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק והוכיח כן מסוגיית הגמ' ביבמות, וגם בעיקר הך מילתא דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, יש לדון בזה, ונתבאר להלן.

**ב** הבכור שור לקמן י' א' ובתבו"ש סימן כ"ט פירש דטעמא דרבינו יונה הוא משום דכל דנולד ריעותא לא מוקמינן על חזקה, וכ"כ הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ט"ז,[[61]](#footnote-62) והבכור שור מסיק דהוא דינא דאורייתא דבכה"ג לא מוקמינן אחזקה, אך הבינת אדם שם נסתפק דאי"ז אלא מדרבנן, ועמש"כ השערי ישר בש"ב פי"ז להוסיף לפרש בזה.[[62]](#footnote-63)

והבכור שור שם כתב לפ"ז, דמה שהתיר רבינו יונה בגבינות, הוא משום דבהמה איתרעאי וגבינות לא איתרעאי, והשערי ישר שם כתב לחלק בין ספק טריפה, לספק על הזמן שנטרפה, עיי"ש,[[63]](#footnote-64) ועיי"ש שכתב דאף דבספק שמוטה, הוי הספק אימתי נשמטה, מ"מ כיון דהספק הוא על מהות השבירה, לא מוקמינן בכה"ג אחזקה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**ג** האבנ"ז ביו"ד סימן כ"ב סק"ה וסימן ס"ד סק"ח כתב לפ"מ שאמרו לקמן פ"ה ב' דשחיטת טריפה הוי שחיטה שאינה ראוי' ואינה מתרת באכילה, וע"כ הוא דהשוחט טריפה ומצא בה בן ט' חי אין שחיטת אמו מועלת לו, וי"ל דמה"ט יש בה איסור אינו זבוח וע"כ הויא בחזקת איסור,[[64]](#footnote-65) ופירש לפ"ז מה שלמד רבינו יונה לדין זה מספק שמוטה, אף דהתם הוי ספק בשחיטה.

**ד** החזו"א בסימן ד' סק"ז כתב דדעת רבינו יונה, דהא דמכשרינן בגבינות, אי"ז משום חזקה אלא משום רוב, וע"כ כ"ז הוא בכה"ג דאפשר לתלות דסמוך לשחיטה נטרפה, דעל הזמן הקודם אזלינן בתר רובא, כיון דבשעה זו ליכא ריעותא כלל, ומשא"כ כשנולדה הריעותא מחיים ויצאה מן הרוב היא אסורה מספק,[[65]](#footnote-66) וצ"ע דבד' הרשב"א לקמן י"א א' בשם רבינו יונה מבו' דהא דמכשרינן בגבינות הוא משום חזקה הבאה מכח רוב וכתב דגם הא דמכשרינן בבא זאב הוא משום חזקה הבאה מכח הרוב.[[66]](#footnote-67)

## אם מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה

במש"כ הש"ש בדעת רבינו יונה דכמו דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה ה"נ מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, כ"נ בד' הרמ"א בסימן ק"י ס"ט, ועמד ע"ז הכרתי שם, וכן נקט הטו"א חגיגה ד' א'.

אך בהגה' אמרי ברוך לטו"א שם תמה ע"ז, דדוקא בספק בשחיטה י"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור דבשעה שמתה ופסק איסור אבמה"ח נאסרה משום נבילה, אך בספק טריפה דאיסורו הוא מחיים, אין לנו לומר מכח חזקת אבמה"ח שהיא גם טריפה, דחזקת איסור אחד אינו מוליד לומר שיש עוד איסור נוסף עלי' דהא לא הוחזקה אלא באיסור אחד,[[67]](#footnote-68) ומה שהביא האמרי ברוך שם מד' הרשב"א במשמה"ב דאף בספק טריפה הויא בחזקת איסור, צ"ע, דד' הרשב"א שם הם בספק נקובת הושט, ובכה"ג הוא דהויא בחזקת איסור, וכמש"נ לעיל.[[68]](#footnote-69)

## למאן דאסר בספק דרוסה אם אף החלב אסור

במש"כ הש"ש בדעת רבינו יונה דהא דהגבינות מותרות אף דספק טריפה אסורה, הוא משום דהבהמה עצמה הויא בחזקת איסור אבמה"ח אך הגבינות הוו בחזקת היתר, הנה לפ"ז נמצא דאף דספק דרוסה אסורה מ"מ החלב שחלבו ממנה מותר דהחלב הוי בחזקת היתר, והשערי ישר בש"ב פי"ח תמה ע"ז דלא שמענו כן מעולם.[[69]](#footnote-70)

וי"ל דבספק טריפה אף החלב אסור, דכיון שהבהמה עצמה הויא בחזקת איסור והוכרע שהיא טריפה ממילא דהחלב היוצא ממנה אסור,[[70]](#footnote-71) דאיסור החלב הוא משום יוצא והוי איסורו בתולדה מאיסור הבהמה עצמה, וכל הא דהגבינות מותרות, הוא רק בבהמה שנטרפה והספק הוא אימתי נטרפה דאין הספק על הבהמה עצמה דודאי היא אסורה וכל הספק הוא על הגבינות ובכה"ג מוקמינן להו בחזקתם,[[71]](#footnote-72) וי"ל עוד עד"ז, דבכל ספק למפרע הויא העמדת הספק מעיקרא גם על התולדות, ול"מ מה שהוכרע שורש הדין להכריע את דין התולדה.[[72]](#footnote-73)

**ראה צפור וכו' חוששין שמא במקום נקב נקב,** התוס' בע"ז ל' ב' הקשו ממה שאמרו שם דפי תאנה אין חוששין לו משום גילוי, וכתבו דשאני הכא דאיכא ריעותא דניקור, והתוס' הרא"ש שם כתב דשאני הכא דאתיליד בי' ריעותא דטעמם בריא, הילכך חיישינן שגם מתחלה טעמם הנחש.[[73]](#footnote-74)

## אם יש לדמות איסורא לסכנתא

**א"ל מי קמדמית איסורא לסכנתא סכנה שאני, א"ל רבא מ"ש ספק סכנתא לחומרא ספק איסורא נמי לחומרא,** בד' התוס' בד"ה התם בתו"ד מבו' דלס"ד דרבא שלא חילק בין איסורא לסכנתא, הרי דכי היכי דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה ה"נ באיסור לא אזלינן בתר חזקה, וכתבו דלס"ד זו בעינן להילפותא מסוטה להא דספק טומאה ברה"ר טהור אף היכא דאיכא חזקה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בנזיר נ"ז א' סוד"ה באומר.

אך התוס' הרא"ש בתו"ד כתב דלענין חזקה פשיטא לי' דיש לחלק דבאיסור אזלינן בתר חזקה ול"ד לסכנה דלא אזלינן בתר חזקה, וכל הא דפריך מספק טומאה ברה"ר הוא רק מהא דמטהרינן התם אף בדליכא חזקה, וכן נקטו הפנ"י בסוגיין והחוו"ד בסימן ל"ו סק"ב והחמד"ש בתשו' יו"ד סימן ה' סק"ג דודאי לא שייך כלל לילך אחר חזקה בסכנה, ועיי"ש בחמד"ש שפירש הטעם בזה דל"מ חזקה אלא לענין איסור דהתורה התירה לנו ספק זה היכא דשייך להעמידו על החזקה אע"ג דל"ה בירור גמור ואף אם באמת הוא אסור אין בידו עוון דהתורה התירה לנו ספק זה, ומשא"כ במידי דסכנה כיון דלפי הצד דיש בזה להסכנה יבא האוכלו לידי סכנה מהיכ"ת לא נחוש בזה לסכנה, ועד"ז כתבו הש"ש ש"א פ"ד והחת"ס בסוגיין בטעמא דאביי דסכנה שאני.

ובדעת התוס' צ"ל, דכלפי האיסור מדרבנן לאכול דבר שיש בו חשש סכנה, וכמש"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח ה"ה דהרבה דברים אסרו חכמים מפני שיש בהן סכנת נפשות, ומכח זה הוא דאסרינן למים מגולין, ואסרינן לפירות הנקורים, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו ובפי"ב ה"ב,[[74]](#footnote-75) שפיר הו"מ לילך אחר חזקה, והא דמסקינן דחמירא סכנתא מאיסורא היינו דבאיסור שהוא מכח סכנה החמירו חכמים שלא לילך אחר החזקה,[[75]](#footnote-76) - וביותר ניחא לפי המבו' בד' התוס' בע"ז ל"ה א' דגדר האיסור דמים מגולין אינו על מים שיש בהן חשש סכנה אלא דהוא איסור שאסרו מים מגולין, והטעם שאסרו לזה הוא מכח הא דיש בזה חשש סכנה, וע"כ דנו דאף במקום דלא שכיחי נחשים יהא אסור לשתות, משום דהו"ל דבר שבמנין, עיי"ש.[[76]](#footnote-77)

ויש להוסיף, דאף דנימא דעיקר האיסור להכניס עצמו לסכנה הוא איסור דאורייתא, מ"מ י"ל דאיסור זה תלוי במידת החשש, וי"ל דבמים מגולין אין לאסור משום זה דאי"ז אלא חשש רחוק, וכל האיסור בזה הוא רק מכח האיסור שאסרו חכמים למים מגולין, ובזה שפיר מצינו לילך אחר חזקה, וצ"ע.

\*למש"כ התוס' הרא"ש דלענין חזקה פשיטא דיש לחלק בין איסור לסכנה, צ"ע דמאי ס"ד לדמויי איסורא לסכנתא לענין אם חיישינן דבמקום נקב נקב, הרי התם יש להתיר משום חזקה, ועמדו בזה החוו"ד והחמד"ש שם, אך למש"כ הרא"ה והר"ן בחידושיו דהתם ההיתר משום רוב, (דל"ש בזה חזקה, כיון שלא ידענו שלא נולדה טריפה), ניחא, די"ל דהכרעת רוב שפיר שייכא אף בסכנה, ול"ד לחזקה דאינה מבררת כלל, אלא דדין התורה הוא להעמיד דבר על חזקתו, - ועיי"ש בחוו"ד שכתב דהוא משום דבספק אם ניקב מחיים אפשר לברר ע"י הקפה, כמבו' לקמן נ' א', ומכח הא דתלינן בזאב א"צ לברר ע"י הקפה, וזהו דפריך דמ"ש איסורא מסכנתא, שהרי אף באיסור לא אזלינן בתר חזקה במקום דאפשר לברורי,[[77]](#footnote-78) - ועמש"כ הפנ"י והחמד"ש שם ובחי' רמ"ש בסוגיין לפרש לסוגיין בע"א.

השטמ"ק הביא מתור"פ שהק' דהיכי ס"ד דרבא לדמות איסורא לסכנתא, דא"כ לא מצינו ידינו ורגלינו, דבסכנה אזלינן לחומרא אף היכא דליכא ריעותא כמו מים מגולין, ואם גם באיסור אזלינן לחומרא אף היכא דליכא ריעותא לא מצינו שום דבר מותר, ועיי"ש שכתב דודאי בדליכא ריעותא אין לדמות איסורא לסכנתא, אבל מדמה איסורא היכא דאיכא ריעותא לסכנתא היכא דליכא ריעותא,[[78]](#footnote-79) - ועד"ז צ"ל גם לדעת התוס' דס"ד דרבא דאף באיסור לא אזלינן בתר חזקה, דודאי לא פליג רבא על עיקר דינא דחזקה אלא דס"ד דרבא דהיכא דאיכא ריעותא לא אזלינן בתר חזקה, וכ"כ החמד"ש שם ובחי' רמ"ש בסוגיין.

## פלוגתא דאביי ורבא בטעם הא דספק טומאה ברה"ר טהור

**א"ל אביי וכו' והא אילו ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, ואילו ספק מים מגולין אסורין, א"ל רבא וכו',** בביאור פלוגתא דאביי ורבא מצינו כמה דרכים.

**א** בפירש"י בסוד"ה הלכתא משמע דפלוגתת אביי ורבא היא אם ספק איסורא לחומרא, דאביי ס"ל דספק איסורא לקולא ופירש דזהו טעמא דספק טומאה ברה"ר טהור ולרבא ספק איסורא לחומרא שמא יעבור, - וכ"נ גם ממש"כ התוס' הרא"ש דלא מייתי אביי אלא מהא דמטהרינן אף היכא דליכא חזקה, דבהא דמטהרינן משום חזקה פשיטא לי' דיש לחלק דבאיסור אזלינן בתר חזקה ובסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ובע"כ דהא דמטהרינן בזה לפ"מ דס"ל לאביי דלא ילפינן לה מסוטה הוא משום דספק איסורא לקולא.

והש"ש בש"א פ"ד כתב לפרש כן בדעת הרמב"ם שכתב בפט"ז משאה"ט ה"א דהא דטיהרו חכמים ספק טומאה ברה"ר הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, ואי"ז משום דהלכתא גמירי לה מסוטה, והרי דטעם הא דספק טומאה ברה"ר טהור אי"ז משום דהלכתא גמירי לה מסוטה וכדמשני רבא אלא הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, - ובע"כ דמפרש הרמב"ם כן בדעת אביי דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, וזהו הא דפריך דמהא דמטהרינן בספק חזינן דספק מותר מה"ת ולא חיישינן שמא יעבור דאפי' אם יעבור ליכא איסור כיון דספק מותר מן התורה, אבל בסכנתא ספיקו להחמיר כיון דאם יעבור במקום סכנה אין לו מציל ומוכח דחמירא סכנתא מאיסורא.

אך צ"ע בזה, דאף דמהא דספק טומאה ברה"ר טהור, יש ללמוד דספק איסור לקולא, הרי כ"ז הוא מדאורייתא, אך מדרבנן הרי ספק איסור לחומרא, וא"כ מאי פריך אביי מהא דספק מים מגולין אסורין הרי י"ל דהוא מדרבנן, ושמא כיון דבמים מגולין ליכא ריעותא כלל לפנינו, אין לאסור בזה, אלא אם ספק אסור מדאורייתא, - ועמש"כ השערי ישר בש"א פ"ב לפרש בזה.

**ב** בד' התוס' בד"ה התם מבו' דמייתי אביי מהא דמטהרינן בספק טומאה ברה"ר בדאיכא חזקה, דמזה חזינן דשאני איסורא מסכנתא, דבאיסורא אזלינן בתר חזקה ובסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ורבא דפליג ס"ד דלא אזלינן באיסור בתר חזקה, ונתבאר לעיל דהיינו רק היכא דאיכא ריעותא, - וכ"כ הרשב"א בתחילת דבריו, דכל הא דלאביי ספיקו להקל, הוא רק בדבר שהוא בחזקת היתר, אבל בדבר שאין בו חזקה כלל ודאי ספיקו אסור, כדחזינן בספק חלב וספק שומן דספיקו אסור ואיכא תנא דקאי עלי' באשם תלוי.

**ג** הרשב"א הק' דכי לית לי' לרבא זיל בתר חזקה, וא"כ ודאי דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום חזקה ול"ב לההלכתא, וכתב בשם רבינו יונה, דמים מגולין בטלה חזקתן משנתגלו כיון דאיכא דוכתא דשכיחי נחשים, וכמו שאמרו בנדה ד' א' דאשה כיון דשכיחי בה דמים כשאינה מכוסה דמיא, ואפ"ה ס"ל לאביי דכל ספק איסור שהאיסור תלוי במקרה הבא לו מותר אע"פ שאין שם חזקת טהרה, ומה"ט מטהר ר"ש במקוה שנמדד וכו' אף דליכא חזקת טהרה, דכנגד חזקת המקוה איכא לחזקת הטמא, ושאני ספק חלב ספק שומן, דאין הספק תלוי במעשה, אלא מעולם היתה חתיכה זו חלב או שומן ולא ידענו לה היתר מעולם, ומשא"כ בספק טומאה ברה"ר דהספק הוא אם נתחדשה שם טומאה, וכן במקוה שנמצא חסר דהספק הוא אם נתחדש החיסרון בשעה שעשה שם טהרות, ורבא דחי דהא דמטהרינן התם, הוא משום ההלכתא מסוטה.

והש"ש בש"א פ"ד כתב לפרש בדבריו דפליגי אביי ורבא בדין ספק איסורא אם הוא לחומרא מדאורייתא, ואך דכל הא דס"ל לאביי דספק איסורא לקולא, הוא רק בספק הבא מחמת מקרה,[[79]](#footnote-80) ולפ"ז אף לדעת אביי, אין ההיתר בזה אלא מדאורייתא, אך מדרבנן ה"ז אסור, וצ"ע וכנ"ל, דא"כ מאי מייתי מהא דספק מים מגולין אסורין הרי י"ל דהאיסור בזה הוא מדרבנן, - אך העונג יו"ט בסימן פ"א ד"ה אלא שיש ליזהר נקט דגם לאביי הוי ההיתר בזה משום חזקה, ואך דלדידי' אף בכה"ג דאיכא לריעותא זו מוקמינן אחזקה, וצ"ע דאם כל ההיתר בזה הוא משום חזקה, מ"ט מטהר ר"ש במקוה שנמדד דכנגד חזקת המקוה איכא לחזקת הטמא, - ועמש"כ לפרש בזה באבי עזרי בריש הל' שחיטה.

ב' כסליו פ"ד

דף מס' 4

## אם פסל רב הונא אף בשוחט בסכין ונאבדה

**י' א'** **- א"ר הונא אפי' שיבר בה עצמות כל היום פסולה חיישינן שמא בעור נפגמה,** הרמב"ן כתב דלדעת רב הונא כל שלא בדק את הסכין אחר שחיטה שלא נפגם שחיטתו פסולה, ואף שלא נמצאת הסכין פגומה, ומה"ט הוא דאף אם שיבר בה עצמות פסולה אף דעצם ודאי פוגם משום שלא בדק, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב ריש בית א' ובפי' הר"ן בסוגיין, - אך הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דכל שנאבד הסכין מודה רב הונא דכשרה, דמוקמינן להסכין בחזקתו שבדקו קודם שחיטה ונמצא יפה, ולא אסר רב הונא אלא כשנמצאת הסכין פגומה ויש לחוש שנפגמה בעור, והרשב"א הסכים לדבריו, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב ובמשמה"ב שם.

לדעת הרמב"ן ודעימי' דלרב הונא שחיטתו פסולה אף כשלא בדק את הסכין אחר שחיטה, כתב הגרע"א בסוגיין דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, דמדאורייתא ודאי דכשרה כיון דברוב פעמים לא נפגם הסכין בעור ומסייע לי' חזקת הגוף של סכין, ודמי ללא בדק בסימנים דהוי האיסור מדרבנן, ככמש"כ התוס' והרשב"א לעיל ט' א', וכ"נ בל' הרמב"ן לקמן בע"ב דהוא חומרא דמחמרי רבנן, עיי"ש, - ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן י"ב א' משמע דטעמא דרב הונא הוא כמו שאמרו בנדה י"ח א' דלא אזלינן בתר רוב היכא דאיכא חזקה בהדי', והא דלרב חסדא אזלינן בתר הרוב אף דאיכא חזקה בהדי' הוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, עיי"ש.[[80]](#footnote-81)

הרא"ה בבדה"ב שם הוכיח דאסר רב הונא אף אם נאבדה הסכין לאחר שחיטה, שהרי א"ר הונא דאפי' שיבר בה עצמות כל היום אסורה, ובכה"ג ששבר בה עצמות כל היום הרי היא נפגמה לעינינו מחמת אותה שבירה, ואפ"ה אסר רב הונא, וה"נ יש לאסור כשאבדה הסכין, - והרשב"א במשמה"ב שם השיב דבשיבר בה עצמות אין הדבר ודאי שתיפגם עי"ז דיש סכין שאינה נפגמת בשבירת עצמות, וע"כ כל שנמצאת פגומה הו"ל ריעותא, - והנחל"ד בסוגיין כתב דאף אם א"א שלא תיפגם ע"י שבירת העצמות מ"מ הו"ל ריעותא, וכמו שמצינו לעיל ט' א' דבבא זאב ונטל בני מעים והחזירן שהן נקובין הוי ריעותא אף דברור שהזאב נוקב, אך בדעת הרא"ה והרשב"א נראה שפירשו דאף התם אי"ז ריעותא אלא משום דאין ידוע שהזאב נקבם, וכמש"כ כן הרמב"ן לקמן י"ב א' והשטמ"ק לעיל ט' א' בשם הרא"ה, ונתבאר בדף מס' 2.

הרשב"א במשמה"ב כתב להוכיח דכל שנאבד הסכין מודה רב הונא דכשרה, דאל"כ מ"ט נקט רב הונא בנמצאת פגומה, לימא השוחט בסכין ונאבדה וכ"ש כשנמצאת פגומה, והגרע"א בסוגיין כתב לישב דרבותא קאמר, דאף בסכין גדולה שנמצאת פגומה במקום אחד פסולה אף דיש להכשיר משום ספק ספיקא דאף אם בעור נפגם שמא לא שחט כנגד הפגימה, ומשא"כ כשלא נבדק הסכין כלל דל"ש להכשיר משום ספק ספיקא דשמא לא במקום הפגימה שחט, כיון שאנו דנים על חלק הסכין ששחט בו שמא יש בו פגימה, אך הראש יוסף נקט בפשיטות דגם כשנאבד הסכין שייך להכשיר משום ספק ספיקא, והאריך הרבה לפ"ז, עיי"ש, וצ"ע.

הרשב"א בסוגיין ובמשמה"ב שם האריך עוד להוכיח דלא פסל רב הונא אלא היכא שנמצאת הסכין פגומה אך כל שנאבדה הסכין בלא בדיקה כשרה, עיי"ש, ועמש"כ הנחל"ד באורך לישב לד' הרמב"ן.

**חיישינן שמא בעור נפגמה,** הרמב"ם בפ"א משחיטה הכ"ד כתב דהויא ספק נבילה, והכס"מ כתב להוכיח כן מלישנא דחיישינן שמא בעור נפגמה, ובטעם הא דאי"ז אלא ספק נבילה מצינו כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב דהוא משום דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי. - **ב** הש"ש בש"ג פט"ו כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דכל תרתי לריעותא אינו אלא ספק, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין,וי"ל עוד, דכיון דאי"ז חסר ואתאי ע"כ אי"ז אלא ספק, ועמש"נ בזה להלן. - **ג** בגל' הגרע"א יו"ד סימן א' לט"ז סק"ו כתב דכיון דאיכא ספק ספיקא, ע"כ אף דאסרינן משום חזקת איסור, מ"מ אי"ז אלא ספק, ועיי"ש שכתב לפרש לזה בתרי אנפי, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ח סק"א, - ועיי"ש שעמד בד' הרמב"ם שם פ"ג הי"ח דמבו' דכל ספק בשחיטה דכל ספק שחיטה אינו אלא ספק נבילה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בבפתיחה להל' שחיטה השורש הד'.

## ביאור הא דמכשר רב חסדא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי

**עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם וכו' ואין ספק מוציא מידי ודאי,** התוס' כתבו דדינא דאין ספק מוציא מידי ודאי דהכא דמי לדין אין ספק מוציא מידי ודאי שמצינו בכ"ד, ואך שכתבו לחלק דשאני הכא דלחומרא, ומאידך שאני התם דהוי ספק הרגיל, - אך הבעה"מ כתב דל"ד כלל להתם, דהכא הרי ספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי פגימת העצם, שהרי אפשר ששניהם פגמו, אלא המכוון הכא הוא דמוטב שנתפוס את הודאי ונניח את הספק, וכ"כ הרשב"א.

ובד' התוס' שדימו דינא דאין ספק מוציא מידי ודאי דהכא לדין אין ספק מוציא מידי ודאי דעלמא, מבו' שפירשו דמה שאמרו הכא דאין ספק מוציא מידי ודאי, אין המכוון להא דהעצם ודאי פוגם, אלא המכוון הוא להא דאיכא ודאי שחיטה, וכלישנא דגמ' לקמן דודאי טבל וספק הוה עלי', ואך דבעינן להא דעצם ודאי פוגם דמכח זה הוא דחשיב כודאי שחט, וכאשר כן נראה בפירש"י בסוד"ה בהמה לא אתרעאי ובד' התוס' ד"ה והא הכא דודאי טבל, וע"כ שפיר דמי לדין אין ספק מוציא ודאי דעלמא, - ועמש"כ בזה הרמב"ן.

בשלהי סוגיין מסקינן דרב חסדא מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות דדילמא בעצם דמפרקת איפגים, ולחד לישנא אף כששחט כמה בהמות מכשרינן להו משום דדילמא בעצם המפרקת דבתרייתא אפגים, - ובד' התוס' בד"ה סכין בתי' הב' מבו' דגם לפ"ז הוי טעמא דרב חסדא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, משום דקרוב לודאי דבעצם המפרקת דבתרייתא אפגים, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, עיי"ש, - אך הר"ן כתב דלפ"מ שאמרו לקמן דטעמא דרב חסדא הוא משום דבהמה לא איתרעאי אין טעמו משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואך דמ"מ להך לישנא דלא מכשר רב חסדא כששחט כמה בהמות, בעינן גם להא דיש לתלות להריעותא טפי בעצם.

**מתיב רבא לסיועי' לרב הונא טבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ וכו',** הרשב"א הק' לדעת הרמב"ן דרב הונא פסל אף כשנאבד הסכין, א"כ מה מסייעינן לי' מההיא דטבל ועלה וכו', הרי אף לדידי' לא ניחא, שהרי כל הא דהתם לא עלתה לו טבילה הוא כשנמצא עליו דבר חוצץ, אך כל שלא נמצא ולא בדק עלתה לו טבילה אף כשלא חפף סמוך לטבילה והכא פסל רב הונא אף כשלא נמצא הסכין פגום, וכן הק' הרשב"א במשמה"ב שם, ועיי"ש במשה"ק עוד מלישנא דגמ', ועיי"ש שכתב לדעת הרמב"ן דשאני סכין דיש לחוש שנפגם בעור אף כשלא נמצא פגום, ומשא"כ בטבילה דאין לחוש לחציצה אלא היכא דנמצא עלי' דבר חוצץ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דמה"ט הוא דמסייעינן מינה לרב הונא אף דהתם כל הא דלא עלתה לו טבילה הוא רק כשלא טבל סמוך לחפיפה, ועיי"ש במשה"ק ע"ז.

## טעם הא דבטבל ועלה וכו' חשיב כודאי טבל

**והא הכא דודאי טבל,** התוס' כתבו דהא דחשיב כודאי טבל הוא משום שנתעסק באותו המין אח"כ, וזה לטעמייהו דגם מה שאמרו לעיל דאין ספק מוציא מידי ודאי היינו דחשיב כודאי שחט כיון דעצם ודאי פוגם, ונתבאר לעיל, - אך הרשב"א כתב דממה שלא הזכירו הכא להא דנתעסק באותו המין, משמע דלא מכח זה הוא דפרכינן,[[81]](#footnote-82) ועיי"ש שכתב לפרש דפירכת הגמ' הכא היא לפ"מ דמסקינן דרב חסדא מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות, דתלינן להקל דשמא נגע בעצם המפרקת, וה"נ הכא הי' לנו להכשיר אף כשלא נתעסק באותו המין, וצ"ל דהוא משום דמסתבר טפי שהחציצה באה עליו אחר הטבילה שאינו נזהר ממנה, וע"כ דמי להתם דמסתבר טפי לתלות בעצם המפרקת, וכמש"כ הרשב"א בשלהי סוגיין דרק מה"ט הוא דמכשיר רב חסדא.

**ה"נ העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה הרי שחוטה לפניך וכו' סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי,** הר"ן כתב דהיינו דהדרינן בן מהא דס"ל מעיקרא דטעמא דרב חסדא הוא משום דעצם ודאי פוגם וכו' ואי"ז ריעותא, אלא אף דהוי זה ריעותא מ"מ כיון דבהמה לא איתרעאי לא מחזקינן ריעותא, ועיי"ש שכתב דמה שלא אמרו אלא הוא משום דלחד לישנא לקמן בעינן נמי להא דיש לתלות את הריעותא בעצם טפי מבעור.

ולכאו' המכוון בזה, דעיקר הא דמכשיר רב חסדא הוא משום דהרי שחוטה לפניך ואין הבהמה עומדת כלל בחזקת איסור, ומצינו עד"ז בד' התוס' הרא"ש בנדה ב' ב' דכל דהרי טבל לפניך נסתלקה חזקת הטמא, ובזה הוא שחילקו דבטבל ועלה כיון דאיתיליד בי' ריעותא לא חזינן לי' כטבל לפניך והו"ל בחזקת טומאה, ומשא"כ הכא דבהמה לא איתרעאי אכתי חזינן להבהמה כשחוטה לפניך ואינה בחזקת איסור, וכ"ה משמעות ל' הר"ן בפי' הרי"ף דפלוגתת ר"ה ור"ח הוא אם מהני הריעותא בסכין דמכח זה הויא הבהמה בחזקת איסור, או דכיון דבהמה לא אתרעאי ל"ה הבהמה בחזקת איסור.

אך בל' הרשב"א בסוד"ה ה"נ הרי טבל לפניך משמע דטעמא דרב חסדא הוא משום דהבהמה קיימא בחזקת כשרות כיון דהרי שחוטה לפניך, ויותר משמע כן בדבריו בשלהי סוגיין (ד"ה א"ה תיבעי) שכתב דרב חסדא ס"ל דהעמד בהמות בחזקת כשרות עם חזקת הסכין וכו' שהוא מסייע להן בהכשרן, וכ"ה גם בדבריו בתוה"ב הקצר בית א' ש"ב שמעמידין סכין על חזקתו עם חזקת כשרות הבהמות שהן שחוטות לפנינו כראוי, וכ"נ בד' המהרש"א בע"ב ע"ד התוס' בד"ה ודילמא, עיי"ש, אך בד' הראש יוסף מבו' שפירש לד' המהרש"א לחזקת הסכין, וצ"ע.[[82]](#footnote-83)

## טעם הא דמכשרינן הכא משום דבהמה לא איתרעאי ול"ד למקוה שנמדד ונמצא חסר

**סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי,** התוס' וש"ר הק' דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנמצאו על גביו למפרע טמאות, ולא אמרינן מקוה איתרעאי ובהמה לא איתרעאי, - ובל' ש"ר נראה דאין מכוון הקו' דמ"ט הכא לא פסל רב הונא מכח דינא דתרתי לריעותא, דל"ש הכא דינא דתרתי לריעותא כלל כיון דהרי שחוטה לפניך ואין הבהמה בחזקת איסור, אלא מכוון הקו' דכי היכי דהכא אמרינן דלא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור משום דהרי שחוטה לפניך ה"נ במקוה נימא דלא מוקמינן להטובל בחזקת טומאה כיון דהרי טבל לפניך, ובזה יתבארו תי' הראשונים, וכדלהלן, - והתוס' כתבו בזה ג' דרכים.

**א** התוס' בתי' קמא כתבו דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי, ומשא"כ הכא דליכא למימר חסר ואתאי, - ובטעמא דרב הונא דפסל הכא אף דאי"ז חסר ואתאי, כתב הבכור שור לקמן בע"ב דהוא משום דס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, וי"ל עוד, דאף דדינא דתרתי לריעותא דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות בודאי, הוא רק היכא דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ גם היכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, וכמש"כ הפר"ח בס' מים חיים בגיטין ל"א ב' והשעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד.[[83]](#footnote-84)

אך צ"ע, דאם פלוגתייהו היא בדינא דתרתי לריעותא א"כ מאי מדמינן לה לקמן לספק שהה ספק דרס, הרי התם ליכא כלל תרתי לריעותא ואי"ז ענין לפלוגתא דרב הונא ורב חסדא, גם צ"ע בד' התוס' הרא"ש בע"ב והתוס' בנדה ב' ב' שכתבו לישב לדין בית המנוגע, דליכא התם לדין תרתי לריעותא משום דאי"ז חסר ואתאי, ותיקשי דלפ"מ דקי"ל כרב הונא ל"ב חסר ואתאי, ועמד ע"ז החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ.[[84]](#footnote-85)

ובחי' הגרע"א בכתובות ט' א' נקט דאידך תי' דהתוס' ס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, אך בד' התוס' הרא"ש לקמן בע"ב מבו' דפסיקא לי' הך מילתא דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דהוא חסר ואתאי, אף דהכא כתב ב' דרכים, וי"ל דלכו"ע דינא דתרתי לריעותא הוא רק בחסר ואתאי, ואידך תי' דהתוס' שהוצרכו לישב בע"א הוא משום דס"ל דאף סכין חשיב כחסר ואתאי, (וכמו שדנו בזה השטמ"ק והפנ"י בסוגיין), וי"ל עוד דהוא משום דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק.[[85]](#footnote-86)

**ב** התוס' בתי' הב' כתבו דשאני הכא דעצם ודאי פגם, ומשא"כ התם דא"א לומר דודאי טבל דהרי במקוה חסר טבל ואי"ז טבילה, וכתבו לפ"ז דלהך לישנא דמכשיר רב חסדא אף בבתרייתא הוא משום דגם התם קרוב לודאי שבעצם של מפרקת של בתרייתא אפגים.

ויש להסתפק אם לתי' זה הוי טעמא דרב חסדא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואך דל"מ הא דאין ספק מוציא מידי ודאי היכא דאיתיליד בי' ריעותא, או דגם לתי' זה הוי טעמא דרב חסדא משום דהרי שחוטה לפניך ואין הבהמה בחזקת איסור, וע"כ בטבל ועלה וכו' דאיתיליד בי' ריעותא והוי בחזקת טומאה לא עלתה לו טבילה, ואך דכ"ז הוא היכא דיש לתלות הפגימה בעצם דבכה"ג חזינן לה כשחוטה לפניך, אך התם דליכא לה"ט הוי הטובל בחזקת טומאה דלא חשיב כטבל לפניך.

**ג** התוס' בתי' בתרא כתבו דליכא נפ"מ אם נולד ריעותא בסכין או בבהמה, והא דמכשר רב חסדא הוא משום דאיכא ספיקי טובא שמא בעצם נפגמה ואפי' בעור נפגמה שמא לא נשחטו הסימנים כנגד הפגימה והוי כספק ספיקא, והש"ך בכללי ספק ספיקא אות י"ד ואות כ"ז כתב דאי"ז ספק ספיקא גמור, דודאי דהא דשמא לא שחט כנגד הפגימה ל"ה ספיקא כלל, דמסתמא שחט כדרך השוחטים והוליך והביא בכל הסכין, וגם אי"ז ס"ס המתהפך, אלא הוא כעין ספק ספיקא, - ולפ"ז אין מכוון תי' התוס' דמכשרינן משום ספק ספיקא, והרי בגמ' אמרו דטעמא דרב חסדא הוא משום דהרי שחוטה לפניך, אלא הוא משום דכיון דהו"ל כספק ספיקא והוא ספק רחוק ל"מ זה להוציא את הבהמה מידי הא דהרי שחוטה לפניך, ועמש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ג.[[86]](#footnote-87)

ובד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן מבו' דאין הטעם כלל משום דהו"ל כספק ספיקא, אלא היינו דהריעותא שנולדה בסכין אינה מועלת להוציא את הבהמה מידי הא דהרי שחוטה לפניך, כיון דאף אם הי' הסכין פגום, י"ל דלא שחט כנגד הפגימה, ומשא"כ במקוה שנמצא חסר הרי דהריעותא שנמצא המקוה חסר מוציאה את הטמא מידי הא דהרי טבל לפניך, כיון דאם הי' המקוה חסר בשעת טבילה ודאי דלא עלתה לו טבילה, ובתשו' הגרע"א מהד' המאור ח"ה עמ' ס"ב פירש עד"ז גם בד' התוס'דדוקא במקוה דלפי הריעותא דהשתא דהמקוה חסר אם הי' כך מקודם ממילא הטמא בחזקתו דהוא ודאי טמא משו"ה מסייע חזקה דהשתא לחזקת טומאה, אבל בסכין דאפי' לפי הריעותא דהשתא דהוא פגום מ"מ אין ברור דהבהמה אסורה דשמא לא שחט במקום הפגימה וא"כ אין הריעותא מחזק לחזקת איסור דבהמה זה לא מיקרי תרתי לריעותא,[[87]](#footnote-88) ועמש"כ בזה האבי עזרי במהדו"ק פי"ח מאיסו"ב ה"י.

ולתי' זה נמצא, דכל הא דמכשר רב חסדא, הוא רק בסכין גדול דאפשר דלא שחט כנגד הפגימה, וכ"כ הרשב"א בשלהי סוגיין בשם רבינו יונה, וכתב לפ"ז דאף הא דקי"ל להכשיר כששיבר בה עצמות, הוא רק בסכין גדול, והרשב"א כתב דהמקור לזה הוא משום דאף בשיבר בה עצמות קשיא דמ"ש מטבל ועלה וכו' ובעינן לה"ט דבהמה לא איתרעאי, אשר היינו משום דאפשר דשחט שלא כנגד הפגימה, ועיי"ש שנחלק ע"ז דכיון שנחלקו בסכין סתם יש לנו לומר דרב חסדא מכשיר אף בסכין קטן משום דיש לתלות טפי שנפגם בעצם המפרקת.

בתשו' משאת בנימין סימן ל"ח כתב דהא דפסל רב הונא ואף דאיכא ספק ספיקא הוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת וע"כ כל ספק בשחיטה לא חשבינן לי' כספק איסור אלא כודאי איסור ולי"ב להתירא דספק ספיקא, ועיי"ש שפירש כן בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א.

והש"ך בכללי ס"ס אות כ"ז תמה ע"ז דלהדיא כתב הרשב"א בתשו' שם דמהני ספק ספיקא כנגד חזקת איסור,[[88]](#footnote-89) והכא שאני דלא חשיב כספק ספיקא, והיד יהודה שם סקס"ב תמה ע"ז דספק ספיקא זה אם נפגמה בבתרייתא או נפגמה בעצם המפרקת דקמייתא הוי ספק ספיקא גמור, וכתב דט"ס נפלה בל' הרשב"א בתשו' שם במש"כ לפרש טעם הא דלא מכשרינן הכא משום ספק ספיקא, - והחוו"ד בבית הספק שם כתב לפרש לד' הרשב"א דהכא דהספק הוא במעשה החדש המכשיר אף רוב ל"מ, וע"כ אף ספק ספיקא ל"מ, עיי"ש.

## טעם הא דקי"ל כרב הונא כשלא שיבר עצם וכרב חסדא כששיבר עצם

**והלכתא כוותי' דר"ה כשלא שיבר בה עצם והלכתא כוותי' דר"ח כששיבר בה עצם,** בפי' הר"ן כתב דהא דקי"ל כרב הונא כשלא שיבר בה עצמות הוא משום דכל דאיתיליד ריעותא בסכין הויא בחזקת איסור דכמאן דאיתיליד ריעותא בבבהמה דמי, והא דקי"ל כרב חסדא כששיבר בה עצמות, הוא משום דבכה"ג מה שנמצאת פגומה אינו ריעותא כלל דעצם ודאי פוגם, - ומשמעות דבריו דלא קי"ל כלל לה"ט דבהמה לא איתרעאי, והא דמכשרינן כששיבר עצמות הוא משום דאי"ז ריעותא כלל,[[89]](#footnote-90) וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א בסימן י"ח סקי"ז, וצ"ע דתיקשי דמ"ש מטבל ועלה וכו' דאע"פ שנתעסק כל היום לא עלתה לו טבילה והרי דשפיר חשבינן לה כריעותא, וממילא דאין להכשיר כשנמצא הסכין פגום אף כששיבר בה עצמות אלא משום דבהמה לא איתרעאי, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין, - וצ"ל דס"ל כמש"כ הרשב"א דהא דפריך מטבל ועלה הוא לפ"מ דמסקינן דר"ח מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות, ולפ"ז י"ל דכששיבר בה עצמות ל"ה זה ריעותא כלל ול"ד לטבל ועלה דאף אם נתעסק כל היום וכו' אכתי הו"ל ריעותא.[[90]](#footnote-91)

אך למש"כ בחי' הר"ן דהא דפריך מטבל ועלה הוא על הא דס"ד דכששיבר בה עצמות אי"ז ריעותא כלל, וע"ז משני דלעולם הו"ל ריעותא ומ"מ מכשר רב חסדא משום דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, בע"כ דהא דקי"ל כר"ח כששיבר בה עצמות הוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי ולא קיימא הבהמה בחזקת איסור, ואך דבהא דס"ל לרב חסדא דאף כשלא שיבר בה עצמות ל"מ הריעותא להוציא את הבהמה מידי הרי שחוטה לפניך לא קי"ל כוותי'.

## שוחט שבדקוהו ונמצא שאינו יודע אם יש להטריף למפרע

האגודה בפירקין כתב דשוחט שבדקוהו ונמצא שאינו יודע אין להטריף למפרע וגם א"צ להכשיר הכלים, דאדם איתרע בהמה לא איתרע ונשחטה בחזקת היתר ואוקי שוחט בחזקתו ועד עתה ידע, והביאו הרמ"א בסימן א' סוס"א, - והט"ז שם סק"ו תמה דהך גוונא דמי למקוה שנמדד וכו', ואף לתי' בתרא דהתוס' דמכשרינן משום ספק ספיקא, וה"נ התם איכא ספק ספיקא, דאף אם לא ידע, י"ל דשחט כדין, הרי לא קי"ל כרב חסדא אלא בששיבר בה עצמות, ועמש"כ הש"ך בנקוה"כ שם, ועמש"כ בגל' הגרע"א לש"ך שם סק"ח לתמוה על דבריו, ועמש"כ בזה החוו"ד שם סק"א והש"ש בש"ג פ"ג, ואכמ"ל.

**אימא בעצם דמפרקת איפגים,** בפירש"י מבו' דאיירי כשידוע שנגע במפרקת, וע"כ מכשר רב חסדא משום דעצם המפרקת פוגמת טפי מעור, - והרמב"ן הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן דמכדי מתלא תלינן וכו' דילמא בעצם דמפרקת דבתרייתא אפגים, אף דהתם ליכא למיתלי טפי במפרקת דבתרייתא, אך בד' רש"י מבו' דבזה עצמו נחלקו תרי לישני, ונתבאר להלן, והוכיח מזה דרב חסדא מכשיר אף כשאין ידוע שנגע בעצם המפרקת, וכ"כ הרשב"א, ועיי"ש במשה"ק עוד ע"ד רש"י, ועיי"ש שכתבו דמ"מ לפ"מ דלא קי"ל כרב חסדא, אין להכשיר אף אם ידוע שנגע בעצם המפרקת, - ונחלקו הראשונים בגונא דחתך את עצם המפרקת, אם דמי לשיבר בה עצמות, והשו"ע בסימן י"ח סט"ו כתב דאפי' אם שבר את עצם המפרקת דרך שבירה אין תולין בזה, והט"ז והש"ך שם נחלקו ע"ז דבכה"ג לכו"ע תולין, ואכמ"ל.

## טעם הפלוגתא אם מכשר רב חסדא אף בבתרייתא

**כרב חסדא ולבר מקמייתא, ואיבע"א וכו' דאי כרב חסדא וכו' דילמא בעצם דמפרקת דבתרייתא אפגים,** בביאור פלוגתא זו אם מכשר רב חסדא אף בבתרייתא, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בד' רש"י מבו' כמש"כ המהרש"א בע"א דפלוגתייהו היא בטעם הא דמכשר רב חסדא אף כשלא שיבר בה עצמות, דלל"ק הוא משום דעצם המפרקת פגמה טפי מעור וע"כ אין להכשיר אלא לקמייתא, אך לל"ב מודה רב חסדא דעצם המפרקת לא פגמה טפי מעור ואפ"ה תלינן בה לקולא, וע"כ יש להכשיר אף לבתרייתא, - ועד"ז כתב הר"ן בע"א דפלוגתייהו היא אם יש להכשיר אף היכא דהדבר שקול ואינו נוטה טפי להכשר, ואך דבדבריו מבו' דלא פליגא ל"ב בהך מילתא דעצם המפרקת פגמה טפי מעור, ואך דס"ל דמ"מ דכיון דהא דמכשר רב חסדא הוא משום דבהמה לא אתרעאי יש להכשיר אף כשהדבר שקול.

**ב** התוס' בע"א בתי' הב' כתבו דטעמא דהך לישנא דרב חסדא מכשר אף בבתרייתא, הוא משום דקרוב לודאי דבעצם המפרקת דבתרייתא אפגים, ולדעתם לכו"ע לא מכשר רב חסדא אלא היכא דיש לתלות טפי שנפגם אח"כ ואך שנחלקו אם מכח זה יש לתלות ג"כ שנפגם בעצם המפרקת דבתרייתא, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ז כתב דצ"ל כן גם בד' הרשב"א שנקט לעיקר דלא מכשר רב חסדא אלא משום דאיכא למיתלי, ומה"ט הוא דל"ד למקוה שנמדד ונמצא חסר, ובע"כ דגם לל"ב טעמא דרב חסדא הוא משום דיש לתלות טפי שנפגם בעצם המפרקת דבתרייתא.

**ג** בד' הראב"ד שהביאו הרמב"ן והרשב"א מבו' דהא דלל"ק פסל רב חסדא בבתרייתא אי"ז משום שנמצא הסכין פגום, ודס"ל דאין לתלות טפי בעצם המפרקת דבתרייתא, אלא הוא משום דאחר ששחט את הבהמה הראשונה יצא הסכין מחזקת בדוק דשמא נפגם בעצם המפרקת, וע"כ הוא צריך בדיקה אף בדיעבד, ופירש דזהו מה שאמרו דרב כהנא מצריך בדיקותא בין כל חדא וחדא כרב חסדא ולאכשורי בתרייתא, ועמש"כ הגרע"א לתמוה בזה, (ועיי"ש במש"כ לתמוה עוד ע"ד הרשב"א שנקט דרב הונא פליג בהך מילתא על רב חסדא).[[91]](#footnote-92)

בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן ט"ו נשאל בדין סכין שנאבד אחר שחיטה ואח"כ נמצא פגום, והביא בשם הראב"ן דמכשיר בכה"ג דהואיל ויצא הדבר להיתר יצא והאי דנמצאת פגומה אימור שברו בה עצמות ולא אדעתי', והרא"ש השיב להכשיר בזה, ומשמעות דבריו שם דעיקר ההכשר הוא משום דנוסף ספק אחר דשמא שבר בה עצמות, ובל' השו"ע בסימן י"ח סי"ג מבו' דטעם ההכשר הוא גם מכח הא דיצא הדבר בהיתר, וכן נקטו הט"ז שם סק"י והש"ך שם סקכ"ה, ועמש"כ בזה הפר"ח שם סקכ"ב והתבו"ש שם סקכ"ט והיד יהודה סקי"ג, ועמש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ד לתמוה מכ"ד על ה"ט דיצא הדבר בהיתר.[[92]](#footnote-93)

הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ב טז: כתב דאם נפלה הסכין על חודה יש לתלות בזה, אך אם לא נודע שנפלה על חודה לא, והב"ח בסימן י"ח כתב דהרשב"א פליג ע"ד הרא"ש שהכשיר כשנאבד הסכין ונמצא אח"כ פגום משום דשמא שברו בו עצמות, וכ"כ הפר"ח שם סקכ"ב, - אך השו"ע שם סי"ג וסט"ו הביא לב' הדינים, והט"ז בסק"י והש"ך בסקכ"ה כתבו דשאני בנאבד הסכין שכבר יצא הדבר בהיתר, והש"ך כתב עוד דשאני בספק נפלה על חודה דאף אם נפלה אי"ז ודאי פוגם.

ט"ז כסליו פ"ד

דף מס' 5

**יסוד דין חזקה**

**י' ב'** **- מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקי',** הרמב"ם בפיהמ"ש בנזיר ס"ג א' פירש להא דתנן התם דחזקת טמא טמא וחזקת טהור טהור שרגלים לדבר דהיינו שהענין יגיע עד ללא תכלית אם נלך אחרי האפשרויות, אבל העיקר שאם הוחזק מצב מסויים נשאירנו בחזקתו עד שיהא דבר ברור מסלקו מאותה החזקה, וכל דבר שיש בו ספק ואפשרות אחרת הרי אין החזקה מסתלקת, והתוי"ט שם פירש דהיינו דעיקר הא דאזלינן בתר חזקה הוא לפי שאם לא נלך אחר החזקה אלא נאמר שאפשר שנשתנה ממה שהי' מוחזק בו לא נוכל לעמוד בשום ענין, שכשתאמר אפשר שהוא כך תוכל כמו כן לומר אפשר שאינו כך שהדברים האפשרים אין להם תכלית שנוכל לעמוד בשום אחד מהם, וזהו שאמרו שרגלים לדבר כלומר שאין עמידה בדבר האפשרי וכאילו יש לו רגלים להלוך תמיד, - ועמש"כ החת"ס לקמן י"א א' ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ח.

היחוסי תנאים ואמוראים בע' חייא בר רב כתב לענין חזקת ג"פ דחזקה דאורייתא, וכתב לדמותו למה שאמרו הכא מנה"מ דאמור רבנן זיל בתר חזקה וכו', ולהא קי"ל כרב הונא דאמר בהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת נשחטה בחזקת היתר עומדת, ולהא דקי"ל דסוקלין ושורפין על החזקות, ומבו' דדמי דין חזקת ג"פ ודין סוקלין ושורפין על החזקות לדין חזקה דמעיקרא, וכ"כהקרית ספר בפ"א מאיסו"ב דהא דסוקלין ושורפין על החזקות ילפינן לה מהא דאזלינן בתר חזקה בבית המנוגע, וכ"ה מבו' בתשו' רדב"ז סימן אלף שט"ז דחד דינא הוא, ולמד להא דמהני הא דהוחזק גם לקולא מהא דהכא אזלינן בתר חזקה אף לקולא, וכ"ה מבו' בד' הב"ש בסימן י"ט סק"א, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא ילפינן הכא דאזלינן בתר חזקה מהא דמכה אביו חייב אף דאין ידוע שהוא אביו אלא ע"פ החזקה, (וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב ה"כ דמזה ילפינן להא דסוקלין ושורפין על החזקות).

והבית מאיר באהע"ז שם תמה ע"ד הב"ש דמה ענין זל"ז, דדינא דסוקלין ושורפין על החזקות הוא משום דעל הרוב כל דבר המוחזק בתמידות ל' ים הוא האמת, והכא איירי מחזקה דלא נשתנה הדבר מכמות שהי',[[93]](#footnote-94) ועד"ז כתבו הבכור שור בקידושין פ' ב' והבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ו' ובתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן ה' ד"ה ולכאורה וסימן י' ד"ה והנה כל בקי, וכן תמה בתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן ע"ו דדין חזקה דהכא הוא להעמיד כל דבר על חזקתו כמו שנתברר לנו כבר פעם אחת, וזה אינו ענין להא דסוקלין ושורפין על החזקות דמיירי בדבר שלא ראינו מעולם שהוא כן אך העולם מחזיקין אותו מצד הנהוג שהוא כך, ואשה באה ובנה מורכב על כתפה וגידלו כדרך אשה המגדלת בנה וכו' והחזיקו כו"ע שהוא בנה, וע"ז סוקלין על סברת והאמנת הבריות זמן רב, וכ"כ החת"ס שם סימן ע"ז, וכ"ה בדבריו בחו"מ סימן ס"ז, וכ"ה מבו' בתשו' הנתיה"מ שבתשו' חמד"ש אהע"ז סו"ס י"א.

אך מד' היחוסי תנו"א ודעימי' מבו' כמו שפירש הגר"נ זצ"ל דעיקר דינא דחזקה אינו דאין לשנות ממה שהי' מעיקרא, אלא דיש לדון כפי המוחזק לנו, ובחזקה דמעיקרא הוא דהוא מוחזק לנו כן הוא מכח שהי' כן מעיקרא, וזהו גם דינא דסוקלין ושורפין על החזקות דכל שהוחזק הדבר לפנינו כן ע"י שנהגו כן, אף שלא נתברר שהוא כן, דהרי שפיר יתכן שנהגו כקרובים אף שאינם כן,[[94]](#footnote-95) יש לנו לילך אחר המוחזק לפנינו,[[95]](#footnote-96) - וכ"נ ממש"כ הרמב"ן במלחמות בכתובות כ"ב א' ובד' הגר"א באהע"ז סימן קנ"ו סקכ"א לדמות לדין חזקה דגמר האוחר בין הגמלים בב"ב צ"ג א' לדין חזקה דמעיקרא, עיי"ש.[[96]](#footnote-97)

ועיקר הך מילתא דעיקר דינא דחזקה הוא דיש לדון לפי המוחזק לנו, יש ללמוד כן ממש"כ בפירש"י בביצה כ"ה א' דהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת ומכשרינן בספק טריפה, הוא משום דהעמידנה על חזקתה שהיתה בה "קודם שנמצא בה ספק זה" ומותרת, ונתבאר בדף מס' 2, והרי דאף דהשתא מספק"ל שמא היתה אסורה, ול"ש לומר בזה דאין לשנות ממה שהי', שהרי הספק הוא דשמא כשנשחטה כבר היתה טריפה, מ"מ כיון שקודם שנולד לנו ספק זה החזקנוה כמותרת מוקמינן לה בחזקה זו,[[97]](#footnote-98) - וכ"נ ממש"כ השו"ע בסימן י"ח סי"ג להכשיר בשוחט בסכין בדוק ונאבד ואח"כ נמצא והוא פגום מכח הא דיצא הדבר בהיתר, והתבו"ש שם סוסקכ"ט כתב ללמוד כן מכ"ד דיש להעמיד על חזקה אף דהשתא מספק"ל שמא מה שדנו אותו בהיתר הוא בטעות.

**אם בעינן קרא אף להא דאזלינן בתר חזקה לחומרא**

הרמב"ן כתב בפי' קמא דלחומרא סברא הוא דאזלינן בתר חזקה, ולא בעינן קרא אלא להא דאזלינן בתר חזקה לקולא, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דילפינן לה מבית המנוגע, ונתבאר להלן, - אך בפי' בתרא כתב דבשל תורה אין חילוק בין חומרא לקולא בכל חשש ספיקות, ולפ"ז בעינן קרא אף להא דאזלינן לחומרא בתר חזקה, וכ"כ התוס' בד"ה אלא לאו.

הרמב"ן כתב דמה שדנו הכא מנ"ל דאזלינן בתר חזקה הוא אגב דא"ר הונא דאפי' שבר בה עצמות כל היום שחיטתו פסולה משום דבהמה בחזקת איסור עומדת, וכתב דאע"ג דהתם הוא לחומרא, מ"מ אי לאו דחזקה דאורייתא היא ל"ה מחמרי רבנן בה כולי האי והול"ל אין ספק מוציא מידי ודאי, או משום מה שאמרו לעיל דלא בדק נבילה ומטמאה במשא, והרי דחזקה דאורייתא היא, והיינו דאם ל"ה אזלינן בתר חזקה מקרא אלא מסברא לחומרא, ל"ה מהני זה לענין טומאה.

אך השטמ"ק כתב בשם הרא"ה דקאי על על הא דמכשר רב חסדא בשוחט בסכין ונמצא פגום משום חזקת הסכין, והרי דאף לקולא אזלינן בתר חזקה,[[98]](#footnote-99) ומד' הרמב"ן שהוצרך לפרש דקאי על הא דפסל רב הונא, (וקשיא לי' דהתם הוא לחומרא), מבו' דהא דמכשר רב חסדא אי"ז משום חזקת הסכין,[[99]](#footnote-100) (ועמש"כ המהר"ם ע"ד התוס' ד"ה ודילמא), וצ"ע.

**מהיכא ילפינן דאזלינן אף בתר חזקת הדין**

**אמר קרא ויצא מן הבית וכו',** בסוגיית הגמ' בכתובות ע"ה ב' מבו' דחזקה דנגע חשיבא כחזקת הגוף, וכ"נ גם ממש"כ התוד"ה אלא דאיכא חזקה שלא נחסר הנגע קודם ההסגר ממה שהי' תחילה אף שיש בו שיעור נגע, ובכה"ג לכאו' ליכא חזקת הדין כלל, ובתשו' חוט המשולש ח"ג סימן כ"ז ד"ה אמנם אעפ"כ עמד בזה דא"כ היאך ילפינן מהכא דאזלינן אף בתר חזקת הדין, והיינו לדעת הסוברים דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות,[[100]](#footnote-101) וכתב די"ל דהא דאזלינן בתר חזקת הדין אינו אלא מהלכה למשה מסיני או מסברא.

והקוב"ש בכתובות אות רס"ה כתב דיסוד דין חזקה הוא להעמיד בחזקת שלא נשתנה, והא דחזקת הגוף עדיפא מחזקת הדין הוא משום דשינוי הנעשה בגוף הדבר הוא שינוי יותר גדול מהיכא שלא נשתנה הדבר רק בדינו, וכיון דמדינא דחזקה הוא להעמיד בחזקת שלא נשתנה, ה"נ היכא דמספק"ל אם נשתנה השתנות מרובה או השתנות מועטת ראוי להעמיד בחזקת שלא נשתנה רק מעט, אך בעיקר דינא דחזקה אין מקום לחלק בין חזקת הגוף לחזקת הדין, דכיון דמוקמינן בחזקת שלא נשתנה אין לחלק בין שינוי מרובה לשינוי מועט, ועד"ז כתב השטמ"ק בסוגיין בהא דילפינן מבית המנוגע אף היכא דחסר לפניך, ונתבאר להלן.

**אם בעינן לדין חזקה אף היכא דליכא ריעותא**

**דילמא אדנפיק ואתי בציר לי' שיעורא,** מבו' דאף דליכא לפנינו ריעותא כלל מ"מ בעינן בזה לההכרעה דחזקה ובלא"ה הי' לנו להסתפק שמא נחסר הנגע,[[101]](#footnote-102) וביותר מוכח כן למש"כ הרמב"ן דאיירי כשנמצא הנגע שלם בסוף שבוע ואלמלי דין חזקה הי' לנו לחוש שמא נחסר ואח"כ נשלם, וכ"ה מבו' גם מסוגיית הגמ' בגיטין כ"ח א' דכל הא דלא חיישינן שמא מת, אף באדם בריא, הוא מכח ההכרעה דחזקה,[[102]](#footnote-103) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר לקמן י"א א' דאף אם ידוע דלא היתה הבהמה טריפה כשנולדה אין להכשירה אח"כ אלא משום רוב או חזקה, וכיון שלא נתבררה החזקה בשעתה, לא מהניא להכשיר.

אמנם הנה הש"ך בסימן פ"ג סקי"א כתב במש"כ הרמ"א שם דא"צ להחמיר ולפשפש בדגים אם יש ביניהם דגים טמאים, דהוא משום דאחזוקי איסורא לא מחזקינן ואפילו היכא דאיכא לברורי, ואין אנו מתירין הדגים מכח חזקה אלא אדרבה אמרינן מהיכ"ת יהא כאן איסור, ומבו' דאיכא גוונא דאין לנו להסתפק כלל משום דמהיכ"ת שיהא כן ול"ב בזה לדין חזקה, וכ"כ בחי' חת"ס מהדו"ק לקמן י"א א' דאף בלא דינא דחזקה לא חיישינן למקרה, דא"כ אין לדבר סוף ויהי' לחם שנתעלם מן העין אסור שמא נפל עליו חלב או דבר האוסרו, ויש להוסיף שהרי לא ילפינן להא דאזלינן בתר חזקה מהא דאדם מותר באשתו ולא חיישינן שמא זינתה וכל כיו"ב, וכתב דכל מש"כ התוס' דיש לחוש לטריפה, הוא משום דשכיח שנעשית בהמה טריפה,[[103]](#footnote-104) - ולפ"ז צ"ל דהא דבבית המנונע יש לחוש שמא נתחסר אלמלי דין חזקה הוא משום דדרך הנגע להתחסר, והא דחיישינן באדם שמא ימות הוא משום דסוף אדם למיתה וע"כ יש לחוש שמא מת עכשיו.

**מהיכא ילפינן דאזלינן בתר חזקה אף לקולא**

**אלא לאו משום דאמרינן אוקי מילתא אחזקי',** התוס' הק' דמנ"ל דאזלינן בתר חזקה גם לקולא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמדאורייתא אין לחלק בין לחומרא לקולא, ואם אזלינן בתר חזקה לחומרא ה"ה לקולא,[[104]](#footnote-105) וכ"כ הרמב"ן בפי' בתרא. - **ב**התוס' כתבו לישב עוד דאזלינן התם בתר חזקה אף לקולא לטמאות את הנכנס לבית לשרוף קדשים ולהביא קרבן אם נכנס לעזרה. - **ג** התוס' כתבו לישב עוד דאזלינן התם בתר חזקה אף לקולא דמטהרינן כשהי' נגע גדול ובסוף השבוע נחסר ממה שהי',[[105]](#footnote-106) אף דיש לחוש שמא נחסר קודם שהסגיר את הבית והי' כשיעור שהי' בסוף השבוע והוי נגע שעמד בעיניו. - **ד** הרמב"ן כתב בפי' קמא דהוא מהא דמטהרינן כשלא פשה בסוף ההסגר, והיינו משום דאזלינן בתר חזקה אף לקולא, דאל"כ שמא נחסר קודם שהסגיר את הבית ולא הי' הסגרו הראשון הסגר ולא הי' לו לטהרו, ונתחדש בדבריו דאף דגם מעיקרא הי' שלם וגם השתא הוא שלם, מ"מ אלמלי דינא דחזקה הי' לנו לחוש שמא נחסר וחזר ונשלם.

**בהא דמטהרינן כשעמד הנגע בעיניו ולא מטמאינן משום ספק טומאה ברה"י**

במש"כ התוס' דמטהרינן את הבית כשעמד הנגע בעיניו משום דאזלינן בתר חזקה, הק' התוס' הרא"ש בשם מהר"ם דאם איכא בבית המנוגע לדין ספק טומאה, ל"ה לנו לטהר את הבית בסוף שבוע, דיש להסתפק שהי' חסר בשעת הסגר וספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וכן הק' הראש יוסף,[[106]](#footnote-107) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראש יוסף כתב דהבית הוה דבר שאין בו דעת לישאל וע"כ הוא טהור משום חזקה, וממילא דאדם הנכנס לשם אח"כ טהור אף שיש בו דעת לישאל.[[107]](#footnote-108) - **ב** האחיעזר בח"א סימן א' סק"ה כתב דעל הבית שהוא גוף הטומאה ליכא לדין ספק טומאה, וע"כ שפיר מהני החזקה על דין הבית עצמו, ותו ממילא דהנכנס לתוכו טהור. - **ג** בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה כתב דחזקת הגוף מהני אף בספק טומאה ברה"י, וכ"כ בדו"ח הגרע"א מכת"י.

**מהיכא ילפינן דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא**

התוס' הק' דמנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא כסכין שנמצאת פגומה וכן אחד משנים שנטמא ודאי ברה"ר דשניהם טהורין משום חזקה, - והשטמ"ק כתב לישב דכיון דמצינו דאזלינן בתר חזקה, לא איצטריך קרא לאשמועינן דסמכינן אחזקה להתיר בכל גוונא בין איכא ריעותא לליכא ריעותא דא"צ לאתויי ראי' מקרא אכל פרטי החזקות,[[108]](#footnote-109) והיינו דאף דחזקה דחסר לפניך גריעא מחזקה דלא חסר לפניך, מ"מ כיון דקים לן דאף חזקה דחסר לפניך הויא חזקה, הרי דאחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר חזקה יש לנו לילך אחר חזקה אף היכא דחסר לפניך.[[109]](#footnote-110)

ובביאור קו' התוס' י"ל למש"כ הר"ן בנדה ב' ב' דבחזקה דלי"ב ריעותא דחסר לפניך הוי כודאי, ובחזקה דאית בה ריעותא דחסר לפניך ל"ה כודאי, והיינו כל דליכא ריעותא מהניא החזקה לסלק הספק לגמרי והויא כודאי אך כל איכא ריעותא ל"מ החזקה לסלק הספק לגמרי ול"ה כודאי, והא דאזלינן בתרה הוא משום דאף דאיכא ספק לפנינו מ"מ אל תוציאנו מספק,[[110]](#footnote-111) וזהו שהק' התוס' דמנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף דחסר לפניך, דאי"ז משום דבכה"ג גריעא החזקה, אלא הוא משום די"ל דדינא דחזקה הוא דבמקום חזקה אין לנו להסתפק כלל שנשתנה, אף כל דחסר לפניך דבכה"ג בע"כ יש לנו להסתפק שנשתנה מנ"ל דאזלינן בתר חזקה ואמרינן דאל תוציאנו מספק הרי לא מצינו כלל דכח חזקה הוא אף במקום דאיכא ספק.[[111]](#footnote-112)

התוס' כתבו לישב דבבית המנוגע מטמאינן אף דאיכא ריעותא גדולה דנמצא חסר לאחר שבעה ואפ"ה לא מטהרינן למפרע לכל אותם שנכנסו לבית, ובדו"ח הגרע"א מכת"י הק' דאכתי תיקשי דמהיכא ילפינן דאזלינן בתר חזקה אף באחד משנים שנטמא ודאי ברה"ר, וכן הק' בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ד' סק"א, ועיי"ש בדבריו בסק"ב במש"כ לישב, ולכאו' י"ל דמשמעות ד' התוס' דמשה"ק דמנ"ל דאזלינן בתר חזקה באחד משנים שנטמא ודאי ברה"ר, אי"ז משום דהוי תרתי דסתרי אלא משום דהוי זה ריעותא, וכ"ה להדיא בתשו' מהרי"ק סימן קע"א דמטהרינן התם מטעם חזקה אף דאיכא ריעותא גדולה, וכ"כ המהר"ם,[[112]](#footnote-113) וע"ז הוא שכתבו דבבית המנוגע מצינו דאזלינן בתר חזקה אף דנמצא חסר לאחר ז', ומינה ילפינן דאזלינן בתר חזקה אף היכא דבע"כ יש לנו להסתפק שנשתנה, ומזה יש ללמוד דה"נ אזלינן בתר חזקה באחד משנים שנטמא בודאי ברה"ר אף דבע"כ יש לנו להסתפק שמא זה הוא שנטמא.

**טעם הא דמטמאינן בבית המנוגע אף דהוי כתרתי לריעותא**

התוס' הק' דמ"ט מטמאינן בבית המנוגע שנמצא חסר בסוף שבוע לאותם שנכנסו לבית בימי הסגר, הרי דמי למקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות ולא אזלינן בתר חזקת המקוה משום דהעמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך, וה"נ ל"ה לנו לילך אחר חזקת הנגע משום דהעמד גברא בחזקת טהרה והרי חסר לפניך.[[113]](#footnote-114)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב לישב דשאני התם דחסר ואתאי, ומשא"כ הכא דכל שהי' קיים בשעת הסגר אפי' חסר מיד טמא הבית כל ז', וכ"כ התוס' בנדה ב' ב' ד"ה התם תרתי לריעותא דלגבי מקוה רגילות להתחסר מעט מעט וע"כ אמרינן דמעיקרא חסר, ומשא"כ בנגע דרגילות להתחסר בב"א פחות מכגריס,[[114]](#footnote-115) וע"כ אמרינן דהשתא הוא דחסר ואוקי הנגע בחזקת שלם ביציאת כהן מן הבית,[[115]](#footnote-116) והבכור שור כתב דהתוס' הכא שלא כתבו כן, אף דלעיל בע"א כתבו דבעינן חסר ואתאי, הוא משום דהיינו רק לדעת רב חסדא אך לרב הונא ל"ב חסר ואתאי, אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דלא בזה הוא דפליגי רב הונא ורב חסדא, ועמש"נ בזה בדף מס' 4.[[116]](#footnote-117) - **ב** השטמ"ק כתב בשם הר"ש משאנץ דשאני במקוה דכשתאמר **העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך א"כ בשעת העסק דהיינו בשעה שטבל לא הועילה לו טבילתו כלום, אבל הכא גם אם באת לומר הרי בצר שיעור הנגע לפניך והעמד אדם בחזקתו שבשעה שנכנס האדם לבית בצר הנגע מ"מ טמא כיון שבשעת הסגר הי' בו כשיעור, ואין לומר דבשעת הסגר הוא דחסר הנגע דמנין לך זה אין החזקה מועלת אלא בשעת העסק אבל לגבי קודם שעת העסק אין החזקה מועלת כלל, וכיון לזה העונג יו"ט בסימן קמ"א, והיינו דדינא דתרתי לריעותא הוא דחזקת הטמא הוי ריעותא בחזקת המקוה, וע"כ בבית המנוגע דחזקת הנכנס ל"מ להורות אלא על שעת כניסתו אי"ז ריעותא בחזקת הנגע, ועד"ז כתב הקרית מלך רב בפ"ג מאישות הי"ד ד"ה ועדיין דברי התוס'**. - **ג** החמד"ש ביו"ד סימן ד' סק"ו כתב לדון בקו' התוס', דכל הא דמהני תרתי לריעותא, הוא רק במקוה דכל דינו הוא לטהר טמאים, ואין מקום לדון על המקוה עצמו רק שיהא כשר לטהר טמאים וע"כ מצטרף חזקת טמא לעשות תרתי לריעותא, ומשא"כ בבית המנוגע. - **ד** החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ כתב די"ל דדוקא במקוה וכו' שאין נפקותא במקוה בהעבר ע"כ לא אמרינן כבר קם דינא בנידון המקוה דמוקמינן לה אחזקתה וממילא כשרה כל טבילה שטבלו בה, ומשא"כ בבית המנוגע שהדבר נוגע גם להבא ע"כ דנים על הבית והוא בחזקת טמא וממילא דהנכנס לתוכו טמא.[[117]](#footnote-118)

הראש יוסף עמד בעיקר קו' התוס' דממ"נ אם איירי ברה"י הרי ספיקו טמא ואף דאיכא תרתי לריעותא לטהרו ל"מ, ואם איירי ברה"ר, הרי אף בלא תרתי לריעותא אלא דהוי חזקה נגד חזקה יש לטהר משום דאוקי חזקה דנגע להדי חזקת טהרה דגברא ומספק טהור הוא ברה"ר, ועיי"ש במש"כ בזה.

**מהיכא ילפינן דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף היכא דחסר ואתאי**

הבית מאיר בקידושין ע"ט א' כתב בדעת כמה מקמאי דכל הא דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף דחסר לפניך הוא רק היכא דלא חסר ואתאי, אך כל דחסר ואתאי לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, דבכה"ג ליכא למילף מבית המנוגע דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף דחסר לפניך, שהרי בבית המנוגע אי"ז חסר ואתאי, וכמש"כ התוס' בנדה.

אך בד' התוס' בנדה שם ד"ה דאיכא ריעותא והסה"ת בסימן ע"ג מבו' דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף דחסר לפניך וחסר ואתאי, וצ"ל דכיון דילפינן מבית המנוגע דאזלינן בתר חזקה אף היכא דחסר לפניך, אף דבע"כ יש לנו להסתפק שנשתנה, שפיר יש ללמוד מזה דאזלינן בתר חזקה אף היכא דחסר ואתאי הגם דבכה"ג גריעא החזקה טפי, וכמש"כ השטמ"ק דא"צ לאתויי ראי' מקרא על כל פרטי החזקות.[[118]](#footnote-119)

**מ"ט לא מפרשינן דהא דמטמאינן בבית המנוגע הוא מדינא דספק טומאה ברה"י**

התוס' הק' דהיאך ילפינן מבית המנוגע דאזלינן בתר חזקה, הרי י"ל דהא דטמא הא משום דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו לישב דבכל ענין טימא הכתוב אפי' הוי רה"ר שיש בו הרבה בנ"א ואפי' דבר שאין בו דעת לישאל. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בשם המהר"ם דבדבר שריעותא באה מגופו ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י. - **ג** התוס' הרא"ש כתב בשם שיטת התוספות דילפינן לה מהא דמטהרינן כשנמצא הנגע חסר, ולא חיישנן שמא קודם הסגר חסר והוי נגע שעמד בעיניו וטעון הסגר שנית, וכ"כ הראש יוסף דלמש"כ התוד"ה אלא דילפינן מהא דמטהרינן כשנמצא הנגע חסר ממה שהי', ניחא קו' התוס'. - **ד** בכ' הגר"ח החדש כתב דכיון דטומאת נגעים אינה אלא ע"י אמירת הכהן טמא, מספק אינו יכול לטמאות את הבית ול"ש בזה דינא דספק טומאה ברה"י,[[119]](#footnote-120) ועד"ז כתב החזו"א בסימן רי"ד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בעיקר קו' התוס' דשמא הא דמטמאינן הוא מדין ספק טומאה ברה"י, הק' הפנ"י והראש יוסף שהרי הבית הוי כדבר שאין בו דעת לישאל ואף ברה"י ספיקו טהור,[[120]](#footnote-121) והראש יוסף הוסיף דכיון דהבית טהור, ממילא דכל הנכנס לתוכו טהור אף דיש בו דעת לישאל, - והאחיעזר בח"א סימן א' סק"ה כתב לישב דהבית הוא גוף הטומאה ולי"ב כלל לדיני ספק טומאה, וע"כ יש לדון דין ספק טומאה על הבאים אל הבית,[[121]](#footnote-122) וכ"כ החזו"א בסימן רי"ד.

במש"כ התוס' דבכל ענין טימא הכתוב אף ברה"י ובדבר שאין בו דעת לישאל, הק' בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ה' סק"ה דבכה"ג מ"ט מטמאינן מכח החזקה, הרי ספק טומאה ברה"ר טהור אף בדאיכא חזקת טומאה, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ בריש נדה דף מס' 6, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' התוס', - וי"ל בזה למש"כ החמד"ש שם סימן כ"ה ובדו"ח הגרע"א מכת"י בסוגיין דחזקת הגוף מהני אף בספק טומאה, - וי"ל עוד דאף אם ל"מ חזקה בספק טומאה ברה"ר היינו היכא דהחזקה היא על הספק טומאה, אך הכא דעל הבית עצמו ליכא לדין ספק טומאה, שפיר מהניא חזקת הבית לטמאות אף להנכנס אל הבית, ועמש"כ השערי ישר בש"ב פ"א.

**ויצא הכהן וכו' והסגיר את הבית שבעת ימים,** בפירש"י כתב דהיינו דבעינן שיצא הכהן מכל הבית ואח"כ יסגיר את הדלת, ומבו' דלדין הסגר בעינן שיסגור הכהן את דלת הבית, וכ"כ הראשונים בנדרים נ"ו ב', ועמש"כ בזה המל"מ בפי"ד מטו"צ ה"ה, ואכמ"ל.[[122]](#footnote-123)

**ודילמא אדנפיק ואתי בציר לי' שיעורא,** בד' התוס' ד"ה ודילמא מבו' דהיינו דלא הי' לנו לטמאות את הבא את הבית מספק, ומבו' דשפיר חייל ההסגר אף דאיכא ספק, והחזו"א בסימן רי"ד כתב בדעתם דאף דדינא הוא דאין מטמאין מספק, היינו רק לענין משפט הכהן שאין שופט את הספק, אבל אחר שהחליט דינו להסגיר מסגיר את הספק וחשיב הסגר,[[123]](#footnote-124) ועיי"ש שכתב לדון בזה דאין הסגר ספק הסגר ולא הועיל בהסגרו, ועוד, דכיון דאם ימצא פשיון בסוף שבוע א"א לו להחליט את הבית, דדילמא בשעת הסגר לא הי' בו כשיעור ואינו הסגר ודינו ליראות בתחילה וקרינן בי' את הודאי הוא מטמא ואינו מטמא את הספק, ממילא אין הסגרו הסגר, שאין הסגר אלא המביא לידי החלט בסוף.

הרשב"א כתב דהומ"ל כגון שהחזיר פניו אל הבית אחר שיצא וראה שלא חסר, והתפארת יעקב עמד בזה שהרי אכתי יש לחוש שמא נתמעט הנגע וחזר, וצריך לחזור וליכנס לבית לראות את הנגע, עיי"ש.[[124]](#footnote-125)

**תניא דלא כר"א בר יעקב,** בפירש"י כתב דהיינו דלראב"י לא מוקי אחזקתו אלא ביצא דרך אחוריו, ועד"ז כתב הרגמ"ה, - והרמב"ן תמה ע"ז ודאי דמודה ראב"י דאזלינן בתר חזקה, אלא דס"ל דליכא למילף לה מהך קרא,[[125]](#footnote-126) ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הרשב"א והר"ן.

**כגון דקיימי דרא דגברי וכו',** התוס' כתבו דבלא"ה הומ"ל כגון שהי' אדם עומד לשם בעת הסגר ורואה שלא נחסר, ובכ' הגר"ח כתב לדון בזה דדינא הוא דא"א להסגיר מספק, וכל שבשעה שמסגיר אינו יודע שלא נחסר הנגע ל"מ לטמאותו, ועמש"כ החזו"א בסימן רי"ד.

ה' טבת פ"ד

דף מס' 6

**י"א א'** **- מנא הא מילתא דאמור רבנן זיל בתר רובא,** בפירש"י כתב דאיידי דאיירי במנא הא מילתא דחזקה נקט נמי הא, - אך הר"ן כתב דקאי על מילתא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, דהוא משום דאזלינן בתר רובא, וכ"כ השטמ"ק לעיל י' ב' בשם הרא"ה.[[126]](#footnote-127)

**יסוד דינא דאזלינן בתר רובא**

ביסוד הדין דאזלינן בתר רוב כתב התוס' הרא"ש בב"מ ו' ב' דאף דאזלינן בתר רוב ספק מיקרי, אלא שהתורה התירה ספק זה באיסורין דכתיב אחרי רבים להטות, וכתב דמה"ט לענין מעשר אף דאזלינן בתר רוב מ"מ מיקרי עשירי ודאי.[[127]](#footnote-128)

והש"ש בש"ב פט"ו כתב דכ"ז הוא ברובא דאיתא קמן דאי"ז רוב דתליא בסברא ואדרבה מסברא יכול להיות דפירש מן המעט כמו מן המרובה, אך רובא דליתא קמן הו"ל רוב הבא מן הסברא, ועיי"ש במש"כ לפ"ז ונתבאר להלן, - וכ"כ הגרע"א בכתובות י"ג ב' ד"ה ואפשר לדון דחלוק הוא דין רובא דליתא קמן מדין רובא דאיתא קמן, דברובא דאיתא קמן דגם המיעוט לפנינו אלא דגזה"כ לומר דכל דפריש, פשיטא דאין סברא לומר דהוא מהרוב יותר מהמיעוט אלא דהתורה אמרה לתלות ברוב, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ונתבאר להלן.

והך מילתא דשאני דין רובא דאיתא קמן מדין רובא דליתא קמן כ"נ ממש"כ השטמ"ק בכתובות ט"ו א' בשם שיטה ישנה דברוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן אמרינן דמסתמא לא שחט אדם בהמה זו אא"כ הי' בקי, אך ברוב כשרים ליכא למימר דמסתמא לא בעל אדם אשה זו אא"כ הי' כשר, - ועמש"כ בזה השערי ישר בש"ג פ"א ופ"ד.

אמנם הנה בד' השאילתות בסימן ס"ח מבו' דהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן הוא משום דמצוי שיהא מן הרוב, וכתב דהא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב הוא משום דרובא שכיח יותר מקרוב, וכ"ה מבו' ממש"כ הר"ן בפסחים ז' א' ובב"מ קט"ז ב' דכל דהספק שקול אין הולכין אחר הרוב, וכל הא דאזלינן בתר רוב הוא היכא דשכיח טפי שהוא מן הרוב, עייי"ש.[[128]](#footnote-129)

הש"ש בש"ו פכ"ב כתב דשאני הא דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה, דהא דאזלינן בתר רוב היינו דהרוב מועיל להכריע הספק כיון דאיכא ראי' שנוטה להיתר יותר מלאיסור, ול"ד להא דאזלינן בתר חזקה דהיינו דבמקום ספק א"א להוציאו מחזקתו,[[129]](#footnote-130) והאחרונים כתבו לפרש כן בהא דרובא וחזקה רובא עדיף, ונתבאר להלן.

וכמה נפ"מ בדבר, **א** הש"ש שם כתב דאף דתרי ותרי ספיקא דרבנן ומדאורייתא אזלינן בתר חזקה, מ"מ לא אזלינן בזה בתר רובא, אף דרובא עדיף מחזקה, משום דב' עדים עדיפי מרובא ואין הרוב יכול להכריע במקום תו"ת דספיקא דידהו הוי ספק שקול אפי' במקום רוב דרוב אינו מכריע במקום עדים כלום משום דתרי כמאה וכ"ש דתו"ת ורובא דלא עדיף מתרי, ול"ד להא דאזלינן בתר חזקה דהיינו דכיון דלפנינו ספיקא דתו"ת אזלינן בתר חזקה ואינך יכול להוציאו מחזקתו קמא עד שנתברר שיצא מחזקתו הראשונה.[[130]](#footnote-131) - **ב** הקוב"ש בח"ב סימן מ"ה סקי"ב כתב דאף דחזקה מהני אף במקום תרתי דסתרי, כמו שמצינו בב' שבילין ובב' כתי עדים המכחישות זא"ז, מ"מ רוב ל"מ במקום תרתי דסתרי, ופירש כן בד' התוס' בזבחים ע"א א' בטעם הא דלא אזלינן בתר רובא בנסקלין בנשרפין,[[131]](#footnote-132) והיינו משום דרוב הוא בתורת בירור ואנן סהדי וע"כ בתרתי דסתרי אין לילך אחריו, ומשא"כ בחזקה דאינו מתורת בירור אלא דגזיה"כ הוא דמספק לא מפקינן מחזקה וע"כ מהניא גם במקם תרתי דסתרי, ועמש"כ בזה הקובה"ע בסימן כ"ז סק"ה. - **ג** הקובה"ע בסימן ס"ז סק"ד הוכיח מסוגיית הגמ' ביבמות קכ"א ב' דבמקום דאיכא רובא דליתא קמן מותר לישבע שכך הי' המעשה, וכתב דע"פ חזקה אסור לישבע, דשאני רובא דליתא קמן דהוא בירור שכך הי' המעשה, ומשא"כ בחזקה דלא נתברר לנו המעשה כלל אלא דגזה"כ הוא דמספק מוקמינן לה בחזקתה.

**טעם הא דלא ילפינן דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה ורובא עדיף מחזקה**

התוס' הק' דכיון דאזלינן בתר חזקה כ"ש בתר רובא דרובא וחזקה רובא עדיף, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב בשם ר"פ דהא דקי"ל דרוב עדיף היינו אחר דקים לן מקרא דאזלינן בתר רובא אז אמרינן דרובא וחזקה רובא עדיף, אך כל כמה דלא קים לן דאזלינן בתר רובא לא אמרינן רובא עדיף, וכ"כ הרשב"א, ונתבאר להלן. - **ב** התוס' כתבו דבעי לר"א בר יעקב דלא קים לי' חזקה מקרא,[[132]](#footnote-133) והמהרש"א כתב דהיינו דלדידי' הא דאזלינן בתר חזקה הוא מהלמ"מ ואין למדין ק"ו מהלכה, ועמש"כ בזה השטמ"ק. - **ג** התוס' כתבו בשם ה"ר חיים דעיקר הא דרובא וחזקה רובא עדיף לאו סברא הוא אלא ילפינן לה מפרה אדומה דאזלינן בתר רובא אע"ג דאיכא חזקה נגד הרוב דאוקי גברא שמזין עליו בחזקת טמא, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש בשם ר"מ דהא דרובא וחזקה רובא עדיף ילפינן לה משעיר המשתלח דאיכא חוטאין שלא נתכפרו ואימור טריפה הוא ולא נתכפרו, ואזלינן בתר רובא דלאו טריפה ולא חיישינן לטריפה.[[133]](#footnote-134)

**טעם הא דרובא וחזקה רובא עדיף**

במש"כ התור"פ והרשב"א דכל הא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא אחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר רובא, הק' התוס' הרא"ש דאף אחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר רובא מנ"ל דרובא עדיף, ובע"כ דמסברא הוא כן, וא"כ אף בלא קרא יש ללמוד דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה, וכן הק' השטמ"ק.

והקובה"ע בסימן ס"ז סק"ד ובקוב"ש בב"ב אות ע"ח כתב לפרש לד' הרשב"א דהא דרובא וחזקה רובא עדיף היינו משום דחזקה הוא גזה"כ דבספק אין מוציאין הדבר מחזקתו ובמקום רוב המברר את הספק אין מקום לחזקה, אבל אי לאו קרא דרובא ל"ה ידעינן דסומכין על הרוב לברר הספק, ועד"ז כתב בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ח ואהע"ז סימן כ"ג סקכ"ב וסימן מ"ג סק"מ, אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בל' הרשב"א, דלפ"ז הרי קו' מעיקרא ליתא, דדינא דחזקה ודינא דרוב הוו ב' גדרי דינים וא"א כלל ללמוד דין רוב מדין חזקה, ואי"ז במשמעות ד' הרשב"א.[[134]](#footnote-135)

**אם רוב עדיף מב' חזקות**

בגיטין כ"ח ב' תנן בעיר שכבשה כרקום וספינה שאבדה בים והיוצא ליהרג נותנין עליהן חומרי חיים וחומרי מתים, ובתשו' ריב"ש סימן שע"ט תצא כתב דאע"ג דרובן לאבד מ"מ כיון שאפשר בהן ההצלה אין הולכין בהן אחר הרוב אלא אחר החזקה, ואע"ג דרובא וחזקה רובא עדיף, הכא איכא תרי חזקי חזקת האיש שהוא קיים וחזקת האשה שהיא בחזקת אשת איש, ונתחדש בדבריו דרוב לא עדיף מב' חזקות,[[135]](#footnote-136) - ובתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ג סקכ"ב מבו' דיש ללמוד מדבריו דהא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא משום דהכרעת הרוב עדיפא מהכרעת החזקה, וע"כ י"ל דלא עדיף רוב מב' חזקות, דאי נימא דהא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא משום דכל שנתברר ע"פ הרוב אין לילך אחר חזקה שהוא דין בספיקות, אין מקום לחלק בין חזקה אחת לב' חזקות.

**אם בפרה אדומה איכא חזקת טמא כנגד הרוב**

במש"כ התוס' דילפינן להא דרובא עדיף מחזקה מפרה אדומה דאזלינן בתר רובא אע"ג דאיכא חזקת טמא כנגד הרוב, הק' השטמ"ק דהיאך שמעינן מינה דרובא וחזקה רובא עדיף, הרי בכה"ג אין החזקה כנגד הרוב, דהרוב הוא בפרה והחזקה שכנגדה הוא באדם, וע"כ כיון דמכשירין את הפרה מכח רוב ואין חזקה כנגדה היאך תועיל החזקה שהיא באדם לבטל את הרוב שבפרה וכבר הכשרנו את הפרה וזהו דינה שהיא מוציאה את הטמא מטומאתו,[[136]](#footnote-137) והק' כן גם על מש"כ הר"מ דילפינן לה משעיר המשתלח, - ועד"ז הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח דלכאו' לא מיקרי כלל חזקת טומאה, דאנו דנין תחילה על הפרה אם היא כשירה וממילא ראוי' לטהר בה הטמא, ודמי להא דמטהרינן את הטובל במקוה כשלא נמצא המקוה חסר, ולא אמרינן דכנגד חזקת שלימות דהמקוה היא חזקת טומאה, ובע"כ דאנו דנין תחילה על המקוה שהיא שלימה וממילא ראוי' לטהר את הטמא,[[137]](#footnote-138) - עוד יש להעיר בזה מהא דס"ל לרב חסדא לעיל י' א' דלא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור משום דהרי שחוטה לפניך, ובפשוטו אף רב הונא לא פליג ע"ז אלא משום דאיכא ריעותא בשחיטה,[[138]](#footnote-139) - ועמש"כ בזה האו"ש בפ"א משחיטה הי"ג ד"ה ולישב זה.

בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ט כתב דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ כל שהוחזק לנו ע"פ הרוב לגבי שאר דינים ה"ז מועיל אף להוציא ממון, - והק' ע"ז ממש"כ התוס' הכא ללמוד דרובא עדיף מחזקה מהא דאזלינן בתר רוב דהפרה אינה טריפה כנגד חזקת טומאה, ולהנ"ל הרי י"ל דשאני בפרה דכבר היינו דנין על הפרה עצמה שאינה טריפה מכח הרוב וממילא אף דעכשיו מסתעף מיני' לטהר הטמא ולהוציאו מחזקת טומאה מ"מ אזלינן בתר רוב, כמו דאזלינן בכה"ג בתר רוב נגד חזקת ממון, אך בעלמא היכא דהרוב בא מתחילה להוציא מחזקה י"ל דל"מ הרוב כנגד החזקה, כ"ה דל,מ בכה"ג רוב כנגד חזקת ממון.

**אם בפרה איכא חזקת איסור כנגד הרוב**

בעיקר מש"כ התוס' דבפרה איכא חזקת טמא כנגד הרוב, הק' בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן מ"ג דמ"ט הוצרכו לכך ולא פירשו דבכל שחיטה איכא חזקת איסור דאינו זבוח כנגד הרוב דאם במקום נקב שחיטה הויא נבילה, וכן הק' בחי' הגרע"א בסוגיין,[[139]](#footnote-140) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' ר"ת בספה"י סימן תמ"ג שהביאו התוס' לקמן ל' ב' מבו' דנקובת הושט ל"ה נבילה אלא טריפה, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן ל"ב א' והשטמ"ק שם בשם תוס', וכ"כ המהרש"א בבכורות כ' ב' בדעת התוס', ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ב** בחי' הגרע"א כתב לדון דנקובת הושט בפנ"ע הוי מיעוטא דמיעוטא, וע"כ ליכא למילף מזה דרובא עדיף מחזקה.[[140]](#footnote-141) - **ג** בחי' הגרע"א כתב לדעת הסוברים דהא דבספק בשחיטה קיימא בחזקת איסור הוא משום דמחזיקין מאיסור לאיסור, ולפ"ז י"ל דאין ללמוד דרובא וחזקה רובא עדיף מהא דאזלינן בתר רובא אף דקיימא בחזקת איסור, דאדרבה נימא דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, שהרי ליכא מקור מנגעים להא דמחזיקין מאיסור לאיסור, אלא מסברא אמרינן דג"ז הוי חזקה, וא"כ אדרבה נימא דמהא דבשחיטה אזלינן בתר רובא נלמד דאין מחזיקין מאיסור לאיסור. - **ד** החת"ס בסוגיין ובתשו' יו"ד סימן כ"ד כתב דכיון דאזלינן בתר רוב ע"כ כל בהמה בחיי' אף שהיא בחזקת אינו זבוח, מ"מ היא בחזקת שראוי' לזבוח שהרי רוב בהמות אין ושטן נקוב. - **ה** הביה"ל בח"ב סימן כ"ב סק"ד כתב למש"כ שם סק"ב דלא אזלינן בתר חזקה היכא דא"א להעמיד על חזקתו אלמלי דנימא דהי' בו התחדשות מעשה,[[141]](#footnote-142) דהוא דבר הסותר את עצמו, דעיקר גדר חזקה הוא לומר דלא נתחדש בו שום דבר חדש, והיאך נימא חזקה ע"י דנתחדש בו, ולפ"ז הרי דבפרה דהיא ב' שנים אין להעמידה בחזקת אינו זבוח, כיון דא"א להעמידה על חזקתה אלא ע"י דנימא דנתחדש בה נקב המטריפה, וכתב דלפ"ז הו"מ התוס' להביא מקרבנות שהם בני שנה, דלא חיישינן שמא במקום נקב שחיט ואיכא חזקת אינו זבוח, אלא דהתוס' חדא מינייהו נקט.

בתשו' נובי"ק שם הק' על מש"כ הריב"ש דרוב לא עדיף מב' חזקות, דא"כ מ"ט אזלינן בתר רוב בפרה אדומה ולא חיישינן שמא במקום נקב קשחיט, אף דאיכא חזקת איסור דבהמה וחזקת טומאה דגברא, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח, ואי נימא בדעת התוס' דבספיקא דנקובת הושט ליכא חזקת איסור, ניחא, - ועמש"כ בזה הגרע"א שם, ומש"כ בזה בתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ג סקט"ז ובתשו' מהר"י אסאד יו"ד סימן נ"ז ד"ה רביעית והמלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן א' ד"ה וכן נפלאתי והאמרי בינה בדיני שחיטה סימן כ' ד"ה ולמ"ש בדברי תוס' והאו"ש בפ"א משחיטה הי"ג ד"ה ולפי מה שצידדנו, ואכמ"ל.[[142]](#footnote-143)

**טעם הא דלא ילפינן דאזלינן בתר רובא מהא דאזלינן בתר קרוב ורוב עדיף מקרוב**

בחי' הגרע"א הק' ע"ד קו' התוס' מהא דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, וכיון דילפינן מקרא דהעיר הקרובה אל החלל דאזלינן בתר קרוב כ"ש דאזלינן בתר רוב, וזה לא נתישב בתי' התוס',[[143]](#footnote-144) - ועיי"ש שכתב די"ל דבזה מודו התוס' די"ל דכל הא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב הוא רק אחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר רוב, ובזה סברא הוא דעדיף מקרוב, דכיון דגם בקרוב יש לפנינו הקרוב והרחוק אלא דתלינן יותר בקורבא, בזה י"ל מסברא דכיון דגלי לן קרא דתלינן ברוב יותר יש לתלות ברוב מקורבא,[[144]](#footnote-145) וכל משה"ק התוס' הוא מהא דרובא וחזקה רובא עדיף, שהרי חזקה הוא ענין אחר מרוב, דדינא דחזקה הוא דמספיקא אין מוציאין אותו מחזקתו הראשונה, וליכא למימר דאחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר רוב סברא הוא דתולין יותר ברוב, שהרי חזקה אי"ז מדין תלי', ובע"כ דרוב אלים מסברא גמורה מסברת חזקה, וזהו שהק' התוס' דא"כ כיון דאזלינן בתר רוב כ"ש בתר חזקה, וכתב דהוא דוחק, - ועמש"כ בזה בחי' חת"ס.

**דין רוב בסנהדרין ובט' חנויות**

**דכתיב אחרי רבים להטות וכו' כגון ט' חנויות וסנהדרין,** השטמ"ק הביא מתוס' חיצוניות בבכורות י"ט ב' שעמדו בזה דהיאך ילפינן דאזלינן בתר רוב בט' חנויות מהא דאזלינן בתר רוב דסנהדרין, הרי לגבי סנהדרין אנו בודאי שהרוב מזכין אבל בט' חנויות אין אנו יודעין בודאי שהבשר הנמצא אם הוא מן הרוב או לא, וכתבו לישב דדא ודא אחת היא דהא שמא מיעוט המחייבין אומרים אמת, אלא אמרינן האמת פריש מרובא ה"נ בבשר הנמצא, - ועמש"כ השערי ישר בש"ג פ"א ופ"ד בגדר הא דאזלינן בתר רובא בדיינים, ובהא דמדמינן לה רוב דט' חנויות.

המרדכי בסימן תקצ"ג כתב בשם רבינו יקר שהק' בהא דאזלינן בתר רוב בסנהדרין, הרי הסנהדרין קבועין הן בלשכת הגזית ובכל מקום שהן יושבין, וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, וכתב לישב דהא דכל קבוע כמע"מ דמי היינו היכא דאיכא ספיקא לברר הדבר כט' חנויות שאין יודע מאיזה מהן לקח, וכן בט' ישראל ונכרי אחד ביניהן שאינו יודע על מי זרק, אך אם מתכוין ואמר לאותו ישראל אני מתכוין חייב אע"פ שהנכרי עומד ביניהם, וה"נ בסנהדרין כיון שיודעין ורואין מי הן המזכין ומי הן המחייבין דין הוא שנלך אחריהן, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ס"ז דלא אמרינן דכל קבוע כמע"מ דמי אלא כשאין ידוע באיזה מהן נגע, דבכה"ג אמרינן דשמא נגע במיעוט שהוא קבוע, אך בסנהדרין אין שם ספק שהרי ידוע מי הוא המזכה ומי הוא מחייב ואין שום ספק בדבר וע"כ אזלינן בתר רובא, וכ"כ בס' הכריתות לשון לימודים שער ג', וצ"ב, - והמרדכי כתב לישב עוד דבסנהדרין אין עושין מעשה בגופן אלא אחר הדיבור הנבדל והנפרש מפיהם והוי כבשר הנמצא דאמרי' בי' כל דפריש מרובא פריש, וכ"כ בתשו' מהרי"ק סימן קע"א, וכתב דכ"כ התוס' בפ"ק דסנהדרין, - ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח בב"ק כ"ז ב' בשם הגרנ"ט, ומש"כ בשיעורי הגרב"ד ח"ג ב"ק סימן י"א בשם הגר"ח.

**גדרי רובא דאיתא קמן ורובא דליתא קמן**

**רובא דאיתא קמן וכו',** בתשו' הנתיה"מ שבחמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"ב מבו' דעיקר החילוק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן הוא דברובא דאיתא קמן כט' חנויות יש לפנינו ט' צדדים להיתר וצד אחד לאיסור, דכל חנות של שחוטה הוא צד נוסף להיתר, ומשא"כ ברובא דליתא קמן דליכא אלא צד אחד להיתר וצד אחד לאיסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז דספק ספיקא דהוא מטעם רוב הו"ל כרובא דאיתא קמן.

אך הנה בפירש"י בד"ה ט' חנויות וביבמות קי"ט א' ד"ה ט' חנויות ובבכורות י"ט ב' ד"ה ט' חנויות מבו' דהא דשאני רובא דאיתא קמן מרובא דליתא קמן, הוא משום דברובא דאיתא קמן החנויות לפנינו ואנו רואים את הרוב, וברובא דליתא קמן אין הרוב לפנינו,[[145]](#footnote-146) וכ"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן י"א ד"ה אמנם מדברי ללמוד מד' רש"י ותוס' דלא חשיב כרובא דאיתא קמן אלא כשהרוב הוא לפנינו, אך כל שאינו לפנינו אף דאי"ז רוב בטבע, חשיב כרובא דאיתא קמן, עיי"ש.

וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' הר"ן בע"ז רפ"ג דבמקום שאין ידוע אם הצלמים נעבדים ובאנו להתיר משום דברוב המקומות הידועים אינם נעבדים הו"ל כרובא דאיתא קמן דלא חייש בזה ר"מ למיעוטא, והתם הרי ליכא רוב צדדים להיתר, דאין הספק מהיכן בא צלם זה שהרי מקומו ידוע הוא אלא הספק אם במקום זה נעבדים הצלמים, ואפ"ה כיון דרוב המקומות שאינם נעבדים בהן ידוע לפנינו הו"ל כרובא דאיתא קמן,[[146]](#footnote-147) ועמד ע"ז האו"ש בפ"ז מע"ז ה"ו, ועיי"ש שהק' דמ"ש מרוב נשים אינם איילונית דחייש בזה ר"מ למיעוטא, אף דרוב הנשים שלפנינו אינם איילונית,[[147]](#footnote-148) וצ"ע.

ועמש"כ בחי חת"ס מהדו"ת בסוגיין והקוב"ש בב"ב אות פ"ג והקה"י בסימן ו' סק"ג ובשיעורי הגר"ש ב"ב כ"ד א' אות ס"ח לפרש גדרי רובא דאיתא קמן ודליתא קמן.[[148]](#footnote-149)

נתבאר לעיל מש"כ הש"ש והגרע"א דהא דאזלינן בתר רובא דליתא קמן הוא מן הסברא, אך ברובא דאיתא קמן ליכא סברא לומר שהוא מן הרוב יותר מן המיעוט אלא גזה"כ הוא דאזלינן בתרי', - אך קשיא טובא בזה ממש"כ בפירש"י לקמן י"ב א' דלמסקנא ילפינן גם לדין רובא דליתא קמן מקרא דאחרי רבים להטות, משום דמאי שנא האי מהאי, ואם דינא דרובא דאיתא קמן ודרובא דליתא קמן הוו ב' דינים חלוקים ביסודם היאך ילפינן מהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן דה"נ אזלינן בתר רובא דליתא קמן, וצ"ע.

**אם רובא דליתא קמן עדיף מרובא דאיתא קמן**

האחרונים כתבו לכמה מילי דעדיף דין רובא דליתא קמן מרובא דאיתא קמן, ופירשו דהוא משום דרובא דליתא קמן הוא מסברא ורובא דאיתא קמן הוא מגזה"כ, **א** הש"ש בש"ב פט"ו כתב בדין ספק ממזר ובדין עשירי ספק דכל דאיכא רובא דליתא קמן חשיב כממזר ודאי וכעשירי ודאי, וכל דאיכא רובא איתא קמן חשיב כממזר ספק וכעשירי ספק. - **ב** בחי' הגרע"א בכתובות י"ג ב' כתב דע"א ל"מ נגד רובא דליתא קמן ומהני נגד רובא דאיתא קמן, ופירש דהא דמהני נגד רובא דאיתא קמן הוא משום דבמקום עדות ליכא ספק וליכא להדין לתלות ברוב דעיקר התלי' היא רק במקום ספק. - **ג** בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שע"ח כתב לדון אם אזלינן בתר רובא בדיני נפשות, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קמ"ז כתב דהיינו דאף דנתפרש בסוגיין ובסנהדרין ס"ט א' דאזלינן בתר רובא בדיני נפשות היינו רק ברובא דליתא קמן, אך רובא דאיתא קמן י"ל דלא אזלינן בתרי',[[149]](#footnote-150) וכ"כ השערי ישר בש"ג פ"א בדעת הרמב"ם.

**מה שמצינו בכ"ד דרובא דאיתא קמן עדיף מרובא דליתא קמן**

אך הנה בכ"ד מצינו דרובא דאיתא קמן עדיף מרובא דליתא קמן, **א** בהא דר"מ חייש למיעוטא כתבו התוס' ותוס' הרא"ש ביבמות ס"ז ב' דהיינו רק ברובא דליתא קמן, וכ"כ התוס' בבכורות י"ט ב' והר"ן בע"ז ר"פ כל הצלמים והמרדכי בשלהי מכילתין סימן תשל"ז וכ"נ גם בד' התוס' ביבמות קי"ט א', ובד' התוס' ביבמות ובבכורות שם מבו' דהוא משום דרובא דאיתא קמן ילפינן לי' מקרא דאחרי רבים להטות, וכ"כ הר"ן והמרדכי שם,[[150]](#footnote-151) והר"ן שם פירש דהטעם בזה הוא משום דרובא דאיתא קמן שהוא רוב וידוע לפנינו חשוב לבטל המיעוט לגמרי ולעשותו כמי שאינו.[[151]](#footnote-152) - **ב** בדינא דסמוך מיעוטא לחזקה מבו' בפירש"י בקידושין פ' א' ד"ה אם רוב דהוא רק ברובא דליתא קמן, ואך דדבריו שם קיימי בדינא דסמוך מיעוטא לחזקה לדעת רבנן, וכן הוכיח החוו"ד בסימן ס"ג סק"ב,[[152]](#footnote-153) ועיי"ש בחוו"ד שפירש דהוא משום דברובא דאיתא קמן לא חייש ר"מ למיעוטא, וע"כ גם לי"ב לדינא דסמוך מיעוטא לחזקה, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ק"ו (ד"ה גם הנני). - **ג** בפי' הר"ש מכת"י במכשירין פ"ב מ"ז כתב דאף לשמואל דאין הולכין בממון אחר הרוב ברובא דאיתא קמן מודה, ופירש דהוא משום דכתיב אחרי רבים להטות, ושמא מכוון דבריו דמהא דרוב דדיינים מועיל להוציא ממון יש ללמוד דהולכין בממון אחר רובא דאיתא קמן, וכ"כ התרוה"ד בסימן שי"ד בהג"ה בשם גליון תוס', ודקדק כן גם מד' רשב"ם בב"ב צ"ג א' ד"ה דהוא גופי',[[153]](#footnote-154) ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"ה כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא משום דסמוך מיעוטא לחזקת ממון וברובא דאיתא קמן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש דס"ל בטהרות פ"ה מ"ז דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אף ברובא דאיתא קמן. - **ד** השאג"א בתשו' דיני חדש סימן י"ח כתב די"ל דדוקא רובא דאיתא קמן מהני לטהר בספק טומאה ברה"י אך רובא דליתא קמן ל"מ, וכ"כ בתשו' ר"י מליסא סימן נ"ז והאו"ש בפ"ח משחיטה הי"ב בסו"ד, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן ב' סוסקי"ג.[[154]](#footnote-155)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"ה כתב דלמש"כ רש"י בשלהי סוגיין דילפינן גם לרובא דליתא קמן מקרא דאחרי רבים להטות משום דמאי שנא האי מהאי, בע"כ דרובא דאיתא קמן ורובא דליתא קמן שוין הם, והק' ע"ז מד' רש"י בקידושין דברובא דאיתא קמן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והרי דרובא דאיתא קמן עדיף, ותיקשי דא"כ היאך מצינו למילף מהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן דה"נ אזלינן בתר רובא דליתא קמן, וכתב דצ"ל דמדאורייתא שוים הם זל"ז ורק בדינא דרבנן דרוב נגד חזקה חילקו ביניהם, דהם אמרו והם אמרו.

**אתיא משבירת עצם וכו',** הרשב"א בקידושין ע"ג א' הק' מסוגיין ע"ד הרמב"ם דמה"ת הוי ספיקא דאורייתא לקולא, דא"כ היאך מצינו למילף מפסח ומעגלה ערופה ושעיר המשתלח ושחיטה דאזלינן בתר רובא הרי כל ספק דאורייתא מותר, - והפמ"ג בשפ"ד בסימן ק"י כללי ספק ספיקא אות כ"ה כתב לישב דהכא איכא חזקת איסור דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, ובפרה איכא חזקת טומאה, וכ"כ בתשו' שאג"א החדשות סימן ט', - והחוו"ד בבית הספק כתב לישב דכל הא דספיקא דאורייתא לקולא הוא רק באיסורים דנבילה ודאי אמר רחמנא ולא נבילה ספק, אך בפסח וכו' לא אמרינן דספיקא לקולא דאדרבה פסח ודאי אמר רחמנא ולא פסח ספק, אך בזה לא נתישב הא דילפינן דאזלינן בתר רובא משחיטה.[[155]](#footnote-156)

י"ט טבת פ"ד

דף מס' 7

**טעם הא דלא מפרשינן דההכשר דפרה אדומה הוא משום חזקה**

**י"א א'** **- אתיא מפרה אדומה וכו',** התוס' הק' דכיון דפרה בת ב' שנים א"כ דילמא הא דמכשרינן לה הוא משום דאוקמי' אחזקה שאינה טריפה למ"ד דטריפה אינה חי',[[156]](#footnote-157) והרשב"א כתב לישב דאם אזלינן בתר חזקה כ"ש דאזלינן בתר רוב דרובא וחזקה רובא עדיף, ועיי"ש שכתב לדחות בשם י"א דכל הא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא אחר דילפינן חזקה מקרא, ונתבאר בדף מס' 6.

ובד' התוס' שהק' כן, לכאו' הוא למש"כ לעיל בד"ה מנא בשם ה"ר חיים דכל הא דרובא עדיף מחזקה ילפינן לה מפרה אדומה, - אך אי"ז מתישב היטב, שהרי התוס' לעיל כתבו ב' דרכים בזה ומ"ט הכא הק' כן בסתמא, ועוד, דלפ"ד ה"ר חיים הרי קו' מעיקרא ליתא, וכמו שתירצו התוס' דאין להכשיר מטעם חזקה דאיכא חזקת טמא כנגדה, - ולכאו' צ"ל בדעתם דכל הא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא רק בחזקה דאית בה ריעותא, אך חזקה דלי"ב ריעותא כלל עדיפא מרובא, וכמש"כ כן הפנ"י בקידושין ס"ג ב', ונתבאר בדף מס' 6 בהערה,[[157]](#footnote-158) וצ"ע.

**אם מהני חזקת טומאה לעמוד כנגד חזקת הפרה**

התוס' כתבו לישב דאין להכשיר מטעם חזקה דאיכא חזקה אחרת כנגדה דהעמד טמא על חזקתו, - ובחי' בית מאיר תמה ע"ז דבכה"ג דלא נולד ריעותא כלל אין לילך אחר חזקת הטמא, ודמי למקוה שלא נמצאת חסירה דמוקמינן לה בחזקת שלימה והטובל בה טהור ולא אמרינן דהעמד טמא על חזקתו, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח, ועד"ז קשיא גם בד' התוס' לעיל בסוגיין (ד"ה מנא הא מילתא), ונתבאר בדף מס 6.[[158]](#footnote-159)

והאמרי בינה בדיני שחיטה סימן כ' כתב לישב דהכא דלא נתבררה החזקה בשעתה, הרי דאף אם חזקה שלא נתבררה בשעתה הויא חזקה, מ"מ כיון דמעולם הי' לנו ספק על הפרה דבעינינו לא ראינו דכשירה היא ואף דאחר יב"ח נתברר לנו למפרע מ"מ לא ראינו מעולם בירור הדבר, ל"ה כהכרעה ודאית להכריע נגד חזקת טמא, ומשא"כ במקוה שנתבררה החזקה בשעתה, וי"ל דהוא משום דהכא דלא נתבררה החזקה בשעתה, ואחר י"ב חדש שהוחזק לנו שהיתה כשרה בשעת לידתה, אין החזקה מועלת לסלק את הספק לגמרי, וע"כ עומדת החזקת טומאה כנגדה, וכ"כ החת"ס בסוגיין דהכא דלא נתבררה החזקה בשעתה גרע, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה בע"א.

[בד' הבית מאיר מבו' דכל הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא הוא משום דלא נולד ריעותא כלל בחזקת המקוה, אך כל שנולד ריעותא אזלינן גם בתר חזקת הטמא, ושמא למד לזה מדינא דתרתי לריעותא, - ובזה מתפרש משמעות ד' הריטב"א בעירובין ל"ו א' שנחלק ע"ד הר"מ ב"ר שניאור וס"ל דלא אזלינן בתר שורש הספק, וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בכ"ד שפירשו דהא דבמקוה שנמדד וכו' לא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה דהוא משום כללא דודאי נגע ולא משום דאזלינן בתר שורש הספק, וכ"ה מבו' גם בד' התו"י בקידושין ע"ט א', שהק' בהא דפריך דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, דהול"ל לחומרא, והיינו משום דאיתרע החזקה, ואכמ"ל].

**חזקה שלא נתבררה בשעתה**

התוס' כתבו דאף דבפרה אדומה י"ל דאין לפרש דהא דמכשרינן לה הוא משום חזקה, כיון דאיכא חזקת טמא כנגדה, אכתי תיקשי בהא דמייתינן דאזלינן בתר רוב מעדים זוממין, דהרי י"ל דהוא משום חזקה, והוכיחו מזה דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ה חזקה, וכ"כ הרמב"ן בשם יש מי שאומר, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן ט"ז והרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ו, - אך הסה"ת בסימן ע"ג והסמ"ג לאוין קמ"א בסופו כתבו בשם רשב"ם דחזקה שלא נתבררה בשעתה הויא חזקה, והא דמייתי מפרה וכו' דאזלינן בתר רובא הוא כמ"ד דטריפה חי' דלדידי' ליכא ראי' שאינם טריפה ממה שחיו הרבה שנים, וכ"כ הרמב"ן.

**טעם הא דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ה חזקה**

בהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה כתב הרשב"א דהוא משום דלא אזלינן בתר חזקה אלא בחזקה אלימתא שהי' לה זמן מבורר, אך כל שלא הי' לה חזקת כשרה מבוררת מעולם, אף שאח"כ נודע למפרע, אי"ז חזקה גמורה ולא אמרינן בכה"ג זיל בתר חזקה, - ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ח הק' דכיון דענין חזקה הוא סברא דאורייתא לסמוך ע"ז להעמיד על החזקה, הרי דכיון דאנו יודעים שלפני י"ב חדש היתה הבהמה כשרה למה לא נעמידנה על החזקה, ועיי"ש שהוכיח מזה דענין חזקה ל"ה מצד הסברא אלא שהוא גזה"כ כדי שלא להרבות בספיקות,[[159]](#footnote-160) וע"כ בחזקה שלא נתבררה בשעתה דאין אנו מחדשים ספק דלעולם הי' הדבר בספק, לא אזלינן בתר חזקה,[[160]](#footnote-161) - ובחי' חת"ס מהדו"ת כתב בתו"ד דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא משום דבקרא דבית המנוגע דילפינן מיני' חזקה, נתבררה החזקה בשעתה, ואין לך בו אלא חידושו, וכתב לפ"ז, דלמ"ד דילפינן לחזקה מהלמ"מ מהני אף כשלא נתבררה בשעתה, דההלכה סתם נאמרה ואין לחלק בין חזקה לחזקה.[[161]](#footnote-162)

**מהו דחשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה**

בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ל"ז הוכיח דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה מהא דמטמאינן בנגע באחד בלילה וכו' אם לא ראוהו מבערב, והרי דאף דגם אם לא ראוהו חי בע"כ שהי' חי, מ"מ ל"מ, משום דחזקה זו לא נתבררה באדם זה אלא למפרע ולאו חזקה היא, - אך בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ל"א ד"ה ולפי זה כתב דזה לא חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, שהרי באותה שעה שהי' חי היתה חזקה שלו מבוררת ומה בכך שאנחנו לא ראינוהו, אטו בראי' דידן תליא מילתא, ועיי"ש שהאריך להוכיח כן מכ"ד, וכן האריך בזה בתשו' בית אפרים יו"ד ריש סימן כ"א.

בתשו' בית אפרים שם כתב דלדעת הסוברים דטריפה אינו מוליד, הרי דאדם שנתעברה אשתו הוי בחזקת שאינו טריפה, ואף אי נימא דבעינן עיבור ולידה, מ"מ לא אמרינן דל"מ החזקה משום שלא נתבררה עד שעה שילדה אשתו, שהרי אם היינו יודעים בשעה ההיא שנתעברה אשתו ולד בן קיימא הי' נתברר לנו מחמת זה שאינו טריפה, ובשביל שנעלמה הידיעה מאתנו לא הורעה החזקה, - ונתחדש בדבריו דאף היכא שלא הי' הדבר ידוע כלל בשעתו מ"מ אם נתברר לנו עכשיו מכח מעשה שנעשה מעיקרא חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה, ורק בטריפה שחיתה י"ב חדש דהא דנודע לנו שאינה טריפה אי"ז מכח מעשה שנעשה מעיקרא אלא מכח עכשיו, חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה.[[162]](#footnote-163)

בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ו וסק"ט הק' דהיאך מהני חזקת טהרה בנדה, הרי אף שרואה עכשיו העד שהוא נקי מ"מ דילמא עם סילוק ידי' ראתה והו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, והיינו משום שלא נודע לנו שהעד נקי אלא אחר שכבר נולד הספק שראתה, - ולפ"ד הבית אפרים ניחא, דכיון דנתבררה טהרתה מכח הבדיקה שבדקה מעיקרא, חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה.[[163]](#footnote-164)

**חזקה דהשתא אם חשיבא כחזקה שנתבררה בשעתה**

השערי ישר בש"ב ספ"ד הק' בהא דאזלינן בתר חזקה דהשתא, דהרי לעולם הו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, כיון דבשעת הספק ל"ה מוחזק לנו שום ענין שהרי השתא נתגלה, והיינו דיסוד דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה הוא דכל שלא הוחזק הדבר לפנינו אלא אחר שנולד הספק ל"מ זה להכריע, ובחזקה דהשתא הרי לעולם לא הוחזק לפנינו אלא אחר שנולד הספק, - ולכאו' מוכח מזה דדין חזקה דהשתא, אינו כלל ע"ד חזקה דמעיקרא, אלא הוא דין בפנ"ע דיש לנו לדון כפי מה שלפנינו, וכאשר כ"נ מסוגיית הגמ' ב"ב קנ"ג ב' בדין נכנס לבקעה, ואכמ"ל, וע"כ לא שייך בזה דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה.

אך בתשו' נובי"ק חו"מ סו"ס ד' והש"ש בש"ב פי"ג נקטו דהך דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה הוא אף בחזקה דהשתא, ומבו' לפ"ז דכל חזקה דהשתא חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה, והיינו משום דהזמן שמכחו אנו באים להחזיק הוא מבורר בשעתו, וס"ל דדינא דלא נתבררה בשעתה אי"ז משום דלא הוחזק הדבר לפנינו אלא אחר שנולד הספק, אלא הוא משום דאותו הזמן שאנו באים להחזיק מכחו לא נתברר בשעתו, וצ"ע.

בחי' הגרע"א כתב דלדעת התוס' דכשנמצאת טריפה לא מכשרינן את הגבינות מדין חזקה, הרי דאם נמצאת טריפה לאחר י"ב חדש הויא למפרע רק ספק טריפה כיון דא"א לדון דמסתמא לא נשתנה ממעיקרא ונולד כן, אבל בנמצאת טריפה בתוך י"ב חדש אמרינן דחזקתו דלא נשתנית כלל ממעיקרא ובודאי נולדה כך כמו שהיא עתה בטריפות, ובמקור הדברים בתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח מדמי לה למש"כ שם דאף אם ל"מ חזקה דהשתא, מ"מ היכא די"ל דמעולם הי' כך הו"ל חזקה מעליא דכמו שהוא עכשיו כן הוא מעולם, וזה עצמו בכלל חזקת הגוף דתמיד ראוי להחזיק הגוף בענין אחד שלא נתחדש בו ענין חדש, ואי נימא דלא הי' כן מתחילתו נצטרך לומר דנשתנה הגוף וזה נגד החזקה, - וצ"ע דלדעת התוס' דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, מ"ט מהני מה שנמצאת טריפה עכשיו לומר שכך הי' מעיקרא כדי למנוע ההשתנות, ומ"ט עדיף זה מחזקה שלא נתבררה בשעתה.[[164]](#footnote-165)

בתשו' הגרע"א בסו"ס דו"ח שם ד"ה וביותר י"ל נקט דלדעת התוס' דכשנמצאת טריפה לא מכשרינן את הגבינות מדין חזקה, הרי דלמ"ד דאזלינן בתר חזקה דהשתא הוי ודאי טריפה למפרע, דכל הא דלא אזלינן בתר חזקה דהשתא הוא היכא דאיכא חזקה דמעיקרא כנגדה, אך בכה"ג דליכא חזקה דמעיקרא כנגדה אזלינן בתר השתא, - אך החזו"א בסימן י"ב סק"ב כתב דגם לפ"ד התוס' דל"מ חזקה הבאה מכח רוב מ"מ ה"ז מועיל לעמוד כנגד חזקה דהשתא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.[[165]](#footnote-166)

**חזקה הבאה מכח רוב**

התוס' כתבו דכיון דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה יש לאסור כשעשאו גבינות מבהמה ונמצאת אח"כ טריפה, והאחרונים הק' ממש"כ התוס לקמן מ"ג ב' ד"ה קסבר עולא דבספק טריפה יש להכשיר מטעם חזקה, והא דחוששין לספק דרוסה הוא משום דשכיח האיסור יותר מן ההיתר, וזה דלא כמש"כ התוס' הכא דאין להכשיר בטריפה משום חזקה כיון שלא נתבררה החזקה בשעתה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר באורך בדף מס' 3, עיי"ש.

בדעת התוס' שאסרו בגבינות ולא מכשרינן להו מטעם רוב, כתב השטמ"ק דהוא משום דנתברר לנו עכשיו שהיא מן המיעוט שהן טריפות, וע"כ אף אין להכשיר את הגבינות מטעם רוב.

אך הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ג' ש"ו כתב בשם הר"ש ב"ר שמשון דאין לאסור את הגבינות, דאף דאין הולכין אחר חזקה, יש להתיר מכח הרוב דרוב בהמות כשרות הן וזו עכשיו היא שנטרפה,[[166]](#footnote-167) וכתב כן בשם רבינו יונה, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן ג' דכיון דאזלינן בתר רובא כל הבהמות בחזקת כשרות ואפי' בתוך שנתן משום דרוב בהמות כשרות הן ורובא עדיף מחזקה.

**טעם הא דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב**

בביאור הא דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, נחלקו הראשונים, דהסמ"ג לאוין קמ"א בסופו כתב בשם הר"י איש ירושלים דכיון שהולכין אחר הרוב "הרוב עושה חזקה מבוררת" וע"כ הגבינות מותרות, ומשמע דהא דמכשרינן להגבינות אלא בבהמה שחיתה י"ב חדש דידוע שלא היתה טריפה בשעת לידתה, דבזה איירי הסמ"ג שם וכמבו' ממש"כ לעיל מינה דאם ל"ב חזקה שנתבררה בשעתה יש להכשיר בזה, וכלפי הגריעותא דחזקה שלא נתבררה בשעתה מהני מה שנתברר בשעתו ע"פ רוב, וכ"נ ממש"כ השערי דורא בסימן פ"ד דאוקימנא לה על חזקת כשרות "כיון שחיתה כמה שנים", ואין לומר דחזקה שלא נתבררה וכו' אינה חזקה לא היא דמ"מ משעה שנולדה עד עכשיו היתה בחזקת כשרות והולכין בתר רובא אע"ג שבהמה זו גילתה עכשיו שהיא מן המיעוט מ"מ "הרוב גורם לחזקה שנתברר" ואמרינן דאוקמינן לה אחזקת כשרות וכו' והשתא הוא דאיטריפא, עכ"ל, וכ"כ הקובה"ע בסימן כ"ח סק"ד בשם ס' כסא דהרסנא, וכ"כ האבנ"ז באהע"ז סימן כ"א סקכ"ט.

אך בד' רבינו יונה שהוכיח מהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת אע"ג דאיתיליד ריעותא מוכח דהא דמכשרינן בחזקה הבאה מכח הרוב הוא אף כשלא חיתה הבהמה י"ב חדש ויתכן דהיתה טריפה בשעת לידתה, שהרי בההיא דזאב לא נתפרש דאיירי רק כשחיתה הבהמה י"ב חדש, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש דאין ההכשר מכח שחיתה י"ב חדש ומהני הרוב דעי"ז נתבררה החזקה בשעתה, דא"כ אין לומר דרובא עדיף מחזקה דחזקה שנתבררה בשעתה הרי נתבררה לנו בודאי ועדיפא מחזקה זו שלא נתבררה אלא ע"פ הרוב, אלא עיקר ההכשר הוא מכח הרוב, וכ"כ הש"ך בסימן פ"א סוסק"ט דבד' הרא"ש מבו' דיש להכשיר אף כשנמצאת טריפה בתוך שנתה.[[167]](#footnote-168)

ובתשו' הרא"ש סימן כ' סט"ו שאלו בנו דמה מועיל רוב בכאן הואיל ויש טריפה לפינו ואין כאן חזקה רובא מאי מהני, והשיב הרא"ש דכיון דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה הלכך בכל שעתא ושעתא אזלינן בתר רובא וכשרה היא ועדיף האי רובא מחזקה ואוקמה אחזקתה וסמוך למיתתה נטרפה, והאו"ה בשער מ"ט ס"ב ובהגה' שערי דורא סימן פ"ד סק"ה כתבו בשם מהר"פ דהיינו דכי היכי דבחזקה מבוררת אמרינן דהשתא הוא שנהפכה החזקה, כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט אבל עד השתא היתה מן הרוב שאין טריפות דרובא וחזקה רובא עדיף, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם הר"א משאנץ, - ולכאו' היינו דלעולם עיקר ההכשר בזה הוא משום רוב, ואך דבעינן בזה גם לדין חזקה דמהתם נלמד דאף שנמצא עכשיו חסר לפנינו אי"ז מבטל להחזקה אלא אמרינן דהשתא הוא דאיתרע, וה"נ אף שנמצאת עכשיו טריפה לפנינו אי"ז מוציאה למפרע מן הרוב אלא אמרינן דהשתא הוא דנעשית טריפה.[[168]](#footnote-169)

התורת יקותיאל בסימן פ"א סק"א עמ' תקע"ז האריך דפליגי רבוותא בטעם הא דמכשרינן להגבינות, והיינו אף לדעת הסוברים דמכשרינן אף כשלא חיתה י"ב חדש, אם הוא משום רוב בפנ"ע, דכלפי הזמן דמעיקרא קיימא הכרעת הרוב, או דהוא מדין חזקה, דכיון דהחזקנו אותה בחיי' בחזקת כשרות מחמת רוב בהמות כשרות עדיף יותר מחזקה ממש דעלמא, עיי"ש,[[169]](#footnote-170) והפמ"ג במש"ז שם סק"ג נקט דהוא משום דהוחזקה ככשרה ע"פ הרוב, והפליתי בסימן א' סק"ו בתו"ד כתב דלדעת הרא"ש ל"ב בזה כלל לדין חזקה אלא ההכשר בזה הוא משום רוב, אך לדעת הרשב"א וש"ר ההכשר הוא משום חזקה הבאה מכח הרוב.

בעיקר הפלוגתא בטעם ההכשר בזה אם הוא משום דחשיבא כחזקה שנתבררה בשעתה או הוא משום רוב, מצינו כמה נפ"מ, **א** לדעת הסמ"ג ודעימי' אין להכשיר אלא בבהמה שחיתה י"ב חדש דידוע דלא היתה טריפה בשעת לידתה, וכלפי הגריעותא דחזקה שלא נתבררה בשעתה מהני מה שנתברר בשעתו ע"פ רוב, אך אם לא חיתה הבהמה י"ב חדש אין להכשירה דשמא היתה טריפה מלידתה כיון שעכשיו טריפה היא ויצאה מן הרוב, ועמש"כ בזה האבנ"ז שם ונתבאר להלן, אך לדעת רבינו יונה ודעימי' מכשרינן אף כשלא חיתה י"ב חדש, וכנ"ל. - **ב** לדעת הסמ"ג ודעימי' יש להכשיר בבהמה שחיתה י"ב חדש אף היכא שנולד לפנינו עכשיו ספק טריפה, כיון דבשעת לידתה נתברר לנו ע"פ הרוב שאינה טריפה ויש להעמידה בחזקתה, אך לדעת רבינו יונה ודעימי' לכאו' אין להתיר אלא דומיא דגבינות שבאנו לאסור מכח הא דהרי טריפה לפניך וע"ז אמרינן דל"מ זה להוציאה למפרע מן הרוב אך בספק טריפה אין להכשיר מכח זה, דליכא למימר דרוב בהמות שיש בהן לספק זה הם כשרות, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ט, וכ"כ החזו"א בסימן ד' סוסק"ז וסימן י"ב סק"א בדעת רבינו יונה, ומש"כ רבינו יונה דמכח זה הוא דמכשרינן בבא זאב וכו', היינו משום דהתם שלא נולדה הריעותא מחיים ל"מ זה להוציאה מן הרוב למפרע, וכ"כ הקובה"ע שם.[[170]](#footnote-171) - **ג** הש"ך בסימן פ"א סוסק"ט כתב דחזקה הבאה מכח רוב עדיפא משאר חזקה, וכ"כ השעה"מ פ"ג מאישות הי"ד,[[171]](#footnote-172) וכ"נ גם בד' הש"ך בנקוה"כ סימן א' דמבו' בדבריו דחזקה הבאה מכח הרוב מהניא אף בתרתי לריעותא, וכמש"כ הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח (פט:) בביאור דבריו, וזה ניחא אם עיקר ההכשר בזה הוא משום רוב, אך אם עיקר ההכשר הוא משום חזקה, ול"מ הרוב אלא דמכח זה חשבינן לה כחזקה שנתבררה בשעתה, ודאי דלא עדיפא חזקה זו מחזקה גמורה.[[172]](#footnote-173)

**טעם הסוברים דל"מ מה שנתבררה החזקה ע"פ הרוב לחשבה כחזקה שנתבררה בשעתה**

בטעמא דהתוס' ודעימי' דל"מ החזקה בכה"ג ול"מ מה שנתבררה ע"פ הרוב לחשבה כחזקה שנתבררה בשעתה, כתב החזו"א בסימן י"ב סק"א דהוא משום דלא חשיב ידיעה ודאית לענין דין חזקה אלא בידיעה וראי' אבל לא ידיעה מכח דין רובא, ולא נאמר דין רובא אלא בהכרעת המעשה לאיסור או להיתר לעשות או למנוע, אבל לא למחשב ידיעה למידן דין חזקה,[[173]](#footnote-174) ועמש"נ בזה בדף מס' 3 בהערה בד' השערי ישר בש"ב פט"ז והקובה"ע בסימן כ"ח סק"ב בדין ספק נקובת הקוץ.

**אם יש להכשיר בבהמה שלא חיתה י"ב חדש מכח הא דהיא חולבת**

האבנ"ז שם כתב דאף דעיקר הא דמהני חזקה הבאה מכח הרוב, הוא משום דמכח הרוב חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה, מ"מ מכח זה יש להכשיר אף כשלא חיתה הבהמה י"ב חדש, דכיון שיש לה חלב בע"כ שנתעברה וילדה ומזה ידעינן שלא היתה טריפה בשעת לידתה דטריפה אינה יולדת, - אך הנה בד' הרשב"א מבו' דאף אם חזקה שלא נתבררה בשעתה הויא חזקה אין להכשיר הגבינות אלא כשחיתה י"ב חדש, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דאיכא מיעוט בהמות שחולבות אע"פ שלא ילדו, וכמו שאמרו בבכורות כ' ב', וע"כ אף דע"פ הרוב נתברר שילדה ושלא היתה טריפה בשעת לידתה, ל"מ חזקה אלא כשהוא מכח ידיעה ודאית ולא בכה"ג דכל ההחזקה מעיקרא אינה אלא ע"פ הרוב.[[174]](#footnote-175)

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים דבתשו' רש"י סימן ס' הוכיח דיש להכשיר בבהמה שנאבדה הריאה, מהא דשרינן בחלב קודם שחיטה ולא חיישינן לטריפות הריאה, ויתבאר בעזה"י במקומו, והשבה"ל בח"ב סימן כ"ז כתב בשם רבו לדחות דודאי כל בהמה חולבת עומדת בחזקת כשרות משום רוב בהמות אינן חולבות אלא א"כ יולדות וכיון דחולבות בידוע שכבר ילדה ויצאה מחזקת טריפות דטריפה אינה יולדת ומההיא שעתא קיימא בחזקת כשרות, אך בבהמה שלא ראינוה חולבת דאין לה חזקת כשרות י"ל דאם נאבדה הריאה אסורה, אך מד' רש"י שהוכיח מהא דשרינן בחלב, מבו' דהא דנתברר לנו שלא נולדה טריפה מכח הרוב דאינם חולבות אא"כ יולדות, ל"מ להעמידה בחזקת כשרות.[[175]](#footnote-176)

**טעם הא דמכשרינן בבא זאב ונטל בני מעים לדעת התוס' דל"מ חזקה הבאה מכח רוב**

הרשב"א והר"ן כתבו בשם רבינו יונה שהוכיח דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח רוב, ממה שאמרו לעיל ט' א' דנשחטה בחזקת היתר עומדת אף דאיתיליד בי' ריעותא, והרי דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב.

ובישוב ד' התוס' דלא אזלינן בתר החזקה הבאה מכח הרוב, מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב דהא דמכשרינן כשנשחטה ואיתיליד בה ריעותא הוא מטעם רוב, וזה כמש"כ השטמ"ק לעיל י' ב' בשם הרא"ה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ט בתו"ד והפליתי בסימן נ' סק"א והנחל"ד בסוגיין. - **ב** התורת יקותיאל בסימן פ"א סק"א עמ' תקע"ב כתב דלעולם הא דמכשרינן בזה הוא מטעם חזקה הבאה מכח הרוב, דאין להכשיר בזה משום רוב כיון דנולד ריעותא, וכל הא דס"ל להתוס' דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב הוא רק כשנמצאת עכשיו טריפה ויצאה בודאי מן הרוב, עיי"ש. - **ג** י"ל עוד למש"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' דבספק טריפה שפיר מהני חזקה הבאה מכח רוב, כיון שהיינו מחזיקים אותה להיתר אכילה דהתורה התירה לאכלה ולסמוך על הרוב והויא כחזקה מבוררת דמותר לנו לאכלה ובזה אמרינן דמכח הספק לא ישתנה ונימא דעדיין היא כמו קודם שתהא מותרת לאכילה.

**חסר לפניך היכא דא"א לומר דעכשיו ממש הוא דחסר**

הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ג' ש"ו כתב דכל הא דמכשרינן בגבינות הוא רק בטריפות שאפשר לומר דהשתא סמוך לשחיטה ממש נולד בה, אבל טריפות סירכא וכיו"ב שא"א לתלותם בשעת שחיטה אסורין, דא"א לומר בזה העמידנה על חזקתה, שהרי ודאי יצאה מחזקתה ואין אתה יודע מתי נטרפה ויצאה מחזקתה, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"כ הטוש"ע סימן פ"א ס"ב.[[176]](#footnote-177)

אך התוס' הרא"ש בנדה ב' ב' כתב דבהוגלד פי המכה לא אסרינן אלא להגבינות שנחלבו בתוך ג' ימים אך הגבינות שנחלבו קודם לכן מותרות,[[177]](#footnote-178) וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"א בדין הוגלד פי המכה ובדין סירכא, וכ"כ הרמ"א בסימן פ"א שם, והש"ך בס' הארוך שם כתב דכן נראה מד' רבים מקמאי, ועמש"כ בזה הבכור שור בסוגיין.

הרא"ה בבדה"ב בית ג' ש"ו תמה ע"ד הרשב"א, דכ"ה דבטריפות דסירכא לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא כיון דודאי יצאה מחזקתה וכו', ה"נ אין להכשיר בטריפה שאפשר לומר שנטרפה סמוך לשחיטה, כיון דמ"מ יצאה מחזקתה מחיים,[[178]](#footnote-179) והרשב"א במשמה"ב שם כתב דאה"נ לא מכשרינן אלא בגונא דאפשר דלא נטרפה כלל מחיים, והט"ז בסימן פ"א סק"ג תמה ע"ז דאי"ז מתישב כלל בדבריו בתוה"ב, ועמש"כ בזה בחי' הגרשוני שם והפר"ח שם סק"ד והפליתי שם סק"ב והתורת יקותיאל שם סק"א והבכור שור בסוגיין,[[179]](#footnote-180) ועיי"ש בסו"ד שכתב דטעם הא דמכשרינן היכא דאפשר לומר שנטרפה סמוך לשחיטתה הוא משום דכל הא דל"מ הוא היכא דבעינן לבטל החזקה בזמן מיוחד אפי' אם הוא זמן מעט, ומשא"כ היכא דאין צורך לתת שום זמן לבטל החזקה בעת ההיא די"ל דנעשה ממש רגע כמימרא קודם השחיטה, ועמש"כ בזה הבכור שור בסוגיין.

הפנ"י בגיטין י"ז א' נקט בדעת הרשב"א דבכה"ג דא"א לתלות בשעת שחיטה לא אזלינן כלל בתר חזקה דמעיקרא אלא בתר חזקה דהשתא, וכ"נ בד' הפר"ח בסימן א' סק"ט, - אך הפמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ג כתב דבכה"ג חזקה דהשתא שקולה כמו חזקה דמעיקרא והו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, וכ"כ הפליתי בסימן א' סק"ו, ותמה ע"ד הפר"ח.

**טעם הא דמטמאינן בכתם יבש למפרע**

הרשב"א כתב להוכיח דלא אזלינן בתר חזקה בכה"ג דודאי יצאה מחזקתה ואין אתה יודע מתי נטרפה ויצאה מחזקתה, מהא דמטמאינן בכתם יבש משעת כיבוס ולא אמרינן דהעמד אשה על חזקתה ולא נחזיקנה בטמאה למפרע אלא בכדי שיוכל הכתם להתיבש, וכתב דהא דבמומין אמרינן העמד אשה על חזקתה וכו' הוא משום דנמצאו ברשות הבעל ואין לנו להחזיקם מרשות לרשות, - ובדעת החולקים כתב הבכור שור בסוגיין דהא דמטמאינן בכתם יבש הוא משום דטפי איכא למיתלי בזמן מרובה דהרגישה ושכחה מלמיתלי בזמן קצר כיון דעל הרוב היא מרגשת בעצמה והו"ל לידע, - אך הש"ך בסימן פ"א סוסק"ט כתב בדעתם דשאני הכא דרוב בהמות בחזקת כשירות הן ויש לנו לומר השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט אבל עד השתא היתה מן הרוב דאינו טריפות, והיינו דכל הא דאזלינן בתר חזקה בכה"ג, הוא בחזקה הבאה מכח הרוב, אך לעולם לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא בכה"ג.[[180]](#footnote-181)

**בהא דאזלינן במקוה ובחבית אחר חזקה דמעיקרא**

בעיקר מש"כ הרשב"א דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא היכא דא"א לתלות שאירע סמוך לשחיטה, קשיא טובא ממה שאמרו בנדה ב' ב' במקוה שנמדד ונמצא חסר דהעמד מקוה על חזקתו, אלמלי הא דאיכא תרתי לריעותא, אף כשודאי שלא נחסר המקוה עכשיו, וכמש"כ בפירש"י והריטב"א שם בביאור הא דחסר ואתאי, - והפמ"ג במש"ז סימן פ"א סוסק"ג כתב די"ל דהא דבעינן לתרתי לריעותא הוא כדי שיהא ודאי טמא, וצ"ע שהרי גם לענין חבית דתניא דהוא ספק מפרשינן בנדה שם דהוא רק משום דתרתי לריעותא.

כ"ב טבת פ"ד

דף מס' 8

**אם יש ללמוד דאזלינן בתר רוב ממכה אביו דחייב אף דדילמא טריפה הוא**

**י"א ב'** **- אתיא ממכה אביו וכו',** התוס' בנדה ב' ב' ד"ה דאיכא ריעותא הוכיחו דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ה חזקה ממה שאמרו הכא דאתיא ממכה אביו ומפרה אדומה דאזלינן בתר רובא, והיכי מוכח דילמא משום דמוקי לה בחזקת שאינה טריפה, והסה"ת בסימן ע"ג הוסיף לפרש דבמכה אביו ודאי דלא נולד האב טריפה שהרי חי האב יותר משנה כיון שיש לו בן, וכ"כ הרוקח בסימן תס"ד והמרדכי במכילתין סימן תרל"ה, ומבו' דגרסי בגמ' הכא דמייתינן דאזלינן בתר רובא מהא דמכה אביו חייב אף דדילמא טריפה הוא,[[181]](#footnote-182) ונתחדש לפ"ז דמכה אביו טריפה פטור,[[182]](#footnote-183) ועמש"כ בתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן ל"ט סק"ו לפרש הטעם בזה.

**בהא דילפינן לדין רוב ממכה אביו**

**וליחוש דילמא לאו אביו הוא,** בחי' חת"ס לעיל בסוגיין עמד בזה שהרי לא מייתינן דאזלינן בתר רוב אלא מספק שהא בטבע כגון טריפות וכו', אך ודאי דאין לנו לחוש למקרה גם בלא דינא דרוב וחזקה, דא"כ אין לדבר סוף ויהי' לחם שנתעלם מן העין אסור שמא נפל עליו חלב או דבר האוסרו, וא"כ היאך ילפינן ממכה אביו ואמו דאזלינן בתר רובא, והיאך ס"ד לחוש למקרה שמא בא עלי' אחד ואנסה ואין לדבר סוף, וכתב דיש לדחוק דכיון דאין אפטרופוס לעריות הוה כבטבע וע"כ יש לחוש לכך אלמלי הא דאזלינן בתר רובא, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן לקרא דבית המנוגע ללמוד דאזלינן בתר חזקה, הרי יש ללמוד לזה מהא דכהן מותר באשתו, ולא חיישינן שמא נאנסה, ובע"כ דאף בלא דינא דחזקה אין לחוש לכך.[[183]](#footnote-184)

**אם יש לחייב במכה אביו מכח חזקת צדקת דהאם**

התוס' כתבו דהו"מ למידחי דהא דמכה אביו חייב ולא חיישינן דילמא לאו אביו הוא משם דאזלינן בתר חזקה דהעמד האם בחזקת צדקת, והתוס' הרא"ש כתב דהא דלא משני הכי הוא משום דאיכא חזקה אחרת כנגדה דאדרבה העמד המכה בחזקת צדיק ולא הכה את אביו, וצ"ב, דכיון דהכה את מי שסבור שהוא אביו, מה מועיל חזקת צדיק לומר שאינו אביו, וכנראה זהו משה"ק השטמ"ק, עיי"ש.

בד' התוס' הרא"ש נתחדש דאף דליכא ריעותא כלל בחזקת האם, מ""מ יש לילך אחר חזקת המכה, ואף דכבר החזקנו אותו כאביו קודם שהכה מכח החזקת צדקת, מ"מ יש לפטרו כשהכה משום חזקת צדיק דידי', וצ"ב דמ"ש ממקוה שלא נמצא חסר דמוקמינן לי' בחזקת שלימה והטובל בה טהור ולא אמרינן דהעמד טמא על חזקתו, ועד"ז קשיא גם בד' התוס' לעיל בע"א שכתבו דבפרה אדומה איכא חזקת טומאה כנגד הרוב וכנגד החזקה דמעיקרא שאינה טריפה, ונתבאר בדף מס' 6 ומס' 7, וצ"ל דשאני הכא דהחזקת צדקת אינה על גוף הנידון אם הוא אביו, אלא דבאנו להוכיח מכח החזקת צדקת שלא זינתה אמו והוא אביו, ובכה"ג שפיר מהני החזקת צדיק דהבן לעמוד כנגד חזקה זו.

**הא דמכה אביו נהרג אם הוא משום רוב או משום דהורגין על החזקות**

**אלא לאו משום דאמרינן זיל בתר רובא ורוב בעילות אחר הבעל,** בירושלמי בקידושין פ"ד ה"י יליף לה דהורגין ע"פ החזקות מהא דכתיב ומכה אביו מות יומת וכי דבר ברי הוא שזה הוא אביו והלא חזקה היא שהוא אביו ואפ"ה הורגין אותו, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב ה"כ דראי' להא דסוקלין ושורפין על החזקות ממה שדנה תורה במקלל אביו ומכה אביו שיומת ומנין לנו ראי' ברורה שזה אביו אלא בחזקה כך שאר קרובים בחזקה, ובתשו' חוט השני סימן י"ז עמד בזה דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהא דמכה אביו נהרג הוא משום דאזלינן בתר רובא.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבכור שור בקידושין פ' ב' כתב דבעינן לתרוייהו, דאף שהוחזק שהוא אביו דנוהג עמו כאב עם בנו, הרי שמא האב עצמו טועה ומנ"ל שלא זינתה אשתו, ובע"כ דאזלינן בתר רובא ורוב בעילות אחר הבעל, ומאידך ברוב לחודי' לא סגי, דאטו סימנא אית לסהדי בגוי' משעה שנולד שלא הוחלף באחר, ובע"כ דהוא משום חזקה,[[184]](#footnote-185) ולפ"ז ה"נ יש להביא להא דסוקלין על החזקות מהא דמכה אמו נהרג. - **ב** הסד"ט בסימן קפ"ה סק"א כתב דהוא משום דהא דרוב בעילות אחר הבעל הוא רק אם ידעינן בודאי שנוהג עמה כבעל ובא עלי' בכל עת, וזה שמחזיקין שנהג עמה כבעל הוא מחמת החזקה שנוהג עמה כאיש עם אשתו בשאר מילי מסתמא בעל, ומזה נלמד דסוקלין ושורפין על החזקות, ועד"ז כתבו בתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן ה' ד"ה ולכאורה וסימן י' ד"ה ונראה והחת"ס לעיל בסוגיין ובב"ב כ"ג ב' ובתשו' אהע"ז ח"א סימן קע"ו. - **ג** בתשו' חוט המשולש בסימן ה' ד"ה והאמת הברור מסיק דמכוון ד' הירושלמי והרמב"ם הוא לדין רוב, דגם ההיא דסוקלין ושורפין על החזקות הוא מכח דין רוב, עיי"ש, ועד"ז כתב הבית מאיר באהע"ז סימן י"ט.

**אם איכא להרוב בעילות אחר הבעל כשידוע שלא בא עלי' הבעל אלא פעם אחת**

הרי"ד בס' המכריע סימן ס"ד כתב דהא דאומרת האשה שהולד ממזר, היינו כשאומרת שלא שימש הבעל מיטתו כל זה הזמן עד שנתעברה ויודעת באמת שלא נתעברה מבעלה, שאם הי' בעלה משמש עמה אע"פ שבא עלי' אדם אחר אינו ממזר שרוב בעילות אחר הבעל, ומבו' בדבריו דאף אם יודעת שנבעלה לאחר יותר מלבעלה, מ"מ אם נבעלה לבעלה פעם אחת תולין שהולד הוא מן הבעל מכח הא דרוב בעילות אחר הבעל,[[185]](#footnote-186) ורק כשלא נבעלה כלל לבעל הוא דהוי הולד ממזר, וזה דלא כמו שנקטו הסד"ט והחת"ס דרק כשבא עלי' בפועל רוב בעילות הוא דמחזקינן דהוא אביו, וצ"ב.

**בהא דמחייבינן באונס ומפתה ובדמי ולדות ולא אמרינן דדילמא לאו אבי' הוא**

ההפלאה בכתובות ט"ו ב' הק' דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, א"כ היאך מחייבינן קנס באונס ומפתה והיאך מחייבינן דמי ולדות הרי דילמא לאו אבי' הוא,[[186]](#footnote-187) וכתב דכיון שדנים ע"פ הרוב שהוא אביו לשאר דינים ה"ז מועיל אף לענין ממון, וכתב דמה"ט הוא דמכה בהמה חייב ולא אמרינן דדילמא טריפה היא, ועד"ז כתב בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ט.[[187]](#footnote-188)

אך הש"ש בש"ב פ"ד כתב דהא דלוקח בהמה ונאבדה ל"מ לפטור עצמו מן הדמים מכח הא דשמא טריפה היא, ואין הולכין בממון אחר הרוב, הוא משום דכל היכא דליכא ריעותא לא נחתינן לספיקא ובכה"ג מהני אף בממון, ולכאו' מכוון דבריו הוא דאף דבלא דינא דרוב הי' לנו להסתפק שמא טריפה היא, מ"מ מכח הרוב נסתלק הספק לגמרי וע"כ מהני אף בממון, ולפ"ז ניחא גם הא דמחייבינן קנס באונס ומפתה והא דמחייבינן דמי ולדות כיון דליכא ריעותא כלל.

**ודילמא כגון שהיו אביו ואמו חבושין בבית האסורין אפ"ה אין אפוטרופוס לעריות,** המהרש"א כתב דהא דדחי דאין אפוטרופוס לעריות, ולא אמרינן דאכתי יש להעמיד האם בחזקת צדקת, הוא משום דמכח הא דאין אפוטרפוס לעריות יש לחוש שנאנסה האם, ומש"כ התוס' דהומ"ל דהעמד האם בחזקת צדקת הוא לס"ד,[[188]](#footnote-189) ועמש"כ הצל"ח לפרש בזה, ומש"כ בזה בדו"ח הגרע"א מכת"י.

בס' סנהדרין קטנה בסנהדרין ע"ז א' הק' בהא דהבא על בתו מאנוסתו חייב דדילמא לאו אבי' הוא ובזה ליכא להרוב בעילות אחר הבעל, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ החת"ס בב"ב כ"ג ב' ובתשו' אהע"ז ח"א סימן ע"ו ובתשו' תורת חסד אהע"ז סימן ט' סק"ד.

**אם הולכין אחר הרוב בדיני נפשות**

**אתיא מהורג את הנפש,** בסנהדרין ס"ט א' פריך ר"ה ברי' דר' יהושע דבדיני נפשות אין לילך אחר הרוב משום ושפטו העדה והצילו העדה, והר"ן שם הק' מסוגיא דהכא דילפינן מדיני נפשות דאזלינן בתר רובא משום דלא חיישינן דילמא טריפה הרג, וכתב דשאני הכא דא"א לבדוק כלל אם נחוש דבמקום נקב נקב, ובכה"ג כיון דאמר רחמנא דנקטול רוצח על כרחין ס"ל דאזלינן בתר רובא דאינשי דל"ה טריפות, אבל היכא שאפשר לקיים את הדין, במקום שיש לפטור אחד מפני חשש הי' ראוי לחוש בו, וזה ע"ד הא דפריך לקמן דדילמא היכא דאפשר אפשר למש"כ התוס' ודעימייהו דתלי אם איכא לאוקמי לקרא בענין אחר (ונתבאר להלן), - והמאירי בב"ב צ"ג א' כתב דהא דאזלינן הכא בתר רובא הוא משום שלא נאמר במזיד לעבור שלא לילך בו אחר הרוב, או דהוא משום דאיכא רוב וחזקה, וכ"נ בד' המאירי בסנהדרין שם דהא דאזלינן הכא בתר רובא בדיני נפשות הוא משום שיש עמו חזקה, וצ"ב, - ועמש"כ בזה הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן מ"ו והנתיה"מ בתשובתו שבתשו' חמד"ש אהע"ז סימן י"א והחמד"ש שם בסימן י"ב סק"ז והגר"ש איגר בתשובתו שבתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ק"ז.

בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שע"ח כתב לדון אם בדיני נפשות הולכין אחר הרוב או דמשום והצילו העדה אין הולכין בהן אחר הרוב, ומסיק דהולכין בהן אחר הרוב, עיי"ש, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קמ"ז כתב דאף דבסנהדרין ס"ט א' מסקינן דאזלינן בתר רובא בדיני נפשות, מ"מ נסתפק הרשב"א דשמא היינו ברובא דליתא קמן דאין המיעוט לפנינו, אך ברובא דאיתא קמן דהמיעוט לפנינו לא אזלינן בתר רובא, - והשערי ישר בש"ג פ"א כתב בדעת הרמב"ם דל"מ רובא דאיתא קמן בדיני נפשות, עיי"ש.

הש"ש בש"ד פ"ח הק' בשם אחיו דהיאך אזלינן בדיני נפשות בתר רובא, הרי כמו דאין הולכין בדיני ממונות אחר הרוב משום דמסייע לי' חזקת ממון ה"נ בדיני נפשות מסייע לו חזקת גופו, ועמש"כ הקונט' הספיקות בכלל ו' אות ג' והקוב"ש בביאורים לש"ש אות כ"ד דאין לדון משום חזקת גופו, וכתב דבאמת ל"מ רוב בדיני נפשות ורק אם הוקבע האיסור מתחילה ע"פ הרוב ה"ז מועיל אף לחייבו מיתה, ודימה ד"ז לדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ועמש"כ ע"ז השערי ישר ש"ג פ"א ופ"ג.

**טעם הא דבנסקלין שנתערבו בנשרפין לא אזלינן בתר רובא**

התוס' הק' בהא דתנן בסנהדרין ע"ט ב' דנסקלין שנתערבו בנשרפין ידונו בסקילה שהשריפה חמורה, דמ"ט לא אזלינן בתר רובא דנשרפין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דכיון דממ"נ הוא נהרג לענין באיזו מיתה הוא נהרג לא אזלינן בתר רובא.[[189]](#footnote-190) - **ב** התוס' כתבו עוד דהו"ל קבוע וכמחצה על מחצה דמי.[[190]](#footnote-191) - **ג** בתשו' הריב"מ שבתשו' ספה"י לר"ת סימן פ"א כתב דלא אזלינן בתר רובא אלא אם ודאי עבר עבירה ואיכא רוב לחייבו ומיעוט לפטרו, כהורג את חבירו ואיכא מיעוט דטריפה הרג, ומשא"כ כשנתערב ודאי פטור ברוב חייבין לא נהרוג אותו שבודאי פטור מחמת רוב, וכ"כ התוס' בזבחים ע"א א' דלא אזלינן בתר רובא לחייב אותו שהוא ודאי בסקילה דמשום רובא לא נעביד דבר שהוא שקר ודאי,[[191]](#footnote-192) וכ"נ במכוון ד' התוס' בסנהדרין פ' ב', עיי"ש, אך המהר"ם שיק שם פירש לדבריהם בע"א. - **ד** הש"ש בש"ד פ"ט כתב למש"כ שם פ"ח דלא אזלינן בתר רובא בדיני נפשות כשבא הרוב לאחר מעשה דלא גרע מדיני ממונות דאין הולכין אחר הרוב, וכל הא דאזלינן בדיני נפשות בתר רובא הוא כשבא הרוב קודם המעשה ונקבע האיסור ע"י הרוב.

הצל"ח הק' בשם מהר"צ הלברשטט דלמש"כ התוס' דממיתה למיתה לא אזלינן בתר רובא היאך משכח"ל דבת כהן בשריפה ליחוש דילמא לאו אבי' הוא ואינה בת כהן וליכא למיזל בזה בתר רוב, שהרי ממיתה למיתה לא אזלינן בתר רובא, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בתשו' הנתיה"מ שבתשו' חמד"ש אהע"ז סימן י"א ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ט וסו"ס קמ"ח.

**בהא דמפלגינן בין היכא דאפשר להיכא דלא אפשר**

**ודילמא היכא דאפשר אפשר היכא דלא אפשר לא אפשר,** בפירש"י כתב דהיינו דשמא היכא דאפשר לעמוד על הבירור בודקין ולא סמכינן ארובא, ולא סמכינן ארובא אלא היכא דא"א לעמוד על הבירור, - אך בד' התוס' בד"ה ליחוש מבו' שפירשו דהיינו דשמא לא אזלינן בתר רובא אלא היכא דא"א לאוקמי לקרא בע"א, וזה שכתבו דר"ע חשיב לי' אפשר דאיכא לאוקמי קרא שהי' קרום של מח מגולה ונקבו, אף דבנידון שלפנינו א"א לעמוד על הבירור, וכ"נ בד' הר"ן בסנהדרין ס"ט א', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין והרשב"א לעיל ט' א', ונתבאר להלן.

בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין כתב להוכיח כד' התוס' דלא חשיב כאי אפשר אלא היכא דא"א לאוקמה לקרא בע"א, שהרי בכ"ד מצינו דחייש ר"מ למיעוטא אף דא"א לברר, כגבינות בית אונייקי כההוא דגבינות בית אוניקו ובר"פ כל הצלמים ובר"פ בנות כותים, ובע"כ דלא חשיב כלא אפשר אלא היכא דמכח זה יתבטל כל הדין.[[192]](#footnote-193)

הגרע"א שם הק' עוד דהיאך ילפינן מקרא דאחרי רבים להטות דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר, הרי בסנהדרין ליכא לברורי, דגם אם יוסיפו עוד דיינים מ"מ לא נסתלק המיעוט וא"א לפסוק הדין,[[193]](#footnote-194) וכתב דלדעת התוס' ניחא דאפשר לקיים לקרא כשיסכימו הדיינים לדעה אחת, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ונתחדש בדבריו דסגי במה דאפשר לקיים קרא דחיוב מיתה, ול"ב שיהא אפשר לקיים קרא דאחרי רבים להטות, וזה צ"ב.[[194]](#footnote-195)

הפליתי בסימן ל"ט סק"ב עמד דמ"ט לא מייתינן דאזלינן בתר רוב מהא דחלב מותר ולא חיישינן דילמא טריפה היא, והפמ"ג בפתיחה להל' טריפות הריאה כתב דהוא משום די"ל דהא דהתירה תורה חלב הוא לאחר שנשחטה הבהמה ונבדקה, וכ"כ הרשב"א לעיל ט' א' דאין ללמוד להתיר בדיעבד בלא בדיקת הריאה מהא דכתיב בקרא דחלב מותר, דמשכח"ל כגון שעשו מהם גבינות והניחם עד שנשחטה ונמצאת כשרה, - והבית מאיר בסימן ל"ט ס"א כתב דכיון דא"א לבדוק את הבהמה בחיי' חשיב כלא אפשר, וע"כ ליכא לאתויי מינה דאזלינן בתר רובא אף היכא דאפשר,[[195]](#footnote-196) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**בהא דחייש ר"מ למיעוטא אם הוא מדאורייתא**

**דאלת"ה לר"מ דחייש למיעוטא וכו',** התוס' בד"ה פסח כתבו דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא מדרבנן, - אך בד' הרמב"ן והרשב"א שכתבו דאם ר"מ לא אכיל בישרא, מתפרש קרא דבשר תאוה, שהוא כנגד יצה"ר, מבו' דמדאורייתא חייש ר"מ למיעוטא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן דר"מ לא גמיר לההלכתא דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר, וכ"כ המרדכי בשלהי מכילתין סימן תשל"ז, והוכיח כן מהא דפרכינן דלר"מ פסח וקדשים מה איכא למימר, ואם כל הא דחייש ר"מ למיעוטא הוא מדרבנן, י"ל דבקדשים העמידו על דין תורה.[[196]](#footnote-197)

בסוגיית הגמ' לקמן פ"ו א' מבו' דפלוגתת ר"מ ורבנן אם אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה תליא בפלוגתייהו אם חיישינן למיעוטא, ומבו' לפ"ז דגם למש"כ התוס' דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא מדרבנן מ"מ שורש הפלוגתא הוא מדאורייתא, וע"כ הוא דלר"מ אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה מדאורייתא, ובפירש"י בקידושין פ' א' מבו' דהיינו דלר"מ דלא בטל מיעוטא לגמרי דמה"ט חייש למיעוטא, ע"כ כל דמשכח מידי לאצטרופי בהדי' מצטרף, ולרבנן דבטל לי' מיעוטא לגמרי דלא חיישי למיעוטא אינו מצטרף לחזקה, וכ"כ הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ג מ"ח,[[197]](#footnote-198) והביה"ל בח"ב סימן כ"ג הוסיף לפרש בזה דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן הוא דלר"מ לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא ואינו כלל רק דהתורה גזרה שניזול להלכה כהרוב וע"כ חוששין לו מדרבנן וע"כ נמי מהני המיעוט להצטרף לחזקה, אך לרבנן אמרנן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"כ אין חוששין לו אף מדרבנן וע"כ נמי אינו מצטרף לחזקה, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין בתו"ד.

**אם אזיל ר"מ בתר חזקה**

המרדכי בסימן תשל"ז הק' דעל רוב פליג ר"מ וס"ל דחיישינן למיעוטא, ועל חזקה לא מצינו שנחלק וס"ל דאין מעמידין דבר על חזקתו,[[198]](#footnote-199) - והראש יוסף בסוגיין בתו"ד כתב דאה"נ לר"מ דחייש למיעוטא כ"ש דחייש לחזקה ואין הולכין אחר חזקה היכא דאפשר, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בההיא דבית המנוגע, וכ"כ גם בגינת ורדים כלל ס"א, וכ"נ גם בדבריו בשפ"ד סימן כ"ח סקכ"ז, ועיי"ש שהביא כן מד' המהרש"א לקמן פ"ו א', אך בד' התוס' הרא"ש לקמן שם מפורש דאף לר"מ אזלינן בתר חזקה, וזהו שהק' דמ"ט בעינן להא דרוב מעשיהן מקולקלין אפי' מחצה נמי.[[199]](#footnote-200)

והפנ"י בכתובות י"ב ב' הוכיח מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ה ב' דר"מ אזיל בתר חזקה, וכתב דהוא משום דחזקה עדיפא מרוב, וכל הא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא היכא ששניהם בענין אחד דבכה"ג מבטל הרוב את החזקה כיון דהחזקה עשוי' להשתנות, ועיי"ש שרמז דזה נסתר מד' התוס' לעיל בסוגיין שהק' דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה דרובא וחזקה רובא עדיף.

**אם לרבנן חיישינן למיעוטא במקום חזקה**

התוס' כתבו דמהא דאמר לר"מ דחייש למיעוטא, ולא קאמר היכי אכלינן, משמע דלא קי"ל כר"מ דחייש למיעוטא, והק' לפ"ז בסוגיית הגמ' בבכורות כ' ב', - אך הרא"ש בסימן ט"ז כתב בשם ר"ת דאף דלא חיישינן למיעוטא מ"מ היכא דאיכא חזקה בהדי' חיישינן למיעוטא להחמיר, וכ"כ התוס' בבכורות שם.[[200]](#footnote-201)

והרי"ף הרמב"ן וש"ר ביבמות קי"ט א' כתבו דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה לחוש ולא לעשות מעשה ע"פ הרוב, ופירשו כן במה שאמרו בנדה י"ח ב' דרובא דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין עליו את התרומה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בקידושין נ' ב', ועיי"ש שכתבו דאף דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא, היינו דלא חשיב כולי האי לצרופי לגבי חזקה לטהר, אלא עדיין הרוב מכריע, ומ"מ חוששין לו ואין עושין בו מעשה, ואכמ"ל.

המהרש"א בבכורות שם הק' דאם חיישינן למיעוטא היכא דאיכא חזקה בהדי', א"כ אף לדידן תיקשי דהיאך אכלינן בישרא דאיכא חזקת איסור דבהמה, וכתב דבהא דשמא במקום נקב שחט ליכא חזקת איסור, דאף אם נשחטה במקום נקב נשחטה כראוי ואינה אסורה אלא משום טריפה, והאחרונים הק' דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה,[[201]](#footnote-202) ועמש"נ בזה בדף מס' 3 אם בספק נקובת הושט יש להעמיד בחזקת איסור, ועמש"כ בזה הפמ"ג בשפ"ד סימן ל"ג סוסק"ה ובחי' הגרע"א בסוגיין ולעיל בע"א והביה"ל בח"ב סימן כ"ה.

**אלא היכא דאפשר אפשר היכא דלא אפשר לא אפשר,** התוס' בבכורות כ' א' ד"ה ואיבע"א כתבו דאף דהא דחייש ר"מ למיעוטא אינו אלא מדרבנן, מ"מ שפיר מייתינן מינה דאף בדאורייתא יש לחלק בין אפשר ללא אפשר, דאם איתא דבדאורייתא אין חילוק בין אפשר ללא אפשר ל"ה לחכמים לחוש ולגזור היכא דאפשר כיון שראו שום מקום שלא חשו כגון היכא דלא אפשר.

אך הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קצ"ח ומהדו"ת סימן ק"ג סק"ב כתב לפרש דמייתי מהא דשרינן בפסח וקדשים אף דאיכא חזקת איסור המסייעת למיעוט,[[202]](#footnote-203) דלהצד דהיא נקובת הושט הויא נבילה, ואף דהא דחייש ר"מ למיעוטא אי"ז אלא מדרבנן, מ"מ הא דס"ל דסמוך מיעוטא לחזקה הוא מדאורייתא,[[203]](#footnote-204) ועיי"ש בדבריו במהדו"ק במש"כ בטעמא דהתוס' בבכורות שלא פירשו כן.

**אם לדעת ר"מ בודקין אחר כל י"ח טריפות**

בפירש"י כתב דהא דלא בדקינן כל י"ח טריפות הוא משום דסמכינן ארובא אף היכא דאפשר, ומבו' דלדעת ר"מ דחייש למיעוטא היכא דאפשר בודקין אחר כל י"ח טריפות, וכ"ה להדיא בדבריו בד"ה היכא דאפשר, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש ביבמות פט"ז סימן א', - אך הרמב"ן הק' דא"כ מ"ט לא נחלקו ר"מ ורבנן בזה, כשם שנחלקו בקטן וקטנה ובשאר מקומות אם הולכין אחר הרוב אם לאו, וכתב דאפשר דסבר ר"מ דכיון שפסח וקדשים אוכל אדם אף על פי שלא בדק בי"ח טריפות אף בחולין נמי אין בודקין בהם שהתורה סמכה על רוב זה, וכ"כ הרשב"א לעיל ט' דכיון דבקדשים לא אפשר וסמכינן ארובא,[[204]](#footnote-205) אף בחולין כן דלחצאין לא שרא לן רחמנא.[[205]](#footnote-206)

ולכאו' פלוגתא זו תליא בביאור הא דהיכא דלא אפשר סמכינן על רוב, דרש"י לטעמי' דהיינו דהיכא דאפשר לעמוד על הבירור לא סמכינן ארובא והיכא דא"א סמכינן ארובא, וע"כ אף דבקדשים א"א לבדוק כל הטריפות וסמכינן ארובא מ"מ בחולין דאפשר לבדוק לא סמכינן ארובא, - אך הרמב"ן והרשב"א ס"ל כדעת התוס' דהיינו דכל דא"א לאוקמי קרא בע"א אזלינן בתר רובא משום דבכה"ג סמכה תורה על הרוב, וע"כ כיון דסמכה תורה על הרוב שאינם טריפות בקדשים, סמכינן ע"ז אף בחולין.[[206]](#footnote-207)

**בדיקת הריאה**

בפירש"י כתב דא"צ לבדוק אחר כל י"ח טריפות משום דסומכין על הרוב, ונקובת הריאה משום דשכיח בדקינן, והרמב"ן בחי' ובמלחמות בסוגיין כתב דהוא חיוב בדיקה גמור מדרבנן,[[207]](#footnote-208) ומדמי לה לדין דמאי, ונתבאר להלן, וכ"כ הרשב"א לעיל ט' א' ובתוה"ב בית ב' ש"ג והר"ן בסוגיין, וכן נקטו הפוסקים,[[208]](#footnote-209) - אך בד' הרמב"ם בפי"א משחיטה ה"ז משמע דבדיקת הריאה אינה אלא ממנהג, וכמש"כ המשכנות יעקב ביו"ד סימן ט"ז בדעתו, וכ"כ המאירי לעיל ט' א' דהגאונים הנהיגו בכך, וכ"כ המרדכי במכילתין סימן תרי"ט בשם רבינו ברוך דבזמן חכמים לא היו בודקין את הריאה.

**טעם דין בדיקת הריאה**

בטעם הא דבודקין את הריאה ולא אזלינן בתר רובא, דהרי אף דשכיח מ"מ איכא רוב להיתר, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהוא מפני שמצוי בהן טרפות תדיר ואין סומכין לכתחילה על הרוב בדבר שמיעוטו מצוי,[[209]](#footnote-210) וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ג' ב',[[210]](#footnote-211) ובפי' הר"ן לקמן בסוגיין.[[211]](#footnote-212) - **ב** הרשב"א לעיל ט' א' כתב בשם רבינו יונה דהוא כדי להסיר המכשולים לפי שהסירכות ניכרות לעינים ועם שהן מצויות אם לא היינו בודקין יבא הדבר לידי הפסד גדול ורבו המכשולות דפעמים שימצא האחד סירכא בריאה ויחזור על כל לוקחי הבשר לשבור כליהם ולהריץ מאכלו לפני כלבו ואפשר שיחוס עין מי שאינו הגון על ממונו והתקצף וימלא בטנו מן האיסור אחר שנודע. - **ג** הרשב"א שם כתב עוד בשמו דבדבר שהוא קרוב ומזומן לראותו כריאה שאם יש בה סירכא מיד תראה לעינים בפתיחת הבהמה, אם אינו בודק נראה כמעלים עינו מן האיסור, וכתב דלטעם זה מותר לאכול מן הבהמה מבית טביחתה קודם שפתח אותה, וכתב דאין נכון לעשות כן ומי שעושה כן ה"ה כפורץ גדר של מנהג ישראל וישראל קדושים נהגו איסור בדבר זה. - **ד** בתשו' רש"י סימן ס' כתב דהיינו משום דכיון שסופו ליגלות ימתין מעט שאם יאכל תחילה ואח"כ יוציא הריאה ונמצא טריפה נמצא שטריפה אכל.

הרמב"ן והר"ן הביאו מירושלמי בביצה דדמאי מדבריהם וראיית טריפה מדבריהם וכ"ה דרואין את הטריפה ביו"ט ה"נ מפרישין דמאי ביו"ט, וכתבו דהיינו בבדיקת הריאה, דאם כשנולד ריעותא בבהמה הרי אין ראי' זו מדבריהם אלא מדאורייתא, והוכיחו מהתם דצריך לבדוק את הריאה מדרבנן, - והמשכנות יעקב ביו"ד סימן ט"ז ד"ה וראיתי שעמד הק' דא"כ הדין נותן דהיכא דחיוב הבדיקה הוא מדאורייתא אסור לראותו ביו"ט ואין הדין כן, והניח בצע"ג.[[212]](#footnote-213)

**נאבדה הריאה**

בפירש"י כתב דהא דאין בודקין כל י"ח טריפות הוא משום דסומכין על הרוב אף היכא דאפשר, והא דבודקין את הריאה הוא משום דשכיח בה ריעותא, אך אם נאבדה הריאה מותרת הבהמה, דסומכין ע"ז דהולכין אחר הרוב אף היכא דאפשר ועל הא דאמר ר"ה דנשחטה בחזקת היתר עומדת, - ובתשו' רש"י סימן ס' הוסיף דלא חילקו חכמים בין ספק סירכא בריאה לשאר ספק טריפות, והרי אף בשאר ספק טריפות אין ההכשר אלא משום דסומכין על הרוב וכמבו' לעיל בסוגיין, ולא משום דאין לחוש כלל למידי דלא שכיח כ"ז שלא נולד ריעותא, וכיון דסומכין על הרוב בשאר טריפות ה"ה בריאה היכא דלא אפשר, ומה שאמרו בביצה כ"ה ב' דנטיעה מקטע רגליהון דקצביא ה"מ לכתחילה שעדיין לא הוציאו הריאה לחוץ ויכול להמתין ולברר אם יש בה טריפה וכיון דסופו ליגלות ימתין מעט שאם יאכל תחילה ואח"כ יוציא הריאה ונמצא טריפה נמצא שטריפה אכל, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי קודם השחיטה אכלנו את חלבה ולא חששנו לספק סירכא, ועכשיו שנשחטה והוציא הריאה בלא בדיקה, נאסור אותה ונחזיק בה ספק איסור.

**טעם האוסרים בנאבדה הריאה**

בטעם האוסרים מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' ר"י הלוי רבו של רש"י שנד' בתשו' רש"י סימן ס"א כתב דאף דהולכין אחר רובא דליתא קמן, מ"מ בריאה שיכול לעשות כתיקון חכמים אין הולכין אחר הרוב, ועיי"ש שכתב דאף שאכלנו מחלבה, שאני חלב דחידוש הוא דאתי מן החי ושרי, ומשא"כ בבשר הבהמה דבחיי' בחזקת איסור עומדת, וע"כ אף אחר שנשחטה כיון דהריאה צריכה בדיקה הו"ל בחזקת איסור ואסורה מספק,[[213]](#footnote-214) ועד"ז כתב הש"ש בש"ה פ"ט. - **ב** בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם סימן ס"ב כתב בסו"ד בשם הל' בדיקה שסידרו הראשונים דטריפות הריאה הוו מחצה וע"כ יש לאסור מספק,[[214]](#footnote-215) אך הרמב"ן בסוגיין והרשב"א לעיל ט' א' הוכיחו דרוב בהמות אין בהן טריפות הריאה מהא דמכשרינן בעגלה ערופה ובפרה אדומה בלא שום בדיקה.[[215]](#footnote-216) - **ג** בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם כתב עוד, דל"ד לט' חנויות דהולכין אחר הרוב, דדמי ללקח מאחד מהן דספיקו אסור, והלוקח י' בהמות מן השוק מילתא דשכיחא הוא דתרי או תלתא מינייהו טריפות הויין, והו"ל כלקח מן הקבוע דספיקו אסור, וכ"כ הפליתי בסימן ל"ט סוסק"ב, אך השבה"ל בח"ב סימן כ"ז תמה ע"ז, דלא שייך קבוע אלא היכא דאיסור ודאי קבוע בתוכו, דאלת"ה גבי קטן וקטנה נמי הול"ל קבוע, ולכאו' כונתו כמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג סקי"ב בטעם הא דהולכין אחר רוב בהמות שאינם טריפות, ולא חשיב כקבוע, עיי"ש. - **ד** הראב"ן בסימן ר"ט כתב דכיון שנהגו לבדוק הריאה משום שהיא עלולה ליטרף, ע"כ אם נאבדה בלא בדיקה אין סומכין על הרוב כדמסקינן הכא דאין סומכין על הרוב היכא דאפשר, והביאו הגר"א בסימן ל"ט סק"ז, ונתחדש בדבריו דלמסקנת סוגיין אין הולכין אחר הרוב היכא דאפשר, וכ"כ האו"ז בהל' טריפות סימן תי"א, וצ"ע.[[216]](#footnote-217) - **ה** הש"ך בס' הארוך סימן ל"ט האריך להוכיח מכ"ד דדין בדיקת הריאה אינו אלא מדרבנן, ואפ"ה כל שנאבדה הריאה ה"ז אסור בדיעבד, דאל"כ מה הועילו חכמים בתקנתם דכל אחד ישליך הריאה בכיון, וכ"כ הש"ך שם סק"ח.

הרמ"א בסימן ל"ט ס"ב כתב לאסור היכא שנאבדה הריאה, ולא התיר אלא במקום הפסד מרובה, או בגדיים וטלאים וחיות שאין הסירכא מצוי' בהן, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"ח.

מהדו"ק מרחשון ע"ז

דף מס' 8 א'

## רוב מצויים אצל שחיטה מומחין הן

**י"ב א' - לימא רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן,** הביה"ל בח"ב סימן ד' נסתפק אם הוא משום חזקת כשרות של השוחט, דכיון דכל ישראל כשרים הם ואינם חשודים על איסור נבילה משו"ה מחזקינן לשחיטה זו דבודאי נשחטה בהכשר ואם זה השוחט לא הי' מומחה בודאי דהי' חושש לעצמו שמא ינבל ול"ה שוחטה, והו"ל כמו שהעיד השוחט בפנינו ששחט בהכשר, או דאי"ז משום עדות דהשוחט, אלא הוא כמו שאר חזקות שבש"ס דחזקה היא דמי שאינו יודע הל' שחיטה לא ישחוט כמעשה השחיטה רק יהרוג או יערוף, והמעשה מוכיח עליו דהוא מומחה.

ועיי"ש בסק"ג שהביא מד' התוס' בגיטין ב' ב' ד"ה ע"א ומד' ההג"א בפירקין סימן י"ד, דמבו' דבמקום דמכשרינן משום דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ל"ב לנאמנות דע"א באיסורים, והוכיח כן גם ממש"כ הטור בסימן ב' בשם הרשב"א דגם במומר אוכל נבילות לתאבון אמרינן להא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, אע"ג דאינו נאמן בעדותו על השחיטה, וכ"ה להדיא במשמה"ב בית א' ש"א (ח.), שנחלק ע"ד הרא"ה, וכתב דא"צ בזה לעדותו של השוחט, אלא חזקה הוא דשחט כראוי, ומה"ט הוא דמכשרינן במומר אוכל נבילות, עיי"ש, וכתב שם דדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דבמומר לא אמרינן להא דרוב מצויין וכו', הוא משום דס"ל דל"מ הרוב אלא משום נאמנות השוחט,[[217]](#footnote-218) (אך בגל' הגרע"א לשו"ע סימן ב' ובתשו' מהדו"ק סימן קס"ג פירש טעמם בע"א, ואכמ"ל), - ועיי"ש במש"כ עוד בענין זה.

השטמ"ק בכתובות ט"ו א' הביא משיטה ישנה שהק' דכשמביאין הבהמה בביתו של שוחט, היאך מהני הא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, הרי הו"ל קבוע, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגרש"ש כתובות סימן כ"ד (ט"ז) ובאבהא"ז בסוף הל' שחיטה מש"כ בביאור דבריו, - והגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג ס"ק י"א י"ב כתב לישב דברובא דליתא קמן לא שייך דין קבוע, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, ועמש"נ לעיל שנחלקו בזה הר"י ב"ר יהודה והשבה"ל, ועי' בחי' הגרש"ש שם שכתב לדון דהשיטה ישנה מודה לזה, ואכמ"ל.

## אם סומכין על רוב זה אף כשהשוחט לפנינו ואפשר לבדקו

הרי"ף כתב דאם שחט אחד ואזל לעלמא מותר לאכול משחיטתו דקי"ל רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ומשמעות דבריו דכל שהוא לפנינו צריך לבדוק אם הוא מומחה,[[218]](#footnote-219) וכ"כ השאילתות בשאילתא קכ"ד והבה"ג בהל' שחיטה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה ה"ו, - אך הבעה"מ נחלק ע"ז וכתב דאפי' אם הוא לפנינו א"צ לבדוק,[[219]](#footnote-220) וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"א ה:, וכן דקדק הב"י בסימן א' מד' רש"י לעיל ג' ב' ד"ה מומחין הן.[[220]](#footnote-221)

ובטעמא דהבה"ג והרי"ף ודעימייהו דצריך לבדוק מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות בתחילת דבריו כתב, דהוא משום דרוב זה אינו כודאי, שהרי הוא כנגד חזקת איסור דהבהמה, ואף דסמכו על הרוב במקום דלא אפשר משום דאמרינן הרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, מ"מ כל שאפשר לעמוד על האמת צריך לבדוק, - ובדבריו בחידושיו לעיל ג' ב' מבו' דהיינו, לפ"מ שאמרו בנדה י"ח ב' דרוב דאיכא חזקה בהדי' אין הולכין אחריו, וע"כ מן הדין הי' דלא ניזיל בתר רוב דמומחין, כיון דהוי זה נגד חזקת איסור, וכל הא דסומכין על הרוב, הוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, ועמש"נ בזה להלן, אך מ"מ מהני החזקת איסור דיהא צריך לברר לכתחילה.[[221]](#footnote-222)

**ב** הרמב"ן שם כתב עוד, דהוא משום דחוששין לכתחילה ברוב שמיעוטו מצוי אף כשאין חזקה כנגדו, כמו שהצריכו לבדוק את הריאה, והוכיח כן עוד מכ"ד, ועיי"ש שכתב עוד, דלגבי יוחסין מצינו שלא הלכו חכמים אחר הרוב עד דאיכא תרי רוב משום דמיעוט פסולי כהונה שכיח,[[222]](#footnote-223) וכיון דלענין יוחסין אין סומכין על הרוב כלל, ה"נ לענין איסור אין סומכין על הרוב לעשותו כודאי לגמרי, שלא יהא צריך לשאול.

**ג** הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ה: וז: כתב דהא דצריך לבדוק, הוא כדי שלא יהא כמעלים עין מן האיסור, ואזיל לטעמי' דס"ל דגם דין בדיקת הריאה הוא כדי שלא יהא כמעלים עין מן האיסור.[[223]](#footnote-224)

## מ"ט לא אסרו בזה משום סמוך מיעוטא לחזקה

הרמב"ן ביבמות קי"ט א' כתב, בשם ר"ה גאון דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל כפלגא ופלגא, ואי"ז כדעת ר"מ, דלר"מ מצטרף המיעוט בהדי החזקה לטהר, אך לרבנן אין המיעוט חשוב כ"כ לצרפו עם החזקה לטהר, אלא עדיין הרוב מכריע, אך מ"מ חוששין לו ואין עושין בו מעשה, ופירש כן גם במה שאמרו בנדה י"ח ב' דרובא דאיכא חזקה בהדי' ל"ה כודאי.

והתוס' בבכורות כ' ב' והרא"ש שם סימן ב' כתבו בשם ר"ת דקי"ל דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ומשמעות דבריהם דהיינו, דהגם דלרבנן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה כלל, ודלא כמש"כ הרמב"ן דאף לרבנן אמרינן סמל"ח, מ"מ חיישינן בזה לדעת ר"מ, ועי' בביה"ל ח"ב סו"ס כ"ג שהוכיח כן.

התוס' בבכורות שם הק', דאם אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, א"כ היאך סומכין על רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, הרי איכא מיעוט וחזקת איסור, וכן הק' הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"א ו:, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' והרא"ש שם כתבו, דהוא משום דרוב זה מצוי ושכיח טובא והמיעוט לא שכיח, ולא חייש לי' ר"מ, וכ"כ הרא"ש בפירקין סימן ט"ז,[[224]](#footnote-225) - והרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ז: כתב בשם התוס', דהוא משום דאף מן המיעוט שאינם מומחין יש שלא קלקלו בשחיטתן, ונמצאו המקלקלין מיעוטא דמיעוטא, ואף ר"מ לא חייש לכך,[[225]](#footnote-226) ועד"ז כתב הריטב"א לעיל ג' ב', שלא חששו למיעוט וחזקה אלא למיעוט שהוא בודאי אסור, ומשא"כ הכא דאף המיעוט שאינו יודע הלכות שחיטה אינו איסור בודאי דדילמא שחיט שפיר.

**ב** הרא"ה שם הוכיח מזה, דמה שאמרו רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ל"ד רוב, אלא כל המצוין קאמרינן, שאין לך מצוי אצל שחיטה לעולם אלא מומחה, לפי שדבר מפורסם הוא בישראל ואפילו אצל עמי הארץ שהנבלה אסורה וכן אבר מן החי אסור ואין תקנה בזה אלא בשחיטה, הלכך אין אדם מישראל נזקק לשחוט לעולם אא"כ יודע הלכות שחיטה.

והרשב"א במשמה"ב שם הק' ע"ז, דלא מצינו שאמרו בגמ' לשון רוב והמכוון הוא כל, ועוד דאף את"ל דכל המצויין קאמר, הרי יש מיעוט המומחין ששוהין או דורסין או מגרימין, שאין ברית כרותה למומחין שלא ייעפו וכו', ונימא סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ע דזה לא נתישב במש"כ הרשב"א שם לעיל מינה דהוי מיעוטא דמיעוטא משום דאף מן המיעוט שאינם מומחין יש שלא קלקלו בשחיטתן, - ועמש"כ הביה"ל בח"ב סימן ד' סק"ב לישב ד' הרא"ה מקו' הרשב"א הראשונה, ולפי דבריו מתישב גם קו' הרשב"א השני'.

**ג** בד' הרמב"ן לעיל ג' ב' מבו' דהא דהולכין בזה אחר הרוב, אף דרובא דאיכא חזקה בהדי' לא עשאוהו כודאי, וכמו שאמרו בנדה י"ח ב', וזהו המקור להך מילתא דאף לרבנן אין סומכין על הרוב במקום חזקה, וכמש"כ הרמב"ן ביבמות שם, הוא משום דבהמה לא איתרעאי, - והיינו דכיון דודאי נשחטה הבהמה, ואיכא רוב שנשחטה בהכשר, וליכא ריעותא בבהמה, אמרינן דהרי שחוטה לפניך, ול"מ החזקת איסור כנגד הרוב.[[226]](#footnote-227)

**ד** הרשב"א במשמה"ב שם כתב, דאף אם גם לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, היינו רק ברובא וחזקה דעלמא, ומשא"כ בחזקה המסתלקת ע"י המתעסקין לסלקה וכו', ועיי"ש שדימה ד"ז להא דבודאי נגע לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ועוד כתב הרשב"א, דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אלא במיעוט שהוא מרע הרוב ומן הרוב אתה מסלקו, כמיעוט מפילות, דמתוך הרוב שמתעברות איכא מיעוט דמפילות, ואכמ"ל.[[227]](#footnote-228)

כ"ד תשרי פ"ד

דף מס' 8 ב'

## גדול עומד על גביו בשחיטה

**י"ב ב'** **- מאן תנא דל"ב כונה לשחיטה,** התוס' הק' דהרי אף חש"ו הוו בני כונה לשחיטה כשגדול עומד על גביו, וכמו שאמרו בגיטין כ"ב ב', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דל"מ גדול עומד על גביו אלא כשהגדול מלמד אותם ומזהיר אותם לעשות לשמה, אבל הכא אחרים רואין אותם בעלמא קאמר. - **ב** הרמב"ן לקמן ל"א א' כתב דל"מ אלא בגדול עומד על גביו שאימת גדול עליהן, ומשא"כ הכא דאחרים רואין אותן ואין עומדין על גבן ולפיכך אינם מכונין שלדעת עצמן הן עושין. - **ג** הרשב"א כתב דפריך מרישא דקתני דהא דאינם שוחטין הוא משום שמא יקלקלו, והרי דאם לא קלקלו שחיטתן כשרה, אף דאין אחרים רואים אותן, ומשמעות דבריו דכל דאחרים רואים אותן מהני אף כשאין מלמדין אותן לעשות לשמה, משום דכונת האחרים הרואין הויא כונה, וצ"ב. - **ד** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה, דל"מ גדול עומד על גביו אלא בדבר שאפשר לעשותו ע"י שליח, דזה שעומד על גביו הוי כשליח הממונה לכתוב ולכוין בכתיבתו, ומשא"כ בשחיטה דהכל תלוי בדעת השוחט ול"מ דעת זה שעומד על גביו, ועמש"כ בחי' הגרנ"ט סימן פ' ובשיעורי הגר"ש גיטין י' ב' (אות קפ"ה) לפרש בזה. - **ה** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דאף דאם היו האחרים מתכונים לשם שחיטה הי' מהני כונתם, וכתב לדמותו לדינא דגט דגדול עומד על גביו, מ"מ הכא מיירי שאינם מתכונים כלל וע"כ ל"מ. - **ו** המאירי כתב דל"מ גדול עומד על גביו אלא בכתיבת הגט משום דאינם בקיאין בכתיבת הגט והן תולין בזה את עצמן לדעת אחרים, ומשא"כ בשחיטה דמתוך שרגילין באכילה רגילין בה ואין שוחטין לדעת אחרים. - **ז** בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס כ"ו וסו"ס תקצ"ג כתב דל"מ גדול עומד על גביו אלא בכתיבת גט דאיכא הוכחה גמורה שאומרין לו כתוב שם פלונית וכתוב לשמה והוא כותב כתוב שם פלוני ולשמו והוא כותב, ובכה"ג רמי אנפשי' ומכוין לשמן, ומשא"כ בשחיטה דליכא הוכחה כלל אף כשאחרים עומדין על גביו ל"מ.[[228]](#footnote-229) - **ח** הרמב"ם בפ"ג מגירושין הי"ח כתב דל"מ גדול עומד על גביו בכתיבת הגט אלא כששייר מקום התורף, וכ"כ הרמב"ן לקמן ל"א א' דכ"ה מסקנת הגמ' בגיטין דאין כונתם כלום ואפי' בגדול עומד על גביו, והראש יוסף בסוגיין כתב דלפ"ז ניחא מה שאמרו הכא דמהא דמהני שחיטת חש"ו יש ללמוד דל"ב כונה בשחיטה.

מד' הראשונים מבו' דפליגי ביסוד הא דמהני בכתיבת הגט כשגדול עומד על גביו, דלדעת התוס' ודעימייהו הוא משום כונת הקטן, דהגדול העומד על גביו מלמדו לכתוב לשמה, אך לדעת רבינו יונה הוא משום דעת הגדול העומד על גביו, ועד"ז מבו' בד' הראב"ד שם, וזהו שכתב לדמותו למה שאמרו בחגיגה י"ט א' בגל שנתלש על הכלים דמכוין להו אדם,[[229]](#footnote-230) ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א, - ואמנם במש"כ רבינו יונה דמה"ט ל"מ גדול עומד על גביו בשחיטה, הנה בד' הראב"ד מבו' דפליג ע"ז וס"ל דגם בשחיטה שפיר מהני דעת הגדול העומד על גביו ומכוין לשחיטה,[[230]](#footnote-231) וכ"כ בתשו' הרשב"א שם בשם רבינו יונה דשחיטה הוי כדבר שאפשר לעשותו ע"י שליח דמהני בו כונת העומד על גביו, וכן נקט בחי' הגרע"א וצ"ע.

## גדול עומד על גביו בחליצה

התוס' הביאו מתוספתא דשוטה לאו בר חליצה הוא, והק' דמ"ט ל"מ משום דבי"ד הוי כגדול עומד על גביו, דמה"ט הוא שאמרו דהא דחליצת חרש וחרשת פסולין הוא לפי שאינם באמר ואמרה וחליצת קטן פסולה משום דאיש כתיב בפרשה, ולא אמרו דהוא משום דבעי כונה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דל"מ גדול עומד על גביו בשוטה אלא בכתיבת הגט דמוכחא מילתא טפי וכו', וכ"כ הסה"ת בסימן קי"ח. - **ב** הרשב"א בסוגיין ובתשו' שם כתב בשם רבינו יונה דהוא משום דבחליצה שא"א לעשותה ע"י שליח ל"מ בה עמידת בי"ד, ומה שאמרו דהא דל"מ חליצה דחרש וחרשת הוא משום דאינם באמר ואמרה הוא לאשמועינן דאף אלם ואלמת דבני דעה נינהו אין חליצתן חליצה, ומה שאמרו דהא דל"מ חליצה דקטן הוא משום דאיש כתיב בפרשה, היינו משום דאילו נקט לטעמא דבני דעה הו"א דקטן כבן ט' וכבן י' שהוא בן דעת ויודע בטיב חליצה תהא חליצתו חליצה,[[231]](#footnote-232) כענין שאמרו בגיטין נ"ט א' דהפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין.[[232]](#footnote-233) - **ג** הר"ן בגיטין כ"ג א' כתב דל"מ גדול עומד על גביו אלא בכתיבת הגט דל"ב אלא כונת לשמה גרידא, ומשא"כ בחליצה דבעינן שיהיו מתכונין ע"מ לפטור, ועד"ז כתבו הריטב"א שם והרמב"ן לקמן ל"א א'. - **ד** לדעת הרמב"ם הוא משום דל"מ כלל הא דגדול עומד על גביו ואף בכתיבת הגט.[[233]](#footnote-234)

## גדול עומד על גביו בלישת מצה

בתשו' הרשב"א שם כתב לדון בדין לישת מצה של מצוה ע"י חרש שוטה וקטן כשגדול עומד על גביו, וכתב דתליא בפלוגתא דהכא, דלדעת התוס' דמי לחליצה דבחרש וקטן מהני הא דגדול עומד על גביו ובשוטה ל"מ, ול"ד לכתיבת הגט דמהני גדול עומד על גביו אף בשוטה, דשאני כתיבת הגט דיש בו הוכחה, ולדעת רבינו יונה אף בשוטה מהני הא דגדול עומד על גביו, דהא דבחליצה ל"מ גדול עומד על גביו הוא משום דא"א ע"י שליח, ולפי דבריו דבשחיטה דליכא הוכחה כלל ל"מ גדול עומד על גביו אף בחרש ושוטה, ה"נ בלישת מצה ל"מ, - ועמש"כ בזה הריטב"א בפסחים מ' א', והב"י בסימן ת"ס ס"א, והמ"ב שם סק"ג ובשעה"צ שם, ואכמ"ל.

## גדול עומד על גביו בקידושין וגירושין

בתשו' הנוב"י שבס' אור הישר, ונד' בתשו' נוב"י אהע"ז בתשו' הנוספות סימן ט' (עמ' שצ"ט) כתב דגם בגירושין ובקידושין מהני הא דגדול עומד על גביו, ועיי"ש שעמד בהא דתנן דנתחרש אינו מוציא עולמית דמ"ט ל"מ בזה הא דגדול עומד על גביו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכ"כ בפי' הרש"ס בריש תרומות דמהני קידושי קטן כשגדול עומד על גביו.

אך הבית מאיר באהע"ז סימן קכ"א ס"ו הוכיח דל"מ קידושי וגירושי קטן אף כשגדול עומד על גביו, וכן הוכיח בחי' הגר"ח בפ"ד מיבום מכ"ד, - ובטעמא דמילתא כתב הבית מאיר שם דהוא משום דל"מ הא דגדול עומד על גביו אלא במקום דסגי בכונה, דומיא דחליצה דחליצה מוטעית כשרה, אך בקידושין וגירושין דל"מ כשהוא מוטעה, ל"מ מידי הא דגדול עומד על גביו, וכ"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן פ"ט ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן ד' וסימן ק"נ והמנחת ברוך בסימן ד' סוף ענף ב' והאו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סקי"ג, ולכאו' המכוון בזה דלענין קידושין וגירושין לא סגי במה דמתכוין לשם כך, אלא בעינן שיהא לו "גמירות דעת", וקטן אין לו גמ"ד, - והגר"ח שם כתב דהוא משום דשאני גו"ק דבעינן דעת בעלים על עצם הגו"ק משום דעיקר הגו"ק נעשין ע"י הבעלים והם האוסרים והם המתירים וע"כ צריך דעתם ול"מ מה שאחרים מלמדין אותן כיון דהן בעצמן לאו בני דעה נינהו, ומשא"כ בחליצה ולשמה דלי"ב דין דעת בעלים ול"ב אלא כונה על עצם מעשה החליצה והפטור ממילא בא מדין תורה, ועד"ז כתב השערי ישר בש"ז פ"ו, עיי"ש, - ועמש"כ העונג יו"ט בסימן ב' לפרש הטעם בזה בע"א.

**ר' נתן היא וכו',** עיקר פלוגתא דר' נתן ורבנן, ומש"כ התוס' דלרבנן לא סגי בכונה לחתיכה עד שיתכוין לחתיכת סימנים, מקומה הוא לקמן ל"א א', ויתבאר בעזה"י במקומו.

## מחשבה ומעשה דקטן

**קטן יש לו מחשבה או אין לו מחשבה,** החזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סקי"ב בהא דכתבנו כתב דודאי דכשהקטן אומר מה שחושב ידעינן בבירור מחשבתו, אלא שדעתו קלישתא ולא סגי בה לדין התורה, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דמיבע"ל בדין מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו הוא משום דהחשיבה התורה מעשיו כשהמעשה מעידה על המחשבה.

בפירש"י כתב דהא דמיבע"ל אם קטן יש לו מחשבה היינו היינו כגון בשחיטת קדשים דבעינן כונה לשמה אם מהני מחשבת הקטן, והתוס' הק' דהרי אף אם שחט סתמא כשר דסתמא לשמן קיימי, וכתבו דסתמא דקטן גרע דאין לו דעת להבין שהם קדשים וסבר שהם חולין והו"ל מתעסק ופסול,[[234]](#footnote-235) ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב גם בדעת רש"י דהפסול הוא משום מתעסק, אלא דס"ל דאם ל"ה בעינן לשמה ל"ה שייך פסול מתעסק.

והקר"א בזבחים ב' ב' דקדק מד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ו שפירש דהאיבעיא היא לגבי הא דבשחיטת קדשים בעינן כונה לשחיטה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ג וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה מנין למתעסק), וע"ז הוא דמיבע"ל אם קטן יש לו מחשבה, ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו כן, וכן הק' הראש יוסף לקמן י"ג א', עיי"ש.

בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן פ"ט כתב, דכל הנידון אם קטן יש לו מחשבה, הוא רק בדברים דא"צ אלא כוונה, אך בקנינים ובקידושין דבעינן לרצונו ודאי ל"מ דעת הקטן, וכתב דמה"ט ל"מ אף כשגדול עומד על גביו, ונתבאר לעיל, והאריך בזה אא"ז הגר"ח זצ"ל בקונט' כונה ורצון סימן ג', ונד' בס' הזכרון, עיי"ש.

האחיעזר בח"ג סימן פ"א סקכ"ג הביא להקשות במה שאמרו ביבמות קי"ד א' דלמ"ד דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו הוא אף באיסורי שבת, וכיון דקטן אין לו מחשבה הרי אי"ז מלאכת מחשבת ואינו עושה עבירה כלל,[[235]](#footnote-236) ועיי"ש שכתב דאף דאין לו מחשבה וכונה, הרי מ"מ יש לו מחשבה במילי דעלמא שרצונו לכבות את הנר, וע"כ חשיב שפיר כמלאכת מחשבת, דרק אם טעה במעשה הוא דל"ה מלאכת מחשבת, ול"ד לטומאה דאין לו מחשבה, משום דבטומאה בעינן מחשבה לעשות את הכלי, ומשא"כ בשבת דל"ב מחשבה אלא שלא תהא טעות בכונתו.[[236]](#footnote-237)

**שיש להן מעשה,** בפירש"י כתב דהא דיש להן מעשה היינו כגון זה שמעשיהן מוכיחין דלשם כלי נתכונו וגם הם אומרים כן ויש כאן מעשה ומחשבה המורידין אותו לתורת כלי, והתוס' פירשו בדעתו דלא מיקרי מעשה אלא היכא דאיכא מעשה עם הדיבור, וכל דליכא אלא מעשה גרידא הו"ל מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, דמיבע"ל אם מהני ולקמן פשיט דמדאורייתא ל"מ ומדרבנן מהני, והאריכו לתמוה ע"ז, - אך השטמ"ק האריך בדעת רש"י דכל דהמעשה מוכיח לגמרי מהני מעשה אף בלא דיבור, וכל הא דבעינן דיבור הוא כשאין המעשה מוכיח לגמרי, וכ"כ המאירי, עיי"ש.[[237]](#footnote-238)

התוס' פירשו דאמירת הקטן אינה מעלה ומורדת, ומעשה היינו מעשה גמור דפשיטא לן דעושה כן לשם כך, ומחשבתו ניכרת מתוך מעשיו היינו דמוכיח קצת ונראה יותר שלכך נתכוין אך אפשר לתלות בענין אחר, וכן פירשו ש"ר.

ובתשו' משכנות יעקב או"ח סו"ס כ"ב כתב לפרש דמעשה היינו היכא דבשעת המעשה הפועל את הדין מוכחא מילתא, כתינוקות שחקקו דבשעת עשיית הכלי מוכחא מילתא, ומחשבתו ניכרת מתוך מעשיו היינו כגון שהביא עולה מדרום לצפון ושחטה, דבמעשה השחיטה לא מוכחא מילתא אלא דאיכא הוכחה מהמעשה הקודם, והחזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סקי"ב (ד"ה בהא דכתבנו) האריך לתמוה ע"ז, עיי"ש.

**ואין להן מחשבה,** בפירש"י כתב דהיינו דאם מצא קליפת אגוז כמו שהי' וחשב עלי' למוד או אפי' מדד בה אלא שלא עשה בה מעשה לשם כלי,[[238]](#footnote-239) וכ"כ המאירי, - אך התוי"ט בכלים פי"ז מט"ו כתב בדעת הרע"ב שם דכל שמדדו בה חשיב כמעשה, והדברות משה בסימן י' סוף ענף א' כתב לדקדק כן גם מד' הר"ש והרא"ש בכלים שם, וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן מ"ב סק"ד דקטן שצר תפילין בסודר נאסר משום דיש לו מעשה.[[239]](#footnote-240)

**קטן יש לו מעשה או אין לו מעשה וכו' יש להן מעשה אפי' מדאורייתא,** הראב"ן בריש מכילתין כתב דמהא דא"ר יוחנן דקטן יש לו מעשה מדאורייתא ולא אמר כן גם בחרש ושוטה, ש"מ דחרש ושוטה אין להן מעשה, וכתב דל"מ שחיטת חרש ושוטה אף אם אחרים רואין אותן, והא דתנן וכולן ששחטו ואחרים רואין אותם שחיטתן כשרה קאי רק על קטנים, עיי"ש, ועמש"כ בזה החת"ס בריש מכילתין, וצ"ע.[[240]](#footnote-241)

**מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו מדאורייתא אין לו מדרבנן יש לו,** בפירש"י כתב דאי"ז מועיל אלא לחומרא לגבי היפך בהן דהכשירן, אך לגבי עולה דהוא לקולא ל"מ מחשבתו, ובפירש"י לעיל ד"ה או דרבנן מבו' דהא דל"מ לקולא הוא משום שלא אמרו חכמים דבריהם להקל מד"ת דנמצאו עוקרין אלא להחמיר ולעשות סייג, ומשמע לפ"ז דלענין מילי דרבנן מהני מחשבתו בכה"ג אף לקולא, ובס' שחיטת חולין הביא כן מד' הגר"א באו"ח סימן קנ"ט סי"א, וזה דלא כמו שנקט הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ג פ"ב אות ו' דאף בדרבנן אי"ז מועיל לקולא.

הראש יוסף בריש סוגיין כתב דמהא דנקט ר' יוחנן להך דינא בקטן ולא בחרש ושוטה, משמע דכל הא דיש לו מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, היינו בקטן, אך בחרש ושוטה ל"מ, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מד' הרמב"ם, - אך בד' המאירי מבו' להדיא דגם בחרש ושוטה מהני מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, והא דמהני כשהפכום הוא אף בחרש ושוטה, וכ"כ בתשו' מקום שמואל ח"א סימן כ"ה ד"ה ואל יבהלוך רעיונך דאין לחלק בין קטן לחרש ושוטה, והרמב"ם חדא נקט וכלישנא דגמ', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכ"ה מבו' בד' הגר"א באו"ח סימן קנ"ט סי"א.

התוס' הביאו מירושלמי בריש תרומות דפריך בהא דחש"ו אין תרומתן תרומה דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, והאו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סקי"ג הק' דמאי פריך, הרי תרומה הו"ל ככל הקנאות דל"מ בחש"ו, משום דלא סגי בכונה בעלמא, אלא בעינן גמ"ד,[[241]](#footnote-242) ומה"ט ל"מ אף אם גדול עומד על גביו, וכתב דצ"ל דהירושלמי לטעמי' בכ"ד דתרומה להקדש דאי"ז אלא בירור החלקים, וע"כ שפיר מהני אף בלא גמ"ד, ועד"ז כתב האמרי בינה בהל' עדות סימן מ"ח בטעם הא דבעינן קרא למעט דחש"ו אין תרומתם תרומה, ועמש"כ בזה השערי ישר בש"ז פ"ו, והחזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סקי"א פירש דזהו מכוון שנויא דהירושלמי, ונתבאר להלן בהערה.

התוס' הביאו מירושלמי דילפינן מקרא דאין תרומת חש"ו תרומה, ולכאו' הא דבעינן קרא לזה, אף דחש"ו אין להן מחשבה, הוא בגונא דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו דבכה"ג יש להן מחשבה, ואפ"ה אין תרומתן תרומה,[[242]](#footnote-243) - והתוס' כתבו דשמא אסמכתא בעלמא הוא, וזהו דפריך הירושלמי דיועיל הא דמעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, והיינו דהא דאין תרומתן תרומה הוא מסברא ומשום שאינם בני דעת ואין להן כונה, - אך בפי' הר"ש בפ"ק דתרומות מ"ג מבו' דהוא ילפותא גמורה, עיי"ש.[[243]](#footnote-244)

התוס' הביאו מירושלמי דהא דחש"ו אין תרומתן תרומה ולא אמרינן דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן הוא משום דונחשב לכם תרומתכם את שכתוב בו מחשבה אין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו ואת שאין כתוב בו מחשבה מעשה שלו מוכיח על מחשבתו וכאן הואיל וכתוב בו מחשבה אין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו,[[244]](#footnote-245) וכתבו דהיינו דכיון שעיקר תרומה במחשבה וקטן אין לו מחשבה לא מסתברא שיוכיח המעשה על מחשבתו,[[245]](#footnote-246) - והתורת זרעים בריש תרומות כתב לפרש לדבריהם דכל הא דמהני מעשה המוכיח על המחשבה, הוא רק בשאר מילי דהמעשה עצמן פועלת בהן, ומשא"כ בתרומה דהמעשה הפרשה עצמה אינה פועלת כלום בחלות התרומה וחלות התרומה אינו נעשה אלא ע"י המחשבה גרידא והיינו הקריאת שם, ע"כ ל"מ בה מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו כיון שעיקר תרומה במחשבה, ועד"ז כתב המשנת ר"א בסימן ב', - ולכאו' מכוון הדברים הוא דל"מ הא דמחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, רק במידי דעיקרו הוא מכח המעשה ול"ב להמחשבה אלא לפרש את המעשה, ומשא"כ בתרומה דעיקרה הוא מכח המחשבה בעינן מחשבה מעליא, וע"כ ל"מ מחשבת חש"ו אף היכא דמחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, ועד"ז כתב העונג יו"ט בסימן ב'.[[246]](#footnote-247)

התוס' הביאו מירושלמי דפריך דבגט אין כתוב בו מחשבה ואין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו, ומשני דתמן זה כותב וזה מגרש הכא הוא החושב והוא התורם,[[247]](#footnote-248) ועמש"כ האו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סקי"ב לפרש בזה.

## מתעסק בקדשים

**מנין למתעסק בקדשים שהוא פסול,** בפירש"י כתב דהיינו כשמתעסק בסכין להגביהו או לזרקו ולא נתכוין לשחיטה, והתוס' כתבו דבכה"ג פסול אף בחולין, אלא היינו כשנתכוין לחתיכת סימנים ולא נתכוין לשחיטה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ג, - והראש יוסף כתב בדעת רש"י, דקאי כר' נתן דקי"ל כוותי' דבחולין ל"ב כוונת חתיכה, ובקדשים בעינן כונת חתיכה, אך לדעת רבנן דבחולין בעינן כונת חתיכה, בע"כ דבקדשים בעינן כונת זביחה, וכמו שאמרו לקמן ל"א ב'.

בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ס"ד הק' בהא דתנן בבכורות מ"ה ב' דשוטה פסול לעבודה, שהרי יש לפסלו גם לשחיטה דכל הפסולין כשרים משום מתעסק, ולדעת רש"י דמעשה ומחשבה יש לקטן, ניחא, דבכה"ג בעינן לפסול שוטה לעבודה, והמנחת ברוך בסימן ג' ענף א' הוסיף להקשות דבבכורות שם מבו' דחרש ושוטה לא מחללי עבודה ומ"ט לא פסלינן להו משום מתעסק, - והמנחת ברוך שם כתב לישב, דפסול מתעסק הוא רק בשחיטה, ולא בשאר עבודות, וכ"כ האחיעזר בח"ב סימן ד', - אך החזו"א בזבחים סימן כ' (ב) ריש סקי"א הביא מד' הרמב"ן במלחמות בפ"ג דר"ה דפסול מתעסק הוא גם בשאר עבודות, ועמש"כ האחיעזר בח"ג סימן נ"ב לדחות, ועיי"ש במש"כ לישב בזה בכמה אנפי, ועמש"כ האחיעזר בח"ג שם להשיג על דבריו, - ועמש"כ האו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סק"ט ובכ' הגר"ח בסוגיין לישב עוד בזה.

מהדו"ק כסליו ע"ז

דף מס' 8 ג'

**י"ג א'** **- מנין למתעסק בקדשים שהוא פסול,** בפירש"י כתב דהיינו כשמתעסק בסכין להגביהו או לזרקו ולא נתכוין לשחיטה, והתוס' כתבו דבכה"ג פסול אף בחולין, אלא היינו כשנתכוין לחתיכת סימנים ולא נתכוין לשחיטה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ג, - ובראש יוסף כתב בדעת רש"י, דקאי כר' נתן דקי"ל כוותי' דבחולין ל"ב כוונת חתיכה, ובקדשים בעינן כונת חתיכה, אך לדעת רבנן דבחולין בעינן כונת חתיכה, בע"כ דבקדשים בעינן כונת זביחה, וכמו שאמרו לקמן ל"א ב'.

בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ס"ד הק', בהא דתנן בבכורות מ"ה דשוטה פסול לעבודה, שהרי יש לפסלו גם לשחיטה דכל הפסולין כשרים משום מתעסק, ולדעת רש"י דמעשה ומחשבה יש לקטן, ניחא, דבכה"ג בעינן לפסול שוטה לעבודה, ובמנחת ברוך סימן ג' ענף א' הוסיף להקשות, דבבכורות שם מבו' דחרש ושוטה לא מחללי עבודה, ומ"ט לא פסלינן להו משום מתעסק.

והמנחת ברוך שם כתב לישב, דפסול מתעסק הוא רק בשחיטה, ולא בשאר עבודות, וכ"כ באחיעזר ח"ב סימן ד', - אך בחזו"א זבחים סימן כ' סקי"א הביא מד' הרמב"ן במלחמות בפ"ג דר"ה דפסול מתעסק הוא גם בשאר עבודות, ועי' באחיעזר ח"ג סימן נ"ב מש"כ לדחות, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ועי' באחיעזר ח"ג שם מה שהשיג על דבריו, - ועי' עוד בכ' הגר"ח בסוגיין מש"כ לישב בזה.

**שחיטת נכרי נבילה ומטמאה במשא,** התוס' לעיל ג' ב' ד"ה קסבר כתבו דפסולא דשחיטת נכרי הוא משום דכתיב וזבחת מה שאתה זובח אתה אוכל, לאפוקי נכרי דאינו בר זביחה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה'.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפסולא דשחיטת נכרי הוא משום דסתם מחשבת נכרי לע"ז, ועיי"ש שכתב דמ"מ אי"ז אסור בהנאה כתקרובת ע"ז, משום דגוים שבחו"ל אינם עובדי ע"ז אלא מעשה אבותיהם בידיהם.

והרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"א כתב דפסולא דנכרי הוא מדכתיב וקרא לך ואכלת מזבחו, מאחר שהזהיר שמא יאכל מזבחו אתה למד שזבחו אסור, ושם הי"ב כתב דגדר גדול גדרו בדבר שאפי' נכרי שאינו עובד ע"ז שחיטתו נבילה, ועיי"ש בכס"מ שכתב בדעתו, דכל שאינו עובד ע"ז, אין שחיטתו פסולה אלא מדרבנן,[[248]](#footnote-249) - ובתבו"ש סימן ב' סק"א פירש גם בדבריו בהלכותיו דעיקר הפסול הוא משום דמחשבתו לע"ז, אך הפר"ח שם סק"א והפמ"ג שם שפ"ד סק"ב כתבו דהוא פסול בפנ"ע דילפינן לה מקרא דואכלת מזבחו, ועמש"כ בזה היד יהודה שם סק"א.

הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"י צידד דהא דשחיטת נכרי מטמאה במשא, אי"ז אלא מדרבנן, ואף דמדאורייתא היא אסורה באכילה, לא כל האסור באכילה מטמא שהרי הטריפה אסורה וטהורה, ובפר"ח סימן ב' סק"א הק' דבד' הרמב"ם בהל' שחיטה מבו' דלוקין על שחיטתו משום נבילה, וא"כ מ"ט אינה מטמאה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובחי' הגרי"ז במכתבים הביא בשם הגר"ח שלמד מד' הרמב"ם אלו דטריפה יש בה חיסרון היתר שחיטה לענין אכילה, וזהו שהביא הרמב"ם מזה דבדין שחיטה חלוק איסור האכילה מהטומאה.

בתוספתא פ"ה תניא, דשחיטת נכרי אין בה משום אותו ואת בנו, ובתבו"ש סימן ט"ז סט"ו כתב דלדעת הרמב"ם היינו רק בנכרי עובד ע"ז, אך כל שאינו עובד ע"ז דאין שחיטתו פסולה אלא מדרבנן, יש בה משום אוא"ב, ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דלדעת הרמב"ם דשחיטתו מטהרת מדאורייתא מידי נבילה וכשחיטת טריפה, יש בזה משום אותו ואת בנו, וכשחיטת טריפה, ועמש"כ במש"כ לישב ד' התוספתא.[[249]](#footnote-250)

והך מילתא דשחיטה המועלת לטהר מידי טומאת נבילה, יש בה משום אוא"ב, מצינו כן גם בד' הרמב"ן והר"ן לקמן י"ד א' בדין שחיטת מומר, עיי"ש שכתבו לדון דהיא מטהרת מידי נבילה, ויש בה משום אותו ואת בנו, - והאחיעזר בח"ב סימן ז' הוכיח כן ממה שאמרו ביומא ס"ד א' דדחיית השעיר לצוק הויא כשחיטה לענין דינא דאוא"ב, וכ"כ התוס' לקמן פ"ב א' ד"ה עגלה ערופה, לענין עריפת העגלה, אף דודאי דאי"ז מועיל להתיר באכילה, וכאשר כ"ה מוכח ממה שאמרו ביבמות ל"ב ב' דאף במליקה איכא איסור נבילה לזרים, ומליקה לא גריעא מדחי' לצוק.

**ט"ו ב'** **- והצפורן,** לקמן י"ח א' מפרשינן דטעם פסולה הוא משום דהיא מחוברת, ובפירש"י שם כתב דכל שהיא מחובר לבע"ח פסולה, וכרבי דאין שוחטין במחובר, ומבו' דפסולא דמחובר, הוא אף כשהוא מחובר לבע"ח, וכ"כ רש"י שם בפסולא דשן מחוברת, דהוא אף כשהיא מחוברת לבהמה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"כ, והטוש"ע בסימן ו' ס"ב, - והגרע"א בגל' שו"ע שם ובתשו' מהדו"ק סימן נ"א הק', דלמש"כ הש"ך בחו"מ סו"ס צ"ה דאף בן חורין הוקש לקרקע, א"כ י"ל דכל הא דהשוחט בצפורן המחוברת פסול, הוא רק במחוברת לאדם, דהו"ל כמחובר לקרקע, אך במחוברת לבהמה כשר, דבהמה הויא כמטלטלין, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מד' הר"ש במכשירין פ"ד מ"ג דכל הא דפסלינן הכא הוא רק באדם דחשיב כמחובר.

והאו"ש בפ"א מגירושין ה"ו כתב לישב, דכל מה שמצינו דעבדים או אף ב"ח הוו כקרקע, הוא רק לגבי דיני ממון, דבחשיבות הממון חשובים עבדים כמו קרקע, אבל במידי דלא תלי בממון כמו הכשר ושחיטה ל"ה אדם כמו קרקע, וע"כ אין לחלק בין שן וצפורן המחוברות לאדם משן וצפורן המחוברות לבהמה.[[250]](#footnote-251)

והגרע"א שם כתב, דגם לדעת הסוברים דרק עבדים חשיבי כקרקע, י"ל דגזרו בצפורן של אדם אטו צפורן של עבד, וכתב דגם לגבי הכשר י"ל דבע"מ שיודחו ידיו של עבד לא הוכשר, והשערי ישר ש"ג פכ"ה תמה ע"ז, דכל המקום לחלק בין עבד לב"ח, הוא רק לגבי דיני ממון, דהעבדים חשובין לבעליהם כמו קרקע, אך לגבי שחיטה והכשר דאין הנידון כלל כלפי הבעלים, אין לחלק בין עבד לב"ח, וכ"כ האו"ש שם בתו"ד.

בגדר פסול מחובר לאדם או לבע"ח, אף דל"ה כקרקע, כתב האו"ש שם דמקרא דמאכלת ילפינן שלא יהא הסכין מחובר לדבר שאינו מאכלת, וכל דעיקר גידולו מדבר שאינו מאכלת ה"ה פסול, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז לקו' הב"ח ביו"ד סימן ו' דמ"ט לא פסלינן גט על ידו של עבד משום מחובר, ולהנ"ל ניחא, דהתם כל העבד ראוי לכתוב עליו גט ואין היד מחוברת לדבר שאינו ספר.

ומצינו כן בד' הכס"מ בפ"א משחיטה הכ"א והב"י בסימן ו' שפירש במש"כ הרמב"ם שם דשוחטין בשן המחוברת ללחי, וכ"נ בד' רש"י לקמן י"ח א', דהוא משום דלא מיקרי מחובר אלא כשהוא מחובר לגוף, אבל אם אינו מחובר לגוף אע"פ שהוא מחובר ללחי לא מיקרי מחובר, "דהו"ל לחי כבית יד", וכתב לפ"ז דה"נ בצפורן המחוברת ליד והיד תלושה מן הגוף לא מיקרי מחובר, ומבו' דכל מחובר לדבר שאינו מאכלת פסול, וכל הא דמחובר ללחי כשר הוא רק משום דלחי הו"ל כבית יד,[[251]](#footnote-252) - וגדולה זו מבו' בד' הטור בסימן ו' שנחלק ע"ד הרמב"ם וכתב דאף מחובר ללחי ל"מ, והרי דאף שאינו מחובר לבע"ח, מ"מ כיון שהוא מחובר לדבר שאינו מאכלת ה"ז פסול, ולא ס"ל דהלחי הוי כבית יד לשן.[[252]](#footnote-253)

בס' צמח דוד על תשו' הגרע"א שם הק' בהא דפסלינן בצפורן משום מחובר, דמ"ט לא אמרינן דכל העומד ליגזז כגזוז דמי וע"ד שאמרו בגיטין ל"ט א' דהמקדיש עבד מועלין בשערו משום דהוא עומד ליקצץ וע"כ לא חשיב כקרקע, ועיי"ש שכתב דכל הא דהעומד ליגזז כגזוז דמי היינו דבכה"ג אין עליו תורת קרקע, דכבר אינו טפל לקרקע, אך מ"מ חשיב כמחובר, ומה"ט הוא דלענין שבת ולענין תרומה לא אמרינן דכתלוש דמי, וכמש"כ לפרש באחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ב, - וי"ל עוד, למש"כ האו"ש דהכא אין הפסול משום מחובר, אלא משום שהוא מחובר לדבר שאינו מאכלת, וי"ל דע"ז ל"מ הא דעומד ליגזז, דאף דאין עליו חשיבות דמחובר, מ"מ כיון דבפועל הוא מחובר לדבר שאינו מאכלת ה"ה פסול.

הפסקי רי"ד במהדו"ב לקמן י"ז א' כתב דפסול צפורן מחוברת הוא משום שהיא חונקת ואינה חותכת, וניחא לפ"ז הא דכייל לה מתניתין בהדי מגל קציר וכו' ומסיים מפני שהם חונקין, וניחא גם משה"ק התוס' לקמן ט"ז ב' ד"ה תלוש דהיכי ס"ד לאוקמי מתניתין כר' חייא, ועמד ע"ז השטמ"ק שם, - ולפי דבריו נראה, דפסול מחובר הוא רק במחובר לקרקע דהוא כקרקע, וליכא פסול כלל במחובר לאדם ולבע"ח, וכ"ה בשטמ"ק בסוגיין, עיי"ש.

**קנה עומד מאליו,** בפירש"י כתב דהיינו שלא נטעו אדם שם אלא מעצמו עלה, והתוס' נחלקו ע"ז דגם אם נטעו אדם חשיב כמחובר מעיקרו, דאף למ"ד דהמשתחוה לבית אסרו, מ"מ המשתחוה לאילן לא אסרו אלא תוספת דוקא, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכתב דאף דלגבי אשירה הוי כתלוש, שאני אשירה דגלי בה רחמנא, אך לשאר מילי כל שהשריש בקרקע ה"ה כקרקע, - והר"ן בספ"ג דע"ז כ' ב' מדפי הרי"ף כתב דרש"י אזיל לטעמי' דס"ל שם מ"ו א' דכל שנטעו אילן לכו"ע הוא נאסר דהו"ל כתלוש ולבסוף חברו, ופלוגתת תנאי בדין אילן הוא בנטעו גרעין.

**ט"ז א'** **- אמר רבא פשיטא לי' לענין ע"ז וכו',** הרמב"ן בע"ב כתב, דטעם החילוק בין ע"ז להכשר, הוא דבע"ז לא מיעט רחמנא אלא הרים דמחוברים מעיקרם ולא תלוש ולבסוף חיברו, אך לענין הכשר דעת ת"ק דתולב"ח הוי כמחובר משום דלא אמר רחמנא אלא זרעים תלושים ומחובר אינו בכלל אע"פ שהי' תלוש, ומיבע"ל לענין שחיטה אם לע"ז מדמינן לה והוי כתלוש או להכשר מדמינן לה והוי כמחובר, וכתב די"ל דמיבע"ל אם כטעמא דרבי דילפינן לה מקרא דמאכלת דהיינו תלוש גמור אך תולב"ח פסול דומיא דהכשר זרעים, והר"ן הוסיף לפרש דהטעם להכשיר בזה, הוא משום דפסול מחובר אינו נלמד מקרא דמאכלת אלא גמרא גמיר לה, וע"כ תולב"ח כשר דומיא דע"ז,[[253]](#footnote-254) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלמ"ד דלענין הכשר תולב"ח הוי כתלוש, ודאי דאף לענין שחיטה הוי כתלוש,[[254]](#footnote-255) - והיינו דהא פשיטא לן דתולב"ח ל"ה כמחובר גמור ול"ה כתלוש גמור למ"ד דלענין הכשר הוי כמחובר, וע"כ בע"ז דמקרא ילפינן למעט הרים לא נתמעט אלא מחובר גמור ולא תולב"ח דל"ה דומיא דהרים, ומאידך בהכשר דמקרא ילפינן דבעינן דומיא דזרעים, אין תולב"ח בכלל, וזהו דמיבע"ל לענין שחיטה אם נתמעט רק מחובר גמור או נתמעט אף תולב"ח.[[255]](#footnote-256)

אך בד' הרשב"א מבו' דפשיטא לי' דאיבעיא דרבא היא למ"ד דלענין הכשר הוי כתלוש, ומה"ט הק' דמ"ט קאמר דלענין הכשר תנאי היא, ולא קאמר דהוי כתלוש, עיי"ש, וכן נקט בתרוה"ד סימן פ"ט,[[256]](#footnote-257) וכ"ה מבו' בד' הר"ש במכשירין פ"ד מ"ג, ובדבריו שם משמע דלא תליא כלל בדין הכשר, דגם אם לענין הכשר הוי כתלוש י"ל דלענין שחיטה הוי כמחובר, וגם אם לענין שחיטה הוי כמחובר י"ל דלענין הכשר הוי כתלוש, - והדרישה ביו"ד סימן קמ"ה כתב בתחילת דבריו דהוא משום דהכא ילפינן לה מדכתיב ויקח את המאכלת דבעינן דבר הניקח ביד, וכעי"ז כתב החת"ס.

ובחי' הגרע"א בע"ב כתב בדעת הרי"ף דמדאורייתא אין לחלק בין הדינים, וכל איבעיא דרבא הוא דשמא מדרבנן הם חלוקין זמ"ז, עיי"ש בדבריו, ועי' גם בדרישה שם שכתב דמשמע הכא דהטעם לומר דלענין שחיטה הוי כמחובר אף דלענין ע"ז הוי כתלוש, הוא משום דשאני ע"ז דהחמירו בה, וכ"כ הדרישה בסימן ו', - ועי' עוד בשערי חיים גיטין סימן מ"ג במש"כ לבאר חילוקי הדינים בזה בע"א, עיי"ש.

ויש לעיין עוד בד' התוס' בב"ב ס"ו ב' ד"ה בעי רב יוסף, במה שיש ללמוד מדבריהם לביאור סוגיין, וצ"ע.

**ט"ז ב'** **- שבתחילה נאסר להם בשר תאוה,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב ואל פתח אהל מועד לא הביאו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה הט"ז, והתוס' הק' ע"ז דא"כ מאי ס"ד לקמן דאף צבי ואייל אסירי, וע"כ פירשו דילפינן לה מדאיצטריך קרא להתיר להם בשר תאוה מכלל דמעיקרא אסור.

ובביאור ד' רש"י נחלקו הראשונים, דהרשב"א פירש דגם לדעתו הוי עיקר האיסור מקרא דכי ירחיב לך דמכלל דמעיקרא אסור, ואך דאחר שנאסר בשר תאוה ואסרה תורה לאכול אפי' חולין אא"כ הקדישן, אף הן בכלל קדשים, וע"כ יש בזה לאיסורא דשחוטי חוץ, והיינו דכל הא דבחולין ליכא לאיסור שחוטי חוץ, הוא משום שאין דינם לשחטם בפנים, אך במדבר דלא הותרו אף חולין אלא ע"י שמקדישם ושוחטן בפנים, יש בזה לאיסורא דשחוטי חוץ.

אך הר"ן פירש דעיקר האיסור נלמד מקרא דואל פתח אהל מועד, דממה שחייבה תורה בשוחט בחוץ אע"פ שלא הקדישן, ש"מ דבשר תאוה נאסר, וע"כ כל השוחט סתם הוי כמקדישן בפירוש, דאל"כ למה הוא שוחט, וכיון דילפינן מינה דנאסר בשר תאוה, ס"ד דאף צבי ואיל אסירי.

ועי' עוד בפי' הרמב"ן בפר' אחרי י"ז ב' שנקט דעיקר האיסור נלמד מקרא דואל פתח אהל מועד, אך בדבריו משמע דאין איסור השחיטה משום דהוי כמקדישן, אלא דאף חולין נאסרו לשחטם בחוץ, כדי שיקדישום לד' ויזרוק הדם על מזבח ד' ויקטיר החלב.[[257]](#footnote-258)

הרמב"ם בהל' שחיטה שם כתב דאיסורא דבשר תאוה, הוא כשרוצה לשחוט, דלא ישחוט אלא שלמים, אבל הרוצה לנחור ולאכול במדבר הי' נוחר, והחת"ס בסוגיין והאו"ש בהל' שחיטה שם כתבו בדעתו דס"ל דר' ישמעאל ור"ע לא פליגי, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש דאף דלקמן בסוגיין מבו' דפליגי, מ"מ למסקנת סוגיין לא פליגי, ועי' בעונג יו"ט סימן נ"ג מש"כ בביאור ד' הרמב"ם.

אך הכס"מ והלח"מ שם כתבו דהרמב"ם פסק כר"ע, ומבו' שפירשו בדעתו דר' ישמעאל ור"ע פליגי, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שפירש לדעה זו, דלעולם פליגי ר' ישמעאל ור"ע אם הותר בשר נחירה, ולר' ישמעאל דלא הותר בשר נחירה, וגם נאסר לשחוט בחוץ, נמצא דנאסר להן בשר תאוה, אך לר"ע דהותר בשר נחירה, ולא נאסר אלא לשחוט בחוץ, נמצא דבשר תאוה לא נאסר להן, וזהו מש"א בסוגיין דלר"ע בשר תאוה לא איתסר כלל, דאף דנאסר לשחוט, אך לא נאסר בשר תאוה.

ולדרך זו י"ל בדעת הרמב"ם, דפליגי ר' ישמעאל ור"ע בטעם האיסור לשחוט בחוץ, דלר' ישמעאל הוא משום דנאסר להן בשר תאוה, ולא הותר אלא לשחוט קדשים, וע"כ כל ששוחט חולין בחוץ יש בזה לחיובא דשחוטי חוץ, וכמש"כ הרשב"א, דכיון דדינם הוא להקדישם ולשחטן, הו"ל בכלל שחוטי חוץ, או כמש"כ הר"ן דכיון שנאסר בשר חולין, ע"כ כל השוחט חולין הו"ל כמקדישם בפירוש, אך לדעת ר"ע בשר תאוה לא נאסר כלל, והא דנאסר לשחוט חולין בחוץ, הוא איסור על השחיטה,[[258]](#footnote-259) ובאו"ש שם כתב דהוא כדי שלא יקריבו לע"ז, דעבודת ע"ז היתה בזביחה, והביא דכ"ה בויק"ר כ"ב ח', וכ"כ החת"ס.[[259]](#footnote-260)

**מתקיף לה רב יוסף האי לעולם שוחטין לעולם שוחטין ואוכלין מיבע"ל,** בפירש"י כתב דכיון דלאו להלכות שחיטה אתי לאורויי אלא להתיר אכילת בשר חו"ל, ליתני לעולם שוחטין ואוכלין והיכי שבק לעיקר מילתא ונקט שחיטה לחודה, והחת"ס כתב דהאריך רש"י בזה, שהרי לדעתו במדבר הי' בשחיטה משום שחוטי חוץ, וא"כ הוצרך לאשמועינן דשוחטין ואינו חייב כרת, ואך דפריך דכיון דעיקר מכילתין היא בהכשר אכילה ודיני שחיטה וכו', א"כ היאך שביק עיקר אכילה דמכילתין מיירי בה ונקיט שחיטה.

ואמנם מעיקר הא דפריך רב יוסף, מבו' דעיקר איסור בשר תאוה אינו משום השחיטה, ובתולדה מזה אף אסור לאכול, אלא הוא משום האכילה, וזה כמש"כ הרשב"א והר"ן דאיסור השחיטה הוא מכח הא דבשר תאוה, ולדעת הרשב"א היינו דכיון דנאסר בשר תאוה, הרי דכל ששוחט חולין בחוץ, הו"ל כשחיטת קדשים בחוץ, ולדעת הר"ן הוא משום דאחר שנאסר בשר תאוה, ע"כ כל ששוחט חולין בחוץ הו"ל כמקדישן,[[260]](#footnote-261) - אך לדעת הרמב"ם דנחירה הותרה בחוץ, ולא נאסר אלא שחיטה, והוי עיקר האיסור על השחיטה, תיקשי דמאי פריך דהכל שוחטין ואוכלין מיבע"ל, ועמש"נ לעיל בהערה לישב בזה, דלדעת ר' ישמעאל באמת הוי עיקר האיסור על האכילה, ורק לפ"מ דקי"ל כר"ע הוי האיסור על השחיטה.[[261]](#footnote-262)

**י"ז א'** **- שבתחילה הותר להן בשר נחירה,** הצל"ח כתב דודאי דנבילה היתה אסורה להן גם במדבר, וכדכתיב לא תאכלו כל נבילה, אלא דהותר להן בשר נחירה ונחירתו היתה שחיטתו להוציאו מידי נבילה, ודמי לעוף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, דבעי נחירה בסימנים, וכ"כ הגרע"א בסוגיין ובגל' יו"ד סימן י"ג ס"א דלא הותר להן אלא נחירה בסימנים, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ע"ה, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ג בשם זקינו מהר"א מרגליות, והקר"א לקמן מ"ב א' ובעונג יו"ט סימן נ"ג בהג"ה, והגרי"פ במילואים סימן ח' ד"ה וראיתי להרמב"ם.[[262]](#footnote-263)

אך בהגה' מלא הרועים בשבת ע"ה א' נחלק ע"ז וכתב דל"ד לעוף דבעינן נחירה בסימנים, משום דהוקש עוף לבהמה, אך הכא דכתיב כי ירחק וזבחת ומשמע דעד עכשיו לא נצטוו על הזביחה, הי' מותר אף בחניקה, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ז דלא נצטוו בשחיטת החולין אלא היו נוחרים וכו' כשאר הגויים.[[263]](#footnote-264)

ונראה דאף לפ"ז נאסר להן בשר נבילה, וכמו שהוכייח הצל"ח, ואך דל"ה חשיב כנבילה אלא כשמתה מאלי', אך כל שהרגה אדם אינה בכלל נבילה, ורק אחר שנצטוו על השחיטה, הוא דכל שלא נשחטה כהלכתה הויא בכלל נבילה, וזהו שכתב הרמב"ם דהיו נוחרים וכו' כשאר הגויים, דאף דלישראל נאסר נבילה ולגויים לא נאסר נבילה, מ"מ אף לישראל לא נאמר כלל דין שחיטה,[[264]](#footnote-265) ומצאנו הדברים מפורשים באבודרהם הל' ברכת המצוות בשם הרב אב"ד, ז"ל, או"ד בנחירה בעלמא הי' נצול מן הנבלה "מאחר שלא מתה בעצמה" וכו' באותה שעה שהיתה בשר נחירה מותרת, עכ"ל.

וזה מתפרש היטב לפי משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"א והחינוך בסוף מצוה תנ"א ובמצוה תע"ב, דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', והא דכל שהרגה אדם שלא כדין שחיטה הויא נבילה, הוא מכח מה שנאמר בקרא וזבחת, וכ"ה מבו' בתשו' מעשה ניסים להר"א בן הרמב"ם סימן י', עיי"ש,[[265]](#footnote-266) וע"כ במדבר שלא נאמר קרא וזבחת, ל"ה בכלל נבילה, אלא כשמתה מאלי', ועי' בכלי חמדה פר' ראה (עמ' פ"ג) שכתב כן בדעת הרמב"ם, דבמדבר לא נאסר להן אלא מתה מאלי'.

ולדרך זו נמצא, דל"ד היתר נחירה במדבר, להיתר נחירה בעוף, דבעוף דין שחיטתו הוא ע"י נחירה, וע"כ בעינן נחירה בסימנים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן כ"ז ב' דבעוף הי' על הנחירה דין שחיטה, והרשב"א לקמן כ"ח א' כתב דהיינו דבעוף לא נאמרו הלכות שחיטה, וע"כ אף נחירה בסימנים הויא בכלל שחיטה, אך במדבר לא הי' דין שחיטה כלל, ואך מתה מאלי' היתה אסורה, משום דהויא נבילה, - ונפ"מ בזה, דאף אם נחירה בעוף מתרת את המפרכסת, וכמש"כ בתפא"י טהרות פ"ג בשם הגרע"א, מ"מ נחירה במדבר לא היתה מתרת את המפרכסת, וכ"כ בס' משנת יעב"ץ יו"ד סו"ס ג', וזה דלא כמש"כ בתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן ל"ז סק"ז דנחירה במדבר היתה מתרת את המפרכסת, - ועוד, דאף אם בעוף קדשים חייבין על נחירה בחוץ משום שחוטי חוץ, וכמש"כ המקנה בקידושין נ"ז ב' והקר"א בזבחים ס"ט א', מ"מ במדבר לא היו חייבין על נחירת קדשים בחוץ, וכ"נ מד' הרמב"ם דמכח איסור שחוטי חוץ נאסר במדבר אף שחיטת חולין בחוץ ונחירת חולין בחוץ מותרת, אך החשק שלמה בתו"ד נסתפק דשמא חייבין על נחירת קדשים בחוץ, (אך כתב לדון בזה מטעם אחר, דאינו ראוי לפתח אהל מועד ע"י נחירה).[[266]](#footnote-267)

**היינו דתנן השוחט ונתנבלה בידו פטור מלכסות וכו',** בפירש"י כתב דהא דהנוחר במדבר הי' חייב לכסות לדעת ר"ע, הוא משום דנחירתן היתה שחיטתן, - ובקה"י סו"ס ט' כתב, דאף אי נימא דבמדבר לא נאסר להן כלל בשר נבילה, ואין הנחירה מתרת כלום, מ"מ הי' בזה חיוב כיסוי, דכיון דאבמה"ח הי' אסור וכשהיו רוצים לאכול בשר היו צריכים להמיתו, ונמצא דע"י שפיכת דמו הותר להן איסור אבמה"ח קרינן בו אשר יאכל ושפך דמו וכיסה, - ובס' משנת יעב"ץ יו"ד סו"ס ג' הוסיף מש"כ התוס' לקמן פ"ג ב', דהא דס"ד דיהא חיוב כיסוי הדם במליקת קדשים, הוא משום דבכיסוי הדם לא כתיב שחיטה אלא שפיכה, והא דנוחר ומעקר פטור מלכסות הוא משום דאסור באכילה, וע"כ במדבר שהותר להן נחירה, הי' בזה חיוב כיסוי,[[267]](#footnote-268) אך בל' רש"י בד"ה פטור מלכסות, לא משמע כן, וצ"ע.

**בעי רב ירמי' אברי בשר נחירה שהכניסו ישראל עמהן לארץ,** בפירש"י כתב דדרוש וקבל שכר הוא שצריכין אנו לעמוד על האמת אע"פ שכבר עבר, אך הרא"ש כתב דנפ"מ בבעיא זו לאדם שאסר עצמו באחד מן המינין מזמן ידוע ואילך וכשהגיע הזמן הי' לו מאותו המין שהי' אוכל והולך עד שהגיע הזמן אם מותר לאכול מה שנתותר בידו,[[268]](#footnote-269) א"נ כגון שרצו בי"ד לאסור דבר אחד, אם אסור מה שיש לו ממנו מאותו המין ביד ישראל, עכ"ד.

ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן ס"ד הק' דמ"ט האריך הרא"ש בלשונו שנדר מזמן ידוע, הרי כל האוסר עצמו באיזה דבר אינו אוסר למפרע, והול"ל דנפ"מ באדם שאסר עצמו באחד מן המינים והי' לו מאותו המין אם מותר לאכול ממנו, ועיי"ש שכתב דבכה"ג ודאי הוא אסור, דאל"כ מ"ט נזיר אסור ביין שכבר הי' בעת שנזר, וגם מ"ט לא מיבע"ל לר' ירמי' בכל איסורי תורה שנאסרו בשעת מ"ת, אם נאסר להן מה שכבר הי' בידם,[[269]](#footnote-270) ובע"כ דכל האיבעיא היא רק באיברי בשר נחירה שאחר שנצטוו בהן קבע להן זמן שלא יהא איסור זה עד שיבואו לארץ, ובזה מיבע"ל דשמא בכלל זה הוא שלא יחול איסור זה רק על מה שינחרו לאחר זמן ההוא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגם מש"כ הרא"ש דבזה תליא דין בי"ד שרצו לאסור דבר אחד, הוא רק כשרצו לאסרו מזמן ידוע ואילך, ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן ל"ט תמה ע"ז מד' התרוה"ד בסימן רפ"א והפוסקים ביו"ד סימן רי"ח ס"ב דמבו' בדבריהם שלא חילקו בזה.

והבית אפרים שם כתב לפרש בזה, דאם הי' הצווי כמו בשאר איסורין כי תבואו אל הארץ לא תאכלו בשר מבהמה נחירה, ודאי דגם מה שנחרו במדבר הי' אסור, ומה"ט לא מיבע"ל בכל איסורי תורה אם נאסר להם מה שהי' בידם קודם מ"ת, ומה"ט נמי באיסור חמץ בפסח אסור אף חמץ שהי' בידו קודם הפסח, והא דמיבע"ל הוא משום דאין הצווי על איסור בשר נחירה, אלא על הכשר הבשר דכשיבואו לארץ יעשו ההכשר בזביחה ולא בנחירה, וזהו דמיבע"ל אם הקפידא הוא על הנחירה דמשעה שיבואו לארץ לא תועיל הנחירה להכשיר הבשר לאכילה, ומ"מ מה שנחרו במדבר שפיר מותר, דדמי להיכא שהחרימו הקהל דכל מה שישחוט ראובן מר"ח ניסן ואילך יהא אסור, דודאי דשפיר מותר לאכול מבשר שחיטתו ששחט קודם הזמן ההיא, או דהקפידה היא על האכילה, דמשעה שיבואו לארץ אסור לאכול בשר שננחרו הסימנים, וממילא דאף מה שנחרו במדבר אסור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בביאור ד' הרא"ש, וצ"ע.

הצל"ח בסוגיין כתב לפרש, דכל הא דמיבע"ל לר' ירמי', הוא רק משום דאף קודם שבאו לארץ היתה נבילה אסורה להן, והנחירה הועילה להוציא מידי נבילה, וע"כ אף עכשיו שנצטוו על הזביחה, א"א שיחול איסור נבילה על מה שכבר הותר, ולא נסתפק אלא אם יש בזה לאיסור אינו זבוח, ועפי"ז תמה ע"ד הרא"ש דמדמי שאר גווני להכא, ועי' גם בחי' הגרע"א שצידד כן, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ת יו"ד סימן ס"ד,[[270]](#footnote-271) וכתב דלענין טומאת נבילה לא מיבע"ל, דודאי דאף אחר שבאו לארץ ל"ה על מה שנחרו קודם לכן טומאת נבילה, וכ"כ הצל"ח ובחי' רמ"ש, והוכיחו כן מהא דפריך דאילימא בז' שכבשו וכו'.

**אילימא בז' שכבשו, השתא דבר טמא אשתרי להו,** הרמב"ם ברפ"ח ממלכים כתב דהא דהותר להן לאכול דבר האסור, הוא רק אם ירעב ולא מצא מה יאכל אלא מאכלות אלו האסורים, והרמב"ן בפר' ואתחנן (ו' י') נחלק ע"ז, ובגל' הגרע"א שם הק' ע"ז מסוגיין, וכתב לישב דד' הרמב"ם הם כל"ב דלא הותר רק שלל הגויים, עיי"ש, ובתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ר"ה כתב לישב, דבשלל הכנענים מודה הרמב"ם דהותר אף בלא רעב, וד' הרמב"ם הם בשאר מלחמות, עיי"ש.

**אלא לאחר מכאן,** בחי' הגרע"א כתב, דמשמע דלא מיבע"ל אלא במה שנחרו קודם ביאתם לארץ, אבל מה שנחרו בז' שכבשו ודאי דאסור להן לאכול לאחר שכבשו, והוכיח כן ממתניתין דפ"ק דערלה, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דמיד שבאו לארץ חל עליהן המצוות ובכללם שחיטה, אלא דמחמת כיבוש מלחמה הותר להם כל האיסורים, ולא הותר להם רק עד הכיבוש, ובזה א"א לומר שכבר הותר להם, דמעיקרא לא הותר אלא עד אותו זמן, ולא מיבע"ל אלא בדבר שלא הי' בו עדיין שם איסור,[[271]](#footnote-272) וכ"כ הראש יוסף, - והגרע"א כתב עוד, דכל הא דמיבע"ל הוא רק בנחירה דגם במדבר היו מצווין על הנבילה והועילה הנחירה להוציא מידי נבילה, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ת יו"ד סימן ס"ד, ונת' לעיל.

**י"ז ב'** **- ושאין בה אלא פגימה אחת אוגרת פסולה,** הרמב"ן הק' דבשוחט עוף בסכין שיש בה פגימה אחת בקנה, מ"ט הוא פוסל, והרי א"א שיקרע מן הסימן ע"י פגימה קטנה אלא משהו, ולא גרע מנקיבת הקוץ בעלמא דאינו פוסל, ועיי"ש שכתב דכשהפגימה באמצע הסכין י"ל דפסלינן שמא שחט חציו בחדודה וקרע משהו המשלים לרוב בפגימה, אך הק' דמ"ט פסלינן היכא דקיימא הפגימה בראש הסכין, וכתב דגזירה הוא שגזרו חכמים ולא הכשירו סכין אלא בראוי לשחוט בו עוף שחצי קנה שלו פגום ושראוי נמי לשחיטות כולן.

**רב יימר אמר וכו' אתלת רוחתא** **לא צריכא מי לא א"ר זירא וכו',** הבעה"מ לעיל ח' א' כתב לפ"ז, דכיון דקי"ל דצריך בדיקה אתלת רוחתא, לא קי"ל כדינא דר' זירא, וכתב דמה"ט השמיט הרי"ף לדין זה, ועמש"כ בזה הרמב"ן וש"ר לעיל שם, והרא"ש בסימן ח', ובמש"כ בזה הפוסקים בסימן ט'.

**וכולן פגימתן כדי פגימת המזבח וכמה פגימת המזבח כדי שתחגור בה צפורן,** הרמב"ן הק' דאם פגימת סכין הוא כדי שתחגור בה צפורן, א"כ מ"ט היא צריכה בדיקה אבישרא ובמיא ובחוט השערה, וכתב דהני דס"ל דצריכה בדיקה אבישרא וכו' פליגי וס"ל דאף פגימה קטנה שבקטנות שאין הצפורן חוגר בה פוסלת בשחיטה, וכתב דכן דעת הבה"ג והרי"ף שהשמיטו לדינא דרב חסדא דשיעור הפגימה היא כדי חגירת הצפורן, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכתבו דמ"מ בעינן שתהא אוגרת שום דבר ואפי' חוט השערה, אבל אם אינה אוגרת כלל, כשרה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ב יב:, ועמש"כ בזה בבדה"ב ובמשמה"ב שם.[[272]](#footnote-273)

והרא"ש בסימן י"ח כתב דמה שהשמיט הרי"ף לדינא דרב חסדא, הוא משום שפסק דבעינן לבדוק אבשרא ואטופרא והיינו כדי שתחגור בה צפורן, דכל פגימה שהוא מרגיש בצפורן היינו שתחגור בה הצפורן, וע"כ לא הוצרך להזכיר לההיא דרב חסדא, - ובד' הטור בסימן י"ח מבו' דהרא"ש פליג ע"ד ש"ר וס"ל דפגימה כ"ש אינה פוסלת, אך הפר"ח שם סק"ה כתב דדעת הרא"ש דכל פגימה שהצפורן מרגשת בה, היא בכלל שתחגור בה צפורן, וכמש"כ כן הרא"ה בבדה"ב שם, וע"כ אף פגימה כ"ש פוסלת, והתבו"ש שם סק"ה והיד יהודה שם סק"ג הוכיחו דודאי מכוון הרא"ש הוא דאינו פוסל אלא אם הצפורן נאסף שם, ועיי"ש ביד יהודה בסו"ד ובפי' הקצר סק"ג במש"כ בטעם הא דבזה"ז אין בודקין בבשר אלא בצפורן.

ד' שבט פ"ד

דף מס' 9

**הגרמה אחר שחיטת הרוב**

**י"ח א'** **- ושייר בה מלא החוט על פני כולה שחיטתו כשרה ריבר"י אומר מלא חוט על פני רובה,** בפירש"י כתב דפליגי כשהגרים קדם שגמר את כל השחיטה אחר ששחט את רוב הקנה במקום שחיטה, דלרבנן פסולה הואיל וגמרו בפסול, ולריבר"י כשרה משום דברובא איתכשרא לה שחיטה ואידך כי קשחיט מחתך בבשר בעלמא הוא, ולקמן י"ט א' פליגי אמוראי אם פלוגתייהו הוא בכה"ג, או דפלוגתייהו היא בהגרים שליש ושחט ב' שליש, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ובטעמא דרבנן דהגרמה פוסלת אף אחר ששחט את רוב הקנה במקום שחיטה נחלקו הראשונים, דהרשב"א לקמן ל' ב' ומ"ב א' כתב דהוא משום דס"ל דלא סגי בשחיטת רוב, ואף אם שחט רוב ולא הגרים שחיטתו פסולה, וכ"ה משמעות פירש"י בסוגיין ד"ה הלכה ולקמן י"ט א' ד"ה רובו של אחד,[[273]](#footnote-274) - אך הריטב"א לקמן י"ט א' כתב דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב, ואך דס"ל דה"מ כשלא שחט יותר, אך כל ששחט את כולו בעינן שתהא כל שחיטתו במקום שחיטה, וכתב דאפשר דהוא מדרבנן בעלמא, וכ"כ השטמ"ק לקמן שם בשם הרא"ה.

לקמן י"ט א' פרכינן למאן דמפרש פלוגתייהו בשחט ב' שליש והגרים שליש מהא דתנן דרובו של אחד כמוהו, והשטמ"ק שם כתב בשם הרא"ה דאף דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב, אלא דס"ל דכל ששחט את כולו בעינן שתהא כל שחיטתו במקום שחיטה, מ"מ פרכינן דמהא דתנן רובו של אחד כמוהו סתמא משמע דרובו ככולו לגמרי לכל דבר, - והמהר"צ חיות שם כתב לפרש דהיינו דאף דגם לרבנן סגי בשחיטת רוב מהלמ"מ, מ"מ לדידהו לא אמרינן דרובו ככולו וחשיב כמו שנחתך כולו, אלא היינו דאף דלא נשחט אלא רובו סגי בהכי, וע"כ הוא דלדידהו הגרמה פוסלת אף אחר שנשחט רובו, אך לריבר"י דרובו ככולו וחשיב כמו שנחתך כולו, אין הגרמה פוסלת אחר שנשחט רובו משום דכל שנשחט רובו חשיב כמו שנחתך כולו ומה שהגרים אח"כ הוא מחתך בבשר בעלמא.

**התחיל שחיטתו בתוך הטבעת וגמר בין הטבעות**

בפירש"י כתב דאית דמפרשי דבכל הטבעות חשיב הגרמה לרבנן ולריבר"י דכיון דהתחיל לשחוט בתוך הטבעת צריך שיגמור השחיטה לתוכה, וכ"כ בפירש"י בב"ק צ"ט ב' ד"ה מגרומתא,[[274]](#footnote-275) וצ"ב בגדר הדין בזה, דכיון דאף המקום שבין הטבעות הוי מקום הראוי לשחיטה, מ"ט אם התחיל לשחוט בתוך הטבעת צריך שיגמור השחיטה לתוכה.[[275]](#footnote-276)

והשטמ"ק לקמן י"ט ב' בתו"ד כתב לפרש בזה דכיון שהתחיל בתוך הטבעת צריך שיגמור השחיטה בתוכה, משום דמשונה הטבעות עצמן ממה שביניהן וע"כ אינם מצטרפין בשחיטתם,[[276]](#footnote-277) - ובזה מתפרש משמעות ד' רש"י בב"ק שם דכל הא דהוי כהגרמה הוא רק כששחט בתוך הטבעת וגמר שחיטתו בין טבעת לטבעת, אך אם שחט בתוך טבעת אחת וגמר שחיטתו בתוך טבעת אחרת שפיר דמי, וכ"נ קצת בדבריו הכא, והיינו משום דכל דפסלינן הוא משום דהמקום שבין הטבעות ל"מ להצטרף להטבעת, אך שפיר מצינו לצרף טבעת אחת עם טבעת אחרת.[[277]](#footnote-278)

**ביאור הא דמפלגינן בין טבעת הגדולה לשאר טבעות**

**ואף ריבר"י לא אמר אלא בטבעת הגדולה וכו' אבל בשאר טבעות לא,** בביאור דין זה נחלקו הראשונים **א** בפירש"י כתב דהיינו דבשאר טבעות אין שחיטה כשרה בתוכן כלל אלא בין טבעת לטבעת דכיון דאין מקיפין את כל הקנה לאו קנה נינהו, ואף דהן מקיפין את רוב הקנה לא אמרינן בזה רובו ככולו, והשטמ"ק ד"ה וא"ת מהאי טעמא הוסיף לפרש דהיינו דדוקא בטבעת הגדולה שמקפת את הקנה בשוה עם הקרום הו"ל כגוף אחד וחשיבא הטבעת כמו הקרום שתחתיו שהכל גוף אחד, ומשא"כ בשאר הטבעות כיון שהקרום מקיף את כל הקנה והטבעות אינן מקיפין נמצא דהטבעות עומדין בפנ"ע והקרום בפנ"ע והו"ל כתרי גופי, וע"כ ל"מ שחיטה בטבעות דלא מיקרו קנה, ועיי"ש שכתב דהא דל"מ בשאר הטבעות מכח מה ששוחט את הקרום שתחת הטבעת, הוא משום דהקרום קליש טובא ובטל לגבי הטבעות. - **ב** הבעה"מ כתב דהיינו דאין רוב הטבעת עולה לו לרוב הקנה אלא בעינן שיהא רוב הקנה שחוט, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ד, וכ"כ המהרש"א בד' התוס', וכ"כ בפירש"י בע"ב לפרש לדעת האית דמפרשי. - **ג** הרמב"ן והרשב"א והר"ן כתבו דהיינו דלא סגי בשחיטת רוב עובי הקנה במקום הטבעת אלא בעינן לשחוט את רוב חללו, וכ"כ השטמ"ק בשם הריב"ם ותור"פ והסה"ת בסימן ו', וכ"כ המהר"ם בדעת התוס', ובד' הרמב"ן במלחמות והר"ן מבו' דטעם הנידון אם סגי ברוב עוביו הוא אם חשבינן לעובי הטבעת מכלל הקנה. - **ד** בפירש"י בע"ב כתב בל' שלישי דבשאר טבעות אף אם שחט רוב חלל הקנה והגרים פסולה גזירה אטו רוב הטבעות שאינם רוב הקנה, ועיי"ש שדחה לזה. - **ה** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דבשאר הטבעות לא סגי בשחיטת הרוב משום דרצועת בשר מחברתן בסופן ואינו ממין קנה, דהקנה עשוי בענין שהוא כולו כמין עצם רך ואין בו בשר כלום, וע"כ אם שחט רוב בשאר טבעות והגרים לצד הראש וכו' פסולה דאין רוב שאר הטבעות נחשב ככולו, אך אם שחט רוב בשאר טבעות וגמר שחיטתו למעלה במקום שחיטה שפיר דמי.[[278]](#footnote-279)

**בדעת רש"י דלרב ושמואל ל"מ שחיטה בשאר הטבעות**

לדעת רש"י דלרב ושמואל ל"מ השחיטה בשאר הטבעות, כתבו הרמב"ן והרשב"א דהכי קי"ל, וכ"כ הר"ן דכיון דלא אשכחן אמורא דפליג עלייהו הכי קי"ל, ועיי"ש שתמהו ע"ז, והריטב"א כתב דלא קי"ל הכי, משום דקי"ל כר' זירא דלא אמרו כן רב ושמואל מעולם.

אך בפירש"י לקמן בע"ב סוד"ה הכי קאמרי כתב דלא קי"ל כרב ושמואל אלא כר"ח בן אנטיגנוס, וכ"כ התוס', והתוס' הרא"ש הוסיף דהיינו דכיון דמכשיר ר"ח בן אנטיגוס לשחוט למעלה מטבעת הגדולה, כ"ש בשאר טבעות, - והראש יוסף תמה דמה ענין זל"ז, הרי אף דהעיד ר"ח בן אנטיגנוס דאף למעלה מטבעת הגדולה הוי מקום שחיטה, מ"מ מנ"ל דלדידי' הוי מקום שחיטה בשאר הטבעות, והפליתי בסימן כ' סק"א הוסיף לתמוה שהרי לכו"ע הטבעת הגדולה הויא מקום שחיטה, ואפ"ה ל"מ לשחוט בשאר הטבעות משום דאין מקיפין את כל הקנה, וא"כ אף אם מקום שחיטה הוא עד שיפוי כובע, מ"מ י"ל דשאר טבעות אינם מקום שחיטה,[[279]](#footnote-280) - ועיי"ש שכתב לישב דהוא משום דמן טבעת הגדולה עד שיפוי כובע אין החיטי מקיפין את כל החלל הקנה אלא את רובו, וע"כ כיון דאמר ר"ח בן אנטיגנוס דמטבעת גדולה עד שיפוי כובע הוי מקום שחיטה, ש"מ דל"ב שיקיף את כל חלל הקנה, וע"כ כ"ש דשאר הטבעות הוו מקום שחיטה.

התוס' הק' על פירש"י מהא דתניא בתוספתא דשייר בה כחוט סמוך לראש מוקף את כולה כשרה ומשמע דלצד מטה לא שייך הגרמה, וכתבו לישב דאף דאפשר לפסול גם לצד מטה אם הי' יוצא מטבעת הגדולה ונכנס לשאר טבעות, מ"מ א"צ לשייר מלא החוט כלפי מטה ואדרבה טב הא שלא ישחוט כלל בתוך הטבעות אלא בין טבעת לטבעת, - אך השטמ"ק כתב דאף דשאר הטבעות אינם ראויין לשחיטה, מ"מ כל ששחט רוב השחיטה במקום הראוי וגמר שחיטתו בשאר הטבעות ה"ז כשר דאף שאר הטבעות מיקרי מקום שחיטה במקצת מחמת הקרום שתחת הטבעת, וצ"ב.[[280]](#footnote-281)

**בדעת הבעה"מ דלריבר"י סגי בשחיטת רוב הטבעת**

במש"כ הבעה"מ ודעימי' דדינא דרב ושמואל הוא דאין רוב הטבעת עולה לו לרוב הקנה אלא בעינן שיהא רוב הקנה שחוט, הק' בחי' הר"ן דא"כ נמצא דלריבר"י דמכשיר אף בשאר הטבעות היינו דסגי בשחיטת רוב הטבעת, ומ"ט סגי בזה, וכי משום דאית לי' רובו ככולו לימא דרוב טבעת כרוב קנה עד שאפי' לא שחט אלא רוב של אותו רוב שתהא שחיטתו כשרה, ועוד דא"כ נמצא דאין שיעור שחיטה שוה שבשאר טבעות שחט רוב טבעת אע"פ שלא השלים רובו של קנה שחיטתו כשרה ובין טבעת לטבעת כל שלא שחט רוב הקנה פסול, - אך בד' הריטב"א מבו', דהצד להכשיר בשחיטת רוב הטבעת, הוא משום די"ל דמקום הטבעת הוא שיעור הקנה לבד לענין שחיטה, ואידך מחברת בשר בעלמא הוא לחברן בסופן, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דחיותי' דסימן נפקא ברוב היקף הטבעת.

**בדעת הרמב"ן ודעימי' דנידון סוגיין הוא אם סגי בשחיטת רוב עובי' או בעינן רוב חללה**

הרמב"ן כתב דהא דאמרי רוב ושמואל דבשאר טבעות לא סגי בשחיטת רוב עובי' ובעינן שישחוט את רוב חללה, הוא משום דמספק"ל אף לענין טריפה אם תלי ברוב עובי' או ברוב חללה, וכתב דלפ"מ דקי"ל לקמן מ"ד ב' דל"ה טריפה אלא ברוב חללה, ה"נ להכשר שחיטה בעינן לשחוט את רוב חללה, וכתב דמה"ט השמיט הרי"ף הכא לדין זה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ג דדמי דין טריפות לדין שחיטה, ולרב דלענין שחיטה בעינן רוב חללה, ה"נ ל"ה טריפה אלא ברוב חללה, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן ו'.

והתבו"ש בסימן כ"א סק"ג כתב לפ"ז דכיון דקי"ל דלענין טרפות תליא ברוב חללה, וכל שנפסק רוב חללה אף שלא נפסק רוב עובי' טריפה, הדין נותן דה"נ לענין שחיטה סגי ברוב חללה, ואם נתהפך הסימן ושחטו מצד המפרקת לצד העור סגי ברוב חלל אע"ג דליכא רוב עובי, - אך כתב דבד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ב ורי"ו בנתיב ט"ו ח"ה מפורש דלא סגי ברוב חללו ובעינן גם רוב הקיפו, וכתב דהיינו דאע"ג דלענין טריפות מיטרף ברוב חלל לחודי' היינו לחומרא, אבל לשחיטה בעינן תרוייהו, - והפמ"ג בשפ"ד שם סק"א פירש לדבריו דהיינו דאף לענין טריפות ל"ה טריפה כשנפסק רוב חללה ולא רוב עובי' אלא מספק, וכתב דלא משמע כן בד' הפוסקים, ובסימן ל"ד סק"א כתב דמכוון ד' התבו"ש דאף דבטריפה לחומרא אף ברוב חללה אגמרי' רחמנא דהוי טריפה, מ"מ בשחיטה בעינן תרוייהו,[[281]](#footnote-282) והיד יהודה בפי' הקצר שם סק"א כתב דהיינו דכיון דדרך שחיטה היא מלמעלה למטה ושם א"א להיות רוב חללה בלא רוב עובי' י"ל דהקפידה תורה שיהא דוקא רוב שניהם.

הרמב"ן במלחמות כתב דהא דבטבעת הגדולה מודו רב ושמואל דסגי ברוב עובי', הוא משום דכל הצדדין שוין בה ורוב חללה ורוב עובי' כלין כאחד, וכ"כ השטמ"ק בשם ריב"ם והסה"ת בסימן ו', ומבו' דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין שאר הטבעות לטבעת הגדולה, אלא דבטבעת הגדולה לא משכח"ל לנידון זה, - אך השטמ"ק ד"ה ויש לי לפרש כתב לפרש ע"ד ד' הרמב"ן לדרכו של רש"י והיינו דשאר הטבעות כיון דאינם מקיפות אלא את רוב הקנה אין עליהן תורת קנה, והא דמהני שחיטה בשאר הטבעות הוא משום דשוחט את הקרום שבתוך הטבעת הקרוי קנה, וע"כ ל"מ אלא כששוחט את רוב הקרום ואין עובי הטבעת משלים כיון דלא מיקרי קנה, ומשא"כ בטבעת העליונה דמיקריא קנה משלים עובי הטבעת לרוב,[[282]](#footnote-283) ולכאו' נפ"מ בזה למש"כ התבו"ש בסימן כ"א סק"ג דבעוף מקפת הטבעת את כל הקנה אלא דבפנים הוא דק, ולפ"ד השטמ"ק הי' בדין דיהא סגי בזה בשחיטת רוב עוביו, דכיון דמקפת הטבעת את כל הקנה מיקריא קנה, וצ"ע.

בד' הרמב"ן וש"ר מבו' דהא דפסלי רב ושמואל כששחט רוב עובי' הוא אף כשלא הגרים, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ב לדינא דלהכשר שחיטה בעינן שישחוט רוב חללה, וכ"כ השו"ע בסימן כ"ד סי"ב, - אך המהר"ם כתב דכל שלא הגרים לכו"ע סגי בשחיטת רוב עובי', ולא נחלקו אלא כשהגרים אחר שחיטת רוב עובי',[[283]](#footnote-284) עיי"ש,[[284]](#footnote-285) וצ"ע דהרי לענין טריפה קי"ל לקמן מ"ד ב' דל"ה טריפה ברוב עובי' אלא ברוב הקיפה, והיאך יתכן דתהא השחיטה כשרה בדבר שאינו עושה אותה טריפה.[[285]](#footnote-286)

**טעם הא דמכשיר ריבר"י אף בשאר טבעות**

**והתניא ריבר"י אומר וכו' ריבר"י תרתי קאמר,** לדעת רש"י דדינא דרב ושמואל הוא דל"מ שחיטה בשאר טבעות משום דאין עליהן תורת קנה, צ"ב דמ"ט דין זה תליא בפלוגתא דרבנן וריבר"י, - וצ"ל כמשמעות פירש"י לעיל דלרבנן דלית להו דרובו ככולו ודאי דאין על שאר הטבעות תורת קנה כיון שאין מקיפין את כל הקנה, אך ריבר"י דס"ל דרובו ככולו ע"כ מהני הא דטבעות אלו מקיפין את רוב הקנה לחשבן כמקיפין את כל הקנה ויש עליהן תורת קנה,[[286]](#footnote-287) ועד"ז הוא למש"כ השטמ"ק דדינא דרב ושמואל הוא דלא סגי ברוב עוביו ובעינן רוב חללו משום דאין על הטבעת תורת קנה, דע"כ לריבר"י דרובו ככולו יש על הטבעת המקפת את רוב הקנה תורת קנה, וסגי ברוב עוביו.

**טעמא דרב ושמואל דפליגי על ריבר"י בשאר טבעות**

**רב ושמואל סברי כוותי' בחדא ופליגי עלי' בחדא,** משמעות הגמ' דהיינו דאף דריבר"י ס"ל דגם בשאר טבעות שחיטתו כשרה, מ"מ רב ושמואל פליגי עלי' בזה, ואף דבטבעת הגדולה ס"ל כוותי' מ"מ בשאר טבעות ס"ל כרבנן, והוא הכרעה בפלוגתת רבנן וריבר"י, ולא פליגי רב ושמואל על ריבר"י מדעתא דנפשייהו.

ולפירש"י דדינא דרב ושמואל הוא דל"מ שחיטה בשאר טבעות משום דאין עליהן תורת קנה משום דאין מקיפין אלא את רוב הקנה, י"ל דאף דריבר"י ס"ל דמהני הא דרובו ככולו דמכח זה סגי במה שהן מקיפין את רוב הקנה ויש עליהן תורת קנה, מ"מ רב ושמואל ס"ל בזה כרבנן דל"מ רובו ככולו לכל מילי, ואף דלענין עיקר דין הגרמה ס"ל לרב ושמואל כריבר"י דכל שהגרים אחר ששחט רובו כשרה משום דרובו ככולו, מ"מ לענין לחשוב את שאר הטבעות למקום שחיטה ס"ל כרבנן דל"מ הא דרובו ככולו, ועד"ז הוא למש"כ השטמ"ק דהא דלרב ושמואל לא סגי ברוב עוביו הוא משום דאין על הטבעת תורת קנה משום דאינה מקפת את כל הקנה.

ולדעת הבעה"מ והרמב"ן ודעימייהו דדינא דרב ושמואל הוא דלא סגי בשחיטת רוב הטבעת ובעינן לשחוט את רוב הקנה, או דלא סגי בשחיטת רוב עביו ובעינן לשחוט את רוב חללו, צ"ל דהא דדינא דרב ושמואל הוא הכרעה בפלוגתת ריבר"י ורבנן הוא משום דריבר"י ס"ל דאמרינן רובו ככולו וס"ל דסגי ברוב הטבעת, ורבנן ס"ל דלא אמרינן כלל רובו ככולו, ורב ושמואל הכריעו כריבר"י דאמרינן רובו ככולו, אך מ"מ לא סגי ברוב הטבעת ורוב עביו, אלא בעינן רוב הקנה ורוב חללו,[[287]](#footnote-288) - ועד"ז הוא לדעת הר"י מלוניל דדינא דשאר הטבעות הוא דאין רובן נחשב ככולן משום דרצועת בשר מחברתן בסופן ואינו ממין קנה, וריבר"י ס"ל דאף בזה אמרינן רובו ככולו, ורבנן ס"ל דלא אמרינן כלל דרובו ככולו, ורב ושמואל הכריעו בטבעת הגדולה כריבר"י דאמרינן רובו ככולו ובשאר טבעות כרבנן דלא אמרינן רובו ככולו.

**טעמא דר"ח בן אנטיגנוס דמכשיר בהגרמה למטה משיפוי כובע**

**העיד ר"ח בן אנטיגנוס על מוגרמת שהיא כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם כולה למעלה מן הטבעת הגדולה, דכי אגמרי' רחמנא למשה הגרמה הלמ"מ הוא משיפוע כובע ולמעלה, ולפ"ז גם ר"ח בן אנטיגנוס אית לי' לההלכתא דהגרמה, ואך שנחלק במקום ההגרמה, ומה שאמרו דהעיד על מוגרמת שהיא כשרה, היינו דהעיד על מה דחשיב מוגרמת לשאר תנאי דהיא כשרה.

אך הרמב"ן במלחמות בס"פ הזרוע והלחיים כתב דלדעת ר"ח בן אנטיגנוס כל הצואר כשר לשחיטה והא דמשיפוי כובע ולמעלה פסול הוא משום דלא מיקרי צואר אלא לחי, אך לרבנן דפסלי מטבעת הגדולה ולמעלה אף דהוי זה בכלל הצואר אין כל הצואר כשר לשחיטה דמקום השחיטה הלכתא גמירי לה, ומשמעות דבריו, דלר"ח בן אנטיגנוס כלל לא נאמרה הלמ"מ דהגרמה, והא דמשיפוי כובע ולמעלה פסול הוא משום דאי"ז בכלל הצואר, ורק דינא דרבנן דאין כל הצואר כשר לשחיטה הוי מהלמ"מ, ולפ"ז מתפרש טפי מה שאמרו דהעיד רחב"א על מוגרמת שהיא כשרה, דלדידי' כל הצואר כשר לשחיטה, וליכא פסול דהגרמה.[[288]](#footnote-289)

**ר' זירא אכל מוגרמת דרב ושמואל,** בפירש"י כתב דהיינו שאכל שחיטה בתוך הטבעות, - אך לדעת ש"ר דדינא דרב ושמואל הוא דלא סגי בשחיטת רוב הטבעת ובעינן לשחוט את רוב חלל הקנה, מתפרש הא דאכל ר' זירא מוגרמת דרב ושמואל, דלאו היינו שאכל משחיטת רוב הטבעת, שהרי קי"ל כרב ושמואל דלא סגי לשחוט את רוב חלל הקנה, וגם דא"כ אין הנידון בזה משום "מוגרמת", אלא היינו דאכל מוגרמת למעלה מן הטבעת העליונה, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל בע"א, וכתב דהאי דנקט דרב ושמואל הוא משום דהם פסקו הלכה כריבר"י, ולאפוקי אחריני דאמרי לקמן דאין הגרמה אלא משיפוי כובע ולמעלה.[[289]](#footnote-290)

**פגע בחיטי**

**פגע בחיטי טריפה,**[[290]](#footnote-291) **איבע"ל פגע ונגע או"ד פגע ולא נגע וכו',** בפירש"י כתב דמיבע"ל בהא דפגע בחיטי טריפה אם היינו רק כשפגע ונגע דחתך בתוך החיטי או היינו אף בפגע ולא נגע שחתך סמוך מאד לחיטי, וכן פירשו הרמב"ן והרשב"א והר"ן, וכ"כ הערוך בע' חט, וכ"כ האו"ז בסימן שע"ד בשם ר"ח, - אך התוס' פירשו דמיבע"ל בהא דפגע בחיטי טריפה אם הוא רק כששחט מעל החיטי ופגע ולא נגע, או היינו אף בפגע ונגע שחתך בתוך החיטי, וכ"כ הריטב"א.[[291]](#footnote-292)

**איתמר א"ר פפא משמי' דרבא שייר בחיטי כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו דהניח מקצת לצד הראש ומקצת לצד הקנה כגון שחתכו דהיינו פגע ונגע, וכ"כ התוס' והרשב"א והריטב"א, וכ"כ הערוך בע' חט, וכ"כ האו"ז בסימן שע"ד בשם ר"ח - אך הרמב"ן פירש דהיינו כששייר חיטי כולהו והיינו פגע ולא נגע, וכ"כ הר"ן, והרשב"א תמה ע"ז.

התוס' הק' לפירש"י דמיבע"ל אם הא דפגע טריפה היינו רק כשפגע ונגע או אף בפגע ולא נגע, דא"כ לא איפשיטא איבעיא זו, שהרי רב פפא דמכשיר בשייר בחיטי מכשיר אף בפגע ונגע ופליג על רב פפי,[[292]](#footnote-293) - אך הנה גירסת הרמב"ן וש"ר דרב פפא משמי' דרבא אמר שייר בחיטי כשרה ורב אחא ברי' דרבא אמר שייר בחיטי טריפה, והרשב"א כתב לפרש לפ"ז דפשיט להאיבעיא מדרב אחא ברי' דרבא דסתמא לא נחלק על אביו ואלמלי ששמע ממנו שלא כעדותו דרב פפא לא הי' מטריף, ומזה נלמד דגם הא דרב פפי משמי' דרבא דפגע בחיטי טריפה היינו בפגע ונגע.

**והלכתא משיפוי כובע ולמטה כשרה,** הש"ך בסימן כ' סק"א כתב דדעת מהרי"ו ועוד מרבוותא שלא להכשיר למעלה מטבעת הגדולה משום חשש תקלה, אף דמדינא היא כשרה, ועיי"ש שכתב דבמקום הפסד מרובה יש להתיר.

י"ב שבט פ"ד

דף מס' 10

**הגרמה אחר שחיטת הרוב**

**י"ט א'** **- מחלוקת בששחט ב' שליש והגרים שליש דרבנן סברי כולה שחיטה בעינן בטבעת הגדולה,** נתבאר בדף מס' 9 פלוגתת רבוותא, דדעת הרא"ה והריטב"א דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב, ואך דס"ל דה"מ כשלא שחט יותר, אך כל ששחט את כולו, בעינן שתהא כל שחיטתו במקום שחיטה, והריטב"א כתב דאפשר דהוא מדרבנן בעלמא, אך דעת הרשב"א דטעמא דרבנן הוא דלא סגי בשחיטת רוב, ועמש"נ להלן בדעת רש"י בזה.

**הגרים שליש ושחט ב' שליש**

**מחלוקת שהגרים שליש ושחט ב' שליש דריבר"י סבר מידי דהוי אחצי קנה פגום,** בפירש"י כתב דאף דבחצי קנה פגום סגי במה שהוסיף עליו כ"ש וגמרו, הכא לא סגי בהכי, ובעינן שישחט ב' שליש, דאין ההגרמה מצטרפת להכשיר השחיטה הואיל ולאו מקום שחיטה הוא, ולא מייתינן מהתם, אלא דל"ב שתהא כל הוצאת החיות ע"י מעשה שחיטה, והיינו דהא דבחצי קנה פגום סגי בהוספת כ"ש הוא משום דעי"ז נעשה הוצאת החיות מכל החתך וע"כ מתקיים בזה דין שחיטה ברוב הסימן,[[293]](#footnote-294) ומשא"כ בהגרים שליש ושחט שליש, דאין מתקיים דין השחיטה ברוב הסימן ע"י השליש שאינו במקום שחיטה, וע"כ בעינן שישחוט ב' שליש.

אך הרמב"ן והר"ן כתבו דכיון דמדמה לה לחצי קנה פגום אף הגרים שליש ושחט שליש כשר, ופירשו דהוא משום דס"ל דהגרמה הויא כמקום הראוי לשחיטה, וע"כ כ"ה דמכשרינן בחצי קנה פגום והרי דתחילת השחיטה א"צ תנאי שחיטה, ה"נ יש להכשיר בהגרים שליש ושחט שליש, דתחילת השחיטה א"צ תנאי שחיטה ומצטרף מקום ההגרמה לשחיטת הרוב, וכ"כ הרא"ה לעיל במתניתין ובבדה"ב בית ב' שער א' כד..

הרמב"ן והר"ן הוכיחו להכשיר אף בהגרים שליש ושחט שליש מהא דא"ר הונא לקמן בסוגיין דהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש כשר, - אך בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה הכא נמי כתב דהא דמכשר רב הונא בהגרים שליש ושחט שליש, אף דלל"ק דהכא פסל אף בהגרים שליש ושחט ב' שליש, הוא משום דלא קי"ל כרבנן וריבר"י, אלא קי"ל כר' חנינא.

והתוס' הרא"ש כתב בשם ריצב"א שתמה ע"ד רש"י דבהך דינא לא מצינו דפליגי רבנן וריבר"י על ר' חנינא ופסלי בהגרמה דידהו טפי מר' חנינא,[[294]](#footnote-295) ועיי"ש שכתב לפרש בזה דכי היכי דמיקל ר' חנינא במקום ההגרמה, ה"נ מיקל בהגרמה גופה ומכשר אע"ג דליכא רובא במקום שחיטה רק דנפיק חיותא בשחיטה, וצ"ב,[[295]](#footnote-296) - והשטמ"ק כתב דהיינו דלריבר"י דמקום השחיטה אינו אלא במקום הטבעות, הרי דמקום ההגרמה ל"ד כלל למקום שחיטה, וע"כ אינו מצטרף, אך לר' חנינא דעד שיפוי כובע הוי מקום שחיטה, הרי דגם מקום ההגרמה דמי למקום שחיטה, וע"כ הוא מצטרף, - ועמש"כ בחי' חת"ס מהדו"ק בסוגיין ובדבריו במהדו"ב לקמן בע"ב לפרש בזה בע"א.

**טעמא דמ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה**

**ורבנן התם מקום שחיטה הכא לאו מקום שחיטה,** בביאור הא דפסלי רבנן בהגרים שליש ושחט ב' שליש מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י מבו' דהיינו משום דלהכשר שחיטה בעינן שתהא כל יציאת החיות במקום שחיטה, וע"כ אף דמכשרינן בחצי קנה פגום אף דלא נפקא כל החיות בשחיטה, מ"מ בהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה משום דיציאת החיות דרוב הסימן ל"ה במקום שחיטה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בד"ה פסולה ובד"ה בעינן רובא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין דהוא משום דהגרמה לאו כמקום שחיטה הוא וגם בעינן דבשעת הוצאת החיות יהא רובא בשחיטה.[[296]](#footnote-297) - **ב** בד' הרמב"ן והרשב"א לקמן ל' ב' מבו' דהיינו משום דהגרמה דהיא שלא במקום שחיטה הוי פסול דחמיר טפי וע"כ ה"ז פוסל אף במיעוט קמא,[[297]](#footnote-298) וצ"ע בסתירת ד' הרמב"ן בזה. - **ג** בביאור מהרש"ל על הטור סימן כ"ד כתב דהוא משום דפסולי שחיטה פוסלין אף במיעוט קמא דקנה, ול"ד לחצי קנה פגום דלא נפגם ע"י שחיטה פסולה, והביאו הב"ח שם, וצ"ב היאך הוא מתישב במה שאמרו דטעם הפסול הוא משום דהכא לאו מקום שחיטה.

**פסולי שחיטה במיעוט קמא דקנה**

בביאור מהרש"ל שם כתב לפי דבריו לפסול בשהי' וחלדה במיעוט קמא דקנה ול"ד לחצי קנה פגום, דדמי להא דפסלינן בהגרים שליש ושחט ב' שליש, ועיי"ש שכתב דגם למ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש כשרה היינו משום דההגרמה אינה מקום שחיטה וע"כ אינה פוסלת, אך בשהי' וחלדה במיעוט קמא דקנה מודה דפסולה, והביאו הב"ח שם, - אך הדרישה שם סק"ב כתב דאין לפסול בחלדה במיעוט קמא דקנה דמ"ש מחצי קנה פגום, וכ"כ הש"ך שם סקי"ג דכל פסולי שחיטה אין פוסלין במיעוט קמא דקנה, והא דפסלינן בהגרים שליש ושחט ב' שליש הוא משום דבעידנא דנפקא חיותא ליכא רובא במקום שחיטה, וזה כמש"כ בפירש"י בטעם פסולא דהגרים שליש ושחט ב' שליש, - ועמש"נ בפלוגתת רבוותא בזה בדף מס' 11.

**הגרים שליש ושחט רוב במקום אחר מתחת ההגרמה במקום שחיטה**

השטמ"ק כתב בשם הרא"ה דאם הגרים שליש ושחט רוב במקום אחר מתחת ההגרמה במקום שחיטה אפי' רבנן מודו דכשרה, שאין ההגרמה נקב הפוסל והרי יש כאן רוב בשחיטה ראוי' במקום אחד, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ד סקי"ב והגרע"א בסוגיין, והיינו משום דבכה"ג הוי רובא בשחיטה ול"ב לצירוף ההגרמה, - אך לכאו' למשמעות ד' הרמב"ן והרשב"א לקמן דהא דפסלי רבנן בהגרים שליש הוא משום דפסול הגרמה פוסל במיעוט קמא יש לפסול אף בכה"ג, וכמש"כ כן התבו"ש שם דלדעת מהרש"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דקנה אף בכה"ג פסול, וצ"ע.

**דהא תנן רובו של אחד כמוהו,** בד' הרשב"א לקמן ל' ב' ומ"ב א' מבו' שהוכיח מהכא דטעמא דמ"ד דפסל בשחט ב' שליש והגרים שליש הוא משום דבעינן לשחוט את כל הסימן ולא סגי בשחיטת רוב, וזהו שאמרו דהוא דלא כהא דתנן דרובו של אחד כמוהו, - אך השטמ"ק כתב בשם הרא"ה דאף דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב, אלא דס"ל דכל ששחט את כולו בעינן שתהא כל שחיטתו במקום שחיטה, מ"מ אי"ז כהא דתנן דרובו של אחד כמוהו, דמהא דתנן רובו של אחד כמוהו סתמא משמע דרובו ככולו לגמרי לכל דבר, ועמש"כ המהר"צ חיות לפרש בזה, ונתבאר בדף מס' 9.

בפירש"י כתב דהא דמייתינן מהא דתנן דרובו של אחד כמוהו היינו דאם לא שחט אלא את רוב הסימן והלך לו כשרה אלמא רובא ככולה ולענין הגרמה נמי הא אתכשר ברובא, ומשמע דטעמא דמאן דפסל בשחט ב' שליש והגרים שליש הוא משום דלא סגי בשחיטת רוב הסימן ולא אתכשר ברובא, וכ"נ בדבריו לעיל י"ח א' ד"ה הלכה, וכ"כ השטמ"ק בדעתו, - אך בפירש"י לקמן ל' ב' ד"ה תיקו פירש בהא דמיבע"ל התם בהחליד במיעוט סימנים דהיינו במיעוט בתרא, וכתב דה"נ בהגרמה מספק"ל דילמא כרבנן טרופאי דמטרפי בכל חדא מינייהו ועבדינן לחומרא, ומבו' דטעמא דרבנן דמטרפי בשחט ב' שליש והגרים שליש אי"ז משום דלא סגי ברוב אלא משום דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, ועוד צ"ע, דכיון דאמרינן הכא דמאן דפסל בשחט ב' שליש והגרים שליש הוא דלא כמתניתין דרובו של אחד כמוהו, הרי כיון דודאי דקי"ל כהך מתניתין, א"כ מאי מיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, והק' כן הרמב"ן והרשב"א שם, וצ"ע.[[298]](#footnote-299)

**דילמא ריבר"י הוא,** התוס' הק' דמ"ט לא משני דרובו של אחד היינו ושט, וכתבו דשמא רבנן פליגי אף בושט, ובחי' הגרע"א תמה דלהדיא תנן שם דרוב ב' בבהמה והרי דגם בקנה אמרינן רובו ככולו, וכן הק' הראש יוסף,[[299]](#footnote-300) - והחת"ס כתב לפרש לד' התוס', דמש"כ לדון דבושט סגי ברוב ול"ד לקנה הוא משום דבושט דחיותו עיקר ונטרף בכ"ש נגמר שחיטה ברובו ומשא"כ בקנה, וכ"כ הראש יוסף, וע"כ כ"ז הוא כששחט הקנה לחוד, אך כל שכבר שחט את הושט תו סגי גם ברובו של קנה.

**טעם הפלוגתא בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש ובשחט והגרים ושחט**

**הגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש רב הונא אמר רב כשרה רב יהודה אמר רב טריפה,**[[300]](#footnote-301)לקמן בסוגיין אמרו דבפלוגתא זו תליא גם דין שחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, דלרב הונא דמכשר בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש יש לפסול בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, ולרב יהודה דפסל בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש, מכשרינן בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, ובביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן והר"ן כתבו דלרב הונא חשבינן לההגרמה כמקום הראוי לשחיטה, וע"כ תליא בהשלמת רוב הקנה, דאם נעשה השלמת הרוב ע"י שחיטה כשר, דומיא דחצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו דשחיטתו כשרה, ואם נעשה השלמת הרוב ע"י הגרמה פסול, ולרב יהודה חשבינן לההגרמה כמקום שאינו ראוי לשחיטה, וע"כ בהגרים ושחט והגרים אין ההגרמה מצטרפת לשחיטה ול"ד לחצי קנה פגום, ומאידך אם שחט והגרים ושחט כשר דאיכא רוב קנה בשחיטה וההגרמה אינה פוסלת דהגרמה אינה אלא במקום טרפות וכל שלא נגרם רוב אינה אסורה מחמת אותה חתיכה, ונתבאר להלן. - **ב** התוס' לקמן ל' ב' כתבו דאף אם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא מ"מ הגרמה אינה פוסלת במיעוט בתרא משום דאי"ז במקום שחיטה והוי כאילו שוחט ברגלה לאחר שחיטת הסימן, וכ"כ הרא"ש בפירקין סו"ס כ"ד, ומבו' לפ"ז דאף לדעת רב הונא אין ההגרמה מקום שחיטה כלל ואפ"ה ה"ז מצטרף להכשיר, וכ"נ גם בד' הריטב"א לעיל בד"ה ורבנן, עיי"ש, ולכאו' לפ"ז מתפרש פלוגתא דרב הונא ורב יהודה כמשמעות לישנא דגמ', דלרב הונא עיקר דין שחיטה הוא בהשלמת הרוב המוציא את החיות וסגי במה דהשלמת הרוב נעשה במקום שחיטה,[[301]](#footnote-302) ומאידך כל שנעשית השלמת הרוב ע"י הגרמה ה"ז פסול, ולרב יהודה דין שחיטה הוא בשחיטת כל הרוב,[[302]](#footnote-303) וע"כ בעינן שתהא שחיטת הרוב במקום שחיטה, ומאידך כל שנעשית שחיטת הרוב במקום שחיטה אף דהשלמת הרוב נעשית ע"י הגרמה ה"ז כשר, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה ה"ג, וכ"נ גם בדבריו בע"ב ד"ה הכא נמי, וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כד:, וכן פירש האמרי משה בסימן ב' סק"ה ובסימן ג' סקי"ז.[[303]](#footnote-304) - **ג** בפירש"י כתב דל"ג בטעמא דר' יהודה דהוא משום דכי נפיק חיותא בעינן רובא בשחיטה דא"כ מ"ט מכשר ר' יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, אף התוס' הרא"ש כתב לקיים הגירסא דבשחט שליש והגרים שליש במיפק חיותא איכא רובא בשחיטה, ובגל' שם פירש דהיינו דלר' יהודה בעינן דבשעת הוצאת החיות יהא הרוב ע"י שחיטה, ובשחט שליש והגרים שליש בשעת הוצאת החיות שנשחט רוב הסימן הוי רובו ע"י שחיטה, וכ"כ התורת חיים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבהגרים שליש ושחט ב' שלישים פסל רב יהודה, ובשחט שליש והגרים ב' שלישים מכשר רב יהודה, וצ"ע.

במש"כ הרמב"ן והר"ן דפליגי רב הונא ורב יהודה אם הגרמה היא כמקום הראוי לשחיטה, לכאו' היינו דפליגי בעיקר פסול הגרמה, אם הוי זה פסול בעלמא במעשה השחיטה, וככל פסולי שחיטה, וע"כ כל שהגרים שליש ושחט שליש כשרה, וכמש"כ הדרישה בסימן כ"ד סק"ב והש"ך שם סקי"ג דשאר פסולי שחיטה אין פוסלין במיעוט קמא דקנה, ונתבאר לעיל, ומאידך כל ששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש פסולה, דכיון דכבר נפסק רוב הסימן במקום שחיטה וכבר הוי הסימן כשחוט ל"מ מה שמוסיף ושוחט, או דאי"ז מקום שחיטה כלל וע"כ כל שהגרים שליש ושחט שליש פסולה ול"ד לחצי קנה פגום דשאני הכא דלא נשחט רובו במקום הראוי לשחיטה ולא חשיב הסימן כשחוט, ומאידך כל ששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה משום דאחר שהגרים שליש עדיין ל"ה הסימן כשחוט כיון שלא נפסק רובו במקום שחיטה וע"כ מהני מה שמוסיף ושוחט להכשירה.

אך בחי' ר' שלמה ח"ב סימן י"ב כתב לפרש לדבריהם דלרב הונא נפיק חיותי' אף ע"י שחיטה במקום הגרמה, וע"כ ה"ז מצטרף לרוב, וע"כ נמי בשחט שליש והגרים שליש ל"מ מה שהוסיף ושחט דכבר הוי הסימן כמנח בדיקולא, אך לרב יהודה לא נפיק חיותי' ע"י שחיטה במקום הגרמה, וע"כ אי"ז מצטרף לרוב, וע"כ נמי בשחט שליש והגרים שליש אכתי ל"ה הסימן כמנח בדיקולא ומהני מה שהוסיף ושחט, עיי"ש,[[304]](#footnote-305) וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקי"ב לפרש מדעתו.

**טעם הא דמכשרינן בשחט והגרים ושחט אף דכבר נפק חיותא קודם גמר השחיטה**

החזו"א בסימן ג' סקי"א הוכיח דלדעת רב יהודה לא נפיק חיותא ע"י הגרמה דאל"כ היאך מכשר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, הרי כיון דנפסק רובו של קנה קודם ששחט שליש האחרון כמאן דמנחא בדיקולא דמי, וכמו שאמרו לקמן ל"ב ב' דמה"ט ל"מ אף אם שחט שלא במקום חתך,[[305]](#footnote-306) - אך למשמעות ד' הראשונים דמודה רב יהודה דנפיק חיותא ע"י הגרמה, צ"ל כמש"כ האמרי משה בסימן ב' סק"ג דלא אמרינן דכמנחא בדיקולא אלא לענין דל"מ לשחוט כנגד החתך, אך שפיר מצי להשלים השחיטה ע"י המיעוט בתרא שלא נחתך כנגדו, עיי"ש,[[306]](#footnote-307) ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ג' סק"ד.

**טעם הא דמכשרינן בשחט והגרים ושחט ואין מצטרף השליש השחוט לשליש המוגרם להטריף**

החזו"א שם סוסקי"א הק' בהא דמכשר רב יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש דמ"ט אין מצטרף השליש השחוט לשליש המוגרם לטריפות, וכתב דכיון דהשליש השחוט יש עליו שם שחיטה אינו גורם טריפות, והיינו דכיון דהשליש המוגרם בפנ"ע אינו מטריף, אלא בצירוף השליש השחוט, אין השליש השחוט מצטרף להטריף דדמי לכל שחיטה שאין הבהמה נטרפת במה שניקב הושט בתחילת השחיטה, וכ"כ האמרי משה בסימן ב' סקי"ג, וכ"כ האו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג בתחילת דבריו.[[307]](#footnote-308)

**טעמא דמאן דמכשיר בין בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש ובין בהגרים ושחט והגרים**

**אמר רב הונא שפיר קא מיקפד וכו', א"ל רב חסדא לא תהדר בך דא"כ מפסדת לה לקמייתא וכו',** הריטב"א כתב דטעם הא דס"ד דרב הונא להכשיר בב' האופנים, הוא משום דמהני בין אם איכא רובא בשחיטה אף אם השלמת הרוב אינה בשחיטה, ובין אם השלמת הרוב היא בשחיטה אף אם ליכא רובא בשחיטה,[[308]](#footnote-309) ורב חסדא פריך דהא דתנן במתניתין על פני רובה מתפרש או רובא ממש או השלמת רובא ואין לנו להכשיר בתרוייהו, - ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ד סקט"ז והחזו"א בסימן ג' סקי"ב לפרש בפלוגתייהו.[[309]](#footnote-310)

**הכרעת ההלכה בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש ובשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה, **א** הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ג פסק כרב יהודה דהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש פסולה ושחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ד בשם רוב הפוסקים, וכ"כ השו"ע בסימן כ"ד סי"ב.[[310]](#footnote-311) - **ב** הבעה"מ כתב דמספק"ל אם הלכתא כרב הונא או כרב יהודה ונקטינן בתרוייהו לחומרא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"כ בפירש"י לקמן ל' ב'. - **ג** הרא"ה בבדה"ב בית ב' ש"א כתב דקי"ל כרב הונא דהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש כשרה, ושחט שליש והגרים שליש ושחט שליש פסולה.

**הכרעת ההלכה בהגרים שליש ושחט ב' שליש ובשחט ב' שליש והגרים שליש**

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ג כתב דאם הגרים שליש ושחט ב' שליש או שחט ב' שליש והגרים שליש כשרה, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן והריטב"א והרא"ש בסימן כ"ד, וכ"כ השו"ע בסימן כ"ד סי"ב, - אך הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב שם כתב לפסול אף בהגרים שליש ושחט ב' שליש, עיי"ש, - ובפירש"י לקמן ל' ב' כתב לפסול אף בשחט ב' שליש והגרים שליש, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד סי"ב.

הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער א' הוכיח דקי"ל דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, ממה שאמרו לקמן כ' א' דכל דנקט משיפוי ראשו והגרים ואזל עד דמטא תתאי פסולה, כדרב הונא א"ר אסי דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה,[[311]](#footnote-312) - אך השטמ"ק לקמן שם בשם הרא"ה כתב דמכוון הגמ' שם דאף ריבר"י דמכשיר בהגרים שליש ושחט ב' שליש מודה דאם שחט למעלה מן הסימן והגרים עד שנגע בסימן ושחט בו מיעוט, אין חתך הבשר מצטרף לרוב הסימן, וה"נ הכא כל שמלק המפרקת למעלה ממול עורף והשלימה למטה אין מה שמלק למעלה מצטרף להכשר, ונמצא דבמיעוט מליקה נשברה המפרקת ושוב אינה ראוי', וכ"כ הרא"ה בבדה"ב לקמן שם והריטב"א לקמן שם, ועיי"ש במשמה"ב שתמה טובא ע"ז.[[312]](#footnote-313)

**שחט שליש ודרס שליש ושחט שליש**

הכס"מ בפ"ג משחיטה הי"ג פירש בד' הרמב"ם שם, דאף דקי"ל כרב יהודה דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשר, מ"מ שחט שליש ודרס שליש ושחט שליש פסול, דדוקא בהגרמה מכשרינן בכה"ג, משום דאינה במקום שחיטה, וכ"כ גם בתשו' הר"י ן' שושאן שהביא הכס"מ שם, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן שפירשו דטעמא דרב יהודה הוא משום דהגרמה לאו במקום שחיטה היא, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בע"ב ד"ה שחט ופגע, וכמו שפירשו המהרש"א והמהר"ם שם.[[313]](#footnote-314)

**נפסק הקנה שלא במקום שחיטה אם הוי נבילה**

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הכ"ג כתב דגרגרת שנפסק רוב חללה במקום הראוי לשחיטה ה"ז נבילה, וכ"כ הרמב"ם שם הי"ט, והכס"מ שם דקדק מדבריו דאם נפסקה שלא במקום שחיטה הויא טריפה, והק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מנה הרמב"ם בכלל הטריפות נפסק הקנה למעלה ממקום שחיטה, וכ"כ הפר"ח בסימן כ' סק"ה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן לעיל ט' א', אך בד' הרמב"ן לקמן כ' א' נראה שנסתפק בזה, עיי"ש, - והפליתי שם סק"ג תמה ע"ז מהא דמכשר רב הונא בהגרים שליש ושחט שליש, ואי נימא דפסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה הויא טריפה הרי לא נפק חיותא כלל ע"י שחיטה,[[314]](#footnote-315) והיד יהודה שם סק"ד כתב לישב, דאף דפסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה הויא טריפה, מ"מ כל דהשלמת הרוב הוי במקום שחיטה הויא נבילה, וצ"ע.

בד' הכס"מ שם מבו' דהא דכשנפסקה הגרגרת למעלה הויא טריפה הוא משום דאי"ז מקום שחיטה ורק כשנפסלה במקום שחיטה הויא נבילה, ולפ"ז י"ל דלדעת רב הונא דחשבינן לההגרמה כמקום שחיטה אף אם נפסקה הגרגרת למעלה הויא נבילה, ומש"כ הרמב"ם דאינה נבילה הוא לטעמי' שם הי"ג דקי"ל כרב יהודה, והפליתי דפשיטא לי' דלא תלי דין נפסקה הגרגרת למעלה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה הוא לטעמי' בסימן ל"ג סק"ב דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, הוא משום דהיא חלושה בתכלית, וע"כ אין לתלות דין פסוקת הגרגרת למעלה בהפלוגתא אם הגרמה הויא כמקום שחיטה.[[315]](#footnote-316)

**שחט ופגע בו נקב**

**שחט ופגע בו נקב מהו א"ל שחיטתו פסולה וכו',** הריטב"א תמה דמ"ט דהני דפסלי, הרי ודאי ל"ד לשחט ישראל וגמר נכרי, וכתב דאולי נאמר דאינהו מדרבנן בעלמא הוו פסלי משום דלא ליטעו בשחט ישראל וגמר נכרי דדמי לי', ור' יוחנן דפליג ומכשר הוא משום דס"ל דליכא למיגזר דליכא מאן דטעי בהא כלל.

החזו"א בסימן ג' סקי"ד הק' דמ"ט דמאן דפסל בשחט ופגע בו נקב, הרי אף בכה"ג הוי הנקב המתחיל והשוחט הוא הגומר, שהרי אף אם לא יפגע בנקב כשר כל שיש רוב, ולמש"כ הריטב"א דהוא מדרבנן דלא ליטעו בשחט ישראל וגמר נכרי, ניחא, וכתב דס"ל כדעת שמואל לקמן ל' א' דבעינן שחיטה מפורעת ונמצא דההכשר בשחט ופגע בו נקב הוא ע"י שפוגע בנקב דעי"ז הויא השחיטה מפורעת, ובצירוף זה חסר כח אדם דממילא מתכשר ע"י נקב הקודם,[[316]](#footnote-317) - וי"ל עוד עד"ז למש"כ התבו"ש בסימן כ"א סקי"א לדון דבחצי קנה פגום בעינן לכו"ע שתהא השלמת השחיטה במקום אחד,[[317]](#footnote-318) וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"א, ולפ"ז הרי דאף למ"ד דל"ב שחיטה מפורעת מ"מ הכא הוי כל ההכשר ע"י שפגע בו נקב, ובצירוף זה חסר כח אדם.

**אמר רבא וכו' בשלמא,** השטמ"ק כתב בשם הרא"ה דפירכת רבא היא דאף בשחט ופגע בו נקב, כיון דהי' הנקב מתחילה נמצא דהשלמת הרוב נעשית ע"י השחיטה, וע"כ דמי לשחט נכרי וגמר ישראל, - אך בד' רש"י נראה דפירכת רבא מיוסדת ע"ז דחצי קנה פגום הו"ל כשלם, וע"כ בשחט ישראל וגמר נכרי נעשית כל השחיטה ע"י הנכרי, ובשחט ופגע בו נקב נעשה הכל ע"י השחיטה, וצ"ע.[[318]](#footnote-319)

**מה לי שחט ופגע בו נקב,** הביה"ל בח"ב סימן י"ח סק"ג כתב דלמ"ד דבעינן שחיטה מפורעת אין להכשיר בשחט ופגע בו נקב אלא כשהנקב הוא מיד בתחילת חציו השני של הקנה של צד המפרקת מצומצם, דמיד ששחט חצי הקנה פגע בו הנקב ומצטרף לרוב, אך אם הנקב הוא יותר למטה מחציו של הקנה, הרי כשהגיע בשחיטתו לחציו של הקנה אין הנקב שלמטה ממנו מצטרף להשלים לרוב כיון דאי"ז שחיטה מפורעת, ומ"מ הו"ל פסוקת הגרגרת, דלענין פסוקת הגרגרת ברוב מצטרפין ב' נקבים אף שיש הפסק ביניהם, וא"כ כבר נעשית פסוקת הגרגרת קודם הכשר שחיטה והויא נבילה, ואע"ג דאח"כ שוחט את שאר הקנה ואיכא רוב קנה שחוט גם בלא צירוף הנקב, מ"מ כיון דהויא שחיטה זו בסימן שנפסק רובו וכמאן דפסיק כולו דמיא אי"ז מועיל להכשירה,[[319]](#footnote-320) וכתב לדמותו למש"כ הכס"מ דבשחט שליש ודרס שליש ושחט שליש לכו"ע פסולה, ועמש"כ בזה האמרי משה בסימן ב' באורך.

כ"ו שבט פ"ד

דף מס' 11

**פסולי שחיטה במיעוט בתרא**

**ל' ב' - בעי רב פפא החליד במיעוט סימנים מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל כשהחליד במיעוט בתרא אחר ששחט רובו בהכשר, אם אמרינן דכבר אישתחיט שפיר ברוב סימנים, או"ד כולה חדא שחיטה היא ואית בה חלדה, וכן פירש"י לקמן ל"ב א' בהא דמיבע"ל בשהה במיעוט סימנים דהוא כששחט הרוב ושהה במיעוט האחרון וגמר שחיטתוו אם אמרינן דכיון דעבד לי' רובא איתכשר, א"ד כיון דהדר וגמרה כולה חדא שחיטה היא, וכ"כ הראב"ד בפ"ג משחיטה ה"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"ו בשם הבה"ג ור"ח ושערי שחיטה ורשב"ם, - אך התוס' וש"ר נחלקו ע"ז דאין שהי' וחלדה פוסלין במיעוט בתרא, ופירשו להאיבעיות בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**הטעם לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא**

הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' ש"א פירש בד' רש"י דהצד לפסול בהחליד במיעוט בתרא הוא דינא דרבנן כדי שלא יראה כשוחט בפסול שחיטה, ובתוה"ב שם כתב דהצד לפסול בשהי' במיעוט בתרא הוא גזירה אטו קודם ששחט רוב הסימנים, ועד"ז כתב הרמב"ן בשם הראב"ד שקיים לד' רש"י דכיון דלכתיחלה בעינן ב' סימנין מיבע"ל דשמא הצריכו חכמים לגמור לשחיטה בכשרות כדי שלא יבא לידי קלקול שחיטה עצמה,[[320]](#footnote-321) וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בהשגות בפ"ד משחיטה ה"ד, וכ"כ היש"ש בסימן ט'.[[321]](#footnote-322)

אך ממש"כ בפירש"י דמיבע"ל דכולה חדא שחיטה היא ואית בה חלדה משמע דמיבע"ל דהיא פסולה מדאורייתא משום דאיכא חלדה בשחיטה זו, וכ"נ ממש"כ רי"ו בנתיב ט"ו ח"ג דהטעם לפסול הוא משום דכיון שחזר לשחוט אותו המיעוט כבר גילה בדעתו שעשה עיקר מן המיעוט הנשאר כמו מן הרוב ששחט "ונעשית השהי' בעיקר השחיטה ופסולה", ועד"ז כתב הכל בו בסימן ק"ז דכיון דלכתחילה צריך לכוין ולשחוט כל הסימנין באמת דעתו מתחילה לגמור שניהם וכששהה באמצע שהי' מיקרי ומיפסלא השחיטה בהכי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתחילת דבריו, וכ"נ גם בד' הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' שהק' ע"ד רש"י דכיון דכבשרא בדיקולא דמי מ"ט יפסל באותו מיעוט, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט לדקדק מד' רש"י ומד' רי"ו, עיי"ש.[[322]](#footnote-323)

**טעם המכשירים בפסולי שחיטה במיעוט בתרא**

הרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ז כתב דהטעם להכשיר בפסולי שחיטה במיעוט בתרא הוא משום דכיון דנשחט רובו של סימן מיעוטו כמאן דנשחט דמי,[[323]](#footnote-324) וכתב דלא מיבעיא לדעת ר"ל לקמן ל"ב דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא, אלא אף למאן דפליג מודה דלגבי סימן גופי' אמרינן דכל דנשחט רובו מיעוטא כמאן דנשחט דמי, - אך הפסקי רי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' כתב דהוא משום דכבר שחט רובא והוי כבשרא בדיקולא והיאך נימא דחלדה ושהי' פוסלין באותו המיעוט, הרי אם הניח את אותו המיעוט שלם שחיטתו כשרה ומשום דשהה בו והחליד בו תהא שחיטתו פסולה,[[324]](#footnote-325) ועד"ז כתב היראים בסימן תנ"ו דכיון דכבר הוכשרה תו לא מיטרפא.

**טעם הצד דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעוט בתרא לדעת רש"י**

לדעת רש"י דמיבע"ל אם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, בפשוטו י"ל דצד האיבעיא דאינם פוסלין הוא מכח טעמים אלו דכבר הוי הוי כל הסימן כשחוט ואין ע"ז תורת שחיטה או משום שכבר הותר הבשר ואינו חוזר ונאסר.

אך ממש"כ בפירש"י דכ"ה דמיבע"ל לפסול בהחליד במיעוט בתרא ה"נ מיבע"ל בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, מבו' דטעם האיבעיא אינו משום שכבר נשחט הרוב תחילה, אלא הוא משום דמיעוט זה אינו נצרך להשחיטה וע"כ אינו פוסל, ומכח זה יש להכשיר גם בשחט והגרים ושחט, דהכשר השחיטה הוא ע"י השליש הראשון והשלישי והשליש האמצעי אינו נצרך לשחיטה, ויש לפרש כן גם בטעמא דש"ר דמכשרי בפסולי שחיטה במיעוט בתרא.[[325]](#footnote-326)

בטעם הא דמיבע"ל דמיעוט שאינו נצרך לשחיטה אינו פוסל יש להסתפק אם הוא משום די"ל דפסולי שחיטה אינם פוסלין את כל השחיטה אלא את החלק שנעשה בפסול, וע"כ יש להכשיר כל שאין מיעוט זה נצרך לשחיטה, או הוא משום דכל שנעשה בפסול לא חזינן לי' כחלק מן השחיטה, - וממש"כ בפירש"י דבמיעוט קמא פשיטא לן דנבילה ופירשו כמה מקמאי דקאי גם על מיעוט קמא דקנה, ונתבאר להלן, מבו' לכאו' דהא פשיטא לן דכל שנעשית מקצת השחיטה בפסול נפסלת כל השחיטה, אלא דמיבע"ל בגונא דמצינו לדון דאותו המקצת שנעשה בפסול אינו מכלל השחיטה, ובזה י"ל דמיעוט קמא דקנה בע"כ הוי בכלל השחיטה, וצ"ע.

**טעם הצד דפסולי שחיטה פוסלין מדאורייתא במיעוט בתרא אף דכבר הוכשר**

למשמעות ד' רש"י דהא דמיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא מדאורייתא קשיא משה"ק הרי"ד דכיון דשחט רובא והוי כבשרא בדיקולא היאך יפסלו בהמיעוט בתרא פסולי שחיטה, הרי אם הניח את אותו המיעט שלם שחיטתו כשרה ומשום דשהה בו והחליד בו תהא שחיטתו פסולה.

והתבו"ש בסימן כ"ג סק"ט כתב לפרש בד' רש"י דדהיינו דאף דכבר הוכשר בשחיטת הרוב, מ"מ כל שגמר שחיטתו בפסול ה"ז פוסלו, ודימה למה שאמרו בזבחים כ"ט א' דמצינו דאחר שהוכשר יחזור ויפסל, - אך בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ז' סק"ז צידד דהוא רק משום דכל ששחט את כל הסימן לא חייל היתר השחיטה עד שחיטת כולו, וע"כ כל דגמר שחיטתו בפסול ה"ז פסול, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"ב סימן י"ד, ועד"ז כתב בתשו' חלקת יואב יו"ד סימן ה', ועמש"כ ע"ז האבנ"ז ביו"ד סימן י'.[[326]](#footnote-327)

וממש"כ רש"י דטעם הפסול הוא משום דכולה חדא שחיטה היא ואית בה חלדה משמע דטעם הא דפסלינן הוא משום דכל דיש בכלל השחיטה חלדה ה"ז פוסל לכל השחיטה, וכ"כ האמרי משה בסימן ג' סק"ב, וזה ניחא לפ"ד התבו"ש דהא דפסלינן הוא משום דכל שגמר שחיטתו בפסול ה"ז פוסלו, והיינו רק משום דחלדה במיעוט השחיטה פוסלת את כל השחיטה, דלפ"ד החמד"ש ודעימי' לכאו' א"צ לזה, דאף אם הפסול הוא רק במיעוט זה, מ"מ כיון דגמר שחיטתו והכשר השחיטה הוא רק ע"י שחיטת כולו יש לפסול בזה.

הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ה כתב דהא דס"ל לרש"י דפסולי שחיטה פוסלין מדאורייתא במיעוט בתרא הוא משום דס"ל דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן ורק בדיעבד סגי לי' ברובא, ועיי"ש בסק"ו במש"כ לפרש טעם הא דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כולו אף דעיקר מצות שחיטה היא כדי להתיר את האיסור ולכאו' ל"ש בזה לכתחילה ובדיעבד, ועמש"כ בזה הזכר יצחק בח"א סימן מ', וע"כ כל ששחט את כל הסימן הוי כולו מכלל השחיטה וי"ל דיפסלו בו פסולי שחיטה,[[327]](#footnote-328) וכ"כ המשיב דבר שם, אך ממש"כ כמה מקמאי דלדעת רש"י ה"נ פוסלין פסולי שחיטה בסימן שני בעוף, מבו' דלא כן, ונתבאר להלן.

ביומא ל"א ב' תנן דביוהכ"פ הי' שוחט הכה"ג את התמיד ומירק אחר שחיטה על ידו, והאבנ"ז ביו"ד סימן י' סק"ה הק' דלדעת רש"י דשהי' במיעוט בתרא פוסלת ובע"כ דאף גמר השחיטה חשיבא כשחיטה, היאך ממרק אחר שחיטה על ידו, הרי הו"ל עבודה באחר, ואף דמיעוט בתרא אינו מעכב, מ"מ כל שנעשה ע"י כה"ד דחשיב כזר לעבודת יוהכ"פ, כמו שאמרו ביבמות ל"ג ב', גרע מאילו לא נעשה כלל, - ועיי"ש שכתב לישב דהוא משום דכל דשחט רוב ב' בהכשר הויא כמתה ואין שם שחיטה על השאר, ול"ד להא דשהי' פוסלת במיעוט בתרא דהיינו משום דע"י דה"ז פוסל את השחיטה למפרע נמצא דאי"ז שחיטה כשרה ואיגלאי מילתא דל"ה כמתה, והיינו משום דרק בשחיטה כשרה חשבינן לה כמתה, כמש"כ התוס' בחולין פ"ד א' (ד"ה בעינן העמדה והערכה), ומשא"כ התם דהשחיטה עצמה כשרה, דאף אם הוה פסלינן משום עבודה באחר, אי"ז פסול אלא בדיני הקרבן אך יש ע"ז הכשר שחיטה, הו"ל כמתה, - ועמש"כ החלקת יואב ביו"ד סימן ה' ד"ה ואין להקשות לישב בע"א.

**הא דפסלינן במיעוט בתרא אם הוא רק כשנעשית כל השחיטה במעשה אחד**

הדרישה בסימן כ"ג סק"ד כתב דכל הא דפסלינן בפסולי שחיטה במיעוט בתרא הוא רק כשגמר השוחט עצמו ושחט את המיעוט בתרא דבכה"ג נעשה הכל שחיטה אחת, אך כשבא אחר ושחט את המיעוט בתרא אי"ז בכלל השחיטה, ולי"ב לפסולי שחיטה, ועמש"כ התבו"ש שם סקי"א לפרש בזה, אך בד' הסמ"ג עשין ס"ג מבו' דס"ל דלדעת רש"י אף בכה"ג פסול, וזהו שהק' ע"ז מהא דתניא בתוספתא דשחיטת נכרי אינה פוסלת במיעוט בתרא, וכ"כ הב"ח בסו"ס ב' והש"ך שם סקכ"ג, וכן האריך היד יהודה שם סקט"ו, עיי"ש.

בתשו' שבו"י ח"ב סימן נ"ד כתב דכל הא דפסלינן במיעוט בתרא הוא רק כ"ז שלא הניח מלשחוט, אך אם הניח מלשחוט ואח"כ חזר ושחט את המיעוט בתרא אי"ז פוסל,[[328]](#footnote-329) ודקדק כן ממש"כ רש"י לקמן ל"ב א' ד"מוטב" שיכה על הצואר וכו' והרי דאי"ז לעיכובא, והיד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב הביא מד' כמה מקמאי דאף בכה"ג ה"ז פוסל, ועיי"ש שכתב דמ"מ כ"ז הוא כשבא לחתוך המיעוט בתורת שחיטה וכל' רש"י אך אם בא לחתוך את הראש ונחתך עי"ז מיעוט בתרא אין לפסול בזה, ועד"ז כתב החלקת יואב ביו"ד סימן ה', ועיי"ש שעמד בזה מד' הסמ"ק בסימן קצ"ז דמבו' דאף בכה"ג פסול, ועיי"ש במש"כ בזה.

הראבי"ה בסימן אלף פ"ו כתב דיש מרבותינו שמכשירין כששהה אחר שחיטת הרוב ושוב דרס או עקר את המיעוט הנשאר, משום דלאו דרך שחיטה והוא, ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון דכשגמר בדרך שחיטה פסולה, כ"ש דהיכא דעביד תרתי שהי' ודרס או שהי' ועיקור דפסול, וכתב די"ל דהיא הנותנת להכשיר משום דלאו דרך שחיטה היא.

**בספק אם נפסלה השחיטה במיעוט בתרא אם קיימא בחזקת איסור**

הש"ש בש"א פכ"ב כתב דבספק אם נפסלה השחיטה במיעוט בתרא לא קיימא בחזקת איסור אלא בחזקת היתר, אף דאם נפסלה השחיטה במיעוט בתרא ה"ז פסול למפרע, וכן צידד הביה"ל שם סק"י, וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב, אך לא כתב דקיימא בחזקת היתר אלא דלא קיימא בחזקת איסור, - אך למש"כ החמד"ש ודעימי' דכל שגמר שחיטתו לא חייל היתר השחיטה עד שחיטת כולו לכאו' קיימא בחזקת איסור.[[329]](#footnote-330)

**הגרמה במיעוט בתרא**

בפירש"י כתב דה"נ מספק"ל בהגרמה אם פסלינן במיעוט בתרא, - אך התוס' כתבו דאף להצד דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, מ"מ הגרמה אינה פוסלת, משום דהוי שלא במקום שחיטה והוי כמו ששוחט ברגלה לאחר שחיטת הסימן, אך מד' רש"י דאף הגרמה פוסלת במיעוט בתרא מבו' דאף הגרמה יש עלי' תורת שחיטה והוי זה פסול בשחיטה,[[330]](#footnote-331) - והרמב"ן כתב בשם הראב"ד דהצד דחלדה ושהי' פוסלין במיעוט בתרא הוא כדי שלא יבא לידי קלקול שחיטה, וע"כ אין לפסל בהגרמה במיעוט בתרא משום שהיא חוץ למקום שחיטה וניכר הוא שרוב שחיטה כראוי.

התוס' וש"ר הקשו על מש"כ רש"י דה"נ מספק"ל בהגרמה במיעוט בתרא, דהרי קי"ל כריבר"י דמכשיר בשחט ב' שליש והגרים שליש, ולל"ב דרב הונא אף רבנן מכשרי בזה, והרמב"ן והרשב"א הק' עוד דלעיל י"ט א' אמרינן דטעמא דרבנן לל"ק דשחט ב' שליש והגרים שליש פסולה הוא משום דלית להו דרובו של אחד כמוהו,[[331]](#footnote-332) - והמשנת ר"א בסימן ג' סק"א כתב בדעת רש"י דסוגיא דלעיל ס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין אחר שנשחטה כשיעור שחיטה, ובע"כ דטעמא דרבנן דפסלי בהגרמה במיעוט בתרא הוא משום דפליגי על עיקר הך דינא דסגי בשחיטת רוב, ולפ"ז לא קי"ל כוותייהו, אך לפ"מ דמיבע"ל הכא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא מתפרש כן טעמא דרבנן, וי"ל דקי"ל כוותייהו.

**שאר פסולי שחיטה במיעוט בתרא**

בס' הפרדס לרש"י סימן רי"ח כתב דמי ששוחט ונשארו מיעוט הסימנין שלא נשחטו אסור לחזור ולשחוט לכתחילה אם שהה כשיעור וכן אסור לפוסלה בשחיטה פסולה הואיל והיא עדיין מפרכסת, ומוטב לו להכותה על ראשה או להכותה בכותל מלחזור ולגמור אותו מועט הנשאר לשם שחיטה מאחר ששהה כשיעור או לפוסלה בשאר פסולי שחיטה, ומשמע דכל פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"ו בשם רשב"ם דדרסה ועיקור פוסלין במיעוט בתרא, - אך התוס' כתבו דעיקור אינו פוסל במיעוט בתרא כיון דאינו דרך שחיטה, וכ"כ הסה"ת בהל' שחיטה סימן ה', וכ"כ הראבי"ה שם בשם רבינו יעב"ץ, ובשם רבינו יואל כתב דדרסה אינו פוסל במיעוט בתרא, - ועמש"כ בזה האו"ז בסימן שע"ח.

בתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז נסתפק הרא"ש לדעת רש"י אם אף דרסה ועיקור וסכין פגום פוסלין במיעוט בתרא,[[332]](#footnote-333) והרשב"א השיב דדרסה פוסל במיעוט בתרא, אך עיקור סימנים ביד אינו פוסל במיעוט בתרא, שהרי אינו מתעסק בו בדרך שחיטה והו"ל כמכה על ראשה כדי שתמות, וכ"כ הרא"ש בפ"ק בסו"ס כ"ד דדרסה פוסל במיעוט בתרא ועיקור אינו פוסל במיעוט בתרא.[[333]](#footnote-334)

הב"ח בסימן כ"ד כתב דאף סכין פגום פוסל במיעוט בתרא, וכ"כ הש"ך בסימן כ"ג סקי"ג, - אך הפליתי שם סקי"א כתב דאי"ז פוסל, וכ"נ מד' הסמ"ק שהביא הש"ך שם, וע"כ לא הזהיר שלא לחתוך את הסימן השני בקרדום, רק משום ששהה בסין סימן לסימן,[[334]](#footnote-335) - והיד יהודה שם סקי"ב פירש בד' הרשב"א דס"ל דיש לפסול אף בסכין פגום במיעוט בתרא, וכ"כ הפר"ח שם סקט"ו בדעתו, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"ש דאם קרע בסכין פסול, ואם קרע ביד או בקוץ כשר, וכתב דהרשב"א לטעמי' דהפסול במיעוט בתרא הוא מדרבנן, וכיון דדרך לשחוט בסכין ע"כ גזרו בסכין פגום במיעוט בתרא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[335]](#footnote-336)

בפסול שחיטה במחובר, לא נתפרש אם ה"ז פוסל במיעוט בתרא, ולכאו' פסול זה דמי לשאר פסולי שחיטה דהן פוסלין במיעוט בתרא, דשחיטה במחובר יש תורת שחיטה עלי' והוא פסול בעלמא, וצ"ע.

**שחיטת נכרי במיעוט בתרא**

הסמ"ג עשין ס"ג הוכיח דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעוט בתרא מהא דתניא בתוספתא בריש מכילתין דאם שחט הישראל רוב שנים כשרה אף אם גמר הנכרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"ח בסו"ס ב' כתב דשאני נכרי דכיון דאינו בר זביחה הכל מה ששוחט לאחר ששחט ישראל הכשר שחיטה אינו מצטרף עם הישראל בשחיטה אלא עוסק במלאכתו בלחוד הוא, ולפ"ז אף אם שהה אחר שחיטתו ובא הנכרי ושחט את המיעוט בתרא ה"ז כשר, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד שם סקכ"ז והיד יהודה שם סקט"ו. - **ב** הש"ך שם סקכ"ז כתב דפסולא דנכרי הוא רק כשעשה מעשה טריפה,[[336]](#footnote-337) וכ"נ בד' היש"ש בפ"ב סימן ו'. - **ג** הדרישה בסימן כ"ג סק"ד כתב לישב, דכל פסולי שחיטה אינם פוסלין במיעוט בתרא אלא כשגמר השוחט עצמו ושחט את המיעוט בתרא, אך כשגמר אחר אי"ז פוסל, ונתבאר לעיל.

**שחיטת מיעוט בתרא שלא לשמו או במחשבת פיגול**

בתוספתא זבחים פ"א ה"ד ופסחים פ"ד תניא דשחטו לשמו ומירק שלא לשמו כשר, והאחיעזר ח"ג סימן נ"א סק"ג כתב די"ל דהתוספתא לטעמי' דס"ל דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעוט בתרא, וכמו שהביאו התוס' מהא דתניא בתוספתא דשהי' במיעוט בתרא אינה פוסלת, אך לדעת רש"י דתלמודין פליג ע"ז וס"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא י"ל דאף מחשבת שלא לשמו ואף מחשבת פיגול פוסלת במיעוט בתרא, ועיי"ש בסק"ד שכתב לדון, דאף אם מחשבת שלא לשמו אינו פוסל מ"מ מחשבת פיגול פוסלת, ואכמ"ל, ובח"ב סימן כ"ו סקי"ב נקט לעיקר דאין מחשבת פיגול פוסלת במיעוט בתרא, עיי"ש, אך אי נימא בדעת רש"י דכל ששחט כולו לא חייל היתר השחיטה אלא ע"י שחיטת כולו, לכאו' הדין נותן דמחשבת שלא לשמו ופיגול פוסלין בזה, וצ"ע.[[337]](#footnote-338)

**שחיטת מיעוט בתרא לשם קדשים**

השו"ע בסימן ה' ס"ג כתב דב' ששחטו זא"ז ונתכוין אחד מהם לשם דבר הפוסל דהיינו לשם קדשים הבאים בנדר ונדבה פסול, והש"ך שם סק"ט כתב דאם כבר שחט רובו בכשרות אינו פוסל כששוחט אח"כ האחר לשם קדשים, ונחלק ע"ד הב"ח שכתב לפסול בכה"ג משום מראית העין, - אך אי נימא דטעמא דרש"י הוא משום דכל ששחט את כל הסימן לא חייל היתר השחיטה עד שחיטת כולו הדין נותן דכל ששחט מיעוט בתרא לשם קדשים פסול, וצ"ע.

**ניקב הושט אחר ששחט רובו**

הש"ך בסימן כ"ו סק"א כתב דאם ניקב הושט אחר ששחט רובו, כשרה,[[338]](#footnote-339) ול"ד להא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, דהתם היינו במיעוט הנשאר עצמו אבל מה שנשחט כבר נשחט, ועוד דשאני הכא דלא אירע הפסול דרך שחיטה כלל, ועמש"כ הפמ"ג שם נפ"מ בין הטעמים, ועיי"ש במש"ז בסק"א במש"כ בדעת הדרישה בזה, והיד יהודה שם סק"א כתב דב' הטעמים אמת, עיי"ש.

**הכרעת הדין בספיקא דחלדה ושהי' במיעוט בתרא**

הראב"ד בפ"ג משחיטה ה"ד כתב דבב' איבעיות אלו דשחיטה וחלדה במיעוט בתרא אזלינן לקולא, וזה לטעמי' דצד האיבעיא דפסול הוא מגזירה דרבנן, וע"כ הו"ל ספק דרבנן ולקולא, - אך בפירש"י כתב דכיון דלא איפשיטא האיבעיא דחלדה ושהי' במיעוט בתרא עבדינן לחומרא דכל תיקו דאיסורא לחומרא, ובטעם הא דאזלינן בזה לחומרא מצינו כמה דרכים, **א** התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט הוכיח מזה דלדעת רש"י מיבע"ל דהיא אסורה מדאורייתא, וע"כ אזלינן בזה לחומרא. - **ב** התבו"ש שם כתב די"ל דהוא כדעת כמה מקמאי דתיקו דאיסורא לחומרא אף בדרבנן, וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"א. - **ג** בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ב' כתב די"ל דאזלינן לחומרא משם דאיכא חזקת איסור, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן כ"ג סק"ד ובראש יוסף בסוגיין,[[339]](#footnote-340) ועיי"ש שכתב דאף דבספיקא דדינא לא מוקמינן בחזקת איסור מ"מ לא מקילינן בזה באיבעיא דלא איפשיטא, וצ"ב.

**פסולי שחיטה בסימן שני בעוף**

הראבי"ה בסימן אלף פ"ו כתב בשם הרשב"ט דלדעת רש"י אם החליד בסימן שני בעוף שחיטתו פסולה, ואע"ג דלחד לישנא לעיל כ"ז א' א"צ לשחוט את הסימן השני אפי' לכתחילה מ"מ כיון דאפשר לשחוט או זה או זה שייכי בסדר השחיטה, וכ"כ הסמ"ק בסימן קצ"ז דלדעת רש"י פוסלת שהי' בין סימן לסימן בעוף, וכ"נ בד' הסה"ת בהל' שחיטה סו"ס ה' והשבה"ל בהל' שחיטה סימן ד', וכ"נ בל' השו"ע בסימן כ"ג ס"ה.

אך הצל"ח בסוגיין כתב דכל הצד דשהי' במיעוט בתרא פוסל הוא משום דמדאורייתא מצוה לשחוט כל הסימן, וע"כ בשהה בין סימן לסימן אין שהי' פוסלת כיון דאף לכתחילה סגי לשחוט סימן אחד, וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ט, וכתב לדקדק כן מל' הרשב"א בתוה"ב, ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ג סוסקי"ב לדון בזה,[[340]](#footnote-341) והביה"ל שם כתב דכ"ז הוא אם הא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא מדאורייתא, אך אם הם פוסלין מדרבנן משום גזירה, שפיר י"ל דהם פוסלין אף בהסימן השני בעוף.

בד' הראבי"ה ודעימי' מבו' דלדעת החולקים ע"ד רש"י אין פסולי שחיטה פוסלין בסימן שני בעוף, - אך בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ב' כתב דאף לדעת החולקים ע"ד רש"י פוסלין פסולי שחיטה בסימן שני בעוף, וזה למש"כ הרשב"א דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, הוא משום דכל שנשחט רובו הוי כמו שנשחט כולו וכמאן דמנח בדיקולא, ולפ"ז הרי דבסימן שני בעוף שפיר פוסלין פסולי שחיטה, אך למש"כ הרי"ד דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, הוא משום דכבר הוכשר הבשר, (וכן אי נימא דהוא משום דפסולי שחיטה אין פוסלין אלא את החלק שנעשה בפסול, או הוא משום דלא חזינן למה שנעשה בפסול כחלק מן השחיטה), ה"נ אין פסולי שחיטה פוסלין בסימן שני בעוף.

הצל"ח שם כתב להוכיח להכשיר בפסולי שחיטה בסימן שני בעוף ממה שאמרו בזבחים ס"ה ב' דלרבנן אין פוסלת שהי' במליקת עוף בין סימן לסימן, - ובישוב מש"כ הראשונים בדעת רש"י דשהי' פוסלת בין סימן לסימן בעוף מצינו כמה דרכים, **א** היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב דהא דשהי' פוסלת במיעוט בתרא ובין סימן לסימן הוא משום דשהי' הוא דבר הפוסל, וכ"ז הוא בשחיטה, אך במליקה ליכא להך פסולא, כמו דלי"ב לשאר הלכות שחיטה, והא דפוסלת שהי' במליקה הוא משום שהיא מפסקת המליקה, וכמש"כ כן השטמ"ק לעיל כ' א' בשם הרא"ה, וע"כ בזה אין מקום לפסול בשהי' במיעוט בתרא או בשהי' בין סימן לסימן, וכ"כ הדבר אברהם ח"א סימן ב' והנאות יעקב בסימן י"ז. - **ב** הדבר אברהם שם כתב, למש"כ הרשב"א ודעימי' דהצד לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא הוא מדרבנן, וזהו שאמרו בזבחים שם דלרבנן אין שהי' פוסלת מדאורייתא בין סימן לסימן וע"כ כששהה בעולת העוף והבדיל הוי זה מעשה עולת העוף.[[341]](#footnote-342) - **ג** הדבר אברהם שם כתב עוד, דכיון דאיירי התם שמלק הסימן השני אחר שבירת מפרקת ורוב בשר דכבר הויא מתה, אין לפסול בזה משום שהי' במיעוט בתרא, וכ"כ בחזו"א סימן ג' סקי"ז ובכתבי הגרי"ז בזבחים שם, **ד** י"ל עוד, דסוגיית הגמ' בזבחים אתיא כסוגיא דלעיל י"ט א' דלא ס"ל כלל לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא, וכדס"ל דהגרמה אינה פוסלת במיעוט בתרא.

**פסולי שחיטה במיעוט בתרא דסימן קמא**

בתשו' הריב"ש סימן קפ"ז כתב לדון לפרש בד' הרמב"ם דהא דמיבע"ל בהחליד במיעוט סימנים היינו במיעוט בתרא של סימן קמא, ומיבע"ל אם אמרינן דכיון שכבר התחיל בשחיטה אין לו להפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה, וכתב דהוא משום דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן, והיינו דמשום זה הוא דחשבינן לה כחלק מן השחיטה, או"ד כיון שאם הי' רוצה להניח המיעוט הוא מלשחוט כשרה בדיעבד לא איכפת לן אם שחטו בפסול,[[342]](#footnote-343) וכ"כ הריא"ז בפירקין, עיי"ש,[[343]](#footnote-344) והמאירי לקמן ל' ב' צידד להכשיר בכה"ג, וכתב דאין הכל מודים בה.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דמכשרינן בפסולי שחיטה במיעוט בתרא, דלמש"כ הרשב"א הוא משום דהוי הסימן כשחוט כולו, וכן אי נימא דהא דאינם פוסלין הוא משום דאין הפסול אלא באותו החלק שנעשה בפסול ושאר השחיטה כשרה היא, או משום דכל שנעשה בפסול לא חזינן לי' כחלק מן השחיטה, הדין נותן דאף במיעוט בתרא דסימן קמא אין פסולי שחיטה פוסלין, וכ"ה בל' המאירי שם דטעם ההכשר בזה הוא משום דאין אותו מעשה נקרא שחיטה כלל, - אך למש"כ הרי"ד דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דכבר הותר הבשר בשחיטת הרוב, הדין נותן דבמיעוט בתרא דסימן קמא דעדיין לא הותר הבשר, יפסלו פסולי שחיטה,[[344]](#footnote-345) וצ"ע.

**פסולי שחיטה במיעוט קמא דקנה**

בפירש"י כתב דבמיעוט קמא פשיטא לן דנבילה ודאי, והביה"ל בח"ג סימן כ"ו סוסק"א דקדק מדבריו דאף במיעוט קמא דקנה פסול, דרק בפסול שהי' חילק הכא ולקמן ל"ב א' בין מיעוט קמא דקנה למיעוט קמא דושט, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' בדעתו,[[345]](#footnote-346) וכן משמע קצת בסה"ת הל' שחיטה סו"ס ה',[[346]](#footnote-347) אך בד' התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט נראה שפירש דדברי רש"י קיימי על מיעוט קמא דושט, וכ"כ היד יהודה שם סקי"ב.[[347]](#footnote-348)

ולפ"ז צ"ל, דהא דשהי' במיעוט קמא דקנה אינה פוסלת, הוא משום דכל ששהה והפסיק במעשה השחיטה, אין המיעוט קמא דקנה בכלל השחיטה, ולא חשיב דנעשה חלק ממעשה השחיטה בפסול, והא דהגרמה אינה פוסלת במיעוט קמא,[[348]](#footnote-349) צ"ל דהוא משום שאינה במקום שחיטה, (אך צ"ב לפ"ז מהיכא פשיט"ל לרש"י דבדין מיעוט בתרא דמי הגרמה לחלדה), - וכ"כ הב"י בסימן כ"ט בשם שחיטות אשכנזיות, דאף דשהי' כשרה במיעוט קמא דקנה, אפ"ה דרסה אסורה לפי שנעשה הפסול בשעת שחיטה ובמעשה שחיטה, אבל שהי' כיון דשהה אזל לי' מעשה קמא והוי כמו מצא חצי קנה פגום.

ובתשו' הר"י מיגש סימן מ"א פירש לאיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא במיעוט קמא דקנה,[[349]](#footnote-350) וגם באיבעיא דהחליד במיעוט סימנים פירש דהוא אף במיעוט קמא דקנה, (ונתבאר בדף מס' 21), וכתב דאף דאם הי' חצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו שחיטתו כשרה, היינו משום דאותו החלק ששחט לא שהה בו כלום, אך כל ששהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון למיעוט השני י"ל דהוא פסול,[[350]](#footnote-351) וכ"כ הב"ח בסימן כ"ד בשם המהרש"ל, - והש"ך שם סקי"ג תמה ע"ז מהא דתניא לעיל כ"ח א' דשחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה וגמר שחיטתו כשרה, ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש לקמן ל' א' בסו"ד והמשנת ר"א בסו"ס ג'.

מהדו"ק כסליו ע"ז

דף מס' 11 א'

**י"ט ב' - השוחט מן הצדדים שחיטתו כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו אף לכתחילה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כה., אך הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט כתב דרק בדיעבד שחיטתו כשרה, וכ"כ התוס' ועוד מקמאי.

ובטעם הא דלכתחילה אין לשחוט מן הצדדים נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו דלכתחילה לא ישחוט מן הצדדים אף אם החזיר סימנים גזירה אטו לא החזיר, והב"י בסימן כ' כתב בדעתם, דאם לא החזיר הסימנים ה"ז פסול אף דיעבד, וע"כ גזרו אטו זה שלא לשחוט לכתחילה אף כשהוא מחזיר הסימנים, אך המהרש"א הק' ע"ז דא"כ מאי איכא בין מן הצדדים למן העורף, ובע"כ דאף אם לא החזיר שחיטתו כשרה, ועי' בפמ"ג בשפ"ד סימן כ' סק"ח במש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דגזרו שלא לשחוט לכתחילה אף כשמחזיר סימנים, ול"ה כגזירה לגזירה, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"ח.

והתוס' הרא"ש כתב דלכתחילה אין לשחוט מן הצדדים שמא יחתוך המפרקת תחילה, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הר"ן, ובשטמ"ק כתב ע"ד הרי"ד דהוא משום דמפרש דמן הצדדים הוא מצד הראש בין הצואר לעורף וע"כ אי"ז אלא בדיעבד, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דפליג ע"ז וס"ל דמן הצדדים הוא מצדדי הסימנים וע"כ ה"ז כשר לכתחילה.

והרא"ש בסימן כ"ה כתב, דהא דהשוחט מן הצדדים שחיטתו כשרה הוא כשיודע שחתך הסימנים קודם שחתך המפרקת, ועמש"כ בזה הב"י בסימן כ' והט"ז שם סק"ז, - ועי' עוד בתבו"ש סימן כ' סקט"ו וביד יהודה שם סק"ז מש"כ בענין זה, והיד יהודה בסו"ד הק' דהיאך שרי לכתחילה לשחוט מן הצדדים הרי קודם גמר השחיטה הוא נוגע במפרקת ויש לחוש שנפגם הסכין, עיי"ש, ובאמת המאירי בתו"ד כתב דלכתחילה אין לשחוט מן הצדדים שמא יפגם הסכין ע"י המפרקת.

**המולק מן העורף שחיטתו כשרה,** בפירש"י כתב דהא דמליקתו כשרה ול"ה טריפה בשבירת המפרקת, דומיא דשוחט מן העורף דשחיטתו פסולה, הוא משום הוא משום דכולה מן המליקה והוי כשאר שוחט שנוקב מן הושט, ועד"ז כתב הר"ן.

והנה בעיקר דין מליקה דנו האחרונים אם היא מתרת מידי נבילה כשחיטה, ואף דלגבי זר הו"ל נבילה, וכמו שאמרו ביבמות ל"ב ב', מ"מ לגבי כהן שהותר לו מליקה, מהני המליקה להתיר מידי נבילה, או דלעולם כל מליקה נבילה היא אלא שהתורה התירתה, ועמש"כ בזה באתוו"ד כלל א', ובאחיעזר ח"ב סימן ז, ובנאו"י סימן ט"ז סק"ג, ובקה"י סימן י'.

ומד' רש"י הכא נראה דמליקה מתרת מידי נבילה כשחיטה, דאי נימא דאינה מתרת אלא הוי גזה"כ דשרא בה רחמנא נבילה וטריפה, א"כ הרי מעיקרא ל"ק משה"ק רש"י מ"ש שחיטה ממליקה, דשאני מליקה דשרא בה רחמנא טריפות, וגם מש"כ רש"י לדמות שבירת המפרקת במליקה לשאר שוחט שנוקב את הושט וכו', הרי אי נימא דמליקה כלל ל"ה מתיר כשחיטה, ל"ד לשוחט שנוקב מן הושט, דשאני התם דהוי מעשה המתיר וע"כ לא מיטרפא בהכי.[[351]](#footnote-352)

והאתוו"ד ואחיעזר שם כתבו להוכיח דמליקה אינה מתרת לאיסור נבילה ממה שאמרו במנחות מ"ה א' דס"ד דכיון שהותרה מליקה לכהנים יותר להם גם נבילה, וזהו שאמר יחזקאל נבילה וטריפה וגו' לא יאכלו הכהנים, ואם מליקה מתרת כשחיטה הרי לא הותר כלל נבילה לכהנים, - אך בפירש"י שבת י"ג ב' ד"ה דרשן מבו' דהס"ד שיותר נבילה לכהנים הוא במליקה אך שאר נבילות ודאי לא אישתרי לגבייהו,[[352]](#footnote-353) ועד"ז כתבו הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"א והחינוך מצוה ע"ג דס"ד שיותר להן אכילת המלוקה או שחיטה נפסדת, ועי' ביד יהודה סימן כ"ז סק"ב שעמד על דבריהם[[353]](#footnote-354) ולפ"ז הרי אף אם מליקה מתרת כשחיטה מ"מ שפיר ס"ד דתהא מותרת מליקה לכהנים אף בחולין, ואדרבה מהא דלא ס"ד להתיר נבילה לכהנים אלא במליקה משמע דמליקה הוי מעשה המתיר כשחיטה, ויש לדחות.

הרמב"ן לעיל ט' א' כתב לפרש למה שאמרו לקמן כ' א' דבמליקה אין עיקור דהיינו אף אחר שהתחיל במליקה נחתך מפרקת שנעשית טריפה והי' מולק בסימנים, אם נעקרו הסימנים אי"ז אוסר משום טריפה, דכבר נעשית טריפה כבר בחתיכת המפרקת, "והכשירה הכתוב לגבי מזבח", - ולכאו' מבו' מדבריו דהא דחותך מפרקת תחילה ולא אמרינן דנטרפה בחתיכת המפרקת אי"ז דומיא דכל שוחט שלא נטרפה בנקיבת הושט, דא"כ הרי לא הכשיר רחמנא כלל טריפה לגבי מזבח, וגם דא"כ אי"ז טעם שלא יפסול בה עיקור סימנים ודמי לכל שחיטה דאף אם אחר שהתחיל לשחוט את הושט ניקב הושט במקום אחר הוי טריפה וכמבו' לעיל ח' א', אלא לעולם הו"ל טריפה והכשירה הכתוב לגבי מזבח, וע"כ אף אין אוסר בה טריפות אחר בסימנים, כיון דכבר בלא"ה הויא טריפה.

ובטעם הא דפליג הרמב"ן ע"ד רש"י דהא דאינה נטרפת בשבירת המפרקת הוא דומיא דכל שוחט שלא נטרפה בנקובת הושט, י"ל דהוא משום דס"ל דמליקה אינה מתרת לאיסור נבילה כשחיטה, וע"כ אף היא נעשית טריפה בשבירת המפרקת, ואך שהכשיר הכתוב טריפה זו לגבי מזבח, וי"ל עוד, למש"נ להלן לדון דחתיכת המפרקת ל"ה מכלל המתיר דהמליקה וע"כ היא נעשית טריפה בזה, ול"ד לשוחט שנוקב הושט דהו"ל מכלל המתיר דהשחיטה.

**אמרי בני ר"ח מצות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק,** בפירש"י כתב דחותך הסימנים לבדם, וכ"כ הריטב"א, והמהרש"א כתב דהוא משום דבחטאת העוף כתיב לא יבדיל, והצל"ח הק' ע"ז דטעם זה הוא רק בחטה"ע דכתיב בה לא יבדיל, אך לכאו' מכוון ד' המהרש"א הוא, דמהא דכתיב לא יבדיל נלמד דל"ב במליקה לחתיכת המפרקת, וע"כ אף בעולת העוף ל"ב לזה, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, ועיי"ש מש"כ בטעמא דרש"י, ועמש"כ בזה הנאות יעקב בסו"ס ו'.[[354]](#footnote-355)

והרמב"ן לקמן כ"ז ב' והרשב"א לקמן כ"א א' כתבו דאף למ"ד דמחזיר סימנים צריך לחתוך אח"כ את השדרה ומפרקת, ועי' בשטמ"ק שהאריך בזה.

מד' רש"י מבו' דחתיכת המפרקת אינה כלל מכלל המליקה, וע"כ כל שמחזיר הסימנים, א"צ לחתוך המפרקת, ובד' הגרע"א לקמן כ"א א' נראה שפירש בדעתו דהיינו אף למ"ד דל"מ מחזיר סימנים, והיינו משום דאף דלדעתו לעולם צריך לחתוך המפרקת מ"מ אי"ז משום הכשר המליקה, (וכדחזינן דלמ"ד דמחזיר א"צ לחתוך המפרקת), אלא הוא משום דא"א לו לבא לסימנים בלא לחתוך המפרקת, ועיי"ש שנסתפק לפ"ז אם מהני לחתוך המפרקת בסכין או דבעינן שתהא חתיכת המפרקת בעצמו של כהן, ולכאו' הוא משום דכל דאי"ז בעצמו של כהן אי"ז מצורף להמליקה והיא נטרפת בכך.[[355]](#footnote-356)

ולדעת הרמב"ן והרשב"א דלכו"ע צריך לחתוך המפרקת בפשוטו הוי חתיכת המפרקת מכלל המליקה, אך הנאו"י בסימן ו' האריך לדון בזה, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לקמן מ"ב א' שכתב דשבירת מפרקת ובשר במליקה כחתיכת סימנים בשחיטה, ומבו' דשבירת המפרקת הויא מעיקר המליקה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בזבחים ל' א' ד"ה והרי שכתבו דבחטאת העוף איכא ב' מתירין כגון מפרקת וסימן אחד, ואמנם דבדבריהם לא נתפרש דהוא מכלל השחיטה שבמליקה, וי"ל דהוא רק מכלל עבודת המליקה,[[356]](#footnote-357) (והכי מסתברא טפי, דהיתר השחיטה לעולם הוא ע"י הסימנים, דומיא דשחיטה ודומיא דנחירה בעוף), אך בד' הרשב"א משמע דהוא מכלל השחיטה שבמליקה דומיא דחתיכת סימנים.

**ואיכא דאמרי מחזיר דוקא,** הרמב"ן לקמן כ' א' כתב דהוא כדי שלא תעשה בה מעשה טריפה קודם עיקר מליקה שהוא חתיכת הסימנים, וכ"כ הר"ן, וכתב דטעמא דמ"ד דאף מחזיר הוא משום דכיון דאמר רחמנא ממול ערפו, משמע דהתורה נתנה לו רשות לחתוך הסימנין מאחרי העורף באיזה צד שירצה, ול"ה טריפה, דומיא דהא דכל שחיטה ל"ה טריפה בנקיבת הושט, ועמש"כ בזה השטמ"ק בע"א, ולכאו' לפ"ז אם חתך המפרקת תחילה פסולה, וכמש"כ רש"י בד"ה ואיכא דאמרי,[[357]](#footnote-358) - אך התוס' כתבו דבדיעבד כשרה אף כשלא החזיר ורק לכתחילה יש לו להחזיר הסימנים, ואמנם שמא י"ל דגם לדעתם הא דמחזיר הוא כדי שלא תעשה בה מעשה טריפה תחילה, ואך דס"ל דאי"ז אלא דינא לכתחילה, אך השטמ"ק פירש לדעתם דעיקר המליקה היא בסימנים וע"כ צריך לכתחילה לחתוך הסימנים תחילה.

השטמ"ק הק', דאי נימא דגם בגונא דמחזיר הסימנים צריך לחתוך אח"כ את המפרקת, א"כ מאי נפ"מ אם חותך תחילה את המפרקת או חותך תחילה את הסימנים, והרי כמו דאמרינן שלא יחתוך תחילה את המפרקת, שלא תהא טריפה קודם חתיכת הסימנים, ה"נ אם חותך תחילת את הסימנים, הוי טריפה ונבילה קודם חתיכת המפרקת, עיי"ש.

ולכאו' אי נימא דחתיכת המפרקת אינה מכלל המתיר דהמליקה, ניחא, דע"כ לא איכפת לן דהויא טריפה ונבילה קודם חתיכת המפרקת, דהיתר שחיטה שבמליקה חייל קודם חתיכת המפרקת, ומה"ט נמי אין לחתוך המפרקת תחילה שלא תהא טריפה ול"ד להא דבכל שחיטה ל"ה טריפה בנקיבת הושט דשאני התם דהוי מכלל המתיר דהשחיטה, (וגם דהתם דבכל שחיטה הוא מנקב הושט תחילה, בע"כ דאינה נטרפת בכך, ומשא"כ במליקה דיכול לחתוך הסימנים תחילה, ולא גלי קרא דאינה נטרפת בחתיכת המפרקת).

**כ' א' - ואי ס"ד מחזיר דוקא מאי איריא מולק אפי' שוחט נמי,** הרשב"א כתב דהא דשחיטה מן העורף כשרה כשהחזיר סימנים, הוא משום דלא הקפידה תורה שתהי' שחיטה מן הצואר כמו שהקפידה במליקה שתהא ממול העורף, דשחיטה בסימנים תליא מילתא, ומה"ט שוחט מן הצדדין שחיטתו כשרה ומולק מן הצדדין שחיטתו פסולה.

והרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט כתב דאם שחט מן הצדדים שחיטתו כשרה, ועיי"ש במ"מ במש"כ בטעם הא דלא הביא הרמב"ם להא דאף מן העורף שחיטתו כשרה כשהחזיר את הסימנים, אך באבהא"ז שם כתב בדעת הרמב"ם דשחיטה מן העורף פסולה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

**מאי לאו למעוטי מחזיר סימנים לאחורי העורף דלא,** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דטעמא דמ"ד דמחזיר סימנים לא, הוא משום דרחמנא אמר ממול ערפו, ואם החזיר הסימנין לא ממול עורף הוא דסימנין מיקרו צואר, ועוד כדרכו בעינן, והרשב"א שם כתב דטעמא דמ"ד דאף מחזיר, הוא משום דכל שאתה יכול לעשות מליקה כשחיטה אתה עושה, אך הרמב"ן שם והר"ן לעיל הקשו, דהרי בני ר' חייא ס"ל דמוליך ומביא במליקה כשר, וכמש"א לקמן בסוגיין, והרי שדעתם דל"ד מליקה לשחיטה.

**למעוטי שן וצפורן,** בפירש"י כתב דאין לפרש דקאי על שן וצפורן תלושים דפסולין במליקה, דבזה ליכא למימר דכשר בשחיטה ופסול במליקה, דהא בתלוש לא מיקריא מליקה ואפי' מליקה פסולה לא מיקריא דהא פירש לן קרא דמליקה בעצמו של כהן היתה ובכלי לא מקריא מליקה,[[358]](#footnote-359) - ובחי' הגרי"ז הל' פסוהמ"ק מז. כתב ללמוד מדבריו, דהא דבעינן שתהא המליקה בעצמו של כהן, אי"ז משום תורת הכשר עבודתה, רק דהוא דין בעצם השם של מליקה דכל בתלוש לא מקריא מליקה,[[359]](#footnote-360) ועיי"ש שכתב לפ"ז דגם למ"ד בזבחים ע' ב' דמליקת אווזים ותרנגולים של חולין מטהרתם מידי נבילה לדעת ר"מ, מ"מ אם מלק בכלי אי"ז מטהר מידי נבילה, והוכיח כן מד' התוס' לקמן כ"ח א'.[[360]](#footnote-361)

בחי' הגרע"א הק' ע"ד רש"י, דאכתי מ"ט לא קאמר למעוטי שמאל דכשר בשחיטה ופסול במליקה, ובשמאל והרי בשמאל שפיר שייך מליקתו פסולה דנקראת מליקה דאם עלו לא ירדו דמה"ט אינה מטמאה בבית הבליעה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ולכאו' יש מקום לדון, דבמשנתינו איירי רק בחילוקי דינים שבין שחיטה למליקה בהדין שחיטה שבמליקה, ולא איירי כלל בדין עבודה שבמליקה, וע"כ ל"מ למימר דאתי לאתויי שמאל דפסול במליקה, שהרי שמאל כשר גם במליקה מדין השחיטה שבה, ורק מדין עבודת המליקה הוא דבעינן ימין, ולמ"ד דאף מליקת אווזים ותרנגולים מטהרת, פשיטא דא"צ ימין,[[361]](#footnote-362) ומשא"כ בהא דמליקה בתלוש פסולה דהוא גם בדין השחיטה שבמליקה, וכמש"כ רש"י דמליקה בתלוש לאו מליקה היא כלל, ע"כ שפיר הומ"ל דמתני' לאתויי תלוש.[[362]](#footnote-363)

בפירש"י כתב דמה שאמרו לאתויי שן וצפורן, היינו דצפורן כשרה במליקה ופסולה בשחיטה משום מחובר, כויון דאשמועינן צפורן ה"ה לשן דפסול משום מחובר, ומבו' דבמליקה לא מכשרינן אלא בצפורן ולא בשן, והיינו משום דבעינן מליקה בימין, וכ"כ התוס' בפי' קמא,[[363]](#footnote-364) אך בפי' בתרא כתבו, דשן כשרה במליקה ול"ד לשמאל דפסול, דשמאל גרע משן, ובחי' הגרע"א הביא מד' התוס' ביבמות ק"ב א' ד"ה ואע"ג והרא"ש שם סימן ד' דלא ס"ל להך מילתא דשמאל גרע משן, עיי"ש.

**א"ל ר' ירמי' כ"ש דמוליך ומביא כשר במליקה,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל כמה דלא ממעט קרא בהדיא כי עביד מליקה כשחיטה עדיף טפי, והרשב"א כתב דהא דעדיף מוליך ומביא, הוא כדי שלא תחנק קודם גמר מליקה.

והרמב"ן כתב דטעמא דמ"ד דמוליך ומביא במליקה פסול, הוא כדי שלא תהא מליקה כשחיטה, וכ"כ הרשב"א, - והרמב"ן הק' דבני ר"ח גופייהו דמוליך ומביא במליקה פסול, ס"ל דמחזיר סימנים לאחורי העורף, אף דהו"ל כשחיטה, וכתב דהתם אי"ז כשחיטה אלא בדיעבד, וצ"ב דלכאו' מדאורייתא הו"ל שחיטה מעליא לכתחילה.[[364]](#footnote-365)

**אילימא למעוטי עיקור סימנים,** בעיקר פסולא דעיקור נחלקו הראשונים, ונתבאר באורך בדף מס' 22, ועיי"ש במש"נ בביאור סוגיין.

## פסולי שחיטה במליקה

**כגון דנקט משיפוי ראשו והגרים וכו',** הרשב"א כתב דהא דבמליקה פסול בכה"ג, אי"ז דומיא דשחיטה, דהרי שאר פסולי שחיטה לא נאמרו במליקה, אלא הוא דמול ערפו אמר רחמנא, והא דמדמינן לה לשחיטה, הוא דכ"ה דבשחיטה אם הגרים שליש ושחט ב' שליש פסול, משום דהתחיל השחיטה במקום שאינו ראוי אע"ג לבסוף רובא בשחיטה ה"נ במליקה דפסול, וכ"ה בשטמ"ק בשם הרא"ה ובבדה"ב בית ב' שער א',[[365]](#footnote-366) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש, ומבו' בדבריהם דעיקר חידושי' דשמואל הוא דל"מ כשהתחיל המליקה למעלה אף שמלק הרוב במקום המליקה, ובד"ז מדמינן מליקה לשחיטה, ועמש"נ להלן פלוגתת הרשב"א והרא"ה בזה, וכ"ה מבו' בד' רש"י בד"ה והגרים.

אך בשטמ"ק כתב בשם תור"פ דהא דבמליקה פסול בכה"ג, הוא משום דכ"ה דאגמרי' רחמנא למשה הגרמה פסולה בשחיטה אגמרי' במליקה, וכ"כ בתשו' הרדב"ז ח"א סימן רנ"ד בשם הרא"ש, ומשמע דעיקר חידושי' דשמואל הוא דהגרמה פסולה אף במליקה דומיא דשחיטה, וכ"נ בד' הרגמ"ה והרמב"ן.

בתור"פ שם כתב דה"ה נמי דמצי למימר מתתאי ואגרים עד דמטי לעילאי וכדרב יהודה, ובשטמ"ק תמה ע"ז דבהך גוונא ליכא למימר דכל הפסול בשחיטה פסול במליקה, דאדרבה במליקה יש לפסול לכו"ע, דאף לרב הונא דמכשיר בזה בשחיטה, מ"מ במליקה ה"ז פסול משום שלא נתקיים ממול עורף ברובו, אך התור"פ לטעמי' דפסול הגרמה במליקה הוא דומיא דפסול הגרמה בשחיטה, וע"כ תליא זה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה בשחיטה, - והמאירי צידד, דאף בהגרים שליש ומלק ב' שליש יש לפסול במליקה לכו"ע, כיון דהקפידה תורה על מול עורף.[[366]](#footnote-367)

**וכדרב הונא וכו' דאמר וכו' הגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה,** הרשב"א לעיל י"ט ב' ובתוה"ב בית ב' שער א' כד: הוכיח מזה דקי"ל כמ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה.[[367]](#footnote-368)

אך בשטמ"ק בשם הרא"ה ובבדה"ב שם נחלק ע"ז וכתב דמכוון הגמ' דאף ריבר"י דמכשיר בהגרים שליש ושחט ב' שליש מודה דאם שחט למעלה מן הסימן והגרים עד שנגע בסימן ושחט בו מיעוט, אין חתך הבשר מצטרף לרוב הסימן, וה"נ הכא כל שמלק המפרקת למעלה ממול עורף והשלימה למטה, אין מה שמלק למעלה מצטרף להכשר, ונמצא דבמיעוט מליקה נשברה המפרקת ושוב אינה ראוי', וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש במשמה"ב שתמה טובא ע"ז.[[368]](#footnote-369)

בד' הרא"ה שם מבו' דהא דפסלינן הכא כשמלק למעלה, קאי על חתיכת המפרקת, וכ"כ בפי' רגמ"ה, - והרש"ש בסוגיין נסתפק אם איירי רק כשחתך מיעוט מן הסימנים למעלה, או איירי אף כשחתך את המפרקת למעלה, ובנאו"י סימן ו' סקי"ג כתב דבחתיכת המפרקת אין לפסול, משום דאינה מכלל המליקה, - ומד' הרא"ה שפסל בזה, אין להוכיח דחתיכת המפרקת היא מכלל עיקר המליקה, די"ל דכיון דלא אתינן עלה משום פסול הגרמה, אלא משום דכתיב ממול עורף, בעינן לזה גם בחתיכת המפרקת, ורק לפ"מ שנסתפק הגרע"א לדעת רש"י להכשיר חתיכת המפרקת בסכין, לא ניבעי בזה ממול עורף, אך בד' הרגמ"ה משמע דהפסול בזה הוא משום הגרמה, ומבו' לפ"ז דחתיכת המפרקת היא מכלל המליקה.

הרשב"א כתב דשאר הלכות שחיטה כגון שהי' דרסה וחלדה אינם נוהגות במליקה, אך בשטמ"ק כתב בשם הרא"ה דשהי' פוסל במליקה, משום דליכא למימר שחותך שדרה ומפרקת או מיעוט ושט ונטרפה בכך ושהה ואי"ז מצטרף למליקה, ודאי ל"מ למלוק עכשיו, וכ"כ הר"ן בשם הרא"ה, ובתשו' הרדב"ז ח"א סימן רנ"ד למד לזה גם מד' רש"י בע"ב ד"ה הא קשיא לי,[[369]](#footnote-370) ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ג ובנאות יעקב סימן י"ז סק"ד ואילך מש"כ בדעתו, ומה שנחלקו הדבר אברהם והנאו"י שם במכוון ד' הרא"ה, בד' הרא"ה שבשטמ"ק מפורש כד' הדב"א.

ובחי' הגרע"א בסוגיין תמה ע"ד הרשב"א מסוגיית הגמ' בזבחים ס"ה ב' דמבו' דשהי' פוסלת במליקה, ולא נחלקו אלא בשהי' בין סימן לסימן,[[370]](#footnote-371) - וביד יהודה סימן כ"ג סוסקי"ב כתב דשמא פירש הרשב"א דהפלוגתא התם הוא אם שהי' פוסלת במליקה, ומה שאמרו שהי' בין סימן לסימן, הוא משום דהתם איירי בשהי' כה"ג, - ובדבר אברהם שם סקי"ב כתב דמכוון הרשב"א הוא דליכא לפסולא דשהי' במליקה, אך יש לפסול בזה משום שנתחלקה המליקה.

במנ"ח מצוה קט"ו כתב דאם שהה בין חתיכת המפרקת לסימנים ה"ז פסול, והוא מבו' כן בפירש"י בע"ב ד"ה הא קשיא לי, למש"כ הרדב"ז דכונתו לדין שהי', וכ"ה בשטמ"ק בשם הרא"ה, ועי' בנאות יעקב סימן ו' סקי"ג מש"כ לדון בדין זה.

**כ' ב' - אמר זעירי נשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבילה, א"ר חסדא אף אנן נמי תנינא,** התוס' הרא"ש דקדק מד' רש"י בד"ה תהני לה דהוא קו' ע"ד זעירי דמאי קמ"ל מתניתין היא, וכתב לפרש לפ"ז להא דקאמר רבא אי קשיא לי הא קשיא לי, וכ"כ המהרש"א, אך בד' הרשב"א מבו' דרב חסדא אתי לסייע לזעירי, ועמד על לישנא דרבא דאי קשיא וכו'.

ובשטמ"ק הק' ע"ד רש"י, דמאי מקשינן דמאי קמ"ל, הרי ממתניתין לא שמעינן דהוי כמתה מיד ומטמא במשא, די"ל דאף דאכתי ל"ה כמתה מ"מ ל"מ לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, כיון שכבר נעשה בה מעשה הממית, וזהו דקמ"ל דזעירי דהוי כמתה מעכשיו, וכן הק' הרא"ש יוסף, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י, דכל דאינה מתה מעכשיו, מהני לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, וליכא גוונא דעדיין אינה מתה, ומ"מ כיון שנעשה בה מעשה הממית ל"מ שחיטתה לטהרה, וכתב לדקדק כן ממשמעות ד' רש"י בד"ה נבילה, דכל הא דכשנשברה מפרקת ורוב בשר ל"מ שחיטתה לטהרה, הוא רק משום דכבר הוי מתה ומטמאה מיד.[[371]](#footnote-372)

**וכי מתה עומד ומולק,** בפירש"י ד"ה הא קשיא לי וד"ה וכי מתה מבו' דפירכת רבא היא דכיון דהיא מתה, אין לנו להצריך בה למליקה זו, דלאו כלום היא, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"א מה שהוסיף בביאור ד' רש"י, - אך בד' הרשב"א מבו' דמפרש דפירכת רבא היא דכיון דהיא מתה ומטמאה, היאך מהני המליקה שמולק אח"כ לטהרה.[[372]](#footnote-373)

ובדעת רש"י שלא פירש כד' הרשב"א, נראה דס"ל דכמו דמהני השחיטה להתיר אף דבתחילת השחיטה הו"ל טריפה, כיון דהוי זה דרך שחיטה, וכמש"כ רש"י דמה"ט הוא דמהני השחיטה אף דנעשית טריפה בנקיבת הושט, ה"נ מהני להתיר אף אם בתחילת השחיטה הו"ל נבילה, וי"ל עוד דס"ל דגם אחר דחייל עלי' טומאת נבילה שייך שתועיל שחיטה לטהר, ועי' בזה בפירש"י בזבחים ס"ט ב' ד"ה אלא ובפירש"י מכת"י שם, ובס' פנים מאירות ובכ' הגרי"ז שם, ואכמ"ל, - ובדעת הרשב"א שלא פירש כד' רש"י, נראה דס"ל דהגם דחשיבא כמתה, מ"מ כיון שהיא מפרכסת, חשיב זה כמעשה מליקה, דאחר שמתה לגמרי, לכאו' ודאי דאין ע"ז תורת מליקה כלל, דעיקר החפצא דמליקה הוא פסיקת החיות.

בעיקר פי' הרשב"א צ"ע, דבזבחים ס"ו ב' מבו' דמליקת סימן אחד בעולת העוף מועלת לטהר מידי נבילה, וא"כ מאי פריך אביי דבעולת העוף מתה אינו עומד ומולק, הרי אחר מליקת הסימן הראשון נטהרה מידי נבילה, ול"ב כלל למליקת הסימן השני כדי לטהרה.

וצ"ל דסוגיית הגמ' דהתם היא כדעת רבא דהסימן השני הוא כדי לקיים מצות הבדלה, וע"כ מהני מליקת סימן אחד לטהר, אך אביי פליג וס"ל דהסימן השני הוי מכלל המליקה, ול"מ מליקת סימן אחד לטהר,[[373]](#footnote-374) וכ"כ השפ"א בזבחים שם דד"ז דמהני מליקת סימן אחד בעולת העוף לטהר מידי נבילה, תליא בפלוגתת אביי ורבא, ועמש"נ להלן דמד' רש"י מוכח דגם לאביי מהני מליקת סימן אחד לטהר מידי נבילה, ולפ"ז י"ל דזהו מקורו של רש"י שלא לפרש כד' הרשב"א דהא דפריך דמתה אינו עומד ומולק, הוא משום דכבר היא מתה ומטמאה ולא תועיל המליקה לטהרה.

בפירש"י כתב דאם אמרת טריפה בעלמא הואי אבל חיותא אית בה, משו"ה הויא מליקת סימנים מליקה וטריפה ליכא למימר וכו', והרשב"א כתב דלשון שפירש"י צ"ע, ומכוון דבריו נתפרש בדבריו לקמן מ"ב א', דהרי אף בכל שחיטה כבר נעשה בה מעשה הממית בנקיבת הושט ואפ"ה מהני בה השחיטה, ובע"כ דכל פירכת רבא הוא רק משום דכבר הויא מתה מעכשיו, ומ"ט כתב רש"י דרק אם אינה אלא טריפה הוא דליכא למיפרך דמתה עומד ומולק, אך בשטמ"ק מבו' שפירש דמש"כ הרשב"א דלשון שפירש"י צ"ע קאי ע"ד רש"י בד"ה נבילה, וצ"ע, וכ"ה בחי' הר"ן בתו"ד דגם אם נעשה בה מעשה המנבל מהני בה המליקה והוכיח כן מנקובת הושט.

אך פשוט דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל לקמן ל"ב ב' דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו ואי"ז משום שנעשה בה מעשה הממית, ולדעתו ליכא כלל גוונא דל"מ בה השחיטה משום שנעשה בה מעשה הממית אף דעדיין אינה מתה, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתו, וע"כ בכל שוחט אין לדון שתהא נבילה משום נקיבת הושט, דכל שעשה השחיטה בושט, אין מקום לדון כלל משום דאיתרע מקום השחיטה, ואין לדון בזה אלא משום שנעשית טריפה, - ומד' הרשב"א והר"ן שנחלקו ע"ד רש"י מבו' דס"ל דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום שנעשה בה מעשה הממית, ונתבאר בדף מס' 24.

**א"ל אביי ותיקשי לך עולת העוף וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דעוף בחד סימן מת, והרשב"א והריטב"א והר"ן תמהו טובא ע"ז, עיי"ש,[[374]](#footnote-375) ועיי"ש שכתבו לפרש דהא דהו"ל מתה, היינו משום שחתך מפרקת ורוב בשר וסימן אחד, וכעי"ז כתב המהרש"א בדעת רש"י.[[375]](#footnote-376)

והחת"ס כתב לפרש בד' רש"י, למש"כ התוס' לקמן פ"ד א' בשם ה"ר שמעי' דבשחיטה כשרה לא אמרינן מפרכסת ה"ה כחי', וע"כ בסימן אחד הויא כמתה,[[376]](#footnote-377) והדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ד כתב בשם האור גדול להוסיף דהיינו משום דאף בעולת העוף מהני מליקת סימן אחד לטהרה מידי נבילה וכמבו' בזבחים ס"ו ב', וע"כ חשבינן לה כמתה.[[377]](#footnote-378)

והדבר אברהם שם בתו"ד הק' ע"ד הרשב"א והר"ן שנחלקו ע"ד רש"י, אף דבדבריהם במק"א נראה דס"ל כדעת ה"ר שמעי', ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בנאו"י סימן ו' סק"ג וסק"ו מש"כ לדון דל"ש הכא הך דינא דבשחיטה כשרה הו"ל כמתה, (ומש"כ שם סק"ג דכיון דעולת העוף לי"ב היתר אכילה לא חשיבא כמתה, כ"ה להדיא בשטמ"ק בזבחים ס"ה ב' בהשמטות בסו"ד),[[378]](#footnote-379) - אך לכאו' פשוט דלהרשב"א לטעמי' דמפרש דהא דפריך דכי מתה עומד ומולק הוא משום דכבר היא מתה ומטמאה היינו רק היכא שהיא מתה במציאות, אך מה דהויא מתה מכח הכשר מליקתה אינו טעם כלל לאשוויי לה נבילה, וע"כ ליכא למיפרך דמתה אינו עומד ומולק, ורק לרש"י לטעמי' דהא דמתה אינו עומד ומולק היינו משום דאין תורת מליקה על מתה, שפיר י"ל כן אף בגוונא דחשיבא כמתה מחמת הכשר מליקתה.

לעיל נתבאר בדעת הרשב"א דלאביי ל"מ מליקת סימן אחד בעוף לטהר מידי נבילה, אך למש"כ החת"ס בדעת רש"י מוכח דפליג ע"ז וס"ל דגם לאביי מהני מליקת סימן אחד לטהר מידי נבילה דאל"כ ל"ה חשיבא כמתה במליקת סימן אחד, ולפ"ז נמצא טעם נוסף במה שנחלק הרשב"א הכא ע"ד רש"י אף דמודה דבשחיטה כשרה לא אמרינן דמפרכסת כחי'.

ולכאו' שורש הפלוגתא בזה הוא בטעמא דאביי דפריך ולא ס"ל לשנויא דרבא דהוא כדי לקיים בה מצות הבדלה, דהרשב"א ס"ל דהוא משום דס"ל דאף הסימן השני הוי מכלל עיקר המליקה, ול"ה להבדלה בעלמא, וע"כ ס"ל דל"מ מליקת סימן אחד לטהר מידי נבילה, אך רש"י ס"ל דמודה אביי דהסימן השני הוי משום הבדלה,[[379]](#footnote-380) ואף דס"ל דגם על דין הבדלה איכא למיפרך דמתה אינו עומד ומולק, והיינו משום דס"ל דדין ההבדלה הוא להמשיך המליקה,[[380]](#footnote-381) וע"ז משני רבא כדי לקיים מצות הבדלה, והיינו דדין הבדלה הוי אף אם אי"ז המשך דהמליקה, (וזהו דפרכינן לרבא דאי הכי עור נמי, והיינו דכיון דלרבא איכא דין הבדלה אף בדבר שאין עליו שם מליקה, א"כ מ"ט ל"ב משום דין הבדלה להבדיל העור, אך לאביי ניחא, דלדידי' הרי ל"ה דין הבדלה, רק בדבר שהוא המשך המליקה).

**א"ל התם כדי לקיים בה מצות הבדלה,** התוס' לקמן כ"א ב' ובזבחים כ"א ב' כתבו דדעת אביי דמתה אינו עומד ומבדיל, ובשטמ"ק בהשמטות בזבחים שם הק' דאדרבה דעת אביי דמתה עומד ומולק, ועיי"ש שכתב לפרש דמכוון ד' אביי הוא, דתיקשי לך עולת עוף, ובע"כ דחותך רוב בשר לבסוף, ומה"ט ניחא גם בחטאת העוף.

אך לפשטות ד' רש"י דעוף חשיב כמת בסימן אחד לבדו, בע"כ דאביי ס"ל דמתה עומד ומולק, ולכאו' הוא רק משום שהיא מפרכסת ויש בה חיות כ"ד, וע"כ ס"ל דיש ע"ז תורת מעשה מליקה, אך אם מתה לגמרי, ודאי דלאו כלום הוא, ובדבר אברהם ח"א סימן ב' סק"י הוכיח כן מד' רש"י בזבחים ס"ה ב' ד"ה רוב בשר דלאביי אף מתה עומד ומולק, עיי"ש.

בעיקר מה שאמרו הכא דהסימן השני הוי לקיום מצות הבדלה, יש להעיר בזה מכ"ד, **א** בזבחים ס"ה ב' מפרש רבא לפלוגתת רבנן וראב"ש שם, דרבנן ס"ל דשהי' בין סימן לסימן בעולת העוף אינה פוסלת וראב"ש ס"ל דהיא פוסלת, ופירש"י שם דטעמא דרבנן הוא משום דהסימן השני אין עליו שם מליקה אלא הוא למצות הבדלה בעלמא, ונמצא דאזיל רבא לטעמי' דהסימן השני אינו אלא לקיום מצות הבדלה.

ובטעמא דראב"ש דפליג וס"ל דשהי' בין סימן לסימן פוסלת בפשוטו הוא משום דס"ל דאף הסימן השני הוי מכלל המליקה, אך י"ל דס"ל דאף דאי"ז אלא להבדלה בעלמא מ"מ שהי' פוסלת בזה, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"א סימן ב' סק"ט והנאו"י סימן ו' סקי"ט ואילך, וצ"ע דא"כ מאי משני רבא הכא דבעולת העוף ניחא דמולק הסימן השני כדי לקיים מצות הבדלה, הרי אכתי לדעת ראב"ש דבעינן להסימן השני לעיקר המליקה תיקשי דוכי מתה עומד ומולק,[[381]](#footnote-382) - והנאו"י בסימן ו' סוסק"ג כתב לישב לפמש"כ החת"ס בדעת רש"י דהא דאחר סימן אחד הויא מתה הוא משום דבשחיטה כשרה לא אמרינן דמפרכסת כחי', ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לרבנן דעיקר המליקה הויא בסימן אחד, והסימן השני אינו אלא למצות הבדלה, אך לדעת ראב"ש דבעינן להסימן השני לעיקר המליקה, ל"ה כמתה עד אחר מליקת הסימן השני.

**ב** לקמן כ"ט ב' אמר רבא, דבעולת העוף היכא דמלק סימן אחד למטה וסימן למעלה פסולה שהרי עשה בה מעשה חטה"ע למטה, והאחיעזר בח"ב סו"ס ז' הק' דלרבא לטעמי' דהסימן השני הוא רק כדי לקיים מצות הבדלה, הרי נמצא דכשמלק סימן אחד למטה עשה כל המליקה למטה, ומה הוצרך רבא לה"ט דעשה בה מעשה חטה"ע למטה,[[382]](#footnote-383) ועיי"ש שכתב לדון דהוצרך רבא לטעם זה לדעת ראב"ש דס"ל דהסימן השני הוי מכל המליקה, וכ"כ הדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ד והנאו"י בסו"ס ו', והדבר אברהם שם לעיל מינה הביא מהאור גדול שכתב לישב דכל הא דסימן אחד הוי עיקר המליקה הוא משום דהוי מעשה חטה"ע וזהו דאמר רבא לטעם זה, ועמש"כ הנאו"י שם לישב עוד בזה.

אך אכתי קשיא בד' רש"י לקמן שם ד"ה מר שנקט דאין חייבין על שחיטת עוף קדשים בחוץ אלא בב' סימנים, והתוס' שם ד"ה כגון נחלקו ע"ז דכיון דבחוץ לא מיחייב במליקה אלא בשחיטה הרי עשה הכשר שחיטה בחוץ, ולכאו' בדעת רש"י צ"ל, דהגם דחיובא דחוץ הוי בשחיטה מ"מ בעולת העוף דנתחדש שבפנים הוי מליקתה בב' סימנים ה"נ אין לחייב בה על שחיטת חוץ רק על שחיטה דב' סימנים, וזה צ"ע, דהניחא אם במליקת עולת העוף הוו ב' הסימנים מכלל עיקר המליקה ונתחדש בזה דבעולת העוף היתר השחיטה שבמליקה הוי בב' סימנים, הרי דשפיר י"ל דאף שחיטת חוץ ל"ה בה שחיטה רק בב' סימנים, אך כיון דהסימן השני ל"ה אלא משום הבדלה בעלמא, וכמש"כ רש"י דאין שם מליקה חל ע"ז, א"כ מ"ש למימר דאף בשחיטת חוץ ניבעי ב' סימנים, וכבר עמד ע"ז הצל"ח שם, וכתב דצ"ל דרבא מוקי לפלוגתייהו כראב"ש דס"ל דאף הסימן השני הוי מכלל עיקר המליקה.

**ג** הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' כתב בפסול עיקור דהא דפסלינן כשנשמט סימן אחד אף בעוף שהכשרו בסימן אחד, הוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ואפי' לר"א בר אהבה דאמר דאין שחיטת העוף אלא במיוחד שבסימנים דהיינו ושט מ"מ כיון דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעיא שנים בעינן שיהיו שניהם ראויין לשחיטה דהכי אגמרי' רחמנא למשה, ומבו' בדבריו דמליקת סימן שני בעוף הויא מכלל המליקה והויא אף מכלל השחיטה שבמליקה,[[383]](#footnote-384) וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו הכא דהוא לקיום מצות הבדלה.[[384]](#footnote-385)

**ד** התוס' בזבחים ל' א' ד"ה והרי כתבו דבעולת העוף דבעינן ב' סימנים הוו ב' מתירים וכל סימן הוי חצי מתיר, ויש להסתפק אם היינו רק לדעת אביי, דד' התוס' שם קיימי בדעתו, ואיהו פליג הכא ע"ד רבא וס"ל דהסימן השני הוי מכלל עיקר המליקה, וזה אי נימא דאביי פליג בהך מילתא על רבא ונתבאר לעיל, או דאף לדעת רבא דהסימן השני הוי לקיום מצות הבדלה היינו רק דאינו מכלל השחיטה שבמליקה אך ודאי הוי מכלל עבודת המליקה וע"כ שפיר הוי מן המתיר.

## חתיכת רוב בשר אם הוי מעיקר המליקה, ואם מהניא אף אחר שהיא מתה

המהרש"א כתב להוכיח דמש"כ רש"י דעוף בחד סימן מתה הוא רק בצירוף חתיכת הרוב בשר, דאל"כ תיקשי בהא דתניא לקמן דחותך סימן אחד ואח"כ חותך רוב בשר, דהיאך הוא חותך רוב בשר אחר שחתך סימן אחד, וכי מתה עומד ומולק.[[385]](#footnote-386)

ומבו' מדבריו, דאף לפ"מ דמשני רבא דבסימן שני אף מתה עומד ומולק כדי לקיים מצות הבדלה, מ"מ בחתיכת רוב בשר אמרינן דמתה אינו עומד ומולק, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל י"ט ב', וכ"ה בשטמ"ק זבחים ס"ה ב' בהשמטות בסו"ד, - ולכאו' הטעם בזה, דרק סימן שני דבחטאת העוף ל"ב לי', ורק בעולת העוף הוא דבעי' לי', ע"כ אמרי' דל"ה אלא הבדלה בעלמא, אך חתיכת רוב בשר דהוי אף בחטאת העוף, ודאי הויא מכלל המליקה, וע"כ יש לומר בזה דמתה אינו עומד ומולק.[[386]](#footnote-387)

ואמנם בד' הרשב"א לקמן כ"א א' מבו' דבחתיכת רוב בשר לא אמרינן דמתה אינו עומד ומולק, וזה ממש"כ הרשב"א שם לדון לפרש בדעת ר"ל ור' אסי דע"י שבירת המפרקת וחתיכת הסימנים הויא מתה, אף בלא חתיכת רוב בשר, ותיקשי דא"כ היאך הוא חותך רוב בשר לבסוף וכי מתה עומד ומולק, ובע"כ דבחתיכת הרוב בשר לא אמרינן דמתה אינו עומד ומולק.

וצ"ע דלמש"כ הרשב"א דהא דמתה אינו עומד ומולק הוא משום דכבר היא מתה ומטמאה והיאך מהני המליקה לטהרה, לכאו' יש לנו לומר כן גם בחתיכת הרוב בשר, דהרי קודם חתיכת רוב בשר אין המליקה מטהרת מידי נבילה, כיון דאין לה הכשר במקום אחר, וצ"ל דאף דבלא חתיכת הרוב בשר אין המליקה מטהרת מידי נבילה כיון דהויא מליקה פסולה, אך אחר שחתך רוב בשר והויא מליקה כשרה, מהניא מליקת הסימנים בפנ"ע לטהר מידי נבילה, וע"כ ל"ש בזה הא דמתה אינו עומד ומולק, אך אי"ז מתישב עם משמעות ד' הרשב"א לקמן מ"ב דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל השחיטה שבמליקה, וצ"ע.

והנאו"י בסימן ו' סקי"ב הוכיח דחתיכת הרוב בשר אינו מכלל עיקר המליקה ממה שאמרו בזבחים ס"ה ב' לפירש"י שם דחתיכת הרוב בשר הויא שהי' בין סימן לסימן, ואם הויא מכלל המליקה מ"ט הוי זה שהי',[[387]](#footnote-388) ואמנם אין להוכיח מזה אלא דל"ה החתיכת רוב בשר מכלל השחיטה שבמליקה, ובסו"ד כתב דגם בד' הרשב"א לקמן מ"ב א' בעכצ"ל דאין מכוון דבריו דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, וצ"ע.

**כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה,** בפירש"י כתב דהא דאיכא דין הבדלה בסימנים הוא משום דשחיטה תלה בהו רחמנא ולכתחילה כולהו בעי, ובחי' הגרע"א כתב דבע"כ אי"ז עיקר הטעם, שהרי מדאורייתא אף לכתחילה א"צ לשחוט אלא סימן אחד, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לקמן כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל וכ"ז א' ד"ה אאחד בעוף, אלא עיקר מכוון רש"י הוא לתחילת דבריו דעור אינו מעכב דאף אם קודם שחיטה ניטל כל העור כשירה אבל הסימנים בעינן שניהם קיימים בשעת שחיטה דנשמט סימן אחד אף בעוף פסול לשחוט בשני, וכתב לפ"ז דהא דפריך דמיעוט סימנים לא מעכבי היינו מיעוט סימן דקנה, אך מיעוט ושט מעכב, שהרי אם ניטל המיעוט קודם שחיטה פסולה, - אך הזכר יצחק בח"א סימן מ' כתב דמכוון ד' רש"י הכא הוא דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה ב' סימנים, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתא דתנאי, ועד"ז כתב המרומי שדה.

**כ"א א' - הותזו ראשיהן אע"פ שמפרכסין טמאין כזנב הלטאה וכו' כהבדלת עולת העוף,** בפירש"י כתב דאיריי בח' שרצים, והרשב"א כתב בדעתו דמה"ט הוא דבעינן שיותזו כהבדלת עולת העוף, אך בבהמה וחי' סגי בנשברה מפרקת ורוב בשר וכמו שאמרו לעיל, וכ"כ הפליתי בסו"ס כ"ז בדעת הרמב"ם, - אך התוס' כתבו דר"ל ורב אסי פליגי על זעירי דס"ל דנשברה מפרקת ורוב בשר נבילה, וכ"כ הרמב"ן, וכן מסיק הרשב"א, - והבעה"מ כתב דבעולת העוף לא הי' חותך רוב בשר, דמליקת ב' סימנים הוא במקום רוב בשר, ואיירי הכא שהותז הראש בלא רוב בשר, והרשב"א בתחילה כתב לדון דאיירי הכא כשלא חתך הרוב בשר, עיי"ש.

**כ"א ב' - ואינו מבדיל בסימן אחד,** בפירש"י כתב דהיינו דאסור למלוק הסימן השני דכל דעביד טפי מהכשרו הבדלה היא, אך סימן אחד מולקו כולו ואי"ז הבדלה כיון דכל הסימן הוי מצות שחיטה לכתחילה, והצל"ח לקמן ל' ב' כתב ללמוד מדבריו דהא דבעינן לכתחילה לשחוט את כל הסימן הוא מדאורייתא, ורק הא דבעינן לכתחילה לשחוט ב' סימנים הוא מדרבנן, וכ"ה משמעות פירש"י לקמן כ"ז א', ונתבאר בדף מס' 12.

והתוס' כתבו דבמיעוט הנשאר בסימן ראשון לא חיישינן כיון דבעי שחיטת רוב הסימן, והשטמ"ק בזבחים ס"ד ב' אות כ"א כתב לפרש בזה דהיינו דמסתמא לא הצריך הכתוב לומר דלא יבדיל להפסיק בתוך הסימן אלא לאחר שיסיים סימן שלם דמסברא לא איירי קרא לחצאין, עכ"ד, ועמש"כ עוד בזה בדבר אברהם ח"א סימן ב' ס"ק ה' ו'.

בד' הרמב"ם בפ"ז ממעה"ק ה"ו מבו' דאיסורא דלא יבדיל הוא שלא להבדיל הראש מן הגוף לגמרי, ועי' בסמ"ג לאוין שכ"ז שכתב כן בדעתו, ועי' בקרית ספר ובכס"מ ולח"מ שם, ואכמ"ל.

התוס' האריכו בביאור סוגיית הגמ' בזבחים ס"ה ב', וכתבו דלכולהו אמוראי דהתם מודה ראב"ש דאסור להבדיל, וכל הא דלראב"ש מבדילין בחטאת העוף הוא אחר הזאה, ורק דעת ר"ש בן אליקים הוא דמותר להבדיל, ודעת ר"ת דאף לר"ש בן אליקים אסור להבדיל והוכיחו כן מסוגיא דהכא, - אך בפירש"י בזבחים שם פירש לסוגיא דהתם בהבדלה דקודם הזאה, והתוס' שם הק' ע"ז מסוגיין, ובדעת רש"י צ"ל כמש"כ הרשב"א בסוגיין די"ל דהא דידי' הא דרבי', וי"ל עוד, דמשמעות פירש"י שם ד"ה שמבדילין דמודה ראב"ש דאסור להבדיל ואך דאם הבדיל לא פסל, ולפ"ז ל"ק כלל מסוגיין, ואכמ"ל.

ד' אד"א פ"ד

דף מס' 12

**בהא דצריך לכתחילה לשחוט את ב' הסימנים**

**כ"ז א' - איבע"א אאחד בעוף,** בטעם הא דצריך לכתחילה לשחוט את ב' הסימנים נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דלכתחילה אצרכוה רבנן תרוייהו משום הרחקה לעבירה דילמא לא אתי למעבד רובא דחד, וכן מסיק הרמב"ן, וכ"כ הרשב"א והר"ן והריבב"ן,[[388]](#footnote-389) וכ"כ האו"ז בסימן ש"ע, וכ"כ המ"מ בפ"א משחיטה ה"ט בדעת הרמב"ם, - אך הרמב"ן בתחילת דבריו כתב דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט את כל ב' הסימנים, משום דמצות שחיטה על ב' שלמים אף בעוף דהכי אגמרי' רחמנא למשה למשחט ב', ורובו של אחד בעוף ושל שנים בבהמה ככולן, והיינו דעיקר דין השחיטה הוא על כל ב' הסימנים, ואך דבעוף סגי בשחיטת רוב אחד מהם ובבהמה סגי בשחיטה רוב ב' הסימנים וחשיב ככולם, וע"כ לכתחילה בעינן לשחוט את כל ב' הסימנים, וכ"כ הכס"מ בפ"א משחיטה ה"א בסו"ד בדעת הרמב"ם,[[389]](#footnote-390) וכ"כ המגיני שלמה לעיל כ' ב' בדעת התוס' שם.

**בהא דצריך לכתחילה לשחוט את כל הסימן**

**ואיבע"א ארובו של אחד כמוהו,** בטעם הא דצריך לכתחילה לשחוט את כל הסימן נחלקו הראשונים, דהרמב"ן בתחילת דבריו כתב דהוא מה"ת, ומבו' בדבריו דהוא משום דעיקר דין השחיטה הוא על כל הסימן, אלא דרובו ככולו, וכ"נ בפירש"י לעיל כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל וכמש"כ השטמ"ק שם ועוד מרבוותא, ונתבאר להלן, - אך הרמב"ן מסיק דהוא מדרבנן גזירה שמא לא יבא לשחוט הרוב, וכ"כ התוס' ביומא ל"ג א' ד"ה למה לי והרשב"א והר"ן בסוגיין והרשב"א בתוה"ב בית ב' ריש ש"ב, וכ"כ המ"מ בפ"א משחיטה ה"ט בדעת הרמב"ם.[[390]](#footnote-391)

**טעם הסוברים דמדאורייתא לא סגי לכתחילה בשחיטת רוב סימן אחד**

הרמב"ן הוכיח דהא דצריך לשחוט את כל ב' הסימנים אי"ז אלא מדרבנן דבדאורייתא לא מצינו שחילקו בין לכתחילה לדיעבד, - ובדעת הני קמאי דמדאורייתא צריך לשחוט את כל הסימן כתב הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ו דהוא משום דהא דסגי בשחיטת הרוב אין הטעם דהמיעוט אינו בתורת שחיטה כלל, אלא הוא משום דחשבינן דגם המיעוט כאילו הוא נשחט דרובו ככולו והמיעוט נגרר בתר רובו, וע"כ לכתחילה צריך לשחוט את כולו דהרי הא דכשר אינו רק משום דחשבינן לי' כאילו הוא שחוט, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם צריך לשחוט לכתחילה את ב' הסימנים בעוף, דגם הא דמדאורייתא סגי בסימן אחד הוא משום דחשיב כשחט את ב' הסימנים וכמש"כ הרמב"ן, - והזכר יצחק בח"א סימן מ' כתב דכיון דשחיטה היא מצוה כשירצה לאכול בשר שישחוט, הוי המצוה שישחוט את כולו, אף דאי"ז מעכב בהכשר השחיטה.

הרמב"ן הק' עוד דהא דסגי בסימן אחד ילפינן לה לקמן בע"ב ממה שהטילו הכתוב לעוף בין בהמה לדגים שאינו חייב כלל אלא בסימן אחד, ומזה יש ללמוד דליכא מצוה כלל בשחיטת הסימן השני, וכ"כ האו"ז בסימן ש"ע, וכ"נ בפירש"י לעיל כ"א ב' (ד"ה ואינו מבדיל) שהוכיח מזה דאף לכתחילה א"צ לשחוט את הסימן השני, - והכס"מ בפ"א משחיטה ה"א כתב דמה"ט כתב הרמב"ם שם דדין שחיטה בעוף נלמד מחי' ושלא כדעת בר קפרא, דלבר קפרא סגי בסימן אחד לכתחילה ואנן קי"ל דלכתחילה צריך לשחוט ב' הסימנים, ובע"כ דהוא משום דילפינן עוף מחי', ועמש"כ המרומי שדה בסוגיין והזכר יצחק בח"א סימן מ' להוסיף בזה.

**הכרעת ההלכה אם לכתחילה צריך לשחוט את כל ב' הסימנים**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין שחיטה לכתחילה, **א** הרמב"ן כתב דהני תרי לישני איתנייהו דבעינן לכתחילה לשחוט את כל הסימנים אף בעוף, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והר"ן והמאורות והריא"ז, וכ"כ בהל' שחיטה שבס' הפרדס לרש"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט והרא"ש בסימן ב'. - **ב** הרא"ש שם גריס בד' הרי"ף דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן, ולא הביא להא דצריך לשחוט ב' סימנים בעוף, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה, וכתב בדעתו דקי"ל כלישנא בתרא דלכתחילה סגי בשחיטת סימן אחד, אלא דבעינן לכתחילה לשחוט את כל הסימן, וכ"כ המרדכי בסימן ת"ר בשם רבינו ברוך, וכתב כן גם בדעת רש"י, ונתבאר להלן. - **ג** התשב"ץ קטן בסו"ס שכ"ד כתב דלכתחילה צריך לשחוט רוב ב' בבהמה או בעוף, ובדיעבד כשר ברוב אחד, ומבו' דקי"ל כלישנא קמא דלכתחילה צריך לשחוט את ב' הסימנים, אך ל"ב לכתחילה לשחוט את כל הסימן וסגי ברובו. - **ד** בהלכות פסוקות לר"י גאון בהל' שחיטה ובסה"ת סימן א' משמע דקי"ל דסגי לכתחילה בשחיטת רוב סימן אחד בעוף ורוב ב' בהמה, והיינו כקולי דתרי לישני.

בטעמא דהרי"ף דל"ב לשחוט לכתחילה בעוף את ב' הסימנים, כתב הרא"ש בסימן ב' דהוא משום דהני תרי לישני פליגי ואזלינן לקולא בדרבנן, והתבו"ש בסימן כ"א סק"א עמד בזה דהרי גם לישנא קמא הוא לקולא דסגי לשחוט את רוב הסימן, וא"כ מ"ט פסק הרי"ף כלישנא בתרא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התבו"ש שם כתב דעיקר מה שפסק הרי"ף כן הוא משום שדרכו לפסוק כלישנא בתרא, כמש"כ היש"ש בסימן א' בתו"ד, ואך די"ל דלא פליגי הני לישני, ובדרבנן אזלינן לקולא ואמרינן דפליגי הני לישני והלכתא כלישנא בתרא, ועיי"ש שכתב דאי"ז במשמעות ל' הרא"ש. - **ב** הפמ"ג במש"ז סימן כ"א סק"א כתב דהוא משום דאף לל"ק בעינן לשחוט לכתחילה את כל הסימן, ולא פליגי תרי לישני אלא דלל"ק בעינן לכתחילה לשחוט ב' סימנים בעוף ולל"ב סגי לכתחילה בשחיטת סימן אחד, וע"כ נמצא דל"ב הויא לקולא וקי"ל הכי. - **ג** י"ל דאף דהא דלל"ק צריך לשחוט את ב' הסימנים אינו אלא מדרבנן, וכיון דל"ב פליגא ע"ז אזלינן לקולא, מ"מ הא דלל"ב צריך לשחוט את כל הסימן הוא מדאורייתא, וכמש"כ כמה מרבוותא בדעת רש"י, וע"כ אזלינן בזה לחומרא.

בטעמא דש"ר דצריך לשחוט לכתחילה אלא כל ב' הסימנים ולא אזלינן בה לקולא, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן משמע דהוא משום דס"ל דהני לישני לא פליגי לדינא, וכ"נ בד' היש"ש בסימן א', וכ"כ המ"מ בפ"א משחיטה ה"ט בדעת הרמב"ם. - **ב** הכס"מ בפ"א משחיטה ה"א כתב דהוא משום דהוי ספיקא דאורייתא ולחומרא,[[391]](#footnote-392) והפמ"ג במש"ז בסימן כ"א סק"א כתב לדון כן גם בדעת הרא"ש. - **ג** התבו"ש בסימן כ"א סק"א כתב בדעת הרא"ש דאף דתרי לישני פליגי, מ"מ כיון דאינו אלא לכתחילה אין הפסד להחמיר אפי' בדרבנן, וצ"ב. - **ד** י"ל דהוא משום דגם ל"ק פליגא על ל"ב, וכיון דבכל לישנא איכא קולא וחומרא לא אזלינן בה לקולא, וכמש"כ כן התוס' בביצה י"ד א' והרא"ש שם סימן כ"א.

התבו"ש בסימן כ"א סק"א הוכיח דקי"ל דהני תרי לישני לא פליגי, דאל"כ מ"ט בעינן לכתחילה לשחוט את כל הב' סימנים בעוף ולא סגי שישחוט סימן אחד כולו ורוב סימן השני דבכה"ג שפיר דמי בין לל"ק ובין לל"ב,[[392]](#footnote-393) - ולמש"כ הפמ"ג דאף לל"ק צריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן ופלוגתת תרי לישני הוא אם צריך לשחוט לכתחילה ב' סימנים בעוף, ניחא.

בחי' הגרע"א כתב דלמש"כ בפירש"י דהא דצריך לשחוט ב' הסימנים הוא שמא לא יבא לשחוט רוב אחד, בע"כ דל"ק פליגא על ל"ב וס"ל דא"צ לשחוט אלא את רוב הסימן, וע"כ יש לחוש שמא לא יעשה רוב אחד, אבל לל"ב דלכתחילה שוחט את כל הסימן, א"צ לשחוט ב' הסימנים דליכא למיחש למידי, - אך בד' הרמב"ן מבו' דהא דצריך לשחוט את כל ב' הסימנים הוא משום גזירה שמא לא ישחוט כשיעור, ומבו' דשפיר יש להצריך מכח זה גם לשחוט את ב' הסימנים וגם לשחוט את כל הסימן, וצ"ע.

**אם מליקת כל הסימן וב' סימנים הויא הבדלה**

לעיל כ"א א' תניא דר' ישמעאל אומר דבחטאת העוף מולק ואינו מבדיל בסימן אחד, ובפירש"י שם כתב דהיינו דכיון דעוף הכשרו בסימן אחד כל מה דעביד טפי מהכשר הבדלה היא, אך כשמולק כל הסימן אי"ז הבדלה כיון דכל הסימן הוי מצות שחיטה לכתחילה, והתוס' שם הק' ע"ז דהרי לכתחילה בעינן לשחוט ב' הסימנים, והמרדכי בסימן ת"ר כתב בדעתו דס"ל כדעת הרי"ף דקי"ל כלישנא בתרא דסגי בסימן אחד בעוף אף לכתחילה, וכתב דכן דעת רבינו ברוך, וכ"כ היש"ש בסימן ב' והגר"א בסימן כ"א סק"א,[[393]](#footnote-394) וכ"כ בחי' הגרע"א להוכיח מפירש"י לקמן מ"ד ב'.

אך השטמ"ק לעיל שם כתב די"ל בדעת רש"י דס"ל דהא דצריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן הוא מדאורייתא, אך הא דצריך לשחוט את ב' הסימנים בעוף אינו אלא מדרבנן, וע"כ אי"ז מועיל שלא לחשוב לזה כהבדלה, וכ"נ בד' המגיני שלמה שם והפליתי בסימן כ"א סק"א,[[394]](#footnote-395) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג במש"ז סימן כ"א סק"א והביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ה.

לעיל כ' ב' אמרו דבמליקת עולת העוף בעי ב' סימנים כדי לקיים מצות הבדלה והא דא"צ לחתוך את העור הוא משום דכל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה וכל שאינו מעכב בשחיטה אינו מעכב בהבדלה, ופריך דמיעוט סימנים אין מעכבין בשחיטה ומעכבין בהבדלה, ובפירש"י שם כתב דהא דב' סימנים מעכבין בשחיטה הא משום דשחיטה תלה בהו רחמנא ולכתחילה כולהו בעי וע"כ הן מעכבין בהבדלה, והמרומי שדה שם כתב ללמוד מדבריו דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה ב' סימנים בעוף, והא דבעינן לשחוט את כל הסימן אינו אלא מדרבנן,[[395]](#footnote-396) ועיי"ש שעמד בזה דהוא להיפך מדבריו לעיל כ"א ב', וכתב דפליגי תנאי בזה, עיי"ש, - אך בחי' הגרע"א לעיל שם כתב לפרש לד' רש"י אלו בע"א, ועמש"כ בזה הרש"ש שם, ואכמ"ל.

**אם מותר לשחוט סימן אחד לצורך בדיקה**

המרדכי בסימן ת"ר כתב בשם רבינו ברוך להוכיח דסגי בעוף בשחיטת סימן אחד, ממה שאמרו לקמן כ"ח ב' בההא בר אווזא דממסמס קועי' דמא דנבדקי' לקנה ונשחטי' לקנה ולכשרי' והדר לפכוה לושט ולבדקי', - אך הרא"ש בסימן ב' כתב דהתם כדיעבד דמי כיון דאין לו היתר אלא בשחיטת סימן אחד, וע"כ מותר לשחוט סימן אחד.

והכריתי בסימן כ"א סק"א כתב דה"נ הוא באווזות שמלעיטן ושכיחי שחין בושט, שיכול בעל נפש להחמיר לשחוט קנה לבד כדי שיוכל לבדוק אח"כ ושט, ולא יהא שחוט במקום השחין, והפמ"ג במש"ז שם סק"א כתב דכ"ז הוא אם הא דבעינן לשחוט לכתחילה ב' סימנים בעוף הוא מדרבנן, וכיון דמדרבנן צריך לבדוק מיעוט המצוי, יכול לבטל דין שחיטת ב' סימנים משום דין הבדיקה, אך אם הא דבעינן לשחוט ב' סימנים הוא מדאורייתא ודין הבדיקה אינו אלא מדרבנן לכתחילה, לא שבקינן לכתחילה דאורייתא ועבדינן לכתחילה דרבנן, - אך היד יהודה שם סק"א כתב דכיון דבדיקת הושט אינה מעכבת בדיעבד, לא חייל חיוב הבדיקה רק כשהגיע זמן הבדיקה, אך כל זמן שלא הגיע זמן הבדיקה לא חייל חיוב הבדיקה, וע"כ בזמן השחיטה דעדיין לא בא זמן הבדיקה צריך לעשות השחיטה כדינו אף דאח"כ לא יהא בידו לבדוק,[[396]](#footnote-397) - ועמש"כ בזה בתשו' שבו"י ח"א סימן מ"ט.

**ותו שהי' דרסה וכו' מנלן אלא גמרא,** בפירש"י כתב דפסול דרסה אינו מהלמ"מ, אלא ילפינן לה מדכתיב ושחט דאין ושחט אלא ומשך וכדתדבר"י לקמן ל' ב', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א', - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דאף פסול דרסה הוא מהלמ"מ, וקרא אסמכתא בעלמא הוא, והיד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב לדון דתליא בזה דין דרסה במיעוט בתרא, דאם ילפינן לפסול דרסה מקרא אי"ז שחיטה כלל, ואי"ז פוסל במיעוט בתרא, ונתבאר בדף מס' 11 בהערה.

**גיסטרא**

**וקרא למאי אתי דלא לשויי' גיסטרא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו שלא יחתוך כל המפרקת לשתים, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' ש"א. - **ב** בפירש"י כתב בפי' בתרא דהיינו שלא ידרוס. - **ג** התוס' כתבו דהיינו דהשחיטה היא מצד הגרון בסימנין ולא מצד העורף כמליקה. - **ד** הרא"ה בבדה"ב שם כתב דהיינו שישחוט במקום ששח או זב, והרשב"א במשמה"ב שם תמה ע"ז. - **ה** האו"ז בסימן שע"ה הביא מתשו' הגאונים דהיינו שלא יחתוך הסימנים מאורך, דושחט משמע מרוחב.

**טעם איסורא דגיסטרא**

לדעת רש"י ודעימי' דילפינן מקרא דלא יחתוך כל המפרקת לשתים, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' מבו' שפירשו בדעתו דהיינו דקמ"ל דא"צ לחתוך המפרקת, והק' ע"ז דמאי ס"ד שיחתוך המפרקת,[[397]](#footnote-398) אך הרשב"א כתב דאיסורא הוא לשויי' גיסטרא, וכ"כ המרדכי בסימן תר"ב בשם הראבי"ה שדקדק כן מפירש"י, והביא בשם המהר"ם שנחלק ע"ז ופירש לד' רש"י דהיינו דא"צ לחתוך המפרקת, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד ס"ה דיש להטריף בכה"ג, ועמש"כ בזה הפוסקים שם.

ובטעם האיסור לשויי' גיסטרא כתב הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער א' דהוא כדי שלא יבלע הדם באברים,[[398]](#footnote-399) וכ"כ בתשו' האו"ז שבתשו' בעלי התוס' סימן מ"ז, והרא"ה בבדה"ב שם האריך לתמוה ע"ז, ועמש"כ בזה הרשב"א במשמה"ב שם.[[399]](#footnote-400) ולפ"ז לא נתמעט גיסטרא מהכשר שחיטה, אלא דה"ז אסור משום הדם הנבלע באברים.

אך בד' המרדכי בסימן תר"ב משמע דלדעת רש"י כל דשויי' גיסטרא שחיטתו פסולה, וכ"כ התרוה"ד בסימן קפ"ז דלדעת רש"י כל דשויי' גיסטרא אין הדם צריך כיסוי, אלא דלדינא צריך לכסות הדם משום דעת ש"ר דשחיטתו כשרה, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד ס"ה דהמנהג להטריף, ובגדר הפסול מצינו כמה דרכים, **א** הדרישה בסימן א' סק"א כתב דהוא משום שלא נתכוין למצות שחיטה התלוי' בסימנים ושוה בעיניו חתיכת המפרקת לחתיכת הסימנים. - **ב** הב"ח בסימן כ"ד כתב דהיא פסולה מגזה"כ מאחר שחותך המפרקת בשעת שחיטה, ועיי"ש שכתב דהוא דומיא דמה שמצינו בשהי' במיעוט בתרא דפסול. - **ג** הט"ז שם סק"ב כתב לפרש דיסוד הדין הוא שלא ימית את הבהמה אלא ע"י הסימנים ולא בדבר אחר, וכתב לפ"ז דלא קפיד אלא על החוט שהחיות תלוי בו.

המרדכי שם הביא מתוספתא דחתך כל הראש בב"א אם נתכוין לכך שחיטתו פסולה ואם לאו שחיטתו כשרה, ופירש דהא דהא דאם נתכוין לכך שחיטתו פסולה הוא משום דשויי' גיסטרא וכדעת רש"י, אך הגר"א בסימן כ"ד סק"ה נחלק ע"ז וכתב דהוא משום דרסה, וכ"כ הרמב"ן לקמן ל' ב', ועמש"כ בזה הגר"ז שם סק"ט והפמ"ג במש"ז שם סק"ב, - ובטעם הא דאם לא נתכוין לכך שחיטתו כשרה פירש הפרישה שם לפי דבריו דבכה"ג כונתו למצות שחיטה התלוי' בסימנים, - ולדעת הב"ח והט"ז י"ל דכל הא דחזינן לשבירת המפרקת מכלל המעשה שחיטה, דמה"ט ה"ז פוסל את השחיטה, הוא כשנתכוין לכך מתחילה, אך כל שלא נתכוין לכך מתחילה אי"ז מכלל המעשה שחיטה, וע"כ אי"ז פוסל את השחיטה.

והגר"ז בסימן כ"ד סק"ט כתב דכל פסולא דגיסטרא הוא רק כשחתך את הראש בב"א, אך שלא בב"א אין איסור להמית הבהמה בדבר אחר אלא משום דמבליע את הדם באברים, וזהו דאמר שמואל לקמן קי"ג א' דהשובר מפרקתה של בהמה קודם שתצא נפשה ה"ז מכביד את הבשר וכו', ולא קאמר דה"ז פוסל את השחיטה, - ולכאו' הוא מתפרש עד"ז דכל פסולא דגיסטרא הוא רק היכא דהוי זה מכלל מעשה השחיטה, וכל דאי"ז בב"א לא חזינן לה מכלל מעשה השחיטה.

הסה"ת בסו"ס ה' כתב דהיכא ששחט רוב שנים ושהה לא יגמור דרך שחיטה, משום דלדעת רש"י שהי' פוסלת במיעוט בתרא, אלא אם ירצה ימיתנה בענין אחר יכנה על הראש עד שתהא מתה וכשרה ובלבד שלא ישבר מפרקתה, ומבו' דפסולא דגיסטרא הוא אף כששהה בין השחיטה לשבירת המפרקת, ואף כשלא שבר את המפרקת בדרך שחיטה.[[400]](#footnote-401)

הש"ך בס' הארוך בסימן כ"ד האריך דדעת רוב קמאי דאף אם חתך המפרקת אחר שחיטה שחיטתו כשרה, וכתב דכ"ה העיקר לדינא, וכ"כ הש"ך שם סק"ה, וכתב דשמא לא החמיר הרמ"א שם אלא במקום שאין הפסד מרובה, - ועי' עוד בתשו' שרידי אש ח"ב סימן ו' בתשו' הרבה מחכמי דורו שהאריכו בגדרי איסורא דגיסטרא, ואכמ"ל.

**בהא דלא פסלינן בשוחט מן העורף משום גיסטרא**

הש"ך בס' הארוך שם הק' ע"ד הסוברים דכל ששבר המפרקת שחיטתו פסולה, ואין האיסור בזה משום בליעת הדם, מהא דתנן לעיל י"ט ב' דהשוחט מן העורף שחיטתו פסולה וכו' השוחט מן הצוואר שחיטתו כשירה, ומשמע דדוקא כששחט מתחילה מן העורף הוא דשחיטתו פסולה, אך כל ששחט מן הצואר אע"ג שחתך אח"כ העורף כשרה,[[401]](#footnote-402) ועיי"ש שכתב להוכיח כן גם מסוגיית הגמ' שם, וכן הוכיחו האחרונים ממה שאמרו לעיל כ' ב' דעיקר הא דמלק בסכין לי"ב הכשר מתורת שחיטה הוא משום דנשברה מפרקת ורוב בשר עמה הויא נבילה או מטעמי אחריני, ולא משום פסולא דגיסטרא, - והדרישה בסימן א' סק"א כתב לפי דבריו דפסולא דגיסטרא הוא משום דלא נתכוין לשם מצות שחיטה התולה בסימנים ושוה בעיניו חתיכת המפרקת לחתיכת הסימנים, והיינו רק כששחט מן הצואר ושבר אח"כ את המפרקת, אך כל ששחט מן העורף י"ל דנתכוין לשם מצות שחיטה וע"כ לי"ב לפסולא דגיסטרא, - והחזו"א בסימן ג' סק"י דאפשר דדוקא כשחתך המפרקת אחר השחיטה הוי חסרון בשחיטה, אבל אם חתך המפרקת מקודם לאו שם שחיטה עלה והוי כשאר טריפה ששחיטתה מטהרתה,[[402]](#footnote-403) - ועמש"כ בזה הראש יוסף לעיל י"ט ב'.

**היתר דגים וחגבים באסיפה**

**דגים דלאו בני שחיטה נינהו וכו' באסיפה בעלמא,** בחי' הרא"ה לקמן ס"ז ב' כתב דמה שאמרו התם דדגים באסיפה בעלמא משתרו, לאו היינו דבעו אסיפה אלא כלומר דלא בעו שחיטה, - אך הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ג כתב דדגים וחגבים א"צ שחיטה אלא אסיפתן היא המתרת אותם וכו', אסיפת דגים כשחיטת בקר וצאן וכו' לפיכך אם מתו מאליהן בתוך המים מותרים, עכ"ל, ומבו' דאף דגים אינם ניתרים אלא ע"י אסיפה ואסיפתן היא כשחיטת בקר וצאן,[[403]](#footnote-404) וכ"נ ממש"כ בס' המאורות לעיל בפירקין דאסיפה דדגים היא במקום שחיטה דאחרים, וכתב דה"נ בחגבים אסיפתן מכשרת אותן, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן י"ג ס"א, ועיי"ש שכתב דהא דאם מתו מאליהם בתוך המים מותרין הוא משום דהתירא דאסיפה מצי חייל אף אחר מיתה, והאריך הרבה בזה בפי' הגרי"פ לרס"ג ח"ג מילואים סימן ח', עיי"ש, אך בד' הכס"מ בהל' שחיטה שם בסו"ד משמע שלא פירש כן בד' הרמב"ם.

נחלקו הראשונים במקור ההיתר דחגבים בלא שחיטה, **א** הבה"ג בהל' שחיטה כתב דהוא משום דחגבים כתיבי בקרא לבתר דגים וילפינן להו מדגים דל"ב שחיטה, והביאו בפירש"י לקמן ס"ו א' ד"ה מר כי אתרי'. - **ב** הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ג כתב דילפינן לה מדכתיב אוסף החסיל באסיפה לבדה.[[404]](#footnote-405) - **ג** הרשב"א כתב דהוא משום דלא כתיבא שחיטה גבי דידהו וכל דלא אסרה תורה בלא שחיטה בכלל היתר הוא, והא דבעינן קרא לדגים הוא משום דכתיב גם צאן ובקר וחי' דבעו שחיטה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ה.

**אין שחיטה לעוף מה"ת**

**אין שחיטה לעוף מה"ת,** בפירש"י כתב דאף דל"ב שחיטה מ"מ אין כשר בו אלא נחירה בסימנים, וכ"כ התוס' לעיל כ' א' ד"ה לא אמרן והרמב"ן וש"ר בסוגיין והסה"ת בהקדמה להל' שחיטה.

ובפירש"י בשלהי סוגיין כתב דהא דבעינן נחירה בסימנים ילפינן לה מדכתיב ושפך,[[405]](#footnote-406) - אך הרמב"ן כתב דילפינן לה מהקישא דעוף לבהמה, וכתב לפ"ז דלא פליג ר"י בר פנחס אכולהו תנאי דלעיל, (אך התוס' בד"ה רבי היא כתבו דפליג עלייהו, וכ"ה מבו' בפירש"י).[[406]](#footnote-407)

התוס' לעיל שם הוכיחו דאף בעוף בעינן נחירה בסימנים מעיקר טומאת נבלת עוף, וכ"נ גם ממשמעות פירש"י בשלהי סוגיין דאם ל"ה בעינן נחירה בסימנים ל"ה איסור טריפה בעוף, - אך הרמב"ן וש"ר לא הוכיחו מזה, וזה כמש"כ הסה"ת שם דאף אם ל"ב נחירה בסימנים מ"מ מתה מאלי' הויא נבילה, ורק כשהרגה האדם ל"ה נבילה, וזה מתפרש לפי המבו' בדבריו שם לעיל מינה דעיקר נבילה הוא כשמתה מאלי' והא דכשהרגה אדם שלא ע"י שחיטה הויא בכלל נבילה הוא מכח שנצטוו בשחיטה,[[407]](#footnote-408) ונתבאר כן לעיל י"ז א' בדעת הרמב"ם ודעימי', - ובד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דכל דליכא נחירה בסימנים לא עדיף ממתה מאלי', ולכאו' הוא משום דפשיטא להו דאם ל"ב נחירה בסימנים אי"ז מעשה המתיר וע"כ אין מקום להצריך שיעשה זה ע"י אדם.

בד' הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"א מבו' דקי"ל דיש שחיטה לעוף מה"ת, והמפרשים שם האריכו במש"כ ללמוד לזה מקרא דושפך, - אך התוס' בבכורות ל"ב ב' ד"ה פסק והרא"ש שם סימן ב' דנו בזה היאך קי"ל, עיי"ש, ובד' הרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד בשם מהר"ם משמע דקי"ל כמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת.

**שיעור הנחירה בעוף**

בד' הר"ן מבו' דשיעור הנחירה בעוף הוא ברוב סימן אחד, וכ"ה מבו' לפ"ד הרמב"ן דילפינן לה מהקישא דעוף לבהמה וע"ז קאמר בר קפרא דהכשרו בסימן אחד, וצ"ע מהו השיעור דבעינן כשנוחר את הסימן לארכו, - אך לדעת התוס' דהך מ"ד לא יליף עוף מבהמה צ"ע אם בעינן רוב סימן אחד או דאף אם נקב הושט ומת שפיר דמי, והזכר יצחק בח"א ריש סימן ל"ג נקט בפשיטות דגם אם ילפינן לה מקרא דושפך הוי השפיכה ברוב סימן אחד,[[408]](#footnote-409) וי"ל דילפינן לה ממליקת חטאת העוף שהוא בסימן אחד וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דמזה יש ללמוד לשחיטת העוף שהוא בסימן אחד.[[409]](#footnote-410)

**אם מהני עקירת הסימנים לקיום דין נחירה**

בפירש"י מבו' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מהני גם כשעוקר את הסימנים, וכ"כ הרמב"ן לעיל כ' א' והמאירי בריש פירקין והרא"ה בבדה"ב בית ב' ש"א, - אך הרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז וכתב דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף מ"מ עקירת הסימנים ל"מ ובעינן שיחתוך הסימנים עצמן, ואך דל"ה כשחיטה דבעינן שיחתוך הסימנים לרחבן, אלא אף אם נחר וחתך הסימנים לארכן שפיר דמי, עיי"ש, ולפי דבריו יש מקום לומר דכל שפוסק את הסימן בידו ג"כ ל"מ, וזה למש"כ התוס' לעיל ט' א' דבכה"ג אי"ז מכלל הלכות שחיטה אלא אי"ז שחיטה כלל, עיי"ש, וצ"ע, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ג סו"ס שס"ג.[[410]](#footnote-411)

והעירו דהרשב"א אזיל לטעמי' דס"ל דעיקור הנמנה מהלכות שחיטה היינו דכל שנשמט הסימן ל"מ השחיטה, אך להני קמאי שפירשו דעיקור הנמנה בהלכות שחיטה הוא דל"מ לעקור את הסימן, הרי מבו' דיש ע"ז תורת שחיטה וכל הא דל"מ הוא משום הלכות שחיטה, וע"כ בנחירה דעוף ודאי דה"ז מועיל.[[411]](#footnote-412)

**אם שהי' פוסלת בנחירת עוף**

הרמב"ן והרשב"א כתבו דאם אין שחיטה לעוף, אין פוסלין בו כל הל' שחיטה,[[412]](#footnote-413) וכ"כ הסה"ת בהקדמה להל' שחיטה, ומבו' בדבריו דל"ה פסיקא לי' הך מילתא, עיי"ש, - והגרע"א לעיל י"ב א' כתב דלמש"כ הר"ן לעיל כ' א' בשם הרא"ה דשהי' פוסלת במליקה אף דלי"ב לפסולי שחיטה משום דשהי' מחלקת והוי טריפה שנמלקה, ה"נ שהי' פוסלת בעוף דהו"ל כנחירת טריפה, וצ"ע ממש"כ הר"ן לעיל כ' א' דהא דשהי' פוסלת בעוף הוא משום דעוף טעון שחיטה.

**דין נחירה שנעשית מאלי' או ע"י נכרי**

בד' הרמב"ן לעיל כ' א' מבו' דאף דאין שחיטה לעוף, מ"מ אין כשר בו הריגה בסימנים אלא כשנעשה ע"י האדם, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א',[[413]](#footnote-414) - והרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד כתב בשם מהר"ם דכיון דאין שחיטה לעוף כשר אף נחירה ע"י נכרי.[[414]](#footnote-415)

**גדר ההיתר דנחירה**

בעיקר היתר נחירה יש להסתפק אם נחירה הוא מעשה המתיר דומיא דשחיטה, או דאי"ז מעשה המתיר כלל, והא דאסרינן כשהמית את העוף שלא ע"י נחירה, היינו משום דכ"ה דמתה מאלי' אסורה ה"נ כשמתה שלא ע"י נחירה בסימנים אסורה,[[415]](#footnote-416) - וגם אי נימא דנחירה היא מעשה המתיר דומיא דשחיטה יש להסתפק אם הויא הנחירה מדין שחיטה, אלא דלא נאמרו בו הלכות שחיטה, או דאי"ז מדין שחיטה אלא הוא מתיר בפנ"ע.

ולכאו' יש ללמוד לזה מהא דתנא בר קפרא דלפטרו בלא כלום א"א שכבר הוקש לבהמה, ולדעת התוס' דמדין נבלת עוף טהור יש ללמוד דבעינן עכ"פ נחירה בסימנים, וכן לפירש"י דילפינן לדין נחירה בסימנים מקרא דושפך, הרי דמהא דקאמר בר קפרא דלפטרו בלא כלום א"א שכבר הוקש לבהמה, מבו' דכשעושה נחירה בסימנים חשיב לפטרו בלא כלום והוי כדגים, ומשמע מזה דנחירה אינה דומיא דשחיטה, דאם היא דומיא דשחיטה ורק שלא נאמרו בה הל' שחיטה הרי ל"ה כלל כדגים ודמי טפי לבהמה, ובע"כ דאף אם גם נחירה הוי מעשה המתיר מ"מ הוי מתיר בפנ"ע ואינו דומיא דשחיטה כלל.

אך לד' הרמב"ן דהא דמקשינן עוף לבהמה הוא להא דבעינן נחירה בסימנים, משמע דנחירה בסימנים דמי לבהמה דהיא בשחיטה, ואך דבעוף לא נאמרו הל' שחיטה, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ן דנחירה דעוף הוא שחיטה, וזהו דנקט כמה פעמים ללישנא דשחיטה בעוף,[[416]](#footnote-417) ועמד ע"ז הקה"י בסימן י', - וכ"נ ממש"כ הרשב"א דהא דאין שחיטה לעוף שאמרו היינו שאין נוהגין בו הל' שחיטה, משמע דהויא הנחירה מדין שחיטה אלא שלא נאמרו בה הל' שחיטה, ועמד ע"ז הנאו"י בסימן ז', - וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א דל"מ עקירת סימנים משום דאי"ז שחיטה כלל.[[417]](#footnote-418)

וכ"נ ממה שעמד הר"ן במה שאמרו דרבי ס"ל דיש שחיטה לעוף מה"ת, דשמא הא דנצטוה על רוב אחד בעוף היינו בנחירה, וכתב דהוא משום דרוב אחד בעוף דומיא דרוב ב' בבהמה דהוא בשחיטה, ומשמע קצת דאף דאין שחיטה לעוף מה"ת הוי בכלל זביחה, שהרי דברי רבי קיימי על קרא דוזבחת, ולכאו' הוא משום דהתירא דנחירה בעוף הוא מדין שחיטה.[[418]](#footnote-419)

הנאו"י בסימן ז' הביא מס' מקור מים חיים בסימן כ"א שכתב דמד' המהר"ם שכתב דנחירה כשרה ע"י נכרי מבו' דאין על נחירה תורת שחיטה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דגם פסול נכרי הוא מהל' שחיטה ובנחירה ליכא לפסול זה.[[419]](#footnote-420)

**אם יש בעוף לאיסור אינו זבוח**

הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה סוף השורש הא' והגרע"א לעיל י"ב א' כתבו דלמ"ד דאין שחיטה לעוף ליכא לאיסור אינו זבוח.[[420]](#footnote-421)

**אם איכא בנחירה בעוף לאיסור חולין בעזרה**

האחיעזר בח"ב סימן ז' סק"א הוכיח מסוגיית הגמ' בנזיר כ"ט א' דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת יש בזה משום חולין בעזרה,[[421]](#footnote-422) ועיי"ש שהביא מירושלמי דפליג ע"ז דאין איסור חולין בעזרה אלא בשחיטה, ושם סק"ט כתב לדון דתליא אם הא דמהני נחירה בעוף הוא משום שחיטה, עיי"ש.

**אם איכא בנחירה בעוף לאיסור שחוטי חוץ**

הקר"א בזבחים ס"ט ב' כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת חייבין על עוף קדשים בחוץ אף בנחירה, והא דממעטינן שם ק"ז א' מקרא דהמולק בחוץ פטור, הוא משום דנעשית טריפה בחתיכת השדרה והמפרקת ואינו ראוי לפתח אהל מועד, וכ"כ המקנה בקידושין נ"ז ב',[[422]](#footnote-423) - אך החת"ס לקמן כ"ט ב' נקט בפשיטות דאין חייבין אלא על שחיטה, עיי"ש, וכ"כ הזכר יצחק ח"א סימן ל"ג, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, ויש מקום לדון דזה תליא בפלוגתת הראשונים לקמן שם אם חיובא דשחוטי חוץ הוא על שחיטת חולין או על שחיטת קדשים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**למ"ד דאין שחיטה לעוף אם אית בי' להתירא דמפרכסת**

הפליתי בסימן כ"ז סק"ב כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת ליכא להתירא דמפרכסת, והק' לפ"ז דאחר שתיקנו חכמים שחיטה, היאך מותר, וכתב דהוא משום דבדבר הדומה לד"ת יש כח ביד חכמים לעקור, וכ"כ בתשו' ברית אברהם יו"ד סימן כ"ו.

אך בתשו' הגרע"א שהביא התפא"י בפ"ק דטהרות כתב דאף דאין שחיטה לעוף מ"מ מהני הנחירה להתיר את המפרכסת, ועיי"ש בתפא"י במש"כ בזה,[[423]](#footnote-424) וכ"כ הברוך טעם בהגה' הפליתי שם ובתשו' פרי יצחק ח"ב סימן כ"ג והזכר יצחק בח"א סימן ל"ג והאחיעזר בח"ב סימן ז' סק"ט, ועיי"ש שהוכיחו כן דאל"כ יאסרו הבני מעיים בנחירת עוף משום אבמה"ח.[[424]](#footnote-425)

והנאות יעקב בסימן ז' כתב דד"ז תליא בגדר התירא דנחירה דאם הוא מדין שחיטה הו"ל כשחיטה המתרת את המפרכסת, אך אם אינו מדין שחיטה אינו מתיר את המפרכסת, - ויש לדון עוד, דגם אם אינו מדין שחיטה, מ"מ אם הוא מעשה המתיר, הרי דכ"ה דשחיטה מתרת את המפרכסת ה"נ המעשה המתיר דנחירה מתיר את המפרכסת, ורק אם אינו כלל מעשה המתיר לי"ב להתירא דמפרכסת, וכ"נ בד' הזכר יצחק שם.

**למ"ד דאין שחיטה לעוף אם כל ששחט איכא להיתר שחיטה**

הזכר יצחק שם כתב לדון דאף אם אין נחירה דעוף מתרת את המפרכסת, מ"מ שחיטתו מתרת את המפרכסת, וא"צ לומר דעקרו חכמים דבר מה"ת, ומשום דאף דעוף ל"ב שחיטה, מ"מ כל ששוחט את העוף יש בזה להיתר שחיטה, ועיי"ש במש"כ לדחות לזה, - וכ"נ ממשמעות פירש"י בד"ה ליבעי כיסוי דהי' מקום לומר דליכא דין כיסוי אלא בשחיטה ולא בנחירה, ורק משום דבקרא דכיסוי הדם כתיב ושפך איכא חיוב כיסוי אף בנחירה, והרי דגם בעוף איכא להחפצא דשחיטה, - וכ"נ בד' התוס' לקמן בסוגיין די"ל דשחיטת עוף מטהרת טריפה מידי נבילה ונחירתו אינה מטהרת, ונתבאר להלן.[[425]](#footnote-426)

**אם דמי דין נחירה בעוף לדינא דנחירה במדבר**

למשמעות ד' הר"ן דנחירה בעוף הוי בכלל זביחה, מבו' דל"ד דין נחירה למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת לדין נחירה במדבר לדעת ר"ע לעיל י"ז א' שהרי נחירה במדבר אינה בכלל זביחה, דמקרא דוזבחת ילפינן דכשבאו לארץ נצטוו בשחיטה, ובזה תליא מה שנחלקו האחרונים אם במדבר הי' דין נחירה בסימנים,[[426]](#footnote-427) וכן תלי בזה אם הי' היתר מפרכסת בנחירה במדבר, ואם היו חייבין במדבר על נחירת קדשים בחוץ, ואכמ"ל.

**הנוחר והמעקר פטור מלכסות ואי אמרת אין שחיטה לעוף מן התורה נחירתו זו היא שחיטתו ליבעי כסוי,** המאירי בריש פירקין הוכיח מהכא דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת מהני אף עקירת הסימנים, וזהו דפרכינן עלה מהא דהנוחר והמעקר פטור מלכסות, - אך הרשב"א במשמה"ב בית ב' ש"א כתב דפירכת הגמ' היא מהא דהנוחר פטור מלכסות, וכתב לדקדק כן מהא דפריך דנחירתו זו היא שחיטתו ולא פריך דנחירתו ועקירתו זו היא שחיטתו.

הפמ"ג באש"א סימן כ"ח סקכ"ז כתב בתו"ד דבשחיטת טריפה האסורה מדרבנן פטור מכיסוי משום דלא קרינן בי' אשר יאכל, ובגל' הגרע"א שם הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת הנוחר עוף חייב לכסות, אף דה"ז אסור מדרבנן, ועיי"ש במש"כ בזה.

**אם נחירת טריפה מטהרת מידי נבילה**

**ואי אמרת אין שחיטה לעוף מה"ת וכו' תהני לה סכין לטהרה מידי נבילה,** התוס' כתבו דלדעת ר' יוסי דמליקת טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, ה"נ נחירה דעוף אינה מטהרת מידי נבילה, והמהרש"א כתב דאף דנחירתו זו היא שחיטתו, מ"מ אינה מטהרת בטריפה מידי נבילה משום דדי' כבהמה, וצ"ע אם הוא משום דס"ל דנחירה אינה מדין שחיטה, (וכמש"נ לעיל בדעת התוס'), או דאף דהויא מדין שחיטה מ"מ לא ילפינן מבהמה לטהר אלא בשחיטה מעליא, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד בזבחים נ' ב' בשם הגרי"ז.

הקר"א בזבחים ס"ט ב' הק' ע"ד התוס', דלמ"ד דאין שחיטה לעוף בע"כ יש ללמוד מבהמה לטהר טריפה אף במליקה ובנחירה, וכן הק' התפארת יעקב בסוגיין, - אך למש"כ הזכר יצחק לדון דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף מ"מ כל ששחט יש בזה להיתר שחיטה, ונתבאר לעיל, ניחא, וכ"ה מבו' בד' הביה"ל ח"א סימן ב' סוסק"ג.

התוס' הביאו לסוגיית הגמ' בנזיר כ"ט א' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת מליקת עוף מותרת באכילה מה"ת, והרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דלא אסרינן לה משום טריפה, הוא כשהחזיר סימנים לאחורי העורף ומלק בצפורן ואח"כ חתך שדרה ומפרקת, וכ"כ המהר"ם בפי' בתרא, וכ"נ בד' התוס' בנזיר שם (ד"ה אלא), וכמו שפירש בתשו' בית יעקב סו"ס קס"ב לדבריהם, - אך בפי' קמא כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת אין טריפה בעוף במליקה, דכיון דמולק מן העורף וחותך הסימנין הכל בב"א כולה חדא נחירה מיקרי,[[427]](#footnote-428) ומה שאמרו הכא דנהי נמי דכי תבר שדרה ומפרקת הו"ל טריפה הוא בדרך את"ל, וכ"ה להדיא בד' היחוסי תנו"א בע' ר' יצחק בן פנחס דכיון דאין שחיטה לעוף מה"ת מהני אף אם שבר מפרקת בלא רוב בשר ואח"כ חתך הסימנין.[[428]](#footnote-429)

**פסולא דגיסטרא בנחירה**

בתשו' בית יעקב סו"ס קס"ב הק' במה שאמרו דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת מליקת עוף מותרת באכילה מה"ת כשהחזיר סימנים לאחורי העורף, דמ"מ כיון דאח"כ חותך שדרה ומפרקת יש בזה לפסולא דגיסטרא, עיי"ש, - והאורח מישור בנזיר שם כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת ליכא לפסולא דגיסטרא במליקה, כ"ה דלי"ב לכל הלכות שחיטה.

י"ח אד"א פ"ד

דף מס' 13

**טעמא דמ"ד דושט ולא קנה**

**כ"ח א' - ר"א בר אהבה אמר ושט ולא קנה,** בפירש"י כתב דהוא משום דושט מיוחד שבסימנין הוא שחיות הבהמה תלוי בו דהא בנקב משהו מיטרפא ואילו קנה עד דמיפסק רובא, והיינו משום דיסוד דין שחיטה הוא הוצאת החיות ע"י חתיכת הסימנים ובמה שממיתה ע"י חתיכת הסימנים חייל היתר שחיטה,[[429]](#footnote-430) וזהו שכתב הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ג דהא דאחר שחיטה גמורה מותרין הבני מעים אף אם חתכם הוא משום דכמתה גמורה שוי' רחמנא להתירה באכילה, וע"כ לא סגי בזה בחיתוך הקנה דאין חיות הבהמה תלוי' בו.[[430]](#footnote-431)

**למ"ד דושט ולא קנה אם כשחתך את הקנה הוי מכלל השחיטה**

השטמ"ק הביא מתוס' אחרונות שכתבו בשם ר"י דלדעת רב אדא אם שחט בעוף קנה קודם לושט שחיטתו פסולה, דכיון דאין שחיטה מועלת בקנה הו"ל כנוקב ופוסק הקנה תחילה, ודקדק מפירש"י ד"ה לא בבהמה דאף בכה"ג שחיטתו כשרה,[[431]](#footnote-432) וכתב דכן עיקר דלא מסתברא דפסל רב אדא בשוחט את הקנה קודם לושט דא"כ לא תמצא שחיטה כשרה שהרי הושט הוי בין קנה למפרקת ורוב פעמים מתחיל לשחוט הקנה קודם לושט, וכן הוכיח הביה"ל בח"ב סימן ט"ז, וכ"כ האו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג ובפ"ד מיבום הט"ז בהגה"ה והשערי ישר בש"ב פי"ט והחזו"א בסימן ג' סקי"ד.[[432]](#footnote-433)

ויסוד הפלוגתא בזה דלדעת ר"י הרי דכיון דלרב אדא הוי דין השחיטה דעוף בשחיטת הושט, הרי דשחיטת הקנה אינה כלל מכלל השחיטה, אך לדעת רש"י ודעימי' אף דלהכשר השחיטה בעינן שישחוט את הושט, מ"מ גם שחיטת הקנה הויא מכלל השחיטה, וכ"ה דבבהמה דשחיטתה בב' סימנים הוי שחיטת הקנה מכלל השחיטה, ה"נ בעוף אף דסגי בשחיטת הושט ול"ב לשחיטת הקנה, מ"מ כל שמוסיף ושוחט את הקנה הו"ל מכל השחיטה, דלא גרע מבהמה, וע"כ לא מיטרפא בהכי.[[433]](#footnote-434)

והך מילתא דגם לדעת רב אדא הויא שחיטת הקנה מכלל השחיטה, מצינו בזה כמה נפ"מ, **א** לדעת הסוברים דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט בעוף את ב' הסימנים, ונתבאר בדף מס' 12, והוא אף לדעת רב אדא, שהרי לעיל כ"ז א' מדייקינן לה ממתניתין, והיינו משום דגם לדידי' הויא שחיטת הקנה מכלל השחיטה, ואף דסגי בשחיטת הושט, מ"מ לכתחילה בעינן לשחוט את ב' הסימנים. - **ב** התוס' לעיל ט' א' כתבו בשם הבה"ג דעיקור היינו שנעקר הסימן ממקומו ואח"כ שחטו, וכתבו דאי"ז טריפה אלא דהלמ"מ דאין שחיטה מועלת בסימן שמוט, וכתבו עוד דאפי' עוף שהכשרו בסימן אחד אם נשמט האחד אין שחיטה מועלת לשני, והרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ובמשמה"ב שם ריש שער א' הוסיף דהוא משום דלכתחילה כל שאפשר צריך לשחוט שנים, והביה"ל שם כתב דהא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה אף לדעת רב אדא, הוא משום דגם לדידי' הויא שחיטת הקנה מכלל השחיטה, וכ"כ השערי ישר שם.[[434]](#footnote-435) - **ג** לקמן בסוגיין אמרו דבמליקה דאיכא חתיכת שדרה ומפרקת סגי במליקת הקנה אף לדעת רב אדא, והביה"ל שם כתב דהוא משום דגם לרב אדא הוי שחיטת הקנה מכלל השחיטה, ואך דכיון דלא נפיק חיותא עי"ז לא סגי בזה לשחיטה, וע"כ הוא דכל דחתך שדרה ומפרקת מתקיים דין שחיטה בקנה, וה"נ כל ששחט אף את הושט ונפיק חיותא, הוי אף הקנה מכלל השחיטה. - **ד** התפארת יעקב לקמן בסוגיין כתב דכל ששחט את הקנה ומחצה מן הושט מהני אף לרב אדא, כיון דע"י ששחט גם מיעוט מן הושט נפקא חיותי', וכ"כ החדרי דעה בסימן כ"ד והחלקת יואב ביו"ד סו"ס ה', ונתבאר להלן, והיינו משום דגם שחיטת הקנה הויא מכלל השחיטה, אלא דכיון דלא נפיק חיותא לא סגי בזה לשחיטה, וע"כ כל דשחט אף מיעוט מן הושט ונפיק חיותא מתקיים דין שחיטה בשחיטת הקנה.

**שחט את הושט ואח"כ נשמטה הגרגרת כשרה,** הר"ן כתב דאתא לאשמועינן דאע"פ שנולד בה טרפות שיצא נשמתה כשרה, כיון שכבר נשחט בה שיעור שחיטה, ולא אמרינן דכיון דמפרכסת הרי היא כחי' תהא אסורה כשנולדו בה סימני טריפה קודם יציאת הנשמה דכי נפקא חיותא בטריפות קא נפקא, קמ"ל דהיא כשרה משום דעיקר חיותא בשיעור שחיטה קא נפיק, - והנאו"י בסימן ו' סקי"ח הוכיח מדבריו דאיסור טריפה אינו משום דמתה מקצתה בלא שחיטה, דהכא הרי כבר נשחטה ויצאה מידי נבילה ואפ"ה הי' מקום לאסור משום טריפה וכל הא דלא אסרינן הוא משום דנפיק עיקר חיותא בשחיטה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**אם מהני לרב אדא כששחט את הקנה ומחצה מן הושט**

**שחט ב' חצאי סימנים בעוף פסולה,** התפארת יעקב הק' דמשמע דאם שחט את כל הקנה כשרה ותיקשי מינה לרב אדא, ועיי"ש שכתב דמודה רב אדא דאם שחט קנה וחצי ושט דכיון דגם בושט שהחיות בו שחט חציו מהני שחיטת הקנה להשלים, וזה ע"ד מה שאמרו לקמן דכל שחתך שדרה ומפרקת מודה רב אדא דסגי בשחיטת הקנה,[[435]](#footnote-436) וכ"כ החדרי דעה בסימן כ"ג לש"ך סקי"ז והחלקת יואב ביו"ד סו"ס ה', ומבו' בדבריהם דהכא מהני אף אם שחט את הקנה תחילה ואח"כ שחט חצי ושט, (ול"ד להא דמהני כשחתך שדרה ומפרקת דלכאו' היינו רק כשחתך השדרה ומפרקת תחילה, ונתבאר להלן).[[436]](#footnote-437)

**שחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה אחרת וגמרה שחיטתו כשרה,** הש"ך בסימן כ"ד סקי"ג הוכיח מהכא דאין שהי' פוסלת במיעוט קמא דקנה, - ובישוב דעת הסוברים דשהי' פוסלת במיעוט קמא דקנה עמש"כ הפליתי שם סק"ז והתבו"ש בסימן כ"ג סק"ט ובחי' רמ"ש לקמן ל' א' בסו"ד והמשנת ר"א בסו"ס ג', ואכמ"ל.

**לא בבהמה ומאי גמרה גמרה לשחיטה כולה,** בפירש"י כתב דהיינו דהוא אפי' בבהמה דהא גמרה לאו אגרגרת קאי אלא אכולה שחיטה קאי, והשטמ"ק הוכיח מדבריו דאף לרב אדא מהני כששחט את הקנה ואח"כ את הושט, ונתבאר לעיל, והגרע"א הק' דמ"ט לא פירש כפשוטו דהיינו דוקא בבהמה, דבעוף כיון דצריך לשחוט את הושט והוא כשר בשחיטת הושט לחודי' לא קרינן לה וגמרה, שהרי א"צ כלל למה שהי' חצי הקנה פגום דבושט לחוד מתכשר, - ולמש"כ התפארת יעקב ודעימי' דגם לדעת רב אדא סגי בשחיטת הקנה ומחצה מן הושט, ניחא.

**אם מהני לרב אדא כשחתך שדרה ומפרקת ושחט את הקנה**

**דילמא שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאיכא חתיכת שדרה ומפרקת אזיל לי' חותי' בכל דהו, והביה"ל בח"ב סימן ט"ז סק"א נקט דאף בחולין אם היתה מפרקת העוף שבורה ושחט את הקנה מהניא שחיטתו להוציא מידי נבילה, וכן צידד החזו"א בסימן ג' סקי"ד, ועיי"ש שכתב לדון בזה די"ל דדוקא במליקה הוא דמהני בכה"ג משום דהתם שם מליקה על שדרה וע"כ ה"ז מצטרף למליקת הקנה, וכן נסתפק הצ"פ בפ"ד משחיטה הי"ז,[[437]](#footnote-438) ועיי"ש שכתב דלמ"ד דאף מחזיר סימנים ומהני שיחתוך המפרקת אחר מליקת הסימנים, מ"מ בכה"ג לא סגי במליקת הקנה לחודי' כיון דבשעת מליקתו לא נפיק חיותא עי"ז, ועמש"נ בזה לעיל בהערה.

הרשב"א הק' דאם שאני מליקה משום דאיכא שדרה ומפרקת א"כ מעיקרא מ"ט סלקא לה הא דרב אדא בתיובתא, וכתב דהוא משום דהא דא"ר אדא דושט ולא קנה הוא אף במליקה, ובזה סלקא לי' בתיובתא, וע"ז הוא שאמרו דמ"מ שמא בשחיטה קי"ל הכי ול"ד למליקה דאיכא שדרה ומפרקת, וכ"כ הר"ן, וכתב לפרש עוד דמאן ד דאסיק למילתי' דרב אדא בתיובתא לא אסיק אדעתי' האי פירוקא והדר פרקוה בבי מדרשא, - ובטעמא דרב אדא דס"ל דאף היכא דאיכא חתיכת שדרה ומפרקת לא סגי בשחיטת הקנה, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגם בכה"ג לא נפיק חיותא אף ע"י שחיטת הקנה, או דהוא משום דס"ל דכיון דע"י שחיטת הקנה בפנ"ע לא נפיק חיותא, ל"מ מידי הא דנפיק חיותא מכח חתיכת השדרה ומפרקת.[[438]](#footnote-439)

**אלמא או הא או הא,** הארחות חיים בהל' שחיטה ס"א והכל בו בסימן כ"ו כתבו די"א דקי"ל כרב אדא דבעוף ל"מ אלא בשחיטת הושט, והרי"ף ורוב הגאונים פסקו דסגי בשחיטת הקנה, - והב"י בסימן כ"א תמה ע"ד הסוברים דקי"ל כרב אדא, דהרי בגמ' מותבינן לה ומסקינן דאו קנה או ושט, ועמש"כ בזה הב"ח שם והש"ך בס' הארוך שם והפליתי שם סק"ב, ומש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין.

**חתיכת הורידין**

**עד שישחוט את הורידין,** התוס' בריש פירקין כתבו דהיינו לכתחילה, אך בדיעבד אם צלאו ולא נחתכו הורידין שרי, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - אך הרמב"ן והרשב"א כתבו דאם לא חתך את הורידין וצלאו כולו כאחד אסור, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והר"ן בריש פירקין, - ועוד נחלקו הראשונים בפרטי הדינים בחתיכת הורידין בעוף ובבהמה, והאריכו בזה הפוסקים בסימן כ"ב, עיי"ש, ועמש"כ בזה הבית הלוי בח"ב סימן י', ואכמ"ל.

התוס' בריש פירקין כתבו דקי"ל כר' יהודה, וכמו שאמרו הזהרו בורידין כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין והרא"ש בסימן א' והר"ן בריש פירקין, וכ"כ הב"י בסימן כ"ב בדעת הרי"ף, וכ"כ הטוש"ע שם, - אך המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"י כתב בדעת הרמב"ם שם דלא קי"ל כר' יהודה, ומה שאמרו דהזהרו בורידין כר' יהודה הוא מידת חסידות, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה.

הר"ן בריש פירקין כתב בשם הראב"ד ורבינו משולם הכהן שאם לא שחט את כל הסימנים צריך לחתכם בשעה שהדם חם דומיא דורידין, ואם לא עשה כן אפי' בעוף צריך חתיכת אבר אבר, וכתב דהביאו ראי' לדבריהם ואינה מכרעת, והב"י בסימן כ"ב כתב דלא ראה לאחד מהפוסקים שהזכיר דבר זה.

**אם מחצה על מחצה כרוב**

**איתמר רב אמר מחצה על מחצה כרוב וכו' הכי אמר לי' רחמנא למשה לא תשייר רובא,** מהא דמדמינן פלוגתא זו לשאר דיני התורה מבו' דאי"ז פלוגתא מסוימת היאך נאמרה ההלכתא דשחיטה, אלא טעמא דמ"ד דמחצה על מחצה כרוב הוא משום דכל דלא אשתייר רובא חשבינן לי' כרוב שחוט, וכמש"כ רש"י בד"ה מחצה על מחצה, וכ"כ התוס' בד"ה זיל, ועמש"כ השטמ"ק להוסיף בביאור דבריהם, וכ"כ הרמב"ן בפר' שמיני י"א מ"ז דחשבינן לה דרוב הוא השחוט מאחר שאין במה שלא נשחט יותר ממנו, וכ"כ החת"ס בסוגיין בביאור ד' הרשב"א, ועמש"כ האבהא"ז בפ"ה מסוכה הט"ז לישב לפ"ז למשה"ק התוס' בשלהי סוגיין מהא דקי"ל דפרוץ כעומד מותר.

השטמ"ק כתב בשם שיטה דטעמא דמ"ד דמחצה על מחצה כרוב הוא משום דבשלימות הסימנים הדבר תלוי, דכל זמן שהסימן שלם לא מקריא שחיטה וכשאינו שלם נגמרת השחיטה, וזה כיון ששחט מחצה הסימן לא מיקרי שלם כיון שהרוב אינו שלם, וטעמא דמ"ד דמחצה על מחצה אינו כרוב הוא משום דבמעשה השחיטה הדבר תלוי וכל זמן שלא שחט הרוב לא מיקרי עשיית מעשה שצריך לעשות מעשה ברוב הסימן וזה הרי לא עשה מעשה אלא במחצה לבד, וכן משמע קצת ממש"כ הרמב"ן דלמ"ד דמחצה על מחצה כרוב הא דתנן ורובו של אחד כמוהו קאי על השיור, ויש לדחות, - וצ"ב דלפ"ז הוי זה פלוגתא מסוימת בההלכתא דשחיטה ומה מדמינן לה לתנור ולטריפה.

הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ו כתב דלמ"ד דמחצה על מחצה כרוב א"א לומר דהא דסגי במחצה על מחצה הוא משום דחשבינן גם לחציו השני של הסימן כאלו הוא שחוט, דמאי אולמא חצי סימן הנשחט מחציו הנשאר דנימא דזה יהי' נגרר אחר זה ולא נאמר להיפוך, ובע"כ דעיקר ההלכה הוא דכל דחציו של הסימן שחוט ניתרת באכילה כיון דאין רוב הסימן קיים,[[439]](#footnote-440) ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט להך מ"ד אין לפסול בשהי' במיעוט בתרא, וכתב לישב בזה לקו' רש"י לקמן ל' ב', - אך האבנ"ז ביו"ד סו"ס י' כתב דאף הא דמחצה על מחצה כרוב הוא משום דחשבינן להמחצה הנשאר כשחוט, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכ"כ הדבר אברהם בח"א סימן ב' ענף ב', ועיי"ש שהאריך להוכיח כן.

**למ"ד דא"א לצמצם אם יש להכשיר במחצה על מחצה ובפרוץ כעומד**

**לפי שא"א לצמצם,** התוס' כתבו בשם ה"ר שמעון, דמ"ד דמחצה על מחצה כרוב ודפרוץ כעומד מותר מצי סבר דא"א לצמצם, ואפ"ה מכשרינן כשדומה לנו כמחצה על מחצה, משום דאימא דנשחט רובא ואפי' הן שוין רחמנא אמר לא תשייר רובא, והתוס' בעירובין ו' א' כתבו דהוי כעין ספק ספיקא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם והאו"ז בהל' עירובין סימן קכ"ד, אך הר"ן שם ט"ו ב' הוכיח מסוגיית הגמ' שם לגירסת רש"י דאין להתיר משום הני ב' צדדין דלאו כספק ספיקא דמי.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קס"ז כתב להוכיח מד' התוס' דמהני ספק ספיקא במקום חזקת איסור, שהרי במחצה על מחצה בשחיטה קיימא בחזקת אינו זבוח, וכן הוכיח בתשו' חמד"ש באהע"ז סימן כ"ג סקל"ג.

אך הנה התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב דאי"ז ספק ספיקא ממש דאי"ז אלא ספיקא אחת שמא הוי פרוץ מרובה שמא ל"ה פרוץ מרובה, אלא מצוי הוא ההיתר יותר מן האיסור, וכ"כ בתשו' הנתיה"מ בחמד"ש שם סימן כ"ד סקי"ד דבע"כ אין מכוון התוס' להתירא דספק ספיקא, שהרי מיד יש להסתפק שמא לא שחט רק המיעוט, ושום כלל מכללי ס"ס לא שייך בזה,[[440]](#footnote-441) - והאו"ש פ"א משחיטה הי"ג בתו"ד ובחי' רמ"ש בסוגיין כתב דמכוון התוס' הוא משום רוב, דאי"ז ספק ספיקא כיון דהוי שם אחד ואין אחד מתיר יותר מחבירו, וכ"כ השערי ישר בש"א פי"ט, - ועמש"כ השפ"א בסוכה ט"ו א' עוד בזה.[[441]](#footnote-442)

[בתוס' הגרע"א בכלים פי"ב מ"ו הק' דמ"ט בתנור שחלקו לשנים מטמאינן משום א"א לצמצם, ולא מטהרינן משום דאיכא ספק ספיקא, ספק הוא המיעוט וספק נחתך במצומצם לחצאין, וכתב דהוא משום דהוי ספק טומאה ברה"י דאפי' ס"ס טמא, ועמש"כ בזה החזו"א ביו"ד סימן קי"ב סק"י ובחי' ר' שלמה במכילתין סימן ח', ואכמ"ל].

**אם יש לטמאות בתנור כשנשתייר מחצה**

**הא אפשר לצמצם טהורין אמאי זיל הכא איכא רובא וזיל הכא איכא רובא,** השטמ"ק האריך לפרש דבדין תנור אין שיעור הרוב במעשה הנתיצה דנימא דכל ששבר חציו חשיב כמו ששבר רובו, אלא שיעור הרוב הוא בתנור שנשתייר דכל שנשתייר רובו אכתי התנור קיים ואינו נטהר מטומאתו, וע"כ אם מחצה על מחצה כרוב חשיב דנשתייר בו רובו, וזהו דפריך דמ"ט הוא טהור, וזה נכלל בד' התוד"ה זיל הכא, - ועיי"ש במה שהביא מתוס' אחרות שפירשו בע"א.[[442]](#footnote-443)

החזו"א בסימן קי"ב סק"ז הק' דמה ענין זה לרוב, הרי כל הכלים נטהרין בנקב כ"ש בענין שאינו ראוי עוד למלאכתו, אלא דבתנור כל שנשאר רובו עדיין ראוי למלאכתו וא"כ מה מהני הא דמחצה על מחצה כרוב, הרי אף ברוב ואינו ראוי למלאכה טהור, וכתב לישב דבאמת ראוי התנור למלאכה אף במיעוטו, אלא דבכה"ג הו"ל כפנים חדשות, אך כל שנשתייר רובו עדיין חשיבותו הראשונה עליו כרובו, וזהו דפרכינן דאם מחצה על מחצה כרוב הי' לנו לטמאות גם כשנשתייר מחצה, - אך בכלים סימן ז' סק"ד כתב דאין לומר כן, וכתב לישב בע"א, עיי"ש.

**תרי רובי בחד מנא ליכא,** בפירש"י כתב דשאני לגבי שחיטה דלא הוזכר רוב אלא בחתיכה, וכי קרינא פלגא רוב חתוך ליכא דמכחיש לי', דהאי פלגא דקאי לא מיקרי רוב שלם, - והרשב"א כתב דהוא משום דבשחיטה ל"ב אלא לרובא דשחיטה אבל לשאינו שחוט לא משגחינן בין קרית לי' רוב או מיעוט, ולכאו' היינו כמש"כ השטמ"ק בשם תור"פ דבשחיטה אין לנו לדון אלא חצי הסימן השחוט לידע אם הוא שחוט אבל לא הנשאר, דאף אם חשבינן דגם מה שנשתייר הוא רוב אי"ז גריעותא בשחיטה, ומשא"כ בתנור שחלקו דא"א לחשוב שב' החלקים הם עיקר התנור, וכ"כ הקוה"ע בסימן ל"ט סק"ד בביאור ד' הרשב"א, - ועמש"כ החזו"א בכלים שם לפרש בע"א, והוכיח כן מהא דמטהרינן בתנור אף היכא שעשה מתחילה מחצה.[[443]](#footnote-444)

**מחצה על מחצה בטריפה**

**ואי אמרת מחצה על מחצה כרוב איטריפא לה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דשהה בחצי אזלא לה שחיטה והו"ל כפגימה בעלמא ואיטריפא לה בפסוקת הגרגרת, והראש יוסף כתב לפ"ז דלפ"מ דמשני רבא דשאני טריפה דבעינן רוב הנראה לעינים, ניחא, - אך האמרי משה סימן ג' סקי"א דקדק מל' הרגמ"ה דהא דפסלינן למ"ד דמחצה על מחצה כרוב הוא משום דמשום זה חשבינן לה כהתחלת שחיטה וע"כ יש בזה לפסול שהי' הפוסל את כל השחיטה אף אם לענין טריפה בעינן רוב הנראה לעינים.[[444]](#footnote-445)

בעיקר מה שאמרו דדין טריפה דפסוקת הגרגרת תליא בהפלוגתא אם מחצה על מחצה כרוב, צ"ב, דהרי לענין טריפה ליכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא כולו חתוך, שהרי כמה מן הטריפות הם בנקב בעלמא, והא דפסוקת הגרגרת היא ברובו בפשוטו הוא משום דבהכי נפיק חיותא ואי"ז מדינא דרובו ככולו, וא"כ מה תליא זה בהפלוגתא אם מחצה על מחצה כרוב, ולכאו' צ"ל דכך נאמרה ההלכה דפסוקת הגרגרת הויא טריפה ברוב וע"כ תליא מהו דחשיב רוב בדיני התורה, וצ"ע.[[445]](#footnote-446)

**לא בעוף ממ"נ וכו' אי מחצה על מחצה אינו כרוב,** התוס' הרא"ש תמה על אריכות לשון זה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועיי"ש שהביא מש"כ הרשב"א, ותמה ע"ז, - אך הר"ן כתב דהיינו דאף דמדרבנן מחצה על מחצה אינו כרוב ול"מ אלא אם שחט רוב גמור, מ"מ לא פסלה בזה שהי', וכ"כ המהרש"א, ושמא יל"פ כן גם בד' הרשב"א, והראש יוסף ביאר דהיינו משום דהא דבעינן רוב גמור הוא גזירה שמא לא יעשה מחצה, וע"כ אין מקום לגזור בזה לפסול בשהי', דהרי הא דאין שחיטתו כשרה הוא שמא עדיין לא שחט מחצה, ולצד זה אין שהי' פוסלת.[[446]](#footnote-447)

**שאני לענין טריפה דבעינן רוב הנראה לעינים,** החת"ס תמה דהיאך אפשר דלענין שחיטה סגי במחצה על מחצה אף דאכתי ל"ה טריפה, דהיאך אפשר שתהא שחיטה אף דעדיין לא הגיע לשיעור טריפה ויכול להרבות כחול ימים, ועיי"ש במש"כ בזה, - והתבו"ש בסימן כ"א סק"ד כתב דלס"ד זו ודאי ל"מ מחצה על מחצה בשחיטת עוף אלא בושט, אך בבהמה שפיר מהני מחצה על מחצה אף בקנה כיון ששוחט גם את הושט,[[447]](#footnote-448) וכ"כ האו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג, - ועמש"כ בזה האמרי משה בסימן ב' סקכ"ג ובקובץ ענינים להמקד"ד.

לפ"מ דמשני רבא דשאני לענין טריפה דבעינן רוב הנראה לעינים וע"כ מכשרינן בחצי קנה פגום שהוסיף עליו כ"ש, מבו' דאף דלענין שחיטה סגי בשחיטת מחצה קנה, מ"מ כיון דחצי קנה פגום ל"ה טריפה הרי דכל שהוסיף עליו כ"ש והשלים לרוב מהני זה לשחיטה.

ויש להעיר בזה מכמה טעמים, **א** דאף דבחצי קנה פגום סגי בהשלמת הרוב, מ"מ למ"ד דמחצה על מחצה כרוב וסגי בשחיטת חצי קנה, מ"ט יהא סגי במה שמוסיף כ"ש ומשלים לרוב, ואי נימא דגם למ"ד דמחצה על מחצה כרוב איכא מעליותא בשחיטת רוב גמור דהוי כשוחט את כולו, ניחא. - **ב** בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז בסו"ד כתב לצדד דבשחיטת ושט לא סגי בהשלמת הרוב, רק בקנה דחצי קנה פגום לאו מידי הוא סגי בהשלמת הרוב, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז הדין נותן דלמ"ד דמחצה על מחצה כרוב, לא יהא סגי במה שמוסיף ממחצה לרוב. - **ג** הביה"ל בח"ב סו"ס כ' כתב דבעוף ששחיטתו היא בסימן אחד, כל שנפסקה הגרגרת וכבר איתעביד מעשה שחיטה שלימה, ל"מ כלל מה שישחוט את הסימן השני דב' שחיטות בעוף לא מצינו, ה"נ כיון שכבר נפגם חצי הקנה, הדין נותן דלא יועיל אף אם ישחוט את הושט, דלא מצינו ב' שחיטות בעוף.

ולמש"כ התבו"ש ודעימי' דאם ל"ה טריפה במחצה על מחצה, ל"מ שחיטת מחצה על מחצה בעוף אלא בושט ולא בקנה, ניחא,[[448]](#footnote-449) דכיון דאיירי הכא בעוף, וכדמפרשינן לעיל כ"ח א' וכן פירש"י הכא, ע"כ שחיטת חצי קנה לאו מידי היא, ושפיר מהני כשהוסיף כ"ש והשלים לרוב,[[449]](#footnote-450) וכ"כ הבכור שור בסוגיין.[[450]](#footnote-451)

**א"ל אביי כו' שחיטה וכו' כ"ש דבעינן רוב הנראה לעינים,** הרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דבעינן רוב הנראה לעינים היינו דבעינן דיהא רוב גמור ולא סגי במחצה על מחצה אך לאו היינו דבעינן רוב גדול הניכר מרחוק, וכ"כ הרמב"ן בפר' שמיני י"א מ"ז, ועיי"ש שכתב לפרש ללישנא דרוב הנראה לעינים דהיינו משום דלמ"ד דמחצה על מחצה כרוב היינו דנחשוב אותו בלבנו ונאמר רוב הוא השחוט מאחר שאין במה שלא נשחט יותר ממנו וע"ז הוא שאמרו דבעינן שיהא רוב ממש שיראה לעינים, ועד"ז כתב הר"ן.

אך המהרש"א לקמן קכ"ג ב' נקט דלא סגי ברוב מצומצם ובעינן רוב הנראה לעינים, וכ"כ הט"ז בסימן כ"א סק"ב לדקדק מל' רש"י, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' המרדכי, ועמש"כ ע"ז הפמ"ג שם, וכ"כ הפר"ח שם סק"ג, ועמש"כ בזה התבו"ש שם סק"ב והפמ"ג במש"ז שם סק"ב והגרע"א בסוגיין.

הגר"א באו"ח סימן תרמ"ח סי"א כתב דהא דמסקינן הכא דאף לענין שחיטה ל"מ מחצה על מחצה כרוב הוא משום דא"א לצמצם, ומבו' בדבריו דהיינו דכיון דא"א לצמצם הרי דהס"ד דמחצה על מחצה כרוב הוא משום דהכי אגמרי' רחמנא למשה דלא תשייר רוב הנראה לעינים, וזהו דמסקינן דלא סגי בהכי אלא בעינן שיהא מחצה שחוט וכיון דא"א לצמצם בעינן שיהא רוב הנראה לעינים,[[451]](#footnote-452) ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז למשה"ק התוס' דמ"ש ממחיצה דפרוץ כעומד מותר.[[452]](#footnote-453)

**טעם הא דמחצה על מחצה אינו כרוב ול"ד להא דפרוץ כעומד מותר**

**דכו"ע מחצה על מחצה אינו כרוב,** התוס' הק' דמ"ש מהא דקי"ל לענין מחיצות דפרוץ כעומד מותר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין ובעירובין ט"ז ב' כתבו לחלק בין מחיצות לאיסור וטומאה. - **ב** התוס' כתבו דהי' נראה לחלק בין שאר איסורים לדבר התלוי בחיות, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין ובעירובין שם והר"ן שם והריטב"א שם ט"ו ב' והאו"ז בהל' עירובין סימן קכ"ד.[[453]](#footnote-454) - **ג** הרשב"א כתב דשמא לגבי סוכה ומחיצות הלכתא גמירי לה, א"נ נפקא להו מדרשא ולא ידעינן לה. - **ד** התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב בשם מהר"ם דלעולם העומד חשוב טפי, וע"כ התם דהעומד מתיר חשוב כרוב, והכא דהעומד אוסר חשוב נמי כרוב.[[454]](#footnote-455) - **ה** הרשב"א בעירובין שם כתב דלדעת הראב"ד דמדאורייתא מהני אף פרוץ מרובה, ניחא, דבשחיטה דאורייתא ברובא תליא ובדאורייתא אזלינן לחומרא, ומשא"כ התם דאי"ז אלא מדרבנן אזלינן לקולא.[[455]](#footnote-456) - **ו** הרשב"א כתב ע"פ הירושלמי דלענין שחיטה הלכו לחומרא יותר מפני מראית העין, - ועמש"כ בזה הגר"א באו"ח סימן תרמ"ח סי"א והאפיקי ים בח"ג סימן י"ח והאבהא"ז בפ"ה מסוכה הט"ז.

**אלא אי אמרת בקדשים אמאי פליגי רבנן עלי' הוא עצמו לדם הוא צריך,** התוס' בריש פירקין הוכיחו מהכא דכל הא דבעי ר' יהודה לחתוך את הורידין הוא לכתחילה, דאם הוא אף בדיעבד י"ל דבזה הוא דפליגי רבנן עלי', ועמש"כ בזה הר"ן שם, ומש"כ בחי' הגרע"א שם בפלוגתייהו.

**שלא יהיו ב' שוחטין זבח אחד,** התוס' לקמן בע"ב ד"ה תרי גברי כתבו דאי"ז אלא לכתחילה אבל בדיעבד כשר, וכ"כ הרשב"א, - אך המאירי כתב דאם שחטו שנים בהמה אחת כאחד נפסלה, וכ"כ התוס' ביומא ל"ב ב' ד"ה א"כ.

לקמן ל' א' אמרנן דחכ"א ב' שוחטין זבח אחד, וכן פסק הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ה, - אך המאירי בסוגיין פסק דאין ב' שוחטין זבח אחד, וכ"נ בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה א"כ.

**קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו,** האבנ"ז ביו"ד סימן י' סק"ה עמד בזה, דלדעת הסוברים דשהי' במיעוט בתרא פוסל, ובע"כ דאף גמר השחיטה חשיב כשחיטה, א"כ היאך ממרק אחר שחיטה על ידו, הרי הו"ל עבודה באחר, ואף דמיעוט בתרא אינו מעכב, מ"מ כל שנעשה ע"י כה"ד דחשיב כזר לעבודת יוהכ"פ, כמו שאמרו ביבמות ל"ג ב', גרע מאילו לא נעשה כלל, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בדף מס' 11.

**א"כ הו"ל עבודה באחר ותניא כל עבודות יוהכ"פ אינן כשרות אלא בו,** התוס' הק' דהרי אף שחיטת פרו איכא מ"ד דכשר בזר, ואף למ"ד דשחיטת פרו פסולה בזר היינו דוקא פרו דאתי לחובת היום דקאי עלי' אהרן וחוקה, אבל תמיד דלא שייך לחובת היום לא קאי עלי' אהרן וחוקה בשחיטה כיון דלאו עבודה הוא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמ"מ ה"ז פסול מדרבנן. - **ב** התוס' ביומא ל"ב ב' ד"ה א"כ כתבו די"מ דהוא משום דמריקה צורך קבלה, וע"כ הויא כקבלה דאינה כשרה באחר, ותמהו ע"ז דמי עדיף מיעוט סימן בתרא מרוב סימן קמא.[[456]](#footnote-457) - **ג** התוס' ביומא שם כתבו עוד בשם י"מ דהא דשחיטה לאו עבודה הוא משום דישנה אף בחולין, אך מירוק דאינו בחולין הוי עבודה ואינו כשר אלא בכה"ג.[[457]](#footnote-458) - **ד** הרמב"ן כתב דאף דגם שחיטת פרו כשרה בזר, מ"מ לכתחילה אין מוסרין עבודה ביוהכ"פ אלא לכה"ג, וכ"כ הר"ן והמאירי, ועד"ז כתב הגבו"א ביומא שם. - **ה** הרשב"א כתב דאתיא כמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה וקמ"ל מתניתין דהכא דאין לך קרבן כשר ברוב שנים ואפי' פרו ופרה.[[458]](#footnote-459) - **ו** הרשב"א כתב לפרש עוד דלמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה ל"ד פרו אלא כל הקרבנות דגמרינן מיני', ולא נקט פרו אלא משום דקרא כתיב בי', וכתב דכן דעת התוס'.

התוס' כתבו דהו"מ למיפרך דא"כ הו"ל שחיטה בשנים ואין ב' שוחטין זבח אחד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהא דאין ב' שוחטין זבח אחד ה"מ כגון שהאחד שוחט סימן אחד והשני סימן אחר, אבל הכא שהראשון שוחט רוב השנים השני מחתך בבשר בעלמא הוא. - **ב** התוס' הרא"ש כתב עוד, דכיון דבחולין ל"ב מירוק, בע"כ דבקדשים הוא משום דם וצורך קבלה הוא, וע"כ לא חשיב כב' שוחטין זבח אחד. - **ג** השפ"א ביומא שם כתב דהוא משום דלרבנן שחיטה בשנים כשרה, ודעת הרמב"ם דקי"ל כותייהו.

**יכול יהא פסול מדרבנן,** מבו' דאם אי"ז פסול אלא מדרבנן שפיר ניחא הא דממרק אחר שחיטה על ידו אף דכל עבודות יוהכ"פ אינן כשרות אלא בו, - אך המאירי ביומא ל"א ב' כתב דהא דמירק אחר שחיטה על ידו אף דכל עבודות היום אינם אלא בכה"ג, הוא משום דמאחר שנשחטו רוב סימנין אין גמר השחיטה נקרא עבודה, ואע"פ שמצוה היא לגומרה כדי שיצא כל הדם יפה וכדכתיב ואת כל הדם מ"מ אינה אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא, ואף מדרבנן אי"ז אלא לכתחילה אבל בדיעבד לא פסל, ומשמע דאם הוה פסלינן מדרבנן ל"ה מכשרינן אלא בכה"ג,[[459]](#footnote-460) וצ"ע.

**וכי מאחר דאפי' פסולא מדרבנן ליכא למה לי למרק,** התוס' הק' דמאי פריך דלמה לי למרק הרי אף בחולין מצוה לשחוט כל הסימנים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכיון דיש דוחק בדבר לא הי' לנו לעשות ע"י אחר, והר"ן כתב דהיינו דכיון שא"א אלא ע"י אחר ל"ה לנו להזקיק אחר לכך, והתור"פ והריטב"א ביומא ל"ג א' הוסיפו לפרש דהיינו משום דביוהכ"פ כל מאי דאפר למעבד הכל בכה"ג טפי עדיף, וע"כ טוב לנו לסמוך על היתר דדיעבד כדי שיעשה כה"ג הכל ולא יהא אחר עושה בו שום מעשה. - **ב** התוס' ביומא שם ד"ה למה לי כתבו דהא דמצוה לשחוט כל הסימנים היינו בחד גברא, אך הכא דעושה כן בתרי גברי, ה"ז נראה כשהי' ונראה כאילו נשחט הזבח בשנים ולא הי' לנו לעשות כן.[[460]](#footnote-461) - **ג** הפמ"ג באש"א סימן תרכ"א סק"ד כתב בדעת הרמב"ם דאף דבחולין צריך לשחוט לכתחילה כל הסימנים, מ"מ בקדשים סגי ברוב ב' סימנים, ונתבאר להלן, ולפ"ז זהו דפריך דלמה לי למרק, וכ"כ הרש"ש. - **ד** התורת חיים כתב דכיון דהא דבחולין צריך למרק הוא מגזירה שמא לא ישחוט רוב, הרי דלזה ל"מ מידי מה שממרק אחר על ידו, שהרי אם לא שחט הכה"ג רוב ל"מ מה שהשלים אחר דכל עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אלא בו.[[461]](#footnote-462) - **ה** המקד"ד בסימן כ"ה סק"א כתב דכיון דיש במירוק משום מלאכת נטילת נשמה, לא הותר למרק ביוהכ"פ משום החשש שלא יבא לעשות רוב, ולא הותר אלא משום המצוה למרק כדי לקבל כל דם הנפש דהוי מצוה דאורייתא.

**מצוה למרק,** בפירש"י כתב דהוא משום דם, וכ"כ בפירש"י ביומא ל"ג א' דהוא כדי להוציא את הדם יפה, וכ"כ התוס' שם דהוא כדי לקבל כל הדם, - ובפירש"י כתב די"מ דהא דמצוה למרק הוא משום ברוב עם הדרת מלך, ותמה ע"ז דא"כ כל עבודות נמי והרי הכתוב הקפיד בכה"ג וגירש את רוב עם.

**אם בשחיטת קדשים צריך לשחוט את כל ב' הסימנים**

הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"ח כתב דצריך להתכוין לקבל כל הדם כיצד הוא עושה אוחז הסימנים בידו ומוציאן עם הורידין לתוך המזרק ושוחט שנים או רוב שנים כדי שיתקבל הדם כולו בכלי, והפמ"ג באש"א סימן תרכ"א סק"ד כתב דמשמעות דבריו דלכתחילה סגי בשחיטת רוב שנים, וכ"כ המקד"ד בסימן כ"ח סוסק"ג, ועיי"ש שכתב בדעתו דמה שאמרו הכא דצריך למרק הוא משום ברוב עם, והיינו דוקא ביוהכ"פ במידת מלך, אך השיח יצחק ביומא שם פירש בד' הרמב"ם שם דלכתחילה צריך לשחוט כל הסימנים, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב דאף דגם בחולין צריך לשחוט לכתחילה כל הב' סימנים כמו שאמרו בריש פירקין, היינו מדרבנן שמא לא ישחט הרוב, עמש"נ בזה בדף מס' 12, אך במקדש אין שבות במקדש ורוב כהנים שוחטין ובמקום זריזין, וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' דמאי פריך דלמה לי למרק, ונתבאר לעיל, אך מד' התוס' וש"ר שהק' כן מבו' דגם בקדשים בעינן לשחוט לכתחילה את כל ב' הסימנים.

הפמ"ג שם כתב לדון בקרבן ציבור הדוחה שבת אם שוחט כל הב' סימנים או אינו שוחט אלא רוב סימנין משום איסור מלאכה,[[462]](#footnote-463) ועיי"ש שכתב דאם הא דבעינן לכתחילה לשחוט כל הסימנים הוא מדאורייתא ה"ז דוחה שבת, אך אם אי"ז אלא מדרבנן י"ל דאי"ז דוחה שבת, [[463]](#footnote-464) ובסו"ד כתב דכיון דלדם הוא צריך מותר לשחוט את כל הסימנים, - והמקד"ד בקדשים סימן כ"ה סק"א כתב דכיון דדחתה עיקר שחיטה את השבת דוחה אף המירוק אף שאינו אלא למצוה, עיי"ש.

אד"א פ"ד

דף מס' 14

## ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף

**כ"ט ב' - אמר ר"ל משום לוי סבא אינה לשחיטה אלא לבסוף ור' יוחנן אמר ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,** ביסוד הפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה לשחיטה אלא לבסוף יש ללמוד מד' הראשונים בכ"ד, **א** לקמן ל"ו א' אמרו בדין דם שחיטה דמכשיר דאף דאם נתקנח בין סימן לסימן אינו מכשיר אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מ"מ אם לא נתקנח הדם הוא מכשיר לכו"ע,[[464]](#footnote-465) והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דאע"ג דאינה לשחיטה אלא לבסוף לא אמרינן דתחילת שחיטה לאו דם שחיטה אלא דם מכה ולא מכשר, דכל שנגמרה השחיטה הכל מודים ששמה שחיטה מתחילה ועד סוף, וכ"כ בחו"ש הגרב"ד ח"ג ענינים סימן ב' בשם הגר"ח (והובא בכ' הגר"ח החדש) דמסוגיא דהתם מוכח דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף מ"מ כל שנגמרה השחיטה מקרי למפרע שחיטה, - אך הר"ן שם כתב דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אף כשנגמרה השחיטה אינה אלא בסוף ודוקא לענין הכשר ה"ז מכשיר, עיי"ש,[[465]](#footnote-466) והשטמ"ק שם בשם הרא"ה צידד דבאמת למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אינו מכשיר אלא כשניתז דם גם בסוף השחיטה.

**ב** בספר הישר לר"ת סימן קנ"ג דימה הפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה לשחיטה אלא לבסוף להפלוגתא אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף, ולהאיבעיא אם תחילת ביאה קונה או סוף ביאה קונה, עיי"ש, - ומבו' דודאי דהיתר השחיטה חייל מכח כל השחיטה, ואך שנחלקו אם היתר השחיטה חייל מכח כל כ"ש ששוחט, או דהיתר השחיטה הוא מכח כל השחיטה יחד,[[466]](#footnote-467) וכ"כ האבנ"ז באו"ח סימן רמ"ד ס"ק ד' ה' וביו"ד סימן שנ"ח ס"ק י"ד ט"ו, ועמש"כ הדבר אברהם בח"ג סימן ב'.

**ג** בפירש"י בסוגיין כתב דהא דכששחט נכרי מיעוט סימנים פסולה הוא משום דהוי כקוץ בעלמא ואטריפא לה, ומשמע דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף חייל היתר השחיטה מכח סוף השחיטה לבדו, וכ"ה משמעות דבריו בד"ה אינה לשחיטה ובד"ה ישנה לשחיטה, וע"כ כל הא דפסלינן כששחט נכרי מיעוט סימנים הוא רק משום דשחיטתו היא כקוץ והיא נעשית טריפה, וכ"כ בחי' הגרש"ש ליקוטים סימן ב' בהג"ה בדעת רש"י דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף רק גמר השחיטה הוא המתיר את הבהמה, והתחלתה הוא תנאי בעלמא שלא נחשוב מה שנחתך בסימן כאילו נעשה נקב ע"י קוץ.

**ד** בד' התוס' בסוגיין מבו' דבשחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרם בפנים כשרה למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ונתבאר בדף מס' 15, ומבו' דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף חייל היתר השחיטה מכח סוף השחיטה לבדו, דאי נימא דגם לדידי' חייל ההיתר מכח כל השחיטה הדין נותן דשחיטת חוץ אינה מצטרפת להכשר.

**ה** הקוב"ש בב"ק אות י"א פירש בד' התוס' שם ס"ה א' ד"ה מה לי דבחיוב טביחה ומכירה למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוי החיוב על כל השחיטה, ולמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף הוי החיוב על משהו אחרון לבד, ואף אם אחר שחט חצי' ובא הגנב וגמר השחיטה חייב, וחשיב כטבחו כולו באיסורא דתחילת השחיטה אינה בכלל וטבחו דלא מיקרי שחיטה אלא הגמר לחודי', - ומבו' דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אין על תחילת השחיטה שם שחיטה כלל, וע"כ אף דלא עשה הגנב אלא את גמר השחיטה חשיב כטבחו כולו באיסורא.

**ו** הרשב"א בב"ק ע"ב א' הק' דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כל טובח דחייב רחמנא לאו דמרי' קא טבח, דמכי שחט בה פורתא קניי' בשינוי ואידך כי קא טבח דידי' קא טבח, - ומבו' דאף דתחילת השחיטה אינה שינוי מצ"ע וע"כ הוא דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אי"ז שינוי מ"מ למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כבר מתחילת השחיטה יש על הבהמה שם שחוטה ומכח זה הו"ל כשינוי.

**ז** לקמן ל"ב ב' אמרודשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה משום דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא,והרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ג כתב דהא דכשרה הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וכל שנשחט הקנה הרי הריאה כמאן דמנחא בדיקולא, - ומבו' דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חייל היתר השחיטה גם מכח תחילת השחיטה וע"כ הו"ל כמנחא בדיקולא.

## תחילת שחיטה ע"י נכרי

**הכל מודים היכא ששחט סימן אחד נכרי וכו' שהרי נעשה בה מעשה טריפה ביד נכרי,** התפארת יעקב הק' דמאי קמ"ל ומ"ש משאר פסולי שחיטה דודאי פוסלין אף בסימן קמא, ועיי"ש במש"כ בזה, - ולכאו' י"ל דשאני שחיטת נכרי דעיקר דינה הוא דל"מ חייל היתר שחיטה ע"י הנכרי, וע"כ הי' מקום להכשיר כששחט הנכרי סימן אחד וישראל סימן אחד דהיתר השחיטה חייל ע"י סופה, וכ"כ האג"מ ביו"ד ח"א סימן ז' ענף ז',[[467]](#footnote-468) ועיי"ש שכתב דהא דלפי האמת ה"ז פסול הוא משום דבעינן שיהא ההיתר גם מכח הסימן הראשון, אך לכאו' י"ל דהא גופא קמ"ל דשחיטת נכרי לא חשיבא שחיטה כלל והו"ל כקוץ בעלמא, וכאשר כ"נ בד' רש"י.

## שחט הנכרי מיעוט קמא דקנה

בפירש"י כתב דהא דפסולה אפי' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף ולא מיקרי שחיטת נכרי הוא משום דשחיטת ישראל נמי לא הויא והו"ל כקוץ בעלמא ואיטריפא לה, והאו"ז בסימן שס"ז כתב דממש"כ רש"י דמה"ט היא פסולה אפי' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף משמע דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ל"ב לזה, ואף אם שחט הנכרי מיעוט קמא דקנה פסולה,[[468]](#footnote-469) וכתב דהא דתניא בתוספתא בפ"ק ומייתינן לה לקמן קכ"א ב' דאם שחט נכרי במקום שאין עושה אותה טריפה ובא ישראל וגמרה כשרה אתיא כמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, - והיד אברהם בגל' שו"ע סימן ב' ס"י תמה ע"ז, דר' יוחנן גופי' דס"ל הכא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף קאמר לעיל י"ט ב' דשחט נכרי וגמר ישראל כשרה.

## למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אם אף מיעוט קמא דקנה מיקרי שחיטה

בד' האו"ז מבו' דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אף מיעוט קמא דקנה יש עליו תורת שחיטה, והיד אברהם בגל' שו"ע סימן ה' הוכיח כן ממה שאמרו לקמן דבשחט מיעוט סימנים בחוץ חייב, ומשמע דהוא אף במיעוט קמא דקנה, וכתב דהא דשחיטת נכרי אינה פוסלת במיעוט קמא דקנה, הוא משום דהוי כקוץ בעלמא.

אך הבעה"ע בהל' שחיטה כב. הוכיח מההיא דלקמן להיפך, דמדקאמר מיעוט סימנים ולא קאמר מיעוט סימן ש"מ דלא סגי במיעוט קנה, ולכאו' מכוון דבריו דהא דנקט מיעוט "סימנים" הוא משום דנכלל בזה מיעוט הושט, וכתב לפ"ז דאם שחט נכרי מיעוט קמא דקנה כשרה, עיי"ש,[[469]](#footnote-470) וכ"כ החוו"ד בסימן ב' סק"ב בפשיטות דמיעוט קמא דקנה אינו התחלת השחיטה כלל, וכ"כ הרש"ש בסוגיין.

ובעיקר הנידון אם שחיטת מיעוט קמא דקנה הויא מכלל השחיטה יש ללמוד עוד מכ"ד, **א** נחלקו רבוותא אם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דקנה, ונתבאר בדף מס' 11, אך בחי' רמ"ש לקמן בסוגיין כתב דאף אם פוסל בו חלדה, מ"מ לא מיקרי שחיטה.[[470]](#footnote-471) - **ב** הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ג סקי"א כתב דסגי בשחיטת מיעוט קמא דקנה לאסור לשחוט את הבן מדין אותו ואת בנו, משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ורק אם שהה אחר שחיטת המיעוט קמא תו אין ע"ז תורת שחיטה וליכא איסור בשחיטת הבן. - **ג** הפמ"ג בסימן י"ט סק"ה נסתפק בסח אחר ששחט מיעוט קמא דקנה אם צריך לחזור ולברך. - **ד** בגל' הגרע"א לש"ך סימן ד' סק"ד סימן ד' לש"ך סק"ד צידד דשחיטת מיעוט קמא דקנה לא חשיבא כעבודה לדינא דמחשבין מעבודה לעבודה.[[471]](#footnote-472)

## דעת הרמב"ם בדין שחיטת מיעוט סימנין ע"י נכרי

הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ג כתב דאם התחיל הנכרי לשחוט מיעוט סימנין וגמרו ישראל פסול משום דישנו לשחיטה מתחילה ועד סוף, והלח"מ שם הק' ממה שאמרו הכא דלכו"ע פסול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הלח"מ שם כתב דכל הא דפסלינן לכו"ע הוא רק כששחט הנכרי סימן אחד, אך כל ששחט מיעוט ושט וגמרו הישראל כשרה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובמש"כ האחיעזר בח"ג סו"ס ס"ז לפרש לדבריו.[[472]](#footnote-473) - **ב** הקר"א בזבחים ל' א' כתב די"ל דהרמב"ם לטעמי' שם פ"ד הי"א דס"ל דפסולא דשחיטת נכרי הוא מקרא דואכלת מזבחו ול"ה נבילה גמורה, וע"כ צידד בפ"ב משאה"ט ה"י דמדאורייתא אינה מטמאה במשא, והרי דשחיטת נכרי ל"ה כקוץ בעלמא אלא הוי דבר הפוסל,[[473]](#footnote-474) וע"כ אי"ז פוסל בתחילת שחיטה אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,[[474]](#footnote-475) וכ"כ האו"ש בהל' שחיטה שם והאחיעזר שם, ועמש"כ הקה"י בסימן י"ג לישב דלא תיקשי ממה שאמרו בסוגיין דבכה"ג פסול לכו"ע. - **ג** בחו"ש הגרב"ד ח"ג ענינים סימן ב' כתב בשם הגר"ח והובא בכ' הגר"ח החדש בסוגיין דאין מכוון הרמב"ם דתליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אלא מכוון דבריו הוא דלכו"ע כל שנגמרה השחיטה יש אף על תחילתה תורת שחיטה.

## דעת הבה"ג בדין תחילת שחיטה ע"י נכרי

הבה"ג בסימן ס' כתב דשחט סימן אחד נכרי וסימן אחד ישראל טריפה שהרי עשה בה מעשה טריפה ביד נכרי וכו', והיכא דאתחיל נכרי לחודי' בשחיטה פורתא ורובה דשחיטה גמרה ישראל אסיר דקי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ומבו' בדבריו דאף דכששחט נכרי סימן אחד פסול לכו"ע, מ"מ היכא דאתחיל נכרי בשחיטה פורתא לא מיפסלא אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, - והב"ח בסימן ב' ס"ח כתב בתו"ד דמכוון דברי הבה"ג דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מיפסלא אף אם שחט הנכרי מיעוט קמא דקנה, וכמש"כ האו"ז, ולפ"ז י"ל דכל ששחט מיעוט קמא דושט מיפסלא אף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, אך יש מקום לפרש בד' הבה"ג דאתחיל נכרי בשחיטה פורתא היינו במיעוט קמא דושט, וכמש"כ הלח"מ דבכה"ג לא מיפסלא אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף.

אד"ב פ"ד

דף מס' 15

**מליקת סימן אחד דעולת העוף למטה ואחד למעלה**

**כ"ט ב' - בעולת העוף נמי היכא דמלק סימן אחד למטה וסימן אחד למעלה פסולה שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף למטה,** האחיעזר בח"ב סו"ס ז' הק' דלרבא לטעמי' דס"ל לעיל כ' ב' דהסימן השני הוא רק כדי לקיים מצות הבדלה, הרי נמצא דכשמלק סימן אחד למטה עשה כל המליקה למטה, ומה הוצרך רבא לה"ט דעשה בה מעשה חטאת העוף למטה,[[475]](#footnote-476) ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הדבר אברהם בח"א סימן ב' סקי"ד והנאות יעקב בסו"ס ו'.

הרשב"א כתב דכיון דכל הא דפסלינן בזה הוא משום שעשה בה מעשה חטאת העוף למטה, הרי דאם לא מלק למטה אלא מיעוטו של ושט לכו"ע אינה פסולה, שהרי אינו מעשה בעלמא,[[476]](#footnote-477) - ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דגם למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, היינו רק בסימן אחד אך במיעוט סימן לכו"ע אין ע"ז תורת שחיטה, וכמש"כ כן הרש"ש, עיי"ש, או דאף דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אף מיעוט סימן יש עליו תורת שחיטה, מ"מ לענין עבודה ליכא חשיבות עבודה על מיעוט סימן, וע"כ אי"ז פוסל כשמלק מיעוט סימן למטה, וכ"נ טפי, דלישנא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, משמע דמתחילתה ממש יש עלי' תורת שחיטה, - ועמש"נ לקמן בסוגיין בדין שוחט מיעוט ושט בחוץ וגמרו בפנים, ומש"נ שם בדעת הרמב"ם בדין מלק מיעוט ושט למטה וגמרו למעלה.

**שחיטת סימן אחד בחוץ ואחד בפנים**

**לא נחלקו אלא כגון ששחט סימן אחד בחוץ,** בפירש"י כתב דאיירי בעוף קדשים, והתוס' תמהו ע"ז דמ"ט דמאן דפטר, הרי החיוב בחוץ אינו במליקה אלא בשחיטה והרי עשה הכשר שחיטה בחוץ, והרשב"א הק', דכיון דהחיוב הוא בשחיטה יש לחייב בסימן אחד, כיון שנעשה בה מעשה שחיטת חולין בחוץ, ועיי"ש שכתב לדון דחולין מקדשים לא גרינן, וכתב דמ"מ יש לחייב משום שנעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ, וכתבו לפרש דאיירי בבהמת קדשים, והרשב"א כתב דבזה ס"ל לרבא דאין לחייב מכח הא דנעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ דלא ילפינן עוף מבהמה, - אך הר"ן הסכים לד' רש"י, וכתב דס"ל לרבא דאין לחייב בזה משום דעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ דומיא דהא דפסלינן במלק סימן אחד למטה, דבמלק סימן אחד למטה עשה בה מעשה המכשיר בחטאת העוף, אך כששחט סימן אחד בחוץ לאו מעשה מכשיר הוא שהרי הכשר חטאת העוף הוא רק במליקה ולא בשחיטה ועוד דהכשרה הוא רק בפנים ולא בחוץ.[[477]](#footnote-478)

**אם חייבין על שחיטת סימן אחד דעוף בחוץ**

בד' התוס' משמע דהא דס"ל דיש לחייב בשחיטת סימן אחד דעוף בחוץ אי"ז משום דנעשה בה מעשה שחיטת חולין בחוץ, אלא הוא משום דכל עיקר דין ב' סימנים בעולת העוף הוא מדיני המליקה, וע"כ בחוץ דחיובו הוא בשחיטה אין מקום להצריך ב' סימנים, - אך בד' הרשב"א משמע דמודה לד' רש"י דבעולת העוף שהצריכה תורה ב' סימנים הרי דגם בשחיטתה בחוץ יש מקום להצריך ב' סימנים, ואך דס"ל דמ"מ יש לחייב בזה כיון שעשה מעשה שחיטת חולין בחוץ, אי נימא דגמרינן קדשים מחולין, וגם יש לחייב בזה משום דעשה בה מעשה חטאת העוף.[[478]](#footnote-479)

לדעת התוס' דהא דחייבין על שחיטת סימן אחד דעוף בחוץ הוא משום דחיובו הוא בשחיטה ולשחיטה סגי בסימן אחד, הדין נותן דיש לחייב אף כששחט סימן אחד בחוץ ולא שחט כלל את הסימן השני, וכן נקט המהרש"א בדעתם, ועיי"ש במשה"ק ע"ז, וכתב דדברי התוס' הכא אינם מתישבים רק לל"ק דרש"י לקמן מ' ב', (ובחי' הגרע"א לקמן מ' ב' הוכיח מד' התוס' שם דאין חייבין על שחיטת חוץ בעולת העוף אלא כששחט את ב' הסימנים, וזה כמש"כ המהרש"א דדבריהם הכא הם רק לל"ק דרש"י התם).

הצל"ח הק' על מש"כ רש"י דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אינו חייב על שחיטת סימן אחד דעולת העוף בחוץ, דלרבא לטעמי' בזבחים ס"ה ב' דס"ל דהסימן השני אינו מכלל המליקה אלא הוא לקיים מצות הבדלה, וע"כ אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, ודאי דיש לחייב בשחיטת סימן אחד בחוץ אף בעולת העוף, וכתב דצ"ל דרבא מוקי לפלוגתייהו כראב"ש דס"ל שם דשהי' פוסלת בין סימן לסימן, ומשום דהסימן השני הוא מכלל עיקר המליקה.

**לדעת רש"י אם חייב בשוחט סימן אחד דבהמת קדשים בחוץ**

**מר לא אמר הכי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו "דבעוף" אם שחט סימן אחד בחוץ חייב, ומשמע דכל הא דמחייב רב יוסף כששחט סימן אחד בחוץ מכח הא דעשה בה מעשה חטאת העוף, הוא בעולת העוף, אינו חייב מכח הא דעשה בה מעשה חטאת העוף, שהרי בבהמה ליכא חשיבות כלל לסימן אחד, ומה"ט הוצרך רש"י לפרש לדברי רבה בעוף, ודלא כמש"כ התוס' והרשב"א דאיירי בבהמה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בב"ק ע"ב א', דמשמעות דבריו דרק לפירושו הוא דמחייבינן בשחיטת סימן אחד דבהמה בחוץ, אך לפירש"י אינו חייב בכה"ג.

אך בפירש"י לקמן מ' ב' ד"ה מחתך בעפר כתב דאף בבהמה אם שחט סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים חייב מכח הא דעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ, והמהרש"א שם כתב דאף דלדעתו לא אמרו כן הכא אלא בעולת העוף, מ"מ גם בבהמה חייב בסימן אחד בחוץ, מכח הא דעשה בה מעשה חטאת העוף,[[479]](#footnote-480) וצ"ע.

**התחיל לשחוט בחוץ וגמר בפנים אם כשרה למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף**

**היכא ששחט סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים נמי פסול שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ,** לגירסא זו שלפנינו אשר כ"ה גיר' התוס' בד"ה כגון מבו' דבלא הא דעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ היתה כשרה למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, דלהכשר השחיטה סגי במה שסוף השחיטה נעשית בפנים, ולפ"ז נמצא דהיכא דשחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרם בפנים כשרה למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ח,[[480]](#footnote-481) ועמש"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן י"ז ד"ה אבל אולי ללמוד מזה.

אך בתו"ד הרשב"א בסוגיין ובב"ק ע"ב א' והר"ן בסוגיין מבו' דגרסי דהיכא ששחט סימן אחד בחוץ וכו' חייב, וכ"נ בד' רש"י בד"ה מר, וכ"ה הגיר' בכת"י שהובא בקובץ זכרון לאברהם תשנ"ו י"א - י"ז, ולפ"ז י"ל דלכו"ע אין שחיטה בחוץ מצטרפת להכשר הקרבן, ולא דנו הכא אלא לענין חיובא, - וכ"נ גם לפי משמעות ד' הרשב"א לעיל, דכל הנידון במלק סימן אחד למטה וסימן אחד למעלה הוא רק משום שנעשית המליקה ע"י הכשר למליקה, ומשמע דאם מלק זר מיעוט ושט וגמר הכהן לכו"ע היא פסולה, וה"נ בשחט סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים,[[481]](#footnote-482) וכ"נ גם לדעת הסוברים דגם למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, הוי ההכשר מכח כל השחיטה יחד, ולפ"ז ודאי הדין נותן דשחיטת חוץ אינה מצטרפת להכשר.

התוס' הק' דלדעת רש"י דאיירי בעוף הרי דאף אם הי' שוחט את ב' הסימנים בפנים היתה פסולה משום דאין הכשרו אלא במליקה, וחייב הו"ל למינקט ולא פסולה,[[482]](#footnote-483) - ולגירסת רש"י דגריס דהיכא דשחט סימן אחד בחוץ וכו' חייב, ניחא.

**מחשבת פסול בסימן הראשון**

בפסחים ס"ג א' ובזבחים ל' א' מבו' לענין פסול מחשבה דאם חשב בסימן הראשון תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,[[483]](#footnote-484) והקר"א בזבחים שם הק' ממה שאמרו בסוגיין דלכו"ע חייב בסימן אחד בחוץ משום דהוא מעשה חטאת העוף, ועיי"ש במש"כ בזה, - והחזו"א בסימן ג' סקט"ז כתב דכל הא דמהני מה שעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ היינו רק לענין חיובא דשחוטי חוץ, דכל שעשה מעשה חטאת העוף בחוץ ג"ז בכלל עבודת חוץ, אך לשאר מילי ל"מ מה שהוא מעשה חטאת העוף,[[484]](#footnote-485) - וי"ל עוד עד"ז, דפסול מחשבה לא תלי במה שיש ע"ז תורת מעשה שחיטה אלא בעינן שיהא זה מכלל המתיר, דפסול מחשבה חייל ע"י המתיר, כמבו' בכ"ד, וע"כ אף שהוא מעשה חטאת העוף, מ"מ המתיר הוא רק בסוף השחיטה, וע"כ לא חייל בזה פסול מחשבה.

**שחיטת סימן אחד דחולין בעזרה**

הרשב"א בב"ק ע"ב א' כתב לענין איסורא דחולין בעזרה דכל ששחט בהמת חולין סימן אחד בפנים וסימן אחד בחוץ, הרי דלדעת רבה תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ולדעת רב יוסף לכו"ע אסורה משום דעשה בה מעשה חטאת העוף בפנים, - וצ"ל דל"ד לדין פסול מחשבה דאינו חל בסימן הראשון, דשאני לענין איסור דחולין בעזרה, דכ"ה דכל שעשה מעשה חטאת העוף בחוץ הוי בכלל עבודת חוץ, ה"נ כל שעשה מעשה חטאת העוף בפנים הוי בכלל עבודת פנים האוסרת בחולין בעזרה.[[485]](#footnote-486)

**שחיטת מיעוט סימן בחוץ**

**לא נחלקו אלא כששחט מיעוט סימנים בחוץ,** הרש"ש כתב דהיינו מיעוט ושט דמיעוט קנה לאו כלום הוא, אך ביד אברהם סימן ה' כתב דסגי אף במיעוט קנה, ולכאו' כ"ה לפ"ד האו"ז בסימן שס"ז דהא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא אף במיעוט קמא דקנה, ונת' בדף מס' 14.

**מליקת מיעוט סימנים למטה**

הרשב"א כתב דלדעת רב יוסף דכל ששחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרו בפנים חייב למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ול"ב מעשה גמור, ה"ה במולק מיעוט סימנים למטה וגמרה למליקה למעלה דפסול, והראש יוסף כתב דהיינו דאף שכתב הרשב"א לעיל בסוגיין דבמולק מיעוט סימנים למטה וגמרה למעלה כשרה, היינו לדעת רבא, אך רב יוסף פליג בזה על רבא וס"ל דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף יש לפסול אף במקצת סימן.

הרמב"ם בפ"ז מפסוהמ"ק ה"ו כתב דאף מלק סימן אחד למטה פסולה ומשמע דאם מלק מקצת סימן למטה כשרה, והראש יוסף הק' דמ"ש ממלק מיעוט סימנים בחוץ וגמרם בפנים דפסולה, וכן הק' הפמ"ג בפתיחה להל' שבת ד"ה והנה יש לומר, והביאו בגל' הגרע"א בהל' פסוהמ"ק שם, וכן הק' הקר"א בזבחים ל' א'.

ובס' הליכות אליהו בהל' פסוהמ"ק שם כתב בדעת הרמב"ם די"ל דבמליקה לא אמרינן דישנה מתחילה ועד סוף, וע"כ אין לפסול כשמלק מיעוט סימן למטה, וצ"ל לפ"ז דמה שאמר רבא דלא נחלקו וכו' היינו דלא נימא דבזה הוא דפליגי ודגם במליקה אמרינן דישנה מתחילה ועד סוף, - ובתשו' דובב מישרים ח"ג סימן ע"ו סק"ג כתב בדעת הרמב"ם דעיקר הפסול בעולת העוף שעשאה למטה הוא משום שעשה בה מעשה חטאת,[[486]](#footnote-487) וע"כ לכו"ע אין לפסול כשמלק מיעוט סימן למטה.

**אירע בה פסול בהזאתה**

**בהזאתה קודם פסולה מטמאה בגדים,** בפירש"י כתב דהוא משום דמתעסק בפרה הוא וכבר נעשית שחיטתה בהכשר, ומשמע דבא לפרש דטעם החילוק בין אירע בה פסול בשחיטתה לאירע בה פסול בהזאתה, הוא משום דכשאירע בה פסול בשחיטתה עדיין לא נעשית שחיטתה בהכשר, וכשאירע בה פסול בהזאתה כבר נעשית שחיטתה בהכשר, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי באירע פסול בשחיטתה שבאנו לדון דהשחיטה עצמה תהא התעסקות, הרי דכל שנפסלה השחיטה אי"ז התעסקות המטמאת, ולדעת רש"י בפשוטו היינו רק כשנתנבלה בשחיטה, ולא כשנפסלה הפרה באמצע השחיטה, ונתבאר להלן, ומשא"כ כשאירע פסול בהזאתה, כיון דקודם הפסול היתה ההזאה בהכשר, ע"כ היא מטמאה בגדים.[[487]](#footnote-488)

ולכאו' מכוון דברי רש"י דמשמעות הדברים הוא דאף אם אירע פסול באמצע הזאתה נטמא המתעסק בהזאות הראשונות אף דההזאות מעכבות זא"ז והי' לנו לדמותו להיכא דנתקלקלה שחיטה, והחזו"א בפרה סימן ח' סקכ"ג כתב דשאני שחיטה בזה,[[488]](#footnote-489) עיי"ש, וע"ז כתב רש"י דכל הא דכשנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים אף דהתחיל לשחוט לשם התעסקות בפרה, הוא משום דעדיין אין תורת פרה עלי' שעדיין לא נשחטה, אך בהזאתה שכבר נעשית שחיטתה בהכשר ויש עלי' תורת פרה, לא איכפת לן במה דנתקלקלה ההזאה, דמ"מ כיון דהתחיל להזות לשם התעסקות בפרה ובשעת התעסקותו היתה הזאה זו ראוי' להכשיר הוא נטמא.[[489]](#footnote-490)

**מהו דחשיב כנתקלקלה שחיטה**

**נתקלקלה שחיטה קאמרת שאני התם דאיגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל,** נחלקו הראשונים מהו דחשיב כנתקלקלה שחיטה, **א** בפירש"י כתב דאיירי הכא כשנתנבלה, והתוס' וש"ר נקטו בדעתו דכל מה שאמרו דאיגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל הוא רק משום שנתנבלה ואי"ז שחיטה כלל.[[490]](#footnote-491) - **ב** התוס' וש"ר נחלקו ע"ד רש"י והוכיחו דאף בשאר פסולין חשיב כנתקלקלה שחיטה, והרמב"ן פירש דהוא משום דכל שלא נגמרה שחיטתה כדין פרה איגלאי מילתא דלאו פרה הות שאין דין פרה עלי' עד שתישחט, ורק אם נשחטה כדין פרה איגלאי מילתא שהיא פרה ומטמאה מתחילת שחיטתה למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף.[[491]](#footnote-492) - **ג** בד' התוס' והרשב"א והר"ן משמע דאי"ז משום דכל שלא נגמרה השחיטה אין עלי' תורת פרה, אלא היינו משום דאינה מטמאה בגדים אלא כשנעשית בה שחיטת פרה, וכל שנתקלקלה השחיטה בסופה איגלאי מילתא דלא נעשה בה שחיטת פרה. - **ד** התוס' בב"ק ע"ב א' ד"ה כי קא מחייב כתבו דבגנב וטבח ובסוף השחיטה לאו דמרי' קטבח אין לחייב אף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אף בלא הא דבעינן וטבחו כולו באיסורא, משום דהוי כנתקלקלה שחיטה, והמשנת ר"א בקדשים סוגיות סימן ט"ו כתב ללמוד מדבריהם דהא דנתקלקלה שחיטה אי"ז משום דאין תורת שחיטת פרה עלי', דאי"ז שייך התם דגם סוף השחיטה הויא שחיטה מעליא אלא דבסופה אינה של הבעלים,[[492]](#footnote-493) אלא הוא משום כל הא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא דוקא לכל הענינים והדינים דשייכים גם בסוף שחיטה אלא דלא נעשה הדבר במציאות בסוף השחיטה, כגון שגמר את השחיטה בפנים או דפשט את הבגד באמצע שחיטת הפרה, אך כל שעיקר הדין לא שייך בסוף השחיטה, דעל מה שעשה בתחילת השחיטה ל"ה חייב אם הי' נעשה בסוף השחיטה, ל"ה שחיטה לענין זה אף מתחילה.[[493]](#footnote-494)

**שחט בחוץ ונאסרה בהנאה קודם גמר השחיטה**

לקמן מ' א' אמרו דלמ"ד דכל ששחט סימן אחד לע"ז אסרה, הרי דאם שחט חטאת בחוץ לע"ז פטור, משום דכששחט בה סימן אחד אסרה ואין לחייבו משום שחוטי חוץ דהוי מחתך בעפר, ופירש"י דהיינו משום דכשנאסרה משום ע"ז פקע שם קדשים מינה ונעשית של ע"ז ועפרא בעלמא הוא ותו לא מיחייב עלי' משום שחוטי חוץ, ועיי"ש שהק' דהרי כששחט סימן אחד בחוץ ואחד בפנים חייב וא"כ נמצא דבגמר הסימן חייל בהדי הדדי איסור ע"ז ושחוטי חוץ, וכתב לישב דכל הא דחייב על שחיטת סימן אחד בחוץ הוא כשגמר לשחיטה בעודה קדשים דאיגלאי מילתא דבסימן הראשון היתה שחיטת חוץ, ומשא"כ התם דהסימן השני לא נשחט כלל דחיתוך עפרא בעלמא הוא גם הסימן הראשון אין שם שחיטת קדשים עליו, והתוס' בסוגיין סוד"ה כגון כתבו דהוא משום דהו"ל כנתקלקלה שחיטה, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תשע"ט, - והגרע"א שם הק' דלרש"י לטעמי' דלא חשיב כנתקלקלה שחיטה אלא כשנתנבלה דלאו שחיטה היא, הרי דהתם בשוחט לע"ז דאף סופו יש עליו שם שחיטה, כמבו' בסוגיית הגמ' בב"ק ע"א ב', וכמש"כ התוס' שם, אלא דאין ע"ז תורת קדשים, מ"ט אינו חייב על שחיטת סימן אחד, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, ומש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סקכ"ז והקה"י בסימן י"ג.

הגרע"א שם כתב דלדעת התוס' דאף בפסול מלאכה חשיב כנתקלקלה שחיטה, ניחא, - ולכאו' זה מתישב להגרע"א לטעמי' שם בביאר ד' התוס' דכל דבסוף השחיטה אינה ראוי' לדין זה ל"מ אף תחילת השחיטה, אך למש"כ הרמב"ן דדינא דנתקלקלה שחיטה הוא משום דאיגלאי מילתא דלאו פרה היא לא א"ש, - וגם אי נימא דהוא משום דאין תורת שחיטת פרה עלי' לכאו' לא א"ש, ולא מיבעיא למש"כ התוס' בב"ק ע"א ב' דהפטור בזה הוא משום דבסוף השחיטה אינה ראוי' לפתח אהל מועד, אלא גם למש"כ בפירש"י לקמן שם דהפטור הוא משום דפקע שם קדשים מינה, לכאו' אי"ז גריעותא בשחיטתה,[[494]](#footnote-495) וצ"ע.

הגרע"א שם כתב דלמ"ד דשחיטה שאינה ראוי' לא שמה שחיטה, חשיב שפיר כנתקלקלה שחיטה, דכיון שנאסר משום ע"ז בסימן אחד, הוי הסימן השני שחיטה שאינה ראוי' ולא שמה שחיטה, וכיון דסוף השחיטה ל"ה שחיטה אינו חייב על תחילתו, והחזו"א בסימן ג' סוסקכ"ז תמה ע"ז, עיי"ש.

**שחט מיעוט סימנים דחולין בעזרה ולא גמר שחיטתו**

השטמ"ק בב"ק ע"ב א' כתב בשם הרמ"ה דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אם שחט מיעוט סימנים דחולין בעזרה ולא גמר שחיטתו אסור בהנאה מדאורייתא, והזכר יצחק בח"א סימן ל"ט תמה ע"ז דבכה"ג שלא גמר שחיטתו הרי הו"ל כנתקלקלה שחיטה דל"מ אף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,[[495]](#footnote-496) ועיי"ש במש"כ בזה.

**טעם הא דאין הראשון מטמא בגדים למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף**

**לפלוג בהכשרא דפרה דגברא קמא לא מטמאה,** בטעם הא דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אין הראשון מטמא בגדים, מצינו כמה דרכים, **א** הר"ן לקמן ל"ו א' הוכיח מזה, דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אף אם נגמרה השחיטה אין על תחילתה תורת שחיטה וע"כ אין הראשון מטמא בגדים.[[496]](#footnote-497) - **ב** התוס' הרא"ש שם כתב דאף דגם למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף יש על כולה תורת שחיטה, וע"כ אם לא נתקנח הדם שיצא בתחילת שחיטה הוא מכשיר, מ"מ אין הראשון מטמא בגדים, משום דכל שנשתנה הדבר בתוך השחיטה אינה קרוי' שחיטה מתחילתה, ונתחדש בזה, דאף שינוי העוסקים חשיב כנשתנית השחיטה. - **ג** למש"כ הרמב"ן דאין דין פרה עלי' לטמא בגדים עד שתשחט, הרי דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף לא חייל עלי' תורת פרה רק בגמר השחיטה, וע"כ אין הראשון מטמא בגדים.[[497]](#footnote-498)

**אי אמרת בשלמא ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אידחי לה מתחילת שחיטה,** בפירש"י כתב דכיון דישנה לשחיטה מתחילת ועד סוף ע"כ מיפסלא בתחילת שחיטה משום שחיטת פסח שלא בזמנו, והמשנת ר"א בב"ק סימן י"ט סק"ז ובקדשים סוגיות סימן ט"ו הק' לדעת התוס' דכל דלא שייך קיום הדין בסוף השחיטה ל"ה שחיטה לענין זה אף בתחילתה, וע"כ ס"ל דאם בסוף השחיטה לאו דמרי' קטבח אין לחייבו על תחילתה, א"כ כיון דבסוף השחיטה הוי שלמים ל"מ חייל בזה פסולא דפסח שלא בזמנו דהוא רק בפסח, - ועיי"ש שכתב בדעתם, דמכוון הגמ' הוא דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף בעינן דעבודת השחיטה דקדשים תהא כולה בהכשר העבודה ולא סגי בסופה, וכיון דבתחילתה היתה פסח, ל"מ סוף השחיטה לבדו להכשירה.

**מדמי פסח מי אידחי,** היראים בסימן רפ"א הק' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף א"כ היאך חייבין על שחוטי חוץ, הרי כיון דשחט חצי סימן הו"ל מום קבוע ואינו ראוי לפתח אהל מועד, וכתב דכיון דדרך הכשר קעביד אינו נקרא מום דכל מומי קדשים מפיסח ועיור גמרינן שאינם דרך הכשר, והאחיעזר בח"ב סימן ל"ה סק"ג הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דמדמי פסח לא אידחי והרי דחשיב כמום וכמש"כ בפירש"י, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמה שהאריך בזה המשנת ר"א בב"ק סימן י"ט וקדשים סוגיות סימן ט"ו.

**הכרעת ההלכה אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף**

הבה"ג בהל' שחיטת חולין כתב דקי"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף כרבא בזבחים ל' א' והביאוהו הרמב"ן והר"ן בסוגיין, וכן האריך האו"ז בסימן שס"ז, - אך השטמ"ק בב"ק ע"ב א' כתב בשם הרמ"ה דקי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ח והרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ג.

הרמב"ם בפ"י מטו"א ה"ג כתב דהשוחט וניתז דם על האוכלין ונתקנח הדם בין סימן לסימן ה"ז ספק, והמער"ק שם עמד בזה דלקמן ל"ו א' אמרינן דתליא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה לשחיטה אלא לבסוף, וכיון דקי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מ"ט הוי ספק אם דם זה מכשיר, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ המרכה"מ וההליכות אליהו שם, והגרע"א לקמן ל"ו א', והאו"ש בהל' פסוהמ"ק שם.

ט"ז אד"ב פ"ד

דף מס' 16

**שחיטה מפורעת**

**ל' א' - השוחט בב' וג' מקומות שחיטתו כשרה כי אמריתה קמי' דשמואל א"ל בעינן שחיטה מפורעת וליכא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שחתך כאן וחזר לשחוט למעלה או למטה, והתוס' פירשו לדבריו דאיירי בגונא שחתך כאן ואח"כ שחט למעלה או למטה רוב הסימן ואפ"ה ל"מ.[[498]](#footnote-499) - **ב** השאילתות בסו"ס קכ"ד כתב דהיינו כששחט מיעוט מן הסימנים במקום אחד וחזר ושחט מיעוט אחר מן הסימנים בצד השני ועי"ז שחט את רוב הסימן אלא שאינו במקום אחד, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין והמכריע בסימן ד' והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ב'. - **ג** התוס' כתבו בשם ר"ח דהיינו כששחט את רוב הקנה למעלה ורוב הושט למטה.[[499]](#footnote-500)

**טעמא דמ"ד דל"מ כששחט מיעוט במקום אחד ואח"כ שחט רוב במקום אחר**

התוס' הק' דלפירש"י דאיירי שחתך כאן ואח"כ שחט רוב למעלה או למטה מ"ט ל"מ, וכתבו דהוא משום דאין השחיטה מפורעת דכיון שנחתך הסימן במקום אחר לא מירווח ואין השחיטה מפורעת, וכ"כ הסה"ת בסימן ח' דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דאין בית השחיטה מרווח רווח כי הסימן חתוך בהרבה מקומות ואין רוב החיתוך ניכר.

והרא"ש בסימן ד' הוסיף לפרש דאיירי כששחט מתחילה מיעוט הסימן,[[500]](#footnote-501) והיש"ש בסימן ז' כתב דהיינו משום דאם שחט תחילה רוב הסימן ואח"כ שחט במקום אחר אף דעכשיו אין השחיטה מפורעת ה"ז כשר דכבר הוכשרה השחיטה בתחילה, ועיי"ש שכתב דל"ד לפסולי שחיטה במיעוט בתרא, - אך האו"ז בסימן שע"ח הוכיח מהא דפריך מב' אוחזין בסכין דלדעת רש"י אם שחט רוב במקום אחד ואח"כ שחט רוב במקום אחר פסול, ומבו' דאף אם בשעת שחיטת רוב קמא עדיין לא שחט כלל במקום אחר מ"מ כיון שחזר ושחט אח"כ במקום אחר מיפסלא,[[501]](#footnote-502) ואמנם בדבריו משמע שמפרש לדין שחיטה מפורעת לדעת רש"י בע"א, וצ"ב, ועמש"כ בזה ההעמ"ש בסימן קכ"ד סקי"ד מההשמטות.

למש"כ התוס' בדעת רש"י לכאו' אין יסוד דינא דשמואל דבעינן שתהא השחיטה במקום אחד ולא בב' וג' מקומות, אלא דבעינן שתהא השחיטה מגולה וניכרת וכל שחתך בב' מקומות ולא מירווח רווח אין השחיטה מגולה וניכרת, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ רש"י דבעינן שחיטה מגולה וניכרת "דהיינו במקום אחד", ובמש"כ דבעינן דומיא דחץ שאינו חותך בב' מקומות, ומשמע להדיא דהגריעותא הוא משום דבעינן שתהא השחיטה במקום אחד ולא בב' וג' מקומות.[[502]](#footnote-503)

**שחט בב' המקומות רוב אם חשיב כשחיטה מפורעת**

התוס' כתבו דלדעת רש"י כל שקדם האחד ושחט הרוב וחבירו לא שחט אלא המיעוט אינה מפורעת ונפסלה וכיון שכבר נפסלה תו לא הדרא ומתכשרא כשגם חבירו גמר הרוב, ומבו' בדבריהם דכל ששחט בב' המקומות רוב חשיב כשחיטה מגולה, ואך דמ"מ ל"מ משום שכבר נפסלה השחיטה ואינה חוזרת להכשר,[[503]](#footnote-504) והמהר"ם תמה ע"ז דמנ"ל דבכה"ג חשיב כשחיטה מפורעת,[[504]](#footnote-505) - והחת"ס כתב דהיינו משום דלעולם כל שחתך בב' מקומות זה כנגד זה אחד מהם גובר על חיתוך חבירו, והיינו דמכח הא דמקום חתך אחד מירווח רווח ה"ז גורם שהחתך השני לא יתפשט, והא דפסלינן הוא משום דחיישינן שמא מקום החתך גובר על מקום השחיטה, וע"כ כל ששחט רוב בב' המקומות ממ"נ כשר, - ועמש"כ בזה התפארת יעקב.

**שחט במקום השני את כל הסימן אם חשיב כשחיטה מפורעת**

הסה"ת בהל' שחיטה סימן ח' כתב דכל שחתך במקום השני את כל הסימן לכו"ע כשרה אע"פ שהם חתוכין גם במקום אחר, שחתוכן לגמרי ניכר בטוב, וכ"כ הרוקח בסימן ש"פ, וכ"כ היש"ש בסימן ז' דבכה"ג הויא שחיטה מפורעת וליכא למימר דלא מירווח רווח מאחר שחתך כולו, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"א סק"ו.

אך הראש יוסף בסוגיין הק' ע"ז דכיון שכבר נפסלה כששחט את הרוב לא הדרא ומיתכשרא, וכמש"כ התוס',[[505]](#footnote-506) וכן האריך היד יהודה בסימן כ"א סק"ד דהעיקר לדינא הוא לפסול בזה לדעת שמואל, עיי"ש.

**שחט מיעוט ושט במקום אחד וחזר ושחט רובו במקום אחר אם כשרה**

התפארת יעקב האריך לפרש בד' רש"י, דלעולם עיקר דינא דשחיטה מפורעת הוא דאין מצרפין שחיטה בב' מקומות, והא דפסלינן מכח זה כששחט מיעוט במקום אחד ואח"כ שחט רוב במקום אחר, הוא בושט, דכיון דכיון דאין מצטרפין שחיטה בב' מקומות ושחיטת המיעוט הראשון אינה מכלל השחיטה, הרי היא נטרפת בנקובת הושט,[[506]](#footnote-507) דהא דבכל השחיטה אינה נטרפת בנקיבת הושט קודם שגומר השחיטה, הוא משום דה"ז מכלל השחיטה, וכמש"כ בפירש"י לעיל י"ט ב' (ד"ה שחיטתו) וכ' ב' (ד"ה וכי), אך הכא דאין חיתוך המיעוט מצטרף לשחיטה, מיטרפא בנקיבת הושט, - אך לפ"מ שפירשו התוס' בד' רש"י דהא דפסל שמואל הוא משום דאין השחיטה ניכרת דלא מירווח רווח, מבו' דאלמלי כן היתה השחיטה כשרה כששחט מיעוט מן הסימן למעלה ואח"כ שחט רוב כנגדו למטה, ומשמע דהוא אף בושט, והיינו משום דגם המיעוט ושט ששחט למעלה מצטרף לשחיטה, וע"כ לא מיטרפא בהכי, ועמש"כ בזה האמרי משה בסימן ב' סוסקי"ג.

לדעת השאילתות ודעימי' דיסוד דינא דשמואל הוא דאין שחיטה מצטרפת בב' מקומות, ונתבאר להלן, יש להסתפק אם בכה"ג ששחט מיעוט ושט במקום אחד ואח"כ שחט רוב הושט במקום אחר, מיטרפא בנקיבת הושט כיון דשחיטת המיעוט אינה מצטרפת לשחיטה דאי"ז במקום אחד עם שאר השחיטה, - או דנימא דאף כשאי"ז במקום אחד ה"ז מכלל השחיטה, ועיקר הא דבעינן שחיטה מפורעת ואין מצטרף מב' מקומות הוא לדין שחיטת רוב, דלזה בעינן שיהא הרוב במקום אחד, אך כל דאיכא רוב במקום אחד מצטרף אף מה ששחט במקום אחר.[[507]](#footnote-508)

ולכאו' נחלקו בזה הראשונים דבד' הראב"ן בסימן רט"ו והביאו הראבי"ה בסימן אלף פ"ו משמע להדיא דבכה"ג הויא טריפה, וכל הא דלא מיטרפא בכה"ג הוא רק משום דל"ב שחיטה מפורעת, וע"כ העמיד לפלוגתא דרב ושמואל אף כשיש במקום אחד רוב, והא דלשמואל ל"מ הוא משום דנעשית טריפה בנקב הראשון, - אך ממש"כ הרשב"א דאיירי כשאין רוב במקום אחד, מבו' דכל דיש רוב במקום אחד מודה שמואל דכשרה, ומסתימת הדברים משמע דהוא אף בושט, ומבו' דלא מיטרפא בכה"ג בנקיבת הושט, - ועמש"נ להלן בד' הר"י ב"ר יהודה בזה.

**טעמא דמ"ד דל"מ כששחט ב' וג' מקומות בהיקף הסימן ובין הכל יש רוב**

לדעת השאילתות ודעימי' דאיירי כששחט ב' וג' מקומות בהיקף הסימן ובין הכל יש רוב, הי' מקום לפרש דטעמא דשמואל דל"מ הוא משום דבכה"ג לא נפיק חיותא כ"כ, ואף דלענין טריפה הוי טריפה בכה"ג מ"מ לא סגי בזה לשחיטה, וכמש"כ כן התבו"ש בסימן כ"א סק"ו בתו"ד לטעם זה בדעת החולקים ע"ד השאילתות, - אך ממה שאמרו בסוגיין דלדעת שמואל אם שחט את הקנה במקום אחד והושט במקום אחר פסול מבו' דהא דל"מ לדעתו אי"ז משום דלא נפיק חיותא כ"כ, דלפ"ז אין טעם להצריך לשחוט את הקנה והושט במקום אחד, אלא משום דבעינן שתהא השחיטה יחד, וכל שאין השחיטה יחד אין מצטרפין חלקי השחיטה זל"ז.

הראבי"ה בסימן אלף פ"ו כתב בשם רבינו יואל להוכיח דלדינא מצטרף אף בב' מקומות ממה שאמרו לקמן מ"ה א' דניקבה כנפה מצטרפת לרובא וכי היכי דמצטרפת לרוב להטריף ה"נ מצטרפי לרובא להכשיר, ולכאו' מבו' מדבריו דהצד לפסול בזה הוא משום דאי"ז מצטרף כלל ולא נפיק חיותא, ודלא כמש"נ דהוא משום דבעינן שתהא השחיטה יחד וכל שאין חלקי השחיטה יחד אין מצטרפין זל"ז, - אך קרוב הדבר דדברי רבינו יואל לא קיימי להוכיח דקי"ל כרב ולא כשמואל, אלא קיימי לדעת רב דמכשרינן אף בב' וג' מקומות ול"ב שחיטה מפורעת די"ל דמ"מ כל שאינם במקום אחד לא מצטרפי, וכדעת הר"י ב"ר יהודה, ובזה הוי כל הנידון בזה משום דשמא לא נפיק חיותא בכה"ג, דאם נפיק חיותא ודאי כשר, שהרי לדעת רב ל"ב שחיטה מפורעת, וע"ז שפיר הוכיח מהא דה"ז מצטרף להטריף.[[508]](#footnote-509)

**לדעת ש"ר אם מצטרפין ב' וג' מקומות**

התבו"ש בסימן כ"א סק"ו כתב בדעת רש"י ור"ח דפליגי לדינא ע"ד השאילתות וס"ל דאין השחיטה מצטרפת בב' וג' מקומות, ואף דהוי טריפה בכה"ג מ"מ בשחיטה הקפידה תורה טפי ובעינן דליפוק חיותי' בקרוב טפי, וכתב לדמות ד"ז להא דנקובת הושט במשהו ולענין שחיטה בעינן רוב, ואף דלדעת ר"ח מצטרפין ב' הסימנים להדדי אע"ג דלא נשחטו במקום אחד, מ"מ לדין רוב בסימן אחד אין מצטרף מב' מקומות, ועיי"ש שחשש לזה לדינא,[[509]](#footnote-510) - אך היד יהודה שם סק"ד האריך דאין לחוש לזה, עיי"ש.[[510]](#footnote-511)

**אם מצטרפין ב' מקומות כשאינם בהיקף אחד אלא זה למטה וזה למעלה**

השאילתות שם כתב דאף אם אין ב' המקומות בהיקף אחד אלא אחד למטה ואחד למעלה מצטרפין, והרא"ש בסימן ד' כתב דכן מסתבר דחיות הסימן יוצא בחתיכת רובו ויש כאן רוב בצירוף, ובחי' הגרע"א הק' דמה הוצרך ללמוד לזה מסברא הרי מפורש כן בהא דתניא לקמן דאפי' אחד מלמעלה ואחד מלמטה ולדעת רב מפרשינן לה בב' סכינין וב' בנ"א, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"א סק"ו, - אך הנה בד' הרמב"ן מבו' דלד' השאילתות מתפרש הא דתניא אחד למעלה ואחד למטה דלמעלה הוא בצד הסימן שכנגד הפנים ולמטה הוא בצד הסימן שכנגד העורף, ולפ"ז לא שמעינן מינה דמצטרפין ב' מקומות שאינם בהיקף אחד, וכ"כ היד יהודה בסימן כ"א סק"ד.

הר"י מלוניל כתב דהשוחט בב' וג' מקומות לא מיירי שישחוט אחת למעלה בטבעת הגדולה ואחד למטה שנים או שלשה חוליות לטבעת גדולה והשלישית סמוך לחזה דבכה"ג לא מצטרפי לרוב להכשר כיון שאין זה כנגד זה, אלא היינו בב' וג' מקומות זה כנגד זה, ומבו' דאף דמפרש לפלוגתא דרב ושמואל כפי' השאילתות, מ"מ ס"ל דאין מצטרפין ב' וג' מקומות אלא כשהם בהיקף אחד,[[511]](#footnote-512) וכ"כ המאירי בשם יש מפקפקין, וכ"כ ההעמ"ש בסימן קכ"ד סקי"ד בדעת הר"ח, וכן צידד היש"ש בסימן ז'.

הראבי"ה בסימן אלף פ"ו כתב בשם הר"י ב"ר יהודה שאם שחט מעט בושט ושוב הגבי' ידו ושחט במקום אחר הו"ל כניקב הושט וטריפה, ומבו' דס"ל דאין השחיטה מצטרפת כשאי"ז בהיקף אחד, ונתחדש עוד בדבריו דכיון דאין שחיטת מיעוט הושט ששחט תחילה מצטרפת עם מה שהוסיף ושחט, נעשית טריפה בנקיבת הושט, ולא אמרינן דה"ז מכלל השחיטה ולא מיטרפא בהכי, - ועמש"נ בזה לעיל.

**לדעת השאילתות אם מהני כששחט בב' וג' מקומות ואח"כ המשיך שחיטתו וצירפם**

הביה"ל בסימן כ"ד סק"ד כתב בשם הראש יוסף דכל ששחט בב' וג' מקומות ואח"כ המשיך שחיטתו וצירפם שחיטתו כשרה, וכתב דלהך מ"ד משכח"ל שהי' בקנה בעוף ואף בקנה,[[512]](#footnote-513) והביה"ל שם סק"ה נחלק ע"ז דבכה"ג שחיטתו פסולה, כיון דכשנשחט רוב הסימן הויא פסוקת הסימן ברובו והוי כאילו נפסק כולו ועדיין אין בו הכשר שחיטה, הרי דמה שמצרפם אח"כ ל"מ מידי, כיון שכבר נפסק רוב הסימן וכמנח בדיקולא דמי, וכ"כ הביה"ל בסימן י"ח.[[513]](#footnote-514)

אך האמרי משה בסימן ב' האריך להכשיר בזה, ועיי"ש בסק"ג במש"כ לפרש הטעם בזה,[[514]](#footnote-515) והעירו דכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דכל הא דל"מ בשוחט בב' וג' מקומות הוא כשלא שחט רוב במקום אחד, ומשמע דאף אם במקום הב' או הג' שחט רוב מהני, והרי דמהני מה שהשלים אח"כ לרוב להכשיר את שחיטתו,[[515]](#footnote-516) ועמש"נ בדף מס' 21 בהערה ללמוד כן גם מד' הר"י מיגש ומד' הכס"מ.

**מתיב ר"א ב' אוחזין בסכין וכו' ואמאי הא ליכא שחיטה מפורעת,** התוס' כתבו לפי' ר"ח והשאילתות לא בעי לשנויי דהכא כששחט אחד הרוב, דבכה"ג שפיר מהני כיון דאיכא רוב במקום אחד, דמשמעות לישנא דברייתא הוא דהשחיטה כשרה ע"י שניהם, - ומבו' בדבריהם דכל ששחט אחד הרוב כשרה, ולא אמרינן דקודם ששחט הרוב כבר הויא פסוקת הסימן ברובו, ע"י צירוף שחיטת שניהם, ול"מ מה שהוסיף והשלים לרוב להכשיר, וזה כמש"כ האמרי משה.[[516]](#footnote-517)

**מתיב רבי אבין וכו' אמאי והא ליכא שחיטה מפורעת,** הראש יוסף הק' דלמש"כ התוס' בדעת רש"י דהא דשוחט בב' וג' מקומות ל"ה שחיטה מפורעת הוא משום דבכה"ג לא מירווח רווח ואין בית השחיטה מגולה, א"כ מ"ט יש לפסול בשחט את הקנה ואת הושט בב' מקומות, ועיי"ש שכתב דבע"כ דמודה רש"י לדינא דהר"ח דגם בכה"ג חשיב כשחיטה שאינה מגולה, והיינו דאיכא תרי גווני דשחיטה שאינה מגולה וניכרת, חדא, היכא דלא מירווח רווח, והב', היכא דשחיטת הקנה ושחיטת הושט הם בב' מקומות.[[517]](#footnote-518)

**הכרעת ההלכה בדין שחיטה שאינה מפורעת**

הרי"ף והרא"ש פסקו כדעת רב דל"ב שחיטה מפורעת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משחיטה ה"י ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן כ"א ס"ג, - אך הראב"ן בסימן רט"ו והראבי"ה בסימן אלף פ"ו כתבו בשם ר"ש גאון ור"ה גאון והר"ש ב"ר חפני דקי"ל כשמואל, וכ"כ היש"ש בסימן ז'.[[518]](#footnote-519)

**הי' חצי קנה פגום ושחט במקום אחר והשלימו לרוב**

התבו"ש בסימן כ"א סקי"א כתב דלפ"מ דקי"ל להכשיר כשצירוף הרוב הוא מכמה מקומות הדין נותן דאם הי' חצי קנה פגום ושחט משהו במקום אחר באותו היקף למעלה או למטה נגד השלם והשלימו לרוב עם הפגם כשר, דמ"ש אם חתך לתוך הפגם או לא, הרי מ"מ השוחט עשה בו מעשה הוצאת חיות ע"י שחיטה, - אך כתב דלמש"כ שם דעיקר דין זה להכשיר כשצירוף הרוב הוא מכמה מקומות שנוי בפלוגתא, הבו דלא לוסיף עלה ואין להכשיר בחצי קנה פגום אלא כשהשלמת הרוב היא במקום אחד, ולכאו' כ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"א דקנה שהי' חציו פסוק ושחט "על מקום החתוך" מעט והשלימו לרוב וכו' שחיטתו כשרה, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דהא דמכשרינן בחצי קנה פגום הוא רק משום דע"י השלמתו איכא תורת שחיטה גם על הנקב, וע"כ בעינן שהשלמת הרוב תהא כהמשך לנקב, דאל"כ קאי הנקב בפנ"ע ואין עליו תורת שחיטה.[[519]](#footnote-520)

כ"א אד"ב פ"ד

דף מס' 17

**פסול חלדה**

**ל' ב' - החליד את הסכין וכו',** ביסוד פסול חלדה כתב הראב"ן בסימן ר"ט דהוא משום דבעינן שחיטה מפורעת כדילפינן לעיל מדכתיב חץ שחוט לשונם מה חץ בגלוי שהמכה גלוי' אך שחיטה בגלוי בעינן שתהא מגולה מלמעלה וחלדה סתומה מלמעלה, וכ"כ בס' הפרדס לרש"י בהל' טריפות והראבי"ה בסימן אלף פ"ו והתשב"ץ קטן בסימן שכ"ד והארחות חיים בהל' שחיטה ס"כ בשם ר"פ, וכ"נ בשערי שחיטה לר"ש ב"ר חפני שער ג' ובתשו' רש"י סימן קל"ב ובס' או"ה לרש"י סימן ק"ח ובס' האורה לרש"י ח"ב סימן פ"ח וביחוסי תנו"א ע' רב ישבב הסופר, - ולכאו' היינו דאף דלדעת רב ל"ב שחיטה מפורעת, היינו רק דל"ב שתהא כל השחיטה נראית יחד, אך בעינן דתהא השחיטה מגולה.[[520]](#footnote-521)

התוס' כתבו דהא דמייתי לה הכא ולא מייתי לה גבי מתניתין דחלדה הוא אגב דאכשר רב לעיל שחיטה שאינה מפורעת, וקמ"ל דכזאת פסולה משום חלדה, ולכאו' מבו' בדבריהם דפסולא דחלדה הוא משום דאין השחיטה מפורעת, וכ"נ להגהת הב"ח דקמ"ל דשחיטה שאינה מפורעת כזאת פסולה משום חלדה, - אך בספה"י לר"ת סימן תמ"ג מבו' דמכוון הדברים הוא דבתוחב בין סכין לסכין הו"ל כשוחט בב' וג' מקומות, ששחט סימן אחד כהלכתו מלמעלה וחזר והוציא הסכין ושחט השני כהלכתו, וזהו דקמ"ל דאף דל"ב שחיטה מפורעת ואין לפסול בזה מכח הא דשחט ב' מקומות, מ"מ ה"ז פסול משון חלדה,[[521]](#footnote-522) ועד"ז ובע"א כתב הראש יוסף, ולפ"ז אין ללמוד מדבריהם דפסולא דחלדה הוא משום דאין השחיטה מפורעת.[[522]](#footnote-523)

בס' הפרדס לרש"י שם הוסיף דהוא משום דלא מיחזי כשוחט אלא כתוחב וטעין בבשרו בסכין עד שימות, וכ"כ הראבי"ה שם דנקראת תחיבה ולא זביחה,[[523]](#footnote-524) ומבו' דפסולא דחלדה הוא במעשה השחיטה דכל דאינו מגולה אי"ז מעשה שחיטה אלא כמעשה תחיבה, - אך הנה בס' האורה לרש"י שם כתב דאף אם אחר השחיטה נמלך לחתוך הבשר שבצדדין אינו מוציאתה מידי נבילה הואיל ובשעת חיתוך סימנין לא עשה שחיטה מפורעת ומגולה מכל צד, ומשמע דפסולא דחלדה אינו במעשה השחיטה אלא בתוצאת השחיטה, דכל דאינה מפורעת ומגולה אין ע"ז הכשר שחיטה, וזהו דס"ד דאם נעשית מגולה לאחר השחיטה שפיר דמי, והא דל"מ הוא משום דבשעת מעשה השחיטה ל"ה השחיטה מגולה, ול"מ הא דאח"כ נעשית מגולה להכשירה.

**אם פסול חלדה תליא במה שבית השחיטה מכוסה או במה שהסכין מכוסה**

התבו"ש בסימן כ"ד סקט"ו נסתפק בעיקר פסול חלדה אם היינו כשהסכין ובית השחיטה מכוסין, כמטלית קשורה על צוארה ושחט מתחתיו דאין ניכר לא הסכין ולא בית השחיטה, אך כל שהסכין מכוסה מלמעלה ומצדדי הסכין נראית השחיטה לא חשיב כחלדה או דכל שהסכין מכוסה חשיב כחלדה,[[524]](#footnote-525) ועיי"ש שכתב דלמש"כ הראב"ן ודעימי' דפסולא דחלדה הוא משום דבעינן שחיטה מפורעת אין לפסול אלא כשבית השחיטה מכוסה, אך בד' הפוסקים משמע דפסול חלדה תלי במה שנתכסה הסכין,[[525]](#footnote-526) ועיי"ש במש"כ בד' הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"י בזה, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ג, - והיד יהודה שם סקי"א כתב דודאי דעיקר פסול חלדה הוא במה שאין השחיטה מגולה, ומש"כ הפוסקים דתלי במה שנתכסה הסכין היינו משום דלא סגי במה שנתכסה בית השחיטה וכל שהסכין מגולה חשיב דהשחיטה מגולה, והיינו דכל דבית השחיטה מגולה או הסכין מגולה חשיב דהשחיטה היא בגלוי ולא בסתר, וע"כ לא חשיב כחלדה אלא כשנתכסה בית השחיטה והסכין, - ועמש"נ להלן בד' רש"י לעיל כ' ב' בזה.

**אם יש לפסול משום חלדה כשהסכין מכוסה שלא כנגד הסימנים**

היראים בסימן תנ"ו כתב דלא יעשה נקב קטן בעור ויכניס הסכין וישחוט, שאע"פ שהסכין מגולה כנגד הסימנים נבילה, אך הסה"ת בהל' שחיטה סימן ה' כתב דכל שבמקום השחיטה אינו מכוסה אף דשאר הסכין מכוסה ל"ה חלדה, ולכאו' מד' היראים שפסל בזה מבו' דתורת חלדה אינו במה דבית השחיטה מכוסה אלא במה שהסכין מכוסה, ובזה י"ל דאף דהסכין שכנגד הסימנים מגולה, מ"מ כיון דשאר הסכין מכוסה הו"ל חלדה, והובאו ב' הדעות בטוש"ע סימן כ"ד ס"ט,[[526]](#footnote-527) ועמש"כ בזה הנו"כ שם, ומש"כ היש"ש בפ"ק סימן מ"ב.

התבו"ש בסימן כ"ד סקי"ד כתב דאף אם מעט ממקום השחיטה מכוסה הוי חלדה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם כחוט השערה כיסה מעט מהסכין פסול, - אך היד יהודה שם סקי"ג נחלק ע"ז, וכן האריך בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן י"ח להכשיר בזה.

**מלמטה למעלה**

**הו"א ה"מ מלמטה למעלה דלא קעביד כדרך שחיטה וכו',** בד' הגרע"א לעיל כ' ב' ד"ה מ"ש נכדי משמע דלס"ד זו אין הפסול כלל משום כיסוי, אלא משום דאין השחיטה כדרכה,[[527]](#footnote-528) - אך בד' המאירי משמע דגם לס"ד זו הוי עיקר הפסול משום דהסכין מכוסה, ואך דס"ד דלא מיפסל מכח הא דהסכין מכוסה, אלא כששוחט מלמטה למעלה דאי"ז דרך שחיטה, וכן צידד היד יהודה בסימן כ"ד סק"ט, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

בגל' יד אברהם סימן כ"ד ס"י נקט דגם לפ"מ דמסקינן דפסולא דחלדה הוא אף כששחט מלמעלה למטה, מ"מ איכא פסול בפנ"ע כששחט מלמטה למעלה דאי"ז דרך שחיטה, וכתב דנפ"מ בזה דבכה"ג אי"ז פוסל במיעוט בתרא כיון דאינו דרך שחיטה ודמי לעיקור, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לעיל שם, עיי"ש,[[528]](#footnote-529) - אך היד יהודה שם נקט דבע"כ דכל הפסול הוא משום הכיסוי, דאל"כ נמצא דבהחליד את הסכין תחת השני ושחטו, איכא ב' טעמים להא דהוי בכלל חלדה ומ"ט נקט מתניתין בכה"ג, - ועמש"נ בזה להלן בד' התוס' לעיל כ' ב'.

**חלדה תחת העור**

**תחת העור כשרה,** בטעם ההכשר בזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י בד"ה מהו מבו' דהוא משום דעור אינו בתורת שחיטה ואין חלדה פוסלת אלא כשהחליד תחת מקום שחיטה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר, וזהו שפירשו באיבעיא דמיעוט סימנים דהוא משום דמיעוט סימנים ישנם בתורת שחיטה, - אך הבעה"מ כתב דהוא משום דלא חשיבא כבשר הבהמה, ומבו' דאי"ז משום דאין חלדה פוסלת אלא כשהחליד תחת מקום שחיטה, שהרי גם הבשר אינו בתורת שחיטה, אלא הוא משום דלא חשיב כחלדה אלא כשהוא מכוסה בגוף הבהמה, והעור אינו מעיקר הגוף.[[529]](#footnote-530)

**חלדה תחת מטלית**

**תחת מטלית מהו,** בפירש"י כתב דהוא מטלית הכרוכה לה על צוארה, והרמב"ן הביא מבה"ג דלא מיבע"ל אלא במטלית דבוקה לצואר, ועיי"ש שכתב דלכו"ע אם פירש טליתו עלי' לא מיקרי חלדה, והיינו דאף לדעת רש"י דל"ב שתהא המטלית דבוקה לצואר מ"מ בעינן שתהא כרוכה לה דחשבינן לה כגופה, ומשא"כ בפירש טליתו עלי', וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן ה',[[530]](#footnote-531) - אך הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"י פירש דאיירי כשפירס מטלית על הסכין ועל הצואר, - ועמש"כ בזה השו"ע בסימן כ"ד ס"י.

המעדיו"ט בסימן ה' הק' ע"ד הרמב"ם דפסל אף כשפירס מטלית על הסכין ועל הצואר, מהא דמיבע"ל לקמן ע"ד א' בהושיט ידו למעי בהמה ושחט עובר שבמעי' ולא פסלינן לה משום חלדה, וכן הק' הט"ז בסימן כ"ד סק"ה, - והש"ך בנקוה"כ שם כתב לישב דהתם לא שייך חלדה כיון שעדיין לא יצא לאויר העולם,[[531]](#footnote-532) או דהאיבעיא דהתם היא באת"ל דתחת מטלית כשר, או דשאני התם דהרחם הא כמו בית שלה, - ועמש"כ בזה הפר"ח שם סקי"ד והפמ"ג במש"ז שם סק"ד והיד יהודה שם סקי"ב.

**חלדה תחת צמר מסובך**

**תחת צמר מסובך מהו,** הרא"ש בסימן ה' כתב דמיבע"ל דשמא כיון דצמר עומד ליגזז ל"ה כעור, ומבו' דאיירי בצמר מחובר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בבכורות כ"ד ב' (ד"ה השוחט), - אך המאירי פירש דאיירי בצמר תלוש אלא שהוא מסובך, ובד' התוס' בבכורות כ"ד ב' מבו' דאיירי בצמר מחובר, עיי"ש.

הרא"ש גריס מעיקרא לאיבעיא דתחת צמר ואח"כ לאיבעיא דתחת מטלית, וכן גירסת היראים בסימן תנ"ו והראב"ן בסימן רי"ז והסמ"ג עשין ס"ג, ופירש דהיינו דאת"ל דכיון דהצמר מחובר לבהמה הו"ל חלדה תחת מטלית מהו, - אך בפי' הר"י מלוניל גרס כגירסא שלפנינו, ופירש דהיינו דאת"ל דמטלית שקשרוה הבעלים לצורך הבהמה הוי חלדה תחת צמר מסובך דלא ניח"ל לבעלים בכך וסופו ליעקר משם מהו, וכ"כ הנימו"י.

התבו"ש בסימן כ"ד סקי"ג כתב ללמוד מד' כמה מקמאי דלהצד דתחת צמר מסובך הוי חלדה, ה"נ תחת צמר שאינו מסובך, והא דנקט תחת צמר מסובך אורחא דמילתא נקט שאז אינו יכול להפרידם ומכניס הסכין תחתם, וכ"כ הגר"ז שם סקי"ד, ועמש"כ בזה הפמ"ג בשפ"ד שם סק"ח, - והיד יהודה שם סק"י האריך להכשיר בזה.[[532]](#footnote-533)

**הכרעת ההלכה באיבעיות אלו**

**תיקו,** הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"י כתב דבכל איבעיות אלו קי"ל דהוי ספק נבילה, וכ"כ רבים מקמאי והטוש"ע בסימן כ"ד ס"ח, - אך המ"מ בהל' שחיטה שם כתב בשם הראב"ד שפסק בכל אלו האיבעיות לקולא, וכתב דשמא הוא משום דס"ל דאין הלכה כבי רב אלא כהא דא"ר יהודה משמי' רב דתחת העור כשרה, ולדידי' לא שייכי כל האיבעיות.

הלח"מ בהל' שחיטה שם הק' במש"כ הרמב"ם דתחת מטלית וצמר מסובך הוי ספק נבילה, שהרי הוי ספק ספיקא, דספק אם הוי כתחת העור, ואף את"ל דהוי כתחת העור הרי אף תחת העור הוי ספק, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם והפר"ח בסימן ל' סוסק"ב והתבו"ש שם סוסק"א והפמ"ג במש"ז שם סק"א ובסימן כ"ד סוסק"ו.

**בעי רב פפא החליד במיעוט סימנים,** נחלקו הראשונים בביאור האיבעיא, ונתבאר באורך בדף מס' 11 ובדף מס' 21.

**טעם הא דבמלק בסכין חשיב כחלדה**

**כ' ב' - רב הונא אמר מפני שהוא מחליד,** לקמן מפרשינן דרבה דלא אמר מפני שהוא מחליד הוא משום דס"ל דחלדה הוא דוקא כחולדה הדרה בעיקרי בתים דמכסיא ומשא"כ הכא דמגליא, ובטעמא דרב הונא דהו"ל חלדה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלאחר שנתפרקו פרקי העצם ננעץ הסכין תחת העצם לפי שאין העצם מתפשט לכאן ולכאן אלא עומד במקומו וכשחותך הסכין תחת העצם הו"ל חלדה, וכ"כ המאירי לעיל י"ט ב'. - **ב** בפירש"י מכת"י בזבחים ס"ח א' כתב דהא דהו"ל חלדה הוא משום שהוא צריך להכניס הסכין ע"י חיתוך קצר שלא יחתוך רוב בשר וא"א אלא ע"י נעיצת ראש הסכין ונמצא מחליד,[[533]](#footnote-534) וכ"ה בד' רש"י שהובאו באו"ה לרש"י סימן ק"ח ובס' האורה ח"ב סימן פ"ח. - **ג** התוס' כתבו דהוא משום דשוחט הסימנים מלמטה למעלה, וכ"כ הרגמ"ה והריטב"א.

בד' המאירי לעיל י"ט ב' מבו' דקי"ל כרב הונא דהוי חלדה מכח הא דנועץ הסכין בין חתך פרקי העצם, - וזה דלא כמש"כ היד יהודה בסימן כ"ד סק"י האריך דלדינא קי"ל כרבה דל"ה חלדה מכח הא דננעץ הסכין תחת העצם, וגם ל"ה חלדה מכח הא דשוחט הסימנים מלמטה למעלה, עיי"ש, - ועמש"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ'.

**בדעת רש"י דהוי חלדה משום דלאחר שנתפרקו פרקי העצם ננעץ הסכין תחת העצם**

במש"כ בפירש"י דהוי חלדה משום דלאחר שנתפרקו פרקי העצם ננעץ הסכין תחת העצם כתב הסה"ת בהל' שחיטה סימן ה' דהיינו דכשבא לשחוט את הסימנים מתחברת המפרקת למעלה מן הסכין ומכוסה הסכין, ועיי"ש שכתב לפ"ז דטעמא דרבה דאי"ז חלדה אף שהסכין מכוסה הוא משום דהמפרקת המכסה את הסכין היא חתוכה ואין על הסכין דבר שלם,[[534]](#footnote-535) וכ"כ השטמ"ק בסוגיין.

אך בד' הרשב"א לקמן ל' ב' נראה דמפרש דלעולם הסכין מגולה מלמעלה, ואפ"ה לדעת רב הונא חשיב כחלדה משום שהסכין הוא בין העצמות דהמפרקת, - ובתשו' צ"צ יו"ד סימן י"ח כתב לפרש דהייינו דכיון דהחלל מועט מאד ואינו נראה כ"כ הסכין הו"ל חלדה, ועד"ז כתב היד יהודה בסימן כ"ד סק"ט, - והביה"ל ח"ג סימן כ"ב כתב דהוא משום דהעצם שבצדדים גבוה מן הסכין והסכין נכנס תוך עומק הסדק, ולדרכים אלו הרי דבהא גופא פליג רבה וס"ל דכיון דאין הסכין מכוסה לגמרי ל"ה חלדה.

הביה"ל שם כתב דמד' רש"י בד"ה הא מיגליא מבו' להדיא דטעמא דרב הונא דהוי חלדה הוא משום דאף דהסכין אינה מכוסה שהיא מגולה מלמעלה מ"מ כיון דבית השחיטה מכוסה הו"ל חלדה, ועיי"ש שפירש דהיינו דבית השחיטה מכוסה מן הצדדים ע"י עצם המפרקת ומלמעלה הוא מכוסה ע"י הסכין, ובהא גופא פליג רבה וס"ל דל"ה חלדה אלא כשהסכין מכוסה, עיי"ש,[[535]](#footnote-536) וצ"ע בל' רש"י בד"ה שהוא מחליד דמשמע דהא דהוי חלדה הוא משום דחשיב שהסכין עצמו מכוסה, עיי"ש.

אך מצאנו דברים בזה בד' רש"י שהובאו באו"ה לרש"י סימן ק"ח ובס' האורה ח"ב סימן פ"ח שכתב דאסור לשחוט הסימנין בחודו של סכין אא"כ חותך הבשר והעור מכאן ומכאן כדי שתהא שחיטה מפורעת, וכתב ללמוד לזה מהא דא"ר הונא הכא מפני שהוא מחליד והרי דאף שהשחיטה מפורעת מלמעלה מ"מ כיון שהבשר נשאר קיים מן הצדדים וכו' קרי לי' חלדה והרי דבעינן שחיטה מגולה בין מלמעלה בין מן הצדדים, וכתב דהא דפליג רבה עלה דלא מיקרי חלדה הוא משום דמיגליא שחיטה מלמעלה, וכ"ה מבו' גם בתשו' רש"י סימן קל"ב, ומבו' דלכו"ע תליא פסולא דחלדה במה דבית השחיטה מכוסה, ואך דרב הונא ס"ל דבעינן שיהא מגולה אף מן הצדדים, ורבה ס"ל דסגי במה שהוא מגולה מלמעלה, ומבו' לפ"ז דמה שבית השחיטה מכוסה ע"י הסכין עצמו לא חשיב כיסוי על השחיטה, וע"כ חשיב דבית השחיטה מגולה מלמעלה.[[536]](#footnote-537)

התוס' בסוגיין ובזבחים ס"ח א' כתבו דלפירש"י לא איירי בסכין רחבה,[[537]](#footnote-538) ובתשו' צ"צ שם פירש דהיינו דהיא רחבה ובולטת מעל המפרקת ואינה מכוסה כלל, ועד"ז פירשו הביה"ל שם והיד יהודה בסימן כ"ד סקי"א, אך בד' השטמ"ק משמע קצת דהיינו דהיא עבה עד שנעשה חלל גדול בין פרקי העצם ואין המפרקת מתחברת מלמעלה, עיי"ש, - אך לפי המבו' בד' רש"י הנ"ל דהא דהו"ל חלדה הוא משום דבית השחיטה מכוסה מן הצדדים, הרי דאף בסכין רחבה ה"ז פסול, וכ"כ הביה"ל שם לפי דרכו בד' רש"י,[[538]](#footnote-539) ועיי"ש שהוכיח כן מד' רש"י בסוגיין.[[539]](#footnote-540)

הרשב"א לקמן ל' ב' הק' בהא דאמרי בי רב תחת העור איני יודע דאמרי בי רב הוא רב הונא ורב הונא בסוגיין ס"ל דהחליד בין העצמות דמפרקת הו"ל חלדה וכ"ש תחת העור, ועיי"ש שכתב דרב הונא הכא לא קאמר אלא דשמא ס"ל להך תנא דאף בכה"ג הוי חלדה ול"ה סייעתא לרב שיזבי, - ובחי' הגרע"א הק' דלפ"מ דקי"ל דמוליך ומביא במליקה כשר בע"כ דהטעם דמלק בסכין מטמא בגדים הוא משום דהוי חלדה ותפשוט לאיבעיא דתחת העור,[[540]](#footnote-541) - והראש יוסף כתב די"ל דלפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף הוי חלדה משום רוב בשר כמש"כ בפירש"י מכת"י בזבחים וחלדה תחת הבשר גרע מתחת העור, עיי"ש, וזה כדעת הבעה"מ לקמן ל' ב' דתחת הבשר הבהמה פשיטא לן דהוי חלדה, אך בד' ש"ר שם אין נראה כן, וכמש"נ לעיל.[[541]](#footnote-542)

**בדעת רש"י בזבחים דהא דהוי חלדה הוא מכח הרוב בשר**

במש"כ בפירש"י מכת"י בזבחים דהא דהו"ל חלדה הוא משום שהוא צריך להכניס הסכין ע"י חיתוך קצר שלא יחתוך רוב בשר וא"א אלא ע"י נעיצת ראש הסכין ונמצא מחליד, כתב הסה"ת בהל' שחיטה סימן ה' דהיינו דבשעת חתיכת הסימנים מתכסה רוב הסכין מרוב הבשר שנשאר שלם, ועיי"ש שתמה דא"כ מ"ט דרבה דס"ל דל"ה חלדה, וכתב דשמא ס"ל דהוא שומר עצמו שלא יתכסה, - אך בד' רש"י שבאו"ה סימן קי"ח ובס' האורה ח"ב סימן פ"ח מבו' דלעולם אין הסכין עצמו מתכסה, ואך דכיון דאינו חותך רוב בשר ונשאר הבשר מן הצדדים אין בית השחיטה מגולה מצידי' וע"כ הו"ל חלדה, ומה"ט הוא דפליג רבה ומכשר משום דס"ל דסגי במה שהשחיטה מגולה מלמעלה.[[542]](#footnote-543)

התוס' בסוגיין ובזבחים שם הק' על פירש"י שם דאי"ז מתישב בסוגיין דאמרו שהוא מחליד אף דס"ד דחותך רוב בשר תחילה, - והיש"ש בסימן מ"ב כתב דאף דלס"ד דהכא בע"כ דהא דהוי חלדה הוא משום המפרקת, וע"כ פירש"י הכא כן, מ"מ לפי האמת דאינו חותך רוב בשר תחילה הרי דמה"ט הוא דהוי חלדה, וכ"כ הביה"ל שם, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכתב דלפ"ז לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף מודה רבה דהו"ל חלדה, וכ"כ הראש יוסף לעיל י"ט ב' והיד יהודה בסימן כ"ד סק"ט (וניחא בזה קו' הסה"ת הנז' דמ"ט דרבה).

**בדעת התוס' דהא דהוי חלדה הוא משום ששוחט מלמטה למעלה**

במש"כ התוס' והריטב"א דהא דהוי חלדה הוא משום דשוחט הסימנים מלמטה למעלה, כתב השטמ"ק דהיינו דכיון שהוא חותך מצד המפרקת והוא מצד עבר של הכשר שחיטה, הוי כאילו הסימנים הם הפוכים ונמצא שהסימנים עצמם מכסים את הסכין,[[543]](#footnote-544) ומבו' דאי"ז פסול בפנ"ע דשוחט מלמטה למעלה, אלא היינו משום דחשבינן לה כמכוסה.

אך השטמ"ק בזבחים ס"ח א' כתב דהפסול משום שחתך הסימנים מאחוריהם והתורה אמרה לשחוט לצד הצואר, ועיי"ש שכתב דמה"ט כל ששוחט לצד הצואר אף אם הסימנים ע"ג הסכין והוא שוחט מלמטה למעלה שפיר דמי, וכמבו' לעיל ט"ז ב', ולפ"ז הוא פסול בפנ"ע ואי"ז משום כיסוי כלל, וכ"נ בד' הגרע"א בסוגיין.[[544]](#footnote-545)

היד יהודה בסימן כ"ד סק"ט הק' ע"ד התוס', דלפ"מ שאמרו לקמן ל' ב' דהחליד את הסכין בין סימן לסימן ופסקו פסולה בע"כ דפסולא דחלדה הוא משום הכיסוי וליכא פסול בפנ"ע דשחיטה מלמטה למעלה, דאל"כ נמצא דבהחליד את הסכין תחת השני איכא ב' פסולים ומ"ט נקטה מתניתין בכה"ג,[[545]](#footnote-546) ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בזה, - וכתב דשמא באמת דעת רב הונא דכל הפסול הוא רק כששוחט מלמטה למעלה ופליג על ר"י אמר רב דפסל בהחליד את הסכין בין סימן לסימן ופסקו,[[546]](#footnote-547) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בחי' הגרע"א בסו"ד כתב דבד' התוס' נתחדש דאף דהוא שוחט הסימנים מלמעלה למטה מ"מ כיון שהוא שוחט הסימנים מצד העורף ה"ז פסול, ולמש"כ השטמ"ק בזבחים היינו משום דדינא הוא לשחוט לצד הצואר, ולמש"כ השטמ"ק בסוגיין היינו משום דהוי כאילו הסימנים הם הפוכים, ועיי"ש שכתב בדעת הרשב"א דפליג ע"ז וס"ל דבכה"ג הוא כשר, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"ג סו"ס כ"ב, ועיי"ש שדן לפסול בגונא ששחט מן הצואר ואך שהפך את הסימן ושחט תחילה את הצד שכנגד המפרקת, וצ"ע.[[547]](#footnote-548)

הפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סוסק"ג פירש בד' הפליתי שם סק"ג דאם אחז בסימנים והוציאם חוץ למפרקת וחתך מלמטה למעלה הוי חלדה אף שמגולה השחיטה והסכין, דהכי אגמרי' רחמנא דל"מ שחיטה מלמטה למעלה, וכ"כ הראש יוסף לעיל י"ט ב', ועיי"ש שצידד דאף אם שוחט הסימנים מצידיהם פסול, וזה דלא כמש"כ בפמ"ג שם דבכה"ג כשר, - אך בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ' נקט בפשיטות דכל שהחזיר הסימנים לכו"ע כשר,[[548]](#footnote-549) וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל בע"א דמחזיר סימנים לאחורי העורף כשר אף בשחיטה, וצ"ע, ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן כ"ד סק"ט.

כ"ה אד"ב פ"ד

דף מס' 17 ב'

## פסול דרסה

**ל' ב' - התיז את הראש בב"א פסולה,** בגמ' ילפינן לה מקראי, ולחד פירושא בפירש"י לעיל כ"ז א' ילפינן לה התם מקרא אחרינא, ובפירש"י לעיל כ"ז א' כתב דאף דהלכות שחיטה הלמ"מ הם יש מהן שנכתבו כגון דרסה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א', - אך הרמב"ן וש"ר לעיל שם כתבו דאף פסול דרסה הוא מהלמ"מ וקרא אסמכתא בעלמא הוא.[[549]](#footnote-550)

ביסוד פסול דרסה כתב הרי"ף בסוגיין דהוא משום דאי"ז דרך השחיטה דבעינן הולכה והבאה בשחיטה וליכא, והמאירי כתב דאי"ז שחיטה אלא נחירה, שאין שחיטה אלא לשון חיתוך דרך משיכה, - והראב"ן בסימן ר"ט כתב דאיסור דרסה הוא משום שנא' וזבחת ואכלת ודרך הזובח להיות מוליך ומביא ולא חותך בב"א כארי הטורף וכעוף הדורס וכאדם המתיז בחרבו את ראש חבירו, שאי"ז קרוי זביחה אלא הריגה ודריסה.

בכ"ד מצינו דחלוק פסול דרסה משאר הלכות שחיטה, **א** הפמ"ג בסימן כ"ד בשפ"ד סקי"ח כתב בדעת הר"י שושאן דאף לדעת הרמב"ם דמיבע"ל בהחליד במיעוט קמא דושט דכשר, מ"מ בדרס במיעוט קמא דושט ודאי פסול, דשאני חלדה דהוי שחיטה מעליא אלא דהלמ"מ דבעינן שלא בחלדה ובזה מיבע"ל אם גמירי לה אף במיעוט הסימן, ומשא"כ בדרס דמקרא מפורש הוא דאין ושחט אלא ומשך א"כ כל שדרס לאו שחיטה הוה אלא חונק, והוי כניקב מיעוט הושט דנבילה. - **ב** היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב לצדד דלדעת רש"י והרשב"א דילפינן לפסולא דדרסה מקרא, אי"ז פוסל במיעוט בתרא, דשאני שאר הלכות שחיטה שהם מהלמ"מ וא"כ הם בכלל תורת שחיטה רק שפסולים מהלמ"מ, וכיון דעשה הפסול במיעוט בתרא אמרינן דכולה חדא שחיטה היא, אך פסולא דדרסה דהוא משום דאין ושחט אלא ומשך, הרי דכל שדרס המיעוט האחרון לאו בכלל תורת שחיטה הוא, ועיי"ש שהביא דכבר נסתפק בזה הרא"ש בתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז דשמא דרסה אינו פוסל במיעוט בתרא,[[550]](#footnote-551) ומש"כ הרשב"א שם דלדעת רש"י ה"ז פוסל במיעוט בתרא, הוא להרשב"א לטעמי' דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא מדרבנן. - **ג** לפ"ד היד יהודה מסתברא מילתא דאף לפשטות ד' רש"י לעיל דהחליד במיעוט קמא דקנה פסולה, מ"מ אם דרס במיעוט קמא דקנה כשרה, כיון דאי"ז שחיטה כלל, והו"ל כחצי קנה פגום, אך הב"י בסימן כ"ד כתב בשם שחיטות אשכנזיות, דדרסה פוסל במיעוט קמא דקנה.

## דרסה במיעוט בתרא

בעיקר הנידון בדין דרסה במיעוט בתרא, מצינו בד' האו"ז בסימן שע"ח דנחלקו בזה הראשונים, דדעת רבינו שמואל וכן פירש ריב"מ מתחילה דפסולה, אך חזר בו הריב"מ והכשיר בזה וכן דעת רבינו יואל ורבינו יעב"ץ, - ועיי"ש שכתב דמקור דברי הריב"מ להכשיר בזה הוא משום דא"א לשום אדם לשחוט אם אינו דורס במיעוט ראשון קודם שיתחיל להוליך ולהביא ואפ"ה לא איכפת לן, כ"ש לאחר ששחט הרוב אם דרס לא איכפת לן.

## דרסה במיעוט קמא דושט

מד' הריב"מ מבו' דדרסה אינו פוסל במיעוט קמא דושט דההלכתא דדרסה הוא שתהא עיקר השחיטה בהולכה והבאה וכל שעיקרה הוא בהולכה והבאה אף שמיעוטה נעשה בדרסה כשרה,[[551]](#footnote-552) - אך בד' ש"ר מבו' דדרסה פוסל במיעוט קמא דושט, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ט והארחות חיים בהל' שחיטה ס"ב והכל בו בסימן ק"ז, וכ"כ השו"ע בסימן כ"ד ס"ו, וצ"ל לדעתם דכשמתחיל להוליך ולהביא ע"י דרסה לא חשיב כדרסה כלל דזהו דרך שחיטה,[[552]](#footnote-553) וצ"ע.

## שחיטה בסכין שאין בו אלא כמלא צואר

**הי' שוחט והתיז את הראש בב"א אם יש בסכין מלא צואר כשרה,** בפירש"י סוד"ה אם יש משמע דהא דבעינן שיהא בסכין כמלא צואר וחוץ לצואר, הוא משום דבלא"ה א"א שישחוט במשיכה לבד בלא דרסה, וע"כ הוא דבעינן שיהא בסכין כמלא צואר וחוץ לצואר שאפשר שישחוט בלא דרסה, וכ"כ המאירי והטוש"ע בסימן כ"ד ס"ב, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דבעינן שיהא בסכין כמלא צואר וחוץ לצואר, הוא משום דכל שהסכין ארוך כ"כ אין לחוש שמא ידרס שבטוח לבו שתגמור השחיטה קודם שיגמור כל הסכין בהולכה או בהבאה, אבל אם לא הי' בו כשיעור הזה מתפחד שלא יכלה לו הסכין והוא דוחק למטה ופוסק, וכתב דמה"ט הוא דאם הוליך והביא כשר אף בסכין כ"ש, דרק כשהוליך ולא הביא יש לו לפחד שלא יספיק לו הסכין, אך כל שמוליך ומביא אין לו לפחד שהרי לא יחסר לו לעולם ואין לחוש שידרוס, וע"כ אף בסכין כ"ש כשר.

הרמב"ן כתב דמהא דקתני דהתיז את הראש משמע דדוקא בכה"ג הוא דפסלינן כשאין בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, אף אם חתך רק את הסימנים, ה"ז כשר אף בסכין שאין בו אלא כמלא צואר, משום דאפשר לסימנים להשחט בהולכה קטנה דרכין הן אצל סכין מחודדת, ודוקא אם התיז את הראש לגמרי הוא דבעינן כמלא צואר חוץ לצואר, דבהעברת מלא צואר שחוצה לה חתך הסימנין ומלא צואר אחר דחק למטה והתיז הראש, וכ"כ הכס"מ בפ"ב משחיטה ה"ט בדעת הרמב"ם שם.[[553]](#footnote-554)

אך בל' רש"י בד"ה אם יש משמע דאף כשלא חתך אלא את הסימנים ה"ז פסול, משום דאין הסימנים נחתכים במשיכה זו בלא דרסה, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' ש"א דהא דתנן דהתיז את הראש היינו שחתך את הסימנים, וכמו שאמרו לעיל כ"ז א' מנין לרבות את הראש שכבר הותז,[[554]](#footnote-555) וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם לדינא דאף בכה"ג בעינן שיהא כמלא צואר חוץ לצואר,[[555]](#footnote-556) וכ"כ הר"ן.

המאירי כתב דכל שאין בסכין כמלא צואר וחוץ לצואר, אף אם יאמר ברי לי שלא דרסתי אין סומכין עליו ואפי' הי' בקי, והפר"ח בסימן כ"ד סק"ב כתב דהיינו אף בגונא שהסכין מרוב חריפותו שחט בלא דרסה דאפ"ה שחיטתו פסולה מדרבנן משום דלא פלוג רבנן, וכתב ללמוד כן מהא דתנן במתניתין בסתמא לפסול בזה, - והתבו"ש בסימן ח' סק"ז כתב דמשמעות הפוסקים דהוא אסור מדאורייתא, משום דכל מידות חכמים כך הוא, - ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ד סק"ב באורך לחלק זה בין האופנים, ועיי"ש בתו"ד במש"כ בשיעור הסכין דבעינן בגונא דחצי קנה פגום וא"צ לשחוט אלא כ"ש.

## אופן השחיטה בסכין שיש בו כמלא צואר חוץ לצואר

הפמ"ג במש"ז בסימן כ"ד סק"א כתב דנחלקו האחרונים באופן השחיטה בסכין שיש בו כמלא צואר חוץ לצואר, דדעת הש"ך שם סק"ג דהוא מניח מלא צואר של הסכין על צואר הנשחט ומוציא אותו מלא צואר דסכין לחוץ לצואר ומלא צואר הב' של סכין יהי' נשאר תוך צואר הנשחט, - ודעת הט"ז שם סק"א דלא סגי בזה, אלא בעינן שיתחיל מן ראש הסכין בצד הפנימי של הצואר ויוציא מלא צואר מהסכין לצד החיצון של הצואר ומלא צואר השני של הסכין ישאר בתוך הצואר, - ודעת התבו"ש שם סק"ג דלא סגי במה שהתחיל מן ראש הסכין בצד הפנימי של הצואר ובעינן ג"כ שיעביר כל הב' צוארים של סכין עד חוץ לצואר ולא ישאר בתוך הצואר כלום מן הסכין, - והיד יהודה שם סק"ה וסק"ו האריך דפליגי בה קמאי, והסכים לדינא לד' התבו"ש, עיי"ש.

בד' הש"ך בסימן כ"ד סק"ב מבו' דכל שיש בסכין כמלא ב' צוארים מותר לשחוט בו לכתחילה בלא הולכה והובאה, וכ"כ בתשו' מבי"ט ח"א סימן ל"ו, - אך התורת חיים בסוגיין דקדק מל' הרמב"ם והשו"ע דלכתחילה צריך לשחוט בהולכה והובאה, וכ"כ הפר"ח בסימן כ"ד סק"ג והתבו"ש בסימן ח' סק"ה והגר"ז בסימן כ"ד סק"ו וסוסק"ט, ועיי"ש שכתב דבקו"א כתב בדעת הרמב"ן ודעימי' בביאור דברי התוספתא דלא מכשרינן בדאיכא כמלא ב' צוארים אלא כשנתכוין לשחוט בהולכה והובאה, אך אם נתכוין לשחוט בהולכה לחוד או בהובאה לחוד פסול.

## שיעור הסכין כשהתיז ב' ראשים כאחד

**הי' שוחט והתיז ב' ראשים כאחד אם יש בסכין מלא צואר אחד כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו כמלא צואר חוץ לב' צוארים דיש בו שיעור ג' צוארים,[[556]](#footnote-557) - והרמב"ן נסתפק בגונא שלא הניח הסכין על שניהם כאחד, אלא שהוליך על ב' הצוארים, די"ל דהראשון כשר אף בלא"ה, אם יש בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, שהרי עשה עליו הולכה דב' צוארים והשני פסול, וכ"כ הרשב"א בשם תוס', וי"ל דאף הראשון פסול, דהואיל ובשני דרס אף בראשון דרס, והרשב"א הסכים לפסול בזה, - אך הרא"ש בסימן ח' כתב להכשיר בזה, וכתב דאם שחט בהולכה בלא הבאה הפנימית כשרה, ואם שחט בהבאה בלא הולכה החיצונה כשרה, והאחרונים האריכו הרבה בביאור ד' הרא"ש בזה, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"א באורך, (והביא ו' דרכים מד' האחרונים בזה), ומש"כ בזה היד יהודה שם סק"ו.

## הוליך והביא בסכין כ"ש

**אבל אם הוליך והביא אפי' כ"ש אפי' באיזמל כשרה,** הרמב"ן כתב די"מ דהיינו אפי' כ"ש חוץ לצואר, ועיי"ש במש"כ לפ"ז למה שאמרו בגמ' בדין מחטא ומחטא דאושכפי, וכ"כ המאירי והארחות חיים בהל' שחיטה ס"ב והכל בו בסימן ק"ז בשם הראב"ד, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה בשם י"א, - אך הרמב"ן כתב דמד' רבותינו הגאונים ובעלי ההלכות נראה דהיינו כ"ש ממש, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ד סק"ג לישב דעת החולקים, וכ"כ הבעה"ע שם, והב"י בסימן ח' כתב דכן נראה מד' הפוסקים.

הרי"ף כתב דאיכא מ"ד דה"מ בעוף שצוארו דק אבל בהמה לא, והר"ן שם כתב דהם דברי ר"ח ואין להם עיקר בגמ', וכ"כ הרמב"ן, והב"י בסימן כ"ד ס"ב כתב דכל הפוסקים לא חילקו בין עוף לבהמה.

והאו"ז בסימן שע"ו כתב בשם ר"ח דבבהמה בעינן שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר אף כשהוליך והביא, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד ס"ב דנהגו להחמיר בבהמה אף אם הוליך והביא אם אין בסכין כמלא צואר וחוץ לצואר משהו, והתבו"ש בסימן ח' סק"ז האריך הרבה בזה, עיי"ש.

הבכור שור הק' דלדעת הסוברים דמיירי אף בבהמה, היאך מכשרינן באיזמל דהא קטן מאחד מכדי צואר בהמה, ומ"ט יהי' כשר בהולכה אחת והבאה אחת, הרי איזמל כ"ש בהולכה והבאה ל"ה אף כצואר אחד, ובהולכה לחוד בעינן ב' צוארים, ואף להסוברים דמיירי בעוף תיקשי בהא דס"ד להכשיר במחטא דאושכפי, דאף בהולכה והבאה ל"ה אפי' כצואר אחד דאווזא, וכתב דהא דתנן אם הוליך והביא היינו שהוליך והביא כמה פעמים עד שנשחט,[[557]](#footnote-558) וצ"ע.

## טעם הא דאסור לשחוט כשא"א לכסות

**והא בעי כיסוי,** הרשב"א בתוה"ב בית א' ריש שער ה' כתב ללמוד מהכא דמי שאין לו עפר לכסות אסור לשחוט, והוכיח כן גם מפ"ק דביצה, וכ"כ השו"ע בסימן כ"ח סכ"א, וכ"ה להדיא בתוספתא במכילתין פ"ו דלא ישחוט אדם בספינה אא"כ הי' לו עפר מוכן, והקדושת יו"ט במנחות סו"ס ל"ד הק' דלמש"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתקמ"ד דמי שנקרעו הציצית מטליתו בשבת מותר ללבשו בלא ציצית, כיון דלא אסרה תורה ללבוש בגד בלא ציצית, אלא דהוא חייב להטיל ציצית בבגד שלובש, וכל שאין בידו להטיל בו ציצית מותר ללבשו בלא ציצית, ולא נאסר להכניס עצמו לחיוב ציצית דא"א לו לקיימו, א"כ מ"ט אסור לשחוט כשא"א לו לכסות, הרי לא נאסר לשחוט בלא כיסוי, אלא אחר ששחט נתחייב לכסות, וכל דא"א לו לכסות לא עביד איסורא במה שאינו מכסה, וכן הק' הגליון מהרש"א ביו"ד שם.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקדושת יו"ט שם בסו"ד כתב להוכיח מזה כמש"כ המג"א בסימן י"ג סק"ח דכל הא דשרי ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית הוא מדאורייתא, אך מדאורייתא ה"ז אסור, ולא הותר אלא במקום כבוד הבריות, וה"נ אסור מדרבנן לשחוט כשא"א לו לכסות.[[558]](#footnote-559) - **ב** העונג יו"ט בסו"ס א' כתב דהוא משום דאם נדחה השחיטה על זמן שיהא לו עפר לכסות יעשה שחיטה זו כתיקונה עם כיסוי, וכשאנו אוסרין עליו השחיטה כעת מחמת שאין לו עפר, אין אנו אוסרין עליו השחיטה אלא דוחין אותה עד זמן שיהא בידו לקיים מצות כיסוי התלוי בה, ומשא"כ התם דאין תקנה להלבישה שאנו אוסרין עליו עכשיו, דאף אם יטיל אח"כ ציצית וילבש הבגד, יהא זה בשביל הלבישה שילבש אז, וא"א לומר דדוחין הלבישה על זמן שיהא לו ציצית, שהרי יכול ללבוש כעת וגם לאחר זמן, וכ"כ הקה"י במנחות סימן כ"ג.[[559]](#footnote-560) - **ג** האבנ"ז באהע"ז סימן קכ"ב סקכ"א כתב דהוא משום דעיקר מצות כיסוי הוא כדי שלא יהא דם העוף מגולה, ול"ד לציצית ומזוזה שהם קנין מעלה וע"כ כל שא"א לו לעשות ציצית ומזוזה מותר ללבוש ולדור בלא ציצית ומזוזה, דהבגד בלא ציצית אין כאן חסרון אלא שאין כאן מצוה, וכשאינו לובש ג"כ אין מצוה. - **ד** הגרי"פ עשין ז' כתב קצת בע"א דהוא משום דבכלל מצות כיסוי הוא שלא לגלות הדם אלא כשיש בידו לכסותו מיד בעפר, וע"כ אסור לשחוט כשא"א לו לכסות, ועד"ז כתב המנחת שלמה בח"ב סימן מ"ג ענף ג' ד"ה ולכן נראה. - **ה** השערי חיים בב"ב סימן כ' סק"ג כתב דכל הא דמותר להכניס עצמו לחיוב מ"ע שאין בידו לקיימו, הוא רק במצוה שהיא מצד הגברא, דכל חיובו במצוה הוא כשיכול לקיימה וכשהוא אנוס ואינו יכול לקיימו לא נתחייב בו,[[560]](#footnote-561) אך במצוה שהיא מצד החפצא שצריך להיעשות בו כך וכך, חל חיוב המצוה בכלל גווני ול"מ הא דהגברא אנוס, והו"ל כמבטל מצוה באונס, ובכיסוי הדם יסוד המצוה הוא מצד החפצא דצריך להתקיים בדם מצות כיסוי וע"כ אסור לשחוט כשא"א לו לכסות. - **ו** האבי עזרי בפי"ד משחיטה כתב לישב לפי המבו' בכ"ד דמצות כיסוי היא גמר מצות השחיטה, וע"כ הוא אסור לשחוט, כיון דא"א לו לשחוט כתיקונו ולכסות, והיינו דכל הא דמותר ללבוש בגד כשא"א לו להטיל בו ציצית הוא רק משום דמצות ציצית חלה אחר הלבישה, (וכמש"כ התוס' הרא"ש ביבמות צ' ב'), אך מצות כיסוי חלה עליו קודם השחיטה דנצטוה לשחוט ולכסות.

**דמזמין לי' וכו',** בפירש"י כתב דהיינו שהי' מזמינו בפה לכך, ומבו' דלא סגי במה דאיכא עפר למטה אלא בעינן שייחדו לכיסוי, וזהו שאמרו דמזמין לי' לעפר, - אך התוס' לקמן פ"ג ב' ד"ה צריך שיתן צידדו דסגי במה דאיכא עפר למטה וא"צ שיזמינו לכך, ומה שאמרו דמזמין לי' לעפר היינו דבמקום שהיתה הקרקע קשה הי' חופר משום דבעינן שיהי' עפר תיחוח, - ועמש"כ הביה"ל בח"ב סו"ס י"ד בטעם הפלוגתא בזה.

**חוץ לצואר כמלא צואר,** התוס' כתבו דא"צ להוליך כל אותו מלא צואר שחוץ לצואר ולא הוצרך שיעור זה אלא כדי שישחוט בריוח, - והתבו"ש בסימן כ"ד ס"ב כתב דמ"מ אם נתכוין מעיקרא שלא להוליך או להביא את כל הסכין צריך שיהא כשיעור ב' צוארים במקום שדעתו להוליך, וכ"כ הפמ"ג שם במש"ז סק"א ד"ה הפירוש הא', וכ"נ בד' הגר"א שם סוסק"ה, - והחזו"א סימן ג' סק"ט כתב להוכיח מד' הרשב"א והר"ן דפליגי וס"ל דצריך להוליך את מלא ב' הצוארים, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ד סוסק"ט דבקו"א הוכיח מד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן דפליגי ע"ד התוס', ושכן דעת השו"ע, ועיי"ש במש"כ עוד לפ"ז.

התבו"ש בסימן ח' ס"ה כתב דכ"ה דא"צ להוליך את כל הסכין, ה"נ הוא בסכין קטן שנתכוין להוליך ולהביא ונשחט בהולכה או בהבאה אחת כשר, דלמה ידרוס כיון דרצונו הי' להוליך ולהביא עד שישחוט, וכ"נ קצת בל' המאירי דהא דפסלינן הוא כשבא לשחוט בהולכה לחוד או בהבאה לחוד, - אך היד יהודה בסימן כ"ד סק"ב צידד לפסול בזה, ועיי"ש שדקדק כן מל' רש"י במשנתינו,[[561]](#footnote-562) וכ"כ החזו"א בסימן ג' סק"ט, ויש להעיר בזה דלמש"כ הר"י מלוניל בטעם הא דכל שהוליך והביא כשר דהוא משום דאין לחוש שידרוס, (ונתבאר לעיל), הדין נותן דכל שנתכוין להוליך ולהביא ונשחט בהולכה או בהבאה אחת כשר, אך להדיא משמע בדבריו דלא כן, וכל שלא הספיק להוליך ולהביא פסול, וצ"ע.

א' אייר פ"ד

דף מס' 18

## כח גברא בשחיטה

**ל"א א' - נפלה סכין מאלי' וכו' פסולה שנא' וזבחת ואכלת,** בתוספתא בריש מכילתין תניא דשחיטת נכרי ה"ז פסולה ושחיטת הקוף ה"ז פסולה שנא' וזבחת ואכלת לא שזבח הנכרי ולא שזבח הקוף ולא שנזבחה מאלי', ומשמע דפסולא דנזבחה מאלי' הוא חד פסולא עם פסול שחיטת נכרי דהוא משום דבעינן בר זביחה.[[562]](#footnote-563)

התפארת יעקב הק' דמאי קמ"ל דנפלה סכין מאלי' פסולה, הרי הוא כ"ש משחיטת נכרי דפסולה, עיי"ש, - אך בתשו' הגרע"א בכו"ח סימן מ"ב מבו' די"ל דשחיטה דאינו בר זביחה גריעא מנפלה סכין מאלי', עיי"ש, ולפ"ז ניחא, וי"ל עוד לדעת הסוברים דהא דנפלה סכין מאלי' פסולה הוא אף בגונא שפתח את ידו דחשיב כמעשה דילי' לענין נזיקין, או הוא אף בגונא דחשיב כמעשה דילי' מדינא דאשו משום חציו, (ונתבאר להלן).

## שחיטת קוף

בפ"ק דידים מ"ה פליגי תנאי דלת"ק הקוף נוטל לידים ולר' יוסי אינו נוטל לידים, ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, והמג"א בסימן קנ"ט סקכ"ד כתב לפ"ז דמש"כ הרמ"א בסימן ב' סי"א דשחיטת קוף פסולה היינו משום דבדאורייתא אזלינן לחומרא, אך למ"ד דהקוף נוטל לידים וחשיב ככח גברא, ה"נ שחיטת קוף כשרה,[[563]](#footnote-564) - אך בגל' הגרע"א באו"ח וביו"ד שם כתב דאף למ"ד דהקוף נוטל לידים מ"מ שחיטת קוף פסולה משום שאינו בר זביחה,[[564]](#footnote-565) ועמש"כ בזה בכו"ח הגרע"א סימן מ"ב.[[565]](#footnote-566)

## שחיטת קטן פחות מבן ו'

האו"ז בהל' נט"י סימן ע"ח כתב דאף לדעת ר' יוסי דפוסל במטה חבית על צידה ובנט"י ע"י קוף, מ"מ קטן בן שש ובן שבע נוטל לידים, והב"י באו"ח סימן קנ"ט כתב בדעתו דקטן פחות מבן שש דאין לו כונה כלל הוי כקוף ולר' יוסי אינו נוטל לידים, וכ"כ הרמ"א שם סי"א, והגר"א שם תמה ע"ז, - ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן א' ס"ה כתב דלדעת הסוברים דדינו כקוף ואינו נוטל לידים, ה"נ הוי שחיטתו כשחיטת קוף דפסולה, ועמד ע"ד הפוסקים שלא חילקו בזה, - ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש היימן סימן א'.

## נפלה סכין מידו בלא כונה

**טעמא דנפלה הא הפילה הוא כשרה,** בפירש"י כתב דהפילה הוא כשרה אע"ג שלא נתכוין לשחוט אלא להפלת סכין, והביה"ל בח"ג סימן כ"ג דקדק מדבריו דאם לא נתכוין להפיל את הסכין פסולה, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' דדוקא אם נתכוין להפילה קרינן בי' וזבחת ואכלת, אך אם נפלה סכין מידו בלא כונה הוי כמו שהיתה מונחת על הקורה והפילתה הרוח דלא קרינן בי' וזבחת ואכלת כיון שלא נתכוין לשום דבר וכל שלא נתכוין לשום דבר מעשה לא מיקרי כח גברא,[[566]](#footnote-567) וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ו ח"ה, - אך הרשב"א בתוה"ב הקצר בית א' שער א' ז. כתב דאף אם הפיל הסכין בידו או ברגלו שלא בכונה ה"ז כשרה, וכ"כ הטוש"ע בסימן ג'.

והיד יהודה שם סק"ג כתב לדקדק בד' הרא"ש שכתב דאם נפלה סכין מידו בלא כונה פסול, ולא כתב דאם הפיל בלא כונה פסול, ועיי"ש שכתב לפרש, דד' הרא"ש קיימי רק בגונא דנפלה סכין מידו, ובכה"ג הוא דס"ל דכל שלא נתכוין להפילה, לא חשיב כלל ככח גברא, ודלא כמש"כ התוס' בסנהדרין ע"ז א' דאף בכה"ג חשיב ככח גברא מדינא דאשו משום חציו, אך אם נתכוין להפילה, חשיב ככח גברא,[[567]](#footnote-568) ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרא"ש בסו"ד דבענין אחר לא מיקרי כח גברא, והרי דאין הפסול משום דין כונה דבעינן כונה להפיל, (וכמו שנקט התבו"ש שם סק"ז), אלא הפסול הוא משום דלא חשיב ככח גברא,[[568]](#footnote-569) ועמש"נ בזה להלן.

## נפלה הסכין מידו או מחיקו

הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית א' ש"א נסתפק בגונא שנפלה הסכין מידו או מחיקו, אם הוי כהפילה הוא דכשרה ודמי לנזיקין שאמרו בב"ק כ"ו ב' דאם היתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה דחייב, או דבשחיטה בעינן שיפילנה הוא דוקא, והרשב"א בתוה"ב שם צידד דדין שחיטה דמי לנזיקין וחשיב דאתי מכח בן דעת, וכתב דהתוס' כתבו דל"מ בכה"ג, וכתב דלהם שומעין שאמרו בשל תורה להחמיר, - והרא"ה בבדה"ב שם כתב דכל שנפלה מידו ל"מ דליכא כח אדם כלל, ועיי"ש שכתב דל"ד לנזיקין דחייב, דשאני נזיקין דכל היכא דאיהו גרים חייב ואדם מועד לעולם,[[569]](#footnote-570) ועד"ז כתב המאירי לעיל י"ב ב'.

בל' המאירי שם משמע קצת דהפלוגתא בזה הוא בגונא שנפלה הסכין מאלי' מידו בלא מעשה האדם כלל, ואף בזה ס"ל להרשב"א דחשיב כמעשה האדם, ולפ"ז אם פתח את ידו ועי"ז נפלה הסכין לכו"ע חשיב ככחו,[[570]](#footnote-571) - אך התבו"ש בסימן ג' סק"ב כתב דהפלוגתא היא אף בכה"ג שפתח את ידו ונפלה הסכין, והוכיח כן ממש"כ הרשב"א ללמוד לדין זה מההיא דהיתה אבן מונחת לו בחיקו והתם הרי איירי כשעמד ונפלה מחמת עמידתו,[[571]](#footnote-572) - ובד' הפמ"ג במש"ז שם סק"א משמע שנקט דכל מש"כ הרשב"א דבכה"ג דנפלה הסכין מידו חשיב ככח גברא הוא רק בכה"ג שפתח ידו ונפלה הסכין, אך אם נפלה הסכין מידו בלא מעשיו, ודאי דל"מ, וכן נקט האמרי בינה שחיטה סו"ס ז',[[572]](#footnote-573) והמשכנות יעקב בחו"מ סימן ס"ו כתב דל"מ אלא כשעמד ועי"ז נפלה הסכין דעמידתו הוי מעשה וע"י כחו נפל, אך כל שפסק חבל שתלוי בו ונפל מאליו לא מכחו נפל אלא ממילא ולא חשיב ככח גברא.[[573]](#footnote-574)

הרמ"ה בסנהדרין ע"ז ב' כתב דמי שהיתה אבן בידו ונתכוין להניחה כדי שתפול על האדם ותהרג וירדה והרגה חייב, דאע"ג דלאו כחו הוא גירא דידי' הוא, דלא גרע מבידקא דמיא, ולפ"ז ה"נ מהני לענין שחיטה, דמי לבידקא דמיא דמהני בשחיטה כמו שאמרו לעיל ט"ז א'.

ולדעת הפוסלים כשפתח את ידו ונפלה הסכין, צ"ב דמ"ש משקיל בידקא דמיא דחשיב ככח גברא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התבו"ש בסימן ג' סק"ב כתב דשאני התם דהעיכוב ל"ה מכחו רק היו מעוכבים במקום אחר והוא עשה פעולה שהסיר המעכב, ומשא"כ הכא דלא עשה שום פעולה אלא סילק את כחו, ועיי"ש שכתב דאף אם עיכב המים בדף ואח"כ הסיר עיכובו ושחטה נמי כשר, שהרי בעיכובו נתאספו המים יותר והלכו אח"כ בכח יותר והו"ל כחו, ולכאו' מוכח כן מהא דכל זריקת חץ חשיב ככחו, אף דאינו אלא מסלק את כחו, (והרמ"ה בסנהדרין ע"ז ב' כתב דמזה נלמד דבידקא דמיא חשיב ככחו),[[574]](#footnote-575) והאבנ"ז באהע"ז סימן קי"ט סקפ"ב הוסיף לפרש דהוא משום דכשאוחז סכין בידו חשיב דהוא עושה פעולה בידו ולא חשיב דממילא הסכין בידו, וע"כ כשפותח את ידו לא חשיב שמפיל את הסכין אלא הוא מסלק את כחו וממילא הסכין נופל. - **ב** החלקת יואב ביו"ד סימן ב' כתב דאף כשעושה מעשה להסיר המונע מיקרי מעשה וכח גברא, ומה"ט הוא דהיכא דשקיל בידקא דמיא חשיב ככח גברא, מ"מ פתיחת ידו לא חשיב ככח גברא, שאינו אלא מסלק את מעשיו ממה שסגר את ידיו דסילוק הזה דפתיחת ידו לאו מעשה הוא כיון דא"צ בזה כח אדם, שהרי כשאדם מת נפשטין ידיו מאליו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם בא אחר ופתח את יד חבירו שיפול הסכין מידו חשיב ככח גברא כיון שעשה מעשה להסיר המונע. - **ג** למש"כ היד יהודה דכל הא דנפלה סכין מידו לא חשיב ככחו הוא רק כשנפלה בלא כונה, ונתבאר לעיל, הרי דמה"ט ל"ד לשקיל בידקא דמיא דעשה כן בכונה שיצאו המים,[[575]](#footnote-576) וי"ל דזהו מש"כ הרמ"ה שם דהא דחייב הוא כשנתכוין להניח את האבן כדי שתפול על האדם ותהרוג, דאם לא נתכוין לכך לא חשיב ככחו.[[576]](#footnote-577)

## אם בטבילה בעינן כחו

הרשב"א בתוה"ב שם הוכיח דבכה"ג שנפלה סכין מידו מהני, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דנדה שנפלה מן הגשר עלתה לה טבילה והרי דאף שלא הפילה היא עצמה עלתה לה טבילה, - אך השטמ"ק לקמן בע"ב כתב בשם הראב"ד דכל הא דמהני כשנפלה וטבלה היינו כשהפילה עצמה ונתכונה לראות ולא לשם טבילה בעולם, דאם נפלה ממש שלא מדעת לא עלתה לה טבילה דדמי לנפלה סכין ושחטה דל"מ, והשטמ"ק שם נחלק ע"ז, דשאני נפלה וטבלה, דבשעה שהיא בתוך המים הו"ל מדעת ודמי להפילה דגבי סכין, ולכאו' מכוון דבריו דהא דבנפלה סכין ושחטה אי"ז משום דל"ה כח גברא אלא הוא משום דבעינן כונה למעשה, וע"כ שפיר י"ל דסגי במה שכשהיא בתוך המים הו"ל מדעת.

הרא"ה בבדה"ב תמה ע"ד הרשב"א, דהרי בטבילת נדה ל"ב בה כח אדם כלל, וע"כ שפיר מהני בכה"ג, וכ"כ המאירי לעיל י"ב ב', ועיי"ש שהוסיף דהרי בטבילת נדה מכשרינן אף בגל שנתלש והרי דל"ב כח אדם כלל, - אך בד' הראב"ד והרשב"א מבו' דגם בטבילה ל"מ בלא מעשה כלל, וצ"ע דמ"ש מגל שנתלש דמהני אף דליכא מעשה וכח אדם כלל,[[577]](#footnote-578) וצ"ע.[[578]](#footnote-579)

היד יהודה בסימן ג' סק"א עמד בזה דכיון דבטבילה ל"ב כח גברא כלל, כדחזינן בגל שנתלש דמהני, א"כ מאי מדמינן לקמן בסוגיין דין כונה בטבילה לדין כונה בשחיטה, - ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דלרבנן בעינן בשחיטה כונת חתיכת סימנים אינו מכח הא דבעינן מעשה, דא"כ ל"ה מדמינן לה לטבילה דל"ב בה מעשה כלל, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן כונה, עיי"ש.

## אשו משום חציו בשחיטה

התוס' בסנהדרין ע"ז א' הקשו דאף בנפלה סכין מידו יש להכשיר למ"ד דאשו משום חציו, וכתבו דאין מסתבר לחלק דל"מ זה לענין שחיטה, שהרי אף לענין חיוב מיתה גמרינן מממון דמחייבינן מכח הא דאשו משום חציו, וכתבו דסוגיא דהכא אתיא כמ"ד דאשו משום ממונו, - והערול"נ שם פירש בדבריהם, דלמ"ד דאשו משום חציו בע"כ דהא דפסלה מתניתין בנפלה סכין מידו הוא משום דאתיא כרבנן דבעי כונה, ולא מדייקינן דטעמא דנפלה הא הפילה הוא דאף נפלה חשיב כהפילה, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ היאך מותבינן מינה בשלהי סוגיין לר' יוחנן אף דאיהו ס"ל דאשו משום חציו, - אך הביה"ל בח"ג סימן כ"ג כתב לפרש בדבריהם דגם למ"ד דאשו משום חציו אתיא מתניתין דכר' נתן, ואך דס"ל דבעינן כונה להפיל, וע"כ הוא דבנפלה סכין ושחטה פסולה, אך למ"ד דאשו משום ממונו מדייקינן ממתניתין דכל שהפילה הוא כשרה אף בלא כוונה כלל,[[579]](#footnote-580) - ועמש"כ בזה המרומי שדה בסוגיין.

הביה"ל שם הק' ע"ד הטוש"ע בסימן ג' שהכשירו אף כשהפיל הסכין בלא כונה כלל, דתיקשי לדידהו קו' התוס' דא"כ מ"ט פסלינן בנפלה סכין מידו, הרי לפ"מ דקי"ל דאשו משום חציו הו"ל כמו שהפילה הוא, ועד"ז הק' בשיעורי הגר"ח ב"ב כ"ו א', - ובחי' הגר"ח בפי"א משכנים כתב בישוב קו' התוס', דהא דאשו משום חציו היינו דחשיב כאילו הוא בעצמו עשה את המעשה וכמו שירה חץ, אך לא חשיב כמו שנעשה המעשה בכחו, וע"כ אף דסגי בזה לחייב ממון ומיתה, מ"מ לענין שחיטה דבעינן כח גברא, לא סגי בזה, ובהמשך דבריו כתב בדעת הרמב"ם דכל שפסק כחו ליכא לדינא דאשו משום חציו, וע"כ בנפלה סכין מידו ל"ה כלל כחציו, ועמש"כ בשיעורי הגר"ח בב"ב שם לישב עוד בזה, - והחזו"א בגליונות שם נחלק ע"ז דגם לענין רציחה בעינן כח גברא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכן האריך החזו"א בב"ק סימן ב' סק"ב, עיי"ש.[[580]](#footnote-581)

## שחיטה במוכני

**ט"ז א'** - **הא בסרנא דפחרא הא בסרנא דמיא,** הרשב"א בתוה"ב בית א' סוף שער א' כתב דלהך לישנא דהא דתניא דהשוחט במוכני שחיטתו כשרה איירי בסרנא דפחרא, הרי דמהא דתני דשחיטתו כשרה משמע דלכתחילה אין שוחטין בו גזירה אטו סרנא דמיא, אך לאידך לישנא דהא דתני דשחיטתו כשרה איירי בסרנא דמיא ובכח ראשון, הרי דרק בזה אין שוחטין לכתחילה מגזירה כח ראשון אטו כח שני, אך בסרנא דפחרא שוחטין אפי' לכתחילה, ועיי"ש שכתב להקל בזה, ועמש"כ התבו"ש בסימן ז' סק"ב באורך בפלוגתת הראשונים בזה.

הרשב"א בתוה"ב שם כתב דבסרנא דפחרא אף בכח שני מהני דכולה מכח גברא קא מגלגל, וכ"כ המאירי, וכן נקטו הב"ח בסימן ז' והפר"ח שם סק"ב והתבו"ש שם ס"א, וכ"כ המג"א בסימן קנ"ט סקכ"א, - אך התר"י בברכות בפ' שלשה שאכלו מב. בדפי הרי"ף כתב דאף בגלגל המסתובב ע"י אדם לא חשיב ככחו אלא בסיבוב הראשון, אך מה שמסתובב אח"כ אינו מכחו ושחיטתו פסולה.[[581]](#footnote-582)

**הא בכח ראשון הא בכח שני,** בפירש"י כתב דכח ראשון היינו דבתחילת גלגולו שחט, וכח שני היינו דשחט לאחר שגלגלו המים את הגלגל פעם ראשונה ושני', וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משחיטה הי"ג, ובמה שאמרו לענין רציחה דבכח ראשון חייב ובכח שני פטור, פירש"י דכח ראשון היינו שקשרו סמוך לשפת המים וכיון שנקב נקב במים מיד באו המים לפיו, וכח שני הינו שקשרו ברחוק ולא באו המים לשם בכח ראשון, וכ"כ הרמב"ן בע"ז נ"ט ב', והביאו הר"ן שם, - והתבו"ש סימן ז' סק"ג הק' דמ"ט שינה רש"י פירושו בזה, ומ"ט לא פירש לענין שחיטה דכח שני הוא שלא הי' הגלגל סמוך לדף, וכתב דרש"י רמז לזה במש"כ דכח ראשון הוא ד"מיד" כשנטל הדף המעכב את המים והתחיל לגלגל, ועיי"ש שכתב דבאמת לענין שחיטה תרוייהו איתנייהו, אך לענין רציחה לא מיפטר בגונא שהוא סמוך למים אף שלא מת אלא ע"י הגל השני, כיון דכחו שהתחיל בו אהני להמיתו.

הרמ"ה בסנהדרין ע"ז ב' הביא למש"כ רש"י דכח שני הוא כשהי' רחוק קצת מן המים ולא נפלו המים עליו מיד, ועיי"ש שנחלק ע"ז דכיון דגירי' נינהו מה לי כי מטו לאלתר מה לי כי מטו לאחר זמן, - ועיי"ש שכתב לפרש לההיא דכח שני בתרי גווני, חדא, דאינו חייב רק אם מת מחמת המים הסמוכין לדף שיצאו מיד בהסרת הדף, אך אם מת מחמת המים שבאים אח"כ פטור, ועוד, דאינו חייב רק אם המים היורדים בשעה שפינה להם דרך לא עמדו עד שהגיעו לאיש הכפות, אך אם עמדו בדרך מחמת דרך שעיכבם ולבסוף נמשכו מאליהן והלכו לאו גירי נינהו.[[582]](#footnote-583)

הרמב"ם בפ"ב משחיטה הי"ג כתב דאם המים הן המסבבין את הגלגל ושם את הצואר כנגדו בשעה שסבב ונשחט ה"ז פסולה, וכ"ה בשו"ע סימן ז', - והיבין דעת שם סק"א כתב דלמש"כ התוס' בסנהדרין דשחיטה ע"י אשו משום חציו כשרה, ה"נ יש להכשיר כששם את הצואר כנגד הגלגל, דאף מקרב הדבר אצל האש חשיב כחציו, וכמש"כ התוס' בסנהדרין שם,[[583]](#footnote-584) והא דפסלינן בגלגל של מים, הוא כשקירב צואר הבהמה לשם קודם שסיבב הגלגל, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי בנט"י ודאי ל"מ שמקרב ידיו אצל המים ולא חשיב ככח גברא, והיינו משום דלא סגי דתהא נטילת הידים במים מכחו אלא בעינן שתהא "שפיכת המים" מכחו, וע"כ אף דכשהביא ידיו במים הויא הנטילה מכחו, מ"מ כיון דאין שפיכת המים מכחו ל"מ מידי, וי"ל דה"נ הוא בשחיטה, דלא סגי במה דתוצאת השחיטה הוא מכחו, אלא בעינן דמעשה השחיטה עצמו יעשה ע"י כחו, וכל שקירב הבהמה אצל הסכין, הרי דהגם דתוצאת השחיטה היא מכחו, מ"מ מעשה השחיטה עצמה ל"ה מכחו, וע"כ ל"מ,[[584]](#footnote-585) וצ"ע.

**וכי הא דא"ר פפא האי מאן דכפתי' לחברי' ואשקיל עלי' בידקא דמיא וכו',** החזו"א בב"ק סימן ב' סק"ב סוד"ה והנה ובגליונות לחי' הגר"ח בהל' שכנים עמד בזה דאי נימא דלענין חיוב רוצח ל"ב כחו, ול"ד לשחיטה דבעינן כח גברא, א"כ מה מייתינן מהא דרוצח חייב בכח ראשון ה"נ מהני בשחיטה, הרי י"ל דאף דכח ראשון חשיב כמעשה דילי' מ"מ אי"ז כחו ול"מ בשחיטה, - ולמש"כ הגר"ח שם דלענין חיוב רוצח ל"ב כחו, ונתבאר לעיל, י"ל דלא מייתי מהתם אלא דמצינו דחלוק דין כח ראשון מדין כח שני, ואה"נ דאין ללמוד מהתם לעיקר הא דכח ראשון חשיב ככח גברא, וצ"ע.

י"א אייר פ"ד

דף מס' 19

**כונה בשחיטה**

**ל"א א' - זרק סכין לנועצה בכותל והלכה ושחטה כדרכה ר' נתן מכשיר וחכמים פוסלין,** לקמן בסוגיין אמרו דמודו רבנן דל"ב כונה לזביחה, דמדגלי רחמנא דמתעסק בקדשים פסול מכלל דחולין ל"ב כונה, אלא דבעי כונה לחתיכה, והתוס' בסוד"ה ואי ובד"ה נהי כתבו דהיינו דבעינן כונה לחתיכת סימנים,[[585]](#footnote-586) וכ"כ התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה זרק וי"ג א' ד"ה מנין ובזבחים מ"ו א' ד"ה מנין, וכ"כ הרשב"א לעיל י"ב ב'.[[586]](#footnote-587)

אך הרמב"ן כתב דלרבנן סגי בכונה לחתיכה, והא דל"מ כשנתכוין לנעצה בכותל, הוא משום דלאו חתיכה דכלום הוא, עיי"ש, וכ"כ המגיני שלמה לעיל י"ג א' בדעת רש"י,[[587]](#footnote-588) ועמש"כ הראש יוסף לקמן ל"ב א' בדעתו.

בד' הרמב"ן משמע דכל שנתכוין לחתוך דבר אחר אף שלא נתכוין לחתוך בהמה זו כשרה, וע"כ כל הא דל"מ כשנתכוין לנעצה בכותל הוא משום דלאו חתיכה דכלום הוא,[[588]](#footnote-589) - וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו בשלהי סוגיין דלרבנן אם נשחטה בהמה אחרת עמה בהמה פסולה הרי נתכוין לשחיטת הפרה ולא גרע מנתכוין לחתיכת דבר אחר.[[589]](#footnote-590)

המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ב' הוכיח דלרבנן בעינן כונה לחתיכת סימנים ממה שאמרו דלדידהו שחיטת חש"ו פסולה אף דבכל מקום דל"ב אלא כונה לעשות המעשה סגי בעשיית חש"ו כיון דיש להן מעשה, ובע"כ דבשחיטה לא סגי בכונה דחתיכה בעלמא אלא בעי כונה לחתיכת סימנים וחש"ו אין להן מחשבה, וכ"ה מבו' בד' התוס' (בד"ה ואי) דחש"ו יש להן כונה לחתיכת בשר ואין להן כונה לחתיכת סימנים, - אך בד' הרמב"ן מבו' דחש"ו אין להן אף כונה לחתיכה, ועיי"ש שפירש דמה שאמרו דהתם הוא דקא מיכוין לשום חתיכה בעולם דהיינו דהו"א דכונת שחיטה של חש"ו ככונת חתיכה דמי דלחתיכה מיהא יש להן דעת וקמ"ל דכונת חש"ו לאו כונה היא, וכ"כ השטמ"ק בתו"ד בדעת רש"י.

**גדר דין כונה בשחיטה**

הרמב"ן כתב דאלמלי מימרא דרבא הו"א דאתיא מתניתין כרבנן דכל שלא לדעת שחיטה נפלה קרי לי' ולא קרינא בי' מה שאתה זובח אתה אוכל אלא בזובח לדעת אבל שלא לדעת אסור, וכ"כ הרשב"א והר"ן בביאור ד' רש"י, - ולכאו' יש ללמוד מזה דהא דס"ל לרבנן דבעי כונה בשחיטה אי"ז דין בפנ"ע דמלבד הא דבעינן שתיעשה השחיטה ע"י אדם בעינן גם שיהא כונתו לכך, אלא עיקר דין הכונה הוא למעשה השחיטה, דכיון דכיון דבעינן שתיעשה השחיטה ע"י האדם בעינן שיתכוין לכך ובלא"ה לא חשבינן לה כנעשית על ידו וחשיב כנפלה הסכין מאלי'.[[590]](#footnote-591)

אך המהר"ם פירש בד' רש"י, דמשכח"ל נפלה סכין מאלי' דליכא למיתי עלה משום הא דבעינן כונה לשחיטה, והוא כשהי' יושב ומצפה מתי תפול סכינו ותשחוט, ומבו' לפ"ז דהא דס"ל לרבנן דבעינן כונה לשחיטה הוא דין כונה בפנ"ע ואי"ז דין כונה על עשייתו, וע"כ אף כשנעשית השחיטה מאלי' מהני מה שנתכוין לכך, ואך דמ"מ השחיטה פסולה משום דבעינן כח גברא, - והיד יהודה בסימן ג' סק"א כתב להוכיח כן, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלרבנן דבעו כונה לחתיכה ה"נ בטבילה בעינן כונה להקר, וכיון דבטבילה ל"ב מעשה כלל, שהרי מהני אף בגל שנתלש וכו' דליכא מעשה האדם כלל, (ונתבאר בדף מס' 18), בע"כ דדין הכונה בשחיטה אינו מכח הא דבעינן מעשה שחיטה דבעינן שיתכוין לעשייתו, אלא הוא דין כונה בפנ"ע,[[591]](#footnote-592) אך למש"נ שם בדעת הראב"ד והרשב"א דגם בטבילה בעינן מעשה, י"ל דדין הכונה הוא למעשה השחיטה.[[592]](#footnote-593)

**אם מהני כונת אחרים בשחיטה**

ממש"כ המהר"ם דכל דיושב ומצפה מתי תפול סכינו ותשחוט חשיב ככונה לשחיטה, מבו' דל"ב כונת השוחט ומהני אף כונת אחר, וכ"ה מבו' לקמן בסוגיין לגבי טבילה דכל דיושב ומצפה אימתי יתלש הגל חשיב ככונה לטבילה.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהמאירי והשטמ"ק לעיל י"ב ב' הביאו בשם הראב"ד שהק' במה שאמרו שם דחש"ו ששחטו ואחרים רואין אותם ל"מ לדעת רבנן דמ"ט ל"מ כונת האחרים, ומ"ש מגל שנתלש ונפל על הכלים דאמרינן דכל דמכוין להו אדם חשיב ככונה לטבילה, וכתב דכל הא דל"מ הוא רק כשאין האחרים העומדין על גביהן עומדים לשם כונה, עיי"ש, ומבו' דאף לגבי שחיטה מהני כונת אחרים אף דאינם עושים מעשה כלל, - אך בד' ש"ר לעיל שם משמע דל"מ כונת האחרים ולא דנו הראשונים אלא דתועיל כונתם מדינא דגדול עומד על גביו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א שם בשם רבינו יונה.

לדעת הסוברים דבשחיטה בעינן לכונת השוחט ול"מ כונת אחרים, צ"ע דמ"ש מטבילה דמהני כונתו אף כשנעשה מעשה הטבילה מאליו,[[593]](#footnote-594) - ומצינו בזה ב' דרכים, דהנה החת"ס בע"ב נקט דכל הא דבטבילה מהני כונת אחר הוא משום דנעשית הטבילה על ידו, ודמי לטבילת כלים דמהני כונת המטביל,[[594]](#footnote-595) ולפ"ז צ"ל דהא דבגל שנתלש מהני הא דיושב ומצפה אף דאין הטבילה נעשית על ידו, וכמו שהוכיח כן הראב"ד, וכן הוכיח בתשו' מהר"ח או"ז סימן קמ"ג, הוא משום דבמה שבא לשם או הביא הכלים לשם חשיב דנעשית הטבילה על ידו לענין זה דמהני כונתו, וכ"כ התפארת יעקב בתו"ד, ולפ"ז דמי דין שחיטה לדין טבילה דלעולם בעינן כונת מי שנעשית הטבילה והשחיטה על ידו, - אך המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ב' כתב דאף דבדין הכונה דבעינן בטבילה לדעת ר' יוחנן סגי בכונת אחר, דילפינן לה מתכבוסת ראשונה דהתם ליכא לדעת המטביל אלא לדעת הכהן, מ"מ בהא דלרבנן בעינן כונה בטבילה דומיא דשחיטה בעינן לכונת המטביל, עיי"ש,[[595]](#footnote-596) ולפ"ז נמצא דההיא דגל שנתלש לא אתיא כרבנן, ולפ"ז דמי דין שחיטה לדין טבילה ובתרוייהו ל"מ כונת אחר כלל.

המהר"ח או"ז בסימן ל"ה כתב להוכיח עוד דמהני כונת אחר מהא דפרכינן לקמן אילימא דאנסה חברתה ואטבלה כונה דחברתה כונה מעלייתא היא, ולא מוקמינן לה כשחברתה איימה עלי' עד שטבלה, והרי דאף בכה"ג מהני כונת חברתה,[[596]](#footnote-597) - ובדעת החולקים צ"ל כמש"כ העונג יו"ט בסימן נ"ז בתו"ד דלישנא דנאנסה וטבלה משמע דלא עשתה את מעשה הטבילה בעצמה, דאם עשתה את מעשה הטבילה בעצמה הול"ל נדה שאנסוה וטבלה, וע"כ מוקמינן לה כשתקפתה חברתה או שנפלה מן הגשר או בירדה להקר ונפלה כולה לתוך המים דבכל הני לא עשתה בעצמה את מעשה הטבילה.

**אם מכשרינן אף כשכיון לעשות נחירה וחניקה**

היש"ש בסימן י"ג כתב דאף דל"ב כונה לחולין היינו מן הסתם, אבל אי כיון להדיא שלא לשחוט אותה שחיטה המכשרת אלא לעשות בנחירה וחניקה לא מיקרי שחיטה, וגרע טפי מנפלה מעל הקורה לענין זה שאינו בכלל וזבחת.

והתבו"ש בסימן ג' סק"ט כתב לפרש הטעם בזה, דכיון דעיקר הא דשחיטה ל"ב כונה נלמד מהא דגלי רחמנא בשחיטת קדשים דבעי כונה ש"מ דלחולין ל"ב כונה, אין לנו ללמוד מזה אלא להכשיר בסתמא ולא כשכיון להיפך, ועיי"ש שכתב דהוא משום דסתם חולין עומדין לשחיטה, וע"כ לא מיפסל אלא כשכיון להיפך, וע"ד שמצינו בקדשים דלשמן הם עומדין ולא מיפסלי אלא כששחטן לשם זבח אחר,[[597]](#footnote-598) ועד"ז כתב האחיעזר בח"ב סו"ס ד', ולפ"ז בכל ענין שנתכוין שלא לשם שחיטה ל"מ.

אך האמרי בינה בדיני שחיטה סימן ז' כתב דכל מש"כ היש"ש דל"מ הוא רק אם נתכוין שלא לשחוט שחיטה מעליא אלא לעשות בנחירה וחניקה ונזדמן שנשחטה כראוי דהו"ל כמו שנשחטה בלא כח גברא, אך אם מכוין לשחוט הסימנים בשחיטה מעליא אף דכונתו דלא תועיל השחיטה שחיטתו כשרה, וכן דן בזה היד יהודה בסימן ג' סק"ד, וכתבו לישב בזה למשה"ק הפמ"ג בשפ"ד שם מהא דמכשרינן שחיטת מומר להכעיס, - ועמש"כ היד יהודה שם לדינא בזה.

האחיעזר שם כתב דכל הא דל"מ בכה"ג הוא רק לדעת ר' יוחנן דבטבילה בעי כונה, ובשחיטה ילפינן מקרא דל"ב כונה, וליכא למילף מינה אלא להכשיר בסתמא, אף לדעת רב דאף בטבילה ל"ב כונה, הרי דאף אם נתכוין שלא להתיר מ"מ הטבילה והשחיטה מטהר ממילא, וכתב לישב בזה למשה"ק העונג יו"ט ע"ד היש"ש מסוגיית הגמ' לקמן פ"ה ב', עיי"ש.

**נדה שנאנסה וטבלה וכו',** מהא דמסייעינן לקמן לר' יוחנן מהא דטבל ולא הוחזק כאילו לא טבל ופרכינן עלי' מהא דתניא דטבל ולא הוחזק מותר לחולין, מבו' דלא סגי לדידי' בכונה למעשה הטבילה אלא בעינן כונה לטהרת הטבילה, - וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו דמדגלי רחמנא מתעסק וכו', ואי נימא דבטבילה ל"ב כונה לטהרת הטבילה, הרי י"ל דהא דגלי רחמנא מתעסק בקדשים הוא לפסול כשלא נתכוין לשם הכשר שחיטה, ואין ללמוד מזה להכשיר אף כשלא נתכוין למעשה השחיטה,[[598]](#footnote-599) - וכ"ה מבו' גם מד' כמה מקמאי שפירשו במה שאמרו לקמן דירדה להקר דהיינו דנתכונה להכניס כל גופה לתוך המים כדי להקר, והרי דאף שנתכונה למעשה הטבילה, מ"מ כיון שלא נתכונה למעשה הטבילה ל"מ,[[599]](#footnote-600) - וכ"ה מבו' גם לדעת התוס' ודעימייהו דלרבנן בעינן כונה לחתיכת סימנים, ולפ"ז הרי דממה שאמרו לדעת ר' יוחנן דל"ד דין שחיטה לדין טבילה מבו' דבטבילה בעינן כונה להכשר טבילה.

**אם דין הכונה בשחיטה ובטבילה דמי לדין כונה במצוות**

**נדה שנאנסה וטבלה א"ר יהודה אמר רב טהורה לביתה וכו' ור' יוחנן אמר אף לביתה לא טהרה,** הרמב"ן כתב דפלוגתא זו ופלוגתת ר' נתן וחכמים אם בעינן כונה לשחיטה לא תליא בהפלוגתא אם מצוות צריכות כונה,[[600]](#footnote-601) דשאני מצוות הללו שהן מתירין ויש בהן הכשר לדבר אחר ואינם בעצמן דבר שבחובה, וע"כ אף אם מצוות צריכות כונה י"ל דהכא ל"ב כונה דבמעשה תלינהו רחמנא והא איתעביד להו, ומאידך אף אם מצוות א"צ כונה י"ל דהכא בעי כונה, ועד"ז כתב הר"ן, ועמש"כ היד יהודה בסימן ג' סק"א להעיר בל' הר"ן בזה, ועיי"ש בסו"ד במה שהביא מד' הפמ"ג במש"ז באו"ח סו"ס ד', ועמש"כ בחי' הגרע"א בסוגיין ובע"ז כ"ז א' לפרש בזה.

אך האו"ז בר"ה סו"ס רס"א הוכיח דקי"ל דמצוות א"צ כונה, מהא דקי"ל הכא כרב דנדה שנאנסה וטבלה טהורה,[[601]](#footnote-602) והביאו ההג"א בספ"ג דר"ה, וכ"כ הגר"א באו"ח סימן ס' סק"ד.[[602]](#footnote-603)

הקוב"ש בכתובות אות רמ"ח נסתפק בדעת האו"ז והגר"א דמדמו דינא דהכא לדינא דמצוות צריכות כונה, אם הוא משום דס"ל דכונת המצוה מעכבת ההכשר,[[603]](#footnote-604) ואם מצוות צריכות כונה ולא קיימה מצות טבילה אף לא עלתה לה טבילה, או דהוא בדרך דמיון דכ"ה דמצוות צריכות כוונה ה"נ הכשר בעי כונה, ולכאו' היינו דיסוד דינא דמצוות צריכות כונה אי"ז דין בפנ"ע דאינו יוצא יד"ח מצוה כשלא נתכוין לה, אלא הוא כדי לחשוב המעשה למעשה מצוה, (וכמו שהוכיחו כן מכ"ד, ואכמ"ל), וע"כ דמי לדין הכונה בטבילה.

**למ"ד דטבילה ל"ב כונה אם נתקיימה בכך מצות טבילה**

החת"ס כתב דאף לדעת רב דטהורה לביתה מ"מ לא קיימה מ"ע של טבילה כיון שלא נתכונה לשם טבילה, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא במילה דהמל תינוק שלא לשם מצוה אף דהתינוק נימול מ"מ המל לא קיים מ"ע דמצוות צריכות כונה, ועד"ז הביאו מד' המג"א בסימן קנ"ח סקי"ג דכל שאינו מתכוין לשחיטה או לנט"י אף דהשחיטה והנטילה כשרה מ"מ א"א לברך ע"ז, ונתישב בה משה"ק הערוה"ש ביו"ד סו"ס ג' ע"ד המג"א, וכ"כ בתשו' אבנ"מ סימן י' בדין מטביל כלים שאינו מתכוין לטבילה.

אך למש"כ הגרע"א דהכא המצוה הוא בעשיית המעשה דעי"ז לא יאכל בשר בלא שחיטה, וכן בטבילה המצוה היא בעשיית מעשה שלא יבא על הנדה, לכאו' אף אם לא נתכוין למצוה נתקיימה המצוה ומברכין ע"ז,[[604]](#footnote-605) וצ"ע.[[605]](#footnote-606)

**אם טבילת כלים חדשים בעיא כונה**

הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רנ"ה וסימן רנ"ט נקט דלדעת ר' יוחנן דטבילת נדה בעיא כונה אף טבילת כלים חדשים בעיא כונה,[[606]](#footnote-607) וכן נקט הב"ח ביו"ד סו"ס ק"כ, וכ"נ בד' הגר"א שם סקל"ז, - אך התרוה"ד בסימן רנ"ז נסתפק בזה דשמא כיון דהך טבילה אינה מטומאה לטהרה ואינה אוסרת מה שבא לתוכה קודם הטבילה אלא היא מגזה"כ ל"ב בה כונה, והש"ך בסימן ק"כ סקכ"ח כתב כן בדעת הרמ"א שם דבטבילה זו לכו"ע ל"ב כונה, עיי"ש.

**מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים מכלל דחולין ל"ב כונה,** התוס' לעיל י"ג א' כתבו דבקדשים איכא תרי גווני מתעסק, חדא, שלא נתכוין לשם זביחה, ועוד, דסבור שהוא חולין ושחטו, ותרוייהו מושחט את בן הבקר נפקא, - והאו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סק"ו הק' דא"כ היאך שמעינן מקרא דפסל מתעסק דבחולין ל"ב כונה הרי י"ל דבעינן להך קרא לפסול כשסבור שהוא חולין, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן ד' והחזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סקי"א.

**ורבנן נהי דל"ב כונה לזביחה לחתיכה בעינן,** האו"ש פ"א ממקואות ה"ח סק"א כתב לפרש דלדעת ר' יוחנן דבעינן כונה בטבילה, הרי דטעמא דרבנן דבעו כונה בשחיטה הוא משום דילפינן לה מטבילה, והגם דל"ב כונה לזביחה מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים, מ"מ בעינן כונה לחתיכה,[[607]](#footnote-608) אך לרב דל"ב כונה בטבילה, הרי דהא דבעינן כונה בשחיטה הוא משום דפשטי' דקרא וזבחת מורה שיכוין, ומדגלי רחמנא מתעסק בקדשים ילפינן דל"ב כונת זביחה, או דהוא משום דכל מה דמצי לדמות לקדשים מדמו, ומהא דאמר רבא דבהא זכנהו וכו' מי כתיב וחתכת וזבחת כתיב, מבו' לכאו' הא דבעינן כונה ילפינן לה מדכתיב וזבחת.

**ירדה להקר**

**ולרבנן שירדה להקר,** בפירש"י כתב דהיינו שירדה להקר ולא לטבול ונפלה כולה לתוך המים, אך בד' השטמ"ק בשם הראב"ד מבו' דהיינו שנתכונה להכניס כל גופה במים, ואך שעשתה כן כדי להקר ולא כדי לטבול, וכ"נ להדיא בתו"ד הרמב"ן, שכתב דבמצוות כה"ג יצא ידי מצוה למ"ד דמצוות א"צ כונה ול"ה כמתעסק, וכ"נ בל' הרגמ"ה ובל' הרמב"ם בפ"א ממקואות ה"ח, והשטמ"ק כתב דמה שהעמידה רש"י בכה"ג שירדה להקר ולא לטבול ונפלה כולה לתוך המים, הוא משום לישנא דנאנסה וטבלה, - והרש"ש הק' ע"ד רש"י דלענין שחיטה לכאו' לא סגי שנתכוין לחתיכת מקצת סימנים, וי"ל למש"כ המגיני שלמה לעיל י"ג א' בדעת רש"י דס"ל דל"ב כונה לחתיכת סימנים וסגי בכונה לשם חתיכה, ונתבאר לעיל, וע"כ ה"נ בטבילה סגי בכונה ליכנס למים.[[608]](#footnote-609)

**שחיטת אחרת עמה**

**נשחטה בהמה אחרת עמה לר' נתן פרה פסולה בהמה כשרה,** המנ"ח במצוה שצ"ז כתב בתחילת דבריו דכל הא דפרה פסולה הוא רק כשנשחטה עמה בהמת חולין, אך כל שנשחטה עמה בהמת קדשים, כיון דהיא פסולה משום דשחיטת קדשים בעיא כונה, ליכא משום אותה ולא אותה וחברתה, ועיי"ש דמסיק דלא כן, ומשום דאף דלרבנן אם נשחטה בהמה אחרת בלא כונה ליכא משום אותה ולא אותה וחברתה, היינו משום דלדידהו ל"ה זה שחיטה כלל ואינו מטהר מידי נבילה, אך לר' נתן דהשחיטה כשרה אלא דבקדשים פסולה ודאי דה"ז מטהר מידי נבילה ויש בזה משום אותה ולא אותה וחברתה.[[609]](#footnote-610)

**לרבנן פרה כשרה בהמה פסולה,** התבו"ש בסימן ג' סוסק"ז הק' לדעת הרא"ש דרק אם נתכוין להפיל הסכין שחיטתו כשרה לר' נתן, א"כ מ"ט לרבנן פרה כשרה, הרי אף דל"ה כשחיטת ב' פרות, מ"מ כיון דנתכוין להפיל הסכין תיפסל מחמת מלאכה אחרת, ועיי"ש במש"כ בזה,[[610]](#footnote-611) - והפמ"ג במש"ז שם סק"א כתב דהכא איירי כשנתכוין להפיל הסכין על הפרה ובתוך כך הלכה גם על החולין, ובכה"ג ודאי דמהני.

**סד"א וכו' אבל בהמה דחולין לא קמ"ל,** הרמב"ם בפ"ד מפרה ה"א והי"ח כתב דלא נאסר אלא לשחוט ב' פרות אדומות יחד, אך כל ששחט עמה בהמת חולין כשרה, ורק אם נתכוין לשחיטת הבהמת חולין פסולה הפרה משום מלאכה, והמאירי כתב דגירסא אחרת הי' לו הכא, וכ"כ הכס"מ בהל' פרה שם.

המאירי כתב בשם הרמב"ם דאף אם נתכוין לשחיטה בהמה אחרת כשרה, דהואיל ואין שחיטת חולין צריכה כונה הרי אנו דנין בה שחטה הוא כנשחטה מאלי', - וצ"ב דאף דשחיטת חולין ל"ב כונה, מ"מ כיון דאף אם חתך עמה דלעת פסולה, מה מקום יש להכשיר כשנתכוין לשחוט.

התוס' הק' דלרבנן מ"ט בעינן קרא לפסול בשוחט בהמה אחרת עמה דתיפו"ל מטעם מלאכה, והצל"ח עמד בזה דלפ"מ שאמרו בסוטה ח' א' בהא דאין משקין ב' סוטות כאחת מדכתיב אותה דהוא אף בב' כהנים, הרי דה"נ הכא יש למעט מאותה ולא אותה וחברתה אף בב' כהנים, ובכה"ג הוא דאיצריך למעוטי, דלי"ב משום מלאכה והיסה"ד דכל אחד שוחט פרה שלו, - וצ"ע דלפ"מ שאמרו הכא דהא דאותה ולא אותה וחברתה הוא אף בבהמה דחולין, בע"כ דהיינו רק בכהן אחד, דאין מקום כלל לפסול כששחט כהן אחר פרה דחולין בשעה שהוא שוחט את הפרה אדומה, וא"כ ה"נ בב' פרות אדומות אין לפסול אלא בכהן אחד, שהרי ליכא פסול בפנ"ע בשחיטת ב' פרות אדומות יחד, והוא חד דינא עם הא דפסלינן כששחט עמה בהמה דחולין.[[611]](#footnote-612)

התוס' כתבו דבעינן קרא לפסול בשוחט ב' פרות ונתכוין לשחוט דמשום מלאכה אחרת לא מיפסלו כיון דשתיהן לשום פרה, והרא"ש בפרה פ"ד מ"ב פירש טעם הא דלא מיפסל בכה"ג משום מלאכה דהוא משום דאין כאן היסה"ד, ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ הר"ש שם דהא דפסלינן כששרף ב' פרות בגת אחת הוא משום מלאכה.[[612]](#footnote-613)

בפי' רגמ"ה מבו' דפסולא דשחיטת פרה אחרת הוא ג"כ משום מלאכה, ואך דכיון דהיא בת מינה חשבינן לה כמלאכה אף כשנשחטה בלא כונה, אם שחיטתה כשרה, ומשא"כ בחתיכת דלעת דכל שהוא שלא בכונה לא חשבינן לה כמלאכה,[[613]](#footnote-614) ולפ"ז בע"כ דפסולא דמלאכה הוא גם כששתיהן לשום פרה.

י"ט אייר פ"ד

דף מס' 20

**פסול שהי'**

**ל"ב א' - אם שהה כדי שחיטה פסולה,** בעיקר פסול שהי' כתב הראב"ן בסימן ר"ט דהוא משום דכשמתחיל לשחוט ממהר הדם לצאת וכששוהה בנתיים כשיעור שהי' מחלשת הבהמה ואזלא לה חיותא וכי גמר השחיטה באיסור גמיר, וגם אין בה כח להקיא הדם ונבלע בבשר ואוסרו דהא פירש ממקומו, ועד"ז כתב הכל בו בהל' שחיטה פ"ג בשם הר"פ, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן אלף פ"ו דכששוהה כשיעור שהי' אזלא לה חיותא והנה מתה עומד ושוחט, והפרישה בסימן כ"ג סק"ג כתב דהוא משום דכתיב ושחט דמשמע שחיטה אחת ולא ב' שחיטות, ועוד משום דהדם נבלע באברים וכו', והתבו"ש בסימן כ"ג סק"א תמה על טעמים אלו וכתב דגזירת מלך הוא, עיי"ש, ועמש"כ בזה הפמ"ג בשפ"ד שם סק"ב.

**גדר פסול שהי'**

בעיקר פסול שהי' כתב בפירש"י לעיל כ"ט א' ד"ה ואי מחצה דהוא משום דכל ששהה באמצע השחיטה אזלא לה שחיטה והו"ל כפגימה בעלמא ואיטריפא לה, ומבו' דיסוד דינא דשהי' הוא דבכה"ג אין ב' חלקי השחיטה מצטרפין ומה ששחט קודם השהי' אינו מכלל השחיטה ומכח זה הויא טריפה, וכ"כ המאירי במשנתינו דפסול שהי' הוא משום דכל מה ששחט כבר נחשב לנקב בעלמא ואינו נמשך לשחיטה זו הואיל ונשתהא כ"כ ונטרף, וכתב דמה"ט ליכא לפסול שהי' במיעוט קמא דקנה, וכ"נ בד' הר"י מיגש בתשו' סימן מ"א שכתב דהשהי' תפסיד השחיטה ותעשנה בלתי נמשכת, וכתב דמה"ט לא מיבע"ל בשהה במיעו"ק דושט, דודאי דהוי כנקובת הושט.[[614]](#footnote-615)

אך הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ג סק"ב כתב דפסול שהי' אינו משום שכששהה אזל לי' מעשה קמא והו"ל כנקובת הושט, אלא גזירת מלך הוא, והא דשהה במיעו"ק דקנה כשרה הוא משום דלאו מידי עביד ולא גמירי שהי' אלא בדבר שהחיות תלוי' בו.

ונפ"מ בזה הוא דהנה בד' הפמ"ג שם מבו' דאף אם נקובת הושט הויא טריפה, מ"מ כל ששהה אחר שחיטת מיעוט ושט הוי נבילה, ומשום דשהי' פוסלת את כל השחיטה,[[615]](#footnote-616) ורק כששהה אחר שחיטת תורבץ הושט ל"ה נבילה משום דבכה"ג לא גמירי שהי', וכ"ה משמעות ד' ר"ת בספר הישר בסימן תמ"ג שכתב דנקובת הושט טריפה אם לא ע"י שהיית מיעוט סימנים בתורת שחיטה, והביאוהו המכריע בסימן ה' והאו"ז בסימן שע"ח, וכ"כ הביה"ל בח"ג סימן כ"ו בדעתו,[[616]](#footnote-617) - אך בגל' הגרע"א בסימן כ"ז נקט בפשיטות דאם נקובת הושט הויא טריפה, הרי דכל ששהה אחר שחיטת מיעוט ושט ל"ה אלא טריפה, וכ"כ היד יהודה בסימן ל"ג סק"ה, וכן צידד הביה"ל ח"ב סו"ס ט"ז,[[617]](#footnote-618) ומשמעות דבריהם דהוא משום דעיקר ההלכתא דשהי' הוא דאי"ז מצטרף לשחיטה, וממילא דהויא כנקובת הושט, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הקובץ שמועות באות כ"א, ומש"כ האמרי משה בסימן ג' והנאו"י בסימן י"ז באורך.

הקובץ שמועות שם הוכיח דשהי' פוסלת את השחיטה, ואי"ז משום דאזל לי' מעשה קמא ואינו מצטרף, מדעת רש"י דמיבע"ל דשהי' פוסלת במיעוט בתרא, ואם פסול שהי' הוא משום דאין חלקי השחיטה מצטרפין והו"ל כנקובת הושט ל"ה לנו לפסול במיעוט בתרא,[[618]](#footnote-619) וכן הוכיחו האמרי משה שם סק"ב והנאו"י שם סק"ד, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"ג משחיטה הי"ג.

**שהי' במליקה**

הרשב"א לעיל כ' א' כתב דשאר הלכות שחיטה כגון שהי' דרסה וחלדה אינם נוהגות במליקה, - אך השטמ"ק כתב בשם הרא"ה דשהי' פוסל במליקה, משום דליכא למימר שחותך שדרה ומפרקת או שדרה ומיעוט ושט ונטרפה בכך ולא זמן ישלים מליקתו, וכ"כ הר"ן שם בשם הרא"ה, ובתשו' הרדב"ז ח"א סימן רנ"ד למד לזה גם מפירש"י לעיל כ' ב' (ד"ה הא קשיא לי),[[619]](#footnote-620) ומבו' מדבריו דעיקר פסול שהי' הוא משום דבכה"ג אין ב' חלקי השחיטה מצטרפין, וע"כ ה"ז פוסל אף במליקה,[[620]](#footnote-621) והזכר יצחק בסו"ס ל"ג כתב דהיינו דכיון דפסול שהי' הוא משום דה"ז מחלק את השחיטה לב', ילפינן בזה מליקה משחיטה, ול"ד לשאר הלכות שחיטה דההלכה היא דכה"ג לא מיקרי שחיטה, וע"כ אינם פוסלין במליקה דלא כתיב בה ושחט אלא ומלק.

ובד' הרשב"א דס"ל דשהי' אינה פוסלת במליקה,[[621]](#footnote-622) יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דפסול שהי' הוא פסול בפנ"ע ובמליקה ליכא לפסול זה, או דאף דפסול שהי' הוא משום דנתחלקה השחיטה, מ"מ ג"ז הוא מההלכות שנתחדשו בשחיטה, ובמליקה דלא נאמרה ההלכה אין חלקי המליקה מתחלקין זמ"ז כששהה.[[622]](#footnote-623)

**שיעור שהי'**

**מאי כדי שחיטה אמר רב כדי שיגמור שחיטה אחרת,** בפירש"י כתב דקמ"ל דלא סגי במה ששהה כדי שיגמור שחיטתו, אלא שיעור שהי' הוא כדי שיגמור שחיטה אחרת, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, - אך בשם הרא"ה כתב דקמ"ל דלא סגי בכדי שחיטה אחרת דהיינו כדי שחיטת רוב סימנים שהם עיקר השחיטה, אלא בעינן כדי שחיטת בהמה אחרת דהיינו כדי שחיטת העור והסימנים כל שהן דרך שחיטת בהמה, ועמש"נ להלן בפלוגתת הראשונים בזה אם שיעור שהי' הוא אף בכדי שחיטת העור.

**אם שיעור שהי' הוא בשחיטת רוב הסימנים או בשחיטת כולם**

**כדי שחיטת בהמה אחרת,** הרא"ש בסו"ס ט' כתב דהיינו כדי שחיטת רוב סימנים, וכ"כ בפי' הר"ן וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית א' שער א', וכן צידד הרמב"ן,[[623]](#footnote-624) וכתב דהוא משום דכדי שחיטה גמירי ומשה נצטוה על רוב ב' בבהמה ועל רוב אחד בעוף, - אך הרא"ש שם גריס בד' הרמב"ם דשיעור שהי' הוא כדי שחיטת כל הסימנים, וכ"כ בפי' הר"ן בשם איכא מ"ד דמשערין בשחיטת כל הסימנים משום דאיתנייהו בשחיטה, - והמאירי פירש דזהו דמיבע"ל בשהה במיעוט סימנים אם שיעור שהי' הוא כדי שחיטה גמורה בכל הסימנים, או כדי שחיטה כהכשרה ברוב סימנים.

הר"ן כתב דהא דשיעור שהי' הוא בשחיטת רוב הסימנים הוא משום דמדאורייתא אפי' לכתחילה בהכי סגי, ומשמע דלדעת הסוברים דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כל הסימנים, ונתבאר בדף מס' 12, הוי שיעור שהי' בשחיטת כל הסימנים, וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ג סק"ב, וכן צידד הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ז.[[624]](#footnote-625)

**אם שיעור שהי' בעוף הוא כדי שחיטת ב' הסימנים**

לדעת הסוברים דשיעור שהי' הוא כדי שחיטת כל הסימנים, צ"ע אם הוא גם בעוף דל"ה שהי' אלא כששהה כדי שחיטת ב' סימנים, או דכיון דבעוף סגי בסימן אחד הוי שיעור השהי' בשחיטת כל סימן אחד, - ובד' הרמב"ן משמע קצת דאם שיעור שהי' הוא כדי שחיטת כל הסימנים הרי דאף בעוף הוי השיעור כדי שחיטת ב' סימנים, - וכ"ה למש"כ הר"ן דטעם הסוברים דשיעור שהי' הוא כדי שחיטת כל הסימנים הוא משום דאיתנייהו בשחיטה.[[625]](#footnote-626)

**אם שיעור שהי' בעוף הוא כדי שחיטת רוב סימן או כדי השלמת שחיטת הסימן**

התרוה"ד בסימן קפ"ה כתב דשיעור שהי' בעוף הוא כ"ש, משום דאם מצא חצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש כשר, ולפ"ז בשחיטת בהמה הוי שיעור שהי' כשחיטת כ"ש מן הקנה ורוב ושט, וכמש"כ הפליתי בסימן כ"ג סק"ב, וכ"כ האגודה בפירקין, והתבו"ש בסימן כ"ג סק"ו כתב לפרש כן בד' הרמ"א שם, וכ"כ הפליתי שם סק"ב, וכתבו לפרש כן גם בדעת הרמב"ם בביאור האיבעיא דשהה במיעוט סימנים, ונתבאר להלן.[[626]](#footnote-627)

אך התבו"ש שם כתב דמד' ש"ר מבו' דשיעור שהי' הוא בשחיטת כל הרוב, ואף דאם הי' חצי קנה פגום סגי בשחיטת כ"ש, מ"מ משערים בשחיטה כדרכה,[[627]](#footnote-628) וכמש"כ הראשונים דמשערים אף בחתיכת העור, ועמש"כ בזה היד יהודה שם סק"ב וסק"ג ומש"כ הביה"ל בח"ב סימן י"ב באורך.

התבו"ש שם כתב לדון דנידו"ז אם שיעור שהי' הוא כדי שחיטת רוב הסימן או דהוא בכ"ש משום דאם הי' חצי קנה פגום סגי בהשלמת כ"ש תליא בפלוגתת הראשונים אם בעינן גם כדי הגבהה והרבצה, ועיי"ש שכתב די"ל דאף אם ל"ב כדי הגבהה והרבצה מ"מ בשחיטה עצמה משערים בסימנים שלמים כדרך שחיטה, וכתב כן בדעת המרדכי והסמ"ק, ומאידך י"ל דאף אם בעינן כדי הגבהה והרבצה, מ"מ משערים בקנה בכ"ש דכך נאמרה ההלמ"מ דמשערים בהגבהה והרבצה ובשחיטה והוא בשחיטה הפחותה בשחיטות שיכול להמצא, וכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ הביה"ל שם סק"י.

אך היד יהודה שם סק"ג כתב דאם בעינן כדי הגבהה והרבצה כ"ש דאין משערים בקנה בכ"ש, דכיון שראינו שהקפידה התורה שיהא בדרך שחיטה ולא כמו שהוא לפעמים שהיא רבוצה מעצמה, כ"ש דיש לשער כדרך רוב הבהמות שהקנה שלם.

**אם שיעור שהי' הוא בשחיטת ב' הסימנים בזאח"ז או כדי שחיטתם כאחד**

הפליתי בסימן כ"ג סק"ב ובכריתי שם סק"ה כתב דאין משערין בשחיטת ב' הסימנים בזאח"ז, אלא כדי שחיטתם כאחד, - אך הפמ"ג בשפ"ד שם סוסק"ג נחלק ע"ז, ומה שהוכיח לזה מהמנהג, תמה ע"ז בגל' הגרע"א שם, וכ"כ היד יהודה שם סק"ה להוכיח מד' הראשונים.

**אם לשיעור שהי' בעינן גם כדי חיתוך העור**

הרמב"ן כתב דבכלל שיעור שהי' הוא גם חיתוך העור, דכיון דאין הסימנים נשחטים עד שיחתוך את העור כדי שחיטה כדשחטי אינשי גמירי, וכ"כ השטמ"ק בשם הרא"ה, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן קט"ז, ועיי"ש שצידד דמ"מ אין משערין בכדי תלישת הנוצה ממקום שחיטה, אף שהוא צורך שחיטה, - אך הסמ"ק בסימן קצ"ז נסתפק בזה, ובד' התבו"ש בסימן כ"ג סק"ג מבו' דאזיל לטעמי' דס"ל דל"ב כדי הגבהה והרבצה, ולא משערינן אלא בכדי השחיטה עצמה, וע"כ י"ל דגם ל"ב כדי חיתוך העור.[[628]](#footnote-629)

**אם שיעור שהי' הוא כדי שחיטה בסכין זה ובשוחט זה**

התבו"ש בסימן כ"ג סוסק"ו הוכיח דאין משערין כדי שחיטה בסכין זה ובשוחט זה, וכתב דל"ד לדינא דשהה כדי לגמור את כולה דמשערינן בדידי', (וכמו שהביא הרשב"א בברכות י"ג א' מירושלמי וכ"ה בשו"ע סימן ק"ד ס"ו), דשאני התם דמצוה עלי' רמיא ובדידי' תליא מילתא, ומשא"כ הכא, ונסתפק אם משערין ברוב בנ"א וברוב סכינים או משערין לפי שחיטה האפשרית בשוחט הזריז ביותר וסכין חדה ביותר, עיי"ש, והפליתי שם סק"ג כתב דמשערין באומן וזריז גדול וסכין חריף למאד.

**אם שיעור שהי' הוא בבהמה גסה**

**רב אמר כדי שחיטת בהמה לבהמה ועוף לעוף ושמואל אמר אפי' בהמה לעוף,** בפירש"י לקמן כתב דלשמואל דאפי' בהמה לעוף ה"נ משערין בבהמה גסה אף לבהמה דקה, וכתב לפ"ז דמהא דאמר ר"י בר חנינא דדקה לדקה וגסה לגסה ש"מ דס"ל כרב, וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן ט', ואך דהרא"ש כתב בדעת הרי"ף דקי"ל דמשערין בבהמה גסה אף לעוף.[[629]](#footnote-630)

אך הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"ג כתב דשיעור השהי' בבהמה דקה ובעוף הוא כדי שחיטת בהמה דקה, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן וש"ר, ופירשו כן גם בד' הרי"ף, והבעה"מ פירש דהוא משום דהל' שחיטה הלמ"מ הן ואין לנו בהן לבדות ולומר שחיטת עוף לעוף כשחיטת דקה לדקה, ועד"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א,[[630]](#footnote-631) והב"י בסימן כ"ג כתב די"ל עוד דהוא משום דהכי קים להו דעוף חיותו רב כשל בהמה דקה.[[631]](#footnote-632)

**האם שיעור שהי' בעוף הוא כדי שיגבי' וירביצנה**

הרמב"ם שם כתב דשיעור השהי' בעוף הוא כדי שיגבי' בהמה דקה וירביצנה וישחוט, אך הרא"ש שם כתב דלא מקילינן כולי האי לשער בהגבהה והרבצה דבהמה לעוף, וכתב לפ"ז דה"נ אף דמשערין בגסה לדקה מ"מ משערין בהגבהה והרבצה דדקה ופירש בזה מה שהביא הרי"ף למימרא דר"י בר חנינא, - והיש"ש בסימן י"ד תמה ע"ז דממ"נ אם ההלמ"מ הוא דלא מיקרי שהי' אף בעוף אלא כדי שיעור שחיטה הראוי' בבהמה מ"ט ל"ב גם הגבהה והרבצה, ואם הגבהה והרבצה אינו בכלל שחיטה מ"ט בעינן לזה בבהמה, וצ"ע.

הדרישה בסימן כ"ג סק"ב כתב דאף דבעוף ל"ב כדי הגבהה והרבצה דבהמה, מ"מ בעינן כדי הגבהה והרבצה דעוף, והיד יהודה שם סק"ב פירש דמכוון דבריו הוא דאף דבעוף ל"ש הגבהה והרבצה מ"מ משערים כמו שהוא עומד על הארץ לקבל עליו ולשחטו, ועיי"ש שכתב דמד' רי"ו והטור נראה דכיון דל"ב בעוף הגבהה והרבצה אין משערים בו אלא כשיעור שחיטה לבד, - ובד' המאירי בסוגיין מבו' דגם בעוף משערין בכדי אחיזתו, ועיי"ש שכתב ללמוד השיעור בזה מהשיעור האמור בתוספתא דזבחים פ"ז במליקה.

**האם בעינן כדי הגבהה והרבצה**

**א"ר פפא עומדת להטיל איכא בינייהו,** כ"ה גיר' רש"י, ופירש דהיינו דר' יוחנן משער בשחיטה לחודה ור' חנינא בעי כדי הטלה ושחיטה, וכ"כ הבעה"מ דרב ושמואל ור' יוחנן ס"ל דל"ב אלא כדי שחיטה, וכתב דקי"ל כוותייהו,[[632]](#footnote-633) וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ז', והרא"ש בסימן ט' נסתפק בזה בדעת רש"י היאך קי"ל, - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דל"ג איכא בינייהו ורב ושמואל ור' יוחנן לא פליגי דבעינן גם כדי הגבהה והרבצה, - ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ג סק"ב באורך בביאור דעות הראשונים בזה.[[633]](#footnote-634)

**שהי' בשחיטה בסכין רעה**

**השוחט בסכין רעה אפי' כל היום כולו כשרה,** הרי"ו בנתיב ט"ו ח"ג כתב דמיירי שחותך בכל פעם מיעוט שאין בו שהי', שאם הי' בו שהי' שאינו חותך אלא לפעמים היו כל השהיות מצטרפות ושחיטתו פסולה, והפר"ח בסימן י"ח סקי"ב והתבו"ש בסימן כ"ג סקט"ו פירשו בדבריו דלא סגי במה שהוא מתעסק לחתוך אלא בעינן שיחתוך הסכין תמיד, וכן דקדק המ"מ בפ"א משחיטה הי"ז מל' רש"י, ודן לפרש כן גם בל' הרמב"ם.

אך המאירי כתב דאף אם אינו מוסיף לחתוך כלל מ"מ כיון שהוא מתעסק בשחיטה ל"ה שהי', והתבו"ש שם כתב דכ"ה משמעות ל' הפוסקים, אך בסו"ד מסיק דל"ד הוא, וכן האריך התורת יקותיאל בסימן כ"ג סק"א, עיי"ש,[[634]](#footnote-635) וכן האריך היד יהודה שם סק"א, והוכיח כן מלשונות הראשונים, (ועיי"ש במש"כ לפרש בד' רי"ו דמודה לזה), וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ג סק"ב לדקדק מד' היש"ש והש"ך, וכבר דקדק כן התבו"ש שם סק"ב מד' היש"ש, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הט"ז, וכ"כ הגר"ז שם סק"ב וסקי"ב.[[635]](#footnote-636)

**צירוף שהיות**

**שהיות מהו שיצטרפו,** הנאות יעקב בסו"ס י"ז כתב דלכאו' כל הצד דיצטרפו הוא משום דשהי' פוסלת את השחיטה, אך אם עיקר דינא דשהי' הוא דאין חלקי השחיטה מצטרפי, ל"ש צירוף שהיות, כיון דכל אחד במקומו אין בו שיעור הפסק, - אך הביא מירושלמי ר"פ הי' קורא דמיבע"ל גם לענין דין שהה כדי לגמור את כולה אם שהיות מצטרפות, והרי דגם בדין הפסק מצינו לצרף שהיות.[[636]](#footnote-637)

הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' פירש להאיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא כששהה בתוך שחיטתו פחות משיעור שהי' ואח"כ שהה מעט במיעוט סימנים, ומיבע"ל אף מצטרפת שהי' זו עם השאר דעי"ז איגלאי מילתא דכל מה דעביד בשהי' עבד ואין כאן שחיטה כשרה כלל דכיון דבתוך שחיטה יש שיעור שהי' נמצא שמתחילה ועד סוף כל מה ששחט בשהי' שחט, ומדמי לה לטיט הנרוק שמשלים לשיעור מקוה ולאויר שמשלים לשיעור סוכה, וה"נ שהי' במיעוט סימנים משלמת לשיעור שהי', - ומבו' לפ"ז, דכל שנצטרפו השהיות ויש ע"ז תורת שהי' יש בכח כל מיעוט ומיעוט מן השהי' לפסול וחשבינן דכל מה ששחט הוא בשהי',[[637]](#footnote-638) וזה ניחא טפי אם פסול שהי' הוא דשהי' היא דבר הפוסל, דאם פסול שהי' הוא דבכה"ג אין ב' חלקי השחיטה מצטרפין מסתבר דכיון דבתוך השחיטה לא שהה שיעור שהי' לא נתחלקו חלקי השחיטה זמ"ז, וי"ל.

**ותפשוט לי' מדידי',** בפירש"י כתב דקס"ד דאפי' הפסיק קאמר, והתבו"ש סימן כ"ג סקט"ו הוכיח מזה דלא מכשרינן בסכין רעה אלא כשהוא חותך בכל פעם וזהו דס"ד דדרך סכין רעה דאינו חותך תמיד ונמצא דיש כאן שהיות מועטות, ומשני דאיירי כשלא הפסיק לחתוך דליכא שהי' כלל,[[638]](#footnote-639) - אך עיי"ש שכתב דיש לפרש עוד דס"ד דכיון שהוא שוחט מעט מעט הוי כשהי' ואך דאין בזה שיעור,[[639]](#footnote-640) וכ"נ בל' הרגמ"ה.

**שהה במיעוט סימנים**

**שהה במיעוט סימנים מהו,** בביאור האיבעיא מצינו ח' דרכים בד' הראשונים, ונבארם בקצרה, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל בשהה במיעוט בתרא, וכ"כ הראב"ד בפ"ג משחיטה ה"ד, וכ"כ הרמב"ן לעיל ל' ב' בשמו,[[640]](#footnote-641) ונתבאר באורך בדף מס' 11.

**ב** בספר הישר לר"ת סימן תמ"ג פירש דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעוט קמא דושט או דלא גמירי שהי' אלא במידי דמנבלא בי', והביאוהו התוס' לעיל ל' ב' והרא"ש בסימן ו', וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה, ועמש"כ לפרש בזה בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז בסו"ד והביה"ל בח"ב סימן כ"ד, ועיי"ש בסק"ח שהביא מד' רי"ו שפירש טעם האיבעיא בע"א.

**ג** התוס' לעיל שם הביאו פי' ה"ר אושעיא דמיבע"ל במוליך ומביא בסכין רעה במיעוט בתרא דסימן קמא,[[641]](#footnote-642) דשמא כיון שכבר חתך רובו הוי כאילו נחתך כולו והוי כמוליך וביד וברגל, וכן פירשו הרמב"ן שם והבעה"מ והר"י מלוניל והרשב"א והר"ן בסוגיין והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א', והמאירי בסוגיין הק' דא"כ היאך מכשר רבא בשוחט בסכין רעה, וכתב דאיירי כשהזמין ב' הסימנים יחד, ועמש"כ ע"ז היד יהודה בסימן כ"ג סק"י, ועמש"נ בזה להלן.

**ד** הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"ד פירש כששהה כדי שיגביהנה וירביצנה וכדי שישחוט כמו מיעוט הסימנים בלבד ולא שהה כשיעור שחיטה גמורה, והראשונים פירשו בדבריו דהיינו דמיבע"ל שמא שיעור שהי' הוא כדי שחיטת מיעוט סימנים, והראב"ד והרמ"ך שם והרמב"ן לעיל ל' ב' והר"ן בסוגיין תמהו ע"ז.[[642]](#footnote-643)

**ה** בתשו' הר"י מיגש סימן מ"א פירש דמיבע"ל בשהה אחר שחיטת מיעוט קמא דקנה, אם חשבינן לה כנפגם קודם השחיטה והו"ל כחצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו דשחיטתו כשרה, או דכיון דשהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון והמיעוט השני וכל אחד אין בו רוב סימן שחיטתו פסולה,[[643]](#footnote-644) ומשמע דלא מיבע"ל אלא כשאחר השהי' שחט רק עוד מיעוט אך אם שחט אח"כ עוד רוב כשרה.

**ו** הפסקי רי"ד לעיל ל' ב' ובסוגיין ובס' המכריע סימן ה' פירש דאיירי כששהה בתוך שחיטתו פחות משיעור שהי', ובשחיטת מיעוט בתרא שהה עוד מעט, ומיבע"ל אם שהי' זו מצטרפת לשיעור שהי',[[644]](#footnote-645) וכ"כ המאירי בשם י"מ, ושמא זהו מש"כ ר"ת בתו"ד דיל"פ דקאי אשהיות מהו שיצטרפו, ונתבאר לעיל.

**ז** המאירי פירש דאיירי כשגמר שחיטתו עם שיעור שהיית מיעוט הסימנים, והיינו דלא שהה אלא כדי שחיטת רוב הסימנים ולא כדי שחיטת כל הסימנים, ומיבע"ל אם שיעור שהי' הוא כדי שחיטת רוב הסימנים או כדי שחיטת כולם, וכן פירשו המהרש"ל בסימן ט"ו והב"ח בסימן כ"ד בד' הרמב"ם.

**ח** בפי' ריבב"ן כתב דמיבע"ל אם השהי' ששהה במיעוט קמא דקנה מצטרפת לשהי' ששהה בעיקר השחיטה להשלים לשיעור שהי'.[[645]](#footnote-646)

במש"כ הרמב"ם דהאיבעיא היא כששהה כדי שיגביהנה וירביצנה וכדי שישחוט מיעוט הסימנים בלבד, מצינו עוד כמה דרכים, דבד' הטור בסימן כ"ג משמע דמפרש דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעוט קמא דושט וכפי' ר"ת, והב"י שם תמה ע"ז דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם, והב"ח שם פירש לד' הטור בע"א, - והכס"מ בהל' שחיטה שם פירש דמיבע"ל אם שהה כ"ש פחות מכדי שחיטת רוב הסימנים, אם אמרינן דא"א לצמצם בזה ופסולה, - והכס"מ שם כתב די"מ והוא הר"י שושאן שהובא בדבריו שם ה"י דקאי על צירוף שהיות, וקמ"ל דאף בגונא דכל שהי' בפנ"ע הויא כדי הגבהה והרבצה ושחיטת מיעוט סימנים דהיא שהי' גדולה, מ"מ גם בזה מיבע"ל אם שהיות מצטרפות, והכס"מ שם תמה ע"ז, - והתבו"ש בסימן כ"ג סק"ו והפליתי שם סק"ב פירשו דמיבע"ל אם בעינן כדי שחיטת כל הקנה או סגי בשחיטת מיעוט קנה, משום דאם הי' חצי קנה פגום סגי בהשלמת הרוב, וכמש"כ התרוה"ד בסימן קפ"ה, ונתבאר לעיל, - והאו"ש בהל' שחיטה שם פירש דמיבע"ל כששהה באמצע שחיטתו, אם משערין כדי שחיטה גמורה, או כדי השלמת שחיטה זו, אף דהא פשיטא לן דבעינן כדי הגבהה והרבצה וזהו מה שאמרו לעיל דכדי שחיטת בהמה אחרת, וצ"ע.

**שהי' בשחיטת מיעוט בתרא בסכין רעה**

במש"כ ה"ר אושעיא ודעימי' דמיבע"ל במוליך ומביא בסכין רעה במיעוט בתרא דסימן קמא, כתב התבו"ש בסימן כ"ג סקי"ג בתו"ד דאף שהוא שוחט את המיעוט בתרא כדי להגיע להסימן השני, מ"מ כיון שאינו עוסק ממש בשחיטה הוי שהי', ועיי"ש שפירש לפ"ז מש"כ התרוה"ד בסימן קפ"ה לפסול כששוהה בחתיכת הגמי, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הגר"ז שם סקי"ב דבכה"ג הו"ל שהי', ולפ"ז לכאו' נמצא דכל ששוחט מן הצדדים ויש הפסק מעט בין גמר שחיטת הקנה לתחילת שחיטת הושט הו"ל שהי', וצ"ע.

הבעה"מ והר"י מלוניל כתבו דהצד דכשמוליך ומביא בסכין רעה במיעוט בתרא דסימן קמא אי"ז שהי', הוא משום דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן, וכ"כ המאירי, וצ"ע דלהמאירי לטעמי' בריש פירקין דהא דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן אי"ז אלא מדרבנן מ"ט יועיל זה דלא יהא חשוב זה כשהי',[[646]](#footnote-647) ומאידך יש להעיר דלפ"מ שדן הרמב"ן בריש פירקין דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כל הסימן, א"כ מאי מיבע"ל דיהא זה שהי', והיאך מצינו למימר דהוא כמחתך בשר בעלמא.

הפליתי בסימן כ"ג סק"ג כתב דכ"ה דמיבע"ל בשוחט בסכין רעה אם מה ששוהה במיעוט בתרא דסימן קמא הוי שהי' ה"נ יש להסתפק גם בשחיטה בסכין יפה, והיינו בגונא דמלבד זה שהה פחות מכדי שיעור שהי' וע"י שחיטת המיעוט בתרא השלים לשיעור שהי', וכתב דצ"ל דהתוס' חדא מינייהו נקטי.

אך היד יהודה שם סק"א כתב דבד' התוס' והרא"ש משמע דכל הא דמיבע"ל בזה הוא רק כשמוליך ומביא במיעוט הנשאר ואינו חותך כלל, כיון דהוי כאילו נחתך ע"כ כל שמוליך ומביא בזה בלא חתיכה הו"ל כמוליך ומביא ביד או ברגל, אך כל שחותך בו, הרי דאף אם שוהה בחתיכתו כשיעור שהי' לא חשיב כשהי' דדרך שחיטה הוא, ואף דמוליך ומביא בסכין רעה ל"ה שהי' אף כשאינו חותך, עמש"נ בזה לעיל, י"ל דהיינו רק כשעושה כן בעיקר הסימן, ולא כשעושה כן במיעוט בתרא דאינו צורך שחיטה כ"כ, וי"ל דהיינו, דגם שחיטת המיעוט בתרא יש עלי' תורת שחיטה דלא חשיב כשהי', אך כשאינו שוחט אלא הוא מוליך ומביא על הסימנים לצורך שחיטה, הרי דכיון דא"צ לשחוט את המיעוט בתרא, ל"ה כמוליך ומביא לצורך שחיטה,[[647]](#footnote-648) ועיי"ש שכתב דבל' הרשב"א והר"ן לא משמע כן.

**אם יש לפסול שחיטה בסכין רעה משום דשוהה מעט בשחיטת מיעוט בתרא**

הב"ח בסימן כ"ג כתב דלפ"מ שנהגו לפסול בשהי' מועטת, יש לפסול כל שחיטה בסכין רעה בבהמה לפ"מ דקי"ל כפי' ה"ר אושעיא לפסול בשחט בסכין רעה ושהה בשחיטת המיעוט בתרא דסימן קמא, כיון דשוהה מעט בשחיטת המיעוט בתרא דסימן קמא, - אך הפר"ח שם סקי"א נחלק ע"ז וכתב דבשהי' מועטת לא פסלינן אלא כשהפסיק שחיטתו, אך שהוא חותך במיעוט בתרא לא פסלה שהי' מועטת, דאל"כ לא ישחוט אף בסכין יפה שהרי שוהה מעט בשחיטת מיעוט בתרא דסימן קמא, וצ"ב, - והש"ך בס' הארוך שם כתב דהא דלא פסלינן כששוחט בסכין יפה, אף דא"א שלא ישהה מעט, הוא משום דלא מיבע"ל לפסול רק בשוחט בסכין רעה דאפשר לו בע"א כגון שישחוט בסכין חד ולא ישהה כשיעור שהי', אבל לדידן דא"א בע"א שרי, ועי' גם בדבריו בסימן י"ח סקי"ב ובסימן כ"ג סק"י שכתב להכשיר בזה, וצ"ב, - ועמש"כ בזה התבו"ש שם סקט"ז והיד יהודה שם סק"י.

**אם יש לפסול בשחיטה בסכין רעה בעוף**

הש"ך בסימן י"ח סקי"א כתב דכל הא דיש לפסול בשחיטת מיעוט בתרא בסכין רעה, כמש"כ ה"ר אושעיא, הוא רק בבהמה, אף בעוף ליכא שהי' כלל, דמיד שחתך רוב סימן אחד בעוף הרי נגמר שחיטתו, ועיי"ש שכתב דאף דקי"ל לפסול בשהי' במיעוט בתרא היינו דוקא בשהי' ממש, משא"כ בשוחט בסכין רעה שהוא מוליך ומביא תמיד.

והתורת יקותיאל בסימן כ"ג סק"א תמה ע"ז דכל הצד לפסול בהני גווני הוא מכח איבעיא דהכא, ואם באנו לחוש לפירש"י אין לחוש גם לפי' ה"ר אושעיא, וכן הק' המחה"ש בסימן י"ח שם בשם תשו' בית יעקב, וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ג סקי"ד,[[648]](#footnote-649) והעירו עוד, דהרי הצד לפסול בשהי' במיעוט בתרא הוא משום דהוי זה בכלל השחיטה, וא"כ היאך נימא דשחיטת המיעוט בתרא עצמה הויא שהי',[[649]](#footnote-650) (וביותר, דהיאך אפשר שיהא הפסק כלפי שחיטת המיעוט בתרא, ע"י שחיטת המיעוט בתרא גופי').

הב"ח בסימן י"ח סי"ב כתב דלכתחילה אין לשחוט בסכין רעה אפי' עוף כיון דלכתחילה צריך לשחוט ב' סימנים בעוף, וכ"כ הש"ך שם סקי"ב, - והפר"ח בסימן כ"ג סוסקי"א תמה ע"ז דהרי הא דאיכא פסול שהי' בשחיטת מיעוט בתרא דסימן קמא הוא משום דשוהה בשחיטתו באמצע הכשר השחיטה, וא"כ מ"ט יש לאסור לכתחילה בעוף, הרי מיעוט בתרא דסימן קמא וסימן בתרא שניהם בני שחיטה נינהו לכתחילה ובדיעבד לא מעכבי, וא"כ אין מקום לחלק ביניהם, וליכא למימר דהוי כמחתך בשר בין ב' הסימנים, - והתבו"ש שם סקי"ח כתב די"ל דחששו לדעת הסוברים דתרי לישני דריש פירקין פליגי, ולחד לישנא אף דלכתחילה צריך לשחוט את ב' הסימנים בעוף מ"מ סגי לכתחילה בשחיטת רוב הסימן, וע"כ יש לחוש דשחיטת מיעוט בתרא דסימן קמא הויא שהי' בין שחיטת ב' הסימנים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ היד יהודה שם סק"י.

כ"ה אייר פ"ד

דף מס' 21

## החליד במיעוט סימנים

**ל' ב' - החליד במיעוט סימנים מהו,** בביאור האיבעיא מצאנו ו' דרכים בד' הראשונים, והאריך בזה הפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"ו, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל בהחליד במיעוט בתרא אם הוא פסול, והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז דבכה"ג ודאי כשרה, ונתבאר בזה באורך בדף מס' 11.

## החליד תחת מיעוט הסימן

**ב** בספה"י לר"ת סימן תמ"ג כתב דמיבע"ל כשהכניס סכין בתוך מיעוט סימנים ושחט הרוב כהלכתו אלא שהחליד תחת המיעוט, אם הוי כהחליד תחת העור דכשרה, או"ד דחלדה בסימנים הויא חלדה אפי' במיעוטייהו ול"ד לעור, והביאוהו התוס' בסוגיין, והוסיפו לפרש דהצד דכשרה הוא משום דהמיעוט שעל הסכין הוי כאילו נחתך, (וע"כ י"ל דל"ה חלדה אף לאיכא דאמרי דמיבע"ל דתחת העור הוי חלדה).[[650]](#footnote-651)

והפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"ו בתו"ד כתב דלפי' זה איירי בקנה, דאם בושט, הרי כשתחב את הסכין שם נטרפה בנקובת הושט, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין.

אך בספה"י שם פירש דאיירי בושט, וכתב דהא דלא אסרינן בכה"ג משום נקובת הושט, הוא משום דהו"ל דרך שחיטה, וכתב לדמותו להא דלא חיישינן לגבי קדשים תחת העור, והרי"ד בס' המכריע סימן ה' פירש לדבריו דהיינו דדמי להא דאם החליד תחת העור לא פסלינן בקדשים משום הא דנעשית בע"מ בחתיכת העור, - ועיי"ש שתמה ע"ז בתרתי, חדא, דחתיכת עור לא חשיב כמום בקדשים,[[651]](#footnote-652) ואף אי נימא דחשיב כמום, מ"מ כיון דשרא רחמנא לחתוך העור ולשחוט, ע"כ כיון דעור לאו בר שחיטה הוא ליכא נפ"מ אם חתכו למעלה או החליד תחתיו ושחט, אך בסימנים שהם בתורת שחיטה הרי דכל שהחליד הסכין בתוך מיעוט הושט הו"ל נקב גמור, וכיון דאין דרך שחיטה בכך הו"ל כמו שניקב בקוץ, ומה מקום יש להכשירו, וכן הק' בחי' הגרע"א בסוגיין.[[652]](#footnote-653)

## החליד תחת מיעוט קמא ופסקו מלמטה למעלה

**ג** התוס' כתבו דר"ת פירש עוד דמיבע"ל בתחב הסכין תחת מיעוט קמא ופסקו מלמטה למעלה ואח"כ שחט הרוב,[[653]](#footnote-654) ובביאור הספק מצינו ב' דרכים, דבחי' הגרע"א פירש דאיירי בושט ומיבע"ל אם חלדה פוסל במיעוט קמא דושט, וזה ע"ד שפירש ר"ת באיבעיא דשהה במיעוט סימנים דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעוט קמא דושט או דלא גמירי שהי' אלא במידי דמנבלא בי', ונתבאר בדף מס' 20, וכן צידד הראש יוסף, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן כ"ד סקי"א שפירש כן, עיי"ש, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' שחיטה שפירש כן,[[654]](#footnote-655) ועד"ז פירש הריב"ש בסימן קפ"ז בפי' קמא בדעת הרמב"ם, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דאף דנקב בושט פוסל, מ"מ מיבע"ל דשמא כיון דהוא בדרך שחיטה ובשעת שחיטה ל"ה כנקב, דהכי אגמרי' רחמנא למשה לא תשחט רובא בחלדה אבל מיעוטא שפיר דמי כל היכא דלא נפקא חיותא בחלדה, וע"ד הא דפליגי לעיל י"ט ב' בהגרים שליש ושחט שליש אם מצטרף השליש המוגרם לשחיטה אע"פ שאינו במקום שחיטה והיינו משום די"ל דהכי אגמרי' רחמנא למשה דל"ב מקום שחיטה בכולא שחיטה וסגי במה דנפקא חיותא במקום שחיטה.[[655]](#footnote-656)

אך בל' הרא"ש בסימן ו' נראה דאין האיבעיא אם חלדה פוסל במיעוט קמא דושט, דרק באיבעיא דשהי' פירש הרא"ש דמיבע"ל שמא לא גמירי שהי' אלא במידי דמינבלא בי' ומשמע דהאיבעיא דחלדה מתפרשת בע"א, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"ו עפ"ד הפר"ח דודאי דחלדה פוסלת במיעוט קמא דושט, ודוקא בשהי' מיבע"ל דשמא לא גמירי לה רק במידי דמנבלא בי', אלא דמיבע"ל דחלדה תחת מיעוט הסימן אינה פוסלת כיון דאין מיעוט זה מעכב, וכ"נ בד' המעדיו"ט בסק"ד ובד' הב"ח בסימן כ"ד,[[656]](#footnote-657) ולפ"ז הוא ע"ד פי' קמא דר"ת,[[657]](#footnote-658) (ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ד סקט"ו לפרש החילוק ביניהם, וכדבריו נראה בד' הפמ"ג שם שכתב דבד' הרמב"ם יל"פ כפי' בתרא דר"ת, עיי"ש).[[658]](#footnote-659)

והפמ"ג שם כתב דנפ"מ בב' הדרכים בזה הוא בגוונא דהחליד הסכין בין סימן לסימן ושחט מיעוט קמא דושט ואח"כ הוציא הסכין ושחט את שאר הושט, דאם האיבעיא היא דאין חלדה פוסלת במיעוט קמא דושט אף בכה"ג מיבע"ל, וכ"כ הגרע"א בתו"ד, אך אם האיבעיא דתחת מיעוט הסימן ל"ה חלדה, הרי דבכה"ג ודאי דהוי חלדה.

ולכאו' נפ"מ עוד בזה הוא בגונא שתחב הסכין תחת מיעוט קמא ושחטו מלמטה למעלה ואח"כ שחט עוד מיעוט והשלים לרוב, דלדרך קמא מיבע"ל להכשיר אף בכה"ג, אך לדרך בתרא לכאו' בכה"ג פשיטא דפסולה, דהרי כל הא דמיבע"ל להכשיר הוא משום דמיעוט קמא לא עביד חלדה משום דהוי כחתוך, וכ"ז הוא כששחט אח"כ את רוב הסימן, דבכה"ג י"ל דחשבינן להמיעוט הראשון כחתוך, אך כל שלא שחט אח"כ אלא מיעוט והוי המיעוט הראשון מכלל השחיטה, א"א לחשבו כחתוך, וה"ז פוסל משום חלדה.[[659]](#footnote-660)

בעיקר מה שפירשו הרא"ש ודעימי' דטעם האיבעיא הוא דשמא חלדה תחת מיעוט הסימן לא חשיבא כחלדה, צ"ב דמ"ט לא פירשו דטעם האיבעיא הוא דשמא לא גמירי פסול חלדה אלא במידי דמנבלא בי', וכמו שפירשו כן להאיבעיא דשהי', - והיד יהודה בסימן כ"ד סקט"ו כתב דהוא משום דשאני בשהי' דהוי שחיטה כדינו אלא כיון דשהה אגמרי' רחמנא דאינו מצטרף מעשה קמא, ובזה מיבע"ל דשמא הוא רק כשנעשה נבילה בתחילה ולא כשנעשה רק טריפה, אך בחלדה דאגמרי' רחמנא דאי"ז שחיטה כלל, אין מקום להסתפק בזה, דמה לי דנקיבת הושט ל"ה אלא טריפה, הרי מ"מ נטרפה שלא בדרך שחיטה, ודמי להא דלא מיבע"ל בדרסה שלא יפסול במיעוט קמא דושט.[[660]](#footnote-661)

לפ"מ שפירשו הרא"ש ודעימי' דטעם האיבעיא הוא דשמא חלדה תחת מיעוט הסימן לא חשיבא כחלדה, יש ללמוד דליכא פסול בפנ"ע דשחיטה מלמטה למעלה חשיבא כחלדה, עמש"נ בזה בדף מס' 17, דאל"כ הרי כל שהחליד תחת מיעוט הסימן ופסקו מלמטה ולמעלה ודאי דיש לפסול לשחיטת מיעוט זה, כיון דשחטו מלמטה למעלה, ומה לי דמיעוט סימן חשיב כחתוך ולא חשיב ככיסוי.[[661]](#footnote-662)

## שחט רוב סימן אחד והחליד תחת המיעוט הנשאר ושחט את הסימן השני

**ד** התוס' הביאו פי' ה"ר אושעיא דמיבע"ל כששחט רוב סימן אחד והחליד תחת המיעוט הנשאר ושחט סימן שני, והסכימו לזה הבעה"מ והרמב"ן והרשב"א, וכ"כ הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה'.

והבעה"מ כתב דמיבע"ל דאף אם תחת העור ותחת מטלית ל"ה חלדה שאני מיעוט הסימנים דחשיבי, ומאידך אף אם תחת מטלית וצמר מסובך הוי חלדה שאני מיעוט סימנים דמכיון שנשחטו רובן כחתוכין לגמרי דמי והוי כמו שמגולה הסכין ול"ה חלדה, ועד"ז כתבו הרא"ש בסימן ו' והרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א',[[662]](#footnote-663) - אך הרמב"ן במלחמות ובחידושיו והרשב"א והר"ן בסוגיין והרשב"א במשמה"ב שם כתבו דמיבע"ל רק להצד דתחת העור ל"ה חלדה, אם ה"נ תחת מיעוט סימן, או דשאני מיעוט סימן דהוא בר שחיטה, והרמב"ן במלחמות והר"ן כתבו דמה"ט השמיטה הרי"ף דכיון דפסלינן תחת העור כ"ש תחת מיעוט הסימן, וכ"כ הרי"ד שם.[[663]](#footnote-664)

הראש יוסף כתב דה"ר אושעיא פליג על פי' קמא דר"ת וס"ל דאם תחב תחת מיעוט הראשון ודאי פסול דאכתי ל"ה כחתוך, ורק כששחט רוב הסימן ואח"כ תחב תחת המיעוט הנשאר הוא דמיבע"ל דשמא הוי כחתוך, - ודבריו הם לפ"ד הבעה"מ הרא"ש דמיבע"ל דאף אם תחת העור פסולה מ"מ תחת מיעוט הסימן כשרה, אך למש"כ הרמב"ן והרשב"א והרי"ד דמיבע"ל רק להצד דתחת העור כשרה י"ל דה"נ מיבע"ל בתחב תחת מיעוט הראשון, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרי"ד שם, אך אי"ז מוכרע, די"ל דקודם ששחט הרוב חשבינן להמיעוט דהוא בתורת שחיטה ופשיטא לן דהו"ל חלדה.

## שחט מיעוט הסימן בחלדה ואח"כ שחט את המיעוט האחר כתקנו

**ה** בתשו' הר"י מיגש סימן מ"א פירש דאיירי כשהחליד את הסכין ושחט מיעוט הסימן ואח"כ הוציא את הסכין ושחט המיעוט האחר כתקנו, ומיבע"ל אם כיון דבמיעוט הסימנים בלבד הוא שהחליד כשרה דמיעוט כמאן דליתא דמי, או"ד כיון דלגבי הרוב לאו מיעוט הוא אלא חצי גמור הוא הוי כמו שהחליד בחצי סימן ואסור,[[664]](#footnote-665) והכס"מ בפ"ג משחיטה ה"י ובב"י בסימן כ"ד פירש כן בד' הרמב"ם, - ומבו' בדבריו דמיבע"ל לפסול אף במיעוט קמא דקנה דכיון ששחטו בחלדה גרע מחצי קנה פגום, ומאידך מיבע"ל להכשיר אף במיעוט קמא דושט, דרק באיבעיא דשהה במיעוט סימנים כתב הר"י מיגש שם דאין לפרשו על מיעוט קמא דושט, והק' ע"ז מלישנא דבמיעוט "סימנים" אך באיבעיא דהכא כתב דאין בו קושי, והוא משום דמיעוט כמאן דליתא דמי ואינו חושב את השחיטה כשחיטה בחלדה.[[665]](#footnote-666)

## דרסה במיעוט קמא דושט

הפמ"ג בשפ"ד בסימן כ"ד סקי"ח כתב דלדעת הכס"מ כ"ה דמיבע"ל בחלדה במיעוט קמא דושט ה"נ מיבע"ל בדרסה במיעוט קמא דושט, אך לדעת הר"י שושאן לא מיבע"ל אלא בחלדה אך בדרסה פשיטא לן דפסול, והיינו משום דשאני חלדה דהויא שחיטה מעליא אלא דהלמ"מ דבעינן שלא בחלדה ובזה מיבע"ל אם גמירי לה אף במיעוט הסימן, ומשא"כ בדרס דמקרא מפורש הוא דאין ושחט אלא ומשך א"כ כל שדרס לאו שחיטה הוה אלא חונק והוי כניקב מיעוט הושט דנבילה, - והיד יהודה שם סק"ט כתב לפרש בע"א דשאני חלדה דעיקר הפסול הוא משום דבעינן שחיטה מפורעת, ונתבאר בדף מס' 17, וע"כ מיבע"ל דכיון דרוב השחיטה אח"כ מגולה י"ל דחשיבא השחיטה כשחיטה מפורעת, ומשא"כ בשאר פסולי שחיטה.[[666]](#footnote-667)

## חלדה במיעוט קמא דקנה

בעיקר מש"כ הר"י מיגש דמיבע"ל שמא חלדה פוסלת אף במיעוט קמא דקנה, עמש"נ בדף מס' 11 בסופו דבד' רש"י משמע דפשיטא לן דחלדה פוסלת במיעוט קמא דקנה, וכ"כ הב"י בסימן כ"ד בשם שחיטות אשכנזיות לענין דרסה, וכ"נ גם בד' הרא"ש דפשיטא לן דחלדה פוסלת אף במיעוט קמא דקנה, דרק בהא דשהה במיעוט סימנים לפי' ר"ת כתב דהוא במיעוט קמא דושט, אך בהחליד במיעוט סימנים לא כתב דהוא במיעוט קמא דושט אף לפי' בתרא דר"ת דשחט רק את מיעוט הסימן בחלדה, וכ"נ להדיא בשאלת הרא"ש להרשב"א שבתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז דדחלדה פוסלת במיעוט קמא דקנה, עיי"ש.

אך בתשו' הרשב"א שם כתב דאין חלדה פוסלת במיעוט קמא דקנה, דכיון דאפי' אם הי' חצי קנה פגום ומשלימו לרוב כשר לא תהא חלדה פוסלת יותר מפגימתו בקוץ או בדבר אחר, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"ו, ומשמע שפירש כן גם בד' רש"י, וכ"כ המאירי בסוגיין ולקמן ל"ב א', וכ"כ הש"ך בסימן כ"ד סקי"ז והפר"ח שם סקי"ט, וכן הסכימו האחרונים.

## חלדה במיעוט בתרא דסימן קמא

**ו** הריא"ז פירש דאיירי כששחט רוב אחד מן הסימנים בהכשר ואח"כ שחט מיעוטו בחלדה ואח"כ שחט הסימן השני בהכשר,[[667]](#footnote-668) וכ"כ הריב"ש בסימן רפ"ז בפי' בתרא בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שפירש טעם הספק דמיבע"ל אם כיון שכבר התחיל בשחיטה עד שאם הניח עתה מלשחוט היתה נטרפת בכך אין לו להפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה דחלדה, ואע"ג שאם הי' מניח לשחוט מיעוט זה היתה כשרה הכא גרע טפי שמפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה, או"ד דכיון דא"צ לשחוט מיעוט זה אף אם שחטו בפסול כשרה, - ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן כ"ד סק"ח לדינא.

## במש"כ הרמב"ם דאם דרס או החליד בשליש הראשון פסולה

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ג כתב דאם דרס או החליד בין בשליש הראשון בין בשליש האמצעי ה"ז פסולה, ובתשו' הריב"ש סימן קפ"ז הק' דהרי החליד במיעוט סימנים אינו אלא ספק נבילה וכמש"כ הרמב"ם שם ה"י, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריב"ש שם כתב בדרך קמא דאה"נ אף הכא מכוון הרמב"ם דהוא ספק נבילה. - **ב** הריב"ש שם כתב בדרך בתרא דהאיבעיא דהחליד במיעוט סימנים הוא במיעוט בתרא דסימן קמא, אך במיעוט קמא דושט ודאי פסולה. - **ג** בד' הכס"מ שם מבו' דאף דהחליד במיעוט קמא דושט הוי ספק נבילה, מ"מ אם החליד שליש ושחט שליש והחליד שליש הוי נבילה ודאי, והפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סקי"ח פירש דהיינו דאף דאם החליד שליש ושחט שליש תליא באיבעיא דגמ' מ"מ אם אח"כ הוסיף והחליד שליש האחרון הוי ודאי נבילה, ועיי"ש במש"כ בזה, אך בל' הכס"מ שם משמע דס"ל דכל הא דמיבע"ל בהחליד במיעוט סימנים הוא כששחט אח"כ את רוב הסימן בהכשר, אך כששחט רק מיעוט הסימן בהכשר הויא נבילה ודאי, עיי"ש,[[668]](#footnote-669) וכן נקט היד יהודה שם סקי"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. - **ד** הש"ך שם סוסקי"ח כתב דדברי הרמב"ם קיימי כשדרס והחליד השליש הראשון והגרים השליש השני ובכה"ג הוא דפסולה, עיי"ש, ועמש"כ היד יהודה שם סוסקי"ז לפרש בזה. - **ה** הפר"ח שם סקכ"ה כתב דדעת הרמב"ם דהאיבעיא בהחליד במיעוט סימנים הוא בהחליד תחת מיעוט הסימן, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א במשמה"ב והטור בדעתו, אך אם שחט את מיעוט הסימן בחלדה גמורה פשיטא לן דפסולה.

הפמ"ג בשפ"ד שם ד"ה עוד אני חוזר כתב דלמש"כ הכס"מ דאף דבהחליד במיעוט קמא מיבע"ל דכשרה מ"מ כל שהחליד שליש ושחט שליש והחליד שליש פסולה, ה"נ יש לפסול בכה"ג בקנה, עיי"ש, והיד יהודה שם סקי"ז תמה טובא ע"ז, עיי"ש.[[669]](#footnote-670)

## שחט את הושט ואח"כ החליד במיעוט קמא דקנה

הריב"ש שם כתב בדעת הרמב"ם דכל ששחט תחילה את הושט ואח"כ שחט את הקנה ודרס או החליד במיעוט קמא דהקנה פסולה ודאית, דאף דאם דרס או החליד במיעוט קמא דקנה כשרה משום דהו"ל כחצי קנה פגום, מ"מ כל שכבר שחט את הושט ואח"כ דרס או החליד במיעוט קמא דקנה פסולה משום דבאמצע שחיטה שוחט בשחיטה פסולה, ואף לפ"מ דמיבע"ל להכשיר כשהחליד במיעוט בתרא דסימן קמא, היינו משום דכבר נשחט רוב הסימן ההוא והי' יכול להניח המיעוט מלשחוט, אך כל שדרס או החליד במיעוט קמא דהסימן השני הויא פסולה ודאית, ועיי"ש שכתב דל"ד להא דמכשרינן בחצי קנה פגום אף אם שחט את הושט ראשון והוסיף על הקנה הפגום כ"ש וגמרו, דשאני במצא חצי קנה פגום דעושה כל שחיטתו בהכשר, ומשא"כ כשמחליד בשליש ראשון של קנה אחר שחיטת הושט דהוא שוחט באמצע שחיטה ובמה שהוא מעיקר שחיטה בשחיטה פסולה,[[670]](#footnote-671) ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן כ"ד סקי"ז.

ג' סיון פ"ד

דף מס' 22

**עיקור סימנין**

**ט' א' - כל טבח שאינו יודע הלכות שחיטה אסור לאכול משחיטתו ואלו הן הלכות שחיטה וכו' ועיקור,** בביאור פסולא דעיקור נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהא דתנן לקמן ל"ב א' פסק את הגרגרת היינו עיקור, וכ"כ בפירש"י לקמן שם ד"ה ופסק, והתוס' כתבו דלאו היינו דלא שחט כלל את הסימן אלא פסקו, דאי"ז שייך להלכות שחיטה אלא פסול מפני שלא שחטו,[[671]](#footnote-672) אלא היינו ששחט בסכין פגימה או במגל דפסול משום דאין שוחטין אלא חונקין וזה הוי מהלכות שחיטה,[[672]](#footnote-673) וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והטור בסימן כ"ד בדעתו. - **ב** הרמב"ן והרשב"א והר"ן פירשו בד' רש"י דפסול עיקור היינו כל שהגרגרת פסוקה דהו"ל טריפה, והק' דא"כ גם נקובת הושט הו"ל מהלכות שחיטה ומ"ט לא מני לה, וכ"כ היראים בסימן תנ"ו. - **ג** התוס' כתבו בשם הבה"ג דעיקור היינו שנעקר הסימן ממקומו ואח"כ שחטו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' סוף שער א' והחינוך במצוה תנ"א. - **ד** הרמב"ן כתב דעיקור הוא סימנים שנדלדלו כולם או רובם בדבר שעושה אותם טריפה והלמ"מ שאם אירע לו כן בשעת שחיטה משהתחיל בסימנים שתהא נבילה, וכתב דאפשר דהטעם בזה הוא לפי שא"א לשמוטה באותה שעה שתשחט בהכשר דמחמת העיקור מתנדנדין הסימנין, ובחי' הר"ן לקמן מ"ד א' כתב לפ"ז דהא דכשנעקרו שלא בשעת שחיטה ל"ה נבילה, היינו משום דבכה"ג אפשר לאחזם בידו בשעת שחיטה ולשחוט כראוי. - **ה** הרמב"ן לקמן כ' א' כתב דיש לפרש דעיקור סימנים היינו סימנים שנעקרו מן הלחי דהו"ל נבילה ובין אם נעקרו בשעת שחיטה ובין שלא בשעת שחיטה דינן שוה,[[673]](#footnote-674) ומה שאמרו דהוא מכלל הלכות שחיטה לישנא בעלמא נקט לפי שהטבח צריך לידע הלכה זו שאם נשמטו לו בשעת שחיטה אסורה היא לו שמא יארע לו כן ולא ידע דאסור, ועד"ז כתב הרא"ה בסוגיין ובבדה"ב בית ב' שער א'.[[674]](#footnote-675)

**אם הא דל"מ שחיטה בסכין פגום הוא מהלכות שחיטה**

לפ"מ שפירשו התוס' בד' רש"י דפסולא דעיקור הוא שחיטה בסכין פגומה, מבו' דהא דל"מ שחיטה בסכין פגומה הוא מהלכות שחיטה, - והתוס' כתבו דלדעת הבה"ג הא דלא נמנה שחיטה בסכין פגומה בכלל הלכות שחיטה הוא משום דאין כאן שחיטה שאינו אלא חונקו, והיינו דהלכות שחיטה הוא בפסולין הפוסלין בשחיטה, אך שחיטה בסכין פגומה אי"ז פסול בשחיטה אלא אי"ז מעשה שחיטה כלל, - והשאילתות בסימן קכ"ה כתב דשחיטה בסכין פגום פסולה משום דהו"ל דרסה, וההעמ"ש שם כתב בדעתו דדין דרסה דלקמן ל' ב' אינו כלל מן ההלכתא אלא ילפינן לה מקרא, וההלכתא דדרסה היא לפסול סכין פגום.

ובד' הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ו מבו' דנפ"מ בזה הוא במה שנחלקו רבוותא לדעת הפוסלים בפסולי שחיטה במיעוט בתרא אם שחיטה בסכין פגום פוסלת במיעוט בתרא, ונסתפק בזה הרא"ש בתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז, והאחרונים נחלקו בזה, ונתבאר בדף מס' 11, דאם הא דל"מ שחיטה בסכין פגום הוא מהלכות שחיטה י"ל דה"ז פוסל במיעוט בתרא, אך אם שחיטה בסכין פגום לאו שחיטה היא כלל הדין נותן דאי"ז פוסל במיעוט בתרא,[[675]](#footnote-676) ואכמ"ל.

השטמ"ק צידד דגם לדעת רש"י לא חשיב שחיטה בסכין פגומה כפסול בשחיטה כששחט את כל הסימנים בסכין פגומה, כיון דאין כאן שוחט אלא חונק, ורק כששחט את הושט כראוי ופסק את הגרגרת בסכין פגומה הוא דחשבינן לה כפסול בשחיטה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועיי"ש שנסתפק אם ה"נ הוא בשחט את הגרגרת ופסק את הושט בסכין פגומה, או דבכה"ג מיקרי חונק ול"ה שחיטה כלל, (והיינו משום דעיקר החיות היא בושט), וצ"ע.

**שחיטה בסימן שנעקר**

לדעת הבה"ג דפסול עיקור היינו שנעקר הסימן ממקומו ואח"כ שחטו כתבו התוס' דאי"ז טריפה אלא דהלמ"מ דאין שחיטה מועלת בסימן שמוט הנשמט חוץ למקום חיבורו, וכתבו עוד דאפי' עוף שהכשרו בסימן אחד אם נשמט האחד אין שחיטה מועלת לשני, והרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, וכתב דאף לר"א בר אהבה דל"מ שחיטה בעוף רק בושט, מ"מ כיון דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעינן ב' סימנים, בעינן שיהיו שניהם ראוים לשחיטה דהכי אגמרי' רחמנא למשה, ובמשמה"ב שם ריש שער א' הוסיף דהוא משום דלכתחילה כל שאפשר צריך לשחוט שנים.[[676]](#footnote-677)

**גדר הדין דל"מ השחיטה כשנשמט הסימן**

בעיקר הך דינא דכל שנשמט הסימן ל"מ השחיטה, יש להסתפק אם הוא דין במעשה השחיטה דל"מ שחיטה בסימן שמוט, או דהוא דין בבהמה דבהמה שנשמט בה סימן אחד אינו בת שחיטה, - והביה"ל בח"ב סימן כ' כתב דבמש"כ התוס' דאף עוף שהכשרו בסימן אחד אם נשמט האחד אין שחיטה מועלת לשני יש לפרש דהוא משום דהפסול בסימן שנשמט אינו במעשה השחיטה דל"מ שחיטה בסימן שמוט, אלא הוא דין בבהמה דכל שנשמט בה סימן אחד אינה בת שחיטה, ואף עוף שנשמט בו סימן אחד אינו בר שחיטה, - ועיי"ש שכתב דממש"כ הרשב"א דהא דל"מ שחיטה בעוף שנשמט בו סימן אחד הוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, והוצרך לפרש דהיינו אף לר"א בר אהבה וכו', מבו' דהפסול בסימן שנשמט הוא במעשה השחיטה דל"מ שחיטה בסימן שמוט, וע"כ הי' בדין דכל שנשמט סימן אחד בעוף תועיל השחיטה בסימן השני, וכל הא דל"מ הוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, וזהו דקשיא לי' דל"א בר אהבה הרי הקנה אינו בר שחיטה בעוף ומ"ט בעינן שיהא ראוי לשחיטה, וע"ז כתב דהוא משום דהוא בר שחיטה בעולת העוף, וכ"נ ממש"כ הרשב"א בתוה"ב שם דהכי אגמרי' רחמנא למשה לא תשחוט בסימנים עקורין, וכ"כ החינוך שם דסימנים עקורין אינם בני שחיטה כלומר שמצות השחיטה לא היתה בסימנים שהן עקורין ולפיכך השוחט בסימנים עקורין ה"ז כאילו לא שחט.

הרמב"ן הק' ע"ד התוס' שלא מצינו פסול בשחיטה שאין כיו"ב שלא בשעת שחיטה טריפה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דלא פסלינן בשהי' במיעוט קמא דקנה, וצ"ב, וכן הק' הרא"ה בבדה"ב בית ב' ריש שער א', - ומשמע שפירשו דהא דל"מ השחיטה בבהמה שנשמטו סימני' הוא דין בבהמה שאינה בת שחיטה, וזהו שהק' דכיון דאינה טריפה מ"ט אין שחיטה מועלת בה, דאי נימא דהא דל"מ השחיטה הוא משום דדינא הוא דל"מ שחיטה בסימן שמוט, הרי דאף דאין הבהמה טריפה מ"מ דינא הוא דל"מ שחיטה בסימן שאינו במקומו.

אך הנה הרמב"ן כתב דלדעת הבה"ג אין שחיטה מועלת בסימנים משומטין, ומשמע דהוא דין במעשה השחיטה דל"מ שחיטה בסימן שנשמט, - וכ"ה מבו' ממה שתמה הרא"ה בבדה"ב שם עוד ע"ד התוס' דכיון דעוף סגי לי' בסימן אחד מ"ט אם נשמטה הגרגרת ואח"כ שחט את הושט שחיטתו פסולה, הרי אין בגוף זה טרפות והסימן השני שלם ומ"ט לא תועיל שחיטת הסימן השלם, והרי דהא דל"מ השחיטה הוא משום דדינא הוא דל"מ שחיטה בסימן שמוט, וע"כ הי' בדין להכשיר בעוף שנשמט סימן אחד ושחט את הסימן השני שהוא שלם, וצ"ע.[[677]](#footnote-678)

**חלבה וביצי' של בהמה שנשמטו סימני'**

בעיקר הנידון בגדר הפסול בנשמט הסימן מצינו כמה נפ"מ, **א** הרא"ה בבדה"ב בית ב' ריש שער א' כתב דלדעת הבה"ג חלבה וביצי' של בהמה שנשמטו סימני' אסורין כיון שאין לה היתר בשחיטה, עיי"ש, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ג תמה ע"ז וכתב דל"ד לחלב טריפה דאסור דשאני טריפה דיש בגופה פסול הטורף ולא הדרא בריא, ומשא"כ בזו שאין לה פסול הטורף אלא שצריכה שחיטה ואין לה כל שיהיו סימני' עקורים ולא התירה תורה בהמה בלא שחוטה ואם עלתה לה ארוכה ושבו סימנים להתחבר הותרה בשחיטה, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד סט"ו,[[678]](#footnote-679) - ולכאו' תליא בגדר הא דל"מ שחיטה בבהמה שנשמטו סימני', דהרשב"א לטעמי' דהא דל"מ לה שחיטה אי"ז משום פגם שבגופה אלא משום דאין שחיטה בסימנים עקורים, וע"כ אי"ז טעם כלל לאסור את חלבה וביצי', - אך אם הא דל"מ לה שחיטה הוא משום דבהמה שנשמטו סימני' אינה בת שחיטה, וכיון דהיא בהמה שאין לה היתר בשחיטה, אסורין חלבה וביצי'.[[679]](#footnote-680)

הט"ז בסימן כ"ד סק"י הק' ע"ד הרשב"א דבהמה שנשמטו סימני' אין חלבה וביצי' אסורין מהא דמיבע"ל לקמן ס"ט א' דמהו לגמוע את חלבו של עובר שהוציא ידו משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, - והפליתי שם סקי"ב כתב לישב דלדעת הבה"ג דשמוטת הגרגרת ל"ה טריפה יש לה רפואה, וע"כ חשיב דאית לי' תקנתא בשחיטה, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן כ"ט, והיד יהודה שם סקכ"ו תמה ע"ז, עיי"ש, - וי"ל עוד בזה, דשאני התם דדינא דאבר היוצא הוא דל"מ לו שחיטה וחשיב דלית לי' תקנתא בשחיטה, ומשא"כ בבהמה שנעקרו סימני' דדינה הוא שהיא ניתרת בשחיטה, ואך דבפועל אין בידו לשחטה דאין שחיטה בסימנים עקורים.

**נשמט סימן אחד אחר ששחטו**

**ב** בחי' הגרע"א לקמן כ' ב' ד"ה ונלע"ד כתב דלדעת רש"י דשמוטה הויא טריפה, הרי דאם נשמט דהסימן השחוט בין סימן לסימן הוי כנטרפה בין סימן לסימן דאסור, אך לדעת התוס' דשמוטה ל"ה טריפה אלא דאינו ראוי לשחיטה, הרי דבכה"ג היא כשרה דכיון דשחטו לא שייך בו ראוי לשחיטה דהא נפקא חיותא מהאי סימן, ולכאו' כ"ז הוא למשמעות דברי הרשב"א דפסולא דעיקור הוא דסימן שמוט אינו ראוי לשחיטה, ואף בעוף דהכשרו בסימן אחד בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, וע"כ אין מקום לפסול כשנשמט אחר שכבר נשחט הסימן, דלא שייך להצריך שיהא ראוי לשחיטה אחר שנשחט ונפקא חיותא מהאי סימן, אך אי נימא דפסולא דעיקור הוא דבהמה שנעקר בה סימן אחד אינה בת שחיטה, הדין נותן דיש לפסול גם בכה"ג שנשמט סימן אחד אחר שנשחט, דכיון שנשמט בה סימן זה תו אינה בת שחיטה ול"מ שחיטת הסימן השני, וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ד לדקדק מד' הרמב"ם לפסול בזה.[[680]](#footnote-681)

**עריפת העגלה בעגלה שנשמטו סימני'**

**ג** האחיעזר בח"ב סימן ה' סק"ה כתב בהא דעריפת העגלה מטהרת מידי נבילה, כמו שאמרו בזבחים ע' ב', ומשום דכפרה כתיב בה כקדשים, דלדעת הבה"ג דשמוטה ל"ה טריפה אלא דאינה ראוי' לשחיטה, הרי דבעגלה ערופה היא כשרה כיון דא"צ שחיטה אלא עריפה, ואף דכתיב בה כפרה כקדשים, מ"מ כיון דעיקר פסולא דשמוטה הוא בשחיטה, הרי דבעגלה ערופה דא"צ שחיטה אלא עריפה מה בכך דהויא שמוטה, - ולכאו' כ"ז הוא אם הא דל"מ שחיטה בבהמה שנשמטו סימני' הוא משום דאין שחיטה בסימנים עקורין, וע"כ הוא דבעריפה שאינה בסימנים ל"ש הך דינא כלל,[[681]](#footnote-682) אך אם הא דל"מ שחיטה בבהמה שנשמטו סימני' הוא משום דכל שנשמטו סימני' אינה בת שחיטה, מסתברא מילתא דאף לא תועיל בה עריפה לטהרה מידי נבילה.

**לדעת רש"י אם מהני שחיטה בסימן שנעקר**

הריטב"א לקמן כ' א' כתב דאף לדעת רש"י דעיקור סימנים הוא כגון שפסק את הגרגרת, מ"מ איכא גם לפסול עיקור דל"מ שחיטה כשנעקרו הסימנים קודם גמר השחיטה ותרי עיקור סימנים הן, וכאשר כ"ה מוכח מפירש"י לקמן שם, ונתבאר להלן, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הג' והגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה.

והגר"ז שם כתב בתו"ד דאף דמודה רש"י דכל שנשמט הסימן הוי נבילה, מ"מ לית לי' להך דינא דכל שנשמט סימן אחד ל"מ השחיטה בהסימן השני, דלדעתו דגרגרת שנשמטה הויא טריפה אין מקור לזה, וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב, וכתבו לפ"ז דהא דתניא לקמן י' א' דבספק אימתי נשמטה הוי ספק בשחיטה הוא כדעת רבינו יונה דאף ספק טריפות הוי כספק בשחיטה.[[682]](#footnote-683)

למש"כ הריטב"א ודעימי' בדעת רש"י ודעימי' דדינא הוא דל"מ שחיטה בסימנים שנשחטו והוא בכלל ההלכתא דעיקור, צ"ב דמ"ט לא פירש"י הכא כן בההלכתא דעיקור, - והפמ"ג שם כתב דהוא משום דבלא"ה הוי טריפה וא"צ שידע הטבח להל' שחיטה זו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן כ"ד סק"י דכל דהויא טריפה א"צ להודיע לטבח דהוא נבילה, - והגר"ז שם כתב דהוא משום דרוב סימנים אינם עקורין וא"צ שידע הטבח להלכה זו.[[683]](#footnote-684)

**טעם הא דבעינן שידע הטבח מההלכתא דעיקור**

הגר"ז שם כתב דהא דלדעת הבה"ג צריך שידע הטבח מהלכה זו דעיקור, הוא לטעמי' דס"ל דשמוטה שכיחא וצריך לבדוק אחרי', - ועיי"ש שכתב דאף לדעת הסוברים דא"צ לבדוק שלא היו הסימנים עקורין, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 1), היינו דוקא במי שיודע הלכות שחיטה ויודע שעיקור פוסל שהוא נזהר כשתופס בסימנים ומותחן יפה לאחוז בקל שלא יבא לידי עיקור בידים, ובכה"ג הוא דלא חיישינן שמא היו עקורין מתחילה מעצמה של בהמה ע"י נדנודה או ע"י אחיזת השוחט בה בקלות, דסמכינן ארובא דרוב בע"ח בריאים בטבעם ואין הסימנים נשמטים ונעקרים בהם מעצמן ולא ע"י אחיזה בקלות, אך במי שאינו יודע שעיקור פוסל כלל ואינו נזהר כלל מעיקור כשתופס בסימנים למותחן יפה, לכו"ע יש לחוש שמא תפס ומתח בכח עד שבא לידי עיקור, דבהמה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, וכיון שהשוחט לא ידע להזהר מילתא דלא רמיא עלי' דאינש עביד ולאו אדעתי' ואין אני קורא בה נודע לך במה נשחטה כלל מאחר שהשוחט בעצמו אינו יודע, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

**דעת הרמב"ן ודעימי' בדין עיקור**

למש"כ הרמב"ן דעיקור הוא סימנים שנדלדלו בדבר שעושה אותם טריפה והלמ"מ דאם אירע כן בשעת שחיטה הויא נבילה לפי שא"א לשמוטה באותה שעה שתשחט בהכשר דמחמת העיקור מתנדנדין הסימנין, מבו' בד' הש"ש בש"ה פ"ו והגרע"א לקמן מ"ג ב' דהיינו דעיקר פסולא דעיקור הוא משום החשש שלא שחט כראוי, והא דא"א שתשחט בהכשר אי"ז רק טעמא דההלמ"מ, אלא זהו גדר הפסול, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דמה"ט בספק אם נשמטה הגרגרת קודם שחיטה או אחר שחיטה חשיב כספק בשחיטה דקיימא בחזקת איסור, ול"ד לספק נקובת הושט דמוקמינן לה בחזקת היתר ולא אמרינן דקיימא בחזקת אינו זבוח משום דאין שחיטה מועלת לנקובת הושט, כיון דודאי נעשה מעשה השחיטה והספק הוא אם מעשה השחיטה מתירו.[[684]](#footnote-685)

ממש"כ הרמב"ן דעיקור סימנין הוא כשנדלדלו כולם או רובם בדבר שעושה אותם טריפה, מבו' דכל שנדלדלו רובם בענין דל"ה טריפה כמו שאמרו לקמן מ"ד א' דהיכא דאקפול אקפולי ל"ה טריפה לי"ב לפסולא דעיקור, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן לקמן מ"ד א', וכ"נ בחי' הר"ן לקמן שם, - אך בפי' הר"ן בריש פירקין כתב בשם הרמב"ן דהוא עיקור בדבר שאינו עושה אותם טריפה,[[685]](#footnote-686) וכן האריך הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז, ובמהדו"ק לא הכריע בזה, ובמהדו"ב נקט לעיקר דהוא אף בדבר שאינו עושה טריפה, וכ"כ הגר"ז שם סקל"ה, אך היד יהודה שם סקכ"ד האריך דהעיקר הוא רק בדבר העושה אותם טריפה.

הבית מאיר והגר"ז שם כתבו דודאי דפסולא דעיקור הוא אף בדבר שאין עושה אותה טריפה, דכיון דעיקר הפסול הוא משום דא"א שתשחט בהכשר, כמש"כ הרמב"ן והר"ן, מאי נפ"מ בין היכא דאפרוק אפרוקי להיכא דאקפול אקפולי, הרי גם באקפול אקפולי אינו נשחט יפה, ובע"כ דאף בכה"ג הויא נבילה.

והיד יהודה שם סקכ"ד בתו"ד ובסוסקכ"ז כתב דכיון דעיקר פסולא דעיקור הוא כשנשמט בשעת שחיטה, הרי דרק כשנעקר בכח בשעת שחיטה מתנדנדים הסימנים בעת ההיא וא"א שתשחט בהכשר, משא"כ כשנקלף בנחת ועדיין מחובר אינו מתנדנד כלל, ולפ"ז נמצא דהא דאקפול אקפולי ל"ה טריפה והא דלי"ב לדינא דעיקור דהוי נבילה הוו ב' דינים דלא שייכי להדדי, וצ"ע דאי"ז במשמעות דברי הרמב"ן, דלהדיא משמע בדבריו דמשום דהוי טריפה ע"כ הוא דבשעת שחיטה הו"ל נבילה, - וי"ל עוד למש"כ הרמב"ן דלא מצינו פסול בשחיטה שאין כיו"ב שלא בשעת שחיטה טריפה, וע"כ ה"נ דינא דעיקור דאין שחיטה מועלת לו, הוא רק בעיקור העושה אותה טריפה,[[686]](#footnote-687) וצ"ל לפ"ז דאף דטעם הפסול הוא משום דא"א שתשחט יפה, (כמש"כ הרמב"ן והר"ן), היינו רק טעם ההלכתא, אך לעולם דינא הוא דאין שחיטה מועלת כשנעקר הסימן בשעת שחיטה, וע"כ היינו רק בעיקור העושה אותה טריפה.[[687]](#footnote-688)

בגל' הגרע"א בסימן כ"ד סט"ו צידד דלדעת הרמב"ן אם שחט סימן אחד בעוף ונעקר הסימן השני בשעת שחיטה מהניא השחיטה לטהר מידי נבילה, שהרי הסימן ששחט שחטו בטוב, ואף דהסימן השני שנעקר אין ראוי לשחיטה מכח הנדנוד, מ"מ י"ל דל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, דלדעתו לא מצינו להך מילתא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, שהרי הא דתניא לקמן י' א' דשחט את הושט ונמצאת הגרגרת שמוטה וכו' י"ל דהיינו משום דהיא אסורה מדין טריפה, וצ"ב דמ"ט הוצרך להך מילתא דל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, הרי אף אם בעינן שיהיו ראויים לשחיטה לכאו' אף הסימן שנעקר חשיב כראוי לשחיטה, שהרי אם אוחזו אח"כ ושוחטו שפיר דמי, (דרק כשנעקר בשעת השחיטה ל"מ, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן).

אך בד' הגרע"א לקמן מ"ג ב' סוד"ה ובעיקר קושיית מבו' דגם לדעת הרמב"ן איכא לפסולא דעיקור גם בגוף שנשמט הסימן השני בשעת שחיטה, וכ"ה מבו' בד' הש"ש בש"ה ספ"ו,[[688]](#footnote-689) והעירו דכ"נ ממש"כ הרמב"ן דהא דפריך דכולהו תנינהו היינו הא דתניא נשמטה הגרגרת טריפה, והרי דאף ששחט את הסימן השני יש בזה לפסולא דעיקור דהוי נבילה, וצ"ע.[[689]](#footnote-690)

**בהמה שנעקרו סימני' אם היא טריפה או נבילה**

נחלקו הראשונים בדין בהמה שנעקרו סימני', **א** התוס' הק' ע"ד הבה"ג דפשיטא דל"מ שחיטה כשנשמט הסימן שכבר נטרף, וכתבו דלדעתו לאו טריפה היא כלל, אלא דהלמ"מ דאין השחיטה מועלת בכה"ג, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית א' שער א'. - **ב** התוס' כתבו בדעת רש"י דכל שנשמטו סימני' הויא טריפה, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן י' א' ד"ה נשמטה, והב"ח בסימן כ"ד כתב לדעתו דגם אחר שחיטה הו"ל טריפה ואינו נבילה, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין דאף דנקובת הושט הויא נבילה, מ"מ בעיקור שאינו במקום שחיטה הויא טריפה ולא נבילה, ורק כשנעקרו הסימנים בשעת שחיטה הויא נבילה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט והכ"ג דפסוקת הגרגרת למעלה ממקום שחיטה ל"ה נבילה.[[690]](#footnote-691) - **ג** היראים בסימן תנ"ו כתב דכל שנעקר הסימן קודם השחיטה הו"ל נבילה, ולפ"מ שפירש היראים כן למתניתין דלקמן ל"ב א' דפסק את הגרגרת היינו שנעקרה הגרגרת, הרי נתפרש התם כן להדיא דהו"ל נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה דידה, וכ"כ המגיני שלמה לקמן כ' א' בדעת רש"י דדמי לנקובת הושט דהויא נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה דידה, כמש"כ בפירש"י לקמן ל"ב ב', וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה בתחילת דבריו ובד"ה והנה בפ"ק, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"ב סימן י"ז סק"ז.[[691]](#footnote-692)

לקמן מ"ד א' אמרו דדינא דעיקור סימנים הוא כשנעקרו כולם, ואף בנעקרו רובם אם אפרוק אפרוקי הויא טריפה, וכל הא דתורבץ הלחי שניטל מלחי כשר הוא כשניטל רובו ואקפול אקפולי, ופירש"י דאפרוק אפרוקי היינו כדבר הנעקר בכח שנעקר כאן מעט וכאן מעט עד רובו דאותו מיעוט המחובר אינו מחובר ביחד וע"כ ל"ה חיבור דלא הדר בריא.

והתוס' שם כתבו דלמש"כ בדעת הבה"ג דעיקור סימנים ל"ה טריפה, צ"ל דהיינו היכא שנעקר הסימן שלא בכח דבכה"ג ל"ה טריפה אף כשנעקר כולו, ומ"מ אין שחיטה מועלת בו כיון שנעקר כולו,[[692]](#footnote-693) וכתבו עוד דדעת ר"ח דהא דהוי טריפה הוא כשנפרדו הסימנים זמ"ז, אך בעיקור הסימנים ל"ה טריפה כלל, ואך דאין שחיטה מועלת בו, - אך הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' כתב דמה שאמרו התם דסימנים שנדלדלו ברובם טריפה ל"ד הוא, אלא היינו דאין שחיטה מועלת בה.[[693]](#footnote-694)

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דלדעת הבה"ג בע"כ דבעיקור סימנים ל"ה טריפה, אלא דדינא הוא דאין שחיטה מועלת לה, הק' הפר"ח בסימן כ"ד סקל"ב דהויא טריפה מחיים וההלכתא דעיקור הוא דאין לה הכשר שחיטה וכשנשחטה הויא נבילה,[[694]](#footnote-695) - ובדעת התוס' י"ל למש"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הג' בתו"ד דאם בעיקור סימנים הו"ל טריפה, א"צ להודיע לטבח לדין עיקור דמהלכות שחיטה, שהרי בלא"ה היא טריפה.

**עיקור סימנים במליקה**

**כ' א' - אילימא למעוטי עיקור סימנים,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאין אותו צואר כשר לשחיטה אף אין עורף כנגדו כשר למליקה, ולקמן בסוגיין פליג רבא בר קיסי דאין עיקור סימנים במליקה, והרמב"ן לעיל ט' א' הק' דלדעת רש"י דעיקור היינו פסוקת הגרגרת א"כ מ"ט דמ"ד דאין עיקור סימנים במליקה, הרי הו"ל נבילה, ואטו הוכשרו נבילות וטריפות למזבח, וזה לפ"מ שפירש שם בדעת רש"י דאין המכוון להא דפסיקת הגרגרת ל"ה שחיטה אלא להא דאם נפסקה הגרגרת ל"מ לה שחיטה, ונתבאר לעיל, ועיי"ש שהק' עוד במה שדנו לקמן בסוגיין אם יש עיקור סימנים בעוף, ואם עיקור סימנים הוא פסוקת הגרגרת הרי להדיא תנן לקמן נ"ו א' דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת.

אך הנה בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה ההוא מבו' שמפרש דהכא איירי בסימנים שנשמטו, ובזה הוא שדנו אם יש עיקור סימנים בעוף ויש עיקור סימנים במליקה, וכ"ה מבו' בד' התוס' שפירשו כן בדעתו,[[695]](#footnote-696) וכ"כ הריטב"א, וכתב דאף דלעיל ט' א' פירש"י לההלכתא דעיקור בע"א, ס"ל דבההלכתא דעיקור נכלל תרתי, ונתבאר לעיל.

התוס' הוכיחו מהכא כדעת הבה"ג דבשמיטת סימנים ל"ה טריפה, אלא דהלכתא גמירי לה דאין השחיטה מועלת בכה"ג, ובזה הוא שדנו בסוגיין אם איכא להך דינא במליקה, דלדעת רש"י דבשמיטת סימנים הויא טריפה, מ"ט דמ"ד דאין עיקור סימנים במליקה הרי מלק ונמצאת טריפה אסורה.[[696]](#footnote-697)

ובדעת ש"ר דבשמיטת סימנים הויא טריפה מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן פירש לפי דרכו דדין עיקור סימנים היינו דכל שנעקרו הסימנים בשעת שחיטה הויא נבילה, ולמ"ד דאין עיקור סימנים במליקה היינו דאף דהויא טריפה, מ"מ הך דינא דבעיקור סימנים בשעת שחיטה הויא נבילה, הוא רק בשחיטה, אך במליקה הו"ל כנעקרו קודם לכן שהיא טריפה, ועיי"ש שכתב דאף אינה נאסרת משום טריפה, שהרי הוא שובר מפרקת ומטרף קודם לכן, ומכיון שנשברה מפרקת חיבור סימנים בלחי מה יועיל לה, וע"כ אין עיקור כלל. - **ב** הרמב"ן כתב בפי' בתרא דלמ"ד דאין עיקור סימנים במליקה היינו דאם בא כהן לעקרו בציפורן לאחר שחתך מפרקת הוי כמולק אותם בשעת שחיטה וכשרה, ועד"ז כתב הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א' דהיינו דא"צ לחתוך הסימנים בידו במליקה, אלא כיון שנעקרו מכחו אף זה מצות מליקה, וכ"כ השטמ"ק לעיל ט' א' בשמו. - **ג** המגיני שלמה כתב למש"כ בדעת רש"י דכל שנשמט הסימן דמי לנקובת הושט דהוי נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, ובזה הוא שנחלקו אם איכא להך דינא במליקה, או דבמליקה ליכא להך דינא ואף דהויא טריפה מ"מ מליקתה מטהרתה מידי נבילה.[[697]](#footnote-698)

**עיקור סימנים בעוף**

**אין עיקור סימנים בעוף וכו' למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת,** נחלקו הראשונים בביאורו, ותליא בפלוגתייהו בעיקר הפסול דעיקור סימנים, **א** התוס' כתבו דלדעת הבה"ג היינו משום דעיקור סימנים ל"ה טריפה אלא דהלכתא גמירי לה דאין שחיטה מועלת בו וכיון דאין שחיטה לעוף מה"ת ליכא להך דינא בעוף, וכ"כ הריטב"א גם בדעת רש"י דבסימנים שנשמטו ל"ה טריפה אלא דאין שחיטה מועלת בהן ובעוף ליכא להך דינא משום דאין שחיטה לעוף מה"ת. - **ב** הרמב"ן כתב בפי' קמא דהיינו דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת אף אם עקר האדם את הסימנים מן הלחי הו"ל כחותך סימנים במקום שחיטה וכשרה, ולא אמרינן דעיקור סימנים מלחי הוי כמרצץ את מוחו או כשובר רגלו, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א', ועד"ז כתב השטמ"ק לעיל ט' א' בשמו דהיינו דאם עקר הסימנים בידו בשעה שבא להכשירו וחזר ושחטו כשר, משום דמדאורייתא סגי במה שעוקר בידו, ואף שהצריכו חכמים שחיטה, דיו שיחזור וישחטנו קודם שימות. - **ג** המגיני שלמה כתב בדעת רש"י דאף דהויא טריפה, מ"מ הך דינא דכל שנעקרו הסימנים הויא נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו אינו נוהג בעוף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת.

**למ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת איכא למימר דהכי אגמרי' דאין עיקור,** למש"כ הרמב"ן והרא"ה דמה שאמרו דאין עיקור סימנים בעוף היינו דמהני אף כשעקר את הסימנים מן הלחי, אין לפרש כן במה שאמרו הכא די"ל דאף דיש שחיטה לעוף מה"ת מ"מ אין עיקור, דודאי דעקירת הסימנים מן הלחי אינה שחיטה, ובביאור מה שאמרו דאין עיקור מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב בפי' קמא דאף דאם נעקרו סימנים קודם שחיטה הויא טריפה ואם נעקרו בשעת שחיטה הויא נבילה, מ"מ בעוף גמירי לה דמשהתחיל בשחיטה אם נעקרו הסימנים אין לו בו לא נבילות ולא טרפות. - **ב** הרמב"ן כתב לפרש עוד דאף דאם נעקרו הסימנים הויא טריפה, מ"מ לי"ב לההלכה שנתחדשה בשחיטה דכל שנעקרו הסימנים בשעת שחיטה הויא נבילה. - **ג** הרמב"ן כתב לפרש עוד דהיינו דאם חתך הסכין בראשן במקום שחיטה הוי כשוחטן במקום שחיטה דלי"ב לדין הגרמה כלל. - **ד** הרא"ה לעיל ט' א' ובבדה"ב בית ב' שער א' כתב לפרש דאיירי בסימנים שנדלדלו ברובן, ובזה הוא דמכשרינן כשחזר ושחטן, דכ"ה דעוף חלוק מבהמה בשחיטתו דסגי לי' בסימן אחד, ה"נ לא מיפסל בדלדול סימנים ברובן.

**ההוא פליגא,** בפירש"י כתב דלית הלכתא כמתניתא דרמי בר יחזקאל דהא תניא לקמן כ"ח ב' דשחט את הושט ואח"כ נשמטה הגרגרת כשרה נשמטה הגרגרת ואח"כ שחט את הושט פסולה שחט את הושט ונמצאת הגרגרת שמוטה ואין ידוע אם קודם שחיטה נשמטה או לאחר שחיטה זה הי' מעשה ואמרו כל ספק בשחיטה פסולה והרי דיש עיקור בעוף, והראש יוסף עמד בזה דלמש"כ המגיני שלמה בדעתו דלכו"ע בעיקור סימנים בעוף הויא טריפה ולא נחלקו אלא אם הויא נבילה, א"כ מהו שהוכיח רש"י דלא קי"ל הכי מההיא ברייתא דנשמטה הגרגרת פסולה, הרי י"ל דהיינו משום טריפה, ואין לומר דלישנא דפסולה משמע דהויא נבילה, הרי גם במתניתין לעיל י"ט ב' תנן דהשוחט מן העורף שחיטתו פסולה, ובפירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה תהני לה סכין) כתב די"ל דהיינו דהויא טריפה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובסו"ד כתב דמכוון רש"י הוא לסיפא דברייתא דבספק הו"ל ספק בשחיטה ופסול, ובע"כ דהויא נבילה ובספק מוקמינן לה בחזקת אינו זבוח, דאם אינה אלא טריפה ל"ה אסרינן בספק,[[698]](#footnote-699) ועיי"ש שכתב שזהו שהוצרך רש"י להביא לסיפא דברייתא, ולא סגי ברישא דקתני דנשמטה הגרגרת ואח"כ שחט הושט פסולה.[[699]](#footnote-700)

**עיקור סימנים במיעוט בתרא ובמיעוט קמא**

לדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, נחלקו רבוותא אם עקירת סימנים פוסלת במיעוט בתרא, ונתבאר בדף מס' 11, עיי"ש, והרמ"א בסימן כ"ד סט"ו כתב דעיקור פוסל במיעוט בתרא, והיד יהודה בסימן כ"ו סק"א כתב דאי"ז ענין למש"כ הראשונים דאין עיקור פוסל במיעוט בתרא, דדבריהם קיימי בעקירת הסימנים ביד דאי"ז דרך שחיטה וע"כ אי"ז פוסל במיעוט בתרא, אך דברי הרמ"א קיימי בנשמט הסימן ושחט אח"כ למיעוט בתרא ובכה"ג הו"ל דרך שחיטה וה"ז פוסל במיעוט בתרא.

הרמ"א שם כתב דעיקור פוסל במיעוט קמא, והגר"ז שם סקל"ו עמד בזה דאם נשמט הסימן הרי אין הפסול רק במיעוט קמא אלא בכל השחיטה, ואם לא נשמט אלא מיעוט מן הסימן, הרי אין בזה לעיקר ההלכתא דעיקור, וכתב דמכוון ד' הרמ"א הוא לשחיטה בסכין פגום, דלמש"כ התוס' בדעת רש"י זהו דינא דעיקור, וס"ל דכל ששחט מיעוט קמא בסכין פגום פסול, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ היד יהודה שם סקכ"ג.

י' סיון פ"ד

דף מס' 23

**ל"ב א' - שחט את הושט ופסק את הגרגרת וכו',** גירסת הרי"ף והרא"ש או שחט את הגרגרת ופסק את הושט, וכן גירסת הפסקי רי"ד והמאורות והרא"ה והריבב"ן, וכ"ה בכתה"י המשניות, - אך הצל"ח כתב דט"ס הוא ומודה ר"ע בכה"ג דנבילה היא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה באורך, אך בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין מבו' להדיא דאף בכה"ג ס"ל לר"ע דטריפה היא, והא דנקט שחיטה בושט ופסוקה בגרגרת הוא משום דגרגרת עבידא לאשתמוטי.

## טעם הא דשחט את הושט ופסק את הגרגרת הויא נבילה

**ר' ישבב אומר נבילה,** השטמ"ק כתב בשם תור"פ דמודה ר' ישבב דבפסיקת הגרגרת לא מנבלא דבסימן אחד אין הנשמה יוצאת ול"ה שיעור מיתה, וכל הא דס"ל דהויא נבילה הוא כשפסק את הגרגרת אחר שחיטת הושט דהשתא היא מתה, וע"כ אף דבפסיקת הגרגרת אינה אלא טריפה בעלמא, מ"מ בעיא שחיטה לטהרה מידי נבילה, והרי אין כאן שחיטה, דשחיטה הויא בב' סימנים וזה לא שחט אלא סימן אחד שהרי נפסק השני, והו"ל כטריפה שמתה בלא שחיטה דהויא נבילה, - אך בד' הרשב"א לעיל כ' ב' ולקמן מ"ב א' מבו' להדיא דהא דלר' ישבב פסוקת הגרגרת הויא נבילה, אי"ז משום דלא שחט לב' הסימנים, אלא הוא משום דפסיקת הגרגרת הוא מעשה המנבל, וזהו שהק' דבכל שחיטה נימא דוכי מתה עומד ושוחט, עיי"ש, - ונחלקו בזה עוד מרבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## טעמא דר"ע דהויא טריפה

**ר"ע אומר טריפה,** השטמ"ק כתב בשם תור"פ דטעמא דר"ע הוא משום דלטהר מידי נבילה סגי במה שנשחט אחד מן הסימנים ומסייעת השחיטה להוציא הנשמה, ול"ב שחיטת ב' סימנים אלא כדי להתירו באכילה, ולפ"ז פליג ר"ע בכל בבי דמתניתין, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה פסק, וכ"ה מבו' בד' התוי"ט, וכ"כ הראש יוסף והרש"ש והקר"א לקמן מ"ב א' והביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דמודה ר"ע בתלת בבי קמייתא דהיא נבילה, ולא פליג אלא בהחליד, וס"ל דבכל פסולי שחיטה ל"ה אלא טריפה, דדמי לשחיטת טריפה דמטהרת מידי נבילה, וה"נ פליג בשהי' ודרסה והגרמה, וכ"כ המאירי והנימו"י.[[700]](#footnote-701)

בטעמא דר"ע דמהני שחיטת סימן אחד לטהר מידי נבילה, לפ"ד התור"פ ודעימי', כתב הקר"א לקמן מ"ב א' דאזיל לטעמי' דס"ל לעיל י"ז א' דבשר נחירה הותר לישראל במדבר ומיקרי שחיטה, ונהי דאיתסר לבסוף היינו באכילה, אבל לענין טומאה כל שמתה ע"י סימנים טיהרה מטומאת נבילות,[[701]](#footnote-702) ונתחדש בדבריו דהתירא דנחירה במדבר הוא אף בשחיטת סימן אחד, וצ"ע, - והרש"ש כתב דטעמי' דר"ע הוא משום דעשה בה הכשר שחיטה בעוף, וע"ד שאמרו לעיל כ"ט ב', או דנפקא לי' מהקישא דזאת תורת הבהמה והעוף דלעיל כ"ז ב' דעיקרה לענין טומאה נאמר, דמה עוף יוצא מידי טומאה בסימן אחד אף בהמה כן.

## אם פליג ר"ע בכל פסולי שחיטה דמהניא השחיטה לטהר מידי נבילה

בתוספתא פ"ב ה"ב תניא דפליג ר"ע אף בהחליד את הסכין תחת ב' הסימנים דהויא טריפה ושחיטתה מטהרתה, ולכאו' הוא כמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דטעמא דר"ע הוא משום דבכל פסולי שחיטה ל"ה אלא טריפה, וע"כ ה"נ כששחט את ב' הסימנים בחלדה מטהרת השחיטה מידי נבילה, אך למש"כ התור"פ דטעמא דר"ע הוא משום דסגי במה שנשחט אחד מן הסימנים לטהר מידי נבילה, הרי דכל שהחליד תחת ב' הסימנים הדין נותן דהויא נבילה, וכמש"כ כן הרש"ש.

אך הנה הראש יוסף נסתפק דכ"ה דפליג ר"ע דשחיטת סימן אחד מהניא לטהר מידי נבילה, ה"נ פליג דכשהחליד בשחיטת ב' הסימנים דה"ז מטהר מידי נבילה, עיי"ש, וכ"כ האמרי משה בסימן ב' סקכ"ט עפי"ד התוספתא דר"ע בתרתי פליג דס"ל דסגי בשחיטת סימן א' לטהר מידי נבילה, וע"כ מטהר מידי נבילה בתלת בבי קמייתא, וס"ל גם דשחיטה פסולה בפסולי שחיטה מטהרת מידי נבילה, וע"כ פליג גם בהחליד תחת ב' הסימנים ושחטם,[[702]](#footnote-703) ולפ"ז נמצא דהא דמטהר ר"ע בהחליד את הסכין תחת השני ופסקו הוא מתרי טעמי, חדא דשחט סימן אחד בהכשר גמור, ועוד דגם שחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, ואי"ז במשמע,[[703]](#footnote-704) וצ"ע.

בתוספתא שם תניא דשחט את הושט ושהה כדי שחיטה ואח"כ פסק את (הושט) [הגרגרת] לר"ע הויא טריפה ושחיטתה מטהרתה, וזה ניחא גם לד' התור"פ, דאף דבכל פסולי שחיטה מודה ר"ע דהויא נבילה, מ"מ כששהה בין שחיטת הושט לשחיטת הגרגרת, לא גרע מהיכא דשחט את הושט והמתין לה עד שמתה או מהיכא דשחט את הקנה לבדו דלר"ע הויא טריפה ושחיטתה מטהרתה.[[704]](#footnote-705)

## טעם הא דלר"ע הויא טריפה אף דאין ב' הסימנים ראויין לשחיטה

הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב הק' דלמש"כ הרשב"א דאף בעוף דסגי בשחיטת סימן אחד מ"מ כל שנשמט סימן אחד ל"מ השחיטה משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, א"כ מ"ט דר"ע דפסק את הגרגרת ושחט את הושט טריפה ושחיטתה מטהרתה, הרי הגרגרת שנפסקה אינה ראוי' לשחיטה, דכיון שכבר נפסק רובו או כולו ודאי דשחיטתו לחודה אינה מועלת כלל אף לטהרה מידי נבילה, ואפ"ה מהניא שחיטת הושט לטהרה מידי נבילה, והרי דל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה,[[705]](#footnote-706) ואף לפ"מ שחזר בו ר"ע דלא סגי בשחיטת סימן אחד בבהמה לטהר מידי נבילה, לא מצינו שחזר בו מהך מילתא דכל דסגי בשחיטת סימן אחד ל"ב שיהיו ב' הסינים ראויים לשחיטה, עיי"ש.[[706]](#footnote-707)

ולמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' ניחא, ומתרי טעמי, חדא, דלדידהו הרי מודה ר"ע ברישא דהויא נבילה, ולא פליג אלא בהחליד את הסכין תחת אחד מהן ופסקו, ועוד, שהרי לדידהו טעמא דר"ע הוא משום דבכל פסולי שחיטה ל"ה אלא טריפה, וע"כ ה"נ בהא דל"מ השחיטה כשאין ב' הסימנים ראויין לשחיטה שפיר מהניא השחיטה לטהר מידי נבילה, דהא דאין השחיטה מועלת בכה"ג הוא מפסולי שחיטה, והרי לר"ע בכל פסולי שחיטה מהניא השחיטה לטהר מידי נבילה, - ועד"ז כתב האמרי משה בסימן ב' סקכ"ט למש"כ שם ע"פ התוספתא דר"ע בתרתי פליג, דמלבד הא דס"ל דשחיטת סימן אחד מועלת לטהר מידי נבילה ס"ל נמי דשחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, וע"כ ה"נ הוא בשחיטה דפסולה מכח הא דאין ב' הסימנים ראויים לשחיטה דמהניא לטהר מידי נבילה.

## טעם הא דלר"ע הויא טריפה אף אם חלדה במיעוט בתרא פוסל

האמרי משה בסימן ב' סק"ל הק' לדעת רש"י ודעימי' דמיבע"ל בחלדה במיעוט בתרא דפסולה, א"כ מ"ט דר"ע דאם החליד את הסכין תחת השני ופסקו ל"ה נבילה, הרי לא גרע מהחליד במיעוט בתרא דהויא נבילה, דכיון דאף כשהחליד במיעוט בתרא דכבר נגמר השחיטה להתירה באכילה מ"מ ה"ז פוסל להשחיטה, כ"ש בהחליד בסימן שני דעדיין לא נגמרה השחיטה, (דבעינן לשחיטת הסימן השני להתיר באכילה), ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דלר"ע כל שחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, ואף כשהחליד בשחיטת ב' הסימנים ה"ז מועיל לטהר מידי נבילה.

ולדעת הסוברים דלר"ע אין שחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, ורק בשחיטת סימן אחד הוא דס"ל דמועלת לטהר מידי נבילה, צ"ל דהא דכשהחליד בסימן הב' אי"ז פוסל את כל השחיטה ול"ד לחלדה במיעוט בתרא, הוא משום דהא דחלדה במיעוט בתרא פוסלת את כל השחיטה הוא משום דעיקר דין השחיטה הוא על כל הסימן אלא דרובו ככולו, וע"כ כל שהחליד במיעוט בתרא ה"ז פוסל את השחיטה, ומשא"כ בהא דלר"ע סגי בשחיטת סימן אחד לטהר מידי נבילה דאי"ז משום דחשבינן לה כשחיטת ב' הסימנים, אלא משום דלטהר מידי נבילה סגי בשחיטת סימן אחד, וכמש"נ לעיל בהערה, הרי דאף שהחליד בשחיטת הסימן השני אי"ז פוסל את שחיטת הסימן הראשון.

## אם לר"ע דהויא טריפה אין בה אלא איסור אכילה דטריפה

האבנ"ז ביו"ד סימן כ"ג סק"ב כתב דהא דקאמר ר"ע דטריפה היינו דאינה מטמאה טומאת נבילה, אך מודה דאין שחיטתה מתירתה באכילה כלל ויש בה איסור נבילה, עיי"ש, ולפ"ז מתפרש טעמא דר"ע דהויא כטריפה, דהוא כמו שמצינו בכ"ד דאיכא שחיטה המועלת לטהר מידי נבילה ואינה מועלת להתיר באכילה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"י בדין שחיטת נכרי, וכ"כ הר"ן לעיל י"ד א' בדין שחיטת מומר, וכ"כ האחרונים בדין עריפת העגלה דאף שאמרו בזבחים ע' ב' דעריפתה זו היא שחיטתה ומהניא לטהר מידי נבילה מ"מ אינה מתרת כלל באכילה, והיינו דלטהר מידי נבילה ל"ב להיתר שחיטה אלא כל דחשבינן דלא מתה מאלי' אינה מטמאה, וה"נ הוא בשחיטת סימן אחד או בשחיטה בפסולי שחיטה דאינה שחיטה גמורה להתיר באכילה, ומ"מ כיון דהויא שחיטה כ"ד ולא מתה מאלי' אינה מטמאה.

אמנם הנה הביה"ל בח"ב סימן כ"ד סק"ו נקט בפשיטות דלדעת ר"ע מהני השחיטה גם להתיר לאיסור נבילה, ואין בה אלא איסור אכילה דטריפה, עיי"ש, וכ"נ ממה שדנו בגמ' דמתניתין דאלו טריפות בבהמה אתיא כר"ע דמשמע דאינה אסורה אלא משום טריפה, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' שם ד"ה ורמינהי, עיי"ש, ולפ"ז צ"ב בגדר הדברים דכיון דשחיטת סימן אחד מהניא להתירה מאיסור נבילה, מ"ט יש בה לאיסור טריפה, ואמנם היכא דפסק את הגרגרת ואח"כ שחט את הושט, ניחא, דאף דשחיטת הושט מהניא לטהרה מידי נבילה, מ"מ יש בה לאיסור טריפה משום שכבר נטרפה תחילה בפסיקת הגרגרת, אך היכא דשחט את הושט ואח"כ פסק את הגרגרת צ"ב דמ"ט הויא טריפה, וי"ל דהיינו משום דלא חייל היתר השחיטה אלא כשמתה, וכיון דמיתתה אינה מכח השחיטה דשחיטת סימן אחד לא משויא לה כמתה ונפיק חיותא שלא ע"י השחיטה, הו"ל כטריפה.

אך לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דפליג ר"ע בכל פסולי שחיטה דהו"ל כטריפה ושחיטתה מטהרתה, צ"ב, דאם שחיטה בפסול שחיטה מועלת להתיר לאיסור נבילה, הרי נפיק כולא חיותא ע"י השחיטה, ומ"ט יש בה לאיסור טריפה,[[707]](#footnote-708) - וצ"ל למש"כ האחרונים דאיסור טריפה אי"ז רק איסור בעלמא דטריפה אלא גם לי"ב היתר שחיטה באכילה, והיינו משום דאין כל מיתתה ע"י השחיטה וע"כ אין השחיטה מועלת להתירה באכילה, ומ"מ כיון דיש בה שחיטה כ"ד לי"ב לאיסור נבילה אלא לאיסור טריפה,[[708]](#footnote-709) וה"נ הוא בפסולי שחיטה, דאף דשחיטתה מועלת לטהרה מידי נבילה, מ"מ כיון דהויא שחיטה פסולה אינה מועלת להתיר באכילה ויש בה לאיסור טריפה, וצ"ע.

## בהא דאיכא פסול שהי' לר"ע אף דלא מטרפא בפסיקת סימן אחד

הביה"ל בח"ב סימן כ"ד סק"ו הק' לדעת ר"ת דהאיבעיא דשהה במיעוט סימנים הוא במיעוט קמא דושט דשמא לא גמירי שהי' אלא במידי דמנבלא בי', דמ"ט לא פשיט לה מר"ע דס"ל דפסוקת הגרגרת הויא טריפה, ולדידי' לעולם לא משכח"ל שהי' דפסלה רק במידי דמטרפא בי', כיון דגם כששהה בין סימן לסימן ל"ה אלא טריפה,[[709]](#footnote-710) ועיי"ש במש"כ בזה ובמש"כ האמרי משה סימן ב' סק"ל, ולפ"ד האבנ"ז ניחא, דהרי אף לר"ע איכא בפסוקת הגרגרת לאיסור נבילה, אלא דמהניא השחיטה לטהרה מידי נבילה, וע"כ שפיר חשיב כמידי דמנבלא בי'.[[710]](#footnote-711)

## דין פסוקת הגרגרת לר"ע

**שחט את הושט וכו' והודה לו ר"ע ורמינהו אלו טריפות בבהמה נקובת הושט ופסוקת הגרגרת,** מבו' דקודם חזרה ס"ל לר"ע דפסוקת הגרגרת ל"ה נבילה, וכ"ה להדיא בשנויא דר"ח בר אבא א"ר יוחנן דכאן קודם חזרה כאן לאחר חזרה, וקשיא טובא דלמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דלא פליג ר"ע אלא בהחליד את הסכין, דס"ל דשחיטה פסולה מטהרת מידי נבילה, אך ברישא דפסק את הגרגרת ואח"כ שחט את הושט מודה דהויא נבילה, א"כ הרי אף לר"ע הויא פסוקת הגרגרת נבילה, ומ"ט תלינן לדין פסוקת הגרגרת בפלוגתייהו.

אך הנה הר"י מלוניל כתב דנפסלה בשחיטתה הוא דאין סימני' שלמים כנקובת הושט, וכ"כ הנימו"י, ועד"ז כתב החינוך במצוה תנ"א דכל שנפסלה בשחיטתה היינו דנפסלה במקום שחיטתה דהיינו הסימנים, ולפ"ז ניחא הא דתלינן לדין פסוקת הגרגרת בפלוגתא דר"ע ור' ישבב אם כל שנפסלה בשחיטתה הויא טריפה או נבילה, - ומש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דבפסק את הגרגרת ושחט את הושט מודה ר"ע דהויא נבילה, הוא משום דכל הא דס"ל דפסוקת הגרגרת אינה נבילה הוא כששחט גם את הקנה אחר שנפסק, אך כל שלא שחט אלא את הושט הוי נבילה משום דלא שחט אלא סימן אחד,[[711]](#footnote-712) אך לשנויא קמא דרבא כל שנפסק הקנה ואח"כ שחט את הושט לחודי', ל"ה נבילה, והוא אף לדעת ר' ישבב, ונתבאר להלן.

בעיקר הא דפריך מהא דתנן דפסוקת הגרגרת הויא טריפה הק' הרש"ש דהרי התם מיירי ששחט אח"כ גם את הקנה וע"כ ל"ה אלא טריפה, ול"ד למשנתינו דלא שחט אלא סימן אחד וע"כ הויא נבילה, וכתב דצ"ל דס"ל דאחר פסיקת הגרגרת ל"מ מידי מה ששחט אח"כ דכמנחא בדיקולא דמיא, וע"כ מהא דתנן דפסוקת הגרגרת הויא טריפה ש"מ דסגי בשחיטת סימן אחד לטהר מידי נבילה וכדעת ר"ע קודם חזרה, - ולמש"כ הר"י מלוניל והנימו"י דנפסלה בשחיטתה היינו דאין סימני' שלמים, ניחא, וכ"כ הבית מאיר בסימן ל"ג ס"ג דעיקר הא דפריך הוא משום דנפסלה בשחיטתה היינו כשנפסלה במקום שחיטה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דפריך אף מנקובת הושט, וכ"כ הראש יוסף.

## טעם הא דבפסק ולבסוף שחט ל"ה נבילה

**כאן שפסק ולבסוף שחט וכו' כי דבר אחר גרם לה ליפסל,** הלב ארי' הק' דמ"ט בכה"ג ל"ה נבילה, הרי כיון דאיירי אף כששחט במקום חתך, ולכאו' איירי גם כשלא שחט כלל את הקנה, (וכאשר כ"ה מבו' מהא דמותבינן עלה ממשנתינו דפסק את הגרגרת ואח"כ שחט את הושט), וליכא אלא סימן אחד היאך מהני זה לטהרה מידי נבילה לפ"מ שחזר בו ר"ע והודה לד' ר' ישבב,[[712]](#footnote-713) וביותר קשיא לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דגם לדעת ר"ע קודם חזרה לא סגי בשחיטת סימן אחד לטהר מידי נבילה.

והאמרי משה שם סקכ"ז כתב לפרש דס"ל לרבא דסגי במה שהשלים שחיטת ב' הסימנים ע"י שחיטה לטהר מידי נבילה,[[713]](#footnote-714) ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז להא דמצינו למ"ד דהגרים שליש ושחט שליש כשרה דדין השחיטה נאמר רק על המיעוט המשלים לרוב, וה"נ מצינו בשחיטת הושט לדעת הסוברים דל"ה אלא טריפה אף כששחט במקום הנקב, ועד"ז הוא הכא דס"ל לרבא דסגי בהשלמת ב' הסימנים, ועיי"ש בסקכ"ח שכתב לישב לפ"ז משה"ק הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב דשמעינן מהכא דל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, דלהנ"ל הרי לדעת רבא מצטרף אף הסימן הפסוק לשחיטה ושפיר חשיב דב' הסימנים ראויים לשחיטה,[[714]](#footnote-715) - וי"ל עוד דלדעת רבא אף לדעת ר' ישבב סגי בשחיטת סימן אחד להוציא מידי נבילה כל שהוא הסימן השני ונשלם בזה הוצאת החיות, וע"ד הא דלדעת רב אדא בר אהבה סגי בעוף בשחיטת הקנה היכא דחתך תחילה את השדרה והמפרקת, וע"כ הוא דכל שפסק ולבסוף שחט הויא שחיטה מעליא.[[715]](#footnote-716)

י"ז סיון פ"ד

דף מס' 24

## נקובת הושט אם הויא נבילה

**ל"ב ב' - אלא אמר רבא אלו אסורות קתני ויש מהן נבילות וכו',** נחלקו הראשונים בדין נקובת הושט דפירש"י כתב דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הוו נבילה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"ו והי"ט והרמב"ן לעיל ט' א' וכ' א' והרשב"א והר"ן לעיל כ' ב' והרשב"א לקמן מ"ב א' ובקידושין נ"ז א', וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הרמב"ן והר"ן לעיל ט' א' ע"ד רש"י דאם עיקור היינו פסוקת הגרגרת, מ"ט לא מני גם נקובת הושט, והרי דנקובת הושט הויא נבילה, ועמד ע"ז הבית מאיר בסימן ל"ג ס"ג, (ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א'), וכ"כ השו"ע בסימן ל"ג ס"ג.

אך בספה"י לר"ת סימן שמ"ג כתב בתו"ד דאף דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, מ"מ נקובת הושט ל"ה אלא טריפה,[[716]](#footnote-717) וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין,[[717]](#footnote-718) וכ"כ השטמ"ק מתור"פ בשם תוס', וכ"כ המהרש"א בבכורות כ' ב', וכ"כ האבנ"ז בסימן כ"ב סקי"א ללמוד מד' התוס' בכ"ד.[[718]](#footnote-719)

התוס' הרא"ש הוכיח דנקובת הושט ל"ה נבילה ממש"כ ר"ת לפרש להאיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא במיעוט קמא דושט ומיבע"ל דשמא לא גמירי שהי' במידי דלא מנבלא, והרי דנקובת הושט ל"ה נבילה, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין להוכיח מד' ר"ת, וכ"כ התפארת שמואל בסימן ל"ג להוכיח מד' התוס' והרא"ש שהביאו לד' ר"ת אלו.[[719]](#footnote-720)

בתוספתא פ"ב ה"ב תניא שחט מיעוטו של ושט ושהה כדי שחיטה ואח"כ שחט את שניהם או שניקב הושט ואח"כ שחט את שניהם טריפה ושחיטתה מטהרתה, ומבו' להדיא דנקובת הושט ל"ה אלא טריפה, ועמד ע"ז הגרע"א בגל' יו"ד סימן כ"ז ובתשו' סימן קצ"ח, - ובדעת הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' והתוס' הרא"ש לעיל ל' ב' משמע דל"ג בתוספתא טריפה אלא גרסי שחיטתו פסולה, וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ג, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ג' סקכ"א דבע"כ דהראשונים גרסי בתוספתא בע"א. - **ב** הביה"ל שם כתב די"ל דדברי התוספתא קיימי בעוף וי"ל דנקובת הושט בעוף ל"ה נבילה, ועמש"נ בזה להלן. - **ג** האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ד כתב די"ל דדברי התוספתא קיימי בגונא שניקב הושט כנגד מה ששחט כבר ובכה"ג ל"ה נבילה,[[720]](#footnote-721) עמש"נ בזה להלן, - ועמש"כ האמרי משה בסימן ג' סקי"ב וסקי"ז לישב עוד.

## מקור הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה

השטמ"ק הביא מתור"פ שתמה ע"ד רש"י דמנ"ל דנקובת הושט הויא נבילה, הרי במשנתינו לא חשיב אלא פסוקת הגרגרת ולא נקובת הושט ומשמע דל"ה נבילה אלא בפסוקת הגרגרת, ועד"ז הק' הפמ"ג בשפ"ד סימן ל"ג סק"ה דמנ"ל לדמות נקובת הושט לפסוקת הגרגרת, הרי י"ל דדוקא פסוקת הגרגרת הויא נבילה משום דהו"ל כמנח בדיקולא ולא שייך בו שחיטה, ובגל' הגרע"א בסימן כ"ז הוסיף להקשות שהרי בסוגיית הגמ' לקמן מבו' דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא ול"ש בה שחיטה, וטעם זה לא שייך בנקובת הושט.

והשטמ"ק הביא מקור לדברי רש"י ממה שאמרו דיש מהן נבילות בל' רבים, ואם לא קאי אלא על פסוקת הגרגרת, הרי ליכא אלא חדא דהויא נבילה, וכ"כ הצל"ח בסוגיין והבית מאיר בסימן ל"ג ס"ג,[[721]](#footnote-722) - והבית מאיר שם כתב עוד דמקור דברי רש"י הוא מהא דתנן דכל שנפסלה בשחיטתה נבילה וס"ל דנכלל בזה נקובת הושט, וכמש"כ החינוך במצוה ת"מ דנפסלה בשחיטתה היינו שנפסלה במקום שחיטתה, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י דנפסלה בשחיטתה הוא שאין סימני' שלמים, וכ"כ הראש יוסף.[[722]](#footnote-723)

## טעם הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה

בדעת הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה כתב בפירש"י דהוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, וגם הא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא מכח ה"ט, - אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהוא משום דס"ל דגם נקובת הושט חשיב כמעשה הממית, וע"כ הויא נבילה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א והר"ן לעיל כ' ב' והרשב"א לקמן מ"ב א' להוכיח מהא דמהני שחיטה אף דבתחילת השחיטה הויא נקובת הושט, דבע"כ דאף היכא שנעשה מעשה נבילה, לא אמרינן דוכי מתה עומד ושוחט, ורק כשהיא נבילה ומטמאה עכשיו הוא דאמרינן דוכי מתה עומד ומולק, והרי דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום שנעשה בה מעשה נבילה.[[723]](#footnote-724)

בביאור מש"כ רש"י דהא דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב בשם תור"פ דהיינו משום דאינו שוחט את ב' הסימנים, דלא מיבעיא בפסוקת הגרגרת דאינו שוחט אלא סימן אחד, אלא אף בנקובת הושט אינו שוחט את רוב הראשון דהושט, וזה לטעמי' דבושט בעינן שישחט את כל הרוב, ונתבאר להלן, וכ"כ האמר"מ בסימן ג' סקכ"א בשם הגר"ח, ועיי"ש בסק"כ שפירש לזה דהיינו דלא מיבעיא אם התחיל שלא באותו המחצה שהנקב בו דליכא רובא בשחיטה דכיון ששחט מחצה הרי בצירוף הנקב שבחצי השני הוי כבר פסוק ברובו וכמנחא בדיקולא, אלא אף אם התחיל באותו המחצה שהנקב בו ושחט שלא במקום הנקב ג"כ ל"מ, משום דכל אורך הושט שכנגד הנקב הוי כפסוק ולא שייך בו שחיטה,[[724]](#footnote-725) ועד"ז כתב החזו"א בסימן ג' סוסקכ"א, עיי"ש.[[725]](#footnote-726) - **ב** הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ג כתב בדרך בתרא דהיינו דבאה ההלכה דסימן שנולד בו סימני טריפה לאו בר שחיטה הוא ולא נאמר תורת שחיטה רק בסימן שלם וכשר, וי"ל דהיינו דכיון דכבר יצא מן החיות דמקום הסימנים ל"מ שחיטת סימנים אלו לטהר מידי נבילה דבעינן דכל חיות הסימנים תצא ע"י שחיטה. - **ג** הביה"ל שם כתב לפרש עוד דכך באה ההלכה, דאע"ג דטריפה שנשחטה טהורה, מ"מ טריפות שבסימנים ובמקום שחיטה אין השחיטה מטהרת אותם. - **ד** הקוה"ע בסימן כ"ח סק"ה כתב דהוא משום דמקום הנקב אינו ראוי לשחיטה, ואף כששוחט את רוב הושט הנשאר ל"מ, משום דהא דסגי בשחיטת רוב הסימן הוא משום דרובו ככולו, והיינו רק כשכל הסימן שלם ושחט רובו דבזה אמרינן דרובו מתוך כולו ככולו, אך אם חסר מקצת הסימן ולא נשאר רק רובו, ל"ה רובו מתוך כולו אלא רובו גרידא ובכה"ג לא אמרינן רובו ככולו.[[726]](#footnote-727)

## בדעת הרמב"ם דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט הויא נבילה מחיים

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט כתב דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט הויא נבילה מחיים ואין השחיטה מועלת בה, והדרישה סימן ל"ג סוסק"ג כתב דמכוון הרמב"ם הוא דמחיים כבר יש בה לחיסרון זה דמכח זה ל"מ השחיטה אך אין עלי' דין נבילה מחיים,[[727]](#footnote-728) וכ"כ הש"ך בנקוה"כ בסימן ל"ג, וכ"כ הפר"ח בסימן כ' סק"ה והחזו"א בסימן ג' סקכ"ב.[[728]](#footnote-729)

אך בד' הכס"מ בפ"א משחיטה ה"ה ובפ"י ה"ט ובב"י סו"ס כ"ו מבו' שפירש ד' הרמב"ם כפשוטם, ועמד ע"ז הפר"ח שם ובסימן ל"ג סק"ד, וכ"כ התבו"ש בסימן ל"ג סק"ה והפליתי שם סק"ב והיד יהודה שם סק"ה, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בתחילת דבריו.

## טעם הא דשאני דין איסור נבילה מדין טומאת נבילה

הש"ך בסימן ל"ג סק"ד הוכיח דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט ל"ה נבילה מחיים ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלא קתני במתניתין אלא נבילה דלא מטמאה מחיים, - אך התבו"ש שם כתב דאף דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט הוו נבילה מחיים, היינו לענין איסור, אך אינה מטמאה מחיים, וכ"כ הפליתי והיד יהודה שם.

ובטעם הא דשאני איסור נבילה מטומאת נבילה, כתב הפליתי שם דהוא משום דלענין טומאה בעינן מיתה גמורה דכתיב במותם ואיתקש לטומאת מת, ולענין איסור סגי במה שהיא חלושה בתכלית, - אך התבו"ש שם כתב דהוא משום דשאני טומאת נבילה דכתיב בקרא מיתה וכל שעדיין חי' היא לי"ב טומאה, ומשא"כ לענין איסור דלא כתיב בקרא מיתה, הרי דכל שנעשה מעשה בסימנים כיון דהוו כשחוטים ול"ש בהם שחיטה הויא כנבילה,[[729]](#footnote-730) וכ"כ הצל"ח בסוגיין ד"ה והנלע"ד.[[730]](#footnote-731)

ויש להוסיף בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"ב דמינים טמאים שאין השחיטה מועלת בהן אין בהן משום נבילה וטריפה, ומשמעות דבריו דאי"ז משום דאאחע"א, אלא משום דעיקר איסור נבילה הוא רק בבע"ח דיש בו שחיטה ומת בלא שחיטה וכמש"כ כן בכ' הגרי"ז בזבחים ס"ט ב',[[731]](#footnote-732) וכ"ז הוא לענין איסור נבילה, אך לענין טומאת נבילה הרי גם במינים טמאים איכא טומאת נבילה, והרי דחלוק איסור נבילה מטומאת נבילה, דאיסור נבילה הוא מכח שמת "בלא שחיטה" וטומאת נבילה היא מכח שמת, ואשר ע"כ אף דכשנעשה בה מעשה בסימנים דלא שייך בה שחיטה הויא נבילה לענין איסור, מ"מ אינה מטמאה, דדוקא לענין איסור דתורת נבילה הוא מכח הא דלא נעשה בה שחיטה, הרי דבזה אמרינן דכל שנעשה בה מעשה בסימנים דל"ש בה שחיטה הויא בכלל נבילה, ומשא"כ לענין טומאה, דלא תלי כלל במה שלא נעשה בה שחיטה, ל"ה נבילה אלא כשמתה.[[732]](#footnote-733)

## נקובת הושט ופסוקת הגרגרת בעוף

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה מצינו כמה נפ"מ, **א** הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ג כתב דאף עוף שנפסק הקנה או ניקב הושט הויא נבילה,[[733]](#footnote-734) אך בגל' הגרע"א בסימן כ"ד סט"ו שנדפס בהשמטות שבסוף הל' טריפות נסתפק בזה דשמא אם ניקב הושט בעוף ושחט את הגרגרת ל"ה פסולו בשחיטה ול"ה נבילה.[[734]](#footnote-735)

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דלדעת התוס' הרא"ש ודעימי' דהוא משום דנעשה בה מעשה נבילה ודאי דאף בעוף הויא נבילה, ולדעת רש"י דהוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו יש מקום לדון דהיינו רק בבהמה דבעינן בה שחיטת ב' סימנים וכיון דניקב הושט ל"מ בו שחיטה, אך בעוף אף אם ניקב הושט שפיר מהני שחיטת הקנה.

והאחרונים נחלקו בזה לדעת רש"י, דהפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה בשורש הג' בסופו כתב דאף דבעוף סגי בשחיטת סימן אחד מ"מ בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה וע"כ כל שניקב הושט הוי נבילה, וכ"ה בדבריו במש"ז סימן כ"ו סוסק"א, וכ"כ בתשו' ברית אברהם יו"ד סימן כ"ד, - אך הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ג כתב דד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דאם הוא משום דסימן שנולד בו סימני טריפה אינו בר שחיטה, הרי דבעוף ל"ה נבילה משום דמצי לשחוט את הקנה, אך אם הוא משום דטריפה בסימנים אין שחיטתה מטהרתה, אף בעוף הויא נבילה.[[735]](#footnote-736)

הביה"ל שם כתב דאף אם נקובת הושט ל"ה נבילה בעוף, מ"מ פסוקת הגרגרת הויא נבילה אף בעוף, דכיון שכבר נפסק סימן אחד דהוי זה שיעור שחיטה גמור בעוף לא יועיל מה שישחוט את הסימן השני דב' שחיטות בעוף לא מצינו.

והאמר"מ בסימן ב' סקט"ז הק' ע"ז מהא דס"ל לר"ל בסוגיין דשחט שלא במקום חתך ל"ה נבילה, ואיירי אף בעוף, שהרי לקמן נ"ו א' תנן דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת ולר"ל בע"כ דהיינו כששחט שלא במקום חתך, והרי דלא אמרינן דאחר שכבר נפסק כשיעור שחיטה ל"ש שיעשה שחיטה אחרת, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה.

## ספק נקובת הושט אם קיימא בחזקת איסור

**ב** נחלקו הראשונים בספק נקובת הושט אם קיימא בחזקת איסור, ונתבאר בדף מס' 3, וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם נקובת הושט הויא נבילה או טריפה, וגם תליא בטעם הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה, ואכמ"ל.

## ניקב הושט בשעת שחיטה כנגד מה שנשחט אם הוי נבילה

**ג** התוס' לעיל ח' א' כתבו דאם בשעת שחיטה ניקב הושט כנגד מה ששחט טריפה, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' והטוש"ע סימן כ"ו ס"א.[[736]](#footnote-737)

והפמ"ג שם במש"ז סוסק"א כתב דבכה"ג הוי ככל נקובת הושט דנבילה,[[737]](#footnote-738) וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן י"ג ס"ב, - אך החת"ס לעיל שם כתב לדקדק מל' הראשונים ומל' הטוש"ע דל"ה אלא טריפה, וכ"כ הנאו"י בסו"ס כ' בשם ס' שערי שמחה שדקדק כן, וכן האריך הגרז"ס בקונט' עטרת תפארת שבסו"ס נאו"י.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דאם הוא משום דנעשה בה מעשה המנבל, לכאו' הדין נותן דאף בכה"ג שניקב הושט כנגד מה ששחט הויא נבילה, דכ"ה דמהני נקיבה זו להטריף ה"נ היא מועלת לנבל, וה"נ אם דינא הוא דאין השחיטה מועלת לטהר טריפה שבסימנים אף בכה"ג הויא נבילה, וכמש"כ האמרי משה בסימן ג' סקכ"ב, - אך אם הא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דאינו שוחט את ב' הסימנים או משום דל"מ שחיטת רוב כשא"א לשחוט את כולו, הרי דבכה"ג שניקב הושט אחר ששחט שפיר מהניא השחיטה,[[738]](#footnote-739) וכמש"כ האמרי משה שם,[[739]](#footnote-740) - ואם הא דהויא נבילה הוא משום דסימן שנולד בו סימני טריפה לאו בר שחיטה הוא, י"ל דכל שניקב אחר שנשחט ליכא להך דינא, וכמש"כ הגרז"ס שם, עיי"ש.[[740]](#footnote-741)

## דרוסה בסימנים אם הויא נבילה

**ד** הרמב"ם בפ"ה משחיטה ה"י כתב דאם דרס בסימנים משיאדימו טריפה וכו', ובתשו' באר יצחק יו"ד סימן ד' ענף א' והביה"ל בח"ב סימן כ"א סק"ג כתבו לדקדק מדבריו דדרוסה בסימנים הויא טריפה ול"ד לנקובת הושט ופסוקת הגרגרת.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דאם הוא משום דהוי מעשה נבילה, י"ל דהיינו רק בנקב, אך בסימן שנדרס אי"ז מעשה המנבל, וכן אי נימא דהוא משום דאינו שוחט את ב' הסימנים או משום דמקום הנקב אינו ראוי לשחיטה, הרי דבסימן שנדרס דליכא לה"ט ל"ה נבילה, - אך אם הא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דכל דאיכא טריפה בסימנים ל"מ השחיטה, משום שסימן שנולד בו סימני טריפה לאו בר שחיטה הוא או משום דאין שחיטה מטהרת טריפה שבסימנים, הדין נותן דאף בסימן שנדרס הויא נבילה.

## ניקב הושט ונפסק הגרגרת שלא במקום שחיטה

**ה** הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט כתב דאם נפסק רוב הקנה או שניקב הושט בכ"ש "במקום הראוי לשחיטה" ה"ז נבילה, וכ"כ הרמב"ם שם הכ"ג דגרגרת שנפסק רוב חללה במקום הראוי לשחיטה ה"ז נבילה, והכס"מ שם דקדק מדבריו דאם נפסקה שלא במקום שחיטה הויא טריפה, והק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מנה הרמב"ם בכלל הטריפות נפסק הקנה למעלה ממקום שחיטה, וכ"כ הפר"ח בסימן כ' סק"ה, וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל ט' א', ועי' בדבריו לעיל כ' א' שנראה שנסתפק בזה, אך הפליתי שם סק"ג נחלק ע"ז, עיי"ש, - וי"ל דד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דאם הוא משום דה"ז מעשה נבילה, י"ל דאף אם ניקב הושט או נפסקה הגרגרת למעלה ממקום שחיטה הויא נבילה, אי לא דנימא דבמקום שאין ראוי לשחיטה אף לא נפיק חיותא כ"כ, אך אם הוא משום דכבר נפיק החיות דהסימנים או משום דטריפות בסימנים חמיר, י"ל דהוא רק בדהוי זה במקום שחיטה,[[741]](#footnote-742) - ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 10.

## כמה גווני דתליין בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה

**ו** האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ה נסתפק בעגלה ערופה דעריפתה מטהרתה מידי נבילה, אם נקובת הושט הויא נבילה, וכן בשעיר המשתלח, אי נימא דדחייתו לצוק מטהרתו מידי נבילה, ועיי"ש שנסתפק עוד עד"ז למ"ד דמליקת טריפה מטהרת מידי נבילה, אם מליקת נקובת הושט מטהרת מידי נבילה, די"ל דדוקא שחיטה אינה מועלת בושט נקוב, אך מליקה מועלת בכך כמו שכל פסולי שחיטה לא נאמרו במליקה. - **ז** האחיעזר שם סק"ג נסתפק בניקב הושט ועלה בו קרום ונסתם דשמא כיון דעכשיו ל"ה הושט נקוב מהני בו שחיטה ול"ה נבילה, והרמב"ם שכתב בפ"ג משחיטה הכ"א דהוי נבילה הוא לטעמי' דנקובת הושט הויא נבילה מחיים והקרום כמי שאינו. - **ח** האחיעזר שם סק"ט הביא להסתפק בבהמה שיש לה ב' ושטים דיתר כנטול אם הויא נבילה.[[742]](#footnote-743) - **ט** הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"כ כתב דאם ניקבו ב' עורות הושט זה שלא כנגד זה הוי נבילה, ועמש"כ המארי משה בסימן ג' סקכ"ב במש"כ לדון בדין זה, ואם לדעת הרמב"ם הויא נבילה מחיים משום דהו"ל כמתה, ודאי דאף בניקבו זה שלא כנגד זה הויא נבילה, ואין להביא מזה לדידן.

## טעם הסוברים דנקובת הושט הויא טריפה ול"ד לפסוקת הגרגרת

בטעם הסוברים דנקובת הושט הויא טריפה ול"ד לפסוקת הגרגרת דהוי נבילה, כתב התוס' הרא"ש דהוא משום דפסוקת הגרגרת אינה יכולה להתקיים כלל, וע"כ אין שחיטתה מטהרתה, ומשא"כ בנקובת הושט שאינה מתה מיד, וע"כ ל"ה נבילה, ועד"ז כתב השטמ"ק מתור"פ בשם תוס' דהוא משום דנקובת הושט לא יצאה נשמתה בכך וע"כ ל"ה נבילה.

אך התור"פ הק' ע"ז בשם ה"ר יוסף שהרי בפסוקת הגרגרת ג"כ אין נשמתה יוצאת בכך ומ"ט הויא נבילה טפי מנקובת הושט, וכתב דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דבעינן שחיטת רוב ב' סימנים, וכל שנפסק הגרגרת וליכא אלא שחיטת סימן אחד הויא נבילה, ומשא"כ בנקובת הושט דכל ששחט רוב הושט הנשאר והקנה הראוי קרינא בי' שפיר שחיטה שהרי שחט רוב ב' סימנים.[[743]](#footnote-744)

## לדעת הסוברים דנקובת הושט הויא טריפה אם סגי במה שמשלים בשחיטתו לרוב

בד' התור"פ מבו' דכל הא דנקובת הושט הויא טריפה הוא כששחט את רוב הושט הנשאר, דכיון דשחט את רוב הושט הנשאר והקנה הראוי קרינן בי' שפיר שחיטה שהרי שחט רוב ב' סימנים, אך אם לא שחט אלא מיעוט מן הושט והשלימו לרוב ל"מ, וכן צידד בגל' הגרע"א בסימן כ"ז.[[744]](#footnote-745)

אך בספה"י לר"ת סימן תמ"ג משמע דאם ליכא לפסול שהי' אחר שחיטת מיעוט קמא דושט, אף אם אין שחיטה זו מכלל השחיטה המכשרת ל"ה אלא טריפה ולא נבילה, עיי"ש, ומסתימת הדברים משמע דהיינו אף כשלא שחט אחר ששהה את הרוב הנשאר אלא שהשלים לרוב, ומבו' לפ"ז דגם בושט סגי בהשלמת הרוב, - וכ"נ ממש"כ המהרש"א בבכורות כ' ב' דהא דאכלינן בישרא ולא חיישינן שמא במקום נקב שחט, הוא משום דאף אם שחט במקום נקב הויא שחיטה ומטהרת מידי נבילה, והרי דבנקובת הושט סגי בהשלמת הרוב, דאל"כ אכתי תיקשי היכי אכלינן בישרא כשלא שחט אלא את רוב הושט, - וכ"נ בחי' הגרע"א בסוגיין ד"ה נתקשיתי, - וכ"ה מבו' בד' המשכנות יעקב ביו"ד סימן י"ז בתו"ד, וזהו שכתב דבשוחט בסכין פגום ל"ה נבילה רק אם נגמר רוב הסימן נגד הפגום.

בטעם הסוברים דבנקובת הושט לא סגי במה שהוסיף לשחוט מיעוט מן הושט והשלימו לרוב, כתב בגל' הגרע"א שם דהיינו משום דאף דאם הי' חצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש והשלימו לרוב מהני, היינו דוקא בקנה משום דחצי קנה פגום אין בו ענין מעשה חשיבות כלל כיון דלא מטרפא בי' ומשו"ה אינו בכלל שחיטה, אך בושט בעינן דחיתוך כל הרוב יהא ע"י שחיטה ואם הי' חצי ושט פגום והוסיף עליו כ"ש והשלימו לרוב ל"מ לטהר מידי נבילה.

ויש להוסיף לפרש בזה למש"כ בפירש"י לעיל י"ט א' ד"ה ורבנן דחצי קנה פגום הו"ל כמי שלא נפגמה, וכ"כ בפירש"י לעיל י"ט ב' ד"ה ולא שחט וד"ה מכדי וכ"ח א' ד"ה וגמרו, ולפ"ז י"ל דעיקר הא דמהני בחצי קנה פגום והוסיף עליו והשלימו היינו משום דחשבינן לי' כמעשה שחיטה על רוב הסימן, כיון דכשהחצי קנה בפנ"ע פגום הו"ל כשלם ולא נפיק חיותא כלל, וע"י שהוסיף עליו נפיק חיותא ונעשה כשחוט, וכאשר כ"נ להדיא בל' רש"י לעיל י"ט ב' ד"ה ולא שחט, אך בנקובת הושט דהויא טריפה ל"ה כמי שלא נפגם וכבר נפיק חיותא, לא סגי בהשלמת הרוב להכשיר.

## הא דנקובת הושט הויא טריפה אם הוא אף כששחט רוב כנגד החתך או ששחט בצידו השני

בגל' הגרע"א שם כתב דהא דנקובת הושט הויא טריפה הוא כששחט למטה ממקום החתך וכל ששחט רוב הושט הויא שחיטה, - אך בד' תור"פ מבו' דל"מ אלא כששחט את רוב הושט הנשאר, והיינו משום דגם כששחט למטה ממקום החתך לאו מידי הוא, והיינו משום דכל אורך הושט שכנגד הנקב הוי כפסוק ולא שייך בו שחיטה ואי"ז מצטרף לשחיטת רוב, וע"כ ל"מ אלא כששחט את רוב הושט הנשאר.[[745]](#footnote-746)

בגל' הגרע"א שם צידד דכל הא דנקובת הושט הויא טריפה הוא כששחט למטה מן החתך, אך כל ששחט במקום חתך ל"מ אף אם שחט את כולו, והיינו דלמש"כ שם דבושט לא סגי בהשלמת הרוב, ע"כ כל ששחט במקום החתך ל"מ אף אם שחט את כולו, דכשהשלימו לרוב כבר נפיק חיותא ומה שמוסיף לשחוט את הנשאר לאו מידי הוא,[[746]](#footnote-747) ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ ל"מ כששחט למטה מן הנקב בצד השני, והיינו משום דכששחט מחצה כבר הוי רוב עם המיעוט הפגום ונפקא חיותי', ומה שמוסיף לשחוט את הנשאר לאו מידי הוא, וכ"כ הביה"ל בח"ג סימן כ"ו בדעת התוס' בב"מ כ' ב' ד"ה איסורא, עיי"ש.

אך בד' התור"פ מבו' דאדרבה כל הא דמהני הוא כששחט את הרוב הנשאר, ולפ"ז ה"נ מהני כששחט במקום החתך והוסיף לשחוט את כולו, והיינו דאף דס"ל דבושט לא סגי במה שמשלים לרוב ובעינן שישחוט רוב, מ"מ שפיר מהני אף כששוחט את הרוב הנשאר, ולא ס"ל להך מילתא דכל שכבר נשחט רובו ונפיק חיותא ל"מ מה שמוסיף לשחוט את הנשאר, ונתבאר בדף מס' 25.

## הא דנקובת הושט הויא טריפה אם הוא אף כשנחתך חצי הושט

למש"כ התור"פ דהא דנקובת הושט הויא טריפה הוא משום דנשאר רוב הושט קיים ואיכא שחיטת רוב ב' סימנים נמצא דדוקא כשניקב מיעוט הושט הויא טריפה אף כל שנחתך חצי הושט הויא נבילה, משום דלא נשתייר קיים אלא מחצה מן הושט ובעינן שחיטת רוב הושט, וכ"ה מבו' בד' היש"ש בסימן ט', והק' לפ"ז על מש"כ התוס' לעיל ל' ב' דאם אין שהי' פוסלת אלא במידי דמנבלא בי' לא משכח"ל לפסול שהי' בעוף,[[747]](#footnote-748) - אך לכאו' ממש"כ ר"ת בספה"י סימן תמ"ג ודעימי' דלהצד דאין שהי' פוסלת במיעוט קמא דושט משום דלא מנבלא בי' אין שהי' בעוף מבו' דאף כשנחתך חצי הושט ל"ה נבילה,[[748]](#footnote-749) וזה כמש"נ לעיל בדעת ר"ת דגם בושט סגי בהשלמת הרוב, וע"כ אף אם הי' חצי ושט פגום והוסיף עליו והשלימו לרוב שפיר דמי.[[749]](#footnote-750)

כ' סיון פ"ד

דף מס' 25

**ל"ב ב' - ר"ל אמר כאן ששחט במקום חתך כאן ששחט שלא במקום חתך,** האמרי משה בסימן ב' סקט"ז כתב דהא דכששחט שלא במקום חתך ל"ה נבילה הוא אף בעוף, שהרי לקמן נ"ו א' תנן דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת, ולדעת ר"ל היינו כששחט שלא במקום חתך או ששחט את הסימן השני, ועיי"ש שהוכיח מזה דלא אמרינן דכיון שכבר נפסק כשיעור שחיטה א"א שיעשה שחיטה אחרת דב' שחיטות בעוף לא מצינו ודלא כמש"כ הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ג.

## מנחא בדיקולא

**שחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה אלמא כמאן דמנחא בדיקולא דמיא,** הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כתב דהא דכשרה הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וכל שנשחט הקנה הרי הריאה כמאן דמנחא בדיקולא, ועיי"ש שכתב דאע"ג דאמר ר"ל לעיל כ"ט ב' דאינה לשחיטה אלא לבסוף ההיא משמי' דלוי סבא אמרה, ומבו' דהא דמנחא בדיקולא הוא מכח הא דיש ע"ז תורת שחיטה, ולפ"ז לכאו' כל הא דכמנחא בדיקולא דמי הוא רק בשחיטה כשרה,[[750]](#footnote-751) וכ"כ החת"ס בשלהי סוגיין ולעיל כ' ב'.

**הכא נמי כמאן דמנחא בדיקולא דמיא,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם שחט שלא במקום חתך מ"מ כיון דנפסקה רובה הו"ל כמנחא בדיקולא ושוב אין לבהמה זו בשעת שחיטה אלא סימן אחד ובה אינה יוצאה מידי נבילה, - וצ"ע דלמש"כ הרשב"א דהא דכמנחא בדיקולא הוא מכח הא דיש ע"ז תורת שחיטה, הרי לכאו' כל דנפסקה הגרגרת שלא בשחיטה ל"ה כמנחא בדיקולא, וא"כ שפיר מהני כששחט שלא במקום חתך, ועמש"כ בזה החת"ס, וצ"ב, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' שרידי אש ח"ב סימן ו' פ"ו.

## טעם הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה אף דלי"ב משום הא דמנחא בדיקולא

בפירש"י מבו' דכל הא דבפסוקת הגרגרת חשבינן לה כמנחא בדיקולא הוא משום דנפסקה רובה, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' לעיל ח' א' והרשב"א והר"ן שם דאם ניקב הושט כנגד מה ששחט הוי טריפה,[[751]](#footnote-752) וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל שם דאף דאם שחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא אע"ג דלא נגמרה השחיטה היינו רק כששחט סימן או רובו, אך במיעוט סימן כאילו לא נשחט כלל דמי והנקב פוסל בו אפי' במקום השחוט.[[752]](#footnote-753)

ובגל' הגרע"א בסימן כ"ז עמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם ודעימי' דנקובת הושט הויא נבילה, שהרי מבו' הכא דכל הא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה כששחט שלא במקום חתך הוא משום דכמנחא בדיקולא דמיא, וכמש"כ בפירש"י דאין לבהמה בשעת שחיטה אלא סימן אחד ובה אינה יוצאת מידי נבילה, וא"כ הדין נותן דבנקובת הושט דל"ה כמנחא בדיקולא שפיר מהניא השחיטה.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב דתרתי פריך לר"ל חדא דלא מסתבר לאפלוגי כלל בין היכא דשחט שלא במקום חתך להיכא דשחט במקום חתך דכיון דנחתך במקום אחד מאי מהניא השחיטה דבמקום אחר וא"כ הו"ל כשחט במקום חתך, ועוד דגדולה מזו קאמר ר"ל וכו' דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא וכ"ש דלענין הקנה עצמו ל"מ שחיטה במקום אחר, ובהמש"ד כתב דמה"ט אף אם ליתא לדר"ל דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא מ"מ לא מסתבר למימר דהיכא דנחתך במקום אחד דליהני לי' שחיטה במקום אחר, ולפ"ז י"ל דאף דבנקובת הושט ל"ה כמנחא בדיקולא, מ"מ ל"מ השחיטה אף שלא במקום החתך.[[753]](#footnote-754) - **ב** בתשו' באר יצחק יו"ד סימן ד' ענף א' כתב לישב דאה"נ דדין נקובת הושט תליא בפלוגתא דאמוראי, דרבא דקאמר דיש מהן נבילות דמבו' דאף נקובת הושט הויא נבילה, הוא משום דס"ל דכל דאיתרע מקום שחיטה הויא נבילה, אך ר"ל פליג ע"ז וס"ל דאף אם איתרע מקום שחיטה ל"ה נבילה ורק כשלא שחט אלא סימן אחד הויא נבילה, ולדידי' הוא דאמרינן דמ"מ אף אם שחט שלא במקום חתך הויא נבילה משום דכמנחא בדיקולא דמיא וליכא שחיטה דב' סימנים, ועד"ז כתב הראש יוסף בתו"ד דפליגי בה ר"ל ור' יוחנן, ועיי"ש במשה"ק בזה. - **ג** החזו"א בסימן ג' סקכ"א כתב דהוא משום דליכא נפ"מ בין היכא דקדמה פסיקה לשחיטה או שניהם בב"א, וע"כ כ"ה דאם חתך ואח"כ שחט נבילה ה"נ בב"א הויא נבילה, וע"כ ה"נ הוא בנקובת הושט דאף אם שחט שלא במקום חתך, הרי בשעת גמר שחיטה איכא ב' חתכים המשלימים לרוב אחד של שחיטה ואחד של חתיכה ואין כאן שחיטה.

התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב דנקובת הושט ל"ה נבילה ודוקא פסוקת הגרגרת שאינה יכולה להתקיים כלל אין שחיטתה מטהרתה, וצ"ב דמ"ט הוצרך לפרש דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דאינה יכולה להתקיים כלל, הרי י"ל דהוא משום דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא וליכא שחיטת ב' סימנים,[[754]](#footnote-755) - ושמא י"ל דמהא דמפרש רבא למתניתין דאלו טריפות דיש מהן נבילות, בע"כ דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא גם משום שאינה יכולה להתקיים כלל,[[755]](#footnote-756) דאם כל הא דהויא נבילה הוא משום דלא שחט ב' סימנים ליכא למיתני דיש מהן נבילות, דבמתניתין תני מיני חיסרון בבהמה המנבלים אותה, והכא הרי אינה נבילה משום חיסרון זה אלא הויא נבילה משום דלא נשחטה כראוי, וצ"ע.[[756]](#footnote-757)

**אלא א"ר חייא בר אבא א"ר יוחנן ל"ק כאן קודם חזרה כאן לאחר חזרה,** הרמב"ן במלחמות כתב דהא דלא ניח"ל לשנויי דאיירי התם בשחט שלא במקום חתך, אף דלא קי"ל כר"ל דמכשר בשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה, ונתבאר להלן, הוא משום דכל שהוא קנה במקום שחיטה כיון שנפיק רובו מה לי חזר וחתכו במקום אחר מה לי לא חזר וחתכו, ומשא"כ בריאה דאע"פ שהיא תלוי' בקנה חיי' תלויין נמי בושט דקא ינקי מהדדי, ובגל' הגרע"א בסימן כ"ז כתב דהיינו דהקנה עצמו הוי כמנח בדיקולא אחר שחיטת הרוב, אלא דהריאה ל"ה כמנחא בדיקולא, משום דחיי' תלויין גם בושט.[[757]](#footnote-758)

## טעם הא דמותרת הריאה לישראל אף דאחר שחיטת הקנה הויא כמנחא בדיקולא

**גופא אמר ר"ל שחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה,** המהר"ם לקמן בסוגיין הק' דמ"ט מותרת הריאה לישראל ע"י שחיטה, הרי אחר ששחט הקנה הו"ל הריאה כמנחא בדיקולא והוי כחותך חתיכת בשר מן הבהמה קודם גמר השחיטה דהוי אבמה"ח, וכמו שאמרו לקמן שם דאין מזמנין את הנכרי על בני מעים משום דהו"ל כאבמה"ח, ועיי"ש שכתב דכיון דמיד אחר שחיטת הקנה כלה חיותה דריאה לא מיקרי עוד בשר מן החי, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכבר חייל היתר השחיטה לגבי הריאה והיא מותרת אף אם הוציאה לגמרי מן הבהמה, וכ"כ הראש יוסף בתו"ד.

אך הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כתב דאף שאמרו דכמנחא בדיקולא דמיא לאו כמונח בדיקולא לגמרי אמרינן, דאילו פירשה הריאה מן הבהמה קודם שישחוט הושט לית דין ולית דיין דריאה אסורה,[[758]](#footnote-759) וכ"כ הבית מאיר והחת"ס בסוגיין, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט מותרת הריאה ע"י שחיטת ב' הסימנים, הרי אחר שחיטת הקנה הויא כמנחא בדיקולא והויא אבמה"ח, דומיא דהא דהיא אסורה לבני נח.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בחי' רמ"ש בסוגיין ובאו"ש בפ"ב ממאכ"א הי"ז כתב דהא דהריאה מותרת הוא מדינא דכל בבהמה תאכלו, ועד"ז כתב החת"ס בסוגיין. - **ב** החזו"א בסימן ב' סקי"ט כתב דהא דהריאה מותרת הוא משום דאף שנשחט רוב הקנה או כולו עדיין הקנה מחובר בסביבותיו וכל שמעורה במקצת אף שאין יונק מן הבהמה מ"מ שחיטה מתירתו וכמו שאמרו לקמן ע"ד א' באבר המדולדל שאין שחיטה עושה ניפול ואין בו אלא מצות פרוש מדרבנן, וה"נ מהני שחיטת הושט לריאה להתירה אף דחשיבא כאבר המדולדל, והא דה"ז אסור לב"נ, הוא משום דקי"ל לקמן ע"ג ב' דמיתה עושה ניפול, ולב"נ אף שחיטה כמיתה ועושה ניפול וחשיבא הריאה כאבמה"ח, וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב. - **ג** השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב דאף דאחר שחיטת הקנה הויא הריאה כמנחא בדיקולא ל"ה כמו שנחתך לגמרי, והא דיש בזה משום אבמה"ח לבני נח הוא משום דכיון דכשנשחט הקנה הויא הריאה כמאן דמנחא בדיקולא, כשגומר עוד שחיטת הושט נגמר נמי חיותי' דריאה לגמרי קודם שתמות הבהמה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לבני נח, אך לישראל שפיר ניתרת הריאה בשחיטת ב' הסימנים, כיון דלא נגמר חיותי' דריאה עד ששחט את הושט.

## נשחט הושט ואח"כ ניקבו בני מעים

**לא אמר ר"ל אלא בריאה שחיי ריאה תלויין בקנה אבל בני מעים לא,** בפירש"י כתב דהוא משום דחיות בני מעים לא תליא בקנה אלא בושט, ומבו' בדבריו דאם נשחט הושט תחילה ואח"כ ניקבו בני מעים ל"ה טריפה כיון דהוו כמנחי בדיקולא, וע"כ הוצרך לפרש דדרך הקנה לישחט תחילה, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה והדר ר' זירא. וכ"כ התוס' בדעתו, וכ"כ הבעה"מ והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג', - אך הר"ן כתב דאין לנו אלא מה שמנו חכמים ולא מקילינן לומר דחיי בני מעים תלויים בושט.[[759]](#footnote-760)

## נשחט הקנה ואח"כ ניקבו הלב והכבד

הר"ן כתב די"א דה"ה לב וכבד הוו כמנחא בדיקולא דכל מה שתלוי בריאה חיותו ממנה, ונחלק ע"ז, דאם הי' הלב כמנח בדיקולא הרי הבהמה מתה לגמרי והיאך יתירנה אח"כ שחיטת הושט.

## הכרעת ההלכה בדין שחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה

הבעה"מ כתב דקי"ל לדינא דר"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה, וזה לפ"מ שפירש שם כדעת רש"י דר' זירא פליג עלי' לקולא דאין טריפות לחצי חיות, - אך הרמב"ן במלחמות כתב בדעת הרי"ף דלא קי"ל כוותי' משום דר' זירא פליג עלי', ועיי"ש שכתב בשם הראב"ד דגם ר"ל גופי' הדר בי' שהרי אמר דמהני שחיטה שלא במקום חתך ולא ידעינן הי מינייהו דאחריתא, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, - והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' צידד דקי"ל כר"ל, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

## אם הקנה עצמו חשיב כמנח בדיקולא

הרמב"ן במלחמות כתב דהא דלא קי"ל כר"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה הוא משום דחיי הריאה תלויים נמי בושט דהא ינקי מהדדי, אך הקנה עצמו הוי כמנח בדיקולא, וכתב דמה"ט הוא דס"ל לר' יוחנן דל"מ כששחט שלא במקום חתך, ונתבאר לעיל, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז דאף למאן דפליג על ר"ל היינו רק לגבי טריפות שנולדו בבהמה בין סימן לסימן אך הסימן עצמו כיקון שנשחט רובו כמי שנשחט כולו דמי, - ולפ"ז נמצא דאף דאם ניקבה הריאה אחר שחיטת הקנה הוי טריפה מ"מ אם ניקב הושט עצמו אחר שחיטת רובו ל"ה טריפה, וכ"כ הב"ח בסימן כ"ו ס"א ללמוד מד' הרשב"א אלו, ועיי"ש שהניח דין זה בצ"ע, וכ"כ היש"ש בסימן י"ז והט"ז בסימן כ"ו סק"א והש"ך שם סק"א והפר"ח שם סק"א, והש"ך שם כתב לדקדק כן מל' רש"י לעיל ח' א', - ועמש"כ בזה התבו"ש שם סק"ב והיד יהודה שם סק"א והחזו"א בסימן ג' סוסק"כ.

## אם מיעוט בתרא דהשחיטה הוי מכלל השחיטה או דהוי כמנח בדיקולא ואין ע"ז תורת שחיטה

בתשו' הרשב"א שם כתב דאין לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא, דלא מיבעיא לר"ל דס"ל דשחט את הקנה ואחר כך נקבה הריאה כשרה וכמאן דמנחא בדיקולא דמיא, אלא אף למאן דפליג היינו לענין טריפות שנולד בבהמה בין סימן לסימן, אבל לגבי סימן גופי' כיון דנשחט רובו מיעוטו כמאן דנשחט דמי, וקשיא מזה ע"ד רש"י ודעימי' דמיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, דמ"ט לא אמרינן דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא ולאו שחיטה היא, ולרש"י לטעמי' קשיא טפי, שהרי לדעתו קי"ל כר"ל דכמנחא בדיקולא דמיא, וכמש"כ הבעה"מ.[[760]](#footnote-761)

והאמרי משה בסימן ב' סק"ג כתב לישב דאף דאחר שחיטת רוב הקנה הו"ל כמנח בדיקולא וע"כ ל"מ כששוחט שלא במקום חתך, היינו רק כששוחט כנגד החתוך, אך כל ששוחט את המיעוט בתרא יש ע"ז תורת שחיטה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[761]](#footnote-762)

והך מילתא דאף אחר ששחט רוב הסימן אכתי איכא תורת שחיטה על שחיטת מיעוט בתרא, מצינו כן עוד בכ"ד, **א** דעת רב יהודה לעיל י"ט א' דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, ולא אמרינן דכיון דנפסק רובו של קנה קודם ששחט שליש האחרון כמאן דמנחא בדיקולא דמי ול"מ מה ששחט את השליש האחרון להכשיר.[[762]](#footnote-763) - **ב** דעת כמה מקמאי דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן, ולא אמרינן דאחר ששחט את רובו כבר הוי כמנח בדיקולא ואין תורת שחיטה כלל על שחיטת מיעוט בתרא. - **ג** דעת כמה מקמאי דמיבע"ל אם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא דסימן קמא, והרי דשחיטת מיעוט בתרא הויא מכלל השחיטה ולא אמרינן דהוי הסימן כמנח בדיקולא ולאו שחיטה היא. - **ד** השטמ"ק לעיל בסוגיין כתב בשם תור"פ דהא דנקובת הושט הויא טריפה הוא כששחט את הרוב הנשאר, ונתבאר בדף מס' 24, ומבו' דאף דקודם ששחט רוב כבר השלים את הנקב לרוב והוי כמנח בדיקולא, מ"מ שפיר מהני מה שמוסיף לשחוט את הנשאר להכשיר.[[763]](#footnote-764) - **ה** הרשב"א לעיל ל' א' כתב דלמ"ד דל"מ שחיטה שאינה מפורעת ול"מ כששחט בב' וג' מקומות היינו כשלא שחט רוב במקום אחד, ומשמע דאף אם במקום הב' או הג' שחט רוב מהני, והרי דאף דקודם ששחט את הרוב במקום הב' והג' כבר נפסק רוב הקנה, מ"מ מהני מה שהשלים לשחוט את הרוב להכשיר,[[764]](#footnote-765) ולא אמרינן דכבר הוי כמאן דמנחא בדיקולא.[[765]](#footnote-766)

כ"ו סיון פ"ד

דף מס' 26

## טריפות לחצי חיות

**ל"ב ב' - והדר בי' ר' זירא וכו' דילמא לעולם לא הדר בי' וכו',** דעת רש"י דהיינו דמעיקרא אמרינן דהדר בי' ר' זירא מהא דס"ל דאין טריפות לחצי חיות, ודחינן דלעולם לא הדר בי' והא דמיבע"ל בניקבו בני מעים בין סימן לסימן הוא לדבריו דרבא, ובחי' הגרע"א כתב דלפ"ז מוכח דהא דאין טריפות לחצי חיות הוא אף אחר שחיטת מיעוט ושט, דאי נימא דבכה"ג יש טריפות מ"ט לא מיבע"ל לר' זירא אלא לדבריו דרבא ולא מיבע"ל גם לדידי' בגונא שניקבו בני מעים אחר שחיטת מיעוט ושט,[[766]](#footnote-767) ועיי"ש במש"כ לדון לדחות לדעת הסוברים דנקובת הושט ל"ה נבילה, ולכאו' דבריו אלו הם דלא כמו שצידד בגל' שו"ע סימן כ"ז בסו"ד דבושט לא סגי בהשלמת הרוב.[[767]](#footnote-768)

אך בל' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' משמע דכל הא דאין טריפות לחצי חיות הוא רק אחר שחיטת סימן שלם, וזהו שכתב דהיכא דניקבה הריאה או בני מעים קודם שחיטת רוב הסימן לא צריכא למימר דטריפה, ומשמע דהוא לכו"ע ואף למ"ד דאין טריפות לחצי חיות, וכ"ה משמעות ל' הרשב"א בסוגיין שכתב דהא דאין טריפות לחצי חיות היינו דכיון ששחט בה סימן אחד כאילו שחטה לגמרי, וכ"כ הצל"ח בסוגיין, ופירש דהוא משום דלא אמרינן אין טריפות לחצי חיות אלא אחר שחיטת סימן אחד דהסימן עצמו הוי כמנח בדיקולא, וכ"ה מבו' בד' התבו"ש בסימן כ"ו סק"ב.

**מי מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרה מידי נבילה,** האחיעזר בח"ב סימן ז' סק"ח הוכיח מהכא דשחיטת טריפה אין עלי' תורת שחיטה להתיר באכילה, וזהו דמיבע"ל אם מצטרף סימן ראשון לסימן שני דסימן ראשון יש עליו תורת שחיטה גם להתיר באכילה וסימן שני אין עליו תורת שחיטה אלא לטהר מידי נבילה, דאי נימא דשחיטת טריפה יש עלי' תורת שחיטה אף להתיר באכילה ואך דיש עלי' איסור טריפה, הרי נמצא דגם שחיטת הסימן השני הויא שחיטה גמורה, ומ"ט לא יצטרפו ב' הסימנים, ועיי"ש במש"כ לפ"ז.

**ואמרינן לאו היינו דבעי אילפא וכו',** בפירש"י כתב דהתם פשיט דאם מצטרף סימן ראשון לסימן שני להתיר שאר העובר באכילה לא יצטרף עמו לטהר אותו אבר מידי נבלה, ולענין ניקבו בני מעים נמי תפשוט דמצטרף, והמהר"ם הק' דאף דהתם מצטרף לטהר את האבר הרי היינו משום דמצטרף להתיר שאר העובר באכילה והכא ליכא לה"ט, - ועיי"ש שכתב דמה שאמרו התם דאם מצטרף וכו' לאו היינו דמיגו דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה הוא מצטרף לטהר את האבר, אלא היינו דאם לא הי' מצטרף לטהר את האבר גם לא הי' מצטרף להתיר את העובר באכילה, ומהא דחזינן דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה יש ללמוד דה"נ הוא מצטרף לטהר את האבר, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן ס"ט א' (ד"ה אם מצטרף), וע"כ שפיר מייתינן מינה דה"נ הכא מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהר מידי נבילה.

## אם מזמנין את הנכרי על ריאה ועל שאר בני מעים

**ואין מזמנין נכרי על בני מעים,** בפירש"י כתב דהוא משום הריאה דהוי כמי שהוציאוה מן הבהמה בעודה מפרכסת והו"ל אבמה"ח, כיון דאין לב"נ היתר ע"י שחיטה, אך הרא"ש בסימן י"א כתב דהוא גם משום שאר בני מעים דתלויים בושט וע"כ הו"ל כמו שנחתכו מן הבהמה קודם שמתה ואסורין לב"נ משום אבמה"ח כל התלוי בקנה ובושט, וכ"נ בד' הריא"ז לקמן ק"ג ב', וכ"כ התשב"ץ בח"ג סימן רצ"ו.

ובדעת רש"י שלא אסר אלא משום הריאה, כתב בחי' הר"ן לעיל בסוגיין דהוא משום דאין בני מעים תלויין בושט ואף אחר שחיטת הושט ל"ה כמנחא בדיקולא, וע"כ לא אסרו לזמן את הנכרי אלא משום הריאה, - אך הראש יוסף כתב דאי"ז מתישב בד' רש"י גופי' דבדבריו לעיל בסוגיין מבו' דהוו הבני מעים כמנחא בדיקולא אחר שחיטת הושט, ונתבאר בדף מס' 25, ולפ"ז צ"ב דמ"ט פירש"י דהאיסור בזה הוא משום הריאה.[[768]](#footnote-769)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב דהיינו משום דאע"ג דאמרינן דכמנחא בדיקולא דמיא מ"מ ל"ה כנחתך לגמרי ואכתי קצת חיותי' דבני מעים מיתלא תלי עד שתמות הבהמה, והא דהריאה אסורה לב"נ הוא משום דכשנשחט הקנה כבר הויא הריאה כמנחא בדיקולא וכשגומר לשחוט אף את הושט נגמר חיותי' דריאה לגמרי קודם שתמות הבהמה,[[769]](#footnote-770) אך בני מעים דל"ה כמנחא בדיקולא עד שחיטת סימן ב' הסימנים נפיק חיותי' דבהמה וחיותי' דבני מעים כהדדי ולי"ב לאיסור אבמה"ח. - **ב** המהר"ם כתב דנקט רש"י ריאה משום דפעמים שהיא מתה מיד בשחיטת ב' הסימנים, ובכה"ג אין לאסור משום שאר בני מעים. - **ג** הבכור שור כתב כן דהוא משום דלדעת חזקי' לקמן קכ"א ב' כל ששחט ב' או רוב ב' אף בטמאה יצאה מאיסור אבמה"ח לב"נ, ולדידי' אין לאסור אלא משום הריאה דהויא כמנחא בדיקולא אחר שחיטת סימן אחד. - **ד** הבכור שור כתב עוד דהוא משום דלמש"כ התוס' לקמן פ"ד א' ד"ה בעינן בשם ה"ר שמעי' דבשחיטה המתרת באכילה הו"ל כמתה אף כשהיא מפרכסת, י"ל דחשיבא כמתה אף לב"נ, וע"כ אין לאסור אלא משום הריאה דהויא כמנחא בדיקולא אחר שחיטת סימן אחד,[[770]](#footnote-771) וזה מתישב עם מש"כ בפירש"י לעיל כ' ב' דעוף בחד סימן מתה, ופירשו האחרונים דהיינו משום דבשחיטה כשרה חשבינן לה כמתה.[[771]](#footnote-772)

**ישראל דבשחיטה תליא מילתא כיון דאיכא שחיטה מעליא אשתריא להו נכרים וכו' ובמיתה תליא מילתא הני כאבמה"ח דמו, הזכר יצחק בח"ב סימן י"ד כתב לפרש בזה דהיינו דשאני עיקר איסור אבמה"ח דישראל מאיסור אבמה"ח דנכרים, דאיסור אבמה"ח דישראל הוא כעין איסור נבילה, דכ"ה שאסרה התורה לאכול בהמה שמתה, ה"נ אסרה אבמה"ח שהוא ג"כ כמתה, ול"ד לאיסור אבמה"ח לב"נ דהוא משום שפירש מן הבהמה בחיי', דא"א לומר דהוא משום מיתתה שהרי אף נבילה גמורה מותרת לב"נ, וע"כ הוא דבישראל דעיקר האיסור הוא משום דהו"ל כנבילה אין לאסור לאחר שחיטה, אך בנכרים דעיקר האיסור הוא משום שפירש מן הבהמה בחיי', ע"כ אף כשפירש ממנה בעודה מפרכסת אסור, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם,[[772]](#footnote-773) לפ"מ שפסק בפ"ט ממלכים הי"ג כראב"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ואכמ"ל.**

## טעם הא דמזמנין את הנכרי על בני מעים

**תניא דלא כרב אחא בר יעקב,** התוס' כתבו דהטעם בזה הוא משום דליכא מידי דלישראל מותר ולנכרי אסור, וכ"כ בפירש"י לקמן קכ"א ב', וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"נ בד' הר"ן, - אך בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' משמע דל"ב בזה להא דליכא מידי וכו', אלא הוא משום דכל שנשחטה שחיטה כשרה כמתה גמורה שויא רחמנא להתירה באכילה וע"כ היא מותרת אף לנכרי,[[773]](#footnote-774) וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב בדעתו, וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין שפירש דמה שאמרו דהא טעמא קאמר היינו דבכה"ג ליכא למימר מי איכא מידי וכו', ולא פירש לפ"ז מ"ט לא קי"ל כר"א בר יעקב, ובע"כ דהוא משום דהכא ל"ב להא דליכא מידי וכו' אלא חשבינן לה כמתה אף לגבי נכרי.

התוס' הק' בהא דשרינן את הבני מעים לנכרי מכח הא דליכא מידי וכו', דמ"ש ממה שאמרו בסנהדרין נ"ט א' דביפת תואר ליכא למימר דליכא מידי וכו' משום דנכרים לאו בני כיבוש נינהו, וה"נ נימא הכא דשאני נכרים דלאו בני שחיטה נינהו, והרשב"א כתב דזהו הא דאמרו לעיל דר"א בר יעקב טעמא קאמר, והיינו דמה"ט ליכא למימר דליכא מידי וכו', וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דשאני הכא דבעי שתמות הבהמה להוציאה מידי אבמה"ח והוא במקום שחיטה לישראל, וצ"ב.[[774]](#footnote-775) - **ב** השטמ"ק כתב לישב בשם תוס' חיצוניות **דהכא אין טעם כ"כ לחלק בין ישראל לנכרי, דכ"ה דלגבי ישראל כיון שנשחט הקנה הריאה כמאן דמנחא בדיקולא דמיא ואפ"ה אינה מותרת באכילה עד שישחטו בה רוב שנים ולא חשבינן לה כמופרשת מן הבהמה כל כמה דלא שחט בה רוב שנים ובנשחט בה רוב שנים מותרת, ה"נ לב"נ אע"פ שמיד שנשחטו הסימנים אמרינן כמאן דמנחא בדיקולא דמיא אפ"ה אינה מותרת עד לאחר מיתת הבהמה, וצ"ב.** - **ג** הרש"ש כתב דהתם כיון דנכרים לאו בני כיבוש נינהו, הרי דהוי כאילו לא כבשו, וע"כ אין להתיר בזה משום דליכא מידי וכו' שהרי אף לישראל אינו מותר אלא ע"י כיבוש, וה"נ הכא אם שחטה הנכרי כיון דאינו בר שחיטה אין להתיר בזה משום דליכא מידי וכו' שהרי היא אסורה אף לישראל, אך כל ששחטה ישראל דהוי בר שחיטה, שפיר אמרינן דאף לנכרי שרי משום דליכא מידי וכו', וכ"כ בתשו' נודע בשערים ח"ב סימן כ"ב ד"ה ואגב.[[775]](#footnote-776)

## טעם הא דבשר הפורש מן הבהמה אחר שחיטה שרי

**חותך כזית בשר מבית שחיטתה וכו',** הפמ"ג במש"ז סימן כ"ז סק"א ובשפ"ד שם סק"א הק' דמנ"ל דבשר הנחתך מן המפרכסת מותר לאחר שמתה הבהמה, ומ"ט לא אמרינן דכיון דשחט רוב שנים ועדיין היא מפרכסת הויא כחי' לכל דברי' והפורש ממנה אסור משום אבמה"ח, ואף שהתירה התורה ע"י שחיטה היינו דלאחר שתמות ע"י מעשה זה ל"ה נבילה, אך מ"מ בעודה מפרכסת הויא אבמה"ח, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הפמ"ג שם כתב דלדעת הרמב"ם דהא דאסור לאכול מן הבהמה קודם שתצא נפשה הוא מדאורייתא מקרא דלא תאכלו על הדם, הרי דמזה נלמד דלי"ב לאיסור אבמה"ח ואי"ז אסור אלא משום לא תאכלו על הדם, וע"כ שרי אחר שמתה הבהמה דלי"ב משום לא תאכלו על הדם. - **ב** הבית מאיר בסוגיין כתב בתו"ד דילפינן לה מדכתיב וזבחת ואכלת מיד שנזבחה מותר אתה לאוכלה. - **ג** הזכר יצחק בח"א סימן ל"ג כתב דזה נלמד מהא דילפינן לקמן ע"ד א' מקרא דשחיטה אינה עושה ניפול ומיתה עושה ניפול, עיי"ש.

בגדר הא דשרי בשר הפורש ממנה אחר שחיטה כתב הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' דהוא משום דחשיבא כמתה, וכ"כ הרמ"ה בסנהדרין ס"ג א' דהוא משום דלאו חי הוא, וכ"כ התשב"ץ בח"ג סימן רצ"ו, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בסוגיין, וזהו שכתב בטעם הא דאמרינן הכא דליכא מידי וכו', ונתבאר לעיל בהערה, - אך בגל' הגרע"א בסימן י"ג בסו"ד משמע דהוא משום דהשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח, וכ"כ הזכר יצחק שם דשחיטה הוא מכשיר ומתיר לאיסור אבמה"ח, וע"כ הוא דשרי אף במפרכסת, עיי"ש.

## אם מותר הבשר הפורש לב"נ אף קודם שתצא נפשה

**וממתין לה עד שתצא נפשה וכו',** בפירש"י כתב דקודם שתצא נפשה אסור לאכול ממנה משום לא תאכלו על הדם, והטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"א כתב דלאחר שתצא נפשה מותר לישראל ולעובד כוכבים, ומשמעות דבריו דקודם שתצא נפשה ה"ז אסור אף לב"נ, וכ"נ בד' הטור בסימן כ"ז, וכ"כ הלבוש שם ס"א, והתבו"ש שם סק"ד כתב דהיינו דכיון דעיקר הא דמותר לנכרי ולי"ב משום אבמה"ח הוא משום דליכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור, ע"כ היינו רק לאחר שמתה דמותר לישראל, אך קודם שמתה אסורה, - ועיי"ש שנחלק ע"ז דכיון דהועילה השחיטה לישראל להוציאו מידי אבמה"ח הועילה נמי לנכרי דלי"ב משום אבמה"ח, וכיון דלנכרי ליכא משום לא תאכלו על הדם, מותר להאכילו אף קודם שתצא נפשה, ורק כשנפסלה בשחיטתה וכיו"ב דלא הועילה השחיטה לישראל כלל ולאו שחיטה היא הוא דה"ז אסור לנכרי, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' הטור.

ולכאו' ד"ז תליא ביסוד דינא דליכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור, אם הוא בתורת הוכחה, דכיון דשרי לישראל בע"כ דשרי אף לנכרי, ואותו הטעם המתירה לישראל מתירה אף לנכרי, או דהיינו דהא דשרי לישראל הוא טעם להתיר אף לנכרי דא"א שיהא מותר לישראל ואסור לנכרי, ועמש"כ בזה הקובץ שמועות באות כ"ג והנאו"י בסימן כ"ב, דאי נימא דהוא בתורת הוכחה ומזה נלמד דאותו הטעם המתירה לישראל מתירה אף לנכרי, שפיר יש להתיר לנכרי אף קודם שתצא נפשה, כיון דהשחיטה מתרת אף לנכרי, ולנכרי ליכא לאיסורא דקודם שתצא נפשה, אך אם ההיתר לנכרי הוא בתולדה מהא דשרי לישראל, הרי דכיון דקודם שתצא נפשה לא הותר לישראל, לא הותר אף לנכרי.[[776]](#footnote-777)

## בדעת הרמב"ם דבשר הפורש מן המפרכסת אסור לנכרי

**אחד נכרי ואחד ישראל מותרין בו,** הרמב"ם בפ"ט ממלכים הי"ג כתב דאבר ובשר הפורשין מן המפרכסת אע"פ ששחט ישראל ב' הסימנים ה"ז אסור לב"נ משום אבמה"ח, והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג' תמה ע"ז דמ"ט פסק דלא כדתניא הכא דאחד נכרי ואחד ישראל מותרין בו, והיש"ש בסימן י"ז כתב לחלק בזה, דכל הא דמפרכסת בשחיטה כשרה מותרת לבן נח הוא רק בבהמת ישראל, אך אם שחט ישראל בהמת נכרי אינה מותרת לו, עיי"ש, והאחרונים האריכו הרבה בישוב ד' הרמב"ם, ואכמ"ל.

## אם מזמנין את הנכרי על בני מעים כשנפסלה בשחיטתה

הרא"ש בסימן י"א כתב לדינא דמזמנין את הנכרי על בני מעים, וכ"כ הריא"ז לקמן ק"ג ב' והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג'.

והריא"ז שם כתב דכל הא דמזמנין את הנכרי על בני מעים הוא כשנשחטה שחיטה כשרה דהועילה השחיטה להתירה לישראל ומכח זה היא מותרת אף לנכרי, אך כל שנפסלה בשחיטתה אסור להאכיל את הבני מעים לנכרי, וכ"כ התורת חיים לעיל כ' א', ופירש לפ"ז דזהו שהביאו הרא"ש והטור לדינא דזעירי דנשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבילה, דנפ"מ דאסור להאכיל הבני מעים לנכרי, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ז סק"ה והפליתי שם סק"ב והפמ"ג בשפ"ד שם סק"ב ובגל' הגרע"א שם ובתשו' חת"ס יו"ד סימן י"ח.

אך בל' הרשב"א בתוה"ב שם כט: ול. משמע להדיא דכל מש"כ שם דכל שלא נשחטה שחיטה כשרה ה"ז אסור לבני נח, הוא רק כשחתך ממנה בשר קודם שתצא נפשה, אך הבני מעים מותרין, עיי"ש, ולכאו' הוא לטעמי' דס"ל דהא דכמנחא בדיקולא דמיא הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ונתבאר בדף מס' 26, וע"כ כ"ז הוא בשחיטה כשרה, אך כל שנפסלה בשחיטתה לא אמרינן כלל דכמנחא בדיקולא דמיא, וע"כ מותרין הבני מעים לבני נח, וכ"כ החת"ס לעיל כ' א' ובסוגיין להתיר מכח ה"ט, - ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב לפרש הטעם בזה בע"א.

הפר"ח בסימן כ"ז סק"א כתב להתיר ליתן הבני מעים לנכרי אף כשנפסלה בשחיטתה, משום דלא קי"ל להא דר"ל דהויא כמאן דמנחא בדיקולא, וע"כ לי"ב כלל משום אבמה"ח, - אך התבו"ש שם סק"ה כתב דכל הא דלא קי"ל כר"ל הוא מספיקא, אך לחומרא חיישינן לדר"ל, ועוד, דכל הא דל"ה כמנח בדיקולא הוא רק אחר שחיטת הקנה לבדו ומשום דיונק גם מן הושט וכמש"כ הרמב"ן במלחמות אך אחר שחיטת ב' הסימנים הוו הבני מעים כמנחי בדיקולא,[[777]](#footnote-778) והסכימו לזה הפליתי והפמ"ג והגרע"א והחת"ס שם, והפמ"ג שם כתב עוד, דאף אם לא קי"ל כר"ל, מ"מ יש לאסור משום הסימן עצמו דהוי כמאן דמנח בדיקולא, וכ"כ הרא"ש יוסף בסוגיין, - ועמש"כ היד יהודה שם סק"ב לפקפק בטעמים אלו.

## אם יש לאסור את הבני מעים לנכרי אך בטריפה

הריא"ז שם כתב דגם היכא דהויא טריפה אסורין הבני מעים לנכרי משום אבמה"ח, ולכאו' הוא משום דהרי עיקר הא דבשחיטה כשרה ליכא איסור אבמה"ח הוא משום דליכא מידי וכו' וכמש"כ התוס', וע"כ כ"ז הוא בכשרה דניתרת בשחיטתה לישראל, אך בטריפה דאסורה לא אמרינן דמי ליכא מידי, - אך התשב"ץ בח"ג סימן רצ"ו כתב דאף בשחיטת טריפה מותרין הבני מעים לנכרי, ועיי"ש שכתב לדון דכיון דהיא אסורה לישראל ליכא למימר דמי איכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור, וכתב לדחות דלא באו בזה מטעם איסור והיתר אלא אם נקרא אבמה"ח או לא נקרא אבמה"ח, וכיון שאינו נקרא אבמה"ח לישראל מה לי אם היא כשרה או טריפה.

ולכאו' טעם הפלוגתא בזה דהריא"ז ס"ל דאף כשהיא אסורה לישראל משום איסור אחר ליכא למימר דליכא מידי וכו', וכמש"כ כן התוס' באבמה"ח דטמאים ובאבמה"ח דחיות ועופות הטהורין דכיון דאסור לישראל משום טמא או משום דבעי שחיטה ליכא למימר דליכא מידי וכו', וע"כ הוא דבטריפה דאסורה לישראל ליכא למימר דליכא מידי וכו' וע"כ אסורין הבני מעים לנכרי משום אבמה"ח,[[778]](#footnote-779) אך התשב"ץ ס"ל דהא דליכא מידי וכו' הוא אף כשהוא אסור לישראל משום איסור אחר, וע"כ אף דטריפה אסורה לישראל, מ"מ כיון דאין הבני מעים אסורין משום אבמה"ח לישראל, אף לי"ב משום אבמה"ח לב"נ.

התורת חיים לעיל שם כתב דכל דהויא טריפה ליכא איסור אבמה"ח לנכרי כיון דהועילה השחיטה לישראל לטהר מידי נבילה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ז סק"ג והפמ"ג שם בשפ"ד סק"ב והיד יהודה שם ריש סק"ב וכן הסכים הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קס"ה, - והפמ"ג והגרע"א שם הביאו למש"כ התוס' דכל דאסור לישראל גם משום איסור אחר ליכא למימר דליכא מידי וכו', ונקטו דאפ"ה יש להתיר את הבני מעים לנכרי אף בשחיטת טריפה, - וצ"ל דהיינו משום דכיון דבבהמה כשרה אמרינן דליכא מידי וכו' ונתחדש בזה דשחיטה כשרה מתרת אף לנכרי, תו אין לחלק דשחיטת טריפה לא תועיל להתיר, אף דבשחיטת טריפה גופה ליכא לה"ט דליכא מידי וכו',[[779]](#footnote-780) ועד"ז כתב הנאו"י בסימן כ"ב, וזה ניחא אם הא דליכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור הוא בדרך הוכחה, אך אם זה עצמו הוא טעם ההיתר לא א"ש.[[780]](#footnote-781)

1. וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ בתשו' הרא"ש שם דלא קיימא כלל בחזקת איסור אלא אדרבה קיימא בחזקת היתר, ומש"כ הרא"ש דהא דא"צ לבדוק הוא משום דאיכא רוב שלא נעקרו הסימנים, הוא משום דאל"כ הי' צריך לבדוק, דלא סמכינן על חזקת היתר כשאפשר לבדוק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז כתב השטמ"ק בסוגיין בתו"ד לדעת הבה"ג, דטעמא דמ"ד דאינה מטמאה במשא הוא משום דל"ד לשאר הלכות שחיטה שהן בגוף השחיטה ועיקור אינו בגוף השחיטה, ודמיא להא דנשחטה בחזקת היתר עד שיודע לך במה נטרפה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואך דבדעת הרמב"ם י"ל דכ"ז הוא רק לפ"מ דקי"ל כמ"ד דמטמאה במשא, אך למ"ד דאינה מטמאה במשא, אף אינה אסורה באכילה אלא מדרבנן, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ב, אך זה תליא בפלוגתת רבוותא בדעתו אם קי"ל כמ"ד דמטמאה במשא, ונתבאר להלן, - והפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הד' ד"ה דע נסתפק כן גם בד' התוס' דכל מש"כ דאין איסורו אלא מדרבנן הוא רק למ"ד דאינה מטמאה במשא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב ללמוד מד' הרשב"א דהא דלא אזלינן בתר רוב התלוי במעשה אינו אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, ונתבאר לעיל, וכ"כ הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ד' ללמוד מד' הרשב"א, ועיי"ש במש"כ בדעת ש"ר בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן מ"ג סוד"ה ועוד ראי' כתב דבכל ספק בשחיטה יש ב' חזקות המנגדות זל"ז, דלבהמה יש חזקת אינה זבוחה ונגד זה יש לה חזקת טהרה שהרי בחיי' טהורה היתה ואם אתה אומר שלא נשחטה א"כ עכשיו היא טמאה שהרי נבילה היא, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"ב סימן כ"א והאחיעזר בח"ב סימן ב'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל מה שנחלקו הראשונים בהא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת אם הוא בחזקת איסור אבמה"ח או בחזקת איסור אינו זבוח, הוא רק למ"ד דבחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן, אך למ"ד דהויא אף בחזקת טומאה משום דכל חי שמת בלא תיקון הוא מטמא, א"כ ה"נ מה"ט הו"ל בחזקת איסור כיון דכל חי שמת בלא תיקון אסור משום נבילה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך השערי ישר בש"ב פ"ו והאחיעזר בח"ב סימן ב' סק"ד פקפקו בד' הגרע"א במכון ד' הרשב"א, עיי"ש, ועמש"כ האבי עזרי בפ"א משחיטה הי"ג בביאור ד' הרשב"א, ועמש"נ בזה בדף מס' 2 בביאור ד' הרשב"א ביבמות ל' ב'. [↑](#footnote-ref-8)
8. בד' הש"ש שם מבו' דמעיקר הדין הוא כן דהחזקה שעל האיסור מהניא גם לגבי הטומאה, ועיי"ש במש"כ לפרש דל"ד למש"כ הפר"ח בדין בהמה שפירשה מקצתה דהמקצת שפירש מותר משום רוב והמקצת שלא פירש אסור, ועמש"כ בזה השערי ישר בש"ב פ"ו והזכרון שמואל בסימן ע"א, ומש"כ בזה הברכ"ש בכתובות סימן ל"ז, אך הגרע"א שם כתב בדעת הרמב"ם דהוא דין דרבנן, וכ"ה בתו"ד הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך הביה"ל בח"ב סימן כ"ב סק"ז כתב דאין להעמיד על חזקת הגוף שלא נשחטו הסימנים, דכבר אבד החזקת הגוף, כיון שהתחיל לשחוט ולחתוך הסימנים, ודמי לנפל גל על האדם דהוא בספק חי, דע"י נפילת הגל אבד חזקתו, ועד"ז כתב השערי ישר בש"ב פ"ו בתו"ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שהק' על מש"כ הכס"מ שפסק הרמב"ם כן משום דהוא לחומרא, דחומרא דאתי לידי קולא הוא לשרוף עליו תרומה וקדשים, וגם מש"כ הכס"מ דהוא משום דמסתבר טעמי', אין דרך הרמב"ם להכריע מדעתו בפלוגתא דגמ', ועיי"ש שכתב דאין לומר שהכריע הרמב"ם כן משום דברייתא היא, דכיון דאמרינן בגמ' במאי קמיפלגי ולא אותבינן מברייתא בל' תיובתא אלמא דהוי כח למ"ד טריפה לחלוק על ברייתא זו. [↑](#footnote-ref-11)
11. הש"ש בש"ג פט"ו כתב בדעת הרי"ף והרא"ש בסימן י"ד דקי"ל כמ"ד דמטמאה במשא, וזה ממה שהאריכו לפרש לטעמו, - אך התבו"ש שם כתב בדעת הרי"ף דלא הכריע בפלוגתא זו דהביא הפלוגתא בצורתה, ואף שפירש טעם הא דמטמאה, היינו לפרושי טעמא דברייתא דס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-12)
12. בגל' הגרע"א על התבו"ש שנד' בתשו' חדשות יו"ד סימן ט"ו הק' במשה"ק התבו"ש על מש"כ הכס"מ דהרמב"ם פסק דהיא מטמאה במשא משום דהוא לחומרא, דחומרא דאתי לידי קולא הוא לשרוף עליו תרומה וקדשים, והק' הגרע"א דבלא"ה אתי לידי קולא לשחוט בנה אחרי' דבנבילה ודאית ליכא משום אותו ואת בנו, וצ"ב דהרי למש"כ התבו"ש גופי' הרי לדעת הרמב"ם אף למ"ד דטריפה ואסורה באכילה מותר לשחוט בנה אחרי', ושמא מכוון הגרע"א דמש"כ הכס"מ לפרש בד' הרמב"ם דמטמאה במשא, הוא משום דס"ל דלמ"ד דאינה מטמאה במשא אינה ודאי נבילה, ולפ"ז הרי דלדידי' אסור לשחוט בנה אחרי'. [↑](#footnote-ref-13)
13. בגל' יד אברהם שם נחלק ע"ז, דכיון דלענין איסור יש עלי' שם נבילה, אף דאינה מטמאה במשא, אי"ז שחיטה לענין אוא"ב, - אך האחיעזר בח"ב סימן ז' סק"ד הוכיח כד' הפמ"ג ממה שאמרו ביומא ס"ד א' בשעיר המשתלח דיש בזה משום אוא"ב כיון דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו, אף דאי"ז שחיטה כלל להתיר באכילה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הנאות יעקב בסימן ט"ז. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואין לישב דהגמ' שם אתיא כמ"ד דמטמא במשא, חדא, דא"כ ודאי יש לפסוק כהך מ"ד דסתמא דגמ' כוותי', ועוד, דהפמ"ג גופי' בשפ"ד סימן כ"ד סקכ"ז נקט דגם למ"ד דמטמאה במשא אי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך י"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל דמדינא אם מהניא החזקה לאסרה אף היא מטמאה במשא, למש"כ הנחל"ד ודעימי' בביאור דבריהם דהכרעת החזקה מהניא אף לגבי טומאה, ורק משום דרוב שוחטין שפיר ומדינא אף אינה אסורה הוא דאינה מטמאה במשא, וע"כ התם דהבהמה אסורה מדינא משום חזקת איסור אף היא מטמאה במשא, וע"כ אף מותר לשחוט אחריהן, ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' שם דלוקין על שחיטתן משום נבילה, אף דלענין זה ליכא להחזקת איסור, (כמש"כ בגל' הגרע"א לתבו"ש סימן כ"ה סק"ג שנד' בתשו' חדשות יו"ד סימן ט"ו), ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-16)
16. הש"ש בש"ג פט"ו הביא פלוגתת רבוותא בספק בשחיטה דקיימא בחזקת איסור אם פטור מכיסוי הדם, אך נידון דבריהם אינו מכח הא דל"מ החזקה לטמאות במשא, אלא משום דס"ל דאף דקיימא בחזקת איסור אינה אלא ספק נבילה, ועיי"ש במש"כ לדון מסוגיית הגמ' לקמן פ"ו א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולדעתם יש לדון אם ה"נ מחזיקין מאיסור אבר מן החי לאיסור טריפה, ובתו"ד השטמ"ק משמע דאין מחזיקין אלא מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-18)
18. בד' הרשב"א מבו' דגם בעוף איכא לאיסור אינו זבוח, - ועמש"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה סוף השורש הב' לדון בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. בס' רוחא שמעתתא ש"ה פ"א סק"ג הביא מס' נזר הנצחון שכתב לפ"ז דמודה רש"י דאין מחזיקין מאיסור לאיסור ורק מאיסור בשר מן החי לאיסור נבילה מחזיקין, דאיסור בשר מן החי הוא כאיסור טריפה ולא פקע האיסור במיתתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ"ז כתב בתו"ד דגם לדעת ר"מ דאבר מן החי אינו נוהג אלא בבהמה, מ"מ גם בחי' ובעוף מוקמינן לה בחזקת איסור, מכח איסורא דבשר מן החי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. לכאו' כ"ז הוא למ"ד דאינה מטמאה במשא, אך למ"ד דמטמאה במשא, הרי דאי נימא דטעמו הוא משום דמדאורייתא אין לחלק בין האיסור לטומאה, וכן אי נימא דטעמו משום דאיכא חזקה שלא נעשה בה מעשה שחיטה, או משום חזקת הסימנים שלא נחתכו, ה"נ לוקין ע"ז משום נבילה, - אך אם כל הא דלא מפלגינן בין האיסור לטומאה, אי"ז אלא מדרבנן, ל"מ זה ללקות משום נבילה. [↑](#footnote-ref-22)
22. לכאו' דבריו מתפרשים ע"ד מש"כ האחרונים דאף למ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז, היינו רק לענין ללקות ע"ז אך לענין איסורא אין מבטלין זא"ז, ובחי' הגר"ח בפי"ג מתרומות כתב דהיינו משום דללקות ע"ז בעינן לשם הלאו המסוים ובזה מבטלין האיסורין זא"ז, ומשא"כ לענין איסורא. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך י"ל כמש"נ לעיל בהערה דהתוס' לטעמייהו דס"ל דמדינא מהני החזקה אף לגבי לטמאות במשא, וה"נ אף אם הא דקיימא בחזקת איסור הוא משום איסור אינו זבוח, מ"מ מכח זה דנים אותו לנבילה אף לענין מלקות, - וד' הגרע"א הם למש"כ התבו"ש דל"מ הא דקיימא בחזקת איסור אינו זבוח ללקות משום נבילה, וע"ז הוא שכתב דגם אם קיימא בחזקת איסור אבמה"ח אי"ז מועיל לענין מלקות דנבילה. [↑](#footnote-ref-24)
24. בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ"ז בתו"ד כתב לדון דגם לדעת רש"י ודעימי' הא דהויא בחזקת איסור אי"ז משום דמחזיקין מאיסור לאיסור, אלא משום דאחר השחיטה הוו עכ"פ הסימנים עצמם כמנחא בדיקולא, ולגבי הסימנים איכא חזקת אבר מן החי דהן אסורין, וכיון דבמקצת הבהמה איכא חזקת איסור הוי חזקה בכולו, ועמש"כ ע"ז האחיעזר בח"ב סימן ב' סק"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך למש"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' בדעת התוס' דבספק טריפה שפיר מהני חזקה הבאה מכח הרוב, ורק היכא דודאי נטרפה ולא ידעינן אימתי נטרפה, ל"מ חזקה זו, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, י"ל דהכא מכשרינן מכח חזקה. [↑](#footnote-ref-26)
26. הקוה"ע בסימן כ"ח סוסק"א הוכיח כן גם ממש"כ התוס' בע"ב ד"ה התם בתו"ד, דהשתא בעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתי', והרי דהא דמכשרינן הכא הוא מטעם חזקה, - אך לכאו' י"ל, דלעולם הא דמכשרינן הכא אינו מטעם חזקה, ומש"כ התוס' דהשתא בעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתי', הוא מכח הא דפריך לרבא דלא מפליג בין איסורא לסכנתא דמ"ש ספק טומאה ברה"ר דטהור מספק מים מגולין דאסורין, והרי דפריך דכי היכי דספק מים מגולין אסורין ולא מוקמינן להו אחזקתם ה"נ בספק טומאה ברה"ר אין לטהר מטעם חזקה, וזהו שכתבו התוס' דבעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתי'. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך התבו"ש שם פירש בדבריהם דלעולם הא דמכשרינן הכא הוא מטעם רוב, ומשום זה אין להכשיר אלא היכא דלא נולד ריעותא מחיים, ורק בספק דרוסה יש להכשיר משום חזקה דהו"ל כחזקה שנתבררה בשעתה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך העירו בזה ממה שאמרו בב"ב צ"ג א' דבשור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה וכו', הרי דמכח הא דרוב פרות מתעברות ויולדות ואינם מפילות יש לנו לומר דמחמת נגיחה הפילה, והרי דאף דהספק הוא מכח שראינו שהפילה ומספק"ל אם הפילה קודם הנגיחה או אחר הנגיחה, מהני רוב בהמות שאינם מפילות להכריע שלא הפילה קודם הנגיחה, וא"כ הדין נותן דה"נ הכא כשמצאנו נקב ומספק"ל אם הי' הנקב מחיים או דנעשה הנקב ע"י הזאב, יועיל הא דרוב בהמות כשרות להכריע שלא הי' הנקב מחיים.

    והעירו דיש מקום לחלק בזה, דהתם דידוע שנגחו את הפרה וודאי דיתכן דההפלה היא מחמת הנגיחה אי"ז ריעותא כלל להוציאה מן הרוב, כיון דודאי יש סיבה אחרת הראוי' לגרום שתפיל, ודוקא הכא דלצד הספק שלא נקב הזאב ליכא כלל סיבה הראוי' לגרום לנקב, הוא דהוי זה ריעותא להוציאה מן הרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובזה יש לפרש למש"כ רש"י דהא דבחזקת היתר הוא משום דסתם בהמות אינם טריפות, ולכאו' הול"ל דרוב בהמות אינם טריפות, וכמש"כ כן השאג"א בתשו' החדשות סימן ז' בתו"ד דמש"כ רש"י סתם בהמות היינו רוב בהמות, ולהנ"ל י"ל דמכוון ד' רש"י הוא דכל הא דחשבינן לה בחזקת היתר משום שהוחזקה אחר שחיטה להיתר הוא רק משום דמהני הרוב דמכח זה לא מספקינן כלל בטריפות דמהיכ"ת נחוש לטריפה כיון דסתם בהמה אינה טריפה, אך אם הי' ספק לפנינו, הרי דאף שהי' הרוב מועיל להכריע שאין בהמה זו טריפה מ"מ ל"ה מהני זה לחשבה בחזקת היתר, וזה למש"כ הגרע"א בכתובות י"ג ב' בדין חזקה ורוב דאיכא תרי גווני, דהיכא דלא נולד ספק לפנינו מהני החזקה והרוב לסלק לעיקר הספק, והיכא דנולד ספק לפנינו ל"מ החזקה והרוב לסלק לעיקר הספק. [↑](#footnote-ref-30)
30. והיינו דאף אי נימא דגם קודם שחיטה הוחזקה בהיתר שאין בה איסור טריפה, אשר אי"ז במשמעות ל' רש"י דמשמע דרק אחר שחיטה הוחזקה בהיתר, (וכאשר כ"ה מבו' להדיא בתשו' הר"י ב"ר אליעזר שהבאנו להלן), מ"מ ל"מ זה להתירה אחר שנולד בה הספק, דכל מה שמצינו דמהני חזקה זו שהוחזקה לפנינו בהיתר, הוא רק כשבאנו לאסור את אותה שעה שהוחזקה בהיתר, כההיא דריש נדה שבאנו לטמאותה למפרע בשעה שהוחזקה בו בהיתר, אך כשבאנו לאסרה בשעה זו שנולד בה הספק ל"מ ע"ז מה שקודם לידת הספק היתה מוחזקת בהיתר, - וע"כ רק כשנולד הספק אחר שחיטה שבאנו לאסרה מכח שהיתה טריפה מחיים, הרי דע"ז אמרינן דכיון דכבר הוחזקה על שעה זו בהיתר לא מפקינן לה מחזקתה, אך כשנולד הספק מחיים שבאנו לאסרה מכח שעכשיו היא טריפה, הרי דכיון דבשעת לידת הספק אינה מוחזקת לנו בהיתר שפיר יש לאסרה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ומבו' בדבריו שם, דלפי צד זה, הרי דאף אם נודע לנו הריעותא לאחר מיתה, מ"מ כל שנתברר שהיתה הריעותא קיימת מחיים, אין מתירין אותה, ורק בכגון ההיא דבא זאב ונטל בני מעים דהספק הוא אם הי' ריעותא כלל מחיים, הוא דמתירין אותה, - ובהגה' אמרי ברוך לחוו"ד בסימן ק"י בבית הספק סקכ"ז כתב לדון בזה, והוכיח לזה מד' התוס' ביבמות דמבו' דבישב קוץ בושט חשיב כנולדה הריעותא מחיים, ועיי"ש במש"כ לדון לפרש לפ"ז לד' הרמ"א בדרכי משה בסימן כ"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-32)
32. נתחדש בדבריו דאף דלאחר שחיטה אכתי הויא הבהמה בחזקת איסור מכח החשש דטריפה בריאה, מ"מ לענין שאר טריפות דל"ב בדיקה הויא הבהמה בחזקת היתר, ולכאו' היינו משום דאחר שנתברר דל"ה טריפה בריאה, תו כלפי חשש שאר טריפות הוחזקה הבהמה להיתר. [↑](#footnote-ref-33)
33. ואך דבדבריו לא נתפרש דהבשר הוי בחזקת איסור, אלא דאינו בחזקת היתר, - וכ"ה למש"כ שם בסו"ד דמחצה מהבהמות יש בהן טריפה בריאה, ונמצא דל"ב כלל להא דקיימא בחזקת איסור, אלא כיון דליכא רוב היא אסורה מספק. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך ממש"כ הרשב"א בסוגיין בשם רש"י שהוכיח מהא דהחלב מותר בלא בדיקת הריאה דה"נ הבהמה עצמה מותרת, וכ"ה בתשו' רש"י סימן ס', לכאו' מוכח דאין מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. ושמא י"ל דאין מכוון רש"י לעיקר המימרא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, אלא למה שפירשו לדינא דרב הונא בבא זאב ונטל בני מעים וריאה בכלל בני מעים, והרי דאף דא"א לבדוק את הריאה לא אסרינן, וכמו שהוכיח כן בתשו' רש"י סימן ס'. [↑](#footnote-ref-36)
36. הפמ"ג שם במש"ז סק"ו הק' דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' דמי חיישינן שמא במקום נקב נקב, דהול"ל מי חיישינן שנקבים אלו שלא מן הזאב, - אך בד' הרמב"ן נראה דהיינו דאיירי שאנו רואים עכשיו שהכניס בו הזאב צפרניו, ובזה הוא דמיבע"ל אם חיישינן שמא במקום נקב הכניס צפרניו, והיינו משום דאין הדבר ודאי שהזאב נוקב, ויתכן דכל מה שהכניס צפרניו שם הוא משום שהי' המקום נקוב, וע"כ שפיר יש בזה ריעותא לחוש שהי' שם נקב, והנחל"ד לקמן י' א' דן בתו"ד לפרש כן לדינא דהכא, (אך כתב דמשמעות לישנא דהכא הוא דניכר דנעשה נקב ע"י הזאב ואפ"ה חיישינן שמא הי' בו נקב מתחילה). [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"כ הנחל"ד לקמן י' א' ללמוד מהכא דאף כשידוע שהזאב נקב הו"ל ריעותא, וכתב דהוא שלא כד' הרא"ה והרשב"א שנקטו התם דכל דידוע שהעצם פגם אי"ז ריעותא כלל. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' הש"ש שם פ"ה מבו' להוכיח כן ממשה"ק התוס' דבגירש ואח"כ כנס לא קיימא בחזקת היתר, ואם עיקר הא דבחזקת היתר קיימא הוא משום דאין מחזיקין מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק, הרי גם בגירש ואח"כ כנס קיימא בחזקת היתר, שהרי בחיי הבעל לא הי' בה לאיסור יבמה לשוק. [↑](#footnote-ref-39)
39. בחי' הגר"ש גיטין סימן ד' סק"ד כתב דל"מ מה שהיא עתידה להיות מותרת כשימות הבעל, וכל הא דהויא השתא בחזקת היתר הוא משום דגם השתא היא מותרת אם ימות הבעל, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז טעם דבזבה לא אמרינן דהיא בחזקת היתר משום שהיא עתידה ליטהר לכשתטבול לאחר ז' אם לא יתחדש בה שום דבר, והיינו משום דהתם דאין בידה לטבול וליטהר עכשיו, אלא צריכה להמתין ז' ימים, לא שייך חזקה דרבה כלל, עיי"ש, - אך עיקר דבריו צ"ע, דלכאו' בנדה ל"ש חזקה דרבה כלל, כיון דטהרתה הוא רק ע"י ז' נקיים ומספק"ל אם היו לה ז' נקיים, ודמי לספק בשחיטה דלא שייך בזה חזקה דרבה, ועד"ז צ"ע במש"כ הש"ש בש"ו פ"ו דבספק אם ראתה בתוך ז' נקיים תליא בדין מחזיקין מאיסור לאיסור. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם זה ניחא רק אי נימא דדין חזקה דרבה הוא דהיא בחזקת היתר על זמן זה, וע"כ ה"ז סותר להא דבספק טריפה חשבינן לה בחזקת איסור, אך אם דין חזקה דרבה הוא דהיא מוחזקת דמיתת הבעל מתירתה, הרי דאי"ז סותר כלל להא דחשבינן לה בחזקת איסור, דשפיר י"ל דמחד גיסא כיון שהיא אסורה עכשיו הו"ל בחזקת איסור ומאידך גיסא יש בה חזקה שמיתת הבעל מתירתה.

    ובאמת כ"נ מעיקר המבו' בד' תוס' הרא"ש דלענין ספק טריפה שייך דין חזקה דרבה, ואם דין חזקה דרבה הוא שהוחזקה שהמיתה מתירתה, הרי אי"ז שייך אלא בספק גירושין, דהספק הוא אם מיתת הבעל מתירתה לשוק, וע"ז אמרינן דכבר הוחזקה דמיתת הבעל מתירתה, אך בספק טריפה, הרי אף דהוחזקה דהשחיטה מתרת לאיסור נבילה, אי"ז מועיל כלל לענין הספק טריפה, ובשיעורי אשר לשלמה יבמות סימן ע"ב כתב לפרש כן בטעם הא דבטריפה לא שייך חזקה דרבה, ובע"כ דדין חזקה דרבה הוא שהוחזקה בהיתר על זמן זה, וע"כ הויא בחזקת היתר אף לגבי ספק טריפה, אך יש לדחות, אי נימא דבטריפה איכא גריעותא בההיתר שחיטה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. ולפ"ז ניחא לישנא דרבה דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, ולכאו' הרי למש"כ התוס' ל"ב להחזקת היתר, אלא הא דהיא מותרת הוא משום חזקת הערוה, ולהנ"ל ניחא, דאף דאיכא חזקת הערוה, מ"מ אלמלי הא דבחזקת היתר לשוק עומדת הרי אדרבה היתה בחזקת איסור ול"ה שרינן לה מכח חזקת הערוה.

    אך העונג יו"ט בסימן ס"ט כתב מכח קו' זו, דבאמת אין עיקר ההיתר מכח חזקת הערוה, ול"מ חזקת הערוה אלא דמכח זה חשבינן להאשה עצמה בחזקת היתר לשוק, עיי"ש, וצ"ב, - ועמש"כ הבית אפרים באהע"ז סימן קל"ב ד"ה ואמנם וד"ה ובאמת לפרש בזה, ועיי"ש בד"ה אך לפמ"ש שכתב דלפ"ז ניחא קו' הש"ש. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך יש להעיר בזה, שהרי למ"ד דאינה מטמאה במשא, בע"כ דליכא חזקה שלא נעשה בה שחיטה, ותיקשי דלדידי' מ"ט הו"ל בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-43)
43. יש להעיר ע"ז ממשמעות ד' הרשב"א דמדמה דכי היכי דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור ה"נ בספק גירושי הערוה הויא היבמה בחזקת היתר לשוק, וכ"נ בד' הרשב"א בחולין דדמי ב' הדינים זל"ז, ולפ"ד הש"ש לכאו' אינם ענין זל"ז. [↑](#footnote-ref-44)
44. יש להעיר לפ"ז, דמ"ט בספק בשחיטה בעינן להא דעכשיו היא אסורה ולא סגי בהא דהיא עתידה להיות אסורה בלא שיתחדש בה מעשה, דומיא דדין חזקה דרבה דאף דעכשיו היא אסורה מ"מ כיון שהיא עתידה להיות מותרת בלא שיתחדש בה מעשה הו"ל בחזקת היתר.

    ומתו"ד השערי ישר ש"ב פי"ט מבו' לפרש בזה, דהא דבחזקה דרבה הויא בחזקת היתר, הוא משום דודאי הגיע זמן ההיתר ומספק"ל אם נעשה בה מעשה האוסרה, אך בספק בשחיטה, הרי דאם לא היתה אסורה מחיים ול"ה אסורה אלא כשמתה מאלי', הרי הוי הספק אם הגיע זמן איסורה, שהרי אין איסורה אלא כשמתה מאלי' ולא נודע לנו שמתה מאלי' דשמא נשחטה כדינה, וע"כ רק משום דהיא אסורה מחיים ואין התירה אלא כשנתחדש בה מעשה שחיטה, הוא דהו"ל בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-45)
45. ואמנם לכאו' גם ל"ה בחזקת היתר, דהרי התם ל"ש חזקה דרבה, כיון דהספק הוא אם היו לו אחין מעיקרא ומעולם ל"ה עומדת להיות ניתרת במיתת הבעל, - אך צע"ק בל' הרשב"א דמשמע דאף התם הויא בחזקת היתר לשוק, וי"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. ומד' הרשב"א אלו קשיא ע"ד הש"ש בביאור ד' הרשב"א, דלפי דבריו לכאו' הדין נותן דהתם הויא בחזקת איסור, דהרי התם ל"ש חזקה דרבה, ולפ"ד הש"ש הרי מודה הרשב"א דכל דליכא לחזקה דרבה הויא בחזקת איסור, וע"כ הוא דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
47. ומצאנו עוד דברים בזה בספה"י לר"ת סימן ג', עיי"ש שכתב בדין ספק בהרת קדמה או שער לבן קדם דאיירי כשנזקק לטומאה, וכתב דמחד גיסא הוי בחזקת טהרה משום דמעיקרא הי' טהור קודם שנולד בו הנגע הראשון, ומאידך הוי בחזקת טומאה מכח טומאת הנגע הראשון, ופירש בזה פלוגתת ת"ק ור' יהושע בזה, ועיי"ש בכל דבריו בזה, ונתחדש בדבריו, דאף דהוי בחזקת טומאה מכח הנגע הראשון, מ"מ הוי גם בחזקת טהרה מכח הא דמעיקרא הי' טהור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולפ"ז צ"ע בד' הרמב"ן שנקט דמצינו להתירה מכח הא דהויא בחזקת היתר קודם הנישואין, וכל הא דלא שרינן בספק קידושין מכח זה הוא משום דמעיקרא היתה מותרת לשוק ועכשיו באנו להתירה מכח היתר יבום, וטעם זה ל"ש אלא בספק קידושין, אך בספק גירושין שפיר הי' לנו להתירה לשוק מכח הא דמעיקרא קודם הנישואין היתה מותרת לשוק, ומ"ט נקט הרמב"ן דאם גירש ואח"כ כנס ל"ה בחזקת היתר.

    וצ"ל דמש"כ הרמב"ן דבגירש ואח"כ כנס אסורה, הוא לפ"מ דמסיק בהמשך דבריו דמחזיקין מאיסור לאיסור כל דליכא לדין חזקה דרבה, ולפ"ז א"א להתיר כלל מכח מה דהיתה מותרת קודם הנישואין שהרי אדרבה אחר שנשאת הויא בחזקת איסור, וכמש"כ כן המהרי"ט. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך צ"ע, דאם מודו התוס' לד"ז דא"א לדון מכח החזקה היכא שהיא מתירתה בין לשוק ובין ליבם, לכאו' ה"נ א"א לדון מכח חזקת איסור כיון שהיא אוסרתה בין לבעל ובין ליבם, וא"כ מה הק' התוס' מספק דרוסה, הרי שאני הכא דא"א לאסרה מכח החזקת איסור, וכמשה"ק הגרע"א, וי"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. השערי ישר בש"ב פט"ז כתב לישב לד' התבו"ש, דכיון דלא חיישינן שמא יש שם נקב מלבד הקוץ והדריסה, שהרי רוב בהמות כשרות הן, אלא דאנו מסופקים שמא ניקב ע"י הקוץ, הרי דע"ז שפיר הוחזקה שלא נולדה נקובת הקוץ ואיכא חזקה שלימה, וכ"כ הקובה"ע בסימן כ"ח סק"ב, והיינו דכל הא דלא חשבינן שנתבררה החזקה ע"י הרוב, הוא משום דבהמה זו יצאה מן הרוב, אך כל שלא יצאה מן הרוב, שפיר מהניא הכרעת הרוב לחשוב דהחזקה נתבררה בשעתה, - אך צ"ב, דמ"ט לא נימא כן גם בכל נקב שנמצא בבהמה שחייתה י"ב חדש, דנקב זה אינו מספק אותנו על קודם י"ב חדש, כיון דטריפה אינה חי' י"ב חדש, וממילא דאיכא חזקה שלימה, ושמא כיון דהנקב מצ"ע מספקינו על שעת לידתה, הגם דאיכא הוכחה דלא היתה טריפה ממה שחייתה י"ב חדש אכתי חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, (והיינו דאף בכה"ג, הא דמכשרינן להגבינות שחלבו מן הבהמה קודם י"ב חדש אי"ז משום הכרעת הרוב אלא משום ההוכחה ממה שחיתה הבהמה י"ב חדש) וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. בחי' הגרע"א לקמן י"א א' ומ"ג ב' הביא מד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' ש"ו צא. דאף בטריפה דנקיבת המחט לא מוקמינן לה בחזקת היתר, ופירש דהוא או משום דאפשר דנולד כך, או כיון דשם טריפות אינו מבוררת לא מקרי חזקה מבוררת. [↑](#footnote-ref-52)
52. לא נתפרש להדיא בדבריו דמ"ט בגבינות דאיכא ריעותא לפנינו אין מתירין מכח הא שהחזקנו אותה להיתר אכילה, ויש להסתפק אם הוא משום דחזקה זו שהחזקנו אותה להיתר אכילה ל"מ להתיר היכא דעכשיו היא אסורה לפנינו, ול"ד להיכא דאיכא חזקת הגוף או חזקת היתר דאזלינן בתרה אף היכא דחסר לפנינו, דשאני הכא דליכא חזקת היתר על גוף הבהמה, אלא דאיכא דין חזקה לנהוג בה היתר, או היינו משום דחזקה זו דמכח שנהגנו בה היתר ל"מ לגבי הגבינות, כיון דגבינות אלו לא נהגנו בהם היתר מעולם, ולא סגי במה שנהגנו היתר בבהמה לגבי החלב הנחלב ממנה, וב' הדרכים צ"ב. [↑](#footnote-ref-53)
53. בדבריו מבו' דההכשר בזה הוא משום חזקה, ואך דכל הא דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב הוא אם עכשיו יצאה בודאי מן הרוב, - אך הפליתי בסימן נ' סק"א כתב לדון דהא דמכשרינן בספק טריפה הוא משום רוב, כיון דלא יצאה בודאי מהרוב, ועיי"ש שכתב דל' התוס' לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-54)
54. הפליתי בסימן נ' סק"א הק' על מש"כ הרמ"א דהיכא דנולד הריעותא מחיים לא מכשרינן משום חזקה, דא"כ מ"ט בההיא דגבינות מכשרינן, אף שנולד הריעותא מחיים, ועיי"ש שכתב דכלפי הזמן דקודם לידת הריעותא, שפיר מהניא החזקה, - אך לפ"ד הש"ך א"צ לזה, דכל הא דאסרינן כשנולדה הריעותא מחיים, הוא רק משום דקי"ל כאביי ורבא דלית להו לחזקה דרבא, אך לגבי הגבינות דיש להן חזקת היתר גמורה, שפיר שרינן אף כשנולדה הריעותא מחיים. [↑](#footnote-ref-55)
55. והינו שהרי התוס' שם בקושייתם למדו להך מילתא דכל שנולד הספק מחיים לא מוקמינן בחזקת היתר, מהא דמפרשינן בסוגיין להא דנשחטה בחזקת היתר דהיינו כגון בא זאב ונטל בני מעיים, ומשמע דדוקא לענין ריעותא שנולדה לאחר שחיטה הויא בחזקת היתר, ולמש"כ התוס' בתירוצם דהא דאסרינן בספק דרוסה הוא משום דשכיח לאיסור טפי מלהיתר, תיקשי דא"כ בשאר ספק טריפה דלא שכיח לאיסור טפי, כגון מים במוח וכיו"ב, הויא בחזקת היתר, ומ"ט מפרשינן להא דבחזקת היתר עומדת דהיינו בבא זאב ונטל בני מעיים דלא נולד הספק מחיים, ובע"כ דבשאר ספק טריפה אין להכשיר כשנולד הספק מחיים משום דיצאה הבהמה מן הרוב. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועד"ז כתב הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן כ"ה לפרש לד' הרמ"א, דהא דלא מכשרינן כשנולדה הריעותא מחיים הוא משום דיצאה הבהמה מן הרוב, ואך שכתב דהא דבספק דרוסה וספק נקובת הקוץ מכשרינן, הוא משום דהתם לא יצאה הבהמה מן הרוב כיון שלא נולד ריעותא בגופה. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך הביאו בזה מד' רבינו ירוחם נתיב ט"ו ח"ג שכתב בשם תוס' דהא דלא אמרינן בזה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה, הוא משום שבכאן הו"ל ספק קרוב לודאי שמתוך שמותחת צוארה נדחק הקוץ ונכנס בוושט ויצא לחוץ, ולהדיא בדבריו דמש"כ התוס' דשכיח לאיסור טפי, היינו דשכיח טפי דניקב הושט. [↑](#footnote-ref-58)
58. והפליתי עצמו בבית הספק אות ח' כתב דספק דרוסה הוי ספק בשחיטה משום דשמא היא דרוסה בסימנים, ועי' בבית מאיר סימן כ"ד סט"ז ובבינת אדם שער או"ה סקי"ט שעמדו על סתירת דבריו. [↑](#footnote-ref-59)
59. האמרי ברוך בהגה' החוו"ד סימן ק"י בסו"ד כתב לדון לחלק בזה בין היכא דמספק"ל שמא במקום נקב שחיט דאי"ז שחיטה כלל והו"ל כספק בשחיטה, להיכא דמספק"ל דניקב הושט במקום אחר דבכה"ג ל"ה כספק בשחיטה, ועיי"ש דמסיק דאין לחלק בזה, - אך העירו דבד' הגרע"א לקמן מ"ג ב' בתו"ד מבו' שחילק בזה, עיי"ש שכתב דנקובת הושט ל"ה ספק בשחיטה כיון דהמניעה מצד אחר שמא "למעלה ממקום השחיטה" ניקב הושט, וי"ל דאזיל לטעמי' בגל' שו"ע סימן כ"ז דאף אם נקובת הושט הויא טריפה ל"מ אלא כששחט למטה ממקום הנקב, ונתבאר בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-60)
60. האחרונים הקשו דבספק שמוטה הו"ל ספק בשחיטה והויא בחזקת איסור, ומה מייתי רבינו יונה מינה לכל ספק טריפות דאסרינן מספק, ועמש"כ בזה הבכור שור לקמן י' א' והפמ"ג בריש הפתיחה להל' שחיטה והבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ט"ז והביה"ל בח"ב סימן כ"א אות ד' וסימן כ"ט סק"ה והאבנ"ז ביו"ד סימן כ"ב סק"ד וסימן כ"ח סק"ב וסימן ס"ד סק"ח והשערי ישר בש"ב פי"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-61)
61. והבינת אדם שם סימן י"ז כתב בדעת הר"ן דכ"ז הוא בחזקה הבאה מכח הרוב, אך בחזקה גמורה, אף בכה"ג מוקמינן לה אחזקתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-62)
62. וכ"נ ממש"כ בחי' הרשב"א לקמן מ"ו ב' דכל הא דאסרינן בספק טריפה הוא רק היכא דאיתיליד ריעותא, והיינו או היכא שהתחיל בה המעשה המטריף או היכא דאין לתלות בדבר השכיח, עיי"ש, - אך באמת בד' רבינו יונה לא משמע כמש"כ הרשב"א שם, ועמש"כ היד יהודה בסימן נ' סק"ד וסימן נ"ז סקכ"ה דהרשב"א גופי' לא ס"ל כד' רבינו יונה. [↑](#footnote-ref-63)
63. וי"ל עוד עד"ז למש"כ התבו"ש בסימן כ"ט דאף לדעת הסוברים דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, הוא רק בספק אימתי נטרפה, אך בספק טריפה לא אזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, עיי"ש בטעמו.

    ויש להוסיף טעם בזה, דבגבינות לא חשיב כלל כריעותא, כיון שלא נמצא טריפות אלא עכשיו וזהו מכלל דינא דזקה דכל שהוחזק הדבר לפנינו, אין אנו מסתפקים על למפרע, וע"כ כ"ז הוא בגבינות דכל הספק הוא על הזמן שבינתים, אך בנשבר הגף דהספק הוא על עכשיו אם הויא טריפה או כשרה ל"מ ע"ז מה שצד הטרפות הוא דנשבר קודם וצד הכשרות הוא שנשבר אח"כ, וזה ניחא אם ליכא בזה חזקת הגוף אלא חזקת היתר, אך לגבי חזקת הגוף יש לדון דשייכא גם בכה"ג, - ומשל לדבר הוא דהנה בפשוטו לפ"ד רבינו יונה הדין נותן ספק ארי ספק כלב אסור, והאחרונים עמדו בזה, ואכמ"ל, ולכאו' הוא גם בגונא דתחילה הי' שם הארי ואח"כ הי' שם הכלב, ולא נימא דכה"ג אי"ז ריעותא כיון דבזמן שהי' שם הארי אכתי לא ידעינן אם הי' הריעותא, והיינו משום דהספק לפנינו עתה אינו על הזמן שבינתים אלא הוא ספק על עכשיו אם היא דרוסה או אינה דרוסה ואיכא ריעותא עלי' שהיא דרוסה. [↑](#footnote-ref-64)
64. בס' שלום יהודה יבמות סימן ט"ו כתב דהגרי"ז אמר בשם הגר"ח לפרש לד' הרמ"א דכשנולד ריעותא מחיים אסורה, דהוא משום דבטריפה ליכא היתר שחיטה, וע"כ הויא בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דאסרינן בספק אם נשבר מחיים, ועי' גם בדבריו שם סק"א, - וצ"ע, דממש"כ רבינו יונה דהא דשרינן בבא זאב הוא משום דיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור, מבו' דבלא"ה הוה אסרינן אף דאי"ז נוטה טפי לאיסור, ועד"ז צ"ע גם במש"כ הפליתי בסימן נ' סק"א דד' רבינו יונה הם רק בדבר שרחוק במציאות שיהא לאחר שחיטה. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך י"ל דמכוון ד' רבינו יונה שם הוא דדמי לחזקה דל"מ מה שחסר לפניך לבטל למה שהוחזק לפנינו קודם לכן, וה"נ בהכרעת רוב דל"מ מה שיצאה עכשיו מהרוב להוציאה למפרע מן הרוב, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-67)
67. ויש להוסיף בביאורו, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור, היינו דכשנשחטה הבהמה אמרינן דלא פקע איסורה ממנה אלא נאסרה באיסור נבילה, אך בספק טריפה הרי ודאי דכשנשחטה פקע ממנה חד איסורא, שהרי גם להצד דטריפה היא הרי הי' עלי' מחיים ב' איסורים וכשמתה פקע ממנה איסור אבמה"ח, וע"כ בדין דלא תועיל החזקה לומר דנאסר באיסור טריפה, - ובדעת הש"ש צ"ל, דאף דאם נדון מחיים אם יש בה איסור טריפה ודאי דל"ה בחזקת איסור, מ"מ כשאנו דנים לאחר שחיטה אם היא אסורה משום טריפה, הו"ל בחזקת איסור, והעירו דזה ניחא טפי לפ"ד הגרע"א דהא דמחזיקין מאיסור לאיסור היינו רק לענין שהיא אסורה ולא לענין שם האיסור המסוים, (ונתבאר בדף מס' 1), וע"כ אף דלענין הספק אם יש בה איסור "טריפה" ל"ה כלל בחזקת איסור, מ"מ לענין הספק אם היא אסורה הויא בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-68)
68. השבה"ל בח"ב סימן כ"ז כתב דכיון דחיישינן למעוטא היכא דחזקה מסייעתו ובהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת הדין נותן לחוש למיעט טריפות, ועיי"ש שכתב דליכא למימר דבחזקת איסור אבמה"ח עומדת בחזקת טריפה אינה עומדת, דא"כ מאי טעמי' דר"א דאמר לעיל לא בדק טריפה ואסורה באכילה לימא לנפשי' בחזקת אבמה"ח עומדת בחזקת טריפה אינה עומדת, ומבו' בדבריו דהא דטריפה ואסורה באכילה היינו דיש בה לאיסור טריפה, וזה צ"ע, ונתבאר בדף מס' 1, וכתב ע"ז דלאו מילתא היא דסתם שחיטה צריכה להוציאה מחזקתה וכיון דאיתרע לה רובא בשחיטתה על כרחך טריפה היא, אבל בחיי' אינה בחזקת טריפה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-69)
69. ויש להוסיף, דהרשב"א גופי' בסוגיין הביא מש"כ רש"י להוכיח להתיר היכא דנאבדה הריאה דאתמול אכלנו מחלבה ועכשיו נחזיק אותה בטריפה, ואי נימא דבספק טריפה בשרה אסור וחלבה מותר, הרי י"ל כן גם לגבי דין בדיקת הריאה דהבשר אסור משום דהו"ל בחזקת איסור והחלב מותר משום דהו"ל בחזקת היתר, וכאשר כ"כ בתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה לרש"י (בתשו' רש"י סימן ס"א וסימן ס"ב). [↑](#footnote-ref-70)
70. וזהו שכתב הרשב"א בדין בדיקת הריאה דאין לחלק בין דין הבהמה עצמה לדין החלב, דהתם דהספק הוא גם על הבהמה עצמה ודינה הוא שהיא אסורה, יש לאסור גם את החלב. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכאשר מצינו עד"ז בדין מקוה שנמדד ונמצא חסר, דאף דבפשוטו כל שהוכרע על המקוה שהוא כשר ממילא דהטובל בו טהור אף דיש לו חזקת טומאה, מ"מ בכה"ג דעכשיו המקוה חסר והספק הוא על למפרע וכל הספק הוא על הטובל אזלינן גם בתר חזקת הטובל, - ואך דהכא שאני מהתם, דהתם אף כשהספק הוא על למפרע איכא נמי לחזקת המקוה כיון דחזקת המקוה הוא שהמקוה שלמה ומטהרת את הטובל, ומשא"כ הכא דחזקת האיסור דהבהמה היא רק כלפי איסור הבהמה עצמה, אף כלפי החלב, אין הבהמה כלל בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך ד' הש"ש לא נתישבו בזה, שהרי כתב שם לפי דבריו לחלק כן גם בדין בדיקת הריאה, דאף דהבהמה אסורה מ"מ החלב מותר, ולפ"ז לכאו' ה"נ הוא בכל ספק טריפה דאף דהבהמה אסורה מ"מ החלב מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובטעם מה שהוצרך הרא"ש לזה, ולא פירש כד' התוס' דהוא משום דאיכא ריעותא דניקור ויש לחוש שנעשה ע"י הנחש, וע"ד ההיא דבא זאב, דחיישינן שמא היו נקובים מחיים, שמעתי לפרש דהיינו משום דאף דאיכא ריעותא לחוש שהי' הניקור מכבר, מ"מ א"א להוכיח מזה שהי' כאן נחש, דאין בכח הריעותא אלא דמה שאנו רואים לפנינו יש לחוש שהי' מכבר, אך א"א להוכיח מזה לדברים אחרים, וע"כ הוצרך הרא"ש לפרש דמכח הא דחזינן דטעמם בריא יש לחוש שגם מתחילה טעמם הנחש, וע"כ כיון דמכח הריעותא דניקור חיישינן שהי' מנוקר מכבר תו יש לחוש שטעמם נחש, דאף דאין לנו להוכיח מכח הניקור שהי' כאן נחש, מ"מ כיון דחישינן שהיתה התאנה מנוקרת, יש לחוש שטעמה נחש. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיקר הך מילתא דמים מגולין יש עליהן איסור מדרבנן, עמש"כ בס' מנחת אברהם לתו"כ פר' ויקרא פ"ח ה"ה בשם הגרי"ז לפרש דמה"ט הוא דעיסה שנילושה במים מגולין תשרף, ולא אמרינן דכיון דאי"ז אלא ספק אם יש בה ארס לא תשרף מספק, ומה"ט הוא שאמרו בירושלמי דמים מגולין פסולין לגבי מזבח משום ממשקה ישראל. [↑](#footnote-ref-75)
75. וגדולה מזו מצינו בד' האו"ה שהביא הט"ז ביו"ד סימן קט"ז סק"ב ובד' הנקוה"כ שם, דאף בסכנה מהני ביטול דיבש ביבש, עיי"ש, והרי דאף דאי"ז מועיל כלום לענין חשש הסכנה מ"מ מהני ע"ז ביטול, דתו לי"ב להאיסור לאכול דבר שיש בו חשש סכנה, אך בהגה' יבין דעת שם תמה ע"ז, ועי' גם בדרכ"ת שם שהביא לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-76)
76. בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"א כתב בדין אכילת דג עם בשר, דאף אם נשתנו הטבעים ולי"ב סכנה, מ"מ ה"ז אסור משום דהו"ל דבר שבמנין, ומבו' כנ"ל, דדברים אלו שהי' בהם חשש סכנה אסרום חכמים, וע"כ אף אם עכשיו לי"ב חשש סכנה ה"ז אסור, - אך בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן נ"ג סק"ו תמה ע"ד החת"ס, וכתב דאין בזה איסור וגזירת חז"ל רק הוא נצמח מצד מ"ע ונשמרתם לנפשותיכם, וע"כ אם ידוע שאינו מזיק בודאי אין בזה שום איסור, ועיי"ש שכתב לפרש דזהו מכוון ד' התוס' בע"ז, אך בל' התוס' לא משמע כן, אלא כל הא דשרי הוא משום דמעיקרא לא גזרו במקום דליכא נחשים, וכמו שהביא הדברי מלכיאל שם מהפר"ח ועוד מרבוותא. [↑](#footnote-ref-77)
77. וצ"ע אם כונתו הוא דהא דשרינן בזאב אי"ז משום חזקה אלא משום רוב ובזה א"צ לברר, וזהו דפריך דמ"ש מסכנה דאסור בכה"ג דס"ד דבסכנה נמי מצינו לילך אחר הרוב, - או שמא מכוון דבריו הוא, דלעולם הא דשרינן בזאב הוא משום חזקה ואף דאיכא לברורי, והיינו משום דכל היכא דליכא ריעותא אזלינן בתר חזקה אף במקום דאיכא לברורי, וזהו דפריך מהא דלענין סכנה חיישינן, והיינו משום דגם בסכנה דלא אזלינן בתר חזקה, כ"ז הוא היכא דאיכא ריעותא, אך היכא דליכא ריעותא אף בסכנתא אזלינן בתר חזקה, וכאשר כ"כ החמד"ש שם, (וצ"ל דהא דמים מגולין אסורין אף דליכא ריעותא, הוא משום דשכיחי נחשים, וצ"ע), ואשר זהו הא דפריך, דמהא דבסכנה חיישינן שמא במקום נקב נקב, בע"כ דכל כה"ג חשיב כריעותא וע"כ לא אזלינן בזה בתר חזקה, דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה במקום דאיכא ריעותא, וא"כ ה"נ באיסור ל"ה לנו לילך בכה"ג אחר חזקה כיון דאיכא לברורי, ועמש"כ השערי ישר בש"א פ"ב.

    ויותר נראה לפרש, דאף דבההיא דזאב לא שרינן אלא משום חזקה אף דאין חוששין שמא במקום נקב נקב, מ"מ בההיא דראה צפור וכו' אם אין חוששין שמא במקום נקב נקב הי' לנו להתיר אף בסכנה, - והיינו משום דשאני בההיא דזאב, דיש לפנינו נקב בבני מעים ויש לנו להסתפק שמא הויא הבהמה טריפה ואין להתיר בזה אלא משום דינא דחזקה, אך בההיא דראה צפור הרי אמרו בע"ז ל' ב' דפי תאנה אין חוששין בו משום גילוי, וכתבו התוס' שם דהא דבראה צפור וכו' אסור הוא משום דאיכא ריעותא דניקור, ואשר זהו דפריך דאם אין חוששין שמא במקום נקב נקב וע"כ מהניא החזקה אף במקום דאיכא לברורי, ה"נ בראה צפור וכו' לא הי' לנו לחוש דבמקום נקב נקב ולא חשיב כלל כריעותא, וממילא דהו"ל ככל פי תאנה דאין חוששין בו משום גילוי. [↑](#footnote-ref-78)
78. ומשמעות דבריו הוא דמודה רבא דהיכא דאיכא ריעותא יש לחלק בין איסור לסכנה, ואך דמדמה איסור במקום דאיכא ריעותא לסכנה במקום דליכא ריעותא, וכ"נ בד' תור"פ שהביא השטמ"ק לקמן י' א', - אך צ"ע, דא"כ מאי פריך מהא דאסרינן בראה צפור וכו', הרי התם איכא ריעותא ובזה שפיר יש לחלק בין איסור לסכנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועיי"ש שנקט דקי"ל בזה כאביי, וצ"ע, דאף דבהא דחמירא סכנתא מאיסורא קי"ל כאביי, מ"מ מהיכ"ת נימא דגם בטעם התירא דספק טומאה ברה"ר במקום דליכא חזקה קי"ל כאביי, הרי הא דמסקינן דחמירא סכנתא מאיסורא הוא מכח ברייתא דצלוחית ולא מכח הוכחת אביי, - וביותר, דבסוגיית הגמ' בנדה ג' א' ובד' הרשב"א שם מבו' דהא דמטהר ר"ש בספק טומאה ברה"ר הוא משום דילפינן לה מסוטה, וזהו כדעת רבא, - והעונג יו"ט בסימן פ"א ד"ה אלא שיש ליזהר נקט בפשיטות דבהך פלוגתא קי"ל כרבא. [↑](#footnote-ref-80)
80. הרמב"ן לקמן בע"ב כתב דמה שאמרו התם מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקה, היינו לקולא, אך לחומרא סברא הוא, וכתב דהא דמייתי התם הוא אגב הא דא"ר הונא אפי' שבר בה עצמות כל היום שחיטתו פסולה, ואע"ג דבההיא דרב הונא הוא לחומרא, מ"מ אי לאו דחזקה דאורייתא ל"ה מחמירין בה רבנן כולי האי והול"ל אין ספק מוציא מידי ודאי, ומבו' דמודה רב הונא דראוי לומר דאין ספק מוציא מידי ודאי, אלא דמכח החזקת איסור הוא דמספקינן שמא העור פגם. [↑](#footnote-ref-81)
81. וזה לטעמי' דמה שאמרו לעיל דאין ספק מוציא מידי ודאי היינו דספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי פגימת העצם, וע"כ אם מכוון הגמ' הכא הוא ג"כ כן הו"ל להזכיר להא דודאי נתעסק באותו המין, - אך התוס' לטעמייהו דמה שאמרו לעיל דאין ספק מוציא מידי ודאי היינו דספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי שחיטה, ואך דהא דחשיב כודאי שחט הוא משום דעצם ודאי פוגם, וע"כ שפיר ניחא מה שאמרו הכא דודאי טבל, וכנ"ל, - ועד"ז מבו' בד' הרמב"ן לעיל בדרך בתרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-82)
82. בל' הרמב"ן בסוגיין משמע טפי דאין טעמא דרב חסדא משום דאין הבהמה עומדת בחזקת איסור כיון דהרי שחוטה לפניך, אלא טעמא דרב חסדא הוא דאף דהבהמה היא בחזקת איסור מ"מ תולין להקל כיון שלא נולדה בה ריעותא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-83)
83. הפמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ג כתב די"ל דטעמא דרב הונא הוא משום דסכין נמי הו"ל כחסר ואתאי, ועיי"ש במש"כ עוד לפרש טעמא דרב הונא בע"א, ועי' גם בדבריו בסימן א' סק"ו, - אך לכאו' דבריו שם לא קיימי לתי' זה דהתוס' דטעמא דר"ח הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, דודאי דפלוגתא דרב הונא ורב חסדא אינה בהך מילתא אם סכין הו"ל כחסר ואתאי, אלא דבריו קיימי לאידך תי' התוס', ובזה כתב הפמ"ג דהא דפסל רב הונא הוא משום דהו"ל כחסר ואתאי וע"כ יש בזה לדינא דתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-84)
84. ונראה מזה דלעולם כו"ע מודו דביסוד הדין הוי דינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דאי"ז חסר ואתאי, עכ"פ לאשוויי ספיקא, אלא דטעמא דרב חסדא הוא משום דאין הבהמה בחזקת איסור כיון דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, ובזה הוא שחילקו התוס', דאף דבמקוה אמרינן דהטובל הוא בחזקת טומאה אף דהרי טבל לפניך וטובל לא איתרעאי, הוא משום דהתם דחסר ואתאי והוי זה ריעותא טפי מהני ריעותא זו להוציא מידי הא דהרי טבל לפניך ואכתי קאי הטובל בחזקת טומאה, וממילא דיש בזה לדינא דתרתי לריעותא, ומשא"כ הכא דאי"ז חסר ואתאי ל"מ ריעותא זו להוציא מידי הא דהרי שחוטה לפניך ולא קיימא הבהמה בחזקת איסור, - ורב הונא דפליג הוא משום דס"ל דאף דהרי שחוטה לפניך אכתי קיימא הבהמה בחזקת איסור, עכ"פ היכא דאתיליד ריעותא, וממילא דיש בזה לדינא דתרתי לריעותא, ואף אם דינא דתרתי לריעותא הוא רק בחסר ואתאי, מ"מ אף כשאי"ז חסר ואתאי מהני זה לאשוויי ספיקא, - ונמצא דפלוגתייהו דרב הונא ורב חסדא אינה בדין תרתי לריעותא, אלא הוא אם הויא הבהמה בחזקת איסור כל דהרי שחוטה לפניך. [↑](#footnote-ref-85)
85. למש"נ לעיל י"ל עוד עד"ז דלא פליגי תי' התוס' כלל בדינא דתרתי לריעותא כשאי"ז חסר ואתאי, אלא פליגי בדינא דרב חסדא דכל שהבהמה שחוטה לפניך לא קיימא בחזקת איסור משום דבהמה לא איתרעאי, דלתי' קמא גם בזה יש לחלק דהיינו רק אם אי"ז חסר ואתאי, ולאידך תי' התוס' כיון דהיכא דבהמה לא איתרעאי לא קיימא בחזקת איסור אין לחלק בזה בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, וע"כ ממילא דאף דהיכא דלא חסר ואתאי ליכא לדינא דתרתי לריעותא ול"ה ודאי, מ"מ כיון דהבהמה קיימא בחזקת איסור הו"ל ספק. [↑](#footnote-ref-86)
86. אמנם בד' המהר"ם בע"ב ע"ד התוס' ד"ה ודילמא מבו' שפירש בד' התוס' דהא דמכשר רב חסדא הוא משום ספק ספיקא, עיי"ש, - וצ"ל לפ"ז דהא דבעינן לה"ט דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי היינו משום דספק ספיקא ל"מ נגד חזקת איסור וע"כ כל הא דמכשרינן מכח הספק ספיקא הוא רק מכח דאיכא ריעותא בחזקת איסור דהרי שחוטה לפניך, ורב הונא דפליג ס"ל דאף דאיכא ריעותא דהרי שחוטה לפניך אכתי מוקמינן להבהמה אחזקתה, וממילא דל"מ בזה ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועד"ז כתב הגרע"א בכתובות ט' א' דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דהריעותא שלפנינו מורה על החזקה, דבמקוה כשהיא עתה בפנינו חסירה מורה דאינה מטהרת לטמא, אלא דבאת לדון דכשטבל עדיין לא הי' חסר, בזה דנין לצרף הריעותא שלפנינו לחזקת טומאה כיון דענין הריעותא שלפנינו אינו מטהר לטמא וכו', ומשא"כ במוצא פ"פ וספק תחתיו ספק לאו תחתיו דהריעותא שלפנינו דבעולה לפניך אינו מורה בשום דבר לענין ההיתר, דאדרבא בלא בעילה הי' חזקת היתר והבעילה הוא נגד חזקת היתר, בזה לא מצרף הריעותא דבעולה לפניך לחזקת היתר כיון דהריעותא שלפנינו אינו מועיל לסייע לחזקת היתר. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך בד' המשאת בנימין שם מבו' שפירש בד' הרשב"א דמש"כ דמהני ספק ספיקא במקום דאיתחזק איסורא היינו במקום דאיקבע איסורא, ואין מכוון הרשב"א דמהני ספק ספיקא כנגד חזקת איסור, ועי' יד יהודה סימן ק"י סקס"ב שהוכיח כן בד' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך הרמב"ן בתו"ד כתב, דהא דקי"ל כרב חסדא בששבר הוא משום דלית לן דרב הונא דאמר בחזקת איסור עומדת אלא אמרינן סכין אתרעאי בהמה לא אתרעאי. [↑](#footnote-ref-90)
90. וזה מתישב היטב עם מש"כ הר"ן שם לעיל מינה דרב הונא פסל אף כשנאבד הסכין ולא נבדק, והרי דס"ל דכשנמצא הסכין פגום אחר ששיבר בה עצמות, אי"ז ריעותא כלל, וכל הא דפסל רב הונא הוא משום דס"ל דחיישינן שנפגם הסכין בעור אף כשלא נמצא פגום, - ולפ"ז הרי בע"כ דל"ד שיבר בה עצמות לנתעסק כל היום בדבר החוצץ, דהתם הרי חזינן דאף דא"צ לבדוק עצמו לאחר טבילה, מ"מ אם נמצא דבר חוצץ לא עלתה לו טבילה אף שנתעסק וכו', והרי דמה שנמצא דבר חוצץ הוי ריעותא אף כשנתעסק וכו', ואילו הכא כל שנמצא הסכין פגום אחר ששיבר בה עצמות אי"ז ריעותא כלל. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך בדעת הרשב"א צ"ל, דס"ל דמהא דקי"ל לפסול אף כשנגע במפרקת, בע"כ דזה ל"ה ריעותא המוציאה את הסכין מחזקתו, דאם הי' זה מוציא את הסכין מחזקתו, הוה מכשרינן בכה"ג, כ"ה דמכשרינן בששיבר בה עצמות, - אמנם אכתי אין מתישב היטב ל' הרשב"א דרב הונא פליג בזה על רב חסדא, שהרי מדברי רב הונא אין מקור דפליג בזה על רב חסדא, אלא דאנן לא קי"ל בזה כרב חסדא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובל' הגר"א שם סקי"ט נראה דהא דיצא הדבר בהיתר לאו היינו דזה עצמו הו"ל כחזקת היתר, וכמש"כ כן התבו"ש שם, אלא היינו דכיון דהרי שחוטה לפניך, וכל הא דחשבינן להבהמה שהיא בחזקת איסור הוא משום דאיתיליד ריעותא בסכין, הרי דכל שיצא הדבר בהיתר ל"מ הריעותא שנולדה אח"כ בסכין להוציא מידי הא דהרי שחוטה לפניך. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכבר כ"כ כן בתשו' או"ז סו"ס תרע"ב, עיי"ש שפירש בד' רבינו יואל שדימה דין החזקה דהוחזקה נדה בשכנותי' ודבנה ובתה כרוכין אחרי' להא דעיסה בחזקת טהרה עומדת, ותמה ע"ז דאינם דומות אלא בשם, דחזקת העיסה דומה לחזקת דבית דילפינן מינה כל החזקות פ"ק דחולין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-94)
94. ויש להוסיף מש"כ הש"ש ש"ו פ"י, במש"כ הרמב"ם דהאיסור עצמו בע"א יוחזק ואם אכלו לוקה, דהיינו כשהוחזק כן ל' יום, והרי דאף דהתם ליכא תוספת בירור כלל במה שהוחזק ל' יום, מ"מ יש בזה לדינא דהוחזק ל' יום, דיסוד הך דינא הוא דכל שהוחזק הדבר לפנינו ל' יום, ה"ז מועיל להחזיק שהוא כן, ויש לנו לילך אחר המוחזק לנו, והא דבעינן ל' יום, הוא משום דזהו שיעור הזמן להחזיק הדבר לפנינו. [↑](#footnote-ref-95)
95. ומש"כ היחוסי תנו"א דגם דין חזקת ג"פ דמי לדינא דחזקה, הוא משום דס"ל דגם הא דמהני חזקת ג"פ אי"ז משום דהוי זה הוכחה גמורה שטבעו כן, אלא הוא משום דכל שראינו הדבר ג' פעמים ה"ז מועיל להחזיק לפנינו שהוא כן, דהכי הוא סתמא דמילתא, ואף דלא נתברר הדבר, מ"מ כיון שהוא מוחזק כן לפנינו יש לנו לדון כן מכח דינא דחזקה, והך מילתא דדין חזקת ג"פ דמי לדינא דסוקלין ושורפין על החזקות, מצינו כן גם בד' הב"י בחו"מ סו"ס שפ"ח בשם המהר"ם דכל שהוחזק ג"פ במסירות כל הקודם להרגו זכה דגדולה חזקה דהא סוקלין ושורפין על החזקות. [↑](#footnote-ref-96)
96. החת"ס בסוגיין כתב בתו"ד דהחזקה דגמל אוחר בין הגמלים אינו ענין לחזקה דהכא דאוקי מילתא אחזקה קמייתא, דהתם הוא חזקת וסתו ומנהגו של זה השור ליגח וכבר נגח כמה פעמים ותלינן הקלקלה בו ולא באחר שלא נגח מעולם. [↑](#footnote-ref-97)
97. וכן מצינו בפירש"י בכתובות כ"ו ב' ובפי' רשב"ם בב"ב ל"ב א' דבתרי ותרי אם הוא כשר לכהונה מוקמינן לי' בחזקתו שהעלוהו מתחילה ע"פ העד הראשון, - וכ"נ בפירש"י בריש נדה דהא דאשה שראתה דם אינה מטמאה מדינא למפרע ומוקמינן לה בחזקת טהרה אי"ז משום מה שהיתה טהורה מעיקרא אלא משום מה שהחזקנוה בטהרה בשעה שנתעסקה בטהרות קודם שנמצא הדם אף דהשתא מספק"ל על זמן זה שהיתה טמאה. [↑](#footnote-ref-98)
98. הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א' כתב דאף לרב הונא אם נאבדה הסכין כשרה שמעמידין אותה על חזקה וקרינן לי' נודע במה נשחטה משום דחזקה דאורייתא היא ומוקמינן אחזקתי', והוכיח כן שהרי על אותה שמועה שמועה דשוחט בסכין ונמצאת פגומה אמרו מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקתי', דאלמא לכו"ע מוקמינן אחזקתי' ד"ת וליכא מאן דפליג בה, - ומבו' דמה שדנו דמנה"מ דאמור רבנן וכו' לא קאי על הא דפסל רב הונא, דא"כ הרי להדיא אמרו דלרב הונא אזלינן בתר חזקה מדאורייתא, אלא על הא דמכשר רב חסדא, ואך דכיון שאמרו ע"ז בסתמא מנה"מ דאמור רבנן וכו' משמע דכו"ע מודו בה. [↑](#footnote-ref-99)
99. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן דאלמלי הא דחזקה דאוריתא ל"ה מחמירין בה רבנן כולי האי והול"ל אין ספק מוציא מידי ודאי, והרי דאם לא אזלינן בתר חזקה יש להכשיר את השחיטה משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, אף דליכא למיזל בתר חזקת הסכין, - וזה צ"ב, שהרי בד' הרמב"ן הכא מבו' דאף היכא דליכא ריעותא כלל בעינן לדין חזקה, וע"כ אף בבית המנוגע שנמצא הנגע שלם בסוף שבוע, מ"מ אלמלי דין חזקה הי' לנו לחוש שמא נחסר ואח"כ נשלם, וא"כ אף דאין ספק מוציא מידי ודאי ויש לתלות את הפגימה שנמצאת בעצמות ששיבר, הרי מ"מ בלא דין חזקה הי' לנו לחוש שמא נפגם הסכין. [↑](#footnote-ref-100)
100. השערי ישר בש"ב פ"א כתב דאין לחלק דבנגעי אדם חשיב כחזקת הגוף ובנגעי בתים לא חשיב כחזקת הגוף, - ועיי"ש שכתב להוכיח מהכא דחזקת הגוף מצ"ע לא עדיפא משאר חזקות, ומש"כ התוס' בכתובות ע"ה ב' דאזלינן בתר חזקת הגוף אף דאיכא חזקה אחרת כנגדה, הוא משום דהחזקת הגוף מכרעת את שורש הספק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-101)
101. ואמנם למש"כ התוס' דאיירי כשנמצא הנגע חסר בסוף ז' י"ל דרק מה"ט הוא דבעינן לההכרעה דחזקה, אך בד' התוס' מבו' שלא הוצרכו לזה רק לפרש מנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא, אך לעולם אף כשלא נמצא הנגע חסר אח"כ בעינן לדינא דחזקה. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך הנה בד' הרשב"א בנדרים ג' ב' מבו' דהא דחיישינן שמא ימות אינו אלא מדרבנן, וכ"נ בסוגיית הגמ' ביבמות ס"ט ב', (וזהו דמדמינן לה דה"נ יש לחוש שמא עיברה), וי"ל דאי"ז משום דמדאורייתא מהני חזקה גם על העתיד, אלא הוא משום דמדאורייתא אין לנו לחוש שימות ול"ב בזה לדינא דחזקה, ובזה י"ל סתירת ד' הרשב"א למש"כ ביבמות קי"ט א' דחיישינן שמא תפיל משום דשמא ימות חיישינן ומבו' בדבריו שם דהוא מדאורייתא, ולהנ"ל י"ל דאשה עשוי' טפי להפיל וע"כ יש לחוש לזה מדאורייתא, ולא הביא הרשב"א מההיא דשמא ימות אלא להא דל"מ חזקה על העתיד וד"ז הוא מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. ועיי"ש שהק' ממש"כ התוס' גם בעדים זוממין דיש לחוש שמא נעשו טריפה אף דבאדם לא שכיח טריפה, וא"כ מהיכ"ת לחוש למקרים המתהוים, ואין לדבר סוף, וכתב דצ"ל דדיני נפשות שאני דכתיב והצילו העדה, ולכאו' היינו דמשום והצילו העדה יש לנו לחוש לכל דבר אף דליכא ריעותא כלל, - והעירו די"ל עוד בזה, דכיון דסוף אדם למיתה ומכח זה יש לחוש שמא ימות, ע"כ שפיר יש לחוש גם לטריפות, דשמא התחילה המיתה ע"י טריפות זו. [↑](#footnote-ref-104)
104. הנחל"ד הוכיח מדבריהם דהא דספיקא דאורייתא לחומרא אינו אלא מדרבנן, דאם מדאורייתא אזלינן לחומרא הרי ודאי דגם בספק זה יש לילך לחומרא, ומהו שכתבו התוס' דאין לחלק בין לחומרא לקולא, - וצ"ע דאף דספיקא דאורייתא לחומרא, הרי הכא אזלינן בתר חזקה ומטמאינן בודאי, ובזה הוא שכתבו התוס' דבהא דאזלינן בתר חזקה ומטמאינן בודאי אין לחלק בין חומרא לקולא. [↑](#footnote-ref-105)
105. הנחל"ד תמה טובא על דבריהם דלא מצינו דמטהרינן כשנתמעט הנגע בסוף שבוע ראשון אם נשאר בו עדיין כשיעור, ועיי"ש שהוכיח דלא מטהרינן בכה"ג, וכן תמה החזו"א בסימן רי"ד, והק' עוד דבכה"ג ל"ב לדין חזקה, אלא בלא"ה אין מסגירין מספק. [↑](#footnote-ref-106)
106. בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ה' סק"ה כתב לישב דהו"ל כספק ראי' ולי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, ומשה"ק התוס' לעיל דמנ"ל דאזלינן בתר חזקה דילמא משום דהוי ספק טומאה ברה"י היינו דנילף מהכא דספק טומאה ברה"י טמא אף בספק ראי'. [↑](#footnote-ref-107)
107. האחיעזר בח"א סימן א' סק"ה הק' ע"ז דא"כ מנ"ל דאזלינן בתר חזקה לקולא, הרי י"ל דטהרת הבית הוא משום דספק טומאה בדבר שאין בו דעת לישאל טהור אף בדליכא חזקה, כמש"כ התוס' לעיל ט' ב', ועוד יש להעיר מד' התוס' לעיל שהק' דשמא הא דהבית טמא הוא משום ספק טומאה ברה"י, והרי דאין דנים דין ספק טומאה על הבית דהוי דבר שאין בו דעת לישאל וספיקו טהור, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-108)
108. וצ"ל כן בד' הרמב"ן שפירש דהא דמייתינן דאזלינן בתר חזקה מבית המנוגע הוא מהיכא שנמצא הנגע שלם בסוף שבוע, ונתבאר להלן, ובכה"ג הרי ליכא ריעותא כלל, דגם מעיקרא וגם השתא הוי הנגע שלם, ואפ"ה ילפינן מינה דאזלינן בתר חזקה בכל ענין. [↑](#footnote-ref-109)
109. בס' עזרת נשים הובא תשו' רבינו פרץ הכהן שהאריך דלא אזלינן בתר חזקה העשוי' להשתנות, וכתב דסברא הוא דבזה לא אזלינן בתר חזקה, שהרי עיקר הא דאזלינן בתר חזקה הוא מבית המנוגע, והתם אין החזקה עומדת להשתנות, ואין ללמוד מזה דאזלינן בתר חזקה אף היכא דעשוי' להשתנות, - ולדעת הסוברים דחזקה העשוי' להשתנות הויא חזקה, צ"ל ע"ד מש"כ השטמ"ק, והיינו דאף דבבית המנגוגע אין החזקה עשוי' להשתנות, מ"מ דכיון דקים לן דאף חזקה העשוי' להשתנות חזקה היא, ע"כ אחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר חזקה יש לנו לילך גם אחר חזקה העשוי' להשתנות אף דגריעא טפי. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכ"כ האחרונים בכ"ד דאיכא תרי גווני בחזקה, - אך לכאו' אין המכוון בזה דהם ב' דינים חלוקים ביסודם, שהרי ילפינן להו מחד קרא, אלא היינו דיסוד דינא דחזקה הוא דהעמד דבר על חזקתו, ובמקום דליכא ריעותא מהני הא דאל תוציאנו מספק דלא ניחות לספיקא כלל, ובמקום דאיכא ריעותא ל"מ הא דהעמד דבר על חזקתו דלא ניחות לספיקא דבע"כ איכא ספק, ול"מ אלא דלא אסרינן מספק. [↑](#footnote-ref-111)
111. ויש להוסיף דבד' התוס' מבו' דלא קשיא להו מנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף כשנולד ספק לפנינו, וי"ל דהיינו משום דאף כשנולד ספק לפנינו מהניא החזקה לסלק הספק לגמרי והוי כודאי, וע"כ לא קשיא להו אלא מנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא דחסר לפניך או בגונא שנטמא אחד בודאי, דבהני גווני ל"מ החזקה לסלק הספק, כיון דודאי נחסר והספק אימתי נחסר וודאי נטמא אחד מהם. [↑](#footnote-ref-112)
112. וזה מתפרש כמש"נ דעיקר מה שדנו התוס' מנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא, היינו דמנ"ל דדינא דחזקה הוא אף היכא דבע"כ יש לנו להסתפק שנשתנה, ובזה איכא תרי גווני דבע"כ יש לנו להסתפק שנשתנה, חדא, הוא במקום דחסר לפניך דכיון דודאי חסר והספק הוא אימתי חסר בע"כ יש לנו להסתפק שנחסר, והב', הוא באחד משנים שנטמא בודאי ברה"ר דכיון דודאי חד מינייהו טמא בע"כ יש לנו להסתפק שמא זה הוא שנטמא. [↑](#footnote-ref-113)
113. הראש יוסף עמד בזה דמ"ט לא דנו התוס' משום חזקת טהרה דהבית, וכתב דהוא משום דחזקת הבית שהי' מעיקרא טהור כבר חלף והלך לו מיד כשראה הכהן הנגע בקירות הבית, ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן ד' סק"ו כתב דאיתרע חזקת הבית כשנמצא בו נגע, והמשנת ר"א בסימן א' סק"ד כתב דאדרבה על הבית איכא חזקה דכשיסגירנו הכהן יהא טמא וכדין חזקה דרבה. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך התוס' הרא"ש לא הזכיר להא דרגילות להתחסר בב"א לפחות מגריס, וי"ל דס"ל כמש"כ בתשו' חכם צבי סימן ג' דכל שהי' נגע גדול ונחסר לפחות מכגריס הא דבר שהשכל והחוש מנגדו שיהא רגיל לילך בב"א, ובדעת התוס' בנדה צ"ל דכיון דעיקר נגע הוא בדרך נס, שפיר הדרך שנחסר בב"א, אלא הוא משום דכיון דרק אם נחסר עד ההסגר ה"ה טהור, לי"ב להריעותא דחסר ואתאי, וכמש"כ עד"ז החכם צבי שם, וזה מתישב עם מש"כ התוס' הרא"ש לעיל בע"א דבסכין פגומה אי"ז חסר ואתאי, ופירש תלמיד הרא"ש שם דהוא משום שאין דרך הסכין ליפגם בשחיטה, אך צ"ע, דלכאו' טעם זה לא שייך בנגע שהוא גריס מצומצם וכשבא הכהן בסוף ז' נחסר הרבה. [↑](#footnote-ref-115)
115. התוס' שם הוסיפו דכשטימא הכהן את הבית אפי' נתחסר הנגע אחרי כן קודם שנכנס זה גזיה"כ הוא שהבית טמא עד שיראה הכהן בסוף שבוע ויטהרנו, וצ"ע דמ"ט הוצרכו לזה, ועמש"כ בזה המהר"ם שם, ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו ד"ה ועוד שלענ"ד תמה על דבריו, ועמש"כ בזה הקרית מלך רב ד"ה ונראה שכונתם לומר, ומש"כ המשנת ר"א בסימן א', - וי"ל עוד לדבריהם דהוא ע"ד מש"כ התוס' הרא"ש הכא, ונתבאר לעיל בהערה, וזהו שכתבו התוס' דאיכא ב' טעמים להא דבבית המנוגע ל"ה חסר ואתאי, חדא, דרגילות הוא להתחסר בב"א, ועוד, דכשטימא הכהן את הבית וכו', ועד"ז כתב התורת יקותיאל בסימן י"ח, - ועמש"כ הבית אפרים שם ד"ה ולענ"ד יראה בכוונתם. [↑](#footnote-ref-116)
116. וי"ל עוד בדעת התוס' הכא דס"ל דגם בבית המנוגע חשיב כחסר ואתאי, וכמו שדן בתשו' חכם צבי סימן ג'. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואמנם לכאו' התוס' לטעמייהו אזלי דס"ל לקמן י"א א' דאף כשהוכרע על שורש הדבר ע"י רוב או חזקה מ"מ דנים את חזקת הגברא, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ ה"נ הכא אף דהוכרע על הבית שהוא טמא, מ"מ מצינו לטהר את הנכנס דלגבי דידי' איכא תרתי לריעותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-118)
118. והנה אמנם בנדה ב' ב' ס"ד דהיכא דחסר ואתאי לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, אך היינו משום די"ל דהיכא דחסר ואתאי הוי זה ריעותא גמורה המועלת לבטל את החזקה, אך לפ"מ דמסקינן דאף היכא דחסר ואתאי אי"ז מועיל לבטל את החזקה, שפיר יש ללמוד מבית המנוגע דאזלינן בכה"ג בתר חזקה, אך בדעת הסוברים דבכה"ג לא אזלינן בתר חזקה משום דל"ד לבית המנוגע, י"ל דס"ל כן דכל דחסר ואתאי הוי זה ריעותא גמורה המועלת לבטל את החזקה, וע"כ לא אזלינן בתרה. [↑](#footnote-ref-119)
119. לכאו' לא נתישב בזה למש"כ התוס' דמייתינן מהכא דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא משום דנמצא שחסר לאחר שבעה, ולכאו' כלפי זה ליכא למימר דמספק א"א לטמאות את הבית, שהרי בשעה שטימא את הבית לא הי' ספק כלל. [↑](#footnote-ref-120)
120. בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ה' סק"ד כתב דכיון דטומאת הבית היא ע"י הכהן, הוי ספק טומאה הבאה בידי אדם ונשאלין עלי', והאחיעזר בח"א סימן א' סק"ה תמה ע"ז דא"כ מה תירצו התוס' דבכל ענין טימא הכתוב אפי' דבר שאין בו דעת לישאל, הרי אם הבית חשיב כדבר שיש בו דעת לישאל, מה לי דהנכנס אין בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך בד' התוס' הרא"ש משמע להדיא דנידון דבריו הוא דיהא דין ספק טומאה על הבית עצמו, וזהו שהק' דמ"ט מטהרינן בסוף שבוע, ונתבאר לעיל, וי"ל דזהו שכתב דבדבר שריעותא באה מגופו ליכא לדין ספק טומאה, והיינו דמה"ט ליכא דין ספק טומאה על הבית, - וצ"ל לדעתו דהבית חשיב כדבר שיש בו דעת לישאל כיון דטומאתו היא ע"י הכהן, וכמש"כ בתשו' חמד"ש יו"ד סימן א' סק"ה, ומה"ט לא כתב לישב כמש"כ התוס' דבכל ענין טימא הכתוב וכו', דכיון דעל הבית עצמו איכא לדין ספק טומאה וכבר הוכרע דספיקו טמא, אין דנים דין ספק טומאה על הנכנס לבית. [↑](#footnote-ref-122)
122. במש"כ המל"מ שם דבנגעי אדם דכתיב והסגיר הכהן את הנגע היינו שיאמר הכהן שהוא מוסגר, וא"כ גם בנגעי בתים הוא כן, יש להעיר דבפירש"י בפר' תזריע י"ג ד' פירש דהא דכתיב והסגיר הכהן את הנגע היינו דיסגירנו בבית אחד, והתוס' הרא"ש במו"ק ז' א' נחלק ע"ז וכתב דהא דכתיב והסגיר את הנגע הוא על ב' דרכים, האחד האחד שיסגירנו בתוך סימן שיעשה סביבותיו באחד מן הצבעים כדי שיהא ניכר אם פשה, והשני שיסגירנו ויכסנו בבלאים בגדים כדי שלא יסיר הנגע ע"י חיכוך וחיפוף, וכתב דבנגעי בתים הוסיף הכתוב סגירת הבית כדי שלא יכנסו בו בנ"א וישתמשו בו ויתחככו בכותלים ויסור הנגע. [↑](#footnote-ref-123)
123. ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ הרי כיון שהוחלט הבית להסגר הוא טמא ואינו יוצא מטומאתו עד שיטהרנו הכהן ואף אם עבר הנגע קדם הסגר כל הבא אל הבית טמא עד שיאמר הכהן טהור, כמש"כ הרמב"ם בפ"ט מטו"צ ה"ג והוא מתוספתא, - וצ"ב דרק אחר דחייל ההסגר הוא דל"מ הא דנתמעט הנגע, אך הכא הרי יש להסתפק שנתמעט הנגע קודם ההסגר, ואף שכבר הוחלט הבית להסגר מ"מ כיון שנתמעט הנגע קודם ההסגר לא חייל ההסגר כלל. [↑](#footnote-ref-124)
124. בדעת הרשב"א י"ל דכיון דכשראה את הנגע הי' בו כשיעור וגם עכשיו יש בו כשיעור אין לחוש כלל שנתמעט וחזר, ול"ב בזה לדין חזקה. [↑](#footnote-ref-125)
125. המהרש"א לקמן י"א א' פירש בד' התוס' שם ד"ה מנא הא מילתא דלר"א בר יעקב הא דאזלינן בתר חזקה הוא מהלמ"מ, וכ"כ השטמ"ק שם בשם ר"פ. [↑](#footnote-ref-126)
126. ובדעת רש"י שלא פירש כן משמע מד' הר"ן דהוא משום דגם בההיא דמנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקי' פירש"י דקאי על דינא דרב הונא ורב חסדא ולא פירש דקאי על מימרא דרב הונא, וכ"כ השטמ"ק, - והי' מקום לדון עוד, דרש"י לטעמי' אזיל דמשמעות דבריו לעיל ט' א' דדינא דנשחטה בחזקת היתר עומדת הוא מדינא דחזקה, אך לכאו' אי"ז מתישב, דגם אם ההכשר בזה הוא משום חזקה הרי מ"מ הא דהויא בחזקת היתר, הוא משום רוב. [↑](#footnote-ref-127)
127. האמרי בינה בדיני שחיטה סימן כ' ד"ה ולמ"ש בדברי תוס' כתב דהתוס' בב"מ שם פליגי ע"ז וס"ל דרוב חשיב כודאי, וכתב דהוא משום דרוב הוי כבירור, אך לכאו' י"ל דמה שנחלקו התוס' שם ע"ד התוס' הרא"ש הוא משום דין ביטול ברוב, עיי"ש, וי"ל עוד דפלוגתייהו הוא בגדר פטורא דעשירי ספק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך י"ל דמכוון דברי הש"ש והגרע"א הוא דאף דגם ברובא דאיתא קמן קרוב הדבר טפי שהוא מהרוב, כיון שיש יותר צדדים שהוא מהרוב, מ"מ אם הוא מהמיעוט אי"ז נגד הסברא, דאף דרוב החנויות מוכרות בשר שחוטה, מ"מ אם ימצא בעיר בשר נבילה אי"ז כנגד הסברא, דודאי כמו שיתכן שיהא הבשר מאחד מן החנויות דהשחוטה יתכן דיהא מהחנות דהנבילה, וע"כ שפיר י"ל דאף דהא דאזלינן בתר רוב הוא מכח הא דה"ז שכיח טפי, אי"ז מועיל לברר הספק, אלא הוא גזה"כ למיזל בתרי'. [↑](#footnote-ref-129)
129. י"ל דדבריו קיימי רק ברובא דליתא קמן שכתב בש"ב פט"ו דהוא רוב הבא מן הסברא, אך רובא דאיתא קמן שכתב שם דגזה"כ הוא למיזל בתרי' י"ל דדמי להא דאזלינן בתר חזקה, - אך י"ל דאף דרובא דאיתא קמן גזה"כ הוא דאזלינן בתרי', מ"מ גדר הגזה"כ הוא להכריע כצד הרוב, ול"ד לחזקה דהספק קיים ודינא דחזקה הוא דמספק לא מפקינן לי' מחזקתי', והוא דין הנהגה בעלמא. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הד' ד"ה ויצא לנו כתב בתחילת דבריו דאזלינן בתר רובא במקום תו"ת דאוקי תרי לבהדי תרי ואזלינן בתר רובא, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכ"כ בשושנת העמקים כלל י"א ד"ה עיין בב"י, עיי"ש, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ז, ועיי"ש שכתב דחזקה דשטרך בידי מאי בעי ל"מ במקם תו"ת, משום דהויא כמו הוכחה ואנן סהדי והוי כמו כת עדות ושוב אמרינן תרי כמאה, ומשא"כ במקום רוב י"ל דבתו"ת כיון דהוי ספק במלתא תלינן הדבר ברוב דכך אמרה תורה דבכל ספק תיזול בתר רוב וה"נ בתרי ותרי, ועמש"כ בזה האו"ש בפכ"ב מעדות ה"א בסו"ד, - והנחל יצחק בסימן פ"א אות ו' ריש ענף ב' כתב לחלק דרובא דאיתא קמן דהוא מגזה"כ מהני במקום תו"ת, ורובא דליתא קמן דהוא משום בירור ל"מ במקום תו"ת. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך בד' התוס' לקמן בע"ב ובסנהדרין פ' ב' שתירצו בע"א, וגם התוס' בזבחים שם כתבו לישב עוד בע"א, מבו' דאזלינן בתר רובא אף בתרתי דסתרי, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שד"מ סק"א, ועמד ע"ז הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-132)
132. השטמ"ק כתב דמד' רש"י מוכח דלא כן, דלפ"ז הרי דזהו הא דבעי הכא דמנה"מ דאזלינן בתר רובא, דבעי לרב אחא דקאמר דליכא למילף לחזקה מקרא, ומ"ט הוצרך רש"י לפרש דאיידי דאיירי במנה"מ דחזקה נקט נמי הא. [↑](#footnote-ref-133)
133. נתחדש בדבריו דאלמלי הא דרובא וחזקה רובא עדיף הו"מ חזקת החוטאין שלא נתכפרו לפסול את השעיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. ולכאו' מעיקר קו' התוס' מוכח דהא דאזלינן בתר חזקה אי"ז גזה"כ בעלמא, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ט דנזיר, דא"כ ל"ש ללמוד מזה דאזלינן בתר רוב דמה ענין רוב לחזקה ומשום דאיכא גזה"כ דאזלינן בתר חזקה נימא דאיכא נמי גזה"כ דאזלינן בתר רוב, - ובע"כ מד' התוס' דחזקה הוא סברא, ובדינא דאוקי מילתא אחזקי' נתחדש דסמכינן על סברא זו, ובזה שפיר י"ל דמהא דאזלינן בתר חזקה וסומכין על סברא זו, יש ללמוד בק"ו דאזלינן בתר רוב, דהרי חזינן דהסברא דרוב אלימא מהסברא דחזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
135. הש"ש בש"ג פ"ו פירש בד' הריב"ש דהיינו דב' חזקות הו"ל כמו רוב, וכתב לפ"ז דכ"ה דרוב מהני בספק טומאה ברה"י ה"נ ב' חזקות מהני בספק טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועד"ז קשיא גם במש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה אתיא דלא מצינו להכשיר את הפרה מכח חזקה, דאיכא חזקה אחרת כנגדה דהעמד טמא על חזקתו, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-137)
137. לכאו' י"ל בדעת התוס' דהא דבמקוה שלא נמצא חסר לא אזלינן בתר חזקת הטמא, הוא משום דכל דליכא ריעותא בחזקת המקוה ה"ז מועיל לסלק הספק וחשיב כמקוה דודאי כשר וע"כ אין הטמא עומד כלל בחזקת טומאה דהרי טבל לפניך, ולפ"זי"ל דכ"ז הוא בחזקה דלא איתרע כלל, דכיון דמעיקרא הי' המקוה שלם ולא נולד לנו ריעותא ליכא ספק כלל וחשיב כמקוה דודאי כשר, ומשא"כ היכא דמכשרינן את הפרה מכח הרוב, הרי דלעולם יש מיעוט כנגדו ול"ה הפרה כודאי כשירה, וע"כ עומדת חזקת הטמא כנגדה, והך מילתא דחזקה דלא איתרע כלל עדיפא מרובא יש לסייע לזה ממש"כ כמה מרבוותא דלר"מ דלא אזיל בתר רוב ה"נ לא אזלינן בתר חזקה דרובא עדיף מחזקה, (ויתבאר בעזה"י במקומו), והרי ודאי מודה ר"מ דאזלינן בתר חזקה היכא דליכא ריעותא לפנינו כלל, וכ"כ הפנ"י בקידושין ס"ג ב' דחזקה דלא איתרע עדיפא מרובא, (אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין בדין פרה אדומה מבו' דרוב עדיף מחזקה דלא איתרע, ונתבאר בדף מס' 7, עיי"ש), - ובזה מתפרש גם מש"כ בפירש"י בנדה י"ח ב' בההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה דהספק הוא אם התינוק טמא, ואמרו שם דחזקת טהרה דהעיסה היא כנגד הרוב, ולא אמרינן דכיון דהוכרע על התינוק שהוא טמא, תו ממילא העיסה טמאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. ואמנם י"ל דשאני התם דבשעת השחיטה ל"ה ספק כלל לפסלה, וע"כ אף דאח"כ נמצא הסכין פגום ל"מ זה לבטל להא דשחוטה לפניך, ומשא"כ הכא דבשעה שמזין על הטמא כבר איכא ספק על הפרה דהיא טריפה, וע"כ לא חשיב כלל כנטהר לפניך, - אך לכאו' זה נסתר מסוגיית הגמ' לעיל י' ב' דמבו' דגם בספק שהה ספק דרס הי' מקום להכשיר מכח דינא דרב חסדא אף דהתם הוי הספק בשעת השחיטה, ועוד, דלפ"ד התוס' הכא הי' בדין דאף בלא שנמצא הסכין פגום, לא תהא השחיטה כשרה, כיון דחזקת איסור דהבהמה עומדת כנגד חזקת הסכין, וע"כ יש לחוש שמא נפגם הסכין בעור, (וספק זה הוא כבר בשעת השחיטה). [↑](#footnote-ref-139)
139. בחי' הגרע"א לקמן מ"ג ב' לצדד דבספק נקובת הושט ל"ה בחזקת איסור, דאדרבה יש בזה לחזקה דרבה, וכ"כ הש"ש בש"ה פ"ו, ונתבאר בדף מס' 3, אך לא נתישב בזה טעם הא דלא דנו התוס' הכא משום חשש נקובת הושט, דכל מש"כ הש"ש והגרע"א דיש בזה לחזקה דרבה הוא רק אחר דאזלינן בתר הרוב דאינה נקובת הושט ובאנו לחוש מכח הא דנמצא קוץ בושט, וע"ז איכא לחזקה דרבה, אך לגבי הספק שהיתה נקובת הושט בלידתה ליכא כלל לחזקה דרבה, ואף דפרה בת ב' שנים ונתברר שלא היתה נקובת הושט בלידתה, אכתי לי"ב לחזקה דרבה דהו"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה, - ועוד, דהיכא דהספק הוא שמא שחט במקום הנקב הוי ספק בשחיטה, וכמבו' בל' הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-140)
140. הגרע"א שם כתב לדחות לזה מהא דפרכינן לקמן בסוגיין לר"מ דהיכי אכיל בישרא דיש לחוש שמא במקום נקב שחיט, ואם הו"ל מיעוטא דלא שכיח הרי מודה ר"מ בזה דלא חיישינן למיעוטא, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קצ"ח כתב די"ל דאף דלמיעוטא דלא שכיח לא חייש ר"מ, מ"מ כיון דכללות דטריפות הוי מיעוט דשכיח ע"כ אף דבדקנו בכל אברים דליכא טריפות, מ"מ יש לחוש דבהמה זו טריפה בנקובת הושט, דלענין חשש טריפות מה לי באבר זה או באבר אחר מ"מ נחוש דבהמה זו ממיעוט בהמות טריפות, אך כל דבאנו לחוש לנקובת הושט בפנ"ע משום דהיא נבילה, הו"ל מיעוטא דלא שכיח ולא חיישינן לה, עיי"ש, וכ"כ החת"ס בסוגיין ובתשו' ביו"ד סימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-141)
141. בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ג' סקי"א וסקי"ב כתב ג"כ לדון בזה דבכה"ג לא אזלינן בתר חזקה, ועיי"ש שכתב להוכיח דלא כן ממש"כ התוס' דבפרה אדומה איכא למיזל בתר חזקת הטמא, והרי דאזלינן בתר חזקה לומר שנתחדש בבהמה מעשה המטריף, ועמש"כ הביה"ל שם לדחות, ועד"ז כתב החמד"ש שם במוסגר. [↑](#footnote-ref-142)
142. המהר"י אסאד שם ד"ה ועוד נ"ל כתב דעיקר מש"כ הריב"ש דלא אזלינן בתר רוב כנגד ב' חזקות, הוא חומרא דרבנן, וכתב דבזה מתישב רבים מהקו' ע"ד הריב"ש, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן ל"ג סק"י. [↑](#footnote-ref-143)
143. הריטב"א בב"ב כ"ג ב' כתב דהא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב אפשר דגמרא גמירי לה, ולפ"ז ניחא, ואמנם לפ"ז נמצא דיש ללמוד מהלכתא זו דאזלינן בתר רוב, אך הגמ' הכא דנה אם יש ללמוד לדין רוב מקרא, אך בד' התוס' אין לישב כן, דא"כ מאי קשיא להו מהא דרובא וחזקה רובא עדיף הרי י"ל דהא דרובא עדיף גמרא גמירי לה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ויש להוסיף מש"כ השאילתות בסימן ס"ח דהא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב הוא משום דסברא הוא דרובא שכיח יותר מקרוב, ומבו' דהא דהולכין אחר קרוב הוא משום דמצוי טפי שיבא הדבר מן הקרוב, והוי כעין הכרעת רוב דהוא משום דמצוי טפי שיהא הדבר מן הרוב, וע"כ כל שהרוב והקרוב מכחישין זא"ז יש לנו לדון אם מצוי טפי שיבא מן הרוב או מצוי טפי דיבא מן הקרוב, ובזה הוא דאמרינן דהולכין אחר הרוב משום דרובא שכיח יותר מקרוב. [↑](#footnote-ref-145)
145. וכ"ה מבו' ממשמעות פי' רשב"ם בב"ב צ"ג א' ד"ה דהוא גופי' דחזקה דגמל האוחר בין הגמלים דמי לרובא דאיתא קמן, וזהו שכתב דאף דאזלינן בתר חזקה זו דהוא גופי' מוחזק מ"מ לא אזלינן בתר רובא דליתא קמן, (והתרוה"ד בסימן שי"ד דקדק מדבריו דהולכין בממון אחר רובא דאיתא קמן), ולהדיא דרובא איתא קמן הוא רוב שהוא לפנינו ורובא דליתא קמן הוא רוב שאינו לפנינו, דאם הא דשאני רובא דאיתא קמן מרובא דליתא קמן הוא דרובא דאיתא קמן הוא רוב צדדים ורובא דליתא קמן הוא רוב שבטבע, הרי דההיא דגמל האוחר דמי לרובא דליתא קמן. [↑](#footnote-ref-146)
146. בעיקר הכרעת הרוב התם, צ"ב, דמה מהני הא דברוב המקומות הידועים אין הצלמים נעבדים דנימא דה"נ בשאר מקומות אינם נעבדים, ומ"ש מעיר שיש בה ט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה דאם נמצא בה חנות אחרת לא נימא דאיכא רוב דהיא מוכרת בשר שחוטה, ועד"ז תיקשי גם במש"כ הראשונים במגילה, דבעיר שספק אם היא מוקפת חומה, הולכין אחר רוב העולם, (ואמנם החזו"א בדמאי סימן א' סקט"ז ד"ה ומיהו כתב דאין מכוון הראשונים להכרעת רוב), אך הנה מצאנו בא"ר בסימן תרפ"ח סק"ה שכתב דבכה"ג הולכין אחר הרוב ודנים דחנות זו מוכרת בשר שחוטה, - ולכאו' צ"ל דהיינו בגונא שמאותו הטעם שרוב החנויות מוכרות בשר נבילה יש לתלות דגם חנות זו מוכרת בשר נבילה, דכ"ה דרוב החנויות מוכרות בשר נבילה משום דזהו הנצרך לרוב העולם ה"נ יש לתלות שחנות זו מוכרת בשר נבילה, ובכה"ג יש בזה להכרעת הרוב, וה"נ הוא בהא דאזלינן בתר רוב המקומות שאינם עובדים לצלמים, דמאותו הטעם שרוב המקומות אינם עובדים לצלמים, יש לתלות דגם במקום זה אין עובדים לו. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך הנה בפירש"י בסוגיין כתב בהא דרוב אינם סריסים היינו רוב "קטנים אינם סריסים, ומבו' דבעינן לדון על הקטנים דרובם אינם סריסים, ולפ"ז ה"נ הוא באיילונית דבעינן לדון על הקטנות דרובם אינם איילונית, וזה אינו ידוע לנו, וכ"ה בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קמ"ז ד"ה והנה דברי הרשב"א דברוב שאינם סריסים ואיילונית לא איתחזק רובא דהתירא לפנינו דאפשר דכל קטן וקנה דהאי דרא כולם סריסים, וכ"ה גם בדבריו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-148)
148. ויש לדון עוד בגדרי רובא דאיתא קמן, מנידון הגרע"א והרש"ש בספ"ק דכתובות אם מהני רובא דאיתא קמן היכא דנתברר על חלק מן הרוב דאינו בכלל הספק, ובנידון זה יש לדון מכ"ד, ואכמ"ל, ולמש"כ הנתיה"מ דרובא דאיתא קמן היינו דאיכא ט' צדדים להיתר ודאי דכל שנתברר דחלק מן הרוב אינו מכלל הספק ל"מ. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך עיי"ש שפירש הטעם בזה בע"א, דהוא משום דברובא דאיתא קמן גם המיעוט איתא קמן ואפשר שיזדמן לנו מן המיעוט המוחזק לפנינו ומשא"כ ברובא דליתא קמן דלא הוחזק המיעוט לפנינו. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות שם מבו' דגם ברובא דאיתא קמן חייש ר"מ למיעוטא. [↑](#footnote-ref-151)
151. צ"ע דלכאו' הוא להיפך ממש"כ הש"ש דרובא דליתא קמן חשיב כודאי לדין עשירי ודאי וממזר ודאי ורובא דאיתא קמן לא חשיב כודאי, והרי דרובא דליתא קמן מהני לבטל צד המיעוט ורובא דאיתא קמן ל"מ לבטל צד המיעוט. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך הרמב"ן וש"ר בקידושין שם וביבמות קי"ט א' כתבו עוד טעמים אחרים בהא דבעיסה וכו' שורפין את התרומה, ולפי דרכים אלו מבו' דאף ברובא דאיתא קמן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה בדינא דסמוך מיעוטא לחזקה לדעת רבנן, וכ"ה מבו' גם בד' תוס' והתוס' הרשב"א והריטב"א בכתובות י"ג ב' ובד' הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ה מ"ז דלר"מ אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אף ברובא דאיתא קמן, והאו"ש בפי"ח משאה"ט ה"ו והחזו"א טהרות סימן ז' סקי"א עמדו ע"ד הר"ש והרא"ש בזה, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א', והוכיח כן בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סוסק"ה, וכן פשיטא לי' להש"ש בש"ד פ"ב. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך בד' התוס' וש"ר בכתובות ט"ו ב' ובד' התוס' בב"ק כ"ז ב' ד"ה קמ"ל וב"ב כ"ג ב' ד"ה חוץ מבו' דאין הולכין בממון אף אחר רובא דאיתא קמן, והאריך בזה הקונט' הספיקות בכלל ו' סק"ד. [↑](#footnote-ref-154)
154. האו"ש שם הוכיח מד' התוס' בנדה כ"א א' ד"ה ורבנן דאף רובא דליתא קמן מהני לטהר ברה"י, וכן הוכיח האחיעזר שם מההיא דלעיל י' א' בצלוחית, וכ"כ הש"ש בש"א פט"ו וש"ב פ"א וש"ג פ"ו דמההיא דצלוחית נלמד דמהני רוב ברה"י, וכנראה מכוון דמזה נלמד דאף רובא דליתא קמן מהני ברה"י, (דהא דרובא דאיתא קמן מהני ברה"י, הוא מפורש בנדה י"ח א'), ועיי"ש במש"כ לדחות בזה, - ויש להעיר עוד דבד' התוס' בכ"ד מבו' בדין ספק טומאה בדבר שאין בו דעת לישאל דכל דאיכא רובא דליתא קמן מהני זה לטמאות, וזהו שהקשו בההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה דכיון דרוב תינוקות מטפחין מה בעינן להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-155)
155. וי"ל דהתם דהחשש הוא שמא במקום נקב קשחיט ואי"ז שחיטה כלל והויא בחזקת איסור, וכל ד' החוו"ד הם בהא דמייתינן מפסח ופרה וכו' דהוא אף משאר טריפות, דבזה ליכא חזקת איסור, וכ"כ השעה"מ בפ"ט מטו"מ הי"ב בתו"ד. [↑](#footnote-ref-156)
156. לכאו' מוכח מדבריהם דלעולם אין טריפה חי' י"ב חדש, וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן צ"ח, דאי נימא דמשכח"ל דטריפה חי' י"ב חדש אלא דע"ד הרוב אינה חי', וכמש"כ היש"ש בפ' אלו טריפות סימן פ' והתבו"ש בסימן ל' סק"ח, הרי דאם לא אזלינן בתר רובא ל"ה מהני הא דחיתה י"ב חדש להוכיח דלא נולדה טריפה, ולמש"כ היד יהודה בסימן ל' סק"ג בד' היש"ש, ניחא, - אך יש להעיר בזה בד' התוס' הרא"ש בנדה ב' ב' שכתב כד' התוס', ובהמש"ד כתב דרק רוב טריפות אינם חיות י"ב חדש, - ושו"ר מש"כ בזה החת"ס בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-157)
157. אך בד' הרשב"א מבו' דהא דרובא וחזקה רובא עדיף הוא אף בחזקה דלי"ב ריעותא כלל, ושמא יש לדחות דהיינו רק משום דלא נתבררה החזקה בשעתה, דאף אם מהני חזקה שלא נתבררה בשעתה, מ"מ אינה מועלת לסלק את הספק לגמרי, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-158)
158. ועד"ז מצינו גם בד' התוס' הרא"ש לקמן בע"ב דליכא למימר דהא דמכה אביו חייב אף דדילמא לאו אביו הוא הוא משום דמוקמינן להאם בחזקת צדקת, דאדרבה הכה המכה בחזקת צדיק ולא הכה את אביו, ונתבאר בדף מס' 8. [↑](#footnote-ref-159)
159. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בסוגיין שהק' דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה ורובא וחזקה ורובא עדיף, ואם הא דאזלינן בתר חזקה הוא גזה"כ שלא להרבות בספיקות, א"א ללמוד מזה דאזלינן בתר רוב, וכמו שעמד ע"ז החמד"ש שם. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה הוא אף היכא דליכא ריעותא לפניך, דאי נימא דהיכא דליכא ריעותא לפניך אזלינן בתרה, א"כ נמצא דבאותה שעה דלא הי' ריעותא העמדנו אותה בחזקת כשרה ותו אף שנולדה בה ריעותא אין לנו לחדש ספק, וצ"ע בעיקר מש"כ לדון בזה, שהרי ממה שהוכיחו התוס' מהא דיליף מפרה אדומה ומעדים זוממין, מוכח דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה אף דליכא ריעותא לפניך. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך יש להעיר לפ"ז, דהיאך מצינו ללמוד מפרה אדומה דאזלינן בתר רוב, ומ"ט לא נימא דבהך קרא נתחדש דאזלינן בתר חזקה אף אם לא נתבררה בשעתה, - ולכאו' מבו' מזה דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה אי"ז משום דליכא ע"ז מקור מקרא דבית המנוגע, אלא הוא מסברא דליכא בזה לכח החזקה, ומקראי דילפינן לחזקה ולרוב ילפינן דסומכים על הסברא דחזקה ועל הסברא דרוב, אך בחזקה שלא נתבררה בשעתה דמסברא ליכא בזה לכח החזקה אין לנו לפרש לקרא דאף בכה"ג מהניא החזקה, - וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ן דליכא למימר לא אזלינן בתר רוב לחודי' ובתר חזקה לחודי' והא דמכשרינן בפרה אדומה הוא משום דאיכא רוב וחזקה, משום דבכה"ג שלא נתבררה בשעתה לאו חזקה דגופא מיקריא, והרי דמסברא ליכא בזה לכח החזקה כלל וע"כ הוא דליכא למימר דהא דמכשרינן הוא משום רוב וחזקה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ויש לסייע לזה ממש"כ השבה"ל בח"ב סימן כ"ז דבהמה שראינוה חולבת יש להעמידה בחזקת כשרות מכח הא דרוב בהמות אינם חולבות אא"כ יולדות וטריפה אינה יולדת, ונתבאר להלן, והרי דאף דס"ל דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, דמה"ט הוא דלא מכשרינן לה כשלא ראינוה חולבת אף שחיתה י"ב חדש, מ"מ כל שחלבה ונתברר מכח זה שנתעברה וילדה ובשעת העיבור לא היתה טריפה, חשיב שפיר כחזקה שנתבררה בשעתה, ואמנם כ"ז הוא אי נימא דס"ל כדעת רוב קמאי דטריפה מתעברת ואך שאינה מתעברת ויולדת ולד בן קיימא, אך לדעת הסוברים דטריפה אינה מתעברת הרי הוי חזקה שנתבררה ממש בשעתה. [↑](#footnote-ref-163)
163. החוו"ד בסימן קצ"ו סק"ד דבבדיקת אשה ל"מ שלא תבדוק בחורין וסדקין רק ביקנוח ושתשהה העד על גופה שיעורא המבואר בנדה ס' ב' דבכדי האי שיעורא שוהה הדם לבא ונאמר מכח הוכחה שבודאי בתחלת בדיקה ל"ה דם כלל בבית החיצון, דאי הי' דם הי' בא כיון דהשהתה את העד על גופה והדם אינו שוהה יותר, ומשום דבכה"ג הו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, עיי"ש, וצ"ע אם הוא מתישב גם לפ"ד הבית אפרים. [↑](#footnote-ref-164)
164. ואף למש"נ לעיל בד' הנוב"י והש"ש דחזקה דהשתא חשיבא כחזקה שנתבררה בשעתה משום דהזמן שמכחו אנו באים להחזיק הוא מבורר בשעתו, לכאו' כ"ז הוא כשבאנו לדון מדין חזקה דהשתא, אך אם באנו לדון דהו"ל כחזקה דמעיקרא דמחזקינן דכן הי' מתחילתו כדי לומר דלא נשתנה הגוף, לכאו' לא עדיף מחזקה שלא נתבררה בשעתה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-165)
165. ויש לסייע לזה ממש"כ התוס' להתיר בגבינות דבהמה שנמצאת בה סירכא משום ספק ספיקא, ואי נימא דל"מ ספק ספיקא כשאחד מן הספיקות הוא נגד חזקה, מוכח דלא אזלינן בתר השתא לומר שהיתה הסירכא בה בשעה שחלבוה, אך י"ל דהוא משום דלא אזלינן כלל בתר חזקה דהשתא ואף היכא דליכא חזקה דמעיקרא, וכמו שנקט הגרע"א בדעת שמואל בקידושין ע"ט א'. [↑](#footnote-ref-166)
166. וכתב דהוא כענין שאמרו לענין חזקה בכתובות י"ב ב' לענין בתולה ושם ע"ה ב' לענין מומין, והחזו"א בבסימן י"ב סוסק"א כתב ע"ד הגר"א בסימן פ"א סק"ו שהביא ג"כ לזה דהיינו דמשם נלמד עיקר הדין דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, והיינו שהרי בההיא דבתולה אי"ז חזקה הבאה מכח רוב אלא חזקה גמורה, (וכ"נ להדיא בל' הרשב"א דהתם ההכשר משום חזקה ולא משום רוב, וכמש"כ "וכדרך שאמרו לענין חזקה" וכו'), - אך צ"ע דמ"ט הביא הרשב"א לזה ע"ד הר"ש ב"ר שמשון, הרי גם עיקר מה שדנו מתחילה להכשיר אלמלי הא דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ה חזקה הוא רק מכח הא דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא. [↑](#footnote-ref-167)
167. וכן הוכיח הקובה"ע בסימן כ"ח סק"ד מד' הרמ"א בדרכי משה סימן א' סוסקי"א שהביא הש"ך שם סק"ח שתמה ע"ד הרשב"א בתשו' ח"א סימן רי"ח שאסר בשוחט שנמצא שאינו יודע הלכות שחיטה, דמ"ט לא מכשרינן בזה מכח הא דרובם מומחין הן והעמידו על חזקתו, אף דהתם אפשר דלא ידע מעולם, וכמש"כ הרשב"א שם, וכ"כ האבנ"ז שם דלמש"כ שם דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב אלא משום דע"י הרוב הו"ל כחזקה שנתבררה בשעתה ניחא קו' הדרכ"מ, אך הנה בד' הרשב"א מבו' דמכשרינן מכח חזקה הבאה מכח רוב אף כשלא חיתה י"ב חדש, ובישב קו' הדרכ"מ, עמש"כ הדרכ"מ בסימן פ"א סק"ב והש"ך בסימן א' סק"ח והפמ"ג שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-168)
168. מבו' לפ"ז דהא דמהני חזקה דמעיקרא במקום דחסר לפניך אי"ז משום דמעיקר דין חזקה הוא לאחר השינוי, אלא הוא משום דקודם שנמצאת הריעותא הי' הדבר בחזקתו דמעיקרא ול"מ מה שנמצא עכשיו חסר לפניך להוציאו ממה שהוחזק לנו דהשתא הוא דאיתרע, וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ הוא בהכרעת הרוב דל"מ מה שנמצאת טריפה להוציא למפרע מן הרוב. [↑](#footnote-ref-169)
169. וכתב שם דבד' מהר"פ שהביא בהגש"ד מבו' דהוא מדין רוב, אך בד' תשו' הרא"ש מבו' דהוא מדין חזקה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-170)
170. אך הבינת אדם שער רוב וחזקה סימן י"ד כתב דאדרבה בספק טריפה יש להכשיר משום חזקה אף לדעת התוס', כיון שלא יצאה הבהמה בודאי מן הרוב. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"כ בתשו' נחל"ד סימן כ"ו בשם הגר"ח מוולאזין דחזקה הבאה מכח רוב אלימא משאר חזקות ויש לה דין רוב גמור. [↑](#footnote-ref-172)
172. צ"ע לפ"ז במש"כ בגל' הגרע"א לש"ך סימן א' סק"ח לדון אם חזקה הבאה מכח רוב עדיפא מחזקה מבוררת ממש, וצידד דלא עדיפא, שהרי בדבריו שם משמע דהא דמהני חזקה הבאה מכח רוב הוא משום דנתבררה החזקה בשעתה ע"י הרוב, ולפ"ז מה מקום יש לדון דתהא עדיפא מחזקה מבוררת ממש. [↑](#footnote-ref-173)
173. יש שפירשו בד' הפמ"ג בסימן פ"א במש"ז סק"ג דהא דל"מ מה שהוברר מעיקרא ע"פ הרוב, הוא משום דעכשיו יצאה מן הרוב, עיי"ש, אך הדבר פשוט דאין מכוון הפמ"ג לכך, ולא בא לפרש מ"ט לא חשיב שנתבררה בשעת לידתה ע"י הרוב, אלא בא לפרש מ"ט ל"מ מה שהוחזקה לפנינו בשעת הספק ע"פ הרוב, וזה לפ"מ שפירש שם בדעת הסוברים דמהני חזקה מכח הרוב, דהוא משום שהוחזקה לפנינו ע"פ הרוב לכשרה, ואף דעכשיו בטל הרוב, מ"מ מכשרינן לה מכח מה שהוחזקה לפנינו לכשרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך לא נסתרו מזה ד' האבנ"ז, דדבריו הם לדעת הסוברים דמהני חזקה הבאה מכח רוב, ופירש דהוא משום דסגי במה שנתבררה ע"פ הרוב, וי"ל דכ"ה דלדעתם סגי במה שנתבררה ע"פ הרוב, והרי דלתורת חזקה סגי במה שהוא מוחזק כן מכח הרוב, ה"נ סגי במה דעכשיו מחזקינן דלא היתה טריפה כשנולדה מכח הרוב דרוב בהמות אינם חולבות אא"כ יולדות. [↑](#footnote-ref-175)
175. אך יש לפרש בטעמא דרש"י דהוא משום דס"ל דמה שנתברר שלא נולדה טריפה מכח הא דילדה ל"מ להעמידה בחזקת כשרות דהו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, עמש"נ בזה לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-176)
176. בד' הפר"ח שם סק"ד מבו' דהא דלא אזלינן בתר חזקה בכה"ג הוא אף בחזקה מבוררת, והפמ"ג במש"ז שם סק"ג תמה ע"ז דד' הרשב"א הם רק בחזקה הבאה מכח רוב ולא בחזקה גמורה, וצע"ג היאך הוא מתישב בד' הרשב"א שלמד לדין זה מכתם יבש, ובסימן ק"ה במש"ז סק"ג כתב הפמ"ג להיפך די"ל דחזקה דעלמא ל"מ בכה"ג וחזקה הבאה מכח הרוב מהני בכה"ג, (וזה כמש"כ הש"ך בס' הארוך בסימן פ"א, ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-177)
177. וזה לפ"מ שנקטו הפוסקים בסימן פ"א דמש"כ הרשב"א לאסור למפרע הוא גם בהוגלד פי המכה דאסרינן אף קודם ג' ימים, וכ"כ האו"ה בכלל מ"ט ס"ב, - אך הבכור שור בסוגיין כתב דבהוגלד פי המכה מודה הרשב"א דלא אסרינן להגבינות דקודם ג' ימים, כיון דיש לו זמן ידוע דג' ימים ואמרינן דבאותו רגע של התחלת הג' ימים נעשה הטרפות, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרשב"א בתוה"ב הקצר ומל' הטור, - ועמש"כ ע"ז התורת יקותיאל בסימן פ"א סק"א עמ' תקע"ו ד"ה וראיתי. [↑](#footnote-ref-178)
178. ומבו' בדבריו שנקט כן לדינא דאף בכה"ג די"ל שנטרפה סמוך לשחיטה לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, ולא מכשרינן אלא להגבינות די"ב חדש קודם השחיטה דהם מותרות בודאי, והרשב"א במשמה"ב שם תמה על דבריו ממש"כ הראשונים דאין להכשיר את הגבינות, וצע"ג דכו"ע מודו דהגבינות די"ב חדש קודם השחיטה מותרות, ועמד ע"ז הפר"ח בסימן פ"א סוסק"ד. [↑](#footnote-ref-179)
179. התורת יקותיאל שם עמ' תקע"ה כתב דאף למש"כ הרשב"א במשמה"ב דלא אזלינן בתר חזקה היכא דודאי נטרפה מחיים, מ"מ איכא נפ"מ בהא דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב בגונא שכבר נולד ריעותא מחיים ואחר שחיטה נמצאת טריפה, דבכה"ג שפיר יש להכשיר קודם הזמן שנולד בה ריעותא, דכל הא דלא מכשרינן הוא רק היכא שנתברר לנו עכשיו דמה שהחזקנוה שאינה טריפה איתרע, ומשא"כ בכה"ג דאחר שנולד בה ריעותא לא החזקנוה בחזקת כשרות, ועיי"ש בעמ' תקע"ו (ד"ה ועוד י"ל) שכתב לדון דהיינו אף בגונא דל"ה צריכה בדיקה מכח הריעותא שנולד בה מחיים. [↑](#footnote-ref-180)
180. צ"ע היאך הוא מתישב בד' התוס' שנקטו דאם אזלינן בתר חזקה שלא נתבררה בשעתה יש להכשיר את הגבינות, והרי דאף דההכשר בזה הוא מדין חזקה דמעיקרא, ולא משום חזקה הבאה מכח הרוב, מ"מ ה"ז מועיל להכשיר את הגבינות, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הסה"ת והסמ"ג בדעת רשב"ם דיש להכשיר את הגבינות משום דחזקה שלא נתבררה בשעתה הויא חזקה, - וכן נקט בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ט"ו לט"ז סק"ד דהא דלא קי"ל לדינא דהרשב"א הוא אף בכל חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-181)
181. ואמנם הנה בהגה' הב"ח בנדה שם פירש לד' התוס' דקשיא להו דבמכה אביו נימא דאזלינן בתר חזקה דהעמד האם בחזקת צדקת, אך בד' הסה"ת ודעימי' מפורש דהנידון במכה אביו הוא אם הוי האב טריפה, וגם בעיקר הדברים צ"ב דאם קשיא להו מכח הא דמוקמינן להאם בחזקת צדקת, הרי חזקה זו היא חזקה שנתבררה בשעתה, והיאך הוכיחו מזה דלא אזלינן בתר חזקה שלא נתבררה בשעתה. [↑](#footnote-ref-182)
182. וזה דלא כמש"כ הבית אפרים בס' ראש אפרים קונט' הראיות לסימן ל"ט סקכ"ו והמנ"ח במצוה מ"ח סק"ג דמכה אביו טריפה חייב. [↑](#footnote-ref-183)
183. ושמא י"ל דהא דמייתינן ממכה אביו דאזלינן בתר רוב, היינו משום דאף דאין לנו לחדש מקרה, כ"ז הוא שבאנו לאסור מכח המקרה המתחדש, דבזה הוא דאמרינן דמהיכ"ת לחדש שנעשה מקרה, אך במכה אביו שבאנו לדון על הביאה שנולד ממנה ולד זה אם היא מהבעל או מאדם אחר, שפיר יש לנו להסתפק דשמא היא מאחר ובעינן בזה להכרעת רוב, וזה ע"ד מה שחילקו האחרונים לגבי מה שאמרו דמדאפקרה נפשה וכו', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-184)
184. בתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן ה' דחה לזה דא"כ מ"ט לא ילפינן לה אלא ממכה אביו הרי ה"נ הו"ל למילף ממכה אמו, ועוד, שהרי יש להעמיד לקרא כשהי' הולד חבוש בבית האסורים מעת שנולד עד שהגדיל. [↑](#footnote-ref-185)
185. ואין לומר דהוא משום דאשה מזנה מתהפכת וכיו"ב, דהרי איירי שהאשה עצמה אומרת שהוא ממזר והיא אומרת שלא נתהפכה ושנבעלה ביאות הראויות לילד מהם, ואפ"ה אמרינן דרוב בעילות אחר הבעל ואין הולד ממזר. [↑](#footnote-ref-186)
186. למש"כ הר"ן בסנהדרין לחלק בדין רוב בדיני נפשות דהיכא דלא אפשר אזלינן בתר רובא והיכא דאפשר דנו בגמ' שם אם אזלינן בתר רובא, ונתבאר להלן, י"ל דה"נ הוא בדיני ממונות, דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא רק היכא דאפשר לאוקמי לקרא בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-187)
187. ההפלאה שם כתב דהוא דלא כמש"כ התוס' בכתובות שם בדין תינוק הנמצא דאין הולכין בממון אחר הרוב ואף שהחזקנוהו כישראל לגבי שאר מילי, וכ"כ ההפלאה שם כ"ט א' ללמוד ממש"כ התוס' שם בכותים שנתערבו בהן עבד ושפחה דאין הולכין בממון אחר הרוב, ולפ"ז הרי דלדעת התוס' הדק"ל, - אך כמדומה דהמשנת ר"א כתב דברובא דליתא קמן מודו התוס' להך מילתא דכל שהחזקנוהו ע"פ הרוב לשאר מילי ה"ז מועיל אף לממון, ולא נחלקו ע"ז אלא ברובא דאיתא קמן. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך באמת בד' התוס' משמע להדיא דל"ה גרסי בגמ' להך דחויא דאין אפוטרופוס לעריות, וגם בכת"י ליתא, ועמד ע"ז הדק"ס. [↑](#footnote-ref-189)
189. המהר"ם שיק בסוגיין כתב לפרש דהיינו דלא אזלינן בתר רובא בדיני נפשות אלא משום דלא אפשר כיון דמצוה להמית את המחויב משום ובערת הרע מקרבך, וע"כ כל דממ"נ הוא נהרג לא אזלינן בתר רובא לענין להרגו בשריפה, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' התוס' בזבחים ע"א א' שכתבו דלא אזלינן בתר רובא להחמיר כיון שנהרג בלא"ה במיתה אחרת, ועמש"כ בשיעורי הגר"ש היימן סימן ט' לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-190)
190. האחרונים עמדו בזה דהרי הו"ל קבוע שאינו ניכר, והפליתי בסימן ק"י ובבני אהובה בפ"ט מאישות ה"ו כתב ללמוד מזה דכל הא דקבוע אינו ניכר הוא משום דה"ז בטל ברוב ואדם אינו בטל מדאורייתא, ועיי"ש בפליתי שהוכיח כן ממה שלא דנו התוס' אלא משום דין הלך אחר הרוב ולא משום דין ביטול ברוב, והש"ש בש"ד פכ"א כתב בתו"ד דהיינו דהו"ל קבוע מדרבנן, - אך כבר עמד בזה התוס' הרא"ש בסנהדרין פ' ב' וכתב דשמא שאני הכא דבע"ח נינהו אע"ג דלדידן אינו ניכר לדידהו מיהא מידע ידיעי, והיינו דסגי במה שהנסקלים עצמן יודעין שהם נסקלין לחשבו כקבוע הניכר. [↑](#footnote-ref-191)
191. הפמ"ג באש"א סימן שד"מ סק"א כתב דנחלקו תי' התוס' בזה אם אזלינן בתר רובא אף היכא דודאי עושין שלא כדין, ובד' המג"א שם מבו' דאף בכה"ג אזלינן בתר רובא, ועמש"כ הקוב"ש בח"ב סימן מ"ה סקי"ב בטעמא דהתוס' התם דלא אזלינן בתר רובא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-192)
192. העירו די"ל בדעת רש"י למש"כ החת"ס לעיל בע"א די"ל דכל הא דבטריפות חשיב כאי אפשר הוא מכח הא דא"א לאסור אכילת בשר לכל העולם, או דגם על אדם אחד א"א לאכול אכילת בשר לעולם, אך בלא"ה הוה חשבינן לה כאפשר, דאף אם א"א לבדוק, יש בידו לימנע מלאכול, ולפ"ז י"ל דההיא דגבינות בית אונייקי חשיב כאפשר אף דא"א לבדוק. [↑](#footnote-ref-193)
193. והעירו לדון בזה דכל הא דס"ד לחלק דהיכא דאפשר לא אזלינן בתר רוב, הוא רק אם לא נתפרש להדיא בקרא דאזלינן בתר הרוב אלא באנו להוכיח כן מהדינים שנתפרשו בקרא, ובזה הוא דאמרינן דאין להוכיח מזה דאזלינן בתר רוב אלא היכא דאי אפשר, אך אם נתפרש בקרא דאזלינן בתר רוב, הרי דכיון שלא חילקה תורה בכך נכלל בזה דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועוד יש להעיר דכיון דבקרא נכלל שיחייבו מיתה גם כשאין מסכימים לדעת אחרת, לכאו' ג"ז חשיב כאי אפשר, וע"ד שכתבו התוס' דאם דוחק להעמיד קרא בענין זה חשיב כאי אפשר. [↑](#footnote-ref-195)
195. לכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י דהא דלא אפשר היינו דכל דלא אפשר לעמוד על הבירור סמכינן ארובא, אך לדעת התוס' דלא סמכינן ארובא אלא היכא דליכא לאוקמי לקרא בע"א, הרי דה"נ הוא בחלב כיון דמצינו לאוקמי לקרא אחר שנשחטה ונבדקה, וכמש"כ הרשב"א, אין להתיר בלא בדיקה, ועמש"נ בזה להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-196)
196. הרמב"ן והרשב"א ביבמות ס"ז ב' כתבו דהא דשרי ר' יוסי בתינוקת שנאנסה ולא חייש למיעוטא, הוא משום דבדיעבד, ומשמע דכל הא דחיישינן למיעוטא אינו אלא מדרבנן, ובדיעבד לא החמירו חכמים לחוש, אך י"ל דדבריהם הם רק בדעת ר' יוסי, אך לר"מ חיישינן למיעוטא מדאורייתא, וכמבו' בדבריהם בסוגיין. [↑](#footnote-ref-197)
197. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בבכורות כ' ב' ללמוד דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה במיעוטא דלא שכיח מהא דלא חייש ר"מ למיעוטא במיעוט דלא שכיח. [↑](#footnote-ref-198)
198. בהגה' הרמ"א שם כתב, דלמש"כ המרדכי דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא ברובא דליתא קמן, אך ברובא דאיתא קמן מודה דאזלינן בתרי', ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 6, ע"כ אף מודה דאזלינן בתר חזקה, דמה שאמרו ביבמות דחזקה לא עדיף מרובא היינו מרובא דאיתא קמן, - ולא זכינו לעמוד על הדברים דהרי אף רובא דליתא קמן עדיף מחזקה כמבו' בקידושין ע"ט א' ונדה י"ח ב', וגם בההיא דיבמות הו"ל רובא דליתא קמן. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך יש להעיר בד' התוס' הרא"ש שם שהק' אח"כ דמ"ט שרי ר"מ לשחוט אחריהן מכח הא דרוב מעשיהן מקולקלין, הרי ר"מ חייש למיעוטא ותירץ דכיון דאיכא נמי חזקת איסור הו"ל כמיעוטא דמיעוטא דלא חייש ר"מ, והרי דלא אתי עלה משום החזקה בפנ"ע אלא רק משום דעי"ז הו"ל מיעוטא דמיעוטא, ומבו' דאלמלי כן הוה חייש ר"מ למיעוטא אף במקום חזקה, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' ביבמות קי"ט ב' דכל הא דבמקום רוב וחזקה לא חייש ר"מ למיעוטא הוא רק משום דהוי מיעוטא דמיעוטא, (אך הקר"א שם עמד ע"ז וכתב דהתם א"א להתיר מכח החזקה בפנ"ע כיון דאיתרע), - והעירו די"ל דמשה"ק התוס' הרא"ש דהו"ל למיפרך לר"מ אפי' מחצה נמי הוא רק בהא דחייבין על שחיטתן משום נבילה, דע"ז ל"מ הא דחיישינן למיעוטא, דהרי רק מדרבנן הוא דחיישינן למיעוטא, וכמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש שם שהק' דאף אם רוב מעשיהן מקולקלין יהא אסור לשחוט אחריהן משום דר"מ חייש למיעוטא ולא הק' דלא יהיו חייבין על שחיטתן משום נבילה, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ מאי קשיא לי', הרי שפיר י"ל דמה שהוצרכו להא דרוב מעשיהן מקולקלין ולא סגי במחצה, הוא כדי שיהא מותר לשחוט אחריהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. והרא"ש והתוס' שם כתבו דבההיא דבכורות איכא חזקה עם המיעוט דאוקי האם בחזקת שלא ילדה, - אך התוס' הכא הק' ע"ז דאדרבה העמד ולד בחזקת שאינו קדוש בבכורה, וכ"כ הרא"ש בבכורות שם סימן ב' וביבמות פט"ז סימן א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-201)
201. וכבר הק' כן הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א דמ"ט לרבנן לא חיישינן דילמא במקום נקב קא שחיט אע"ג דאיכא חזקה ומיעוטא כנגד רובא, והוכיח מזה דבכה"ג ליכא למימר סמוך מיעוטא לחזקה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, ועמדו ע"ז החת"ס לעיל בע"א והביה"ל בח"ב סימן ז'. [↑](#footnote-ref-202)
202. והא דהגמ' הכא מייתי להא דר"מ חייש למיעוטא, הוא משום דהא דס"ל לר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה הוא מכח הא דס"ל דחיישינן למיעוטא, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-203)
203. נתחדש לפ"ז דגם הא דאית לי' לר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה, אי"ז אלא במקום דאפשר אך במקום דלא אפשר לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, והוכיח כן מהא דמכשרינן בפרה אדומה מכח הא דרוב בהמות כשרות, אף דאיכא חזקת טומאה דגברא כנגדה. [↑](#footnote-ref-204)
204. החשק שלמה בסוגיין הק' ע"ד הרשב"א דמ"ש בין קדשים לחולין, ומ"ט בקדשים א"א לברר את הטריפות ובחולין אפשר לברר, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א בסוגיין שכתב דגם בחולין א"א לבדוק דליכא נקב במקום השחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-205)
205. יש להעיר ממש"כ הרמב"ן לעיל מינה לגבי רוצח דלא חיישינן לטריפות הנסתרות דהו"ל כאי אפשר אך חיישינן לטריפות הגלויות, ולא אמרינן דכיון דלגבי רוצח לא חיישינן למיעוטא דטריפות אין לחוש אף לטריפות הגלויות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-206)
206. ויש להוסיף, דהנה ודאי דלא פליג ר"מ דמותר לשתות חלב בהמה ולא חיישינן דילמא טריפה היא, ולדעת רש"י י"ל דהוא משום דבעודה בחיי' א"א לעמוד על הבירור וחשיב כאי אפשר, וכמש"כ הבית מאיר בסימן ל"ט ס"א דחשיב כאי אפשר, אך לדעת התוס' הרי כיון דאיכא לאוקמי לקרא דהחלב מותר כשנשחטה ונבדקה ל"ה לנו להתיר קודם שחיטה בלא בדיקה, אלא דלדעתם י"ל כמש"כ הרמב"ן והרשב"א דכיון דמצינו בפסח וקדשים שסמכה תורה על רוב דאינם טריפות אף בחולין סומכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-207)
207. בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן ט"ז כתב דמדאורייתא צריך לחוש למיעוט המצוי, והוכיח כן מהא דתניא במכילתא פר' בא דצריך לבדוק תפילין לאחר י"ב חדש, והרי דכל שיש מיעוט המצוי אין סומכין על הרוב אם אפשר לבדוק, - אך המשך חכמה בס"פ בא י"ג י' כתב דשאני תפילין שהוא מ"ע, ואף כשלא עשה מחמת אונס לא חשיב כמאן דעביד וע"כ הוא צריך לבדוק, ומשא"כ באיסור טריפה דכיון דרוב אינו טריפה אין לנו לחוש למיעוט ואף אם באמת אכל טריפה הו"ל אונס וכמאן דלא עביד דמי. [↑](#footnote-ref-208)
208. הריב"ש בסימן תצ"ח כתב דאם במזיד לא בדקו את הריאה הו"ל כמבטל איסור לכתחילה דאסור, וכ"כ הש"ך בסימן ל"ט סק"ו. [↑](#footnote-ref-209)
209. בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן י"ז כתב בשם הבית אפרים דהוא חומרא דרבנן בעלמא והיכא דתקון תקון ואין ללמוד ממנה למקום אחר, אך המשכנות יעקב שם האריך דהוא דין גמור ובכל מיעוט המצוי צריך לבדוק, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לעיל ג' ב' ועיי"ש שכתב דגם בט' חנויות דהוא רובא דאיתא קמן מסתברא דלא אזלינן בתר רובא אלא היכא דליכא דידע, אבל ודאי צריך הוא לשאול החנונים אם יש מי שיודע אם היא אסורה או מותרת. [↑](#footnote-ref-210)
210. הרמב"ן שם כתב דזהו גם מה שאמרו בפסחים ד' ב' במשכיר בית לחבירו בי"ד דאף אם חזקתו בדוק מ"מ כל דאיתי' קמן צריך לשאלו והרי דלא אזלינן בתר חזקה היכא דאיתי' קמן למיבדק, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דגם התם הוי כמיעוט המצוי דצריך לברר, או דהוא משום התם איכא חזקה וכמש"כ כן המג"א בסימן תל"ז סק"ד, ולפ"ז מכוון הרמב"ן לדמותו למש"כ בתחילת דבריו דהא דברוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן צריך לברר הוא משום דאיכא חזקה כנגדו, - אך הפמ"ג בפתיחה לסימן ל"ט כתב דהא דהתם צריך לברר הוא משום דבכל רוב צריך לברר כשאפשר לברר בקל, והא דא"צ לבדוק אחר י"ח טריפות הוא משום דהוי טורח גדול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-211)
211. הרשב"א לעיל ט' א' כתב בשם רבינו יונה שהק' ע"ז דא"כ תהא כל ריאה צריכה ניפוח, והרמ"א בסימן ל"ט ס"א כתב דנהגו לנפח כל ריאה אפי' לי"ב ריעותא ובקצת מקומות מקילין שלא לנפח, והגר"א שם כתב דמדינא דגמ' ודאי דא"צ לנפח. [↑](#footnote-ref-212)
212. שמא י"ל דכל הא דמדמינן ראיית טריפה לדמאי הוא בדין בדיקת הריאה דהוא חיוב בדיקה מדרבנן, אך היכא דאיכא חשש טריפה מדאורייתא ליכא חיוב בדיקה, אלא דצריך לברר משום חשש האיסור, וע"כ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-213)
213. משמעות דבריו דתרי טעמי נינהו, חדא דחלב חידוש הוא וע"כ שרי אף בכה"ג, ועוד דשאני החלב שהוא בחזקת היתר, והרשב"א לעיל ט' א' השיב על ה"ט דחלב חידוש הוא, דכיון דחלב טריפה אסור, (ולא אמרינן דכיון דחידוש הוא אף חלב טריפה מותר), א"כ אם אתה מחזיק אותה בטריפה הי' לנו לאסור חלבה עד שיודע לך שאינה טריפה, ומה שחידש רחמנא להתיר החלב משכח"ל כגון שעשו מהם גבינות והניחם עד שנשחטה ונמצאת כשרה, ומבו' לפ"ז, דהא דס"ל לאסור בלא בדיקת הריאה הוא מדאורייתא, וזהו שכתב דבכלל החידוש דחלב נכלל להתיר בכה"ג, וע"ז השיב הרשב"א דאין מקור מקרא להתיר בכה"ג, אך בתחילת דבריו משמע דכל האיסור בזה הוא מכח תיקון חכמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועיי"ש לעיל מינה שכתב דהטעם דהחלב מותר בחיי הבהמה, הוא משום דהחלב הוא בחזקת היתר, אך בשר הבהמה דאינו בחזקת היתר, אסור, ואף דנשחטה בחזקת היתר עומדת, היינו רק לגבי שאר טריפות דל"ב בדיקה, אך הריאה דבעיא בדיקה ל"ה בחזקת היתר, - ומשמע דל"ב למימר דהוי הבשר בחזקת איסור, ודמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, אלא סגי במה שאינו בחזקת היתר, והיינו משום דליכא רוב בהמות שאין בהן טריפות הריאה, וע"כ ה"ז אסור מספק, וכמש"כ בסו"ד דהאיסור בזה הוא מספק, - אך בתשו' ר"י הלוי כתב דטעם איסור הבשר הוא משום דהוי בחזקת איסור, וזה לטעמי' דס"ל דרוב בהמות אין בהן טריפות הריאה, ומה שלא סמכו על רוב זה הוא משום דהויא הבהמה בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך למש"כ הר"י הלוי דהא דאסרינן כשלא נבדקה הריאה, הוא מכח חזקת איסור, ניחא הא דבעגלה ובפרה לא חיישינן לטריפות הריאה, אף אי נימא דהא דל"מ הרוב בכה"ג הוא מדאורייתא, (עמש"נ לעיל בהערה לדון בזה), דלגבי פסול טריפה דעגלה ודפרה אדומה ל"מ החזקת איסור מידי, אך בד' הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א (ז:) נראה דגם בפרה אדומה מצינו לפסול מכח החזקת איסור, אך כנראה דבריו שם קיימי על פסולא דנקובת הושט דהויא נבילה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ואמנם אי"ז כדינא דר"מ דחיישינן למיעוטא היכא דאפשר, דלר"מ חוששין למיעוט אף בקטן וקטנה אף דא"א לברר עכשיו, אך לדידן כל הא דאין סומכין על הרוב בריאה הוא רק משום דדינא הוא דצריך לבדקה וע"כ חשיב כאפשר, אך בשאר טריפות דא"צ לבדקם חשיב כאי אפשר, ונתחדש עוד בדבריהם דאף אחר שנאבדה הריאה מ"מ כיון שמתחילה הי' אפשר לבדקה חשיב כאפשר דלא אזלינן בזה בתר רוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
217. וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א מעדות ה"ז, דכל הא דרשע בעבירה ששחט שחיטתו כשרה, הוא משום דאף רשע נאמן בעדות איסורים, אך בד' הרמב"ם בפ"ד משחיטה הט"ו לא נראה כן, ועי' באבהא"ז שם הי"ד מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך בחי' הרא"ה בסוגיין כתב דהרי"ף אורחא דמילתא קאמר, אך לעולם אף אם הוא לפנינו א"צ לבדקו. [↑](#footnote-ref-219)
219. והוכיח כן מהא דפריך הכא דאם לא ידע אי גמיר או לא גמיר לימא רוב מצויין וכו', ואם כשהוא לפנינו צריך לבדוק, נימא דהא דאמר רב נחמן אסור, היינו דאסור עד שיבדוק, - אך הרמב"ן במלחמות השיב, דאם הא דאמר אסור אי"ז אסור לגמרי, הו"ל בודקין אותו, ועוד, דל"ה בעינן שיראה אותו מתחילה ועד סוף, דבבודקין אותו סגי. [↑](#footnote-ref-220)
220. והטור בסימן א' הביא דעת בעה"ע, דכל שאין יודעין בו אם הוא מומחה, לכתחילה לא ישחוט, ואם שחט שחיטתו כשרה וא"צ לבדקו ואפי' הוא לפנינו, ועי' בתבו"ש שם סק"ה מש"כ בביאור דעתו. [↑](#footnote-ref-221)
221. וזה מתישב עם משמעות ד' הרמב"ן לעיל י' א', דה"ט דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, לאו היינו דאין הבהמה בחזקת איסור כלל, אלא היינו דאף דהיא בחזקת איסור, מ"מ תולין להקל כיון דלא איתילידא ריעותא ול"מ ע"ז החזקת איסור, וע"כ ה"נ הכא, אף דמכח ה"ט דשחוטה לפניך אזלינן בתר רוב אף דאיכא חזקת איסור, מ"מ מהני החזקת איסור דלא יהא הרוב כודאי ממש ומכח זה הוא דצריך לבדוק. [↑](#footnote-ref-222)
222. ונתחדש בדבריו דלמסקנת הגמ' בספ"ק דכתובות, הא דבעינן ביוחסין תרי רובי, אי"ז משום גזירה דקבוע, אלא הוא משום דעשו מעלה ביוחסין שלא לסמוך על הרוב, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, - ויש להוסיף, דכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ז ב' שכתבו דאף למאן דחייש למיעוטא, מ"מ בתרי רובי לא חייש, והרי דביסוד הדין עדיפי תרי רובי מחד רובא, ואי"ז משום דבתרי רובי ליכא להגזירה דקבוע. [↑](#footnote-ref-223)
223. ולכאו' נפ"מ בין הטעמים בזה, הוא במש"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד, דאין מוסרין חולין לכתחילה לכל אדם בלא בדיקה בסוף, ומשמע דאף אם א"א לבדקו אם הוא מומחה, אין מוסרין לו לשחוט, וכ"כ הבעה"ע והביאו הטור בסימן א', דאם לא ידעינן דגמיר אין מוסרין לו לכתחילה, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דהא דצריך לברר, הוא משום דאין סומכין על הרוב לכתחילה, אך למש"כ הרשב"א דהא דצריך לברר הוא כדי שלא יהא כמעלים עין מן האיסור, אי"ז טעם שיהא אסור למסור לכתחילה כשא"א לברר. [↑](#footnote-ref-224)
224. וצ"ע דהרא"ש גופי' בסימן ה' הסכים לד' הרי"ף, דאין סומכין על רוב מצויין אצל שחיטה מומחין היכא דאיתי' קמן ואפשר לבודקו, ולכאו' הוא משום דהמיעוט שכיח, ועי' בביאור הגר"א סימן א' סק"ד שכתב דלפ"ד הרא"ש הכא א"צ לבדוק לכתחילה אם הוא מומחה, כיון דהוי מיעוט שאינו מצוי, וצ"ע, - ושו"ר גם במחנ"א פ"ג מיבום הט"ז שעמד בכעי"ז ע"ד התוס'.

     אך באמת בד' הרא"ש בסימן ט"ו מפורש, דאף דהחשש שנפגם הסכין בעור, אינו מצוי כלל, מ"מ י"ל דלכתחילה צריך לבדוק, עיי"ש, וצ"ע הטעם בזה, - ושוב הראוני בגל' הגרע"א לסימן א' ס"א שכתב דטעם הא דצריך לברר דהשוחט הוא מומחה אף דהוי מיעוט שאינו מצוי וכמש"כ הרא"ש, הוא משום דהויא בחזקת איסור, וזה כטעמא קמא דהרמב"ן, ולפ"ז מתפרש גם הא דצריך לברר שלא הי' הסכין פגום. [↑](#footnote-ref-225)
225. ומבו' בדבריו, דאף אם השוחט אינו מומחה, מ"מ כל שלא קלקל בשחיטתו שחיטתו כשרה, וכ"כ הרשב"א שם לעיל מינה (ז.) דודאי דאם יבא אליהו ואמר שלא שהה ולא דרס, שחיטתו כשרה, - אך בד' הכס"מ פ"ד משחיטה ה"א בסו"ד מבו' שפירש בד' הרמב"ם, דאף אם ידוע שלא שהה ולא דרס, ה"ז אסור מדרבנן, שמא פעם אחרת ישהה או ידרוס ולא ידע, ועי' בזה בגליון מהרש"א בסימן א' לש"ך סקי"א. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך בד' הרשב"א בתוה"ב ובמשמה"ב שם ובד' הרא"ה, מבו' שפירשו דמש"כ הרמב"ן במלחמות לה"ט דבהמה לא איתרעאי, ל"מ זה כלפי דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, וזהו דקשיא להו דמ"מ נימא בזה סמוך מיעוטא לחזקה, - וכנראה לא הגיע לידם ד' הרמב"ן בחידושיו דכתב כן להדיא לגבי דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ע.

     ועי' עוד בתשו' מהר"ם חלאוה סימן ס"א שכתב דדעת הרמב"ן דכל רוב ל"מ במקום חזקה, ודלא כמו שחילק הרשב"א בזה בין האופנים, והא דאזלינן בתר רוב מצויין אצל שחיטה מומחין, הוא משום דנעשה בה מעשה שחיטה, עכ"ד, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן, דהוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי. [↑](#footnote-ref-227)
227. ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"כ הק' ע"ז, דלמש"כ הרשב"א שם לעיל מינה דאף במיעוט המומחין פעמים שאינם שוחטין שפיר, א"כ תיקשי דמ"ט לא אמרינן על מיעוט זה סמוך מיעוטא לחזקה, דמיעוט זה הוא נגרע מהרוב עצמו, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' יש מקום לישב, דהוא חד רובא, דרוב שחיטות נעשות כראוי, ואמדו חז"ל דאף דיש מיעוט שאינם מומחין, וגם בשחיטות המומחין יש מיעוט שאין שוחטין כראוי, אכתי איכא רוב שחיטות הנעשות כראוי, וע"כ אף המיעוט דלא שחט שפיר, אינו מגרע את הרוב, - ול"ד לההיא דמיעוט מפילות, דליכא רוב דרוב נשים יולדות ולד בן קיימא, אלא איכא רוב דמתעברות, ואיכא רוב דאותם המתעברות יולדות ולד בן קיימא, ובזה הוא דאמרינן דהמיעוט מפילות מגרע את הרוב, וצ"ע.

     ועי' בביה"ל ח"ב סימן ז' סק"ז שהק' על הרשב"א, דכיון דאיכא מיעוט נקובת הושט, וכל הא דלא חיישינן לזה הוא משום רוב, וגם באותו הרוב איכא מיעוט דהשוחט אינו מומחה, הו"ל כמיעוט המגרע את הרוב, ומ"ט לא אמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-228)
228. הסה"ת בסימן קי"ח כתב דהא דבחליצה הוה מכשרינן בחרש וחרשת אלמלי הא דאינם באמר ואמרה הוא משום דבחליצה שהיא בפני בי"ד מבין יותר בקל מבשחיטה דאינו מבין אף דגדול עומד על גביו, וצ"ב אם מכוון דבריו הוא כמש"כ התוס' דבחליצה שהיא בבי"ד מלמדין אותו לעשות לשמה, או דמכוון דבריו הוא ע"ד מש"כ הרשב"א דבשחיטה ל"מ אף אם מלמדין אותו לעשות לשמה, ול"ד לחליצה שהיא בפני בי"ד ובכה"ג הוא מבין טפי כשמלמדין אותו לעשות לשמה.. [↑](#footnote-ref-229)
229. ואמנם דלכאו' חלוקים הם בגדר הדין, דלדעת הראב"ד הוא משום דעת הגדול מצ"ע, וכמו שדימהו לגל שנתלש ונפל על הכלים ומכוין להם אדם, אך לדעת רבינו יונה הוא משום דהקטן עושה ע"ד הגדול וע"כ הוא דמהני דעת הגדול, - ואמנם בד' המאירי משמע דגם לדעת הראב"ד הוא משום דהן עושין ע"ד הגדול העומד על גביו, והיינו דאי"ז כמש"כ התוס' דהוא משום שהקטן עצמו מתכוין לשמה, וגם אי"ז משום דעת הגדול מצ"ע, אלא משום דהקטן עושה ע"ד הגדול, וכתב דבכתיבת הגט והטבלת כלים כיון דאינם בקיאין בכך הן תולין בהן את עצמן לדעת אחרים, וזה צע"ג, שהרי בטבילת כלים איירי בגל שנתלש מאליו ונפל על הכלים, ומה מקום יש לומר בזה דתולין את עצמן לדעת אחרים. [↑](#footnote-ref-230)
230. וי"ל דהראב"ד לטעמי' דדעת הגדול מועלת מצ"ע, ולא משום דהקטן עושה ע"ד הגדול, וע"כ ס"ל דה"ז מועיל אף בשחיטה, ודמי להא דבגל שנתלש ונפל על הכלים ומכוין להם אדם מהני, אף דהתם לא שייך ענין שליחות כלל. [↑](#footnote-ref-231)
231. הט"ז בסימן ת"ס סק"א כתב ללמוד מד' הרשב"א דלישת מצה מהני ע"י קטן שהוא בן דעת, אך הא"ר שם סק"ב והחק יעקב סק"ג כתבו דל"מ אלא בבן י"ג, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, - והחת"ס בגיטין כ"ב ב' כתב דכל הא דמהני בפעוטות הוא רק בחליצה דל"ב אלא כונת קנין, ומשא"כ היכא דבעינן כונה לשמה. [↑](#footnote-ref-232)
232. צ"ב, דהרי הא דהפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר אינו אלא מדרבנן, וי"ל דהוא משום דלענין מו"מ בעינן גמירות דעת, ומשא"כ לענין חליצה דל"ב אלא כונה, ועד"ז כתב הקר"א ביבמות ק"ה ב' דלענין מו"מ בעינן דעת שלימה שיהי' לו כח להקנות מרשות לרשות, ומשא"כ לענין חליצה דבדעת כ"ד סגי וע"כ י"ל דסגי בדעת דפעוטות, - והראש יוסף כתב בתו"ד דמד' הרשב"א אלו נלמד דהא דקטן אין לו מחשבה, אי"ז בקטן שלא הגיע לכלל גדלות, אלא כל שהוא כבן עשר דמקחו מקח יש לו מחשבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. הרמב"ם בפ"ו מיבום ה"ג כתב דהא דל"מ חליצת חש"ו הוא משום דאינם בני דעת, וכ"כ הריטב"א והר"ן בגיטין שם, וכ"כ הרמב"ן לקמן ל"א א' בטעם הא דל"מ חליצת קטן, וזה לטעמייהו דל"מ בזה כלל הא דגדול עומד על גביו, והרמב"ם שם פ"ד הי"ג כתב דאלם או אלמת דאין ראוין לקרות אינם חולצין ואם חלצו חליצתן פסולה, ואינן כחרש וחרשת שחלצו שלא עשו כלום, לפי שהחרש והחרשת אינן בני דעת, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן כ"ב. [↑](#footnote-ref-234)
234. בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן כ' מבו' דמכוון ד' התוס' הוא דכיון דהוי מתעסק ע"כ לא אמרינן בזה סתמא לשמה, וכן משמע קצת בל' התוס' שבאו לישב בזה פירש"י, וכ"כ השטמ"ק, - אך המנחת ברוך בסימן ג' ענף א' תמה ע"ז דמהא דבעינן קרא למעט מתעסק בקדשים מבו' דאין לפסול בזה משום שלא לשמה, דאף במתעסק אמרינן דסתמא לשמה, אלא הוא פסול בפנ"ע דמתעסק. [↑](#footnote-ref-235)
235. לכאו' י"ל דהוא משום דהמלאכה הוי מעשה גמור המורה על מחשבתו, וקטן יש לו מעשה. [↑](#footnote-ref-236)
236. צ"ב דמ"ש ממש"כ התוס' דקטן אין לו דעת להבין שהם קדשים וסבר שהם חולין והו"ל מתעסק ופסול ואפי' אם אומר יודע אני שהם קדשים ולשמן אני מתכוין מיבע"ל אם כוונתו כוונה ודילמא ל"מ אם אין מעשיו מוכיחין, והרי אף התם ל"ב כונה לשם שחיטת קדשים, וסגי במה שהוא יודע שהם קדשים ואינו מתעסק, ואפ"ה אמרינן דקטן חשיב כמתעסק, - ובד' האחיעזר שם מבו' דהיינו דאף דקטן יודע שהוא מכבה וכיו"ב, מ"מ אינו יודע שהם קדשים. [↑](#footnote-ref-237)
237. ועיי"ש שכתב בשם הראב"ד בדין תינוק שלקח רמון וחקקו כדי למוד בו עפר ומדד בו, דל"מ אלא כשאמר בשעת חקיקה שלכך הוא מתכוין דאל"כ אין המדידה מעשה מבורר שלכך נתכוין, וכתב דאין נראה כן, אלא כל שחקק ומדד או שבשעה שחקק אמר שעושה כן למוד ה"ז מבורר. [↑](#footnote-ref-238)
238. לכאו' הוא משום דהמדידה אינה כלל מעשה המורה שהוא מייחד את הקליפה לכלי, אלא שהוא משתמש בה עכשיו, - אך בד' התו"ש בס' פלאים בסימן מ"ב משמע דהוא משום דבעינן מעשה בגוף הדבר, וכן נקט הדברות משה בסימן י' סוף ענף א', ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדין גוזל שהעלהו ונתנו לנכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. וכבר עמד ע"ז התו"ש בס' פלאים בסימן מ"ב דד' המג"א הם כד' הרע"ב ושלא כפירש"י דהכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-240)
240. גם קשיא ע"ד הראב"ן מהא דתנן לקמן פ"ו א' דחש"ו ששחטו ואחרים רואין אותן חייבין לכסות, ולענין לשחוט בניהם אחריהן נחלקו תנאי שם אם אסור אף כששחטו בינן לבין עצמן, וצ"ל דכל מש"כ הראב"ן דשחיטתן פסולה משום דאין להן מעשה, הוא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ בשם ר"ש בן חפני, ומבו' דבדיעבד שחיטתן כשרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-241)
241. לכאו' י"ל דתרומה הוי עיקרה מעשה נדר, דמה"ט מהניא שאלה בתרומה משום דהויא בכלל הנדרים, ומה"ט מופלא הסמוך לאיש דנדרו נדר, אף תרומתו תרומה לדעת ר' יוסי בפ"ק דתרומות מ"ג, וע"כ בזה י"ל דסגי בכונה בעלמא ול"ב דעת בעלים, דומיא דנדרים שהוכיחו האחרונים דל"ב בהו דעת בעלים, ועי' בתורת זרעים בפ"ק דתרומות מ"ג. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובזה ראיתי לפרש למשה"ק התוס' ע"ד הירושלמי דמאי פריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, הרי מקרא ילפינן לה, וצ"ב דאף דילפינן לה מקרא הרי י"ל דהוא משום שאינם בני דעת, ושפיר פריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, ולהנ"ל ניחא דהרי כל דאין מעשה שלהן מוכיח על מחשבתן ל"ב קרא למעט דאין תרומן תרומה, ובע"כ דקרא אתא למעוטי דבכל ענין אין תרומתן תרומה, וזהו שהק' התוס' דא"כ מאי פריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן. [↑](#footnote-ref-243)
243. וזהו שכתב שם דטעמא דר' יהודה דקטן תרומתו תרומה הוא משום דלא יליף מקרא דמכל איש אשר תדבנו לבו פרט לקטן, והרי דהך קרא דרשא גמורה היא, ורק מכח הך דרשא הוא דאין תרומת הקטן תרומה, וע"כ לר' יהודה דלא ממעט קטן מהך קרא, הויא תרומת הקטן תרומה. [↑](#footnote-ref-244)
244. החזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סקי"א (ד"ה כתבו תו') כתב דאפשר דהיינו דכתוב בו מחשבה מיקרי היכי דעיקר הדבר הוא ענין תורה כמו תרומה דענין התרומה הוא ע"י מצות התורה שיתרום ויעשה תרומה ברצונו ובזה אין לחש"ו מחשבה ואין עשייתם עשי', ומטעם זה אין הקדשם הקדש ואינו יכול לא לקדש ולא לגרש ולא למכור וליתן, דדין התורה בקנינים וגמר דעת לא נאמר אלא ע"י דעת של גדול ולא ע"י חש״ו שרעתם קלישתא, וכל הא דיש להן מעשה הוא במעשה בעלמא כמו חקקו למוד והעלה פירות על הגג, וכן בשחיטת קדשים דסתמא לשמה ול"ב רק שיכירו ענין קדשים. [↑](#footnote-ref-245)
245. התורת זרעים בריש תרומות הוכיח מד' הגר"א שפירש בזה בע"א דלגבי הכשר דלא כתיב מחשבה, א"צ מחשבה לשם הכשר טומאה אלא סגי במחשבה בעלמא ליתן עליהן מים, וע"כ מהני כשמוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, ומשא"כ בתרומה דכתיב בה מחשבה ולא סגי בהפרשה בעלמא אלא צריך שיכוין לשם תרומה, הרי דקטן אין בו דעת לכוין לשם תרומה אפי' כשאומר דמכוין לשם תרומה, וכתב דנפ"מ בזה הוא בדין הפרשת פאה אם מהני כשהפריש קטן פאה ומחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, דלפ"ד התוס' י"ל דשפיר מהני, ומשום דעיקר חלות פאה נעשה ע"י העזיבה לעניים לשם פאה, ונמצא דחלות המעשה נעשה ע"י שניהם ע"י מעשה העזיבה וע"י המחשבה לשם פאה, אך למש"כ עפי"ד הגר"א דכל הא דמהני בהכשר הוא משום דל"ב מחשבה לשם הכשר וסגי במחשב ליתן עליהן מים, הרי דבפאה דבעינן שיכוין לשם פאה וכתניא בתו"כ ובתוספתא, לא יועיל אף מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו. [↑](#footnote-ref-246)
246. וכדרך זו מוכח מד' המהרש"ל והמהרש"א והמהר"ם בסוגיין שדנו דאף לענין גדול עומד על גביו י"ל דתרומה גרע משום דכתיב בה מחשבה, עיי"ש, ובעיקר דבריהם, יש להעיר מד' הירושלמי בריש תרומות דאחר דמשני דל"מ הכא הא דהמעשה מוכיח על המחשבה משום דכתוב בו מחשבה, אמרו דלר' ישמעאל בנו של ריב"ב מהני גדול עומד על גביו. [↑](#footnote-ref-247)
247. התוס' הק' בהא דמשני הירושלמי מגט אתרומה, שהרי עיקר הקו' היתה מגט אהא דקטן יש לו מעשה, ועמש"כ בזה הקר"א בזבחים ב' ב' והמשכנות יעקב באו"ח סו"ס כ"ב, ומש"כ האו"ש בפ"ג מאישות ה"ד. [↑](#footnote-ref-248)
248. אך הש"ך בסימן ב' סק"ב גריס בד' הרמב"ם בהי"ב כותי, וכתב דרק בזה הוא דאין שחיטתו פסולה אלא מדרבנן, אך נכרי שחיטתו פסולה מה"ת אף שאינו עובד ע"ז. [↑](#footnote-ref-249)
249. ולכאו' התבו"ש אזיל לטעמי' שנקט בסימן כ"ה סק"ג דהיכא דלא בדק בסימנים, לדעת הרמב"ם דהוי נבילה מדאורייתא, לי"ב משום אוא"ב, ואף דאינה מטמאה במשא, והפמ"ג בשפ"ד שם סוסק"א נחלק ע"ז, דכיון דאינה מטמאה במשא, יש בה משום אוא"ב, אך באחיעזר שם סק"ד כתב דהתם שאני, דכיון דלענין איסור אנו דנים שהיא נבילה ודאית ונשחטה בפסול, ולצד זה גם היא מטמאה, הגם דלענין טומאה אינה מטמאה משום דכשאנו דנים לענין טומאה בחזקת טומאה לא אמרינן, מ"מ לי"ב משום אוא"ב. [↑](#footnote-ref-250)
250. וי"ל עוד, דרק לגבי דינים התלויים בתורת קרקע ומטלטלין, הוא דעבדי כמקרקעי דמי, אך בדינים התלויים בתורת מחובר ותלוש, לא חשיבי עבדים כמחובר, וכמש"כ כן באחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ב בתו"ד, וע"כ לענין שחיטה דאין הפסול משום קרקע, אלא משום מחובר, אין לחלק בין אדם לבהמה. [↑](#footnote-ref-251)
251. והתבו"ש סימן ו' סקי"ד צידד לפ"ז, דדוקא שן המחוברת ללחי כשרה, אך אם היא מחוברת לכל הראש ה"ה פסולה משום מחובר, דראש שלם לא מיקרי בית יד לשן, - אך בחי' שפ"א שם דקדק מל' רש"י לקמן י"ח א', דדוקא מחובר לבע"ח פסול, עיי"ש.

     והראוני בהגה' הרש"ש למד"ר שמיני פי"ג ה"ג שכתב לדון דרק מחובר לבהמה פסול משום דבהמה הוי גידו"ק, אך מחובר לדגים כשר, אך להנ"ל אין מקום לחלק בזה, - ועיי"ש עוד שכתב, דאף אם מחובר לדגים פסול, מ"מ כל שמתו הדגים ה"ז כשר, אך לפ"ד התבו"ש יש לפסול בזה, דלא עדיף ממחובר לכל הראש דפסול. [↑](#footnote-ref-252)
252. ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הב"י שם בד' הטור דס"ל דפסול אף בדיעבד משום מחובר, אך הפרישה שם סק"ז פירש בד' הטור דרק לכתחילה הוא דאין שוחטין בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובחי' חת"ס פירש עד"ז במה שאמרו בב"ר פנ"ו ו', דר"ח קאמר לרבי דשחיטה בתלוש מדכתיב ויקח את המאכלת, והק' לו ע"ז מהא דתני לוי דתולב"ח כשר, וכתב החת"ס דהיינו, דאם ילפינן לפסול שחיטה במחובר מדכתיב מאכלת, ודאי דיש לפסול תולב"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-254)
254. וכעי"ז כתב הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"ב יד., דקי"ל כרב פפא דלענין הכשר לכו"ע הוי כתלוש, וממילא דאף לענין שחיטה הוי כתלוש, דרבא לא מיבע"ל אלא משום דמצינו דלענין הכשר הוי כמחובר, - אך בדבריו משמע דאי"ז כמש"כ הרמב"ן דלגבי הכשר בעינן תלוש גמור, וה"נ לגבי שחיטה בעינן תלוש גמור, אלא היינו, דאם לכל מילי מצינו דהוי כתלוש, מ"ט נימא דלענין שחיטה הוי כמחובר, ורק משום דמצינו דלענין הכשר הוי כמחובר, י"ל דגם לענין שחיטה הוי כמחובר. [↑](#footnote-ref-255)
255. ויש להוסיף, דהנה בעיקר הא דמדמינן דין תולב"ח בשחיטה לדין תולב"ח בע"ז ובהכשר, צ"ב למש"כ האו"ש דפסולא דמחובר בשחיטה אינו משום מחובר לקרקע אלא משום דמחובר לדבר שאינו מאכלת, א"כ אי"ז ענין לדין מחובר בע"ז ובהכשר, - וצ"ל למש"כ האו"ש שם, דכל פסולא דמחובר הוא רק כשהוא מחובר מעיקר גידולו, ואם נתחבר הסכין לדבר אחר שאינו מאכלת ה"ה כשר, וכל הא דמיבע"ל בתולב"ח לקרקע, הוא משום דדבר שנתחבר לקרקע ה"ה נטפל לקרקע וע"כ הוא דחשבינן לי' כמחובר לדבר שאינו מאכלת וע"כ דמי לדין תולב"ח בעלמא, ועד"ז יל"פ בדין תולב"ח לענין ע"ז, דאף דבסוגיית הגמ' בע"ז מ"ו א' מבו' דעיקר הדין בע"ז הוא שיהא בו תפיסת יד אדם, ולא תלי כלל אם הוא מחובר או תלוש, מ"מ כל שהי' בו תפיסת יד אדם ובאנו לבטל להתפיסה ע"י חיבורו, ה"ז תלוי במה שחל עליו תורת מחובר לקרקע, דע"י שהוא נטפל לקרקע בטל ממנו התפיסת יד אדם שהיתה עליו תחילה, - אך אי"ז במשמעות ד' הרמב"ן, דמשמע דגם לענין שחיטה בעינן שיהא עליו תורת תלוש, וזהו דמיבע"ל בדין תולב"ח אם חשיב כתלוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. ועיי"ש שכתב בהא דמחובר פסול לסכך, דהיינו רק במחובר מעיקרו, אך תולב"ח כשר, ואע"ג דלענין שחיטה כתב הרא"ש דדינו כמחובר, מ"מ כיון דלענין ע"ז הוי כתלוש וכן לענין הכשר זרעים לחד תנא, לענין סוכה הוי כתלוש, עכ"ד, - ויש להוסיף, דלפ"ד הרמב"ן לכאו' דין תולב"ח לסיכוך דמי לדין הכשר זרעים, כיון דבקרא כתיב באספך מגרנך ומיקבך דבעינן תלוש, ולמ"ד דתולב"ח ל"ה כתלוש לענין הכשר זרעים, ה"נ ל"ה כתלוש לענין סיכוך. [↑](#footnote-ref-257)
257. ומה"ט מבו' בדבריו שם, דאף אם הי' מותר להקריב קדשים בחוץ, כמו בזמן היתר הבמות, מ"מ אם הי' שוחט חולין בחוץ הי' חייב כרת, ולמש"כ הר"ן דהא דחייבין על שחיטת חולין בחוץ הוא משום דהו"ל כמקדישן, הרי דאם הי' מותר להקריב קדשים בחוץ, ל"ה מקום לחייב על שחיטת חולין, אך יש לדחות, דבד' הרמב"ן שם מבו' דאזיל כמ"ד דבעינן מזבח בבמה, ולדידי' י"ל דגם בשעת שחיטה בעינן שיהא המזבח קיים, וכל דליכא מזבח, ה"ה חייב משום שחוטי חוץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-258)
258. ולפ"ז מתישב הא דמתקיף רב יוסף דהאי לעולם שוחטין לעולם שוחטין ואוכלין מיבע"ל, דלדעת ר' ישמעאל איסור בשר תאוה אינו משום השחיטה, אלא משום האכילה, אך לפ"מ דקי"ל כר"ע ואין האיסור אלא בשחיטה, הוי האיסור משום השחיטה.

     וזהו גם הא דמפרשינן דמעיקרא מיתסר משום דהוי מקרבי למשכן ולבסוף אשתרו משום דהוו מרחקי ממשכן, וזה לדעת ר' ישמעאל דאיסור בשר תאוה הוא משום דהיו קרובים למשכן והי' רצון הקב"ה שיזונו משלחנו, ולא יהיו להוטים אחר תאות גרונם, וכמש"כ באו"ש שם, אך לדעת ר"ע הא דמעיקרא מתסרי ולבסוף אשתרו, מבו' בד' הרמב""ם שם הי"ח דהוא משום שלא נאסרו לשחוט אלא בזמן היתר הנחירה, אך כשבאו לארץ ונאסרה להם הנחירה, ואין בידם לאכול בשר אלא בשחיטה, הותר להם לשחוט בחוץ, והיינו או משום דלא אסרה תורה היכא דא"א בע"א, או משום דכל דרק אם אפשר בע"א והוא בא לשחוט, דמי לזובח לע"ז.

     ויש להוסיף, דכ"ז הוא בדעת הרמב"ם, אך בד' הרמב"ן מבו' שפירש לדעה זו, דלא פליגי ר' ישמעאל ור"ע ביסוד האיסור, ולכו"ע הוי האיסור על השחיטה, ואך דלר"ע דהותר בשר נחירה, ממילא דלא נאסר להן בשר תאוה, דה"ז מותר ע"י נחירה, אך לר' ישמעאל דלא הותר בשר נחירה, נמצא דנאסר להן בשר תאוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-259)
259. ויש להסתפק לפ"ז לדעת ר"ע, אם עבר ושחט בחוץ במדבר, אם הבשר מותר באכילה, שהרי לדעתו ליכא איסור על בשר תאוה, וכל האיסור הוא שלא לשחוט בחוץ, או דמכח איסור השחיטה בחוץ, נאסר הבשר באכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. ואמנם בד' הרמב"ן בפר' אחרי מות משמע דעיקר האיסור הוא מכח השחיטה, ולפ"ז צ"ע דמאי פריך דהכל שוחטין ואוכלין מיבע"ל, ועמד ע"ז בפנים יפות שם, ועיי"ש משה"ק עוד דלפ"ז מנ"ל כלל דה"ז אסור באכילה, - ובעכצ"ל דגם לפ"ד הרמב"ן עיקר האיסור הוא שלא יאכלו בשר אלא ע"י הקרבה, ומכח זה הוא שנאסר לשחטו בחוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-261)
261. ואמנם גם לפ"מ דקי"ל כר"ע, אאל"פ דמתניתין קמ"ל דלא חזרו עכשיו לאיסור שחיטה, שהרי לדעת ר"ע הא דכשנכנסו לארץ הותר להם לשחוט הוא משום שנאסרה להם הנחירה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ח, וא"כ ודאי דגם בזה"ז שרי לשחוט. [↑](#footnote-ref-262)
262. והגרי"פ שם פירש לפ"ז בד' הרמב"ם בספ"ד משחיטה שכתב דהיו נוחרים וכו' כשאר הגויים, דאף גויים נצטוו על הנחירה, וכ"כ באמרי בינה טריפות סימן ז' בשם הברית אברהם, ועי' בדבריהם שפירשו כן בד' התוס' לקמן צ"א ב', אך בד' תוס' הרא"ש שם מבו' דמכוון דבריהם הוא דנצטוו להמית את הבהמה משום שנאסר להם אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-263)
263. וכ"נ ממה שפירש"י בסוגיין דנוחר היינו שקורעה לארכה מנחירי' עד החזה, ובפירש"י לקמן פ"ה ב' כתב דנוחרו הוא חונקו, ולפ"ז הרי מהא דפריך בסוגיין דלר"ע מ"ט אינו חייב בכיסוי, ופירש"י דפריך דיתחייב הנוחר בכיסוי, מבו' דבמדבר ל"ה בעינן נחירה בסימנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך בתו"ד המלא הרועים מבו' שנקט שהותר להם אף מתה מאלי', וכן צידד בקה"י סו"ס ט' בדעת הרמב"ם והרא"ש, דאף בשר נבילה הותר להם, וכ"כ בכלי חמדה ריש דברים, - וצ"ע דהרי רק קרא דוזבחת לא נאמר במדבר, אך איסורא דנבילה נאמר במדבר, וכמש"כ הצל"ח, וכ"כ הכלי חמדה גופי' בפר' ראה (עמ' פ"ג), ועוד, דאם הותרה מתה מאלי', לכאו' א"א לומר דנחירה שלהן זו היא שחיטתן, ומ"ט כתיב הצאן ובקר ישחט להם, - וכ"ה מבו' ממש"כ בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן ק"י דטריפה היתה אסורה במדבר, ואם מתה מאלי' מותרת, ל"ש לאסור טריפה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התשב"ץ שם דהא דטריפה אסורה, הוא משום דאיסור נחירה מובשר בשדה טריפה נפקא, דנאמר קודם שנכנסו לארץ, ולפ"ז הרי דה"נ נבילה אסורה, דקרא דלא תאכלו כל נבילה נאמר קודם שנכנסו לארץ. [↑](#footnote-ref-265)
265. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"א מבו', דהס"ד דיותר נבילה לכהנים, משום שהותר להן מליקה, הוא רק כשנשחטה שלא כדיני שחיטה, אך מתה מאלי' ודאי דאסורה להן, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דלא ס"ד דיותר להן עיקר איסור נבילה, אלא ס"ד שהותר להן הריגה אף שלא כדיני שחיטה, וממילא דאין זה בכלל נבילה, ובאמת דהוא מוכרח כן, שהרי במדבר לא הי' דין שחיטה כלל, ומ"מ מתה מאלי' היתה אסורה, וא"כ במה שהותר לכהנים מליקה, לא שמענו שהותר להם האיסור דמתה מאלי' שנהג במדבר. [↑](#footnote-ref-266)
266. עוד נפ"מ בזה, דאף אם בעוף בעינן שתהא הנחירה ע"י ישראל, מ"מ נחירה במדבר היא ע"י גוי, דכל שאינה בכלל מתה מאלי' ה"ה מותרת.

     ויש לדון עוד, דלפ"ז מסתברא מילתא, דאף דלא נצטוו במדבר על השחיטה, מ"מ כל ששחט כדין שחיטה הי' חל בזה היתר שחיטה, דאמנם אם במדבר הי' על נחירה תורת שחיטה, י"ל דליכא מעליותא לשחיטה גמורה, אך כיון דבמדבר ל"ה דין שחיטה כלל, שפיר איכא מעליותא לשחיטה גמורה, וזהו דינא דקדשים דבעו שחיטה, ולפ"ז נמצא דאף דנחירה אינה מתרת את המפרכסת, מ"מ שחיטה היתה מתרת את המפרכסת, (אך בתשו' בית יצחק שם נקט דאם נחירה ל"ה מתרת את המפרכסת, אף שחיטה ל"ה מתרת), ולפ"ז נמצא, דאף אי נימא דליכא איסור אוא"ב בנחירה, ונתבאר בהערה להלן, מ"מ הי' איסור אוא"ב במדבר בשחיטה, - ונמצא לפ"ז, דאף לפ"מ דמיבע"ל באיברי בשר נחירה שהכניסו עמהן ישראל לארץ, מ"מ איברי בשר שחוטה ששחטו במדבר ודאי דהיו מותרין, אך אי נימא דבמדבר לא הי' דין שחיטה כלל, יש מקום לאסור גם באיברי בשר שחוטה, ואמנם י"ל דמ"מ אין לאסור בזה, דכלפי הזמן שנצטוו על בשר שחוטה, שפיר מהניא השחיטה ששחטו במדבר, (אך יל"ד בזה דל"ה חשיבי כבני זביחה, ודנו בזה האחרונים), - ואמנם כ"ז הוא לדעת ש"ר, אך לדעת הרמב"ם הרי אדרבה הי' אסור לשחוט במדבר, ואם עבר ושחט י"ל דאסור הבשר באכילה.

     שוב הראוני בתשו' הרב אב"ד שהביא האבודרהם הל' ברכת המצוות שכתב, ז"ל, או"ד בנחירה בעלמא הי' ניצול מן הנבלה מאחר שלא מתה בעצמה והשחיטה היתה מצוה בפני עצמה באותה שעה שהיתה בשר נחירה מותרת, עכ"ל, והרי דאף במדבר שהותר בשר נחירה, הי' קיום דין דשחיטה והי' בזה מצוה, אך בתמים דעים סימן קע"ט הובא כעין תשו' זו, ושם כתב דבקדשים היתה השחיטה בפנ"ע, ועיי"ש דמכח זה דחה למש"כ שם לענין ברכה, דבשעה שהיתה בשר נחירה מותרת לא היו מברכין על השחיטה אלא בקדשים אבל לא בחולין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-267)
267. ולפ"ז נמצא דבאיסורא דאוא"ב דכתיב בקרא לא תשחטו, לא יהא איסור בנחירה במדבר, - וניחא בזה משה"ק החשק שלמה דמ"ט לא הק' ממתניתין דלקמן פ"א ב' דהשוחט ונתנבלה בידו פטור משום אוא"ב, ועיי"ש במש"כ לישב בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-268)
268. והיש"ש בסימן ל"ו הק' ע"ז דבנדרים הלך אחר לשון בנ"א, וודאי דיש לאסור אף מה שהי' בידו תחילה, ועמש"כ בזה הש"ך בסימן רי"ח סוסק"ג. [↑](#footnote-ref-269)
269. ולכאו' יש מקום לדון, דהרי ודאי דבגר שנתגייר לא נימא דלא יחול איסור על מה שהי' לו קודם שנתגייר, משום דמדין התורה כבר הי' הדבר אסור, והוא נכנס עכשיו בחיוב זה, וע"כ ה"נ בכל הדברים שנאסרו במתן תורה, שבשעה זו נכנסו ישראל בחיוב המצוות, אין מקום להתיר למה שהי' בידם קודם לכן, ורק בבשר נחירה, דאף אחר שניתנה תורה לא נאסר להן בשר נחירה עד שיכנסו לארץ, הוא דמיבע"ל לר' ירמי' שמא לא חייל האיסור על מה שהי' בידם קודם שנכנסו לארץ. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולכאו' מוכח מד' הרא"ש, דבמדבר ל"ה על נחירה תורת שחיטה, אלא שלא נאסר במדבר אלא מתה מאלי', אך ל"ה בעינן מעשה שחיטה, וע"כ שפיר הי' לנו לאסור את בשר הנחירה אחר שבאו לארץ, והא דמיבע"ל לר' ירמי', הוא דשמא לא חייל האיסור על מה שהי' בידם מתחילה, ושפיר מדמי לה הרא"ש לשאר גווני כיו"ב. [↑](#footnote-ref-271)
271. וראיתי להעיר לפ"ז במש"כ הברכ"י באו"ח סימן תקנ"א אות ו', דיש מקילין לאכול בתשעת הימים בשר מבושל שנשתייר מסעודת שבת ולמדו לזה מד' הרא"ש בסוגיין דכל כה"ג תליא באיבעיא דהכא, ובדרבנן נקטינן להקל, וה"נ התם דהוי מנהג בעלמא, אמרינן דהואיל ואשתרי לשבת אשתרי לחול, ולפ"ד הגרע"א לכאו' ל"ד כלל לדהכא, והברכ"י לטעמי' שפירש דאיבעיא דהכא, הוא ע"ד דינא דהואיל ואשתרי אשתרי, ועי' בדבריו בתשו' חיים שאל ח"א סימן פ"ט שהאריך הרבה בזה, - ועי' עוד בפת"ש יו"ד סימן שמ"א סקי"ב שכתב דלפ"ד הנובי"ת יו"ד סימן ס"ד שהבאנו לעיל, ודאי דאין להתיר בנידו"ז. [↑](#footnote-ref-272)
272. והרא"ה שם כתב לפי דבריו דהני אמוראי דבדקו אבשרא וכו', אי"ז לעיכובא, וכ"כ בחי' הרא"ה בסוגיין וכ"כ הריטב"א, ומבו' לפ"ז דהרא"ה פליג לקולא ע"ד ש"ר, וס"ל דלא כל פגימה כ"ש פוסלת, - אך בד' הגר"א בסימן י"ח סק"ד מבו', דלפמש"כ הרא"ה בסו"ד דתחגור בה הצפורן, היינו דהצפורן מרגשת בה, הוא מחמיר טפי מהרשב"א, וכ"כ היד יהודה שם סק"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-273)
273. וכ"כ השטמ"ק לקמן י"ט א' דכן משמע מתוך פירש"י, - אך הראש יוסף והתפארת יעקב לקמן שם עמדו בזה ממש"כ בפירש"י לקמן ל' ב' בהא דמיבע"ל התם בהחליד במיעוט סימנים דהיינו במיעוט בתרא, וכתב דה"נ בהגרמה מספק"ל דילמא כרבנן טרופאי דמטרפי בכל חדא מינייהו ועבדינן לחומרא, ומבו' דטעמא דרבנן דמטרפי בשחט ב' שליש והגרים שליש אי"ז משום דלא סגי ברוב, אלא משום דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-274)
274. אך בפירש"י הכא דחה לפי' זה, והשטמ"ק הכא עמד בסתירת דבריו, - ועמש"כ בזה הפליתי בסימן כ' סק"א והחת"ס לקמן בע"ב. [↑](#footnote-ref-275)
275. אך בפי' רגמ"ה כתב דל"מ שחיטה כלל אלא בתוך אחת מן הטבעות ולא בין הטבעות, וע"כ הוא דאם שחט בתוך אחת מן הטבעות והגרים ושחט בין הטבעות שחיטתו פסולה. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך משמעות הדברים דלא פסלינן אלא כשהתחיל לשחוט בתוך הטבעות וגמר בין הטבעות אך כל שהתחיל בין הטבעות וגמר בתוך הטבעות שפיר דמי, - וצ"ל דהיינו משום דכל הא דפסלינן כשהתחיל בתוך הטבעות וגמר בין הטבעות הוא משום דבין הטבעות הוא מקום אחר כיון דבמקום זה ליכא טבעות, אך כל שהתחיל בין הטבעות שפיר הוא רשאי לגמור בתוך הטבעות דבתוך הטבעות ג"כ איכא להקנה עצמו. [↑](#footnote-ref-277)
277. צ"ב דמשמעות דפסול זה הוא חד פסולא עם פסול הגרמה למעלה מטבעת הגדולה דתרוייהו נכללו בההלכתא דהגרמה, וגם חזינן דלדעת ר"ח בן אנטיגנוס דאין הגרמה אלא משיפוי כובע ולמעלה, אף ליכא לפסול זה דהתחיל בתוך הטבעת וגמר בין הטבעות, וזה צ"ב, ולמש"כ הרמב"ן במלחמות בס"פ הזרוע דלרחב"א ליכא לההלכתא דהגרמה אלא כל הצואר ראוי לשחיטה, (ונתבאר להלן) ניחא דע"כ לדידי' גם ליכא לפסול זה דהתחיל בתוך הטבעת וגמר בין הטבעות, - והצל"ח בתו"ד כתב לחלק דאף דכל הגרמה אינה פוסלת במיעוט בתרא, מ"מ הגרמה בין טבעת לטבעת פוסלת אף במיעוט בתרא, וזה למש"כ התוס' לקמן ל' ב' בשם ריב"ם דהא דאין הגרמה פוסלת במיעוט בתרא הוא משום דאי"ז במקום שחיטה, ומשא"כ בהגרמה דבין טבעת לטבעת דהוא במקום שחיטה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז באורך. [↑](#footnote-ref-278)
278. ומשמעות דבריו דה"נ כששחט את כל הקנה במקום הטבעות שחיטתו כשרה, וכל הא דל"מ הוא כששחט את רוב הקנה במקום הטבעות, והיינו דל"מ הא דרצועת הבשר אינה ממין הקנה אלא דמה"ט לא סגי במה ששחט את רוב הקנה ולא אמרינן בזה רובו ככולו, אך כל ששחט את כולו שפיר דמי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-279)
279. למש"כ הרמב"ן במלחמות בס"פ הזרוע דלדעת ר"ח בן אנטיגנוס כל הצואר כשר לשחיטה והא דמשיפוי כובע ולמעלה פסול הוא משום דלא מיקרי צואר אלא לחי, יש מקום לומר דע"כ לדידי' אין מקום לפסול שחיטה בשאר הטבעות, ורק לרבנן דאין כל הצואר כשר לשחיטה הוא דאמרינן דגם מקום הטבעות אינו מקום שחיטה, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י דמשמעות דבריו דפלוגתא דר"ח בן אנטיגנוס ורבנן הוא בהמקום דחשיב כהגרמה, ולא פליגי ביסוד הדין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-280)
280. יש שפירשו בזה דהיינו דהא דל"מ שחיטה בשאר הטבעות הוא משום דליכא בזה לפסיקת החיות דהקנה, כיון דעיקר פסיקת החיות נעשית בחתיכת הטבעת שאינה מכלל הקנה, וע"כ כל ששחט רוב במקום הראוי ונעשית פסיקת החיות כראוי והא דל"מ הוא משום דבעינן לחתוך את כל הקנה, הרי דלזה שפיר מצטרף גם מקום הטבעת, דגם מקום הטבעת הוא בכלל קנה ואך דלי"ב לפסיקת החיות דקנה, ועד"ז י"ל אי נימא דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב ולא פסלו אלא כשהגרים במיעוט בתרא, (ונתבאר לעיל), דלפ"ז י"ל דלא חשיב כהגרמה אלא כשהגרים למקום שאינו מכלל הקנה, אך שאר הטבעות דהוו בכלל הקנה ואך דאינם כשרים לשחיטה משום דלי"ב לפסיקת החיות דקנה, ל"ה בכלל הגרמה. [↑](#footnote-ref-281)
281. וי"ל בגדר הדברים דפסיקת החיות דהקנה הוא ברוב חללה, וע"כ הויא טריפה ברוב חללה, אך לענין שחיטה לא סגי בזה דאיכא פסיקת חיות בקנה, אלא בעינן שיהא הסימן שחוט, ולזה בעינן לשחוט את רוב עוביו דעי"ז חשיב הסימן כשחוט, - אך למש"כ הרמב"ן במלחמות והר"ן דטעם הא דלא סגי ברוב עוביו הוא משום דאין עובי הטבעת מכלל הקנה, לכאו' הדין נותן דסגי בשחיטת רוב חללו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
282. ובזה תליא ביאור מה שאמרו דאף ריבר"י לא אמר אלא בטבעת הגדולה "הואיל ומקפת את כל הקנה", דלד' הרמב"ן והר"ן היינו דבטבעת הגדולה דמקפת את כל הקנה נמצא דכששוחט את רוב עבי' שחט את רוב חללה, ומשא"כ בשאר טבעות, אך לד' השטמ"ק היינו דבטבעת הגדולה דמקפת את כל הקנה יש עלי' תורת קנה וע"כ סגי לשחוט את רובה, ומשא"כ בשאר טבעות דאין מקיפין את כל הקנה אין עליהן תורת קנה. [↑](#footnote-ref-283)
283. השטמ"ק כתב דנחלקו התוס' חיצונות והתוס' הרא"ש אם איירי הכא בהגרמה או איירי בלא הגרמה, אך לכאו' גם למש"כ התוס' חיצונות דאיירי בהגרמה, מ"מ גם בלא הגרמה פליגי אם סגי בשחיטת רוב הטבעת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-284)
284. וי"ל דתליא בפלוגתת קמאי אם הא דפסלי רבנן הוא רק כשהגרים לבסוף או דרבנן לית להו כלל דסגי בשחיטת רוב, והיינו שהרי משמעות הגמ' דדינא דרב ושמואל הוא הכרעה בפלוגתת ריבר"י ורבנן, וע"כ מסתברא דאם רבנן פסלי אף כשלא הגרים ומשום דלא סגי בשחיטת רובו, הרי דבזה הכריעו רב ושמואל דאף דקי"ל כריבר"י דסגי בשחיטת רובו היינו רק כששחט רוב חלל הקנה, אך כששחט רוב הטבעת לא סגי בהכי להכשיר, אך אם רבנן פסלי רק כשהגרים לבסוף, הרי דבזה הכריעו רב ושמואל דאף דקי"ל כריבר"י היינו רק כששחט רוב חלל הקנה, אף כששחט רוב הטבעת לא סגי בהכי להכשיר כשהגרים לבסוף, אך בד' הריטב"א מבו' דרב ושמואל פסלי אף אם לא הגרים, הגם דס"ל דהא דפסלי רבנן הא רק כשהגרים לבסוף. [↑](#footnote-ref-285)
285. אך הנה מצינו כן לדעת הבעה"מ ודעימי' דמכשר ריבר"י כששחט רוב הטבעת אף שלא שחט רוב הקנה, אף דלכאו' ל"ה טריפה בכה"ג, דלא נחלקו לקמן מ"ד ב' אלא אם הויא טריפה ברוב עובי' או ברוב חללה, ולא מצינו דאיכא למ"ד דכל שנפסקה רוב הטבעת הויא טריפה, ומצינו כן עוד בסוגיית הגמ' לקמן כ"ט א' בדין מחצה על מחצה, אך האחרונים שם נתחבטו בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו [↑](#footnote-ref-286)
286. וגם לדעת הסוברים דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב הקנה ופלוגתא דרבנן וריבר"י הוא כשהגרים אחר שחיטת רוב הקנה, נמי ניחא הא דתלי דין שאר טבעות בפלוגתא דרבנן וריבר"י, דרק לריבר"י דרוב הקנה הוי ככולו לכל מילי, הוא דחשבינן לשאר הטבעות כקנה מכח הא דמקיפין את רוב הקנה, וביותר ניחא למש"כ המהר"צ חיות דלרבנן הא דמהני שחיטת רוב הקנה אי"ז משום דהוי ככולו, אלא משום דסגי בשחיטת רוב. [↑](#footnote-ref-287)
287. לכאו' לפ"ז מוכח דלרב ושמואל לא סגי ברוב חללו ובעינן גם רוב הקיפו, וכמש"כ הרשב"א ורי"ו, ובזה י"ל דהוא הכרעה בפלוגתת ריבר"י ורבנן, דלרבנן לא סגי כלל ברוב, ולדידהו אף דסגי ברוב מ"מ לא סגי ברוב הקיפו ובעינן רוב חללו, דאי נימא דלדידהו סגי ברוב חללו, נמצא דהא דפליגי על ריבר"י הוא דלדידי' תלי דין הרוב ברוב הקיפו ולדידהו תלי דין הרוב ברוב חללו, ואי"ז ענין לפלוגתא דריבר"י ורבנן, - אך אכתי אי"ז מתישב שהרי בד' הראשונים מבו' דבפלוגתא זו תלי גם דין טריפה, דלריבר"י הוא ברוב הקיפה אף בלא רוב חללה ולפ"מ דקי"ל כרב ושמואל הוא ברוב חללה אף בלא רוב הקיפה, וזהו שכתבו דכיון דקי"ל לענין טריפה דהוא ברוב חללה ה"נ לענין שחיטה הוא ברוב חללו, וזה צ"ב דא"כ אי"ז ענין לפלוגתא דריבר"י ורבנן, ושמא י"ל דכו"ע מודו דהויא טריפה ברוב חללה אף בלא רוב הקיפה, ולא נחלקו אלא אם אף ברוב הקיפה בלא רוב חללה הויא טריפה, דלריבר"י דאית לי' דרובו ככולו ס"ל דאף ברוב הקיפה הויא טריפה, ולא קי"ל כוותי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-288)
288. ואמנם גם לפ"ד הרמב"ן אין המכוון דלר"ח בן אנטיגנוס אי"ז כלל מקום שחיטה והוי כשוחט ברגל, שהרי הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלדעת רב הונא חשבינן לההגרמה כמקום שחיטה, ונקט הרמב"ן שם דהוא גם לפ"מ דקי"ל כר"ח בן אנטיגנוס, והרמב"ן לקמן כ"ז ב' כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת הרי דאף דבעינן נחירה בסימנים מ"מ הגרמה כשרה בו, - ומבו' לפ"ז דאף לר"ח בן אנטיגנוס הא דל"מ הגרמה הוא מהלכות שחיטה, ורק דגדר ההלכה הוא דל"מ לשחוט אלא במקום הצואר, ובזה הוא שנחלקו רב הונא ורב יהודה אם אף ההגרמה הוי מקום שחיטה והוא פסול בעלמא או דגדר הפסול הוא דאי"ז מקום שחיטה.

     אך הנה הראב"ן בסימן ר"ט כתב, דאיסור הגרמה הוא משום שנא' וזבחת ואכלת דהיינו בסימנין שזב ממנו כל הדם חותכהו ולמעלה משיפוי כובע דהוא הגרמה לאו בסימנין שחיט, ומבו' דמקום ההגרמה לא חשיב כלל כסימנים, וכ"נ ממש"כ ההשלמה בסוגיין די"ל דמה שהשמיט הרי"ף להפלוגתא בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש ובשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש הוא משום דס"ל דסוגיית הגמ' היא לרבנן דריבר"י דס"ל דלמעלה מטבעת הגדולה היא מוגרמת אך לפ"מ דקי"ל דהוא למעלה משיפוי כובע אין בו דין הגרמה דמחתך בבשר הוא. [↑](#footnote-ref-289)
289. אך השטמ"ק הביא מתור"פ דלמש"כ לפרש דהא דפסלי רב ושמואל בשאר טבעות הוא כשהגרים לבסוף, הרי דזהו שאמרו דר' זירא אכל מוגרמת דרב ושמואל כיון דהפסול בזה הוא משום ההגרמה. [↑](#footnote-ref-290)
290. היד יהודה בסימן כ' סק"א האריך דפליג קמאי בביאור מהות החיטין, עיי"ש, וכתב דלדינא ליכא נפ"מ בכ"ז דכל משיפוי כובע ולמטה כשרה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הריא"ז בפ' השוחט. [↑](#footnote-ref-291)
291. האו"ז בסימן שע"ד כתב בשם ה"ר אושעיא הלוי דגריס א"ר פפי משמי' דרבא פגע בחיטי כשרה, ובזה הוא דמיבע"ל אם מכשיר רק בפגע ולא נגע או אף בפגע ונגע, ופירש לפ"ז להא דפשטינן מהא דאמר רב פפא משמי' דרבא שייר בחיטי כשרה, והרי דאף פגע ונגע כשרה. [↑](#footnote-ref-292)
292. הרמב"ן והר"ן כתבו לפרש לפ"מ שפירשו דהא דפליגי רב פפא ורב אחא ברי דרבא בשייר בחיטי היינו בפגע ולא נגע, והרי דאמוראי נינהו דלרב פפא פגע ולא נגע כשרה ולרב אחא ברי' דרבא פגע ולא נגע טריפה. [↑](#footnote-ref-293)
293. וזה מתפרש טפי למש"כ רש"י בד"ה ורבנן דחצי קנה פגום הו"ל כמי שלא נפגמה, וכ"כ רש"י לקמן בע"ב ד"ה ולא שחט וד"ה מכדי ולקמן כ"ח א' ד"ה וגמרו. [↑](#footnote-ref-294)
294. ואמנם בד' רש"י שם הי' מקום לפרש דהיינו דהא דלל"ק הגרים שליש ושחט ב' שליש פסול לכו"ע הוא משום דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, וע"כ כ"ז הוא לדעת רבנן וריבר"י דלמעלה מן הטבעת העליונה הוי הגרמה דלדעתם י"ל דחשבינן לה כשחיטה פסולה, אך לפ"מ דקי"ל כר' חנינא דרק משיפוי כובע ולמעלה הוי הגרמה אין ע"ז תורת שחיטה כלל, וע"כ אי"ז פוסל במיעו"ק דקנה, - אך אכתי לא נתישב בזה משה"ק הראשונים עמש"כ רש"י הכא דאף למאן דמכשר בהגרים שליש בעינן שישחוט ב' שליש והתם ס"ל לרב הונא דהגרים שליש ושחט שליש כשר, ועוד, דבפירש"י לקמן ל' ב' מבו' דאם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא אף הגרמה פוסלת במיעוט בתרא, והרי דגם הגרמה חשיבא כשחיטה בפסול אף דקי"ל כר' חנינא דרק משיפוי כובע ולמעלה הוי הגרמה. [↑](#footnote-ref-295)
295. התוס' הרא"ש שם כתב להוכיח דלא מכשר ריבר"י בהגרים שליש ושחט שליש, מהא דקאמר מלא החוט על פני רובה, ובהגרים שליש ושחט שליש ליכא מלא החוט על פני רובה, - אך בחי' הרא"ה לעיל במתניתין כתב דמלא החוט על פני רובה היינו דבמקום שישלים לרובא יכנס מלא החוט לתוך הטבעת. [↑](#footnote-ref-296)
296. והיינו דכיון דהגרמה לאו כמקום שחיטה הוא ע"כ אי"ז מצטרף להכשר שחיטה ול"ד לחצי קנה פגום, ומ"מ לא מכשרינן משום שחיטת הב' שלישים כיון דבשעה שהשלים הרוב ונפיק חיותי' ל"ה רובא בשחיטה. [↑](#footnote-ref-297)
297. ועיי"ש שכתבו לפ"ז ללמוד מהא דמכשרינן בשחט ב' שליש והגרים שליש דכ"ש דיש להכשיר בשאר פסולי שחיטה במיעוט בתרא, שהרי פסולא דהגרמה חמיר טפי וכדחזינן ממ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה ול"ד לחצי קנה פגום, - אך למש"כ בפירש"י דהא דפסלינן בהגרים שליש ושחט ב' שליש הוא משום דהגרמה אינה במקום שחיטה וע"כ אינה מצטרפת להכשיר, הרי לגבי מיעוט בתרא אין להחמיר בהגרמה טפי מפסולי שחיטה, ואדרבה יש להחמיר טפי בשאר פסולי שחיטה, דהגרמה כיון דאינה שחיטה כלל אינה מצטרפת לשחיטתו ואינה פוסלת, וכמש"כ כן התוס' לקמן שם. [↑](#footnote-ref-298)
298. המשנת ר"א בסימן ג' סק"א כתב בדעת רש"י דסוגיין ס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין אחר שנשחטה כשיעור שחיטה, ובע"כ דטעמא דרבנן דפסלי בהגרמה במיעוט בתרא הוא משום דפליגי על עיקר הך דינא דסגי בשחיטת רוב, אך לפ"מ דמיבע"ל לקמן דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא מתפרש כן טעמא דרבנן, וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' וש"ר שם ע"ד רש"י דלא קי"ל כרבנן, ואף לרבנן פליגי אמוראי אם פסלינן בשחט ב' שליש והגרים שליש. [↑](#footnote-ref-299)
299. ועיי"ש שכתב דיש לישב, - וי"ל דהיינו לדעת הרא"ה דגם לרבנן סגי בשחיטת הרוב והא דפריך ממתניתין הוא מהא דתני דרובו של אחד "כמוהו" ומשמע דרובו ככולו לגמרי לכל דבר, ובזה כתבו התוס' די"ל דהא דרובו של א' כמוהו הוא רק בושט, אך בקנה ל"ה רובו כמוהו, ואף דסגי בשחיטת רוב הקנה וכדתנן בסיפא דרוב ב' בבהמה, מ"מ ל"ה שחיטת רובו כשחיטת כולו, וכל שהגרים במיעוט בתרא שחיטתו פסולה. [↑](#footnote-ref-300)
300. בחי' הגרע"א לעיל י"ח א' עמד בזה דהתם משמע דרב ושמואל ס"ל דפלוגתייהו דת"ק וריבר"י הוא אם אמרינן רובו ככולו והיינו בשחט ב' שליש והגרים שליש, וזה דלא כמבו' הכא דבין לרב הונא אמר רב ובין לרב יהודה אמר רב הגרים שליש ושחט ב' שליש כשרה, והרי דמפרש רב למתניתין בהגרים שליש שחט ב' שליש ולא מצינו דפליגי רבנן על הא דרובו ככולו, - אך למש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה הכא נמי דפלוגתא דרב הונא ורב יהודה הוא בהגרמה דר' חנינא, אך לרבנן וריבר"י מודו דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, ניחא. [↑](#footnote-ref-301)
301. וכ"נ ממש"כ הריב"ש בסימן קפ"ז די"ל דחלדה במיעוט קמא דושט כשר דומיא דהא דמכשיר רב הונא בהגרים שליש ושחט שליש דהכי אגמרי' רחמנא למשה דל"ב מקום שחיטה בכולא שחיטה אלא בכי נפקא חיותא במקום שחיטה סגי, ומבו' דמודה רב הונא דהגרמה לא חשיבא כמקום שחיטה, אלא דסגי במה שהשלמת הרוב הוא במקום שחיטה, וע"כ ה"נ יש מקום להכשיר בחלדה במיעוט קמא דושט דלא נאמרו הלכות שחיטה במיעוט קמא. [↑](#footnote-ref-302)
302. והא דמהני בחצי קנה פגום שהוסיף עליו והשלימו, לכאו' הוא משום דע"י השלמת הרוב נעשה אף החצי קמא כשחוט, דכ"ז שלא השלימו הוי אף החצי הנקוב כשלם כיון דלא נפיק חיותי' עי"ז, וכמש"כ כן בפירש"י בסוגיין ד"ה ורבנן ולקמן בע"ב ד"ה ולא שחט וד"ה מכדי ולקמן כ"ח א' ד"ה וגמרו. וע"כ חשיב דנשחט רוב הקנה ע"י שחיטה. [↑](#footnote-ref-303)
303. וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן אלף ו' שנשאל דמ"ט דרב הונא דמכשר בהגרים שליש ושחט שליש דהיאך מצטרף שליש קמא של הגרמה שהוא למעלה מן הסימנים והרי לא נשחט בסימנים כי אם השליש ומ"ש משחיטת ב' חצאי סימנים בעוף דאין מצטרפין, והשיב דל"ד לב' חצאי סימנים, דהתם ב' החצאים זה אצל זה ול"ה רובא בשחיטה, ומשא"כ בהגרים דזה למטה מזה, ורב הונא לא חייש אלא דנפיק חיותא רובא בשחיטה, ומבו' דאף לרב הונא לא חשיב ההגרמה כשחיטה בסימנים כלל, ומ"מ כיון דהוצאת החיות נעשית ע"י שחיטה ה"ז כשר. [↑](#footnote-ref-304)
304. אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן כ"ז ב' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת אף דבעינן שתהא הנחירה בסימנים אין פוסל בו הגרמה, ואם לדעת רב יהודה לא נפיק חיותי' ע"י שחיטה במקום הגרמה מ"ט ה"ז כשר בעוף, ובע"כ דלעולם נפיק חיותי' ע"י שחיטה במקום הגרמה, וע"כ אף דס"ל לרב יהודה דאי"ז מקום שחיטה, מ"מ ג"ז הוא מכח הלכות שחיטה, ובעוף דליכא להלכות שחיטה אף ליכא להך דינא, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן בטעמא דרבנן דאף הגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה דהוא משום דכי נפיק חיותי' ליכא רובא בשחיטה, ונתבאר לעיל, והרי דהא דהגרמה לאו מקום שחיטה הוא לאו היינו דלא נפיק חיותי' עי"ז, אלא היינו דאף דנפיק חיותי' עי"ז מ"מ כיון דאי"ז מקום שחיטה אי"ז מצטרף לדידן לא להכשיר ולא לפסול, ובזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דל"מ השחיטה אחר דנפיק חיותי'. [↑](#footnote-ref-305)
305. צ"ע לפ"ז בהא דס"ל לרב הונא מעיקרא להכשיר בין בהגרים שליש ושחט שליש ובין בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, וכיון דמכשרינן בהגרים שליש ושחט שליש בע"כ דנפיק חיותא עי"ז, ואם הגרים שליש ושחט שליש ואח"כ ניקבה הריאה ודאי דאינה טריפה, וא"כ היאך מכשיר בשחט הגרים ושחט, הרי אחר ששחט והגרים כבר הוי הסימן כמנח בדיקולא, ועמש"כ בזה החזו"א שם סקי"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-306)
306. אך בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס שס"ז מבו' דמהני הא דכמנח בדיקולא דמי דמה"ט אין תורת שחיטה על המיעוט בתרא, והק' מכח זה ע"ד רש"י שפסל בפסולי שחיטה במיעו"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-307)
307. אך בהמשך דבריו נראה דכונתו בע"א דאף השליש שהגרים מצטרף לשחיטה לענין דאינו נעשה עי"ז טריפה, וכתב לדמות ד"ז למה שמצינו לקמן כ"ח א' לדעת ר"א בר אהבה דאף דעוף אינו ניתר אלא בשחיטת הושט, מ"מ אם שחט הקנה תחילה ואח"כ שחט הושט כשר, ולא אמרינן דנעשה טריפה בשחיטת הקנה, וכתב לפ"ז דאם באותו השליש שהגרים דרס או החליד מודה רב יהודה דפסול, ופירש כן בד' הרמב"ם שם, וצ"ע, והעירו בזה מד' התוס' לקמן בע"ב ד"ה שחט ופגע בו נקב דמבו' דרב יהודה מכשר אף אם ניקב במקום הגרמה ולא נעשה זה כלל ע"י שחיטה. [↑](#footnote-ref-308)
308. והעירו דלכאו' זה מתישב רק לפ"ד הרמב"ן דטעמא דרב הונא הוא משום דהגרמה הוי מקום שחיטה, ונמצא דהא דמכשרינן בהגרים שליש ושחט שליש הוא משום דחשיב כשחיטת הרוב, דע"י שחיטת השליש השני נעשית השחיטה גם על השליש הראשון, וע"כ י"ל דה"נ מכשרינן בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כיון דהוי הרוב בשחיטה, - אך למש"נ בדעת התוס' ודעימייהו דטעמא דרב הונא הוא משום דעיקר השחיטה היא בהשלמת הרוב, תיקשי דא"כ מאי ס"ד דרב הונא להכשיר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש הרי התם השלמת הרוב נעשית ע"י הגרמה, ולכאו' בעכצ"ל לפי דבריהם דס"ד דרב הונא דאיכא תרי גווני בשחיטה, גם בהשלמת הרוב, וגם בשחיטת הרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
309. למש"כ הרמב"ן והר"ן דטעמא דרב הונא דמכשיר בהגרים שליש ושחט שליש הוא משום דהגרמה חשיבא כמקום שחיטה, צ"ע דא"כ מאי ס"ד דרב הונא להכשיר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, ומ"ש משחט שליש ודרס שליש ושחט שליש דפסול, - ושמא באמת לס"ד דרב הונא אף שחט שליש ודרס שליש ושחט שליש כשר, כיון דאיכא רובא בשחיטה, ולא ס"ל להך מילתא דכל שכבר נעשה שחיטה בבהמה א"א לעשות שחיטה אחרת, וע"כ ה"נ ס"ל דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשר. [↑](#footnote-ref-310)
310. הרמב"ן כתב בשם הראב"ד שפסק כן מטעם אחר, דלפ"מ דקי"ל כר' חנינא דמכשר משיפוי כובע ולמטה אין הגרמה כל עיקר בקנה, דלמעלה משיפוי כובע הוי מחתך בבשר בעלמא דלא מיקרי קנה אלא פיקה של גרגרת וליכא בזה פסול הגרמה בשליש דבהגרמה זו לא נפקא חיותא דכבשרא בעלמא דמי, וע"כ כל דאיכא רובא בשחיטה כשרה, והרמב"ן תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-311)
311. והך מילתא דהגמ' התם אתיא כמ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, הוא מבו' כן גם בד' הרמב"ן לקמן מ"ג ב', ואך שכתב שם דלא קי"ל הכי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-312)
312. ולכאו' נראה בדעת הרא"ה, דמה שהביאו מהא דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה הוא דמזה שמעינן דכל דכשנחתך רוב הסימן אין ע"ז הכשר שחיטה, כיון דאין כל הרוב ע"י שחיטה, ל"מ שחיטתו, ולא אמרינן דכיון דחלק מהמעשה המטריף הוא מכלל השחיטה, אינו נעשה טריפה, וזהו דמדמינן דה"נ במליקה, אם כשנחתכה המפרקת אין כולה ע"י מליקה, הויא טריפה, - ונמצא לפ"ז, דלדעת רב יהודה דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, והיינו משום דהשליש הראשון שהוא בכלל השחיטה אינו מצטרף לעשותה טריפה, ה"נ יש להכשיר כשהתחיל את המליקה למעלה ממול עורף והשלימה במקום מליקה, משום דהחלק שעשה במקום מליקה אינו מצטרף לעשותה טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-313)
313. בד' הרמב"ן והר"ן יש מקום לפרש דהא דבשאר פסולי שחיטה מודה רב יהודה דפסול בכה"ג, הוא משום דהו"ל שחיטה פסולה וה"ז פוסל את כל השחיטה, ומשא"כ בהגרמה דאינה במקום שחיטה ואי"ז שחיטה פסולה, אך בד' התוס' מבו' דגם בנקב כה"ג פסול, אף דהנקב אין עליו תורת מעשה שחיטה, והשטמ"ק בתו"ד כתב לדון כן דרב יהודה מכשיר בשחט שליש וניקב שליש ושחט שליש, עיי"ש, ובע"כ דכל דהוי רוב הסימן שחוט במקום שחיטה ל"מ מה שמוסיף ושוחט, ובפשוטו הוא משום דכל דהוי רוב הסימן שחוט הוי כמנח בדיקולא וע"כ ל"מ מה שמוסיף ושוחט, ולפ"ז צ"ל דהגרמה ל"מ לחשוב הסימן כמנח בדיקולא, - ועמש"כ בזה האמרי משה בסימן ב' סוסק"י והמשנת ר"א בסימן ג' סק"ה. [↑](#footnote-ref-314)
314. האו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג עמד בזה, דמצינו גדולה מזו לקמן כ"ט א' דאף למ"ד דמחצה על מחצה כרוב ולהכשר שחיטה סגי בשחיטת מחצה, מ"מ ל"ה טריפה עד שיהא רוב הניכר לעינים, והרי דאף דאם נפסק חציו מועיל שחיטה אח"כ להתירו באכילה, מ"מ סגי בשחיטת חציו להתירו, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה באשר לשלמה קדשים סימן ס"א, - ועמש"כ עוד בזה באמרי משה סימן ב' סקי"ט וסקכ"ג. [↑](#footnote-ref-315)
315. לכאו' גם עיקר מש"כ הפליתי דלשחיטה בעינן מעשה המנבל הוא מתישב רק לפי דבריו דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דהיא חלושה בתכלית, אך לפ"ד הכס"מ דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה, אי"ז טעם להא דמהני השחיטה, ובע"כ דלשחיטה ל"ב מעשה המנבל, - אך האמרי משה בסימן ב' סקי"ט כתב דבע"כ אין מכוון הפליתי דבעינן מעשה המנבל, אלא דבעינן מעשה המוציא את החיות מהסימן עצמו והוי כמנח בדיקולא, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דתליא זה בפלוגתת רב הונא ורב יהודה, דלרב הונא דחשבינן לה כמקום שחיטה חשיב עי"ז הסימן כמנח בדיקולא, ולרב יהודה דלא חשיב כמקום שחיטה אין נעשה הסימן עצמו עי"ז כמנח בדיקולא, וכאשר כ"נ בד' הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ב ב' בסו"ד, דלא חשיב הקנה כמנח בדיקולא רק ע"י שנפסק במקום שחיטה, (ועמד ע"ז במשנת ר"א סימן ג' סק"ז, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סוסקי"א ובחי' ר' שלמה ח"ב סימן י"ב), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-316)
316. צ"ע דר' יהודה דפסל הכא קאמר לקמן שם בשם רב דל"ב שחיטה מפורעת, וגם רב אבא דאמרה קמי' דר"א ס"ל לקמן שם דל"ב שחיטה מפורעת, והעירו עוד מד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"א דאחר שכתב לדינא דל"ב שחיטה מפורעת הביא לנידון סוגיין בשחט ופגע בו נקב. [↑](#footnote-ref-317)
317. לכאו' הטעם בזה הוא משום דהא דמכשרינן בחצי קנה פגום הוא רק משום דע"י השלמתו איכא תורת שחיטה גם על הנקב, וע"כ בעינן שהשלמת הרוב תהא כהמשך לנקב, דאל"כ קאי הנקב בפנ"ע ואין עליו תורת שחיטה, - וי"ל עוד, דהא דמכשרינן שחיטה שאינה מפורעת ולא אמרינן דכל מיעוט קאי בפנ"ע ואינם מצטרפין, הוא רק משום שהם מצטרפין מכח מעשה האדם, אך בחצי קנה פגום אינו מצטרף למה שהוסיף ושחט אלא כשהם יחד. [↑](#footnote-ref-318)
318. צ"ב דבשחט ישראל וגמר נכרי דפסול, מ"ט בעינן להא משום דבשחיטת הישראל אכתי הו"ל כשלם וכל השחיטה נעשית ע"י הנכרי, הרי אף בלא"ה יש לפסול משום דנעשית השחיטה אף ע"י הנכרי, וביותר, שהרי ודאי דפסלינן אף בשחט ישראל מקצת מן הושט וגמר נכרי, אף דבזה א"א לומר דבשחיטת הישראל אכתי הוי כשלם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. ולפ"ז הרי דלמש"כ התבו"ש לדון דבחצי קנה פגום לכו"ע בעינן שתהא השלמת השחיטה במקום אחד, יש לפסול בכה"ג לכו"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. ועיי"ש שכתב בשמו דכל הא דמיבע"ל בשהי' במיעוט בתרא הוא בושט, אבל בקנה לא עדיף מיעוט בתרא ממיעוט קמא, וכתב לישב לפ"ז דלא תיקשי מהא דתניא בתוספתא דשהי' במיעוט בתרא אינה פוסלת, וכ"כ הראב"ד בהשגות שם, - והרמב"ן תמה ע"ז דמאי נפ"מ בין קנה לושט, והביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ב כתב לפרש בד' הראב"ד דטעם הפסול דחלדה ושהי' במיעוט בתרא הוא משום דאינו ניכר דהפסול הי' במיעוט בתרא ולא קודם לכן, וע"כ אין מקום לפסול בשהי' במיעוט בתרא בקנה בעוף, כיון דבקנה בעוף אף אם שהה תחילה אי"ז פסול, ולפ"ז נמצא דבשאר פסולין מודה הראב"ד דהן פוסלין אף במיעוט בתרא דקנה, וגם פסול שהי' פוסל במיעוט בתרא דקנה בשחיטת בהמה, וכ"ה מבו' בד' הלח"מ בפ"ג משחיטה ה"ד. [↑](#footnote-ref-321)
321. וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' ע"ד רש"י מהא דתניא בתוספתא דשחט רוב הגרגרת בעוף אפי' אם גמרו לזמן מרובה שחיטתו כשרה דהתוספתא דינא דאורייתא קתני. [↑](#footnote-ref-322)
322. הזכר יצחק בח"א סימן ל"ט וסימן מ' כתב דבכל פסולי שחיטה מיבע"ל דפוסלין מדאורייתא במיעוט בתרא, אך שהי' אינה פוסלת מדאורייתא, דשהי' אי"ז דבר הפוסל אלא עיקר הפסול הוא משום דליכא צירוף בין חלקי השחיטה וע"כ לא איכפת לן דשהה במיעוט בתרא, והיינו דלא מיבעיא אם עיקר הפסול במיעוט בתרא הוא משום דע"י דנעשית גמר השחיטה בפסול ה"ז פוסל את כל השחיטה, (כמשמעות ד' רש"י), דאי"ז שייך בשהי' דאי"ז דבר הפוסל, אלא אף אם עיקר הפסול במיעוט בתרא הוא משום דכל דשחט את כל הסימן לא חייל היתר השחיטה עד שחיטת כולו, אין לפסול מכח זה בשהי' במיעוט בתרא כיון דאדרבה ע"י השהי' נחלקה השחיטה ואין המיעוט בתרא מכלל השחיטה וחייל ההיתר ע"י שחיטת הרוב, והפסול בזה אינו אלא מדרבנן אטו שאר פסולי שחיטה. [↑](#footnote-ref-323)
323. לכאו' צ"ל לפ"ז דהא דס"ל לרב יהודה לעיל י"ט א' דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה ולא אמרינן דאחר ששחט והגרים כבר הוי הסימן כשחוט כולו, הוא משום דס"ל דבהגרמה לא נפיק חיותי' ול"ה הסימן כשחוט, - אך לפ"ז נמצא דמש"כ הרשב"א לעיל כ"ז ב' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת אף דבעינן נחירה בסימנים מ"מ אין הגרמה פוסלת בו, הוא דלא כרב יהודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-324)
324. בזה מתפרש מש"כ הרי"ד שם לפרש לאיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא בגונא ששהה ברוב סימנים פחות משיעור שהי' ושהה מעט במיעוט סימנים ובזה מיבע"ל אם מצטרפת שהי' זו עם השאר, ומדמי לה להא דטיט הנרוק מצטרף למקוה והטובל בו לא עלתה לו טבילה ואויר מצטרף לסוכה ואין ישנים תחתיו, וה"נ אף דהשהי' במיעוט סימנים אינה פוסלת מ"מ היא מצטרפת לשהי' ששהה מתחילה, עיי"ש, וזה ניחא לטעמי' דהא דפסולי שחיטה אינם פוסלין במיעוט בתרא הוא משום שכבר הותר הבשר, וע"כ שפיר י"ל דכל שמצטרפת השהי' ששהה במיעוט סימנים עם השהי' ששהה תחילה ה"ז נפסל מכח השהי' ששהה תחילה, דאחר דאיכא שיעור שהי' בכל השחיטה יחד אף מיעוט ממנה פוסל, אך למש"כ הרשב"א דהא דפסולי שהי' אין פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דכבר הוי הסימן כמונח בדיקולא ואין ע"ז תורת שחיטה, ודאי דאף אי"ז מצטרף להשלים לשיעור שהי'. [↑](#footnote-ref-325)
325. אך צ"ע בזה ממש"כ רש"י לעיל י"ט א' ד"ה רובו ככולו דהטעם להכשיר בהגרמה במיעוט בתרא הוא משום דגמרה לה שחיטה ברובה ומכאן ואילך מחתך בבשר שחוטה בעלמא הוא. [↑](#footnote-ref-326)
326. המשיב דבר שם כתב לפ"ז דאם נחתך ממנה רגל קודם שגמר שחיטת כל הסימן הו"ל כנחתך הרגל באמצע השחיטה דה"ז אסור, - אך החמד"ש שם סק"ח הוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' לעיל ח' ב' דמבו' דהשמנונית שנבלע בסכין לאחר שחיטת הרוב הויא התירא, וכתב להוכיח מזה דאף כשגמר השחיטה חייל היתר השחיטה לאחר שחיטת הרוב, - ולכאו' צ"ל בזה, דאף אם כל ששחט את כל הסימן לא חייל היתר שחיטה קודם שסיים שחיטתו, מ"מ לגבי מה שפירש מן הבהמה קודם גמר השחיטה, הו"ל כגמר שחיטתו, וחייל ע"ז היתר שחיטה, וכ"כ בביאורים מהגרש"ז זצ"ל לש"ש ש"א הערה ק"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש בסק"ז שכתב לפ"ז דודאי דשיעור השהי' בזה יהא כדי שחיטת כל הסימן ואם שהה רק כדי לשחוט רוב הסימן אין מקום לפסול, ועיי"ש בסק"ט שכתב עוד לפ"ז דבסימן שני בעוף דא"צ לשחטו אף לכתחילה ודאי דלא פסלו פסולי שחיטה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועד"ז מצינו בד' השטמ"ק לעיל י"ט א' שכתב בדעת הרא"ה דהא דפסלי רבנן בשחט ב' שליש והגרים שליש הוא דוקא כשלא הניח מידו, אך כל שהניח מידו ואח"כ הגרים כשרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-329)
329. הפמ"ג במש"ז סימן כ"ג סק"ד ובשפ"ד סימן כ"ד סקי"ג ובראש יוסף בסוגיין כתב דבכה"ג הויא הבהמה בחזקת איסור, וכ"כ בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ב'. [↑](#footnote-ref-330)
330. צ"ב לפ"ז דמ"ט דמ"ד דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, והרי בשחט שליש ודרס שליש ושחט שליש מודה דפסולה, וכמש"כ התוס' לעיל י"ט ב' והרמב"ן לעיל י"ט א', וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י הכא דבמיעוט קמא פשיטא דמיפסלא, וכ"ש דבשליש השני מיפסלא, - וצ"ל דאף דההגרמה מצטרפת לשחיטה, מ"מ שאני שחט דרס ושחט דאחר שנעשית שחיטה גמורה א"א לעשות שחיטה אחרת, ואף דפסלינן בהחליד במיעוט בתרא והרי דיש ע"ז תורת שחיטה, מ"מ לא סגי בשחיטה זו להתיר, ומשא"כ בשחט הגרים ושחט, כיון דכששחט והגרים אי"ז שחיטה גמורה מצי לעשות שחיטה אח"כ. [↑](#footnote-ref-331)
331. לכאו' י"ל למש"כ השטמ"ק לעיל י"ט ב' בדעת רש"י דלמ"ד דלמעלה מטבעת הגדולה הוי הגרמה אי"ז מקום שחיטה כלל, אך לדעת ר' חנינא דרק משיפוי כובע ולמעלה הוי הגרמה הוי זה מקום שחיטה, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 10, ולפ"ז י"ל דע"כ לרבנן אין לפסול בהגרמה במיעוט בתרא רק משום דלית להו דרובו ככולו, כיון דלדידהו הגרמה אינה מקום שחיטה ואי"ז כלל מכלל השחיטה, אך לפ"מ דקי"ל כר' חנינא דהגרמה הויא מקום שחיטה דמי הגרמה לכל פסולי שחיטה דמיבע"ל אם פוסלין במיעוט בתרא, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שכתב דרבנן טרופאי מטרפי בזה ובפשוטו כונתו לרבנן דריבר"י, וגם לא נתישב בזה הא דלעיל שם פשיטא להו לרב הונא ורב יהודה דאין הגרמה פוסלת במיעוט בתרא אף דקי"ל כר' חנינא, ודברי רב הונא אתיין כר' חנינא וכמש"כ בפירש"י לעיל שם. [↑](#footnote-ref-332)
332. היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב לפרש הצד להכשיר בדרסה במיעוט בתרא, דהוא משום די"ל דדוקא בשאר הלכות שחיטה שהם מהלמ"מ והוו בכלל שחיטה, כיון שעשה הפסול במיעוט בתרא אמרינן דכולה חדא שחיטה היא, אך בדרסה דאי"ז מהלמ"מ אלא דאי"ז דרך שחיטה, וכמש"כ רש"י לעיל כ"ז א' דאין ושחט אלא לשון ומשך, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב ריש בית ב', ונתבאר בדף מס' 12, ע"כ כל שדרס המיעוט האחרון לאו בכלל תורת שחיטה הוא. [↑](#footnote-ref-333)
333. הרמ"א בסימן כ"ד סט"ו כתב דעיקור פוסל במיעוט בתרא, אך דבריו שם לא קיימי על עקירת הסימנים, אלא קיימי על שחיטה בסימנים שנעקרו, ועמד ע"ז היד יהודה בסימן כ"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-334)
334. וצ"ע במש"כ היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב בתו"ד לצדד בדעת הסמ"ק דפוסל אף בעוקר המיעוט בתרא ביד או ע"י קוץ. [↑](#footnote-ref-335)
335. מד' הסמ"ק שלא הזהיר שלא לחתוך בקרדום אלא לאחר ששהה, מוכח דדרסה אינו פוסל במיעוט בתרא, וכן סכין פגום אינו פוסל במיעוט בתרא, וכנ"ל, - ואך דמדבריו מבו' דאי"ז משום דדרסה אי"ז שחיטה כלל ול"ה המיעוט בתרא מכלל השחיטה, דא"כ אף אם שהה לא יפסול, ובע"כ דטעמו הוא משום דפסולא דדרסה אינו דבר הפוסל, וע"כ אי"ז פוסל את שאר השחיטה, - ומצינו בד' הראבי"ה בסימן אלף פ"ו שהביא פלוגתא בזה אם כששהה ואח"כ עקר או דרס כשרה, משום דעיקור ודרסה לאו דרך שחיטה הן, או דכ"ש דבכה"ג מיפסל כיון דעביד תרתי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-336)
336. היד יהודה שם סקט"ו תמה ע"ד הש"ך דאף שהי' אינה פוסלת במיעוט קמא דקנה משום דלא נעשה טריפה בזה, ומ"ש פסולא דנכרי מפסולא דשהי', וכן הק' התבו"ש בסימן כ"ג סקי"א, ועמש"כ האג"מ ביו"ד ח"א סימן ז' ענף ז' לפרש לד' הש"ך. [↑](#footnote-ref-337)
337. למש"כ האבנ"ז דכל הא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דע"י דה"ז פוסל את השחיטה למפרע נמצא דאי"ז שחיטה כשרה ואיגלאי מילתא דל"ה כמתה וע"כ הוא דיש תורת שחיטה על המיעוט בתרא, ונתבאר לעיל, הרי דמחשבת שלא לשמו ומחשבת פיגול אין פוסלין במיעוט בתרא, דכיון דאף אם יפסלו את הקרבן מ"מ השחיטה עצמה כשרה היא, הויא הבהמה כמתה ואין תורת שחיטה על המיעוט בתרא. [↑](#footnote-ref-338)
338. המשנת ר"א סימן ג' סק"ב הק' ע"ז ממש"כ הרא"ש לקמן פ"ג סימן ה' דאם שחט רוב הושט והגרים ושחט בתורבץ פסולה, ובע"כ אי"ז משום פסול הגרמה, שהרי הרא"ש בסו"ס כ"ד כתב דהגרמה אינה פוסלת במיעוט בתרא, אלא משום דנעשה טריפה, והרי דאף אחר שנשחט רוב הושט ה"ז נעשה טריפה בנקיבה, - אך הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סק"כ כתב דהתם הוא משום דתורבץ הושט הוי מקום בפנ"ע ואף אחר שנפסק הושט עדיין יש בו חיות, וכמש"כ כן התבו"ש בסימן כ"ו סק"ג, ועד"ז כתב המשנת ר"א שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-339)
339. אך אי"ז מתישב למש"כ הש"ש בש"א פכ"ב דלא קיימא כלל בחזקת איסור, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-340)
340. ואי נימא דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דכל ששחט כולו לא חייל היתר השחיטה בשחיטת רוב, לכאו' אין מקום לפסול מכח זה בפסולי שחיטה בסימן השני בעוף, דודאי דאף כששחט ב' הסימנים חייל היתר השחיטה בסימן אחד. [↑](#footnote-ref-341)
341. ומה שאמרו שם שמבדילין בחטאת העוף אחר שהי' ולא פסלינן משום פסולא דשהי', הוא משום דבקדשים לא גזרו בדיעבד, - וי"ל עוד, דכיון דבחטה"ע דינה הוא שלא יבדיל, ע"כ אין הסימן השני מכלל מעשה המליקה ואין לפסול בזה, - ועמש"כ הנאות יעקב שם עוד בזה. [↑](#footnote-ref-342)
342. הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ו סוסק"א נסתפק לפי הצד דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא דסימן קמא, אם ה"נ יש לפסול כששחט סימן אחד כולו ואח"כ דרס או החליד באותו הסימן במקום אחר, עיי"ש, והצד דאי"ז פוסל הוא משום דכל שחוזר ושוחט כנגד המקום ששחט אין ע"ז תורת שחיטה כלל, (ואי נימא דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דלכתחילה יש לשחוט כולו ודאי דאין לפסול בזה). [↑](#footnote-ref-343)
343. היד יהודה בסימן כ"ד סק"ח כתב דמד' שאר פוסקים נראה דמכשרי בזה, - והעירו דיש להוכיח להכשיר לזה ממש"כ הראשונים ללמוד להכשיר בפסולי שחיטה במיעוט בתרא מהא דמכשרינן בשחט ב' שליש והגרים שליש, והתם הרי איירי אף כששחט תחילה את הקנה, ומבו' דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא דסימן קמא, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפירש"י דלפ"מ דקי"ל לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא יש לפסול בזה, ומבו' דהא דמכשרינן בזה לעיל הוא משום דס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, והרי דאין פוסלין אף במיעוט בתרא דסימן קמא. [↑](#footnote-ref-344)
344. הרשב"א בסוגיין ולקמן ל"ב א' כתב דלדעת רש"י הוי האיבעיא במיעוט בתרא דסימן בתרא, ומשמע דבמיעוט בתרא דסימן קמא פשיטא לן דפסל, וצ"ע, ואמנם בדבריו לקמן י"ל דהוא משום דכל ששהה במיעוט בתרא דסימן קמא הוי זה שהי' בין סימן לסימן, אך בדבריו בסוגיין דאיירי בחלדה אי"ז מתישב. [↑](#footnote-ref-345)
345. ואמנם בל' הרי"ד בפסקיו כשהעתיק לד' רש"י כתב דבמיעוט קמא "דושט" פשיטא לן דנבילה היא, אך לכאו' תיבת דושט ט"ס היא, ובדבריו בס' המכריע ליתא, שהרי להדיא נקט בהמשך דבריו לדעת רש"י דגם במיעוט קמא דקנה פסלינן. [↑](#footnote-ref-346)
346. ובפסול שחיטת נכרי מצינו בד' האו"ז סימן שס"ז שכתב דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אם שחט הנכרי מיעוט קמא דקנה ובא ישראל וגמרה אסורה באכילה, והביאו ההג"א בסימן ה'. [↑](#footnote-ref-347)
347. הרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ז כתב דבמיעוט קמא דקנה דאפי' אם הי' חצי קנה פגום ומשלימו לרוב כשר, לא תהא חלדה ושהי' פוסלת יותר מפגימתו בקוץ או בדבר אחר, ולא נתברר לן בדבריו שם אם כונתו לפרש כן בד' רש"י, ומש"כ רש"י דבמיעוט קמא פשיטא לן דנבילה ודאי הוא במיעוט קמא דושט, או דכונתו לחלוק בזה ע"ד רש"י, עיי"ש, - ובד' הראבי"ה סימן אלף פ"ו משמע שנקט דגם לדעת הבה"ג ורש"י אין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דקנה, - ויש להוסיף, דהמאירי בסוגיין ולקמן ל"ב א' הק' ע"ד רש"י דמיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, דלא עדיף מיעוט בתרא ממיעוט קמא דקנה דאין פסולי שחיטה פוסלין בו, עיי"ש, ואי נימא בדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דקנה, (ורק שהי' אינה פוסלת בזה), ניחא. [↑](#footnote-ref-348)
348. כאשר כ"ה משמעות ד' רש"י הכא שלא כתב לפסול אלא בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש, ומשמע דהגרים שליש ושחט ב' שליש כשר, וכ"כ הראש יוסף שם, - אך היד יהודה בסימן כ"ד סקי"ט נקט דלדעת רש"י פסלינן אף בהגרים שליש ושחט ב' שליש, אף שנקט שם בדעתו דשאר פסולי שחיטה אינם פוסלין במיעוט קמא דקנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-349)
349. ועד"ז הוא משמעות ד' הבה"ג שהביא רש"י הכא דהאיבעיא דשהה במיעוט סימנים היא בין במיעוט קמא דהסימנים ובין במיעוט בתרא, ומשמע דהוא אף במיעוט קמא דקנה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט בדעתו. [↑](#footnote-ref-350)
350. וכ"כ בפי' הרד"ע בפ"ג משחיטה ה"י בד' הרמב"ם שם בדין חלדה, אך בדין שהי' כתב הרמב"ם שם ה"ו דאין שהי' במיעוט קמא דקנה פוסלת, ועמש"כ הרד"ע שם לפרש טעם החילוק בזה, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך צ"ע בזה ממש"כ בפירש"י מכת"י זבחים ס"ט א', ז"ל, שמליקה נבילה היא ומגזה"כ הותרה באכילה בחטאת העוף ולהקרבה בעולה וכו', עכ"ל, ומשמע דמליקה אינה מתרת כלל לאיסור נבילה, ואך הוי גזה"כ דשריא נבילה זו לכהנים, - אך לכאו' בע"כ צריך לדחוק בד' רש"י, שהרי דבריו שם קיימי לענין טומאת נבילה, ולענין טומאה לכאו' ודאי דהמליקה מתרת מידי טומאת נבלת עוף טהור, וכדמוכח מהא דתנן בזבחים ס"ו ב' דאף עולת העוף אינה מטמאה בבית הבליעה, הגם דהתם לא שרי רחמנא כלל לאיסור נבילה, ועוד, שהרי אף זר שאכל מליקה אינו נטמא בטומאת נבלת עוף טהור, וכמש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ פר' אחרי פי"ב ה"י, וגדולה מזו מצינו לדעת ר' אלעזר בזבחים ע' ב', דלר"מ אף מליקת אווזים ותרנגוים של חולין מטהרת מידי נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובזה ניחא משה"ק האחרונים דמאי ס"ד דנבילה מותרת לכהנים, הרי א"כ מ"ט כתיב בקרא בנבילה לגר אשר בשעריך תתננה ובטריפה כתיב לכלב תשליכון אותו, הרי יכול ליתנו לכהנים, וגם דא"כ ל"ה כהן בר זביחה, והיאך מותר הוא לשחוט קדשים, ולפ"ד רש"י ניחא, וכמש"כ כן בהגהות המהרש"ם במנחות מ"ה א', - ויש לדון עוד, דכל הס"ד דיותר להן נבילה, הוא רק בעוף, ולא בבהמה, ועי' ביד יהודה שם שצידד כן. [↑](#footnote-ref-353)
353. אך בדבריהם מבו' דלא ס"ד דיותר דוקא מליקה, אלא דיותר כל שחיטה נפסדת, ויש להסתפק אם היינו דכיון דבמליקה לא נאמרו הלכות שחיטה ע"כ ס"ד דה"נ יותר להם שחיטה בסימנים בלא הל' שחיטה, וכ"נ שנקט היד יהודה שם, או היינו דס"ד דיותר להם כל שלא מתה מאלי' וכמש"נ לעיל ט"ז ב' מד' הרמב"ם דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', והעירוני דכדרך בתרא נראה ממש"כ הרמב"ם לזה במצות טריפה, ואם כל הס"ד הוא דיותר שחיטה בסימנים בלא הל' שחיטה הרי אי"ז טריפה אלא נבילה, אך שמא המכוון הוא דס"ד דיותר להם טריפה דשבירת המפרקת. [↑](#footnote-ref-354)
354. ומש"כ בדעת הריטב"א דהא דאינו חותך המפרקת הוא משום דמתה עומד ומולק, צ"ע, דלכאו' ודאי דטעמא דרש"י הוא משום דלהך מ"ד אין לנו מקור להצריך חתיכת המפרקת, ואך דהריטב"א הוכיח כן דאי נימא דצריך לחתוך המפרקת תיקשי דמתה עומד ומולק, ובזה ניחא משה"ק הנאו"י שם דמ"ט בחטה"ע אין חותך את המפרקת אף דבסימן אחד ל"ה מתה וכמש"כ הריטב"א לקמן כ' ב'. [↑](#footnote-ref-355)
355. ולכאו' הי' נראה בזה, דלפי משמעות ד' ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג דאף אם ניקב את הושט דרך שחיטה אינה נטרפת בכך, לא ניבעי במליקה שתהא חתיכת המפרקת בעצמו של כהן, דאף אם עשאה בתלוש אינה נטרפת בכך כיון דהויא דרך מליקה, אך למה שפקפק הגרע"א גופי' לקמן ל' ב' בדין זה דניקב הושט דרך שחיטה לכאו' ה"נ יש לנו להצריך שתהא חתיכת המפרקת בעצמו של כהן, ובפרט למש"כ רש"י דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, וצ"ע במה שנסתפק בזה הגרע"א.

     ויש להוסיף, דבפירש"י לעיל במתניתין ולקמן כ' ב' דימה הא דלא מיטרפא בחתיכת המפרקת להא דבכל שחיטה לא מטרפא בנקיבת הושט, והרי בכל שחיטה הויא נקיבת הושט בכלל השחיטה, ולכאו' ממה שדימה רש"י חתיכת המפרקת לזה נראה דאף חתיכת המפרקת הויא בכלל המליקה, והגם דמהני המליקה אף בלא חתיכת המפרקת מ"מ כל שחותך את המפרקת הו"ל בכלל עיקר המליקה, דהוצאת החיות נעשית גם ע"י חתיכת המפרקת, וע"כ לא מיטרפא בהכי, וזה ע"ד מש"כ הביה"ל דאף למ"ד לקמן כ"ח א' דעוף ניתר בושט ולא בקנה, מ"מ כל ששחט את הקנה ואח"כ שחט את הושט הו"ל אף הקנה בכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-356)
356. ומ"מ הו"ל ב' מתירין, כיון דלעבודת המליקה בעינן גם לשבירת המפרקת, וכאשר עד"ז מבו' בד' התוס' שם דבמליקת העוף הוו ב' הסימנים ב' מתירין אף דהשחיטה שבמליקה הויא בסימן אחד וכמבו' בזבחים ס"ו ב' דמליקת סימן אחד מטהרת מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-357)
357. ולרש"י לטעמי' מתפרש היטב הא דס"ל להך מ"ד דאם חתך המפרקת תחילה היא נעשית טריפה ול"ד לכל שוחט דל"ה טריפה בנקיבת הושט, והיינו משום דחתיכת המפרקת אינה כלל מכלל עיקר המליקה וכדחזינן דכל שמחזיר הסימנים א"צ לחתוך המפרקת וע"כ היא נעשית טריפה בכך, אך למ"ד דאף מחזיר צ"ל דאף דאין חתיכת המפרקת מכלל עיקר המליקה מ"מ כיון דבמליקה כדרכה צריך לחתוך תחילה המפרקת אינה נעשית טריפה בכך. [↑](#footnote-ref-358)
358. ולכאו' ד' רש"י מתפרשים ע"ד מש"כ בגיטין כ"ד ב' וכ"ה א', דהא דשמאל ולילה פסולות ופוסלות וקטן ואנפיליא פסולות ואינן פוסלות, הוא משום דבשמאל ולילה שם חליצה עלי' אלא שלא נעשית בהכשרה דיליף רגל רגל ממצורע וכו', ומשא"כ בקטן ואנפיליא דלאו חליצה היא כלל דאיש ונעל כתובים בפרשה, ועד"ז מצינו בד' התוס' בפסחים ל"ח א' ד"ה חלות, דאף דבעינן שתהא המצה משתמרת לשם מצה ולא לשם זבח ושתהא משתמרת לשם ליאכל לז' ימים וכו', מ"מ ל"ב שתהא נעשית להיות מצתכם ולא לגבוה, כיון דלא כתיב בהדיא פסול דמצתכם, עכ"ד, וראיתי לפרש בזה ע"ד הנ"ל, דהדינים הכתובים בהדיא, הוו הלכות בעיקר תורת מצה, ובלא"ה לא חשיבי מצה כלל, וע"כ אף בעינן שיהא משתמר לשם זה, אך הא דבעינן שיהא מצתכם דלא כתיב בהדיא, הרי דאף בלא"ה יש ע"ז תורת מצה, ואך דהוי מצה שלא בהכשרה, וע"כ ל"ב שישתמר לשם זה, (דל"ב רק שישתמר לשם מצה, וע"כ א"צ שישתמר לשם דברים שאינם מעכבין בעיקר תורת מצה), - וה"נ הכא כיון דנתפרש בקרא דמליקה היא בעצמו של כהן, ע"כ כל שמלק בסכין אין תורת מליקה ע"ז כלל.

     אך לכאו' אין לפרש כן, שהרי גם פסולא דמליקה בצואר נתפרש בקרא, ואפ"ה קרינן לי' מליקה פסולה, וכמשה"ק הרשב"א, וגם דרסה בשחיטה נלמד מקרא דפסול, וכמש"כ רש"י לקמן כ"ז א' דאין ושחט אלא ומשך, ואפ"ה קרינן לה שחיטה פסולה, ובע"כ דלאו כללא הוא דכל דבר שנתפרש בקרא דל"מ, אין עליו תורת שחיטה ומליקה, והוא דין מסוים במליקה בסכין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-359)
359. אך בחי' הגרע"א כתב בתו"ד בביאור ד' רש"י, דמש"כ דלא מיקרי מליקה כלל, הוא משום דאם עלו ירדו, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך רש"י להא דפריש לן קרא דמליקה היא בעצמו של כהן, וגם בד' הרשב"א מבו' שפירש דד' רש"י הם בדוקא משום שנתפרש כן בקרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך הנה בפי' רבינו הלל לתו"כ ריש ברייתא דר' ישמעאל ובפר' אחרי פי"ב ה"ח גריס במתניתין דזבחים, דלר"מ מלק בסכין אינו מטמא בגדים בבית הבליעה, והיינו דכ"ה דס"ל לר"מ דמליקת טריפה מטהרת מידי נבילה, אף דאי"ז פסולו בקדש, ה"נ מלק בסכין מטהר מידי נבילה אף דאי"ז פסולו בקדש, ומבו' דפסולא דמליקה בסכין הוא מדין העבודה שבמליקה, אך בדין השחיטה שבמליקה מהני אף מליקה בסכין, וע"כ הו"ל ככל מליקה פסולה שאין פסולו בקדש, דלר"מ ה"ה מטהרת מידי נבילה.

     ואמנם צ"ע בזה בד' רש"י בזבחים ס"ח ב' שפירש דהא דמלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה, הוא משום דאין פסולו בקדש, דאין לו הכשר במקום אחר, וכעי"ז כתבו התוס' שם ד"ה אמר רב, ולכאו' לפמש"כ רש"י הכא דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, ודאי דה"ז מטמא בגדים בבית הבליעה, ול"ב להא דאין פסולו בקדש, ועיי"ש בכתבי הגרי"ז שעמד בזה, ועי' גם בתוס' הרא"ש נדה מ"א א' שהק' לדעת רש"י דכל שנפסל לאחר שבא לעזרה הוי פסולו בקדש, דא"כ מ"ט מלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה, ואם מליקה בסכין לאו מליקה היא, ל"ק כלל, דהו"ל כמתה מאלי' דמטמא בגדים בבית הבליעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-361)
361. וכ"ה מבו' להדיא ממה שאמרו בזבחים ס"ח ב' דמלק בשמאל אינו מטמא בגדים בבית הבליעה, והרי דדין השחיטה שבמליקה הוא אף במליקה בשמאל, ואין הפסול אלא בעבודת המליקה, וכיון דהוי פסולו בקדש, אי"ז מטמא בגדים בבית הבליעה. [↑](#footnote-ref-362)
362. ועד"ז יש לדון במשה"ק השטמ"ק לעיל, דלדעת הסוברים דאף למ"ד דמחזיר הסימנים צריך לחתוך אח"כ את השדרה ומפרקת, מ"ט לא אמרו דכשר בשחיטה פסול במליקה, הוא היכא דלא חתך את השמפרקת, - ואי נימא דחתיכת המפרקת אינה מכלל המתיר דהמליקה, י"ל דע"כ ל"ה מצי לפרושי דזהו מה שאמרו דפסול במליקה, שהרי אף שלא חתך את המפרקת, ליכא פסול בהמתיר דהמליקה, ולמ"ד דמליקת אווזים ותרנגולים מטהרת מידי נבילה, הוא אף כשלא חתך שדרה ומפרקת, - והשטמ"ק שהק' כן הוא לטעמי' דנראה דס"ל דאף חתיכת המפרקת הויא מכלל המתיר דהמליקה, וע"כ הק' דמאי נפ"מ אם חותך תחילה את הסימנים או חותך תחילה את המפרקת, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-363)
363. וכתבו דהא דנקט שן, אי"ז משום דשן כשרה למליקה, אלא היינו דלא מיפסל מטעם מחובר כמו בשחיטה, ושמא מכוון דבריהם הוא דקמ"ל בזה דמהלכות שחיטה שבמליקה שן כשרה ולא מיפסלא מטעם מחובר, ואך דמ"מ מיפסלא משום דין עבודת המליקה דבעינן בה ימין.

     וראיתי בשם הגרי"ז דנפ"מ בהא דלא מיפסלא שן מטעם מחובר אלא מכח דין ימין, דמה"ט מלק בשן אם עלו לא ירדו ואינה מטמאה בביה"ב, וכדין מלק בשמאל, - ויש להוסיף, דאף לדעת ר' יהודה דלדידי' מליקת שמאל אם עלתה תרד כמש"כ התוס' בזבחים ס"ח ב', מ"מ נפ"מ בזה למ"ד דמליקת אווזים ותרנגולים מטהרת מידי נבילה, ופשוט דלדעתו אף מליקה בשמאל מטהרת מידי נבילה, וממילא דה"נ מליקה בשן מטהרת מידי נבילה, אך אם הי' שן פסול מטעם מחובר ל"ה מהני לטהר מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-364)
364. והרשב"א כתב דמ"ד דמחזיר סימנים הוא דומיא דהא דמוליך ומביא במליקה כשר, וצ"ע דהרי בני ר"ח ס"ל דמוליך ומביא במליקה פסול, וס"ל דמחזיר סימנים, וכמשה"ק הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-365)
365. וכתב שם דלמ"ד דאין עיקור סימנים בעוף אף הגרמה אינה פוסלת בעוף, והא דפסלינן במליקה, הוא משום דאי"ז ממול עורף, אך הרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, דלמ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת, ודאי דהגרמה פוסלת בעוף, אף אם דין עיקור לא נאמר בעוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-366)
366. ולפי דבריו בע"כ דמה שאמרו דכל הפסול בשחיטה פסול במליקה, הוא אף דבמליקה פשיטא טפי לפסול, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת תור"פ, דאף אי נימא דבהגרים שליש ומלק שליש והגרים שליש יש לפסול לכו"ע, מ"מ אמרו בזה דכל הפסול בשחיטה פסול במליקה. [↑](#footnote-ref-367)
367. והך מילתא דסוגיין אתיא כמ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, הוא מבו' כן גם בד' הרמב"ן לקמן מ"ג ב', ואך שכתב שם דלא קי"ל הכי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-368)
368. ולכאו' נראה בדעת הרא"ה, דמה שהביאו מהא דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה הוא דמזה שמעינן דכל דכשנחתך רוב הסימן אין ע"ז הכשר שחיטה, כיון דאין כל הרוב ע"י שחיטה, ל"מ שחיטתו, ולא אמרינן דכיון דחלק מהמעשה המטריף הוא מכלל השחיטה, אינו נעשה טריפה, וזהו דמדמינן דה"נ במליקה, אם כשנחתכה המפרקת אין כולה ע"י מליקה, הויא טריפה, - ונמצא לפ"ז, דלדעת רב יהודה דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, והיינו משום דהשליש הראשון שהוא בכלל השחיטה אינו מצטרף לעשותה טריפה, ה"נ יש להכשיר כשהתחיל את המליקה למעלה ממול עורף והשלימה במקום מליקה, משום דהחלק שעשה במקום מליקה אינו מצטרף לעשותה טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-369)
369. ולכאו' יש מקום לדחות, דאין מכוון רש"י לפסולא דשהי', אלא אם הניח מליקתו לגמרי, - וכן משמע ממה שלא כתב רש"י שהה שיעור שהי', וכמש"כ שם בסו"ד לגבי כל שחיטה שנוקב הושט תחילה. [↑](#footnote-ref-370)
370. ובעיקר פסול שהי' התם, עי' ביד יהודה סימן כ"ג סק"ב ד"ה שיטה ג' שהוכיח מסוגיא דהתם, דאף לדעת הסוברים דשיעור שהי' בעוף הוא כדי שחיטת בהמה, מ"מ במליקה הוי שיעור השהי' כשיעור מליקה, כיון דמליקה נתפרשה בתורה, ומשא"כ בשחיטת עוף, כיון שלא נתפרש בתורה אלא שחיטת בהמה, הוי שיעור השהי' כשיעור שחיטת בהמה. [↑](#footnote-ref-371)
371. ונמצא לפ"ז, דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל לקמן ל"ב ב' דהא דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הוו נבילה, הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, אך בלא"ה כל דל"ה מתה מעכשיו, מהני לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, - אך הרשב"א לטעמי' לקמן בסוגיין ובר"פ אלו טריפות דהא דנקובת הושט הוי נבילה, הוא משום שנעשה בה מעשה הממית, ונת' להלן, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דפרכינן לזעירי דמאי קמ"ל, דהרי ממתניתין לא שמעינן דהוי מתה מעכשיו, אלא שנעשה בה מעשה הממית וע"כ ל"מ שחיטתה לטהרה. [↑](#footnote-ref-372)
372. ויש להוסיף, דהנה התוס' בזבחים ס"ט ב' ד"ה אי הק' על מש"כ רש"י שם דלמ"ד דטריפה אינה חי' הויא בכלל נבילה, דא"כ תיקשי דאף אם חותך רוב בשר לבסוף, מ"מ כיון שחתך בה מפרקת וסימן אחד והויא טריפה, וכי מתה עומד ומבדיל, וקו' זו היא לטעמייהו דס"ל דאביי ס"ל דמתה אינו עומד ומבדיל, והא דפריך לרבא הוא להוכיח דחותך רוב בשר לבסוף, (ונת' להלן), וזהו שהק' דאכתי תיקשי דכיון שחתך מפרקת וסימן אחד הויא טריפה וחשיבא כמתה, ומתה אינו עומד ומבדיל, - ולכאו' לרש"י לטעמי' ניחא, דכל הא דכי מתה אינו עומד ומבדיל, אי"ז משום דכבר היא מטמאה ול"מ המליקה לטהרה, אלא הוא משום דכשהיא מתה אין ע"ז שם מליקה, וזה רק במתה ממש, אך בטריפה, אף למ"ד דטריפה אינה חי' והויא בכלל נבילה, מ"מ ודאי דיש בה חיות, ויש ע"ז תורת מעשה מליקה, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י מכת"י שם, דהא דלמ"ד טריפה אינה חי' ל"מ לה שחיטה לטהרה, הוא משום דכבר הויא בכלל נבילה משנטרפה וירדה לה טומאה, ומהיכן תלך לה טומאה, עכ"ד, והרי דאף דהויא בכלל נבילה, יש על השחיטה תורת מעשה שחיטה, וכל הא דל"מ הוא משום דל"מ השחיטה לטהר מטומאה שירדה כבר עלי', וע"כ ה"ז מועיל לטהרה. [↑](#footnote-ref-373)
373. ונמצא לפ"ז לדעת הרשב"א, דהא דמשני רבא דכדי לקיים מצות הבדלה, אי"ז כפשוטו דבמצות הבדלה לא איכפת לן דמתה, אלא היינו דכיון דל"ב להסימן השני אלא לקיים מצות הבדלה, הרי דאף קודם שמלק את הסימן השני נטהרה מידי נבילה, וליכא למיפרך כלל דמתה עומד ומולק. [↑](#footnote-ref-374)
374. ובתשו' ברית אברהם יו"ד סימן כ"ה כתב בדעת רש"י, דאף דבהמה חשיבא כחי' אף לאחר שחיטת ב' סימנים, מ"מ עוף דזוטר חיותי' הוי כמת אחר שחיטת סימן אחד, ובדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ד הביא מהאור גדול שתמה ע"ז ממשנה ערוכה בטהרות פ"ג מ"ג, דבשחיטת סימן אחד עוף הוי כחי, לפ"מ דמפרשינן לקמן ק"ב א' להך מתניתין דהוא דאין שחיטתה מטהרתה לגוי. [↑](#footnote-ref-375)
375. ויש להעיר, דא"כ מ"ט הוצרך רש"י לפרש ד"עוף" בחד סימן מתה, ומשמע דבהמה אינה מתה בסימן אחד, ואם המכוון הוא דהוי מתה ע"י מפרקת ורוב בשר וסימן אחד, הרי שפיר י"ל דאף בהמה הויא מתה עי"ז. [↑](#footnote-ref-376)
376. ומתישב בזה משה"ק החמד"ש בתשו' יו"ד סימן ז' סק"ה בהא דתנן לקמן נ"ו א' אלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת, והרי בגמ' לקמן ל"ב ב' אמרו דהא דתנן דאלו טריפות בבהמה נקו"ה ופסוה"ג אתיא כדעת ר"ע קודם חזרה דאי"ז נבילה, ותיקשי דלדעת רש"י דפסוה"ג בעוף הוי נבילה מחיים, א"כ מ"ט תני לה בכלל הטריפות, ולפ"ד החת"ס ניחא, דכל הא דחשבינן לה כמתה בחתיכת סימן אחד, הוא רק בשחיטה כשרה, אך פסוקת הגרגרת שלא ע"י שחיטה לא חשיבא מתה כלל, ושפיר מני לה בכלל הטריפות. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועיי"ש שהוסיף דבד' רש"י לקמן קכ"א ב' ובב"ק ע"ו ב' מבו' שדעתו כדעת ה"ר שמעי', ועיי"ש בדבר אברהם במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-378)
378. ומבו' בד' השטמ"ק דאילו הי' זה מתיר באכילה הי' לנו לומר בזה דמתה אינו עומד ומולק, וזה דלא כמש"כ הדבר אברהם שם בדעת הרשב"א והר"ן, ודלא כמש"כ הנאו"י שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-379)
379. דאם הי' הסימן השני מכלל עיקר המליקה, ל"ה מועיל סימן אחד לטהר מידי נבילה, דאף שאמרו בזבחים ס"ח ב' דמליקה פסולה שיש לה הכשר במקום אחר מועלת לטהר מידי נבילה, כ"ז הוא בפסול שבמליקה, אך מליקת סימן אחד בעולת העוף דל"ה מליקה כלל, ומדיני השחיטה שבמליקה ל"מ מליקה זו, ל"מ ע"ז הא דיש לו הכשר במקום אחר. [↑](#footnote-ref-380)
380. ובזה מתפרש מה שפירש"י בפירכת אביי דהיינו דעוף בחד סימן מתה ואמאי "מעכב" שני, וצ"ב דלכאו' הול"ל דהיאך מהני סימן שני, ומהו שפירש דאמאי מעכב שני, והיינו דלא ניבעי כלל לסימן שני, ועמש"כ בזה בדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"א, ולפי הנ"ל הוא מתפרש היטב, דכיון דמודה אביי דסימן שני ל"ה מכלל עיקר המליקה אלא הוי מדין הבדלה, ואך דס"ל דל"ש דין הבדלה רק בדבר דהוי המשך להמליקה, הרי דלפ"ז אי נימא דמתה אינו עומד ומולק וממילא דאין שם הבדלה על הסימן השני, לא הי' לנו להצריך כלל להבדיל את הסימן השני, שהרי עיקר דין הבדלה הוא לסיים המליקה, וכיון דאחר שמתה כבר ל"ש עוד בזה תורת מליקה, אין לנו להצריך לזה כלל, וזהו דפריך אביי דאמאי מעכב שני. [↑](#footnote-ref-381)
381. ולפ"ד הרשב"א וש"ר דכל הא דהויא כמתה בסימן אחד הוא רק משום שחתך המפרקת ורוב בשר, י"ל דשנויא דרבא בזבחים אזיל לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף וע"כ ל"ה כמתה, ועיקר הקו' היא לפ"ד רש"י דמשום חתיכת סימן אחד בפנ"ע הויא כמתה. [↑](#footnote-ref-382)
382. ויש להוסיף, דאף אי נימא דגם ההבדלה הויא מעיקר עבודת המליקה והא דמשני רבא כדי לקיים מצות הבדלה היינו דאי"ז מכלל השחיטת חולין שבמליקה וע"כ לי"ב להא דמתה אינו עומד ומולק, אכתי לא ניחא מה שהוצרך שם להא דעשה בה מעשה חטאת העוף למטה, שהרי נידון הגמ' שם הוא מכח הא דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ואם השחיטת חולין שבמליקה היא בסימן הראשון ליכא למימר דאינה למליקה אלא בהסימן השני, שהרי בעבודת המליקה לא מצינו כלל דאינה אלא לבסוף, וכל מה די"ל בזה דאינה אלא לבסוף הוא מכח דין השחיטה שבמליקה, והשחיטה שבמליקה הרי הויא בסימן הראשון. [↑](#footnote-ref-383)
383. וצ"ל לפ"ז דהא דמבו' בזבחים ס"ו ב' דמהני מליקת סימן אחד בעוף לטהר מידי נבילה היינו רק מידי טומאת נבילה, אך ההיתר על איסור נבילה לגבוה חייל רק ע"י ב' סימנים, דאי נימא דמהני סימן אחד גם להתיר איסור נבילה א"כ הרי נמצא בע"כ דאין הסימן השני כלל מכלל השחיטה שבמליקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-384)
384. וי"ל דס"ל דכל מה שאמר רבא דהסימן השני הוא לקיום מצות הבדלה הוא רק לפ"מ דס"ד דחותך הרוב בשר תחילה ובע"כ דהסימן השני הוא רק לקיום מצות הבדלה כיון דמתה אינו עומד ומולק, אך לפ"מ דמסקינן דחותך הרוב בשר לבסוף שפיר י"ל דהסימן השני הוא מעיקר המליקה, והאחיעזר בח"ב סו"ס ז' דן לומר כן לישב הא דאמר רבא לקמן כ"ט ב' דהא דחייב על סימן אחד בחוץ הוא רק משום שעשה בה מעשה חטאת העוף, - וי"ל עוד למש"כ הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו דכל פירכת אביי היא מהא דלרבנן צריך לחתוך כל הב' סימנים דאחר שדרה ומפרקת ורוב ב' סימנים הוי כמתה, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ב א', ולפ"ז הא דמשני רבא דכדי לקיים מצות הבדלה הוא רק בהא דצריך לחתוך את כל הב' סימנים, אך הא דצריך לחתוך את הסימן השני י"ל דהוי מעיקר המליקה. [↑](#footnote-ref-385)
385. ואמנם למש"כ החת"ס בדעת רש"י דהא דבסימן אחד הויא מתה, הוא משום דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', י"ל דמה"ט הוא דחותך רוב בשר אחר מליקת סימן אחד, דכיון דהרוב בשר מעכב, ל"מ מליקת סימן אחד לטהר מידי נבילה, משום דאין לו הכשר במקום אחר, או משום דאף חתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, וע"כ ל"ה כמתה, וכ"ה להדיא בשטמ"ק בזבחים ס"ה ב' בהשמטות בסו"ד, ואמנם כ"ז הוא למ"ד דרוב בשר מעכב, אך למ"ד דאינו מעכב אין לישב כן, ואך די"ל דלדידי' מעיקרא ל"ק, דכל הא דמתה אינו עומד ומולק הוא רק בדבר המעכב את המליקה, וכמשמעות ל' רש"י, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-386)
386. אך לדעת רש"י דהא דמתה אינו עומד ומולק, היינו משום דל"ש מליקה במתה, י"ל דכ"ז הוא בחתיכת הסימנים דבעינן להו לפסיקת החיות והוא השחיטה שבמליקה, אך בחתיכת רוב בשר י"ל דאינו מכלל השחיטה שבמליקה, אלא הוא מכלל עבודת המליקה, ולי"ב להא דמתה אינו עומד ומולק, אך בד' הרשב"א לקמן מ"ב א' משמע דחתיכת רוב בשר היא מכלל השחיטה שבמליקה, ועי' בנאות יעקב סימן ו' סק"ט שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-387)
387. אך י"ל בדעת רש"י, דס"ל כדעת הבעה"מ דבעולת העוף ל"ה חותך רוב בשר, וע"כ הו"ל שהי', ועי' בנאות יעקב שם מש"כ לדון בזה, די"ל דאף דבעולת העוף כה"ג הוי שהי', מ"מ כיון שבחטה"ע צריך לחתוך רוב בשר, ל"ה שהי', וחשיב שפיר כמעשה עולת העוף.

     ויש להוסיף, דמד' התוס' בזבחים שם ובסוגיין שפירשו דהשהי' בין סימן לסימן היא בהזאה, נראה דס"ל דחתיכת הרוב בשר ל"ה שהי', וי"ל דהוא משום דס"ל דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, ואינו מוכרח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-388)
388. אך בד' הרשב"א בתוה"ב לא נתפרש אלא דהא דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן הוא מדרבנן, אך בהא דלכתחילה צריך לשחוט את ב' הסימנים לא נתפרש בדבריו אם הוא מדאורייתא או מדרבנן, והפמ"ג במש"ז בסימן כ"א סק"א כתב דאין הכרע לזה בד' הרשב"א, - וממש"כ הרשב"א במשמה"ב ריש בית ב' דהא דאם נשמט סימן אחד ל"מ השחיטה בסימן השני ובעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה הוא משום דלכתחילה כל שאפשר צריך לשחוט שנים, משמע דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט את ב' הסימנים והא דמהני שחיטת סימן אחד הוא משום דשחיטת סימן אחד חשיב ככולם וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ הוא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ועמש"נ לדון בזה בדף מס' 22 בהערה. [↑](#footnote-ref-389)
389. הפמ"ג במש"ז סימן כ"א כתב עפי"ד הכס"מ בדעת הרמב"ם דהא בעינן לכתחילה שחיטת ב' סימנים בעוף הוא מדאורייתא, אך הא דבעינן לשחוט את כל הסימן ולא סגי ברובו אינו אלא מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-390)
390. ואמנם הנה הרמב"ם שם כתב דהשחיטה המעולה שיחתכו שניהן בין בבהמה בין בעוף ולזה יתכוין השוחט, ואם שחט רוב אחד מהן בעוף ורוב הב' בבהמה ובחי' שחיטתו כשרה, ומבו' דהא דלכתחילה בעי לשחוט את כל הסימנים, אי"ז גזירה בעלמא שמא לא ישחט רוב, אלא הוא משום דזהו השחיטה הגמורה והמעולה, ואף דמדאורייתא סגי בשחיטת רוב, מ"מ מדרבנן הצריכו לשחוט את השחיטה המעולה, וי"ל דטעם הא דהצריכו חכמים כן הוא משום גזירה, אך גדר הדין הוא דצריך לשחוט את השחיטה המעולה. [↑](#footnote-ref-391)
391. הפמ"ג במש"ז סימן כ"א סק"א פירש לדבריו דרק הא דלל"ב צריך לכתחילה לשחוט ב' הסימנים בעוף הוא מדאורייתא, אך הא דצריך לכתחילה לשחוט את כל הסימן אינו אלא מדרבנן, והא דקי"ל הכי הוא משום דל"ק לא פליג בזה על ל"ב וכו"ע מודו דצריך לשחוט את כל הסימן, ואמנם לכאו' ממש"כ הכס"מ שם ובה"ט דהרמב"ם פסק כחומרי דתרי לישני לא משמע כן, (אך לכאו' מוכח כד' הפמ"ג דאל"כ תיקשי דמ"ט לא סגי שישחוט סימן אחד כולו ורוב הסימן השני דבכה"ג שפיר דמי בין לל"ק ובין לל"ב, וכמש"נ להלן). [↑](#footnote-ref-392)
392. השטמ"ק לעיל כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל כתב בתחילת דבריו בדעת רש"י דאף דצריך לשחוט לכתחילה ב' סימנים בעוף, מ"מ סגי שישחוט רובו של הסימן השני וא"צ שישחוט את כולו, עיי"ש, אך מבו' בדבריו דאי"ז מכח ספיקא דתרי לישני, ולכאו' הטעם בזה הוא משום דעיקר מה שהצריכו לשחוט ב' סימנים בעוף הוא שמא לא ישחוט רובא דחד, ולזה סגי שישחוט את רוב הסימן השני. [↑](#footnote-ref-393)
393. הפליתי בסימן כ"א סק"א הק' ע"ז, דהרי אף אם בעינן לשחוט ב' הסימנים לכתחילה, אי"ז אלא מדרבנן, וכמש"כ בפירש"י בסוגיין, וא"כ ל"מ דלא יהא זה חשוב כהבדלה, - ובד' המרדכי והיש"ש צ"ל דס"ל דאף הא דצריך לשחוט את כל הסימן אינו אלא מדרבנן ואפ"ה אמרינן מכח זה דאי"ז הבדלה, והיינו דממה שהצריכו חכמים לשחוט את כל הסימן, יש ללמוד דאף מיעוט בתרא הוי בכלל השחיטה, ומשא"כ בסימן השני דא"צ לשחטו אפי' לכתחילה, ואינו כלל בכלל השחיטה, הו"ל הבדלה, - אך צ"ע, דהרי להדיא כתב רש"י הכא דהא דלכתחילה צריך לשחוט ב' הסימנים הוא משום גזירה, ומזה לא חזינן כלל דאף הסימן השני הוא מכלל השחיטה, ומשא"כ בהא דצריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן, י"ל דאף אם הוא מדרבנן היינו דמדרבנן לא סגי ברוב ובעינן לשחוט את כולו, ומזה יש ללמוד דכל הסימן הוא בכלל השחיטה, ושמא י"ל דאף דהא דצריך לשחוט ב' הסימנים הוא משום גזירה, מ"מ היינו רק משום דשחיטת הסימן השני היא בכלל השחיטה, ומכח הגזירה הצריכו חכמים לשחוט שחיטה גמורה, אך אם ל"ה שחיטת הסימן השני בכלל השחיטה ל"ה חכמים מצריכין לעשות מעשה בפנ"ע מכח הגזירה. [↑](#footnote-ref-394)
394. אך יש לפרש לדבריהם בע"א, דאין מכוון רש"י דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כל הסימן, אלא מכוון דבריו הוא דעיקר מצות שחיטה היא בכל הסימן, אלא דסגי ברוב משום דרובו ככולו, וע"כ כל ששוחט את כולו אי"ז הבדלה. [↑](#footnote-ref-395)
395. אך השטמ"ק לעיל כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל כתב לדעת רש"י דהא דפריך דמיעוט סימנים אין מעכבין בשחיטה היינו במיעוט של הסימן השני דא"צ לשחטו אף לכתחילה, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-396)
396. ועיי"ש שכתב דל"ד לההיא דממסמס קועי' דמא, דהתם דהבדיקה מעכבת, הרי דאף אם אי"ז אלא מדרבנן והדין לכתחילה לשחוט ב' הסימנים הוא מדאורייתא, מ"מ כיון דכל עיקר השחיטה היא ע"מ לאכלו ואם ישחוט גם את הושט לא יהא אפשר לבדקו ויהא אסור באכילה, ע"כ הו"ל כדיעבד ושוחט הקנה לבדו. [↑](#footnote-ref-397)
397. וכבר עמד ע"ז התרוה"ד בסימן קפ"ז, והוכיח מד' התוס' דליכא איסורא בחתיכת המפרקת דאל"כ מאי קשיא להו ע"ד רש"י, והביאוהו הדרישה בסימן א' סק"א והמהר"ם בסוגיין, אך המהר"ם שם דן לפרש לד' התוס' בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-398)
398. הט"ז בסימן כ"ד סק"ב נקט דכיון דילפינן לה מקרא ה"ז אסור אף ע"י מליחה, ותמה בסתימת דברי הרשב"א למש"כ לקמן קי"ג א' ובתוה"ב בית ג' ש"ג דאף בשובר את המפרקת מותר לאכול ע"י מליחה, ושלא כדעת רש"י לקמן קי"ג א', - אך הש"ך בנקוה"כ שם כתב דשפיר מהני בזה מליחה, ורק בקדשים ל"מ אף ע"י מליחה, משום דלדם הוא צריך, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-399)
399. ועיי"ש שכתב לתמוה על מש"כ הרא"ה דמותר לחתוך את המפרקת אף בקדשים שלא נאמר בבהמה לא יבדיל, שהרי לא יבדיל לא קאי על הבדלת המפרקת אלא על הבדלת הסימנים, וכמו שאמרו לעיל כ' ב' דכל שאינו בשחיטה אינו בהבדלה, - ובדעת הרא"ה צ"ל, דאף דחובת ההבדלה בעולת העוף הוא רק בדבר שישנו בשחיטה, אך איסורא דלא יבדיל בחטאת העוף הוא אף בהבדלת המפרקת, והיינו דאף דלא חייבה תורה להבדיל דבר שאינו בשחיטה, מ"מ אף הבדלת דבר שאינו בשחיטה הוא תוספת בהבדלה וה"ז בכלל האיסור דלא יבדיל. [↑](#footnote-ref-400)
400. ושמא מש"כ הסה"ת דלא ישבור מפרקתה, אי"ז משום דה"ז פוסל את השחיטה, אלא הוא משום דמבליע עי"ז דם באברים וכדינא דשמואל לקמן קי"ג א', אך בד' היש"ש בסו"ס ט' מבו' שלא פירש כן לדבריו. [↑](#footnote-ref-401)
401. יש שכתבו דפסולא דגיסטרא הוא רק בבהמה ולא בעוף, ולפ"ז ניחא, - אך בד' האו"ז בסימן שע"ה מפורש דפסולא דגיסטרא הוא גם בעוף, ועמד ע"ז האחיעזר בח"ג סימן ל'. [↑](#footnote-ref-402)
402. וזה מתפרש כמש"נ לעיל דפסולא דגיסטרא הוא רק כששבירת המפרקת הויא מכלל השחיטה, ובזה י"ל דכל ששבר המפרקת קודם השחיטה אי"ז מכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-403)
403. ובזה מתפרש היטב טעמא דב"ש לקמן ע"ה א' דדגים מקבלין טומאה משיצודו וקודם שניצודו אינם מקבלין טומאה, והיינו משום דקודם שניצודו עדיין הן אסורין באכילה, ובזה מתישב משה"ק הקר"א לקמן שם, ונתבאר במ"מ לפ' בהמה המקשה דף מס' 10. [↑](#footnote-ref-404)
404. הרשב"א הק' ע"ז שהרי אמרו הכא דלא ילפינן אלא מאסיפה דכתיבא גבי שחיטה דאחריני, והתם ליכא שחיטה דאחריני. [↑](#footnote-ref-405)
405. וצ"ע היאך ילפינן מהך קרא דבעינן מעשה בסימנים, ובל' התוס' והרא"ש בנזיר כ"ט א' משמע דהא דבעינן נחירה בסימנים הוא משום דבעינן להוציא דמו ע"י סימנים, וי"ל דזהו דילפינן מדכתיב ושפך, ועד"ז כתב הקה"י בסימן י' דנחירה בסימנים היא דרך שפיכה שע"י נחירת סימנים יוצא דמו, כמו שאמרו בריש פירקין דממקום שזב חתהו. [↑](#footnote-ref-406)
406. ועמש"כ השטמ"ק בטעמא דהתוס', - ולכאו' י"ל עוד דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל לעיל כ' א' דמקרא דנבלת עוף טהור יש ללמוד דבעינן נחירה בסימנים, ונתבאר להלן, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבעי בר קפרא ללמוד עוף מבהמה הוא להא דבעי שחיטה ול"מ נחירה, - אך הרמב"ן אזיל לטעמי' דס"ל דמקרא דנבלת עוף טהור אין ללמוד דבעינן נחירה בסימנים, די"ל דל"ה נבילה אלא כשמתה מאלי', וע"כ פירש דהא דבעי בר קפרא ללמוד עוף מבהמה, הוא להא דבעינן מעשה בסימנים. [↑](#footnote-ref-407)
407. והעירו ממה שאמרו לעיל בסוגיין דדגים ל"ב שחיטה מדכתיב יאסף באסיפה בעלמא, ותיקשי דמ"מ מנ"ל דאף אם מתו מאליהם הן מותרין, הרי י"ל דאינם מותרין אלא כשאספם אדם מן המים דהוי מיתתם ע"י האדם, - וי"ל דהוא משום דבדגים דלא כתיב בקרא איסור נבילה, הרי דאם ל"ב שחיטה מהיכ"ת נימא דאם מתו מאליהן יהיו אסורין, - וי"ל עוד דבאסיפתן מן המים חשיבא דאין מיתתם ע"י האדם, וזה ע"ד הא די"ל דמקרב הבהמה אצל הסכין ל"מ בשחיטה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-408)
408. וכ"נ מד' הגרע"א לעיל י"ב א' שכתב דלדעת הרא"ה איכא פסול שהי' בנחירת עוף, ואי נימא דסגי בנחירת מיעוט ושט הרי לא משכח"ל פסול שהי' כלל, אך י"ל דאף דאם נקב מיעוט ושט ומת עי"ז סגי בהכי, מ"מ כשפסק את רוב הושט ולא מת ע"י נקיבת מיעוטו ליכא הכשר אלא ברובו. [↑](#footnote-ref-409)
409. וי"ל עוד דאי נימא בדעת התוס' דנקובת הושט ל"ה נבילה ול"ה כפסוקת הגרגרת דנבילה, הרי דע"כ אין מתקיים דין נחירה בסימנים אלא כשנחר רוב סימן אחד דהוי מעשה המנבל, ובפרט בגוונא דאח"כ מתה מחמת גורם אחר, דאם לא עשה בנחירה מעשה המנבל, אין לנו לומר דמתה ע"י השחיטה, ועמש"נ להלן לדון בזה בדין עיקור סימנים. [↑](#footnote-ref-410)
410. ועיי"ש בסו"ד שהוכיח כן ממה שאמרו כאשר צויתיך מלמד שנצטוה משה על רוב אחד בעוף ועל רוב שנים בבהמה, - וצ"ע שהרי להדיא אמרו בשלהי סוגיין דאתיא כמ"ד דיש שחיטה לעוף מן התורה. [↑](#footnote-ref-411)
411. ולמש"כ התוס' לעיל ט' א' בדעת הבה"ג דעיקור סימנים ל"ה טריפה לכאו' ודאי דאי"ז מועיל לנחירה. [↑](#footnote-ref-412)
412. מבו' בדבריהם דאף הגרמה כשרה בו, ולכאו' מוכח מזה דהגרמה מועלת להוציא את החיות כבמקום שחיטה ואי"ז אלא פסול בעלמא, ונתבאר בדף מס' 9 בהערה, - אך שמא אי"ז מוכרח, שהרי דעת רש"י ודעימי' דגם עיקור סימנים כשר, הגם דבעיקור סימנים לכאו' ליכא להוצאת החיות הגמורה דשחיטה, שהרי בעיקור סימנים לדעת רוב קמאי ל"ה אלא טריפה ול"ה כנקובת הושט ופסוקת הגרגרת דנבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-413)
413. והעירו דיש ללמוקד כן גם מד' רש"י בשלהי סוגיין דנקט דהא דתנן אלו טריפות בעוף הוי מדאורייתא גם למ"ד דאין שחיטה לעוף, ולפ"ז הרי מהא דתנן התם דפסוקת הגרגרת הויא נבילה מבו' דל"מ נחירה בעוף אלא כשנעשית ע"י אדם. [↑](#footnote-ref-414)
414. ומסתברא מילתא דמודה המהר"ם דנחירה מאלי' ל"מ, ואף דהא דפסלינן כשנפלה סכין מאלי' והא דפסלינן בשחיטת נכרי ילפינן לתרוייהו מקרא דוזבחת, וכדתניא בתוספתא בריש מכילתין, מ"מ חלוקין הן בגדר הדין, וסמך לדבר מהמבו' לקמן כ"ט ב' דהי' מקום לומר דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף יש להכשיר כששחט נכרי סימן אחד וישראל סימן אחד, והיכא שנשחט סימן אחד מאליו וסימן אחד ע"י אדם פשיטא דפסולה, ויש לדחות, - וי"ל עוד, דמהא דכתיב ושפך ילפינן לפסול כשמת מאליו. [↑](#footnote-ref-415)
415. וזה ע"ד מש"כ האחרונים להא דשחיטה מטהרת מידי נבילה ל"ב ל"היתר שחיטה", אלא כל דחשבינן שלא מתה מאלי' אינה מטמאה, ומה"ט מצינו כמה גווני דאף דאין השחיטה מתרת באכילה מ"מ היא מטהרת מידי נבילה, וי"ל דעד"ז הוא בדין נחירה בעוף. [↑](#footnote-ref-416)
416. ויותר משמע כן ממש"כ הרמב"ן דלא פליג אכולהו תנאי דלעיל, ומשמע דמודה להא דילפינן דמה בהמה בשחיטה אף עוף בשחיטה, אלא דמקרא דושפך ילפינן דלי"ב להל' שחיטה, והרי דהתירא דנחירה הוא מדין שחיטה. [↑](#footnote-ref-417)
417. וכ"נ בד' המאירי דבזה הוא דתליא דין עקירת סימנים, דאם נחירה הויא כשחיטה אלא שלא נאמרו בה הל' שחיטה, ל"מ עקירת סימנים, ואם נחירה ל"ה כשחיטה מהני בה עקירת סימנים. [↑](#footnote-ref-418)
418. הקה"י בסימן י' הק' ע"ד הסוברים דהיתר נחירה הוא מדין שחיטה, דמ"ש ממליקה בקדשים דמוכח בכ"ד דאי"ז מדין שחיטה, ועיי"ש במש"כ בזה, - ולכאו' י"ל עוד בפשיטות דהוא משום דילפינן לדין נחירה בעוף בהיקש לבהמה, וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ הוי כדין שחיטה דבהמה. [↑](#footnote-ref-419)
419. הקה"י בסימן י' כתב לקיים לד' המקומ"ח דאם נחירה היא מדין שחיטה, י"ל דלא נתמעט אלא דלי"ב להלכות מעשה השחיטה, אך הא דנכרי לאו בר שחיטה הוא י"ל דשייך אף בנחירה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-420)
420. למשמעות ד' הר"ן דאף דאין שחיטה לעוף הוי בכלל זביחה יש להסתפק אם יש בעוף לאיסור אינו זבוח, או דכיון דקרא דוזבחת לא קאי על עוף, דכתיב וזבחת מבקרך ומצאנך, לי"ב לאיסור אינו זבוח. [↑](#footnote-ref-421)
421. ואמנם יש מקום לדחות דלעולם אין חייבין משום חולין בעזרה על נחירה, ושאני במליקת עוף, דכיון דהוא דרך הכשר דקדשים ע"כ יש בזה משום חולין בעזרה, וכ"ה מוכרח לדעת הסוברים דגם למ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת, יש במליקת עוף חולין בפנים משום חולין בעזרה. [↑](#footnote-ref-422)
422. ומש"כ שם דהא דפטורין על מליקה הוא רק למ"ד דשחיטה שאינה ראוי' לא שמה שחיטה, צע"ג, דאף אם שמה שחיטה, מ"מ כיון דהויא טריפה אינו ראוי לפתח אהל מועד ואין חייבין עליו בחוץ, וכמש"כ הקר"א. [↑](#footnote-ref-423)
423. ויש להעיר בזה, דלכאו' הא דכששחט הסימנים ועדיין היא מפרכסת ואח"כ הרגה בענין אחר ל"ה נבילה הוא רק מכח היתר שחיטה, דאל"כ הרי כיון דמיתתה לא היתה מכח השחיטה הוה חשבינן לה כנבילה, וא"כ אם למ"ד דאין שחיטה לעוף אין הנחירה מתרת את המפרכסת הדין נותן דאם אחר הנחירה המיתה בענין אחר הויא נבילה, ולקמן בסוגיין מבו' דלא כן, וזהו שאמרו דכל דקודם מליקת הסימנים אינו חותך אלא שדרה ומפרקת אף דאחר המליקה הוא חותך רוב בשר והיא מתה עי"ז מ"מ ל"ה נבילה, וצ"ע, וכנראה צ"ל, דאף כשהרגה בע"א, מ"מ כיון שעשה בה תחילה מעשה שחיטה חשבינן דמיתתה הוא ע"י השחיטה, (וכאשר עד"ז מצינו בהא דנקובת הושט הויא נבילה, ודעת הרשב"א ודעימי' דהוא משום דהוי זה מעשה המנבל והויא נבילה אף אם שחט אח"כ את הקנה וריצץ את גולגלתה ולא מתה כלל מחמת נקיבת הושט, ויש לדחות), - והנאו"י בסימן ו' סקט"ו כתב לדון עד"ז דמ"ט אם נעשית טריפה אחר הנחירה לי"ב לאיסור טריפה, ועיי"ש בסקט"ז ובסקי"ח במש"כ בזה באורך, ועמש"כ ע"ז הזכר יצחק בח"א ריש סימן ל"ג. [↑](#footnote-ref-424)
424. אך למשמעות ד' הרשב"א בתוה"ב דכל הא דיש לאסור את הבני מעיים הוא רק בשחיטה כשרה, ויתבאר בעזה"י במקומו, אין להוכיח מזה, - והעירו די"ל עוד למש"כ האו"ש בפ"ב ממאכ"א דאף דהריאה הויא כמנחא בדיקולא ע"י שחיטת הקנה לבדו, מ"מ מהניא השחיטה להתירה, מדינא דכל בבהמה תאכלו, ויתבאר בעזה"י במקומו, וי"ל דמה"ט הוא דהנחירה מתרת אף הבני מעיים, אף דהוו כמנחי בדיקולא קודם שמתה, אך יש לפקפק בזה, די"ל דאם נחירה אינה כשחיטה לי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו. [↑](#footnote-ref-425)
425. לכאו' זה ניחא טפי לרש"י ותוס' לטעמייהו שנתבאר לעיל בדעתם דהיתר נחירה אינו מדין שחיטה, ולפ"ז י"ל דמלבד היתר נחירה איכא נמי להיתר שחיטה, אך אי נימא דהיתר נחירה הוא מדין שחיטה, לכאו' ליכא תרי גווני דשחיטה. [↑](#footnote-ref-426)
426. ויש להעיר עוד, דלמש"כ הרמב"ן דהא דעוף בעי נחירה בסימנים ילפינן לה בהקישא משחיטה, הדין נותן דבנחירה במדבר דליכא קרא ל"ב נחירה בסימנים, וגם למש"כ בפירש"י דילפינן לה מקרא דושפך, הרי דבנחירה במדבר דליכא קרא ל"ב נחירה בסימנים, - ודעת הסוברים דבנחירה במדבר בעינן נחירה בסימנים לכאו' הוא כד' התוס' לעיל כ' א' דהא דבעינן בעוף נחירה בסימנים הוא מסברא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-427)
427. בחי' הגרע"א הק' ע"ז ממש"כ התוס' לעיל כ' א' ד"ה לא אמרן במה שאמרו במנחות מ"ה א' בקרא דנבילה וטריפה לא יאכלו הכהנים דס"ד דהואיל ואישתרי מליקה לגבי כהנים אישתרי נמי נבילה, דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת ל"ד נקט נבילה, אלא היינו דהותרה להם טריפה, ולד' המהר"ם הרי מליקה לא חשיבא גם כטריפה, ועיי"ש במש"כ הכת"ס להשיב ע"ז, ובמש"כ הגרע"א להשיב על דבריו. [↑](#footnote-ref-428)
428. לכאו' זה מתישב אם היתר נחירה אינו מדין שחיטה, ובזה י"ל דאף דבעינן שתהא הנחירה בסימנין, מ"מ גם כל המצורף לזה הוי מכלל מעשה הנחירה, אך אם נחירה הויא מדין שחיטה, הרי דכ"ה דלמ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת כל שמלק בסכין הויא טריפה ואין שבירת המפרקת מכלל מעשה השחיטה, ה"נ למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת אי"ז מכלל מעשה הנחירה. [↑](#footnote-ref-429)
429. התבו"ש בסימן כ"א סק"ד הוכיח כן ממה שאמרו לעיל כ"ז ב' דבהמה שנבראה מן היבשה הכשרה בב' סימנים ופירש"י דהוא משום דיש לה חיות בריא וחזק, והרי דעיקר דין שחיטה הוא במה שממיתה ע"י השחיטה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-430)
430. הצ"פ בפ"ד משחיטה הי"ז כתב דפלוגתא דרב נחמן ורב אדא בר אהבה היא בעיקר דין שחיטה, דלרב נחמן השחיטה היא גדר דין ולא תלי במיפק חיותא וע"כ סגי אף בשחיטת הקנה דזהו דין השחיטה דעוף בסימן אחד אף דלא נפיק חיותא עי"ז, ולרב אדא בר אהבא תלי במיפק חיותא וע"כ ל"מ בעוף אלא שחיטת הושט דנפיק חיותא עי"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-431)
431. וזה ממש"כ בפירש"י שם בשחט חצי גרגרת וגמרה לשחיטה דשחיטתו כשרה דהיינו "אפילו" בבהמה, והרי דאף בעוף שחיטתו כשרה, אף דסתמא דמילתא משמע דגמר את שחיטת הקנה ואח"כ שחט את הושט, ולא מיטרפא בחתיכת הקנה. [↑](#footnote-ref-432)
432. התפארת יעקב בסוגיין כתב בתחילת דבריו דלרב אדא בכה"ג שחיטתו פסולה, ובסו"ד האריך להוכיח דאי"ז כן. [↑](#footnote-ref-433)
433. וזה ע"ד מה שהוכיחו האחרונים דאם שחט בעוף רוב קנה ומיעוט ושט ושחט את המיעוט ושט קודם ששחט את כל הרוב דהקנה לא אמרינן דנעשית טריפה בנקובת הושט כיון דלא שחט את רוב הושט ומיעוט ושט בפנ"ע לאו כלום הוא, ומוכח כן ממה שלא הצריכו לבדוק אם ניקב הושט אלא כששהה אחר מיעוט קמא דקנה, והיינו דהגם דלא סגי במיעוט ושט, מ"מ כל ששחט גם את הקנה הוי אף המיעוט ושט בכלל השחיטה, וה"נ הכא דכוותה דאף דלא סגי בעוף בשחיטת הקנה מ"מ כל ששחט גם את הקנה הוי זה בכלל השחיטה.

     ובעיקר הא דמכשרינן בכה"ג ששחט רוב קנה ומיעוט ושט, יש להעיר, דלפ"ז בע"כ דמש"כ רש"י לעיל י"ט ב' וכ' ב' דהא דבכל שוחט לא מיטרפא בנקיבת הושט הוא משום דהוי דרך שחיטה, אי"ז משום דנקיבת ושט זו נצרכת לשחיטת רוב הושט, אלא אף בלא"ה לא מיטרפא בכך כיון דהויא מכלל השחיטה, ומכוון ד' רש"י הוא דאף דכששחט את מיעוט הושט אכתי ל"ה ע"ז תורת שחיטה, מ"מ כיון דלבסוף הוי זה מכלל השחיטה לא מיטרפא בהכי. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף ש"א כתב דהא דגם לרב אדא בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה הוא משום דבעלמא בר אכשורי בעוף בעולת העוף דבעיא ב' סימנים, צ"ע ממה שאמרו לעיל כ' ב' דמליקת הסימן השני בעולת העוף הוא לקיים מצות הבדלה, ועמש"נ בזה לעיל שם, והביה"ל שם עמד בזה דמ"ט לא פירש הרשב"א דהא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה הוא משום דהקנה הוי בר שחיטה גם לדעת רב אדא, עיי"ש, וכן עמד השערי ישר שם ע"ד הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ו שעמד בקו' זו דמ"ט לרב אדא בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, - ושמא ס"ל להרשב"א דאף דגם לדעת רב אדא הוי שחיטת הקנה מכלל השחיטה, מ"מ כיון דלעולם אי"ז נצרך להיתר השחיטה, ל"ב שיהא ראוי לשחיטה. [↑](#footnote-ref-435)
435. לכאו' מוכח דלא כן ממשה"ק הרשב"א בתוה"ב דלדעת רב אדא מ"ט בעינן שיהא הקנה ראוי לשחיטה, ואם כששחט את הקנה ומחצה מן הושט חייל היתר שחיטה ע"י שחיטת הקנה, הרי דמה"ט בעינן שיהא הקנה ראוי לשחיטה, וכמש"כ כן החלקת יואב שם, - וגם בד' הגרע"א בסוגיין מבו' דס"ל דל"מ בכה"ג, וזהו שהק' על פירש"י בהא דשחט חצי גרגרת וגמרה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-436)
436. והיינו משום דחתיכת השדרה והמפרקת אינה מכלל המתיר דהשחיטה, דהמתיר דשחיטה הוא בשחיטת הסימנים, וע"כ כל שמלק תחילה את הקנה ואח"כ חתך שדרה ומפרקת ל"מ מידי, דבשעת מליקת הקנה לא נפיק חיותא ומה דנפיק חיותא אח"כ ע"י חתיכת השדרה והמפרקת ל"מ לאשוויי שחיטה, ומשא"כ כששחט את הקנה ומחצה מן הושט הרי אף שחיטת מחצה דהושט הויא מכלל המתיר דהשחיטה, וע"כ שפיר מהני אף אם שחט תחילה את הקנה ואח"כ שחט מחצה מן הושט, ומשום דגם שחיטת מחצה דהושט הויא מכלל השחיטה, וכיון דנפיק חיותא ע"י השחיטה שפיר דמי, ואמנם אי נימא דבמליקה הויא חתיכת המפרקת מכלל היתר השחיטה שבמליקה, (ונתבאר לעיל י"ט ב'), לכאו' שפיר מהני אף מלק את הקנה ואחכ חתך שדרה ומפרקת. [↑](#footnote-ref-437)
437. הנאו"י בסימן ו' סק"י כתב בשם ג"א דלרב אדא דל"מ מליקת הקנה לחודי' אלא מכח שחתך תחילה את המפרקת, בע"כ דאף חתיכת המפרקת הויא בכלל המתיר דהמליקה, ולפ"ז ודאי דל"מ כה"ג אלא במליקה, ועיי"ש שדחה לזה דאף אם ל"ה חתיכת המפרקת בכלל המליקה מ"מ כיון שנחתכה המפרקת נפיק חיותי' ע"י מליקת הקנה לחודי' וע"כ סגי בהכי. [↑](#footnote-ref-438)
438. למש"כ הרשב"א דרב אדא גופי' ס"ל דאף במליקה לא סגי במליקת הקנה, י"ל דמשה"ק בתוה"ב דלדעת רב אדא מ"ט בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, הוא לרב אדא גופי' דס"ל דלעולם לא חייל היתר שחיטה ע"י שחיטת הקנה וכיון דלעולם אין הקנה נצרך להיתר השחיטה ל"ה לנו להצריך שיהא הקנה ראוי לשחיטה, דאם בגונא שחתך שדרה ומפרקת סגי בשחיטת הקנה, הרי נמצא דאיכא גונא דחייל היתר שחיטה ע"י שחיטת הקנה, וע"כ שפיר יש להצריך שיהא הקנה ראוי לשחיטה. [↑](#footnote-ref-439)
439. ועד"ז מצינו בד' הר"ן בעירובין ט"ו ב' דבפרוץ מרובה על העומד חשיב דליכא פירצה כלל, ובפרוץ כעומד חשיב דאיכא פירצה ואך דכיון שלא נפרץ רובא שרי, - והגאו"י שם י' ב' כתב דאף דפרוץ כעומד מותר מ"מ שאני עומ"ר דבטל הפרוץ וכסתום דמי ומשא"כ בעומד כפרוץ דלא בטל הפרוץ אלא דסגי בהכי דרחמנא אמר לא תפרוץ רובא, וכ"כ הרש"ש שם, וכ"כ בכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' בשם הגר"ח. [↑](#footnote-ref-440)
440. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמן הסתם ודאי כשר דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן ומסתמא שחט רובא, רק שנמצא ריעותא ע"י מדידה שהוא מחצה על מחצה, ולא מיקרי ריעותא אלא כשהספק שקול לאיסור ולהיתר, אבל כשיותר מצוי להיתר מלאיסור לא מיקרי ריעותא כלל, ול"ב בזה לכללי ספק ספיקא, עכ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ התוס' כן גם בההיא דפרוץ כעומד, וביותר צ"ע ממש"כ התוס' כן גם לגבי ההיא דלחי המושך בדפנו של מבוי. [↑](#footnote-ref-441)
441. בדעת הגרע"א והחמד"ש שנקטו דהוי זה ספק ספיקא גמור, יש שפירשו דהוא משום דכששחט רוב חשיב כמו ששחט כולו וכששחט מחצה לא חשיב כמו ששחט כולו אלא דסגי בשחיטת מחצה וע"כ חשיב כב' שמות, ועד"ז הוא בדין פרוץ כעומד, דכשגדר רוב חשיב דכולו גדור וכשגדר מחצה לא חשיב שגדר כולו אלא דסגי בגדירת מחצה, כמש"כ הגאו"י ודעימי', ונתבאר לעיל, וכמדומה שכתבו כן בשם הגרי"ז, - אך ממשה"ק הגרע"א לגבי תנור דמ"ט לא מטהרינן משום ספק ספיקא מבו' לכאו' דלא כן, ובחזו"א סימן קי"ב סוסק"י כתב ע"ד הגרע"א דצ"ע אם מיקרי ספק ספיקא בכה"ג, - ולכאו' בעכצ"ל בדעת הגרע"א ע"ד מש"כ השפ"א בסוכה שם דהא דחשבינן לה כספק ספיקא הוא משום דלפנינו ה"ז נראה כמחצה על מחצה, וע"כ איכא חד ספיקא אם צמצם שפיר, וגם אם לא צמצם שמא עומד מרובה, וע"כ חשיב כב' ספיקות, וע"כ אף בתנור חשיב כספק ספיקא, אך אי"ז מתישב היטב בל' התוס' שנקטו תחילה להספק שמא עומד מרובה. [↑](#footnote-ref-442)
442. השטמ"ק לעיל מינה הביא מתור"פ בשם ריב"א בהא דפריך דלדעת רב יהא טמא כשנשתייר מחצה, דאם נתצו לתנור מעט מעט עד שנתץ חציו ניחא לי' דטהור החצי הנשאר, דחשיב כאילו נתץ רובו כיון דליכא דמכחיש לי', ורק כשחתכו לחצאין הוא דלא מטהרינן, כיון דאם באת לטהר החצי א"כ צ"ל דהחצי האחר הוי רוב וזיל בתר רובא והחצי האחר מכחיש לי', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-443)
443. החת"ס בסוגיין כתב דתי' הש"ס לחלק בין תרי רובא בחד מנא לשחיטה וכל התורה לא אוכל להסביר עד יבוא מורה ויורני. [↑](#footnote-ref-444)
444. ויש להוסיף, שהרי לדעת הר"י מיגש מיבע"ל שמא שהי' פוסלת במיעוט קמא דקנה, וע"כ שפיר י"ל, דאף להצד דאין שהי' פוסלת בזה היינו משום דלאו מידי הוא ולא חשיב כהתחלת שחיטה כלל, וכל' רש"י לעיל כ"ח א' ד"ה ושהה בה ולקמן ל"ב א' ד"ה תיקו, אך בשחיטת מחצה דחשיב כרוב לענין שחיטה ודאי דחשיב כהתחלת שחיטה. [↑](#footnote-ref-445)
445. ושמא י"ל, דכיון דלענין טריפות לא סגי במה שאינה חי' ובעינן שיהא חיסרון בגופה, הרי דבקנה ליכא חשיבות דחיסרון אלא כשנפסק כולו, והא דסגי ברובו הוא מדינא דרובו ככולו, וע"כ תליא בהפלוגתא דמחצה על מחצה כרוב, והיינו דלכו"ע אף כשנפסק חצי יש בה להחולי דטריפות, ואך דמ"מ למ"ד דמחצה על מחצה לאו כרוב לא חשיב כחיסרון, ועפי"ז יש מקום לדון במשה"ק האחרונים דאם לענין טריפה בעינן רוב הנראה לעינים היאך מהני זה לשחיטה, - אך בעיקר הדברים צ"ע, דאם החולי דטרפות הוא אף כשנפסק חצי, מ"ט לא חשיב כחיסרון אלא כשנפסק כולו, וכשנפסק רובו בעינן לדינא דרובו ככולו, ומ"ש מהטריפות שהם בנקב בעלמא דחשבינן לזה כחיסרון. [↑](#footnote-ref-446)
446. העירו דלמש"כ התוס' בשם הרר"ש דא"א לצמצם, צ"ע דא"כ מאי ס"ד לפסול, הרי איכא ספק ספיקא להכשיר, שמא מעיקרא שחט מיעוט ושמא מעיקרא שחט רוב, וכל צד הפסול הוא אם מעיקרא שחט מחצה. [↑](#footnote-ref-447)
447. לכאו' הי' מקום לדון בזה, דאף בבהמה דנפקא חיותא ע"י שחיטת הושט, מ"מ בשחיטת הקנה לא נימא דמחצה על מחצה כרוב כיון דע"י שחיטת מחצה על מחצה דקנה לא נפקא חיותא כלל, אך בד' התבו"ש מבו' דכיון דנפקא חיותא ע"י שחיטת הושט ושחיטת הקנה מצטרפת לזה שפיר דמי, - ועפי"ז יש מקום לדון דגם בעוף יועיל שישחוט מחצה דקנה ומיעוט דושט, דכיון דע"י שחיטת מיעוט הושט נפקא חיותא, מהני שחיטת מחצה דקנה, שהרי אף כששחט מיעוט הושט הוי זה מכלל השחיטה, וכמש"נ לעיל בהערה בהא דלא מיטרפא ע"י שחיטת מיעוט הושט. [↑](#footnote-ref-448)
448. ואמנם צ"ל לפ"ז דהא דפריך דאי מחצה על מחצה כרוב "איטריפא לה" אי"ז רק משום איסור טריפה, אלא היינו כיון דאיטריפא לה יש ע"ז תורת שחיטה וממילא דלא סגי בהשלמת הרוב. [↑](#footnote-ref-449)
449. ואמנם נתחדש לפ"ז דאף דבבהמה מהני לשחוט חצי קנה, מ"מ בעוף דלא סגי בהכי ל"ב שיהא שחיטת חצי הקנה ע"י שחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-450)
450. ועיי"ש שכתב עוד דאיירי בבהמה שכבר שחט הושט ואע"ג דמתה בהכי מ"מ הקפידה התורה לעשות מעשה גם בקנה ואם קנה שלם הוא שוחט מחצה ממנו והוה כרוב אבל הכא דכבר החצי פגום צריך לעשות מעשה אחר והיינו ממחצה לרוב, - ובזה צ"ע וכנ"ל, דמה מהני כשמשלים ממחצה לרוב, כיון דגם במחצה הויא שחיטה. [↑](#footnote-ref-451)
451. לכאו' לפ"ז נמצא דגם לפ"מ דמסקינן דמודה רב דמחצה על מחצה אינו כרוב אי"ז מחד טעמא עם הא דס"ל לרב כהנא דמחצה על מחצה אינו כרוב, דלדעת רב כהנא הוא משום דהכי אגמרי' רחמנא למשה שחוט רובא, וכמו שאמרו בריש סוגיין ולא מצינו דהדרינן בן מזה, אך לדעת רב הוא משום דאף דהכי אגמרי' רחמנא למשה לא תשייר רובא מ"מ כיון דא"א לצמצם יש לחוש שנשתייר רובא, ולפ"ז מתפרש היטב הא דפליגי לענין פסח אם מחצה על מחצה כרוב, דהתם ל"ש הא דא"א לצמצם, - אך צ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו בגמ' דטעמא דרב הוא משום דאיש נדחה ואין ציבור נדחין, ופירש"י דהיינו דאף דמחצה על מחצה אינו כרוב מ"מ ל"ה בכלל יחידין. [↑](#footnote-ref-452)
452. ועיי"ש שכתב לפרש דהא דמכשרינן בטריפה בחצי קנה פגום הוא משום דל"ה טריפה אלא כשנפסק רוב הנראה לעינים, ולפ"ז נמצא דלענין טריפה ל"ה טריפה אלא כשנפסק רוב ולענין שחיטה סגי במה שלא נשתייר רוב, שהרי כל הא דפסלינן כששחט מחצה הוא רק משום דא"א לצמצם, וצ"ע דזה כדעת רבא בסוגיין ובגמ' דחינן לה. [↑](#footnote-ref-453)
453. התוס' והתוס' הרא"ש בסוגיין הק' ע"ז מהא דמייתי עלה מתנור, אך התוס' הרא"ש והריטב"א בעירובין שם כתבו דטומאה דמיא לשחיטה, וצ"ב, - ובל' האו"ז שם נראה דה"ט דתלוי בחיות היינו דאף דבעלמא חשיב מחצה כרוב מ"מ לא סגי בכך למידי דתלי בחיות ובעינן רוב גמור, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתינן מתנור, דאם לענין שחיטה דתלי בחיות סגי במחצה על מחצה כ"ש לענין תנור, ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ דקי"ל דמחצה על מחצה אינו כרוב, מ"מ לענין טומאה שפיר סגי במחצה, (דדמי למחיצות דסגי במחצה), וכל הא דבתנור לא סגי במחצה הוא מכח הא דתרי רובי בחד מנא ליכא. [↑](#footnote-ref-454)
454. צ"ב דמ"ט חשבינן דהכא העומד אוסר, הרי לענין שחיטה לכאו' מה שנשחט רוב מתיר ולא איכפת לן במה שנשתייר רוב, ושמא ס"ל דגם לענין שחיטה חשיבות השחיטה הוא במה דעי"ז אין הסימן קיים וע"כ חשבינן להמחצה דנשתייר כרוב, - גם צ"ב לפ"ז בהא דמדמינן לה לתנור, - גם צ"ע מהא דמדמינן בעירובין שם דין סכך פסול מחצה להפלוגתא במחיצות, אף דהסכך הפסול הוי עומד. [↑](#footnote-ref-455)
455. צ"ע לפ"ז בהא דמדמינן התם דין מחצה סכך כשר ומחצה סכך פסול להפלוגתא דפרוץ כעמד במחיצות, אף דלכאו' ברוב סכך פסול הוי הפסול מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-456)
456. יש לפרש לד' הי"מ כמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דכיון דל"ב מריקה בשחיטת חולין והא דבעינן לה בקדשים הוא משום דם וצורך קבלה ע"כ ה"ז פוסל באחר, וכ"כ הרמב"ן והר"ן בשם תוס', ולפ"ז הוא ע"ד פי' בתרא דתוס', - ובד' הרמב"ן והר"ן מבו' דהא דה"ז פוסל באחר הוא משום דמקבלה ואילך מצות כהונה, וע"כ הוא דביוהכ"פ בעינן כה"ג, והרמב"ן הק' ע"ז דא"כ נמצא דלס"ד זו כל הא דשחיטה בזר כשרה הוא בלא מירוק, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-457)
457. האבי עזרי בפ"א מעיוהכ"פ תמה ע"ז דאטו שחיטה גריעא ממירוק, ואם מירוק חשיב כעבודה מ"ט שחיטה עצמה אינה חשובה כעבודה, אך בד' התוס' משמע דמהני הא דנוהג אף בחולין להפקיע מתורת עבודה, וע"כ הוא דמירוק דאינו נוהג בחולין חשיב כעבודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-458)
458. צ"ב, שהרי דברי הגמ' שם קיימי על הא דתנן בתמיד דקרצו ומירק אחר שחיטה על ידו, וע"ז מאי פריך דאי נימא דלא מירק פסול הו"ל שחיטה באחר, הרי שחיטת התמיד כשרה באחר. [↑](#footnote-ref-459)
459. הר"י מלוניל ביומא שם כתב דהא דהמירוק כשר באחר הוא משום דאינו צורך שחיטה כלל אלא משום (כלי) [דם] הוא צריך, וע"כ לא מיקריא עבודה ובכהן אחר סגי, והוא להיפך ממש"כ כמה מקמאי דכל דהוא צורך קבלה הוי טעם טפי להצריך כה"ג, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-460)
460. בתשו' בית יעקב סימן ל"ב כתב ללמוד מד' התוס' דאף דבחולין צריך לכתחילה לשחוט כל ב' הסימנים מ"מ אם שחט אחד רוב הסימנים לא יגמור האחר המיעוט, - והשיח יצחק ביומא שם נחלק ע"ז, דכל מש"כ התוס' דל"ה לנו למרק ע"י אחר הוא רק בצירוף הא דנראה כאילו נשחט הזבח בשנים, והיינו רק בשחיטת קדשים דכל ששנים שוחטין זבח אחד פסול, אך בחולין דכשרה השחיטה בשנים שפיר יש למרק השחיטה אף ע"י אחר, וכתב לדקדק כן מל' התוס' ביומא שם והפסקי תוס' שם, - ועיי"ש שכתב עוד דלמש"כ הריטב"א ודעימי' דהא דל"ה לנו למרק ע"י אחר הוא כדי שלא לעשות עבודה שלא ע"י כה"ג, ודאי דבחולין מצוה למרק אף ע"י אחר. [↑](#footnote-ref-461)
461. בדעת התוס' דלא ניח"ל בזה כתב הראש יוסף דהוא משום דשפיר יש לגזור שמא לא ישחוט הרוב ויהא פסול מה"ת, וכשימרק אחר שחיטה על ידו לא יהא פסול אלא מדרבנן, דכל הא דשחיטת התמיד פסולה בכה"ד הוא מדרבנן וכמש"כ התוס', או דאף מדרבנן אינו פסול ואי"ז אלא לכתחילה, - וכתב עוד למשמעות ד' התוס' לעיל כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל דהא דלכתחילה צריך לשחוט כל הסימנים הוא מדאורייתא, ואי"ז מדרבנן מגזירה שמא לא ישחוט הרוב, עיי"ש, אך אי"ז מתישב בד' התוס' ביומא שם שכתבו להדיא (בד"ה למה לי למרק) דהא דצריך לשחוט כל הסימנים הוא דילמא לא אתי למעבד רובא. [↑](#footnote-ref-462)
462. ועיי"ש שכתב דאין לומר דבשחיטת רוב סימנים הויא כמתה ואין כאן נטילת נשמה, שהרי שחטה בה רוב שנים הויא כחי' לכל דברי', ועמש"כ בזה החזו"א באו"ח סימן ס"ב סקכ"ה וביו"ד סימן רי"ד לדף קכ"א ב'. [↑](#footnote-ref-463)
463. וצ"ע דמ"ש מיוהכ"פ דמירק אחר שחיטה על ידו והרי דהותר לשחוט את כל הסימנים, ובד' הפמ"ג שם משמע דחלוק בזה דין יוהכ"פ מדין שבת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-464)
464. החזו"א בסימן רי"ד לדף ל"ו כתב דהא דתלי לה התם אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף הוא לישנא בעלמא ואינו ענין לפלוגתא דהכא, אלא נחלקו אם חייל עלי' שם שחיטה למפרע או לא חייל עלי' שם שחיטה אלא לאחר שגמר השחיטה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"י מטומ"א ה"ג שפסק בההיא דהתם דהוי ספק אף שכתב בפ"ד משחיטה הי"ג דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ועמש"כ המרכה"מ שם, אך האו"ש בפ"א מפסוה"מ הי"ח כתב בדעתו דמה שפסק דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא מספק, ועמש"כ בזה בע"א בכו"ח הגרע"א ח"ב סו"ס ל', ומש"כ בס' שהם וישפה בהל' טומ"א שם (והובא בס' הליקוטים) והאבנ"ז ביו"ד סימן כ"ב סקי"ט, - אך בד' התוס' הרא"ש והר"ן מבו' דתליא בפלוגתא דהכא, וכ"כ האו"ז בסימן שס"ז. [↑](#footnote-ref-465)
465. אך האבנ"ז ביו"ד סימן שנ"ח ס"ק ט"ז - כ' כתב לפרש לד' הר"ן בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-466)
466. ולפ"ז זהו דתלינן בפלוגתייהו לדין דם שנתקנח קודם גמר השחיטה, דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף והתחיל ההיתר בתחילת השחיטה יש ע"ז תורת דם שחיטה אף קודם שגמר השחיטה, ולמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף וההיתר חייל רק ע"י כל השחיטה, הרי דקודם שגמר השחיטה אין ע"ז תורת דם שחיטה, וע"כ אם נתקנח קודם גמר השחיטה אינו מכשיר. [↑](#footnote-ref-467)
467. ועיי"ש במש"כ לפרש בזה לד' הש"ך בסימן ב' סקכ"ז שכתב דאף אם כל הפסולין פוסלין במיעוט בתרא מ"מ שחיטת נכרי במיעוט בתרא אינה פוסלת משום דפסולא דשחיטת נכרי הוא רק כשנעשה ע"י הנכרי מעשה טריפה, ולמד לזה מסוגיין. [↑](#footnote-ref-468)
468. וכ"כ בשערי שחיטה להר"ש בן חפני דכל שהתחיל נכרי בשחיטה ושחט משהו אפי' כחוט ובא ישראל וגמר רובה של שחיטה זו נבילה, משום דקי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וע"כ בעינן שתהא כל השחיטה מתחילה ועד סוף ביד ישראל, ועיי"ש שכתב דאפי' לא חתך הנכרי אלא את העור לבדו ובא ישראל וגמר השחיטה ה"ז נבילה, וצ"ב, - והראבי"ה בסימן אלף פ"ב תמה ע"ז וכתב דאם שחט הנכרי מיעוט קמא דקנה וגמר הישראל כשרה, וכ"כ הארחות חיים בהל' שחיטה ס"ג והכל בו בסימן ק"ז. [↑](#footnote-ref-469)
469. והנה אמנם במה שהכשיר בשחט נכרי מיעוט קמא דקנה, י"ל דאף אם גם בזה אמרינן דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, מ"מ כל שעשאו נכרי אי"ז פוסל, דלא גרע מחצי קנה פגום, - אך ממש"כ כן גם בההיא דשוחט בחוץ, דבפשוטו הוא לענין חיובא, מבו' לכאו' דלא אמרינן בזה דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-470)
470. הכס"מ בפ"ג משחיטה הי"ג כתב בשם יש מי שכתב דכל פסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דקנה, וכן בושט בתחילת החיתוך אף קודם שניקבו ב' העורות, משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ומבו' דגם בתחילת הקנה אמרינן דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ונתחדש עוד בדבריו, דאף דבפשוטו פסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דושט אף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, מ"מ במיעוט קמא דקנה אין פוסלין אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכ"כ האחרונים בדעת הר"י מיגש בדין שהי' במיעוט קמא דקנה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-471)
471. ויש להעיר עוד בזה ממאן דמכשיר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש ואינה נעשית טריפה כשנחתך הרוב, ולכאו' מוכח מזה דאף מיעוט קמא דקנה הוי בכלל השחיטה, וכיון דהוא מצטרף לשחיטה ע"כ אינו מצטרף להטריף, ואמנם מהתם לא למדנו אלא דמצינו לחשבו בכלל השחיטה, אך אכתי י"ל דכל שנעשה בפסול לא חזינן לי' מכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-472)
472. הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' כתב דאין לחלק בזה, שהרי גם במיעוט קמא דושט שייך ה"ט דנעשה בה מעשה טריפה ביד הנכרי. [↑](#footnote-ref-473)
473. הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' כתב דישראל ונכרי שהיו אוחזין בסכין ושוחטין שחיטתן פסולה, וכתב לדמותו להא דתנן לקמן מ' א' דשנים אוחזין בסכין ושוחטין אחד לשם אחד מכל אלו ואחד לשם דבר כשר שחיטתו פסולה, והב"ח בסימן ב' ס"ח תמה ע"ז דלהדיא תניא בתוספתא בריש מכילתין דישראל ונכרי שהיו אוחזין בסכין ושוחטין וכו' שחיטתן כשרה, ובתו"ד מבו' דל"ד לההיא דלקמן מ' א' דהתם הא משום שחשב בשחיטה מחשבה הפוסלת, עיי"ש, - וראיתי לישב דהרשב"א לטעמי' אזיל שכתב בתוה"ב הקצר דפסולא דנכרי הוא מקרא דואכלת מזבחו, ולפ"ז הוי זה דבר הפוסל, וע"כ שפיר כתב לדמות דין שחיטת ישראל ונכרי לההיא דלקמן, ולפ"ז לא תיקשי ע"ז מד' התוספתא, דבתוספתא שם תניא דפסול שחיטת נכרי הוא מקרא דוזבחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-474)
474. ועיי"ש שכתב עוד, דאי נימא דנקובת הושט ששחטה ל"ה אלא טריפה, י"ל דנפ"מ בהא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, דאם אינה אלא לבסוף הוי כנקב בעלמא וכשגמרה הישראל ל"ה אלא טריפה, אך אם ישנה מתחילה ועד סוף הויא נבילה, - אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם גופי' דס"ל דנקובת הושט הויא נבילה. [↑](#footnote-ref-475)
475. והי' מקום לדון דכל מה שאמר רבא דהסימן השני הוא לקיים מצות הבדלה, הוא רק לפ"מ דס"ל מעיקרא דחותך רוב בשר תחילה וכבר הוי מתה בסימן אחד, ובע"כ דמה שאמרה תורה למלוק את הסימן השני הוא לקיים מצות הבדלה, אך לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף, אין לנו לומר דהסימן השני הוא לקיים מצות הבדלה, אלא הוא מעיקר המליקה, - אך בד' רש"י אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא, דלמש"כ רש"י שם דעוף בסימן אחד מתה, לפ"מ שפירשו הראשונים בדעתו דהוא אף בלא הרוב בשר, הרי דאף לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף אכתי בע"כ דהסימן השני בעולת העוף הוי לקיים מצות הבדלה, ועוד, דבפירש"י בזבחים ס"ה ב' מבו' דדעת רבא דהסימן השני אינו מכלל המליקה אלא הוא לקיום מצות הבדלה, וע"כ אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, וכבר עמד בכזה האחיעזר שם. [↑](#footnote-ref-476)
476. ומקור דברי הרשב"א דלדעת רבא יש להכשיר בכה"ג אף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, כנראה דהוא מהא דלא קאמר רבא דלא נחלקו אלא כששחט מיעוט סימנים למטה וגמרם למעלה, ובע"כ דס"ל דבכה"ג לכו"ע כשר. [↑](#footnote-ref-477)
477. ועי"ש שכתב דטעמא דרב יוסף דפליג וס"ל דלכו"ע חייב כששחט סימן אחד בחוץ משום דנעשה בה מעשה חטאת העוף, הוא משום דס"ל דל"בן מעשה מכשיר, אלא כיון דבחטאת בחתיכת חד סימן סגי והכא נמי כבר נחתך מעשה חשוב הוי וחייב. [↑](#footnote-ref-478)
478. וי"ל דפליגי בגדר חיובא דשחיטת עוף בחוץ, דהתוס' ס"ל דהחיוב בזה הוא על מה שעשה בו שחיטת חולין, וע"כ דין שחיטה זו כדין שחיטת חולין דעוף שהוא בסימן אחד, וכ"כ המשנת ר' אהרן בקדשים סוגיות סימן ט"ו (ד"ה ונראה דזה תליא) והקה"י בסימן י"ג בדעת התוס', אך הרשב"א ס"ל דהחיוב בזה הוא על מה שעשה בו שחיטת קדשים, ואף דבפנים דינו במליקה, מ"מ בחוץ חיובו על שחיטה, ודין שחיטת קדשים דעולת העוף הוא בב' סימנים, וי"ל דד"ז תליא במה שנסתפק בפי' הר"ש לתו"כ אחרי פ"י בהא דחייבין על שחיטה בחוץ אם הוא משום דחשבינן לה כגמר עבודה, או דאי"ז כלל משום עבודה, עיי"ש, - אמנם הנה בד' המהרש"א מבו' שפירש גם בדעת התוס' דעיקר החיוב הוא על מה שעשה בו שחיטת קדשים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-479)
479. והמהרש"א שם כתב לפרש עוד לד' רש"י בע"א, עיי"ש, ולפ"ז כל הא דחייב על שחיטת סימן אחד בחוץ הוא רק בעוף, - והשטמ"ק שם פירש דמש"כ רש"י התם דחייב בסימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים הוא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, דכ"ה דלדידי' חייב בשחט מיעוט סימנים דעוף בחוץ וגמרם בפנים, ה"נ חייב כששחט בבהמה סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים, וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם דטעם החיוב בזה הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, (והמהרש"א שם כתב לדחוק בזה), וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ רש"י דטעם החיוב בזה הוא משום דעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ. [↑](#footnote-ref-480)
480. הקר"א בזבחים ל' א' כתב בדעתו דממה שלא הביא לדין זה לענין חיובא נראה דס"ל דלענין חיוב שחוטי חוץ לכו"ע לא סגי בסימן אחד בחוץ, עיי"ש, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד משגגות ה"א, ועמש"כ בזה הראש יוסף לקמן ל"ו א' והיד אברהם ביו"ד סימן ה' והאו"ש בהל' פסוהמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-481)
481. יש מקום לחלק בזה, דבמלק זר, כיון דמליקה בחולין אינה מועלת להתיר כלל ולא באנו אלא משום דין מליקה, הרי דכיון דמליקת זר פסולה כבר נעשית טריפה בשעת מליקתו, ומשא"כ בשחט סימן אחד בחוץ דאינה נעשית טריפה בכך, - אך יש לפקפק בזה, דבסוגיית הגמ' בזבחים ס"ח ב' מבו' דמהל' שחיטה שבמליקה מהני אף מליקת זר, ודעת ר' יוחנן דמלק זר אינו מטמא בבית הבליעה, ואף לדעת רב דמטמא בבית הבליעה, הוא רק משום דהמליקה פסולה ואין לו הכשר במקום אחר, וא"כ אי נימא דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף הי' מקום להכשיר בשחיטת סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים, אלמלי הא דעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ, ה"נ הי' לנו להכשיר במליקת סימן אחד למטה וסימן אחד למעלה, אלמלי הא דעשה בה מעשה חטאת העוף למטה. [↑](#footnote-ref-482)
482. התפארת יעקב כתב לישב דאיירי כששחט סימן אחד בחוץ ומלק סימן אחד בפנים, ובכה"ג אם עשה את הכל בפנים שפיר דמי דכיון דאינה לשחיטה אלא לבסוף סגי במה שהגמר נעשה ע"י מליקה, - וצ"ע, דלכאו' בכה"ג ודאי פסול לכו"ע, דודאי דלהכשר מליקה בעינן שיחתוך ב' הסימנים ע"י מליקה,ובלא"ה אין תורת מליקה ע"ז, ול"ד לשחיטת חוץ שנחלקו הראשונים בזה אם הי' מקום להכשיר כששחט סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים, ועוד, דלכאו' א"א לצרף שחיטה ומליקה יחד. [↑](#footnote-ref-483)
483. המאירי בב"ק ע"ב א' כתב דלענין פסול מחשבה בקדשים לכו"ע ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ואף מחשבה שבתחילת שחיטה פוסלת, וצע"ג דמפורש לא כן בגמ' בפסחים ובזבחים, - אך מד' המאירי בפסחים שם למדנו לפרש לדבריו דלאו היינו דבזה לכו"ע ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אלא היינו דבזה לכו"ע קי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-484)
484. יש שכתבו דסוגיית הגמ' שם אתיא לרבא, ולרבא לטעמי' הרי למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף ל"מ הא דעשה בה מעשה חטאת העוף, ושמא אה"נ לדעת רב יוסף דמהני הא דעשה בה מעשה חטאת העוף חייל פסול מחשבה בסימן אחד אף אם אינה לשחיטה אלא לבסוף, - אך באמת גיר' הדפוסים רבא ט"ס הוא וצ"ל רבה, וכאשר כ"ה בד' הראשונים בכ"ד וכ"ה בכת"י. [↑](#footnote-ref-485)
485. הרש"ש בסוגיין נקט דגם לגבי שאר מילי מודה ר"ל דבסימן אחד יש ע"ז תורת שחיטה מכח הא דיש ע"ז תורת שחיטה בשחיטת עוף, וצ"ע דאי"ז במשמעות דברי ר"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: בתו"ד דגם בשחט סימן אחד אין ע"ז תורת שחיטה לדעת ר"ל, והוצרך מכח זה לומר דהכא משום לוי סבא אמרה ואיהו לא ס"ל כן, עיי"ש, וכ"ה מבו' מסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א', דרחוק לומר דסוגיית הגמ' שם קיימא רק לדעת רבה, והראשונים לא עמדו בזה.

     אך העירו די"ל, דאף אם מודה ר"ל דשחיטת סימן אחד חשיב כמעשה שחיטה מכח הא דיש ע"ז תורת מעשה שחיטה בעוף, מ"מ במקומות דהנידון הוא לגבי המתיר דשחיטה הרי דלדעת ר"ל הוי כל ההיתר לבסוף, ולפ"ז י"ל דאין להוכיח מהני דוכתי שלא כד' הרש"ש, ועפי"ז יש לדון גם לגבי שחיטת סימן אחד בפרה, ולמש"כ הרמב"ן דבעינן דיחול עלי' שם פרה ע"י השחיטה, לא יועיל בזה שחיטת סימן אחד למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אף אי נימא דיש ע"ז תורת מעשה שחיטה. [↑](#footnote-ref-486)
486. וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בזבחים ר"פ חטאת העוף דאם עשאה מעשה חטאת או במקום חטאת כלומר למטן, "הרי לא נשארה עולה אלא נעשת חטאת פסולה" כלומר שהיא כמו חטאת שנעשה בה קלקול בעשייתה וכו', ומשמע דהא דפסולה הוא משום דנעשה בה מעשה חטאת. [↑](#footnote-ref-487)
487. והגם דאם לא נעשית השחיטה בהכשר אין המתעסק בהזאתה מטמא בגדים דדמי לכל מתעסק בפרה לאחר פסולה, אך מ"ט הוצרך רש"י לפרש לזה הכא. [↑](#footnote-ref-488)
488. ונחלק על מש"כ המשנ"א בפרה פ"ד מ"ד נראה דכשאירע פסול בהזאתה אף דהשוחטה והמקבל דמה מטמאין בגדים, מ"מ המזה טהור, משום דכל ההזאות מעכבין זא"ז, ודמי למה שאמרו הכא דבנתקלקלה שחיטה אין הראשון מטמא בגדים. [↑](#footnote-ref-489)
489. ובזה ניחא משה"ק התוס' וש"ר ע"ד רש"י דאם כשאירע פסול אחר בשחיטתה אינו מטמא בגדים לפלוג בשחיטה עצמה ואמאי נקט הזאה, ולהנ"ל י"ל דאדרבה אתי לאשמועינן דאף דכשנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים מ"מ כשנתקלקלה ההזאה מטמא בגדים כיון שכבר נעשית השחיטה בהכשר, ועד"ז כתב החת"ס, אלא דבדבריו מבו' דאי"ז משום דכל שעשה רק מקצת מן ההזאות הוי כנתקלקלה שחיטה, אלא משום דכל הא דס"ל לרש"י דכשאין הפסול בגוף השחיטה לא חשיב כנתקלקלה שחיטה הוא רק בשחיטה שמועלת להתיר, אך בהזאה כל שאינה מועלת להכשר הפרה הו"ל מיא בעלמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-490)
490. אך הצל"ח פירש לדברי רש"י בע"א, ולפי דבריו גם לדעתו אף בשאר פסולין חשיב כנתקלקלה שחיטה, וכ"כ התפארת יעקב. [↑](#footnote-ref-491)
491. נתחדש לפ"ז דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מהני אף תחילת השחיטה שיהא עלי' שם פרה, ולכאו' מבו' זה דאם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף התחיל היתר השחיטה בתחילתה, וע"כ יש עלי' שם פרה. [↑](#footnote-ref-492)
492. בחי' רמ"ש שם תמה כן ע"ד התוס' דמה שאמרו הכא דכיון שנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים, היינו משום דהכא רק שחיטה המועלת להכשר הפרה מטמאה בגדים, וכל שנפסלה השחיטה בסופה ואינה מועלת להכשר הפרה אינה מטמאה בגדים, אך התם דהויא שחיטה מעליא ואך דבסופה אינה של הבעלים מ"ט לא יתחייב, ועד"ז הק' בחי' בית מאיר שם והזכר יצחק בח"א סימן ל"ט. [↑](#footnote-ref-493)
493. הקוב"ש בב"ק אות ל"ט כתב לפרש בד' התוס' שם, דהא דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חייב על תחילת שחיטה בחוץ, אין חיובו על תחילת השחיטה גרידא, אלא הוא משום דתחילת השחיטה גרמה גם לסוף השחיטה דיהא שחוט, דאלמלי תחילת השחיטה ל"ה סגי בסוף השחיטה בפנ"ע ונמצא דהבהמה היא שחוטה גם ע"י שחיטת חוץ, וע"כ כל שנתקלקלה פרה בשחיטתה דבשעת גמר השחיטה אין עלי' הכשר פרה, אינה מטמאה בגדים מכח תחילת השחיטה בפנ"ע, וה"נ הוא כשנעשית אינה ראוי' לפתח אהל מועד קודם גמר השחיטה, דאף דתחילת השחיטה גרמה גם לסוף השחיטה דיהא שחוט, הרי נעשה שחוט בקרבן שאינו ראוי לפתח אהל מועד, ועל תחילת השחיטה גרידא לא מיחייב, וכ"נ בד' הגרע"א לקמן מ' א' שפירש כן בד' התוס' דכל דבסוף השחיטה אינה ראוי' לטמא בגדים, גם תחילת השחיטה ל"ה שחיטה לדבר הזה לטמא בגדים, עיי"ש, ולפ"ז ה"נ הוא לענין חיוב טביחה, דכל דבסוף השחיטה לאו דמרי' קא טבח, הרי נעשית הבהמה שחוטה כשאינה של הבעלים, וע"כ אין לחייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-494)
494. בזה מתפרש מש"כ הרשב"א במשמה"ב בית א' ריש שער ד' דהא דבשוחט לע"ז הוי מחתך בעפר הוא משום דהוי כזבחי מתים והויא נבילה, והיינו משום דס"ל דאל"כ הי' לנו לחייב בזה משום שחוטי חוץ ול"ה כנתקלקלה שחיטה. [↑](#footnote-ref-495)
495. למש"כ הרמב"ן דהא דבנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים הוא משום דאיגלאי מילתא דאין עלי' תורת פרה, י"ל דבעלמא יש תורת שחיטה על תחילת השחיטה אף אם לא גמר שחיטתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-496)
496. הלב ארי' שם עמד על דבריו, שהרי מבו' התם דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אין דם תחילת השחיטה מכשיר אלא כשלא נתקנח עד גמר השחיטה, וא"כ מה"ט גם אין הראשון מטמא בגדים, דכיון שבגמר שחיטת הפרה כבר אינו עוסק בה, הו"ל כנתקנח הדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-497)
497. אך בד' התוס' הרא"ש והר"ן מבו' שפירשו דהא דהראשון אינו מטמא בגדים, אי"ז משום דעדיין אין עלי' תורת פרה, אלא הוא משום דלא חשיב ששחט, וזהו שדנו דנימא דאחר שנגמרה השחיטה, יש תורת שחיטה אף על תחילתה. [↑](#footnote-ref-498)
498. המאירי פירש בד' רש"י דהא דמכשר רב הוא אף כשהיו כל השחיטות בצד אחד של הסימן ואין רוב באחת מהן, - ועיי"ש שנחלק ע"ז דבכה"ג ודאי ל"מ דאין כאן לא רוב חלל ולא רוב היקף, וכ"כ התוס' וש"ר דבכה"ג ודאי פסולה. [↑](#footnote-ref-499)
499. התוס' והרמב"ן הק' ע"ז דאי"ז מתישב במה שאמרו בג' מקומות, - וההעמ"ש בסימן קכ"ד סקי"ד כתב דמודה הר"ח דאיירי אף בסימן אחד בג' מקומות, אלא דס"ל דבסימן אחד ל"מ בכמה מקומות אלא כשהם בהיקף אחד, ובב' סימנים מהני אף כשזה למעלה וזה למטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-500)
500. החת"ס כתב דזהו שכתב רש"י ד"חתך" כאן וחזר והתחיל "לשחוט", דחתיכה היינו שחתך מיעוט הסימן ושחיטה היינו ששחט רוב הסימן, ולכאו' יש מקום לפרש לד' רש"י בע"א, דכיון דהפסול הוא משום דלא מירווח רווח יש לפסול אף כשחתך תחילה מיעוט הקנה שלא בדרך שחיטה ואח"כ שחט את רוב הקנה במקום אחר, (אך למש"כ השטמ"ק מגליון כת"י להגי' בד' רש"י דאיירי כשלא שהה בין חתיכה לשחיטה, בע"כ דאיירי כששחט את המיעוט בתחילה בדרך שחיטה). [↑](#footnote-ref-501)
501. העירו די"ל דדברי האו"ז קיימי רק כששחט רוב במקום אחר קודם ששחט את הסימן השני, ובכה"ג שפיר י"ל דכיון דעדיין לא הוכשרה הבהמה בשחיטה ה"ז מועיל לפסול את השחיטה. [↑](#footnote-ref-502)
502. למש"כ החת"ס דכל שחתך בב' מקומות זה כנגד זה אחד מהם ניכר ורק השני אינו ניכר, ונתבאר להלן, ניחא, דלפ"ז נמצא דכל ששחט מיעוט במקום אחד ואח"כ שחט רוב במקום אחר, אף אי נימא דמקום החתך גובר על מקום השחיטה, הרי מ"מ בצירוף מקום החתך עם מקום השחיטה שאינו כנגדו דמקום השחיטה שאינו כנגד מקום החתך מירווח רווח איכא רוב, והא דל"מ הוא משום דבעינן שתהא השחיטה במקום אחד, אך לפ"ז נמצא שנכלל בהא בעינן שחיטה מגולה וניכרת תרתי, חדא, דמה"ט ל"מ שחיטה דלא מירווח רווח ואינה ניכרת, ועוד, דמה"ט בעינן שתהא השחיטה במקום אחד, ואי"ז במשמעות הדברים. [↑](#footnote-ref-503)
503. אך הש"ך בס' הארוך סימן כ"א פירש דמכוון ד' התוס' הוא דכששחט רוב וחבירו לא שחט אלא מיעוט ל"ה שחיטת הראשון מפורעת, וגם אח"כ כשחבירו גמר הרוב לא הרא ומתכשרא משום דגם שחיטת השני אינה מפורעת שהרי יש חתך בצידו, וצ"ב היאך הוא מתישב במש"כ התוס' דהא דפסולה הוא משום דכבר נפסלה ולא הדרא ומתכשרא, והרי דהי' מקום להכשיר כששחט חבירו הרוב אלא דכיון שכבר נפסלה אינה חוזרת ונכשרת. [↑](#footnote-ref-504)
504. החלקת יואב במהדו"ת סימן י"א תמה ע"ד המהר"ם דמוכח להכשיר בזה ממה שאמרו לקמן ל"ב ב' דלדעת ר"ל כל ששחט שלא במקום חתך כשרה, ודחינן לה משום דכמאן דמנח בדיקולא דמי, והרי דאף דר"ל גופי' ס"ל דבעינן שחיטה מפורעת, מ"מ בכה"ג חשיב כשחיטה מפורעת, וזה לא יתישב למש"כ החת"ס בטעם מש"כ התוס' להכשיר, - אך יש לדחות די"ל דהתם איירי כששחט את כל הסימן, ובכה"ג הו"ל שחיטה מפורעת, וכמש"כ הסה"ת ודעימי'. [↑](#footnote-ref-505)
505. לפ"ד החת"ס הוא מתישב בפשיטות, דמש"כ התוס' דכל ששחט הראשון רוב ואח"כ שחט השני רוב לא הדרא ומתכשרא, היינו משום דעיקר הא דכששחט בב' המקומות רוב הויא שחיטה מפורעת הוא משום דאחד מן המקומות הוי מפורעת, ובזה הוא שכתבו התוס' דכל שכבר שחט רוב ושחיטה זו פסולה היא ל"מ שחיטת הרוב במקום אחר להכשיר, שהרי אף אחר ששחט הרוב במקום אחר אכתי הוי הרוב הראשון שחיטה שאינה מפורעת, אלא באנו להכשיר מכח הרוב השני, וזה ל"מ מידי, ומשא"כ היכא שחתך מיעוט ואח"כ שחט הכל במקום אחר דהשחיטה עצמה הויא מפורעת, שפיר דמי, - וי"ל עוד, דכל מש"כ התוס' דכבר נפסלה ותו לא הדרא ומתכשרא הוא רק משום דלא הוסיף בשחיטה זו עצמה אלא שנעשית מגולה ע"י דבר מן הצד, אך כל שנעשית השחיטה מגולה מכח הא דהוסיף לשחוט את הכל שפיר מהני זה להכשירה. [↑](#footnote-ref-506)
506. והך מילתא דאיירי בושט, כ"נ ממש"כ השטמ"ק מגליון כת"י דגריס בפירש"י דהוא כגון שלא שהה שיעור שהי' בין חתיכה לשחיטה, והרי דמיירי בושט, דבקנה אף אם שהה שיעור שהי' כשרה. [↑](#footnote-ref-507)
507. והיינו דמיעוט הושט ששחט מתחילה אינו משלים לשחיטה מ"מ לא מיטרפא בהכי, דדמי להיכא ששחט בעוף מקצת מן הושט ורוב הקנה דל"ה טריפה, כמש"נ בדף מס' 13 בהערה, משום דמיעוט הושט מצטרף לשחיטה, ועד"ז נתבאר בדף מס' 13 מד' כמה מרבוותא דאף לדעת ר"א בר אהבה דהכשר עוף הוא בושט ולא בקנה, מ"מ אם שחט את הקנה ואח"כ שחט את הושט לא אמרינן דנטרפה בפסוקת הגרגרת. [↑](#footnote-ref-508)
508. ועד"ז מצינו בד' הרא"ש שכתב דמסתבר להכשיר אף כשאינם זה כנגד זה משום דחיות הסימן יוצא בחתיכת רובו, והיינו דאף דלדעת שמואל ל"מ, הרי היינו משום דס"ל דבעינן שחיטה מפורעת, אך לרב דל"ב שחיטה מפורעת הרי דכל הצד לפסול כשאינם זה כנגד זה הוא משום דאין החיות יוצא. [↑](#footnote-ref-509)
509. ויש להוסיף, דלמש"כ החזו"א בסימן ג' סקי"ד דמאן דפסל לעיל י"ט ב' בשחט ופגע בו נקב בע"כ ס"ל דבעינן שתהא כל השחיטה במקום אחד, ונתבאר בדף מס' 10, הרי דהגם דלדעת השאילתות י"ל דקי"ל כרב דמכשיר, מ"מ לדעת רש"י דסוגיין לא איירי בכה"ג לא מצינו מי שנחלק ומכשיר בזה ויש לפסול בזה, אך למש"נ לעיל שם לפרש בע"א למש"כ התבו"ש לדון דבחצי קנה פגום לכו"ע בעינן שהמיעוט ששוחט יהא מצורף עם הנקב, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-510)
510. הביה"ל בח"ב סימן י"ח סק"ד הוכיח בדעת רש"י דיש להכשיר שחיטה בב' וג' מקומות, וזה לפ"מ שנקט דאי נימא דהשחיטה פסולה ל"מ אף אם אח"כ המשיך לשחוט וצירפם, ונתבאר בזה להלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-511)
511. ועיי"ש שכתב דאע"פ דמצטרפין ב' וג' מקומות לפסלה ברוב קנה פגום מ"מ ל"מ לשחיטה, וזה דלא כמש"כ הרא"ש בסימן ד' והראבי"ה בסימן אלף פ"ו בשם רבינו יואל ללמוד דמהני בכה"ג מהא דהויא טריפה בכה"ג, וזה מקור ליסוד ד' התבו"ש די"ל דאף דמצטרפין לטריפה, מ"מ לא סגי בהכי לשחיטה. [↑](#footnote-ref-512)
512. לפו"ר לא נמצא כן בד' הראש יוסף, אלא דבדבריו לקמן ל"ב א' הביא לד' היש"ש שכתב בפסולא דשחיטה שאינה מפורעת לרש"י דאם שחט כולו כשר, וכתב דלפ"ז משכח"ל שהי' בעוף ואף בקנה, עיי"ש, אך הראש יוסף בסוגיין פקפק בד' היש"ש. [↑](#footnote-ref-513)
513. ועד"ז כתב בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז בסו"ד, דלמש"כ שם דבושט לא סגי בהשלמת הרוב, וע"כ אף לדעת הסוברים דנקובת הושט ל"ה נבילה כ"ז הוא כששחט רוב למטה או למעלה אך אם שחט במקום החתך והשלים לרוב הויא נבילה, הרי דאם ניקב הושט ושחט למטה ממנו במקום השני שחיטתו פסולה, דכי מטי לפלגא כבר הוי רוב עם המיעוט הפגום וכבר נפקא חיותא ול"מ להכשיר ע"י המשך השחיטה, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ג' סקי"א דכל הא דמכשר רב יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש הוא רק משום דס"ל דבהגרמה לא נפיק חיותא, ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-514)
514. ואי נימא דהא דל"מ שחיטה שאינה מפורעת הוא משום דלא נפיק חיותא כ"כ עי"ז, ניחא הא דמהני להשלים ולהכשיר, - אך כבר נתבאר לעיל דאין הטעם משום דלא נפיק חיותא אלא משום דאין שחיטה מצטרפת בב' מקומות. [↑](#footnote-ref-515)
515. ובכה"ג הוא חידוש טפי להכשיר, דבגונא דהביה"ל שהשלים שחיטתו וצירפם נמצא דעכשיו הוי ההכשר מכח הרוב הראשון ששחט, אך בגונא דהרשב"א הרי גם אחר ששחט רוב במקום הב' אין ההכשר ע"י הרוב הראשון, ואפ"ה מכשרינן לה. [↑](#footnote-ref-516)
516. והנה אמנם יש לדחות, דאיירי כששחט זה תחת זה בצד אחד של הסימן ולא נחתך רוב הסימן קודם ששחט אחד רוב במקום אחד, - אך אי נימא דהתוס' מפרשי כד' הרמב"ן דלהשאילתות מתפרש אחד למעלה ואחד למטה דלמעלה הוא בצד הסימן שכנגד הפנים ולמטה הוא בצד הסימן שכנגד העורף, כאשר כ"נ ממש"כ בשם השאילתות שהוסיף להכשיר אף כשאין ב' המקומות בהיקף אחד, ומשמע דלא נתפרש ד"ז בגמ', הרי מוכח מדבריהם להכשיר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-517)
517. למש"נ לעיל בהערה די"ל דגם לדעת רש"י כל הא דפסלינן בשחיטה שאינה מפורעת הוא משום דל"מ שחיטה בב' מקומות, ניחא דזהו שאמרו דה"נ ל"מ כששחט את הקנה והושט בב' מקומות. [↑](#footnote-ref-518)
518. התבו"ש בסימן כ"א סק"ט וסק"י כתב דראוי לחוש לזה, - אך היד יהודה שם סק"ד האריך דאין לחוש לזה. [↑](#footnote-ref-519)
519. יש מקום לדון עוד, דהא דמכשרינן שחיטה שאינה מפורעת ולא אמרינן דכל מיעוט קאי בפנ"ע ואינם מצטרפין, הוא רק משום שהם מצטרפין מכח מעשה האדם, אך בחצי קנה פגום אינו מצטרף למה שהוסיף ושחט אלא כשהם יחד, - אך אין נראה כן מהא דמכשרינן בב' ששחטו זה מלמעלה וזה מלמטה, ולכאו' בב' בנ"א ששוחטין ליכא צירוף מכח מעשה השחיטה דידהו. [↑](#footnote-ref-520)
520. היד יהודה בסימן כ"ד סקי"א כתב בע"א דאף דל"ב שתהא השחיטה בעצמה מפורעת היינו משום שהסכין עכ"פ מגולה, אבל כל שמקום השחיטה מכוסה וגם הסכין אינו נראה הו"ל חלדה. [↑](#footnote-ref-521)
521. וכ"נ גם ממש"כ התוס' דהא דנקט לה הכא הוא אגב דאכשר רב שחיטה שאינה מפורעת, ולא כתבו דהוא אגב שנחלקו בדין שחיטה מפורעת, וקמ"ל דשחיטה שאינה מפורעת כזאת פסולה לכו"ע, והיינו משום דכל עיקר הא דבעינן בזה לפסולא דחלדה הוא רק לדעת רב דל"ב שחיטה מפורעת. [↑](#footnote-ref-522)
522. וצ"ע במש"כ היד יהודה בסימן כ"ד סקי"א ללמוד מד' ר"ת דפסולא דחלדה הוא משום דבעינן שחיטה מפורעת. [↑](#footnote-ref-523)
523. ועד"ז כתב המנהיג בהל' שחיטה דפסולא דחלדה הוא משום דכתיב וזבחת ואי"ז אלא כרציחה כענין שדוקרין את האדם במלחמה בחרבות וברמחים. [↑](#footnote-ref-524)
524. ועיי"ש שכתב דאם הפסול הא במה שהסכין מכוסה הרי דכל שהסכין כרוך במטלית ושחט בו, בגונא דכנגד מקום השחיטה הוא מכוסה מלמעלה, שחיטתו פסולה, - והעירו לדון בזה די"ל דפסולא דחלדה הוא במה שתוחב את הסכין ושוחט, וכאשר כ"נ בל' ספר הפרדס לרש"י והראבי"ה בסימן אלף פ"ו, וע"כ כ"ז הוא כששוחט תחת דבר אחר והוא מוליך ומביא תחתיו, אך כשהסכין עצמו כרוך ל"ש עיקר פסולא דחלדה. [↑](#footnote-ref-525)
525. וכ"ה בל' כמה מקמאי בסוגיין דפסול חלדה תליא במה שהסכין מכוסה. [↑](#footnote-ref-526)
526. הרמ"א בסימן ו' ס"א כתב להכשיר כשיש פגימה בסכין וכורך מטלית על הפגימה, והתבו"ש בסימן כ"ד סקט"ו כתב דהיינו דגם לדעת היראים שפוסל כשהסכין מכוסה שלא כנגד הסימנים היינו משום הרחקה שלא יבא לשחוט תחת וגם כל הסכין שייך לשיטה, ומשא"כ תחת מטלית הכרוך דא"א לשחוט שם ואם אינ נחשב מהסכין לצורך שחיטה. [↑](#footnote-ref-527)
527. ועיי"ש בתשו' הכת"ס שכתב דפסול זה דפסול זה דשחיטה מלמטה למעלה אינו מתישב בלישנא דחלדה, - והגרע"א השיב ע"ז דהרי חזינן דס"ד דחלדה דמתניתין הוא מלמטה למעלה, והרי דשייך לעייל כן בלישנא דחלדה. [↑](#footnote-ref-528)
528. ואך דבדבריו י"ל דהוי הכל חד פסולא דבעינן שחיטה כדרכה, ואיכא תרי גווני דל"ה כשחיטה כדרכה, חדא, בשוחט מלמטה למעלה, ועוד בשוחט בכיסוי, - וד' היד אברהם שחילק ביניהם, וכתב דחלדה פוסל במיעוט בתרא ושחיטה מלמטה למעלה אינו פוסל במיעוט בתרא, צע"ג, דהיאך נכללו ב' פסולים חלוקים בחדא הלכתא דחלדה. [↑](#footnote-ref-529)
529. מל' הבעה"מ משמע דעיקר פסול חלדה שנשנה במשנתינו הוא תחת בשר הבהמה, ונראה דס"ל דהא דהחליד תחת השני ופסקו הוי חלדה אי"ז משום שהסימן עצמו מכסה את הסכין, דמה שמקום השחיטה מכסה את עצמו ל"ה חלדה כלל, וכל הא דהוי כחלדה הוא משום שהוא מכוסה בבשר הבהמה. [↑](#footnote-ref-530)
530. האחרונים נחלקו לדינא אם יש לפסול אף בטלית כרוכה שאינה קשורה, עמש"כ בזה הפר"ח בסימן כ"ד סקי"ב והתבו"ש שם סק"י והפמ"ג בשפ"ד שם סק"ז והיד יהודה שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-531)
531. הפמ"ג במש"ז שם סק"ד כתב לפרש לדבריו כמש"כ הכנה"ג בהגב"י שם סקכ"ד דלא מפסיל כשהסכין אינה גלוי' משום חלדה אלא דוקא כשאפשר לנשחט להשחט בסכין גלוי' והוא בא וכיסהו, אך כל שאי אפשר לנשחט להשחט בסכין גלוי' כמו עובר בן ט' חי במעי אמו לא מיפסיל משום חלדה, - וי"ל דהיינו דפסולא דחלדה הוא משום דאי"ז כדרך שחיטה, ובעובר במעי אמו א"א לשחטו בסכין גלוי' הו"ל דרך שחיטה, ויש להסתפק אם יש להכשיר מכח זה בשחט עובר שבמעי בהמה אף כשהחליד בין סימן לסימן ושחטו, כיון דבלא"ה אין דרכו בשחיטה מגולה, או דלא מכשרינן אלא באותו הכיסוי שדרכו בכך אך כל שמכסה בכיסוי אחר מיפסל. [↑](#footnote-ref-532)
532. והעירו דבד' התוס' בבכורות כ"ד ב' ד"ה השוחט מבו' לכאו' דיש לפסול אף בצמר שאינו מסובך, עיי"ש, וכ"נ גם בפירש"י שם, אי לא דנימא דמפרש דהכא איירי בצמר תלוש, ובזה בעינן דוקא מסובך. [↑](#footnote-ref-533)
533. הסה"ת בהל' שחיטה סימן ה' כתב לפ"ז דצריך ליזהר כששוחט והוא חס על העור שלא יעשה בו חתיכה גדולה וגומר שחיטתו בראש הסכין ומתכסה מן העור הנשאר שלם, דבכה"ג שחיטתו פסולה דהוי חלדה, והובא בשו"ע סימן כ"ד ס"ט, והיד יהודה שם סקי"ג הק' דמה הוצרכו ללמוד לזה מד' רש"י הרי ודאי דהו"ל חלדה, והרי הסה"ת גופי' הק' ע"ד רש"י דא"כ מ"ט דרבה דפליג והרי דפשיטא לי' דהוי חלדה, ועי' עוד בביאור הגר"א שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-534)
534. היד יהודה בסימן כ"ד סק"ט פירש דהיינו דאף דהסכין מכוסה לגמרי ע"י עצם המפרקת, מ"מ כיון דאי"ז דבר שלם ל"ה חלדה, ולכאו' יש לדמותו למש"כ התוס' והבעה"מ לקמן ל' ב' דהא דמיבע"ל להכשיר בהחליד תחת מיעוט סימנים הוא משום דחשבינן להמיעוט כחתוך, והרי דאף דבפועל ה"ז מכוסה ע"י מיעוט הסימן מ"מ כיון דחשבינן לי' כחתוך לא משוי לה חלדה, וי"ל דהוא משום דלא חשיב כחלדה אלא כשהוא מכוסה ע"י דבר שלם, - אך בתשו' צ"צ יו"ד סימן י"ח פירש בתו"ד לד' הסה"ת דטעמא דרבה הוא מפני שהעצם חתוכה ויכולים לראות הסכין, ורב הונא דס"ל דהוי חלדה היינו משום שקצת עובי הסכין מתכסה ממש מהעצם. [↑](#footnote-ref-535)
535. צ"ע היאך זה מתישב בלישנא דרבה דל"ה חלדה משום דחלדה הוא כחולדה וכו' דמכסיא ומשא"כ הכא דמגליא, והרי גם רב הונא מודה לזה ואך דס"ל דתלי במה דבית השחיטה מכסיא ולא במה דהסכין מכסיא. [↑](#footnote-ref-536)
536. ולפ"ז זהו מש"כ רש"י דטעמא דרבה הוא משום דהסכין נראה ומגולה, דלאו היינו דרבה פליג וס"ל דפסולא דחלדה תליא במה דהסכין מכוסה, דזה אינו מתישב כלל בלישנא דרבה, וגם רחוק הדבר דפליגי אמוראי בביאור עיקר הפסול דחלדה, אלא היינו דכיון דהסכין נראה ומגולה נמצא דבית השחיטה מגולה מלמעלה וסגי בהכי, דכבר אי"ז כחולדה הדרה בעיקרי בתים דמכוסה לגמרי. [↑](#footnote-ref-537)
537. בחי' הגרע"א הק' דא"כ מאי פריך דמ"ד מפני שהוא דורס מ"ט לא אמר מפני שהוא מליד, הרי כיון דס"ל דמוליך ומביא במליקה פסול נקט לטעמא דדורס דמכח זה פסול אף בסכין רחבה, ואם משום דמחליד ל"ה פסלינן אלא בסכין שאינה רחבה, וכן הק' בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ', ועיי"ש במשה"ק עוד עד"ז. [↑](#footnote-ref-538)
538. הפמ"ג בסימן כ"ד במש"ז סק"ג כתב דמד' התוס' שכתבו דבסכין רחבה ל"ה חלדה מבו' דעיקר חלדה הוא במה שהסכין מכוסה, והיינו משום דאם תליא במה שבית השחיטה מכוסה, הרי דגם בסכין רחבה בית השחיטה מכוסה לגמרי. [↑](#footnote-ref-539)
539. וזה ממש"כ רש"י בסוגיין דמתניתין דמלק בסכין סתמא קתני, וע"כ למ"ד דמוליך ומביא כשר א"א לפרש דהפסול הוא משום דרסה, ובע"כ דאף בסכין רחבה פסולה השחיטה. [↑](#footnote-ref-540)
540. והק' עוד בהא דפריך דמ"ד מפני שהוא דורס מ"ט לא אמר מפני שהוא מחליד, והרי י"ל דס"ל כמ"ד דתחת העור כשר, וגם אם ס"ל דתחת העור איני יודע, הרי דמה"ט פירש דהוא משום דהוא דורס, כ"ה דלא תפשוט דתחת העור פסולה, והרי הרשב"א כתב דמשום דרב הונא ס"ל דמוליך ומביא במליקה כשר הוצרך לפרש דהוא מפני שהוא מחליד ותפשוט מינה דתחת העור פסולה, והרי דאם הוה ס"ל דמוליך ומביא במליקה פסלה הוה ניחא טפי לפרש דטעם הפסול הוא משום שהוא דורס כ"ה דלא תפשוט מינה דתחת העור פסולה, וא"כ י"ל דזהו טעמא דרבה שפירש דהוא מפני שדורס, וכן הק' בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ'. [↑](#footnote-ref-541)
541. היד יהודה בסימן כ"ד סקי"ג כתב לפרש דהוא משום דהרוב בשר דחטאת הוי בתורת המליקה דחטאת וע"כ הו"ל חלדה, וכתב דלפ"ז י"ל דגם עצמות המפרקת הו"ל מכלל המליקה וע"כ הוי חלדה ול"ד לתחת העור. [↑](#footnote-ref-542)
542. ולפ"ז נמצא דביסוד הדברים אזיל רש"י בזבחים כמש"כ בסוגיין לפרש דטעמא דרב הונא הוא משום דאין בית השחיטה מגולה מן הצדדים, ורבה פליג דסגי במה שהוא מגולה מלמעלה, ואך דבסוגיין פירש דהא דאינו מגולה מן הצדדים הוא משום המפרקת, והתם פירש דהוא משום הבשר. [↑](#footnote-ref-543)
543. ויש לפרש בגדר הדברים, דכמו דאם הי' שוחט מלמטה למעלה הוי חשבינן לה כחלדה משום שהסימנים מכסים את הסכין, ה"נ כששוחט מלמעלה למטה לעולם חזינן כמו שצד הצואר הוא למעלה וצד העורף הוא למטה וע"כ חשיב כשחיטה מכוסה, והיינו דבאמת י"ל דליכא נפ"מ אם הוא שוחט מלמטה או מלמעלה, דכמו דכששוחט מלמעלה הוא מגולה לצד מעלה ה"נ כששוחט מלמטה הוא מגולה לצד מטה, וע"כ לעולם יש לנו לדון אם חשבינן לה דהסכין הוא מעל הסימנים או דחשבינן דהסימנים הם מעל הסכין, וזה תליא היאך הוי דרך שחיטה. [↑](#footnote-ref-544)
544. ועיי"ש שכתב בטעמא דהרשב"א דלא ניח"ל לפרש כן, אף דלקמן ל' ב' מבו' די"ל דפסולא דחלדה הוא בשוחט מלמטה למעלה, הוא משום דדוקא התם שמעמיד חודו של סכין תחת הסימנים וחותך דרך הגבהה חודו של סכין דרך מעלה אי"ז דרך שחיטה, דסתם שחיטה מעמיד חודו של סכין על הסימנים וחותך בהורדת חוד הסכין דרך מטה, אך במליקה שמעמיד חודו של סכין על העורף וחותך בחודו דרך ירידתו, אין הפרש אם מעמיד חודו של סכין על הסימנים או שמעמיד חודו של סכין על עורף, דכל ששוחט בחודו של סכין דרך ירידתו מיקרי מלמעלה למטה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-545)
545. למש"כ השטמ"ק בסוגיין דהא דפסלינן כששוחט הסימנים מלמטה למעלה הוא משום דחשבינן לה כמכוסה ע"י הסימנים, ניחא, דבהחליד את הסכין תחת השני ליכא אלא חד פסולא דהשחיטה מכוסה. [↑](#footnote-ref-546)
546. אך לפשטות הדברים דמודה רב הונא דכל שהשחיטה מכוסה מיפסל משום חלדה, נמצא דאיכא תרי גווני דחלדה, חדא, כשהשחיטה מכוסה, ועוד, בשוחט הסימנים מאחוריהם, וצ"ל דהא דנכללו תרוייהו בפסולא דחלדה הוא משום דעיקר פסולא דחלדה היא בשחיטה שלא כדרך, ובין כשהשחיטה מכוסה ובין כששוחט הסימנים מאחוריהם חשיב כשחיטה שלא כדרך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-547)
547. ומש"כ ללמוד לזה מד' הריטב"א שכתב דנקט מתניתין כחולדה לפי שעל הרוב כך הוא, לכאו' יש מקום לפרש דמכוון ד' הריטב"א הוא דהא דנקט מתניתין החליד את הסכין תחת השני ופסקו אף דגם אם שחט מצד העורף כשאינו מכוסה דומיא דהכא פסול, הוא משום דעל הרוב שחיטה מלמטה למעלה הוא ע"י שמחליד, אך לעולם כל ששחט מצד הצואר כשר אף אם הפך את הסימנים. [↑](#footnote-ref-548)
548. לכאו' הטעם בזה, דאף אם פסלינן כששוחט הסימנים מצד העורף, כ"ז הוא כשהם תחת המפרקת דזה אינו כדרך שחיטה, אך כל שהסימנים הם בחוץ ליכא נפ"מ אם הם עומדים בצד הצואר או מצד העורף, ויל"פ עוד עד"ז, דכל הא דשחיטה מצד העורף אינה כדרך שחיטה, הוא משום דהוא דרך המפרקת, אך כל שהחזיר הסימנים ואין השחיטה דרך המפרקת שפיר הו"ל דרך שחיטה. [↑](#footnote-ref-549)
549. השאילתות בסימן קכ"ה כתב דשחיטה בסכין פגום פסולה משום דהו"ל דרסה, וההעמ"ש שם כתב בדעתו דדין דרסה דמשנתינו אינו כלל מן ההלכתא אלא ילפינן לה מקרא, וההלכתא דדרסה היא לפסול סכין פגום. [↑](#footnote-ref-550)
550. הרמ"א בסימן כ"ד ס"ו כתב דהמנהג לפסול דרסה במיעוט קמא דקנה, והש"ך שם סקי"ג פירש דהוא משום דחיישינן שנגע בושט, וכ"כ הגר"א שם סק"ז, - אך הגר"ז שם סקכ"ח כתב בדעת השו"ע דדעתו לאסור בזה מדינא, משום דס"ל כדעת הרמב"ם דהאיבעיא דהחליד במיעוט סימנים הוא במיעוט קמא אף דקנה, וה"נ הוא בדרסה, ועי' עוד בדבריו שם סקי"א וסקי"ז. [↑](#footnote-ref-551)
551. אך צ"ע, דאם לעולם תחילת השחיטה הוא ע"י דרסה, היאך מכשרינן בחצי קנה פגום, הרי נמצא דעיקר השחיטה נעשית בדרסה. [↑](#footnote-ref-552)
552. ויש מקום לדמותו למש"כ הגר"ז בסימן כ"ד סק"א דאם דוחק בשעת ההולכה והבאה שפיר דמי, וכ"כ היד יהודה שם סוסק"ג, אך הדרכ"ת שם סק"ב כתב דיש חולקים ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-553)
553. הלח"מ שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב' דמבו' להדיא דאף בשחיטת הסימנים לחודייהו בעינן הולכה והובאה, ועמש"כ בזה האו"ש שם והפרי תואר בסימן כ"ד סק"ב והיד יהודה שם סק"א. [↑](#footnote-ref-554)
554. והרשב"א במשמה"ב שם הוכיח כן מתוספתא דאף כששוחט את הסימנים לבדם בעינן שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר. [↑](#footnote-ref-555)
555. אך הרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז דלישנא דהתיז את הראש היינו שהתיז את כל הראש, ועיי"ש שפירש כן גם בההיא דלעיל כ"ז א', והא דתני לה בכה"ג הוא לרבותא דאף בכה"ג סגי במה דאיכא כמלא צואר חוץ לצואר, - והרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז דכל שהתיז את כל הראש לא סגי שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר. [↑](#footnote-ref-556)
556. היד יהודה בסימן כ"ד סק"ד עמד בזה, שהרי צוארי הבהמות א"א שיהיו סמוכים זל"ז דהגופים והראשים דהם רחבים יותר מהצוארים מפסיקין ביניהם, וא"כ היאך סגי בסכין שרחב כשיעור ג' צוארים, ועיי"ש שכתב דבע"כ ל"ד הוא והמכוון הוא שיהא לו רוחב ג' צוארים חוץ מהריוח שבין הראשים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-557)
557. ועיי"ש שכתב די"ל דמיירי אף אם נשחט קודם אלא שכונתו היתה להוליך ולהביא כמה פעמים עד שישחט, וזה לטעמי' בתבו"ש בסימן ח' דכל שהיתה כונתו לשחוט בהולכה והבאה כשר אף אם הוליך ולא הביא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-558)
558. אך הנה בד' התוס' הרא"ש ביבמות צ' ב' משמע להדיא דבשבת דא"א לעשות ציצית מותר לכתחילה להתעטף בבגד שאין בו ציצית, ול"ב להתירא דכבוד הבריות, וכ"כ העולת תמיד בסימן י"ג סק"ט והט"ז שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-559)
559. ועיי"ש שכתב דלא נתישב בזה הא דהכא אסור לשחוט, שהרי אם לא ישחטנו עכשיו לא יהא בידו לשחטו אח"כ ולכסות את דמו, ואפ"ה אסרינן לי' לשחוט כיון שאין בידו לכסות, - וכתב די"ל דהכא כיון שהי' מומחה כ"כ שהי' יכול לכוין בגירא על הסימנים, מסתמא הי' יכול לכוין ג"כ שיפגע החץ באגפיים במקום שאינו עושה טריפה ולהפילו ולתפסו, וכיון שיש בידו לשחטו ולכסות את דמו אסור לשחטו באופן שלא יהא בידו לכסות את הדם, ועיי"ש שכתב דמד' הרשב"א מבו' דנקט דלא איירי בכה"ג, דא"כ אין מכאן ראי' דמי שאין בידו לכסות אסור לשחוט, וי"ל דהוא משום דפליג ע"ד המרדכי. [↑](#footnote-ref-560)
560. וזה כמש"כ הקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד דעיקר הא דמותר ללבוש בגד כשא"א לו לעשות בו ציצית הוא משום דכל שהוא אנוס ל"ה בר חיובא, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בב"ב י"ג א' (ד"ה שנאמר) שדימו ח"ע וחב"ח דהוא אנוס וא"א לו לקיים פו"ר לפטורא דעבדים מכל המצוות. [↑](#footnote-ref-561)
561. ומש"כ התבו"ש שם ללמוד כן מד' הר"י בן חביב שהביא הב"י שם, עמש"כ היד יהודה שם לדון בזה, - וילה"ע עוד בזה, דבל' הר"י בן חביב שם מבו' דאף אם הי' דעתו להוליך לחוד כשר ולא פסלינן אלא כשנתכוין במזיד לשחוט במקום אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-562)
562. אך י"ל דלעולם פסולא דנשחטה מאלי' אי"ז משום דבעינן שחיטה דבר זביחה, אלא משום דבעינן שחיטה מכח אדם, והא דכייל לה התוספתא בחדא עם פסולא דשחיטת נכרי, הוא משום דכל עיקר דינא דבר זביחה הוא מכח הא דבעינן שחיטה מכח אדם, דאם ל"ה בעינן שחיטה מכח אדם ל"ה מקום לדינא דבר זביחה. [↑](#footnote-ref-563)
563. מבו' בדבריו דטעמא דמ"ד דהקוף נוטל לידים הוא משום דחשיב ככח גברא, וכן האריך המאמ"ר שם סקט"ז, עיי"ש, וכ"כ המאירי בקונט' בית יד שער ז' דהא דהקוף נוטל לידים הוא משום דחשבינן לה ככח גברא מפני שהוא דומה הרבה לאדם, - אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן קל"ה מבו' דטעמא דת"ק הוא משום דל"ב כח גברא וסגי בכח שופך, ולפ"ז הרי דבשחיטה דבעינן כח גברא ל"מ שחיטת קוף, וכ"כ הפמ"ג באו"ח שם. [↑](#footnote-ref-564)
564. וכ"נ בד' הכס"מ בפ"ב משאה"ט ה"י שנסתפק במש"כ הרמב"ם שם דשחיטת נכרי אינה מטמאה במשא דשמא ה"נ שחיטת קוף אינה מטמאה במשא כיון דשם שחיטה עלי', עיי"ש, והרי דפסולא דשחיטת קוף אי"ז משום דלא חשיב ככח גברא, אלא משום דאינו בר זביחה דומיא דנכרי, ולכאו' היינו להרמב"ם לטעמי' בפ"ו מברכות הי"א דהקוף נוטל לידים. [↑](#footnote-ref-565)
565. בתשו' חתן הגרע"א שם כתב דממש"כ הרמ"א בדרכ"מ סימן ג' לפסולא דשחיטת קוף בהדי פסולא דנשחטה מאלי' מבו' דפסולא דשחיטת קוף הוא משום דבעינן כח גברא, - ועיי"ש שכתב לדון דאין לפסול בזה משום דלאו בר זביחה, דלדעת הרמב"ם פסולא דשחיטת נכרי הוא משום וקרא לך ואכלת מזבחו, ולפ"ז אין לפסול מכח זה בשחיטת קוף, וכתב דהרמ"א בשו"ע שהביא לדין זה בסימן ב' בהדי פסולא דשחיטת נכרי ומומר, הוא לטעמי' שם ס"ה דקי"ל כהר"א דכל שאינו בר זביחה שחיטתו פסולה, והסכים לזה הגרע"א שם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-566)
566. הפר"ח שם סק"ב צידד דל' הרא"ש אינו בדקדוק ומודה להכשיר בכה"ג, ובזה מתפרש מה שהביא הטור שם לד' הרשב"א, ולא כתב דהוא שלא כד' אביו הרא"ש, - אך התבו"ש שם סק"ז והביה"ל שם תמהו ע"ז דודאי דהרא"ש פוסל בזה. [↑](#footnote-ref-567)
567. וכ"נ ממש"כ הטוש"ע שם דאם הפיל הסכין בידו או ברגלו שלא בכונה כלל והלך ושחט כשרה, אך אם הי' הסכין מונח בחיקו או בידו ונפלה שלא בכונה כנפלה מעצמה דמי, והרי דכל שהפיל בידים את הסכין מהני אף שעשה כן שלא בכונה כלל, ורק כשנפל הסכין מידו הוא דאם הוי שלא בכונה ל"מ, והפמ"ג במש"ז שם סק"א עמד בזה, ועיי"ש במש"כ לדחוק, - וכ"ה מבו' ממש"כ הגר"א שם סק"ה דהא דל"מ כשנפלה הסכין שלא בכונה הוא כמש"כ הרא"ה דבשחיטה בעינן כח גברא ול"ד לטבילה ולנזיקין. [↑](#footnote-ref-568)
568. ויש להוסיף, דלקמן בע"ב מבו' דאף דדין טבילה דמי לדין שחיטה ולרבנן לא עלתה לה טבילה אלא כשירדה להקר, מ"מ לר' נתן עלתה לה טבילה אף אם נפלה מן הגשר וטבלה, ומבו' דאף דדין הכונה לרבנן הוא אף בטבילה, מ"מ מש"כ הרא"ש דאף לר' נתן בעינן כונה להפיל הוא רק בשחיטה, ולמש"כ היד יהודה דדין הכונה הוא משום דבלא"ה לא חשיב ככח גברא, ניחא, דל"ש הך דינא כלל בטבילה, דל"ב בה כח גברא, וצ"ל דאף למש"כ התבו"ש שם סק"ז בדעת הרא"ש דהוא דין כונה, עיי"ש מ"מ כל הא דבעינן לכונה זו הוא רק משום דבעינן כח גברא, וכמש"כ הרא"ש בסו"ד דבע"א לא מיקרי כח גברא, וע"כ ל"ש הך דינא בטבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-569)
569. לכאו' מכוון דבריו הוא דלענין נזיקין ל"ב שיעשה ההיזק בכחו, אלא כל שנעשה ההיזק על ידו הוא חייב, וכ"כ המאירי לעיל י"ב ב' דשאני לענין נזיקין דהוא חייב לשמור עצמו בכל צד שלא יהא היזק יוצא מתחת ידו, - ועד"ז מצינו בד' השטמ"ק בב"ק נ"ו א' בשם הרא"ה דשאני חיוב מיתה דרוצח מחיוב נזיקין, דבנזיקין חייב על גרמתו כיון דהוי גירי', ומיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גירי' אלא במזיק בגופו או בכחו, אך צ"ע דלכאו' חיוב גלות דמי לחיוב מיתה ובעינן לזה כחו, ובב"ק שם מבו' דבהיתה אבן מונחת לו בחיקו חשיב כמעשה דילי' לחייב גלות, [ואמנם הנה בכ"ד משמע דאיכא חיוב גלות מכח הא דשמירת גופו עליו, (והתוס' בכתובות ל"ג סוד"ה דלמא כתבו דנפל מן הגג ברוח מצוי' חייב גלות, והחזו"א בב"ק סימן ב' סק"ב סוד"ה ונראה תמה ע"ז, אך הנה בד' התוס' הרשב"א שם מבו' דיש מקום לחייבו מיתה בכה"ג), ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-570)
570. אך באמת קרוב הדבר דמש"כ המאירי דנפלה מאלי', היינו משום דכל שלא נתכוין להפילה, חשיב כמו שנפלה מאלי', שהוא פתח ידו וממילא נפלה, ורק כשנתכוין להפילה חשיב כמפילה בידים, וכ"ה משמעות ד' המאירי שם ובסוגיין דל"מ לענין שחיטה אלא כשזרק את הסכין ונתכוין להפילה. [↑](#footnote-ref-571)
571. אך הנה בל' הרשב"א בתוה"ב משמע דל"ג התם דהיתה אבן מונחת לו בחיקו "ועמד" ונפלה אלא גריס היתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה, וכ"ה בל' הרשב"א בסוגיין בב"ק שם, אך בחי' הרשב"א בקידושין כ"ד ב' הגיר' היא שעמד ונפלה, ולפ"ז שפיר י"ל דכל הנידון הוא רק כשנפלה שלא ע"י מעשה האדם, וכבר עמד ע"ז האבנ"ז באו"ח סו"ס ע"ד ובאהע"ז סו"ס ק"צ. [↑](#footnote-ref-572)
572. החלקת יואב ביו"ד סימן ב' בתחילת דבריו כתב לדון דאם פתח ידו ודאי חשיב ככחו, ופלוגתת הראשונים היא בגונא שנתקל בידו ונפלה הסכין, - אך הפמ"ג במש"ז סימן ג' סק"א נקט דאם נכשל בידו או ברגלו והפיל הסכין לכו"ע כשרה, ורק לדעת הרא"ש פסולה משום דבעינן כונה, והתבו"ש שם סק"ז כתב בתו"ד בדעת הרשב"א דבכה"ג פסולה, ויש לדון דתליא בפלוגתת הראשונים בפ' המניח בגדרי נתקל, וכמש"כ החלקת יואב שם. [↑](#footnote-ref-573)
573. צ"ע דבכה"ג שחתך החבל ונפלה הסכין לכאו' ודאי דמהני דלא גרע מבידקא דמיא דחשיב ככח גברא לענין שחיטה. [↑](#footnote-ref-574)
574. אך צ"ע, דא"כ גם בפתח ידו ונפלה הסכין, הרי כיון דמתחילה הביא את הסכין לשם ואח"כ פתח את ידו, הי' בדין דיהא זה חשוב כמעשה דילי', ולא הי' לנו לפסול רק אם נפלה הסכין מתחילה לידו שעמדה שם ואח"כ פתח את ידו, והחלקת יואב שם ביו"ד סימן ב' עמד בכעי"ז, וכתב דכל הפסול הוא רק כשהביא את הסכין לשם קודם שבאה הבהמה לשם, עיי"ש, ובזה ניחא דלא תיקשי ממש"כ הרא"ש לקמן פ"ח סימן ט"ו והטוש"ע בסימן קנ"ט ס"ה דכלי המלא נקבים מתחתיו ופיו צר מלמעלה וכשמניח אצבעו מלמעלה אין המים יוצאין וכשמסיר אצבעו המים יוצאין נוטלין ממנו לידים, וחשבינן לה ככח גברא. [↑](#footnote-ref-575)
575. אך בד' הרמב"ן בע"ז נ"ט ב' בסו"ד מבו' להדיא דהא דשקיל בידקא דמיא חשיב ככחו הוא אף בלא כונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-576)
576. אך יותר נראה דמש"כ הרמ"ה דנתכוין לכך הוא כדי לחייבו משום רוצח, וזהו שכתב דנתכוין כדי "שתפול על האדם ותהרוג", ולזה ודאי ל"ב מהלכות מעשה. [↑](#footnote-ref-577)
577. האמרי בינה שחיטה סימן ז' כתב עפי"ד הרשב"א דאם הפילתה הרוח למים לא עלתה לה טבילה, דכי היכי דבשחיטה בעינן כח גברא משום דכתיב וזבחת, ה"נ בטבילה דכתיב וכיבס, - והיד יהודה בסימן ג' סק"א בתו"ד תמה ע"ז דודאי דבטבילה מהני אף בכה"ג דומיא דגל שנתלש. [↑](#footnote-ref-578)
578. לכאו' בעכצ"ל דהתם איירי כשהביא הכלים במקום שהגל עתיד לבא, וכה"ג חשיב שפיר כמעשה, - אך אי"ז מתישב עם מש"נ להלן דל"מ כשהביא את הבהמה במקום שתישחט שם, ועמד ע"ז היד יהודה בסימן ג' סק"א. [↑](#footnote-ref-579)
579. ועיי"ש שכתב לפ"ז דעיקר הא דמדייקינן הכא ממשנתינו כר' נתן הוא גם למ"ד דאשו משום חציו, דגם לדידי' יש לדקדק דטעמא דנפלה בלא כונה להפיל הא הפילה בכונה כשרה אף דלא נתכוין לשחוט, וזהו דמותבינן מינה לר' יוחנן, ושמא לפ"ז נתישב גם משה"ק הגרע"א בקו' עצומות בסנהדרין שם דרבא דקאמר הכא דמתניתין ר' נתן היא ס"ל בב"ק כ"ג א' דאשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-580)
580. מד' הרשב"א שלמד להכשיר בנפלה סכין מידו מהא דמחייבינן בהיתה אבן מונחת בחיקו, מבו' דס"ל דכל דחשיב כמעשיו לענין נזיקין חשיב ככחו לענין שחיטה, - אך י"ל דמה שנסתפק הרשב"א לחלק ביניהם הוא כד' הגר"ח דחלוק דין נזיקין מדין שחיטה. [↑](#footnote-ref-581)
581. ממש"כ תר"י שם לדמות לזה דין שופך מים בצינור דכל שידיו רחוקות ממקום השפיכה לא חשיב ככח גברא ואין נוטלין ממנו לידים, מבו' דאי"ז דין מסוים בשחיטה, אלא אף לענין רציחה אינו חייב בסרנא דפחרא בסיבוב שני, שהרי דינא דכח שני במים הוא גם לגבי רציחה, וכמו שאמרו בסנהדרין ע"ז ב', - וצ"ע דמ"ש ממה שאמרו בסנהדרין ע"ז ב' דזרק צרור בכותל וחזרה לאחורי' חייב, - ועמש"כ בזה השפ"א ביו"ד סימן ז'. [↑](#footnote-ref-582)
582. ועיי"ש שכתב דלענין דינא שניהם אמת, - אך בסו"ד כתב דלפירושא קמא אין לדבר קצבה ותו דכולהו מיא דסמיכי להדדי כחד גופא דמו, ומשמע דס"ל לדינא לחייב אף במים הרחוקים כיון דכחד גופא דמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-583)
583. יש להעיר דאף אם אשו משום חציו ל"מ בשחיטה, מ"מ הכא שנותן את הצואר תחת הגלגל לכאו' חשיב כמעשה גמור דילי' ול"ב בזה לדין אשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-584)
584. ויש לסייע ליסוד הדברים מהא דמכשרינן בסרנא דפחרא אף שנתן את צואר הבהמה אח"כ, ולא אמרינן דכשסיבב את הגלגל עדיין לא היתה הבהמה שם ומה שנתן את צואר הבהמה שם ל"מ מידי, ולכאו' א"א לצרף את ב' המעשים יחד דעי"ז יהא חשוב ככח גברא, ולכאו' היינו משום דאף אי נימא דדינא דפרט לממציא את עצמו הוא גם בשאר דיני התורה ולא חשיב דנעשה תוצאת השחיטה על ידו, מ"מ שפיר חשיב שנעשית השחיטה מכחו, אך הנה בכ' הגר"ח לקמן ק"ז א' כתב בדעת הרמב"ם דבנפלה סכין מידו ואח"כ באה הבהמה שם לא חשיב ככח גברא, ולפי דבריו צ"ל דהא דהכא מהני השחיטה, הוא משום שדעתו להביא את הבהמה לשם והו"ל כרוח מצוי', (וצ"ע אם הוא מתישב בד' הגר"ח שם במש"כ לענין נט"י, עיי"ש), - ועד"ז יל"ד גם בדינא דזרק חץ ותריס בידו וכו', די"ל דאף דאמרינן דמיפסק פסיקי גירי' ואינו חייב, היינו דלא חשיב דנעשה תוצאת הרציחה וההיזק על ידו, אך מ"מ נעשה המעשה בכחו, וי"ל דה"ז מועיל לענין שחיטה, ויש לדון עוד בב' אופנים אלו, דכל הא דפטרינן לי', הוא רק לענין חיובים, דלית לי' אחריות על מעשה זה, אך מ"מ חשיב שנעשה המעשה על ידו, וע"כ ה"ז מועיל לשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-585)
585. לכאו' המכוון בזה דלא סגי במה שמתכוין לחתיכת דבר זה, אלא בעינן שיתכוין להוצאת החיות שע"י חתיכת הסימנים, ומה"ט הוא דאף דחש"ו יש להם כונה לחתיכה אין להם כונה לחתיכת סימנים וכמש"כ התוס', דאי נימא דסגי במה שמתכוין לחתוך את הסימנים, הרי דכיון דחש"ו יש להם כונה לחתיכה, מ"ט אין להן כונה לחתיכת סימנים. [↑](#footnote-ref-586)
586. ועפי"ז כתבו התוס' בע"ב ולעיל י"ג א' דמתעסק דפסול בקדשים הוא אף כשנתכוין לחתיכת סימנים אלא שלא נתכוין להתירה בזביחה זו, והרשב"א לעיל שם כתב דהיינו דבקדשים ל"מ עד שיתכוין לשחיטה מעליא שיודע שנצטוו ישראל על השחיטה ולפיכך הוא שוחט. [↑](#footnote-ref-587)
587. יש להעיר ממש"כ בפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה מאן תנא דהא דלרבנן ל"מ שחיטת חש"ו הוא משום דלחתיכה בעלמא מכווני ואין להם דעת להתכוין לשחיטה, והרי דלרבנן לא סגי במה שמתכוין לחתיכה אלא בעינן שיתכוין לשחיטה דהיינו לחתיכת סימנים. [↑](#footnote-ref-588)
588. שמא יש לדחוק דמכוון ד' הרמב"ן הוא לפרש דלר' נתן מהני אף בכה"ג דלא נתכוין לחתיכה כלל דומיא דזרק סכין לנעצה בכותל, אך אה"נ דלרבנן ל"מ אף היכא שנתכוין לחתיכה אם לא נתכוין לחתיכת בהמה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-589)
589. ושמא י"ל דכל הא דמהני נתכוין לחתיכה אחרת הוא רק כשלבסוף לא חתך את אותו הדבר אלא שחט את הבהמה, ובכה"ג אמרינן שנתקיימה מחשבתו בשחיטה, אך כל שחתך את אותו הדבר ומלבד זה שחט ל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-590)
590. ועד"ז כתב העונג יו"ט בר"ס נ"ה, וכתב לפ"ז דמה"ט הוא דל"מ גדול עומד על גביו בשחיטה, דכל הא דמהני כונת הגדול העומד על גביו הוא רק בכונה דלשמה דכונה זו ראוי' להתחלק מן המעשה, משא"כ בשחיטה דבעינן כונה לעשיית המעשה אין ראוי' כונה זו להתחלק מן המעשה אלא העושה עצמו צריך לכוין לשם עשי' שהוא עושה. [↑](#footnote-ref-591)
591. שמא יש לדחות למש"כ המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ב' בתו"ד דמה שאמרו בגמ' דלרבנן בעי כונה בטבילה אי"ז משום דילפינן טבילה משחיטה, כמש"כ האו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סק"א, אלא הוא משום דכמו דס"ל דמדכתיב בקרא וזבחת ילפינן דבעינן כונה ה"נ מדכתיב בקרא ורחץ את בשרו במים ילפינן דבעינן כונה, ולפ"ז י"ל דבשחיטה דבעינן כח גברא מתפרש דין הכונה דהוא דין כונה למעשה השחיטה, אך בטבילה דל"ב כח גברא מתפרש דין הכונה דהוא דין כונה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-592)
592. וי"ל דעיקר מה שנקטו הראב"ד והרשב"א דגם בטבילה בעינן מעשה דילי', הוא משום דס"ל דעיקר דין הכונה הוא למעשה השחיטה, ואם בטבילה ל"ב כלל מעשה דילי', הרי דגם לדעת רבנן ל"ה בעינן כונה בטבילה. [↑](#footnote-ref-593)
593. שמא י"ל בזה דאף דבגמ' מדמינן דין טבילה לדין שחיטה, מ"מ בטבילה דל"ב שתעשה ע"י האדם ועיקר הטבילה הוא במה שהוא בתוך המים מהני אף כונת אחר, ומשא"כ בשחיטה דבעינן שתעשה ע"י אדם והשחיטה נעשית ע"י שהאדם שוחט ל"מ אלא כונת השוחט עצמו, וי"ל עוד למש"נ לעיל בהערה די"ל דבשחיטה מתפרש דין הכונה דהוא כונה למעשה השחיטה ובטבילה מתפרש דין הכונה דהוא כונה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-594)
594. וכ"כ האו"ש בפ"א ממקואות ה"ח סק"ב, וכ"כ האמרי בינה בדיני שחיטה סו"ס ז' והעונג יו"ט בסימן נ"ז ד"ה וסברא בדעת רבינו יונה שהביא הרשב"א לעיל י"ב ב' דבשחיטה דא"א לעשות ע"י שליח ל"מ כונת אחר. [↑](#footnote-ref-595)
595. ולכאו' הכי מסתברא, דאף דבדין הכונה בטבילה דבעינן כונה לטהרה י"ל דמהני כונת אחר, דהטהרה חלה מכח כונת האחר, מ"מ בדין הכונה לרבנן דהוא כונה למעשה עצמו, כונת אחר לאו מידי היא, דמה תועלת יש במה שמכוין אחר. [↑](#footnote-ref-596)
596. ולכאו' גם לפי דבריו י"ל דל"מ כונת אדם מן הצד דאינו שייך לעשי' זו כלל, ורק כשחברתה טובלת מכחה הוא דמהני כונתה, או בגל שנתלש ונופל עליו, וגם כשנופל על הכלים דהם כלים שלו, או אף אם אינם כלים שלו מ"מ כיון שבידו לסלקם משם מהני מחשבתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-597)
597. הפת"ש שם סק"א הביא מתשו' זכרון יצחק סימן צ"ו דבגונא דאסור לשחוט את הבהמה משום אותו ואת בנו מיפסלא שחיטה בלא כונה, דבכה"ג לא קיימא בסתמא לשחיטה וממילא דמיפסלא השחיטה בלא בכונה, וכתב דלפ"ז ה"נ אם זרק סכין בשבת שחיטתו פסולה משום דאינו עומד לשחיטה בשבת, ועיי"ש שנחלק ע"ז דגם בהני גווני השחיטה כשרה, כיון דהוא עומד לשחיטה למחר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-598)
598. אך לפירש"י לעיל י"ג א' דהא דמתעסק בקדשים פסול הוא כשלא נתכוין כלל למעשה השחיטה, הרי די"ל דמזה הוא דמייתינן דבחולין ל"ב כונה למעשה השחיטה, ואין ללמוד מזה דבטבילה בעינן כונה להכשר טבילה. [↑](#footnote-ref-599)
599. ואמנם בדעת רש"י שפירשה כשירדה להקר ונפלה כולה לתוך המים הי' מקום לפרש דס"ל דאם נתכונה להכניס כל גופה במים עלתה לה טבילה אף לדעת ר' יוחנן, דל"ב כונה להכשר טבילה, אלא סגי בכונה למעשה הטבילה, וכאשר כ"נ בל' רש"י לעיל בד"ה ידיו טהורות הב' ובד"ה אף שני' לדעת, ומה שאמרו דבשחיטה ל"ב לכונה זו אף לדעת רבנן אף דלרבנן בעי כונה לחתיכה, הוא משום דבשחיטה ל"ב רבנן כונה לחתיכת סימנים וסגי בכונת חתיכה בעלמא, (וכמש"כ המגיני שלמה לעיל י"ג א' בדעת רש"י), - אך אי"ז מתישב, דמהא דמדמינן לה להא דטבל ולא הוחזק מבו' להדיא דבעינן כונה לטהרת הטבילה, וכ"נ בל' רש"י בד"ה הכי קאמר, וגם מש"נ לדקדק כן מל' רש"י בד"ה ידיו טהורות, העירו דבד' השטמ"ק בשם תוס' חיצונות מבו' דנתכוין להדיח ידיו היינו דנתכוין לנט"י, ולפ"ז שפיר חשבינן לה ככונה. [↑](#footnote-ref-600)
600. צ"ב, דמה מקום יש לתלות להפלוגתא אם בעינן כונה לשחיטה בהפלוגתא אם מצוות צריכות כונה, הרי אף לרבנן דבעי כונה ל"ב כונה לקיום מצות שחיטה אלא כונה לחתיכת סימנים, ולדעת הרמב"ן גופי' סגי בכונה לחתיכה בעלמא, ואם דין הכונה בשחיטה הי' דומיא דדין הכונה במצוות הוה בעינן שיתכוין לשחיטה. [↑](#footnote-ref-601)
601. האו"ז שם הוכיח כן גם מהא דסתם לן תנא כר' נתן דל"ב כונה לשחיטה, וצ"ב, שהרי אף לדעת רבנן ל"ב כונה לשחיטה אלא לחתיכה בעלמא, ואם דין הכונה הכא הוא ע"ד דין הכונה במצוות הוה בעינן שיתכוין לשחיטה, ואף אי נימא דלאו היינו דלהכשר השחיטה בעינן שיתקיים בכך מצות שחיטה, אלא היינו דכ"ה דמצוות צריכות כונה כדי לחשוב המעשה כמעשה מצוה, ה"נ שחיטה בעיא כונה כדי לחשוב המעשה למעשה שחיטה, ג"כ הי' בדין דניבעי כונה לשחיטה. [↑](#footnote-ref-602)
602. החת"ס בסוגיין הביא מש"כ הרמב"ן במלחמות בספ"ג דר"ה בסו"ד בשם ר"ה גאון לדמות דינא דהכא לדינא דמצוות צריכות כונה, אך לכאו' מבו' בד' ר"ה גאון שם דאף דהוא מיסוד אחד מ"מ לא תלי זב"ז, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-603)
603. צ"ב, שהרי אף למ"ד דבעי כונה ל"ב כונה לקיום המצוה, אלא לחלות הטהרה, ולכאו' לא סגי בהכי לדינא דמצוות צריכות כונה, - ושמא כיון דהחפצא דהמצוה היא במה שנטהרת, ע"כ כל שמתכונת לטהרה אף מתקיימת בכך המצוה. [↑](#footnote-ref-604)
604. ולכאו' זהו עיקר מה שבא הגרע"א לפרש דאף דחזינן דמברכין ע"ז והרי דחשיב זה כמצוה מ"מ כל המצוה שבזה הוא במה דה"ז מכשיר שלא יעשה מעשה איסור. [↑](#footnote-ref-605)
605. הרמב"ן במלחמות בספ"ג דר"ה כתב דהא דבזריקת דם עובר בבל תוסיף אף שאינו מתכוין למצוה הוא משום דבקדשים ל"ב כונה למצוה, כדחזינן דשוחט קדשים לשם חולין כשרים, וע"כ אף עובר בבל תוסיף גם בלא כונה, - וצ"ע אם יש ללמוד מדבריו דכיון דלהכשר הקרבן ל"ב כונה למצוה, אף איכא בזה קיום מצוה, וע"כ הוא עובר בבל תוסיף, או דאף דאין בזה קיום מצוה, מ"מ עובר בכך בבל תוסיף, דאיסורא דבל תוסיף בזריקת דם אינו במה שמוסיף בקיום המצוה דילי' בזריקת הדם, אלא במה שמוסיף בהחפצא דמצוה דזריקת דם קדשים. [↑](#footnote-ref-606)
606. אך בסימן רנ"ה בסו"ד כתב דודאי דמהני טבילת כלים ע"י נכרי כיון דל"ב בזה שליחות ואילו הטבילו ישראל שלא מדעת הבעלים עלתה לו טבילה וכל היכא דל"ב שליחות אפי' טבילת נכרי למה לא תעלה, ועוד דאפשר דטבילת נכרי אפי' לרבנן לא גרעא מירדה להקר, והב"ח בסו"ס ק"כ והש"ך שם סקכ"ח הביאו מדבריו אלו די"ל דאף לדעת ר' יוחנן דחולין בעי כונה מ"מ בטבילת כלים חדשים ל"ב כונה, - וצ"ע, דבדבריו בסימן רנ"ט מבו' דעיקר טעמו הוא משום דחולין ל"ב כונה, ומש"כ בסו"ד להא דל"ב שליחות אי"ז טעם בפנ"ע דמה"ט ל"ב כונה, אלא היינו דאיכא ב' טעמים לדון דל"מ ע"י נכרי חדא משום דל"מ כונתו ועוד משום שאינו בר שליחות, וע"ז הוא שכתב דבטבילה ל"ב כונה וגם ל"ב שליחות וע"כ מהני ע"י נכרי, וגם מש"כ דמהני אפי' לרבנן משום דלא גרע מירדה להקר היינו רק לדעת רב דלרבנן סגי בירדה להקר, אך לדעת ר' יוחנן דבעינן כונה לטבילה ל"מ ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-607)
607. לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דאלמלי הא דגלי רחמנא וכו' הוה ילפינן דין כונה בשחיטה מבטבילה, מ"מ אחר דגלי רחמנא דבשחיטה ל"ב כונת זביחה ול"ד לטבילה א"א ללמוד מטבילה דניבעי עכ"פ כונת חתיכה, שהרי חזינן דשחיטה ל"ה כטבילה ול"ב בה כונת זביחה, ועוד, די"ל דבטבילה כל עיקר הדין הוא כונת טהרה וכל דליכא כונת טהרה לאו מידי היא, וע"כ אין ללמוד מזה להצריך עכ"פ כונת חתיכה, וכל הא דבעו רבנן כונת חתיכה הוא מדכתיב וזבחת, וכ"נ בד' המהר"ם בריש סוגיין שנקט כן, - ולמש"כ המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ב' דאף דבדין כונה לטבילה לר' יוחנן מהני כונת אחר, מ"מ בהא דבעינן כונה לטבילה לרבנן בעינן לכונת המטביל, ונתבאר לעיל, בע"כ דדין הכונה לשחיטה אינו נלמד מטבילה, אלא ילפינן לה מדכתיב וזבחת. [↑](#footnote-ref-608)
608. אך כבר נתבאר לעיל בהערה להעיר בזה דבפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה מאן תנא משמע דס"ל דלרבנן בעינן כונה לחתיכת סימנים, - ושמא י"ל דאף אם בעינן כונה לחתיכת סימנים, מ"מ לאו היינו דבעינן כונה למעשה השחיטה, אלא היינו דבעינן כונה לחתיכה, ואך דכונה לחתיכת דבר אחר לאו מידי היא, וע"כ יש מקום להבין דסגי בכונה לחתוך מקצת סימנים, וצ"ע, וגם דבל' רש"י לעיל שם נראה דבעינן כונה ל"שחיטה", ולפ"ז ודאי דבעינן כונה לחתיכת כל הסימנים, דזהו מעשה השחיטה. [↑](#footnote-ref-609)
609. ועיי"ש שנסתפק לדעת הרמב"ם דפסולא דאותה ולא אותה וחברתה הוא רק כששחט עמה פרה אחרת, ונתבאר להלן, אם כששחטה שלא בכונה דהיא פסולה הוי כשחט עמה בהמת חולין דליכא בזה משום אותה ולא אותה וחברתה, או דאף בכה"ג יש לפסול, עיי"ש, - ובד' המהרש"א בתו"ד מבו' דלהצד דלא פסלינן משום אותה ולא אותה וחברתה רק בב' פרות אין לפסול בלא כונה, אלא אם פרה קדשי בדה"ב ול"ב בה כונה. [↑](#footnote-ref-610)
610. ומש"כ דדוחק לומר דאיירי כשנשחטה אחרת ע"י אחר שלא ע"י שוחט הפרה דל' הגמ' לא משמע כן, - ויש להוסיף, דמלבד דלכאו' בע"כ דאיירי כשנשחטה ע"י שוחט הפרה, דאם נשחטה ע"י אחר מ"ט לר' נתן פרה פסולה, הרי פסולא דשוחט ב' פרות הוא רק בכהן אחד, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס', ונתבאר להלן, גם לכאו' מוכח דלא כן ממה שאמרו דנחתכה דלעת עמה דברי הכל כשרה, ואם הא דנשחטה אחרת עמה איירי כשנשחטה ע"י אחר, ה"נ הא דנחתכה דלעת עמה איירי כשנחתכה ע"י אחר, וא"כ מאי קמ"ל דכשרה. [↑](#footnote-ref-611)
611. אך לדעת הרמב"ם דלא נאסר אלא שחיטת ב' פרות אדומות יחד, מסתברא מילתא דהיינו דדינא הוא דלא יעשו ב' פרות אדומות יחד ואף בב' כהנים. [↑](#footnote-ref-612)
612. ועיי"ש שכתב לפרש דהא דפסלינן כששרף ב' פרות בגת אחת הוא משום דכ"ה דבשחיטה אמרינן ושחט אותה ולא אותה וחבירתה ה"נ אמרינן בשריפה, והחזו"א בפרה סימן ז' סקי"א עמד בזה דהרי בשחיטה לא פסלינן אלא כששחט כהן אחד את שתיהן, כאשר כ"ה מוכח ממש"כ הרא"ש שם ללמוד מהכא דכשעושה ב' פרות יחד אין זו פוסלת על זו משום מלאכה, ובשרף ב' בגת אחת משמע אפי' בב' כהנים, וצ"ב מהיכא פסיקא לי' כן, הרי לדעת הר"ש דהא דפסלינן כששרף ב' בגת אחת הוא משום מלאכה, היינו רק בכהן אחד, ועיי"ש במש"כ בזה, ולכאו' י"ל עוד, דבשחיטה דפסלינן אף בבהמה דחולין, אין מקום לפסול בב' כהנים, אך בשריפה דפסלינן כששורף ב' פרות יחד יש לפסול אף בב' כהנים. [↑](#footnote-ref-613)
613. ודבריו מתישבים טפי למש"כ השטמ"ק מתור"פ בשם ר"ת מקינון דהא דולא אותה וחברתה ופסולה דמלאכה אחרת ילפינן להו מחד קרא דושחט אותה. [↑](#footnote-ref-614)
614. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הר"י מיגש שם לפרש דמיבע"ל בשהה אחר מיעו"ק דקנה, וכיון דעיקר דינא דשהי' הוא שהיא מפסדת השחיטה ותעשנה בלתי נמשכת, מה מקום יש לפסול כששהה אחר מיעו"ק דקנה, - ועיי"ש בד' הר"י מיגש שפירש דהצד לפסול הוא משום דל"ד לחצי קנה פגום אותו החלק ששחט לא שהה בו כלום, וכאן הנה כבר שהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון והמיעוט השני והנה כל אחד מהם אין בו רוב סימן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-615)
615. אך הפמ"ג גופי' בפתיחה להל' שחיטה השורש הג' בתחילת דבריו כתב דהמקור להא דנקובת הושט הויא נבילה הוא מהא דשהי' פוסל במיעו"ק דושט מטעמא דאזלא לה שחיטה קמייתא והוה ניקב הושט, והרי דניקב הושט תו אין שחיטתו מטהרתו שהרי בה' הלכות שחיטה גמירי לה דכל שנעשה כן הוי נבילה, ועיי"ש שכתב דאף דאין ליתן טעם על הלכות שחיטה וגזירת מלך הן, מ"מ מהא דבתחילת הקנה לא פסלה שהי' משום דחצי קנה פגום כשר, יש ללמוד דנקובת הושט במשהו ותו אין שחיטה מועלת בה. [↑](#footnote-ref-616)
616. אך יש מקום לפרש דמכוון דבריו הוא להיפך דע"י שהיית מיעוט סימנים בתורת שחיטה ל"ה אפי' טריפה כיון דהוא דרך שחיטה, וכמש"כ ר"ת לעיל מינה, וכן פירש היד יהודה בסימן ל"ג סק"ה בתו"ד. [↑](#footnote-ref-617)
617. ומצאנו הדברים מפורשים כן בתוספתא פ"ב ה"ב דשחט מיעוטו של ושט ושהה כדי שחיטה ואח"כ שחט את שניהן או שנקב הושט ואח"כ שחט את שניהם טריפה ושחיטתה מטהרתה, והרי דלפ"מ דס"ל דנקובת הושט הויא טריפה, גם אם שהה אחר שחיטת מיעוט ושט ל"ה אלא טריפה, אך בדעת הסוברים דבכה"ג הוי נבילה, נראה דס"ל דל"ג הכי בתוספתא, וכאשר כ"נ בד' התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ל' ב' דגרסי בתוספתא דשחיטתו פסולה, עיי"ש, (ובלא"ה הוא מוכח כן לדעת הסוברים דנקובת הושט נבילה, ולפ"ז בע"כ דל"ג בתוספתא דהויא טריפה, ונתבאר בדף מס' 24). [↑](#footnote-ref-618)
618. וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם דבשהה במיעוט קמא בושט דנקובתו במשהו מיטרפא "ממא נפשך" דהא דכיון דשהה אזיל לי' מעשה קמא והו"ל נקב בעלמא וטריפה, ולכאו' מכוון דבריו דבכה"ג ליכא נפ"מ אם יש בזה לפסול שהי' הפוסל את השחיטה, דאף אם אין בזה לפסול שהי' מ"מ כיון דשהה אזיל לי' מעשה קמא ואיטרפא בנקובת הושט, והרי דפסול שהי' הוא פסול בפנ"ע ואי"ז משום דאזל לי' מעשה קמא והויא טריפה, ואך דגם היכא דליכא לפסול שהי' הפוסל את השחיטה מ"מ יש לפסול משום דאזל לי' מעשה קמא והויא טריפה. [↑](#footnote-ref-619)
619. לכאו' יש מקום לדחות, דאין מכוון רש"י שם לפסולא דשהי' אלא אם הניח מליקתו לגמרי, וכן משמע ממה שלא כתב רש"י שהה שיעור שהי' וכמש"כ שם בסו"ד לגבי כל שחיטה שנוקב הושט תחילה. [↑](#footnote-ref-620)
620. אך הדבר אברהם בח"א סימן ב' סקי"ב פירש לד' הרא"ה דעיקר פסול שהי' הוא פסול בשחיטה ופסול זה אינו נוהג במליקה, אלא דמ"מ היא פסולה משום דאזל לי' מעשה קמא והויא טריפה, ועמש"כ בזה הנאו"י בסימן י"ז סק"ד, ומה שנחלקו הדבר אברהם שם סקי"ג והנאו"י במכוון ד' הרא"ה, הנה בד' השטמ"ק בשם הרא"ה מבו' להדיא כד' הדבר אברהם. [↑](#footnote-ref-621)
621. אך הדבר אברהם בח"א סימן ב' סקי"ב כתב דמכוון הרשב"א הוא דליכא לפסולא דשהי' במליקה, אך יש לפסול בזה משום שנתחלקה המליקה, וכתב לישב בזה למשה"ק הגרע"א לעיל כ' א' ע"ד הרשב"א מסוגיית הגמ' בזבחים ס"ה ב' דמבו' דשהי' פוסלת במליקה ולא נחלקו אלא בשהי' בין סימן לסימן, (ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ג סוסקי"ב לישב בע"א), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-622)
622. ויש לפרש לזה בתרי גווני, די"ל דבמליקה ל"מ השהי' כלל לחלק את המליקה לב', וי"ל עוד, דאף אם מהני השהי' לחלק את המליקה לב' מ"מ שפיר הם מצטרפין להכשר המליקה, דכל הא דבשחיטה אין ב' חלקי שחיטה מצטרפין הוא מהלכות שחיטה, אך במליקה ליכא להלכה זו ואף ב' חלקי מליקה מצטרפין. [↑](#footnote-ref-623)
623. אך כתב דמ"מ עור איתי' בשיעור שהי', דכיון דלא מישחטי סימנים עד דחתיך עור, כדי שחיטה כדשחטי אינשי גמירי, וכ"כ השטמ"ק בשם הרא"ה, ופירש כן במה שאמרו כדי שחיטת בהמה אחרת, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-624)
624. ועיי"ש שכתב עוד דאף אי נימא דמשערין בכדי שחיטת רוב סימנים, מ"מ בשהי' במיעוט בתרא להצד דה"ז פסול מדאורייתא, ודאי יש לשער בשחיטת כל הסימנים, דא"א לתפוס החבל בב' ראשים. [↑](#footnote-ref-625)
625. אך אי נימא דהא דשיעור שהי' הוא כדי שחיטת כל הסימנים הוא משום דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כולם, הרי דאם באנו לדון אם ה"נ הוי השיעור בשחיטת ב' סימנים אף בעוף תליא בפלוגתת רבוותא אם מדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את ב' הסימנים, ונתבאר בדף מס' 12, ולדעת הסוברים דהא דלכתחילה לא סגי בשחיטת רוב הוא מדאורייתא והא דלכתחילה לא סגי בשחיטת סימן אחד בעוף אינו אלא מדרבנן, י"ל דיהא שיעור שהי' בעוף כדי שחיטת כל סימן א', ועמש"כ בזה הצל"ח בסוגיין באורך. [↑](#footnote-ref-626)
626. הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ח כתב דבפסול שהי' במיעוט בתרא אין לפסול מדינא בשהי' כ"ש, וזה למש"כ שם דצד הפסול בשהי' במיעוט בתרא הוא משום דמדאורייתא צריך לשחוט כולו, ולפ"ז הרי דגם שיעור שהי' הוא בהשלמת שחיטת כל הסימן, וממילא דהוי שיעור שהי' כשיעור שחיטת חצי סימן, - אך בד' הש"ך בסימן כ"ג סק"ח שהביא שם מבו' דלא כן, וכמו שעמד ע"ז הביה"ל שם, וגם הב"ח שהביא הש"ך שם הכשיר מטעם אחר, כמבו' בדבריו. [↑](#footnote-ref-627)
627. והעירו דכ"ה מוכח מד' רש"י שפירש דמה שאמר ר' יוחנן כדי שחיטת בהמה אחרת היינו דלא סגי לגמור שחיטה זו ופירש במה שאמר רב בהמה לבהמה ועוף לעוף דהיינו דמשערים לעוף בכדי שחיטת עוף אחר, והרי דגם בשהי' בעוף לא סגי בשיעור השלמת שחיטה אלא בעינן לשיעור כל השחיטה. [↑](#footnote-ref-628)
628. הביה"ל ח"ב סימן י"ב סק"י כתב, דמה שנסתפק הר"ן מתחילה אם משערין גם בכדי חיתוך העור אף דס"ל דקי"ל דבעינן כדי הגבהה והרבצה, הוא משום דההלכה נאמרה דשיעור שהי' הוא כדי הגבהה והרבצה וכדי שיעור שחיטה וזהו שנסתפק אם אף עור אף בכלל כדי שיעור שחיטה, - והעירו דשמא יש מקום לומר דשאני הגבהה והרבצה דיש לעשותם בשעה הסמוכה לשחיטה ומשא"כ בחתיכת העור דמצי לעשותה קודם זמן רב וע"כ י"ל דבשיעור שהי' אין משערין גם בחתיכת העור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-629)
629. היד יהודה בסימן כ"ג סק"ד מסיק דכיון דיש כמה מיני בע"ח ובכל מין יש גדולים וקטנים, משערים בכל מה שישחוט כדי הגבהה והרבצה ושחיטה של בהמה כזו ששוחט, - ויש להעיר דלכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי' דמשערין בדקה לדקה ובעוף לעוף, אך לדעת ש"ר דמשערים בדקה לדקה ולעוף, הרי לכאו' הא דמשערין בדקה לעוף היינו בדקה בינונית, ולפ"ז משמע דה"נ הא דמשערין בדקה לדקה הוא בדקה בינונית, ואמנם לכאו' אם בהמה זו היא יותר מבינונית ודאי דשיעור שהי' הוא בכדי שחיטתה, דכל השיעורים שנאמרו הכא הם לקולא דאף דהוא יותר משיעור שחיטתה של זו מ"מ ל"ה שהי', אך לעולם ל"ה שיעור שהי' בפחות מכדי שחיטת בהמה זו, - אך היד יהודה שם בתו"ד כתב גם בדעת הרמב"ם דמשערים בדקה זו ובגסה זו, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם בדין בהמה גסה, וצ"ע, ושמא הא דמשערין בעוף בדקה היינו בבהמה דקה הקטנה ביותר, ולפ"ז י"ל דבדקה עצמה משערין בכל אחת כשיעור שחיטתה. [↑](#footnote-ref-630)
630. היש"ש בסימן י"ד כתב דהוא משום דבהלמ"מ נאמר דלא נקרא שהי' אלא כדי שחיטה, ועוף לא נקרא שחיטה שהכשרו בסימן אחד, - והיד יהודה בסימן כ"ג סק"ב כתב דהוא משום דשחיטת בהמה נתפרש בקרא אך שחיטת העוף לא נתפרש בקרא, ודיני שחיטה דעוף נלמדו מבהמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-631)
631. צ"ע לדעה זו דמשערין בגסה לגסה ובדקה לדקה ולעוף היאך משערין בשחיטת חיות, וכעת לא מצאתי דברים מפורשים בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-632)
632. אך השטמ"ק כתב בשם הרא"ה דקאי על רב, דכיון דרב אתי לפרושי למתניתין, אם איתא דאית לי' דר' חנינא בהדיא הו"ל לפרושי ולאו לסתומי כלישנא דמתניתין, - וכ"ה מבו' בדבריו בבדה"ב בית ב' שער א', ועיי"ש שכתב לפ"ז דקי"ל בזה כר"י ב"ר חנינא דבעי אף כדי הגבהה והרבצה. [↑](#footnote-ref-633)
633. מש"כ היד יהודה שם דגם לגירסת רש"י י"ל דרק לדעת ר' יוחנן ל"ב כדי הגבהה והרבצה אך לדעת רב ושמואל בעינן לזה, צ"ע, דאם לדעת רב ושמואל בעינן לזה, מהיכא הוה משמע להגמ' דלדעת ר' יוחנן ל"ב לזה, וכ"כ הבעה"מ והפסקי רי"ד דגם לדעת רב ושמואל ל"ב כדי הגבהה והרבצה. [↑](#footnote-ref-634)
634. ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ התרוה"ד בסימן קפ"ה לפסול כשהי' גמי תחוב בתוך הושט, כיון ששהה בחיתוך הושט, והרי דס"ל דאף שהוא מוליך ומביא, מ"מ כל שאינו חותך את הסימן הוי שהי', ועיי"ש במש"כ לדון בזה, אך לכאו' י"ל דכל הא דמוליך ומביא ל"ה שהי', הוא רק כשהוא מוליך ומביא על הסימן עצמו, ואך דמכח ריעותא דהסכין אינו חותך, וכיון דזהו הדרך לשחוט בסכין רעה, ל"ה זה שהי', אך כל שיש שם גמי, הוי כמוליך ומביא בגובה מעל הסימנים, דהוי שהי' גמורה. [↑](#footnote-ref-635)
635. התבו"ש שם כתב דתליא בזה גם דין שוחט בב' וג' מקומות שנדחית ידו ממקום למקום, דלפ"ד רי"ו הו"ל שהי' אף שלא הגבי' הסכין מן הצואר, והא דמכשרינן בזה הוא בדליכא שיעור שהי', אך לפ"מ שנהגו לפסול אף בשהי' מועטת יש לפסול בזה. [↑](#footnote-ref-636)
636. ולכאו' הטעם בזה הוא, דאף דליכא שיעור הפסק במקום אחד, מ"מ כיון דבצירוף כל השהיות יחד איכא שיעור הפסק ובין הכ"ש הראשון דהשחיטה להכ"ש האחרון איכא שיעור הפסק נתחלקו זמ"ז ואינם מצורפין יחד, ועד"ז הוא בדינא דשהה כדי לגמור את כולה דהתיבה הראשונה דקר"ש מחולקת מהתיבה האחרונה. [↑](#footnote-ref-637)
637. בס' אשר לשלמה קדשים סו"ס ס"א כתב לפרש ב' דרכים בדינא דהרי"ד, עיי"ש, וצ"ע דלהדיא בד' הרי"ד דטעמו הוא משום דע"י שהשלים שיעור שהי' במיעוט בתרא מהניא השהי' ששהה בעיקר השחיטה לפסול. [↑](#footnote-ref-638)
638. וכתב שם דאין נראה לפרש דס"ד דכיון שהוא מוליך ומביא כל היום, סתמא דמילתא הוא עומד לפוש מלהוליך ולהביא מתוך שהזמן רב, דודאי מה שאמרו כל היום כולו הוא גוזמא בעלמא, וגם בלישנא דהשוחט כל היום לא משמע דאיירי כשבתוכו עמד לפוש, אך היד יהודה שם סק"א כתב לפרש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-639)
639. וכתב דמצינו עד"ז בסוגיא דשבועות י"ז א', - ויש להעיר דאמנם כ"נ בד' הר"י מיגש שם שפירש כן, אך בפירש"י שם מבו' דמהא דאמר אפי' כל היום כולו ס"ד דאיירי בדשהה, ויש לפרש כן גם הכא. [↑](#footnote-ref-640)
640. הראב"ד שם כתב דלא מיבע"ל אלא בושט אבל בקנה אינו פוסל, והרמב"ן לעיל שם תמה ע"ז, אך בל' הראב"ד בהל' שחיטה שם משמע דהטעם בזה הוא, דהצד לפסול במיעוט בתרא הוא משום דפעמים שיהא כן במיעוט קמא והוא סבור שהוא במיעוט בתרא, וע"כ אין מקום לפסול בשהי' במיעוט בתרא בקנה בעוף, כיון דבקנה בעוף אף אם שהה תחילה אי"ז פסול, ולפ"ז נמצא דבשאר פסולין מודה הראב"ד דהן פוסלין אף במיעוט בתרא דקנה, וגם פסול שהי' פוסל במיעוט בתרא דקנה בשחיטת בהמה, וכן פירשו הלח"מ בהל' שחיטה שם והביה"ל ח"ב סימן י"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-641)
641. הפליתי בסימן כ"ג סק"ג העיר דהאיבעיא שייכא גם בשוחט בסכין יפה, והיינו בגונא דמלבד זה שהה פחות מכדי שיעור שהי' וע"י שחיטת המיעוט בתרא השלים לשיעור שהי', וכתב דצ"ל דהתוס' חדא מינייהו נקטי. [↑](#footnote-ref-642)
642. אך הרא"ש בסימן ט' גריס גירסא אחרינא בד' הרמב"ם, והסכימו לזה המהרש"ל בסימן ט"ו והב"ח בסימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-643)
643. הש"ך שם סקי"ג תמה ע"ז מהא דתניא לעיל כ"ח א' דשחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה וגמר שחיטתו כשרה, ובחי' רמ"ש לעיל ל' א' בסו"ד כתב לישב דד"ז תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכמש"כ האו"ז דשחיטת גוי במיעו"ק דקנה תליא בפלוגתא זו, והתוספתא ס"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף, כדתניא התם דאם שחט גוי מקום שאין עושה אותה טריפה וגמר ישראל כשרה, ועמש"כ בזה המשנת ר"א בסו"ס ג'. [↑](#footnote-ref-644)
644. בדף מס' 11 בהערה נתבאר דהרי"ד לטעמי' אזיל דהא דפסולי שחיטה אינם פוסלין במיעוט בתרא הוא משום שכבר הותר הבשר, וע"כ שפיר י"ל דכל שמצטרפת השהי' ששהה במיעוט סימנים עם השהי' ששהה תחילה ה"ז נפסל מכח השהי' ששהה תחילה, דאחר דאיכא שיעור שהי' בכל השחיטה יחד אף מיעוט ממנה פוסל, - אך למש"כ הרשב"א דהא דפסולי שהי' אין פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דכבר הוי הסימן כמונח בדיקולא ואין ע"ז תורת שחיטה, ודאי דאף אי"ז מצטרף להשלים לשיעור שהי'. [↑](#footnote-ref-645)
645. ויש לפרש בזה ע"ד ד' הרי"ד, והיינו דאף דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעוט קמא דקנה, מ"מ כיון דאף מיעוט קמא דקנה הוי בכלל השחיטה, י"ל דה"ז מצטרף להשלים לשיעור שהי' ותו יש לפסול משום השהי' ששהה בעיקר השחיטה, - וי"ל עוד, לדעת הסוברים דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט קמא דקנה והא דשהי' אינה פוסלת הוא משום דע"י ששהה אינה מכלל השחיטה, ונתבאר בדף מס' 11 בסופו, ולפ"ז י"ל דבכה"ג דליכא שיעור שהי' אחר המיעוט קמא דקנה בפנ"ע הוי זה מכלל השחיטה, ותו פסל בזה שהי'. [↑](#footnote-ref-646)
646. והיינו דאף דנימא דלגבי השוחט לא חשיב כמפסיק ומסיח משחיטתו כיון דמדרבנן הוא צריך לשחוט אף את המיעוט בתרא, מ"מ כלפי השחיטה לכאו' ל"מ הא דמדרבנן הוא צריך לשחוט. [↑](#footnote-ref-647)
647. ויש לדון עוד למש"כ התבו"ש לדון דכיון דהוא שוחט את המיעוט בתרא כדי להגיע להסימן השני חשיב כעוסק בשחיטה ולי"ב משום שהי', וי"ל דע"כ כל ששוחט בסכין יפה לי"ב משום שהי', כיון דחיתוך המיעוט בתרא נצרך לשחיטה, ולא מיבע"ל אלא כששוחט בסכין רעה דשוהה יותר מכדי הנצרך לשחיטה. [↑](#footnote-ref-648)
648. ונקטו בפשיטות דלדעת ש"ר שלא פירשו כד' ה"ר אושעיא יש להכשיר בזה, וכ"כ היד יהודה שם סק"י, ועיי"ש שהאריך דדעת רבים מקמאי לפרש להאיבעיא בע"א ולדעתם אין לפסול בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין, - אך הב"ח בסימן כ"ג כתב בתו"ד דלדעת ש"ר שלא פירשו כפי' ה"ר אושעיא ודאי יש לפסול בזה. [↑](#footnote-ref-649)
649. אך למש"כ היד יהודה לדון דלא מיבע"ל דשחיטת המיעוט בתרא הויא שהי' אלא בשוחט בסכין רעה, ונתבאר לעיל, יש מקום לדון דהיינו אף לדעת רש"י דשהי' פוסלת במיעוט בתרא, ועד"ז יש לדון במש"כ הפר"ח דאין לחוש לשהי' במיעוט בתרא דסימן קמא בעוף כיון דמיעוט בתרא דסימן קמא וסימן בתרא שניהם בני שחיטה נינהו לכתחילה ובדיעבד לא מעכבי, (ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-650)
650. אך בד' ר"ת בספה"י סימן תמ"ג מבו' דכל הצד להכשיר בזה הוא משום דהוי כהחליד תחת העור דכשרה, ונראה מדבריו דקי"ל כמ"ד דתחת העור כשרה, וכ"כ המ"מ בפ"ג משחיטה ה"י בדעת הראב"ד, אך י"ל דמיבע"ל למ"ד דמכשיר בהחליד תחת האור, וכמש"כ כן הרי"ד בספר המכריע סימן ה' ובפסקיו בסוגיין לפי דרכו. [↑](#footnote-ref-651)
651. ועיי"ש שהאריך בהך מילתא דחתיכת העור לא חשיבא כמום, - ובסו"ד כתב להוכיח כן ממה שאמרו לקמן מ' ב' דהשוחט חטאת בשבת בחווץ חייב חטאת משום שחוטי חוץ ומוקמינן לה בחטאת העוף וכגון שהי' חצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו וכו', והרי דחצי קנה פגום לא חשיב כמום בקדשים, דאם חשיב מום מ"ט הוא חייב משום שחוטי חוץ, וכ"ש דחתיכת עור לא חשיב מום, ובחי' הגרע"א בסוגיין תמה ע"ז דמה מייתי מהתם דלא חשיב כמום הרי אין תמות וזכרות בעופות, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-652)
652. ושמא י"ל בדעת ר"ת, דאין מכוון דבריו להביא מהא דמכשרינן בקדשים אף כשהחליד תחת העור, דהיכן מצינו דמכשרינן בזה בקדשים, אלא מהא דמכשרינן בקדשים בכל שחיטה אף דנעשית בע"מ בחתיכת העור דאי"ז מכלל השחיטה, ובע"כ דכיון דהוא דרך שחיטה אי"ז פוסל, וה"נ הוא כשהכניס סכין תחת מיעוט סימנים, דאף דהוא נקיבה בעלמא ואי"ז מעשה שחיטה, מ"מ כיון דהוא לצורך השחיטה אי"ז פוסל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-653)
653. וכ"כ הטור בסימן כ"ד בשם הרמב"ם דאיירי כשהחליד תחת מיעוט הראשון ושחטו מלמטה למעלה ואח"כ גמר השחיטה כדרכה, והב"י שם תמה ע"ז דמנ"ל לפרש כן בד' הרמב"ם, - והטור שם כתב עוד דה"נ אם שחט רוב סימן אחד בבהמה והחליד הסכין תחת מיעוט הנשאר ושחט סימן השני, וכפי' ה"ר אושעיא, והב"י והב"ח שם נקטו דמכוון דבריו הוא לפרש כן בד' הרמב"ם, וכן מצינו בד' הרמב"ן בסוגיין והרשב"א במשמה"ב בית ב' ש"א שפירשו כן בד' הרמב"ם, אך הדרישה שם סק"ב כתב דלא פירש כן בד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-654)
654. ויש להוסיף, דהנה כמה מקמאי כתבו דמלישנא דהחליד במיעוט סימנים משמע דקאי בין על קנה ובין על ושט, ושלא כדרך זו דלא קאי אלא על ושט, אך לד' הבעה"ע ניחא, וזה למש"כ שם לעיל מינה במה שאמרו לעיל כ"ט ב' שחט מיעוט סימנים בחוץ דמדלא נקט מיעוט סימן ש"מ דלא סגי במיעוט קמא דקנה, ומבו' לפ"ז דלישנא דמיעוט סימנים הוא לפרש דשחט גם את מיעוט הושט, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-655)
655. ועיי"ש שכתב דיש לחלק ביניהם דשאני בהגרמה דלא נעשה בה דבר שתטרף בו, ומשא"כ בחלדה דנעשה בה דבר שכיו"ב טריפה, וזהו הא דמיבע"ל הכא. [↑](#footnote-ref-656)
656. וכ"נ ממש"כ הב"י בסימן כ"ד לתמוה על פי' הטור בד' הרמב"ם ופירש בד' הרמב"ם דאיירי כששחט מיעוט הסימנים בחלדה וגמר שחיטתו שלא בהחלדה, וצ"ב דגם לפ"ד הטור הוי האיבעיא אם חלדה פוסל כששחט את מיעוט הסימן בחלדה ואח"כ גמר את השחיטה, ובע"כ שפירש בד' הטור דהאיבעיא היא אם חלדה תחת מיעוט הסימן הויא חלדה, וע"ז הוא שנחלק דאי"ז במשמעות ד' הרמב"ם אלא הוי האיבעיא אם חלדה פוסל במיעוט קמא, וכ"ה בתו"ד הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-657)
657. ויש לסייע לזה, דבד' ר"ת שלפנינו בספר הישר לא מצינו אלא לדרך קמא שכתבו התוס' והרא"ש, ולפ"ז הרי דממש"כ התוס' והרא"ש לב' האופנים בשמו משמע דביסוד הדברים הוא דרך אחת. [↑](#footnote-ref-658)
658. לכאו' יש מקום לומר להיפך, דבכה"ג שהחליד תחת המיעוט ושחט את אותו מיעוט יש מקום טפי לפסול, כיון שעשה שחיטה במיעוט זה ואין לנו לחשבו כחתוך, ודוקא כשהחליד תחת המיעוט ושחט את הרוב הוא דאמרינן דהמיעוט חשיב כחתוך. [↑](#footnote-ref-659)
659. והעירו דכ"ה משמעות ד' התוס' והרא"ש שכתבו דאח"כ שחט "את הרוב" ומשמע דלא סגי במה שאח"כ ישלים לרוב אלא בעינן שישחט אח"כ רוב הסימן, וזה מתפרש כדרך זו דהא דמיבע"ל להכשיר הוא משום דהמיעוט קמא הוי כחתוך ולא עביד חלדה, וע"כ כ"ז הוא כששחט אח"כ את רוב הסימן, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-660)
660. למש"נ להלן בדעת הרא"ש דלהצד דהחליד במיעוט סימנים פסולה היינו אף במיעוט קמא דקנה, והיינו משום דכל דיש בכלל השחיטה חלדה נפסלת כל השחיטה, הרי דכ"ש דיש לפסול במיעוט קמא דושט, ול"ד לשהי' דמיבע"ל דאינה פוסלת אף במיעוט קמא דושט. [↑](#footnote-ref-661)
661. לפ"ז י"ל דמה"ט הוא שפירש הגרע"א בד' התוס' דלפי' זה הוי האיבעיא אם חלדה פוסל במיעוט קמא דושט, ול"ה מצי לפרושי דהאיבעיא היא אם הוי זה חלדה, דאזיל לטעמי' דס"ל דאיכא פסול בפנ"ע דשחיטה מלמטה למעלה, וכמש"נ בדף מס' 17 בדעתו. [↑](#footnote-ref-662)
662. היש"ש בסימן ט' הק' ע"ז דמ"ט יהי' מיעוט הסימנים גרוע מצמר ומטלית משום דחשבינן כאילו חתוך כולה, דנהי דרובו ככולו לענין דינא דהכשר שחיטה אבל מ"מ המיעוט הוא עדיין לפנינו שלא נשחט ושייך בו חלדה, וכבר נכללה קו' זו בד' הרמב"ן במלחמות. [↑](#footnote-ref-663)
663. ועיי"ש בד' הרי"ד שהביא מה שאמרו לעיל י"ט ב' דמיעוט סימנים אינו מעכב בשחיטה אך ישנו בתורת שחיטה ועור אינו בתורת שחיטה, וכתב דזהו דמיבע"ל אם חלדה הוא רק בדבר המעכב בשחיטה או דהוא אף בדבר שישנו בתורת שחיטה. [↑](#footnote-ref-664)
664. משמע דלא מיבע"ל אלא כשהמיעוט הראשון הוא מחצה מן הרוב, דבכה"ג י"ל דליכא למימר דמיעוט כמאן דליתא כיון דלגבי הרוב לאו מיעוט הוא אלא מחצה, אך כל שהוא מיעוט אף כלפי הרוב, פשיטא לן דכשרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-665)
665. והא דבשהי' פשיטא לי' להר"י מיגש דפסולה, מבו' בדבריו דהוא משום דשהי' מחלקת את השחיטה, וכיון דהמיעוט הראשון אינו מכלל השחיטה הו"ל נקובת הושט, ועד"ז כתב הלח"מ בפ"ג משחיטה ה"י. [↑](#footnote-ref-666)
666. ועיי"ש שהוסיף דלא מיבע"ל להכשיר בזה אלא כששחט אח"כ את רוב הסימן הנשאר בלא חלדה, ונמצא דהמיעוט הראשון ל"ה נצרך לשחיטה, וע"כ י"ל דחשיבא השחיטה כשחיטה מפורעת, אך אם לא שחט אח"כ אלא מיעוט הסימן, ובצירוף המיעוט הראשון הוי רוב, חשיבא השחיטה כשחיטה שאינה מפורעת ופסולה, ועיי"ש בסקי"ז שפירש כן בד' הרמב"ם, ונתבאר להלן, - אך בד' הר"י מיגש מפורש דמיבע"ל אף בגונא דלא שחט אח"כ אלא את מיעוט הסימן, ואפ"ה מיבע"ל דשמא המיעוט הראשון כמאן דליתי'. [↑](#footnote-ref-667)
667. בדף מס' 11 נתבאר דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, דלמש"כ הרשב"א דהוא משום דהוי הסימן כשחוט כולו, או אי נימא דהוא משום דאין פסולי שחיטה פוסלין אלא את אותו חלק שנעשה בפסול, או אי נימא דהוא משום דכל שנעשה בפסול אינו מכלל השחיטה, אף אין לפסול במיעוט בתרא דסימן קמא - אך הריא"ז אזיל כדעת זקינו הרי"ד דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא הוא משום דכבר הותר הבשר בשחיטת הרוב, וע"כ שפיר י"ל דבמיעוט בתרא דסימן קמא דעדיין לא הותר הבשר יפסלו פסולי שחיטה. [↑](#footnote-ref-668)
668. ונתחדש לפ"ז, דאף דבשעת שחיטת הרוב עדיין לא הוכשרה מ"מ מצי להכשירה ע"י שמשלים את שחיטתו, - ועד"ז מצינו בד' הר"י מיגש בתשו' סימן מ"א דמבו' להדיא בדבריו דכל האיבעיא בשהה במיעוט סימנים הוא רק כששחט אח"כ רק מיעוט הסימן בהכשר, כיון דהפסיק בין המיעוט הראשון למיעוט השני "וכל אחד מהם אין בו רוב סימן", אך אם שחט אח"כ רוב הסימן בהכשר פשיט"ל דכשרה, וגם בהאיבעיא דהחליד במיעוט סימנים משמע כן בדבריו, וזה כמו שמצינו בכ"ד דאף דכשנשחט הרוב עדיין היתה פסולה מצינו להכשירה ע"י המשך השחיטה, ולא אמרינן דהמשך השחיטה לאו מידי הוא דכבר הוי כמנחא בדיקולא, ודלא כמש"כ הביה"ל בסימן כ"ד סק"ה, ונתבאר בדף מס' 10 ובדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-669)
669. לכאו' לטעמייהו אזלי, דהפמ"ג לטעמי' דאם החליד שליש ושחט שליש מיבע"ל דכשרה, ואפ"ה אם חזר והחליד גם את השליש האחרון פסולה, וע"כ יש מקום לומר דה"נ בקנה פסולה בכה"ג, אך היד יהודה לטעמי' דגם בהחליד שליש ושחט שליש פסולה, ולא מיבע"ל אלא בהחליד שליש ושחט ב' שליש, דהשליש ששחט בחלדה אינו נצרך להיתר השחיטה, הרי דכ"ז הוא בושט ולא בקנה. [↑](#footnote-ref-670)
670. ועיי"ש שהוסיף דל"ד להיכא ששוחט הקנה ראשון ומחליד בשלישו הראשון, דכיון שאם הי' מניח עתה מלשחוט ל"ה הבהמה נטרפת בכך והי' יכול לחזור ולשחוט הנשאר כראוי והיתה שחיטתו כשרה גם עתה ששוחט סמוך לחלדת השליש הראשון אין לפסול שחיטתו בכך. [↑](#footnote-ref-671)
671. לכאו' מכוון דבריהם הוא דכשפוסק את הגרגרת ביד אי"ז שחיטה כלל, דשחיטה היינו שפוסק את הסימן ע"י דבר החותך, ומשא"כ בסכין פגומה דהו"ל מעשה שחיטה ואך דהוי זה שחיטה פסולה משום דאינו חותך אלא קורע, - אך התפארת יעקב הוכיח בד' רש"י דעיקור היינו שלא שחט את הסימן אלא פסקו, וג"ז חשיב כהלכות שחיטה, עיי"ש, וכ"כ המרומי שדה בדעתו דעיקור היינו שעקר ופסק הסימן, וכאשר כן מצינו בפירש"י בכריתות כ' ב' דדם עיקור היינו שעקר הסימנים. [↑](#footnote-ref-672)
672. התפארת יעקב עמד בזה דאם מכוון רש"י הוא לשחיטה בסכין פגום מ"ט הוצרך להביא למתניתין דלקמן ל"ב א' דשחט את הושט ופסק את הגרגרת ולא הביא למתניתין דלקמן ט"ו ב' חוץ ממגל קציר וכו', - והמרומי שדה עמד בזה דבפירש"י לקמן י' א' ד"ה נפגמה כתב דהא דל"מ שחיטה בסכין פגום ילפינן לה מדכתיב וזבחת וסגין פגום אינו שוחט הסימנים אלא קורע, והרי דאי"ז מהלכות שחיטה שנלמדו מהלמ"מ. [↑](#footnote-ref-673)
673. ועיי"ש שנסתפק אם ה"נ הוא כשנדלדלו רובן דחשיבי כעקורין והו"ל בכלל עיקור סימנין דנבילה, או דדוקא כשנעקרו כולן הויא נבילה אך כל שנדלדלו רובן ל"ה אלא טריפה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-674)
674. השטמ"ק בסוגיין כתב בשמו דהא דחשיב לי' בהלכות שחיטה הוא משום דהוי מידי דבמקום שחיטה, ובבדה"ב שם עמד בזה דמ"ש מנקובת הושט דלא חשיב לה בהלכות שחיטה, וכתב דהוא משום דנקובת הושט הוא פסול ניכר בגופו של סימן, ומשא"כ בעיקור דהסימן שלם בגופו אלא שנעקר ממקומו והוא ג"כ מחובר עם גופו של צואר, וע"כ ס"ד דתועיל בו שחיטה, וכיון דהוא דבר שיש לטעות בו והוא במקום שחיטה חשיב לי' בהלכות שחיטה ואמרו שאין ראוי לשחוט אלא בקי בכל אלו. [↑](#footnote-ref-675)
675. אך היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב בדעת הרשב"א דשחיטה בסכין פגום פוסלת במיעוט בתרא אף דלאו שחיטה היא כלל, ומשום דלהרשב"א לטעמי' דהפסול במיעוט בתרא הוא מדרבנן ע"כ כיון שדרך לשחוט בסכין גזרו בסכין פגום במיעוט בתרא. [↑](#footnote-ref-676)
676. לכאו' הוא מתפרש למש"כ הרמב"ן לקמן כ"ז א' דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט ב' סימנים בעוף משום שמצות שחיטה על ב' שלמים בין בעוף בין בבהמה דהכי אגמרי' רחמנא למשה למשחט ב' "ורובו של א' בעוף ושל ב' בבהמה ככולן", והרי דעיקר דין השחיטה הוא בב' הסימנים ואך דסגי בשחיטת אחד מהם וחשיב ככולם, וע"כ בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, - אך צ"ע בזה בסתירת ד' הרשב"א למש"כ לקמן שם דהא דבעינן שחיטת ב' סימנים בעוף לכתחילה אינו אלא מדרבנן, ושמא י"ל דמכוון ד' הרשב"א הוא דמהא דהצריכו רבנן לכתחילה לשחוט ב' סימנים חזינן דעיקר דין השחיטה הוא על ב' הסימנים, ואך דמדאורייתא סגי בסימן אחד אף לכתחילה, ואמנם בדבריו בתוה"ב לא נתפרש כן, והפמ"ג במש"ז בסימן כ"א סק"א כתב דאין הכרע לזה בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-677)
677. ולכאו' נראה מזה בד' הרמב"ן והרא"ה, דאף דהא דל"מ שחיטה בבהמה שנשמטו סימני' הוא דין במעשה השחיטה דל"מ שחיטה בסימן שנשמט, מ"מ אי"ז גזה"כ בעלמא דל"מ שחיטה בסימן שאינו במקומו, אלא הוא משום דכבר ליכא חיות גמורה בסימן זה וע"כ הוא דל"מ שחיטתו, וזהו דקשיא להו דכיון דאי"ז טריפה מ"ט אין שחיטתו מועלת, ולפ"ז יש מקום לפרש מש"כ הרמב"ן לדמותו לשהי' במיעוט קמא דקנה. [↑](#footnote-ref-678)
678. אך התורת חיים לקמן ס"ט א' צידד לדינא לאסור בזה, וכ"כ הפר"ח בסימן י"ד סקי"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-679)
679. ואמנם בד' הרא"ה מבו' דאף דס"ל דהא דל"מ השחיטה הוא משום דאין שחיטה מועלת בסימן שנשמט, כאשר כ"ה מבו' ממשה"ק דמ"ט בעוף ל"מ שחיטת הושט כשנשמט הקנה, מ"מ ס"ל דחלבה וביצי' אסורין, - וזה מתפרש למש"נ לעיל בהערה בדעתו דאי"ז גזה"כ בעלמא דל"מ שחיטה בסימן שאינו במקומו, אלא הוא משום דכבר אין חיות גמורה בסימן זה וע"כ הוא דל"מ שחיטתו, וע"כ יש לאסור את חלבה וביצי' כיון דאינה בת שחיטה משום חיסרון חיות. [↑](#footnote-ref-680)
680. היד יהודה בסימן כ"ו סוסק"ב נסתפק בזה מטעם אחר, דשמא אף אחר שנשחט בהכשר בעינן שיהא ראוי לשחיטה אם לא הי' נשחט, ועיי"ש במש"כ לדון להיפך דגם לדעת רש"י יש להכשיר בכה"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-681)
681. האחיעזר בח"ג סימן נ"א הביא מירושלמי דדין עריפה הוא בסימנים, וכתב דאף לפ"ז לי"ב פסולא דעיקור, דהא דבעינן עריפה בסימנים אי"ז מדיני שחיטה, ועיי"ש שכתב לדון דלדינא קי"ל דעריפה אינה כלל בסימנים, וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש בחולין פ"ב א'. [↑](#footnote-ref-682)
682. ועמש"נ להלן בהערה דמד' רש"י לקמן כ' ב' משמע דלא כן וכל הא דאסרינן התם מספק הוא משום דכל שנשמט סימן אחד הויא נבילה אף בעוף. [↑](#footnote-ref-683)
683. ועד"ז כתב הגרע"א בהגה' הפמ"ג במש"ז סימן כ"ה סק"ב די"ל דאף אם איכא דין בפנ"ע דשמוטה ל"מ לה שחיטה אף שאינה טריפה, מ"מ לא חשיב לה הכא משום דא"צ שידע הטבח מכך, שהרי אם לא בדק כשר. [↑](#footnote-ref-684)
684. אך לכאו' גם אי נימא דפסול עיקור הוא פסול בפנ"ע מהלכות שחיטה, מ"מ כיון דטעם ההלכה הוא משום דא"א שתשחט בהכשר הרי דגדר ההלכה הוא דאי"ז מעשה שחיטה, וע"כ י"ל דבספק אם נשמטה הגרגרת הו"ל בחזקת איסור, כיון דספק הוא אם נעשה בה כלל מעשה שחיטה, ול"ד לנקובת הושט דאין הגריעותא בעיקר המעשה שחיטה, אלא היינו דאינה ניתרת בשחיטה. [↑](#footnote-ref-685)
685. ואמנם הכס"מ בפ"ג משחיטה הי"ד ובב"י סימן כ"ד סט"ו העתיק לד' הר"ן דהיינו שנתדלדלו וכו' בדבר שעושה אותן טריפה, וכ"כ האבנ"ז בסו"ס י"ז דט"ס נפלה בד' הר"ן, - אך הש"ך בסימן כ"ד סקכ"ג פירש בד' הר"ן דאינה טריפה. [↑](#footnote-ref-686)
686. ובזה ניחא הא דפריך לקמן מ"ד א' והאיכא עיקור סימנים, והק' היד יהודה שם דמאי פריך הרי דינא דעיקור סימנים הוא כשנעקרו בשעת שחיטה וי"ל דשמואל לא איירי בכה"ג, ועיי"ש במש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דעיקור סימנים בשעת שחיטה הויא נבילה הוא רק מכח דאף שלא בשעת שחיטה הויא טריפה. [↑](#footnote-ref-687)
687. ויש להוסיף דהרי הרמב"ן כתב לטעם זה דא"א שתשחט בהכשר רק בדרך אפשר, ואם אין הטעם משום כך, ודאי הדין נותן דהוא רק בדבר העושה אותה טריפה, וע"כ ה"נ לפ"מ שפירש הטעם משום דא"א שתשחט בהכשר, היינו רק בדבר העושה אותה טריפה. [↑](#footnote-ref-688)
688. אך לא נתפרש לן מש"כ הש"ש והגרע"א שם דמה"ט הוא דבספק אם נשמטה הגרגרת קודם חשיב כספק בשחיטה, משום דהא דשמוטה בשעת שחיטה נבילה היינו משום דא"א שתשחט כראוי והו"ל כספק שהה או דרס, עיי"ש, דכיון דאיירי כששחט את הושט, הרי דגם אם היתה הגרגרת שמוטה היתה שחיטת הושט כראוי, ואף אי נימא דל"מ משום דבעינן ב' הסימנים ראויים לשחיטה, מ"מ אי"ז ספק במעשה השחיטה עצמו, ושו"ר שהרגיש בזה השערי ישר בש"ב פי"ט, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-689)
689. אך אין הדבר מוכרע, דהנה לפ"ז צ"ל דמה שהביא הרמב"ן מההיא דנמצאת הגרגרת שמוטה, הוא מהא דתניא התם דבספק הו"ל כספק בשחיטה, דעיקר הא דתניא דפסולה י"ל דהוא משום טריפה ואין מקור מזה דהויא נבילה, והרמב"ן לא פירש לזה, וביותר יש להעיר, דהרמב"ן כתב דתניא דנשמטה הגרגרת "טריפה" ואם מכוון דבריו הוא להא דמוכח מהתם דהויא נבילה מ"ט נקט טריפה, ועוד צ"ע, דבפשוטו התם איירי כשנשמטה קודם שחיטה וכדתניא התם נשמטה הגרגרת ואח"כ שחט ותניא ספק אם קודם שחיטה נשמטה, ובכה"ג הרי ל"ה נבילה, (ועעמדו ע"ז הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז והיד יהודה שם סקכ"ד, עיי"ש), - וע"כ שמא י"ל דמכוון ד' הרמב"ן הוא לפרש דהא דפרכינן דתנינהו היינו דתניא דהויא טריפה, ואף דקמ"ל שמואל דהויא נבילה, מ"מ כיון דתניא דהויא טריפה א"צ שמואל להשמיענו דהויא נבילה דליכא נפ"מ בזה לטבח, ואף דבפי' קמא שפירש הרמב"ן בשם הבה"ג דמכוון הגמ' הוא להא דתנן דהנוחר והמעקר פטור מכיסוי, האריך הרמב"ן לפרש דמינה נשמע דהויא נבילה, צ"ל דבזה גופא פליג פי' בתרא וס"ל דיש לפרש לפירכת הגמ' דתניא להא דהוי טריפה, ואף דלא תניא להא דהוי נבילה, מ"מ ליכא נפ"מ בזה לטבח, ולפ"ז מוכח כמש"נ לעיל בדעתו דפסולא דעיקור הוא רק בעיקור העושה אותה טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-690)
690. אך לפ"מ שפירש הרמב"ן לקמן כ' א' דפסולא דעיקור סימנים הוא אף שלא בשעת שחיטה, נסתפק שם אם אף סימנים שנדלדלו רובן הוו נבילה, ודמי לנקובת הושט דהויא נבילה, או דרק כשנעקרו כולן הויא נבילה משום דאינה חי' כלל ולא גרע מנטילת ירך וחלל שלה, אך כל שנדלדלו רובן הוי טריפה משום דאי"ז במקום שחיטה ול"ד לנקובת הושט דהוא במקום שחיטה, והרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א' כתב דרק כשנעקרו כולן הויא נבילה אך כשנדלדלו רובן הויא טריפה. [↑](#footnote-ref-691)
691. ועיי"ש שכתב להוכיח לזה ממה שאמרו לעיל י' א' דבספק אימתי נשמטה הגרגרת הו"ל ספק בשחיטה, וכתב דזה תליא בפלוגתת רבוותא אם גם בספק טריפה אסרינן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-692)
692. צ"ב, דלכאו' עיקר החילוק בין נעקר בכח לנעקר שלא בכח הוא כמש"כ בפירש"י דהיכא דנעקר בכח אין חיבור המיעוט חיבור מעליא ולא הדר בריא, ולפ"ז הרי דבנעקרו כולם אין לחלק בין נעקרו בכח לנעקרו שלא בכח, ואף אי נימא דהתוס' מפרשי טעם החילוק בע"א, אכתי תיקשי בד' הרא"ש שהביא הכא לדברי הבה"ג, והתם בסימן ו' כתב כפירש"י בטעם החילוק בין היכא שנעקרו בכח לנעקרו שלא בכח, - והגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה כתב דכל שנעקר שלא בכח, אף אם נעקר כולו הדר בריא, וע"כ הוא דל"ה טריפה, - והאבנ"ז בסימן י"ז סק"ב פירש דלדעת התוס' כל הא דהויא טריפה הוא רק כשנשמט רובו, אך כל שנשמט כולו ל"ה טריפה כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-693)
693. ונמצא דלדעת התוס' הך דינא דעיקור סימנים דל"מ לו שחיטה הוא רק כשנעקרו כולם אך כל שנעקרו רובם ליכא להך דינא, ואך דמ"מ כל דאפרוק אפרוקי הו"ל טריפה, (ואך דשמא אחר דהויא טריפה, אין שחיטה מועלת לו, וזה תליא במש"כ הרמב"ן בסוגיין ולקמן כ' א' לדון אם בעיקור סימנים העושה אותה טריפה הויא נבילה דומיא דנקובת הושט), אך לדעת הרשב"א הוא אף כשנעקרו רובם באפרוק אפרוקי. [↑](#footnote-ref-694)
694. הנאות יעקב בסימן י"ג סק"ו כתב דהוא משום דאם עיקור סימנים הוא דבר המטריף, הו"ל כנקובת הושט שהיא נבילה, ול"ב לההלכתא דעיקור, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש שכתב הכא כד' התוס' ולקמן ל"ב ב' כתב דנקובת הושט ל"ה נבילה. [↑](#footnote-ref-695)
695. ולהתוס' לטעמייהו שפירשו לעיל ט' א' בדעת רש"י דעיקור סימנים הוא שחיטה בסכין פגום, אין מקום כלל לפרש כן בסוגיין שדנו בזה בדין מליקה וכמש"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-696)
696. הריטב"א פירש דגם לדעת רש"י בסימנים שנשמטו ל"ה טריפה אלא דאין השחיטה מועלת בה, ובזה הוא שנחלקו בסוגיין אם יש עיקור סימנים במליקה. [↑](#footnote-ref-697)
697. ועיקר הך מילתא דלדעת רש"י נידון סוגיין הוא על הא דאין השחיטה מועלת בו, ולא על הא דהוי טריפה, כ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דכיון דאין אותו צואר כשר לשחיטה אין עורף כנגדו כשר למליקה, ומשמע דיסוד הדין הוא דאין צואר זה ראוי לשחיטה. [↑](#footnote-ref-698)
698. וזה שלא כדעת רבינו יונה שהביאו הרשב"א והר"ן לעיל דהך כללא דכל ספק פסולה הוא אף בספק טריפות, ונתבאר בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-699)
699. ולפ"ז יש ללמוד מד' רש"י דאף כשנעקר סימן אחד בעוף ושחט את השני הויא נבילה, וזה דלא כמש"כ הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה והביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב בדעתו, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-700)
700. החס"ד בפ"ב ה"ב נקט דטעמא דר"ע הוא משום דבכל פסולי שחיטה מהניא השחיטה לטהר מידי נבילה, ואך שכתב לפ"ז דגם ברישא דשחט את הושט ופסק את הגרגרת ס"ל לר"ע דטריפה ושחיטתה מטהרתה, משום דהפסול בכה"ג הוא מדין עיקור, והו"ל ככל פסולי שחיטה דמטהר מידי נבילה, וזה ניחא אי נימא דגם כשפסק את הסימן אין הפסול אלא מהלכות שחיטה, עמש"נ בזה בדף מס' 22 בדעת רש"י, או דלדעת רש"י מתפרש הא דפסק את הגרגרת דהיינו ששחט בסכין פגומה, וכמש"כ הראש יוסף, והוי הפסול בזה מהלכות שחיטה, ולפ"ז ה"נ מטהר ר"ע כשפסק את ב' הסימנים, - אך צ"ע דהרי לפ"ז לא פליג ר"ע אהא דשחט אחד מהן והמתין לה עד שמתה דהויא נבילה, דבכה"ג אי"ז מפסולי שחיטה אלא משום דלא שחט אלא סימן אחד, ורחוק לומר דפליג ר"ע אתרי בבי דרישא ואבבא דסיפא ולא פליג אמציעתא. [↑](#footnote-ref-701)
701. וזה ניחא למש"כ הצל"ח לעיל י"ז א' בהא דהותרה נחירה במדבר דהיינו נחירה בסימנים, וכ"כ בחי' הגרע"א שם ובגל' יו"ד סימן י"ג ס"א ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ע"ה ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ג והעונג יו"ט בסימן נ"ג בהג"ה והגרי"פ במילואים סימן ח' (ד"ה וראיתי להרמב"ם), - אך בד' הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ז דהיו נוחרים וכו' כשאר הגוים לא משמע כן, וכ"נ בפירש"י לעיל י"ז א' ד"ה והנוחר, וכ"כ המלא הרועים שם, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-702)
702. ויש לפרש לזה למש"כ הקר"א דטעמי' דר"ע הוא משום דהותר בשר נחירה במדבר ואף שנאסר אח"כ היינו רק באכילה אך לענין טומאה כל שמתה ע"י סימנים טיהרה מטומאת נבילות, וע"כ מהני לדידי' בין כששחט סימן אחד ובין כששחט בפסולי שחיטה [↑](#footnote-ref-703)
703. אך למש"נ לעיל בהערה לפרש למש"כ הקר"א דטעמי' דר"ע הוא משום דנחירה בסימנים מתרת באכילה, ניחא, - וי"ל עוד דכל שהחליד בשחיטת הסימן השני ה"ז פוסל גם את שחיטת הסימן הראשון, ואף אם חלדה במיעוט בתרא אינה פוסלת, מ"מ בשחיטת סימן שני שהוא מכלל השחיטה ה"ז פוסל את כל השחיטה, וכל הא דה"ז מטהר מידי נבילה לר"ע הוא רק משום דשחיטה פסולה בפסולי שחיטה מטהרת מידי נבילה, והאמרי משה שם סק"ל כתב כן לישב לדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, דא"כ מ"ט מכשיר ר"ע בהחליד תחת השני הרי ע"י שהחליד בסימן השני נפסלה כל השחיטה, וכתב דהוא משום דלר"ע אף שחיטה פסולה מטהרת מידי נבילה, - וי"ל עוד, דהא דפליג ר"ע בשחיטת סימן אחד ובשחיטה פסולה בפסולי שחיטה, אי"ז ב' פלוגתות, אלא היינו דגם שחיטת סימן אחד חשיבא כשחיטה פסולה כיון דלא נפיק כולא חיותא ע"י שחיטה, ולר"ע לטעמי' דשחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, ה"נ שחיטת סימן אחד מועלת לטהר מידי נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-704)
704. וגם להגירסא שלפנינו דשחט את הושט ושהה וכו' ואח"כ שחט את הושט, ופירש החזון יחזקאל דהיינו דשחט מיעוט מן הושט ושהה ואח"כ שחט את שאר הושט, הרי מ"מ כיון דבשחיטת הקנה לא שהה, לא גרע מהיכא דשחט את הקנה לבדו דהויא טריפה ושחיטתה מטהרתה. [↑](#footnote-ref-705)
705. לכאו' י"ל למש"כ בדף מס' 22 בהערה די"ל דהא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה הוא משום דעיקר דין השחיטה הוא בב' הסימנים ואך דסגי בשחיטת אחד מהם וחשיב ככולם, וכמש"כ הרמב"ן לעיל כ"ז א', ומה"ט הוא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא לדידן דבבהמה בעינן לשחיטת ב' הסימנים, וע"כ מפרשינן דגם בעוף דסגי בשחיטת סימן אחד היינו משום דשחיטת סימן אחד ככולם, אך לר"ע דאף בבהמה סגי בשחיטת סימן אחד לטהר מידי נבילה, אי"ז משום דחשבינן לה כשחיטת ב' הסימנים, והרי חזינן דאי"ז מועיל להתיר באכילה, אלא משום דלטהר מידי נבילה סגי בשחיטת סימן אחד, וע"כ ל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה. [↑](#footnote-ref-706)
706. האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ב כתב די"ל דדוקא בשמוטה נאמר ההלכה דכל שנשמט סימן אחד ל"מ שחיטה אף בסימן השני, אך כל דאיכא גריעותא אחריתא בסימן אחד שפיר מהני שחיטה בסימן השני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-707)
707. וי"ל דכיון דאין שחיטה זו מועלת להיתר אכילה, ולכאו' יש בה לאיסור אינו זבוח, ע"כ לגבי היתר אכילה הוי השחיטה עצמה כמעשה המטריף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-708)
708. וכ"נ ממש"כ הר"י מלוניל דהא דאמר ר"ע דטריפה היינו דכ"ה דכשנטרפה מעיקרא ואח"כ שחטה במקום אחר "הלא השחיטה אינה מתירתה באכילה" ואפ"ה מטהרתה מידי נבילה, ה"נ כשנשחטה בחלדה מטהרתה מידי נבילה, והרי דשחיטת טריפה אינה שחיטה המתרת באכילה. [↑](#footnote-ref-709)
709. י"ל אי נימא דבכל פסולי שחיטה ס"ל לר"ע דמהני לטהר מידי נבילה, ולפ"ז י"ל דרק לדידן דבפסולי שחיטה הויא נבילה הוא די"ל דלא גמירי לפסול שהי' אלא במידי דמנבלא בי', דבמידי דמטרפא בי' הרי גם אם יהא בזה לפסול שהי' לא תהא אלא טריפה, ולא גמירי לפסול שהי' אלא כשנעשית נבילה עי"ז, אך לר"ע דאף שחיטה הפסולה משום שהי' מועלת לטהר מידי נבילה ול"ה אלא טריפה, גמירי לפסול שהי' אף במידי דמטרפא בי'. [↑](#footnote-ref-710)
710. ויש לדון עוד דרק לדידן דבעינן שחיטה גמורה להוציא מידי נבילה, והא דבנקובת הושט ל"ה אלא טריפה הוא משום דשחיטת השאר בפנ"ע הויא שחיטה גמורה, הוא די"ל דלי"ב לפסול שהי', דשחיטת מיעוט הושט אי"ז מכלל עיקר השחיטה, אך לדעת ר"ע דגם שחיטה כ"ד מוציאה מידי נבילה, ומה"ט הוא דפסוקת הגרגרת ל"ה אלא טריפה, אף דשחיטת הושט בפנ"ע אי"ז שחיטה גמורה, הרי ודאי דשחיטת הגרגרת היא מכלל עיקר השחיטה, והרי חזינן דאם שחט את הגרגרת והמתין לה עד שמתה מהני שחיטת הגרגרת לטהרה מידי נבילה, והרי דחשבינן לה כמעשה שחיטה, וע"כ יש בה לפסול שהי'. [↑](#footnote-ref-711)
711. אך צ"ע, דמה מהני ששחט את הקנה אחר שנפסק, הרי אחר שנפסק הקנה הו"ל כמנח בדיקולא ואין ע"ז תורת שחיטה, וכדפרכינן לקמן בסוגיין על ר"ל, - ושמא י"ל דכל ה"ט דמנחא בדיקולא היינו דמה"ט אין ע"ז הכשר שחיטה, אך לר"ע דאף שחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, הרי דה"נ אף כששוחט סימן דמנח בדיקולא ה"ז מועיל לטהר מידי נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-712)
712. ועיי"ש שכתב לישב דכיון דכבר נטרפה בפסוקת הגרגרת אין איסור נבילה חל על איסור טריפה, והאמרי משה בסימן ב' סקכ"ה הק' ע"ז דהרי ודאי דנבילה חל על טריפה לענין טומאה דליתא בטריפה, ועיי"ש שהוכיח דגם לענין איסור חייל איסור נבילה על איסור טריפה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-713)
713. ולפ"ז לכאו' הא דשחט ולבסוף פסק הויא נבילה הוא משום דלא שחט אלא סימן אחד, אך בפירש"י ד"ה כדבר אחר לא משמע כן, וצ"ע, [↑](#footnote-ref-714)
714. ויש להוסיף, דבזה מתפרש שנויא דרבא גם לפי' הר"י מלוניל ודעימי', דאף דכל שאין הסימנים שלמים חשיב כנפסלה בשחיטתה, כ"ז הוא אם אין הסימן הפסוק עצמו מצטרף לשחיטה, אך בפסק ולבסוף שחט דהסימן הפסוק עצמו מצטרף לשחיטה, ליכא פסול כלל בשחיטה. [↑](#footnote-ref-715)
715. אך אי"ז מתישב לדעת הר"י מלוניל ודעימי', ומתרי טעמי, חדא, שהרי לדעתם לא מצינו כלל דסגי בשחיטת סימן אחד להוציא מידי נבילה, שהרי אף לדעת ר"ע לא סגי בכך, ועוד, שהרי לדעתם כל שאין סימני' שלמים הו"ל כנפסלה בשחיטה, וא"כ ל"מ מידי הא דנימא דסגי בשחיטת סימן אחד להוציא מידי נבילה, דמ"מ כיון דנפסלה בשחיטה הדין נותן דתהא נבילה. [↑](#footnote-ref-716)
716. ועיי"ש שכתב דנקובת הושט טריפה אם לא ע"י שהיית מיעוט סימנים בתורת שחיטה, ובפשוטו מכוון דבריו דכל ששהה בשחיטתו אחר שהתחיל לשחוט את הושט הו"ל נבילה, אך דכל נקובת הושט אינה אלא טריפה, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"ג סימן כ"ו, ומש"נ בזה בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-717)
717. וכ"נ בד' התוס' בקידושין נ"ז א' ד"ה שחטה, עיי"ש, אך דבריהם שם קיימי בעוף וי"ל דאף אם נקובת הושט הויא נבילה מ"מ בעוף ל"ה אלא טריפה, ונתבאר להלן, והנאות יעקב סו"ס כ' כתב לדחות עוד די"ל דאיירי התם כשניקב הושט כנגד מה ששחט ובכה"ג י"ל דל"ה אלא טריפה, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-718)
718. הטור בסימן ל"ג כתב דושט שניקב בכ"ש טריפה, והב"י שם כתב דמסקינן הכא דהוא נבילה ולא חש הטור לדקדק בדבר, אך התפארת שמואל שם כתב דד' הטור הם בדקדוק וכדעת ר"ת דנקובת הושט היא טריפה, והבית מאיר שם ובסימן כ"ד סט"ז כתב דאף דנתישבו בזה ד' הטור שם, הרי גם בפסוקת הגרגרת כתב הטור בסימן ל"ד דהוא טריפה, ובע"כ דל"ד הוא. [↑](#footnote-ref-719)
719. והסכימו לזה הבית מאיר שם ובסימן כ"ד סט"ז והגרע"א בגל' סימן כ"ז ובתשו' מהדו"ק סימן קצ"ח והמשכנות יעקב בסוף יו"ד בהגהתו לסימן ל"ג והיד יהודה בסימן ל"ג סק"ה, - אך הדרישה בסימן ל"ג סק"ג כתב לפרש לד' התוס' בע"א, ועמש"כ הבית מאיר שם לתמוה ע"ז, ועמש"כ הביה"ל בח"ב סימן כ"ד לדחות עוד בזה. [↑](#footnote-ref-720)
720. לכאו' לא נתישב בזה הא דתניא התם דשחט מיעוטו של ושט ושהה כדי שחיטה ואח"כ שחט את שניהם טריפה, וכיון דשהה ואזל לי' מעשה קמא הו"ל כנקובת הושט, ואפ"ה אינה אלא טריפה. [↑](#footnote-ref-721)
721. הביה"ל בח"ב סימן כ"ד סק"ג הוסיף דרבא הוכרח לזה לפי תירוצו דפסוקת הגרגרת דתני התם הויא נבילה, ולפ"ז אם נקובת הושט ל"ה אלא טריפה מ"ט פתח בנקובת הושט ואח"כ תני פסוקת הגרגרת ואח"כ תני שאר טריפות, והו"ל למיתני נקובת הושט בהדי שאר טריפות, ובע"כ דאף נקובת הושט הויא נבילה. [↑](#footnote-ref-722)
722. הבית מאיר שם הוכיח כדרך זו בדעת רש"י, ממש"כ רש"י בריש סוגיין לפרש דעיקר פירכת הגמ' היא מנקובת הושט, והרי דמעיקרא קים לן ממשנתינו דנקובת הושט הויא נבילה, ובע"כ דהוא משום דבכלל נפסלה בשחיטתה, אך לפ"מ שהגי' הב"ח בד' רש"י בריש סוגיין נקובת הושט ופסוקת הגרגרת יש מקום לדחות דעיקר פירכת הגמ' היא מפסוקת הגרגרת. [↑](#footnote-ref-723)
723. ומלבד דהוא מבו' כן בלשונם דהא דהויא נבילה הוא משום דנעשה בה מעשה נבילה, גם מוכח כן מעיקר דבריהם ומתרי טעמי, חדא, דאם הא דהויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, אין מקום לחשבה כמתה לענין הא דוכי מתה עומד ושוחט, ועוד, דאם הא דהויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה אין מקום לדון כן כלל במה שנעשית נקובת הושט ע"י השחיטה עצמה. [↑](#footnote-ref-724)
724. אך בסקי"ב כתב בשם הגר"ח דהוא משום דגם כששחט שלא במקום הנקב מצטרף הנקב לשחיטה, דהשוחט בב' או בג' מקומות שחיטתו כשרה, וממילא דיש בזה לפסול שהי', דשהה מזמן שניקב עד השחיטה, וע"כ הויא נבילה, וכ"כ הבית מאיר בסימן כ"ד במהדו"ק בתו"ד, אך כתב דאי"ז כמש"כ בפירש"י דהא דהויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו. [↑](#footnote-ref-725)
725. האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ד כתב די"ל דעיקר הא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דאם שחט במקום הושט יצא חיותו ברוב קודם גמר השחיטה ול"מ, וע"כ אף שחט שלא במקום הנקב ל"מ משום דבעינן שיהא כל הסימן ראוי לשחיטה. [↑](#footnote-ref-726)
726. ועיי"ש שכתב די"ל עוד לדעת הסוברים דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן, וי"ל דכל הא דמהני שחיטת רובו בדיעבד הוא היכא דראוי לשחוט כל הסימן, אך כל שאינו ראוי לשחיטת כולו לא סגי בשחיטת רובו, דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, וכתב דנפ"מ בין הדרכים הוא דלדרך קמא הוי הגריעותא במעשה השחיטה דלא נשחטה שחיטה שלימה, כיון דאי"ז רוב מתוך כל, ולדרך בתרא אין הגריעותא במעשה השחיטה אלא הגריעותא היא בבהמה שאינה ניתרת בשחיטה כיון דאינה ראוי' לשחיטת כולו, ועיי"ש דנפ"מ בזה הוא בספק נקובת הושט אם קיימא בחזקת איסור או בחזקת היתר. [↑](#footnote-ref-727)
727. וזה מתפרש למש"כ התוס' הרא"ש ודעימי' דהא דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט הוו נבילה הוא משום דנעשה בהן מעשה נבילה, וזהו שכתב הרמב"ם דהויא נבילה מחיים, והיינו שכבר נעשה בה מעשה נבילה וע"כ אין שחיטה מועלת בה. [↑](#footnote-ref-728)
728. החזו"א בסימן ג' סקכ"ב הוכיח כן ממה שאמרו לקמן קכ"א דשחט בה ב' או רוב ב' אבר הפורש ממנה הוי אבמה"ח ובשר הפורש ממנה הוי בשר מן החי, ולא יתכן שיהא חייב על בשר זה משום אבמה"ח ומשום נבילה שזה ב' דברים המתנגדים זל"ז. [↑](#footnote-ref-729)
729. האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ב עמד בזה דאם הא דהויא נבילה הוא משום דאינה ראוי' לשחיטה א"כ מ"ט שמוטה ל"ה נבילה מחיים. [↑](#footnote-ref-730)
730. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלדעת ר"ל דאף בפסוקת הגרגרת מהני שחיטה שלא במקום חתך ל"ה נבילה, כיון דעדיין היא ראוי' לשחיטה. [↑](#footnote-ref-731)
731. אך המ"מ שם פירש דהוא משום דאאחע"א, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' במעילה ט"ז א'. [↑](#footnote-ref-732)
732. יש שפירשו לפ"ז לעיקר החילוק בין איסור לטומאה בע"א, דלעולם אף לענין איסור אין עלי' תורת נבילה אלא כשיצא חיותה כמו שהוכיח התבו"ש מסוגיית הגמ' לקמן ל"ז א' וזבחים ע' א' וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם ברפ"ד ממאכ"א, ואך לענין איסור עיקר תורת נבילה הוא במה שיצא החיות דהסימנים בלא שחיטה, דכיון דתורת נבילה לענין איסור הוא במה שמתה בלא שחיטה, הרי דכיון דהמיתה דבעינן לענין שחיטה הוא להוציא את החיות דהסימנים, הרי דכל שיצא חיות הסימנים בלא שחיטה הויא נבילה, ומשא"כ לענין טומאה ל"ה נבילה אלא כשמתה הבהמה מיתה גמורה, וע"כ בפסוקת הגרגרת ונקובת הושט דיצא החיות דהסימנים הויא נבילה לענין אכילה ול"ה נבילה לענין טומאה. [↑](#footnote-ref-733)
733. האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ו הוכיח דנקובת הושט בעוף הויא נבילה למש"כ הביה"ל דהמקור להא דנקובת הושט הויא נבילה הוא מהא דתני ברישא נקובת הושט והדר תני פסוקת הגרגרת, ולפ"ז הרי דמהא דתנן לקמן נ"ו א' דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת יש ללמוד דנקובת הושט הויא נבילה אף בעוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-734)
734. ומה שלא הביא הגרע"א מד' הרמב"ם, לכאו' הוא כמש"כ באחיעזר ח"ב ריש סימן ח' דאין ללמוד מד' הרמב"ם לדידן, דהרמב"ם לטעמי' דהויא נבילה מחיים ואי"ז משום שאינה ראוי' לשחיטה שהרי שמוטה ל"ה נבילה מחיים אלא הוא משום דהויא כמתה וא"כ כ"ש בעוף דזוטר חיותי' דהוי כמת, אך לדעת ש"ר דנקובת הושט הויא טריפה ואך דאין שחיטה מועלת בה י"ל דהוא רק בבהמה ולא בעוף, ועיי"ש שהביא כן בשם הגר"מ בנעט דנקובת הושט בעוף ל"ה נבילה, אך האחיעזר שם הביא מתשו' ברית אברהם שלמד מד' הרמב"ם לדידן, ולכאו' הוא משום דס"ל כמש"כ התבו"ש בדעת הרמב"ם דהא דהויא נבילה מחיים הוא משום דנעשה בה מעשה בסימנים דלא שייך בה שחיטה, וכנ"ל, וע"כ בע"כ דהא דגם בעוף הויא נבילה הוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה. [↑](#footnote-ref-735)
735. ?האמרי משה בסימן ב' סקי"ז כתב דאף אם הא דהויא נבילה הוא משום דסימן שנולד בו סימני טריפה אינו בר שחיטה, מ"מ אף בעוף הוי נבילה משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, וכמש"כ הפמ"ג, - אך האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ב כתב די"ל דדוקא בשמוטה נאמר ההלכה דכל שנשמט סימן אחד ל"מ שחיטה אף בסימן השני, אך כל דאיכא גריעותא אחריתא בסימן אחד שפיר מהני שחיטה בסימן השני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-736)
736. אך השטמ"ק לעיל שם בשם הרא"ה כתב דהא דאם ניקב הושט אחר שהתחיל לשחוט הוי טריפה הוא כשניקב במקום אחר, ומבו' דאם ניקב כנגד המקום ששחט ל"ה טריפה. [↑](#footnote-ref-737)
737. ועיי"ש שנסתפק בגונא שניקב הושט אחר גמר שחיטת הושט קודם שחיטת הקנה, אי נימא דגם בכה"ג פוסל בזה טריפות, אם הוי טריפה, או דאף בכה"ג הוי נבילה. [↑](#footnote-ref-738)
738. אך החזו"א בסימן ג' סקכ"א כתב דאף בכה"ג הויא נבילה, דכיון דהנקב נעשה קדם שנשחט רובו עדיין הושט בחיותו והנקב נוטל חלק בנטילת הנשמה בזמן שנשלם הרוב ולא חשיבא שחיטה כלל דבשעה שנגמר הרוב אין להכריע אם הנקב גומר הרוב והו"ל נבילה או שהשחיטה גומרת הרוב וכיון דפתיכי בו פסול נבילה הויא נבילה, דדמי לכל נקובת ששחטה דהויא נבילה מטעם שהנקב נוטל חלק בפסיקת רובו של הושט, ועיי"ש שכתב דבד' הראשונים לעיל ח' א' בשחט בסכין מלובנת גרע טפי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-739)
739. האחיעזר בח"ב סימן ח' סק"ד כתב דלמש"כ שם דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דבעינן שיהא כל הסימן ראוי לשחיטה, י"ל דבכה"ג שניקב הושט כנגד מה ששחט ל"ה נבילה, דכיון דכבר שחט באותו חלק הושט ל"ב עוד שיהא ראוי לשחיטה. [↑](#footnote-ref-740)
740. למש"נ לעיל די"ל דגדר הך דינא הוא דכיון דכבר יצא מן החיות דמקום הסימנים ל"מ שחיטת סימנים אלו לטהר מידי נבילה דבעינן דכל חיות הסימנים תצא ע"י שחיטה, מסתברא מילתא דכל שניקב כנגד מה ששחט שפיר מהניא השחיטה להוציא מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-741)
741. הפליתי שם תמה ע"'ד הכס"מ מהא דמכשר רב הונא לעיל י"ט א' בהגרים שליש ושחט שליש, ואי נימא דפסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה הויא טריפה הרי לא נפק חיותא כלל ע"י שחיטה, - וכבר נתבאר בדף מס' 10 בד' הכס"מ שם מבו' דהא דכשנפסקה הגרגרת למעלה הויא טריפה הוא משום דאי"ז מקום שחיטה ורק כשנפסלה במקום שחיטה הויא נבילה, ולפ"ז י"ל דלדעת רב הונא דחשבינן לההגרמה כמקום שחיטה אף אם נפסקה הגרגרת למעלה הויא נבילה ומש"כ הרמב"ם דאינה נבילה הוא לטעמי' שם הי"ג דקי"ל כרב יהודה, - והפליתי דפשיטא לי' דלא תלי דין נפסקה הגרגרת למעלה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה הוא לטעמי' דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דהיא חלושה בתכלית, וע"כ אין לתלות דין פסוקת הגרגרת למעלה בהפלוגתא אם הגרמה הויא כמקום שחיטה. [↑](#footnote-ref-742)
742. ועיי"ש שכתב דמטעם אחר ל"מ שחיטתה לטהרה מידי נבילה, דאם שחט אחד מב' הושטים לא מצינו שחיטה מתרת בבהמה שנשאר לה ושט, וגם אם ישחוט את הושט השני לא מצינו שחיטה אחר שכבר נשחט הושט, ועיי"ש במש"כ לדון עוד בזה. [↑](#footnote-ref-743)
743. מבו' בדבריו דכל הא דנקובת הושט ל"ה נבילה הוא רק כששחט את רוב הסימן הנשאר, אך כל שלא שחט אלא מיעוט והשלים לרוב ל"מ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-744)
744. ועיי"ש שכתב להוכיח כן ממשמעות ד' הרא"ש דאם איכא פסול שהי' אחר שחיטת מיעוט קמא דושט הויא נבילה, - אך בד' ר"ת בספה"י סימן תמ"ג מבו' דאף דנקובת הושט אינה אלא טריפה, מ"מ אם איכא לפסול שהי' כששהה אחר שחיטת מיעוט קמא דושט ה"ז פוסל לכל שחיטתו והו"ל נבילה, ונתבאר בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-745)
745. וזהו שכתב התור"פ דטעמא דרש"י דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דצריך לשחוט את הרוב קמא דושט, והיינו משום דפשיטא לי' דאף אם שחט למטה מן החתך אין ע"ז תורת מעשה שחיטה, אלא שבאנו לדון אם מהני שחיטת רוב הושט הנשאר, ובזה הוא שנחלקו אם מהני שחיטת רוב הושט הנשאר להכשיר או בעינן לשחוט את הרוב קמא דושט. [↑](#footnote-ref-746)
746. ואמנם הנה בד' המהרש"א בבכורות כ' ב' מבו' להדיא דהא דנקובת הושט הויא טריפה הוא אף כששחט במקום הנקב, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בסוגיין ד"ה נתקשיתי, - ואך דלטעמייהו דגם בושט סגי בהשלמת הרוב וכמש"נ לעיל ודאי דמהני כששחט במקום חתך. [↑](#footnote-ref-747)
747. אך הביה"ל בח"ב סימן כ"ד סוסק"י פירש לד' היש"ש בע"א למש"כ רי"ו בנתיב ט"ו ח"ג בביאור האיבעיא דשהה במיעוט הסימנים, עיי"ש, - ועמש"כ האמרי משה בסימן ג' סקי"ט עוד בד' היש"ש. [↑](#footnote-ref-748)
748. אך יש לדחות דאף אם כשנחתך חצי הושט הויא נבילה משום דכבר ליכא שיעור שחיטה, מ"מ לי"ב לפסול שהי', דהא דלא גמירי שהי' אלא במידי דמנבלא בי' היינו כשנעשה בה מעשה הממית, אך בנקובת הושט דלא נעשה מעשה הממית, הרי דאף אם נחתך חצי דכבר ליכא שיעור שחיטה וממילא דהויא נבילה, מ"מ לי"ב לפסול שהי'. [↑](#footnote-ref-749)
749. וגם למש"כ הגרע"א דהא דנקובת הושט הויא טריפה הוא כששחט למטה ממקום החתך ובכה"ג סגי בשחיטת רוב הושט, הרי דאף אם נחתך חצי הושט שפיר יועיל כששוחט את רוב הושט למטה ממקום החתך. [↑](#footnote-ref-750)
750. ובזה מתפרש משמעות דברי הרשב"א בתוה"ב שם דבשחיטה פסולה מותרין הבני מעים לבני נח, ונתבאר בדף מס' 26. [↑](#footnote-ref-751)
751. אך בד' הרא"ה שהביא השטמ"ק לעיל שם מבו' דס"ל דאם ניקב הושט כנגד מה ששחט ל"ה טריפה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-752)
752. בתשו' באר יצחק יו"ד סימן ד' ענף א' כתב להוכיח כן ממש"כ הש"ך בסימן ל"ג סק"ה דאם ניקב תרבץ הושט הויא טריפה ושחיטתו מטהרתו, ואם בנקיבת הושט הו"ל כמנחא בדיקולא ל"ה מהניא השחיטה, דכ"ה דבנפסק הקנה אמרינן כמנח בדיקולא אף בשאר אברים התלויים בקנה כריאה, הרי דאי נימא דגם בניקב הושט הוי כמנחא בדיקולא הי' בדין דאם ניקב תרבץ הושט הוי גם הושט כמנח בדיקולא. [↑](#footnote-ref-753)
753. וזה ניחא למש"כ התור"פ דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דאינו שוחט את הרוב הראשון דהושט, ונתבאר בדף מס' 24, אך לשאר הדרכים שנתבארו שם בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, הרי דאי"ז ענין להא דל"מ השחיטה כנגד מקום החתך, - וגם מש"כ החזו"א לפרש בזה ונתבאר להלן אינו מתישב לשאר הדרכים בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה. [↑](#footnote-ref-754)
754. והיינו דאמנם לדעת ש"ר דנקובת הושט הויא נבילה י"ל דבע"כ דאף בלא הא דכמנחא בדיקולא דמיא הויא נבילה, אך להתוס' הרא"ש דנקובת הושט ל"ה נבילה ורק פסוקת הגרגרת הויא נבילה, הרי י"ל דהוא משום דליכא שחיטת ב' סימנים, ומנ"ל דאיכא טעם בפנ"ע דאינה ראוי' להתקיים, והרי לדעת ר"ל דכל ששחט שלא במקום חתך ל"ה נבילה, בע"כ דליכא לה"ט דאינה ראוי' להתקיים, ומנ"ל דאידך אמוראי פליגי בזה על ר"ל. [↑](#footnote-ref-755)
755. והנפ"מ בהא דהויא נבילה גם משום הא דאינה יכולה להתקיים הוא בעוף, דלדעת ר"ל דכל הא דהויא נבילה הוא משום דליכא שחיטת ב' סימנים י"ל דבעוף דסגי בשחיטת סימן א' ל"ה נבילה, לפ"מ שהוכיח האמרי משה דלא אמרינן דכיון שכבר נפסק בה כשיעור שחיטה אין שחיטה אחר שחיטה, אך לדעת רבא דהויא נבילה משום שאינה יכולה להתקיים כלל, הויא נבילה אף בעוף. [↑](#footnote-ref-756)
756. ושמא י"ל עוד בזה דכל מה שאמרו הכא דל"מ שחט שלא במקום חתך משום דכמנחא בדיקולא הוא רק לדעת ר"ל דאם שחט במקום חתך ל"מ והרי דלא סגי במה שמשלים את שחיטת ב' הסימנים ולדידי' גם כששחט שלא במקום חתך ל"מ דכמנחא בדיקולא דמי ולאו מידי הוא, אך לדעת רבא דס"ל מעיקרא דפסק ולבסוף שחט מהני, והיינו משום דלהכשר שחיטה סגי במה שמשלים את שחיטת ב' הסימנים, וכמש"כ האמרי משה בסימן ג' סקכ"ז, ונתבאר בדף מס' 23 בסופו, הרי דכל הא דמסקינן דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דאינה ראוי' להתקיים, אך לפ"ז הדין נותן דבנקובת הושט דהויא טריפה מהני אף בשחט במקום הנקב דסגי במה שמשלים לרוב, אך בגל' הגרע"א שם נקט דלא כן, (ונתבאר בדף מס' 24). [↑](#footnote-ref-757)
757. צ"ב דמ"ט הוצרך לכך, הרי לדעתו לעיל ט' א' וכ' א' דנקובת הושט הויא נבילה, ונקט דהוא בכלל הא דאמר ר' ישבב דכל שנפסלה בשחיטתה נבילה, הדין נותן דפסוקת הגרגרת הויא נבילה אף בלא הא דכמנחא בדיקולא דמיא, - וי"ל למש"כ הבאר יצחק ביו"ד סימן ד' ענף א' דלישנא דגמ' משמע דר' יוחנן דמשני דכאן קודם חזרה וכו' הוא רק משום הא דפרכינן דכמאן דמנח בדיקולא דמיא, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ו סק"ב בתו"ד, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכתב לפ"ז דלדעת ר' יוחנן נקובת הושט ל"ה נבילה, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא שהוצרך הרמב"ן במלחמות לפרש דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דהסימן עצמו הוי כמנח בדיקולא, שהרי דבריו שם קיימי לדעת ר' יוחנן, ולדידי' כל הא דהויא נבילה הוא משום דהויא כמנחא בדיקולא, אך לדעת רבא דאף נקובת הושט הויא נבילה א"צ להא דכמנחא בדיקולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-758)
758. המאירי לקמן בסוגיין כתב די"א דכיון דהריאה הויא כמנחא בדיקולא ע"כ אם הוציאה לגמרי קודם שישחט הושט כשרה, ונחלק ע"ז וכתב דל"מ ה"ט דכמנחא בדיקולא אלא דאינה נטרפת בנקיבה, משום דאין הנקב ושאר טריפות ממיתים לשעתם, אך כל שניטלה לגמרי היא מתה קודם שחיטה ונבילה היא, - אך יותר נראה דדבריו קיימי לגבי הבהמה עצמה, וס"ל דאף דאם ניקבה הריאה אחר שחיטת הקנה לא מטרפא מ"מ אם ניטלה הריאה הויא הבהמה נבילה גמורה ול"מ לה השחיטה, ויש לסייע לזה, דאם דבריו קיימי לגבי הריאה הרי לכאו' אין איסורה משום נבילה אלא משום אבמה"ח, וי"ל. [↑](#footnote-ref-759)
759. ועיי"ש שכתב כן בדעת רש"י, והראש יוסף בסוגיין והיד יהודה בסימן כ"ז סק"ב תמהו ע"ז דלהדיא מבו' בד' רש"י דאם נשחט הושט תחילה ואח"כ ניקבו בני מעים ל"ה טריפה, ואמנם בד' הר"ן מבו' שלמד לזה מפירש"י לקמן בסוגיין בהא דאין מזמנין את הנכרי על בני מעים, ועמש"נ בזה בדף מס' 26. [↑](#footnote-ref-760)
760. והנה אמנם בתשו' חת"ס יו"ד סימן י"ח כתב דכל הא דהוי כמנח בדיקולא הוא רק אחר שחיטת כל הסימן אך אחר שחיטת רובו לא חשיב כמנח בדיקולא, וכ"כ החלקת יואב במהדו"ת סימן י"א, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר יש על שחיטת מיעוט בתרא תורת שחיטה, אך לא נתישבו בזה ד' רש"י, דבדבריו בסוגיין ד"ה אלמא מפורש דסגי במה שנפסק רוב הגרגרת דעי"ז חשיב כמנח בדיקולא, והחזו"א בסימן ג' סק"כ ד"ה כ' החת"ס כתב להוכיח כן דאל"כ מ"ט לא מוקמינן לה דאמר ר"ל דשחט שלא במקום חתך ל"ה נבילה בגונא שנפסק רוב הקנה, ובע"כ דאף בכה"ג הו"ל כמנחא בדיקולא. [↑](#footnote-ref-761)
761. לכאו' י"ל בזה בע"א, דכל הא דל"מ בשחט שלא במקום חתך משום דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא, היינו דמה"ט א"א שיהא על שחיטה זו בפנ"ע תורת שחיטה, כיון דכבר נפיק חיותא קודם השחיטה, אך בשחיטת מיעוט בתרא דלא באנו לדון דיהא עליו בפנ"ע תורת שחיטה אלא דיצטרף לשחיטת הרוב, הרי דע"ז לא איכפת לן כלל דהוי כמנחא בדיקולא, דמ"מ שפיר מצינו לחשבו כגמר השחיטה. [↑](#footnote-ref-762)
762. החזו"א בסימן ג' סקי"א עמד בזה וכתב דהוא משום דלדעת רב יהודה לא נפיק חיותא ע"י הגרמה, אך כבר נתבאר בדף מס' 10 דמשמעות דברי הראשונים לעיל שם דמודה רב יהודה דנפיק חיותא ע"י הגרמה, ואפ"ה מכשר כששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש. [↑](#footnote-ref-763)
763. אך בגל' הגרע"א בסימן כ"ז כתב לפסול בכה"ג, משום דכששחט מחצה כבר הוי רוב עם המיעוט הפגום וכבר נפקא חיותא ול"מ להכשיר ע"י המשך השחיטה, ונתבאר בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-764)
764. אך הביה"ל בח"ב סימן י"ח וסימן כ"ד סק"ה כתב דאם שחט בב' וג' מקומות ואח"כ המשיך שחיטתו וצירפם שחיטתו פסולה, כיון דכשנשחט רוב הסימן הויא פסוקת הסימן ברובו והוי כאילו נפסק כולו ועדיין אין בו הכשר שחיטה, הרי דמה שמצרפם אח"כ ל"מ מידי, כיון שכבר נפסק רוב הסימן וכמנח בדיקולא דמי, ונתבאר בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-765)
765. אך צ"ע דהוא דלא כמש"כ הרשב"א גופי' דאין לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא משום דכמאן דמנח בדיקולא דמי, - וי"ל דהרשב"א לטעמי' דהא דכמאן דמנחא בדיקולא הוא מכח הא דיש ע"ז תורת שחיטה, ונתבאר לעיל, וע"כ בשוחט בב' וג' מקומות כיון דאין מצטרפין לשחיטה, אף אי"ז מועיל לחשוב הסימן כמנח בדיקולא, ועד"ז י"ל גם בהא דמכשר ר' יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש. [↑](#footnote-ref-766)
766. ועיי"ש שהק' לפ"ז בהא דפרכינן לעיל ח' א' לר' זירא דהא איכא צדדין, והרי לר' זירא גופי' לא מטרפא בכך כלל דאין טריפות לחצי חיות, ועמש"כ החזו"א בסימן ג' סקכ"א לישב בזה, - ויש להוסיף, דלכאו' עיקר הקו' היא למשמעות ד' רש"י דנקובת הושט ל"ה אלא טריפה ואך דכיון דאיתרע מקום שחיטה הוא דהויא נבילה, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דהויא נבילה הוא משום דהוי זה מעשה המנבל הרי דע"ז ל"מ הא דאין טריפות לחצי חיות, - וי"ל עוד, אי נימא בדעת רש"י דהא דהויא נבילה הוא משום דל"מ שחיטה לסימנים שאין חיותם שלימה, דלפ"ז י"ל דל"מ ע"ז הא דאין טריפות לחצי חיות, אך הנה לב' דרכים אלו נמצא דבכה"ג שניקב הושט כנגד המקום ששחט הו"ל נבילה, (וכ"ה גם לפמש"כ החזו"א שם), וזה דלא כמשמעות הראשונים דבכה"ג ל"ה אלא טריפה, ונתבאר בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-767)
767. לכאו' לפ"מ שנקט הגרע"א הכא דגם בושט סגי בהשלמת הרוב יש מקום לדון דהיינו גם לדעת הסוברים דנקובת הושט הויא נבילה, אלא דלדידהו הויא נבילה מכח הא דניקב הושט, אך מ"מ לעיקר הכשר השחיטה סגי בהשלמת הרוב, (וזה תליא בהפלוגתא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה ונתבאר בדף מס' 24), ולפ"ז י"ל דע"כ לא מיבע"ל בניקבו בני מעים אחר שחיטת מיעוט הושט, משום דא"צ לצירוף מיעוט קמא דהושט לעיקר השחיטה, ואף דבעינן שיהא זה מכלל מעשה השחיטה כדי שלא תהא נבילה בנקובת הושט, מ"מ י"ל דבזה לא מיבע"ל דהוא מכלל השחיטה, והרי לדעת ר"ת בספה"י סימן תמ"ד אף אם ניקב הושט דרך שחיטה אף אם אין ע"ז הכשר שחיטה כלל ל"ה טריפה, (ונתבאר בדף מס' 21), וגם לדעת החולקים י"ל דלענין זה חשבינן לה מכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-768)
768. היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב כתב די"ל דמש"כ רש"י דהוא משום הריאה הוא לאפוקי הלב והכבד דלא נטעה לומר דגם הלב והכבד בכלל, משום דבני מעים שהמאכל סובב בהן אין הדרך לזמן עליהן כמו שאמרו בנדרים נ"ד ב' דאוכליהן לאו בר אינש, וזה כמש"כ הר"ן לעיל בסוגיין דהלב והכבד אינם תלויין בקנה. [↑](#footnote-ref-769)
769. בפירש"י כתב דהא דהריאה אסורה לב"נ הוא משום דהוי כמו שהוציאוה מן הבהמה "בעודה מפרכסת", והיד יהודה בסימן כ"ז סק"ב בתו"ד כתב לדקדק מדבריו דאין האיסור מכח דהו"ל כמו שהוציאוה אחר שחיטת הקנה אלא משום דהו"ל כמו שהוציאוה בעודה מפרכסת דהיינו לאחר שחיטת ב' הסימנים, ועייש במש"כ לפרש בזה, ולמש"כ השטמ"ק מתפרשים ד' רש"י בפשיטות. [↑](#footnote-ref-770)
770. צע"ג דא"כ מה מייתינן מהא דתניא דאחד ישראל ואחד נכרי מותרין בו דלא כראב"י, הרי התם הוא חותך כזית בשר אחר שחיטת ב' הסימנים וע"כ ה"ז מותר אף לנכרי משום דאחר שחיטת ב' הסימנים חשבינן לה כמתה. [↑](#footnote-ref-771)
771. ונפ"מ רבתא לדינא לפ"ז, דאף למש"כ הריא"ז דבשחיטת טריפה אסורין הבני מעים לנכרי, ונתבאר להלן, כ"ז הוא בבהמה דאינה ניתרת אלא בב' סימנים, אף בעוף דניתר בסימן אחד מותרין הבני מעים לנכרי, כיון דאחר שחיטת סימן אחד חשבינן להעוף כמת. [↑](#footnote-ref-772)
772. העירו ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"א דמפי השמועה למדו שזה שנאמר בתורה לא תאכל הנפש עם הבשר לאסור אבמה"ח שנחתך מן החי ועל אבמה"ח הוא אומר לנח אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, והרי דאיסור אבמה"ח דישראל, הוא האיסור שנאמר לנח, ועוד יש להעיר ממש"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"ב באיסור אבמה"ח, דכבר נכפלה האזהרה בזה הענין בלשון אחר והוא אמרו לנח באיסור אבמה"ח עליו אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, והרי דאיסור אבמה"ח דישראל ודב"נ חד איסורא הוא. [↑](#footnote-ref-773)
773. וזה ניחא למשמעות דברי הרשב"א שם דהא דס"ל לראב"י דהוו הבני מעים כאבמה"ח הוא רק לאחר שחיטת ב' הסימנים, וע"ז מהני הא דבשחיטה כשרה הויא כמתה וע"כ לי"ב משום אבמה"ח, ואך דבעיקר דברי הרשב"א צ"ב, דכיון דהריאה הויא כמנחא בדיקולא אחר שחיטת הקנה, מ"ט לי"ב משום אבמה"ח רק לאחר שחיטת ב' הסימנים, ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב. [↑](#footnote-ref-774)
774. שמא מכוון דבריו הוא דכיון דהא דשרי לישראל ע"י שחיטה אי"ז היתר בפנ"ע מכח השחיטה, אלא היינו משום דחשבינן לה כמתה, עמש"נ בזה להלן, והוא חד דינא עם הא דכשמתה הבהמה היא מותרת לב"נ, ע"כ אמרינן בזה דליכא מידי וכו', ול"ד להתירא דיפת תואר דליכא לעיקר ההיתר לגבי נכרים. [↑](#footnote-ref-775)
775. הנודע בשערים והרש"ש תמהו ע"ד התוס' שעמדו בזה, והרי לכאו' ל"ד כלל כלל להתם, ועמש"כ היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-776)
776. ואמנם הי' מקום לדון דגם קודם שתצא נפשה הרי ליכא לישראל משום אבמה"ח אלא משום לא תאכלו על הדם, וכיון דליכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור ע"כ אף לנכרי ליכא משום אבמה"ח, - אך הנה בד' התוס' מבו' דאף בגונא דה"ז אסור לנכרי משום איסור אחר לא אמרינן דליכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור, וע"כ הוא דאבמה"ח דטמאים ודחיות ודעופות אסור לב"נ, משום דאף לישראל ה"ז אסור משום טמא או משום דבעי שחיטה, ולפ"ז ה"נ אין להתיר לב"נ היכא דאסור לישראל משום לא תאכלו על הדם. [↑](#footnote-ref-777)
777. אך בחי' בית מאיר בסוגיין נחלק ע"ז דלמאן דפליג על ר"ל ל"ה הבני מעים כמנחי בדיקולא אף אחר שחיטת ב' הסימנים, והחזו"א בסימן ג' סק"כ הוכיח כן דאל"כ מ"ט הוצרך ראב"י ללמוד מדר"ל, הרי אחר שחיטת ב' סימנים לכו"ע הוו הבני מעים כמאן דמנחי בדיקולא, וכ"ה בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' דמהא דאמר ראב"י ש"מ מדר"ל ש"מ דלמאן דפליג על ר"ל אין הדין כן, (אך התבו"ש שם כתב דצ"ל דהא דקאמר ש"מ מדר"ל, הוא משום דמרא דשמעתתא דכמנחא בדיקולא הוא ר"ל, אך אה"נ בשחט ב' סימנים ליכא מאן דפליג עלי'), - ועיי"ש שכתב דמכוון דברי הרמב"ן הוא דהריאה תלוי' בקנה ובושט יחד עם כל אברי הגוף שחיותן מתאפס ע"י שחיטת קנה וושט, אבל אין טעם לומר שהריאה החי' אחר שחיטת הקנה תמות ע"י שחיטת הושט בזמן שכל הבהמה עדיין חי'. [↑](#footnote-ref-778)
778. וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ז סק"ב בתו"ד דבשחיטת טריפה אין להתיר משום דליכא מידי וכו', ואך שכתב להתיר בכה"ג מכח מש"כ הרשב"א דהויא כמתה, וצ"ע שהרי דעת רש"י ותוס' דלא כהרשב"א וכל הא דשרי הוא משום דליכא מידי וכו'. [↑](#footnote-ref-779)
779. ועד"ז י"ל במש"כ התוס' דלמ"ד דחצי שיעור מותר מה"ת הי' לנו להתיר אבמה"ח דטמאים ודעוף לב"נ משום דמי איכא מידי וכו', ומסתבר דמכח זה מותר לב"נ אף בדאיכא כזית בשר. [↑](#footnote-ref-780)
780. עוד יש לדון בזה, דהרי שחיטת טריפה ל"ה שחיטה מעליא, ולפ"ז לכאו' י"ל דאף שמצינו דשחיטה גמורה מועלת להתיר לנכרי, מ"מ שחיטת טריפה לא תועיל להתיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-781)