כיבוד ב רמ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ב'**

**הדינים הנידונים:**

**להזכיר שם אביו:**

* לומר אבא מארי או סגי שיאמר אבא.
* להזכיר שם אביו כשמקדים תואר כבוד.
* לקרוא לאחרים ששמם כשם אביו.
* אם שרי בכתיבה לכתוב שם אביו.
* אם מהני מחילה לזה.
* אם יש להוכיח מלשון התורה.

*יורה דעה*

*סי' רמ, ב*

**כיבוד אב ואם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף ב] ולא יקראנו בשמו, לא בחייו ולא במותו, אלא אומר אבא מארי. היה שם אביו כשם אחרים, משנה שמם, אם הוא שם שהוא פלאי שאין הכל רגילים לקרות בו. **הגה: אבל שם שרגילין בו מותר לקרות אחרים שלא בפניו**.

## שצריך לומר אבא מארי

דין זה שאומר אבא מארי, הוא מהגמרא בקידושין (לא:) 'מכבדו במותו כיצד, היה אומר דבר שמועה מפיו לא יאמר כך אמר אבא, אלא כך אמר אבא מרי'. ועוד איתא שם דמר בר רב אשי כשהיה דורש היה אומר למתורגמן כך אמר אבא מרי, והמתורגמן היה אומר לציבור כך אמר רב אשי, והיינו משום שמר בר רב אשי לא רצה להזכיר שמו של אביו.

## אם שרי לומר שם אביו כשמקדים תואר כבוד

והנה להלן סי' רמ"ב (סט"ו) כתב השו"ע גם לגבי רבו אותו דין שנתבאר כאן על אביו, שאסור לתלמיד לקרות לרבו בשמו, לא בחייו ולא במותו. ושם הוסיף הרמ"א אבל מותר לומר ר' מורי פלוני. והיינו שאם מזכיר תואר כבוד לפני שמו מותר להזכיר את שם רבו [ובד"מ שם הביא ראיה לזה מדברי רש"י בסנהדרין ק.]. וכתב הגר"א שם להוכיח כן, מהא שמצינו בספרי שאמרו עם ישראל משה רבינו, וחזינן שהזכירו שמו של משה אף שהיה רבם, וכתב שם דה"ה גבי אביו כשאמר אבא מותר להזכיר שמו, וכמו שמצאנו בכמה מקומות בש"ס, דרבי יוסי אמר על אביו אבא חלפתא (שבת קטו.), ורבי שמעון בן יוחאי אמר יוחאי אבא (פסחים קיב. מעילה יז:), ור' דוסתאי אמר על אביו ינאי אבא (גיטין יד:).

ובאגרות משה (יו"ד ח"א סי' קלג) הקשה ב' קושיות על הגר"א. **א.** דלדעת הגר"א יקשה אותו מעשה במר בר רב אשי, אמאי אמר אבא מרי ולא אמר רב אשי כמו המתורגמן, דהרי כשאמר רב אשי יש כאן תואר כבוד, ולדברי הגר"א כשאמר תואר כבוד מותר להזכיר את שם אביו. ואין לומר שהמתורגמן היה אומר את שמו של רב אשי בלא תואר כבוד קודם לשמו, שהרי רב אשי היה רבן של ישראל, ובודאי כולם מחוייבים לקרוא לו רבי. **ב.** עוד קשה שהרי פסק השו"ע שצריך לומר אבא מארי, וא"כ אפילו לומר רק אבא בלא להזכיר שמו אסור, ואיך יתכן דסגי לומר אבא ולהתיר עי"ז להזכיר שמו.

## לקרוא לאחרים ששמם כשם אביו

ובאמת יש להקשות עוד דהגר"א סותר דברי עצמו, דהנה בשו"ע פסק שלא יאמר שם אביו אפילו על אחרים כשהוא בפניו, ואם הוא שם פלאי אפילו שלא בפניו לא יאמר, ודין זה הוא חידוש של הרמב"ם (ממרים פ"ו ה"ג), וכתב עליו הטור (כאן בסי' רמ) שהוא דין תימה, וגם הכסף משנה כתב שאינו יודע מהיכן הוציא הרמב"ם דין זה. אולם הגר"א כתב ראיה שלא יאמר שם אביו אפילו על אחרים, מהא דמצינו שרבה בר נחמני היה קורא לאביי כך, משום ששמו האמיתי היה נחמני, והוא לא רצה לקרוא בשמו של אביו, לכך היה קורא לו אביי לומר ששמו כשם אביו או שאביי הוא לשון חשיבות [וכמו שנתבאר כל זה בערוך, ערך 'אביי']. ואח"כ כתב גם להביא ראיה שאם הוא שם שרגילים לקרוא בו מותר לאמרו שלא בפניו, מזה שאמר רבי (שבת קמז:) 'כשלמדתי אצל רבי שמעון', וכוונתו הייתה לרבי שמעון בר יוחאי, והרי שם אביו של רבי היה שמעון, ומוכח שאם שם אביו אינו פלאי מותר לומר כן לאחרים שלא בפניו. וצ"ע ראייתו שלדברי הגר"א בסי' רמ"ב אין זו ראיה, שהרי רבי אמר 'רבי שמעון', וא"כ הוסיף תואר כבוד לשמו קודם לכן, וא"כ אפילו את שם אביו היה מותר לו לומר.

## יישוב מה שמצינו תנאים שאמרו אבא והזכירו שמו

ולכאורה מוכרחים לחלק שלרבו מהני כשאומר ר' מורי פלוני, אבל באביו לא מהני כשאומר רבי אלא צ"ל דוקא אבא. ועי' בשדי חמד (מערכת כ"ף סי' קד) שהביא ששם אבא הוא חשיבות, ולכך כשאומר אבא הוי כמקדים תואר כבוד, ושרי לומר את שמו, ולכך אמר אבא חלפתא.

אלא שעדיין יקשה מהדין שכתב השו"ע כאן שחייב לומר אבא מארי. ואולי יש לחלק בין אביו שאינו רבו שיכול לומר אבא, ורק במקום שאביו הוא גם רבו מחוייב לומר אבא מארי [ויש לדון מהו לשון מארי כי י"ל דמארי הוא לשון אדנות, כאומר שאביו הוא אדונו, ולפי"ז אין סברא לחלק באביו שהוא רבו, אכן בדרכי משה ריש סי' רמ"ב פירש שמארי הוא לשון רבו, עיי"ש], מיהו אין זה מיישב איך אמר רבי יוסי אבא חלפתא ולא אמר אבא מארי. ובבן איש חי (שופטים שנה שניה) כתב שבאמת מן הדין סגי לומר אבא שהוא ג"כ לשון חשיבות, אלא שנהגו לומר אבא מארי לתוספת מעלה וכבוד.

ובאגרות משה (שם) כתב שיש ליישב שכשהוא אומר בציבור צריך לומר אבא מארי, כי ברבים צריך לכבדו יותר, אבל כשאינו בפני ציבור סגי שיאמר אבא.

## דעת מהרש"ל שהיסוד הוא שיוסיף כבוד יותר מאחרים

ודעת מהרש"ל (יש"ש קידושין פ"א סי' סה) לבאר שהעיקר הוא שיוסיף על מה שרגילים בני אדם לקרוא לאביו, שאם כולם קורים לו רבי צריך הוא לומר רבי ומורי, וכן באביו צריך להוסיף אבא מרי. ובזה ביאר מה שמצינו בתורה שאמר יהושע 'אדוני משה כלאם', ואיך הזכיר את שם משה רבינו שהיה רבו מובהק, וכתב המהרש"ל שאפשר שכל העולם היו קורים לו משה רבינו, והוא הוסיף וקראו אדון, שזה מראה יותר שיש לו קרבה אליו.

## למהרש"ל אף עם תואר לא יזכיר שמו אלא כשמוכרח

אלא שהמהרש"ל הוסיף שם עוד דין שגם כשאומר תואר כבוד אין ראוי שיזכיר שם אביו אלא כשהוא מוכרח, שבלא זה לא יבינו אל מי הוא מדבר, ולכך מר בר רב אשי לא הזכיר את שם אביו אף שהוסיף לו תואר כבוד, כיון שכשאמר אבא מרי ידעו כולם שהוא מתכוין לאביו. ומה שאמר יהושע אדוני משה ולא אמר רק 'אדוני', פירש המהרש"ל שאפשר שהיו אצלו אהרן ואלעזר וכמה חשובים, ואם כן מרוב ענוותו של משה לא ירגיש שאומר לו, כי יחשוב שהתכוין לאחרים שקראן אדוני.

ומ"מ אם מוכרח להזכיר שמו שרי כשהוסיף לו תואר כבוד, וכגון תלמיד שיש לו יותר מרב אחד, שאינו יכול לומר רק מורי ורבי, שהרי לא ידעו לאיזה מרבותיו הוא מתכוין [ובזה ביאר איך כתב הרא"ש את שם רבו המהר"ם]. ונראה שלדבריו יש לדחות את הראיה שהביא הגר"א מרבי שאמר שלמד אצל רבי שמעון, דהא רבי היה מוכרח לפרש שמו דאל"כ לא ידעו למי התכוין, אבל בלא זה אפשר שאף לאחרים אינו יכול לקרוא בשם אביו או רבו אף שלא בפניו. ועיין בפתחי תשובה (סק"ב) שכתב עפ"י דברי היש"ש שאם אחרים שואלים אותו מי הוא, רשאי לומר שהוא בן של ר' פלוני ולהזכיר שמו, שהרי בלא ידעו מי הוא.

## לא יקרא לאחרים בשם אביו אם זה גם לאחר מותו

ודין זה שלא לקרוא לאחרים בשם אביו, בטור להלן סי' רמ"ב כתב שהוא גם לאחר מותו, ובפשטות כוונתו שאף לאחר מותו של אביו נשאר האיסור שלא להזכיר את שם אביו, ואם כן גם אינו יכול לקרוא לאחרים בשמו כשהוא שם פלאי [אבל אם הוא שם רגיל, בין כך מותר שלא בפניו, וא"כ כל לאחר מותו שרי דודאי הוי שלא בפניו], אכן עיי"ש בפרישה (ס"ק יג) שפירש מה שכתב הטור שלא לקרוא לאחר אפילו לאחר מותו, שכוונתו לאחר מותו של אותם אחרים, ומשמע דעתו דאחר מות אביו שרי לקרוא לאחרים בשמו. אבל בט"ז (סי' רמב סוף ס"ק ד) כתב שהוא טעות סופר בפרישה, ובודאי כוונת הטור לומר שגם לאחר מותו של אביו אסור לקרוא לאחרים בשמו. ובאמת הפרישה לדעתו ודאי אינו טעות סופר, דדעת הפרישה שכל מה שאסרו לאחרים בשמו היינו רק בשם פלאי בפניו, אבל שלא בפניו שרי אפילו שם פלאי [ובשם רגיל שרי אפילו בפניו], וא"כ לדבריו מוכרח הוא לבאר בטור שלאחר מותו אזיל על האחרים, דהא אם אביו מת ודאי דשרי לקרוא לאחרים בשמו שהרי זה שלא בפניו.

ועי' שדי חמד (ח"ב מערכת כף סו"ס קד) שהביא גם כן דעה כזו דשרי לאחר מותו, שכתב מספר שאילת שלום שהיה מי שערער על זה שרגילים ישראל לקרוא לבניהם ע"ש אביהם, והרי יש בזה חשש משום שאסור לקרוא לאחרים בשם אביו, וכתב לו השאילת שלום להתיר לאחר מות אביו, משום שכל האיסור לקרוא לאחרים בשם אביו הוא מחמת שבני אדם טועים לחשוב שהוא אומר את שם אביו, אבל לאחר מותו לא שייך שיטעו בזה.

## אם שרי להזכיר שם אביו בכתיבה

והנה בים של שלמה (שם) הביא שיש שהיו רוצים לומר שבכתיבה מותר לכתוב שם אביו, והביאו ראיה מזה שכתב הטור ואדוני אבי הרא"ש, ולמה לא כתב הטור רק אדוני אבי בלא להזכיר שמו. וכתב המהרש"ל לדחות דבריהם, שבאמת גם בכתיבה אסור לכתוב שם אביו, ומה שכתב הטור 'הרא"ש', כתב שיש לפרש שהוא נתכוין לומר שהוא ראש לכל ישראל. ובאגרות משה (שם) הקשה עליו שהרי כל ישראל רגילים לכתוב את שמם ואת שם אביהם, שכותבים אני פלוני בן פלוני, וכן מצינו גם לגדולי עולם כגון הרמב"ם שחתם משה בן מיימון, וכן המהר"ם היה חותם מאיר ב"ר ברוך, ועל כרחך צ"ל דבכתיבה שרי. וכן כתב גם הבן איש חי (שם) שיש מתחסדים גם בכתיבה לכתוב פלוני בן אדוני אבי פלוני, ואין בזה חיוב מן הדין.

## אם מהני מחילת אביו להזכיר שמו

והנה באגרות משה (שם) נראה שלמעשה יש מקום לחוש למהרש"ל שלא להזכיר שם אביו ורבו אף שאומר קודם לכן תואר כבוד, אלא שכתב שאם האב מחל מהני מחילתו. מיהו כתב שאין למחול סתם, שהרי מבואר ברדב"ז [והביאו רע"א להלן סעי' יט] שאף שהאב שמחל על כבודו כבודו מחול, מ"מ אם מכבדו מקיים מצוה, וא"כ לכתחילה לא יסמוך על מחילה. אלא שכאן שהוא ספיקא דדינא, שהרי לדעת הגר"א כל שהזכיר תואר כבוד יכול להזכיר שם אביו או רבו, א"כ אף שיש להחמיר כדעת מהרש"ל, מ"מ מהני מחילה על זה.

ובעצם דין המחילה, כבר נתבאר לעיל (שיעור א') שיש ראיה דמהני מחילה ממה שמצינו (קידושין לב.) שאמרו בגמרא שרב הונא שקרע בגדיו בפני בנו לבודקו אם יכעס, הוא משום שמחל על כבודו ולכך גם אם יכעס הבן לא יעבור על איסור. ועי' בשדי חמד (מערכת כ"ף סי' לא) שהאריך הרבה אם מהני מחילה גם למורא וזלזול, דהנה יש להקשות שמצינו בגמרא (סנהדרין פד:) שלא נתנו רב ורבינא לבניהם להוציא להם קוץ או ליחה מחשש שיחבלו, וקשה למה לא מחלו, ומזה כתבו האחרונים להוכיח שאף שמצינו שיכול למחול על כבודו מ"מ על בזיונו אינו יכול למחול, ולא מהני מחילה לעניין הכאה. וכן מבואר בשאילתות דרב אחאי (משפטים סו"ס ס) חילוק זה [וע"ע בברכי יוסף כאן ס"ק יג שהאריך בזה, ומסיק דמהני מחילה מורא אבל לא על בזיונו. ועי' גם בטורי אבן מגילה כח. ועיי"ש בטורי אבן שסותר עצמו מיניה וביה אם יש לחלק בזה בין אביו לרבו].

## מחל לו אביו צריך להודיעו

ועיין בברכי יוסף (שם) שהביא מספר דרכי נעם דלא מהני מחילה גם לעניין מורא, אלא שקשה מהגמרא בקידושין שם. ועוד הביא שם דעות שאם מוחל לו מתחילה מהני, אלא דהקשה מהספר חסידים (סי' תקעג והובא בשיעור א') שלא יעשה אדם מלאכה בזויה בפני בנו אף שהוא מוחל לו, משום דמ"מ חייב מדיני שמים, והרי שם מחל לו מתחילה. מיהו יש לומר שדוקא אם בנו יודע שהמחילה מהני מחילתו מתחילה, ושם בספר חסידים מיירי שלא ידע מהמחילה, והביאור בזה הוא עפ"י התוספות בקידושין (לב. ד"ה דמחיל) שכתבו דצריך לומר שהודיעו שמחל, דאל"כ הוי מתכוין לאכול חזיר ועלה בידו בשר טלה דמבואר בקידושין (פא:) דצריך כפרה, וא"כ יש לומר דלכך כתוב בספר חסידים שחייב בדיני שמים, היינו משום שלא ידע דאביו מחל לו, ואיסורו חמיר טפי, משא"כ אם הבן יודע מהמחילה קודם לכן קיל טפי, ואפילו בידי שמים פטור.

## מחילת אביו לגבי לקרוא לאחרים בשמו

ובחיי אדם (כלל סז דין ח) כתב לעניין לקרוא לאחרים בשם אביו, דעתה בזה"ז מקילים בזה, משום שאביו מוחל, מיהו אין משם ראיה להתיר לקרוא לאביו בשמו כשהוא מוחל, כי יש לומר שזה דרך בזיון ולא מהני מחילה, וכל מה שכתב שם החיי אדם היינו לקרוא לאחרים בשם אביו, דיעויי"ש בחיי אדם שהביא דעת הפרישה שכל האיסור לקרוא לאחרים בשמו הוא דוקא בשם פלאי ודוקא בפניו ולכך היקל במקום מחילה [וכמו שהבאנו לעיל בשם האגר"מ שכשיש מחילה יכול לסמוך על הדעה המקילה].

והנה בספר חסידים [סי' ת"ת, הובא ברע"א או"ח סי' קיט] כתב שבתפילה יזכיר אביו בלא תוספת, כשהוא בפני הקב"ה [וכן כתב גם בבן איש חי שם], וכמו שמצינו שהזכיר שלמה כמה פעמים שם דוד אביו בתפילה.

## דברי הבן איש חי שאין להוכיח מלשון התורה

והבן איש חי הקשה איך יעקב הזכיר בסוף ימיו את שם אביו שאמר 'שמה קברו את יצחק' (בראשית מט לא), ולא הזכיר יעקב שום תואר לאביו. ותירץ זה לשונו 'שכל דברים ההם שהיה מדבר בהם יעקב אע"ה עם בניו היה מדבר אותם ברוה"ק, ולא היו דבריו אלו כאשר ידבר עם אחרים מדעתו ורצונו, אלא רוה"ק שמה בפיו כל הדברים האלה ובה היה מוציא אותם מפיו, ולכך הוא מוכרח להוציא דברים אלו מפיו בתיבותיהן ואותיותיהן כחפץ ורצון רוה"ק שהיה לה טעם כמוס בנוסח זה, ולכן הוכרח לומר שרה אשתו ורבקה אשתו כאלו הוא מדבר על הרחוקים ממנו'. ויסודו יתבאר עפ"י הרמב"ן (על התורה בהקדמה) ז"ל 'עוד יש בידינו קבלה של אמת כי כל התורה כולה שמותיו של הקדוש ברוך הוא שהתיבות מתחלקות לשמות בענין אחד, כאילו תחשוב על דרך משל כי פסוק בראשית יתחלק לתיבות אחרות כגון בראש יתברא אלוקים' עיי"ש, ורק חיתוך האותיות נקבע אחר הבריאה, וא"כ א"א לשנות מהלשון שמצינו בתורה, וממילא נסתבב שכך אמר, ואין להוכיח הדין מזה.

וכדברי הבן איש חי מוכח גם בביאור הגר"א, שכתב להוכיח דשרי לומר שם רבו כשמוסיף תואר כבוד, מהמדרש שאמרו ישראל משה רבינו, והקשה האגרות משה (שם) למה הוצרך להביא מהמדרש, ולא הוכיח מהפסוק, שהרי יהושע אמר אדוני משה כלאם. וכתב לבאר שהגר"א רצה להוכיח דרשאי לומר את שם רבו אף אם אומר את התואר כבוד לאחר שמו, וזה הוכיח ממה שאמרו ישראל משה רבינו [מיהו בספרי שבדפוס שלפנינו איתא שאמרו רבינו משה, וא"כ ליכא ראיה, מיהו אפשר שהגר"א היה לו גירסא אחרת כדמוכח מלשונו], אכן לדברי הבן איש חי בדוקא הביא הגר"א ראיה מהמדרש משום שמלשון הפסוקים אין להביא ראיה.

## יישוב הש"ך שלא יזכיר שם אביו 'בפניו' אף עם תואר

ועל פי יסודו של הבן איש חי יש ליישב קושיית הפרי חדש, דהש"ך להלן סי' רמ"ב (ס"ק כד) כתב שמה שכתב הרמ"א שמותר לומר ר' מורי פלוני היינו דוקא שלא בפניו, אבל בפניו אין להזכיר שמו כלל. והקשה עליו הפרי חדש דמצינו שיהושע אמר אדוני משה כלאם והיה זה בפניו, ומכח זה חולק על הש"ך, אמנם לדברי הבן איש חי אינה קושיא.