טהרות פ_ד מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"ה**

א] **על ששה ספיקות שורפין את התרומה, על ספק בית הפרס,** בפירש"י שבת דט"ו: פירש דהוא שדה שאבד בה קבר, והיינו ספק דלא ידעינן אם האהילה על הקבר או לא, והתוס' שם והר"ש במתניתין הקשו ע"ז, דא"כ הוי ספיקא דאורייתא, ומ"ט דחכמים דעל ספק מגען ברה"י תולין, הא תנן לקמן פ"ו דכל ספיקות ברה"י טמא, וע"כ פירשו דאיירי בשדה שנחרש בה קבר דטהור מדאורייתא ולא חיישי' לעצם כשעורה ול"ה אלא מדרבנן.

ובדעת רש"י צ"ל דס"ל דהגם דכל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י טמא, מ"מ אין שורפין ע"ז תרומה, דהגם דבספק א' שורפין את התרומה כמבו' בריש נדה, מ"מ בספק ספיקא אין שורפין את התרומה, וטעמא דר' יוסי דשורפין את התרומה על ספק מגען, הוא משום דבספיקות אלו החמירו חכמים לחשבן כודאי טומאה, שהרי שורפין עליהן אף ברה"ר, (וכדתנן להלן מ"ו) וע"כ שורפין אף על ספק מגען, וכן משמע גם בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין שכתב דהעיקר אצלינו אספק ספיקא לא שרפינן את התרומה, וכ"ה משמעות דבריו בפי"ג משאה"ט הי"ב, ובספר משנת טהרות הביא פלוגתת האחרונים בדעת הרמב"ם, עיי"ש, וכן נ' דעת הגר"א שכתב אהא דתנן דר"י אומר אף על ספק מגען ברה"י, ז"ל, פי' דהחמירו כאן מאם הי' ספק בדבר שהוא מדאורייתא שתולין ברה"י, עכ"ל, ונ' כונתו, דרבנן ס"ל דעל ספק מגען ברה"י תולין משום דהוי ספק ספיקא ואין שורפין את התרומה על ספק ספיקא, ור' יוסי ס"ל דהחמירו בספיקות אלו טפי, דשורפין אף על ספק ספיקא.

ונ' הטעם בזה, דהרי הא דספק טומאה ברה"י הוי כודאי, ילפי' לה בנדה ד"ג. מסוטה שעשאה הכתוב כודאי, ולא ילפי' מהתם רק בחד ספיקא דדמי לסוטה, אך בספק ספיקא דל"ד לספיקא דסוטה לי"ב להך דינא דספק כודאי, ואמנם הא דלא מטהרינן בספק ספיקא, ילפי' לה מסוטה, וכמש"כ התוס' בפסחים ד"י. דכיון דמן הדין אפי' בחד ספיקא הי' לטהר דאוקמא אחזקת טהרה ואפ"ה טמא, ה"ה אפי' בתרי ספיקי, והיינו דכ"ה דלא אזלי' בתר הכרעת חזקה ה"נ לא אזלי' בתר הכרעת ספק ספיקא, אך דינא דספק כודאי ל"מ למילף מהתם, דהגם דספק גמור הוי כודאי, מ"מ ספק רחוק דספק ספיקא ל"ה כודאי, גם י"ל דל"ב דומיא דסוטה רק בדינא דספק כודאי, אך בהא דילפי' מסוטה דלא אזלי' בתר חזקה לטהר, ל"ב שיהא הספק דומיא דסוטה, ע' מהר"ם חולין ד"ט:, ואכמ"ל.

?שו"ר די"ל עוד בדעת רש"י, דכלל לא ס"ל להך דינא דכל ספיקות שאתה יכול להרבות וכו', עי' בחי' הרמב"ן ב"ב דנ"ה: בדעתו, ואכמ"ל?

ב] לדעת התוס' צ"ל דכל הני ספיקות דמתניתין אינן אסורין אלא מדרבנן, ובחזו"א זבים סימן ב' סק"ג פירש הטעם בזה, ז"ל, ובית הפרס ל"ה ספק מן הדין דאזלי' בתר רובא ועל הרוב לא נשאר עצם כשעורה, אך התוס' מו"ק ד"ה: כתבו הטעם, דמסתמא ליכא למימר שהגיעה המחרישה עד המת, וליכא לאחזוקי מקום טהור בטמא מספק, וארץ העמים נמי לא חיישי' לקבר במקום הזה דאזלי' בתר רובא, וכן רוקין ומ"ר איייר ברוב בני המקום טהורין וטמאין הנזהרין ברוקן ושאר מעיינותיהן אינן נכנסין בכלל רוב טמאין וכו', וכלים הנמצאים יש לומר דרוב כלים טהורין תמיד, שאם נטמא ממהר בעליו להטבילו וכו', וכעי"ז כתב המהרש"א שבת שם, דספק רוקין וכלים הנמצאין אי"ז ספיקא דאורייתא דאית לן למיזל בתר רובא דעלמא דאינן זבין וכלים טהורין, וספק בגדי ע"ה נמי מן הדין אפשר דנאמנין ורבנן גזור עלייהו וכו', עכ"ל.

ג] **ועל ספק בגדי עם הארץ,** פירש"י בשבת שם דטומאתן הוא משום דמספקא לן שמא ישבה עליהן אשתו נדה, וכן פירש הר"ש, אך התוס' בשבת שם פליגי ע"ד רש"י, ופירשו דטומאתן הוא משום שגזרו על ע"ה שיהיו כזבין לכל דבריהן, ועיי"ש במהרש"א שפירש לדעתם, דהגם דגזרו עליהן שיהיו כזבים, מ"מ אף ודאי בגדי ע"ה חשיבי כספק, משום דמדינא ל"ה כזבים אלא גזרו עליהן, דומיא דספק בית הפרס וספק ארץ העמים דודאן נמי ספק הוא, אך בחכמת מנוח שם כתב דלדעת התוס' ספק בגדי ע"ה היינו דלא ידעי' אם לבש אותם ע"ה אי לאו, ובנדה דל"ג: מ' להדיא כד' המהרש"א, דאף ודאי בגדי ע"ה חשיבי כספק, וכ"ה מבו' בפירש"י שם, עיי"ש.

ד] והנה בפירש"י נדה דל"ג: פירש, ז"ל, על ספק בגדי ע"ה כלומר על בגדי ע"ה אם נגעו בה נשרפת, משום שמא טמא הי' וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דטומאת בגדי ע"ה הוא משום טומאת הע"ה עצמו, וצ"ע דזה דלא כמו שפירש"י גופי' בשבת דטומאתן הוא משום דמספק"ל שמא ישבה עליהן אשתו נדה, וכן קשיא גם בד' הר"ש, שפירש במשנתינו כפירש"י בשבת, ואילו להלן פ"ח מ"ה מבו' בדבריו דטומאת בגדי ע"ה הוא משום דעשו הע"ה כזב וע"כ הוא מטמא את בגדיו, עיי"ש, ובאמת דגם מגוף הסוגיא בנדה שם מבו' דטומאת בגדי ע"ה היא משום דהע"ה גופי' מטמא את הבגדים, שהרי פרכי' התם אהא דתנן בכותים דמטמאין משכב תחתון כעליון ואין שורפין עליהן את התרומה, מהא דתנן דשורפין את התרומה על ספק בגדי ע"ה, ופירש"י דפירכת הגמ' היא דאם נגע משכבו בתרומה תיפו"ל דתהא נשרפת משום דע"ה הוא והו"ל בגדי ע"ה, וכ"ה בתוס' שם, והרי להדיא דכל בגד שנגע בו הע"ה טמא אף שאין לחוש בזה שישבה עליו אשתו נדה, וכן הוכיח בחי' הריטב"א שם, ואמנם בזה י"ל כדעת הר"מ מפונטייזא שהביאו התוס' בכ"ד, דכל עיקר טומאת ע"ה היא משום בגדיו שישבה עליהן אשתו נדה וה"ה נושא את המדרס, ומה"ט הוא מטמא את הבגדים שנוגע בהן, אך בד' רש"י שם מבו' דהע"ה גופי' הוי אב הטומאה ומטמא את הבגדים, וכ"ה דעת הר"ש להלן, (וע' עוד במרומי שדה שם שנדחק בזה).

וצ"ל בפשיטות, דבאמת ב' דינים נכללו במתניתין, וכ"ה בחזו"א זבים סימן ב' סק"ד, שהרי דעת התוס' בגיטין דס"א: ובנדה דל"ג: והר"ש להלן שם, דאף שעשו ע"ה כזב, מ"מ אין ע"ה עושה משכב ומושב, ולפ"ז הרי דהא דתנן דבגדי ע"ה "מדרס" לפרושין, וכ"ה מבו' בסוגיא דנדה שם בהא דפריך ותיפו"ל משום בגדי ע"ה, וכמו שפירשו התוס' שם דפריך דהוי נושא את המדרס, בע"כ הוא משום דחיישי' שמא ישבה עליהן אשתו נדה, וכמש"כ התוס' שם וכ"ה מבו' גם בתו"ד הר"ש שם, ונמצא דטומאת מדרס דבגדי ע"ה, היא משום דחיישי' שמא ישבה עליהן אשתו נדה, אך משו"ז אין לטמאות אלא בסתם בגדי ע"ה, אך אם נגע או דרס הע"ה בבגדי חבר אין לטמאותן משו"ז, ואך דמ"מ הן טמאין טומאה קלה משום דהע"ה גופי' הוי כזב ומטמא את בגדיו.

ואשר ע"כ בשבת פירש"י לדינא דמתני' על טומאה החמורה דבגדי ע"ה דהוו מדרס, אשר זה הוא משום דחיישי' שישבה עליהן אשתו נדה, וכן פירש גם הר"ש במתניתין, אך בנדה שהביאו למתני' דמשום זה יש לטמאות למשכבו של כותי, וכן ד' הר"ש לקמן דקיימי על סוגיא דנדה, הוצרך רש"י לפרש דבכלל מתני' נכלל גם הא דבגדי ע"ה טמאין משום דהע"ה גופי' הוי כזב ומטמא את בגדיו, וכ"ה מבו' בפי' הריטב"א שם, עיי"ש, וז"ב, אך צע"ק בפי' הר"ש במתניתין, שאחר שפירש דטעם טומאת בגדי ע"ה הוא משום דמספק"ל שמא ישבה עליהן אשתו נדה, הביא להא דפרכינן עלה בנדה מהא דתנן התם ואין שורפין עליהן את התרומה מפני שטומאתן בספק.

ה] **ועל ספק הרוקין,** בפירש"י בשבת שם פירש דספיקן הוא דמספקא לן דילמא דזב נינהו וכן פירש הר"ש, ובכת"י הוסיף "או דנדה", אך התוס' שם כתבו דספיקן הוא דחיישי' שמא של ע"ה הן שרוקו טמא, וכ"כ התוס' בנדה דל"ג, ובפי' הרא"ש להלן פ"ה מ"ח כתב, דכל הא דגזרו על ספק הרוקין הוא רק במקום שיש אשה שוטה, ולכאו' לפ"ז ספק הרוקין הוא דמספק"ל שמא של נדה הן, וע' חזו"א סימן ז' סק"א וזבים סימן ב' סוסק"ד, וצ"ע בזה.

וצ"ע בד' התוס', שהרי התוס' בשבת שם נקטו דבכל גווני אין שורפין תרומה על ספק ספיקא וכדלהלן אות ו', וא"כ כיון שאף רוק ודאי של ע"ה חשיב כספק, שהרי א' מן הספיקות הוא ספק בגדי ע"ה, והיינו דאף בגדי ע"ה ודאין הוי טומאתן מספק, וכמש"כ המהרש"א שם, וע' לעיל אות ג', א"כ היכא דמספק"ל אם הוי הרוק של הע"ה הו"ל ספק ספיקא, ומ"ט שורפין ע"ז את התרומה, ובתוס' הגרע"א במתניתין עמד בזה, ופירש בזה ד' המהרש"א בשבת שפירש ד' התוס' שם בע"א, דמש"כ ועל ספק רוקין נמי דקאמר דחיישינן שמא של ע"ה הן, מתפרש דעל ספק רוקין דקאמר דחיישינן ושורפין ע"ז, שמא המכוון הוא ברוקין של ע"ה דטומאתן מספק דומיא דבגדי ע"ה, עיי"ש, אך בד' התוס' בנדה מפורש דטומאת ספק רוקין הוא משום "דשמא" דע"ה הן, והחזו"א טהרות סימן ז' סק"א כתב, דצ"ל דפעמים גזרו על ספק ספיקא כמש"כ התוס' בנדה דל"ג:, אך זה אינו מתישב בדעת התוס' בשבת דלא ס"ל כן, ועוד דחד ספיקא הוא שמא הוא של זב ע"ה, עכ"ד.

ובפי' ר"נ גאון שבת דקכ"ז: פירש דהוא משום דמספקא לן שמא רוק של נכרי הוא, עיי"ש, ואמנם קשיא ע"ז כמשה"ק הר"ש להלן לגבי מי רגלים שהרי על טומאת גוי אין שורפין תרומה, אך הנה ר"נ גאון שם לעיל מינה כתב, ז"ל, אבל רוקה אין מי שחולק בו כי הוא טמא "ושורפין עליו את התרומה", עכ"ל, וצ"ל דס"ל כמש"כ הר"ש בזבים רפ"ב לדון דאחר תקנת אושא שורפין את התרומה על טומאת ע"ה, וצ"ע בזה.

ו] **מי רגלי אדם שכנגד מי רגלי בהמה,** פירש"י בשבת שם דהך ספק ל"ד להנך דלעיל אלא אפי' מספקא לן אי מי רגלי אדם אי מי רגלי בהמה הן דאיכא תרי ספיקי לקולא דאת"ל דאדם שמא טהור, והתוס' שם הקשו ע"ז מסוגיא דנדה דל"ג: דמוקמי' למתני' דהתם בדאיכא ספק ספיקא ומשו"ה אין שורפין, ולפירש"י הרי שורפין על מי רגלי אדם אף דהוי ספק ספיקא, והתוס' בנדה שם כתבו לישב, דאין להשוות גזירות חכמים זל"ז דפעמים נראה להם להחמיר אפי' בספק ספיקא.

וילה"ע דמ"ט לא הקשו התוס' מדינא דמתניתין דלחכמים על ספק מגען ברה"י תולין וברה"ר טהור, והרי דעל ספק ספיקא אין שורפין תרומה, וברה"ר טהור, ומ"ט הכא אף בספק ספיקא שורפין את התרומה ואף ברה"ר, ונ' פשוט, דלא החמירו חכמים בספיקות אלו רק בדהוי הספק במטמא, דטימאוהו חכמים מספק, אך ספק מגע הוי ככל ספיקי טומאה דעלמא, וע"כ לא הקשו התוס' אלא מסוגיא דהתם דאף בדאיכא ספק ספיקא על הכותי אם הוא טמא בטומאת בועל נדה, אין שורפין ע"ז את התרומה, שו"ר כעי"ז בחזו"א זבים סימן ג' סק"ה, ועיי"ש שדן עוד בדעת רש"י, דאפשר דלא חשיב ספק ספיקא דשל טהור ושל בהמה שוין, ומיהו לא חשיב שם אחד, דשל אדם מק"ט ושל בהמה טהור, ומ"מ ל"ד לס"ס דמשנתינו בספק נגע, עכ"ד.

ובאמת דלפירש"י לטעמי' ניחא טפי, שהרי לדעתו אף היכא דהוי ספק טומאה דאורייתא, אין שורפין את התרומה בספק ספיקא, ולפ"ז נמצא דמש"א בנדה שם דאין שורפין את התרומה משום דהוי ספק ספיקא, אי"ז קולא מסויימת בספיקות דרבנן, ואשר ע"כ שפיר י"ל דבהני ספיקות שהחמירו בהן חכמים, החמירו לטמאותן בודאי אף בספק ספיקא, ומשא"כ לדעת התוס' דמש"א דאספק ספיקא לא שרפינן תרומה הוי זה קולא מסוימת בספיקות דרבנן שאף שהחמירו לטמאותן כודאי, מ"מ היכא דהוי ספק ספיקא לא החמירו לטמאותן, הרי מסתברא דה"נ הוא אף בו' ספיקות.

ז] בפי' הר"ש הביא די"מ דהא דתנן שכנגד מי רגלי בהמה, היינו משום דאז מוכחא מילתא שהם של גוי, משום שגוי נפנה באמצע הדרך אצל בהמתו וכו', והר"ש תמה ע"ז דאטומאת גוי לא שרפינן תרומה, וע' לעיל סוף אות ה' מה שהבאנו מפי' ר"נ גאון שבת דקכ"ז:, ובפי' הר"ש זבים רפ"ב האריך בזה, וכתב שם בתו"ד דצריך לפרש דאיירי במקום שישראל מצויין, והיינו משום דאל"כ הי' זה ספק ספיקא, ספק שמא הן של גוי ואפי' אם הן של ישראל שמא הוא טהור, ועי' חזו"א זבים סימן ב' סק"ח שכתב דיל"ד בזה, דאף דאין שורפין בודאי של נכרי, מ"מ בספק לענין שריפה וטומאה ודאית, י"ל דשורפין והחמירו בזה.

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי בנתערבו מי רגלי אדם טמא עם מי רגלי בהמה בשוה חצי בחצי, דהוי אותו המעורב ספק אם בטלו מראיו ויהי' טהור או לא בטלו מראה מי רגלי אדם ויהי' הכל טמא, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג משאה"ט הי"ג, והר"ש ברפ"ב דזבים הביא פירוש זה.

וצ"ב דאם הוו מחצה מן המי רגלים טמאין, א"כ לכאו' אפי' אם בטלו מראיהן ה"ה טמאין, שהרי ביטול המראה אינו טעם לטהרן, ורק היכא דאיכא רוב טהור ואתינן להתיר מדין ביטול ברוב, בזה הוא דתלי במראה, דכל שניכר מראה הטמא לא בטיל, וכל שאינו ניכר מראה הטמא הדר דינא דהוא בטל ברוב, ובתפא"י כתב בביאור ד' הרמב"ם, דמספקא לן שמא אותן של בהמה רבו ונתבטלו אותן של אדם, וע"כ הוא דהויא טומאתן מספק, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפירש דהספק הוא אם בטלו מראיהן או לא, וצ"ע בזה, שו"ר בחזו"א מקואות תנינא סו"ס י', עיי"ש.

ט] **על ודאי מגען שהוא ספק טומאתן שורפין את התרומה, ר"י אומר אף על ספק מגען ברה"י, וחכ"א ברה"י תולין ברה"ר טהור,** פירשו הר"ש והרא"ש דתלת תנאי איכא הכא, והיינו דלת"ק ספק מגען טהור אף ברה"י, כן פירש הרא"ש, אך מד' המאירי בשבת שם נראה, דלדעת ת"ק על ספק מגען תולין אף ברה"ר, עיי"ש, ועמש"נ להלן משנה ו' אות ג', ולר"י שורפין על ספק מגען ברה"י, ולחכמים תולין על ספק מגען ברה"י, וכתב הר"ש דבפ"ק דשבת אין הגיר' כן ולפנינו הגיר' כן ואין שם אלא ר"י ות"ק, דלת"ק ספק מגען טהור אף ברה"י, ולר"י תולין על ספק מגען ברה"י.

והמהרש"א בשבת שם דן לפרש לדעת התוס', דהא דתני על ודאי מגען וכו' אי"ז דעת שלישית, אלא דמעיקרא תני דעל ודאי מגען לכו"ע שורפין, אבל בספק מגען פליגי ר"י וחכמים, עיי"ש, וכן נ' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש.