רש_י דף נ_א
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' ח' מנ"א תשס"ז

**א**

א] שבת דנ"א., טמן וכיסה בדבר שאינו ניטל בשבת או שטמן בדבר הניטל בשבת וכיסה בדבר שאינו ניטל בשבת, אם הי' מגולה מקצתו נוטל ומחזיר ואם לאו אינו נוטל ומחזיר.

ופירש"י, ז"ל, אבל טמן וכיסה בדבר שאינו ניטל, או אפילו טמן בדבר הניטל וכיסה בדבר שאינו ניטל, אם אין מקצת פי' מגולה לא יטול, דאין לו במה יאחזנה, ואם תאמר יפנה סביבותי' הואיל ודבר הניטל הוא ויאחזנה בדופני' ויטנה על צדה ויפול הכיסוי, כי ההיא דתנן לקמן האבן שעל פי החבית מטה על צדה והיא נופלת, ואם היתה בין החביות מגביהה ומטה על צדה והיא נופלת, הא אוקימנא התם בשכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור, והיכא דמגולה מקצתו אי"ז טלטול, שמצדדו והכיסוי נופל מאליו, עכ"ל.

והתוס' שם הקשו ע"ד רש"י, ז"ל, וקשה דאי חשיב הכא כמניח א"כ במגולה מקצתה היאך נוטל ומחזיר, מה בין זה לאבן שע"פ החבית דאסרי' במניח אפי' להטותה על צדה, עכ"ל.

ב] ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דהנה לקמן דקכ"ה:, תנן התם אבן שעל פי החבית מטה על צידה והיא נופלת, אמר רבה אמר רבי אמי אמר רבי יוחנן לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור, ופירש"י, ז"ל, לא שנו דמותר לטלטל החבית והאבן עליה דקתני ואם היתה בין חביות וכו' מגבי' ומטה על צדה והיא נופלת, בשוכח האבן עליה שלא במתכוין, אבל במניח נעשית החבית בסיס לאבן שהיא דבר האסור ואין מטלטל את החבית, עכ"ל.

וד' רש"י צ"ב, דמ"ט פירש למילתא דר' יוחנן דבמניח אסור, דקאי על סיפא דמתני' דאם היתה בין החבית מגבי' ומטה על צידה, ולא פירשה דקאי ארישא דמתני' דמנער את החבית והיא נופלת, דבמניח דהויא בסיס לדבר האסור אסור לנערה, והרי הגמ' שם לא הביאה אלא לרישא דמתני', וא"כ מ"ט נדחק רש"י לפרש דמילתא דר' יוחנן קאי אסיפא שלא הובא כלל בסוגיא שם, וכבר עמד בזה המהרש"א שם, עיי"ש מש"כ בזה, וע' בחי' הגרע"א שם מש"כ להעיר על דבריו.

עוד צ"ע בזה, שסותר רש"י ד' עצמו, שפירש להלן דקמ"ב:, ז"ל, לא שנו מטה על צדה דחבית וכו', נעשה חבית בסיס לדבר האסור, "ואסור להטותה" שאף החבית מוקצה, עכ"ל, וכן פירש שם לגבי מעות שע"ג הכר, ז"ל, לא שנו "דמנער", נעשה הכר בסיס למעות ואף הכר אסור בטלטול.

ובההיא דכר בפשוטו בע"כ יש לפרש כן דבמניח אסור אפי' ניעור, שהרי התם לא נזכר במתני' כלל היתר טלטול הכר בעוד המעות עליו, ובע"כ דמש"א דלא שנו אלא בשוכח קאי על ניעור.

אך הנה לפמש"כ באו"ז בביאור ד' רש"י לקמן דק"כ:, הבאנו דבריו להלן סוסק"ב, הרי מצינו דאף דלא נזכר בברייתא שם אלא ניעור, אפ"ה פירש"י דמש"א דלא שנו אלא בשוכח קאי על טלטול כדי לנער, ולפ"ז הרי דה"נ יל"פ גם במש"א בדין מעות שע"ג הכר דלא שנו אלא בשוכח קאי על טלטול כדי לנער, וע' במג"ש בסוגיין שכתב כן?.

ובחי' הגרע"א שם כתב בדעת רש"י, עפמש"כ רש"י לעיל דמ"ט., ז"ל, נוטל כיסוי של קדרה שיש תורת כלי עלי', ואע"ג שהן (הגיזי צמר) עלי' לא איכפת לן, דלא נעשית בסיס להן, שאין עשוי אלא לכסות קדרה, עכ"ל.

ופירש הגרע"א מכוון ד' רש"י, כמש"כ בעה"מ ודעימי', דלא חשיב בסיס כיון שאין הקדירה תשמיש לההטמנה והכיסוי, אלא אדרבה הן תשמישין לקדירה.

ואמנם קשיא ע"ז מהא דאמרי' באבן שע"פ החבית דבמניח הויא בסיס, שהרי החבית אינה משמשת לאבן אלא האבן משמשת לחבית, ועמש"כ בזה הבעה"מ בפ' כל הכלים, והריטב"א לעיל דמ"ט., והמאירי לקמן דקכ"ג., והחת"ס לקמן דקכ"ה:.

וי"ל בדעת רש"י, דהגם דהיכא דההיתר משמש לאיסור לא מיקרי בסיס, מ"מ מותר רק בניעור ולא בטלטול גמור, וע"ד שחילקו התוס' בדקכ"ג. בדין מניח ע"ד ליטלו דלא שרי אלא בניעור ולא בטלטול גמור, ואשר ע"כ בסוגיית הגמ' בדקכ"ה: דהא דאמר רבה אבל במניח ע"כ מיירי אף במניח ע"ד כיסוי, מדקאמר רבה ומותבי' אשמעתין, והרי במתני' ל"ה רק הנחה בעלמא בנתינת האבן ומ"מ מקשה ממנה, אלמא דגם הוא מיירי גם לא בהנחה בעלמא, אלא בע"ד כיסוי, ומשו"ה א"א לפרש דרבה קאי ארישא דמטה על צידה, דהא ניעור בעלמא גם במניח ע"ד כיסוי שרי כיון דמ"מ אין החבית משמש לאבן, משו"ה הוצרך רש"י לקבל הדוחק דקאי על סיפא דמיירי בטלטול גמור, דזה אסור גם במניח ע"ד כיסוי, אבל לקמן דקמ"ב: במימרא דרב, דאפשר לפרש דמה דקאמר אבל במניח היינו במניח שלא ע"ד כיסוי, משו"ה נקט רש"י ז"ל בפשוטו דקאי ארישא, עכ"ד הגרע"א.

אך לא נתישב בד' הגרע"א, מה שפירש רש"י לקמן דק"כ:, במש"א התם בנר שע"ג טבלא דמנער את הטבלא והיא נופלת, דלא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור, ופירש"י, ז"ל, אבל מניח נעשית טבלא בסיס לדבר האסור ואסור "לטלטלה" כדי לנערה, ובאו"ז הל' ער"ש סימן ל"ד דקדק מד' רש"י, דאין אסור אלא לטלטלה, אבל לנערה בלא טלטול שרי, והתם הרי הוי זה בסיס גמור, ואפ"ה שרי לנערה, אך לד' הגרע"א צ"ל דמש"כ רש"י לטלטלה כדי לנערה, אין כונתו דאין אסור לנער אא"כ מטלטל כדי לנער, אלא כונתו לפרש דהאיסור בניעור אינו משום ניעור המוקצה, אלא משום מה שמטלטל הבסיס בניעורו, ועמש"נ בישוב ד' רש"י אלו להלן סקט"ז.

ג] ולפ"ד הגרע"א מתישבים היטב ד' רש"י בסוגיין, וכבר רמזו לזה הגריפ"פ בגל' חי' הגרע"א שם, והנצי"ב במרומי שדה שם, דהנה באמת ילה"ע בעיקר ד' רש"י בסוגיין שכתב דהא דאם אין מקצת פי' מגולה לא מצי לפנות סביבותי' ולאחוז בדופני' וכו', הוא משום דבמניח נעשה בסיס לדבר האסור, שהרי פירש"י לעיל דמ"ט. דאין הכיסוי נעשה בסיס לדבר האסור, משום שאין הכיסוי משמש להטמנה אלא ההטמנה משמשת לכיסוי, וא"כ מ"ט הכא הויא הקדירה בסיס לדבר האסור.

אמנם לפ"ד הגרע"א הוא מיושב היטב, דהגם דהיכא דהיתר אינו משמש להאיסור לא מיקרי בסיס, מ"מ אינו מותר רק בניעור ולא בטלטול גמור, וע"כ לא מצי לאחוז בדופני הקדירה ולהגביהה וכו', משום דהוי זה טלטול גמור, אשר זה אסור בכל בסיס, אף שאין ההיתר משמש להאיסור.

והנה אמנם בדברי רש"י לא נתפרש דהיכא שאין מקצת פי' מגולה, ל"מ לנער ההטמנה אלא ע"י שיגבי' הקדירה, אך התוס' העתיקו כן ד' רש"י, ז"ל, הקשה בקונט' יפנה סביבה ויאחזנה בדופניה "ויגביהנה" ויטנה על צדה כדתנן בפרק נוטל "היתה בין החביות מגביהה" כו', עכ"ל, וכתב המהרש"א דהתוס' הוסיפו כן על ד' רש"י, משום דזהו כל החילוק בין מגולה מקצתה לשאינה מגולה מקצתה, ליכא בין מגולה מקצתה ובין שאינה מגולה מקצתה, עיי"ש, ולפ"ד הגרע"א היינו, דכיון שאין ההיתר משמש להאיסור, ע"כ אינו נעשה בסיס לאסור ניעור, אך מ"מ טלטול גמור אסור.

ולפ"ז מתישב משה"ק התוס' ע"ד רש"י, דאי חשיב הכא כמניח א"כ במגולה מקצתה היאך נוטל ומחזיר, מה בין זה לאבן שע"פ החבית דאסרי' במניח אפי' להטותה על צדה, אך לפ"ד הגרע"א הוא מתישב היטב, דהגם דחשיב כמניח, מ"מ כיון שאין ההיתר משמש לאיסור, אינו נעשה בסיס גמור ליאסר בניעור, ורק טלטול גמור הוא דאסור, ומיושב היטב ד' רש"י.

ד] אמנם ילה"ע ע"ד הגרע"א, דאי נימא דהכא דא"א לו לנער אלא ע"י שיגבי' הקדירה חשיב זה כטלטול גמור דהאיסור, א"כ מ"ט הקשו התוס' ע"ד רש"י דאי חשיב כמניח אפי' מגולה מקצתה היאך נוטל ומחזיר, הרי יל"פ ד' רש"י כמש"כ התוס' גופייהו דלא חשיב כמניח כיון שדעתו ליטלו בשבת, וע"כ היכא שמגולה מקצתה נוטל ומחזיר, ואפ"ה היכא שאין מגולה מקצתה אסור, משום דטלטול גמור אסור אף במניח ע"ד ליטלו, וכמש"כ התוס' לקמן דקכ"ג..

והאמנם י"ל דהתוס' הכא פליגי ע"ד התוס' לקמן, וכמו שדן בזה הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ט, אך עיי"ש דמסיק דשפיר י"ל דהתוס' הכא ס"ל כד' התוס' דלקמן, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לא פירשו התוס' כן בד' רש"י.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהא דבמניח ע"ד ליטלו בשבת לא התירו טלטול גמור, היינו משום שלא הקילו להתיר טלטול איסור אגב היתר היכא שהניח במתכוין ופשע, ואי"ז כלל משום דהוי בסיס לדבר האסור, ואשר ע"כ לא ניח"ל להתוס' לפרש כן ד' רש"י, שהרי רש"י פירש דטעם האיסור הוא משום דבמניח הוי בסיס לדבר האסור, וע"ז שפיר הקשו התוס' דא"כ דהוי בסיס, אפי' מגולה מקצתה היאך נוטל ומחזיר.

האמנם לפ"ז קשיא בעיקר מה שפירש הגרע"א ד' רש"י לקמן דקכ"ה: ע"פ יסוד ד' התוס', שהרי לישנא דגמ' בדקכ"ה: הוא דבמניח נעשה בסיס לדבר האסור, וא"כ היאך מצינו לפרש דאין אסור אלא טלטול גמור, וכיסוד ד' התוס' בדקכ"ג., הרי הא דבמניח במתכוין אסור טלטול גמור אי"ז כלל משום דין בסיס.

אמנם מד' הגרע"א אלו נ' שפירש, דהא דלא התירו בהני גווני טלטול גמור, הוא מגדר בסיס לדבר האסור, אך לפ"ז הדר צ"ב, דמ"ט הקשו התוס' ע"ד רש"י, ולא ניח"ל לפרש ד' רש"י ע"פ דבריהם דכיון שדעתו ליטלו בשבת ל"ה בסיס גמור לאסור אף ניעור, ומ"מ טלטול גמור אסור, וי"ל דהגם שלדעת רש"י צ"ל דגדר איסור טלטול גמור בכה"ג הוא משום דין בסיס, מ"מ התוס' לא ס"ל כן, וע"כ לא ניח"ל לפרש ד' רש"י ע"פ דבריהם.

ה] ויל"פ עוד בטעם הא דלא ניחא להו להתוס' לישב פירש"י ע"פ דבריהם, דכל שדעתו ליטלו בשבת אינו נעשה בסיס גמור, וע"כ היכא שמקצת פי' מגולה נוטל ומחזיר, ומ"מ טלטול גמור אסור, וע"כ היכא שאין מקצת פי' מגולה אסור להגבי' הקדירה כדי לנער ההטמנה.

וזה לפמש"כ החזו"א בסימן קנ"ו לסימן שי"א, ז"ל, דהגבהה לצורך ניעור [בזמן שעומדת בין החביות שאי אפשר להטות החבית בלי הגבהה] היא בכלל ניעור, אבל כשאפשר לו להטותה אלא שהאבן תפול על החביות ותשברן, אז מקרי הטלטול טלטול גמור, וכן כשאינו מנער כאן מפני שצריך למקום זה לשימוש, ומטלטלו למקום אחר זהו טלטול גמור, עכ"ל, ועמש"נ ב? סקי"ב בביאור דבריו.

ולפ"ד החזו"א נמצא, דאף היכא שאין מקצת פי' מגולה דא"א לו לנער אא"כ אוחז בדפני הכלי להגבי' ולנער, לא חשיב זה כטלטול גמור, דהגבהה לצורך ניעור היא בכלל ניעור, וע"כ לא מצו התוס' ליישב פירש"י ע"פ דבריהם, וב? סקי"ב נתבאר דלפ"ז ניחא מה שעמד הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ט, דמד' התוס' בסוגיין נ' דלא ס"ל כד' התוס' לקמן דקכ"ג., דאי ס"ל כד' התוס' לקמן מ"ט הוצרכו לפרש דהא דבאינה מגולה מקצתה אינו נוטל ומחזיר, מיירי בענין שא"א לאחוז בקדירה, עיי"ש.

ואם כנים הדברים, הרי שוב אין לפרש ד' רש"י בסוגיין לפ"ד הגרע"א, שהרי אי נימא דלא חשיב הכא כבסיס לדבר האסור, משום שאין ההיתר משמש את האיסור, א"כ מ"ט היכא שאין מקצת פי' מגולה אסור לאחוז בדפנותי' ולהגביהה ולנער ההטמנה, הרי הגם דטלטול גמור אסור אף בגוונא שאין ההיתר משמש את האיסור, הרי הכא לא חשיב כטלטול גמור, דהגם שמגבי' האיסור, מ"מ כיון שעושה כן לצורך הניעור, לא חשיב זה כטלטול גמור, וכנ"ל.

אך י"ל דרש"י פליג בהך מילתא ע"ד התוס', וס"ל דאף בכה"ג שמגבי' האיסור לצורך הניעור חשיב זה כטלטול גמור, ושו"ר כן בחזו"א סימן מ"ז סק"ו, ז"ל, מיהו נראה מדבריהם דהכא הטית הקדירה לא מקרי טלטול אלא ניעור, ורש"י ס"ל דזה מקרי טלטול, עכ"ל.

**ב**

ו] ונראה לפרש ד' רש"י בע"א ע"ד ד' הגרע"א, והוא לפ"מ שביארו, דבדין בסיס תרתי איתנייהו בי', חדא הוא דהבסיס הוי טפל למוקצה ונעשה הבסיס עצמו מוקצה, וכל' רש"י לעיל דמ"ז. ולקמן דקמ"ב:, ועוד דטלטול האיסור ע"י הבסיס, לא חשיב כטלטול מן הצד, אלא הוי זה כטלטול גמור דהאיסור.

ולפ"ז י"ל בדעת רש"י, דהגם דהיכא שאין ההיתר משמש את האיסור, לא נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור וכמו שפירש"י לעיל דמ"ט., כ"ז הוא בהך דינא דהבסיס טפל למוקצה ונעשה הבסיס עצמו מוקצה, אך הך דינא דטלטול האיסור ע"י הבסיס לא חשיב כטלטול מן הצד, הוא אף היכא שאין ההיתר משמש את הבסיס.

והיינו משום דהך דינא דנעשה הבסיס עצמו מוקצה, הוא משום דהבסיס טפל למוקצה, וע"כ היכא שאין ההיתר משמש את המוקצה ואינו נטפל לו, אינו נעשה הוא עצמו מוקצה, ומשא"כ הך דינא דטלטול האיסור ע"י הבסיס לא חשיב כטלטול מן הצד, י"ל דהיינו כל היכא שזה הוא מקומו של האיסור, וע"כ אף היכא שאין ההיתר משמש את האיסור, מ"מ כיון שקבע מקומו של האיסור ע"ג ההיתר, לא חשיב טלטול האיסור ע"י ההיתר כטלטול מן הצד.

ואשר ע"כ ס"ל לרש"י, דלא שרי בכה"ג שאין ההיתר משמש את האיסור, אלא ניעור גרידא, אך טלטול מן הצד אסור, וכמש"נ דהגם דאין ההיתר משמש את האיסור, מ"מ הך דינא דבסיס דטלטול האיסור על ידו לא חשיב כטלטול מן הצד, שייך אף בכה"ג.[[1]](#footnote-2)

והא דניעור שרי, נ' דהוא משום דהתירא דניעור אינו כלל משום דחשיב כטלטול מן הצד, שהרי חזינן דאף למ"ד לקמן דקכ"ג. דטלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ ניעור שרי, והיינו משום דניעור לא חשיב כטלטול המוקצה כלל, וכמו שפירש"י שם, ז"ל, אם מגולה מקצתה שיכול לאוחזה במקום המגולה, "דאפילו טלטול מן הצד ליכא", שאין צריך להגבי' התבן אלא מגבי' מקום המגולה. והתבן נשמט ונופל, עכ"ל, ואשר ע"כ אף בדהוי ההיתר בסיס לדבר האסור, אין לאסור ניעור, אלא משום הך דינא דבסיס דההיתר עצמו נעשה מוקצה, אך בגונא שאין ההיתר משמש לאיסור דליכא להך דינא דבסיס, שפיר שרי לנער האיסור.[[2]](#footnote-3)

ואשר ע"כ פירש"י לקמן דקכ"ה: באבן שע"פ החבית, דאף במניח לא נאסר אלא הגבהת החבית בעוד האבן עלי', אך ניעור שרי, והיינו כמש"כ הגרע"א דלפום סוגיא דהתם איירי במניח ע"ד כיסוי, ובכה"ג לא נעשית החבית בסיס ליאסר בטלטול, ואך דמ"מ כה"ג לי"ב להתירא דטלטול מן הצד ולא שרי לטלטל האבן ע"י החבית, אך ניעור גרידא שרי, וכמש"נ.

אך בסוגיא לקמן דקמ"ב: פירש"י כפשוטו דבמניח אסור אף ניעור, ומשום דלפום סוגיא דהתם שפיר יל"פ דאיירי במניח שלא ע"ד כיסוי, וכמש"כ הגרע"א, ובכה"ג נעשית החבית בסיס לדבר האסור ונעשית היא עצמה מוקצה, וכמו שפירש"י שם, וע"כ אף אסור לנערה.

ז] ולפ"ז מתבארים היטב ד' רש"י בסוגיין, דע"כ היכא שאין מגולה מקצתה לא שרי לאחוז בדופני הקדירה ולהגביהה ולהטותה, דאף אי נימא דאף כה"ג לא חשיב כטלטול גמור וכמש"כ החזו"א, הא מיהת הוי זה טלטול מן הצד, וכיון דנעשית הקדירה בסיס לההטמנה, לי"ב להתירא דטלטול מן הצד.

ומשא"כ היכא שמגולה מקצתה דל"ב אלא ניעור בעלמא, שרי שפיר לנער, שהרי בכה"ג דאין ההיתר משמש לאיסור, לא נעשה הבסיס עצמו מוקצה, והגם דלא שרי בכה"ג טלטול המוקצה ע"י ההיתר דלא חשיב כטלטול מן הצד, מ"מ ניעור בעלמא שרי, כיון דאי"ז טלטול כלל, וזהו שפירש"י דההיתר היכא דמגולה מקצתה, הוא משום "דאי"ז טלטול" שמצדדו והכיסוי נופל מאליו.

ח] וסמך לזה בדעת רש"י, נ' דהנה לעיל דמ"ג: פליגי רב ושמואל במת המוטב בחמה, דדעת שמואל דהופכו ממטה למטה, ולרב אסור להופכו ממטה למטה, ומפרשינן התם לפלוגתייהו דמר סבר טלטול מן הצד שמי' טלטול ומר סבר לא שמי' טלטול.

והנה הראשונים שם פירשו דהופכו ממטה למטה היינו ע"י שמנער המטה, ומכח זה הוכיחו דאיירי בגונא דלא נעשית המטה בסיס, אך הנה בפירש"י שם פירש, ז"ל, מן הצד כלאחר יד, ובחי' הר"ן שם כתב בדעת רש"י, דהופכו ממטה למטה למת עצמו קאמר, וא"צ לאחוז במטה כלל, דכל שמטלטלו שלא כדרכו אלא כלאח"י טלטול מן הצד מיקרי, וכ"ה בקצרה גם בפי' הר"ן על הרי"ף.

וצ"ב מ"ט נטה רש"י מפשטא דמילתא דהופכו ממטה למטה הוא ע"י ניעור המטה, והוצרך לפרש דהופך את המת עצמו, והא דחשיב כטלטול מן הצד הוא משום שמטלטלו שלא כדרכו אלא כלאח"י, וי"ל דקשיא לי' דהמטה הויא בסיס והיאך מותר לנערה, וע"כ פירשה בכה"ג שא"צ לאחוז כלל במטה, וכמש"כ הר"ן.

ומזה נ' מקור למש"נ בדעת רש"י, דהתירא דניעור הוא משום דלא חשיב טלטול כלל, ול"ב בזה להתירא דטלטול מן הצד, וע"כ אי איירי התם שהופכו ממטה למטה ע"י ניעור המטה, הוה שרי לכו"ע, דהגם דטלטול מן הצד שמי' טלטול, אך הרי ניעור לא חשיב טלטול כלל, וגם אי"ז מתישב בלישנא דגמ' דקרי לי' טלטול מן הצד, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דאיירי שהופך את המת עצמו, ובזה הוא דפליגי רב ושמואל אם טלטול מן הצד שמי' טלטול.

ויש להוסיף, דגם אי נימא בדעת רש"י, שדעתו כמו שפירשו התוס' וש"ר שם, דטעמא דרב דטלטול מן הצד שמי' טלטול, ול"ד להא דשרינן בכ"ד טלטול מן הצד, הוא משום דלא שרי טלטול מן הצד היכא דהוי לצורך הדבר האסור, י"ל דס"ל דכ"ז הוא בטלטול מן הצד, אך בניעור דל"ה טלטול כלל, אשר מה"ט שרי אף לרבנן דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול, שרי אף היכא דהוי לצורך דבר האסור, וע"כ אאל"פ דהא דאסר רב הוא בניעור המטה, וכמש"נ.

וע' להלן ס"ק י"ח י"ט, מש"נ עוד בד' רש"י אלו.

ט] והנה התוס' לעיל שם הקשו, דאמאי אסר רב הכא טלטול מן הצד הא תנן בפ' נוטל מעות שע"ג הכר מנער את הכר והן נופלות ואבן שעל פי החבית מטה על צדה וכו', ואפי' רבנן דרבי אלעזר בן תדאי שרו בכה"ג דהכא, דהא שרו פגה שהטמינה בתבן וחררה שהטמינה בגחלים אם מגולה מקצתה וכו', ותירצו התוס', ז"ל, ואומר ר"י דיש לחלק דהכא עיקר הטלטול לצורך מת ולא דמי לכל הנהו שעושה עיקר הטלטול לצורך כר וחבית ולא לצורך מעות ואבן, עכ"ל.

אמנם הנה באו"ז סימן פ"ו הביא דעת רשב"ם ור"ת, ז"ל, אמנם ראיתי כתוב בשם רבינו שמואל ור"ת שבכל ענין טלטול מן הצד שרי וכו', ואין לחוש להא דמסיק בכירה דכ"ע טלטול מן הצד שמי' טלטול גבי מת, דמאחר דאפסיק הלכתא כהדיא בכל הכלים כר"א בן תדאי, אורחא דתלמודא הוא לאסוקי פעמים אפי' דלא כהלכתא, עכ"ל, והיינו שדעתם דאה"נ רב דאסר בטלטול מן הצד, הוא דלא כר"א בן תודאי, ואנן קי"ל כר"א בן תודאי ודלא כרב.

ואמנם קשיא לדידהו קו' התוס', דכמאן ס"ל לרב, שהרי אפי' רבנן דרבי אלעזר בן תדאי שרו בכה"ג דהכא, דהא שרו פגה שהטמינה בתבן וחררה שהטמינה בגחלים אם מגולה מקצתה.

אך לפמש"נ בד' רש"י ניחא, דהא דשרו רבנן במגולה מקצתה, הוא משום דהתם מצי לנער האיסור, דל"ה זה טלטול כלל, אך הא דאסר רב הכא איירי בטלטול מן הצד, והיינו בשהופך המת עצמו ממטה למטה, ובזה ס"ל לרב כרבנן דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול.

אך ד' בעה"מ ופסקי רי"ד שם, דנמי ס"ל דמילתא דרב הוא דלא כר"א בן תודאי, לא נתישבו בזה, שבד' בעה"מ ותורי"ד לקמן דקכ"ג. מבו' דאף ניעור הוי כטלטול מן הצד, ומכח זה כתב הרי"ד דגם רבנן דפליגי על ר"א בן תודאי ס"ל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, עיי"ש, וכן צ"ל גם לדעת בעה"מ, ולפ"ז קשיא כמאן אתיא מילתי' דרב, הרי לא מצינו תנא דס"ל כן דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וצ"ל דרב תנא ופליג.

י] אך העירוני, דלפ"ז תיקשי בהיא דפגה שהטמינה בתבן וחררה שהטמינה בגחלים ובההיא דפוגלא, דמ"ט שרי בהו טלטול מן הצד, הרי הוו בסיס לדבר האסור.

והתוס' שם תירצו דבמניח ע"ד ליטלו בשבת ל"ה בסיס, אך בד' רש"י בסוגיין ולעיל דמ"ט. מבו' דלא ס"ל כן.

והנה בפשוטו צ"ל לדעת רש"י, וכ"כ המגיני שלמה בסוגיין, דהא דלא הוו בסיס לדבר האסור, הוא משום דבהני גווני אין ההיתר משמש את האיסור, אלא אדרבה האיסור משמש את ההיתר, וע"כ אין נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור, וכמו שפירש"י לעיל דמ"ט..

אך לפמש"נ דאף בכה"ג דאין ההיתר משמש את האיסור, לא שרי טלטול מן הצד, ורק ניעור גרידא שרי, הדר תיקשי, דהגם דבהני גווני אין ההיתר משמש את האיסור, מ"מ מ"ט שרי לטלטל האיסור בטלטול מן הצד.

והנה אמנם בההיא דפוגלא י"ל דאיירי בשוכח, וכמו שדנו בזה התוס' שם, אך בההיא דפגה שהטמינה בתבן וחררה שהטמינה בגחלים הרי משמע להדיא דאיירי במניח.

אמנם הנה ז"ל המאירי שם, גדולי המפרשים כתבו ששמועה זו דוקא בשוכח אבל במניח לא, שהרי נעשית בסיס לדבר האסור וכו', ואע"פ שלשון טמנה מוכיח שבמניח הוא אומר כן אין זה כלום, שהרי על כרחך טמנה בחול הוא אלא ששכחה בשבת, עכ"ל, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת רש"י דאיירי התם בששכחה בשבת, ואין נעשה ההיתר כלל בסיס לדבר האסור, ואשר ע"כ מותר לטלטל האיסור בטלטול מן הצד.

ולכאו' י"ל עוד בזה, לפמש"כ המאירי לקמן ר"פ נוטל, דאוכלין אין נעשין בסיס לדבר האסור, ומבו' בדבריו שם דאין הטעם בזה משום דאינם משמשין לאיסור, אלא אף בלא"ה אין אוכלין נעשין בסיס, ולפ"ז י"ל דע"כ בפגה וחררה ופוגלא שרי לטלטל האיסור בטלטול מן הצד, משום דהוו אוכלין ואינם נעשין כלל בסיס לדבר האסור.

אך כמדומה דאי"ז מתישב, דאם כנים הדברים בדעת רש"י דבדין בסיס נאמרו ב' הלכות, חדא דהבסיס הוא טפל להדבר האסור ונעשה הבסיס עצמו מוקצה, ועוד דטלטול האיסור ע"י הבסיס לא חשיב כטלטול מן הצד, והיכא שאין ההיתר משמש את האיסור, הגם דאין ההיתר טפל לאיסור ואין נעשה ההיתר עצמו מוקצה, מ"מ אית בי' להך דינא דטלטול האיסור ע"י הבסיס לא חשיב כטלטול מן הצד, משום דהך דינא אינו מכח טפילות הבסיס לאיסור, אלא שנקבע שמקומו של האיסור הוא ע"ג ההיתר, וע"כ הוא דלא חשיב טלטול האיסור ע"י ההיתר כטלטול מן הצד, הרי נ' פשוט דאף אי נימא דאין אוכלין נעשין בסיס לדבר האסור, היינו רק דלי"ב להך דינא דהן טפלין לאיסור ונעשין הן עצמן מוקצה, אך הך דינא דטלטול האיסור ע"י הבסיס לא חשיב כטלטול מן הצד, ודאי שייך אף באוכלין, דהגם דנימא דאוכלין אין נטפלין לאיסור, הרי הך דינא דטלטול האיסור ע"י הבסיס לא חשיב כטלטול מן הצד, אינו כלל משום טפילות הבסיס לאיסור, וכמש"נ, וצ"ע בזה.

**ג**

יא] והנה אמנם כל עיקר מש"נ בדעת רש"י, הוא לפ"מ שפירש הגרע"א בד' רש"י לעיל דמ"ט. דהא דאין הכיסוי נעשה בסיס לדבר האסור, הוא משום דאין הקדירה משמשת לההטמנה והכיסוי, אלא אדרבה הן תשמישין לקדירה, וכן פירשו בדעת רש"י, גם המגיני שלמה בסוגיין, והחת"ס לקמן דקכ"ה:, והרש"ש לקמן דקכ"ה..

אמנם הנה בד' הב"י מבו' שפירש ד' רש"י בע"א, דהנה התוס' בסוגיין הק' עוד ע"ד רש"י, ז"ל, ועוד קשה לר"ת דהא תנן נוער את הכיסוי והן נופלות אפי' אינן מגולות מקצתן, עכ"ל.

ובב"י סימן ש"ט כתב לישב ד' רש"י, ז"ל, ומה שהקשו עליו מדתנן נוער את הכיסוי, נראה לי שהוא ז"ל נזהר מזה, שכתב נוטל כיסוי של קדרה וכו' ואע"ג שהן עלי' לא איכפת לן דלא נעשית בסיס להם שאין עשוי אלא לכסות קדרה, עכ"ל, כלומר דגיזין הללו לא להניחם על כיסוי הקדרה נתכוין אלא להטמין הקדרה, הילכך ליכא למימר בהו נעשה בסיס לדבר האסור, כדשייך למימר במניח אבן על פי חבית ומעות על הכר, עכ"ל.

והנה אם מכוון ד' רש"י הוא כמו שפירשו הגרע"א ודעימי' דלא חשיב בסיס משום שאין ההיתר משמש את האיסור, הרי ה"ט שייך גם בסוגיין דכיסה בדבר שאינו ניטל, דגם בזה אין ההיתר משמש את האיסור, וא"כ אכתי קשיא קו' התוס', דמ"ש דהכא אסרינן היכא שאין מקצת פי' מגולה משום שנעשה בסיס לדבר האסור, ואילו במתני' שרי אף באין מקצת פי' מגולה.

יב] אמנם ביאור ד' הב"י מתבאר בלשונו, שפירש ד' רש"י לעיל בע"א, דהא דל"ה הכיסוי בסיס לגיזין, אין הטעם בזה משום דהגיזין משמשין לכיסוי, אלא הטעם בזה הוא משום שלא נתכוין כלל להניח הגיזין על כיסוי הקדרה, אלא להניחן על הקדירה עצמה להטמינה, שהרי מה שנתן את הכיסוי, אי"ז לצורך שיהא בסיס להטמנה, אלא כדי לכסות הקדירה, וע"כ הוא דאין הכיסוי בסיס לגיזין.

וכפי' זה מדויק טפי בל' רש"י, דלפי' הגרע"א ודעימי' הו"ל לרש"י למימר דלא נעשית בסיס לגיזין, שהם אינם עשויין אלא להטמין בהן, וממש"כ רש"י דהא דלא נעשית בסיס הוא משום שאין עשוי אלא לכסות קדירה, מ' דקאי על הכיסוי, דהוא אינו עשוי אלא לכסות קדירה, וע"כ הוא שאינו נעשה בסיס לגיזין, וזה כפי' הב"י.

וכביאור זה בד' רש"י מצינו בד' הלבוש סימן רנ"ט, ז"ל, ואע"פ שהמוכין והגיזין עלי' לא איכפת לן, שלא נעשית הכיסוי בסיס להן, שאינו בא אלא לכסות בה הקדירה ואינו בטל אגבן, עכ"ל, וכ"ה באלי' רבה סימן שי"א סוסקכ"ו ותהל"ד סימן רנ"ט סק"ה.

ומצינו כן גם בד' הבית מאיר סימן ש"ט, שכתב עפי"ד רש"י לפ"מ שפירשו הב"י דאין המפה שתחת הנרות נעשית בסיס לנרות, משום שאינה לא לכסות השלחן, והנר שהניח עלי' לא להניחו על המפה מתכוין אלא להאיר בשלחן, עיי"ש, והובאו דבריו בשעה"צ שם סקכ"ד.

ויש להוסיף בזה, דהנה בפירש"י לקמן דקכ"ה. פירש, בדין האבן שבקירוי', דאם ממלאין בה ואינה נופלת שויא כלי, ואם לאו ה"ה כשאר אבנים ואין מטלטל את הקירוי' דשויא בסיס לאבן שנושאתה, עכ"ל, והרש"ש שם הק', דלכאו' זה סותר למש"כ לעיל דמ"ט. שאין נעשית בסיס לגיזין, אמנם לפ"מ שפירשו הב"י ודעימי' בד' רש"י לעיל לק"מ, וז"פ, וגם לפ"מ שפירשו הגרע"א ודעימי' ניחא, לפמש"כ הגרע"א בדעת רש"י דאף בכה"ג לא שרי טלטול גמור, וכאשר כן מוכח מפירש"י בסוגיין, וכמש"נ לעיל.

יג] ולפ"ז פשוט, דהא דבסוגיין ס"ל לרש"י דהויא הקדירה בסיס לדבר האסור, ול"ד למה שפירש"י לעיל דמ"ט. דל"ה בסיס, הוא משום דהגם דכיסוי הקדירה לא חשיב בסיס משום שלא נתכוין להניח הגיזין על כיסוי הקדרה, אך הקדירה עצמה הויא בסיס, שהרי נתכוין להניח הדבר שאינו ניטל עלי' כדי להטמינה בהן, דלא ס"ל לרש"י כד' בעה"מ ודעימי' דלא חשיב בסיס היכא שאין ההיתר משמש לאיסור, וזהו שפירש"י בסוגיין, דהא דלא מצי לאחוז בדופני הקדירה, הוא משום דהויא בסיס לדבר האסור.

והא דבמתני' לעיל דמ"ט. לא אסרינן משום בסיס, הוא משום דהתם הרי תנן דנוטל את הכיסוי, והכיסוי אינו נעשה בסיס לגיזין, וזהו מה שישב הב"י לקו' התוס' על פירש"י.

וע' להלן סקכ"ב וסקכ"ד שנתבאר לפמש"נ דהקדירה עצמה נעשית בסיס, דא"כ מ"ט לעיל במתניתין שרי ליטול את הקדירה עצמה, אחר שהסיר ממנה הכיסוי ונפלו הגיזין, הרי היא נעשית בסיס לדבר האסור.

יד] ולפ"ז הרי הדר תיקשי ע"ד רש"י, דאם אכן נעשית הקדירה בסיס גמור לדבר האסור, הגם שאין ההיתר משמש לאיסור, א"כ מ"ט היכא שמקצת פי' מגולה שרי להטותה, הרי כל דהוי בסיס לדבר האסור אסור אף לנער, וכמשה"ק התוס'.

ותיקשי נמי במה שפירש"י לקמן דקכ"ה: דמש"א דבמניח נעשית החבית בסיס לדבר האסור, היינו דכה"ג אסור להגביהה ולהטותה על צידה, ומשמע דניעור שרי, וקשיא דכיון דהוי בסיס לדבר האסור, בדין דיהא אסור אף ניעור, וגם קשיא שסותר רש"י ד' עצמו דלקמן דקמ"ב: פירש להדיא דבמניח אסור אף להטות את החבית, שאף החבית מוקצה, והגרע"א יישב לזה ע"פ פירושו בד' רש"י לעיל דמ"ט: דהיכא דאין ההיתר משמש לאיסור אינו נעשה בסיס, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, אך לפי' הב"י בד' רש"י הרי מבו' דעת רש"י דאף היכא דאין ההיתר משמש לאיסור ה"ה נעשה בסיס, והדק"ל.

**ד**

טו] והנה בעיקר ד' רש"י לקמן דקכ"ה:, מצאנו בד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן ד', שפירש דבריו כפשוטם, ז"ל, ואל ישיאוך דברי תוס' הרב ר' יוסף וגם פי' הרב זקני שפירשו דרבה ורב יוסף אאם היתה בין החביות קאי, ולאו מילתא היא דבפ' נוטל אדם את בנו מפרש רב הונא משום דרב ארישא דמתניתין קאי, שחוזר בו התם ופירש כדברי, ורב לטעמי' דאמר בהדיא מעות שעל הכר אם היו עלי' בין השמשות אפי' נטלן אסור לטלטל המטה אע"ג דלא יחדה, ש"מ דרב מקצה חבית אפי' נטל האבן, עמש"נ בדבריו אלו להלן ענף ה' (סקכ"א ואילך), עכ"ל.

והרי דמפרש ר"ת בדעת רש"י לקמן דקכ"ה: דבכל בסיס לדבר האסור לא נאסר אלא טלטול אך ניעור שרי, ואך שכתב דרש"י גופי' לקמן דקמ"ב: ופירש דאסור אפי' ניעור.

ולפ"ז ניחא גם ד' רש"י בסוגיין, דע"כ הגם דנעשית הקדירה בסיס לדבר האסור, מ"מ היכא שאין מקצת פי' מגולה מותר לנערה, דלא נאסר ניעור בבסיס לדבר האסור.

והנה אמנם עיקר הדברים צ"ב, דמ"ט נימא דלא נאסר בבסיס לדבר האסור אלא טלטול אך ניעור שרי.

טז] ומצאנו הביאור בזה באו"ז הל' ער"ש סימן ל"ד, ז"ל, מיהו איני יודע במניח אם דווקא להגבי' השלחן ולהשליך אסור אבל לנענע אפי' במניח מותר, ורבינו שלמה פירש לקמן דק"כ: במניח נעשית טבלא בסיס לדבר האסור ואסור לטלטל כדי לנערה עכ"ל, משמע שאינו אוסר אלא לטלטלה אבל לנערה בלא טלטול שרי, "ולמאי דפסקי' טלטול מן הצד לא שמי' טלטול הוה משמע להתיר" וכו', ובפ' נוטל בההיא דמעות שע"ג הכר משמע לשון רש"י שרוצה לומר דאפי' לנער בלא טלטול אסור וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' האו"ז דטעמא דרש"י דס"ל דאף דהוי בסיס לדבר האסור, מ"מ מותר לנערו, הוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול.

ונ' בביאורו, לפמש"כ באו"ז שם סימן ל"ג, ז"ל, ראיתי כתוב בשם ר"ת זצ"ל שהתיר ליגע בנר תלוי בשבת כשהוא דולק וכו', ומשום מוקצה נמי ליכא דהואיל ונר שלנו תלוי', טלטול ממקום למקום הוי טלטול מן הצד ולא שמי' טלטול, עכ"ל, והובא בביאוה"ל סימן רס"ה ס"ב.

ולמדנו מד' ר"ת דבר חדש, דטלטול מן הצד הוי שֵם כולל לכל טלטול שאינו גמור, וע"כ אף טלטול הנר התלוי ממקום למקום, כיון שאינו טלטול גמור, הוי בכלל טלטול מן הצד דשרי.

ולפ"ז נ' דמה"ט לדידי' שרי לנער הבסיס, דכיון שאינו מטלטלו ממקומו אלא מנערו, אי"ז טלטול גמור, וכל טלטול שאינו גמור הוי בכלל טלטול מן הצד דשרי.

אמנם הנה בביאוה"ל רע"ז ס"ג כתב דכל מה שהתיר האו"ז ליגוע בנר תלוי אף שהוא מתנדנד עי"ז, הוא רק היכא שאינו מתכוין לנדנוד ממש, עיי"ש, ולפ"ז הרי אין לדמות מש"כ האו"ז בדעת רש"י דשרי לנער הבסיס, להא דשרי ליגוע בנר תלוי, דהתם הרי לא שרי אלא בשאינו מתכוין לנדנוד, ואילו הכא הרי הוא מתכוין לניעור, וצ"ע בזה.

יז] ולפ"ז נ' לישב היטב סתירת ד' רש"י, שבדבריו לקמן דקכ"ה: מבו' דאף במניח לא אסור אלא לטלטל החבית בעוד האבן עלי' אך ניעור שרי, ואילו בדבריו לקמן דקמ"ב: מפורש דאף ניעור אסור.

והנה אמנם ר"ת כתב מכח זה דרש"י חזר בו, אך קשיא ע"ז, שהרי לכאו' ד' רש"י בדקמ"ב: מוכרחים בסוגיא שם, במש"א במעות שע"ג הכר דלא שנו אלא במניח, דהתם בע"כ קאי על ניעור, שהרי לא נזכר במתני' שם כלל היתר טלטול הכר בעוד המעות עליו, והרי דבמניח אסור אף ניעור, וקשיא מזה ע"ד רש"י בדקכ"ה:.

אך באמת כבר נת' לעיל סק"א, דלפמש"כ באו"ז בביאור ד' רש"י לקמן דק"כ:, שהבאנו לעיל סקט"ז, הרי מצינו דאף דלא נזכר בברייתא שם אלא ניעור, אפ"ה פירש"י דמש"א דלא שנו אלא בשוכח קאי על טלטול כדי לנער, ולפ"ז הרי דה"נ יל"פ גם במש"א בדין מעות שע"ג הכר דלא שנו אלא בשוכח קאי על טלטול כדי לנער, וכאשר כ"ה מוכח בדעת האו"ז גופי', שדן בדין זה אם שרי לנער, ולא הוכיח לאסור ממש"א במעות שע"ג הכר דלא שנו אלא בשוכח, והיינו משום דיל"פ דלא קאי על ניעור אלא על טלטול לצורך ניעור.

דהנה כבר הבאנו לעיל סק"ט מש"כ באו"ז סימן פ"ו בשם רשב"ם ור"ת, שדעתם דרב דאסר בפרק כירה טלטול מן הצד, הוא דלא כר"א בן תודאי, וקי"ל כר"א בן תודאי, וכ"ה דעת הבעה"מ לעיל דמ"ג: והרי"ד בפסקיו שם, ומבו' דעתם דלדעת רב אסור טלטול מן הצד אף לצורך דבר המותר, ולדידן שרי טלטול מן הצד אף לצורך דבר המותר.

ולפ"ז הרי דלפמש"כ האו"ז דהא דשרי ניעור בבסיס לדבר האסור, הגם דהוי הבסיס מוקצה, הוא משום דהוי זה כטלטול מן הצד, נמצא דלדעת רב דאסר בטלטול מן הצד, ה"נ יש לאסור ניעור הבסיס, אף אי נימא דחשיב כלצורך דבר המותר.

ולפ"ז מתישב היטב ד' רש"י שפירש לקמן דקמ"ב: דבמניח אסור אף ניעור, שהרי רש"י קאי התם על מימרא דרב, ולרב לטעמי' דס"ל דטלטול מן הצד אסור, ה"נ אסור לנער הבסיס, אף בדקכ"ה: דקאי רש"י על מימרא דר' יוחנן, פירשה כהלכתא דטלטול מן הצד שרי וה"נ שרי לנער הבסיס, ומיושב היטב ד' רש"י.

יח] וצריך להוסיף בזה, דלכאו' תיקשי דאם אכן ס"ל לרב דטלטול מן הצד אסור אף לצורך דבר המותר, ומה"ט לא שרי לנער הבסיס, הגם דניעור מוקצה חשיב כטלטול מן הצד, א"כ מ"ט בשוכח שרי לנער את החבית, ולא אסרינן לה משום טלטול האבן.

ובפשוטו צ"ל בזה דניעור גרע, ואף רב דס"ל דטלטול מן הצד אסור, מודה דניעור שרי, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בפירש"י לקמן דקכ"ג. דאף לרבנן דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ ניעור שרי, אך עמש"נ לעיל סק"ו בהערה שאי"ז מוכרע במכוון ד' רש"י שם.

וזה מתישב היטב לפ"מ שביאר רש"י לעיל דמ"ג: דהופכו ממטה למטה לאו היינו שהופכו ע"י המטה, אלא היינו שהופך המת עצמו, והא דחשיב כטלטול מן הצד הוא משום דהוי כלאח"י, אשר לפ"ז שפיר י"ל דבניעור גרידא מודה רב דשרי, וי"ל דמה"ט הוצרך רש"י לפרש לסוגיא דהתם דלא כפשטה, וכבר נת' כעי"ז לעיל סק"ח.

יט] אך אכתי קשיא, שהרי במתני' התם תנן דאם היתה בין החביות מגביהה ומטה על צידה, והרי דמתני' ס"ל דטלטול מן הצד ל"ש טלטול, וע"ז הוא דקאי ד' רב דבמניח אסור, וא"כ אף אם רב גופי' ס"ל דקי"ל דלא כמתני' אלא דטלטול מן הצד אסור, מ"מ מ"ט פירש"י דמילתא דרב דבמניח אסור קאי על ניעור, הרי לתנא דמתני' דס"ל דטלטול מן הצד ל"ש טלטול, יש להתיר ניעור אף במניח.

וצ"ל בזה, דמתניתין דהתם דשריא להגבי' החבית בעוד האבן עלי', אתיא שפיר אף כרב דס"ל דטלטול מן הצד אסור, וזה כמש"נ במק"א בביאור ד' התוס' לקמן דקכ"ג. דהגם דטלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ נתחדש בזה היתר בפנ"ע דטלטול איסור אגב היתר, ומכח זה הוא דשרי להגבי' החבית בעוד האבן עלי'.

ואשר ע"כ שפיר פירש"י למילתא דרב דבמניח אסור דקאי על ניעור, שהרי לדעת רב טלטול מן הצד שמי' טלטול, והגם דמתני' שריא לטלטל החבית בעוד האבן עלי', הרי אי"ז משום דטלטול מן הצד ל"ש טלטול, אלא הוא משום דמטלטל האיסור אגב ההיתר, וזה אינו טעם כלל להתיר ניעור הבסיס, וז"פ.

ויש להוסיף בזה, דבזה מתבאר היטב מה שפירש"י לעיל דמ"ג: לפלוגתא דרב ושמואל אם מותר להפוך המת ממטה למטה, דלאו היינו שהופכו ע"י המטה, אלא היינו שהופך המת עצמו, אשר צ"ב מ"ט נטה מפשטא דמילתא דהופך המת ע"י המטה וכמו שפירשו ש"ר, ולפמש"נ הוא מתבאר היטב, שהרי הגם דס"ל לרב דטלטול מן הצד אסור, מ"מ מודה דטלטול אגב היתר שרי, וע"כ אף לדידי' שרי להפוך המת ע"י המטה, שמטלטל המת אגב המטה, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דאיירי בשהופך את המת עצמו, ואין טלטול המת אגב היתר, ואך דהוי זה טלטול מן הצד, וע"כ הוא דאסר רב בזה.

כ] אך אכתי קשיא, דאם אכן איכא היתר בפנ"ע דטלטול אגב היתר, א"כ מ"ט אסרו רבנן בפגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים ובפוגלא, הרי הגם דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ הי' לנו להתיר בזה משום דהוי טלטול האיסור אגב ההיתר.

והתוס' לקמן דקכ"ג. כתבו בההיא דפוגלא, דהגם דבשוכח הותר טלטול האיסור אגב היתר, מ"מ במניח במתכוין לא התירו לזה, וע"כ בפוגלא דאיירי במניח במתכוין, ואינו נעשה בסיס משום שדעתו ליטלו בשבת, לא שרי טלטול האיסור אגב היתר, וע"כ תליא בפלוגתא דרבנן ובן תודאי אי טלטול מן הצד שמי' טלטול.

אך בד' רש"י אי"ז מתישב, שהרי לדעת רש"י בע"כ לאוקמה לההיא דפגה וחררה ופוגלא בשוכח, דאי במניח הרי הן נעשין בסיס לדבר האסור, וכמש"נ לעיל סק"י, שהרי בד' רש"י בסוגיין מבו' דס"ל דנעשה בסיס אף בשדעתו ליטול האיסור בשבת, וגם נעשה בסיס אף שאין ההיתר משמש לאיסור, וא"כ תיקשי דמ"ט לא שרינן התם משום התירא דטלטול איסור אגב היתר.

אמנם י"ל בזה, דלעולם איירי התם במניח, וע"כ לא שרינן התם טלטול אגב היתר, והא דאין נעשין בסיס לדבר האסור, י"ל לפמש"כ המאירי לקמן ר"פ נוטל, דאוכלין אין נעשין בסיס לדבר האסור, ומבו' בדבריו שם דאין הטעם בזה משום דאינם משמשין לאיסור, אלא אף בלא"ה אין אוכלין נעשין בסיס, ואכתי צ"ע בכ"ז.

**ה**

כא] אמנם אכתי קשיא ע"ד רש"י משה"ק ר"ת בספה"י, מהא דאמר רב במעות שע"ג הכר דאם היו עלי' בין השמשות אפי' נטלן אסור לטלטל המטה, וכנראה כונתו להקשות, דאם אף בעוד המעות עלי' מותר לנערן ממנה, א"כ ל"ה שייך בזה דין מיגו דאיתקצאי, והי' בדין שאחר שהסירו המעות ממנה יהא מותר לטלטלה.

ויל"פ כוונת הקושיא בע"א, וכן מ' קצת בל' ר"ת, דפירש ר"ת בדעת רש"י, דהא דשרי לנער הבסיס, הגם שהבסיס עצמו נעשה מוקצה, הוא משום דבעת שבא לנער ממנו את הדבר האסור, פקע תורת בסיס מיני', וע"כ הוא דשרי לנערו, וזהו שהק' ר"ת שהרי כל דהוי בסיס בתחילת השבת אסור לטלטלו אף אחר שהוסר האיסור ממנו, וא"כ אף אי נימא דכשבא לנער כבר ל"ח בסיס לדבר האסור, מ"מ הי' בדין שיהא אסור לנערו משום שבתחילת השבת הי' בסיס.

ובפשוטו צ"ל בזה בדעת רש"י, דס"ל דהגם דבסיס לדבר האסור מותר לנערו, מ"מ כיון שאסור לטלטלו בלא ניעור, ע"כ שפיר שייך בזה דין מיגו דאיתקצאי, שיהא אסור לטלטלו כל השבת.

אך תיקשי לפ"ז במה שפירש"י בסוגיין, דהא דהיכא דאין מקצת פי' מגולה ל"מ לאחוז בדופני' וכו', הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור, ואפ"ה היכא שמקצת פי' מגולה שרי, ובפשוטו היינו משום דאזיל לטעמי' דס"ל דלא נאסר בבסיס לדבר האסור אלא טלטול אך ניעור שרי, וקשיא דאכתי היאך שרי ליטול הקדירה אחר שניער, וכדתניא דנוטל ומחזיר, הרי קודם שניער ממנה האיסור הי' אסור לטלטלה, וא"כ נימא בזה מיגו דאיתקצאי, וכהא דמטה שהיו עלי' מעות בביה"ש, דאסור לטלטלה אף אחר שהוסרו ממנה המעות, משום דינא דמיגו דאיתקצאי, ובדוחק י"ל, דהך ברייתא אתיא כר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי.

כב] ועד"ז קשיא גם במה שפירש"י לעיל דמ"ט. דהא דאין נעשה הכיסוי בסיס לגיזין, הוא משום שאינו בא אלא לכסות קדירה, ונת' לעיל סקי"ג עפי"ד הב"י, דה"ט הוא רק לגבי הכיסוי, אך הקדירה עצמה שפיר נעשית בסיס, וע"כ בסוגיין פירש"י דבמניח הויא הקדירה בסיס לדבר האסור.

וקשיא לפ"ז, דאם אכן הקדירה עצמה הויא בסיס לדבר האסור, ורק הכיסוי הוא דאין נעשה בסיס, א"כ תיקשי התם, דהגם דשרי ליטול את הכיסוי, משום שאינו נעשה בסיס לגיזין, מ"מ היאך שרי אח"כ ליטול הקדירה, הרי איהי הויא בסיס לדבר האסור, ומיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא.[[3]](#footnote-4)

והשפ"א בסוגיין כתב דהא דהתם אין הקדירה עצמה נעשית בסיס, הוא משום שהגיזין מונחין על הכיסוי, וע"כ הקדירה אין לה שייכות להיות בסיס לגיזין שעל הכיסוי, עכ"ד, וזה מחודש טובא.

וראיתי לישב עוד בזה, דהתם אין נאסרת הקדירה כלל מדין בסיס, משום דהויא בסיס לאיסור ולהיתר, דה"ה בסיס לגיזין שהן איסור ולכיסוי הקדירה שהוא היתר, וע"כ הוא דל"ה בסיס, ולפ"ז צ"ל, דהא דבסוגיין הויא הקדירה בסיס לדבר האסור, הוא משום דהכא איירי בשכיסה בדבר שאינו ניטל, וליכא כיסוי אחר על הקדירה, וע"כ הויא הקדירה בסיס לדבר האסור לחוד.

אך הנה בשו"ת ספה"י סימן ג' כתב השואל, ז"ל, ועוד קשה לי אמאי לא מקשה לי' לרבה ממתניתין דנוטל הכיסוי והן נופלות דמוכח דלא אמר נעשה בסיס לדבר האסור, וא"ת הקדרה נעשה בסיס לדבר האסור ולכיסוי שהוא דבר המותר ותשתרי, זה אין נראה טעם, דכי אמר בסיס לדבר האסור ולדבר המותר שרי היכי דאין דבר האסור עיקר וכו', אבל היכי דהאיסור עיקר וחשוב, ואע"ג דאיכא היתר בהדיה, נעשה כלי בסיס לו כדאמר' בסוף פרק כירה שוין שאם יש בה שברי פתילות שאסור לטלטלה, פי' ואע"ג דאיכא קטמא, ואמרי' בגליל שנו אבל לא חשיבי שרי, כהא דאמר רבא וכו' דשברי עצים לא חשיבי לעשות הכלי בסיס, אבל גיזי צמר דחשיבי לכסות בהן קדרה אימא לך דנעשה הקדרה בסיס להן, עכ"ל.

וכד' השואל נ' בפירש"י לעיל דמ"ז. ד"ה בגלילא שנו, דרק היכא שהאיסור אינו חשוב והוא בטל, ונת' בזה במק"א, ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דאין הקדירה אסורה משום בסיס לדבר האסור, הוא משום דהויא בסיס גם לכיסוי שהוא היתר, וצ"ע בזה.

כג] ונ' לישב בפשיטות, דהנה בעיקר הך מילתא שנתבאר לדון אם יש לאסור לטלטל הבסיס אחר שהסירו המוקצה ממנו, אף שהי' מותר לנערו, הנה בפשוטו נ' דיש להתיר בזה משום דינא דגמרו בידי אדם, דכיון שבידו לנער המוקצה מן הבסיס ועי"ז יהא מותר לטלטל את הבסיס, בדין דלא נימא בזה מיגו דאיתקצאי.

ואמנם הנה לעיל דמ"ג. אמרו בדין סל שלפני האפרוחין, דאסור לטלטלו בשהיו עליו אפרוחין כל ביה"ש, דמיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא, והתוס' שם כתבו, ז"ל, תימה הא כיון דבידו להפריחם למטה הוי גמרו בידי אדם ולית לן למימר מיגו דאיתקצאי לביה"ש, כדמוכח בפ' אין צדין וכו', וי"ל דשאני קדירות אם הוה צריך להו בין השמשות היה מקררן, וכן פולין ועדשים רצונו שיתבשלו בלא שום דיחוי, אבל הכא רצונו היה שיעלו האפרוחין על הסל שלכך כפאו והרי שעה אחת הקצה אותו לצרכן, ומיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, עכ"ל.

ולפ"ז הרי נמצא, דה"נ הוא במטה שהיו עלי' מעות בביה"ש, דשפיר אסור לטלטלה אף אחר שהוסרו ממנה המעות, משום דינא דמיגו דאיתקצאי, דהגם שהי' מותר לנער המעות ממנה, מ"מ דמי לסל שהיו עליו אפרוחין בביה"ש, דהגם שבידו להפריחן אמרי' מיגו דאיתקצאי, ולא חשיב כגמרו בידי אדם משום שרצונו הי' שיעלו האפרוחין על הסל, וה"נ רצונו הי' שיהיו המעות ע"ג המטה, וע"כ לא חשיב כגמרו בידי אדם, ואמרי' בזה מיגו דאיתקצאי.

כד] ואם כנים הדברים, מתישב היטב הא דבסוגיין שרי לטלטל הקדירה אחר שניער ממנה ההטמנה, ולא אמרי' מיגו דאיתקצאי, דהכא חשיב שפיר כגמרו בידי אדם, דהגם שרצונו שתהא הקדירה מוטמנת בתחילת השבת, מ"מ דמי לקדירות רותחות, דהגם שרצונו שיהיו רותחות בתחילת השבת כדי שיהיו בחומן כשיבא לאוכלן, מ"מ כיון שאם הי' צריך להן בין השמשות הי' מקררן, חשיב כגמרו בידי אדם, והיינו משום שאין לו צורך ברתיחתן מצ"ע, אלא הוא צריך לרתיחתן כדי לאכלן אח"כ, (וכיון דמה דעכשיו לא חזיין, הוא לצורך האכילה שתהא לאחר שיהיו ראויין, חשיב כגמרו בידי אדם), וה"נ הכא הרי אין לו צורך בהטמנה מצ"ע, אלא כדי שתהא האוכל בחומו כשיבא לאוכלו, וכל כה"ג חשיב שפיר כגמרו בידי אדם, ואשר ע"כ הגם דאסור לטלטל הקדירה בעוד ההטמנה עלי', משום דהויא בסיס להטמנה, אפ"ה כיון דהוי גמרו בידי אדם, לא אמרי' מיגו דאיתקצאי, ומותר לטלטלה אחר שניערן ממנה.

ומתישב נמי הא דבמתני' לעיל דמ"ט., שרי לטלטל את הקדירה אחר שנטל הכיסוי ממנה ונפלו הגיזין, דהגם דהקדירה הויא בסיס לגיזין ואסור לטלטלה, מ"מ כיון דמותר ליטול את הכיסוי ממנה, שהוא אינו נעשה בסיס לגיזין, הוי זה כגמרו בידי אדם וע"כ לא אמרי' בזה מיגו דאיתקצאי, וא"ש היטב ד' רש"י בעזה"י.

ויש מקום לחלק עוד בזה, דלא חשיב כגמרו בידי אדם אלא היכא שדעתו לכך, וע"כ במיטה שייחדה למעות שאין דעתו לנער המעות ממנה בשבת, ע"כ אף אם הסירו המעות ממנה אמרי' מיגו דאיתקצאי, ומשא"כ בסוגיין ולעיל דמ"ט. שדעתו לנער האיסור בשבת, חשיב כגמרו בידי אדם ולא אמרי' מיגו דאיתקצאי, וצ"ע בזה. [[4]](#footnote-5)

**ו**

כה] ובעיקר משה"ק התוס' בסוגיין על פירש"י דאי חשיב הכא כמניח א"כ במגולה מקצתה היאך נוטל ומחזיר, מה בין זה לאבן שע"פ החבית דאסרי' במניח אפי' להטותה על צדה, י"ל בזה בפשיטות.

דהנה כבר הבאנו לעיל סקי"א מש"כ הב"י לישב משה"ק התוס' עוד ע"ד רש"י ממתני' דנוטל את הכיסוי, וכתב הב"י דרש"י עצמו ישב לזה, שפירש לעיל דמ"ט. דהא דנוטל את הכיסוי הוא משום שאינו נעשה בסיס להן שאין עשוי אלא לכסות קדירה,

ונת' שם ס"ק י"ב י"ג בביאור דבריו, דמש"כ רש"י בדמ"ט. דאין הכיסוי נעשה בסיס, הוא משום שלא נתכוין כלל להניח הגיזין על כיסוי הקדרה, אלא להניחן על הקדירה עצמה להטמינה, שהרי מה שנתן את הכיסוי, אי"ז לצורך שיהא בסיס להטמנה, אלא כדי לכסות הקדירה, וע"כ הוא דאין הכיסוי בסיס לגיזין.

והא דבסוגיין ס"ל לרש"י דיש לאסור משום בסיס, הוא משום דהגם דהכיסוי ל"ה בסיס לדבר האסור, מ"מ הקדירה עצמה הויא בסיס לדבר האסור, שהרי נתכוין להניח הדבר שאינו ניטל עלי' כדי להטמינה בהן.

כו] ולפ"ז נ' לפרש בפשיטות הא דהיכא דמקצת מגולה נוטל ומחזיר ולא אסרינן בזה משום בסיס, דהנה בד' הרשב"א והר"ן בסוגיין מבו' להדיא שפירשו בד' רש"י, דאיירי הכא שיש כיסוי על פי הקדירה, ומעל הכיסוי הניח להדבר שאינו ניטל, והביאו מפירש"י דהא דקרי לי' "כיסה", היינו דטמן הוא מה שסביבות הקדירה, וכיסוי הוא מה שעל פי הקדירה, אך לעולם באין תרוייהו להטמין בהן, (ודלא כפי' הרז"ה דכיסה הוא כיסוי לקדירה או לתבשיל בלא קדירה), והיכא שמקצת פי' מגולה אוחז בכיסוי ומנערו, ואך שהקשו ע"ד רש"י, דאפי' מקצת הכסוי מגולה היאך יטלטל והלא נעשה "הכיסוי" בסיס לדבר האסור, עי' היטב בדבריהם.

ונ' שלמדו כן מעיקר ד' רש"י, דאי נימא דאיירי שכיסה פי הקדירה בדבר שאינו ניטל וליכא כיסוי אחר ע"ג הקדירה, וכמו שפירש כן השפ"א בסוגיין, א"כ מ"ש דהיכא שאין מקצת פי' מגולה אין לו במה יאחזנה וצריך לאחוז בדפנות הקדירה, ואילו היכא דמקצת פי' מגולה יש לו במה יאחזנה וא"צ לאחוז בדפנות הקדירה, ובע"כ דאיירי בשיש כיסוי הניטל ע"ג הקדירה, וע"כ היכא שמקצת פי' מגולה אוחז בכיסוי במקום המגולה, ואילו היכא שאין מקצת פי' מגולה, וכל הכיסוי מכוסה, ל"מ לאחוז בכיסוי, וצריך לאחוז בדפנות הקדירה.

אך הנה בד' המהרש"א מבו' דפירש ד' רש"י, דאף בשמקצת פי' מגולה אוחז בקדירה עצמה, ואך דכל שמקצת פי' מגולה שיכול לאחוז למעלה בקדירה באותו מקצת המגולה, מטה ומצדד הקדירה והכיסוי נופל מאליו, ומשא"כ באינה מגולה מקצתה כיון דלא יוכל לאחוז הקדירה למעלה רק בדפני' א"א לו להטותו ולצדדו כי אם שיגביה הקדירה, וזה שהוסיפו התוס' בל' רש"י, דיאחזנה בדפניה "ויגביהנה".

ולפ"ז הרי דלרש"י לטעמי' דס"ל דכיסוי הקדירה אינו נעשה בסיס כיון שאינו עשוי אלא לכסות קדירה, מתישב היטב פירושו בסוגיין, דע"כ היכא שמקצת פי' מגולה דאוחז בכיסוי ומנערו, אין לאסור בזה משום דין בסיס, שהרי כיסוי הקדירה אינו נעשה בסיס להטמנה, כיון שאינו עשוי אלא לכסות קדירה, ומשא"כ היכא שאין מקצת פי' מגולה דל"מ לאחוז בכיסוי, לא שרי לי' לאחוז בדופני' וכו', משום דהקדירה עצמה נעשית בסיס לדבר האסור, וכמש"נ לעיל דרק הכיסוי הוא דאינו נעשה בסיס, אך הקדירה עצמה נעשית בסיס, ומיושב היטב ד' רש"י.

וצריך להוסיף לפ"ז, דמש"כ רש"י בסו"ד דהיכא דמגולה מקצתו אי"ז טלטול, שמצדדו והכיסוי נופל מאליו, לא אתי לפרש הטעם דשאני מגולה מקצתו מאינו מגולה מקצתו, דזה פירש כבר לעיל מינה דבאין מקצת פי' מגולה אין לו במה יאחזנה ואילו במגולה מקצתו יש לו במה יאחזנה, והיינו משום דהכיסוי אינו נעשה בסיס לדבר האסור וכמו שפירש"י לעיל דמ"ט., אלא אתי לפרש הא דבמגולה מקצתה שרי לו להגביה הכיסוי ולנער האיסור, דהגם דאין הכיסוי נעשה בסיס, מ"מ היאך שרי לי' לטלטל האיסור, וע"ז פירש דאי"ז טלטול דהאיסור, דמצדדו והכיסוי נופל מאליו.

עי' מג"ש בסוגיין וחת"ס לקמן דקכ"ה: מה שפירשו בדעת רש"י, דהא דשרי לנער הוא משום דהוי כטלטול מן הצד,

ז"ל החת"ס, אמר ר' יוחנן לא שנו אלא בשוכח, לפמ"ש תוס' לעיל קכ"ג ע"א ד"ה האי פוגלא וכו' דמניח ע"מ ליטלו דינו כשוכח ה"ל למימר לא שנו אלא במניח ע"מ ליטלו דשייך יותר באבן שבחביות דאיך שכח שם אבן ומאי שייטי התם עיין מלחמות ה'. וצ"ל אה"נ ברישא דמטה על צידה הומ"ל הכי אלא משום סיפא דמגבי' להדי' דה"ל טלטול גמור ולא רק מן הצד אלא טלטול ולא הותר זה במניח ע"מ ליטלו כמ"ש תוס' לעיל סוף ד"ה פוגלא הנ"ל, מיהו רש"י לא ס"ל בהא כשיטת תוס' דמניח על מנת ליטול הוה כשוכח כדמוכח לעיל נ"א ע"א תוס' ד"ה או שטמן וכו'. ושפיר פירש"י לקמן קמ"ב ע"ב לא שנו דהתם ארישא, ומה דפירש בשמעתין אסיפא מגבי' ומטה עיין מהרש"א יפה תי' במגיני שלמה ס"פ במה טומנין דרש"י ס"ל דמטה על צידה הוה רק כמו טלטול מן הצד ואפי' במניח ונעשה החביות בסיס מ"מ שרי להטותה ולנער האבן, ולפע"ד ה"ל למימר מרגניתא דלקמן קמ"ב דבעל מימרא הוא רב הונא ולרש"י ס"ל לר"ה טלטול מן הצד אסור כדפי' רש"י גבי האי סליקוסתא כמ"ש תוס' בשמו לעיל מ"ד ע"א בסוף הדיבור ע"ש וא"ש לא שנו ארישא. ומשוה"נ אמר רב הונא התם במעות שעל הכר לא שנו וכו' אע"ג דלרש"י הוה ניעור זה כעין טלטול מן הצד וא"ש:

ומבו' במג"ש שם דהיינו דהוי כטלטול מן הצד על המוקצה, ודבריהם צ"ב רב, שהרי הבסיס עצמו נעשה מוקצה, ומה לי דהוי זה כטלטול מן הצד על המוקצה שעליו.

ויל"פ כוונתם, דכל עיקר דין בסיס הוא דהוי כבית יד דהאיסור ולא חשיב כטלטול מן הצד, אך הבסיס עצמו אינו נעשה מוקצה, וע"כ בניעור דל"ה טלטול כלל א"א לאסור בבסיס.

אך זה אינו מתישב בל' רש"י בדמ"ז. ובדקמ"ב: דבסיס הוי מוקצה בעצמו ובטל תורת כלי מיני', אך ברש"י דקמ"ב: י"ל אי נימא דחזר בו והתם ס"ל דהוי הבסיס מוקצה.

וי"ל עוד בדעת רש"י ע"ד ד' המג"ש והחת"ס, לפ"ד ר"ת דלר"ש י"ל דליכא דין בסיס, ונת' בזה באורך במק"א.

וי"ל דאמנם ליכא דין בסיס דהקצאת הבסיס, אך מ"מ לא שרי טלטול מן הצד, וע"כ לא שרי אלא לנער דאי"ז טלטול כלל, וע"כ ד' רש"י בדקכ"ה: אתיין אליבא דר' יוחנן, וד' רש"י דקמ"ב: אתיין אליבא דרב דס"ל כר' יהודה.

אך צ"ע בזה מד' רש"י דמ"ז. דפירש דהבסיס מאבד תורת כלי ופירש כן בדעת ר' יוחנן, והאמנם י"ל דהוא משום דר' יוחנן ס"ל כר' יהודה וכמש"פ רש"י שם כן, וע' מהרש"א ופנ"י וראש יוסף שדנו מ"ט פירש"י כן, וי"ל ע"פ הנ"ל, אך עכ"פ כבר לא א"ש ד' רש"י דקכ"ה: דאתיא לר' יוחנן.

1. וצ"ל לפ"ז, דמתני' דלעיל דמ"ט. דנוטל את הכיסוי והן נופלות, אשר ע"ז כתב רש"י דהא דל"ה בסיס הוא משום שאינו עשוי אלא לכסות קדירה, איירי בשא"צ להגביהן, אלא הן נופלות בניעור.

   וע' חזו"א סימן מ"ז סק"ו, שכתב במשה"ק התוס' בסוגיין עוד ע"ד רש"י, דהא תנן נוער את הכיסוי והן נופלות אפי' אינן מגולות מקצתן, וכתב ע"ז החזו"א, ז"ל, ומשה"ק ר"ת דבמתני' קתני נוער את הכיסוי, לפנינו הגירסא נוטל את הכיסוי, ושפיר י"ל דהוא באופן שיכול ליגע בהכיסוי בלא טלטול מוקצה, עכ"ל.

   אך עי' בשו"ת ספה"י לר"ת סימן ד' שהק' ר"ת ע"ד רש"י ממתני' דנוטל את הכיסוי והן נופלות, והרי דקשיא לי' ע"ד רש"י אף דגריס "נוטל" את הכיסוי, אך התם לא הזכיר דמתני' דהתם הוא אפי' אין מגולות מקצתן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך באמת יש מקום לפרש ד' רש"י שם, דאין כונתו דניעור קייל טפי, כאשר כן פירשו התוס' לעיל דמ"ד. ובעירובין דע"ז:, אלא כונתו דאם מגולה מקצתה אין מטלטל כלל האיסור, אלא שומט ההיתר מתחתיו וממילא נופל האיסור, וכ"נ להדיא בד' המאירי שם, וכנראה צל"פ לפ"ז, דמגולה מקצתה היינו שהיא מגולה מראשה, ורק מצידי' היא טמונה בתבן, וע"כ ליכא בזה אפי' טלטול מן הצד, שמגבי' הפגה והתבן נשמט ונופל ממילא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש מקום לומר עוד, דכל היכא שבידו להסיר הדבר האסור בלא לטלטל הבסיס, תו אי"ז נעשה כלל בסיס לדבר האסור, דלא חשיב בסיס אלא אם א"א ליטול הדבר האסור בלא לטלטל הבסיס, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולדרך זו נמצא, דבאבן שע"פ החבית, אף לפי המבו' בפירש"י לקמן דקכ"ה: דאף במניח שרי לנער החבית, מ"מ אם ל"ה דעתו להסירה בשבת, יהא אסור לטלטלה אחר שניערה, משום מיגו דאיתקצאי, ובאמת לא נזכר במתני' כלל שאח"כ הוא מגבי' את החבית, אך בסוגיא דקמ"ב: אמרו דהתם לא משתקל לי' כולי יין עד דשקיל לי', ופירש"י שסופו להגבי' את החבית, עיי"ש.

   אך לדרך קמא נ' דיהא מותר לטלטלה אחר שניערה, דכיון דמה שהניח האבן עלי' הוא לצורך שמירת היין שבתוכה, כאשר כ"ה פשטא דמילתא, (ורק לדעת בעה"מ ודעימי' דס"ל דהיכא דאין ההיתר משמש לאיסור לא חשיב בסיס, צל"פ דאיירי באבן חשובה שהניחה התם, ואכמ"ל), חשיב שפיר כגמרו בידי אדם, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)