חבורה  פרק חבית קמד קמה חולב וכבשים שסחטן לגופן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה פרק חבית חולב וכבשים שסחטן לגופן.

אמר רב חסדא מדברי רבינו נלמד חולב אדם עז לתוך הקדירה אבל לא לתוך הקערה. והנה לשי' רוב ראשונים דחולב חייב משום מפרק מובן היטב דאין החולב חשיב שמפרק משקה מאוכל אלא כיוון שהוא חולב לתוך האוכל חשיב שמפרק אוכל מאוכל. אמנם לתוך הקערה הרי זה מפרק דהרי הוא מפרק משקה מאוכל. ודנו הראושנים האם ההתר הזה של לתוך הקדירה איירי רק ביו"ט או גם בשבת. ובתוס' הביאו את שי' ר"ת דהתר זה הוא דווקא ביו"ט משום שבשבת הבהמה לא חשיבא אוכל וחייב עליה משום דש. והיא נחשבת כפסולת. והוא מפרק אוכל מפסולת. ונחלקו האחרונים בביאור טענת ר"ת מצד מה הוא חייב. ובשבת של מי גרס בתוס' בורר דכיוון דהתוס' נקטו הלישנא שלא אוכל מתוך פסולת משמע שזה מצד בורר שלא הותר בשבת וביו"ט. והמהרש"א הוקשה לו דמתחילת דברי התוס' כתבו דהוי דש ובסוף דבריהם משמע דהוא משום בורר. והביא את דברי המרדכי והר"ן דמשמע מדבריהם דר"ת הוא סברא בבורר וכן מבואר להדיא ברשב"א. אמנם במלחמות ביאר דהחיוב הוא משום דש. וכן כתב האו"ז בביאור דעת ר"ת. ובאמת שהרי כן הוא בתוס' לפנינו כן. דהחיוב הוא משום דש. ולכאורה המכוון הוא דכיוון דהבהמה היא פסולת אם כן חשיב דש דהרי דש יסודו לפרק דבר מתוך דבר אחר ולא לחתוך כיכר לשניים וכיון דחשיב אוכל מתוך פסולת חשיב דש. ובטור מבואר דהחיוב הוא משום בורר. והביאור הלכה הביא דהנשמת אדם והחמד משה דנו דכן כוונת המרדכי והר"ן דהחיוב הוא משום דש משום שהוי אוכל מפסולת. כדביארנו אמנם ברשב"א להדיא איתא דהוא משום בורר. והט"ז בסק"ד כתב דהנפק"מ בין הטעמים. דאם האיסור הוא משום בורר אז יהיה מותר לעשות כן בשבת באופן שעושה כן בידו ע"מ לאכול מיד. אמנם אם זהו משום דש אין בזה התר של בידו. לאלתר. אמנם המג"א בס"ז חולק וסובר דאפי' אם האיסור הוא משום ברירה אין כאן התר של לאלתר. והמ"ב בסק"כ מבאר את טעמו משום שאי אפשר בענין אחר והוי דרך ברירתו. ולולי דבריו היה שייך לומר דאפילו אם היה אפשר בענין אחר מכל מקוס הסברא היא דהטעם להתר של בידו לאלתר הוא משום שאין זה צורת ברירה, אמנם סחיטה שהדרך לעשות בידו אז אין התר של בידו לאלתר. ומכל מקום לענין הלכה כיוון דדנים שאסור משום דש אז אין התר של חליבה לאלתר בשבת כך מבואר בביאור הלכה בד"ה לאכול. ורק ביו"ט יש להתיר כן בעושה כן לאוכל. ואע"ג דמצינו שאי אפשר לעשות בענין אחר בענין הפרדת פסולת מאוכל לגבי קילוף שהתירו ויל"ע מאי שנא הכא. ולדברינו אתי שפיר אמנם למ"ב צריך עיון מאי שנא ואפשר דיש לחלק בין מפריד אוכל מפסולת דבזה שייך לומר דבאי אפשר בענין אחר לא שנא מה מפריד ממה אמנם בעיקר ההתר של בידו ולאלתר. שההגדרה שזה צורת אכילה. בסחיטה אין זה נכון דאז זה צורת מלאכה. ויל"ע בזה.

וברי"ף מצינו דהוא פסק דההתר של רב חסדא דיבר רק ביו"ט ולא בשבת ולא נתבאר ברי"ף טעם הדבר ובמלחמות הביא את תשובות הרי"ף דסובר דמפרק אפילו לתוך אוכל הוא מלאכה גמורה. ולא הותר רק משום אוכל נפש. והנה עדיין צ"ע דהרי מפרק ענבים הותר לתוך אוכל אפילו בשבת. ומאי שנא חליבא שנאסרה והותר רק משום אוכל נפש וצ"ע. ובר"ח מצינו שיטה שסוברת דרב ושמואל לגבי סחיטת ענבים גם ההתר הוא רק ביו"ט ואין התר כלל בשבת לתוך אוכל אלא ביו"ט בלבד והטעם דהשיטה הזו פי' כן כתב הר"ח משום שבעינן לומר דלא פליגי רבי יוחנן ורב ושמואל ההדדי ורב יוחנן שאסר סחיטה של שלקות אפילו לתוך אוכל. דהרי הוא לא חילק בין קדירה לבין קערה. ורב ושמואל לא פליגי אלא דהם דיברו ביו"ט והוא דיבר בשבת. והר"ח חולק עליהם וכותב דלא מצינו שהותרה חליבה לצורך אוכל נפש ביו"ט והביא מהסוגיא ביבמות. דליתא להתר אוכל נפש ביו"ט והותר לינוק מהבהמה רק במקום צער ומשום דהוי כלאחר יד. והרי"ף פליג עליה וסובר דרב חסדא דיבר ביו"ט ומשמע דההתר הוא משום אוכל נפש ורב ושמואל דיברו בשבת. ויש התר של לתוך הקדירה משום שהוי אוכל. ואפשר דהמכוון ברי"ף דבחלב באמת איירי דדעתו למשקה או שהחלב צף על גבי האוכל ולכן ליכא התר של לתוך הקדירה ובעינן התר של אוכל נפש. ורק דיש לעיין מדוע בעינן את ההתר של לתוך הקדירה ואפשר דשם הוא משום שהוא ניכר שהוא לצורך היום שרק בזה יש התר של אוכל נפש. וזה דוחק דהרי המתוך הקדירה של שני המקרים אינו שווה. או דיש לדון טעם אחר דלתוך הקערה יש לזה שם של מוליד כיוון דהוי אוכל מתוך פסולת אמנם לתוך הקדירה אין את האיסור מוליד דהרי הוא לא נעשה אוכל.

ובטעם ר"ת דהאיסור של מפרק הוא משום ממחק יש לעיין מאי שנא לתוך האוכל. ואפשר דהוא למד כהרי"ף דההתר הוא רק משום אוכל נפש ואייר ביו"ט ורק יש לעיין מהיכי תיתי שיהא התר של ממחק ביו"ט אמנם אם זה כהרי"ף זה מובן וצ"ע. ור"ת כאן חזר בו ולמד דהאיסור הוא משום מפרק תולדת דש. ועיין אג"ט דש סקכ"ד. עוד צד דנו ע"פ האו"ז דגם לר"ת יש איסור של דש מדרבנן בדבר שאינו גידו"ק במקום שאינו מכוון להשוות את הדד. ובאופן זה התירו היכן שזה אוכל מתוך אוכל.

אמנם הרמב"ן והראשונים סוברים דגם בשבת מותר לחלוב לתוך אוכל וביאר דאין הבהמה נחשבת פסולת בעצם כיוון דרק איסורא רביע עלה ועוד שהבהמה ראויה לאכילה לחולים.

ושי' הרמב"ם היא, בפ"ח ה"י דמותר לסחוט ענבים וכו' לתוך האוכל. אבל חליבה נאסר מדרבנן. ופטור לתוך האוכל. ומבואר שלא לתוך האוכל חייב. ומבואר דבחלב אין את ההתר וההתר הוא לכאורה רק ביו"ט. והנה יש לעיין בטעם הדבר ואפשר דהטעם כמו שביארנו דבחלב אין זה נבלע לגמרי והרי זה נאסר מדרבנן וצ"ע בזה. והמ"מ טוען דשיטת הרמב"ם הוא כהרי"ף דההתר לגבי חליבה הוא רק ביו"ט ותמה דהרמב"ם לא הביא את ההתר הזה בהלכות יו"ט ונשאר בצ"ע. ואפשר דהרמב"ם סבר דאין התר של סחיטה ביו"ט לצורך אוכל נפש. וצ"ע דעת הרמב"ם בזה דנראה דפסק דלא כרב חסדא וצ"ע מהו מקורו דלא כרב חסדא. ובמרכבת המשנה טען דהראשונים הקשו דהוי מוקצה כיוון דהבהמה הוי מוקצה אף החלב הוי מוקצה. ותי' כמה חילוקים דלא הוי מוקצה .וזה שמואל לשיטתו אבל לדידן הוי מוקצה ואסור ובאמת בשבת הבהמה לא הוי מוקצה דהרי מותר לשחוט את הבהמה. ובאמת יהיה מותר אלא דזה פשיטא דלא צריך לכתוב את ההתר כיוון דהאיסור הוא רק משום מוקצה ובשבת לא הוי מוקצה. ויל"ע בזה.

יש קצת להעיר מדברי הרמב"ם דבתחילה כתב דכל הפירות למימיהן אסור ואז כתב רק זיתים וענבים ואפשר שכוונתו דבכל הפירות כשעושה למשקה חייב ובזיתים וענבים חייב בסתמא וכשיטת רש"י ויל"ע בזה. ולא כל כך משמע כן בלשונו דמשמע דדיבר על אותו מקרה אמנם יתכן דבא לומר דמן התורה רק דברים שהם אורחיה וזה זיתים וענבים אמנם זה עדיין יכול להשתנות וצע"ק בלשון ברמב"ם.

והשו"ע לא הביא דין זה בהלכות שבת ובהלכות יו"ט הביא להתיר לתוך האוכל. והמשנה ברורה שם הביא את הרמב"ם דהחולב תוך האוכל בשבת פטור אבל אסור מדרבנן. והחזו"א כתב דחליבה לתוך קדירה בשבת הוי ספיקא דדינא בדאוריתא.

הצפנת פענח טוען דיניקה גם חשיב כאכילה ולא כשתייה. ואפשר שלפי"ז הרמב"ם למד דממעשה דריש לקיש שאסר יניקה בשבת חזינן דלא התירו בחליבה לתוך אוכל. וכבר יש לזה מקור ברי"ף. שהרי הוא כתב דיניקה גרע מחליבה. ומדוע הוא הוצרך לזה שיאמר ששם אין את ההתר משום שלא היה לתוך אוכל אמנם הרי"ף למד כנראה שעיקר ההתר הוא אוכל נפש. ומשו"ה כתב הרי"ף כן. דיניקה היא גרע וצריך ביאור מדוע היא גריעה. האו"ש דן לפי סברת ר"ת דההתר של אישה להניק את תינוקה הוא משום שהחלב חשיב אוכל כמבואר בכריתות יג. אמנם דן דלר"ת צריך להיות אסור דהאשה עצמה אינה עומדת לאכילה וחשיב אוכל מפסולת וצ"ע. בזה.