שיעור ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### שיעור ו'

* האם מועיל ליבון בחום שיד סולדת בו, ולא שקש נשרף ?
* מדוע חלב שבקיבה (שנמצא אחר שחיטה), מותר בבשר ?
* חומר גלם גליצרין (שמופק משומן טרף), באיזה אופן מותר ?

**אופן הכשרת כלי שבלע בב"ח**

**כתב** הרמ"א (פ"ז סוף סעי' ו') וז"לולכן יש
 לאסור גם כן להשתמש מן הקדרות של התנורים שבבית החורף, משום דנתזים עליהם לפעמים בשר וחלב מן הקדרות שמבשלים בתנורים, ובדיעבד אין לחוש בכל זה, ואף לכתחי' אין בזה אלא חומרות בעלמא, והמיקל לא הפסיד, עכ"ל, ומיירי בקדרה עם מים שהיו מניחים בתנור, והיה ניתז עליה מקדרות של בשר וחלב שהיו מבשלים שם (ובלועה מבב"ח), לכן אין להשתמש בה.

**וכתב** הש"ך (סקכ"א) בשם התורת חטאת (כלל
 ע"ו ח'), דבקדרות של מתכת אין להחמיר, שאפי' אם ניתז עליה הרי חוזרת ומתלבנת ע"י האש (דניתן להכשיר כלי שבלע איסור בהגעלה או בליבון, כדילפי' מכל אשר יבא באש וכו', במדבר ל"א כ"ג), ולכאו' ה"ה בכל קדרה שניתז עליה איסור ועומדת על האש מתלבנת ומתכשרת, מיהו אפשר דה"מ בקדרות כאלו, שהאש סביב כולה (משא"כ במקום שהאש למטה).

**והקשה** הרע"א (סקט"ו) אם מה שעומדת באש
 נחשב ליבון (בכלי מתכת), א"כ שיועיל להכשיר גם בכלי חרס, דכשם שבלע מבחוץ כך פולט ע"י האש, ותירץ דשאני כלי חרס שצריך ליבון גמור, ואפשר שאין היסק התנור מספיק לזה, משא"כ כלי מתכת שמהני בו הגעלה, ה"ה דמהני בו ליבון כל דהו (כדכתב באו"ח סי' תנ"א ס"ד בהג"ה).

**מיהו** היד יהודה (סקל"ג) נקט שאין בקדרות
 אלו ליבון כלל, שהרי יש בהם מים (דאל"ה היו נשרפות, והמים מפחיתים חומו), וכתב דצ"ע מדוע היקל בהם התורת חטאת.

**והנה** בצורת ליבון קל כתב הרמ"א (תנ"א ס"ד)
 שנתלבן עד שקש נשרף מצידו השני של הכלי, דבזה מתחמם ופולט מכל עובי הכלי (משא"כ אם קש נשרף מצד האש, לא סגי לזה), וליבון כזה מועיל במקום הגעלה, אף אם יש ליכלוך דבוק בכלי, שהכל נשרף (משא"כ בהגעלה דבעי' שיהא הכלי נקי לגמרי).

**וכן** רגילים לעשות במקום שקשה להגעיל
 (כמו במלונות ומסעדות), שהופכים הכלי על האש ומתחמם עד שקש נחרך (ויש לבדוק שנחרך קש בכל צדדי הכלי), ובתנורים קשה לבדוק שקש נחרך מהצד השני (שיש בו שתי דפנות), אולם אם ברור שהגיע לדרגת החום שקש נשרף סגי.

**מאידך** המג"א (תנ"א סקכ"ז) והט"ז (שם סק"ח)
 ס"ל דלא צריך שיתחמם עד שקש נשרף, וסגי שהיד סולדת בו, והקשה הרע"א (שם סקי"ג) כיון שאין קש נשרף אמאי מיקרי ליבון (והרי חומו פחות), ויש שחילקו בין דבר הצריך ליבון בשאר איסורים (שבלע בלא רוטב), דאם התירא בלע (חמץ, או כלי פרווה שבלע בשר) הקילו בו בליבון קל, דצריך שיתלבן עד שקש נשרף, לבין דבר שדינו בהגעלה ומכשירו בליבון, דסגי שיד סולדת בו.

**דין גידים ועצמות בחלב**

**כתב** השו"ע (פ"ז ז') וז"ל המבשל שליל בחלב
 חייב, וכן האוכלו, אבל המבשל שליא או עור וגידים ועצמות ועיקרי קרנים וטלפים הרכים פטור, וכן האוכלם פטור, עכ"ל, ושליל הוא העובר שבתוך השליא והוי בשר ממש, משא"כ שליא שהיא פירשא בעלמא (ומקבלת טומאה רק אם חישב לאכילה), לכן מדאוריי' אינה בשר ופטור, ואסורה מדרבנן, וה"ה גידים ועצמות (בלי מח, אבל עם מח הם בשר ממש).

**וכתב** היד יהודה (סקי"ז) דאפי' שאסרו חכמים
 את העצמות בחלב, מ"מ אין החלב נאסר, דהרי אין בעצמות טעם ולא נבלע בחלב, ורק העצמות נאסרות שבלעו מהחלב.

**וקשה** עליו מהא דאי' בחת"ס (שו"ת יו"ד צ"ב)
 דלא נאסר בב"ח אא"כ שניהם בלעו טעם זה מזה, וכן ס"ל לרמב"ן (חולין קיא: ד"ה ויש), וא"כ בכה"ג שרק העצמות בלעו למה נאסרות, דאין נראה שהחמירו בדרבנן יותר מדאוריי', ואי נימא דכיון שגזרו על העצמות ממילא גם החלב נאסר, קשה דלא מצאנו שדבר נאסר בלי שבלע איסור.

**ואף** דהרע"א (שו"ת מה"ק ר"ז ד"ה אלא) דייק
 מהתוס' (זבחים צז. ד"ה ממתין) דלא כהרמב"ן, דאפשר שיאסרו הבשר או החלב לבדם, מ"מ קשה להיד יהודה כיצד יעמיד דבריו לפי הרמב"ן, אא"כ נדחוק שבכה"ג גזרו רבנן אף שרק א' בלע, וצ"ע.

**מאידך** נראה דהפרמ"ג (סקכ"ב) לא ס"ל כהיד
 יהודה, ואף העצמות אוסרים את החלב, מדהביא ספקו של המנחת יעקב (שו"ת יו"ד ט"ז) בבישל עצם בחלב ואח"כ נמצא שהעצם בלי המח, האם חיישי' שנאבד בקדרה, והקשה עליו דמשמע בשו"ע (הכא) שאף העצם עצמה אוסרת את החלב (ואילו ליד יהודה אתי שפיר, דדוקא המח שבעצם אוסרת).

**גדר מי חלב**

**כתב** השו"ע (פ"ז ח') וז"ל יש מי שאומר דנסיובי
 דחלבא, פי' מי החלב שמתמצים מקיפאון הגבינה, אינם בכלל מי חלב ואסור מן התורה, אלא מי חלב היינו אחר שעושים הגבינה מבשלים הנסיובי, והאוכל צף מלמעלה ולא נשאר בו אלא מים בעלמא, זהו הנקרא מי חלב, עכ"ל, וזו היא דעת הרא"ש (חולין פ"ח נ"א, והארכנו בשיעור ה'), וכתב הפרמ"ג (ש"ד סקכ"ג) שכן עיקר, ואין להקל אף בהפסד מרובה, מיהו אם מצטרף עוד ספק, אינו מורה לא איסור ולא היתר.

**דין חלב שבקיבה בבשר**

**כתב** השו"ע (פ"ז ט') וז"ל חלב הנמצא בקיבה
 אינו חלב, ומותר לבשל בו בשר אפי' בצלול שבה, ויש מי שאוסר, הג"ה וכן נוהגים, עכ"ל, והיינו כשמצאו חלב בקיבת בהמה (ששתתה אותו לפני השחיטה), מח' מה דינו עם בשר.

**דנחלקו** הראשונים בגירסת הגמ' (חולין קטז:)
 דמעמידים בקיבת כשירה וכו', דלהרי"ף (מג. מדפ"ה) והרמב"ם (פ"ט ממ"א הט"ו) גרסי' דמעמידים, משום דפירשא (טינופת) בעלמא הוא, לכן חלב שבקיבה מותר לבשל עם בשר, וכן נקט המחבר עיקר (בדעה הא').

**ודעת** ר"ת (שם תוד"ה הכי) דאף דגרסי'
 דפירשא בעלמא הוא, דוקא בקרוש (ששהה בה) מותר, אבל בצלול הוי חלב גמור ואסור בבשר, והביא המחבר דעתו (בדעה הב'), וכן נקט הרמ"א להלכה.

**אלא** דכתב הש"ך (סקכ"ה) שאף בחלב קרוש
 אסור לכתחי' משום מראית העין, מיהו הפרמ"ג (ש"ד סקכ"ה) נקט שאפשר להקל בו דמשמע מהתורת חטאת (כלל ס"ה ח') שמתיר בקרוש, ועוד דהש"ך עצמו (סק"ז) ס"ל שאין דין מראית העין בבישול (מיהו לא משמע כך ברשב"א (ח"ג רנ"ז), והובא בשיעור ב'), והמנחת יעקב (בפי' על התורת חטאת כלל ע"ט סק"ד) ס"ל שאף בצלול אין מראית העין, דאי' ברמב"ם (הנ"ל) שהחלב משתנה בקיבה וניכר הוא.

**ושיטת** רש"י (חולין קטז: ד"ה הרי) שאף בחלב
 קרוש אסור כחלב גמור, דלא גרס דפירשא הוא, וכ"כ הרמב"ן (במלחמות מד. מדפ"ה) דמצא בנוסחאות ישנות שהיא הוספה מהגאונים, וכתב עליו הפר"ח (סקכ"ב) שרוח הקודש הופיעה בבית מדרשו של רש"י, וכן נקט מהרש"ל (יש"ש חולין פ"ח ק"ז) להלכה.

**ונקטינן** למעשה, לנוהגים כדעת המחבר אפי'
 נמצא בקיבה חלב צלול מותר בבשר, ולנוהגים כהרמ"א יש להחמיר בחלב צלול, אבל בקרוש כתב החכ"א (כלל מ' ח') שאפשר להקל בהפסד מרובה, כיון שהרמ"א לא נקט כרש"י.

**איסור שהשתנה לדבר אחר**

**והקשו** האחרונים על הרי"ף והרמב"ם (הנ"ל)
 דמתירים חלב שבקיבה אפי' בצלול (דפירשא בעלמא הוא), מהא דכתב הרמב"ם (פ"א מט"א הכ"ג) שחלב שבקיבה אם חישבו לאכילה מתטמא טומאת אוכלים, וכן אי' בגמ' (ע"ז כט:) דכהן שדעתו יפה אוכל אותו, וא"כ הוי חלב ומדוע מותר בבשר.

**ותירץ** הבית מאיר (על פר"ח סקכ"ב), דכיון
 שחלב שבקיבה צריך מחשבה להחשיבו אוכל (דאינו ראוי לאכילה), לכן ע"י מחשבה לא חשיב כחלב ממש אלא כסתם אוכל, ומותר בבשר, וכהא דאמרי' (חולין עז:) בשליא דאם חישבה לאכילה הוי אוכל, ומ"מ מותרת בחלב מדאוריי' (ס"ז), דלא מהני להחשיבה כבשר.

**והקשה** עליו היד יהודה (סקי"ט) מעגל שינק חלב מבהמה טריפה, ומצאו חלב בקיבתו דמותר (יו"ד פ"א ס"ו), והרי חלב טריפה אסור מדאוריי' (דיוצא מן הטמא), א"כ אפי' מצאו חלב זה בקיבה (ובעי' מחשבה לחשבו אוכל), במה פקע איסורא דיוצא, הא לא נפסל מאכילת אדם, מדמהני בו מחשבה.

**ותירץ** היד יהודה (שם) על פי יסוד הר' יונה
 (בברכות לא: מדפ"ה, והובא גם ברא"ש שם פ"ו ל"ה) דדן על בושם שנקרא מוסק (ובאידיש פיז"ם) העשוי מדם שבגרון הבהמה, שמתהפך לבושם, האם מותר באכילה אף שתחילתו דם, ומסיק שמותר היות והשתנה עצמותו מדם לדבר חדש.

**והביא** ר' יונה ראיה מדבש, שאפי'
 שמתערבות בו רגלי הדבורים ואסורות, כיון שנמסות ונהפכות לדבש מותר לאכלו, מיהו הרא"ש (שם) חולק על ר' יונה וכתב דאף ראיתו מדבש צריכה ראיה (וצ"ע איך התיר דבש באכילה, ושמא לא חשש שמתערבות בו רגלי הדבורים).

**וכתב** היד יהודה, דלדעת ר' יונה ה"ה בחלב
 שבקיבה שמשתנה שינוי ניכר (דיש בקיבה חומצות לעיכול, ומתקלקל החלב מיד), וכיון שמשתנה לדבר אחר פקע שמו ומותר בבשר, ואפי' שראוי קצת לאכילה מ"מ מדצריך מחשבה לחשבו אוכל, ש"מ שהשתנה ואינו חלב.

**אלא** דהקשה המג"א (או"ח רט"ז סק"ג) על שי'
 ר' יונה מהא (תמורה לא.) דאפרוח שנולד מטריפה מותר, והרי ביצת טריפה וחלב טריפה אסורים (דיוצא מן הטמא), אלא כיון דבזמן שנהפכת הביצה לאפרוח גביל ומסרח, הוי כאפר ומותר, ומשמע דוקא בכה"ג שנסרח באמצע שרי ולא סגי בהשתנה לדבר אחר, ותי' הגר"א (שם סק"ג) דכתב הר"ן (ע"ז טז: מדפ"ה ד"ה גמ') דאף בדבש בזמן שנהפכות רגלי הדבורים לדבש נסרח, ולכן מותר.

**מאידך** החזו"א (יו"ד י"ב סק"ג) ס"ל דמוסק
 ודבש אף בלי שנסרח בזמן שמתהפך שרי, דכל דבר שהשתנה לדבר אחר פקע דינו, ומה שצריך באפרוח נסרח, הוא דוקא בדבר שיצא מן הטמא, דעד שנסרח יש על מה שיצא ממנו איסור יוצא (ומשנסרח שאינו כלום, פקע), משא"כ דבר טמא שנהפך לדבר אחר, כיון שהשתנה אין בו מן האיסור ומותר.

**אמנם** היד יהודה (שם) נקט כהר"ן (הנ"ל) דלא
 סגי שהשתנה להפקיע **(מדין יוצא מן הטמא) [דינו],** אלא בעי' דוקא שנסרח בזמן שהתשנה, אא"כ הוא פירשא בעלמא, דאז א"א להחיל עליו איסור חדש דיוצא מן הטמא, כיון שצריך מחשבה לחשבו אוכל, וכסברת הבית מאיר (הנ"ל) שע"י מחשבה לא חשיב חלב ממש.

**ועי'** עוד בגר"ח (פ"ג ממ"א הי"א) דמצריך ב'
 טעמים כדי להתיר אפרוח הנולד מטריפה, משום דאינו בשר דהא השתנה, ועוד שנסרח ולכן לא חל עליו איסור יוצא מן הטמא, ואפשר לבאר דבריו כהיד יהודה או כהחזו"א.

**ויש** נ"מ בין החזו"א להיד יהודה (הנ"ל),
 בגליצרין (חומר גלם שמשתמשים הרבה בתעשייה) שמופק משומן טרף המתהפך לגליצרין, ויש שבתהליך עשייתו אינו מתקלקל (מ"מ משהתהפך אינו שומן כלל), דלפי החזו"א דסגי שהשתנה לדבר אחר אף בזה מותר, אבל ליד יהודה וכן פשטות דעת הגר"א (הנ"ל) ע"פ הר"ן, דבעי' שנסרח באמצע, א"כ ה"ה בגליצרין, דוקא אם בתהליך עשייתו נסרח מותר.

**ולכתחילה** ראוי להחמיר כהרא"ש (הנ"ל)
 דחולק על ר' יונה ואוסר במוסק, ופי' היד יהודה דס"ל כשי' רש"י דאף בחלב קרוש שבקיבה אסור, ולא מהני שינוי להתיר איסורו, מיהו המשנ"ב (או"ח רט"ז סק"ז) הביא את דעת המקילים, וכן נראה עיקר כשי' ר' יונה (ונראה דדוקא שנסרח בזמן שהשתנה שרי, כשי' הר"ן), ובמקום הפסד מרובה אין נראה להחמיר כהרא"ש, דהרי לא מחמירים בכה"ג כרש"י (כנ"ל).

**\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_**

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.**

ניתן להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).