שאני אומר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / סי_ קיא

סי' קיא- שאני אומר

**א. הטעם שאין סד"ר לקולא-**

פליגי ר"י ור"ל יבמות פב. אם צריך שיהיה רוב היתר בקדירה המותרת כנגד האיסור דאף אם נפל להאיסור בטל ברוב מעיקר הדין, או דאף במע"מ התירו כיון שאינו אלא איסור דרבנן, והלכה כר"י דאף בלא רוב היתר שרי.

ברשב"א יבמות שם ובתוה"ב (כג.) נתקשה בכ"ז ז"ל:"וקשיא לי כיון דתרומה דרבנן היא לר"ל ל"ל רביה ולר"י ל"ל שיהא חולין כתרומה והא כיון דמספק"ל אי נפלה תרומה לתוך החולין או לא הו"ל סד"ר לקולא, וי"ל כיון שנפלה וודאי לתוך אחת מהן ושתי הקופות במוקף ה"ה ככלי אחד דתנן בתרומות ד-יב שתי קופות שנפלה סאה לתוך אחת מהן הרי הן מעלות זא"ז, הלכך בכי הא ל"א סד"ר לקולא, ומיהו כיון דקופות מחולקות הן ברבויא סגי לר"ל ולר"י בחד בחד", ואין דבריו ברורים כ"כ.

ובפשוטו נראה כוונתו דהכא א"א להתיר מתורת סד"ר לקולא כלל כיון שהוא ספק אחד על שתי הקדירות כדחזינן שהם מצטרפות לבטל את האיסור, אלא שיש כאן כלל מחודש שאני אומר ולא הקילו בזה ברוב איסור, ועיין לקמן מה שנביא מד' החזו"א והחוו"ד בביאור כוונת הרשב"א.

ודין שאני אומר נשנה בעוד עניינים כסוגיא נדה ס. גבי כתם ובפסחים י. גבי חמץ, ועי' בשאלת דוד-ה מ"ט לענין כתם מקילים הרי אין בו טעם של רביה, ואכ"מ.

**ב. בגדר שאני אומר-**

והנה בגדר היתר שאני אומר כנראה יש ב' אופנים עיקריים:

לפי מה שהבאנו לעיל מלשון הרשב"א משמע קצת דלמסקנת דבריו אין כאן היתר של סד"ר לקולא כיון דסו"ס הוא ספק אחד רק היתר אחר משום שאני אומר ולהכי בעי רביה דוקא.

א. בפשוטו היה נראה מזה דדין שאני אומר הוא קולא מיוחדת חדשה שאינה ענין לדין סד"ר לקולא כלל, ואף באופן שלא שייך דין סד"ר לקולא יש להקל ע"י שאני אומר.

ומצאנו כן לענין כמה דברים:

חדא לענין דשיל"מ, עי' יד יהודה סק"ב ושפ"ד-א,ב צידדו דאף בדשיל"מ יש להתיר בשאני אומר ולא דמי לסד"ר דמבואר בגמ' ביצה שאין להתיר בדשיל"מ.

אבל בשפ"ד סק"ב נסתפק בזה שמא יש להתיר גם בדשיל"מ, ובבדה"ש ביאורים ד"ה אלו נתקשה בסברתו היאך עדיף מסד"ר אדרבה חזינן ברשב"א דגרע טפי דכל דאיקבע איסורא א"א לומר סד"ר לקולא.

וכמו"כ מצאנו בש"ך קיא-ב דאף באיסור שיש לו עיקר מה"ת הקילו בשאני אומר, ותמה ע"ז בפמ"ג שהרי שיטת הש"ך כללי ס"ס-יח דלא אמרינן סד"ר לקולא באיסור שיש לו עיקר מה"ת, וכתב דשאני אומר קיל טפי.

וכנראה דעתם דדין שאני אומר הוא קולא חדשה לתלות הקלקלה במקולקל, וע"ע בשער"י ג-יב ד"ה ונראה מש"כ דדין שאני אומר אינו מתורת סד"ר לקולא אלא שהוא קולא חדשה שהיקלו חז"ל בספק דרבנן.

ב. אמנם בחוו"ד קצ-כט כתב בפשיטות דדין שאני אומר אינו היתר נפרד, רק לעולם צריך סיבה להתיר ורק שיש טענת מאי חזית ע"ז מהני סברת שאני אומר לסלק טענת מאי חזית, וכ"נ בתשובת רעק"א-קסא.

ובביאור הדברים באר רעק"א דעיקר דין שאני אומר יסודו הוא דכיון שאחד מהם אין עליו נידון נמצא שכל הנידון על חבירו לחוד ושוב הדרינן לדין סד"ר לקולא או שאר היתרים [ועי' בלשון החוו"ד קיא-א].

ובפשוטו הוא פלוגתא בראשונים עי' פסחים ט: ט' צבורין מצה ואחד חמץ ואתא עכבר ושקל היינו ט' חנויות דהוי כקבוע וספק איסורא לחומרא, וברש"י פי' הנידון לענין בדיקה, ובתוס' הק' דבדיקת חמץ דרבנן וספיקו לקולא.

ופי' בעה"מ דאיירי בלא בדק וכן צידדו התוס' בדעת רש"י, והתוס' העמידו דלענין אכילת החפץ המסופק איירי.

אבל שיטת הר"מ פ"ב חו"מ והראב"ד בהשגות על בעה"מ שם וכן נקט במג"ש בדעת רש"י דאיירי אף בביטל ולענין בדיקה ולא אמרינן בו סד"ר לקולא.

וטעם הדבר כתב המ"מ פ"ב ה"י דבדיקה על הספק נתקנה ולא שייך בו היתר של סד"ר לקולא.

והק' במגיני שלמה א"כ היאך מבואר י. להקל בחמץ שנכנס לשתי בתים ואחד אינו בדוק מטעם שאני אומר משום שהוא איסור דרבנן, וכה"ק בחי' ר"ד, עיי"ש מש"כ בזה.

ויל"פ דס"ל לרש"י שאני אומר קיל טפי ויש להתיר גם אם אין היתר של סד"ר לקולא, מבואר גם בזה שאינו רק בא לסלק טענת מאי חזית אלא קולא בפנ"ע.

ולכאו' דעת הראב"ד מבואר דשאני אומר אי"צ לדין סד"ר לקולא, ור' דוד פליג בזה.

בל באמת גם בדעת הראב"ד אין הכרע ובהשגות הראב"ד שם מבואר טעם אחר בזה דשאני ספק חמץ ספק מצה שהנידון הוא על החפץ ולא על הבית ובבית וודאי נכנס חמץ מסופק וספק חמץ ג"כ מחייב בדיקה ושוב יש בו דין עה"ס נתקנה ול"ש בו דין סד"ר לקולא.

משא"כ בספק באיזה בית נכנס ואין נידון על החמץ כלל רק על הבית הרי הנידון הוא אם נכנס לבית ספק חמץ ותו לא, וכל שלא הוחזק חמץ בבית לא אמרינן בדיקת חמץ עה"ס נתקנה וכש"כ בסוגיא שם באורך מד' רבינו דוד ט., ואכ"מ, ושוב הדר הדין דסד"ר לקולא, וכ"נ בפר"ח תלט-א.

[וביד אפרים על הט"ז סי' תלט באר באופ"א דדין בדיקה על הספק נתקנה היינו שעשו כל בית כוודאי יש בו חמץ, וכל שיש שני בתים שנכנס לאחד מהם חמץ א"א לתת לשניהם תורת וודאי דהוי תרתי דסתרי כש"כ התוס' נדה ב. לענין ס"ט ברה"י, וממילא הדר דינא דסד"ר לקולא].

אמנם נתבאר במקו"א בסוגיא נדה ס. מכמה ראיות שלא כד' רעק"א ודין שאני אומר ע"כ אינו רק כדי לסלק את הנידון מהשני, אלא שהוא פרשה חדשה לתלות קלקלה במקולקל.

ונביא מקצת הראיות ותשובותיהן:

א. בחי' הר"ן נדה ס. כתב דדין שני שבילין שבאו בב"א אסורין ע"כ אי"ז איסור תורה דא"כ לא יהני שאני אומר שהרי קי"ל דל"מ שאני אומר אלא בנפל איסור דרבנן, וע"כ ה"נ באו בב"א הוא איסור דרבנן.

ולד' רעק"א יל"ד דמה דבעינן בעלמא שיהיה רק איסור דרבנן הוא לצורך עיקר ההיתר שהוא מטעם סד"ר לקולא, אבל בשני שבילין מצ"ע יש היתר של ס"ט ברה"ר וחזקה וכל החסרון הוא תרתי דסתרי שפיר יהני שאני אומר דעי"ז אין נידון ואין כאן תרתי דסתרי.

אבל לדעת היד יהודה וסייעתו ניחא דדין שאני אומר הוא קולא חדשה ולא ניתן אלא באיסור דרבנן.

[וכעין ראיה זו שמעתי להביא מלשון הרמב"ן בסה"מ שורש הראשון, דשיטת הר"מ דבכל דרבנן יש לא תסור ותמה ע"ז הרמב"ן שהרי הקילו בספק דרבנן לקולא וכן בדין שאני אומר הקילו דוקא בדרבנן, משמע שהחילוק בין דאורייתא לדרבנן לענין שאני אומר אינו מטעם שספיקו לחומרא רק ענין בפנ"ע דלא אמרינן שאני אומר בדאורייתא].

ולדעת רעק"א צ"ל דס"ל להר"ן שאם באו בב"א היה מדאורייתא הרי הביאור הוא דכל שהספק נולד יחד על שניהם אין כאן קולא של ס"ט וחזקה כלל, ובזה לא יהני מה שבפועל אין נידון על אחד מהם ע"י שאני אומר, שאין כאן סיבת ההיתר.

ואינו נראה כ"כ ממה שדימה הר"ן כן לדין הכללי דבעי שיהיה איסור דרבנן.

וגם הרי חזינן דעת הרשב"א גבי שתי קדירות של היתר דמצ"ע אין היתר דהוי תרתי דסתרי ומ"מ מהני שאני אומר.

ב. מבואר בשו"ע קיא-ו שאם שתי הקדירות של היתר ונפל איסור לאחת מהן ואח"כ נפל איסור ידוע לאיזה קדירה א"א לתלות בה, ואם כל ענין שאני אומר הוא לסלק שלא יהיה נידון על הקדירה האחרת למה באמת לא נתיר בכה"ג.

והרי מבואר ברשב"א בתוה"ב ש"ג (יח.) דכל היכא שההיתר הוא מתורת שני שבילין הרי גם אם אח"כ נאסר אחד סו"ס האחד כמי שלא באו לישאל הוא ואפשר להתיר את השני, ומה"ט תמה לשיטת התוס' שיש בג' נשים היתר של שני שבילין שאם אחת ראתה כתם אחרי הנידון יש להתיר את האחרות דסו"ס לא באה לבי"ד לישאל.

וכנראה צ"ל לדרכו של רעק"א דלעולם דין שאני אומר אינו כדין שני שבילין שלא באו לישאח, דבשני שבילין כ"א הוא ספק נפרד הרי כל הסתירה הוא במה שבאו לישאל בפועל ואם אחד כבר נאסר בפועל שוב אין כאן סתירה כלל, אבל הכא שהכל הוא ספק אחד צריך שבשעת לידת הספק כבר יהיה אחת מהן אסורה דמעיקרא לא חל בה הספק וזהו ענין שאני אומר, ופשוט.

[ושיטת הרמב"ן לדמות שתי קדירות לשני שבילין, ולפי"ד צ"ע מקו' הרשב"א בתוה"ב למה לא נתיר ע"י שנאסר אח"כ כמו בשני שבילין, וצ"ל כש"כ במקו"א דאזיל הרמב"ן לשיטתו דאף היכא שאין נפק"מ שייך שיבואו לישאל בב"א, ואכ"מ.

וגם לפי"ד צריך לחלק דאף במקום שבאו לישאל מ"מ אם מעיקרא היתה קדירה אחת אסורה יש להתיר ע"י שאני אומר, ולד' רעק"א היינו משום שמעיקרא לא חייל ביה נידון, משא"כ אם כבר חל בו נידון שפיר יש לאסור כל שבא לישאל בפועל גם אם בפועל אין לאחד מהם נפק"מ].

ג. יל"ע לפי"ד רעק"א במה דמסקינן נדה ס. דלא תלינן בבעלת הכתם אף שאין עליה נידון וכן נכרית שלא ראתה לא תלינן בה אף שאין לה נפק"מ כלל?

וי"ל בכ"ז לד' החוו"ד קצ-כט,לב, שכתב לפי דרכו הטעם דלא תלינן התם בנכרית שלא ראתה או בבעה"כ אינו משום מאי חזית אלא שחסר עיקר טעם התליה שהרי אין דמים מצויין בהן ולא חשיבי כשוש"ט לתלות בהן, ולא תלינן אלא בנדה או במי שדמים מצויין בה, ואכ"מ.

גם י"ל לפמש"כ הר"ן נדה ס. דגוף ספק הגמ' אם יש להקל משום קלקלה במקולקל או דבעינן חזקת דמים ולית לן יסוד קלקלה במקולקל אבל דעת שא"ר ל"מ כן.

אמנם בט"ז קצ-לד וחזו"א פט-ה וכמה אחרונים נקטו שהוא חסרון בדין קלקלה במקולקל, ולפי"ד מבואר דלא סגי מה שבפועל אין נידון כל שאינו מקולקל ממש.

אמנם יש כאן מקום עיון בדעת רעק"א, שקשה לפרש דעתו כהחוו"ד דבעי חזקת דמים שהרי מבואר ברעק"א תשובה-סג דדן לתלות בפנויה שלא ספרה ז"נ אף שכבר אין דמים מצויין בה, כיון שהיא מקולקלת, מבואר דלית ליה סברת החוו"ד ואי"צ דמים מצויין לתלות בה, א"כ שוב צ"ע מנכרית ובעה"כ, וע"כ דלא חשיבי מקולקלות ולד' רעק"א דתלי במה שאין נידון במציאות שוב צ"ע מ"ט לא תלינן, וצע"ג.

גם באמת כל ד' החוו"ד לא עולים בקנה אחד עם ד' רעק"א, דלד' החוו"ד הרי בלא"ה אין כאן תרתי דסתרי בדין שהרי רק אחת יש לה תליה ולמה לא נתלה בשו"י בשני, א"כ למה רבי מטמא בשו"י בשני וכתבו התוס' דאינה מקולקלת לגמרי והרי בלא"ה היא מקולקלת מצד עצם הספק שנפל עכשיו ואין לה במה לתלות א"כ אין נידון עליה [וכקו' הבית אפרים שהבאנו במקו"א ע"ד החוו"ד], ותינח לשיטת הרמב"ן דרבי לית ליה קלקלה במקולקל ניחא אבל תוס' לא ס"ל כן.

וע"כ דחשיב תרתי דסתרי מצ"ע אף אם אין נידון בפועל דלא כרעק"א ולענין קלקלה במקולקל לא סגי בזה, וע"ע לקמן בדין מקולקל מחמת הספק עצמו.

ד. בצמח דוד על רעק"א-קסא הק' מדאמרו נדה ס. דעת רשב"ג אף בשו"י בשני שלה או טמא שספר מקצת ימים מיקרי מקולקל ואפשר לתלות בו, והרי יש עליו נפק"מ ג"כ ולד' רעק"א ל"ש שאני אומ אלא ע"י שאין בו נפק"מ?

ואין לומר דמצ"ע אם היתה הטמאה באה לישאל היינו מטמאים אותה משום חזקת טומאה לכך אין עליה כבר נידון ונפק"מ ושוב יש להתיר את הטהורה, שהרי דעת הרבה אחרונים דטמאה באמצע ימי ספירתה היא ג"כ בחזקת טהרה דלא כהנוב"י [עי' חוו"ד קצו-ד] א"כ היא מצ"ע טהורה בשאלה זו ושוב תיקשי מאי חזית.

וצ"ל בדוחק שאנו מעמידים נידון אם לטהר אותו לגמרי טהרה גמורה של ז' ימים ואם יש בו טומאה כלל, וכלפי נידון זה הרי הטמאה אינו בכלל הנידון ושוב יש לטהר את הראשונה ואין כאן תרתי דסתרי, ודוחק.

אבל באמת עי' לקמן דעת הפוסקים יו"ד-קיא לענין שאני אומר בשתי קדירות שגם אם אחת היתה אסורה מדרבנן והשתא מוסיף לה איסור תורה א"א לתלות משום מקולקל דסו"ס השתא נותן בה איזה דין נוסף.

ונתקשה ע"ז בפמ"ג מהא דשו"י שג"כ מוסיף עליה דין, וכתב דשא"ה דהשתא טמאה לגמרי היא, ויל"פ ע"ד רעק"א כש"כ כאן דדנים אם לטהרה לגמרי ואינה בכלל נידון זה משא"כ לענין איסור תורה.

אמנם גם לפי החולקים שהוא מתורת קלקלה במקולקל יתבאר היטיב דכלפי איסור תורה אין כאן מקולקל כלל משא"כ בשו"י, וע"ע לקמן.

ה. דעת האו"ה שהובא בש"ך סקי"א שאם קדירה אחת גדולה ואחת קטנה יכול לתלות האיסור בקטנה, והרי כאן וודאי יש נידון על שניהם.

ויל"ד דס"ל דמ"מ אם יש איזה טעם שאין רוצין לדון עליה ג"כ סגי, ודוחק.

אמנם גם אם דין קלקלה במקולקל הוא ענין מחודש עצ"ע היאך יתכן להחשיב את הקדירה הקטנה כמקולקלת?

וכנראה הביאור דיסוד דין קלקלה במקולקל הוא שצריך להמעיט את הקלקול, שהרי חזינן דלא בעינן דוקא מקולקל שהרי גם ביושבת על דם טוהר תלינן בה [נדה ס.] אף דאדרבה היא טהורה לגמרי, רק עיקר דין קלקלה במקולקל הוא להמעיט את הקלקול ככל הניתן.

וע"ז ס"ל להאו"ה דאף היכא שבמציאות יש פחות כמות ג"ז חשיב מיעוט הקלקול, אמנם אנן לא קי"ל כוותיה דכל שהוא רק שינוי בכמות ולא בדין אין כאן פחות קלקול.

ו. גם צ"ע בד' הרשב"א למה הצריך רביה כיון שאין כאן סד"ר לקולא הרי כיון שאין נידון על אחד ממילא הוא חוזר לדין סד"ר.

ולכאו' מכ"ז משמע טפי כדעת הסוברים שהוא היתר חדש וא"כ אי"צ לסד"ר לקולא כלל.

אבל באמת הוא חידוש לומר שיש בו היתר בפנ"ע, ובפשוטו הוא רק בא לסלק טענת מאי חזית כמבואר בפשט לשון הראשונים.

וכנראה הפשטות בזה הוא דרך אמצעית [ויל"פ גם בדעת החוו"ד כן], דוודאי דין קלקלה במקולקל הוא דין חדש שכל כוחו הוא לסלק טענת מאי חזית כדמוכח דעת הפמ"ג דדן להתיר גם בדשיל"מ, אלא דלענין דשיל"מ יש לאסור שכל ההיתר של קלקלה הוא רק כשיש מצ"ע סיבה להתיר אלא שיש כאן טענת מאי חזית ע"ז התירו חז"ל משום קלקלה במקולקל, אבל לעולם אינו היתר שעומד לעצמו וכש"כ החוו"ד.

וע"ע בכ"ז בסוגיא נדה ס. מה שהרחבנו בביאור הסוגיא שם יותר.

**ג. היכא שהוא מוסיף איסוה"נ ואיסור תורה-**

כתב החוו"ד קיא-ג שגם אם קדירה אחת אסורה מכבר באכילה או באיסור דרבנן א"א לתלות שנפל בה איסוה"נ או איסור תורה, ולא שייך בזה קלקלה במקולקל ושאני אומר דלא אמרינן הכי אלא היכא שאינו מוסיף על הקדירה השניה שום דין אבל הכא הוא מוסיף עליה ג"כ איזה דין.

וכן נסתפק בזה בפמ"ג שפ"ד סקי"א, וצייר זה בשתי קדירות אחת אסורה כבר מטעם נבילה ואחת עוף, ואם תתלה שנפל בנבילה הרי אתה מוסיף בה איסוה"נ (לדעת הסוברים דחייל איסוה"נ על נבילה ואכ"מ), ובפמ"ג שפ"ד קיא-כ נראה שהכריע לאיסורא בזה עפ"י תוספתא (הובאה בר"ש תרומות ז-ה) שאין תולין האיסור שנפל בקדירה של טבל שאתה מוסיף בה איסוה"נ.

ולכאו' זה מתבאר היטיב לדרכו של רעק"א דעיקר דין שאני אומר הוא מכח שאין נפק"מ בפועל, וה"נ גם אי נימא שהוא דין בפנ"ע מ"מ הכא לא חשיב מקולקל כלפי דין דאורייתא.

אמנם נתקשו ע"ז מהא דנדה ס. תולה בשו"י בשני שלה למאי דקי"ל כרשב"ג [וכמו שהוכחנו מזה לעיל דלא כרעק"א], ובפמ"ג סקי"א כתב דשאני שו"י דהשתא טמאה היא ואין כאן נפק"מ אלא לאח"ז חשיבא מקולקלת שאינו מוסיף לה שום דין השתא אבל אם מוסיף לה דין נוסף מהשתא א"א לתלות בה הקלקול.

וע"ע בפמ"ג מ"ז תמג-ב בשתי קדירות אחת איסור דרבנן ואחת של היתר, ונפל באחת חמץ בשעה ה', הרי אם בא לישאל בשעה ה' תלינן באיסור דרבנן משום שאני אומר שאין מוסיפין לו קלקול דבלא"ה הוא אסור, אבל בא בשעה שישית א"א לתלות בו שאתה מוסיף לו קלקול של איסוה"נ, מבואר דמקודם לכן יש לתלות בו אף שאח"כ יצא מזה קלקול וכדין שו"י.

וכבר נתבאר לעיל לפרש תי' או כדרכו של רעק"א או כפי דרך האחרונים.

ובחוו"ד תי' [עפי"ד בסי' קצ-כט] דלא דמי סוגיא דנדה לשאר שאני אומר, דבכל דין שאני אומר סגי במה שיש סד"ר לקולא ואין נידון על אחת מהם משום שהיא מקולקלת וממילא י"ל שאני אומר אף אם אסורה קדירה אחת רק משום חומרא, אבל בסוגיין מבואר דנכרית שאינה רואה לא תלינן בה אף שאין לה נפק"מ כלל משום דבעינן שתוחזק בדמים דוקא לענין תליה, וממילא כיון שהוחזקה בדמים אפשר לתלות בה גם להוסיף עליה דין אבל בשאר שאני אומר א"א להוסיף עליה דינים.

אבל דבריו תמוהים שהרי בסוגיא נדה ס. דימתה הגמ' לשני שבילין ואף דליכא חזקת דמים, ובאר בחוו"ד קצ-כט דאף דשאני תליה בשו"י דאיכא חזקת דמים כ"ז אינו מועיל אלא שיש כאן טעם לעיקר ההיתר של תליה בדמים, אבל אכתי יש כאן חסרון של מאי חזית וצריך לסברת קלקלה במקולקל לסלק טענת מאי חזית ובזה מדמי הגמ' לטמא וטהור דהתם נמי בעינן להאי סברא לסלק טענת מאי חזית, ונמצא שהגמ' דימתה אותם לענין טענת מאי חזית, א"כ מה"ת נחלק לענין הוספת איסוה"נ וכה"ג, וי"ל קצת.

אבל ביותר דבריו נסתרים מגוף הסוגיא דמדמי לשני שבילין ופי' בתוס' דאיירי בטמא באמצע ימי ספירתו שמוסיפים לו יום כמו בשו"י בשני, ומ"מ מבואר בגמ' דתלינן ביה אף דהכא ליכא חזקת דמים, וצע"ג.

[קצת מקור לדברי החוו"ד בתו"ר נדה יד. דדוקא משום דהוי כעד שאינו בדוק לכך תלינן בשו"י משמע דבסתם שאני אומר א"א להקל בזה, אבל אינו מוכח די"ל דגבי נדה בעינן שיהיה כעד שאי"ב לעיקר התליה ועי"ז ממילא אין כאן טענת מאי חזית].

**ד. אסורה מכח ספק או חומרא-**

מבואר בשו"ע סעיף ה' שאם שתי הקדירות מותרות א"י לתלות שנפל האיסור באחד ולהתיר את השני, והטעם הביא הש"ך מתוה"ב דמאי חזית לאסור זו ולהתיר את האחרת.

ובחוו"ד סוף סק"ג דן באופן שאינה אסורה מכבר אלא מתורת חומרא אם ג"כ יש לתלות בשאני אומר, ומסיק להקל בזה, וכעי"ז בפמ"ג מ"ז-ז בדבר האסור ממנהגא.

ועיין בדה"ש סעיף א ביאורים ד"ה ואחת האריך בזה ונטה שלא כדבריהם דאיך חומרא בעלמא תשנה את הדין, ועיי"ש מה שהביא משו"ת טוטו"ד בזה.

ולד' רעק"א דעיקר ענין שאני אומר הוא משום שאין עליו נידון למעשה הרי יש מקום להבין סברת החוו"ד ופמ"ג דה"נ ע"י שיש כאן חומרא שוב אין כאן נידון למעשה.

אבל אם כש"כ שהוא מפרשת קלקלה במקולקל והוא דין חדש לכאו' צ"ע היאך ע"י חומרא תשתנה הדין.

וכנראה יסוד דבריהם עפ"י מה שהביא הש"ך סקי"א בשם האו"ה כט-ה דאף אם אחת גדולה ואחת קטנה יכול לתלות האיסור בקטנה, והש"ך השיג עליו שאינו תלוי ברצונו דסו"ס אתה אוסר אחת מהן שמותרת ומאי חזית, וס"ל להנך אחרונים דאף דלא קי"ל כן הוא משום דחילוק בכמות אינו מיעוט הקלקול, אבל היכא שהוא אסור מחומרא או מנהג כיון שיש טעם בדין למה לבחור זו ולא זו ה"ז מיעוט הקלקול, ופשוט.

ולענין אסורה מטעם ספק, עי' פתחי תשובה סק"ב בשם שמן רוקח שכתב להתיר לתלות בה דסו"ס היא אסורה ולא גרע מאסורה מחמת חומרא שכתב החוו"ד לתלות, אבל בבדה"ש סק"ו הביא משו"ת טוטו"ד ג-רמח שאסר בזה [ועיי"ש שגם החוו"ד לא התיר לתלות אלא באסורה מחמת חומרא וודאית היינו איסור דרבנן אבל באסורה מספק לא, ול"מ כן].

אח"כ ראיתי שכנראה גם מד' כל האחרונים שנביא לקמן שאם אחת אסורה באיסור דאורייתא יש לתלות משום דבלא"ה אסורה מספק חשיב מקולקלת, מבואר דפשיטא להו דתלינן באסורה מספק דאורייתא לחומרא, ותימה על בדה"ש שהכריע כדבריהם ומ"מ הביא אח"כ דעת טוטו"ד והם תרתי דסתרי].

ועי' בסוגיא נדה ס. מבואר דלא תלינן בבעלת הכתם, ודעת הט"ז קצ-לד וחזו"א פט-ה שהוא מטעם דלא חשיבא מקולקלת שאינו אלא ספק, ולפי"ז ה"נ גבי קדירות לכאו' וודאי יש לאסור כדעת הטוטו"ד, וכבר הוכיח כן בשמן רוקח-לח.

אמנם לשיטת החוו"ד קצ-כט,לב עיקר הטעם דלא תלינן בבעה"כ אינו משום דלא חשיבא מקולקלת אלא משום דאין לה חזקת דמים והוא ענין מיוחד בתליה של נדה דבעינן חזקת דמים, א"כ הכא גבי קדירות לא שייך זה ושפיר יש להתיר.

אמנם כנראה יש ראיה גדולה להתיר, עי' נדה ס. טהור ותלוי שהלכו בשני שבילין תולה טהור בתלוי, כ"ה ברש"י ומאירי שם וכ"ה גי' הרשב"א יבמות פב., וא"כ ה"נ בסי' קיא יש להתיר לתלות בספק.

אמנם צ"ע מ"ש מבעלת הכתם?

ולפי"ד החוו"ד ניחא דלעולם תלינן בספק אלא דלענין כתמים צריך חזקת דמים כדי שיהיה עיקר ההיתר של תליה, אבל בשבילין שיש היתר מטעם ס"ט ברה"ר שפיר יש לתלות גם בספק, וא"כ ה"ה בסי' קיא יש לתלות.

ובלא ד' החוו"ד צ"ל דשאני כתם דמדאורייתא תלינן שבא מעלמא ולא מגופה א"א לתלות בה, משא"כ במקום שהוא ספק שקול מדינא שפיר יש לתלות בו, וא"כ ה"נ בשתי קדירות לכאו' יש לתלות במסופק.

ועי' בשו"ת טוטו"ד הק' לו כן, וכתב לדחוק דהתם איירי בתלוי שכבר היה עליו דין ס"ט ברה"י לכך אין מקלקלין אותו שכבר יש לו דין וודאי.

**ה. דין קלקלה במקולקל במקום שאחת מקולקלת מכח ספק זה-**

הנה נתבאר עד השתא שאם קדירה אחת מקולקלת מצד אחר אפשר לתלות שנפל בה האיסור.

ויל"ע במקום שעד השתא לא היתה מקולקלת אבל ע"י ספק זה שנפל בה עכשיו ע"כ היא מקולקלת שהיא מצ"ע אין לה היתר אף בלא קדירה השניה אם בכה"ג אפשר לתלות בה.

ולד' רעק"א דעיקר דין קלקלה במקולקל הוא מכח שאין נידון בפועל לכאו' ה"נ הכא נתלה בו, אבל לשיטת ש"א שהוא פרשה של קלקלה במקולקל יש לדון בו טובא שהרי בלא ספק זה לא היה מקולקל.

א. לענין שני שבילין, מצאנו כה"ג בתוספתא שהובא בתוס' רעק"א פ"ה טהרות (אות יד) אם הלכו שנים בשני שבילין ברה"י ואחד ישבד"ל ואחד איבד"ל, יכולים לתלות במי שישבד"ל שהוא בלא"ה טמא מצ"ע משום ס"ט ברה"י הרי הוא כמקולקל כבר אף בלא טענת מאי חזית א"כ יכול השני לתלות בו ואין כאן טענת מאי חזית.

ואמנם רעק"א אתא עלה בלשונו משום קלקלה במקולקל כש"כ, אבל שמעתי לדון דאי"צ בכה"ג לדין קלקלה במקולקל שאין כאן סתירה כלל ואדרבה זהו הדין דכיון שיש כאן ספק ואחד דין ספיקו להחמיר ואחד להקל שאיבד"ל אין כאן סתירה כלל.

גם בלא"ה לענין שני שבילין נתבאר במקו"א דדעת הרשב"א שאי"צ בו לפרשת קלקלה במקולקל וסגי מה שאין על אחד מהם נידון והוי כלא בא לישאל, ורק לשיטת הרמב"ן בעינן גם בזה קלקלה במקולקל דחשיב כבאו בב"א.

ואמנם עי' במל"מ פי"ט אבה"ט שני שבילין אחד ברה"י ואחד ברה"ר א"א לתלות הקלקלה במקולקל ואף העובר ברה"ר הוי ספק, אבל דבריו נסתרים לכאו' מהתוספתא הנ"ל שהביא בעצמו בפ"י מקוואות.

ב. לענין שתי קדירות, עי' בפמ"ג שפ"ד קיא-יא בשתי קדירות שאחת בשר בהמה ואחת בשר עוף וא"י לאיזה מהן נפל החלב, ונסתפק אם אפשר לתלות בקדירה של הבהמה דבלא"ה אסורה משום סד"א לחומרא.

[והבאנו לעיל שנסתפק עוד בשתי קדירות אחת אסורה כבר מטעם נבילה ואחת עוף, ואם תתלה שנפל בנבילה הרי אתה מוסיף בה איסוה"נ (לדעת הסוברים דחייל איסוה"נ על נבילה ואכ"מ), ובפמ"ג שפ"ד קיא-כ נראה שהכריע לאיסורא בזה עפ"י תוספתא שאין תולין האיסור שנפל בקדירה של טבל שאתה מוסיף בה איסוה"נ].

ובהג' רעק"א על הפמ"ג שם וביד יהודה סקט"ז טענו ע"ז דלפי המבואר ברמב"ן דשתי קדירות יש להתיר כשני שבילין א"כ כשם דמבואר בתוספתא להתיר בשני שבילין ה"נ בשתי קדירות כיון שכבר אסורה מספק שפיר חשיבא מקולקלת ויש לתלות בזה, וה"נ בספיקו השני של הפמ"ג יש להתיר מה"ט.

אמנם אכתי יפול הספק לדעת הרשב"א דס"ל דשתי קדירות חמיר משני שבילין י"ל דבכה"ג ליכא לדינא דקלקלה במקולקל ולא דמי לשני שבילין דסגי במה שעל אחד מהם אין נידון בפועל הוי כמו שלא בא לישאל, ודו"ק.

ועי' בחוו"ד סק"ג וחידושים סק"ח דנקט כהפמ"ג שאין תולין בכה"ג מבואר דלא חשבינן ליה כמקולקל בכה"ג.

אלא שלכאו' דבריו נסתרים מהתוספתא שהבאנו גבי שני שבילין שיש להחשיבו מקולקל בכה"ג, וצ"ל דאזיל בדעת הרשב"א דשני שבילין שאני שהוא ספק נפרד על כ"א מהם ואין כאן אלא סתירה בפועל משום תרתי דסתרי, אבל לדעת הרמב"ן דמדמה שתי קדירות לשני שבילין לכאו' מתבאר שלא כד' החוו"ד כמו שטען רעק"א.

וכנראה כן מבואר גם בחוו"ד קצ-כט עיי"ש שבאר הסוגיא דלצורך התליה צריך לתלות דוקא במי שמעיינה פתוח.

וצ"ע למה לרבי אינה תולה בשו"י בשני וכתבו התוס' משום דלאו מקולקלת היא והרי השו"י אין לה במי לתלות שהאחרת טהורה ומעיינה סתום א"כ היא מקולקלת מכח הספק עצמו, ולמה לא נוכל לתלות בה משום קלקלה במקולקל?

וע"כ דכל שהיא מקולקלת רק מכח הספק לא חשיב קלקלה במקולקל [ובעיקר ד' החוו"ד הבאנו במקו"א קו' הבי"א דלא ניבעי לקלקלה במקולקל כלל בכה"ג דרק לאחת יש תליה, ואכ"מ].

**ו. רוב איסור-**

מבואר בגמ' פב: בחד תירוצא דאם בקדירה המותרת יש היתר מועט שאם נפל האיסור לתוכה יהיה רוב באיסור כנגד ההיתר לא תלינן בשאני אומר אף לר"י.

וכ"פ הרשב"א להלכה, אבל הרא"ה בבד"ה חלק ע"ז וסבר דלמסקנת הגמ' שם הדרא מזה ובכל ענין שרי, וכ"פ הפר"ח סק"ה.

וסברת הגמ' צ"ב רב מה לי אם יש בו רוב איסור או חד בחד שג"ז אינו בטל מן התורה.

הבאנו לעיל לשון הרשב"א שנתקשה בכל דין זה מ"ט הצריך ר"ל רוב או ר"י מע"מ ולמה אין בו היתר של סד"ר לקולא.

וכנראה שאין שייכות בין קו' הרשב"א לקושייתינו, שהרשב"א הק' דתיפו"ל מתורת סד"ר לקולא, ומה"ט נתקשה גם לר"ל ל"ל רוב, וע"ז תי' שפיר שאין הלכה זו שייכת כאן והוא קולא מחודשת שאני אומר ולא הקילו אלא בצירוף רוב.

אבל מ"מ לר"י הדבר צ"ב גם לענין שאני אומר מה לי אם הרוב איסור או מע"מ, ובזה כנראה לא נתקשה הרשב"א כלל, ועיין בדה"ש ביאורים ד"ה במה מש"כ בזה, ועיי"ש שפי' קו' הרשב"א שנתכוין לקו' זו וזה אינו.

והמורגש אצלי דיסוד הדבר הוא עפי"ד הש"ך סו-י שיש קולא גם באיסור שנתבטל חד בחד יותר מאיסור בעין, ונתבאר במקו"א דהאיסור אוסר את כל התערובת והוי הכל כתערובת איסור, ואכ"מ.

ולזה ר"ל סבר דדוקא ע"י שיש גם רוב היתר התירו ור"י התיר אף חד בחד דגם בזה הקילו ורק באיסור בעיניה לא הקילו.

ובחוו"ד סק"ב פי' באופ"א דדוקא אם ההיתר רוב אמרינן שהנידון הוא עליו אם נאסר מחמת האיסור ויש לתלות בשאני אומר, אבל אם האיסור הוא רוב הוי שאילו אין כאן נידון נפרד על ההיתר רק על האיסור ולא תלינן בשאני אומר.

ועפי"ז כתב דדבריו שייכים גם בנפל איסור דרבנן באינו מינו וטכע"ק דאורייתא שאם רובו היתר שרי אף שנותן טעם והופך הכל לאיסור מ"מ יש להתיר שעיקר הנידון הוא על ההיתר ותלי דוקא ברוב ואינו מלתא דביטול ברוב כלל.

ובזה יישב קו' הפר"ח מבדיקת חמץ דמבואר פסחים י: דגם בזה יש להקל בשאני אומר, והרי על צד שנכנס החמץ לבית בדוק הוא אוסר את כולו ומחייבו בדיקה והוי כרוב איסור, אבל לפי הנ"ל כה"ג נמי הנידון הוא על הבית שהוא ההיתר [ולפי מהלך שנתבאר לעיל דיסוד טעמיה דר"י משום איסור בתערובת וודאי צ"ע שיטת הרשב"א מה יענה לקו' זו דלא שייך כן גבי חמץ כלל ולכאו' מוכרח כש"כ הפר"ח דסוגיא פסחים לא ס"ל כן, וכנראה הבין הפר"ח יסוד הסברא כדברינו.

ובעיקר קו' זו מפסחים עיין בכו"פ סק"ד ובפר"ת סק"ג מש"כ לתרץ, וצ"ע].

ולפי"ד היה מקום לפרש גם סברת ר"ל כן אלא דס"ל דלא סגי מה שיש כאן מע"מ וצריך דוקא רוב היתר, ולאו מתורת ביטול ברוב אתא עלה.

אבל לפי"ז יתכן דאף ר"ל מודה לדין בדיקת חמץ ובתוס' פסחים י: כתבו דסוגיא דהתם דלא כר"ל שהרי גבי בית אין רוב היתר, מבואר שפי' טעמיה דר"ל משום ביטול ברוב ממש דדוקא בצירוף תרתי שהוא איסור דרבנן ושיעור דרבנן התירו, ולפי"ז נמצא סברת ר"י ור"ל אחרות לגמרי, ולא משמע כן ברשב"א שהבאנו.

בפמ"ג מ"ז סק"ב כתב שאין הרוטב מצטרף לחשבון הרוב היתר [גם בכה"ג שאין חתיכת האיסור ניכרת איזו היא], ועיין בדה"ש ביאורים ד"ה שתולין שבאר כוונתו משום דס"ל שיסוד החומרא ברוב איסור הוא משום שההיתר בטל ברוב איסור, ואין החתיכה בטלה ברוטב, ועיי"ש מה שנתקשה טובא בזה.

ולפמש"כ יל"פ כוונתו בנו"א דיסוד הקולא הוא משום דאיסור חד בחד ג"כ קיל טפי, וגם לענין זה אין רוטב מבטל יבש.

אבל לסברת החוו"ד לכאו' אין לזה מקום.

**ה. איסורי משהו-**

בנמו"י יבמות (כו.) נסתפק אם באיסורי משהו יש היתר שאני אומר ובעי רביה דוקא הו"ד בש"ך סק"ג.

סברתו צ"ב דלר"י דאי"צ רוב למה נחמיר באיסור משהו?

ונראה דאף לר"י מבואר בשו"ע וברשב"א דבעינן שיהיה לכה"פ חד בחד, ונתבאר לעיל הסברא [דלא כהחוו"ד] דאיסור בתערובת גרע טפי, א"כ י"ל דאיסור משהו חמיר טפי אפי' מחד בחד ואין בו משמעות של תערובת כלל [אלא דלפי"ז לא נתבאר ד' הנמו"י למה התיר באופן שיש רביה].

וכנראה מקור ליסוד הסברא בזה יש למצוא בד' הרשב"א בתוה"ב (יז:) גבי חמץ ויל"ע בזה.

אבל לפי מה שבאר החוו"ד הטעם דלר"י צריך חד בחד אין טעם לפי"ז לאסור באיסור משהו, וצ"ב לפי"ז טעמו של הנמו"י.

וע"ע בפמ"ג דמשמעות דברי הנמו"י וש"ך דדוקא באיסורי משהו אמר כן אבל חה"ל וכה"ג שרק מטעם חשיבות אינם בטלים מודה להקל, ודלא כדמשמע בכו"פ סק"ב, ויש מקום לבאר הסברא בזה לפי"מ שבארנו.