26. בדין תקיעת שופר בשבת האם קיים מצוה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שב"ק נצו"י כ"ג אלול פ"ג – שיעור בית המדרש הגדול נווה יעקב

# *בדין תקיעת שופר ונטילת לולב בשבת וסדין בציצית האם קיים מצוה*

### *צדדי הספק*

*א] מבואר בגמ' שר"ה שחל שבת מדאוריתא צריך לתקוע בשופר אבל מדרבנן אין תוקעין בשופר וכן יו"ט הראשון של סוכות שיוצא בשבת מדאוריתא צריך ליטול הד' מינים אבל מדרבנן אין נוטלין בד' מינים ויש לדון האם מי שיתקע בשבת הוא מקים מצוה ונפק"מ בזמן חז"ל במי שתקע מחוץ לירושלים ואחרי זה הגיע לירושלים האם צריך לשמוע שם תקיעת שופר [ועיין אשל אברהם בגליון השו"ע סימן ת"ר שהביא בשם ספר פרי הארץ ח"ב ס"י דדן נפק"מ בבירך זמן האם יברך ביום השני לדעת השו"ע שכל שבירך ביום הראשון לא מברך ביום השני ונקט שיצא ידי חובתו ולא יברך ביום השני אמנם יש לדון שודאי שאין לברך על דבר שהוא אסור וממילא ודאי שברכה לבטלה וכמבואר בראשונים לגבי סדין בציצית שזה ברכה לבטלה עיין לקמן סק"ד ואולי יש לחלק בין שהחיינו לברכת המצות והדבר תימא] או שאינו מקים מצוה כלל וכן יש לדון לגבי ד' מינים האם באמת הוא קיים מצוה דאוריתא או שלא קיים כלל ונפק"מ האם חל דין הוקצה למצותו בנטילת הד' מינים בשבת ויתכן נפק"מ במי שמחמת פיקו"נ צריך לתקוע בשופר בר"ה או לקחת ד' מינים האם יברך דבפשוטו אין איסור בעיקר מה שמכוין אלא במעשה בעצמו וצ"ע בזה [וכן יש לדון בשאר מצות שרבנן אמרו שלא לעשותם כגון סדין בציצית עיין לקמן]*

*והנה יש לדון מצד אי עביד לא מהני אמנם בזה יש לדון א. דיתכן מאוד שקי"ל שאי עביד מהני ב. יש לדון שאיסור דרבנן זה לא עושה אי עביד לא מהני מדאוריתא ג. מצד סברת המהרי"ט שזה רק מתי שעל ידי זה יתוקן האיסור אבל כאן בפשוטו לא יתוקן האיסור דיסוד האיסור הוא עשית המעשה תקיעת שופר ונטילת ד' מינים ועיין צמח דוד על שו"ת רעק"א סימן קע"ד שדן לגבי קורע בשבת שרעק"א דן שיהיה אי עביד לא מהני וכתב שלא מצאנו אלא על חלות כגון תמורה או חלות גירושין אבל כאן שזה רק מעשה ולא חלות אין בזה דין אי עביד לא מהני וכן הכריע שם בפרי הארץ הנ"ל שאין כאן אי עביד לא מהני [עוד יש לדון מצד מצוה הבאה בעבירה אמנם בשוגג יש הרבה דיעות שאין מצוה הבאה בעבירה ויש דיעות שזה רק במצות מסוימות ולא בכל דבר והרי מבואר בגמ' שאם תקע בשופר של ע"ז או הקדש גם בצד דיש איסור בכל אופן יצא וצ"ע בגדרי הדין בזה]*

*אמנם יש כאן מקום לדון עוד האם רבנן הפקיעו המצוה לגמרי או שהמצוה קימת רק יש איסור לקים המצוה ויש כאן שני נידונים* ***א.*** *האם יש בידם כח לעקור את המצוה או שאין בידם כח לעקור דרבנן יש להם כח להגיד איך להתנהג אבל אין להם כח להפקיע את דיני התורה* ***ב****. גם אם נימא שיש כח בידם לעקור המצוה יש לדון האם באמת תקנתם היה לעקור המצוה דיתכן שרק עשו איסור ולא עקרו המצוה כלל וכמו בשופר של מוקצה שהדין שאין לתקוע ביו"ט ובפשוטו ודאי שאם יתקע הוא יקים המצוה דיש כאן רק איסור צדדי על התקיעה אבל ודאי שיש חיוב גמור ומקים בזה המצוה ויתכן שזה גם גדר התקנה כאן שאמרו שאסור לתקוע אבל מעולם לא אמרו שאין כאן מצוה [ויתכן דיש בזה לחלק בין התקנות דרבנן וכדלקמן]* ***ג****. ויתכן בזה צד שלישי דהנה בכל מצוה יש כאן שני דברים א. חידשה התורה שזה חפצא של מצוה ומכח זה מי שמקים אותה עושה מצוה וגם אשה שלא חיבת בתקיעת שופר אבל אם תוקעת מקימת מצוה ב. ויש גם חיוב לקים המצוה ויש מקום לדון שזה ודאי שבזה שרבנן אמרו שלא לקחת הלולב בשבת מונח כאן ביטול על החיוב שכיון שהתורה אמרה לשמוע לרבנן ורבנן אמרו כאן על עיקר המצוה שלא לעשותה ממילא ודאי שזה מוגדר שאין חיוב של המצוה אבל אם עושה המצוה מקימה*

*והנה הדין שעבד שעשה מצוה ונשתחרר הוא חייב לחזור ולעשות כיון שהוא עשה כשהוא לא היה חייב ולגבי עוסק במצוה מבואר במ"ב סימן ע' סקי"ח ובסימן תע"ה בשעה"צ ל"ט שאם עשה מצוה אז הוא יוצא ידי חובתו ויש לדון איך הגדר אצלינו ועיין אשר לשלמה מועד כ"ה שעוסק במצוה שזה פטור צדדי אבל הגברא בר חיובא בזה יוצא ידי חובתו ויש לדון כאן שהגברא בר חיובא במצות אבל רבנן פטרו ממצוה זו למה זה דומה ולנ"ל יתכן שאם תקע חוץ לירושלים ונכנס לירושלים הוא יתחיב אבל אם לקח לולב חל על זה הוקצה למצותו*

*והנה עיין קובץ הערות סימן ס"ט [ונכפל בקונטרס דברי סופרים סימן ג'] שכתב לדון דהנה מבואר בגמ' יבמות צ: דהא דרבנן ביטלו שופר ולולב בשבת זה מצד שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה ולא בקום ועשה ויש לדון בגדר הדבר האם הכונה שלגבי דבר שזה בשב ואל תעשה רבנן באמת יכולים לבטל המצוה משא"כ בקום ועשה אין כח בידם לבטל הדין דאוריתא או שבאמת אין כח ביד חכמים לעקור את הדין דאוריתא רק התורה אמרה לשמוע לרבנן ולכן הכלל ששב ואל תעשה עדיף ולכן אם רבנן אומרים שב ואל תעשה כגון לא לתקוע בשופר ולא לקחת ד' מינים ממילא צריך לשמוע להם משא"כ בקום ועשה א"כ זה נפגש אם הדאוריתא וממילא אדרבא השב ואל תעשה שהוא לא יעשה והנה הוא העמיד הדברים מה הכח של חכמים אמנם יש לדון כנ"ל שגם אם יש בכחם לעקור לגמרי אבל יתכן שלא עשו בצורה שעקרו לגמרי אלא רק עשו איסור והנה רעק"א במערכה [הובא ברעק"א הכחול ברכות ב.] כתב שודאי מקים מצוה ורק שעבר איסור דרבנן וכן נקט האבני נזר יור"ד קמ"א סקי"ב וכן שפיטא ליה לאשל אברהם סימן ת"ר אמנם הקבא דקשיתא קושיא צ"ט כתב שודאי שרבנן הפקיעו המצוה לגמרי ולא עשה שום מצוה וכן ראיתי מביאים שנקט הבית שלמה יור"ד סימן רכ"ב ונבאר הדברים בס"ד*

### *בנידון האם יש כח בידם לעקור המצוה*

*ב] והנה בעיקר הדבר האם חכמים יש בכחם לעקור את הדאוריתא בין לגבי החיוב ובין לגבי שזה לא יחשב מעשה מצוה עיין קבא דקשיתא צ"ט שהביא מתוס' סוכה ג. שכתבו שרבנן גזרו שסוכה אין לשבת ראשו ורובו בבית וכתבו תוס' שם שאם ישב בסוכה בצורה זו לא קיים המצוה מדאוריתא וכן רבנן אמרו שאין לקים ק"ש כב"ש בשכיבה וכתבו התוס' שאם עושה כך לא יצא אפילו מדאוריתא ומבואר בתוס' שרבנן יכולים להפקיע הדין דאוריתא אמנם עיין בה"ל סימן תרל"ד ס"ג שהביא מהריטב"א והר"ן סוכה כ"ח שחלקו על תוס' וכתבו שודאי שיוצא המצוה והנה פשטות דבריהם שיוצא גם מדרבנן ולפ"ז כל מחלוקתם שאין גדר התקנה כתוס' ועיין ריטב"א דביאר מצד שהסוכה הרי כשירה ומשמע שסוכה שיש בה ו"ט שמדרבנן היא פסולה או סכך שפסול מדרבנן בזה ודאי מסכים שלכל הפחות מדרבנן לא יצא ידי חובתו אמנם הבה"ל נקט שכל דבריהם ביחס לדאוריתא אבל ביחס לדרבנן וודאי שהוא לא יצא ידי חובתו ואם זה בלילה הראשונה הוא חייב לחזור ולאכול בסוכה וכן אם הולך אחרי זה לסוכה אחרת הוא ודאי צריך לברך ולפ"ז משמע קצת שחלקו שאין כח ביד חכמים לעקור שלא יחשב שעשה מצוה מדאוריתא אמנם שם דברי התוס' מחודשים שהרי החיוב עדין קיים לשבת בסוכה והנידון שעקרו רק את קיום המצוה מצורה זו ויתכן שרק בזה הראשונים חלקו על תוס' אבל כאן שרבנן אמרו שאין חיוב מצוה כלל בזה יתכן שודאי שיש כח בידם להפקיע החיוב וכנ"ל*

*והנה גם בדעת התוס' דמבואר שהפקיעו המצוה מדאוריתא ומבואר דיש בידם כח להפקיע קיום המצוה אמנם עדין יתכן דרק שם עשו כזה גדר אבל כאן באמת רק עשו איסור והסברא לחלק דיתכן דנקטו דשם לא שייך לדון שיש איסור לאכול בכזו סוכה דתמיד אין איסור לאכול מחוץ לסוכה אלא שיש חיוב לקים את אכילתו בסוכה וממילא הצורה שרבנן יכולים לתקן שאדם לא ישב בכזו צורה זה על ידי שיגידו שלא מקים בזה המצוה אבל כאן שהרי רבנן אמרו שאסור לעשות המצוה בשבת ממילא אין סיבה לתקן שהפקיעו את החיוב דאוריתא והקיום דאוריתא ויתכן עוד דשם כיון שאדם מחויב במצוה אם לא יפקיעו המצוה אדם יקים בצורה שמדרבנן אסור אבל כאן שרבנן אסרו לעשות המצוה אין סיבה לחוש שאדם ירצה לעשות בשביל לקים הדאוריתא*

*והנה בפשוטו מביכי תיתי שהפקיעו את המצוה ולמה לא לדון שעשו איסור שהרי שופר מוקצה הכונה שיש מצוה ורק מדרבנן יש איסור אמנם הביאור שהרי גם מילה שלא בזמנה בשבת חשיב מצוה וממילא גם בדרבנן רק דבר שאם זה היה דאוריתא הגדר היה שאין מצוה בזה גם בדרבנן זה כך אבל דבר שבדאוריתא זה היה דבר צדדי שלא סיבה שלא יהיה מצוה גם בדרבנן זה לא גרע*

### *הראיות שהגדר שהפקיעו המצוה*

*ג] והנה עיין רשב"א ר"ה ט"ז: שהקשה איך רבנן יכולים לתקן שלא לתקוע בר"ה שיוצא בשבת הרי יש בזה איסור בל תגרע ותירץ שכיון שלא תוקעים מחמת תקנה דרבנן שזה סיג לתורה אין בזה בל תגרע וביאר שלכן גם אין בל תוסיף במה שתוקעים מעומד כיון שזה תקנה דרבנן ע"ש והנה בפשוטו מבואר דעתו כשערי תשובה שכל מי שלא מקים מצוה הוא עובר על בל תגרע ולא דוקא כשעושה המצוה בגירוע ועיין קובץ הערות שכתב שאם נימא שבאמת רבנן הפקיעו המצוה א"כ מה שייך כאן בל תגרע הרי אין היום חיוב לקים המצוה אלא בהכרח שהמצוה קימת רק שיש איסור לעשותה ובאמת גם החיוב קיים דאל"כ לא שייך בל תגרע אמנם עיין קה"י ר"ה סט"ז שהביא מהברוך טעם שכתב דכונת הרשב"א שעצם זה שבי"ד מגרעים מהתורה זה הבל תגרע אבל באמת ודאי שכל אדם שלא מקים מצוה עובר על בל תגרע וכלפי זה לא שיך לטעון שכיון שמפקיעים המצוה זה לא בל תגרע שזה עצמו הנידון שאסור לגרוע והוכיח הרשב"א שכל שזה סיג לתורה מותר ולכן גם להוסיף אין בזה איסור*

*והנה מבואר במשנה תחילת ברכות שרבנן אומרים שזמן ק"ש עד חצות ורשב"ג אומר עד שיעלה עמוד השחר ועיין תר"י שדן שלרבנן אם לא קרא ק"ש עד חצות חייב לקרוא כיון שיש עליו חיוב דאוריתא וכתב שהוא לא חייב לקרוא ודימה לסדין בציצית ולולב בשבת והנה בפשוטו משמע שדן האם רבנן יכולים להגיד שלא צריך לקים מצוה ועיין ח' רעק"א שתמה הרי הגמ' יבמות צ: מפורש מביאה את לולב וסדין בציצית כדוגמא שיש לרבנן כח לעקור מ"ע בשב ואל תעשה ותר"י דנים הדבר כאילו מעצמם אמנם בפשוטו כונת התר"י שכאן ודאי לא שייך לומר שיש איסור לקרוא ק"ש לאחר חצות שלא מצאנו כזה איסור וכן זה לא גרע מלימוד תורה ורק שייך לומר רבנן הפקיעו המצוה ובזה דן שמה שיך לומר שרבנן פטרו הרי כל שיש לו אפשרות לקרוא ואין לו איסור והא חייב מדאוריתא הוא צריך לקרוא ולזה חידש שבאמת רבנן הפקיעו המצוה שאין עליו חיוב ודימה ללולב דשם נקט שיסוד הדין הוא שהפקיעו את המצוה וכן סדין בציצית נקט שם שאין זה גדר של איסור אלא בהכרח הפקיעו המצוה דאל"כ אלא שזה רק איסור גם על זה היה עדל"ת אמנם בפשוטו איסור שנאמר על מצב המצוה אין בה עדל"ת אמנם יתכן שהלשון פוטרים משמע שזה פטור ובהכרח שזה הפקעה של המצוה [ויתכן שלא הביא ראיה משופר כיון דשם יש האיסור מצד התקיעה שאסורה בסתם יו"ט] וצ"ע*

*והנה עיין קבא דקשיתא קושיא צ"ט שהקשה שאם רבנן לא הפקיעו המצוה ורק אין לתקוע מחמת האיסור א"כ למה לא תוקעים בין השמשות הרי לא גזרו על שבות בין השמשות לצורך מצוה ובפשוטו יש לומר שכאן כיון שכל צד המצוה מחמת שזה עדין שבת א"כ יש כאן עדין איסור וממילא לא שיך כאן ההיתר של שבות בין השמשות לצורך מצוה ויתכן עוד שכאן ודאי בכלל גזירתם היה גם שלא לתקוע בין השמשות שלא שיך לחלק בזה*

*והנה עיין שו"ע סימן ש"ג סי"ז שהבאו דיעות בראשונים שאפילו שרבנן גזרו שלא ללכת אם תכשיטים מצד שמא אדם יטלטל ד"א ברה"ר אבל היום שלא מצוי רה"ר דאוריתא זה מותר והקשה הבה"ל שם שא"כ למה היום לא תוקעים בשופר ולוקים ד' מינים בשבת הרי כל הסיבה שגזרו מצד שמא יטלטל ד"א ברה"ר ועין קבא דקשיתא שכתב לישב דכאן בגלל זה רבנן הפקיעו המצוה ממילא גם היום שלא שיך האיסור עדין קיים ההפקעה משא"כ בתכשיטין שזה רק איסור ממילא בזה יש סברא שהאיסור לא נאמר על כה"ג ועדין צ"ב החילוק אמנם יש לדון דבשופר הרי ללא היתר מצד המצוה יש איסור כמבואר חולין פ"ד שאסור לתקוע בשבת וכן לולב עיין סוכה מ"ב: דמשמע שיש איסור מוקצה וממילא יתכן שעד כמה שרבנן אסרו ממיאל גם מונח בזה שלא התירו האיסור מצד הטעמים הנ"ל וכיון שזה קיים גם היום ממילא האיסור נשאר באיסורו אמנם לגבי לולב עיין ריטב"א שם שנקט שלדינא אין נידון של מוקצה אם זה ראוי למצוה ולגבי שופר עיין מג"א תקפ"ח סק"ד שהביא מתוס' שסיבת האיסור גם בגלל התקיעה שהיא אסורה בעלמא אמנם המשמעות ברמב"ם פ"ב משופר ה"ו שזה לא סיבה אמנם אינו מוכרח וצ"ע*

### *בגדר הדין סדין בציצית האם הפקיעו המצוה*

*ד] והנה מצאנו בגמ' שסדין מפשתן שמדאוריתא יש להטיל בו ציצית של תכלת ויש כאן היתר על איסור כלאיים מדרבנן אמרו שהוא פטור ונחלקו הראשונים האם הכונה שזה רק פטור ממצות תכלת אבל זה חייב בלבן או שזה פטור גם מלבן [הובא בטושו"ע סי"א ס"ו] ועיין קובץ הערות סימן ס"ט שהביא דהאשכול הביא מחלוקת ראשונים לגבי סדין בציצית שהאם כשיטיל בזה ציצית כלאים הוא עובר איסור דרבנן או איסור דאוריתא וכתב דבפשוטו נחלקו בגדר הגזירה של סדין בציצית שאם רבנן הפקיעו המצוה לגמרי א"כ ודאי שהוא עובר על איסור כלאיים אבל עד כמה שרבנן רק עשו איסור אבל לא הפקיעו המצוה א"כ מדאוריתא יש כאן עדל"ת ולכן עובר רק על כלאים דרבנן וע"ש שהביא מהגר"ח שאמר לו שיתכן שודאי שיש כאן קיום מצוה אבל כדי שיהיה עדל"ת צריך שיהיה את החיוב בפועל וכיון שבפועל צריך לשמוע לרבנן ולא להטיל ציצית ממילא אין לזה כח דחיה וע"ש שכתב שלפ"ז גם במקום שיש ספק האם הבגד חייב בציצית לא יהיה דין עדל"ת דהרי מספק הוא לא צריך להטיל עכ"ד*

*אמנם לנ"ל יש מקום לדון שכונת הגר"ח שרבנן בכחם להפקיע החיוב רק שזה נשאר מעשה מצוה ובזה הוא כמצוה קיומית שאין בזה עדל"ת אמנם בספק ציצית זה רק שבפועל אין חיוב אבל ודאי שאם באמת זה חייב זה נחשב שיש כאן חיוב וודאי שעל הצד שזה חייב יש כאן עדל"ת והנה בדעת הראשונים שלא לוקה יש מקום לדון שהרי מבואר שגם בלילה שאין קיום מצוה בכל אופן מותר ללבוש הבגד ויש דיעות שגם באשה יש היתר של כלאים בציצית ומבואר שאפילו ששורש הדין זה עדל"ת אבל היום זה חלות היתר שנאמר במציאות זו [והארכנו בזה בסוגיות בציצית] וממילא יתכן שכל שזה החפצא של המצוה ממילא זה כמו לילה שיש בזה ההיתר אבל באמת יתכן שרבנן הפקיעו המצוה וצ"ע*

*והנה עיין אבני נזר יור"ד קמ"א סקי"ב שהוכיח שהמצוה לא נעקרה ויש עדל"ת דהגמ' יבמות כ: דנה לגבי יבום שאם זה עשה ול"ת אם בעלו לא קנו כי אין עדל"ת ואם זה חייבי לאוין לבד אם בעלו קנו והרי מדרבנן יש ודאי איסור כה"ג ואם נימא שרבנן ביטלו המצוה ואין כאן עדל"ת א"כ גם חייבי לאוין צריך להיות שאם בעלו לא קנו אלא מוכח שהמצוה נשארת ויש כאן עדל"ת והנה זה נגד הראשונים שהובאו באשכול אמנם יתכן דשם כיון שהמצות יבום נשארת על נשים אחרות ורק האיסור על אשה זו בזה רבנן רק עשו איסור משא"כ בשאר מקומות שאין חובת קיום המצוה כלל ויתכן עוד שכיון שהרי גם מדרבנן צריך חליצה חזינן שלא הפקיעו המצוה אמנם יש לדון האם כשרבנן יפקיעו המצוה יהיה כאן הסברא של כל העולה ליבום אינו עולה לחליצה*

*והנה נחלקו רש"י ותוס' בגדר הדין סדין בציצית דדעת רש"י וכן הוא עיקר להלכה שזה רק פטור מהתכלת ודעת תוס' שזה גם פטור מלבן ועיין תוס' שהקשו על רש"י שצריך להיות כתוב אוסרין ולכן הוכיחו שזה פטור גם מלבן ועיין מרדכי שכתב בסימן תתקמ"א וז"ל וניחא דנקט פוטרין דבמינה לא שייך איסור עכ"ל ומשמע שכונתם שאם זה על התכלת שיך לדון שמדרבנן יש כאן איסור כלאים ולכן אסור ללבוש אמנם אם זה במינו לא שייך בזה איסור דהרי מותר לתת כל חוט שרוצה ולכן בהכרח הלשון פוטרים שזה רק פטור מהמצוה דהינו שהפקיעו המצוה והנה לפ"ז מבואר בתוס' שבמקום שאפשר לתקן איסור תיקנו איסור אבל במקום שזה לא שייך הפקיעו מהמצוה והנה בפשוטו בשופר ולולב תיקנו איסור כמבואר בלשון הרמב"ם פ”ז מלולב הי"ז וז"ל ומשחרב בית המקדש אסרו חכמים ליטול את הלולב ביום הראשון עכ"ל וכן הוא לשונו לגבי שופר פ"ב משופר ה"ו ובפשוטו אין סיבה שלגבי ציצית בבגד לא יוכלו לתקן שאסור להטיל שם קיום ציצית אם לא שנחלק דתקיעת שופר בעלמא זה מלאכה ולולב זה מוקצה כמבואר סוכה מ"ב: ולכן כאן רבנן לא צריכים להפקיע המצוה אלא רק צריך שלא יתירו מצד האיסור הכללי [ולגבי שופר עיין תוס' סוכה מ"ג. דמשמע שהאיסור גם מצד המלאכה שבשופר ולפ"ז יש גם מקום לחלק בין שופר ללולב דשופר באמת רק לא התירו את האיסור ובלולב אין סיבת איסור והיו צריכים להפקיע המצוה אמנם בלשון הרמב"ם מפורש שיש איסור] אמנם מפורש בטור סימן י"א שלר"ת יש איסור ללבוש בגד פשתן אם ציצית והנה לשון הגמ' הוא פוטרים ומשמע שגם הפקיעו המצוה אמנם אין זה דיוק דבפועל הוא פטור מללבוש ציצית*

*והנה בעיקר מחלוקת הראשונים לגבי סדין בציצית קי"ל מעיקר הדין שזה חייב בלבן ורק בתכלת זה פטור אמנם כתב בשו"ע שלכתחילה לא ילבש כזה בגד אמנם אם אין לו ברירה יכול ללובשו ומבואר בב"ח שלא יברך דלגבי ברכה יש לחוש לשיטות שזה פטור והנה הדבר מפורש בלשונות הראשונים שאם הוא פטור ומטיל ומברך זה ברכה לבטלה ובקבא דקשיתא הוכיח מזה שאין קיום מצוה אמנם לנ"ל שודאי שיש גם איסור א"כ ודאי שלא שיך לברך על דבר שאסור לעשותו ואין לך בוצע בירך גדול מזה אמנם כאן הרי מעיקר הדין פוסקים שה חיב בלבן ובכל אופן כתב הב"ח לחוש לשיטות שזה פטור ולא יברך אמנם בב"י מבואר שמברך ובפשוטו הביאור כמבואר בשבות יעקב סימן א' שכיון שזה דעת רוב הראשונים ממילא הוא סיבה לברך*

*אמנם עיין ארצות החיים סק"מ שכתב לבאר שכיון שבפועל יש כאן דין ספק דרבנן להקל על הדין שלא להטיל בזה ציצית וביותר דדעת רוב הראשונים שצריך להטיל ממילא הוא צריך מספק להטיל ממילא אין סיבה שלא יברך שהרי קיום דאוריתא ודאי דיש כאן ותמיד מה שלא מברך על הקיום דאוריתא כיון שיש איסור ללובשם אבל כאן שאין איסור ממילא הוא יכול לברך מכח הדאוריתא דהינו שנקט שמדרבנן אין הגדר שהפקיעו המצוה גם מדאוריתא אלא ודאי שמקים המצוה ורק תמיד לא מברכים מחמת האיסור אמנם עיין מג"א סוף סימן י"ט לגבי סדינים שצירף את דעת ר"ת ומבואר שלא אומרים שכיון שספק דרבנן לקולא ממילא הוא חייב להטיל בציצית ונשאר כאן המצוה דאוריתא ומבואר שרבנן הפקיעו המצוה ולכן לר"ת אין כאן חיוב כלל אמנם יתכן שהחיוב באמת הם הפקיעו אבל עדין יש קיום וכנ"ל*

*והנה עיין תוס' ביבמות צ: שהקשו שאיך רבנן פטרו סדין בציצית הרי זה קום עשה שלובש שלובש הבגד ללא ציצית ובפשוטו נקטו כדעת רבינו שלמה שיש איסור ללובש בגד ד' כנות ללא ציצית ולכן הקשו שזה נחשב ביטול בקום עשה ועיין כתבי הגרי"ז במנחות ל"ז: ובקובץ הערות סימן ס"ט שהקשו הרי אחרי שרבנן הפקיעו המצוה ודאי שאין כאן איסור דכל האיסור מכח המצוה אבל כל שהפקיעו המצוה אין איסור כלל וממילא זה לא נחשב שמבטלים בקום עשה ועיין קובץ הערות דמוכח מדבריהם שהחיוב נשאר כמו מקודם ורק רבנן אמרו שלא לקים החיוב וממילא זה נחשב שהוא מבטל בקום ועשה אמנם יש לדחות שתוס' נקטו שהגדר של קום עשה דנים קודם העקירה האם כזה דבר נחשב קום עשה ולא לאחר שיעקרו האם זה יחשב קום עשה דהינו שיסוד החילוק בין קום עשה ול"ת זה לא כדביאר הקובץ הערות שזה מצד שב ואל תעשה אלא זה סברא בעצם אמנם באמת תמד הגדר שלא עוקרים המצוה לגמרי ודו"ק בזה והנה תוס' שם הוכיחו מקושיא זו כדעת המרדכי שאין איסור ללבוש בגד ללא ציצית ובדעת ר' שלמה שאסור יתכן שהישוב כנ"ל שרבנן באמת הפקיעו המצוה ולכן חשיב שב ואל תעשה [ובזה מיושב קושית הקה"י מנחות סימן כ"ג והארכנו בשיעורים על ציצית]*

### *ידון לחלק בין שופר ולולב לציצית*

*ה]והנה לגבי שופר אפילו דמבואר בגמ' שאין נוטלין בשבת אבל מבואר בר"ה שבזמן המקדש היו תוקעים בבית המקדש ולאחר החורבן תוקעים כל מקום שיש בי"ד וכן לגבי לולב מבואר שבא"י היו נוטלים ורק בחו"ל לא נטלו מצד שזה ספק שזה לא יו"ט ובזמן הזה כתב הרמב"ם פ"ז מלולב שגזרו אטו חו"ל גם בא"י ולפ"ז יש מקום לדון שכאן הוכרחו להפקיע החיוב מכל מי שפטור מצד דאל"כ יהיו חיבים לעלות לירושלים או ללכת למקום דשם יכולים לקים המצוה [ובאמת אם לא הפקיעו המצוה צ"ב למה כל מי שדר ליד מקום שיש בו בי"ד לא חייב ללכת לשם] אמנם מאידך יש לומר סברא הפוכה שכיון שהרי יש מקומות שיש חיוב ממילא כה"ג לא מחלקים שבמקום מסוים מפקיעים ובמקום מסוים לא מפקיעים אלא עושים איסור במקומות מסוימים משא"כ סדין בציצית שזה הפקעה לגמרי*

### *בדין מי שמדרבנן פטור מברכת כהנים בגדר הדין*

*ו] והנה עיין סימן קכ"ח לגבי ברכת כהנים שיש הרבה אופנים שרבנן אמרו שבצורה זו לא יקים ברכת כהנים ונקטו הפוסקים שגם אם קראו לו לא יעלה אפילו שיש לו מ"ע לברך שרבנן הפקיעו המצוה בכה"ג וכתב רעק"א שכדאי שיצא החוצה כדי שלא יקראו לו ויצטרך לבטל מצוה דאוריתא ומבואר בדבריו שאפילו שרבנן אמרו לו שלא יעלה זה נחשב שהוא מבטל מצוה דאוריתא אמנם צ"ע שלא הוזכר שראוי שלא ללבוש בגד מפשתן כיון שמבטל חיוב דאוריתא ויתכן דבאמת יסוד ההיתר מצד המרדכי שאין לאדם איסור להכניס עצמו למצב של חיוב אם לא יכול לקים המצוה רק שמדרבנן יש איסור ובסדין רבנן התירו גם האיסור הנ"ל שהרי מותר ללבוש הבגד משא"כ כאן שזה מקרה שקרא אדרבא מוטל עליו לדאוג שלא יצטרך לבטל המצוה אמנם הביאור כדלעיל סק"ב שכאן אם זה היה דאוריתא זה היה כאיסור צדדי ולא שכה"ג אין מצוה ולכן כיון שיש כאן מצוה ורק איסור צדדי לישא כפים ראוי להימנע וצ"ע*