קג א ב ג_2
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

נותן טעם לפגם

הקדמה

מקור דין נטל"פ

**בגמ'** ע"ז סז: אחד נותן טעם לפגם ואחד נותן טעם לשבח אסור דברי ר''מ, ר''ש אומר לשבח אסור ולפגם מותר, מ''ט דר''מ גמר מגיעולי עובדי כוכבים גיעולי עובדי כוכבים לאו נותן טעם לפגם הוא ואסר רחמנא ה''נ לא שנא, ואידך כדרב הונא בריה דרב חייא דאמר רב הונא בריה דרב חייא לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא דלא לפגם הוא, ואידך קדירה בת יומא נמי אי אפשר דלא פגמה פורתא, ור''ש מאי טעמא דתניא לא תאכלו כל נבלה לגר אשר בשעריך כל הראויה לגר קרויה נבילה ע"כ[[1]](#footnote-1), מבואר דלא בעינן פגם גמור אלא כל שאין טעמו לשבח ג"כ אין בו איסור נותן טעם, שהרי בכלי ליכא פגם גמור, וכן מבואר ברש"י סז. ד"ה כל שאינה חסירה, וק' איך ילפינן מנבילה שאינה ראויה לגר, הא התם אינה ראויה לאכילה כלל משא"כ בנותן טעם לפגם.

שני דרכים בראשונים

**ומצאנו** בזה שני דרכים בראשונים, שיטת הרשב"א שבטעם כעיקר לא אסרה תורה אלא טעם שמשביח ולא טעם שפוגם ונמצא שאין כאן איסור כלל[[2]](#footnote-2), אלא שצ"ב דבגמ' מבואר שילפינן מנבילה, ולהנ"ל אינו דומה לנבילה שהרי אין בזה כי אם פגם פורתא, רק שבהלכות טעם לא חשיב טעם ומה ענינו לנבילה, ועיין בפמ"ג משב"ז א' דטעם כעיקר ילפינן ממשרת וממילא בעינן דומיא דמשרת שנותן טעם לשבח, וכן הוא בחוו"ד ס"ק א' ע"ש, וע"ע חי' הגר"ח הלוי פט"ו ממאכ"א ה"א שכ' דילפינן ממה שהזכיר תורה שם אכילה בטעם כעיקר וכל משרת וכו' לא יאכל, וממילא בעינן דוקא שם אכילה, וטעם פגום אין לו חשיבות אכילה, ועיין קה"י ע"ז סי' כה' שתמה כהנ"ל שהרי בגמ' מבואר דילפינן מנבילה וע"ש מה שכ' ליישב, ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

שיטת הר"ן

**שיטת** הר"ן דילפינן מנבילה שכמו ששם פקע איסורא משום שאינו נהנה באכילתו אף שעדיין גוף הנבילה שמו עליו, ה"ה כל נותן טעם לפגם כיון שאינו נהנה מאכילתו הותר האיסור, ולפ"ז כ' הר"ן שאם הגדיל המאכל מדתו מחמת האיסור באופן שנהנה יותר ממה שהגדיל מדתו יותר ממה שנפגם התערבות אין בו היתר נטל"פ ע"ש, ועיין הערה בביאור מח' הרשב"א והר"ן[[4]](#footnote-4).

נטל"פ בטעמו וממשו

**מבואר** שדין נטל"פ הוא גם בטעמו[[5]](#footnote-5) וממשו[[6]](#footnote-6), (זולת שיטת הרא"ה בדק הבית ב"א ש"א פסקא נד')[[7]](#footnote-7), ולפי הר"ן ניחא דודאי פקע האיסור גם מממשות טעם כמו שפקע מנבילה עצמה, אבל לפי הרשב"א ק' שהרי בטעמו וממשו לכאו' האיסור משום ממשות האיסור שלא בטלה, שהרי אפי' למ"ד טעם כעיקר דרבנן מודה בטעמו וממשו דאסור, ובפשוטו הטעם משום שהממשות לא בטלה, וא"כ ק' מדוע נותן טעם לפגם שרי הא לא נפסלה מאכילת הגר, וביותר ק' שהרי דין נותן טעם לפגם הוא גם אם הוא עצמו לא פגום רק שהוא פוגם את התערובת, ואיך שייך לומר בזה שפקע האיסור מממשות האיסור, ועיין קה"י הנ"ל מה שכ' בזה, ולכאו' מוכח מזה שגם האיסור בטעמו וממשו הוא מכח חי' התורה בדין טעם ובלי זה בטלה ברוב, ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

האם בעינן ביטול ברוב בנטל"פ

**כ'** הרשב"א (שם ובקצר) היכא שנתערב טעמו וממשו, אם רבה האיסור אפי' אם נותן טעם לפגם אסור עד שיפסל מאכילת הגר, וכן פסק הטור ושו"ע ס"ב, ובשו"ע כ' כן בשם יש מי שאומר, משמע מזה שיש חולקין, ולא נמצא מפורש מי שחולק, אולם בשו"ת הגרעק"א קמא (סי' קס"ו וע"ע סי מג' וקפ"ג) מבואר שנקט שלפי הר"ן לא בעינן ביטול ברוב אפי' בטעמו וממשו[[9]](#footnote-9), והטעם שהרי לפי הר"ן טעם פגום מותר כדין נבילה שאינה ראויה לגר והיינו שהוא עצמו הותר, וא"כ אפי' רבה האיסור נמי שרי, ומיהו היינו דוקא בתערובת אבל כשהוא בעין פשיטא דלא מהני פגם כלשהו וצ"ב ועיין הערה[[10]](#footnote-10).

אולם ביד יהודה ס"ק ז' ובחדרי דעה וחזו"א יו"ד סי' ל' נקטו שגם לפי הר"ן אם רבה האיסור אסור, והיינו משום שאז חשיב כאילו האיסור בעין ובעין פגם גמור שאינו ראוי לגר ע"ש, אלא שלפ"ז לשון יש מי שאומר שכ' השו"ע לא אתי שפיר.

שיטת הרשב"א בטעמו ולא ממשו

**ובשו"ת** הגרעק"א הנ"ל מבואר שנקט שלפי הרשב"א לעולם בעינן ביטול ברוב בנטל"פ אפי' טעמו ולא ממשו, וכן הוא במערכה למסכת חולין (מודפס בחי' הגרעק"א צח: אות ז' ע"ש), והנה ברשב"א מבואר שחילק בין תערובת ממשו לתערובת טעמו, והגרעק"א שם במערכה ביאר שיסוד החילוק שבתערובת טעמו לעולם יש רוב כנגד האיסור וכן ביאר בדברי הרשב"א בתורת הבית שם, וכן מבואר בפמ"ג ס"ק א' ע"ש.

אבל בט"ז ס"ק א' וכן הוא משמעות הרשב"א בארוך (בפירוש השני) שבטעמו לחוד לא בעינן רוב, והטעם כמו שנתבאר לעיל שבטעמו ליכא איסור בעין דלולי חי' התורה שטעם כעיקר לא בעינן ביטול ברוב וכמו שנתבאר, וכל האיסור משום הרגשת הטעם, וכל שטעמו פגום אין כאן איסור כלל ולא בעינן ביטול ברוב, אולם בש"ך ס"ק ה' נראה שפי' שמשום ביטול ברוב אתינן עלה כמו שנקט הגרעק"א.

והנה לפי הגרעק"א מבואר שלפי הרשב"א גם למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא אכתי בעינן לדין ביטול ברוב משום ממשות הטעם שמעורב בהיתר, ולכן גם בנטל"פ אף שאין טעמו חשיב טעם אכתי בעינן לדין ביטול ברוב משום ממשות הטעם שמעורב בו, אולם במקום אחר נסתפק הגרעק"א בדעת הרשב"א אי בעינן ביטול ברוב בטעם.

סרוחה מעיקרא למאן דאסר נטל"פ

**הנה** בגמ' נחלקו אי נטל"פ שרי או אסור, וגם למאן דאסר נטל"פ מ"מ אי סרוח מעיקרא שרי, וכ' הגרעק"א בשו"ת הנ"ל[[11]](#footnote-11) דלענין סרוח מעיקרא למאן דאסר נטל"פ לא סגי בפגם כלשהו אלא בעינן פגם גמור ע"ש וצ"ב ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

נטל"פ בחמץ בפסח

**כ'** הטור או"ח סי' תמ"ז נותן טעם לפגם בפסח רשב"ם אוסר וכן הרב ר' אליעזר ממי"ץ והרב רבי מאיר מרוטנבורק כ' אני אוסר לעצמי הואיל ונפק מפומיה דרשב"ם ואני מתיר לאחרים כי ר"ת ור"י היו מורין להיתר וכו' ע"ש, ובב"י הביא שברא"ש ע"ז פ"ה' סי' ו' כ' יש מי שאומר שכל איסורים שאסורים במשהו אין בהם היתר נטל"פ ולא נהירא דכשהוא פגום פקע איסורו ע"ש, אולם ברשב"א בשו"ת סי' תצ"ט כ' שכל שאיסורו במשהו אין בו היתר נטל"פ שהרי ע"כ אין איסורו מחמת נתינת טעם דמשהו אינו נותן טעם, וממילא אפי' נטל"פ ג"כ אסור ע"ש.

וכ' הגרעק"א (בשו"ת קפ"ג ובעוד מקומות) שהרשב"א לשיטתו דגם בנטל"פ בעינן לדין ביטול ברוב, וממילא בחמץ בפסח שאין ביטול ברוב מה מהני מה שנטל"פ, אלא שהק' שהשו"ע סתר עצמו שהרי כאן פסק כהרשב"א שצריך ביטול ברוב, ואילו בהלכות פסח תמ"ז ס"י פסק כראשונים שנטל"פ שרי בפסח ע"ש.

והנה אי נימא שבטעמו ולא ממשו גם לפי הרשב"א לא בעינן ביטול ברוב כמו שנתבאר לעיל, ק' שהרי הרשב"א אסר נטל"פ בפסח בכל אופן אפי' בטעמו ולא ממשו ובזה א"א לומר דאזיל לטעמיה, וע"כ הרשב"א החמיר בנטל"פ מטעם אחר כדלהלן.

יבש ביבש בפסח

**עוד** נחלקו הראשונים בדין ביטול יבש ביבש בפסח, עיין טור סי' קט', ושיטת הרשב"א שכל האיסורים שהחמירו בהם לאסור במשהו ה"ה שיבש ביבש אסור[[13]](#footnote-13), אבל שיטת הרא"ש שיבש ביבש בפסח שרי עיין בזה בטוש"ע סי' תמ"ז ס"ט, וצ"ב ביסוד פלוגתתם ועיין לקמן.

שיטת הפלתי בביטול משהו חמץ

**בפלתי** ס"ק א' כ' אהא דכ' הרמ"א שבריה אפי' פוגם בתערובת לא בטלה, והטעם משום שבבריה צריך לבטל גופו, וכיון שהבריה עצמה לא נפגמה לא חל עליה ביטול, וכ' ע"ז הפלתי שממילא ה"ה בחמץ בפסח נטל"פ אסור, שהרי מכיון שאפי' משהו לא בטל לא מהני שפוגם בתבשיל דלעולם צריך לבטלו למשהו עצמו, וכיון שבפסח ליכא ביטול ברוב ע"כ נטל"פ אסור, והשו"ע שהקיל בנטל"פ היינו משום שאזיל לטעמיה שיבש ביבש בטל בפסח, וממילא ה"ה משהו חמץ[[14]](#footnote-14) ע"ש[[15]](#footnote-15), וכעין זה כ' הגרעק"א בשו"ת סי' מג' ע"ש.

ועיין חוו"ד ס"ק ב' שתמה עליו שכל שנימוח בתוך ההיתר דינו כטעמו ולא ממשו כמבואר בראשונים, וא"כ ליכא שום ממשות איסור וע"כ כל האיסור רק משום טעמו, ואי הוה טעם פגום אין כאן איסור כלל ע"ש[[16]](#footnote-16).

חקירה בדין איסור משהו בחמץ

**ובדברי** הפלתי נראה דהנה יש לחקור במה שאסרו חכמים משהו חמץ בפסח האם גדר הדברים שהחשיבו כל משהו חמץ וממילא דינו כבריה שלא בטלה ברוב, א"ד שכלפי מה שבכל האיסור בטל בששים משום שאינו נותן טעם ביותר מששים הכא החשיבוהו כאילו נותן טעם אפי' באלף, ועיקרו בגדר איסור תורה של נתינת טעם[[17]](#footnote-17), וממילא נראה פשוט שלפי הפלתי שהוא איסור מצד ממשות המשהו עצמו ע"כ כל שהוא עצמו לא נפגם א"א להתירו, משא"כ לפי החוו"ד עיקר איסורו בגדר נתינת טעם, דהיינו שחכמים החשיבוהו כנותן טעם אף שבאמת אינו נותן טעם, וממילא כל שטעמו פגום שלא שייך בו טעם כלל שרי[[18]](#footnote-18).

ומעתה לפי דברי הפלתי מה שהחמיר הרשב"א בנטל"פ אינו משום שאזיל לשיטתו שנטל"פ צריך ביטול ברוב, אלא דאפי' בטעמו ולא ממשו דלא בעינן ביטול ברוב הכא יש להחמיר, והטעם משום שכל משהו חמץ חשיב כבריה שלא שייך בה ביטול, דחומרא דחמץ מחשיב לכל משהו כדבר חשוב וממילא לא בטלה ברוב, וממילא שפיר החמיר הרשב"א אפי' בטעמו ולא ממשו אף שבעלמא לא בעינן ביטול [[19]](#footnote-19)ברוב[[20]](#footnote-20).

הרשב"א לשיטתו בביטול יבש ביבש בפסח

**ונראה** שהרשב"א לשיטתו בדין יבש ביבש בפסח, שברשב"א מבואר שמאחר שהחמירו לאסור אפי' במשהו ה"ה אפי' יבש ביבש, ושיטתו מבוארת דמאחר שהחמירו אפי' במשהו ע"כ אין איסורו משום נתינת טעם אלא משום חומרא דחמץ וממילא ה"ה אפי' יבש ביבש, והכוונה כנ"ל דע"כ החמירו שכל משהו חמץ חשיב כבריה דלא בטלה אפי' באלף, וממילא אתי שפיר דה"ה נטל"פ אסור שהרי גם בטעמו ולא ממשו לא משום טעם אסור אלא משום משהו ממשות הטעם שמעורבת בהיתר שבחמץ בפסח חשיב כבריה[[21]](#footnote-21) וממילא לא שייך ביה היתר נטל"פ.

אבל הרא"ש סבירא ליה שיבש ביבש בטל בפסח, והיינו משום שעיקר מה שהחמירו הוא שיחשב כנתינת טעם, וממילא לשיטתו נטל"פ בפסח שרי[[22]](#footnote-22).

ביאור שיטת הפלתי להנ"ל

**ומעתה** יתישב היטב שיטת השו"ע ולא ק' קושיית הגרעק"א, שבנטל"פ פסק כהרשב"א דבעינן ביטול ברוב, ואעפ"כ פסק שחמץ בפסח שרי בנטל"פ אף שליכא דין ביטול ברוב בפסח, והיינו משום שאזיל לשיטתו שבחמץ בפסח יש ביטול ביבש ביבש כמו שכ' הפלתי, וממילא ע"כ לא נאמר דין שבפסח ליכא ביטול ברוב, אלא כל מה שהחמירו חכמים בפסח אינו אלא בגדר נתינת טעם שאפי' משהו חזינן ליה כאילו נותנת טעם, וממילא פשיטא שבנטל"פ מאחר שאין בו דין טעם כלל מותר[[23]](#footnote-23) ופשוט[[24]](#footnote-24).

ונראה שאפי' לפי הצד שביבש ביבש החמירו בפסח, אכתי אפשר לומר שביבש ביבש שתמיד גדר הביטול הוא חד בתרי, בהא אפשר לומר שמשום חומרא דחמץ חשיב כבריה, אבל לח בלח שעיקר גדר האיסור רק בתורת טעם וליכא חשיבות בריה לממשות, בזה נתנו בו חכמים גדר טעם ולכן כל שנטל"פ שרי.

ביסוד דין חוזר וניער בפסח

**והנה** נחלקו הראשונים בכל חמץ בפסח שבטל קודם הפסח האם בפסח חוזר וניער, השו"ע הביא שתי שיטות בזה, והרמ"א כ' שנהגו להקל בכל תערובת לח בלח, אבל יבש ביבש חוזר וניער וצ"ב מה טעם לחלק בזה, ונראה שתלוי בהנ"ל ביסוד דין איסור משהו בפסח, וממילא מסתעף מזה ג"כ ליסוד דין חוזר וניער, ועיין במ"א שדוקא טעמו וממשו חוזר וניער, אבל טעמו לחוד לכו"ע אינו חוזר וניער, ובהגהות הגרעק"א שם הביא משו"ת הרשב"א שמפורש שגם בטעמו ולא ממשו חוזר וניער, ונראה שהרשב"א לשיטתו שבפסח החמירו בטעמו ולא ממשו משום ממשות הטעם ולכן לעולם אמרינן חוזר וניער, משא"כ לפי הראשונים שהוא מגדרי טעם, כל שהוא בטעמו ולא ממשו ובטל קודם הפסח אינו חוזר וניער בפסח כיון שלא השתנה משהו בהרגשת טעם החמץ, ועיין הערה[[25]](#footnote-25).

חי' בין לח ליבש

**ומה** שחילק הרמ"א בין לח ליבש, הוא כהנ"ל שביבש גדר האיסור הוא כמו בריה, ואפי' כשבטלה קודם הפסח מ"מ אותו ממשות חוזר וניער בפסח כיון שיש על מה ליתפס האיסור, משא"כ ביטול לח שהוא בגדר טעם, בזה לעולם צריך שיהא טעם הבא מן העיקר וכיון שבשעת התערובת לא היה לזה שם חמץ ובטלה שוב לא שייך לדון ביה שחוזר וניער בפסח כיון שליכא שום איסור.

שו"ע

סעיף א'

לאכול איסור פגום לכתחילה

**כל** דבר שטעמו פגום, אינו אוסר תערובתו ואפלו אין טעמו פגום מחמת עצמו, שבפני עצמו הוא מטעם ומשובח, אלא שפוגם תערובתו, מותר ע"כ, היינו שאי' באופן שהאיסור עצמו מושבח, ומ"מ כל שבתערובת הוא פוגם אין בו איסור.

ולאכול איסור פגום בעין בלי תערובת, כ' המנח"כ הביאו הפמ"ג משב"ז ס"ק א' דאסור מדרבנן, וכן הביא גליון מהרש"א בשם צ"צ, ומ"מ בתערובת לא גזרו ושרי, וכן נקט המשנה למלך מאכ"א פ' יח' הל' ח' ועוד אחרונים, אבל הפר"ח נקט שאין בו איסור תורה כי אם איסור משום בל תשקצו.

ביטול איסור לכתחילה באיסור פגום

**ועיין** פמ"ג שנפק"מ לענין לערב לכתחילה, שאם מדרבנן מותר לאכלו ורק איסור בל תשקצו יש בה, אין בו איסור לבטלו בידים, משא"כ אם יש בו איסור דרבנן ודאי אסור לערבו בידים ע"ש, וכל זה כשמערב האיסור בעין, אבל היכא שאינו מערב אלא טעמו לחוד אפשר דשרי לכו"ע שהרי אין כאן שום איסור, אלא שלכאו' תלוי בספק אם צריך דין ביטול ברוב, ואפי' אי נימא דלא בעינן דין ביטול ברוב אכתי אפשר לומר דחשיב מבטל איסור לכתחילה לפי מה שכ' היד אפרים לעיל סי' צ"ט ס"ה בשם השאלת יעבץ שאפי' להפוך איסור משובח לפגום חשיב מבטל איסור בידים ע"ש, ולקמן בדברי הרמ"א בדין הקדירה יתבאר יותר ע"ש.

רמ"א

ביטול בריה שנפגמה

**הגה** מיהו דברים החשובים כבריה או כיוצא בה אם אינן פגומים בעצמן אף על פי שפוגמין התבשיל, אינן בטלים אפלו באלף ע"כ, מבואר שאם הבריה פגום בעצמן בטלי ברוב, ויש להסתפק האם הכוונה לפגם מועט כמו הפגם שצריך בנטל"פ, דאז כבר בטל מיניה חשיבות בריה ובטלה ברוב, א"ד שהכוונה שאם פגום בעצמו שאינו ראוי לגר שרי ולא מדין ביטול ברוב אתינן עלה, דבלאו הכי נמי כיון שאינה ראויה לגר פקע מיניה איסורה.

ועיין לקמן סי' ק' ס"ד שמבואר שתולעים ונמלים אף דמאיסי כמבואר בגמ' אעפ"כ לא בטלי ואוסרים בתערובת כדין בריה, וק' דהכא מבואר ברמ"א שאם הבריה פגום בעצמו בטל ברוב.

מח' הפר"ח והחוו"ד בבריה שנפגמה

**וכ'** הפר"ח לחלק דהתם מיירי בדברים שפגומין מעיקרא ואעפ"כ אסרתם תורה ולהכי לא בטלי, משא"כ הכא מיירי בבריה חשובה שאם פגמה פקע מיניה איסורה כיון שאינה ראויה לגר ואין לוקין עליו ע"ש, והיינו שלמד הפר"ח שמה שמבואר ברמ"א שבריה פגומה שרי אין זה מדין ביטול ברוב אלא שהיא עצמה מותרת, וע"ש עוד שדברים הפגומים בעצמן אפי' סרחו נשארו באיסורייהו שהרי בין כך הוא מאוס ואעפ"כ אסרתו תורה.

ועיין חוו"ד ס"ק ג' שחולק על הפר"ח בתרתי, חדא דבריה מאוסה שהסריחה פקע מיניה איסורא, שהרי אף שהם פגומים מעיקרא מ"מ אכתי ראויה לגר, אבל כהסריחה ואינה ראויה לגר ודאי שרי, דאל"כ היה מן הדין שנטל"פ בדברים המאוסים אסור, ובגמ' מבואר שנקטינן שיש דין נטל"פ גם בדברים המאוסים ועיין הערה[[26]](#footnote-26).

עוד חלק הוו"ד על הפר"ח שאין כוונת הרמ"א שהבריה סרחה לגמרי והותר אפי' לאכלו בעינו, אלא כוונת הרמ"א שבריה שפגמה אפי' פגם פורתא בטלה מינה חשיבות בריה ובטלה ברוב, והוכיח כן מדברי האו"ה ע"ש, ולפ"ז מה דמבואר גבי נמלים דלא בטלי אף שפגומין קצת, ע"כ צ"ל דמאחר שפגומין מעיקרן ואעפ"כ אסרתן תורה זהו חשיבותייהו, אבל כל שנשתנו ממה שאסרם תורה בטלה חשיבותייהו ובטלה ברוב.

וכן נקט הפמ"ג ודייק כן בט"ז וכן צדד הבית מאיר שכל שנפגמה הבריה בטלה ברוב אף שאם אוכלם לעצמם לוקה עלייהו.

ביאור שיטת הגר"א בהנ"ל

**ועיין** בביאור הגר"א ס"ק ב' וז"ל ואפי' פגומין בעצמן אינן בטלין כמש"ש ס"ד וכאן מיירי וכו' דאף אם אכלן בפני עצמן פטורין וכו' עכ"ל נראה מלשונו שלא בא לאפוקי פגומין מעיקרן כמו הפר"ח שהרי לא כ' כלשון הפר"ח, ונקט לשון פגומין בעצמן, נראה שבא להוכיח דלא מהני פגם בעלמא לבטל מיניה שם בריה, והוכיח כן מס"ד שנמלים פגומין קצת ואעפ"כ לא בטלי, וע"כ כוונת הרמ"א שאם נפגמו ואינן ראויין לאכילת הגר הותרו ואה"נ אז לא צריך לדין ביטול ברוב, אלא שקצ"ע מה הוכיח משם הא בדברים הפגומין בעצמן יש סברא לומר דלא מהני פגם כלשהו כיון שהתורה אסרתם כמו שהם וזהו חשיבותם, משא"כ בבריה חשובה אימא שבטלה אפי' בפגם כלשהו, ונראה שנקט הגר"א שאם יש סברא לומר שפגם כלשהו מבטל חשיבות בריה ה"ה אפי' פגום מעיקרא ועיין הערה[[27]](#footnote-27).

מיהו הא מיהת מבואר בגר"א שנקט כשיטת הפר"ח שדברים שפגומין מעיקרא אפי' נפסלו מאכילת הגר ג"כ לוקין עלייהו, והיינו שכ' הגר"א דהכא מיירי בבריה חשובה שנפסלה מאכילת הגר, דאילו דברים הפגומין מעיקרא לא בטלה מינה איסורא אפי' נפגמה לגמרי, וה"ה שלא בטלה בתערובת דבריה לעולם לא בטלה בתערובת כמו שכ' הגר"א.

וע"ע פ"ת שהביא מהתפארת למשה ופנים מאירות שנקטו שכוונת הרמ"א שבריה שנפגמה בטלה חשיבותה ובטלה ברוב וחלקו עליו בזה, ולפי הפר"ח והגר"א גם הרמ"א מודה לזה, ובפ"ת כ' שמ"מ הדין פשוט שבדבר שיש לו מתיריו הכל מודים דלא מהני פגם כלשהו שהרי אין הטעם משום חשיבות, ועיין פמ"ג ע"ש.

ביאור החי' ברמ"א

**עיקר** דברי הרמ"א צ"ע מה ההו"א שאם פוגם בתערובת שבטלה הוא עצמה, הלא פשיטא שצריך לבטל הבריה עצמה ומה מה מהני מה שפוגם בתערובת, ונראה שמבואר כאן שיש לנו לדון את כל התערובת כדבר אחד, וכיון שהתערובת שבתוכו נתערב הבריה יש בו טעם לפגם, ממילא היה מקום לדון גם את הבריה עצמה כפגומה קמ"ל שלא ועיין בענין זה לקמן.

נטל"פ בחמץ בפסח

**עיין** פמ"ג שהביא מהפלתי שלפי הרמ"א שבריה עצמה לא בטלה כי אם בפגם גמור, ה"ה בחמץ בפסח כיון שצריך לבטל הממשות עצמה, ועיין מה שנתבאר לבאר מח' הפוסקים בזה[[28]](#footnote-28).

![](data:image/png;base64...)

סעיף ב'

שו"ע

אינו נותן טעם לא לשבח ולא לפגם

**שו"ע** פגם זה אין צריך שיפגום לגמרי עד שיהא קץ, אלא אפי' פוגמו קצת אינו אוסר תערובתו ע"כ, כ' הש"ך ס"ק ב' שדבר שאינו נותן טעם לא לשבח ולא לפגם אסור, וראיה ממאי דקי"ל אין בגידין בנותן טעם, ואעפ"כ נימוח גוף הגיד לתוכו צריך ששים לבטלו ע"ש, ובפר"ח תמה עליו טובא, דהתם עץ הוא והתורה אסרתה ולהכי כל שנימוח ע"כ צריך לבטלו, אבל איסור שאינו נותן טעם לשבח אף שאינו פוגם למה יאסור התבשיל, מיהו הא מיהת הסכים הפר"ח שאיסור שיש לו פליטה והוא מורגש בתערובת רק שאינו מוסיף שבח, אסור.

ועיין פמ"ג והעולה מהדברים שודאי אין כוונת הש"ך לאסור דבר שאין לו פליטה כלל דזה פשיטא שאינו דומה לגיד שנימוח, אלא עיקר כוונת הש"ך על איסור שיבש כעץ ואח"כ נימוח בהיתר, דאף שאינו מוסיף טעם בהיתר אעפ"כ אסור כיון שאוכל האיסור עצמו, כמו שמצאנו לענין גיד שאף שאין פליטתו אוסרת, מ"מ הוא עצמו שנימוח אסור כיון שהתורה אסרתו כמו שהוא.

אינה ראויה לגר שתיקנה

**אלא** שאכתי ק' דהתם לכתחילה אסרתו תורה כמו שהוא אף שעץ בעלמא הוא, אבל בשאר איסורים לא אסרה תורה אלא נבילה שראויה לאכילה, ובזה סבר הש"ך שכיון שנימוח בתוך ההיתר וראויה לאכילה יחד עם ההיתר שפיר לקי עליה, ואכתי צריך לבאר מה הוכיח הש"ך מגיד בששים הא התם התורה החשיבתו אפי' כשהוא כעץ, וצ"ל שהש"ך הוכיח מזה שצריך ששים בתערובת, וק' למה צריך ששים נהי נמי שאם אוכלו בעינו לוקה, אבל בתערובת שמדין טעם כעיקר אתינן עלה למה צריך ששים הא אין כאן טעם, וע"כ מוכח מזה שכיון שנאכל אגב התערובת חשיב אכילה לגביה וצריך ששים לבטלו כאילו נותן טעם לשבח, והכי נמי שאר איסורים שיבשו כל שנאכל בתערובת חזרה לאיסורו אף שאין מוסיף טעם וצריך ששים לבטלו.

והפר"ח נראה שנקט לדבר פשוט שכל שיבש אינו חוזר לאיסורו אף שנאכל בתערובת ואפי' תיקנו שראוי לאכילה ג"כ אינו חוזר לאיסורו, ונחלקו בזה כל האחרונים, וכדבריו נקט החוו"ד ס"ק א' אלא שמבואר שם שאם עומד לתקן אוכלים לא פקע מיניה איסורא ע"ש והוא נפק"מ להרבה דברים.

אמנם ברא"ה וברשב"א (משמרת הבית פסקא נד') נקטו לדבר פשוט שאיסור שהסריח ואינו ראוי לגר, אינו חוזר לאיסורו אפי' חזר ותיקנו ע"ש.

רוב בטעמו ולא ממשו

**שם** ויש מי שאומר דהיינו דוקא כשנתערב איסור מועט עם היתר מרובה וכו' ואם אין שם ממשו של איסור אלא טעמו בלבד אפי' איסור מרובה וכו' ע"כ, כבר נתבאר לעיל בהקדמה שהאחרונים ביארו בשני אופנים, א' שלעולם יש רוב כנגד טעמו, ב' שבטעמו לחוד לא בעינן ביטול ברוב לכו"ע, והרשב"א מיירי בכגון איסור שנתבשל בהיתר ומכירו וזורקו שאין שם אלא טעמו לחוד, ויש להסתפק באיסור שנימוח בהיתר שבדיני טעם דינו כטעמו ולא ממשו האם ה"ה הכא לא בעינן רוב.

ולפי הדרך הראשון דלעולם איכא רוב, אפשר שכל זה בפליטת טעם, אבל איסור שנימוח אפשר שלא יהא רוב וליכא היתר בנטל"פ, אבל לפי הדרך השני שבטעמו לחוד לא צריך דין ביטול, ה"ה בזה אף שהוא האיסור עצמו שנימוח מ"מ לא בעינן דין ביטול ברוב ובנטל"פ שרי ועיין לקמן בדין ציר.

שיטת הט"ז בציר

**כ'** הט"ז ס"ק ג' שציר של איסור חשיב כגופו ע"ש, ומקורו בטור והיינו שנקטו שעיקר החילוק הוא שבטעמו לחוד לא בעינ ביטול ברוב כיון שאין כאן ממשו של איסור, ומ"מ צירו חשיב טעמו וממשו ובעינן ביטול ברוב, והנה בגדר טעמו וממשו וטעמו ולא ממשו פשוט שציר חשיב טעמו ולא ממשו, שהרי כל דבר שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו כמבואר בראשונים, וא"כ לכאו' מן הדין שלפי הרשב"א שבטעמו ולא ממשו לא בעינן רוב, ה"ה בציר לא בעינן רוב, והטעם שהרי כמו שנתבאר כבר שבראשונים מבואר שגם ציר אינו אלא מדין יוצא מן האיסור אסור, והתורה לא אסרה יוצא בתערובת ולא בעינן לדין ביטול ברוב, וע"כ כל האיסור אינו אלא משום טעם כעיקר והכא שהוא טעם פגום לא הוה טעם כלל.

אבל בט"ז מבואר שגם בטעמו ולא ממשו מ"מ כל שיש ממשות בעין צריך לדין ביטול ברוב, וכל מה שחי' הרשב"א זה רק בפליטת כלים או פליטת איסור שאין שם בעין כלל, אבל כל שיש בעין של האיסור מודה הרשב"א שצריך רוב וצ"ע.

דין נטל"פ בב"ח

**כ'** בגליון מהרש"א ומקורו בפ"מ שבבשר בחלב שלוקה אפי' שלא כדרך אכילתו אפשר שצריך רוב היתר, והיינו כלפי מה שמבואר שאם נפסלה מאכילת אדם אפי' רוב איסור שרי, בב"ח צריך דוקא רוב היתר ואז בטל ברוב, דנהי נמי שבב"ח לוקה אפי שלא כדרך אכילתו, אבל כל היכא שדינו ליבטל ע"כ צריך דוקא לדין טעם כעיקר כדי שלא יבטל ברוב, ובזה אפי' בב"ח לא שייך דין טעם כעיקר כל שטעמו פגום.

אולם בכו"פ נקט שבב"ח וכד' לא שייך בכלל דין נטל"פ דמאחר שלוקה אפי' שלא כדרך אכילה אין בו היתר נטל"פ, ובפלתי תמה עליו שהרי להדיא מבואר בגמ' ע"ז שאפי' בכלאי הכרם וע"ז שלוקה שלא כדרך אכילה, ואעפ"כ מבואר להדיא בגמ' שנטל"פ שרי.

ולכן כ' החוו"ד דודאי גם בב"ח יש היתר אינו ראוי לגר, דכל מה שלוקה בב"ח היינו כשהחתיכה עצמה ראויה לאכילה ורק האכילה הוא שלא כדרך, ולכן לא פקע מינה איסורא, אבל נטל"פ שהוא מדין אינו ראוי לגר גם בב"ח הותר, ואף שבב"ח אם פגם ואח"כ השביח אסור, היינו משום שלא היה פגם גמור ע"ש ועיין הערה[[29]](#footnote-29).

נמצאנו למדין ג' שיטות בב"ח, א' שיטת הפלתי שלעולם נטל"פ אסור ואפי' רבה ההיתר דבב"ח טעם פגום חשיב כטעם לשבח, ב' שיטת החוו"ד שאין שום חילוק בין בב"ח לשאר איסורים לענין נטל"פ, רק שאם אכלו שלא כדרך אינו לוקה עליו, ג' שיטת הפ"מ שאם הוא בעין אפי' פגום לוקה עליה, אבל היכא שאינו אלא מדין טעם צריך שיהא טעם לשבח, דטעם פגום לא חשיב טעם.

הגדיל מדתו

**שם** ויש מי שחוכך לומר שאם הגדיל האיסור מדתו של היתר עד שהוא משביח יותר כשאוכלו בגודל מדתו ממה שהוא פוגם בהפסד טעמו אסור עד שיפסל מלאכלו לאדם ע"כ, כן הוא שיטת הר"ן כמו שנתבאר לעיל, אלא שיש לדקדק בדברי השו"ע דבעינן שיהא השבח של הריבוי יותר מההפסד של הטעם, ואם הוא שוה בשוה מותר, אלא שבר"ן מבואר גם להיפך שצריך שיהא הפגם יותר על הרווח של הגדלת מדתו, ולכאו' אם הוא שוה בשוה דינו כמבואר בש"ך שאם אינו לא לשבח ולא לפגם אסור, והכי נמי כוותיה וצ"ע.

השביח ולבסוף פגם פגם ולבסוף השביח

**בד"א** שפוגם מתחילתו ועד סופו, אבל אם השביח ולבסוף פוגם[[30]](#footnote-30) או פוגם ולבסוף השביח אסור ע"כ, הנה דין השביח ולבסוף פוגם מבואר להדיא בגמ' אבל דין פוגם ולבסוף השביח מבואר ברמב"ם וכ' הב"י שהוא נלמד מק"ו מהשביח ולבסוף פוגם ע"ש, ובביאור הגר"א לעיל צח' הביא מח' בזה בירושלמי ואדרבה שם מבואר שיותר יש להתיר פוגם ולבסוף השביח מהשביח ולבסוף פוגם אלא דלמסקנת הירושלמי תרווייהו כהדדי נינהו ותמה על הב"י שכ' שהוא נלמד מק"ו ע"ש[[31]](#footnote-31).

פגם וסופו להשביח

**בש"ך** ס"ק ז' כ' פגם ולבסוף השביח אסור, דוקא אחר שהשביח אבל קודם שהשביח מותר אע"פ שישביח אח"כ כיון דהשתא פוגם הוא מידי דהוה אחסרת מלח וכן מבואר באיסור והיתר כלל לב' ה' ע"ש, והיינו שבחסר מלח מבואר שחשיב נטל"פ אף דאם יוסיף מלח לא יהיה לפגם ואעפ"כ שרי, וממילא ה"ה בהא, ובפשוטו מבואר כן בגמ' שהרי מבואר שחומץ שנפל לתוך גריסין רותחין שרי, אף שכשיצטננו יהא לשבח, וע"כ כשאוכלו כשהוא רותח דהוה לפגם שרי[[32]](#footnote-32).

ובפר"ח תמה ע"ז דודאי כיון שסופו להשביח אסור גם בשעת פגמו, וכן נראה מלשון השו"ע לעיל סי' צ"ח ס"א וז"ל יטעמנו גוי וכו' והוא שלא יהא סופו להשביח ע"ש, הרי שכל סופו להשביח אין לו היתר נטל"פ, ומה שמבואר בגמ' שאם נפלו לגריסין רותחין שרי, היינו משום שכשנפלו כשהם רותחין גם כשיצטננו לא יהא לשבח, ולפ"ז אין צריך לומר שאוכלן כשהם רותחין.

ועיין יד אברהם שכ' שגם הש"ך לא התיר אלא היכא שאינו ודאי שישביח, אבל כל שודאי ישביח מודה הש"ך שאסור גם קודם שהשביח[[33]](#footnote-33).

![](data:image/png;base64...)

רמ"א

איסור הקדירה

**הג"ה** י"א אע"ג דהאיסור נו"ט לפגם והמאכל מותר, מ"מ הקדירה אסורה וכו' ע"כ, הנה הרמ"א כ' כן בשם י"א משמע שאינו דין פשוט, ובאמת מקור הדין הוא באיסור והיתר, ובטעם הדבר כ' שם האיסור והיתר שני טעמים א' כמו בשאר כלים דלא בני יומן דגזרינן אטו כלים שהם בני יומן, והכי נמי יש לגזור שמא יבשל בכלי שנבלע בו איסור שנותן טעם לשבח, ב' שמא יבשל בקדירה זו היתר שהאיסור נותן בו טעם לשבח שהרי האיסור עצמו לא נפגם רק שנטל"פ בתבשיל זו[[34]](#footnote-34), ולכאו' נפק"מ בין הטעמים היכא שהטעם שנבלע בקדירה פגום בעצמו, דלצד א' אכתי יש לגזור משא"כ לצד ב', ועיין יד אברהם ס"א שנקט בפשיטות שאם האיסור עצמו פגום שרי ע"ש.

אמנם בתוס' פסחים ל. ד"ה אמר רב מבואר שנטל"פ שרי רק בדיעבד, והיינו מטעם דגזרינן אינו בן יומו אטו בן יומו ע"ש, ובתוס' שם נראה שכללו כל נטל"פ ולא רק כלים דלאו בני יומן, והיינו כצד הראשון באיסור והיתר שלעולם יש לגזור אטו כלים שהן בני יומן, והכי נמי כל נטל"פ יש לגזור אטו נטל"ש ולאו דוקא בכלים דלאו בני יומן גזרו גזירה זו[[35]](#footnote-35).

אין מבטלין איסור לכתחילה בנטל"פ

**והנה** לכאו' יש מקום לדון לאסור הקדירה מדין אין מבטלין איסור לכתחילה, שהרי בכל נטל"פ משהו מיהא איכא כמו שנתבאר לעיל, וא"כ אפי' אם מבשל דבר שהטעם נותן בו טעם לפגם אכתי הרי הוא מבטל איסור[[36]](#footnote-36), אלא שזה לכאורה שייך גם בכלים דלאו בני יומן, ועיין תוה"ב ב"ד ש"א פסקא נד' שהרא"ה בבדק הבית הוכיח שנטל"פ בכלים הוא פגם גמור שאינו ראוי לגר, דאם לא כן למה אין איסור להשתמש בכלי שאינו בן יומו משום שמבטל איסור לכתחילה, וע"ש במשמרת מה שהשיבו הרשב"א, וע"ע דרכי משה סי' צג ס"א, ולכאו' נראה שלפי הרא"ה יש לאסור משום דין אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שכאן אין הטעם עצמו פגום אלא שפוגם בתערובת, משא"כ לפי הרשב"א אלא שתלוי בביאור דברי הרשב"א במשמרת, מיהו כל זה בדבר שבעצמו אינו פגום ורק שפוגם בתערובת, אבל אם הטעם פגום בעצמו פשיטא דלא עדיפא מכלי שאינו בן יומו ועיין הערה[[37]](#footnote-37).

ביטול באיסור עצמו בטעמו נטל"פ

**ויש** לדון האם מותר לבטל האיסור עצמו בנטל"פ כשמערב טעמו ולא ממשו וכגון שהאיסור עצמו זורק אבל טעמו מתערב בהיתר, ויש לדון בכמה דרכים דאם נקטינן דלעולם בעינן ביטול ברוב (אליבא דהרשב"א) אפי' בטעמו ולא ממשו, א"כ פשוט שיש בזה איסור מבטל איסור לכתחילה, אבל אי נימא שבטעמו ולא ממשו לא בעינן ביטול ברוב א"כ אפשר שמאחר שהטעם פגום אין כאן דין מבטל איסור לכתחילה, אלא שלכאורה תלוי בביאור דברי הרשב"א במשמרת שנתבאר לעיל ע"ש הערה 37.

ועיין לעיל סי' צ"ח ס"ה ביד אפרים שהביא משו"ת שאילת יעבץ שדן שאסור להפוך איסור משובח לפגום כדי להתירו מדין אין מבטלין איסור לכתחילה, ותמה עליו שבשו"ת ח"צ סי' קא' נקט לדבר פשוט שאין איסור לגרום היתר של נטל"פ ע"ש, ועיין שו"ת מהרש"ם ח"א סי' קי"א שכ' לחלק שהיכא שהוא איסור מושבח רק שפוגם בתערובת בזה שפיר יש לאסור משום אין מבטלין איסור לכתחילה, משא"כ לפגום איסור שיהא טעמו פגום לכל דבר בכי האי גונא ודאי שרי ע"ש, אולם בדברי הח"צ נראה שכ' כן דוקא בטעמו ולא ממשו, והיינו כמו שנתבאר לעיל שבטעם פגום ליכא איסור כלל, משא"כ כשמבטל איסור בעין אף שאינו אלא מבטל טעמו ולא ממשו, אבל עכ"פ אותו הציר צריך ביטול בהיתר דלולי התערובת היה עליו שם איסור ושפיר חשיב ביטול איסור לכתחילה, משא"כ טעם כלים שלעולם אינו אלא טעם גרידא ובזה לא שייך איסור ביטול לכתחילה, אולם בט"ז מבואר שגם בטעם כלים שייך איסור ביטול לכתחילה.

טעם פגום בתבשיל אי הוה פגום בקדירה

**אולם** גם לפי הרא"ה יש לדון דהכא מאחר שנבלע בקדירה בבישול תבשיל שהאיסור פגם בו, א"כ גם בתוך דופני הקדירה חשיב טעם פגום וגם לפי הרא"ה אין בו איסור מצד שמבטל איסור לכתחילה, אולם יעויין בדרכי משה שהביא מהאיסור והיתר וז"ל ואפי' אם נתבשל בקדירה זו וכו' ואין שייך לומר כאן דבר שניתר פעם אחת באכילה אינו אוסר עוד בלתי תוספת איסור דהא לא ניתר מטעם שנתבטל בה טעמא דאיסורא אלא שנותן טעם לפגם באותו המאכל דוקא וזה לא מועיל לקדירה עכ"ל, מלשונו משמע שגם אם בתבשיל הטעם לפגם מ"מ בקדירה לא חשיב טעם לפגם והיינו משום שבקדירה כל טעם עומד בפני עצמו ואין שם תערובת אוכלין

ואף שהאיסור והיתר עצמו לא אסר מטעם זה, היינו משום שנקט שלא שייך כלל דין אין מבטלין איסור לכתחילה בקדירה, אבל עכ"פ אי נימא ששייך כאן דין אין מבטלין איסור לכתחילה, ורק בטעם פגום ליכא איסור כלל, הכא חשיב שפיר איסור מושבח שבתערובת נטל"פ וכמו שכ' הח"צ לאסור כי האי גונא.

ואף אי נימא שאין זה אוסר בדיעבד אפשר שהיינו מהטעם שאינו מתכוין לבטל האיסור, אבל עכ"פ שפיר יש לנו לאסור לבשל בקדירה לכתחילה.

השביח בתבשיל השני

**שם** ואם בשלו בה אחר כך תוך מעת לעת תבשיל שהאיסור הראשון נותן בו טעם לשבח נאסר התבשיל השני אם לא היה בו ששים נגד האיסור הראשון ע"כ, עיין בש"ך ובביאור הגר"א שכ' הטעם משום שלא גרע מפגם ואח"כ השביח ע"ש, ומבואר מדבריו שנקט דשפיר חשיב פגום בתוך הקדירה, אף שהאיסור מצד עצמו אינו פוגם, דמ"מ כיון שנבלע בקדירה יחד עם התבשיל שהיה פוגמו חשיב טעם פגום.

אלא שגם באיסור והיתר כ' כן ולעיל נתבאר שמבואר בדברי שבתוך הקדירה לא חשיב כלל טעם פגום, אולם שם בדבריו מבואר שהיה מקום לדון שחל היתר על הטעם כשפגם בתערובת ולכן אינו חוזר ואוסר, וא"כ לפי הצד לומר כן בתוך דופני הקדירה לא היה חוזר לאסור, וזה מה שלמדנו מדין פגם ולבסוף השביח שלא פקע מיניה איסורא לגמרי כדחזינן בפגם ולבסוף השביח שחוזרת לאסור, וא"כ ה"ה בזה, ולעולם אפשר לומר שגם בתוך דופני הקדירה חשיב טעם לשבח.

נ"ט בר נ"ט

**שם** אבל אם ניערו התבשיל הראשון בכף ותחבו אחר כך הכף לתבשיל שני שהוא ג"כ פוגם לא נאסרה הקדירה ע"כ, דכי האי גונא חשיב נ"ט בר נ"ט דהתירה שהרי בכף הראשון היה פגום והוה ליה טעם דהתירה, ושוב כשתחבו לקדירה השנייה היה טעם פגום והוה ליה טעם דהתירה, וממילא הקדירה שרי דהוה ליה נ"ט בר נ"ט דהתירה.

ותמה הט"ז דלמה ליה שבקדירה הראשונה בלע הכף מנטל"פ, הא גם אם בבליעה הראשונה היה נטל"ש, אכתי בקדירה השנייה הוה ליה נטל"פ ומהתבשיל לקדירה הוה ליה נ"ט בר נ"ט דהתירה, ועיין בנקודות הכסף שהרמ"א נקט שצריך תלתא נ"ט, וע"ע הגהות הגרעק"א ועיין הערה[[38]](#footnote-38).

![](data:image/png;base64...)

סעיף ג'

שו"ע

פגם מחמת דבר אחר

**אפי'** אין כח באיסור לבדו לפגום אלא ע"י דבר אחר שמסייעו וכו' אפי' הכי מותר ע"כ, מלשון השו"ע משמע דבעינן שהאיסור יסייע לפגם, אבל אם כל הפגם הוא ממקום אחר לא חשיב נטל"פ, אולם בהגהות זר זהב על האיסו"ה כלל לב' נקט שאפי' אם כל סיבת הפגם הוא מדבר אחר, כל שטעם התבשיל פגום שרי, ולכאו' יש להוכיח כן מדברי הריטב"א ע"ז סט. ההיא אמרטוטי אימרטט, ופי' הריטב"א שהכוונה שכשנופל עכברא בלי שערות לשכר אינו פוגמו, אבל כל שיש לו שערות הרי הוא פוגם בשכר מחמת לחלוך השערות ע"ש, הרי שאף שהעכברא עצמו אינו פוגם ורק השערות פוגמות אעפ"כ חשיב נטל"פ, ועיין בדי השולחן ביאורים שדייק מהראשונים שלא כהנ"ל אלא דוקא אם הוא עצמו סיבת הפגם חשיב נטל"פ ע"ש[[39]](#footnote-39).

להוסיף ששים על איסור פגום

**כ'** הגרעק"א שאם חסר מלח ונפל שם איסור שעכשיו פוגם בתערובת, מותר להוסיף עליו ששים ואח"כ להוסיף מלח, שהרי כבר בטלה מתחילה כשנפלה, שהרי נטל"פ מדין ביטול ברוב אתינן עלה כמו שכ' הרשב"א, ולקמן סי' ק"ט מבואר שאם בטלה איסור בהיתר מין במינן יבש ביבש שרי להוסיף עליו ששים ולבשלו כיון שכבר בטלה ברוב היתר, וה"ה הכא כיון שכבר בטל כשהיתה פגומה שרי להוסיף עליו, והביא שהפמ"ג לעיל שפ"ד ס"ק ו' נקט שאסור להוסיף עליו, דאינו דומה להא דסי' קט' ע"ש.

ומבואר בדברי הגרעק"א שדוקא לפי הרשב"א שמדין ביטול ברוב אתינן עלה שרי הכא, אבל לפי הר"ן שההיתר בנטל"פ מדין אינו ראוי לגר אין להתיר להוסיף עליו ולבטלו, כיון שלא בטלה תחילה מחמת דין ביטול ברוב, וצ"ע הא מ"מ אינו מבטל איסור אלא היתר, ועוד שלכאורה גם לפי הר"ן יש לדון מדין ביטול ברוב, שהרי אחר שהותר מחמת שאינו ראוי לגר חל עליו ג"כ דין ביטול ברוב, והגרעק"א נראה שנקט שלפי הר"ן כיון שטעמו מורגש אף שהוא פגום לא בטלה ברוב, ורק שמותר מדין נבילה שאינה ראויה לגר ועיין הערה[[40]](#footnote-40).

1. הנה עיקר דברי הגמ' צ"ע כמו שהעיר הגרעק"א בגליון הש"ס ובארוכה בתשובה, דתחילה הק' הגמ' מ"ט דר"מ משמע שהסברא נותנת שנטל"פ שרי, ואמרינן גמר מגיעולי מדין דנטל"פ ואעפ"כ אסרה תורה, ואח"כ מק' הגמ' ור"ש מ"ט, וק' הא מאחר שלר' שמעון לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא א"כ ממילא אין לנו מקור לאסור נטל"פ ומאי מק' מאי טעמא דר"ש, ועיין ראמ"ה ותוכן דבריו דודאי גם ר"ש מודה שקדירה בת יומא פגמה פורתא, וא"כ לולי קרא דנבילה הוה ילפינן שכל פגם אסרה תורה, אבל אחר שלמדה תורה דנבילה שאינה ראויה לגר שרי, ע"כ צריך לחלק בין פגם גדול לפגם קטן, והיינו דאמרינן ור"מ התם למיעוטי סרוחה מעיקרא, והרי בפסוק לא משמע דוקא סרוחה מעיקרא, אלא דמאחר שיש לנו לילמוד מגיעולי מדין ע"כ מוקמינן לה לדין נבילה שאינה ראויה לגר דוקא בסרוחה מעיקרא, ולהכי דוחה ר"ש סרוחה מעיקרא לא צריך קרא, משום שגם לר"ש לולי שיש לו הכרח לאוקמי קרא בהסריח אח"כ היה לומד מגיעולי גוים שגם טעם פגם אסרה שהרי גם ר"ש מודה שאפי' קדירה בת יומא א"א דלא פגמה פורתא כן הוא תוכן כוונתו.

   וע"ע שו"ת הגרעק"א סי' קס"ו, שכ' ליישב דברי הגמ' באופן אחר ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. וז"ל בתורת הבית ב"א ש"א פסקא נד' וא"ת והלא נטל"פ מנבילה גמרינן לה והתם נבילה הראויה לגר שמה נבילה, ל"ק דהתם היינו להתירה בפני עצמה והילכך עד דמיפגמא לגמרי מאכילת גר אסורה, אבל איסור תערובת שהולכין בו אחר נתינת טעמו, כיון שנותן טעם לפגם כל שהוא בתערובתו מותר לפי שאינו נותן טעם דאדרבה פוגם עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאו' אפשר לבאר שכוונת הרשב"א כלפי מה דאמרינן שעיקר חשיבות האוכל הוא בטעמו, ומנלן שהתורה הקפידה במאכלות אסורות על שם אוכל, דלמא אסרה תורה את השם נבילה ולא בעינן לזה שם אוכל, וממילא כל טעם שמרגיש ממנו חשיב כגופו של נבילה בין טעם לשבח בין טעם לפגם, ולזה ילפינן מנבילה דבעינן ראויה לגר, וחזינן שגם בשם נבילה התורה הקפידה דוקא על שם אוכל ולהכי כשאינה ראויה לגר פקע מיניה איסור נבילה, וממילא ה"ה בחשיבות טעם כעיקר אין זה אלא כשהוא טעם חשוב שמשבח את האוכל, דודאי מה שעיקר שם האוכל בטעמו הוא בטעם משובח ולא בטעם פגום.

   אלא שלפ"ז א"א לומר מה שכ' הגר"ח שגם בבב"ח וכלאי הכרם דלא בעינן דרך אכילה אכתי נטל"פ שרי, דלגבי נטל"פ ילפינן ממשרת דבעינן ראוי לאכילה, ולהנ"ל כל עיקר הלימוד הוא מנבילה שהתורה הקפידה על שם אוכל, אבל אי נימא שבבב"ח וכלה"כ לא הקפידה תורה על שם אוכל א"כ ה"ה לענין טעם כעיקר שלהם לא בעינן ראוי לגר, אמנם בפלתי כאן רצה לחדש שבבב"ח וכלה"כ אסור אפי' נטל"פ, אולם בחוו"ד ס"ק א' פליג עליה דודאי גם בבב"ח כל שנפסל מאכילת אדם פקע מיניה איסורא ע"ש, וכן נקט האבי עזרי פ"א חו"מ ה"ב ע"ש, וממילא גם לפי הרמב"ם שייך דין נטל"פ בבב"ח דמ"מ בעינן שיהא ראוי לגר כמו נבילה דגם בזה הקפידה תורה על עצם השם אוכל, וכל מה שאסר הרמב"ם זה רק שלא כדרך אכילה אבל האוכל עצמו עדיין שם אוכל עליו ע"ש, ועיין מה שנכתוב בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובעיקר מח' הרשב"א והר"ן נראה שתלוי בעיקר דין טעם כעיקר, דידוע מה שחקר הגרעק"א (עיין מערכה בחי' דף צח.) לולי דין טעם כעיקר שחדשה תורה, האם ההיתר מטעם ביטול ברוב, א"ד שבלי דין טעם כעיקר ליכא איסור כלל ולא בעינן דין ביטול ברוב, וכבר נתבאר בראשונים שהטעם היוצא מן האיסור אין בו איסור בתערובת כלל, וא"כ עיקר חי' התורה הוא שהרגשת טעם האיסור אסור כאכילת האיסור עצמו.

   וממילא נראה פשוט שהרשב"א למד שעיקר האיסור הוא מצד הרגשת הטעם וממילא כל שאין לו טעם חשוב לא חשיב טעם זה כאכילת המאכל עצמו וכמו שנתבאר, משא"כ לפי הר"ן עיקר האיסור בטעם הוא משום ממשות הטעם שנתערב במאכל, וחידשה תורה שלא בטלה ברוב מחמת שמורגש בתערובת, וא"כ חשיב כעיקר ממשות האיסור, וממילא אפי' טעם פגום ג"כ חשיב הרגשת ממשות האיסור, וע"כ צריך שיפקע האיסור מממשות הטעם עצמו, ולכן ע"כ ההיתר משום שחשיב הוא עצמו כנבילה שאינה ראויה לגר.

   אולם הגרעק"א בשו"ת סי' קס"ו נקט להיפך בדעת הרשב"א, ובחי' הק' סתירה בדברי הרשב"א ועיין לקמן בפנים מה שיתבאר בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. מחומץ בגריסין אין להוכיח שאפי' טעמו וממשו שרי, שהרי בראשונים מבואר שכל שנימוח ונתערב חשיב כטעמו ולא ממשו, ואף שהיה חומץ בעין ולא שייך כאם סברת הראשונים שהתורה לא אסרה יוצא בתערובת, אכתי אפשר למר שכי האי גונא בטלה מציאות האיסור ואינו רק ביטול בדין, והיה מקום לומר שדוקא כי האי גונא התירה תורה נטל"פ.

   אמנם במשמרת הבית ב"א ש"א פסקא נד' מבואר שנחלקו הרא"ה והרשב"א אי חומץ בגריסין חשיב טעמו וממשו או טעמו ולא ממשו ע"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. עיין ש"ך ס"ק ג' בשם תו"ח כלל פ"ה דין כד' ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. שיטת הרא"ה שם שדוקא בטעמו ולא ממשו שרי פגם כלשהו, משום שאינו אלא איסור דרבנן והקילו בטעם פגום, אבל טעמו וממשו שאסור מן התורה לא מהני כי אם פגם גמור שפוסלו מאכילת הגר ע"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומבואר מזה שגם טעמו וממשו אסור מדין גזה"כ של טעם כעיקר, ולמ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא הכא הוא דאורייתא דילפינן מגיעולי גוים כמו שביארנו לעיל, ולולי החי' של טעם כעיקר היה בטל ברוב, ומה שלא בטל משום שהתורה החשיבה את הטעם כעיקר האיסור, ולכן כל שטעמו פגום שא"א לומר שיש את חשיבות האוכל ממילא הדר דינו דבטל ברוב. [↑](#footnote-ref-8)
9. והיינו היכא שאין ההנאה של הריבוי גדל על הפגם, דאי לאו הכי אפי' מיעוט איסור ג"כ אסור. [↑](#footnote-ref-9)
10. וביאור הדבר שכשהוא בתערובת יש כאן גם גריעותא במה שפגמה את ההיתר, וכיון שגורם הפסד לתערובת הוה ליה כאינה ראויה לגר כיון שמרצונו לא היה נעשה כאן הך תערובת כלל ואינו נהנה ממנו כלל ופשוט. [↑](#footnote-ref-10)
11. יסוד זה נאמר ליישב קושיית אחיו והמקור חיים, בהא דאיתא בגמ' פסחים אמר רב קדירות בפסח ישברו, ומבואר שם בראשונים שהוא משום דסבר רב נטל"פ אסור, וק' דאי סבירא ליה לרב נטל"פ אסור, א"כ ע"כ היינו משום דיליף מגיעולי מדין דגם בן יומא א"א דלא פגמה פורתא ואעפ"כ התורה אסרתו וה"ה כל נטל"פ, ומבואר שם בגמ' שבסרוחה מעיקרא לכו"ע נטל"פ שרי, וא"כ למה קדירות בפסח ישברו הא בזמן כניסת פסח לעולם הוא פגום שאפי' פגם פורתא של בן ומא חשיב פגם, והוה כנבילה סרוחה מעיקרא דגם לרב שרי, ותי' הגרעק"א שלמ"ד נטל"פ אסור ורק בסרוחה מעיקרא שרי בעינן פגם גמור ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. והביאור בזה נראה כמו שנתבאר לעיל שעיקר הלימוד מנבילה הוא דחזינן שהתורה הקפידה על השם אוכל באיסור נבילה, וממילא דין טעם כעיקר אינו אלא בטעם משובח שאפשר לומר שמחמת הרגשת הטעם חשיב כאוכל האכול עצמו, אבל למ"ד נטל"פ אסור, ונבילה שהסריחה באיסורה קאי, ע"כ לא הקפידה תורה על שם אוכל בנבילה שהרי אפי' הסריחה יש בו איסור נבילה, וע"כ הדין בסרוחה מעיקרא דלא חל בה שם נבילה, הוא משום חסרון שם נבילה ולא רק חסרון בשם אוכל, וממילא זה וקא בפגם גמור אבל פגם במקצת שאינו אלא חסרון בשם אוכל זה לא למדנו מנבילה ופשוט. [↑](#footnote-ref-12)
13. וז"ל הרשב"א (הביאו הב"י סי' קט') שו"ת תפ"ה שנראה לי שלא אמרו דיבש ביבש חד בתרי בטיל אלא באיסורי נותן טעם וכו', אבל בכל האיסורים שהחמירו בהם לאסרם למעלה מכדי נ"ט וכו' שהרי לא מחמת טעמם בלבד אסרום, אלא חומר שהחמירו באיסורים אלו וכו' עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובאמת צ"ע שהרי השו"ע הקיל אפי' באופן שנתערב בכל החתיכה, והכא מה ענינו לביטול יבש ביבש, הא התם עיקר ההיתר משום שאין כאן ודאי שאוכל החמץ כלל, דעל כל חתיכה אמרינן שזו מצה ולא חמץ, אבל היכא שודאי אוכל משהו חמץ מהיכי תיתי שכי האי גונא חל ביטול יבש ביבש. [↑](#footnote-ref-14)
15. האחרונים הקשו עליו שהשו"ע הביא שיטה בשם י"א שיבש ביבש בטל בפסח, אבל דין נטל"פ סתם כדין פשוט שנטל"פ שרי בפסח. [↑](#footnote-ref-15)
16. והנה בפשוטו נחלקו הפלתי והחוו"ד בכל טעמו ולא ממשו אי מ"מ בעינן ביטול ברוב, שהפלתי נקט שלעולם איכא ממשות איסור ואפי' בנטל"פ צריך ביטול ברוב וממילא בחמץ בפסח שאין בו ביטול, ע"כ כל מה שאפשר להתירו זה רק אי נפגם גופו שאינו ראוי לגר, וגם בטעמו ולא ממשו הוא מדין ביטול ברוב, אבל החוו"ד נקט שכל טעמו ולא ממשו בטל גם בלי דין ביטול ברוב, וממילא כל שטעמו פגום ליכא שום איסור, אולם נראה שלא בזה נחלקו דלכו"ע אפשר לומר שבטעמו וממשו לא בעינן דין ביטול ברוב, אלא שהטעם דלא בעינן ביטול ברוב על ממשות האיסור כבר נתבאר שהוא משום שאותו ממשות איסור אינו אלא יוצא ובתערובת אין לו שם יוצא כיון שהוא מתמזג עם החתיכה שלתוכו נבלע, (ואפי' מה לח שנתערב ממשו ביבש, חשיב כביטול המציאות ולא היה לנו לאסור כלל גם בלי דין ביטול ברוב בלי דין ביטול ברוב).

    אבל הפלתי נקט שכל משהו חמץ בפסח יש לו חשיבות כבריה וממילא נהי שבכל האיסורים לא בעינן דין ביטול הכא בפסח אסור וא"א לבטלו רק אם פוגמו למשהו עצמו. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכן הוא לשון הי"א שכתבו התוס' ע"ז סו. ד"ה מכלל, וכן ברא"ש שם פרק ה' ס"ו וז"ל י"א דכל איסורין שהן במשהו לא אמר בהן דנטל"פ מותר, דהא אין לך ביטול טעם יותר ממשהו באלף ואפי' הכי אסרו רחמנא וה"ה נמי נטל"פ ע"ש. [↑](#footnote-ref-17)
18. והעיר הר"ר אליהו ירחם שפירא שליט"א שלפי דברי החוו"ד ק' טובא מה שהוכיח הרשב"א לדין יבש ביבש שלא בטלה בחמץ בפסח ממה שאסור אפי' משהו, שהרי לדברי החוו"ד משהו חמץ אינו אלא בגדר טעם בעלמא, ובטעמו ולא ממשו נידון כטעם ובגדר טעם, ומה שאסור נטל"פ הוא משום שכמו שמשהו החשיבוהו כאילו נותנת טעם, ה"ה טעם פגום שחיב כאילו נותנת טעם, ומה ענינו לביטול יבש ביבש.

    ונראה שכוונת הרשב"א להוכיח שע"כ טעם האיסור משום חומרא דחמץ שהחשיבו למשהו כאילו שאינו משהו, וממילא בטעם הוא בגדר נתינת טעם אף שהוא משהו, וה"ה ביבש ביבש חשיב כאילו הוא בעין אף שהוא משהו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. וע"פ זה אפשר ליישב קושיית הגרעק"א בדברי התוס' ע"ז סו. ד"ה מכלל, שמבואר שם בתוס' שהיכא שאסרו חכמים משהו במין במינו יש לנו לומר שנטל"פ שרי, אבל אם אסרו גם במין במינן בשאינו מינו במשהו בזה יש סברא לומר שנטל"פ ג"כ אסור ע"ש, ותמה הגרעק"א בגליון הש"ס הא עיקר הטעם לאסור במין בשאינו מינו במשהו משום שמשהו מיהא איכא, וא"כ ה"ה במין במינו משהו מיהא איכא אפי' בנטל"פ ולמה יש לנו להתיר בזה יותר מבזה.

    ולהנ"ל אפשר לבאר היטב, שכוונת התוס' שאם אסרו דוקא במין במינו אז גדר האיסור משום נתינת טעם שבמין במינו אפי' משהו טעם לא בטל שההיתר אינו מבטלו אלא מעמירו ומחזקו, וממילא אם הוא נטל"פ אין כאן טעם איסור כלל ולא שייך לומר שההיתר מעמיד ומחזק את האיסור, משא"כ אם אסרו גם במין בשאינו מינו שאין שם שום טעם ע"כ האיסור משום הממשות של הטעם דחשיב כבריה לענין זה, וממילא אפי' נטל"פ נמי אסור שלעולם איכא משהו איסור. [↑](#footnote-ref-19)
20. והגרעק"א שם הביא שהמחצית השקל נתקשה מאד מה ענין משהו לנטל"פ, אולם לדברי הפלתי ניחא שהכוונה שכיון שאפי' משהו אסור ע"כ אינו בגדרי נתינת טעם אלא משום ממשות האיסור עצמו, וממילא לא שייך היתר של נטל"פ כיון שחשיב כבריה שצריך שהוא עצמו יפסל מאכילת הגר. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואף שבשאר איסורים טעמו ולא ממשו לא בעי ביטול ברוב כמו שנתבאר לעיל, אכתי הכא משום חומרא דפסח יש לממשות חשיבות בריה ולא בטלה הממשות, והטעם בזה שבשאר איסורים עיקר האיסור בטעמו משום דין יוצא מן האיסור אסור, ונתבאר שיסודו שעדיין שם האיסור עליו, וכ"ז כשהוא בעינו, אבל כשתנערב באחר לא נקרא על שם האיסור אלא שם מה שאליו נתערב כמו שביארנו לעיל וממילא בטל ממנו איסור יוצא, אבל בחמץ בפסח שחכמים החמירו להחשיב כל משהו חמץ כבריה ממילא כל מקום שהוא שם חמץ עליו ולא בטלה. [↑](#footnote-ref-21)
22. והר"ן בלאו הכי אזיל לשיטתו שנטל"פ חשיב כאינה ראויה לגר, וממילא לא שנא חמץ בפסח משאר איסורים, דכל שאינה ראויה לגר פקע מיניה איסורה, ולא דמי למשהו חמץ כלל, ואפי' איסור בעין ג"כ פקע מיניה איסורא כשאינה ראויה לגר, אבל לפי הרא"ש אפי' אי נימא שלמד כהרשב"א בעיקר היתר נטל"פ שטעם פגום לא חשיב טעם כלל, מ"מ עיקר דין טעם כעיקר לפי הרא"ש הוא מצד ממשות הטעם שמעורב בהיתר, וכל שנותנת טעם חשיב ולא בטיל, וממילא בפסח עיקר האיסור משום דין טעם כעיקר ואפי' במשהו חשיב כדין טעם כעיקר, אבל נטל"פ לא חשיב טעם כלל ועיין לקמן הערה 23. [↑](#footnote-ref-22)
23. אולם בדעת החוו"ד נראה שנקט היש מי שאומר שהביא הרא"ש, שע"כ באיסור משהו ליכא טעם ואעפ"כ החמירו בו חכמים לחושבו כטעם, וממילא ה"ה נטל"פ דמ"ש, וכן נראה שלמד הגרעק"א אבל ברשב"א בשו"ת נראה להדיא כמו שביארנו שלא משום גדר טעם נגעו בה. [↑](#footnote-ref-23)
24. ונראה עוד שהרשב"א והר"ן פליגי לשיטתם ביסוד חומרא דמשהו בפסח, דהיה כבר נתבאר שלפי הרשב"א עיקר איסור טעם היינו משום הרגשת הטעם, ולכן בנטל"פ חסר בעיקר יסוד איסור טעם ואין זה דין הפקעה על האיסור כנבילה שאינה ראויה לגר, וממילא לפ"ז נראה שלא שייך לומר שהחמירו חכמים במשהו בפסח שיחשב כאילו נותנת טעם, שהרי אין כאן שום התחלה ליסוד איסור טעם כשהוא משהו איסור, וע"כ אסרו חכמים את הממשות כבריה וממילא ל"ש לח בלח ל"ש יבש ביבש.

    משא"כ לפי הר"ן שבכל טעם עיקר האיסור משום ממשות הטעם שכל שנותנת טעם חשיב הוא ולא בטיל, ממילא גם בחמץ בפסח אפשר לומר שהחשיבו לאותו ממשות כאילו גם עתה נותנת טעם שהרי ממשות קיים גם במשהו, וממילא אפשר לומר שכל מה שהחמירו במשהו חמץ בפסח הוא בגדר נתינת טעם, וממילא ביבש ביבש שפיר בטל ברוב, שכל שלא שייך ביה דין נתינת טעם לא החמירו חכמים, וממילא ה"ה נטל"פ שרי שכיון שמצד גדרי טעם חשיב כנבילה שאינה ראויה לגר לא ראו חכמים להחמיר בו ופשוט. [↑](#footnote-ref-24)
25. והנה בעיקר המח' אי חוזר וניער בפסח בתערובת משהו חמץ, נראה שתלוי בנידון הנ"ל, דאם גדר החומרא דשויוהו רבנן כבריה שאין לה ביטול, א"כ אף שנתערב קודם הפסח מ"מ כשבא פסח אפשר שיתפס על אותו משהו שבתוך התערבות חשבות בריה וחוזר וניער, אבל אי נימא שחכמים החשיבוהו לנתינת טעם, זה פשוט שכל עיקר נתינת טעם אינו אלא בטעם הבא מן האיסור, שהוא עצמו אין בו שם איסור רק משום שבא מן האיסור, וממילא נראה פשוט שאם נתערב קודם הפסח כיון שאז בא מן ההיתר לא שייך לומר שבפסח חוזר וניער דעכשיו אין כאן כלום רק משהו טעם שאינו כלום, והממשות של הטעם לא החשיבוהו וממילא לא שייך לומר שיהא חוזר וניער.

    וממילא אפשר לומר שזהו מה שחילק הרמ"א בין ביטול לח בלח לביטול יבש ביבש, שבביטול יבש ביבש אפשר לומר שהאיסור משום שהחשיבו חכמים כל משהו כבריה שאסורה וממילא חוזר וניער בפסח, אבל בלח בלח יותר נראה שאינו אלא חומרא של נתינת טעם כיון שליכא חשיבות למשהו, וממילא בזה לא אמרינן חוזר וניער, ולפ"ז שני הדרכים הנ"ל בדין משהו בפסח נכונים. [↑](#footnote-ref-25)
26. הנה באמת בגמ' מבואר שנחלקו רבא ור' ששת אם יש סברא לומר שדברים המאוסים מעיקרא שאסרתם תורה, אין בהם היתר נטל"פ, ולמסקנא נקטינן שגם בהו שייך דין נטל"פ, ובחוו"ד מבואר שנקט שאינם מאוסים כל כך עד שאינם ראויים לגר רק שנפגמו קצת, ומ"מ בהו"א נקטה הגמ' שה"ה טעם פגום חשיב טעם כיון שזהו טעמו של האיסור, אבל הוא עצמו שנסרח ואינה ראויה לגר שרי, ולהכי למסקנא נקטה הגמ' שגם בזה אפשר למר שלענין טעמו ילפינן שפיר מנבילה הראויה לגר, שכל טעם פגום חשיב טעם שאינה ראויה לגר, אבל אי נימא שאין היתר בדברים המאוסים מצד שאינה ראויה לגר, א"כ פשיטא שה"ה טעם פגום אסור.

    והפר"ח נקט שאפי' אם בנבילה עצמה אין היתר של ראויה לגר, מ"מ טעמו דין אחר להו, והיינו משום שאין דנין דין טעם כעיקר בכל איסור בפני עצמו, אלא דין טעם כעיקר הוא חי' התורה על הרגשת טעם עצמו דחשיב כאוכל מאכל אף שאין כאן מאכל כי אם טעם, וחי' זה שאכילת טעם חשיב כאכילה האיסור עצמו שייך רק בטעם חשוב ולא בטעם פגום כן מבואר בדברי הפר"ח.

    אלא שכל זה אי נימא שדין נטל"פ הוא כמו האחרונים שנתבאר לעיל שנקטו דמאחר דילפינן ממשרת ע"כ לא מצאנו דין זה אלא בטעם משובח, אבל כבר נתבאר לעיל שלפ"ז ק' שהרי בגמ' מבואר דילפינם מנבילה, ונתבאר שהלימוד מנבילה הראויה לגר שהתורה הקפידה על שם אוכל, וממילא ע"כ דין טעם כעיקר הוא דוקא בטעם משובח, אבל לפי הפר"ח שבדברים המאוסים לא הקפידה תורה על ראויה לגר א"כ ע"כ לא הקפידה תורה על שם אוכל, ושפיר הק' החוו"ד היאך אפשר להתיר נטל"פ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
27. ונראה ברור בסברת הגר"א דבאמת יש לחקור בעיקר דין בריה דלא בטלה, האם מציאות בריה הוא ניהו חשיבותה ולהכי לא בטלה, א"ד עיקר החשיבות הוא משום שלוקה עלה אפי' בפחות מכזית, וכבר נתבאר מזנה במקום אחר, שברא"ש פרק גיד הנשה סי' לג' נראה שנקט שהכל תלוי במה שלוקין עליו, וכן נראה בט"ז לעיל סי' ק', אבל לשון השו"ע משמע שהוא משום עיקר חשיבות בריה ואין כאן מקומו.

    והצד לומר שבריה שנפגמה במקצת בטלה ברוב זה רק אי נימא עיקר החשיבות בריה הוא משום עצם השם בריה, וא"כ גם דברים הפגומים מעיקרא ואסרתם תורה אכתי יש לנו לומר דבטלי שהרי דבר פגום אין לו חשיבות בריה, וע"כ ממה דחזינן שאפי' תוליעים ונמלים לא בטלי, מוכח שעיקר חשיבות בריה הוא מצד החיוב מלקות, וכנ"ל וממילא התם אף שפגומים מ"מ כיון שלקי עלייהו בפחות מכזית לא בטלה, וממילא ה"ה בריה חשובה אף שנפגמה במקצת כל שלוקה עלה משום בריה לא בטלה ברוב כיון שהחיוב מלקות הוא עיקר סיבת חשיבותו דלא בטלה ברוב ופשוט. [↑](#footnote-ref-27)
28. והיכא שהחמץ עצמו נפגם לכו"ע הותר ולפי הפלתי הדין פשוט שבטל ממנה חשיבותה, אבל לפי החוו"ד שהכח בגדר נתינת טעם וגם נטל"פ חשיב כנותנת טעם, א"כ ק' דה"ה כשהחמץ עצמו נפגם יאסר, וע"כ צ"ל שהחשיבו רק שיחשב שנתינת טעם אף שאין טעם בפועל, וכן נמי היכא שראוי לתת טעם משובח רק שבתערובת נותנת טעם פגום החשיבוהו חכמים כנתינת טעם חשוב, אבל היכא שאינו ראוי לתת טעם לשבח כלל לא אסרוהו חכמים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. הנה למה שנתבאר לעיל שעיקר היתר נטל"פ משום דילפינן מנבילה שהתורה הקפידה על שם מאכל, א"כ צדקו דברי הפלתי, שע"כ אם התורה לא הקפידה על שם אוכל בב"ח שהרי לוקה אפי' שלא כדרך אכילה א"כ ה"ה שאין לנו לומר שצריך נבילה הראויה לגר. [↑](#footnote-ref-29)
30. בטעם השביח ולבסוף פגם דאסור, מבואר בר"ן על הרי"ף דכיון שהשביח תחילה חשיב כאיסור עצמו, וממילא בעינן פגם גמור כמו לאיסור עצמו ע"ש, והנה נתבאר לעיל שנחלקו הרשב"א והר"ן בעיקר היתר נטל"פ, שלפי הרשב"א דין נטל"פ הוא הלכה בהלכות טעם כעיקר שטעם פגום לא חשיב טעם, משא"כ לפי הר"ן הוא מדין אינה ראויה לגר כמו כל שאר דין אינה ראויה לגר בנבילה, והנה לפי הרשב"א לכאו' נראה שעיקר ההיתר משום שבשעה שיש לו ליחשב טעם הוא פגום ממילא הוה ליה כנבילה סרוחה מעיקרא שלא חל בה איסור כלל, דעיקר איסור מדין טעם כעיקר הוא משום שבא מן האיסור, וכל שבשעה שיש לו לאסור משום טעם כעיקר הוא פגום לא חל בה איסור כלל, אבל אם השביח ולבסוף פגם כבר חל בה דין איסור כמו יוצא מן האיסור אסור, וכיון שחל בה שם איסור תו לא פקע כי אם בפגם גמור כמו נבילה.

    משא"כ לפי הר"ן שדין נטל"פ הוא מדין אינה ראויה לגר כמו נבילה עצמה, א"כ היה מקום לומר שכמו שמהני נטל"פ בתחילת נפילתו, ה"ה בסוף שהרי מ"מ עכשיו אינה ראויה לגר ומ"ש מכל נבילה שאם הסריחה ואינה ראויה לגר פקע מינה איסורא, ולכן כ' הר"ן שכיון שהשביח תחילה חל איסור על ההיתר עצמו כמו בדין חנ"ן, וכל מה שנטל"פ חשיב כאינה ראויה לגר היינו דוקא בתערובת איסור כיון שפגם בתערבות, אבל היכא שההיתר עצמו אסור, ע"כ צריך שיפגם גם ההיתר עצמו ולזה בעינן דוקא פגם גמור.

    הר"ן בחי' נקט לשון חנ"ן אבל לא מסתבר לומר דנחית למח' הראשונים אי אמרינן חנ"ן בשאר איסורים, אלא עיקר כוונתו שההיתר עצמו נאסר באכילה משום הטעם המעורב בו, ולכן צריך שיפגם ההיתר עצמו, ואפשר שהוא סברא מדרבנן כמו שנקט הפמ"ג שפ"ד ס"ק ז' ע"ש. [↑](#footnote-ref-30)
31. הנה למה שנתבאר לעיל בשיטת הרשב"א נראה פשוט שיש להתיר בפגם ולבסוף השביח, שהרי מאחר שבשעה שיש לאסור משום טעם היה פגום, הוה ליה כנבילה שהסריחה מעיקרא שלא חל עליה שם נבילה אפי' אם אח"כ השביח וזה פשוט לכו"ע, והכי נמי הך טעם מאחר שאיסורו מדין טעם של האיסור, ע"כ צריך שיהא לו זיקה לאיסור, וכיון שבשעה שיצא מהאיסור פגם בתערובת לא חל עליה שום איסור, ואף שאח"כ השביח אינו אלא טעם הבא מן ההיתר.

    ובאמת גם לפי הר"ן יש לנו להתיר ומטעם אחר, שהרי מאחר שלפי הר"ן חשיב כנבילה שהסריחה א"כ כבר פקע מיניה איסורא ולמה חוזר ואוסר, בשלמא לפי הפמ"ג שנקט שגם נבילה שהסריחה וחזר ותיקנה אסורה ה"ה בזה אפשר לומר כן שכיון שהשביח בסוף חזרה לאיסורה, אבל אי נימא כראשונים שנקטו שאינה חוזרת לאיסורה ק' דה"ה הכא אית לן למימר שכבר פקע האיסור, ועיין חוו"ד ס"ק א' שעמד בזה, וכ' לחלק שכיון שלא נפגמה לגמרי לא פקע איסורא ע"ש, אבל דבריו צ"ב שהרי תורף דבריו שם לחלק בין נטל"פ לאכילה שלאמ כדרך אכילתו, שבזה פקע איסורא ובזה לא פקע, וא"כ ע"כ בכל נטל"פ פקע איסורא שהרי דומה לנבילה שאינה ראויה לגר וצ"ע.

    מיהו לפי מה שכ' הפמ"ג שכל הדין השביח ולבסוף פגם דאסור הוא מדרבנן, א"כ לא ק' שכמו שגזרו בזה ה"ה שגזרו בהשביח בסוף ובזה שפיר יש ק"ו שבהרי עכשיו מרגיש טעם משובח. [↑](#footnote-ref-31)
32. הנה לכאו' עיקר הנידון יש לתלות בסברת הרשב"א והר"ן, שלפי הרשב"א שטעם פגום לא חשיב טעם, א"כ אפי' שסופו להשביח סופו עכשיו שטעמו פגום לא חשיב זה טעם איסור, משא"כ לפי הר"ן שהוא משום שפגם את התערובת ויותר היה רוצה שלא יתערכ ולכן חשיב כנבילה שהסריחה, הכא שעומד להשביח לא שייך הך סברא ושפיר יש לנו לאסור אף קודם שהשביח, כן נראה פשוט. [↑](#footnote-ref-32)
33. ולכאו' נידון זה תלוי במח' הרשב"א והר"ן, שלפי הרשב"א שטעם פגום לא חשיב טעם, א"כ כל זמן שהטעם פגום לא שייך לאסור משום טעם כעיקר דאף שסופו להשביח אבל עכ"פ הרגשת טעם איסור אין כאן, אבל לפי הר"ן שכל ההיתר אינו אלא משום שממשות הטעם חשיב כאינו ראוי לגר, משום שאינו נהנה בתערובת זו שהרי פוגמו לתערובת ומרצונו לא היה מתערב כלל, כל זה שייך דוקא בפוגם מתחילה ועד סוף, אבל אם סופו להשביח לא שייך לומר שמרצונו לא היה מתערב ולכן נראה פשוט שלפי הר"ן אם סופו להשביח אסור מתחילתו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
34. ועיין ביאור הגר"א ס"ק ח' נראה שצירף שני הטעמים ע"ש. [↑](#footnote-ref-34)
35. והנה יש לחקור חקירה גדולה בכל מה שאסרו חכמים כלים דלאו בני יומן לכתחילה, האם גדר הדברים שחכמים החשיבוהו לכתחילה כטעם שאינו פגום, א"ד שאין זה רק שאסרו חכמים השימוש בכלים לכתחילה אף שהוא טעם פגום, ולפי הטעם הראשון הטעם שהמאכל מותר משום שכלפי המאכל הוה ליה בדיעבד, משא"כ לפי הטעם השני ליכא איסור במאכל כלל שהרי אין כאן אלא איסור שימוש בכלים, וכבר דנו בזה האחרונים, ועיין שו"ת הגרעק"א שדן לאסור דגים שעלו בקערה לאכלו בכותח משום שיכול לאכלן לבדו ונטל"פ אסור לכתחילה ע"ש, מבואר שנקט ששייך לאסור הטעם עצמו.

    ומעתה אי נימא שכל האיסור בכלים הוא איסור שימוש בכלי דלאו בני יומן שאסרו אטו כלי שהוא בן יומו, יש מקום לומר שדוקא בכלים דלאו בני יומן גזרו כיון שהם דברים השכיחים ביותר ולכן אסרו חכמים להשתמש בכלים, אבל כשהאיסור עצמו נטל"פ מהיכי תיתי לחדש איסור כלים שהרי אינו אלא מקרה בעלמא ואינו דבר שכיח ומהיכי תיתי לחדש איסור שימוש כלים, אבל אי נימא שחכמים דנו את הטעם שלאו בני יומן כטעם לשבח, א"כ ע"כ משום גזירה גזרו לדון את הטעם עצמו כטעם לשבח וא"כ ה"ה כל נטל"פ דמ"ש מאחר שגדר האיסור לדון את הטעם עצמו כטעם לשבח.

    אבל אי נימא טעם השני דגזרינן שמא יבשל בכלי זה היתר שהאיסור נותן בו טעם לשבח, אפשר שזה שכיח יותר מגזירה של שכלי אינו בן יומו אטו בן יומו דהתם הוא גזירה אטו כלי אחר, וכ"ש שיש לגזור מצד חשש של הכלי עצמו.

    נמצא שלפי הטעם הראשון באיסור והיתר צ"ל שאיסור כלי שאינו בן יומו הוא איסור על הטעם עצמו שכל נטל"פ שרי רק בדיעבד אבל לכתחילה דיינינן ליה כנטל"ש, וכן הוא גם לפי התוס' שכללו כל נטל"פ עם איסור כלים דלאו בני יומן, משא"כ לפי התירוץ השני אינו אלא איסור שימוש בכלים וגם באיסור שהוא עצמו נטל"פ שייך לגזור שמא ישתמש בכלי זה להיתר שהאיסור נטל"ש.

    וממילא נפק"מ בין הטעמים באיסור בלוע שהוא פגום, דאי נימא שלעולם לא התירו נטל"פ כי אם בדיעבד, אבל לכתחילה לעולם חשבינן ליה כנטל"ש א"כ אפי' שהאיסור פגום בעצמו, משא"כ אי נימא שאינו אלא גזירת כלים והא נמי יש לגזור שמא ישתמש בכלי זה עצמו להיתר שנטל"ש, היכא שהאיסור עצמו פגום לא שייך גזירה זו. [↑](#footnote-ref-35)
36. אלא שלכאו' מיתלא תלי אי בכל נטל"פ בעינן ג"כ לדין ביטול ברוב, דאי לא בעינן דין ביטול ברוב א"כ לכאו' לא חשיב ביטול איסור לכתחילה שהרי ליכא לאיסורא כלל, מיהו עיין לעיל סי' צ"ה ס"ה ביד אפרים שהביא משאילת יעבץ שאפי' לקחת איסור בעין ולהפכו לפגום ג"כ ישב מבטל איסור לכתחילה, וא"כ אפשר לומר שאפי' אי לא בעינן דין רוב בנטל"פ אכתי חשיב ביטול איסור.

    אולם נראה דלא דמי דהתם הוה איסור בעין ובזה שפוגמו ומתירו חשיב ביטול איסור לכתחילה, אבל הכא אינו אלא טעם בעלמא וכל שפוגמו ואינו נותן טעם לא נראה לומר דחשיב ביטול איסור כיו שאין כאן התחלה לאיסור. [↑](#footnote-ref-36)
37. הנה ברא"ה הק' דאי נימא שהבלוע בכלי לא פגמה לגמרי וכל ההיתר משום שפוגם בתערובת למה אין בזה איסור אין מבטלין איסור לכתחילה, והשביו הרשב"א דהכא שלאמ וז"ל וכו' ועיין חי' הגרעק"א חולין צח. שביאר שהרשב"א לשיטתו שאם משתמש בשפע אין איסור לבטל, ולכאו' ק' הא יכול להשתמש בדבר חריף ולא יהא טעמו פגום, וע"ע פמ"ג שפ"ד ס"ק ז' מה שהביא מהכנה"ג, והוא עצמו כ' לבאר כוונת הרשב"א שכי האי גונא שאינו אלא איסורא בבלוע לא חשיב מבטל איסור לכתחילה כיון דאין כוונתו לבטל האיסור ע"ש, אולם בלשון הרשב"א ק' להולמו.

    ולכאו' נראה בכוונת הרשב"א כמו שנתבאר לעיל שבטעמו ולא ממשו לא בעינן ביטול ברוב כיון שכל האיסור משום הרגשת הטעם עצמו וכל שטעמו פגום אין כאן איסור כלל, והכי נמי לבשל היתר בקדירה הבלועה מאיסור אין בזה שום איסור ולא חשיב מבטל איסור לכתחילה שהרי טעם פגום אינו טעם איסור כלל, ואף שהטעם עצמו אינו פגום כל כך עד שאינו ראוי לגר וא"כ בתוך הקדירה אכתי שם איסור עליה כמו הק' הרא"ה, אכתי מאחר שכל עיקרו אינו אלא טעם בלבד ועיקר אכילת טעם אינו אלא בתוך המאכל שטעם עצמו לא ניתן לאכלו, וכלפי המאכל לעולם הוא פוגם טעמו לא חשיב מבטל איסור דכלפי אכילתו לא חשיב איסור כלל, ואה"נ אם יבשל עם דבר חריף יחזור לאיסורו, אבל כל שמבשלו בשאר תבשילים אינו מבטל איסור דכלפם מלכתחילה אינו איסור. הערה מדומנו שכן כתב הערוך השלחן בדעת הרשב"א

    אלא שכ"ז בטעם הבלוע בקדירה, אבל מאכל עצמו אף אי נימא שהטעם היוצא ממנו כשהוא פוגם בתערובת אין צריך ביטול ברוב, אכתי הא ודאי עיקר המאכל וגם היוצא ממנו הוא איסור גמור עד שלא יבשלנו בקדירה, וא"כ בזה חשיב שפיר מבטל איסור לכתחילה, שהרי גורם היתר לאיסור ע"י שמערבו בהיתר, ואף אי נימא שלא צריך ביטול ברוב אכתי זה שמבטלו בתערובת חשיב ג"כ מבטל איסור לכתחילה. [↑](#footnote-ref-37)
38. אולם למה שנתבאר לעיל אפשר לומר שמה שנבלע בכף בקדירה ראשונה הוא באמת טעם דאיסורא כמו שנתבאר שכיון שהטעם עצמו לא היה פגום ורק בתבשיל נטל"פ לא מהני לזה לבליעה בכלי ושם חשיב טעם גמור, והיינו משום שהבליעה הראשונה היתה מהאיסור עצמה, אבל אח"כ כשתחב בקדירה שנייה והיה זה טעם בעלמא ובקדירה נטל"פ, ממילא גם מה שנבלע בכלי חשיב נטל"פ שהרי כל מה שנבלע בכלי תחילתו תורת טעם עליו, וע"כ נבלע בכלי בתערובת התבשיל הוא ניהו כל קיומו של הטעם, ולכן בזה שפיר חשיב נטל"פ בכלי, וממילא כששוב חזר לתבשיל הוה ליה נ"ט בר נ"ט דהתירה, וא"כ הרמ"א נקט באמת גונא דהוה נ"ט דאיסורא בבליעה ראשונה וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולכאו' לפי הר"ן שהיתר נטל"פ הוא משום שאינו ראוי לגר דאינו נהנה בתערובת דמרצונו לא היה מתערב, כל זה שייך דוקא כשהוא עצמו פגום, אבל אם דבר אחר פוגמו מה ענינו לאיסור שיחשב אינו ראוי לגר, אבל לפי הרשב"א שהכל תלוי בהרגשת טעם מושבח, בזה אפשר לומר שכל שאין כאן טעם משובח אף אם אין זה מסיבת האיסור מ"מ לא שייך לאסור מחמת הרגשת הטעם, כן נראה ואכתי צ"ע דלכאורה שגם לפי הרשב"א צריך שהאיסור עצמו יגרום טעם פגום. [↑](#footnote-ref-39)
40. הנה לכאורה יש לחלק טובא דהתם בטלה ברוב מין במינו בין מדרבנן בין מדאורייתא, ורבנן חידשו איסור בבישול להצריך ס' שמא יבשל יחד מין בשאינו מינו ויבא לידי נתינת טעם, אבל כל שיש ס' ליכא שום איסור שהרי לא שייך לומר שרבנן גזרו וזה בטל בששים, דכי האי גונא שיש ששים מתחילתו אין התחלה לגזירה ונמצא שלא בטל שום איסור, משא"כ בנטל"פ מין בשאינו מינו ודאי כל נתינת טעם בהיתר הבא מאיסור אסור רק שבטל בהיתר אם אין טעמו מורגש, והכא נהי דתחילה היה נטל"פ ובטלה ברוב, היינו משום שלא היה איסור מצד הרגשת טעמו, אבל אח"כ כשנעשה לשבח ע"כ צריך עכשיו לבטל איסורו מכח דין ששים, ונמצא שגורם בכך להשתמש בכח ביטול לבטל האיסור, ואף שמתחילה היה בטל אכתי מוסיף הוא להצריך להשתמש בכח ביטול של ס' וכי האי גונא אפשר דחשיב שפיר מבטל איסור לכתחילה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)