44 ביטול לענין טומאת משא ומגע, ולענין לאכול בב_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ג' י"ד טבת תשע"ד

**א**

א] בכורות דכ"ג., איתיבי' אפר כשר שנתערב באפר מקלה הולכין אחר הרוב לטמא, ואי רובא אפר מקלה הוא לא מטמא, ואי אמרת טומאה כמאן דאיתיה דמי נהי דבמגע לא מטמא לטמא במשא וכו', והאמר ר"ח נבילה בטילה בשחוטה שאי אפשר לנבילה שתיעשה שחוטה, נהי דבמגע לא מטמא לטמא במשא.

וכתבו התוס', ז"ל, נבילה בטלה בשחוטה, ומסיק לענין מגע אבל לענין משא מטמא וכו', ותימה אי דנגע בכל הזיתים אמאי טהור דאפי' נגע בכולו משמע דטהור דומיא דמשא, ומיהו היכא דלא נגע כולו בב"א אלא נגע בזה וחזר ונגע בזה אפשר דטהור וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ב] ובשטמ"ק החדש כתב בשם הרא"ש שכתב ע"ז, ז"ל, ודוחק הוא זה, ועוד גם במשא הי' טהור בכה"ג אם הגביהן בזאח"ז, הלכך נראה לפרש דאיירי כשנימוח וכו', עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק בהשמטות מתוס' חיצוניות, וצ"ב היאך נתישב בזה משה"ק מתחילה דמ"ש משא ממגע.

ובפשוטו מכוון דבריהם, דהא דאי"ז מטמא במגע, הוא משום דמרודד ל"ה חיבור לענין מגע, ונמצא דלא נגע בכל הכזית, וע"כ אינו טמא, וזה כמש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סו"ס ל"ז דהוא משום דאין נוגע וחוזר ונוגע, - והא דבעינן בזה לדין ביטול ברוב, הוא משום דמספק"ל שמא כל הנבילה ביחד וה"ה נוגע בה, אך מ"מ כיון דאין הדבר ברור, מהני ע"ז ביטול ברוב, ול"ד לטומאת משא דהדבר ברור שנשא את הנבילה, וע"כ ל"מ ע"ז הביטול.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דעיי"ש בתוס' חיצוניות דהק' רבינו אלחנן ע"ז, דלר"ע כל שאינו בא לכלל מגע אינו בא לכלל היסט, ותירץ ר"י דחשיב בא לכלל מגע, כיון דשייך בה מגע אלא שאין ידוע היכן הטומאה, עכ"ד, ואי נימא דאיירי בגונא דיתכן דאין הנבילה עצמה מחוברת לגמרי, א"כ הרי נמצא דלא בא כלל לכלל מגע, ומ"ט הוא מטמא במשא.

ג] וע"כ נראה לפרש, דלעולם איירי בגונא דהנבילה עצמה מחוברת היא, ואך דע"י דנימוחו הנבילה והשחוטה מעט, ה"ה מחוברין זל"ז בחיבור דמרודד.

וטעם הא דה"ז מטמא במשא ואינו מטמא במגע, הוא משום דלענין משא דסגי בחיבור דמרודד, הרי נמצא דהוי חד משא על כל התערובת, וכיון דממ"נ הוא נטמא במשא זה, אין על משא זה דין ביטול, ומשא"כ לענין מגע דל"ה חיבור זל"ז, והוו מגעות נפרדים, הרי דכיון דאין נוגע וחוזר ונוגע, יש לנו לדון על כל מגע בפנ"ע, דאין לדון על כל המגעות שנגע בב"א כמגע א', שהרי חזינן דאין נוגע וחוזר ונוגע, ואין ב' מגעות מצטרפין, ועל כל מגע בפנ"ע איכא ביטול.

וזהו מש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סו"ס ל"ז, דטעם הא דאינו מטמא במגע הוא משום דאין נוגע וחוזר ונוגע, והיינו משום דאם הי' נוגע וחוזר ונוגע, הי' לנו לדון על כל המגעות יחד, ועל כל המגעות יחד ליכא ביטול, אך כיון דאין נוגע וחוזר ונוגע, ואין מצרפין ב' מגעות זל"ז, ויש לנו לדון על כל מגע בפנ"ע, הרי דעל כל מגע בפנ"ע שפיר איכא ביטול מעליא.

ד] ולפ"ז מתפרש מש"כ הרא"ש לישב בזה משה"ק דמ"ש משא ממגע, והיינו דלפ"מ שפירש מתחילה דאיירי בשאינם מחוברין זל"ז כלל, ואפ"ה ה"ז מטמא במשא, אף דהו"ל כמה משאות נפרדים, שהרי אם נושא ב' חצאי כזית אינו נטמא, והרי דאין מצרפין ב' משאות זל"ז, א"כ ה"נ בדין דאם נוגע בכולם בב"א נטמא, - וע"ז כתב הרא"ש, דאיירי בנימוח, ומה"ט הוא דמטמא במשא, משום דהו"ל חד משא, אך במגע דהו"ל מגעות נפרדים ודנים על כל א' בפנ"ע, שפיר איכא ע"ז דין ביטול.

ובזה מתפרשים גם ד' התוס', דבתחילת דבריהם הק' דגם במגע אם נגע בב"א בדין דיהא טמא, והיינו משום שפירשו דלא איירי במרודד, ומהא דמטמא במשא, חזינן דאף דהו"ל כמה משאות נפרדים ה"ה טמא, וא"כ ה"ה במגע כשנגע בב"א, אך לפ"מ שפירשו דאיירי בנימוח, הרי דכל הא דה"ז מטמא במשא, הוא רק משום דהוי משא א' על כולן.

ה] ובזה מתפרש מה שדנו התוס' מ"ט מועיל היתר הביטול אף אם אוכל בכדא"פ, ולכאו' הרי גם לענין משא אינו טמא אלא כשנושא בב"א, אך הביאור הוא, דבמגע ומשא כל שנוגע ונושא בזאח"ז אינם מצורפין זל"ז, שהרי לכו"ע אם נגע ונשא בחצי זית וחזר ונגע ונשא בחצי זית אחר, אינם מצטרפין לטמאות, וע"כ דנים על כל מגע ומשא בפנ"ע, ומשא"כ באכילה דדינא הוא דכל שאכל בכדא"פ ה"ז מצטרף וחשיב כאכילה אחת, הי' לנו לומר, דכל דבאכילה זו ממ"נ אכל איסור, ל"מ ע"ז היתר הביטול, - וע"ז תירצו התוס' דאי"ז כן, ואף דחשיב כאכילה אחת, מ"מ אנו דנים על כל משהו ומשהו כשנכנס לבית הבליעה, ושפיר חייל ע"ז היתר הביטול.

ולפ"ז קרוב הדבר לומר, דכל משה"ק התוס' דאף אם אוכל בכדא"פ יהא אסור, הוא רק לפ"מ שפירשו דאיירי בנימוח, והא דמטמא במשא הוא משום דהוי הכל משא א', וא"כ ה"ה באכילה כל שאוכל בכדא"פ והוי אכילה א' בדין דיהא אסור, אך לפ"מ שפירשו מתחילה דלא איירי בנימוח, ואף דהוי משאות נפרדים, מ"מ כיון דהוי בב"א ה"ה נטמא, י"ל דה"נ לאידך גיסא, כל דהוי בזאח"ז מועיל הביטול, אף אם חשיב זה כאכילה אחת, ודו"ק.

**ב**

ו] והנה כתב הרא"ש בחולין שם, ז"ל, אמנם צריך לדקדק בההיא דבכורות דגרס התם וכו', אלמא משום דאמר מצא מין את מינו וניעור אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמיא ולא בטלי לגמרי. אלא דבמגע לא מטמא דאינו נוגע וחוזר ונוגע, אבל במשא שהוא נושא כולו כאחד מטמא, מידי דהוה אמלא תרווד רקב דאמר בפרק העור והרוטב דמטמא במשא ובאהל ואינו מטמא במגע משום אין נוגע וחוזר ונוגע,[[2]](#footnote-3) א"כ איסור שנתבטל נמי נימא כיון דע"י מינו שניתוסף עליו חוזר וניעור אלמא כמאן דאיתיה דמי, ונהי דמותר באכילה משום בטול ברוב יש לנו לומר שיאכלם בזאח"ז ולא כולם כאחד, משום דממ"נ קא אכיל חתיכה דאיסורא, וכן אם נפלו לקדירה, וי"ל משום דל"ד טומאה לאיסור, דבטומאה יש ב' מיני טומאות מגע ומשא ולאותה טומאה שראוי שיטמא כגון משא שהרי הוא נושא את כולו לענין זה לא נתבטל, אע"פ שלענין טומאת מגע נתבטל וחוזר עוד וניעור, אבל לענין איסור אם נשאר בו שום צד איסור לא היה מותר באכילה, אלא ודאי אמרה תורה אחרי רבים להטות ונעשה המיעוט כרוב ולא נשאר בו שום איסור ומותר לאוכלם כאחד ולבשלם בקדירה, אלא אחר שריבה עליו מינו ניעור והוה ליה כאלו הוכר ואין כאן עוד ביטול וחזר להיות אסור מכאן ולהבא, עכ"ל.

ובפשוטו נ' מד' הרא"ש דעיקר דבריו הם, דהא דמותר לאכול אף בב"א אף דע"ז ל"ה ראוי להתיר משום ביטול, כיון דממ"נ קאכיל איסור, הוא משום דחייל היתר הביטול לאכול כל א' בפנ"ע, וכיון דחייל ע"ז היתר הביטול ומכח זה לא נשאר בו שום איסור, תו מותר לאכלן גם בב"א, ומשא"כ לענין טומאה, הרי דהגם דלענין טומאת מגע חייל היתר הביטול, מ"מ לענין טומאת משא לא חייל כלל היתר הביטול, וע"כ ה"ז מטמא במשא.

ז] ואמנם הדברים צ"ע רב, דהגם דהא דחייל הביטול לענין טומאת מגע, אינו מועיל לבטל גם לטומאת משא, מ"מ הרי גם לענין טומאת משא עצמה חייל הביטול דאם נשא אחד בפנ"ע אינו נטמא, וכיון דחייל היתר הביטול לענין נשיאת כל א' בפנ"ע, בדין דיועיל היתר זה גם כשנושא כולן כאחד.

ואין לומר מאיזה טעם דרק לענין איסור הוא דאמרינן דכל שנעשה היתר ה"ז מועיל להתיר גם בב"א, ומשא"כ לענין טומאה לא אמרינן הכי, דא"כ מ"ט הוצרך הרא"ש לפרש דטומאת מגע וטומאת משא הוו ב' טומאות, הרי גם אם הוו כטומאה אחת, מ"מ לענין משא בב"א לא חייל היתר הביטול, - וזהו דקשיא ע"ד הרא"ש, דמ"ט לא פירש אלא מ"ט ל"מ היתר הביטול דחייל לענין טומאת מגע, ולא פירש מ"ט ל"מ היתר הביטול דחייל לענין משא דכל חתיכה בפנ"ע.

וצ"ל דהרא"ש לטעמי' אזיל, דהא דנבילה בטלה בשחוטה איירי בנימוח ומחובר הכל יחד בחיבור דמרודד, וממילא נמצא דל"ש כלל שישא מקצת בפנ"ע, - והיינו משום דאף אם אינו מסיט אלא את מקצתו, חשיב כהיסט על כולו, וכמש"נ בפ"ה דזבים ללמוד מהא דתניא דמי חטאת שיש בהן כדי הזאה, אף דמן הדין אין הנוגע מטמא בגדים, מ"מ ה"ה מטמא בגדים משום דא"א לנוגע שלא יסיט, והרי דאף דאינו מסיט אלא את מקצתן, ה"ז מועיל לטמאות, וא"כ ה"נ הכא, כיון דמרודד חשיב חיבור לענין משא, הרי דאף אם אינו מסיט אלא את מקצתו, חשיב זה כהיסט על כולו, - וכיון דל"ש כלל שישא מקצת בפנ"ע, לא חייל היתר הביטול על נשיאת כל מקצת בפנ"ע, ובעינן שיחול היתר הביטול על נשיאת כולו, וע"ז אמרינן דכיון דטומאה כמאן דאיתא דמי, לא חייל ע"ז היתר הביטול.

וצריך להוסיף בזה, דאף דאפשר שיפרידם זמ"ז, וישא כל מקצת בפנ"ע, מ"מ כיון דבשעה זו שהוא מחובר, לא משכח"ל שישא את מקצתו, עדיין לא חייל היתר הביטול על נשיאת מקצתו, ודו"ק.

**ג**

ח] ואמנם אכתי צ"ע, דכ"ה דבתערובת נבילה ושחוטה דנימוחו, ל"מ הביטול לענין טומאת משא, משום דל"ש בזה משא בזאח"ז, הי' בדין דגם בתערובת דאיסור בהיתר לח בלח, לא יועילה הביטול להתיר לאכול התערובת, משום דבכל אכילה ה"ה אוכל מן האיסור, דהאמנם בתערובת דיבש ביבש שפיר כתב הרא"ש דחייל היתר הביטול לענין לאכול כל חתיכה בפנ"ע, ומכח זה מותר לאכלן אף בב"א, אך בתערובת דלח בלח הרי ליכא לה"ט, דהתם הרי עיקר הביטול הוא לענין לאכלם בב"א, ודמי לההיא דטומאת משא.

ואין לומר דביטול דלח בלח שאני, וה"ז מועיל אף היכא דממ"נ אוכל איסור, שהרי למש"נ לדעת הרא"ש דהא דנבילה אינה בטילה בשחוטה לטומאת משא הוא בנימוח, הרי לכאו' הו"ל כתערובת דלח בלח, - והנה אמנם למש"נ לעיל סק"ג דאיירי דחתיכות הנבילה והשחוטה עומדות לעצמן, ואך שנימוחו קצת ונדבקו זל"ז, לכאו' אי"ז כתערובת דלח בלח, - אך אכתי תיקשי, מהא דמייתי בסוגיין מבהמה ששפעה חררת דם, דמזה מוכח דהא דמטמאה במשא הוא גם בתערובת לח בלח, וכמו שהוכיח המל"מ בפ"א ממטמאי מו"מ,[[3]](#footnote-4) - ועי' חזו"א סימן ל"ו סוסק"ד מש"כ בזה, וצ"ב.

ועד"ז קשיא גם בד' התוס' בסוגיין והמהר"ם בתשו' הרשב"א סימן תש"ל, דהא דבאיסור הבטל ברוב מותר לאכול כל החתיכות, ול"ד לטומאת משא, הוא משום דכל משהו ומשהו כשנכנס בבית הבליעה בטל ברוב היתר, וצ"ע דכ"ז ניחא בתערובת יבש ביבש, אך אכתי תיקשי דמ"ט בתערובת לח בלח מותר לאכול את התערובת, אף דבכל כ"ש וכ"ש הנכנס לבית הבליעה יש בו מן האיסור, - ועי' חזו"א שם בזה.

עוד צ"ב בעיקר ד' הרא"ש, דכיון דדינא דהוא דדבר הבטל כמאן דאיתא דמי ומן הדין דלא יועיל היתר הביטול היכא דממ"נ נטמא וממ"נ עביד איסורא, א"כ מה מועיל דחייל היתר הביטול לענין לאכול כל חתיכה בפנ"ע דמכח זה נימא דמותר אף לאכלן בב"א, הרי לכאו' אף דחייל היתר הביטול, אין בכחו להתיר לאכלן כולן בב"א.

ט] ונראה לישב, ויסוד הדברים כתב במשנת ר"א חולין סימן ז' סק"ג, דעיקר הא דל"מ ביטול בטומאת משא, הוא משום דדין ביטול ברוב הוא רק כשדין המיעוט סותר לדין הרוב, כגון באיסור שנתערב בהיתר, שבאנו לאסור לאכול כל חתיכה וחתיכה משום המיעוט האסור, ובזה הוא דאמרינן דכיון דדין הרוב הוא שמותר לאכלו, ל"מ המיעוט לאסור את הרוב, אלא אדרבה הרוב מבטל את המיעוט, ומשא"כ בטומאת משא דהספק הוא לגבי האדם הנושא את כולן אם נטמא או לא, ואין דין המיעוט סותר כלל לדין הרוב, דאף דדין הרוב הוא דאינו נטמא מכח נשיאת הרוב, מ"מ הוא נטמא מכח נשיאת המיעוט, ליכא בזה לדין ביטול ברוב, וגם למש"כ התוס' דאי"ז אלא מדרבנן, הוי זה גדר הדין בהא דמדרבנן ל"מ הביטול.

ואשר ע"כ שפיר איכא לדין ביטול ברוב באיסור שנתערב בהיתר לח בלח, הגם דודאי הוא אוכל מן האיסור, דכל הא דבמקום דממ"נ וכו' ליכא ביטול ברוב, הוא רק לענין טומאה, דבזה כל הא דסותר דין המיעוט לדין הרוב, הוא רק כשנגע בא' מן החתיכות או נשא אחת מהן, דדין הרוב הוא דאינו נטמא, ובאנו לטמאותו משום דחיישינן שחתיכה זו היא מהמיעוט, ובזה איכא לדין ביטול ברוב, ומשא"כ כשנשא את כולן בב"א, דהוא נטמא משום נשיאת המיעוט, ואין דין המיעוט סותר כלל לדין הרוב, ליכא לדין ביטול ברוב, ומשא"כ לענין איסור אכילה, הרי דאף בתערובת דלח בלח דודאי הוא אוכל את האיסור, מ"מ כיון שמכח זה באנו לאסור עליו לאכול את כל התערובת, משום שהוא אוכל בזה את המיעוט האסור, נמצא דדין המיעוט סותר את דין הרוב, וע"כ שפיר איכא בזה לדין ביטול ברוב.

ואמנם דכ"ז הוא בתערובת דלח בלח, אך בתערובת דיבש ביבש, שפיר הי' לנו לאסור לאכול כולן בב"א, דכלפי אכילתן בב"א אין דין המיעוט סותר לדין הרוב, דדין הרוב הוא דמותר לאכול ב' חתיכות, אך לאכול כל ג' החתיכות, הרי מעולם ל"ה מותר, והרי אין המיעוט מונע מלאכול את הרוב, שהרי מותר לאכול ב' חתיכות, ורק את כל הג' חתיכות יחד אסור לאכול, וזה אינו סותר לדין הרוב, וע"ז הוא שהוצרך הרא"ש לפרש, דכיון דחייל היתר הביטול לגבי אכילת כל חתיכה בפנ"ע, מותר אף לאכלן בב"א.

י] ולפ"ז נראה לפרש עיקר ד' הרא"ש, דהואיל וחייל הביטול לענין לאכול כל א' בפנ"ע, ע"כ אף מותר לאכלן בב"א, - דהאמנם אם הא דל"מ הביטול היכא דממ"נ עביד איסורא, הוא משום דהיתר הביטול ל"מ לענין זה, הי' בדין דגם אם חייל הביטול לענין אכילת כל חתיכה בפנ"ע, לא יועיל הביטול לענין אכילה בב"א, - אך כיון שנתבאר דהא דל"מ הביטול היכא דממ"נ עביד איסורא, הוא משום דאין דין המיעוט סותר בזה לדין הרוב, וע"כ לא חייל בזה עיקר הביטול, הרי דבזה שפיר י"ל, דכל דחייל היתר הביטול מכח הא דסותר המיעוט לרוב לגבי אכילת כל א' מן התערובת, ה"ז מועיל להתיר אף לאכלן בב"א, ודו"ק.

**ד**

יא] נת' לעיל דמש"כ התוס' דהא דשרי לאכול כל החתיכות הוא משום דכל משהו ומשהו כשנכנס לבית הבליעה בטל ברוב היתר, אי"ז טעם אלא בתערובת דיבש ביבש, הנה לפ"ז מבו' דעיקר משה"ק התוס' דיהא אסור לאכול כל החתיכות בכדא"פ, הוא רק בתערובת דיבש ביבש, אך בתערובת דלח בלח הוה ניח"ל הא דמותר לאכול הכל, וכמש"נ הטעם בזה לעיל ענף ג'.

ונראה לפ"ז, דכל הני דוכתי שהק' משם התוס', חשיבי כתערובת יבש ביבש, דההיא דפיגול נותר וטמא שבללן זב"ז, חשיב כתערובת יבש ביבש, ועמש"נ בזה בדברינו בדין ביטול לחדש דינים סק"ז ובהערה שם דפליגי קמאי בזה, וההיא דנבילה בטילה בשחוטה כשנימוחה, נמי חשיב כתערובת יבש ביבש, וכמש"נ לעיל סק"ח, וההיא דנתערב קב חיטין של חבירו בקבים שלו, הוי תערובת דיבש ביבש, וזה ניחא להתוס' לטעמייהו שדנו לפרש לסוגיין בנבילה ושחוטה שלא נימוחו, ומבו' דדינא דר' יהודה דמב"מ לא בטיל, הוא אף בתערובת יבש ביבש.

ובאמת הוא מוכח כן, דאי נימא דקו' התוס' היא גם על תערובת דלח בלח, א"כ מה הוצרכו להקשות מהני דוכתי, ומ"ט לא קשיא להו מכל תערובת לח בלח דבטילה, אף דבכל אכילה ואכילה הוא אוכל מן האיסור, ובע"כ דמזה ל"ה קשיא להו כלל, וכמש"נ.

יב] ויש להוסיף, דלפמש"נ י"ל גם במשה"ק באותיות הגרע"א חולין ד"ק., במש"כ התוס' שם להסתפק דאסור לאדם א' לאכול כל התערובת אף בזאח"ז, דמ"ש מתערובת לח בלח דשרי, ולמש"נ ניחא, ושמא זה מכוון הגרע"א שם, עיי"ש.

?בעיקר מש"א דאם חוזר וניעור הו"ל כמאן דאיתא, שמעתי דיל"פ בזה, דלאו היינו דמהא דחוזר וניעור מוכח דכמאן דאיתא, אלא היינו דהא גופא דחוזר וניעור, הוא טעם דכמאן דאיתא, כיון דשייך שיהא ניעור בתוך תערובת זו, וכן מ' בל' רש"י לגיר' השטמ"ק החדש, דגריס תיבת "כיון", - וכ"נ גם בדיבור השני בשטמ"ק שם, עיי"ש במה שפירש דמשום הא דטומאה עוררת טומאה לא חשיב כמאן דאיתא.

בתי' התוס' דבאכילה כל משהו ומשהו שנכנס לבית הבליעה, צ"ב, שהרי גם באותו משהו שנכנס לבית הבליעה, מעורבין איסור והיתר, בגונא דיש בילה, ולמש"נ לעיל דלא הק' התוס' מלח בלח אלא מיבש ביבש, י"ל, - אך ראיתי לפרש עוד בזה, שהרי בל' התוס' נראה דלא קשיא להו, אלא משום שאוכל כזית בכדא"פ, אך משום ח"ש לא קשיא להו, וע"כ שפיר ניחא, דכל משהו ומשהו שנכנס בבית הבליעה, אף אם ודאי יש בו גם מן האיסור, מ"מ כיון דליכא כזית, חייל ע"ז הביטול.

1. צ"ע לפ"ז, דלדעת רש"י דגם לאביי אמרינן דטומאה כמאן דאיתא, וה"ז מטמא במשא, א"כ מ"ט ס"ל דאף אם ריבה על הציר מים אינו חוזר וניעור, הרי המים שריבה עליו נטמאין מן המים שבציר במגע, שהרי הן מעורבין בכל המים שבציר ונוגעין בכולן, ותו הו"ל כטומאה דעוררת טומאה, - גם צ"ע, דמ"ט אין אוכלין ומשקין הנוגעין בציר נטמאין, הרי במשקין יש בילה, ונמצא דודאי דהן נוגעין גם במים הטמאין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ד' הרא"ש מחודשים, דבפשוטו הא דמלא תרווד רקב אינו מטמא במגע, הוא אף למ"ד דיש נוגע וחוזר ונוגע, ומשום דל"ש ליגע בכולו, אך בד' הרא"ש מבו' דלעולם אפשר ליגע בכולו, והא דאינו מטמא במגע הוא משום דאין נוגע וחוזר ונוגע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שתמה ע"ד המהר"י קורקוס שכתב דהך דינא הוא רק בתערובת יבש ביבש, - והנה אמנם בדעת המהר"י קורקוס י"ל דס"ל, דכיון דבגמ' פריך מינה ומסיק לה בקשיא, ולא מסיק לה בתיובתא, בע"כ דלפי האמת יש לחלק בין תערובת יבש ביבש לתערובת לח בלח, וכ"כ המרכה"מ - אך ד' הרא"ש לא נתישבו בזה, דאכתי תיקשי למאי דס"ד בגמ' שם דאף בתערובת דלח בלח ה"ז מטמא במשא, דא"כ מ"ט מותר לאכלן כולן כאחד.

   אמנם הנה שו"ר בקוה"ע סימן ס' שכתב בדעת התוס' בסוגיין, דבע"כ דדינא דטומאת משא הוא רק בתערובת יבש ביבש, דאל"כ תיקשי מ"ט בתערובת איסור בהיתר לח בלח מותר לאכול את התערובת, ול"ד לטומאת משא, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריו היאך יתפרש דין זה למאי דס"ד בגמ' שם דאף בתערובת דלח בלח ה"ז מטמא במשא. [↑](#footnote-ref-4)