שיעורי שביעית ב עציצים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

# שיעורי שביעית

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הטיפול בעציצים, והגדר מתי חשיב אינו נקוב.

##### אינו מתכוין במלאכות שביעית.

##### מלאכות דרבנן במקום הפסד.

##### שיעור ב

עציץ נקוב, בשיעור הנקב ובסוגי העציץ

**כבר** נתבאר (בשיעור א) דעציץ נקוב דינו כשדה, ואיסור מלאכה נוהג בו מדאורייתא, ועציץ שאינו נקוב איסורו מדרבנן גזירה אטו עציץ נקוב, ובשיעור הנקב שיחשב בכך לעציץ נקוב, כתב החזו"א (סי' כב ס"ק א) "ונקב קטן להוציא מים לא חשיב נקב, ובלבד שלא יהי' כשורש קטן והוא פחות מכזית, ואין אנו בקיאין בו בדיוק ויעשו רק כפי הוצאת המשקין בריוח", עוד כתב (שם) "ובין של עץ ובין של חרס, יש להקל כדעת הראב"ד והר"ש חלה פ"ב מ"ב והרא"ש ה' ערלה, דדוקא באילן חשיב חרס כנקוב, אבל לא לזרעים, וכש"כ בעומד על רצפה של אבן שאינו יונק מן הארץ". דנחלקו הראשונים בעץ ובחרס אם יונק מהארץ גם בלי נקב (עיין בה"ל סי' שלו ס"ז ד"ה מעציץ), ורוב העציצים שלנו דינם כאילן, וצריך להחמיר בחרס ובעץ לדונם כנקוב. ואף שגם באינו נקוב אסור עכ"פ מדרבנן, מ"מ נ"מ כשנמצא בתוך בית, דכבר נתבאר דדעת החזו"א דאפשר להקל בעציץ שבתוך הבית להשקותו ולעשות בו מלאכות דרבנן.

מונח ע"ג אבן, או על מרצפות

**והנה** כל שמונח ע"ג אבן, בוודאי חוצץ מפני היניקה, ודינו כאינו נקוב וכמ"ש החזו"א, ודנו הפוסקים אם מרצפות שלנו [בלטות] נחשבים כאבן או לא, ודעת החזו"א (כמובא באורחות רבינו ח"ב עמו' שס, במכתב מהגר"ש וואזנר שליט"א) לחוש דדינו כעציץ נקוב, דלא חייץ בפני היניקה כאבן [ובטעם הדבר הסתפק הגר"ש וואזנר אם הוא מפני דנחשב כחרס, או כעפר קשה, וכתב שם "וכפי שאני זוכר קצת היה דעתו שהוא כעפר קשה]. והנה בסדר שביעית שהודפס ע"פ החזו"א נכתב במהדורות הראשונות, דמותר להשקות עציץ בבית, ובמהדורה אח"כ הגיה [כמובא בדרך אמונה] "בעציצים שאינם נקובים הנמצאים בבית אפשר להקל", ונראה שהסתפק בדין המרצפות, ובתחילה היה סבור דדינו כאבן, ולכך כל מה שבביתו חשיב אינו נקוב דכמונחים הם ע"ג אבן, אמנם אח"כ נקט דלא חשיב כאבן, ולכך דייק לכתוב "בעציצים שאינם נקובים" דדוקא בזה אפשר להקל.

אם כשנופו יוצא החוצה חשיב כמחובר

**עוד** כתב החזו"א (שם) "ויש ליזהר שלא יצאו הנופות חוץ לעציץ שאז דינו כמחובר", והוא דעת המשנה למלך (פ"ב מהלכות בכורים ה"ט ד"ה ודע שמה) דכל שהנופות יוצאים מהעציץ הרי הם יונקים מהארץ, ונחשב בכך כמחובר לקרקע, ודינו כעציץ נקוב למרות שמונח ע"ג אבן, וכתב באורחות רבינו (שם) דדעת הקה"י דדוקא הנופות נחשבים למחובר, אבל העציץ עצמו נשאר דינו כאינו נקוב, ולכך מותר לעדור ולעשות מלאכה בעציץ עצמו, ודווקא לזרוע אסור דבכך גורם להוצאת הענפים החוצה, והוא כזורע בקרקע.

**עוד** מצאנו בתשובת הגרי"ש אלישיב זצ"ל (קובץ תשובות ח"א סי' רלב) שאם העציץ בבית אפשר להקל לגמרי ואפי' לזרוע, כיון דהרבה פוסקים חולקים ע"ז דלא נחשב בכך למחובר, וכן דעת הבית דוד (סי' א), ומלבד זה כיון דנופו יוצא ע"ג מרצפות אפשר דדינם כאבן שחוצץ בפני הקרקע, וע"כ דעתו שבעציצים בתוך הבית אף כשהנוף יוצא החוצה, אפשר להקל להחשיבו כעציץ שאינו נקוב.

גרירת העציץ או הגבהתו

**ועציץ** שאינו נקוב אסור להופכו לנקוב, דנחשב כזריעה בקרקע, ולכן אסור להגביהו מהצלחת ולהניחו על הקרקע, דהרי הוא כזורעו בקרקע, ואף עציץ נקוב אסור להגביהו ולהניחו במקום אחר דהרי הוא כעוקר וחוזר וזורע [ודעת רש"י ותו' בשבת פא: דבכה"ג בשבת פטור, ואסור מדרבנן, ולרמב"ם בפ"ח מהלכות שבת ה"ד חייב]. ומ"מ נראה דמותר לגוררו על הארץ בלי להגביהו, אף שבכך משתנה מקום יניקתו, וכן דעת החוט שני (פ"א ה"ו עמו' קיא), ואף שבמאירי בשבת (שם) כתב דגם באופן זה הרי הוא כעוקר וזורע, מ"מ יש להקל משני טעמים, א. דהוא ע"ג מרצפות דשמא דינו כאבן והוי אינו נקוב [ובאינו נקוב בוודאי דמותר לגוררו ממקום למקום]. ב. מטעם דאינו מתכוון, ואף שהוא פסיק רישא שרי וכדלהלן.

אינו מתכוון במלאכות בשביעית

**דעת** הפוסקים דכל שעושה מלאכה בארץ ואינו מתכוון לכך מותר, ואפי' באופן שהוא פסיק רישא דבשבת כה"ג אסור וחייב, בשביעית מותר, כמבואר להדיא במס' שביעית (פ"ג משנה ו) דמותר לסקל אבנים משדה חבירו אף שהוא חורש ומכשיר בכך את הקרקע לזריעה, כיון שאינו מתכוון לכך, וכן מבואר בכמה משניות שם, וכן מבואר בחזו"א (סי' יט ס"ק יד), והסתפק שם לדינא דשמא דווקא בדלא איכפת ליה שרי, אבל בניחא ליה אסור. וכן דעת הגריש"א להחמיר בדניחא ליה, ולפ"ז המנקה את ביתו במים מותר לשפוך המים לתוך שדה חבירו, דאינו מתכוון להשקות ולא איכפת ליה, ומהאי טעמא מזגן שמטפטף לתוך שדה חבירו אין בזה חשש, אבל לתוך שדה שלו, יש להחמיר כיון דניחא ליה.

הוצאת העציץ מביתו ע"י כיסוי בניילון

**ודעת** הגריש"א, והחוט שני (שם עמו' קי) שמותר להעביר עציץ מבית לבית דרך החוץ, ע"י שעוטף את העציץ בשקית מכל צדדיו, דבאופן זה אינו יונק מהארץ. ובאמת הוא צ"ב שאף שמכוסה בשקית, מ"מ לא נחשב בזה כגג ליתן לו תורת בית, והרי הוא מוציא מן הבית לשדה דהוי תולדה דזורע, וכמו שנתבאר (בשיעור א) דעת החזו"א, וכן מובא באורחות רבינו (ח"ב עמו' שנו) בשם הקה"י, דהחזו"א אסר להוציא לחוץ אף אם מכסה את כולו בפח וכדו', ומטעם הנ"ל דבמציאות מוציאו מבית לשדה דהוא תולדה דזורע. אמנם נראה שיש להקל בזה, דאף אם הוא זורע הרי לא מתכוון לכך ולא איכפת ליה בזה, וכל שאינו מתכוון שרי וכנ"ל, ומ"מ צריך לעוטפו בשקית, להצריך היכר לבריות, שלא יאמרו שלצורך זריעתו מוציאו, וכמבואר ברמב"ם (פ"א הי"ז) בשם הירושלמי, שמותר ללקט עצים דקים סמוך לבהמה, שניכר שאין כוונתו לעבודת הארץ, אלא בשביל הבהמה, ובזה סגי בעטיפה בשקית וכדו'.

זריעה בחממות בעציצים שאינם נקובים

**ונתבאר** דדעת החזו"א להקל בשעת הדחק לזרוע בעציץ שאינו נקוב בתוך בית, וכדעת הפאת השולחן (עיין סי' כב ס"ק א' וסי' כו ס"ק ד), וכן ידוע דהיקל בשעתו בקיבוץ חפץ חיים לזרוע באופן זה, ודנו הפוסקים אם אפשר להקל כמו כן [בשעת הדחק] בחממות, ע"י שיזרעו בתוכם בעציצים שאינם נקובים. והנה בחממות שנועדו לשפר את גידול הירקות [וכמו שנוהגים לעשות כן גם שאינם יהודים שבוודאי לא איכפת להו מחרקים], בוודאי לא יחשב בכך לבית ודינו כשדה לכל דבר, וכמבואר בחזו"א (סי' כ' ס"ק ו) "והא דתנן שביעית פ"ב מ"ד ועושין להם בתים, אינו ענין לנוטע בבית, דהתם הגג מצד האילן, או שיש בגג חלונות באלכסון שמגין בפני החמה ואינו מגין בפני הגשמים ובפני הטל והאויר, והתם הבית להיטיב הגידול, אבל נוטע בבית הצמחים הם במצב בלתי טוב ורצוי, שנשלל מהם תועלת הגשמים והטללים והאויר וקוי השמש, והבית להם לרועץ". אמנפ בחממות שאינם מועילות לגידול הירקות אלא שבכל השנה מגדלים הירקות שם כדי להרחיק מהם חרקים, ואדרבה לדעת המדעים החממות מזיקים קצת לאיכות הירקות מפני החום הרב ששורר בתוכם, ושמא נחשיבו מחמת כן לבית, להתיר בו הזריעה בשעת הדחק בעציץ שאינו נקוב, או שמא דכיון דסו"ס כך הוא דרך זריעת אותם ירקות מפני החרקים, נחשב כשדה אף שמזיק קצת לירקות.

**ודעת** הגריש"א להחמיר בזה, ומ"מ דעתו דאפשר למכור את העציצים לגוי [ואינו עובר על איסור לא תחנם, דהקרקע נשארת של הישראל, ומוכר רק את העציצים דהוא עפר בעלמא], ויכול לעשות מלאכות דרבנן, ומלאכות דאורייתא יעשה ע"י הגוי. אמנם העירו ע"ז, דבאמת עציץ שאינו נקוב לא נחשב לעבודת קרקע, וכל מה שאסור הוא משום גזירה אטו עציץ נקוב, ובעציץ נקוב בוודאי אסור לזרעו באופן שרק העציץ של הגוי, כיון שהעבודה מתייחסת לקרקע שמתחתיו, והוא של הישראל, וא"כ אף באינו נקוב יש לאסור מחמת כן. ואף דעת החוט שני, והגר"ש וואזנר שליט"א (במכתב בסוף ספר משפטי ארץ) להחמיר, ולא מועיל שימכרנו לעכו"ם.

בהיתר מלאכות דרבנן לאוקמי אילנא

**כתב** הרמב"ם (פ"א הלכה י) וז"ל "ומפני מה התירו כל אלה, שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה, וימות כל עץ שבה, והואיל ואיסור הדברים האלו וכיוצא בהם מדבריהם, לא גזרו על אלו" וכו', וכתב החזו"א (סי' כא ס"ק יז) דמדבריו משמע דה"ה כל מלאכות דרבנן הותרו במקום הפסד, ודלא כדעת חלק מהראשונים דדוקא השקייה שריא דאינה מלאכה חשובה, ומ"מ כתב דאין לעבוד אלא מה שמוכרח ממש, ומה שאפשר להקדים ולעשות קודם שמיטה מחוייב להקדים, וכן מה שיכול להתאחר לאחר שביעית יאחרנו, וז"ל "אך צריך לשקול כל עבודה ועבודה, אם יש בזה חשש שימות העץ, וכל שאינו אלא הרווחה אסור, ואם אפשר להסתפק בפעם אחת אסור לעשות שתי פעמים, וכן חייבין לזבל ולנכש קודם ר"ה תשי"ב שלא יצטרכו לזבל ולנכש בשביעית, ואף אם לא יספיק לכל השנה כל מאי דאפשר למעוטי חייב למעט, וכן מה שאפשר לאחר עד אחר ר"ה תשי"ג חייב לאחר ואסור בשביעית".

טיפול בעצי אתרוגים בשביעית[[1]](#footnote-2)

**וכתב** הדרך אמונה (פ"א ס"ק פח, ובציון הלכה ס"ק קעט) דדוקא במקום הפסד שימות האילן, או שינזקו הפירות מאכילה, אבל בשביל הפסד דמים לא התירו מלאכות דרבנן, וע"כ כתב דאסור לחתוך את הקוצים בעצי אתרוגים כדי שלא יפגמו ויפסלו את האתרוגים, כיוון דלא נפסדים בכך לאכילה, אלא הוא בעבור יופיים והידורם, ובזה לא התירו אף שיפסיד מכך ממון. וכן כתב באורחות רבינו (ח"ב עמו' שכה) בשם הקה"י, וכן דעת החוט שני (פ"א הלכה ה עמו' קד). וצ"ע מאי שנא מעשבי בושם דכתב החזו"א בשם המבי"ט (סי' יד ס"ק ט) דמותר להשקותם ולעשות בהם מלאכות דרבנן, אף דאינם נפסדים מאכילה, ואף דאתרוגים ראויים לאכילה, מ"מ עיקר גידולם הוא לצורך המצוה, ובזה ההפסד כל שחסר בהם שלמותם והידורם, ומדוע אסור לעובדם לצורך זה. ובחוט שני (שם עמו' קכה) הסתפק אם מותר להשקות את האתרוגים כדי שיגדלו ויהיה בהם שיעור מצוה, מטעם זה דמאי שנא מעשבי בושם דמותר להשקותם, ובערבות פשיטא ליה שם דמותר להשקותם כיון שאינם עומדים לצורך אחר חוץ מלמצוה, והוי כעשבי בושם [אמנם בארחות רבינו שם, דעתו דאסור להשקות ערבות וכ"ש אתרוגים]. אמנם מסברא קשה להבין למה החמירו באתרוגים יותר מעשבי בושם.

**דינים העולים:**

1. עציץ נקוב דינו כשדה ואסור לעשות בו כל מלאכה בשביעית. ובאינו נקוב אסור מדרבנן, ודעת החזו"א דיש להקל בו לגבי מלאכות דרבנן כשהוא בתוך בית. וכל שיש בו נקב כדי שורש קטן דינו כנקוב, וכתב החזו"א דאין אנו בקיאין בשיעור זה, ונקב קטן להוציא ממנו את המים לא נחשב כנקוב.
2. נחלקו הראשונים, בעציצים מחרס ועץ לענין אילנות, אם נחשב כנקוב, אף שאין בו נקב, ויש להחמיר באילנות, ורוב עציצים שלנו דינם כאילנות.
3. כשמונח ע"ג אבן הוי אינו נקוב, ובמרצפות שלנו [בלטות] החמיר החזו"א לדונו כנקוב דהרי הוא כעפר קשה, או כחרס.
4. דעת המשנה למלך דכשנופו יוצא החוצה, הרי הוא יונק מהקרקע ונחשב לנקוב, וכ"כ החזו"א דצריך ליזהר במקום שיוצא הנוף החוצה דחשיב כעציץ נקוב. ודעת הקה"י דמותר לעדור ולעבוד בעציץ עצמו, דרק נופו נחשב כעציץ נקוב, ודעת הגריש"א דכל שנמצא בתוך בית מרוצף יש להקל בזה לגמרי, דהרבה פוסקים חולקים על המשנה למלך, ועוד דבלא"ה אפשר דמרצפות יש להם דין אבן לבטל את היניקה.
5. אסור להפוך עציץ שאינו נקוב לנקוב דבכך הוא זורע בשביעית, ואף נקוב אסור להגביהו ולהניחו במקום אחר, דהרי הוא כעוקר וזורע, ולגוררו על הארץ בלי להגביהו שרי וכן דעת החוט שני, דאף אם הוא זורע אינו מתכוון לכך.
6. כל שאינו מתכוון אף שהוא פסיק רישא שרי, ובחזו"א הסתפק אם גם בניחא ליה שרי, ודעת הגריש"א להחמיר בזה. וע"כ מותר לשפוך מי נקיון, או להשתמש במזגן שמטפטף לשדה חבירו, אבל לתוך שדהו אסור.
7. דעת הגריש"א והחוט שני, דאפשר להוציא עציץ מביתו ע"י שמכסהו בשקית מכל צדדיו, ובאורחות רבינו כתב דהחזו"א אסר בזה.
8. חממות שנועדו לשפר את הגידולים, דין שדה להם ואסור לזרוע בהם אף בעציץ שאינו נקוב. ואותם שנועדו למנוע כניסת חרקים, וקצת מזיקים לטיב הגידול, דנו בזה הפוסקים אם נחשבים לבית או לשדה, ודעת הגריש"א דאפשר למכור רק את העציץ לגוי, ומותר לעשות מלאכות דרבנן, ומלאכות דאורייתא יעשה ע"י גוי, והחוט שני והגר"ש וואזנר מחמירים בזה.
9. דעת הרמב"ם דבמקום הפסד מותר לעשות כל מלאכות דרבנן, וכן פסק החזו"א, מיהו כתב דיעשה רק מה שמוכרח בצמצום, ומה שיכול לדחות לאחר שמיטה, או להקדים קודם שמיטה מחוייב לעשות כן.
10. דעת הדרך אמונה והחוט שני, דדוקא במקום הפסד הפרי או האילן שימות מותר, אבל לא במקום הפסד ממון, ולכן אסור לטפל בעצי אתרוגים כדי שלא יפגמו מהקוצים ויפסלו למצותם, וכן כתב באורחות רבינו בשם הקה"י, והסתפק בחוט שני אם מותר להשקותם כדי שיגדלו ויהיה בהם שיעור למצוה, ובערבות התיר להשקות. אמנם צ"ע מאי שנא מעשבי בושם דדעת המבי"ט דמותר להשקותם, ומדוע לא נתיר כן באתרוגים שאר מלאכות, דעיקר גידולם הוא לצורך זה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים**

[ניתן לשמוע בקול הלשון טל': [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-5, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

1. בעיקר דין אתרוגים, דעת החזו"א (כמבואר בדרך אמונה, פ"ד ס"ק פו, ובציון ההלכה ס"ק קנה) דיש ללוקטם קודם שביעית, לחוש לדעת הרמב"ם דאזלינן בתר לקיטה. אמנם בדיעבד אם לקט לאחר ראש השנה, אין צריך לנהוג בהם קדושת שביעית. [↑](#footnote-ref-2)