פרק מפנין 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 18 פרק מפנין

**בסוגיא דחזי לעורבים ויונים, ובדינא דביטול הקצאה באמצע שבת, ובחילוק בין מוקצה לאכילה למוקצה לטלטול המתוקן**

**דף קכח עמוד א**

**בבאור פלוגתת ת''ק דמתניתין ות''ק דברייתא בדין חרדל אי הא דראוי ליונים מהני להפקיע ממנו תורת מוקצה**

1. **ולא את הלוף תנו רבנן מטלטלין את החצב מפני שהוא מאכל לצביים ואת החרדל מפני שהוא מאכל ליונים וכו' אמר רב אשי לאמימר אלא דקאמר ליה רבי נתן לרבן שמעון בן גמליאל חבילי זמורות יטלטל מפני שהוא מאכל לפילין. אי אית ליה פילין אמאי לא אלא ראוי הכי נמי ראוי.** יעוין בראשונים דהיכא דאית ליה נעמיות ופילין כו''ע מודו דמטלטל חבילי זמורות ושברי זכוכית כמו שמבואר בר' אשי דאי אית לה פילין אמאי לא. ורק דשרש הנידון היכא דדנים את הראוי מכח מה דמצוי לאינשי, דבזה ס''ל לת''ק דכיון דלא מצוי נעמיות ועורבין הוי מוקצה. ובבאור פלוגתת ת''ק דמתניתין ות''ק דברייתא יעוין ברשב''א סד''ה חבילי קש וז''ל, ונראה לי דבהא נמי פליג תנא דמתניתין אתנא דברייתא בחרדל דתנא דמתניתין אסר ותנא דברייתא שרי מפני שהוא מאכל ליונים, דתנא דמתני סבר סתמא למאכל אדם קאי וכיון דהשתא לא חזי ליה אף על גב דהוא נמי מאכל ליונים לא מטלטלינן ליה דמידי דחזי ליה מקצה ליה מיונים, ותנא דברייתא סבר הואיל והוא מאכל ליונים כלומר שהוא מאכל ידוע ליונים דעתו נמי איונים, כלומר דלא מקצה להו מינייהו, וקיימא לן כתנא דמתניתין, ויעוין גם בר''ן דמפרש כן. ומבואר דלא פליגי בדרגת השכיחות אלא דס''ל לת''ק דמתניתין דכיון דסתמא לאדם מקצה ליה מיונים, אלא דכבר העירו דהרשב''א והר''ן לשיטתם לקמן דס''ל דבשר חי הוי מוקצה אף לר''ש גם אי שכיחי בהמות דכל שעומד לאכילת אדם מקצהו מבהמה וא''כ לשיטת תוס' בד''ה דג תפל, דלר''ש בשר חי לר''ש לא הוי מוקצה כיון דראוי ליתנו לכלבים. לא שייך למימר האי טעמא.

**ויעוין בפסקי רי''ד** דמבאר דפלוגתתם בשיעורא ד''שכיחי''. וז''ל, ותנא דמתני' דאסר החרדל שהוא מאכל ליונים ושרי את התורמוסין שהוא מאכל לעזים, סבר עזים שכיחי אפי' בבתי העניים, אבל יונים לא שכיחי כי אם בבתי העשירים, ומשום הכי אסר בחרדל. ותנא דברייתא סבר כיון שיש שמגדלין יונים מטלטלין החרדל שהוא ראוי להם. ומבואר דשרש פלוגתתם אי סגי בהא דשכיח בבתי עשירים. ובבאור הא דפליגי ארשב''ג בנעמיות ועורבין צ''ל דלמרות דשכיח לבני מלכים מ''מ לא חשיבי מחמת זה ראוי גם לשאר אינשי, דבשלמא דבר המצוי רק אצל עשירים ניתן לדון אותו גם כראוי לכו''ע רק דלעניים אין כסף לזה, אבל דבר שרק בני מלכים מגדלים לא חשיבא כלל כראוי לשאר אינשי. ויעוין בפסקי רי''ד דמוסיף לבאר דנעמיות ועורבים לא חזיא לאכילה ולא מגדלים אותם לאכילה לכן לא חשיב ראוי לשאר אינשי אלא רק למלכים. וז''ל, תנא קמא סבר צבאים ויונים דבני אכילה נינהו מגדלין אותן ומטלטלין כל דחזי להו, אבל נעמיות אין מגדלין אותן אלא בני מלכים, וכן העורבין. ומבואר דכל היכא דמגדלין לאכילה דיינין דראוי לכולהו ורק היכא שלא מגדלין לאכילה בהא בעינן להא דכל ישראל בני מלכים דע''י כך דיינינן גם את הנהגה זו כשייכת אצלם.

**ובעיקר באור תנא דמתניתין יעוין בר''ן דמוכיח מהרמב''ם והרי''ף דפסקו את ת''ק דברייתא דתנא דמתני' ותנא דברייתא ל"פ אהדדיה** אלא מר כי אתריה ומר כי אתריה דבאתריה דתנא דברייתא היו רגילין לגדל יונים ובאתריה דתנא דמתני' לא היו רגילין בהם.

**ובטור סימן ש''ח מבואר דת''ק דמתניתין ס''ל דבעינן שיהו בביתו** ויעוין בדרכי משה סק''י דמבאר לפי''ז א פסק הר''ו דעצמות שנתפרקו מע''ש הוי מוקצה ובב''י תמה עליו דהא חזי לכלבים וז''ל, ואיני יודע מה קשה לו דודאי אין מטלטלין עצמות שנתפרקו מן הבשר מערב שבת אם לא שיש לו כלבים כמו שאין מטלטלין הלוף אלא אם כן יש לו עורבים וכן נבלה שנתנבלה מערב שבת לא שרי רבי יהודה אלא לחתכה לפני הכלבים כמו שמבואר פרק מי שהחשיך ולכן דברי הר"ן נכונים דדוקא עצמות שנתפרקו מן הבשר בשבת מותר להעבירן מן השולחן הואיל ועדיין ראויים לכלבים אף על פי שאין לו כלבים אבל שאר עצמות אסור לטלטלן ופשוט הוא בעיני. ונראה לי דדעת בית יוסף לטעמיה דכתב למטה בשם הר"ן גבי הלוף דהרי"ף והרמב"ם סבירא להו דאם עורבים מצויין אף על פי שאין לו שרי לטלטולי ואם כן עצמות הראויין לכלבים נמי אבל רבים חולקים בזה כמו שאכתוב למטה**. ויש לעיין מ''ש מבשר סרוח דפסק הטור דלא הוי מוקצה מחמת דחזי לכלבים** ואין נראה דבעינן דיהו מצויין בביתו, ואולי יש לחלק בין בשר דבעצמותו הוי אוכל ובהא סגי במה דמצוי לאשוויי כמוכן משא''כ לוף ועצמות דבעצמותם הוי כאבן וכל מה שמשווי ליה כמוכן הוי מכח דחזי לבע''ח ובהא ס''ל לת''ק דבעינן דיהיו בביתו.

**בהא דמהני רגילי אינשי לת''ק אי בעינן דיהא מצוי בעירו או מהני גם עיר אחרת**

1. **יש לעיין בהא דע''י דרגילי אינשי לא הוי מוקצה אי הוי מחמת דע''י כך אמדינן לדעתיה דדעתו גם להאכילו לעיזים או יונים או דעצם הדבר דאיכא לו עמידה בפועל להאי שימוש הוי סיבה להחשיבו כמוכן להאי שימוש ולא בעינן שבפועל יעמידו להאי שימוש**. ואי נימא דבעינן לדעתו א''כ פשיטא דבעינן דיהא מצוי בעירו, אולם אי נימא דהוי הגדרה בחפץ יש לעיין אי בעינן שיהא מצוי בעירו הך שימוש ולא מהני מה דבמקום אחר בעולם איכא בזה שימוש דלהעמידו כמוכן לשימוש בעינן שיהא לו עמידה בפועל להך שימוש לכה''פ בעיר זו. ובדעת הרי''ף לפי מה דמבאר הר''ן דדמא כי אתריה ומר כי אתריה ודאי מבואר דתליא במקומו, רק דאפשר דהר''ן ס''ל דבעינן לדעתו כמו שמבואר בריש דבריו דמפרש כמו הרשב''א דמאחר דחזיא לאדם בעינן דיהא בדעתו איונים, אולם בפסקי רי''ד יש לעיין דבדבריו נראה דמדמי ליה להא דרשב''ג דראוי לבני מלכים, רק דת''ק ס''ל דכל היכא דלא מגדלים לאכילה לא דיינינן כראוי לשאר אינשי ומשמע דביונים דמגדלים לאכילה דדיינינן ליה כראוי מחמת העשירים הוי כהך ראוי מכח בני מלכים. וא''כ מבואר דלא בעינן דיהא לו עמידה בפועל אלא סגי במה דבעולם יש משמעות להאי שימוש.

**ובאמת יעוין בבית יוסף אורח חיים סימן תנז ד''ה ויש דמביא מהסמ''ג וספר התרומה דמותר לטלטל תרומה דחזיא לכהן אפילו דליכא כהן בעיר.** וז''ל, כתוב בהגהות מיימון בפרק ג' מהלכות יום טוב (א' ו') במקום שאין שם כהן כלל בעיר יעשה ככתוב בעמוד ומותר לטלטלה אפילו לאחר קריאת שם כדאמר בגמרא (שבת קכו:) מטלטלין את הלוף מפני שהוא מאכל לעורבים אפילו מי שאין לו עורבים כיון דחזי למי שיש לו עורבים וכן זר מותר לטלטל תרומה משום דחזיא לכהן (שם קכז:) אפילו במקום שאין כהן וכבר כתבתי בסימן ש"ח (סו. ד"ה אין) שיש אוסרין אלא אם כן יש לו עורבים. וכונת הב''י דהן אמנם בשיטת רשב''ג חזינן דסגי דהדבר מצד עצמו ראוי להך שימוש אולם להלכה פוסקים כת''ק. ובשיטת הסמ''ג וספר התרומה צ''ל דס''ל כמו שנתבאר בפסקי רי''ד דליכא פלוגתא בעיקר הך דינא אי דיינינן לפי החפץ אלא דרק פליגי ביחס של בני מלכים כלפי שאר אינשי דישראל, אי חשיב כראוי להם רק דלא מוציאים ממון על זה. ובב''י ס''ל דליכא פלוגתא יסודית ביחס של ישראל כבני מלכים רק דת''ק ס''ל דבעינן דיהא עמידה בפועל להך שימוש.

**בגדר הא דמהני חזי לאינשי אי הוי ביחס לחפץ ולא בעינן שהגברא יחזיקו להאי שימוש**

1. נראה פשוט דבעינן שההכנה תעמוד בחפץ ונוכל לדון דהחפץ עומד למי שמחזיקו להאי שימוש גם אי הוא בפועל לא מצי להשתמש בהאי שימוש, וא''כ ודאי דלא יהני הא דאיכא עכו''ם דמצי ליתן להם בשבת כיון דלא עומד כחלק משימושיו ורק אי איכא לו משרתים גויים בהא לא גרע מבהמה דחשיב שימוש דידיה במה דנותן להם, ויעוין באבנ''ז קכ''ב דמחדש דהא דמצי להאכיל לקטן ע''י עכו''ם בשבת היכא דהותר אמירה לעכו''ם לא חשיב כ''חזי לקטן'' כיון דקטן הוי כבהמה וליכא לו יחס של משתמש ורק דהוי שימוש המאכילו, ומאחר דהוא לא מצי להאכילו הוי כאוכל ממילא ולא חשיב מוכן לקטן. וז''ל, כיון דלא ספינן לקטן בידים. לא חזי אפילו לקטנים קרינן בי' כמו שכתב הרשב"א פרק חרש [יבמות קיד ע"א] בטעם איסור הטלטול הטבל אף דחזי לקטן. [ומהאי טעמא מטלטלין מאכל ביום הכיפורים]. אלא משום דלא ספינן ליה בידים דבר שאינו ראוי אפילו לקטנים קרינן ביה עיין שם. והכא נמי כיון דאין היתר רק על ידי גוי דחשוב כאוכל הקטן מאליו. לא חזי אפילו לקטן קרינן ביה עכ''ל.

**דף קכח עמוד א**

**בבאור הא דבחבילי קש בעינן שיתקינן למאכל בהמה ולא סגי בהא דראוי לבהמה שמצויה**

1. **חבילי קש וחבילי כו' תנו רבנן חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדים אם התקינן למאכל בהמה מטלטלין אותן ואם לאו אין מטלטלין אותן**. יעוין ברשב''א דתמה דמ''ש משברי זכוכית דאע"ג דאין לו נעמיות ולא הכינן לכך מטלטלין אותן הואיל וראוי להן, וה''נ יטלטל מיהא את התבן דראוי לבהמה שהיא מצויה. ומיישב וז''ל, וי"ל דשאני הני דסתמן להסקה קיימי וזו היא שאוסרתן עד שיכינם בפירוש למאכל בהמה, אבל שברי זכוכית שאינו עומד לדבר אחר בסתמא כיון דחזי מיהא לנעמיות מטלטלין אותן. רק דיעוי''ש דתלה את זה בפלוגתת ת''ק דמתניתין ות''ק דברייתא. ורק דעדיין קשה לשיטת תוס' לקמן דבשר חי דראוי לבהמה אף שאינו עומד לאדם שרי לר''ש וכן תמה החזו''א מ''ד ס''ק טו, ויעוי''ש דמוסיף להקשות דגם על ר''י קשיא לפי מה שפי' תוס' דלמ''ד כל ישראל בני מלכים שרי לטלטל גם לר''י אע''ג דהשתא קיימא לאכילת אדם. ומיישב וז''ל, דחבילי קש סתמן להסקה אבל הני למאן שיש לו חיה סתמן אף לחיה. ויעוין עוד בתורא''ש וז''ל, ונראה דמשום שהוא בחבלים צריך הכנה דמסתמא אקצינהו.

**בהא דמבואר דבעינן שיתקינם למאכל בהמה מע''ש ולא מהני מה דמיחדם לאוכל בשבת**

1. **יעוין ברשב''א דף קנה ע''א ד''ה קסבר,** דהקשה מהך ברייתא על הא דמבואר התם דמצי לשוויי אוכלא בשבת ומיישב וז''ל, דהתם [דהיינו בסוגין] בדלא בעי להו למאכל בהמה אלא לצורך מקומן ואי נמי לצורך עצמן לישב עליהן. ובבאור דברין יעוין באבנ''ז או''ח סימן תב וז''ל, הרי דאף דכל זמן שלא יחדן בשבת למאכל בהמה הויין מוקצה אפילו לר' שמעון. אף על פי כן אם יחדן אף בשבת מהני. אף דבין השמשות לא היו מוכנים לבהמה כיון דעכשיו מוכנים לבהמה לא חשיב מוקצה דמעיקרא נמי דעתיה אולי ימלך עלייהו לבהמה. ומכל מקום לא מהני זה רק אם ימלך עליהם באמת לבהמה.

**ומבואר דכל היכא דמחשב לאכילה לא בעי הכנה מע''ש ורק בשביל להתיר טלטול דמקומו או מחמה לצל בהא בעינן שיכינם מע''ש.**

**ויעוי''ש עוד באבנ''ז וז''ל,** והיינו טעמא דר' שמעון דמתיר בתמרי דעיסקא, דכשנמלך עליהם לאכילה. הרי לא ימכרם. ובטל המוקצה. ומזה הוכיח הה"מ פכ''ו הי''ד בכלים המוכנים לסחורה ושוב נמלך שלא למוכרם אלא להשתמש בהם דמותר גם כן אף דבין השמשות היו עומדים למכור. אבל הרמב"ם פכ''ה ה''ט דמיירי בכלים שעדיין הם מוכנים לסחורה. רק שרוצה להשתמש לפי שעה. דומה לחבילי זרדין שרוצה לישב עליהן דאסור לטלטלו, והיינו טעמא דמוקצה מחמת חסרון כיס בכל הכלים המנוים בגמרא [קכג ע"א] דעדיין עומדים למלאכה ההוא ועל כן חשובים מוקצה. אבל אם ירצה ליחדם לתשמיש אחר נראה לפי עניות דעתי דלר' שמעון מותר. וראי' מדאמרינן בפרק כירה [מה ע"א] בחטין שזרעם בקרקע דמותר ללוקטם ולאוכלם לר' שמעון. והא אין מוקצה מחמת חסרון כיס יותר מזה. שבוודאי מקצה אותם מלאוכלם. שהרי רוצה שיצמחו. אלא ודאי כיון שנמלך עליהם לאוכלם אף שבין השמשות היו עומדים להצמיח מותר לר' שמעון. והיינו הא דהרב המגיד.

**ויסוד הדברים מבואר בהגהות רעק''א** סימן שח סעיף לא וז''ל, נלע"ד דמ"מ מותר להשליך לכלבים דמהשתא דרוצה ליתנו לכלבים נעשה מוכן לכלבים ומותר למאי דקיי"ל כר"ש דלא אמרי' מגו דאתקצי לבין השמשות ורק לטלטל בעלמא אסו' דכל זמן דאינו מיחדו לכלבים מסתמא לא יתן לכלבים ולא חזי לכלבים.

**ויעוין עוד ברעק''א סימן ש''ח** סק''א שנסתפק בסכין של מילה דחשיב מוקצה מחמת חסרון כיס. אם נמלך בשבת שלא להחזיקו עוד לסכין של מילה אם נסתלק הקצאתו. והביא ראיה מדברי הר"ן פרק אין צדין [בד' הרי"ף טו ע"ב] במוקצה מחמת מיאוס דטעמא דר' שמעון דמתיר משום דכשרוצה בשבת להשתמש בו הרי אינו מאוס אצלו. ואף דבין השמשות הי' מאוס ומוקצה הא לא איכפת לי' לר' שמעון. והא דגם בצריך למקומו מותר הוי מחמת דסכ''ס בפועל מצי להשתמש בו, ולפי''ז דן דגם בסכין של מילה אם נמלך בשבת שלא להחזיקו לסכין של מילה מהני ונמצא דבידו להשתמש בו על ידי שימלך מהקצאתו וממילא אפילו בלא שימלך יהיה מותר. וכתב על זה האבנ''ז וז''ל, וראיה זו איני מכיר דהתם מותר להשתמש בו בלי שום דבר אחר ורצונו להשתמש בו לבד מתירו. מה שאין כן הכא דרצונו להשתמש בו דברים אחרים בלא ביטול ממילה לא מהני. ויעוין עוד ברעק''א ביצה ב' ע''ב דנקט דגם בסוואר של קורות שיחדן לבנין היכא דנמלך בטל הקצאתו.

**בבאור יסוד הך דינא דבנמלך בטל הקצאתו דמ''ש מאבן דלא מהני ביטול ההקצאה בשבת**

1. **אלא דבעיקר הך יסוד דמהני ביטול הקצאתו יעוין בחזו''א מד ס''ק י''ד דתמה דא''כ אבן שנמלך עליה לפצע בה אגוזים בשבת יהא שרי.** וז''ל, אלא ודאי כל דלא חזי ביה''ש והשתא נמי לא חזי יותר מביה''ש מודה ר''ש דלא מהני מחשבה בשבת, ועוד דלא שרי ר''ש אלא ביושב ומצפה והכא לא שייך יושב ומצפה עכ''ל.

**עוד מקשה האור גדול** במשניות בביצה פ''ד מהא דאיתא בדף קנ''ז ע''א דאין לוקחין עצים מן המוקצה ביו''ט, ובגמ' מעמידה בארזי ושוחי [עצים יקרים שעומדים לבנין] דמודה בהו ר''ש דהוי מוקצה מחמת ח''כ, עוד הקשה במשנת השבת מהא דבחריות מבואר בשו''ע סימן שח כ' דצריך ליחד מע''ש ואמאי לא מהני מה דמיחד בשבת לישיבה. עוד העיר במנחת אריאל מהא דמבואר בברייתא דחבילי סאה אזוב וקורנית הכניסן לעצים אין מסתפק מהן בשבת ומבואר להדיא דגם אי רוצה לימלך ולהסתפק מהם בשבת אסור.

**ונראה בהקדם מה דיש לעיין מה דתמה החזו''א דמה שייך יושב ומצפה היכא דבעינן שינוי במחשבתו דכל מה דשייך יושב ומצפה הדבר שתלוי במציאות אולם כל היכא דכעת דעתו להעמידו לדבר מסוים מה שייך למימר דיושב ומצפה שישתנה דעתו**, ונראה דיסוד דינא דר''ש דלית ליה מיגו דאתקצאי נובע מחמת דדן את ההקצאה לא מחמת מצבו של החפץ גרידא אלא ביחס שלו לאדם וזה הבאור דר''ש ''לית ליה מוקצה'' דהיינו דלא דן את היחס מצד החפצא, והלכך כשנבא לדון את היחס של החפץ כלפי שבת מכח מצבו בע''ש כאינו מוכן, אי נימא דדנים את ההקצאה מכח מצבו של החפץ א''כ כל כמה שלפי מצבו כעת הוי מוקצה לכל השבת חשיב אינו מוכן לשבת, אולם אי נימא דדנים את היחס לאדם א''כ כל כמה דלא מוחלט מצבו של החפץ כלפי העתיד ויכול להשתנות לא חשיב כאינו מוכן לשבת, ולפי''ז נראה דכל מה דבעינן ליושב ומצפה הוי רק בגוונא דהשינוי לא תלוי במחשבתו אלא בעינן שיהא שנוי מצב בחפץ כמו בנר שיכבה וכדומה, אולם היכא דכל סיבת ההקצאה מחמת דעתו א''כ כל רגע הוי סיבה מחודשת ולא שייך לדון את החפץ כאינו מוכן מחמת דברגע הראשון דעתו להקצותו.

ולפי''ז נראה דבאבן דהוי מוקצה בעצמותו בהא ודאי לא יהני מחשבתו בשבת, כיון דהמחשבה באה לשנות את היחס לאבן כמוקצה ולהעמידה ככלי, ולפי''ז נראה לומר דבקורה ביו''ט כיון דאיכא לשימוש דהסקה א''כ לא מבעיא לרמב''ן במלחמות בביצה [דף יח עמוד ב בדפי הרי''ף] דחשיב כלי מחמת זה וז''ל, שכיון שמוכנים להסקה יצאו מתורת אבנים שאפילו אבנים עצמן אם הוכנו הוכנו אלא שאלו הוקצו לענינן, אלא גם אי נימא כדעת הר''ן דלא הוי כלי מ''מ חשיב מחמת זה למוכן לשבת [רק דאהני הא דלא הוי כלי שההכנה תעמוד רק להך שימוש דהסקה] וכל סיבת ההקצאה הוי מחמת דהוי כהקצאה לאוצר דהוי מחמת דעתו ולא הוי מוקצה מחמת גופו ולכן בהא דיינינן את המחשבה כסיבת ההקצאה.

**והשתא נראה לבאר הא דשאני ארזי ואשוחי** כמבואר בגמ' בדף קנ''ז דלא מצי ליטלם ביו''ט להסקה, דהנה יעוין בגמ' שם דבארזי ואשוכי כיון דהוי עצים יקרים מודה ר''ש דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס ונראה מאחר דאיכא בזה קפידא על שימוש דהסקה ועומדים לבנין מחמת עצמותם תו חשיב כאבן וממילא סיבת ההקצאה קיימת בגופם, רק דעדיין יש לעיין לשיטת תוס' בדף קנו' ע''ב ד''ה והא א''ר יוחנן, דגם סוואר של קורות חשיב מוקצה מחמת חסרון כיס וכל זמן שלא נשבר מודה ר''ש דאסור לטלטלו וא''כ צ''ב מ''ש סוואר של קורות מארזא ואשוחי, ונראה דאיכא חילוק בין ההקצאה בסוואר של קורות לארזא ואשוחי דבסוואר של קורות הוי מחמת דמעונין יותר בהך שימוש דבנין משימוש דהסקה, אולם בארזא ואשוחי מתוך שהם יקרים סיבת ההקצאה קיימת בגוף הכלי, דעיקר עמידתו היא לבנין, ולכן רק בזה מכח ההקצאה חשיב כאבן, כיון דסיבת ההקצאה קיימת בגוף הכלי משא''כ בסוואר של קורת דהוי מחמת העדפתו ובזה ליכא הפקעה מיחסו ככלי מחמת דקיים בו שימוש של הסקה. ובזה יתבאר היטב הא דלא אוקמי הגמ' בדף קנ''ז [לדעת תוס'] בסואר של קורות אלא דוקא בארזי ואשוחי, דבסוואר של קורות באמת מצי ליקח ולבטל את ההקצאה.

[ויסוד הדברים מבואר בדף קכ''ה ע''ב בהא דמבואר התם תרי לישני אי הא דמהני באבן מעשה זוטא ליחדה לכלי כגון שפשוף אבנים הוי גם בגשושא דנועד לשמש לעוגן הספינה דבזה איכא קפידא, או רק בסוואר של קורות [יעוי''ש בריטב''א] וגם בזה קשה לדעת תוס' דגם בסואר של קורות איכא קפידא, ומוכח דאיכא חילוק באופן הקפידא ובגשושא דהשימוש שעומדת אליו מחייב דלא יעשה בו שימוש אחר הוי מצב בגוף החפץ, שמשווי יותר כאבן, דגם התם איירי דלא נשלם הכנת העץ כמבואר שם בריטב''א].

**ובדינא דחבילי סאה** דאיירי בשבת פשיטא דחשיב כאבן כיון דבשבת ליכא לשימוש דהסקה וא''כ המחשבה באה לחדש בהם תורת כלי.

1. **רש''י ד''ה ובלבד שלא יקטום בכלי כדרך חול כדאמרינן (עד:) מאן דפרים סילקא דמי לטוחן.** יעוין בב''י שכ''א ד''ה אסור לחתוך וז''ל, משמע מדבריו דלא מיחייב אלא כדפרים בכלי דוקא אבל פרים ביד לא ומיהו אפשר דאיסורא דרבנן מיהא איכא. **ויעוין עוד בשביתת השבת בפתיחה למלאכת טוחן אות ו'.**

**בבאור פלוגתת ר''ה ור''ח לדעת רש''י דאיירי בבשר חי**

1. **איתמר בשר מליח מותר לטלטלו בשבת בשר תפל רב הונא אמר מותר לטלטלו רב חסדא אמר אסור לטלטלו וכו' שאני בר אווזא דחזי לאומצא**. יעוין ברש''י דבשר תפל הכונה בשר חי בלי מלח וברשב''א מוכיח דגם בשר חזי לאומצא ולאו דוקא בר אווזא ומכריח הרשב''א דחזי לאומצא דאל''כ הוי מוקצה גם לר''ש דכל דראוי לאדם מקצה ליה מכלבים. ובפשטות היה נראה דס''ל כתוס' בד''ה דג תפל דלר''ש סגי בהא דראוי לכלבים ולא איכפת לן במה דראוי לאדם, רק יעוין באשל אברהם דמוכיח מרש''י בד''ה דג תפל, דכתב דאע''ג דראוי לכלבים לאו דעתיה למשדיה. ומבואר דכל כמה דראוי לאדם בעינן דעת חיובית להכינו לכלבים, וא''כ לכאורה מוכח דחזי לאדם כמו שהקשה הרשב''א, עוד קשה מהברייתא לקמן דבשר בין תפל בין מליח מותר דאמאי לא הקשתה הגמ' מהך ברייתא. והתוס' לשיטתו דתליא בר''י ור''ש יעוי''ש דדן אי הך ברייתא אזלא כר''ש ודג תפל לא ראוי אפילו כלבים או דאזיל לר''י והא דבשר חי מותר הוי מחמת דס''ל כרשב''ג דכל ישראל בני מלכים ומאחר דבני מלכים מגדלים חיות הלכך חשיב חזי לחיה.

**ובבאור שיטת רש''י יעוין בטוש''ע דפסק דבשר חי מותר לטלטל מחמת דחזי לאומצא** ובמג''א ס''ק נו מחלק בין בשר קשה לבשר רך כבר אווזא, דרק היכא דהוי כבר אווזא דרכיך חזי לאומצא. ויעוין בפמ''ג בא''א שם כתב דלפי''ז מיושב הקושיא מהברייתא. וז''ל, תיקן האדון ז"ל בזה קושית הב"ח [יעוין לקמן], וגם בגמרא שבת קכ"ח א' בשר תפל לרב חסדא אסור לטלטלו, וברייתא לקמן בשר בין תפל ומליח מותר, ודג תפל אסור, ומשום הכי בשר דחזי לאומצא דוקא במין דרכיך דומה לבר אווזא ושרי וכו', ובמין הקשה אמר בגמרא דאסור.

**ומבואר בדבריו דהברייתא איירי בבשר רך ופלוגתת ר' חסדא ור' הונא איירי בבשר קשה.** רק דצ''ב לפי''ז סברת ר' הונא דמתיר כר''ש הרי גם לר''ש הוי מוקצה בכה''ג דהרי ס''ל לרש''י כדעת הרשב''א דכל כמה דראוי לאדם מקצהו מכלבים ולאדם הרי לא חזי כעת, ודוחק לומר דפלגי בהא גופא אי בשר קשה חזי לאומצא דא''כ אמאי לר''י הוי מוקצה ויעוין במאירי וז''ל, והיה רב חסדא אוסר מצד שאינו סובר שיהא ראוי באומצא אלא עוף ומשמע דהא גופא פליגי אי חזי לאומצא וצ''ב. **ואפשר לומר דפליגי בקושית הב''ח**, דיעוין בב''ח דתמה על מה דביאר הב''י לטעמא דחזי לאומצא דהרי בשר לא חזי לאומצא ובהכרח דטעם ההיתר מכח דינא דמוכן לאדם לכלבים דלכן בהמה שנתנבלה ביו''ט לא הוי נולד דהכנה לכלבים נכללת בהכנה לאדם וה''ה הכא, ויעוין בפמ''ג דכתב דלפי מהלך המג''א מיושב קושיתו כיון דטעמא דחזי לאומצא הוי רק ברכיך, ובבשר קשה באמת פסק השו''ע דלא מטלטלין, ובבאור הא דליכא הכא לטעמא דמוכן לאדם מוכן לכלבים יעוי''ש וז''ל, כי וודאי אף על גב לקמן סימן שכ"ד סעיף ז' מוכן לאדם הוה מוכן לכלבים, היינו בנבילה דעתה עומד לכלבים ובין השמשות דעתיה עליה אי מיית כו' וכדומה, הא מה דראוי לאדם למוצאי שבת ויום טוב ולא עתה, אף על גב שראוי לכלבים מוקצה הוא דלא חזי למידי, וכאבן לרבי שמעון נמי, דהא אין נותן לכלבים מה שראוי לאדם. ולפי מה שנתבאר בפמ''ג דפלוגתת ר''ה ור''ח הוי בבשר קשה א''כ ניתן לומר דפליגי בהא גופא אי איכא הכא לדינא דמוכן לאדם מוכן לכלבים, ולפי''ז כו''ע מצי סברי כר''ש רק דפליגי אי גם ר''ש מודה בהא דהוי מוקצה וכונת הגמ' דלר''י ודאי הוי מוקצה.

**בבאור יסוד הט''ז בשרש פלוגתת ר''י ור''ש אי איכא מוקצה והמסתעף לבאור פלוגתת ר''ה ור''ח**

1. **יעוין בט''ז ס''ק כ' ובתוספת באור בפמ''ג במש''ז שם דאיכא תרי גווני ''חזי לאדם'',** דבבר אווזא כיון ראוי לכתחילה לאוכלו כך א''כ מחזיקו עבור זה משא''כ בבשר חי דראוי לאכול ע''י הדחק דבזה לא מחזיקו עבור זה רק דמ''מ ראוי לאדם ויעוי''ש דנקט דזה תליא בפלוגתת ר''י ור''ש וז''ל, ונ"ל לתרץ לענין ''היתר מוקצה'' לא סגי בראוי לחוד אלא בעינן שיחזיק אותו לזה אבל לענין ''איסור טלטול במאי דלא חזי ליה'' סגי בראוי לחוד כדאמרי' בפרק כירה אין מוקצה לר"ש בדבר הראוי. ומבואר דלר''י איסור מוקצה הוי מחמת החפצא ובזה בעינן שיחזיקו עבור זה משא''כ לר''ש דהוי איסור טלטול דהגברא במאי דלא חזי ליה דבזה סגי מה דראוי לחוד. ויעוין בלבושי שרד ס''ק ע''ד דמבאר דהמג''א דהצריך רק בשר רך להתירא דחזי לאומצא ס''ל דגם לר''ש בעינן שיחזיקו לכך ולא סגי בראוי גרידא.

**רק דיעוי''ש בט''ז דנקט דלפי''ז בדג תפל דהוי מוקצה צריך לומר כמו תוס' בתרוץ הראשון** דדג תפל לא ראוי גם לכלבים דאי הוי ראוי לכלבים אליבא דר''ש ליכא איסור מוקצה, ומכח זה דחק ברש''י דפירש דאין דעתו למשדיה לכלבים דס''ל כמו תוס' בתרוץ השני דהך דינא דדג תפל אזיל לר''י ולכן לא מהני מה דראוי לכלבים ובעינן שיחזיקנה עבור זה.

**אולם יעוין בפמ''ג במש''ז דמביא מהלבוש דמחלק בין היכא דחזי לאדם דבזה סגי במה דחזי להיכא דלא ראוי לאדם רק דראוי לכלבים דבזה בעינן שיחזיקנה עבור הכלבים**. וז''ל, והלבוש ז"ל [סעיף לב] כתב בביאור, דג תפל ולכלבים לאו דעתיה למשדייה, סובר דיש הפרש בין ראוי לכלבים, דכל דלאו דעתיה אסור, דאין ראוי עתה לכלום, מה שאין כן הראוי לאדם באומצא, אף על פי שמחזיק לאכול מבושל וכדומה, מכל מקום לאו כאבן דמי, דמכל מקום ראוי הוא לו, ודומה לדבר שבא חוץ לתחום דמותר בטלטול הואיל ולחבירו מותר, כבסימן תקט"ו [סעיף ה], אף על גב לדידיה לאו ראוי כעת כלל, הוא הדין כהאי גוונא דמכל מקום ראוי הוא לכמה בני אדם באומצא.

**בדינא דרשב''ג דכל ישראל בני מלכים אי תליא בנידון אי סגי בראוי לאדם לחודיה**

1. ובעיקר הא דנקט הט''ז דמפלוגתת ר''ש ור''י איכא נפק''מ בגדר חזי לאדם אי בעי שיחזיקו עבור זה לכאורה היה נראה דבזה גם תליא פלוגתת רשב''ג ות''ק אי דיינינן להא דחזי לבני מלכים דלכאורה בחזי לבני מלכים לא חשיב דמחזיקו עבור זה. אולם יעוי''ש בט''ז דמביא את תוס' דמצדד דר''י ס''ל כרשב''ג ומכח זה מתיר בשר חי כיון דחזי לחיה ומבאר הלבושי שרד דכונתו דאליבא דרשב''ג דכל ישראל בני מלכים חשיב דמחזיקו עבור זה, ומבואר דאין הכונה במחזיקו עבור זה שהגברא יחזיק עבור זה, אלא דבעינן שנוכל לדון את העמידה בחפץ להאי שימוש וכל כמה דלא הוי שימוש ע''י הדחק חשיב דמצד החפץ איכא עמידה גם להאי שימוש.

**בבאור שיטת הראשונים דפלוגתת ר''ה ור''ח הוי בבשר תפוח**

יעוין ברשב''א דמביא את גירסת הספרים וכן גרס הרי''ף בשר תפוח והקשה הרשב''א דא''כ אפילו לר' יהודה ליטלטל שהרי הוא מאכל לחיה כדאיתא בברייתא לקמן, עוד דאמאי לא נקטה הברייתא דראוי לכלבים וכן אמאי לא נקטה בשר נבילה דלא ראוי לאדם. ומיישב דבתפוח מחמת ארס קאמר וזה לראוי רק לחיה, וס''ל לר''ח דכיון דלא חזי אפילו לכלבים דאי אכלי מיניה מייתי, כל עצמן אינו משהה אותן לחיה כדי שלא יאכלו ממנו כלביו וימותו, ורב הונא אמר מותר דהא חזי לחיה וכדקתני בברייתא, וברייתא לא שמיע ליה לרב חסדא עכ''ל. וצמבואר דעדיין לא הוי כדחיה בידיים ולכן תליא בפלוגתת ר''י ור''ש.

ובר''ו כתב וז''ל, ולדידי ל"ק דבשר תפוח היינו סרוח לא חזי לכלבים אלא לחיה וקי"ל כרב הונא. ויש לעיין דלפי דברי עדיין קשה קושית הרשב''א דאמאי פליג ר''י וכן תמה החזו''א מ''ד ס''ק ט''ז וז''ל, וצ''ע מה ענין זה לפלוגתא דר''י ור''ש הא מאן דשרי שברי זכוכית [ודן לכל ישראל בני מלכים] שרי אף לר''י ומאן דאסר אסר אף לר''ש.

ובריטב''א כתב וז''ל, לכך נראה דגרסינן בשר תפוח, שאינו ראוי לאכילה אלא על ידי הדחק. ומבואר כמו מהלך הט''ז דפלוגתת ר''ש ור''י אי בעינן דיהא חזי לכתחילה או סגי בראוי ע''י הדחק.

ויעוין עוד ברשב''א דמביא לפרש [וכן פירש הרז''ה בפ' נוטל] דבנתפח בשבת פליגי, ורב חסדא אסר משום נולד כרבי יהודה ורב הונא שרי כרבי שמעון דלית ליה נולד. ויעוין במנחת אריאל ס''ק י''ב דתמה לפי''ז בהא דמבואר בסוגין דרב ס''ל כר''ש לענין טלטול מהא דמבואר בדף כ''ט דאי גרעינים חשיב נולד לרב אסור ליתנם בתנור וליתנם לבהמות ויעוי''ש דמיישב על פי שיטת הרשב'א דישמו הוי כאכילה רק דלפי''ז יהא מכוח דלהאיכל לבמה חשיב גם שימשו ויעוי''ש דמביא בזה פלוכתא בין הפוסקים.

ובעיקר הך פירושא דבשר תפוח יעוין במאירי דתמה לפי''ז על קושית הגמ' מבר אווזא דהרי בר אווזא דחזי לאומצא ודאי לא איירי בבשר סרוח וא''כ מה הקשו מבר אווזא על בשר סרוח וז''ל, וכן נראה שהרי הקשו לרב חסדא מההוא בר אווזא וכו' ותירצו שאני בר אווזא דחזי לאומצא ואלו בתפוח לא היה ראוי לאומצא.

**ויעוין בחידושי חת''ס מה דמבאר להך שיטה באופן נפלא את מהלך הגמ' יעוי''ש דמקשה על רש''י דכתב על הך גירסא דבשר תפוח דהיא היא למרות דרש''י מפרש דהיינו סרוח. וז''ל**, ע"כ נלע"ד לאותה גירסא תפוח והוא בשר מבושל מוסרח, והוה ס"ד היא היא פי' אין חילוק בין בשר מבושל סרוח או בשר טוב תפל אומצא דתרווייהו לא חזו לאכילה לכן הקשה מבר אוזא אף על גב דלא הוה סרוח מ"מ הוה ס"ל היא היא, ולפ"ז כדמשני שאני בר אוזא דחזי לאומצא לאו דוקא בר אוזא אלא מעשה שהיה בבר אוזא היה וכוונת התרצן שאני בשר חי דחזי לאומצא משא"כ תפוח ולפ"ז למסקנא באומצא כ"ע לא פליגי דשרי בין בר אוזא דרכיך בין בשר בהמה וכמו שכ' ט"ז דהא מצינו בכמה מקומות בש"ס דבשר בהמה נמי נאכל באומצא, אע"כ צ"ל דלא אתי למעוטי אלא דבהא פליגי ר"ה ור"ח וכיון דהלכה כר"ה מדתני ברייתא כוותי' א"כ ממילא מותר לטלטל בין אומצא בין סרוח וא"ש פסקי הש"ע.

**בבאור החילוק בין מוקצה לאכילה למוקצה לטלטול**

1. **במוקצה לאכילה סבר לה כרבי יהודה במוקצה לטלטל סבר לה כרבי שמעון.** יש לעיין בבאור החילוק בינייהו וידוע יסוד האחרונים [יעוין קהלת יעקב לנתיבות תקט ז'] דאיסור אכילה ואיסור טלטול הוי שתי דינים נפרדים. דאיסור אכילה הוי מדינא דהכנה ואיסור טלטול הוי גזירה אטו שיעשה מלאכה. ויעוין בגר''ז ס''ס תק''ט דנקט דאיסור אכילה הוי כמאכלות אסורות וכן בשו''ת רעק''א קמא ה' דדן אי הוי איסור חפצא או איסור גברא. ונפק''מ להיתרא דאו''נ דהוי רק בגזירת טלטול דהוי מלתא דמלאכה. ולפי''ז יוצא דפלוגתת ר''ש ור''י אי איכא מוקצה הוי ביחס לשתי דינים נפרדים רק דשרשם בהגדרה של החפצא כמוקצה, ולכן שייך לומר דרק לענין גזירת טלטול ס''ל כר''ש דלית לן מוקצה אולם לענין איסור אכילה או דהחמיר בזה כר''י ובאמת נסתפק אי הלכה כר''י או כר''ש רק כיון דאיסור אכילה חמיר טפי חשש לר''י , או דס''ל דאיכא חילוק בעיקר הדין בינייהו דלענין אכילה דהוי איסורא בהא ההכנה נדרשת באופן חיובי והלכך כל כמה דליכא הכנה חיובית בחפץ עדיין איכא איסורא, משא''כ לגבי גזירת טלטול דבהא בעינן שלא יהא ניתוק בין החפץ למעשה שנעשה בו ולהא סגי בהא דלא דחיה בידיים.

**ומצינו דגם לדידן איכא חילוק בין מוקצה לאכילה למוקצה מטלטול האחד הא דמבואר בתוס' ביצה כ''ז ע''א דאיכא חילוק בין אכילה לטלטול** בספק הגמ' אי יש מוקצה לחצי שבת דהוי רק באכילה ובאור הדבר נראה דבטלטול ההכנה מתיחס לכללות החפץ להמעידו כמוכן לשבת ולכן בהא פשיטא דסגי בהכנה דע''ש ואין משמעות לדחיה שנעשתה באמצע שבת כסיבה להפקיע את עצם עמידתו כמוכן אלא רק נדון כמניעה צדדית משא''כ באכילה דההכנה מתיחסת להעמדתו לאכילה בשביל להכשירו לאכילה א''כ בהא דנה הגמ' דכל כמה דאדחי באמצע שבת פקע עצם ההכנה דע''ש וממילא איכא בזה מיגו דאתקצאי.

**שנית. יעוין בתוס' מו ע''ב מי יימר וז''ל**, אף על גב דפירות שנדרה מהם אינם מוקצין לענין טלטול דהא חזו לשאר בני אדם מ"מ אית לן למימר מיגו דאיתקצאי בין השמשות מאכילתם איתקצאי לכולי יומא. ומבואר ג''כ דלענין אכילה דבעי הכנה במסוים לא יהני מה דחזי לאחריני. וגם בזה הבאור דכיון דבעינן שההכנה תעמוד ביחס לגוף האכילה הלכך לענין זה סגי בעצם הדבר שלא עומד לאכילה מכח האיסור.

ויעוין עוד בפנ''י דף מ''ד ע''א ד''ה במשנה, דבתחילה רצה להוכיח מגמ' דילן דהוי תרי דיני רק דמוכיח דהוי חד טעמא ומסיק דהא דס''ל לרב בטלטול כר''ש הוי רק במידי דמאכל. וז''ל, והא דאמרינן בר"פ מפנין [קכ"ח ע"א] דר"ה במוקצה לאכילה ס"ל כר"י ובמוקצה לטילטול ס"ל כר"ש נראה לי דלאו בטילטול כלים איירי אלא בטלטול אותו מאכל עצמו שאינו אסור אלא משום דלא חזי למידי כגון האי דבשר תפל ליתן לפני כלבים ובהאי הוא דסבר ר"ה דנהי דאסור משום מוקצה לאכילה לפי שאין עומד לכלבים אפ"ה לא שייך להחמיר לאוסרה בטילטול. וכפה''נ כונתו דמידי דמאכל הוי מוקצה דקיל בעצמותו ולכן סגי לאוסרו באכילה.

**ויעוין ברמב"ן דהקשה מהא דמבואר בדף יט דבכרכי דזוזי אסר רב בטלטול.** ומיישב וז''ל, בדבר העומד לאכילה לגבי טלטול ס"ל כר"ש דדיו שאסרת עליו באכילה אבל בדבר שאינו ראוי לאכילה אסר טלטול כר"י. וכן מבואר ברשב''א. **ומשמע כדרך הפנ''י** דבדבר העומד לאכילה דיו שאסרתו באכילה.

**אולם יעוין בחידושי הר"ן דף מד עמוד ב דגם מחלק בין דבר העומד לאכילה** רק בבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, ומשני במוקצה לאכילה סבר לה כר' יהודה במוקצה דטלטול סבר לה כר' שמעון והכי פירושא דרב סבר ליה שכשאדם מקצה דעתו מדבר העומד לאכילה אין אדם מקצה דעתו ממנה אלא מאכילה מפני שהוא עומד לכך אבל אין דעתו שיהא מוקצה לו אפילו מטלטול, אבל בדבר שאינו עומד לאכילה אלא לטלטול כמטה שייחדה למעות רב כר' יהודה ס"ל שכיון שאינה ראויה אלא לטלטול עיקר הקצאתה אינו אלא מטלטול. **וכ''נ בריטב''א** י''ט ע''ב וז''ל, דכי אמרינן בטלטול סבר לה כרבי שמעון היינו במידי דחזי לאכילה, ''דכי אקצייה מאכילה אקצייה'', אבל במידי דלא הוי אלא טלטול כרבי יהודה סבירא ליה, דודאי מטלטול אקצייה. **ונראה מדבריהם דבעי הקצאה מטלטול** ובדבר העומד לאכילה ליכא הקצאה מטלטול.

**ובאמת דנראה דגם בדעת הרשב''א והרמב''ן ניתן לבאר כן דגם הר''ן בסוגין נקט להאי לישנא דדיו שאסרתו באכילה** וכן בדף מ''ד כתב דמצא אח''כ חילוק זה בדברי הראשונים בפרק מפנין.

**ובעיקר הקושיא מכרכי דזוזי יעוין בתוספות בדף י''ט דמביא מר''ת דמישב דכרכי דזוזי הן מוקצה מחמת מיאוס** כגון בגדים ומחצלות שמכסין בהם דגים ושאר דברים המלכלכין אותם והכא דקאמר רב דבמוקצה לטלטל סבר לה כר"ש במוקצה שמקצה האדם מדעתו לעיסקא לאוצר שאין בו מיאוס. ונראה דהוי חילוק בדרגת ההקצאה דרק במוקצה מחמת דעתו ס''ל כר''ש משא''כ במוקצה דאיכא סיבה בחפץ להקצאה.

**אלא דיעוי'ש ברש''י והרי''ף** דמפרשים דהוי מחצלות דמכסים בהם פרגמטיא של ספינה או דהם עצמם מונחות לסחורה וא''כ לא שייך האי תירוצא דתוס'. ובפשטות היה ניתן לישב כחילוק הראשונים בין מידי דאכילה רק יעוין בשער המלך הלכות יו''ט פ''א הי''ז דמקשה דאליבא דהרי''ף דמפרש בסוגין בבשר סרוח לא שייך האי תירוצא דהראשונים דראוי לאכילה כיון דאינו בר אכילה ומיישב על פי יסוד המהרש''א דשימוש נאסר מדין מוקצה דאכילה וא''כ ה'''ה הכא איירי במטלטלו להשתמש בו והעירו דכן מבואר בר''ח שם וז''ל, אסור להתירן בשבת ולישב עליהם.

**ובעיקר החומרא דמוקצה לאכילה יעוין ברז''ה** ס''פ מי שהחשיך [דף סו ע''ב בדפי הרי''ף] דהקשה על ר' הונא דמצד אחר ס''ל בטלטול כר''ש ומאידך גיסא ס''ל כר יחד אין לכי ניטל אלא לדבר שהניטל והרז''ה לשיטתו דדינא דר' יצחק תליא בר''י ור''ש ומיישב וז''ל, ויש לומר דחמור הוא כלי ניטל לדבר שאינו ניטל בשבת אליבא דרב הונא כמוקצה לאכילה. וצ''ב כונתו ואולי ניתן לומר דבמוקצה לאכילה ההקצאה קיימת בגוף האכילה משא''כ בטלטול דההקצאה לא הוי על הטלטול אלא בתולדה ממציאותו של החפץ כאינו מוכן לשימושים, וא''כ ניתן לומר דההקצאה דר' יצחק הוי בגוף הטלטול עצמו עצמו דטלטול שכל מטרתו הוא לחפץ המוקצה א''כ איכא סיבה להקצאה על גוף החפץ להך שימוש ובזה דמיא לאכילה.

**בהא דלא דיינינן את החפץ כמוקצה בתולדה מאיסורו באכילה**

1. **יש לעיין אמאי לא הוי מוקצה בתולדה מהאיסור אכילה,** ובשלמא לתוס' דלר''ש דיינינן את המוכן לכלבים ל''ק מידי, אולם לדעת הרשב''א והר''ן דמידי דחזי לאדם לאחר שבת לא דיינינן להא דחזי לכלבים, א''כ צ''ע אמאי לא הוי מוקצה, ובחת''ס כתב וז''ל, רב ס"ל עיקר הלכה כר"ש כמבואר לעיל כדאי הוא לסמוך עליו בשעת הדחק, רק משום חומרא בעלמא ס"ל כר"י באכילה ומשום דלא הוה איסור של חומרא בעלמא לא מיחשב כצרורות ועפר ע"י איסור אכילה ומש"ה מותר בטלטול אף על גב דאסור באכילה. ויעוין בשו''ע ש''ח סעיף מט דמכבדות שמכבדים בהם הקרקע מותרים בטלטול ויעוי''ש במג''א דנקט דלפי מה שפסק הרמ"א שם דאפילו מרוצף אסור א"כ הוא בכלל כלי שמלאכתו לאיסור ואין לטלטלו כ"א לצורך גופו ומקומו. ובלבוש כתב וז''ל, ואף על גב שאין נוהגין לכבד אפילו מרוצף, היינו חומרא בעלמא, אבל לענין טלטול יש להקל.ויש לעיין בשיטת המג''א דאסר, והמנחת אריאל מצדד שלאחר דהכריע הרמ''א דכן נוהגין הוי איסור גמור ויש לעיין.

א**לא דבעיקר מה דנקט החת''ס דהוי חומרא בעלמא יעוין במג''א** תקט''ו ב' [יעוין במחצית השקל ד''ה בהגהה סימן ה'] דגם בחומרא מחמת ספק לא חשיב כמוקצה, רק דעדיין יש לעיין דתליא בבאור הא דהחמיר בטלטול אי הוי מספק או מעיקר הדין דלפי מה שהובא מהר''ן דהוי חילוק בעיקר ההקצאה א''כ הי מעיקר הדין וא''כ עדיין קשה אמאי ליכא איסור טלטול.

**ונראה דגם אי נדון את איסור אכילה ואיסור טלטול כשתי דינים נפרדים מ''מ הא מיהא תרוייהו בני חדא ביקתא נינהו דתרוייהו אסורים מכח דין הכנה** וא''כ נמצא דלא שייך לדון את החפצא כאינו מוכן מכח איסורו מכח דין הכנה דהחפצא דאינו מוכן צריך לעמוד בעצמותו לולי דין הכנה. ויש לדייק כן מהרשב''א בדף מ''ו ע''ב בההיא דנדרה איסור מהפירות דס''ל לרשב''א דאסירא רק באכילה ולא בטלטול ומקשה הרשב''א וז''ל, וא"ת והא כיון דמקצה ליה מאכילה אף בטלטול אסור דמאי שנא מגרוגרות וצימוקין (לעיל מ"ה א') דמשום דלא חזו ליה לאכילה ומקצי להו מאכילה חשבינן להו מוקצה גמור ואסור לטלטולי להו, י"ל דשאני התם דלא חזו לאכילה לא לדידיה ולא לאחרים. ויש לעיין אמאי הוצרך לדמות לדחיה בידיים הרי סכ''ס איכא איסורא ומבואר דהרשב''א לא דן דעצם האיסור הוי סיבה למוקצה אלא דאותה סיבה שגרמה את האיסור אכילה דהיינו ההקצאה דהגברא מהאכילה הוי סיבה גם לאסור בטלטול.