7 בגדרי דין הלך אחר הרוב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / חולין

אור ליום ד' ער"ח כסליו תשע"ז

**א**

א] חולין די"א., נחלקו הראשונים בבהמה שנמצאת טריפה, אם יש לאסור את הגבינות, דהתוס' כתבו דהו"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה, והראשונים נחלקו ע"ז דהויא חזקה הבאה מכח הרוב.

והנה בביאור דין זה דחזקה הבאה מכח הרוב, נחלקו הראשונים, דבד' השערי דורא מבו' דהיינו דכיון שחיתה הבהמה כמה שנים, וידוע שלא היתה טריפה בשעת לידתה, ואך שבאנו לדון דהו"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה, הרי דע"ז אמרינן דשפיר נתבררה החזקה בשעתה ע"י הרוב, וכ"נ גם בד' הסמ"ג בשם ר"י איש ירושלים.

אך מד' הרשב"א בשם רבינו יונה שהוכיח לדין זה מהא דתולין בזאב, והתם הרי לא איירי רק בבהמה שחיתה י"ב חדש, מוכח דאף קודם י"ב חדש יש להכשיר מכח חזקה זו, וזה צ"ב, שהרי כשנמצאת עכשיו טריפה יש לנו להסתפק דמתחילתה היתה טריפה, וליכא בזה חזקה כלל.

ב] ויש שפירשו בזה דהיינו, דכיון שהוחזק לנו מתחילה ע"פ הרוב שהיא כשרה, הרי דמדינא דחזקה יש לנו לומר שהוא כמו שהוחזק לנו, וזה ע"ד ד' רש"י דכל שהוחזק לנו ע"פ ע"א שהוא כהן, אף דאח"כ הוכחש העד, מוקמינן לי' בחזקתי'.

ג] ויותר נראה מל' הרא"ש, דבאמת אין עיקר ההכשר בזה מדין חזקה, אלא מדין רוב, וכמש"כ הרא"ש דרובא עדיף מחזקה, וכ"ה בל' הרשב"א בתחילת דבריו בשם הר"ש ב"ר שמשון, דההכשר הוא משום דרוב בהמות כשרות הן.

ואמנם בתשו' הרא"ש סימן כ' סט"ו שאלו בנו, דמה מועיל רוב בכאן, הואיל ויש טריפה לפינו ואין כאן חזקה, רובא מאי מהני, והשיב הרא"ש, דכיון דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה, הלכך בכל שעתא ושעתא אזלינן בתר רובא וכשרה היא, ועדיף האי רובא מחזקה ואוקמה אחזקתה וסמוך למיתתה נטרפה, עכ"ד, וצ"ב.

ובאו"ה שער מ"ט ס"ב ובהגה' שערי דורא סימן פ"ד סק"ה כתבו בשם מהר"פ דהיינו דכי היכי דבחזקה מבוררת אמרינן דהשתא הוא שנהפכה החזקה, כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט, אבל עד השתא היתה מן הרוב שאין טריפות דרובא וחזקה רובא עדיף, עכ"ד, - ולכאו' היינו, דלעולם עיקר ההכשר בזה הוא משום רוב, ואך דבעינן בזה גם לדין חזקה, דמהתם נלמד דאף שנמצא עכשיו חסר לפנינו, אי"ז מבטל להחזקה, אלא אמרינן דהשתא הוא דאיתרע, וה"נ אף שנמצאת עכשיו טריפה לפנינו, אי"ז מוציאה למפרע מן הרוב, אלא אמרינן דהשתא הוא דנעשית טריפה.

ומבו' לפ"ז, דהא דמהני חזקה דמעיקרא במקום דחסר לפניך, אי"ז משום דמעיקר דין חזקה הוא לאחר השינוי, אלא הוא משום דקודם שנמצאת הריעותא, הי' הדבר בחזקתו דמעיקרא, ול"מ מה שנמצא עכשיו חסר לפניך, להוציאו ממה שהוחזק לנו, דהשתא הוא דאיתרע, וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ הוא בהכרעת הרוב, דל"מ מה שנמצאת טריפה, להוציא למפרע מן הרוב.

**ב**

ד] ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן, דכל הא דמצינו להכשיר מכח זה, הוא רק דומיא דגבינות, שבאנו לאסור מכח הא דהרי טריפה לפניך, וע"ז אמרינן דל"מ זה להוציאה למפרע מן הרוב, אך בספק טריפה אין להכשיר מכח זה, וכ"כ בתבו"ש סימן כ"ט, וכ"כ בחזו"א סימן ד' סק"ז וסימן י"ב סק"א בדעת רבינו יונה, ומש"כ רבינו יונה דמכח זה הוא דמכשרינן בבא זאב וכו', היינו משום דהתם שלא נולדה הריעותא מחיים, ל"מ זה להוציאה מן הרוב למפרע, וצ"ע.[[1]](#footnote-2)

ה] אמנם הנה מצינו בד' הרשב"א בתוה"ב בכ"ד שהכשיר בספק טריפה מכח הא דרוב בהמות כשרות, והוא, חדא, במש"כ בבית ב' שער ג' לח:, ז"ל, ואם איתא אפילו לכשתמצא לומר דדרך וושט נכנסה, למה אסרוה, והא אפשר דיצאה דרך כרס החיצונה ואח"כ נכנסה בכבד, דכל היכא דאיכא למיתלי לקולא תלינן, דהא תלינן בזאב ובידא דטבחא, "ואבא דכולהו משום דאזלינן בתר רובא", עכ"ל.

עוד מצינו כן בדבריו שם מו., ז"ל, דכו"ע ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא, דתולין להקל, וטעמא דמילתא משום דרובא דאורייתא ורוב בהמות כשרות הן, עכ"ל.

עוד מצינו כן בדבריו שם נד., ז"ל, ועוד נראה לי קצת סיוע לדבריהם, שאם אתה אומר שכל שלא נודע שנפלה לאור תולין בתולדת או במקרה אחר שאינו פוסל, א"כ אף כשנפלה לאור נמי נאמר כן, דהא רובא דאורייתא ורוב בהמות כשרות הן, וירקות זה אני אומר לא ירקות הפוסל הוא אלא ירקות שאירע בכבד מן התולדות, גדולה מזו אמרו דאף בנקב שבבני מעיים שעכ"פ פוסל אם הי' מחיים אפ"ה תלינן בזאב ובידא דטבחא, עכ"ל.

עוד מצינו כן בדבריו שם בתוה"ב הקצר מד:, ז"ל, נסתפק לנו אם נכנס בדיר אם לאו אעפ"י ששמענום מקרקרין וצווחין והוא שותק אין חוששין לו, שאני אומר שמא לא נכנס ואם נכנס שמא לא נגע באחד מהם, ועוד שרוב הבהמות והעופות בחזקת שאין נדרסין הן, עכ"ל.

והנה באופן הג' יש לפרש להא דמכשרינן, דהוא משום דרוב בהמות כשרות, וע"כ מסתבר טפי לומר שכן הוא בתולדה, מאשר לומר שנטרפה, שזהו דבר רחוק, וג"ז הוא חידוש, דהגם שרוב בהמות כשרות, אך כאשר הספק שלפנינו הוא אם הוריקו מחמת תולדה או מחמת הנפילה לאור, שפיר יתכן דהוי זה ספק השקול, דאי"ז מצוי טפי שיוריקו מחמת תולדה, ובפרט בגונא שנפלה לאור, ויש במה לתלות שנטרפה, - אך בשאר האופנים צ"ב, דהרי הספק שלפנינו הוא ספק השקול ממש, אם ניקב המחט, ואם הי' זה כלבא או שונרא, ואם נכנס הארי ודרס, והרוב אינו מסייע כלל לומר שלא נטרפה הבהמה, ומ"ט שרינן בזה משום רוב.

ו] והנה אמנם יש לדחוק, דאין מכוון הרשב"א לדין רוב, אלא לדין חזקה הבאה מכח הרוב, וזהו דמדמי לה לזאב, דגם בזה הוי ההכשר מכח חזקה הבאה מכח רוב, וכמש"כ הרשב"א בבית ג' שער ו' (צא.), ואמנם אי"ז במשמעות ל' הרשב"א, - וגם אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל בדעתו, דבספק טריפה לא מצינו להכשיר מכח חזקה הבאה מכח הרוב, - וגם תיקשי, דבבית ג' שער ו' הביא הרשב"א פלוגתא בדין חזקה הבאה מכח רוב, ומ"ט הכא סתם להכשיר בזה.

**ג**

ז] ונראה לדון בזה, דהנה בדינא דהלך אחר חזקה, כבר פירשו דאין עיקר הדין, להעמיד את הדבר על מה שהי' מתחילה, אלא עיקר דינא דחזקה מיוסד ע"ז דמכח מה שהי' הדבר מתחילה כן, חזקתו דגם עכשיו הוא כן, כיון דבלא שינוי יהא עכשיו כן, ואחר דחזקתו דגם עכשיו הוא כן, דינא הוא דהעמד דבר על חזקתו.

ומצינו מקור נאמן לזה ממש"כ בס' יחוסי תנאים ואמוראים דהנה בס' יחוסי תנו"א להר"י ב"ר קלונימוס רבו של הרוקח ע' חייא בר רב, מהד' מוה"ק עמ' רצ"ו, והועתק בקוש"ק נדה דנ"ז: עמ' תק"צ תקצ"א, ז"ל, דנגיחות ווסתות משום חזקה הוא דמחזקינן בהכי, כדמוכח בחזקת הבתים בתחילתו וכו', הלכך כל שעשה ששילשה בוסתות הויא חזקה וכו', ואע"ג דחזקה נמי דאורייתא כדאיתא בהכל שוחטין וכו' מנה"מ דאמרו רבנן זיל בתר חזקה וכו', וקי"ל דסוקלין ושורפין על החזקות וכו', א"כ מ"ט דמ"ד דוסתות דרבנן וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו דדינא דחזקת ג"פ, וגם הא דסוקלין ושורפין על החזקות הוא חד דינא עם דין חזקה דמעיקרא, וכ"ה גם בקרית ספר פ"א מאיסו"ב, דהא דסוקלין על החזקות, הוא מכח דין חזקה הנלמד מבית המנוגע, וזה צ"ב, דלכאו' ענינים חלוקים הם.

ויש ללמוד מזה, דעיקר דינא דחזקה הוא דיש לנו לדון כפי סתמא דמילתא וכפי המוחזק לנו, - וזהו דמדמי היחוסי תנו"א דין חזקת ג"פ לזה, דדין חזקת ג"פ, אינו מכח הראי' שבחזקה בפנ"ע, אלא היינו דמכח מה שראינו הדבר ג"פ, מחזקינן דהוא כן, דהכי הוא סתמא דמילתא, ותו יש לנו לילך אח"ז מדינא דחזקה,[[2]](#footnote-3) - וה"נ הוא בדינא דסוקלין ושורפין על החזקות, דעיקרו הוא משום שהוחזק לנו דהוא כן, ויש לדון כפי המוחזק לפנינו.

ח] ובזה מתפרש מש"כ התוס' בכ"ד דבסוטה ליכא חזקת טהרה משום דאיתרע חזקתה, ומשמע דמכח הריעותא אינה כלל בחזקת טהרה, ועד"ז הוא בכ"ד דמצינו לדין ריעותא בחזקה, והיינו דכל הא דהויא בחזקת טהורה, הוא רק בסתמא, אך דאיכא רגל"ד שזינתה, כבר אינה לפנינו בחזקת טהורה, וע"כ ליכא בזה לעיקר החזקה.

ובזה מתפרש סוגיא דלעיל ד"י., דדעת רב חסדא דהשוחט בסכין ונמצאת פגומה, כשרה, משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, ומד' תוס' הרא"ש בנדה ד"ב: נראה ללמוד דהיינו דע"י דהרי שחוטה לפניך נסתלק החזקת איסור, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דדינא דחזקת איסור הוא מכח שהדבר מוחזק לפניך עכשיו לאיסור, וכל דהיא שחוטה לפניך, אינה מוחזקת כלל לפנינו בחזקת איסור.

**ד**

ט] ונראה מד' הרשב"א דגם ברוב הוא כן, דכיון דרוב בהמות כשרות הן, ע"כ סתמא דמילתא הוא דבהמה כשרה היא, ויש לנו לדון להבהמה כפי הסתמא, ולא לחדש שנשתנית מן הרוב, - וע"כ אף כשיש ספק גמור לפנינו, מ"מ כיון דלפי צד האיסור ה"ה יוצאת מן הרוב, יש לנו לדונה שהיא בכלל הרוב, ולא לחוש שיצאה מן הרוב, - והיינו דכי היכי דבחזקה, אף שיש ספק גמור לפנינו, מ"מ אמרינן דהיא מוחזקת לפנינו כפי שהיתה מעיקרא, ומעמידין אותה על חזקתה, ה"נ הוא ברוב, דאף דיש ספק גמור לפנינו, מ"מ חזקתה שהיא מהרוב, ומעמידין אותה על חזקתה, וזהו שכתב הרשב"א בתוה"ב הקצר שם, דרוב בהמות "בחזקת" שאינם נדרסות, דכיון שחזקת רוב הבהמות שאינם נדרסות, ע"כ אין מוציאין לבהמה זו מחזקת הרוב.[[3]](#footnote-4)

וזהו גם יסוד דינא דחזקה הבאה מכח הרוב, דכי היכי דבהחזקה דמכח חזקה, ל"מ הריעותא דחסר לפניך להוציא מזה, ה"נ בהחזקה דמכח הרוב, ל"מ הריעותא דחסר לפניך להוציא מזה.[[4]](#footnote-5)

י] ומה שנחלקו הראשונים בחזקה הבאה מכח הרוב, הוא רק דומיא דגבינות, שיצאה עכשיו בודאי מן הרוב, ובזה י"ל דכבר א"א להתירה מכח הרוב, כיון דעכשיו כבר אינה בכלל הרוב, והוא ריעותא על למפרע, - אך בספק טריפה, דלא יצאה בודאי מן הרוב, שפיר אמרינן דמכח דדינה דרוב יש לנו לדון שהיא בכלל הרוב ולא יצאה ממנו.

ובאמת עיקר החילוק בזה מבו' בד' הרשב"א בחי' לעיל בסוגין ובתוה"ב בית ג' ש"ו בשם רבינו יונה, ז"ל, ואע"ג דאיכא למימר דהתם שאני דריעותא בעלמא הוא שנולד בה וגופא דבהמה לא איתרעי בודאי, אבל כאן דודאי איתרעאי לה בהמה דהשתא מיהא טרפה ודאית היא, אפ"ה איכא למשמע מינה דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, דהתם משום דאזלינן בתר חזקה דאתיא מכח הרוב שאין רוב בהמות טרפות הוא דאזלינן בה לקולא ותלינן בזאב, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהצד לחלק בין ההיא דתולין בזאב לבין ההיא דגבינות, הוא דבההיא דתולין בזאב לא יצאה הבהמה מחזקתה בודאי, ובההיא דגבינות יצאה עכשיו מחזקתה בודאי, - ואך דרבינו יונה נחלק ע"ז וס"ל, דהא דמכשרינן בההיא דתולין בזאב, אף דיש ספק גמור לפנינו, הוא משום דהיא מוחזקת לנו כפי הרוב, ויש לנו לדונה כן, וע"כ יש להכשיר גם בגבינות.

יא] ובדעת התוס' שחילקו בזה, נראה דאזלי לטעמייהו, שהק' בההיא דבית המנוגע, דמנ"ל דאפי' אם איכא ריעותא דחסר לפניך, או כההיא דב' שבילין, - ונראה להדיא מדבריהם, דהא הוה ניח"ל דילפינן מבית המנוגע דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ספק גמור לפנינו, הגם דבבית המנוגע ליכא ספק לפנינו כלל, - ומ"מ קשיא להו היאך ילפינן מינה להיכא דאיכא ריעותא דחסר לפניך.

ונראה לדעתם דעד"ז הוא ברוב, דאף דמסברא ידעינן דיש לדון כפי הרוב אף כשיש ספק לפנינו, דע"ז ל"ב קרא, אלא מסברא הוא כן, דכיון דמהני רוב היכא דאין ספק לפנינו, ה"נ מועיל רוב אף כשיש ספק לפנינו, אך כל שחסר לפניך, לא מצינו דמהניא ההחזקה דמכח הרוב דיש לנו לדון כן, וע"כ ס"ל דבכה"ג ל"מ הרוב להכשיר.

יב] ובעיקר יסוד הדברים, הנה מצינו גדולה מזו בד' המכריע בסימן ס"ד, ז"ל, דאיהי נמי דאמרינן דקים לה שהוא ממזר, צריכין אנו לפרש שאומרת לא שימש מיטתו כל זה הזמן עד שנתעברתי ויודעת באמת שלא נתעברה מבעלה, שאם הי' בעלה משמש עמה אע"פ שבא עליה אדם אחר אינו ממזר דרוב בעילות אחר הבעל, עכ"ל, ומבו' דאם בא עלי' בעלה פעם א', אף שזינתה עם אחר, וליכא רובא דאיתא קמן כלל, מ"מ איכא בזה לדינא דרוב בעילות, וביותר, דאף אם בא עלי' אחר כמה פעמים, מ"מ אמרינן דרוב בעילות אחר הבעל, - וזה ע"ד שנת' כאן מד' הרשב"א, דאף בשיש ספק טריפה לפנינו, אזלינן בתר רוב בהמות שאינם טרפות, והיינו משום דכל שלא ראינו שיצאה מן הרוב, יש לנו לדון דלא יצאה מן הרוב.

ויש להוסיף, דבד' המכריע אין לפרש דהוא משום דאשה מזנה מתהפכת וכיו"ב, דהרי הכא איירי שהאשה עצמה אומרת שהוא ממזר, והיא אומרת שלא נתהפכה, ושנבעלה ביאות הראויות לילד מהם, ואפ"ה אמרינן דרוב בעילות אחר הבעל, - וזה ניחא טפי אי נימא דהרוב הוא דרוב ולדות הוא מהבעל, ואין הרוב על הביאה, דאם הרוב על הביאה, לכאו' דמי לשחוטה וטריפה שפירש א' מהן, דלא נימא ע"ז רוב כשרות הן, אך י"ל דהתם שאני משום דהו"ל כתרתי דסתרי, ומשא"כ הכא דאין דנים אלא על ביאה זו, וצ"ע עוד בזה.

יג] ומצינו גם בד' הבינת אדם שער רוב וחזקה סימן כ"ה, שנקט כן, ז"ל, ואמנם זה דוקא בכה"ג, וכן בדבר שהריעותא נולד מגופה ומזג הבהמה כמו מים שבמח, וכן כל סירכות ונקבים שבבני מעיים שאנו רואים שהם ע"ח חולי, שרוב בהמות הם בריאות וא"כ כבר זו יצאה מן הרוב, משא"כ בספק דרוסה או קוץ בושט דנעשה ע"י דבר אחר ובזה לא יצאה הבהמה מרוב דאמרינן מעמידין על חזקתה שהיא מן הרוב ומסתמא לא נדרסה ולא ניקב דאע"ג דנולד בה ריעותא שראינו שנכנס ארי ושישב קוץ ורוב בהמות אין להם ריעותא זאת זה לא מיקרי איתרע רובא כמו שאינו מזיק אם נמצא בהמה באיזה מום שאינו מטריף וכי נאמר שאם נולד בה ספק טריפות לא נאמר אוקי אחזקה כיון שיצאה מרוב שיש לה מום וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דפשיטא לי', דבספק דרוסה שפיר יש להכשיר מכח הרוב, דיש לנו לומר דלא יצאה הבהמה מן הרוב, וזה מתפרש ע"ד מש"נ.

**ה**

יד] ועיקר מש"נ דהכרעת רוב והכרעת חזקה דמו זל"ז ביסודם, יש לסייע לזה מכ"ד, **א** הרשב"א ביבמות דקי"ט: כתב, דכל דאיכא תרי מיעוטי וחזקה, הו"ל כרוב, כיון דתרי מיעוטי הוו פלגא, והחזקה מסייעת לפלגא והו"ל כרוב, ועד"ז מצינו בד' הריטב"א לקמן דפ"ו., ז"ל, ואי נמי ס"ל דפלגא מקולקלים ופלגא מתוקנים, כיון דאיכא חזקה דבהמה הו"ל כאילו רובם מקולקלים ויהא מותר לשחוט אחריהם, עכ"ל, וצ"ע דהיאך ע"י צירוף פלגא וחזקה הו"ל כרוב, ולהנ"ל ניחא.

**ב** התוס' בסוגיין הק', דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה, ורובא וחזקה רובא עדיף, וזה ניחא טפי אם רוב וחזקה בני חדא ביקתא נינהו, דיש לדון כפי המוחזק לנו ע"פ הרוב או כפי המוחזק לנו ע"פ החזקה, וע"כ יש ללמוד זמ"ז, אך אם הוו תרי מילי דלא שייכי אהדדי, יש מקום לדון אם יש ללמוד זמ"ז, אך י"ל דגם אם הוו תרי מילי דלא שייכי אהדדי, מ"מ מהא דחזינן דסמכה תורה על הסברא דחזקה, כ"ש דיש לסמוך על הסברא דרוב, דעדיף טפי.[[5]](#footnote-6)

**ג** בקידושין ד"פ. אמרו דיש חזקה דאין שורפין עלי' את התרומה ויש חזקה דשורפין עלי' את התרומה, והמכוון הוא לרוב, ומדקרינן לה חזקה, משמע דגם כח הכרעת הרוב הוא משום דהדבר מוחזק לנו כן ע"פ הרוב, - וביותר, שהרי במה שאמרו התם דסוקלין ושורפין על החזקות, כתבו היחוסי תנו"א והקרית ספר דהוא נלמד מדין חזקה דבית המנוגע, וע"ז אמרינן דאין שורפין על החזקות, ואיירי בהכרעת רוב, והרי דכיילינן יחד להכרעת חזקה ולהכרעת רוב.

**ד** ביבמות דקי"ט: אמרו דכל דאיכא רוב וחזקה הו"ל מיעוטא דמיעוטא ולא חייש לזה ר"מ, והרי דהחזקה מצטרפת לרוב לגרע כח המיעוט, וזה מתישב טפי אם דינא דחזקה הוא ע"ד דינא דרוב, וע"כ כל דאיכא רוב וחזקה להתיר, אמרינן דסתמא דמילתא הוא להיתר גם משום הרוב וגם משום החזקה, וצד האיסור הו"ל כמיעוטא דמיעוטא.

**ה** בחי' הרמב"ן מכות ד"ז. כתב, ז"ל, דהא אמרינן במס' חולין דאפי' לר"מ דחייש למיעוטא לא חיישינן דילמא במקום סייף נקב הוה "והעמד דבר על חזקתו וזיל בתר רובא", וכ"ש לר"ע וכו' דהכא הו"ל "למיזל בתר רובא ולמימר העמד דבר על חזקתו" וכו', ואי קשיא לך כיון דלא חייש ר"ע לטרפות שאינו ניכר משום "דסמיך ארובא ומעמיד דבר על חזקתו" וכו', עכ"ל, והרי דחזר הרמב"ן ושנה דהא דאזלינן בר רובא היינו דמעמידין דבר על חזקתו.

1. ואמנם יש מקום לדון בזה, דהנה בשערי ישר ובקובה"ע כתבו בביאור ד' התבו"ש בסימן כ"ט, דכל הא דלדעת התוס' ל"מ חזקה הבאה מכח הרוב, הוא רק משום שיצאה הבהמה עכשיו מן הרוב, וע"כ בטל כח החזקה, אך כל שלא יצאה עכשיו מן הרוב, וכגון בספק דרוסה או במחט וכו', דודאי לא נולדה כן, ונמצא דהריעותא דהשתא, אינה ריעותא כלל על שעת לידתה, ואינה מוציאתה מן הרוב, שפיר מהני מה שהוחזק לנו מתחילה ע"פ הרוב, דמכח זה היא בחזקת כשרה, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן י"ד, - ולפ"ז י"ל דמה"ט שפיר יש להכשיר בספק טריפה מכח חזקה, כיון שהוחזקה אתמול ע"פ הרוב, ולא יצאה עכשיו מן הרוב, - ולא מיבעיא בגונא דכל הספק הוא על טריפות דהשתא, אלא אף בגונא דיתכן שהיתה טריפה משעת לידתה, מ"מ כיון דכלפי ספק זה מהני דין חזקה הבאה מכח הרוב דמה שנמצאה עכשיו אי"ז ריעותא על למפרע, תו יש להכשירה אף עכשיו מכח חזקה, ודו"ק.

   אמנם בעיקר דבריהם צ"ע, דהניחא בבהמה שלא חיתה י"ב חדש, דבזה שפיר י"ל דהא דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב, הוא משום דיצאה מן הרוב למפרע, אך בבהמה שחיתה י"ב חדש, הרי דמה שנמצאת עכשיו טריפה, אינו ריעותא כלל על קודם י"ב חדש, ונמצא דכלפי שעת לידתה לא יצאה כלל מן הרוב, וא"כ מ"ט ל"מ החזקה.

   ושמא י"ל בזה, דאף בבהמה שחיתה י"ב חדש, כיון דמכח הריעותא מצ"ע הי' לנו להסתפק שמא היתה טריפה בלידתה, ורק מכח הבירור שחיתה י"ב חדש הוא דאמרינן דלא היתה טריפה בלידתה, נמצא דעכשיו הא דשרינן להגבינות דקודם י"ב חדש, אי"ז מכח הכרעת רוב, אלא הוא מכח הבירור שחיתה י"ב חדש, וע"כ חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, - אך זה חידוש, דלכאו' אחר דידענו דטריפה אינה חי' י"ב חדש, תו מה שנמצאת עכשיו טריפה אינה מוציאה מן הרוב כלפי קודם י"ב חדש, ויש להתיר את הגבינות דקודם י"ב חדש מכח הכרעת הרוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן ודעימי' בר"פ חזקת הבתים, דהא דמדמינן חזקת ג"ש לשור המועד, היינו דכשם ששור המועד כיון שנגח ג' נגיחות יצא מאותה חזקה של תמות, אף כאן יצאה שדה זו מחזקה של מוכר וכיון שיצאת מחזקת המוכר עליו להביא ראי' שלא מכרה שהרי זה מוחזק ועומד, עכ"ל, ומבו' דחזקת ג"פ אינה מועלת בתורת ראי' בפנ"ע, אלא עיקר כח החזקה הוא להעמיד הדבר בחזקת שהוא כן, וזהו דמדמינן דה"נ בחזקת ג"ש מהניא החזקה להוציא השדה מחזקת המוכר, ועיי"ש שפירשו להא דפריך אי מה שור המועד עד נגיחה רביעית לא מיחייב, דהיינו דאף דיצא מחזקת תמות, לא נכנס לחזקת מועדות עד פעם ד', וה"נ לא נכנס השדה ביד הלוקח עד שנה רביעית אע"פ שכבר יצאה מרשות המוכר, עיי"ש, ולכאו' ג"ז מתפרש רק משום דחזקת ג"פ ל"ה ראי' העומדת בפנ"ע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בכ"ד דההכשר בבא זאב וכו' הוא שום רוב, אף דבחידושיו לעיל בסוגיין ובתוה"ב בית ג' שער ו' כתב להדיא דהוא משום חזקה הבאה מכח הרוב, - ונראה דחד מילתא הוא, דמכח הרוב מוחזק לנו שהוא כן, ודינא הוא לדון כפי מה שהדבר מוחזק לנו ע"פ הרוב, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף בזה מש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן קע"ד, ז"ל, סירכא וכו', מי נחוש ונאמר שהריאה בעודה בחיי' לא היתה נפוחה כל כך ונדון אותה כמגב לגב או לא, תשובה, רוב הבהמות כשרות ורובא דאורייתא, ואילו בא זאב ונטל בני מעי' אע"פ שהחזירן כשהן נקובין כשרה ומן הטעם הזה דבחזקת היתר היא עומדת לפי שרוב הבהמות כשרות, וכיון שכן כל שנסתפק אם היא נפוחה כל כך במעי הבהמה אם לאו ואפשר שהוא כן מן הספק העמידנו על חזקת היתר, עכ"ל, - ונראה דאין כונתו לדין חזקה, אלא כונתו להכרעת הרוב עצמה, ואך דכיון שיש ספק לפנינו הי' בדין דל"ש ע"ז הכרעת הרוב כלל, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דסתמא דמילתא הויא הבהמה מהרוב, לא מפקינן לה מחזקתה מספק, וזה דומיא דדינא דחזקה דמעיקרא, דכיון דסתמא דמילתא לא נשתנה הדין ממה שהי' מעיקרא לא מפקינן לה מחזקה מספק, ה"נ בשהדבר מוחזק לנו ע"פ הרוב, דלא מפקינן לי' מחזקתו מספק.

   ומה שנסתפק הרשב"א בדין חזקה הבאה מכח הרוב, נ' דהוא כמש"נ, והיינו דעיקר הנידון הוא כשנמצאת הבהמה טריפה עתה, ויצאה בודאי מהרוב, דכה"ג יש מקום לומר דכיון שבהמה זו ודאי אינה מהרוב, בטל כל ההחזקה למפרע ע"פ הרוב, וכיון דליכא חזקה מכח הרוב, ע"כ לא מצינו להכשירה מדין חזקה דמעיקרא, דאף אם חייתה יותר מי"ב חודש, וידענו שכשנולדה ל"ה טריפה, הוי כחזקה שלא נתבררה בשעתה, דלדין חזקה דמעיקרא לא סגי במה שנתבררה החזקה בשעתה ע"פ רוב, אלא בעינן שתתברר בודאי, ובזה הוא שנחלקו הראשונים, והמתירים ס"ל, דכ"ה דבחזקה דמעיקרא ל"מ הריעותא דהשתא לבטל למה שהיא מוחזקת לנו בזמן שבינתים מכח מה שהי' מעיקרא, ה"נ בחזקה שמכח רוב, ל"מ הריעותא דהשתא לבטל למה שהיא מוחזקת לנו בינתים מכח הרוב, אך בגוונא שלא נתברר לנו כלל שיצאה מן הרוב, פשיטא לי' להרשב"א דמחזקינן לה ככשרה מכח הרוב, והגם שנולד ספק לפנינו דע"ז ליכא להכרעת הרוב, לא מפקינן לה מחזקתה מספק, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. עוד יש לסייע לזה, דהנה כבר הק' על מש"כ הגר"נ זצ"ל לפרש בד' תוס' הרא"ש דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא רק משום דהרוב מוציאו מחזקתו, ובטלה עיקר החזקה, דלפ"ז מאי קשיא לי' להתוס' הרא"ש בסוגיין דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה, הרי לא מצינו כלל דהכרעת הרוב עדיפא מהכרעת החזקה, - אך אי נימא דהכרעת הרוב הוא ג"כ משום שהדבר מוחזק כן ע"פ הרוב, ניחא, דמהא דמהני הרוב להוציא מהחזקת הדבר ע"י החזקה, חזינן דבכח הרוב להחזיק טפי מאשר בכח החזקה, וע"כ אם אזלינן בתר ההחזקה שמכח חזקה, כ"ש דיש לילך אחר החזקה דמכח הרוב. [↑](#footnote-ref-6)