=יג - בטעם הא דכשבא עלי_ סמוך לוסתה וראתה לא חשיב כאונס
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן יג**

**בטעם הא דאם בא על האשה סמוך לוסתה וראתה לא חשיב כאונס**

**א**

א] **שבועות י"ז ב',** הי' משמש עם הטהורה ואמרה לו נטמאתי ופירש מיד חייב וכו', איתמר וכו' חייב שתים חדא אכניסה וחדא אפרישה, הוי בה רבה במאי אילמא סמוך לוסתה וכו', ואלא בשאין סמוך לוסתה וכו' אכניסה אנוס.

**והנה** בהא דכשהי' משמש עמה סמוך לוסתה וראתה לא חשיב כאנוס, כתבו הריטב"א בסוגיין והרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב', דהוא רק משום דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, אך אם הי' דין הפרישה מדרבנן, הוה חשבינן לי' כאנוס.

**וכ"ה** מבו' גם בד' התוס' ס"ב ב' בד"ה חייב, שכתבו דבשבועות מוכח דסמוך לוסתה דאורייתא, ולכאו' מכוון דבריהם הוא כד' הרא"ה והריטב"א, דאם דין הפרישה סמוך לוסתה ל"ה אלא מדרבנן, הוה חשבינן לי' כאנוס ול"ה חייב קרבן.

ב] **אמנם** הנה הרשב"א בסוגיין ובמשמה"ב שם כתב דאם הי' דין הפרישה דסמוך לוסתה מדאורייתא, חשיב כמזיד ואינו חייב קרבן, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן י"ח ב', ונת' בזה באורך בסימן י"ב, ומה שאמרו הכא דהוא חייב קרבן, הוא משום דדין הפרישה אינו אלא מדרבנן, ולפ"ז נלמד, דאף דמדאורייתא א"צ לפרוש ממנה, מ"מ לא חשבינן לי' כאנוס, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בכתוב שם ובד' הר"ן בסוגיין.

ג] **והנה** בטעם דעות אלו דאף דמדאורייתא א"צ לפרוש ממנה מ"מ לא חשיב כאנוס, כתב בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנה דבריו דהיינו משום דמדרבנן מוטל עליו לפרוש ממנה, ואינו אנוס לשמש עמה, וע"כ חשיב כשוגג, וכ"כ הש"ש בש"א פ"ג, עיי"ש, וכן צידד הפליתי בסימן קפ"ו סק"ב.[[1]](#footnote-2)

**אך** הנה בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דטעם אחר יש בזה, עיי"ש שכתב, ז"ל, בת"ח דיודע "דעלולה היא לראות בכל אותה עונה", וכדגזרו רבנן לפרוש ממנה סמוך לוסתה, ולא אנוס הוא וכו', ואי בע"ה וכו' שאף הוא לא חשבינן לי' אנוס "כיון דהיא עלולה לראות באותה עונה", עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דהא דלא חשבינן לי' כאונס, אי"ז משום דמדרבנן מוטל עליו לפרוש ממנה, אלא הוא משום דהיא עלולה לראות באותה עונה,[[2]](#footnote-3) וכ"ה מבו' גם בל' הרשב"א במשמה"ב שם, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

**והדברים** צ"ב, דלכאו' הא דכשבא עלי' שלא בשעת וסתה וראתה חשיב כאונס, אף דלא אנסו אדם לבא עלי', הוא משום דמדינא הי' מותר לבא עלי' ול"ה צריך לחוש שתראה, וא"כ מ"ט אם בא עלי' בשעת וסתה וראתה לא חשיב כאונס, דהגם דיודע הוא שהיא עלולה לראות באותה עונה, מ"מ הרי מדאורייתא הוא מותר לבא עלי' וא"צ לחוש שתראה, וא"כ מ"ט לא חשבינן לי' כאנוס.

ד] **ובחי'** הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב כתב לפרש בטעם הא דלא חשיב כאונס אף אם דין הפרישה אינו אלא מדרבנן, ז"ל, דכיון דגם מד"ת חל דין קביעות וסת שזו היא שעת וסתה, א"כ ממילא דזה לחוד מפקיע הדין אונס, ולא איכפת לן מה שמד"ת א"צ לחוש שתראה, דמ"מ לענין דין אונס, כיון שאם תראה מיקרי זה ראי' של שעת וסתה, וכל שרואה בזמן הראוי לה ממילא דאינה בכלל אונס, ורק שוגג הוא דחשוב וכו', דדין קרבן הלא תלוי באם היתה הראי' בזמנה אם לא וכו', עכ"ל.

**וג"ז** צ"ב, דמה מהני הא דהו"ל ראי' של שעת וסתה וראי' בזמנה, הרי מ"מ כיון דמדינא הי' מותר לו לבא עלי' ול"ה צריך לחוש שתראה, מ"ט לא יהא חשוב כאונס, והרי אף כשראתה שלא בשעת וסתה, לכאו' עיקר הא דחשיב כאונס, הוא משום דהי' מותר לבא עלי' ול"ה צריך לחוש שתראה, וא"כ מ"ט אם ראתה ראי' של שעת וסתה לא חשיב כאונס.

**ב**

ה] **ונראה** לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בתשו' הנתיה"מ שהובא בתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"א כתב בתו"ד, דכל שסמך על רוב או על חזקה, ונתברר אח"כ שהי' זה אסור, אינו חייב קרבן דהו"ל כאנוס, ועיי"ש במש"כ לחלק מהא דתנן בר"פ האשה רבה דנשאת ע"פ עדים ואח"כ בא בעלה חייבת בקרבן, ואכמ"ל, וכ"ה מבו' בד' הנובי"ת יו"ד סימן צ"ו, עיי"ש.

**ובפשוטו** כ"ה מבו' ממה שאמרו בסוגיין דכל שבא עלי' שלא בשעת וסתה וראתה, אינו חייב קרבן דהו"ל כאונס, והרי דאף דלא אנסוהו לבא עלי', מ"מ כיון דהיא בחזקת טהרה והוא מותר לבא עלי', חשבינן לי' כאונס.

**וכבר** עמדו בזה התוס' ביבמות ל"ה ב' ד"ה ונמצאת מעוברת, ז"ל, בחולץ תוך ג' חדשים איירי וכו', דאי לאחר ג' אמאי חייב קרבן כיון דרוב נשים עוברן ניכר לשליש וזו הואיל ולא הוכר עוברה מאי הו"ל למעבד, וכה"ג אמרינן בשבועות פרט לאנוס גבי שלא בשעת וסתה, עכ"ל, והרי שפירשו התוס' דהא דשלא בשעת וסתה חשיב כאונס, הוא משום דהי' מותר לבא עלי' ומאי הו"ל למעבד, ולמדו מזה דה"נ כל שסמך על הרוב שאינה מעוברת ואח"כ נמצאת מעוברת, חשיב כאונס.

ו] **אמנם** הנה בתשו' חמד"ש יו"ד סימן א' סקי"ח כתב להוכיח ממשנה ערוכה בתרומות פ"ח מ"א, דבכה"ג שסמך על חזקה לא חשיב כאונס, וזה מהא דתנן התם דהאשה שהיתה אוכלת בתרומה ובאו ואמרו לה מת בעליך או גירשך וכו' ר"א מחייב קרן וחומש, והרי דאף דהויא בחזקת אשת כהן וליכא ריעותא כלל בחזקתה, מ"מ כל שנתברר שמת בעלה או גירשה ה"ה חייבת בחומש, ולא חשיבא כאנוסה.[[4]](#footnote-5)

**ועיי"ש** בסק"ב שהביא מד' התוס' בפסחים ע"ג א' שכתבו דהא דתנן דשחטו ונטמא טריפה בסתר פטור, אי"ז משום דחשיב כאנוס, אלא הוא משום דטעה בדבר מצוה, ומבו' לפ"ז דאף דרוב בהמות אינם טרפות, והי' רשאי לסמוך על הרוב ולשחוט, מ"מ כל שנתברר שהיא טריפה, הוא חייב קרבן, ולא חשיב כאנוס,[[5]](#footnote-6) וזה דלא כמש"כ התוס' ביבמות, דכל שסמך על הרוב, חשיב כאנוס.

**ואמנם** צ"ע לפ"ז, דא"כ מ"ט שלא בשעת וסתה חשיב כאונס, הרי אף שהיא בחזקת טהרה ומותר לבא עלי', מ"מ לא עדיפא מאשת כהן דא"צ כלל לחוש שמת בעלה או גירשה, ואפ"ה כל שנתברר שמת או גירשה לא חשיבא כאנוסה, וה"נ שלא בשעת וסתה, אף דא"צ לחוש שתראה, מ"מ הי' בדין דכל שנתברר שראתה לא חשבינן לי' כאונס.[[6]](#footnote-7)

**גם** צ"ע ע"ד התוס' ביבמות שכתבו דכל שסמך על הרוב שאינה מעוברת ואח"כ נמצאת מעוברת אינו חייב קרבן, דמאי הו"ל למעבד, דמ"ש מאשת כהן שאמרו לה שמת בעלה או גירשה דהיא חייבת חומש, ולא חשבינן לה כאנוסה.

**ג**

ז] **והנה** בדעת התוס' ביבמות י"ל בזה, דכל מש"כ דכל שסמך על הרוב חשיב כאונס, הוא רק בההיא דהתם דלא הוכר עוברה וא"א לו לברר שמעוברת היא, וע"כ חשבינן לי' כאונס, דמאי הו"ל למעבד, ומשא"כ באשת כהן שהיתה אוכלת בתרומה ואמרו לה שמת בעלה או גירשה, הרי דאף שלא הי' מוטל עלי' לחוש לכך, מ"מ כיון שהי' בידה לברר, לא חשבינן לה כאנוסה.[[7]](#footnote-8)

**ולפ"ז** ניחא גם הא דשלא בשעת וסתה חשיב כאונס, דהתם הרי איירי כשנטמאת בתוך ביאתו, ולא הי' בידו לברר כלל, וע"כ הוא דחשבינן לי' כאונס.

**וכ"נ** להדיא בד' הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ו שכתב בטעם הא דשלא בשעת וסתה אינו חייב חטאת, ז"ל, מפני שזה כאנוס הוא ולא שוגג, שהשוגג הי' לו לבדוק ולדקדק ואילו בדק יפה יפה ודקדק בשאלות ל"ה בא לידי שגגה, ולפי שלא טרח בדרישה ובחקירה ואח"כ יעשה צריך כפרה, אבל זה מה לו לעשות "הרי טהורה היתה" ושלא בשעת וסתה בעל אי"ז אלא אונס, עכ"ל, ומבו' דהא דחשבינן לי' כאונס, הוא משום דגם אם הי' טורח בדרישה וחקירה ל"ה ניצל מן האיסור, שהרי קודם ביאתו היתה טהורה, ועי' בנובי"ת יו"ד סימן צ"ו ד"ה ולא עוד, שעמד ע"ד הרמב"ם בזה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ואכמ"ל.

**וגדולה** מזו מצינו בפי' ר"ח בסוגיין, ז"ל, אכניסה אנוס הוא וקי"ל דכל אנוס פטור הוא דמאי הו"ל למעבד "וכי לא ישמש מטתו לעולם", עכ"ל, ומשמע דכל הא דחשיב כאונס, הוא רק משום דא"כ לא ישמש מטתו לעולם, דלעולם יש לחוש שתראה, אך אם הי' בידו להמתין ל"ה חשבינן לי' כאנוס.

ח] **ולפ"ז** מתפרש היטב מש"כ הרשב"א, דכיון דבעונת וסתה היא עלולה לראות, לא חשיב כאונס, אף דמדינא ל"ה צריך לחוש לכך, - שהרי הא דשלא בשעת וסתה חשיב כאונס, אי"ז משום דמדינא ל"ה צריך לחוש לכך, אלא הוא משום דמאי הו"ל למעבד ולא הי' בידו לברר, וע"כ שפיר י"ל דכל שהיא עלולה לראות ביום זה, הי' עליו להמתין, וע"כ לא חשיב כאונס.[[8]](#footnote-9)

**וביותר** ניחא למש"כ הר"ח דהא דשלא בשעת וסתה חשיב כאונס, הוא משום דוכי לא ישמש מטתו לעולם, וע"כ כ"ז הוא שלא בשעת וסתה דא"א לו להמתין, שהרי לעולם יש לחוש שמא תראה, אך בשעת וסתה שהיא עלולה לראות, ויש בידו להמתין לשאר הימים שלא תהא עלולה לראות, לא חשיב כאונס.

**ד**

ט] **אמנם** בעיקר מש"נ דהא שלא בשעת וסתה חשיב כאונס, הוא משום דל"ה בידו לברר, הנה לא נתישבו בזה ד' התוס' בפסחים, שהרי דבריהם קיימי בשחטו ונמצא טריפה בסתר, דלא הי' בידו לבדוק כלל, וגם לא הי' בידו להמתין, ואפ"ה ס"ל דלא חשיב כאונס, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט שלא בשעת וסתה חשבינן לי' כאונס.[[9]](#footnote-10)

**והחמד"ש** שם סוסק"ב כתב די"ל דהא דשלא בשעת וסתה חשיב כאונס, הוא משום שנטמאת לאחר כניסה.

**ונראה** בביאורו, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דבנמצא טריפה בסתר לא חשיב כאונס, נראה דהוא משום דאונס הוא רק כשהי' אנוס על עשיית המעשה, אך כל שעשה את המעשה מדעתו, אלא שלא ידע שהוא איסור, אי"ז בכלל אונס, - ולפ"ז י"ל, דשאני בההיא דשלא בשעת וסתה, דכיון דבאמת היתה מותרת מתחילה, והאיסור פגע בו בתוך ביאתו, ע"כ חשבינן לי' כאנוס, שהרי המעשה שעשה מדעתו, הי' מעשה היתר, ואח"כ נאנס ונעשה זה לאיסור.

י] **ולפ"ז** נראה די"ל דזהו מש"כ הגר"ח דכל דהו"ל ראי' של שעת וסתה וראי' בזמנה לא חשיב כאונס, דהרי הא דחשבינן לי' כאונס, אי"ז משום שהי' מותר לבא עלי' ול"ה לו לחוש שתראה, אלא הוא משום דכשבא עלי' היתה מותרת ונאנסה ונאסרה, וע"כ י"ל דכ"ז הוא בגונא דמה שראתה בתוך הביאה הוא מקרה, ואי"ז דבר שבטבע, דבכה"ג אמרינן דמה שנאסרה הוא דבר שנתחדש אח"כ, וע"כ חשיב כאונס, אך כל דראתה את ראיית וסתה, חשיב שהוא הביא את עצמו לביאת האיסור, ולא חשיב כאנוס.

**ה**

יא] **בעיקר** מש"נ בטעם הא דכשבא עלי' בשעת וסתה וראתה לא חשיב כאנוס, יש להוסיף דנפ"מ רבתא בזה לדינא הוא ביוצא לדרך שהתירו לו לפקדה בשעת וסתה, ובא עלי' וראתה, אם הוא חייב חטאת.

**והנה** למש"כ הנוב"י ודעימי' דהא דכשבא עלי' בשעת וסתה וראתה לא חשיב כאונס הוא משום דמדרבנן מוטל עליו לפרוש ממנה, הרי דביוצא לדרך דהותר לו לפקדה, חשיב כאנוס, וכן צידד הפליתי בסימן קפ"ו סק"ב, עיי"ש.

**אך** למש"נ מד' הרשב"א דהא דכשבא עלי' בשעת וסתה וראתה לא חשיב כאונס, הוא משום דהיא עלולה לראות בשעה זו, וכן למש"כ הגר"ח דהוא משום דהוי זה ראיית וסתה וראי' בזמנה, הרי הדין נותן דאף ביוצא לדרך שהותר לו לפקדה, מ"מ לא חשיב כאונס.

יב] **ואמנם** יש מקום לדון בזה, דביוצא לדרך כיון דהוא מצווה לפקדה, ע"כ מכח זה חשבינן לי' כאונס, דמאי הו"ל למעבד.

**אך** טפי נראה, דכיון דיש בידו שלא לצאת לדרך ושלא לפקדה, הרי הגם דהותר לו לצאת לדרך ולפקדה, מ"מ אין לחשבו כאונס, וצ"ע בזה.

1. ויש להעיר על דבריהם, ממה שאמרו בסוגיין דהא דהוא חייב קרבן, הוא משום דכסבור יכולני לבעול, ומבו' דאלמלי הא דהי' סבור דיכולני לבעול, הוה חשבינן לי' כקרוב למזיד ול"ה חייב קרבן, ונת' בזה בסימן י"ב סקי"ט, ואם כל הא דלא חשבינן לי' כאנוס הוא משום דמדרבנן מוטל עליו לפרוש, הרי אי"ז טעם אלא שלא יהא חשוב כאנוס, אך אי"ז טעם כלל לחשבו כקרוב למזיד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה שחילקו בסוגיין בין ת"ח לע"ה, מבו' בד' הרשב"א דהיינו, דת"ח דיודע לאיסורא דסמוך לוסתה, יודע הוא שהיא עלולה לראות באותה עונה, וכל שבא עלי' וראתה, יודע הוא שאינו אנוס בכך, ומשא"כ בע"ה דאינו יודע לאיסורא דסמוך לוסתה, אף אינו יודע שהיא עלולה לראות, וע"כ הוא סבור דאם בא עלי' וראתה הו"ל כאונס. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן משמע גם בד' הריא"ז לקמן י"ח ב', ז"ל, אלא ודאי ליכא אלא גזירה דרבנן, שמא תטמא ותעלה בידו שגגה, עכ"ל, ומשמע דגם קודם שגזרו חכמים והי' מותר לבא עלי', מ"מ אם תטמא עלתה בידו שגגה ול"ה כאונס, ומכח זה הוא שגזרו חכמים. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם דעת ר' יהושע שם דהיא פטורה מחומש, אך בפשוטו מודה ר' יהושע דלא חשיבא כאנוסה, והא דהיא פטורה מחומש הוא מדינא דטעה בדבר מצוה, דמה"ט הוא דפטר מחומש כשנודע שהוא בן גרושה, וכמו שאמרו ביבמות ל"ד א', וכן נקט בתוס' הגרע"א בתרומות שם ובתשובתו שהובאה בתפא"י שם, אך החמד"ש שם האריך לדון דטעמא דר' יהושע הוא משום אונס, עיי"ש בכל דבריו, והגר"א בשנו"א שם פירש בד' הירושלמי שם, דטעמא דר' יהושע הוא משום דאם הי' שואל לבי"ד היו מתירין לו, ומדמה לה לעשה בהוראת בי"ד, עיי"ש, ולכאו' אין מכוון דבריו דחשבינן לי' כאונס, אלא דכיון דמדינא הי' רשאי לעשות, יש בזה לפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד.

   ועי' עוד בחי' הריטב"א ביבמות ל"ד א' שהק' בהא דפליגי באכל תרומה ונודע שהוא בן גרושה אם הוא חייב חומש, דבהא לכו"ע ליפטר דאנוס הוא דהיכן הו"ל לאסוקי אדעתי' שהוא פסול, וכתב דמיירי כשיצא עליו קול שהוא בן גרושה, עכ"ד, ולפי דבריו נראה, דה"נ ההיא דמת בעלה או גירשה, איירי כשהי' בעלה גוסס, וכשהי' עומד לגרשה, וע"כ הוא דלא חשבינן לי' כאונס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם בפירש"י בפסחים ע"א ב', כתב דהא דשחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידם או שמתו או שנטמאו פטור, הוא משום שאנוס הוא שלא הי' יודע שכך ולא הי' לו לבדוק על כך, ורק בשחטו ונמצא בע"מ חייב דל"ה כאנוס דהו"ל לבקורי', ומבו' דפליג ע"ד התוס' וס"ל דכיון שהי' מותר לשחוט ול"ה לו לבדוק, חשיב כאנוס. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובחמד"ש שם סקי"ח בתו"ד כתב דיל"פ דהא דפטרינן לי' שלא בשעת וסתה, הוא משום טעה בדבר מצוה, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הגמ' שאמרו דהא דשלא בשעת וסתה פטור, הוא משום דהוי אנוס.

   ובחמד"ש שם סקכ"ו כתב לדון, דשמא אף דבעלמא בכה"ג שסמך על החזקה חשיב כאונס, מ"מ חיובא דחומש בתרומה הוא אף בכה"ג, משום דילפינן לי' ממעילה, והוא חייב אף כשאינו שוגג גמור, עייי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם הנה בד' התוס' בביצה כ"ה ב' ד"ה אורח ארעא, מבו' דכל שאכל בשר ונמצאת הבהמה אח"כ טריפה, חשיב כאונס, אף שהי' בידו לברר, ורק אם אכל קודם הפשט וניתוח, הוא דלא חשבינן לי' כאונס, משום שלא הי' לו למהר כ"כ, ועמדו ע"ז הפנים מאירות בח"ב סימן מ"א והחמד"ש שם סק"ג, וכ"ה מבו' גם מד' רש"י בפסחים ע"א ב' דשחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידם וכו' חשיב כאנוס, אף שהי' בידו לברר, - ולדעתם בעכצ"ל דההיא דאשת כהן שהיתה אוכלת בתרומה ואמרו לה מת בעלך או גירשך, איירי כשהי' בעלה גוסס וכשהי' עומד לגרשה, וע"כ לא חשיבא כאנוסה, וכמש"נ כן לעיל בהערה ד' בדעת הריטב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. וגדולה מזו מבו' בד' הרשב"א במשמה"ב שם, דאלמלי הא דכסבור יכולני לבעול, הוה חשבינן לי' כמזיד ול"ה מביא קרבן, ונתחדש בזה, דאף דמדאורייתא מותר לבא עלי' סמוך לוסתה, מ"מ כיון דיש לחוש שתראה, הו"ל כקרוב למזיד, ונת' בזה בסימן י"ב סקי"ט. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעירוני דיש מקום לחלק בזה, דשאני בשוחט פסח בשבת ונמצא טריפה, דשחיטה בשבת מצ"ע הויא מעשה איסור, ובאנו לחדש בזה היתר מכח הא דפסח דוחה את השבת, ובזה הוא דאמרינן דכל שנתברר שלא הי' בזה לההיתר, לא חשיב כאונס, ומשא"כ בההיא דשלא בשעת וסתה דנתחדש עלי' איסור, הרי דכל שלא הי' לו לחוש לכך, חשיב כאונס, - ואי נימא כן, נמצא דלא סתרי ד' התוס' בפסחים לדבריהם בביצה דהאוכל בשר אחר הפשט וניתוח ונמצאת הבהמה טריפה חשיב כאונס, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)