סימן יטז עוד בדין ביעור
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן ?**

**בגדר ביעור במע"ש ובכורים**

**א**

**דברי הרמב"ן עה"ת שביעור שביעית אינו שריפה כמו ביעור מעשרות, ומקשה שביעור מע"ש ובכורים הוא באיבוד מהעולם**

הנה הרמב"ן עה"ת [פרשת בהר] כתב לגבי דין ביעור של שביעית שהוא כמו ביעור מעשרות, וז"ל 'ואין הענין שיהיו הפירות אחר זמן הביעור אסורין בהנאה ובאכילה ויהא מחויב לאבדם ולא מנו חכמים במשנה פירות שביעית לא מן הנשרפים ולא מן הנקברים ואינו אלא שהוא צריך לבערם מרשותו ולהפקירם לעניים ולכל אדם כענין בערתי הקדש מן הבית'. מבואר בדברי הרמב"ן שהשוה את ביעור מעשרות לביעור שביעית, וכוונתו להוכיח מהלשון 'מן הבית' שענין הביעור הוא רק להוציא מהבית.

וצ"ע דהא במע"ש וביכורים צריך לשורפם ולאבדם מהעולם כמש"כ במשנה 'המעשר שני והביכורים מתבערים בכל מקום' והיאך כתב הרמב"ן להוכיח מזה לשביעית שמועיל להוציאו מרשותו, וביותר דהפסוק 'בערתי הקודש מן הבית' קאי על מע"ש ובכורים דאיקרו קודש ומינה ילפינן שצריך לשורפם ולא קאי על שאר המעשרות, ואילו הרמב"ן הוכיח מפס' זה להיפך דסגי להוציאם מביתו וצ"ע.

**מצדד לבאר עפ"ד התו"ז שעיקר דין ביעור הוא להוציאו מביתו**

ובפשוטו מבואר בזה, כמו שחידש התורת זרעים (במשנה דידן) שעיקר דין ביעור מע"ש הוא להוציאו מהבית ולהפקירו ואין דין לאבדו מהעולם אלא שא"א להפקיר מע"ש כיון שהוא ממון גבוה ולכך צריך לשורפו. ועפ"ז כתב התו"ז שבבכורים אי"צ שריפה כיון שיכול להפקירם ולהוציאם מרשותו ודווקא במע"ש שהוא ממון גבוה ולא מועיל בו הפקר צריך לשורפו.

והוכיח כן מדברי הרמב"ם (בפי"א ממע"ש ה"ח), וז"ל 'נשארו אצלו פירות מעשר שני של ודאי או נטע רבעי או מעות פדייתן ה''ז מבערן ומשליך לים או שורף נשאר אצלו מעשר שני של דמאי אינו חייב לבערו נשאר אצלו בכורים הרי הן מתבערין בכל מקום', משמע מדבריו שרק במע"ש צריך שריפה אבל בביכורים לא כתב שצריך שריפה משום דסגי להוציאו מרשותו.

ולפי"ז מתבאר היטב דברי הרמב"ן שהוכיח מביעור מעשרות שהמושג 'ביעור' הוא 'הוצאה מרשותו' ולא איבוד מהעולם אלא שבמע"ש שא"א להפקירו צריך לשורפו, אבל בשביעית שאפשר להפקירו אי"צ לאבדו מהעולם.

**ב**

**מקשה מדברי הרמב"ן ביבמות שכתב שביעור מעשרות כביעור חמץ, ומקשה עוד על ד' התו"ז**

וצ"ע בזה, דהא ברמב"ן ביבמות (דף עג) משמע בהדיא שביעור מע"ש הוא כביעור חמץ ולא סגי להוציאו מרשותו, וז"ל 'וחייבין בביעור פי' לבערו מן העולם כגון ביעור חמץ', וכעי"ז כתבו הרשב"א והריטב"א. ודוחק לומר שמש"כ שצריך לשרוף כביעור חמץ הוא משום שהמעשר ממון גבוה וא"א להפקירו, דבפשטות משמע שדין הביעור הוא כמו ביעור חמץ שיש חיוב דווקא לשורפו.

ובעיקר דברי התו"ז צ"ע, דהא קתני במתני' 'ר' שמעון אומר הביכורים ניתנין לכהנים כתרומה' וביאר הר"ש שר' שמעון סובר שבבכורים אי"צ לבער מהעולם אלא דין הביעור שלהם כמו תרומות שצריך ליתן לכהן, ואי נימא כדברי התו"ז שהביעור של בכורים [אליבא דת"ק] הוא רק להוציאו מהבית א"כ במה ת"ק מחמיר יותר מר"ש הרי אדרבה לר"ש צריך ליתנו לכהן ונכלל בזה להוציא מרשותו [ובמשנה בבכורים שהביא הר"ש איתא 'ר' שמעון פוטר' ומבואר בהדיא שהוא מיקל].

עוד יל"ע, שהרי לדעת הירושלמי אפשר ליתן מע"ש במתנה, וא"כ לשיטתו יועיל הביעור אף של מע"ש ע"י מתנה או הפקר וצל"ע.

**ג**

**מדייק מכמה דוכתי כדברי התורת זרעים**

ומאידך יש לדקדק כדברי התורת זרעים ממשמעות דברי הרמב"ם שכתב (בפי"א ה"ח) וז"ל 'אינו מתודה עד שלא ישאר אצלו אחת מן המתנות שכן הוא אומר בוידוי בערתי הקדש מן הבית כו', ואח"כ כתב הרמב"ם 'כיצד הוא עושה אם נשאר אצלו תרומה ותרומת מעשר נותנה לכהן מעשר ראשון נותנו ללוי מעשר עני נותנו לעניים נשארו אצלו פירות מעשר שני של ודאי או נטע רבעי או מעות פדייתן ה''ז מבערן ומשליך לים או שורף' כו', משמע מדבריו שעיקר דין הביעור הוא להוציאו מהבית והדין שריפה של מע"ש הוא בשביל להוציאו מהבית וצ"ע.

וביותר משמע כך מפירוש המשניות (וכבר דייק כך התו"ז), שכתב 'וענין מתבערים שיתבערו ויאבדו אותן הפירות עד שלא ימצא מהם אצלו וברשותו כלל לפי שנא' בערתי הקודש מן הבית'.

וכך הוא לשון הפס' דכתיב 'בערתי הקודש מן הבית' ולא כתוב לשורפם וכמו בשביעית שכתוב 'כלה מן הבית'? וצ"ע.

**ד**

**חוקר אם ביעור מע"ש ובכורים הוא דין בחפצא או בגברא**

והנראה בעז"ה בזה, דהנה יש לחקור בגדר הביעור של מע"ש וביכורים שהוא איבוד מהעולם, האם החיוב ביעור הוא מדין החפצא שהפירות טעונים שריפה כמו כל האיסורי הנאה שטעונים שריפה שמדין החפצא יש דין לשורפם[[1]](#footnote-1), או שזהו חיוב על הגברא לבער את הדבר ולהתנתק ממנו והתחדש שלא סגי להוציאו מרשותו אלא צריך להיפרד ממנו פירוד גמור ע"י שישרפנו.

ומקור לחקירה זו, דהנה בחידושי הגר"ח (הל' חו"מ) כתב שיסוד מח' ר' יהודה וחכמים בביעור חמץ אי בעינן שריפה או שביעורו בכל דבר, דנחלקו אם הביעור הוא בחפצא או בגברא, שלפי ר' יהודה שביעור חמץ הוא בשריפה מוכרח שזה הוא הדין של החפצא שעומד לישרף דאל"כ אין טעם שצריך דווקא לשורפו, אבל לרבנן שביעור חמץ בכל דבר משום דסברי שביעור חמץ הוא דין בגברא ולכך אין נפ"מ איך הוא מוציא ממנו את החמץ, ובזה תירץ את קושיית הרע"א על הטור שלפי רבנן חמץ חשיב מהנקברין ולא מהנשרפין משום שהדין ביעור לשיטתם הוא בגברא ע"ש. ומעתה יש להסתפק בביעור מעשרות אם הוא דין בחפצא או בגברא.

ובפשטות יש לפשוט את הספק מעצם דברי הגר"ח, דכיון שבמע"ש אפשר לזורקו לים או לפוררו ואי"צ דווקא לשורפו א"כ מוכח שהוא דין של הגברא כמו ביעור חמץ לרבנן. אמנם י"ל שמש"כ הגר"ח שלרבנן הוא דין בגברא, אין כוונתו שהוא מוכרח מעצם הדין של רבנן שאינו רק בשריפה, אלא שסבר הטור שלרבנן אין לנו הוכחה שזה דין של החפצא ויתכן שאפרו אסור ואולי היה לו ראיה מהגמ' לזה, אבל עצם הדבר שאפשר לפוררו יתכן שכך הוא דין החפצא שצריך להתבער מהעולם בכל אופן, וא"כ י"ל שכך הוא דין ביעור מעשרות וצל"ע. ועכ"פ נראה יותר לומר שביעור מעשרות הוא דין בגברא כמשי"ת.

**מבאר לפי"ז את דברי הרמב"ם**

ונראה שזהו הביאור בדברי הרמב"ם, שכתב שענין הביעור הוא שהפירות יאבדו מרשותו, דפשיטא שדין הביעור מחייב לבער מהעולם ולא רק להוציא מרשותו, אמנם גדר חיוב זה אינו שהחפצא טעון ביעור אלא עיקר הענין הוא בשביל שלא יהיה לגברא חמץ ועיקר תכלית הביעור הוא לאבד מרשותו את החמץ, אלא שהצריכה התורה ביעור אלימתא מהגברא ע"י שיאבדנו מהעולם דבזה נחשב שהאדם יותר נפרד מהחמץ, וזהו שכתב הרמב"ם בתחילה שהביעור הוא שלא ישאר ברשותו ואח"כ כתב כיצד הוא עושה שזורק לים או מבערן, כי האופן לעשות את הביעור של מע"ש הוא ע"י שמאבד את עצם הדבר מהעולם. ונמצא שדין הביעור הוא באיבוד הדבר, ומהות הביעור להוציאו מרשותו.

וזה כוונת לשון הפסוק 'בערתי הקודש מן הבית' שלכאו' הוא סתירה מיניה וביה דבתחילה כתוב' 'בערתי' ואח"כ כתוב 'מן הבית', אמנם הביאור בזה שהתחדש כאן צורת הוצאה מהבית ע"י ביעור דבעינן הוצאה מוחלטת מרשותו ע"י שיאבדו מהעולם. וכמו שביאר לן הגר"ח גדר זה בביעור חמץ לרבנן.

**ה**

**מבאר לפי"ז כמין חומר את הוכחת הרמב"ן ממע"ש לשביעית**

ומעתה נבוא בעז"ה לבאר את דברי הרמב"ן, דהנה הרמב"ן כתב בתחילה 'ואין הענין שיהיו הפירות אחר זמן הביעור אסורין בהנאה ובאכילה ויהא מחויב לאבדם', מבואר מדבריו שלפי הצד שהביעור בשביעית הוא לאבדו מהעולם מוכרח שיהא אסור בהנאה, וצ"ב מנין להרמב"ן שלפי השיטות [הרמב"ם] שיש דין ביעור של שריפה בשביעית שהפירות אסורין בהנאה ובאכילה, ומ"ט תליא החיוב שריפה באיסור הנאה.

ונראה הביאור, שהרמב"ן נקט שאם יש דין ביעור של איבוד מהעולם בשביעית בהכרח שהוא דין מצד החפצא של הדבר שהוא נאסר בהנאה ומחמת זה חייב לבערו כמו איסוה"נ שנשרפין, וזהו שכתב הרמב"ן שאין דין ביעור שאסור בהנאה ומחמת כן יש דין שריפה, אלא שחיוב ביעור הוא דין על הגברא שמצווה להתנתק מהשביעית לאחר זמן הביעור וצריך להוציאו מהבית, וממילא אין מקום לאוסרו בהנאה.

וזהו שהוכיח הרמב"ן ממע"ש שהדין ביעור אינו דין על החפצא שטעון ביעור אלא הוא חיוב על הגברא להתנתק מהמע"ש כמש"כ 'בערתי הקודש מן הבית' שמוכח שיש מושג של ביעור שענינו להוציא מהבית ואינו דין על החפצא. ואמנם בביעור מע"ש התחדש שיש דין ביעור של איבוד מהעולם [יותר מתרומה שצריך ליתנה לכהן] ואינו כביעור של שביעית שהוא דין להפקיר את הפירות, אכן מ"מ בתרוייהו יסוד הדין ביעור אחד הוא, דהוי דין על הגברא להוציא ממנו את הדבר, אלא שבמע"ש החיוב להתנתק ממנו הוא בדרגא של איבוד מהעולם משא"כ בשביעית שלא התחדש ביעור זה, וא"כ שפיר הוכיח הרמב"ן שהלשון 'ביערתי הקודש מן הבית' מתפרש אף כשהחפצא אינו טעון ביעור אלא רק ביעור מהגברא.

ונמצא שהרמב"ן הבין בדע' הרמב"ם שביעור בשביעית הוא דין בחפצא והוא אסור בהנאה ולכך הוכיח מביעור מעשרות שיש דין ביעור שהוא ביחס לגברא. ויל"ע דלמא גם ביעור שביעית להרמב"ם הוא דין של הגברא לבער ממנו את השביעית כמו ביעור חמץ לרבנן. וי"ל שבביעור חמץ יש פס' שנאסר בהנאה והוא דין נפרד מהביעור, אבל בשביעית כל האיסוה"נ הוא מדין הביעור ובהכרח שהוא דין של החפצא. ועוד יתכן דס"ל להרמב"ן שביעור חמץ אף לרבנן הוא דין בחפצא ודלא כהגר"ח וצל"ע.

**ו**

**מדקדק בד' הרמב"ן שלאחר זמן הביעור אינו אסור בהנאה, ודלא כהאחרו' שהובאו בסימן הקודם**

עוד יש לדקדק בדברי הרמב"ן שאם עבר ולא ביער אין הפירות נאסרים בהנאה לאחר זמן הביעור, דהרמב"ן כתב שבשביעית אינו נאסר בהנאה וחייב לבער כמו בערתי הקודש מן הבית, ומשמע דחד דינא הוא האיסוה"נ והחיוב שריפה, ועוד שאם במע"ש נאסר בהנאה ואעפ"כ אין דין שריפה [מצד החפצא] מנא ליה שאין הדין כך גם בשביעית, ולכאו' מוכח מזה דלא כהאחרונים שהבאנו בסימן הקודם שלאחר הביעור נאסר בהנאה וי"ל[[2]](#footnote-2).

**ז**

**חוקר לפי האחרונים שנאסר בהנאה לאחר זמן הביעור, האם ביעור הוא דין על החפצא**

והנה לפי האחרונים שסוברים שלאחר זמן הביעור הפירות נאסרים בהנאה [והן השעה"מ והאדר"ת והרש"ס והגר"א והקרית ספר, הבאנו דבריהם בסימן הקודם], יש לחקור האם סברי שביעור הוא דין על החפצא של הפירות שטעונים שריפה [ולכך נאסרים לאחר הביעור כיון שלא התקיים דינם], או דסברי נמי שהחיוב ביעור הוא על הגברא שמחוייב לבערם מרשותו ע"י שריפה, אלא שמ"מ יש דין נוסף שהפירות נאסרים לאחר זמן הביעור.[[3]](#footnote-3)

**נפ"מ בחקירה זו ע"פ דברי הדרך אמונה**

ולכאו' יש נפ"מ לדינא בחקירה זו היא, דהנה הדרך אמונה (פי"א סקנ"ב) כתב בשם החזו"א 'מי שיש לו הרבה פירות בקופסאות סגורין ואין יכול לפותחן ולעשר שלא יתקלקלו וגם אין יכול לעשר עליהן ממקום אחר יפקירם לפני זמן הביעור ולא יזכה בהן כלל עד שירצה לאוכלן ואז יעשרם ויבער מיד'[[4]](#footnote-4), והקשה בביה"ל מ"ט חייב לבער כשזוכה בהם הרי בזמן הביעור הפירות היו הפקר, וכתב שביעור הוא דין על הפירות שיתבערו ולא על הגברא ולכך אף שבשעת הביעור היו הפירות הפקר חייב לבערם כשזוכה בהם לאחר הביעור, והקשה מנ"ל שביעור הוא דין על הפירות ולא על הגברא עכ"ד. ונמצא שזוהי הנפ"מ בחקירה זו אם ביעור הוא דין על הגברא או על החפצא לגבי אם זכה בפירות לאחר זמן הביעור. [[5]](#footnote-5)

אולם נראה דאף אי נימא שהחיוב ביעור על הגברא, מ"מ י"ל שאם זכה לאחר זמן הביעור חייב לבער, והוא לפי"מ שבארנו בסימן הקודם שלפי השיטות שלאחר זמן הביעור הפירות אסורים בהנאה, גדר החיוב ביעור הוא כמו ביעור חמץ שכיון שהפירות אסורים בהנאה חל עליו חיוב לבער פירות אלו מרשותו [ואין האיסוה"נ תוצאה מזה שלא ביער], וא"כ נראה שאף שבשעת הביעור לא היה עליו חיוב ביעור על פירות שאינם ברשותו מ"מ כשזוכה בפירות מתחדש עליו החיוב ביעור על פירות אלו כיון שגוף הפירות נאסרו בהנאה דנגמר זמן אכילתם, ואין נפ"מ בזה שהפירות לא היו ברשותו בזמן הביעור דסו"ס הפירות עצמם נאסרו בהנאה ויש חיוב ביעור על הגברא שיש לו פירות אלו ודו"ק.

אמנם לפי"ד החזו"א עצמו שגדר דין ביעור הוא דהוי לאו הבא מכלל עשה ואין חיוב נוסף בביעור א"כ אין סברא כלל לומר דהוי דין על החפצא ועיין.

**ח**

ולכאו' יש להוכיח בסברא שהדין ביעור אינו דין בחפצא, שהרי בזמן הביעור עדיין אינו אסור בהנאה וכל החיוב שריפה הוא בשביל שלא יאסר בהנאה, וא"כ לכאו' לא שייך לומר שיש דין ביעור בחפצא בדבר שעדיין לא נאסר בהנאה, ועיין. אמנם באמת יל"ע בזה טובא לגבי ביעור חמץ לר"י שהוא דין בחפצא היאך מקיימים ביעור קודם חצות שעדיין לא נאסר בהנאה, ובאמת נחלקו בזה הראשונים אם מצות תשביתו הוא קודם חצות או לאחר חצות ולשיטת רש"י קשיא, וראיתי שעמד בזה בחי' ר' שמואל בפסחים בדף ד: איך מקיים את הביעור של החפצא קודם זמנו ע"ש.

והנה האדר"ת הביא ראיה מהרמב"ן ביבמות שמע"ש נאסר בהנאה לאחר הביעור ממש"כ הרמב"ן שביעור מע"ש הוא כביעור חמץ. ויתכן שגם לפי האדר"ת החיוב ביעור אינו על החפצא אלא כמו ביעור חמץ לרבנן שחייב לבערו מרשותו ע"י כילוי מהעולם. אמנם ע"ש שכתב שהוא הלל"מ שצריך לבער כמו קדשים פסולים שטעונים שריפה, ומשמע מזה שהחיוב ביעור מדין החפצא דהא לכאו' בקדשים הוא דין בחפצא וצל"ע.

ובעיקר הוכחת האדר"ת מהרמב"ן ביבמות, הקשה המנחת שלמה שהרי חמץ אינו אסור לאחר הפסח מן הדין אלא מקנס וא"כ אדרבה משם מוכח שלאחר הביעור אינו אסור בהנאה. וראיתי בספר שערי מעשר שני שכתב ביאור פשוט בזה, שכוונת האדר"ת להוכיח מחמץ שבתוך הפסח שאסור בהנאה מדינא וחייב לשורפו מחמת האיסוה"נ, ומשמע ברמב"ן שדין הביעור של מע"ש הוא כביעור חמץ שמחמת איסורו חייב לבערו, אלא שבחמץ לאחר הפסח כלה הדין ביעור ולכך אינו אסור בהנאה רק מדרבנן אבל בביעור מע"ש שיש דין ביעור גם לאחר זמן הביעור אסור בהנאה לעולם.

1. ויש שהביאו ראיה שביעור הוא דין בחפצא מהא דיש דין ביעור בטבל אע"פ שעדיין לא חל על הגברא חיוב תרו"מ. אמנם עי' עמק ברכה עמ' ס"ה שביאר את דין ביעור בטבל ע"פ דברי הט"ז שיש חיוב הפרשה בטבל, ועי' חזו"א דמאי סי' ד סק"ב. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועוד שהרמב"ן הוכיח שביעור אינו שריפה מהא דלא קתני שביעית לא בנשרפין ולא בנקברין, והוכחה זו קיימא אף במע"ש לאחר זמן הביעור דלא קתני במשנה בתמורה. וצ"ע לפי האחרונים מ"ט לא קתני לה עכ"פ בהדי הנקברין. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש להוסיף לצד זה, מה שבארנו בסימן הקודם שהאיסור הנאה של הפירות לאחר הביעור אינו משום שעבר ולא ביער אלא הוא משום שנגמר דין המעשרות בזמן הביעור ופקע זמן היתר אכילתו, וא"כ י"ל שהביעור הוא חיוב נוסף שהגברא חייב להתנתק מהמע"ש שאסור לו לאוכלו. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"כ המנח"ש סי' ס"ה ענף א שיש דין ביעור כשזוכה מהפקר. [↑](#footnote-ref-4)
5. עוד נפ"מ י"ל בזה, לגבי מע"ש הפקר שברשותו, שאם החיוב ביעור הוא דין על החפצא לכאו' כל אדם מחוייב לקיים את הדין ביעור של החפצא, אבל אם החיוב ביעור הוא דין על הגברא לכאו' אינו מחוייב לקיים את הדין ביעור בזה ויכול להוציאו מרשותו כיון שלא התחייב בביעור וצל"ע בזה. ועי' תורת זרעים שביעית פ"ט מ"ב שחקר לגבי שביעית אם יש חיוב ביעור על פירות הפקר שברשותו. [↑](#footnote-ref-5)