ו - בדין המקדש בהנאת מלוה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום א' י"ג סיון תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ו:, אמר אביי המקדש במלוה אינה מקודשת, בהנאת מלוה מקודשת וכו', האי הנאת מלוה היכי דמי וכו', לא צריכא דארוח לה זימנא.

ופירש"י, ז"ל, לא צריכא דארווח לה זמן הלואתו ואמר לה התקדשי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך וכו', וכ"ש אם מחל לה כל המלוה ואמר לה התקדשי לי בהנאת מחילה זו, דהשתא הוא דקא יהיב לה הך פרוטה דהנאת מלוה, אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה, עכ"ל.

ובתורי"ד שם כתב בשם הר"ח, ז"ל, מאי הנאת מלוה כגון וכו', שאם לא נאמר כך נמצא הטפל יותר מן העיקר, דקי"ל המקדש במלוה עצמה אינה מקודשת וכ"ש בהנאת מלוה וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בשמו, ז"ל, דאי בדלא שקלינהו, היכי עדיפא הנאת מלוה ממלוה עצמה יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, עכ"ל, וכ"ה גם דעת הרמב"ם בפ"ה מאישות הט"ו, ז"ל, ופירשו רבותי בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשמען, עכ"ל, וכתב הר"ן בסוגיין דהוא כד' הר"ח.

אמנם הרשב"א כתב ע"ד הר"ח, ז"ל, והאי קושיא ליתא, דהנאת מלוה איתא ומלוה גופה ליתא, עכ"ל, וכ"כ ש"ר, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ב] והנה בד' רש"י וש"ר בסוגיין מבו' דבמקדשה בהרוחת הזמן אינה מקודשת אא"כ אמר לה "בהנאת" הרוחת הזמן, אך הנה בתוס' הרא"ש כתב, ז"ל, פירש"י שאמר לה התקדשי לי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך, ונראה לי שא"צ להזכיר הפרוטה, אלא שיאמר הרי את מקודשת לי "במה שאני מרויח לך זמן הלואתך" וכיון שאנו שמין שיש באותה הרוחה הנאת שו"פ מקודשת, כדאמרינן לקמן גבי הילך מנה ואקדש אני לך מקודשת ומוקמינן לה באדם חשוב דבההוא הנאה דמקבל מתנה מינה גמרה ומקנייא נפשה, אע"פ שלא הזכיר "אותה הנאה", אלא אמר הרי את מקודשת לי באותו מנה שנתת לי וכיון שאנו שמין שיש באותה הנאה שו"פ מקודשת, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דא"צ שיאמר לה התקדשי לי בהנאת הרוחת הזמן, אלא אף אם אמר התקדשי לי בהרוחת הזמן ה"ה מקודשת, כיון דיש בזה הנאת שו"פ, וזהו עיקר מה שנחלק תוס' הרא"ש ע"ד רש"י, ודלא כהמפרשים שנחלק עליו אם צריך להזכיר "הפרוטה", אלא עיקר הפלוגתא היא אם צריך להזכיר "ההנאה", כמבו' להדיא בדבריו, ומה שמזכיר הפרוטה, היא האופן להזכיר את ההנאה.

והנה בפשוטו הי' נראה דהתוס' הרא"ש לטעמי' אזיל, דס"ל בכתובות דע"ד. דאף במקדש במחילת מלוה ה"ה מקודשת, אף אם לא הזכיר בהנאת מחילת מלוה, וה"נ הוא בהרוחת הזמן דכוותה, - אך ילה"ע ע"ז, דהרא"ש שם הוצרך לראיות ע"ז, והכא נקט כן מסברא.

וביותר צ"ע בזה בד' הטוש"ע סימן כ"ח ס"י, ז"ל, אבל אם אמר התקדשי לי בהנאת מחילת מלוה מקודשת, אפי' לא מחל לה המלוה אלא אמר לה הרי את מקודשת לי במה שאני מרויח לך הזמן מקודשת שיש בהנאה זו ש"פ, עכ"ל, והרי דבמקדש במחילת מלוה הצריכו שיאמר התקדשי לי ב"הנאת" מחילת מלוה, ואם אמר התקדשי לי במחילת מלוה אינה מקודשת, ובמקדש בהרוחת הזמן ה"ה מקודשת אף אם אמר לה הרי את מקודשת לי במה שאני מרויח לך זמן הלואתך,[[1]](#footnote-2) וכמדומה דהטור למד לזה מד' אביו בתוס' הרא"ש, וצ"ב הטעם בזה.

ג] והנה בפירש"י בכתובות דע"ד. פירש לדינא דהמקדש במלוה, ז"ל, שמחל לה מלוה שחייבת לו, ואמרינן בקידושין דאינה מקודשת וכו', עכ"ל, והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, ולפירושו צריך לחלק בין מקדש במחילת מלוה למקדש בהנאת מחילת מלוה דמקודשת וכו', ולר"י אין נראה דשמא אין לחלק, והכא יש לפרש דמיירי כגון דאמר לה התקדשי לי במעות מלוה שאת חייבת לי דהתם ודאי אינה מקודשת, עכ"ל.

ובתוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, פירש"י וכו', ונראה דאין לפרש כן דשמא כה"ג הוי כאילו אמר התקדשי לי בהנאת מחילת מלוה והתם ודאי מקודשת דלא גרע מארוח לה זימנא דמקודשת כדאיתא בפ"ק דקדושין דשפיר שויא המחילה פרוטה, וכן מוכח פ"ק דקדושין דמחילת מלוה הויא כנתינת דמים וכו', אלא ודאי מיירי שאמר לה הרי את מקודשת במלוה שאת חייבת לי ולא הזכיר לשון מחילה, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתוס' הרשב"א שם, - ומבו' דהטעם דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דבמקדש במחילת מלוה קודשת, הוא משום דה"ז מתפרש דמקדשה בהנאת מחילת מלוה, וע"כ הוא דאם אמר הרי את מקודשת במלוה שאת חייבת לי ולא הזכיר ל' מחילה, אינה מקודשת, דבכה"ג ה"ז מתפרש דמקדשה במעות המלוה עצמם, וע"כ אינה מקודשת, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ד] והנה בביאור דינא דמקדש בהנאת מחילת מלוה, כתב בפסקי הריא"ז, והובא בשה"ג, ז"ל, היתה וכו' והרויח לה זמן החוב עד תשרי וקידשה בהנאה זו שעשה לה להרויח לה הזמן, ה"ז מקודשתף שהרי ל"ה דעתה להתקדש במנה של מלוה, אלא בנח"ר שעשה לה להרויח לה הזמן, וכל נח"ר שעושה האיש לאשה בעת הקידושין שיש בו שו"פ ה"ה כנתינת כסף, עכ"ל, ומבו' דאין הקידושין כלל בהריוח שנתן לה, אלא בהנח"ר שעשה לה.

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, דארווח לה זימנא וכו' וא"ל התקדשי לי בהנאה זו שהיא היתה נותנת לו פרוטה בכך, וה"ז כאותה ששנינו שחוק לפני רקוד לפני שאם יש בו שו"פ מקודשת, והכא כו"ע מודו שזו השכירות של הרוחת הזמן אינה אלא בסוף, כלומר כולו בשעת הרוחה, והקידושין והשכירות כאחד הן חלין, עכ"ל, ובפשוטו ממה שהוצרך הרמב"ן להא דשכירות של הרוחת הזמן אינה אלא בסוף וכו', מבו' דגם הכא הוי הקידושין בשכר הפעולה דהרוחת הזמן, וע"כ הי' מקום לדון בזה דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, - ואמנם נראה כמו שהעירוני, דודאי לאו היינו דהפעולה שע"ז הוא קוצץ את הקידושין היא אמירת תיבות המחילה, אלא היינו דהפעולה היא מה שהוא מפסיד החוב בשבילה, דאחר שנתחדש בפרשת פועל דמעשה שעושה בעד חבירו, ה"ה מחייב את חבירו, ה"נ אם עושה מעשה שנכלל בו הפסד ממון בעד חבירו, ה"ז מחייב את חבירו, וצ"ע עוד בזה.

ה] והנה אמנם לב' דרכים אלו בפשוטו אינו מובן עיקר מה שדן הר"ח דלא שייך שתהא עדיפא הנאת מחילת מלוה ממלוה, שהרי בהנאת מחילת מלוה הוי הקידושין בהנח"ר שעושה לה, או בשכר פעולתו, וזה הוי ככל מקדש בנח"ר שעושה לה או בפעולה שעושה לה דמקודשת.

ו] והנה אמנם י"ל בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם בפ"ה מאישות הי"ט, אמר לה הרי את מקודשת לי בשכר שאדבר עליך לשלטון ודיבר עליה לשלטון והניחה השלטון ולא תבעה, אינה מקודשת וכו', שההנאה שבאה לה מדבריו הרי היא כמלוה והמקדש במלוה אינה מקודשת, עכ"ל.

ונתחדש בד' הרמב"ם, וכבר עמדו בזה האחרונים, דבמקדש ע"מ שאדבר עליך לשלטון, כיון שכל התועלת שבפעולתו היא רק לבסוף, ל"ש בזה דינא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, והיינו משום דהו"ל כקבלן, ובקבלן הוי שכרו רק כשנעשה השבח מכח פעולתו, ובאדבר עליך לשלטון דכל השבח הוא רק כשהניחה השלטון, חייל כל החיוב בשעה זו, והא דאינה מקודשת הוא משום שההנאה שבאה לה מדבריו ה"ה כמלוה.

וכבר פירשו בזה, דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל שם הי"ג דהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, הוא משום שאין כאן דבר קיים ליהנות הימנו, - והיינו דביסוד הדין חשיב שפיר כנתינת ממון לקידושין, והא דל"מ הוא משום דבקידושין בעינן כסף דאית בי' הנאה, ובפשוטו הוא משום דבלא"ה לא גמרה ומקניא נפשה, וכיון שאין לה הנאה מחודשת מכח נתינת המלוה, ע"כ אינה מקודשת, וזהו שכתב הרמב"ם שם הי"ד, דהא דבמקדש במלוה שיש עלי' משכון מקודשת, הוא משום שנהנית במשכון מעתה והרי הגיעה הנאה לידה, ונראה דלדעת הרמב"ם זהו הטעם דמקדש במלוה דאחרים מקודשת, משום דהגיע לה הנאה מחודשת, שתגבה את החוב מן האחרים, - וע"כ ה"נ באדבר עליך לשלטון, אף דחשיב כנתינת ממון לאשה, מ"מ כל שלא קיבלה דבר מן השלטון, אלא שהניחה ולא תבעה, הו"ל כמקדש במלוה דאינה מקודשת.

ז] והנה מבו' לפ"ז, דאף במקדשה בפעולה שעושה לה, מ"מ אם אין לה הנאה מזה אינה מקודשת, ולפ"ז הרי דאי נימא בדעת הר"ח דס"ל כדעת הרמב"ם דהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת הוא משום דאין כאן דבר קיים ליהנות הימנו, הרי דשפיר הק' דא"כ אף בהנאת מחילת מלוה לא תהא מקודשת, דאף אם הו"ל כשכר פעולה, הרי גם בזה אינה מקודשת אלא אם הגיע לה הנאה.

אמנם בד' הראשונים אין נראה שפירשו כן בד' הר"ח, דא"כ מהו שכתבו ע"ז דהנאת מלוה איתא ומלוה גופה ליתא, הרי לא הק' הר"ח מכח זה, אלא הק' מכח דס"ל דבעינן כסף דאית בי' הנאה, והו"ל למימר דל"ב כסף דאית בי' הנאה, אלא נראה שפירשו בד' הר"ח דס"ל דגם הנאת מלוה ליתא, וע"ז הוא דפליגי וכתבו דהנאת מלוה איתא, - ואי נימא דהנאת מלוה הוא הנח"ר שעושה לה, או הוא שכר פעולה, הרי אין מקום כלל לומר דהנאת מלוה ליתא.

**ג**

ח] עוד שמעתי להעיר בזה, במש"כ הריטב"א והר"ן לקמן דמ"ז: דהא דבמקדש במלוה דאחרים מקודשת, הוא משום דבמלוה דאחרים דעתה אהנאה, - ואי נימא דבמקדש בהנאת מלוה היינו בהנח"ר שעושה לה או בשכר פעולה, מהיכ"ת נימא דבמלוה דאחרים דעתה ע"ז, ולכאו' ודאי דדעתה על עיקר החוב.

ועד"ז שמעתי להעיר, במש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין לדון, דבמקדש בהנאת מחילת מלוה אינה מקודשת משום דדעתה אזוזי, ואי נימא דבמקדש בהנאת מחילת מלוה ה"ז מתפרש בהנח"ר שעושה לה, או בשכר פעולתו, מ"ט נימא דדעתה אזוזי, הרי להדיא אמר לה דאין הקידושין בהחוב עצמו, אלא בדבר מן החוץ.

ט] ועד"ז צ"ע גם במש"כ התוס' ודעימייהו בכתובות לדון דאף במקדש במחילת מלוה ה"ה מקודשת, משום דהו"ל כמקדש בהנאת מחילת מלוה, ואם הא דמהני קידושין בהנאת מחילת מלוה היינו בהנח"ר שעושה לה או בשכר פעולה, מהיכ"ת נימא דבסתמא ה"ז מתפרש לכך.

**ד**

י] ובפשוטו צ"ל בזה בדעת ש"ר, דהנאת מחילת מלוה אי"ז נח"ר שעושה לה או שכר פעולה, אלא היינו דמקדשה בהתועלת והריוח שיש לה במחילת המלוה, - דהגם דאם מקדשה במלוה עצמה אינה מקודשת דלא חשיב כנותן לה ממון חדש, מ"מ כיון שיש לה הנאת ממון מן המחילה, ה"ה מקודשת בזה, - שהרי אף בכל הנאה אינה מקבלת ממון ממש, ומ"מ היא מקודשת משום דקיבלה הנאה, וה"נ בהנאת מחילת מלוה, אף שלא קיבלה ממון חדש, מ"מ קיבלה הנאת ממון, וע"כ היא מקודשת, ועי' חזו"א שעמד בדרך זו ופירש לפ"ז ד' הר"ח, ונקט דש"ר דפליגי ע"ד הר"ח פליגי ע"ז וס"ל דהקידושין הם בקורת רוח, אך לכאו' י"ל דאף לש"ר הוי הקידושין בהריוח שיש לה, ואך דס"ל דבזה ליכא להגריעותא דמקדש במלוה.

יא] ולפ"ז מבו' מש"כ הריטב"א והר"ן דבמקדש במלוה דאחרים דעתה על הנאת המלוה, והיינו דרק במקדש במלוה דידה, דעתה על המעות עצמם, וכיון שאינם בעין לא חשיב כנתינת כסף וע"כ אינה מקודשת, אך במקדש במלוה דאחרים דאין דעתה אזוזי, הוי דעתה על ריוח הממון שיש לה, וע"כ היא מקודשת.

ועד"ז מתפרש מש"כ הראשונים לדון דבמקדש בהנאת מחילת מלוה אינה מקודשת משום דדעתה אזוזי, שהרי אף כשמקדשה בהנאת מחילת מלוה, אי"ז הנאה מן החוץ, אלא לעולם הוו הקידושין במחילת המלוה עצמו, ואך דכיון דבמחילה זו יש לה הנאת ממון ה"ה מקודשת, ובזה שפיר י"ל דכיון דהוו הקידושין בקבלת מחילת המלוה, הרי דדעתה על המעות עצמן, וע"כ אינה מקודשת.

**ה**

יג] אמנם בדעת הרא"ש והטוש"ע דבהנאת הרוחת הזמן א"צ לפרש דמקדשה בהנאה, נראה לפרש בע"א.

ובהקדם מש"כ הרא"ש בפירקין בסימן כ', ז"ל, ואני אומר אם השאילו לו הטבעת לזמן ידוע ונתנו לו רשות להשאילה לאחר לקדש בה את האשה והודיעו שהיא שאולה בידו עד זמן פלוני ומסרו לה שהיא מקודשת בהנאת שימוש וקישוט שתוכל להתקשט בו עד זמן פלוני שמין אם יש בהנאת אותו קישוט שוה פרוטה מקודשת אף על פי שאין גוף הטבעת שלה דכל הנאת שוה פרוטה אשה מקודשת בה מידי דהוה אארווח לה זימנא דהלואה ונותנת מנה לאדם חשוב והיא מתקדשת לו באותה הנאה שקיבל המנה ממנה, עכ"ל.

ונתחדש בד' הרא"ש, דלא נימא דכשניתן לה זכויות שאלה הו"ל נתינת ממון גמורה, דליכא נפ"מ אם נותן לה ממון לחלוטין, או נותן לה זכויות בממון, אלא לעולם כל שאינו נותן לה הממון בנתינה גמורה, לא חשיב זה כנתינת ממון, והא דהיא מקודשת הוא משום דהו"ל כמקדש בהנאה, ומה"ט נראה דא"א לפרוע חוב בנתינת זכויות שאלה ושכירות בחפץ, שלא מרצון המלוה, וכ"ה דא"א לקדש בשאר הנאה שלא מרצונו.

יד] והנה הרא"ש שם דימה הנאת שאלה, להנאת ארוח לה זימנא, והנה בהנאת שאלה לכאו' פשוט דהיינו דקבלת הזכויות עצמם חשיבא כהנאה, ולאו היינו דהיא מקודשת בהריוח והתועלת שיש לה מן הזכויות, אלא היינו דקבלת הזכויות עצמם, מהני מדין קידושין בהנאה, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בארוח לה זימנא, - דא"צ לומר דהקידושין הם בהריוח והתועלת שיש לה מכך, אלא הקידושין הם בזכויות הרוחת הזמן עצמם, וזה מהני מדין קידושין בהנאה.

טו] וביתר ביאור נראה, דהנה במקדש במלוה נראה, דאם היתה מקודשת, הרי דאף אם המלוה היתה שו"פ, וקידשה בכך, היתה מקודשת, ואף אם חוב דשו"פ אינה שוה אלא חצי פרוטה, והיינו משום דאינו מקדשה בה"חוב", אלא הוא מקדשה בהממון שהיא חייבת לו.

ועד"ז הוא במקדש במלוה דאחרים, דנראה דאם מקדשה במלוה דשו"פ ה"ה מקודשת, דהאמנם לדעת הריטב"א והר"ן דמקדשה בהנאה, הרי דאם אין שווי המלוה שו"פ, אינה מקודשת, אך לדעת ש"ר דמקדשה בחוב עצמו, שפיר היא מקודשת, - ומקור נאמן לזה מד' רש"י בשבועות ד"ד: ובבכורות דנ"א. דאם היו פודין בשטרות, הי' פודה בשט"ח דאחרים דה' סלעים, והרי דאף דשט"ח דה' סלעים אינו שוה ה' סלעים, מ"מ הי' מתקיים בזה דין הפדיון, - והיינו משום דאין הפדיון בשווי החוב, אלא הפדיון הוא דנתינת שט"ח על ה' סלעים חשיב כנתינה מסוימת של הה' סלעים, וסגי בכך לפדיון, ודוגמא רחוקה יש להביא ממתנה ע"מ להחזיר, דמהני בפדיוה"ב, אף דה' סלעים במתנה ע"מ להחזיר אין שוים כה' סלעים, והיינו משום דל"ב לשום כמה שווי נתינה זו, אלא אם חשיבא נתינה זו כנתינה דה' סלעים ה"ז מועיל לפדיון, וה"נ הוא בנתינת שט"ח על ה' סלעים, דאם חשיב זה כנתינת ה' סלעים, ה"ז מועיל לפדיון, - וכ"נ בל' תוס' הרא"ש לקמן דמ"ז: בדין מלוה דאחרים, ז"ל, ואע"ג דאותה המלוה ניתנה אצל הלוה בהוצאה, מ"מ מקודשת "במה שמשליטה על הלוה להוציא מידו" ומוסר בידה השעבוד, עכ"ל, ומ' דהקידושין הם במעות שהלוה חייב לו שהשליטה עליהם להוציאם, וחשיב זה כנתינת מעות אלו.

טז] ולפ"ז נראה לדעת הרא"ש, דבמקדש בהנאת מחילת מלוה, היינו, דאין הקידושין במעות המלוה, אלא הקידושין הוא במה שנותן לה הזכויות שיש לו עלי', - ומה"ט אם היא חייבת לו פרוטה, ואין שווי החוב פרוטה, לא תהא מקודשת, - דהאמנם אם המקדש במלוה היתה מקודשת, היתה מקודשת בכה"ג, דחשיב כנתן לה נתינה מסוימת של פרוטה, אך כיון דאינה מקודשת, והקידושין הם בזכויות שנותן לה, צריך לשום הזכויות שהם שוים פרוטה.

והטעם בזה, דהרי הא דמקדש במלוה אינה מקודשת, כתבו הראשונים דהוא משום דלא נתן לה דבר חדש, וי"ל לדעת הרא"ש, דכ"ז הוא כשמקדשה במעות המלוה שהיא חייבת לו, דחשיב כנותן לה מעות אלו, כיון שהי' זכאי לגבותם ממנה, והוא מניחם בידה, דבזה הוא דאמרינן דכיון דגם עכשיו הוו המעות שלה ולא נתן לה דבר חדש אינה מקודשת, אך אם מקדשה בזכויות החוב שהיו לו עלי' והוא מוחלם לה, שפיר היא מקודשת, - ואך דגם בכה"ג הו"ל קידושי הנאה, כיון דליכא נתינת ממון ממש.

וע"ד יסוד הדברים מתפרש גם מש"כ הראשונים במקדש במנה והניח לה משכון דאינה מקודשת משום דאגיד גבי', דנראה דנידון הקידושין דהתם אינו בשווי החוב, אלא הוא בהמנה שנתחייב לה, וכאשר כ"ה מבו' בלישנא דהמקדש במנה והניח לה משכון עליו, והרי דהקידושין הוו במנה, וע"כ אין לדון התם כלל משום קידושין בחוב, שהרי החוב דמנה אינו שוה מנה, והוא קידשה במנה, אך בחי' הגר"ש סימן ה' נקט לא כן בדעת הרשב"א, וצ"ע.

יז] ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דבמקדש בהרוחת הזמן א"צ לומר בהנאה, דדוקא במקדש במחילת מלוה הוא דאיכא תרי גווני, דאיכא גוונא דמקדשה בהמעות עצמם שמניח בידה, ואיכא גוונא דמקדשה בהזכויות שנתן לה, וע"כ צריך לפרש דמקדשה בהנאת מחילת מלוה, דהיינו דמקדשה בהזכויות שנתן לה, - אך בהרוחת הזמן, הרי ליכא אלא הנאה, שהרי אינו נותן לה ממון לחלוטין, אלא הוי כנתינת זכויות בממון, ודומיא דשאלה, וע"כ אף אם לא פירש בהנאה, בע"כ דהוו הקידושין בהנאה, - ודמי למש"כ הרא"ש דהמקדש בטבעת שאולה מהני משום ההנאה, וא"צ לומר לה דמקדש בהנאה, דזכויות השאלה עצמם שנתן לה, הם מועילין מכח קידושי הנאה, וה"נ הוא בהרוחת זמן, דזכות הרוחת הזמן עצמה שנותן לה, מועלת לקידושין מדין קידושי הנאה, וע"כ א"צ לפרש לזה, שהרי בלא"ה ליכא נתינה אחרת מלבד נתינת זכויות הרוחת הזמן.

אך ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דאף בהרוחת הזמן צריך לומר בהנאה, הוא משום דס"ל דגם בזכויות ההלואה א"א לקדשה, דג"ז חשיב שלא נתן לה דבר חדש, וכל הא דה"ה מקודשת, הוא רק בהריוח וההנאה שיש לה מהרוחת הזמן, וע"כ ל"מ אא"כ אמר לה שמקדשה בזה.

יח] ועד"ז נראה במש"כ התוס' ודעימייהו לחלוק ע"ד רש"י, דאף במקדש במחילת מלוה סתמא הוי כמקדש בהנאת מחילת מלוה, - דהאמנם אם מקדש במלוה ולא הזכיר ל' מחילה, ה"ז מתפרש דמקדשה במעות המלוה שהיא חייבת לו, וזה ל"מ, משום דלא נתן לה דבר חדש, - אך כל שמקדשה במחילת המלוה, ה"ז מתפרש שהוא מקדשה בזכויות המלוה שהוא מוחל לה, וזה הוי כמקדש בהנאת מחילת מלוה דמקודשת.

אך בדעת רש"י דמקדש במחילת מלוה אינה מקודשת, נראה בפשוטו דאזיל לטעמי' בסוגיין דמשמע דמקדש בהנאת מחילת מלוה היינו דאין הקידושין בהרוחת הזמן עצמה, אלא בהריוח שבזה, וע"כ הצריך שיאמר לה שמקדשה בפרוטה זו וכו', וכמש"נ לעיל מד' תוס' הרא"ש, וכ"ש אי נימא בדעתו כמשמעות ד' הרמ"ה דהקידושין הם בהפרוטה שאינה צריכה ליתן לפייס, דודאי ניחא דל"מ אם לא אמר לה כן.

ואמנם בדעת השו"ע דבהרוחת זמן א"צ לומר לה בהנאה, ובמחילת מלוה צריך לומר לה בהנאה, נראה דאף דס"ל דשפיר מהני לקדשה בזכויות ההלואה, וע"כ בהרוחת הזמן א"צ לומר בהנאה, וכמש"נ, מ"מ במחילת מלוה אם לא פירש בהנאה, אלא פירש דמקדשה במחילת החוב, ה"ז מתפרש שמקדשה במעות שהיא חייבת לו, וע"כ ל"מ אלא אם אמר לה דמקדשה בהנאת המחילה.

1. ולפ"ד הטוש"ע מתישב משה"ק הראשונים בסוגיין דמ"ט נקט אביי לדינא דהנאת מלוה בהרוחת זמן, ולא במחילת המלוה, ולפ"ד הטוש"ע ניחא, דבהרוחת הזמן ה"ה מקודשת בסתמא, ובמחילת המלוה אינה מקודשת רק אם אמר לה בהנאה. [↑](#footnote-ref-2)