כלים פרק יב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

# פרק י"ב משנה א'

טבעת אדם טמאה, טבעת בהמה וכלים טהורה.

## ביאור הדין דטבעת בהמה וכלים טהורה

**א]** מצינו ב' דרכים ב הדין דטבעת הכלים טהורה, א) הר"ש והרא"ש והרע"ב כאן ב) רש"י ותוס' והראשונים בשבת סג:, ויבואר להלן.

**בר"ש ברא"ש וברע"ב** ביארו משום דלא רבי קרא לטומאה אלא תכשיטי אדם ולא תכשיטי כלים, וביאוה"ד דהנה לעיל [פי"א מ"ח] כ' הראשונים דטומאת תכשיטים נתרבה מקרא, הרי מבואר דמסברא לא היו תכשיטים טמאים אלא צריכים ריבוי בפנ"ע, ומעתה לא נתרבה אלא תכשיטי אדם ולא תכשיטי בהמה. אך יש לעי' דהא גופא טעמא בעי מה טעם יש לחלק בין תכשיטי אדם לתכשיטי בהמה.

**ובתוי"ט** כאן ביאר בתרי גווני **א)**. תפסת מרובה לא תפסת, ולכאו' כוונתו דכיון דחידוש הוא, אין לך בו אלא חידושו, ורק תכשיטי אדם ולא תכשיטי כלים, **ב)**. עוד הביא מרש"י שבת נב: "דאין תכשיט לכלי", ולכאו' הביאור דאין חשיבות של תכשיט, אלא רק לתכשיטי אדם אבל תכשיט כלי לא חשוב תכשיט כלל.

**ובחידושי הגר"ח הלוי** [פרק י' מכלים] כ' לבאר דהנה בגמ' שבת סג: ילפי' דתכשיט כל שהוא מקבל טומאה מקרא ד"כל כלי מעשה", הרי דגדר הילפותא הוא דגם תכשיט חשוב כלי מעשה, [ומשום דסד"א דתכשיטים שבאים ליפות האדם לא חשיב כלי מעשה, וקמ"ל קרא דחשיב כלי מעשה], ולפי"ז ביאר דתכשיטי בהמה טהורים משום דבעינן שיהיה דוקא כלי מעשה דאדם.

**ב] ברש"י** **שבת סג:** [ד"ה תחת] מבואר טעם אחר בדין תכשיטי כלים טהורים, דהוא משום 'דכלים המשמשים כלים טהורים', ורק כלי המשמש אדם טמא, ועיי"ש דמיירי בדין "בירית טהורה" דהוא כלי העשוי להחזיק בתי שוקיה שלא יפלו, וכ' רש"י וז"ל תחת אצדעה שבזרוע עומדת בשוק, להחזיק בתי שוקיה שלא יפלו ויראו שוקיה, הלכך טהורה, דלאו לנוי היא, וכלי תשמיש נמי לא הוי **"אלא כלי המשמש כלי"**, **דומיא דטבעות הכלים**, דאמרינן בפרקין דלעיל דטהורין, וכו' עכ"ל.

מבואר ברש"י דיסוד החסרון בתכשיט כלים דטהור הוא משום דהוי כלי המשמש את הכלי, וכל משמשי כלים טהורים, **וכ"כ התוס' שם [ד"ה בירית], ובריטב"א שם, ובמאירי שם.**

## ישוב הסתירה מרש"י דף נב. לרש"י דף סג:

**ג]** אך יש להקשות דרש"י בשבת דף נב: כ' הטעם דתכשיטי כלים טהורים, משום "דלאו תכשיט הוא" וכפי שהביאו התוי"ט, והוא דין בטומאת תכשיטים דלא נתרבה אלא תכשיט אדם, אבל תכשיט בהמה דלא חשוב תכשיט לא נתרבה לטומאה, ואילו ברש"י שבת סג: מבו' דהטעם הוא משום דמשמשי כלים טהורין, וזה לכאו' טעם אחר דאינו שייך דוקא לתכשיטים, אלא הוא דין בכל משמשי כלים דטהורים.

ונראה לבאר דהנה נתבאר מהגר"ח דהגדר בגזה"כ דתכשיטים טמאים הוא דחשיבי כלי מעשה, וביאור הדבר דגם להתקשט ולהתנאות נחשב שימוש בחפץ, ומעתה י"ל דהטעם דתכשיטי כלים טהורין אין הכוונה דלקשט בהמה לא חשיב שימוש בכלי, אלא דאף דיש כאן שימוש בכלי מ"מ הוי משמשי כלים, ומשמשי כלים טהורים. נמצא דמה דכ' רש"י בדף נב. 'דלאו תכשיט הוא' כוונתו דאין "**דין** טומאת תכשיט לתכשיט כלי", משום דכל טומאת תכשיט הוא מדין משמש, אבל משמשי כלים טהורים.

עוד אפשר לבאר דרש"י נקט "דטבעת הכלים" משום דפעמים שיש בהטבעת שני מטרות שימוש, האחת לקישוט הכלי, והשני שימוש נוסף לשמש את הכלי למטרה אחרת, ומעתה בכדי לבאר דטבעת הכלים טהורה צריכים לתרי הטעמים, א. דאין לה טומאת תכשיטים וזהו שכ' רש"י בשבת דף נב. דטהור משום דאין תכשיט לכלי והיינו דאינו חשוב תכשיט, ב. ועוד צריכים לבאר דאין הטבעת תטמא מדין כלי תשמיש כיון שיש לה עוד מטרה, וזהו מש"כ רש"י בדף סג: דמשמשי כלים טהורים, ולכן טבעת הכלים טהורה.

## בענין דין דמשמשי כלים טהורים

**ד]** ובעיקר ביאור הדין דמשמשי כלים טהורים מצינו ב' אופנים **א**). **בתפא"י** [אות י"א] כ' משום דאין לו שם בפנ"ע עכ"ד, ויש לבאר הדברים דמשמשי כלים הם נטפלים להכלים להיות חלק מן הכלי שהם משמשים אותו, ומעתה כיון שהם חלק מן הכלי, כשהם בפנ"ע הרי הם מקצת כלי, ואין להם שם בפנ"ע דשמם על שם עיקר הכלי, [ועי' מש"כ בענין שם בפנ"ע מהחזו"א ולפי דבריו באמת אינו תלוי בשם לווי אלא תלוי בעיקר וטפל, ולפי דבריו באמת הוא מתיישב טפי עיי"ש].

**ב)**. **בספר משנת טהרות** כ' לבאר משום דלא הוי כלי מעשה, דכלי מעשה הוא שמשמש שימוש חשוב לאדם, אבל משמש כלים לאו חשוב הוא למהוי כלי מעשה, ועי' לשון רש"י סג: "וכלי תשמיש נמי לא הוי", משמע כהנ"ל דהוא חסרון בשם כלי תשמיש, דהיינו כלי מעשה.

ובעיקר דין זה דמבואר ברש"י סג: דמשמשי כלים טהורים, מצינו **בריטב"א שבת [דף סד.]** דהביא בשם "יש שפירשו" דנחלקו בזה דכ' דדוקא 'תכשיטי' בהמה טהורים, אבל כלי הנעשה 'לשמש הבהמה' טמא. ולכאו' מבואר דלא כרש"י אלא דבאמת משמשי בהמה וכלים מקבלים טומאה, דחשיב כלי מעשה כיון דעכ"פ משמש. [[1]](#footnote-1)

ועי' **ביאור הגר"א על התוספתא** [פ"ד ה"ב] דפירש התוספתא דטהור מדין משמשי כלים דטהורים, ומבואר דנקט כשיטת רש"י [ולא כהריטב"א].

ושאר כל הטבעות טהורות

**ה] ברש"י שבת** נב. **[ד"ה ושאר כל הטבעות]** כ' כגון העשויה לדלת עכ"ל, ועי' **משנה אחרונה** כאן שהקשה דהא פשיטא דטהורה כיון דהיא מחוברת לקרקע, וכל המחובר לקרקע הרי הוא כקרקע, ועיי"ש מש"כ דאיירי קודם שחיברה בדלת אלא שהיא עשוייה לחבר בדלת וזה החידוש דטהורה, [ועי' לעיל פי"א מ"ב בענין מחובר לקרקע שעתיד לחברו לקרקע].

## טבעת שחוגר בה מתניו

ו] ועוד פירש **המשנה אחרונה** דשאר כל הטבעות היינו "טבעת שחוגר בה מתניו" שהיא טהורה. ועי' **ברמב"ם** [פ"ח מכלים ה"ז] שכ' הדין דטבעת הכלים טהורה, ועוד כ' בה"ט וז"ל "וכל הטבעות טהורות חוץ מטבעת אצבע, אבל טבעת שחוגר בו את מתניו שקושרה בין כתפיו טהורה" עכ"ל, ומשמע קצת דמפרש דטבעת שחוגר בה מתניו נכלל בריש אותה הלכה ד"כל הטבעות טהורות", וכדברי המשנ"א, [ולא בדין טבעת הכלים].

**ויש לעי'** מה נתחדש בדין זה דטבעת שחוגר בה מתניו טהורה, והרי כבר נתפרש הדין של טבעת הכלים טהורה, אכן יש לבאר החידוש בזה דסד"א דהוא נחשב למשמש אדם, כיון דהוא חלק מבגד האדם דמשמש להאדם לההחזיק את בגדיו, וקמ"ל דנחשב משמשי כלים.

**והנה יש לדון** האם טבעת שחוגר בה מתניו טהורה מאותו דין של טבעת הכלים טהורה, והיינו דנתחדש שטבעת שחוגר בה מתניו נחשבת למשמשי כלים, ושוב טהור מדין טבעת הכלים, או דנימא שהוא דין בפנ"ע, ויש לדקדק ברמב"ם דהוא דין בפנ"ע ולא נכלל בדין טבעת הכלים טהורה, דהרמב"ם חילקם לב' הלכות נפרדות, דבפ"ט ה"ז כתב דין טבעת הכלים טהורה, ואילו דין טבעת שעשוי לחגור במתניו כתב הרמב"ם בה"ט.

ועוד יש לדקדק מהרמב"ם פ"ט ה"ד לגבי בירית דכ' וז"ל טבעת אחת שמניחין הבנות ברגל אחת היא הנקראת בירית ואינה מקבלת טומאה מפני שאין עליה צורת כלי תכשיט "אלא כמו טבעת הכלים או טבעת שקושר בה בין כתפיו", וכו' עכ"ל מבואר ברמב"ם דאיכא ב' דינים יש טבעת הכלים טהורה, ויש טבעת שקושר בין כתפיו דטהורה והוא דין אחר. ויש לעי' מהם ב' הדינים.

## טבעת הכלים כשהיא מחוברת לכלי

**ז]** **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' ד"ה טבעת וז"ל "הרי אין אותן הטבעות מתטמאות בפני עצמן", ויש לעי' בביאור כוונת הרמב"ם דאינם מתטמאות בפני עצמם.

ואפשר דכוונתו למש"כ **רש"י בשבת** [דף נב: ד"ה טהורות] וז"ל דלאו משום תכשיט מטמאו דאין תכשיט לכלי וכלי נמי לא הוו אלא תכשיט כלי "ומיהו בעודן מחוברות לכלי מיטמאו עם הכלי דהוי יד לכלי דכל המחובר לו הרי הוא כמוהו" עכ"ל. מבואר ברש"י דהיכא דהם מחוברות לכלי הרי מטמאים מדין יד לכלי. וי"ל דזה נמי כוונת הרמב"ם שכ' בעודן לבדן דרק בזמן שהן לבדן הרי הם טהורים אבל בזמן שהם מחוברים הם טמאים מדין יד ע"כ.

ובעיקר דברי רש"י שכ' דהתכשיט כשהוא על הכלי טמא משום ד"הוי יד לכלי", **עי' משנה אחרונה** כאן שהעיר דהא דין ידות שייך דוקא היכא שמשמש לכלי לאחוז הכלי אבל ב"נוי" מנ"ל דהוי יד. ותי' דיד לאו דוקא קאמר והיינו דמסיים בה שכל המחובר בה הרי הוא כמוהו, והיינו דהטעם שנטמא הוא מהדין דכל המחובר הרי הוא כמוהו.

קורת החיצים טמאה.

**ח]** **הרמב"ם** פי' קורה שהיא מטרה לחיצים, ועי' **ר"ש** שפי' דהיא אשפה שבה מכניסים החיצים, **וברע"ב** הביא ב' הפירושים. **ויש לעי'** מאי קמ"ל שהיא טמאה והרי הוי כלי מתכות דטמא ואפילו פשוטים טמאים.

**וי"ל** דלהרמב"ם החידוש הוא דהוי כלי חשוב, דהרי חזינן דכלי שאינו חשוב אפילו פשוטי כלי מתכות טהורים, [עי' להלן מ"ה לגבי העשוי לשמירה דלא הוי כלי חשוב עיי"ש], וא"כ החידוש כאן דסד"א דמה שיורים עליה חיצים לא נחשב לכלי חשוב, וזהו דקמ"ל דהוי כלי חשוב והוי כלי מעשה.

**ועוד** יש לבאר להרמב"ם, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף כאן ואולי היתה תמונתם "שמחובר בה קצת ברזל", ולזה הזכירה כאן, ועי' **מים טהורים** שפי' ברמב"ם דאין התמונה שלימה זולת הכלי מתכת שיש בה, ולפי"ז יתכן לבאר דהחידוש הוא דאף שיש בה רק קצת ברזל, מ"מ סגי לתת לה שם כלי מתכת, כיון דשלימות התמונה היא ע"י הברזל שיש בה וכפי שכ' המים טהורים.

אך אכתי יש לעי' לשיטת הר"ש דהוי אשפה לקבל החיצים דהא כיון שיש בה בית קיבול פשיטא דהוי כלי ומה החידוש בזה וצ"ע, [ועי' בבועז אות א'].

של אסירים טהורה

**ט]** **ברמב"ם** כ' סדן ברזל יושם ברגלי האסירים, ועי' **ר"ש ורא"ש** וכ"כ **הרע"ב** דעושים פגימות בעץ ובה מכניסים רגלי האסירים ונותנים עץ ארוך על שוקיהם, וסוגרים אותו שלא יוכלו להוציא רגליהם ונקרא סדן ע"כ.

**והטעם** דטהורה **הרא"ש** כ' "דאינה כלי תשמיש", ויש לעי' בביאור כוונתו דהרי משתמשים בה. ועי' **חזו"א** [סי' ט"ו סק"א] שכ' לבאר דכיון דאינו מצטייר בצורה מיוחדת, אלא דעיקר תשמישו הוא ע"י רוב כבדו, לכן לא חל עליו שם כלי, והיינו חסרון של צורת כלי, ואפשר דזה נמי כוונת הרא"ש ויש לעי' בזה.

ועי' **בתפא"י** [אות ז] דביאר דהטעם דקורת אסירין טהורה משום דהוא מחובר לקרקע, ועי' עוד מש"כ לבאר בזה, **ועי' בר"ש בכ"י** להלן [לגבי קולר] שהקשה מאי שנא קורת אסירין דטהורה מקולר דטמא, ותי' משום דקולר בכל מקום שהולך זז עמו, וחשיב כלי מעשה טפי מקורת אסירין דאין זז ממקומו ע"כ. ולא נראה דכוונתו משום מחובר לקרקע אלא משום דכלי שאינו זז ממקומו לא הוי כלי מעשה, ויש לעי' בזה, ועי' עוד להלן מה שביאר בזה **המשנ"א**.

הקולר טמא

**י]** **הרמב"ם הר"ש והרא"ש** **פי'** דנותנין אותו בצאוור האסירים וזה נחשב לכלי ומטמא, **והקשה הר"ש** מאי שנא מקורת אסירים דהיא טהורה, ועי' לעיל הובא דבריו בזה.

**ועי' חזו"א** [ט"ו א'] שביאר דהשימוש בקולר הוא בצורת הכלי, ולכן אית ביה שם כלי משא"כ קורה של אסירים אין בה צורת כלי, **ובתפא"י** ביאר החילוק דקורה של אסירין היא מחוברת לקרקע, ואילו הכא אינו מחובר לקרקע כיון דהאסיר הולך עמה ממקום למקום.

שלשלת שיש בה בית נעילה טמאה והעשויה לכפיתה טהורה

**יא]** הטעם דעשויה לנעילה טמאה הוא משום דפשוטי כלי מתכות טמאים, אך יש לעי' מדוע העשויה לכפיתה טהורה.

**והרע"ב והר"ש בכת"י** פירשו דהם שלשלאות שכופתים בהם הקוף וגורי הכלבים הקטנים "ולנוי הם עשויים" והוי תכשיט בהמה ולא מטמא, ו**במשנ"א** הקשה ע"ז דהא תנן לכפיתה ולא יתכן דהוא לנוי.

**ובתפא"י** [אות "ג] כ' דהטעם הוא משום דהוי תשמישי בהמה, והיינו דנקט דהוא עשוי לשמירה על בהמה דוקא, מיהו עי' **ברמב"ם בפיהמ"ש** שכ' דאיירי בכפיתה של אדם.

**ברמב"ם בפיהמ"ש** ביאר "לכפיתה" היינו לכפות בו האדם וזולתו ר"ל שיקשור בו ג"כ כלל חבילי עצים והדומה לזה כדי שיתקיימו מקובצים ע"כ. והנה לדבריו הרי זה משמש לקבץ, וגם בזה יש לעי' מדוע לא הוי כלי תשמיש דמקבל טומאה.

**ובמשנה אחרונה** כ' לבאר בזה דהטעם שאינו כלי מעשה שאינו עושה מלאכה בגופו ואינו אלא לחבר החבילה או לשמור הכפות שלא יברח ודומה לקורת האסירים ע"כ. ומבואר בזה חידוש דכל כלי שאינו עושה עשייה של יצירה חיובית, אלא רק מונע הפרדות הדבר הקיים אי"ז כלי מעשה לקבל טומאה, ומבואר דמה"ט נמי קורת האסירים טהורה דאיירי גם על הטבעות שבהם מכניסים הרגלים שהם עשויים לשמור שלא יברח.

**ודבריו צ"ב** דא"כ מדוע קולר האסירים טמא והרי הוא גם עשוי למנוע שלא יברח, וביותר קשה מדוע שלשלת של נעילה טמאה והרי היא גם עשויה רק לשמירה, ואי"ז כלי מעשה וצ"ע.

שלשלת של סיטונות טמאה וכו'

**יב]** *שלשלת של סיטונות טמאה של בעלי בתים טהורה א"ר יוסי אימתי בזמן שהוא מפתח אחד אבל אם היו שנים או שקשר חלזון בראשה טמאה ע"כ.*

**הרמב"ם פי'** דשל סיטונות טמאה דמוכרי הלחם והדגן יש להם שלשלאות שנועלים את חנויותיהם ולכן הוי כלי, ואילו של בעלי בתים הוא נעשה לשם נוי כיון דהוי תכשיט הכלים לכן טהור, וכ"כ **הר"ש בכת"י** וכן הביא הרא"ש מהרמב"ם **וכ"כ הרע"ב**.

**ולפי"ז** ביאור דברי ר' יוסי דאם היו שנים בכה"ג גם בבעה"ב הוי לצורך נעילה וכן חלזון נמי הוי לצורך שמירה ולכן הוי כלי וטמא, **וסיים הרמב"ם** דאין הלכה כר' יוסי, ויש לעי' מדוע אין הלכה כר' יוסי האם משום דגם בשנים הרי זה עשוי לנוי או משום דאפי' עשה לשמירה בטלה דעתו ואי"ז כלי וצ"ע.

**ועי' אליהו רבה** שביאר דברי המשנה דשלשלת של סיטונות השלשלת קבוע במידה וכשבאים למכור מנתקים את השלשלת ומושכין עמה את המדה ולכן הוא חלק מהמדה וטמאה, משא"כ של בעלי בתים השלשלת קשורה לקיר ומנתקים את המדה מהחבל והשלשלת נשארת תלויה בקיר ונמצא דיש לה דין מחובר לקרקע וטהור, ובדברי ר' יוסי ביאר דאם היו שנים היינו שלשלת אחת מחוברת לקיר ואחת מחוברת למידה ואותה שמחוברת למידה היא טמאה, וקשר חלזון בראשה איירי שהשלשלת מחוברת למידה ויש בה חלזון שהוא קובע אותה בקיר ע"י החלזון, בזה הלשלשת טמאה.

# פרק יב משנה ב'

קנה מאזנים של סרוקות טמא מפני אונקיות.

**בר"ש וברמב"ם** גרסו במתני' אונקיות, **והרע"ב** גרס אונקליות, ו**עי' תוי"ט,** [ולפי הר"ש בפי' השני לכאו' נמי גרסי' אונקליות עי' להלן], ופלוגתא זו היא לשיטתם בפירוש המשנה, וכפי שיבואר להלן בס"ד. [ועי' להלן הובא התוספתא פ"ב ה"ג דמבואר דאיכא לתרוויהו יש גם אונקיות וגם אונקליות]

ו**מצינו כמה דרכים בראשונים בביאור המשנה.** א) הר"ש פי' קמא, ומהר"ם הובא בתיו"ט ב) הר"ש פי' השני ג) הרא"ש ד) הרע"ב והר"ש כת"י, ה) הרמב"ם, ו) הראב"ד. ויבואר להלן בס"ד, ומה שיש לדון בכל שיטה ושיטה.

## שיטת הר"ש בפירוש קמא - דאיירי במאזנים של עץ

**א].** **הר''ש** בפירוש הראשוןכ' ש"אונקיות" הם כף של מאזנים ששוקלין בו מוכרי צמר, "וכיון שיש לו בית קיבול לכן טמא", מבואר בדבריו דאיירי במאזניים של עץ, שהרי במתכת לא צריך בית קיבול, [וכן מוכח בדבריו דאיירי בשל עץ, מפי' השני שכ' הר"ש דיותר נראה לפרש משום טומאת כלי ברזל, מבואר דלפי' הראשון מיירי בכלי עץ, וכ"כ **החזו"א** סי' ט"ו סק"ב], וכן מבואר **בתוי"ט בשם מהר"ם** דהנידון לטמאות הוא משום כפות שיש בהם בית קיבול, ויש לעי' מה החידוש בזה, דכיון שיש במאזנים בית קיבול בוודאי טמא.

**ואפשר** דהחידוש הוא דהקנה מאזניים של סרוקות הוא מורכב מכמה חלקים נפרדים, יש את החלק העומד, ועליו תולים את הקנה העליון, ולקנה העליון מחובר המאזניים שלהם יש בית קיבול, והחידוש הוא שכל הכלי ד"הקנה מאזנים" בשלמותו מקבל טומאה, והטעם הוא מכיון שא"א להשתמש בחלק אחד בלא החלק השני, לכן הכל נחשב לכלי אחד וטמא.

מיהו יש לעי' בזה דהנה בתוספתא איתא פי"ז "קני מאזניים והמחוק שיש בהן בית קבול מתכות וכו' אינו טמא אלא המשמש את הצורך ע"כ, ולכאו' מבואר דלא כל הקנה המאזנים טמאים, אלא רק מה שמשמש את הבית קיבול עצמו, וכן מבואר בתוספתא [בב"מ פ"א ה"ג] חליל המצופה טהור עשה בה בית קיבול כוסות טמא ואין טמא אלא המשמש את הצורך ע"כ., וא"כ מדוע הכא כל הקנה מאזנים טמא ועי' הערה מש"כ בהרחבה בזה[[2]](#footnote-2).

## הר"ש בפי' השני - 'אוקליות' הוא מסמר של ברזל

**ב] הר"ש בפי' השני כ'** דיותר נראה לפרש דמתני' איירי בכלי מתכת ואונקליות הוא מסמר של ברזל שראשיהם כפופים למעלה וזהו מה דמבואר בפרק תמיד נשחט אונקליות של ברזל עכ"ד, ולכאו' הכוונה בזה דקאי על הווים הכפופים כלפי מעלה דתולין בו, ולפי"ז לכאו' הגירסא היא "אונקליות" וכדאיתא בפרק תמיד נשחט.

ולפי"ז לכאו' החידוש הוא דאף דחלק מהמאזנים הוא עץ ורק האנקליות של מתכת, מ"מ חשוב כלי מתכת כיון דעיקר הכלי הוא האונקליות שהם המתכת ולכן כל הכלי טמא כדין מתכת ומדין עץ המשמש את המתכת [עי' פי"ג מ"ו].

## פי' הרא"ש - הוא ברזל שבמאזניים שאוחז בו בשעה ששוקל

**ג]. ברא"ש** שכ' דהוא קנה שכפות המאזנים תלויין בו, ובאמצעיתו של הקנה יש ברזל ואוחזים בו בשעה ששוקלים ולכן הכל טמא, [והברזל שאוחזין בו הוא "האונקליות", ולא נתפרש ברא"ש הגירסא, ולכאו' הוא אונקליות כיון דהוא ברזל של אחיזה], מבואר נמי דטמא משום כלי מתכות.

**ויש לעי'** דכיון דאיירי שיש בו כפות של מאזנים מדוע צריך לדין מתכת והרי תיפו"ל משום הכפות של עץ שיש בהם בית קיבול.

**ואפשר** בתרי גווני **א)** דאיירי בכפות פשוטים ולכן מדין עץ הוא טהור דהוי פשוטי כלי עץ, אלא טמא רק משום האונקלי של מתכות. **ב)** ועוד יתכן דבאמת יש לטמאותו גם מדין כלי עץ כיון דיש כפות של בית קיבול, אלא דהכא החידוש הוא דכל הקנה מאזנים יהיה טמא גם מדין מתכות לחומרא. ונפק"מ לדין חרב הרי הוא כחלל להסוברים דהוא נאמר דוקא בכלי מתכות ולא בשאר כלים, דאם נגע המאזניים בטמא מת, דאם דינו ככלי מתכת יהיה אב הטומאה מדין חרב הרי הוא כחלל, ואם יהיה כלי עץ יהיה ראשון לטומאה.

**ויש לדון** בדעת הרא"ש, והר"ש בפי' השני, האם במאזניים אלו המורכבים מעץ ומתכת כאחד, יהיה בהם רק דין כלי מתכת ואף לקולא, או דילמא דניחוש גם לחומרא של מתכת וגם לחומרא של כלי עץ, ומשכח"ל חומרא בכלי עץ יותר מכלי מתכת בדין גלמי כלים, דגלמי כלי מתכות טהורים וכמבואר להלן מ"ו, ואילו גלמי כלי עץ טמאים כמבואר להלן מ"ח, וא"כ יש לדון במאזנים אלו כשיהיו גלמי אם מחמירין גם את חומרת כלי עץ וטמאים, או דהוי ככלי מתכות גם לקולא.

## הר"ש בכת"י והרע"ב - הוא סוג אחר של משקולת

**ד] ר"ש [בכת"י] והרע"ב פי'** דאיירי בסוג אחר של משקולת, והוא מקל של עץ ארוך כששה טפחים, ותלוי בצד האחד של המקל שלשלת שתלוי בה מזלג של מתכת ובמזלג תולין את הצמר, ויש עוד טבעת שאינה קבועה במקל אלא מהלכת על כל המקל, ומחובר לאותה טבעת עשת של ברזל, וכשרוצה לשקול מניח את הצמר במזלג ומגביה הטבעת עם המשקולת בידו ומניח אותה במקום שיהיה המקל ישר ואינו מכריע לשום צד, [שככל שהמשא כבד יותר צריך להרחיק יותר את המשקולת], ויש על המקל סימנין של מיני משקל כגון ליטרא וכו', ובמקום שמניח הטבעת שנעשה שוה, זהו המשקל.

**וברע"ב** משמע דנקט שטמא מפני האונקליות היינו מפני המזלג, ולכן גרס "אונקליות" שהם ווים של מתכת, והקשה **המשנ"א** לדברי הרע"ב דתיפו"ל שטמא מפני העשת של ברזל שקבועה בהטבעת, ומדוע בעינן לאונקליות.

אבל **בר"ש בכת"י** ביאר דהמזלג הוא 'האונקליות', והעשת של ברזל הוא 'האונקיות', ולכן טמא מפני 'האונקיות' היינו העשת של ברזל, והטעם דכ' אונקיות ולא אונקליות [עי' להלן גבי בעלי בתים].

## הרמב"ם - קנה של עץ ואונקיות של ברזל תלויין בו

**ה]. ברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"ח] כ' כל המשקולות של מתכת מקבלין טומאה, והם הנקראין אונקיות, והוסיף הרמב"ם וז"ל "קנה מאזנים של עץ שהיו אונקיות של ברזל תלויין בו מקבל טומאה מפני האנקיות התליות" וכו', ולכאו' אונקיות היינו הכפות של המאזניים אלא דאיירי שאין בהם בית קיבול, דאי יש בהם בית קיבול לא צריך להעמיד במתכת דגם עץ טמא.

ויש לעי' מדוע הוצרך הרמב"ם להוסיף דאיירי בכלי מאזניים של עץ, ובראב"ד נקט בדעת הרמב"ם דאי איירי במאזנים של מתכת לא בעינן לאונקיות של ברזל כיון דטמא משום הקנה של מתכת, והקשה הראב"ד [בהשגה שם] א"א "נראה לי אפילו של מתכת צריך לאונקיות, לפי שאינו עושה מלאכה כי אם עמהם", וכוונתו להקשות דקנה מתכת בלא אונקיות יהיה טהור ומשום דלא הוי כלי מעשה כלל, נמצא דגם בקנה של ברזל צריך לאונקיות בכדי שיקבל טומאה.

ולולי דברי הראב"ד היה אפשר לפרש דגם הרמב"ם ס"ל דקנה של מתכת שאין בה אונקיות טהורה, כיון דלא הוי כלי מעשה, אלא דהטעם דכ' הרמב"ם דאיירי בקנה של עץ משום דאי נימא דהכל של מתכת יקשה מאי קמ"ל דמשקולת מקבלת טומאה, ולכן כ' הרמב"ם דאפילו שהקנה הוא של עץ והוי פשוטי כלי עץ, מ"מ שם הכלי דמשקולת נקבע לפי האונקיות שהם מתכת, ואף שהם פשוטים מקבלים טומאה מדין משמש את המתכת.

**ו]** ועי' עוד בראב"ד מש"כ לבאר בכל דינא דמתני' ביאור אחר.

**ז]** ויש להעיר לכל הפירושים מהתוספתא [פ"ב ה"ג] קנה מאזנים של סרוקות, יש בו אונקיות ואין בו אונקלאות, יש בו אונקלאות ואין בו אונקיות טמא, ומשמע דאותו הכלי יש לו את שני החלקים, ובשלמא לפי פי' הרע"ב והר"ש בכת"י א"ש דבאמת יש את שני החלקים וכדכ' הר"ש בהרחבה, אבל לפי שאר פירושים יש לעי' איך לפרש דברי התוספתא.

ואולי יש לומר דאין כוונת התוספתא שבאותו קנה מאזנים יש את שני החלקים, אלא יש ב' סוגים של קנה מאזנים, יש סוג שתולין את הצמר על אונקליות היינו ווים של מתכת, ויש סוג שיש בו כפות ומניחים הצמר על כפותיו והם בית קיבול של עץ, וקאמר בתוספתא דכל סוג של קנה מאזנים טמא, או משום הואנקליות דהיינו הווים, או משום האונקיות דהיינו הכפות שהם הבית קיבול.

של בעלי בתים אם יש בו אונקיות טמא

**ח]** יש להקשות דהא אף בקנה מאזנים של 'סרוקות' נמי צריך שיהיה אונקיות, וכדאיתא ברישא דמתני' טמא מפני אונקיות, ומה הריבותא בקנה של בעלי בתים דקאמר 'אם יש בו אונקיות'. ונתבאר בזה כמה אופנים כדלהלן.

**א) הרע"ב** ביאר דבשל בעלי בתים לא היה רגילות לקבוע אונקליות של מתכת, אלא היו קושרין 'בחבל' ותולין בקנה, ולכן הוצרכה המשנה לומר דבבעלי בתים רק ביש אונקליות של מתכת טמא. מיהו יקשה קושיית המשנ"א דאפילו עשוי מחבל, מדוע לא יהיה טמא משום העשת של ברזל הקבועה בטבעת וצ"ע.

**ב) בתוי"ט כאן הביא מהר"ם** שנתקשה בזה וכ' דאונקיות היינו בית קיבול, וביאר דבמאזנים של סרוקות בכולן יש בית קיבול הלכך לא פירט אם יש אונקיות, אבל במאזנים של בעלי בתים לא בכולן יש בית קיבול, הלכך פירט לן דוקא ביש בה אונקיות, ומבואר דהמהר"ם אזיל בשיטת הר"ש בפי' קמא [עי' לעיל אות א'].

**ג)** **הר"ש בכת"י עמד בזה** וכ' להביא התוספתא [בב"מ פ"ב ה"ג] דאיתא שם "קנה מאזנים של סרוקות, יש בו אונקיות ואין בו אונקלאות, יש בו אונקלאות ואין בו אונקיות טמא", מבואר דטמא גם משום אונקיות וגם משום אונקליות, ועיי"ש שכ' דהו"מ למינקט מפני אונקליות, וכ' הר"ש לפי"ז דבקנה של בעלי בתים טמא רק משום "אונקיות", אבל אם אין אונקיות ויש אונקליות יהיה טהור, נמצא דיש כאן תוספת חידוש, וצ"ע בטעם הדבר.

**ד) ברמב"ם** [פ"י מכלים ה"ח] כ' וז"ל במה דברים אמורים במאזנים של מוכרי פשתן ומוכרי צמר אבל של בעלי בתים אינו מקבל טומאה עד שיהיו האונקיות קבועות בו ע"כ, **ובראב"ד** השיג על דבריו דבר זה מזויף הוא בעיני דלא נזכר במשנה לבעלי בתים לשון קבע עיי"ש.

**ובתפא"י** [כג] ביאר דברי הרמב"ם דכיון דגוף המאזנים הם מעץ ורק האונקלי הוא מתכת, לכן דוקא בקנה של סרוקות שאין דרך להוריד את האונקלי מהמאזנים, לכן כל הכלי דהמאזנים בטל להאונקלי והכל נחשב לכלי מתכת, אבל קנה מאזנים של בעלי בתים שהרגילות להוריד את האונקליות מהמאזנים, כאן צריך שהאונקלי יהיה קבוע בגופו ויהיה חלק מהמאזנים, ורק בכה"ג נחשב לכלי מתכות, ועי' עוד מה שביאר בדברי הראב"ד.

אונקלין של כתפין טהורה

**ט] ברא"ש וברע"ב** ביארו דהוא עץ ארוך שהכתף מניח על כתיפו ותולה בו שני שקים א' מלפניו וא' מלאחריו ובראש העץ יש כמין ברזל כפוף שהמשא תלוי בו, כן לכאו' נמי כוונת הר"ש, [אף שלא הזכיר שיש לפניו ולאחריו ברזל].

**ובמשנה אחרונה** הקשה מדוע טהור ומאי שנא מאונקיות של מאזניים דהם גורמים לטמא את כל כל המאזניים, כיון שתולין בהם בברזל, וא"כ קשה דהכא נמי תולין על הברזל ומדוע טהורה והניח בקושיא.

**ובתפא"י** [אות כ"ה] ביאר דעיקר השימוש כאן הוא במוט עץ שעל כתפו, ואילו הברזל שבצידו הוא נחשב למתכת המשמש את העץ דמבואר לקמן פי"ג מ"ו דדינו כעץ, ולכן הוי פשוטי כלי עץ וטהור, [וצ"ל דבקנה של מאזנים נחשב שעיקר השימוש הוא במזלג של מתכת, ואילו כאן העיקר הוא המוט].

**ובסדרי טהרות** הוסיף לבאר דמטרת הברזל הוא שלא ימוט המשא מהעץ כשמתכופף, אבל המשקל של המשא מונח על העץ ולכן עיקר הכלי הוא העץ, והוי מתכת המשמש פשוטי כלי עץ. [אולם ברא"ש כתב דהמשא תלוי על הברזל].

**ועי' חזו"א** [סי' ט"ו סק"ב] שעמד בזה, וכ' להביא דברי הרא"ש לעיל [פי"א מ"ד] דבתערובת ברזל ועץ הכל תלוי לפי עיקר עושי המלאכה, דאם עיקר עושי המלאכה הוא עץ חשיב כלי עץ ואם עיקר הוא מתכת חשיב כלי מתכת, ולכן ביאר דבמאזניים עיקר עושי המלאכה הוא האונקיות, ואילו בכתפין עיקר עושי המלאכה הוא העץ ולכן חשיב כלי עץ, ויש לדקדק בדברי החזו"א שלא כ' כדברי התפא"י והסדרי טהרה שהביאו פי"ג מ"ו דינא דמתכת המשמש את העץ, אלא הביא הראשונים לעיל [פי"א מ"ד], ויש לעי' בחילוק בין תרי הדינים.

ושל רוכלין טמאה

**י] בר"ש** **וברע"ב** ביארו דשל רוכלין טמאה משום דיש לה בית קיבול, ולכאו' צ"ב מה חידוש יש בזה דכלי קיבול טמא.

**ובתפא"י** [אות כ"ו] מבואר דהחידוש הוא דגם המוט עץ המונח על כתפו שהוא נושא את הכפות נמי טמא, והמוט בטל לכפות כדין עץ המשמש את המתכת, [וכאן לכאו' הוא מדין עץ המשמש את העץ המקבל], ואפשר עוד לבאר דעיקר החידוש הוא שיטת ר' יהודה דפליג עלייהו, וכ' לחלק בין לפניו לאחריו ועי' להלן ביסוד הפלוגתא.

ועי' עוד **חזו"א** [פט"ו סק"ב] דכ' דלולי דברי הר"ש היה אפשר לפרש דהקנה של רוכלין עשוי בצורה אחרת מכתפין, ובאופן שעיקר עושי המלאכה הוא המתכת ולכן מקבל טומאה כדין מתכת.

ר' יהודה אומר של רוכלין שלפניו טמאה שלאחריו טהורה

**יא] בר"ש וברא"ש** הביאו התוספתא [בב"מ פ"ב ה"ד] שביאר דברוכלין מה שנושא לאחריו הוא עשוי לשמירה, דהיינו להשוות המשקל של המשא, ונמצא דאינו משתמש בבית קיבול שלאחריו.

ויש לעי' דהא מ"מ הוי כלי קיבול ומדוע לא יקבל טומאה מדין כלי קיבול. אכן הביאור בזה הוא דכל כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקבל טומאה.

עוד יש לעי' במה נחלק ת"ק דנקט דגם הצד שלאחריו טמא, האם נימא דנחלק ונקט שגם בית קיבול שאינו עשוי לקבלה טמא, **ועי' בסדרי טהרות** שביאר דגם ת"ק מודה דכיון דאינו עשוי לקבלה טהור, אלא דנקט דפעמים מתחלף הצד שלאחריו לפניו ונמצא משתמש בשני הצדדים.

**ועי' בתפא"י בבועז** [אות ב'] דכ' להקשות מלעיל פי"א מ"ט גבי נזם דהחלק שנפרק ועשוי כקדרה מקבל טומאה משום כלי קיבול, ואף שאינו עשוי לקבלה, ועי' מש"כ בזה בתרי גווני, **ועי' בחזו"א** [סט"ו סק"ב] דכ' נמי להקשות מנזם, ותי' דהתם הוא עשוי לקבלה משא"כ הכא אינו עשוי לקבלה, [וכ"כ בבועז בתי' השני].

**ואפשר** שיש ליישב הקושיא מנזם דיש לומר דהכא הבית קיבול עצמו אינו עשוי ממתכת, אלא רק האונקלי הוא מתכת אבל הבית קיבול הוא של עץ, ולכן צריך שיהיה עשוי לקבלה [וכמבואר לקמן פט"ו מ"ה דכלי עץ צריך שיהיה עשוי לקבלה], משא"כ לעיל גבי נזם הבית קיבול הוא של מתכת, ולכן מקבל טומאה גם באינו עשוי לקבלה[[3]](#footnote-3).

**ובחזו"א שם** הקשה עוד לר' יהודה מדוע לא יטמא האונקלי של אחוריו מדין מחובר לטמא טמא, והיינו דכיון דהחלק שלפניו טמא, א"כ החלק של אחריו הוא מחובר לטמא וכדאיתא במתני' זה הכלל המחובר לטמא טמא, ועי' מש"כ לדחוק ליישב, ובסוף הניח בצ"ע.

אונקלי דרגש טמאה

**יב] הר"ש והרא"ש והרע"ב** ביארו דהם אונקליות של ברזל התחובות בארוכות המיטה שעונבים בהם את הרצועות, [היינו הרצועות של העור שעליו שוכבים], **והרמב"ם פי'** דהיינו במה קטנה ויש לה וו שנאחזים בו שעולין עליה, וזהו אונקלי דרגש.

**והטעם** שטמאה מבואר במתני' מדין "כל המחובר לטמא טמא", ועי' **רש"י בב"ק** צב: [ד"ה המחובר] שכ' "בטל מסמר לגבה", והוא דין טפילות לכלי, ועי' שטמ"ק בב"ק שם דה"ה אבן המחוברת לכלי עץ דינה ככלי עץ ומקבלת טומאה, מבואר נמי דהוא דין טפלות לטמא.

**ובחזו"א** [ט"ו ג'] כ' דאף שהאונקלי היא של מתכת מ"מ כיון דמחובר למיטה של עץ יהיה דינו כהמיטה שהיא כלי עץ, ומקבל טומאה כדין עץ, ולא יהיה באונקלי חומרא דחרב הרי הא כחלל לשיטות הראשונים דהוא נאמר רק במתכת.

**ובספר** **משנת טהרות** כ' לדייק בדברי הרמב"ם [פ"ט מכלים הי"א] "זה הכלל כל כלי שמק"ט בפנ"ע מן התורה הרי האונקלי של "מתכת" שלו וכו' מקבלות טומאה עכ"ל, ודייק מזה דנשאר לאונקלי דין מתכת, ויהיה בו דין חרב הרי הוא כחלל. וביאר הדברים דהאונקלי לעצמו יש לו חסרון דאין לו חשיבות, אבל כשמחובר לכלי הרי הוא מקבל את חשיבותו, ומקבל טומאה מדין כלי מתכת, ויהיה בו דין חרב הרי הוא כחלל, [עיי"ש בכ"ד].

**ויש להעיר** ע"ז מלשון המשנה "כל המחובר לטמא טמא, והמחובר לטהור טהור, משמע דהוא דין חיבור לטומאה, ואילו להנ"ל הוא דין "חיבור לכלי" ולא דין חיבור לטומאה, אולם באמת הרמב"ם כבר שינה מלשון המשנה וצ"ע, [ועי' עוד לקמן פט"ו מ"ד ובמשנ"א שם].

ושל נקליטין טהורה

**יג]** הטעם דטהורה משום דנקליטי המטה עצמם טהורים וכמבואר לקמן פי"ח מ"ג, ולכן גם האונקלי המחובר לטהור טהור, ויש להקשות מדוע נקליטי המטה לא יהיו טמאים משום שהקנליטין עצמם מחוברים למטה ובטלים לגבי המטה, וכמו אונקלי המחוברת למטה. **ועי' תפא"**י פי"ח [אות כ"ז] דפי' דהתם איירי בנקליטים שאינם מחוברים למטה.

**ובר"ש** [פי"ח מ"ג] הביא דברי התוספתא [ב"מ פ"ח ה"א] דמבואר שם דנקליטי המטה בזמן שהם קבועים, חיבור לטומאה ולהזאה, [לכאו' קבועים הכוונה שאין הדרך לפרק אותם מהמיטה, אלא הם קבועים במטה]. ו**הקשה הר"ש** דבמתני' קתני בסתמא "נקליטי המטה טהורים" ומשמע אפילו קבועים במטה נמי טהורים ואילו בתוספתא מבואר דקבועים טמאים, **ותי' הר"ש** דסתם נקליטין אינם קבועים במטה, ולכן תני בסתמא טהורים,

**העולה מזה** דנקליטין קבועים באמת יהיו טמאין, וגם האונקלי שלהם יהיה טמא, אלא דבסתמא נקליטין אינם קבועים ולכן אינם בטלים למטה.

**ועי' רמב"ם** [פ"ד מכלים ה"א] דכ' הטעם נקליטי המטה טהורים, "מפני שהם משמשי הכלים בשעת מלאכה בלבד", וברמב"ם פ"ט הי"א כ' "אונקלי של נקליטי המטה טהורים" ולא חילק בין קבועים לאינם קבועים.

ושל אקון טהורה

**יד] בר"ש וברא"ש** ביארו דהוא מין שידה, ויש לעי' מה החילוק בין שדה דתני קודם לכן, **ועי' בתפא"י** שביאר [אות ל"ה] דאיירי בשידה המקבלת מ' סאה, דהוי כלי הבא במידה ולכן טהור, והביא כן מהתוספתא [פ"ב ה"ג]. **וברמב"ם** פיהמ"ש ביאר דאקון הוא כלי שצדין בו דגים, וכ"כ הרע"ב, ועי' ברא"ש ובתיו"ט כאן, **ועי' משנה אחרונה** [סוף פרק כ"ג] דביאר הטעם משום דלית ליה צורת כלי, ומבואר שם דאזיל בשיטת הרמב"ם דאיירי בכלי של דייגין.

ושל שולחן טמא

## האם שולחן טמא מדאוריתא או מדרבנן

**טו] בר"ש וברא"ש** כאן הביאו תורת כהנים פרשת שמיני "שולחן טמא ומנורה טהורה כדתניא בת"כ יכול שאני מוציא את השולחן ואת הטבלא ואת הדולבקי ת"ל כל כלי עץ ריבה" ע"כ, לכאו' מבו' בתורת כהנים דשולחן טמא מדאוריתא.

אולם מצינו שנחלקו הראשונים בדין טומאת השולחן, אם מקבל טומאה מדאוריתא כדאיתא בתו"כ, או דהוא טמא רק מדרבנן וקרא בתו"כ אסמכתא בעלמא, כדלהלן.

**ברא"ש** [ריש פ"ב] כ' דטמא רק מדרבנן כיון דהוי פשוטי כלי עץ, **ובמל"מ** [פ"ד מכלים ה"א] כ' בדעת הרמב"ם דטמא מדרבנן, [ועי' עוד מל"מ פ"ב ה"א], וכן הביא **המאירי** בב"ב סו. בשם גדולי המחברים דשולחן טמא מדרבנן [ועיי"ש במאירי שביאר היטב ג' דרגות בכלי עץ והדרשות בתורת כהנים]. ועי' תוס' סוכה דף ה. [ד"ה מסגרתו].

**אולם** **שיטת הרמב"ן** בב"ב דף סו. דשולחן טמא מדאוריתא והדרשא בתו"כ הוא מדאוריתא, ועי' גם **בראב"ד** בתו"כ שמיני שם, וכן לכאו' מבואר **בגר"א** לעיל ריש פ"ב, ועי' **רש"י מנחות** [צו:] דשולחן טמא מדאוריתא באופן שרחב בית קיבולו.

נמצא דפירוש המשנה "כל המחובר לטמא טמא", להראשונים דשולחן טמא מדרבנן הוא דין טומאה דרבנן, ולהראשונים דשולחן טמא מדאוריתא הוא דין טומאה דאוריתא.

אך קשה **דברמב"ם** [כלים פ"ט הי"א] כ' וז"ל זה הכלל כל דבר "המקבל טומאה מן התורה" האונקלי שלו מקבל טומאה עכ"ל, ומבואר דדין זה דמתני' נאמר דוקא בדבר המקבל טומאה מדאוריתא, ולפי"ז מוכח דשולחן דמתני' מקבל טומאה מדאוריתא, **וצ"ע להמאירי והמל"מ** בדעת הרמב"ם דשולחן טמא רק מדרבנן, וצ"ע. ועי' **אבן האזל** [פ"א מבית הבחירה הי"ח סוף אות ג'] דנקט בדעת הרמב"ם דס"ל דשולחן טמא מדאוריתא, ולפי"ז מיושב דברי הרמב"ם.

של מנורת העץ טהור

**טז] ברמב"ם פיהמ"ש** כאן ביאר הטעם דמנורת העץ טהורה כיון דאין לה בית קיבול, וקשה דהא לכאו' ודאי יש בה בית קיבול שבו נותנין השמן, אכן יעוי' בתוספתא כאן [בב"מ פ"ב ה"ד] "מנורה שיש בה בית קבול שמן טמאה, בית קבול נר טהורה", הרי להדיא דאם יש בה בית קיבול שמן באמת יהיה טמא, והכא איירי שאין בה בית קיבול שמן, אלא שיש בה בית קיבול נר.

ולכאו' קשה דהא גם בית קיבול של נר הוא נמי בית קיבול, ומדוע טהור, אכן י"ל הביאור בזה דבית קיבול נר הכוונה היא שיש מקום במנורה שעליו מניח את הכוסית שבו נותן השמן והפתילה, אבל אותו המקום במנורה שעליו מניח הכוסית הוא חלק ופשוט, ואין בו בית קיבול כלל[[4]](#footnote-4).

## בענין טומאה במנורה שבנו החשמונאים

**יז] בב"ח** [סי' תר"ע] הביא דברי **הרא"מ** שהקשה מדוע השמן הטהור שמצאו החשמונאים בחותמו של כהן גדול והדליקו בו לא נטמא מהמנורה שהיתה טמאה, ותי' דהחשמונאים בנו מנורת עץ בכדי שתהיה טהורה.

והקשה עליו **הב"ח** דהא כיון שבנו מנורת עץ הרי שוב הוי כלי קיבול ויקבל טומאה, **והבית מאיר** סי' תר"ע הביא קושיא זו **מהמהרש"א** שבת כא: בחידושי אגדות, וכן **מהפר"ח**, ותמה הבית מאיר על הני אחרונים דנעלם מהם הא דתנן כלים פי"ב מ"ב ד"מנורת העץ טהורה", [וכן מבואר נמי בתוספתא.

ו**נראה ליישב** שיטת האחרונים [ב"ח מהרש"א ופר"ח], דבמנורה של בית המקדש היה צריך שהכוסות יהיו קבועות במנורה עצמה, וכן מבואר בגמ' שבת כב: דהנרות היו קביעי במנורה, ומעתה מסתבר דהחשמונאים היו צריכים לבנות המנורה של עץ באותו צורה של מנורת המקדש, וא"כ בנו את המנורה של עץ באופן שהכוסות היו קבועים בה, ומעתה נמצא דמנורה של מקדש הוי מנורה שיש בה בית קיבול שמן דמבואר בתוספתא דטמא.

# פרק יב משנה ג'

כסוי טני של מתכת של בעלי בתים ר"ג מטמא וחכמים מטהרין

## בדין טומאה בכיסוי הכלים

**א]** לקמן פרק י"ד מ"ג איתא במשנה "כל הכיסויין טהורין" ולא נחלק שם ר"ג, ויש לעי' האם ר"ג דמטמא כאן נחלק גם להלן פרק י"ד, או דילמא דדוקא כאן "בכיסוי טני" ס"ל דטמא, אבל לקמן בשאר כיסויין מודה ר"ג דטהור. **ובחזו"א** [סי' ט"ו סק"ה] כ' דמהא דלא נזכר שם דר"ג מטמא, מוכח דר"ג מודה שם דכל הכיסויין טהורים, [וצריך לבאר במה חלוק כיסוי טני משאר כיסויין, ועי' להלן].

וכן יש לדקדק בלשון **הר"ש** דכ' דחכמים מטהרין "כשאר כיסויין", ומשמע בדבריו דבשאר כיסויין הכל מודים דטהור, וכאן המחלוקת האם כיסוי טני דינו כשאר כיסויין או לאו, וכן **משמע ברא"ש** שכ' בדעת חכמים דמטהרין להביא הדין של המשנה לקמן פי"ד.

וכן משמע **בתוספתא** לקמן פי"ד דאיתא שם "כל הכיסויין טהורין חוץ מכיסוי של טני ומיחם וכו", והנה לחכמים הרי כיסוי טני טהור, וע"כ דהתוספתא אזלא כר"ג, וא"כ נמצא מבואר דלר"ג דוקא כיסוי טני טמא, [[5]](#footnote-5)אבל שאר כיסויין טהורין, [אך יש לדחוק דהתוספתא היא שיטה שלישית].

## בביאור הדין דכיסויין טהורים

**ב]** בדין כל הכיסויין טהורים מצינו [לקמן פי"ד] ב' דרכים בראשונים, **א)**. **שיטת הרמב"ם** פיהמ"ש שם, וכן ביד החזקה [פ"ט מכלים] דהוא משום דכיסוי אין לו שם בפנ"ע, וכ"כ הראב"ד בהשגות [פ"ט ה"ג], וכ"כ הרע"ב בפי"ד.

**ב).** **הרא"ש והר"ש בכת"י** כ' הטעם משום דנתמעט מקרא "בהם" פרט לחיפויי הכלים, ויש לעי' מה נאמר בגזה"כ דכיסויין טהורים,

ויש לבאר דהגדר בגזה"כ דכיסוי לא חשיב שימוש להחשב כלי מעשה, ועי' לקמן [פי"ד מ"ג] מש"כ לדון נפק"מ ביניהם, [ויש לעי' להרמב"ם מדוע בעינן דרשא ד'בהם' למעט כיסויין, ועי' לקמן פי"ד מש"נ דהרמב"ם והר"ש פליגי לשיטתייהו, ועי' עוד שם מש"נ בשיטת הרא"ש].

## ביאור המחלוקת דר"ג וחכמים בכיסוי טני

**ג] בר"ש** כ' דר"ג מטמא דקסבר "כיסוי חשיב כלי", וחכמים מטהרין כשאר כיסויין, ולא נתפרש מדוע הוי כלי טפי משאר כיסויין, ועי' **ברע"ב** דכ' דכיסוי חשיב כלי "כיון שיש לו בית קיבול", מבואר דהמעלה של כיסוי של טני הוא שיש לו בית קיבול. אך קשה מה מועיל בית קיבול בכלי מתכת דהא אפילו פשוטים נמי טמאים, וכיון דכיסוי אינו כלי לקבלת טומאה, מה יועיל בו בית קיבול, ועוד יש לעי' במה נחלקו חכמים.

**במשנה אחרונה** ביאר דכיון דהחסרון בכיסויין הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, ר"ג סבר דכיון שיש לכיסוי בית קיבול אף שאינו משתמש בו, הוא מסלק את החסרון של אין לו שם בפנ"ע, [וכמבואר לעיל פי"א מ"ט, וברמב"ם פ"ט מכלים ה"ב-וג'], וחכמים נחלקו וסברי דצריך שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה, וכיון דאין הכיסוי עומד לקבלה טהור כין דאין לו שם בפנ"ע, ואילו ר"ג סבר דאף ב"ק שאינו עשוי לקבלה מסלק החסרון של אין לו שם בפנ"ע [וביסוד הנידון בזה עי' בביאורים סימן.. בענין שם בפנ"ע].

**ובתפא"י** [יכין מ"ג] ביאר דר"ג מטמא משום שמשתמשים בכיסוי להניח בו גרוטאות כיון שיש לו בית קיבול, ולהכי חשיב ככלי העשוי לקבלה ואין בו החסרון של אין לו שם בפנ"ע וטמא, וחכמים סברי כיון שעיקרו הוא לכיסוי והתשמיש להניח בו הוא 'תשמיש ארעי' לא נחשב שעשוי לקבלה ולכן טהור, והיינו דנחלקו ר"ג וחכמים בסוג תשמיש גרוע של להניח בו גרוטאות אם מחשיבו לעשוי לקבלה.

**נמצא** שלפי התפא"י הכל מודים דצריך שיהיה עשוי לקבלה, בכדי לסלק החסרון דאין לו שם בפנ"ע, ואילו המשנה אחרונה נקט דמיירי באינו עשוי לקבלה ובזה גופא נחלקו ר"ג וחכמים אם צריך עשוי לקבלה, [ועי' לעיל פי"א מ"ט דנחלקו בזה **התפא"י והמשנ"א** אם צריך עשוי לקבלה, **וזהו לשיטתם** כאן] ועי' בבועז [אות ג'] מה שהקשה דמבואר לעיל שם דלא צריך עשוי לקבלה ומה שכ' בזה.

**ד]** **ולהר"ש והרא"ש** דהחסרון בכיסויין דשאר הכלים [דמבואר לעיל פרק י"ד] הוא נילף מ"בהם" פרט לחיפויי הכלים, ונתבאר דשימוש של כיסוי לא הוי שימוש חשוב להיות 'כלי מעשה' ולכן טהור. יש לעי' מה נחלקו ר"ג וחכמים ב"כיסוי טני".

ו**להתפא"י** [מ"ג] י"ל בביאור המחלוקת, דר"ג סבר דגם השימוש הארעי שמשתמש בבית קיבול של הטני סגי להחשיבו להיות כלי מעשה, וחכמים נחלקו כיון דעיקר הכלי עומד לכיסוי ולא לקבל אינו נחשב כלי, אבל לפיביאור **המשנ"א** צ"ע דכיון דהחסרון בכיסוי הוא דלא הוי כלי מעשה, מה יועיל מה שיש כלי קיבול דהא מיירי בכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה, וא"כ מדוע יחשב כלי מעשה, ומה יועיל ב"ק.

**ובראב"ד בעדויות** פ"ג מ"ט כ' להדיא דאיירי בכסוי פשוט שאין בו בית קיבול, וביאר דטני הוא כלי שמשמש למוגמר [היינו להניח בשמים על האש שיהיה ריחן נודף, רש"י שבת יח.], ונחלקו ר"ג וחכמים, דלר"ג הדרך להשתמש גם בכיסוי בזמן שעושין המוגמר, ואע"פ שהוא פשוט מקבל טומאה, ואילו לחכמים אין משתמשין בכיסוי, ומהא דהר"ש והרא"ש כאן לא הזכירו דאיירי בבית קיבול, לכאו' ס"ל כדברי הראב"ד דמיירי בכיסוי פשוט.

## בדברי התוספתא דכיסוי של עץ טהור

**ה] בתוספתא** [בב"מ פ"ב ה"ד] מבואר דכיסוי של עץ טהור, והיינו דגם לר"ג דמטמא הוא רק בכיסוי של מתכת אבל בכיסוי של עץ מודה טהור, ויש לעי' בטעם הדבר.

ועי' **משנ"א** שביאר דהכא איירי בבית קיבול שאינו עשוי לקבלה, ולכן במתכת טמא משום דאפילו פשוטים נמי טמא [ולענין לסלק החסרון של אין לו שם בפנ"ע לא צריך שיהיה עשוי לקבלה], אבל בכלי עץ כיון שאינו עשוי לקבלה טהור. אולם לפי **התפא"י** דביאר דהמחלוקת היא אם שימוש ארעי בכיסוי יחשב לבית קיבול באמת צ"ב מדוע בכיסוי של עץ יהיה טהור, [**ועי' חזו"א** פט"ו סק"ה].

ו**להראב"ד בעדויות** [פ"ט מ"ג] דכ' דהכיסוי טני הוא פשוטי כלי מתכות ואין לו בית קיבול, מבואר בפשיטות דברי התוספתא דדוקא במתכת מטמא ר"ג דפשוטי כלי מתכות טמאים, אבל של עץ טהורים כיון דאין להם בית קיבול.

ושל רופאין טמאה

**ו]** **ברמב"ם ביאר** הטעם משום דהרופאין משתמשין בו להנחת האספלנית, ויש לעי' האם מיירי בסוג כיסוי המוכיח מתוך צורתו דהוא מיוחד לרופאין ורק בכה"ג טמא, או דילמא דמיירי באותו סוג כיסוי של בעלי בתים, אלא דכשהוא מיוחד לשימוש רופאין דינו להיות טמא.

ועי' **ברמב"ם** כלים פ"ט ה"ו "מפני שמניחין בו את האספלנית נעשה כלי קיבול" עכ"ל, ויש לדקדק הלשון 'מפני שמניחין בו נעשה בית קיבול', ומדוע לא כ' דיש לו בית קיבול, וצ"ל דכוונת הרמב"ם לפרש דמה שיש לו בית קיבול בפנ"ע לא מהני, אלא צריך שיהיה עשוי לקבלה וזהו דכ' דמניחין בו האספלנית דהוא עשוי לקבלה, ושוב ממילא אין בו חסרון של אין לה שם בפנ"ע וכנ"ל, מבואר דהמעלה של רופאין על פני בעל הבית, הוא שאצל רופא הבית קיבול עשוי לשימוש של קבלה, והיינו דמיירי באותו סוג כיסוי של בעלי בתים, אלא שלבעלי בתים אינו משמש לקבלה, ואילו אצל רופא הוא עשוי לקבלה ולכן טמא.

**ז] ועי' ר"ש כ"י** שכ' נמי "דשל רופאין טמא כיון דמשתמש בו ומשים סמנין שחוקים", ומבואר נמי כהנ"ל, וצ"ל לשיטת הר"ש דהנה לעיל נתבאר דס"ל כהראב"ד דהמחלוקת היא האם משתמשין בכיסוי של הטני, וזהו דכ' דברופאין הכלי מודים דהכסוי משמש להניח בו סמנין שחוקין, ולכן לכו"ע טמא.

**בראב"ד עדויות** [פ"ט מ"ג] כ' לבאר החילוק בין כיסוי של רופאין לכיסוי של בעלי בתים בשני דרכים, **א)**. כמו שנתבאר כאן בר"ש, **ב)**. משום דבעלי בתים מכסים את הכלי רק בשעה שמגמר בו, אבל בשעה שאין מגמר בו לא מקפיד לכסותו, משא"כ של רופאין נותנים את הכיסוי גם שלא בשעת המוגמר כיון דהוא נותן בו סמנין שחוקים וצריך שלא יפוג ריחם, ונמצא דהכיסוי משמש גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, ולכן טמא וכמו שמבואר בפט"ז דכיסוי המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא עיי"ש.

ןהנה לפי"ז יוצא דכיסוי של רופאין גם בשל עץ יהיה טמא, דהא מתני' בפט"ז איירי על כיסוי שהוא מכלי עץ, ובאמת יעוי' היטב בתוספתא [פ"ב ה"ד] דלא נזכר כיסוי של רופאין כלל, אלא נזכר רק כיסוי של בעלי בתים ועל זה קאי דברי התוספתא דשל עץ טהור, וא"ש דכיסוי של רופאין אפשר דבאמת יהיה טמא גם בשל עץ.

דלת שבמגדל של בעלי בתים טהורה

**ח]** בטעם הדבר כ' **במשנה אחרונה ובתפא"י** [מ"ו] משום דהוי מתכת המשמשת את העץ דטהור, וביארו דאיירי במגדל גדול ארבעים סאה דמדין כלי עץ הוא טהור [כמבואר ריש פט"ו], ולכן הדלת המתכת בטלה לגבי המגדל, ולכן גם הדלת טהורה, [וזהו מדין מתכת המשמשת את העץ, עי' פי"ג מ"ו מש"נ בזה].

**עי' תפא"י** [מ"ו] שהוסיף עוד דגם בזמן שאין הדלת מחוברת למגדל נמי אינה מקבלת טומאה מכיון דאין לה שם בפנ"ע, וביאר הטעם דאין לו שם בפנ"ע דסתם דלת של בית הוא, והמכנה אותו צריך שיכנה דלת מגדל עיי"ש.

**ובאופן שאין המגדל גדול ארבעים סאה,** לכאו' יהיה תלוי דאם הדלת אינה מחוברת למגדל הדלת טהורה כיון דאין לה שם בפנ"ע, אבל אם תהיה מחוברת למגדל כיון שאינו גדול ארבעים סאה תהיה הדלת טמאה מדין חלק מהמגדל, ואף שאין לה שם בפנ"ע מ"מ מחובר נטמא גם באין לה שם בפנ"ע, וכמבואר ברמב"ם ריש פ"ט ובשעת חיבורן הכל טמא.

ו[דלת] של רופאין טמאה

**ט]** עי' **תפא"י** [אות מ"ז] דביאר דרגילים להסירה ולהניח עליה את הרטיות והסממנים, ומאחר ורגילים להשתמש בדלת בפנ"ע ולא באופן של מחובר, לכן אין הדלת בטלה למגדל.

ויש לעי' אם מיירי באופן שהדלת הוסרה מהמגדל והיא עומדת בפנ"ע ורק בכה"ג מקבלת טומאה, או דגם כשהדלת מחוברת למגדל, כיון דרגילים להסירה ולהשתמש בה בפנ"ע, שוב גם בעודה מחוברת למגדל אינה בטלה וטמאה.

והנה **בבועז** [אות ד'] הקשה דהא הדלת הוי פשוטי כלי מתכות שאין להם שם בפנ"ע ומדוע מקבל טומאה, וכ' ליישב בזה דכין דיש לדלת תשמיש חשוב בפנ"ע, חשיב כמו שם בפנ"ע, והוכיח זאת מעקרב דמתני' יעויי"ש. ומתוך קושייתו מוכח דנקט שהדלת הוסרה מהמגדל, דאי נימא דמיירי שהדלת מחוברת למגדל, מה הקשה דאין לדלת שם בפנ"ע, והא תנן [פי"א מ"ה] ובשעת חיבורן הכל טמא, [וכ"פ הרמב"ם ריש פ"ט], וע"כ דנקט התפא"י דמיירי שהסיר הדלת, אבל אם הדלת מחוברת היא בטלה למגדל וטהורה.

**ובמשנה אחרונה** כ' הטעם דדלת של רופאין טמאה, משום דרופאים משתמשים בדלת בפנ"ע עוד תשמישים חוץ מהתשמיש לדלת המגדל, ושוב ממילא דאינה נחשב כמתכת המשמשת את העץ, כיון דיש לה תשמיש בפנ"ע, ולכן מקבלת טומאה, ומשמע בדבריו דאפילו בזמן שהדלת מחוברת נמי כיון דהיא משמשת בפנ"ע לא חשיב מתכת המשמשת את העץ עי"ש, [ועי' תוספתא פ"ב ה"ד מש"נ בענין דלת של רופאין ואם מיירי באופן שהוא מחוברת].

ועי' עוד להלן [פי"ד מ"ב] שכ' להוכיח מדברי הר"ש דכשיש שני שימושים במתכת א. לשמש העץ ב. לשמש בפנ"ע, לא חשיב מתכת המשמש את העץ.

והפרכים טהורים

**י]** **הר"ש הרא"ש והרמב"ם ביפהמ"ש** כ' דהפרכין הם קבועים בכיריים ולכן טהורים, ויש לעי' מדוע הוא טעם לטהר. ועי' **תפא"י יכין** [אות נ'] שכ' דאיירי בצבת המחוברת לקיר, וכיון דמחובר לקרקע, טהור מדין מחובר לקרקע, ועי' עוד שהוסיף [באות נ"א], דאפילו קודם שחיברו לקרקע נמי טהור מדין כל דבר המחובר לקרקע [וכבר נתבאר כן ברמב"ם הובא לעיל פרק י"א מ"ב].

ועי' **ברמב"ם** פ"י מכלים ה"ט, דכ' דאיירי בטסין של מתכת הקבועים בכירה, ועיי"ש **בראב"ד** בהשגה שכ' להביא התוספתא אלו הם פרכים הקבועים בקירות וכו' וביאר דאיירי בקבועים בנירין ובקירוס, ועי' **בתוי"ט** שבסוף דבריו הביא דברי המהר"ם שכ' דאיירי "בקבועים בקיר" וכ' דהכי תניא בתוספתא.

**ובתוספתא** [בב"מ פ"ב ה"ה] הגירסא לפנינו, "אלו הן הפרכין אלו הקבועין בקירות" [וכ"כ בהגהות אור הגנוז שם, וזה כהמהר"ם], אולם ב**גירסת הגר"א** כ' "הקבועים בכירים", ולכאו' מבואר דכן היא גירסת הרמב"ם והראשונים.

ולשיטת **המהר"ם** [המובא בתוי"ט] מובן היטב וכמו שכ' התפא"י דכיון דהוא מחובר לקרקע, כל המחובר לקרקע טהור, אבל לפי **הרמב"ם והראשונים** צ"ב בטעם הדבר, מדוע מחובר לכירה טהור.

**ויתכן** דהביאור בזה הוא משום דאיירי בכירה המחוברת לקרקע, ואף דהכירה עצמה טמאה גם במחוברת לקרקע, מ"מ הוא משום דהכירה היא מחרס, אבל כירה ממתכת המחוברת לקרקע טהורה, וכמבואר לעיל [פרק ה' מי"א], ומעתה הפרכים כיון דהם של מתכת הוי כמו כירת מתכת המחוברת לקרקע דהיא טמאה, אלא **דאכתי צ"ע** מדוע לא יהא דין הפרכים כטפל לכירה, וכיון דהכירה טמאה, גם הפרכים יהיו טמאים וכדין עץ המשמש את המתכת טמא וצ"ע.

ועי' **ברא"ש ביאר** שהם ברזלים הקבועים בכירה לשמרה שלא תשרף, ויתכן לפי"ז דהם טהורים מדין משמשי כלים [עי' לעיל פי"ב מ"א בענין זה]. ועי' עוד **בכסף משנה** שכ' דהם ברזלים הקבועים במוקד, ובסופם מזלגים שהקדרה תלוייה בהם על האש כדי שלא תהא הקדרה יושבת על האש ממש ותשרף וכו' ע"כ, ויש שביארו כוונתו דהוא טהור מדין משמשי כלים שהוא משמש שהקדרה לא תשרף, ועי' **ראב"ד בהשגות** פ"י ה"ט דכ' בסוף דבריו דהוי כטבעת הכלים [מהגרר"ש שליט"א].

ועי' **תוי"ט בשם ספר כף נחת** שכ' לבאר שהוא כלי ממתכת העשוי לפרך את הגחלים, ועי' **חזו"א** סי' [ט"ו סק"ה] שהקשה דא"כ מדוע טהור, ועיי"ש שביאר דאיירי בקבוע בכירה לתשמיש זה ולכן טהור.

עקרב בית הבד טמאה

**יא] ברמב"ם פירש** דהוא טס ברזל בקצה קורת בית הבד, **ועי' חזו"א [סט"ו סק"ה]** שפי' בדברי הרמב"ם, דעיקר עושה המלאכה בסחיטת הזיתים הוא העקרב העשוי ממתכת, ולכן גם חלק העץ נמי טמא וכמו קנה מאזנים, [ולכאו' הוא מדין עץ המשמש את המתכת].

**ובר"ש וברא"ש** כ' דהוא ברזל עקום הקבוע בקורות בית הבד לתלות בו בגדים. **ובחזו"א שם** הקשה מאי שנא מאונקלי שבכתלים דמבואר להלן שהיא טהורה דמחובר לטהור, והכא נמי הרי מחובר לקורה שהיא טהורה, ועי' שצידד לומר דכיון דפעמים מסלקים את האונקלי מהקורה לכן חשיב כלי בפנ"ע, וחלוק מאונקלי שבכתלים דגם שם כ' הרא"ש שפעמים מסלקים אותה, כיון דאונקלי שבכתלים היא מחוברת לקרקע וזה גרע, וסיים בצ"ע.

**ועי' תפא"י [נ"ג]** שכ' דקורת בית הבד היא גופא דבר המקבל טומאה כיון דהיא מטלטלת, ולכן העקרב נמי טמא, ולפי"ז א"ש דחלוק מאונקלי שבכתלים דמחובר לקרקע.

ועוד כ' **בתפא"י** שם דכשהעקרב בפנ"ע אין בו חסרון של שם בפנ"ע, כיון דאצל בעלי מלאכה קורין לו 'עקרב' בלבד ויודעים לאיזה כלי מתכווין, ולפי"ז מבואר היטב דאונקלי שבכתלים כיון שאינו שייך לאומנות מסויימת יש בו חסרון דאין לו שם בפנ"ע וטהורה וכפי שנתב' להלן [אות י"ב] ברמב"ם וברא"ש[בפי"א] דזה החסרון באונקלי שבכתלים.

ו**במשנה אחרונה** כ' לבאר באופן חדש דעקרב חלוק מאונקלי, כיון דהוי כלי שעשוי כעין בית יד בכדי למשוך בה כל דבר כבד, נמצא דהוי כלי בפנ"ע קודם שחיברה לקורה, ולכן אף שחיברה נמי נשאר בטומאתו עיי"ש, ובזה הוא חלוק מאונקלי שבכתלים דעשוי מתחילתו ע"מ להיות מחובר לקרקע עיי"ש, [ועי' לעיל פי"א מ"ב דביאר המשנ"א יסוד זה לבאר כמה משניות, דכל שהיה כלי קודם שחיברה לקרקע גם אחר שחיבר נשאר בטומאתו].

ואונקלי שבכתלים טהורה

**יב] בר"ש וברע"ב** כ' דהטעם בזה משום דתשמישן עם הקרקע ולכן טהור, **וברמב"ם בפיהמ"ש** בתו"ד משמע דאונקלי שבכתלים טהור משום שאין לו שם בפנ"ע, **וביד החזקה** [פ"ט הי"א] נמי מבואר דכשהוא מפורק מהכותל טהור משום דאין לו שם בפנ"ע עיי"ש[[6]](#footnote-6).

**וברא"ש כאן** כ' דפעמים שמסירים אותם מהכתלים, דאי לאו הכי פשיטא דטהור דכל המחובר לקרקע טהור עכ"ד, ולא נתפרש ברא"ש מדוע למסקנא טהור.

ואפשר בתרי גווני **א)** דאפ"ה חשיב מחובר לקרקע כיון דעומד להתחבר לקרקע וכל תשמישו עם הקרקע, **ב)**. דטהור מטעם אחר ומשום דאין לו שם בפנ"ע וכמו להרמב"ם. וכן נראה יותר משום דיעוי' ברא"ש לעיל [פי"א מ"ב] דמבואר בדבריו דאונקלי טהור משום אין לו שם בפנ"ע, [ועי' לקמן פי"ד מ"ג מש"נ בזה].

**ובמשנה אחרונה** כ' להקשות להר"ש מכמה דוכתי דמבואר דכלי שחברו לקרקע טמא, ועיי"ש מש"כ לחלק דכלי שמתחילתו שימש בפנ"ע אף שחברו לא מבטל ממנו דין טומאתו, אבל אונקלי מעיקרא לא היה לו שם כלי ורק לאחר שחברו לקרקע נעשה משמש, ובכה"ג לא נחתא ליה טומאה, משום שכל שימושו עם הקרקע, [ועי' מש"כ לעיל פרק י"א משנה ב' שם].

**יג] ברמב"ם פיהמ"ש** כ' **ג' כללים דאין בהם טומאה בכלי מתכות**, א. גלמי כלי מתכות ב. דבר שאין לו שם בפנ"ע, ג. כל המחובר לטהור טהור. עוד כ' וכן פשוט שאם היה המתכות דבר שאינו כלי שהוא טהור. והעירו מדוע לא כ' הרמב"ם גם המחובר לקרקע דהוא טהור, [עי' משנת טהרות מש"כ בזה].

# פרק י"ב משנה ד'

מסמר הגרע טמא

בביאור כלי זה מצינו ג' שיטות בראשונים א). הרמב"ם ב). הראב"ד ג). הר"ש והרא"ש, כדלהלן

**א] ברמב"ם פי'** דהיינו איזמל המקיז דם, וצ"ב מה החידוש בזה והרי פשוטי כלי מתכות טמאים, **ועי' יכין [אות נ"ד]** מש"כ בזה.

**ברמב"ם** ביד החזקה [פ"י מכלים ה"ג] כ' נמי דמסמר הגרע היינו כלי שמקיזין בו דם, **ובהשגות הראב"ד** שם הקשה לדבריו מהתוספתא דקתני ר' שמעון בן יהודה אומר משום ר' שמעון מסמר הגרע טהור שלא נעשה אלא לשמש עם הקרקע וכו', ולהרמב"ם צ"ב מהו הוא שייך למחובר לקרקע.

**ובכסף משנה** כ' ליישב הרמב"ם דכוונת התוספתא דהמקיז סומך ידו על עץ תקוע בקרקע ולכן חשיב משמש עם הקרקע וטהור, אולם תנא דמתני' סבר דמשו"ה לא חשיב משמש לקרקע, עכ"ד. והנה לפי הכ"מ מבואר היטב דיש בזה חידוש במתני' דלא נחשב משמש עם הקרקע ולא כמ"ד בתוספתא דנחשב משמש עם הקרקע, **ועי'** **חזו"א** [סי' ט"ו סק"ז] שכ' לתמוה על דברי הכ"מ, והחזו"א עצמו כ' ליישב דברי הרמב"ם דגרס בתוספתא מסמר הגרדי ולא מסמר הגרע עיי"ש.

**ב] הראב"ד** בהשגה שם כ' לפרש בב' אופנים, א) שהוא מסמר ארוך נסמך על הארץ ותולה בו המקיז הכלי לקבלת הדם, ב) וי"א דהוא מסמר ארוך שהסומך מניח עליו ידו בשעת הקזה, [וזה לכאו' כביאור הכ"מ וצ"ע]. וכ' **החזו"א** [טו-ז] דת"ק סבר דלא חשיב משמש עם הקרקע דאינם מתמידים קביעותם בקרקע [ולכאו' כוונתו דאי"ז קבוע בקרקע].

**ג] בר"ש וברא"ש** כ' י"מ שהוא מסמר של נפחים וקבוע בסדן, וכשמסלק חתיכה של ברזל מן האש ורוצה לחתך ממנה קצת מניחה על המסמר ומכה עליה בקורנס והיא נגרעת עכ"ל, **וברע"ב** הביא לב' הפירושים [פי' הרמב"ם והר"ש].

**ואכתי** יש לעי' לדברי הר"ש והרא"ש מה החידוש שהוא טמא, וכ' **התפא"י** [אות נ"ד] **א)** דכיון דהסדן כבד מאד סד"א דיש חסרון של מסמר המחובר לקרקע, **ב)** או דנימא דהסדן הוי פשוטי כלי עץ, וסד"א דהמסמר נחשב למתכת המשמשת את העץ ויהיה טהור, קמ"ל דטמא.

**ובהטעם** דלא נחשב המסמר למתכת המשמש את העץ משום הסדן, מצינו ג' דרכים **א) תפא"י** [נ"ד] שם כ' דהמסמר הוא עיקר המשמש והוא עיקר הכלי ואין כאן משום מתכת המשמשת העץ. **ב)** **משנה אחרונה** שביאר משום דהוי כלי עוד לפני שהתקינו בסדן, כיון דהוא מחודד לחתוך בו, ולכן אין בו חסרון של משמש את העץ עיי"ש. **ג) בחזו"א** [טו-ז] מבואר דהטעם הוא משום דאין הברזל קבוע תמיד בסדן אלא פעמים נוטלו ולכן הוא לא נחשב למשמש עם העץ, ועוד כ' דאפשר דאינו נותן את המתכת בסדן אלא בשעת מלאכה, ולכן אינו חלק מהעץ, ואילו ר' שמעון בתוספתא דמטהר הוא משום דעיקר תשמישו הוא בסדן.

ושל אבן השעות טהור רבי צדוק מטמא

**ד]** **בראשונים וברע"ב** כאן לא נתפרש ביאור המחלוקת, אולם מצינו בזה ג' דרכים

**א)**. **בראב"ד בעדיות** [פ"ג מ"ח] כ' דיסוד המחלוקת היא אם חשיב כלי או לא חשיב כלי. **ובחזו"א** סי' [ט"ו-ז] ביאר כוונת הראב"ד דהטעם דת"ק דלא חשיב כלי כיון דכל השימוש שלו הוא לעשות צל לכן לא חשיב כלי לקבל טומאה.

**ב) ובחזו"א** שם כ' לבאר באופ"א דת"ק סבר דהאבן הוא עיקר עושה המלאכה והמסמר הוא מחובר לטהור ולכן טהור, ור"צ סבר דהמסמר הוא עיקר עושה המלאכה ולכן גם בהאבן טמא מדין משמש למסמר.

**ג) ועי' תפא"י** [אות נ"ה] דהטעם של ת"ק דהוא מדין המשמש לאבן דהוא טהור, ובטעמו של ר"צ דמטמא ביאר משום דפעמים מטלטלו בפנ"ע ומנתק את המסמר מהאבן של השעות, ונמצא דיש למסמר חשיבות בפנ"ע ולכן הוא טמא, ויש לעי' בדבריו דהרי עיקר המסמר תשמישו הוא לאבן, ומה איכפת לן שפעמים מנתק אותו מהאבן, וצ"ע. ועי' עוד **משנה אחרונה** דכ' ב' אופנים בביאור הפלוגתא דת"ק ור"צ, ועיי"ש שכ' לבאר דהאי פלוגתא איכא נמי להלן בארון של גרוסות.

מסמר הגרדי טמא

**ה] הר"ש והרא"ש כ'** דהוא כלי אורגין והוא מסמר דק הנכנס לתוך קנה וכורכין החוט על הקנה, ויש לעי' מה החידוש בזה דטמא והרי פשוטי כלי מתכות טמאים.

**ובסד"ט** ביאר בזה דסד"א דנחשב מתכת המשמש את העץ, דהא יש קנה של עץ סביב המתכת, קמ"ל דהעיקר הוא המתכת ולכן מקבל טומאה.

ועי' **בתפא"י** [אות נ"ח] שכ' לבאר שהאורג מיישר עם מסמר זה את החוטין וכשאין צריך לו תוחב את המסמר בכותל, והרבה פעמים המסמר נשאר בכותל וסד"א דנחשב כלי המחובר לקרקע קמ"ל. [ולכאו' אכתי יקשה מאי קמ"ל והרי אינו משמש עם הקרקע, ומה דהוא מונח בתוך הקרקע מהיכא תיתי דיחשב כלי המחובר לקרקע].

וארון של גרוסות ר"צ מטמא וחכמים מטהרין

**ו]** **ברא"ש** כ' ארון של עץ וממלאים אותו פולין טחונים ומוכריהם נקראים גרוסות, "ופליגי ביה אי חשיב כלי או לא", ויש לעי' במאי פליגי, ומצינו בזה כמה דרכים כדלהלן.

**א) בר"ש** **וברע"ב** כ' דהטעם דחכמים מטהרין הוא משום דהוי כלי עץ העשוי לנחת וכיון דאינו מטלטל לכן אינו מקבל טומאה, ורבי צדוק מטמא משום דפעמים מטלטלין אותו לתקנו, ואפשר דזה נמי כוונת הרא"ש פליגי אי חשיב כלי או לאו, [ועי' רמב"ם וראב"ד פ"ג מכלים ה"א].

**ועי' תוס' אנשי שם** שהקשה ע"ז דהא כשמטלטל אותה לתקנה מטלטל אותה ריקנית ולא מלאה וא"כ אכתי איכא חסרון דהוא לא דומיא דשק דמטלטל מלא וריקם, וצריך להיות טהור.

**ועיי"ש בתוס' אנשי שם** שביאר דיש תרי דינים הנלמדים משק **א**. דכלי גדול ארבעים סאה לא מקבל טומאה, **ב.** ועוד דכלי אפילו פחות מארבעים סאה העשוי לנחת [היינו דעשוי להיות עומד ולא מטלטל] אינו מקבל טומאה, ועיי"ש שביאר דהני תרי דינים חלוקים הם, ד'כלי גדול' מקבל טומאה רק באופן שאפשר לטלטל אותו גם מלא וגם ריקן ואף אם מטלטלו ריקם כל שלא מטלטל גם מלא טהור, משא"כ בכלי קטן העשוי לנחת הוא להיפך, דטהור רק כשהוא קבוע לגמרי, ולא מטלטלין אותו כלל לא מלא ולא ריקם, ולכן אם מטלטלו באופן של ריקם ולא מלא כבר לא הוי כלי העשוי לנחת, ומקבל טומאה עיי"ש, וכיון דהכא מיירי על פחות ממ' סאה העשוי לנחת לכן גם במטלטלין אותו ריקם הוא כבר טעם לטמאותו [ועי' להלן אות ז' הובא התוי"ט בשם מהר"ם במה דאמרי' ואם היתה עגלה שלה דמיירי במ' סאה, ולא כהנ"ל].

**ב)** **עי' עוד בר"ש** שכ' עוד לבאר בביאור ארון של גרוסות, וז"ל "ועוד י"ל דבמסמר של ארון מיירי, שיש מסמר בריחיים של גרוסות ומטהרי רבנן משום דאינו עשוי אלא לחיזוק" עכ"ל, ויש לעי' מה כוונתו, ואולי הביאור דלר"צ חשיב ככלי מתכות, כיון שיש בו מסמר של מתכת, ואילו לחכמים כיון דאינו עשוי אלא לחיזוק לכן הוא נחשב כלי עץ, דהוי כמתכת המשמשת את העץ, ובאמת יש להבין טעמו של ר"צ מדוע יקבל טומאה מחמת מסמרים.

**ג)** **בראב"ד עדויות** [פ"ג מ"ח] שביאר המחלוקת דכיון דעתיד לעשות עגלה תחת הארון, יש כאן נידון אם נחשב לגמר מלאכה או לאו, דלחכמים יש כאן חסרון דלא הוי גמר מלאכה ולכן טהור, ואילו לר"צ הוי גמר מלאכה וטמא, [ויש לעי' בזה דאם הוי חסרון של גמר מלאכה לכאו' הוא שייך לדין גלמי כלי מתכות, ועי' להלן מ"ו בענין גלמי כלי מתכות].

היתה עגלה שלה של מתכת טמאה.

**ז] בתוי"ט הביא הראב"ד** שהקשה מדוע איירי בעגלה של מתכת, והרי גם בכלי עץ נמי צריך להיות הדין דעגלה טמאה, **והביא בשם מהר"ם** דאיירי בגוונא דהארון הוא של ארבעים סאה, ולכן אם היה עגלה של עץ היתה טהורה וכדין כלי עץ ארבעים סאה דטהור, ולכן פי' דאיירי בעגלה של מתכת דטמא אפילו בארבעים סאה עכ"ד,

**אך יש להקשות** על זה דהא להלן במתני' פט"ו מ"א איתא דרדור עגלה של עץ טמאה, ואף שהוא גדול מ' סאה, מ"מ כיון דעשוי להיות מטלטל טמא, וא"כ מדוע הכא יהיה טהור והרי עגלה במהותה היא עשויה לטלטול, וצ"ע.

**ובראב"ד בעדויות** [פ"ג מ"ח] משמע טעם אחר דאיירי בעגלה שאין לה בית קיבול כלל, ולכן אי מיירי בעגלה של עץ היה טהור, ולכן מיירי דוקא בעגלה של מתכת דפשוטי כלי מתכות טמאים.

**ויש לעי'** מה החידוש בזה דעגלה של מתכת טמאה, אולם **יעוי' בתפא"י** [ס"ב] שהקשה לאידך גיסא מדוע לא נימא דהוי מתכת המשמש את העץ, וכיון דהארון גדול ארבעים סאה גם העגלה תהיה טהורה.

**וכתב התפא"י לחדש** דדין מתכת המשמשת לעץ, דבטלה להעץ הוא דוקא באופן שמשמש בתשמיש עצמו של העץ וכמו פותחת והפין דהפותחת מועילה להפין בעיקר תשמישו, אבל עגלה וארון, העגלה הוא שימוש לעצמו, ושימוש הארון הוא שימוש אחר ובאופן זה לא חשיב מתכת המשמש לעץ, וא"כ יתכן דזה גופא החידוש, [ומצינו עוד אופנים כעין זה להלן פי"ד מ"ב].

# פרק יב משנה ה

מסמר שהתקינו להיות פותח ונועל בו טמא

## בהדין דסתם מסמרים אינם מקבלים טומאה

**א]** מבואר במשנה דסתם מסמר אינו מקבל טומאה אא"כ התקינו להיות פותח ונועל בו, וכן מבואר לעיל [פי"א מ"ג] דסתם מסמרות אינם מקבלים טומאה, דאיתא שם "העושה כלים מן המסמרות" דמבואר דרק מסמרים הבאים מכלים טמאים יש בהם גזירת טומאה ישנה, אבל אין חשש טומאה ישנה במסמרות סתם, וע"כ משום דסתם מסמרות אינם מקבלים טומאה, וכ"כ הרא"ש להדיא בפי"א מ"ג.

**ויש לעי'** בביאור דין זה דאין מסמרים מקבלים טומאה, ומצינו בזה ב' דרכים **א)** **בתפא"י** יכין [ס"ג] ביאר הטעם משום דמיוחד לתקעו בכותל ולכן הו"ל מחובר לקרקע ואינו מקבל טומאה, וצ"ע דהא מסמרים עומדים גם לתקוע בכלים, ואין לומר משום דרוב מסמרים עומדים לקרקע, דהא א"כ יכול לייחד המסמר לכלים ולא צריך להתקינו להיות פותח ונועל, **ב).** עי' **בתפא"י** פי"א [אות כ"ח] שכ' עוד סברא דהוי 'משמשי כלים' ולכן אינם מקבלים טומאה, ועי' עוד מש"נ בזה בביאורים בארוכה.

## בקושיית רבינו חיים כהן [נזיר נד:] איזה בית אשר תבנו לי

**ב]** **בתוס' נזיר** דף נד: [ד"ה ת"ש] הקשה רבינו חיים כהן על שיטת ר"ת דחרב הרי הוא כחלל מטמא באהל, וז"ל ושלח לו רבינו חיים כהן איזה בית אשר תבנו לי דאין נזיר מגלח עליו ה"ה דכהן מוזהר עליו ואין לך בית שאין בה שום כלי מתכות שהיה באהל המת או שום מסמר וכו' עכ"ל, וצ"ב דבריו מש"כ או שום מסמר והרי מסמר אינו מקבל טומאה, דהרי סתם מסמרים הם משמשים עם הקרקע והוא טהורים וכפי שנתבאר במתני' כאן, ועי' דבר שמואל [להר"ש אבוהב סי' רכ"ד] שעמד בזה, **ועי' תפא"י** ריש אהלות בועז [אות ה'] שעמד בזה, וצ"ע.

## בענין להעמיד הסכך על גבי מסמרות של ברזל

**ג]** **בענין להעמיד הסכך על גבי מסמרות** של ברזל, לכאו' לפי האמור נמצא דאין חסרון משום דבר המקבל טומאה כיון דאין מסמרות מקבלין טומאה, מיהו איכא חסרון אחר משום דבר דאין גידולו מן הארץ, **ועי' שו"ע תרכ"ט** ס"ח [ועי' משנת טהרות כאן מש"כ בזה].

מסמר שהתקינו

## האם מסמר שהתקינו הוא ע"י מעשה או גם במחשבה

**ד] הר"ש והרא"ש והרע"ב** נקטו דהתקינו הוא ע"י שינוי מעשה בגופו של מסמר שעקם ראשו או חידדו והיינו דהוי שינוי, ולכאו' מבואר דלא מהני מה שיזמין ע"י מחשבה להתקינו, אלא צריך שינוי מעשה בגופו של מסמר.

**אך במשנ"א** דייק בדעת הרמב"ם [פ"י כלים ה"א] ד"התקינו" הוא ע"י הזמנה בעלמא ולא ע"י מעשה, ויש לעי' מהיכן הוכיח זאת בדברי הרמב"ם. וז"ל הרמב"ם פ"י ה"א מכלים, מסמרות וכו' אינן מקבלין טומאה וכו', ואם התקינו להיות כלי בפ"ע מקבל טומאה, כיצד מסמר שהתקינו להיות פותח ונועל בה, או להוציא את הפתילה או שנתנו ברחיים של יד או של חמור, ה"ז מקבל טומאה עכ"ל.

**ובחידושי הגרי"מ** זצ"ל כ' נמי לדייק ברמב"ם [כהמשנ"א] דכשם דלהתקין להוציא הפתילה או ליתן בריחים לא צריך תיקון ה"ה להיות פותח ונועל הוא בלא תיקון, ויש לעי' בזה.

**ויש לעי'** לשיטת הראשונים דבעינן שינוי מעשה שיעקם את המסמר, מדוע לא מהני מחשבה והרי כל הכלים יורדין לידי טומאה ע"י מחשבה.

**ובתפא"י** [אות ס"ג] כ' להביא **תוס' בב"מ** נב: [ד"ה והתקינה] דכ' ע"פ הגמ' בב"ק סו. דכל שגם אחרי שיחשוב עדין צריכים תיקון לא מהני מחשבה להורידה לידי טומאה.

**ואפשר עוד בזה** לפמש"נ לקמן [משנה ז' אות ב'] מהמשנ"א דכל דחסר בשם כלי לא מהני מחשבה להורידו לשם כלי, והביא כן תוס' בשבת מט: ולפי"ז יתכן עוד טעם דלא מהני מחשבה כיון דמסמר לא הוי כלי כלל, [מיהו הוא תלוי בסוגי המסמרים עי' להלן אות ח'].

**ויש לדון לדעת הרמב"ם** דסגי בהזמנה להורידה לטומאה, האם נחלק על תוס' [שבת מט:] ונקט דאפילו דמחוסר תיקון נמי יורד לידי טומאה במחשבה, או דהרמב"ם ס"ל דאיירי בסוג מסמר שאינו מחוסר תיקון, וכן יש לדון לענין מה שכ' המשנ"א לקמן מ"ז דבעינן שיהיה כלי האם הרמב"ם נחלק דמועיל מחשבה גם לאשווי שם כלי וצ"ע.

העשוי לשמירה טהור

**ה] ברמב"ם וברא"ש וברע"ב** פי' דהוא מסמר העשוי לסימן בפתח, ואם נשתנה ממקום הנחתו בידוע שנכנס אדם לאותו בית, ויש לעי' בטעם הדבר מדוע הוא טהור.

ו**עי' תפא"י [סו]** שכ' משום שאינו תשמיש חשוב, וביאור הדבר נראה דמאחר ובכלי מתכת נאמר הלכה שיהיה "כלי מעשה" י"ל דלענין כלי מעשה צריך שימוש חשוב, ומצינו כבר בכמה דוכתי דל"כלי מעשה" בעינן שימוש חשוב, להחשיבו לכלי מעשה [עי' להלן מ"ו לגבי גלמי].

ועי' עוד **ברמב"ם** [פ"י מכלים מ"ב] כ' וז"ל "מסמר העשוי בסימן לשמירת הפתח אינו מקבל טומאה", וכן מסמר של שולחני שתולה בו המאזנים והכיס טהור, וכן תלויי המגרדות טהורות, אף על פי שמסמרין אלו משונין בצורתן משאר מסמרות התקיעה עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתו במש"כ "אע"פ שמשונין משאר מסמרות התקיעה", דמשמע דסד"א לטמאותו משום האי טעמא, וצ"ע.

מסמר שהתקינו להיות פותח בו את החבית ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיצרפנו

**ו]** בביאור המחלוקת, מצינו ב' דרכים, **א)** עי' **תפא"י [אות ס"ז],** דחכמים סברי דיש כאן חסרון דלא נגמר מלאכתה של המסמר עד שיצרוף אותו, ולכן הוי גלמי כלי מתכות וטהור, [ועי' ראב"ד בהשגה על הרמב"ם פ"י מכלים ה"א דביאר דהמסמר שנוקבים בו את החבית צריך שיהיה חזק הרבה משאר מסמרות ולכן צריך לצרוף אותו באש, וקודם צירוף חסר גמר מלאכה], אבל ר"ע סבר דכיון "דיכול להשתמש במסמר ע"י הדחק" גם בלא שיצרוף אותו, אין בזה חסרון של גלמי כלי מתכות, ומקבל טומאה. ועי' **תפא"י** דציין לשיטת ר"ע להלן פי"ד מ"א דמחוסר מעשה קל אינו חסרון של גלמי, [ויש לעי' בדבריו, דהא בפשוטו מבואר בפי"ד מ"א דלית מאן דפליג ביה].

**ב) ובמשנה אחרונה** כ' דטעמא דר"ע דכיון דחזי ע"י הדחק לכן מהני מחשבה בלבד לטמאותו, ואילו חכמים סברי דתשמיש ע"י הדחק לא חשיב תשמיש ולכן לא מהני מחשבה לטמאותו אלא בענין מעשה, [וציין לפלוגתת ר"ע וחכמים לקמן פ"כ מ"ד, ופכ"ב מ"ט], ועי' עוד לקמן פי"ד מ"ו במשנה אחרונה מה שביאר במשנתנו.

מסמר של שלחני טהור ורבי צדוק מטמא

**ז]** **הר"ש והרע"ב** כ' דהטעם של ת"ק דטהור משום דתשמישו עם הקרקע ולכן אינו מקבל טומאה, ויש לעי' במה נחלק ר' צדוק, ו**עי' תפא"י** **[אות ע']** דכ' דפעמים דהוא מטלטל ור"צ לשיטתו דדבר קבוע בקרקע דפעמים מטלטל מקבל טומאה, [ועי' לקמן פי"ד מ"ג מש"נ בזה], ועי' **משנ"א** שביאר באופ"א.

**ועי' בר"ש והרע"ב** [לעיל מ"ד] לגבי ארון של גרוסות, דביארו על דרך זו, דלת"ק טמא כיון דהוי כלי העשוי לנחת, ולר' צדוק טמא משום דפעמים מטלטלין אותו, הרי דס"ל דמה דפעמים מטלטלין אותו הוא גופא מחשיבו לכלי, וא"ש דאף כאן נחלקו בזה, וכן ביאר התפא"י בפלוגתת ת"ק ור' צדוק באבן השעות, דר"צ סבר דכיון דפעמים שהוא מנתק את המסמר של השעון מהאבן, מהאי טעמא יש לו חשיבות עצמית, וזה הטעם דהוא מקבל טומאה.

## בביאור דעת ר' צדוק דמסמר של שולחני טמא וחלוק משאר מסמרים דטהורים

**ח]** **יש להקשות** מדוע לר' צדוק אמרי' דמסמר של שולחני ומסמר של אבן השעות טמא מחמת היותו מטלטל לפעמים, והרי כל מסמר גם בעודו תלוש הוא טהור משום דהוא עומד להתחבר לקרקע [וכמבואר לעיל אות א'], ובזה הרי גם ר' צדוק מודה, וא"כ הכא נמי אפילו שהמסמר של שולחני מטלטל אבל הרי עומד להתחבר לקרקע וא"כ מדוע המסמר טמא.

**ונראה לבאר** בזה דיש ב' סוגי מסמרים יש מסמר שהוא מתחבר להיות חלק מן הקרקע ממש, וכגון שמשמש לחבר דבר לכותל ובכה"ג לכו"ע הוא נחשב חלק מן הקרקע, וגם בהיותו מטלטל נמי אינו מקב"ט כיון דהוא עומד להיות חלק מן הקרקע ממש, אלא שיש עוד סוג מסמר והוא מסמר המשמש בפנ"ע כמו מסמר השעות שהוא מראה את השעה או מסמר של שולחני שהוא משמש להעמיד את התריסין, דבכה"ג המסמר עצמו נחשב כלי שהוא משמש בפנ"ע, אלא שהחסרון בו הוא שמשמש עם הקרקע ולכן טהור.

ומעתה י"ל דמה ר' צדוק נחלק וסבר דהמסמר טמא משום שפעמים מטלטלו הוא דוקא במסמר זה דמשמש בפנ"ע, אלא דמשמש מחובר לקרקע, וכאן ס"ל לר"צ דכל שרגיל לטלטלו ממקום למקום לא חשיב מחובר לקרקע אלא יש לו חשיבות של כלי וטמא, אבל שאר מסמרים אפילו אם יטלטלו אותם טהורים כיון דלית להו שם כלי כלל כיון דהם עומדים להתחבר להיות חלק מן הקרקע[[7]](#footnote-7).

שלשה דברים ר' צדוק מטמא וחכמים מטהרין וכו'

**ט]** יש לעי' מה החידוש בזה, וכי מניינא אתא לאשמועי', ועי' ברא"ש מש"כ כאן, **ועי' תפא"י** שכ' לשיטתו לבאר דכל הג' המחלוקת תלויים ביסוד אחד, והיינו האם מה שהוא מטלטל לפעמים מחשיבו לכלי בפנ"ע או לאו, [ואף דלרבנן בארון של גרוסות הוא טעם אחד ובמסמר השעות הוא טעם אחר, מ"מ הוא תלוי בטעם אחד דלר"צ חשיב דבר המטלטל]. **ובמשנה אחרונה** כ' הטעם משום דבכל דוכתא ר"צ הוא מיקל ואילו כאן ר"צ מחמיר ג' פעמים ולכן חזר התנא ומנה אותם.

# פרק יב משנה ו'

ארבעה דברים רבן גמליאל מטמא וחכמים מטהרין כסוי טני של מתכת של בעלי בתים

[בענין כיסוי טני של מתכת עי' מש"נ לעיל מ"ג, ולקמן פי"ד מ"ג]

ותלוי המגרדות

**א]** בביאור המחלוקת דר"ג וחכמים בדין תלוי המגרדות, **מצינו ג' דרכים**. א) **ברמב"ם פיהמ"ש, בר"ש ברא"ש וברע"ב** משמע דהנידון הוא "על המגרדת עצמה**", ב)** **בראב"ד בעדויות פ"ג מ"ט** [וכ"כ ברמב"ם בפיהמ"ש עדויות] ביאר דקאי על החוט המחבר את המגרדה להמסמר, ג) **בתוי"ט כאן** וברע"ב עדויות שם, כ' איירי על ה"מסמרים" שתולים בהם את המגרדות. ויבואר להלן בפרטות בעזהי"ת

## הנידון הוא על המגרדת עצמה

**א)**. **ברמב"ם פיהמ"ש, בר"ש ברא"ש וברע"ב** משמע דהנידון הוא "על המגרדת עצמה**",** דר"ג מטמא וחכמים מטהרין. ויש לעי' לפי"ז מה הטעם של חכמים דמטהרין המגרדת, והרי הוי כלי של מתכת.

**ועי' סדרי טהרות** שביאר דהטעם לטהר הוא משום שתשמישן עם הקרקע, ומקור דבריו מהתוספתא [בב"מ פ"ב ה"ה], א"ר נתן לא נחלקו רבן גמליאל וחכמים על מגרדות של אוליירים שהוא טהור שלא נעשה אלא לשמש עם הקרקע, על מה נחלקו על חבית של מתכת של בעלי בתים העשויה ככיפה שר"ג מטמא מפני שעבדים מתגרדים בה וחכמים מטהרין ע"כ. וביאר הסד"ט דבחבית של בעלי בתים, בדרך כלל הבעלי בתים מתגרדים בה כשהיא מחוברת לקרקע[[8]](#footnote-8), ופעמים שהעבדים נוטלים אותם מן הקרקע ומתגרדים בה בתלוש, ופליגי בזה דלר"ג הוא טמא כיון שהוא נחשב לתלוש, אבל לחכמים טהור כיון דעיקר שימושו עם הקרקע טהור.

## הנידון על החוט המחבר המגרדת להמסמר

**ב).** **בראב"ד בעדויות פ"ג מ"ט** [וכ"כ ברמב"ם בפיהמ"ש עדויות] ביאר דקאי על החוט המחבר את המגרדה להמסמר האם הוא טמא או לאו. וביאר דהנה במתני' להלן פט"ו מ"ד מבואר לדעת חכמים דכל התלויין טהורין, חוץ מהמסייעין בשעת המלאכה, ומעתה ביאר הראב"ד דהמחלוקת היא דלר"ג התלוי מסייע בשעת המלאכה, ואילו לחכמים אינו מסייע בשעת המלאכה, ועי' **משנ"א** כאן מה שביאר בזה.

## הנידון הוא על מסמר שתולין עליו את המגרדת

**ג)** **בתוי"ט כאן** ביאר דאיירי על ה"מסמרים" שתולים בהם את המגרדות, וכן כ' **הרע"ב בעדויות** [פ"ג מ"ט], וכן יש להוכיח **מהרמב"ם פ"י מכלים ה"ב**, דכ' שם וז"ל מסמר העשוי בסימן לשמירת הפתח אינו מקבל טומאה, וכן מסמר של שולחני שתולה בו המאזנים והכיס טהור, "וכן תלויי המגרדות טהורות", אף על פי שמסמרין אלו משונין בצורתן משאר מסמרות התקיעה עכ"ל, מבואר בדבריו דהביא דין תלוי המגרדות יחד עם דיני המסמרות, הרי מבואר דתלוי המגרדות הוא 'המסמר' שעליו תלוי המגרדת.

**ולפי"ז** יש לעי' מה הטעם דר"ג דמטמא, והרי המסמר הוא מחובר לקרקע ומדוע יהיה טמא, **ועי' תוי"ט** דדייק ברמב"ם דהטעם דר"ג הוא משום דמשונה משאר מסמרות, ועי' **משנ"א** דתמה מה הטעם בזה, והרי סוף סוף הוא מחובר לקרקע וצ"ע, **ועי' תפא"י** [אות ע"ב] דפעמים שמוציאין את המסמר ותוחבין אותו במקום אחר ולכן אינו חשוב מחובר לקרקע, וזה כשם שמבאר במסמר של שולחני.

**אך** יש להעיר על ביאור התפא"י מלעיל מ"ד דאיתא שם אונקלי שבכתלים טהורה, והוא מסמרות שתולין עליהם כלים, ובביאור הטעם דטהור עי' בר"ש וברא"ש משום דמשמש עם הקרקע, ועי' ברא"ש שם שכ' דאינם מחוברים תמיד, אלא לפעמים משנה מקומם, דאל"ה פשיטא שטהור מדין כל המחובר לקרקע, ולדברי הרא"ש יש להקשות דהתם מבואר דהכל מודים דאפילו דפעמים משנה את מקומם נמי טהור, ואילו הכא מבואר דפליגי בזה תנאי, מיהו י"ל דהרא"ש לשיטתו מפרש כאן באופ"א דקאי על המגרדות עצמם ולא על המסמרים[[9]](#footnote-9).

וגולמי כלי מתכות

**ב] בגמ' בחולין דף כה.** מבואר דגולמי כלי מתכות היינו "כל שעתיד לשוף לשבץ לגרר לכרכר להקיש בקורנס מחוסר כן או אוגן או אוזן", ו**כ' רש"י** שם, "דכבר נגמרה חקיקתן וראויין הן לתשמישן, ומ"מ ה"ז טהור הואיל ולא נגמרה כל מלאכת נויו עכ"ל.

## בהחילוק בין גלמי כלי מתכות לגלמי כלי עץ

**ג]** להלן מ"ח מבואר דגלמי כלי עץ טמאים, וכן מבואר במשנה בחולין דף כה., ובגמ' חולין שם פריך מאי שנא גלמי כלי עץ מגלמי כלי מתכת. ומשני ר' יוחנן אמר משום דמתכת "לכבוד עשויין", ופירש"י דהלכך לא חשיבי כלי למילתייהו עד שתגמר כל מלאכת כיבודן, ורב נחמן אמר משום "דדמיהן יקרים", ופירש"י דעד דעבידי לנוי לא חזו למילתייהו לימכר ביוקר כראוי להם, ע"כ.

ובפשוטו יסוד החילוק בין כלי מתכות לבין כלי עץ, הוא לא חילוק מהותי בין הכלים, אלא דבאמת בכל הכלים צריך שיהיה גמר מלאכה, [וכמבואר ריש פט"ז מ"א מ"ב דכלי עץ צריך גמר מלאכה, ועיי"ש מ"ד גבי כלי עור דצריך גמר מלאכה], אלא דבפעל רק בכלי מתכת לא משתמשין בו עד שיגמר מלאכתו לגמרי כיון דלכבוד עשויין, או יקרים, אבל בכלי עץ אין מקפידין עליו כ"כ ומשתמשין גם קודם שנגמר הסוף ממש, ולכן בעץ חשיב שנגמר מלאכתן. אולם **ברש"י שבת** [דף פ"א.] לכאו' מבואר דיש חילוק מהותי בין דיני כלי מתכות לכלי עץ[[10]](#footnote-10).

**ד]** עי' עוד **ברמב"ם** [פ"ח מכלים ה"ב] דמבואר דדין גלמי כלי מתכות הוא לא רק דין של גמר מלאכה אלא גם כלי העשויים מהעשת שאינו עתיד לגמר אותם, אלא שיש בהם חסרון בעצם צורת הכלי משום שצורתם גרועה חשיב גלמי כלי מתכות, [ועי' לעיל פי"א מ"ג מש"נ] ויש לעי' בזה.

## בענין "גלמי" האם הוא חסרון בשם כלי לכל התורה, או דין מסויים לענין קבלת טומאה

**ה]** **ברש"י שבת** **נב:** [ד"ה בגלמי], כ' וז"ל "דהא לא נגמרת מלאכתה, ולענין טומאה כלי מעשה כתיב, שגמר כל מעשהו" עכ"ל, מבואר ברש"י שהטעם דגלמי טהורים הוא משום דהוי חסרון "בכלי מעשה". וכ"כ **הקרית ספר** ריש פרק ח' מכלים.

לפי"ז נמצא דגלמי כלים טהורים הוא דין מסויים לענין טומאה, ואי"ז חסרון בדיני כלים בכל התורה, דהא מבואר בגמ' שבת דף ס. דדין כלי מעשה אלא הוא הלכה לענין טומאה ולא לענין שבת. [[11]](#footnote-11).

**ובמשנת טהרות** ציין לתוספתא [הובא בר"ש פ"י מ"ד] דאיתא שם "גלמי כלי מתכת ה"ה ככל הכלים, אלא שהם טהורין", ויש לעי' בביאור כוונת התוספתא, וביאר בזה דלענין דיני התורה כגון כלי לענין נטילת ידים, וכלי לענין מי חטאת, אף גלמי כלי מתכות נמי כשרים, דבאמת שם כלי עליהם לכל דיני התורה, אלא דלענין טומאה הם טהורים כיון דבעינן כלי מעשה[[12]](#footnote-12).

## ביאור שיטת ר"ג דמטמא גלמי כלי מתכות

ור"ג מטמא

**ו]** יש לעי' במה נחלק לר"ג דס"ל דגלמי כלי מתכת טמאים, ונתבארו בזה כמה דרכים,א) תוי"ט בשם מהר"ם, ב) תפא"י, ג) משנ"א, ויש לדון בדבריהם, וכדלהלן.

**א) בתוי"ט בשם מהר"ם כ'** דשמא טעמא דר"ג כיון דחזי לתשמיש טמא, "כי היכי דפשוטים טמאים ה"נ גולמי כלי מתכות טמאים", עכ"ד.

**וצ"ב כוונתו**, א. מה הוא טעם דכיון דפשוטי כלי מתכות טמאים לדין גלמי, ב. עוד יש לעי' דהרי בכלי עץ נמי גלמיהם טמאים וכמבואר להלן מ"ח [וחולין כה.], ואף דפשוטיהם טהורים. ואיך יתכן דהטעם דגלמי כלי מתכות טמאים לר"ג הוא משום דפשוטיהן טמאים.

**אכן** יש לבאר בזה דהנה בגמ' חולין כה. מבואר דבכלי מתכות הטעם דגלמיהם טהורים הוא משום דלכבוד עשויין, או משום דדמיהן יקרים, ומבואר דהוא חסרון במסויים בכלי מתכת ולא בכלי עץ, וי"ל דס"ל למהר"ם דביאור החילוק בין כלי עץ לכלי מתכת הוא משום דבכלי מתכת מחמת חשיבותם עדיין לא חשיב גמר מלאכה, ואילו בכלי עץ חשיב גמר מלאכה, [ולא כמו שנתבאר לעיל בדעת רש"י דהוי גמר מלאכה אלא שחסר בדין כלי מעשה, אלא הוא חסרון בעיקר הגמר מלאכה].

ומעתה י"ל דס"ל לר"ג דאף דבכלי מתכות לא נגמר מלאכתן מ"מ טמאים משום דבכלי מתכות מבואר דגם כלי גרוע מקבל טומאה וכדחזינן גבי פשוטי כלי מתכות טמאים, הרי דבמתכות גם כלי גרוע כמו פשוטים יש לו שם כלי, וה"ה לענין דין גלמי, גם כלי גרוע שלא נגמר מלאכתו כ'גלמי' יש לו שם כלי, אבל כלי עץ הוא כלי גמור ונגמר מלאכתו ולכן טמא, [ועי' לעיל פי"א מ"א בגדר דין פשוטי כלי מתכות טמאים, האם הגדר הוא דהוי כלי או דלא בעינן כלי, ואפשר דתלוי שם בב' הצדדים].

**ב) בתפא"י** [ע"ג] כ' דר"ג סבר דכיון דחזי לתשמישו, הוא ראוי לקבל טומאה, ואף שהוא גולם, והיינו דס"ל דאין חסרון של גמר מלאכה, כל כמה "דראוי לתשמישו", אלא אף כלי שלא נגמר מלאכתו כל שראוי לשימוש "שם כלי עליו", ומקבל טומאה.

והנה לקמן במתני' פרק ט"ז [מ"א-ב] מבואר דכל שלא נגמרה מלאכתו אפילו כלי עץ טהור, ולא מצינו דר"ג נחלק שם. אך צ"ל דהתם מיירי דלא נגמרה מלאכת הכלי באופן שאינו ראוי לשימוש, ובזה ר"ג נימ מודה דטהור, אבל הכא הכלי ראוי לשימוש, אלא דהחסרון הוא יפוי הכלי ובזה ר"ג סבר דטמא.

**במשנה אחרונה** כתב שהפלוגתא דת"ק ור"ג הוא באדם שאינו מקפיד לשוף ולשבץ, דסבר ר"ג דאזלינן בתר דידי' וטמא, ורבנן סברי דבכלי מתכות בטלה דעתו, ולפי"ז ר"ג לא נחלק על עיקר הדין דגלמי כלי מתכת טהורים, אלא דס"ל דהכא איירי בגוונא שדעתו להשתמש בכלי באופן של גולם.

## בענין גלמי כלי מתכות, שגמר האדם בדעתו להשתמש בו

**ז]** במשנ"א כתב ליישב לפי דבריו מה דלכאו' קשה בהא דמבואר בחולין כה. בסתמא דגלמי כלי מתכת טהורים, ולכאו' נמצא דהוי סתם ואח"כ מחלוקת דהא בחולין הוא סתם וכאן בכלים יש מחלוקת בדין גלמי, [וסתם ואח"כ מחלוקת אין הלכה כסתם], וכ' ליישב לפי הנתבאר לעיל דאי"ז סתם ואח"כ מחלוקת, אלא דבאמת גם ר"ג מודה דגלמי כלי מתכת טהורים היכא דלא חישב להשתמש בו, וכל המחלוקת היא דר"ג וחכמים הוא באופן שחישב להשתמש בו כגולם דכאן ס"ל לר"ג דטמא.

מיהו מצינו בכמה ראשונים דלא כהמשנ"א, **א).** עי' ראב"ד ותוס' שאנץ עדויות פ"ג מ"ט דכ' דר"ג פליג על המשנה בחולין, והיינו דס"ל דגלמי כלי מתכות טמאים, **ב).** הנה לפי דברי המשנ"א יוצא דבאופן שגמר בדעתו להשתמש בכלי כמות שהוא, לר"ג טמא ולחכמים טהור, ואילו ברש"י קידושין נט. [ד"ה יורדין], כ' דבכה"ג גם לחכמים טמא, וכן מבואר בתוס' שבת קכג. [ד"ה מדלענין], דע"י יחוד טמא, וכ"כ שם בר"ן, הרי דנקטו דלא בזה נחלקו תנאי. ולא כהמשנה אחרונה. [מיהו **עי' חזו"א** [י"ד סק"ה] בדעת הרמב"ם דנקט דיחוד לא מהני בגלמי, ואכתי יהיה טהור, ולא כהתוס' והר"ן], ועי' להלן מ"ז [אות ב'] מה שנתבאר ביסוד הנידון בזה[[13]](#footnote-13).

## מחוסר כיסוי, ומחוסר חטיפה, ולטישה, אם חשיב גלמי

**ח] עוד בענין גלמי**, עי' משנה להלן פי"ד מ"א דמבואר דכל שמחוסר חטיפה טמא, ומחוסר לטישה טהור, ועיי"ש בראשונים שביארו דנאמר שם הלכה בדיני גלמי כלי מתכות, [ובא"ר שם מבואר דאינו שייך לגלמי כלי מתכות], **ועי' ברע"ב** שם דביאר דחסרון כיסוי אינו חסרון בדין גלמי כלי מתכות, ולכאו' הוא משום דכיסוי אינו חלק מגופו של כלי, ועי' עוד **בר"ש** שם דכ' דבאופן שחסר בכלי את החקק שהמים יקלחו מאותו חקק כמו צינור וזהו לא חסרון בדין גלמי ויש לעי' בטעם הדבר, **ועי' רמב"ם** פיהמ"ש שם דכל שחסר מירוק וצחצוח 'שאינו מעשה אומן' אינו חסרון בדין גלמי.

[ועי' עוד לעיל פי"ב מ"ד לענין ארון של גרוסות דר"צ מטמא וחכמים מטהרין, וביארו הראב"ד בעדויות דהוא חסרון של גמר מלאכה, ויש לעי' אם הוא שייך לדין גלמי או דהוא חסרון טפי ועל דרך המבואר פט"ז דהוי חסרון גם בכלי עץ, ועי עוד לעיל מ"ה בענין מסמר שהתקינו להיות פותח ונועל בו את החבית, במשנ"א והתפא"י דשייך לגלמי מתכות].

ועי' עוד לקמן פי"ב מ"ח עוד בענין גלמי כלי מתכות, וכלי עצם, וכלי אשכרוע, ובענין גלמי כלי עור עי' משנ"א פט"ז מ"ד מש"כ בזה וציין לדבריו בפכ"ו עיי"ש

ומודים חכמים לרבן גמליאל בטבלה שנחלקה לשנים וכו'

## בענין טבלה שנחלקה לשנים

**ט]** מתני' ***ומודים חכמים לרבן גמליאל בטבלה שנחלקה לשנים אחד גדול ואחד קטן שהגדול טמא והקטן טהור ע"כ.***

**וברע"ב** כ' דאיירי בטבלה של חרס, **וכ"כ הרמב"ם,** אולם **הראב"ד והתוס' שאנץ בעדויות** [פ"ג מ"ט] כ' דאיירי בטבלה של עץ. ויש לעי' מדוע לא פירשו הראשונים דאיירי בכלי מתכת, דהא פרק זה בכלי מתכות איירי, ודין שבירה מטהרת אף בכלי מתכות, וכדאיתא [ריש פרק י"א] לגבי כלי מתכות ד"נשברו טהרו", ועי' להלן [אות י"ד] מש"כ לבאר בזה להראב"ד.

## ביאור החילוק בין החלק הקטן דטהור לחלק הגדול דטמא

**י]** מבואר דבאופן שנשבר וחתיכה אחת גדולה ואחת קטנה, הכל מודים דהגדול טמא והקטן טהור. **ויש לעי' בטעם הדבר** שהרי נעשה מציאות של שבירה בכל הכלי בשני החלקים, [ואין לומר דהכא איירי שהכלי נחלק ולא הוי מעשה שבירה, דא"כ יקשה מדוע החלק הקטן נטהר, והרי לא נעשה כאן שבירה כלל אלא חלוקה].

ואשר מבואר בזה דלגבי החלק הקטן יש כאן שבירה, ואילו לגבי החלק הגדול אין כאן מציאות שבירה, דנחשב שהכלי נשאר על מתכונתו, ועי' **רש"י** **חולין** דף כח: [ד"ה חלקו לשנים] וז"ל תנור שנטמא אין לו טהרה אלא נתיצה כדכתיב יותץ, "ואם נשתייר רובו שלם לאו נתיצה הוא" עכ"ל, מבואר בדבריו דכל שנשאר רובו של כלי 'לא הוי נתיצה', וה"ה הכא לא חשיב שבירה לגבי החלק הגדול.

יא] **בחזו"א [סי' ט"ו סק"ח בתו"ד]** מבואר ב' דרכים, מדוע החלק הגדול נשאר טמא ולא חשיב שבירה, ואילו החלק הקטן נטהר וחשיב שבירה, **א).** דהחלק הגדול עושה מעין מלאכתו, ואילו החלק הקטן אינו עושה מעין מלאכתו, ולכן החלק הקטן נחשב לשבור, ואילו החלק הגדול לא נשבר, שהרי עושה מעין מלאכתו. **ב).** עוד ביאר דהחלק הקטן הוא בגדר פנים חדשות באו לכאן, אבל החלק הגדול הוא אותו כלי שהיה קודם לכן ע"כ.

**מבואר כאן ב' דרכים**, א. דרוב הכלי תלוי "בתשמיש הכלי" וכל שנשאר התשמיש הראשון טמא. ב. דרוב הכלי תלוי ב"צורת הכלי" דכל שנשאר רוב צורת הכלי הראשון, נשאר שם הכלי הראשון.

**ועי' חזו"א שם** [ט"ו ח'] שהקשה מלהלן [פכ"ב] דמבואר דאם נשתייר אפילו מיעוטו של כלי כגון מקום הנחת הכוסות טמא, הרי דאף מיעוט אם עושה מעין מלאכתו טמא, ולפי' פי' הראשון א"ש אבל לפי' השני צ"ע. [ועי' מש"נ בביאורים ליישב זה].

**ובראב"ד בתו"כ** [שמיני פרשה ו'] כ' וז"ל "וטבלא שנחלקה לב', א' גדול וא' קטן, אע"פ שאין לבזבזין מוקפין לו, **גדול דרובו קיים 'ו'עושה מלאכתו הראשונה טמא, כאילו כולו קיים**, ובשניהם שוים פליגי, דרבנן סברי כיון דאין לבזבזים קיימים מד' רוחותיו וליכא רובא דמוכח דנימא רובו קיים טהור" עכ"ל. ויש לדקדק בדבריו דכ' רובו קיים, **ו**-עושה מלאכתו הראשונה, דמשמע דצריך לתרוויהו גם שיהיה רובו קיים וגם שיהיה עושה מעין מלאכתו, [ועי' בביאורים].

## קושיא ממשניות לעיל דמבואר דגם החלק הקטן מקבל טומאה

**יב]** **יש להקשות** מלעיל פ"ב מ"ב הדקין שבכלי חרס שיעורן מכדי סיכת קטן ועד לוג וכו' הרי מבואר התם דאם נשאר שבר קטן, שמקבל כדי סיכת קטן נמי מקבל טומאה, וקשה דהא הכא מבואר דחלק קטן נטהר.

**וכן יש להקשות** מהא דמבואר לעיל ריש פרק ד' "חבית שנפחתה והיא מקבלת על דפנותיה או שנחלקה כמין שתי עריבות רבי יהודה מטהר וחכמים מטמאין", וברמב"ם [פי"ט ה"ו] פסק כחכמים דטמא, והנה התם מיירי גם באופן שיש חלק אחד קטן ואפ"ה פסק הרמב"ם כחכמים דטמא, וקשה דהרי הכא מבואר דהחלק הקטן טהור.

**ויש לבאר** בפשיטות דשני עניינים נינהו, דהכא הנידון הוא על הטומאה שקדמה דנטהרה במעשה השבירה, ובזה נתבאר דלגבי החלק הקטן יש כאן פנים חדשות וזה מגדיר בו מעשה שבירה, אולם לעיל איירי בנטהר מטומאתו הישנה, אלא הנידון הוא האם מקבל טומאה מכאן ולהבא, ובזה מבואר דאם יש כדי סיכת קטן הרי הוא ראוי לשימוש ומקבל טומאה מכאן ולהבא, [ולשיטת תוס' הוי רק ע"י יחוד ולרש"י הוא גם בלא יחוד][[14]](#footnote-14) אולם שיטת הראב"ד [תשובות ופסקים כ"ב] מבו' דמתני' דהדקין שבכלי חרס איירי על אף טומאה דלשעבר, ועי' ביאורים].

## בביאור פלוגתת ר"ג וחכמים בשוה בשוה

**יג] בביאור פלוגתת ר"ג וחכמים**, מבואר דנחלקו בחלקים שוים, דאילו באופן שאינו שוה מבואר במתני' דחכמים מודים לר"ג דהגדול טמא, אלא שנחלקו בשוה דר"ג מטמא וחכמים מטהרין, ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת בחלקים שוים, ויש לבאר בכמה אופנים.

**א)** להטעם הראשון שהובא מהחזו"א [באות י"א] דגדול טמא משום שעושה מעין מלאכתו, י"ל דבשוה יסוד המחלוקת היא דר"ג סבר דנחשב שעושה מעין מלאכתו הראשונה, ורק בפחות מחצי נחשב שאינו עושה מעין מלאכתו הראשונה, וחכמים ס"ל להיפך דרק כשיש רוב חשיב מעין מלאכתו הראשונה, אבל שוה בשוה אינו מעין מלאכתו הראשונה.

**ב)** וכן י"ל להדרך הב' של החזו"א דהחסרון הוא משום פנים חדשות באו לכאן, דר"ג סבר דבשוה בשוה נשאר שם הכלי הראשון ורק במיעוט הכלי נתבטל שם הכלי הראשון והוי פנים חדשות, ואילו רבנן ס"ל דרק ברוב הכלי נשאר שם הכלי הראשון אבל בשוה חשיב פנים חדשות.

**ג)** **בראב"ד בעדויות** מבואר דהכל מודים דבעינן שיהיה רוב כלי לטמא, ושני חלקים שוים טהור, אלא דהמחלוקת היא אם אפשר לצמצם שהטבלה תהיה מחולקת בשוה, ועי' להלן [אות ט"ו] שיובא בעזהי"ת דבריו בהרחבה.

## בקושיית התוי"ט מדוע לחכמים טהור והא א"א לצמצם

**יד]** **בתוי"ט** כ' להקשות מה הטעם של חכמים דמטהרין, ומאי שנא מתנור שחלקו לשנים דמבואר לעיל [פ"ה מ"ז] דשני החלקים טמאים, משום דא"א לצמצם ובודאי איכא חלק אחד גדול, וא"כ מדוע הכא נמי לא מטמאים שני החלקים מספק, דא"א לצמצם ויש כאן חלק אחד גדול מחבירו עיי"ש. [והנה במשנה שם לא נתפרש להדיא דבשני חלקים שוים טמאים, אבל בר"ש שם כבר הביא התוספתא פ"ד דמבואר כן, וכן להדיא בגמ' חולין כח: ובכורות יז: דאם שני החלקים שוים שניהם טמאים משום שא"א לצמצם] ומצינו בזה כמה דרכים ליישב.

**א) התוי"ט כ'** ליישב דשמא בטבלה אפשר לכוין ולצמצם, אבל בתנור א"א לצמצם, וכ' דכן משמע ברמב"ם, ובאמת צ"ב בטעם הדבר, ואולי משום דתנור עשוי באופן שיש בו גובה וצורתו מסויימת ולכן קשה לחלקו באופן שוה, משא"כ טבלה דהיא משטח ישר אפשר לחלקה וצ"ע.

**ב) ברעק"א** כאן כ' ליישב דשאני תנור דאיכא גומות ולכן א"א לצמצם, וציין לגמ' בכורות פ"ב דף יז: דמבואר שם דהואיל ויש בו גומות לכן אין יכול השבר ליעשות באופן מדוייק וא"א לצמצם, אבל בטבלה אפשר לצמצם בידי אדם דהכי קיימ"ל לשיטת התוס'. **ובחזו"א** [בהוספות בסוף טהרות] תמה על הרעק"א דהא בגמ' בבכורות יז: אמרי' שאני "כלי חרס" דאיכא בו גומות, הרי דהוא נאמר בכל כלי חרס, וקשה להרמב"ם דפי' דאיירי ב'טבלה של חרס', ונמצא דגם בטבלה איכא גומות, וא"א לצמצם.

**ג) הראב"ד בעדויות** [פ"ג מ"ט] כ' ליישב הקושיא דהכא איירי בטבלה שהיא כלי עץ, ומאחר ונשבר הבית קיבול הוי פשוטי כלי עץ דטהור מדאוריתא וטמא רק מדרבנן, וכיון דהוא טומאה מדרבנן, לכן מספק לא החמירו, ואמרי' דאפשר לצמצם ושוים הם ולכן טהור, ולפי"ז א"ש דמתני' מיירי דוקא בכלי עץ ולא בכלי מתכות.

**ובדעת ר"ג דמטמא ביאר הראב"ד** בתרי גווני **א**. דאפילו בדרבנן מחמירים דא"א לצמצם, ואמרי' זיל הכא איכא רובא וזיל הכא איכא רובא. **ב.** עוד כ' לבאר בטעמו של ר"ג שמטמא דר"ג סבר דהכא הטומאה בפשוטי כלי עץ היא מדאוריתא, ומשום דאפילו פשוטי כלי עץ כל שהוא אוכל עליה והיא משמשת את האדם ואת משמשי האדם הוא דומה לשק איכא טומאה דאוריתא, [**ועי' עוד ראב"ד** תורת כהנים שמיני [פרשה ו' ה"ד], ועי' חזו"א סי' ט"ו סק"ח מש"כ בזה].

## ביאור החילוק בין כלי קיבול דכלי חרס לכלי קיבול דכלי עץ

**טו] ודברי הראב"ד צ"ב** דהרי תנור הוי כלי חרס, ואפ"ה מבואר דנשבר לחלקים שוים שניהם טמאים מספק, וקשה דהא פשוטי כלי חרס יותר טהורים מכלי עץ, דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן, ואילו פשוטי כלי חרס טהורים אפילו מדרבנן.

**ויתכן** לבאר בזה **ע"פ מש"כ החזו"א** [סט"ו סק"ח] דחלוק כלי חרס מכלי עץ, דבכלי עץ נאמר הלכה של בית קיבול, ובזה נאמר דבעינן שיהיה מגופף מד' רוחות וכל שלא מגופף מד' רוחות לאו שם בית קיבול עליה, משא"כ בכלי חרס לא נאמר דין בית קיבול שהרי לא הוקש לשק, אלא התם נאמר דין של "תוך", ומעתה י"ל דבזה גם באופן שהוא מגופף מג' רוחות נמי שם תוך עליו, וא"ש דתנור שנחלק לשנים כיון שעושה מעין מלאכתו הראשונה טמא, [ועי' עוד בביאורים].

## בדברי הרעק"א בענין ספק טומאה ברה"י

**טז]** עוד **הקשה הרעק"א** לדעת הרמב"ם פ"ט מרוצח דפסק דאף בידי אדם א"א לצמצם, ומאידך כאן פסק הרמב"ם פט"ז מכלים ה"ב דטבלה שנחלקה לשנים טהור ומשמע דבאמת אפשר לצמצם, דאי נימא דא"א לצמצם מדוע טהור.

וכ' הרעק"א דאין לומר דיהיה טהור מדין ספק ספיקא, והיינו דספק הוא נחלק שוה בשוה וספק דהוא קטן, ומהאי טעמא בטבלה הוא טהור, דא"כ נימא הכי גם בתנור דהוי ספק ספיקא, ולכן כ' הרעק"א דע"כ הטעם דלא אמרי' כן בתנור הוא משום דספק טומאה ברה"י ס"ס נמי טמא, ומעתה הקשה דה"ה הכא גבי טבלה ס"ס טמא, והניח בצ"ע.

ועי' חזו"א הוספות לסוף טהרות עמ"ס כלים מש"כ להקשות על דברי הרעק"א, דהא דבר שאין בו דעת לישאל ולא נאמר בזה דין ספק טומאה ברה"י טמא, ועי' חידושי ר' שלמה [חולין סי' ח'] מש"כ ליישב קושיית הרעק"א.

## בענין הקושיא מסרוד של נחתומין [פט"ו מ"ב] דמבואר דאם נפרץ מרוח אחת טהור

**יז]** **הקשו** **התוי"ט והראב"ד עדויות שם** מלהלן פרק ט"ו מ"ב דמבואר שם דסרוד של נחתומין, גפפו מד' רוחותיו טמא נפרץ מרוח אחת טהור, הרי מבואר דצריך שיהיה מגופף מכל הד' רוחות, וקשה דהכא בטבלה שנחלקה לשנים מבואר דהחלק הגדול טמא, ואף שהוא פרוץ מרוח אחת, מבואר דלא צריך שיהיה סגור מכל הד' רוחות.

**והראב"ד עדויות פ"ג מ"ט** כ' ליישב בזה דבסרוד איירי בפשוטי כלי עץ של 'בעל הבית' וכיון דאינו משתמש בו אלא לפעמים ממילא כיון שהוא פשוט הרי הוא "כנסר בעלמא" ואינו כלי תשמיש כלל והוא טהור, אבל טבלה היא מיוחדת לתשמיש, ולכן דינה כפשוטי כלי עץ דמקבלת טומאה מדין פשוטי כלי עץ, [ועי' בזה להלן פט"ו מ"ב].

**ובחזו"א** [סי' ט"ו סק"ח] כ' ליישב לשיטת הרמב"ם והרע"ב דהכא איירי בטבלה של כלי חרס, די"ל דבכלי חרס לא בעינן שיהיה מגופף מכל הד' רוחות כיון דהוא תלוי בדין תוך ושם תוך איכא גם בג' רוחות, משא"כ בפרק ט"ו איירי בכלי עץ ושם בעינן שיהיה מכל הד' רוחות דומיא דשק, דלבא"ה לא חשיב בית קיבול עיי"ש, ולפי"ז מבאר היטב הא דמתני' הכא בכלי חרס דקמ"ל דאפילו ג' מחיצות שם תוך עליו אבל במתכות ודאי דיהיה טמא משום דלא בעינן בית קיבול.

אלא דאכתי **יש להקשות** מלעיל [פ"ב מ"ג] לגבי מחתה פרוצה דמבואר שם דטהור והתם איירי בכלי חרס, והחסרון הוא דאינו מגופף מד' רוחות, הרי מבואר דגם בכלי חרס צריך שיהיה מוקף מכל הד' רוחות. והנה **הרע"ב** שם פי' דמחתה פרוצה היינו דאין לה כלל דפנות, ולפי"ז א"ש, אולם **בהגר"א** שם כ' דאיירי באופן שנפרץ מרוח אחת, וכן שיטת **הר"ש במקוואות** [פ"ד מ"ב] דבית קיבול מג' רוחות בכ"ח לא הוי כלי, ולפי"ז קשה מדוע הכא החלק הגדול טמא והרי אין לו ד' מחיצות [משנת טהרות].

# פרק י"ב משנה ז'

דינר שנפסל והתקינו לתלותו בצואר קטנה וכו'

## ב' דרכים בביאור הדין דלא מועיל מחשבה לתלותו אלא צריך מעשה

**א] בתוי"ט** הביא דברי **תוס' בב"מ** נב: [ד"ה התקינה] דהכא אם צריך תיקון לא מהני מחשבה ואף דיש הלכה של כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה, מ"מ הכא כיון דמחוסר מלאכה אין טמא במחשבה אלא צריך מעשה. [ועי' לעיל פי"ב מ"ה אות ד' מש"כ לדון בדעת הרמב"ם אם נחלק על התוס' בזה].

**ובמשנה אחרונה** כ' טעם אחר דהכא לא מהני מחשבה, כיון דמטבע אינו כלי כלל, וכל הדין של יורדין לידי טומאה במחשבה הוא בדבר שכבר הוא 'כלי' אלא שמשנה את תשמישו במחשבה, אבל היכא דלא הוי כלי כלל לא מהני מחשבה. אלא צריך מעשה, וכן הביא **מהתוס' בשבת** **דף מט:** [ד"ה לא] לגבי מחט שניטל חררה או עוקצה טהורה ואם התקינה למיתוח טמאה, וכ' תוס דוקא ע"י מעשה, ובלא"ה לא, ואף דיכול ליחדה ע"י מחשבה גרידא.

מבואר כאן מחלוקת בין בעלי התוס' באופן שאינו כלי, וחזי למלאכה בלא תיקון מעשה האם בכה"ג מועיל מחשבה לטמאותו או לאו, דלתוס' בב"מ נב: מועיל מחשבה לטמאותו, ואילו לתוס' שבת מט. לא מהני מחשבה לקבלת טומאה כיון דלא הוי כלי.

ועי' לעיל משנה ה' [אות ד'] דלכאו' שיטת הרמב"ם דלא כהתוס' שבת מט. וס"ל דמועיל מחשבה לטמאות.

**ב]** **ויש לדון לפי"ז בגלמי** כלי מתכת אם מהני יחוד להשתמש בהם כמו שהן, דלכאו' אי נימא כתוס' בב"מ נב: דכל דחסר תיקון לא מהני מחשבה אפשר דהכא כיון דהוי רק חסרון של גמר מלאכה וחזי לתשמישו גם בלא גמר מלאכה יועיל יחוד, אולם לפי תוס' שבת דף מט. יש לדון אפשר דכיון דחסר בשם כלי, צריך תיקון ומעשה, אמנם יתכן דכיון דנתבאר דגלמי הוא חסרון רק בדין כלי מעשה לטומאה, אבל לגבי שאר דיני התורה כגון נטילת ידים וכדו' הוי כלי, וא"כ מה"ט נמי יועיל מחשבה וצ"ע.

ועי' תוס' שבת קכג. דכ' דמועיל בגלמי יחוד, וכ"כ בר"ן שם, וכן מבואר ברש"י קידושין נט. [ד"ה יורדין], אולם בחזו"א [י"ד ה'] כ' בדעת הרמב"ם דלא מהני יחוד, ועי' תפא"י [אות ע"ח, בסוף דבריו] דכ' דבגלמי לא מהני יחוד לחוד.

## האם מהני להתקין דינר שלא נפסל

**ג]** הכא מיירי במטבע שנפסל, ויש לדון עוד במטבע שהוא יוצא ולא נפסל האם מהני מה שיתקינו לשקול בו או לצאוור בתו, ובפשוטו משמע דדוקא בנפסל, ועי' **משנה אחרונה** דכ' דאורחא דמילתא קתני לה אבל אה"נ גם במטבע כשר וראוי מועיל להתקינו.

ואפשר דנידון זה יהיה תלוי בנידון האחרונים לענין דין מוקצה בשבת, דבמתני' שבת דף ס"ה איתא פורפת על המטבע, **ובמשנה ברורה** [סי' ש"ג סקע"ד] כ' דמבואר דכל שהוא עושה יחוד על מטבע להשתמש בו לעולם מהני להפקיע ממנו תורת מוקצה דמשוי לה שם כלי. אולם **החזו"א** [מ"ב סקי"ג] נחלק ונקט דלא מהני הפקעה ע"י מחשבה ואפילו ביחדו לעולם כיון דהוי מטבע ולא הוי כלי.

ומעתה אפשר דהכא נמי יהיה תלוי בנידון זה, ולשיטת המשנ"ב דמועיל מחשבה לענין שבת לאשווי שם כלי ה"ה דיועיל כאן מחשבה לאשווי שם כלי ויקבל טומאה, אולם לפי החזו"א לא מהני יחוד על מטבע לאשווי שם כלי והכא נמי לא יקבל טומאה.

עד כמה תפסל ויהא רשאי לקיימה

## האם איסור השתמשות מפקיע שם כלי

**ד]** **ברא"ש** כאן כ' "דאסור לקיימו שמא ירמה בו בני אדם שמתוך שבא ממטבע גדול יוציאנו בשקל", והנה יש לדון האם כוונת המשנה דכל כלי דאסור להתשמש בו אינו מקבל טומאה דאינו כלי, או דבדרך אגב המשנה כאן כ' דיני משקולת דאסור לקיימה, אבל באמת מקבלת טומאה גם כשאסור להשתמש בה.

ומצינו שנחלקו הראשונים בזה **שיטת הרשב"ם** בב"ב פט: [ד"ה כך אמרו] דכל דאסור לשקול בהם אינם מקבלים טומאה, ולכאו' הכוונה דפקע ממנו שם כלי, ועי' **קובץ שיעורים** [בב"ב אות שי"ז] שהביא ד**בתוס' רי"ד** נחלק על הרשב"ם ונקט דאפילו באסור לשקול מקבל טומאה, **ובראב"ד בתמיד** כט: לגבי פרוכת שהטבילו הזכיר בתו"ד דכלי של איסור הנאה מקבל טומאה ולא כהרשב"ם, ועי' משנת טהרות בזה, [ועי' עוד **כנסת ישראל תרצ"ד סימן קמ"ט מהגר"א וסרמן זצ"ל** מש"כ בזה].

והנה מש"כ ברשב"ם דכל דאסור לשקול אינו מקבל טומאה, הוא הלכה לענין קבלת טומאה, אך יש לדון האם הוא דין מסויים לענין קבלת טומאה, אבל לענין שאר דיני התורה יש לזה שם כלי או דלא הוי כלי כלל גם לדיני התורה.

ונפק"מ לענין שבת אם מותר לטלטל משקולת שנחסרה לצורך גופו ומקומו, דאי נימא דהוי כלי והוי הלכה רק לענין טומאה דאינו מקבל טומאה א"כ הוי כלי שמלאכתו לאיסור וכמו כל משקולת שלא נחסרה ושרי לצורך גופו ומקומו, אבל אם בטל ממנה שם כלי לגמרי הוי מוקצה מחמת גופו ואסור וצ"ע.

# פרק י"ב משנה ח'

האולר והקולמוס והמטוטלת וכו' טמאים

**א]** יש לעי' מה החידוש בהני כלים שטמאים, ומצינו בזה ד' אופנים,

**א)**. **ברמב"ם** [פ"ט מכלים הט"ז] הביא כל הני כלים וכ' דטמאים משום ד"יש להם שם בפנ"ע", וכ' **המשנה אחרונה** דמשמע ברמב"ם דסד"א דהני כלים אין להם שם בפנ"ע, והחידוש הוא דיש להם שם בפנ"ע, אך באמת הקשה המשנ"א מה החידוש בזה.

**ב).** **המשנה אחרונה** כ' דאיירי בגלמי כלי מתכת ואף דגלמי טהורים מ"מ הני כלים אין אדם מקפיד עליהם לשוף ולשבץ שאין עשויין לכבוד ואין דמיהן יקרים ומיד חזו למלאכתן, ולפי"ז ביאר נמי המשך המשנה דמבואר " וכל גלמי כלי עץ טמאים", ולכאו' יש להקשות מה הוא שייך למתני' דידן, ובפרט דפרק זה עוסק בדיני מתכת, ולהנ"ל ביאר המשנ"א דהחידוש הוא דהני גלמי כלי מתכות טמאים, כמו גלמי כלי עץ דטמאים, מהאי טעמא דאין דמיהם יקרים ואין אדם מקפיד עליהם.

**ג). בתפא"י** [פ"ח] כ' דקמ"ל דאף שתשמישן קל, והנה כבר מצינו כלי מתכות שתשמישן קל שאין מקבלים טומאה, עי' לעיל פי"ב מ"ה לגבי העשוי לשמירה, דכיון דתשמישן קל לכן אינם מקבלין טומאה. [ונתבאר שם דהוא משום דצריך כלי מעשה היינו מעשה חשוב].

**ד). עי' בר"ש** לקמן סוף מסכת כלים, [פרק ל' משנה ד'], דהביא מהתוספתא ד"האולר והקולמוס והמטולטלת והמשקלות והעכידים והכן והכנה של זכוכית טהורין וכ' שם הר"ש דכל הנך שנויים במתני' לעיל פי"ב (מ"ח) אלא דבמתני' התם תנן "טמאים, דבשל עץ", והכא בשל זכוכית וטהורים עכ"ד. ומבואר בדבריו דמתני' הכא איירי בשל עץ, וא"כ הרי חזינן דאפילו פשוטי כלי עץ טמאים, ויש לעי' בטעם הדבר.

ואולי משום דחשוב משמשי אדם ומשמש משמשי אדם, [וכדאית

א בראב"ד עדויות הובא לעיל מ"ו], ועכ"פ לפי"ז איכא חידוש בהני כלים דמקבלים טומאה דחשיבי משמשי אדם, אולם יעוי' **בחזו"א** [סי' ל"ד סקט"ז] דכ' בדברי הר"ש דהוא ט"ס אלא גרסי' כלי מתכות דהרי פירקין כאן קאי על מתכות עיי"ש, ולפי"ז אי"ז שייך, [משנ"ט].

וכל גולמי כלי עץ טמאים חוץ משל אשכרוע

**ב] מתני'** וכל גולמי כלי עץ טמאים חוץ משל אשכרוע רבי יהודה אומר אף גרופית של זית טהורה עד שתשלק ע"כ.

ובעיקר הטעם דחלוקים גלמי כלי עץ דטמאים, מגלמי כלי מתכות, עי' בגמ' חולין כה:, וכבר נתבאר בארוכה לעיל מ"ו.

**אך יש לעי'** בהטעם דגלמי "אשכרוע" טהור ובמה חלוק מכל כלי עץ, וכן מדוע גרופית של זית חלוק לר' יהודה, **וברמב"ם** פיהמ"ש כ' דאשכרוע כל זמן שלא החליקו אינו ראוי לכלום מחמת רבוי שעירות העץ. וגרופיות של זית ביאר דהם שמנוניים מאד, ואינם ראוים להשתמש בהן עד שישלקו באש.

ועי' **ברמב"ם** ביד החזקה [פ"ה מכלים ה"א] דכ' על אשכרוע "שאין הכלי ממנו חשוב עד שייתיפה" **ועי' בראב"ד** מה שהקשה מהתוספתא ועי' **בכ"מ** מש"כ לבאר בדעת הרמב"ם.

**וברע"ב** כ' הטעם דגלמי אשכרוע טהורים לפי שקליפתו עבה וקשה, ואין חשובין כלים עד שתוסר קליפתם ותגמר מלאכתם, ועי' עוד שכ' להביא התוספתא שהגירסא היא של "פירשע מפני שהן מחוסרים שליקה". וביאר הרע"ב דפירשע הוא עצי גופר. וכלים הנעשים ממנו אין מלאכתן נגמרת אלא בשליקה, שמכניסים אותן באש ומוציאין שלק ושוב אין יראים שמא יסדקו עכ"ד. ומשמע בדבריו דנקט דיש שני סוגי כלים הם יש 'אשכרוע' ויש 'פירשע'.

והנה לקמן פט"ז משנה א' וב' מבואר דגם מטה של עץ כל שלא שיפה אותו בעור הדג טהור, והקשה הר"ש דהא גלמי כלי עץ טמאים, וביאר הר"ש שם דהתם יש חסרון דאינו ראוי למלאכתו. וכל שלא ראוי למלאכה הוי חסרון גם בכלי עץ דלא נגמרה מלאכתו, וכל דין גלמי הוא בראוי למלאכה אלא דחסר נוי בהכלי.

והנה בכלי אשכרוע לפי הרמב"ם פיהמ"ש והרע"ב מבואר דהוא חסרון של אינו ראוי לתשמישו וא"ש שהוא חסרון גם בכלי עץ וכדאיתא בפרק ט"ז, מיהו להרמב"ם ביד החזקה דכ' "שאין הכלי ממנו חשוב עד שייתיפה" יש לעי' אם כוונתו להנ"ל דהוא חסרון של גמר מלאכה, או דילמא דאשכרוע הוא כלי חשוב, ודמי לכלי מתכות, וצ"ע.

## בענין גלמי כלי עצם

**ג] ברמב"ם** הביא דין כלי אשכרוע כ' וז"ל וכל גולמי כלי עץ מקבלין טומאה חוץ משל אשכרוע שאין הכלי ממנו חשוב כלי עד שיתייפה, וקרוב בעיני שכלי עצם ככלי אשכרוע ואין גולמיהן מקבלין טומאה עכ"ל.

מבואר **ברמב"ם** שמדמה כלי עצם לכלי אשכרוע לענין דין גלמי כלי עצם דטהורים, ו**עי' בראב"ד** שם בהשגה שהקשה מה הדמיון בין כלי עצם לכלי אשכרוע, "זאת הקןרבה לא ידעתי מאין באה לו וכו' ואי ס"ל כר"נ דאמר במסכת חולין גולמי כלי עצם כגולמי כלי מתכות דמי לימא הכי ולמה ליה לדמויינהו לאשכרוע שהוא כלי עץ עכ"ל.

**ועי' בכ"מ** שם שביאר דהטעם דהרמב"ם לא פירש דכלי עצם ככלי מתכות וכמבואר בגמ' חולין כה:, הוא משום דהתם הוא לשיטת ר"נ, והרמב"ם פסק כר' יוחנן שם.

**ובמל"מ** הקשה דלפי דברי הכסף משנה יקשה בגמ' חולין דאמרי' נפק"מ בין ר' נחמן לר' יוחנן הוא גלמי כלי עצם, ולפי הכ"מ נמצא דלכו"ע גלמי כלי עצם טהורים, אלא דלר' נחמן הוא מדין כלי מתכות ולר' יוחנן הוא מדין כלי אשכרוע, ומאי נפק"מ אם הוא מדין כלי מתכות או מדין כלי אשכרוע.

ועי' **זכר יצחק** [ח"ב סי' כ"ו] דכ' לבאר בזה דיש חילוק בין גלמי כלי מתכות דטהורים, לבין גלמי כלי אשכרוע דטהורים, דבאמת יש שני מיני גלמי כלים יש גולם שהוא מחוסר תיקון בגופו כגון יפוי וכדו', ויש גלמי שהכלי מתוקן ויפה אלא שחסר לו אוגן או אוזן, וביאר דגלמי כלי אשכרוע טהורים הוא דוקא באופן שלא גמר את מלאכת היפוי, דהוא חסרון בגופו של כלי, אבל מחוסר אוגן או אוזן אינו חסרון באשכרוע ויקבל טומאה, משא"כ בכלי מתכות יש חסרון גם באופן שמחוסר אוזן או אוגן דטהורים, ומעתה ביאר דזה הנפק"מ בין ר' נחמן לר' יוחנן, דלר' נחמן כלי עצם הרי הם ככלי מתכות ואף מחוסר אוגן ואוזן טהורים, ואילו לר' יוחנן בכה"ג טמאים ורק במחוסר תיקון בגופו יהיה טהור.

ויש להוסיף דיסוד החילוק הוא דבגלמי כלי אשכרוע הוי חסרון שלא נגמר מלאכתן וזהו באמת חסרון בכל הכלים, אלא דבכלי אשכרוע דמקפידין על יפיים טפי הוי חסרון טפי וכמו שכ' הכ"מ, אבל בדין כלי מתכות נאמר הלכה בפנ"ע בדין כלי מעשה שצריך שיהיה שלמות של כלי וזהו הלכה מיוחדת הנאמרה בדיני כלי מתכות, ונילף מדין כלי מעשה, [עי' לעיל מ"ו שנתבאר בהרחבה טפי, ויסוד הדברים במשנת טהרות כאן].

## סימן א

## בענין תכשיטי בהמה וכלים ומשמשי כלים

א] פרק י"ב משנה א' טבעת אדם טמאה טבעת בהמה וכלים טהורה. מבואר חילוק בין תכשיטי אדם לתכשיטי כלים, דתכשיטי אדם טמא, ואילו תכשיטי בהמה וכלים טהורים, ויש לעי' בטעם הדבר במה חלוק תכשיטי בהמה מתכשיטי אדם, ומדוע לא נימא דכשם שתכשיטי אדם מקבלים טומאה אף תכשיטי כלים יקבלו טומאה. ומצינו בזה ב' דרכים בראשונים

הר"ש הרא"ש והרע"ב ביארו בהטעם דטבעת בהמה וכלים טהורה, משום דלא רבי קרא לטומאה אלא תכשיטי אדם ולא תכשיטי בהמה וכלים. וביאור הדבר דהנה עיקר טומאת תכשיטים באדם נדרש מקרא, וכפי שהביאו הר"ש והרא"ש לעיל פי"א מ"ח דברי הספרי זוטא, וא"כ ביארו דלא נתרבה מקרא אלא תכשיטי אדם, אבל אין מקור דגם תכשיטי בהמה מקבלים טומאה.

ב] אך יש לעי' בטעם הדבר דמאחר ונתרבו תכשיטי אדם לקבלת טומאה, מדוע לא נלמד מזה דגם תכשיטי כלים יקבלו טומאה, ומה טעם יש לחלק ביניהם.

ובתוי"ט ביאר בתרי גווני א) דהא דלא ילפי' מהתם אף לתכשיטי כלים דמקבלי טומאה, הוא משום דליכא מקור ליותר מתכשיטי אדם, וכהא דאמרי' תפסת מרובה תפסת וכו'. ב) עוד הביא התוי"ט מרש"י שבת נ"ב ב' [ד"ה טהורות] דכתב דלאו משום תכשיט מיטמאו "דאין תכשיט לכלי" ע"כ, ומבואר בדבריו דאין מציאות של תכשיט בכלי, והיינו דכל מה דנתרבה מקרא דתכשיטי אדם מקבלי טומאה, הוא משום דיש להם שם תכשיטים אבל תכשיט כלי אין לו חשיבות של תכשיט, דאין תכשיט לכלי, ולכן לא נאמר בו דין טומאת תכשיטים.

**סתירה בדברי רש"י בהטעם דתכשיטי כלים טהורים**

ג] הנה בתיו"ט הביא דברי רש"י שבת דף נב: דהטעם דתכשיטי כלים טהורים כיון דאין תכשיט לכלי, אולם יעוי' ברש"י שבת דף סג: דכ' טעם אחר בהא דתכשיטי כלים טהורים.

דבגמ' שבת דף ס"ג ב' איתא אהא דקתני במתני' בירית טהורה "אמר ר' יהודה בירית זו אצעדה וכו' ה"ק בירית תחת אצעדה עומדת", ופרש"י וז"ל תחת אצעדה שבזרוע עומדת בשוק להחזיק בתי שוקיה שלא יפלו ויראו שוקיה הלכך טהורה דלאו לנוי היא "וכלי תשמיש נמי לא הוי אלא כלי המשמש כלי" דומיא דטבעות הכלים, דאמרינן בפרקין דלעיל דטהורין עכ"ל.

מבואר ברש"י חידוש דכל כלי שמיועד לשמש כלי אחר אינו מקבל טומאה, ומבואר עוד ברש"י דזה גופא דינא דמתני' "דטבעת הכלים טהורה" כיון דהטבעת באה לשמש כלי אחר הרי היא טהורה, והנה דין זה הוא לא דוקא בתכשיטים אלא כל דין בכל שהוא משמש כלי אחר דטהור.

וקשה דהא רש"י בשבת [דף נב:] מבואר טעם אחר דהא דטבעת כלים טהורה הוא משום "דאין תכשיט לכלי", וכפש"נ לעיל, ולא משום דמשמשי כלים אחרים.

**ב' דרכים ליישב הסתירה ברש"י**

**ד].** ונראה לבאר בזה, דהנה יש לחקור מה נתחדש בדין תכשיטי אדם דמקב"ט, האם הוי הלכה בפנ"ע דכמו דכלים העשויים לתשמיש מקבלי טומאה אף תכשיטים העשויים לנוי מקבלים טומאה אף דלא הוי כלי, או דנתחדש בהך דרשא דגם תכשיט ג"כ חשיב כלי שימוש להאדם, דמשתמש האדם להתנאות בו וחשיב עי"ז לכלי.

ובחידושי הגר"ח [פ"י מכלים] כתב דהגדר בגזה"כ דתכשיטין מקבלים טומאה הוא דנתחדש דאף תכשיטין הוי כלי מעשה, והיינו כהצד הב' דגם מה שמשמש את האדם להתנאות בו מחשיבו לכלי מעשה, [ועי' לעיל סימן ט' מה שנתבאר בזה מהחזו"א בדעת הרמב"ם דטומאת תכשיטים הוא פרשת טומאה בפנ"ע].

והשתא נראה דמה דכ' רש"י בשבת נב: דאין תכשיט לכלי כוונתו דלא נאמר "דין תכשיט לכלי" וזה משום דכל מה דנתחדש דתכשיט מקבל טומאה הוא דהוי כלי המשמש האדם להתנאות בו, אבל תכשיט כלי שמשמש את הכלי לנאותו לא יחשיבו לכלי מעשה, כיון דכל משמשי כלים טהורים, וזהו מה דכ' רש"י בדף סג: דהטעם שטהור הוא משום דמשמשי כלים טהורים.

**אכן** באמת מה דכ' רש"י דאין תכשיט לכלי, יותר משמע דכוונתו "דליכא לחשיבות תכשיט בכלי" דלאו שם תכשיט עליו, ולא משום משמשי כלים, ולביאור זה אכתי יקשה סתירת דברי רש"י, **אכן אפשר** שיש לדחוק בכוונתו "דאין תכשיט לכלי" היינו דהטעם דלא שייך בתכשיטי כלים מה שנתחדש בתכשיט אדם, הוא משום חסרון חשיבותו שהוא משמשי כלים.

ויתכן עוד לבאר ברש"י דנקט "דטבעת הכלים" משום דפעמים שיש בהטבעת שני מטרות שימוש, האחת לקישוט הכלי, והשני שימוש נוסף לשמש את הכלי למטרה אחרת, ומעתה בכדי לבאר דטבעת הכלים טהורה צריכים לתרי הטעמים, א. דאין לה טומאת תכשיטים וזהו שכ' רש"י בשבת דף נב. דטהור משום דאין תכשיט לכלי והיינו דאינו חשוב תכשיט, ב. ועוד צריכים לבאר דאין הטבעת תטמא מדין כלי תשמיש כיון שיש לה עוד מטרה, וזהו מש"כ רש"י בדף סג: דמשמשי כלים טהורים, ולכן טבעת הכלים טהורה.

**הטעם דמשמשי כלים לא מקב"ט**

**ה].** והנה נתבאר דאין משמשי כלים מקבלים טומאה, ויש לעי' מהו מקור דין זה, דהא לא נתפרש קרא על דין זה, וע"כ דהוא נלמד מסברא, ויש לעי' מהי הסברא בזה.

ויש לבאר בזה דכיון דבעי' שיהא כלי מעשה, דהיינו כלי שמשמש, דוקא משמש אדם חשיב כלי מעשה, אבל מה דמשמש בהמה וכלים לא חשיב בכדי ליתן להכלי שם כלי מעשה [כ"כ במשנ"ט].

ועוד י"ל דבאמת אף דבר המשמש כלים נמי חשיב כלי מעשה, אלא דדבר שכל שימושו הוא לשמש לכלי אחר הוא נטפל לכלי שאותו משמש, וכשהוא בפנ"ע אין לו חשיבות ולכן אינו מקב"ט, ובאמת כשהוא מחובר לכלי מקב"ט [וכפי שכ' רש"י שבת נב: שם].

**בפלוגתת רש"י והריטב"א**

**ו].** ועי' בריטב"א [שבת דף סד. ד"ה מנין] דכ' בשם "יש שפירשו" דדוקא תכשיטי בהמה טהורים, אבל כלי הנעשה לשמש הבהמה טמא, ומבואר דס"ל דמשמשי בהמה וכלים מקבלי טומאה, דחשיב כלי מעשה כיוון דעכ"פ משמש. וזה דלא כרש"י בשבת סג: דכ' דכל משמשי כלים טהורים.

ונראה דהריטב"א למד בהגדר דטומאת תכשיטים הוא דין בפנ"ע דתכשיט מקבל טומאה ולא מדין כלי מעשה, דאי נימא דהגדר הוא דתכשיט מקבל טומאה מדין כלי מעשה והיינו דנחשב משמש, א"כ אף תכשיט בהמה וכלים נמי יהיה טמא, דהא ס"ל להריטב"א דמשמשי כלים נמי טמא, ולכך נראה דלהריטב"א הוא דין בפנ"ע דתכשיט נתרבה לקבלת טומאה מדין תכשיט, ואין לך בו אלא חידושו בתכשיט אדם ולא בתכשיט כלים, משא"כ רש"י יכול לפרש כפי שנתבאר מהגר"ח דטומאת תכשיטים הוא מדין כלי מעשה ולכן כ' דתכשיטי כלים טהורים מדין משמשי כלים טהורים[[15]](#footnote-15).

**אפשר לחלק בין משמשי כלים למשמשי בהמה**

**ז]. עכ"פ** חזינן דנחלקו רש"י והריטב"א בדין משמשי כלים, דלרש"י בשבת סג: נקט דמשמשי כלים טהורים, ואילו בריטב"א מבואר דלמד דמשמשי כלים טמאים.

אכן אפשר שיש לומר דבאמת לא פליגי רש"י והריטב"א, דהנה לעיל [אות ד] נתבאר באופן השני ליישב הסתירה ברש"י, דהטעם דרש"י כ' משמשי כלים טהורים, הוא משום דמתני' מיירי בסוג טבעות דבאים גם למטרה של לשמש וגם לקשט, ולכן הוצרך רש"י גם להטעם דתכשיטים טהורים, וגם להטעם דמשמשי כלים טהורין.

והנה רש"י שבת סג: הזכיר זאת רק במשמשי כלים אבל לא נזכר זה במשמשי בהמה, ואפשר הטעם בזה משום דהנה נתבאר לעיל [אות ה] דהטעם שמשמשי כלים טהורים הוא משום שאינם חשיבי כיון דהם טפילים לכלי, ומעתה יתכן דדוקא בתכשיטי כלים הגדר הוא דהתכשיט נטפל ונעשה חלק מהכלי שהוא מקשט אותו, ולכן כשהוא בפנ"ע אין לו חשיבות ואינו מקב"ט, אבל בבהמה לא שייך הגדרה זו דנעשו טפילים עד שיחשבו לחלק מן הבהמה, ולכן משמשי בהמה כשהם בפנ"ע באמת חשיבי ומקבלי טומאה, נמצא דבבהמה נאמר רק הדין דתכשיטי בהמה טהורים, אבל משמשי בהמה גם לרש"י יהיו טמאים[[16]](#footnote-16).

ואם כנים הדברים דכל מה דכ' רש"י משמשי כלים הוי רק בכלים ולא במשמשי בהמה. נמצא דהריטב"א לא נחלק על רש"י, דהריטב"א מיירי במשמשי בהמה, ובזה אף רש"י מודה דמקב"ט, אבל במשמשי כלים יתכן דגם הריטב"א מודה לרש"י דטהור, אלא דמקור אין לזה בריטב"א להך דינא דמשמשי כלים.

1. ויתכן לפרש ברש"י דלא פליג על הריטב"א, והביאור הוא דאי נימא דהטעם דמשמשי כלים טהורים, הוא משום דאין להם שם בפנ"ע כיון דהם טפלים לכלי, יתכן לחדש דדוקא במשמשי כלים הגדר הוא דהתכשיט נטפל ונעשה חלק מהכלי וכשהוא בפנ"ע אין לו שם בפנ"ע ואינו מקב"ט, אבל משמשי בהמה לא שייך הגדרה זו דנעשו טפילים עד שיחשבו לחלק מן הבהמה, ולכן במשמשי בהמה כשהם בפנ"ע באמת חשיבי ויש להם שם בפנ"ע ולכן גם לרש"י יקבלו טומאה, ובאמת יש לדקדק דרש"י בדף סג: כ' רק גבי משמשי כלים טהורים, אבל לא כ' זאת על משמשי בהמה.

   נמצא לפי"ז דטבעת בהמה טהורה מדין תכשיט, ואילו הדין של טבעת הכלים טהורה גם מדין משמשי כלים, וצ"ל עפמש"נ לעיל דטבעת כלים פעמים שהיא משמשת גם למטרה נוספת ולכן פי' רש"י גם משום תשמישי כלים, אבל טבעת בהמה עיקר תשמישה לנוי ולכן טהורה אבל אם תהיה משמשת בהמה תטמא וכמו שכ' הריטב"א, אכן זה באמת חידוש גדול. [↑](#footnote-ref-1)
2. וביותר יש להקשות בעיקר דברי התוספתא דמבואר דדוקא קנה מאזנים שיש בו בית קיבול בתוך הקנה עצמו כדרך שעושין הרמאים טמא [עי' במשנה לקמן פי"ז מט"ז], אבל קנה מאזנים שאין בו בית קיבול הקנה טהור, ומשמע אף שהקנה מחזיק את המאזנים טהור אא"כ יש בו בית קיבול, וקשה דהא במתני' הכא מבואר דקנה מאזנים גם הקנה עצמו טמא, ובשלמא אי נימא כהסוברים דמתני' הכא בקנה מאזניים של מתכת א"ש דהתם מיירי בשל עץ והכא במתכת, אבל אי נימא כהר"ש דכאן דאיירי בשל עץ צ"ע.

   והנה ברמב"ם [פ"ב ה"ב] וז"ל קנה מאזנים והמחק שיש בהן בית קיבול מתכת, והאסל שיש בו בית קיבול מעות, וכו' "ואין טמא מן התורה אלא בית קיבול לבדו שיש בהן והמשמש את בית הקיבול משאר הכלי שבית הקיבול צריך לו", אבל היתר על הצורך משאר הכלי הפשוט טהור מן התורה "וטמא מדבריהן" כמו שביארנו עכ"ל, מבואר בדברי הרמב"ם חידוש דכ' דגם החלק בכלי שאינו מן הצורך של הבית קיבול מקבל טומאה מדרבנן.

   ולפי"ז אפשר ליישב דהא דתנן בתוספתא פ"ז דאינו טמא אלא רק המשמש את הבית קיבול עצמו היינו מדאוריתא, אבל מדרבנן באמת הכל טמא, אבל מה דתני הכא במתני דטמא היינו מדרבנן, וא"ש דזה גופא החידוש שטמא גם כשאין משמש את הצורך מדרבנן, ויש לעי' בכל זה.

   ואולי נימא דמקור דברי הרמב"ם הוא כמו הדין דבית הפך ובית התבלין לעיל פרק ה' מ"ג ובגמ' שבת דף נב: דמבואר דכל שהוא כלי אחד וחלקו טמא כל החלק המחובר לו נמי טמא, ונהי דהתם הוא דין בכלי חרס, אפשר דאותו יסוד דין נאמר גם בכלי עץ בסוגיין ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' בספר משנת טהרות שכ' להקשות דמוכח מכאן דגם בכלי מתכת צריך שיהיה עשוי לקבלה, והביא דנחלקו בזה התפא"י והמשנ"א, ולכאו' להאמור י"ל דהכא מיירי בבית קיבול של עץ ולא של מתכת, אלא רק באונקלי של מתכת, [וכן מסתבר דאיירי בכלי קיבול של עץ, וכמו שנתבאר לעיל (אות א') בר"ש בפי' קמא בקנה מאזנים דאיירי בשל עץ, והטעם דכיון דאיירי בבית קיבול אי"צ שיהיה של מתכת דאף של עץ טמא, משא"כ בנזם דכ' הראשנים דהחסרון הוא משום דאין לו שם בפנ"ע, בע"כ דמיירי בשל מתכת]. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובר"ש וברא"ש כאן הביאו התורת כהנים שמיני [פרשה ו' פרק ז'] דמבואר שם דמנורת העץ טהורה, "כלי עץ יכול הסולם והקולב והנחותא והמנורה ת"ל מכלי עץ ולא כל כלי עץ, או יכול שאני מוציא את השולחן ואת הטבלא ואת הדולבקי ת"ל כל כלי עץ ריבה וכו', עכ"ל ומשמע דמנורה טהורה נלמד מקרא. והנה יעוי' בתו"כ דכל המיני עץ המובאים שם איירי על פשוטי כלי עץ, וע"כ דגם מנורה איירי על מנורה דהיא פשוטי כלי עץ, ומבואר שם בתו"כ דמצינו כמה מיני פשוטי כלי עץ, יש שטמאים ויש שטהורים, ושולחן הוא טמא, ואילו מנורה הוא מהפשוטים הטהורים.

   ועי' מאירי בב"ב סו. שביאר התו"כ היטב דהטעם דשולחן טמא משום שהוא משמש את האדם וגם את משמשי האדם, דהיינו שאוכל עליו ומניח עליו כוסות, משא"כ סולם שהוא משמש רק את האדם ולא את משמשי האדם, ומשא"כ מנורה שמשמשת רק את משמשי האדם דעליה מניחין את הנרות, ולא את האדם, עכ"פ כל הנידון שם הוא על פשוטי כלי עץ אבל במנורה המקבלת טמא וכמבואר בתוספתא כאן. [↑](#footnote-ref-4)
5. אכן יש להקשות על דברי המשנ"א דנקט הכא דפליגי ר"ג וחכמים בנידון זה וחכמים סברי דבעינן שיהיה עשוי לקבלה, וקשה דהרי הרמב"ם פסק רבנן וא"כ נמצא דהרמב"ם פסק דלא בעינן עשוי לקבלה, וקשה דלעיל גבי נזם נקט המשנ"א דלא בעינן שיהיה עשוי לקבלה, ולכן הקדרה טמאה, והתם נמי פסק הרמב"ם הדין דקדרה טמאה ונמצא דהרמב"ם סתר משנתו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאו' קשה להרמב"ם מדוע לא כ' הטעם משום מחובר לקרקע והרי שיטת הרמב"ם פ"ט מכלים ה"א דאפילו דבר שאינו מחובר לקרקע כל שעומד להתחבר טהור מדין מחובר לקרקע, וא"כ קשה דאפילו הוריד את האונקלי מהכותלים נמי צריך להיות טהור מדין מחובר לקרקע, ומדוע כ' הרמב"ם מדין אין לו שם בפנ"ע, ויתכן לבאר בזה דהנה לקמן פי"ד מ"ג מבואר דיתדות אהלים הוא טמא ואף שהוא מחובר לקרקע, מ"מ כיון דהוא משמש לדבר המטלטל לכן טמא, והקשה המשנ"א ממתני' כאן דמבואר דיש בזה דין מחובר לקרקע, מיהו להרמב"ם א"ש היטב דבאמת הכא הוא מדין אין לו שם בפנ"ע אבל מחובר לקרקע לא שייך כאן כיון דהאונקלי משמש לדברים המטלטלים. וכדלהלן פי"ד. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה דנו הפוסקים לענין מוקצה בשבת האם מסמר חשיב כלי שמלאכתו לאיסור, או דהוי מוקצה מחמת גופו, והיינו האם מסמר יש לו תורת כלי אלא שמשמש לאיסור, או דמסמר לא חשיב כלי כלל והוי מוקצה מחמת גופו, ולהנתבאר נמצא דיש ב' סוגי מסמרים, מסמר שמשמש לחבר לבית כלי אחר הוא נעשה חלק מן הבית ולא הוי כלי כלל, ויהיה מוקצה מחמת גופו אפילו קודם שחברו, ואילו מסמר המשמש בפנ"ע אלא שעתיד לחברו לקרקע אפשר דכל פעמים מטלטלו ממקום למקום יהיה תלוי בפלוגתת ר"צ וחכמים האם שם כלי עליו או לאו, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש לבאר דאי"ז רק שהיא מחוברת בחוט לקרקע, אלא שתשמישן עם הקרקע, וכמו שכ' המנחת ביכורים על התוספתא שם, שכ' דמגרדות הוא טס של מתכת הקבוע בארץ ומגרדין במרחץ רגליהם עכ"ד, ומבואר דתשמישם עם הקרקע. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועדיין יש להעיר להסד"ט בדעת הר"ש והרא"ש, דאיירי במגרדת המחוברת לקרקע, והטעם דר"ג דמטמא הוא משום ד'לפעמים' עבדים מנתקים את המגרדת, ולכן חשיבא כתלושה, ומעתה אכתי קשה דהוי כמו אונקלי שבכתלים שכ' הרא"ש דפעמים מנתקים אותה ולעיל מבואר דהכל מודים דטהור, ואילו הכא יש בזה מחלוקת, וצ"ב מה טעם החילוק. אכן יש לחלק בפשיטות, דבמגרדת השימוש בכלי גופיה הוא בתלוש, ולכן סבר ר"ג דנחשב לתלוש, משא"כ אונקלי שבכתלים הוא מסמר שפעמים משנה מקומו, אבל השימוש במסמר הוא לעולם רק במחובר, ולכן לכו"ע נחשב למחובר. [↑](#footnote-ref-9)
10. דכ' רש"י שם [ד"ה טמאים] "דכלי עצם ככלי מתכות, ופשוטיהן טמאין", "כן מבואר בחולין דף כה:" עכ"ל, והנה בחולין כה. לא נזכר דין פשוטי כלי עצם כלל, אלא דמצינו מבואר שם לענין דין גלמי, דשוה כלי עצם לכלי מתכות, ומבואר ברש"י דלמד דמהא דמבואר דלענין גלמי שוה כלי עצם לכלי מתכות ה"ה לענין דין פשוטי כלים נמי שוה לכלי מתכות דגם פשוטי כלי עצם טמאים כמו פשוטי כלי מתכות, הרי מבואר דהחילוק בין כלי מתכות לשאר כלים בדין גלמי הוא חילוק בעצם מהות הכלי. [ויש לעי' בטעם הדבר].

    אכן יש עוד מקור לרש"י דהחילוק בין גלמי כלי מתכות לגלמי כלי עץ, הוא מתלא תלי בהחילוק לענין דיני פשוטים, דאיתא בגמ' חולין כה: פלוגתת ר' נחמן ור' יוחנן בהטעם דגלמי כלי מתכות טהורים, דרבי יוחנן אמר הואיל ולכבוד עשויין, רב נחמן אמר הואיל ודמיהן יקרים. ואמרי' בגמ' איכא בינייהו "כלי עצם", והיינו דלר' נחמן טהורים משום דדמיהן יקרים, משא"כ לר' יוחנן לכבוד עשויין אינם עשויי לכבוד וטמאים, וממשיכה הגמ' "ואזדא רב נחמן לטעמיה דאמר רב נחמן כלי עצם ככלי מתכות דמו". ויש לעי' מה כוונת ר' נחמן "כלי עצם ככלי מתכות", דאי נימא דכוונתו לענין דין גלמי, אי"ז נחשב ואזדא לטעמיה, אלא הן הן הדברים, ואילו "ואזדא לטעמיה" משמע דהוא הלכה נוספת לטעמו ולשיטתו, וי"ל דמזה למד רש"י דנאמר בזה דדין כלי מתכת הן ככלי עצם לענין דין פשוטים דדמו זה לזה, וממילא דמבואר בזה דשני הדינים דין גלמי ודין פשוטי כלי מתכות תלויין זה בזה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואפשר **דרש"י** דכ' בשבת [דף פא.] דדין גלמי כלי מתכות הוא הלכה השייכת לדיני כלי מתכות דפשוטי כלי מתכות טמאים, הוא לשיטתו במש"כ בשבת נב: דהוא נלמד בדין "כלי מעשה", דהוא גזה"כ הנאמר בדיני כלי מתכות, ולכן דוקא בכלי מתכות צריך שלימות מיוחדת שיהיה ראוי לעשייה.

    וביעקר דברי רש"י, יש לעי' דהנה להלן משנה ח' דמבואר דגם גלמי כלי אשכרוע טהורין, הרי מבואר דאיכא דין גלמי גם בכלי עץ, וקשה לפי מה שנתבאר כאן ברש"י שבת פא. דהוא דין דוקא בכלי מתכות, ויש ליישב א. לפי מה שכ' הרמב"ם בפיהמ"ש דגלמי כלי אשכרוע איירי בגוונא שא"א להתשמש בהם, אולם יותר יש לבאר ע"פ הזכר יצחק המובא להלן מ"ח, דחלוק גלמי כלי אשכרוע מגלמי כלי מתכות, דגלמי כלי אשכרוע הוא חסרון דוקא באופן שלא נגמר מלאכת היפוי והוא חסרון בעיקר השם כלי, אבל כל שמחוסר אוזן ואוגן לא הוי חסרון בכלי אשכרוע ומקבל טומאה, משא"כ בכלי מתכות גם כשיש חסרון של אוגן או אוזן אינו מקבל טומאה ומשום דהוא דין בכלי מעשה שיהיה שלימות של כלי, ועיי"ש ליישב לפי"ז דברי הכ"מ. [↑](#footnote-ref-11)
12. וצ"ל דהא דמבואר בגמ' חולין הטעם בגלמי דבעינן שיהיה לכבוד או דמיהם יקרים, הוא הלכה בדין כלי מעשה דצריך שיהיה שלמות מיוחדת שיהיה ראוי לעשייה. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועי' מתני' [פרק ט"ז מ"א] "גמר שלא לשוף טמאה", מבואר שם דמיירי בכלי עץ שלא נגמרה מלאכתו דטהור, ואפ"ה מבואר דהכל מודים דאם גמר שלא לשוף טהור טמא, ואילו הכא כ' המשנ"א דהוא שיטת ר"ג אבל לחכמים לא מועיל גמר בליבו ואפילו בדבר שהוא חסרון של גלמי וצ"ע, אולם יעוי' ברמב"ם פיהמ"ש שם דמבואר דהוא דין דאם מתחילת עשייתו עשה הכלי על דעת כן מקבל טומאה, ומשמע דאחר שכבר בנה הכלי לא יועיל גמר בליבו שלא לשוף, וא"כ שפיר יש לקיים דברי המשנ"א בדעת הרמב"ם, וכן יתיישב למש"כ החזו"א בדעת הרמב"ם. [ועי עוד מה שכ' פט"ז מ"ד בענין שיטת הרמב"ם בדין גלמי כלי עור]. [↑](#footnote-ref-13)
14. **וכן משמע בלשון הרמב"ם,** דבפי"ט ה"ו דהביא המשנה לעיל פרק ד' כ' וז"ל חבית שנפחתה וכשמטין אותה על דפנה מקבלת או שנחלקה כמין שתי עריבות עדיין היא מקבלת טומאה עכ"ל. הרי דהנידון הוא על קבלת טומאה מכאן ולהבא, ואילו דין המשנה דידן הובא בפט"ז ה"ב תנור שנטמא ולא רצה לכתתו כיצד מטהרין אותו וכו' אבל טבלא של חרס שיש לה דופן שנחלקה לשנים טהורה, ואם היה אחד גדול ואחד קטן הגדול טמא עכ"ל. משמע ברמב"ם דהנידון הוא על הטומאה דלשעבר והיינו האם נטהרה או לאו, וא"ש היטב כמש"נ. אך צ"ע אם אפשר לדייק כן בלשון הרמב"ם ועי' לקמן פי"ג מש"נ בזה. [↑](#footnote-ref-14)
15. מיהו יתכן לדחות דאי"ז הכרח דאף אי נימא דהריטב"א למד כהגר"ח דתכשיטי כלים טמאים מדין כלי מעשה י"ל דדוקא תכשיטי אדם יש להם מעלת משמש אבל תכשיטי כלים לא חשיבי משמשים כלל [↑](#footnote-ref-15)
16. ואף דהתם בדף נ"ב מבואר דהאדם מושך הבהמה בהך טבעת, מ"מ אי נימא דחשיב דמשמש לבהמה א"כ יק' עכ"פ בדעת הריטב"א דמשמשי בהמה מקבלים טומאה, וע"כ דהריטב"א צריך לפרש שם באופ"א ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)