סי_ תקפ_א - סי_ תר_ג_ הלכות אלול ור_ה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / אורח חיים - דור המלקטים

הלכות

על

**חודש אלול**

**וראש השנה**

[סימן תקפ"א 2](#__RefHeading___Toc68215041)

[סימן תקפ"ב 42](#__RefHeading___Toc68215042)

[סימן תקפ"ג 46](#__RefHeading___Toc68215043)

[סימן תקפ"ה 64](#__RefHeading___Toc68215044)

[סימן תקצ"ז 65](#__RefHeading___Toc68215045)

[סימן תק"ג 83](#__RefHeading___Toc68215046)

**חודש אלול**

# סימן תקפ"א

1. לדוד ה' אורי - סעיף א'.
2. שופר בחודש אלול.
3. אמירת תהילים.
4. במכתב: כתיבה וחתימה טובה.
5. חודש אלול: שאר דברים.
6. זמני **סליחות**.
7. אמירת סליחות: בחצות או באשמורת.
8. שאר זמני סליחות.
9. סליחות ביחידות, שאינו אוחז עמהם.
10. תרגום ביחידות.
11. שאר עניני סליחות.
12. נפילת אפים בסליחות כשיש חתן.
13. נפילת אפים בסליחות כשיש בעל ברית.
14. ערב ר"ה: להתנות - סעיף ב'.
15. ערב ר"ה: אין נופלים ותוקעין - סעיף ג'.
16. מסתפרין ערב ר"ה - סעיף ד'.
17. התרת נדרים.
18. התרת נדרים: קטנים, בר מצוה.

**דור המלקטים** - האלולים קודש לה' (דרדק).

1. לדוד ה' אורי - סעיף א'.
   1. **המנהג**.
      1. לומר.
         1. מטה אפרים (סעי' ו') – "נוהגין במדינות אלו מר"ח אלול ואילך עד יו"כ לומר בכל יום אחר גמר התפלה מזמור כ"ז בתהלים לדוד ה' אורי וישעי בוקר וערב. ואומרים אחריו קדיש יתום. ואנו נוהגין לאומרו עד שמיני עצרת ועד בכלל. וגם נהגנו לאמרו בכל יום שיש בו מוסף אחר גמר תפלת שחרית קודם אין כמוך. ובערב אומרים אותו אחר תפלת המנחה".
         2. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סעי' ב') – "עוד נוהגין במדינות אלו מיום ב' דראש חדש אלול עד שמיני עצרת אומרים בבוקר ובערב לאחר התפלה את המזמור לדוד ה' אורי וישעי. והוא על פי המדרש ה' אורי בראש השנה וישעי ביום הכפורים כי יצפנני בסכה רמז לסוכות".
         3. מ"ב (ס"ק ב') – "ונוהגין במדינתינו מר"ח אלול עד יוה"כ לומר בכל יום אחר גמר התפלה מזמור לדוד ד' אורי וכו' בוקר וערב ואומרים אחריו קדיש ואנו נוהגין לומר עד שמע"צ ועד בכלל. וביום שיש בו מוסף אחר גמר תפלת שחרית קודם אין כמוך ובערב אחר תפלת המנחה ובמקומות שאומרים אותו אחר גמר התפלה בר"ח יש להקדים מזמור ברכי נפשי וכן במקומות שאומרים אותו אחר תפלת שחרית ונוהגין ג"כ לומר שיר של יום אחר תפלת שחרית יש להקדים השיר של יום [אחרונים]".
      2. שלא לומר.
         1. גר"א (מעשה רב אות נ"ג, אות ס"ו) – "גם מר"ח אלול עד יה"כ א"א קאפיטל כ"ז".
         2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (דרך ישרה ח"א פרק י"ח אות ט', פרק כ"ז אות כ"ו) – "לא נהג ...".
      3. מראי מקומות – דברי יציב (ליקוטים סי' י"ט, סי' נ"ב), דברי משה (סי' ל"ד), אבני חפץ (ח"ג סי' ז'), נטעי גבריאל (ר"ה פרק ג' סעי' ו'), פסקי תשובות (אות י"א), מועדים לשמחה (ח"א סי' ב').
   2. **שינוי במנהגים**.
      1. נוסח ספרד - 1) תפילת מנחה. 2) קודם אין כאלקינו. 3) בשבת קודש, קודם קרה"ת.
      2. נוסח אשכנז - 1) תפילת מעריב 2) אחר אין כאלקינו. 3) בשבת קודש, אחר מוסף.
   3. **הנוהג להתפלל בחד דרך ונזדמן לו להתפלל במקום שמתפללים בדרך אחר**.
      1. כמנהג המקום.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה מועדים פרק א' הע' ג', מבקשי תורה סי' קפ"ג אות א').
         2. הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "בנוסח ספרד אומרים לדוד ה' בתפילת מנחה ולא במעריב, מי שנוהג להתפלל בנוסח אשכנז ומתפלל מנחה בביכנ"ס של נוסח ספרד, האם יאמר לדוד ה' במנחה. תשובה: יכול לומר ולא יפרוש עצמו מן הצבור".
         3. אשי ישראל (פרק מ"ה הע' ו').
      2. כמנהגו.
         1. דברי משה (סי' ל"ה).
         2. עי' רבבות אפרים (ח"ו סי' ש') – "נשאלתי מאחד שהתפלל מנחה בבית כנסת נוסח ספרד שאומרים לדוד אורי בחדש אלול אחרי מנחה, ואמר עמהם, ואחר כך התפלל מעריב בנוסח שמתפללים אשכנז והם אומרים אז לדוד אורי, אם צריך שוב לומר עמהם. ועניתי דחיוב אין עליו לומר שוב לדוד אורי, אבל אם רוצה לומר לא יזיק כי סו"ס זה פרק תהלים".
         3. ילקוט יוסף (מכתב בסוף ס' ממזרח וממערב אות כ"ז) – "שאלה: מי שבא לבית כנסת אשכנזי, האם הוא צריך להגיד 'לדוד' במנחה ובערבית כמנהג האשכנזים, או יכול לישב בשקט. תשובה: יעשה כמנהג הספרדים, ואין בזה לא תתגודדו".
         4. פסקי תשובות (סי' תקפ"א הע' ע"ז) – "ובשו"ת דברי משה שם סי' ל"ה שהמתפלל במנין שאומרים אותו במנחה והוא אומרו במעריב ולהפך וכן אם הוא אומרו במקו"א בתפלה יכול לנהוג כמנהגו ואין בזה משום לא תתגודדו, כיון דאינו אלא מנהג ולא שאחד מורה היתר ואחר איסור עיי"ש נימוקים וראיות לזה".
      3. מראי מקומות – אהלך באמיתך (ריש פרק ל"ז), האלולים קודש לה' (פרק ד' סעי' ד').
         1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I daven nusach sefard so I say l’david by mincha. However, I almost always daven with an Ashkenaz minyan. Should I just say l’david by Ma’ariv instead of mincha?

R' Y. Berkovits wrote: You could. **Just make sure to say it twice a day**, and don’t end up davening Mincha with nusach Ashkenaz and Ma’ariv with nusach Sefard.

* + - 1. עי' ערך "הנוהג להתפלל בנוסח מסוים ומתפלל בציבור שמתפלל בנוסח אחר".
  1. **האם יש תשלומין**.
     1. רבבות אפרים (ח"א סוף סי' שצ"ב) – "הגר"י רודניק שליט"א כתב לי לפענ"ד אין שייך תשלומין. הדין שכחה לתשלומין שייך רק לענין תפלה ולא לענין שאר דברים ואם רוצה יכוה לומר כמו מזמור שיר שאר מזמורי תהלים עכ"ל. ואף שדבריו נכונים נראה דיכול לומר אף אי לא יחשב לו כתשלום".
     2. נטעי גבריאל (ר"ה פרק ג' סעי' ז') – "שכח לומר לדוד ה' אורי במנחה יאמר במעריב".

1. שופר בחודש אלול.

**דור המלקטים** - האלולים קודש לה' (פרק ה', דרדק), מנהג אבותינו בידינו (מועדים פרק א' אות י"א, הע' כ"ד), סוכת חיים (תקיעת שופר באלול, לונדינסקי).

* 1. פרקי דר"א (פרק מ"ו), הו"ד ברא"ש, ר"ן, וטור – "תניא בפרקי ר"א בר"ח אלול אמר הקדוש ברוך הוא למשה עלה אלי ההרה שאז עלה לקבל לוחות אחרונות והעבירו שופר במחנה משה עלה להר שלא יטעו עוד אחר ע"ג והקב"ה נתעלה באותו שופר שנאמר (תהלים מ"ז) עלה אלהים בתרועה וגו' לכן התקינו חז"ל שיהו תוקעין בר"ח אלול בכל שנה ושנה וכל החדש **כדי להזהיר ישראל שיעשו תשובה** שנאמר (עמוס ג') אם יתקע שופר בעיר וגו' וכדי לערבב השטן וכן נוהגין באשכנז לתקוע בכל בוקר וערב אחר התפלה".
     1. מנהג בני ספרד.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תכ"ו) – "שאלה: מ"ט השו"ע השמיט דין תקיעת שופר בחודש אלול כמש"כ הרמ"א. תשובה: אולי לא נהגו בזמנו".
        2. מראי מקומות – מנהג אבותינו בידינו (מועדים ח"א פרק א' אות י"א, הע' כ"ד).
  2. **אם תשר"ת תש"ת תר"ת או רק תשר"ת**.
     1. תשר"ת.
        1. מטה אפרים (סעי' ז').
        2. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח אות ב') – "ומתחילין ביום ב' דראש חדש ותוקעין בכל יום לאחר תפלת שחרית תקיעה שברים תרועה תקיעה".
     2. תשר"ת תש"ת תר"ת.
        1. דרכי חיים ושלום (אות תר"צ) – "מיום ב' דר"ח והלאה הי' דרכו בקודש לתקוע תשר"ת תש"ת תר"ת (וכן מבואר בב"ח סי' תקצ"ב שלדברי הערוך צריך לתקוע גם בחודש אלול תשר"ת תש"ת תר"ת) בכל יום וגם כ"פ הי' תוקע בביתו ג"כ קודם שנכנס להתפלל או אחר התפלה להתעוררת רחמים ורצון בכונותיו".
        2. עי' קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול עמ' ט"ז) - לשונו מובא לקמן.
        3. ילקוט יוסף (ח"ה עמ' ט"ז אות י"ד).
     3. מראי מקומות – מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ב'), פסקי תשובות (אות ג' ד"ה וכתב), אשי ישראל (פרק מ"ה הע' ג'), נטעי גבריאל (ר"ה פרק ד' סעי' ד'), מנהג אבותינו בידינו (מועדים ח"א פרק א' אות י').
        1. ב"ח (סי' תקצ"ב ס"ק ג') – "ומ"ש דכל תקיעתא דיחידאי וכו'. בערוך שבידינו כתב דקל תקיעתא וכו' וכן בתוספות (שם) והכל אחד ונראה דטעמו כיון דמאחר שתיקן ר' אבהו משום ספק לתקוע תשר"ת ותש"ת ותר"ת אם כן כל יחיד התוקע בציבור אין לו לתקוע אלא בסדר הזה משום דאם יתקע תשר"ת או תש"ת או תר"ת לבד יסברו השומעין שזה הוא עיקר התקיעה ויבואו לטעות ומשום הכי קאמר דכל קל תקיעתא דיחידאי מיבעי ליה להיות עשרה לא פחות **ולפי זה כל תקיעות אף דכל חדש אלול** לא יתקעו בפחות אלא כסדר הזה ולא נהגו כן ואפשר דלרבינו תם דתיקן תשר"ת אין לחוש אף אם יתקעו תשר"ת לבד ואנו מנהגינו כרבינו תם וק"ל".
        2. תשובות והנהגות (ח"ד סי' קל"ג) – "והועיל **ועיקר התקנה היתה בר"ח אלול**, ע"כ הנהגתי בקהלתנו דבר"ח אלול דוקא יתקעו תשר"ת תש"ת תר"ת, שהרי יש ספק מהו תרועה ולרמב"ם ועוד הרבה קדמונים ספיקא דאורייתא היא, וע"כ ראוי בר"ח אלול שהוא עיקר התקנה לתקוע תשר"ת תש"ת תר"ת שתהא כהלכה, ואמנם בכל החודש סומכין על ר"ת דס"ל דבדיעבד יוצאין תמיד בתשר"ת גם מדאורייתא, וע"כ כשאינו אלא מנהג מקילינן טובא, אבל בר"ח שחיוב טפי לא נהגנו להקל. ובספר מנהגי פראנקפורט איכא שבכל חודש אלול נהגו לתקוע תשר"ת, תש"ת, תר"ת, אכן מנהג ישראל רק תשר"ת, אבל אצלנו נהגתי להחמיר בר"ח לבד וכמ"ש (אף שלא מצאנו בפוסקים לחלק בזה)".
  3. **אם צריך שיהא התקיעות כדין**.
     1. מחמיר.
        1. שבט הקהתי (ח"א סי' קפ"ה, ח"ג סי' קפ"ג אות ד') – "העולה להלכה: לכתחלה יש להקפיד שהתקיעות דחודש אלול יהיו כדין ועל ידי בר חיובא ובשופר כשר כשופר של ר"ה".
        2. קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול עמ' ט"ז) – "ולכתחלה תקיעות אלו צריכות שיהיו כדין, כמבואר בב"ח שצריך לתקוע תש"ת תר"ת תשר"ת. ואף דלא קי"ל הכי ברוב המקומות, מ"מ ראוי שיהיה כדין. לכן, צריך שגדול יתקע תקיעות אלו, ושהשופר יהיה כשר. ובפרט, לפמש"כ המג"א רמז מהפסוק 'תקעו בחודש שופר', שזה שלושים יום. ואמנם כ' הריטב"א בר"ה, דהתקיעות שתוקעים במוצאי יוהכ"פ זכר ליובל, או סימן לסלוק שכינה, א"צ שיהיו כדין, מ"מ כאן תקיעות אלו דומות הם לר"ה, דהוא משום תשובה".
     2. מיקל.
        1. משנה הלכות (נתיבות ההלכה חכ"ד עמ' ל"ח אות ד') – "בתקיעות של חודש אלול אין צריך להקפיד אם יש פסול בשופר או בתקיעות".
        2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י"ז) – "אין צריך לדקדק בתקיעת שופר של חודש אלול בכל הדינים של השופר והתקיעות".
  4. **אם אפשר לתוקע בשופר פסול**.
     1. מחמיר.
        1. עי' הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קצ"ד, תורת המועדים ריש סי' תקפ"א) – "שאלתי: האם מותר לתקוע בחודש אלול בשופר פסול. והשיב: אין לעשות כן, שחז"ל תקנו לתקוע בשופר ולא בחצוצרות, אבל אם אין לו שופר אחר כשר מותר גם בזה".
        2. שבט הקהתי (ח"א סי' קפ"ה, ח"ג סי' קפ"ג אות ד') - לשונו מובא לעיל.
        3. קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול עמ' ט"ז) - לשונו מובא לעיל.
     2. מיקל.
        1. משנה הלכות (נתיבות ההלכה חכ"ד עמ' ל"ח אות ד') - לשונו מובא לעיל.
        2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות א') – "בתקיעת שופר בחודש אלול אפשר לתקוע בשופר פסול כמו שכתב בריטב"א בר"ה דף כ"ו ע"ב לגבי מוצאי יו"כ שאין מדקדקין בו בשופר פסול, וא"כ ה"ה בשופר של חודש אלול אפשר לתקוע בשופר פסול".
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י"ז) - לשונו מובא לעיל.
     3. דעת הגרח"ק שליט"א.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שצ"א) – "שאלה: אם אפשר לתקוע בשופר פסול בחודש אלול בשע"ד. תשובה: אין לו טעם וריח".
        2. הגרח"ק זצ"ל (האלולים קודש לה' פרק ה' הע' רל"ד) – "הריטב"א בר"ה כו: ד"ה אמר ר' לוי, לגבי תקיעות של מוצאי יוה"כ וז"ל: ואין מדקדקין בה בשום פסול לא בתקיעה ולא בשופר, ולכאורה ה"ה כאן ... וכ"כ לי מו"ר הגרח"ק שליט"א שאולי יש ראיה מהריטב"א שאין מעכב לתקוע כדין".
        3. הגרח"ק זצ"ל (תורת המועדים ריש סי' תקפ"א) – "כתב הריטב"א ר"ה כו: ד"ה אמר ר' לוי לענין שופר של מוצאי יו"כ וז"ל ואין מדקדקין בה בשום פיסול לא בתקיעה ולא בשופר עכ"ל ויל"ע האם גם בשופר שתוקעים באלול אפשר לתקוע בשופר פסול. ושמעתי ממרן הגרח"ק שאין לתקוע בזה משום שאינו דומה לשופר של יוה"כ שאינו אלא זכר בעלמא משא"כ שופר שתוקעים באלול שהוא לעורר בתשובה, יש להקפיד שיהיה שופר כשר כמו של ר"ה. ובלא"ה ה"ז דומה לחצוצרה".
     4. מראי מקומות – רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א' אות ז').
  5. **אם באמצע שמו"ע אם צריך להפסיק כדי לשמוע התקיעות**.
     1. שאין לו להפסיק.
        1. משנה הלכות (נתיבות ההלכה גליון כ"ד עמ' ל"ח אות ב') – "וכן מי שאוחז באמצע שמו"ע ושומע תקיעות אף שלא יוכל לשמוע התקיעות אח"כ אין צריך להפסיק באמצע שמו"ע כדי לשמוע".
        2. רבבות אפרים (נתיבות ההלכה גליון מ' סוף עמ' רי"ז, עי' רבבות אפרים ח"ב סי' קנ"ט) – "לא יפסיק באמצע שמו"ע לשמוע שופר בחודש אלול".
        3. נטעי גבריאל (ר"ה פרק ד' סעי' ו') – "אם עומד באמצע שמו"ע פשיטא שאין לו להפסיק לשמוע תקיעות אלו".
        4. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ח' אות ב', עמ' פ"ו).
     2. יכול להפסיק.
        1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות ב') – "אדם שעומד עדיין באמצע תפילת שמו"ע בשחרית בחודש אלול ושומע שתוקעין שיפסיק לשמוע את התקיעות".
        2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' כ"ב) – "מי שעומד באמצע שמו"ע כשתוקעין, נראה שיש לו להקשיב להתקיעות".
        3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ה') – "שפיר דמי".
        4. עי' שבט הקהתי (ח"ג ריש סי' קפ"ג) – "אם לא יוכל לשמוע התקיעות אח"כ מותר לו להפסיק כדי לשמוע התקיעות, ויסיים הברכה שעומד בו לפני ששומע התקיעות".
        5. הו"ד בפסקי תשובות (הע' כ"ז).
        6. עי' קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול עמ' י"ז ד"ה אם האריך) – "אם האריך בתפלתו ובשעה שתוקעים עדיין הוא בשמו"ע, מצד עיקר הדין יכול לגמור את הברכה ולהקשיב לתקיעה, כי זה תקיעה לצורך מצוה, והוא מנהג קדום. מ"מ אם יכול להשיג שופר אח"כ, עדיף שלא יפסיק בתפלתו".
     3. דעת הגרח"ק שליט"א.
        1. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קכ"א תשובה ר"פ) – "שאלה: העומד בתפלת שמו"ע ושומע את תקיעות השופר [של חודש אלול] האם **צריך להפסיק** תפלתו עד לסיום התקיעות. תשובה: כן".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שפ"ז) – "שאלה: מי שעומד באמצע שמונה עשרה בחודש אלול, ושומע תקיעת שופר אם יפסיק כדי לשמוע. תשובה: אפשר".
        3. הגרח"ק זצ"ל (האלולים קודש לה' פרק ה' הע' רנ"ו) – "מדינא יכול, **אבל אין ראוי** כיון שהוא רק מנהג".
     4. מראי מקומות – אשי ישראל (פרק מ"ה הע' ד'), רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א' אות ח'), האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' ט').
  6. **אם הוא חובת יחיד או חובת ציבור**.
     1. דין על הצבור.
        1. הר צבי (רבבות אפרים ח"א סוף סי' שצ"ד) – "שרק בצבור ולא ביחיד".
        2. ציץ אליעזר (חי"ב סי' מ"ח) – "הנה מעולם לא שמענו בכזאת שמי שהוא אפילו מהמדקדקים ביותר יהדר בחדש אלול כשמתפלל לעת הצורך ביחידות שיביאו שופר לתקוע לפניו כדי לקיים התקנה לתקוע בחדש אלול, וישראל אם אינם נביאים הם וכו' **ותמיד כשדבר מסופק לנו אמרינן פוק חזי מאי עמא דבר**. על כן נראה לי ברור לאידך גיסא שתקנת התקיעה היתה רק בציבור ולא ביחיד ומטעמא ...".
        3. הגר' רודרמן (רבבות אפרים ח"א סי' שצ"ד) – "בסתמא לא התקינו חז"ל זה אלא בצבור ולא ביחיד".
        4. משנה הלכות (נתיבות ההלכה חכ"ד עמ' ל"ח אות ב') – "תקיעת שופר דחודש אלול נתקנה רק בציבור, ולכן המתפלל ביחידות אין צריך לתקוע אחר תפילתו".
        5. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ב', דולה ומשקה עמ' רי"ד הע' תקע"ט) – "מנהג תקיעות אלו נקבע לציבור, אך המתפלל ביחידות אינו צריך לתקוע".
        6. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות ד') – "מי שמתפלל ביחידות שחרית בחודש אלול נוהגים שלא לתקוע בשופר ביחידות".
        7. עי' קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' כ"א, הע' כ"ו) – "יחיד המתפלל בביתו וכן מי שלא שמע התקיעות לאחר התפלה, וכגון שהוצרך לצאת מבית הכנסת קודם גמר התפילה, אין שום חיוב לשמוע תקיעת שופר, אמנם טוב עכ"פ להשתדל לשומעו. [דודאי ליכא בזה חיובא, אמנם בהיות שטעם תקיעת שופר מבואר בטור שהוא כדי לעורר העם לתשובה כהא דכתי' ד'אם יתקע שופר בעיר וכו'', א"כ ודאי שמן הראוי לכל אחד להשתדל לשומעו בכדי לעורר עצמו לזה שזהו יסוד מנהגא דתקיעות בחודש אלול]".
        8. הגרח"ק זצ"ל (רבבות אפרים ח"א סי' שצ"ד) – "אין נוהגין כן רק בציבור".

הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "המנהג לתקוע בשופר בכל חודש אלול, האם זהו תקנה לתקוע בבית כנסת, או לשמוע, דהיינו מי שלא שמע בבית הכנסת, האם יש ענין לתקוע בביתו או לילך לשמוע במקום אחר. ת. לא שמענו מנהג כזה, והעיקר הוא לשמוע קול שופר בבית הכנסת".

עי' הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' רי"ד) – "בחודש אלול שנוהגים לתקוע בשופר, מה הדין כשהתפלל במנין ולא היה שופר, האם צריך ללכת לבית כנסת אחר, כדי לשמוע תקיעת שופר, או דלמא שכל התקנה היה רק בציבור ולא חיוב על כל אחד. תשובה: נכון לעשות כן".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שפ"ח) – "שאלה: מתפלל ביחידות בחודש אלול אם צריך לתקוע בשופר, או ה"ז נתקן רק לציבור. תשובה: כמדומה שלא".

* + - 1. רבבות אפרים (ח"א סי' שצ"ד, ח"ח סי' רל"א אות ב') – "דלכא תקנה זו רק בצבור".
      2. תשובות והנהגות (ח"ד סי' קל"ג ד"ה ודע) – "דהמנהג לתקוע בחודש אלול זהו בציבור דוקא, דומיא דתקיעות דמוסף דר"ה על סדר הברכות, דהוא בציבור דוקא".
      3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ח') – "אי"צ".
      4. מנחת חן (ח"א או"ח סי' נ"ג אות א') – "נלע"ד דודאי מסתבר דכל עיקר יסוד התקנה של תק"ש היתה רק בציבור ולא ביחיד, דחוץ ממה דמעולם לא שמענו אפי' להמדקדקים שיהלך בחודש אלול כשמתפלל ביחידות לעת הצורך שיביאו שופר לתקוע לפניו, אלא דזיל בתר טעמא ...".
      5. אשי ישראל (פרק מ"ה הע' ד').
      6. פסקי תשובות (אות ג' ד"ה ותקיעת) – "ותקיעת שופר זו דחודש אלול נתקנה רק בציבור המתפללים, אבל המתפלל ביחידות אינו תוקע אחר תפלתו".
    1. אין לחלק.
       1. עי' שיח יצחק (סי' רס"ד) – "כמו דאומרים סליחות, אף אם אין מנין בביהכ"נ, להתעוררות תשובה, אף התקיעה אין למנוע ... וזה כמה שנים **דרכי** להדר לשמוע תקיעות מדי יום יום בחודש הרחמים, אף אם התפללנו ביחידות".
       2. הגר"י ברנשטיין (רבבות אפרים ח"א סי' שצ"ד) – "אין לחלק".
       3. נטעי גבריאל (ר"ה פרק ג' סעי' ט', וחוזר מדפוס ראשון) – "המתפלל ביחידות בימי אלול יש לתקוע בשופר".
       4. קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול עמ' י"ז ד"ה אם אין) – "אם אין מנין בבית הכנסת לתקיעות, וה"ה לגבי יחיד שיצא קודם גמר התפילה, [ואמנם, באלול צריך להקפיד יותר להשאר עד גמר התפלה כראוי, ובלקט יושר לתלמיד התרוה"ד, הובא שהתרוה"ד באלול היה מאריך בפסוד"ז כשעה], יתקעו בלא מנין. וכן היחיד, יתקע לעצמו אם מזדמן לו שופר. ואף להמבואר דהמקור בפדר"א משום התקיעות כשעלה משה, והיה זה תקיעות 'במחנה', ובירושלמי עירובין סופ"ק יש דעות ב'מחנה' אם הוא מאה או עשרה, הוי רק אסמכתא, ועיקר התקיעות לעורר לתשובה, וזה שייך אף ביחיד. וכ"כ בשיח יצחק, ועי' שו"ת צ"א חי"ב סי' ע"ח".
    2. מראי מקומות – משנת יוסף (חי"א סי' צ"ו), מבקשי תורה (ח"ג עמ' שצ"ג), רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א'), האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' ד').
       1. חזו"א (או"ח סי' קל"ז ס"ק ד') – "ויחיד שלא בא לביהכ"נ ולא שמע תקיעות דמעומד לא חשיב עבריין על שלא קיים מצות שופר, דמעולם לא נתחייב היחיד בתקיעות דמעומד, אלא חטאו שהוא פורש מן הצבור ואינו משתתף עמהן בתפלת הציבור שהיא מצוה ובכלל התפלה של רה"ש גם מצות שופר על סדר הברכות".
       2. הגריש"א זצ"ל (קונ' הלכות חודש תשרי עמ' נ"א אות א') – "אדם המתפלל ביחיד יכול לתקוע בשופר (ובלשונו: 'ודאי שיכול - וכי יש בזה בל תוסיף')".
  1. **ציבור שלא תקעו שופר בשחרית, האם יש תשלומין**.
     1. יש להם לתקוע במנחה.
        1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' כ"א אות ה', שמעתתא דמשה ס"ק ב') – "אף שאנו אין נוהגין לתקוע אלא בשחרית הוא טוב לתשלומין בערב, וגם שאפשר שהמנהג שלנו הוא עיקרו שרק פעם אחת תוקעין ולא שני פעמים וקבעו זה בשחרית שהכל מצוין בביהכ"נ ובמנחה אין הכל מצוין, וגם בשחרית שהוא קודם שיוצאין למלאכתן עדיף להתעורר לתשובה כדי להתנהג בדרך התורה בעסקיו, שלכן כששכחו ולא תקעו בערב הרי הוא מעצם מנהג התקיעה ולא רק תשלומין, עכ"פ כשלא תקעו בשחרית יש להם לתקוע במנחה".
        2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות ג') – "ביהכ"נ שלא תקעו בחודש אלול בשחרית יתקעו במנחה דמנהג אשכנז היה לתקוע גם לאחר מנחה".
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' כ', הע' כ"ה) – "אם אירע ששכחו הציבור לתקוע בשחרית, נראה דראוי להם לתקוע במנחה או אחר תפלת ערבית. [דהנה הרמ"א (סי' תקפא סעי' א) הזכיר שיש נוהגין לתקוע ערבית, ובחיי"א (כלל קלח סעי' א) כתב שנוהגים לתקוע במנחה, וטעם תקיעת שופר הוא כדי לעורר לב העם לתשובה וכמ"ש הטור (סי' תקפא) 'אם יתקע שופר בעיר', ולכן שייך בכאן מנהג דתקיעת שופר ויש לתקוע במנחה אע"ג שאין חיוב בדבר]".
        4. ***הגרח"ק זצ"ל (שיח התורה ח"א סי' אלף רי"***ט) – "שאלה: ציבור שלא היה להם שופר בשחרית באלול ונזדמן להם במנחה, האם צריך לתקוע אחר מנחה. תשובה: לכאו' יש לתקוע".

***עי'*** הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שצ"ב) – "שאלה: ציבור ששכחו לתקוע בשופר בחודש אלול, אם יתקעו במנחה. תשובה: יכולים".

* + - 1. קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול ריש עמ' י"ז) – "אג"מ".
      2. פסקי תשובות (אות ג' ד"ה ותקיעת) – "וציבור שלא תקעו אחרי תפלת שחרית משום סיבה שהיא, יתקעו לאחר גמר תפלת מנחה, אבל בלילה אין לתקוע ואף לא כדי להתלמד".
    1. אין צריכים להשלים.
       1. משנה הלכות (נתיבות ההלכה חכ"ד עמ' ל"ח אות ג') – "ציבור שלא תקעו בחודש אלול אחרי תפילת שחרית אין צריכים להשלים ולתקוע לאחר תפילת מנחה".
       2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ב') – "כמו כן ציבור שלא תקעו אחרי שחרית, אין ענין להשלים את התקיעות אחרי מנחה וכדו'".
    2. מראי מקומות – האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' י').
  1. **בלילה**.
     1. מחמיר.
        1. ערה"ש (סעי' י"ב) – "אבל בביתו להתלמד מותר ובלילה לא יתקעו בכל חדש אלול אפילו להתלמד דאין לעשות התעוררות בלילה והתקיעות מעוררים המדות העליונות".
        2. פסקי תשובות (אות ג' ד"ה ותקיעת) - לשונו מובא לעיל.
        3. האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' י').
     2. יכול.
        1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות ו') – "בערוך השלחן ... ולמעשה לא נוהגים לחשוש לזה".
        2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' כ"ד) – "נראה דמותר לתקוע גם בלילה בחודש אלול".
        3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ט').
     3. מראי מקומות – רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א' אות ה').
  2. **עמידה לתקיעת שופר באלול**.
     1. יש לעמוד.
        1. של"ה (מס' ר"ה פרק תורה אור אות נ"ד-נ"ה) – "יתעורר בכל יום מימי אלול בתקיעת שופר ... כל אלה המחשבות יחשוב בכל אלול בעת התקיעות, ויעמוד באימה וביראה ורתת וזיע בשעת התקיעות, ויתודה וישוב אל ה' אלקינו".
        2. נטעי גבריאל (ר"ה פרק ד' סעי' ה', הע' י\*) – "והמנהג לעמוד בשעת התקיעות [כן ראיתי נוהגים, ואולי מפני שמבואר בטור סי' תקפ"א שענין התקיעות באלול עפ"י הפסוק היתקע שופר בעיר והעם לא יחרדו, וכדי להראות שהתקיעות הוא ענין גבוה עומדים]".
     2. לא צריכין לעמוד.
        1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י"ז) – "דמדינא ליכא חיוב לעמוד בתקיעת שופר דחודש אלול".
        2. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"א עמ' ש"מ) – "האם מעיקר הדין צריך לעמוד בתקיעת שופר באלול שאחרי תפלת שחרית. תשובה: אין צריך".

הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קכ"א תשובה רפ"א) – "שאלה: בתקיעות השופר של חודש אלול האם יש להקפיד לעמוד. תשובה: לא נהגו להקפיד".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שפ"ט) – "שאלה: כשתוקעין שופר בחודש אלול, אם צריך לעמוד, או אפשר לישב. תשובה: אפשר לישב. [ובפעם אחרת השיב מרן שליט"א ע"ז לא שמענו נוהגין]".

* + - 1. עי' שבט הקהתי (ח"ג סי' קפ"ג אות ג') – "ואודות אי צריכים השומעים לעמוד בהתקיעות שתוקעין בחודש אלול. בפשטות לא צריכין לעמוד דאפילו בר"ה מותר לישב בתקיעות שלפני שמו"ע דמש"ה איקרי הני תקיעות תקיעות דמיושב אלא שנהגו לעמוד, א"כ הני תקיעות לתוקעין בחודש אלול אפשר לישב, אבל נהגו העם לעמוד ואולי כיון דתוקעין אחר עלינו ובעלינו עומדים".
      2. קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול סוף עמ' ט"ז) – "א"צ לעמוד בתקיעות אלו, ומה שנוהגים לעמוד, זה משום שבדר"כ הוא במקום שבלא"ה עומדים".
      3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ד') – "יכולין לישב".
      4. עי' פסקי תשובות (סוף אות ג') – "ולא מצינו שיצטרכו לעמוד בשעה ששומעים תקיעות אלו, אבל העם נוהגים לעמוד".
      5. עי' ישראל במעמדם (ח"ב פרק ל"ה סעי' א') – "מנהג ישראל לתקוע בשופר בחודש אלול בכל יום אחר התפלה, ותקיעות אלו אין צריך לדקדק שיהיו בעמידה, כי כל עיקר תקיעות אלו אינן אלא מנהג בעלמא. אבל מ"מ נהגו העולם שהתוקע והשומעים עומדים".
    1. מראי מקומות – רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א' אות ט').
  1. **למה אין מברכים על התקיעות**.
     1. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"א סי' שצ"ג), תשובות והנהגות (ח"ד סי' קל"ג ד"ה ודע), סוכת חיים (תקיעת שופר באלול עמ' ה').
  2. **אם מפריע ישנים**.
     1. שלא לתקוע.
        1. הגרחפ"ש זצ"ל (גליון מסביב לשולחן, מספר ק"ט, 'סליחות') – "לענין שופר ההולך וחזק ראוי למנוע".
        2. ילקוט יוסף (ח"ה עמ' ט"ז הע' כ"ז).
     2. מיקל.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תכ"ז) – "שאלה: אם מותר לתקוע בשופר בחודש אלול כשהשכנים אומרים שמפריע לשינה והוי גזל שינה. תשובה: לצורך מותר".
     3. מראי מקומות – תשובות הגר"מ גבאי (גם אני אודך ח"ו סי' ח', עמ' פ"ו).
        1. לענין "גזל שינה" - עי' ערך שינה, לשיטות ומראי מקומות.
  3. **נשים**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שצ"ה) – "שאלה: אם נשים צריכות לשמוע שופר בחודש אלול. תשובה: אם מתפללת בביהכ"נ".
     2. הגרח"ק זצ"ל (האלולים קודש לה' פרק ה' הע' רס"ב) – "פוק חזי מאי עמא דבר".
     3. עי' קובץ פסקים ותשובות (לחודש אלול עמ' י"ז ד"ה נשים) – "נשים, אין צריכות לשמוע תקיעת שופר זו".
     4. רץ כצבי (עניני נשים ח"א סי' כ"ח פרק ד') – "נפק"מ בין הטעמים ...".
     5. האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' י"ג) – "אכן, נשים לכו"ע אינן מחמירות לשמוע תקיעת שופר בחודש אלול".
  4. **שמיעת שופר בטלפון**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שצ"ב) – "שאלה: אם אפשר לשמוע בחודש אלול שופר ע"י טלפון. תשובה: לא מסתבר".
     2. האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' ז') – "מי ששמע תקיעת שופר קודם שהתפלל, ממנין אחר שסיימו תפילתם ותקעו, יכול לסמוך על תקיעות אלו, ולא צריך להמתין עד שהמנין שבו הוא מתפלל תוקעים".
     3. מראי מקומות – רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א' אות י').
  5. **שמע שופר קודם שהתפלל**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' רי"ד) – "מי שבאלול שמע תקיעת שופר קודם שהתפלל (ממנין אחר שסיימו תפילתם ותקעו), האם צריך להמתין ולשמוע תקיעת שופר בסוף התפילה כפי הסדר שנהגו לתקוע, או שיוכל לסמוך על התקיעה ששמע קודם תפילתו. תשובה: יצא".
  6. **ר"ה שחל בשבת אם תוקעין ער"ה**.
     1. אין תוקעין.
        1. אלף המגן (ס"ק י"ג) – "ומשמע דאף כשחל יום א' של ר"ה בשבת אין תוקעין בערב ר"ה. והיינו כיון שאומרים בשבת זכרון 'תרועה' הוי כאלו תוקעין. ובפרט דבמקדש היו תוקעין בו".
        2. מ"ב (ס"ק כ"ד, שעה"צ ס"ק ל"ה) – "ואף כשחל יום א' של ר"ה בשבת ג"כ אין תוקעין בע"ש. [כיון שאומרים זכרון תרועה הוי כמו תקיעה (אחרונים)]".
        3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תמ"ב) – "שאלה: דהא דאין תוקעין בשופר ער"ה, אם זהו גם כשחל ר"ה בשבת שבל"ה אין תוקעין בשבת. תשובה: כן".
        4. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ד' סעי' ד', הע' ה') – "בערב ראש השנה אין תוקעין בשופר בסוף התפילה, ואפילו אם חל ראש השנה בשבת אין לתקוע ערב ראש השנה. [שו"ע סי' תקפא סעי' ג 'ואין תוקעין בערב ר"ה' ע"כ, וכתב המג"א (סקי"ד) 'להפסיק בין תקיעות דרשות לתקיעות דחיוב וכו' אבל במנהגים (מהרי"ל ימים נוראים סי' ה) כתוב הטעם לערבב השטן וכו'' ע"כ, ודנתי לפני מו"ר שליט"א דלפ"ז אם חל ר"ה בשבת שאין תוקעין בשבת, א"כ שפיר יוכל לתקוע בערב ר"ה, כי איכא הפסק בין תקיעות דרשות לתקיעות דחובה וא"כ לא שייך טעם זה, וגם טעמא דערבוב השטן ליכא, דהא כשאין תוקעין בשבת יחשוב שכבר עבר יום הדין שרואה שאין תוקעין היום, וא"כ לכאו' מן הדין היה ראוי להתיר לתקוע בערב ר"ה כשחל ר"ה בשבת. אך מו"ר שליט"א השיב דכיון דמזכירים תקיעת שופר ביום שבת, שפיר שייך טעמא דלהפסיק בין התיקעות וגם טעמא דערבוב שטן קודם ר"ה]".

בעל תוקע: תקיעת שופר בחודש אלול.

* 1. **חילוני: במקום שאין שומר תורה ומצוות שיתקע בשופר**.
     1. מחמיר.
        1. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' פ"ה טור א') – "שאלה: אם אין מי שיתקע בשופר בחודש אלול רק מי שאין שומר תורה ומצוות, אם אפשר ליתן לו לתקוע. תשובה: חלילה".
        2. הר"ד זעפרני (ילקוט אברך שנת תשנ"ח עמ' של"ח) – "סיכום: אין לתת למחלל שבת בפרהסיא לתקוע בשופר בסליחות למרות שיסודו מנהג, כי דעת פוסקים רבים שאינו מצטרף למנין, וייתכן ומניעה זו תעורר אותו לשמור שבת, ואם עשה תשובה בודאי שמותר לו לתקוע, דאין לך דבר העומד בפני התשובה".
     2. מיקל.
        1. הגר"א נבנצל שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' פ"ה טור א') – "דאפשר ליתן לו לתקוע".
        2. משנת יוסף (חי"ד סי' שי"ב) – "אך שוב התבוננתי דאפשר שעל ידי שהחילוני יתקע בשופר, יתעורר בו הניצוץ הפנימי הקדוש שיש אצל כל יהודי, ויכנס גם בו הרהורי תשובה, לכן במקום שאי אפשר למצוא אחר שיתקע, לא יבטלו את תקיעת השופר אלא נתיר לו".
  2. **קטן**.
     1. מחמיר.
        1. שבט הקהתי (ח"א סי' קפ"ה) – "יש להקפיד ג"כ שלא יתקע קטן וגם שהשופר לא יהי' פסול ודינו לכתחלה כשופר דר"ה".
        2. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ג') – "גדול יתקע".
     2. לכתחילה יש להחמיר, מצד כבוד הציבור.
        1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות ה') – "ראוי לא לתת לקטן שיתקע בשופר בבית הכנסת בחודש אלול מפני כבוד הציבור".
        2. הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב', האלולים קודש לה' פרק ה' הע' רנ"ב) – "האם קטן יכול לתקוע בשופר בחודש אלול לאחר תפילת שחרית. ת. אין איסור בזה, אבל אינו ראוי ואינו כבוד הציבור".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ש"צ) – "שאלה: אם קטן יכול לתקוע שופר בחודש אלול בשע"ד. תשובה: אם הגיע לחינוך".

* + - 1. נטעי גבריאל (ר"ה פרק ד' סעי' ח', הע' י"ג) – "אם אין שם בעל תוקע אלא קטן, יכול הוא לתקוע, אך לכתחילה יתקע גדול משום כבוד הציבור. [כן נראה פשוט אם כי לא נתבאר בפוסקים]".
      2. אבני דרך (חי"ב סי' קט"ו) – "לדינא: ראוי שבימי חודש אלול יתקע אדם גדול בשופר, אולם כאשר אין אדם גדול, אזי עדיף שיתקע קטן מאשר לבטל את התקיעות".
      3. האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' ו') – "אם אין שם בעל תוקע אלא קטן, מסתבר שמותר לו לתקוע. אכן, לכתחילה יש לגדול לתקוע מפני כבוד הציבור".
    1. מיקל.
       1. עי' קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י"ח, הע' כ"ב) – "לתקיעת שופר דחודש אלול אין צריך גדול דוקא, שבאמת גם קטן יכול לתקוע תקיעות אלו, אך נוהגין לתקוע ע"י גדול, ופשוט שאם אין גדול שיודע לתקוע ויש שם קטן היודע לתקוע, יתקע הקטן. [שהדבר פשוט שאין בזה דין תקיעת שופר שאין הציבור יוצאין בתקיעה זו, ועיקרו שישמעו קול שופר בכדי לעוררם לתשובה וליכא שם 'בעל תוקע' ו'שליח ציבור' בתקיעה זו, ולכן גם הקטן יכול לתקוע, ואף שנוהגין לכתחילה שגדול תוקע תקיעות אלו, יתכן דמדינא שפיר דמי שיתקע הקטן אפי' לכתחילה ואין בזה חששא דכבוד הציבור כיון שאין בכאן ענין שליח ציבור כלל]".
    2. מראי מקומות – משנת יוסף (חי"ד סי' שי"ב), רץ כצבי (ירח האיתנים סי' א' אות ז').
  1. **מי שעומד באמצע שמו"ע**.
     1. מחמיר [אלא אם כן מפריע לו בתפילתו].
        1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י"ט, הע' כ"ד) – "אבל אם עומד באמצע שמונה עשרה אין לו להפסיק ולתקוע בשבילם אלא אם כן מפריע לו בתפילתו שאין להם מי שיתקע בשבילם, שאז מותר לתקוע בשבילם. [דבדרך כלל אם הוא באמצע שמו"ע כשגמרו הציבור תפלתם ואין להם בעל תוקע והם מחפשים מי שיכול לתקוע בשבילם, ה"ז מטרידו ומסלקת ממנו את יכולת הכוונה בתפלה, ובכה"ג ודאי מותר לו לעצור באמצע תפלתו ולתקוע בשבילם והוי כמו צורך התפלה עצמה, דוגמת מ"ש הפוסקים (שע"ת סי' קד סק"א ומ"ב שם, וע' ערוה"ש סי' קד סק"ד שחולק) שאם תינוק בוכה ומטרידו ואינו יכול לכוון כראוי מותר לרמז לו בידיו שישתוק, ואם אינו מועיל מרחיק את עצמו ממנו, דה"ה בנידו"ד דינא הכי]".
        2. חשוקי חמד (ר"ה דף לד:) – "נראה שאסור לתקוע באמצע התפילה. ואף על פי שבהרבה קהילות תוקעים בראש השנה באמצע תפילת מוסף, ובכל הקהילות תוקעים באמצע חזרת הש"ץ וגם לש"ץ עצמו מותר לתקוע, אם הוא יודע שלא יתבלבל בתפילתו, כמבואר בשו"ע (סימן תקפה ס"ד) כבר כתבו האחרונים, הובא במשנ"ב (שם ס"ק יג) דלא הוי הפסק, דהוא חשוב צורך התפילה שאלו התקיעות נקבעו על סדר הברכות. משא"כ בתקיעות דאלול, שלא נתקנו על סדר התפילה, אסור לתקוע באמצע התפילה ... ולענין דיעבד אם עבר ותקע, אינו צריך לחזור ולהתפלל, כמבואר ...".
        3. ים שמחה (ח"א סי' ל"א) – "ותקיעות דימי האלול אסור לעשות באמצע שמונה עשרה".
        4. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ח' סוף אות ג', עמ' פ"ז).
  2. **מי שעומד באמצע פסוקי דזמרא או בברכות קר"ש בין פרק לפרק**.
     1. מיקל.
        1. אשל אברהם (בוטשאטש, מהד"ת סי' נ"א) – "גם בימי אלול נראה שמותר לתקוע מי שעומד בפסוקי דזמרה, ואולי גם כשעומד בברכת קריאת שמע, כי אין זה הפסק כלל והוא רק כמנשים נשימות בלי שום הברה ובלי שום אות כלל, והקול נעשה רק ע"י השופר ומצדו אין כאן רק כנשימה בלי שום הברה. ומצד זה כתבו בשם האר"י ז"ל לתקוע בלחש שלשים קולות בראש השנה בין הברכות. וכן נתפשט המנהג בין רבים וכן שלימים, ואין חושש לומר שיש בזה דררא דהפסקה כיון ...".
        2. הגרח"ק זצ"ל (האלולים קודש לה' פרק ה' הע' רנ"ד).
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י"ט) – "אם הקהל עומדים בסוף התפילה וליכא שם מי שיכול לתקוע זולת אחד שעומד באמצע ברכות ק"ש, יש לו לתקוע בשבילם ואין בזה משום הפסק".
        4. חשוקי חמד (ר"ה דף לד:) – "כתב באשל אברהם ...".
        5. האלולים קודש לה' (פרק ה' סעי' ח') – "מי שעומד באמצע פסוקי דזמרה או אפילו בברכות ק"ש בין פרק לפרק, ואין שם בעל תוקע אלא הוא, מותר לו להפסיק כדי לתקוע עבורם, ולא מיקרי הפסק".
        6. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ח' אות ג', עמ' פ"ז).

1. אמירת תהילים.
   1. **מקור**.
      1. פמ"ג (א"א ס"ק ב') – "ותהלים, האומרים כל אלול גם כן אין לומר רק אחר ראש חדש עם יהי רצון תחנונים".
      2. מטה אפרים (סעי' ח') – "נוהגין בכל יום של ימי החול מר"ח אלול ואילך אחר התפלה אומרים בציבור עשרה מזמורים תהלים ומתכונים לגמור כל תהלים שני פעמים קודם ר"ה. והוא עולה כמנין כפ"ר. מתחילין אחר ר"ח כדי לומר יהי רצון המסודר אחר אמירת תהלים בשלימות עם התחנונים. וביה"ר שלפני אמירת תהלים כתוב עד מלואת ימי שנותינו בהם שבעים שנה. והוא שפת יתר וראוי לדלג מלות "בהם שבעים שנה". וביה"ר שאומרים אחר תהלים כיון שאין אומרים ספר שלם. יש לומר בזכות מזמורי תהלים שקראנו לפניך בזכות פסוקיהם ותיבותיהם ונקודותיהם וטעמיהם ובזכות שמותיך הקדושים כו'. ואחר היה"ר אומר קדיש יתום. ואם אין עשרה בשעת אמירת תהלים וממתינין עד שיבא אחד להשלים עשרה לומר קדיש יש לשייר מזמור א' ויאמרוהו אחר שישלימו עשרה ויאמר קדיש. ובימי תשובה שבין ר"ה ליוה"כ אומרים יותר מעשרה מזמורים בכ"י בכדי לגמור כל תהלים פעם שלישית קודם יוה"כ".
      3. מ"ב (ס"ק א', ס"ק ג') – "וכן הנוהגים לומר תהלים כל אלול עם תחנונים יה"ר".
      4. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' ח') – "יש נוהגים לומר בכל יום מר"ח אלול ואילך עשרה מזמורי תהלים בצבור אחר התפילה, ומתכוונים לגמור כל התהלים שני פעמים קודם ר"ה, **ומי שמנהגו לעשות כן, אם נזדמן שהוא נמצא במקום שאין הציבור נוהגים כן, יאמר המזמורים ביחידות**".
   2. **תהילים בלילה**.
      1. אין לומר.
         1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' י', הע' י"ב) – "לכתחילה אין לומר תהלים בלילה אף בחודש אלול. [שלכתחילה ודאי יש להמנע מלומר תהלים בלילה ואין חילוק בין שאר ימות השנה לימי חודש אלול לענין זה, אבל אדם שע"י מניעתו מלומר תהלים בלילה במשך ימות השנה יהא נשאר ריק מכל ולבסוף לא יאמר תהלים לגמרי, יכול להקל לאומרו בלילה]".
      2. מיקל.
         1. אמרי פנחס (ח"א חודש אלול אות תכ"ז, עמ' קנ"ו) – "ואמר שבאלול מותר לומר תהלים בתחילת הלילה".
         2. הו"ד ***בישראל והזמנים (ח"א סי' נ"ג ד"ה ויל"ע, עמ' תרל"ד).***
      3. **לדוד ה' אורי בלילה**.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תתתתע"ה) – ***"***הנה בחודש אלול עד שמיני עצרת אנו אומרים לדוד ה' אורי וישעי, ולכאורה איך אנו אומרים זה, והרי גם דרך תפלה אסרו קודם חצות, וכמ"ש מרן שהאחרונים לא קבלו סברא זו שדרך תפלה מותר. (ואולי לכן בנוסח ספרד אומרים לדוד ה' במנחה ולא במעריב, ומ"מ השאלה לנוסח אשכנז שאומרים זה במעריב). תשובה: סומכים על המתירין דרך תפלה".
         2. **מקדש ישראל (ימים נוהרים סוף סי' י') – "נסתפקתי להאומרים מהו כששכח ולא אמר מזמור לדוד ה' אורי וישעי בתפלת מנחה אי שפיר רמי להשלימה בלילה, או דילמא לא משום דלהאריז"ל אין אומרים מקרא בלילה, ובאמת יש נוהגין תמיד לאומרה אחר תפלת ערבית, אבל לכאורה להאריז"ל אינו נכון".**
         3. **תפילה כהלכתה (פרק כ"ג הע' א') – "ואף שכתב לאומרו לאחר מנחה, [ואולי משום שלא לומר תהילים בלילה ...".**
   3. **מראי מקומות.**
      1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י"ד עמ' קט"ז אות ז') – "**אין נוהגים אצלנו לומר תהילים בציבור בחודש אלול ועשרת ימי תשובה, והיה ראוי לומר אולם כיום אנשים ממהרים ללכת מבית הכנסת לאחר התפילה, וכן הולך ומתבטל המנהג הקדום בכל קהילות האשכנזים ללמוד משניות לאחר תפילת שחרית".**
2. במכתב: כתיבה וחתימה טובה.
   1. **מקור**.
      1. מהרי"ל (הל' ימים נוראים אות ג') – "אמר מהר"ש משנכנס אלול כשכותב אדם אגרת שלום לחבירו צריך לרמוז בהתחלתו שמבקש עליו להשיבו לטוב השנה הע"ל, על דרך בשנה טובה תכתב ותחתם, או תולה ארץ על בלימה, יטיב לך כתיבה וחתימה, וכה"ג. וכן נהג מהר"י סג"ל".
      2. א"ר (ריש ס"ק א', א"ז סוף ס"ק ט') – "משנכנס אלול כשכותב אדם איגרת לחבירו צריך לרמוז בהתחלתו שמבקש עליו לשנה טובה, מהרי"ל [ה' ימים נוראים אות ג]".
      3. באה"ט (ס"ק י') – "משנכנס אלול כשכותב אדם אגרת לחבירו צריך לרמוז בהתחלתו שמבקש עליו לשנה טובה".
      4. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סוף סעי' ב') – "כשכותב אדם אגרת לחבירו צריך לרמז בו בתחלתו או בסופו שהוא מבקש עליו ומברכו שיזכה בימים הבאים להכתב ולהחתם בספר חיים טובים".
      5. מטה אפרים (סעי' ט') – "נוהגין כשכותב אדם לחבירו אגרת שלומים מן ר"ח אלול עד יוה"כ רומז לו **בתחילתו או בסופו** שהוא מעתיר עליו שיזכה בימי הדין הבאים לטובה להיות נכתב ונחתם בספר חיים טובים".
      6. כה"ח (ס"ק י"ח) – "משנכנס אלול כשכותב אדם איגרת לחבירו צריך לרמוז בהתחלתו שמבקש עליו לשנה טובה תכתב ותחתם. דרשות מהרי"ל ה' ר"ה. א"ר או' א' מט"א או' ט'".
      7. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק א' סעי' ה') – "כשכותב אדם אגרת לחבירו בחודש אלול עד יו"כ נוהגין לרמוז בו שיזכר בימים הבאים לכתיבה וחתימה טובה".
      8. פסקי תשובות (אות א') – "ובבה"ט (לקמן סק"י ומקורו במהרי"ל) "משנכנס אלול כשכותב אדם איגרת לחבירו צריך לרמוז בתחלתו שמבקש עליו שנה טובה" ורמז נאה לזה עפ"י הפסוק 'וישאלו איש לרעהו לשלום' - ר"ת אלול, ויש כותבין זאת בסוף המכתב, ונוהגין בזה עד הושענא רבה שאז גמר החתימה, ויש שכתבו שמט"ו באב יש לאחל ברכת כתיבה וחתימה טובה".
      9. האלולים קודש לה' (פרק ו' סעי' י"ג).
      10. אך הרמ"א ומ"ב לא הביאו דין זה.
   2. **אם צריך לכתוב על כל מכתב**.
      1. משנה הלכות (חי"א סי' תע"ב) – "בדבר השאלה בכותב לחבירו בחדש אלול שהמנהג לכתוב ברכת כוח"ט אם זהו רק כשלא יכתוב לו עוד מכתב קודם ר"ה אבל אם יכתוב לו או יראה אותו קודם לא נוהגין לברך וכן המנהג באם יראהו עוד שאינו מברך ה"נ במכתב או דלמא ל"ש. הנה מקור המנהג הובא במהרי"ל וז"ל מהרי"ל הל' ימים נוראים אמהר"ש משנכנס אלול כשכותב אדם אגרת שלום לחבירו צריך לרמוז בהתחלתו שמבקש עליו להשיבו לטוב השנה הע"ל על דרך בשנה טובה תכתב ותחתם או תולה ארץ על בלימה ישיב לך כתיבה וחתימה וכה"ג וכן נהג מהר"י סג"ל והביאו במטא"פ סי' תקפ"א ובקצש"ע, ומדסתם מהרי"ל וכתב סתם כשכותב אגרת שלומים לחבירו וכו' **משמע כל שכותב בין שהוא אחת או שתים או יותר**. ונראה לי לומר טעם וסברא דהנה באגרת ראשון ודאי מחויב לכתוב שמתפלל עליו כי חבירו אינו יודע אם יכתוב לו עוד בחדש אלול וכשלא יתפלל עליו יקפיד עליו למה לא התפלל וא"כ במכתב ראשון שכותב בחדש אלול ודאי צריך להזכיר וא"כ כשכותב אח"כ עוד מכתב שני ולא יכתוב בו שמתפלל עליו אז יחשוב חבירו שכבר הפסיק מלהתפלל עליו, ואפשר גם לא יזכור שבמכתבו הראשון כבר כתב לו שמתפלל עליו, ועוד דלמא באמת לא יכתוב לו עוד אח"כ מפני סבה שהוא וא"כ לא יתפלל עליו ולכן פשוט דצריך להזכיר בכל איגרת לפענ"ד".
      2. פרדס יוסף החדש (ר"ה אות קע"ח - אות ק"פ, עמ' קנ"ג).
   3. **רק אגרת שלום**.
      1. משנה הלכות (חי"א סוף סי' תע"ב) – "ומה שהעיר דכשנפגשין ב' חברים אין המנהג לברכו אם יתראו עוד קודם ר"ה החלוק בזה דכשאדם רואה חבירו מעת לעת בדרך אקראי אינו צריך להראות לו חיבה ואהבה אבל הכותב אגרת שלומים הנה הוא רוצה להראות ידידות ואהבה לחבירו לכן צריך לרמוז לו שמתפלל עליו ולכן באמת לא הזכיר המהרי"ל רק בכותב אגרת שלומים ולא סתם בכותב אגרת לחבירו דאה"נ **דאם אינו כותב לו אגרת שלומים אלא אגרת של עסקים** (ביזנעס בריע"ף בלע"ז) הכ"נ דאינו צריך להזכיר וממילא מהאי טעמא לא הזכיר המהרי"ל שצריך להתפלל אלא בכותב אגרת שלומים ולא כשנפגשים שני חברים פה אל פה כנ"ל. ומיהו גם חברים כשנפגשים ונפרדים זה מזה למקום שלא יתראו עוד קודם יום טוב צ"ל לשנה טובה וכו'".
   4. **מכתב באתר**.
      1. שערי הימים הנוראים (פתיחה פרק ג' סעי' י"ב), הו"ד בפרדס יוסף החדש (ר"ה אות קע"ז) – "והיום שיש פקס ודואר אלקטרוני וכדומה, גם אם שולח על ידם מכתב מר"ח אלול, טוב להוסיף ברכה זו".
      2. מנחת אשר (באתר) -

Does the minhag of signing letters off with כתיבה וחתימה טובה during the month of ellul apply to emails as well? Many thanks.

**Answer:** Presumably it would, as after all this is the modern form of letter sending, and there is no reason to believe it is only standard mail. However, it would depend on the nature of the email. When one is writing a formal email similar to a letter it would apply. **Small communications** more like texting, are more like a quick phone call or conversation to which this minhag does not apply.

* + 1. האלולים קודש לה' (פרק ו' הע' ש"ב) – "והיום שיש פקס או דואר אלקטרוני וכד', גם אם שולח על ידם מכתב מר"ח אלול, טוב להוסיף ברכה זו ולקיים מנהג של ישראל תורה".
  1. **לשלוח במיוחד כרטיס של ברכה** (season greeting cards).
     1. מיקל.
        1. נחלת פנחס (ח"ב סי' ל"ו) – "במה שיש נוהגים לשלוח כרטיסי ברכה לרגל השנה החדשה לברך איש את רעהו בברכת השנה וכתיבה וחתימה טובה, וכ"ת ספוקי לי' טובא אי ליכא בי' משום האיסור דבחוקותיהם לא תלכו שלא לדמות למעשי הנכרים שנוהגין כן לקראת יום אידם ... בנ"ד דאין בזה משום התדמות לע"ז כלל ואין אנו נמשכים אחריהם אלא עושים זאת מעצמינו לברך איש את רעהו בברכת השנה ... ופוק חזי מאי עמא דבר דהרבה נוהגין לשלוח הכרטיסי ברכה וזה כמה שנים שקבלתי כאלו מגאונים וצדיקים מפורסמים א"כ הנח להם כאשר הוא מנהג טוב, **אולם נראה דאין לשלוח אלו הכרטיסים המצוירים שדומים למעשי הגויים** כדי שיהי' ניכרת מתוך מעשיו שאינו מכוון להתדמות אלא ינהג כמנהג החסידים ואנשי מעשה".
        2. חוקת עולם (פרק ו' סעי' קי"ט, הע' קי"ט) – "נתפשט המנהג בין המון העם לשלוח איש לרעהו כרטיסי ברכה עם איחולים לבביים לקראת יום ר"ה, ואין לחוש בזה משום חוקות הגויים. [כיון דאין עושין כן להדמות להם, אלא לאחל איש לרעהו ברכת גמר חתימה טובה, וכן כתב בשו"ת נחלת פנחס מייערס חלק ב (סימן לו), ושכן נוהגין כמה גאונים וצדיקים מפורסמים, וסיים שעל כל פנים נראה, דאין לשלוח אלו הכרטיסים המצוירים שדומים למעשי הגויים, כדי שיהיה ניכר מתוך מעשיו שאינו מכוון בהם להתדמות, ע"ש]".
        3. האלולים קודש לה' (פרק ו' הע' ש"ב) – "נחלת פנחס ...".
     2. מחמיר.
        1. עי' שערי הימים הנוראים (פתיחה פרק ג' סעי' י"ב) – "והנה כל הפוסקים רק כתבו, שאם בלאו הכי כותב מכתב לחבירו, שיוסיף לו ברכה לשנה הבאה, אבל לא כתבו שצריך לשלוח ברכות במיוחד. וע' בס' אוצר מנהגי ישראל (ריש דיני ראש השנה בהערה) **שהתנגד בכל תוקף** למה שהרבה נוהגים ובפרט בחו"ל, לשלוח לפני ר"ה כרטיסי ברכה לכל הקרובים והידידים והמכרים, לאחל אחד לשני שנה טובה. וכתב שמנהג זה בא מהאומות, ויש בזה משום הליכה בדרכיהם, וצריך לבטלו. ע"כ. **ומ"מ אם חושב** שצריך לקרב הלבבות וכדומה אין מניעה לשלוח ברכה קצרה לכמה ידידים, רק אין להרבות בזה".
     3. מראי מקומות – פרדס יוסף החדש (ר"ה אות קפ"א).

1. חודש אלול: שאר דברים.

**דור המלקטים** - האלולים קודש לה' (פרק ו', דרדק).

* 1. **אנשי מעשה: בדיקת תפילין ומזוזות**.
     1. מטה אפרים (סעי' י') – "ויש אנשי מעשה נוהגין שבחודש הזה מפשפשים בדקדוקי מצות להיות בודק ובוחן תפילין ומזוזות שלהם. וכל אשר ימצא שם בדק בשאר מצות והוא מנהג טוב".
     2. שער המלך (מרדכי, שער הראשון סוף פרק א').
     3. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סעי' ג') – "אנשי מעשה נוהגין לבדוק בחודש הזה תפילין ומזוזות שלהן וכל אשר ימצא שם בדק בשאר מצות יתקנו".
     4. פסקי תשובות (אות י') – "ונוהגים אנשי מעשה לבדוק בחודש זה התפילין ומזוזות ועורכים בדק בשאר מצוות".
     5. האלולים קודש לה' (פרק ו' סעי' י"ב) – "והוא מנהג טוב".
  2. **לימוד מוסר**.
     1. ח"א (כלל קמ"ג סעי' א') – "ולכן תקנו קדמונינו לתקוע מראש חודש אלול, כדי שישים האדם על לבו כאילו מתרין אותו לדין, ולבו יחיל בקרבו, כי באו ימי הפקודה לפקוד לעיין בדינו, וכל מעשיו בספר נכתבין אפילו תנועה קלה שעושה, ובעת ההיא האלקים יביא במשפט את כל המעשה על כל נעלם אם טוב ואם רע ... ולכן אל יסמוך האדם על זה ויהיו כל ימי השנה אצלו כמו ימים נוראים, רק שבימים האלו ראוי לאדם להשגיח יותר ויותר על מעשיו. ועיקר גדול שבימים אלו ילך כל אדם לבית הכנסת ובית המדרש לשמוע דברי תוכחות ומוסר שדורשים שם, כמו שאמרו חז"ל [אבות ו' ו'] אוהב את התוכחות. והאיש השונא תוכחות, רחוק מאוד מתשובה, כמו שכתוב [משלי י' י"ז] ועוזב תוכחת מתעה. ונאמר [שם י"ב א'] אוהב מוסר אוהב דעת ושונא תוכחת בער. ונאמר [שם ט"ו י'] מוסר רע לעוזב אורח, שונא תוכחת ימות. ונאמר [שם ל"א] אוזן שומעת תוכחת חיים, בקרב חכמים תלין. ונאמר [שם י"ב] לא יאהב לץ הוכח לו, אל חכמים לא ילך".
     2. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב עמ' של"א) – "כמה זמן צריך להקדיש בזמן אלול ללימוד המוסר האם יותר מכל השנה או כמו בכל השנה. תשובה: **כמה רגעים יותר**".
     3. מראי מקומות – מועד לכל חי (סי' י"א סעי' י"ג), האלולים קודש לה' (פרק ו' סעי' ו', הע' רפ"ה).
        1. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב סוף עמ' רנ"ד) – "אברך הלומד בכולל ואין סדר מיוחד ללימוד המוסר כמה זמן צריך להקדיש ללימוד המוסר, והאם צריך לעשות זאת במקום מיוחד שלא יפריעו לו בלימוד המוסר. תשובה: **שני מינוט**".
        2. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב ריש עמ' רנ"ה) – "אברך שלומד אגדות חז"ל בעיון כמעט בכל יום ויום ויש בהם הרבה מוסר ויר"ש כידוע. האם צריך להקדיש מזמנו עוד זמן משוער ללימוד המוסר. תשובה: כן".
     4. **לימוד ספרי מוסר לנשים**.
        1. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב עמ' רנ"ה) – "האם אשה צריכה ללמוד מוסר. תשובה: ראוי"
        2. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב עמ' רנ"ה) – "אם אשה צריכה ללמוד ספרי מוסר איזה ספר מוסר ממולץ שתלמד פלא יועץ, או אורחות צדיקים. תשובה: כולם טובים".
        3. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב עמ' רנ"ה) – "כמה זמן ביום תקדיש אשה ללמוד מוסר. תשובה: **רבע שעה**".
        4. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה ח"ב עמ' רנ"ה) – "האם רצוי שהבעל והאשה ילמדו מוסר ביחד ובאיזה ספר ילמדו ואולי ילמדו קצת פרשת השבוע חומש עם פירש"י. תשובה: כרצונו".
  3. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "איך יש לנהוג למעשה בימי חודש אלול כהכנה לקראת הימים הנוראים. תשובה. להקפיד ולהשתדל הרבה להתפלל בכוונה".

הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "האם יש ענין לעסוק בעניני תשובה בחודש אלול, כגון ללמוד 'שערי תשובה' ורמב"ם הלכות תשובה וכדו'. תשובה. ברור שחייב לעסוק בענייני תשובה, ודבר בעיתו מה טוב".

הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "האם יש ספר מסוים שרבנו ממליץ כי ראוי ללמוד בו בחודש אלול כדי להתעורר בו. תשובה. כדאי ללמוד בספר 'ראשית חכמה' לרבנו אליהו די וידאש ז"ל מתלמידי הרמ"ק ז"ל".

הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "שואלים ודורשים קודם הרגל שלושים יום, האם אפשר לומר שמדין זה יש חיוב לעסוק בתשובה קודם ר"ה ויו"כ. תשובה. אולי, דבגמ' (סוף מסכת מגילה) איתא שמשה תיקן לישראל ללמוד קודם הרגל, על פסח, עצרת, וסוכות, אבל יתכן שיש ענין בכל הרגלים גם בר"ה ויו"כ".

הגרח"ק זצ"ל (ידידי נפש, הו"ד בדברי שי"ח גליון רמ"ו פר' כי תבא תשע"ז עמ' ב') – "יש הטוענים שבחודש אלול יש להתנהג כמו בכל השנה, מפני שאם 'מתחזק' רק לקראת ימי הדין הרי זה כ'רמאות', האם יש בזה ממש. תשובה. אין בדברים אלו ממש, ולואי שלכל הפחות יתנהג כראוי וישפר דרכו בחודש אלול".

1. זמני סליחות.

**דור המלקטים** - Halachically Speaking (שנה י"ג מספר ט"ז), הגרח"ק זצ"ל (דברי שי"ח פר' כי תבא תשע"ח ).

הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' פ"ה) – " "

* 1. **מאיזה יום**.
     1. מר"ח אלול – רב האי גאון, מחבר (סעי' א', "נוהגים לקום באשמורת לומר סליחות ותחנונים מראש חדש אלול ואילך עד יום הכפורים"), ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' א'), בני ספרד.
     2. מתחיל אחר ר"ה, רק עשרת ימי התשובה – רב עמרם גאון, רמב"ם.
     3. לכל הפחות ד' ימים קודם ר"ה – עי' מנהג ברסולנא (ר"ן ר"ה דף ג., "נהגו בברצלונ"ה וגלילותיה להשכים באשמורות הבוקר בכ"ה באלול"), רמ"א (סעי' א', "ועומדים באשמורות לומר סליחות ביום א' שלפני ר"ה; ואם חל ראש השנה ב' או ג', אז מתחילין מיום א' שבוע שלפניו"), בני אשכנז.
        1. מ"ב (ס"ק ו') – "מיום א' שבוע שלפניו. משום שהרבה **נוהגים להתענות עשרה ימים** עם יוה"כ ולעולם יחסרו ד' ימים מר"ה עד יוה"כ שלא יוכלו להתענות דהיינו ב' ימים ר"ה ושבת שובה ועיו"כ לכך צריך להשלים ד' ימים קודם ר"ה וכדי שיהיה יום מסויים להתחלה תקנו יום ראשון בכל פעם ועוד טעם שקבעו ד' ימים שכן מצינו בקרבנות **שטעונים ביקור ממום ד' ימים** קודם הקרבה ובכל הקרבנות בפ' פנחס כתיב והקרבתם עולה ובר"ה כתיב ועשיתם עולה ללמד שבר"ה יעשה אדם עצמו כאלו מקריב את עצמו ולכן קבעו ד' ימים לבקר כל מומי חטאתו ולשוב עליהם".
  2. אשמורת, **קודם עלות השחר** – מחבר (סעי' א', לשונו מובא לעיל), וע"ש לבוש, ב"ח, מג"א, מט"א, מ"ב, ערה"ש.
     1. אם צריך לגמור קודם עלות – רמ"א (סעי' ב'), ע"ש במ"ב (ס"ק כ"א), רמ"א (סי' תר"ב, "ואומרים בכל יום שלשה פעמים וידוי קודם עלות השחר").
  3. זוהר (פר' חיי שרה ), רק עת רצון - ממנחה [לילה] עד חצות, מתעוררים מדת הדין - חצות עד מנחה, מידת רחמים, אקום להודות ה'.
  4. **לומר סליחות קודם חצות**.
     1. ישב וידום.
        1. שערי תשובה (ס"ק א', סי' ש' ס"ק א') – "וכת' בר"י בשם מהר"ם זכותה ז"ל בתשובה שיש מקומות שאומרים סליחות בערבית וישתקע הדבר שאין ראוי להזכיר י"ג מדות כ"א בעת רצון והיושב שם בעת שאומרים ישב וידום או יאמר מזמורים אך הווידוי יכול לומר".
        2. מהר"ם זכותא (סי' ל').
     2. אין לומר קודם חצות לילה שום סליחות ולא י"ג מדות בשום פנים לעולם חוץ מביום הכפורים.
        1. אריז"ל (שער הכוונות דרושי תפילת ערבית דרוש א' ד"ה מנהגים) – "דע כי בחצות לילה הראשונה אין ראוי לומר כלל שום סליחות ולא להזכיר י"ג מדות דויעבר זולתי בליל יום הכפורים".
        2. מג"א (סי' תקס"ה ס"ק ה') – "אין לומר קודם חצות לילה שום סליחו' ולא י"ג מדות בשום פנים לעולם חוץ מביה"כ (הכוונות דף ה')".
        3. באה"ט (סי' תקס"ה ס"ק ה').
        4. מ"ב (סי' תקס"ה ס"ק י"ב) – "אין לומר קודם חצות לילה שום סליחות ולא י"ג מדות בשום פנים לעולם חוץ מביום הכפורים [אחרונים]".
        5. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' סעי' ב', ס"ק ד').
        6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' ב') – "בחצי הראשון של הלילה אסור לומר סליחות ושלש עשרה מדות. ויחיד שנמצא בבית כנסת שנוהגים שם לומר סליחות לפני חצות הלילה, אינו רשאי להצטרף אליהם, אלא ישב בדד וידום, ולא יענה עמהם שלש עשרה מדות וכו'. ואדרבה יש לבטל מנהגם זה שאין לו יסוד".
     3. אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ה, שמעתתא דמשה ס"ק ד', ס"ק ה') – "אם הוא באופן שא"א מחצות ולהלן ויתבטלו אותו הצבור מסליחות יש להתיר בגדר הוראת שעה גם מתחלה, כי בדברים אלו **אין מקור מגמ' אלא הם מדברי רבותינו האחרונים ע"פ ספרי הקבלה שמסתבר שאין בזה ענין איסור** ... יש להתיר בשעה"ד כזה שא"א אח"כ ויתבטלו מלומר סליחות ולא יהיה התעוררות לתשובה. **אבל צריך לפרסם ולהודיע** שהוא רק הוראת שעה מפני הדחק רק בשנה זו ולשנה הבאה יאמרו סליחות בזמן".
     4. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ז הע' ב', ר"ה פרק א' הע' ט'), הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן, מספר ק"ט, 'סליחות'), יחוה דעת (ח"א סי' מ"ו), מקדש ישראל (ימים נוראים סי' כ"ה), אשי ישראל (פרק מ"ה הע' י"ג), תפילה כהלכתה (פרק כ"ג סעי' ד').
        1. **עבר שליש הלילה**.
           1. עי' סידור הגר"ז (סדר תיקון חצות) – "והנה הגם שהזמן המובחר הוא בחצות האמיתי דוקא (דלא כמגן אברהם) אף על פי כן אין זה לעכב אלא תחלת זמנה היא מתחלת האשמורה התיכונה כמ"ש בזוהר פ' ויקהל שהן שתי שעות לפני חצות האמיתי בקיץ ובחורף".
           2. משמרת שלום (סי' מ"א סעי' ד') – "אותם שקשה להם לעמוד באשמורת לומר סליחות יאמרו בחצות הלילה ואותם שקשה להם להמתין או שלא יהי' להם מנין אז יכולים לומר אחר שעה עשירית מחצות היום היינו בב' שעות שקודם חצות הלילה".
           3. אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ה) – "ואם אפשר יכוונו בשליש הלילה שלהמחבר בסימן א' סעיף ב' שטוב להתחנן בשעות **שהמשמרות משתנות** שהתפלה רצויה אז והוא שיטת הרא"ש ריש ברכות והטור ובשעה"ד כזה יש לסמוך ע"ז. וצריך לחלק הלילה מצה"כ עד עלות השחר לג' חלקים כדאיתא במחצה"ש סק"ד ובשע"ת בשם תשובת שב יעקב וא"כ הוא בכאן ערך ט"ו או עשרים מינוטן אחר התחלת שעה י"א להשעות של עתה בעירנו והוי זה שעה וארבעים מינוטן בערך קודם חצות".
        2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' ה') – "אף על פי שאין לומר סליחות וי"ג מדות בשעות שלפני חצות הלילה, **מותר לשמוע אז מהרדיו** סליחות וי"ג מדות, בכדי להתלמד ולהתרגל בנגינות התחנות, וכדומה. זכר לדבר, מה שאמרו בראש השנה (כד ב) לא תלמד לעשות, אבל אתה למד להבין ולהורות. [חזון עובדיה על ימים נוראים עמוד כ]".
  5. **בני חוץ לארץ, חצות של ירושלים**.
     1. מראי מקומות.
        1. יחוה דעת (ח"א סי' מ"ו) – "אלא שהיה מקום לומר שמאחר שבארצות הברית קודם חצות לילה שלהם, הוא אחר חצות לילה של ארץ ישראל, ומשעת נקודת חצות של ארץ ישראל מתעוררים הרחמים, יכולים לומר שם סליחות וי"ג מדות אף בתחילת הלילה. אולם בספר בכור שור (ריש ברכות) כתב, שאין חילוק בזה בין מדינה למדינה, לעולם נקודת חצות באמצע החשיכה שבמדינתו ע"ש. וכן העלה בשו"ת יהודה יעלה אסאד (חאו"ח סי' ח'). ובשו"ת ערוגת הבושם (חאו"ח סי' א') ע"ש. אכן בספר מחשבות בעצה (בקונט' פרפראות לחכמה סי' ח', ע"ד ע"ב) כתב, שנראה שהכל תלוי בנקודת חצות שבירושלים, ושמכאן עצה נכונה לנוהגים לומר סליחות וי"ג מדות באלול ובעשרת ימי תשובה קודם חצות לילה, בערי אירופה, שימתינו עכ"פ עד חצות לילה לפי אופק ירושלים ע"ש. והגאון מהר"י גרינואלד בשו"ת חסד יהושע תליתאה (סי' י"ב) כתב מתחילה ללמד זכות ג"כ על הנוהגים לומר סליחות וי"ג מדות קודם חצות לילה, מפני שתחילת הלילה במדינתם הוא אחר חצות לילה של ארץ ישראל, ואז הוא עת רצון, והסליחות והתחנונים רצויים ומקובלים לכל הדעות. ושוב הדר תבריה לגזיזיה, וכתב שהאמת היא שזמן נקודת חצות נחשב בכל מקום לפי מקומו של האדם הנמצא בו וכמ"ש האחרונים עכת"ד".
        2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' ג') – "בני חוץ לארץ טוב שימתינו לאמירת הסליחות לפי הזמן שלהם, אף שבארץ ישראל כבר הגיע חצות. ומכל מקום המקילים לומר סליחות ביחד עם תושבי ארץ ישראל, וכגון כשאומרים סליחות באמצעות הלויין המצוי כיום, יש להם סמוכין בהלכה, ורשאים לומר סליחות יחד עם בני הארץ. [ילקוט יוסף מועדים עמו' י'. יחוה דעת שם, חזון עובדיה ימים נוראים עמוד ד]".

1. הזמן הראוי לאמירת סליחות בחצות הלילה או באשמורת הבוקר.
   1. **מקורות**.
      1. ע"ז (דף ג:) – "רוכב על כרוב קל שלו ושט בשמונה עשר אלף עולמות, שנאמר: רכב אלהים רבותים אלפי שנאן, אל תקרי שנאן אלא שאינן".
         1. לבוש (סעי' א'), הו"ד במג"א (ס"ק א') – "ומה שנוהגין לעמוד באשמורת קודם עלות השחר, הוא לפי שאמרו במדרש [ע"ז ג ע"ב] שהקב"ה שט בלילה בי"ח עולמות, ובג' שעות אחרונות הוא שט בעולם הזה, והרי הוא **קרוב לנו** בכל קראנו אליו באותו זמן".
         2. מ"ב (ריש סי' תקפ"א) – "נוהגים לקום באשמורת. דסוף הלילה הקדוש ברוך הוא שט בעוה"ז והוא עת רצון".
      2. יבמות (דף עב.) – "ת"ר: כל אותן ארבעים שנה שהיו ישראל במדבר, לא היה יום שלא נשבה בו רוח צפונית בחצי הלילה, שנא': ויהי בחצי הלילה וה' הכה כל בכור וגו'. מאי תלמודא. הא קמ"ל, **דעת רצון** מילתא היא".
   2. **באשמורת הבוקר**.
      1. עי' מחה"ש (סי' א' ס"ק ד') – "ואף על גב דאמרינן במסכת יבמות דף ע"ב ע"א, תנו רבנן כל אותן מ"ם שנה שהיו ישראל במדבר (אף על גב דלא נשבה להם רוח צפונית כדאיתא התם, מכל מקום) לא היה יום שלא נשבה להם רוח צפונית בחצי הלילה, שנאמר [שמות יב, כט] ויהי בחצי הלילה וה' הכה כו'. מאי תלמודא, הא קמ"ל דעת רצון מלתא הוא. ופירש"י [ד"ה עת] וכיון דחצות לילה עת רצון למכת בכורות, הוי נמי עת רצון לרוח צפונית כו', עכ"ל. מכל מקום **אכתי לא שמעינן** דאז עת רצון לתפלה, וביותר על חורבן בית המקדש. וע"ש ביבמות במהרש"א בחידושי אגדות שכתב וז"ל, נראה לי דהכי קאמר דעת רצון חצות לילה, ורוח של אותה שעה טוב לנחבלים, אף על פי כן וה' הכה כו' באותה שעה, כי יש ביד הקדוש ברוך הוא לשנות הטבע עכ"ל".
      2. משמרת שלום (סי' מ"א סעי' ד') - לשונו מובא לעיל.
      3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פרק א' הע' ו') – "ורבנו מאז שפסק - מפני הקושי - לומר סליחות באשמורת, נהג לומר סליחות דיום א' במוצאי שבת אחר חצות הלילה (ולבש מלבושי חול), ובשאר הימים השכים לאמרם בבוקר, לאחר שכבר האיר היום (וראה ערוך השלחן סיק תקפ"א ס"ד). אבל לא היה ניחא ליה מה שנתפשט קצת לאמרם מדי לילה לאחר חצות".
      4. הגריש"א זצ"ל (גלאט חכ"א עמ' קנ"א, אשרי האיש או"ח ח"ג עמ' ע"ח) – "והנה מלשון זה יש ללמוד שהשכמה מוקדמת לסליחות עדיפה על אמירתם בחצות הלילה.
      5. חשוקי חמד (יומא דף כב.) – "נאמר ביומא דף כב ע"א 'שאני מיגנא ממיקם', ופרש"י נוח לו לאדם לנדד שינה מעיניו שלא לילך לישון עד סוף הלילה, מלהיות עומד ממטתו בהשכמה כו'. וכן פירש רבינו חננאל וז"ל: וקשה הוא המבקש לעמוד משנתו ממי שיושב ומשמר ובדעתו אחר שעה לישון. ולפי זה כתב השערים המצויינים בהלכה (יומא שם) דחשיבות יותר לקום בהשכמה לומר סליחות, מלנדד שינה עד חצות ולומר סליחות, דהרי קשה לו לקום ממטתו ואפ"ה קם. וכן מדויק לשון הרמב"ם (פ"ג מהלכות תשובה ה"ד) "ונהגו כולם לקום בלילה בעשרה ימים אלו ולהתפלל בבתי כנסיות בדברי תחנונים ובכיבושין עד שיאור היום". וממה שכתב לקום בלילה משמע שיש ענין בקימה בלילה. וכן כתב השו"ע (או"ח סימן תקפא ס"א) וז"ל: נוהגים לקום באשמורת לומר סליחות ותחנונים וכו', וכתב המשנ"ב (סק"א) דסוף הלילה הקדוש ברוך הוא שט בעוה"ז והוא עת רצון. לפי זה יוצא שעדיף לקבוע את זמן הסליחות באשמורת, שהוא עיקר הזמן של אמירת סליחות, ונראה שגם אותם שנהגו בימים קדמונים לומר סליחות בחצות, הלכו לישון בתחלת הלילה וקמו בחצות לילה לומר סליחות, וכמו שעשה דוד המלך שאמר חצות לילה אקום להודות לך... אולם לומר סליחות אחר חצות ומיד לאחר מכן לילך לישון מעלתו פחותה יותר. כל זה אינו אמור על ליל ראשון דסליחות, שאומרים הפזמון 'במוצאי מנוחה' שבאים לבקש סליחה בזכות השבת".
   3. **שניהם שווה**.
      1. אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ה) – "והנה להמחבר שהוא בשיטת הרא"ש והטור ליכא שום מעלה בחצות, והא דמפורש ביבמות דחצות הוא עת רצון עיין במחצה"ש שם מה שתירץ בעצמו וגם ע"פ מהרש"א בח"א ביבמות שם, ומ"מ סובר דנוהגין לומר סליחות באשמורת אלמא דעדיף משליש הלילה אף שגם שליש הלילה הוא עת רצון משום דבאשמורת איכא טעם המג"א שהוא גם בב"ח ודרישה מהא דבסוף הלילה שט בעוה"ז שהוא עת רצון ביותר, ולפ"ז עדיף באשמורת מבחצות וא"כ אפשר דדוקא נקט הרמב"ם לקום בלילה ולומר עד שיאור היום שהוא רק זמן קצר קודם עלות השחר, אבל **מצד המנהג שאנו רואין זה הרבה שנים עוד מדורות הקודמים** שהיו מקומות שאמרו בחצות והוא משום שע"פ הקבלה שהביא המג"א הוי חצות עת רצון טובא והוכיח כן גם מגמ' דילן עיין בדבריו בסימן א' סק"ד ובמחצה"ש וכן ודאי הוא לדידהו גם גמ' דיבמות ולא ידחקו כתירוצי מחצה"ש ולכן סוברין **ששוה לעת רצון דאשמורת** לכן מסתבר שגם להרמב"ם כן כדכתבתי לעיל".
      2. קובץ הלכות (פרק ב' סעי' ב') – "נוהגים שהסליחות של יום א' אומרים במוצאי שבת אחר חצות, ובשאר ימים אומרים הסליחות בבוקר, ומי שרצונו לומר סליחות בחצי הלילה גם בשאר ימי הסליחות, שפיר דמי לכתחילה למיעבד הכי, ומעלתו שוה למעלת אמירת הסליחות באשמורת".
      3. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ט' אות א', עמ' פ"ט).
   4. מראי מקומות – מקדש ישראל (ימים נוראים סי' כ"ג).
2. שאר זמני סליחות.
   1. **סליחות ושחרית מה קודם**.
      1. סליחות.
         1. הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ג אות קכ"ט) – "שאלה: יש לעיין אדם שקם בשעה שבע בבוקר בימי הסליחות, וצריך לומר סליחות ולהתפלל שחרית, האם יקדים שחרית לסליחות משום תדיר. תשובה: המנהג להקדים סליחות".

הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קכ"א תשובה רע"ט) – "שאלה: (סי' תקפא ס"א) יל"ע מדוע מנהג ישראל להקדים הסליחות קודם תפלת שחרית, והרי עפ"י דין תדיר ושאינו תדיר, תדיר קודם. תשובה: כבר נשתרש המנהג".

* + - 1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ד') – "כשאי אפשר להם לומר סליחות באשמורת הבוקר, יאמרו הסליחות קודם תפלת שחרית, או קודם תפלה מנחה. או אחר חצות הלילה".
    1. **יכול לשנות הסדר**.
       1. הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח או"ח אות רל"ב) – "יש לשאול, האם אפשר להתפלל קודם שחרית ואח"כ סליחות. (אצלנו יש מנין שחרית ב- 6:30, וסליחות ב- 7:30 של המנין של 8). תשובה: אפשר".
       2. חשוקי חמד (יומא דף כב.) – "שאם יאמרו קודם הסליחות לא יתפללו כוותיקין, עדיף שיאמרו את הסליחות לאחר התפילה, וכן הוה עובדא שהגיעו אלי מתפללי בית הכנסת שרצו לשנות סדר הסליחות של תענית עשרה בטבת ולאומרה קודם התפילה, משום שזמן הנץ הוא מאד מאוחר והם יאחרו לעבודתם, ושאלתי את מורנו הגאון בעל שבט הלוי שליט"א, ואמר לי שהוא מותר, וכ"ש הכא דבשביל מעלת התפילה כוותיקין שמותר להחליף".
    2. מראי מקומות – מקדש ישראל (ימים נוראים סי' כ"ח, סי' כ"ט).
  1. **קודם נץ החמה [עלות] או חצות**.
     1. חצות – אג"מ (או"ח ח"ב סי' ק"ה), עי' הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב ריש פרק ל"ד), מקדש ישראל (ימים נוראים סי' כ"ג).
     2. קודם נץ – הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן מספר ק"ט 'סליחות', גלאט חכ"א עמ' קנ"א).
     3. מראי מקומות – Guidelines (פרק א').
  2. **לומר סליחות בשעת נץ החמה, או להתפלל שחרית**.
     1. התפלל שחרית.
        1. עי' קובץ הלכות (פרק ב' הע' ג') – "ושאלתי למו"ר שליט"א במי שרגיל להתפלל כל היום כוותיקין, ואירע שנתאחר לו ויש לו ברירה, לומר סליחות קודם התפלה ואז לא יוכל להתפלל כוותיקין, או להתפלל כוותיקין ולומר סליחות אחר תפלתו, היאך יש לנהוג, והשיב מו"ר שליט"א שיתפלל כוותיקין, שאין כ"כ קפידא שיהיו הסליחות קודם תפלת שחרית דוקא".
        2. הגרח"ק זצ"ל (דעת נוטה קריאת שמע תשובה י') – "בודאי ותיקין חשיב יותר מסליחות אבל עיקר מצות סליחות באשמורת הבוקר".
        3. חשוקי חמד (יומא דף כב.) – "שאלה. ציבור המתפלל כוותיקין, ואומרים הסליחות בחודש אלול קודם התפילה, והנה יום אחד היה חזן שהאריך קצת בסליחות, וראו שאם יגמרו את הסליחות לא יוכלו להתפלל כוותיקין, ועתה יש להם שתי אפשרויות, או להפסיק הסליחות ולהמשיך לאחר התפילה, או שלא להתפלל כותיקין, מה יעדיפו. עוד יש להסתפק מנין שרוצים להתחיל הסליחות והתפילה חצי שעה קודם הנץ, ויש להם שתי אפשרויות או לעשות כסדר הנהוג לומר קודם הסליחות ואח"כ להתפלל, אולם אז לא יהיה להם את המעלה של תפילה כוותיקין, ויש להם גם אפשרות לשנות מהסדר הנהוג, קודם להתפלל, ויאמרו את הסליחות לאחר התפילה, ויהיה להם את מעלת ק"ש ותפילה כוותיקין, אך לא יהיה להם את המעלה של סליחות בסוף הלילה, שאז הוא עיקר זמנו כמבואר לעיל, איך ינהגו. תשובה. כתוב בספר לקט יושר (ח"א עמוד יז) וז"ל: וזכורני שלא היה מקפיד [התרומת הדשן] אם לא היה מתפלל ק"ש של שחרית כוותיקין, אפילו אם עמד קודם עמוד השחר כגון בסליחות או מר"ח אלול עד סליחות, מ"מ היה מניח טלית ותפילין קודם ברוך שאמר, [אף על פי שבשאר ימות השנה היה מניח טלית ותפילין קודם עוטר ישראל], והיה מנגן בברוך שאמר כנגד ג' חלקי שעה, לבד שאר מזמורים שלא אמר במהירות, ושמעתי ממנו שאמר שכתוב בתוס' (פ"ק דברכות דף ט ע"ב ד"ה לק"ש כוותיקין) כי רוב בני אדם אינם בקיאים לכוין אותה שעה, מ"מ אינני זוכר אם אמר דבר זה לפסק הלכה, עכ"ל. ולכאורה משלא הפסיק התרומת הדשן בסליחות כדי להספיק להתפלל כוותיקין, משמע דאין צריך למהר בסליחות בשביל זה, וכן לכאורה היה לו האפשרות לומר הסליחות לאחר התפילה, ומשמע דעדיף לעשות כסדר ולהתפלל בנחת, ולא להתפלל כוותיקין. אמנם צ"ב דהא התפילה כוותיקין היא מעיקר הדין כמבואר בשו"ע (סימן נח ס"א) שמצוה מן המובחר לקרותה כוותיקין, וכתב המשנ"ב (סק"ו) שעיקר מצוות תפילה לכתחילה היא מעת התחלת הנץ יעו"ש. ומעלת כוותיקין היא גדולה מאד כמבואר במסכת ברכות (דף ט ע"ב הובא במשנ"ב שם סק"ח) דהמתפלל כוותיקין אינו ניזוק כל אותו היום, ומובטח לו שהוא בן עוה"ב, ויעוין בשערי תשובה (סימן תקפא סק"א) שכתב דמי שקם בעת שהציבור אומרים סליחות ויהיה צריך לבטל תיקון חצות טוב שיאמר תיקון חצות כסדר האר"י ז"ל שהוא עיקר גדול יותר מהסליחות, ולכאורה כ"ש תפילת ותיקין שיש לו עיקר גדול מן הדין, וא"כ קשה איך הידר התרומת הדשן בסליחות שהוא רק מנהג ודחה את הוותיקין שהוא מעיקר הדין, וצ"ל שאמנם כיון את הזמן של הסליחות בהתאם לכך שק"ש תהיה קרוב לנץ, אך נתארכו הבקשות ומכיון שבין כך לא ידועים לנו זמני הנץ על בוריים לא רצה לקצר בסליחות בשביל איחור קל בנץ החמה. אמנם בשאלה הראשונה שהאיחור בנץ הוא רב, יפסיקו באמצע הסליחות וישלימו את הסליחות לאחר התפילה. וכן בשאלה השניה שאם יאמרו קודם הסליחות לא יתפללו כוותיקין, **עדיף שיאמרו את הסליחות לאחר התפילה**, וכן הוה עובדא שהגיעו אלי מתפללי בית הכנסת שרצו לשנות סדר הסליחות של תענית עשרה בטבת ולאומרה קודם התפילה, משום שזמן הנץ הוא מאד מאוחר והם יאחרו לעבודתם, ושאלתי את מורנו הגאון בעל שבט הלוי שליט"א, ואמר לי שהוא מותר, וכ"ש הכא דבשביל מעלת התפילה כוותיקין שמותר להחליף".
        4. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' כ"ח).
  3. **סליחות או תיקון חצות**.
     1. תיקון חצות.
        1. ברכי יוסף (ס"ק ג') – "מי שקם באשמורת וכבר הצבור אומרים סליחות ואין פנאי לומר תקון חצות וסליחות וצריך לבטל אחד מהם, טוב שיאמר תיקון חצות כסדר האר"י זצ"ל, והוא עיקר גדול יותר ויותר מהסליחות. הרב מהר"ם זכותו בתשובה כ"י".
        2. בן איש חי (שנה ראשונה פר' וישלח אות ט') – "אם אין שהות קודם עלות השחר לומר תיקון חצות וגם לעסוק בתורה, התיקון חצות עדיף וכן בחודש אלול שאומרים סליחות, אמירת תיקון חצות קדים לסליחות".
        3. התפילה והלכותיה (ח"ד סי' ט"ז סעי' ח', עי' הע' י"ז) – "עדיף לומר 'תיקון חצות'".
     2. סליחות.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תל"ה) – "שאלה: מי שיכול באלול לומר או סליחות או תיקון חצות, מה עדיף. תשובה: סליחות".
     3. מראי מקומות – האלולים קודש לה' (פרק ח' סעי' ז' - סעי' ט').
        1. מטה אפרים (סעי' י"א) – "ומי שנוהג לעשות תיקון חצות בכל השנה יש לומר תיקון חצות כמנהגו ואחר כך יאמר סליחות עם הצבור. ואם אירע שכשקם ממטתו כבר הגיע עת אמירת הצבור אף על פי כן יש לו לעשות התיקון קודם אור הבוקר. ויניח הסליחות ויאמרם אחר כך ביחיד. (ועיין לקמן סעיף כ"א). לפי שתיקון חצות הוא מאוד נעלה ובפרט בימים האלו הזמן מוכשר יותר לכך. אבל זולת זה אין לפרוש מהצבור בעת אמירת הסליחות".
     4. שו"ת ויצבור יוסף ח"ב ס' נ"א ובשו"ת ברכת יהודה ח"א ס' מ"ו. ובס' דברי שלום ס' תקפ"א ס"ז ובס' נתיבות החיים ח"א ס"א ובשו"ת שלמת חיים ס"א. ובס' נימוקי או"ח ס' תקפ"א ובס' מורא מקדש עמ' צ"ב. .
  4. **אחר הנץ או חצות**.
     1. חצות – הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד סעי' א', אשי ישראל ח"ב אות ק"י, "מה עדיף, לומר סליחות בלילה מיד אחר חצות או לקום בבוקר מוקדם אבל אחר עלות השחר והנץ. תשובה: בלילה").
     2. מראי מקומות – עי' שערים מצויינים בהלכה (סי' קכ"ח ס"ק ה'), עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' הע' ו', לשונו מובא לעיל).
        1. הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן, מספר ק"ט, 'סליחות'. אמנם עי' אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ו', הע' ט') – "ועדיף לאומרם בבוקר אם לאחר הנץ מאשר בחצות הלילה. [גלאט תשס"ה עמ' קנ"א. אולם בלקנות חכמה ה' עמ' א' כתב משמיה דרבינו, שעדין אחר חצות הלילה מאשר אחר הנץ, ותשובת רבינו, במענה לשאלתי ע"י נכדו רבי אריה אלישיב. שהכל לפי מה שהוא אדם, ותלוי מה יפריע לו פחות בלימודו]. ופעם אחת התבטא רבינו ואמר, שיאמר סליחות בבוקר כשא"א להשכים, כי בלילה אחר שאוכל סעודת ערב יאמר סליחות?! איזה טעם יש לזה".
  5. **קר"ש למג"א או סליחות אחר תפילה**.
     1. קר"ש למג"א.
        1. הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן מספר ק"ט 'סליחות', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ט"ו) – "מי שקם מאוחר, ואם יאמר סליחות לפני התפילה, יאחר זמן קריאת שמע של המג"א, אם יהיה לו מנין לאמירת הסליחות אחרי שחרית, עדיף שקודם יתפלל שחרית, ואחר כך יאמר סליחות".
  6. **פסוקי דזמרה**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ט"ז) – "אמירת פסוקי דזמרה בלי דילוג עדיפא על אמירת סליחות קודם התפילה, על כן אם איחר את אמירת סליחות וכעת מתפללים שחרית, יתפלל עמהם כסדר התפילה, ולאחר התפילה ישלים את הסליחות".
  7. **קודם מנחה** – יחוה דעת (ח"א סי' מ"ו).
  8. **זמן** – מועדים לשמחה (ח"א עמ' כ"א ועוד).
  9. **אשרי, לך ה', ושומע תפילה, קודם חצות**.
     1. שלא לומר.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ז') – "אין לומר קודם חצות שום סליחות ולא י"ג מידות בשום פנים לעולם (סי' תקסה ס"ק יב). ונכלל בזה גם 'אשרי', הקדיש וסליחת 'לך ה' הצדקה', והטעם כדי שיהיה בעת רצון".
     2. יכול לומר.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה מועדים פרק א' ס"ק ד') – "ואין להקפיד אלא על אמירת י"ג מדות, אבל אשרי וכו' ופסוקי 'לך ד' הצדקה' ו'שומע תפלה' וכו' מותר לאומרם לכתחלה קודם חצות".
  10. **נט"י בשעת עלות** – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ז סעי' ד', ר"ה פרק א' סעי' ו'), הגרח"ק זצ"ל (אשי ישראל אות ו').
  11. **סליחות או שחרית בתפילה בציבור**.
      1. לקט יושר (או"ח עמ' קכ"ח ענין ה') – "ואמר מקצת בני אדם עומדים לסליחות ואח"כ הולכים לצרכיהם, או ישנים ולא באו לביהכ"נ לברכו ולקדושה. הם טועים, כי התפלה בכל יום בא [באה] במקום התמיד, והיא עיקר יותר מהסליחות, כי הסליחות אינם באים רק כדי שיהא התפלה לרצון. ואמר משל לזה למי שיבא לו אורח חשוב נתן לו תבשיל קודם, ואין להאריך".
      2. מראי מקומות.
         1. עבודת הקודש (אות רמ"ה) – "לא בשביל אמירת סליחות יתפלל תפלה שלא בזמנה ויישן בתפלין כי יצא שכרו בהפסדו וטוב לו להתפלל כהוגן ולא יאמר סליחות".

1. סליחות ביחידות, או שאינו אוחז עמהם.
   1. **אם אומרים אשרי ביחידות**.
      1. כן.
         1. קצה למטה (ס"ק ל"ח) – "ומה"ט נראה ג"כ דאף שאומר סליחות ביחיד י"ל אשרי אף שאין אומר אח"כ קדיש כמו בכל תפלה וכמ"ש ג"כ בס' לקט"מ וכמדומה שכן המנהג".
         2. לקוטי מהרי"ח (מנהגי חודש אלול ד"ה והנה סדר).
         3. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י' סעי' י"ד) – "האומר סליחות ביחידות יש לו לומר אשרי קודם הסליחות אף שאין אומר קדיש אחריו כי מזמור זה מעיקרי הסליחות הוא".
         4. מבקשי תורה (ח"ג עמ' ת').
      2. מראי מקומות – מטה אפרים (סעי' י"ז).
   2. **י"ג מדות ביחידות**.
      1. רק דרך קריאה בעלמא.
         1. מחבר (סי' תקס"ה סע' ה') – "אין היחיד רשאי לומר שלש עשרה מדות דרך תפלה ובקשת רחמים, דדבר שבקדושה הם; אבל אם בא לאומרם דרך קריאה בעלמא, אומרם".
         2. מ"ב (ס"ק ד') – "לומר סליחות. ואף יחיד יוכל לומר אותם שאין בהם י"ג מדות. ובסליחה שנזכר י"ג מדות ידלג אותן תיבות".
         3. בן איש חי (שנה א' פר' כי תשא אות ט') – "איו היחיד אומר י"ג מדות, כי הם דבר שבקדושה שצריך עשרה והמתפלל ביחיד, כשיאמר י"ג מדות אחר הודוי, יאמר אותם בטעמים כקורא בתורה, ועיין באחרונים ז"ל. ואני נוהג בשני וחמישי ביחיד לומר י"ג מדות דאחר הודוי בטעמים, אבל אותם י"ג מידות דאחר נפילת אפים איני אומר אותם אפילו בטעמים, אלא אומר כמו שהודעתה לענו מקדם, ותו לא מידי. ומן וכן כתוב בתורתך וכו' עד סוף י"ג מדות אני רואה בסידור ומכוין אותם במחשבה בלבד. כך הייתי נוהג מכמה שנים כשאני מתפלל ביחיד בשני וחמישי. מיהו אחר כך ראיתי בספר כ"מ כתיבת יד, שכתב: היחיד לא יאמר י"ג מדות בלשון תורה, אלא רשאי לאומרם בלשון תרגום שיאמר כך ... ואני נוהג בכך אחר המחשבה שאני מחשב בי"ג מדות".
         4. כף החיים (סי' קל"א ס"ק כ"ג) – "אין היחיד רשאי לומר י"ג מידות דרך תפלה ובקשת רחמים דדבר שבקדושה הם אבל אם אומרים דרך קריאה אומרם, ש"ע סי' תקס"ה הע' ה' וכן הסכים המחזיק ברכה אות ו' דהעיקר יחיד אומרם בטעמים כמי שקורא בתורה, וכ"כ בספרו ... הברכ"י בסי' תפ"ח אות ה' בשם מהר"ם זכותו שכתב בשם האר"י ז"ל והביאו הש"ץ דקמ"ח ע"ד שאין היחיד אומר הי"ג מידות אלא בחלופיהן בא"ת ב"ש וכן מ"ש הזכ"ל אות ו' דהיותר נכון שלא לאומרם היחיד אפי' דרך קריאה דשוא"ת עדיף יעו"ש. נראה לע"ד דחילוק יש דלאחר העמידה כיון דיש סוד בדבר שצ"ל שם י"ג מידות והיא אחד מתיקוני התפלה כמ"ש בשער הכוו' דרוש א' דויעבור היותר נכון לאומרה בטעמים מלה במלה כמו שהיא כדי להשלים תיקון התפלה ויש לסמוך בזה על סברת מרן והחיד"א ז"ל שהתירו לאומרה בטעמים וי"ל דכן הוא ג"כ לדעת האר"י ז"ל ומ"ש מהר"ם זכותו משם האר"י ז"ל י"ל היינו דוקא בלא שעת התפלה אבל בשעת התפלה גם הוא יודה דהיותר נכון לאומרה בטעמים כדי להשלים בחי' התפלה, אבל שלא בשעת התפלה היותר נכון שלא לאומרה כלל ביחיד לא בטעמים ולא בא"ת ב"ש, ואם ר"ל יאמר אותה בטעמים וגם יגמור הפסוק דאז הוי קורא בתורה ממש וליכא חששא מידי".
         5. אור לציון (ח"ב פרק ט' סעי' א', הע' א') - לשונו מובא לקמן.
         6. יחוה דעת (ח"א סי' מ"ז) – "ונראה שהעיקר כדברי מרן השלחן ערוך, וכמו שהסכים גם מרן החיד"א, שהיחיד אומר י"ג מדות בטעמים כקורא בתורה. וכן כתב הרה"ג רבי עמרם אבורביע בספר נתיבי עם חלק ב' (עמוד כ"ב). וכן עיקר להלכה ולמעשה".
         7. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ב) – "אין היחיד יכול לומר שלש עשרה מדות של פסוק ויעבור בדרך תפלה ובקשת רחמים, מפני שנחשב כדבר שבקדושה. אבל אם בא לאמרם דרך קריאה בעלמא בטעמי המקרא רשאי. [יחוה דעת חלק א' סימן מז. ילקו"י חלק א' מהדורת תשמ"ה עמוד שמג. תפלה כרך ב' סימן קלא. חזון עובדיה על ימים נוראים עמוד כז]".
      2. מראי מקומות – לקט הקמח החדש (סי' קל"א אות ו', אות ז'), נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"א ס"ה), פסקי תשובות (סי' תקס"ה הע' י"ז), אשי ישראל (פרק כ"ה הע' י"ג).
         1. הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ב אות קנ"ג, אות קנ"ד, אות קנ"ה) – "שאלה: במטה אפרים (סימן תקפ"א סעיף כ"א) כתב, אין היחיד רשאי לומר שלש עשרה מידות דרך תפילה ובקשת רחמים, שדבר שבקדושה הם ואין אומרים אותם בפחות מעשרה, אבל אם בא לומר אותם דרך קריאה בתורה בניגון ובטעמים מותר, וסליחות יכול היחיד לומר, רק במקום שנזכר מענין שלש עשרה מידות, כגון וזכור לנו היום ברית שלש עשרה, וכיוצא, יש לו לדלג זה. עכ"ל. האם אם אומר הי"ג מידות בניגון הטעמים כקורא בתורה, יכול כן לומר וזכור לנו היום ברית שלש עשרה. תשובה: יתכן. שאלה: וכן רציתי לשאול ביחיד שאינו אומר וזכור לנו היום ברית שלש עשרה, האם אומר ק-ל הורית לנו לומר שלש עשרה, או לא. תשובה: לא. שאלה: וכן האם ממשיך כמו שהודעת לעניו מקדם וכו', או לא. תשובה: יכול לומר".
   3. **מה הגדר של "דרך קריאה בעלמא"**.
      1. פירוש, בניגון וטעמים – מג"א (סי' תקס"ה ס"ק ה'), מ"ב (סי' תקס"ה ס"ק י"ב), אשי ישראל (פרק כ"ה סעי' ג').
      2. דוקא בלא ניגון דתחנונים – אג"מ (יו"ד ח"ג סוף סי' כ"א, "ובדבר י"ג מדות ביחיד העיקר שיאמר כל הפסוק עד רבעים וגם דוקא בלא ניגון דתחנונים אלא **כלומד בתורה** שאם דרכו בקריאת פסוקי התורה בטעמים בהניגון הרגיל צריך לומר בניגון ההוא ואם כשלומד פסוקי התורה קורא אותם בניגון אחר שיותר נקל לפניו רשאי לקרא בניגון של הלמוד פסוקים שהורגל שלא יראה כמתפלל"), אשי ישראל (פרק כ"ה הע' י"ג).
      3. הגריש"א זצ"ל (גלאט חכ"א עמ' קנ"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג סוף אות י"ב [לשונו מובא לעיל]) – "**אשה שאינה רגילה** בנגון וטעמים תדלג על קטעים אלו".
   4. **אם צריך לסיים עד ונקה לא ינקה עד סוף הפסוק, עד תיבת "רבעים" - בזמן שמתפלל ביחידות**.
      1. כן.
         1. כף החיים (סי' קל"א ס"ק כ"ג) – "ואם ר"ל יאמר אותה בטעמים וגם יגמור הפסוק דאז הוי קורא בתורה ממש וליכא חששא מידי, ועיין ברב פועלים ח"א סי' י"א שנתן טעם מה שיחיד אומר ויעבור בטעמים ומסיים ונקה שהוא חצי פסוק יעו"ש ונראה דאין לסמוך על טעם הנז' אלא א"כ הוא אומרו אחר העמידה שיש בו צורך לתיקון התפלה אבל שלא בשעת התפלה צריך לגמור כל הפסוק כולו כנז'".
         2. אג"מ (יו"ד ח"ג סוף סי' כ"א) – "ובדבר י"ג מדות ביחיד העיקר שיאמר כל הפסוק עד רבעים".
         3. אור לציון (ח"ב פרק ט' סעי' א', הע' א') – "כיון שאין הציבור אומר אותם, יאמר הוא אותם בטעמים, ויסיים את כל הפסוק שבסוף שלוש עשרה מידות, ונקה לא ינקה, עד ועל רבעים [וצריך לומר י"ג מידות בטעמים, וכמ"ש בשו"ע בסימן תקס"ה סעיף ה', שאין היחיד רשאי לומר י"ג מידות דרך תפילה ובקשת רחמים, אלא דרך קריאה בעלמא, וכן טוב שיסיים את הפסוק ונקה לא ינקה וכו', כדי שייראה דרך קריאה, וכן כדי שלא לומר חצי פסוק, וכן כתב בכה"ח בסימן קל"א אות כ"ג, ע"ש]".
         4. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' נ"ב).
         5. אשי ישראל (פרק כ"ה סעי' ג') – "שאז צריך גם לסיים כל הפסוק עד תיבת 'רבעים'".
      2. לא.
         1. רב פועלים (ח"א סי' י"א ד"ה והנה) – "ע"פ הקדמה זו דספר יכין ובועז, נתיישבה הקושיא שהקשיתי בסה"ק רב ברכות על אמירת ויעבור בטעמים ליחיד, דהוי כקורא בתורה, ששם בתיבת וחטאה יש אתנח, ונמצא שם פסקיה מרע"ה לפסוקא, ואומר היחיד רק תיבת ונקה מן הפסוק שאחריו, ובתיבה אחת אין חשש כלל הנז'".
         2. יחוה דעת (ח"א סי' מ"ז) – "ולכאורה יש להעיר, כי בשלמא מה שהצבור אומרים י"ג מדות, ומסיימים בתיבת ונקה, אף על פי שהיא באמצע פסוק, וקי"ל (במגילה כ"ב ע"א) כל פסוקא דלא פסקיה משה אנן לא פסקינן ליה, מכל מקום כיון שהם אומרים הי"ג מדות דרך תפלה ובקשה, ולא דרך קריאה בתורה, שפיר דמי לפסוק באמצע הפסוק, וכמ"ש כיוצא בזה המגן אברהם (ר"ס רפ"ב), ובנשמת אדם (כלל ה' סי' ב'). אבל יחיד שאומר י"ג מדות בטעמים כקורא בתורה, היאך רשאי הוא להפסיק בתיבת ונקה. ומצאתי בספר חסד לאלפים (סי' קל"א סק"ט) שהעיר בזה, וכתב, שהואיל והיחיד אומר י"ג מדות דרך קריאה, לא יסיים באמצע הפסוק בתיבת ונקה, דכל פסוקה דלא פסקיה משה אנן לא פסקינן ליה, אלא יסיים כל הפסוק ע"ש. וכן כתב הגאון רבי יעקב שור בשו"ת דברי יעקב (סי' ד'). וכן צידד בשו"ת התעוררות תשובה ח"ב (סי' ק"מ) ע"ש. ובאמת שמסתימת דברי הפוסקים הרשב"א ותרומת הדשן ומרן השלחן ערוך משמע שגם היחיד מסיים הי"ג מדות בתיבת ונקה, אלא שאומרם בטעמים כקורא בתורה. ולכן צריך לומר שעל כל פנים גם היחיד שקוראם בטעמים, ניכרת מחשבתו שעיקר מטרתו להזכיר מדות הרחמים דרך תפלה ובקשה. ולכן רשאי לסיים בתיבת ונקה. וכן פשט המנהג לומר ביום טוב בפתיחת ההיכל הי"ג מדות בטעמים עד תיבת ונקה, ותו לא מידי. (ועיין בברכי יוסף סי' תפ"ח סק"ה). ושוב מצאתי בפתח הדביר (סי' נ"א סק"ו), שהביא בזה הערת הרה"ג מהר"י בן חביב שאיך היחיד מסיים בתיבת ונקה, ולא עד סוף הפסוק. ויישב כאמור ע"ש. והגאון רבי יוסף חיים בספר רב ברכות (מערכת ו' דף נ"א ע"א) נתעורר ג"כ בקושיא זו. ותירץ ג"כ על דרך האמור ע"ש. והניף ידו שנית בשו"ת רב פעלים ח"א (חאו"ח סי' י"א) בד"ה והנה על פי וכו'. ויישב באופן אחר ע"ש. אתה הראת לדעת דפשיטא להו להאחרונים הנ"ל שאין צורך ליחיד לסיים הפסוק".
         3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ג) – "אין היחיד צריך לסיים ונקה לא ינקה עד סוף הפסוק, אלא די לומר עד ונקה. [יחוה דעת ח"א סימן מז בהערה עמודים קמא]".
   5. **אינו אוחז עמהם גבי י"ג מדות**.
      1. הוא באמצע הי"ג מדות.
         1. יכול לגמור אותם. [עי' הליכות עולם ובניו (לקמן), שכתב רק אם רוב מנין לא סיימו אמירתם].
            1. בן איש חי (שנה א' כי תשא אות ד', תורה לשמה סי' צ"ו) – "כיון דהתחיל עם הציבור הי"ג מדות עצמם דודאי יש לו לגמור אותם בדרך תפלה ובקשה כאשר פתח בהם".
            2. כף החיים (סי' קל"א ס"ק כ"ד) – "אם אומר אדם י"ג מידות עם הצבור והם ממהרים לגמור אותם והוא עודנו במחציתם לית לן בה וה"ז חשיב קוראם עם הצבור כיון שהתחיל בהם עם הצבור. בן א"ח פר' כי תשא או' ד'. ועיין בדברינו לעיל סי' נ"ט או' כ"א".
            3. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"א סעי' י') – "אם אומר י"ג מדות עם הציבור והם ממהרים לגמור אותם והוא עודנו באמצע אמירתם לית לן בה, וחשיב כאילו אומרה עם הציבור כיון שהתחיל עמהם".
         2. סיימו הציבור כשהוא עודנו באמצע אמירתם, צריך לסיים אמירתם בטעמי המקרא [אא"כ רוב מנין לא סיימו אמירתם].
            1. הליכות עולם (ח"א עמ' רמ"א סעי' ב') – "ואם התחיל לומר 'שלש עשרה מדות' עם הציבור, וסיימו הציבור אמירתם, והוא עודנו נמצא באמצע אמירתם, יכול לסיימם בטעמי מקרא. וכל שכן אם התחיל לומר וידוי עם הציבור, ועד שסיים אמירת הוידוי, כבר סיימו הציבור אמירת 'שלש עשרה מדות', שצריך לומר 'שלש עשרה מדות' דרך קריאה בתורה בטעמי המקרא".
            2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' קל"א סעי' י"ד) – "אין היחיד רשאי לומר י"ג מדות דרך תפלה ובקשת רחמים, מפני שאמירת י"ג מדות נחשבת כדברים שבקדושה, שאינם נאמרים בפחות מעשרה אבל אם בא לאומרן דרך קריאה בטעמי המקרא, רשאי. וכן פסק מרן השלחן ערוך ואף על פי שיש מן האחרונים והמקובלים שכתבו שאין לומר י"ג מדות אפילו בטעמי המקרא, אלא רק בחילופי אותיות של א"ת ב"ש, העיקר הוא כדעת מרן השלחן ערוך. לפיכך יחיד שהתעכב באמירת הוידוי, והקדימוהו הצבור וסיימו י"ג מדות, יקרא את הי"ג מדות בטעמי המקרא כאדם שקורא בתורה. אבל אם התחיל לומר י"ג מדות עם הצבור, וחלק מהצבור מיהרו לסיימם, כיון שיש רוב מנין שעדיין אומרים אותם עמו, רשאי לסיים י"ג מדות בדרך תפלה. ואם הצבור סיימו אמירת י"ג מדות, והוא עודנו נמצא באמצע אמירתם, יכול לסיים אמירתם בטעמי המקרא. [שאר"י חלק ג עמוד רכח. ילקוט יוסף מהדורת תשס"ד, תפלה כרך ב, סימן קלא הערה יד]".
            3. הלכה ברורה (ח"ז סי' קל"א אות ט', עמ' ח') – "ואם התחיל לומר וידוי עם הציבור, ועד שהגיע לאמירת שלש עשרה מדות כבר סיימו הציבור לאומרם, צריך לאומרם בטעמי המקרא כדין יחיד. ואפילו אם התחיל לומר שלש עשרה מדות עם הציבור, וסיימו הציבור אמירתם כשהוא עודנו באמצע אמירתם, צריך לסיים אמירתם בטעמי המקרא, כדין יחיד, אלא אם כן עדיין יש שם רוב מנין שעדיין לא סיימו אמירתם".
      2. הוא באמצע קל מלך יושב.
         1. רשאי לומר י"ג מידות דרך בקשה.
            1. עי' תורה לשמה (סי' צ"ו) – "ונסתפקנו באחד שהיה מתפלל עם הציבור ואמר הוידוי עמהם אך מחמת שהוא האריך באמירת הוידוי והחזן היה מהיר מאד כבר החזן והציבור אמרו י"ג מדות כולה וזה לא השלים הוידוי ולא הרגיש זה באמירתם אך כאשר סיים הוידוי ראה שכבר הציבור סיימו י"ג מדות וישבו אם מותר לו לומר את הי"ג מדות עתה דרך תפלה ובקשת רחמים או"ד גם בכה"ג דין יחיד יש לו וצריך לאומרם בטעמים כקורא בתורה ... תשובה איתא בירושלמי פ"ד דמגילה הלכה ה' תניא אין פורסין את שמע פחות מעשרה התחילו בעשרה והלכו להן מקצתן גומר. אין עוברין לפני התיבה פחות מעשרה התחילו בעשרה והלכו להן מקצתן גומר. אין נוטלין כפיהן פחות מעשרה התחילו בעשרה ויצאו מקצתן גומר. אין מפטירין בנביא פחות מעשרה התחילו בעשרה ויצאו להן מקצתן גומר ע"כ. כיון שזה התחיל בוידוי עם הציבור **והוידוי הוא התחלה** של י"ג מדות דשייכי להדדי על כן גומר את י"ג מדות אפילו אחר שסיימו הציבור כי גם זה נחשב אמירתו עם הציבור".
            2. אשי ישראל (פרק כ"ה סעי' ג') – "ואם מתפלל בציבור ומחמת שהציבור ממהר לא הספיק להתחיל עמהם ועדיין עומד בוידוי או בקל מלך יושב, רשאי לומר י"ג מידות ואינו נחשב שאומר ביחידות".
      3. באמצע הסליחות.
         1. לקט הקמח החדש (סי' קל"א אות ג').
         2. הגרשז"א זצ"ל (שלמי מועד פרק ז' ריש עמ' כ"ד) – "המתפלל סליחות בציבור והקהל אומרים י"ג מדות, והוא עדיין לא הגיע למקום שאומרים י"ג מדות, יפסיק ויאמר י"ג מדות עם הציבור ואח"כ **ימשיך במקום שהפסיק**".

הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ז ס"ק ג', ר"ה פרק א' ס"ק ו') – "שכל עוד שהצבור מתפללין מתקבלת אף תפלה בלשון ארמית (אבל סדר שלש עשרה מדות שהיחיד אינו אומרם כדין דבר שבקדושה, כמבואר בסי' תקס"ה ס"ה, יאמר עם הצבור בשוה, ולא סגי במה שעדיין עסוקים בתפלה)".

* + - 1. הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן מספר ק"ט 'סליחות', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ז) – "מי שמתפלל במתינות, ואינו מספיק לגמור כל פרק בסליחות עם הציבור, יפסיק באמצע הפרק לאמירת י"ג מידות עם הציבור, ולא ימשיך עם הציבור את הקטע הבא, אלא **ימשיך את הקטע מהמקום שהפסיק**, כדי שיהיה קטע שלם, ויאמר לפי הסדר כמה פרקים שיספיק. ורבינו עצמו כשאינו מספיק את כל הסליחות בציבור וכגון בערב ראש השנה, הוא מתחיל לפני הציבור, ואחר כך משלים בבית את מה שלא הספיק".
      2. שבט הלוי (ח"ז סי' י"ב אות א') – "אשר שאלת בזמן שהציבור אומרים י"ג מדות ואתה אוחז באמצע אשמנו וכו', אם עליך להגיד יחד עמם ולהפסיק, או לחכות עד אח"כ ולהגיד הי"ג מדות לבד בטעמי מקרא כיחיד האומר בפ"ע, לפענ"ד פשוט דצריך להפסיק ולהגיד עם הציבור, דבאמצע אמירת הוידוי מותר להפסיק לצורך מצוה".

שבט הלוי (ח"ט סי' כ"ד אות ב') – "בענין שכתבתי בשבט הלוי ח"ז סי' י"ב שאם מאריך בודוי צריך להפסיק כשמגיע ש"צ לי"ג מדות של הרחמים, ועתה הביא לי כבודך מספר מאורי אור במס' תענית דגם כשאומר היחיד אח"כ נקרא בצבור כיון שעומד בצבור, ועיין שו"ע ומג"א או"ח סי' תקס"ה ס"ה. אהובי כב' אין לנו לנטות ממשמעות לשונות הראשנים דמקור ההלכה מתשובת הרשב"א ח"א סי' רי"א ובב"י סי' תקס"ה, וטעם הרשב"א משום דהוי דבר שבקדושה שלא נאמר אלא בעשרה וכי יעלה עה"ד ברכו או קדושה שהם דבר שבקדושה וכיו"ב שאם איחר אחד מלאמרו יחד עם הש"צ והצבור שיאמר אח"כ ביחיד כשהוא עומד בצבור, אבל כן הדברים כמש"כ בשבה"ל שם, אבל דברי ס' מאורי אור אהני לן ללימוד זכות דיעבד למי שלא נוהג כן, ועיין בס' שו"ת מנחת אלעזר ח"ד סוס"י כ"ב יראה נמי כדברינו לכתחלה עכ"פ".

* + - 1. מבקשי תורה (סי' קס"ו ס"ס).
      2. Guidelines (פרק א').
      3. פסקי תשובות (סי' תקפ"א אות י"ב, הע' ע"ח).
      4. סליחות המפורש (סי"ד).
    1. אם כבר התפללו, והציבור אומרים הי"ג מידות.
       1. אין חיוב לומר הי"ג מידות.
          1. האלף לך שלמה (או"ח סי' מ"ד) – "אך בי"ג מדות אין שום חיוב עלי' מדינא דש"ס לאמרן וגם אינו מחויב לענות אם שומע".
          2. אג"מ (או"ח ח"ג סי' פ"ט, שמעתתא דמשה ס"ק ג') – "לא מסתבר שיהיה זה גם לענין חיוב לומר הי"ג מדות, דהא אין אומרים הי"ג מדות לכוונה לקדש בזה שם שמים ולספר שבחיו כמו קדושה וקדיש וברכו, אלא שאומרים לתפלה שירחם עלינו במדות הרחמים שלו, וא"כ שייך זה רק לאלו המתפללים ומבקשים רחמים, וכיון שהוא אינו מתפלל עתה עמהם הרי לא שייך לו להזכירם. אבל מנהג העולם הוא להזכירם ומסתמא יש להם מקור ע"ז. וטעם יש לזה דהוא להטיב להצבור המתפללים שאף שיש להם עשרה האומרין, מ"מ **כשיש יותר עם האומרים הי"ג מדות מתעוררין הרחמים מהשי"ת על הצבור המתפללין ביותר**, ולפי המנהג יש גם להפסיק מלמודו ולענות עמהם הי"ג מדות. ולהפסיק כשלומדים תורה ברבים מסתבר שאין להפסיק".
          3. ציץ אליעזר (חי"א סי' ג' אות ו').
          4. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"א סעי' ח', סעי' ט') – "יחיד השומע את הציבור אומרים י"ג מדות יאמר עמהם, אבל העומד בפסוקי דזמרה וכ"ש באמצע ברכות ק"ש אין לו להפסיק כי מצד הדין אין שום חיוב לענות ולהצטרף לציבור שאומרים י"ג מדות. אנשים שכבר התפללו וישבו ללמוד ושומעים את הקהל אומרים י"ג מדות ע"פ הדין א"צ להפסיק מלימודם אך המנהג להפסיק, אולם אין להפסיק כשלומדים תורה ברבים".
       2. מראי מקומות – עלינו לשבח (ויקרא תשובה צ"ב).
          1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ג) – "האוחז בפסוקי דזמרה, ושומע ציבור האומרים י"ג מדות, יש לו לומר עמהם. אך אם אוחז בברכות קריאת שמע, וכ"ש אם אוחז בקריאת שמע עצמה, לא יאמר עימהם".
          2. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' של"ד אות ה') – "העומד מחוץ לביהכ"נ ושמע י"ג מידות או קדושה האם חייב לענות. תשובה: קדושה חייב לענות".
       3. הלכה ברורה (ח"ז סי' קל"א אות י"ד, עמ' י') – "השומע את הציבור אומרים שלש עשרה מדות הרחמים צריך לומר עמהם. ומכל מקום אם נמצא במקום שאסור להפסיק, כגון באמצע פסוקי דזמרה, או באמצע קריאת שמע וברכותיה, לא יפסיק לאומרם עם הציבור".
       4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' קל"א סעי' י"ח) – "השומע י"ג מדות מן הצבור, אם הוא נמצא במקומות שמותר להפסיק בהם, צריך לעמוד ולומר י"ג מדות עם הצבור, הואיל ונחשבים כדברים שבקדושה. ורק אם נמצא בפסוקי דזמרה או בקריאת שמע וברכותיה לא יפסיק. אבל נוסח וידוי אין לאומרו ב' פעמים בזה אחר זה, דהוה ליה ככלב שב על קיאו. ואמנם אם אמרו וידוי בסליחות, ומתפללים מיד שחרית או מנחה, חוזרים לומר וידוי בתפלה, שהרי עבר זמן מאז אמירת הוידוי בסליחות. [חסד לאלפים. שארית יוסף חלק ג' עמוד רל. ילקוט יוסף מהדורת תשס"ד, תפלה כרך ב, סימן קלא הערה יח, עמוד תי]".
  1. **אמירת י"ג מידות בסליחות כשיצאו מקצתן ולא נשאר מנין**.
     1. אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט טור א'. .

במשנה ברורה )סימן תקפ"א ס"ק ד'( כתב: ואם היה מנין בתחילת אמירת הסליחות ולבסוף יצאו מקצתן, יש לומר דמכל מקום אומר קדיש אחר הסליחות וכעין מה שנתבאר בסימן נ"ה.

ובשו"ת משנת יוסף )חי"ג סימן קפ"ו( כתב: נסתפקת לגבי אמירת סליחות, שכתב המטה אפרים )סי' תקפ"א סעיף ז'( שאם היו עשרה בעת הסליחות ויצא אחד מהן ולא נשארו עשרה, מכל מקום רשאים לומר קדיש תתקבל אחר הסליחות. וכתב הלבוש, והביאו בספר אלף המגן שעל המטה אפרים )שם, ס"ק מ"א(, שסדר סליחות נתקן על סדר התפילה, ולכן אומרים אחריו קדיש תתקבל כמו אחרי התפילה, כי אשרי שאומרים קודם הסליחות הוא כנגד פסוקי דזמרה, והסליחות והי"ג מדות בין כל אחת ואחת היא במקום שמו"ע, ואח"כ נפילת אפים כמו אחרי שמו"ע, ולכן אומרים אחריו קדיש שלם עם תתקבל. והסתפקת אם היו עשרה בעת אמירת הפיוטים ולא נשארו עשרה בעת אמירת י"ג מדות, אם מותר לומר הי"ג מדות כיון שהיו עשרה בעת שהתחילו הסליחות, או דלמא כיון דבעת אמירת י"ג מדות אין עשרה, אי אפשר לאומרם כיון שהוא ענין חדש. לענ"ד שאין לדמות י"ג מדות לקדיש, כי במקום שתקנו קדיש אחרי התפילה הרי זה כסיום התפילה, משא"כ י"ג מדות שהוא דבר שבקדושה כשלעצמו, דהרי חזינן שבפתיחת הארון בימים הנוראים ובשלש רגלים אומרים ג' פעמים י"ג מדות בזה אחר זה. ואמנם שלא נתקן שהציבור יאמרו אל מלך יושב על כסא רחמים וי"ג מדות כתפלה נפרדת בעצמה, אלא רק אחרי גמר ספר תהלים או 'בתפילה בעד החולה' שאחר אמירת כמה פרקי תהלים, וכן בסליחות אחר כל פיוט, ובנעילת יום כיפור שאומרים כמה פעמים י"ג מידות בין הפיוטים. מכל מקום אין הוא סיום כל פיוט, אלא שאז אומרים תפלה זו. ואם כן כשהתחילו לומר הפיוט בסליחות במנין ויצאו מקצתן ולא נשאר מנין כשגמרו הפיוט, אין להתחיל באמירת י"ג מידות. דאמנם שלפי דברי הלבוש והמגן האלף הנ"ל סדר הסליחות הוא כעין סדר התפילה, מכל מקום אין האל מלך סיום כל פיוט.

וכן שמעתי מהגה"ק בעל משנה הלכות זצ"ל דאם היה מנין בתחילת אמירת הסליחות ויצאו מקצתן אין לומר י"ג מידות כשאין מנין, דקדיש דכתב במ"ב סימן תקפ"א ס"ק ד' שאומרים היינו כיון דיש לזה שייכות לזה שאמרו בתחלה במנין, משא"כ י"ג מידות אין לזה שייכות לסליחות שאמרו כשהיה מנין.

וכן מהגאון רבי משה שטרנבוך שליט"א שמעתי דאם התחילו לומר סליחות בעשרה ובאמצע יצאו מקצתם, אף שאפשר לומר את הקדיש תתקבל שלאחר הסליחות, אולם אין להמשיך לומר י"ג מידות אלא ימשיכו לומר סליחות ללא י"ג מידות.

וכן שמעתי מהגאון רבי עזריאל אויערבאך שליט"א דכשיצאו מקצת מנין באמצע סליחות, אף שאומרים קדיש תתקבל בסוף הסליחות אולם יש לדלג על י"ג מידות כשאין מנין.

וכן כתב בשו"ת רבבות אפרים )ח"ו סימן ש"א אות ב'(: ולדעתי נראה דהי"ג מידות הם לא חלק מהתפילה ומהסליחות, וא"א לומר בלי מנין.

ובקיצור הלכות מועדים להגה"ק רבי שריה דבליצקי זצ"ל )דיני סליחות סעיף י"ב( כתב: אם התחיל לומר הסליחות בעשרה ובאמצע יצאו מקצתם, אפשר להמשיך ולומר י"ג מידות כפי הסדר, וכן את הקדיש תתקבל שאחר הסליחות. ובמקורות והערות )ס"ק כ"ה( כתב: שם ]במטה אפרים סימן תקפ"א[ סעיף י"ז לענין קדיש תתקבל, והוספתי, דגם י"ג מידות אפשר להמשיך ולומר, כיון דאומר אותם כפי הסדר שתיקנו לומר בסליחות.

1. תרגום ביחידות - כגון "רחמנא", "מחי ומסי", "דעני לעניי ענינן", "מרנא דבשמיא".
   1. **הלכה**.
      1. שלא לומר.
         1. מ"ב (ס"ק ד') – "וכן אותם הבקשות שהן בלשון תרגום כגון מחי ומסי וכו' ומרן די בשמיא וכו' לא יאמר כשאין שם מנין עשרה".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ז סעי' ב') - לשונו מובא לקמן.
         3. יחוה דעת (ח"ג סי' מ"ג ) – "כשאין עשרה בבית הכנסת, אין לומר בסליחות רחמנא, ושאר תחנונים שנתקנו בלשון ארמי. ולכן יש לדלגם. ואם דילגום ואחר כך באו עשרה, יחזרו ויאמרום בעשרה".
         4. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ב סעי' ט').
         5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' י"ד) – "הסליחות שנתקנו בלשון ארמית [תרגום], כגון 'רחמנא', 'מחי ומסי', 'דעני לעניי ענינן', 'מרנא דבשמיא', אין ליחיד לאומרם, מפני שאין מלאכי השרת מכירין בלשון ארמי, ורק אם יש מנין בבית הכנסת אומרים אותם, שהצבור אינו זקוק לעזרת מלאכי השרת, שהשכינה עמהם. ולכן כשעדיין לא באו עשרה להשלים מנין, ידלג השליח צבור רחמנא ושאר קטעי סליחות הנ"ל, וכשיבואו עשרה יאמרם".
         6. פוסקים.
      2. מראי מקומות – עלינו לשבח (ויקרא תשובה פ"ט).
         1. כף החיים (ס"ק כ"ו) – "ומיהו לא ידענא מה הוי אם לא יבינו המלאכים, וכי מי שלשונו לשון ארמי ושואל צרכיו מאתו ית' אין נשמעין דבריו, והא כתיב מי כה' אלקינו בכל קראינו אליו, ובזה נשתבחו ישראל ששואלים צרכיהם מאתו ית' בלי שום אמצעי. וכ"מ מסתמיות דברי הפו' שכתבנו לעיל סי' תקס"ה סעי' ה' דכל הסליחות יחיד יכול לאומרם חוץ מי"ג מדות דצריך לאומרם בנגינתם ובטעמם כקורא בתורה".
            1. עי' חזון עובדיה (ימים נוראים, עמ' י"א הע' י') – "בכף החיים ... אשתמטיתיה דברי הגמרא שבת (יב:) אמר רבה בר בר חנה כי אזלינן בהדי ר' אלעזר לבקר חולה, זמנין אמר המקום יפקדך לשלום, וזמנין אמר רחמנא ידכרינך לשלם. והיכי עביד הכי, והא אמר רב יהודה לעולם אל ישאל אדם צרכיו בלשון ארמי, דא"ר יוחנן כל השואל צרכיו בלשון ארמי אין מלאכי השרת נזקקים לו, שאין מלאכי השרת מכירין בלשון ארמי, **שאני חולה דשכינה עמו**, דאמר רב מנין ששכינה סועדת את החולה, שנאמר ה' יסעדנו על ערש דוי. ע"כ. נמצא שסתם יחיד (שאינו חולה) אין לו לשאול צרכיו בלשון ארמי".
   2. **אינו אוחז עמהם גבי תרגום**.
      1. שכל עוד שלא גמרו הסליחות עד הקדיש מותר לאמרן.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ז סעי' ב', ר"ה פרק א' סעי' ד') – "הבקשות שבסוף הסליחות שהן בלשון ארמית, ואינן נאמרות אלא בעשרה, מותר לאומרם כל זמן שששה מתוך י' המתפללים עדיין אומרים אותן. ואף אם כבר גמרו, הדעת נוטה שכל עוד שלא גמרו הסליחות עד הקדיש מותר לאמרן. אבל אם כבר גמרו כל הצבור הסליחות אסור".
      2. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"ו סי' ש"א אות א'), נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ב סעי' ט'), אשי ישראל (פרק ט"ו הע' קנ"ז), פסקי תשובות (סי' תקפ"א אות י"ב הע' ע"ח), סליחות המפורש (סעי' י"ד).
         1. הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן מספר ק"ט 'סליחות') – "אם נמצא במנין אלא שאינו אוחז עמהם, יכול לומר אותם הסליחות בארמית".

הגריש"א זצ"ל (גלאט חכ"א עמ' קנ"ב) – "יחיד האומר סליחות, לא יאמר את הקטעים שהם בלשון ארמית, אמנם כשיש מנין אומר אותם כל יחיד (סק"ד), וזאת על אף שאין עשרה שאומרים באותה שעה את הקטעים הללו".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ב) – "אכן כשיש מנין במקום, אומר את הקטעים הנ"ל כל יחיד, וזאת על אף שאין עשרה שאומרים באותה שעה את הקטעים הללו. אמנם אם כבר אין עשרה בבית המדרש בשעה שאומר, אף אם בשעה שהתחיל לומר סליחות היו עשרה, אין לומר 'מחי ומסי' וכדומה. ושאני ד"ז מתפילת שמונה עשרה, דסגי אם היה בתחילת התפילה עשרה, דהכא לא בעינן מתחילת הסליחות, ואם כן מה בכך שבשעה שהתחיל היו עשרה, ואיזה שייכות יש בין קטע סליחות אחד למשנהו, שנאמר שלפי שהיו עשרה בתפילה האחת לא צריך שישארו עשרה בתפילה. ואשה שאינה רגילה בניגון וטעמים תדלג על קטעים אלו המצריכים ניגון וטעמים".

* + - 1. הגרח"ק זצ"ל (אשי ישראל אות שנ"ח, ע"ש אות קי"ט) – "סי' תקפא במ"ב ס"ק יד דהבקשות שהם בלשון תרגום כגון מחי ומסי לא יאמר כשאין שם מנין י', ויל"ע אם התפלל סליחות במנין י' ולא הספיק לומר עמהם מח ומסי, האם יכול לאומרם לאחר שסיימו הציבור אמירת הסליחות, או שנחשב שאומר ביחידות. תשובה: מסתבר שמותר".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תל"ז) – "שאלה: פיוטים בלשון ארמית שכתב המשנ"ב סק"ד שלא יאמר כשאין עשרה, מהו היכא שהציבור אמרו הפיוטים בעשרה ולא אמרו הסליחות אם יאמרו ללא עשרה. תשובה: יכול לומר".

ועיין בפסקי תשובות ס' תקפ"א ס' י"ב. ובשו"ת דברי שלום ח"ה הערות והנהגות ס' ע"ב בשם מוח"ז הגר"ש מזרחי זצ"ל. ובס' צלותא דשמואל ענף י"ז אות י"א וענף י"ט וע"ע בשו"ת אמרות טהורות ח"א ס' צ"א. .

1. שאר עניני סליחות.
   1. **סליחות לת"ח**.
      1. ברכי יוסף (ס"ק ו') – "יותר טוב בימים אלו להרבות סליחות ותחנונים עם הצבור מללמוד. הרב טור ברקת. וכן ראיתי לקצת רבנים שתמיד היו עסוקים בגופי הלכות והחיבורים, ובחדש אלול היו מניחין קצת מסדרם ללמוד גירסא ותחנונים".
      2. שערי תשובה (ס"ק א') – "שכתב בטור ברקת שיותר טוב בימים אלו להרבות סליחות ותחנונים עם הצבור מללמוד וכתב בר"י שכן ראה לקצת רבנים שתמיד היו עוסקים בגופי הלכה ובחבורים ובחודש אלול היו מניחים קצת מסדרם ללמוד גירסא רק תחנונים ע"ש".
      3. מטה אפרים (סעי' י"א) – "אין לפרוש מהצבור בעת אמירת הסליחות אפילו מי שחשקה נפשו בתורה והוא מתמיד בלמודו מאד".
      4. אלף המגן (ס"ק כ"ד).
      5. שלמת חיים (סי' שד"מ, דפו"ח סי' שכ"ד) – "נסתפקתי בדבר אמירת הסליחות בימים נוראים אם יש בזה משום אל תטוש תורת אמך כמו בכל מנהג ישראל, ובאור"ח איתא לענין שלא ללמוד אז בעת שהקהל אומרים סליחות שלא לפרוש מן הציבור, ומשמע שם דוקא כשהוא נמצא אז בביהכ"נ, ואולי שם מיירי בשאר סליחות שלא נתפשט ברוב ישראל. תשובה: בודאי יש בזה משום אל תטוש".

שלמת חיים (סי' שמ"ה, דפו"ח סי' שכ"ה) – "מלמדי תינוקות אולי אין להם לקום באשמורת לאמירת הסליחות קודם ראש השנה ועשי"ת שלא לבטל, וכמבואר (יו"ד סי' רמ"ה סעיף י"ז) שאסור להם להיות נעור בלילה באופן שיגרום ביטול, ואפשר אפילו המלמדים לגדולים שלא לבטל ת"ת דרבים. ואפשר מה שאין עושין כן דכל כי האי מילתא הוי כחילול השם לגבי התלמידים והוי כפורש מן הצבור. הגם דבשו"ע או"ח (סימן צ' סעיף י') מבואר אם הוא אז בביהכ"נ ואינו אומר הפיוטים הוי כפורש מן הצבור, משמע אם אינו שם לא הוי בכלל. תשובה: לענין זה כיון דהמנהג כן הוי כהתנו מעיקרא".

* + 1. יחוה דעת (ח"ג סי' מ"ד).
    2. תפילה כהלכתה (פרק כ"ג הע' ו').
    3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' ז', סעי' ח') – "אברכים ובחורי ישיבה, וכן תלמידי חכמים, שאי אפשר להם לקום יום יום בחודש אלול באשמורת הבוקר לאמירת הסליחות, מפני שדרכם לעסוק בתורה בשעות הראשונות של הלילה, ואם ישכימו לקום לסליחות עלולים להתבטל מסדר לימודם ביום, על כל פנים ישתדלו לקום במקצת לילות של חודש אלול, כדי לשתף עצמם עם הצבור באמירת סליחות ותחנונים. או בימי שני וחמישי של חודש אלול, וכן יתאזרו בכל עוז להשתתף עם הצבור באמירת הסליחות בעשרת ימי תשובה שבין ראש השנה ליום הכפורים. [ילקוט יוסף מועדים עמוד יא. על פי המבואר בשו"ת יביע אומר ח"ב חאו"ח סי' כח אות ח, ט. וחלק ד' חיו"ד סימן יט. ויחוה דעת ח"ג סי' מד. חזון עובדיה ימים נוראים עמוד ח]. והוא הדין למלמדי תינוקות שאם ישכימו קום לסליחות לא יוכלו לעשות מלאכתם באמונה בלימוד התלמידים, שרשאים להמנע מלקום יום יום בחודש אלול. אלא ישכימו לפרקים בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה לומר סליחות עם הצבור. והוא הדין לפקידים ולפועלים שכירים, שאם ישכימו קום לסליחות לא יוכלו לעשות מלאכתם באמונה, שרשאים להמנע מלקום לסליחות, וישכימו לפרקים בשני וחמישי ובעשרת ימי תשובה. או שיאמרו סליחות בבוקר קודם תפלת שחרית, או בערב לפני תפלת מנחה. וכמו שנתבאר לעיל. [יביע אומר חלק ב' חאו"ח סימן כח אות ח', ע"פ הירושלמי פ"ז דדמאי. והב"י חו"מ ס"ס שלד, והרמ"א סימן שלג. חזון עובדיה ימים נוראים עמוד י]".
    4. אשי ישראל (פרק מ"ה סעי' ד', עי' הע' י"ד) – "וגם מי שחשקה נפשו בתורה והוא מתמיד בלימודו צריך לומר סליחות עם הציבור".
    5. מבקשי תורה (ח"ג עמ' שצ"ח).
    6. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Regarding selichos of the month of Elul what should a Sefardi do. His primary learning takes place and hour and half before Shacharis where he has been learning the daf pretty seriously. The rest of his day is filled with Kiruv related stuff or family responsibilities. Any other opportunity that he has during the day to learn is utilized to prepare for classes or shiurim, making his pre shacharis Seder his only personal learning time. Should the next 20/30 daf be sacrificed for him to say selichos as the שו׳ע writes? Derech agav he's not makpid on mayim acharonim! והמבין יבין.

R' Y. Berkovits wrote: His learning is pikuach nefesh. Also, I don't know if selichos does for us nowadays what it did for the previous generations. Waking up early and learning would do more for him. One week with the ashkenazim is enough.

* + 1. מראי מקומות – ישמח משה (ח"א סי' י').
  1. **הפסוקים אחר י"ג מדות**.
     1. ספר חסידים (סי' רנ"ו) – "ושמע החכם שהי' סביביו אומרים הקרובץ במשך והפסוקים היו ממהרים אמר להם הפסוקים הם יסוד הקרובץ שמהם נתייסדו כשם שאתם מנגנים את הקרובץ במשך כך תעשו להפסוקים שלא יהיו הפיוטים עיקר ואשר ברוח הקודש טפל לא שימהרו פסוק כאשר קצים בו ולטורח עליהם וכתיב (משלי ג' י"א) ואל תקוץ בתוכחתו".
     2. מג"א (ריש סי' ס"ח) – "בס"ח סי' רנ"ו וכתב שגם הפוסקים שאומרים על הפיוטים צריך לנגן כמו שמנגנים הקרוב"ץ".
     3. מחצית השקל (ריש סי' ס"ח) – "האר"י ז"ל כו'. וכן כתב בספר חסידים כו' שגם הפסוקים כו'. וכתב הטעם כי על אלו הפסוקים שמוזכרים קודם הקרוב"ץ ניתקן הקרובץ, וא"כ הפסוקים שנאמרו ברוח הקודש עדיפא מן הקרוב"ץ, ע"ש. וא"כ הוא הדין בפסוקים שקודם הסליחות יש לומר הפסוקים בנחת, דלא כמנהג העולם".
     4. לקוטי מהרי"ח (מנהגי חודש אלול ד"ה והנה קודם) – "קודם כל סליחה יש פסוקים ועי' במחהש"ק סי' ס"ח לומר הפסוקים בנחת ודלא כמנהג העולם לפי שעל אותן פסוקים נתייסדו הסליחות ע"ש".
     5. הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן מספר ק"ט 'סליחות', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"א) – "עיקר הסליחות הם הפסוקים שלפני הפיוטים הלקוחים מהתנ"ך, וכמבואר במג"א בשם ספר החסידים, ויש להקפיד על אמירתם (כיון שהסליחות מיוסדים על הפסוקים שלפניהם). **והמדלגם הפסיד העיקר**".
     6. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י' סעי' ג', הע' ה') – "וכן הפסוקים שבראש הפיוטים הם היסוד שעליהם מוסב הפיוט ויזהרו לאמרם בכוונה".
     7. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ל"ז) – "אין לדלגם".
     8. הל' חג בחג (ימים נוראים פרק ב' סעי' י"ג) – "הפס' שקודם תחינה הם עיקר הסליחות שעליהם נבנית התחינה ואין לדלגם, ויש לאמרם בכונה ולא במרוצה".
     9. אשי ישראל (פרק מ"ה הע' מ"ט) – "במחצהש"ק שביאר דהפיוט ניתקן על הפסוקים שלפניו".
     10. מראי מקומות – מבקשי תורה (ח"ג עמ' ת"א), מועדים לשמחה (ח"א עמ' ד'), עלינו לשבח (ח"ב עמ' תרכ"ח תשובה ס"ג).
  2. **כרחם אב על בנים**.
     1. אינו אומר אחר י"ג מדות כרחם אב וכו' רק בפעם הראשונה.
        1. תוספת מעשה רב (אות ר"ב) – "אין אומרים קודם כל סליחה 'כרחם אב' וכו', כי אם קודם סליחה הראשונה וקודם עקידה".
        2. הגרח"ק זצ"ל (אלא פרק נ"ו אות ג') – "אינו אומר אחר י"ג מדות כרחם אב וכו' רק בפעם הראשונה בכל יום מימי הסליחות".
  3. **וידוי**.
     1. ג' פעמים.
        1. מנהג מרשלייאה (תפלת ר"ה עמ' קכ"ז).
        2. רמ"א (סי' תר"ב) – "ואומרים בכל יום שלשה פעמים וידוי קודם עלות השחר, מלבד בערב יום כפור שאין אומרים אותו אלא פעם אחת".
        3. ברכ"י (סי' תר"ב).
        4. שלחן שלמה (סי' תר"ב סעי' ב').
        5. מטה אפרים (סעי' י"ח).
        6. מ"ב (סי' תר"ב ס"ק ו') – "ג"פ וידוי. וכן מיום א' דסליחות עד ער"ה כן משמע במנהגים".
        7. ערה"ש (סי' תר"ב סעי' י"ח).
     2. רק פעם אחת.
        1. עי' אריז"ל (שער הכוונות נ"א-ג ד"ה בברכת) – "גם לא ירבה בוידויים פעמים הרבה כי אדרבה הכופל ודויו הוא **ככלב שב על קיאו** ע"ד מ"ש רז"ל עבירות שהתודה עליהם ביוה"כ הזה כו'".
        2. באה"ט (סי' תר"ב ס"ק ב') – "ג"פ. והאר"י ז"ל בספר הכוונות כתב שא"ל רק פעם א'".
        3. גר"א (מעשה רב אות ר"ב) – "בסליחות א"א וידוי אשמנו כ"א פעם אחד ולא ג"פ".
        4. חפץ חיים (הצדיק ר' שלמה עמ' מ"א אות ס') – "דער חפץ חיים האט נישט געקענט ליידן זאגן דריי מאל אשמנו וגו'. היה אומר על זה 'זאגאכץ איז זעגאכץ. ואמר לי כי על חטא גדר אחרת לה, שעיקר הודוי הוא על הלפניך".
        5. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קס"ח אות ט"ז) - לשונו מובא לקמן.
        6. הגריש"א זצ"ל (גליון מסביב לשולחן מספר ק"ט 'סליחות', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ז.א') – "והכי נהוג".
        7. הגרח"ק זצ"ל (אלא פרק נ"ו אות ה').
           1. לדלג עד משיח צדקך – קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קס"ח אות ט"ז, "הודאי אשמנו בגדנו וכו' שבסליחות אמר מו"ר רק פעם אחת, ולא ג"פ כמו שכתוב בסליחות, ואמר **את הפיוטים עד אשמנו השני** ומשם דילג עד משיח צדקך").
           2. אומרים הפיוט שבין הוידויים – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ז.א', "ואף על פי כן אומרים את הפיוט שבין הוידויים, 'לענינו עשקו עמלנו וכו'").
     3. מראי מקומות – קצה למטה (ס"ק מ"א), שדי חמד (מערכת ר"ה סי' א' אות ה' ס"ק י'), הל' חג בחג (ימים נוראים פרק ב' סעי' ט"ז), מבקשי תורה (ח"ג סוף עמ' ת"א).
  4. **אשמנו מכל עם**.
     1. לא לומר.
        1. פסקי תשובות (סי' תקפ"א הע' פ"א) – "ואא"ז זצ"ל ... לא אמר התפלה 'אשמנו מכל עם' וכו' כי קשה לומר שאכן אשמנו מכל עם וכו'".
     2. מראי מקומות – קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קס"ח אות ט"ז, לשונו מובא לעיל).
  5. **אם יושב 'במחי ומסי'**.
     1. עומדים.
        1. מטה אפרים (סי' תקפ"א סעי' י"ח) – "וזוקפים ואומרים מחי ומסי וכו' שומר ישראל כו' ואנחנו לא נדע כו' עד למען שמך".
     2. יושבים.
        1. מהר"ם שיק (או"ח סי' מ') – "בסליחות שאומרים בעמידה ואח"כ חחנון בנפילה ומחי ומסי עד סוף צ"ל בישיבה וכן אנו נוהגין".
        2. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ב סעי' י') – "נכון לישב בשעה שאומרים הפיסקא מחי ומסי".
     3. מראי מקומות.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות ח') – "בסליחות שבערב ראש השנה רבינו יושב בפיוטים וקם ב'קל מלך', ובשלב מסוים (לפני שמע קולנו או קודם). עומד ואינו יושב שוב עד תחנון".
  6. **מכניסי רחמים**.
     1. שלא לומר.
        1. מהר"ל (נתיבות עולם, נתיב העבודה פרק י"ב) – "אנו נוהגים לומר מכניסי רחמים הכניסו רחמינו לפני בעל הרחמים וגו', ואין זה ראוי כי דבר זה כאילו מתפלל אל מלאכים שיכניסו רחמינו ולא מצאנו זה. והא דאמרינן במסכת תענית (ט"ז, ע"א) שכאשר גזרו תענית היו יוצאים לבית הקברות כדי שיתפללו עלינו המתים רחמים, אין זה שאנו מבקשים מן המתים שיתפללו עלינו רק שאנו הולכים לבה"ק ומתחברים למתים שגם המתים יתחברו לחיים ויבקשו רחמים על ישראל, כי המתים ג"כ ישראל והם אוהבים ישראל ומבקשים רחמים על ישראל, אבל לומר למלאכים הכניסו רחמינו זה אין ראוי. ואפי' אם מותר לומר לאדם אחר התפלל עלי, זהו אצל האדם שהוא עושה חסד עם חבירו ולפיכך יכול לומר עשה אתי חסד זה והתפלל עלי, אבל במלאכים לא שייך לומר כך רק היא דרך תפלה ובקשה וח"ו שיתפלל כך. וי"ל כי מה שאנו אומרים מכניסי רחמים הכניסו וכו' אין זה בקשה כלל רק שהאדם מצוה כך למלאכים שהם מכניסים התפלה להכניס התפלה לפני הש"י, ויש כח לאדם לצוות למלאכים שהם ממונים על זה שיביאו תפלתו לפני הש"י. ועם כל זה הוא דבר שאין ראוי רק שיהיה מכניסי רחמים תפלה על דרך שאמרו ז"ל שיתפלל האדם שיהיו הכל מאמצים את כחו ולא יהיה לו צרים, ויהיה מתפלל אצל הש"י ע"ז".
        2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קס"ח אות ט"ו) – "ורק את הפיוט 'מכניסי רחמים' שבסוף הסליחה דילג ולא אמר, ואמר לבנו הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שלא יאמר פיוט זה כן אמר לי הגרח"ק".
        3. הגרח"ק זצ"ל (אלא פרק נ"ו אות ג', עי' דעת נוטה ח"א הל' בית הכסא עמ' פ"ו הע' קצ"ב).
     2. יכול לומר.
        1. ריקאנטי (במדבר פרק י"ג פסוק ב') – "ידעת מה שאמרו רז"ל [סוטה לד ע"ב] על כלב כי הלך שם להשתטח על קברי האבות ואמר אבותי בקשו עלי רחמים מלפני הקדוש ברוך הוא כדי שאנצל מעצת המרגלים. זה המאמר יחסום פי האומרים שאין לומר מכניסי רחמים".
        2. מהר"י מברונא (סי' רע"ה) – "מה שאנו אומרים נא מדה נכונה, וכן מדת רחמים ומכניסים רחמים מלה"ר אינו אלא דרך שפלות ועבדות, שמדבר בפני המלך ליועציו לדבר למלך, והוא בוש בדבר לקרב אל המלך ואין זה דרך אמצעי כלל".
        3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ז הע' ד', מועדים פרק א' הע' י"ז).
        4. הגריש"א (הערות על מסכת סוטה דף לד:) – "**ומנהגנו כהיום** שאנו אומרים תפילת מכניסי רחמים שכביכול אנו מתפללים למלאכים שאנו נוקטים כדעה האחרונה וצריך לכוון בזה שיליצו טוב בעדנו ולא שזה בכחם או לאו בכחם להרע או להטיב".
     3. מראי מקומות – מקור חיים (חו"י, סי' תקפ"א), מטה אפרים (סי' תקפ"א אלף המגן ס"ק ל"ט), לקוטי מהרי"ח (מנהגי חודש אלול ד"ה ועי'), שד"ח (מערכת ר"ה אות ב'), גשר החיים (ח"ב פרק כ"ה אות ב'), פסקי תשובות (סי' תקפ"א אות י"ב ד"ה ובעינן), סליחות המפורש (מבוא ס"ז, עמ' כ"ט), נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ב סעי' י"א), שערים מצויינים בהלכה (סי' קכ"ח ס"ק ז', קונ"א ס"ק ז'), הל' חג בחג (ימים נוראים פרק ב' סעי' כ"א), מועדים לשמחה (ח"א עמ' ל"ז), עומק הפשט (חקל"א, ערב יו"כ תשע"ח).
        1. חתם סופר (או"ח סי' קס"ו) – "ראשית דבריו תמה על הגאון מהר"ל מפראג בספר נתיבות עולם נתיב עבודה פי"ב, שמיאן לומר פיוט מכניסי רחמים שאין לנו עם מלאכים כלום כי אם ה' אלקינו שומע קול תפלה, ופר"מ נתקשה הרי כל הספרים ספרי נביאים מלאים ותלך לדרוש את ה' להתפלל כמ"ש הרמב"ן על התורה [בראשית כ"ה כ"ב] ואין צורך להאריך, תמהתי הלא הגאון הנ"ל נשמר מזה באותו הפרק תוך כדי דיבור, ויען כי דבריו סתומים קצת ע"כ אפרש, כי דרך להעמיד מליץ בין מלך להדיוט כשאין ההדיוט חשוב וספון לפני המלך או אינו יכול להטעים דבריו כראוי, ויען ישראל לפנים ממלאכי השרת ואינם צריכים מליץ לפני אוהבם ית"ש והוא מקבל בסבר פנים יפות אפילו בלשון עלגים וגמגום, אם כן המליץ הלז אינו אלא קטנות אמונה חלילה, אך כל ישראל שותפים וגוף אחד ונפש א' וכשאחד מצטער גם חבירו מרגיש ועמו מצער, ועד"ז המתפלל על חבירו צריך שיחלה עצמו עליו [ברכות י"ב ע"ב] פי' שיראה שגם הוא חולה וכיון ששניהם בצער טוב יותר שיכנס הראש משיכנס הרגל, ע"ד משל התלמיד חכם הוא הראש, והמצטער שהוא עתה שרוי בדין הוא בבחינת רגל וקצת נזוף, טוב להכניס הראש כיון ששניהם בעלי דברים ולא כמליץ בעד אחר, ולדברי הגאון הנ"ל גם פזמון מלאכי רחמים וסליחה י"ג מדות האמורות בחנינה יש למנוע, מ"מ אנו אומרים עם הצבור הן אל כביר לא ימאס ודלוגו עלי אהבה, אך מכניסי רחמים דרכי להאריך בנפילת אפים עד שהגיע שליח ציבור לשומר ישראל".
        2. אג"מ (או"ח ח"ה סי' מ"ג אות ו', שירת שלמה אות ע' - ע"ב, שמעתתא דמשה ס"ק ו') – "ומצינו בסדור עיון תפילה, שהגיה במקום מלאכי רחמים חלו נא, שיאמרו יחלו נא פני. וזכורני שא"א הגאון זצ"ל לא אמר בשום מקום בסליחות ובפיוטים שהלשון הוא כמבקשים מהמלאכים, אך בפזמון מלאכי רחמים היה אומר אבות העולם אהובי עליון חלו נא, ובסליחת י"ג מידות שאומרים בחמישי לעשי"ת וביו"כ בתפילת נעילה, היה אומר מדת הרחמים עלינו נגלגלה ולפני קוננו תחינתנו נפילה ובעד עמנו רחמים נשאלה - אף שא"א להגיה זה בלשון המחבר ר' אמתי, שהרי נגמר בלשון הקרא כי כל לבב דוי וכל ראש לחלי - וכן אני נוהג בעצמי אחריו. ועתה ראיתי בסדור אוצר התפלות בהמבוא באות ג', שהביא שהגאון ר' חיים מוואלאזין היה אומר ג"כ תחת מלאכי רחמים חלו נא, בלשון אבות העולם אהובי עליון חלו נא. ואולי מה שאמר כן אאמו"ר זצ"ל, היה משום ששמע שכן אמר הגר"ח מוואלאזין. וכן לא היה אומר אאמו"ר זצ"ל בליל ש"ק, כשאומרים שלום עליכם, את החרוז ברכוני לשלום מטעם זה".
  7. **מי שקם מאוחר לסליחות**.
     1. יאמר עם הציבור במקום שהם אומרים.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קס"ז אות י"א) – "כשהי' מאחר ומגיע באמצע הסליחות מתחיל לומר סליחות עם הציבור במקום שהם אומרים".
        2. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י' סעי' ט"ו) – "אם בא מאוחר לבית הכנסת והציבור כבר עומדים באמצע סליחות יאמר עם הציבור במקום שהם אומרים וישלים אח"כ".
     2. מראי מקומות – מקדש ישראל (ימים נוראים סי' מ'), שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ט' אות ג', עמ' צ').
        1. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' רט"ו) – "המאחר לסליחות ומגיע באמצע, האם יאמר עם הציבור היכן שאוחזים, או שיתחיל מהתחלה, ויאחז כל הזמן במקום שונה מהציבור. (וכמובן שי"ג מידות יאמר עם הציבור, רק בסליחות יאחז במקום אחר). תשובה: כרצונו".
  8. **שומר ישראל** – מהר"ם שיק (או"ח סי' מ'), שד"ח (מערכת ר"ה אות ד').
  9. **סליחות בבית האבל**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות כ') – "כשאומרים סליחות בבית האבל, אין אומרים שם את הוידוי ונפילת אפיים של הסליחות, ואף על פי שאין תקנת תחנון זה אלא לפרקים, דינו ככל תחנון שאין אומרים בבית האבל".
  10. **טירחא דציבורא**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (פשוטו כמשמעו, סנהדרין אות א') – "שאלה: שליח ציבור שמתפלל סליחות לפני העמוד וגבי כל פזמון ופזמון הוא ממתין עד שגמרו הקהל כל הפזמון ואז הוא מתחיל מראש הפזמון, האם נכון לעשות כן או זה דומה למש"כ הספר חסידים (סי' רנ"א) דאין נכון לעשות כן משום טירחא דציבורא. תשובה: מותר".
  11. **נשים**.
      1. מראי מקומות – רץ כצבי (עניני נשים ח"א סי' כ"ח פרק ג').
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ד) – "נשים האומרות סליחות, יאמרו את התחנון אך לא יפלו על פניהם".
  12. מראי מקומות – סוכות חיים ( ).
      1. חזון עובדיה (ימים נוראים עמ' כ') – "עיקר אמירת הסליחות צריכה להיות בכוונה ובנחת ובמיתון ובהכנעה יתירה, ובפרט הי"ג מדות, וכמו שכתוב (משלי יח כג), תחנונים ידבר רש, ויש לו להבין מה שמוציא מפיו, בלב נשבר ונדכה. ולכן הנוהגים לומר: עננו אבינו עננו, ועשה למען שמך, במהירות רבה ובחפזה, לא יפה עושים, וצריך לבטל מנהגם ולאמרם במיתון. אלה שאונסים עצמם מן השינה ובאים לבית הכנסת להשמיע במרום קולם, בקול רנה, ואומרים הסליחות בקול רם ונשא כדרך ששרים פיוטים ונגינות, הרי הם כיורשים תרתי גיהנם, שמאבדים שינתם ללא תועלת, ואדרבא יוצא שכרם בהפסדם, כי הלא זה שמם 'סליחות' ולא 'צעקות'".
      2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"א סליחות סעי' י"א) – "עיקר אמירת הסליחות צריכה להיות בכוונה ובנחת ובמיתון ובהכנעה יתרה, ובפרט שלש עשרה מדות, וכמו שכתוב (משלי יח כג), תחנונים ידבר רש, ויש לו להבין מה שמוציא מפיו, בלב נשבר ונדכה, ולכן **הנוהגים לומר 'עננו אבינו עננו' ו'עשה למען שמך' במהירות רבה ובחופזה לא יפה עושים, וצריך לבטל מנהגם ולאמרם במתון**. ואלה שאונסים עצמם מן השינה ובאים לבית הכנסת להשמיע במרום קולם, בקול רנה, ואומרים הסליחות בקול רם ונשא כדרך ששרים פיוטים ונגינות, הרי הם יורשים תרתי גיהנם, ואדרבא יוצא שכרם בהפסדם. כי הלא זה שמם 'סליחות' ולא 'צעקות'. [עבודת הקודש במו"ב אות רמד]. והחי יתן אל לבו בעת אמירת הוידוי והסליחות, לפשפש במעשיו ולחזור בתשובה שלימה ולהוסיף מצות ומעשים טובים, בהתקרבו ליום הדין שאז שוקלים זכיותיו ועוונותיו של כל אדם. וכבר אמרו דורשי רשומות 'אני לדודי ודודי לי' ראשי תיבות 'אלול', וסופי תיבות בגימטריא ארבעים, כי בימי אלול ובעשרת ימי תשובה שהם ארבעים יום, התשובה מקובלת ביותר שהם ימי רחמים. ועוד סמכו על הכתוב ומל ה' אלהיך 'את לבבך ואת לבב' זרעך, ראשי תיבות אלול, ושמכאן סמך למה שנהגו להשכים לומר סליחות בכל חודש אלול. [ילקוט יוסף מועדים עמוד יג. חזון עובדיה ימים נוראים עמוד כ, כה]".

1. נפילת אפים בסליחות כשיש חתן.
   1. **לא יאמרו תחנון**.
      1. קצה המטה (סי' תר"ב ס"ק כ"ב) – "מיהו כשיש חתן בביהכ"נ ודאי פשיטא דא"צ לומר נפ"א כיון דמטעם שמחה אין נופלין ע"פ".
      2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' ה') – "סדר נפילת אפים שבסוף סדר הסליחות, אין אומרים אותו כשיש חתן".
      3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ט) – "אכן אם יש שם חתן בודאי שלא יאמרו תחנון".

הגריש"א זצ"ל (שמחת המועדים עמ' י"ב) – "אבל ראיתי שאצל מרן הגרי"ש אלישיב לא אמרו תחנון בסליחות כשהיה חתן".

* + 1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (קיצור הלכות מועדים דיני סליחות סעיף י"ז) – "נמצא שם חתן אין אומרים בכל אופן".
    2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ב') – "דכשיש חתן בשעת אמירת הסליחות אין אומרים תחנון".
  1. **אומרים תחנון**.
     1. שבט הלוי (ח"ד סי' נ"ד אות ה') - לשונו מובא לקמן.
     2. רבבות אפרים (ח"ח סי' רל"ד אות ב') - לשונו מובא לקמן.
  2. **תלוי אם הוא חודש אלול או עשרת ימי תשובה**.
     1. תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' ריש טור ג') - לשונו מובא לקמן.
  3. **כשאין אומרים תחנון בסליחות: יקצרו הסליחות ויאמרו עד אב הרחמים והסליחות**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (אשי ישראל פרק כ"ה הע' ק"ט, הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' ה') - לשונם מובא לקמן.
     2. הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') - לשונו מובא לקמן.
     3. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') - לשונו מובא לקמן.
     4. תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') - לשונו מובא לקמן.
     5. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') - לשונו מובא לקמן.
     6. אשי ישראל (פרק כ"ה סעי' כ"ט) - לשונו מובא לקמן.

1. נפילת אפים בסליחות כשיש בעל ברית או סנדק.
   1. **אחר עלות השחר לא יאמרו תחנון**.
      1. נוהג כצאן יוסף (ימי הסליחות אות י"ד) – "בכל ימי הסליחות מתפללין כמו בכל השנה. והוא הדין אם יש מילה אין אומרים תחנון, אבל תחנון שאומרים אחר הסליחות קודם אור היום אין מבטלין, דאין מלין בלילה, דכתיב ביום השמיני ימול, וכתיב בעצם היום הזה נמול אברהם וגו'. ואם נמשכו באמירת הסליחות עד שהאיר היום קודם שהגיעו לתחנון, אם אבי הבן או הסנדק בבית הכנסת אין אומרים אותו".
      2. מועד לכל חי (סי' י"א אות כ"ד) – "בליל שמירה אומרים בסליחות תחנונים דאין מילה בלילה, (נוהג כצאן יוסף דף ע' ע"ב אות ט"ו), ואם אחרו לומר סליחות וכשבאו לומר תחנונים האיר היום לא יאמרו שם".
      3. מחזה אברהם (ח"א סי' קנ"ד) – "ארחות חיים ... שהביא מפ"ת ... ויש להעיר מירושלמי ...".
      4. בצל החכמה (ח"ד סימן קמ"ו) – "העולה להלכה: א) כשיש מילה בימי הסליחות לא יאמרו תחנון בסליחות ועכ"פ כשהוא כבר אחר עמוה"ש (אות א' ד' ה' ז'), ומ"מ המורה לומר תחנון אפי' אחר נץ החמה לא משתבש (אות ב' ג' ז'). - ב) לא יכלו למול שחרית והכל מוכן למולו אחר תפלת מנחה, אין לומר תחנון לא בשחרית ולא במנחה. ואם הוא בימי הסליחות גם בסליחות לא יאמרו כהנ"ל בסמוך אות א' (אות ו'). - ג) במנין המתפלל אחר שכבר מלו התינוק, ראוי לומר תחנון אפי' באותו ביהכנ"ס. ומ"מ אם נהגו שלא לומר יש מקום ליישב מנהגם (אות ו')".
      5. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור א') – "דכשאומרים סליחות לאחר עלות השחר במקום הברית או כשיש שם בעל ברית אין אומרים תחנון בסיום הסליחות, שהרי מעלות השחר אם עשו את הברית יצאו ידי חובה".
      6. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (קיצור הלכות מועדים דיני סליחות סעיף י"ז, הע' כ"ט) – "בסוף הסליחות אומרים תחנון ... אם יהיה ברית באותו מקום או שאבי הילד או הסנדק או המוהל מתפללים שם אין אומרים תחנון בסליחות אם כבר עלה עמוד השחר, אך לפני עמוד השחר אומרים. [במנהגים דבי רב מהר"ם רוטנברג עמ' ד' כתב לומר בסליחות, ולא חילק בין גמרו לפני או אחרי עמוד השחר, ומדברי פתחי תשובה בסימן תקפ"א נראה שאם הוא לאחר עמוד השחר אין לומר, ובאלף המגן ס"ק ל"ח בהגהה ובקצה המטה סימן תר"ב ס"ק כ"ב (ובחדש כ"ח) נסתפקו בזה. והכרעתי לחלק בין לפני ובין לאחר עמוד השחר, וכ"כ נוהג כצאן יוסף ימי הסליחות אות י"ד ומועד לכל חי סימן י"א סעיף כ"ד]".
      7. עמק התשובה (ח"ו סי' קפ"ז) – "אם נמשך אמירת הסליחות על היום, ויש שם ברית מילה, והסנדק ובעל ברית בבית הכנסת, אם יש לומר תחנון ... ולא יאמרו תחנון".
      8. אוצר הברית (ח"א פרק ג' סי' י' ס"ק י') – "וע"ע בשו"ת מחזה אברהם סי' קנ"ד שכתב בשם ספר ארחות חיים סי' תקפ"א שדנו באופן שבעל הברית או הסנדק מתפללין בעלות השחר קודם נץ החמה שאין זה זמן מילה לכתחילה אם אומרים תחנון ומסיק שם דא"צ".
   2. **התחילו לומר סליחות קודם עלות השחר, אומרים נפילת אפים, אבל אם התחילו אחר עלות השחר, אין אומרים**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (אשי ישראל פרק כ"ה הע' ק"ז) – "שלמעשה יש לנהוג כדעת הפ"ת, ולא מבעיא אם אומרים סליחות אחרי נץ החמה, אלא אפי' קודם נץ החמה, אם התחילו את הסליחות אחרי עלוה"ש אין אומרים תחנון".

הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' ה') – "אבל בשיש בעלי ברית, כל שהתחילו לומר סליחות קודם עלות השחר, אומרים נפילת אפים, אבל אם התחילו אחר עלות השחר, אין אומרים. וכמו כן מקצרים הסליחות מפני החתן ובעלי הברית ומסיימים ב'כי לד' אלקינו הרחמים והסליחות'".

* 1. **יאמר תחנון אא"כ שהוא אחר הנץ**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות י"ט) – "אם אומרים סליחות אחר עלות השחר קודם נץ החמה, ועתיד להיות שם בעל ברית, או שאחד מבעלי הברית שם, אומרים תחנון בסליחות, מאחר ונחשב שלא הגיע זמן המילה, כיון שמדרבנן לכתחילה אסור למול קודם נץ החמה".

הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ב') – "דכשיש בעל ברית בסליחות דקודם נץ החמה אומרים תחנון, ולאחר נץ החמה אין אומרים תחנון".

הגריש"א זצ"ל (שמחת המועדים עמ' י"ב) – "אבל כשהיה בעל ברית ראיתי שאע"פ שעד שנת תשנ"א לא אמרו תחנון אבל מאז כל שנה שנוכחתי [עד תש"ס בערך] כן אמרו, ושאלתי מרן זצ"ל על זה וענה לי דהיות שאצלו תמיד גומרים סליחות לפני הנץ החמה זה נק' שעוד לא הגיע זמן המצוה של הברית ולכן י"ל תחנון אע"פ שמדאורייתא כבר מעלות השחר נק' זמן מילה [ע' ס' מקראי קדש שמביא שהפתחי תשובה מסתפק בזה]".

* + 1. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ב') – "וכשיש בעל ברית אם אומרים הסליחות לאחר נץ החמה אין אומרים תחנון".
  1. **יאמר תחנון אפילו אחר נץ**.
     1. אלף המגן (על המטה אפרים ס"ק ל"ח בהערה) – "נסתפקתי כשיש מילה בביהכ"נ אם יש נפ"א בסליחות. והא וודאי כשגומרין הסליחות קרוב לאור היום בודאי יש נפ"א. (משום דקודם אור היום בל"ז אין אומרים נפ"א כדלקמן בסעיף יט) אבל כשגומרין לאחר שהאיר היום מה דינו. ואפשר דדמי לער"ה שבתפלה אין נופלין ע"פ ובסליחות נופלין ע"פ אף שגמרו לאחר שהאיר היום כדלקמן סוף סעי' ל"ו שו"מ שד"ז במחלוקות שנו שהפ"ת כ' שלא לומר והגרי"ש בסי' תר"ב כ' דאף הסנדק יאמר בסליחות תחנון ונ"א. וכן מסתבר".
     2. קצה המטה (סי' תר"ב ס"ק כ"ב).
     3. עי' לבושי מרדכי (מהדורה רביעאי סי' רכ"ו אות ג') – "ולענין נפילת אפים בסליחות ביום המילה. בהלכה זו כמעט אי אפשר לדון בעיקרה, יען כי ידוע דמקור הלכה רק באותו מנין ותפלה אין נפילת אפים, ובתפלת מנחה בבית התינוק ג"כ מזדנזין האחרונים, והא תפלת הסליחות לא שייך לומר דהוה המילה באותו מנין ותפלה, דתפלת סליחות לחוד ותפלת שחרית לחוד. אף בזמן הזה שאין נפילת אפים אפי' אם רק באותו מקום ישנה המילה, אפשר דלא מחלקים ג"כ לענין זה, על כן אין דבר ברור לענ"ד".
     4. שבט הלוי (ח"ד סי' נ"ד אות ה') – "במשך אמירת הסליחות על היום, ויש שם ברית מילה, והסנדק ובעל ברית בביהכנ"ס, אם יש לומר תחנון (נפילת אפיים) ואולי יש לדמות לער"ה שאין אומרים תחנון בתפלה, אבל בסליחות אומרים. לדידי פשוט דאומרים תחנון בהשכמה, דנפילת אפים של סליחות הוא חלק מנוסח סליחות המקובל ואינו מתבטל בשום פנים גם אם יש שם חתן או סנדק ובעל ברית".
     5. רבבות אפרים (ח"ח סי' רל"ד אות ב') – "אם בעת אמירת הסליחות יש חתן בשבעת ימי המשתה, או בעל ברית, אז אין לדלג על אמירת תחנון בסוף הסליחות אלא יש לאומרו, כך פסקתי, לפני ל' שנה, וכעת הדפסתי את זה כי ראיתי בשו"ת שבט הלוי ח"ד סימן נ"ד אות ה' דדן ג"כ בזה".
  2. **תלוי אם הוא חודש אלול או עשרת ימי תשובה**.
     1. תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' ריש טור ג') – "דבסליחות של חודש אלול לפני ר"ה כשיש חתן או בעל ברית אין אומרים תחנון, אולם בסליחות של עשרת ימי תשובה יש לומר תחנון ואין מקצרין הסליחות".

עי' תשובות והנהגות (ח"ה סי' קע"ג אות ב') – "ולמעשה בעשרת ימי תשובה שהסליחות חשובים ביותר וכמבואר ברמב"ם פ"ג דתשובה (ה"ד) אין להקל ולפטור לפני התפלה, מפני שתחנון דסליחות חשוב מאוד בימים אלו, ולפני ר"ה דקיל תלוי במנהג, ואין לנו בזה הכרעה, וינהגו כפי החלטת המתפללין או הרב שמה".

* 1. מראי מקומות.
     1. פתחי תשובה (ריש סי' תקפ"א), הו"ד בארחות חיים (ריש סי' תקפ"א) – "מעשה בבהכנ"ס שהיו עמנו בעת סליחות בעל ברית וסנדק, וכשהגיע לתחנון רצו להפסיק את העם, והצצתי בחלון וראיתי שהוא אחר עמוד השחר ועדיין רחוק לנץ החמה, ואמרתי בחפזי דיש לומר תחנון, כיון דלכתחילה מצותה עם הנץ החמה כמ"ש בגמרא מגילה ובי"ד (סי' רסב), א"כ עדיין לא הגיע זמן מצותה, וכה"ג לקמן (סעיף ג) בערב ר"ה שאין נופלין על פניהם ובסליחות נופלים, ואעפ"כ הדבר בשיקול אצלי כיון דמן התורה הגיע זמנה מעמוד השחר רק מדרבנן צריך להמתין עד הנץ".
     2. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"ב פרק ב' אות י"ד ) – "דכשיש ברית בבית הכנסת ביום זה, או שאחד מבעלי הברית מתפלל במנין זה, אומרים רק עד אב הרחמים והסליחות [ועוד חזון למועד להאריך בענין הא שנוהגים לקצר הסליחות כשיש חתן ובעל ברית, ודעות המפקפקים על מנהג זה], אבל ווידוי שבסליחות מבואר בשו"ע (סימן קל"א סעיף ה') דיאמרו".
     3. פסקי תשובות (סי' תקפ"א אות ד') – "ואם יש בעל ברית, סנדק או מוהל אזי אם עדיין לפני עלוה"ש אומרים וידוי ונפילת אפיים, ואם עלה השחר ועדיין קודם נץ החמה נחלקו הפוסקים בדבר, ואם כבר הנץ החמה אין אומרים וידוי ונפילת אפיים, ויש אומרים שתמיד יש לומר וידוי ונפילת אפיים בסליחות שהוא חלק מנוסח הסליחות המקובל ואינו מתבטל בשום פנים גם כשיש חתן או בעלי ברית, וכשם שבערב ר"ה אין אומרים תחנון בתפלה אבל בסליחות אומרים".
     4. אשי ישראל (פרק כ"ה סעי' כ"ט) – "בימי הרחמים והסליחות שאומרים בסיום הסליחות תחנון, אם יש מילה באותו בית-הכנסת או שמתפלל עמהם אחד מבעלי הברית אם סיימו את הסליחות אחר נץ החמה יש שכתבו שלא אומרים בו תחנון, אך אם נמצא שם חתן בכל אופן לא יאמרו תחנון בסליחות ובסליחות יקצרו ויאמרו עד הרחמים והסליחות (כדלעיל סעיף כח), וכן יאמרו אבינו מלכנו (כשחל בעשרת ימי תשובה), ואף החתן, או בעלי הברית יש להם לומר את הסליחות בימים אלו".
  2. **כשאין אומרים תחנון בסליחות, יקצרו הסליחות ויאמרו עד הרחמים והסליחות**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (אשי ישראל פרק כ"ה הע' ק"ט, הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' ה' [לשונו מובא לעיל]) – "כשאין אומרים תחנון כשיש חתן או בעל ברית בסליחות, דיקצרו הסליחות ויאמרו עד אב הרחמים והסליחות".
     2. הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') – "דכשאין אומרים תחנון בסליחות כנ"ל יקצרו הסליחות ויאמרו עד אב הרחמים והסליחות".
     3. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') – "דכשאין אומרים תחנון בסליחות כנ"ל יקצרו הסליחות ויאמרו עד אב הרחמים והסליחות".
     4. תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') – "דכשאין אומרים תחנון בסליחות כנ"ל יקצרו הסליחות ויאמרו עד אב הרחמים והסליחות".
     5. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ' טור ג') – "דכשאין אומרים תחנון בסליחות כנ"ל יקצרו הסליחות ויאמרו עד אב הרחמים והסליחות".
     6. אשי ישראל (פרק כ"ה סעי' כ"ט) - לשונו מובא לעיל.

1. ערב ראש השנה: להתענות - סעיף ב'.
   1. "**ורבים נוהגים לאכול בערב ראש השנה קודם עלות השחר משום חוקות העכו"ם**" – רמ"א (סעי' ב').
      1. עי' יו"ד סי' קע"ח, לשיטות ומראי מקומות.
   2. **עד איזה זמן: עד מנחה גדולה או עד חצות**.
      1. עד חצות.
         1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ד' סעי' ה') – "ואצלינו נוהגין להתענות עד חצות, ויש שלא נהגו להתענות כלל".
      2. עד מנחה.
         1. ח"א (כלל קל"ב סעי' י') – "אבל תענית של עשרת ימי תשובה אפי' ערב ראש השנה, אין צריך להתענות רק עד פלג מנחה אחרונה שהוא שעה ורביע קודם צאת הכוכבים. ויתפלל מנחה תחלה".
         2. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סעי' י"ד) – "בערב ראש-השנה נהגו כולם להתענות עד אחר מנחה שאז טועמין איזה דבר שלא ליכנס ליום-טוב כשהוא מעונה".
      3. מראי מקומות – הליכות שלמה (ר"ה פרק א' הע' ל"ה, לשונו מובא לקמן), פסקי תשובות (אות כ').
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות כ"ז) – "ועיקר המנהג לצום זה עד חצות, ואם מתפלל מנחה מאוחר יכול לאכול קודם מנחה. ובכל אופן בזמנינו שהדורות חלושים לא נהגו כולם להתענות בערב ראש השנה, ומי שחלש אינו מתענה. ואף המתענה בסעודת מצוה ובסיום מסכת יכול לאכול".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות כ"ח) – "מי שבדעתו לאכול לפני תפילת מנחה, מחמת שאינו מוצא מנין למנחה גדולה וכדו', ראוי שיתנה מראש שיוכל לעשות כן, כי המנהג פשוט להתענות עד אחרי תפילת מנחה".

* 1. **האם צריך לקבל התענית מבערב**.
     1. מיקל, אין צריך לקבל התענית.
        1. ח"א (כלל קל"ב סעי' ב') – "הרגיל להתענות בעשרת ימי תשובה או ביום ראשון דסליחות וערב ראש השנה, אין צריך לקבלם, שמקובלים ועומדים מכח מנהגם".
        2. מ"ב (ס"ק ט"ז) – "וא"צ קבלה ולא השלמה אפי' אין מתענה עשי"ת".
     2. מראי מקומות – הליכות שלמה (ר"ה פרק א' הע' ל"ה, לשונו מובא לקמן).
        1. הגריש"א זצ"ל (שערי הוראה ח"ח עמ' ק"ז) – "בתענית ערב ראש השנה דכתב המ"ב (סי' תקפ"א ס"ק ט"ז) דאין צריך לקבל התענית מבערב, כיון שהוא כמו תענית ציבור, אמר ע"ז רבינו (שליט"א) [זצ"ל] דכוין דבזמנינו ישנם רבים שאינם מתענים תענית זו, לכן צריך קבלה מבעוד יום. וכן תענית חתן מטעם זה".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג סוף אות כ"ז) – "כמו כן, מאחר וכאמור אין תענית זו נחלת הכלל, הרי שיש לקבל את התענית במנחה של ערב התענית. ויש לו לקבל את התענית מאתמול, אף שהיה אתמול שבת. אכן מי שרגיל להתענות מדי שנה, אינו צריך קבלה".

* 1. **מקצת חולי**.
     1. מיקל.
        1. מג"א (ס"ק י"ב) – "שיש להקל בתעניו' אלו במקום שיש מקצת חולי וא"צ התרה עיין סימן תרפ"ו".
        2. א"ר (ס"ק כ') – "יש להקל בתעניתים אלו במקום שיש מקצת חולי וא"צ התרה, אם לא שמתענה יותר ממה שנהגו הצבור, מג"א [כאן ס"ק יב]".
        3. מחצית השקל (ס"ק י"ב) – "ולכן יש להקל במקצת חולי ואין צריך התרה, **דאדעתא דהכי לא נהגו**, והוא לא קיבל על עצמו כי אם אדעתא דמנהגא".
        4. ערה"ש (סעי' י"א) – "ודע שיש להקל בתעניתים אלו במקום מקצת חולי וא"צ התרה [מג"א סקי"ב] **דסתמא דמנהגא הכי הוא** דכשיהא מקצת חולי לא יתענה".
        5. מ"ב (ס"ק י"ט) – "כתב המ"א במקום שיש מקצת חולי יש להקל בכל אלו התעניתים וא"צ התרה אם לא מי שמתענה יותר ממה שנהגו הצבור והש"ך ביו"ד סימן רי"ד כתב דמחמת שאינו בריא לעולם צריך התרה [ח"א]".
     2. **האם צריך התרה**.
        1. מיקל, אין צריך התרה – מג"א (ס"ק י"ב, לשונו מובא לעיל), א"ר (ס"ק כ', לשונו מובא לעיל), דגול מרבבה (על מג"א ס"ק י"ב, "ואין צריך התרה. עיין ביו"ד סימן רי"ד סעיף (י"א) [א] ובש"ך שם ס"ק ב', שם כתבתי לקיים דברי המג"א כאן"), מחצית השקל (ס"ק י"ב, לשונו מובא לעיל), לבושי שרד (על מג"א ס"ק י"ב), ערה"ש (סעי' י"א, לשונו מובא לעיל).
        2. מראי מקומות.
           1. ח"א (כלל קל"ח סעי' כ"ח) – "והוא הדין מי שיש לו מקצת חולי, אם לא קבל במנחה אלא על דעת מנהגא, אין צריך התרה. אבל אם מתענה יותר ממה שהצבור מתענין, צריך התרה (סימן תקפ"א מ"א ס"ק י"ב). אבל הש"ך כתב ביו"ד סימן רי"ד סק"ב, דמחמת שאינו בריא, לעולם צריך התרה".
           2. מהר"ם בנעט (על מג"א ס"ק י"ב) – "שמעתי מהרב המנוח מו"ה יוסף דרעדן, שנעלם ממנו דברי הש"ך ביור"ד סי' ריד ס"ק ב שפסק דבכהאי גוונא בעי התרה ע"כ. ועיין סימן תקסח ס"ב סק"ט במג"א, ועיין בפרי חדש בס"ס תצב, ובספר דגול מרבבה ביור"ד מיישב דברי המג"א, ועיין בהגהת הרא"ש בפרק מקום שנהגו".
           3. מ"ב (ס"ק י"ט [לשונו מובא לעיל], שעה"צ ס"ק ל"ו) – "ואפשר דאם אינו מוצא מי שיתירנו יש להקל במקום הדוחק, כי האליה רבה ודרך החיים העתיקו דברי המגן אברהם, וגם הדגול מרבבה ביורה דעה סימן רי"ד מקיים דברי המגן אברהם".
           4. ילקוט יוסף (סעי' ד') – "מי שנהג להתענות בערב ראש השנה, ורוצה לבטל מנהגו לגמרי מטעמי בריאות וכדומה, צריך לעשות התרה על מנהגו הקודם, ואם אינו מבטל מנהגו לגמרי, אלא רק לאותה שנה בלבד, אינו צריך לעשות התרה כלל".
  2. **נשים**.
     1. מ"ב (ס"ק ט"ז) – "ואפילו התינוקות מתענין [מ"א בשם מהרי"ל] והתינוקות ל"ד אלא ר"ל נערים שהגיעו לי"ג לזכר וי"ב שנים לנקבה מתענין".
     2. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י' אות ג', עמ' צ"ז) – "עי' במ"ב ... ולכאורה משמע מזה דגם נשים צריכות להתענות, אמנם למעשה מנהגינו שאין הנשים מתענות".
  3. מראי מקומות – Halachically Speaking (שנה י"ד מספר ט'), סוכת חיים ( ).
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' הע' ל"ה) – "רבנו היה מזרז לקיים המנהג הנזכר בשו"ע, ולהתענות - עד חצות היום או עד אחר תפלת מנחה גדולה - בערב ראש השנה (ובשנים קודמות נהג רבנו להתענות גם בא' דסליחות. ועיין מ"ב סי' תקפ"א סקט"ו). **והיה תמה על אלה שביכלתם להתענות ואינם מתענים, שהרי הלכה מפורשת היא בשו"ע** (סי תקפ"א ס"ב). ועיי"ש במ"ב סקט"ז דא"צ השלמה ולא קבלה [ועיין שו"ת שאילת יעב"ץ ח"ב סי' קמ"ז דמיד בחצות היום רשאי לאכול, אבל ביסוד ושורש העבודה (שער המים פ"ה) נראה שנהגו להתענות עד בי וג' שעות אחר חצות]".

1. ערב ראש השנה: אין נופלים על פניהם, ואין תוקעין - סעיף ג'.
   1. **נפילת אפים בסליחות דערב ר"ה כשהתחילו באמירתם לאחר עלות השחר**.
      1. אין להם לומר תחנון בסיום הסליחות.
         1. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט טור ב') – "דהמתחילים באמירת סליחות בערב ר"ה לאחר עלות השחר אין להם לומר תחנון בסיום הסליחות".
         2. הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט טור ב') – "דהמתחילים באמירת סליחות בערב ר"ה לאחר עלות השחר אין להם לומר תחנון בסיום הסליחות".
         3. הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט טור ב') – "דהמתחילים באמירת סליחות בערב ר"ה לאחר עלות השחר אין להם לומר תחנון בסיום הסליחות".
         4. תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט טור ב') – "דהמתחילים באמירת סליחות בערב ר"ה לאחר עלות השחר אין להם לומר תחנון בסיום הסליחות".
         5. הל' חג בחג (ימים נוראים פרק ד' סעי' ה', הע' י"ג) – "אבל אם התחילו לומר סליחות ביום אין נופלין על פניהם".
      2. נוהגים לומר תחנון בסוף הסליחות.
         1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט סוף טור ב') – "דהמתחילים לומר סליחות בערב ר"ה אחר עלות השחר נוהגים לומר תחנון בסוף הסליחות".
      3. מראי מקומות.
         1. עמק התשובה (ח"ו סי' קפ"ז) – "הנה בעיקר הטעם שכ' המג"א סי' תקפ"א ס"ק י"ג דבסדר הסליחות נופלים על פניהם אף שנמשך על היום, משום דרוב פעמים רגילין לסיים קודם עמוד השחר, לכאו' קשה מאי שייך בזה רוב דהא תלוי בזמן, אם הוא בזמן שראוי לומר נפילת אפים יאמרנו, ואם הוא בזמן שאין ראוי לומר נפילת אפים דהיינו ביום לא יאמרנו, ונראה הסבר הדבר דר"ל כיון דכל שנה ושנה הוי ערב ר"ה ביום יו"ט שאין ראוי לומר נפילת אפים ובלילה ראוי לומר נפילת אפים, וכיון דסדר הסליחות יכול לאומרה בין בלילה ובין ביום, א"כ מן הראוי לעיין אם יתקנו בכלל בסדר סליחות של ערב ר"ה נפילת אפים, כיון דאפשר שיאמרנו ביום ואז אין הזמן ראוי לנפילת אפים, ע"ז ביארו דכיון דעפ"י הרוב מסיימים בלילה משו"ה ראוי לנכון לתקנו בסדר הסליחות, כיון שתקנוה לא פליג בי' אף שאירע שפעם אחת הומשך על היום דכן הוא סדר הסליחות, ול"ש לומר דבשנה זו יאמר נפילת אפים ובשנה אחרת שלא נשתנה הזמן כלל ע"י מעשה לא יאמרנו ... ועפי"ז יתיישב ג"כ על נכון, דלכאורה לפי סברת המג"א דאזלינן בתר רוב פעמים, א"כ בזמנינו זה דרוב פעמים מסיימין אחר עמוד השחר לא מועיל סברא זו, אכן לפי מה שהעלינו דהכוונה היא על עיקר תיקון וסידור הסליחות שתיקנו לומר נפילת אפים גם בערב ר"ה בסדר הסליחות יהיה באיזה זמן שיהיה אפי' ביום. [ואז תיקנו כן משום דרוב פעמים היו מסיימים בלילה וכמש"נ]. אם כן אף שבזמנינו מסיימים תמיד ביום, שוב לא נשתנה הדין הואיל ומעיקרא נתקן אף אם יהיה יום יאמרו נפילת אפים וד"ל".
         2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' מ"ט טור ג') – "דבסליחות של ערב ראש השנה אם מתחילים לומר סליחות לאחר עלות השחר לכאורה אין לומר תחנון בסיום הסליחות, אולם מנהג הישיבות לומר תחנון בסליחות של ערב ר"ה אף כשמתחילים לומר סליחות לאחר עלות השחר".
2. מסתפרין ערב ראש השנה - סעיף ד'.
   1. **מקור**.
      1. מחבר (סעי' ד') – "מכבסין ומסתפרין בערב ר"ה".
      2. לבוש (סעי' ד') – "**ומצוה** לרחוץ ולהסתפר וללבוש לבנים בערב ראש השנה".
   2. **הטעם: להראות שאנו בטוחין בחסדו ית' שיוציא לצדק משפטינו**.
      1. ט"ז (ס"ק ה') – "מכבסין ומסתפרין. הטעם בטור להראו' שאנו בטוחים בו ית' שיוציא לצדק משפטינו".
      2. ח"א (כלל קל"ח סעי' ז') – "מכבסין ומסתפרין בערב ראש השנה, לכבוד יום טוב. ולובשין בגדי שבת בראש השנה, להראות שאנו בטוחים בחסד עליון שיוציא לאור משפטנו אחר התשובה".
      3. מטה אפרים (סעי' ג') – "מכבסין ומסתפרין בער"ה להראות שאנו בטוחים בהש"י שעושה לנו ניסים ויצדיק אותנו במשפט".
      4. מ"ב (ס"ק כ"ה) – "מכבסין ומסתפרין בער"ה. להראות שאנו בטוחין בחסדו ית' שיוציא לצדק משפטינו".
      5. כה"ח (ס"ק ע"ט).
   3. **ה"ה מחתכין צפרנם ערב ר"ה** – א"ר (ס"ק ל"ו), כה"ח (ס"ק פ"א).
      1. מצד חציצה, לגבי טבילה ערב ר"ה - עי' יו"ד ריש סי' קצ"ח, לשיטות ומראי מקומות.
   4. **מי שיש לו שתי אפשריות או לגלח לפני ראש השנה או לגלח לפני סוכות איזה מהן עדיף**.
      1. לפני סוכות עדיף.
         1. אבן ישראל (על מ"ב אות ה', ח"ט סי' ס"ג סי' תקפ"א סעי' ד' [עמ' קי"ד]) – "והנה בערב הרגל של חג הסוכות איכא מצוה להסתפר, וכאן בער"ה הוא רק מנהג, וכיון דכל זה הוא רק כדי להראות, ואם כשיסתפר ער"ה כבר לא יסתפר בערב חג הסוכות, בודאי יותר טוב להסתפר ערב חג הסוכות מפני כבוד הרגל, ולא לפני ר"ה דהוא רק מנהג, רק אם הוא מסתפר בב' הזמנים האלו, היינו גם בערב סוכות".
      2. לפני ר"ה עדיף.
         1. עי' מטה אפרים (סי' תרכ"ה סעי' י"א) – "מי שלא גילח ראשו קודם ר"ה ויש לו שערות הראוים לגלח חייב לגלח עצמו בערב הרגל שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול ומותר להסתפר כל היום כמו בע"ש ...".
         2. ילקוט יוסף (סוכות עמ' ק"כ).

* 1. **ערב ראש השנה חל ביום א': מתי להסתפר**.
     1. ביום א', ערב ר"ה.
        1. שד"ח (פאת השדה מערכת בין המצרים סי' א' אות ז' ד"ה אך) – "מתא דירושלים ... אמר המחבר יש לפקפק בטעם זה שאם יש לחוש לגנאי זה אם כן כשחייבו חכמים להסתפר בערב הרגל כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול היה להם לצוות שאם יהיה ערב הרגל ביום ראשון (**ערב ראש השנה** ערב סוכות ערב שבועות) חייב אדם להקדים להסתפר בערב שבת שלפניו כי באלו אמרו זריזין מקדמין כדי שלא יהיו מנוולים כלם בשבת ומגולחים ביום חג של העכומ"ז ועם שיש לחלק דשאני ל"ג שאם לא יהא הדין נותן להסתפר בערב שבת בהכרח יהיו כל ישראל מנוולים בשבת ומגולחים ביום ראשון מה שאין כן בערב יום טוב שחל ביום ראשון אינו מוכרח שיהיו כל ישראל מנוולים בשבת דמי מעכב בידם מלהסתפר קודם השבת ובאמת כמה וכמה בני אדם מסתפרין בשבוע שלפני יום טוב אך אם יום או יומים לפני השבת ולכן אין בזה חשש גנאי כיון שאין כולם מנוולים בשבת ומגולחים ביום ראשון ולכן לא הוצרכו לתקן לגלח בערב שבת הסמוך לרגל כן היה אפשר לדחות אבל באמת אין נראה לחלק כן דאין סברא לומר דהגנאי הוא דוקא באם יהיו כלם מנוולים דאם איתא דחשיב גנאי אין חילוק בין כשהם כל ישראל לכשאינם כולם".
        2. הגרמ"א פריינד זצ"ל ([גאב"ד הבד"ץ] משה רעיא מהימנא י"א עמ' קצ"ב, עטרת יהושע זמירות ליו"ט עמ' רס"ד צדיק מה פעל אות קע"ז) – "פעם, בשנה שחל בה ראש השנה בימים שני ושלישי, הסתפר רבינו שערות ראשו לכבוד החג, כבר בערב שבת. ברם, ביום ראשון, ערב ראש השנה, אחר אמירת הסליחות ותפלת שחרית, פנה רבינו אל המשמש שהיה רגיל לגלחו, וביקשו לסור לביתו לגלחו שנית, באמרו: 'נמלכתי כי לא טוב עשיתי להתגלח בערב שבת. שהרי בשלחן ערוך נפסק (אורח חיים סימן תקפא, סעיף ד): 'מסתפרין בערב ראש השנה', ולא בערב שבת שלפניו. ולכן מבקש אני להסתפר עתה שנית'. לשאלת המשמש, הלא עדיין לא צמחו השערות מאומה שיוכל לגלחם שוב, השיב רבינו, שיעביר את מכונת הגילוח ('שער מאשין') על ראשו אנה ואנה, ובכך יצא ידי חובת הגילוח בערב החג...".
        3. נטעי גבריאל (ר"ה פרק כ' סעי' ג', הע' ו') – "יגלח עצמו בער"ה אפילו כשחל ער"ה ביום א' יגלח בער"ה ולא בער"ש [כנלע"ד שהרי מבואר בטור הטעם להראות שאנו בטוחין שיצאו זכאין בדין לכן יש לעשות כן בער"ה ודו"ק]".
     2. ביום ו', ערב שבת קודש.
        1. אגרתא דחדוותא (חכ"ג עמ' ק"ג אות ד') – "כמדומה דבהאי שתא שערב ר"ה ביום ראשון, יש להסתפר מע"ש, אף דמבואר בטור סוס"י תקפ"א שמסתפרין בער"ה, והוא עפ"י המדרש [ילקוט שמעוני רמז תתכ"ה] בקרא [דברים ד ז] 'כי מי גוי גדול וגו'. ר' חנינא ור' יהושע אומרין איזו אומה כאומה זו שיודעת אופי' של אלקי' וכו' והקב"ה יעשה להם נס לפיכך נוהגין לספר ולכבס בערב ראש השנה, וכו', נראה כיון שהוי חיסרון בכבודה של שבת להסתפר ביום ראשון אחר השבת, סגי בהא דלא הי' מסתפר בע"ש אי לאו דהוי סמוך לר"ה, ובזה מתקיים המנהג כאילו הי' מסתפר בער"ה, וברור".
     3. דעת הגרח"ק זצ"ל.
        1. הגרח"ק זצ"ל (לענין הלכה פר' כי תבא תשע"ח) – "שאלו את מרן הגר"ח קניבסקי שליט"א [זצ"ל] (יום ב' פ' כי תבוא תשע"ח ונ"מ גם לשנת תשע"ט שראש השנה חל בליל ב') אודות תספורת לפני ראש השנה האם עדיף להסתפר לפני שבת שאז זה כבוד שבת וגם כבוד ראש השנה, או דילמא עדיף להסתפר ביום א' ערב ראש השנה כיון דלהתספר בערב שבת אינו ניכר כ"כ שעושה כן לכבוד יום הדין אלא לכבוד שבת, ובערב ר"ה ניכר יותר שעושה לכבוד יום הדין (וכעין זה מצינו באלף המגן על המטה אפרים 'ואם חושש שמא יהא טרוד בערב ראש השנה שלא יהא פנאי לגלח אזי יגלח ביום שלפניו כמש"כ המחבר בס' תרכה לקמן'). והשיב מרן הגר"ח שליט"א [זצ"ל] בזה"ל 'זריזין מקדימין'. (מפי הנכד) דהיינו עדיף להסתפר לפני שבת".
           1. וז"ל המטה אפרים "מצוה מן המובחר לגלח בערב יו"ט בבוקר ולא יקדים לגלח ביום שלפניו אם לא שחושש שמא יהא טרוד בעיו"ט שלא ימצא פנאי לגלח מגלח ביום שלפניו".
        2. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קכ"ב תשובה רפ"ב) – "שאלה: (שם ס"ד) כשחל יום ראש השנה בשני בשבת, האם יש להקדים ולהסתפר כבר בער"ש שקודם ראש השנה [משום כבוד שבת]. תשובה: לא".
        3. הגרח"ק זצ"ל (קונ' עזרת אליעזר ימים הנוראים עמ' כ"ה) – "כשחל ראש השנה בימים שני שלישי, ואינו יכול להסתפר בערב ראש השנה, האם יכול להסתפר במוצאי שבת, או עדיף לפני שבת. תשובה: לפני שבת".

* 1. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות ז') – "האם נכון להסתפר שבוע לפני ר"ה כדי שלא יהיה טרוד בערב ר"ה, או אינו הגון, שבהלכה כתוב שיש להסתפר בערב ר"ה להראות שבטוחים בדין. תשובה: יש לעשות כמ"ש בשו"ע".

הגרח"ק זצ"ל (קונ' עזרת אליעזר ימים הנוראים עמ' כ"ד) – "שאלה: אדם שהסתפר באמצע חודש אלול, האם צריך בערב ראש השנה ללכת ולהסתפר אפילו משהו כדי להראות שבטוחים אנו ברחמי הקב"ה שנצא זכאים בדין או שלא צריך. תשובה: ראוי להסתפר".

* + 1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ד' סעי' ט') – "ובאמת שגם אם מסתפר יום או יומיים לפני ר"ה קיים ענין זה אך מן המובחר להסתפר ערב ר"ה, ובאמת שלעולם הוא יותר כבוד יו"ט כשמסתפר בערב יו"ט ממש ולא ביום הקודם".

1. ערב ראש השנה: שאר הנהגות שונות.
   1. **לטבול בערב ר"ה**.
      1. רמ"א (סעי' ד'), ערה"ש (סעי' י"ג) – "ויש נוהגין לטבול בערב ראש השנה משום קרי".
      2. לענין חציצות - עי' יו"ד ריש סי' קצ"ח, לשיטות ומראי מקומות.
      3. לענין חפיפה - עי' יו"ד ריש סי' קצ"ט, לשיטות ומראי מקומות.
      4. ***יביע אומר (מעין אומר ח"ז פרק א' סי'*** קס"ג) – "שאלה: בדבר המנהג שהולכים לטבול בערב ראש השנה, ולגבי נשים לא נשואות רבינו מורה שלא יטבלו. האם לומר להן שזה לא כדאי או אסור. תשובה: לומר אסור".
   2. **תשמיש המטה, וליל טבילה** - עי' סי' ר"מ, לשיטות ומראי מקומות.
      1. ***אג"מ (מסורת משה ח"ג אה"ע אות מ"ג, עמ' שי"ט) – "ולגבי טבילה בליל ר"ה, אמר רבינו שטוב שהאשה תמחול התשמיש בלב שלם, דהיינו לא באופן שמבקש ממנה ומפציר בה למחול, אבל לדינא אינו מחויב לבקש מחילתה ויכול לשמש, ורק שיטבול האיש למחרת בשחרית".***
      2. ***הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה נדה פרק י"ב סעי' כ"א, אוצרות הטהרה עמ' תתפ"ט תשובה י"א) – "שאלה: ליל טבילה שחל בר"ה, האם לדחות את הטבילה כשמפריע להם מפני קדושת היום. תשובה: אם שניהם מסכימים אפשר לדחות".***
      3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

May or should one push off a hefsek tahara after birth, so that tevila should not fall out one of the two nights of Rosh Hashana, or motzai Rosh Hashana? How about a regular Shabbos or Motzai Shabbos. (There is mechila gemura from both parties, the husband and the wife if it is halachically preferable.)

R' Y. Berkovits wrote: Being that it is correct to refrain from relations on Rosh Hashana unless it is ליל מקוה, therefore, if it is not נוגע for פרו ורבו, AND there is a מחילה גמורה on both sides, then they can push off going to the מקוה. However, we don't encourage a husband and wife to be מוחל. As for all other times: We strongly discourage pushing off ליל מקוה, in any circumstance, and especially when it is just a matter of inconvenience. See מ"ב סימן תקפא סקכ"ו.

* 1. **לילך בבית הקברות ערב ר"ה**.
     1. רמ"א (סעי' ד'), ערה"ש (סעי' י"ג) – "ויש מקומות נוהגין לילך על הקברות ולהרבות שם בתחנות, ונותנים צדקה לעניים".
     2. הגרח"ק זצ"ל (אלא פרק נ"ז אות ב') – "אינו הולך לבית הקברות בערב ראש השנה. ואמר שלא ראה אצל אבותיו לנהוג כן".
     3. דרך להתפלל שם [דורש על המתים] - עי' יו"ד סי' קע"ט סעי' י"ג, לשיטות ומראי מקומות.
     4. הנהגות שם - עי' יו"ד סי' שס"ח, לשיטות ומראי מקומות.
  2. **לשלוח מנות**.
     1. נוהגים לשלוח מנות לעניים.
        1. פרי חדש (על סעי' ד') – "ונוהג אני לשלוח מנות לעניים ערב ראש השנה כדכתיב [נחמיה ח, י] לכו אכלו משמנים ושתו ממתקים ושלחו מנות לאין נכון לו, וכתיב [שם שם יב] וילכו כל העם לאכול ולשתות ולשלוח מנות".
        2. כה"ח (ס"ק ק"א) – "פר"ח".
     2. החיוב רק כשחל ראש השנה בער"ש, ואין לו מה לאכול בשבת הואיל ולא הניח ערוב תבשילים.
        1. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ימים נוראים פרק ד' הע' מ' [עמ' מ'], אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות כ"ה) – "כתב הפר"ח שנוהג לשלוח מנות לעניים בערב ראש השנה לקיים מה שנא' בנחמיה 'ושלחו מנות לאין נכון לו', ואותו יום ראש השנה היה (סוס"י תקפא). מכל מקום הואיל ודרשינן בביצה דף טז ע"ב 'אין נכון לו' היינו למי שלא הניח עירוב תבשילין, אם כן אין לנו חיוב רק באופן זה, וכגון שחל ראש השנה בערב שבת, ואין לו מה לאכול בשבת הואיל ולא הניח ערוב תבשילים".

1. התרת נדרים.
   1. **מקור: התרת נדרים באלול**.
      1. ברכי יוסף (ס"ק כ"א), הו"ד בשע"ת (סוף ס"ק א'), קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סעי' ט"ז, לשונו מובא לקמן), מטה אפרים (אלף המטה סוף ס"ק א') – "יש נוהגים לעשות התרת נדרים באלול, והרמז 'לא יחל דברו ככל' סופי תיבות אלול. הרב שפתי כהן על התורה פרשת מטות".
   2. **הזמן**.
      1. ערב ראש השנה – של"ה (ריש מסכת יומא, "תנן במסכת נדרים (כג א, ושם ע"ב: חסורי מחסרא והכי קתני וכו'): הרוצה שלא יתקיימו נדריו של כל השנה, יעמוד בראש השנה ויאמר, כל הנדרים שאני עתיד לידור בזו השנה יהיו בטלים. וכתב הטור אורח חיים סימן תרי"ט, שמזה נתפשט המנהג לומר כל נדרי בערב יום כפורים (ופירשו ר"ת והרא"ש בנדרים שם) כי יום כפורים מקרי נמי ראש השנה (ראה יחזקאל מ, א), אבל זריזין מקדימין למצוה (פסחים ד א). וראוי להקדים קודם ראש השנה ממש לעשות שני ענינים. ענין אחד, שיתקן מה שקלקל, דהיינו התרה על העבר, או אם היה מחויב איזה נידוי, ינהג בעצמו שעה אחת נידוי, ואחר כך יבקש מהחכמים שיתירו לו. ענין שני, הוא מסירת מודעא אלהבא, שכל מה שיתקשר את עצמו מהיום, בשבועה או בחרם או בנידוי וכיוצא בזה, שהוא עתה מוסר מודעא ועוקר מעיקרו ומבטל. וכך הוא המנהג בארץ ישראל, מתאספין בערב ראש השנה בבתי מדרשות עדה קדושה מתלמידי חכמים ויראי שמים, ואם אין פנאי בערב ראש השנה מתאספין בין כסה לעשור. ועושין שני הענינים האלה, בזה האופן ובזה הנוסח, בזה אחר זה, עומד בפני העדה הקדושה, ואומר בזה הלשון: שמעו נא רבותי דיינים מומחים ..."), ח"א (כלל קל"ח סעי' ח', לשונו מובא לקמן), שע"ת (סוף ס"ק ג', "ובענין התרת נדרים שנוהגין לעשות בער"ה"), פתחי תשובה (יו"ד סי' רל"ט ס"ק ו', "התרת נדרים שאנו נוהגין בגלילות אלו לאמרם בער"ה"), ערה"ש (סעי' י"ב, "והמנהג להתיר נדרים בער"ה"), מטה אפרים (אלף המטה סוף ס"ק א').
         1. אחר שחרית ערב ר"ה.
            1. מטה אפרים (סי' תקפ"א סעי' מ"ט) – "ונוהגים אנשי מעשה לעשות חבורה של עשרה עשרה שיושבים לעשות הסדר של התרת נדרים המבואר, וכל הקהל עושין כסדר הזה".
            2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי בענייני יו"ד עמ' ר"ד אות ד').
         2. אפילו בלילה.
            1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ה' סעי' ג') – "אין צריך להתיר נדרים ביום ער"ה דוקא, דגם בליל ער"ה שפיר דמי לכתחילה לעשות סדר התרת נדרים".
      2. מראי מקומות – כה"ח (ס"ק י"ט, ס"ק צ"ט).
         1. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז הע' ב') – "ופשיטא דיכול לעשות התרת נדרים אחר סליחות קודם התפלה ובן מנהג קארלין".

נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' ה') – "זמן התרת נדרים כל היום, ולכתחילה יעשו קודם חצות. לא עשה התרת נדרים בער"ה יכול לעשות בעשרת ימי תשובה עד יו"כ".

נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' ו') – "מי שא"א לו לעשות התרת נדרים בער"ה יוכל לעשות בלילה שלפני ר"ה".

* 1. **הטעם ערב ראש השנה**.
     1. כדי להנצל מעונש נדרים – ח"א (כלל קל"ח סעי' ח', לשונו מובא לקמן).
     2. כל נדרי (פרק ע"ח ס"ק א') – "והטעם שעושים התרת נדרים דוקא לפני ראש השנה, כתבו ה'ראש יוסף' [למהר"י אישקאפה זצ"ל, או"ח סימן תריט] וה'יפה ללב' [ח"ב בקונ"א סו"ס תקפ"א] בשמו שזהו כדי שאם יש לאדם איזה נדר או שבועה, שלא יכנס בו בראש השנה בשנה האחרת, שכל המאחר נדרו פנקסו נבקרת וכו' ... ועוד, שלא יכנס בשום חיוב בראש השנה. וגם ב'זכר דוד' (למהר"ד זכות מדינא זצ"ל, מאמר שלישי, ערב ר"ה, עמ' תכו) כתב שהטעם שעושים התרת נדרים בערב ראש השנה, הוא כדי שעוון הנדרים לא יהיה לפוקה ולמכשול ולעכב קבלת תפילתנו בראש השנה, ובכן ישימו אל ליבם חומר הנדרים ויזהרו בהם".
  2. **הלשון**.
     1. לומר בלשון שמבין.
        1. ח"א (כלל קל"ח סעי' ח') – "נוהגין לעשות התרת נדרים בערב ראש השנה, כדי להנצל מעונש נדרים. ואמנם ראוי לכל אדם שילמוד הלכות נדרים (ומבוארים בחכמת אדם), כי יש הרבה נדרים שאי אפשר להתיר אותם ונכשלין בהם. גם צריך כל אדם שיהיה נזהר שיבין מה שהוא אומר, ולא כמו שחושבין העמי ארצות שהוא איזה תחינה. וראיתי מהיראים שאינם מבינים בלשון הקודש שאומרים הנוסח של התרת נדרים בלשון לע"ז (דיא נדרים אדר שבועות וואס איך האב גטאן אונ מען קען זיי מתיר זיין האב איך חרטה אז איך האב אוף מיר גינומן בנדר או שבועה (ויתירו לו ואז יאמר) איך בין מוסר מודעה אז ווען איך וועל טאן איין נדר זאל ער גאר ניט חל זיין)".
        2. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סעי' ט"ז) – "נוהגין לעשות התרת נדרים בערב ראש השנה (והרמז לא יחל דברו ככל, סופי תיבות אלול) ומי שאינו מבין מה שהוא אומר בלשון הקודש יאמר בלשון אחרת כמו שהוא מבין".
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ה' סעי' י"א) – "והעיקר בזה הוא שיבין מה שהוא אומר, ועכ"פ אפי' אם אינו מבין כל מלה ומלה, כל שמבין הענין שבא להתיר נדריו ע"י שמתחרט מהם שפיר דמי".
        4. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' י"א) – "צריך השואל שיבין מה שהוא אומר ואם אינו מבין הכוונה לא מהני, לכן אם אין מבין לשון הקודש יאמר בלשון המובן לו".
  3. **על ידי שליח**.
     1. א"א להתיר ע"י שליח – מחבר (יו"ד סי' רכ"ח סעי' ט"ז, "צריך הנודר לבא לפני המתירין, כשיתירו לו, ואינו עושה שליח לשאול על נדרו"), ***אור לציון (ח"ד פרק א' אות י"א),*** שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ו אות ד', בענייני יו"ד עמ' ר"ה אות ח'), נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' כ'), פוסקים.
     2. חוץ מאשתו – מחבר (יו"ד סי' רל"ד סעי' נ"ו, "הבעל נעשה שליח להשאל על נדרי אשתו, **ובלבד שמצא שלשה מקובצים**, אבל הוא לא יקבצם"), ***אור לציון (ח"ד פרק א' אות י"א),*** שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ו אות ה', בענייני יו"ד עמ' ר"ה אות ט'), מקדש ישראל (ימים נוראים סי' פ"ז), פוסקים.
        1. מצד אשתו כגופו – ט"ז (יו"ד סי' רל"ד מ"ו), ש"ך (יו"ד סי' רל"ד ס"ק ע'), רע"א (יו"ד סי' רכ"ח על סעי' ט"ז), פוסקים.
     3. **"אבל הוא לא יקבצם"**.
        1. כל נדרי (פרק כ' סעי' ה') – "**נתנה האשה רשות** לבעלה לקבץ שלושה אנשים ולהתיר לה, רשאי גם לקבץ. אך יש חולקים שגם בזה אין הבעל יכול לקבץ אנשים כדי להתיר לה".
        2. ***אור לציון (ח"ד פרק א' אות י"א, עי' הע' י"א) – "ולכתחילה לא יקבץ הבעל את המתירים להושיב אותם,*** *אלא אחר* ***שאינו שליח להתרת נדרי אשתו יקבץ אותם".***
  4. **נשים**.
     1. מיקל, לא נהגו.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכת שלמה ר"ה פרק א' סעי' י', ס"ק י"ג, אשי ישראל פרק מ"ה הע' ע"ז, ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ו אות ש"מ) – "לא נהגו לעשות בערב ראש השנה התרת נדרים לנשים [וסומכות על אמירת כל נדרי של יום הכפורים]".
        2. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ג') – "שלא נהגו לעשות התרת נדרים עבור הנשים".
        3. הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ג') – "דלא נהגו לעשות התרת נדרים עבור הנשים בערב ר"ה. **והוסיף** שאמנם ראוי שתאמר לעצמה פעם אחת בחיים את נוסח מסירת המודעה".
        4. הגרי"י ניימאן זצ"ל (נטעי גבריאל פרק י"ז הע' כ"א) – "בענין שלא נהגו במדינתנו התרת נדרים לנשים אולי שחששו שיקל עשיית נדרים בעיני הנשים שכמה פעמים מוציאות דיבורים בעת שיחתן וראוי להזהיר ע"ז שחז"ל החמירו מאד בענין נדרים, לכן סמכו על מה שאומרים כל נדרי בליל יו"כ".
        5. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ו הע' ה') - לשונו מובא לקמן.
        6. ***חוט שני (יוה"כ פרק י"א ד"ה אין, עמ' קע"ג) – "אין נוהגים לעשות התרת נדרים לאשתו ובנותיו, וסומכים על כל נדרי שאומרים בבית הכנסת".***
     2. מחמיר, צריכות התרת נדרים.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות כ"ה) – "גם נשים צריכות התרת נדרים (מפני שמצד הדין קשה לסמוך על שמיעת כל נדרי בליל יוכ"פ). וכן נוהגים בירושלים שעושות התרה בפני ג' אנשים. והטוב שבסמינרים של הבנות יביאו ג' אנשים בימי ערב ראש השנה שיתירו לבנות הסמינר את נדריהם. וכן אחר התרת נדרים של ערב ראש השנה אמר שילכו שלשה אנשים לעזרת נשים ויתירו להן".

הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב ריש טור ג') – "דגם הנשים צריכות לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".

* + - 1. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ג') – "דגם הנשים צריכות לעשות התרת נדרים".
      2. עי' נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' י"ג, הע' י"ח) – "גם הנשים צריכות מדינא להתיר נדריהם [פשוט, כי מקרא מלא הוא פרשת מטות איש או אשה כי ידור נדר. ועי' בספר דרך ארץ מנהגי ארם צובה שמנהגם ששלשה ת"ח הלכו מבית לבית או לעזרת נשים כדי להתיר להן נדרים (והיו הנשים נותנות להם ע"ז שכרם) ופלא שבשאר קהלות לא נהגו כלל התרת נדרים לנשים] ... אכן אין המנהג כן".
    1. מראי מקומות – תשובות והנהגות (ח"א סי' של"ח, לשונו מובא לקמן), פסקי תשובות (אות י"ח).
       1. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ג') – "דיש נשים שנוהגות לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".
       2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ה' סעי' ט') – "גם הנשים צריכות התרת נדרים, ולכן יש להן לעשות סדר התרת נדרים בערב ר"ה, ואשה נשואה יכולה לעשות כן ע"י בעלה, דקיימ"ל (יו"ד סי' רלד סעי' נו) שהבעל נעשה שליח לשאול על נדרו אשתו. אמנם כהיום לא נהגו לעשות בערב ר"ה התרת נדרים לנשים, וצ"ע".
       3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' פ"ז) – "אם יודעים שנדרו יש להם ג"כ להתיר נדריהם".
       4. אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ב'. .

ועיין בהליכות ביתה להגר"ד אויערבאך שליט"א )סימן כ' סעיף א'(.

וכן בשו"ת אור לציון )ח"ד פרק א' סעיף י"א( כתב: אי אפשר למנות שליח להתרת נדרים, מלבד אשה שיכולה למנות את בעלה שיהיה שליח להתרת נדריה. ולכן לפני התרת נדרים תמנה האשה את בעלה שיתיר נדריה. ולכתחילה לא יקבץ הבעל את המתירים להושיב אותם, אלא אחר שאינו שליח להתרת נדרי אשתו יקבץ אותם. וטוב יותר שתלך האשה בעצמה לעזרת נשים וכדומה להתרת נדרים, ובלבד שבעלה לא יהא בין היושבים המתירים, ויעו"ש בביאורים.

וכן בשו"ת רבבות אפרים )ח"ה סוס"י ש"פ( כתב שהמנהג שהאב מתיר נדרי אשתו ובנותיו בשליחותן. וכן יעוין מש"כ בח"ד עמ' תכ"ה. וכן כתב בח"ו סימן ש"ג אות א': התרת נדרים, בנות ונשים שקשה להם לבוא לפני ראש השנה לפני ג' אנשים להתיר את הנדר, התרתי דיעשו את הבעל ואת האבא שליח בזמן שמפיר את נדרו, או מתיר את נדרו בהתרת נדרים שיוסיף ויבקש להתיר אף את נדרי אשתו ובנותיו בשליחותן, והבאתי ראיה לפסק דין זה משלחן ערוך יורה דעה סימן רל"ד סעיף נ"ו. ]וצע"ג ששם רק כתוב שאפשר לבעל להתיר נדרי אשתו בשליחותה, ומה מקורו שבת יכולה למנות שליח את אביה להתיר נדריה. ואולי סמך לגבי בתו על הפוסקים דס"ל דאפשר להתיר נדר ע"י שליח. יעוין בספר כל נדרי פרק י"ט סעיף ג'[.

ובהלכות חג בחג להגרמ"מ קארפ שליט"א )ימים נוראים עמ' ל"ו סעיף ח'( כתב: יש מהדרין להתיר גם נדרי נשותיהם בשליחותן ]על ההתרה ועל המודעה[, וכיצד יעשה בסוף ההתרה שלהם, יאמרו לבי"ד המכונסים כבר שיתירו נדרי אשה פלונית, והם אומרים מותרים לה, אבל מנהג שאר כל הנשים שסומכים בהתרת נדרים על כל נדרי שביוהכ"פ.

]וכן בתשובות והנהגות ח"ג סימן ק"ס כתב דאשה מגיל י"ב שנים והלאה תוכל לומר הנוסח לעצמה גם בביתה פעם אחת ומועיל לעולם, שאין זה אלא מסירת מודעה ותנאי על להבא[.

וכן בשו"ת משנת יוסף )חי"א סימן צ"ט( כתב: במכתבך העלית הערה נכונה, למה מעולם איננו נוהגים שגם הנשים יעשו התרת נדרים. וכתבו בזה מרן הגרש"ז אויערבאך זצוק"ל )בהליכות שלמה א, י( שסומכות על "כל נדרי", וכן אמר הגאון שבט הלוי )שליט"א( )מובא בקובץ מבית הלוי(, והערת מה עם הנשים שאינן יכולות לבוא לבית הכנסת ל"כל נדרי", ומה עם אלה שאינן מבינות הלשון הארמי, ואינן יודעות שיש כאן חרטה על נדר וכו', ולא תמיד אומרות בעצמן עם הש"ץ. ועוד שכבר הדליקו נרות וקיבלו על עצמן יוה"כ, ולכתחילה אין מתירין נדרים ביו"ט. ויש שכתבו שאכן הרוצה לעשות התרת נדרים גם עבור אשתו תעשה אותו האשה שליח להתרת נדריה, ואחר שיסיים ההתרה שלו בעוד המתירים יושבים )כי י"א שאסור לקבץ באופן מיוחד מתירים לנדרי האשה כשהבעל הוא השליח(, יאמר למתירין שאשתו ג"כ רוצה שיתירו לה נדריה ושהיא מינתה אותו לשליח שיבקש עבורה, וישיבו לו ג' פעמים "מותר לה", וכ"כ הגר"ש דבליצקי )שליט"א( )בס' קיצור הלכות מועדים עמ' ט'(, והזכיר שהבעל ישאל גם על אם עשה אי פעם "היקם" נדר או שבועה וכו'. ומיהו כמדומה דאכתי לא סגי בזה, שהרי יש גם את נוסח מסירת המודעה, ונוסח זה צ"ע אם מועיל בו שליחות, ולכן לכאורה כדאי שתאמר אותו על כל פנים לעצמה או בפני בעלה ]שהרי מה שצריך לאומרו לפני ג' אין זה מעיקר הדין אלא לחזק הדבר[. ע"כ דבריך. בהשקפה ראשונה חשבתי שכבר כתב החת"ס )בתשו' או"ח סימן קפ"א( וכן יפה לנו שלא להבעית את ישראל בחדשות שלא שערו אבותינו, ומלתי כבר אמורה החדש אסור מן התורה בכל מקום, עכ"ל. וא"כ איך נחמיר במה שאבות אבותינו וגדולי הדורות לא החמירו בזה. וגם אינו במציאות שהנשים יבואו לפני בי"ד שיתירו להם זו אחר זו. וא"כ יתכן שכמו במשלוח מנות שאע"פ שעל פי ההלכה גם אשה חייבת, וגם במתנות לאביונים, וכתב המשנ"ב שאשה תשלח לאשה, אבל לא כו"ע דינא גמירי, ובדרך כלל שולחים משפחה למשפחה, וכן נותן האיש צדקה בבית הכנסת למתנות לאביונים, ואשתו כגופו, יוצאת ממילא בנתינת בעלה. הכי נמי בהתרת נדרים, גם אם לא פירש מכל מקום בא לפני ג' שיתירו לו נדריו ונדרי אשתו שהיא כגופו, דאדעתא דהכי עומד לפני המתירים, וגם הם על דעת כו"ע מתירים לו ולאשתו ולבנותיו הסמוכות על שולחנו. וכבר ישב על מדוכה זו בשו"ת תשובות והנהגות )ח"א סימן של"ח( וכתב שלא נהגו הנשים בכך מפני הצניעות, וסומכות על היתר נדרים של "כל נדרי" בכניסת יוהכ"פ. ומייעץ שהאשה תאמר לבעלה להיות שלוחה להתרת נדריה מדין שליחות, וגם תאמר שאין לה רצון בנדרים, וזו כבר מסירת מודעה על להבא, ואין צריך דוקא בפני שלושה. ובסוף הנוסח הארוך יאמר האיש "וכן לאשתי כן", והמתירים יאמרו מותרים "לכם", ושכן הנהיג בקהלתו, עכת"ד. והתייעצתי בזה עם הגאון רבי אלחנן כהן שליט"א מבני ברק מח"ס לקט ההלכה על הלכות נדרים ושבועות, ודעתו דאיך נסמוך על "כל נדרי" הרי דעת ר"ת ועוד דקאי על להבא ולא למפרע, ודעת רב האי גאון שהיא רק תפלה שלא ניענש על עוון זה. והאנשים הרי לא סומכים על כל נדרי ועושים התרת נדרים ערב ר"ה, אלא שנמנעו הנשים מפני חשש תקלה, שהרי אמרו חז"ל בגמ' )נדרים דף כ"ג ע"ב( שלא לדרוש את מסירת המודעה בפרהסיא, כדי שלא יזלזלו על ידי זה בנדרים, ולכן לא תיקנו התרת נדרים לנשים בערב ר"ה, כדי שלא יזלזלו כל השנה במיני נדרים או קבלת מצוה, ויחשבו שבערב ר"ה מתירים הכל. והרי צריך לפרט הנדר והחרטה, ובנדר לטובת חבירו או למצוה לא מהני התרה. והנשים דעתן קלות באיסורים התלויים בדיבור, לכן לא הנהיגו להן. אבל מפעם לפעם יאמרו ]וטוב לפני ג' אנשים[ תמצית מסירת המודעה שמבטלת כל נדנוד נדר והנהגה טובה שהכל יהיה בלי נדר, עכתו"ד. על כל פנים אפילו להסומכות על "כל נדרי" וכנ"ל, טוב שיאמרו הנשים בשקט מלה במלה עם הש"ץ, וגם יסבירו להם קודם תמצית הענין שזה ענין התרת נדרים וקבלות שקיבלו על עצמן ושנהגו.

ובסימן קנ"א כתב: זה מזמן נתקשיתי מה יעשו הנשים שאינן באות לבית הכנסת לסליחות בערב ר"ה, ואפילו המעטות שבאות אינן אומרות סדר התרת נדרים ומסירת מודעה, ובין עצמן אינן יכולות להתיר, דאשה פסולה להתיר נדרים )ערוך השלחן סי' רכ"ח סעיף י'(. והנה שהטעם מובן, דקשה לעשות זאת במציאות, שתבא כל אשה לפני ג' אנשים לבקשת התרת נדריה, וגם אין זה כל כך מדרכי הצניעות, כי כל כבודה בת מלך פנימה. אבל לעומת זאת רגילות הן בנדרים ובהנהגות מצוה שונות, בכל מיני מעשה חסד שעושות בקביעות במשך תקופה, ואח"כ מפסיקות. ויש שהפרישו חלה כל שבוע באפיית חלות לשבת, ואח"כ הפסיקו, כי קשה להן. כמו כן בתפילת ערבית יש שהתפללו והפסיקו, והרבה כיו"ב. וחשבתי שהיה ראוי שכל אחד יאמר בעת התרת נדרים בערב ר"ה "שנדרתי אני ואשתי", כי הבעל נעשה שליח להתרת נדרי אשתו לפני שלושה אנשים )שו"ע יו"ד סימן רל"ד סעיף נ"ו(. אכן נוסף קדמונינו אינו כן. ומה יעשו הנשים, ואיזה תקנה יש להן להנהגות מצוה. ולסמוך על "כל נדרי" קשה קצת, כי לא כולן באות לבית הכנסת, כגון יולדות או זקנות וכו'. ויש מהן הבאות שרק שומעות ובוכות מהתעוררות, אבל אינן אומרות בעצמן, ואין מתכוונות לצאת בתורת שומע כעונה מהש"ץ. ולפנים לא היו מלומדות כמו היום, וגם היום לא כולן מבינות לשון הארמי של "כל נדרי", ואם כן אם גם בעליהן אינם מתירים לפני שלושה עבור נשותיהם, מה תקנתן ]כי הבעל יכול להפר רק ביום שמעו, ואלה שנהגו תקופה ארוכה היה בידיעת ובהקמת בעליהן[. ועכ"ח צריך לומר כמו שכתבת בקיצור, שתחילת הנהגתן היתה רק כל זמן שיהיה אפשרי בקלות לנהוג כן. ואומדנא מועילה בנדרים, כבשו"ע )סימן רכ"ח סעיף מ"ג( נשבע לתת בתו לפלוני לאשה. וקלקל המשודך מעשיו פטור משבועתו, ומקורו תשו' הרשב"א )ח"ב סימן ל"ה( דאמרינן לא נתכונה אלא להגון לה )כב"ק דף פ' ע"א(, דהיינו ה"ז אסמכתא מבוררת דאדעתא דהאי לא התחייב. וכ"ה בשו"ע )סימן רי"ט סעיף א'( עד שימצא הראוי לו. ועוד כהנה. ואם כן הכי נמי בנידון דידן בנשים שמתעברות וילדות, ובמשך הזמן מתרבים ילדים, אנן סהדי ואסמכתא ברורה שנתכונה לנהוג מנהגי החסד והמצוה שנהגה, רק כל זמן שיהא נקל לה, והרי זה כעין תפילת ערבית שכתב הפמ"ג )בפתיחה הכוללת בסוף פתיחת הל' תפלה( שלא קיבלוה הנשים עליהן חובה, הכי נמי כל ההנהגות הטובות שעושות.

וכן כתב בהליכות אבן ישראל (מועדים ח"ב פרק ב' סעיף י') - דנשים לא נהגו בהתרת נדרים ערב ראש השנה, ומקפידות לבוא בליל יום הכיפורים לבית הכנסת לאמירת כל נדרי.

וכן בספר מנהגי מהרי"ץ הלוי )מועדים פרק כ"ה סעיף ב'( כתב: נשים לא נהגו לעשות התרת נדרים, ואף לא מינו את הבעל שליח להתיר נדריהן.

ובדינרי זהב )שם ס"ק ד'( כתב: וביאור הענין שנשים אינן נוהגות בהתרת נדרים, וכן אינן עושות את הבעל שליח להפיר נדריהם, ובפרט שאצלם זהו יותר מצוי, יש לומר בכמה אופנים, א. הנה התרת נדרים בערב ראש השנה אינה מדינא אלא ממנהג, משא"כ "כל נדרי" שזהו מתקנת הגאונים ]ראה סדר רב עמרם )סדר יום כיפור( וטור )סימן תרי"ט( בשם רב סעדיה גאון[. וי"א מתקנת אנשי כנסת הגדולה ]ראה שיטה מקובצת נדרים )דף כ"ג ע"ב([. וכשהנהיגו המנהג לא הנהיגו על הנשים אלא רק על אנשים. ב. מפני שהתרת נדרים הוא דוקא בפני ג' אנשים ולא נשים וכמובא בהגהות הגרעק"א )לשו"ע יו"ד סימן רכ"ח סעיף ג'( ושו"ת הגרע"א )השמטות לסימן ע"ג(, והובאו דבריו להלכה בפתחי תשובה )יו"ד סימן רכ"ח ס"ק א'( וערוך השלחן )יו"ד סימן רכ"ח סעיף י'(, לכן מפני צניעות נהגו הנשים שלא ללכת בפני אנשים. ]וראה כעין זה בחידושי חתם סופר )שבת דף כ"א ע"ב, ד"ה והמהדרין( שלכן אין הנשים מדליקות נר חנוכה כאשר בעלה בבית, מפני שתיקנו להדליק על פתח הבית מבחוץ, ואין זה צניעות שתצא לרשות הרבים בין האנשים. ובשו"ת שלמת חיים )סימן רנ"ט( כתב שלכן אין הנשים עושות "קידוש לבנה" ו"קידוש החמה". וכעין זה כתב במשנה ברורה )סימן קצ"ט ס"ק י"ב( שהטעם שאין אשה מצטרפת לזימון בברכת המזון, מפני שאין זה צניעות שעל ידי צירופה עם אנשים יתחייבו בזימון[. ג. מפני שחששו שיקל בעיני הנשים עשיית נדרים, כיון שיסמכו כל השנה על התרת נדרים שיעשו אחר כך, ומאחר שטבען שמרבות בשיחה ושכיח טפי שיכשלו בעניני נדרים, ומכיון שחז"ל החמירו מאוד בעוון נדרים, לכן החמירו עליהם כדי שלא יקלו ראש ח"ו בזה. ואחייני הרב שמואל אריה מארק שליט"א מירושלים כתב לי: כעי"ז כתב הר"ן )נדרים דף כ"ג ע"ב, ד"ה ולענין( שאין ראוי לעשות מסירת מודעה על נדרים, כדי שלא יבואו להקל ראש בנדרים. ומהאי טעמא לא למדו הקדמונים נדרים בישיבה כדאיתא ברמב"ן )שעל הרי"ף, סוף מסכת נדרים(.

* 1. **אשתו**.
     1. שהבעל יתיר נדרי אשתו.
        1. הגריש"א זצ"ל (גלאט חכ"א עמ' קנ"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ג אות כ"ד) – "רצוי שאשה **תעשה את בעלה שליח** בערב ראש השנה שיתיר נדריה ... בעל זה שקיבל רשות מאשתו, **יאמר לדיינים לפני אמירתו**, שאמירה זו תעלה אף לאשתו, שהוא שליח שלה".

עי' הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב ריש טור ג') – "וכשעושה את הבעל שליח להתיר בשבילה צריכה לדעת מה שהוא עושה".

* + - 1. הגר"א קופשיץ זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ג') – "שנוהגות הנשים לעשות את הבעל שליח להתיר נדריה בהתרת נדרים".
      2. תשובות והנהגות (ח"א סי' של"ח) – "מעולם אני תמה הלוא כל אחד ואחד בערב ראש השנה מתיר נדרים, וזה בין על נדרים שעבר ובין לעתיד מודיע שמכאן ולהבא אינו מתכוין לנדור, ולכאורה בנשים גם כן היה ראוי לעשות להם תקנה בין לשעבר ובין לעתיד, והיינו להתיר נדריה או לגלות בעתיד שאין רצונה לדור. ונראה שיש בזה תקנה פשוטה, שלענין לעבר הלוא מפורש בש"ע (יו"ד רל"ד סעיף נ"ו) שאם יש בית דין מקובצים יכול בעל להיות שליח לבקש התרה לנדרי אשתו, ואם כן לפני שהולך הבעל להתיר נדרי עצמו בערב ראש השנה, תמנה אותו אשתו לשליח ותאמר לו שיתיר נדרים גם עבורה, וילך למתירים ויאמר הנוסח הרגיל ויסיים שהריני מבקש להתיר גם עבור אשתי שמינתה אותי שליח ומבקשת התרה כמוני ויועיל שיאמרו 'הכל מותרים לכם' ... ובעיקר המנהג למסור בער"ה מודעה על להבא בפני שלשה לפני הנדר שאינו מתכוין לנדרים, לא מצאתי שורש שצריך דוקא בפני שלשה, וע"כ נראה שהאשה תאמר לבעלה להיות שלוחה להתיר נדרים כמוהו וגם שאין רצונה בנדרים, ומועיל להתרה מדין שליחות, והוי כגילוי דעת אלהבא דלא צריך שלשה כלל, ולא ידעתי למה לא נזהרין בזה, והלוא בנשים מצוי נדרים והנהגות טובות וראוי לה לפרש ולהתיר בדרך שהבאנו בעזהשי"ת ויועיל, והיינו לרווחא דמילתא שיעשו כמו האנשים, אבל למעשה המנהג שאין הבעל אומר בהתרת נדרים בשם אשתו, וצ"ל שסומכים על 'כל נדרי' שאומרים בכניסת יוהכ"פ ההתרה וגם מסירת מודעה. ולדברינו נאה הדבר ויאה שאשתו תאמר שבעלה יהא שלוחה בכל הנוסח, ובסוף התרה יאמר 'וכן לאשתי כן' והם יאמרו מותרים לכם, וכן הנהגתי כאן בס"ד".
      3. רבבות אפרים (ח"ו סי' ש"ג אות א') – "התרת נדרים, **בנות** ונשים שקשה להם לבא לפני ראש השנה לפני ג' אנשים להתיר את הנדר, התרתי דיעשו את הבעל **ואת האבא** שליח בזמן שמפיר את נדרו או מתיר את נדרו בהתרת נדרים שיוסיף ויבקש להתיר אף את נדרי אשתו ובנותיו בשלוחותן".
      4. עי' נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' י"ג') – "ויכול הבעל להתיר נדרי אשתו בפני שלשה אנשים לאחר שתמנהו לשליח. לכן בנוסח ההתרה יש נוהגים לומר: כל מה שאמרתי כאן עבורי, יהיה כך גם עבור אשתי והם ישיבו לו מותרים לה ג' פעמים, אכן אין המנהג כן".
      5. פסקי תשובות (אות י"ח) – "שטוב לנהוג שתעשה את בעלה שליח להתיר נדריה".
         1. **והם יאמרו מותרים לכם** – רב פעלים (ח"ד או"ח סי' ל"ד שאלה הה', לשונו מובא לקמן), תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' של"ח, לשונו מובא לעיל), פסקי תשובות (אות י"ח, "והמשיבים עונים לו 'הכל מותרים לכם' וכו' בלשון רבים").
    1. מיקל, לא נהגו.
       1. הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ו אות ש"מ) – "שאלה: האם אשה עושה התרת נדרים בערב ראש השנה. תשובה: אם עושה, אז תעשה ע"י בעלה, אך לא נהגו לעשות".

הגרשז"א זצ"ל (קובץ קול התורה חמ"א סוף עמ' ק"ה) – "ובנוגע להתרת נדרים של נשים, אף שהבעל הרי בדרך כלל יכול להפר מ"מ הרי אפשר שתנדור לפני שהבעל שמע מ"מ הן סומכות על כל נדרי של יוהכ"פ וכל אחד צריך ללמד בביתו שגם על דבר מצות של חסד וכדומה שזה לא יהא ממש נדר, ועל זה אין צריכים שלשה אנשים".

* + - 1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ו הע' ה') – "ויש נוהגים להתיר בער"ה, גם לנשים ולכללם בהתנ"ד, ואמר מרן שליט"א שלא שמענו אצלנו מי שנוהג כן".
      2. ***חוט שני (יוה"כ פרק י"א ד"ה אין, עמ' קע"ג) – "אין נוהגים לעשות התרת נדרים לאשתו ובנותיו, וסומכים על כל נדרי שאומרים בבית הכנסת".***
    1. ***מראי מקומות –*** שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י' אות ב', עמ' צ"ו)***.***
       1. קיצור הל' מועדים (ימים נוראים דיני התרת נדרים הע' ח') – "הרוצה לעשות בהזדמנות זאת התרת נדרים גם עבור אשתו ... תעשה האשה אותו מקודם לשליח להתיר נדריה ושבועותיה, ואז לאחר שיסיים את ההתרה שלו, בעוד המתירים יושבים יאמר כדלהלן, כי אסור לקבץ באופן מיוחד מתירים להתיר נדרי האשה כשהבעל הוא שליח, ועיין בקונטרס שנת תשמ"א למנהגיה, ששם חזרתי והתרתי גם לקבץ במיוחד. ויאמר לפניהם, אם עשיתי אי פעם היקם נדר או שבועה לאשתי אני מתחרט על זה ומבקש להתיר לי, ואם הייתי יודע שאתחרט לא הייתי מקיים, והם ישיבו לו ג' פעמים: מותרים לך וכו'. ואז ימשיך ויאמר, כל הנדרים והשבועות שאני יכול כעת להפר יהיו מופרים לה, וימשיך: כל מה שאמרתי ומה שכתוב כאן בסידור בנוסח התרת נדרים עבורי יהיה כך גם עבור אשתי, והם ישיבו לו מותרים לה, ג' פעמים".
       2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב סוף טור ב') – "דיכול לומר למתירים שאומר את כל הנוסח גם עבור אשתו והמתירים יענו לו בלשון רבים, וכן צריך מקודם לזה להתיר אם עשה אי פעם הקמה. ואין צריך לומר בדוקא את הנוסח המובא בס' קיצור הלכות מועדים איך לעשות התרת נדרים עבור אשתו".
       3. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ג') – "דגם הנשים צריכות לעשות התרת נדרים, ויש שנוהגות לעשות התרה בעצמם בפני ג', ויש שעושים את בעליהם שליח שיעשה התרה בערב ר"ה גם עבורם".
  1. מראי מקומות – יביע אומר (ח"ב או"ח סי' ל' אות י"א), קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ה' סעי' ט', לשונו מובא לעיל).
     1. רב פעלים (ח"ד או"ח סי' ל"ד שאלה הה') – "וכן **אם רוצה** האשה לעשות לה הב"ד התרת נדרים הנהוגה בערב ר"ה וערב כפור גם בזה תעשה את בעלה שליח וילך בעלה בפני ב"ד המתירים ויאמר נוסח התרת נדרים של שמעו נא רבותינו וכו' בעדו ובעד אשתו דהיינו שיאמר בפירוש שנדרנו ונשבענו אני ואשתי ואז הב"ד יאמר מותרים לכם וכו' בסתם דכוונתם עליו ועל אשתו וסגי בהכי, ורק צריך שאשתו תאמר לבעלה מקודם אני מתחרטת על כל נדרים ושבועות ואסורים וקונמות וחרמות והסכמות וקבלות ומנהגים ואתה תהיה שלוחי ותלך לפני ב"ד להתיר לי על כל הנזכר ותאמר לבעלה בכל לשון שתדע ואינו צריך בלשון הקודש דווקא".
  2. ***מי שמסר מודעה בערב ר"ה לבטל כל נדרים וכל מנהגי מצוה שלא ייחשבו כנדרים כנהוג, האם צריך אח"כ לחוש במנהגי מצוה מחשש נדר*.**
     1. מיקל, שמועילה מסירת המודעה על הנהגות מצוה שנהגו ג' פעמים.
        1. *שלמת חיים (סי' תס"ז, דפו"ח יו"ד סי' ס"ב) – "מי שמסר מודעה בערב ר"ה לבטל כל נדרים וכל מנהגי מצוה שלא ייחשבו כנדרים כנהוג, האם צריך אח"כ לחוש במנהגי מצוה מחשש נדר. והנה אף לדעת הי"א ביו"ד (סי' רי"א סעיף ב') דסובר אם נדר אח"כ ולא זכר בשעת מעשה את מסירת המודעה הוי נדר, אולי זה דוקא אם נדר בפירוש, אבל הכא שעשה את המצוה בסתם יוכל להיות דאדעתו הראשונה הוא עושה דלא יהיה ע"ז שום חשש נדר, ובאופן שהוא אינו רוצה שיהיה עליו נדר אף על פי שזה תועלת לענין לזרוזי נפשיה גם לענין גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה עושה (קידושין ל"א ע"א). תשובה: מסתברא כדבריו דדוקא אם נדר בפירוש".*
        2. *חזו"א (אעלה בתמר אות מ"ז) – "אפשר לסמוך על מסירת המודעה שבערב ראש השנה לגבי מנהגי מצוה".*
        3. *הגרא"ז מלצר זצ"ל (רבבות אפרים ח"א סי' קע"ג) – "ואאמ"ו הרה"ג שליט"א כתב לי בזה הנה לפי מה שאומרים בהתרת נדרים וכל מנהג של מצוה שנהגתי שלשה פעמים ולא התניתי שיהא בלי נדר משמע דצריך התרה ובענין זה אמר לי ידידי הרה"ג הרב זלזניק שליט"א בשם הגאון ר' איסר זלמן מלצר זצ"ל דאף מי שמתנה מקודם מבואר בסי' רי"א ביור"ד דיש דיעות באיזה אופן מהני התנאי אבל במנהג של מצוה בג' פעמים בודאי מהני מה שעושים התרת נדרים בער"ה עכ"ל".*
        4. *קהלות יעקב (אעלה בתמר הערות הגרח"ק אות מ"ז) – "זה סברא שהבאתי בדרך אמונה מהשלמת חיים, ואבא אמר שזה סברא טובה ואפשר לסמוך ע"ז למעשה על מנהגי מצוה שמהני התנאי שמוסרים בער"ה".*
        5. *הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' צ"א אות כ', הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' ט', ס"ק י"ב,* מעדני שלמה מועדים עניני ר"ה ויוה"כ עמ' ס"ה, דפו"ח עמ' ק"פ*) – "איתא בגמרא נדרים כ"ג ע"ב 'הרוצה שלא יתקיימו נדריו כל השנה יעמוד בראש השנה ויאמר כל נדר שאני עתיד לידור יהא בטל', ומסקינן ובלבד 'שלא יהא זכור בשעת הנדר'. ויש בזה כמה שיטות, ועיין בשו"ע יו"ד סי' רי"א סעי' א' שלמעשה אין לסמוך כלל על אמירה זו בלי שאלה לחכם. ברם נלע"ד דלענין זה דנקטינן שכל האומר אשנה פרק זה נדר גדול נדר לאלקי ישראל, והוא הדין במי שאומר לעשות חסד עם חבירו ושאר מצוות דאפי' לא אמר ממש בלשון נדר והתחייבות אפי"ה דינו כנדר משום דרשא דבפיך זו צדקה, וה"ה לשאר מצוות עיין בר"ן נדרים דף ח' ע"א ובריטב"א, - מסתבר דשפיר מהני מה שרגילים להתנות בערב ר"ה וביוהכ"פ דאינו רוצה כלל שיהי' נדר, דכיון שהוא עצמו הרי אין כוונתו כלל לנדר או שבועה ורק התורה עשאתו כנדר, ולכן בכה"ג שגילה דעתו מקודם והתנה בפירוש דאינו רוצה כלל שיהי' נדר מהיכ"ת נימא שאף בכגון דא ה"ז נעשה נדר גם נגד תנאי מפורש שהתנה בריש שתא דאינו רוצה שיהא נדר, ולכן נלע"ד דכל שהוא אומר סתם ולא בלשון נדר ה"ז חשיב כאומר בפירוש בלי נדר. אך לכאורה קשה על זה מהא דאיתא בשו"ע יו"ד סי' רי"ד ס"א "הרוצה לנהוג בקצת דברים המותרים לסייג ולפרישות יאמר בתחלת הנהגתו שאינו מקבל עליו בנדר" ואם לא אמר כן ונהג ג' פעמים הוי נדר ובעינן התרה, ואמאי בעינן התרה הא אמרי' דלענין זה שפיר מועיל תנאו שעשה בריש שתא שלא יתקיימו נדריו כל השנה, אך אפשר דכיון דנהג ג' פעמים חיישי' שמא נזכר בינתים בביטולו שעשה בריש שתא ואעפי"כ הוא ממשיך לנהוג כן ה"ז חשיב כאילו ביטל את התנאי, וגם נראה דמהא דמהני התנאי שהוא עושה בתחלת הנהגתו שעושה בלא נדר משמע קצת כדברינו דשפיר מועיל גם התנאי שעושה בריש שתא. אך יותר נראה דבזמננו שמזכירים בפירוש בהתרת נדרים שבערב ר"ה 'מנהג של מצוה או איזה הנהגה טובה שנהגתי שלש פעמים' ומיד הוא גם מוסר מודעה על כל קבלה בלב דאפשר שפיר להקל. ונראה לפי"ז דאף שנפסק בשו"ע יו"ד סי' ר"ג סעי' ד' 'דאם פוסקים צדקה וצריך לפסוק עמהם יאמר בלי נדר', ועיי"ש בש"ך סק"ד דאם פוסק סתם הו"ל נדר, נראה דמיירי בפסיקה כזו שהוא ממש מתחייב בחיוב גמור, או כדאמרן קודם דמיירי במי שלא עשה תנאי בראש השנה. אבל מ"מ מסתבר דבדברי מצוה שרגילים בני אדם לומר שפיר מהני הביטול שעושים בערב ר"ה ויוהכ"פ. הלום נודע שבכגון דא נשאל הגה"צ מוהרי"ח זוננפלד זצ"ל בספר שלמת חיים ח"ב תשובה ל"ח, והשיב דמסתברא דעל מה שלא נדר בפירוש כגון מנהגי מצוה יכולים שפיר לסמוך על המסירת מודעה שבערב ראש השנה".*
           1. *אמנם עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ראש השנה פרק א' הע' ל"ז, עי'* תפילה פרק ז' הע' י"ב*) – "ובתשו' כת"י בענין זה סיים רבנו: 'אך אעפ"כ למעשה נוהגים גם בזה שלא להתיר אלא ע"י שאלה', וכן היה מורה בע"פ דעדיף טפי להחמיר, וכמה פעמים יעץ לשואלים בעניני ההנהגה במעות מעשר כספים וכדומה, שיאמרו בפירוש בעת מסירת המודעא בערב ר"ה, שכל הנהגותיהם בזה יהיו בלא נדר, אבל מעיקר הדין היתה דעתו להקל דאפשר לסמוך על המודעא גם בלא פירוט, ואמר שבבר הרצה דבר זה לפני הגר"א קוטלר ז"ל ועוד גדולי ישראל וקלסוהו, וכן סתם במנחת שלמה. וראה בסוף הספר, בקונטרס 'שלמי נדר', מש"כ באריכות בענינים אלו".*

*הגרשז"א זצ"ל (ס' זכרון ע"ש הרב עמרם בהרב משה בלוי זצ"ל עמ' רמ"א, הו"ד בנשמת אברהם או"ח סי' רל"ח ס"ק ד') – "והוי נדר כדאמרינן ... ענין זה מסתבר דשפיר תהני מה שרגילים להתנות בערב ר"ה וביוהכ"פ דאינו רוצה כלל שיהיה נדר, דכיון שהוא עצמו הרי אין כוונתו כלל לנדר או שבועה ורק תורה עשאתו כנדר, לכן בכה"ג שגילה דעתו מקודם והתנה בפירוש דאינו רוצה כלל שיהיה נדר מיהכ"ת נימא שאף בכגון דא ה"ז נעשה נדר גם נגד תנאי מפורש שהתנה בריש שתא דאינו רוצה שיהא נדר. ולכן נלע"ד דכל שהוא אומר סתם ולא בלשון נדר ה"ז חשיב כאומר בפירוש בלי נדר".*

* + - 1. *הו"ד בפסקי תשובות (סי' קנ"ה הע' מ"ח) – "הגרש"ז ... ודבריו לימוד זכות גדול כי רבים אינם יודעים שיש לומר שיהיה בלי נדר כשמתחילים ללמוד דף יומי וכדו'".*
         1. *וצ"ב, שלא נראה מהמ"ב שיכול לסמוך לכתחילה על התרת נדרים וכל נדרי, שהא גם בימיהם יש התרת נדרים וכל נדרי.*
      2. *הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ימים נוראים פרק ד' הע' כ"ג, אשרי האיש יו"ד פרק ל"ו אות ל"ג) – "אולם אם נהג מנהג טוב ולא היה בדעתו לנהוג כן לעולם, רק עשה כן בסתמא, אפשר לסמוך ע"ז על התרת נדרים של ערב ראש השנה".*
      3. *הגרח"ק זצ"ל (דרך אמונה מתנו"ע פ"ז צה"ל ס"ק נ"ז) – "שלמת חיים".*

הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קמ"ז תשובה שצ"ה) – "שאלה: האם אחד שמנהגו להתפלל כוותיקין מידי יום ולא אמר בל"נ וקבלה, ופ"א חושש שלא יוכל להספיק לקיים מנהגו, האם צריך להתיר את נדרו [והאם ה"ה באחד שמנהגו לטבול בכל ער"ש, וכל הנהגה טובה]. תשובה: סומכין על התנאי ער"ה".

* + - 1. הלכות מעשר כספים (פרק ו' ס"ד, פרק ב' הע' מ"ד).
    1. *מראי מקומות.*
       1. *שבט הלוי (מבית לוי עניני יו"ד עמ' ר"ד הע' ז') – "ויש מקילים (עי' שלמת חיים ח"ב סי' ל"ח) במנהג טוב לסמוך ע"ז כשאינו זכור בשעת המנהג. ושמעתי ממרן שליט"א דבמנהג טוב שנראה שנעשה לקביעות גמורה אין להקל שלא יבואו להקל בנדרים, אף שיש לצרף סברא זו בעת הצורך".*
       2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

My computer crashed and I lost all of my information. I gave it to a computer expert (paid 200 sh) to recover what he can, but did not gain much. I kept a chesbon of what I owe to Masser, to Yeshiva … on the computer - now it’s lost. What is the ‘correct’ thing to do? Err on the high side, and paid back the higher number. Err on the low side and say המוצאי מחבירו. Or take an educated guess what the number is (בערך)?

R' Y. Berkovits wrote: Oy vey - sorry to hear that. I hope you didn't also lose chidushim. The shaila is, if this a safek neder, which would be a safek issur d’oirasa and lechumrah. Or is this a safek minhag (we pasken that ma’aser kesafim is a strong minhag), and would be l’kulah since the minhag probably wouldn’t require to pay m’safek. If what was lost is a cheshbon of the income, than it is a safek minhag. However, if you already wrote down the final number as ma’aser - it would seem that it would be considered a neder. If this is a neder, you would need to err on the high side, or make a hataras nedarim with a pesach. Simply saying that you would never have made the neder if you would’ve know that it would get lost, is not a valid pesach, since it is noilad. However, you can say that you didn’t realize that you were making a neder at all - rather you thought that this was all part of the minhag. If you do hataras nedarim, then you can make an educated guess, or even err on the low side.

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Halacha lemaaseh, can we rely on kol nidrei for any nidrei mitzvah made during the upcoming year? (the lashon in my machzor is until the next year)

R' Y. Berkovits wrote: We don't rely on it

* + 1. אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ג טור ב'. .

על מה מועיל התרת נדרים דערב ר"ה ודכל נדרי

במטה אפרים )סימן תקפ"א באלף המגן ס"ק ק"א( כתב: ומה שכתוב בנוסח התרת נדרים לומר אף שמצד הדין המבקש התרה צריך לפרט הנדר "אך דעו נא רבותי כי אי אפשר לפרטם כי רבים הם", צריכים לידע כי זה אין מועיל אלא לנדרים ששכח. אבל לנדרים שלא שכח וזוכר אותם וצריך להתירם צריך לפרט הנדר. ואם לאו אין מתירין לו. ומכל מקום די שיפרט הנדר לפני אחד מהמתירין, כמו שכתבו כל זה בהפוסקים ואחרונים. ועיין בספר כל נדרי )פרק ע"ט סעיף א'( דיש שכתבו שאין צורך כלל לפרט את הנדר בהתרת נדרים דערב ראש השנה.

על מה מועיל המסירת מודעה דערב ר"ה ודכל נדרי

כתב מרן זצוק"ל במנחת שלמה )ח"א סימן צ"א אות כ'(: איתא בנדרים דף כ"ג ע"ב הרוצה שלא יתקיימו נדריו כל השנה יעמוד בראש השנה, ויאמר כל נדר שאני עתיד לידור יהא בטל, ומסקינן ובלבד שלא יהא זכור בשעת הנדר. ויש בזה כמה שיטות, ועיין בשו"ע )יו"ד סימן רי"א סעיף א'( שלמעשה אין לסמוך כלל על אמירה זו בלי שאלה לחכם, ברם נלענ"ד דלענין זה דנקטינן שכל האומר פרק זה נדר גדול נדר לאלקי ישראל, והוא הדין במי שאומר לעשות חסד עם חבירו ושאר מצוות, דאפילו לא אמר ממש בלשון נדר והתחייבות אפילו הכי דינו כנדר משום דרשא דבפיך זו צדקה, והוא הדין לשאר מצוות, מסתבר דשפיר מהני מה שרגילים להתנות בערב ר"ה וביום הכיפורים דאינו רוצה כלל שיהיה נדר, דכיון שהוא עצמו הרי אין כוונתו כלל לנדר או שבועה ורק התורה עשאתו כנדר, ולכן בכה"ג שגילה דעתו מקודם והתנה בפירוש דאינו רוצה כלל שיהיה נדר, מהיכ"ת נימא שאף בכגון דא הרי זה נעשה נדר גם נגד תנאי מפורש שהתנה בריש שתא דאינו רוצה שיהא נדר, ולכן נלע"ד דכל שהוא אומר סתם ולא בלשון נדר הרי זה חשיב כאומר בפירוש בלי נדר. ומסיים שם: הלום נודע שבכגון דא נשאל הגה"צ מוהרי"ח זוננפלד זצ"ל בס' שלמת חיים ח"ב תשובה ל"ח, והשיב דמסתברא דעל מה שלא נדר בפירוש כגון מנהגי מצוה יכולים שפיר לסמוך על המסירת מודעה שבערב ראש השנה.

ובספר מעדני שלמה )מהדורת תשע"ו עמ' ק"פ( כתב: אמר מרן ]הגרש"ז אויערבאך זצוק"ל[, דמה שנוהגים לעשות התרת נדרים בנוסח שבסידורים בערב ר"ה, הוא מועיל בעיקר לענין עשיית תנאי על העתיד, דהיינו שלא יחול חלות נדר על מעשים שיעשה בעתיד כגון הנהגות טובות וכדומה, משא"כ לגבי התרת נדריו דלשעבר, בפשטות לא מהני, שהרי אינו מפרט את הנדר, וגם דבר זה תלוי במחלוקת גדולה אי מהני התרה לשעבר בדברים שכבר חל עליהם איסורי נדר, וגם עיקר נוסח זה אין אנו יודעים מי חיברו, ויש כמה דברים תמוהים, ואמנם גם אמירת "כל נדרי" בליל יוה"כ שגם הוא להתיר על העבר תלוי בפלוגתת הראשונים בנדרים כידוע. ושאלתיו, שלכאורה גם עשיית תנאי על העתיד תלוי בפלוגתא גדולה בין הראשונים הנ"ל בנדרים אי מהני וכיצד מהני, די"א שצריך לזכור התנאי, וי"א שצריך דוקא לשכוח התנאי בשעת הנדר ]עיין שו"ע יו"ד סימן רי"א סעיף ב'[, ואם כן למה פשוט שההתרה בערב ר"ה מהני על העתיד. ואמר מרן, דאמנם לדינא, עיקר התנאי בערב ר"ה מהני רק לענין הנהגות טובות, מצוות, מעשים ודיבורים, שנהפכים לנדר מחמת עשייתם כגון הנוהג ג' פעמים הנהגה טובה וכדו' שנהפך לנדר מחמת עשייתו ]עיין שו"ע יו"ד סימן רי"ד[, או כגון שאומר לחבירו שיבא אצלו ללמוד וכדו' שנעשה נדר מדין כל האומר אשנה פרק זה נדר גדול נדר לאלקי ישראל, שהוא מדין נדרי מצוה, או שמפריש סלע לצדקה, שמחמת מחשבתו ליתנו לעני חל עליו חיוב נדר לתתו מדין "בפיך זו צדקה" ]עיין שו"ע יו"ד סימן רנ"ט סעיף ו'[, וכדומה. דבכל הנ"ל וכדומה להם לא אמר בהדיא לשון נדר או שבועה, ורק דנעשה נדר או שבועה ממילא מחמת מעשיו ודיבוריו, וכל כיוצא בזה, שפיר מהני תנאי הקודם שמעשיו ודיבוריו אלו לא יהפכו לנדר ושבועה. אולם מה שנחלקו תוס' והראשונים בנדרים כיצד מהני תנאי, ]יש אומרים דדוקא כשאינו זוכר את התנאי בשעת נדר, ויש אומרים שדוקא כשזוכר[, הוא רק כאשר אומר בלשון נדר ושבועה וכוונתו באמת לעשות נדר ושבועה ממש. ושאלתיו, דלפי דברי הראשונים בביאור הדין תיכף למים אחרונים בברכת המזון, דכשנוטל מים אחרונים חל עליו דין לברך ברכת המזון מדין נדר, שהנטילה היא כעין נדר שקיבל עליו בפירוש שיברך, ולפי דבריו נמצא שכל מי שעושה תנאי ערב ר"ה על נדריו, פקע מיניה הדין דתיכף לנטילה ברכה. ואמר מרן, שאין הכי נמי דמהני התנאי שלא יהא מחוייב לברך ברכת המזון מדין נדר, אמנם, אף לראשונים הנ"ל יישאר הדין שיצטרך לקיים הדין תיכף, דהלא רצונו לקיים הדין ולברך מיד אלא שאין רצונו שיהא עליו איסורי נדר, ורק חלק זה פקע מיניה. ושאלתיו עוד, לפי מה שהוא נוהג להורות שלעולם ילמד אדם בביתו לעשות תנאי בהפרשת מעשר כספים שיהא הכל "בלי נדר", שלא יחוייב לתת לעניים ממש דוקא, אך הדין במי שכבר הפריש כמה שנים בלי תנאי כזה, האם מהני תנאי חדש מכאן ואילך שלא יחוייב לתת לעניים, או שמא כבר חל עליו חיוב מצד מנהג טוב שנהג ג' פעמים שימשיך להפריש כמו שהפריש עד כה, אלא אם כן יעשה התרת נדרים. ואמר מרן, דכיון שכל הפרשת מעשר כספים נקטינן שאינו דין גמור אלא מנהג, כל מה שיכול לחול עליו דין נדר הוא רק מצד דין דהנהגה טובה ג' פעמים, ובזה שפיר מהני התנאי שיעשה בערב ר"ה שלפני החתונה, שמה שהתחיל להפריש היה בלי נדר אף שלא חשב על זה להדיא בשעת התנאי, דלזה גופא אנו עושים התנאי בערב ר"ה. ועיין בשו"ת אז נדברו ח"ד סימן מ"ד.

וכן הוא במטה אפרים )דיני קדיש יתום שער ג' באלף המטה ס"ק ב'( שכתב: מי שדרכו להתפלל לפני העמוד ביום יא"צ אין מדקדקין אם מחמת חולשות או סיבה אחר אינו מתפלל, אע"פ שלא הותנה מעיקרא אינו עושה אותו בתורת נדר, ואפשר שהיא מטעם שנוהגים לעשות התרת נדרים בערב ראש השנה, והוא מתנה על מנהג של מצוה שלא יתנה עליו שלא יחול עליו דין נדר, וצ"ע.

וכן כתב בדעת תורה )יו"ד סימן רי"א סעיף ב'(: ונראה דאם התנה שכל מה שיאמר יהיה בלי נדר ואח"כ שכח ואמר סתם איזו זהירות, גם להמחמירים יש להקל, דדוקא בנדרו סותר לתנאו אמרינן דעקר לתנאו מסתמא דאל"כ למה הוא נודר, ועיין בר"ן ופי' הרא"ש כ"ג ע"א, אבל הכא הרי הוי רק פירוש למה שאומר סתם והוא אומר שיעשה כך וכך, אלא דכונתו בלי נדר ואין סתירה לתנאו ]רק מפרש[, וע"ש בת' הרשב"א שרמזתי לעיל. וכן אם נוהג איזו מנהג של מצוה לזה מהני המודעה שיהא כאומר בפירוש בלי נדר, כנלפע"ד.

וכן בשו"ת רבבות אפרים )ח"א סימן קע"ד( מביא דאמר הגאון רבי אברהם זלזניק זצ"ל בשם מרן הגרא"ז מלצר זצוק"ל דעל מנהג של מצוה מהני מה שעושים התרת נדרים בערב ר"ה.

וכן שמעתי ממרן הגרי"ש אלישיב זצוק"ל דעל מנהג של מצוה אין צריך לעשות התרת נדרים, דאפשר לסמוך על המסירת המודעה של ערב ר"ה.

וכן כתב מרן זצוק"ל בקובץ תשובות )ח"ד סוס"י ל"א(: ובנוגע חשש "הנהגה טובה", בגוונא דא אפשר לסמוך על מסירת המודעה בערב ראש השנה, שכל אדם מתנה שלא יהיו חלין כלל.

וכן בספר מנשים באוהל )עמ' רל"ב( מובא מרשימות הגאון רבי עזריאל אויערבאך שליט"א בשם מרן זצוק"ל דמסירת מודעה שאומרים בהתרת נדרים מועיל גם להנהגות ומחשבת צדקה, אף שאינו אומר כן להדיא. ]ובהערה שם כתב בשם רבינו שליט"א דמש"כ מחשבת צדקה, מסתבר דאין הכוונה בקבלה גמורה בלב אלא לחששות שמא חשב והוי כנדר וכדו', דבזה נאמר דיכול לסמוך על ההתרת נדרים[. וכן כתב בהלכות חג בחג ימים נוראים עמ' ל"ו בהערה 23 בשם מרן זצוק"ל.

וכן שמעתי מהגה"ק בעל המשנה הלכות זצ"ל, הגה"ק רבי שריה דבליצקי זצ"ל והגאון רבי עזריאל אויערבאך שליט"א דהמסירת מודעה מועיל על מנהגים של מצוה, ואין צריך לעשות התרת נדרים עליהם.

וכן כתב בתשובות והנהגות )ח"ד סימן ר"ז(: בערב ר"ה כל אחד מוסר מודעה שאפילו נוהג ג' פעמים באיזה דבר טוב, אינו רוצה שתהא כנדר, ומועיל מודעה זו גם מכאן ולהבא, אלא דיש פוסקים הסוברים שמודעה זו שמוסר בערב ר"ה מועילה רק אם זוכר את הביטול בתוך כדי דיבור לנדר, עיין במחבר סימן רי"א שלכתחילה חושש לדבריהם, ואם כן יש לומר דהיינו דוקא בנדר דאורייתא, אבל מכח מנהג טוב הנדר הוא רק מדרבנן, בזה יכול לסמוך להקל על סמך מסירת המודעה בערב ר"ה, וכן שמעתי שכתב כן הגאון וצדיק רבי יוסף חיים זוננפלד זצ"ל )בשו"ת שלמת חיים( להקל לסמוך על הביטול מעיקרא שמוסר בערב ר"ה לענין דרבנן כגון במנהג שנהגו. ומיהו נראה שהתרת נדרים מועילה רק לענין חומרא שמקבל ע"ע ונהג כן כחומרא, אבל בנידון שיש בו מחלוקת הפוסקים ונהג לאיסור והחזיק שחייבין להחמיר כך מדינא, אין לנו להתירו אלא חייב להמשיך במנהגו, וכ"ש אם זהו ממנהג אבותיו שנאמר אל תטוש תורת אמך.

וכן בשו"ת משנת יוסף )חי"א סימן קנ"א( כתב: אבל בהנהגה טובה בעלמא, בין שיש לה מקור בהלכה, או שהמציא אותו לעצמו, ה"ז שפיר יכול לסמוך על ההתרה ועל המודעה בערב ר"ה. ויתכן שמהנכון שבכל בוקר ]כגון בעת שלובש הטלית קטן, ובמחשבתו ודיבורו לקיים מצות ציצית[ יאמר גם "כל הנהגה טובה שאעשה היום תהא בל"נ", כי קורה שמחליט ללמוד בכל יום שיעור בספר מוסר, ועשה כן ג' ימים ויותר, וע"י אונס הפסיק יום, ושוב נשכח ונתרפה, שינצל מחשש הנהגה טובה ג' פעמים, ע"י שמתנה שהוא בל"נ.

ובהליכות שלמה )מועדים ח"ב פרק א' ארחות הלכה 37 ( כתבו דבתשובה כת"י בענין זה סיים מרן הגרש"ז אויערבאך זצוק"ל, "אך אעפ"כ למעשה נוהגים גם בזה שלא להתיר אלא ע"י שאלה", וכן היה מורה בע"פ דעדיף טפי להחמיר, וכמה פעמים יעץ לשואלים בעניני ההנהגה במעות מעשר כספים וכדומה, שיאמרו בפירוש בעת מסירת המודעה בערב ר"ה, שכל הנהגותיהם בזה יהיו בלא נדר, אבל מעיקר הדין היתה דעתו להקל דאפשר לסמוך על המודעה גם בלא פירוט, ואמר שכבר הרצה דבר זה לפני הגר"א קוטלר ז"ל ועוד גדולי ישראל וקלסוהו, וכן סתם במנחת שלמה.

וכן שמעתי מהגאון רבי אברהם קופשיץ זצ"ל דראוי לעשות התרת נדרים על מנהגים טובים או קבלת דבר מצוה שלא בלשון נדר. אולם מעיקר הדין אפשר לסמוך בזה על המסירת מודעה של ערב ר"ה.

ובנשמת אברהם )ח"ב יו"ד סימן פ"ט ס"ק א'( כתב בשם מרן הגרש"ז אויערבאך זצוק"ל דמנהג של מצוה שהיה בזה קבלה דרבים בעיקר המנהג לא מהני התרת נדרים דערב ר"ה.

וכן בקובץ המועדים )עמ' תתס"א( כתוב בשם הגאון רבי חיים פינחס שיינברג זצ"ל: בדין מסירת מודעה להתרת נדרים בערב ראש השנה, נראה אף שלענין נדר ממש אין להתיר אלא ע"י שאלה לחכם וכמ"ש הרמ"א ביו"ד סימן רי"א ס"ב לענין כל נדרי, מ"מ לענין שאר מנהגים מהני מסירת המודעה לבטלם שאינו נכשל העוון נדרים שלא אמר בלי נדר, אא"כ הוא מנהג שפשט בכל ישראל למנהג עיקרי וחשוב, ולכן מינקת הצריכה לאכול חלב אחר פחות משש שעות צריכה לעשות התרת נדרים, אבל בחור ישיבה הרוצה ללמוד בליל שבועות את המסכת הנלמדת בישיבה, אין צריך לעשות התרת נדרים על מה שנהג עד היום לומר תיקון ליל שבועות.

ובקובץ מבקשי תורה )כרך ג' קובץ ט"ז-י"ז סימן קפ"ג סעיף ב'( כתוב בשם מרן הגרש"ז אויערבאך זצוק"ל אף שלא נזכר במסירת המודעה שאומרים בערב ר"ה לאחר התרת נדרים, שמוסר מודעה גם על מנהג טוב שיקבל על עצמו, נראה דכיון שמזכיר קבלה בלב שיקבל על עצמו סגי בזה גם לענין מנהג טוב, דהטעם שמתירים מנהג טוב שנהג ג' פעמים הוא מחשש דהוי קבלה, ולכך כשמזכיר להדיא במסירת המודעה הקבלות שיקבל על עצמו מהני אף לענין מנהג טוב

* 1. מראי מקומות.
     1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תקפ"ג הל' ערב ר"ה סעי' י"ב) – "נוהגים לעשות התרת נדרים ביום ערב ראש השנה, שהוא יום כ"ט אלול. ובערב יום הכפורים. ודורשי רשומות רמזו על זה, 'לא יחל דברו ככל' סופי תיבות אלול. והוא רמז על דרשת חז"ל (בחגיגה יא א) לא יחל דברו, הוא אינו מיחל, אבל אחרים מחלין לו. (שפתי כהן עה"ת פר' מטות). וטוב לעשות ההתרה לכתחלה על ידי עשרה ששונים הלכות. על פי מה שאמרו בנדרים (ח א) נידוהו בחלום צריך עשרה בני אדם להתיר לו. והוא דתנו הלכתא. וכן פסק בש"ע יו"ד (סי' שלד סעיף לה). [וכ"כ בשו"ת זרע אמת (חאו"ח סי' צ), שמכיון שאנו כוללים בהתרה זו 'בין בהקיץ בין בחלום', צריך עשרה, משום דדמי לדין נידוהו בחלום. ע"ש. וע' בשו"ת שמש צדקה (חיו"ד ס"ס ה), שנתקשה בדין זה מההיא דאמרינן בסנהדרין (ל א) שדברי חלומות לא מעלין ולא מורידין, ועיין בשו"ת יביע אומר ח"א חאו"ח סי' מא אות יח]. וכתבו האחרונים, שמנהג ההתרה בערב ראש השנה, הוא על פי מה שאמרו בזוהר (פרשת פקודי דף רמט ע"ב), 'דמי שנתחייב נזיפה או נידוי בבית דין של מעלה, ישאר בנידויו ארבעים יום, ואין תפלתו נשמעת'. ולכן יש נוהגים לעשות התרת נדרים גם ארבעים יום קודם ראש השנה. ומכאן ולהבא חושבנא טבא. (כף החיים סי' תקפא אות יב)".

1. התרת נדרים: קטנים, סמוך לאיש, בר מצוה.
   1. **קטנים: חינוך**.
      1. לחנך.
         1. רבבות אפרים (ח"ח סי' תקי"א אות ג') – "לחנך קטן בהתרת נדרים, מסתבר דצריך. ואם הוא בן י"ב השאלה אם לצרפו לג' שמתירים הנדר".
      2. אין ענין.
         1. חינוך הבנים כהלכתו (פרק פ"ז סעי' כ') – "אבל קטן שהוא פחות מבן י"ב שנה ודאי אין שום ענין שיתיר את נדריו בערב ראש השנה, שהרי אין בהם ממש".
      3. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תל"ב) – "שאלה: אם שייך חינוך קטן להתרת נדרים ער"ה כיון שאין נדרו נדר. תשובה: הרגל".
   2. **קטנים: מופלא הסמוך לאיש**.
      1. מיקל, לא נהגו.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכת שלמה ר"ה פרק א' הע' ל"ח) – "ולא נהגו בבית רבנו שיעשה מופלא הסמוך לאיש התרת נדרים. אך עם מלאת להם י"ב שנה, ולהבנות י"א שנה, הזהירם רבנו להתרגל באמירת 'בלי נדר', ובתקופה הסמוכה לה לימדם עיקרי הל' נדרים (וכן הל' תרו"מ), שלא יכשלו ח"ו בהם. ואמר פעם לנכד במלאת ל"ו י"ב שנים, מעתה ועד הגיעך למצוות יש חובה אחת המוטלת עליך, והיא שמירת לשונך מנדרים, ועי"ז תלמד ליקר את כח הדיבור כל ימי חייך".
         2. שערים המצוינים בהלכה (סימן קכ"ח קונ"א ס"ק כ"ד) – "ובמשנה למלך פ"ב הי"ג, מסופק אי קטן שהגיע לעונת נדרים, אי יכול לישאל על נדרו, דאפשר דוקא לענין נודר רבתה התורה ולא לענין שאלה. ולפי זה אין להקטנים לדקדק לומר נוסח התרת נדרים".
         3. הגריש"א זצ"ל (כל נדרי סי' יח"ז הע' ל"ט, אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור א') – "דקטנים בני י"ב שנה שהגיעו לעונת נדרים אין נוהגים לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".
         4. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור א') – "דקטנים בני י"ב שנה שהגיעו לעונת נדרים אין נוהגים לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".
         5. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור א') – "דקטנים בני י"ב שנה שהגיעו לעונת נדרים אין נוהגים לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".
         6. הגר"א קופשיץ זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור א') – "דקטנים בני י"ב שנה שהגיעו לעונת נדרים אין נוהגים לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".
         7. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ה' סעי' ט') – "לא נהגו בערב ראש השנה לעשות סדר התרת נדרים לקטן שהוא 'מופלא הסמוך לאיש'".
         8. תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור א', עי' בתשובות והנהגות ח"ג סי' ק"ס ד"ה ויש) – "דקטנים בני י"ב שנה שהגיעו לעונת נדרים אין נוהגים לעשות התרת נדרים בערב ר"ה".
         9. כל נדרי (פרק י"ז סעי' י"ד, סעי' ט"ו) – "אולם למעשה לא נהגו לעשות סדר התרת נדרים בערב ראש השנה לקטנים. ויתכן שהטעם כדי לא להרגילם לזלזל בענייני נדרים".
         10. פסקי תשובות (סוף אות י"ח, הע' קי"ז) – "וקטנים אף שכבר הגיעו לעונת נדרים (דהיינו בן י"ב שנה לקטן וי"א שנה לקטנה ויודעים לשם מי נדרו) אין צריכים לדקדק עמהם שיאמרו נוסח התרת נדרים עד הגיען לגיל מצוות. [שערים המצוינים בהלכה סי' קכ"ח סקכ"ד עפ"י המשנה למלך הל' נזירות פ"ב הי"ג דאפשר דדווקא לענין נדר ריבתה תורה קטן בן י"ב שנה וקטנה בת י"א שנה ולא לענין שאלה והתרת נדרים דלא מהני עד שנעשו גדולים]".
         11. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י' אות א', עמ' צ"ו).
      2. מחמיר.
         1. רבבות אפרים (ח"ח סי' תקי"א אות ג' [לשונו מובא לעיל], עי' שמחת המועדים עמ' ט"ו [לשונו מובא לקמן]).
         2. עי' הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ב') – "שמעתי דראוי שקטנים בני י"ב שנים יעשו התרת נדרים בערב ר"ה, דיש פוסקים דס"ל דיכול לישאל על נדריו".
         3. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' י"ט) – "קטן בן י"ב שנים ולמעלה וקטנה מבת י"א שנה ולמעלה צריכים להתיר נדריהם דקיי"ל מופלא הסמוך לאיש נדריהם נדר מן התורה, וצריכים לילך לשלשה גדולים ממולאי זקן שיתירו להם כי קטנים אחרים אינם יכולים להתיר להם נדרם".
      3. אם הם באים להתיר מתירין להם.
         1. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"ב טור ב') – "שמעתי דאין מניעה שקטנים בני י"ב יעשו התרת נדרים בערב ר"ה".

חוט שני (הל' יו"כ פרק י"א סוף ס"ק נ', עמ' קע"ג) – "קטן המופלא סמוך לאיש, כשם שיכול לנדור, כך יכול להתיר. ולענין אם המנהג לעשות להם התרה, אם הם באים להתיר מתירין להם".

* + 1. מראי מקומות – מועדי ישראל (ימים נוראים סי' ט"ז), חינוך הבנים כהלכתו (פרק פ"ז סעי' י"ט).
       1. דברי משה (סי' ס"ו) – "וע"ד מה שהעירני אודות מה שלא נוהגים הקטנים בני י"ב שנה לעשות סדר התרת נדרים בערב ראש השנה כמו שנוהגים הגדולים, והא הרי קיי"ל בשו"ע (יו"ד סימן רל"ג סעיף א') דקטן בן י"ב שנה ויום אחד אם יודעים לשם מי נדרו ונשבעו נדריהם נדר ושבועתם שבועה וכו', והיא אמנם הערה נכונה ונבונה, וכתבת בזה בדרכה של תוה"ק. והנה מה שכתבת לבאר על פי דברי המשנה למלך (פ"ב מהלכות נזירות הלכה י"ג) דמסתפקא לי' אם קטן שהגיע לעונת נדרים אי מצי למישאל על נדרי' או לא, ולפ"ז מובן דקטנים לא נהגו לעשות התרת נדרים, הנה כבר דנו הפוסקים בדברי המל"מ ז"ל אלו, ובספר מי נדה להגר"ש קלוגר ז"ל (מסכת נדה דף מ"ו ע"ב) רצה לומר שאינו שואל על נדרו אפילו לאחר שהגדיל, אמנם בשו"ת בית שערים (יו"ד סימן שכ"ו) העלה כי לאחר שהגדיל יכול לישאל על נדריו, וע"ע בשו"ת חתם סופר (יו"ד סימן ט'), מיהו בספר אמרי בינה (דיני נדרים סימן כ"ח) מפרש שלא נסתפק המל"מ אלא היכא שהדירו אביו בנזירות, אם יכול הבן לישאל על הדרת האב, אבל בנדר שנדר בעצמו, גם המשנה למלך מודה דמצי לישאל. [וע"ע בספר חקרי לב (יו"ד ח"ב סימן ס') ומנחת חינוך (מצוה ת"ז) ובספר מנחת פתים (יו"ד סימן של"א) ובשו"ת רב פעלים (חלק א' יו"ד סימן ל"ו) ובספר חנוך לנער (פרק ל"ג סעיף א') עיי"ש], ועכ"פ לפי"ז הדרא קושיא לדוכתא. ולענ"ד לתת טעם לדבר, לפי מה שכתב שם הרמ"א ז"ל בזה"ל, וגוערין בהם ומכין אותם שלא ילמדו לשונם בנדרים ושבועות, ואם הוא קטן וקל ואין בו עינוי נפש אומרים להם שיעמדו בנדרם ושבועתם כדי שלא ירגילו עצמם בזה עכ"ל, ואפשר דמשום האי טעמא נמי לא נהגו לעשות להם התרת נדרים ערב ראש השנה, כדי שלא ירגילו עצמם בהתרת נדרים ויבואו לנדור ולהתיר ולזלזל בענין נדרים ח"ו, ולכן לא נהגו כן, דהוה חומרא דאתי לידי קולא, כנלענ"ד בזה לכאורה".
       2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ז אות ו', עי' שבה"ל ח"ה סוף סי' קכ"ט) – "קטן מופלא סמוך לאיש (היינו קטן בן י"ב שנים, וקטנה בת י"א ויום אחד, אף שלכל דיני התורה דינם כקטנים) שנדרו חל הנדר ונראה **שגם אפשר** להתיר את נדרם".
       3. הגרח"ק זצ"ל (עי' כל נדרי סי' יח"ז הע' ל"ט, מועדי הגר"ח ח"א תשובה ת"ח) – "שאלה: מ"ט אין מקפידין בזה"ז על קטן מופלא סמוך לאיש לעשות התרת נדרים ער"ה. תשובה: זיל בתר רוב קטנים".
       4. שמחת המועדים (עמ' ט"ו) – "אלא שנ' דאם הילד רוצה להחמיר ע"ע וכמו שאמר לי למעשה הגר"א גרינבלט הוא יכול להגיד את הנוסח ביחד עם מישהו אחר והבי"ד יגידו 'הכל מותרים לכם', ואע"פ שהמטה אפרים כותב שאין לנהוג כן שיגידו כמה אנשים ביחד אלא א"כ השעה דחוקה מ"מ ראיתי שכך נהגו בבית המדרש של מרן הגרי"ש אלישיב שבערך שלושים אנשים עמדו ואמרו הנוסח של התרת נדרים לפני מרן ועוד שני אנשים, וכשגמרו אז עמד מרן ביחד עם שני האנשים וגם אמרו הנוסח ביחד לפני שלושה אחרים ולכן לכה"פ הילד יתיר את נדריו בלי שיצטרך להטריח ג' אנשים להקשיב אליו".
  1. **בית דין: אם צריך כ"א מהמתירים להיות ממולא בזקן, או די כשהוא גדול וסמכינן אחזקה דרבא - ערב ראש השנה**.
     1. מחמיר, להיות ממולא בזקן.
        1. ***פאת שדך (ח"ב קונטרס תורת אמך סעי' ר"י) – "אבל יזהרו שהמתירין יהיו אנשים שנתמלא זקנם".***
        2. שערים מצויינים בהלכה (סי' קכ"ח ס"ק כ"ד).
        3. ***אור לציון (ח"ד פרק א' סעי' ט') – "***שאלה. מאיזה גיל יכול נער להתיר נדרים. תשובה. נער שהגיע לי"ג שנה ויש לו שערות בזקן יכול לשבת להתרת נדרים".
        4. שבט הלוי (ח"ד סי' נ"ד אות ד', קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ו אות ב', בענייני יו"ד עמ' ר"ד אות ג') – "כיון דהתרת נדרים דער"ה הנהוג היא **התרה מן הדין**, וכבר כ' הגרעק"א בהשמטות לתשובת רעק"א סי' ע"ג ובחי' יו"ד סי' רכ"ח ס"ג, ובפת"ש שם, דבנדרים לא סמכינן אחזקה דרבא דכיון דמידי דאיסורא הוא דמי לחליצה דלא סמכינן אחזקה זו, ואינו דומה להאי דחו"מ סי' ו' דסמכינן אחזקה דרבא בממון, - א"כ כיון דהתרה דער"ה מועילה לפי הדין צריכים ידיעה ברורה על גדול שערות וא"כ יש מקום להחמיר להצריך ממולאי זקן".

שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ד עמ' ט"ו הע' ב') – "וע"כ אמר מרן (שליט"א) [זצ"ל] **דבישיבה קטנה** אין הם יכולים להתיר זל"ז כיון שאינם ממולאי זקן".

* + - 1. ***קיצור הלכות מועדים (דיני התרת נדרים סעיף ד', ס"ק ה' ) – "מי שעדיין אין לו חתימת זקן לא יהיה בין המתירים, ואם מלאו לו י"ח שנה מותר. [מג"א אור"ח סימן ל"ט ס"ק א' וחיי"א כלל ד' סעיף א', אף שבביאור הלכה (שם ד"ה או) חולק עליהם, המציאות מוכיחה שאפשר להורות כמג"א וחיי"א]".***
      2. ***הגר"א קופשיץ זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"א טור א'***) – "דבהתרת נדרים בערב ר"ה יש להצריך שהשלושה דיינים יהיה נתמלא זקנם, כמו שכתב בפתחי תשובה (יו"ד סימן רכ"ח ס"ק ב') בשם הגרעק"א דבנדרים לא סמכינן אחזקה דרבא, לכן יש ליזהר שלא ליקח מתירים כי אם אנשים שנתמלא זקנם".***
      3. ***עמק התשובה (ח"ו סי' קפ"ח) – "בהתרת נדרים אם צריך כל אחד מהמתירים להיות ממולא בזקן, או די כשהוא גדול וסמכינן אחזקה דרבא. עיין בתשו' רע"א סי' ע"ג שכ' שהזהרתי בדרשתי שלא ליקח מתירים כ"א אנשים שנתמלאו זקנם, וטעמא דידי אשר הזהרתי בזאת הוא משום דבדאו' לא סמכינן אחזקה דרבא, ויש לחוש שמא המתירין עוד לא הביאו ב' שערות, והי' מן הצורך לבודקם מקודם, על זה הזהרתי שיהיו ממולאי זקן, עכת"ד. וכ"כ ביו"ד סימן רכ"ח סעיף ג' ע"ש בחידושיו. ונראה דאפי' אם הוא בחור שלא נתמלא עדיין זקנו, צריכין המתירין שלו שיהיו ממולאי זקן, כיון דמופלא סמוך לאיש מדאורייתא א"כ צריך שיהיו המתירין להתיר מדאורייתא, ועוד דבכגון דא חיישינן שמא השואל ההתרה הביא כבר שערות והמתירין לא הביאו, וכמו גבי אנדרוגינוס דקיי"ל דאפי' מינו אינו מוציא, וא"כ צריך שיביאו עכ"פ ג' גדולים ממולאי זקן".***
      4. הגרח"ק זצ"ל (מכתב לבחור הבר מצוה אברמי שטילרמן אלול תשע"ה) – "שאלה: ***הבר מצווה שלי תהיה בו' אלול ואם אני יודע שיש לי סימנים האם אני יכול להצטרף להתרת נדרים. תשובה: לא".***
      5. נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' י') – "לא יקח לדיין מי שעדיין אין לו חתימת זקן או שאין ידוע לו שיש לו שני שערות, ואם מלאו לו י"ח שנה מותר".

נטעי גבריאל (ר"ה פרק י"ז סעי' י"ח) – "בחור שלא נתמלא עדיין זקנו צריכין המתירין שלו שיהיו ממולאי זקן כיון דמופלא סמוך לאיש דאורייתא א"כ צריך שיהיו המתירין ראויין להתיר מדאורייתא".

* + - 1. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' פ"ד, עי' סי' פ"ה) – "שאלה - מהו לצרף בחור בן י"ג שנים שאין לו חתימת זקן לבי"ד של ג' להיתר נדרים. תשובה - אין לצרפו (אם לא בדליכא אחר)".
      2. ***הגר"ע אויערבאך שליט"א (***אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"א טור א'***) – "דבהתרת נדרים בערב ר"ה יש להצריך שהשלושה דיינים יהיה נתמלא זקנם, כמו שכתב בפתחי תשובה (יו"ד סימן רכ"ח ס"ק ב') בשם הגרעק"א דבנדרים לא סמכינן אחזקה דרבא, לכן יש ליזהר שלא ליקח מתירים כי אם אנשים שנתמלא זקנם".***
      3. ***עי'*** שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ט' אות א', עמ' צ"ה) – "בערב ר"ה דאין התרת נדרים אלא משום מנהג יש לומר דניתן לסמוך על חזקה דרבא, אבל בודאי יותר עדיף לעשות התרת נדרים כהוגן וליקח רק מי שנתמלא זקנו, כיון דסוף סוף מהני ההתרת נדרים מעיקר הדין. גם יש ליזהר אם אפשר בנקל שאותן בני י"ג שלא נתמלאו זקנם יתירו אצל גדולים, ולא יקחו שלשה בני י"ג כמותם".
    1. מיקל.
       1. ***משנה הלכות (***אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"א טור ב'***) – "דבהתרת נדרים בערב ר"ה אין צריך להקפיד לקחת מתירים שנתמלאו זקנם, ונוהגים להקל לקחת אפילו שלושה שהם בני י"ג שנים".***
       2. ***הגריש"א זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"א טור ב'***) – "שמעתי להקל להתיר נדרים בערב ר"ה בפני בן י"ג ויום אחד אף שלא נתמלא זקנו, דהתורת חסד חולק על הגרעק"א".***
       3. ***הגרחפ"ש זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון ק"ג עמ' נ"א טור ב'***) – "דבהתרת נדרים בערב ר"ה אין צריך להקפיד לקחת מתירים שנתמלאו זקנם, ונוהגים להקל לקחת אפילו שלושה שהם בני י"ג שנים".***
       4. ***תשובות והנהגות (ח"א סי' של"ז) – "ובענין התרת נדרים בערה"ש ישנם שני ענינים: חדא מסירת מודעה אלהבא שמתכוין תמיד בלי נדר, וע"ז ודאי לא צריך גדולים עם חתימת זקן דוקא, ותו איכא התרת נדרים ממש, ובזה הלוא כשיודע וזוכר את הנדר ממש אינו סומך על התרת נדרים הכללי, אלא הולך ומפרט ומתיר כדין לפני ג', ועיקר ההתרה דער"ה שאינו מפרט הנדרים ואין לו פתח כדין הוא רק להנהגות טובות שאינם אלא דרבנן, וע"כ נראה דמועיל בזה חזקה דרבא שיש לו סימנים ואין צריך חתימת זקן, ולפי זה אף שעדיף בחתימת זקן שיועיל גם לדאורייתא, מ"מ מועיל מדין חזקה לדרבנן כמו להנהגה טובה".***
    2. מראי מקומות.
       1. רע"א (ח"א בהשמטות לסי' ע"ג) – "י"ל לענין התרת נדרים דבמלתא דאיסורא לא סמכינן אחזקה דרבא, וצריך בדיקה דוקא".
       2. פתחי תשובה (יו"ד סי' רכ"ח ס"ק ב') – "רבינו עקיבא איגר בהשמטות לסימן ע"ג ...".
       3. ***בן איש חי (ש"ב פרשת ראה סעי' כ"ו) – "ומי שהוא בן י"ג שנה אם לא נתברר לנו שהביא שתי שערות לא סמכינן אחזקה דרבא, וצריך בדיקה לידע אם הביא שתי שערות, דאז כשר להתיר, ועל כן נזהרים שלא ליקח מתירים אלא רק אנשים שנתמלא זקנם, ועיין פתחי תשובה בשם רמ"א ז"ל".***
       4. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ה' סעי' ו') – "כתבו האחרונים דבהתרת נדרים שהוא מידי דאורייתא אין סומכין אחזקה דרבא ולכן בן י"ג שנים שלא נדבק אם הביא ב' שערות אין ראוי להתיר נדרים, **וטוב** לדקדק בזה גם בנוגע התרת נדרים דערב ר"ה".
       5. הגרח"ק זצ"ל (מכתב לבחור הבר מצוה אברמי שטילרמן אלול תשע"ה) – "שאלה: ***האם שלושה בחורים בגיל 14-13 יכולים לעשות התרת נדרים יחדו. תשובה: כן".***

**תפילת עשרת ימי תשובה וראש השנה**

# סימן תקפ"ב

1. המלך הקדוש - סעיף א'.
2. שבת תשובה: מעין שבע - סעיף ג'.
3. שבת תשובה: שאר ענינים.
4. לומר "לשנה טובה" - רמ"א (סעי' י').
5. המלך הקדוש - סעיף א'.
   1. **שבת: שכח הזכרת המלך הקדוש בליל שב"ק ושאר הזכרות**.
      1. הגריש"א (הערות על מסכת שבת דף כד:) – "שם הגרע"א בגליון השו"ע חידש דבשכח משיב הרוח ושאר ההזכרות שמחזירין אותו בעלמא, מ"מ בליל שבת אין מחזירין אותו, משום דהרי תקנו ברכת מעין שבע שיצא בה יד"ח אף שאין בה הזכרת משיב הרוח וכו', וה"נ כשהתפלל תפלת לחש והיינו דמזה חזי' דבשבת בערבית אי"צ כל הנך ההזכרות. ועי' באחרונים מש"כ בזה להלכה. עוד דין יוצא מהנ"ל דהנה בעשרת ימי תשובה יש דעה בשו"ע דאם אמר במעין שבע 'הקל הקדוש שאין כמוהו', יצא ואף שלא אמר 'המלך' ולפי"ז אם היחיד בתפילתו בליל ש"ק שכח ולא אמר המלך הקדוש, א"צ לחזור. ומאחר שהרי יכול לצאת בברכת מעין שבע ושם אין המלך מעכב לשיטה זו. א"ה, וכן יל"ד לגבי חיסר הזכרת היום ביעו"י בחוה"מ וי"ל אמנם גם הרע"א עצמו נשאר בצ"ע בחידוש זה".
      2. שבט הלוי (ח"י סי' י"ט אות ב') – "וא"כ היוצא לדינא דעצה של הגרעק"א לענ"ד כנראה ליתא לדינא ומכ"ש בנ"ד, ואם לסמוך על מעין שבע זה דוקא דיעבד אם לא נזכר קודם מעין שבע כנ"ל, וגם ה"פ העולם שוכחים המלך הקדוש במעין שבע ואז פשיטא דצריך לחזור התפלה, והדברים פשוטים".
6. שבת תשובה: מעין שבע - סעיף ג'.
   1. **אם טעה ואמר הקל הקדוש במקום המלך הקדוש**.
      1. חוזר.
         1. שכנה"ג (הג' ב"י ס"ק ה') – "כתבתי בתשובה א"ח סימן רפ"א, שמי שטעה ואמר הקל הקדוש במקום המלך הקדוש בברכת מעין שבע, חוזר כמו שחוזר אם טעה ש"צ בחזרת התפלה, שאמר הקל הקדוש במקום המלך הקדוש. ולהיכן הוא חוזר, אם לא חתם הברכה חוזר להמלך הקדוש שאין כמוהו, ואם כבר חתם מקדש השבת חוזר לראש".
         2. מחזיק ברכה (ס"ק ג') – "הרב שיירי כתב ... והרב פר"ח חלק עליו דכיון ... גם הרב מהר"א הלוי בספר גן המלך ... וגם הרב יד אהרן סבר כן ... וכל הרבנים הנז' כתבו ע"פ הפשט אמנם לפי מ"ש רבינו האר"י ז"ל דברכת מעין ז' חובה היא ורז"ל שאמרו מפני עם שבשדות סו"ד שתו בדברי קדשם והיה העלמ"ה א"כ מאחר דכל הרבנים הנז' תלו טעמיהו דאינה חובה בהגלות נגלות אמרי קדוש האר"י זצ"ל דחובה היא וגם רז"ל כיונו לסוד הדבר אלא שהיו נותנין טעם לפי הפשט ותחת כבודם הטמינו בדמ"ז בהדי כבשי נראה דחוזר וכהוראת הרב כנה"ג ואחר זמן נדפס ספר מטה יהודה להרב מהר"י עייאש וראיתי לו ז"ל שדחה דברי הרב פר"ח והכריע כהרב שיירי כנה"ג דהוי במקום תפלה ממש למי שטעה בתפלה ויוצא י"ח כשישמענה מפי הש"ץ כדלעיל סי' רס"ח וכו' ע"ש ועם האדון הסליחה דאי מהא לא איריא דנהי דיוצא בה הטועה בתפלה כמו שפסק מרן סימן רס"ח אמנם אעיקרא אינה חובה ולא נתקנה אלא מפני הסכנה ומי זה אמר דעתה אחר התקנה הרי היא בגוף התפלה ואין להקל בה ואין אנו אחראין לטועה בתפלה שיוכל לצאת ומה גם דלא שכיח ולא דמיא לתפלת ערבית דהויא רשות והאידנא קבעוה חובה והרי הוא כמבוא"ר וטפי הוה לן לחוש לדעת הפר"ח ומהרש"ג והרב גן המלך והרב יד אהרן ושלא לחזור הן אמת שהרב הנז' לא זכר מהרב גן המלך והרב יד אהרן ברם לפום מאי דאמרן נראה דחוזר ומה גם דכן דעת הרב שיירי והרב מהר"י עייאש כנ"ל
         3. מטה אפרים (סעי' ה') – "אם טעה בעשרת ימי תשובה ואמר הקל הקדוש ונזכר, בין שנזכר קודם שסיים התפלה או אחר שסיים התפלה ועקר רגליו, צריך לחזור לראש ולהתפלל שנית".
         4. פני יצחק (ח"א או"ח סי' אבג"ד אות מ' ס"ק קצ"ו) – "וכן נלע"ד עיקר לדינא דחוזר ולא שייך לומר בזה ספק ברכות להקל כיון דרבינו האר"י גילה סודו דחובה היא וכמ"ש הרב חיד"א ופשוט".
         5. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות י"ח, רב פעלים ח"ג או"ח סי' כ"ג) – "וכן בברכה מעין שבע נמי הדין כן, ואף על פי שיש חולקין בברכה מעין שבע לא אמרינן סב"ל נגד סברת רבינו האר"י ז"ל, דסבר ברכה מעין שבע היא במקום חזרה וכמ"ש בסה"ק מקבציאל".
      2. לא לחזור.
         1. פר"ח (על סעי' ג') – "כתב בספר שיירי כנסת הגדולה ... ולי מסתברא, דכיון דבדין לא צריך, אלא רבנן הוא דתקון משום סכנה כדאיתא בבמה מדליקין [שבת כד, ב] ולהכי אין מזכירין בה ענין היום, נהי שבתוך כדי דיבור גוערין בו ומחזירין אותו, מכל מקום אם בדיעבד בירך אותה ולא הזכיר המלך הקדוש אין מחזירין אותו, וכן כתב מהר"ש גארמיזא"ן ז"ל".
         2. ח"א (כלל ל"ד סעי' י"א, נשמ"א ס"ק א') – "ובעשרת ימי תשובה אומר המלך הקדוש. ואם אמר הקל הקדוש, אם נזכר קודם שסיים, יתחיל מן המלך הקדוש. ואם סיים הברכה, חוזר לראש (א"ר הל' ר"ה). ופ"ח כתב דאין צריך לחזור, וצריך עיון (ועי' בנשמת אדם). [בעשי"ת בברכה א' מעין ז' ולא אמר הש"ץ המלך הקדוש, כתבתי בח"א מחלוקת, דא"ר כתב דיחזור, והפ"ח כתב דלא יחזור. ונ"ל דהנכון כפ"ח, שהרי ע"כ לא נתקן רק מעין הברכות ולא מעין חתימת הברכות, שהרי בודאי אם סיים ברכת אבות, בא"י מגן אבות, פשיטא דהוי שינוי מטבע, כאחז"ל יכול חותמין בכולם ת"ל "והיה ברכה" בך חותמין, והרי בברכה מעין ז' מתחילין מגן אבות ולא מתחילין מגן אברהם, אע"כ דנתקן רק על שם עיקר הברכות דהיינו אבות, גבורות, קדושת ה', ואם כן כיון שאמר הקל הקדוש הזכיר קדושת ה', ולכן נ"ל שאין צריך לחזור]".
         3. דרך החיים (סי' ס"ח סעי' ה') – "בשבת של עשי"ת או ר"ה שחל בשבת ויוה"כ שחל בשבת אומרים המלך הקדוש ואם שכח הש"ץ ואמר הקל הקדוש אם חתם הברכה אינו חוזר לראש ואם לא חתם חוזר להמלך הקדוש (סי' תקפ"ב ופר"ח ופ"מ)".
         4. מחצית השקל (סוף ס"ק ג') – "ודע, דמה שכתוב בשו"ע דבשבת צריך לומר בברכה מעין שבע המלך הקדוש, כתב הפרי חדש [אות ג] אם טעה ואמר הקל הקדוש אם אפשר להחזירו תוך כדי דיבור לומר המלך הקדוש הרי טוב, ואם לאו אינו צריך לחזור, ע"ש".
         5. רע"א (על סעי' ג') – "מעין שבע המלך הקדוש. ואם טעה ואמר הקל הקדוש אינו חוזר. גן המלך אות קמ"ט".
         6. ישועות יעקב (ס"ק ג') – "כנה"ג כתב ... ואין זה נכון ... אבל הכא דאף בערבית דשבת אינו רק משום סכנה אם טעה ואמר הקל הקדוש אינו צריך לחזור וזה ברור מאד וכ"כ בס' פרי חדש".
         7. קיצור שו"ע (סי' קכ"ט סעי' ד') – "בשבת ערבית בברכת (מעין שבע) מגן אבות וכו' אומרים גם כן במקום הקל הקדוש המלך הקדוש. ואם טעה השליח - צבור ואמר הקל הקדוש אם נזכר מיד תוך כדי דיבור חוזר ואומר המלך הקדוש וכו' אבל לאחר - כך אינו חוזר".
         8. קצה המטה (ס"ק י"ב) – "וכפי הנראה שב ואל תעשה עדיף וספק ברכות להקל".
         9. אור לציון (ח"ד פרק ו' אות ה') – "שאלה. שליח ציבור שטעה בשבת שובה בברכת מעין שבע, ואמר הקל הקדוש שאין כמוהו במקום המלך הקדוש שאין כמוהו, כיצד ינהג. תשובה. אם עדיין לא סיים את הברכה, חוזר לומר המלך הקדוש שאין כמוהו, אבל אם כבר סיים, לא יחזור".
         10. יביע אומר (ח"ב או"ח סי' כ"ט, ח"ה או"ח סי' ט' אות ה', ח"ח או"ח סי' כ"ב אות כ"ח, ח"י או"ח סי' נ"ה על הרב פעלים ח"ג או"ח אות י"ט) – "שאם עוד לא סיים הברכה יש לו לחזור להמלך הקדוש שאין כמוהו וכו'. אבל אם חתם, שיש ג"כ חשש ברכה לבטלה אם יחזור אורויי מורינן שאינו חוזר".
         11. ילקוט יוסף (סי' רס"ז סעי' י"ז, קיצור שו"ע סי' רס"ז סעי' כ"ה, סי' תקפ"ב סעי' י"ג, סי' תרי"ט סעי' כ"ח).
         12. פסקי תשובות (אות ו', הע' י"ט, סי' רס"ח אות י"ב) – "מ"ב סק"י ... והרבה פוסקים (סידור דה"ח, ליקוטי מהרי"ח, אלף המגן סקי"ז בשם פמ"ג נשמ"א ישוע"י ופ"ת כהפר"ח שא"צ לחזור, לוח א"י להגרימ"ט ועוד) הסכימו שלמעשה יש לפסוק שלא יחזור כי ספק ברכות להקל. וכאמור במ"ב, אם נזכר קודם שהזכיר ה' של ברוך אתה ה' חוזר ואומר כהוגן אף על פי שמוזכר כמה שמות הק' בתוך תפלה זו".
         13. שגיאות מי יבין (סי' ס"א סעי' ל"ב) – "רוב הפוסקים".
      3. מראי מקומות – אלף למטה (ס"ק א'), אלף המגן (ס"ק י"ז).
         1. שע"ת (ס"ק ג') – "וכתב מח"ב שאם בברכה מעין ז' טעה ואמר הקל הקדוש כתב בשכנה"ג דחוזר והפר"ח חולק וס"ל דא"ח וכ"כ בגן המלך סימן קמ"ט ובמטה יהודה כ' כהפר"ח ודעת המח"ב כשכנה"ג דחוזר וכתב דלפי דברי הקדוש האר"י ז"ל חובה היא וגם רז"ל כיוונו לדבר סתר אלא שנתנו טעם לפי הפשט והטמינו ברמז ע"ש".
         2. בגדי ישע (על סעי' ג') – "אומרים בברכה מעין שבע המלך הקדוש. ואם טעה הש"ץ ואמר הקל הקדוש אם לא חתם הברכה יחזור למלך הקדוש שאין כמוהו ואם כבר חתם מקדש השבת חוזר לראש. שכ"ג. וצל"ע מאחר שלא נתקן ברכה זו אלא מפני עם שבשדות ומצינו שהקילו בחזרת הש"ץ כמ"ש סימן קכ"ו מפני טרחת הציבור למה נחמיר כאן מאחר שלא נתקן רק משום עם שבשדות אלא שכבר הורה הזקן".
         3. מ"ב (ס"ק י') – "המלך הקדוש. ואם טעה ואמר הקל הקדוש יש דעות באחרונים אם צריך לחזור ודוקא אם סיים הברכה אבל אם נזכר קודם שסיים יתחיל מן המלך הקדוש [אחרונים]".
7. שבת תשובה: שאר ענינים.
   1. **אבינו מלכנו**: ראש השנה שחל בשבת, ובשבת תשובה.
      1. אין אבינו מלכנו.
         1. רמ"א (סי' תקפ"ד סעי' א') – "ונוהגין לומר אבינו מלכנו על הסדר, ואם הוא שבת אין אומרים אותו".
         2. לבוש (סי' תקפ"ד סעי' א').
         3. מג"א (סי' תקפ"ד ס"ק ג') – "י"א הטעם משום דנתקן כנגד ברכות אמצעיות וזה לא שייך אלא כשחל בחול (לבוש) ... אבל הר"ן פ' בתרא דר"ה כ' הטעם מפני שהוא שאלת צרכיו".
         4. פר"ח (סי' תקפ"ד סעי' א').
         5. גר"ז (סי' תקפ"ד סעי' ה').
         6. ערה"ש (סי' תקפ"ד סעי' א').
         7. מ"ב (סי' תקפ"ד ס"ק ד') – "הטעם שאין שואלין צרכים בשבת".
      2. אומרים.
         1. מאירי (מגן אבות ענין כ"ד) – "מה שמצאו בספר העתים לרבנו אלברצלוני בנסח זה: נהגו בקצת מקומות לומר אבינו מלכנו בשבת שבכל עשי"ת ואנן לא חזינן הכי, וכל שאומרו טעות הוא בידו, שאף שמנה עשרה שהוקבעו בתלמוד נאסרו, כ"ש אבינו מלכנו שלא מצאנוה רמוזה בכל התלמוד. נמתי להם דברי הרב נמשכים אחרי האוסרים, ואנו כבר בארנו שאין דמיון לימים אלו עם שאר הימים אף לשבת ויו"ט שבהם, שימים אלו נתיחדו לתשובה וכל מיני התפלות הם הערה לתשובה והכנעת יצר. ואף על פי שנתערבו ביניהם קצת דברים של שאלת צורך הכל נגרר אחר העקר, ומה שאמר הרב שאינה רמוזה בכל התלמוד, הלא הוא נמצא עמנו פה במסכת תענית ... וע"כ נראה לי שסמכו לומר בה כן כמה פעמים הרחמן ומוסיף בהם כל אחד כפי רצונו, לפי מה שרואה כל אחד בעצמו מה שצריך לו, מה שאין כן בשמנה עשרה שכלם עקר כונתם ותקנתם לשאלת צורך כמו שבארנו, ומתוך כן לא ראינו מי שמוחה בכך, אלא כל אחד מרבה בהם כפי מה שרואה שצריך לו בשבת ויו"ט כבחול, וכן הדין והענין בנסח תפלה זו אבינו מלכנו, ומתוך כך אנו נוהגים לאמרה, והמנהג נאה ומתקבל בעינינו, ואין אנו רואים בכך שום סרך [אסור] ורחמנא לבא בעי".
         2. עי' יחוה דעת (ח"א סי' נ"ד) – "והגם שהרמ"א בהגה (סי' תקפ"ד) כתב שאין לומר אבינו מלכנו בראש השנה שחל בשבת, (והוא על פי מה שכתב הריב"ש שכן מנהג אשכנז), וכן כתב בשיורי כנסת הגדולה (שם הגהות ב"י אות ב'). וכן כתב הפרי חדש. גם הגאון מהר"א ישראל בספר כסא אליהו (סי' תקפ"ד סק"ג) כתב, שכמדומה לו שכן המנהג בירושלים ת"ו שאין אומרים אותו בשבת ע"ש. אולם בהגלות נגלות דברי המהרח"ו בשער הכוונות (דף צ' ע"א), שהאר"י ז"ל היה אומרו אף בשבת, אלא שלא רצה להזכיר חטא ועון בתפלת אבינו מלכנו, ולכן היה מדלג הקטע של אבינו מלכנו חטאנו לפניך, וכן אבינו מלכנו מחול וסלח לכל עונותינו, וכיו"ב, הן בשני ימים טובים של ראש השנה, והן בשבת שבין ראש השנה ליום הכפורים. כנראה מלשון ספר הזוהר שאין להזכיר חטא ביום ראש השנה ע"ש. וכן נהגו בבית הכנסת בית אל, לכן נתפשט המנהג לאט לאט ברוב בתי הכנסת בירושלים ת"ו של קהלות ספרד ועדות המזרח לומר אבינו מלכנו גם בראש השנה שחל בשבת, וכן בשבת שובה, (וכל שכן ביום הכפורים שחל בשבת שהוא יום גמר דין, ואם לא עכשיו אימתי). אלא שמדלגים חטא ועון, וכמ"ש האר"י ז"ל. וכן כתב מהריק"ש בהגהותיו. וכן העלה בשו"ת תורה לשמה (סי' קס"א). וכן הביא מנהג זה בכף החיים (סי' תקפ"ד אות ח'). וכן כתב הרה"ג ר' עמרם אבורביע בספרו נתיבי עם (סי' תקפ"ד) שכן מנהגינו. ומנהג זה יסודתו בהררי קודש **וכן ראוי לנהוג**. אבל במקום שמנהגם ברור להיפך ישארו במנהגם ונהרא נהרא ופשטיה".
         3. עי' ילקוט יוסף (מועדים מהל' עשרת ימי תשובה סעי' ט"ו) – "המנהג לומר 'אבינו מלכנו' בשבת תשובה, אלא שמדלגים חטא ועון. ומנהג זה יסודתו בהררי קודש, וכן ראוי לנהוג. אבל במקום שמנהגם ברור להיפך, ישארו במנהגם, ונהרא נהרא ופשטיה".
      3. מראי מקומות – בקשות בשבת (פרק ה' סעי' י"ב).
         1. ריב"ש (סי' תקי"ב) – "ואפי' בר"ה וביה"כ שחל בשבת כתבו קצת מן האחרונים שאין לאמרו. כ"ש בשבת שובה. וכ"ש לקצת מקומות שנהגו שלא לאמרו אף בר"ה במנחה כשחל להיות בערב שבת משום כבוד השבת. ויש מי שאומר שיש לאמרו. שאם מותר להתענות בו כדעת קצת מפרשים כ"ש שמותר לומר בו סליחות ותחנונים ואבינו מלכינו".
         2. ארחות חיים (ח"א דין סדר תפלת ר"ה סוף אות ב') – "ואם חל להיות בשבת נהגו ג"כ במקצת מקומות לומר אבינו מלכנו. וכן כתב רבינו גרשם בר יהודה ז"ל בתשובה שאלה שאומר אותו בשבת כשם שיום הכפורים שחל להיו' בשבת אומר אותו כמו כן אומר אותו בשבת שבין ראש השנה ליום הכפורים וכן מנהגנו. והבעל העתים ז"ל כתב ונהגו במקצת מקומות דאמרינן אבינו מלכנו אפי' בשבת ואנן לעניות דעתין לא חזי לן למימריה בשבת ומי שאומרו טעות הוא בידו שאפי' שמנה עשרה שהם חובה בטלום רבותינו בשבת והיאך נאמר אבינו מלכנו דליתיה בכל הש"ס וכן פסק ה"ר נתן ז"ל ורוב שאר הפוסקים שלא לאומרו כלל בשבת והטעם שר' עקיבא אמרו תחלה בתענית צבור ואין גוזרים תענית צבור בשבת עכ"ל".
         3. כה"ח (סי' תקפ"ד ס"ק ח') – "נמצא דמנהנ אשכנז הוא כדברי מור"ם ז"ל שלא לאומרו בשבת ומנהנ בני ספרד יש כך ויש כך ונהרא נהרא ופשטיה".
         4. אג"מ (או"ח ח"ג סי' י"ח) – "הא גם הריב"ש כותב שאין ברור לאסור לומר אבינו מלכנו בשבת דיו"כ ויש מקומות שאומרים א"מ ביו"כ אף כשחל בשבת, וגם יש מקומות שאף בשבת ר"ה ושבת תשובה אומרים, ואין לשנות המנהג כיון שרבו הסברות ואין איסורו חמור כל כך עיין שם".
   2. **הבקשות של עשרת ימי תשובה, כשחל בשבת: *זכרנו לחיים, מי כמוך, וכתוב לחיים, בספר חיים וכו'.***
      1. אין אומרים.
         1. מור וקציעה (סי' תקפ"ב) – "ונ"ל אף על גב דכבר פשט המנהג לומר זכרנו, וכתוב וכו', מ"מ בשבת לא שפיר דמי, ונכון לבטל אמירת בקשות הללו ביום שבת שיש בו איסור נוסף".
            1. הערות על מור וקציעה (סי' תקפ"ב הע' ג') – "כלומר בקשת צרכיו בשבת. ואף דגם ביום טוב לחודיה אסור לבקש צרכיו וכמ"ש רבינו עצמו לקמן. י"ל דר"ה ויוה"כ שאני שהם ימי דין על כן התירו בהם. ונראה דזו כונת מס' סופרים (שהביא הטור בסי' זה) שבקושי התירו בר"ה ויוה"כ. אבל כשחל בשבת י"ל דלא התירו. אך עיין לקמן סי' תקפ"ד שתמה רבינו דאין לחלק בין ר"ה שחל בחול לחל בשבת וצ"ע. ודע שהקטע מ'ונ"ל' הוא מן ההשמטות למור וקציעה. ושמא חזר בו ממש"כ בסי' תקפ"ד".
            2. מור וקציעה (ריש סי' תקפ"ד) – "ונ"ל דשאר בקשות שאומרים באבינו מלכנו אומרים בר"ה כו'. לא ידענא מאי אולמייהו דשאר בקשות שבו, כגון חדש עלינו שנה טובה, קרע רוע גזר כו', שלח רפואה, כתבנו בספר פרנסה וכלכלה, בספר סליחה ומחילה, ואינך דכולהו בקשות צרכים נינהו, ול"ש שבת ל"ש י"ט בענין זה, ואם יצא ר"ה מן הכלל דשאר י"ט, נימא הואיל ואשתרי, אף כשחל בשבת לשתרי".
      2. אומרים.
         1. הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח או"ח אות קע"א, ***דפו"ח אות תתתתקע"ה***) – ***"שאלה: בהנ"ל. איך אומרים זכרנו לחיים מי כמוך וכתוב לחיים בספר חיים וכו' בשבת, דבשלמא מה שאומרים זה בר"ה סתם ניחא, דאז מתפללים כל הבקשות (אף דהעיקר על מלכותו ית'), אבל בשבת איך אומרים. ואולי מזה יהיה ראיה דמותר לבקש בפה בקשות פרטיות בר"ה שחל בשבת. תשובה: שמעתי שהמטה אפרים מתיר הכל".***
         2. רבבות אפרים (ח"ז סי' קי"א) – "ונשתוממתי א"כ מדוע אומרים אלא **טענתי דפוק חזי**, וא"א לומר דכל העולם טועים, וחפשתי וראיתי ביחוה דעת ח"א ...".
         3. ילקוט יוסף (מועדים מהל' עשרת ימי תשובה סעי' י"ב, הע' כ') – "המנהג פשוט לומר 'זכרנו לחיים' וכו' גם בשבת שובה, ואין בזה משום שאלת צרכיו בשבת. [יחוה דעת ח"א סי' נד עמו' קס וע' מו"ק בסוה"ס (דצ"ה ע"ד) שכתב שלא יאמר זכרנו ומי כמוך בשבת שובה, ואין דבריו מוכרחים]".
      3. מראי מקומות – יחוה דעת (ח"א סי' נ"ד. ע"ש, שתלוי אם אומרים אבינו מלכנו בשבת, עי' לעיל).

1. נוהגין לומר "לשנה טובה תכתב" - רמ"א (סעי' י').
   1. **במכתב: כתיבה וחתימה טובה** - עי' סי' תקפ"א, לשיטות ומראי מקומות.

**ליל ראש השנה**

# סימן תקפ"ג

1. סימנים - סעיף א'.
2. תפוח בדבש.
3. המוציא בדבש.
4. לאכול בשר.
5. דברים חמוצים.
6. יהיה לראש ולא לזנב - סעיף ב'.
7. אגוזים.
8. תשליך.
9. שלא לישן ביום ראש השנה.
10. תשמיש.
11. סימנים - סעיף א'.
    1. הוריות (דף יב., כריתות דף ו.) – "אמר אביי, השתא דאמרת: סימנא מילתא היא, [לעולם] יהא רגיל למיחזי בריש שתא קרא ורוביא, כרתי וסילקא ותמרי".
       1. ח"א (כלל קל"ט סעי' ו') – "**וכיון שהוא תחלת השנה**, נוהגין לעשות לסימן טוב לאכול דברים הרומזים לזה (והטעם לזה עיין ברמב"ן תחלת לך לך מש"כ דע כי כל גזירות עירין משיצא למטה סימן לזה לא ישתנה בשום אופן, וזה נראה לי ברור שהוא הטעם שאמרו רז"ל השתא דאמרת סימנא מלתא)".
    2. **האם צריך לברך ברכה ראשונה על הסימנים: תפוח [תמרי]**.
       1. צריך לברך עליו.
          1. ט"ז (ס"ק ב') – "כתב מהרי"ל וצריך לברך תחלה בפה"ע דהוי כדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה".
          2. מטה יהודה (ס"ק ג') – "אבל כגון תמרי ותפוח שהם שלא מחמת הסעודה כשיאכלם בלא פת צריך לברך בפה"ע".
          3. א"ר (ס"ק ד') – "ומברך בורא פרי העץ אף שאוכלין אחר המוציא, מהרי"ל [ה' ר"ה אות ו] ודרכי משה [סק"ג]".
          4. גר"ז (סעי' ג') – "כל המינים שצריך לברך כשאוכלם בתוך הסעודה כגון תפוחים ותמרים".
          5. ערה"ש (סעי' ב') – "ויברך בורא פרי העץ ואין ברכת המוציא פוטרתו שאין זה דבר הבא מחמת הסעודה".
          6. מ"ב (ס"ק ג') – "ואף שאוכל התפוח אחר ברכת המוציא מ"מ צריך לברך עליו".
          7. כה"ח (ס"ק י"ב) - לשונו מובא לקמן.
          8. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ג', עמ' ק"ח) – "התפוח ... וכן הדין לענין שאר פירות שאוכלים לסימן טוב כגון רימונים ותמרים שצריכים ברכה".
       2. מראי מקומות – משנה הלכות (חי"א סי' תע"ה, לשונו מובא לקמן).
    3. **האם צריך לברך ברכה ראשונה על הסימנים**: **כרתי, רוביא, סילקא**.
       1. לא בירך עליו.
          1. מהרי"ל (הל' ראש השנה אות י"ב) – "בשחרית דר"ה היה רגיל מהר"י סג"ל לאכול כרתי שקורין לאו"ך, ולא בירך עליו דמחמת הסעודה בא, וכן נהג לאכול קישואין".
          2. מטה יהודה (ס"ק ג') – "ונראה דאם אוכל קרא וסילקא בתבשיל שהם דברים הבאים מחמת הסעודה אינו מברך כשיאכלם בתוך הסעודה דפת פוטרתן".
          3. כה"ח (ס"ק י"ב) – "ונראה דאם אוכל קרא וסלקא בתבשיל שהם דברים הבאים מחמת הסעודה אינו מברך כשיאכלם בתוך הסעודה דפת פוטרתן אבל כגון תמרי ותפוח שהם שלא מחמת הסעודה כשיאכלם בלא פת צריך לברך בפה"ע. מט"י".
          4. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ג', עמ' ק"ט) – "אולם שאר הסימנים כגון רוביא כרתי סילקא וקרא, לכאורה א"צ לברך עליהם כלל, דכיון שהם דברים הבאים בתוך הסעודה כדי לסעוד, אף שאוכלם עכשיו משום סימן טוב בעלמא, אינם צריכים ברכה".
       2. צריך לברך עליהם.
          1. אלף המגן (על מטה אפרים ס"ק י"ג) – "וכל אלו כיון שאינן דברים הבאים מחמת הסעודה צריך לברך עליהם ברכתו הראויה לזה הן בפה"ע הן בפה"א".
          2. מקראי קודש (ימים נוראים סי' ז' אות א') – "בסילקא, כרתי וקרא שהם תבשיל ואין מברכים עליהם בתוך הסעודה יש לומר הבקשה קודם".
       3. **חושש, ראוי להוציאם ע"י פרי אחר שאינו נחשב חלק מהסעודה**.
          1. עי' הגרשז"א זצ"ל (מחזור המפורש עמ' י"א אות ב', הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' י"ח, ס"ק כ"ח) – "יברך 'בורא פרי האדמה' על הקרא, ויפטור בכך גם את שאר המינים שברכתם בפה"א - רוביא סילקא וכרתי [משום דאין זה ברור אם שלשת מינים הללו חשיבי בזמננו כדברים הבאים מחמת הסעודה, ולכן **יש לברך על הקרא** שזה ודאי לא בא אצלנו מחמת הסעודה ולפטור שאר המינים]".
          2. הגריש"א זצ"ל (שערי הוראה גליון ח עמ' ק"ז) – "באכילת הסימנים דליל ר"ה ראוי להקפיד לאכול דבר שמברכין עליו 'בורא פרי האדמה' להוציא את כל הסימנים, כיון דהקטניות שאוכלים לסימנים יתכן שהם דברים הבאים מחמת הסעודה ואין לברך עליהם בפני עצמם, ולכן ראוי להוציאם ע"י פרי אחר שאינו נחשב חלק מהסעודה **כמו בננה או אבטיח** וכדו'".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד סוף אות ח') – "ישנם ירקות שנחשבים כדבר הבא מחמת הסעודה, ואכילתם אינה מצריכה ברכה, ולכן אם אוכלים אותו כסימן יש בזה ספק ברכה, ולכן ראוי לומר את היהי רצון כאשר אוכלים אותו במהלך הרגיל של הסעודה, ואם רוצים לאוכלו בפני עצמו, עדיף לברך מקודם בורא פרי האדמה על פרי שודאי אינו בא מחמת הסעודה כמו בננה, אבטיח וכדו', ולכוין להוציא את כל שאר ירקות. וכן נוהג רבינו למעשה, לברך על בננה או בוטנים".

* + - 1. **חוט שני (ברכות ס"ק י"ב אות א',** עמ' קס"ח) – "הסימנים שאוכלים בראש השנה כמו קרא ורוביא שברכתן בורא פרי האדמה, צ"ע אם מיקרי באין מחמת הסעודה של סעודת ראש השנה שרגילין אז לאוכלן, אף דבעלמא אין הרגילות לאוכלם בתוך הסעודה, מ"מ י"ל דהוה כמו מרור דאיכא בו ספק אם צריך לברך בליל הסדר בורא פרי האדמה, וטוב ליקח פרי האדמה שודאי אינו בא מחמת הסעודה **כגון בננה**, ולברך עליו בורא פרי האדמה. והמסובין יוכלו לצאת בברכתו, ויטעמו מן המינים הנ"ל לאחר ברכת המברך".
      2. **עי' תשובות והנהגות (ח"ב סי' רס"ט ד"ה ואגב, ח"ד סי' קל"ו) – "יש להסתפק שהרי אינו אוכלו לסעודה רק לסימנא, ושמא יצטרך ברכה. אבל לא מצאתי בפוסקים להצריך ברכה על הסימנים מפני שאינו אוכלן לשביעה, והרוצה להחמיר יכול לקחת פרי אדמה אחר** כגון בננה**, ולברך עלה בורא פרי האדמה ולכוין להוציא כל פרי האדמה שיאכל, גם מה שיאכל לסימן, והיינו לסימנא בעלמא ולא לשביעה".**
  1. **"יהי רצון" שאומרים על פירות וירקות בליל ראש השנה, מתי יש לאומרו**.
     1. מברך בורא פרי העץ ואוכל מעט, ואח"כ אומר הבקשה.
        1. מג"א (ס"ק ב') – "ואומרים. משמע שאוכל תחלה ואח"כ אומר שלא להפסיק וכמ"ש סי' קס"ז ס"ז ובמ"צ כתב שאו' תחלה ואח"כ אוכל וצ"ל דס"ל דלא חשיב הפסק וכיוצא בזה כתב הב"ח בסי' תר"ה בשם התשב"ץ לו' זה חליפתי כו' בין ברכה לשחיטה דזה מקרי צורך שחיטה וכן בסוכה מברכין בין ברכה להמוציא ומ"מ נ"ל דלכתחלה יש לאכול קודם האמירה דאין זה צורך כ"כ ועוד דגם לצורך אין להפסיק לכתחלה כמ"ש בהג"ה".
        2. אלף המגן (על מטה אפרים ס"ק י"ג) – "***ואוכל תחילה מעט ממנו ואחר כך אומר היה"ר (כדלעיל בס"ק ח'). ויגמור אכילתו. אבל לאמרו אחר האכילה אין נכון כי במה יתעורר מאחר שאין מאומה בידו. וכן כמו כן אין מהראוי לומר היה"ר קודם הברכה.*** *כי אין מהראוי להקדים צרכי עצמו וכבוד עצמו לברכת המקום ב"ה****. וכבר ארז"ל במדרש כי ביקש הקב"ה להוציא כהונה משם (בן נח) ועל ידי שהקדים ברכת עבד לברכת רבו נדחה מכהונתו. וכל כיוצא בזה ראוי לאדם ליזהר כמו*** שהמנהג הוא כששותה משקה אומר לחבירו לחיים (ע' טעם ע"ז בס' החיים לאחי מהר"ל) יברך תחילה וישתה מעט ויאמר לחבירו לחיים ושותה השאר כמבואר כ"ז בספה"ק באורך".
        3. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות ד') – "תחלה תמרים ויברך בפ"ע ויאכל תמרה אחת, ואחר יאמר יה"ר שיתמו אויבינו וכו' ויאכל תמרה הב' ...".
        4. יחוה דעת (ח"א סי' נ"א) – "ומעתה גם בנידונו יש להקדים ברכת הנהנין, ואחר שיטעם מעט יאמר יהי רצון ויאכל עוד. וכן כתב המאמר מרדכי (סי' תקפ"ג). וראה עוד בשו"ת לב חיים ח"ב (דף קנ"ו ע"א). וכן פסק בס' בן איש חי (פרשת נצבים אות ד'). וכ"כ הרה"ג ר' אהרן בן שמעון בס' שער המפקד (דף קכ"ז ע"ב)".
        5. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ט"ו) – "מברך בורא פרי העץ ואוכל מעט ואח"כ אומר הבקשה ... והמינים שאין מברכים עליהם, אומר היהי רצון קודם שטועם ממנו כיון שאין בזה צד הפסק".
        6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ח') – "יש נוהגים לומר תחלה היהי רצון ואחר כך ברכת הנהנין על הפרי וטועמים. אבל מנהגינו כנזכר, לברך תחלה ברכת הנהנין ורק לאחר אכילת תמר אחד, או חציו, אומרים את ה'יהי רצון' על התמר השני, או על חציו השני. [ילקו"י שם]".
        7. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ה', עמ' קי"א).
     2. מראי מקומות – שדי חמד (מערכת ר"ה סי' ב' אות ד'), משנה הלכות (חט"ו סי' קפ"ב).
  2. **יהי רצון עם שם השם או לא**.
     1. עם שם השם.
        1. א"ר (ס"ק א') – "פירוש שיאמר לשון תפלה יהי רצון מלפניך ה' אלקינו ואלהי אבותינו שירבו זכיותינו, וכן בכולן, וכן הוא בכלבו [סי' סד]".
        2. מ"ב (ס"ק ב') – "יהי רצון. מלפניך ד' או"א שירבו זכיותינו".
        3. שבט הלוי (מבית לוי ח"ד עמ' י"ז אות ב') – "אומר על כל אחד מהם יה"ר מלפניך ה' אלקינו ואלקי אבותינו וכו' מעין אותו מאכל".
     2. לא נזכר שם השם.
        1. ח"א (כלל קל"ט סעי' ו') – "יאמר יהי רצון שתחדש עלינו שנה טובה ומתוקה".
        2. גר"ז (סעי' א', פסקי הסידור קידוש לראש השנה) – "ואחר כך יאמר יהי רצון מלפניך שתחדש עלינו שנה טובה ומתוקה".
        3. קיצור שו"ע (סי' קכ"ט סעי' ט').
        4. הגרח"ק זצ"ל (אלא פרק נ"ז אות ט') ***– "ואח"כ אוכל הסימנים ואומר יהי רצון בלי הזכרת השם ובלי תיבת מלפניך".***
     3. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' הע' ע'), הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ה'), קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ט"ז, "הרשות בידו"), פסקי תשובות (אות א').
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קע"ה אות י"א, דפו"ח עמ' רי"ז אות י"א) – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל אמר לי שהיהי רצון שאומרים בליל ר"ה מותר לאומרם בשם כמו שרגילים בכל היהי רצון, אבל מו"ר בעצמו הי' אומר בלי שם רק יהי רצון מלפניך וכו' בלבד".
        2. הליכת בת ישראל (פרק י"ט הע' י"ד) – "ויש שכתבו שמנהג ירושלים בלא שם".
        3. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ה', עמ' קי"ב) – "**אמנם מאחר שצריכים ליזהר לומר השם בכונה**, אם אין מנהג אבותיו לומר בשם, אינו כדאי להוסיף אמירת השם אף בדרך שבח או תחינה".

* 1. **בסעודת היום: האם יש לאכול את הסימנים גם ביום או רק בליל ראש השנה**.
     1. יש ענין.
        1. מטה אפרים (סי' תקצ"ז סעי' ד') – "ושאר דברים הנזכרים שם לאכול בר"ה לסימן טוב יש להם מקום לאכול גם בסעודה זו אם יש לו ורוצה".
        2. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים סוף אות ד') – "ויש עושין סדר הנז"ל גם ביום ר"ה בשחרית, וכנז' במטה אפרים וכן אנחנו נוהגים בביתינו להביא כל הנז"ל על השלחן גם ביום".

בן יהוידע (הוריות דף יב. ד"ה יהא) – "**יהא רגיל** איניש למיכל בריש שתא קרא ורוביא. נקיט לשון רגיל לרמוז שיעשה זה הסימן בשני ימים של ראש השנה בלילות ובימים, דאז נמצא עושה זאת ארבעה פעמים וידוע לשון רגיל לא שייך בעושה בפחות משלשה פעמים".

* + - 1. פסקי תשובות (אות ו', הע' ל"ג) – "וגם בסעודת היום יש מקום לאכול הסימנים הנזכרים לאכילה בליל ר"ה אם יש לו ורוצה בכך. [לשון המטה אפרים סי' תקצ"ז סעי' ד', וכן נהג אא"ז זצ"ל שהיה משייר בליל ר"ה מעט מהסימנים ומצניעם לסעודת היום לאכלם בתוך הסעודה בלא אמירת היה"ר]".
    1. מראי מקומות.
       1. משנה הלכות (חי"ג סי' פ') – "בן איש חי ... י"ל מנהגינו לאכול בלילות ולא ביום ...".
  1. **בליל ב' דר"ה**.
     1. אין לחלק.
        1. א"ר (ס"ק א') – "ומשמע דגם בליל שני יעשה כן".
        2. **מורה באצבע (סי' ט' אות רס"ו, מחזיק ברכה ס"ק ב') – "ויעשה כסדר של ליל ראשון באכילת הנהו מילי לסימנא טבא תפוח בדבש וראש כבש ותמרי וכו'".**
        3. שע"ת (ס"ק א') – "ועיין בא"ר ובמחזיק ברכה שגם בליל שני דר"ה יעשה כן".
        4. מטה אפרים (סי' ת"ר סעי' י"ד) – "גם בליל ב' טובלין פרוסת המוציא בדבש ואומרים יה"ר כמו בליל א' וכן כל שאר ענינים של הסעודה האסורים בליל ראשון נוהגים בשני".
        5. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים ריש אות ד', הוריות דף יב. ד"ה יהא [לשונו מובא לעיל]) – "יהיה רגיל לאכול בר"ה בשתי הלילות על שלחנו בסדר זה, תחלה תמרים ...".
        6. הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ח אות שמ"ה) – "הוא עצמו כן נוהג לאכלם".
        7. שבט הלוי (מבית לוי ח"ד עמ' י"ז אות א', עמ' י"ח אות י"א) – "נוהגים לאכול בב' לילות ראש השנה מאכלים לסימן טוב".
        8. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ד') – "מנהג ישראל לאכול בשתי הלילות של ראש השנה מיני פירות וירקות שיש בהם רמז לסימן טוב לכל ימות השנה, משום דסימנא מילתא היא. וכמו שאמרו בגמרא".
     2. אין המנהג.
        1. אבל אברהם (בוטשאטש, סוף סי' תקפ"ג) – "אולי גם להט"ז ז"ל [סימן תקפב ס"ק ג] שכתב לומר גם בליל ב' דראש השנה לשנה טובה תכתב, מכל מקום לא שייך לאכול אז פירות כבליל א', וכמו שהמנהג שלא להדר בליל ב' על פירות רק מה שמצד שהחיינו, ואין מהדרים מצד רמז שם הפירות, ואין אומרים הבקשה, כי מכל מקום עיקר התחילות השנה הוא ביום א'".
        2. בני יששכר (חודש תשרי מאמר ב' אות י"א) – "ואציגה לפניך דקדוק חדש, מה שאמר אביי בריש שתא ולא אמר בראש השנה, נ"ל, להורות לנו דוקא בכניסת השנה בראשיתה בלילה הראשונה, (הגם דעבדינן תרי יומי) אין צריך לסימן בלילה שניה (הגם דבעל טהרות הקודש כתב לערוך בשלחן הסימנים גם בלילה שניה לא קחזינן לרבנן קשישאי דעבדו הכי, ולא אישתמיט חד מהפוסקים קמאי לומר לנו זאת רק בלילה הראשונה), ונ"ל הטעם, דהנה בלילה ראשונה היא בחינת לאה וליל ב' בחינת רחל, ורחל מסרה הסימנים ללאה [מגילה יג ב] הבן, עיין עוד בסימן כ"ב".
        3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ק"ט) – "תלוי במנהגא, ובדרך כלל מנהג העולם שלא לאכול".
        4. פסקי תשובות (אות ו', הע' ל"ה) – "וכן המנהג. [כ"כ באשל אברהם בוטשאטש סי' תקפ"ד שכן המנהג וכ"כ בבני יששכר שם שלא ראה לרבנן קשישאי שיאכלו הסימנים בליל ב', וכן משמע בסידור הרב, ובאלף המגן סק"ט שכן מנהגנו, אמנם במט"א סי' ת"ר סעי' י"ד כותב שכל הענינים של הסעודה האמורים בליל ראשון נוהגים בשני ובקצה המטה שכן נהג החת"ס ותלמידיו אחריו, ואא"ז זצ"ל נהג לאכול בליל שני רק תפוח בדבש ואמר היה"ר (בלא שם) ורימונים עקב ברכת שהחיינו ואמר היה"ר]".
     3. מראי מקומות – קצה המטה (סי' ת"ר ס"ק י', "ודעביד כמר עביד וכו'"), **הל' חג בחג (ימים נוראים פרק ט"ז אות י"ב, עמ' רמ"א)**.
        1. לקט יושר (או"ח עמ' קכ"ט ענין ה') – "וזכורני שאמר כל י' ימי תשובה נקראים ריש שתא, [וכן מצאתי בסמ"ק בהג' במצוה שלא לעבור על שבועות בטוי, וז"ל וה"ה ביוהכ"פ דקרי נמי ר"ה]. מעתה כל המאכלים שכת' ראבי"ה במרדכי לאכול בר"ה, ה"ה כל י' ימי תשובה. ואביי קאי **אכל י' ימים**".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ד', אות י') – "**אפשר** לאכול הסימנים גם בלילה השני, ולומר היה"ר כמו בלילה הראשון, ובפרט מי שהשאיר את הרימון ללילה השני בשביל 'שהחיינו' על פרי חדש".
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ז') – "יש שנהגו לאכול הסימנים רק בליל ראשון בלבד, אכן נוהגין לאכול **עכ"פ קצת** סימנים גם בליל שני דר"ה".
  2. **אכילת ענבים בראש השנה**.
     1. אין לאכול.
        1. גר"א (מעשה רב אות ר"י) – "ואין לאכול ענבים בר"ה והטעם ע"פ הסוד".
        2. הו"ד במ"ב (סי' ת"ר ס"ק ד') – "ובמעשה רב כתב דאין לאכול ענבים בר"ה (והטעם ע"פ סוד)".
     2. יכול לאכול.
        1. עי' מהרי"ל (סי' קכ"ז) – "ומספיקא אני מונע לאכול ענבים עד יום שני דריש שתא".
        2. עי' ליקוטי מהרי"ח (סדר ראש השנה) – "והנה המנהג ליקח בליל ראש השנה ענבים לברבת שהחיינו, ובספר ייטב פנים (שמו"ע אות ח') לאדומו"ר הגה"ק מו"ה יקותיאל יהודא ט"ב זצללה"ה מסיגוט כתב כוונה על זה עפ"י דרכו בקודש ע"ש".
        3. חזו"א (ארחות רבנו ח"ב סוף עמ' קע"ה) – "ואמר לו מרן שמותר ומה שכתוב במע"ר שהגר"א ז"ל לא אכל זהו משום שלא הי' לו ענבים".
     3. מראי מקומות – מטה אפרים (סי' ת"ר סעי' ו', סעי' י'), כה"ח (ס"ק כ"א), שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו סעי' ג').
        1. אמרי שמואל (הערות על המעשה רב אות ר"י) – "וידוע דאדם הראשון נברא ברה"ש ואכל באותו הים מעץ הדעת, והלכך אין לאכול ענבים באותו היום כדי לתקן החטא של אדם הראשון, והבן".
        2. פסקי תשובות (סוף אות ז', הע' מ"ו) – "בס' מעשה רב (מנהגי הגר"א) כתב 'ואין לאכול ענבים בראש השנה והטעם עפ"י הסוד', ופירשו כוונתו עפ"י דברי הזוה"ק (בראשית ל"ו ע"א) שאילן שחטא בו אדם הראשון ענבים היה כדכתיב ענבימו ענבי רוש, ואדם הראשון נברא בשישי ליצירה שהיה ראש השנה, ובאותו היום אכל מעץ הדעת, ולכן אין לאכול ענבים כדי לתקן חטא דאדה"ר, אולם מנהג זה לא נתקבל אצל כולם, ומצינו גדולי ישראל שהיו מברכין שהחיינו בליל ב' דר"ה על סמך אכילת ענבים, ויש שכתבו שנכון להימנע מלאכול ענבים שחורות עפ"י הגמ' ברכות (נ"ו ב) דאינו סימן טוב. [בס' פעולת שכיר מציין הגמ' ברכות נ"ו: כטעם למנהג הגר"א, ובכה"ח סקכ"א **דלפי"ז דווקא שחורים אבל לבנים אדרבה** איתא בגמ' שם שהוא סימן טוב. מנהג קדום בקהלות אירופא שאופין החלות עגולים ועושים כן לסימן טוב כי דבר עגול אין לו סוף והוא לסימן טוב לאריכות ימים ועוד שעגול מורה על אחדות - טעמי המנהגים ליקוטים אות קפ"ג ומט"מ, ובשם זמירות דברי יואל ח"ב אות ת"ח מובא שעגול כדמות כתר לרמז על מ"ש ויתנו לך כתר מלוכה, ועיי"ש שבשבתות שבין ימים אלו יעשו החלות כרגיל כי יש ענין שיהיו בדמות וא"ו ע"ש בווין תתקטר]".
     4. **צימוקים** (raisons).
        1. מחמיר – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ו', "וצימוקים בכלל ענבים לענין זה, **אכן אם מעורבים בתבשיל** מותר").
           1. נ"מ: raison challah.
     5. מראי מקומות.
        1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ט"ו) – "יש שאין אוכלים ענבים בראש השנה, וטעמם על פי הסוד. ודוקא ענבים שחורים, אבל ענבים לבנים המנהג לאוכלן בראש השנה".
  3. **להוסיף בקשות באכילת הסימנים**.
     1. מראי מקומות – הגר"מ חליוה (פרדס יוסף החדש ר"ה אות ר"ס).
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ת"נ) – "שאלה: אם מותר להוסיף בקשות באכילת הסימנים בר"ה. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (פרדס יוסף החדש ר"ה אות ר"ס) – "דאין להוסיף על הסימנים דאיתא בגמרא (עיין הוריות י"ב ע"א, וכריתות ו' ע"א) אך אפשר לבקש אפילו אלף בקשות".

* 1. **יכול רק סימן אחד**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תנ"א) – "שאלה: מי שיכול בר"ה ליקח רק סימן אחד, איזה עדיף ליקח בסימנים. תשובה: כסדר הגמ'".
     2. מראי מקומות – פרדס יוסף החדש (ר"ה אות רמ"ה), דברי בניהו (חכ"ב סי' מ"א), הגר"מ חליוה (גם אני אודך ח"א סי' א').
  2. מראי מקומות – עומק הפשט (גליון ר"פ ).
     1. דברי יציב (או"ח סי' רנ"ב) – "ואפשר דלדידן שאומרים היה"ר, האמירה העיקר ולא האכילה, שאפשר שנשתנו הפירות וטעמם, ואין יודעים אם משדה או מגינה, וברוביא איכא פלוגתא מה זה וכנ"ל מהברכ"י, ולזה העיקר אמירת היה"ר. ויש לומר שלהכי לא חזינן בצדיקים ורבנן קשישאי שאכלו אלו המינים, אף שהיה בידם להביא מהמקומות שגדלים ונמצאים אלו הירקות והעשבים, דס"ל שבזמן הש"ס שהיו רגילים באלו המאכלים שפיר מסמני מילתא, משא"כ בזמנינו. וחזינן גם שאלו המינים אינם טובים בעצמיותם אלא ע"י תיקון רב, ולזה אין אוכלים אותן".
     2. הגרי"א דינר שליט"א (מכתב להר"ר בכרך) – "במשפחתי נהגו שרק אוכלים תפוח בדבש בליל ראש השנה ולא שאר הסימנים. האם זה מנהג שיש לאכול דוקא דבר זה ולא שאר הסימנים (כך טוען בשו"ת דברי יציב או"ח ס' רנב) או אולי לא היו יכולים למצוא שאר מינים באירופה אבל היום שכל המינים מצויים יש לקחת כולם. תשובה: עיקר הסיבה היה משום שלא היה להם ולכן גם אפשר כדאי לעשות גם עוד סימנים ולומר בלי נדר".

1. תפוח בדבש.
   1. **הלכה**.
      1. וכן נוהגים – רמ"א (סעי' א', "ויש נוהגין לאכול תפוח מתוק בדבש, ואומרים: תתחדש עלינו שנה מתוקה (אבודרהם), וכן נוהגין").
      2. מראי מקומות.
         1. משנה הלכות (חי"א סי' תע"ה) – "מה שכתב מנהג בבעלזא שלא לאכול תפוח בדבש ליל ר"ה משום ספק ברכה וכן אין מנהג לאכול הסימנים בתחלת הסעודה אלא אוכלים רוביא וכרתי מטוגנים בדבש טפלים לבשר וכו'. ולפענ"ד נראה פשוט דמלבד הטעם של ספק ברכה על כרחך היה להם להצדיקים בזה עוד טעם כמוס הגם שאין ידוע לנו דבשביל ספק ברכה לחוד לא היו מבטלים מנהג המובא ברמ"א סי' תקפ"ג ס"א בשם הטור וז"ל ויש נוהגין לאכול תפוח מתוק בדבש (טור) ואומרים תתחדש עלינו שנה מתוקה (אבודרהם) וכן נוהגין ע"כ וידוע דהיכא דסיים הרמ"א וכן נוהגין הוא שס"ל למנהג קבוע ונכון וכ"ש שכתב הט"ז בשם מהרי"ל דאכילת תפוח הוא ע"פ קבלה, דאי משום ברכה לבטלה או ספק ברכה הנה ודאי אפשר לאכול באופן שאין בו ספק ברכה והי' כח בידם לברר לעצמן באיזה אופן ישכון אור שלא לבא לידי ספק ברכה לבטלה ח"ו וכבר הארכתי בס"ד במקום אחר, אבל ע"כ שהי' להם להצדיקים איזה טעם כמוס או איזה קבלה בענין זה שלא לאכול והעלימו מינן הטעם כנלפענ"ד".
   2. האם יברך על הז' מינים תחילה, או על התפוח בדבש תחילה**.**
      1. **יברך על הז' מינים תחילה.**
         1. **כה"ח (ס"ק כ"ה) – "וזהו סדר הנכון לבקשת רחמים של זו הלילה בין ע"פ הפשט בין ע"פ הסוד. קודם כל יברך בפה"ע על התמרים שהוא מתוק לסי' טוב וגם הוא ממין ז' ויכוין בברכתו לפטור כל מין פרי עץ המונח על השלחן ... ואח"כ תפוח בדבש".**
         2. **שלמת חיים (הנהגות ופסקים (הגרי"ח זוננפלד) הל' ראש השנה אות ד') – "ליל ר"ה יש להקדים את אכילת התמר [או הרימון אם אין לו תמר] ולפטור בברכתו שאר פרי העץ, ורק אם אין לו פירות מז' המינים מברך על התפוח".**
         3. **הגרשז"א זצ"ל (המחזור המפרש דפו"ח עמ' י"א אות ב', הליכות שלמה ראש השנה פרק א' סעי' י"ז, ס"ק כ"ו) – "באכילת המינים בליל ר"ה לסימנא טבא, כמפורש בגמ' ובשו"ע (סי' תקפ"ג ס"א) יש להקדים לברך על התמר - או על הרמון כשאין לו תמר - ולאוכלו לפני שאר המינים המפורשים שם, כי הוא משבעת המינים שנשתבחה בהן ישראל. [ודלא כמו שנהגו רבים לברך תחלה על התפוח הטבול בדבש - שהזכירוהו הפוסקים בסי תקפ"ג - דבזמננו שאוכלים גם תמרים ודאי יש להקדימן תחלה, וכמו שהעיר הגרי"ח זוננפלד ז"ל (הובא בלוח אר"י). ואם אינו רוצה לשנות מן המנהג הקדום,** לא יניח פירות מז' **המינים על השלחן עד אחר שיברך על התפוח, ויכוין בברכת בפה"ע גם על המינים שיבואו אח"כ]".**
         4. **שבט הלוי (מלבושי מרדכי סי' ה' הע' י"ג) – "שבאם התמרים או הרימונים וכדו' לפניו יקדים אותם, ואף שיש רמזים וענינים בלקיחת התפוח (עי' בדרכי משה סי' תקפג וכה"ח שם), מ"מ יש לעשות מה שהוא עפ"י ההלכה הפסוקה".**
         5. קובץ הלכות (ימים נוראים **פרק ז' סעי' י"ד).**
         6. **ילקוט יוסף (מועדים דברים שנוהגים לאכול בליל ראש השנה והנהגת ר"ה אות ב') – "ויקדים תחלה לברך בורא פרי העץ על התמרים, שהם קודמים לכל שאר הפירות (חוץ מזית). ואם הם חדשים אצלו יברך גם שהחיינו. ובברכת העץ שבירך על התמרים פטר כל פירות העץ שעל השלחן, וכשיאכל אחר כך מהרימונים והתפוח, יאמר עליהם רק נוסח היהי רצון".**
         7. **סידור עליות אליהו.**
      2. **מראי מקומות – פסקי תשובות (אות ב'),** שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ד', עמ' ק"ט)**.**
         1. **כה"ח (ס"ק י"ג) – "ומה שמברכין על התפוח ולא על התמרים שהוא מין ז' משום דהתפוח מנהגם לאוכלו תחלה לסי' טוב כנז' ואפשר שהיו מביאים אותו ג"כ תחלה קודם שמביאים התמרים ולכן מברכין עליו תחלה דא"צ להמתין עד שיביאו התמרים וכמ"ש לעיל סי' רי"א או' כ"ג יעו"ש".**
         2. **חוט שני (ברכות ס"ק י"ב אות ב') – "כשאוכלים בליל ראש השנה את הסימנים, יש להקדים את המינין המוזכרים בגמרא, קודם התפוח בדבש".**
   3. **טעם המנהג לאכול דבש בראש השנה: למה דבש ולא בסוכר ושאר דברים**.
      1. בני יששכר (מאמרי חודש תשרי מאמר ב' יום הכסא אות י"ג) – "נוהגין לטבול פרוסת המוציא בדב"ש בגימ' א"ב הרחמ"ן או א"ב הרחמי"ם".
      2. ח"ח (הקדמה לליקוטי הלכות, ריש ח"ב), הגריש"א זצ"ל (שיעורי הגריש"א ברכות עמ' תע"ג) – "אור התורה מי שיזכה לראותו הוא מתוק ג"כ מאוד ומה שכתוב (תהלים פרק י"ט פסוק י"א) ומתוקים מדבש וגו' כי ידוע שיש בטבע הדבש כח המתיקות גדול עד שאם יפול בה איזה דבר לחם או בשר וכדומה וישתהא בה שיהוי רב במשך הזמן יתהפך הלחם והבשר לדבש גמור והנה לרוב הפוסקים אפילו אם נפל בה דבר איסור חוזר להיות היתר גמור וזהו שאמר הכתוב שכל מתיקות התורה הוא גדול הרבה יותר מדבש ונופת צופים דהיינו אם אדם שוקד על התורה ומתדבק בה כראוי אפילו אם טבע נפשו היה מתחלה רע מאוד כח התורה מטהרתו ומקדשתו ונהפך להיות איש אחר ממש".
      3. שם משמואל (מועדים ראש השנה שנה תרע"ד ד"ה מהנגנו) – "מנהגנו לאכול תפוח מתוק בדבש וכן להטביל פרוסת המוציא בדבש, כי דבש הוא דבר המהפך כל הניתן בו לדבש כמבואר בפוסקים, והוא פועל דמיוני להפוך חשוכא לנהורא ומרירא למיתקא".
      4. משנה הלכות (חי"ג סי' ע"ט) – "ולכאורה היכן מצינו שהאיסור יתהפך להיות היתר ומצוה ולא דמי לכל ביטול ברוב דנתבטל בדבר אחר ברוב ומ"מ הלא כל דיני ביטול ברוב אינו אלא שהאיסור נתבטל ומותר באכילה והולך לה שם איסור אבל אם מצא איסור אחר חוזר וניעור ואין האיסור נתהפך כחומר חותם ונעשה מצוה והכא ע"י תשובה אמרו דנתהפך העבירה ונעשה מצוה האמנם בדבש מצינו שהדבש מהפך האיסור להיתר ולהיותו דבש ואינו חוזר לאיסורו ולכן בראש השנה שמתפללין שיהפוך לנו השם ית"ש העבירות למצות ומזדונות יעשו זכיות וכדאמר ריש לקיש שזדונות נעשות לו כזכיות ולכן מטבילין המוציא בדבש לרמז על ההיפוך מאיסור להיתר ומעבירה למצוה ומזדונות לזכיות והוא נכון בס"ד".
      5. מראי מקומות.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות ד', תורה לשמה סי' ת"ק) – "ואח"כ יאכל תפוח מבושל **בסוכ"ר** ויאמר יהי רצון שתחדש עלינו שנה טובה ומתוקה".
         2. כה"ח (ס"ק ד', סי' קס"ז סוף ס"ק ל"ז) – "ומנהג אשכנז מטבילין פרוסת הבציעה בדבש לומר תהא השנה הבאה עלינו מתוקה וטובה לנו. לבוש סעי' ב' עט"ז. ועתה גם בספרד יש נוהגים כן לסי' טוב. והיינו שמזמינין כלי שיש בו **דבש או סוכר** על השלחן ואחר פריסת המוציא מטבל הפרוסה ההיא של המוציא במלח ג"פ כמבואר לעיל סי' קס"ז או' ל"ז יעו"ש ואח"כ מטבלם בדבש או בסוקר לסי' טוב ואוכל".
   4. מראי מקומות.
      1. רבינו בחיי (ויקרא פרק ב' פסוק י"א) – "**ודבש גם כן יצר הרע**, כי דב"ש בגימטריא אשה, והאשה היא יצה"ר, כי כן מצינו באדם הראשון כשחטא אמר: (בראשית ג, יב) 'האשה אשר נתתה עמדי', רצה לומר יצר הרע שיצרת בי, והאשה אמרה: (שם, יג) 'הנחש השיאני', וזה סוד נחש והאשה והאיבה, ולכן הורחקו השאור והדבש מהקרבן כי לא יתכן שני הפכים בנושא אחד, ועוד כי היה נמצא טובל ושרץ בידו, ודי למבין".
2. המוציא בדבש.
   1. **הלכה**.
      1. נוהגין – מטה אפרים (סעי' א', סי' תקצ"ז סעי' ד', סי' ת"ר סעי' י"ד), קיצור שו"ע (סי' קכ"ט סעי' ט', סי' קל"א סעי' י"ב).
      2. יש נוהגין – מ"ב (ס"ק ג', "ויש נוהגין לטבל המוציא בדבש").
   2. **מלח**.
      1. מטבל במלח.
         1. תורה לשמה (סי' ת"ק) – "מוכרח אני להביא מלח ולטבל בו הפרוסה גם בראש השנה".
         2. קצה המטה (סי' תקפ"ג ס"ק ד') – "ומ"מ אין לבטל המנהג מהאריז"ל והמקובלים לנהוג ככל השנה לטבל פרוסת המוצא במלח ג"פ למתק הגבורות ע"י החסדים כידוע ומכ"ש בימים אלו".
         3. כה"ח (סי' תקפ"ג ס"ק ד') – "והיינו שמזמינין כלי שיש בו דבש או סוכר על השלחן ואחר פריסת המוציא מטבל הפרוסה ההיא של המוציא במלח ג"פ כמבואר לעיל סי' קס"ז או' ל"ז יעו"ש ואח"כ מטבלם בדבש או בסוקר לסי' טוב ואוכל. וכן יעשה בסעודת שחרית ובליל שני ומחרתו. אבל **לא יטבל בדבש לבד בלתי מלח תחלה** משום דטיבול חתיכת המוציא במלח הוא למתק הגבורות כמבואר שם בסי' קס"ז או הנז' וא"כ אינו מן הראוי לבטל זה בשום סעודה כידוע ליח"ן".
         4. עי' שלמת חיים (סי' שכ"ו, או סי' שמ"ו, דפו"י סי' רל"ב) – "בפשיטות שוודאי נכון להביא מלח ולטבול בדבש ולטעום ושוב אני טובל במלח אבל לא בפעם אחת כ"א משני צדדים ואני טועם מקודם הדבש עם הלחם לסימנא טבא ושוב אני טובל במלח ג"כ ולהזכיר ברית מלח עולם".
         5. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ב', עמ' ק"ח).
      2. אינו מטבל במלח.
         1. דברי חיים (ס' חיים, אלול תשרי עמ' צ"ט) – "בשבת ויו"ט מראש השנה עד שבת בראשית טובלים פרוסת המוציא בדבש ולא במלח. מ"מ יש ליזהר שיהי' מלח על השלחן כנהוג".
         2. חזו"א (תורת המועדים על שונה הלכות סי' תקפ"ג ס"ק ג' אות א') – "ואמר לי מרן הגרח"ק שהטעם לזה משום שמלח ודבש הם **תרתי דסתרי** ולא ס"ל שיעשו בצד אחד מלח ובצד אחד דבש".
         3. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קע"ג אות ו', דפו"ח ח"ב עמ' רט"ז אות ו', תורת המועדים על שונה הלכות סי' תקפ"ג ס"ק ג' אות א') – "ראיתי את מו"ר מר"ה עד שמיני עצרת (ועד בכלל) טובל את הפרוסה בברכת המוציא בדבש ולא במלח, מלח לא העמידו על שולחנו".
         4. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ראש השנה פרק א' הע' ע"ז) – "וכן נהג רבנו לטבל בדבש בלבד (ולא במלח, אך דקדק להניחו על השלחן) בסעודות ר"ה, ערב ומוצאי יום הכפורים, ליל א דסוכות [וראה להלן פ"ט דה"ל אות ז], הושענא רבה ושמע"צ".
         5. דברי יציב (הליכות חיים, מועדים עמ' נ"ה) – "בכל חודש תשרי ועד אחר סעודת ר"ח חשון, היה טובל רבינו את כזית המוציא בדבש בלבד, אמנם היה נזהר שיהא מלח על השלחן בכל סעודה".
         6. שבט הלוי (מבית לוי ח"ד עמ' י"ז אות ג', הע' ג') – "אינו מטבל במלח [שמקפיד שלא לברך המוציא עד **שיהיה מלח על השלחן** אף כשאין מטבל בו]".
         7. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ב') – "נוהגין לטבול פרוסת המוציא בדבש, אעפ"כ עדיין יש לדקדק שיהא מלח על השלחן".
      3. מראי מקומות – עמק הלכה (ח"א סי' ל"ז ד"ה והנה לפי), נטעי גבריאל (ראש השנה פרק כ"ח סעי' ז'), פסקי תשובות (סי' תקפ"ג אות ג').
         1. אפילו על הצד ש"אינו מטבל במלח": יש נוהגים שיהיה המלח על השלחן (דברי חיים, הגרשז"א זצ"ל, דברי יציב, שבט הלוי, קובץ הלכות). ויש נוהגים לא להעמידו על השלחן (קהלות יעקב).

* 1. **הזמן**.
     1. עד שמחת תורה.
        1. קצה המטה (סי' תר"ה ס"ק ל"ח) – "לטבול כו' עיי' בס' עתים לבינה מ"ש דנוהגים לטבול המוציא בדבש בר"ה ועיוכ"פ וסוכות עד שמ"ע ועד בכלל".
        2. הגרח"ק זצ"ל (אלא פרק נ"ז אות ה') ***– "***בסעודת ליל ר"ה, טובל פרוסת המוציא בדבש, וכן מנהגו עד אחרי שמחת תורה".
     2. עד שבת בראשית.
        1. דברי חיים (ס' חיים, אלול תשרי עמ' צ"ט) - לשונו מובא לעיל.
        2. עי' דברי יציב (הליכות חיים, מועדים עמ' נ"ה) - לשונו מובא לעיל.
     3. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות ג' ד"ה ומנהג).

1. לאכול בשר בראש השנה.
   1. **לאכול בשר**.
      1. משנה (חולין דף פג., ע"ז דף ה:) – "בארבעה פרקים בשנה המוכר בהמה לחבירו צריך להודיעו: אמה מכרתי לשחוט, בתה מכרתי לשחוט, ואלו הן ערב יום טוב האחרון של חג, וערב יום טוב הראשון של פסח, וערב עצרת, וערב ראש השנה".
         1. רבינו גרשון (חולין דף פג.) – "בארבעה פרקים אלו דזכות הוא לו. כלומר שחייב לקנות בשר **בשביל שמחת יום טוב** וזכין לאדם שלא בפניו".
         2. תוס' (ע"ז דף ה: ד"ה ערב [לשיטתיה, שמעתי מאבי מורי (עי' סי' תקצ"ז)]) – "ור"ה מפני שהוא תחלת השנה מרבים בסעודה **לעשות סימן יפה** וכמה עניני' עושים בו לסימן יפה כדאמר במסכת הוריות (דף יב.) וכריתות".
      2. רמ"א (סעי' א') – "ונוהגין לאכול בשר שמן וכל מיני מתיקה".
      3. ח"א (כלל קל"ט סעי' ו') – "ואוכלין בשר שמן וכל מיני מתיקה, כדכתיב [נחמיה ח' י'] לכו אכלו משמנים כו', **והכל לסימן טוב**".
      4. גר"ז (סעי' ד') – "ויש נוהגים לטבל פרוסת המוציא בדבש ויש אוכלין רמונים ואומרים נרבה זכיות כרמון ונוהגין לאכול בשר שמן ולשתות דבש וכל מיני מתיקה **כדי שתהא השנה הזאת מתוקה ושמינה** וכן כתוב בעזרא אכלו משמנים ושתו ממתקים".
      5. מטה אפרים (סעי' א').
      6. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות ה') – "ומנהג טוב לאכול בשר שמן ומיני מתיקה לסימנא טבא".
      7. כה"ח (סי' תקצ"ז ס"ק י"א) – "וכתב במגיד מישרים פרשת נצבים שלא לאכול בשר ולשתות יין בראש השנה, ואף על גב דאמר עזרא אכלו משמנים, ההיא לכלל עמא ואנא ממלל ליחידי סגולה, ותו דמשמנים היינו שמן וחמאה וכו' יעו"ש. והביא דבריו המגן אברהם שם. אמנם היפה ללב חלק ב' אות א' כתב לדחות דברי המגיד הנז' ממה שכתוב בתורה ובקבלה ובתלמוד יעוש"ב. וכן כתב מור"ם ז"ל לעיל סימן תקפ"ג בהגה ונוהגין לאכול בשר שמן וכל מיני מתיקה עכ"ל. והביאו דבריו האחרונים שם. וכן הוא המנהג גם ליחידי סגולה ולית דחש לדברי המגיד הנז'".
      8. יביע אומר (ח"י או"ח סי' מ"ג, מעין אומר ח"ב פרק ט' סי' ל"א) – "שאלה: האם יש מצוות 'שמחת יום טוב' לגבי ראש השנה לעניין אכילת בשר, שתיית יין, קניית תכשיטים לאשה וכדומה. תשובה: כך כתב הרמב"ם".
      9. ושמחת בחגך (עמ' תט"ו ד"ה התבאר) – "יש לעסוק בראש השנה בכל הדברים המשמחים כגון שתיית יין ואכילת בשר".
      10. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות י', עמ' קי"ט) – "דנקטינן שיש חיוב לאכול בשר בר"ה".
   2. **שלא לאכול**.
      1. ב"י (מגיד משרים פר' נצבים) – "ומ"מ איבעי דלא למיכל בהו בשרא ודלא למשתי חמרא ואוף בשאר אוכלין ומשקין למזער בהו. ואף על גב דאמר עזרא אכלו משמנים ההוא לכלל עמא ואנא ממלל ליחידי סגולה. ותו דמשמנים היינו שמן וחמאה וחלב אבל לא בשר וכן בשתיה. ולא אמר שתו יינות אלא משקין אחרים דאינון מתוקים".
      2. מג"א (ריש סי' תקצ"ז), הו"ד בבאר היטב (סי' תקצ"ז ס"ק א') – "ובמגמ"יי כ' בפ' נצבים שלא לאכול בשר ולשתות יין בר"ה".
         1. הגר"ח וואלז'ין זצ"ל (בהסכמה למגיד משרים מהגר"ש דבליצקי זצ"ל) – "שהובאו בספר מאמר קדמות ספר הזוהר להגאון ר' דוד לוריא זצ"ל (הרד"ל) בענף החמישי אות ב' בקשר לציווי המגיד להב"י בפרשה נצבים שלא יאכל בשר בראש השנה ומאי דכתיב אכלו משמנים היינו שמן וחלב ולא בשר. ע"כ. ועיין מג"א סי' תקצ"ז. **והרי משנה שלימה** היא בחולין פ"ג א' שבערב ר"ה משחיטין את הטבח וכו' הרי שמצוה לאכול בר"ה בשר. וכתב שם הרד"ל ששמע בשם שאר בשרו הגאון אמיתי מוהר"ח מוואלזין זצ"ל שודאי מהרב בית יוסף **היתה שכוחה באותה רגע המשנה ההיא**, או היה לו ז"ל בה **איזו רפיון בחזרה** ועיון בה, אשר על ידי כן לא האירה כח משנה זו גם בהמגיד באותה שעה, ע"כ, ועיי"ש עוד מה שכתב בענין זה, ובכללות במה שכתב שם הרד"ל בביאור הפסוק דביד הנביאים אדמה, שהכוונה שהמראה שמראין מן השמים להנביא, נראית לו, לפי דעתו ומחשבתו וצחות לשונו. ע"כ".
         2. מאמר זהר הרקיע (אות י"ד) – "בקדמות ספר הזהר ענף חמישי ... רבינו חיים מוואלאזין זצ"ל ... ואחרי נשיקת עפר רגליו, לפע"ד הקצרה דברי מרן הקדוש נכונים, דהנה בטעם שמשחיטין את הטבח בעל כרחו בערב ראש השנה כתבו התוספות בעבודה זרה (ה' ב' ד"ה ערב) וז"ל: 'וראש השנה מפני שהוא תחלת השנה מרבים בסעודה לעשות סימן יפה, וכמה ענינים עושים בו לסימן יפה, כדאמר במסכת הוריות (דף י"ב א') וכריתות (דף ה' ב')'. והנה כל הדברים האלו המפורשים בגמרא שם לאכול משום סימן טוב, **אנו אוכלים בליל ראש השנה ולא ביום**, וכמבואר בשלחן ערוך אורח חיים (סי' תקפ"ג) דברים שנוהגים לאכול בליל ראש השנה עיי"ש, ואם כן שפיר משחיטין את הטבח בעל כרחו בערב ראש השנה, מפני שצריכין לאכול בשר בליל ראש השנה וכש"כ התוס' בעבו"ז משום סימן יפה, אבל ביום ראש השנה אין לאכול בשר, והקשה מהכתוב אכלו משמנים שנאמר על יום ראש השנה כמסופר בכתוב שם נחמיה ח' ב'-י' ויביא עזרא הכהן את התורה לפני הקהל וגו' ביום אחד לחדש השביעי ויקרא בו לפני הרחוב אשר לפני שער המים מן האור עד מחצית היום וגו' ויאמר נחמיה וגו' היום קודש הוא לה' אלקיכם אל תתאבלו ואל תתאבלו ואל תבכו כי בוכים כל העם כשמעם את דברי התורה ויאמר להם לכו אכלו משמנים ושתו ממתקים ושלחו מנות לאין נכון לו כי קדוש היום לאדנינו ואל תעצבו כי חדות ה' הוא מעזכם, וע"ז תירץ דמה שנאמר בפסוק משמנים היינו שמן וחמאה וחלב אבל לא בשר, וכמו שאמר לו מקודם להתענות בראש השנה וזה רק על היום ולא בלילה, ועל זה סיים ומיהו לא נהוג עלמא הכי כו', ומכל מקום איבעי דלא למיכל בהו בשרא כ'".
         3. אלף המגן (על מטה אפרים סי' תקפ"ג ס"ק ז' בהגה"ה, ס"ק י"א) – "ואולם ע' בזוה"ק פ' אמור דף צ"ה ע"א ד"ה אמר רב יהודה מבואר להדיא דר"ה לא נקרא ימי שמחה רק ימי דין וכן משמע מס' מגיד משרים למרן ב"י".
         4. שדי חמד (מערכת ר"ה סי' ב' אות ג' ד"ה וכתב) – " במגן אברהם בשם מגיד מישרים שלא לאכול בשר ויין ועיינתי שם וסיים ואף על גב דאמר עזרא אכלו משמנים ההוא לכלל עמא ואנא דאמרי ליחידי סגולה ותו דמשמנים האלו היינו שמן חמאה חלב אבל לא בשר וכן בשתיה לא אמר שתו יינות אלא משקין אחרים דאינון מתוקין ע"כ לשונו. ונראה דאף למה שכתב ותו וכו' אין כונתו לאסור לכל אדם אלא כמו שכתב בתחלה דמר הוא דאמר ליחידי סגולה דוקא ולא לאסור לכל אדם אבל הרב מגן אברהם נראה שלא הבין כן אלא משמע ליה דמה שכתב ותו וכו' כונתו לומר דכיון דמקרא דעזרא אין לנו הכרח לחיוב אכילת בשר אם כן גם כל אדם אין לו לאכול בשר ולכן סתם וכתב בשמו דאין לאכול בשר ויין ולא חלק בין יחידי סגולה לכל אדם ומכל מקום אף אם נאמר כן בכונת המגיד מישרים אין נראה לאסור בשר ויין לכל אדם כמו שמתבאר מדעת הפוסקים האוסרים להתענות בו כי קדוש היום ככל שאר ימים טובים".
         5. מראי מקומות – כה"ח (סי' תקצ"ז ס"ק י"א, לשונו מובא לעיל), מקראי קודש (ימים נוראים סוף סי' ח'), משנת יעב"ץ (סי' נ' אות א' ד"ה עוד), ושמחת בחגך (עמ' תי"ד), באר שרים (ח"ג סי' ח' אות ו').
   3. מראי מקומות – מקור חיים (חו"י, שם), יעב"ץ (בסידור ר"ה עמ' רט"ו).
      1. הגרשז"א זצ"ל (עליהו לא יבול ח"א עמ' רי"ב) – "אין חיוב גמור לאכול ביו"ט בשר בהמה. הרב סיפור לי שהוא עצמו כן אוכל בהמה ביו"ט. ומי שנוהג כך בכל יו"ט - הוא הדין לראש השנה".
      2. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות ח') – "האם יש חובה לאכול בשר בר"ה, דבג' רגלים יש מקפידים לאכול בשר בהמה דוקא דאין יוצאים בעופות כדאיתא במשנה חגיגה (ז ע"ב). תשובה: יש דעות אם יש בר"ה דין שמחה".

הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' ת"מ אות ג') – "שאלה: האם יש בר"ה מצוה לאכול בשר כמו בשאר יו"ט. תשובה: כן".

1. דברים חמוצים.
   1. **הלכה: דברים חמוצים** (sour).
      1. יש למנוע – א"ר (סוף ס"ק ב', "ואין מבשלין בחומץ"), מטה אפרים (סעי' ג' [לשונו מובא לקמן], סי' ת"ר סעי' ו'), מ"ב (ס"ק ה', סי' ת"ר ס"ק ד', "שנה מתוקה. וע"כ **יש נמנעים** לבשל בר"ה מיני חומץ בארש"ט וכדומה וע"כ האוכלים דגים לסימנא שיפרו וירבו כדגים אין מבשלין אותן בחומץ"), ערה"ש (סעי' ג', לשונו מובא לקמן), בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות ה'), שבט הלוי (מבית לוי ח"ד עמ' י"ח הע' י'), עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ז, לשונו מובא לקמן).
         1. תשובות רב נטרונאי גאון (ברודי (אופק) או"ח סי' קע"ט, תשובות הגאונים מוסאפיה (ליק) סי' ח') – "בערב ר"ה לוקחין בשר או ראשים ומבשלין אותו בטסני או בדבר של מתיקה ואין מבשלין בישול שיש בו חומץ. ואומרים כך נאכל מיני מתיקה כל השנה. ובשר שמן כדי שתהא שנה כלה מתוקה וערבה ולא יהיה בה דבר רע ודבר צרה".
         2. חיד"א (טוב עין סי' י"ח סוף אות צ"א) – "יהא אדם רגיל לאכול בר"ה וכו' יש בני אדם שנוהגים שלא לאכול בראש השנה שום דבר חמוץ **ואפילו לימוני** וכמ"ש במורה באצבע. ועתה ראיתי בתשובות הגאונים כ"י סימן קי"ד שכתב שבר"ה עושים דבר של מתיקה ואין מבשלין בישול שיש בו חומץ עכ"ל הא למדת דמנהג זה קדום מזמן הגאונים".
      2. מראי מקומות.
         1. הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב, מה טובו גליון ד' עמ' קפ"ח) – "ומה הדין בתבשיל שהכניסו יין חומץ שנותן טעם אבל רק מכניסים קצת שהוא בעצם בטל בששים, האם מותר לאכול בשר כזה עם רוטב כזה בראש השנה. תשובה: מותר".
         2. לכאורה ה"ה חמצוצים (sour sticks).
   2. **דברים מרירים** (bitter).
      1. מחמיר – מטה אפרים (סעי' ג', "גם נוהנין שלא לאכול דברים חמוצים ומרורים"), ערה"ש (סעי' ג', "ויש שאין מטבלין בחומץ ואין אוכלים דברים חמוצים בלילה ראשונה ולא דברים המרים"), שבט הלוי (מבית לוי ח"ד עמ' י"ח הע' י'), קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' כ"א), פסקי תשובות (אות ה').
      2. **יין יבש**.
         1. מיקל – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד סעי' ו', "ויין יבש מותר לשתות, אפילו אם הוא מר, כי זה לא חסרון אלא זה טיב של יין").
   3. **דברים חריפים** (sharp): לאכול מאכל חריף או מלוח בראש השנה, **כגון חריין**.
      1. מיקל.
         1. אבני ישפה (אהל יעקב כ"ח אלול תש"ע) – "בדבר השאלה אם מותר לאכול בראש השנה מאכלים מלוחים וקצת חריפים וכגון הערינ"ג עם בצלים כבושים. מותר לאכול מלוח וחריף בראש השנה כיון שהפוסקים רק הזכירו לא לאכול חמוץ. **ואדרבא אולי יש אפילו מצוה** לאכול אותם **משום סימנא מילתא** ואנחנו רוצים להיות מלוחים וחריפים בשנה הבאה. רק שיזהר שלא יפריעו המאכלים לתפילה שלו".
         2. הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב, מה טובו גליון ד' עמ' קפ"ח) – "האם מותר לאכול חריין בראש השנה. תשובה: מותר".
         3. עי' מקדש ישראל (ימים נוראים סי' ק"י) – "בהמנהג שלא לאכול בהימים הנוראים דברים חמוצים (זויע"ר) מהו לאכול דברים חריפים כגון 'חריף' או 'חריין'. תשובה: מותר, ויש נמנעים ... ובחריי"ן מתובל בצוקע"ר (כמו שהוא בדרך כלל במיני חריי"ן הנמכרין בשוק) שנמצא שיש לו מתוק וחריף, נראה דשפיר דמי אף להנמנעים".
         4. שערי הימים הנוראים (שער ב' פרק ד' אות ז') – "אבל מותר לאכול דברים חריפים בר"ה, כי לא הוזכר להמנע רק מדברים חמוצים או מרים אבל לא מדברים חריפים. ובדברים סגוליים, הכלל הוא שאין להוסיף על מה שכתוב. ועוד שדבר חריף אין לו משמעות מיוחדת לרע ויכול להיות סימן לדבר טוב, וכגון, שיהיה לו מוח חריף להבין דברי תורה לאמיתם".
         5. פסקי תשובות (אות ה') – "אבל דברים חריפים כפלפלין וכדו' אין מניעה מלאכול בימים אלו".
      2. מחמיר, אין לחלק.
         1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מכתב מהגר"י שוב לבעה"מ אהל יעקב) – "האם מותר לאכול חריין בראש השנה: תשובה: אין אוכלין חריין בראש השנה וכן שמעתי מהגאון רבי שריה דבליצקי (שליט"א) [זצ"ל] והגאון רבי עזריאל אויערבאך שליט"א".
         2. הגרח"ק זצ"ל (תורת המועדים על שונה הלכות ס"ק ד' אות א') – "שהמנהג לא לאכול גם דברים חריפים".
         3. הגר"ע אויערבאך שליט"א (מכתב מהגר"י שוב לבעה"מ אהל יעקב) - לשונו מובא לעיל.
         4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ז) – "יש נוהגים שלא לאכול מאכלים חריפים או חמוצים, אלא רק דברים מתוקים, לסימן טוב, שתהיה כל השנה טובה ומתוקה. [ספר תשובות רב נטרונאי גאון, עמ' שו. וכן בשו"ת הגאונים (ליק, סי' ח), ובשבולי הלקט (סי' רפג). וכ"כ ר' דוד אבודרהם (דף עב א). וכ"כ במורה באצבע (אות רנד), ובספר טוב עין (סי' יח אות צא), בשם תשובת הגאונים. וכ"כ באליה רבה (סי' תקפג אות ב), ובמועד לכל חי (סי' יב, כג). ע"ש]".
      3. מראי מקומות – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ו', לשונו מובא לקמן).
         1. לקט יושר (או"ח עמ' קכ"ד ענין ה') – "זה הכלל **כל דבר חריף אינו אוכל כל י' ימי התשובה** רק מיני מתיקה, ופירות חדשים. אפילו בצלים מבושלים לא רצה לאכול, אבל דגים שלוקים שקו' זולץ ויש ופלפלין אכל אפילו בר"ה, משום שהוא דבר חשוב. לשנה אחרת לא רצה לאכול אותן דגים משום חומץ שבהן".
         2. ערה"ש (סעי' ג') – "ואין בכלל זה פלפלין שנותנים למאכלים דהם מתקנים המאכל כמו דגים שא"א לאכלן בלא פלפלין".
         3. הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ח, עי' הליכות שלמה ר"ה פרק א' הע' ס"ט) – "שאלה: האם אוכלים חזרת בראש השנה. תשובה: [בהתחלה אמר הרב בפשטות] לא אוכלים חזרת בראש השנה. [אחר כך הוסיף:] כתוב שלא לאכול דברים חמוצים, אך לא מפורש לגבי דברים חריפים שאין אוכלים, וזה **תלוי במנהגים של משפחות שונות. חריין לא אוכלים בראש השנה**".
   4. **לערבב דברים חמוצים או מרים בתבשיל ובמשקה**.
      1. מיקל.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ו') – "לטבל את האוכל בתבלינים חמוצים או חריפים להטעימו ולשבחו, אין שום קפידא".
         2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מכתב מהגר"י שוב לבעה"מ אהל יעקב) – "ומה הדין בתבשיל שמרכיב א' הוא יין חומץ שנותן טעם אבל רק מכניסים קצת שהוא בעצם בטל בששים, האם מותר לאכול בשר כזה עם רוטב כזה בראש השנה. תשובה: מותר לאכול מאכל שמעורב בו קצת חומץ כך שמעתי מהגאון רבי עזריאל אויערבאך שליט"א והגאון רבי שריה דבליצקי (שליט"א) [זצ"ל]".
         3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' כ"א) – "ועיקר ההגדרה בזה הוא שתלוי אם המאכל הוא מר וחמוץ, ולכן מיני טיבולים שאינם חמוצים ומרים כגון 'קטשוף' וכדומה אין בהם מניעה כלל, וה"ה דשפיר דמי ליתן חומץ לתוך התבשיל לטעמא באופן שאין התבשיל נעשה מר וחמוץ".
         4. הגר"ע אויערבאך שליט"א (מכתב מהגר"י שוב לבעה"מ אהל יעקב) - לשונו מובא לעיל.
         5. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' קי"א) – "מהו לשום לימו"ן לתוך טיי. תשובה: אם לא נרגש בו טעם חמוץ ששפיר דמי".
         6. פסקי תשובות (אות ה') – "אמנם לערבב לימון ושאר דברים חמוצים או מרים בתבשיל ובמשקה כל שאין נהפך כל התבשיל לחמוץ או מר אלא נותן טעם טוב אין חשש כלל, וטיבול במלח יוכיח".
         7. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב סוף אות ו', עמ' קי"ג) – "הערוך השלחן ... ומבואר שעיקר הדבר תלוי אם עצם המאכל או הטיבול מר וחמוץ , אבל כל שבא להטעים המאכל אין קפידא כלל".
   5. מראי מקומות.
      1. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' קי"ב) – "מהו לאכול זויער"ע גרעיפ-פרוכ"ט. תשובה: אין לאכול, אבל אם מתקן בצוקע"ר שפיר דמי".

מקדש ישראל (ימים נוראים סי' קי"ג) – "מהו לערב מייענעי"ז (שמעורב בתוכה עסי"ג) לתוך סעלא"ט טונ"א. ומהו לאכול מאכלים שמעורב בתוכה וויניגע"ר. תשובה: **אם אין נרגש בו שום טעם חמוץ שפיר דמי**. הנראה דשפיר דמי היות דלאחר התערובות שוב אין הטעם החמוץ נרגש, וכעין המבואר בדברינו בסימנים הקודמין. ומה"ט נמי נראה ששפיר דמי לאכול וועדזשטעבע"ל-סעלא"ט שמעורב בתוכו קצת ירק חמוץ, כשאין טעם הירק חמוץ נרגש ע"י ריבוי התערובות של שאר מיני ירקות".

1. אוכלים ראש כבש לומר: נהיה לראש ולא לזנב - סעיף ב'.
   1. מראי מקומות.
      1. רבינו מיימון בן יוסף (אביו של הרמב"ם, שריד ופליט [טולידאנו] עמ' ח'), הו"ד בימי הלל והודאה (עמ' ו' הע' ט"ז) – "**אין להקל בשום מנהג** ואפילו מנהג קל ויתחייב כל נכון לו עשות משתה ושמחה ומאכל לפרסם הנס (של חנוכה) שעשה השם יתברך עמנו באותם הימים ופשט המנהג לעשות סופגנין בערבי אלספינג והם הצפחיות בדבש ובתרגום האיסקריטין, והוא מנהג הקדמונים משום שהם קלויים בשמן זכר לברכתו. וכתב רבינו נסים במגילת סתרים כי כל מנהגי האומה באלו המנהגות כמו זה. **והראש בראש השנה**, החלב בפורים ובמוצאי פסח, והפולים ביום הושענא רבה. ואותם המנהגות אין לנו לבזותם ומי שהנהיגם זריז ומשתדל הוא כי הם מעיקרים נעשים ולא יבוזו במנהג האומה וכבר אמר הנביא ע"ה ואל תטוש תורת אמך, דת אומתך אל תעזוב. ובקבלות הגאונים ראשי ישיבות נזכרו מנהגים כמו אלה בהנהגותיהם בסיפוריהם ולא יתבזה דבר ממה שעשו הקדמונים".
   2. **ראש איל**.
      1. כך נוהגים.
         1. תשב"ץ (קטן סי' קי"ח) – "מהר"ם ז"ל היה רגיל לאכול בליל ראשון של ר"ה ראש של איל זכר לאילו של יצחק".
         2. הו"ד בטור (סעי' ב') – "ואוכלין ראש כבש והריאה לומר נהיה לראש ולא לזנב והריאה לפי שהיא קלה והר"מ מרוטנבורג היה רגיל לאכול ראש איל זכר לאילו של יצחק".
         3. ומקור חיים (חו"י, על סעי' ב') - לשונו מובא לקמן.
   3. **ראש עז**.
      1. לא יקח.
         1. בן איש חי (שנה ראשונה פר' נצבים סעי' ד') – "ואחר התפוח נוהגין לאכול ראש כבש, ומבקשים יה"ר שנהיה לראש ולא לזנב ותזכור לנו עקידתו ואילו של יצחק אבינו בן אברהם אבינו עליהם השלום, ואם לא היה יכול להביא ראש כבש, לא יביא ראש של עז כי הוא דינא קשיא כנז' בזוה"ק פרשת שמיני דף מ"א ע"ב, ועיין עוד בזוהר חדש סדר תולדות, ולכן טוב שלא יגדל אדם עז בתוך ביתו ולפחות יזהר בזה בר"ה ושאר עי"ת שלא ימצא בביתו עז, ועל כן לא יביא לפניו בר"ה ראש עז דאם לא נמצא לו ראש כבש יביא של עוף".
         2. שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו סעי' ד').
      2. מראי מקומות.
         1. ישכיל עבדי (ח"ח או"ח סי' ל"ז אות ג') – "במ"ש הבא"ח ש"א פ' נצבים, שאין לאכול בליל ר"ה ראש עז, כי הוא דינא קשיא אם בכלל גם תוך הסעודה אסור לאוכלו, נלע"ד דדוקא בדברים שאוכלין אותם לסימנא טבא, יש לאסור, שכיון שאומר עליו יה"ר שנהיה לראש שנראה כאילו משים אותו לראש עליו יש קפידא אבל האוכל בתוך הסעודה סתם אין מקום לקפידא זה נלע"ד".
   4. **ראש עוף**.
      1. לא יקח.
         1. מקור חיים (חו"י, על סעי' ב') – "ראש כבש. לא סגי בראש עוף, ובטור [עמוד שלג] שמהר"ם [מרוטנבורג] [תשבץ סימן קיח] אכל ראש איל".
      2. אם לא נמצא לו ראש כבש יביא של עוף.
         1. בן איש חי (שנה ראשונה פר' נצבים סעי' ד') – לשונו מובא לעיל.
         2. אור לציון (ח"ד פרק ג' אות ב') – "ויקח ראש כבש ויאמר יהי רצון וכו' שנהיה לראש ולא לזנב ותזכור לנו וכו'. וטוב להקפיד שיהא זכר. ואם אין לו ראש כבש, יקח ראש פרה או ראש עגל או ראש עוף או ראש דג, ואז לא יאמר ותזכור לנו וכו'. ובכל אופן לא יקח ראש של עז".
   5. **ראש פרה או ראש עגל**.
      1. אם לא נמצא לו ראש כבש יקח ראש פרה או ראש עגל.
         1. אור לציון (ח"ד פרק ג' אות ב') - לשונו מובא לעיל.
   6. **ראש דג**.
      1. כך נוהגים.
         1. הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ט) – אני אוכל ראש כבש. כמובן שאפשר גם ראש דג, ולא חייבים לחזר דוקא אחרי ראש כבש, יש מישהו שכל שנה מביא לי ראש כבש ולכן אני אוכל את זה. [חייך ואמר] 'זה לא יהרג ואל יעבור' [לאכול דוקא ראש כבש ולא ראש דג. בנו הרב ברוך העירני שרק בשנים האחרונות כאשר מישהו הביא לרב ראש כבש הוא נהג לאכלו, אך במשך רוב שנותיו גם הוא אכל ראש של דג בליל ראש השנה]".
         2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ה') – "כתב המחבר ... ומנהגינו לאכול ראש הדג ואומרים יה"ר שנהיה לראש ולא לזנב".
      2. אם לא נמצא לו ראש כבש יקח ראש דג.
   7. **ראש סוכיה גומי בצורת דג**.
      1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is there an inyun on rosh hashana to specifically have the head of a real fish? I know of people who prepare **heads of the candy jelly fish** and eat that instead.

R' Y. Berkovits wrote: Yes - a real animal or fish.

1. אגוזים.
   1. **מנהג**.
      1. לא היה נזהר בזה.
         1. כל בו (סי' ס"ד) – "... וכן היה רגיל לעשות הר"ם ואינו נזהר לאכול שומין ואגוזים ולא שום דבר".
         2. תשב"ץ (קטן סי' קי"ח) – "מהר"ם ז"ל ... ואינו נזהר מלאכול שומים ובצלים ולא אגוזים ולא שום דבר".
      2. **יש מדקדקים**.
         1. מהרי"ל (מנהגים, הל' שופר אות ב') – "כל דבר המביא לידי כיחה וניעה אסור לאכול בר"ה, ומטעם זה יש נזהרין מלאכול אגוזים בר"ה קודם התקיעה, משום דמרבים ליחות".
         2. רמ"א (סעי' ב') – "יש מדקדקים שלא לאכול אגוזים, שאגוז בגימטריא חטא, ועוד שהן מרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה (מהרי"ל)".
         3. דרך החיים (סי' קמ"ב סעי' ד') – "יש מדקדקים שלא לאכול אגוזים בר"ה שאגוז בגימטריא חטא ועוד שהם מרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה (שם)".
         4. גר"ז (סעי' ו') – "יש מדקדקים שלא לאכול אגוזים ולוזים (פירוש אגוזים קטנים) מפני שהם מרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה".
      3. נוהגים שלא לאכול אגוזים.
         1. ח"א (כלל קל"ט סעי' ו') – "ואין אוכלין אגוזים, שמרבים כיחו וניעו".
         2. מטה אפרים (סעי' ג') – "גם נוהגין שלא לאכול אגוזים ולוזים בין הגדולים ובין הקטנים כי אגוז בגימטריא חטא. וגם מרבים כיחה וניעה המבטלים התפלה. ומטעם זה אין לאכול פולין וקטנית המרבים כיחה וניעה בר"ה בין בלילות בין בימים. כי בר"ה צריך שתיקה ביותר לכוין מה שאומר הש"ץ ומכ"ש בעת תקיעת שופר שע"י חיכוך בגרון להוציא כיחה וניעה מתבטלים השומעים".
         3. קיצור שו"ע (סי' קכ"ט סעי' ט') – "גם נוהגין שלא לאכול אגוזים ולוזים כי אגוז בגימטריא 'חטא' וגם מרבים כיחא וניעה המבטלים את התפלה".
      4. מראי מקומות.
         1. התעוררות תשובה (ח"א סי' קכ"ה אות ג') – "המון עם אשכנזים מדקדקים שלא לאכול אגוזים קודם הושענא רבא ובמס' שבת (דף קי"ד ע"ב) מוכח דהוה מפצעי' אגוזים ממנחת יוהכ"פ ולמעלה שיהא מוכן להם לערב ואפילו בר"ה גופא לא הובא בשו"ע רק המדקדקים נזהרים".
   2. **טעמים**.
      1. שאגוז בגימטריא חטא - עי' לקמן.
      2. שהן מרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה – מהרי"ל (מנהגים, הל' שופר אות ב', לשונו מובא לעיל), ח"א (כלל קל"ט סעי' ו', לשונו מובא לעיל).
         1. נ"מ: לוזים - עי' לקמן.
      3. חת"ס (על סעי' ב') – "שאגוז בגימטריא. נ"ב, ולפענ"ד הטעם דאמרו חז"ל [שיר השירים רבה פרשה ו אות יז] אל גנת אגוז [שם, יא], למה נמשלו ישראל לאגוז, מה אגוז אף על פי שמתגלגל במקום טנופת אין תוכו נמאס, אף ישראל אף על פי שמתגלגלים באומות העולם אין תוכן נמאס, ע"ש. וכיון שרומז על גליות, לא מסמנא מלתא לאכול בראש השנה. ועוד, אף גם זאת [בהיותם] בארץ אויביהם [ויקרא כו, מד], ראשי תיבות אגז אף גם זאת".
         1. ולכאורה פלא. עי' הטור והרמ"א (סי' תע"ג), הו"ד לקמן.
      4. מראי מקומות – שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו הע' ד').
         1. דברי יציב (ליקוטים והשמטות סי' נ"ג) – "הנה מקור הדברים בד"מ סי' תקפ"ג אות א' מהכלבו שהר"ם לא היה נזהר לאכול אגוזים ולא שום דבר, ולא כמקצת שנזהרים לאכול אגוזים בר"ה ואומרים דאגוז בגימטריא חטא, וממהרי"ל דיש ליזהר בהן משום דמוציאין כיחה וניעה ומבטלין התפלה. וברמ"א ס"ב יש מדקדקים שלא לאכול אגוזים שאגוז בגימטריא חט ועוד שהן מרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה, ובמג"א סק"ד דלפי טעם השני אסורים גם לוזים עיין שם, ומשמע ששני הטעמים הם ענינים נפרדים, ודלא כמ"ש בלבוש וי"מ שלא לאכול אגוזים מפני שהם מרבים כיחין וניעין וגורמין לבטל התפלה וסימן לדבר אגוז בגי' חטא וכו' עיין שם. ובא"ר סק"ה מהכלבו דמהר"ם לא היה נזהר לאכול שומין ואגוזים וכל דבר שמרבים זרע עכ"ל, משמע דלא ס"ל כטעמים שכתב מהרי"ל. ובהגהות חתם סופר כתב הטעם דאחז"ל אל גנת אגוז למה נמשלו ישראל לאגוז וכו' וכיון שרומז על גליות לא מסמנא מלתא לאכול בר"ה ועוד אף גם זאת בארץ אויביהם ר"ת אגז אף גם זאת עכ"ל".
   3. **אגוז בגימטריא חט** - רמ"א (סעי' ב', לשונו מובא לעיל).
      1. המעתיק ברש"י (ישעיהו פרק י"א פסוק א') – "אמר המעתיק בימי חורפי הקשיתי לשאול לכמה גאונים על מה שכתב א"מ זקני הרמ"א בהגה"ה בהל' ר"ה שאגוז בגי' ח"ט והלא הוא גם גי' טו"ב, ותרצתי על פי הזוהר מה שהקשה ר"א את אביו רשב"י".
      2. לבוש (סעי' ב') – "ויש מדקדקים שלא לאכול אגוזים, מפני שהם מרבים בפיו כיח וניע וגורמין לבטל התפלה, וסימן לדבר אגוז בגמטריא חטא, כלומר שלא יאכל חטא בראש השנה יום שנידון על חטא".
      3. קיצור שו"ע (סי' קכ"ט סעי' ט') – "גם נוהגין שלא לאכול אגוזים ולוזים כי אגוז בגימטריא 'חטא' וגם מרבים כיחא וניעה המבטלים את התפלה".
      4. שיח יצחק (סי' רע"ה) – "ומצאתי דבר נפלא ברש"י ישעי' י"א פסוק א' בהג"ה שם, וז"ל, אמר המעתיק, בימי חרפי הקשיתי לשאול לכמה גאונים על מה שכתב א"מ זקני הרמ"א בהגה"ה בהל' ר"ה שאגו"ז בגמטרי' ח"ט, והלא הוא גם בגי' טו"ב. ותרצתי עפ"י הזוהר מה שהקשה ר"א את אביו רשב"י, עכ"ד. והוא ממה שאמרו חז"ל ולא קם נביא בישראל, אבל באו"ה קם, ומנו בלעם וגו', והשיב לו בפסוק גם את זה לעומת זה וגו', שאפילו שיש קדושה בטומאה, אסור ללמוד אותה, שנאמר ומעץ הדעת טו"ב ור"ע לא תאכל, ויובן אף שאגו"ז גימטרי' טו"ב, הואיל ויש בה גם גי' ח"ט אין אוכלין בר"ה, ועיין ברית עולם הגהות ספר חסידים סי' אלף קנ"ג [בהשמטות שומר הברית], ובתורת יחיאל פ' ויצא, בפסוק ואולם לו"ז שם העיר לראשונה, עי"ש".
      5. מראי מקומות – חשוקי חמד (נדרים דף יא.), פסקי תשובות (הע' ל"ו), מועדים לשמחה (ח"א עמ' ק"ח), ברכת דוד (ט"ו בשבט עמ' קע"ד), קובץ קול התורה (חנ"ז עמ' רנ"ט).
         1. מדרש פנחס (אות ל"ה, י"ד-ב') – "שנוהגין העולם שהנערים שוחקין באגוזים ביו"ט **כי אגוז בגימטריא טוב**".
         2. טור (סי' תע"ג), הו"ד ברמ"א (סי' תע"ג סעי' ה') – "ועושין החרוסת מפירות שנמשלו בהם ישראל (תוספות פ' ע"פ) כגון, תפוחים, תאנים, **אגוזים**, רימונים, שקדים".
         3. נוהג כצאן יוסף (ראש השנה אות י"ח) – "מה שאומרי' מקצת אנשים שאין לאכול אגוזים בר"ה **מטעם דאגוז בגימטרי' חטא אין בו ממש** כי מה לנו ולגימטריאו. ולדבריהם הי' שרי לאכול האזי"ל נוס"ן שנקראים בלשון הקדש לוזים. אבל הטעם הוא שלא להרבות כיחה וניעה עד שאינו יכול להתפלל. ולפ"ז אפי' לוזים וכל דבר המרבה כיחה וניעה אסור".
         4. **לענין של אגוזים אצל שלום זכר** - עי' יו"ד סוף סי' רס"ה, לשיטות ומראי מקומות.
   4. **סוגי האגוזים**.
      1. אגוזים (walnuts).
         1. מחמיר, מצד גימטריא חטא.
      2. לוזים.
         1. מחמיר, מצד שמרבים כיחה וניעה ומבטלים התפלה – מג"א (ס"ק ד'), באה"ט (ס"ק ה'), גר"ז (סעי' ו', לשונו מובא לעיל), מטה אפרים (סעי' ג', לשונו מובא לעיל), קיצור שו"ע (סי' קכ"ט סעי' ט', לשונו מובא לעיל), ערה"ש (סעי' ג'), כה"ח (ס"ק כ"ז), שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו סעי' א').
         2. מראי מקומות – באר משה (ח"ג סי' צ"ז, לשונו מובא לקמן).
            1. מקור חיים (חו"י, על רמ"א סעי' ב') – "הגה. שלא לאכול אגוזים. ממתיק טעמו על פי הסוד, ומה שכתב בזוהר פרשת ויצא עמוד שע"א [קס"א, ב] ושמוח עמוד ער"ה [קנד, ב] שעל כן היה ראוי מלמנוע מאכילת לוזים, **רק שיש ספק בפירוש לוז**, יש אומרים אגוזים קטנים, וכן כחב מהרי"ל הלכות שבת [עמוד רז] ותענית [עמוד רסו], ופירוש רש"י במקרא [בראשית ל, לז; שופטים א, כד] ובגמרא בכורות דף ח' ע"א ובתוספות שם [ד"ה תרנגולת] **שהם שקדים**, וכן כתב תרגום יונתן [בראשית מג, יא], גם הרע"ב פרק ערבי פסחים [פסחים פרק י משנה ג ד"ה וחרוסת] חשיב לוזים במקום אגוזים, גם מ[מדרש] רבה פרשת ויצא [פרשה סט אות ז] מוכח דאילן גדול הוא לוז".
      3. שקדים (almonds).
         1. מחמיר – שערי הימים הנוראים (מילואים ר"ה סי' ד' אות ט', לשונו מובא לקמן).
         2. מנהג להחמיר – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ז', לשונו מובא לקמן), פסקי תשובות (הע' ל"ז, לשונו מובא לקמן).
         3. מיקל – הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לקמן).
         4. מראי מקומות – מקור חיים (חו"י, על רמ"א סעי' ב', לשונו מובא לעיל), קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' י"ט, לשונו מובא לקמן).
      4. פיסטוק (pistachios).
         1. מנהג להחמיר – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ז', לשונו מובא לקמן), פסקי תשובות (הע' ל"ז, לשונו מובא לקמן).
         2. מיקל – הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לקמן).
   5. **בטנים** (peanuts).
      1. מיקל.
         1. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' י"ב) – "עיקר המניעה מאכילת אגוז הנקרא וואל-נא"ט בלע"ז, ויש נמנעים מכל מיני אגוזים, אבל לכו"ע אגוזי אדמה (פינאט"ס בלע"ז) מותר".
         2. הגר"י בעלסקי זצ"ל (Halachically speaking ח"ו מספר י"א הע' י"ח).
         3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Q. I remember hearing from Rebbi that regarding the minhag of not eating nuts on Rosh Hashona, Walnuts ARE egoizim, but Almonds (sh'keidim) and Peanuts (botnim) are NOT, as they have their own names, and both of the 2 latter MAY therefore be eaten. Regarding other nuts we are not sure and then do NOT eat them. I wasn't sure if my memory served me correctly with regards to the reasons and final positions, and wanted to check that this is accurate? Q. On Rosh Hashana - which nuts can we use? Pistachio, pecan, walnut, hazelnut, almond, peanut, brazilian? What about seeds like watermelon and sunflower?

R' Y. Berkovits wrote: You can use almonds, peanuts and pistachios. They all have separate names to them and are not called 'egozim'. [Additionally, peanuts are ho’adoma.] Watermelon and sunflower seeds are seeds - not nuts.

* + 1. המנהג להחמיר.
       1. פסקי תשובות (הע' ל"ז) – "ומנהג קהלות ישראל בכמה מקומות שלא לאכול כל הקשור למיני אגוז והדומה לו כגון פיסטוק שקדים ובטנים וכל כיוצ"ב ממיני הפיצוחים".
    2. מחמיר.
       1. שערי הימים הנוראים (מילואים ר"ה סי' ד' אות ט') – "ולפי הטעם השני ה"ה לכא' שאין לאכול שקדים (אף שלא נקראים 'אגוז') ובטנים (אגוזי אדמה - אע"פ שאינם אגוזים בעצם אלא מין קטניות), מ"מ הם מרבים כיחה וניעה".
    3. מראי מקומות.
       1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות ז') – "והמדקדקים שלא אוכלים אגוזים, הנה מה שאינו אגוזים ממש, אף שהם ממיני האגוזים, כמו פיסטוק, שקדים ובטנים, אין איסור לאוכלם מצד דין זה, ורק מנהג הוא שלא לאוכלם, מפני שמרבים הכיח, ויפריעוהו בתפילה".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד סוף אות ח') – "ישנם ירקות שנחשבים כדבר הבא מחמת הסעודה, ואכילתם אינה מצריכה ברכה, ולכן אם אוכלים אותו כסימן יש בזה ספק ברכה, ולכן ראוי לומר את היהי רצון כאשר אוכלים אותו במהלך הרגיל של הסעודה, ואם רוצים לאוכלו בפני עצמו, עדיף לברך מקודם בורא פרי האדמה על פרי שודאי אינו בא מחמת הסעודה כמו בננה, אבטיח וכדו', ולכוין להוציא את כל שאר ירקות. וכן נוהג רבינו למעשה, לברך על בננה **או בוטנים**".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"ה סוף עמ' קט"ו) – "הרב היקל למי שהבוטנים לא מפריעים לו ולא מרבים לו כיחה וניעה, שמותר לו לאכול קצת בוטנים בראש השנה".

* + - 1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' י"ט) – "כתב הרמ"א ... וכתבו האחרונים דלפי טעם שני ה"ה שיש לאסור לוזים. ומטעם זה יש נוהגין שלא לאכול הרבה מינים המכונים בשם כללי של 'אגוזים', כגון שקדים, אגוזי קשיו ובטנים".
  1. **חמאת אגוזים** [חמאת בוטנים] (peanut butter).
     1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' הע' כ"ה) – "ודין חמאת אגוזים ... דמשום אגוז אין לאסור הואיל ואשתני (ע' ר"ה כו.), אבל משום כיחה וניעה אפשר יש למנוע".
     2. הגרי"א פארכהיימער שליט"א (קובץ הלכות ימים נוראים פרק ז' הג' על הע' כ"ה) – "נראה לחלק בין creamy דמותר שאין בה חתיכות אגוז, ובין crunchy דאסור משום שיש בה חתיכות של אגוז, ע"כ. וכן הסכים מו"ר שליט"א".
  2. **פולין וקטנית**.
     1. מחמיר – מטה אפרים (סעי' ג', לשונו מובא לעיל), שערי הימים הנוראים (שער ב' פרק ד' אות ח', מילואים ר"ה סי' ד' אות י'), שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו סעי' א').
     2. מיקל – סתימות הפוסקים.
     3. מראי מקומות.
        1. כה"ח (ס"ק כ"ח) – "בהגה. ועוד שהם מרבים כיחה וכו'. ומטעם זה אין לאכול פולין וקטנית המרבים כיחה וניעה בראש השנה ... מטה אפרים שם. ונראה דזהו לפי מה שהוא אדם אם יודע שמזיק לו להוציא כיחה וניעה צריך ליזהר מאלו או מדברים אחרים שיודע בהם שמזיקין לו להוציא כיחה וניעה".
  3. **אכילת ארבעס בשלום זכר בליל ראש השנה**.
     1. מראי מקומות.
        1. דברי יציב (ליקוטים והשמטות סי' נ"ג), שערי הימים הנוראים (מילואים ר"ה סי' ד' אות י"א) – "ע"ד קטניות (ארבעס) שנהוג לאוכלם בסעודת שלום זכר האם מותר לאוכלם בר"ה ...".
        2. ויחי יעקב (ניימאנן, ערך שלום זכר עמ' ע"ד) – "בליל ראש השנה הי' שלום זכר אצל אחי ר' שלמה מאיר נ"י, והסתפק בענין ה'שלום זכר בעבלעך' אם גם בזה יש חשש כיחה וניעה כמו באגוזים וכדומה, ואמר לו הרב [שליט"א] זצ"ל שישים קצת 'שלום זכר בעבלעך' על השולחן, וסיפר אחד הנוכחים, שאצל כ"ק מרן אדמו"ר שליט"א הי' פעם שהניחו בעבלעך על השולחן, וציוה מרן שליט"א לסלקם".
        3. מקדש ישראל (ימים נוראים סי' י"ב) – "יש להקל לאכול ארבע"ס בסעודת 'שלום-זכר' כשראש השנה חל בשבת".
  4. **שום**.
     1. מחמיר – קצה המטה (על מטה אפרים ס"ק י"ג, "וקטנית המרבים כו' ומטעם זה טוב ליזהר שלא לאכול ג"כ שום בר"ה משום שמרבה רוק וריר כמ"ש בפרש"י באיוב ו' עה"פ היכל טפל כו' ע"ש"), הו"ד בשמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו הע' ה').
     2. מיקל – סתימות הפוסקים.
  5. **אולי נפק"מ בין הטעמים**.
     1. מצד שמרבים כיחה וניעה, יש להקפיד שלא לאכול לוזים - עי' לעיל.
     2. מצד שמרבים כיחה וניעה, אין מקום להקפיד אלא בר"ה – שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב הע' י"ג, עמ' קי"ב).
        1. אמנם עי' קצה המטה (ס"ק ט"ז, לשונו מובא לקמן).
     3. מצד שמרבים כיחה וניעה, יש להקל אם נאפו או נתבשלו עם שאר מאכלים – באר משה (ח"ג סי' צ"ז, לשונו מובא לקמן).
     4. מצד שמרבים כיחה וניעה, יש מחמירים שלא לאכול פולין וקטנית או שום - עי' לעיל.
     5. מצד שמרבים כיחה וניעה, יש להקל לקטן שאינו מתפלל – מנהג אבותינו בידינו (מועדים ח"א פרק ב', "ונראה נפק"מ להלכה לפי טעם זה. האם ניתן לחלק לקטן אגוזים (כפי שהי' נהוג בזמן התלמוד לחלק אגוזים לתינוקות בחג, ראה פסחים קט, א), מצד טעם כיחה וניעה הרי לקטן שאינו מתפלל אין סיבה שלא לתת, ברם לפי הטעם שזהו סימן שלילי, שייך הדבר גם לפעומטים").
  6. **לערבב בתוך מאכלים**.
     1. מיקל.
        1. יד יצחק (ח"א סוף סי' ר"ח) – "דהאי פציעת אגוזים כפי הנראה משם היו נותנין אותם בתבשיל ויעיין בלשון הטור שם וא"כ בכה"ג לא מרבים כיחה וניעה כמובן, וכן לא שייך בהו הגי' חטא כיון שאינם בעין נתבטל מהם שם הפרטיי".
     2. דעת הגרח"ק זצ"ל.
        1. מחמיר – עי' הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות ט"ו, "האם מותר לאכול בר"ה עוגת דבש שמעורב בו אגוזים, שאפילו בט' הימים יש מתירין בשר שמעורב בתבשיל [ראה שערי תשובה סי' תקנא ס"ק יט]. תשובה: טוב ליזהר").
        2. מיקל – הגרח"ק זצ"ל (תורת המועדים על שונה הלכות ס"ק ה' אות ב').
     3. מראי מקומות.
        1. באר משה (ח"ג סי' צ"ז) – "והמיקל לאפות ולבשל באגוזים ממש כשאינן ניכרים בעין אין לגעור בו. דהרמ"א כתב 'יש מדקדקים' והטעם לפי שבדרכי משה (אות א' שם) הביא מהכלבו שהמהר"ם לא היה נזהר מלאכול אגוזים ולכן אין לאסור בסתם לכל אדם אפילו בעין כי אם ל'המדקדקים' וא"כ כשנתבשל או נאפה ואינן בעין אפשר לכו"ע שרי אפילו באגוז אבל עכ"פ בלוז אין להחמיר כלל".
        2. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ו', עמ' קי"ב) – "ולמעשה נראה **דמסתברא דתלוי בשם שקורין בו המאכל** או המאפה, שאם נקרא על שם האגוז יש להקפיד, דגם בזה יש זכרון חטא, אבל בלא"ה אין קפידא"
  7. **אם יש בסיס למנהג שלא לאכול אגוזים מראש השנה עד הושענא רבה**.
     1. רק ראש השנה.
        1. הגר"נ אדלר זצ"ל (קצה המטה ס"ק ט"ז) - לשונו מובא לקמן.
        2. חת"ס (קצה המטה ס"ק ט"ז) - לשונו מובא לקמן.
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' י"ט) – "ועיקר הקפידא בכל זה הוא בר"ה בלבד".
     2. נהג להחמיר ולמנוע מלאכול אגוזים עד אחר הושענא רבה.
        1. קצה המטה (ס"ק ט"ז) – "שלא לאכול אגוזים כו'. ודע דברמ"א ס"ב בשם מהרי"ל שממנו מקור ד"ז מבואר דרק בר"ה יש לדקדק בזה ולא בשאר ימי הקדושים, והמעיין בד"מ סי' תקפ"ט יראה להדי' שם דהמהרי"ל היה נזהר מלאכול אגוזים בר"ה, ובהגהות זכרון אברהם כתב שלא ראה למורו מרן רבי נתן אדלר ז"ל מיחה בתלמידיו ביום ב' דר"ה לאחר חצות יע"ש. ובס' מחולת המחנים מביא ג"כ מרבו מרן הח"ס ז"ל שלא נזהר מלאכול אגוזים בימים הקדושים רק ביום ר"ה בלבד עיי"ש בארוכה, ומבאר אחד שאבו שני גדולים הללו. אך האידנא נהוג עלמא לדקדק שלא לאכול אגוזים בימי האלול עד אחר הושענא רבה, ומעולם נעלם ממני מקור מנהג זה **וכפי קוצר ידיעתי אין לו שורש וענף בפוסקים** ובלי ספק רק ישראל קדושים נהגו בו איסור, ונשתרבב המנהג מפני המקובל לנו שביום הו"ר הוא גמר החתימה ומסירת הפתקין כמבואר בזוה"ק פ' ויחי [רכ.] וברמב"ן פ' שלח [י"ד, ט], וע' בא"ח סי' תרס"ד ברמ"א ובס' בכי"ע שם, ולכן נזהרין עד אחר הו"ר משום ב' הטעמים דמרבה כיחה וניעה וגם דבגימ' חט"א. וע' בס"ח תתשנ"ג ופ' אזולאי שם, וע' בס' אפ"ת עה"ת ר"פ ויחי וצ"ל שהגאונים הנ"ל לפי רוב גדלם וקדושתם לא חששו לזה וי"ל כמ"ש בחשו' מהרי"א או"ח סי' קס"ג שאם שמצאנו לראשונים שאכלו בר"ה עכ"ז אנו מלאי עון ראוי לנו להתענות כ"כ י"ל בזה אם שראשונים נמנעו מאכילת אגוזים רק עד אחר ר"ה או עד יוה"כ לנו יש למנות עד הו"ר וכי"ב מצינו כמה דברים עד"ז".
        2. באר משה (ח"ג סי' צ"ז) – "דע דמלשון הרמ"א (הנ"ל) בשם מהרי"ל משמע דרק בר"ה אסור. ובודאי מסתבר דעד יוה"כ כל עשרת ימי התשובה אין לאכול אגוז. ובקצה המטה (סימן תקפ"ג סקט"ז) הביא מספר זכרון אברהם שלא ראה לרבו מרנ"א (אדלער) זצוק"ל שהיה מוחה בתלמידיו ביום ב' דר"ה אחר חצות. ובס' מחולת מחנים כתב מרבו קמוח"ז מרן החתם סופר שלא היה נזהר מלאכול אגוזים בימי הקדושים רק בר"ה בלבד. אבל נהגו עלמא להחמיר ולמנוע מלאכול אגוזים עד אחר הושענא רבה. ולפי זה אחר ר"ה המיקל לבשל ולאפות אפילו באגוזים כשאין האגוזים ניכרים וגם טעמם במקצת ע"י האפיה ובישול נתבטלו יפה עושה. אבל נהיגא עלמא להחמיר, והמחזיק במנהגא תע"ב".
        3. פסקי תשובות (אות ז') – "ומטעם דאגוז גימטריה חטא נהיגי עלמא להחמיר ולהימנע מלאכול אגוזים עד אחרי שמחת תורה, ומ"מ בעוגה או תבשיל שמעורב בו אגוזים טחונים שאינם ניכרים כ"כ ורק טעמם ניכר קצת יש להתיר, אבל גם בזה נהיגי עלמא להחמיר, והמחזיק במנהג תבוא עליו ברכה".
     3. תלוי בהשני טעמים ברמ"א – שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב הע' י"ג, עמ' קי"ב).
     4. מראי מקומות – יד יצחק (ח"א סוף סי' ר"ח), מקדש ישראל (ימים נוראים סי' י"א), שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ו סעי' ב').
        1. שיח יצחק (סי' רע"ה) – "ע"ד שהתפלא על המנהג שהוסיפו ע"ד רמ"א בסי' תקפ"ג [ס"ב], ונמנעים מאכילת אגוזים עד הושענא רבה. כבר נשאל בזה בשו"ת בית היוצר [חאו"ח] סוס"י מ"ג, מהא דסי' תרי"א [ס"ב], שהתירו לפצוע אגוזים ביו"כ מן המנחה ולמעלה. והעלה דזה דעת המחבר, שלא הביא מנהג זה, אמנם לדעת הרמ"א י"ל שבאמת יש למנוע עד הו"ר, עכ"ד. והרמ"א בסי' תרי"א שם התיר רק לתינוקות לשחק בהם, ובס' חידושי הש"ס [שבת ד' קט"ו ע"א] להגה"ק בעל משנת חסידים ז"ל ראיתי שפי', שטמנו ברמ"ז רז"ל במנהגא לפצוע אגוזים ביו"כ ממנחה ולמעלה, לרמז שנתבטל החטא, כי אגו"ז בגמטריא ח"ט, ושנמחל, יע"ש. וי"ל כמ"ש בשו"ת מהרי"א [חאו"ח] סי' קס"ג, שאם שמצאנו לראשונים שאכלו בר"ה, בכ"ז אנו מלאי עון, ראוי לנו להתענות. כמו"כ י"ל בזה, אם שראשונים נמנעו מאכילת אגוזים רק עד יו"כ, לנו יש למנוע עד הו"ר. וי"ל עוד טעם, על דרך שמצאנו במג"א [ריש] סי' תקצ"ז, שמהרש"ל לא אכל דגים בר"ה למעט הנאתו, כמו"כ נמנעים עבור הדין מהנאה, ואין אוכלים אגוזים".
  8. מראי מקומות – מנהג אבותינו בידינו (מועדים ח"א פרק ב'), Halachically speaking (ח"ו מספר י"א).

1. תשליך.
   1. **נשים**.
      1. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות י"ג) – "גם נשים חייבות באמירת תשליך, וימצאו להם מקום צנוע לאומרו".
      2. לבטל המנהג.
         1. אלף למגן (סי' תקצ"ח ס"ק ז') – "ויש לבטל המנהג (אותיות גהנם) מה שהנשים הולכות ג"כ לתשליך כי באין עי"ז לערבוביא הנשים עם האנשים ואוי לעינים שכך רואות ביום הק' הזה שנעשה להם הליכת תשליך כמו טיול לגנום ופרדסים. ומאחר שהעולם עומדם בדין ימצא השטן מקום לשוטנו ולהתיך עלינו ח"ו את הדין בחמה שפוכה. ואוי לאותו בן אשר יעורר חימה שפוכה לאביו אשר מדת טיבו הוא לרחם כרחם אב על הבן והוא יהפוך מרחמים לרוגז ודין והמלמדי זכות יחליפו שיטתם ללמד עליו חובה ואז יגמור הפסק דינו להרע ולא להטיב ח"ו ודבר זה מוטל על פרנסי העיר ומנהגיה להשגיח ע"ז וכל מי שאפשר בידו למחות כו'".
         2. ערה"ש (סעי' ד') – "ויזהירו שלא ילכו נשים ובמקומות שהולכות מוטב שאנשים לא ילכו כלל דבלא"ה יש מתרעמים על זה בזמן הזה ורבים נמנעים מזה מפני טעם הידוע להם ונכון הוא".
      3. מראי מקומות – מקדש ישראל (ימים נוראים סי' רי"ג).
         1. קצה המטה (סי' תקצ"ח ס"ק ז') – "בהגהות זכרון אברהם סי' תקפ"ג כ' וז"ל ונ"ל דלקטנים ונשים אין חיוב לילך אל הנהר רק מכח המנהג עוקרים הרים ע"ז וע"ש בהג"ה שבגליון דתלי לה בהטעמים הנ"ל ומ"מ מה שנשתרבב המנהג שהנשים הולכות אז ג"כ בפ"א לתשליך הוא בודאי מנהג בורות כי באין עי"ז לערבוביא האנשים עם נשים וכבר מובא [בהקדמת ס' צבי לצדיק] שהגאון בעל החכ"צ ז"ל ציוה בפי' לבנותיו להיות נמנעות בר"ה מלילך לתשליך ובודאי מטעם הנ"ל ושמעתי ללמד קצת זכות דאולי אימת יום הדין מועיל גם בר"ה עבא"ח סי' ער"ה ס"ח ובערך לחם שם אבל בעוה"ר אוי לעינים שכך רואות ביום הק' הזה שנעשה להם הליכות תשליך כמו טיול לגנות ופרדסים והוא ממעשי שטן ר"ל ע"כ מי שבידו לתקן ודאי החוב מוטל להשגיח ע"ז מאוד ובפרט על פרנסי העיר ומנהגיה כמ"ש בא"ח סי' תקכ"ט".
         2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תמ"ז) – "שאלה: אם נכון המנהג שנשים הולכות לאמירת תשליך. תשובה: רבות נוהגות".

הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' קע"א אות ה') – "שאלה: האם גם הנשים יצאו לאמירת תשליך, או לאו משום דכל כבודה בת מלך פנימה [וכמו שמצינו שמשו"ה פטרו הנשים מלהדליק נ"ח וכו']. תשובה: הרבה נשים נהגו לצאת לתשליך".

* + - 1. נטעי גבריאל (ר"ה פרק ס"ט סעי' ח') – "נשים וקטנים אינם חייבות בסדר התשליך, אך המנהג שהולכים, אך יש ליזהר שלא יהא ח"ו תערובות בין אנשים ונשים, וכן יש ליזהר שלא להכשל בעת ההילוך בדברים בטלים וכדומה".
      2. רץ כצבי (עניני נשים ח"ב סי' כ"ט) – "וברור שאם תפילה זו נתקבלה כמנהג, שתוקפו מחייב כנדר, גם נשים תתחייבנה בו, שהרי גם הן זקוקות לרחמים ולזכות העקידה, ומחמת חיוב המנהג לא נוכל לפוטרן. ברם אם 'תשליך' אינה אלא תפילה הנאמרת כסימן בעלמא לענייני המלכת הקב"ה והחזרה בתשובה בראש השנה, ואין זה מנהג המחייב, בהחלט ניתן למנוע מהנשים מלצאת למקומות שיש בהם מים, מחשש לפריצה בגדרי הצניעות".
  1. **קטנים**.
     1. מחמיר.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תמ"ח) – "שאלה: אם צריך לחנך קטן לתשליך בר"ה כיון שאין לו חטא. תשובה: כן".
        2. עי' נטעי גבריאל (ר"ה פרק ס"ט סעי' ח') – "נשים וקטנים אינם חייבות בסדר התשליך, אך המנהג שהולכים".
        3. הו"ד בחינוך הבנים כהלכתו (ח"ב פרק פ"ז סעי' כ"ג).
     2. מראי מקומות – קצה המטה (סי' תקצ"ח ס"ק ז', לשונו מובא לעיל).
  2. **מקומות שונות להגיד תשליך**.
     1. הגריש"א זצ"ל (קונ' הלכות חודש תשרי עמ' כ' אות ו', עמ' ל"ח אות א') – "ואין מועיל לענין תשליך למלאות קערה במים אלא צריכים דוקא מקום קיבוץ מים קבוע כגון ים, נהר, בריכה, מקוה, מאגר מים, שהם דומים לנהר (שמעתי ממרן הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] וכ"כ ב'גלאט' בשמו ובהלכות והנהגות - תשס"ד)".

הגריש"א זצ"ל (תל תלפיות גליון ס"ב עמ' י"ב אות ל"ט, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות י"ב) – "במקום שאין נהר וכדו' יש לקיים מנהג דתשליך רק במים מחוברים, ולא במכונסים בכלי. ורבינו אומר תשליך בבור מים ישן שנמצא במאה שערים".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות ט"ז) – "לכאורה אם אפשר להגיד תשליך בציבור במקום של מים אבל אין שם דגים או ביחיד עם דגים, עדיף לבקש בציבור. תשובה: אולי דגים עדיף".

הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות י"ז) – "אם אין נהר בעירו בר"ה, אבל יודע שילך בעשי"ת למקום שיהיה נהר, האם יעשה תשליך בר"ה בלי נהר ורק לפני מקוה וכדו' או כדאי שימתין לעשי"ת ויעשה בנהר. תשובה: לפני מקוה".

הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' קע"א אות ו') – "שאלה: האם אפשר לעשות תשליך ע"י דלי מים, או דבעי' בור או נהר וכיוצ"ב דוקא. תשובה: י"א דבעי' שיהא דגים".

* + 1. **לומר תשליך ליד אקוורים של דגים**.
       1. מחמיר – הגריש"א זצ"ל (קונ' הלכות חודש תשרי עמ' נ"ב אות ד', "דברים בטלים").
  1. **אם הנוהגים לומר פרשת העקידה בתשליך יאמרו אחר כך את תפילת "רבונו של עולם"**.
     1. שיח יצחק (סי' רע"ז אות ג') – "ואם הנוהגים לומר העקידה בשעת תשליך, אם יאמרו גם התפלה שנדפסת בכל הסידורים, הרבונו של עולם עד סופו. הנה לענ"ד למה שכתב בספר שער הכולל הנדפס בסידור התניא בפרק מ"ג אות י"א וז"ל, מה שבתפלת מוסף דר"ה השמיטו את תפלת ריב"א (ברכות ז' ע"א), שיכבשו רחמיך את כעסך כו' ויגולו רחמיך על מידותיך, שאומרים בתפלת תענית (טאו"ח סי' תקע"ט) באבודרהם ובתלי"ע נמצא זה, אבל בסידור האר"י ובסידור אדמו"ר השמיטו זה מתפלת מוסף דר"ה, י"ל הטעם שאחר התקיעות שכבר נהפך מידת הדין לרחמים, ומברכין ע"ז שומע קול תרועת עמו ישראל 'ברחמים', א"צ ובקשת ויגולו רחמיך על מידותיך לענ"ד וכו', ע"ש. עפי"ז נלענ"ד שגם אחר אמירת העקידה שאצל התשליך טוב למנוע מלומר תפלת רבש"ע הנ"ל מטעם האמור".
  2. **אם ראוי לעשות תשליך קודם מנחה**.
     1. מראי מקומות – שיח יצחק (סי' רע"ז אות ד'), תשובות והנהגות (ח"א סי' שמ"ו).
  3. **שבת: אמירת תשליך כשראש השנה חל בשבת**.
     1. תלוי אם יש עירוב.
        1. יחוה דעת (ח"א סי' נ"ו, יביע אומר ח"ד או"ח סי' מ"ז) – "כשאמירת סדר תשליך מתקיימת מחוץ לשטח גבולות העירוב, יש למנוע אמירתו בראש השנה שחל בשבת, כדי שלא יכשלו בהוצאת המחזורים מרשות היחיד לרשות הרבים, אבל אם התשליך נעשה בתוך שטח העירוב, יכולים לאומרו אף בשבת, ואף הנוהגים להחמיר שלא להוציא שום דבר בשבת אפילו כשיש עירוב, שחוששים לדעת מרן שסובר שאין עירוב כזה מועיל לרשות הרבים שלנו, יכולים להוציא המחזורים על ידי קטנים שלא הגיעו למצוות".
     2. מראי מקומות – בקשות בשבת (פרק ה' הע' מ"ב), פסקי תשובות (סי' תקפ"ג אות ט').
        1. רב פעלים (ח"ב סי' מ"ו, בן איש חי שנה א' פר' נצבים אות י"ב) – "ונראה ברור כי הגאון חיד"א לא ס"ל כאותם המפקפקין בנוסח יהא רעווא משום שאילת צרכיו בשבת, יען כי הוא תיקן בקשות להקפות שמיני עצרת ושמחת תורה, ויש בזה שאלת צרכיו הרבה, וכן תיקן תפלה לסדר תשליך שיש בה ש"ץ, וידוע דבענין ש"ץ אין חילוק בין שבת ליו"ט, אלא ודאי דס"ל כחילוק שכתבתי, דכל שהוא נתקן לכל אדם, ואומרים אותו בתורת חיוב, והוא דבר קבוע בחיוב לית לן בה".
        2. מ"ב (סי' תקפ"ג ס"ק ח') – "ובקצת מקומות ראיתי כשחל יום א' בשבת הולכין בשני לנהר. ואפשר מפני שהנהר חוץ לעיר ומשום הוצאה שנושאין ספרים וכדומה לכך הולכין ביום ב' [פמ"ג]".
  4. מראי מקומות – Halachically speaking (חט"ו מספר י' ).
     1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קפ"ט אות ל"ד) – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל כל השנים מעת בואו לבני ברק הלך לתשליך ביום א' דר"ה לאחר זמן מנחה קטנה, בשנים הראשנות הלך מו"ר לומר תשליך ע"י נהר הירקון שהוא על יד ב"ב, סיפר לי מו"ר שגם מרן החזו"א זצוק"ל בשנים הראשונות לבואו ארצה הלך עמהם לירקון להגיד תשליך ואח"כ כשחלה מרן על לבו הפסיק ללכת בגלל המרחק. בשנים שאח"כ מו"ר הפסיק ללכת לירקון והלך להגיד תשליך בגן עירית ב"ב הי' שם נחל מלאכותי עם דגים, והלך לשם הרבה שנים להגיד תשליך אף שהי' חלש והלך במאמץ גדול ובכוחותיו האחרונים, רק בשנים האחרונות שנחלש וההליכה קשתה עליו הפסיק ללכת ועלה לגג ישיבת אור התורה הסמוך לביתו ומשם ראו את הים, ובשנותיו האחרונות ממש נחלש מאד והפסיק בכלל ללכת לתשליך".

קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קפ"ט אות ל"ה) – "מה שמרן החזו"א זצוק"ל לא הלך לתשליך מסתבר משום שנהג כהגר"א ז"ל במע"ר סי' ר"ט, ומה שהלך מרן בשנים הראשונות לבואו לב"ב (כנ"ל) כנראה שלא רצה לשנות ממנהג תושבי העיר שהיו כולם חסידים ואמרו תשליך ואח"כ חלה והיתה למרן סבה שלא ללכת והפסיק, ואביא ספור ששמעתי מב"א של מרן שזה סיוע לדברי, פעם אחת ביום א' דר"ה לאחר חצות היום הי' אצל מרן החזו"א הגאב"ד מפונביז' הגריש"כ זצ"ל ושוחחו בד"ת אמר הרב מפונביז' למרן שכבר מאוחר ורוצה ללכת להגיד תשליך ואמר לו מרן שזה כבר מאוחר ותשאר כאן (כוונת מרן לכאורה היתה להניאו מללכת לתשליך כשטת הגר"א ז"ל) ואמר למרן הגאב"ד מפונביז' זצ"ל כבר לא צייתתי בזה למרן החפץ חיים זצוק"ל (אצל מרן החפץ חיים הי' לגאב"ד מפונביז' אותו הסיפור ולא ציית לחפץ חיים והלך לתשליך".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תמ"ט) – "שאלה: מ"ט החזו"א לא הלך לתשליך בשנותיו האחרונות כמובא בס' אורחות רבינו. תשובה: לא היה לו כח".

1. שלא לישן ביום ראש השנה.
   1. **התחלת הזמן**.
      1. מיד בבוקר - י"א עלות, בן איש חי. וי"א נץ החמה, תשובות והנהגות.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות י"א) – "אין ישנים ביום ר"ה, וצריך להזהר שיתעורר משינתו בלילה קודם עלות השחר, ואם יש לו כאב הראש או שאר מיחוש שמוכרח לישן ביום יתאפק וישן אחר חצות היום".
         2. כה"ח (ס"ק ל"ט) – "בהגה. וגם נוהגין שלא לישן וכו'. ואם כן ראוי הוא דכשיעלה עמוד השחר יתגבר כארי ויקום ממטתו ולא יחזור לישן ומכל שכן דשעה ראשונה היא התחלת שלש שעות הראשונות שבהם הקב"ה יושב ודן את העולם. מטה יהודה. וכן כתב בן איש חי פרשת נצבים ...".
         3. תשובות והנהגות (ח"א סי' של"ט) – "הנה הישן בראש השנה מזלו ישן כדאיתא בירושלמי והובא ברמ"א ס"ס תקפ"ג, ולפי זה היה ראוי לדקדק להיות ער בעמוד השחר בראש השנה ולא לישון. ובמט"א ר"ס תקפ"ד כתב שנוהגין להשכים בעוד לילה בר"ה, כדי שבעת האיר היום יהיו כולם בביהמ"ד. ובאלף המגן שם כתב 'ועוד לפי שאמרו חז"ל הישן בר"ה מזליה ג"כ ישן' וע"ש ברם בזמננו רוב העם לא נהגו להקפיד להשכים קום לפני עה"ש. ולי נראה דלא מוכרח דיום לענין זה תלוי בעמוד השחר רק בנץ החמה, שבשמים תלוי בחמה כשינוי המשמרות דמלאכים בלילה ויום, והיינו בנץ החמה וכמבואר באריכות בביאור הגר"א (א"ח תנ"ט) ע"ש, ואם כן נראה שג' שעות ראשונות דשעת הדין היינו מהנץ החמה, וכן המשפט מנץ והלאה, לכן יש ליזהר עכ"פ משעת הנץ להיות ער בראש השנה בבוקר ועכ"פ ביום ראשון, ואלו המאחרין להתפלל בראש השנה יזהרו מאד שלא ישנו בעת שראוי להיות ער וכמ"ש, וקטרוג הוא ח"ו עצם העובדא שמעיינים בדינו והוא ישן. ולפי זה אף אלו שמאחרים להתפלל בר"ה ולא סמוך לנץ, **יזהרו עכ"פ לקום לפני הנץ**, וזהו סגולה לזכות ביום הדין, שאם ישן כשמעיינים בדינו יהא ח"ו קטרוג עליו, וכמו שפירשו המפרשים, שישראל ערים והקב"ה ברוב רחמיו על עמו קבע שבשמים דנין ביום דוקא, ואף עכשיו שאין צריך קידוש בית דין, לא מעיינים בדין אלא ביום וראוי להיות ער ולא ישן".
         4. פסקי תשובות (אות י').
      2. משקם ממטה.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' סעי' כ"ג, מבקשי תורה ח"ג סי' קפ"ג אות ו', ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ט אות שמ"ט, עמ' ר"י אות ש"נ) – "ידוע מה שהביאו בשם הירושלמי דמאן דדמיך בריש שתא דמיך מזליה, אמנם מרן זצוק"ל אמר דא"צ מטעם זה לקום קודם עלות השחר, דטעם הדבר הוא שהישן ביום הדין נראה שמזלזל בתוקף קדושתו של יום, אך כ"ז רק בהולך לישון. אבל כל זמן שלא התעורר משנתו אין בזה משום זלזול, ולכן א"צ לקום קודם עלות השחר".
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק י"ד אות י"א) – "בימיהם שהיו נוהגים לקום תמיד בעלות השחר, אך היום אין על זה קפידא כלל, ויכול לקום כרגילותו כל השנה, וכ"ז מיקרי לילה".
         3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ' סעי' ג', הע' ה') – "אין צריך להשכים בר"ה קודם הנץ החמה בכדי שלא יהא ישן ביום כלל, כי מה שרגיל לישון בכל בוקר לא נכלל ב'מאן דדמיך'. [שעיקר יסוד הך דמאן דדמיך בריש שתא כו' היינו שאם אינו חס על נפשו ביום הדין אלא מתעצל בדינו ואין בו אימת הדין, גם המלאך לא ימליץ עליו, ופשיטא דזה שייך רק כשישן בזמן שאינו נחשב זמן שינה לכל העולם, אבל כשישן בבוקר בזמן שרגילין רוב בנ"א לישון לא שייך ענין זה כלל, ולכן נראה דלא שייך בזה כלל הך דמאן דדמיך כו']".
         4. הגרח"ק זצ"ל (נזר ישראל ריש עמ' קצ"ו) – "האם צריך בר"ה לקום קודם עמוה"ש משום מאן דדמיך בריש שתא דמיך מזליה. תשובת מרן שליט"א: הפשט הוא לא לישון ביום, אך זה המשך לשינת הלילה".

הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' קע"א אות ד') – "שאלה: בהא דאי' בירושלמי שלא לישן ביום ר"ה, האם צריך לקום ביום ר"ה קודם עמוד השחר, או דכל שממשיך השינה מהלילה ליכא חשש. תשובה: אין צריך".

* + 1. מראי מקומות – מקדש ישראל (ימים נוראים סי' קט"ו, סי' קט"ז), הרא"י בראדט (ישורון חי"א עמ' תתל"ה אות ז').
  1. **מי שחטפתו שינה אם יש לעוררו**.
     1. אין צריך לעוררו.
        1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ' סעי' ד') – "מי שחטפתו שינה, כגון שנרדם במקום מושבו, אין צריך לעוררו, ואפי' אם נרדם באמצע חזרת הש"ץ אין צריך לעוררו, ואין בזה משום 'מאן דדמיך וכו''".
        2. הגרח"ק זצ"ל (טעמא דקרא לר"ה [אחר פר' נצבים] ד"ה כתב) – "ומדקאמר כאן מאן דדמיך ולא אמר מאן דניים י"ל דדוקא בשוכב לישן יש קפידא אבל המתנמנם בישיבה וכיו"ב אין קפדא בזה. וכן מש"כ הרמ"א יושב בטל כישן דמי דוקא יושב דהיינו בקביעות".

הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א סוף עמ' שע"ח) – "אמר הרב שליט"א שהני מילי בנשכב לישון, אבל אם נרדם מאליו, ליכא קפידה. ובמניח ראשו על ידיו על הסטנדר - גם מותר, כי 'דמיך' היינו 'נשכב'".

* 1. **שינה ביום שני**.
     1. מיקל.
        1. נוהג כצאן יוסף (ראש השנה אות כ"ג) – "מותר לישן ביום שני דר"ה דהא כבר ננמר דינו".
        2. עי' ערה"ש (סעי' ד', סי' תקצ"ז סעי' ב') – "יש נוהגים שלא לישן ביום א' דר"ה ביום ע"פ הירושלמי".
        3. עי' קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ' סעי' א') – "וביום שני יש מקום להקל. ובכל אופן, עיקר הקפידא הוא בזמן תפילה ותקיעת שופר, דהיינו קודם חצות היום, אבל אחר חצות ליכא כ"כ קפידא ויכול לישון אם הוא עיף".
     2. מחמיר.
        1. משנה הלכות (חי"ג סי' פ' ד"ה אמנם) – "ובשני ימים נהגו שלא לישן".
     3. מראי מקומות – כה"ח (ס"ק ל"ו), שמירת הגוף והנפש (סי' קל"ח הע' ב').
        1. פסקי תשובות (סוף אות י', הע' ס"ז) – "ודע כי לענין שינה ביום שני של ר"ה יש להקל יותר כי לכמה מהפוסקים ענין זה ד"מאן דדמיך בריש שתא דמיך מזליה" אמור רק לענין יום ראשון דר"ה. [ס' נוהג כצאן יוסף מותר לישן ביום שני דר"ה, אור"ח ספינקא בשם ס' זכרון אברהם בשם מוהר"נ אדלר זי"ע שקבלה אצלו שביום שני של ר"ה אחר חצות אין לחוש כלל, כה"ח סקל"א בשם שמן ששון, והשוה גם למש"כ לעיל אות ו' דלשון "ריש שתא" מוכיח רק על יום א' דר"ה]".
  2. **נשים**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' שע"ט) – "אם שייך 'מאן דדמיך' גם בנשים. תשובה: **שייך גם בנשים**, אמנם ענין 'היושב בטל כישן דמי' זה לא שייך בנשים שאין להם חיוב".
  3. **קטנים**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' שע"ט) – "ולענין קטנים - היו נותנים להם לישון".
  4. מראי מקומות – הרא"י בראדט (ישורון חי"א עמ' תתכ"ב).
     1. א"ר (ס"ק ה') – "כתב רמ"א נוהגין שלא לישן ביום ראש השנה, ומנהג נכון הוא, והלבוש שהשמיטו נ"ל דס"ל דשרי כמ"ש הב"ח סי' תקצ"ז [בסוף] בשם מהרש"ל דמהר"ם היה רגיל לישן כמו בשאר ימים טובים. וכן מג"א [סק"ו] בשם האר"י [שער הכוונות דרוש ר"ה צ ע"א] דמותר לישן אחר חצות, שכבר נתעורר המלאך ע"י התפילות והתקיעות, ולפי"ז גם היושב בטל כישן דמי".
     2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ק"צ אות ל"ו) – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל ישן בר"ה גם ביום הראשון לאחר חצות".

קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ק"צ אות ל"ז) – "ר"ה תשל"ד, ביום א' דר"ה מו"ר הלך לישון מיד אחר הסעודה בשעה 11.30 בערך הי' עייף מאד, והתפלל מנחה קטנה".

* + 1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' סעי' כ"ד, תפילה פרק א' סוף הע' ט"ז, ועלהו לא יבול ח"א עמ' ר"ט אות שמ"ט) – "מאן דדמיך בריש שתא דמיך מזליה זהו דוקא בסתם, אבל מי שהשינה נצרכת לו כדי לכוין בתפילה כראוי, **צריך לישון**, ועליו לא נאמר דבר זה".
    2. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' שע"ט) – "לאר"י ז"ל הקפידה היא רק בשעת תפלה ותקיעות. אבא זצ"ל בשנותיו האחרונות היה ישן לאחר התפילה, אפילו קודם חצות".

הגרח"ק זצ"ל (אש התורה, בראשית, תורת חיים עמ' רי"ב אות פ"ח) – "כשחל ראש השנה בשבת האם גם אמרינן 'מאן דדמיך בריש שתא דמיך מזליה' שהרי נפסק בשו"ע סי' ר"צ דאדם הרגיל בשינת צהרים מותר לישן שינה בשבת והוא מעונג שבת. תשובה: אולי".

1. תשמיש - עי' ריש סי' ר"מ, לשיטות ומראי מקומות.
   1. *הלכה*
      1. נכון *להחמיר על פי קבלה [אם לא בליל טבילה]****.***
         1. ***כנה"ג (סי' ר"מ הג' הטור ס"ק*** א').
         2. ***באר היטב (סי' ר"מ ס"ק ד').***
         3. ***חכ"א (כלל קכ"ח סעי' כ') – "בליל פסח ועצרת וראש השנה".***
         4. ***ישועות יעקב (סי' ר"מ ס"ק ב').***
         5. ***מטה אפרים (סי' תקפ"ג סעי' ה') – "ואין נכון לשמש מטתו בב' לילות דר"ה ואפילו אם חל בשבת אם לא שהוא ליל טבילה ... ויש לו לטהר עצמו ולטבול שחרית קודם התפלה".***
         6. ***מסגרת השלחן (סוף סי' קצ"ח ד"ה כתב).***
         7. ***ערה"ש (סי' ר"מ סעי' ו') – "וממדת חסידות שלא לשמש מטתו בליל א' של פסח וליל א' של שבועות וליל שמיני עצרת אם לא בליל טבילה [שם סק"ב בשם כתבים] וכן בראש השנה".***
         8. ***בן איש חי (שנה ב' פר' וירא אות כ"ג) – "ורק בליל ראשון של פסח, וליל ראש השנה, וליל שמיני עצרת, וליל שני דשבועות,*** *אפילו שחלו בשבת* ***אין לעשות זווג בהם על פי הסוד".***
         9. ***מ"ב (סי' ר"מ סוף ס"ק ז') – "אין לשמש בליל א' של פסח וליל שבועות ושני ימים של ר"ה וליל שמיני עצרת אם לא בליל טבילה".***
         10. תורה לשמה (סי' קמ"ב)***.***
         11. ***טהרת ישראל (סעי' י"א).***
         12. ***חוט שני (סי' קצ"ז ס"ק ג' ד"ה וכן בימים, ס"ק ה' אות ה').***
         13. ***דרכי טהרה (עמ' ר"ב).***
         14. ***אהל אריה (סי' י"ט סעי' כ"ד).***
         15. ***יסודות הבית וקדושתו (פרק ח' סעי' נ"א).***
   2. ***כללים.***
      1. ***שאין זה אלא להיראים שלא יכשלו חס ושלום בעבירה.***
         1. ***ח"א (כלל ק"ל סעי' כ"ב) – "שאין זה אלא להיראים שלא יכשלו חס ושלום בעבירה. אבל למי שיצרו תקפו, אין לו להחמיר כלל, כי אין בו אלא מדת חסידות".***

***חכ"א (כלל קכ"ח סעי' כ') – "כל זה אינו אלא לאדם שהוא מלא ביראה ולא יחטא חס ושלום אבל אלו שיצרם מתגבר עליהם והם חושבים שהוא כעין איסור תורה ועל ידי זה באים חס ושלום לידי כמה מכשולים מצוה גדולה לשמש אפילו בראש השנה ויטבול למחר".***

* + - 1. ***ערה"ש (סי' ר"מ סעי' ו') – "****לכן מי שקשה עליו* ***זה מותר בראש השנה ופסח ושבועות ושמיני עצרת".***
      2. ***מ"ב (סי' ר"מ סוף ס"ק ז') – "וכ"ז אינו אלא לאדם שהוא מלא ביראה ולא יחטא ח"ו אבל אלו שיצרם מתגבר עליהם והם חושבים שהוא כעין איסור תורה ועי"ז באים ח"ו לידי כמה מכשולים*** *מצוה לשמש אפילו בר"ה* ***ויטבול למחר".***
      3. ***בן איש חי (שנה ב' פר' וירא אות כ"ג) – "וכל זה לתלמידי חכמים ואנשי מעשה, אבל המון העם מי שיודע בעצמו שאינו יכול לעמוד בדבר זה, שאינו יכול לכבוש תאותו, מותר לו לשמש אפילו בלילות החול".***
      4. ***אלף המגן (סי' תקפ"ג ס"ק ל"ג) – "ומ"מ אין זה אלא להחרדים אל דבר ה'. ואין מסיחין דעתם מפחד ה'. אמנם אלו האוכלים לשובע בטנם ויצרם תוקפם. וכאש להבה תלהט בקרבם 'אסור' ללמוד בפניהם חומרות כאלו. כי יחשבו שיש בזה איסור של תורה כמו בליל יוהכ"פ. וכאשר לא יוכלון לעמוד על נפשם יבואו ח"ו לידי איסור שכבת זרע לבטלה. והכל לפי מה שהוא אדם וכאשר ירגיש בעצמו כן ינהוג. ויקדש עצמו במותר לו. ס"י".***
      5. ***טהרת ישראל (סי' ר"מ סעי' י"א).***
      6. ***כה"ח (סי' ר"מ ס"ק ה').***
      7. ***באר משה (ח"ח סי' פ"ט) – "נשאלתי מאחד ששמע שלמדתי קצשו"ע הל' ר"ה ברבים, והשמטתי הדין שלא ישמש מטתו בליל ר"ה ושואלני למה. השבתי לו שמכח ב' טעמים השמטתי ולא אמרתי דין זה ברבים חדא אינני מכיר את כל הנמצאים שם בביהכ"נ כי הרבה זרים נמצאים שם שאינם ידועים לי. שנית גם אם הייתי מכיר את כל הנמצאים לא הייתי לומד ברבים, כי דין זה רק לחרדים לדבר ה' נאמר. ז"ל המטה אפרים (סי' תקפ"ג ס"ה) 'ואין נכון' לשמש מטתו בב' לילות דר"ה ואפילו אם חל בשבת אם לא שהוא ליל טבילה וכו' ויש לו לטהר עצמו ולטבול שחרית קודם התפלה. ועל לשון המטה אפרים 'ואין נכון' לשמש מטתו כתב באלף המגן (אות לג) וז"ל: ומ"מ אין זה אלא להחרדים לדבר ה' ואין משיחין דעתם מפחד ה'. אמנם אלו האוכלים לשובע בטנם ויצרם תוקפם וכאש להבה תלהט בקרבם 'אסור' ללמוד בפניהם חומרות כאלו, כי יחשבו שיש בזה איסור תורה כמו בליל יוהכ"פ, וכאשר לא יוכלו לעמוד על נפשם יבואו ח"ו לידי איסור שכבת זרע לבטלה, והכל לפי מה שהוא אדם וכאשר ירגיש בעצמו כן ינהוג ויקדש עצמו במותר לו, ס"י עכ"ל. ומקור הלכה היינו חומרא זה במג"א (סי' תקפ"א סקט"ו) ובבאה"ט (שם סקט"ז) בשם השלה"ק וגם בקצשו"ע (סי' קכ"ט ס"י) 'נכון' שלא לשמש וכו'. ובאמת כל מה שכ' האלף המגן בשם ספר ס"י (לא ידענא למי כיוון) כתוב הדור הוא בספר חיי"א (סי' קל"ט ס"ז) שכ' החרדים אל דבר ה' לא ישמשו מטתם בלילות אלו אם לא בליל הטבילה וכו' ואמנם אלו האוכלים לשבוע בטנם או ח"ו שנכנס במחשבתו הרהור אשה יותר טוב שימש מטתו מח"ו שיבא לידי עבירה ויטבול בשחרית רמז עליו המ"ב (סי' קפ"א סקכ"ו). ובמעלת המקוה א"ל להאריך דהלא תוה"ק צוה לבע"ק (אפילו בדרך היתר) לטבול כי אסור בתרומות ומעשרות וכ"ש קדשים ולילך לבהמ"ק וק"ו בן ק"ו בע"ק (בעבירה) והענין ותועלת הרוחני למעלה משכל אנושי גבוה ע"ג גבוה, למעלה למעלה וראשו מגיע עד לשמים. ובלק"ת מהאר"י הק' ז"ל (פ' תבא) כ' שטבילת מקוה הוא הראש והראשון להסיר כל המונעים בתפלה. כבר כתבו תר"י (ברכות דף י"ג ע"ב מעמודי הרי"ף, ד"ה כי) שהתפלה מקובלת יותר עם הטבילה".***
      8. ***דרכי טהרה (עמ' ר"ג).***
      9. ***אהל אריה (סי' י"ט הע' נ"ג).***
      10. ***יסודות הבית וקדושתו (פרק ח' סעי' נ"א).***
    1. ***בה"ל (סי' ר"מ סעי' א' ד"ה מליל) – "עיין במ"ב במש"כ שאין לשמש בליל א' ש"פ וליל שבועות וכו'. עיין בספר ישועות יעקב שמצדד דאם לא קיים עדיין פריה ורביה אין להחמיר בכל זה".***
       1. ***מיקל – ישועות יעקב (סי' ר"מ ס"ק ב', "בליל א' של פסח ... בשני לילות דר"ה ... ומר"ח אב עד אחר התענית ... אבל למי שלא לקיים עדיין מצוה זו יש להקל לו דלא עדיף מהך דאסור לשמש מטתו בשנ' רעבון דאם לא קיים עדיין מצות פרו ורבו וכ"ד בדברים האלו כנ"ל"), טהרת ישראל (סי' ר"מ סעי' י"א), דרכי טהרה (עמ' ר"ג), אהל אריה (סי' י"ט הע' נ"ג), פסקי תשובות (סי' ר"מ אות י' ד"ה ובביה"ל).***
  1. ***ליל טבילה.***
     1. ***מותר – ערה"ש (סי' ר"מ סעי' ו', לשונו מובא לעיל), מ"ב (סי' ר"מ סוף ס"ק ז', לשונו מובא לעיל), פוסקים.***
     2. **אם יכול לדחות מצות עונתה ללילה אחרת*.***
        1. תורה לשמה (סי' קמ"ב) – "שאלה בליל ר"ה או בליל חג השבועות או בליל שמחת תורה או בליל פסח שהמתנהגים ע"פ קבלת האר"י ז"ל נמנעים מן הזווג בלילות אלו הנה אם אחד ת"ח ומתחסד עם קונו חל טבילת אשתו בלילות אלו וטבלה אם יכול לדחות מצות עונתה ללילה אחרת ולא יבעול ... תשובה הנה ידוע כי אזהרת המקובלים ז"ל בלילות אלו לא נאמרו על ליל טבילת מצוה כי טבילת מצוה אם אירע בחול אפילו רבינו זצ"ל בעצמו היה מקיים אותה בזמנה ולא היה דוחה אותה עד ליל שבת ואף על גב דלדידיה אסור הזווג בחול עכ"ז בליל טבילה אז החול דינו כשבת וכן איתא בזוהר על ליל טבילה ועל לילה שהוא בא מן הדרך שיש מעלה לאותה לילה בענין הזווג כמו הזווג הנעשה בליל שבת ולכן ודאי שצריך לקיים מצות עונתה בזמנה ואפילו אם אשתו תתרצה בזה ותמחול לא אריך למעבד כן לדחות המצוה ועיין מ"ש בצוואות רבינו יהודה החסיד ז"ל סי' מ"א וז"ל לא יניח אדם מלזקוק עם אשתו ליל שטבלה בה ע"ש לכן יש ליזהר ורק אם אירע לו אונס שא"א לקיים אותה לילה את המצוה כגון שבא לו קדחת או אונס אחר הנה נהגו הנשים לשטוח עליהן בגד של הבעל כשאירע לו אונס ואף על פי שהיא עמו בבית אחד ועיין להטור ז"ל בא"ח סי' ר"פ שכתב ויהא זהיר וכו' כדאיתא בפרק אף על פי רבי יהודה בריה דרבי חייא חתניה דרבי ינאי וכו' דאמר רבי ינאי אלמלא יהודה קיים לא ביטל עונתו וכו' ומקשים למה ליה להטור לאתויי מהך עובדא הא בלא"ה חייב וכו' ותירץ הדרישה ז"ל דאשמעינן הטור דלא ילוה ויפרע דאי דינא הוא שיכול להיות לוה ופורע לא אמר רבי ינאי כפו מטתו ע"ש והרי דאפילו על חיוב ליל שבת ס"ל דלא יהיה לוה ופורע וכ"ש על ליל טבילה דיש לחוש בזה מאד".
        2. ***אג"מ (מסורת משה ח"ג אה"ע אות מ"ג, עמ' שי"ט) – "ולגבי טבילה בליל ר"ה, אמר רבינו שטוב שהאשה תמחול התשמיש בלב שלם, דהיינו לא באופן שמבקש ממנה ומפציר בה למחול, אבל לדינא אינו מחויב לבקש מחילתה ויכול לשמש, ורק שיטבול האיש למחרת בשחרית".***
     3. **אם יכולה *לדחות את הטבילה***.
        1. ***הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה נדה פרק י"ב סעי' כ"א, אוצרות הטהרה עמ' תתפ"ט תשובה י"א) – "שאלה: ליל טבילה שחל בר"ה, האם לדחות את הטבילה כשמפריע להם מפני קדושת היום. תשובה: אם שניהם מסכימים אפשר לדחות".***
        2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

May or should one push off a hefsek tahara after birth, so that tevila should not fall out one of the two nights of Rosh Hashana, or motzai Rosh Hashana? How about a regular Shabbos or Motzai Shabbos. (There is mechila gemura from both parties, the husband and the wife if it is halachically preferable.)

R' Y. Berkovits wrote: Being that it is correct to refrain from relations on Rosh Hashana unless it is ליל מקוה, therefore, if it is not נוגע for פרו ורבו, AND there is a מחילה גמורה on both sides, then they can push off going to the מקוה. However, we don't encourage a husband and wife to be מוחל. As for all other times: We strongly discourage pushing off ליל מקוה, in any circumstance, and especially when it is just a matter of inconvenience. See מ"ב סימן תקפא סקכ"ו.

**תקיעת שופר**

# סימן תקפ"ה

1. ***אכילה קודם תקיעות***.
2. שכר יו"ט: במקום מצוה - סעיף ה'.
3. ***אכילה קודם תקיעות.***
   1. *מחמיר****.***
      1. ***רע''א (נדפס בשו''ע מהדורת פרידמאן, סי' תקפ''ט על עטרת זקנים ס"ק ג') – "יתקע לה מיד.*** *דאינו רשאי לאכול קודם תקיעת שופר****, עיין לקמן הלכות מגילה סוף סימן תרצ"ב, ומכל מקום ביולדת כיון דאינה מחויבת בשופר, אך דנהגו, מכל מקום רשאה לאכול קודם".***
   2. *חולה****.***

***רע"א (פסקים ותקנות סי' כ' אות י''ב) – "תקנות ואזהרות בעת פרוץ מגפת החולירע ר"ל ... הגאב''ד ובד''צ מודיעים שכל מי שמרגיש חולשה קלה ביותר מחויב תיכף אחר תקיעת שופר ללכת לביתו ולאכול ארוחת בוקר בעשיית קידוש במקום סעודה, ואף שהוא הפסק בין תקיעות מיושב לתקיעות מעומד. כי תיכף אחר שחרית חל חיוב קידוש וזה אי אפשר לעשותו אלא במקום סעודה, אבל קודם תקיעת שופר רק טעימה בעלמא מותר ולכן רק בקושי רב אפשר לעשות קידוש במקום סעודה קודם תקיעת שופר. אולם כדי שאיש לא יאחר את תפילת מוסף בלחש, ימתינו בכל בתי כנסיות לערך חצי שעה בהתחלת תפילת מוסף".***

* 1. *נשים****.***
     1. ***ח"א (כלל קמ"א סוף סעי' ז') – "ואם האשה צריכה לאכול בשחר, תאכל קודם התקיעות, כי בלאו הכי מדינא פטורות. ואף על גב שכבר קבלו עליהם חובה, מכל מקום במקום צער או חולי, יש לומר דלא קיבלו (שם [ותקפ"ט])".***
  2. ***מראי מקומות – מנחת יצחק (ח''ה סי' קי''א ), ציץ אליעזר (ח''ו סי' ז' אות ב' ), חוט שני (ראש השנה עמ' נ"ג), פסקי תשובות (אות ב').***
     1. ***מהרש"ם (ח"א סי' א' ד"ה ובעיקר) – "ובעיקר הדין, אם מותר לטעום קודם הלל, לפמש"ל דתפלה והלל מעכבים זא"ז, פשיטא דאסור לטעום כמו דקודם התפלה אסור לטעום. ובדין תקיעת שופר, נ"ל דדמי ללולב, המבואר סי' תרנ"ב ס"ב, ומג"א סק"ד. ובתשו' בש"ר =בשמים ראש= סי' ע"ד מבואר, דמדינא שרי אבל יש להחמיר אפי' באדם חלוש. ועתשו' השיב משה סי' י"ט בדין שתיית קאפע. ועתה ראיתי בס' שדי חמד מערכת ד' מינים סי' ג' אות כ"ב אריכות דברים בזה".***
     2. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ראש השנה פרק ב' אות א', ס"ק א', ס"ק ב', הע' ד') – "מי שאין לו צורך כ''כ לא יקל כלל לאכול קודם התקיעות. [כדקיי''ל שאסור לאכול קודם תקיעת שופר אפילו טעימה בעלמא, עיין מ''ב סי' תרצ''ב סקט''ו ובשערי תשובה ומטה אפרים סי' תקפ''ח. ומה שנהגו בהרבה ישיבות חשובות לקדש ולאכול קודם התקיעות, נראה שהקילו בזה מפני שנהגו להאריך הרבה בתפלת ר''ה, וקשה להם לכוין לתפלתם כראוי אם לא יטעמו עד אחר גמר התפלה, אבל מי שאין לו צורך כ''כ לא יאכל קודם התקיעות כלל, וכדחזינן כמה טצדקי עביד הגרעק''א ז''ל בעירו שלא יבואו לקדש קודם התקיעות, אף שהיה אז זמן מגפה]. וגם המקילים יזהרו שלא לאכול אלא אכילת ארעי, דהיינו עד כביצה ולא יותר. [וכמו כן ישתדלו שלא לאכול בכנופיא]. (****ורבות נצטער רבנו על מה שנתפשט דבר זה****, שלפני קיום מצוה גדולה ויקרא זו של תקיעת שופר, שהיא עיקר תקפו של יום וכל מאורעות השנה הבאה תלוים בה, כדאמרינן בר''ה ט''ז ע''ב כל שנה וכו', אין חוששין לדין זה שאין לאכול לפני קיום מצוה, אלא מקדשין ומשתהים בעסק אכילה ושתיה. [והי' מוסיף לתמוה שהרי אפי' במצוות דרבנן נהגו להחמיר הרבה בדין זה, כגון קריאת המגילה ולולב כל שבעה ועוד, וראה אריכות בענין זה בהליכות שלמה תפלה פי''ז ארחות הלכה ציון לב]. ומ''מ למחבר אחד שכתב בספרו 'אסור לאכול קודם תקיעת שופר', כתב רבנו 'אף שרבים אוסרים, מ''מ בהרבה ישיבות חשובות נהוג לעשות קידוש לפני התקיעות'. ולמעשה היה רבנו מורה, שיאמוד כל אדם בעצמו עד כמה הוא צריך לכך, ולא יקדש ללא צורך, אולם בודאי אם ידוע שצריך לאכול אין לו להחמיר. והיה מספר שהגרי''ז ז''ל מבריסק אחז ביד הגרש''א יודלביץ ז''ל, ששימש כבעל תוקע אצלו, בהפסקה שקודם התקיעות, והורה לו לקדש ולטעום, כדי שיהא כחו עמו בשעת התקיעות (וכן הנהג רבנו לפעמים עם בעלי התקיעה בבית מדרשו). ובמקום שמקדישם ואוכלים, אם אירע שיצאו כל הקהל מבית הכנסת - אפילו רק לחדר הסמוך - הורה רבנו דמחזירין את ספרי התורה להיכל קודם שיצאו, וכשחוזרים מתחילין אשרי וגו')".***

1. שכר יו"ט: במקום מצוה - סעיף ה'.
   1. ***עי' סי' ש"ו סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.***

**שמחה בראש השנה**

# סימן תקצ"ז

1. ושמחת בחגך: בראש השנה.
2. יעלה ויבא.
3. ושמחת בחגך: בראש השנה.
   1. **מקור שפסח יש חיוב שמחה** [ונ"מ לראש השנה].
      1. תשובות גאוני מזרח ומערב (סי' פ"א) - לשונו מובא לקמן.
      2. תוס' (חגיגה דף ח. ד"ה ושמחת, עי' דף ה: ד"ה ערב [לשיטתיה, שמעתי מאבי מורי]) – "ושמחת בחגך לרבות מיני שמחות לשמחה. גבי חג הסוכות כתיב ודרשינן ליה מדהדר כתביה הכא כיון דכתבי' גבי עצרת ופסח ילפינן מיניה בהיקש וכן מצא רבי אלחנן בסיפרי דמעצרת הוא דרשינן לה דכתיב וזכרת כי עבד היית בארץ מצרים לימד כל שנוהג בעצרת נוהג בפסח וחג או אינו כל שנוהג בפסח וחג נוהג בעצרת תלמוד לומר אלה אלה נוהגין בעצרת כו'".
      3. יראים (סי' רכ"ז) – "שמח לוי גר יתום ואלמנה. ויראת מאלהיך ותקיים אשר צוה בפ' ראה אנכי לשמוח ולשמח במועדים דכתיב ועשית לה' אלהיך וגו' וכתיב בפ' ההיא ושמחת לפני ה' אלהיך אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך והלוי אשר בשעריך והגר והיתום והאלמנה אשר בקרבך וכתיב חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים וכתיב ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך והלוי והגר והיתום והאלמנה אשר בשעריך. שמחה בחג המצות וראש השנה לא כתיב מנלן מהיקש דר' יונה בשבועות פ"א [י' א'] אלה תעשו לה' במועדיכם א"ר יונה הוקשו כל המועדות זה לזה".
      4. רי"פ (על רס"ג עשה נ"ח) – "משמע להו ז"ל דקרא דושמחת בחגך אף על גב דגבי חג הסוכות כתיב קאי לכל הרגלים כולם. מדכתיב ושמחת בחגך ולמה הדר וכתב קרא בחגך. דהרי בחג הסוכות קאי. והו"ל למיכתב סתמא ושמחת אתה ובנך ובתך וגו'. והוה ידענו דעל חג הסוכות דמיירי בי' קרא בהדיא קאי. אלא ודאי דלא על חג הסוכות לחוד קאי אלא כללא הוא לכולהו חגי השנה ... וכן הוא לשון הרמב"ם ... ובחינוך ... וכן כתב היראים (סי' קכ"ו) והסמ"ג ...".
      5. מראי מקומות – אוצר מפרשי התלמוד (פסחים דף קט. עמ' תל"ג).
   2. **האם ראש השנה נקרא חג**.
      1. ביצה (דף טז.) – "כל מזונותיו של אדם קצובים לו מראש השנה ועד יום הכפורים, חוץ מהוצאת שבתות והוצאת יום טוב, והוצאת בניו לתלמוד תורה. שאם פחת פוחתין לו, ואם הוסיף מוסיפין לו. אמר רבי אבהו: מאי קראה, תקעו בחדש שופר בכסה ליום חגנו, **איזהו חג שהחדש מתכסה בו הוי אומר זה ראש השנה**, וכתיב כי חק לישראל הוא משפט לאלהי יעקב. מאי משמע דהאי חק לישנא דמזוני הוא - דכתיב ואכלו את חקם אשר נתן להם פרעה".
         1. ב"ח (ד"ה ומ"ש) - לשונו מובא לקמן.
         2. פמ"ג (סי' תקצ"ח מש"ז ס"ק א') – "ועיין ב"ח [סימן] תקצ"ז דראש השנה אקרי חג, וכתיב [דברים טז, יד] ושמחת בחגך, יע"ש".

פמ"ג (סי' תקצ"ט מש"ז ס"ק א') – "עיין בטור, ושם נאמר דראש השנה אינו לא חג ולא רגל, וכן הוא בלבוש. וי"ל דאפשר חג נקרא, וכתוב [תהילים פא, ד] בכסה ליום חגינו, דהוא ראש השנה, עיין ב"ח [סימן] תקצ"ז, אבל רגל לא נקרא, כי שלש פעמים בשנה נצטוינו לעלות לרגל כו'".

* + - 1. מ"ב (ס"ק א', שעה"צ ס"ק א', עי' סי' תקצ"ט ס"ק ב') – "אוכלים ושותים ושמחים. ר"ל אף שהוא יום הדין מ"מ **מצוה של ושמחת בחגך שייך גם בו** [**פוסקים**] **שגם הוא בכלל חג** כדכתיב תקעו בחודש שופר בכסה ליום חגנו ונאמר בנחמיה ח' אכלו משמנים ושתו ממתקים וגו' כי קדוש היום לאדונינו ואל תעצבו כי חדות ד' היא מעוזכם".
      2. כה"ח (ס"ק א') – "אוכלים ושותים ושמחים. ר"ל אף שהוא יום הדין כדאיתא בראש השנה (ט"ז ע"א), מכל מקום **מצוה של ושמחת בחגך שייך גם ביה,** **שגם הוא בכלל חג** כדכתיב תקעו בחודש שופר בכסה ליום חגנו. וכן נאמר בנחמיה ח' אכלו משמנים ושתו ממתקים וכו' כי קדוש היום לאדונינו ואל תעצבו כי חדות ד' היא מעוזכם".
    1. הושע (פרק ב' פסוק י"ג) – "וְהִשְׁבַּתִּי כָּל מְשׂוֹשָׂהּ חַגָּהּ חָדְשָׁהּ וְשַׁבַּתָּהּ וְכֹל מוֹעֲדָהּ".
       1. רד"ק (הושע פרק ב' פסוק י"ג), הו"ד ברע"א (על שו"ע סי' תרס"ח) – "ורב סעדיה גאון ז"ל פי' חגה שלש רגלים וכל מועדה ר"ה ויום הכפורי' ושמיני עצרת".
       2. מצודת דוד (הושע פרק ב' פסוק י"ג) – "וכל מועדה. הם ר"ה ויוה"כ וש"ע".
       3. מלבים (ביאור המלות, הושע פרק ב' פסוק י"ג) – "חגה מועדה. החג הם הימים שמרבים להביא בם שלמי חגיגה, והמועד כולל כל מועדים הקבועים, **ור"ה ויוה"כ לא נקראו בשם חג בשום מקום**, כי לא הביאו בהם שלמי חגיגה, כמ"ש באילת השחר (כלל תקמ"ה) וביחזקאל (מ"ה י"ז, מ"ו י"א), ולעומת זה מועדים הם הקבועים, וחג יקרא גם הבלתי קבוע אם יעשה לו חג לזבוח זבחים, כמו חג לה' מחר, ובזה מוסיף במ"ש וכל מועדה".

מלבים (ביאור המילות, יחזקאל פרק מ"ה פסוק י"ז) – "חגים, מועדים. החגים הם שמביאין בהם שלמי חגיגה, ור"ה ויוה"כ נקראו מועדים".

מלבים (ביאור הענין, יחזקאל פרק מ"ו פסוק י"א) – "ובחגים. היינו בחג השבועות שנקרא חג, על שמביאים בו שלמי חגיגה, ובמועדים, היינו בר"ה ויוה"כ של ק"ץ ימי החינוך, תהיה המנחה איפה לפר, ר"ל אז יביא פר אחד כמו בר"ח ואיפה מנחה, ואיל אחד ואיפה מנחה, ולכבשים מתת ידו, ויביא ששה כבשים כמו בר"ח וששית האיפה לכל כבש כנ"ל (פסוק ה') (וסתם מספר הקרבנות, מפני שידענו שר"ה הוא ג"כ ר"ח ולא יגרע מר"ח)".

* + 1. לבוש (סי' תקפ"ב סעי' ח') – "וגם לא מצינו בתורה שנקראו ראש השנה ויום כיפור חגים, אף על פי שכתוב בתהילים [פא, ד] בכסא ליום חגנו ומיירי בראש השנה, **מדברי קבלה לא ילפינן**, ועוד שהרי לא הוזכר שם ראש השנה בפירוש".
    2. העמק שאלה (שאילתא ח' אות י') – "וראיה ברורה לדבר, שהרי הלכה דרה"ש ויוה"כ לא איקרי חג, וכמבואר להלן סי' ט"ו שכ' רבינו בזה"ל כיון דהוקשו כל המועדים זל"ז אפי' רה"ש ויוה"כ, וכ"ש עצרת דאיקרי רגל ואיקרי חג כו', הרי דרה"ש ויוה"כ לא מיקרי חג, **וכ"כ כל הפוסקים**, וע' מש"כ שם אות י' בס"ד, והרי מקרא מלא כתיב בתהלים תקעו בחודש שופר בכסה ליום חגנו, ונדרש ברה"ש ד' ל"ד איזהו חג שהחודש מתכסה בו הוי אומר זה רה"ש, אלא **ודאי דתהלים בלשון ב"א נאמר**, ואע"ג דהשתא לא מיקרי חג, כבר כתבנו דלשון ב"א משתנה לפי הזמן ולפי המקום".

העמק שאלה (שאילתא ט"ו אות י') – "דברה"ש כתיב בנחמי' ח' וילכו כל העם כו' ולעשות שמחה גדולה. ומש"ה קרי דוד המלך בכסה ליום חגנו משום שדומה לחג, ואע"ג שאינו חג ודאי כמבואר בסמוך, מכ"מ בלשון ב"א מקרי הכי ... והא דפליגי הגאונים ז"ל בנוסח התפלה, אי שייך לומר חגים וזמנים לששון, היינו משום דמ"ס דמיקרי חג כדכתיב בכסה לי"ח, ומ"ס כיון שאינו ל"ת אלא בלשון ב"א כמש"כ לעיל, ורק בימי דוד קרי להו חג ולא כן בימינו, וכלל גדול דתפלה כנדרים דתלי' בלשון ב"א באותו זמן. והיינו שכ' הרא"ש בשם רה"ג ז"ל אין מנהג לומר חגים וזמנים לששון כו' ור"ל דממילא אין אומרי' ג"כ הנוסח ומועדים לשמחה, אבל ודאי עיקר השנוי הוא בשביל לשון חג ולא בשביל מועדים לשמחה".

* + 1. רי"פ (על רס"ג עשה נ"ח) – "ובאמת בר"ה כתיב בכסא ליום חגנו וכמו שהביא רבינו סעדי' גאון ז"ל. אפשר לומר דס"ל דדרשא בעלמא הוא. ואין משם ראיה דלדינא יהי' בכלל חג. איברא דמפ"ק דר"ה ופ"ק דסנהדרין משמע דדרשא גמורה היא עיין שם. אבל אין מוכרח ואין להאריך ... ואף על גב דודאי אשכחן דר"ה נקרא חג. וכן ר"ח ויוה"כ כיון שנקראו מועד הו"ל כאילו נקראו חגים כמשכ"ל. מכל מקום קרא דושמחת בחגך לא קאי אלא אהנך דנקראו בהדיא חג בקרא. לאפוקי הנך דלא כתיב בהו בהדיא אלא מדרשא נפקא".
    2. מראי מקומות.
       1. טור (סי' תקצ"ט) – "שאלתי לרבותי אם יש לומר ותודיענו מפני שאומרים בו וחגיגת הרגל **וראש השנה אינו לא חג** ולא רגל ...".
          1. מראי מקומות – פמ"ג (סי' תקצ"ט מש"ז ס"ק א', לשונו מובא לעיל), ערה"ש (סי' תקצ"ט, לשונו מובא לעיל).
       2. גר"א (ד"ה ואין) – "ונקרא ג"כ חג בכסה ליום חגנו כו' ונאמר אכלו משמנים כו' כי חדות כו' ושלחו מנות לאין נכון לו".
       3. גר"א (סי' תקצ"ט) – "ליל. ר"ל אף ע"פ שאומרים בו וחגיגת הרגל **ואינו לא חג** ולא רגל מ"מ אומרים אותו כמ"ש בסוף פ"ק דחולין כ"ו ב' י"ט שחל כו' מ"ט כו'".
       4. כה"ח (סי' תקצ"ט ס"ק ב') – "אומרים ותודיענו. ואף על גב שאומרים בו וחגיגת הרגל וראש השנה לא חג ולא רגל ...".
       5. אולי י"ל, אינו "חג" לענין חגיגת קרבן.
  1. **הלכה**.
     1. חיוב שמחה.
        1. יראים (סי' רכ"ז, עי' סי' תכ"ז) – "וכתיב ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך והלוי והגר והיתום והאלמנה אשר בשעריך. שמחה בחג המצות וראש השנה לא כתיב מנלן מהיקש דר' יונה בשבועות פ"א [י' א'] אלה תעשו לה' במועדיכם א"ר יונה הוקשו כל המועדות זה לזה ויום הכפורים אף על פי שהוא בכלל המועדים אינו בכלל שמחה דהא כתיב ביה ועניתם את נפשותיכם".
        2. ר' יהונתן (עירובין דף י: בדפי הרי"ף) – "אקרא חדתא אמינא זמן. כשאני רואה דלעת משנה לשנה כשהן מתחדשים אמינא זמן כ"ש בשמחת יום טוב של ר"ה ויוה"כ".
        3. ב"ח (ד"ה ומ"ש) – "דיום טוב ראשון דראש השנה דאורייתא דכתיב בתורה (דברים טז יד) ושמחת בחגך וראש השנה איקרי חג ואמר רבי יונה הוקשו כל המועדים זה לזה (ר"ה ד ב שבועות י א) אבל בשבת אינו כתוב רק לשמרו ואינו נקרא חג ואינו כלול עם שאר המועדים".
        4. פמ"ג (סי' תקצ"ח מש"ז ס"ק א', סי' תקצ"ט מש"ז ס"ק א') - לשונו מובא לעיל.
        5. ערה"ש (סי' תקצ"ז סעי' א') – "ור"ה אקרי חג ככל המועדים דכתיב [תהלים פא, ד] בכסה ליום חגינו ואמרינן איזהו חג שהחדש מתכסה בו הוי אומר זה ר"ה".

ערה"ש (סי' תקצ"ט) – "כתב הטור ערבית מתפללין כמו בליל ראשון ואם חל בשבת כתב ראבי"ה שאלתי לרבותי אם יש לומר ותודיענו מפני שאומרים בו וחגיגת הרגל ור"ה אינו לא חג ולא רגל והשיבוני דאעפ"כ אומרים ותודיענו כי היכי דאמרינן במוצאי יום טוב בהבדלה בין יום השביעי לששת ימי המעשה דאמרינן בסדר הבדלות הוא מונה הכא נמי סדר התקון הוא אומר עכ"ל. ולבד זה הא לכמה גאונים הקדמונים ראש השנה אקרי חג שהרי בכסה ליום חגינו קאי על ראש השנה וכמ"ש בסי' תקצ"ז וכמ"ש הטור עצמו בסי' תקפ"ב דאקרי מועד לכמה גאונים עיין שם אלא שהטור לא חש בכאן להאריך כיון דבלאו הכי צריכין לומר מהטעם שכתב".

* + - 1. מ"ב (ס"ק א') - לשונו מובא לעיל.
      2. כה"ח (ס"ק א', עי' סי' תקצ"ט ס"ק ב') - לשונם מובא לעיל.
    1. אין חיוב שמחה.
       1. לבוש (סי' תקפ"ב סעי' ח') – "בראש השנה וביום כיפור אין אומרים מועדים לשמחה חגים וזמנים לששון, דראש השנה ויום כיפור לא מקרו מועד, משום דמועד הוא לשון ועד, כלומר שהיו ישראל מתוועדין ביחד במקום שבחר השם יתברך לשבתו בשילה או בירושלים, ושמחים יחד בשלמי שמחה וחגיגה, וזה לא היה כי אם שלש פעמים בשנה כמו שכתוב בפירוש [שמות כג, יז] שלש פעמים בשנה וגו', ולא בראש השנה ולא ביום כיפור, וגם לא מצינו בתורה שנקראו ראש השנה ויום כיפור חגים, **אף על פי שכתוב בתהילים** [פא, ד] בכסא ליום חגנו ומיירי בראש השנה, **מדברי קבלה לא ילפינן**, ועוד שהרי לא הוזכר שם ראש השנה בפירוש".

לבוש (סי' תקצ"ט) – "ואם חל במוצאי שבת אומרים ותודיענו, אף על פי שיש בו חגיגת הרגל וראש השנה אינו לא חג ולא רגל".

* + - 1. גר"ז (סי' תקכ"ט סעי' ו') – "ויש בחול המועד **מה שאין בראש השנה** והוא שכל שבעת ימי הפסח ושמונת ימי החג וכן ביום טוב של עצרת חייב אדם להיות שמח וטוב לב הוא ובניו ואשתו ובני ביתו וכל הנלוים אליו ושמחה זו היא מצות עשה מן התורה שנאמר ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך וגו'".

עי' גר"ז (סי' תקפ"ג סעי' ד') – "ויש נוהגים לטבל פרוסת המוציא בדבש ויש אוכלין רמונים ואומרים נרבה זכיות כרמון ונוהגין לאכול בשר שמן ולשתות דבש וכל מיני מתיקה כדי שתהא השנה הזאת מתוקה ושמינה וכן כתוב בעזרא אכלו משמנים ושתו ממתקים".

עי' גר"ז (סי' תקצ"ז סעי' א') – "ומצוה לאכול ולשתות **ולשמוח** בראש השנה כמ"ש בסי' תקפ"א אמנם לא יאכלו כל שבעם למען לא יקילו ראשם ותהיה יראת ה' על פניהם".

עי' גר"ז (סי' תקצ"ט סעי' א') – "ליל שני של ראש השנה שחל להיות במוצאי שבת אומרים ותודיענו קודם ותתן לנו כמו בשאר יום טוב שחל במוצאי שבת ואף על פי שמזכירין בו חגיגת הרגל וראש השנה אינו לא חג ולא רגל אין בכך כלום משום דאין הכוונה שהיום הוא רגל אלא הוא מונה סדר התיקון המתנות שנתן לנו הקדוש ברוך הוא קדושת שבת וכבוד מועד וחגיגת הרגל וכו'".

* + 1. משנה (חולין דף פג.) – "בארבעה פרקים בשנה המוכר בהמה לחבירו צריך להודיעו: אמה מכרתי לשחוט, בתה מכרתי לשחוט, ואלו הן ערב יום טוב האחרון של חג, וערב יום טוב הראשון של פסח, וערב עצרת, וערב ראש השנה".
       1. רבינו גרשון (חולין דף פג.) – "בארבעה פרקים אלו דזכות הוא לו. כלומר שחייב לקנות בשר **בשביל שמחת יום טוב** וזכין לאדם שלא בפניו".
    2. מראי מקומות – פרדס לרש"י (סי' ק"ע, סי' קע"ו), רא"ש (סוף ר"ה), מרדכי (ר"ה סי' תש"ח), הג' מיימוניות (הל' שופר פרק א' אות א'), רמב"ם (הל' חנוכה פרק ג' הל' ו', יו"ט פרק ו' הל' י"ז), לקט יושר (ח"ב עמ' צ"ד), חכמת שלמה (סי' תקצ"ז), שאגת אריה (סי' ק"ב), טורי אבן (חגיגה דף ח: ד"ה מנין), רינת יצחק (הושע פרק ב' פסוק י"ג), האבודרהם (הגדה של פסח "תורת חיים" סוף 'מגיד', סוף תפילת ר"ה), ופי' ר"י בן יקר (הגדה של פסח שם), ופי' שבלי לקט (שם), ופי' הרי"ד (שם), נוב"ק (או"ח סי' ל"ב), יעב"ץ (בסידור סוף ערב ר"ה, עמ' רט"ו אות ע"ב), גירסת הגר"א (ספרי בהעלותך פרק י' פסוק י'), שו"ת מהרי"ל (סי' קכ"ח), גליוני הש"ס (מו"ק דף י"ט), אלף המגן (סי' תקפ"ג ס"ק ז' בהגה"ה), חת"ס (או"ח סי' קס"ח ד"ה והנה, והג' לשו"ע סי' תקצ"ז), מנחת יצחק (ח"ב סי' ע"ה אות א'), מילואים להרי"פ (על הרס"ג סי' ה'), אילת השחר (כלל תקמ"ה), מבקשי תורה (סי' קפ"ז, סי' קפ"ח), בירור הלכה (ח"ה סי' תקצ"ז), גביע הכסף (ביצה דף ו. ד"ה א"ל, ופסחים מכתב י"ז אות ג'), באר שרים (ח"ג סי' ח' אות ה'), שדי חמד (מערכת ר"ה סי' ב' אות ו' ד"ה שוב), תורת השמחה (פרק ו' בירורי שמחה אות ב'), מקראי קודש (ימים נוראים סי' ח' אות ב'), ס' צהר (על שבת ויו"ט עמ' תר"ע), יביע אומר (ח"ט או"ח סי' נ"א), ילקוט יוסף (ח"ה עמ' נ"ט הע' י'), נטע גבריאל (ר"ה בסוף הספר), משנת יעב"ץ (סי' נ'), [שו"ת מן השמים (סי' פ"ו), הרשב"א (ח"ד סי' רס"ב), ריב"ש (סי' תקי"ג)], מעגלי צדק (מגילה עמ' 3), בית אהרן (מועדים סי' נ"ח), משנה הלכות (ח"ג סוף סי' ר"ט), אג"מ (או"ח ח"ה סי' מ"ג אות ב' ד"ה אבל), ושמחת בחגך (עמ' תי"ד), הגרשז"א זצ"ל (עליהו לא יבול ח"א עמ' רי"ב), רבבות אפרים (ח"א סי' שצ"ח, ח"ג סי' שפ"ט, ח"ד סי' קמ"ד, ח"ה סי' שפ"ב, ח"ו סי' שי"א), בשבילי השמחה (סי' ז'), רשימות שיעורים (סוכה דף מב:), מועדים וזמנים (ח"א סי' ד' בהג"ה), ששכ"ה (ח"ג מבוא פרק ג' הע' נ"ה), שיטת ריב"ב (מו"ק דף יב. ברי"ף), מעדני אשר (ח"ו סי' ה'), ימי שמחה (סי' ל"ט).
       1. בנין ציון (ח"ב סי' ק"נ) – "הסברא נותנת דבין לרב דיליף מושמחת בחגך ולא באשתך ובין לשמואל דיליף מאין מערבין שמחה בשמחה כיון דעכ"פ הטעם משום שמחת י"ט א"כ לא שייך זה רק בג' רגלים ששמחה מצוה בהם ולא בר"ה ויוה"כ ... ולענ"ד מדטרחו התוס' לתרץ ג' תירוצים דמסר לה בי"ט היינו סמוך לי"ט או דמסר לשלוחי הבעל או דנישואין בלא סעודה אף דאיכא שמחה מכ"מ ליכא שמחה כ"כ ולא כתבו עכ"פ גם כדברינו דמסר בר"ה ויוה"כ דודאי לא דוחק יותר מתירוצם מזה יש ראיה קצת דדעתם דגם בר"ה ויוה"כ יש איסור לישא אשה מן התורה ודלא כט"א".
       2. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות ח') – "האם יש חובה לאכול בשר בר"ה, דבג' רגלים יש מקפידים לאכול בשר בהמה דוקא דאין יוצאים בעופות כדאיתא במשנה חגיגה (ז ע"ב). תשובה: יש דעות אם יש בר"ה דין שמחה".

הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' ת"מ אות ד') – "שאלה: האם צריך בר"ה ללבוש בגדים נאים יותר משבת כמו בשאר יו"ט. תשובה: כן".

***הגרח"ק זצ"ל (ימי שבת ומועד עמ' תע"ו) – "כתב השו"ע בסי' תקצ"ז, אוכלין ושותין בר"ה, וכתב המ"ב שם דמצות ושמחת בחגך קאי גם על ר"ה, דהוא נקרא חג כמ"ש בקרא תקעו בחודש שופר בכסא ליום חגנו, וצ"ע א"כ אמאי כתב המ"ב בסי' קפ"ח לענין ברכת אשר נתן ימים טובים וכו', דמי ששכח לומר יעלה ויבוא בברכהמ"ז בר"ה דאין לומר בברכת אשר נתן וכו', לששון ולשמחה, וצ"ב הרי גם בו יש מצות שמחה. תשובה. אינו שמחה גמורה".***

* + - 1. פסקי תשובות (סי' תקצ"ז הע' ח') – "ובענין אם יש חיוב 'שמחה' בראש השנה - עיין במ"ב סק"א 'מ"מ מצוות ושמחת בחגיך שייך גם בו', וכ"ה בשאגת אריה סי' ק"ב וכה"ח סק"א, אולם מלשון הרמב"ם פ"ו מהל' יום טוב הי"ז ושו"ע הרב סי' תקכ"ט סעי' ו' משמע שבר"ה ליכא חיוב שמחה, והנפק"מ לענין חיוב אכילת בשר (בקר) ושתיית יין (עיין מש"כ בפרטי דיניו בסי' תקכ"ט), והמנהג שאוכלין בשר ויין כ"כ בכה"ח שם, וע"ע בשדי חמד מע' ר"ה סי' ב' אות ג', ובאלף המגן סי' תקפ"ג סק"ו בהגה"ה, מקראי קודש סי' ח' ושו"ת רבבות אפרים ח"א סי' שצ"ח".
  1. **אכילת בשר בר"ה**.
     1. עי' סי' תקפ"ג, לשיטות ומראי מקומות.
  2. **שתיית יין בר"ה**.
     1. אין דין שתיית יין.
        1. ב"י (מגיד משרים פר' נצבים) – "ומ"מ איבעי דלא למיכל בהו בשרא ודלא למשתי חמרא ואוף בשאר אוכלין ומשקין למזער בהו. ואף על גב דאמר עזרא אכלו משמנים ההוא לכלל עמא ואנא ממלל ליחידי סגולה. ותו דמשמנים היינו שמן וחמאה וחלב אבל לא בשר וכן בשתיה. ולא אמר שתו יינות אלא משקין אחרים דאינון מתוקים".
           1. לענין אכילת בשר [והמגיד משרים, מג"א, ובאה"ט] - עי' סי' תקפ"ג, לשיטות ומראי מקומות.
        2. מג"א (ריש סי' תקצ"ז), הו"ד בבאר היטב (סי' תקצ"ז ס"ק א') – "ובמגמ"יי כ' בפ' נצבים שלא לאכול בשר ולשתות יין בר"ה".
        3. הגריש"א זצ"ל (שמחת המועדים עמ' כ"ט) – "ושאלתי את מרן הגרי"ש אלישיב אי גם בראש השנה יש חיוב לשתות כוס יין וענה לי שאין שום חיוב. ואע"פ שמשמעות דבריו היתה בגלל שבכלל אין שמחת יו"ט בר"ה, מ"מ לפי דברינו אפשר לומר שאע"פ שיש דין שמחה אבל היות שזה לא שמחה שלימה לכן אין חיוב לשתות יין, דהדין יין הוא רק כשיש שמחה שלימה כמו השלוש רגלים".
           1. אמנם הגר"א דויד שליט"א אמרתי, שהוא שאל הגריש"א. והוא ענה, שאין דין ושמחת בחגך אצל ר"ה, "שר"ה אינו חג רק מועד". [וכן עי' ורב סעדיה גאון הו"ד ברד"ק (הושע פרק ב' פסוק י"ג), הו"ד ברע"א (על שו"ע סי' תרס"ח) - לשונם לעיל]. וכן עי' לקמן.

הגריש"א זצ"ל (המאור גליון תע"ט עמ' ז') – "שאלתי את הגריש"א האם צריכים לשתות רביעית יין בראש השנה והשיב הגריש"א שאין צריך כי לא קיי"ל כשאגת אריה שיש שמחת יו"ט בראש השנה".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"ה עמ' קט"ו) – "הורה הרב, דהיות ויש מחלוקת האם יש דין שמחה בר"ה, לכן מספק פטור מלשתות יין".

* + - 1. חוט שני (ר"ח ס"ק כ"ח אות א', עמ' פ"ז) – "אף למאי דכתב המ"ב דאיכא מצוה דושמחת בחגך בראש השנה, מ"מ לענין שתיית יין משום שמחה, אין מקובל לשתות יין בראש השנה חוץ מיין של קידוש".
      2. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות י', עמ' קי"ט) – "נראה דאף דנקטינן שיש חיוב לאכול בשר בר"ה, מ"מ אין חיוב לשתות יין".
    1. יש מצוה שתיית יין.
       1. יביע אומר (ח"י או"ח סי' מ"ג, מעין אומר ח"ב פרק ט' סי' ל"א) – "שאלה: האם יש מצוות 'שמחת יום טוב' לגבי ראש השנה לעניין אכילת בשר, שתיית יין, קניית תכשיטים לאשה וכדומה. תשובה: כך כתב הרמב"ם".
       2. ושמחת בחגך (עמ' תט"ו ד"ה התבאר) – "יש לעסוק בראש השנה בכל הדברים המשמחים כגון שתיית יין ואכילת בשר".
       3. מעדני אשר (ח"ו סוף סי' ה') – "כתב בס' חוט שני ... ולכאורה ע"פ גדרי ההלכה כן צריך לשתות. ואולי בזמנינו שלא רגילים לשתות יין הדבר יכול להפריע לאיזון הדק של שמחה המעורבת ביראה ולכן נמנעים מזה, אבל מי שלא מפריע לו לכאורה מחויב בשתית יין. [והרבה אנשים לא שותים יין גם ברגלים מפני שלא אוהבים יין ולדידם פשיטא שגם בר"ה א"צ לשתות יין]".
       4. הגרכב"מ דדון (גם אני אודך ח"א סי' רמ"ב).
       5. פשטות כמה פוסקים [ב"ח, פמ"ג, ערה"ש, מ"ב, כה"ח, ועוד] - לעיל.
    2. מראי מקומות – פסקי תשובות (סי' תקצ"ז הע' ח', לשונו מובא לעיל).
       1. הגרח"ק זצ"ל (לקט שאלות המצויות ח"ה עמ' ל"ד אות ה') – "שאלה: לפמש"כ המשנ"ב (סי' תקצ"ז א') שיש מצות 'ושמחת בחגך' בראש השנה, האם יש חיוב לשתות כוס יין, כמו שמצינו בשאר ימים טובים. תשובה: לא שמענו".

הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' ת"מ אות א') – "שאלה: האם בר"ה צריך לשתות יין כדי לקיים מצות שמחה. תשובה: כוס של קידוש כולו".

הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' ת"מ אות ב') – "שאלה: מי שאינו עושה קידוש בר"ה האם צריך לשתות יין כדי לקיים מצות שמחה. תשובה: לכתחילה".

***הגרח"ק זצ"ל (ימי שבת ומועד עמ' תע"ו) – "יש לעיין האם השמחה בר"ה מחייבת שתיית רביעית יין כשאר המועדים. תשובה. לא. [א.ה. בתשובה אחרת ענה מרן שליט"א שלכתחילה יש לשתות יין בר"ה בשביל מצות שמחה, ונראה דאינו סתירא לתשובה כאן, משום דכאן שהשאלה היא האם יש בר"ה חיוב שתיית יין כשאר המועדים, וע"ז הוא ענה שאינו חיוב כשאר המועדים, משום דדרגת השמחה בו פחותה משאר המועדים, וכנ"ל בתשובה הקודמת, אלא שתיית היין בו הוא רק דין לכתחילה, ובדיעבד יקיים השמחה ע"י שאר מיני שמחות כגון ע"י סעודה מיוחדת, וכמו שנתבאר בספרי ימי שמחה סי' ס"א]".***

* 1. **לשמח את אשתו בראש השנה**.
     1. אין שמחה לנשים בר"ה.
        1. עי' הגרשז"א זצ"ל (עליהו לא יבול ח"א עמ' רי"ב) – "מו"ר אמר לי בראש השנה שמכיון שיש חיוב שמחה בראש השנה, הוא קנה תכשיט לאשתו לכבוד ראש השנה. אמנם בסוף העירו לו שזה מפואר מדי בשביל ראש השנה, שאין לובשים בו בגדים מפוארים כמו של יו"ט, אך על כל פנים נראה לו שיצא ידי חובתו כיון שיש לה גם שמחה בעצם העובדה שהיא יודעת שיש לה תכשיט. שאלתי את הרב: האם יש בראש השנה חיוב קניית בגד חדש לאשתו כמו ביו"ט. וענה: בראש השנה יש חיוב שמחה, אך אין זה כשמחת שאר הרגלים מכיון שיש גם אימת יום הדין. ואמר לי: 'אתה יכול' לקנות לאשתך בגד חדש לראש השנה. חזרתי ושאלתי [וכך גם הדגיש בפניו בנו ר' ברוך]: אינני שואל אם אני יכול, אלא שאלתי היא האם אני מחוייב בכך. וענה 'אני לא קניתי בגד חדש לאשתי לראש השנה'".
        2. דברי בניהו (חי"ז סי' כ"ג אות י') – "נראה דהחיוב לשמחה הוא ברגל, ור"ה וכיפור לא הוי בכלל ג' רגלים לענין זה".
        3. שערי חיים (ח"א סי' פ"ב, ח"ב סוף סי' ס"ט) – "שאלתי: האם בר"ח יש חיוב לשמח את אשתו ע"י קניית בגדים ותכשיטין כשאר יו"ט. תשובה: לא".
     2. **יש דין שמחה, לקנות לה בגד**.
        1. יביע אומר (ח"י או"ח סי' מ"ג, מעין אומר ח"ב פרק ט' סי' ל"א) – "שאלה: האם יש מצוות 'שמחת יום טוב' לגבי ראש השנה לעניין אכילת בשר, שתיית יין, קניית תכשיטים לאשה וכדומה. תשובה: כך כתב הרמב"ם".
        2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ג') – "כתב המחבר (סי' תקכט סעי' ב) חייב אדם להיות שמח וטוב לב במועד הוא ואשתו ובניו וכל הנלוים אליו כיצד משמחן הקטנים נותן להם קליות ואגוזים ונשים קונה להם בגדים ותכשיטין ע"כ, וגם בראש השנה נוהגת מצוה זו".
        3. ושמחת בחגך (עמ' תט"ו ד"ה התבאר) – "התבאר לנו כי יש לעסוק בראש השנה בכל הדברים המשמחים כגון שתיית יין ואכילת בשר, וכן ביתר הדברים המשמחים כגון תכשיטים לנשים וממתקים לילדים. אך אין להרבות בדברים אלו כמו ביו"ט. כדי שלא לבטל את אימת הדין. וכן הורה לי אחד מגדולי הפוסקים". [ואמר לי הבעל המחבר, שמכוון להגרחפ"ש זצ"ל].
     3. דעת הגרח"ק שליט"א.
        1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל"ד אות ט') – "המשנ"ב (ס"ק א) כתב דאף שר"ה הוא יום הדין, מ"מ מצות 'ושמחת בחגך' שייך גם בו. האם לפי"ז נוהג גם החיוב ושימחת, דהיינו לשמח אשתו שצריך לקנות לה בגד קדש. תשובה: לא".
        2. הגרח"ק זצ"ל (יו"ט וחוה"מ כהלכתם פרק י"ד הע' כ"ב, עמ' קל"ד אות ל') – "האם החיוב לקנות לאשה זה לכל חג כגון ראש השנה שבועות כי לא מוזכר רק סוכות ופסח כמו שהעולם נוהג. תשובה: החיוב בכל שלושת הרגלים".
        3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה שי"ח) – "שאלה: אם גם בר"ה ויו"כ צריך לקנות בגד לאשתו משום שמחת יו"ט כמו בג' רגלים. תשובה: ראוי [אם אין לה]".
        4. הגרח"ק זצ"ל (בית מתתיהו ח"ד סי' ה' אות ד' ד"ה אולם) – "ראוי אם אפשר".
        5. הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' תמ"א אות ה') – "שאלה: איך הצורה לשמח את האשה בר"ה. תשובה: לקנות לה מתנה".
        6. הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' תמ"א אות ו') – "שאלה: האם החיוב לשמח את האשה בר"ה כמו בשאר המועדים או שסגי בר"ה לקנות דברים שפחות משמחים. תשובה: סגי במשהו".
     4. דעת הגר"א נבנצל שליט"א
        1. הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה שבועות עמ' ר"כ אות ז', הע' קנ"ד) – "האם יש חיוב של 'בעלה משמחה' גם בראש השנה. תשובה: נראה להביא ראייה שבראש השנה אין דין של 'בעלה משמחה' מהמשנה האומרת שצריך ליתן ביד אשה מנעלים ממועד למועד, ומבואר שהם שלושה מנעלים לשנה. ואם גם בר"ה צריך שיהיה הדין של 'בעלה משמחה' היה צריך להיות ארבעה מנעלים לשנה. [אמנם יש לדחות קצת לפי המבואר שם שעיקר הטעם משום הצורך בשלושה מנעלים בשנה, יעו"ש]".
           1. כתובות (דף סד: רש"י ד"ה ממועד) – "ממועד למועד. אמנעלים קאי מנעלים חדשים לכל שלשת רגלים".
        2. הגר"א נבנצל שליט"א (תשובות אביגדור הלוי) – "מה נקרא מועד לענין חיוב האדם לשמח בו את אשתו. תשובה: ג' רגלים ור"ה".
     5. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ד סי' ה' אות ד').
        1. דברי יציב )או"ח סי' רכ"ח אות ה') – "וידוע האריכות אי בר"ה איכא חיוב שמחה, עיין בשאג"א סי' ק"א וק"ב. ולענ"ד מהרמב"ם נראה להדיא דאיכא חיוב שמחה, שבפ"ו מיו"ט הי"ז כתב שבעת ימי הפסח ושמונת ימי החג עם שאר ימים טובים כולם אסורים בהספד ותענית וחייב אדם להיות בהן שמח וכו' עיין שם, ומה הכוונה במה דנקט שאר ימים טובים, וע"כ דעל ר"ה ג"כ קאי. ובזה א"ש המשך ההלכה שם ברמב"ם, אף על פי שהשמחה האמורה כאן וכו' יש בכלל אותה שמחה לשמוח הוא ובניו ובני ביתו כל אחד ואחד כראוי לו, והיינו שלפי שגם ר"ה בכלל ואף דליכא שלמי שמחה, וע"כ שמקיימים מצות שמחה בכל מיני שמחה ודו"ק. **ולפי זה היה צריך לקנות לאשתו בגדים ותכשיטים גם לר"ה**. ועיין בכתובות דף ס"ד ע"ב במשנה ומנעלים ממועד למועד, וברש"י לכל שלשת הרגלים עיין שם, ובחכמת שלמה אור"ח סימן תקכ"ט סעיף ב' כתב דיוצא הך חיובא לקנות מלבושים לאשתו במה שקונה לה מנעלים עיין שם, וא"כ להרמב"ם היה צריך לקנות לה מנעלים גם לר"ה. ואפשר דנקט במשנה ממועד למועד ולא מרגל לרגל, לרמז גם לר"ה שאיקרי מועד כמ"ש בר"ה דף ד' ע"ב ודו"ק. אך להפוסקים דליכא בר"ה חיוב שמחה, ועיין באו"ח סי' תקצ"ז להשיטות דמתענין, ובטורי אבן בר"ה דף ט"ז ע"ב [בד"ה מכלל] דמ"מ בכלל מועד הוי והוקשו כל המועדות כולם, ור"ח בכלל חודש עיין שם, וא"כ בר"ה איכא יותר חיובא לקבל פני רבו כיון דאינו מבטל בזה ושמחת אתה וביתך, ואפשר דגם בלא אתי ואזיל ביומיה חייב ודו"ק".
        2. ימי שמחה (הנדמ"ח סי' ס"א אות ט"ו ).
  2. **קטנים**.
     1. יש דין שמחה.
        1. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ג') – "כתב המחבר (סי' תקכט סעי' ב) חייב אדם להיות שמח וטוב לב במועד הוא ואשתו ובניו וכל הנלוים אליו כיצד משמחן הקטנים נותן להם קליות ואגוזים ונשים קונה להם בגדים ותכשיטין ע"כ, וגם בראש השנה נוהגת מצוה זו".
        2. הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' תמ"א אות ז') – "שאלה: האם בר"ה יש חיוב לשמח את בניו הקטנים ע"י קליות ואגוזים. תשובה: כן".
        3. ושמחת בחגך (עמ' תט"ו ד"ה התבאר) – "התבאר לנו כי יש לעסוק בראש השנה בכל הדברים המשמחים כגון שתיית יין ואכילת בשר, וכן ביתר הדברים המשמחים כגון תכשיטים לנשים וממתקים לילדים. אך אין להרבות בדברים אלו כמו ביו"ט. כדי שלא לבטל את אימת הדין. וכן הורה לי אחד מגדולי הפוסקים". [ואמר לי הבעל המחבר, שמכוון להגרחפ"ש זצ"ל].
  3. **עניים**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (ימי שמחה עמ' תמ"א אות ח') – "שאלה: האם בר"ה יש חיוב לשמח את העניים. תשובה: כן".
  4. **שיטת השאגת אריה סי' ק"ב וטורי אבן חגיגה ח: ד"ה מנין, והאם מותר לעשות חתונה בר"ה**.
     1. תשובות גאוני מזרח ומערב (סי' פ"א) ***– "והכי אמר רב שר שלום גאון. וששאלתם לעשות חופה ולכנוס ביום טוב הראשון של פסח. כך ראינו שאסור ואם תאמר אין כתוב שמחה כלום אתה יכול להוציא פסח מכלל חג הרי כבר נאמר בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסכות ולא עוד אלא שפתח בו הכתוב תחלה ואמרו חכמים ושמחת בחגך ולא באשתך ואלו הן חגך אותן המפורשים בענין הזה שלש פעמים בשנה ולא עוד אלא שאפי' בר"ה אסור לכנוס מפני שהוא בכלל מועדות שהרי אומרים בה בין בתפלה ובין בקדוש היום מועדים לשמחה חגים וזמנים לששון ויום הזכרון הזה וכבר חשוב במועדות וכן מצינו בענין אבילות שיש בה והפכתי חגיכם לאבל ואף על פי שר"ה ויוהכ"פ לא נאמר בהם חג אעפ"כ לענין אבלות הרי מפסיקין כחג המצות וכחג השבועות וכחג הסכות ואין בין זה לזה כלום דקאמרינן אדבריה רב פפא לרב איוויא סבא ודרש יום אחד לפני ר"ה הרי ור"ה כאן ארבעה עשר יום. הלכך מן הלין טעמ' ל"ש ר"ה ול"ש חג המצות וחג השבועות וחג הסכות אסור לכנוס בהן וכן מנהג בשתי ישיבות".***
     2. ***טורי אבן (חגיגה ריש דף ח:) – "מנין שאין נושאין במועד שנאמ' ושמחת בחגיך ולא באשתך. ק"ל דמשמע מהכא דמה"ת אין נושאין נשים במועד והא תנן בפ"ה דביצה (דף ל"ו ע"ב) דכל שחייבים עליו משום שבות משום רשות משום מצוה בשבת חייבים עליו בי"ט וחשיב בהני דרשות לא חולצין ולא מיבמין וקתני סיפ' כל אלו בי"ט אמרו ק"ו בשבת והשתא למה חשיב ללא מיבמין בי"ט משום רשות תיפוק ליה דמה"ת אסור אפי' בחולו של מועד וכ"ש בי"ט משום דיבום היינו נשואים כדתנן פ"ק דמועד קטן (דף ח) אין נושאין נשים במועד וכו' ולא מיבמין מפני ששמחה היא לו וכ"ש בי"ט. וי"ל דהא דגזרו על היבום בי"ט משום שבות. נ"מ לי"ט של ר"ה דאין מצות שמחה נוהג בו ואפ"ה גזרו משום שבות גזיר' שמא יכתוב כדמפרש התם. א"נ י"ל דהא דגזרו על יבום בי"ט משום שבות משום ליל יום טוב ראשון הוא דמצות שמחה אין נוהגת בליל יום טוב ראשון וכדתני' והיית אך שמח לרבות ליל י"ט אחרון או אינו אלא ליל יום טוב ראשון וכו' כמ"ש בתשובה".***
     3. ***בנין ציון (ח"ב סי' ק"נ) – "שוב ראיתי שגם להטורי אבן פשוט כן דבר"ה אין איסור לישא אשה מן התורה שהקשה בחגיגה (ד' ח') אהא דחשיב בביצה (פ' ה') בכלל הדברים שמשום שבות אסורים בי"ט גם דאין מייבמין תיפוק ליה דמן התורה אסור לייבם בי"ט ותירץ דצריך משום ר"ה דאין מצות שמחה נוהגת בו ע"ש. הרי דפשיטא ליה ג"כ דבר"ה אין איסור מן התורה. וא"כ ה"ה ביוה"כ. ולפ"ז מיושבת קושית התוס' די"ל דמה דקאמר דמסר לה בימים טובים היינו ר"ה ויוה"כ דודאי נקראו ימים טובים ובהם אין איסור לישא מן התורה. ולענ"ד מדטרחו התוס' לתרץ ג' תירוצים דמסר לה בי"ט היינו סמוך לי"ט או דמסר לשלוחי הבעל או דנישואין בלא סעודה אף דאיכא שמחה מכ"מ ליכא שמחה כ"כ ולא כתבו עכ"פ גם כדברינו דמסר בר"ה ויוה"כ דודאי לא דוחק יותר מתירוצם מזה יש ראיה קצת דדעתם דגם בר"ה ויוה"כ יש איסור לישא אשה מן התורה ודלא כט"א".***
     4. אור שמח (הל' יו"ט פ"ו סוף הל' י"ז) – "ומהא שהקשו תוספות (ד"ה דמסר) כתובות דף מ"ז ע"א, דמסר בשבתות ויו"ט, הלא אין מערבין כו', יש להעיר קצת דילמא איירי ברה"ש".
     5. ***מראי מקומות –*** רש"ש (כתובות דף מ"ז תוס' ד"ה דמסר), קונטרסי שיעורים (קידושין שיעור כ"ד אות ה' ד"ה והנה), רי"פ (על רס"ג עשה נ"ט, רנ"ה-ד' ורנ"ו-ב' ד"ה ועכ"פ), מנחת חינוך (מצוה תפ"ח אות ה'), עי' בשבילי המנהג (ח"ב עמ' ק"נ)
        1. שערי תשובה (סי' תקצ"ז סוף ס"ק א') – "ועיין בשאגת אריה סימן כ"א הביא ראיה מש"ס דר"ה דלעיל דאסו' להתענות בר"ה וע"ש סימן ק"ב דל"מ שאסו' להתענות בו אלא דשמחתו מצו' כשאר י"ט לחייב בקידוש כשאר י"ט ואסור לטעום כלום קודם קידוש ואין קידוש אלא במקום סעודה וכל סעודת יום טוב עליו".
        2. משנת יעב"ץ (סי' נ' אות ג' ד"ה ולפי) – "טו"א חגיגה ח' ע"ב ... ולכאורה דבריו תמוהים שסתר את עצמו, שהרי בשאגת אריה סי' ק"ב, מסיק לדינא שיש מצות שמחת יו"ט בר"ה".
  5. **למה לא אמרינן 'שמחה' בתוך תפילה** – קרבן נתנאל (סוף ר"ה אות ב'), בירור הלכה (סי' תקצ"ז), לבוש (סי' תקפ"ב), גר"א (סי' תקפ"ב ס"ח), ערוך השולחן (שם ס"ק י"ג), משנת יעב"ץ (סי' נ' אות ב'), ס' צהר (שבת ויו"ט עמ' תרע"א).
  6. **להרבות בסעודה בר"ה** – יעב"ץ (בסידור ח"ב עמ' רט"ו), מ"ב (סי' תקכ"ט ס"ק י"א, "ואיתא בע"ג דף ה' שתקנו להרבות בסעודה ביו"ט הראשון של פסח ובעצרת ובר"ה וביו"ט האחרון של חג").
     1. שעה"צ (סי' תקכ"ט ס"ק י"ג) – "ובראש השנה לפי שהוא תחלת השנה עושין כן לסימן טוב".
  7. **בקשות**.
     1. ***הגרח"ק זצ"ל (שיח תפלה עמ' תרצ"ב אות מ"ט),*** חזו"א (דינים והנהגות פרק כ' אות ה', הע' א') ***– "החזו"א התיר אבל כשחל בשבת לא שמעתי".***
  8. **ר"ה שחל בשבת**.
     1. חצות.
        1. מ"ב (סי' תקפ"ד ס"ק ה', "ואם חל בשבת אין להאריך יותר מחצות").
     2. בקשות.
        1. עי' סי' רפ"ח, לשיטות ומראי מקומות.
     3. **תשליך**.
        1. עי' סי' תקפ"ג, לשיטות ומראי מקומות.

1. יעלה ויבא: ראש השנה.
   1. עי' סי' קפ"ח, לשיטות ומראי מקומות.

**ראש השנה - יו"ט שני**

# סימן ת"ר

1. מוקצה - סעיף א'.
2. קידוש ליל שני: שהחיינו - סעיף ב'.
3. אשה לענות 'אמן' על שהחיינו.
4. שופר יום שני: שהחיינו - סעיף ג'.
5. מוקצה - סעיף א'.
   1. **קדושה אחת**.
      1. לענין מוקצה
      2. לענין רפואה – מחבר (סי' תצ"ו סעי' ב', "אין חילוק בין ראשון לשני אלא לענין מת, וכן לכחול את העין; ואף על פי שאסור בראשון אלא על ידי א"י אם אין בו סכנה, בשני מותר אפילו ע"י ישראל, חוץ מיו"ט שני של ראש השנה דשני ימים קדושה אחת אריכתא הן").
      3. לענין קבורה – מחבר (סי' תצ"ו סעי' ב', לשונו מובא לעיל).
      4. לענין תחומין – מ"ב (סי' תט"ז ס"ק י"א, "של גליות. ולאפוקי שני ימים טובים של ר"ה אף אם נאכל עירובו ביום הראשון יכול לילך גם בשני שתיכף בביה"ש ראשון נקנה לו העירוב לשני הימים דקדושה אחת הן משא"כ בשל גליות לא נתקן השני רק משום ספיקא דיומא וה"ה במערב ברגליו בבין השמשות דיום ראשון של ר"ה קונה שביתה בזה לשני הימים").
      5. אמנם לענין עירובין תבשילין – מחבר (סי' תק"ג סעי' א', "אסור לאפות או לבשל או לשחוט ביום טוב לצורך מחר, אפילו הוא שבת או יום טוב ואפילו בשני ימים של ר"ה").
         1. מ"ב (סי' תק"ג ס"ק ד') – "ואפילו בב"י של ר"ה. **דלהחמיר אמרינן קדושה אחת הן ולא להקל**".
         2. בה"ל (סי' תק"ג ד"ה ואפילו) – "עיין מ"ב ועיין מ"א שכתב דדינא דשו"ע אתיא אף אליבא דרמב"ם וסייעתו [המובא לעיל בסימן תט"ז] דס"ל דשני ימים של ר"ה קדושה אחת הן אפי' לקולא ע"ש טעמו ודעת הגר"א בביאורו דלהרמב"ם וסייעתו ישתנה זה הדין ע"ש ולכאורה הלא יום ראשון של ר"ה ודאי קודש מן התורה ואיך יהיה מותר לבשל בו לצורך יום טוב שני ואפשר דס"ל לדעה זו דאף מיו"ט לחול נמי כיון דלית ביה איסור דאורייתא מטעם הואיל ולהכי בר"ה דקדושה אחת היא לשניהם מותר מיו"ט לחבירו דהם אמרו והם אמרו ולפ"ז אף לדעה זו לא יהיה מותר רק אם יהיה ראוי להנות ממנו עוד באותו יום (דע"ז שייך הואיל ואי מקלעי ליה אורחים חזי ליה וכו') ולאפוקי אם לא יגמר עד שקיעת החמה דיש בזה ספק דאורייתא גם לדעה זו אסור".
6. קידוש ליל שני: שהחיינו - סעיף ב'.
   1. הלכה**.**
      1. **נכון שילבש בגד חדש או יניח פרי חדש בשעה שמקדש [לאפושי נפשיה מפלוגתא] – רא"ש (ר"ה פרק ד' סי' י"ד, "וטוב"), טור (סעי' ב'), מחבר (סעי' ב'), רמ"א (סעי' ב'), לבוש (סעי' ג'), דרך החיים (סי' קנ"ג סעי' א'), גר"ז (סעי' ו'), מטה אפרים (סעי' ה'),** אשל אברהם (בוטשאטש, סעי' ב'), ערה"ש (סעי' ד'), **משנה הלכות (חי"א סי' ת"צ, לשונו מובא לקמן),** קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ט'), שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ח', עמ' קי"ד)**.**
         1. **אם אין בגד חדש או פר"ח, מברך שהחיינו – מחבר (סעי' ב'), לבוש (סעי' ג'), דרך החיים (סי' קנ"ג סעי' א'), גר"ז (סעי' ו'), מטה אפרים (סעי' ה'),** אשל אברהם (בוטשאטש, סעי' ב'), ערה"ש (סעי' ד'), פוסקים**.**
      2. **יברך שהחיינו [ואין להקפיד על פר"ח או בגד חדש].**
         1. **אריז"ל (שער הכוונות ובפע"ח שער כ"ה סוף פ"ז ).**
         2. **גר"א (מעשה רב אות ר"י) – "בליל שני מברך זמן אף בלא פרי חדש. ופעם אחד ביום ראשון לפנות ערב הביאו לו דורון פרי חדש לברך עליו שהחינו בערב והוא תיכף כשראה אותו בירך עליו זמן כמנהגו לברך שהחינו בשעת הראיה".**
         3. **מורה באצבע (סי' ט' אות רס"ה, עי' ברכי יוסף ס"ק ב') – "גם בלילה ב' של ר"ה יאמר שהחיינו בקידוש ואין צריך לפרי חדש".**
         4. **הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ה טור ג') – "שמעתי דאצלנו אין נוהגים כלל להקפיד לקחת פרי חדש על שהחיינו בהדלקת נרות וקידוש בליל ב' דר"ה".**
      3. **מראי מקומות – כה"ח (ס"ק ז').**
   2. זמן אכילת הפרי**.**
      1. **מיד אחר קידוש [אא"כ מקדשים לאחר נטילה].**
         1. **מחה"ש (ס"ק א') – "וגם באיש אי נוהג לקדש קודם הנטילה, דעתי העניה נוטה לאכול הפרי מיד אחר הקידוש וברכת שהחיינו קודם נטילה, דהא באנו לצאת ידי האומרים דאין לברך זמן בליל שני, א"כ שהחיינו לא בא אלא בשביל הפרי, ואיך יפסיק בין שהחיינו [לאכילה] בנטילה וברכה וברכת המוציא, אבל המקדשים לאחר נטילה צריך להמתין באכילת הפרי עד אחר אכילת המוציא, דאי אפשר לאכול קודם, וזה צריך לומר דלא מיקרי הפסק".**
         2. **סידור בית יעקב (הוצאת אשכול ח"ב עמ' שכ"ב סעי' ז' ) – "דמיד אחר שתיית הקידוש יברך על הפרי ברכתו ואוכלו מיד".**
         3. **מטה אפרים (סעי' ו',** סי' תקצ"ט סעי' ט' [לשונו מובא לקמן]**) – "אם מניח פרי חדש לצאת בו מספק ברכת שהחיינו אז תיכף אחר ששתה מכוס של קידוש יברך על הפרי ברכה הראויה לה ויאכל מיד הפרי".**
         4. **לבושי מרדכי (מהדו"ת סי' נ"ד אות ג') – "וראיתי מ"ש בדברי מחצית השקל סי' ת"ר [סק"א] לאכול הפירות חדשים מיד לאחר הקידוש, דקיימ"ל סי' רכ"ה [ס"ג] דאין מברכין רק בשעת אכילה לא בזמן הראיה, ואם יפסיק בנטילה וברכה אינו בשעת אכילה. ומעכ"ת פקפק ממ"ש בסי' רע"ג [ס"ג] דסעודת שבת צריך להיות לאלתר שיהיה קידוש במקום סעודה, ועי"ש במג"א [סק"ה] דהדלקת נרות לא הוה הפסק, כש"כ אכילת פירות, והא שם במחבר דאכילת פירות לא חשוב מקום סעודה, ומשמע דהפסק ודאי אינו, יעיי"ש במג"א. ועיין בתשו' כתב סופר [או"ח] סי' כ"ה דמשמע מדבריו שאם מוכן לפניו לאכול, מברכים שהחיינו גם על הראיה ושפיר מברכים, עיין שם".**
         5. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קע"ה אות י"ב, דפו"ח עמ' רי"ז אות י"ב) – "**בליל ב' דר"ה מו"ר (שליט"א) זצוק"ל ברך שהחיינו בקידוש על פרי חדש, ואכלו מיד לאחר קידוש לפני נט"י, (וכן כתוב במט"א ועיין במחצית השקל סי' ת"ר)".**
         6. **הליכות חיים (מועדים אלול-חשון, ליל שני של ר"ה סעי' ג') – "תיכף לאחר השתיה מהיין בירך בורא פרי העץ וטעם מעט מהפרי, ונטל ידיו לסעודה".**
         7. **הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ר"ה פרק א' הע' צ"א, אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ה סוף טור ג') – "ורבנו טעם מן הפרי החדש מיד לאחר קדוש, קודם נט"י לסעודה, כדי להסמיכו לברכת שהחיינו ...** ודקדק שלא לאכול כשיעור**, וכמש"כ במטה אפרים ... אבל שאר המסובים אינם צריכים לטעום כלל ... ולפעמים השתמש לצורך זה ברמון, ולא הקפיד אז שלא לאכול גרגיר שלם ...".**
         8. **קיצור הלכות מועדים (דיני ליל ב' דר"ה סעיף ז' ) – "מכינים לקידוש פרי חדש שעדיין לא בירכו עליו 'שהחיינו' מניחים אותו על השלחן, ובשעת ברכת 'שהחיינו' מסתכלים עליו, ומכוונים לפטור אותו, ואחר הטעימה מהכוס לא יפסיק המקדש בשום דבר, אלא יברך מיד על הפרי ברכת העץ ויאכל ממנו חתיכה, ולאחר זה יטול ידיו לסעודה. וכן כתב שם בסעיף ב': היות והנשים נוהגות לברך שהחיינו בשעת הדלקת הנרות, לכן אם יש לה מלבוש חדש תלבשנו אז, ואם יש לה פרי חדש תניחנו לפניה ותכוין גם עליו, ולא תפסיק בדיבור עד אחר הקידוש, ואז תברך עליו ברכת העץ ותאכלנו. במה דברים אמורים, אם אמנם מדליקה סמוך לקידוש, אבל אם מדליקה בצאת הכוכבים אין לה תקנה זאת דפרי חדש, לכן תשנה מנהגה בזמן ההדלקה ותדליק קודם הקידוש".**
         9. **תשובות והנהגות (ח"ב סי' ער"ב, ח"ג סי' קס"ג, ח"ד סי' קמ"ז) – "ובליל שני מברכים לפני נטילת ידים בורא פרי העץ על הפרי חדש לשהחיינו, כדי להסמיך ברכת שהחיינו לאכילת הפרי חדש, ומברך בורא פרי העץ ואוכל מעט הוא והשומעים ולא מסיחים קודם שאוכלים מפרי חדש ומתכוונים לצאת אז בבורא פרי העץ על כל מה שיאכלו בתוך הסעודה עיין היטב בכ"ז".**

**תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור א') – "דבליל ב' דראש השנה אוכלים את הפרי חדש מיד לאחר קידוש לפני המוציא".**

* + - 1. **הגרא"ד אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור א') – "דבליל ב' דראש השנה אוכלים את הפרי חדש מיד לאחר קידוש לפני המוציא".**
      2. **פסקי תשובות (אות א') – "את הפרי יש לאכול מיד בגמר הקידוש לפני נט"י לסעודה, ואין להפסיק בדברים שאינם מענין אכילת הפרי בין הקידוש לאכילתו,** וכן צריכות הנשים להדליק נרות יום טוב סמוך לקידוש**, והפרי החדש יהיה כבר על השלחן בשעה שמברכות שהחיינו, ויכוונו גם עליו, וגם הם לא יפסיקו בדיבור עד אחרי אכילת הפרי".**
    1. **אפי' בתוך הסעודה.**
       1. **לקט יושר (או"ח עמ' קכ"ה ענין א') – "ובלילה שניה עשה שהחיינו על התירוש או על הפרי ומנענע הכלי שיש בה תירוש או הפרי ביד שמאל כשהתחיל הברכה דשהחיינו, ושותה מהיין [שעשה עליו קידוש], ואח"כ מן התירוש. לשנה אחרת לא שתה מן התירוש עד אחר ברכת המוציא, ואמר דלא גרע מפרי חדש וכן דרש ועיקר".**
       2. **הליכות אבן ישראל (מועדים ח"ב פרק ה' סעי' י"ט ) – "דאף בליל ב' שמברכים שהחיינו ומכוונים על פרי חדש, אין אוכלים הפרי מיד אחרי קידוש, אלא אחר שאכלו מהפת. [וביאר רבינו דאין צריך לאכול מיד מהפרי שבירכו עליו שהחיינו, כיון דמעיקר הדין יש לברך שהחיינו מיד כשרואה הפרי, אלא שהמנהג לברך בשעת אכילה כדמבואר בשו"ע סימן רכ"ה סעיף ג', ואם כן בנידון דידן כיון דמדינא הברכה היא על היום, ורק כדי לצאת מחשש ברכה לבטלה לוקחים גם פרי, ומכוונים ג"כ עליו, לפיכך די בזה לסמוך אעיקר דינא דשו"ע לברך שהחיינו על ראיית הפרי כשדעתו לאכלו בסעודה, כדי שלא להפסיק בין קידוש לסעודה, ושפיר אפשר לאכלו אח"כ בעת הסעודה]".**
       3. **אבני ישפה (ח"א סי' קי"ט ענף א') – "שעדיף לטעום הפרי החדש אחרי המוציא ולא אחרי קידוש".**
       4. **משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ב') – "דאת הפרי חדש בליל ב' דר"ה אין צריך לאכול מיד אחרי קידוש, ונוהגים לאכלו באמצע הסעודה".**
       5. **הגריש"א (הל' חג בחג ימים נוראים פרק ט"ז הע' י"א עמ' ר"מ [לשונו מובא לקמן], אשרי האיש ח"ג פרק י"ד אות ד') – "בליל ראש השנה אוכלים את הפירות אחר נט"י והמוציא, אפילו בליל ב', כשמכוונים שברכת 'שהחיינו' שבקידוש תהיה על הפירות, כיון דנט"י והמוציא אינו מפסיק".**

**הגריש"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ב') – "דאוכלים את הפרי חדש אחר ברכת המוציא דמברכין שהחיינו על הראיה כיון שבדעתו לאכול בסעודה, ולפי זה הוסיף שמותר להפסיק בדיבור בין ברכת שהחיינו לאכילת הפרי דאין זה ברכה על האכילה, אולם צריך לאכול את הפרי חדש בסעודה דאין זה ברכה על הראיה בלבד".**

* + - 1. **הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ב') – "דאת הפרי חדש בליל ב' דר"ה אוכלים לאחר ברכת המוציא".**
      2. ***הגרח"ק זצ"ל (ימי שבת ומועד עמ' תע"ז) – "איתא בפוסקים דביום השני של ר"ה יניח פרי חדש בקידוש ויכון בשהחיינו גם עליו, ויש לעיין מתי יאכל את הפרי, האם מיד אחרי הקידוש כדי שלא יפסיק הרבה בין השהחיינו לאכילת הפרי, או אחרי ברכת המוציא כדי שלא יפסיק בין הקידוש לברכת המוציא. תשובה. מנהגינו אחר המוציא".***
      3. **ששכ"ה (פרק מ"ז סעי' מ"ד בהג"ה) – "ואוכלים את הפרי החדש מיד אחרי שתיית היין של קידוש, ועדיף לאכלו רק לאחר שאכל כזית מפרוסת 'המוציא' [דבזה יוצא מידי ספק של ברכה אחרונה ... דאם אוכל כזית צריך ברכה אחרונה קודם נט"י, ע"ש דצריך להזהר שלא לאכול בריה, דהיינו פרי שלם פחות מכזית, כדי שלא לבוא לידי ספק ברכה אחרונה, ע"ש, ואפי' גרגיר אחד של רימון יש בו משום בריה ... וכתבנו דעדיף לאכול הפרי דוקא אחרי אכילת 'המוציא', כדי לצאת ידי כל הדעות. ואם יאכל מן הפרי גם בתוך הסעודה ויכוון לפטור אותו בברכתו שבירך לפני הסעודה - ודאי דיוצא ידי כולם, ע"ש במ"ב סוס"ק ב (א), וגם דלא הוה הפסק גדול בין ברכת 'שהחיינו' לאכילת הפרי.**
      4. **עי'** קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ט') – "**בקידוש ליל שני ילבש בגד חדש או מניח פרי חדש ואומר שהחיינו וכו' (שו"ע סי' תר סעי' ב). יש אומרים דבכה"ג יש לאכול הפרי מיד אחר קידוש וברכת שהחיינו קודם נט"י, כדי שלא יהא הפסק בין ברכת שהחיינו לאכילת הפרי, אמנם מדינא אין צריך כי עיקר ברכת שהחיינו הוא על ראיית הפרי. [דלדינא נפסק עיקר ההלכה שמברכין על הראייה ואין בזה משום מכניס עצמו לידי ספק, ולכן אין צריך לאכול קודם נט"י, ואפי' אם הברכה הוא מצד אכילת הפרי מסתברא דאין הברכה צריך להיות סמוך לאכילה ממש (עמשנ"ת בזה להלן סעי' יג הע' יג), ובאמת שיש מקום לפקפק אם יאכל קודם נט"י דאולי הוי הפסק בין קידוש לסעודה דקיימ"ל (סי' רעג סעי' ג בהגה"ה) שיש לאכול אחר קידוש לאלתר ולא יפסיק אפי' זמן קצר, ואף שלדינא י"ל דזה לא מקרי הפסק שהוא מענין הסעודה, הא עכ"פ ודאי שאין דין לדקדק לאכול הפרי קודם נט"י דוקא]".**
      5. **הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ב') – "דבליל ב' דר"ה אוכלים את הפרי חדש לאחר ברכת המוציא".**
      6. **הל' חג בחג (ימים נוראים פרק ט"ז אות ט', הע' י"א [עמ' ר"מ]) – "י"א שכשמניחין פרי חדש שהחיינו יטעם ממנו המקדש מיד לאחר הקידוש קודם שיטול ידיו, ויברך על הפרי ברכתו הראויה, והמנהג שאין מקפידין בזה, דמדינא ברכת שהחיינו היא על ראיית הפרי. [כ"נ סתימת כל הפו' דסגי במה שיהא מונח לפניו, והטעם הואיל ומדינא מברכים בשעת ראיה, ואם בירך בשעת ראיה לכו"ע יצא וכמ"ש רמ"א סי' רכ"ב, וכאן שמדינא עושין שהחיינו על היום, ורק לצאת יד"ח חשש ברכה לבטלה דשאר שיטות סגי בזה שמדינא מברכין בשעת ראיה, ודעתו לאוכלו בסעודה, שאז עיקר השמחה שבראיה, ולא חיישי' בזה להפסק כיון דמדינא הברכה בראיה וכנ"ל. וכן שמעתי מהגריש"א (שליט"א) זצ"ל דהמנהג שאוכלין הפרי חדש בתוך הסעודה, וא"צ מיד אחר קדוש".**
      7. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ח', עמ' קט"ו) – "וכן נוהגים הרבה".
    1. **מראי מקומות –** אשל אברהם (בוטשאטש, סעי' ב').
       1. **הרד"א זלזניק שליט"א (ישורון חכ"ט עמ' תפ"ז) – "יבאר מנהגינו לברך שהחיינו בקידוש בליל שני דר"ה ולכוין על פרי חדש ולאכול הפרי אחר ברכת המוציא ...".**
       2. לענין שהחיינו אצל הדלקת נרות - עי' לקמן.
  1. הטעם שברכת שהחיינו ביום טוב שני של ראש השנה אינה מהווה הפסק בין ברכת הגפן לטעימה**.**
     1. **כיון שלפי מחשבתו שהקידוש הוא כדין, אינו נחשב הפסק [הפסק בטעות לא נחשב הפסק].**
        1. **פרי השדה (ח"ג סי' קנ"ט ).**
        2. **הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' כ') – "ולכאורה קשה הרי ברור הדבר שאם אחד קידש על היין בשבת, וגם הוסיף לברך בסוף הקידוש שהחינו על בגד או פרי חדש שמונח לפניו, דודאי חשיב הפסק בין ברכת היין והטעימה, כיון דמה שמברך על הבגד או על הפרי לא שייך כלל לברכת היין והקידוש, ואף אם רק הפסיק לענות אמן על ברכת שהחיינו ששמע מאחר שמברך על בגד או פרי ג"כ חשיב הפסק אף על פי שהיא רק תיבה אחת, ויש אומרים שצריך לחזור ולברך שנית בפה"ג על היין וכ"ש כשמברך כל הברכה בעצמו, וכיון כן מה תועלת יש בלבישת בגד חדש או הנחת פרי חדש, הן אמנם מרויחים דברכת הזמן לא חשיב ברכה לבטלה הואיל ובלא"ה צריך לאומרו, אבל לעומת זה לפי הצד שאין צריכים לברך שהחיינו על קדושת היום הרי עושה בברכתו הפסק בין ברכת היין והטעימה, וחשיב כנהנה מהעוה"ז בלא ברכה דחמיר טפי ממה שלא יאמר כלל שהחיינו, אשר גם בליל א' דראש השנה מסתפק הגמ' בסופ"ג מעירובין אם הוא חובה או רק רשות, וגם בין הקידוש והטעימה אין נכון כלל להפסיק, אלא שלענין זה אמרינן שבדיעבד אינו חוזר ומקדש אבל לענין ברכת היין חייב ודאי לברך שנית [ועי' בשו"ת אבנ"ז או"ח סי' ו' מש"כ בזה] ... דכיון שלפי מחשבתו שהקידוש הוא כדין הרי היה זקוק לאמירה זו לצורך היתר שתיה כיון שבלא קידוש אינו רשאי לשתות, לכן אין זה חשוב כלל הפסק אף אם טעה באמירתו ונתברר דנוסח הקידוש היה לבטלה ולא הוי כלל קידוש, שהרי מבואר בגמ' ובשו"ע או"ח סי' קס"ז סעיף ו' דאם בירך ברכת המוציא והפסיק בין הברכה והטעימה ע"י זה שאמר להביא מלח על השלחן, או שאמר ליתן מאכל לבהמתו דאין זה חשיב הפסק, הואיל והמלח הוא מצרכי הסעודה, וכן גם האכלת הבהמה הוי נמי מצרכי הסעודה משום דכתיב ונתתי עשב בשדך לבהמתך והדר ואכלת ושבעת, הרי חזינן מהכא שאף הפסקת דברים לא חשיב הפסק אא"כ איכא נמי בהדיה היסח הדעת, וכיון שכן נראה דה"ה נמי אם אמר הבא מלח ואמרו לו אתה בעצמך כבר הבאת מלח והרי הוא לפניך, או אמר גביל לתורי ונזכר שהשור כבר מת או שהוא עצמו מכרו לאחרים, ג"כ לא חשיב הפסק אף על פי שנתברר שדבריו היו לבטלה, כיון שלפי מחשבתו לא הי' בזה שום היסח הדעת, וכיון שכן אף גם בנד"ד הקידוש שאמר בשוגג לא גרע מאומר גביל לתורי בטעות, וכעי"ז מצינן נמי בתוס' פסחים ק"ו ע"ב בד"ה מקדש עיין שם, ונמצא לפי"ז שאין הולכין כלל אחר האמת שברכתו היא לבטלה ופטומי מילי בעלמא, אלא הולכין רק אחר מחשבתו ודעתו דהואיל ולא הסיח דעת אין זה קרוי הפסק ... לענין ברכת שהחיינו ביום ב' של ר"ה, כיון שעיקר ברכה זו הוא על קדושת היום של ראש השנה, לכן אף אם יבוא אליהו ויכריע ששני הימים הם כיומא חדא אריכתא ולא היה צריך כלל לומר שהחיינו, מ"מ לפי טעותו אין זה חשיב הפסק, ולאו דוקא בר"ה דחייב לברך מספיקא, אלא גם אם אחד טעה בשביעי של פסח ובירך שהחינו בסוף הקידוש ג"כ אפשר דלא חשיב הפסק, כיון שלפי טעותו ה"ז דומה למי שאומר גביל לתורי ונזכר שכבר מכר את השור, וכמו כן אם אחד קידש בליל יום טוב שחל ביום חול וטעה ואמר יקנה"ז, אף על פי שהפסיק לאחר ברכת היין בנר והבדלה דלא שייכי כלל לברכת היין, אפי"ה נלענ"ד דאינו חוזר ומברך שנית בפה"ג כיון שלפי טעותו הרי חשב שהברכות הן לצורך, אלא שעם כל זאת נראה דיש להזהיר את ההמון הפשוט לבל יחשבו דברכת שהחינו שאומרים בליל ב' דר"ה הוא על הפרי או על הבגד החדש, אלא יתנו את לבם שברכתם היא על הזמן של ר"ה, ורק כדי להוציא עצמם מספק איסור ברכה לבטלה מכוונים גם על הפרי והבגד, כי אם רק יתנו את לבם אל הבגד והפרי, ה"ז דומה למי שיברך המוציא על הפת והפסיק בין הברכה והטעימה בברכת שהחינו על בגד חדש דהוי ודאי הפסק וצריך לחזור ולברך. אולם בדיעבד אף אם המקדש הוא עם הארץ וחשב שבליל ב' דר"ה צריכים לברך לאחר הקידוש שהחינו על פרי חדש, ג"כ נלענ"ד דאינו חוזר ומברך שנית על היין דכיון שלפי טעותו הרי חשב שזקוק הוא לאמירה זו כדי שהקידוש תעלה לו יפה, לכן אין זה חשיב כלל הפסק".**
     2. **מראי מקומות – אשל אברהם (בוטשאטש, על סעי' ב').**
        1. **הר צבי (מקראי קודש פסח סי' ס"ב ).**
        2. **הררי קודש (על מקראי קודש ימים נוראים סי' ו' הע' ה' ).**
        3. **חזון עובדיה (ליל הפסח עמ' כ"ו ).**
  2. אם יש לסומא לברך שהחיינו בליל שני של ראש השנה**.**
     1. **יברך.**
        1. **משנה הלכות (חי"א סי' ת"צ) – "בדבר שאלתו בסומא אי יברך זמן בליל ב' של ר"ה לפי מה שמבואר בש"ע שבליל ב' מניחים פרי או בגד חדש דבלא"ה ב' י"ט של ר"ה כיומא אריכתא דמי והביא בזה מחלוקת אי סומא מברך זמן על הפירות הוסיף דהכא לכ"ע לא יברך כיון דמה שמברכין בר"ה על פרי הוא על ראיית הפרי ולא על אכילתה וסומא שאינו רואה אינו מברך ע"כ. ולאחר הסליחה שגה בזה דבש"ע א"ח סי' ת"ר פסק בקידוש ליל ב' של ר"ה ילבש בגד חדש או מניח פרי חדש ואומר שהחיינו ואם אינו מצוי בגד חדש או פרי חדש עם כל זה יאמר שהחיינו וכן פסק הרמ"א והאחרונים ז"ל אלא שדעת הרמ"א דגם בשופר ביום ב' יברך זמן בכל אופן ובזה הב"י חולק ובני ספרד נהגו כב"י ואנן נמשכים בזה בתר רבינו הרמ"א ז"ל אבל בקידוש כ"ע מודי דמברך בלי כלי חדש אם אין לו וא"כ לא מבעיא אי יש לו בגד חדש דמברך דהרי נהנה הוא אלא אפילו אין לו נמי מברך וכנ"ל. ונראה דאם יש פרי חדש יניח על שלחנו מ"מ דאף דיש פוסקים דס"ל דסומא אינו מברך זמן אפרי חדש מ"מ הכא כיון דממילא מברך זמן איו"ט מוטב להניח גם פרי דלמא קיי"ל כפוסקים דמברך גם על פרי ויצא מידי כל הספיקות וטוב כלום מלא כלום ובאמת כי ברכת שהחיינו תלוי בב' ענינים א) ברכת שהחיינו הבא מזמן לזמן מברכין בכל אופן והשנית ברכת שהחיינו שתולה בשמחה ובהרגש וזה תלוי במה שהוא אדם וברכת שהחיינו זו הו"ל רשות עיין רא"ש ברכות ובמע"י שם ולכן יש מקילין ויש מחמירין בזה וכהיום הרבה מקילים בברכת שהחיינו אבגדים חדשים דבזה"ז אין בו כ"כ חשיבות וליכא שמחה יתירה. ועיין ברכ"י סי' ת"ר אות ב' שהביא דאפילו לכתחילה אין להקפיד על פר"ח או בגד חדש וכ"כ בשער הכוונות ובפע"ח שער כ"ה סוף פ"ז ובמעשה רב אות ר"ג וא"כ אף דאנן יוצאין ביד רמ"א לכתחלה, סומכין עליו בדיעבד ואכל פוסקים הנ"ל ומברכין בלי פקפוק וא"כ סומא נמי מברך כנ"ל".**
  3. אכילת פרי חדש וברכת שהחיינו בליל ב' דר"ה "ליוצאים" יד"ח קידוש מבעה"ב**. .**
     1. **בסידור בית יעקב (הוצאת אשכול ח"ב עמ' שכ"ב סעיף ז' ) - ונוהגים העולם שכל אחד מבני הבית נוטל גם מהפרי ומברך ברכתו ושהחיינו.**
     2. **מטה אפרים (סעי' ו') – "והעולם נוהגים שכ"א מבני בית נוטל מן הפרי חדש ומברך עליו ברכה הראויה וברכת שהחיינו ובאמת שאין צורך בדבר כי עיקרו לא בא אלא להסתלק מספק ברכה ואפשר שעושין כן לסימן טוב לחידוש השנה".**
     3. **ששכ"ה (פרק מ"ז סעי' מ"ד בהג"ה, הע' רכ"ז) – "גם המסובים יוצאים ידי חובת ברכת 'שהחיינו' של המקדש, אף אם כוונתם היתה על פרי אחר שטרם אכלו, אם אמנם פרי זה היה מונח לפניהם בשעת קידוש ודעתם היתה עליו, ויודיע המקדש למסובים שמוציא אותם בברכת 'שהחיינו' גם על הפרי החדש. עם זאת נוהגים שכל אחד מבני הבית לוקח פרי חדש אחרי שתייתו מיין הקידוש, ומברך עליו ברכת 'שהחיינו' ביחד עם ברכת הנהנין. [עיין מט"א סי' ת"ר סע' ו, דהעולם נוהגין כן, ואפשר דעושין כן לסימן טוב לחידוש השנה, ועיין בא"א הנ"ל, דכוונת המברך בשעת קידוש לא קאי עליהם רק כפי כוונת השומע, וע"ש בא"א (בוטשאטש) מה"ת, דנוטה לומר שב'שהחיינו' אינו יוצא יד"ח בשמיעה, ואולי גם בתוך הסעודה ממש אינו יוצא יד"ח, וכל או"א אומר על ראיתו (של הפרי חדש) ועל אכילתו ... ואולי י"ל עוד, דהטעם שכל אחד מברך לעצמו ברכת 'שהחיינו', דלפעמים המקדש מכוון ברכתו לפרי אחד, ואילו המסובים כבר אכלו פרי זה ומכוונים בברכות 'שהחיינו' של המקדש לפרי אחר, ובכה"ג יש להסתפק אם יכול להוציאו, עין סי' ריט סע' ה בחי' רע"א".**
     4. **הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ג') – "שעדיף שבני הבית בליל ב' דראש השנה יכוונו לצאת מהמקדש בברכת שהחיינו רק על היו"ט ולא הפרי חדש, ואח"כ כל אחד יברך בעצמו שהחיינו על הפרי".**
     5. **תשובות והנהגות (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ג') – "דבני הבית שיוצאים ידי חובת קידוש מבעל הבית בליל ב' דר"ה, יוצאים יד"ח שהחיינו בברכתו אף על הפרי חדש, ואין להם לכוין שזה יהא רק על היו"ט ואח"כ יברכו לבד שהחיינו על הפרי כיון שזה מונח על השלחן בשעת קידוש. אולם בליל א' דר"ה אם יש לו פרי חדש למינים כגון רימון, שיניחנו על השלחן רק לאחר קידוש ויברך על זה שהחיינו לפני האכילה, ולא יכוין בברכת שהחיינו שעל היו"ט אף על הפרי חדש".**
     6. **תשובות והנהגות (ח"ב סי' ער"ב) – "ונהגו בהרבה מקומות שכל אחד אוכל מהפרי חדש אחר הקידוש, ולא ידעתי למה הם צריכים ...**
     7. **תשובות והנהגות (ח"ד סי' קמ"ז) – "בעצם תמוה מדוע שומע הקידוש חייבים ג"כ לאכול מהפרי חדש, והלא הם שומעים ואצלם כבר אין חשש דברכה ...**
     8. **משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ג') – "דבליל ב' דראש השנה בני הבית שיוצאים בקידוש של בעל הבית, יוצאים גם בברכת שהחיינו שמברך ומכוין גם על הפרי חדש, ולכן לא יברכו אח"כ לבד שהחיינו על הפרי חדש.**
     9. **הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ו טור ג') – "דבליל ב' דר"ה בני הבית שאוכלים מהפרי חדש נוהגים לצאת בברכת שהחיינו של המקדש אף על הפרי חדש, ואין מכוונים לצאת מהמקדש רק על היו"ט כדי לברך שהחיינו על הפרי לבד".**
     10. **ובכף החיים )סימן רכ"ה ס"ק י"ח( כתב: וכן אם היו לפניו פרי העץ ופרי האדמה או פרי ומלבוש או פרי ומצוה שצריך לברך עליה שהחיינו, כיון שהיו לפניו כולם בשעת ברכה נפטרין בברכה אחת. ואף על גב דצריך לברך פרי האדמה אחר אכילת פרי העץ, לא חשיבא הפסק לענין שהחיינו כיון דלפום דינא ההיא על הראיה וכבר ראה בשעת הברכה. ועיין בשדי חמד )פאת השדה מערכת ברכות סימן ל' בח"ו עמ' 450 ( מש"כ בזה בשו"ת כתב סופר סימן כ"ו, ומה שכתב לו על זה הגאון האדר"ת זצוק"ל. ויעוין בשו"ת שבט הלוי ח"ד סוף סימן כ"ה.**
     11. **וכן אור לציון (ח"ד פרק ג' סעי' ד') כתב: ... מבואר מדבריו דאפשר לכתחילה לכלול שני סוגי שהחיינו ביחד.**
     12. **חוט שני (אליבא דהלכתא גליון ק"ד עמ' ע"ז טור ז') – "דאפשר לכלול שני סוגי שהחיינו ביחד, ואם לא מכליל הרי זה גורם לברכה שאינה צריכה".**
  4. **דברים חמוצים** (sour) **בראש השנה**.
     1. מ"ב (ס"ק ד') – "ואין לאכול דברים חמוצים בר"ה".
     2. עי' סי' תקפ"ג, לשיטות ומראי מקומות.
  5. **אכילת ענבים בראש השנה**.
     1. מ"ב (ס"ק ד') – "ובמעשה רב כתב דאין לאכול ענבים בר"ה (והטעם ע"פ סוד)".
     2. עי' סי' תקפ"ג, לשיטות ומראי מקומות.
  6. **הדלקת נרות ליל שני דראש השנה**.
     1. תלבש בגד חדש או תניח פרי חדש [בלי שום כלל או תנאי].
        1. א"ר (ס"ק ג') – "והוא הדין נשים בשעת ברכת הדלקה [תלבש בגד חדש], או תניח הפרי שיניח אח"כ בקידוש".
        2. שע"ת (ס"ק א') – "בא"ר".
        3. **דרך החיים (סי' קנ"ג סעי' א') – "וכן אשה בשעת הדלקת נרות שצריכה לומר שהחיינו אם אפשר לה בבגד חדש או בפרי חדשה מוטב ואם לאו אעפ"כ תאמר שהחיינו".**
        4. מ"ב (סוף ס"ק ד') – "עוד כתבו דה"ה אשה בברכת הדלקה ביום שני תלבש בגד חדש או תניח פרי חדש ואז תוכל לברך שהחיינו".
        5. **כה"ח (ס"ק ו') – "אליה רבה ... מכל מקום כיון דהעיקר כדעת הפוסקים דאין חילוק בזה בין ראש השנה ליום טוב, ואין צריך לפרי חדש רק למצוה מן המובחר, יש לסמוך בזה על דברי הפוסקים שמברכין על הראיה כמ"ש לעיל סימן רכ"ה סעיף ג' יעו"ש ... ואין צריך לידחק במה שכתב המחצית השקל יעו"ש".**
        6. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' י"ג).
        7. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ח', עמ' קט"ו) – "וכן נוהגים הרבה".
     2. **רק** תלבש בגד חדש.
        1. **מחצית השקל (ס"ק א') – "וראיתי בספר אליה רבה [ס"ק ג] שכתב וז"ל, והוא הדין נשים בשעת ברכת הדלקה (תלבש בגד חדש או) תניח פרי שיניח הבעל אח"כ בקידוש, עכ"ל. וזה כמה שנים קיימתי כן מסברא, ועכשיו הדרני בי, דהא קיימא לן [סימן רכה סעיף ג] דצריך לברך שהחיינו בשעת אכילה, והא אי אפשר לאשה לאכול הפרי אז בשעת הדלקה שמדלקת בלילה קודם קידוש, ומהאי טעמא כתב מ"א בס"ק ג' בשעת תקיעה וטוב ללבוש בגד חדש, ולא הזכיר מפרי חדש, דגם אז אי אפשר לאכול. ואף על גב שכתב רמ"א סימן רכ"ה סעיף ג' דמי שבירך בשעת ראיה לא הפסיד, מכל מקום הא כתב מ"א שם [ס"ק ז] בשם סמ"ק [סימן קנא הלכות ברכות ובקשות והודאות] דדוקא אי נהנה בראייתו, ועיין שם בהרב ב"י [ד"ה הרואה פרי] מבואר יותר (ולענ"ד אם לא נהנה, אפילו דיעבד לא יצא, דברכת שהחיינו באה על שמחת הלב, כמו שכתוב שם). וגם אם תמצא לומר שנהנה בראיית הפרי, מכל מקום צריך לומר שלא ראתה הפרי ההוא עד שעת הדלקה, דאם ראתה כבר באנו למחלוקת האגור [סימן שיח] וה"ר מנוח [ברכות י, ב] וסמ"ק שהביא רמ"א סימן רכ"ה סעיף ג' ומ"א ס"ק ט' אם יברך על ראיה שניה (וכן לדידן אם לא בירך באכילה ראשונה אי יברך באכילה שניה), ואם כן מאי הועלנו לצאת ידי מחלוקת הפוסקים אם יברך זמן בליל שני של ראש השנה ובאנו לידי מחלוקת אחרת".**
     3. **אם אין לה בגד חדש ותרצה ליקח פרי חדש יש לה להדליק סמוך לקידוש ממש כדי שתאכל אח"כ הפרי מיד.**
        1. **מטה אפרים (**סי' תקצ"ט סעי' ט'**) – "הנשים מדליקין הנרות לכבוד היום ומברכות עליהם להדליק נר של יום טוב ושהחיינו ויש להם ללבוש בגד חדש קודם הדלקה ותכוון לצאת בברכת שהחיינו זו כמ"ש בסימן שאח"ז לענין קידוש ואם אין לה בגד חדש ותרצה ליקח פרי חדש יש לה להדליק סמוך לקידוש ממש כדי שתאכל אח"כ הפרי מיד. אם אין לו אשה או שהיא יולדת בשבת ראשונה שיש נוהגים שהבעל עצמו מדליק ידליק הוא ויברך ברכת הדלקה ויקדש מיד וברכת שהחיינו של הקידוש עולה לו".**
        2. **עי' הליכות חיים (מועדים אלול-חשון, ליל שני של ר"ה סעי' ב') – "רבינו הורה לרבנית שתדליק את נרות יום טוב סמוך לקידוש, ושתכוין שברכת השהחיינו תהא גם על הפרי החדש המונח לפניה והנאכל תיכף לאחר קידוש".**
        3. **פסקי תשובות (אות א') - לשונו מובא לעיל.**
     4. **עדיף שהנשים תכוונה בברכת שהחיינו בקידוש ולא תברכנה בהדלקת נרות.**
        1. **אבני ישפה (ח"א סי' קי"ט ענף א') – "אמנם יותר טוב שהנשים תכוונה בברכת שהחיינו בקידוש ולא תברכנה בהדלקת נרות, כמבואר בשו"ת יעב"ץ סי' (קי"ז) ק"ז".**
     5. **מראי מקומות –** קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' י"ג, הע' י"ג)**.**
        1. אלף למטה (סי' תקצ"ט ס"ק ה') – "ואף שקידוש מפסיק לא חשיב הפסק כיון דע"כ צריכה לשמוע הקידוש דבל"ז אסורה לאכול ועיין בא"ר שם שכ' שתניח הפרי שיניח אח"כ בקידוש משמע קצת דאף שיש הפסק בין הדלקה לקידוש לית לן בה והדברים צ"ע".

1. שהחיינו ליל ראשון.

עירובין (דף מ:) – "ואמר רבה: כי הוינא בי רב הונא איבעיא לן: מהו לומר זמן בראש השנה וביום הכפורים. כיון דמזמן לזמן אתי, אמרינן, או דילמא: כיון דלא איקרו רגלים, לא אמרינן. לא הוה בידיה ...".

* 1. **אם יש לפטור מצוה והנאה בשהחיינו אחד**.
     1. ברכה אחת פוטרת.
        1. שבט הלוי (ח"ד סוף סי' כ"ה) – "ומה שנסתפק הכתב סופר שם אם יש לפטור מצוה והנאה בשהחיינו אחד, וכב' העיר ממש"כ השד"ח בפאת השדה במער' ברכות סי' ל' בשם הגאון האד"ר להעיר ממרדכי פ"ד דסוכה, הפלא לי על הגאונים וביותר על הגאון כ"ס שהרי הרמ"א בד"מ סי' תרמ"א הביא דבר זה להלכה שהמקדש בליל סוכות על התירוש זמן שבירך על הסוכה פוטר גם היין החדש, הרי מבואר דשהחיינו זה פוטר של הנאה ג"כ, והגם שיש לחלק ולומר דהכא היין עצמו גורם שניהם דמצוה לקדש על היין ואהני לן מגו דמברך על היין, יין וזמן לפטור גם הזמן שבא מחמת היין עצמו, מ"מ אין להכנס בפרצה דחוקה כזאת, ופשטות דברי הד"מ לא מטעם זה, אלא דשני השהחיינו נפטרים זה ע"י זה, ועוד הא הכ"ס טעמא קאמר משום דדומה כאין עושין מצות חבילות, וזה מוכח מהד"ם דליתא ואין להאריך עוד בזה".
           1. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב הע' ט"ו, עמ' קי"ד) – "דכנראה שנידון הכת"ס והמנח"ש הוא לענין לכתחילה, וכמבואר למעיין בלשונם, אך באופן שהיה הפרי מונח לפניו בשעת הקידוש י"ל דשפיר יודו דנפטר הפרי בברכת שהחיינו שבקידוש. ודבר זה מבואר ממש"כ בדרכי משה (סי' תרמא) בשם המרדכי ... ובשד"ח (מערכת ברכות סי' ל') ובשו"ת שבט הלוי (ח"ד סי' כ"ה בסופו) העירו מדברי המרדכי על דברי הכת"ס, אך להנ"ל אין מדבריו השגה, די"ל דכו"ע מודו דבדיעבד נפטר הפרי".
        2. יביע אומר (ח"ד או"ח סי' י"ט אות ב') – "א"ו דברכה אחת פוטרת ...".
     2. אינו נכון.
        1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' כ' ד"ה והנה) – "והנה מצד הסברא נלענ"ד דמי שמקדש בליל א' של ראש השנה ומברך שהחינו, **דאין נכון כלל** להביא את הפירות החדשים שיש לו בתוך ביתו ולהניחם על שלחנו כדי לפוטרם בברכת שהחינו שאומר בשעת קידוש, ולא חשיב בכך כגורם ברכה שאינה צריכה, כיון שהם שני דברים מחולקים ואין זמנו של זה כשל זה, דהזמן של קידוש קאי על הזמן של יום טוב, ואילו הזמן שמברך על פרי או בגד חדש לא קשור כלל עם יום טוב אלא הו"ל לגמרי מילתא אחריתי, **רק** דין הוא שאם הוא כן רוצה לכוללם יחד ולפוטרן בברכה אחת שהוא יכול שפיר לעשות כן ולברך שהחינו בקידוש וגם לפטור בכך את השהחינו שצריך לברך על בגדו או על הכלים החדשים שקנה לעצמו, וכמו שאנו עושים בליל ב' דר"ה. אך ראיתי בשו"ת כת"ס חאו"ח סי' כ"ו דמספקי ליה בהך מילתא מטעמא אחרינא דכיון דברכת שהחינו שמברכים על קיום המצוה הוא על דבר שאין בו הנאת הגוף, ואילו הברכה שמברך על פרי או בגד חדש הו"ל לצורך הנאת הגוף, לכן אפשר דחשיבי כתרי מילי ואין לכוללם יחד כי אם במקום דלא אפשר כמו ביום ב' דראש השנה עיין שם. ועכ"פ כששתי הברכות הן שוות על סוג אחד של עשיית מצוה או על הנאה גופנית של פרי חדש ובגד חדש, שפיר מסתבר דכמו שיכול הוא עצמו לכוללן יחד כך יוכל גם להוציא את חברו, אף על פי שהמברך והשומע אינם מכוונים כלל למצוה אחת או להנאה אחת, ובשעת הדחק יוכל גם לצאת מהמברך אף על פי שהשומע מכוין למצוה והמברך מכוין לבגד חדש, דכמו שבליל ב' של ראש השנה הוא עצמו כוללן יחד כך יכול גם המברך להוציא את השומע".
        2. **הגריש"א (שערי הוראה גליון ח' סוף עמ' ק"ז, אשרי האיש ח"ג פרק י"ד אות ב') – "האוכלים פרי חדש בליל א' דראש השנה, לא יכוונו האנשים על הפרי ב'שהחיינו' של הקידוש, אלא יברך שוב 'שהחיינו' באמצע הסעודה על הפרי, דמכיוון שהם ב' סוגי 'שהחיינו', הראשון על יום טוב והשני על הפרי אין לחברם יחד. ולכן לא יניחנו על השולחן בעת הקידוש, ולא יכוין עליו בברכת 'שהחיינו'. אמנם, בדיעבד אם כיון להוציא את הפירות החדשים ב'שהחיינו' של קידוש היום יצא. אמנם מה שביום טוב שני של ראש השנה עושים כן, זה כדי שלא יהיה חשש של ברכה לבטלה כמבואר בסי' תרב".**
        3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' ח', הע' ח') – "מי שאוכל בליל ראשון דר"ה רמון או תמר, והוא אצלו פרי חדש שצריך לברך עליו שהחיינו, יברך עליו ברכת שהחיינו בפנ"ע, ולא יכוין לפוטרו בברכת שהחיינו שבקידוש. [דהיינו דוקא בליל שני שעושים כן לצאת ידי כל השיטות, אבל בנידו"ד שמחוייב לברך שהחיינו מצד היו"ט ויש מחייב נפרד מצד הפרי, כיון דאיכא ב' סיבות נפרדות לברך שהחיינו ואין ענינים שוה, אין כאן שום חשש ברכה שאינה צריכה ובודאי שאינו צריך לכלול ברכת שהחיינו של הפירות בברכת שהחיינו דקידוש, גם נראה דעדיף להודות בנפרד על ברכת שהחיינו של הפירות באשר הוא ענין אחר והודאה אחרת לגמרי]".
        4. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק י"ב אות ז' [עמ' קי"ג], הע' ט"ו [לשונו מובא לעיל]) – "מי שרוצה לאכול פרי בליל א' והוא פרי חדש שצריך לברך עליו שהחיינו [לכו"ע עי' לקמן הע' יח], יש להסתפק אם עדיף לכוין לפוטרו בברכת שהחיינו בקידוש או לברך עליו אח"כ בפני עצמו. ולכאורה י"ל דעדיף שיכוין להוציאו בקידוש דאל"ה הוי גורם ברכה שאינה צריכה, אול ם בשו"ת מנחת שלמה ... ולפ"ז נמצא דלכתחילה לא יפטור הפרי בברכת שהחיינו דקידוש אלא יברך עליו שהחיינו בפני עצמו, **אמנם אם מונח על השלחן** בשעת קידוש אז א"א עוד לברך עליו שהחיינו, ולכן לכתחיל ה יזהר שלא יהיה על השלחן בשעת קידוש".
     3. מראי מקומות.
        1. כתב סופר (או"ח סי' כ"ו) – "לברך שהחיינו על מצוה ועל בגד חדש וכדומה אם שני ענינים הם הגם שעיקר הברכה דרבנן, מ"מ איכא משום חבילות או משום דבתרתי דרבנן ס"ל לרמב"ם בכ"מ דאיכא משום חבילות, או משום דברכה שאני, ואפשר דברכת שהחיינו על בגד או פרי חדשה שאינה חיוב כ"כ יש להקל, והיכא דא"א ודאי שרי בין לטעמא משום חבילות ובין לטעמא משום הורדת כבוד ה' ומיעוט הודי' ושבח".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"א פרק ל"ט אות א', ח"ג פרק י"ד אות ט') – "מי שיש לו כמה פירות חדשים, ובקידוש נתכוין רק על אחד מהם, ולא זכר שיש לו פרי חדש נוסף, יברך עליו 'שהחיינו' שוב בנפרד".
        3. ***חוט שני (הל' ברכות הודאה ס"ק ח' אות ז') – "רימון שהיה מונח בליל ר"ה בשעת קידוש, ולא כוון בשהחיינו לפטור את הרימון, כיון שהיה מונח לפניו, יצא בזה".***

1. ***אשה לענות 'אמן' על ברכת שהחיינו של בעליהן.***
   1. **יכול לענות אמן**.
      1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' כ"א אות ט', סי' ק' אות א') – "בדבר מנהגנו שהאשה מברכת זמן ביום טוב בשעת הדלקת הנרות אם רשאה לענות אמן על הזמן שמברך בעלה על הכוס בקידוש היום מחשש הפסק בין ברכת היין לשתייתה כיון דהיא כבר נפטרה מברכת הזמן, הנה פשוט שלדינא אין ספק דהא זה מאות בשנים שהנשים מברכות זמן בשעה שמדליקין את הנרות ביום טוב כי אף שלכאורה היה יותר טוב שלא יברכו זמן מאחר שיהיה כוס של קידוש לברך עליו גם זמן דיותר עדיף לברך זמן על הכוס ומטעם זה כתב הריעב"ץ בשאילת יעבץ סימן ק"ז שמתחלה חשב למחות באשתו אבל מ"מ לא מיחה מאחר שהוא מנהג המוחזק בידה והיא ברת מרי דעובדא ואי לא דחזיא לבני נשא לא עבדא ורק במקום שלא נהגו אין להנהיג עיין שם. ואם היה איסור לענות אמן מדין הפסק בין הברכה להשתיה היה טעם גדול למחות ולהחשיב זה למנהג בטעות, ואף שאיכא עצה שלא תענה אמן, לבד שלא יזהרו בזה הרי זה גופא אסור לגרום שלא לענות אמן על ברכה דהוא חיוב גדול לענות אמן אף כשלא צריך לצאת בהברכה כדתנן בברכות דף נ"א ע"ב ואיפסק ברמב"ם פ"א מברכות הי"ג ובש"ע סימן רט"ו סעי' ב' והט"ז ס"ק ב' סובר דגם הטור סובר שהוא חוב ומוכרח כן דהא משמע שגם הרא"ש סובר שחייב ובקצור פסקי הרא"ש סימן ה' שהוא לבעל הטור נמי משמע שהוא חיוב דהא כתב א"צ לענות אמן אחר התינוקות שלומדין הברכה בפני רבם, ואם היה סובר שליכא כלל חיוב לענות אמן אלא רשות לא היה שייך לכתוב לשון אין צריך בתינוקות אלא היה לו לכתוב לשון אין עונין אלא ודאי שגם הטור סובר שחייב כדסובר הט"ז וגם הבאור הלכה סובר כן והביא עוד שסברי כן בדברי הטור, וא"כ מה לנו זה שליכא ברכה לבטלה הא בשביל איסור זה הא נמי היה שייך לבטל מנהג זה אלא ודאי שאין בזה שום איסור משום שצריכה לענות אמן ואין בזה משום הפסק".
      2. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ב סי' נ"ח אות ב') – "נראה דיכולה שפיר לענות אמן על ברכת שהחיינו בקידוש ולשתות מן היין ואין זה בגדר של הפסק הואיל וכך הוא בדרך כלל סדר של קידוש ולכן אין הפסקת אמן כזה קרוי הפסק, **דאל"כ איך לא הזהירו הפוסקים על נשים** שאינן יושבות בסוכה וטועמות מהיין של קידוש לבל יענו אמן על ברכת לישב בסוכה של המקדש (אמנם מזה שרבני הספרדים לא הזהירו על כך בסוכות, אין להוכיח, משום דעכ"פ הרי גם לנשים איכא מצוה ומסתמא גם הן אוכלות כזית או יושבות מעט בסוכה), וכן לדידן בקידוש של שבועות שלא לענות אמן על השהחינו של המקדש אם כבר ברכו בשעת הדלקה, וגם המשנ"ב לא הזכיר שביו"ט שחל להיות במוצש"ק שלא יענו אמן על ברכת מאורי האש אשר לשטתו [בבה"ל סו"ס רצ"ו] אין זה שייך לאמצע ההבדלה".
      3. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ז' סעי' י"ג) – "ואף שבירכה שהחיינו בשעת הדלקת נרות, יכולה לענות אמן על ברכת שהחיינו של בעלה בשעת קידוש".
   2. **לא יכול**.
      1. הר צבי (או"ח ח"א סי' קנ"ד) – "בליל הסדר ... דמכיון שכבר יצאו יד"ח בברכת שהחיינו בהדלקת הנר, א"כ עניית האמן שיענו בקדוש אחר ברכת שהחיינו של הבעל יהא הפסק בין הקדוש לשתיה ...".
   3. בפסח אינו הפסק**.**
      1. **הגריש"א (שבות יצחק ח"ד פרק ז' אות ג' [עמ' פ"א], אשרי האיש ח"ג פרק ב' אות י') – "אשה שהדליקה נרות חג ובירכה 'שהחיינו' בהדלקת נרות, לא תענה אמן על ברכת 'שהחיינו' של בעלה בקידוש, כיון שכבר יצאה ידי חובת הברכה.** ובדיעבד **אם אמרה אמן אינו הפסק".**
   4. **בשבועות הוי הפסק**.
      1. שבט הלוי (ח"ג סי' ס"ט, **משא"כ** פסח וסוכות) – "ובעניותי יראה דבליל פסח לא הוי הפסק וכן בליל סוכות יראה דלא הוי הפסק, ובליל שבועות הוי הפסק ואז באמת לא תענה אמן זה, וטעמא ...".
   5. מראי מקומות.
      1. פסקי תשובות (סי' תע"ג אות א') – "ואשה שכבר בירכה שהחיינו בשעת הדלקת הנרות, לא תענה אמן אחר ברכת שהחיינו ששומעת מבעלה משום שיהיה הפסק בין ברכת הגפן לשתיה, ויש אומרים שבקידוש דליל פסח וליל סוכות יכולה לענות אמן, כי בברכת שהחיינו של הדלקת הנר הכוונה על היו"ט, ובברכת שהחיינו שבקידוש נוסף המצוות הנהוגות בעת האכילה, ויש הכותבים שיש להניח לנשים העונות אמן בברכת שהחיינו ששומעות מבעליהן בכל הימים טובים אף על פי שהם כבר בירכו שהחיינו, וטוב שלא לבלבלן, כי יש לומר שאין זה הפסק משום שכיון שאצל המקדש הוא ברכה הצריכה גם אצל השומעים אין זה הפסק".
      2. פסקי תשובות (סי' תקי"ד אות כ"א) – "ואשה שכבר בירכה 'שהחיינו' בשעת הדלקת הנרות לא תענה 'אמן' אחר ברכת 'שהחיינו' ששומעת בעת הקידוש, משום חשש הפסק בין ברכת הגפן לשתיה, ויש אומרים שיש להניח להן לענות אמן, ואין לבלבלן".
2. שופר יום שני: שהחיינו - סעיף ג'.
   1. הלכה**.**
      1. **שלא לברך, אא"א חל יום ראשון בשבת – מחבר (סעי' ג').**
      2. **יברך – רמ"א (סעי' ג'), לבוש (סעי' ג'),** ערה"ש (סעי' ד'),מ"ב (ס"ק ז', שעה"צ ס"ק ה')**.**
         1. **לכתחילה טוב ילבש בגד חדש – לבוש (סעי' ג'),** מג"א (ס"ק ג'), א"ר (ס"ק ג'), באה"ט (ס"ק ב'), **גר"ז (סעי' ו'),** מ"ב (ס"ק ז'), ערה"ש (סעי' ד').

**סדר יום שני של ראש השנה**

# סימן תר"א

1. ארץ ישראל - סעיף ב'.
2. ארץ ישראל - סעיף ב'.
   1. **טעם מנהג ארץ ישראל לעשות שני ימים ראש השנה**.
      1. שחיישינן שיבוא בן דוד ור"ה יהיה ביום השני.
         1. דברי יציב (או"ח סי' רנ"א) – "יש לתת טעם הגון למנהגינו ופסקו הר"מ בפ"ה מקה"ח ה"ח שאף באר"י עושין שני ימים ר"ה עיין שם, וי"ל שהוא מדינא שחיישינן שבמהרה יבנה ביהמ"ק, והסנהדרין שהכח בידם מדין אתם אפי' מזידין [ר"ה כ"ה ע"א], יעברו החדש ויהיה עיקר הראש השנה ביום השני, ואף שלפי החשבון הוא ביום ראשון, אבל עפ"י הראיה יקדשו את יום השני ודו"ק. ועוד יותר, שאפי' אם יבא ביום השני, י"ל שהלל לא קידש מעיקרא רק בתנאי שבאם אותו החדש לא יהיה אפשרות לקדש עפ"י הראיה, אבל אם יהיה עוד באפשר לקדש עפ"י הראיה לא קדשו, וא"כ כיון שיש אפשרות לקדש יום ל"א עפ"י הראיה, לא קידש הלל יום ל'. ולכך מחויבים אנחנו לעשות יום שני של ראש השנה, שחיישינן שיבוא בן דוד ואגלאי מלתא למפרע שלא קידש הלל יום ראשון, והסנהדרין יקדשו עפ"י הראיה את יום השני ודו"ק".
      2. תקנת חז"ל.
         1. משנה הלכות (חט"ו סי' קפ"ג) – "והנראה דהרמב"ם ז"ל תלה טעם דשני ימים של ר"ה שהם מדברי סופרים בטעם של שני י"ט כלומר דכמו בשני י"ט של גליות הגם שסומכין על החשבון ויודעין בקביעות מ"מ עושין שני י"ט בגליות לא מספק אלא מדברי סופרים שהוא תקנת חז"ל לעשות שני י"ט של גליות הכ"נ בר"ה שתקנו בא"י כולו להיות שני ימים אינו אלא מדברי סופרים כמו שני י"ט של גליות, ולכן נראה דזה כוונת הרמב"ם ז"ל במש"כ דבזה"ז שאנו עושין שני י"ט בגלות כלומר דבזה"ז שאנן בגלות אין העשי' מטעם ספק אלא מטעם תקנת חז"ל ממילא כדרך שתוקעין בראשון תוקעין בשני ודו"ק".

**סדר עשרת ימי תשובה**

# סימן תר"ב

1. צום גדליה.
2. קידוש לבנה.
3. צום גדליה.
   1. מי שיודע שאם יתענה בצום גדליה יש חשש שיחלש ולא יכול לצום ביום כיפור**.**
      1. יצום בצום גדליה.
         1. אשל אברהם (בוטשאטש, סי' תר"ב) – "צום גדליה ספק חשש ע"י שיתענה [לא יוכל להתענות] ביום כיפור, שייך בכך שאמרו חז"ל [עיין ר"ן נדרים טו, ב ד"ה ולענין] עוקרים מצוה דאורייתא בשב ואל תעשה ע"י תקנה דרבנן, ויתענה, ואם אחר כך לא יוכל להתענות ביום כיפור הקדוש הרי אז יהיה אנוס ומותר. ובפרט אם פקוח נפש הותרה. והגם שיהיה אז קום ועשה, מכל מקום הרי פורשים לספינה [שבת יט, א] או למדבר בשיירא [סימן רמח סעיף ד] הגם שעל ידי זה יהיה פקוח נפש אז דוחה שבת קודש, וכל - שכן שכן הוא מצד תענית דדברי קבלה, שלא לעשות קום ועשה נגד דברי חז"ל. ובפרט דצום גדליה יותר מג' ימים לפני יום כיפור, וג' ימים לפני שבת פורשים אל שיירא כנזכר לעיל. ואם על ידי צום גדליה ספק חשש אבר, י"ל דקיל".
      2. שלא יצום בצום גדליה.
         1. אג"מ (רשומי אהרן ח"ב או"ח סי' תר"ב אות ב') – "אם יצום בצום גדליה לא יוכל לצום ביוה"כ עדיף שלא יצום בצום גדליה".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה יוה"כ פרק ג' סעי' ב').
         3. חוט שני (יוה"כ פרק ט' סוף ס"ק מ"ז, עמ' קס"ט) – "דנראה דודאי לא יתענה בצום גדליה, ולא משום דההכרעה היא להעדיף לצום ביום כיפור מאשר צום גדליה כשאפשר לו לצום רק באחת מהם, די"ל דכיון דעכשיו מחויב לצום צום גדליה ועדיין לא נתחייב בצום יום כיפור אפשר דעליו לקיים את חיובו כעת, ואפשר דלא עושין חשבון להעדיף את המאוחר היותר חמור מאשר את ההוה שיותר קל. אך הטעם הוא שלא יתענה בצום גדליה משום דחולה שמצבו שאם יתענה בצום גדליה הוא יסתכן בסכנת נפשות מצום יום כיפור, כבר עכשיו יש לו כבר כעת דין חולה להקל עליו שלא יתענה בצום גדליה".
      3. **מראי מקומות – שדי חמד (מערכת יוה"כ סי' א' אות י').**
4. **קידוש לבנה.**
   1. מוצאי יום כיפור**.**
      1. **מהרי"ל (מנהגים, הל' עשרת ימי תשובה אות ו') – "הלבנה לא היה מהר"י סג"ל מקדשה עד מוצאי יו"כ, ויהיב טעמא למילתיה דברכת הלבנה היא לדידן קבלת פני שכינה, ואין מקבלין פני שכינה אלא מתוך שמחה, ובימים אלו אין שמחין דמתפחדין מאימת הדין".**
      2. **רמ"א (סעי' א') – "אין מקדשין הלבנה עד מוצאי יום כפור".**
      3. **עי' א"ר (סי' תכ"ו ס"ק י"א) – "דבזה שממתין כדי שיעשה מצוה מן המובחר הוי כעושה דוגמת קידוש לבנה אחר יום כיפור".**
      4. **מטה אפרים (סעי' מ"ו) – "נוהגים שאין מקדשין הלבנה בימים אלו עד מוצאי יוה"כ ואפי' במוצאי שבת וכבר עברו ז' ימים מעל"ע ומי שחושש לאיזה אונס שיהיה לו אחר יוה"כ שלא יוכל לקדשה אז יוכל לקדשה קודם יוה"כ".**
      5. **הגריש"א זצ"ל (דברי חכמים תשובה ת"פ "מהפוסקים", אשרי האיש ח"ג פרק כ"א אות כ"ו) – "המנהג בישיבות (כבר מאירופה) לומר קידוש לבנה במוצאי יום כיפור, אפילו בירושלים".**
   2. בעשרת ימי תשובה**.**
      1. **עי' לבוש (סעי' א') – "אין מקדשין הלבנה אלא עד אחר יום כיפור, מפני שאנו תלויין בדין וקדושה צריך להיות מתוך שמחת הלב, כן הוא המנהג, ואני שמעתי בשם גדול אחד שאדרבה טוב שיקדשו אותה בתוך עשרת ימי תשובה, כדי שתבא מצוה זו ותוסיף על זכיותינו הקודמות, ואולי תכריע היא את הכף לזכות ביום הדין, וסברא נכונה היא, כי זו היא משמחת הלבבות שתוסיף על זכיותינו ותכריעינו לזכות, וכדי לקיים המנהג אפשר לומר כיון שממתינין לכבודה כדי לקבלה בשמחת הלב, הוי ההמתנה ג"כ מצוה והיא היא המכרעת, נ"ל".**
      2. **גר"א (ד"ה אין מקדשין) – "והעיקר כי"א שטוב לקדש הלבנה קודם יה"כ כדי שמצוה זו תכריע לכף זכות".**

**גר"א (מעשה רב אות קנ"ט) – "קדוש לבנה אין מחמיצין המצוה עד שבעה אחר המולד או עד מוצאי שבת רק תיכף אחר שלשה ימים מהמולד מקדשין וכן מקדשין קודם ט"ב וקודם יה"כ".**

* + 1. **בית מאיר ( ).**
    2. **ערה"ש (סעי' י"ח) – "ויש שאין מקדשין הלבנה עד אחר יוה"כ ויש שאדרבא להוסיף במצוה קודם יוה"כ מקדשין וכן אנו נוהגין".**
    3. **עי' מ"ב (ס"ק י') – "אבל דע דכמה אחרונים הסכימו שיותר טוב לקיים המצוה מקודם כדי שמצוה זו יכריעהו לכף זכות".**
    4. **חזו"א (ארחות רבנו ח"א עמ' קע"ז אות כ"ו) - לשונו מובא לקמן.**
    5. **קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"א עמ' קע"ז אות כ"ו) – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל מקדש את הלבנה במלאת ג' ימים מהמולד ולא ממתין למוצש"ק, ומקדש לפני ת"ב ולפני יוה"כ כמו הגר"א ז"ל, (וכן נהג מרן החזו"א זצוק"ל)".**
    6. **הגרשז"א זצ"ל (מבקשי תורה קובץ ג' עמ' שע"ה ).**
  1. **מראי מקומות – הר"א ברגר (זכור לאברהם תשנ"ד עמ' תכ"א).**
     1. **לקט יושר (ח"א עמ' ע' ענין א') – "זימנא חדא חל יוהכ"פ ביום ב' והיה מקדש הלבנה במוצאי שבת קודם יוהכ"פ. וזכורני שאמרי' לי טעמו שאמר אני רוצה לטול עמי גם זכות מזו המצוה ליום הדין, וכן אמרו לי שרבני בני חית שהיו לפניו עושים ג"כ. אבל בני רינוס לא רצו לקדש קודם יוהכ"פ, כי אמרי' שהוא ימים נוראים, [וימים נוראים] יום שמתענין בהם. וצריך לקדש הלבנה כשהוא מבושם".**

**ההתנהגות בימי עשרת ימי תשובה**

# סימן תר"ג

1. פת עכו"ם.
2. שאר הנהגות.
3. פת עכו"ם - עי' סי' קי"ב סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.
   1. צריך ליזהר**.**
      1. **טור (סעי' א') – "ירושלמי ר"ח מפקיד לרב אי את יכול למיכל כולי שתא בטהרה אכול ואי לא אכול שבעה ימים בשתא וכתב אבי"ה קבלתי אלו הם שבעה ימים שבין ר"ה ליוה"כ ע"כ וקורא אותן ז' ימים לפי שבר"ה לא היה צריך להזהר לאכול בטהרה שפשיטא שיאכל בטהרה שחייב אדם לטהר עצמו ברגל ולא נשאר עדיין אלא ז' ימי חול שהוצרך להזהירו עליהן וע"כ נוהגין באשכנז שאף מי שאינו נזהר מפת של עו"ג בעשי"ת הוא נזהר".**
      2. **מחבר (סעי' א') – "אף מי שאינו נזהר מפת של כותים, בעשרת ימי תשובה** צריך ליזהר**".**
         1. **מחה"ש (שם, הקדמה), אלף המגן (על מטה אפרים סי' תר"ג ס"ק א') – "ודע, דבעשרת ימי תשובה נוהגים איסור אפילו בפת פלטר גוי".**
         2. **מ"ב (ס"ק א') – "בעשי"ת צריך ליזהר. היינו אפילו מפת פלטר של גוי".**
      3. **רמ"א (תו"ח כלל ע"ה דין א') – "אמנם בימים שבין ראש השנה ליום הכפורים כתבו הרא"ש [סוף פרק ד דר"ה] והמרדכי בראש השנה בשם אבי העזרי שיש להחמיר וכן נוהגין המדקדקים להחמיר בו בכל מה דאפשר להחמיר".**
      4. **לבוש (סעי' א') – "אפילו מי שלא נזהר מפת של גוים בשאר ימות השנה, נוהגין להזהר בו בכל עשרת ימי תשובה, והיינו מראש השנה עד יום כיפור, כדי להנהיג עצמו בטהרה באלו הימים ולזכור שהם משונים למעליותא יותר משאר ימות השנה".**
      5. **ש"ך (יו"ד סי' קי"ב ס"ק ט') – "כתב בת"ח שם בשם הפוסקים דבי' ימי התשובה** יש ליזהר **בפת של עובדי כוכבים וכן נתבאר בא"ח סימן תר"ב ס"ב ע"ש".**
      6. **נחלת שבעה (סי' ע"ב) – "**מחוייב **להדר אחר פת כשר בימים האלו".**
      7. **נוהג כצאן יוסף (ימי התשובה אות א') – "אפי' מי שאינו נזתר מפת ש"ג בשאר ימות השנה נוהגין להזהר בו מר"ה עד אחר יה"כ. וכתב מהרמ"י בלבוש החור סי' תר"ג הטעם כדי להעלות על לבבינו שאנו מובדלין מהם ונעשה תשובה וכו'.**
      8. **פר"ח (יו"ד סי' קי"ב ס"ק ט') – "כתבו האחרונים שכן נתפשט המנהג ומכל מקום בעשרת ימי תשובה אף מי שאינו נזהר צריך ליזהר וכמו שכתוב באו"ח סימן תר"ב [תרג] ע"ש".**
      9. **פמ"ג (יו"ד סי' קי"ב שפ"ד ס"ק ח') – "ועשרת ימי תשובה נזהרין, עיין או"ח [סימן] תר"ג, ובהשלכת קיסם די".**
      10. חת"ס (**יו"ד סי' קי"ב** ס"ק ט').
      11. **ח"א (כלל קמ"ג) – "והאוכלים פת פלטר כל השנה, בימים האלו** ראוי **שלא לאכול כי אם פת ישראל".**
      12. **גר"ז (סעי' א') – "אף מי שאינו נזהר בכל השנה מפת של פלטר גוי (עיין ביו"ד סי' קי"ב) מכל מקום בעשרת ימי תשובה יש לו ליזהר ממנו".**
      13. **קיצור שו"ע (סי' ק"ל סעי' ב').**
      14. **מטה אפרים (סעי' א') – "אף במקומות שאין מחמירין בפה א"י ויש אנשים שאין נזהרים בהן מ"מ ביו"ד ימי תשובה צריך ליזהר ולאפות בביתו או ליקח מבית ישראל".**
      15. **ערה"ש (סעי' א', יו"ד סי' קי"ב סעי' י"ז) – "דאפילו מי שאינו נזהר בכל השנה בפת של אינו יהודי בעשי"ת** נכון **ליזהר".**
      16. **כה"ח (יו"ד סי' קי"ב ס"ק כ"ג).**
      17. הגר"י בעלסקי זצ"ל (פסקי הלכה עמ' ק"מ, Halachically Speaking ח"ה מספר ט"ו הע' ס"ז) -

L’maseh, there is an uncertainty if Cheerios® has an appearance of bread and therefore, one should refrain from eating it during aseres yemi teshuva. However, all year-round we are lenient and do not give it a status of pas paltur.

* + 1. **חלקת בנימין (סי' קי"ב סוף ס"ק י"ד, ס"ק כ', ס"ק כ"ד, ס"ק ס"ו, ס"ק קמ"ה, בי' סעי' י"ג ד"ה הנזהר [עמ' מ"ח]).**
    2. **נטעי גבריאל (יום הכפורים פרק ד' סעי' כ"א).**
    3. שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ט"ז אות א', עמ' קנ"ו) – "כתב המחבר ... וכתב המ"ב ... ומשמע מלשונו שאי"ז עצה טובה בלבד, אלא שצריך כל אדם לנהוג כן".
       1. **האם "צריך ליזהר" או "יש ליהר" או "מחוייב" או רק "ראוי" או רק "נכון" – עי' חלקת בנימין (סי' קי"ב ציונים ס"ק ק').**
  1. השלכת קיסם**.**
     1. **מיקל.**
        1. **פר"ח (יו"ד סי' קי"ב ס"ק ט') – "ובהשלכת קיסם בתנור שאופה שם הפלטר סגי ואפילו פת של בעלי בתים סגי בהכי".**
        2. **פמ"ג (יו"ד סי' קי"ב שפ"ד ס"ק ח') – "ועשרת ימי תשובה נזהרין, עיין או"ח [סימן] תר"ג, ובהשלכת קיסם די".**
     2. רק אם אינו יכול לאפות בעצמו יש להקל בהשלכת קיסם**.**
        1. **לבוש (סעי' א') – "ואם אינו יכול לאפות בעצמו, יכשיר את התנור שאופין בו הגוים, שישליך בו ישראל קיסם אחד כדי שיהא נראה כמסייע באפייתה, כדי להעלות על לבבנו שאנו מובדלים מהם בקדושה ובטהרה ונעשה תשובה".**
        2. **מג"א (ס"ק א') – "ואם אינו יכול לאפות בעצמו די בהשלכת קיסם (לבוש ומנהגים)".**
        3. **באה"ט (ס"ק א') – "אם אינו יכול לאפות בעצמו די בהשלכת קיסם לבוש ומנהגים".**
        4. **מטה אפרים (סעי' א') – "ואם אין שם אופה ישראל וגם א"א לו לאפות בביתו אזי יש לו להכשיר התנור שהא"י אופה בו הפת שקנה ממנו והיא ע"י שישליך לתוכו קיסם בשעת הבערה או ינער האש מעט".**
           1. **אלף המגן (על מטה אפרים ס"ק ג') – "להכשיר התנור. ודוקא כשאי אפשר באופן אחר אבל בלא זה נהגו שלא לאכול וצריך לאפות בעצמו. ע' בשל"ה שער אותיות אוח ח'".**
        5. **גר"ז (סעי' א') – "ואם אינו יכול לאפות בעצמו יכשיר את התנור שאופין בו גוים שישליך ישראל בתוך התנור קיסם אחד כמו שיתבאר ביו"ד סי' קי"ב".**
        6. **ערה"ש (סעי' א') – "עמג"א דבפת של א"י יזהר לכל הפחות בהשלכת קיסם".**
        7. **מ"ב (ס"ק א') – "ואם אינו יכול לאפות בעצמו יכשיר את התנור שאופין בו העכו"ם שישליך ישראל בתוך התנור קיסם אחד".**
        8. **חלקת בנימין (סי' קי"ב ס"ק כ"ד, ציונים ס"ק ק"ד, בי' סעי' ט' ד"ה הרי [עמ' ל"ו]) – "דאולי ס"ל דעשי"ת חמיר טפי משאר השנה".**
     3. ישליך ג' חתיכות עץ לתנור**.**
        1. **נוהג כצאן יוסף (ימי התשובה אות א'), הו"ד ברוח חיים (על סי' קי"ב ס"ק ב') – "ונוהגין להשליך ג' חתיכות עץ לתנור כדי שיהא נראה שהוא הסיק התנור ואפה חלחם עצמו".**
        2. **הו"ד בדרכ"ת (סי' קי"ב ס"ק כ"ח) – "ועי' בדברי זקני הלבוש ובשפ"ד סק"ח שכ' דמ"מ בהשלכת קיסם סגי גם בעשי"ת עיין שם וכ"כ בס' מקור מים חיים עיין שם ועי' בס' נוהג כצאן יוסף דף ע"ד ע"ב שכ' דהמנהג דבעשי"ת כשאינו יכול לאפות בעצמו ומוכרח לקנות פת מפלטר עכו"ם שישליך ג' חתיכות עץ לתנור** ולא סגי בקיסם א' **כדי שיהא נראה שהוא הסיק התנור ואפה הלחם בעצמו עיין שם והביאו בס' רוח חיים כאן אות ב' ובאו"ח סי' תר"ג אות א' וסיים שכן יש לנהוג באפונים שלוקחין מן הגוים עיין שם".**
     4. ואפילו נפח ע"י מפוח או בפיו מהני**.**
        1. **מחצית השקל (הקדמה לסי' תר"ג) – "די בהשלכת קיסם. כמו שכתוב ביורה דעה סימן קי"ב סעיף ט'. וכתב שם רמ"א דאפילו נפח על ידי מפוח או בפיו מהני. וכתב הפרי חדש שם [ס"ק יט] דאפילו הגחלים לוחשות והעצים דולקים מהני הניפוח, דעל ידי הניפוח גורם תוספת חום וממהר אפיית הפת".**
        2. **מטה אפרים (סעי' א') – "או ינער האש מעט".**
        3. **מ"ב (ס"ק א') – "ואפילו נפח ע"י מפוח או בפיו מהני כמ"ש ביו"ד סימן קי"ב ס"ט".**
     5. **מראי מקומות.**
        1. **של"ה (שער האותיות אות טי"ת טהרה סעי' כ"ו) – "ובטור סוף הלכות ראש השנה (אורח חיים סימן תר"ג) כתב ... וזה לשון הבית יוסף, וכתב בתשב"ץ על דברי אבי העזרי, והרב שמואל מבונבורק אומר דלא דק, דדוקא חולין בטהרה דלית בהו איסור, טוב הוא לטהר עצמו, אבל פת של גוים דמשום איסורא הוא, אי נהוג בהני עשרה יומין, בכולא שתא נמי לא מצי אכיל, [עד כאן]. ואין זו טענה, דכיון כו', עיין שם (בבית יוסף). והרב הקדוש האר"י ז"ל אמר, בודאי האמת הוא דלא קאי רק אענין חולין בטהרה, ומה שאמר הרב שמואל מבונבורק דלא דק, דפת של גוים דמשום איסורא כו', לא הבין את הפשט, דפת של גוים שכתבו כאן, אין רצונם לומר שיש בו איסור פת של גוים, אלא הוא כשר, רק שאפאו גוים. כיצד, כגון שהוכשר בקיסם. ואלו שנהגו שלא לאכול פת של גוים כו', רצונם לומר פת שאפו גוים והוא כשר, מכל מקום לא אכלו אותו משום טומאה, שבודאי הוכשר לקבל טומאה, וצריכין לאפות בעצמן, ולבחור מה שלא הוכשר כדלעיל (אות קטנה כה). נמצא, פת של גוים שהוזכר כאן, הוא משום לתא דאוכל חולין בטהרה".**
  2. מי שהולך בדרך ואין לפניו פת של ישראל עד יותר מד' מילין ממקום שהוא עומד בו**.**
     1. **מיקל.**
        1. **מג"א (ס"ק א') – "ונ"ל דמי שהולך בדרך א"צ להמתין רק כשיעור המפורש בי"ד ססי' קי"ב דלא קיבלו עלייהו להחמיר בי' ימים יותר משאר ימות השנה".**
        2. **באה"ט (ס"ק א') – "ונ"ל דמי שהולך בדרך א"צ להמתין רק כשיעור המפורש בי"ד ס"ס קי"ב דלא קבילו עלייהו להחמיר ביו"ד ימים יותר משאר ימות השנה".**
        3. **גר"ז (סעי' א') – "מכל מקום מי שהולך בדרך אם אין לפניו פת של ישראל עד יותר מארבע מילין ממקום שהוא עומד בו ורוצה לאכול מותר לו לאכול פת של פלטר גוי אפילו בעשרת ימי תשובה כמו שמותר בשאר ימות השנה כמ"ש ביו"ד שם".**
        4. **מטה אפרים (סעי' א') – "ומי שהולך בדרך ואין לו פת של ישראל ויודע שלא ימצא פת של ישראל תוך ד' מילין מותר לאכול פת א"י אפי' בימים אלו".**
        5. **מ"ב (ס"ק א') – "ומ"מ מי שהולך בדרך אם אין לפניו פת של ישראל עד יותר מארבעה מילין ממקום שהוא עומד בו** ורוצה לאכול מותר לו **לאכול פת פלטר של עכו"ם בעשי"ת כמו שמותר בשאר ימות השנה כמ"ש ביו"ד שם דלא קבילו עלייהו להחמיר ביו"ד ימים יותר ממי שנזהר כל השנה ואפ"ה מותר באופן זה".**
        6. **חלקת בנימין (סי' קי"ב ס"ק כ"ד).**
     2. **מראי מקומות.**
        1. **מחצית השקל (הקדמה לסי' תר"ג), הו"ד באלף המגן (על מטה אפרים סי' תר"ג ס"ק ד') – "וכתב הפרי חדש שם [ס"ק כח] וז"ל, דוקא כשהתחיל לילך ומשם עד מקום חנייתו יש ד' מיל, אבל אם חנה עכשיו במקום אחד, אף על פי שממקום זה עד החניה ראשונה שיש פת ישראל יש ד' מיל, מכל מקום הרי עכשיו אינו הולך לשם, ואינו צריך להמתין".**
        2. **ערה"ש (סעי' א') – "עמג"א ... ומ"ש במי שהולך בדרך וכו' ע"ש צ"ע".**
        3. ***שיעורי הלכה (הל' ימים נוראים* עמ' ל"ח הע' נ"ז) – "והנה בחכמ"א ... והובאו דבריו בפת"ת (סי' קי"ב סק"ו). ולפי"ז ה"ה בעשי"ת הדין כן, שאם יושב בביתו ואינו הולך בדרך צריך להמתין רק שיעור מיל".**
        4. **חלקת בנימין (סי' קי"ב בי' סעי' ט"ז ד"ה וכבר, עמ' נ"ט) – "כתב המג"א ... וקשה דהלא הרמ"א כתב דנוהגין להקל ואמאי שבקי דעת הרמ"א ונקטי שיטת המחבר ושמא י"ל לפמש"כ בפנים ע"פ הלבוש דהא דס"ל לרמ"א דא"צ להמתין הנ"מ אם הוא רעב ואל"ה מודה להמחבר ולפ"ז י"ל דהמג"א מיירי כשאינו רעב, ואף שבמ"ב שם כתב דמיירי כשרוצה לאכול עכשיו ואפ"ה הצריך המתנה י"ל דהרוצה לאכול עדיין אינו בגדר רעב ...".**
  3. במקום שהפת פלטר יותר טעים מפת ישראל**.**
     1. **מחמיר.**
        1. **עי' מנחת יעקב (כלל ע"ה ס"ק א'), הו"ד בדרכ"ת (סי' קי"ב ס"ק כ"ח), וחלקת בנימין (סי' קי"ב ציונים סוף ס"ק ק"ב) – "וכ"כ הש"כ בסי' קי"ב ס"ק ט' וז"ל מיהו נראה דיש ליזהר כל ימות השנה שלא ליקח מהם היכי דאיכא פלטר ישראל אם לא שפת עכו"ם יפה יותר דאז שרי כדלקמן עכ"ל ומשמע קצת מדבריו שבין ר"ה ליום כיפור יש להחמיר בכל ענין אף אם יפה יותר וכן משמעות דברי הרב שכתב שיש להחמיר בכל מה דאפשר להחמיר".**
        2. **מקור מים חיים (סי' קי"ב על סעי' ב') – "המנחת יעקב".**
        3. **הגר"ש דבליצקי זצ"ל (*אהל יעקב מאכלי עכו"ם עמ' תר"ו אות ג', מציון תצא תורה ח"א יו"ד אות רכ"א, הע' נ"ו) – "*שאלה: בעשרת ימי תשובה האם מותר לאכול פת פלטר אם הוא יותר טעים מפת ישראל כמבואר ביורה דעה סימן קי"ב סעיף ה'. תשובה: ... והגר"י שוב שליט"א כתב לי שהגאון רבי שריה דבליצקי (שליט"א) [זצ"ל] פסק שיש להחמיר בזה".**
        4. **הגר"ש פאלדער שליט"א (בישול ישראל עמ' י"ח בהג"ה) – "ובעשרת ימי תשובה מחמירים בפת פלטר** אפילו אם יפה **מן הישראל".**

שיעורי הלכה (מועדים ח"א פרק ט"ז אות א', עמ' קנ"ח) – "שיש להחמיר בעשי"ת אפילו כשהפת פלטר יפה מפת ישראל. וכן הביא הדרכ"ת (סי' קיב ס"ק כח) בשם המנחת יעקב ... **אמנם באדם שאם לא יאכל פת פלטר לא יאכל פת כלל**, וכגון בבחור צעיר שאינו רוצה לאכול אלא אותם הדברים שהוא רגיל בהם, נראה שמותר לו לאכול מפת פלטר אפילו בעשי"ת. והטעם, שכלפי אדם זה נחשב כאין פת ישראל מצויה כלל, והרי לא החמיר המנח"י אלא כשפת פלטר יפה מפת ישראל, אבל כשאין פת ישראל מצויה כלל משמע מדבריו שא"צ להחמיר אפילו בעשי"ת".

* + 1. **מראי מקומות – קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ"ב הע' ב').**
       1. הגר"א נבנצל שליט"א (***אהל יעקב מאכלי עכו"ם עמ' תר"ו אות ג', מציון תצא תורה ח"א אות רכ"ב) – "*שאלה: בעשרת ימי תשובה האם מותר לאכול פת פלטר אם הוא יותר טעים מפת ישראל כמבואר ביורה דעה סימן קי"ב סעיף ה'. תשובה: לא כדאי".**
  1. עוגות ועוגיות**.**
     1. **מיקל.**
        1. ***עי' תשובה מאהבה (*ח"ג סוף תשובה שמ"ב) – "לכן בעי"ת שרובן נזהרים אפילו במקום דליכא פלטר ישראל ואין זה כ"א נדר אפשר לענ"ד דיש להקל בלע"קוך".**
        2. **עי' דרכ"ת (סי' קי"ב ס"ק נ"ד) – "עי' בתשו' מאהבה חלק ג' סי' שמ"ב שכ' וז"ל אבל הדבר פשוט בעיני במקום שאין פלטר ישראל שנוהגין היתר ובעל נפש החמיר על עצמו ואסר איסור על נפשו פת של נכרים דאין מיני מתיקה שקורין לעקי"ך בכלל נדר דבנדר הולכין אחר לשון בני אדם ואין בלשון בני אדם לעקי"ך בשם פת וכו' ולכן בעשי"ת שנזהרין אפי' במקום דליכא פלטר ישראל ואין זה כ"א נדר אפשר לפענ"ד דיש להקל בלעקי"ך עכ"ל** ופשוט שכל זה הוא בימיו **שלא הי' חשש איסור בלעקי"ך ובמיני מתיקה של עכו"ם רק משום לתא דפת עכו"ם אבל עכשיו שידוע שהאופים כל מיני מתיקה דרכם לערב בו מינים שונים ויש הרבה שמערבים בו שומן והרבה שמערבין בו יין והרבה מערבין בו חלב ובפרט במה שכמעט כולם נאפים על רעפין שנמשחים בשומן איסור ע"כ בודאי שצריך ליזהר עכשיו שלא לאכלן כלל וכלל".**
     2. **מחמיר, וכל דבר נכלל בגדר פת עכו"ם.**
        1. הגריש"א זצ"ל (בישול ישראל עמ' י"ח בהג"ה, ***שיעורי הלכה הל' ימים נוראים עמ' ל"ט, דפו"ח*** מועדים ח"א פרק ט"ז אות ב' [לשונו מובא לקמן], אשרי האיש יו"ד פרק ח' אות י"ז, בנתיבות ההלכה חמ"ו עמ' תרנ"ג) – "בעשרת ימי תשובה שקיבלו ע"ע ליזהר מפת עכו"ם, נכלל בזה גם עוגות, דדעת רבינו **שלא** לסמוך על התשובה מאהבה שדוקא פת קיבלו ע"ע ולא עוגות".
        2. **קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ"ב סעי' ב') – "פת הבאה בכיסנין כגון עוגיות או המכונה 'פרֶצי"ל' נחשבים ג"כ פת לענין דיני פת עכו"ם, ולכן יש להחמיר גם בהם בעשי"ת".**
        3. **חלקת בנימין (סי' קי"ב ס"ק ס"ו, ציונים ס"ק ר"ט, בי' סעי' ו' ד"ה ובמקום [עמ' כ"ז]) – "ודלא כתשובה מאהבה".**
        4. ***שיעורי הלכה (הל' ימים נוראים עמ' ל"ט, דפו"ח*** מועדים ח"א פרק ט"ז אות ב' [עמ' קנ"ח]***) – "דיש לדון הרבה בסברת בעל תשובה מאהבה, דבשלמא מי שנודר ואוסר על עצמו פת תלוי בלשון בני אדם, אך מי שמחמיר על עצמו לאסור פת עכו"ם במקום שנוהגין בו היתר, או מה שנוהגים הכל בעשי"ת, הענין הוא שמחמירים וחוששים לשיטות האוסרים גם פת פלטר, וא"כ תלוי בדין פת לענין זה ואף אם בלשון בנ"א אינו נקרא פת. וכן אמר לי הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] שאין להקל כדברי התשובה מאהבה. ועוד, כתב הש"ך (סק"ט) ... וכן בחכמ"א (כלל סה, ב) ... וכ"כ בערוך השלחן (סי"ז) ... ואצלינו נמצאים כמעט כל מיני כיסנין גם אצל פלטר ישראל וא"כ עכ"פ בעשי"ת בודאי יש להחמיר".***
  2. ציריוס **(**cheerios): **עשרת ימי תשובה יש להחמיר שדינו כפת**.
     1. הגר"י בעלסקי זצ"ל (פסקי הלכה עמ' ק"מ, Halachically Speaking ח"ה מספר ט"ו הע' ס"ז, הע' ס"ח) - לשונו מובא לעיל.
        1. אמנם עי' הגר"י בעלסקי זצ"ל (ספירים, וכשר הדבר שנת תשע"ב [ע"י רב אלי גרסטין]) -

Rav Belsky holds that Cheerios are not pas. This is because Cheerios are made by cooking the oats. Although afterwards they undergo a drying process, Rav Belsky held that since this drying does not cause krimas panim (forming of a crust/ caramelization) but rather just dries out the O’s to give them crunch, they are more similar to bread that is baked by leaving it out in the sun. On such bread one does not say hamotzi. This has important implications for kevias seuda. According to this, if one ate a meal’s worth of Cheerios they would still only say mezonos and al hamichya. However, he thought there was reason to be machmir and avoid such situations. Also, accordingly one may eat Cheerios during aseres y’mei teshuva, when there is a minhag to be nizhar only to eat pas Yisroel.

* + 1. ***שיעורי הלכה (הל' ימים נוראים עמ' ל"ט, הע' נ"ט, דפו"ח*** מועדים ח"א פרק ט"ז אות ג', הע' ד' [עמ' קנ"ח]***) – "ולענין מיני דייסה (***cereals)***, הנה אף אלו הנעשים מחמשת המינים, הרי אין בהם תואר לחם וממילא אינו מברך עליהם המוציא אף אם קובע סעודה עליהם, וא"כ ה"נ לגבי פת פלטר לכו"ע אין לדונם כפת ומותרים גם בעשי"ת. אך לענין צ'יריוס (***cheerios***) יש לדון, דהנה כבר הובאו לפני הגרש"ז אויערבאך זצ"ל והגרי"ש אלישיב זצ"ל ואמרו שיש להם תואר לחם ודינם כפת כיסנין לענין המוציא וברכת המזון, וכן לענין איסור פת עכו"ם. ויש מצדדים להקל משום שעיקר עשיית הצ'יריוס הוא ע"י בישול, ורק אח"כ אופים אותם קצת, וא"כ אין זה בגדר אפיה כלל. אך סברא זו אינה מוסכמת, ולכן בעשי"ת ודאי יש מקום להחמיר בזה. [****ואם הקטנים הם מפונקים* ***ואם נותנים להם של ישראל שמשונה בטעמו לא יאכלו אותם, הוי כאין מצוי של ישראל, ומותר ליתן להם לאכול מאלו של פלטר עכו"ם]"*.**

הגר"ש פעלדער שליט"א (בעל פמ"ג השלם: נחלת יעקב פת עכו"ם מספר ד' עמ' ד', **מנחת הבוקר עמ' קמ"א**) – "למעשה שמעתי מהגר"ש פעלדער, שאף אם נחמיר כגרשז"א והגריש"א שיש ל-cheerios תואר לחם ואם קובע סעודה עליו יש לברך המוציא, מ"מ יש מקום גדול להקל לאכול cheerios מתוצרת גוי אף אם של ישראל מצוי. ראשית כל הרבה מקבלים את ה-Cheerios General Mills מהממשלה בחנם, א"כ הפת עכו"ם הוא בחנם והפת ישראל הוא במחיר, וכבר אמרנו שאם הפת עכו"ם יותר זול, כמה פוסקים נקטו להקל בזה, כ"ש אם הוא בחנם לגמרי. ואפילו אלו שלא מקבלים את ה-cheerios בחנם, הרבה אומרים ש-cheerios תוצרת ישראל הטעם שלו הרבה פחות טעים משל עכו"ם, וא"כ נכלל בקולא של הרשב"א שאם פת עכו"ם ממנו, הוי כאינו מצוי ולכו"ע שרי ... אך בעשי"ת נוהגים לא לאכול פת עכו"ם אף שיפה היא כמ"ש המנחת יעקב (כלל ע"ה סק"א), ואף שפת של ישראל לא מצוי כמו שנקטו הפוסקים [וכדמוכח דעת השו"ע, דלדידיה אם הוא מצוי גם בכל השנה אסור, וע"כ החומרא דעשי"ת הוא גם באינו מצוי, והרמ"א והמ"ב שם לא העירו להקל לדעת הרמ"א]. וא"כ לדעת הגרשז"א והגריש"א, אין לאוכלם בעשי"ת".

* + 1. **לכל השנה - עי' יו"ד סי' קי"ב סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.**
  1. ילדים**.**
     1. **מיקל.**
        1. **קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ"ב סעי' ג') – "מנהג הזהירות מפת פלטר של גוים נראה שהוא רק לגדולים, ואין צריך לחנך הקטנים בזה".**
        2. ***הגר"י שוב (אהל יעקב מאכלי עכו"ם עמ' תר"ו אות ד', מציון תצא תורה ח"א יו"ד סוף הע' נ"ז) – "אין חיוב בכל מחלוקת בעשרת ימי תשובה רק ראוי לנהוג כן וכ"ש לגבי קטנים מסתבר שאין צריך לחנכם להידורים בפרט שהם מפונקים ואינם מבינים מעצמם שיש להדר בעשרת ימי תשובה".***
     2. **מחמיר.**
        1. **עי'** הגר"א נבנצל שליט"א (***אהל יעקב מאכלי עכו"ם עמ' תר"ו אות ד', מציון תצא תורה ח"א אות רכ"ג) – "שאלה: ילד מפונק שרוצה לאכול מזונות של פת פלטר בעשרת ימי תשובה האם יכולים לתת לו או שצריכים להביא לו מאכל מזונות שהוא פת ישראל דוקא. תשובה: רצוי לחנך אותו".***
     3. **מראי מקומות.**
        1. ***שיעורי הלכה (הל' ימים נוראים עמ' ל"ט, הע' נ"ט, דפו"ח*** מועדים ח"א פרק ט"ז אות ג', הע' ד' [עמ' קנ"ח]***) – "ולענין*** cereals ***...*** *ואם הקטנים הם מפונקים* ***ואם נותנים להם של ישראל שמשונה בטעמו לא יאכלו אותם, הוי כאין מצוי של ישראל כלל, דבאופן זה מותר אף למי שנזהר כל השנה, ומותר ליתן להם לאכול מאלו של פלטר עכו"ם"*.**
  2. **מראי מקומות.**
     1. הגר"א נבנצל שליט"א (***אהל יעקב מאכלי עכו"ם עמ' תר"ה אות ב', מציון תצא תורה ח"א אות רכ"א) – "שאלה: מעשה שהיה בקייטרינג שמוכרים כל מיני עוגות וכדומה, ובעשרת ימי תשובה מכרו הרבה עוגות לאנשים מסוימים והתגלה להם שבטעות העוגות היו מפת פלטר, וכעת הסתפק המוכר האם הוא חייב להודיע לכולם שהם קנו ואסורים לאכול פת פלטר בעשרת ימי תשובה, או שמא מאחר שהוא רק חומרא אין חיוב להודיע להם. תשובה: גם בשאר ימות השנה אין לאכול פת פלטר בירושלים שמצוי פת ישראל ועוד שיש בעיות בנפוי הקמח אצלם".***

1. שאר הנהגות.
   1. **קובץ הלכות (ימים נוראים פרק כ"ב סעי' ב', הע' ג') – "ואם אמנם שיש לאדם לדקדק במעשיו טפי בעשי"ת, לא מצינו מנהג קבוע אלא בנוגע פת פלטר של עכו"ם. [**טור סי' תרג 'ירושלמי (שבת פ"ק ה"ג) רב חייא מפקיד לרב אי את יכול למיכל כולי שתא בטהרה אכול ואי לא אכול שבעה ימים בשתא וכתב אבי העזרי (סי' תקכט) קבלתי אלו הם שבעה ימים שבין ר"ה ליוה"כ וכו' ועל כן נוהגין באשכנז שאף מי שאינו נזהר מפת של גוים בעשי"ת הוא נזהר' ע"כ. ובט"ז סי' תעג (סק"ז) מבואר שגם לענין נט"י למידי דטיבולו במשקה ראוי ליזהר בעשי"ת לאלו שמקילין, ובערוה"ש (סי' תרג סעי' ב) משמע **שיש לנהוג חומרא גם בשאר דברים שנוהג להקל בהם**, וכ"כ בברכ"י (סק"א) 'אף מי שאין נזהר מפת של עכו"ם כו' ומזה ישכיל אנוש להזהר בין כסה לעשור עלי עצו"ר כמה דברים שמיקל בהם בשאר ימים' ובחיי אדם (כלל קמג) כתב 'ולכן מהראוי שיתנהג האדם בעשי"ת בדברים חומרות אף שאינו נזהר בהם כל השנה, כי גם הקב"ה מתנהג בחסידות עם בריותיו, והאוכלים פת פלתר כל השנה בימים האלו ראוי שלא לאכול כי אם פת ישראל, **וכן בכל הדברים**' ע"כ, ואמר מו"ר שליט"א דאם אמנם שבודאי מדרכי התשובה הוא להתנהג בחסידות ולדקדק במעשיו, ליכא מנהג קבוע כי אם לגבי פת פלטר של עכו"ם, שתקנו ליזהר במידי דחיי האדם תלוי בו (ע' חכמת אדם כלל סה סעי' ב) שבזה נקבע ביותר אצל האדם ענין התשובה והדקדוק במעשיו בעשי"ת, אבל בשאר מילי ליכא מנהג קבוע אם אמנם שבודאי נכון ליזהר גם בשאר ענינים, וגם שאר האחרונים מודו שאין בזה מנהג קבוע רק שהציעו דרכים שיוכל האדם לתקן דרכיו, עכ"ד]. וזה לשון הלבוש (סי' תרג סעי' א) 'אפי' מי שלא נזהר מפת של גוים בשאר ימות השנה נוהגין להזהר בו בכל עשי"ת וכו' כדי להנהיג עצמו בטהרה באלו הימים ולזכור שהם משונים למעליותא יותר משאר ימות השנה וכו' כדי להעלות על לבבנו שאנו מובדלים מהם בקדושה ובטהרה ונעשה תשובה' ע"כ, ומשמע מדבריו דדוקא בנוגע פת עכו"ם איכא מנהג להחמיר]".
   2. **מים אחרונים**.
      1. אלף למטה (סי' תרי"ט ס"ק ג') – "ולכן אף מי שאינו נזהר בכל השנה יזהר בימים אלו ויהי' בדעתו שלא לקובעו חובה כיון שאין דעתו לנהוג כן כל השנה".
   3. **חלב סתם**.
      1. ***הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי דפו"ח עמ' קפ"ג אות ב' ס"ק ז')*** -

חלב ישראל is not the same as פת פלטר לענין עשרת ימי תשובה. (פת פלטר is a וודאי איסור in theory. חלב סתם is מותר מעיקר דדינא.)