פרק מעשר בהמה 2
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / מעשר בהמה

בס"ד

פרק מעשר בהמה-2- י.טחן

**מראי מקומות בעניני מעשר בהמה עד דף נ"ו ע''ב**

###### בגדר לאו דלא יבקר, בקושית הגמ' מוקדשין לאו דידיה ובהא דלא קאמרה הגמ' דנפק''מ בפסולי המוקדשין, ביסוד דינא דאין משנין מקדושה לקדושה, בדינא דהקדש עילוי, בבאור הא דמעשר בהמה שאני, ביסוד דינא דחדש וישן במעשר בהמה, בצירופא דרועה ופלוגתת רב ושמואל ובקדושת עבר הירדן [דף נ''ה], ביסוד פטור לקוח במעשר בהמה [דף נ"ו]

###### דף נ"ג ע''ב

###### בגדר לאו דלא יבקר

1. **יעוין ברש''י וז''ל, משמע שהוא לא יוציאנו אלא הוא יוצא מעצמו, עכ"ל,** יעוין ברש''י לקמן דף נ''ח ע''ב, וז"ל, ונוטל אחד מן האלולין ולא שיכוין ויוציאנו בעשירי דהא כתיב לא יבקר אלא כמדומה כגון שמנאן רבוצין או עומדין דהשתא אפשר לכווני דליהוי אחד מן האלולין עשירי אבל אם היה מעבירן בפתח תחת השבט לא ידע וכו', עכ"ל, ומבואר ברש"י דבמנאן רבוצין ועומדים ליכא דין דלא יבקר, ובכה''ג שפיר אפשר לכוין. ומקשה הגרי''ז וז''ל, הלא שפיר איכא אופן המותר לכוין שיהא בעל מום עשירי ע"י מנין רבוצין או עומדין, ולא שיעבירם תחת השבט, ומה פריך הגמרא דא"א משום דלא יבקר, וצ"ע, ודוחק לומר דכל שמבקר על בעל מום אז אסור לרש"י אף בעומדין ורבוצין, ודוקא סתם ביקור לא נאסר משא"כ תחת השבט דנאסר הכל, אפילו סתם לכוין על איזה שירצה, דהלא חד איסור כתיב בלא יבקר, ואם מוקמינן אפילו על איזה שרוצה סתם קעבר בלא יבקר ודוקא תחת השבט, א"כ בעומדין ליכא בלא יבקר כלל, וצ"ע.

**ויעוי''ש עוד דמביא מהתוס' שם** וז''ל, התוס' כתבו וז"ל, ואין שייך לאסור כאן משום לא יבקר כדאסר אפוקי בעל מום בריש עשרה בריש פירקין עכ"ל, ומשמע מדברי התוס' דמשו"ה ל"ש הכא דין לא יבקר, דזה דוקא לבע"מ כדכתיב בקרא לא יבקר. ולדעת תוס' יסוד האיסור הוא בבחירה של של הבעל מום ולא בעי דוקא מעשה ההעברה.

**ובעיקר הא דנקט רש''י דאיסורא תליא במעשה ההעברה יעוי''ש מה דתמה על דבריו**. וז''ל, צ"ע דהא שלא יוציאנו נפקא לן מקרא דכל אשר "יעבור" תחת השבט ולא שיעבירנו (דף נ"ח ע"ב), ובפשוטו היה נראה דקרא דלא יבקר קאי לענין של יעמיד האמהות של הבהמה שרוצה שולדה יצא ראשון, ואח"כ יעמיד אחרת כדי שיצא עשירי כפי רצונו, ואז אף על גב דיוצא מעצמו וליכא משום ולא שיעבירנו, מכל מקום נאסר זה מקרא דלא יבקר, ודברי רש"י צ"ע.

###### בבאור קושית הגמ' מוקדשין לאו דידיה

1. **בפשטות נראה דקושית הגמ' דלא הוי בעלים להקדיש**, רק דא''כ קשה מאי משני בקדשים קלים ואליבא דריה''ג לפי מה דכתב בקצוה''ח ת''ו סק''א דזכותו של הבעלים הוי רק בבשר ולא מצי למכור את עצם הקרבן לאחריני. וז''ל, דהא דקדשים קלים ממון בעלים לר' יוסי הגלילי אינו אלא לענין הבשר שיוכל למוכרו מחיים שיאכל הקונה את הבשר, אבל שישחוט ויזרוק על שם הקונה מודה ר' יוסי הגלילי דלא מהני דהזבח אינו נשחט ונזרק אלא על שם הבעלים שהקדישו אותו וכשם שאסור לשנויי מזבח לזבח כן אסור לשנות שם הבעלים שהקדישו אפילו בקדשים קלים הרי גם לריה''ג זכותו של הבעלים הוי רק בבשר עכ''ל. ומבואר דזכותו היא רק בבשר וא''כ עדיין צ''ב איך מצי להקדישו למעשר בהמה. אולם נראה דגם בקצוה''ח מבואר דהא דלא מצי לשנות את שם הבעלים הוי רק מהך הלכתא דאין משנין מקדושה לקדושה. ומבואר דביסוד הדבר הוא הבעלים על הקרבן. **ויעוין בחידושי הגר''ש** קידושין י''ד סק''ז דאף להקצוה"ח הלוקח חשיב המקריב והמביא את הקרבן ולא בעל הממון גרידא, אלא דהמוכר הוא המתכפר ומבואר דאיכא לו בעלות על כל הקרבן ומצי להעמיד את הלקוח כמביא של הקרבן. ויעוין בקבה דקשייתא קושיא מ'ד דהקשה דמאי ס'''ד לחייב קדשים קלים במעשר בהמה דאמאי לא הוי כשותפות כיון דגם לגבוה איכא בעלות בחלק הקרב לגבוה, ואי נימא דהבעלות שלו הוא על עצם הקרבן א''כ אפשר דבקק''ל דהוי ממון בעלים הגדר הוא דהוא זה שמעמיד את הבהמה לגבוה ולכן לא שייך בזה פטורא דשותפות דליכא להקדש תפיסה בגוף הקרבן קודם ההקרבה.

**אלא דבעיקר קושית הגמ' יש לעיין מהא דמבואר לקמן בדינא דאין משנין מקדושה לקדושה דמבואר דמעיקר דינא הוי מצי לשנות גם קדשי מזבח לקדשי בדק הבית או לקרבן אחר**. ובפשטות מבואר בזה דגם בקדשי קדשים איכא לו עדיין בעלות על הקרבן רק לא הוי כקדשים קלים דחשיב ממונו ומצי למכור לאחריני, אולם הא מיהא דחשיב קרבנו כמו שבארו דחשיב ''תורא דראובן'', וא''כ מה הוקשה לגמ' לאו דידיה דמ''ש מכל קדשים דלולי הך דינא דאין משנין הוי מצי להקדישם, וא''כ עיקר הקושיא צריכה להיות מדינא דאין משנין. **ויש שבארו דקושית הגמ' על עיקר חיובא דמעשר בהמה** דכיון דלא הוי ממונו ליכא בזה לחיובא דמעשר בהמה ולכן לא מצי להקדישו למעשר בהמה.

###### בהא דלא קאמרה הגמ' דנפק''מ בפסולי המוקדשין דאיכא לו בעלות עלייהו ומ''מ איכא בהו קדושה

1. **יעוין במהריט''א פ''ח אות פ''א ד''ה וחקירה זאת, דהקשה דאמאי לא מוקמי בפסולי המוקדשין,** ובתחילה דן דאיכא בזה פטור לקוח דכיון שכבר הקדישו חשיב כמכרו ואף שפדאו אח"כ לא עדיף מחזר וקנאו, וא"כ בלאו טעמא דהוי הקדש פטור דאפילו חולין גמורין בכה"ג פטור רק דדן דשאני מכירה מהקדש דבהקדש אמרינן דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן וכן נקט המנחת חינוך מצוה ש''ס.

**אולם המהריט''א מצדד דכיון דהילפותא דפטור לקוח ממעשר בהמה הוי מהיקשא ד''בכור בניך**'' דמה בנך דליתה בלקוח ומתנה אף מעשר כן ובנך ליתא גם בהקדש, רק דאף אי נימא דאיכא פטור לקוח מ''מ משכחת לה כשהקדישו בהיותו מחוסר זמן דהיינו בתוך ז' ימים ללידתו ונפל בו מום ופדאו בהיותו מחוסר זמן, דבכה"ג אפי' אם נחשוב הקדש כמכירה ויהא חשיב כמכרו וחזר וקנאו אכתי חייב במעשר, שהרי מתבאר בדף נו ע''א דלדידן דקי"ל דמחוסר זמן אינו נכנס לדיר להתעשר דין לקוח אינו חל על מחוסר זמן, דאפי' אם לקחו אחר שנולד כל שקנאו בהיותו מחוסר זמן חייב במעשר. והא דלא נקטה הגמ' להך נפק''מ יעוי''ש וז''ל, דעדיפא להו לומר דרבותא דמתני' הוא ג"כ לענין מוקדשים גמורים ולא לענין פסולי המוקדשין דווקא, מדקתני סתם מוקדשים ולא קתני פסולי המוקדשים בפי'. ועוד דניחא ליה להש"ס לאוקמא כרבי יוסי הגלילי דבהכי אתיא מתני' אפילו כמ"ד דמחוסר זמן נכנס לדיר להתעשר, דלמ"ד הכי הא אמרינן דלקוח אפילו אם לקחו מחוסר זמן פטור.

**אולם יעוין במנחת חינוך דדן בעיקר מיעוטא ד''יהיה קודש ולא שכבר קדוש**''. וז''ל, ואינו מבואר אם חייב במעשר כיון דאינו קדוש עתה לגמרי לא אתמעט מיהי' קדוש ולא שכבר קדוש או אפשר כיון שהיה פ"א קדוש ילפינן ולא שכבר קדוש עכ''ל.

###### בדינא דאין משנין מקדושה לקדושה

1. **יעוין במשנה תמורה ל''ב אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בדק הבית אין משנין אותן מקדושה לקדושה,** ובגמ' בדף טו ע''ב מבואר דילפינן מקרא דלא יקדיש איש אותו הכתוב לגבי בכור דאיכא איסורא לשנות, ולכאורה מבואר דלולי הך גיזה''כ הוי מצי להקדיש. אולם יש מקום לדחות ולומר דבאמת לא חל הקדשו מחמת דאין לו כח להקדיש רק דבקרא נתחדש איסורא על מעשה השינוי, רק דעדיין צ''ב דבמשנה נראה דהחידוש הוא על עצם הדבר שלא חל שינוי ולא דבאה רק להשמיע את האיסור. **ויעוין בחזו''א** כ''ז סק''ב וז''ל, נראה דהאי אין משנין כולל שתי דברים דלא יעלה על דעתך דעיקר חלות ההקדש הוא שלא להשתמש בו לצורך הדיוט אבל שינוי מקדש לקדש אין זה שינוי ולא חייל על זה התפשה ולא נדר כמו שלא חל התפשה על דבר הרשות קמ''ל שזה אינו אלא כל מיני קדשים כל אחר קדושתו מיוחדת וחייל הקדשו באמירה ולא אפשר לשנותו, ובכלל זה שא''א להוסיף קדושה על קדושה והיינו דמייתא מזה בגמ' דקדושה חמורה אקדושה קלה לא חיילא עכ''ל.

**ומבואר דאיכא בזה חידוש בעיקר חלות ההקדש** דאופן קיום הקרבתו נקבע בעיקר ההקדש ולא נימא דחלק זה עדיין תלוי במקדיש, ולפי''ז לאחר חידושא דמתניתין דגם אופן הקרבתו חל בהקדש, א''כ ליכא לו בעלות להקדיש והוי איסורא בעלמא, ויעוי''ש דדן אי עובר באמירה בעלמא או דוקא בשינה בו בעבודה מן העבודות על פי רצונו לשנותו.

**אולם יעוין באחיעזר ח''ב סימן כה דמוכיח מסוגין דאיסורא דלא יקדיש לא הוי רק איסור בעלמא אלא דהאיסור הוי סיבה למנוע את חלות ההקדש**, דאל''כ מה הוקשה לגמ' על קדשים קלים דהוי ממון בעלים דאין משנין מקדושה לקדושה דהרי הכא ליכא חסרון בכח שלו להקדיש, וא''כ איכא נפק''מ היכא דעבר והקדיש ומכח זה מוכיח דהאיסור הוי סיבה דלא יחול ההקדש, אולם לפי מה דמבאר החזו''א דחידושא דמתניתין הוי בעיקר חלות ההקדש דהקביעה לענין מה חל ההקדש הוי מגוף החלות, ולא ניתן לשנותה א''כ מה יהני דהוא בעלים עדיין על הקרבן והוי שלו מ''מ לא שייך שינוי בחלות הקדושה דגם אי מוסיף קדושה הוי שינוי, דחלק מקיום החלות הוא דהקרבן עומד רק למה שהקדישו, ולפי''ז ניחא היטב קושית הגמ' אולם באחיעזר הבין דכל המניעה היא רק מחמת חסרון בעלותו ולכן כל כמה דהוי בעלים שוב מצי להקדישו.

**אלא דעדיין יש לדון לדרך האחיעזר בהא דמבואר במשנה דלא מצי לשנות מקדושת מזבח**, דלכאורה בזה לא בעי לאיסור בשביל למנוע את חלות ההקדש כיון דלא הוי בעלים אלא הוי איסורא בעלמא וא''כ מה הוכיחה הגמ' מהאי דינא דגם בקדשים קלים שלא חסר בבעלות לא חל ההקדש ונצטרך לדחוק דהגמ' הבינה דכל כמה דאיכא לאיסור איכא בזה סיבה גם למנוע את חלות ההקדש גם היכא דליכא חסרון בבעלותו.

**אולם יעוי''ש באחיעזר דמוכיח דגם בקדושת מזבח לולי דאיכא בכח האיסור למנוע את החלות היה חל הקדושה** וז''ל, ויש להסתפק הא דלא חל קדושה אחרת אם הוא מצד שאינו שלו ורשות גבוה עליו ואיך יהי' בכחו הקדישו לקדושה אחרת כיון שאינו בעליו ואין אדם מקדיש דבר שאינו שלו או די"ל דבאמת הקרבן שלו וכדאמרינן בב"ק ע"ו מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן ויש בו הקדש עילוי ויש לו בעלים דקרבנו הוא והי' בכחו לשנות הקרבן משלמים לעולה וכיו"ב רק דגזיה"כ הוא דגלי רחמנא שלא יקדיש איש אותו שנאמר בבכור דילפינן מיני' בכל הקדשים, ויש להביא ראיה מהא דמבואר בתמורה דף כ"ד בר"פ כיצד מערימין סיפא אתי לבהמה של הקדש ופרש"י דאם חטאת היא ונתעברה ורוצה להערים שלא ילך למיתה [דולד חטאת למיתה אזלא] ישנהו לקדושה אחרת וקמ"ל דולדות קדשים בהויתן הן קדושין ולא במעי אמן כו' וקשה ולדות קדשים ניהו דלמ"ד דבהויתן הן קדושים ואין בו קדושת הגוף ולא קדושת דמים כמש"כ התוס' בזבחים קי"ד הא מ"מ הא אין להבעלים המקדיש שום זכות בהם וא"כ איך יקדישם הא אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו ועכצ"ל דבאמת יש ביד הבעלים יכולת מצד הסברא לשנות את קרבנו לקדושה אחרת דקרבנו הוא וחשוב תורא דראובן ויש בו הקדש עילוי ויכול להתפיס את העובר לבה"ב לכו"ע כמבואר בזבחים ק"ג וגם בידו להתפיס בתמורה או לומר כל הרוצה להמיר יבוא וימיר ובשל אחרים א"י להתפיס אלמא דזה חשיב דין שלו [עי' בתמורה ה'] ורק דגזיה"כ הוא דלא יקדיש איש אותו שאינו רשאי לשנותו לקדושה אחרת וגזיה"כ הוא ולפיכך לא חל קדושה אחרת עכ''ל.

###### בבאור הא דגם בקדשי בדק הבית בעינן לדינא דאין משנין

1. **אלא דעדיין יש לעיין בהא דמבואר במשנה דגם מקדושת בדק הבית לקדושת מזבח איכא בזה לדינא דאין משנין**, וברש''י מבואר דזהו כונת הגמ' בסוגין דקדושה חמורה לא חיילא אקדושה קלה דקדושה קלה היינו בדק הבית ולכאורה בזה ודאי הוי רק איסורא בעלמא דגם אי נימא כדרך החזו''א דלולי חידושא דאין משנין לא היה מניעה מחמת חלות ההקדש שיחול בו קדושה נוספת ולענין זה לא חל הקדושה כל זה שייך היכא דהמניעה מכח הקדושה אולם בבדק הבית דהוי הקנאה לגבוה בהא עצם היכולת שלו לפעול בממון הוי סתירה לחלות דין ממון הקדש וצ''ב.

**אולם מצינו באבי עזרי** פ''י מביכורים ה''א דמוכיח דגם במקדיש לבדק הבית איכא חילוק בין הבעלים הפודהו לאחר הפודהו דבבעלים לא חשיב כמקח לענין מעשר וכן לענין גנב שהקדיש לא חשיב מכירה להתחייב ד' וה' אולם אחר הפודה חשיב כמקח. יעוי''ש היטב דמבאר לפי''ז את יסוד התוס' בתמורה כ''ז דדינא דהקדש שוה מנה שחללו על ש''פ מחולל הוי רק בבעלים ולא באחר, וכן הא דמבואר ברמב''ם דבעי מיעוטא דכפל בקדשי בדק הבית שלא לשלם למקדיש עכ''ד. **ומבואר דהקנאה להקדש לא הוי כהקנאה לחבירו** דפקע ממנו תורת בעלים בהאי ממון אלא דגם ההקדש הוא כצורת קיום בעלותו ולכן כל כמה. דפודהו מחזיר לעצמו את החפץ, ולפי''ז ניתן לבאר דלולי קרא ד''כי יקדיש'' דנתחדש בזה דחלות הקדושה מונעת קיומה של חלות נוספת הוי מצי להקדיש כיון דליכא הפקעה מבעלותו.

**ויש לעיין מהא דמבואר בתוס' תמורה ל''ב ע''א בהא דליכא דין הקדש עילוי בקדשי בדק הבית** דברש''י מבואר דהוי מחמת דליכא בזה טובת הנאה [יעוין לקמן מה דנתבאר בדבריו] אולם תוס' מבאר וז''ל, ונראה למורי דטעמא משום דבקדשי מזבח יש שם הבעלים לפדותן כשהוממו אבל בקדשי בדק הבית שהקדישן אין לבעלים עליהן יותר משאר אדם לפיכך אין בידו להתפיס עכ''ל. ומבואר בתו' דליכא חילוק בין הבעלים לאחר בגדר הפדיון וצ''ב.

**אלא דבעיקר הך דינא דאין משנין מקדושת בדק הבית יעוין ברמב''ם** פ''ו מערכין הל''ח וז''ל, ואין הקדש מזבח ולא החרם חל על קדשי בדק הבית שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו. ומבואר ברמב''ם דבבדק הבית החסרון הוא בגוף בעלותו ומבאר בגרי''ז דהרמב''ם לשיטתו בגדר הקדש עילוי דבאמת חל הקדש בדק הבית על קדושת מזבח ואין מניעה מחמת חלות קדושת מזבח שיתוסף קדושת בדק הבית, דהנך תרי קדושות לא שייכי אהדדי [ויעוין לקמן מה דנתבאר בשיטת הרמב''ם בגדר הקדש עילוי], וא''כ היה מן הראוי דגם מקדושת בדק הבית למזבח ניתן לשנות ולזה הוצרך הרמב''ם לומר דהך דינא דאין משנין מבדק הבית שונה מדינא דאין משנין מקדושת מזבח, דבבדק הבית הוי חסרון בעיקר מעשה הקדשו ולא בחלות הקדושה, ולפי''ז מבאר הגרי''ז הא דס''ל לרמב''ם דבדינא דאין משנין מקדשי בדק הבית ליכא חילוק הקדשות בקדשי בדק הבית גופייהו ואם הקדיש לבדק הבית לא ישנה לבדק המזבח, דכיון דהחסרון בכח ההקדש לא בעינן דיחשב שינוי, אולם ברש''י דנקט דגם בקדשי בדק הבית הוי מדינא דאין משנין כמו שמבואר בסוגין דזהו הכונה דלא משנין מקדושה קלה לקדושה חמורה היכא דמשנה בקדשי בדק הבית גופיהו לאופן אחר לא חשיב שינוי. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בין רש''י לרמב''ם אי קדושת בדק הבית הוי סיבה לגרע בכח ההקדש.

**ולפי דעת הרמב''ם הא דהוכיחה הגמ' מדינא דאין משנין להא דלא מצי לחול מעשר בהמה בקדשים קלים** למורת דבקדשים קלים ליכא חסרון בבעלותו הכונה לדינא דאין משנין מקדשי מזבח דשלמים לקדשי מזבח דעולה וזהו חמורה אקלה ובקדשי מזבח ליכא חסרון בבעלותו גם לדעת הרמב''ם.

###### בפלוגתת רש''י ותוס' בשומא של הקדש עילוי אי הוי לענין ליתן לבן בתו כהן

1. **יעוין ברש''י דמבאר דהעילוי בקדשי מזבח מה דיכול ליטול סלע מישראל אחר על מנת שיתננה לבן בתו כהן להקריבה,** ובתוס' מקשה עליו מהמשנה בערכין (דף כח.) דמחלקת בין נדר לנדבה דבנדר נותן כל דמיו מאחר דחייב באחריותו ובנדבה אומדים כמה אדם רוצה בשור זה להעלותו עולה שאינו חייב. ובישוב הקושיא מההיא דערכין יעוין בשפת אמת שם וז''ל, ואפשר לומר בשיטת רש"י דבאמת קשה להבין הענין דכמה אדם רוצה ליתן דמ"מ מה ממון יש לו בו בשלמא ליתנו לבן בתו כהן הוי ממון ממש דאי יתן לו דינר כדי ליתנו לב"ב א"כ יש בו ממון לבעלים אבל הנאה גרידא לא מיקרי ממון לכן פרש"י הטעם דבאמת מצינו דמביא אדם קרבן שיתכפר בו חבירו וי"ל דאפי' אחר שהקדישו לקרבן ואמר הרי זו מ"מ יכול אח"כ לתתו להקריבו לשם פלוני ויכול לקבל בעבור זה דינר שיתכפר בו חבירו ולהכי חשיב שפיר ממון עכ''ל.

**ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דנקט רש'י דבבדק הבית ליכא טובת הנאה** ובתו' מקשה עליו דאטו מי לא שייך ביה לומר כמה אדם רוצה ליתן לבדק הבית אף על פי שאינו רשאי כמו בקדשי מזבח. וז''ל, וא"כ זה שייך דוקא בקדשי מזבח דהוא כפרה ועבודות דזריקה והקטרה הוא לשם בעלים המתכפרין בו, אבל בדק הבית הרי זו גזא דרחמנא הוא ונהי דנהנה במה שמביא נדבה לבדק הבית אבל ממון לא מיקרי ולפי''ז יוצא דתוס' דלא דן לההיא דטובת הנאה דמצי ליתן לבתו בתו כהן פליג בעיקר היסוד על רש''י וס''ל דהך הנאה דהקרבה איכא בה הקדש עילוי מכח גוף ההנאה דלא בעי דיהא חשיב כ''יש לו ממון'' מכח האי הנאה.

**ובבאור הא דלא דן תוס' בקדשי מזבח להך דמצי ליטול על זה ממון יעוין בחזו''א**. וז''ל, ואפשר דלא חשיב להו לבני אדם ליתן כסף בשביל זה עכ''ל. וצריך לומר דגם אי נותנין ממון לא הוי סיבה להחשב מחמת זה כהנאת השווה ממון. ויעוי''ש דדן אי איכא זכות לבעל הקרבן לבחור כהן או דכל הטוה''נ דמצי ליתן לבית אב שנמצא שם בן בתו וע''י כך יחלוק בעור, ויעוין ברבינו גרשום דנקט כן, אולם ברש''י בפשטות נראה דמצי להחליט לאיזה כהן יעוין ביד דוד בתמורה לב ע''א דהוכיח כן מרש''י. ואי נימא דלא מצי להחליט מי יהא המקריב ניחא יותר הא דליכא בזה תורת ממון דהך הנאה ודאי לא חשיבא ליתן עבורה ממון, רק יעוי''ש בחזו''א דהעיר דא''כ אמאי תוס' הוצרך לבאר דהא דבבכור נקטה המשנה להך טובת הנאה דמצי ליתנה לבן בתו הוי מחמת דבכור נאכל כולו משא'כ עולה דרק עורה נאכל לכהנים, דהוי ליה למימר דבככור נותנו כולו לבן בתו משא''כ בעולה דרק מצי להעמידו לאנשי משמר וליתן לו רק חלק בעור. ובפשטות נראה בתו' דמצי לקבוע איזה כהן יקריב עבורו רק דהחללוק בין הנאת עורו להנאת כל הקרבן.

###### בבאור כונת תוס' לחלק בין דבר הנידר ונידב לאינו נידר ונידב

1. **יעוין בחזו''א דמבאר דתוס' בסוף דבריו דן אי הא דנקטה המשנה בערכין בהא דבכור להך טובת הנאה דאכילה דאירי בבכור ביד ישראל אי הוי בדוקא** דרק אז איכא הקדש עילוי, או דגם בהך גוונא דנמצא ביד כהן איכא לו להך טובת הנאה דנדבה דאיכא לו הנאה בעצם קיום המצוה דהקרבה, רק דהך גוונא איכללא ברישא בהך גוונא דנדבה, וזה מה שבא לחלק בסוף דבריו בין דבר הנידר ונידב, דרק בנידר ונידב איכא להך הנאה דקיום המצוה הקרבה. וז''ל, דלא נאמר אלא במקריב נדר או נדבה ויש לו בהקרבתו מצות נדבתו, אבל מקריב בכור אין כאן מצות נדבה ולא חשיב כולי האי למיחשבה בהקדש עילוי, ולכך לא מצא התנא הקדש עילוי אלא בבכור ביד ישראל עכ''ל.

###### בבאור דינא דהקדש עילוי

1. **יעוין בגרי''ז פ''ד הי''א מהלכות תמורה דמבאר דאיכא בזה פלוגתא יסודית בין הרמב''ם לרש''י ותוס',** דברמב''ם מבואר דחידושא דהקדש עילוי דקדושת בדק הבית לא הוי סתירה לקדושת מזבח ומצי חיילא על קדושת מזבח. והא דמבואר במשנה בערכין דנותן דמיהם יעוין ברמב''ם פ''ו מערכין הי''ב דמפרש ליה לענין פדיונם של הנך קדשים שהתפיסם לבדק הבית. ומבאר הגרי''ז וז''ל, ועיקר הדין בזה הוא דהפודה פודה ע''מ להקריבה למה שהיתה מתחילה ולפי כך הוא שווי הפדיון, אבל ההקדש עצמו הוא הקדש פשוט על גוף הבהמה ככל ההקדשות. ומבואר דבחלות הקדש דבדק הבית נהיה בדק הבית בעלים על הקרבן והפודה ממנו נהיה בעלים על הקרבן.

**אולם ברש''י ותוס' מבואר דבהקדש עילוי נתחדש חלות הקדש מחודשת על הטובת הנאה.** ויש לדון בגדר הך חלות קדושה. ויעוין בתוס' תמורה ל''ב ע''א ד''ה אמר עולא [בסופו] וז''ל, מדאורייתא אינו חל כלל על גוף הבהמה ומדרבנן הוא דחל על גוף הבהמה ואסור לשוחטה **ועיקר קרא ודאי אתא לומר שחל על הקדש לכל הפחות להתחייב מטעם חוב**. ובפשטות נראה דהוי חוב בעלמא. **אולם יעוין בגרי''ז** דהוכיח מהא דמבואר בתמורה ל''ב ע''א דהיכא דהתפיס קדשי מזבח בחרמי כהנים לא חל בהו דינא דהקדש עילוי, דהקדש עילוי הוי חלות דין הקדש מחודש ולכן שייך לומר דבחרמי כהנים לא נתחדש חלות הקדש עילוי.

**ובגדר הך חלות יעוין בגרי''ז תמורה ל''ב ע''ב** דמוכיח מהתוס' בגיטין ל'ח ע''ב בחידושא דרב דמקדיש עבדו גופיה לא קדיש ולדמי לא קאמר ובתוס' מבאר דגופיה הכונה לאסור בהנאה ובמעילה, ולדמי הכונה ''קדוש לימכר'' ומבואר דאיכא תרי גווני קדושת דמים, דאיכא גוונא דקדושת דמים דלא חל לענין איסור מעילה אולם חל בגופו לענין דקדוש לימכר. וז''ל, ומבואר דבמקדיש עבדו לרב הא דאמרינן דגופי' לא קדיש היינו דבעבד לא חל קדו"ד כמו בבהמה טמאה ולכן אמרינן דאין איסור הקדש והיינו דיש דין מיוחד דעל עבד לא חל הקדש על גופו ואפילו קדו"ד כבהמה טמאה, ומ"מ היה שייך הקדש עליו שיהא גופו קדוש לימכר וזהו מין הקדש אחר,וכו' וי"ל דגם הקדש עלוי הוא אותו דין דאע"פ דאין הקדש חל על גופה של עולה מדין אין משנין וכו', אבל חל עלוי והיינו דגופו קדש להמכר וכמו בעבד דנחלק לב' מיני קדו"ד עכ''ל. ומבואר דכיון דאיכא בפועל תועלת ממונית בבהמה נתחדש דשייך חלות הקדש ביחס לעצם המימוש דאיכא בבהמה בלי יחס לגוף הבהמה, דנתבע בזה דהתורת דמים דאיכא בבהמה יתממש להקדש וזה ע''י דיצטרך לקנות מהם להאי ערך ע'י נתינת דמים.

###### בבאור סברת הגמ' דכיון דכל בהמה למעשר קיימא אף על גב דאקדשה לא פקע איסורא דמעשר מינה

1. **יעוין ברבינו גרשום דכונת הגמ' דאיכא אלימותא במעשר בהמה דחלה גם על זכרים ונקבות ולכן ס''ד דחייל על קדושה קלה.** ונראה דלמרות דגם שלמים איתא בזכר ונקיבה, מ''מ הא דשלמים לא חיילא על עולה הוי מחמת דעולה בעצמותה הוי קדושה חמורה יותר מעולה, וכל הנידון של הגמ' היה משלמים למעשר בהמה דהוי קדושה קלה קדושה קלה ורק הוכיחה הגמ' מהא דעולה לא חייל על שלמים למרות דהוי מקלה לחמורה ובזה חילקה הגמ' דהיכא דליכא מניעה מצד החלות קדושה דאיכא כבר דהוי קדושה קלה, ורק דבאנו לדון דאין קדושה חלה על קדושה בהא איכא למימר דדוקא עולה לא חיילא כיון דלא חיילא על זכרים ונקבות משא''כ מעשר בהמה דאיכא בו אלימותא דחל על זכרים ונקבות.

**ואולם ברש''י מבואר דסברת הגמ' אזיל על הקדושה הראשונה** דעצם הדבר חיובא דמעשר בהמה קיים בכל בהמה הוי סיבה דלא יהא בכח הקדושת מזבח למנוע שיחול קדושת מעשר בהמה. ויש לעיין בבאור הדבר. **ויעוין בחזו''א** כ''ז סק''ב דמבאר על פי באורו ביסוד דינא דאין משנין, דיסוד הך דינא דחלות הקדושה חל לא רק לענין איסור השתמשות לצורך הדיוט, אלא הקיום דהקדיש עבורו את הקרבן חל בגוף ההקדש והוי סיבה דלא מצי לחול קדושה אחרת, ולפי''ז מבאר דלמרות דבעלמא איכא מניעה מחמת חלות הקדושה שלא יתוסף עוד קדושה מ''מ הכא כיון דחיוב מעשר קדים והוי חובה ממצוות התורה הלכך מעיקרא חלות ההקדש חל בשיור דליכא בו סיבה למנוע להאי חלות דמעשר בהמה, ויעוין עוד בד''ה למסקנא, דמחדש לפי''ז דלמסקנת הגמ' לא בעינן לאוקמי בקדשים קלים דגם בהקדישה לעולה שיך לומר דיחול עליו מעשר בהמה. וז''ל, דכיון דיש כאן חיוב לעשר וחייל קדושה על קדושה עדיין שארית בעלות בידו דחוב מעשר שיורי משייר בהקדישו שלא יעכב על ידו לעשר ולקדש העשירי. [ויש לעיין אי מוכרחים לומר לפי''ז דהמחייב במעשר בהמה לא נובע מכח הקיבוץ של העשרה אלא דהחיוב חל בבהמה בשעת לידתה רק אופן הקיום נוצר ע''י העמדתם במנין וכבר הובא לעיל מחו''ש ר' ברוך בער מקואות סימן א' דמביא מהגר''ח דחקר בזה].

###### בגדר הך חלות קדושת מעשר בהמה אי חייל על קדשת מזבח

1. **יעוין בחזו''א לפי דרכו דמבאר דהיה חל שתי קדושות.** וז''ל, וכשמקריבה מקיים מצות עולה ומצוות מעשר ואע''ג דעולה מתן ד' ומעשר מתן א' מ''מ מתקיים מצות מעשר וההוספה בשביל עולה ואע''ג דאינה נאכלת איכלה לא מעכבא ובגמ' הוי מצי למימר דחייב לעשורי דחייל קדושת מעשר, ויש כאן מצות הקרבת מעשר אלא בגמ' נקטו מילי דנפקותא למעשה בלא ימכר ולא יגאל דבזה מתפרש טפי דקרבן מעשר קמן עכ''ל.

**אולם יעוין בשעורי הגרמ''ד** סולוביצ'יק דמביא מהגרי''ז דנקט דליכא צד דיחול קדושת מעשר בהמה רק ''איסורי מעשר בהמה'' כלשון הגמ' לא פקע איסורא דמעשר מיניה.

**ויש לעיין בגדר הך ''חלות איסורא דמעשר בהמה''** **ויעוין בתורת זרעים תרומות פ''א משנה ג' דמבאר על פי דרכו דאיכא שתי דינים בחיוב מעשר בהמה דין מעשר ודין קרבן.** וז''ל, והביאור נראה, דלפי האמור דאיכא תרי דיני במעשר בהמה, דין מעשר ודין קרבן, וע"כ אי לאו מיעוטא דיהי' קדוש הו"א דנהי דאין קדושה חלה על קדושה ואינו יכול לחול עליו קדושת קרבן מעשר בהמה מ"מ דינא דהפרשת מעשר אינו נפקע, והיה חל עליו דין מעשר גרידא בלי קדושת קרבן, למאי נפ"מ למיקם עלה בלא ימכר ובלא יגאל. ובזה מדויק לשון הגמ' "לא פקע איסורא דמעשר מינה" דמשמע דקדושה ליכא עלה רק איסורא דמעשר אינו נפקע והיינו דינא דמעשר גרידא. והא דאיתא בב"ק ד' י"ג אליבא דבן עזאי דסבר קדשים קלים ממון בעלים הן דמודה הוא במעשר בהמה דהוי ממון גבוה משום שנא' בו לא יגאל ולא ימכר, הרי להדיא דהלאו דלא יגאל ולא ימכר תלוי הוא בקדושת קרבן, וזה סותר לכאורה לפירושי הנ"ל דמשום דין מעשר גרידא עובר בלא יגאל ובלא ימכר. אך זה אינו אלא אליבא דבן עזאי, אבל ריה"ג הרי סבר שם דגם מעשר בהמה הוי ממון בעלים ופליג על סברת בן עזאי בזה, ואליביה הוא דאזלה הגמ' בכורות הנ"ל כמבואר שם וא"כ לדידי' שפיר אפשר לקיים פירושי עכ''ל.

**ובעיקר יסודו דאיכא תורת מעשר בחיובא דמעשר בהמה** הרב רוטשילד הביא ראיה לדבריו מהרמב''ן בהלכות ספ''ה דמבאר הא דהוצרכה המשנה להשמיע דמעשר בהמה נוהג בחו''ל ובבכור לא השמיע להאי חידושא וז''ל, דבשלמא לענין מעשר איצטריך דלא תימה דדיניה כמעשר דגן, אלא בכור פשיטא דהא בפטר רחם תלי רחמנא וחובת הגוף הוא, וממתנות כהונה הנוהגות בכל מקום היא, כפדיון הבן ופדיון פטר חמור, הילכך לא צריך למתניא בכור בהמה טהורה דנוהג בחו''ל.

**ויעוין עוד במנחת אברהם** [עמוד שנה בהערה] דמוכיח מהיראים והחינוך דאיכא מצות אכילה בירושלים כמו במע''ש למרות דבאכילת בעלים בקק''ל לא הזכיר הרמב''ם דאיכא מצוה. ומבואר דאיכא דין אכילה מחמת הדין מעשר ומכח זה מחויב לאכול בירושלים.

###### בגדר מיעוטא דיהיה קודש ולא שכבר קודש

1. **יעוין בגרמ''ד דמביא מהגרי''ז דהוכיח דלא הוי דין פטור ממעשר בהמה** אלא הוי חידוש דין בחלות קדושת מזבח דהיא סתירה גם לקדושת מעשר בהמה. ובמנ''ח מצוה ש''ס דדן דסגי במה דהיה קדוש מבואר דהוי דין פטור.

###### בבאור שיטת הרמב''ם דמעשר בהמה מתעשר בדיעבד מהחדש על הישן

1. **יעוין ברמב''ם** פ''ז ה''ה וז''ל, ויראה לי שאם עישר בהמה משנה על שנה הרי זה מעשר מפני חומרת הקדשים שהרי לא הקפידה תורה על מעשר בהמה בפירוש שיהיה שנה שנה. ויעוין בטורי אבן ר''ה דף ב' ע''א [באבני מלואים] דתמה מהא דתנן ר''ה למעשר בהמה וכל הני ר"ה דחשיב במשנה מעכב בדיעבד כמבואר בר''ה ז' ע''ב דמש"ה לא חשיב א' בניסן ר"ה לתרומת שקלים להביא קרבנות ציבור מן החדש, כיון דאם הביא מן הישן יצא ומיישב הטו''א לפי מה דפירש בגמ' שם דלא הוי מחמת דבדיעבד יצא, אלא דהתם שאני דאם לא בא החדש בזמנו אפי' לכתחילה מביא מן הישן, ולכן לא תני ליה, וא''כ גם אי נימא במעשר בהמה חל בדיעבד כיון דלכתחילה לא מצי לעשר שייך למתני ר''ה למעשר בהמה.

**אלא דבעיקר הבאור ברמב''ם** יעוין במרכבת המשנה וז''ל, ופשט לשון רבנו דכיון שקרא עליו שם מעשר והקדישו יש להחמיר דהוי בדיעבד הקדש משום חומרא דקדשים שהרי אין מפורש בתורה ויאמרו קדשים יוצאין בלי פדיון.וכן נקט החזו''א סימן כ''ז סק''ג, אולם בחינוך מצוה ש''ס נקט דהוי מדואריתא וכן נקט הלח''מ ותמה מנלן לרמב''ם הך חידושא, ומיישב דכיון דאיכא ק"ו נגד ההיקש ואנו יכולים לקיים שניהם הלכך נקט הרמב''ם דהק''ו אהני לענין דבדיעבד חל הקדשו.

**ובאו''ש מבאר דנפק''מ לענין צירוף** וז''ל, פירוש אבל להצטרף חמשה משנה זו וחמשה משנה זו אינן מצטרפין, ואם עישר אינו מעשר, ולענין זה תני תנא (ר"ה ב, א) ר''ה למעשר בהמה. וכן מבאר הרש''ש ר''ה דף ב'. וכןמדייק המנחת אברהם מהרמב''ם דבפ''ז ה''ו כתב דה' משנה זו וה' משנה זו אין מצטרפין ומשמע גם בדיעבד.

**ובגדר הדבר** יעוי''ש דמדייק מהרמב''ם פ''ו ה''א דבתחילת דיני מעשר בהמה כתב דמצ''ע להפריש ''בכל שנה ושנה'' וכן בספר המצוות מ''ע ע''ח שצונו והוציא עשור מה שיולד לנו בכל שנה ושנה. ומבואר דכל שנה הוי מחייב בפני עצמו, ובזה יבואר הא דליכא צירוף בינייהו רק דהיכא דבכל שנה איכא עשרה המחויבים בהא לא אהני הא דהוי מחייב חדש לענין דלא יחול משנה לחברתה. ונראה דיסוד הך דינא דכל שנה הוי מחייב בפני עצמו נובע מיקשא דמעשר דמעשר דלא חל גם משנה לחברתה דבהא ודאי הגדר הוא דכל שנה הוי מחייב בפני עצמו רק דלהא אהני הק''ו כמו שביאר הלח''מ דבדיעבד חל מעשרו.

**ובעיקר גדר דאין מעשרין שנה לחברתה במעשר יעוין בגליונות חזו''א על הגר''ח** הלכות תרומות פ''א הכ''ב דתמה על יסוד הגר''ח דבחלה ליכא יחס לגידול דכל המחייב מתחיל בגלגול, דא''כ מה שייך בחלה לדינא דחדש וישן וז''ל, ואין חדש וישן ב' מינים אלא כל שנה מתחייבים פרותיהם במעשרן ושנה זו אינה מתחייבת בפירות של שנה אחרת והוי מפטור לחיוב ומחיוב לפטור ואם אין לחלה קשר בגידול לא שייך להגדיר בו חדש וישן ששרש חילוקן בגידול עכ''ל. **ולכאורה בגר''ח מבואר דהיחס של חדש וישן הוי שם בחפצא עצמו** והקובעלמציאות של ישן וחדש הוא לפי התפוקה של כל שנה, דכל שנה נדונית בפני עצמה כזמן של תפוקה מהקרקע, והעירו דיש להוכיח כן מהק''ו מכבשים ועזים וכן במשנה דרצתה לללמוד ק''ו מחדש וישן לכבשים ועזים ומבואר דאיכא שייכות בין תרי מיני לחדש וישן, ומבואר דגם חדש וישן הוי שם בחפצא עצמו דהוי סיבה לחלוקה בין שתיהם.

**ובתורת זרעים פ''א ה''ג מתרומות מבאר על פי יסודו דאיכא תרי דיני בחיובא דמעשר בהמה** וז''ל, ועפ"ז סובר הרמב"ם, דהא דאיתקש מעשר בהמה למעשר דגן מקרא דעשר תעשר אינו אלא לענין דינא דהפרשת מעשר אבל לא לענין דינא דהקדש קרבן שבמעשר בהמה. וטעמא נראה משום דבהך היקישא הרי לא איתקשו גופי המעשרות להדדי ורק לענין מעשה ההפרשה הוא דאיתקשו וגם ההיקש עצמו לא נכתב אלא גבי דיני מעשר דגן מטעם זה סובר הרמב"ם דכל ההיקש אינו אלא לענין דינא דהפרשת מעשר. נמצא לפ"ז דהא דאין מעשרין מן החדש על הישן אינו אלא בדינא דהפרשת מעשר בהמה אבל אם עבר ועישר שפיר חל עליו דין מעשר בהמה משום דינא דהקדש קרבן שבמעשר בהמה. וזהו שכתב הרמב"ם שאם עישר בהמה משנה על שנה ה"ז מעשר מפני חומרת הקדשים פי' משום דינא דהקדש קרבן, שהרי לא הקפידה תורה על מעשר בהמה בפירוש שיהי' שנה שנה, פי' שהרי לא נכתב האי דינא גבי מעשר בהמה אלא גבי הפרשת מעשר דגן, וע"כ כל הך דינא אינו אלא בדינא דמעשר ולא בדינא דקרבן.

**ויעוין במנחת אברהם דהעיר דלפי''ז יצא חידוש גדול** דלמרות דבדיעבד חל קדושת קרבן על העשירי מ''מ עדיין מחויב להפריש את העשירי בתורת מעשר והוי כקרא לתשיעי עשירי דנתקדש אבל לא נפטרו כולם.

###### דף נ''ד ע''ב

###### בבאור הנפק''מ בדין צירוף דמעשר בהמה

1. **יעוין במשנה בדף נ''ז ע''ב דלכתחילה צורת המעשר הוא ע''י מנינם בהוצאתם מן העדר** ובדיעבד מהני גם ברבוצים וא''כ בשלמא לענין רבוצים ניחא הא דבעי צירוף דרק בכה''ג דהם מצורפים מהני המנין, אולם בדין מנין דרך העברה מאי נפק''מ בצירוף כיון דבעי שיהיו בדיר אחד וממילא מחויבים מכח זה. ולכאורה מוכרח מזה דאיכא חיוב להביאם ונפק''מ לגבי המצוה החיובית, אולם אי נימא דהוי רשות צ''ב מאי נפק''מ. ויעוין בחזו''א כז סק''ג וז''ל, ומיהו יש לדחות דאיירי באחר הגורן ומדרבנן וכל שלא נצטרפו מותר למכור ולשחוט אבל אם נצטרפו אסור למכור ולשחוט אבל לא משמע כן שהרי עדיין לא שנינו משנת גרנות עכ''ל.

**ויעוין עוד בחזו''א** סק''ד וז''ל נראה דכל שנצטרפו פעם אחת כבר נתחייבו אע''ג דהם רחוקות אלו מאלו בשעת הגורן עכ''ל. ומוכיח כן מהא דמבואר בדף נ''ח ע''ב בהיו לו ט''ו ועישר י' ה' הנשארות חייבות להמתין לגורן אחר.

**ובעיקר הא דבעי צירוף יעוין ביראים** סימן תכד וז''ל, וכמה יהיו קרובין זה לזה ''ויצטרפו לפטור זה את זה'' כדתנן בבכורות פ' אחרון [נ"ד ב'] מעשר בהמה מצטרף כמלא רגל בהמה רועה עכ''ל. ומבואר דהנפק''מ בצירוף לא לגבי החיוב אלא לגוף חלות המעשר אי מצטרפי לפטור ולכאורה הוי רק בגוונא דרבוצים.

**ןבהא דנקט החזו''א בפשיטות דאי מביאם למקום אחד ליכא נפק''מ בצירוף יעוין ברבינו גרשום** במשנה וז''ל, היה לו עדר באמצע אלו ל"ב מביא ומעשרן כולן עד אותו עדר שבאמצע שהרי עכשיו אין בין עדר לעדר ט"ז מיל אבל החיצונים אין יכול להביא אלו לאלו שהרי יש ביניהם יותר מט"ז מיל. ומבואר בדבריו דבגוונא דליכא צירוף תו לא מהני גם יביאן אלו לאלו, דכל כמה דלא עמדו כמצורפים לא חשיב כקבוצה של עשר. ויש לעיין מאימתי בעינן דיהו מצורפים. ודוחק לומר דבעינן דמזמן דראויים לחיוב יהיו מצורפים, ואולי האופן דחשיבי כקבוצה אחת הוא רק היכא דבעדר היה צירוף ביניהם דהעדר הוא המקום שבו נקבע היחס לבהמות כקבוצות.

###### בבאור פלוגתת רב ושמואל

1. **יעוין בגמ' דרב ושמואל פליגי אי בעינן דהאמצעי ישלים את השיעור של עשרה לכל אחד מן הצדדים** או דעצם הדבר דהוי מקום דהרועה עומד שם ושומר על העדר מהני לצרפם ודנה הגמ' אי סגי אפילו בכליו של רועה. ונראה דשרש הפלוגתא הוא אי הך צירופא דראית הרועה הוי סיבה להחשיב להך שיעורא דט''ז מיל כ''מקום אחד'' ולכן לא איכפת לן אי האמצע מצורף לחיוב כין דע''י האמצעי חשיבי כולהו כמקום אחד, או דנימא דהוי סיבה למשווי כעדר אחד ''והצירוף הוא בבהמות'' ולכן בעינן דהאמצע יהא חלק ממנין הבהמות המחויבות. **ונראה דבזה יתבאר היטב הא דמבואר ברבינו גרשום** דהבאנו לעיל וכן דייק הרש''ש מרש''י דחמשה משתי הצדדים לא מצטרפים להדדי. והבאור הוא דכיון דהוי צירוף בבהמות א''כ כל הצירוף חל על האמצע ביחד עם אחד מהחיצונות, אולם לא שייך שיהא לשתי החיצונות יחס של עדר אחד ונפק''מ אי מתו האמצעיות דלא יחול המעשר בין שתי החיצונות. ולכאורה לפי''ז כל הנפק''מ בצירוף דיש לו אפשרות לעשר מכל חמשה מביניהם **אולם יעוין ברש''י ד''ה ה' מכאן, דנקט דה' הנותרות צריכות להמתין לגורן אחר**. ובבאור הדבר יעוין בחזו''א כ''ז סק''ה וז''ל, ומ''מ מקרי שכבר נתחייבו כולם כיון שאין הדבר מוכרע איזה מהם נתחייב והרי שניהם ראויים להצטרף עם האמצע ומקרי שניהם כמו שהגיעו לחיוב עכ''ל.

###### דף נ"ה ע''א

###### בבאור שיטת ר''מ דעבר הירדן חשיב גבול

1. **יעוין בגמ' דמביאה מר''ח בר אבא דמבאר את טעמיה דר''מ דעבר הירדן מפסיק** **מחמת דחשיב גבול**, ונוקטת לפי''ז דפלוגתת ת''ק ור''מ הוי פלוגתא דתנאי אי עבר הירדן חשיב ארץ כנען. ובפשטות נראה דהוי נידון ביחס לקדושת הארץ. **אולם יעוין בתשב''ץ** ח''ג קצ''ח וז''ל, ואף על גב דפליגי תנאי בברייתא דספרי ומייתו לה בפ' בתרא דבכורות (נ"ה ע"א) ירדן אי הוי מארץ כנען אי לא וכן בירושלמי דמס' חלה (פ"ד ה"ח) אית תנאי תני הירדן מא"י ואית תנאי תני הירדן מח"ל אית תנאי תני הירדן גבול בפ"ע ומשמע דכולהו מודו דעבר הירדן לא מארץ כנען הוא לאו לענין פטור חובת קרקע קא איירי אלא לענין פירושא דקרא דכי אתם עוברים את הירדן ארצה כנען דכתיב לגבי ערי מקלט הוא דפליגי אבל לענין חיוב חובת מצות קרקע שוות הן. ולפי''ז הנפק''מ הוי רק לענין דחשיבי מקומות חלוקים לענין צירופא דמעשר בהמה. **וכן מבואר בחזו''א** כ''ז סק''ד וז''ל, נראה דארץ כנען ועבר הירדן חד ארץ היא אלא הירדן עשאו גבול בפני עצמו וממילא מפסיק בין עבר הירדן לארץ כנען ומה שקראו בפני עצמו לא שאינו מכלל א''י אלא שחשוב חילוק גבול וממילא לר''מ דחילוק גבול מחלק למעשר הירדן מפסיק עכ''ל. **ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דמבואר בגמ' דאין ירדן אלא מבית ירחו ולמטה** ואי נימא דהסיבה מחמת דעבר הירדן חלוק בקדושתו מה שיך דיהא חילוק בין כנרת ועד יריחו ליריחו ולמטה. ומבואר דעצם הירדן חשיב כגבול וביחס לירדן איכא שינוי כמו שמבואר בתוס' וברש''י.

###### בגדר קדושת עבר הירדן

1. **ובעיקר גדר קדושת עבר הירדן יעוין בברכי יוסף** תפ''ט סק''ג מה דמאריך בזה בדברי הראשונים והפוסקים בזה אי חייבים בתרו''מ ובשביעת מה''ת, ויעוין במשנת יעבץ [לר''ב זו'לטי] יו''ד סימן כו מה דמאריך בזה ומיסד דגם אי עבר הירדן לא הוי בכלל א''י מ''מ חייבת עבר הירדן בתו''מ ושביעית מה''ת בתורת כיבוש חו''ל דלא גרע ארצות שכבשו בחו''ל שחייבים בתרו''מ מה''ת וכן מבואר בר''ש משאנץ בריש פרשת בהר דעבר הירדן חייב בשביעית מתורת כיבוש חו''ל מגז''ש יהיה יהיה. והא דמבואר בר''ן נדרים כ''ב דעבר הירדן לא נתקדש לביאת העומר ולמקצת קדושות היינו משום דכיבוש חו''ל מהני רק לקדש לחייב תרו''מ ושביעית אבל לא מהני לקדשה בקדושת א''י ממש דאינה מארצות שנכרתו עליה י''ג בריתות יעוי''ש מה דמאריך בזה וכן מה דמבאר את השטמ''ק והראשונים ב''מ כ''ב בירדן דנטל מזה ונתן לזה דמביאים מהירושלמי דהכונה דהרחיב את גבול הארץ ע''י דלקח מחו''ל או נמשך לארץ והרחיב את חו''ל. ולכאורה קשה היכא איכא כיבוש יעוי''ש דברים נפלאים בזה.

###### דף נ"ו ע''א

###### בגדר פטורא דלקוח במעשר בהמה ובאור החילוק ממעשר דגן

1. **יעוין בגמ' דילפינן מבכר בניך דמה בנך אין בלקוח ומתנה דלקוח פטור במעשר בהמה,** ויעוין בגמ' דפטורא דלקוח תליא בשעת עשיה ולכן בלקח עוברין או מחוסר זמן ליכא פטור לקוח. ויעוין ביונת אלם סימן ל' דחקר אי הפטור מחמת השם ''לקוח'' דאיכא בבהמה או דבעינן למחייב דיגדל ברשותו, ומוכיח מהא דליכא פטורא במחו''ז דאי נימא דהשם לקוח פוטר א''כ מה יפקיע מהבהמה את היחס שלה כלקוח כיון דבעלותו בבהמה היא בתורת מקח ובשלמא בעובר ניתן לומר דכיון דבלידה כבר הוי שלו א''כ לא חשיב לוקח על הולד, אולם במחו''ז דקנה אותו לאחר לידתו היאך פקע ממנו שם לקוח ומוכח דבעי שיגדל ברשותו וזה מה שנתחדש בגזה''כ ד''וכן תעשה'' דלא השם לקוח פטור אלא דבעינן דבזמן שנשלם בו תנאי החיוב יהא ברשותו.

**ויעוין ברמב''ם פ''ו הי''ב הלוקח עשרה עוברים במעי אמן, כולן נכנסין לדיר להתעשר שהרי ברשותו נולדו.** וכן בהט''ו וז''ל, לפיכך הלוקח טלאים בתוך שבעת ימי הלידה כשיגיע זמנם חייב לעשרן, שכיון שאין מחוסר זמן ראוי להתעשר הרי זה כמי שלקח עוברים ונולדו ברשותו. ומבואר דסיבת הפטור מחמת דבעינן דיולדו ברשותו, ולפי''ז הוי כפטורא דלקוח בדגן דילפינן ליה מ''תבואת זרעך ולא לקוח'', דגם התם הגדר הוא דבעי שיהא תבואת זרעך, רק דצ''ב קושית הטו''א ר''ה דף ח' דאמאי לא ילפינן ליה מהיקשא דמעשר בהמה למעשר דגן ויעוי''ש דמדמי שעת עשיה דמעשר בהמה לשעת מירוח דדגן, ותמה דלדעת ר''ת [יעוין תוס' ב''מ פ''ח] דפטורא דמעשר הוי רק לאחר מירוח דקודם מירוח חשיב תבואת זרעך א''כ הוי אותו דין כמו מעשר דגן ואמאי בעי לילפותא דבכור בניך. ולדעת הריב''א דפטורא דלקוח במעשר הוי רק קודם מירוח ולאחר מירוח ליכא פטורא א''כ בשלמא במעשר בהמה גלי ליה קרא דוכן תעשה דליכא לפטורא דקודם מירוח אולם אמאי לא הדר נילף מעשר דגן ממעשר בהמה למיפטר גם אחר החיוב.

**ויעוין בדבר אברהם סימן כ''ח סק''ד דמישב על פי מה דמחלק בין חיובא דמעשר דאיכא בזה חלות טבל לבין מעשר בהמה דהוי חיוב על הגברא** כמבואר בדף נ''ז ע''ב דמצי לשוחטו ולאוכלו קודם זמן הגרנות, ולפי''ז מבאר דהמעלה בזמן מירוח הוא דמאחר דחל כבר חלות טבל במירוח תו אמרינן דתו לא פקע כבר איסורא דטבל, וגם ר''ת דס''ל דמיפטר כונתו דמירוח דמוכר לא אהני לגבי לוקח והוי כקודם מרוח, ובפרט אי נימא דבעי מירוח ע''מ למכור דגם כלפי המוכר לא חשיב מירוח [יעוין ברמב''ם פ''ב ה''א ממעשר ובשטמ''ק ב''מ שם] ולפי''ז ניחא הא דלא ניתן למילף ממעשר בהמה למפטר מעשר אחר מירוח דממעשר בהמה לא ידעינן אלא שלא תחול על הלוקח מצות מעשר עכשיו בשביל לקיחתו אבל שיפקע איסור הטבל שהיה רובץ על התבואה מכבר לא מצינו כלל במעשר בהמה, והאיך נלמוד ממנו דבר שאין בו.

**ולפי''ז ניחא דגם אליבא דר''ת ליכא שייכות בין הנך תרי דיני**, דהא דמיפטר במעשר דגן לאחר מירוח הוי מחמת דאז השעה שנקבע בכרי חלות איסור טבל, ובהא נתחדש דמירוח דמוכר לא פועל חלות טבל ללוקח, אולם במעשר בהמה כיון דשעת העשיה הוי רק הזמן שבו ראוי להטיל את המצוה על הגברא נמצא דהפטור הוי כמו קודם מירוח דענינו למנוע את החיוב של הגברא ולדעת ר''ת במעשר קודם מירוח ליכא פטורא דעיקר יסוד הפטור עומד על המירוח היוצר את חלות הטבל. ורק נתחדש במעשר בהמה דבעי עשיה דהיינו דהזמן שבו איכא להאי פטורא הוי בזמן שנעשה ראוי לחיוב.

###### בדין חזר המוכר ולקחו במעשר בהמה

1. **יעוין בתוס' ב''מ פ''ח דנקטו במעשר דגן היכא דחזר המוכר ולקחו שב ומתחייב.** ויעוין בגר''ח בכורות י''א ע''ב דמוכיח מזה דפטורא דלקוח לא הוי חלות פטור בגוף הפירות. וז''ל, דשאני פטורא דלקוח משאר פטורי תרו"מ שהם ביסודם חלות דין פטור והפקעה בגוף הפירות, אבל לקוח אינו דין פטור והפקעה בהפירות, אלא שהוא פטור בבעלים לחוד, דבפירות לקוחים ליכא חיובא דהפרשה וע"כ כשחזרו הבעלים ולקחן מתחייבי שוב, דתבואת זרעך קרינן ביה עכ''ל. **ויעוי''ש דמחדש לפי''ז דעיקר הפטור אינו אלא בהחיוב מעשרות, אבל אינו מפקיע דין הפרשה מן הפירות**, ואם הפריש תרו"מ מפירות לקוחין קיימא הפרשתו ולפי''ז מיישב הא דליכא פטורא דלוקח באפוטרופסים שכח הפרשתם מדין הפקר ב''ד הפקר כיון דליכא עיכוב על חלות ההפרשה.

**ולפי''ז לכאורה גם במעשר בהמה ליכא הפקעה על גוף הבהמה וא''כ מן הראוי שיחזור ויתחייב** וכן דייק בשו''ת חמד''ש או''ח סימן א' מהרמב''ם דנקט דבנולדו ברשותו חייב ומשמע דהעיקר תליא בהא דנולדו ברשותו. **אולם יעוין במהריט''א** פ''ח אות פא ד''ה הן אמת, וז''ל, ומתבאר שם בגמרא [נו, א] דאפי' נולד ברשותו אם מכרו וחזר וקנאו פטור כיון שיצאו מרשותו, שהרי פריך הש"ס שם עלה דתניא איזהו אתנן שנכנס לדיר להתעשר זה שנתנו לה וחזר ולקחו ממנה דהא לקוח הוא ופטור, ומשני דמיירי בשנתן לה באתננה עובר במעי אמו דכיון דחזר ולקחו ונולד ברשותו חייב, אלמא דאם נתנו אחר שנולד אפי' חזר ולקחו לקוח הוא ופטור עכ''ל.

**וכן מבואר ברש"י דף י"א ע"א גבי לקוח שפטור ממעשר** וז"ל, אי אתה יכול לומר בבא ליד כהן, אם נתנו ישראל לכהן שוב אינו נכנס להתעשר לא ביד כהן ולא ביד ישראל, ואפילו חזר ישראל ולקחו הימנו וכו'. וכ"כ המנ"ח במצ' ש"ס. ובשו"ת דבר אברהם ח"ב סי' י"א אות ה' כתב שכ"ה להדיא בתוספתא בכורות פ"ז ה"ג, איזה לקוח כל שמכרו לו וחוזר ולקחו הימנו, או שנתנו לו במתנה וחוזר ולקחו הימנו.

**ויש לעיין אי פליגי גם במעשר דגן ובשו"ת חמדת שלמה או"ח סי' א' נקט דליכא בזה חילוק בין מעשר דגן למעשר בהמה דתוס' דמחייב במעשר דגן ה''ה דמחייב במעשר בהמה דחייב בכה"ג,** אולם יעוין בדבר אברהם ס''ק ז' דמחלק בין פטורא דמעשר דגן דנלמד מ''תבואת זרעך'' לפטורא דבכור דנלמד מדומיא ד''בנך'' וז''ל, ומה שכתב החמד"ש דאין מקום לחלק בין מעשר דגן למעשר בהמה ולשיטת התוס' דמכרו וחזר ולקחו חייב במעשר דגן ה"נ דחייב במעשר בהמה, לא נראה כלל וטובא איכא לחלק בינייהו, דדוקא במעשר דגן שפטור הלקוח שבו ילפינן מקרא דתבואת זרעך שזה אינו תבואת זרעו שפיר חייב המוכר שחזר ולקחו שהרי תבואת זרעו היא, דגם כשמכרו לא פקע מיניה אלא קניינו ולא מיקרי שלו אבל תבואת זרעו הויא אפילו כשהיא ביד לוקח, משא"כ במעשר בהמה שפטור הלקוח שבו הוא מקרא דבנך שיהא דומה לבנך מכיון שמכרו פעם אחת ה"ז אינו דומה לבנך ואינו מועיל עוד מה שחזר וקנה. ויעוי''ש בסק''ו דמוסיף דגדר הך דינא דמשעת עשיה הוא דמזמן שבא לשעת עשייה ואילך צריך להיות כבנך בלא הפסק שלא יצא עוד מרשותו.

**ובעיקר באור החילוק בין מעשר דגן למעשר בהמה יעוין בחזו''א** שביעית א' סק''ז וז''ל, ומיהו י''ל דשאני מ''ב שאינו טובל אלא חיובא דגברא וכל שנפטר פקע חיובו אבל בדבר שטובל י''ל דלגבי מוכר חשיב טבל ומיהו בהזמינו הלוקח למוכר נראה דלא חשיב טבל עכ''ל. ויעוין בדבר אברהם סק''ז דמוכיח דסיבת החיוב בחזר ומכרו לא נובעת מחמת דאיסורא דמוכר לא פקע וז''ל, ואולם קושטא דמילתא היא דבמעשר דגן נמי אין טעם החיוב של חזר ולקחו משום שהמוכר באיסורו הראשון עומד, דזה לא שייך אלא לר"ת דלקוח פטור בלוקח אחר מירוח אבל להריב"ם דבלוקח קודם מירוח מיירי הרי לא נתחייב עדיין המוכר ועוד דאפילו לר"ת לא א"ש דאין זה שייך אלא כשמירחו המוכר ע"מ לאוכלו ונמלך עליו ומכרו שנתחייב במעשר במירוח זה אבל כשמירחו ע"מ למוכרו לא שייך לומר כן שלא נתחייב המוכר כלל כמבואר התם בב"מ ואכלת ולא מוכר, ובשם הרמב"ן מובא בשמ"ק ב''מ דדוקא בשמירחן על דעת למכור דבאותו מירוח לא נתחייבו פטור הלוקח אבל בשמירחן על דעת לאכול ונמלך ומכרן שכבר חל החיוב באמת גם הלוקח חייב לעשר, וא"כ כל עיקר פטורא דלקוח הוא במקום שלא נתחייב המוכר עדיין ואפ"ה אם חזר ולקח מתחייב הוא עכשיו, ומוכח מזה דלאו משום טעמא דבאיסורו הראשון עומד הוא חייב אלא משום דתבואת זרעו חייבה תורה והרי זו תבואת זרעו שלא נפקעה ממנו במכירתו, וכמ"ש ומ"מ במירחו ע"מ למוכרו וחזר ולקחו עדיין צ"ע ובירור [כונתו לדון אי איכא חסרון בעיקר ה''תבואת זרעך''] עכ''ל.

**ובעיקר באור שיטת הרמב''ם דנקט דתליא בהא דהוי ברשותו יעוין במנחת אברהם דמביא מהחזון יחזקאל** דהויכח מהרמב''ם דס''ל דפטור בחזר ולקחו, ומחדש המנח''א דאיכא שתי פטורים במעשר גם בעיקר המחייב כמו במעשר דגן וגם דין פטור בחפצא, יעוי''ש המקור להנך תרי דיני, והא דנקט הרמב''ם דבעי שיולדו ברשותו כונתו להך דינא דבעי דיהא ''בקרך'' אולם עדיין איכא פטור מחמת המקח וצ''ב.

###### בהא דמבואר ברש''י דליכא בבכור וגונא דפטור לוקח

1. **יעוין ברש''י ד''ה ופריך דנקט דכיון דבכור קדוש משעה שנולד לא שייך בו פטורא דלקוח**, ובפשטות כונתו להא דמבואר בגמ' לקמן דבלוקח עובר ליכא פטור לקוח דבעי ''שעת עשיה'', רק דיש שצדדו לומר דגם למאן דלא בעי שעת עשיה הוי מחמת דס''ל דסיבת החיוב במעשר בהמה מתחילה כבר ביצירת הולד משא''כ בפטר רחם דפחיתח הרחם הוי סיבת הקדושה.

**ויעוין עוד ברש''ש דתמה דאמאי לא משכח''ל דאקני ליה משעה שיצא רובו** ויעוין בראשית בכורים דמביא מרבינו בחיי ויקרא כ''ז דכתב דאיכא פטור לוקח גם בבכור. ומבאר בראשית בכורים דכונתו להך גוונא דהרש''ש רק דסוגין אתאי כר' הונא חולין ס''ט ע''ב דלמפרע קדוש ולכן לא שייך למוכרו.

**רק דבעיקר הדבר יש לעיין דכיון דמקנהו בשעת גמר רובו א''כ נמצא דבאותו נקודת זמן שבא מתחיל החיוב הוי כבר ברשותו**, ויש לדון אי שייך בכה''ג פטורא דלוקח דכיון דבעי לשעת עשיה א''כ יש לדון אי בעי דוקא דיחול החיוב קודם המקח ובזה נאמר דכל כמה דלקח לאחר דהתחיל החיוב ליכא סיבה לחייבו, או דבעי דקודם החיוב יהא בבעלותו וברש''ש ביאר דבעי דקודם החיוב יהא בבעלותו.

**ויעוין עוד ברש''ש דמציין לתמורה כה וכונתו לדינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין,** ויעוין במנחת אברהם בפ''ק עמוד ז' מה דמביא מהקצוה''ח והרעק''א דנקטו דאיכא בזה לדברי הרב, אולם יעוי''ש מה דמביא כמה סברות מרבותינו דליכא בזה דברי הרב והנידון שם לגבי פטור עכו''ם היכא דמוכר העובר לכשיגיע לעולם יעוי''ש היטב.

###### בדברי רבינו גרשום דבלוקח מזונה כותית חשיב שעת עשיה

1. **יעוין בדבר אברהם סק''ה דמבאר דכל זמן דהוא ביד כותית כיון דלא הוי בר חיוב חשיב שעדיין לא הגיע שעת החיוב**. וז''ל, דנראה פשוט דאפילו היכא שהבהמה מצד עצמה היתה יכולה להתחייב מ"מ אם לאיזה טעם שיהיה היא פטורה ממעשר הרי זה נקרא שעה שאינה של עשייה שהרי מ"מ אינה חייבת במעשר, וכן מצאתי בפי' רבנו גרשום בסוגיין שכתב וז"ל איזה אתנן כו' וחזר ולקחו ממנה ובזונה עובדת כוכבים קא מיירי דלא איתחייבי' במעשר דמי כי חזר ולקחו ממנה כלקחו שלא בשעת עשייה ולית ביה איסור לקוח עכ"ל.