=ד בגדר הדין דדירת הגוי אוסרת
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**ד**

**בגדר הדין דדירת הגוי אוסרת**

א] **עירובין דס"ב. אלא דכו"ע דירת הגוי ל"ש דירה וכו',[[1]](#footnote-2) ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר.**

**והנה** יש להסתפק בגדר הדין דדירת הגוי אוסרת הגם דמדינא דירת גוי ל"ש דירה, האם היינו דמדרבנן שויוה לדירת הגוי דירה, והויא כדירת ישראל שאוסרת בחצר, או היינו דהגם דדירת הגוי ל"ש דירה, מ"מ תיקנו חכמים דבעי' לשכור ממנו רשותו.

**ונ'** דפליגי בזה הראשונים, דהנה בפירש"י להלן ד"ה ראב"י אומר, ז"ל, דשויוה רבנן לדירת גוי דירה, אבל בישראל יחידי לא שויוה רבנן לדירת גוי דירה, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' רש"י, דגדר הדין דדירת הגוי אוסרת, הוא דשויוה רבנן לדירתו דירה, וכ"ה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, "אבל עשו דירתו דירה ואמרו שהוא אוסר".

**אמנם** בד' התוס' והרא"ש והריטב"א נ' דפליגי בזה, דהנה ז"ל התוס' ד"ה וגוי לא מוגר, וא"ת ומעיקרא דס"ד דטעמא משום דדירת גוי שמה דירה מ"ט דעירוב לא מהני ושכירות מהני, וי"ל דעירוב וביטול בדין הוא דלא מהני שאין הגוי מכיר בהן, אבל יודע הוא שישראל קונה רשותו בשכירות, אבל השתא דאסיקנא שהוא כדיר של בהמה ומן הדין לא בעי מידי, צריך הוא לפרש מ"ט תקינו רבנן שכירות טפי מעירוב וביטול, עכ"ל.

**והנה** אם גדר דינא דגוי אוסר הוא דשויוה רבנן לדירתו דירה, א"כ הרי כ"ה דניחא לס"ד דל"מ בו עירוב וביטול ובעינן שכירות, ה"נ למאי דמסיק דהא דגוי אוסר הוי מגזירה, ניחא דעירוב וביטול ל"ש בו ובעי' שכירות, וע' תור"פ שם, ובע"כ מד' התוס' וכבר עמדו בזה רבים דגדר הגזירה היא דאף שאין דירת הגוי דירה מ"מ בעי' לשכור ממנו רשותו, וכיון דבלא"ה אין דירתו דירה אלא תיקנו שישכרו ממנו, צריך לפרש מ"ט תיקנו רבנן שכירות טפי מעירוב וביטול.

ב] **ומצינו** כן עוד, במשה"ק התוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ה:, ד"ה נכרי ה"ה כרבים, דלמה לי' למימר ה"ה כרבים, אפי' ל"ה כרבים אסר כיון שיש ב' ישראלים בחיצונה ואוסרין זע"ז ויש לו דריסת הרגל בחיצונה.

**ונת'** בדברינו בסימן ט"ו סק"ב, ע"פ ל' תוס' הרא"ש, דהא דקשיא להו דיש לאסור בזה מדינא, הוא משום דכיון דאיכא להגוי דריסת הרגל עליהן שייכא בזה הגזירה דשמא ילמוד ממעשיו, וע"כ אף דבישראל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ בגוי אסרו חכמים כל היכא דאיכא למיחש לשמא ילמד ממעשיו, וזהו שהקשו התוס' דמ"ט אין אסור בזה מדינא.

**ומבו'** לפ"ז מד' התוס' דהא דדירת הגוי אוסרת, לאו היינו דשויוה רבנן לדירתו דירה, דא"כ הרי ל"ש כלל לאסור בגוי היכא דבישראל כה"ג אין דירתו אוסרת, ומוכח מד' התוס' כמש"נ בדעתם, דס"ל דגדר הדין דדירת הגוי אוסרת הוא דאף שאין דירתם דירה מ"מ צריך לשכור ממנו, וע"כ שפיר קשיא להו להתוס' דכיון דשייכא הגזירה אף היכא דאית לי' להגוי דריסת הרגל עליהם, הי' לנו לאסור בזה מדינא.[[2]](#footnote-3)

**אך** עיי"ש בתוס' שתירצו שלא החמירו בגוי יותר מישראל, ונת' בסימן ט"ו סק"ב שכונתם, שלא אסרו בגוי אלא היכא דבישראל כה"ג מדיני רשויות ה"ז אוסר, ואכ"מ.[[3]](#footnote-4)

**וגדולה** מזו מצינו בד' הריטב"א לקמן דס"ה, דקשיא לי' היכא דאיכא ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, מ"ט לא אסרו על הפנימית משום דהוא הגורם, עיי"ש.

**ובפשוטו** אינו מובן, דהיאך שייך כלל לאסור על הפנימי, הרי ליכא להגוי כלל דריסת הרגל עליו.

**ונת'** בזה בסימן ט"ו סק"ז ללמוד מד' הריטב"א שדעתו, דהא דגוי אוסר במקום ב' ישראלים, ל"ב בזה כלל לתנאי האיסור דומיא דישראל, אלא אף היכא דבישראל כה"ג ל"ה מקום כלל לאסור, מ"מ כל דאיכא גוי ויש לחוש שילמד הישראל ממעשיו אסרינן על הישראל, וע"כ הי' שייך לאסור על הישראל הדר בפנימית, משום שהוא הגורם שידור הגוי עם הישראל שבחיצונה, הגם שלפי גדרי איסורי רשויות אין מקום לאסור עליו כלל, שאין להגוי דריסת הרגל עליו, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז בביאור סוגית הגמ' בדס"ה:.

**ומוכח** לפ"ז דעת הריטב"א, דגדר דינא דגוי אוסר בחצר הוא דאף שאין דירתו דירה מ"מ ה"ה אוסר על בני החצר, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור בגוי בפנימית אף שישראל כה"ג אינו אוסר, וז"ב.

ג] **ומצינו** עוד דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה לגירסת רש"י בסוגיא להלן מבו', דאילו דירה בלא בעלים שמה דירה מדינא, ודאי הי' לנו לאסור בכה"ג אף בגוי, ורק משום דדירה בלא בעלים ל"ש דירה מדינא, והא דאסר ר"מ הוי גזירה, ע"כ בגוי לא גזרו.

**אמנם** הנה בחי' הריטב"א שם ולקמן דפ"ה. גריס בסוגיא דהתם דדירה בלא בעלים שמה דירה, ואפ"ה בגוי לא אסרו כה"ג, וכ"ה המאירי בסוגיין ותור"פ לקמן דפ"ה., וכן מוכח דעת התוס' בכ"ד, עמש"נ בזה בסימן מ"ח סק"א ושם סק"ג נת' להוכיח שכ"ה גם גירסת הרשב"א.

**ונ'** פשוט דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י דגדר הגזירה הוא דשויוה רבנן לדירת הגוי דירה, הרי ע"כ פשיטא להגמ' דאם דירה בלא בעלים שמה דירה, יש לאסור אף בגוי, שהרי אף דירת הגוי הוי דירה מתקנ"ח, ולא מסתברא שהקילו קולא מסוימת בגוי דכה"ג לא יאסור.

**אך** לדעת התוס' והריטב"א דגדר הגזירה הוא דהגוי אוסר אף שאין דירתו דירה, ע"כ שפיר י"ל דלא החמירו לאסור היכא דליתי'.[[4]](#footnote-5)

ד] **ויש** להוסיף בזה, במש"כ הרשב"א לקמן ד"ע., דישראל שמת בשבת דירתו אוסרת אפי' לא בא היורש לדור בו באותה שבת, לפי שכבר נאסר למקצת שבת וכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, וכתב ע"ז הרשב"א, ז"ל, ואינו דומה למת גוי בשבת דנסתלק רשותו והותר להן, דשאני התם דדירת גוי לא שמה דירה וכל שמת ונסתלק הוא הותרה להן רשותו כל שאין היורש דר שם וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, ואע"ג דגבי גוי שמת בשבת אמרינן דנסתלק והותר להם, שאני התם דדירת גוי לא שמה דירה ומשום קנסא בעלמא הוא דעשאוה כדירה, וכיון שמת נסתלק לאותה שבת, ולא גזרו בו כל שאין היורש דר שם, עכ"ל.

**ונ'** פשוט דכ"ז הוא לטעמייהו, דגרסי בסוגיא להלן דלעולם דירת הגוי שמה דירה וכו', ומבו' לפ"ז דאף בגווני דבישראל אסור מן הדין, מ"מ יתכן להתיר בגוי, אך לדעת רש"י שם דמבו' דכל היכא דבישראל אסור מן הדין אין להתיר בגוי, הרי דה"נ אי נימא דבישראל שמת אוסר מן הדין, לא הי' לנו להתיר בגוי שמת, וז"ב.

**ונ'** עוד, דמש"כ הראשונים שם דלא אסרו בגוי שמת משום דדירתו אינה דירה מדינא וכו', אי"ז קולא בעלמא דלא אמרי' נאסרה בגוי, אלא הוי זה ממש חד דינא עם הא דמבו' בסוגיא להלן לפי גירסתם דאף למ"ד דדירת הגוי שמה דירה, מ"מ בגוי לא אסרו היכא דליתי', ואשר ע"כ ה"נ בשמת בשבת, אף דבישראל כה"ג לכו"ע חשיבא דירתו דירה, מ"מ בגוי אין לאסור כיון דכל דליתי' לא אסרו,[[5]](#footnote-6) ודו"ק.

**ויתכן** לפ"ז, דכה"ג שמת הגוי בשבת, הגם שכתבו הראשונים דכיון שאין דירתו דירה מדינא לא אסרו בכה"ג, מ"מ יהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דומיא דמש"א בסוגיא להלן דלר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, הגם דבגוי לא אסרו היכא דליתי', מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר.

ה] **ומצינו** עוד בכ"ד דגם אחר שאסרו חכמים בגוי מ"מ לא חשיבא דירתו דירה, והוא חדא במש"כ בתוהרא"ש לקמן דס"ו. דשכירות ל"מ אלא להפקיע דירת הגוי שהיא גרועה דל"ש דירה ולא לדירת ישראל, ונ' מזה דגם אחר הגזירה אין דירתו דירה, וזה כמש"נ לעיל סק"ג בדעתו.

**ומצינו** כן עוד ברא"ש לקמן ד"ע: שפירש הצד דל"מ שול"ק בישראל, דהוא משום דדוקא בגוי דדירתו לא חשיבא כ"כ דירה מהני שול"ק, וכעי"ז כתבו התוס' לקמן דע"ב. דהא דהיכא דמושיל לי' דוכתא מצי לערב בע"כ של הבעלים, הוי זה רק בגוי, משום דדירת גוי לא חשיב כ"כ, עיי"ש, ועמש"נ בביאור דבריהם בסימן י"ד, ומ' מזה דאף אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, וזה כמש"נ בדעתם.

**עוד** מצינו כן במג"א סי' ש"פ סק"ו, שכתב בדעת הר"מ דאסור לשכור מישראל בשבת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דבשלמא גבי גוי אין דירתו דירה אלא שאסור משום גזירה לא מיקרי קנין, אבל בישראל אסור לשכור, עכ"ל, ונ' להדיא מזה דגם אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, אלא אף שאין דירתו דירה מ"מ הוא אוסר משום גזירה, וע"כ שכירות המפקעת רשותו לא חשיבא כקנין.

ו] **והנה** היכא דב' ישראלים דרים עם גוי בחצר, דכה"ג דירת הגוי אוסרת, יש להסתפק אם כל הא דדירת הגוי אוסרת הוא רק כלפי דירת ב' ישראלים אלו, אך מותר להוציא מבית הגוי דרך חלון לבית ישראל אחר שאינו פתוח לחצר זו, או דכיון דב' ישראלים דרים עם הגוי בחצר ותיקנו חכמים דדירת הגוי אוסרת, אף אסור להוציא ממנה לבית ישראל אחר.

**ומסברא** הי' נ' דנידו"ז תלוי בפלוגתת הראשונים הנז', דלדעת רש"י דגדר הא דמדרבנן דירת הגוי אוסרת, הוא דשויוהו רבנן לדירת הגוי דירה, לכאו' בדין שאף יהא אסור להוציא ממנה לבית ישראל אחר, שהרי כה"ג שדרים עמו ב' ישראלים חשיבא דירתו לדירה, אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דדירת הגוי אוסרת היינו דהגם דאין דירתו דירה, מ"מ צריך לשכור ממנו, נ' פשוט דכל הך דינא הוא רק לגבי דירת אותם ישראלים הדרים עמו, אך לגבי ישראל שאינו דר עמו ליכא לתקנ"ח זו, וע"כ מותר להוציא מבית הגוי לבית ישראל אחר.

**אמנם** באמת מצינו סוגיא ערוכה להתיר בזה, והוא לקמן דס"ה:, בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דאמרי' התם דהגוי אוסר על החיצונה ומ"מ פנימי במקומו מותר, והרי להדיא דאף דשויוהו רבנן לדירת הגוי דירה לאסור על החיצונה, מ"מ אין דירתו אוסרת על הפנימי, וע' בספר האיר יוסף סי' נ"ה שעמד בזה, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מכ"ד שהדבר מתחלק כן.

**ואמנם** צ"ב גדר הדין בזה לדעת רש"י, דלכאו' כיון דשויוהו לדירתו דירה, א"כ בדין שתאסור גם על הפנימיף ובפשוטו צ"ל שהדבר יכול להתחלק, דחשיבא דירתו דירה לאסור על החצר החיצונה, ולא לאסור על הפנימית, וצ"ב.

**אך** נ' דיל"ב היטב בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"א בהערה, דבל' רש"י בסוגיין נ' דגדר הדין דדירת הגוי ל"ש דירה הוא שאין דירתו חשובה לחלוק רשות לעצמה, וע"כ אינה אוסרת על הישראל כיון שאין חלוקה מרשות הישראל.

**ולפ"ז** נ', דהיכא שדרים ב' ישראלים עם הגוי דשויוהו רבנן לדירת הגוי דירה, היינו דכה"ג חולקת רשות הגוי רשות לעצמה, וחלוקה היא מרשות הישראל, וע"כ היא אוסרת על רשות הישראל.

**ולפ"ז** מתבאר היטב, דכ"ז הוא לגבי רשות ב' הישראלים הדרים עם הגוי, דכלפי רשות זו הוא דתיקנו חכמים דתהא רשות הגוי חלוקה מהם, אך כלפי רשות ישראל אחרת קיימא רשות הגוי בדינה שאינה חולקת רשות לעצמה, וע"כ שרי להוציא מבית הגוי לבית ישראל אחר, וע"כ ג"כ בההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אין אוסר הגוי על הפנימי, דאין רשותו חלוקה מרשות הפנימי, ודו"ק.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** ל"ק מה שראיתי להקשות, דכיון דכל איסורא דדריסת הרגל הוא מכח הדיורין שבביתו, והכא כיון שפנימי במקומו מותר ובמקומו אין לגוי תורת דירה, א"כ איך דריסת רגלו אוסרת, וראיתי לפרש דע"כ הוצרך רש"י בדס"ה: שם לפרש דהא דהגוי אוסר הוא "דמהני גוי לבטל את עירובם", משום דהתם ל"ש שיאסור הגוי, אלא איכא בזה לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך למש"נ לק"מ, דאף הכא איכא אף במקומו לדירת הגוי תורת דירה, דומיא דכל גוי הגר עם ב' ישראל בחצר שאף דירתו שבביתו איכא עלה תורת דירה, ואך דכ"ז הוא כלפי הדיורין שבחיצונה, שרשות הגוי חלוקה מדיורין אלו, אך כלפי הדיורין שבפנימית אין בכח רשות הגוי ליחלק מהן, וע"כ פנימי במקומו מותר, וכמש"נ.

**אמנם** אכתי ילה"ע בזה, במש"כ בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"ג עפי"ד הגר"א, דאף היכא דב' חצירות של ישראל פתוחין למבוי שאוסר הגוי עליהם במבוי, מותר להוציא מחצר הישראל לחצר הגוי דרך חלונות שביניהם, והנה בכה"ג הרי שויוה רבנן לדירת הגוי דירה כלפי רשות ישראלים אלו, ורשותו חלוקה מרשות ישראלים אלו, וא"כ מ"ט שרי להוציא מחצר הישראל לחצר הגוי דרך חלונות, וזה נ' בטעמא דהמרדכי, דס"ל דכל שפתוחין החצירות למבוי א', אסור לטלטל מחצר הישראל לחצר הגוי אף דרך חלון למעלה מי' שביניהם, וי"ל.

ז] **והנה** כתב השו"ע סי' ש"פ ס"ג דאם אין לגוי דריסת הרגל על הישראלים אינו אוסר, וכתב שם בביאור הגר"א, ז"ל, דלא אסר אלא במקום שישראל אוסר, מדאמרי' ס"ט ב' ישראל נותן וכו' ובגוי עד שישכור, במקום שישראל צריך לבטל נכרי שוכר, ובכה"ג ישראל אין אוסר כמש"ש ס"ו א' ב', וז"ש אם אין, לאפוקי אם הם זו לפנים מזו דאוסר בישראל וכמש"ש ושם, בנכרי נמי אוסר כמש"כ בסי"ז, והוא ג"כ מפורש בגמ' ע"ד ב' לפי' הרמב"ם, וכמ"ש בס"כ וסי' ש"צ ס"ב, ע"ש, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הגר"א דכללא הוא שאין הגוי אוסר אלא במקום שישראל אוסר, וזה דלא כמבו' מד' הריטב"א שהבאנו לעיל סק"ג דביסוד הדין גוי אוסר אף היכא שאין ישראל אוסר, אלא כל היכא דאיכא למיחש שילמד ישראל ממעשיו אוסר הגוי על הישראל.

**אמנם** עיקר ד' הגר"א צ"ב, שהרי דינא דהשו"ע הכא הוא דכל שאין לגוי דריסת הרגל על הישראלים, מותר אף לטלטל לחצירו של הגוי, ובזה ל"ש טעמא דהגר"א שאין הגוי אוסר אלא היכא שהישראל אוסר, שהרי ישראל אוסר להוציא לחצירו, ואפ"ה אין הגוי אוסר.

**גם** צ"ב במש"כ הגר"א דכן מפורש בגמ' דע"ד: לפי' הרמב"ם, וציין לסעיף כ' ולסי' ש"צ שהובא שם דינא דהרמב"ם, וכונתו להא דמבו' התם דמותרין הישראלים להוציא מזל"ז דרך חלונות, ואף שהגוי אוסר עליהם להוציא מביתם לחצר ולהוציא מחצרותיהם למבוי, ואין הגוי אוסר עליהם בזה, והרי דאין הגוי אוסר במקום שאין לו דריסת הרגל, דלא אסר הגוי אלא היכא שישראל אוסר, וצ"ב דהאמנם שמעינן מהתם דהיכא שאין להגוי דריסת הרגל על חצר הישראלים אינו אוסר עליהם את חצירם, אך היאך חזינן מהתם דאף מותר לטלטל לחצר הגוי.

**ונ'** מד' הגר"א, דיסוד דינא דהרא"ש שאין הגוי אוסר היכא דלי"ל דריסת הרגל על הישראלים, היינו דכה"ג אינו אוסר על חצר הישראלים, משום דלא אסר הגוי אלא היכא דישראל אוסר, והא דשרי אף להוציא לחצר הגוי, הוי זה בתוצאה מזה, וכנראה היינו משום דהא דהיכא שדר הגוי בחצר אסור אף להוציא מביתו לחצר, הוא משום דשויוהו לדירתו דירה לאסור על החצר שדרים בה הישראלים, וע"כ ממילא אף ביתו אסור, ואשר ע"כ היכא שאין לגוי דריסת הרגל על חצר הישראלים, ולא שויוהו רבנן לדירתו דירה, ממילא דמותר אף להוציא מחצר הישראלים לחצר הגוי.

**אמנם** צ"ע בזה, דהרי מבו' ברמ"א בסי' שצ"א, דהיכא ששכרו משר העיר המבואות מותר לטלטל בהן, ומ"מ אסור לטלטל לרשות הגוי, והרי דדירת הגוי אסורה אף היכא שאין אוסרת בחצר ובמבוי, ואמנם דעת החכם צבי בסי' ו' דכה"ג אין הגוי אוסר כלל, ועמש"נ בדעתו בסימן ה' סק"י, וכן מבו' מהדין המבו' להלן בסוגיא דהיכא דליתא לגוי אינו אוסר בחצר, ומ"מ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, וצ"ע בזה.

**גם** ילה"ע בזה, דהנה עיי"ש בביאוה"ל שהוכיח מד' הגר"א, דהא דשרי לטלטל לחצר הגוי הוא אף היכא שהם פתוחים למבוי א', וצ"ע דבכה"ג הרי שויוהו לדירת הגוי דירה לאסור במבוי, וא"כ הגם שאין אוסר הגוי על חצר הישראלים משום שאין לו דריסת הרגל עליהם, ואין הגוי אוסר אלא היכא שישראל אוסר, מ"מ מ"ט שרי לטלטל לחצר הגוי.

**ובעיקר** ד' הגר"א, דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא אסר הגוי אלא היכא דישראל אוסר, הנה מד' הרא"ש בכלל כ"א סימן י' מ' דהא דאין הגוי אוסר בכה"ג, הוא משום דלא אסרו אלא היכא שהגוי דר עם הישראלים דאיכא למיחש שמא ילמדו ממעשיו, אך היכא דאין לו דריסת הרגל עליהם דליכא למיחש שילמדו ממעשיו לא אסרו חכמים, וע"כ אף מותר להוציא לחצר הגוי.

**אך** לפ"ז לכאו' בדין, דהיכא שיש להם פתח למבוי אחד, ויש לחוש שילמדו ממעשיו, תו יהא אסור אף להוציא מחצר הישראל לחצר הגוי, אך י"ל דכיון שבדירתו שבחצר ליכא למיחש שילמדו ממעשיו, אלא משום דריסת רגלו במבוי, ע"כ לא אסר הגוי אלא במבוי, וצ"ל דל"ד להיכא דדרים הישראלים עם הגוי בחצר אחת, שאוסר עליהם אף את ביתו, הגם שבדירתו בביתו ליכא למיחש שילמדו ממעשיו, אלא משום דירתו בחצר, וצ"ע בזה.

1. וע' להלן דע"ה. דאמרי' דדירת הגוי ל"ח דירה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ודעת רוב הראשונים שם דלמסקנת הגמ' שם אי"ז כן, אלא אף דירת הגוי מהניא לדין בתים וחצירות, ובתוס' דע"ה. ד"ה הו"א פירשו הטעם לומר דמהני דירת הגוי לזה, דאף דלכו"ע ל"ש דירה לאסור, מ"מ להקל ולהתיר המבוי ליחשב בתים וחצירות פתוחין לתוכה אמר שמה דירה.

   והעירוני בזה, דהנה בל' רש"י בסוגיין ד"ה חצירות של גוי וסוד"ה ראב"י, נ' דדינא דדירת גוי ל"ש דירה, לאו היינו דליכא עלי' תורת דירה כלל, אלא היינו דלא חשיבא דירה זו לחלוק רשות לעצמה, עייש"ה, ולפ"ז מובן שפיר דלגבי דין בתים וחצירות יהני אף דירת גוי, ומד' התוס' שהוצרכו לפרש בע"א, נ' דס"ל דהא דדירת גוי ל"ש דירה היינו דליכא עלי' תורת דירה כלל, וע' להלן סק"ו מש"נ עוד ע"פ ד' רש"י אלו בגדר הדין דדירת גוי ל"ש דירה.

   וראיתי להסתפק בדין י' בתים זו לפנים מזו, דהבתים החיצונים ל"ח דירה לאסור משום דהוי בית שער לפנימים, ויש להסתפק היכא דהוו הבתים הפנימים של גויים, אם נמי לא חשיבי הבתים החיצונים דירה, או דכיון דדירת גוי ל"ש דירה, אף ליכא על הבתים החיצונים תורת בית שער, ולמש"נ נ' דכל מקום הספק בזה הוא לדעת התוס' דדירת גוי לא חשיבא כלל דירה, אך לדעת רש"י דרק לא חשיבא לחלוק רשות לעצמה, ודאי חשיבי הבתים החיצונים לבית שער, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובתוהרא"ש לקמן דס"ו. כתב דשכירות ל"מ אלא להפקיע דירת הגוי שהיא גרועה דל"ש דירה ולא לדירת ישראל, ומ' מזה דגם אחר הגזירה אין דירתו דירה, וכמש"נ בדעתו.

   וע' עוד ברא"ש לקמן ד"ע: שפירש הצד דל"מ שול"ק בישראל, דהוא משום דדוקא בגוי דדירתו לא חשיבא כ"כ דירה מהני שול"ק, וכעי"ז כתבו התוס' לקמן דע"ב. דהא דהיכא דמושיל לי' דוכתא מצי לערב בע"כ של הבעלים, הוי זה רק בגוי, משום דדירת גוי לא חשיב כ"כ, עיי"ש, ועמש"נ בביאור דבריהם בסימן י"ד, ומ' מזה דאף אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, וכמש"נ בדעתם.

   ובמג"א סי' ש"פ סק"ו כתב בדעת הר"מ, דבישראל אסור לשכור בשבת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דבשלמא גבי גוי אין דירתו דירה אלא שאסור משום גזירה לא מיקרי קנין, אבל בישראל אסור לשכור, עכ"ל, ונ' להדיא מזה דגם אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, אלא אף שאין דירתו דירה מ"מ הוא אוסר משום גזירה, וע"כ שכירות המפקעת רשותו לא חשיבא כקנין. [↑](#footnote-ref-3)
3. וילה"ע בזה, עמש"כ הבית מאיר בסי' ש"ע, דכל דינא דירושלמי דאורח רגיל אוסר מיד, הוא רק בגוי ומשום דשייך בזה החשש שלא ילמד ממעשיו, אך אורח ישראל אינו אוסר אף ברגיל, וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב עם ד' התוס' שלא החמירו בגוי יותר מישראל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי מש"נ בסימן מ"ח סק"ג שגם הרשב"א גריס כגיר' תוס' ודעימייהו, נמצא שגם דעת הרשב"א היא כן דגדר הגזירה היא שהגוי אוסר אף שאין דירתו דירה, אך עמש"נ בסימן ט"ו סוסק"ז בהערה לפרש ב' פלוגתות הרשב"א עם הריטב"א בסוגיא להלן דע"ה:, דהרשב"א ס"ל דגדר הגזירה היא דמדרבנן שויוהו לדירתו דירה כדירת ישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וזה מתישב היטב למש"נ במק"א, דדינא דנאסרה אי"ז דין בעלמא דכל שנאסר נאסר, אלא היינו דאכתי חשבי' לדירתו לדירה, ואשר ע"כ שפיר י"ל כמש"נ דל"ש לאסור מכח זה רק בישראל, אך בגוי הרי חזינן דאף היכא שדירתו דירה כגון למ"ד דדירה בלא בעלים שמה דירה לא אסרו אלא היכא דאיתי', וע"כ ל"מ דין נאסרה כלל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ז נמצא דכל ד' רש"י דגדר הדין דאוסר הגוי הוא דשויוהו רבנן לדירתו דירה, מתישב רק לטעמי' דס"ל דגדר הדין דדירת גוי ל"ש דירה הוא דאינה חולקת רשות לעצמה, אך לדעת התוס' שנת' לעיל סק"א בהערה שדעתם דגדר הדין דדירת הגוי ל"ש דירה הוא דאין לה חשיבות דירה כלל, בע"כ דגדר התקנ"ח דגוי אוסר אי"ז דשויוהו רבנן לדירתו דירה, דא"כ תיקשי בההיא דישראל וגוי בפנימית וכו' מ"ט אינו אוסר על הפנימי, ובע"כ מוכח לדעתם דהא דגוי אוסר היינו דאף שאין דירתו דירה מ"מ הצריכו חכמים לשכור ממנו, וזה מתאים עם מש"נ בדעתם. [↑](#footnote-ref-7)