ג.בדיני ביעור
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני עניינים - הרב מאיר קאופמן

**נכתב שלא בדיקדוק**

בס"ד ל' תשרי ס"ט

**סימן ג**

**בדיני ביעור**

א]האם הפסוק מקצה וכו' זה גם על ביעור מע"ש

ב]האם יש ענין בעצם ההפרשה אם לא יכול לתת או במקום שהממע"ה

ג]בנפק"מ בדין ביעור שאין בו ב"ת

ד]האם איכא מצוה במעשה הביעור

ה]בדין ביעור דעריו"ט הראשון

ו]האם ביעור המע"ש ע"י שריפה מעכב את הוידוי

ז]בדין ווידוי מעשרות בזמן הזה

ח]בדין נשרף טבלו וביאור כונת המשנה שלקשו"פ לא מעכב

ט]בדין נתינה של מעש"ר בזמן הזה לכהן

י]בצורת הביעור האם ע"י שריפה או גם מניחם שירקבו וביאור כונת ב"ש שתמיד צריך לחלל מע"ש

י"א]האם מע"ש נאסר לאחר זמן הביעור

י"ב]האם עוזר להפקיר להיפטר מביעור וכן האם חל חיוב כשהוא זוכה בזה

י"ג]בדין ירק שנלקט ברביעית ולעניין נט"ר וחלה ולעניין שביעית

**האם הפסוק מקצה וכו' זה גם על ביעור מע"ש**

א]בדין ביעור מעשר מצאנו שני הלכות א. לתת את כל המתנות למי שצריך לתת כגון תרומה מעשר ראשון ומעשר עני ב.מעשר שני וביכורים יש דין לבערם כלשון המשנה מתבערים בכל מקום וביארו הראשונים ביבמות ע"ג שהכונה לכלותם מהעולם אמנם המנח"ח דייק מלשון רש"י עה"ת ועוד מקומות וכן הוא לשון תוס' קידושין כ"ז. שהמצווה להביאם לירושלים ורק שאם נמצא רחוק צריך לבערם והנה לכאורא זה שני דינים נפרדים דהדין נתינה של המתנות נלמד מהפרשה של מקצה שלש שנים וכו' המבואר בפ' ראה וכן בפ' כי תבוא כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך שנת וגו' ובמקומות אלו לא הוזכר כלל מעשר שני אלא רק דין מתנות הניתנות והדין דמעשר שני צריך לכלות זה נלמד מהפסוק של ביערתי הקודש מן הבית דחזינן שכך צריך לעשות ולכאורא שני העשים אחרים לא נאמר על זה וצ"ע

**האם יש ענין בעצם ההפרשה אם לא יכול לתת או במקום שהממע"ה**

ב]והנה בפשוטו אין ענין בעצם ההפרשה אלא כדי לקיים הנתינה או מעשר שני לבערם וכן הוא בר"ש מ"ט ותוס' בקידושין כ"ו: דלמאן דאמר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי מועיל לזכות לכהן אפילו שעדיין לא עשה הפרשה ובפשוטו לפ"ז במקום שיש דין המוציא מחברו עליו הראיה אין ענין גם בהפרשה כגון ספק טבל אמנם הרמב"ם בפיה"מ ביאר במ"ט מי שהיה פירותיו רחוקים ממנו צריך לקרות לו שם שהכונה שאפילו שלא יכול לקיים הביעור מעשרות על ידי נתינה אבל צריך לכל הפחות להפריש חזינן שיש ענין גם במה שזה מופרש אפילו שלא נותן כרגע אמנם יתכן שזה דוקא שם שעומד לתיתם א"כ ההפרשה שע"י זה זה נהיה ממון הכהנים או הלויים זה גם התחלת הנתינה אבל במקום שיש הממע"ה דלכאורא זה גם לא נהיה של שבט הכהונה מדין הממע"ה אין גם עניין להפריש וכן לכאורא במקום שיש פטור מנתינה כגון בקונה מעכו"ם קודם מירוח שפטור מלתת את המעשר ראשון כמבואר בגמ' בכורות י"א: כה"ג אין חיוב להפריש

והנה צ"ע למה שלא יתחייב להפקיר תבואתו שלא יהיה מחויב להפריש עכשיו מעשרות כי זה לא בידו והרי לכאורא עד כמה שהוא רחוק מפירותיו הוא מבטל מ"ע וצ"ע ועיין לקמן סקי"ב בעניין הפקר

**בנפק"מ בדין ביעור שאין בו ב"ת**

ג]עיין גמ' בר"ה ד. דמבואר שגם לעניין תרו"מ יש בל תאחר וביארו הראשונים שאם הפריש תרו"מ חייב לתיתם לעניים או כהנים או לויים ואם לא נתנם עובר בלאו וברגל אחד עובר בעשה והקשו התוס' שם ועוד ראשונים א"כ מהו הדין המיוחד בביעור מעשרות ותירצו שנפק"מ אם גמרן ברגל עוד תירצו לעבור עליו בשני איסורים עוד תירצו שבל תאחר זה רק אם כבר הפריש אבל דין ביעור מעשרות הוא גם בטבל שחייב להפריש ולתת וע"ש שנסתפקו בזה דב"ת הוא גם בטבל וכן נקט הריטב"א שם והרשב"א נטה לומר שזה רק בהפריש

והנה ידוע שנחלקו האחרונים האם יש חיוב הפרשת תרו"מ או שזה כמו שחיטה שאם רוצה לאכול צריך לשחוט ועיין חזו"א שכתב שמהדין שיש בל תאחר וודאי מוכח שיש חיוב להפריש ולכאורא גם מהדין ביעור מעשרות יש להוכיח כן דעד כמה שהוא לא מחויב להפריש לא מסתבר שהתורה תחייבו להפריש אמנם יתכן שכל זה כשהוא מתכונן לאוכלו כה"ג הוא מחויב להפריש ולא לאחר מעשרותיו אבל אם מתכונן להשתמש שימוש שלא מחייב מעשר כגון לזרוע אם מותר הנאה של כילוי או שלא רוצה להשתמש כלל כה"ג אין חיוב אמנם מבואר שנשרף טיבלו אינו מתוודה ומבואר שיש בזה איסור כיון שאם לא נשרף היה רוצה לאוכלו ועיין מה שהארכנו בזה תרומות פי"א מ"ט סק"ז

והנה עיין חזו"א סק"ד שלעניין מעשר שני הדין בל תאחר הוא רק שייך על עצם ההבאה אבל לא על אכילתו בירושלים שרק על דין נתינה לרשות מסוימת מצאנו ב"ת או הבאתו לירושלים שהוא דומה לנתינה שייך דין זה וצ"ע האם בהביא את הדמים מספיק

**האם איכא מצוה במעשה הביעור**

ד]עיין מנח"ח שדן האם אשה חייבת במצוות ביעור מעשרות ודן לפוטרה מצד מ"ע שהזמן גרמא אמנם החזו"א כתב שאין ביעור מעשרות מצווה בפני עצמה ולכן לא מנאוה מוני המצוות אלא זה פרט מדיני התרו"מ שחיוב הנתינה הוא עד זמן זה ולכן כיון שאשה חייבת בתרו"מ ממילא היא גם חייבת בביעור מעשרות ולכאורא צ"ע כיון דמבואר שבתחילה סברו שגם קודם מירוח יש חיוב ביעור מעשרות והרי כאן אין עדין חיוב כלל מצד דיני תרו"מ ובאמת למסקנא יש לעיין האם צריך ראית פני הבית ולשון הר"ש שזה תלוי במירוח ומצאנו הרבה דינים שלא תלוים בראית פני הבית ועיין חזו"א שנסתפק בזה ובדרך אמונה מובא מיכתב שפשיטא ליה שאין חיוב ולכאורא אם כנ"ל מסתבר שצריך שיהיה חיוב אמנם אם זה מצווה גרידא יתכן שרק נחלקו מהו הזמן המחייב המצווה אבל לא שזה מצד החיוב אבל גם קודם ראיית פני הבית זה מתחייב וצ"ע

**בדין ביעור דעריו"ט הראשון**

ה]והנה גירסת הרבה ראשונים שהביעור מעשרות הוא בעריו"ט ראשון והר"מ גרס עריו"ט אחרון ועיין כס"מ שהקשה א"כ מה אכלו בחוה"מ וביאר המנח"ח שזה וודאי שמותר להשאיר מה שצריך שיעור אכילה בחוה"מ ועיין שנות אליהו שגם לר"מ שגורסים עריו"ט האחרון אבל יכול להשאיר לו מזון שלש סעודות והנה וודאי עיקר זמן הביעור מהתורה הוא עריו"ט האחרון ולכן אז הוא זמן הביעור ורק שרבנן הקדימו לבער קודם הרגל ועיין מנח"ח שהקשה הרי לכאורא אם מבער קודם הרגל לא מקיים המצוה ורק אם מבער ברגל הוא מקיים המצוה וא"כ רבנן ע"י תקנתם ביטלו המצוה אמנם החזו"א שס"ל שאין זה מצוה לעצמה א"כ אין שום עניין לבער דוקא ברגל לא את הדין ביעור של נתינת המעשרות ולא את הדין ביעור דמעשר שני וכן ביאר שם אמנם גם למנח"ח יתכן שאין הכוונה שנקבע זמן לביעור ברגל אלא המצוה לעשות את פעולת הביעור כדי שזה לא יהיה בסוף הרגל וכל שזה נעשה לשם זה מתקיים בזה המצווה

**האם ביעור המע"ש ע"י שריפה מעכב את הוידוי**

ו]והנה עיין חזו"א שכתב לחדש שאם נשאר לו מע"ש ברגל שחייב לבערו לא יכול להתודות ווידוי מעשר דהרי לא קיים את דין המעשר שהוא ייאכל וכמו שאם זה נטמא לא יכול להתודות אע"ג שפודהו כי לא נתקיים דין המעשר ה"ה כאן ולפ"ז דחק את לשון הר"מ ע"ש אמנם עיין רש"י סנהדרין י"א שכתב מפורש שלאחר שביער המעשר מתודה וכן הוא לשון התורה ביערתי הקודש מן הבית וכו' והוא מכלל הוידוי ומזה לומדים לדין הביעור דהינו כילויו מהעולם וכן השו"ע ועוד שהעתיקו לדין ווידוי בזמן הזה וודאי לא ס"ל כחזו"א הנ"ל והנה אם איכא מצוות ביעור לכאורא אין דברי החזו"א מוכרחים דזהו גם קיום דין המעשר שני משא"כ אם נטמא ולא אכלוהו אין זה קיום דינו ויתכן לומר שגם אם השאירו שירקב הרבה קודם זמן הביעור בזמן הזה כיון שאין לו אפשרות אכילה א"כ מצד דיני הביעור חייב להשאיר את זה עד שירקב וצ"ע

**בדין ווידוי מעשרות בזמן הזה**

ז]עיין רמב"ם שכתב שווידוי מעשר הוא גם בזמן שאין בית דהיינו אפילו שלכתחילה וודאי צריך להתודות בביהמ"ק אבל בדיעבד אפשר גם שלא בביהמ"ק אמנם הראב"ד חלק וס"ל שזה רק בפני הבית וכלשון הפסוק

ועיין חזו"א שכתב שגם לר"מ הכוונה כגון שהפריש מעשר שני בזמן הבית וקיים דינו ואחרי זה חרב הבית אבל בזמן הזה שכל המעשר שני נקבר ולא נתקיים בו דינו והוא מופרש בטומאה לא שייך וידוי דהרי מבואר במשנה שלא ביערתי ממנו בטמא הכונה שהפרישו בטומאה ובזה ביאר את דעת החינוך דס"ל כהר"מ שווידוי מעשר נוהג שלא בפני הבית ובכל אופן לא נוהג בזמן הזה והנה יש שביארו שהכוונה שע"י המעשה הפרשה טימא המעשר שני או שהפריש מהטמא על הטהור אבל אם כל התבואה טמאה זה לא שייך ועיין רא"ש שנראה שהכונה שהפריש בטומאה ואכלו בטומאה וכן הוא גירסת הגר"א בשנות אליהו שלא ביערו בטומאה ע"ש

**בדין נשרף טבלו וביאור כונת המשנה שלקשו"פ לא מעכב**

ח]מבואר במשנה לגר וגו' זה לקשו"פ אע"פ שאינם מעכבין את הוידוי ועיין ירושלמי זאת אומרת נשרף טבלו אין מתודה עליו וכן פסק הרמב"ם הי"ג וז"ל נשרף טבלו אינו יכול להתוודות שהרי לא הפריש מתנות ולא נתנן לבעליהן עכ"ל וביאר הגר"א בירושלמי שלעניין לקשו"פ הרי אם לא נתן וודאי שזה מעכב שזהו בכלל מצווה שבפרשה אלא בהכרח שהכוונה שזה נשרף ולכן לא נתן וכה"ג זה לא מעכב אבל לעניין שאר הדברים גם אם נשרף באונס זה מעכב והחילוק צ"ל שכאן שאין דין נתינה אלא עזיבה זה לא מעכב באונס ועיין חזו"א שלפ"ז אפילו אם נשרף פעם אחת טבלו לא יכול להתודות

אמנם עיין בהגהות הגר"א שם שגרס נשרף טבלו ומחק את המילים זאת אומרת דהיינו שזה לא נלמד מהמשנה אלא שהירושלמי אומר דין שנשרף טבלו לא יכול להתודות והכוונה שכה"ג בטבל זה לא מתקיים דין המעשר אבל אם חוץ מזה היה פעם אחת שהפריש כדין אין זה מעכב בווידוי מעשר כיון שזה באונס וכן הוא בשנות אליהו שביאר דין המשנה אע"פ שאין מעכב שהכוונה על כל הדברים של המשנה חוץ ממע"ש וביכורים דבכולם אם לא נתן ולא עבר איסור כגון שזה נשרף לא מעכב בוידוי משא"כ במעשר שני והכונה לכאורא דשם אין לו על מה להתודות אבל אם פעם אחת לא נשרף גם כאן זה לא מעכב ובחזו"א ביאר כונת הגר"א שלקשו"פ גם אם זה קיים ולא נתן זה לא מעכב משא"כ שאר מעשרות שאם לא נתן זה מעכב אבל אם נשרף זה לא מעכב ולפ"ז א"ש מה שמחק המילים זאת אומרת שדין המשנה מדובר כשלא נתן וצ"ע הרי עבר איסור וצ"ל שהשאיר בשדה שזה דינו והוא חשיב עזיבה

**בדין נתינה של מעש"ר בזמן הזה לכהן**

ט]מבואר במשנה שיוחנן כה"ג העביר הודיית מעשר ובטעם הדבר מבואר בגמ' בסוטה מצד שעזרא קנס שיתנו מעש"ר לכהנים והנה מבואר ביבמות שנחלקו תנאים האם מעשר ראשון זה דוקא ללוים או גם לכהנים והנה למ"ד שזה גם לכהנים א"כ הקנס היה שינתן רק לכהנים ומה שביטל ביארו הראשונים שזה גם ביטול הדין שהרי עיקרו ללוים ולמ"ד שזה רק ללויים וכן קי"ל כתבו התוס' בכתובות שלא ביטלו שזה יהיה רק לכהנים דהרי מבואר בהרבה מקומות שנתנו ללוים אלא שתיקנו שאפשר לתת גם לכהנים וביטול הווידוי כיון שחלק נותנים לכהנים וזה שלא כמצוותו

וברמב"ם כתב שבדורו שנתנו לכהנים לא היה וידוי ומשמע שהקנס היה רק לדורו ודלא כמו שפשוט לתוס' וכן ביאר בב"י ועיין חזו"א שמקורו בירושלמי שלאחר החורבן לשיטות שזה רק ללוים ביטלו הדין לתת לכהנים כיון שמתבטל בזה דין תורה אמנם בכס"מ ביאר שס"ל כתוס' שהקנס היה לתת למי שרוצה ולאחר דורו נהגו לתת ללוים ולפ"ז היום אם מישהו רוצה לתת לכהן יכול ועיין חזו"א שדייק מהר"מ כביאור הב"י אמנם הרמ"א ס' של"א סי"ט פסק כתוס' שאפשר לתת לכהנים ע"ש

**בצורת הביעור האם ע"י שריפה או גם מניחם שירקבו ובכונת ב"ש שתמיד צריך לחלל**

י]בפשוטו הדין ביעור הוא ע"י שריפה וכן לשון הרמב"ן ביבמות שדימה דבר זה לשריפת חמץ וכן הוא לשון הר"מ והנה איכא איסור לא ביערתי ממנו בטמא דהינו שאסור לשורפו אמנם כבר כתב הר"מ שמעשר שני בזמן הזה שורפים אותו וביאר הגר"א שזה מעשר שני טמא וכדין תרומה טמאה וצ"ל שכל האיסור אם נהנה ממנו ע"י ביעורו ולא שזה איסור בעצם הביעור וז"ב ובמטבעות כתבו הראשונים שזורקים לים או שוחקין ומבואר שכל שהוציאן משליטתו קיים דינם וכן הוא לשון הר"מ בפיה"מ שלא ימצא אצלו כלום

והנה נחלקו ב"ש וב"ה האם צריך לחלל הפירות של מע"ש בזמן הזה ועיין ר"ש שביאר טעמו דב"ה אפילו מחללו מה הוא מועיל אחד כסף ואחד פירות טעונים גניזה ומניח הפירות במקום המוצנע עד שירקבו עכ"ל וצ"ע איך מתקיים בזה בדין ביעור במה שמניחם במקום המוצנע והנה צ"ב טעמו דב"ש וביאר בחידושי הגרא"ל מאלין זצ"ל ח"ב דס"ל דמצוות חילול הוא מצווה בפני עצמה לא רק כדי להביאו לירושלים וכל שהוא לא נאכל יש מצוה זו ולפ"ז צ"ב למה זה דוקא בזמן ביעור מעשרות והיה מקום לומר דתמיד יכול לחכות אולי יבנה ביהמ"ק אמנם בפשוטו באמת מחלוקתם היא תמיד ולא רק כאן ולפ"ז יתכן כוונת הר"ש לעניין בעלמא שמניח שזה ירקב אבל בהגיע זמן הביעור וודאי שיש דין לבער את זה ובפשוטו על זה עצמו חולקים ב"ה שאין זה מצוה אלא לצורך אכילתם בירושלים

**האם מע"ש נאסר לאחר זמן הביעור**

י"א]עיין חזו"א שס"ל שבעבר ולא ביער אין זה נאסר אלא שחייב מיד לבער ולשונו באותו יום וציין לגמ' שמי שעבר רגל אחד כל יום עובר בעשה ועיין מנח"ש סימן ס"ה בהערה שזה לאו דוקא יום אלא מיד אמנם בקיצור הלכות העתיק עד שקיעה"ח

ובעיקר הדבר ע"ש במנח"ש שהביא מהגר"א והשער המלך והרש"ס שנטו שזה נאסר בהנאה ולכל הפחות באכילה וצ"ל המקור שהדין ביעור שהוא ע"י כילוי יסודו כי זה נאסר ולא שהתורה סתם לא רצתה בקיומו וצ"ע והנה המנח"ש שם נקט שלא יעזור לחללם על כסף להפקיע האיסור ועיין חזו"א שנקט שפירות שנקנו מדמי שביעית ועבר עליהם זמן הביעור לא יועיל לחלם להפקיע האיסור וע"ש שהוכיח דבר זה ובמקום אחר דחינו ראייתו ולכאורא הוא אותו נידון וצ"ע ויתכן שכיון שכל דין חילול לצורך אכילה המעות בירושלים פה זה לא שייך דהרי יהיה אסור לאכול המעות

**האם עוזר להפקיר להיפטר מביעור וכן האם חל חיוב כשהוא זוכה בזה**

י"ב]עיין דרך אמונה בביה"ל ה"י שהביא מעשה מהחזו"א שהכינו קופסאות שימורים לשביעית והגיע קודם פסח ואמר להפקירם ועכשיו אין חובת ביעור ושלא יזכו אלא כשרוצים לאכול דאל"כ יתחיבו בביעור והנה עיצה זו לא עוזרת אלא כשהוא עדיין טבל וגם טבל למעשר שני אפשר להפקיר ומבואר מדבריו שאפילו שזה היה הפקר בזמן הביעור חל על זה חיוב אם אדם יזכה בזה ויתכן שבתחילתו כשהוא נהיה טבל חל עליו הדין לעשר ולתת עד זמן הביעור וצ"ע ועיין דרך אמונה שם שהאריך בזה

ועיין מנח"ש סימן ס"ה שנקט שצריך להפקיר קודם הרגל שעדיין לא חל החיוב אבל להפקיר באמצע הרגל זה לא יעזור ויש מקום לומר שכל זה לשיטות שיש מצות ביעור אבל לחזו"א לעיל שזה רק מדיני התרו"מ לגומרם אז לא שייך שכבר חל אלא האיסור שיהיה אצלו בסוף יו"ט וכל שאז זה לא ברשותו זה לא שייך וצ"ע

**בדין ירק שנלקט ברביעית ולענין נט"ר וחלה ודין שביעית**

י"ג]עיין ירושלמי פ"ה ה"ג בשנה ההיא את זקוק לבער ואין את זקוק לבער ירק שיצא מר"ה לפסח ועיין חזו"א דמאי ב' ז' ד"ה ודין שביאר אם זה נלקט ברביעית דהיינו שכל שלעניין שנת המעשרות זה רביעית אין על זה חיוב אמנם הביא שהגר"א ביאר שזה כר"ע במ"ח וביאר החזו"א שכוונת הירושלמי שהגיע לעונת המעשדרות ברביעית והגר"א למד שזה גם כוונת ר"ע וצ"ע שבמשנה ראשונה סברו שגם כה"ג שלא קצרו זה חייב והנה גם אם זה לא כוונת ר"ע אבל הביאור בירושלמי יתכן כך ואדרבא זהו פשטות הירושלמי שיצא ולא שנלקט כמבואר בחזו"א וצ"ע על הקיצורים שהעתיקו להקל בזה

והנה לעניין תבואה שהביאה שליש ברביעית לכל הביאורים היא פטורה מביעור ועיין משפטי ארץ שדן לעניין חלה שזה חייב כל השנים שאין חלוקה זו וכן ע"ש לענייין נטע רבעי וצ"ע והנה בפשוטו ילפינן מזה גם לעניין גידולי שביעית ונפק"מ לנטע רבעי או חלה אם כנ"ל והקיצורים נקטו לא כך וצ"ע

ובעיקר הדין הרמב"ם השמיטו וצ"ע