1תוך תוכו
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י' אייר תשס"ב

**בענין תוך תוכו**

זבחים דף ג' ע"א, תוכו ולאו תוך תוכו ואפי' כלי שטף מציל, ופירש"י כלומר לא מיבעיא כלי חרס וכו' אלא אפי' כלי שטף שמיטמא מגבו הכא טהור ומציל, דאמר בפ"ק דפסחים אוכלין מיטמאים באויר כלי חרס ואין כלי מיטמא מאויר כלי חרס, ע"כ, ומבו' מד' רש"י דאילו הי' נטמא הכלי שטף מאויר הכלי חרס לא הי' מועיל להציל על האוכלין שבתוכו מדינא דתוך תוכו, וכ"ה מפורש טפי בפירש"י בחולין דכ"ה. ד"ה תוכו ולאו תוך תוכו, ז"ל שם, אפי' כלי שטף וכו', מציל על האוכלין שבתוכו שהרי גם הוא לא נטמא וחוצץ, והובאו דבריו בחי' הרמב"ן והר"ן שם, ומבו' שם להדיא בדבריהם דאף הם ס"ל כן, עיי"ש בדבריהם.

א] בפשוטו הא דס"ל לרש"י ודעימי' דאם הי' הכלי טמא אינו מציל על האוכלין שבתוכו, הוא מדינא דכל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, וס"ל דאף בדינא דתוך תוכו נמי אי' להך דינא, ואף דהי' מקום לדון דבזה ל"ב לדין חציצה אלא כיון שאי"ז בתוך החיצון אין לנו כלל לטמאו מכח הכלי החיצון, אך אינהו ס"ל דאף לחילוק תוכות ל"מ דבר המקב"ט, וית' עוד בסוף דברינו הטעם בזה, וכ"ה להדיא בתוס' טוך שהובא בשטמ"ק בסוגיין אות י"ז דאתי' עלה מכח דינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה.

ואמנם דזה ק' טובא, דהרי דינא דתוכו ולא תוך תוכו הוי אף בשרץ בפנימי ואוכלין בחיצון ואף בכלי חרס, וכמש"כ כן תוס' בסוגיין וכ"ה ברמב"ם הל' כלים וכן נ' להדיא בתו"כ שמיני פ"ז ובתוספתא כלים, ובכה"ג הרי שהכלי הפנימי נטמא מהשרץ ואעפ"כ מהני להציל על הכלי החיצון שלא יטמא, וא"כ מ"ש דבשרץ בחיצון ל"מ הכלי הפנימי כשנטמא להציל על האוכלין שבתוכו, ועי' חי' הגר"ח הל' כלים פי"ד בסוף דבריו, שכתב באמת דכ"ה דחזי' דאף שהכלי הפנימי טמא מציל על החיצון שלא יטמא משרץ שבפנימי, ה"נ ה"ה מציל על האוכלין שבתוכו שלא יטמאו מהכלי החיצון.

והנה יעו"ש בד' הגר"ח שכתב, שכן הם הדברים מבוארים בתוס' זבחים דף ג' עיי"ש, וכמדומה שכונתו דממשה"ק התוס' על פירש"י דמש"א ואפי' כלי שטף מציל היינו אפי' כלי שטף שמיטמא מגבו, והק' התוס' דאיכא חידוש יותר בכלי חרס כגון אם שרץ באויר כלי חרס פנימי ואוכלין בכלי חרס חיצון טהורים אע"פ שהכלי טמא, ואי נימא דהא דכלי טמא מהני להציל מדין תוך תוכו ל"ה רק בשהשרץ בפנימי אך בשהשרץ בחיצון ל"מ להציל, הרי דשפיר פירש"י דהוי רבותא טפי בכלי שטף בשהשרץ בחיצון דבכה"ג הרי אם הי' הכלי הפנימי טמא לא הי מציל, ואעפ"כ כלי שטף מציל משום שאינו נטמא מאויר כלי חרס, אך הא דאף כלי חרס מציל בשהשרץ בפנימי אי"ז רבותא טפי דבשהשרץ בפנימי כלל לא איכפ"ל מטומאת הכלי, ובע"כ שדעת התוס' דכלי טמא מציל אף בשהשרץ בחיצון וע"כ שפיר הקשו על ד' רש"י, כן נ' בכוונת הגר"ח, ולפ"ז הרי דלרש"י לטעמי' דס"ל דבאמת חלוק הדין בכלי טמא, דבשבשרץ בחיצון אינו מציל וכשהשרץ בפנימי מציל, ל"ק כלל קושית התוס'.

ואמנם בעיקר הדברים יל"ע דאי ס"ל להתוס' דכלי טמא חוצץ אף בשהשרץ בחיצון הו"ל לאקשויי טפי על ד' רש"י דמה רבותא דכלי שטף דחוצץ משום שאין נטמא מאויר כלי חרס, הרי אף אם הי' נטמא הי' מציל, ונ' מזה דמודו התוס' לד' רש"י דאין כלי טמא חוצץ כשהשרץ בחיצון, ואעפ"כ קשיא להו דמ"מ הך מילתא דכשהשרץ בפנימי מציל כלי חרס הגם שה"ה טמא, הויא רבותא טפי מהא שכשהשרץ בחיצון אין נטמא הכלי שטף וע"כ ה"ה מציל, וכן נ' מל' תוס' חולין שם.

וצ"ב דעת רש"י ודעימי', דמ"ש היכא דהשרץ בחיצון דל"מ כלי טמא להציל, מהיכא דהשרץ בפנימי דמהני אף כלי טמא להציל, והרי בב' האופנים הוי ההצלה מחד דינא דתוך תוכו, וביותר שהרי הראשונים בחולין שם כתבו דהצלת תוך תוכו בשהשרץ בפנימי ילפי' לה מגז"ש מהצלת תוך תוכו בשהשרץ בחיצון, וא"כ היאך שייך לחלק בדיניהם), וצ"ע בזה.

ב] והנה לכאו' הי' מקום לפרש בזה, דהא דס"ל לרש"י ודעימי' דאין הכלי הפנימי מציל כשהשרץ בחיצון, אי"ז כלל מכח הדין דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, דדין זה ל"ש כלל בהצלה דתוך תוכו דל"ב בה לדין חציצה כלל, אלא הטעם בזה משום דבאמת בעיקר דינא דתוך תוכו דאין האוכלין שבפנימי נטמאין משום דל"ה בתוך הכלי החיצון, הרי הי' מקום לדון בזה דהגם דאי דייני' על האוכלין בפנ"ע לא הוו בתוך הכלי החיצון, אך כד דייני' על הכלי הפנימי והאוכלין שבתוכו יחד הרי הוו בתוך הכלי החיצון, ודוג' לזה מש"נ במק"א במה שדן הרמב"ן דלא יהני משיכה בכליו של מוכר משום דהאוכלין לא זזו ממקומן, ונת' בזה דבדעת הראשונים דמהני המשיכה יל"פ דהוא משום דהגם דעל האוכלין בפנ"ע לא הי' משיכה שלא זזו ממקומן שהוא בתוך הכלי, אך מ"מ על הכלי והאוכלין שבתוכו יחד שפיר איכא משיכה, ועי' חי' הגר"ח הל' גניבה שפירש דמה"ט הוא דמהניא המשיכה ול"ח כמשיכה בחצירו של מוכר דלא מהניא, ומשום דאיכא משיכה על הכלי והאוכלין יחד ומשיכה זו הויא ברשות לוקח.

ומה דמ"מ אין האוכלין נטמאין יל"פ דהוא משום דעל הכלי גופי' הרי לא חיילא טומאת אויר כלי חרס, וע"כ אין לנו לדון על הכלי והאוכלין יחד, כיון דהכלי ל"ה בכלל נידון הטומאה דאויר כלי חרס וכל נידון הטומאה הוי על האוכלין בפנ"ע, והאוכלין בפנ"ע לא הוו בתוך הכלי החיצון.

ולפ"ז הרי נמצא, דאילו הי' אף הכלי נטמא מאויר כלי חרס, היו אף האוכלין נטמאין, דכיון דחיילא הטומאה אף על הכלי יש לנו לדון על הכלי והאוכלין יחד, אשר הוו בתוך הכלי החיצון וכנ"ל, וע"כ בכה"ג היו אף האוכלין נטמאין, והרי כן חזינן לענין משיכה בכליו של מוכר, דאף להסוברים דל"מ משום שהאוכלין לא זזו ממקומן מ"מ בגוונא דקונה להכלי במשיכה קונה אף להאוכלין שבתוכו, והיינו משום דבכה"ג שקונה להכלי והאוכלין יחד ודאי חשיב דאיכא משיכה על האוכלין, דהגם דהאוכלין בפנ"ע לא זזו ממקומן אך הכלי והאוכלין יחד הרי זזו ממקומן, ואיכא משיכה מעליא על הכלי והאוכלין יחד, וה"נ הכא בגוונא דחיילא הטומאה על הכלי והאוכלין יחד נטמאין אף האוכלין כיון דהכלי והאוכלין יחד הוו בתוך הכלי החיצון, וע"כ פירש"י ודעימי' דמה דאין האוכלין שבתוך הפנימי נטמאין הוא רק משום דאין כלי שטף נטמא מאויר כלי חרס, דאם הי' נטמא מאויר כלי חרס והי' חל טומאת אויר כלי חרס על הכלי היו אף האוכלין נטמאין וכנ"ל.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא רק אילו הי' הכלי נטמא מאויר הכלי חרס, אך אחר דאין הכלי נטמא מאויר כלי חרס הרי שאף אילו הוי הכלי הפנימי טמא ה"ה מציל על האוכלין שבתוכו, דכיון דלא חיילא עלי' טומאת האויר יש לנו לדון על האוכלין בפנ"ע ואינהו לא הוו בתוך הכלי החיצון, ודינא דדבר טמא אינו חוצץ ל"ש כלל בהצלה דתוך תוכו וכנ"ל,

וארווחנא בזה מה דילה"ק במש"כ הראשונים דהכלי שטף מציל משום שאין נטמא מאויר כ"ח, וצ"ע דהרי בד' תוס' שבת פ"ד: ורמב"ן שם מבו' דאילו הי' כ"ח מקבל טומאת מדרס לא הי' מציל בצמיד פתיל, והרי דס"ל דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה אף בגוונא שאינו נטמא, ונת' בזה בב"ב די"ט: עיי"ש, וא"כ מ"ט מציל הכלי שטף בתוך תוכו ולכאו' הגם שאינו נטמא אך האי הוי דבר המקב"ט ואינו חוצץ, ומה"ט הרי ל"מ כלי שטף להציל בצ"פ באויר כלי חרס הגם שאינו נטמא מהכלי חרס עמש"נ שם בזה, וא"כ מ"ט ה"ה מציל בתוך תוכו, ולמש"נ ניחא דדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ ל"ש כלל בהצלה דתוך תוכו, ורק אילו הי' נטמא הכלי מאויר כ"ח והי' חייל עלי' טומאת תוך, הוי דייני' להכלי והאוכלין יחד והי' חל עלייהו טומאת אויר כלי חרס, וכמש"נ הטעם בזה.

ומבו' היטב לפ"ז דע"כ בשהשרץ בפנימי אין הכלי החיצון נטמא הגם שהכלי הפנימי נטמא, דהתם ל"ש כלל ה"ט דיש לנו לדון על הכלי והשרץ יחד, ומתרי טעמי, חדא משום דהכלי הפנימי הרי לא נטמא כלל מכח אויר הכלי החיצון ולא חיילא עלי' כלל טומאת תוך דחיצון, וע"כ יש לנו לדון על השרץ בפנ"ע, ועוד דהרי בכה"ג לא דייני' כלל דיחול טומאת הכלי החיצון על מה שבפנימי אלא הרי הוה הנידון דיטמא החיצון מכח השרץ שבפנימי, ובזה ודאי דיש לנו לדון על השרץ בפנ"ע, דאין לנו לדון על הכלי והשרץ יחד, דהרי הכלי הפנימי אין בכחו כלל לטמאות להכלי החיצון, וז"פ וברור, ושו"ר בעז"ה שכבר נתבארו עיקרי הדברים בס' משנת ר"א טהרות עיי"ש.

אך בד' תוס' טוך אין לומר כדרך זו, דהרי פירשו להדיא דהא דבנטמא הכלי הפנימי אין מציל על האוכלין שבתוכו הוא מדינא דדבר המקב"ט אין חוצץ בפני הטומאה, ודלא ככל מש"נ, וגם יש להעיר בזה מל' רש"י חולין שם והרמב"ן שם שאין נ' כדרך זו, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ג] ואשר ע"כ נ' בד' רש"י ודעימי' דלעולם אף בהצלה דתוך תוכו איכא לדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, ומ"מ היינו רק בשהשרץ החיצון ולא בשהשרץ בפנימי, והיינו משום דחלוק גדר ההצלה בשהשרץ בחיצון מגדר ההצלה כשהשרץ בפנימי, דהיכא דהשרץ בחיצון ונטמא הכלי החיצון, הרי דמכח טומאת הכלי החיצון מתפשטת טומאתו באוירו, והי' בדין דאף האוכלין שבפנימי יטמאו כיון דהוו בתוכו, ואך דמהני הכלי הפנימי לחצוץ בפני טומאת החיצון ע"י דה"ה מחלק להתוך הפנימי, וע"כ שייך בזה הדין דדבר המקב"ט אין חוצץ בפני הטומאה.

אך משא"כ כשהשרץ בפנימי, הרי שהגם דבלא הכלי הפנימי הי' השרץ מטמא להכלי החיצון כיון דקאי באוירו, אך אחר דאיכא להכלי הפנימי, נ' די"ל דלאו היינו דטומאת השרץ דינה לטמאות להכלי החיצון ורק דהכלי הפנימי מפסיק, אלא היינו דאחר דהכלי הפנימי מפסיק ליכא כלל דין להשרץ לטמאות הכלי החיצון, כיון דל"ה בתוכו וליכא עלי' כלל דינא דשרץ הנמצא בכלי חרס שדינו שמטמא להכלי, ואשר ע"כ ל"ש בזה כלל דינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, כיון דל"ב כלל דיחוץ הכלי בפני טומאת השרץ, אלא מכח חציצת הכלי ליכא כלל דין להשרץ לטמאות להכלי, וע"כ מהני לזה אף דבר המקב"ט, ואכתי צ"ע בזה.

אמנם בד' הרמב"ם פי"ד מהל' כלים שלא חילק בדין תוך תוכו דכלי טמא אינו מציל מדין תוך תוכו על האוכלין שבתוכו נ' דס"ל דבהצלה דתוך תוכו אף כלי טמא מציל, וצ"ב פלוגתת רש"י ודעימי' עם הרמב"ם בזה.

והנה מצינו דפליגי עוד בהצלה דתוך תוכו, דהנה עיי"ש ברמב"ם בהל' כלים שם ה"י ובהשגות הראב"ד שם, ועי' בחי' הגר"ח שם שביאר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דדעת הרמב"ם דבהצלה דתוך תוכו ל"מ סתימה כלל וכל שניקב כשיעור המבטל מיני' דין הצלת תוך תוכו, המבו' שם ברמב"ם בהל' ט', אין הסתימה מועלת כלל שיהי' בזה הצלה דתוך תוכו, ול"מ הסתימה רק להצלה דצמיד פתיל, וע"כ ל"מ רק בכלי חרס ול"מ רק להציל על הטהרות, אך דעת הראב"ד דמהניא הסתימה להציל גם מדין תוך תוכו וע"כ מהניא אף בשאר כלים ומהני אף להציל על הטומאה, וצ"ב ד' הרמב"ם מ"ט לענין הצלה דתוך תוכו ל"מ סתימה ול"ד להצלה דצ"פ דמהני בזה סתימה.

ונ' ברור בזה לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ח דכלים מ"ב, דהא דבניקב הכלי אינו מציל בתוך תוכו, הוא משום דע"י נקב זה נפסד מהיות כלי, ולפ"ז הרי פשוט דל"מ בזה סתימה כלל, דהרי אף לענין צ"פ מבו' ברמב"ם פכ"ב מהל' טו"מ דל"מ בי' סתימה רק בשניקב אך בשנפחת רובו ל"מ בי' סתימה כלל, והטעם בזה ביאר בחי' הגר"ח בהל' כלים שם דתרי דיני איתנייהו בהצלה דצ"פ חדא דבעי' שיהי' כלי ועוד דבעי' דיהי' צ"פ על פתחו להציל בפני הטומאה, ולענין דין כלי של צ"פ שיעורו ברובו ולענין שיעורא דפתח לכניסת הטומאה הוי השיעור כפי תשמישו, ול"מ סתימה רק היכא דהוי כלי ואך דאית בי' פתח לכניסת הטומאה דע"ז מהניא סתימה, אך היכא דל"ה כלי כלל ל"מ ע"ז סתימה, וע"כ בנפחת רובו דל"ה כלי לענין צ"פ ל"מ בי' סתימה, ולפ"ז מבו' היטב דע"כ לענין תוך תוכו דהא דכשניקב אינו מציל פירש הרמב"ם דהוא משום שאינו כלי לדין תוך תוכו, הרי דודאי דל"מ בי' סתימה דל"מ כלל סתימה היכא דל"ה כלי להצלה זו.

ובטעמא דמילתא נ', דס"ל להרמב"ם דלענין דין תוך תוכו בע"כ דהדין דבניקב אינו מציל הוא משום דבטל מיני תורת כלי, דל"ש בזה כלל דין נקב ע"ד הדין שבצ"פ, דהתם דבעי' לדין חציצה בפני הטומאה הרי שכל שניקב נכנסת הטומאה דרך פתחו, אך בדין תוך תוכו הרי שכל שלא נפסד מהיות כלי וחשיב תוך תוכו, ל"ש כלל דין נקב שנכנסת הטומאה דרכו, דהרי אין טומאה יוצאת מאויר כ"ח לחבירו דרך פתח, ועי' חי' הגר"ח שם שעמד בזה דצ"ב עיקר דין נקב בהצלת תוך תוכו, עיי"ש מה שביאר בזה וצ"ב, וע"כ ס"ל להרמב"ם דבע"כ דעיקר דין נקב בהצלת תוך תוכו הוא משום דעי"ז בטל מיני' תורת כלי לדין תוך תוכו ודעי"ז ממילא ל"מ כלל לאשוויי למקומו כתוך תוכו כיון דאינו כלי, וע"כ ס"ל להרמב"ם דל"מ בזה סתימה כלל.

אך בדעת הראב"ד דפליג נ' דס"ל דאף לענין דין תוך תוכו שייך דין נקב להכנסת הטומאה, והא דכלי שניקב אינו מיל בתוך תוכו, לאו היינו משום דעי"ז בטל מיני' תורת כלי לענין דין תוך תוכו, אלא הוי ע"ד הא דבצ"פ אם ניקב נכנסת הטומאה בתוכו, וע"כ ס"ל דשפיר מהניא ע"ז סתימה.

ונ' מקור גדול לדעת הרמב"ם בזה מהא דתניא בתו"כ פ' שמיני והובא בר"ש כלים רפ"ח, בדין תוכו ולא תוך תוכו, יכול אפי' נקובה יציל ת"ל וכו', וכמה הוא שיעורו של נקב בכ"ח בכונס משקה ובכלי שטף כמוציא זיתים מכאן אמרו כוורת פחותה ופקוקה בקש וכו' השרץ בתוכה תנור טמא וכו', ומבו' דדין כוורת פחותה דאין מציל בתוך תוכו הוי חד דינא עם דין ניקב שאין מציל, ודין כוורת שנפחתה שאין מצלת הרי הוי משום שאינה כלי וכמש"כ הר"ש שם והרמב"ם בהל' כלים שם הי"א, וה"נ דין נקב נמי הוי משום שאי"ז כלי.

ובדעת הראב"ד דפליג נ"פ, דהנה הרי בלא"ה ק' ע"ד הראב"ד מד' התו"כ דהרי דעת הראב"ד דבדין נקב בדין תוך תוכו ליכא חילוק בין כלי שטף וכלי חרס וכדלהלן, ובתו"כ הרי להדיא דחלוקים הם, ובע"כ בד' הראב"ד חד מתרתי או דלא גריס כלל להך בבא דכמה הוא שיעורו של נקב, ולפ"ז גם ל"ק מהתם על הא דס"ל דדין נקב ל"ה משום שמבטל מיני' תורת כלי וז"פ, או דנימא כמש"כ בחי' הגר"ח שם דהתו"כ איירי לענין דין כלי של תוך תוכו בגוונא דאיכא סתימה על הנקב דליכא למיתי עלה מדין פתח, ובזה חלוקין כלי שטף וכלי חרס זמ"ז, וניחא דע"כ שפיר דמי לזה דין כוורת פחותה וז"פ.

ונ' דאזלי עוד לטעמייהו, במה שנחלקו שם בהל' ט', דדעת הרמב"ם דחלוק שיעור הנקב לענין דין תוך תוכו בכלי שטף מבכלי חרס, והראב"ד שם פליג ע"ז, וכתב דההפרש ביניהם הוי רק לענין קבלת טומאה ולא לענין הצלה מאויר הטומאה, ונ' ברור דלטעמייהו אזלי דהרמב"ם לטעמי' דדין נקב בתוך תוכו הוי לבטל מיני' תורת כלי, הרי דשפיר חלוק בזה כלי שטף מכלי חרס, וכדחלוקין הן לענין קבלת טומאה דהתם נמי הא דאין מקבלין טומאה בניקבו הוא משום דבטל מיניהו תורת כלי, אך הראב"ד לטעמי' דדין נקב בתוך תוכו ל"ה דעי"ז בטל מיני' תורת כלי, רק הוי זה דין נקב דחשיב פתח ודעי"ז נכנסת הטומאה, הרי שלענין זה אין לחלק בין כלי שטף וכלי חרס, דשיעור נקב החשוב פתח שוה בהו, וכדחזינן דלענין דין צ"פ ל"מ חילוק בין הכלים בזה (בהכלים שאין מקבלין טומאה ומצילין בצ"פ), וזה נ' בביאור ל' הראב"ד בתחילת דבריו שכתב דזה ההפרש לא נמצא בשום מקום לענין צ"פ, וצ"ב דהכא הרי דייני' לענין דין תוך תוכו, אך נ' דס"ל להראב"ד דלענין זה אין לחלק ביניהם דבין בדין צ"פ ובין בדין תוך תוכו הוי זה חד דינא דאי' על הנקב תורת פתח לכניסת הטומאה, וזה נכון בביאור הפלוגתא בעזה"י, ומה"ט נמי כד דייני' לענין שם כלי לדין תוך תוכו מודה הראב"ד דחלוקין כלי שטף וכלי חרס זמ"ז וכמש"כ בחי' הגר"ח הנז', דהרי כל שורש מה דפליג עם הרמב"ם הוי משום דס"ל דדין נקב לענין תוך תוכו ל"ה משום דמבטל מיני' תורת כלי אלא משום דהוי פתח וכמש"נ, אך כד דייני' לענין תורת כלי מודה הראב"ד דיש לחלק ביניהם, וז"פ, ועכ"פ נת' שורש הפלוג' בזה אם בהצלה דתוך תוכו כל דהוי כלי ה"ז מציל אף אם הי' בו פתח להכנסת הטומאה או דאף בהצלה דתוך תוכו איכא להדין דכל דאי' פתח אי"ז מציל, וצ"ב שורש הפלוג' בזה.

ד] ונ' לבאר בזה בהקדם ביאור עיקר דין טומאת כלי חרס דמטמא מתוכו.

דהנה יש להסתפק ביסוד הדין דכלי חרס מטמא מתוכו, אם הוי זה טומאת מגע ונתחדש בכלי חרס דנטמא אף במגע אוירו, או דהוי זה טומאה מחודשת דתוכו דה"ה נטמא ע"י דהטומאה בתוכו ומטמא אוכלין ומשקין שבתוכו ואי"ז כלל מדין טומאת מגע, ונפ"מ בזה י"ל במש"כ בחזו"א כלים סי' י"א דכלי חרס נטמא אף בגוונא שהטומאה נוגעת באוירו ואינה כלל בתוכו עיי"ש, וזה תליא לכאו' בנידון הנ"ל.

והנה בל' רש"י בברכות די"ט. ד"ה כל, ובשבת דפ"ד. ד"ה מדרס, ובביצה דל"ב. ד"ה טהורות ובחגיגה ד"כ: ד"ה נושא את התרומה ובל' התוס' שם סוד"ה הנושא נ' להדיא דטומאת כלי חרס הוא משום נגיעה באוירו, וכן נ' גם בד' רש"י חולין דכ"ה. ד"ה תוכו עייש"ה, וכ"ה גם ל' הראב"ד פ"ח מהל' מטמאי מו"מ ה"ד שאויר מטמא במגע, אך ל' הרמב"ם בהל טו"מ פ"ו ה"ג ובהל' כלים פי"ג הל' א - ה נ' שטומאת כלי חרס הוי במה שנכנסה הטומאה או הטהרות לאוירו, ועי' גם בל' הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ה דכל הכלים מתטמאים בנגיעת הטומאה בהן חוץ מכלי חרס שאינו מתטמא אלא מאוירו בלבד, ומ' דאי"ז מדין טומאת מגע.

ומצינו דפליגי בזה הרמב"ם והראב"ד בב' דוכתי, **הא'**, הוא מה שנחלקו בפ"ח מהל מטמאי מו"מ ה"ד דד' הרמב"ם דזב שהכניס ידו או רגלו לאויר כלי חרס וכו' ה"ז טהור שאין הנידה וכיו"ב מטמאין לאברים, והראב"ד פליג שמאחר שאויר מטמא במגע למה אין התנור טמא, וכבר ביארו האחרונים דיסוד הפלוגתא בזה הוא דלהרמב"ם טומאת כלי חרס הוי ע"י מה שהטומאה בתוכו וע"כ איכא בזה לדינא דאין הזב מטמא לאיברים כיון שאין כל הזב בתוך הכלי, אך ד' הראב"ד כמבו' בדבריו דטומאת כלי חרס הוי ע"י מגע האויר וע"כ ל"ש בזה דינא דאין מטמא לאיברים דהרי המגע הוי מגע דכולו, וכ"ה דמטמא הזב בכל טומאות מגע ול"ח לאיברים.

**הב'**, הוא מה שנחלקו בהל' כלים פי"ג ה"ה שכתב שם הרמב"ם א' כלי חרס שנכנסה טומאה לאוירו או שכפהו על הטומאה וכו' שהרי הטומאה בתוכו, מפי השמועה למדו שזה שנאמר אל תוכו לרבות את האהלים, והראב"ד השיג עליו דהלכתא כוותי' ולא מטעמי' דכלי שכפהו על הטומאה כלי הוא ותוכו של כלי נקרא, ופשוט דאזלי לטעמיי', דהרמב"ם לטעמי' דטומאת כלי חרס הוי במה שנכנסה הטומאה לתוכו, הרי דהי' לנו לומר דבכפה כלי על הטומאה לא יטמא הכלי, דהגם דהוי זה תוכו של כלי מ"מ לא חשיב דנכנסה הטומאה בתוכו אלא הכלי מאהיל על הטומאה, ובעי' קרא לרבות את האהלים, אך להראב"ד לטעמי' דכלי חרס נטמא ע"י מגע תוכו, הרי ודאי דאף בכה"ג שכפה הכלי על הטומאה יטמא הכלי, כיון דהוי זה תוכו של כלי ונגעה טומאה בתוכו, וכ"ז פשוט.

ה] והנה דנו האחרונים אם איכא בכלי חרס אף דין טומאת מגע בהכלי מתוכו ורק מגבו אינו נטמא, או דאין כלי חרס נטמא אלא מאוירו ואין נטמא כלל במגע גוף הכלי ואפי' מתוכו, והנה מסברא נ' שהוא תלוי בהפלוג' הנ"ל, דלד' רש"י והראב"ד ודעימי' ודאי דאי' בכלי חרס טומאת מגע בתוכו, דהרי כל עיקר טומאת כלי חרס הוי טומאת מגע, ונ' שלדעתם שורש הדין הוא דכלי חרס מקב"ט ממגע תוכו, ונתחדש עוד דאף אי לא נגע בהכלי גופי' בתוכו אלא נגע באויר הכלי ג"כ ה"ה נטמא, וע' להלן שית' דגדר זה מוכרח בד' ר"י שהביאו תוס' שבת דט"ז., אך לדעת הרמב"ם דטומאת כלי חרס ל"ה כלל טומאת מגע אלא הוי טומאת תוך, נ' מסברא דליכא בכלי חרס תורת טומאת מגע כלל, דלא מצינו בכלי חרס אלא טומאת תוך.

ועי' בד' הגר"ח בהל' מטמאי מו"מ פ"ח שמבו' דנקט כן בד' הרמב"ם דליכא בכ"ח טומאת מגע כלל וע"כ אין פכין קטנים נטמאין כלל מן הזב ואף כשהכניס שערו לכלי ונגע בהכלי מתוכו, אך כמה מן האחרונים נקטו בד' הרמב"ם דאי' בכ"ח אף טומאת מגע מתוכו ואכמ"ל, ועי' בל' הרמב"ם בהל' מטמאי מו"מ שם בזב שהכניס ידו שכתב דהואיל ולא נגע בו מתוכו ולא הנידו, והוכיחו מזה עי' כ' הגרי"ז בכורות דל"ח ומשנת ר"א טהרות וקה"י טהרות סי' ג', דאיכא בכלי חרס אף טומאת מגע, וע"כ אילו הי' נוגע הזב בהכלי הי' הכלי נטמא דה"ז ככל טומאות מגע דל"ח לאיברים, אך בד' הגר"ח צ"ל דמפרש ד' הרמב"ם דחדא קאמר דלא נגע בו והסיטו ע"י נגיעתו, אך ק' לפ"ז ל' נגע בו "מתוכו" וצ"ע.

והנה בד' הראשונים מצי' בכ"ד דאי' בכ"ח תורת טומאת מגע מתוכו, **א'**, כתב הרשב"א ר"פ העור והרוטב בשם תוס' דאף דאין כ"ח נטמא מגבו מ"מ נטמא ע"י יד דגזה"כ היא, ועי' תוס' בכורות דל"ח שכתבו דזהו רק לס"ד בסוג' דחולין שם, ופשוט דכ"ז ל"ש רק אם אי' בכ"ח תורת טומאת מגע מתוכו, ונתחדש דאף מגע בידות חשיב כמגע תוכו, אך אי ליכא בכ"ח כלל תורת טומאת מגע מתוכו ודאי ל"ש שיטמא ע"י ידות, ועי' כ' הגרי"ז שם שכבר עמד בזה.

**ב'**, בתוס' שבת דפ"ד: ד"ה מפץ וד"ה מי ובחי' הרמב"ן שם, מבו' דהא דכלי חרס נטמא בהיסט היינו משום דחשיב כמגע בתוכו, ופשוט דזל"ש רק אם איכא בכ"ח תורת טומאת מגע, אך אי נימא דכל טומאת כ"ח הויא ע"י מה דהויא הטומאה בתוכו, הרי ל"ש לטמויי בהיסט מכח הא דהוי כנגע בתוכו, דסו"ס הרי ל"ה הטומאה בתוכו, ועי' בזה בקה"י טהרות סי' ג', ולדעת הרמב"ם נ', דהא דזב מטמא כ"ח בהיסט אי"ז כלל משום דחשיב כמגע בפנים אלא הוי זה גזה"כ דאף דאין כ"ח נטמא רק מאוירו אי"ב טומאה נוספת דהיסט, וכן נ' בל' הרמב"ם רפי"ג מהל' כלים דטומאת היסט ל"ה מדין טומאת אוירו.

והנה התוס' בשבת שם כתבו כן ליישב מה שהק' בהא דיליף התם ק"ו דמפץ טמא במת ממפכין קטנים, דכ"ח המוקף צ"פ יוכיח שטמא בזב דמטמא בהיסט וטהור במת, ותי' דמה שהוא מטמא בהיסט הוי מטעם דהוי כנגע הזב בתוכו עיי"ש, ונ' דלד' הרמב"ם ל"ק קו' זו כלל, שהרי כבר ביאר בחי' הגר"ח בהל מטמאי מו"מ שם בדעתו דהא דיליף שם מפכין קטנים שטהורין בזב, לאו היינו שאין נטמאין בהיסט, אלא הוי הק"ו מהא דאין נטמאין באויר, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי אין להוכיח מצ"פ שנטמא בהיסט דהרי כלל ל"ש הק"ו לדין טומאת היסט והרי אף פכין קטנים נטמאין בהיסט וז"פ.

ובחי' הרמב"ן שם כתב כן ליישב מ"ט כ"ח חוצץ בפני הטומאה מגבו, והרי ה"ה מקב"ט היסט, וע"ז כ' דטומאת היסט ה"ה טומאת תוך, ונ' דלדעת הרמב"ם גם קו' זו ל"ק כלל, כיון שלדעתו כל הדין דדבר המקב"ט אין חוצץ בפני הטומאה הוי רק משום שה"ה נטמא, וכמבו' כן להדיא בל' הרמב"ם פט"ו מהל' טו"מ ה"ב וה"ד, וע"כ שפיר מציל כ"ח מגבו הגם שה"ה מקב"ט היסט, דמ"מ כיון שאינו נטמא מהמת ה"ה חוצץ בפני הטומאה, גם י"ל דאף אם אף דבר המקב"ט אין חוצץ, היינו רק בדמקבל טומאת מת, עי' כן במשנת ר"א טהרות, וז"פ.

**ג'**, כתבו רש"י ותוס' שבת דפ"ד: וב"ק דכ"ה: דפכין קטנים אין מטמאין בהיסט, דאפקי' רחמנא בל' נגיעה דכל שאינו מטמא במגע אינו מטמא בהיסט, ונ' דזה הוי לטעמיי' דאיכא בכ"ח תורת טומאת מגע מתוכו, וע"כ יש לדרוש דבעי' שיהא מטמא במגע, אך לדעת הרמב"ם דליכא בכ"ח כלל תורת טומאת מגע הרי ל"ש לטהר פכין קטנים משום שאי"ז בא לכלל מגע, דהרי כל כ"ח אינו בא כלל לכלל טומאת מגע, וזה מתאים עם מש"כ בחי' הגר"ח הל' מטמאי מו"מ בד' הרמב"ם, דמהא דלא הוזכר בדבריו דפכין קטנים אין נטמאין בהיסט נ' שדעתו דאף פכין קטנים נטמאין בהיסט.

**ד'**,עי' קה"י טהרות שהוכיח עוד מפי' הרא"ש בכלים פ"ה מ"ו בתנור שמילאהו עפר עד חציו שבמקום העפר אין נטמא באויר ונטמא במגע, ומד' הר"ש רפ"ב דכלים דחקק אחוריו נטמא במגע ואין נטמא באויר, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמב"ם פי"ט מכלים הי"ג, וצ"ע בזה.

ו] ונ' לבאר לפ"ז גם פלוגתת הראשונים בדין טומאת כלי זכוכית, דהנה ברמב"ם פ"א מכלים ה"ה כלי זכוכית וכו' וחכמים גזרי עליהן שיהיו מקב"ט הואיל ותחילת ברייתן מן החול ככלי חרס ה"ה ככלי חרס, ומפני שתוכן נראה כברן לא גזרו עליהן שיטמאו מאוירן אלא עד שתגע הטומאה בהן בין מתוכן בין מגבן ככלי מתכות וכו'.

והראב"ד שם השיג דמפני שתוכן נראה כברן עשו גבו כתוכו ומטמא מגבו, וא"ת יטמא מאוירו ככ"ח א"כ יהי' חמור מכל הכלים הכתובים בתורה שלא מצי' ג' טומאות הללו בשום מקום ומיעטו את האויר מפני שהוא חידוש, עכ"ל.

וצ"ע בד' הרמב"ם חדא דבסוג' דשבת אמרי' להא דעשו תוכן כברן ליישב דמה"ט נטמאין מגבן וכמשה"ק הראב"ד, עוד הק' בס' מי נפתוח פרפר ל"ג במש"כ הרמב"ם דעד שתגע וכו' ככלי מתכות, והרי לשנויא דרב אשי בשבת דנראה תוכן כברן הוי טומאתן ככלי חרס כמבו בסוג' שם, עוד הק' שם במש"כ שם הרמב"ם דלא גזרו טומאה על פשוטיהן דבגמ' לא דנו בזה רק לשנויא קמא דשוינהו ככלי מתכות, עוד הק' שם במש"כ הרמב"ם בפי"ב שם ה"י לבאר מ"ט אין חוזרין לטומאה ישנה, והרי בגמ' לא הוצרכו לטעם זה רק לשנויא קמא דשוינהו ככלי מתכות, עוד הק' המרכה"מ בפי"ב שם, במש"כ שם הרמב"ם דשבריהן אינן מקבלין טומאה לפי שאינן דומין לכלי חרס, והק' המרכה"מ דהרי לשנויא דרב אשי טומאתן ככלי מתכות ומ"ט שבריהן טהורין.

והנה בד' הראב"ד מוכרח דאיכא לכ"ח דין מגע טומאה בתוכו, דאי נימא דדין טומאת כלי חרס הוי רק מאוירו, הרי שנמצא דכלי זכוכית דאין מטמאין מאוירן ל"ה כלל ככלי חרס, וא"כ היאך שייך לומר שמטמא מגבו משום דהוי כתוכו, אשר היינו דעיקר דינו הוי ככ"ח שנטמא מתוכו, והא שנטמא מגבו הוי משום שגבו כתוכו, הרי לי"ב כלל דין טומאת כלי חרס, ובע"כ דאיכא בכ"ח דין מגע טומאה מתוכו, ומה"ט אף כלי זכוכית דדמי לכלי חרס נטמא במגע תוכו, ונטמא אף במגע אוירו דהוי כתוכו, ובתוס' שבת דט"ז, ד"ה אלא נמי מבו' שהי' מקום לפרש הא דכלי זכוכית נטמאין מגבן משום דנראה תוכן כברן אף אי אין נטמאין מאוירן, ומוכרח ג"כ כנ"ל דאי' לכ"ח דין מגע טומאה מגבו.

אך בד' הרמב"ם נ' דאזיל לטעמי' דאין לכ"ח כלל דין מגע טומאה מתוכו, וטומאת תוכו בכלי חרס הויא ע"י שנמצאת הטומאה בתוכו, ונ' לפ"ז דמפרש הרמב"ם לשנויא דרב אשי דהגם דהי' לנו לדמות כלי זכוכית לכלי חרס שלא יטמא מגבו, מ"מ הרי כיון שנראה תוכן כברן לא גזרו בזה טומאת תוך, וג"ז מתישב טפי לד' הרמב"ם שטומאת תוך הויא במה שנמצאת הטומאה בתוכו, וכיון שנראה תוכן כברן והטומאה נראית מבחוץ אין נראה שהטומאה נמצאת בתוכו, וע"כ לא גזרו בזה טומאת תוך, וממילא דלא מצינו לדמות כלי זכוכית לכלי חרס דא"כ לא יטמאו כלל, דהרי בכלי חרס ליכא רק טומאת תוך, וכיון שאין לנו לגזור בכלי זכוכית טומאת תוך לא מצי' כלל לדמותו לכלי חרס, וע"כ השוו חכמים כלי זכוכית לכלי מתכות שנטמאין במגע, וזהו שכתב הרמב"ם דהוו ככלי מתכות, ואשר ע"כ ס"ל להרמב"ם דאף לשנויא דר"א יש לנו לדון דיחזרו לטומאה ישנה ודיהיו פשוטיהן טמאין, כיון דמכח הא דנראה תוכן כברן דימו חכמים דין טומאתן לכלי מתכות, וזהו שהוצרך הרמב"ם לפרש שאין פשוטאיהן טמאין ושאין חוזרין לטומאה ישנה, ובזה ניחא גם מה דשבריהן אין מקבלין טומאה לפי שאינן דומין לכלי חרס, דהגם דעיקר טומאתן הויא ככלי חרס, מ"מ הרי הא דחלוק דין שברי כ"ח מדין שברי שאר כלים הוא משום דבכלי חרס בתוך תלה רחמנא וטומאתו הויא טומאת תוך וע"כ אף דנשבר מ"מ כיון דאי"ל תוך ה"ה טמא, ודין זה ל"ש בכלי זכוכית שאין טומאתן טומאת תוך כלל שהרי אין נטמאין כלל מתוכן, ומה שנטמאין במגע תוכן הוי כדין כלי מתכות, ול"ה כלל מדין טומאת תוך, וע"כ שבריהן טהורין, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

ז] והנה לפ"ז הרי דאי נבא לדון בגדר הא דאויר כ"ח מטמא, הרי שלדעת הרמב"ם אין הפי' דאי' טומאה בהאויר וע"כ מטמא להטהרות, אלא היינו שנטמאין הטהרות משום דהוו בתוך הכלי חרס, והכלי עצמו מטמאן בטומאת תוך, אך לדעת ש"ר דטומאת אויר כ"ח הוי טומאת מגע, נ' דגדר הדין דאויר כ"ח מטמא היינו דטומאת הכלי עצמו חיילא אף על האויר וע"כ אף הנוגע באויר נטמא, והיינו דדינא דאויר הוא דל"ב ליגע בהכלי גופי' לטמאות וליטמאות, אלא אף כשנוגע באויר ה"ה מטמא ונטמא, דטומאת הכלי חיילא אף על אוירו.

ונ' ברור שזהו ביאור שי' ר"י שהביאו בתוס' שבת דט"ז. בדין חקק אחוריו, שאין הכלי נטמא מאויר חקק אחוריו אך מ"מ מטמא אחרים מאויר החקק, וראיתי שעמדו בזה דממ"נ אם אויר החקק חשיב תוכו אמאי אין הכלי נטמא ממנו, ואי ל"ח תוכו אמאי ה"ה מטמא אחרים, ויש שכתבו דהגם דחשיב תוכו מ"מ נאמרה הל' בכ"ח דאין מטמא מגבו וחקק זה חשיב גבו, וצ"ע אם י"ל כן, גם אי"ז מתישב בד' ר"י שם שכתב דכיון שאין נטמא מגבו כ"ש מחקק אחוריו, ולדרך זו הרי אי"ז כ"ש כלל.

ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל דדינא דאויר כ"ח היינו שאף האויר הוי כהכלי גופי', וכי היכי שנטמא הכלי ממגע תוכו ה"נ נטמא מאויר תוכו, ולפ"ז הרי פשוט דע"כ חלוק דין אויר החקק שאין הכלי נטמא ממנו אלא מטמא אחרים, דכיון דהחקק גופי' ל"ח תוכו ואין הכלי נטמא ממגע בהחקק גופי' ה"נ אין נטמא ממגע באויר החקק, אך כד דייני' לטמאות אחרים, הרי דכיון דנטמאין במגע בהחקק גופי', דכ"ח מטמא אחרים מגבו, ה"נ נטמאין ממגע אויר החקק, דדין אויר דכ"ח הוא שהאויר חשיב כמקומו, ואויר תוכו חשיב תוכו ואויר גבו חשיב גבו, וז"ב בד' הר"י, וזהו שכתב דכיון שאין נטמאין מגבו כ"ש מאויר החקק, ומשום דכל דינא דאויר הוא דאף הנוגע בו חשיב כנוגע בכלי עצמו, וע"כ כיון שאין נטמא הכלי מגבו כ"ש שאין נטמא מאויר גבו, דכל דינא דאויר הוא דאף הוא חשיב כגוף הכלי אך וגאי לא עדיף מיני'.

וזה נ' גם בבי"ד הרא"ש הנז' דבמילאהו עפר עד חציו מטמא במגע ואין מטמא באויר, ובקה"י שם הק' דממ"נ אי חשיב תוכו ליטמא באויר ואי ל"ח תוכו לא ליטמא במגע, ונ' שביאורו דהגם דחשיב תוכו וע"כ נטמא במגע, מ"מ הדין הנוסף האמור בכלי חרס דאף האויר חשיב כמקומו ונטמא אף ממגע באוירו, ל"ש במילאהו עפר דליכא ע"ז תורת אויר.

ומעתה נ' דזהו שורש פלוגתת הראשונים בדין תוך תוכו, דלדעת הרמב"ם שטומאת תוכו ל"ה כלל מכח דאי' טומאה על האויר אלא הכלי עצמו מטמא להאוכלין בטומאת תוך, הרי דדין תוך תוכו היינו דל"ח דהאוכלין הוו בתוך הכלי החיצון וליכא עלייהו טומאת תוך, וודאי דל"ש לדון בזה מדין דבר המקב"ט אין חוצץ בפני הטומאה, דהרי כלל ל"ב בזה לדין חציצה בפני הטומאה, אלא כיון שאין האוכלים בתוכו אינן נטמאין, וגם ל"ש בזה דין חציצה כלל כיון שאי"ז כלל התפשטות הטומאה לאוירו דנימא ע"ז דין חציצה, אלא מכח מה שה"ה בתוך הכלי הרי שהכלי עצמו מטמאו, ול"ש בזה דין חציצה,וז"פ מסברא, אך צ"ע בזה דהרי מצי' דין צ"פ באויר כלי חרס, והרי דאי' דין חציצה אף לענין אויר כ"ח, וצ"ע כעת.

אך לדעת ש"ר דטומאת אויר כלי חרס היינו משום דטומאת הכלי חיילא אף על האויר וע"כ מגע אוירו מטמא, הרי יל"פ דהיינו דין התפשטות הטומאה דטומאת הכלי חיילא אף על אוירו, ומקור גדול לזה נ' ממה שהק' הרמב"ן והרשב"א בחולין דכ"ה., דמה בעי' למיעוטא דתוכו ולאו תוך תוכו, הא מדינא נפקא שאין הכלי מקבל טומאה מאויר כלי חרס וחוצץ בפני הטומאה, ומבו' להדיא דשייך דין חציצה על טומאת אויר כלי חרס, ודנו הראשונים שיהא דין זה מסברא, ובע"כ דהיינו משום דגדר דין טומאת אויר הוי דין התפשטות הטומאה דטומאת הכלי חיילא אף על אוירו וע"כ שייך בזה דין חציצה.

ונ' לפ"ז דאף אחר דילפי' מקרא לדינא דתוך תוכו, לאו היינו דהתוך דהכלי הפנימי הוי כתוך אחר והוו ממש כב' כלים, אלא לעולם הוי זה מדין חציצה בפני הטומאה, וכמו שדנו הראשונים דאף בלא קרא יהני הכלי הפנימי לחוץ בפני הטומאה, הרי שזהו שורש דינא דתוך תוכו, ואך דבלא שמחלק הכלי הפנימי להתוך ל"ש בזה דין חציצה וכמש"כ הראשונים שם, אך מאחר שמחלק הכלי הפנימי להתוך דילי' מהני הכלי לחצוץ ולהציל על האוכלין שבתוכו, והיינו משום דע"י חציצתו לא חיילא טומאת הכלי על אויר הפנימי וע"כ אין האוכלין שבתוכו נטמאין.

ולפ"ז מבו' היטב מה דנקטו הראשונים דאיכא בזה לדינא דדבר המקב"ט אין חוצץ בפני הטומאה, כיון דעיקר הצלת תוך תוכו הויא מדין חציצה, אך להרמב"ם לטעמי' דדין תוך תוכו ל"ש כלל לדין חציצה, ולדעתו הרי ל"ש כלל דין חציצה לענין טומאת תוך וכנ"ל, ע"כ לא איכפ"ל כלל שיהי' הכלי טמא, ול"ש בזה כלל הדין דדבר טמא אינו חוצץ, כיון דל"ב בזה כלל לדין מחיצה.

ונ' דזהו גם שורש פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בדין תוך תוכו, דלהרמב"ם כל דאי' על הכלי הפנימי תורת כלי, ה"ה מציל על האוכלין שבתוכו, ואף דאי"ב נקב דחשיב פתח, ומה דאינו מציל בניקב הוא משום דעי"ז בטל מיני' תורת כלי, וד' הראב"ד דמה דאינו מציל בניקב הוא אף בדהוי אכתי כלי, דמ"מ כיון דאי"ב פתח אינו מציל וכדמצי' בדין צ"פ, ונת' לעי' סק"ג דזהו שורש פלוגתי' אם מהני סתימה לנקב ודעי"ז יציל מדין תוך תוכו, וגם זהו דאיפליגו אם שיעור הנקב חלוק בכלי שטף מבכלי חרס או דשיעורן שוה, ולמש"נ נ' פשוט דהרמב"ם לטעמי' דבהצלה דתוך תוכו ל"ב לדין חציצה כלל, ע"כ ל"ש כלל דינא דפתח דהטומאה נכנסת דרך פתחו, אך בדעת הראב"ד נ' דס"ל כד' כל הנך ראשונים דאף בהצלה דתוך תוכו בעי' לדין חציצה בפני הטומאה דהכלי הפנימי חוצץ מן הטומאה להתפשט לאוירו, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דפתח דכל דאי"ב פתח ל"מ לחצוץ בפני הטומאה, דה"ה נכנסת דרך פתחו, ומבו' היטב פלוגתת הראשונים בזה וכמש"נ.