שיטת ר_ח כהן והרשב_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיטות הראשונים בטכע_ק

חולין צח: שיטת ר"ח כהן ורבינו יצחק

בתוס' הק' לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא ולוקין עליו א"כ היאך אמר ר"י טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, וברא"ש בסוגיין ובהל' חלה הביא הביא דעת ר"ח כהן דפי' מימרא דר"י היינו כל שאין בהאיסור כזית בכא"פ אין לוקין עליו, ומ"ש ר"י טעמו וממשו היינו כזית בכא"פ ר"ל דכל שיש כזית מן האיסור בכא"פ הרי חייל בו דין טכע"ק ולוקה על כל כזית וכזית מן התערובת שההיתר נהפך להיות איסור.

וכעין זה הביאו בתוס' ע"ז סז: שיטת רבינו אליהו דכשאין כזית בכא"פ היינו טעמו ולא ממשו ואין לוקין עליו, וכעי"ז בתוס' דידן כתבו ועוי"ל וכו', וכתב הגר"א שהכל היינו הך עם שיטת רח"כ וכ"כ נחל"ד (ו:).

ועפי"ד באר הרא"ש מתני' דחלה שיוצא יד"ח היינו דוקא בשיש כזית בכא"פ ואז יכול לצאת בכל כזית וכזית.

וברא"ש באר סברתו בזה"ל:"ואע"ג דטכע"ק ילפינן מקרא מסתבר לומר שלא החמירה תורה בנתינת טעם של איסור בהיתר להופכו לאיסור כשההיתר כ"כ יותר על האיסור שאם היה האיסור בעין וניכר בתוך ההיתר בלא נתינת טעם לא היה לוקה עליו דהיינו ביותר מכא"פ".

ונחלקו האחרונים בהבנת ד' רח"כ אם בפחות מכזית בכא"פ יהיה בו איסור דאורייתא מטעם חצי שיעור או שאינו אלא איסור דרבנן.

**א. דעת הרשב"א בשיטתו-**

ומתחילה נבאר דעת הסוברים שהוא איסור חצי שיעור דאורייתא ועיין בהגר"א סי' צח הביא מהרשב"א שנראה דבפחות מכזית בכא"פ אכתי איכא איסור דאורייתא, שברשב"א בתוה"ב ובחי' הביא שיטה כעין שיטת רח"כ בשם רבינו יצחק, דמה דאמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו היינו בשאין כזית בכא"פ, והטעם שאין לוקה עליו משום דהוי כחצי שיעור.

ובאמת דעת הרשב"א לכאו' פשוטה בסברא, די"ל דס"ל דכל שיש ממשו קיים הרי אינו בטל ברוב ואף אם אין בו כזית בכא"פ, דמ"מ הרי הטעם מכיר את האיסור, אלא דמ"מ צריך שיאכל כזית מן האיסור ואל"ה לעולם הוי חצי שיעור, ואף בדאיכא כזית בכא"פ אינו לוקה אלא אם אוכל שיעור שלם מן האיסור.

ולכאו' נמצא דלא שייך ללקות על דין טכע"ק וכל דינו הוא חצי שיעור לדעת רבינו יצחק.

וצ"ע דלכאו' אאל"כ כן כלל, חדא מלשון הברייתא פסחים מד: שלוקין על טכע"ק [ועיין בהשג' הראב"ד פסחים הנדמ"ח די"ל דאיירי שיצא מהם כזית בכא"פ, וצ"ע].

ועוד ממשה"ק א"כ קו' הרשב"א בתשובה-תרעח דר"ל ס"ל ח"ש מותר מה"ת וא"כ במה יעמיד דין טכע"ק, וצע"ג.

[ועיין בחינוך-שסה דמשמע שאין לוקין על טכע"ק והעמיד הברייתא באיסור בעלמא בלא מלקות ומלבד שצ"ע מלשון הברייתא עוד קשה ממשה"ק הרשב"א דא"כ לר"ל היאך יעמיד עיקר דין טכע"ק, וצ"ע].

ועיין במנח"כ א-ד ופר"ח שעמדו בכעי"ז לפמש"כ הרא"ש בדעת רח"כ דאין אומרים היתר נהפך לאיסור אלא בדאיכא כזית בכא"פ, ובפחות מזה אין לוקין א"כ תיקשי מהברייתא, ותי' דמודה רח"כ למש"כ הרמב"ן שיש שיעור גדול של טעם כאילו נבלע בו כזית איסור ובכה"ג לוקין ע"ז דחשיב שיש כאן כזית בטעם, ויו"ד לקמן, וכנראה כצ"ל לכל השיטות דס"ל דע"י טכע"ק אין ההיתר נהפך לאיסור דע"כ מודו לד' הרמב"ן, ואף שהוא קצת דוחק לכאו' כצ"ל בזה.

ומתבאר לפי"ז דהא פשיטא דאף שאמר רבינו יצחק דטעמו ולא ממשו היינו פחות מכזית בכא"פ הרי כלול בזה גם אופן שאין באיסור אלא טעם לחוד, ונתחדש בדין טכע"ק שיש בו איסור.

**ב. בדין חצי שיעור בממשו-**

והנה הרשב"א [שם, ובמשמרת הבית יט:] מנה דעתו של רבינו יצחק כדעת הסוברים טכע"ק דאורייתא, ועיי"ש שהק' גם לדעת רבינו יצחק קו' הראשונים מהסוגיא פסחים היאך אמרינן כזית בכא"פ לא"ד תיפו"ל משום טכע"ק, ובפשטות טעמו של רבינו יצחק שיש איסור חצי שיעור בפחות מכזית בכא"פ הוא מכח דין טעמו וממשו, ואי"צ לסבור בשביל זה דטכע"ק דאורייתא.

רק צ"ל שסדר הדברים הוא להיפך, דרבינו יצחק חידש דטכע"ק דאורייתא, וע"ז נתקשה בקו' הראשונים היאך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, וע"ז חידש דאיירי בפחות מכזית בכא"פ, אבל דין זה אינו רק ע"י טכע"ק אלא גם מכח טעמו וממשו היה בו איסור חצי שיעור.

אבל באמת יל"ע טובא בכוונת הרשב"א, ומתחילה ילה"ק כמה קושיות לדעת רבינו יצחק:

א. צ"ע מה חידש ר"י דטעמו וממשו לוקין עליו וזהו כזית בכא"פ, והא פשיטא דבעינן שיאכל כזית בכא"פ ככל איסורי תורה ובפחות מזה הוי חצי שיעור?

ב. בהגר"א הק' עוד לשיטה זו, דהא מבואר בסוגיא פסחים דאי כזית בכא"פ לא"ד אין בו איסור תורה כלל משום חצי שיעור [ונתבאר הטעם בזה במקו"א], וא"כ ה"נ לדידן דכזית בכא"פ דאורייתא נמי לא יהיה בו איסור חצי שיעור?

ג. עוד ילה"ע בלשון הגמ' ע"ז דקרי לפחות מכזית בכא"פ טעמו ולא ממשו, ובפשטות הא דקרי טעמו ולא ממשו הוא היכא שכל איסורו הוא מכח טכע"ק, ולד' רבינו יצחק הרי פחות מכזית בכא"פ הוי בכלל איסור ממשו אלא שאינו לוקה משום חצי שיעור?

**ג. ביאור דעת הרשב"א-**

אבל בפשטות נראה לבאר בכ"ז, דבאמת צדקה קו' הגר"א דבסוגיא פסחים מבואר דפחות מכזית בכא"פ לית ביה איסור חצי שיעור, וביאור טעם הגמ' שם נתבאר במקו"א שתי אופנים עיקריים או משום ח"ש בתערובת לא אסרה תורה, או משום דליתיה לאיסורא בעיניה, ונתבאר באורך במקו"א בכמה ראיות.

וי"ל דדעת רבינו יצחק הוא כדרך השנית שעיקר ההיתר הוא משום דליתיה לאיסורא בעיניה, ובזה ס"ל דה"מ לענין טעמו וממשו באמת אין בו איסור חצי שיעור, אבל בדין טכע"ק נתחדש שיש איסור חדש על הטעם, ובטעם אין לחלק אם יש כזית בכא"פ או לא שהטעם אינו חשוב מעורב בתערובת שהרי הוא נמצא בכל חלק וחלק מן התערובת, ובזה חשיב דאיתיה בעיניה ושפיר אית ביה איסור חצי שיעור.

[אח"כ ראיתי בכו"פ קט-ד ד"ה ובחידושי שכתב לבאר מ"ש טכע"ק מממשות האיסור, עיי"ש בדרך מחודשת שהביא מחידושיו, דבממשו לא שייך חזי לאיצטרופי אבל בטעם שייך שהרי יכול לחזור וליעור, עיי"ש].

ולפי"ז הרי אף לדעת רבינו יצחק אם אין כזית בכא"פ בתערובת הרי אף אם אכל במהירות הכזית בכא"פ י"ל שלא ילקה, שהרי מטעם טעמו וממשו אין לחייבו כל שאין בהחפצא של התערובת כזית בכא"פ, וכל מה שיש לחייבו הוא מכח הטעם ובזה אין בו שיעור ולעולם הוי כמו חצי שיעור.

אלא דצ"ע למה לא יתחייב בסוגיא פסחים משום טכע"ק, אבל באמת הוא ניהו קו' הרשב"א על הסוברים דטכע"ק דאורייתא וכן רבינו יצחק בכללם, דא"כ בסוגיא פסחים היאך אמרינן כזית בכא"פ לא"ד תיפו"ל משום טכע"ק, ותי' הרשב"א דאיירי במין במינו.

והנה במקו"א נתבאר בעיקר קו' התוס' והרשב"א על הסוברים טכע"ק דאורייתא מהסוגיא פסחים, דלכאו' אין לו מובן דהא מבואר בסוגיא שאין איסור חצי שיעור בתערובת מכח טעמו וממשו א"כ אף אי טכע"ק דאורייתא נמי לית ביה איסור חצי שיעור?

ונתבאר בשתי דרכים, או שכוונת התוס' להקשות דלשיטת ר"ת דהיתר נהפך לאיסור הרי יש כאן שיעור שלם.

אבל בד' הרשב"א כאן מבואר דאף דדעתו דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור כשיטתו בכל דבריו שם, מ"מ קשיא ליה מדין טכע"ק על הסוגיא פסחים.

וע"כ הם הם הדברים שבארנו, דאי מכח טעמו וממשו פשיטא ליה להרשב"א דאם אין כזית בכא"פ אין בו איסור תורה משום דליתיה לאיסורא בעיניה ולא משום דלא חזי לאיצטרופי, וא"כ כיון דלרבינו יצחק איכא דין טכע"ק בזה וודאי יש איסור חצי שיעור, ותיקשי ליה מהסוגיא פסחים, ותי' כש"כ התוס' דאיירי במין במינו.

והנה דעת הר"מ והרמב"ן שאין איסור ח"ש בפחות מכזית בכא"פ, ונתבאר במקו"א, ולפי הנ"ל הרי מתבאר שאין כאן מחלוקת חדשה, רק מקורם הוא מהסוגיא פסחים דגבי טעמו וממשו אין איסור חצי שיעור, ורבינו יצחק נמי מודה לזה, אלא דס"ל טכע"ק דאורייתא ובזה שייך איסור חצי שיעור, ודעת הר"מ והרמב"ן דטכע"ק דרבנן ולשיטתם אין איסור חצי שיעור.

**ד. דעת הר"ן דאף בטעמו וממשו איכא איסור חצי שיעור-**

והנה כל מהלך זה מבואר היטיב בד' הרשב"א, ומתיישבת בזה קו' הגר"א לשיטה זו שיש איסור חצי שיעור בפחות מכזית בכא"פ שהוא נסתר מסוגיא פסחים.

אבל כ"ז בשיטת הרשב"א לדרכו של רבינו יצחק, אבל נתבאר במקו"א דעת הר"ן (לה:) דמבואר להדיא דאף בדין טעמו וממשו יש איסור חצי שיעור אם אין כזית בכא"פ [מיהו לאו היינו דין טכע"ק דהוא בטעמו ולא ממשו], ולדבריו צ"ע קו' הגר"א מהסוגיא פסחים.

[וי"ל כש"כ הר"ש טבו"י דסוגיא דהתם כר"ל דח"ש מותר מה"ת, אבל כבר כתב הגר"א שם שהוא דוחק דהא כל הסוגיא בדעת ר"י אזלא].

ונתבאר בזה ליישב במקו"א באופ"א עפי"ד החזו"א ושפ"א, דעיקר הטעם בסוגיא שם הוא משום דח"ש בתערובת לא חזי לאיצטרופי, אלא דה"מ בס"ד דכזית בכא"פ לא"ד הרי אף איסור חצי שיעור לית ביה דלא חזי לאיצטרופי, אבל להלכה דכזית בכא"פ דאורייתא הרי אף בפחות מזה הוא חזי לאיצטרופי עם עוד חצי זית בעין ויתחייב עליו, א"כ ואית ביה נמי איסור חצי שיעור.

ומהלך זה מבואר להדיא בראשונים, עיין ברא"ה בבד"ה כב. נראה שתי' קו' הגר"א על שיטה זו בזה"ל:"וכן אפי' היכא דאיכא טעמא של איסור וממשא ואין באיסור כנגד קדירה של היתר כזית בכא"פ דאורייתא מכלל דבציר מהכי לאו דאורייתא, ויש מי שאומר דלדברי האומר כזית בכא"פ דאורייתא אף בפחות מכאן איסור תורה ומ"מ אין לוקין עליו דה"ל כחצי שיעור".

וז"ל המאירי פסחים מד.:"ואם כזית בכא"פ דאורייתא היאך הקילו בה כ"כ ותירץ בה דבזו כל עצמה אינה אלא מדרבנן שתרומת תבלין דרבנן, הא בשל תורה אין אומרים כן ואף בתערובת שאין בו כזית בכא"פ לדעתנו שאע"פ שאין בו מלקות מ"מ איסורו מה"ת לדעתנו",] ויל"פ ע"ד הרא"ה [מיהו יתכן כוונתו עפ"י תי' הראשון של הר"ש דסוגיא דהתם כר"ל דח"ש אין בו איסור תורה].

ונראה מזה שפי' דעת רבינו יצחק משום דלהלכה דכזית בכא"פ דאורייתא אף בפחות מזה הוי כחצי שיעור, משא"כ לאביי דכזית בכא"פ לא"ד לא חשיב אפי' חצי שיעור.

**ה. דחיית מהלך זה ברשב"א-**

אח"כ ראיתי שאין כל מהלך זה נראה גם בדעת הרשב"א בתוה"ב (יט:), עיי"ש דדעת הרא"ה דכל ההיתר של נטל"פ בפגם מועט אינו אלא בטעמו ולא ממשו שאינו אלא דרבנן ובזה הקילו אף בפגם מועט.

והק' עליו הרשב"א מחומץ בגריסין וכה"ג דאף דאיכא ממשות מ"מ יש בו דין נטל"פ, ותי' הרשב"א דעת הרא"ה דס"ל כל שאין כזית בכא"פ לאו דאורייתא וכדעת הרמב"ן והר"מ.

אבל הק' ע"ז דהא דעת רבינו יצחק דטעמו ולא ממשו היינו בדליכא כזית בכא"פ ומ"מ ס"ל שיש בו איסור תורה.

והנה כל דעת הרא"ה שם הוא דטכע"ק לא"ד להלכה, וכיון שאינו אלא דרבנן לכך הקילו בו בפגם מועט, וצ"ע לפי"ז מאי מקשה עליו הרשב"א מדעת רבינו יצחק והרי כל מה דס"ל לרבינו יצחק שיש בו איסור חצי שיעור הוא משום דס"ל טכע"ק דאורייתא, אבל לרא"ה וודאי לא אזיל בשיטתו.

ודוחק לפרש דקו' הרשב"א הוא על עיקר סברתו של הרא"ה דטכע"ק דרבנן שהוא נסתר מד' רבינו יצחק דל"מ כן בלשונו, וגם שאח"כ כבר מקשה קו' זו על הרא"ה מה יענה לכל הנך ראשונים דס"ל טכע"ק דאורייתא.

וע"כ דס"ל להרשב"א דד' רבינו יצחק קיימים גם בדין טעמו וממשו דבפחות מכזית בכא"פ אית ביה איסור חצי שיעור, ולא רק ע"י דין טכע"ק, והוא כשיטת הר"ן שנתבאר לעיל.

[וע"ע במשה"ק הרשב"א על רבינו יצחק סתירת ד' אביי, דבסוגיא פסחים אמר אביי כזית בכא"פ לא"ד, ובגמ' קח. אמר דטעמו ולא ממשו דאורייתא והרי לדעת רבינו יצחק טעמו ולא ממשו היינו חצי שיעור ויש בו איסור תורה, ונדחק הרשב"א די"ל דהדר ביה אביי מדבריו בפסחים.

והנה באמת קו' זו צ"ע בלא"ה לכל הראשונים היאך אמר אביי טכע"ק דאורייתא וא"כ בסוגיא פסחים נמי נימא כן, וכנראה בזה יש ליישב כש"כ הרשב"א בהמשך דבריו דסוגיא פסחים איירי באופן דלית ביה משום טכע"ק כמו מין במינו כש"כ הרשב"א שם, ומכח ממשו ליכא איסורא.

וכל קו' הרשב"א לדעת רבינו יצחק הוא משום דלרבינו יצחק הרי אף מכח ממשו איכא איסורא דחצי שיעור, וזהו דאמרינן טעמו ולא ממשו דאורייתא, וע"ז נתקשה דא"כ היאך אמר אביי כזית בכא"פ לא"ד.

ומתבאר מזה דלא כדברינו ואף מכח ממשו אסר רבינו יצחק דאי מכח טכע"ק לחוד הרי ע"ז תי' הרשב"א דבסוגיא פסחים איירי במין במינו].

ולפי"ז יחזרו עלינו כל הקו' שהק' בתחילת דברינו, והנה קו' הגר"א מהסוגיא פסחים צ"ל לפי"ז דס"ל לרבינו יצחק כש"כ בדעת הר"ן ע"ד החזו"א דרק בס"ד דאביי דכזית בכא"פ לא"ד בזה אין איסור חצי שיעור והטעם בזה אינו משום דליתיה לשיעוריה בעיניה רק משום דלא חזי לאיצטרופי, ולכך להלכה דכזית בכא"פ דאורייתא שפיר אף בפחות מזה איכא איסור חצי שיעור[[1]](#footnote-2).

ומשה"ק מאי קמ"ל ר"י דטעמו וממשו לוקה בכזית בכא"פ והרי הכי הוא דינא כמו בכה"ת כולה, י"ל [וכ"נ בספה"י לר"ת-תרצה] דקמ"ל דכזית בכא"פ חייב דלא כאביי דפטר.

[רק אכתי תיקשי לשון הגמ' למה קרי ליה טעמו ולא ממשו, וצ"ע].

{ומיהו אכתי לא נתברר לי היטיב כ"ז, עיין בלשון תוה"ב (ו.) דכזית בכא"פ דאורייתא ואפי' בלא כזית בכא"פ הוי דאורייתא לדעת הסוברים טכע"ק דאורייתא, משמע ככל משנ"ת לעיל שהוא רק מכח דין טכע"ק ולא מכח ממשו, וכנראה צריך לדחוק לשונו דלהנך שיטות וודאי הוי דאורייתא ולא נחית הכא לשיטת רבינו יצחק דאף מכח ממשו הוא כן.

ועוד צ"ע ממש"כ הרשב"א צז: לדון בשיטת הר"א אב"ד שם דיבש מין במינו בעי שישים מדרבנן, וכתב הרשב"א דלפי"ד צריך להעמיד הסוגיא זבחים עט. מין במינו ברובא איירי בדין תורה דאי מדרבנן בעי שישים.

ותמה ע"ז הרשב"א דא"כ היאך אמר התם ושא"מ בטעמא ול"ל שישים הרי כל שאין כזית בכא"פ אין בו איסור תורה.

וצ"ע דהא לשיטת רבינו יצחק איכא איסור חצי שיעור אף בפחות מכזית בכא"פ?

וביותר צ"ע מד' הרשב"א צח: שכתב דסוגיא זבחים הנ"ל ע"כ בדינא דאורייתא קאמר דמין בשא"מ בטעמא, דאי מדרבנן הרי גם מין במינו בטעמא, וצ"ע דתיקשי טובא ממשה"ק בסוגיא צז: דבפחות מכזית בכא"פ כבר ליכא איסורא ולמה לי שישים מדאורייתא?

וכתב ביד יהודה קט-ט דמתבאר בזה דעת הרשב"א דלמ"ד טכע"ק דאורייתא וודאי אף אם אין כזית בכא"פ מ"מ אית ביה איסור תורה, אבל מש"כ בדף צז: הוא למ"ד דל"ל טכע"ק.

א"נ י"ל בנו"א דהתם איירי ביבש שאין בו משום טכע"ק [וכנראה ביד יהודה לא ניח"ל בזה דמאי דוחקיה של הרשב"א להעמיד ביבש דוקא דכיון שהעמיד הסוגיא בדין דאורייתא א"כ יכול להעמיד גם בלח שיש בו דין טכע"ק ובזה אין היתר אלא בשישים, ותו אין להקשות דביותר מכזית בכא"פ ליכא איסורא, וע"כ אזיל התם כמ"ד טכע"ק לא"ד ואף בלח ליכא איסורא בכה"ג].

ועכ"פ שמענו מזה דעת הרשב"א דדין כזית בכא"פ תלוי בדין טכע"ק, ודלא כש"כ בדעתו במה"ב דמבואר דעיתו דבטעמו וממשו נמי איכא איסור ח"ש אף שאין כזית בכא"פ, וצע"ג}.

**ה. ביאור קו' הרשב"א מהסוגיא פסחים-**

אבל לפי"ז צ"ע גדול להבין כל קו' הרשב"א מהסוגיא פסחים על דעת רבינו יצחק, דהרשב"א הק' דאי טכע"ק דאורייתא היאך אמר אביי כזית בכא"פ לא"ד.

והנה נתבאר לעיל דקו' צ"ב דהא מבואר התם דכלפי ממשו אין איסור חצי שיעור א"כ ה"נ כלפי טכע"ק ומאי קשיא ליה טפי בדין טכע"ק יותר מטעמו וממשו?

ונתבאר דכלפי ממשו פשיטא ליה דליכא איסור חצי שיעור משום דליתיה לאיסורא בעיניה, אבל כלפי טעמו ל"ש האי טעמא.

אבל לפי המתבאר אאל"כ בדעת הרשב"א שהרי דעת רבינו יצחק מבואר להדיא שיש איסור חצי שיעור בטעמו וממשו, וע"כ לא ס"ל הסברא דליתיה לאיסורא בעיניה.

וע"כ ס"ל לרבינו יצחק עיקר ההיתר בסוגיא שם משום דלא חזי לאיצטרופי, ובזה י"ל כמו שהבאנו מהחזו"א ושפ"א דרק בס"ד דאביי נקט כן אבל למסקנא דכזית בכא"פ דאורייתא שפיר חזי לאיצטרופי.

ולפי"ז צ"ע טובא דכשם דכלפי ממשו אמרינן שאין בו איסור חצי שיעור ה"נ נימא כלפי טעמו ומאי קשיא ליה להרשב"א דנימא טכע"ק דאורייתא הרי גם זה מותר משום חצי שיעור?

והנראה לבאר בזה עפ"י הסברא שנתבאר לעיל דטעם לעולם לא חשיב מעורב עם הממשות, הוא כבעיניה דמי, והנה כבר כתבו התוס' בכ"ד דכל טעמיה דאביי אינו אלא בתערובת אבל גבי בעין מודה דכזית בכא"פ דאורייתא, וא"כ י"ל דכלפי טכע"ק דלא חשיב בתערובת מודה אביי דכזית בכא"פ דאורייתא, ואם טכע"ק דאורייתא יתחייב אף בכזית בכא"פ ובפחות מזה הוי חצי שיעור דחזי לאיצטרופי.

[והנה במקו"א נתבאר מהאבנ"ז דטעמיה דאביי לאו דוקא משום תערובת הוא כש"נ בחי' הרי"מ-כ ד"ה גם, אלא דכל שאוכל היתר בין אכילת קצת איסור הראשון לשני הרי אינו מצטרף לכזית בכא"פ, ויתכן לפרש אף לפי"ד דמ"מ כלפי טכע"ק אינו מפסיק שהרי בכל פרט ופרט אית ביה טעם].

ובאמת עיקר סברא זו יש להעמיס בד' התוס' נזיר לו: דהק' היאך אמר אביי כזית בכא"פ לא"ד תיפו"ל משום טכע"ק, ומבואר דכלפי טכע"ק ל"ש היתר זה של כזית בכא"פ לא"ד, וכנ"ל.

מיהו בתוס' תמהו לפי"ז על הגמ' גבי מקפה דאמרינן דלאביי אינו לוקה ותיפו"ל משום טכע"ק, ומכח זה תי' דע"כ אף גבי טכע"ק צריך שיאכל כל הכזית בב"א, ודלא כהרשב"א.

ולפי"ז צ"ע דעת הרשב"א מה יענה לקו' התוס' דגבי מקפה נימא טכע"ק, וצ"ל בדוחק כש"כ הנחל"ד ליישב דאיירי בצונן ואין בו דין טכע"ק.

ואולי י"ל יותר מזה ע"ד האבנ"ז דכיון דצונן הוא ואין הטעם מחובר לההיתר בכה"ג ההיתר מפסיק ואינו מתחייב בכזית בכא"פ, וכ"ז צ"ע.

[וידידי א.ע. אמר בכל שיטת הרשב"א באופ"א ע"ד חידוד, די"ל דס"ל להרשב"א טעמיה דאביי דכזית בכא"פ לא"ד הוא משום דטעמו וממשו בטל ברוב וכדעת ר"ל זבחים עח., ולכך אין בו אפי' חצי שיעור בסוגיא פסחים, אבל להלכה דטעמו וממשו לא בטל אית ביה חצי שיעור והוא דעת רבינו יצחק.

וע"ז הק' הרשב"א דאף לאביי תיפו"ל משום טכע"ק וייאסר, וא"ש כל ד' הרשב"א.

אבל צ"ע ממשה"ק לעיל דא"כ לאביי תיקשי משה"ק הגמ' לר"ל היאך יוצא יד"ח מצה וחלה, ואמר בזה ידידי הנ"ל די"ל שיוצא ע"י טכע"ק משא"כ בסוגיא פסחים איירי בגוונא דלית ביה טכע"ק כש"כ הנחל"ד דאיירי בצונן, והוא דבר חידוד].

**ו. דעת הטור-**

הנה בהגר"א כתב שבטור ג"כ פי' דעת רח"כ שאם אין בו כזית בכא"פ אית ביה איסור תורה, ומקורו בטור-צח שכתב שאם אין כזית בכא"פ אית ביה איסור חצי שיעור, והנה הטור כתב כן בשם ר"ת, אבל כבר תמהו האחרונים דברא"ש מבואר לא לא כן בשיטת ר"ת, ומכח זה כתב הגר"א שצריך להגיה בד' הטור רח"כ במקום ר"ת.

אבל בב"י נקט לא כן בשיטת הטור, ונקט שהטור פסק כר"ת אלא דמ"מ ס"ל דאף ר"ת מודה לד' רח"כ שכל דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור הוא רק ע"י שיש כזית בכא"פ.

והנה נתבאר במקו"א ביאור דעת הטור לדרכו של הב"י באריכות ונתבאר להוכיח כדבריו מד' הטור בכ"ד, ועכ"פ יסוד הדברים הם שהטור לא פסק כד' הרא"ש בשם רח"כ רק פסק כדעת ר"ת, ומ"מ מסברא דיליה הצריך שיהיה בו כזית בכא"פ ואינו ענין לסברת רח"כ כלל, ואכ"מ להאריך בזה ונתבאר במקו"א באורך.

אבל זה רק שיטת הב"י, אבל בהגר"א ופר"ח ושעה"מ פ"א חו"מ נקטו דכוונת הטור לשיטת רח"כ שהובא ברא"ש [ועיין לקמן משי"ת בשם הנחל"ד להגיה ד' הטור].

והנה לדרכו של הגר"א יש כאן תימה בסברא, שהרי חזינן שנקט שכל שיש כזית בכא"פ הרי ההיתר עצמו נהפך לאיסור ולוקה עליו, וא"כ כיון דס"ל דבפחות מכזית בכא"פ נמי אין האיסור בטל ויש בו דין טכע"ק למה ייחשב חצי שיעור והרי ההיתר נהפך לאיסור?

ויש לפרש בזה שתי אופנים:

א. בשעה"מ פ"א חו"מ נראה דעיקר סברת הרא"ש הוא שלא נתחדש דין היתר נהפך לאיסור בכה"ג שאין כאן איסור כ"כ גדול, וכ"ה ריהטת לשון הרא"ש, וכ"נ שנקט הנחל"ד (ז.) לשיטה זו.

ומבואר לפי"ז בד' הרא"ש שיש שתי דינים בטכע"ק, חדא שאין האיסור בטל ברוב כיון שהוא נותן טעם, ועוד דאחר שאינו בטל ברוב הרי הוא אוסר גם את ההיתר.

ובנחל"ד שם נתקשה טובא על שיטה זו, עפ"י מה שיסד שם שכל המקור לדין היתר נהפך לאיסור הוא משום שלא יתכן איסור מאכ"א בלא שיחול באיזה חפצא דאיסורא, וע"כ חייל בההיתר, אבל אם לא יאסור את ההיתר לא שייך כלל דין טכע"ק.

וא"כ אם נימא דבכה"ג שאין כזית בכא"פ אין אומרים ההיתר נהפך לאיסור ה"נ ל"ש לומר כלל דין טכע"ק ולא יהיה בו איסור תורה כלל, ומכח זה רצה להגיה בד' הטור, עיין לקמן שיובאו דבריו.

אבל כבר נתבאר במקו"א דזה אינו נראה, ובכמה ראשונים חזינן דדין היתר נהפך הוא דין נוסף על עיקר הדין של טכע"ק, ועיקר דינו של טכע"ק הוא להפוך את דינו של ההיתר לאיסור, אבל ילפינן מיניה בגילוי מילתא נמי שאין הטעם בטל ברוב שאם היה בטל ברוב תו לא שייך ענין היתר נהפך לאיסור כלל, ולכך תרוייהו ילפינן מינה גם היתר נהפך לאיסור וגם שלא בטל ברוב [ועצ"ע מנ"ל כולי האי ואימא רק שלא בטל ברוב אבל אכתי דין היתר נהפך מנ"ל, וצ"ע וכנראה קבלו חז"ל או סברא הוא שהיתר בטעם איסור נאסר].

ב. י"ל באופ"א בדעת הגר"א דאף בפחות מכזית בכא"פ ההיתר נהפך לאיסור אלא שאין חל בו דין מלקות כיון שאף אם היה אוכל את האיסור עצמו בעין לא היה לוקה שהרי אין כאן כזית בכא"פ, ולא יהיה הדין שנוצר בההיתר חמור מן האיסור עצמו.

וזה כוונת הרא"ש שלא החמירה תורה שההיתר נהפך לאיסור, היינו שעיקר דין זה דהיתר נהפך לאיסור הרי הנפק"מ שלו הוא לענין חיוב מלקות וע"ז כתב הרא"ש שלא נתנה תורה חיוב מלקות ע"ז אלא בשיש מלקות על האיסור עצמו אילו היה בעין.

[והוא קרוב למש"כ אחרונים בדעת ר"ת דאף דס"ל היתר נהפך לאיסור ה"מ היכא שיש כזית בתערובת אבל אם אין כזית איסור א"י להפוך את ההיתר אלא כדין חצי שיעור, ולדעת רח"כ בעינן דוקא שיהיה כזית בכא"פ ובל"ז נמי חשיב שאין דין מלקות בהאיסור ואינו הופך את ההיתר לדין מלקות].

ולפי"ז הרי גם לדעת הרא"ש אם יאכל במהירות ויצליח לאכול כזית מן האיסור ילקה ע"ז לדעת רח"כ.

ואח"כ ראיתי שכ"מ בהגר"א צח-ח בדעת הטור, ז"ל:"אבל הראב"ד וטור כתבו דאפי' אין כזית בכא"פ מ"מ הוי כמו חצי שיעור שאסור מה"ת וכן כולו נהפך לאיסור".

ומשמע כוונתו דאף בפחות מכזית בכא"פ אמרינן היתר נהפך לאיסור אלא דמ"מ אינו אלא בגדר חצי שיעור ותו לא, והוא ע"ד שכתבנו.

[אבל בהג' רעק"א על הש"ך צח-ו כתב דע"כ לא ס"ל להטור דין נהפך לאיסור דא"כ ספחות מכזית בכא"פ נמי יהיה בו איסור גמור ולא רק איסור חצי שיעור], ועוד נתבאר כל הענין בשיטת הטור.

מיהו במקו"א נתבאר דדרך זו נכונה בשיטת הטור אבל הוא פסק כן רק בשיטת ר"ת ולא בדעת רח"כ ולדעת רח"כ הוא סברא אחרת, וע"ד הב"י בטור, ואכ"מ, ומ"מ יתכן לפרש כן בדעת רח"כ לשיטת הגר"א.

והנה מסתבר לדרכים אלו בדעת הרא"ש דאף בטעם לחודיה יסבור רח"כ שיש איסור דאורייתא, אלא דהוי חצי שיעור, וטכע"ק ילפינן מקרא אף בכה"ג, שו"ר כן בשעה"מ פ"א חו"מ.

**ז. דעת הסוברים דפחות מכזית בכא"פ דרבנן-**

אבל בעיקר הבנת הטור והרשב"א בדעת רח"כ שיש בפחות מכזית בכא"פ איסור תורה, הנה הגר"א תנג-ט כתב לדקדק מלשון הרא"ש לא כן, שהרא"ש בסו"ד כתב דלדעת ר"ת אם נשפך ואין ידוע אם היה בו ס' אזלינן לחומרא כיון דטכע"ק דאורייתא, משמע דלדעת רח"כ לא לעולם יהיה בו איסור תורה שאם אין בו כזית בכא"פ לא יהיה בו איסור דאורייתא כלל, לכך נקט הרא"ש רק שיטת ר"ת דלדידיה לעולם הוא באיסור דאורייתא.

ולפי"ד הרי פירוש ד' הרא"ש הוא דאע"ג דטכע"ק דאורייתא בעלמא א"כ מנ"ל לחלק שלא נאמר דין זה בפחות מכזית בכא"פ, מ"מ מסתברא שלא נתנה תורה דין טכע"ק בכה"ג שאם היה אוכל את האיסור עצמו לא היה לוקה ואין כאן שיעור מן האיסור.

וכן הביא בפר"ח שם מספר בני שמואל שפי' דעת רח"כ שאין איסור דאורייתא בפחות מכזית בכא"פ.

ובנחל"ד הגדיל לעשות וכתב שצריך להגיה שיטת הטור ג"כ עד"ז, והביא כאן הטור שתי שיטות נפרדות, שהרי בלא"ה צ"ע שהטור הביא כאן בשם ר"ת את שיטת רח"כ.

ובב"י כתב דס"ל להטור דאף ר"ת מודה דבעי כזית בכא"פ, ונתבאר במקו"א באורך ענין זה בשיטת הטור, שהוא הנראה ביותר בשיטת הטור, ועפי"ז אין ד' הטור סותרים לד' הרא"ש וכל ד' הטור הוא בשיטת ר"ת אבל מודה דלרח"כ אין בו איסור תורה וכש"כ הגר"א להוכיח מד' הטור.

וכתב הנחל"ד שבאמת צריך להגיה ד' הטור דמתחילה הביא ד' ר"ת דההיתר נהפך לאיסור ואף בפחות מכזית בכא"פ חייב, אבל דעת רח"כ דכל פחות מכזית בכא"פ אין בו איסור תורה כלל שלא נתחדש דין טכע"ק בפחות מכזית בכא"פ כלל, ומה שסיים הטור דאזלינן לחומרא מטעם ספק דאורייתא אינו אלא לשיטת ר"ת ולא לשיטת רח"כ.

ולפי"ז דעת רח"כ הוא ע"ד שיטת הר"מ דלא נתחדש דין טכע"ק אלא היכא דאיכא כזית בכא"פ, והר"מ העמיד קרא דמשרת בכה"ג, וכנראה כן יפרש ג"כ הר"ח כהן.

והנה פשטות לשון הרא"ש משמע שלא כדרכו של הגר"א ונחל"ד שהרא"ש הק' 'ואע"ג דטכע"ק דאורייתא מסתבר שלא החמירה תורה להפוך את ההיתר לאיסור' וכו', ומשמע דאף בכה"ג דהכא שאין כזית בכא"פ חייל ביה דין טכע"ק דאורייתא, אלא דמ"מ הרא"ש לא החמירה בו תורה בנתינת טעם של איסור בהיתר **להופכו לאיסור** אלא בשיש כזית בכא"פ, ומשמע שעיקר סברת הרא"ש הוא רק כלפי דין היתר נהפך לאיסור.

אבל באמת י"ל קצת מהלך זה בלשון הרא"ש, דהנה יל"ע לשיטות אלו שבפחות מכזית בכא"פ אין בו איסור דאורייתא היאך יהיה הדין אם יאכל במהירות כזית מן האיסור, ובפשטות נראה שלא ילקה שהרי בכה"ג לא נתנה תורה דין טכע"ק ויתבטל ברוב, וכשיטת הר"מ כש"כ בחזו"א טבו"י-ג.

אבל יל"ד דאף בכה"ג לא בטל ברוב ואף פחות מכזית בכא"פ אין בו ביטול ברוב, ומ"מ נקט הטור שאין בו איסור תורה משום ח"ש בתערובת.

אלא שהוקשה להרא"ש מצד אחר שיחול כאן עיקר דין טכע"ק וייאסר מכח טעמו ולא מכח ממשו וא"כ יהפוך את ההיתר לאיסור, ותו יש כאן שיעור שלם ואסור בתערובת, וע"ז תי' הרא"ש שלא נתנה תורה דין טכע"ק בכה"ג.

אבל מ"מ אינו באיסור בטל ברוב אף בכה"ג רק שאין בו איסור תורה משום ח"ש בתערובת.

וא"ש בזה לשון הרא"ש ממשה"ק על מהלך זה, דלפי"ז הוקשה להרא"ש דהא טכע"ק דאורייתא א"כ ה"נ יחול כאן דין טעם ויהיה ההיתר נהפך לאיסור, וממילא יש כאן שיעור איסור, ותי' הרא"ש שאין דין טכע"ק דאורייתא לדעת רח"כ, וכל מה דמהני טעם הוא לענין שלא יתבטל האיסור, וזהו שכתב הרא"ש שאין כאן היתר נהפך לאיסור היינו שאין כאן דים טעם שהנפק"מ שלו הוא בדין היתר נהפך לאיסור, וליכא כאן אלא דין טעמו וממשו שאינו בטל ברוב.

**ח. קו' הפר"ח מפסחים-**

בעיקר דעת רח"כ הק' בפר"ח מגמ' פסחים מד: שאם שרה ענבים במים אית ביה דין טעכ"ק ומבואר שם דחייב ע"ז מלקות, וצ"ע דהא לית ביה כזית בכא"פ?

והנה לשא"ר בפי' הגמ' בע"ז דטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו אין כאן קושיא כלל, דלשיטת הראב"ד הרי הטעם משום שאין עונשין מה"ד ובנזיר גופיה שפיר לוקין [וכ"כ מנח"כ א-ה].

ולשיטת הר"י מאורלינש הרי הטעם שאינו לוקה הוא משום דר"י יליף מגיעולי עכו"ם שאין בו אלא עשה, אבל מאן דיליף ממשרת שפיר לוקה אף בכה"ת.

ולשיטת ר"ת ר"י איירי בגמ' ע"ז במין במינו לכך אינו לוקה.

ולשיטת רש"י הרי באמת בסוגיא פסחים סברנו טכע"ק דאורייתא, אבל להלכה לא פסקו האמוראים כן וקי"ל טכע"ק לא"ד.

אבל לשיטת רח"כ צע"ג מסוגיא דהתם.

וכתב בפר"ח שתי אופנים: א. דבנזיר עצמו לוקה אף בטכע"ק לבדו אבל בשאר איסורין אין לוקה ע"ז שאין עונשין מה"ד.

ובשעה"מ פ"א חו"מ תמה ע"ז טובא דא"כ מה הוקשה להרא"ש למה אינו לוקה, ומעיקרא אין כאן קושיא דאין עונשין מה"ד, גם לא היה צריך רח"כ לבאר טעמיה דר"י שאין לוקים משום שאין בתערובת כזית בכא"פ ואף אם יש כזית בכא"פ מ"מ אין לוקין כל שלא אכל כזית מן האיסור שאין עונשין מה"ד.

ב. ועוד תי' בפר"ח וכ"כ במנח"כ א-ה די"ל כש"כ הרמב"ן דדין טכע"ק יש לו שיעור כזית בפנ"ע, דכל שבלע כמות גדולה של טעם שכשאוכלו מרגיש כאילו נבלע בו ממשות של כזית, הרי חשיב שיש כאן 'כזית' ולוקה ע"ז.

וא"כ י"ל דאף לד' רח"כ דבעינן כזית בכא"פ מ"מ אם בלע טעם גדול כ"כ שיש בו טעם כאילו בלע כזית איסור הרי הוא לוקה אף שאין בתערובת כזית בכא"פ.

מיהו לא הבנתי כלל דנמצא כאן שתי מושגים בטכע"ק, חדא שאם בלע שיעור גדול של טעם כמו כזית לוקה ע"ז אף שאין בו כזית בכא"פ, ועוד דע"י כזית בכא"פ חייל ביה דין טכע"ק אף להפוך את ההיתר לאיסור ולוקה ע"ז, וצ"ע מנ"ל שתי דינים אלו ולא נתברר לי כלל.

**ט. כותח הבבלי לדעת הטור-**

עוד הק' בפר"ח לדעת רח"כ א"כ אמאי פטרי רבנן בכותח הבבלי והרי כל שיש בו כזית בכא"פ חייל ביה דין טכע"ק, וכמו שהק' הטור לשיטת ר"ת.

והביא מהבני שמואל שכתב דאף לשיטת רח"כ נצטרך לתי' של הטור-תמב דכותח אין בו טעם ממש רק קיוהא בעלמא ולא חייל ביה דין טכע"ק.

אבל בפר"ח לא ניח"ל בעיקר תי' של הטור, ולכך כתב דלכה"פ לדעת רח"כ י"ל באופ"א, דמבואר פסחים מד. דכותח הבבלי אף שיש בו כזית בכא"פ מ"מ אי"ז דרך אכילתו, וא"כ י"ל דכל כה"ג לא חייל ביה דין טכע"ק.

וביאור הדברים עפמש"כ הרא"ש דלא חייל דין טכע"ק אלא אם כשהיה אוכל את האיסור היה לוקה, ולפי"ז י"ל דהכא אם היה אוכל את האיסור לא היה לוקה.

אבל מאידך י"ל לא כן, דלשון הרא"ש הוא שאם היה אוכל את האיסור בעין היה לוקה, והכא אם היה אוכלו בעין שלא בתערובת היה לוקה שפיר, וצ"ע.

[ועיין שעה"מ פ"א חו"מ תמה על הפר"ח למה לדעת ר"ת לא תי' כן והוצרך לתי' הטור, וכבר כתב בהג' רעק"א בפשטות דלדעת ר"ת ס"ל להפר"ח דהיתר נהפך לאיסור אף בפחות מכזית בכא"פ].

ובדעת הטור מבואר לכאו' כדעת הבני שמואל שהרי דעת הב"י בסי' צח שהטור נקט דאף ר"ת ס"ל כדעת רח"כ ואין חיוב כשאין כזית בכא"פ, ודעת הפר"ח דגרסינן בד' הטור-צח שהביא רק שיטת רח"כ, ומ"מ בסי' תמב הק' מכותח, וע"כ נקט דחשיב שיש בו כזית בכא"פ לענין לחול בו דין טכע"ק.

ובפר"ח דחק דהטור לא פסק עיקר הדין כדעת רח"כ אף שהביאו בסי' צח, עיי"ש מה שהוכיח עוד כן מד' הטור גבי מצה, ונתבאר במקו"א כל דעת הטור, והוא דוחק, ועכ"פ לדעת הב"י וודאי אינו ניתן להאמר שהרי נקט שאף ר"ת מודה לזה.

[ובנחל"ד (ז.) הביא קו' זו כחיזוק להגהתו שהטור בסי' צח הביא גם שיטת ר"ת וגם שיטת רח"כ, עיי"ש].

1. וע"ע בחי' רעק"א נזיר לז: דאף אם באוכלין ח"ש בתערובת אסור הוא משום דחזי לאיצטרופי עם עוד בעין, וכש"כ ומכח זה דן דבשתיה לשיטת הר"מ דבעי רביעית בכדי שתיית רביעית כמו שהובאה בשו"ע או"ח תריב-י הרי א"י להצטרף עוד לחייבו ובזהאין איסור ח"ש בתערובת. [↑](#footnote-ref-2)