בכורות 10
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

בס"ד

הלוקח בהמה -9- י.טחן

**בדין שיער פסולי המוקדשין ושער תמימים בדאוריתא ובדרבנן, באור התליה דדין פדיון באיסור מעילה**

###### בדין שיער פסולי המוקדשים ובדין שער בכור תם

1. **יעוין היטב בגמ' דף כ''ה ע''ב כ''ו ע''א והמתבאר דאיכא כמה גווני בדין שיער**. האחד. היכא דהוי מחובר לבהמה ובזה איכא חילוק בין מיתה לשחיטה דבשחיטה הוא ניתר בשחיטה כמו שאר בהמה ובמיתה איכא בו דין קבורה כדינא דפסולי המוקדשין יעוין בגמ' כ''ו ע''א דמיתה קא אסרא לה. שנית. היכא דנתלש ובזה עצמו איכא שתי אופנים קודם שחיטה ומיתה, ואחר שחיטה ומיתה, וקודם שחיטה ומיתה לכו''ע אסור, ואחר שחיטה ומיתה איכא ג' שיטות או דפלוגתת ת''ק ועקביא בן מהללאל הוי בתרוויהו ועקביא בן מהללא מתיר בכולהו, או דלאחר שחיטה כו''ע מודים דמותר ורק לאחר מיתה פליגי, או להיפך דלאחר מיתה כו''ע מודו דאסור ופליגי לאחר שחיטה. עוד מבואר בגמ' חילוק בין היכא דהתירו מומחה ללא התירו ומומחה דבלא התירו מומחה איכא יותר סיבה לאסור. עוד מבואר בגמ' דבתם שנשר ממנו שערות ואח''כ נפל בו מום ושחטו בהא כו''ע מודו דאיכא איסורא, ויש לעיין בבאור כל הנך חילוקי.

###### באיסורא דשיער המחובר בבהמה לאחר מיתה

1. **יעוין בגמ' ט"ו** דאיתא התם לפלוגתא אי פודין את הקדשים להאכילם לכלבים והגמ' תולה את זה בילפותא דאיסור גיזה וחלב דאי ילפינן ליה מ''ותזבח'' ולא גיזה ''בשר'' ולא חלב בהא דרשינן ג''כ ''ואכלת'' ולא לכלביך, אולם אי דרשינן מתזבח ואכלת אין לך בהן היתר אכילה אלא משעת זביחה ואילך א''כ בהא לא דרשינן את עצם הפסוק דבשר לגופיה וכן ואכלת לא דרשינן למעוטי וכן מבאר רש''י שם, וברש''י בתמורה דף לא כתב וז''ל, מהך דרשא משמע דלכלביך שפיר דמי דהכי משמע אתה לא תאכל קודם זביחה כלומר ''לא תתהני מחיים אבל כלביך דלאחר מיתה הוא אפי' בלא זביחה שפיר דמי'' עכ''ל. ומבואר דאדרבה דרשינן מ''לכלביך'' את ההיתר דלאחר מיתה. עכ''פ חזינן דלהך מ''ד איכא היתרא על הנאה דלאחר מיתה. וא''כ הא דמבואר בסוגין דמיתה קא אסרא אזלא למ''ד אין פודין. ובפשטות נראה דהוי איסורא דאוריתא דחשיב חלק מהבהמה ונידון בדיני הבהמה. רק דיש לעיין לפי מה דנקט תוס' דליכא איסור על גוף הגיזה גם קודם שחיטה ואיסורא דגיזה הוי רק במעשה הגזיזה א''כ אמאי לאחר מיתה אסירא.

**ויעוין בגרי''ז** כו ע''א דהא דהגיזה מותרת הוי מחמת דכל דין קדושתה נובע מחמת דהוי חלק מהבהמה והיכא דנתלשה פקע קדושתה, [ויעוין לקמן באור החילוק בין תם לבעל מום] וא'כ כל כמה דמחובר לבהמה איכא בו את הדין קדושה של הבהמה, אולם יעוי''ש דמביא מהתוס' ב''ק דף י' ע''א ד''ה שהשור, דכתבו דשער שור פסוה''מ שמת מותר בהנאה ומוכיח כן מבכורות כ''ה, וברש''ש תמה דאדרבה מבואר בסוגין דמיתה קא אסרה עלה.

**ומבואר בתוס' דמדאוריתא ליכא איסורא גם במחובר לבהמה** והוי רק איסור דרבנן ולפי''ז הוכחת התוס' מדף כ''ה מהא דמוכיח תוס' דאיסורא דגיזה הוי רק על מעשה הגיזה ולא על גוף הגיזה ומכח זה הוכיח דהוי רק איסור דרבנן וכן ביאר בשו''ת שואל ומשיב מהדורה תניינא חלק א סימן ב.

**ובבאור הדבר יעוין בגרי''ז** וז''ל, אבל שיטת התוס' בב"ק (שם) היא לגמרי אחרת דאפילו לצמר המחובר מותר מן התורה במת, וע"כ אף דקדוש קדוה"ג מ"מ מותר הצמר, וצריך לומר לפי"ז, דהא דקדשים שמתו אסורין הוא מדין דואכלת ולא לכלביך, ואיסור זה דוקא לבשר הוי ולא לצמר, וע"כ אין איסור הנאה בצמר אף דהוי קודש [ולפי''ז גם היכא דנתלש קדוש קדוה''ג רק ליכא בו איסורא דהוי הגבלה באיסור הנאה דפסולי המוקדשין דהוי רק בבשר], והנפק"מ בין התוס' דס"ל דקדוש הוי, רק אין עליו איסור הנאה כ"א בבשר, לשיטת התוס' והר"י והר"ש דפקעה קדוה"ג, לענין מעשר אם הוי בלא יגאל ולא ימכר בצמר, דאם נימא כשיטת התוס' בב"ק דאין עליו איסור אף על גב דהוי קודש, ולפי"ז ליכא איסור הנאה דואכלת ולא לכלביך, אבל לא ימכר ולא יגאל שפיר הוי בהו, מאחר דקדוש מיהא, אבל לשיטת הר"י והר"ש דפקע קדוה"ג מיניה [היכא דנתלש] ה"נ גם לא ימכר ולא יגאל לא שייך בזה.

###### באיסורא דשיער קודם שחיטה ומיתה אי הוי מדאוריתא

1. **יעוין בתוס' דמוכיח דאיסורא דתזבח ולא גיזה הוי רק על מעשה הגזיזה**, אולם בגוף הגיזה ליכא איסורא וכבר הובא לעיל מהגרי''ז פלוגתת תוס' בסוגין ותוס' בב''ק אי כל כמה דהוי מחובר איכא לו את קדושת הגוף מכח הבהמה ורק בנתלש פקע קדושתו או דהוי הגבלה באיסור הנאה דפסולי המוקדשין דהוי רק בבשר ולא בגיזה.

**אולם יעוין בגרי''ז** וכן בחידושי הגרי''ז על הרמב''ם עמוד נ"ה [בסוגריים] דמביא מהרמב''ם בכורות פ''ג י''א וז''ל, אבל כל צמר שנגזז ממנו כשהוא חי וכו ה''ה אסור בהנאה שהרי אותו הצמר שנשר ממנו מחיים באיסורו עומד עכ''ל. **ומבואר דאסור מדאוריתא.** וז''ל הגרי''ז, הרי דגם לענין גיזות שאין טעונות שחיטה כלל מ''מ איסור קדש שלהם תלוי בשחיטה [ע''כ מפי אחי הגר''מ]. ויעוי''ש דמביא את הילפותא בגמ' טו דאין לך בהם היתר אלא משעת זביחה ואילך. וז''ל ונאמר בזה דינא דפסוה''מ זביתן מתרת לאיסור קדש שלהם. דהיינו דנתחדש בזה דהזביחה לא באה כקיום לדין הקרבן וממילא פקע איסורו אלא איכא בזה דין היתר על האיסור קדש.

**ובעיקר הא דנקט הגרי''ז להך לישנא דאין לך בהם היתר כמקור להך דאיכא איסור הנאה מחיים, יעוין במהריט''א דאכן נקט דלהך לישנא דאין לך בהם אלא משעת זביחה אסור בהנאה מחיים מה''ת,** ומכח זה דן דגם ללישנא דתזבח ולא גיזה הוי לענין איסור הגיזה רק דמביא מתו' דנקט דילפותא דתזבח ולא גיזה הוי רק לגבי מעשה הגזיזה.

**רק דבבאור הילפותא דאין לך בהם יעוי''ש דמביא את רש''י בתמורה** שהבאנו לעיל וז''ל,דהכי משמע אתה לא תאכל קודם זביחה כלומר אל תתהני מחיים, אבל כלביך דלאחר מיתה הוא אפילו בלא זביחה שפיר דמי. ומבואר דלא כהגרי''ז דביאר דבעינן היתר שחיטה על האיסור קדש דא''כ אמאי לאחר מיתה מותר. **ומבואר דהוי הגבלה באיסור הנאה דאוסר רק הנאות מחיים**. ויעוין בגרי''ז זבחים עה ב' סד''ה ומסקנת, דהעיר דמרש''י מוכח דלא כדבריו.

**רק דהא ודאי מוכח דאי נימא דאיכא איסורא מחיים על הצמר הנגזז השחיטה מתרת את הצמר הנגזז למרות דמנותק מהבהמה** וכן מבואר בפירוש הראב''ד במשניות בעדויות פ''ה ה''ו [מובא במהריט''א] וז''ל, ובשחטו הוא דשרי עקביא דקסבר מידי דאהני היתר חכם לעורו ושערו וצמרו לאחר שחיטה אהני נמי לצמרו ואע''פ שנתלש ממנו מחיים. ויעוין עוד בשטמ''ק אות טו וז''ל, שחטו דברי הכל שרי דמיגו דמהניא שחיטה לאותו צמר המחובר בה מהני נמי לתלוש ומונח בחלון. וכ''נ ברבינו גרשום וז''ל, דכי היכי דשחיטה מתרת הכל וכו' ה''נ מתרת זה שנשר.

###### בבאור החילוק בין אסורא דחלב דהוי על גוף החלב לאיסורא דגיזה דהוי רק על הגזיזה

1. **יעוין בתוס' טו ע''א ד''ה אהני, בהא דמבואר דהגוזז ועובד בפסולי המוקדשים לוקה דמוכיח דהילפותא דאיסורא דפסולי המוקדשין אהדריה לאיסורא קמא.** ובגדר הדבר יעוין במנחת אברהם דמבאר דיסוד הך איסורא הוא דפסוה''מ נשאר בשם קדש עד הזביחה וממילא אהדריה לאיסורא קמא. רק דיעוין בקרן אורה מעילה י''ג ע''א דמקשה לפי''ז מ''ש חלב מגיזה. וז''ל, ועוד דאכתי לא נתברר לי מנ"ל דחלב פסולי המוקדשין אסורין בהנאה, דהא ואכלת בשר ולא חלב כתיב, דאי משום דאיסור חלב כדקאי קאי א"כ גיזת פסולי המוקדשין נמי יאסר הגיזה עצמה כמו בקדשים. והמהריט''א ס''ק מ''ב בסו''ד כתב דלפי''ז יהא מוכח דגם בתם איסורא דגיזה הוי מדרבנן. רק דבפשטות נראה בתו' לקמן דאסור מדאוריתא וא''כ צ''ב אמאי לא אהדריה לאיסורא.

ויעוין במנחת אברהם ששמע מהגרי''ד דהביא מהגר''ח יסוד זה דקדושת הצמר הוי רק אגב הבהמה וכשנתלש פקע קדושתה, ורק בתמימים חל בשער קדו''ד [ויתבאר אי''ה בהמשך], ולפי''ז מבאר הא דאיתא בזבחים ק''ד דעור פסולי המוקדשים אסור. ומבאר הגר''ח דעור איכא בו סיבת קדושה עצמית מאחר דהוא חלק מגוף הבהמה. ולפי''ז ניחא היטב הא דלא אמרינן אהדריה לאיסורא בגיזה כיון דכל כמה שנתלשה פקע קדושתה.

**והא דחלב אסירא יעוי''ש במנח''א דאפשר לומר דחלב חשיב יותר חלק מגוף הקרבן** וזה מה דנתרבה בקרא דחלב דגם בפרישתו חשיב חלק מהקרבן.

###### בבאור איסורא מחיים אי הוי מדרבנן

1. **יש לעיין אי הוי איסור דרבנן מ''ש אחר שחיטה מקודם שחיטה.** ויעוין בחזו''א כא י' וז''ל, דשייך טפי גזירה דשמא ישהה. אולם יעוין במהריט''א מ''ב אות א' דדחה סברא זו וז''ל, ודוחק לומר דה"ט דמחיים, דאי מתירין לו ליהנות ממנו מחיים דמקרבא הנאתיה דאינו צריך להמתין עד אחר שחיטה, איכא למיחש טפי דלמא אתי לאשהויי ואפילו עקביא מודה דכה"ג גזרינן דאין סברא לחלק בהכי, דאי איכא חששא דלמא אתי לאשהויי דמקרבא הנאתיה, אמאי לא ניחוש נמי דאתי לאשהויי כדי ליהנות מהגיזה אחר שחיטה, דכיון דיש תקוה ליהנות ממנו אחר שחיטה מה לי דמחיים דלאלתר ומה לי הנאה דלאחר שחיטה אף דלא הויא לאלתר, סוף סוף הרי יש לו תקוה ליהנות ממנו ואתי לאשהויי.

**ויעוי''ש דמבאר דהוי שתי סיבות נפרדות לאיסור דרבנן, דמחיים הוי קנס** וז''ל, ויש לומר דהיינו טעמא דמחיים כ"ע מודו דאסור מדרבנן מטעם קנס, דאם גזז בכוונה ועבר על לאו דאיסור גזיזה קנסו אותו חכמים שלא יהנו מעשיו ולא יוכל ליהנות ממנו כי אם לאחר שחיטה דלאחר שחיטה כבר היה יכול ליהנות בלאו הכי, וכדאמרינן לענין מטיל מום בבכור בפ"ה דבכורות (דף ל"ד ע"א), דהצורם אוזן בבכור דלרבנן דקי"ל כוותייהו אם נולד בו מום אחר דבלאו הכי היה נשחט במום אחר ישחוט עליו דלא קנסינן ליה עולמית יעו"ש, וה"ה הכא דאחר שחיטה בלאו הכי מותר ליהנות ולא אהנו מעשיו מותר ליהנות נמי ממה שגזז, אבל מחיים אסור משום קנס. אלא דבאיסור זה דגיזה לא פלוג רבנן ואסרו בכל מין גיזה, אפילו נשר מאליו או שגזז גוי שלא מדעת בעלים.

###### בגדר איסורא דחלב

1. **בתוס מבואר דעיקר איסורא הוא ביחס לחלב ובמעשה החליבה ליכא איסורא,** **אולם יעוין ברגמ''ה** בדף ו' ע''ב וז''ל, ואכלת בשר ולא חלב דכתיב ולא תעבוד דחולב מוקדשים היינו עבודה מכלל דחלב חולין שרי באכילה. ומבואר בדבריו דהוי מלתא דעבודה [וכן מבואר ברגמ''ה דף י''ב ע''א ובתמורה לא ע''ב], וצ''ע דא''כ מאי ראיה דחלב חולין מותר דמאי שיאטיה לאיסורא דחלב כמו שהעיר תוס'. ויעוין בהגהות מרדכי פרק ששה עשר משבת דנקט ג''כ דהוי איסור עבודה ומקשה מהא דמבואר לענין שביתת בהמתו דחליבה לא חשיב עבודה של הבהמה מאחר דהיא עצמה לא עושה מלאכה. וז''ל, וצ''ע אמאי אסרינן גבי בכור תזבח ולא גיזה בשר ולא חלב אם לא מטעם עבודה. ומבואר דיסוד האיסור הוי ''איסור עבודה''. ונראה דיסוד איסורא דעבודה מכח דחשיב דהבהמה מעמידה שימושים ותועליות להדיוט דבזה איכא סתירה להעמדתה בקדושתה, וא''כ אי חלב חולין היה אסור לא היה משמעות לחליבה שנעשתה בה כדבר המעמיד תועלויות ולכן הוכיחה הגמ' דחלב חולין מותר.

###### בגזירה דשמא ישהה דלאחר שחיטה

1. **יעוין ברש''י דחיישינן דיעבור באיסור גיזה ועבודה,** ולפי''ז הך גזירה איתא בכל פסולי המוקדשין, וכ''נ בדף כ''ו דדנה הגמ' בתולש מעולה תמימה אי חיישינן שמא ישהה כיון דמכפרא אעשה לא ישהנה, ומבואר דהוי גזירה בכל הקרבנות. אלא דיעוין ברמב"ם הלכות מעילה פ''א ה''י וז''ל, וכל שיתלש מכל הקדשים אחר שנפל בהן מום הרי הוא מותר בהנייה שהרי לא תלש בידו, חוץ מן הבכור והמעשר שאף הנתלש ממנו אחר שנפל בו מום אסור בהנייה. ויעוין בכס''מ דמביא מהמהרי''ק דמקור הרמב''ם מהא דנקטה המשנה רק בכור בע''מ. ובבאור הדבר יעוין באחרונים דמבארים דהרמב''ם לשיטתו בפיה''מ דאינו מפרש כפרש"י דהחשש דלא ליתי לאשהויי הוא דשמא אתי בין כך ובין כך לידי גיזה ועבודה אלא דהחשש הוא שע"י השהיה אתי לאוכלו אחר שנתו, וכ"כ גם בפ"ג הי"א וז''ל, וכבר ביארנו שמצוה לאכול תוך שנתו בין תם ובין בעל מום עכ"ל. ויעוין ברמב''ם פ"א ה"ח מ"ה בכורות שכתב להדיא דגם בכור בעל מום נאכל תוך שנתו מן התורה. והא דנסתפקה הגמ' בעולה תמימה הוי מחמת בל תאחר.

###### בבאור הא דבתם שנשר ממנו שערות ואח''כ נפל בו מום ושחטו כו''ע מודו דאיכא איסורא וכן בלא התירו חכם

1. **יעוין ברש''י ד''ה דברי הכל אסור,** דמבאר בזה שתי באורים או דבתם איכא יותר חשש שמא ישהה דנוח לו בכך שבין כך ובין כך יפול בו מום ומפקע ליה מקדושת מזבח. אופן נוסף מבאר רש''י וז''ל, דכיון דלא התירו מומחה קודם נשירה אכתי לא הוה ביה שום צד היתר. ויש לעיין בבאור כונתו. ונראה דמאחר דנתלש בתורת תם דאיכא איסור בגיזתו ולא שייך בו היתר שחיטה כיון דלא נפל בו עדיין מום [או גם אי איכא בו מום רק דליכא היתר חכם] הלכך תו לא דיינינן את השחיטה כמתרת את איסורו גם לאחר שנפל בו מום. ונראה דהוי סברא דרבנן.

###### בבאור החילוק בין מת לשחט

1. **אי איסורא דגיזה הוי מדרבנן יעוין בחזו''א** סימן כ''ב סק''י וז''ל, לר' יהודה לא התיר עקביא אלא בנשחט וטעמו כיון דכבר הותר עכשיו כל הצמר ואילו לא היה נושר היה מותר אין ראוי לאסור זה שנשר. **ולשיטת הרמב''ם דמחיים אסור מדאוריתא** ובעי היתר שחיטה יעוין במנחת ברוך סימן פה ד''ה אמנם דמבאר דלפי''ז החילוק בין מיתה לשחיטה הוי בדואירתא דבמיתה ליכא היתרא על איסורא דגיזה.

**בבאור סברת תוס' בד''ה שער בכור בע''מ, דהיכא דתלד במזיד יהא אסור מדאוריתא**

1. **יעוין בגרי''ז דתמה על סברת תוס'** וז''ל, צ"ע דלענין איסור תורה מ"ש מתכוין משאינו מתכוין, אטו משום דעבר על האיסור נאסר הגיזה, וצ"ע. ונראה דאפשר דכל כמה דאיסורא דגיזה הוי במעשה הגיזה לא הוי איסור על המעשה גזיזה גרידא, אלא החפצא דאיסורא הוי במה דמעמיד את הבהמה לשימושו כמו שנתבאר לעיל ברגמ''ה בגדר איסור עבודה וא''כ אפשר דגם אי ליכא סיבה לאיסור הנאה על הצמר אולם אפשר דכל כמה דעשה במזיד יתבע לא להנות בשביל לתקן את מעשהו דכל כמה דלא יהנה יפקיע את מעשהו כמעשה השתמשות ויש לעיין.

###### דף כ"ו ע''א

###### בבאור סברת הגמ' דתולש מתם מי איכא מ''ד דשרי

1. **יעוין ברש''י דהוי רשע** והמהריט''א נתקשה אמאי איכא איסורא כיון דתולש לאו היינו גוזז. ובראשית בכורים מיישב בכמה אופנים את סיבת האיסור. וז''ל, דאף דתולש לאו היינו גוזז מ"מ אסור מדרבנן, ובאיסור דרבנן נמי מיקרי רשע כדאיתא ביבמות כ, א עיין שם, עוד י"ל דיש כאן איסור מטעם כחישה דהגיזה מכחשת כמבואר בחולין קלה, א, ואיסור כחישה אפשר שהוא מה"ת משום לא תעשון כן וכו', עיי' ע"ז יג, ב, או מצד הסברא כמו מכירה באיטליז שהוא ג"כ מה"ת כמש"כ התוס' בזבחים עה, ב עכ''ל.

**אלא דעדיין לא נתישב אמאי דוקא בתולש מתם איכא להאי קנסא** דהרי בתולש במע''מ התיר עקביא בן מהללאל לאחר שחיטה ולר' יוסי אף לרבנן למרות שתלשו במתכוין, ויעוין בחזו''א כ''ב סק''י מה דמבאר בזה.

###### באיסורא דגיזות קדשים תמימים

1. **יעוין היטב בתוס' ד''ה התולש, דמבואר בדבריו דגיזת קדשים תמימים אסורה בהנאה מה''ת**, וספק הגמ' בתולש מתם איירי בגוונא דאיכא היתרא דמום ופדיון. אולם יעוין בתוס' כ''ה ע''ב וז''ל, ואפי' בעולה תמימה לא מיתסרא הגיזה אלא מדרבנן כדמוכח לקמן גבי תולש צמר מעולה תמימה. ונראה מדבריו דהבין דספק הגמ' איירי בלי היתרא דמום ופדיון. ויעוין במנחת ברוך סימן פ''ח ד''ה אמנם, דמביא מהמל''מ פ''א ממעילה ה''י שפירש כך את התוס', וכן בר''ש ערלה פ''ג מ''ג וז''ל, ואף על גב דתרוייהו דרבנן דכולה סוגיא דשלהי הלוקח בהמה מוכחא דגיזי פסולי המוקדשין שריא מדאורייתא, ו''אפילו בעולה תמימה''.

**ויעוין במהריט''א דתמה דאמאי בתם ליכא איסורא מדאוריתא מדינא דקדשים קלים**. וז''ל, אלא דצריך להבין דנהי דאזהרת דלא תגוז בין לתם ובין לבע"מ דבכור אינו אלא שלא יגוז לכתחלה, אבל הגיזה לא נאסרה מחמת דעבר על איסור גיזה, מ"מ היינו דוקא בבע"מ, אבל בבכור תם דיש לו דין קדשים קלים אמאי לא יהיה אסור הגיזה קודם הקרבה, כיון דקודם הקרבה דין מוקדשים יש לו. ואף דקי"ל דאין מועלין בשלמים מ"מ אסור ליהנות מהם מדאורייתא, וכמ"ש התוספות בפ"ק דנדרים [י, א] וכן כתבו התוספות בפ"ק [דתמורה] (דף ג' ע"א).

**ויעוי''ש דמביא מהתוס' חיצוניות דמחלק בין בכור לשאר קדשי מזבח** וז''ל,, דשאני עולה שמקדיש כולה היא וגיזותיה, אבל בבכור שהקדושה בא מאליה גיזה רחמנא שרייה. ומבאר המהריט''א וז''ל, דלענין גיזה אין דין בכור כשאר קדשים קלים, דמעיקרא לא אקדישינהו רחמנא ואין לגיזה דין הקדש. ונראה מדבריו דגיזה לא מתקדשת בכלל הקדש בהמה ובעינן שמעשה ההקדש יעמוד גם כלפי הגיזות, ולכן בבכור דסיבת הקדושה הוי ביחס לחפצא דבכור לא כלול בזה הגיזות.

**אולם יעוין בגרי''ז דמבאר על פי דרכו דחלות ההקדש בגיזה הוי רק מכח דחשיבא כחלק מהבהמה וכל כמה שנתלשה פקע הקדשה,** ובזה בעי הקדש במסוים על הגיזה, רק דנקט הגרי''ז דבזה לא חל קדושת הגוף אלא קדושת דמים. וז''ל, הנה זהו ג"כ ביאור דברי הר"י בתוס' כת"י שהביא הרי"ט אלגזי דכתב לחלק בין קדשים לבכור, דבקדשים הוי הקדש גם לגיזה אבל בכור דממילא לא נתקדש הגיזה ע"ש, והנה זה פשוט דל"צ הקדש מיוחד לגיזה, וא"כ מאי נפק"מ בין מוקדשים לבכור, ונהי דממילא מ"מ נתקדש הגיזה עליו, וע"כ נראה כנ"ל דבקדשים דהוי קדושת פה כל שפקע מהגיזה הקדוה"ג חייל עלה קדו"ד, דכל זמן הוא בהקדשו, אבל בכור קדושתו מאליו וע"כ כל שפקע קדוה"ג לא יחול על זה קדו"ד ומשו"ה מותרת הגיזה. והנה עכ"פ מבואר מזה דחלוק קדושת פה דכל דלא מצי להיות קדוה"ג חייל מחמת הקדשו קדו"ד, אבל בהקדש ממילא ליכא זה, ולפי"ז יש לעיין בולדות קדשים, דג"כ אין זה קדושת פה, מה יהיה דין הצמר. עכ"ל.

**ובעיקר באור התוס' בדף כ''ה יעוין בחזו''א** כב סק''י וז''ל, ר''ל מדדנו חכמים בגיזת עולה תמימה למיסר שמא ישהה שמעינן שאין איסור מוחלט בגיזה, מפני שפירש מן הקרבן אלא הוא עדיין בקדושתו ואי נפדה או נזרק עליו הדם שב להיות מותר להדיוט. ומבואר דכונת תוס' רק בגוונא דפדיון או זריקת דם רק דבא להוכיח מהא דאסור בכה''ג רק מדרבנן דמה דפירש מן הקרבן לא גורם לנתק אותו מהיתרא דמום וזריקה. וציינו גם למשיב דבר סימן ע''ד דנקט כן בדעת תוס'.

**ובעיקר הבאור בהא במום שנעשה בקרבן מהני גם לצמר שנתלש יעוין בחזו''א** שם בד''ה והנה, וז''ל, דכיון דהומם וחשיב כנפדה, גם הצמר שנשר בכלל ההיתר עכ''ל. ויעוי''ש דדן דמאוריתא הצמר מותר מיד כשהומם גם בלי השחיטה דהרי לר' יוסי עקביא מתיר אף במת שלא בא לכלל היתר ואין מוקם ברור לחלק בין נשר מבע''מ לנשר מתם והומם עכ''ד. ובגדר הך איסורא דרבנן יעוין בחזו''א שם ד''ה בתוד''ה התולש, דמבאר הא דהצריך תוס' פדיון לצמר דהוי מחמת דלא גרע מקדשים שמתו דאסירי לכה''פ מדרבנן ולכן מאחר דהוי שער של תמימים הוי כקדשים שמתו.

###### בבאור התוס' דדן דאיכא תורת פדיון על הגיזה

1. **יעוין בתו' דמבאר בזה ג' אופנים** או דלא בעי העמדה והערכה, או דנטפל לגוף הבהמה ובגרי''ז נסתפק אי כוונת התוס' דמשו"ה מהני העמדה והערכה של הבהמה כולה גם לזה, או דזה לבד ג"כ יכולים לפדות והוי ביה העמדה והערכה אף בלא פדית הבהמה כולה. אופן שלישי נקט תו' דהוי כבע''מ מעיקרא ובגרי''ז מבאר לפי דרכו דברגע דנשר לא מצי לחול בו קדושת הגוף כיון דליכא בו סיבה עצמית לקדושת הגוף רק כחלק מהבהמה וכל מה דמצי לחול בו הוי רק קדושת דמים. רק דתמה הגרי''ז דלפי''ז אמאי בעינן דהוממה הבהמה ואמאי לא יהני פדיון על הצמר עצמו שנשר בלי יחס לבהמה. ויעוין במנחת ברוך סימן פ''ח ד''ה מ''מ, דמביא כמה ראיות דלא ניתן לומר דברגע שנתלש הוי ממילא רק קדו''ד.

**ויעוין בחזו''א סימן י''ח סקי''ז ד''ה וצמר בבאור הא דחשיב כבע''מ מעיקרו**. וז''ל, ר''ל כשבא לכלל פדיון בפני עצמו אינו נידון על שם תחילתו להצריכו העוה''ע דבקדשי מזבח לא בעינן העוה''ע אלא כשקדוש קדוה''ג מכח קדושה ראושנה וזה לא שייך בצמר שפירש אבל אין כונת תוס' דגם במחובר אין הצמר קדוש קדוה''ג עכ''ל. ונראה בבאור כונתו כשבא לכלל פדיון כמו שנקט בסימן כ''א סק''י וז''ל, ומיהו אם לא הומם הצמר הנושר אסור מה''ת עכ''ל. ומבואר דכל כמה דלא הומם דחשיב ע''י כך כנפדה דנים את הצמר הנושר בקדושת הבהמה ורק מחמת דהומם דבזה בא לכלל פדיון בהא דיינינן את היחס של הפדיון בו עצמו בלי יחס לבהמה, ומאחר דמצד עצמו הוא כבע''מ מעיקרו כיון דליכא לו סיבה לקדושת הגוף מצד עצמו [וזהו כונת החזו''א דבעינן קדוש קדוה''ג מכח קדושה ראשונה דהיינו דהסיבה לקדושת הגוף עומדת כסיבת העצמית שלו] הלכך נידון בדין פדיון כבע''מ דליכא בהו קדושת הגוף אלא קדו''ד.

###### בבאור התוס' דהוכיח מהא דאיכא מעילה בשופר של עולה דאית ליה פדיון

1. **יש לעיין דמאי שיאטיה הא דליכא פדיון להפקיע איסור מעילה**. ומצינו במעילה י''ט ע''ב דפליגי תנאי בקדשי מזבח שהוממו ונשחטו אם יש בהן מועל אחר מועל, ומפרש בגמ' טעמייהו דפליגי אי בעינן העמדה והערכה, דלמ"ד דלא בעינן העמדה והערכה א"כ יש להן פדיון וע"כ נפקי לחולין ע"י מעילה ואין בהן מועל אחר מועל, ולמ"ד בעינן העמדה והערכה וא"כ לאחר שנשחטו אין להן פדיון, ומשו"ה יש בהן מועל אחר מועל ולא נפקי לחולין ע"י מעילה. וגם שם קשה דהרי הא דאין נפדין לאחר שחיטה אינו משום דאלימא קדושתן לאחר שחיטה יותר מבחייהן אלא גזה"כ הוא לענין פדיון דבעי העמדה והערכה, אבל לענין מעילה הא ליכא הך דינא דהעמדה והערכה, ולמה לא יצאו לחולין גם לאחר שחיטה כמו בחייהן.

**ויעוין בקובץ הערות** **סימן נד סעיף ד מה דמביא בזה מהגר''ח** וז''ל, אמנם שמעתי מכ' מו"ר הגר"ח הלוי זצ"ל מבריסק, דבאמת קדשי מזבח שהוממו, עדיין קדוה"ג עליהן, שהרי עושין תמורה גם לאחר שהוממו, וקדו"ד אינו עושה תמורה, אלא דהא דיש להן פדיון מפקיע קדוה"ג שבהן, אבל ההפקעה אינה עולמית, אלא כל שעתא ושעתא שאפשר להיות בהן פדיון אז אין עליהן קדוה"ג, ואם שעה חדא לא יהא אפשר להיות להן פדיון מאיזה טעם שיהיה, אז נשארו בקדוה"ג שבהן, ומשו"ה עושין תמורה, כיון שמצד עצמן יש בהן קדוה"ג, עכ"ד. והיינו דמצד עצמן הן קדושין בקדוה"ג, אלא דלעומת זה יש בהן דבר המפקיע קדוה"ג שבהן והוא הך מילתא שאפשר להיות להן פדיון, וההפקעה היא כל רגע ורגע בשעתא, ואם האפשריות הזאת תתבטל מהן, הן נשארין בקדוה"ג שיש עליהן מצד עצמן, וע"כ עושין תמורה גם בשעה שיש להן פדיון, כיון דמצד עצמן יש להן קדוה"ג גם אז ולפי"ז ההפקעה תלויה במה שאפשר להיות בהן מציאות פדיון בפועל, ומשו"ה לאחר שחיטתן, שבפועל א"א להיות להן פדיון עוד, שוב אין בהן דבר המפקיע קדוה"ג מהן, וע"כ יש בהן מועל אחר מועל עכ''ל. **ולפי''ז צ''ל דגם הכא איירי בשופר של עולה בע''מ** יעוין במנחת ברוך סימן פ''ח ד''ה מ''מ.

**ובעיקר הבאור בתליה של פדיון בדין מעילה יעוין בחזו''א** סימן כ''ג סק''ד בדינים העולים וז''ל, ואם הוממו אחר נששר השיער אם יש להם פדיון מועלין בהם קודם פדיונן ואם אין להם פדיון דינם כקדשים שמתו. ומבואר דכל כמה דליכא אפשרות לפדיון אין קיום לקדושה ולכן ליכא מעילה. ויעוין בתורא''ש חולין קלה ע''א [מובא במנ''א] דכתב דגיזה של בדק הבית אי לא מהני ביה פדיון דל''ה בר העמדה והערכה לא נפיק לחולין ע''י מעילה ומבואר דהוי כלל בכל דוכתין דהיכא דלא מצי להגיע לידי פדיון לא יוצא לחולין. ומבואר כהחזו''א דע''י דליכא פדיון אין קיום לקדושה ויעוין בחזו''א פרה ג' ס''ק י''ז דגם נקט דבקדשי בדק הבית איכא להאי הלכתא.