טלטול מה_צ לצורך דבר המותר ודבר האסור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' ט"ו מנ"א תשס"ז

**א**

א] בדינא דטלטול מן הצד, דלא שרי אלא לצורך דבר המותר ולא לצורך דבר האסור, יש להסתפק היכא דמטלטל לצורך שניהם, אם הוי בכלל התירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, או דכיון דהוי הטלטול גם לצורך הדבר האסור, ה"ז אסור.

ועד"ז יל"ד גם לדעת התוס' בשבת דקכ"ג., דטלטול ההיתר בעוד האיסור עליו לא חשיב טלטול מן הצד, והא דשרי היכא דא"א לו לנער, הוא משום דהוי הטלטול אגב היתר, והנה גם היתר טלטול איסור אגב היתר הוא רק בדהוי הטלטול לצורך דבר המותר, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שבת דמ"ד., ויש להסתפק אם היכא דהוי הטלטול לצורך דבר המותר ולצורך דבר האסור, אית בי' להך התירא, ולהלן בדברינו נקטנו לאהבת הקיצור לישנא דטלטול מן הצד, אך לדעת התוס' אי"ז טלטול מן הצד אלא טלטול אגב היתר.

ונ' דיש ללמוד מכ"ד בד' הראשונים דכה"ג הוי כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ושרי.

ב] חדא, הוא ממש"כ בחי' הרמב"ן בשבת דקט"ז:, ז"ל, ואע"פ שיש בתוכן מעות, יש מקשים וכי יש בתוכן מעות מאי הוי והתנן כלכלה והאבן בתוכה והוא שמלאה פירות, ומתרצי דהכא מעות חשיבי ואלמלא משום כבוד ספרי הקדש הי' הכלי טפל להן, ולי נראה דלאו משום איסור טלטול שנינו אלא משום הצלה וכו' ואפי' למבוי שאסור להוציא שם, עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן שם, ונ' כוונתם, דהגם דאף בכלכלה מבו' בסוגיית הגמ' דקמ"ב. דכל שאפשר לו הוא צריך לנער האבן, אך הרי הכא א"א לו לנער וכמש"א בגמ' דקי"ז. דלא מצי שדי להו דאדהכי והכי נפלה דליקה, וע"כ מותר לו לטלטל התיק עם המעות מדינא.

ובחי' הרשב"א שם דקמ"ב., ז"ל, ואי באבן חשובה אע"ג דמלאה פירות ליתסר וכו', וכן נמי בתיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, ודוקא משום הצלת כתבי הקדש כדאיתא פרק כל כתבי הקדש, וי"ל דמעות חשיבי ולא בטילי ולעולם נעשה כלי בסיס להן אע"פ שהן מעורבין עם כלים, עכ"ל.

ובסה"ת סימן רמ"ה, ז"ל, ולא סגי לתת הטבעת בארנקי של מעות להציל המעות המוקצין כאבן אפי' לחצר המעורבת דשמא הטבעת בטל למעות שהרי המעות שוין יותר ולא דמי לנוטל בנו ואבן בידו וכלכלה ואבן בתוכה, עכ"ל.

ומבו' בד' הראשונים, דאי נימא דתיק שיש בו היתר ומעות אינו נעשה בסיס לדבר האסור, אף מותר להצילו מפני הדליקה, ול"ב בזה להיתר בפנ"ע דהצלה אגב הספר, דומיא דהא דמותר לטלטל כלכלה מלאה פירות אף שיש בתוכה אבן.

והנה הרי הא דמותר לטלטל כלכלה מלאה פירות אף שיש בתוכה אבן, הוא משום דהוי זה טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ואי נימא דלא הותר טלטול מן הצד אלא לצורך דבר המותר לבד, אך אם הוי אף לצורך הדבר האסור ה"ז אסור, א"כ הרי אין לנו להתיר להציל תיק שיש בתוכו מעות משום טלטול מן הצד, שהרי הויא ההצלה גם לצורך הדבר האסור.

ומצינו הך דינא דמותר להציל תיק שיש בו דבר המותר ודבר האסור, אף דהויא ההצלה גם לצורך דבר האסור, בד' הב"י בסימן של"ד בשם כל בו ותשובת הרשב"א, ז"ל, וכך הם דברי הכל בו שכתב בשם הר"פ שאם הניח מערב שבת פת או אוכלין בכיס מליאה מעות, מותר לטלטל בשבת מפני הדליקה או מפני האויבים, משום דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, והרשב"א כתב בתשובה לא אמרו אלא מצילין תיק הספר עם הספר ותיק התפילין עם התפילין אע"פ שיש בתוכן מעות, מפני שהתיק תשמיש הספר והתפילין כדי שלא יתעכב בהצלתן עד שיוציא הספר והתפילין וינער את התיק, וכן הדין בכלכלה שיש בה פירות והאבן בתוכה שאם הם פירות דמיטנפי מותר להוציא הכלכלה אע"פ שהאבן בתוכה, אבל אם הם פירות דלא מיטנפי אסור להוציאה עד שינער האבן מתוכה כדאיתא בפרק נוטל, ותיבה שיש בתוכה מעות כיוצא בה, עכ"ל הב"י, והרי להדיא דאף דהויא ההצלה גם לצורך דבר האסור, דאף ד' הרשב"א איירי היכא דצריך ההצלה להמעות, וכמו שדקדק הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"י (ד' יוהנסבורג) מד' הב"י, מ"מ אית בה להתירא דטלטול מן הצד.

ג] ומצינו כן עוד, במש"כ הרמב"ן במלחמות ס"פ נוטל, ז"ל, וא"ת היכי מטלטל להו אגב ריפתא וכו', אלא שאני וכו' מטלטול דבר המותר עם דבר האסור שעליו כגון גרעינין ע"ג ריפתא או בתוך לקנא דמיא וכו' דמיא למתני' במעות שע"ג הכר שמטלטלו לצורך מקומו ועודן עליו, ותנן נמי מסלק את הטבלא כולה ומנערה, כלומר שמטלטל לה עם הקליפין שעלי' עד מקום התנור ומנערה שם, עכ"ל.

וכ"ה בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, וכיון שעיקר הטלטול בפת דמיא למעות שעל הכר שמטלטלן ועודן עליו לפי שעיקר הטלטול בדבר המותר וכו', וכן זו ששנו לב"ש מסלק את הטבלא כולה ומנערה ה"נ הוא שמטלטל הטבלא עם הקליפין שעלי' עד מקום החיות ומנערה שם, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאף דהוי טלטול הטבלא עם הקליפין גם לצורך הקליפין, שהרי כתב שמטלטלן עד מקום התנור או החיות ומנערן שם, מ"מ אית בי' להתירא דטלטול מן הצד, והרי דכל דהוי הטלטול גם לצורך דבר המותר ה"ז מותר.

אמנם יש לדחות, דהתם שאני, דעיקר הטלטול הוי לצורך הדבר המותר, ואך דאחר שמפנה הקליפין מן השלחן מנערן במקום הראוי להן, אך אי"ז מטרת הטלטול, וע"כ ודאי דהוי בכלל התירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר.

אך העירוני דאכתי יש ללמוד להתיר בזה, מסוגיא דביצה דכ"א: דאמרי' התם הני סופלי לחיותא היכי שדינן להו ביו"ט וכו', תינח ביו"ט בשבת מאי איכא למימר מטלטלינן להו אגב ריפתא.

והנה לפ"ד הרמב"ן ודעימי' בס"פ נוטל, דהא דשרי לטלטל אגב ריפתא הוא משום שהן ע"ג הפת והוי טלטול מן הצד דשרי, הרי דה"נ מה שאמרו בסופלי דחיותא דמטלטלינן להו אגב ריפתא איירי בשהן ע"ג הפת והוי טלטול מן הצד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בביצה שם, וכ"ה בחי' הרשב"א בביצה שם, ז"ל, אבל הכא שמטלטל ההיתר בעצמו אלא שהאיסור ניטל עמו שרי ואפילו לכתחילה נמי, עכ"ל.

והנה הרי התם ודאי דהוי עיקר הטלטול גם לצורך הסופלי להאכילן לבהמות, ואפ"ה הוי בכלל התירא דטלטול מן הצד, ובע"כ דטלטול מן הצד שרי אף בדהוי לצורך דבר המותר ודבר האסור, והתם הוי נמי לצורך הדבר המותר, דהוא צריך לפת, וגם איירי דהוא צריך למקומו, וכמש"כ הרשב"א שם.[[1]](#footnote-2)

ד] ובאמת נ' דיש ללמוד כן מעיקר ד' הרמב"ן במלחמות ובחי' בס"פ נוטל והרשב"א שם, דהוצרכו לפרש מ"ש טלטול מן הצד דשרי, מככר או תינוק שלא התירוהו אלא למת בלבד, דשאני טלטול דבר האסור אגב הדבר המותר שעליו, מטלטול דבר המותר עם דבר האסור שעליו, ובחי' הריטב"א בדקמ"ב: האריך הרבה בזה, ז"ל, והא דאסיקנא שלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, יש מקשים דהא במשנתנו שמנער את הכר והמעות נופלות ה"ה מטלטל מעות אגב הכר וכו' ולאו קושיא היא כלל דשאני מתניתין שלא הניחו שם הכר והשולחן לדעת שיטלטלו האיסורין אגבייהו כדעבדינן הכא, ואי קשיא הא קשיא דאמרינן בשילהי פירקין דשמואל ורבא מטלטלי גרעינין אגב ריפתא ולקנא דמיא ומשמע דפליגי אהא דרב אשי דהכא, וזו כבר תירצה רבינו הגדול ז"ל דהתם אפי' רב אשי מודה, דשאני הכא שהוא אוחז באיסור לטלטלו אגב הככר שהניח עליו וכו', והילכך אסור לטלטלו מפני שהוא מטלטל את האיסור ממש, אבל ההיא דשמואל ורבא שמניח האיסור על ההיתר ומטלטל גוף ההיתר וניטל האיסור עמו בזה כו"ע עלמא לא פליגי, עכ"ל.

וכמדומה שאף הרמב"ן והרשב"א שלא הקשו אעיקר הא דלא התירו ככר או תינוק אלא למת בלבד מהא דשרי טלטול מן הצד באבן שע"פ החבית ובמעות שע"ג הכר, הוא משום דיש לפרש כמש"כ הריטב"א דלא שרי להניח מתחילה ע"ד לטלטל, וע"כ לא קשיא להו אלא בההיא דמטלטלי גרעינין אגב ריפתא ולקנא דמיא, דהתם חזינן דשרי אף להניח לכתחילה ע"ד לטלטל.

וצ"ב רב, דמאי קשיא להו, הרי בכל הני גווני שדנו בגמ' להתיר ע"י ככר או תינוק, איירי שעושה כן כדי להציל את הדבר האסור, וא"כ אף אי נימא דטלטול ע"י ככר או תינוק דמי לטלטולמן הצד, נמי ניחא הא דלא התירו ככר או תינוק אלא למת בלבד, שהרי אף טלטול מן הצד לא שרי אלא לצורך דבר המותר.

וצ"ל דסתימת הדברים משמע, דלא התירו להציל ע"י ככר או תינוק, אף אם צריך נמי למקומו, דהוי זה לצורך דבר המותר, וזהו דקשיא להו דמ"ש מטלטול מן הצד דשרי.

והנה אי נימא דלא שרי טלטול מן הצד אלא בדהוי לצורך דבר המותר לחוד, אך אם הוי אף לצורך דבר האסור ה"ז אסור, א"כ הרי אף אי נימא דהא דלא התירו ככר או תינוק איירי אף בשצריך למקומו, מ"מ ניחא הא דלא שרינן לי' מדין טלטול מן הצד, שהרי הוי הטלטול גם לצורך הצלת הדבר האסור.

ומוכח מד' הראשונים דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר שרי אף בדהוי גם לצורך דבר האסור, ואשר ע"כ הוצרכו לפרש דהא דלא התירו ככר או תינוק אלא למת בלבד, הוא משום דטלטול ע"י ככר או תינוק לא חשיב כטלטול מן הצד, וז"ב.

ה] ומצינו דכן פשיטא לי' להגרע"א ז"ל, בתשובתו שנד' בגל' שו"ע ד"י סימן ש"י והובא בבית מאיר שם עיי"ש שדן בעובדא שהי' בבית גוי תיבה ובתוכה מעות וגם הרבה טבעות ובהם אבנים שוים הרבה יותר ממעות שבתוכה, אם מותר לטלטל התיבה מבית הגוי לבית ישראל, כי הבעלים ירא להניחה בבית הגוי בלא שמירתו, או דעליו לנער וליקח הטבעות ולהניח המעות מפוזר במקום שניער, עיי"ש באורך, ועמש"נ בנידון זה להלן סקי"ב ואילך.

והנה הרי התם הי' הטלטול גם לצורך הטבעות וגם לצורך המעות, ואי נימא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור אסור, הי' לנו לאסור בזה, ומדפשיטא לי' להגרע"א ז"ל להתיר בזה, ולא דן אלא משום חובת ניעור, מבו' שדעתו דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור מותר, וכמש"נ כן מד' הראשונים, וז"ב.

ו] אמנם מצאתי בסו"ד הבית מאיר שם, שכתב במש"כ הגרע"א ז"ל להוכיח מסוגיית הגמ' בשבת דקי"ז. דמשמע דכל הא דשרי להציל תיק הספר עם המעות, וא"צ לנערן, הוא רק משום דאדהכי והכי נפלה דליקה, אך בלא"ה הי' אסור להציל עם המעות, ואי נימא דבשביל הפסד דבר האסור ג"כ א"צ לנער, א"כ הא בלא"ה הוי היתר גמור לטלטל המעות ע"י הס"ת.

וכתב ע"ז הבית מאיר, ז"ל, ולענ"ד בפשוט אין ראי' משם דהא וכו', דזה ההיתר אף להרמב"ם אינו אלא במונח כבר דברים המותרים עם דברים אסורים, לא אסרינן לי' הטלטול אם לא באופן שיזרקם ויופסדו, אבל הכא אטו ע"י דישדינהו יוספסדו הא מופסדים וקיימו, שאם לא יצילם כדינם יופסדו ממילא וכו', ומש"כ מר דמסתבר לו דבזה פליגי הכל בו והרשב"א, לענ"ד לאו בהכי פליגי וכו', אלא טעמו פשוט דדוקא היכי שצריך בטלטולו אך להכלי או לדבר המותר, ואנן באים לאסור לו טלטול דבר המותר או הכלי וכו' מחמת דבר האסור, בזה לא החמירו לאסור טלטול זה עד שינער הדבר האיסור ואפי' יופסד, דבמקום הפסד לא אסרי טלטול דבר המותר ושיגרום טלטול זה הפסידו, אבל במקום שמונח היתר ואיסור מקודם במקום שיפסד ע"י דליקה הוא רוצה לטלטל הכל כדי להצילו מהפסידו וכו', אבל דבר המוקצה לא שרי ומוכרח למשדינהו אף שיופסד, כי הפסד זה אין הטלטול גרם לו, אלא שמופסד וקאי אלא שרוצה להצילו מהפסידו, "נמצא עיקר טלטולו בעבור דבר האסור כמו בעבור דבר ההיתר נמי וכו', ועד"ז מחלקי התוס' לענין טלטול מה"צ בין היכא שהטלטול לצורך דבר המותר לבין היכא שהוא לצורך דבר האסור וכו', ותדע דאילו לדעתי' דמר דטעמו משום ההפסד המגיע לדבר האסור, הא בההצלה מפני הדליקה פשיטא דתמיד הוי השדי' הפסד לדבר המותר נמי משום דבין כך ובין כך וכו', אלא ודאי כדאמרן, עכ"ל.

והרי שחידש הבית מאיר, דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור אסור, וע"כ כל שעיקר הטלטול הוא גם להצלת המעות שהן דבר האסור, ה"ז אסור, וזהו דמסיק דיש לאסור אף אם אין יכול לנער משום הדבר המותר, שהרי בדליקה הוי הניעור הפסד לדבר המותר, כמש"א בגמ' שבת דקי"ז. דאדהכי והכי אתיא דליקה, דסו"ס כיון דהוי הטלטול גם לצורך הדבר האסור, ה"ז אסור.

אמנם כמדומה שמד' הראשונים מבו' כד' הגרע"א, דכל דהוי הטלטול לצורך דבר המותר, ה"ז מותר, אף אם הוי גם לצורך דבר האסור, וכמש"נ, וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ז] והנה אף שנתבאר מד' הראשונים דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר דשרי, הוא אף בשהוא צריך גם לדבר האסור, אמנם נ' פשוט, דכ"ז הוא היכא שגם משום צורך הדבר המותר הי' צריך לטלטל ההיתר עם האיסור שעליו ול"ה מצי לנערו, דכה"ג אף דהוא צריך גם לדבר האסור, מ"מ הוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור דשרי, אך כל שמשום צורך הדבר המותר א"צ לטלטל ההיתר עם האיסור שעליו דבידו לנערו, ואך שהוא צריך לדבר האסור וע"כ אינו מנערו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור.

והדברים מפורשים כן בד' הרשב"א בביצה שם, ז"ל, וא"ת והא אפילו כשמטלטל ההיתר ממש כיון דאפשר לנער האיסור היכי שרי וכו', י"ל דהתם כשצריך לגופו אבל בצריך למקומו מטלטלן ועודן עליו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דאם ל"ה צריך למקומן ל"ה מותר לטלטל הפת עם הסופלי דחיותא שעלי', אלא הי' צריך לנערן, והרי דאף דהי' צריך לטלטלן כדי להאכילן לבהמתו, מ"מ כיון שלא הותר טלטול מן הצד אלא לצורך דבר המותר, גם לא הותר שלא לנער משום צורך דבר האסור.

ופשוט דל"ד למה שדנו האחרונים אם היכא דא"א לו לנער משום הפסד המוקצה צריך לנער, ונת' בזה באורך להלן ענף ג', דאף אי נימא דהתם א"צ לנער, הוא משום שלא הצריכו לנער היכא שיבא עי"ז לידי הפסד, אך הכא שאינו בא לידי הפסד ע"י הניעור, ודאי דצריך לנער.

ומצינו כן גם בד' המג"א סימן רע"ז סק"ח שכתב בדין נר שעל השלחן היכא דלא נעשה השלחן בסיס, דמותר לטלטלו כשצריך למקום השלחן, וכן היכא דא"א לנער כגון דאיכא פסידא, עכ"ד.

ובתהל"ד שם סק"ה דקדק מד' המג"א, דלא שרי לטלטל השלחן עם הנר שעליו, רק היכא דאיכא פסידא, אך היכא דליכא פסידא, הגם דהוא צריך לגוף השלחן וגם להשתמש בנר, אסור לטלטל השלחן עם הנר וצריך ניעור, עכ"ד, וזה כמש"נ דהגם דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, מ"מ היכא דמשום צורך הדבר המותר הי' בידו לנערו, ואך שהדבר האסור נצרך לו וע"כ אינו מנערו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור.[[2]](#footnote-3)

אך אי"ז מתישב עם משמעות ד' המג"א בסימן רע"ט סק"ט, דטלטול נר מן הצד כדי להשתמש לאורו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, עייש"ה, וצ"ע בזה.

ח] אמנם יש להעיר בזה מד' התוס' בשבת דקמ"ב., ז"ל, וא"ת גבי קטן נמי נשדיי' לאבן מידו ואמאי שרי לטלטולי עם האבן, וי"ל אם ישליכו מידו יצעק התינוק ויבכה, וא"ת מ"ש דלא שרינן לטלטל תינוק אלא כשיש לו גיעגועין תיבטל אבן אגב תינוק כמו שהיא בטלה אגב כלכלה מלאה פירות, עכ"ל

ובחזו"א סימן מ"ז סק"ב כתב ע"ד התוס', ז"ל, ולולא דבריהם י"ל דהכא שאני דצריך לאבן לשעשע בו התינוק, והוי הטלטול "גם לצורך דבר האסור", ולא שרינן וכו' אלא במטלטל לצורך הניעור אבל מטלטל לצורך דבר האסור אף שלא נעשה דבר המותר בסיס לדבר האסור אסור וכמו שכתבו תו' מ"ד א', וה"נ אף שאין התינוק בסיס להאבן מ"מ אסור לטלטלו עם האבן, ודעת התו' דלא ניחא להו בזה צל"ע, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ' מד' התוס' דס"ל דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, וכמש"נ מד' הראשונים, וע"כ הגם דצריך לאבן לשעשע בו התינוק והוי הטלטול גם לצורך הדבר האסור, מ"מ הי' בדין שיהא בזה להתירא דטלטול מן הצד.

אך לפמש"נ הרי אף דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, מ"מ התם דמשום צורך הדבר המותר הי' בידו לנער את האבן, וכל הא דאינו מנערו הוא משום שהוא צריך לאבן לשעשע בו התינוק, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור.

ונ' לישב, דהגם דהיכא שאפשר לו לנער האיסור צריך לנערו אף אם הוא צריך לדבר האסור, היינו משום שאין הניעור גורם לו הפסד כלל, ואך דהוא צריך להשתמש בדבר האסור, דלא התירו טלטול מן הצד לצורך זה, אך בהאבן ביד תינוק דאם ינער האבן מידו יצעק התינוק ויבכה, א"צ לנערה, שהרי כבר הויא האבן ביד התינוק, ומניעת הניעור אינה לצורך תוספת שימוש בדבר האסור.

ולפ"ז הרי אכתי מוכח מד' התוס', דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור מותר, שהרי התם הוי הטלטול גם לצורך האבן לשעשע בו התינוק, ואפ"ה דנו התוס' להתיר בזה משום טלטול מן הצד, אך יש לדחות, דהתם הוי עיקר הטלטול לצורך התינוק, ואין לו צורך להגבי' האבן מצ"ע, אלא משום שהוא מגבי' התינוק, וע"כ חשיב דהוי הטלטול לצורך דבר המותר.

אמנם באמת יל"פ ד' התוס' בע"א, דס"ל דטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, וכמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רע"ו בדעתם, ואשר ע"כ אף הא דצריך לאבן לשעשע בו התינוק חשיב כצורך דבר המותר, ואשר זהו שדנו התוס' להתיר לטלטל תינוק שהאבן בידו משום טלטול מן הצד, והגם דמניעת הניעור היא לצורך השימוש באבן, חשיב זה כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר דשרי.

ולדרך זו אין ללמוד מד' התוס' דטלטול מן הצד מותר אף בדהוי לצורך דבר המותר ודבר האסור, שהרי התם הוי הטלטול רק לצורך דבר המותר, דאף צורך השימוש באבן צורך דבר המותר הוא.

ט] ועד"ז צ"ל גם בביאור מש"א בשבת דקמ"ב., אהא דתנן דנוטל אדם כלכלה והאבן בתוכה, ופריך עלה דלינערינהו נעורי, ומשני אמר רב חייא בר אשי אמר רבא הכא בכלכלה פחותה עסקינן דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה.

ובד' תו"י שם מבו' דמכוון שינויא דגמ' הוא, דכיון דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה, ע"כ א"א לו לנער את האבן, וכ"ה מבו' בתורי"ד שם, ועיי"ש גם בחי' הריטב"א, אמנם דעת הרמב"ם והטור דכיון דנעשית האבן דופן לכלכלה, ע"כ חשיבא האבן ככלי ומותר לטלטלה.

וצ"ב מ"ט לא חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, שהרי הוי הטלטול לצורך שימוש באבן, ואף לפמש"נ דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, מ"מ כיון דמשום צורך הדבר המותר הי' בידו לנער את האבן, וכל הא שאינו מנערה הוא משום שהוא צריך לה שתהא דופן לכלכלה, בדין דיהא חשוב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור.

אמנם לדעת הרי"ד גופי' ניחא, שהרי מבו' בפסקיו בדמ"ג: דלא ס"ל לחלק בין לצורך דבר המותר לבין לצורך דבר האסור, ולדידן דקי"ל דטלטול מן הצד שרי היינו אף בדהוי לצורך דבר האסור, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דשרי לטלטל הכלכלה עם האבן, אף אי נימא דטלטול האבן חשיב כלצורך דבר האסור, וז"פ.

וצ"ל בזה ע"ד מש"נ לעיל בד' התוס' תרי גווני, חדא, דהגם דהיכא שאפשר לו לנער האיסור צריך לנערו אף אם הוא צריך לדבר האסור, ולא הותר לו שלא לנער לצורך הדבר האסור, מ"מ הכא שהאבן כבר משמשת לו עתה כדופן לכלכלה, לא נתחייב לנערה ולהפסיד שימוש זה.

ולפ"ז יש ללמוד מהתם דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור ודבר המותר מותר, וכעין שנתבאר לעיל בד' התוס', אך יש לדחות כמש"נ שם לדחות, ואכמ"ל.

עוד י"ל, אי נימא דטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור חשיב כלצורך דבר המותר, וע"כ אף הא דהוא צריך לאבן שתהא דופן לכלכלה חשיב כצורך דבר המותר, וע"כ שרי לטלטלה כלכלה שהאבן בתוכה שנעשה דופן לכלכלה, דהגם דמניעת הניעור היא לצורך השימוש באבן שתהא דופן בכלכלה, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר דשרי.

ולד' החזו"א שנקט דאין להתיר טלטול התינוק עם האבן, דחשיב כטלטול מה"צ לצורך דבר האסור, צ"ע דא"כ מ"ט מותר לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה אף שהוא צריך לשימוש האבן, והעירוני דצ"ל בזה, דשאני הכא דהאבן משמשת יחד עם הכלכלה, ואי"ז שימוש בפנ"ע באבן, וע"כ חשיב שפיר שעיקר הטלטול הוא בדבר המותר, ומשא"כ בתינוק שהאבן בידו, דהאבן משמשת בפנ"ע, וע"כ חשיב דטלטול האבן הוא לצורך דבר האסור.

י] והנה במג"א סימן שי"א סקכ"ד כתב, ז"ל, ובאמת ברא"ש משמע דאם כונתו לטלטל דבר המוקצה, אפי' צריך למקומו אסור, ולא שרי אלא בשאין מכוין כלל לטלטל המוקצה כמו בצנון, עכ"ל.

וצ"ע רב, דהיאך מצינו למימר דכל שכונתו לטלטל המוקצה אפי' צריך למקומו אסור, הרי להדיא אמרו בשבת דקמ"ב: דאם צריך למקומו מטלטלן ועודן עליו, והרי דטלטול מן הצד שרי, אף היכא שכונתו לטלטל המוקצה משום שהוא צריך למקומו.

והפשוט בזה, דמש"כ המג"א בדעת הרא"ש דאם כונתו לטלטל המוקצה אפי' צריך למקומו אסור, הוא רק היכא שא"צ אלא למקומו של הדבר האסור, דומיא דהוצאת המת לצורך כהנים, דבכה"ג חשיב דהוי הטלטול לצורך דבר האסור, וה"ז אסור, אך היכא דצריך גם למקומו של הדבר המותר, דהוי הטלטול לצורך דבר המותר, הרי דהגם דהוא צריך גם למקומו של הדבר האסור, הוי זה כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור דמותר.

אך צ"ע, שהרי כבר נת' לעיל סק"ז ללמוד מד' הרשב"א, דהגם דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, מ"מ היכא דמשום צורך הדבר המותר הי' בידו לנער את האיסור, ואך שהוא צריך לאיסור וע"כ אינו מנערו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור, ונת' שכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רע"ז סק"ח.

ולפ"ז הרי דלפ"מ שדן המג"א בדעת הרא"ש דכל שכונתו לטלטל המוקצה אפי' צריך למקומו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, א"כ הי' בדין דכה"ג דאפשר לו לנער את האיסור, ואך שהוא צריך למקומו של האיסור וע"כ אינו מנערו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור ואסור, כמו שמצינו כה"ג בד' המג"א גופי' בסימן רע"ז וכנ"ל, וע"כ הרי ממש"א בגמ' דבצריך למקומו מטלטלן ועודן עליו, מוכח דצורך מקומו של הדבר האסור חשיב כצורך דבר המותר, והדר קשיא מש"כ המג"א בדעת הרא"ש דכה"ג חשיב כצורך דבר האסור.

יא] ויש לישב בזה, בדרך רחוקה קצת, דהך מילתא אם שרי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, היכא שבידו לנער, וכל הא דאינו מנער הוא משום דצריך להשתמש באיסור, מיתלי תלי בהך מילתא גופא אם הותר טלטול מן הצד לצורך מקומו של הדבר האסור, וע"כ הגם שמבו' בד' הרשב"א דכל שאינו מנער משום דצריך לדבר האסור, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור ואסור, וכן נקט המג"א גופי' בסימן רע"ז, מ"מ לפ"מ שדן המג"א בדעת הרא"ש דהיכא שכונתו לטלטל המוקצה אף דצריך למקומו אסור, יהא הדין דכל דעיקר הטלטול הוא לצורך דבר המותר שרי, הגם דבידו לנער וכל הא דאינו מנער הוא משום צורך הדבר האסור.

והטעם בזה הוא, דאי נימא דטלטול מן הצד שרי, הגם שכונתו לטלטל הדבר האסור משום שצריך למקומו, הרי בע"כ דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, אי"ז משום דבכה"ג מתייחס הטלטול לדבר האסור, דא"כ הי' לנו לאסור כל היכא שמתכוין לטלטל הדבר האסור אף אם צריך למקומו, אלא בע"כ דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור הוא משום שלא התירו טלטול מן הצד משום צורך דדבר האסור, וכמפורש כן בד' הריטב"א בכ"ד, ונת' בזה במק"א.

ולפ"ז הרי כיון שלא התירו טלטול מן הצד היכא שבידו לנער, הרי דהגם דיש לו צורך בהדבר האסור, מ"מ אי"ז טעם שלא להצריכו לנער, שהרי לא התירו טלטול מן הצד משום צורך זה, וה"נ לא נתבטל חובת ניעור משום צורך זה.

אך אי נימא דכל שכונתו לטלטל המוקצה אפי' צריך למקומו אסור, הרי היינו משום דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, הוא משום שהטלטול מתייחס לדבר האסור, וע"כ כל שכונתו לטלטל המוקצה אסור, דהגם שהוא צריך למקומו שהוא צורך דבר המותר, מ"מ כיון שכונתו לטלטל המוקצה מתייחס הטלטול לדבר האסור וע"כ ה"ז אסור.

ולפ"ז הרי לא מצינו דלא התירו טלטול מן הצד משום צורך דדבר האסור, דלעולם י"ל דכל שהתירו טלטול מן הצד התירוהו אף משום צורך דבר האסור, ואך דכל שמטלטל לצורך דבר האסור, מתייחס הטלטול לדבר האסור, ולא חשיב כטלטול מן הצד גמור.

ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכל דהוי הטלטול לצורך דבר המותר, הגם דאפשר לו לנערו וכל מה שאינו מנערו הוא משום צורך הדבר האסור, אפ"ה שרי, דכיון שלא הצריכו לנער במקום צורך, י"ל דסגי לזה צורך הדבר האסור, שהרי לא מצינו כלל שלא התירו טלטול מן הצד משום צורך הדבר האסור, ושפיר י"ל דצורך דבר האסור חשיב כצורך להתיר, ואשר ע"כ גם סגי בזה שלא להצריכו לנער, ודו"ק.

**ג**

יב] הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"י בד' יוהנסבורג נסתפק בעובדא שהי' בבית גוי תיבה ובתוכה מעות וגם הרבה טבעות ובהם אבנים שוים הרבה יותר ממעות שבתוכה, אם מותר לטלטל התיבה מבית הגוי לבית ישראל, כי הבעלים ירא להניחה בבית הגוי בלא שמירתו.

וכתב הגרע"א דהדין פשוט דמותר לטלטלו כיון שההיתר חשוב יותר מן האיסור וא"א לנערו.

אך שוב נסתפק הגרע"א, דלא מצינו מפורש להיתר אלא היכא שא"א לנער שיופסד ההיתר בניעור, כההיא דכלכלה מלאה פירות רטובים, אבל היכא דהפסידא בניעור לדבר איסור כמו נידו"ד דיכול לנער וליקח הטבעות ולהניח המעות מפוזר במקום שניער, והחשש רק שיופסד המעות, בזה במה שמטלטל בלא ניעור הוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור, או דנימא דבכל גוונא שיהא הפסד בניעור לא חייבו חכמים לנערו.

ועיי"ש בד' הגרע"א שהוכיח לאסור בזה, חדא, מסוגיא דשבת דקי"ז. ותוס' שם, דמבו' דמהא דשרי להציל תיק הספר שיש בתוכו מעות וא"צ לנערן, חזינן דהתירו לו טלטול מוקצה אטו שמציל הספר משום כבוד שמים, ואי נימא דאף בכה"ג דהניער הוי פסידא לדבר האסור א"צ לנער, א"כ מה בכך דיכול לנער, הא מדינא הוי זה היתר גמור, שהרי א"א לו לנער משום שיפסדו המעות בדליקה, עיי"ש מה שדן לדחות בזה.

עוד הוכיח בזה, ממש"כ הבית יוסף בסימן של"ד, ז"ל, וכך הם דברי הכל בו שכתב בשם הר"פ שאם הניח מערב שבת פת או אוכלין בכיס מליאה מעות, מותר לטלטל בשבת מפני הדליקה או מפני האויבים, משום דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, והרשב"א כתב בתשובה לא אמרו אלא מצילין תיק הספר עם הספר ותיק התפילין עם התפילין אע"פ שיש בתוכן מעות, מפני שהתיק תשמיש הספר והתפילין כדי שלא יתעכב בהצלתן עד שיוציא הספר והתפילין וינער את התיק, וכן הדין בכלכלה שיש בה פירות והאבן בתוכה שאם הם פירות דמיטנפי מותר להוציא הכלכלה אע"פ שהאבן בתוכה, אבל אם הם פירות דלא מיטנפי אסור להוציאה עד שינער האבן מתוכה כדאיתא בפרק נוטל, ותיבה שיש בתוכה מעות כיוצא בה, עכ"ל הב"י, ומבו' בד' הב"י דהרשב"א מיירי דצריך ההצלה להמעות, כההיא דהכל בו, וע"ז כתב הב"י דהרשב"א חולק ע"ד הכל בו וס"ל דאף בכה"ג אסור היכא דלא מיטנפי הפירות, ומשמע דמשום טלטול הוא אף לחצר מעורבת מדמדמה לכלכלה מלאה פירות, הרי מפורש דדעת הרשב"א לאסור היכא דמפסיד בניעור לדבר האסור, וכפי הנראה דבזה פליגי הכל בו והרשב"א, דלהכל בו מותר אף היכא דיכול ליטול הפת ולנער המעות משום דהוי פסידא להמעות, ולהרשב"א אסור משום דבעי שיהי' פסידא לדבר מותר.

יג] אמנם הבית מאיר שם כתב להתיר, אף היכא דמניעת הניעור היא משום הפסד הדבר האסור, ולמד כן מל' הרמב"ם פכ"ה מהל' שבת הט"ז, ז"ל, היתה הכלכלה מלאה פירות והאבן בתוך הפירות אם היו וכו' נוטל אותה כמות שהיא, שאם ינער הפירות יטנפו בעפר "ובמקום הפסד לא גזרו", עכ"ל, ומדסתם הרמב"ם וכתב דבמקום הפסד לא גזרו, ולא כתב דבמקום הפסד "דבר המותר" לא גזרו, ש"מ שאין לחלק.[[3]](#footnote-4)

ועיי"ש שהביא שכ"ה מפורש להתיר בזה בד' הב"ח סו"ס ש"י, וד' הב"ח אלו הובאו במג"א שם סקי"א, ובשעה"צ בסימן ש"ט סקי"ז, וכ"ה גם במ"ב סימן רע"ז סוסקי"ח בשם הפמ"ג, וכ"כ הגר"ז בסימן רע"ז ס"ו, וע' חזו"א סימן מ"ז סקכ"ב שדן לפרש בד' רש"י בשבת דקמ"ב. דלא שרינן שלא לנער משום הצלת המוקצה, עיי"ש.

וכן מצינו גם בד' הגרע"א גופי' במקום אחר דפשיטא לי' להתיר בזה, והוא במש"כ בגל' שו"ע סימן של"ה ס"ד, ז"ל, שמבטלו מהיכנו, ק' לי למה דפסק בשו"ע סימן רס"ו ס"ז, הכא לישתרי להניח כלי תחתיו ע"ד כשיתמלא לחזור ולשופכו אל הגיגית, כיון שלא הי' עלי' ביה"ש וגם אין דעתו להניח שם כל השבת וצ"ע, עכ"ל, ועי' בדברינו ב? מש"נ לדון בקו' הגרע"א ז"ל מכמה פנים.

והנה הרי התם אפשר לו לנער הדלף במקומו, ואך שיפסד הדלף בכך, וא"כ אי נימא דאיכא חובת ניעור אף היכא שיפסד הדבר המוקצה עי"ז, הי' בדין דיהא אסור ליטול הכלי עם הדלף לשופכו בתוך הגיגית, אלא יהא צריך לנערו במקומו, ובע"כ מד' הגרע"א שם שנקט דלא חייבוהו לנער היכא שיפסד המוקצה עי"ז.

יד] והנה לדברי כל הני רבוותא דס"ל דאף היכא דיהא הפסד לדבר האסור, א"צ לנער, קשיא מסוגית הגמ' בשבת דקי"ז. ומד' הרשב"א בתשובה, אשר מזה הוכיח הגרע"א ז"ל דלא שרי טלטול מן הצד, היכא דמניעת הניעור היא לצורך הדבר האסור.

ועיי"ש בבית מאיר בסוף דבריו מש"כ לדחות בזה, דהתם הוי האיסור משום דהוי הטלטול גם לצורך דבר האסור, ולא הותר טלטול מן הצד אלא בדהוי לצורך דבר המותר לחוד, והבאנו דבריו לעיל סק"ו.

אך הנה כבר נת' בדברינו בענף א' ללמוד מד' הראשונים בכ"ד דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר שרי, אף אם הוי גם לצורך דבר האסור, ולפ"ז הדק"ל.

טו] ונ' די"ל בזה, דיש לחלק בזה בין האופנים, דהאמנם כל היכא שיגרם לו הפסד לדבר האסור ע"י הניעור, א"צ לנער, אך כ"ז הוא היכא שאם הי' מניח הכל במקומו לא הי' נגרם לו הפסד זה, דבכה"ג כיון שהוא צריך לדבר המותר, אין לנו להצריכו לנער הדבר האסור, כיון שעי"ז יגרם לו הפסד, ובמקום הפסד לא גזרו להצריכו לנער.

אך משא"כ היכא שאם אם הי' מניח הכל במקומו הי' נפסד הדבר האסור, אשר נמצא דאין הניעור לצורך טלטול הדבר המותר גורם לו הפסד, בכה"ג ודאי צריך לנער האיסור, דרק היכא שהניעור גורם לו הפסד לא הצריכוהו לנער, אך היכא דגם בלא הניעור יהא לו הפסד זה, ורק ע"י טלטול המוקצה למקום אחר ימנע הפסד זה, ודאי דצריך הוא לנער, דבכה"ג נמצא דאין מניעת הניעור משום הפסד המוקצה, אלא הוי מניעת הניעור לצורך הצלת המוקצה, שהרי גם בלא הניעור הי' נפסד המוקצה אם הי' נשאר במקום זה, ונמצא דאין הניעור גורם הפסד, אלא להיפך מניעת הניעור מצלת את המוקצה, ובכה"ג אם אינו מנער, הוי זה טלטול מן הצד לצורך דבר האסור.

והיינו דהא דא"צ לנער אף משום פסידא דהדבר האסור, הוא משום שהרי התירו טלטול מן הצד לצורך הדבר המותר, והגם שלא התירו לזה היכא דאפשר בע"א, וע"כ כל דאפשר לו לנער לא התירו לו טלטול מן הצד, מ"מ לא הצריכוהו להפסיד ממונו משום כך, וע"כ אם יגרם לו הפסד עי"ז, אינו צריך לנער, וכ"ז הוא אם יגרם לו ההפסד ע"י הניעור, אך כל שההפסד הי' נגרם לו גם בלא"ה, לא הותר לו לימנע מניעור המוקצה כדי להציל את המוקצה.

ויל"פ עוד בזה, למש"כ החזו"א סימן מ"ז סקכ"ב, ז"ל, ונראה דהא דשרי לטלטל הכלכלה והאבן בתוכה בפירות המיטנפין הוא משום דכל הטלטול מתיחס אל הפירות המותרים, ולא אל האבן, וכן בטמאה עם הטהורה, אלא היכא דאפשר לנער ואינו מנער מתיחס הטלטול גם אל המוקצה, אבל היכא שבניעורו יהי' הפסד, ניכר שאין הטלטול משום צורך המוקצה בטלטולן, אלא ע"כ הוא מטלטלן, עכ"ל, וטעם זה שייך אף היכא שיהא הפסד למוקצה בניעורו, דמ"מ אין הטלטול משום צורך המוקצה, אלא ע"כ הוא מטלטלו משום שהוא צריך לדבר המותר, וא"א לו לנער את המוקצה כיון שיפסד עי"ז, אך משא"כ היכא שהי' המוקצה נפסד אף אם הי' נשאר במקומו, ואין הניעור גורם לו הפסד, הרי בכה"ג הוי הטלטול משום צורך המוקצה, דאי משום צורך דבר המותר, הרי בידו לנער האיסור, שהרי לא יגרם לו עי"ז הפסד יותר ממה שהי' נפסד אם הי' משאיר הכל במקומו, וע"כ מתייחס הטלטול גם אל המוקצה ואסור.

ויל"פ עוד הטעם בזה, למש"כ הריטב"א דהיתר טלטול מן הצד לצורך דבר המותר הוא שהתירו טלטול מן הצד לצורך כבוד שבת, והנה היכא דע"י הניעור יפסד הדבר המוקצה, הרי דאי נימא דאף בכה"ג צריך לנער, הרי ימנע מלטלטל את הדבר המותר, דעי"ז יגרם לו הפסד למוקצה, וע"כ משום כבוד שבת התירו לו שלא לנער בכה"ג, ומשא"כ היכא דאף אם ישאר הכל במקומו יפסד הדבר האסור, ואין הניעור גורם הפסד כלל, הרי בכה"ג לא ימנע כבוד שבת ע"י חובת הניעור, וע"כ ודאי דצריך הוא לנער.

ולפ"ז מתישב ד' האחרונים שנקטו דא"צ לנער היכא שיגרם עי"ז פסידא לדבר האסור, ול"ק מסוגיית הגמ' בשבת דקי"ז. ומד' הרשב"א בתשובה דמבו' דצריך לנער המעות אף שיפסדו, דהתם הרי אף יפסדו המעות אף אם ישארו במקומן ולא ינערם, ובכה"ג ודאי דצריך הוא לנער, אך ד' האחרונים הרי הם בגוונא דיגרם הפסד לדבר האסור ע"י הניעור, ובכה"ג שפיר י"ל דא"צ לנער, וז"פ.

ולפי האמור, הרי דבעובדא דהגרע"א שפיר הי' מותר לטלטל התיבה עם המעות שבתוכה וא"צ לנערן, שהרי התם יגרם הפסד למעות ע"י הניעור, דאף אם יש לחוש לגניבה אף אם ישאיר כל התיבה במקומה, וכמבו' שם בד' הגרע"א, (אך בד' הבית מאיר בתחילת דבריו נ' שהבין דל"ה חשש הפסד בזה), מ"מ ודאי דאם ינער ויפלו המעות לארץ יש לחוש טפי שיגנבו, ונמצא דהניעור גורם הפסד, וכל כה"ג א"צ לנער.

טז] והנה הגרע"א הוכיח עוד לאסור בזה, ממש"כ בהג"א שבת פ"ג סימן י"ח, ז"ל, ונראה דה"ה אם יש בכלי דבר היתר דלא אפשר לנערו אם לא יתקלקל דמותר לתת אותו כלי תחת הנר לקבל השמן או נר עצמו שיפול שם דהא יכול לטלטלו לכל הפחות לכשיכבה אגב התירא כמו כנונא אגב קיטמי', עכ"ל, והובאו ד' הג"א אלו במג"א סימן רס"ה סק"ב, (ובמ"ב שם הביא לזה, אך השמיט לתנאי זה דא"א לנערו, אלא כתב אם הוא בענין שמותר לטלטל בשבילו כמש"כ בסו"ס ש"י), והנה בהמשך ד' ההג"א שם מבו' דהניעור הוי הפסד לשמן, ואפ"ה אם לא יפסד ההיתר בניעור, צריך לנער השמן מן הכלי, והרי דהצריכו חכמים לנער האיסור, אף היכא דיפסד האיסור ע"י הניעור, ועי' בבית מאיר בסו"ד מה שדן לדחות בזה, ועי' תהל"ד סימן ש"י סק"ח, וצ"ב.

ואולי יש מקום לדחות, דשאני התם שהניח הכלי בשבת לקבל בו השמן ע"ד לטלטלו, ובכה"ג לא התירו שלא לנער משום הפסד השמן, וצ"ע אם י"ל כן.

יז] ומאידך הוכיח הגרע"א להתיר בזה, ממש"כ בשו"ת הריב"ש סימן צ"ג דמשמע דאם הי' הלחם חשוב יותר מהשמן דמותר לטלטלו אף דיוכל ליקח הפת ולנער השמן וכו', משמע דבלא"ה מותר דלא מיקרי אפשר לנער משום פסידא דשמן, עכ"ד.

וראי' זו צ"ב, שהרי מה שדן הריב"ש להתיר לטלטל הנר, אין לפרש דהוא בשצריך לנר כדי לשמרו מן הגנבים וכיו"ב, שהרי נר הוי כלי שמלאכתו לאיסור, ולא שרי לטלטלו כדי לשמרו, ורחוק לומר דס"ל דנר לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, או דאזיל בשיטת הרא"ש שהובאה בשו"ע סימן ש"ח ס"ה דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור ע"י ככר או תינוק, וגם אין מצוי כ"כ שהוא צריך לגופו של הנר, ובע"כ דאיירי בצריך למקומו, והרי היכא דצריך למקומו שרי לטלטלן ועודן עליו, אא"כ איירי בגוונא, דהגם דצריך למקום הנר, מ"מ בידו לנער השמן לצדדים ולא יהא צריך למקום השמן, וא"כ מנא לי' להגרע"א דהא דא"צ לנער השמן הוא משום הפסד השמן.

גם לא ידעתי מנלי' להגרע"א דא"צ לנער השמן, דילמא מה שסתם הריב"ש בזה ולא הצריך לנער, איירי בשלא נשתייר שמן בנר, אך אם נשתייר שמן בנר אה"נ צריך לנערו, שהרי הריב"ש שם לא דן כלל על חובת ניעור, וע"כ שפיר י"ל דאיירי בגוונא דא"א לנער השמן משום דצריך למקומו, או דאיירי בשלא נשתייר שמן בנר.

והעירוני עוד בזה, דבע"כ צריך להעמיד ד' הריב"ש בשהוא צריך למקומו, דאל"כ תיקשי דמ"מ היכא שלא נשתייר שמן בנר, יהא צריך לנער הפתילה, שאינה נפסדת ע"י הניעור, ובע"כ דאיירי בשצריך למקומו וע"כ א"א לו לנער, וצ"ע בכ"ז.

**ד**

יח] ואמנם בעיקר הך מילתא שנתבאר דעת הרבה מן האחרונים דלא הצריכו לנער אם יופסד המוקצה עי"ז, צ"ב, דמנלן הך מילתא דלא הצריכו חכמים לנער במקום הפסד, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ם, הרי מהא דמצינו דא"צ לנער היכא שיפסד ההיתר עי"ז לכאו' אין ללמוד דלא הצריכו לנער במקום הפסד.

דהנה הרי הותר טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, וא"כ לכאו' ודאי דהיכא דמניעת הניעור היא לצורך דבר המותר, ל"ש כלל לדון שיהא בזה חובת ניעור, שהרי מותר לטלטל המוקצה בטלטול מן הצד, אף אם כל עיקר הטלטול הוא כדי שלא יגרום המוקצה נזק לדבר המותר, וא"כ ל"ש כלל לדון שיהא חובת ניעור על המוקצה היכא דיגרם עי"ז הפסד לדבר המותר, אך היכא דמניעת הניעור היא לצורך הדבר האסור, מהיכ"ת נימא דהקילו חכמים שא"צ לנער במקום הפסד.

ונ' דצ"ל בזה, דבטלטול כלכלה שיש בתוכה פירות המטנפין ואבן, לא מצינו למימר דהא דא"צ לנער האבן הוא משום דהוי טלטול האבן לצורך הפירות שלא יטנפו, שהרי התם אין טלטול האבן מונע טינוף הפירות, אלא דאם ינער האבן יפלו אף הפירות ויטנפו, ובכה"ג לא מצינו לחשוב טלטול האבן כטלטול לצורך דבר המותר, וע"כ הי' בדין שיהא צריך לנער את האבן, שהרי אין טלטולה לצורך דבר המותר, ומהא דא"צ לנער בכה"ג, שמעינן דבמקום הפסד לא גזרו להצריך לנער, וכל' הרמב"ם, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה, דה"נ היכא שיפסד המוקצה ע"י הניעור, לא הצריכוהו לנער.

יט] והנה בחזו"א סימן מ"ז סקכ"ב הק' במש"כ הרמב"ם דהא דא"צ לנער בפירות המטנפין, הוא משום דבמקום הפסד לא גזרו, שהרי גם לצורך מקומו אמרינן מטלטלו ועודן עליו, והתם הרי ליכא הפסד, עיי"ש מש"כ לדחוק בד' הרמב"ם.

ולמש"נ ניחא, דהתם ל"ב כלל לה"ט דבמקום הפסד לא גזרו, שהרי התם הי' מותר לטלטל את המעות, אף אם כל עיקר הטלטול הוא לצורך מקום המעות, דהוי זה טלטול לצורך דבר המותר, וא"כ ל"ש לדון כלל שיהא בזה חובת ניעור, שהרי מותר לכתחילה לטלטל המעות לצורך זה.

ולא הוצרך הרמב"ם לה"ט דבמקום הפסד לא גזרו, אלא בפירות המטנפין, אשר התם אין טלטול האבן לצורך הפירות, ואך שאם ינער האבן יפלו אף הפירות ויטנפו, ובכה"ג לא מצינו לחשוב טלטול האבן כטלטול לצורך דבר המותר, וע"כ הי' בדין שיהא צריך לנער את האבן, שהרי אין טלטולה לצורך דבר המותר, ואך דבמקום הפסד לא גזרו להצריכו לנער, וז"ב.

1. ואין לדחות דשמא צורך שימוש בדבר האסור חשיב כצורך דבר המותר, ואשר ע"כ אף להאכיל לבהמותיו חשיב כצורך דבר המותר, דא"כ הי' מותר לטלטל הפת בעוד הסופלי עלי', אף אם בידו לנערן, כיון שהן צריכין לו לצורך דבר המותר, ובד' הרשב"א שם מפורש דאם בידו לנערן אסור, ובע"כ דהא דהסופלי צריכין לו להאכילן לבהמותיו חשיב כצורך דבר האסור, והטעם בזה הוא או משום דצורך שימוש בדבר האסור חשיב כצורך דבר האסור, או משום דהבהמות נמי הוו דבר האסור, וע"כ צורך האכלתן חשיב כצורך דבר האסור, והיינו דממ"נ חשיב כצורך דבר האסור, שהרי הסופלי עצמן הוו דבר האסור, וגם הבהמות שצריכין להשתמש בהן הוו דבר האסור, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך כבר הביא התהל"ד שם מש"כ הגר"ז שם ס"ו, ז"ל, ואם צריך לגוף השלחן לטלטלו למקום אחר, אם אפשר לנער ממנו הנר וכו' ינערנו ממנו מתחלה וכו', ואם א"א לנער (כגון שהוא צריך עוד לנר זה במקום האחר וכו') רשאי לטלטלנו בעוד הנר עליו וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הגר"ז דאף דמניעת הניעור היא לצורך דבר האסור לחודי', שהרי הגר"ז בסימן רע"ו האריך דצורך שימוש בנר חשיב כלצורך דבר האסור, אפ"ה א"צ לנער, ולכאו' שלא כד' הרשב"א בביצה המפורשים, דכל כה"ג צריך לנער.

   וראתי בס' שש"כ פ"כ הע' קס"ח שכתב בשם הגרש"ז זצ"ל, שפירש ד' הגר"ז דאיירי בגוונא שעיקר רצונו הוא לטלטל את השלחן למק"א, אך אינו רוצה לנער את הנר מפני שאינו רוצה להפסיד הנאתו מהאור, אבל אם כונתו כדי ליהנות משניהם במקום אחר, מודה דאסור, עכ"ד, וזה כעין מש"נ להלן סק"ח וסק"ט, בביאור ד' התוס' בשבת דקמ"ב, ובביאור סוגיית הגמ' שם, ואך דהכא הוא מחודש טפי, דבגווני דהתם ל"מ לנער את הדבר האסור, משום שהוא משמש עתה לדבר המותר, וא"צ להפסיד שימוש זה, ומשא"כ הכא שמעביר הנר למקום אחר, הרי אם ינערנו עדין ישמש לו במקומו, ואך דהוא רוצה להשתמש בו במקום אחר, והגם שצריך שיהא הנר שם משום שמעביר השלחן לשם, מ"מ הי' מסתבר דכה"ג אי"ז טעם שלא יהא צריך לנער, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן מ"ז סקכ"ב כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ובר"מ פכ"ה הט"ז כ' ובמקום הפסד לא גזרו, וצ"ע לא יטלטל ולא יפסיד, ועוד דגם לצורך מקומו אמרינן מטלטלו ועודן עליו וכו', עכ"ל, אך בפשוטו נ' בביאור ד' הרמב"ם, דהגם שבידו לא לטלטל ולא להפסיד, מ"מ אחר שהתירו לו לטלטל לצורך דבר המותר, לא חייבוהו לנער במקום הפסד, שהרי הא דצריך לנער, הוא משום דכל היכא דאיכא לתקוני מתקנינן, כמש"כ הריטב"א והר"ן בשבת דקמ"ב., ולא הצריכוהו לתקן היכא שיבא עי"ז לידי הפסד, (והחזו"א דלא ניח"ל בזה הוא לטעמי' בגדר חובת ניעור, ואכמ"ל), ומשה"ק החזו"א דגם לצורך מקומו אמרי' מטלטלו ועודן עליו, עמש"נ בזה להלן סקי"ט. [↑](#footnote-ref-4)