100
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#100

צירוף שתי קדרות של היתר לשיעור ביטול

בסימן קי"א ס"ז מביא המחבר את דברי הרשב"א, דשתי קדרות של היתר שנפל איסור לאחת מהן ואין ידוע לאיזו – מצטרפות שתי הקדרות לשיעור ביטול. ומבואר בשו"ע, שהוא משום שהן עומדות להתערב – ולכן נחשבות כמעורבות יחד.

מביא הש"ך (סקי"ז) את שיטת הב"ח, שדין זה נכון רק למאן דלא ס"ל חנ"נ. אולם באופן [או למ"ד] שאמרינן חנ"נ – לא שייך צירוף שתי קדרות, כיון שהקדרה שהאיסור נפל שם נאסרה כולה – שהרי אין הקדרות מעורבות עדיין, ושוב לא יהני לצרפם יחד לשיעור ביטול.

הש"ך חולק על הב"ח, ומוכיח – שאף בחנ"נ דאורייתא מהני צירוף שתי קדרות. מבאר הש"ך ד"כל שנכנס הכל לספק והוא עתיד להתערב רואין אותו כאילו הוא כבר מעורב... הרי הוא כאלו נפלה מתחלה לקדרה שיש בה לבטל האיסור", והוא לשון הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"ב כ"ג:) "וכל העשוי להתערב כמעורב דמי".

בתוך דבריו, מנסה הש"ך ליישב את דברי הב"ח אליבא דהילכתא, ורוצה לדחוק שכל הפוסקים שהעתיקו את דברי הרשב"א – היינו רק באופן של יבש ביבש שאין כלל חנ"נ, דבכה"ג מהני צירוף שתי קדרות. אלא שדוחה הש"ך אוקימתא זו – כיון שסתם קדרות היינו לח.

ותמהו הפמ"ג והחוו"ד (סק"ז) – שבלאו הכי לא שייך לבאר את אוקימתת השו"ע ביבש, דביבש ביבש לא בעינן כלל לסברא של עומד להתערב – כדי ליצור ביטול בין החתיכות שבשתי הקדרות. והיינו - דס"ל שביטול ברוב חל אף במקומות רחוקים [עיין פמ"ג ריש סימן ק"ט].

חזינן בדברי הש"ך – שלא ס"ל הכי, ושיטתו כשיטת האחרונים – שביטול ברוב הוא דווקא במקום אחד [הארכנו בפלוגתא זו בשיעורים לעיל]. והוא דלא כשיטת היד יהודה (סימן ע' סקי"א ד"ה "אך עדיין") שדייק בש"ך סקט"ז – שביטול מהני אף במקומות שונים, בלא הסברא של עומד להתערב.

ואין להוכיח שאף ביבש בעינן לסברא זו, מדברי הרשב"א – שהוכיח יסוד זה מדין קופות, והתם ביבש איירינן. דהבאנו בשיעור הקודם את דברי היד יהודה, שבתרומה לכו"ע בעינן שיעור ביטול במקום אחד או לפחות עומד להתערב – כיון ששיעורו במאה ולא ברוב [עיי"ש שנתבאר סברת הדבר]. משא"כ ביבש בעלמא שסגי ברוב, ס"ל לפמ"ג לחוו"ד וליד יהודה – שמצטרף במקומות שונים אף שאין עומדים להתערב.

שיטת החוו"ד

החוו"ד מבאר בשיטת הש"ך, דאף שבעלמא מצרפים לביטול ברוב – אף באופן שאינו עומד להתערב, שתי קדירות של היתר שאני. דכאן אין שרש הספק איזו חתיכה היא האיסור – שאזי יש כאן שלש חתיכות ויחול ביטול ברוב. אלא שרש הספק הוא – לאיזו קדרה נפל האיסור, וא"כ אין כאן רוב להיתרא. וביארנו בשיעורים לעיל, שדבריו יובנו לפי שיטת החזו"א (ל"ז, כ') – שביטול ברוב אינו ביטול בכמות אלא "רוב צדדים". ולכן ס"ל לחזו"א ששתי חתיכות קטנות של היתר מבטלות חתיכה גדולה של איסור – אף שהיא גדולה משתיהן גם יחד, וכשיטת ה"חכם אחד" בפתחי תשובה ריש סימן ק"ט. לפ"ז יבוארו דברי החוו"ד הנ"ל, שבקדרות יש כאן רק שני צדדים לספק והוי כחד בחד – ולכן לא מהני ביטול בעלמא, ורק בצירוף הסברא של עומד להתערב – נחשב הכל כתערובת אחת, ואזי יש כאן ביטול. [בזה גם יבוארו דברי החוו"ד בסק"א, כמו שנתבאר בשיעורים לעיל].

שיטת היד יהודה

הש"ך בסימן ק"ט סקי"ב ס"ל דאיסור יבש שנתערב חד בתרי ובישל את התערובת בשתי קדרות קודם שנודע התערובת, הרי איסורו מדאורייתא – כיון שלא חל ביטול כל זמן שלא נודע התערובת. והמנח"י (כלל ל"ט אות י"ח) פליג עליה בתרתי, דס"ל שדין לא נודע הוא רק דרבנן, ועוד שאף עתה יחול ביטול – אף שהם בקדרות חלוקות. ואף שיש כאן גם אינו מינו [הרוטב – שנאסר קודם שנודע התערובת], צ"ל שכוונתו שנאמר "סלק..." ואזי האיסור בטל במינו – ושוב אין הרוטב נחשב כאיסור כלל. ואילו הש"ך לשיטתו (סצ"ח סק"ח) שלא ס"ל דין סלק, אתי שפיר שמחמיר כאן – שאין דין ביטול אחר שנודע התערובת, כיון שיש כאן אינו מינו שנאסר – ובעי ששים לבטלו.

ואף שיש כאן גם רוטב איסור והוא לח – שדינו בששים מדרבנן, ואמאי ס"ל למנח"י שסגי ברוב [ע"י "סלק"]. מבאר המנח"י ששתי קדרות נידונות כיבש ביבש – לשיטת הרשב"א הסובר שכל שאינו אוכל ודאי איסור נידון כיבש, כמבואר בדברי הש"ך כאן בריש סקי"ב.

והנה, הש"ך (בסוף דבריו) מביא ראיה לשיטתו מסימן קי"א ס"ז. ולכאורה כוונתו, שהציור שם שווה לציור כאן – שיש שתי קדרות שבאחת מהן יש איסור, חזינן שבעינן שיעור ששים [ע"י צירוף] ולא אמרינן שהאיסור בטל ברוב במינו ושוב אין כאן טעם איסור. והוא לכאורה קושיא על המנח"י.

דוחה המנח"י ראיה זו [ע"פ הבנת היד יהודה סימן ע' סקי"א ד"ה "ובזה"], שבסימן קי"א אין רוב כיון שהוא "ספק מקומות", וכמו שנתבאר לעיל בשיטת החוו"ד שכל שהספק הוא "להיכן נפל" - בעינן רוב קדרות ולא מהני רוב חתיכות. אולם הש"ך שהביא ראיה משם, ע"כ פליג על יסודו של החוו"ד וס"ל שהוא ספק רגיל ויש כאן רוב חתיכות [עיין יד יהודה שם שמדברי הש"ך בסימן ק"ט אין ראיה גמורה שחולק על החוו"ד, אולם מוכיח כן מדבריו בסימן קי"א סקט"ז, עיין שיעור קודם שהארכנו בדבריו].

אלא שלפ"ז – הדרא קושיא לדוכתא בשיטת הש"ך, אמאי לא יחול ביטול עתה אחר שנודע, וכן בסימן קי"א אמאי לא נאמר שיצטרפו שתי הקדרות לביטול ברוב. דבשלמא אם יסבור כסברת החוו"ד [וכן ס"ל לחוו"ד בדעת הש"ך] אתי שפיר, שהרי ס"ל שלא מצרפים מקומות שונים לביטול של יבש ביבש. וע"כ בעינן לסברא ש"כל העומד להתערב כמעורב דמי" – כדי לצרף את הקדרות, ובכה"ג הוי לח בלח – ולכן בסימן קי"א בעינן שיעור ששים. והא שבסימן ק"ט לא מצרפים את הקדרות יחד לשיעור ששים, צריך לדחוק דאיירי באופן שאינו עומד להתערב – כגון שני בני אדם וכדו'. ולכן כותב הש"ך שהוא איסור דאורייתא – שהרי אין כאן ביטול ברוב. ולפ"ז יהא מוכח מסימן קי"א, שהסברא של עומד להתערב – מהני אף בדאורייתא.

משא"כ להבנת היד יהודה – שהש"ך חולק על החוו"ד וס"ל שמצטרף לביטול אף במקומות שונים, לכאורה קשה בסימן ק"ט ובסימן קי"א – אמאי לא חל ביטול ברוב בין שלשת החתיכות שבשתי הקדרות.

מחדש היד יהודה שכשנופל איסור לקדרה – שאין בה שיעור ביטול, נאסרת קדרה זו אף בלא דין חנ"נ [או אפשר לסוחטו אסור] ושוב לא יהני לצרף עוד חתיכות דעלמא – כדי ליצור רוב לביטול האיסור. ורק ביבש ביבש שייך ביטול במקומות שונים – שהרי בכה"ג לא חל דין נאסרה על החתיכות שבקדרה זו אלא שאין כאן שיעור ביטול, ולזה מהני צירוף חתיכות ממקומות שונים.

היד יהודה (שם ריש אות י"א), בונה יסוד זה ע"פ דברי הרמב"ם (מאכ"א פט"ו הל"ד, הובאו בב"י בסימן ע' ס"ג) – שבשר שחוטה שנמלח עם בשר טרפה בעי ששים פעמים ששים משום שאין האיסור מתפשט בשווה, וממילא מקום המגע נאסר מיד וחיישינן שמא התפשט עד שיעור נ"ט ובעינן ס' פעמים ס', ולא מהני ששים רק כנגד האיסור לבד. והרי הרמב"ם לא ס"ל חנ"נ, וע"כ שמקום המגע נאסר ואינו מצטרף לשיעור ביטול.

אמנם, כל זה לענין צירוף לביטול בעלמא, אולם במקום שעומד להתערב – נחשב הכל כמעורב מעיקרא, ולא נאסר כלל בקדרה הראשונה. ולכן בסימן קי"א מהני צירוף הקדרות ולא חל "נאסרה" כלל. משא"כ בסימן ק"ט לא מצרפים את שתי הקדרות – כיון שיש רוטב שהוא אינו מינו, ובאינו מינו לא שייך כלל דין "כל הנכנס בספק..." כמו שהארכנו בשיעור הקודם. וא"כ אמרינן נאסרה בקדרה הראשונה, ושוב אין כאן ביטול בין שתי הקדרות. ובסימן קי"א שכן משתמשים ביסוד זה של "כל הנכנס..." – ע"כ צ"ל שאיירי במינו, והיינו שהרוטב שבקדרה הוא רוטב בשר בלא מים.

באופן אחר אפשר לומר – שאף בסימן ק"ט איירי במינו, ואעפ"כ לא שייך צירוף הקדרות כדי למנוע את ה"נאסרה". והוא משום שכל עוד לא נודע האיסור – לא שייך כלל צירוף הקדרות, כיון שאין כאן שם תערובת. ורק בקדרה ששם נפל האיסור- חל איסור – כיון שנתן טעם בקדרה, וא"כ קדרה זו נאסרה – ושוב כשנודע האיסור לא יהני צירוף הקדרות כיון שכבר נאסר.

סיכום

שיטת הש"ך בסימן ק"ט, שאם בישל את התערובת בשתי קדרות קודם שנודע האיסור, נאסרו מדאורייתא ולא מהני לצרף שיעור ביטול בין שתי הקדרות. ותמה המנח"י, אמאי לא יחול עתה ביטול בין החתיכות שבשתי הקדרות – ויותרו שתי הקדרות.

החוו"ד ס"ל שאין כאן רוב כלל כיון שהוא "ספק מקומות", ולכן אין ביטול של יבש ביבש. והא דמהני צירוף לששים בסימן קי"א, הוא משום שכל הנכנס לספק נחשב כמעורב ויש כאן ששים בין שתי הקדרות, משא"כ בסימן ק"ט – צ"ל שאיירי באופן שאינו עומד להתערב כלל.

היד יהודה מוכיח שהש"ך לא מקבל את יסודו של החוו"ד – "ספק מקומות", וא"כ לכאורה יש רוב של יבש ביבש בין שתי הקדרות. אלא שמחדש היד יהודה יסוד של "נאסרה", וממילא לא מהני צירוף בין הקדרות לביטול של יבש ביבש. ורק באופן שאפשר לצרפם – משום כל שנכנס בספק...", אזי נחשבים כמעורבים מעיקרא – ולא חל כלל דין נאסרה. ולכן, בסימן קי"א שאיירי במינו, יש צירוף בין הקדרות ולא חל דין נאסרה – ושפיר בטל בששים. משא"כ בסימן ק"ט שאיירי באינו מינו – ובזה פשיטא שלא שייך דין "כל הנכנס...", ממילא חל דין נאסרה בקדרה הראשונה – ושוב לא מהני צירוף לששים בין שתי הקדרות [וביארנו בעוד אופן – אף אם נעמיד גם את סימן ק"ט במין במינו].