ג (ג) - בגדר הא דאינו נעשה מועד אלא בג_ ימים, ובדין טומאת זב וזבה בימים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' כ"ה מרחשון תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"ג: איזהו תם ואיזהו מועד, מועד כל שהעידו בו שלשה ימים וכו' דברי ר' יהודה, ר"מ אומר מועד שהעידו בו ג' פעמים וכו', מ"ט דר' יהודה אמר אביי וכו', ור"מ מ"ט דתניא א"ר מאיר ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כ"ש, אמרו לו זבה תוכיח שריחקה ראיותי' טמאה קירבה ראיותי' טהורה וכו'.

והנה בטעם הא דאינו נעשה מועד אלא בג' ימים לדעת ר' יהודה, כתב המאירי, ז"ל, הא אם נגח ג' פעמים ביום א' וכו' אי"ז מועד הואיל ולא התמיד כן בימים, שזה שהתמיד ביום אחד סיבה היא שארעה לו, עכ"ל, ועד"ז כתב המג"א בסימן קי"ד סקי"ג, ז"ל, דאמרי' דבאותו יום תונבא הוא דנקט לי', עכ"ל.

ב] אמנם צ"ע בזה בהא דאיבע"ל בסוגיין אם ג' ימים דקתני לייעודי תורא או לייעודי גברא, ובל' רש""י בכל הסוגיא מבו' דהויא האיבעיא בדינא דג' ימים, אם בעינן להו אף לייעודי גברא, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לקמן דמ"א. ד"ה הניחא וד"ה שפיר וד"ה אלא, ואכמ"ל, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ו מנז"מ ה"א, - ואי נימא דהא דבעינן ג' ימים ול"מ ג' פעמים ביום א', הוא משום דסיבה היא שאירעה לו, הרי אין מקום להצריך שתהא העדאת הבעלים בג' ימים, - וכבר עמד בכעי"ז בתור"פ בשלהי סוגיין, ז"ל, וכי תימא דמחייבינן לי' בשביל רבוי ההעדאות וההתראות שהעידו בו בג' ימים והי' לו ליזהר לשמרו, א"א לומר כן, דא"כ כי נמי העידו בו ג' פעמים ביום א' יתחייב כיון דאיכא רבוי התראות, ומה לי ביום א' ומה לי בג' ימים, עכ"ל.

**ב**

ג] ונראה די"ל בזה, דהנה במש"א בסוגיין דאימא למעוטי זב מימים, נחלקו הראשונים, דבד' השטמ"ק בשם תוס' הרא"ש מבו' דהיינו, דס"ד דזב אינו נטמא אלא בג' ראיות ביום א', עיי"ש, ובשם ר"ת פירש דהוא משום דלא ילפינן ריחק ראיותיו מקירב ראיותיו.

אך בתור"פ כתב, ז"ל, ודילמא למעוטי זב מימים, פי' שאם ראה ב' ראיות בג' ימים כגון בביה"ש אינו טמא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלהא דזב נטמא בג' ראיות בג' ימים ל"ב קרא לרבויי, דהרי לא כתיב בקרא דטומאת זב הויא בג' ראיות ביום א', ומהיכ"ת נימא דרק אם הוו הראיות ביום א' הוי זב ולא אם הוו בג' ימים, - וע"כ פירש דהא דבעינן לרבויי זב בימים, הוא בגונא דראה ב' ראיות בג' ימים, דבזה ליכא למיתי עלה משום ג' ראיות, שהרי לא ראה אלא ב' ראיות, וכל הא דבכה"ג הוי זב גמור הוא משום דהיו ראיותיו בג' ימים.

ד] וכבר עמדו דיש ללמוד מד' תור"פ אלו, דהא דתנן בספ"ק דזבים דראי' אחת בב' ימים חשיבא כתרתי, אי"ז משום דהימים מחלקים הראיות וכמש"כ הרמב"ם והר"ש שם והרמב"ם בפ"ב ממחו"כ הי"ב, וכ"ה משמעות לישנא דהתוספתא בזבים ספ"ק, אלא הוא משום דזב מטמא בימים, וכיון דהויא ראי' זו בב' ימים, חשיבא כתרתי.

וכ"ה להדיא בד' רש"י בשבת דל"ד:, ז"ל, זיבה דזב מטמא בימים ובראיות וכו' בין שראה אחת בב' ימים כגון ביה"ש, חשיב לי' כב' ראיות "משום ימים", דילפינן מלזכר ולנקבה מה נקבה בימים אף זכר בימים וכו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דכשראה ראי' אחת בב' ימים חשיבי כב' ראיות, אי"ז משום דהימים מחלקים הראיות, אלא הוא משום דזב מטמא בימים, וע"כ חשבינן לראיתו כב' ראיות משום ימים.

ה] ועיקר הך מילתא דנתחדש בזב טומאת ימים, מבו' כן עוד בד' רש"י בשבת שם בד"ה ספק, ז"ל, דזב בעל ב' ראיות "או ב' ימים" כל תורת טומאת זבין עליו וכו', וזה וכו' ספק יום א' הוא וטמא בב' ראיות, או ב' ימים רצופין הן "וטמא נמי בתורת ימים", ספק ב' ימים שאין רצופין הן וטהור וכו' דלאו ב' ראיות "ביום אחד" איכא ולא "ב' ימים רצופין" איכא וכו', או שניהם מן היום דהו"ל "ב' ימים רצופין" וכן אם שניהם מן הלילה הו"ל נמי "ב' ימים רצופין" או שמא אם הראשון מן הלילה והשני מן היום "הו"ל נמי ב' ראיות ביום א' וכו', עכ"ל, ונ' להדיא בכל דבריו, דנתחדש בזב טומאת ימים, ומכח זה הוא דנטמא בב' ראיות בב' ימים רצופין, וזהו שפירש דע"כ בראה בימים שאינם רצופין אינו טמא, דל"ה זב דראיות כיון דל"ה הראיות ביום א', וגם ל"ה זב דימים משום דל"ה ימים רצופין.[[1]](#footnote-2)

אך בד' הרמב"ם והר"ש שפירשו דהא דראי' אחת בב' ימים חשיבא כתרתי הוא משום דהימים מחלקים הראיות, מבו' דפליגי ביסוד הדברים, וס"ל דלא נתחדש בזב טומאת ימים, ועיקר טומאתו היא משום ג' ראיות, ומכח זה הוא טמא בין כשהיו ראיותיו ביום א' ובין כשהיו בג' ימים, - וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ ה"ז, ובל' הרמב"ם והר"ש בפ"ק דזבים מ"ג.

**ג**

ו] והנה לדעת רש"י ותור"פ דהא דזב מטמא בימים היינו דהוא טמא בתורת ימים, אף בגונא דאין לטמאותו בתורת ראיות, הרי יש ללמוד מזה דהא דזבה מטמאה בימים, לאו היינו דעיקר טומאתה הוא מכח ג' ראיות, ואך דדינא הוא דאינה טמאה אלא בשריחקה ראיותי' בג' ימים, אלא היינו דעיקר טומאתה הוא מכח שראתה ג' ימים.

אך לדעת הרמב"ם והר"ש דס"ל דלא נתחדש בזב טומאת ימים, ולעולם הויא טומאתו מכח ג' ראיות, יש להסתפק אם אף בזבה הוא כן דעיקר טומאתה היא מכח ג' ראיות, ואך דגזה"כ הוא דאינה טמאה אלא אם ריחקה ראיותי' בג' ימים, או דדוקא בזב הויא טומאתו מכח ג' ראיות, וכדחזינן דה"ה טמא אף בג' ראיות ביום א', אך בזבה הויא טומאתה מכח שראתה ג' ימים, וע"כ אינה טמאה אלא כשראתה בג' ימים.

ז] ובפשוטו נראה, דכיון דהא דזב מטמא אף בג' ימים, הוא מהקישא דזכר לנקבה מה נקבה בימים אף זכר בימים, הרי דלהני קמאי דהא דזב מטמא בג' ימים הוי עיקר טומאתו מכח ג' ראיותיו, ה"נ הא דזבה מטמאה בימים הוא מכח ג' ראיותי'.

ויש להביא מקור לזה מד' הראב"ן בסימן צ', ז"ל, ובכל ראי' שראתה במרובה שהתחילה מבע"י ופסקה משחשיכה, דאע"ג דראיה אחת היא אשמעינן רבותא דמחלקינן לה והוי כב' ראיות וכו', והאי דנקט וכו' לאשמועינן דראיה אחת שהוא מקצת היום ומקצת הלילה דמתחלקין לשנים וכו', והכי תניא בתוספתא גבי זב וכו' ומודה ר' יוסי שאם ראה ביה"ש שהימים מחולקין וה"ה ב' ראיות וכו', והכי מצי הי' לתרוצי וכו' לאשמועינן רבותא ר' יוסי דראי' אחת מתחלקת מב' ראיות, עכ"ל, - ונ' להדיא בדבריו, דהא דזבה שראתה ראי' א' בב' ימים חשיבא כתרתי, הוא רק משום דהימים מחלקין הראיות וחשבינן לה כב' ראיות, דומיא דהא דבזב כה"ג חשיב כב' ראיות, ומבו' מזה דאף בזבה הוי עיקר טומאתה מכח ג' ראיות, ודינא דג' ימים הוא, דאינה טמאה אלא כשריחקה ראיותי' בג' ימים.

**ד**

ח] והנה כיון דהא דס"ל לר' יהודה דאינו נעשה מועד אלא בג' ימים ולא אמרינן ק"ו, הוא דומיא דזבה דאינה טמאה אלא כשריחקה ראיותי', הרי נראה דגדר הא דאינו נעשה מועד אלא בג' ימים, תליא בפלוגתא זו בגדר דינא דזבה טמאה בג' ימים, - דלהני קמאי דעיקר טומאת הזבה היא מכח ג' ראיות ואך דדינא הוא דאינה טמאה אלא כשריחקה ראיותי', הרי דה"נ הכא עיקר ההעדאה הויא מכח ג' הנגיחות ואך דדינא הוא דאינו נעשה מועד אלא כשריחק נגיחותיו, והטעם בזה הוא משום דבקירב נגיחותיו אמרינן דסיבה היא שגרמה לו, אך להני קמאי דעיקר טומאת הזבה היא מכח שראתה ג' ימים, הרי דה"נ הכא הויא עיקר ההעדאה מכח שהוחזק נגחן ג' ימים, וע"כ הוא דאינו נעשה מועד כשנגח ג' פעמים ביום א'.

ויש להוסיף ביאור בזה, לפמש"נ בסימן ג' (א) ענף ב', דעיקר הא דמהני חזקת ג"פ, אי"ז מכח הראי' שבחזקה בפנ"ע, אלא היינו דמכח מה שראינו הדבר ג"פ, מחזקינן דהוא כן, דהכי הוא סתמא דמילתא, ותו יש לנו לילך אח"ז מדינא דחזקה, - ולפ"ז י"ל, דלזה הוא דבעינן ג' ימים, דלהחזיקו נגחן בעינן שיוחזק לפנינו ג' ימים כנגחן.[[2]](#footnote-3)

ואמנם נראה די"ל, דאף להני קמאי דעיקר טומאת זבה בג' ימים הוא מכח ג' הראיות, מ"מ הא דבעינן ג' ימים, אי"ז דינא בעלמא דאינה טמאה אלא כשריחקה ראיותי', אלא היינו דמלבד הא דבעינן ג' ראיות, בעינן נמי שתהא רואה ג' ימים, וה"נ הוא בשור המועד, דמלבד הא דבעינן ג' נגיחות, בעינן נמי שיוחזק לפנינו ג' ימים כנגחן, וע"כ אינו נעשה מועד אלא בג' ימים.

ט] ולפ"ז י"ל בדעת רש"י והרמב"ם, דזהו דמיבע"ל אם לייעודי גברא בעינן ג' ימים, דהרי עיקר דינא דלייעודי גברא נראה בפירש"י דאי"ז העדאה בפנ"ע על הבעלים, אלא היינו דבעינן להחזיק את השור כנגחן כלפי הבעלים, ואכמ"ל, - ואשר ע"כ שפיר י"ל דגם לייעודי גברא בעינן ג' ימים, דכל שלא הוחזק השור כנגחן כלפי הבעלים ג' ימים אינו נעשה מועד, ואכתי צ"ע בזה.

גם צ"ע בזה בד' המאירי שפירש דהא דל"מ ג' נגיחות ביום א' הוא משום דאמרינן דסיבה היא דגרמה לו, והוא עצמו פירש דהאיבעיא דלייעודי גברא היא בדינא דג' ימים, ובדבריו בשלהי סוגיין מבו' דכל שנגח בג' ימים ואח"כ העידו בו ג' ימים, מתקיים בזה דינא דלייעודי גברא, וצ"ע דלגבי העדאת הבעלים, מאי נפ"מ בין העידו בו ג' ימים להעידו בו יום א', וכמשה"ק התור"פ, וצ"ע בזה.

י] ובעיקר הך מילתא שנתבאר בדעת רש"י והרמב"ם, דהא דאין השור נעשה מועד אלא בג' ימים, הוא משום דעיקר ההעדאה היא במה שהוחזק נגחן ג' ימים, הנה לפ"ז יש מקום לפרש מש"כ התוס' בשם ה"ר עזריאל, דלדעת אביי אינו חייב על נגיחה רביעית עד יום ד', וצ"ב גדר הדין בזה, - ולפי הנ"ל י"ל דכיון דעיקר ההעדאה היא מכח שהוחזק נגחן ג' ימים, הרי דקודם שנשלמו הג' ימים, לא נשלמה העדאתו, וע"כ אינו חייב נ"ש.[[3]](#footnote-4)

יא] והנה לקמן דל"ז., ת"ר ראה שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח נעשה מועד לסירוגין לשוורים, ובד' התוס' וש"ר שם מבו' דל"ה הסירוגין בימים אלא הוי הסירוגין בשוורים.

אך הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ו מנז"מ ה"ט, ראה שור היום ונגחו ולמחר ראה שור ולא נגחו וביום השלישי ראה שור ונגחו וברביעי ראה שור ולא נגחו ובחמישי ראה שור ונגחו ובששי ראה שור ולא נגחו, נעשה מועד לסירוגין לשוורים, עכ"ל, והיש"ש לקמן שם סימן ד' כתב ע"ז, ז"ל, ודבריו זרים בעיני. כי הוא מערב סירוגין דשורים עם דילוג ימים, והך ברייתא לא איירי בדילוג ימים, ולא הוזכר מעניין דילוג ימים אלא לקמן ועד התם לא איירי בזה כלל, עכ"ל.

אמנם טעמא דהרמב"ם דמפרש לה בסירוגין דימים, נתפרש בד' המאירי לקמן שם, ז"ל, וסירוגין אלו כלם בימים שאין דין העדאה אלא בימים כמו שהתבאר, עכ"ל, ואך דצ"ב, דמה לי דאין דין העדאה אלא בימים, ומה טעם יש בזה דלא יהא הסירוגין בשוורים.

ונראה דזה מתפרש לפמש"נ בדעת הרמב"ם, דהא דאינו נעשה מועד אלא בג' ימים, הוא משום דעיקר ההעדאה היא במה שהוחזק נגחן ג' ימים, וע"כ כל שבאותו היום ראה ונגח וראה ולא נגח, י"ל דאינו נעשה מועד כלל, דכיון דאחר שנגח חזר וראה ולא נגח, לא הוחזק באותו היום לנגחן, ובע"כ דדינא דמועד לסירוגין הוא בשראה שור היום ונגחו ולמחר ראה שור ולא נגחו וכו', דבכה"ג הרי הוחזק נגחן בג' ימים, ואך דכיון דבימים שבינתים לא נגח, ה"ה נעשה מועד לסירוגין.

1. ואמנם נמצא לפ"ז, דאף דביסוד הדין דעת תור"פ כדעת רש"י דנתחדש בזב טומאת ימים, מ"מ בהך מילתא פליג ע"ד רש"י, דבד' רש"י מבו' דבכל ראיות בב' ימים אינו טמא אלא בתורת ימים, אך בד' תור"פ מבו' דבב' ראיות בב' ימים ה"ה טמא גם בתורת ראיות, דל"ב שיהיו ראיותיו ביום א', ול"ב לטמאותו בתורת ימים, אלא בראי' אחת בב' ימים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש מקום לדמות ד"ז לדינא דהוחזק ל' יום, ובד' הש"ש ש"ו פ"י מבו' דאי"ז משום דליכא ראי' שהוא כן עד ל' יום, אלא דינא הוא דלהחזיק דבר בעינן ל' יום, וע"כ כתב דגם בדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק בעינן דיוחזק ל' יום, - וי"ל דעד"ז הוא בשור המועד, דאינו נעשה מועד עד שיוחזק לפנינו ג' ימים בנגחן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להסתפק אם מכח זה נימא, דאם אחר שנגח ביום השלישי ראה שור אחר ולא נגח, אינו נעשה מועד, דכיון דכל העדאתו היא מכח שהוחזק נגחן ג' ימים, הרי דכל שראה אח"כ שור ולא נגח, לא הוחזק ליגח ביום הג', ואינו נעשה מועד, או דלעולם כיון שכבר נגח ג' נגיחות בג' ימים, ל"מ מה שראה אח"כ ולא נגח לבטל להעדאתו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)