שטז ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שטז - צידה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שטז

##### הלכות צידה

##### שיעור ז

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף י] **כל חיה ורמש שהם נושכים וממיתים ודאי, נהרגים בשבת אפי' אין רצין אחריו, ושאר מזיקין כגון נחש ועקרב במקום שאינם ממיתין, אם רצין אחריו מותר להרגם, ואם לאו אסור, אבל מותר לדרסם לפי תומו ואפי' במתכוין, אלא שמראה עצמו כאלו אינו מכוין.**

## הריגת חיות הממיתין ומזיקין

א] מבואר דחיה ורמש הנושכין וממיתין מותר להורגם משום פקו"נ. וחיה ורמש שאין ממיתין אסור להורגן אלא א"כ רצין אחריו. ומה דמותר להורגם ברצין אחריו, ביאר המ"ב (ס"ק מו) דלדידן דס"ל מלאכה שאצל"ג פטור, צ"ל דהתירו משום צערא כדי שלא יוזק, דנשיכתן הוי נשיכה עוקצת טפי מפרעוש. אבל לדעת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג, צ"ל דאין ממיתין היינו שלא ודאי ממיתין, אבל אפשר שממיתין ולכך ברצין אחריו יש חשש סכנה ומותר להורגן.

## הריגה לפי תומו, וחילול שבת בדבר שאינו סכנה וודאית

ב] ואף באין רצין אחריו מבואר בשו"ע דמותר להורגן לפי תומן ואפי' במתכוין, וכתב המ"ב (ס"ק מח) "דמלאכה שאין צריכה לגופה היא, והכא כשהן מזיקין אפילו מדרבנן לא גזרו כשאין הורגן להדיא, אלא שיראה לפני הרואה כאלו אינו מתכוין, שלא יאמרו זה נוטל נשמה בשבת במתכוין, ולא ידעו לחלק". ועדיין צריך לבאר לדעת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג, ולא התירו ברצין אחריו אלא משום דהוא חשש סכנה, ולכאו' באין רצין אחריו לא נחשב לסכנה, וא"כ מדוע מותר להורגן לפי תומן.

ונראה בזה ע"פ מ"ש החזו"א (סי' נט ס"ק ד) וז"ל "ובזמנינו שמצוי מאוד חלאים מתרגשות בתינוקות, נראה דכל שיש ספק שיגרום לו קלקול מעיים לעצור או לשלשל או גרם כאב מעיים או חום כל שהוא, הוא בכלל ספק סכנה, שכל קלקול אפשר שיגרום חולי וכל חולי ספק סכנה וכו', ואם יודעים בנסיון או ע"פ הרופאים שגורם קלקול במעיים יש לחשבו לספק סכנה, ומי שמיקל בדבר אין מזניחין אותו, ומי שבוטח בד' וקובע מזונות בנו באופן שאין מבשלין בשבילו בשבת וכבר הורגלו בכך, אין מזניחין אותו" עכ"ל. והנה בכל סכנה או אפי' ספק סכנה, בוודאי אין רשות להחמיר ולא לחלל שבת, ואיך כתב החזו"א דאפשר להקל ואפשר גם לבטוח בה', וע"כ דישנם דברים שאפשר להגדירם כסכנה להתיר חילול שבת, ומכל מקום אינם סכנה ממש שמחייבתו לחלל ע"ז שבת, וא"כ אפשר לומר כעי"ז באותם חיות שאפשר שימיתו, שאינם סכנה ברורה, וע"כ חז"ל התירו להורגם משום פקו"נ רק באופנים מסויימים, וכגון ברצין אחריו, או לפי תומם אע"פ שמתכון.

וכן מצינו כעי"ז במ"ב לעיל (סי' רמח ס"ק כו) דכתב לגבי היוצאין בספינה כשיודעים שיצטרכו לחלל שבת מפני הסכנה, וז"ל "ובכנה"ג כתב בשם הריב"ל דכשיודע בודאי שיבוא לידי חילול שבת אסור אף בכה"ג [ביציאה בג' ימים ראשונים בשבוע] וכ"כ הרדב"ז, ועפ"ז סומכין עכשיו שמסכנים בעצמם קצת שלא לחלל שבת כדי שלא יהיה איסור למפרע על מה שיצא". וע"כ דאינו סכנה ממש, דא"כ פקו"נ הוא ואסור לסכן עצמו, אלא הוא מצב ביניים שבזה מותר לסכן עצמם קצת.

[סעיף יא] **לא ישפשף ברגליו רוק ע"ג קרקע, משום משוה גומות, אבל מותר לדרסו לפי תומו שאינו מתכון למרח ולהשוות גומות, ואע"ג דממילא ממרח הוא, כי לא מכוין שרי, משום מאיסותא.**

## דריסת ומירוח רוק

ג] סעיף זה אף שאינו מענין חובל וצד, מ"מ שייך לכאן דגם כאן התירו לדרוס לפי תומו משום מאיסותא, כיון דאינו פסיק רישא, כמבואר במ"ב (ס"ק נא), וכתב המ"ב (ס"ק מט) "וע"ג רצפה, תליא בפלוגתא דסי' של"ז סעיף ב' גבי כיבוד הבית במרוצף עיי"ש, ולהרמ"א דאוסר שם בכל גוני ה"ה הכא דאסור אף על גבי רצפה". אמנם לקמן בבה"ל שם (ד"ה ויש מחמירין) דעתו להקל בזה כשרוב בתי העיר מרוצפין, וא"כ בזמנינו יש להקל לשפשף את הרוק ברגליו בביתו, כיון שכל בתי העיר מרוצפין, אבל בחוץ אסור וכמ"ש בשו"ע.

## מירוח ע"ג ספסל, ומריחת משחה על גופו

ד] עוד כתב המ"ב (שם) "וע"ג ספסל לכו"ע שרי, דלא שייך בזה אשויי גומות, ומשום מרוח גופא ליכא למיסר, דלא שייך מרוח אלא כשממרח איזה דבר ע"ג חברו וכונתו שיתמרח, אבל כאן רוצה שיהיה נבלע", ומבואר במ"ב דכל שרוצה שהדבר יבלע אין בו מירוח משום הדבר בעצמו. והמהרש"ם (דעת תורה סי' שכח סעיף כו) והמנחת יצחק (ח"ז סי' כ) כתבו דלדבריו ה"ה דמותר למרוח משחה על גופו, כשצריך שיבלע בגופו, ומ"מ כתב במנח"י דכיון דישנם משחות דרוצה שישארו מהן קצת על גופו, ובהא איכא איסור מירוח ראוי להחמיר בזה.

## דריסה על הרוק לפי תומו

ד] ואע"פ שאסור לשפשף הרוק, מ"מ מותר לדורסו לפי תומו אף שמכוין לכך, וכמו שבאר המ"ב (ס"ק נ) דאינו פסיק רישא, אלא דחששו שמא ישכח ויכוין לאשווי גומות, והקילו ברוק משום מאיסותא. עוד כתב המ"ב (סקנ"א) "כתב המג"א האידנא דליכא דקפיד ברוק משום מאיסותא, צריך ליזהר שלא יהיה שום שפשוף כשדורס עליו, רק יציג רגלו על הרוק. ובליחה היוצאת מן הפה או מן החוטם ודאי איכא מאיסותא ושרי לדרסו לפי תומו, ובבית הכנסת אפי' ברוק שרי לדרוס עליו לפי תומו דנוהגים בו כבוד וכדלעיל בסי' צ' סעיף י"ג, ונראה דאפי' בביתו כשהוא מרוצף אין להחמיר ברוק יותר מבליחה". הרי דחילק דאין להתיר לדרוס לפי תומו אלא בליחה מפני מאיסותא, או בבית הכנסת מפני שצריך לנהוג בו כבוד, או בבית מרוצף וכמו שביאר בבה"ל (ד"ה שרי) דהוי כעין גזירה לגזירה. ולמה שבארנו לעיל כיום מותר במרוצף אף לשפשף להדיא כיון שכל בתי העיר מרוצפין.

[סעיף יב] **חיה ועוף שברשותו מותר לצודן, והוא שלא ימרודו אבל אם הם מורדים, אסור לתפסם אפילו בחצר, אם החצר גדול שאם לא גדלו בין בני אדם היו צריכים מצודה. הגה. וי"א דאסור לצוד חיה ועוף שברשותו, ואם צדן פטור, אבל פרה וסוס, וכל שכן שאר חיה ועוף שמרדו, אם צדן חייב חטאת, וכן עיקר. חתול, דינה כשאר חיה ואסור לתפשה בשבת.**

## צידת חיה ועוף שברשותו

ה] בסעיף זה נתבאר דיני צידה בחיה ועוף שברשותו, ובפשוטו נחלקו בזה השו"ע והרמ"א, דדעת השו"ע דמותר לצוד חיה ועוף שברשותו, ואילו דעת הרמ"א דאסור מדרבנן. והנה מתני' היא בריש שמונה שרצים (שבת קז.) 'חיה ועוף שברשותו, הצדן פטור והחובל בהן חייב'. וסתם פטור היינו פטור אבל אסור, כמבואר בגמ' (שם) 'אמר שמואל כל פטורי דשבת, פטור אבל אסור, לבר מהני תלת' וכו', וא"כ איך התיר המחבר לגמרי.

וביארו בזה האחרונים בתרי אנפי, **א.** בבאור הגר"א כתב דדעת השו"ע כמבואר בהגהות מיימוניות (פ"י הכ"ד) בסוף דבריו שם, דהאי פטור היינו פטור ומותר, ואגב דקתני סיפא החובל בהן חייב תני רישא פטור, וכמבואר בביצה (כד.) 'אבל צדין חיה ועוף שברשותו', הרי דמותר לכתחילה. ובדעת הרמ"א פי' שם הגר"א דס"ל דהאי פטור היינו פטור ואסור, ככלל הנקוט בידינו, ובביצה דהתירו היינו ביו"ט, אבל בשבת פטור אבל אסור, וכמבואר שם ג"כ בהגהות מימוניות [דהביא שם שני הפירושים וסיים דראוי להחמיר].

ב . בפמ"ג (א"א ס"ק כו) ביאר דאף השו"ע יפרש את המשנה דפטור אבל אסור, והוא באופן המבואר בשו"ע לאיסור, דאם הם מורדים ונמצאים בחצר גדול, שאם לא היו גדלים בין בני אדם היו צריכים מצודה לתופסם, וכמו שבאר הגר"א דבמורדים לגמרי ונמצאים בחוץ בוודאי חייב כמבואר בירושלמי המובא בהגהות מימוניות שם, וכאן שנמצאים בחצר ומחמת שגדלו בין בנ"א אין צריך מצודה, ואילו לא היו ברשותו כלל היו צריכין מצודה, בזה האופן אסור מדרבנן, ובנשמ"א (כלל ל) הגדיר זאת 'שמרדו קצת', ובזה האופן איירי המשנה, ובדווקא נקטו לשון פטור אבל אסור, אבל באין מורדין כלל מותר לצודן. ועיי"ש בפמ"ג דציין למ"ש הט"ז (ס"ק יא) דנראה דמפרש כן את דברי השו"ע.

## בע"ח דלאו עבידי לרבויי

ז] וכתב המ"ב (ס"ק נז) "ופסקו האחרונים כהי"א הזה (המבואר ברמ"א) וכו'. ובחיי אדם (כלל ל סעיף ד) כתב דאם דרכו של אותו העוף שאין נשמט מן היד כמו שיש מן התרנגולות שתכף היא יושבת כשרוצין לתפסה וא"צ לרדוף אחריה, דבהו אין איסור צידה כלל לכו"ע אם הרגילה כבר בבית, ומתר להכניסה ע"י דחיה או לרדפה אף לבית קטן או לכלוב שלה, וכן יש להקל".

ומבואר דס"ל דאף לדעת הרמ"א דאוסר צידה בחיה ועוף שברשותו, היינו דווקא בעבידי לרבויי, אבל בבע"ח דאינם עבידי לרבויי, וכגון תרנגולות שאין נשמטין מן היד, אין לזה שם צידה ומותר להכניסן לכלוב שלהם. וכן דעת הגר"א לדינא דכתב שם ליישב באופן אחר את הקו' מהגמ' בביצה דמותר לכתחילה, ותי' דהיינו בעופות דלא עבידי לרבויי, ואילו בשבת דקתני פטור היינו בעבידי לרבויי. הרי דדעת הגר"א והחיי אדם דהרמ"א מודה בלא עבידי לרבויי להיתר.

ח] ולפ"ז לכאורה צ"ל דהשו"ע שנחלק על הרמ"א להיתר היינו אפי' בעבידי לרבויי אלא דחוזרין לביתו בערב. אולם בפמ"ג (במשב"ז ס"ק יא) נקט בפשיטות דהשו"ע לא התיר אלא בלא עבידי לרבויי, ומודה לאיסור בעבידי לרבויי, וא"כ נמצא דאין מחלוקת כלל בין השו"ע לרמ"א, דכו"ע מודו דבעבידי לרבויי אסור, ובלא עבידי לרבויי מותר, וכן כתב להדיא בנשמ"א (שם ס"ק ב) והאריך להוכיח דהשו"ע והרמ"א דברו בשני אופנים שונים, ולדינא אין מחלוקת כלל.

נמצא דנחלקו האחרונים אם השו"ע מתיר גם בעבידי לרבויי, ומ"מ כבר כתב המ"ב דפסקו האחרונים בזה לאיסור, ובלא עבידי לרבויי נקטינן להיתר, ובביאור הגר"א שם נקט דסתם תרנגולת חשיב לא עבידי לרבויי, ובבה"ל (ד"ה לצוד) תמה עליו מהגמ' בביצה שם דנראה דסתם תרנגולת כן עבידי לרבויי. ובפרה וסוס מבואר במ"ב (ס"ק נט) דאינם בורחים מבני אדם, וחשיב כלא עבידי לרבויי, ומותר לצודם אלא א"כ מרדו דחייב עליהם, ובחצר גדול פטור אבל אסור.

## חשש הפסד התרנגול

ט] עוד כתב המ"ב (ס"ק נז) "ואם יצאו העופות לחוץ וחושש שלא יגנבו אותן אף דאסור לתפסן בעצמו בידים, מ"מ אם תינקות קטנין צדין אותם אין צריך למחות בידן, גם דמותר לומר לאינו יהודי שיצוד אותן, דהוי שבות דשבות, כן כתב החיי אדם. וכו'. גם הביא המג"א בשם האגודה דמותר לדחות העוף מאחריו שיכנס לבית, אם הבית גדול שאין יכול להשיגו שם בשחיה אחת, דאין כאן צידה גמורה" וכו'. ומבואר דאף דנקטינן דיש בו איסור דרבנן, מ"מ הקיל במקום הפסד התרנגולת בכמה אופנים: **א.** דאין למחות ביד התינוקות הצדין אותן. **ב.** באמירה לגוי, כיון דהוי שבות דשבות במקום הפסד. **ג.** להכניסו למקום שיש בו צידה דרבנן, כבית גדול דלא מטי בחד שיחייה, דהוי שבות דשבות במקום הפסד.

## שבות דשבות במקום הפסד

י] ובמה שכתב שא"צ למחות ביד הקטנים, צ"ל דאינם בנים שלו, דאל"כ צריך למחות בידם, כמבואר לקמן (סי' שמג) דאביו מצווה להפרישו אף באיסור דרבנן, וסתם קטנים אין צריך למחות אלא באיסור דאורייתא. ובמה שהתיר לעשות צידה דרבנן, הרי דנוקט דאפשר להקל בתרי דרבנן במקום הפסד, ויעויין לקמן סי' שמט (בבה"ל ד"ה ואפי' בכרמלית) שהסתפק בזה ונוטה להקל, וכן דעת החזו"א (סי' קג ס"ק יט) ובשונה הלכות (ח"ב בהערות לסי' שמט דין י) דן להחמיר בזה והניח בצ"ע.

יא] עוד כתב המ"ב (ס"ק נח) ולפ"ז יש לזהר שלא להכניס העופות בשבת מן הבית למקום הכלוב שלהם ששם המקום צר ומקרי צידה גמורה. ואם הוא מתכוין להכניסם לכלוב רק כדי שלא יעשו הזקות בבית, אפשר שיש להקל ועיין בבה"ל" וכו'. ובבה"ל (ד"ה לצוד) ביאר דטעם ההיתר כיון דהוי תרי דרבנן, א. חיה ועוף שברשותו. ב. מלאכה שאצל"ג, והוי כמתעסק. ועוד צירף בזה דעת הגר"א דסתם תרנגולת חשיב כלא עבידי לרבויי [אלא שתמה עליו מהגמ' בביצה הנ"ל]. ומה דהוצרך לצרף לזה דעת הגר"א אע"פ דבמ"ב הנ"ל נקט בפשיטות להתיר שבות דשבות במקום הפסד, צ"ל דמלאכה דאצל"ג הוא דרבנן חמור יותר דלא מקילים בזה כ"כ.

## במקום צער בע"ח והפסד לענין צידה וטלטול מוקצה

יב] וכתב בבה"ל (ד"ה דאסור) דלאמור צריך ליזהר כשפותח דלת הכלוב להאכיל העופות, דאסור לסגור בחזרה, דיש בו איסור צידה דרבנן, אלא א"כ עמד שם על הפתח שאין יכולין העופות לברוח. ובחזו"א (סי' נב ס"ק טז) כתב "בענין חשש צידה אחרי שהעוף ברשותו, אפי' לדעת המחמירין סי' שטז, אינו אלא מדרבנן יש להקל ולסמוך על דעת המתירין שם מפני צער בע"ח וחשש הפסד, וכן יש להקל איסור מוקצה, בשביל צער בע"ח והפסד, ומיהו אם אפשר לחכות עד הלילה אין להקל כלל".

ומבואר דדעת החזו"א להקל בצידה כהאי, וכן באיסור מוקצה, משום צער בע"ח והפסד, והנה באיסור מוקצה מבואר במ"ב לעיל (סי' שה ס"ק ע) דאפשר להקל משום צער בע"ח בביטול כלי מהיכנו, ואילו באיסור מוקצה, הביא שם מהא"ר דיש מחלוקת בזה. וכן לגבי הפסד מבואר לקמן (סי' שלד ס"ב) דאין מתירין איסור מוקצה משום הפסד, אלא במקום שהוא בהול להציל וחיישינן שיעשה איסור דאורייתא, וא"כ יש להבין דעת החזו"א כאן דסתם בשניהם להקל, ולכאו' כוונתו לצרף שניהם יחד דבמקום הפסד וכן צער בע"ח יש להקל. אולם ראיתי מביאים (תורת המלאכות, צד, ס"ק קיז) בשם הגר"נ קרליץ שליט"א, והגרח"ק שליט"א לפרש דעת החזו"א דהקיל בכל אופן בלחוד וצ"ע מהמבואר דאין מקילים בזה.

**דינים העולים**

1. חיה ועוף הממיתין בוודאי, מותר להורגן בשבת, ובאין ממיתין אלא נושכין נשיכה הכואבת, מותר להורגן ברצין אחריו, או לפי תומו ואע"פ שמתכון לכך אלא שנראה שלפי תומו הוא הורגן. ולדעת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג, אסור להורגן כלל, אלא דווקא באופן שיש ספק שמא ממיתין, שרי להורגן ברצין אחריו משום חשש סכנה. וכן מותר להורגן לפי תומן כיון שיש פה חשש סכנה [דיש דברים שאינם סכנה וודאית, ובאופנים מסויימים החשיבום חכמים ככסכנה].
2. אסור לשפשף רוק בארץ משום אשווי גומות, ואף במרוצף אטו שאינו מרוצף, ומ"מ ברוב בתי העיר מרוצפין דעת המ"ב להקל. וה"ה דשרי למרח ע"ג ספסל, ואין לחוש משום מירוח הרוק עצמו כיון דמתכון להבליעו בספסל.
3. מירוח משחות ע"ג הגוף, דעת המהרש"ם והמנחת יצחק דשרי דהא דעתו להבליע, ומ"מ כתב במנח"י להחמיר בזה, כיון דישנם משחות שרוצה להשאיר מהן על גופו ואז יש לו ענין במירוח.
4. מותר לדרוס רוק לפי תומו [אף שמתכוין לכך וכנ"ל] משום מאיסותא, ובזמנינו אין מאיסותא ברוק אלא בליחה, או בביהכנ"ס מפני כבודו. ובבית מרוצף שרי [מ"ב. דהוא כעין גזירה לגזירה. ובלא"ה יש להקל אף להדיא דרוב בתי העיר מרוצפין].
5. חיה ועוף שברשותו אין בהם איסור צידה דאורייתא, ובאינם עבידי לרבויי [היינו שאינם נשמטים מתחת ידו כלל] דעת הפוסקים דמותר לכתחילה, ובעבידי לרבויי אסור, וסתם פרה וסוס אינם עבידי לרבויי, וסתם תרנגולת לדעת הגר"א אינם עבידי לרבויי, ובבה"ל הקשה ע"ז ודעתו דבסתמא חשיב עבידי לרבויי.
6. חיה ועוף ברשותו ומרדו, יש בו איסור צידה דאורייתא. ואם הוא בחצר גדול, ואינו נצרך מצודה, ואילו לא היו גדלים ברשותו היה צריך מצודה, פטור אבל אסור.
7. בעבידי לרבויי דאסור מדרבנן, וחושש להפסד התרנגול, א"צ למחות ביד הקטנים [שאינם בניו] הצדין אותן, וכן מותר לומר לגוי, או אפי' לצודן בעצמו לחצר גדול דאינו אסור אלא מדרבנן, ויש להקל בשבות דשבות במקום הפסד [ובשונה הלכות סי' שמט הניח דין זה בצ"ע].
8. דעת החזו"א להקל במקום הפסד וצער בע"ח בצידה הנ"ל, וכן בטלטול מוקצה, ובפשוטו כוונתו בצירוף שניהם, דבכל אחד לחוד, נקטינן לחומרא, אמנם דעת הגרנ"ק והגרח"ק דהחזו"א היקל אף במקום צער בע"ח לחוד או הפסד לחוד.