תינוק וכו_ בטעמא דאין שורפין ע_ז את התרומה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

מוצש"ק יתרו אור לכ"א שבט תשס"ו

א] נדה די"ח:, אילימא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי' דלא שרפינן עלי' את התרומה, והא אמרה ר' יוחנן חדא זימנא דתנן תינוק הנמצא בצד העיסה ובצק בידו ר"מ מטהר וחכמים מטמאין שדרכו של תינוק לטפח, ואמרינן מ"ט דר"מ קסבר רוב תינוקות מטפחין ומיעוט אין מטפחין ועיסה זו בחזקת טהורה עומדת סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ורבנן מיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, ואמר ר"ל משום רבי אושעיא זו היא חזקה ששורפין עלי' את התרומה ורבי יוחנן אמר אין זו חזקה ששורפין עלי' את התרומה.

והנה בטעמא דר' יוחנן דאין שורפין ע"ז את התרומה, ול"ד לשאר רוב דשורפין עליו את התרומה, מצינו כמה דעות בראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דעת התוס' בסוגיין ובקידושין ד"פ. וחולין דפ"ו:, דהוא משום דרוב תינוקות מטפחים הוי רוב גרוע, וע"כ מה"ת הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, וע"כ הוא דאין שורפין ע"ז את התרומה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ד"ג. ד"ה גמר, דהכא דהוי זה רוב גרוע, הוי פלגא נגד חזקה מה"ת.

והנה בפשוטו נ' הטעם בזה, דהגם דאף רוב גרוע מהני מה"ת, מ"מ כיון דלא אלים הרוב, ל"מ להכריע כנגד החזקה, וע"כ ל"ה אלא כפלגא כפלגא, ועמש"נ להלן סק"ג תוספת ביאור בזה עפי"ד תוס' הרא"ש בקידושין.

אמנם בשו"ת חוט המשולש להגר"ח סי' י' פירש הגדר בזה בע"א, ז"ל, משום דלא אלים לר' יוחנן רוב שאינו גמור לשווי' מיעוטא דידי' כמאן דליתא, דדוקא גבי רוב גמור הוא דסברי רבנן דמיעוטא כמאן דליתא ולא מצטרף בהדי חזקה, אבל רוב שאינו גמור לא אלים כ"כ לר' יוחנן למהוי מיעוטא דידי' כמאן דליתא, וכי איכא חזקה בהדי מיעוטא מצטרפין לי' למיעוטא בהדי חזקה והוי פלגא ופלגא נגד הרוב ואין שורפין, ולא מסברא דנפשאי אני אומר כן אלא תלמוד ערוך הוא בידינו פ"ב דנדה דקרי להא דרוב תינוקות מטפחין רובא דאיכא חזקה בהדה, [ור"ל כנגדה כדפרש"י ותוס' שם], והיינו כדפרישית דזהו החילוק בין רוב גמור לשאינו גמור, דברוב גמור אמרינן מיעוטא כמאן דליתא דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, וברוב שאינו גמור לא אמרי' דעדיף מחזקה אלא דהוי פלגא ופלגא, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ואמנם ילה"ע בדבריו, דא"כ בדין דברוב שאינו גמור ניחוש למיעוטא אף היכא דליכא חזקה כנגדה, כ"ה דחייש ר"מ למיעוטא בכל רוב, שהרי עיקר פלוגתת רבנן ור"מ אם חיישי' למיעוטא, הוא משום דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא דמי וליכא למיחש לה, ולר"מ מיעוטא כמאן דאיתא דמי וחיישי' לה, ולפ"ז הרי דברוב שאינו גמור דמודו רבנן דכמאן דאיתא דמי, בדין דניחוש למיעוטא,[[2]](#footnote-3) ומד' התוס' בסוגיין ובחולין דפ"ו: נ' מוכח דלרבנן אף ברוב שאינו גמור לא חיישי' למיעוטא, דאי נימא דמודו רבנן בזה דחיישי' למיעוטא, א"כ אף בלא הא דאיכא חזקה כנגד הרוב, הי' להם לטהר מדאורייתא, וכמש"כ התוס' כן לדעת ר"מ דהא דמטהר הכא הוא אף בלא הא דסמכי' למיעוטא לחזקה, וי"ל.?ותוס' הרי כתבו דהא דמטהרי רבנן מדאורייתא הוא רק משום דנגד החזקה אינו אלא כפלגא, (אך מגמ' דבעי' לאיכא חזקה בהדי' י"ל דדין חיישינן למיעוטא אינו טעם שלא לשרוף)?.

ויש להוסיף, דעיקר ענין זה דרוב שאינו גמור, ודל"מ נגד חזקה, מצינו גם בדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב, שכתבו התוס' בסנהדין ד"ג: ד"ה דיני, דרובא לרדיא זבני לא חשיב כי הנך רובא, הלכך לא סמכינן אהך רובא בדיני ממונות, עכ"ל, והאחרונים נתחבטו בד' התוס' דמ"ט רובא לרדיא זבני לא חשיב כשאר רובי, וגם הקשו מהא דתלי הגמ' בר"פ המוכר פירות שאר רובי בפלוגתייהו.

והראוני הביאור בזה בתוס' הר"ש משאנץ כתובות דט"ז., ז"ל, דרובא דפליגי בו רב ושמואל גרוע, כגון ההוא דריש המוכר פירות, משום דהאי גברא זבין להכא ולהכא, ואע"ג דפריך התם מרוב נשים בתולות נשאות לרב, לשמואל הוה ניחא, משום דס"ד דרוב הנישאות בתולות יש להם קול מגרע לה, ודמי לההוא דפליגי בי' וכו', וההוא דגנב או קוביוסטוס ורוב פרות מתעברות ויולדות ורובא לזריעה זבני כולהו רוב גרוע נינהו, ולא אזיל שמואל בתר רובא היכא דאיכא חזקה דמכחשא להו, עכ"ל.

ונ' דהיינו דכיון דהוי זה רוב גרוע אין בטל המיעוט לגמרי, וע"כ לא אזלי' בתר הרוב להוציא ממון דאיכא חזקת ממון דמכחשא לי',[[3]](#footnote-4) והתם מת' היטב הא דל"מ הרוב לבטל המיעוט לגמרי, דברובא לרדיא זבני, כיון דהוא גופי' זבין להכא ולהכא, ל"ש לבטל הצד דזבין לנכסתא, וברוב נשים בתולות נשאות, כיון דאיכא ריעותא מדל"ה קול, קיים צד הספק שמא נשאת אלמנה, וזה ממש כדינא דסוגיין לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו, דרוב שאינו גרוע הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, ואך דהר"ש גופי' מפרש לדינא דסוגיין בע"א, וכמש"נ להלן סק"ב.

ב] ובתוס' כתובות ד"ט. ד"ה ואיבע"א, פירשו הטעם באופ"א, ז"ל, ואומר ר"י דהאי רובא דברצון אינו רוב גמור אלא הוי מדרבנן, והלכך במקום ספק ספיקא שרי ובמקום חד ספיקא חשבי רבנן רצון לגבי אונס רובא, ואשכחן כה"ג גבי תינוק שנמצא בצד העיסה דל"ה רובא אלא מדרבנן, ולהכי קאמר ר' יוחנן התם דאין שורפין עליו את התרומה, עכ"ל, וכ"ה באורך בתוס' הר"ש משאנץ ובתוס' הרא"ש שם, ובתוס' הר"ש הוסיף להוכיח כן דאי"ז רוב אלא מדרבנן, ממש"א בקידושין ד"פ. דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ואם הוי זה רוב גמור, הרי אף אם אין בו דעת לישאל יש לטמאות, כיון דרוב כודאי הוא.

ובשו"ת חוט המשולש שם הק' ע"ד התוס', מהא דקרי הש"ס בסוגיין להך רובא רובא דאיכא חזקה בהדה, משמע להדיא דאי לאו דאיכא חזקת טהרה דעיסה נגד הך רובא הוי מהני הך רובא אף לשרוף.[[4]](#footnote-5)

ובדוחק י"ל בדעת התוס', דאף דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב אלא מדרבנן, מ"מ שפיר הי' בדין לשרוף ע"ז את התרומה, דומיא דו' ספיקות ששורפין עליהן את התרומה, ורק משום דאיכא חזקה כנגדו הוא דאין שורפין ע"ז את התרומה, אך אי"ז במשמעות ל' התוס' ודעימייהו שם, דמשמעות דבריהם דהא דאין שורפין הוא משום דאי"ז רוב דאורייתא, ולא הזכירו כלל להא דאיכא חזקה כנגדה, וצ"ע בזה.

ג] והנה אכתי צ"ב לישנא דגמ' בסוגיין, דבעי' למימר דמימרא דר' יוחנן אתיא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי' דלא שרפינן עלי' את התרומה, ולכאו' למש"כ התוס' בכתובות דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דאי"ז רוב אלא מדרבנן, א"כ הכי הול"ל, למעוטי רוב דרבנן דלא שרפינן עלי' את התרומה, ואף אי נימא כמש"נ דגם ברוב דרבנן כל הא דאין שורפין עליו את התרומה הוא משום דאיכא חזקה בהדי', מ"מ הרי ברוב דאורייתא אף אם איכא חזקה בהדי' שורפין עליו את התרומה, וא"כ עיקר הא דבזה אין שורפין הוא משום דהוי רוב דרבנן, ומ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הטעם.

ועד"ז צ"ב גם לדעת התוס' בסוגיין, דהא דאין שורפין הוא משום דהוי זה רוב גמור, דא"כ מ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הטעם דאין שורפין דהוא משום דהוי זה רוב שאינו גמור, והניחא למה שדנו התוס' לפרש דאף הנך ג' דברים הוו רוב שאינו גמור,[[5]](#footnote-6) ואפ"ה שורפין עליהן את התרומה משום דהריעותא באה מגופה, והיינו דמה"ט ריעא בהו החזקה, ול"מ כנגד הרוב, הרי ניחא דעיקר הטעם דברוב תינוקות מטפחין אין שורפין ול"ה כהנךג' רובי, הוא משום דהכא איכא חזקה בהדי', אך למה שפירשו התוס' מתחילה דהנך ג' דברים הוו רוב גמור וע"כ הוא דשורפין עליהן את התרומה, הרי נמצא דהא דחלוק רוב תינוקות מטפחין מהנך ג' רובי, הוא משום דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב גמור, וא"כ מ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הטעם, אלא פירשו להא דאיכא חזקה בהדי'.

ונ' דצ"ל בזה, לפמש"כ בתוס' הרא"ש קידושין ד"פ., ז"ל, ומ"ט אין שורפין בי' טפי מהנהו ג', אלא משום דהנהו הוו רוב גמור ומרעי לי' לחזקה, אבל האי לאו רוב גמור הוא ולא מרע לי' לחזקה לגמרי, עכ"ל, ומבו' בל' הרא"ש, דהחילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור הוא, דברוב גמור מרע הרוב לחזקה, וברוב שאינו גמור לא מרע הרוב לחזקה לגמרי.

ונ' בביאורו, לפמש"כ בתוס' הרא"ש בכתובות ד"ט., דיסוד הדין דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא משום דהרוב מגרע את החזקה, כגון ההיא דתינוק דא"א לטהר העיסה משום חזקה אם לא נבטל הרוב דתינוקות מטפחין, דאם טפח בעיסה ודאי היא טמאה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהיכא דאפשר להתירה מטעם חזקה בלא ביטול הרוב, אין הרוב עדיף מן החזקה, ואכמ"ל, והיינו דדינא דרובא וחזקה רובא עדיף אי"ז דהכרעת הרוב אלימא מהכרעת החזקה, אלא היינו משום דהרוב מגרע ומבטל את החזקה, והיינו משום דכל כח החזקה הוא משום דכ"ה חזקת הדבר, וכל דאיכא רוב ונסתלק הספק, ליתא לעיקר החזקה.

וזמש"כ הרא"ש, דכל הא דהרוב מגרע את החזקה היינו רק ברוב גמור, אך רוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה לגמרי, וכיון שהחזקה בתוקפה עומדת, ע"כ לא עדיף הרוב מן החזקה.?אך זה אינו כד' הגר"ח דטעמא דרוב גרוע הוא דמיעוט דלידי' ל"ה כמאן דליתא, אלא הטעם הוא דרוב גרוע לא עדיף מחזקה, וכ"ה משמעות ל' תוס' בסוגיין ולעיל ד"ג.?.

ולפ"ז ניחא מש"א בגמ' למעוטי רוב דאיכא חזקה בהדי', ולא אמרו למעוטי רוב שאינו גמור, שהרי זהו עיקר החילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור, הוא דרוב גמור מרע לי' לחזקה וליכא חזקה בהדי', ורוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה ואיכא חזקה בהדי', ושפיר אמרו למעוטי רוב דאיכא חזקה בהדי', דזהו טעם החילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור.

אך כ"ז אינו מתישב עם מש"כ בחוט המשולש, דהא דל"מ רוב שאינו גרוע נגד חזקה, הוא משום שאינו מבטל המיעוט לגמרי, ואמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה.

ועד"ז צ"ל לדעת התוס' בכתובות, דהא דרוב דרבנן ל"מ נגד חזקה, וע"כ אין שורפין עליו את התרומה, ול"ה כרוב דאורייתא דמהני נגד חזקה, הוא משום דרוב דאורייתא מרע לה לחזקה לגמרי, ובטל כח החזקה, וע"כ מהני הרוב להכריע בודאי, ומשא"כ רוב דרבנן ל"מ להרע ולבטל כח החזקה, וקיימא החזקה כנגד הרוב, וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה.

ואשר זמש"א למעוטי רוב דאיכא חזקה בהדי', דזהו עיקר החילוק בין רוב דאורייתא דשורפין עליו את התרומה, לרוב דרבנן דאין שורפין עליו את התרומה, דרוב דאורייתא מרע לי' לחזקה וליכא כלל חזקה בהדי', ואילו רוב דרבנן לא מרע לי' לחזקה ואיכא חזקה בהדי', ואכתי צ"ע בזה.

ד] אמנם בד' הרמב"ן וש"ר מבו', דהא דאין שורפין את התרומה, אי"ז משום דאי"ז רוב גמור, אלא הגם דהוי זה רוב גמור, מ"מ אין שורפין עליו את התרומה, כיון דאיכא חזקה בהדי', ומכח זה הוכיחו הראשונים דבשליא בבית ליכא חזקה כלל משום דודאי נגע, דאילו הי' להבית חזקת טהרה, לא היו שורפין ע"ז את התרומה, דכל דאיכא חזקה נגד הרוב אין שורפין ע"ז את התרומה.

וכ"ה מבו' בל' רש"י בסוגיין, ז"ל, דאיכא חזקה בהדי', כלומר כנגדה דמרעא לה חזקה לרובא, וקאתי מניינא למעוטי דלא אזלינן בתר ההוא רובא לשווי' מילתא כודאי, ולא שורפין תרומה עלה דההיא טומאה, הא אמרה ר"י חדא זימנא, בשאר טומאות דהיכא דסתרה חזקה לרובא דלא אזלינן בתר רובא לשויי' כודאי, עכ"ל, ונ' להדיא בל' רש"י דבכל גוונא דסתרה חזקה לרובא לא אזלי' בתר רובא לשוויי' כודאי, ואין שורפין ע"ז את התרומה.

וכ"ה מוכח עוד בד' רש"י, דלא ס"ל כד' התוס' דהך רוב אינו רוב גמור, וזה ממש"כ רש"י בקידושין ד"פ. דהא דבעיסה בבית ושרצים וצפרדעין וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהתם רובא דאיתא קמן הוא, ומשא"כ ההיא דתינוק הוי רובא דליתא קמן, וע"כ אין שורפין עלי' את התרומה, ואי נימא כד' התוס' דכל הא דאין שורפין את התרומה בתינוק הוא משום דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב גמור, א"כ הרי הא דבעיסה בבית וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהתם הוי זה רוב גמור, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם, וא"צ לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן, וממה שהוצרך רש"י לחלק כן, מוכח שדעתו דרוב תינוקות מטפחין הוי רוב גמור, ואפ"ה אין שורפין עליו את התרומה כיון דאיכא חזקה בהדי', וע"כ הוצרך רש"י לחלק דהא דבעיסה בבית וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהתם הוי רובא דאיתא קמן, וז"ב, שו"ר שכבר עמד בזה בשושנת העמקים כלל ט"ו, אך שו"ר בתור"פ בקידושין שם, דהגם דפירש כד' התוס' דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דהוי זה רוב גרוע, מ"מ פירש דהא דבעיסה בבית וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהוי זה רובא דאיתא קמן, וכמו שפירש"י, וצ"ב מ"ט הוצרך לזה, וצ"ב מש"כ המלבויו"ט דיני חזקות סי' א' להשוות דעת רש"י ותוס' להדדי.

ה] ונפ"מ רבתא בפלוגתא זו, דהנה התוס' והתוס' הרא"ש לטעמייהו דהא דממעטי' רובא דאיכא חזקה בהדי' דאין שורפין עליו היינו רק ברוב גרוע, פירשו דאף בהנך ג' מקומות שאמר ר' יוחנן דהלכו בהם חכמים אחר הרוב, איכא חזקה כנגד הרוב, ואפ"ה עשאום כודאי, וזהו בכלל הא דקמ"ל ר' יוחנן, דאף בדאיכא חזקה נגד הרוב הלכו חכמים אחריו ועשאוהו כודאי.

ומה"ט חידשו התוס' לעיל ד"ה אחר הרוב, דהא דפריך והא איכא ט' חנויות וכו', הוא משום דאף בט' חנויות איכא חזקה כנגד הרוב, דבהמה בחזקת איסור עומדת, אשר זה מחודש טובא, וכמו שעמדו בזה הש"ש ועוד,[[6]](#footnote-7) וגם בהא דפריך והאיכא ט' צפרדעים וכו', פירשו התוס' ותוס' הרא"ש, דמכוון הגמ' להא דאם רוב שרצים טמא אף ברה"ר, אשר איכא בזה חזקת טהרה כנגד הרוב, אשר תמהו ע"ז האחרונים, דא"כ הו"ל להגמ' לאתויי לאידך בבא דט' שרצים, ומ"ט מייתי הגמ' לבבא דט' צפרדעים.

אך לדעת ש"ר דכל היכא דאיכא חזקה כנגד הרוב ל"ה הרוב כודאי ואין שורפין עליו תרומה, הרי בע"כ להיפך, דבהנך ג' מקומות ששורפין את התרומה, וכן בט' חנויות ובט' שרצים ובעברה בנהר והפילה, ליכא חזקה כנגד הרוב, דאילו הי' בזה חזקה כנגד הרוב, הרי ל"ה הרוב כודאי ול"ה שורפין ע"ז את התרומה, ויש לבאר בכל הנך דוכתי מ"ט ליכא חזקה כנגד הרוב.

והנה בההיא דשליא פירשו הראשונים, דהא דליכא חזקה כנגד הרוב, הוא משום דודאי נגעה השליא בבית, וע"כ אין חזקתו של בית כלום אלא הרי הבית כשליא.

ובההיא דט' חנויות, פשוט דס"ל להראשונים דליכא כלל חזקה כנגד הרוב, וכמש"כ האחרונים לתמוה ע"ד התוס', דכיון דהספק שלפנינו הוא על חתיכה זו אם יצאה מהחנויות הכשרות או מהחנות הטריפה, ל"מ בזה כלל חזקת איסור דבהמה, שהרי החתיכות שבחנויות הכשרות ודאי יצאו מחזקת האיסור, ואנן מספק"ל שמא חתיכה זו יצאה מחנויות אלו, וע"כ ל"ש לילך בזה אחר חזקת איסור דהבהמה.[[7]](#footnote-8)

ולדעת רש"י בקידושין ד"פ. דכל הא דאין שורפין את התרומה ברובא דאיכא חזקה בהדי' הוא רק ברובא דליתא קמן, אך ברובא דאיתא קמן שורפין עליו את התרומה אף דאיכא חזקה בהדי', והיינו דברובא דאיתא קמן חשיב כודאי אף דאיכא חזקה כנגד הרוב, הרי דאף אי נימא כד' התוס' דבט' חנויות איכא חזקה כנגד הרוב, נמי ניחא דחשיב כודאי, כיון דהוי זה רובא דאיתא קמן.

ובההיא דט' צפרדעים, נ' דס"ל דמכוון הגמ' הוא להא דהיכא דרובן צפרדעים ופירש א' מהן אף ברה"י טהור, אשר בזה ליכא חזקה כנגד הרוב.

וכ"ה מתבאר להדיא בל' רש"י ד"ה ובנמצא, ז"ל, שפירש א' וכו' ונגע בו אדם שם טהור וכו', ואמרי' כל דפריש מרובא פריש וצפרדע הוא, עכ"ל, ומסתימת דבריו נ' דמפרש דמזה הוא דמייתי הגמ' דהלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאוהו כודאי.

ובאמת בט' שרצים ופירש א' מהן דאף ברה"ר טמא, י"ל דאין שורפין ע"ז את התרומה, כיון דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב, אך י"ל דג"ז חשיב כודאי נגע שאין הולכין בו אחר חזקה, דהגם דאין זה שפרש לפנינו ואין אנו דנים עליו, די"ל דכלל ל"ש לדון עליו, כיון דשייך להכיר אם שרץ הוא או צפרדע, מ"מ חשיב כודאי נגע, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב דאף בהא דרוב מומחין אצל שחיטה, לא אזלי' בתר חזקת איסור דהבהמה, ודימה ד"ז לדינא דשליא דבטלה חזקתה, וזה נ' מכוון הרמב"ן בחי' ובמלחמות פ"ק דחולין בטעמא דלא אמרי' בזה סמוך מיעוטא לחזקה, עיי"ש, אך לדעת הרא"ה דס"ל התם דלא חשיב כודאי נגע, ופי' המלבויו"ט דיני חזקות סי' א' שטעמו משום דאין אנו דנים על השוחט שהרי אינו לפנינו, לכאו' ה"נ דכוותה ל"ח כודאי נגע.

ולדעת רש"י דברובא דאיתא קמן שורפין את התרומה אף בדאיכא חזקה בהדי', הרי דמה"ט בט' שרצים ופירש א' מהן שורפין ע"ז התרומה, אף אם חשיב דאיכא חזקה בהדי', כיון דהוי זה רובא דאיתא קמן.

ובההיא דעברה בנהר והפילה דמביאה קרבן ונאכל, נ' דס"ל דליכא כלל חזקה כנגד, דחזקת פטור מקרבן לאו חזקה היא, ולדעת התוס' יש להסתפק, אם הא דאיכא בזה חזקה כנגד הרוב, הוא משום דס"ל דאיכא חזקת פטור מקרבן, או דהוא משום דחיוב הקרבן הוא משום טומאתה, וע"כ כיון דאית לה חזקת טהרה, מהניא החזקה גם כד דייני' על חיוב הקרבן.

אמנם בההיא דמקור ודחתיכה, לא נתפרש בד' הראשונים מ"ט ליכא בזה חזקה כנגד הרוב.???

והנה לדעת רש"י קשיא, דמ"ט בשליא שורפין עלי' את התרומה, ולדעתו אין לישב כמש"כ הראשונים דשאני שליא דהוי ודאי נגע, וע"כ איתרע החזקה, שהרי לדעתו גם בתינוק הוי זה ודאי נגע ואפ"ה מוקמי' על החזקה, וכבר עמד בזה בשושנת העמקים כלל ט"ו.

ולמש"כ הרמב"ן בסוגיין לדון בדעת רש"י, דלא חשיב כודאי נגע כיון שאי"ז ודאי גמור שנגע התינוק בעיסה, ניחא דע"כ בשליא דהוי ודאי גמור, מודה רש"י דאיתרע החזקה, וניחא בד' הרמב"ן גם משה"ק הראשונים עוד ע"ד רש"י דמ"ט נקט תנא תינוק שנמצא בצד העיסה, ולא נקט תינוק שנגע בעיסה.

והנה בהך דינא דסמוך מיעוטא לחזקה לדעת רבנן, נחלקו האחרונים אם הוי זה דינא דאורייתא, או דאי"ז אלא מדרבנן.

והנה ???

] והנה מד' הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ: מתבאר, דהא דמטמאי רבנן הוי זה מדינא, משום דאיכא רוב לטמאות, ומהני זאת אף ברה"ר ובדבר שאין בו דעת לישאל, ומש"א דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, צ"ל דל"ד הוא, אלא היינו דדינו הוא כמי שיש בו דעת לישאל.

וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם הר"ש והרא"ש טהרות ספ"ג, ובל' הרמב"ם בהל' ???

וכן נ' גם בדעת רש"י וכמש"נ כן בדעתו דכלל ליכא הלכה לטהר באין בו דעת לישאל.

וכן נת' גם ממה שהוצרך רש"י לפרש הא דמיתי' מברייתא דאין שורפין ע"ז את התרומה, ולא פי' כפשוטו, דכיון דאי"ז אלא מדרבנן, ע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה.

] והנה בבעה"מ קידושין ד"נ: כתב בזה, ז"ל, ודרבנן אדרבנן נמי ל"ק, אע"ג דאמרי' גבי תינוק רובא עדיף, ה"מ לאפוקי מחזקת טהרה ולעולם אין בו כח להכריע לטומאה, דקי"ל כר"י דאמר אי"ז חזקה ששורפין עלי' את התרומה, והו"ל רובא וחזקה שקולים כי הדדי, עכ"ל.

ודבריו צ"ב, דאם אכן לרבנן רובא וחזקה שקולים כי הדדי, א"כ מהו שאמרו בגמ' דלרבנן רובא וחזקה "רובא עדיף", ופי' בעה"מ דהיינו דעדיף לאפוקי מחזקת טהרה, וצ"ב.

וכבר תמה כן הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, הכא אמר רובא עדיף וכן אמרו בגמ', והכא אמר כי הדדי נינהו וכו', עכ"ל.

ונ' בביאור ד' בעה"מ, דהנה כתב בעה"מ לעיל מינה, דהא דרובא כנגד חזקה הוי כפלגא ופלגא לכו"ע, אי"ז מחד טעמא, דלר"מ הא דהוי כפלגא ופלגא, הוא משום דאפי' את"ל דלא עדיפא חזקה כרובא, אפ"ה סמכינן לי' מיעוטא דמפילות והו"ל פלגא ופלגא, אבל לרבנן אע"ג דלא חיישי למיעוטא, רובא וחזקה כי הדדי נינהו, ולא צריך למיסמך מיעוטא דמפילות, עכ"ל.

ונ' לפ"ז דחלוק הוא גדר הדין לרבנן מלר"מ, דלדעת ר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא דמי ואמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל כפלגא ופלגא, הרי שמכח זה בטל עיקר הכרעת הרוב, דהחזקה מאלמת צד המיעוט לחשבו כפלגא, וממילא דליכא לעיקר הרוב, אך לדעת רבנן דמיעוטא כמאן דליתא דמי, הרי דהגם דרובא לא עדיף מחזקה ושקולין הן, מ"מ שפיר איכא להכרעת הרוב, ואך דכיון דאיכא חזקה נגד הרוב ורובא לא עדיף מחזקה, הוי זה כפלגא ופלגא.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דפליגי רבנן ור"מ בדין תינוק שנמצא בצד העיסה, דהנה הא דמטהר ר"מ הגם דהוי כפלגא ופלגא, משום דאפושי טומאה לא מפשינן, כבר נת' ב?? שהטעם בזה הוא, דבחזקת טהרה איכא תרתי, דמלבד דה"ז חזקה המכרעת, גם איכא דין נוסף דאל תוציאנו מספק, דמספק לא מטמאינן, וע"כ כיון דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב ושקולין הן, מספיקא לא מטמאינן, ואך דבאיסור כה"ג כיון דליכא הכרעה להתיר החמירו חכמים לאסור, ומשא"כ בטומאה לא החמירו חכמים לטמאות מספק, כיון דאפושי טומאה לא מפשינן.

ולפ"ז נ' דכ"ז הוא רק לדעת ר"מ, דס"ל דע"י דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, בטל עיקר הכרעת הרוב, וכיון דחשיב דליכא כלל רוב לטמאות, ע"כ שפיר אמרי' בזה דמספיקא לא מטמאינן, אך משא"כ לדעת רבנן דס"ל דאיכא הכרעת רוב לטמאות, הרי שהגם דאין הרוב מכריע לטומאה משום דאיכא חזקה כנגדו, מ"מ???

ואשר זמש"א בגמ' דטעמא דרבנן הוא משום דרובא וחזקה רובא עדיף, וכמו שפירש בעה"מ דהא דרובא עדיף היינו לאפוקי מחזקת טהרה, והיינו ???, ומבו' היטב ד' בעה"מ.

] עוד צ"ב לדעת התוס' בקידושין, דמ"ט הוצרכנו לרבנן להא דרובא וחזקה רובא עדיף, תיפו"ל שעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ ספיקו טמא, וכמשה"ק התוס' בסוגיין, והתוס' בסוגיין תירצו בזה, דלא עשאוהו כלל כמי שיש בו דעת לישאל, אלא מטמאינן משום הרוב, וכן י"ל למש"כ התוס' בחולין דהא דעשאוהו כמי שיש בו דעת הוא מכח הא דאי"ב רוב, אך לד' התוס' בקידושין צ"ב.[[8]](#footnote-9)

וצ"ל דאלמלי הא דרובא וחזקה רובא עדיף, הרי אדרבה הוה אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, והוה אזלי' בתר צד המיעוט והחזקה, וכ"ה דס"ל לר"מ, וע"כ בעי' להא דברוב גמור רובא וחזקה רובא עדיף, וע"כ אף ברוב שאינו גמור ל"מ החזקה אלא לאשוויי לה כפלגא ופלגא, וע"כ מטמאינן לה מספק.

ובפשוטו הטעם בזה, דלר"מ דאף ברוב גמור אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והוי כפלגא ופלגא, ע"כ ברוב גרוע נחית חד דרגא, ומהני מיעוטא וחזקה להכריע כנגד הרוב, אך לרבנן דרוב גמור עדיף מחזקה, ע"כ אף ברוב גרוע נחית חד דרגא והוי כפלגא ופלגא, וי"ל עוד, דלרבנן דרוב גמור מרע כח החזקה לגמרי, הרי דאף רוב שאינו גמור מרע מעט כח החזקה דל"מ להכריע כנגד הרוב, וכאשר כ"ה ל' תוס' הרא"ש בקידושין ד"פ. שהבאנו לעיל סק"ג דרוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה "לגמרי, והרי דרק אי"ז מרע לחזקה לגמרי, ומשא"כ לר"מ דאף רוב גמור אינו מרע כלל כח החזקה, וע"כ אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, הרי דמה"ט ברוב שאינו גמור דגריע, אזלי' בתר מיעוטא וחזקה להכריע כנגד הרוב.

] כתבו התוס' בקידושין ד"פ. ד"ה סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ז"ל, פירוש והוי רוב כמאן דליתי' וקשה דבריש פרק בתרא דיבמות אמרינן וכו' וקאמר ר"מ דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה וכו' והו"ל פלגא ופלגא וכו' ולא תנשא ולא תתייבם, וכמו כן אית לן למימר הכא, וכי תימא דאה"נ והא דמטהר רבי מאיר היינו משום דתינוק אין בו דעת לישאל וכל ספק שאין בו דעת לישאל אף ברה"י ספיקו טהור, דהא בהדיא אמרינן בסמוך בשמעתין דעשאוהו חכמים כמי שיש בו דעת לישאל, וי"ל שאין זה רוב חשוב אלא רוב גרוע לכך מרעי לי' מיעוטא וחזקה, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב, דאם אף לר"מ עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, א"כ מאי מהני דהוי רוב גרוע ומרעי לי' רובא וחזקה, הרי בדבר שיש בו דעת לישאל מטמאינן אף בספק גמור הגם דאיכא חזקה לטהר, וכ"ש הכא דאיכא רוב גרוע לטמאות, דאין לטהר מכח החזקה, ושו"ר בחי' המיוחסים להגרע"א שנד' בספר וזאת ליהודה שעמד בזה, וכן עמד בזה המקנה, עיי"ש מש"כ בזה.

ונ' לישב, דהא דעשו לתינוק כמי שיש בו דעת לישאל, לאו היינו דשויוהו כדבר שיש בו דעת לישאל דאי"ב לדינא דספיקו טמא, אלא היינו דהגם דמן הדין חשיב התינוק כמי שאין בו דעת לישאל דאי"ב לדינא דספיקו טהור, עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל ולי"ב לדינא דספיקו טהור, אך מאידך גם לי"ב לדינא דספיקו טמא, אלא הוי דינו כבכל דיני התורה, וע"כ ודאי דאילו איכא חזקה לטהרו שפיר מטהרינן לי', כ"ה דלכל דיני התורה אזלי' בתר חזקה, דהרי לי"ב לדינא דיש בו דעת לישאל שאין הולכין בו אחר חזקה, ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס' דכיון דהוי זה רוב גרוע מרעי לי' רובא וחזקה, ובכל התורה כה"ג הוה אזלי' בתר מיעוטא וחזקה, ע"כ ה"נ הכא מטהרינן לי', וז"ב.

] ועד"ז צ"ל גם למש"כ הראשונים ביבמות דקי"ט. דהא דמטהר ר"מ מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, ול"ד להא דהתם ל"מ הא דסמוך מיעוטא לחזקה להתיר, הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, וכ"כ הבעה"מ בקידושין ד"נ: והריטב"א בקידושין ד"פ., ונת' ב? דיל"פ דהא דהוצרכו לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן, ולא פירשו הטעם בפשוטו משום דאין בו דעת לישאל וספיקו טהור, הוא משום דס"ל דאף לדעת ר"מ עשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ אין לטהר בזה משום דינא דכל שיש בו דעת לישאל ספיקו טהור, אך צ"ע דא"כ מ"ט באמת מטהר ר"מ, הרי ספק טומאה ברה"י טמא אף דאיכא חזקת טהרה, והרי דאף בספק השקול ל"מ חזקה לטהר, וכ"ש דבספק שאינו שקול ל"מ החזקה לטהר.

ובע"כ צ"ל בזה כמש"נ, דהגם דעשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ בלא הא דאפושי טומאה לא מפשינן ל"ה לנו לטהר, מ"מ מכח הא דאפושי טומאה לא מפשינן שפיר מטהרינן, ול"ה כספק טומאה ברה"י דספיקו טמא ואף דאיכא חזקה לטהר, דהכא לא עשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל דאי"ב לדינא דספיקו טמא, אלא אך הפקיעו ממנו לדינא דאין בו דעת לישאל דספיקו טהור, וכמש"נ.

ועד"ז צ"ל גם בדעת רש"י בחולין דפ"ו: שמבו' בדבריו, דהא דמטהר ר"מ בתינוק, הוא רק משום דס"ל דמכח הא דסמכינן מיעוטא לחזקה איתרע לי' רובא וחשיב צד הרוב כמיעוט, עיי"ש, ונת' בזה ב?? סק"??, ועיי"ש שנת' דיל"פ דהא דאם הי' זה כפלגא ופלגא ל"ה מטהר ר"מ, הגם דתינוק אין בו דעת לישאל וספיקו טהור, הוא משום דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, עיי"ש.

אך צ"ע, דאם אף לדעת ר"מ עשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, א"כ היאך מטהר משום מיעוטא וחזקה, הרי במי שיש בו דעת לישאל ל"מ חזקה לטהר.

ובע"כ כמש"נ, דהגם דאף לדעת ר"מ עשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, היינו רק לענין דלי"ב לדינא דמי שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, אך מאידך גם לי"ב לדינא דמי שיש בו דעת לישאל ספיקו טהור, וע"כ שפיר מטהר בזה ר"מ משום מיעוטא וחזקה.

בל' תור"פ בקידושין מבו' דהי' מקום לפרש דאי"ז תקנ"ח, אך מ' דאי"ז אלא מדרבנן ממש"א דעשאוהו וכו'.

ובשושנת העמקים כלל ט"ו, הק' כן ע"ד הסוברים דהוי זה רוב גמור, ממש"א דעשאוהו דמשמע דחכמים החמירו בזה, ולפ"ז הרי מן התורה הוא, וכתב עוד דאף אם נסבול הדוחק הזה, מ"מ ק' דמשמע ברה"י הוא דטמאוהו חז"ל הא ברה"י טהור, ואם הוי זה רוב גמור הרי אף ברה"ר טמא.

והביא מפיה"מ דאירי ברה"י ובחיבורו סתם בזה.

ל' הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, מיהו לא שרפינן לה דמהני בה חזקה להכי, וטעמא דמילתא משום דחזקה איתי' קמן ורובא ליתי' קמן ולא אלים כולי האי לבטולי לחזקה לגמרי, אבל רובא דאיתי' קמן וכו' שורפין ומבטל רובא לחזקה לגמרי

רמב"ן במלחמות מבו', דהגם דיש לחוש לצד המיעוט, מ"מ מטמאינן באין בו דעת לישאל, ודלא כמו שנקטו התוס' דאין לטמאות בדבר שאין בו דעת לישאל לדעת ר"מ דחייש למיעוטא, אם חייש למיעוטא מה"ת, וזה לפמש"נ דמדאורייתא חיישי' למיעוט.

ולדעת הרשב"א והריטב"א דלא אמרו רבנן סמוך אלא היכא שהמיעוט בא מכלל הרוב, צ"ב דא"כ מ"ט הכא ס"ל לרבנן דאין שורפין, ואין לומר דהכא נמי חשיב דהמיעוט הוא מכלל הרוב, ועפי"ד בעה"מ דאיכא ב' מיעוטים, וכ"ה להרשב"א והריטב"א דפירשו דאיירי בתינוק שסתמו נשים נדות מגפפות אותו ולא בתינוק טמא כהרמב"ן, אך זה נסתר מדבריהם שכל דבריהם באו לישב קו' הרמב"ן מ"ט הכא לא מטהרי רבנן.

ובחי' הריטב"א בקידושין פירש הטעם בזה, ז"ל, והשתא שפיר איפליגו בהא דהכא ריש לקיש ורבי יוחנן דריש לקיש סבר דכיון דלרבנן רוב גמור הוא סמכו על הרוב ועשאוהו כודאי אפילו לשרוף תרומה ורבי יוחנן סבר שלא סמכו חכמים על רוב זה לשרוף תרומה שאין חזקתן של רוב תינוקות שמטפחין בעיסה כדאי לשרוף עלי' תרומה אע"פ שהוא רוב ממש ולא סמכו על הרוב לעשותו כודאי אלא באותן שלש מקומות.

ובמלבויו"ט סי' ב' פירש, דברוב גרוע מודו רבנן דאמרי' סמוך בכל גווני, אך צ"ע דא"כ הדר תיקשי דמ"ט דרבנן דמטמאין, הרי אמרי' סמוך, וכמשה"ק הראשונים מתחילה, ולא ניח"ל למימר דהוי זה ספק, וע"כ חכמים מטמאין, וא"כ ה"נ אי נימא דהוי זה רק ברוב גרוע, תיקשי דמ"ט דחכמים דמטמאין, וצ"ע בזה.

ועכ"פ לדעתם נמצא, דהא דמטמאי רבנן, הוא משום דאיכא רוב לטמאות, ולא אמרי' בזה סמוך מיעוטא לחזקה, וע"כ אף שאין בו דעת לישאל ואף ברה"ר יש לטמאות.

בתוס' בסוגיין הק' דמ"ט מטמאינן בספק טומאה ברה"י נימא סמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' אידך פלגא, ועד"ז כתבו התוס' בחולין דפ"ו. דאילו הי' מחצה מעשיהם מתוקנין ל"ה אסרי רבנן לשחוט אחריהם, "דסמוך פלגא דמעשיהם מקולקלין לחזקת איסור".

והנה נ' מד' התוס' דלא הק' דניזל בתר חזקה, דזה ידעו דילפי' מסוטה דל"מ חזקה לטהר, וכמש"כ התוס' לעיל ד"ב:, אך קשיא להו דמ"מ כיון דרוב מהני לטהר, א"כ נימא סמוך פלגא לחזקה והוי צד הטומאה כמיעוט.

וגם בד' התוס' בחולין ע' זכרון שמואל שביאר שדנו רק מדין סמוך פלגא לחזקה, דאילו הכרעת החזקה ל"מ כלפי נידון איסור אותו ואת בנו.

ומחודש לפ"ז, דמלבד דינא דאזלי' בתר חזקה, איכא דין נוסף דסמכי' הפלגא לחזקה ואיתרע לי' אידך פלגא.

וצ"ב דא"כ מ"ט בעי' לדין חזקה, תיפו"ל מדינא דסמוך פלגא לחזקה, והי' אפ"ל דהך דינא הוא רק בספק שאינו לפנינו אלא דאתינן לחדש שנגע בטומאה, ובזה אמרי' דאיתרע לי' צד זה מכח החזקה, אך בספק לפנינו ל"ש דין זה, אך זה נסתר מסוגיא דחולין דפרכי' דנימא סמוך בחש"ו ששחטו, וכ"ה בתוס' שם שדנו דנימא התם סמוך פלגא לחזקה.

ואשר ע"כ צ"ל, דכל הך דינא דסמוך פלגא לחזקה, הוא רק מכח דאיכא הכרעת החזקה, ותו מהני גם לסמוך לה הפלגא, ולהרע הצד שכנגד, וצ"ע בזה.

1. ועיי"ש בהמש"ד שכתב עפי"ז, דהגם שכתבו התוס' בכתובות ד"ט. דספק שכנגד רוב אינו מצטרף לספק ספיקא, היינו דוקא היכא דהוא כנגד רוב גמור, אך היכא דהוא כנגד רוב שאינו גמור ה"ז מצטרף לספק ספיקא, דכ"ה דמצטרף מיעוט זה לחזקה, ה"נ מצטרף מיעוט זה לספק ספיקא, וכמש"כ לעיל מינה דלר"מ דס"ל דמיעוטא כמאן דאיתא ומצטרף המיעוט לחזקה, ה"נ מצטרף מיעוט לאשוויי ספק ספיקא, ועיי"ש שישב בזה קו' התוס' בכתובות ד"ט. ד"ה ואיבע"א, לדעת התוס' בסוגיין, דהתוס' בכתובות שם ישבו ע"פ דבריהם שם דרוב תינוקות מטפחין הוי רוב מדרבנן, וה"נ רוב רצון אינו רוב אלא מדרבנן, אך לדעת התוס' בסוגיין דרוב תינוקות מטפחין הוי רוב דאורייתא, לא מצינו דאיכא רוב דרבנן, וא"כ ה"נ רוב רצון הוי רוב דאורייתא, ותיקשי היאך מצטרף ספק אונס לספק ספיקא, ולהנ"ל ניחא, די"ל דרוב רצון הוי רוב שאינו גמור, ומודו בי' רבנן דמיעוטא כמאן דאיתא דמי, וע"כ הוא מצטרף לספק ספיקא, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' א"צ לכ"ז, דאיך שיהי' הטעם בהא דרוב שאינו גמור נגד חזקה הוי פלגא ופלגא, הרי כיון דמ"מ הוי כפלגא, הרי דשפיר מצטרף ספק אונס לספק ספיקא, דהגם דאיכא רוב רצון, מ"מ איכא חזקת היתר כנגדו, והוי זה פלגא ופלגא, וע"כ שפיר ה"ז מצטרף לספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-2)
2. והאמנם אם הא דחייש ר"מ למיעוטא אינו אלא מדרבנן, י"ל דלרבנן דבכל רוב מיעוטא כמאן דליתא דמי וליכא למיחש לי', ורק ברוב שאינו גמור הוא דמיעוטא כמאן דאיתא, י"ל דע"כ לא תיקנו חכמים למיחש להמיעוט, כיון דבסתם רוב הוי המיעוט כמאן דליתא, אך אם הא דחייש ר"מ למיעוטא הוא מה"ת, ורבנן דפליגי עלי' הוא רק משום דמיעוטא כמאן דליתא, א"כ ברוב שאינו גמור דמודו רבנן דמיעוטא כמאן דאיתא, בדין דניחוש למיעוטא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו מה"ט נמי ל"מ רוב זה למיתה ואף לדעת רב, כמבו' בל' התוס' בסנהדרין ד"ג:, דרק רוב שמסלק הספק לגמרי הולכין אחריו, אך כל דהמיעוט קיים אין הולכין אחריו בדיני נפשות, אך באמת אף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא ואין הרוב מסלק הספק, מ"מ הולכין בדיני נפשות אחר הרוב, והרי דאף דאין הרוב מסלק הספק לגמרי, מ"מ הולכין אחריו בדיני נפשות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שהק' עוד ע"ד התוס' בכתובות, ממש"א בשלהי קידושין דב' דברים כו' ועשאום חכמים כאלו יש בהן דעת לישאל כו' תינוק הך דאמרן, הרי משמע להדיא דעיקר דוקא דאין שורפין הוא משום דמדאורייתא הרי התינוק אין בו דעת לישאל, הא אי הוי התינוק מדאורייתא יש בו דעת לישאל הוי טמא באמת אף לשרוף, והיינו משום דמדאורייתא הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא וכמש"כ התוס' בנדה, (דהא ודאי על טומאה דרבנן לא שורפין תרומה לבד מו' ספיקות שמנו חכמים עיין רש"י פ"ק דשבת דף ט"ז סוף ע"א), עכ"ד, ולא זכיתי להבין, דלכאו' אף לדעת התוס' בכתובות דאי"ז אלא רוב אלא מדרבנן, ומדאורייתא אי"ז רוב ואזלי' בתר חזקה, מ"מ שפיר ניחא הא דאם הי' התינוק מדאורייתא יש בו דעת לישאל הי' טמא אף לשרוף, דהרי כל שיש בו דעת לישאל ספיקו טמא ואף בדאיכא חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר ד' התוס' העירוני, דהיאך מצינו למימר דבהנך ג' דברים אי"ז רוב גמור, הרי בדם הנמצא בפרוזדור דאמרי' דרוב דמים מןהמקור, הרי אדרבה עדיף טפי משאר רוב, וכדדחי רבא בב"ב דכ"ד., דאף אם רוב וקרוב אין הולכין בתר הרוב, מ"מ בדם הנמצא בפרוזדור הוי זה רוב ומצוי, וע"כ אזלי' בתרי', ולהמבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה ותו ליכא דרוב דמים מן המקור הוי רובא דליתא קמן, הרי בע"כ דמש"א דהוי רוב ומצוי, היינו דהוי זה רוב דאלים טפי, כיון דדמי החדר מצויין ביותר, וכל' התוס' לעיל סוד"ה ואין שורפין, וא"כ היאך אפ"ל דאי"ז רוב גמור, ובתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב להיפך, דבהנך רובי אף ר"מ דחייש למיעוטא מודה דלא סמכי' בהו מיעוטא לחזקה, משום דמיעוטא דלא שכיח הוא כמו מקור שרוב דמי המקור מצויין, עכ"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועמש"נ בדברינו בתמורה דט"ו. ללמוד כן מד' הרא"ש בהוריות ד"ו., ועיי"ש מש"נ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, שכבר עמד בזה בשו"ת מהר"ם חלאוה סי' ס"א, עיי"ש שדן בדין חנות שנמכרו בו שיין ביום אחד בזאח"ז וכו', ואח"כ נמצא שא' מהן היה נבלה, שלא נשחט רוב הושט ואין אנו מכירין אותו, אם נאסור כל הבשר, והשיב דהבשר מותר, וכתב בזה, ז"ל, ואם נפשך לומר, והא אמרינן ביבמות ריש פרק האשה רבה וכו' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא וכו', וה"נ כל חתיכה וחתיכה נימא שהטלה שחתיכתו זו פרשה ממנו הוחזק לאסור אבמה"ח וכו', וסמוך אותו שה שלא נשחט כראוי דהוי מיעוטא לחזקה שהיו כלם בחזקת איסור בעודן חיין, והו"ל פלגא ופלגא וספיקא דאורייתא לחומרא ולתסרו כלהו, לאו מילתא היא וכו', "וכן נמי גבי ט' חנויות כלן מוכרות בשר שחוטה וא' מוכרת בשר נבלה אמרי' ובנמצא הלך אחר הרוב, ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקת הבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת". ועיקר הטעם הוא מש"כ הרשב"א וכו' דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אלא וכו' משום דאותו רוב המתעברות אית ביה מיעוט מפילות, הילכך אותו רוב ריע וכו', אבל היכא דהוי רובא לחוד ומיעוטא לחוד כנדון שבפנינו, וכההיא דתינוקות מטפחין לא אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה אלא מיעוטא כמאן דליתיה דמו ואזלינן בתר רובא וכו'. מיהו הרמב"ן ז"ל לא כך כתב אלא כללא הוא דקא כאיל, שכך כתב לשם רובא כנגד חזקה לרבנן חוששין באיסורין, ואין עושין בו מעשה, אפ"ה מוכרע הדבר שאין חזקת איסור בהמה בחייה בכלל זה, וכדאמרינן בנמצא הלך אחר הרוב וכן רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, וטעמו של דבר שאין אותה חזקה עצמית שהרי נעשה בה מעשה שחיטה, עכ"ל.

   ונ' בביאור דבריו, דהא דלא אמרי' הכא סמוך מיעוטא לחזקה, הוא כמש"כ הרשב"א במשמה"ב בטעמא דמהני רוב מצויין אצל שחיטה מומחין ולא אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, דהוא משום דינא דבודאי נגע הורעה החזקה, ומה"ט ס"ל למהר"ם חלאוה, דאף בספק אם נשחטה הבהמה כהלכתה, כיון שרוב הבהמות נשחטו כהלכתן, איתרעא החזקה, וע"כ לא אמרי' בזה סמוך מיעוטא לחזקה.

   וצריך להוסיף, דל"ד לכל ספק בשחיטה דמוקמי' להבהמה בחזקת איסור, ולא אמרי' דאיתרעא החזקה, דהכא שאני דאיכא רוב שנשחטו כהלכתן, ומשא"כ בספק השקול, ואכמ"ל בפרט זה, גם י"ל דל"ה ריעותא בחזקה רק משום דודאי איכא בהמות שנשחטו כהלכתן ויצאו מן החזקה, ומקור לדרך זו, דאל"כ תיקשי דמ"ט בחש"ו ששחטו אמרי' בחולין דפ"ו. דאף אם רוב מעשיהם מתוקנים סמוך מיעוטא לחזקה, ומ"ש ממש"כ מהרמ"ח דבספק אם נשחטה הבהמה כהלכתה אין להעמיד על החזקה, ובע"כ דכל ד' מהרמ"ח הם רק משום דודאי איכא בהמות שנשחטו כהלכתן, וע"כ הוא דאיתרע החזקה, ודו"ק.

   ועכ"פ נמצא לפ"ז, דהא דס"ל להראשונים דבט' חנויות ליכא למיזל בתר חזקת איסור דהבהמה, ודלא כהתוס', הוא לטעמייהו דס"ל דבודאי נגע איתרעא החזקה, וה"נ היכא שנשחטו רוב הבהמות כהלכתן איתרעא החזקה, אך התוס' לטעמייהו דס"ל דאף בודאי נגע אזלי' בתר חזקה, ע"כ ס"ל דאף בט' חנויות אזלי' בתר חזקה, אמנם אם נפרש ד' מהר"ם חלאוה כמשמעות לשונו דחשיב כודאי נגע רק משום דודאי נעשה מעשה שחיטה, א"כ ל"ש ה"ט בשחנות אחת מוכרת בשר נבילה, אך בלא"ה נ' שאין כוונת מהר"ם חלאוה לזה, שהרי שחיטה שלא נשחט רוב הושט ל"ח שנעשה כלל מעשה שחיטה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם י"ל בזה, דבעי' לה"ט דרובא וחזקה רובא עדיף, דמה"ט מטמאינן אף ברה"ר, והא דבעי' גם להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, י"ל עפי"ד הגרע"א דבהא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור ל"מ רוב לטמאות, וע"כ הגם דרובא וחזקה רובא עדיף, מ"מ אין לטמאות רק משום דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-9)