פרק ג
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**מסכת תרומות**

**פרק שלישי - התורם**

**ביאורים והערות ומראי מקומות ע"ס המשניות**

**חורף פ"ג**

**ביהמ"ד 'אבן ישראל'**

**תוכן ענינים**

[התורם יין ונמצא חומץ – משנה א' 3](#_Toc123709315)

[תרומת שותפין - משנה ג' 3](#_Toc123709316)

[תרומת אפוטרופוס 3](#_Toc123709317)

[גדרי בעלות בשביל תרומה וגדרי שליחות בתרומה 4](#_Toc123709318)

[פלוגתת הראשונים אם מהני שליחות דזכין בהפרשת תרומה 5](#_Toc123709319)

[ביטול שליחות בתרומה - משנה ג' 5](#_Toc123709320)

[ביטול תרומה שחלה במחשבה 6](#_Toc123709321)

[בדין שיריה ניכרים - משנה ה' 6](#_Toc123709322)

[בגדר האיסור הקדמה במעשרות - משנה ו' 7](#_Toc123709323)

[הקדמה קודם מירוח 8](#_Toc123709324)

[גדרי תרומה במחשבה – משנה ח' 8](#_Toc123709325)

[תרומת גוי - משנה ט' 9](#_Toc123709326)

[תרומת גוי – פלוגתת ת"ק ור"ש – משנה ט' 9](#_Toc123709327)

[שיטת הרמב"ם בתרומת גוי 10](#_Toc123709328)

[כרם רבעי דגוי – משנה ט' 11](#_Toc123709329)

[בגדרי יש קנין ואין קנין לגוי בא"י להפקיע מיד מעשר 12](#_Toc123709330)

[ביאור דברי הגר"ח בגדר יש קנין לגוי לר"א 14](#_Toc123709331)

[בביאור שיטת רש"י בדין אין קנין לנכרי 15](#_Toc123709332)

[בחידוש הכסף משנה דבזמן שהפירות אצל הגוי לכו"ע יש קנין 16](#_Toc123709333)

# התורם יין ונמצא חומץ – משנה א'

במשנה התורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח תרומה ויחזור ויתרום התורם חבית של יין ונמצאת של חומץ אם ידוע שהיתה של חומץ עד שלא תרמה אינה תרומה.

הראשונים [הר"ש כאן והתוס' ביבמות] כתבו דתורם יין ונמצא חומץ לא הוי תרומה אפי' לרבנן דסברי [בב"ב דף פ"ד ע"ב] דיין וחומץ הוי מין אחד מ"מ כיון שתרם ע"ד יין ונמצא חומץ לא הוי תרומה משום דהוי ב' שמות, וצ"ב בגדר הדבר דאע"ג דהם מין אחד כיון שהם ב' שמות לא הוי תרומה, ובכסף משנה [פ"ההכ"ב] כתב דחשיב תרומה בטעות, והיינו דבשם אחד לא חשיב כלל טעות דכיון דהם מין אחד ושם אחד הוי אותו הדבר ממש, משא"כ יין ונמצא חומץ דאע"ג דהוי מין אחד כיון דהוי ב' שמות חשיב תרומה בטעות.

ובגמ' בב"ב שם מבואר דלרבי דיין וחומץ הם ב' מינים פשיטא שאין תורמים מיין על חומץ, ובמקד"ד [סי' נ"ה סק"ב] הק' דהכלל הוא דרק ב' מינים שהם כלאים זה בזה חשיב ב' מינים שאין תורמים מאחד על השני ויין וחומץ לא חשיבי כלאים זה בזה.

ונראה דדוקא בב' מיני אוכל בעינן שהם יהיו כלאים זה בזה דבלא"ה חשיב מין אחד דאין ביניהם חילוק בעצם, משא"כ ביין וחומץ דלכ"א יש שימוש אחר לגמרי ואינם דומים זה לזה כלל ולכך סבר רבי דהם ב' מינים ולכך אין תורמין מיין על חומץ כיון דהם ב' דברים שונים לגמרי דלכך חשיבי ב' מינים.

# תרומת שותפין - משנה ג'

במשנה השותפין שתרמו זה אחר זה ר"ע אומר תרומת שניהם תרומה וחכ"א תרומת הראשון תרומה.

צ"ב בדעת חכמים מדוע תרומת הראשון תרומה הרי הוא רק שותף והוא לא בעלים על כל הפירות וא"כ איך הוא יכול לתרום על כל הפירות גם על החלק של חבירו.

ובר"ש [בריש המסכת] הביא מהירושלמי דבעינן מיעוט למעט ששותפין אין תורמין, והק' הירושלמי מחכמים דסברי דתרומת הראשון תרומה, ותי' הירושלמי [לפי' הר"ש שם] דבדיעבד תרומתו תרומה משום דשותף לא קפיד, ולכתחילה לא משום אטו שותף שמקפיד, ומשמע דבשותף שאינו מקפיד הוי תרומה אפי' כשלא מינהו לשליח אלא סגי במה שהשותף אינו מקפיד, וצ"ב כנ"ל איך סגי באינו מקפיד הרי כל דלא הוי שליח איך תורם בפירות שאינו שלו.

מבואר דסגי בבעלות דשותף בשביל לתרום על על הפירות, וכמו דלולי קרא אדם יכול לתרום שאינו שלו משום דחלות תרומה הוי דבר האסור ואינו דבר הנדור וכמו שפי' הראשונים דתרומה אינה חלות חדשה אלא בירור התרומה בדין טבל וכמש"נ לעיל שם, ולכך דוקא פירות שאינם שלו נתמעט שאינו יכול לעשות תרומה, משא"כ בפירות שהוא שותף בהם סגי שיכול להחיל חלות תרומה.

# תרומת אפוטרופוס

בגמ' גיטין [דף נ"ב ע"א] במשנה יתומין שסמכו אצל בעה"ב או שמינה להן אביהן אפוטרופוס חייב לעשר פירותיהם, ובגמ' ורמינהו אתם וכו' ולא אפוטרופין, אמר ר' חסדא לא קשיא כאן להאכיל כאן להניח, וכתב רש"י להאכיל יתומים לאלתר חייבים לעשר, להניח התבואה באוצר עד שיגדלו למה ליה עשורי לכשיגדלו יעשרום הם.

ויל"ע דבברייתא דנתמעט אפוטרופוס מקרא דאתם הוי מיעוט בחלות תרומה שא"א לעשות ע"י אפוטרופוס כמו בתורם שאינו שלו ממשום דאינו בעלים על הפירות, וא"כ איך מהני תרומת אפוטרופוס בלהאכיל נהי שחייבים לעשר מ"מ אפוטרופוס אינו יכול לעשר.

ונראה דכמו דמבואר בגמ' שם שאפוטרופוס מוכר נכסים של היתומים להאכיל א"כ יש לאפוטרופוס בעלות וזכות בנכסי היתומים לעשות בהם קנינים לצורך היתומים וה"נ לגבי תרומה כיון שזה להאכיל יש לאפוטרופוס בעלות לתרום כמו שיש לו בעלות למכור, ולפי"ז בלהניח שכתב רש"י למה ליה עשורי שיעשרו שיגדלו כלפי זה אין לאפוטרופוס זכות ובעלות וממילא לא חל התרומה דאין לו כח לתרום, ואתי שפיר דהברייתא מיעטה דאין לאפוטרופוס כח וזכות לתרום בפירות שאינו להאכיל ואין ליתומים צורך בתרומה עכשיו.

ברמב"ן בגיטין שם כתב וז"ל ולי נראה שכל מה שעושה האפוטרופוס לטובת יתומים מה שעשה עשוי מן התורה, דזכין לאדם שלא בפניו הוא, מבואר ברמב"ן דמהני זכין בתרומה, ואפוטרופוס במה שיש לו היתר וכח לפעול עבור יתומים יש לו בעלות בפירות כלפי זה ולכךיכול לתרום בעבור היתומים להאכיל.

אמנם בתוס' [גיטין דף מ"ה] ובח' הר"ן שם כתבו דכל מאי דמהני אפוטרופוס הוי מדרבנן דהפקר בי"ד הפקר והקנו לו לתרום לתקנת היתומים.

# גדרי בעלות בשביל תרומה וגדרי שליחות בתרומה

בגמ' נדרים [ל"ו ע"ב] דנה הגמ' אם התורם משלו על של חבירו צריך דעת או א"צ דעת, דיש בזה זכות דמרויח שפרותיו מעושרים ומפסיד מצוה[[1]](#footnote-1), ומבואר בראשונים דאם הוי זכות מעשר משום דמסתמא הוי כשלוחיה, והיינו דאע"ג דבשביל להפריש מפירות חבירו בעינן שליחות איכא שליחות בזכין משום דמסתמא ניחא ליה.

והוכיחה הגמ' מהא דתנן [שם ל"ה ע"ב] דמודר הנאה יכול לתרום את תרומתו ומעשר את מעשרותיו לדעתו, ואם מיירי מפירות של בעל הכרי על פירות של בעל הכרי בעינן שליחות [ונראה דלא חשיב זכות כיון שלתרום ולעשר מפירותיו יכול לעשות בעצמו וליכא בזה שום רווח ממוני], ואם בעינן שליחות חשיב הנאה במודר הנאה כיון שעושה לו את שליחותו, אלא בהכרח דמיירי מפירותיו על פירות חבירו ואם צריך דעת והיינו דלא הוי זכות אסור במודר הנאה משום דהוא שלוחו, ומבואר בגמ' שאם א"צ דעת מותר במודר הנאה, וצ"ב דהרי הצד דלא בעינן דעת הוא משום דחשיב זכות וכתבו הראשונים דעי"ז מסתמא נעשה כשלוחיה וא"כ איך מותר במודר הנאה, ויתבאר בעז"ה לקמן.

ומת' הגמ' דמיירי באומר כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום, וכתב הר"ן וז"ל וכה"ג מהני לגבי תרומה דבגלי דעת בלחוד דניחא ליה סגי, ולגבי מודר הנאה לא חשיב מהני כיון דלא משוי ליה אידך שליח בהדיא, משמע בר"ן דבגלוי דעת דניחא ליה לא חשיב שליחות וצ"ב דהרי בתרומה בעינן שליחות דיליפינן מתרומה דין שליחות דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, וביותר דבגמ' ב"מ [סוגית יאוש שלא מדעת] מבואר דבעינן שליחות ואם יאוש שלא מדעת לא הוי יאוש בעינן שליחות ממש, ואם הוי יאוש סגי ביאוש שלא מדעת.

ונראה דהנה מאי דמבואר בגמ' דבתורם משלו על של חבירו אם הוי זכות יכול לתרום במודר הנאה ואע"ג דזכין מדין שליחות, נראה [וכעי"ז כתב בשערי חיים] דכל האיסור במודר הנאה רק כששלוחו דבכה"ג כל הכח של השליח לפעול הוי משום שהוא עומד במקום בעה"ב ובזה חשיב שפועל שלו ואסור במודר הנאה, משא"כ שהוא שליח מדין זכין דבכה"ג השליח פועל בכחו אלא שמייחס למשלח מדין זכין, ובזה ליכא איסור במודר הנאה, וא"כ י"ל דהגדר בשליחות דכל הרוצה לתרום יבוא ויתרום, דבכה"ג הוי כדין זכין דהשליח פועל בפירות שלו אלא שמייחס בשליחות למשלח ובכה"ג ליכא איסור במודר הנאה.

# פלוגתת הראשונים אם מהני שליחות דזכין בהפרשת תרומה

ר"ן בגיטין [פרק התקבל] במשנה שם מי שהיה מושלך בבור ואמר כל השומע קולי יכתוב גט לאשתו הרי אלו יכתבו ויתנו, והביא הר"ן דברמב"ן כתב דבכה"ג לא חשיב שליחות דאל"כ מה ההיתר במודר הנאה, ובהכרח דלא חשיב שליחות והיינו משום דאמר כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום, וכתב הרמב"ן בתרומה מהני אפיק גילוי דעת, והיינו דלכך מהני כל הרוצה בתרומה דאפי' דלא הוי שליחות בתרומה לא בעינן שליחות אלא בעינן גילוי דעת וסגי בהכי, והק' הר"ן דבגמ' ב"מ [דף כ"ב ע"א] מבואר להדיא דבתרומה לא מהני גילוי דעת אלא בעינן שליחות דילפינן מקרא אתם גם אתם דבעינן דעת.

וברעק"א [ב"מ שם] כתב דאין כונת הרמב"ן דמהני גילוי דעת אלא דכשיש גילוי דעת חזר הא דהוי זכות ומהני מדין זכין, דבלא גילוי דעת איכא סברא דניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה במומוניה, אבל בדליכא הך סברא מהני מדין זכין, וא"כ בגילה דעתו דניחא ליה הדר הוי זכות ומהני מדין זכין וחשיב כשלוחיה, אלא דהק' דא"כ מאי מק' הגמ' דהכא חשיב כדעת דנעשה שליח, וכתב לחדש דבעינן שיהיה ידיעה דהוי זכות, וניחא דבסק"ד סבר הגמ' דאם יאוש שלא מדעת הוי יאוש חשיב כשיש בו ידיעה.

נמצא דפליגי הרמב"ן והר"ן אם מהני זכין בתרומה, דלדעת הרמב"ן מהני זכין בתרומה והיינו משום דהוי כשלוחיה אלא דילפינן מאתם גם אתם דבעינן שיהיה ידיעה דרוצה את התרומה, ולדעת הר"ן ילפינן מאתם גם אתם דלא מהני זכין בתרומה אלא בעינן מינוי שליחות ממש דזה נתחדש בדין לדעתכם דבעינן שליחות ממש.

ולכא' פלוגתתם אם הא דאפוטרופוס תורם הוי רק מדרבנן דהפקר בי"ד הפקר, או דילמא דאפוטרופוס מהני מדינא משום דחשיב כשליח היתומים משום הדין זכין הוי לשיטתהו דהרמב"ן לשיטתו דמהני זכין בתרומה לכך מהני מדינא תרומת אפוטרופוס, משא"כ הראשונים דסברי דלא מהני מדאורייתא תרומת אפוטרופוס סברי כשיטת הר"ן דלא מהני זכין בתרומה אלא בעינן לדעתכם שיהיה מינוי שליחות ממש ולכך ג"כ לא מהני מדאורייתא תרומת אפוטרופוס.

# ביטול שליחות בתרומה - משנה ג'

במשנה ביטל אם עד שלא תרם ביטל אין תרומתו תרומה ואם משתרם בטל תרומתו תרומה.

הר"ש מביא דבירושלמי הק' לדעת ר"ל שא"א לבטל שליחות משום דלא אתי דיבור ומבטל דיבור א"כ איך הכא תנן שעד שלא תרם ביטל מהני הביטול ולאע הוי תרומת השליח תרומה, ומת' הירושלמי דמיירי שהשליח שינה מרצון בעה"ב כגון שבעה"ב אמר לו לתרום בצפונו והוא תרם בדרומו.

וצ"ב דהרי כשלא ביטל המשלח את השליחות מהני כשהשליח תרם אפי' בצד אחר ממה שבעה"ב אמר וא"כ מדוע בביטל לא מהני, דהרי ביטול לחודא לא מהני ואם השליח תרם ממקום שבעה"ב אמר לו חלה התרומה א"כ מהו הצירוף של ביטול שליחות עם ממה ששינה מדעת בעה"ב.

ובחי' ר' שמואל

כתב דאיכא ב' סוגי שליחות איכא שליחות על המעשה ואיכא שליחות כח שנותן כח לשליח לפעול מכוחו ובשבילו, וכתב דהא דדיבור לא מבטל דיבור הוא בשליחות המעשה, אבל בשליחות כח הדיבור מבטל, ובשליחות כח מהני אפי' אם משנה ורק בשליחות מעשה הוי רק אם עושה מחמת מה שאמר לו, ולכך כשביטל אם תורם מאותו מקום מהני משום שליחות מעשה שלא בטילה, ורק אם משנה דלא הוי שליחות מעשה לא מהני.

אמנם י"ל באופ"א בפשטות דבעלמא מאי דמהני שיכול לשנות ולתרום ממקו"א הוא משום אומדן דעת דלא איכפת לו המקום, אבל הכא דביטל ולא רוצה את השליחות א"כ ליכא להך אומדנא.

# ביטול תרומה שחלה במחשבה

בגמ' קדושין [נ"ט ע"ב] פליגי ר"י ור"ל אם דיבור מבטל דיבור, ונפק"מ בשליחות דקדושין אם מהני הביטול, ומק' מהמשנה דמבואר דמהני הביטולת, ומת' הגמ' דמיירי שבעה"ב תרם דהוי מעשה, [וצ"ב א"כ גם בלא ביטול איך שיי לתרום שוב וצ"ע], ובתוס' שם הק' דגם לר"י דדבור מבטל דיבור קשה דמשמע שגם אם תרם במחשבה לא מהני הביטול והרי דיבור מבטל דיבור שהוא במחשבה, ותמוה מאד דאם כבר חל התרומה לא הוי מחשבה בעלמא ואיך יבטל את השליחות לאחר שכבר חל התרומה, ולכא' קשה ב' קושיות א' דכבר חל התרומה ואיך יבטל את השליחות לאחר שכבר חלה התרומה, ועוד מדוע חשיב מחשבה דכבר חלה התרומה, ובתוס' תי' דלא חשיב מחשבה משום דחל אבל הביאו לכך פסוק וכתבו וז"ל והוי כאילו תרם בידים והיינו דאיכא חילוק בין תרוומה בידים לתרומה במחשבה, אלא דחידשו התוס' מקרא דתרומה במחשבה הוי כתרומה בידים וצ"ע הגדר בזה, מבואר דתרומה אינה חלות דחלה כהקדש והפקר, אלא דבפירות יש סיבה שצריך להוציא מהם תרומה, והחלות תרומה הוא בירור החלקים שמהך פירות הם המבוררים לתרומה על כל הפירות, וחלות תרומה הוא שהפירות כל הזמן עומדים כתרומה על הנך פירות אחרים, ולכך סברי התוס' דאם מחיל תרומה במחשבה חשיב דהבירור נעשה רק במחשבה וכח התרומה הוא בדרגת מחשבה שהנך פירות מבוררים כתרומה על שאר הפירות, ולכך אם דיבור מבטל דיבור חל ביטול על בירור הפירות כמו שחל ביטול על הקביעות של הכלי, ותי' התוס' דגזה"כ דחלות תרומה הוי כמעשה דנקבע ולא מהני ביטול ע"י דיבור, ומבואר בתוס' דחלוק תרומה במחשבה מתרומה ע"י דיבור והיינו דתרומה דדיבור הוי חלות תרומה כהקדש ולכך לא שייך לבטלו דכבר חל התרומה, משא"כ תרומה במחשבה דליכא בירור במעשה א"כ כל החלות תרומה הוי דהוא רק בירור החלקים ובזה בעינן שכל הזמן יעמוד כבירור החלקים להיות תרומה.

# בדין שיריה ניכרים - משנה ה'

במשנה האומר תרומת הכרי זה בתוכו ומעשרותיו בתוכו תרומת מעשר זה בתוכו ר"ש אומר קרא שם וכח"א אומרים עד שיאמר בצפונו או בדרומו.

בדעת חכמים דלא חל התרומה עד שיאמר בצפונו או בדרומו הטעם כתבו הראשונים [ומבואר כן בגמ' ערובין דף ל"ז ע"ב] דאיכא דין שיריה ניכרים, ובדעת ר"ש דגם כשאומר בתוכו חל כתב הר"ש מהגמ' שם דר"ש סובר דחשיב שיריה ניכרים משום דבתוכו משמע באמצע, [ובגמ' שם איכא ב' תי' ומשמע דבזה גופא פליגי אם משום בתוכו חשיב שיריה ניכרים או דלא חשיב שיריה ניכרים], והביא דבירושלמי מבואר דר"ש פליג וסובר דלא בעינן שיריה ניכרים, ובאמת צ"ב שיטת הגמ' בערובין דבתוכו חשיב שיריה ניכרים הרי אינו מבורר היכן הוא האמצע והדין דכל הפירות הם מדומע וא"כ במה חשיב שיריה ניכרים, מבואר דלר"ש סגי בסיום מקום אפי' שלא הוי מקום ידוע ובזה גופא פליגי חכמים דבעינן מקום מסווים שניכר וידוע המקום.

ויל"ע האם הדין שיריה ניכרים הוי בתרומה שצריכה להיותר ניכרת, או דילמא דהוי דין בשירים שיהיו ניכרים, וכ"מ מהא דילפינן מהך קרא שא"א לעשות את כל הכרי תרומה ובעינן שירים הרי דהוי דין בשירים דבעינן שירים וא"כ מיסתבר דגם הדין ניכר הוא בשירים, אמנם י"ל באופן פשוט דהוי דין בין בתרומה ובין בשירים והיינו לפמש"נ בכמה דוכתין דתרומה הוי הוי חלות של בירור החלקים דתרומה הוי חלות תרומה מתוך הטבל וא"כ בעינן שיעשה תרומה וישאיר שירים דבלא"ה לא הוי תרומה, ולכך ג"כ בעינן שירים דבלא"ה לא שייך תרומה דתרומה הוי בירור חלקים ולתרום תרומה מתוך שירים.

ברמב"ם בפי' המשנה וכ"ה ברע"ב כתבו דלר"ש קרא שם היינו שחייב להפריש מאותו הכרי ואינו יכול להפריש ממקום אחר[[2]](#footnote-2), ומבואר שעדיין לא חל החלות תרומה, וצ"ב הגדר בזה במה הותרו השירים אם עדיין לא חל תרומה, ונראה מבואר כאן דההיתר שירים אינו תוצאה דממילא מהחלות תרומה [וכן נתבאר לעיל מהתוס' בנידה דכתבו דאע"ג דמופלא סמוך לאיש יכול להחיל חלות תרומה אינו יכול להתיר שירים], אלא הוי ב' חלותים, חלות תרומה וחלות היתר שירים שקובע שהתרומה אינו בשירים, ולכך י"ל דקביעת שם של התרומה כיון שלא הוי מקום מבורר לא חל תרומה כיון שאינו מבורר ומ"מ חל היתר שירים דבקריאת שם קבע שבשירים ליכא תרומה ומפקיע את התרומה מהשירים וקובע שהתרומה של השירים יהיה בתוכו ואע"פ שלא חל עדיין תרומה משום התרומה שאינה מבורר מ"מ נקבע שבשירם ליכא תרומה, ולפי"ז מבואר דבשירים ליכא דין שיהיה מבורר ורק בתרומה צריך שיהיה מבורר.

ובגמ' ערובין שם שקו"ט בגמ' האם הא דמהני לר"ש להפריש בלח על מה שעתיד להפריש הוי ראיה דלא סובר שיריה ניכרים, ופליגי הראשונים במסקנת הסוגיא שם האם לר"ש איכא דין שיריה ניכרים והא דמהני בלח הפרשה אפי' שלא ניכר משום דכיון שחל תרומה ע"י ברירה לכך חשיב נמי שיריה נכרים, דהרי מה שיפריש יהיה ניכר וע"י ברירה אמרינן דהוברר שזה היה עתיד להפריש,

וברשב"א בחולין [דף י"ד] כתב דכיון דהתרומה חלה ע"י ברירה חשיב שיריה ניכרים, וכ"ה בריטב"א במכות [דף י"ט], אמנם ברש"י שם במכות דמהא דב' לוגין מבואר דר"ש סובר דליכא דין שיריה ניכרים, ולכא' זהו שיטת הירושלמי שהביא הר"ש דלר"ש לית ליה דין שירים ניכרים.

# בגדר האיסור הקדמה במעשרות - משנה ו'

במשנה המקדים וכו' אע"פ שהוא עובר בלא תעשה מה שעשה עשוי.

דנו האחרונים באיסור להקדים תרומה לביכורים האם האיסור הוא מה שמקדים את התרומה, או דגדר האיסור הוא מה שמאחר את הביכורים, ונפק"מ בהקדים תרומה לביכורים ולבסוף לא הפריש כלל ביכורים או שנשרפו הפירות דאם האיסור להקדים תרומה עבר על האיסור, אבל אם האיסור לאחר את הביכורים לכא' כיון שלא הפריש כלל ביכורים לא חשיב מאחר, אמנם יש לדון דגם אם האיסור לאחר את הביכורים חשיב שעובר על האיסור במה שהפריש את התרומה דבזה קובע שהביכורים יהיו מאוחרים.

והביאו דבירושלמי כתוב וז"ל הקדים תרומה לביכורים אימתי הוא עובר ר' חייא ב"ר בא אמר מתחילה, ר' שמואל בר רב יצחק אמר בסוף, ונפק"מ בנשרף הכרי, והיינו דבזה גופא פליגי אם האיסור בהקדמת התרומה ועובר בתחילה ולכך עובר גם בנשרף הכרי, או דהאיסור באיחור הביכורים ובנשרף הכרי אינו עובר, ולעיל נתבאר די"ל דלכו"ע הוא איחור הביכורים דהדין הוא להקדים את הביכורים, אלא דפליגי מהו השעה והמעשה שעובר, דהאם בעצם זה שהקדים את התרומה חשיב מאחר את הביכורים ולכך עובר משעה שהפריש את התרומה דבזה עושה את הביכורים למאוחרים, או דילמא דרק דהאיסור הוא רק האיחור בפועל.

וברש"י בתמורה [דף ד' ע"ב ד"ה ה"ג מקדים תרומה] שכתב וז"ל שקורא עליהם שם ומביאה לקדושת תרומה, הרי דהאיסור הוא חלות התרומה בתחילה.

ובתורא"ש בקדושין [דף מ"ב ע"ב ד"ה שאני] הק' דבשלח שליח להקדים תרומה לביכורים נימא דלא הוי שליח משום דאין שליח לדבר עבירה, ופשטות לשונו משמע דהשליחות על התרומה תהיה בטילה הרי דעובר כבר בשליחות על התרומה.

ובתוס' בתמורה [דף ד' ע"א ד"ה ואתמר] כתבו דכשמפריש בב"א עובר על העשה דלא הקדים מעש"ר לשני, ולאו עוברים רק כשמאחר, מבואר דאיכא דין בעשה להקדים והאיסור הוא בלאחר.

ובחינוך [מצוה ע"ב] כתב שנוהגת [האיסור להקדים] בזכרים ובנקבות, ויל"ע דשיטת החינוך דאשה אינה מצווה בביכורים וא"כ יל"ע אם אשה הקדימה תרומה לבכורים דלכא' אינה עוברת דהרי אינה מצווה כלל להפריש ביכורים, וגם אם נימא דהאיסור להקדים את התרומה היינו במקום שמצוה להפריש ביכורים אבל באשה שאינה מצווה להפריש בכורים לכא' אין לה איסור להקדים תרומה לביכורים.

# הקדמה קודם מירוח

מצינו סתירה בדברי רש"י האם איכא איסור להקדים מעשרות קודם מירוח, דהיינו קודם דאיכא חיוב הפרשת תרומות ומעשרות, דברש"י שבת [דף קכ"ז ע"ב ד"ה שהקדימו] כתב דאינו עובר, ובביצה [דף י"ג] כתב רש"י שעובר, ודברי רש"י בביצה הם ביאור בדברי הגמ' שם דקנסו משום דעבר והקדים הרי דגם קודם שנתחייב בתרומות ומעשרות אסוק להקדים.

ובאבי עזרי כתב דהא דמבואר בביצה דאיכא איסור להקדים אפי' קודם החיוב היינו משום דמדרבנן איכא איסור אכילת קבע גם קודם מירוח ולכך כיון שמדרבנן חל החיוב איכא איסור להקדים מדרבנן.

ויעויין לשון רש"י שם בביצה שכתב קנסא על שהקדים וגרם להערים לעבור על דברי תורה, וצריך לדחוק דכונת רש"י דיסוד האיסור הוא דברי תורה

# גדרי תרומה במחשבה – משנה ח'

במשנה המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר מעשר ואמר תרומה וכו' לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין.

מבואר במשנה דכשהתכוין לומר תרומה ואמר מעשר לא חל המעשר משום דאע"פ שאמר בפיו מעשר כיון שבלבו לא חשב על מעשר לא חל המעשר.

ובטורי אבן בחגיגה [דף י' ע"א ד"ה דילמא באבני השהם] הק' מדוע לא חל התרומה שהרי תרומה חלה במחשבה וכיון שחשב לומר תרומה שיחול התרומה משום המחשבה[[3]](#footnote-3).

והנה מבואר בגמ' [פרק אלו מציאות] דמהני שליחות בתרומה דנתחדש בקרא דמהני השליחות, ובשיטה לא נודע למי [קדושין דף מ"א] הק' מדוע בעינן קרא דהוי תרומה משום פרשת שליחות תיפו"ל שיחול תרומה משום מחשבת המשלח דכיון ששלחו לתרום חשיב דאיכא מחשבה ושיחול התרומה משום מחשבתו, וידוע לבאר דחלות תרומה במחשבה לא סגי במה שרוצה ומתכנן להחיל חלות תרומה, אלא בעינן שיעשה חלות במחשבה כמחו שעושה חלות בדיבור וכד', ולכך כשממנה שליח אינו מחיל חלות במחשבה אלא שרוצה שיהיה תרומה אבל לא החיל חלות במחשבה ולכך לא חל חלות משום המחשבה דלא הוי מחשבה דחלות אלא תכנון להחיל חלות, וא"כ י"ל דכשהתכוין לומר תרומה לא חשיב חלות במחשבה וכעי"ז כתב בטו"א שם עיי"ש, וצ"ע בזה.

ובר"ש ובפי' הרא"ש כתבו ודוקא כשפיו ולבו מכחישין זה את זה אבל לא מכחשי אהדדי מהני בתרומה וקדשים כדדרשינן גמר בלבו אע"פ שלא הוציא בשפתיו, וצ"ב מדוע במכחישין לא מהני המחשבה דלבו, אולי כונתו כמש"נ דבמכחישין א"כ לא החיל במחשבה אלא רק היה בדעתו להחיל בפיו ולכך לא חשיב חלות במחשבה ולא חל המחשבה.

וברמב"ם בפי' המשנה כתב והעיקר אצלנו גמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, והיינו דהרמב"ם הא לפרש מדוע לא חל התרומה משום מחשבת הלב וע"ז כתב הרמב"ם דלא מהני גמר בלבו דצריך להוציא בפשתיו, ותמוה דהרי מהני תרומה במחשבה וכשתורם במחשבה אינו צריך להוציא בשפתיו ומדוע כתב הרמב"ם דבעינן להוציא בשפתיו, ואולי צריך לדחוק דכונת הרמב"ם דבגמר בלבו היינו בכה"ג דלא היה בלבו חלות תרומה אלא רק מחשבה לתרום בדיבור בכה"ג צריך להוציא בפיו.

# תרומת גוי - משנה ט'

במשנה הנכרי והכותי תרומתן תרומה וכו'.

ברמב"ם בפי' המשנה כתב וז"ל הגוים אע"פ שאינם חייבים במצות מ"מ אם עשו איזה מהם יש להם ע"כ מקצת שכר, וזה מן העיקריים שבידינו, וכיון שיש להם חלק בשכר עליהן הרי עשייתן ע"י חשובה מעשה כפי שאתה רואה.

בפשטות חלות התרומה אינה תלויה בקיום המצוה, וא"כ צ"ב מדוע הוצרך הרמב"ם לומר דגוי יש לו זכר בהפרשת תרומה, דשכר שייך לקיום המצוה דתרומה והחלות תרומה תלוי בכח להחיל חלות תרומה ואינו שייך לקיום המצוה.

בכתבי הגרי"ז תמורה [דף ג'] כתב דהרמב"ם סובר דגוי אם אין לו שכר בהפרשת תרומה ואין לו שייכות למצות תרומה א"כ הוא מפוקע מתרומה ולא היה חל תרומה, דהיינו דאע"פ דבעלמא הפרשת תרומה אין לה שייכות למצות תרומה, מ"מ בגוי אם הוא מופקע ממצות תרומה ודאי שהוא מופקע מחלות תרומה.

ברש"י בקדושין [דף מ"א ע"ב] כתב דקסבר אין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע, ובתוס' כתבו בשם ר"י דת"ק סובר דאפי' יש קנין שייך גוונא שתבואתו חייבת בתרומה כגון שגדלה שליש ביד ישראל ולקחם קודם מירוח ומירחם ישראל, וצ"ב מדוע הוצרך רש"י לומר דת"ק סובר דאין קנין הרי משכחת לה גוונא גם למ"ד דיש קנין שתבואתו תהיה חייבת וכש"כ התוס'[[4]](#footnote-4).

ונראה דרש"י סבר דרק אם אין קנין בגוי להפקיע ומה שגדל ברשתו הגוי חייב בתרומה שייך לומר דיש לגוי חלות תרומה דאם מה שגדל ברשות הגוי מתחייב א"כ גוי הוא בפרשת תרומה, משא"כ אם יש קנין בגוי ורק שייך שיהיה לו תבואה שחייבת, לא חשיב ע"י כך שגוי הוא בפרשת תרומה ומכח זה לא אמרינן דתרומתו תרומה.

והדברים מוכרחים דהנה מבואר בגמ' דלת"ק גוי חשיב בתורת תרומה ולר"ש גוי חשיב אינו בתורת תרומה, ובטעמיה דר"ש כתב רש"י דסובר דמירוח גוי פוטר, ותמוה מדוע משו"ה חשיב אינו בתורת דהרי הא דאין לגוי תרומה הוי רק חיסרון בהיכי תמצי שאין לו פירות שחייבים בתרומה, וביותר תקשי דהרי מבואר בתוס' דאיכא היכי תמצי שיהיה לגוי פירות שחייבים בתרומה, ולהנ"ל אתי שפיר דאם מירוח גוי פוטר א"כ כיון שאין לגוי פירות שחייבים בתרומה לכך חשיב דלא נאמר לו פרשת תרומה ואינו בתורת תרומה, משא"כ לת"ק דגוי אינו פוטר מתרומה לכך חשיב שהוא בפרשת ובתורת תרומה ויכול לתרום.

עוד יש להוכיח כן בדעת רש"י דכתב דלת"ק אין קנין ומירוח עכו"ם אינו פוטר, ובדעת ר"ש כתב דמירוח עכו"ם פוטר, ולכא' מדוע הוצרך רש"י לומר דמירוח עכו"ם פוטר תיפו"ל דר"ש סובר דיש קנין, [אמנם י"ל דברש"י בגיטין משמע דיש קנין ומירוח עכו"ם אם פוטר תלויים זה בזה], ולהנ"ל ניחא דרק אם לר"ש גם יש קנין וגם מירוח עכו"ם פוטר חשיב משום כך דגוי מופקע מתרומה.

# תרומת גוי – פלוגתת ת"ק ור"ש – משנה ט'

במשנה תרומת הנכרי מדמעת וחייבין עליה חומש ור"ש פוטר.

בקדושין [דף מ"א ע"ב] כתב רש"י דת"ק סובר דאין קנין לגוי להפקיע מחיוב תרומה ומעשרות, ומירוח עכו"ם אינו פוטר, ור"ש סובר דמירוח עכו"ם אינו חייב במעשרות, וצ"ב דבגמ' שם מבואר דלת"ק גוי חשיב איתיה בתרומה ובעינן קרא למעט שאינו נעשה שליח לתרום, ולר"ש גוי אינו בתורת תרומה ולא צריך קרא למעט שאינו נעשה שליח, וצ"ב מדוע הא דיש חיוב תרומה בפירות גוי חשיב משום כך איתיה בתרומה, וצ"ל דאם גוי הוי פטור מתרומות ומעשרות א"כ חשיב אינו בתורת תרומה, משא"כ אם פירות דגוי מתחייבים א"כ חשיב בתורת ופשוט.

ובתוס' שם כתבו דאינו שייך לפלוגתא אם יש קנין או אין קנין, אלא אפי' אם יש קנין משכחת לה פירות של גוי שחייבים במעשר ופליגי אם תרומת גוי תרומה מקרא עיי"ש.

ובראשונים בקדושין שם כתבו בדעת התוס' דלר"ש תרומת גוי אינו תרומה כלל, אמנם בר"ש כאן כתב דר"ש פוטר רק מחומש אמנם מודה דמ"מ הוי תרומה, וצ"ב לדעת הר"ש דגם לר"ש הוי תרומה אלא דפטור מחומש א"כ מדוע חשיב דלר"ש אינו בתורת תרומה, ונראה לפמש"נ בכתבי הגרי"ז זבחים [דף מ"ה] ובמנחת אברהם שם דהא דקדשי עכו"ם אין בהם מעילה [וילפינן לה מתרומה] אינו רק פטור ממעילה אלא דאיכא חילוק בדרגת הקדושה דקדשי עכו"ם הוי קדושה אחרת מקדשי ישראל, ולפי"ז ניחא דה"ה בתרומה דנתמעט מחומש לר"ש לא הוי רק מיעוט מחומש אלא גדר המיעוט הוא דתרומת עכו"פ לא הוי כתרומת ישראל ולכך חשיב שגוי אינו בתורת תרומת ישראל ואינו נעשה שליח.

עוד י"ל לפמש"נ בדברי האחרונים דבתרומה שייך לחלק בין ההיתר שירים לקדושת התרומה, דמצינו [במשנה דשיריה ניכרים] דאיכא קביעות מקום להתיר שירים ועדיין לא חל חלות קדושת תרומה בפירות, וא"כ י"ל דהגדר בתרומת גוי לר"ש הוא דחל היתר שירים ונקבע מקום התרומה אבל ליכא קדושת תרומה בפירות.

# שיטת הרמב"ם בתרומת גוי

ברמב"ם [פ"ד הט"ו] כתב הנכרי שהפריש תרומה משלו דין תורה שאינה תרומה לפי שאינו חייב, וצ"ב מהו הסברא דכיון שאינו חייב לא הוי תרומה, ובהמשך דברי הרמב"ם כתב ומדבריהן גזרו שתהיה תרומתן תרומה גזירה משום בעלי כיסין, ותמוה דבפשטות הגזירה הוא לחייב את הפירות בתרומה בשביל שלא יפטרם ע"י עכו"ם אבל מדוע משום כך תרומת גוי הוי תרומה, מבואר ברמב"ם דגדר המיעוט דגוי מתרומה הוא דכיון דאינו חייב בתרומה לא נאמרה לו פרשת תרומה ולכך אינו בתורת תרומה, דמשום שאינו חיב בתרומה הוא מפוקע מתרומה, ולכך כתב הרמב"ם דכיון דרבנן תיקנו שפירות גוי יהיו חייבים בתרומה ומדרבנן גוי הוא בפרשת תרומה לכך מדרבנן תרומת גוי הוי תרומה, ועיין בכתבי הגרי"ז [תמורה דף ב' ע"ב] שנראה מדבריו כמש"נ.

# כרם רבעי דגוי – משנה ט'

במשנה ר"י אומר אין נכרי כרם רבעי וחכמים אומרים יש לו.

בר"ש כתב דפליגי אם יש קנין לנכרי, מבואר בר"ש דהנידון אם יש קנין לנכרי בא"י לא הוי רק לגבי תרומות ומעשרות אלא הוי גם לגבי דיני כרם רבעי.

אמנם ברמב"ם [פ"י ממעש"ש ה"י] כתב ויש לנכרי נטע רבעי שאם בא לנהוג במצוה זו הרי הוא קדש כנטע רבעי של ישראל, ומשמע דאפי' כשהפירות ברשות הגוי איכא לדין נטע רבעי,

ולכא' תליא בנידון הידוע [ונתבאר בארוכה במסכת מעש"ש] האם דין רבעי הוא המשך לדין ערלה, דמדיני איסור ערלה הוא דבשנה הרביעית ינהג בו דין רבעי, ולפי"ז נראה דלא מהני יש קנין לגוי להפקיע מאיסור רבעי, דלגבי ערלה וכלאים לא מצאנו דקנין גוי יפקיע את האיסור, ובר"ש סוף ערלה דייק מהמשנה דערלה נוהג בגוי דרק ברבעי איכא פלוגתא במשנה אבל ערלה לכו"ע נוהג, וביאר החזו"א [שביעית סי' א' סק"ג] דהא דיש קנין מפקיע מחיוב מעשרות היינו דכיון שהפירות בבעלות הגוי שפטור ממעשרות לא חל חיוב מעשר על הפירות, וכל זה לגבי תרו"מ ובכורים דמצות נינהו, אבל ערלה וכלאי הכרם דאיסורי נינהו איכא איסור אפי' אצל גוי כיון שהקרקע הוי קרקע בקדושת א"י, או דילמא דדין רבעי הוי כקדושת מעש"ש והוי כתרו"מ מדהני קנין עכו"ם להפקיע את חיוב וקדושת רבעי.

# בגדרי יש קנין ואין קנין לגוי בא"י להפקיע מיד מעשר

בגמ' גיטין [דף מ"ז ע"א] אמר רבה אע"פ שאין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי מעשר שנאמר כי לי הארץ לי קדושת הארץ אבל יש קנין לעכו"ם בא"י לחפור בה בורות וכו', ור"א אומר אע"פ שיש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי מעשר שנאמר דגנך ולא דגן עכו"ם אבל אין קנין לעכו"ם בא"י לחפור בה בורות וכו'[[5]](#footnote-5).

מבואר בגמ' דפליגי רבה ור"א דלרבה גוי שקונה קרקע בא"י לא הוי קנין שמפקיע מידי מעשר וכתב רש"י דאם ישראל קונה מהגוי פירות חייב לעשר, ור"א סובר שיש קנין לגוי בא"י להפקיע ממעשר.

ובגדר הדין דאין קנין מבואר ברש"י בע"ב [ד"ה מדאורייתא] שכתב וז"ל ואין אין קנין לעכו"ם להפקיעה מקדושתה הויא לה לענין קדושתה ברשות ישראל כאילו משכנה, מבואר ברש"י שגדר הדין דאין קנין היינו דלגבי דיני הקדושה חשיב שהקרקע עדיין ברשות ישראל והיא רק ממושכנת אצל הגוי, ועיי"ש ברש"י [וכ"ה ברש"י במשנה] דהישראל שמכר לגוי חייב לקנות ממנו פירות בשביל להביא ביכורים, והוא חידוש גדול דחשיב ממש הקרקע ברשות ישראל ונשאר עליו חיוב הבאת ביכורים, ובראשונים פליגי על רש"י וסברי הישראל אינו חייב לקנות את הפירות בשביל להביא ביכורים אלא דאם קונה את הפירות חייב להביא ביכורים[[6]](#footnote-6).

אמנם ברמב"ם מבואר מהלך אחר מרש"י שכתב הרמב"ם [פ"א מתרומות ה"י] נכרי שקנה קרקע בא"י לא הפקיעה מן המצות אלא הרי היא בקדושתה לפיכך אם חזר ישראל ולקחה ממנו אינה ככיבוש יחיד אלא מפריש תרומות ומעשרות ומביא ביכורים, מבואר ברמב"ם דלמ"ד יש קנין פקע מהקרקע הקדושה לגמרי וישראל שחזור וקונה את הקרקע חשיב כיבוש יחיד ופטור מדאורייתא מתרומות ומעשרות וביכורים, והיינו דסובר הרמב"ם דלמ"ד יש קנין לגוי בא"י היינו קנין בגוף הקרקע דפוקע ממנה קדושת א"י והוי כקרקע חו"ל, וכשהישראל חוזר וקונה הוי כיבוש יחיד, ובגדר הך דין כתב בחי' רבינו חיים הלוי דכיון דקדושת הארץ הוא מחמת ירושה וישיבה דקדושת הארץ באה מכח שהיא ירושת ישראל, א"כ סובר הרמב"ם דלא הוי רק דין בקידוש הארץ בתחילתו דחל קדושת א"י ממת ירושת שיראל, אלא דכל קדושת האץר הוי רק בזמן שהיא בירושת ישראל, ולמ"ד יש קנין דעכו"ם קונה את גוף הקרקע פקע השם ירושה מהקרקע וממילא פקע קדושת הארץ הוי כקרקע חו"ל.

אלא דיל"ע דבגמ' מבואר דגם למ"ד יש קנין כל הפטור הוא בפירות שגדלו והביאו שליש ברשות הגוי, אבל ישראל שקונה מהגוי פירות קודם שהביאו שליש והביאו שליש אצל הישראל חייב במעשרות, ותמוה הרי לדעת הרמב"ם למ"ד יש קנין הוי הפקעת הקדושה מא"י וישראל הקונה את הקרקע הוי כיבוש יחיד ואיך יתחייב הישראל שקונה את הקרקע במעשרות הרי הוי רק כמו כיבוש יחיד.

ובחי' רבינו חיים הלוי כתב דהא דמבואר ברמב"ם דלמ"ד יש קנין פקע הקדושה מהארץ והוי כחו"ל וכשחזר הישראל וקונה הוי כיבוש יחיד היינו רק לרבה דיש קנין דנכרי היינו שיכול לחפור בה בורות וכו' והיינו שיש לגוי קנין בגוף הקרקע, משא"כ לר"א דסובר דאין הגוי יכול לחפור בה בורות א"כ אין לגוי קנין בגוף הקרקע אלא קנין בפירות ולכך לא פקע קדושה מהארץ ולא הוי כקרקע חו"ל.

ובחזו"א ריש שביעית כתב דא"א לומר דיש קנין לגוי היינו דפקע קדושת הארץ מהקרקע, א' דא"כ מדוע אם הישראל קונה מהגוי קודם הבאת שליש חייבת, ובאמת כה"ק הגר"ח וכתב דלר"א דסבר דיש קנין כיון שאין לו בזה קנין לחפור בו בורות א"כ לא הוי קנין בגוף הקרקע ולשיטתו ודאי דלא פקע קדושת הארץ, אלא דבאמת יש בדברי הגר"ח חידוש דהגדר יש קנין לרבה והגדר לר"א הוי ב' גדרים שונים, אלא דסבר הגר"ח דאין בזה תימא דזה תלוי בפלוגתתם אם יש קנין לחפור בו בורות, ועוד הק' דאם פקע קדושת הארץ מדוע הגוי לא יכול לחפור בורות, ועוד כיון שהגוי קונה רק קנין פירות לר"א דאינו חופר בו בורות א"כ למה תפקע הקדושה, ולדברי הגר"ח באמת כל מאי דמבואר ברמב"ם דפוקע הקדושה הוא לרבה דסובר דיכול לחפור בו בורות אם היה קנין לגוי היה פוקע הקדושה, עוד הוכיח החזו"א דלא פקע קדושת הארץ דמבואר בתוס' קדושין [ל"ח ע"ב] דנוהג ערלה וכלאים בשל נכרי, ואם הגדר ביש קנין הוא דפקע קדושת הארץ א"כ חשיב כחו"ל ולא יהיה בקרקע גוי איסור ערלה וכלאים, ועיי"ש בחזו"א דר"ל דהא דכתב הרמב"ם [בה"י] דגוי לא מפקיע מהמצות ולכך ישראל שקונה אינו ככיבוש יחיד וחייב בתרו"מ היינו לכו"ע ולא מחמת דאין קנין אלא בעצם דגוי אינו מפקיע את קדושת הארץ, ואת ההל' דאין קנין ופירות שקונה מגוי חייב בתרו"מ כתב בהי"א, אמנם הביא דהגר"א בשו"ע [של"א סק"ח] פי' דברי הרמב"ם דלמ"ד יש קנין ישראל שקונה מהגוי הוי כיבוש יחיד ופטור מתרו"מ.

אלא דגם לדעת הגר"ח צ"ב הגדר לר"א ביש קנין הרי הגוי אינו קונה קנין הגוף דאינו יכול לחפור בורות, ובדברי הגר"ח שם מבואר דקרא דדגנך דממעט גוי הוי מיעוט דפירות קוי פטורים מתרומה ומעשרות, ולכך גם לר"א דאין לגוי קנין בקרקע איכא פטור בפירות, והגדר נראה דפירות מקרקע שאינו בפרשת תרומה ומעשרות אין בהם חיוב תרומות ומעשרות והוי פטור כפטור גידולי הקדש, [עיין בחזו"א שם דהוכיח מכאן דגדר הפטור בגוי אינו משום דהוי כחו"ל דהרי בהקדש הוי רק מיעוט בפירות], וכתב שם הגר"ח דמחמת המיעוט דפירות עכו"ם פוטרים ממעשרות לכך אמרינן דלרבה דסובר דיש קנין בגוף הקרקע אם היה קנין בפירות לפטור ממעשרות היה חשיב כחו"ל, ונראה הגדר בזה דכיון דאיכא פטור בפירות גוי א"כ הוא מופקע מפרשת תרומה ולכך קרקע גוי הוי כקרקע חו"ל דאין בה חיוב.

# ביאור דברי הגר"ח בגדר יש קנין לגוי לר"א

בחי' רבינו חיים הלוי כתב דהמיעוט בפירות עכו"ם למ"ד יש קנין אינו מיעוט בפירות, דבמשנה בדמאי מבואר דישראל שחכר פירות מנכרי למ"ד יש קנין פטור מתרו"מ והתם הפירות הם של ישראל והבעלות הממונית של הפירות הם של ישראל, ומוכח דמהמיעוט דדגנך ילפינן מיעוט על קרקע של נכרי דגידלוי קרקע של נכרי נתמעטו דפטורים מתרו"מ ולכך גם פירות של ישראל שגדלו בקרקע של נכרי פטורים מתרו"מ, ונתק' שם איך ילפינן מדגנך מיעוט בקרקע דלכא' דגנך הוי מיעוט בפירות שפטורים מתרו"מ.

אלא דכתב שם דלרבה דיש לנכרי קנין הגוף בקרקע לחפור בורות א"כ קרקע נכרי אם היה קנין היה חשיב חו"ל, וכמדוייק ברמב"ם עיי"ש והובא לעיל, אבל לר"א דאין לנכרי קנין בגוף הקרקע לכך לא חשיב חו"ל, ומ"מ גדר המיעעוט הוא אינו בפירות אלא דקרקע גוי, והיינו אם הבעלות על הקרקע הוא גוי דמופקע מתרו"מ הוי סברא דהפטור הוא בקרקע, והיינו דהמיעוט הוא בפירות נכרי מופקעים מחיוב תרו"מ ואינו בפרשת תרו"מ ולכך הוי סברא דקרקע דנכרי אין בה כח חיוב להעמיד פירות שחייבים בתרו"מ.

וז"ל הגר"ח ומעתה הרי ניחא גם הא דצריכינן לקראי דדגנך ואדמתך למעוטי של נכרי מתרו"מ ותיפוק לן דהא אינן נוהגות אלא בארץ, דכיון דלכו"ע לא מועיל הקנין נכרי להפקיע עיקר דין א"י מינה ולמיחשבה כחו"ל ורק להפקיע מינה קדושתה לענין תרו"מ ובכורים וכדו', ע"כ ממילא דהוי דין פטור בפנ"ע וגם דין הפקעת קדושה שיש בזה הוא ע"י הגזה"כ דשל נכרי פטור וצריך קראי לזה, מבואר בדברי הגר"ח דלרבה דסובר דיש לנכרי קנין בגוף הקרקע לחפור בורות אם היה סובר דיש קנין לנכרי לקדושה מסברא הקרקע היתה נעשית לקרקע חו"ל, ולכא' היינו לאחר המיעוט מדגנך דקרקע גוי יש בה הפקעה דאין בה קדושה לפירות לחיוב מתרו"מ וכיון שיש לגוי קנין בגוף הקרקע ממילא הוי כקרקע חו"ל, ולר"א דאיכא קנין לגוי כתב הגר"ח 'וגם דין הפקעת קדושה שיש בזה הוא ע"י הגזה"כ דשל נכרי פטור וצריך קראי לזה', ולכא' מנלן דבקרא נאמר הפקעת הקדושה מהקרקע וגם פירות של ישראל בקרקע של גוי פטורים כדמוכח מהמשנה בדמאי דילמא הוי רק פטור בפירות נכרי, וצ"ל דכיון

# בביאור שיטת רש"י בדין אין קנין לנכרי

ברש"י בגיטן [שם בע"ב ד"ה מדאורייתא] כתב וז"ל ואין אין קנין לעכו"ם להפקיעה מקדושתה הויא לה לענין קדושתה ברשות ישראל כאילו משכנה, מבואר ברש"י שגדר הדין דאין קנין היינו דלגבי דיני הקדושה חשיב שהקרקע עדיין ברשות ישראל והיא רק ממושכנת אצל הגוי, ועיי"ש ברש"י [וכ"ה ברש"י במשנה] דהישראל שמכר לגוי חייב לקנות ממנו פירות בשביל להביא ביכורים,

בחזו"א שביעית [סי' א' סק"ג] כתב וז"ל ועיקר דברי רש"י ז"ל קשים דאטו הקדושה מידי דמששא היא שישאר בעלים על הקדושה ולא על השדה, ולמה ינהוג כאן ביכורים כיון שהפירות של נכרי, ולמה יתחייב המוכר ליקח הפירות יותר מאיש אחר, ולכא' מבואר ברש"י דקדושת הארץ אינו תוצאה מהבעלות על הקרקע והפירות, דהרי רבה סובר דלגוי איכא קנין הגוף בקרקע ויכול לחפור בורות, אלא הוי קנין נוסף דלישראל איכא קנין בקרקע לקדושת א"י, וכעין דמצינו דאיכא לאדון קנין איסור בעבד עברי, ה"נ איכא לישראל קנין קדושה בקרקע,ולמ"ד אין קנין היינו דלא פקע הך קנין קדושה מחמת מכירה והבעלים הישראל נשאר בעלים על קדושת הארץ, ולכך הוא חייב להעמיד את חיוב הביכורים דהוי חיוב על הגברא דהוא הבעלים על קדושת הקרקע, והדברים מחודשים מאד.

ויעויין בחי' רבינו חיים הלוי [עמוד לח'] שכתב וז"ל אלא ודאי נראה דכך היא פלוגתתם, דרבה סובר דהקרא דכי לי הארץ אתי לארויי לן דאין קנין לנכרי בא"י להפקיע קדושתה בין לענין גוף הקרקע ובין לענין הפירות, ולענין ממונא יש קנין לנכרי אף לענין גוף הקרקע כמו לחפור בה בורות, ור"א פליג וסובר דלענין גוף הקרקע אין לנכרי בה קנין אף לענין ממונא וכמו לחפור בה בורות, ומכש"כ לענין הפקעת קדושה מגוף הקרקע, ולענין פירות יש לנכרי בה קנין אפי' להפקעת קדושתה וכו', ופלוגתת רבה ור"א הוא בהא דרבה מחלק בין קדושה לממונא, וגוף ופירות שוין הן, ור"א מחלק בין גוף לפירות וקדושה וממונא שוין הן, ונראה מדברי הגר"ח דקנין נכרי בא"י לענין קדושה לא הוי בתוצאה מהקנין ממון, דכתב דרבה מחלק בין קדושה לממון ולגבי הממון יש לנכרי קנין ממון גמור ומ"מ אין לו קנין לגבי הקדושה ובר"א כתב דקדושה וממונא חד הוא, והיינו דבלא דברי הגר"ח היה אפשר לפרש דהדין אין קנין היינו דקנין הממון של הגוי לא מפקיע את הקדושה אמנם לשון הגמ' ודברי הגר"ח הם דאין לגוי קנין בקדושה ולר"א איכא לגוי קנין בקדושה ומבואר דהוי קנין נוסף על הקנין ממון.

# בחידוש הכסף משנה דבזמן שהפירות אצל הגוי לכו"ע יש קנין

1. הט"ז [יור"ד ש"ה סעי' י"א] כתב דמהני זכין בדבר שהוא זכות אפי' שיש בו קצת חובה ולכך מהני לתרום משלו על של חבירו אפי' שיש קצת חובה דניחא ליה למעבד מצוה בממוניה, מבואר דהט"ז פי' דספק הגמ' דודאי תורם משלו על של חבירו חשיב זכות דמרויח פירות אלא שיש בזה קצת חובה ובזה הנידון אם מהני זכין בדבר שיש בו קצת חובה. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם ברמב"ם בהל' תרומות [ פסק כחכמים וכתב דכשאמר בצפונו או בדרומו צריך להפריש מהך פירות מבואר דגם בדעת חכמים לא חשיב ניכר גמור וצ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. עיין תוס' ערכין [דף ה' ע"א ד"ה אדם] דתי' התוס' ב' תי' אם חל מה שחשב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם יעויין בתורי"ד בקדושין שם דכתב דכל מאי דגוי שתרם תרומתו תרומה היינו דוקא בפירות שגדלו ברשותו, אבל בפירות שקנה מישראל בטבלם אינו יכול לתרום, ומיושב קושית תוס' על רש"י, אלא דצ"ב טעמיה דהתורי"ד מאי שנא פירות טבל שגדלו ברשות הגוי לפירות טבל שגדלו ברשות ישראל, ומבואר בתורי"ד דאפי' למ"ד אין קנין לגוי ופירות טבל שגדלו ברשתו הגוי חייבים בתרומה לא הוי דינם כדין פירות שגדלו ברשות ישראל וצ"ב הגדר בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. יעויין ברשב"א דמבואר בדבריו דהנידון אם יש לגוי קנין בא"י לחפור בה בורות היינו אם קנין הגוי הוי רק כקנין פירות, כעין קנין ישראל בזמן שהיובל נוהג, ולכך אינו יכול לחפור בה בורות, או דניתן זכות למכור לגוי גם את הקנין הגוף, וכתב החזו"א [שביעית סי' א'] דאע"ג דקנין גוי הוי קנין בקרקע לעולם דגוי אינו מצווה ביובל, מ"מ אין לו קנין הגוף לחפור בורות, וכתב וז"ל ואע"ג שהיא שלו לעולם מ"מ הארץ ברשות ישראל והלא למחר אפשר שיקחנה ישראל מידו ואין לו רשות להפסידה. [↑](#footnote-ref-5)
6. בחזו"א שביעית [סי' א' סק"ג] כתב וז"ל ועיקר דברי רש"י ז"ל קשים דאטו הקדושה מידי דמששא היא שישאר בעלים על הקדושה ולא על השדה, ולמה ינהוג כאן ביכורים כיון שהפירות של נכרי, ולמה יתחייב המוכר ליקח הפירות יותר מאיש אחר, ולכא' מבואר ברש"י דקדושת הארץ אינו תוצאה מהבעלות על הקרקע והפירות, דהרי רבה סובר דלגוי איכא קנין הגוף בקרקע ויכול לחפור בורות, אלא הוי קנין נוסף דלישראל איכא קנין בקרקע לקדושת א"י, וכעין דמצינו דאיכא לאדון קנין איסור בעבד עברי, ה"נ איכא לישראל קנין קדושה בקרקע,ולמ"ד אין קנין היינו דלא פקע הך קנין קדושה מחמת מכירה והבעלים הישראל נשאר בעלים על קדושת הארץ, ולכך הוא חייב להעמיד את חיוב הביכורים דהוי חיוב על הגברא דהוא הבעלים על קדושת הקרקע, והדברים מחודשים מאד.

   ויעויין בחי' רבינו חיים הלוי [עמוד לח'] שכתב וז"ל אלא ודאי נראה דכך היא פלוגתתם, דרבה סובר דהקרא דכי לי הארץ אתי לארויי לן דאין קנין לנכרי בא"י להפקיע קדושתה בין לענין גוף הקרקע ובין לענין הפירות, ולענין ממונא יש קנין לנכרי אף לענין גוף הקרקע כמו לחפור בה בורות, ור"א פליג וסובר דלענין גוף הקרקע אין לנכרי בה קנין אף לענין ממונא וכמו לחפור בה בורות, ומכש"כ לענין הפקעת קדושה מגוף הקרקע, ולענין פירות יש לנכרי בה קנין אפי' להפקעת קדושתה וכו', ופלוגתת רבה ור"א הוא בהא דרבה מחלק בין קדושה לממונא, וגוף ופירות שוין הן, ור"א מחלק בין גוף לפירות וקדושה וממונא שוין הן, ונראה מדברי הגר"ח דקנין נכרי בא"י לענין קדושה לא הוי בתוצאה מהקנין ממון, דכתב דרבה מחלק בין קדושה לממון ולגבי הממון יש לנכרי קנין ממון גמור ומ"מ אין לו קנין לגבי הקדושה ובר"א כתב דקדושה וממונא חד הוא, והיינו דבלא דברי הגר"ח היה אפשר לפרש דהדין אין קנין היינו דקנין הממון של הגוי לא מפקיע את הקדושה אמנם לשון הגמ' ודברי הגר"ח הם דאין לגוי קנין בקדושה ולר"א איכא לגוי קנין בקדושה ומבואר דהוי קנין נוסף על הקנין ממון. [↑](#footnote-ref-6)