חבורה פרק האורג 1 אריגה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

חבורה פרק האורג. 1

שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה. שאנחנו לומדים מסכת שבת. בעיון ואליבא דהלכתא ומכמה איסורים דרבנן וקרוב לדאוריתא אנו רואים בעינינו שאנו ניצולים בזה שאנחנו לומדים וזוכים גם לעורר את אחרים וגם בדברים שיודעים אבל בזה שלומדים את הדברים. הדברים מונחים על לוח לבך. ובוודאי שזוכים גם לסיעתא דשמיא מיוחדת כענין שהבא ליטהר מסייעין בידו. הודו לה' שנצטרפו לומדים מצוינים ומיוחדים לחבורה. ובוודאי כדאי לעורר על ענין הזמנים בתחילה ובסוף הסדר שהרי תורה נקנית בחבורה וחלק מהענין של חבורה חוץ מענין השקלא וטריא והדיבור בלימוד והחבורות שאומרים בני החבורה. יש כאן ענין של חיזוק של הזמנים שאחד מחזק לחבירו. מבואר ברמב"ן דשבועות נקרא עצרת משום שהוא עצרת לחג הפסח וכל הימים האלו שבין פסח לשבועות הם מחוברים ביחד וכעין חולו של מועד אלא דאין זה חול המועד לענין גשמי שיש בו יו"ט גשמי אלא זה חול המועד רוחני שיש בו שפה וזמן המסוגל להתעלות ומותר במלאכה אבל זה זמן שהקרבת ה' בו היא כמו במועדים אלא דזה מועד רוחני. אבל הם מחוברים ביחד למי שמחברם. והחיבור הוא בעבודת ה' ואין הכנה לקבלת התורה יותר מלימוד התורה.

כתוב באברהם אבינו ויטע אשל חשבתי פשט שאשל זה המכוון איננו שווה לי המסר שאברהם אבינו נטע אצל בני ישראל זה שאף פעם לא להסתפק במה שיש תמיד לשאוף ליותר תמיד להרגיש שמה שהגעת זה לא מספיק כל זה איינו שווה לי רק כך אפשר להתקדם. השאיפה ליותר היא המנוע לשטייגן ולהספיק כמה שיותר להודות על העבר עד הנה עזורונו רחמיך אבל מיד לבקש על העתיד ואל תטשינו ה' אלקינו לנצח.

התעוררתי לוורט אנו אומרים בשיר המעלות הזורעים בדמעה ברינה יקצורו הלוך ילך ובכה נושא משך הזרע בוא יבוא ברינה נושא אלומתיו. ויש לעיין מהו הטעם בכפלות הפסוק. והנראה דבאו לומר לאדם שתחילת ענינו הוא שהוא זורע והוא משקיע וזהו הענין של זריעה בדמעה אמנם ברינה יקצורו דהרי יש שכר לפעולתו ויגעת ומצאת תאמין אבל אומרים לאדם גם אם הצלחת אתה לא יכול לנוח לאכול את הפרי כי אז יהיה לך רק פרי אחד אלא תיקח את אותו פרי ותזרע אותו וכאן זה כבר יהיה יותר קשה הלך ילך ובכה נושא משך הזרע אמנם השכר הוא בוא יבוא ברינה נושא אלומתיו כי הקצירה זה כבר קצירה אחרת אנחנו אוחזים כבר באמצע מסכת שבת אבל צריך להשקיע אפילו יותר הלך ילך ובכה נושא משך הזרע בוא יבוא ברינה נושא אלומתיו.

מבואר במשנה רבי אליעזר אומר האורג שלשה חוטין בתחילה ואחת על האריג חייב וחכ"א בין בתחילה בין בסוף שיעורו ב' חוטין וכו'. מלאכת אורג ענינה הוא הכנסת חוטי הערב בין חוטי השתי כדי ליצור את האריג ונחלקו חכמים ור"א בשיעור החוטים. דדעת חכמים דשיעורם לעולם הוא בשני חוטין אמנם ר"א סובר דיש שינוי בין תחילת האריגה דאז בעינן שיעור ג' חוטין למצב שיש כבר ג' חוטין שאז מספיק חוט אחד. והנה יש לדון מהו שורש מחלוקת ר"א וחכמים.

ויתכן לבאר באופן זה דהנה מבואר ברש"י לעיל דהכותב שם משמעון חייב שהוא מתקיים כן במקום אחר דהאדם לא עושה בגד שלם ביום אחד. וכן לא כותב ספר שלם ביום אחד ואדם עושה כדי קיום שלא יהא נסתר מאליו והשיעור הזה של שני חוטין הוא שמכניס חוטי העבר מצד אחד ומעבירם לצד אחר ומחזירם ואז הם מתקיימים. וסברת חכמים היא דאפילו לאחר שכבר יש כמה חוטין ואפשר שזה כבר מתקיים מכל מקום כך הוא החשיבות של שיעור אריגה שיעור שבתחילת האריגה אדם עושה כדי שיהא מתקיים וזה נהיה השיעור דכך הוא מעשה אריגה.

אמנם ר"א חולק וסובר דבעינן ג' אפשר שהוא סובר דבעינן שיעור שהוא מתקיים ולא רק שיעור שלא יהא נסתר מאליו דהשיעור של ב' חוטין הוא שיעור שהוא לא נסתר מאליו דאין מי שאורג בתחילה רק חוט אחד. אבל עדיין אינו מתקיים ובעינן שיעור המתקיים וזה ג' חוטין.

והנה לגבי זה שסובר ר"א דבסוף מספיק חוט אחד. נראה דיש לדון בזה. ובהקדם נראה דיש לדון. דהנה נחלקו הראשונים בביאור סברת ר"א. ולכאורה יש בזה סתירת הסוגיות. והנה בדברי הר"ח כאן מבואר דלפי ר"א אם יש ב' חוטין אז מספיק להוסיף חוט אחד. וכן מבואר בירושלמי דאם מתחילה אין שום חוט בעינן ג' ואם יש חוט אחד אז בעינן שני חוטין ואם אם יש שני חוטין אז מספיק חוט אחד. אמנם הביאו הראשונים מהירושלמי בפירקין שהביא בזה מחלוקת דיש שנקטו כדברי הר"ח אמנם יש שנקטו דרק אם יש ג' חוטין הוא חייב על ההוספה של חוט אחד.

והנה יש לעיין במה פליגי האמוראים בירושלמי. ועיין באפיקי ים, דביאר דפליגי האם החיוב בחוט אחד לר"א הוא מדין מלאכת מכה בפטיש או מדין מלאכת אורג. ודן דאם נאמר דר"א חייב בחוט אחד משום מלאכת מכה בפטיש. נראה דחכמים ור"א פליגי בזה גופא דהטעם שחכמים מחייבים בב' חוטין הוא משום מלאכת אורג והטעם שר"א חייב גם בחוט אחד אין זה משום שהוא סבר דחוט אחד הוא אריגה אלא משום שהוי מלאכת מכה בפטיש. שענינה הוא סיום הדבר וביאר דלג' חוטין יש כבר שם אריג וממילא עם החיוב הוא משום מלאכת מכה בפטיש אז ברור דאם כבר יש ב' חוטין הוא נחשב מכה בפטיש בזה שנותן את החוט השלישי וכל חוט וחוט שמוסיף זה נחשב הוספה על אריג והוי מכה בפטיש. אמנם אם סברת ר"א לחייב משום מלאכת אורג. והטעם שהוא מחייב זהו משום שסובר דבחוט אחד זה כבר נחשב אריגה היכן שכבר יש אריג דיש חיוב של הוספה על האריג. וזה רק אם יש כבר אריג.

והנה עצם החידוש של האפיקי ים. קשה בתרתי. א. עצם חידושו תלוי במחלוקת הראשונים דמצינו במאירי ועוד ראשונים שנקטו דלא שייך לחייב משום מכה בפטיש אלא רק בהוספה על עצם הכלי אבל עצם סיום המלאכה לא ניתן לחייב עליה משום מכה בפטיש ואפילו על סיום ספר או בגד כתבו הראשונים שלא ניתן לחייב עליה משום מכה בפטיש. וחידושו של האפיקי ים הוא כדברי הראושנים שניתן לחייב משום מכה בפטיש אפילו על עשיית הכלי. ב. אמנם עיקר הקושי הוא דגם לדברי הראושנים האחרים החיוב במכה בפטיש הוא על גמר דבר וכאן הרי הוא רק התחיל את האריג וחוטי השתי עוד ארוכים ואין כאן שום גמר דבר ומדוע יתחייב משום מכה בפטיש. וקשים הדברים להולמם.

והנראה באופן אחר לבאר את מחלוקת הראשונים. דפליגי מהו הטעם דבעינן ג' חוטין האם בעינן ג' חוטין משום שאינו מתקיים בפחות מג' ובעינן אריגה המתקיימת.

והנה לפי"ז שייך לדון דר"א סובר דעצם השיעור אורג הוא חוט אחד דדרך האורגים לארוג לפעמים חוט אחד הגם שבתחילת האריגה אורגין שניים מכל מקום אין זה הופך להיות החפצא של האריגה והחפצא של האריגה היא חוט אחד. אלא דבעינן אריגה המתקיימת וממילא בעינן שלשה אמנם בוודאי לפי זה אם כבר ארוג שניים והוא מוסיף אחד דהאריגה מתקיימת בוודאי שיתחייב דמאי שנא.

ונראה דהאמוראים בירושלמי דפליגי הם סוברים דהטעם דבעינן שלושה אינו משום שבעינן שיתקיים אלא דבעינן שיעור אריגה חשוב וג' יש לדבר כבר שם אריג וזהו כבר שיעור חשוב משום שניכר כבר צורת אריג ולא משום שהדבר מתקיים. והנה לפי"ז יש מקום לבאר את שיטתם שהם סוברים דדווקא בעינן ג' חוטין משום שבזה עושה את האריג לאריג. או במוסיף על ג' דזה נקרא מוסיף על האריג אבל במשלים לאריג אין זה עשייה חשובה ויש ג' דרגות לעשות אריג. ב' להשלים אריג וג. להוסיף על האריג. ולעשות אריג ולהוסיף על האריג חייבים עליו אבל להשלים לאריג אין לזה חשיבות. ועיין בלשון הרשב"א וכן ברבינו חננאל דכתבו דהשיעור הוא ב' חוטין ואם הוסיף חוט אחד חייב דכתבו דחייב משום שהוא מתקיים כן. ועיין במאירי דמשמע מלשונו דהחיוב הוא בהוסיף חוט על הג' חוטין. וכתב שאריגת חוט אחד על האריג חשוב כשלשה בתחילת אריגה וזהו שמוסיף על אריג יש בו חשיבות משא"כ היכן שאין אריג ועושה רק חוט אחד שיהיה לו שם אריג אין בזה חשיבות והן הן הדברים שדיברנו.

והנה לכאורה יש סתירה הסוגיות בהאי ענינא דבסוגיא דכריתות יט: מבואר שם דרבי יוסי סובר דבין לר"א ובין לר"י העושה מלאכה בבין השמשות פטור הגם שאנו דנים שהוא עושה חצי שיעור בחול וחצי שיעור בשבת לא מחייבים על העושה מלאכה ועשה את חצי השיעור בשבת. והקשתה שם הגמ' מדברי ר"א במשנתינו דסובר דחייב ומבואר שם דהמקשן הבין דסברת ר"א היא דהוא מחייב על עושה חצי שיעור בשבת ומשלים את השיעור. ובזה הקשה על רבי יוסי. ומבואר דהמקשן הבין דלעולם החפצא של מלאכת אורג הוא ג' חוטין אלא דהוסיף חוט אחד הכוונה שהשלים את השיעור של הג' חוטין הוא חייב משום שעשה חצי שיעור בשבת. אבל בוודאי השיעור השלם הוא לעולם ג' חוטין

ותי' שם הגמ' דרבי יוסי גורס דבעינן שלשה חוטין בתחילה ושני חוטין בסוף והמכוון הוא דבאמת רבי יוסי לא חולק על חכמים ובוודאי החפצא של השיעור הוא שני חוטין כחכמים וסברת רבי אליעזר היא רק דבעינן שיהיה אריגה המתקיימת ובזה בעינן ג' חוטין. והנה יש לעיין וכבר עמד בזה באפיקי ים דכיוון דהגמ' כבר חזרה בה. וסברה דתלוי במתקיים מדוע הוצרכה שם הגמ' לומר דרבי יוסי שינה את הגי' ומדוע לא אמרה הגמ' דרבי יוסי סבר דהשיעור הוא חוט אחד ורק בעינן אריגה המתקיימת.

ובעיקר צריך עיון דדברי הגמ' שם סותרים את המבואר בסוגייתנו לפי הבנת הראשונים שביארו דהטעם דמהני חוט אחד הוא משום שבעינן אריגה המתקיימת ומשמע דעצם השיעור הוא חוט אחד. וכן זה סותר להדיא את דברי הירושלמי דמבואר דאין החיוב בחוט אחד הוא רק במוסיף על שלשה. ומבואר להדיא דאין המחייב מדין חצי שיעור וגם הגמ' בסוגייתנו הרי לא שינתה את הגי' ומכל מקום לא מסתבר שסוגייתנו פליגי וסברא דסברת ר"א הוא לחייב אפילו בחצי שיעור בשבת.

ולכאורה מבואר דהוא מחלוקת הסוגיות דהסוגיא שם סברא דלפי הגי' שלפנינו ר"א סובר דהשיעור אריגה הוא ג' אלא חייבים על חצי שיעור שמשלים את המלאכה בשבת. אמנם סוגייתנו סברא דאריגת חוט אחד הוא עצמו השיעור לר"א. ויל"ע מנלן לראשונים דסוגייתנו פליגי על הסוגיא שם.

ונראה לבאר את שורש מחלוקת הסוגיות באופן זה. דהסוגיא בכריתות למדה דלא מסתבר דיחלקו ר"א וחכמים בשני מחלוקת בעיקר השיעור של מהו נחשב אריגה. וגם בתחילה מה נחשב אריגה המתקיימת. ויוצא דפליגי בתרתי וזה דוחק. ומסתמא שני המחלוקות תלויות זו בזו. וממילא סברא הגמ' שם דבע"כ ר"א סובר דחייבים גם חצי שיעור וממילא חייבים בהוסיף חוט אחד. ותי' הגמ' דרבי יוסי שינה את הגי' ובאמת לר"א בהוסיף חייבים דווקא בשני חוטין ובזה ליכא מחלוקת אם חכמים.

אמנם יתכן בעוד אופן דהסוגיא שם סברא דהטעם דבעינן ג' לר"א הוא משום חשיבות וסברא הגמ' דבחשיבות לא יתכן לחייב על חוט אחד. ואין סברא לומר שמוסיף על האריג זה מספיק. דאם בעינן חשיבות של ג' אם כן בעינן דווקא ג' וזה תי' הגמ' דבאמת אין זה ענין של חשיבות אלא של מלאכה המתקיימת והטעם ששינו את הגי' זה כמדובר שלא בעינן שיחלקו בתרתי. אמנם סוגייתנו סברא מעיקרא דלא זה היסוד אלא יסוד הדבר הוא דבעינן מלאכה המתקיימת וממילא זה דבר ברור דאחרי שיש כבר ג' חוטין אז אפילו הוספה של חוט אחד נחשבת מלאכה המתקיימת. והראיה שכך סברא סוגייתנו היא בתרתי. א. דהגמ' חילקה בין אלימי לקטיני דאלימי תלתא קטיני תרתי משום שקטיני מתקיימים גם בשניים ומבואר דשורש הדבר הוא משום מתקיים ולא רק משום חשיבות. אלא דצ"ע דלכאורה דבזה גופא נחלקו השיטות בגמ'. האם זה משום מתקיים או משום חשיבות. ויתכן דהגם שהטעם הוא משום חשיבות מכל מכל מקום סוגייתנו סברא דהגם דזה משום חשיבות אבל יש סברא של להוסיף. על אריג דיש בזה חשיבות והסוגיא שם סתרה דבר זה. דעם זה משום חשיבות לעולם צריך שיהיה בו חשיבות ולכן סברא הגמ' שם דרבי יוסי חייב לשנות את הגי' דעם החשיבות זה ג' אז לעולם זה ג' ואין סברא של מוסיף על האריג. וזה היה נראה עיקר המחלוקת דאין סברא של מוסיף על האריג ולעולם בעינן את החשיבות של המלאכת אריגה. והנה אפשר שהראיה שסוגייתנו פליגי על הסוגיא שם היא מהמבואר לעיל קד: דשם מבואר בשם רבה בר רב הונא דאם צירף אות לכתב ישן חייב. ואמר שם דהיינו דלא כר"א דלר"א חייב בכהא"ג ומשמע דווקא באופן זה שצירף לכתב ישן דיש בזה חשיבות של מוסיף אמנם אם כתב אות אחת בשבת והשלים חצי שיעור לא יתחייב ומבואר דסוגייתנו פליגי וסוברת דאין מחייבים על חצי שיעור בהשלים בשבת. וכמדובר בדברי הראשונים אלא דזה נראה דסוגייתנו סברא דיתכנו שני הסברות ופליגי על הירושלמי בדבר בזה. וכמדובר.

עיין רש"י שכתב דר"א בא לפרש ויל"ע דלכאורה הוא חולק על המשנה לעיל דשם התבאר דהשיעור הוא ב' חוטין והנראה דהמכוון דבגמ' מבואר דבקטיני או באלימי הוא מודה והוא בא לפרש דלא לעולם השיעור הוא ב' חוטין אלא דיש פעמים שהשיעור הוא ג' חוטין כן נראה פשוט בכוונת רש"י.

והנה יש לעיין מדוע כל אורג לא יתחייב משום בונה. והנה לשיטות חלק גדול מהראשונים דההלכה היא כבית הלל דאין בנין בכלים אתי שפיר וכן הוא שי' רש"י ועוד ראשונים. וכן הכריע הגר"א אמנם לשיטות דיש בנין בכלים וכן היא השיטה העיקרית בשו"ע. מדוע לא יתחיב משום בונה והנראה דאין מתחייב משום בנין כלים רק במשלים הכלי או במחבר חתיכת עץ בחתיכת עץ עד שנהיה דבר אחד. אבל בעושה חלק מהאריג אין בזה עשיית כלי וכל מה שניתן לחייב הוא רק משום אורג דיצירת אריג הגם שלא השלים אותו יש בו חשיבות מיוחדת שיוצר כאן מציאות חדשה. של אריג. וכל חלק ממנה מחייב אבל משום עשיית כלי אין כאן. והנה כשנדון מאי שנא מלאכת אורג ממלאכת תופר לכאורה מלאכת תופר ענינה חיבור שני דברים אמנם מלאכת אורג ענינה הוא יצירת אריג.

ומבואר בגמ' לעיל דכל זה הוא בתחילת האריג אמנם בסיום האריגה אפילו אם אורג חוט אחד הוא חייב משום אורג. והנה כתב הגרפ"א פאלק. בקונטרס זכור ושמור. שאם חוט של בגד נמשך מן הבגד אסור למתוח את הבגד כדי להחזיר את החוט למקומו. דהרי קודם שהוא נמתח הוא לא היה ארוג בבגד ורק לאחר המתיחה הוא ארוג בבגד. ולפי"ז היה מקום לאסור גם באופן שאינו מתכוון למתוח אלא דאם יש כזה חוט ועל ידי הלבישה בוודאי יתמתח או אפילו קרוב לוודאי יתמתח לשיטת המהרש"א דקרוב לוודאי הוי פסי"ר. יאסר משום פס"ר דניחא ליה. ואפילו אם לא נדון את זה כמשלים את הבגד מכל מקום יאסר מדאורייתא מדין חצי שיעור. אלא דבזה עצמו כבר דנו האחרונים מדוע נשנו השיעורים של ב' חוטין במשנה. לעיל עג יותר משאר השיעורים וכתב המנחת חינוך ועוד אחרונים דבאו לומר דבאלו זה החפצא של המלאכה ופחות מב' חוטין אינו אפילו חצי שיעור. [ אמנם לר"א לפי המבואר בכריתות יתבאר דשיעור ג' חוטין הוא שיעור ופחות מזה הוי חצי שיעור.]

והנה יש מקום לדון דאם החוט כבר נמצא ועל ידי מתיחה הוא נכנס למקומו אין זה מפקיע ממנו את השם של ארוג בבגד. ואין בזה איסור אורג ואינו דומה לשאר הציורים שהוזכרו בסוגייתנו.

עוד יש נדון של אריגה ביחס לשערות דהגמ' לעיל צד: דנה שגודלת היינו מי שקולעת שערותיה. חייבת משום אורג. והגמ' דוחה שזה לא יתכן דהא אין דרך אריגה בכך והקשו התוס' מאי שנא מהמבואר לעיל סד דהקולע נימין חשיב אריגה. ותי' התוס' דבשער אין חשוב אריגה כמו בבגד. ועוד דהכא אין סופה להתקיים. ומבואר שם דחייבים משום בונה. והנה נראה דהגם דמשום בונה חשיב מלאכה המתקיימת משום אורג חשיב אינו מתקיים משום שלאריגה בעינן מתקיים יותר.

והנה צ"ע מהו סברת התוס' לחלק בין שער לבין נימין לגבי אריגה האם משום שבשער אינו ענין של שתי וערב ואינו אלים כאורג. לכאורה בנימין גם אינו שתי וערב. ועיין במ"ב סי' ש"ג סעיף פ"ב דביאר דהכוונה דשיער המחובר לראש לא חייל בו שם של אריג דדנים את זה יחד עם הראש אמנם בשערות תלושות יש בזה ענין של אריג אלא דאין זה דאוריתא משום שאין זה מתקיים. ולכן כתב שאסור לקלוע שערות פאה נכרית בשבת ומכל מקום אם לא ישמעו לא חייבים למחות בהם.