תקלג א-ד הערמה בחוהמ 2
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / חול המועד, סדר ב תשפד

בס"ד, שיעור בהל' חול המועד, אדר א' תשפ"ד, שיעור 2

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**הערמה במלאכת חול המועד**

# הערמה בחול המועד

בגמ' (מו"ק, יב,ב) 'ת"ר טוחנין במועד לצורך המועד ושלא לצורך המועד אסור וכו' מטילין שכר במועד לצורך המועד ושלא לצורך המועד אסור ואם הטיל והותיר הר"ז מותר ובלבד שלא יערים, ורמינהו מטילין שכר במועד לצורך המועד ושלא לצורך המועד אסור וכו' ואע"פ שיש לו ישן מערים ושותה מן החדש, תנאי היא דתניא אין מערימין בכך ריב"י אומר מערימין', והנך תנאי בגמ' שבת (קיז,ב[[1]](#footnote-1)) לגבי נשברה לו חבית בראש גגו דהתירוהו לקלוט מהיין לצורך סעודת שבת לבד, 'נזדמן לו אורחין מביא כלי אחר וקולט וכו' ולא יקלוט ואח"כ יזמין אלא יזמין ואח"כ יקלוט, ואין מערימין בכך משום ריב"י אמרו מערימין'.

ומ"מ אמרו (שבת, קלט,ב) דאף לריב"י דמותר להערים היינו דוקא בכה"ג דלא מוכחא מילתא, אך הערמה דמוכח אסור, ולפיכך אסור להערים על המשמרת ביו"ט לתלות בה רימונים ויתלה בה שמרים, אא"כ תלה בה מתחילה רימונים.

ולדינא, בשו"ע (תקלג,א) פוסק דאסור להערים, וכ"נ לגבי שבת (שלה,ג), אמנם במג"א (תקלג,סק"ג) הסכים לדעת הרמב"ם (יו"ט, פ"ז ה"ח) שהתיר הערמה דלא מוכחא, וכ"פ עוד (שבת, פכ"ב הט"ז) בנשברה לו חבית דאם הערים בדבר זה מותר, ופי' במג"א (שלה,סק"ב) בשם המגיד משנה דכוונתו להתיר להערים אף לכתחילה[[2]](#footnote-2).

# הערמה במליחת הרבה דגים

והנה, בשו"ע (תקלג,ג) 'צד אדם דגים כל מה שיוכל לצוד ומולח הכל במועד שהרי אפשר שיאכל מהם במועד', ומקו"ד בגמ' (מו"ק, יא,א) דלל"ק התירו למלוח רק מה שהותיר מאכילתו, ולל"ב התירו אף ללקט הרבה ע"מ למולחן דמ"מ חזי לאוכלן במועד, וקימ"ל כל"ב לקולא, ופי' בנמו"י (שם, ד,ב) הטעם דמותר למלוח כולן יותר מן הצריך לו למועד ש'הרי יכול לומר בכל א' בשעת הבאה ומליחה לזה נעשה איצצא וכן כשימלח חבירו, והערמה כי האי שריא אפילו ביו"ט וכ"ש בחה"מ'.

והנה, לגבי מליחת חתיכות בשר ביו"ט, אמרי' (ביצה, יא,ב) 'אמר רב יהודה אמר שמואל מולח אדם כמה חתיכות בשר בב"א אע"פ שא"צ אלא לחתיכה א', רב אדא בר אהבה מערים ומלח גרמא גרמא', ופי' רש"י דלאחר שמלח זו לאכלה היום אומר חברתה ערבה עלי לאכלה היום וחוזר ומולחה, אמנם להלן (שם, יז,ב) דכששכח ולא הניח עירוב תבשילין אסור לו לבשל ביו"ט לצורך שבת, אלא מבשל ליו"ט ואם הותיר הותיר ובלבד שלא יערים, והק' בתוס' מ"ש דמותר להערים ולמלוח גרמא גרמא ואסור להערים ולבשל עוד קדירה, ותי' 'דשאני התם דהוי עבוד אוכלין בעלמא ומשום שמחת יו"ט התירו דאל"ה חייש שמא יסריח הבשר וממנע ולא שחיט אבל הכא מיירי בבשול דחמור וגם היה יכול לעשות תקנה ע"י ע"ת מבעו"י', ומשמע דאף במליחה לא התירו רק משום שהוא לצורך שמחת יו"ט, ולפי"ד א"א להתיר ללקט הרבה דגים ע"מ למולחן, דבזה ליכא משום מניעת שמחת יו"ט, אכן דבמרדכי (מו"ק, תתנד) נקט דהתירו הערמה במליחה משום שאי"ז מלאכה גמורה דאין עיבוד באוכלין, ומשמע דשרי למלוח אף כשאין בזה משום ביטול שמחת יו"ט, וא"ש מש"כ בנמו"י דמטעם שאי"ז מלאכה גמורה התירו ללקט הרבה דגים ע"מ למולחן.

אכן, דצ"ע לפי"ז בסתירת הדינים, דלגבי יו"ט נקט בשו"ע (תק,ה) דמותר למלוח כמה חתיכות בב"א בחדא טירחא, והוא מהגמ' (ביצה, יא), ומשמע שם דלהך שיטה ס"ל דלמלוח חדא חדא אסור, וכ"ד במג"א (שם,סק"י)[[3]](#footnote-3), ושלפי"ז לא קימ"ל כדעת המרדכי בזה, וא"כ למה התיר בחוה"מ ללקט הרבה ומולחן.

וצ"ל דבחוה"מ הקילו בהערמה טפי מיו"ט, ואף שהגמ' (מו"ק, יב,ב) משוים להדיא שבת לחוה"מ (ומייתו דלשיטות דאסור להערים בשבת, ה"נ דבחוה"מ אסור) ומבואר דאין חילוק בין שבת לחוה"מ, מ"מ אפשר דבחוה"מ דקיל סמכינן כשיטות דהתירו הערמה ורק בשבת ויו"ט החמירו כשיטות דאסור[[4]](#footnote-4), ושפיר ניחא לגבי הערמה דגרמא גרמא, שביו"ט החמירו לאסור להערים במליחת גרמא גרמא (לכה"פ כשאי"ז לצורך שמחת יו"ט) ובחול המועד התירו בכל ענין.

# היתר צידת הרבה דגים

ומה שהתירו (בשו"ע שם) לצוד הדגים 'כל מה שיכול לצוד', דקדקו הפוסקים דמותר לצוד הרבה אף שלא יאכלם במועד, ונתקשו בטעם הדבר (אף שצידה היא מלאכה גמורה, ומ"ש מטחינה דהותר רק מה שהוא לצורך המועד), ובמג"א (סק"ז) פי' דבצידה שיש לומר אולי ימצא דג אחר יותר טוב ממנו חשיב הכל לצורך המועד, והעתיקו במ"ב (סקי"ח), ובגר"א (תקלז,ח, אות יב) פי' דהתירו לצוד הרבה משום דבר האבד, ומ"מ אסור למלוח (אם אינו ראוי למועד) אף דאית ליה פסידא כיון שיש בו טורח, ודעת החזו"א (סי' קלה, ד"ה י"א א') דאה"נ דאסור לצוד רק מה שלצורך אכילתו במועד[[5]](#footnote-5), וכוונת השו"ע להתיר אפי' בהרווחה 'כל מה שיכול לצוד' לצורך המועד[[6]](#footnote-6).

והנה, לדעת המג"א מתבאר דצידה חמיר ממליחה, דצידה חשיב מלאכה גמורה ולפיכך אין להתיר רק לצורך המועד דוקא, אך מליחה אי"ז מלאכה גמורה (דאין עיבוד באוכלין) ויש להתיר אף בהערמה לחוד, ולדעת הגר"א מתבאר איפכא, דמליחה חמיר מצידה, דבמליחה איכא טירחא ואין להתיר אף בדבר האבד אא"כ מערים שהוא לצורך המועד, אך צידה אין בה טירחא ומותר אף שלא לצורך המועד ובלא הערמה, ומשמעות הדברים דפליגי בעיקר איסור מלאכת חוה"מ אם הוא מצד עצם עשיית המלאכה או מצד הטורח, דלמג"א הוא מצד המלאכה ולגר"א הוא מצד הטירחא.

ועיי"ש דנח' בביאור כוונת הראב"ד (שהובא ברא"ש מו"ק א,כח) שחילק בין כבשים שאסור לכובשן אא"כ ראויין במועד לבין פרקמטיא שהתירו בירושלמי (ב,ג) ליקח משיירא עוברת משום דעבורי רווחא חשיב פסידא, [וכעי"ז בשו"ע (תקלג,ג) דפירות שנתבשלו קצת ונאכלין ע"י הדחק ואין נמצאין אחר יו"ט מותר לקנותו, אך לא ללוקטו (מהפקר) ולכובשו], ותי' הראב"ד (בתי' ב') 'א"נ ע"כ לא שרינן משום רווחא אלא מו"מ שהוא דרך כל אדם לא מיקרי מלאכה וגם ליכא טרחא אבל מליחת דגים מיקרי מלאכה ואיכא טרחא לא שרינן לה משום רווחא', דלמג"א פי' דמלאכה גמורה אסור אא"כ הוא דבר האבד ומשא"כ פרקמטיא דאי"ז מלאכה כלל[[7]](#footnote-7), [וכ"ה להדיא בנמו"י (ד,ב) מהראב"ד[[8]](#footnote-8)], אך לגר"א פי' דפרקמטיא וצידה אין בהן טירחא כלל ומותר מקום עבורי רווחא דחשיב פסידא, אך מליחה אית ביה טירחא ולא הותר אף במקום פסידא[[9]](#footnote-9).

[וכבר נח' בזה המ"ב והחזו"א, דבבה"ל (תקלט,ח, ד"ה אינו מותר) נקט דהותר רק פרקמטיא לחוד, אך לא הותר לעשות שום מלאכה (כמחתך וכדו') לצורך הפרקמטיא, והיא כסברת המג"א הנ"ל[[10]](#footnote-10), אך בחזו"א (סוסי' קלה) חלק ע"ד הבה"ל, ופי' דאין כוונת הראב"ד דפרקמטיא אינה מלאכה (מל"ט מלאכות) אלא דאין בה טורח, ושלפי"ז יש להתיר לצורך המסחר אף מלאכת מחתך והוצאה שאין בהן טורח[[11]](#footnote-11), וזה כסברת הגר"א הנ"ל].

ונל"פ שיטת הגר"א, דהראב"ד אזיל לשיטתו (הו"ד בנמו"י, א' ב')[[12]](#footnote-12) דבהיתר דבר האבד שיערו להתיר טירחא כפי שיעור ההפסד דבהפסד מועט התירו רק טירחא קצת ובהפסד מרובה התירו אף טורח יותר, וא"כ עבורי רווחא דחשיב רק הפסד קצת הותר לו רק מלאכה שאין בה טירחא כלל (כפרקמטיא וצידה) אך לא מלאכות שיש בהן טירחא (כמליחה).

# חליבת בהמות במועד

והנה ע"פ הביאור הנ"ל בדעת הגר"א יתיישב דינא דחליבת הבהמה במועד.

שהביא בב"י (סוסי' תקלג) בשם תה"ד דמותר לחלוב בהמות במועד בעצמו וא"צ לחלוב ע"י עכו"ם משום שהוא דבר האבד, והעתיקו הרמ"א (שם,ה), ובא"ר (סק"ד) תמה דבמקור הדין בתה"ד (סי' קנג‎) התיר לחלוב משום שהיא מלאכת הדיוט ואינה טורח, ולא משום דבר האבד.

ולהנ"ל ניחא, דבתה"ד מיירי דליכא פסידא כ"כ אם ימתין לחלוב רק ע"י עכו"ם, וא"כ א"א להתיר טירחא בשביל זה, אך מאחר דהחליבה היא מלאכת הדיוט שאין בה טורח כלל שרי אף לצורך הפסד מועט כזה.

# צידה בפרהסיא

במתני' (מו"ק, יג,ב) הציידין וכו' עושין בצנעה לצורך המועד, אמנם בגמ' (יא,א) מייתי דכו"ע אזול וצייד, ומשמע דאפי' כדרכן, ובמרדכי (תתנה, הו"ד בב"י) תי' דשאני ציידי דגים שעושין אפי' בפרהסיא לפי שניכר לכל שעושין לצורך המועד, ודמי למוכרי תבלין דמותרין למכור כאורחייהו, עיי"ש, וכ"פ ברמ"א (תקלג,ד ה).

אמנם ברמב"ם (יו"ט, ז,ט) נקט דרק האומנים צריכין לעשות בצנעה, וכ"פ בשו"ע (תקלג,ה), וכתב במג"א (סק"י) דלפי"ז ניחא הא דאזול כו"ע לצוד בפרהסיא כיון שאינן אומנים, ושלפי"ז אין מקור לחדש שאפי' ציידי דגים מותרין בלא שינוי, וכ"ה בגר"א (שם).

ובבה"ל האריך בזה, ודקדק דאף להצד דאף ציידי דגים אסורין לצוד בפרהסיא, היינו משום דאומנתן בכך כל השנה ונראה כעסוקין במלאכתן, אך לכו"ע מותרין למכור הדגים בשוק דהכל יודעין דמי שקונה לצורך המועד הוא קונה, ודומיא דמכירת תבלין שמותרת בלא שינוי.

# מסקנת הדברים:

1. בשו"ע פוסק דאסור להערים במלאכת חוה"מ, ובמג"א הסכים להקל כדעת הרמב"ם דהערמה שאינה מוכחת מותרת לכתחילה, ומ"מ במליחה התירו להערים למלוח הכל (במקום שיהיו ראויין לאוכלן במועד) לפי שאינה מלאכה גמורה דאין עיבוד באוכלין, ואף שביו"ט לא התירו כן (זולת במקום מניעת שמחת יו"ט, וי"א דאסור בכל ענין אא"כ הוא בחדא טירחא), צ"ל דבחול המועד הקילו לסמוך על השיטות שהתירו הערמה זו.
2. לדעת המג"א מותר לצוד הרבה דגים אם יצטרך לא' מהן, דאולי ימצא אחר משובח יותר, ולגר"א אסור לצוד יותר מהנצרך לו למועד אא"כ מלקט מהפקר ולא ימצאם לאחר המועד דחשיב דבר האבד להתיר צידה שאין בה טירחה.
3. ונתבאר, שלמג"א יש להחמיר בצידה שהיא מלאכה גמורה (אף שאין בה טורח) טפי ממליחה שאינה מלאכה כ"כ (אף שיש בה טורח), ולגר"א יש להחמיר במליחה שיש בה טירחה טפי (אף שאינה מלאכה גמורה) מצידה שאין בה טירחה (אף שהיא מלאכה גמורה), ובמח' זו נח' המ"ב והחזו"א בביאור ההיתר דפרקמטיא לפי תי' ב' דהראב"ד.
4. ובעיקר דעת הגר"א מבואר דמניעת ריוח חשיב כפסידא קצת ומותר לעשות בשבילה רק מלאכה שאין בה טורח כלל, וע"פ שיטת הראב"ד דכפי שיעור האיבוד התירו את הטירחה, ולפי"ז יש לבאר שיטת הפוסקים שבתה"ד התיר חליבה במועד מצד דבר האבד, ותמה בא"ר שטעם התה"ד מפורש דחליבה מלאכת הדיוט שאין בה טורח, ולהנ"ל הכוונה דמשום דאין בה הפסד גמור התירו רק מלאכה שאין בה טורח כלל.
5. ציידי חיה ועוף צריכין לעשות בצנעה, וציידי דגים נח' הפוסקים, ובביה"ל מסיק דלכו"ע מותרים למכור בשוק כדרכן, וכדין מוכרי תבלין וירק.

1. וציין לזה בגליוה"ש (שבת, שם). [↑](#footnote-ref-1)
2. ולדבריו מבואר דכשמציל לצורך אורחין שאין שותין חשיב הערמה שאין ניכרת, וצ"ב הגדר בזה, דהא י"ל דאף בכה"ג ניכר הדבר שמציל עבור אורחין שלא שותין, ועי' בשפ"א (מו"ק, י"ב ב') שהביא מהמאירי (שבת, שם) בדעת הרמב"ם דלכתחילה אסור להציל (והרמב"ם התיר רק בדיעבד), ופי' דהוא ס"ל דהצלה לאורחין שלא שותין חשיב הערמה הניכרת. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואף שכתב במ"ב (שם, סקכ"ג) דהרבה אחרונים פליגי ע"ד המג"א, וס"ל לגרוס בשו"ע שמתיר אף למלוח גרמא גרמא, מ"מ הוא פי' דהתירו כן כדי שלא ימנע משמחת יו"ט, אך במלקט הרבה דגים ע"מ למולחן במועד דליכא משום מניעת שמחת יו"ט לא התירו. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומצינו כחילוק זה במ"ב (תקל"ג, שעה"צ סק"ג) לענין הערמה בדיעבד די"ל דאפי' למחמירים ביו"ט דאם הערים אסור בדיעבד, מ"מ י"ל דבחוה"מ מותר, וכעי"ז כתב בשעה"צ (שם, סקט"ו) דבחוה"מ שרי לאפות פת הדראה בהערמה אף כשיש לו פת נקיה, דאף שביו"ט מחמירים (בסי' תק"ו, ז') לאסור כן, מ"מ בחוה"מ סמכינן להקל כשיטת הרשב"א (עיי"ש בב"י) שמתיר בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיי"ש שדקדק לפרש כן בגמ' דנח' ב' הלישני לענין מליחה (אי מותר למלוח מיד או רק מה שהותיר), ומשמע דבצידה מודו כו"ע דמותר רק לצורך המועד, עיי"ש, אמנם לדעת הגר"א מתבאר איפכא, דהצידה יש להתיר לכו"ע (משום דבר האבד), ונח' רק לגבי מליחה (אלא דלל"ק דאסור למלוח הכל א"כ נאסר ממילא אף בצידה, דלמה יצוד בחינם אם לא יצליח למנוע עי"ז את ההפסד). [↑](#footnote-ref-5)
6. ובשו"ע להלן (תקל"ז ח') התיר לצוד דגים מהנהר לתוך שדהו 'כדי לאוכלן במועד', ומשמע דהותר רק מה שהוא לצורך המועד, וכדעת החזו"א, ולדעת הגר"א ג"כ ניחא דהתם ליכא פסידא ולא חשיב דבר האבד, אך למג"א תיקשי דיצוד אף הרבה דאולי ימצא א' יפה יותר, וכבר נתקשה בזה במג"א (תקל"ז, סק"ח) גופיה, ונדחק דהתם חמיר טפי דאוושא מילתא, ובבית מאיר (תקל"ז) נקט דכשצד ע"מ לאכול מקצתן במועד חשיב הכל לצורך המועד, ושלפי"ז כוונת השו"ע להתיר לצוד אף הרבה דגים באופן שכוונתו לאכול מהן במועד, עיי"ש, ובמ"ב (שם, סק"ל) העתיק את הבית מאיר (וסיים דבגר"א מבואר דזה תלוי במח' אם הותר הערמה במועד) והשמיט את המג"א, וצ"ע בדעתו.

   וע"ע במג"א (סוסי' תקל"ג) דאסור לחפור בצד בריכת דגים כדי לצודן דמוכחא מילתא טפי שהוא עושה לצורך חול, וציין לסי' תקל"ז סעי' ח', ופי' במחצה"ש דס"ל דבבריכה מוכחא מילתא טפי ואסור אף כשכוונתו לצורך המועד, ובלבו"ש פי' דלצורך המועד מותר אפי' מבריכת דגים, ובמ"ב (שם, סקכ"ג) הסכים להקל לצורך המועד ע"י עכו"ם. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכ"ה במג"א (תקלג, ו) 'דמלאכה גמורה אינה מותרת אלא בדבר האבד ועבורי רווחא לא מקרי פסידא אבל לקנות מותר' דאי"ז נחשב מלאכה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וז"ל, 'ותירץ ז"ל דמקח וממכר לאו מלאכה היא כלל אלא מעשה חול בעלמא הלכך התירו משום רווחא אבל מלאכה לא התירו משום רווחא אא"כ איכא פסידא, והשקאה מלאכה גמורה היא וכן מליחה ואיכא עוד במליחה טירחא יתירא'. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכ"כ להדיא (שם) 'צידה בלא"ה מותר משום שדומה לדבר האבד אלא משום מליחה הוא דקפיד משום שהוא מלאכה וטירחא וכמ"ש הרא"ש שם בשם הראב"ד בתי' ב''. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכן העתיק בבה"ל לעיל (סי' תקל"ג סעי' ג', ד"ה מותר) מהראב"ד דהותר רק פרקמטיא דלאו מלאכה היא אלא מעשה חול בעלמא, וצידד (שם, בסו"ד) דבמקום שלא ימצא לאחר המועד יש להתיר אף ליקח ולכבוש במועד משום דמליחה אי"ז מלאכה גמורה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומשמע בדבריו דהוצאה שלא לצורך פרקמטיא אסורה, וס"ל דנוהג איסור הוצאה בחוה"מ, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-11)
12. וז"ל, 'דכל ענין זה נמסר לחכמים והם ראו שלא כל הפנים שוים אלא לפי אבידתו התירו את טרחו'. [↑](#footnote-ref-12)