יבמות ו ז י - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

מסכת יבמות

**מראה מקומות בפרק הבא על יבמתו**

**דף נג: - נה:**

א] מתני' נג: **ביאת שוגג** וכו'. לעי' בריטב"א ונמוק"י במתני' בקושייתם מאבא שאול דנימא דביאת מזיד הוי כביאה לשם נוי, ותי' דאבא שאול לכתחילה מדרבנן קאמר וקנאה מה"ת, והראשונים נחלקו בזה, וברמב"ן לעיל לט: כ' דמתני' דלא כאבא שאול דהאיך אפשר שיהא זה כפוגע בערוה והולד ממזר ורחמנא רבייה לקנייה אלא ודאי לאבא שאול לא קני, ועי' בית שמואל סימן קסו סק"ה ובסימן קעד סק"ג דאף אם אסור מה"ת מ"מ קנה יבמתו, ועיין בקרן אורה לעיל לט: שכ' דלאבא שאול בבא לשם זנות אף דאסור מה"ת היינו איסור בעלמא אבל האשת אח הותר מהתורה וקרוב בעיני להיות הולד ממזר הוי מדרבנן, ועי' בחזו"א קכט סקי"ג, ובקובה"ע סימן לו סק"א. - ובנובי"ק אב"ע סימן נד כ' דאבא שאול מיירי דוקא במכוין בפירוש לשם זנות, אבל בסתמא אף אם לא כיוון למצוה קונה אותה, ובזה פירש דהמשנה קאי גם כאב"ש, ובמזיד מיירי בסתמא ולא בכיוון לשם זנות ולהכי קנה, [ומה"ט כ' שם דחרש קונה יבמתו גם לאב"ש דהוי כסתמא דמהני אף בלא כיון לשם מצוה].

- במש"כ רש"י כסבור וכו' או שהיא אשה אחרת, צ"ב דזה הוי כביאת זנות וכדינא דהבא במזיד, ובגוונא דסבור שהיא אשתו לכא' הוי מתעסק, ומוכח דגם מתעסק מהני לביאת יבום. ובמש"כ רש"י דקסבור שהיא אשתו היינו שלא נתכוין כלל לזנות ראה תוי"ט, וברש"ש כ' דוגמ' נוספת לשוגג עי"ש.

- מלשון הגמ' מכוונה למצוה, משמע דמצות יבום היא גם על האשה, וברשב"א שו"ת ח"א יח ובחנוך תקצח משמע דהמצוה רק על היבם, אך הרע"א והפנ"י נקטו דהמצוה גם עליה, ועי' בגליוני הש"ס שעמד בזה. [מיהו י"ל דכוונת הגמ' אף דאינה מצווה מ"מ ע"י כוונתה נחשבת הביאה לביאת יבום ולא לביאת זנות].

- במתני' במזיד ובפרש"י לשם זנות ולא לשם מצוה. לעי' ברע"א במשניות, וכן בלקוטים עמוד רטז ד"ה נסתפקתי בייבם ואמר מפורש שאינו רוצה לקנותה וכו' [ועי"ש מש"כ לדמות לחצר דאינו קונה בע"כ], ומבואר ספק ברע"א לומר דיבום לא יהני בעל כרחו של היבם. - לעיין בלשון הרמב"ם בפה"מ לפנינו ובריש הל' יבום, ובדברי האו"ש ריש הל' יבום. [ועי' בחזו"א קל-ו דכל שלא קנאה ל"מ הביאה, וע"ע באפיקי ים ח"א סי ז-יז וח"ב סי' לה].

- ברש"י במתני' ממזרת לאו אפסולה לכהונה, עי' במאירי די"מ דנ"מ לענין פסול ללקות עליה משום זונה, ועי' בריטב"א דמספ"ל דבנולד מביאת ח"כ הוי זונה והולד פגום, ועי' בערל"נ. [ועי' בגמ' מד: דבח"כ הולד פגום מק"ו ולא נזכר דנפסל מחמת דהאם זונה, ועי' קוה"ע סכ"ו ואמרי משה ס"י, ועי' בקהל"י סי' לט מש"כ ע"ד רש"י]. וע"ע בשו"ע אב"ע ס"ז סי"ד ונ"כ אם ממזרת בת כהן אוכלת בתרומה. - ברש"י ביאת כשר מאי גרע, עי' בקובה"ע בחדש אות תז.

- עי' במשנ"ל יבום פ"ב ה"ד שהסתפק אם בעי עדים בביאת יבום, דאפשר דכיון דמהני ביבום ביאת שוגג ה"נ מהני בלי עדים, והביא מהריא"ז בפ' בית שמאי דבעי' עדים, וכ"ה בתורא"ש וריטב"א קדושין יב: וכ"פ הרמ"א בשו"ע בסימן קסו ס"ב עי"ש, ועי' בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' שכח דמהני בלי עדים, **דזו אשה שהקנו לו מהשמים** וכו', וכ"כ המהרש"ל ביש"ש פי"ג סכ"ה דיבום אינו דומה לקדושין אלא מצוה בעלמא קרמיא עליה ומהתורה היבמה א"צ לקדושין כלל, ועי' היטב בכל דברי האור שמח ריש הל' יבום, ובחי' הגר"ח בהל' יבום מבואר דכיון דלא בעי' דעתו ל"ב עדים, וכ"כ בקו"ש קדושין סי' צא, ועי' במנ"ח במצוה תקצח אות ג, וברע"א החדש לפנינו.

ב] **תוד"ה שאנסוהו** בא"ד כ"ד שעושה מעצמו לדעת חשיב, הערת החוסן ישועות דמ"ש מנעבד וכיוצא דמ"מ חשיב אונס אף דעושה לדעתו. [וצ"ל דכוונת התוס' היא דוקא לענין קנין יבום דכה"ג ל"ח ביאת אונס כיון דהוי לדעתו, וכן מפורש ברשב"א עיש"ה]. - בסוה"ד גבי משמש מת, קו' הקר"א בסוגיא מביאה שלא כדרכה אף דאינו ראוי להקמת שם. ועי' בתוס' לעיל כ. וברשב"א שם דמהני אף דאין הביאה ראויה להקמת שם. ועי' היטב בבית שמואל בסימן קסו סק"ט, ובדברי הרא"ש לפנינו בפסקיו כ' דבמשמש מת אין דרך ביאה בכך.

**תוס' ד"ה אין** בפי' בסוגיא גבי קשוי וכו' לעי' ברמב"ן ובריטב"א, והתוס' כ' דבמאיימין עליו לבעול בקשוי לדעת חשיב והרשב"א הוסיף כיון דבביאה עצמה ליכא אונס לא קרינא ביה הבא על יבמתו באונס אלא מדעת ושלא בכוונת מצוה ע"כ, ובים ש"ש סימן ב דמיקרי ביאה לדעתו, וראה על עיקר קו' התוס' הערת הערוך לנר והרש"ש דסותר להמשך דברי התוס' באופן דמסופק אם יתקשה דלהמשך תוס' משמע דחייב למסור עצמו.

ובקו' תוס' דיהרג כו' עי' בערל"נ ורש"ש שהק' דנ"מ בעבר וכו' והוכיח הערל"נ דלתוס' אף דאין קשוי אלא לדעת אינו נהרג כיון דהאונס גרם הקישוי. - ובדין יהרג וכו' בעבר ולא נהרג, וכ"ה ברמב"ן דכיון שמחמת האונס הוא דיהב דעתיה ונתקשה אף הוא פטור מדיני אדם וכו' שהרי אם תסלק אונסו מעליו אף הוא פורש.

לעי' בר"מ פ"ה מיסוה"ת ה"ד וכל מי שנאמר בו יהרג ואל יעבור ועבר ולא נהרג הרי זה מחלל את השם וכו', ואעפ"כ מפני שעבר באונס אין מלקין אותו ואצ"ל שאין ממיתין אותו ב"ד אפילו הרג באונס, ונשנו הדברים גם בר"מ פ"כ מהל' סנהדרין עי"ש, וכ"ד התוס' לפנינו, והכס"מ שם הביא דהרמ"ך חולק וס"ל דבעבר ולא נהרג חייב מיתה, ובפשטות פליגי אם בג' עבירות דנא' בהם דינא דיהרג ואל יעבור עדיין קיים פטור אונס, דלהר"מ א"א לעונשו כיון דמ"מ אנוס הוא, והרמ"ך ס"ל דבהנך עבירות כשם שלא נא' דין וחי בהם כך הופקע מהם פטורא דאונס, ועי"ש באו"ש.

- ומש"כ התוס' בזרקוהו על התינוק, עי' בדברי הגר"ח ביסוה"ת דל"ה רציחה כלל וכו' ועי"ש בחי' הגר"ח בד' הר"מ דפליג על התוס' גבי קרקע עולם, [ועי"ש בגליונות החזו"א], ועי' בתוס' יומא פב. ד"ה מה והערת הרע"א בגה"ש, ועי' אבה"א בהל' יסוה"ת, ודברי תוס' צ"ב מה שדימו ג"ע לרציחה דהתם בכה"ג ליכא עבירת רציחה דהוי כאבן ביד הרוצח, משא"כ בג"ע בק"ע יש כאן עבירה כיון שנהנית.

נעבד באונס, בדברי החמדת שלמה בסי' לח, לט ובקו"ש ריש כתובות אם באונס אין המעשה מתייחס אחריו ולהכי ל"ה נעבד, ועי' בריטב"א ע"ז שם. [ולפ"ז חזינן חידוש דמ"מ חשיב ביאת יבום אף דבאונס ליכא התייחסות לעושה וא"כ לכא' ל"ח ביאת היבם, וצ"ל דכיון דמגופו הוי ביאה אף דאין מתייחס אחריו מהני דחשיב ביאת יבם], ובר"מ דפסק דבע"ז באונס הוי נעבד, ע"כ דגם באונס מתייחס אחריו ורק דאינו נענש, ועי' ברדב"ז המחודש פ"כ מסנהדרין.

ג] **אין קשוי אלא לדעת**, בר"מ פ"א מאסו"ב ה"ט וראב"ד ומ"מ ורמב"ן, ובכס"מ פ"כ מהל' סנהדרין דחשיב לרצון ומש"ה חייב, ועי' בר' יונה בסנהדרין עג בדעת הרמב"ם, וכן במאירי שם בישוב קושית השאילתות פ' וארא שאי' מב, [וביאור הקובה"ע בישן סימן מט ד,ה, ובחדש אות תכב, תלה]. ובלשון הגמ' אין אונס לערוה משמע דבלי דין אונס חשיב מעשה מה שהיה יכול ליהרג ולפרוש. [הרמב"ם שם כ' אנוס פטור מכלום וכו' בד"א בשנאנס הנבעל, אבל הבועל אין לו אונס שאין קשוי אלא לדעת וכו', ועי' בראב"ד שם, וכבר הביא במ"מ שם מח' הראשונים בתוס' וברמב"ן בסוגין, ולד' הרמב"ן כיון דמחמת האונס יהב אדעתי' ונתקשה אף הוא פטור וכו', ונשנו הדברים גם בר"מ פ"כ מסנהדרין ה"ג, ובכס"מ שם כ' דאף דאנוס הוא כיון דקשוי כל שאינו מרוצה בדבר א"א לו להתקשות לפיכך חייב דאין עליו שם אונס וכו', והאחרונים (עי' בקוה"ע) ביארו בזה דהוי כדין אונס ורצון, היינו באנסו אדם לעבור עבירה וידעי' שהי' עושה כן ברצונו. וביש"ש בכתובות פ"ד סי' לב כ' דגם באשה אם עשתה מעשה כגון שהביאתו עליה ל"א יצרא אלבשי', והנוב"י אב"ע סי' קע תמה דהרי גם המעשה הוי מחמת דיצרא וכו', וביש"ש בפירקין סימן ג כ' דזהו דינא דרבא דאין קשוי אלא לדעת, ול"א דיצרא אלבשיה דחשיב מעשה דידיה, והדגיש דהבעל חייב על המעשה, וציין לדבריו הנ"ל בכתובות, והיינו דבאיכא מעשה ל"ש פטור דיצרא אלבשיה]. - חידוש בר"ן בסנהדרין עד. שהסתפק בבא על הבהמה אם דינו ביהרג ואל יעבור, ובשו"ת הרשב"א אלף רלז מבואר גבי בא על הזכר דיהרג ואל יעבור וכ"נ במאירי סנהדרין ט,ב, וכ"ה בריטב"א פסחים כה,ב בשם הרא"ה דיהרג ואל יעבור, ועי"ש דבבא על הבהמה ל"א כן, ובתש' פנ"י אב"ע מד כ' דיעבור ואל יהרג.

**דף נד.**

ד] **בישן**. לעי' רש"י ותוס' ובתו"י, ומש"כ רש"י דלא איכוין לביאה במהדו"ב כ' דהיינו במה שנתקע, והראשונים הק' דמ"ש מחש"ו ומשוגג, והעל"נ מיישב קו' התוס' דשאני ישן דאינו ראוי לכוונה ושכ"נ בריטב"א עי"ש, ובהגה' היעב"ץ חילק בין ישן לקטן דשאני ישן דל"ל דעת כלל משא"כ בקטן עי"ש, וי"ל דבעי' לב' הטעמים דטעם רש"י דלאו בר קנין הוא לענין הקנין דיבום, אבל לטעם דלאו בר כוונה היינו דל"ה ביאה כלל. ושיטת רש"י קדושין יט. דביאת בן ט' קונה ביבמה. [וראה בנהור שרגא בספיקו בנפל מהגג אם סגי אח"כ בחליצה או דבעי נמי גט, והקר"א הק' דמ"ש נפל מהדביקוהו עכו"ם עי"ש]. - חידוש הרש"ש בסוגיא דבעי' שיתכוין לביאה בגוף זה.

- נתכוין לביאת בהמה בתוס' סוטה כו: ד"ה מנא ורש"ש וקר"א שם דלחד מ"ד ל"מ ביבום, ועי' בעל"נ. – נתנמנם, בריטב"א כ' דה"ד ביבם אבל ביבמה אפי' ישנה לגמרי קנאה, וכ"ה במאירי, אך עי' בפי' הר"ח ב"ק כז. ומאירי שם חידוש גדול דצריך ששניהם יתכוונו לשם ביאה, וודלא כמאירי וריטב"א לפנינו כנ"ל, ותוס' חד מקמאי ורמב"ם פ"ב ה"ב,ג, ופסקי הרי"ד להלן קיא דא"צ כוונת היבמה, וכ"נ פשטות סוגין. [ומסתבר דבקנינים ל"מ ורק לענין יבום מהני כיון דסגי בכוונה למעשה ביאה ולא בעי' כוונת קנין, ועי' פרמ"ג הובא במ"ב תרצ סקל"ט דחשיב כוונה לדין מצות צריכות כוונה]. - אין כסף ושטר גומרים, לעי' ברש"י המפורסם לעיל נב. משום דהוי אשת אח ודוק דל"ש לסוגין, דהכא ס"ד דיהני מדין יבום, ובדברי רש"י שם הכוונה דיהני מדין קנין קדושין עי"ש.

ה] **העראה**. לעי' בריטב"א דל"ש ביבום לומר דדעתו על גמר ביאה כיון דקונה בשוגג, ועי' ריטב"א קדושין עז.

- ברשב"א לעיל דף כ. מבואר דאף שקנה בהעראה מ"מ מצוה עד גמר ביאה דבעי' הקמת שם, ועי' בתוס' שם, ובריטב"א להלן סא. בהוספה מכ"י כ' להדי' דקיום מצות יבום הוא רק בגמר ביאה, [ומדברי הריטב"א סתירה למש"כ באחיעזר ח"א סי' ד אות ו, והמאיר לעולם ח"א סי' א].

- וכ"ת נילף מנדה, מה לנדה שכן מטמאה את בועלה, וצ"ב דמאי פרכא היא על איסור בהעראה, דמה ענין טומאת נדה לביאת נדה, ועי' באתוון דאורייתא שדן אם האיסור נדה והטומאה תליא באהדדי.

**דף נד:** רמז ליבמה שאסורה בחיי בעלה, פרש"י אם גירשה אחיו, והיינו דגם לס"ד איכא איסור אשת אח בחיי בעלה, והריטב"א כ' דסד"א דלא קרינן ביהאשת אח וכו', ותמה הקוה"ע דכיון דליכא זיקת יבום מהיכי תיתי דהאשת אח הותר עי"ש.

תוד"ה אלא ביאור המהר"ם, ועי' רמב"ן. ובדברי הקר"א. - ברש"י ובשלישית וביאתה באונס ולהלן ד"ה בחמישית כ' רש"י דהוי פיתוי וצ"ב החילוק כמו שתמה בישרש יעקב, ונשאר בצ"ע.

**דף נה.** אלמא אחו"א בין מן האב וכו' וברש"י דהא שלישית וכו' עי' בתורא"ש ובמהרש"א.

תוד"ה דיש בתרוצם לעי' ברש"ש. - יבום בא"א מהאם, קו' הרמב"ן וביאור הקוה"ע סי' תנו. - אחות אשתו פת"ת סי' טו דשרי רק במתה ולא באחות אשתו טרפה אף דהוי כמתה. - חינוך מצוה קו דאסור לקדשה אף דלא הועילו הקדושין ועי"ש במנ"ח.

שפחה חרופה ברש"י המאורסת לע"ע, ועי' רש"י גיטין מג ומהרש"ל ורש"ש, ובאב"מ סי' מד סק"ד אם קדושין תופסין בש"ח דהוי כחי"ל, ולענין הולד אם הוי ממזר, עי' במנ"ח תקס, וברש"ש.

**דף נה:**

ו] תוד"ה אשה לבעלה. לעי' בתוס' בקדושין י. ובריטב"א שם דביבום כיון דמהני בשוגג ל"ש לומר דדעתו על גמר ביאה, ולשיטתו בריטב"א בסוגיא. ועי' במשנ"ל פי"ז מאסו"ב הט"ו ד"ה נסתפקתי ולהלן בבאור ב' תרוצי התוס' דלא פליגי, ובאב"מ לג-ב כ' דדמי לביאת שוגג דהוי כביאות גרועות להלן נו. ובקר"א נה: ד"ה ומה דוחה דברי האב"מ, והגרש"ש סימן כט דהכא שאני דמתכוין לביאת יבום רק שדעתו לקנותה בגמר ביאה ואין בזה חסרון של ביאות גרועות, ראה בחי' הגר"ש בסימן טו בארוכה.

[והרע"א הק' דסותר לריטב"א קדושין עז שכ' דבזנות ל"ח אלא בגמר, ובזה ל"ש דעתו, וכה"ק הבית מאיר בסי' לג, והרע"א נקט דהעראה הוי ביאה גרועה ורק מדין אחשביה מהני, ולכן שייך כן גם בזנות דל"ה זונה, ועי' ר"מ פי"ח מאסו"ב ה"ה דזנות אינו תלוי באיסור אלא בפגימה, וי"ל דל"ש זה בהעראה, וכמ"כ כ' הר"מ פ"א הי"א דבמשמש מת נעשית זונה, הרי דאף דל"ה ביאה חשיב פגימה, ובזה ניחא הא דגיורת חשיב זונה והיינו מדין פגימה ואכ"מ].

שיטת הרי"ף בסוגיא דהכא בביאת נשואין סגי בהעראה דומיא דיבמה עיש"ה, וכ"ה שי' הרמב"ם פ"י מאישות ה"א, ועי' קר"א. והגרש"ר קדושין אות סז ביאר דבביאת נשואין לא בעי' דעת קנין אלא כוונת מעשה בלחוד, - ועי' במנ"ח רסו אות יב שהק' דאם פירש אולי אינו רוצה לקדשה כלל וחוזר בו ומה ראי' דמקדשה בהעראה, ותי' דמסתבר דאינו עושה בעילתו בעילת זנות, ולהלן שם הק' לגבי העדים דלא יודעים אם דעתו על גמר ביאה או על העראה.

[באיסור העראה, היינו דעובר אפי' בהעראה, אבל ודאי דגם הגמר ביאה אסור, ונ"מ בגוונא דהעראה היתה בהיתר או כגון שלא התרו בו אלא בגמר ביאה דילקה על הגמ"ב, וכן מפורש ברע"א ובהמקנה, ומוכרח כן בתוס' לעיל כ שכ' דעשה דוחה ל"ת מ"מ הגמ"ב אסור, הרי דאף דהעראה הי' בהיתר חייב על הגמר, ובמנ"ח מצוה לה ומצוה רסו מבואר יותר דבב' התראות יש לחייבו פעמיים חדא על העראה וחדא על גמ"ב, וצ"ע לשון הר"מ באסו"ב פ"א ה"י שכ' כיון שהכניס העטרה וכו' ומשמע דהחיוב רק על העראה ולא על גמר ביאה].

משמש מת, בלשון הר"מ אסו"ב פ"א הי"א "שאין זו ביאה", ועי' מנ"ח רסו דאין אשה נקנית בביאה כזו.

שארו לאח"מ ובתוס', לעי' בתוס' ב"ב קיד: ד"ה מה, ובקר"א ורש"ש כ' דהריב"ם שם מחלק בין מיתת הבעל למיתת האשה, ובדברי התוס' כאן תמהו דהניחא באשת איש אבל בשאר עריות דקורבה ובזכור מנ"ל דפטור לאחר מיתה, ועוד דבקרא גבי טומאה כתיב להדיא שארו, ועי' ברמב"ם אסו"ב פ"א הי"א והי"ב, וראה בקוה"ע סי' תנח.

שקינא דרך אברים והקפיד, ראה במשנ"ל סופ"ג דסוטה בקינא לה מביאת אונס דל"ח קנוי דאינה נאסרת על ידו, ועי' בית הלוי סימן מ סק"ד ולהלן.

בס"ד **סוגיא דביאות גרועות, זנות באונס, ומשתמרת לביאה פסולה - נו. נז.**

א] **דף נו ע"א** **ביאות גרועות** במח' רב ושמואל, לעי' במח' הראשונים אם קאי גם על העראה או רק על ביאת שוגג, ובתוד"ה לדברים ס"ל דהעראה כביאה גמורה ובזה לא נחלקו רב ושמואל, והביאו מהירושלמי דמח' רב ושמואל היא גם בהעראה, ועי' ר"מ פ"ח מתרומות ה"ו כדעת הירושלמי דנחלקו גם בהעראה, ופסק דביבמה מהארוסין ובא עלה בהעראה אינה אוכלת בתרומה, ובדעת רש"י נקטו הריטב"א וראמ"ה דנחלקו רק בביאת שוגג אבל בהעראה הוי כביאה גמורה, כדמוכח ברש"י ד"ה לאוקמיה שכ' ודוקא בביאה בלא דעת קנין, אולם בכסף משנה שם נקט בד' רש"י דרב ושמואל נחלקו גם בהעראה, וכפיה"נ דייק כן ממש"כ רש"י בתחילת הסוגיא "באחת מן הביאות גרועות הללו" היינו דקאי על כל הביאות גרועות דמתני' ובכללם העראה, וכ"נ ברש"י במתני', [וראה במשנת ר' אהרן סימן כו בהגה הביאור דכיון דביאת יבום בעי ראויה להקמת שם כלשון תוס' נג: ד"ה שאנסוהו, ובהעראה אינה ראויה להתעבר (תוס' לעיל כ. ד"ה יבא וברשב"א שם) להכי חשיב ביאה גרועה ליבום, וע"ע בזכרון שמואל מכתב ו אות ו].

לעי' בדברי הריטב"א דביבום דקונה בשוגג קונה בהעראה, ול"ש לומר דדעתו על גמר ביאה, וחידש האב"מ סימן לג סק"ב דביאת יבום בהעראה הוי כביאת שוגג ומהני רק כביאות גרועות, ובשערי יושר ש"ז פ"ח ובשעורי יבמות סי' כט חולק דל"ד לביאת שוגג דליכא כונת מעשה על הביאה שיהיה ביאת אישות ויבום, אבל בהעראה דמתכוין לביאת יבום רק דעתו לקנות בגמר ביאה, כיון דעושה ביאתו לשם אישות ולכ"ע קנה לכל, ועי' בחי' מורינו הגר"ש זצ"ל בסימן טו. [ועי"ש חידושו דאף שקנאה לדברים שבפרשה אית ליה זכות זיקת יבום לקנותה בעל כרחה עי"ש].

ובאחרונים מבואר ג' שיטות בחסרון דביאת שוגג, לאב"מ לג,ב החסרון דאינה ראויה לקנות בשאר קדושין, והקר"א נה: כ' דליכא כוונת מצוה, והגרש"ש בסימן כט ובשע"י ז,ח דליכא כוונת אישות עי' בדבריו.

- ולענין ביאה בעל כרחה של היבמה, לרש"י ח: משמע דבזה קנאה לכל [ועדיף מביאות גרועות], וכן נקט בשע"י שם ד"ה וכן, ובחי' הגרש"ש שם דכוונת מעשה שייך רק אצל היבם ולא היא, [ומצינו בריטב"א לעיל נד. גבי ישן דלא קנה שכ' דה"ד ביבם אבל היבמה גם בישנה קנה ול"ה ביאה גרועה], ועי' ברמב"ן רשב"א וריטב"א, ובחזו"א קכג סק"ב כ' להוכיח מדבריהם דגם בזה דינו הוי כביאה גרועה. ובקר"א הסתפק בזה.

ב] **קנה לדברים שבפרשה** וכו', ובתוס' כ' דאע"ג דמולקחה ילפי' דהוי כאשתו סברא הוא שלא יקנה אלא למה שמפורש בפרשה ולפוטרה מיבום דכתיב לו לאשה ולא לאחיו לאשה דפקע זיקת אחיו, ומבואר דבעי ילפו' דע"י היבום נפקע זיקת אחיו, וברש"י שכ' דמהני לענין שאם הוציאה בגט לא בעי חליצה משמע דזהו מהילפו' דולקחה לו לאשה.

ועי' מח' הראשונים בסוגיא בתו"י וריטב"א, רמב"ן ורשב"א אם לשמואל לא קני להיות כאשתו ליורשה וכו', או דפליגי רק לענין תרומה, וס"ל לרמב"ן דמש"א דמהנשואין לד"ה אוכלת בתרומה היינו דוקא לתרומה כיון דמהתורה ארוסה אוכלת, וז"ל וטעמא דמילתא משום דתרומה משעת קנין אוכלת מן התורה והרי קנאה להתחייב עליה משום אשת איש כיון שפוטרת צרתה דנהי דאין עושה נישואין גמורין קנין כארוסין עושה ודאי וכו', אבל ליורשה וליטמא לה ולהפר נדריה אינו קונה בביאה גרועה, ועיין בתוס' סוטה כד: ד"ה דהאמר, ועי' בקר"א, וראה היטב בב"י בסימן קסו בשי' הר"מ דקאי רק על תרומה והביאה בהל' תרומות, ולפ"ז צע"ג דהוי פלוגתא בדין דרבנן, דהרי ארוסה אוכלת מה"ת בתרומה דהוי קנין כספו, ורק מדרבנן שמא תשקה וחשש סימפון גזרו דאינה אוכלת וצ"ב, ובאב"מ חלק שו"ת סי' יז ד"ה וביבמות, מבואר דבר חדש דהכא אינה אוכלת בתרומה מה"ת, דבביאה גרועה ל"ה קנין כספו עיש"ה, ועי' חזו"א סי' קכג. ועי' במהרש"א להלן נח: דלשמואל הוי כארוסה. [והיינו דלל"ק כיון דנפלה מהארוסין לא מהני הך ביאה למיחשביה לדין נשואה, וביאה גרועה משוי לה רק דין ארוסה, וכך נקט המהרש"א הנז' בדברי רש"י דתהיה נשואה ע"י חופה, וכן מוכרח גם בריטב"א להלן שם עי"ש שביאר דזהו דברי הגמ' דלשמואל קרי ליה שומרת יבם בביאה גרועה, ולא הוי כנשואה, ומשום דגם אינו יורשה וכו', ומוכרח דדינה מצד ביאה דידיה רק כדין ארוסין עיש"ה].

[בריטב"א לפנינו כ' כד' התוס' דלשמואל לא קנאה אף לירושה, והוכיח כן תדע דאל"כ אמאי אינו מאכיל בתרומה, וצ"ע דהריטב"א המשיך בדבריו דלשמואל אינה אוכלת בתרומה דאיכא חששא דשמא תשקה כבכל ארוסה וכו', וא"כ מאי זה שהוכיח הריטב"א דלשמואל אינו יורשה וכו' מהא דאינה אוכלת בתרומה, עוד צ"ע בעיקר הסוגיא דהא אף דנפלה מהאירוסין וארוסה אינה אוכלת, ואמרי' דלא קנאה לאלומי מבעל, [והיינו משום דיבום הוי המשך האישות, ומש"ה בנפלה מהארוסין והיבם קנאה בביאה גרועה לא עדיפא מארוסה], אמנם הרי הא דארוסה אינה אוכלת בתרומה הוי רק מדרבנן שמא תשקה, וא"כ ממנ"פ ליפלגו בהא גופא אם ביבמה שייכא הגזירה דשמא תשקה או לאו, ואם בכל יבמה ל"ש הגזירה כיון דהיא בבית היבם, מאי שנא בביאה גרועה דגזרי'].

ועי' ברמב"ן להלן צו חידוש גדול דלשמואל ל"ה אשת איש לחיוב מיתה בביאת שוגג דלקנין אישות בעי כוונה, והיא שיטה יחידאה, ודלא כדמשמע בראשונים וכן בתוס' סוטה כד,ב דהוי א"א לחיוב מיתה, וגם הרמב"ן בסוגין סותר שיטתו כמו שהבאתי לעיל לשונו.

הראשונים כ' דלהלכה קי"ל כלישנא בתרא ואליבא דרב דקנה לכל רק מהנשואין משא"כ מהאירוסין ל"ק אלא לדברים האמורים בפרשה, אך הר"מ תרומות פ"ח ה"ו לא חילק מהאירוסין לנשואין אלא לאכילת תרומה, וכפיה"נ ס"ל כרמב"ן הנ"ל דרב לא אמר אלא לענין תרומה, ועי' ב"י סוף סימן קסו.

תוד"ה מת. לכא' ראיה לאב"מ בסי' לט שכ' דבמומין הוא רק משום קפידתו והיא דלא ידע ל"ה מק"ט עי"ש דבמת חולצת. וע"ע דברים נפלאים בחי' רבי מיר שמחה כאן ע"ד התוס' דיש חילוק בין מום במקח למום בקדושין, [ובשערי חיים קדושין הביא מהתוס' ראיה לכל דין מק"ט דה"ד מחמת ההקפדה].

דף נו:

ג] אשת ישראל שנאנסה כו' לרש"י לעיל לה נפסלה לכהונה מהפסוק דבת כהן כי תהיה לאיש זר, ולתוס' שם ותורא"ש כאן הוא משום טומאה דלתרומה אין חילוק בין אונס לרצון, ובבעה"מ ס"ל דנפסלת משום זונה. - ובתוד"ה מאי, לעי' היטב במח' רמב"ן ובעה"מ כאן אם קאי על כל העריות וכו', והבעה"מ כ' דהא דבאונס ל"ה זונה ה"ד באיסור אשת איש דמתוך שהותרה לבעלה הותרה לכהונה משא"כ בשאר עריות ובנבעלה לפסול דגם באונס הוי זונה, והביא המתני' דסופ"ק דכתובות בתינוקת דפסולה, וכ"ה בריטב"א סוד"ה איכא דאמרי ולהלן נט: ד"ה בממאנת, ועי' במ"מ פי"ח מאסו"ב ה"ו דכיון שלא נבעלה לפסול אלא מחמת שהיא א"א כיון שהיא באונס ל"ה זונה, ועי' מהרש"א מהדו"ב ובחזו"א סי' טו סקי"א ע"ד התוס'.

זנות באונס. הערת האבני נזר [אב"ע כתובות סימן קמה אות ג,ה] דל"ל לקרא דזנות באונס שרי לבעלה דהיא לא נתפשה, תיפ"ל דלנערה לא תעשה דבר, ואכן מצינו בתוס' רי"ד כתובות נא: שכ' דבנאנסה שרי לבעלה ישראל מהיא לא נתפשה א"נ מלנערה לא תעשה דבר עיש"ה.

- ולרמב"ן [וברשב"א נט: ומאירי] דינא דרב ששת דאשת ישראל שנאנסה דפסולה לכהונה, הוא גם ללישנא בתרא דרבה דאינו לוקה משום זונה דנפסלת מקרא דובת כהן, ולבעה"מ ב' הלשונות פליגי על רב ששת וס"ל דאשת ישראל מגו דמותרת לבעלה מותרת לכהן, ועי' בתורא"ש שמדייק ברש"י דלישנא בתרא חולק על רב ששת דכיון דל"ה זונה אינה נפסלת, ועי"ש בשם רבינו מאיר.

- ולהלכה לרי"ף והרא"ש קי"ל כל"ב דל"ה זונה, ולרמב"ם פי"ח מאסו"ב הי"ז ובמ"מ הוי זונה וכל"ק, ודלא כראב"ד שם פ"א הכ"ב, ועי"ש בחי' הגר"ח. ועי' בתוס' לעיל לה. ד"ה אע"פ. וראה במנ"ח רסו אות כז,כח.

- ברשב"א להלן נט כ' דלמ"ד דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה ה"ה בזנות באונס, ובריטב"א כ' דבכל ביאות פסולות באונס ל"ה זונה וכ"ש בפנוי הבא על הפנויה באונס, וכ"ה בש"מ כתובות ל, ועי' משנ"ל אסו"ב פי"ח ה"ב, וע"ע בקר"א וקובה"ע בסוגיא.

- ועי' בזכר יצחק סי' כד עמוד צד גבי ספק אונס ספק רצון דל"ח ספק טומאה דטומאה יש גם באונס רק שהותרה מצד האונס וכו' [ועי' ישוע"ד ח"ה סי' לז].

ועי' עונג יו"ט סי' קע דבעלה לוקה וכו' אבל היא אינה עוברת בביאה לחוד אלא בקדושין.

- ועי' מלבושי יו"ט סי' ט דלל"ב דהוי איסור טומאה הואיל ושם האיסור שייך בישראל ברצון ל"ח איסור כהונה ולא תתחלל בבביאת הכהן.

- אשת כהן שנאנסה אם אסורה לבועל ישראל, עיין בח"מ סימן יא סק"י וב"ש שם סק"ג [בהבנת הרמ"א שם], ובמשנ"ל סוטה פ"ב סוף ה"ב, ובריטב"א בסוגיא מפורש דבאשת כהן שנאנסה אסורה לבועל.

**סוגיא דמשתמרת לביאה פסולה.**

ד] מתני' אלמנה וכו', עי' ב' הלשונות ברש"י ובתוס', ובקו' התוס' דעמוד והוצא וכו', לעי' בתרוץ הערוך לנר דכיון דנותן לה מזונות בביתו ל"ש שמא תשקה, [ויש לדחות דבריו ולדון דדוקא היכא דנותן מזונות מחמת חיוב דהגעת זמן בזה הוי כנשואה ואוכלת בתרומה משא"כ הכא]. - ובל"א דרש"י עי' קו' הרע"א [הועתק בחדש עמוד רכב].

עי' בחזו"א סי' קלד לסוגין דחלוק דין בת כהן דאוכלת מחמת עצמה לבת ישראל, ונמצא דבבת כהן אוכלת משני סיבות מדין בית אביה ומכח בעלה, כיון דלא נפקע ממנה מעלת בית אביה, וכ"מ בתוס' נז: ובמהרש"א שם, וכ"ה בלשון הרמב"ן כאן, ולפ"ז במשתמרת לביאה פסולה נפסלת גם מדין בית אביה.

- ועי' בתוס' נז: ד"ה רב דדין משתמרת וכו' **הוי רק מדרבנן**, וכ"ה בריטב"א, ובקר"א וערל"נ להלן שם כ' לדון דפסולה לתרומה מה"ת, [וכמ"כ הוכיחו מהא דאמרי' בגמ' ק"ו, ע"כ דהוי מה"ת], וכ"נ בירושלמי הכא דיליף לה מקראי, אמנם עי' בד' הקר"א בסוגין דדין משתמרת וכו' והק"ו מקדושי רשות תרי טעמי נינהו, [ודין משתמרת היינו דהאישות מאכילה רק משום שעומדת לינשא, וכיון דהוי פסול נפסלת מעתה, ולר"מ בנתגרשה מהארוסין דאינה נפסלת מכאן ולהבא, מה שאכלה עד עתה הוי באיסור, כיון דעד שנתגרשה הוי זרה ונפסלה מדין משתמרת].

ובפשט בהואיל ומאכילה וכו', עי' בקר"א ובעל"נ ובחי' הגרב"ד החדש סי' לז.

[וברש"י כ' דאם מיירי מתני' בבת ישראל מיירי בהג"ז וכמשנה ראשונה, והתוס' הק' דבעמוד והוצא וכו', ולכאורה צ"ע דל"ל לומר דמיירי בהג"ז, נימא דבבת ישראל ארוסה לכהן, כיון דמה"ת אוכלת בתרומה, אף דמדרבנן אינה אוכלת, מ"מ נחלקו במתני' היכא דמשתמרת לביאה פסולה, אם נפסלת מהתורה לאכילת תרומה, ואמאי בעי' לאוקמי דוקא בהג"ז דאוכלת מדרבנן למשנה ראשונה, וע"כ דזה אינו כיון דדין משתמרת וכו' אינו פסול אלא מדרבנן, להכי ע"כ מיירי בהג"ז דאוכלת גם מדרבנן, א"כ מפורש בכל הראשונים להאי פי' דדין משתמרת אינו אלא מדרבנן].

- עי' רשב"א וריטב"א דבחלוצה דמשתמרת לביאה פסולה דרבנן אינה נפסלת.

**דף נז ע"א**

ה] שכבר אכלה וכו', עי' בריטב"א בהא דבת כהן ל"ח אכלה דיצאה מרשות לרשות, [ויל"ע אם כוונת הריטב"א דפקע ממנה רשות האב, או דרק מחמת דנשאת לפסול אינה אוכלת מחמת האב, ולא מהני מה שאכלה קודם כבת כהן להחשיבה לדין שכבר אכלה, אבל בנשאת לכשר יודה הריטב"א דאוכלת גם מדין בת כהן וגם מדין אשת כהן].

- ועי' בערל"נ שכ' דק"ק דהא אביי חולק על סברת שכבר אכלה ואיהו גופי' אמר לעיל נו. הראי' מניסת לכהן שמת דע"כ דפקע קדושתה, וסותר לדברי אביי הכא, ויל"ע עוד בלשון הגמ' דלעיל נו. קתני דבמת פקע קדושתיה, והכא קתני פקע קניניה, [ונראה דאשת כהן אוכלת מב' דינים חדא מדין קדושת כהנת, ועוד מדין קנין הבעל].

[ובדרך אמונה תרומות פ"ז ס"ק צג דן בנתארסה לכהן ואח"כ נפצע אם אוכלת, ותליא אם בנתארסה לכהן אוכלת גם מדין בת כהן, ונוסף עלה זכות אכילה מצד הבעל, ואף דמדרבנן ארוסה אינה אוכלת שמא תשקה, אמנם בבת כהן ל"ש האי חששא דהא אחיה כהנים, ולכאורה מפורש בתוס' נז: ובמהרש"א שם דגבי בת כהן חשיב שכבר אכלה בנפצע אחר קדושין, הרי דבבת כהן חשיב שאכלה כבר מצד הבעל].

- לטעמא דרבא דהואיל ומאכילה, עי' במהרש"א במהדו"ב דא"כ גם בקדשה כשהוא פצו"ד, ועי' ערל"נ.

- פצוע דכא כהן. עי' בחלקת מחוקק סי' ה סק"א שכ' לחדש דאין עליו קדושת כהונה ומותר בגרושה וכו' כמו דמותר בגיורת וזונה, ותרומה שאני דהוי כעבדים, [והיינו דאוכל מכח אביו, ולפ"ז הא דמאכיל את אשתו הוי מדין קנין כספו גרידא, ולא דנעשית ככהנת, ודלא כדברי האחרונים דאשת כהן נעשית ככהנת, ויבואר במקומו בפ' אלמנה בס"ד], ועי' קר"א להלן עו. וע"ע בח"מ סי"ז סקכ"ד, ובפת"ת שם בשם הבית מאיר כ' דאינו בקדושתו רק לדין קהל וכהן גמור הוא, ועי' בחזו"א, ועי' בקר"א דלתוס' דהוי חללה מוכח דפצוע דכא מותר בכל פסולי כהונה, ועי' נהור שרגא.

תוד"ה אביי, ראה סברא מחודשת בערל"נ דרק בקידש אסורה מדין משתמרת, משא"כ בנעשה פצו"ד אחר הנשואין. [וביאור דבריו נראה דרק בארוסה דאוכלת ע"ש סופה דתהי' אשת כהן, בזה אמרי' דאם משתמרת לביאה פסולה נפסלת מדרבנן, אבל בנשואה דאוכלת מדין דנעשית ככהנת, שפיר אין חסרון דמשתמרת ועד הביאה אינה נפסלת].

רש"י ד"ה אי שכ' ועשאה חללה בביאתו, מבואר דלא כתוד"ה ואי, וכן בריטב"א ותו"י דהוי חללה, ועי' בערל"נ דלהר"מ דחללה פסולה מתרומה כזר לא גרע מבת ישראל שנישאת לכהן.

- ראה קו' הקר"א משפחה דמותרת בתרומה מחמת קנינו אף דהוי זונה, ועי' קוה"ע סי' מז סק"ד [בחדש אות תסה ולהלן עד אות תסח] דאשה שאני דנעשית ככהנת ואוכלת מכח עצמה ול"ד לעבד דאוכל מכח האדון כמו בהמת כהן, ומש"ה פסול זונה אינו פוסל את השפחה מלאכול בתרומה שכן אכילתה היא מכח האדון, ועי' בנהור שרגא. ויש להוסיף דמ"מ יקשה מארוסה דאוכלת מדין קנין כספו וא"כ דמי לעבד כהן, [ומוכח דגם קנין כספו דארוסה עדיף מקנין כספו דעבדים].

- רש"י ד"ה או דילמא. ב' הפי' ברש"י בבת גרים באמו מישראל אם אסור בממזרת, ראה עוד ברמב"ם פט"ו מאסו"ב ה"ט ומ"מ, ולהר"מ גר שנשא בת ישראל הולד ישראל, וכ"ה בשו"ע סי' ד סכ"ג [כפי' ב' דרש"י], ועי"ש בשעה"מ, [ולהר"מ פצו"ד אסור בממזרת ועי' ערל"נ], והר"ן בקדושין פ"ד הק' על הרמב"ם דאמאי אינו מתייחס אחר אביו הגר, ועי' באב"מ ס"ד סקט"ז, ובחי' הגר"ח בספרו, ובחזו"א סי' ד סק"ז דהוי ספק קהל להלכה ונ"מ לספק פצו"ד, ועי' מה שהעיר בחוסן ישועות.

פסול זונה לכהן, עי' בר"מ פי"ח מאסו"ב ה"ה "ואין הדבר תלוי אלא בפגימה", וע"ע בפהמ"ש להר"מ קדושין פ"ד מ"ו ואני תמיה מאוד וכו'.

בס"ד **סוגיא דחופה לפסולות** **נז: - נח:**

**דף נז:**

א] יש חופה לפסולות, וברש"י "ומעיקרא נמי לא קידשה", בד' רש"י נראה דמיירי בחופה בלי אירוסין, והראשונים הק' דהא לא קי"ל כר"ה בקדושין ה. דחופה קונה, וא"כ כיון דהחופה לא אהני מידי אמאי פוסלה מתרומה, ובתוס' כתבו בד' רש"י דחופה קונה, וערמב"ם פ"ז מתרומות הכ"א "בלי אירוסין", מבואר דמפרש כרש"י, וצ"ע דהרי הרמב"ם לא פסק כר"ה דחופה קונה בקדושין עי' בדבריהם, וכן בתוס' הקשו על רש"י. ועי' ברמב"ן רשב"א ומאירי בד' רש"י דאף דחופה אינה קונה מ"מ פוסלת מתרומה, ולשון הריטב"א דאע"ג דחופה לא קניא כיון דעל דת קדושין או נשואין נכנסה שם וזימנה וקירבה עצמה לביאה פסולה קנסוה רבנן שלא תאכל בתרומה עכ"ל, ולכאורה הכוונה דע"י החופה דקרובה לביאה הוי יותר משתמרת לביאה פסולה, וכ"נ ביש"ש, ולפ"ז אחר מיתת הבעל דאינה עומדת לביאה פסולה חוזרת לכשרותה, אולם עי' בדרב"ז תרומות שם דגם לאחר שנתאלמנה פסולה לתרומה, וכפיה"נ ס"ל דע"י החופה הוי כנבעלה, וכ"ה להדי' בפי' רבינו אברהם מההר שכ' דהואיל ויחדה הוי כאילו בא עליה לפסולה לעולם מן התורה ומן הכהונה, וכן מבואר במאירי. וברשב"א כ' בנוס"א דמדרבנן היא משום גזירה אטו ביאה, ולהרשב"א ג"כ תהיה פסולה אף אחר שנתאלמנו או נתגרשו דהגזירה אטו ביאה הוי טעם לפוסלה לעולם, וכ"נ מהמשך הרשב"א מה שהביא מהתוספתא עיש"ה.

ובר"מ פ"י מאישות ה"ב כ' דחופה שא"ר לביאה אינה קונה, ועי' בלח"מ באישות שם, וביש"ש בסי' יח, ובשעה"מ אישות בקו' כבוד חופה ובחופת חתנים. ובלח"מ כ' דאף דאינה קונה מ"מ פוסלה, ומה"ט כ' דאף דלהר"מ דחופת נדה אינה קונה, דבעי' חופה הראויה לביאה, ובפסולות ל"ה חופה כלל, מ"מ מהני לפוסלה מתרומה, וצ"ע דכיון דהחופה ל"מ ול"ה נשואה אמאי פוסלה, והיש"ש כ' כן לענין חופה דר"ה דאף דלהלכה אינה קונה מ"מ פוסלה מתרומה.

ובתוס' מבואר דחופה לרב הונא עושה רק ארוסין, אך ברמב"ן משמע דחופה דר"ה מהני לעשותה נשואה, וכן נקט המהרש"א בקדושין ה. ועי"ש בתורא"ש, ובזה ניחא קו' תוס' על רש"י מהא דקאמר בגמ' לר"מ קדושין פסלי חופה נמי פסלה וכמו שהעיר בהגהות הר"ש מדסוי עי"ש. – ושי' הרמב"ן ור"ת דהסוגיא מיירי בחופה שאחר הקדושין ולענין נשואין אם יש בפסולות ואם יש חופה נ"מ ליורשה לנדרים ולידון בחנק, וכן לר"א ור"ש דעד עכשו אכלה בתרומה ומעתה לא תאכל, ולענין תרומה לר"ת, לד' ר"ת החופה כביאה ונפסלת מתרומה לעולם, ולרמב"ן אין נ"מ אלא למשנה ראשונה בנפצע אחר הג"ז שכבר אכלה דנפסלת ע"י החופה, ועי' בקר"א שכ' בד' הרמב"ן דגם למשנה אחרונה נ"מ דבנפצע אחר קדושין אוכלת דאזלי' בתר קדושין, ובתוס' מהר"ם הוסיף עוד נ"מ לעניןדלא נפסלה בקדושין לר"מ ואפ"ה משנכנסה לחופה לא תאכל.

- לעי' בקו' הראשונים מהגמ' דרמב"ח עי' רשב"א, - ועי' ברשב"א דכניסת חופה כביאה ומדרבנן היא, - ולפי התוס' קאי בחופה דר"ה דקונה או בחופה שלאחר קדושין, ולשמואל מיירי במת הבעל אחר החופה קודם שנבעלה, ונשואה נחשבת לבעולה, ובריטב"א מבואר דבנתאלמנה חוזרת לכשרותה, ובריטב"א נח: מספ"ל בחופה אחר קדושין ולא נבעלה ונתגרשה אם פסולה לתרומה מדרבנן. וברדב"ז מבואר חידוש דגם בנתגרשה מהאירוסין דחופה נפסלת ודלא כתוס' וריטב"א.

[וי"ל דהשו"ט אם החופה אהני לפסולות, היינו לדין היתר ביאה ומעשה נשואין שבחופה, דבזה ס"ל לשמואל דכיון דא"ר לביאה ל"ח קירוב דחופה, ולרב אהני ככל חופה בכשרות, אבל לדין הקנינים שבנשואין לכ"ע יהני גם בפסולות, דדין הקנינים ל"ש לדין היתר ביאה, ובקר"א הרגיש בזה בתו"ד בסוגיא].

והנה בסוגיא מוכרח דמח' רב ושמואל היא בתרתי, חדא אם חופה לפסולות קני, דאפשר דלא קני כיון דהוי חופה שא"ר לביאה, [וכך מוכח בקו' הגמ' נח. מדין תחת אישך היינו דהשו"ט היא אם חשיב כנשואה], ועוד פליגי אם החופה פוסלה מתרומה גם לר"ש ור"א דמתני', ועדיף מקדושין דאינו פוסלה. - ובמש"כ התוס' גבי הגעת זמן עי' הערת המהרש"א.

ולשמואל דאמר אין חופה לפסולות דנו הראשונים אם ביאה מהני כדס"ל לרמב"ן, לתו"י ותורא"ש, אך הריטב"א כ' דגם ביאה ל"מ בפסולות דאין ביאה עושה נישואין מהתורה בלא חופה, ולהכי הק' דל"ל קרא דאין כהן מטמא לאשתו פסולה תיפ"ל דלא חלו הנשואין, והקר"א תי' דאיצטריך קרא לנפסלה תחתיו. [ובעיקר הקו' י"ל דלענין הקנין ליורשה וליטמא לה מהני לכ"ע חופה לפסולות, דחל עליה דין נשואה לדין הקנינים וכדפי', ושפיר ניחא דברי הלח"מ דאף דחופה שאין ראויה לביאה לא מהני, מ"מ פוסלה מתרומה, דכיון דאהני לדין קנין שבחופה שפיר חשיב ביתו ופוסלה משו"כ בתרומה].

תוד"ה נשאת. בפחות מבת ג' אם הוי מעשה חופה, ובדברי התוס' לעי' במשנ"ל פ"ג מאישות הי"א דהוי חופה, ועי"ש מש"כ בד' רש"י בסנהדרין ובדברי הרשב"א ובדברי תוס' דאף אם ס"ל דל"ה חופה הוקשה להם דמאחר שנכנסה לחופה וליכא חששות תאכל וציין לתוס' להלן עב ד"ה מבחוץ דס"ל דאין חופתה חופה ועי' כאן בתורא"ש, וע"ע בשעה"מ בחופת חתנים ס"ז. - ובשעה"מ הק' בד' התוס' דאפי' אם ליכא חשש סימפון, מ"מ כיון דל"ה חופה הוי ארוסה, ותו אף בליכא חשש סימפון אמרי' לא פלוג ואינה אוכלת, וכדברי התוס' בקדושין מה:, והמשנ"ל ר"ל בד' התוס' דה"נ מהני החופה בקטנה פחות מג', ועי"ש בשעה"מ בזה. ועי' בתוס' נח. ד"ה דהני בסו"ד במש"כ דחופה לפסולות לא גרע מהגעת זמן ואוכלות בתרומה דכיון דנכנסה לחופה ליכא חשש שמא תשקה וכו', ועי"ש מהרש"א וקרני ראם ומהר"ם, ומבואר דכיון דהיה מעשה חופה ליכא חשש סמפון ואוכלת, וצ"ב דהא כיון דהחופה לא אהני תו הוי ארוסה ושייך בזה לא פלוג, ותמה בזה בישרש יעקב שם.

**דף נח.**

תוד"ה דהני בסוה"ד, אוכלות משלו לאח"מ, לעי' במהרש"א במהר"ם וקרני ראם, ובישרש יעקב הנ"ל, [ומוכרח דאף למ"ד אין חופה לפסולות מהני החופה להכניסה לרשות הבעל ושפיר דמי להג"ז].

- לעי' בקו' רע"א בשו"ע סי' נו הובא בלקוטים דאמאי איכא חיוב מזונות על היתומים בהגעת זמן, (ומוכרח דחיוב המזונות הוא מדין נשואה), ועי' בישרש יעקב, ובדברי יחזקאל טז-י.

ב] **אין האיש מנוקה מעון** וכו', ובתוד"ה ונקה, ראיה מסוגין במשנ"ל בהל' סוטה פ"ה ה"ח ד"ה ומ"מ לענין ביאת שוגג אם חשיב מנוקה מעון. ועי' בריטב"א.

וש"מ יש חופה לפסולות, והתוס' לעיל הוכיחו מכאן דמיירי בחופה שאחר קדושין, והמאירי דחה דאע"ג דהכא חופה בתר קדושין מ"מ אינה ראויה לביאה שהרי אסורה היא לו ואעפ"כ הו"ל חופה לשוייה אשתו עד דליתקרי בה והביא האיש את אשתו ויש לך לדון כן אף בחופה דעלמא שקודם קדושין עכ"ל.

תוד"ה ונקה, בקר"א ובהמקנה בקדושין כז הק' דליהוי נשואי טעות, ודינה כארוסה דאינה שותה, ועי' בנהור שרגא שהק' דנ"מ גבי ביאת אונס. - בריטב"א דבנסתרה אחר חופה חשיב סוטה מהנשואין.

תוד"ה שומרת יבם לעי' בתוס' סוטה כג: סוד"ה שומרת דלאוקי' דאתי כשמואל בביאות גרועות לא בעי' לאוקמי' כר"ע וכו', וברמב"ן לעיל נא דלשמואל לא נאסרת, ועי' חי' רבי שמואל סט"ז שביאר דע"י קנוי גם לשמואל נאסרת [ובמש"כ שם דשומ"י עדיפא מארוסה משום דקונה אותה אח"כ בע"כ, נתכוין למש"כ במנחת קנאות לר"מ אריק ז"ל בסוטה כד. עי"ש].

- ולא שקדמה שכיבת בעל, עי' בריטב"א דהכוונה אם ליכא ביאת בעל כלל.

בערל"נ כ' להק' בקו' הגמ' דבבא על היבמה אשתו מעלייתא, דהרי נ"מ במשמש מת למ"ד דבעריות חייב ומ"מ ביבמה לא קנה והרי"ז ודאי דאעפ"כ מקרי שכיבה לענין קדימת שכיבת בעל לבועל וא"כ משכח"ל דלאו אשתו היא, ואין לומר דכיון דאכתי לא קנה לה להיות כאשתו לא מקרי בעלה ולא חשיב קדמה שכיבת בעל לבועל, דא"כ גם התוס' לא מקשו מידי מנפל מהגג, אע"כ דס"ל דיבמה ע"י זיקה נחשבת כאשתו קצת וכו' עכ"ד.

תוד"ה דכוותה, בב' הפי' ברש"י ותוס', לעי' היטב במהרש"א ובקרני ראם ובקרן אורה ד"ה דכוותה.

עי' בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' שכח בראייתו מהסוגיא דיבום לא בעי עדים, ונתכוין לזה הרע"א בליקוטים עמוד רכו, ועי"ש שכ' בתו"ד דאם ליכא עדים ל"מ שכיבת בעל כיון דלא קנאה עי' היטב בכל דברי הרע"א העמוקים. - ועי' במנ"ח במ' שסה אות טז בדין קדמה שכיבת בעל היכא דמקדשה בביאה אם אמרי' בב"א ליחשב קדמה שכיבת בעל, ועי' בקרן אורה סוטה שם ובעל"נ בסוגיא. [ולכא' מבואר דלדין קדמה שכיבת בעל בעי' שכבר חל עליו שם בעל, ולהכי מה דקידשה בעל לא מהני להחשיבו לקדמה שכיבת בעל]. – כגון שבא עליה ארוס בבית אביה, ואף דאסור מדרבנן חשיב מנוקה מעון, וצ"ע על הר"מ סוטה פ"ב ה"ח וה"ט דגם בביאות שאסור מדרבנן ל"המנוקה מעון, ועי' תרוץ האו"ש ריש פ"י מאישות.

**דף נח:**

בריטב"א ד"ה וכשמואל מבואר ראי' דלשמואל בביאה גרועה ל"ק לירושה וכו' דמה"ט חשיב שומרת יבם. ועי' במהרש"א כאן דלשמואל בביאות גרועות הוי כארוסה, וראה קו' הרשב"א סוד"ה הא דאמרי'.

- דעבד מאמר, עי' במהרש"א, ובמש"כ שם בדברי רש"י אם מהני חופה ביבמה.

-- ויש לו אח חלל, לרש"י פסולו מדין משתמרת, ולרמב"ם משום הזיקה דהוי מדרבנן חשיב כאשת החלל, [והקר"א הק' דזיקה מדרבנן ותי' דמ"מ משתמרת היא לביאתו בעל כרחה], ועי' ריטב"א ומאירי שהרכיבו ב' הטעמים, משתמרת ושהחלל דינו כזר, ולשון הריטב"א סובל לומר דזהו גדר דהחלל פוסלה דהוא גם כעין דין משתמרת, אבל המאירי הדגיש דהוי ב' גדרים שכ' דלר"א ור"ש דל"ל דין משתמרת פוסלו מתרומה מחמת הזיקה, ועי' בקר"א שהעיר דלא בעי' לדין משתמרת אלא דהזר פוסלה, וראה משנת ר"א סימן כו.

ובערל"נ העיר על פרש"י דמאי יהני בנתן גט הא פוסל משום הזיקה, --- ועי' בדברי הרשב"א וריטב"א בשם הר"ח בפי' הגמ' גבי נתן לה גט דמיירי שעשה בה מאחר לאחר שנתן את הגט, ועי' בתוס' הרא"ש, ותמה הישרש יעקב דמאי גרע גרושתו מגרושה דעלמא.

בס"ד

**מראה מקומות לדף נט. - ס:**

א] בבעית הגמ' בכ"ג שקידש ובגרה וכו', לעי' ברשב"א וריטב"א. ועי' ברמב"ן דנפשט דבתר נשואין, וכ"כ המ"מ פי"ז הי"ז, והמאירי כ' דלא איפשיטא. – ובפי' תוס' דמבע"ל היכא דהקדושין נעשו בהיתר אם נאמר דין משתמרת לב"פ, ע"ע בריטב"א, ועי' תמיהת הקר"א דכיון דבנשא בוגרת אם נשא נשוי ובודאי אוכלת בתרומה כיון דאינה נפסלת, אמאי חשיב משתמרת לביאה גרועה כיון דאין הביאה פוסלתה, [וצ"ל דשאני בניסת דנעשית אשת כהן ואוכלת מצד עצמה, אבל בארוסה דאוכלת מחמת שתהיה ניסת כיון דמשתמרת לביאה אסורה שוב תק"ח דנפסלת].

אישתני גופא וכו', בריטב"א כ' דאלמנה דלא אישתני אמר הכתוב שתהא בחזקתה שקדשה בהיתר, [והביאור הוא דכיון דהקיחה היא בכלל האסור דליכא איסור בביאה גרידא, להכי אם תחילת הקיחה היתה בהיתר הוי בחזקתה להיתר ול"ה קיחת איסור, משא"כ אם אישתני גופא אמרי' דלא נעשה בה קיחת היתר].

- בדברי התוס' בסוגיא באישתני גופה בבוגרת, עי' היטב במשנ"ל פי"ז מאסו"ב הי"ז דהחילוק דבקידש האלמנה האיסור בא מחמת שנשתנה בו, משא"כ בבגרה האיסור בא מחמת שנשתנה גופה, ובזה מבואר התוס' במש"כ דבקידש את הבוגרת ואח"כ נתמנה להיות כ"ג דיכנוס, שהרי אחר שנתמנה כבר לא נשתנה בה, אולם המשנ"ל העיר מספק התוס' בנעשית מוכת עץ, [והיינו דהרי אין נ"מ אם בעולה חשוב שינוי הגוף, אלא דהחילוק הוא רק בשעת המנוי, וא"כ גם בעולה דנתחדש בה האיסור תהיה אסורה אפי' אם לא הוי שינוי הגוף במציאות, ועי' רמב"ן קדושין י דמבואר כן, אולם בריטב"א קדושין שם משמע דעיקר החילוק הוא אם הוי שינוי], ועי' מנ"ח מצוה רעב אות ג בזה. - והקר"א כ' לחדש לענין אלמנה ובגרה, דהיכא דלא נוסף פסול ע"י שנוי הגוף לא נחשב לשנוי הגוף, ולהכי כ' דבכהן הדיוט שאירס אלמנה מהנישואין דהיא כבר בעולה, ונתמנה להיות כהן גדול ואח"כ בגרה, דלא תהא אסורה, דכיון דכבר היתה בעולה קודם לכן, לא נוסף כל איסור במה שנעשית בוגרת, ול"ש לאסור מחמת הבגרות ועי"ש. - ועי' בחזו"א אב"ע סימן י סק"י שכ' דהיכא דקידש קטנה ונתמנה לכהן גדול ואח"כ בגרה דיכנוס כיון דהאירוסין היו כשהוא כהן הדיוט, ומבואר דתליא אם חל עליו בשעת אירוסין האיסור קיחה.

- בספק התוס' בבעולה ומכ"ע, הערת הקר"א דצ"ב החילוק, וצ"ל דבוגרת חשיב שנוי כמו דבגרות מוציאה מרשות אב, - ומש"כ בתוס' בעולה, עי' ברש"ש. - ועי' מנ"ח מ' קכא סק"י דגם בנשתנה גופא לא חשיב גופין מחולקים לענין בא אח"כ על הבוגרת דלא חשיב גופין מחולקין.

- אחת ולא שתים וברש"י, אולם עי' ברמב"ם פי"ז מאסו"ב הי"ג דכהן גדול אינו נושא שתי נשים שנא' אחת ולא שתים, ובמ"מ שם דהמקור מהכא, וכן פי' המאירי.

=

ב] **סוגיא דבעולה לכהן גדול.**

לעי' בר"מ פי"ז מאסו"ב הי"ג דאסר בוגרת, וצ"ע מהסוגיא כמו שתמה היש"ש סימן כב, וערש"ש, וכן מה שהעיר שם בד' התוס' על בעולה לכ"ג.

וברש"י ד"ה בבתוליה, כתב וז"ל כיון דבתולה ממעט בוגרת כ"ש בעולה שלא כדרכה. ועי' בקר"א דשאני בוגרת דאין לה בתולים, משא"כ בנבעלה שלא כדרכה מחמת הביאה הוי בעולה אף דיש לה בתולים.

- בעולה לכ"ג אם האיסור גם עליה, לעי' ברע"א כתובות דף ל. שחידש דהאיסור רק על הכ"ג, [הועתקו דבריו ברע"א החדש סו"פ החולץ עמוד רג], ועי' בראב"ן ובש"מ ב"מ ל: בשם תוס' שאנץ שנחלקו בזה, וע"ע בתוס' חגיגה יד: גבי בתולה שעיברה, ותמה כן הרש"ש שם, וכבר הרגיש בזה הרע"א בעצמו.

- בתולה לכ"ג, עי' בר"מ פ"א מאישות ה"ח ובמשנ"ל. וברמב"ן אמור כא יג דבתולה לכ"ג הוי עשה ליקח בתולה ומכלל העשה שלא ליקח בעולה וכן ביאר בקנאת סופרים על סה"מ מ"ע לח דהוי ב' מצות שכ"ג ישא בתולה ואיסור לישא בעולה, ועי' בזכר יצחק סימן סה בדין בעולה לכ"ג, וקדמו במלבושי יו"ט ח"א סי"ח, ביסוד זה דדין בעולה ובתולה לכ"ג תרי ענינים הם, וע"ע במרחשת ח"ב סי' יט ענף ג אות ד ולהלן בביאור דינא דסופה להיות בעולה תחתיו.

ג] בעולה שלא כדרכה לקנס, לעי' בר"מ נערה פ"א ה"ח דחיוב קנס ה"ד בכדרכה, והראב"ד השיגו דמפורש בגמ' דאפי' שלא כדרכה משלם קנס, ועי' בטור אב"ע קעז ובקרית ספר אסו"ב פי"ז ובמשנ"ל שם סוף הי"ג. ועי' באור שמח נערה פ"א ה"ט, וצ"ע ליישב שיטת הרמב"ם שלא יקשה מסוגין.

- ועי' בקר"א שהסתפק אם במוכת עץ יש לה קנס. [ועי' מלבי"ם אמור אות ז דלד' הרמ"ה יש לה קנס אלא דבספרי ממעטי' דאין לה קנס].

תוד"ה אפי' לא מצי למימר לר"מ וכו', עי' מהרש"א וקר"א. ועי' תורא"ש. - תוד"ה אילימא משמע דאסירה ליה בעולת עצמו, היינו דאסורה מה"ת ולהכי מיקרי אינה ראויה לו, אולם עי' כס"מ פ"א מנערה ה"ה.

תוד"ה אלא. עיין ברע"א עמוד רכח ולהלן אם שייך קילבד"מ על העראה שהוא מתנאי החיוב, דא"א שתהי' העראה זו מביאה לידי חיוב ממון והוי כאילו לא עשה המעשה העראה וחשבינן כאילו עשאו אחר וא"א לחייבו על הגמר וכו', [ועי' בדברי יחזקאל סכ"ו, ובחזו"א סימן קלה לדף לא סק"א ולהלן, ובשעורי הגר"ש גיטין עמוד שלו-שלז].

- ובד' התוס', עי' במהרש"א וגם בתורא"ש מבואר כן דאם חייב בהעראה תו ל"ש חיוב קנס על גמר ביאה.

ולתוס' מבואר דאף אם איכא חיוב קנס בהעראה והוי ביאה, מ"מ לענין כהן גדול הוי בתולה, וצ"ע דהא איתעביד בה מעשה ביאה, ועי' במהרש"א ובקרני ראם, ובמשנ"ל פי"ז מאסו"ב הי"ג ד"ה אלא בתו"ד עמד בזה.

**דף נט:**

ד] תיפ"ל דהו"ל זונה, קו' הראשונים דנ"מ באונס, וברשב"א כ' דבפנוי הבא על הפנויה הוי זונה אף באונס. והמשנ"ל פי"ח מאסו"ב ה"ב נסתפק בזה, וכבר העיר על דבריו בערוך לנר דמפורש הוא ברשב"א הנז'. וע"ע ברע"א, ובעונג יו"ט קע.

- ובראשונים נחלקו לר"א בפנוי הבא על הפנויה אם נפסלת מתרומה, עי' תוס' להלן סט. ד"ה לא שכ' דאפי' לר"א לא מיפסלה בתרומה, אולם בתוס' בגיטין עג: כ' דנפסלת מתרומה, ועי' בערוך לנר דתליא בטעם דזונה אסורה בתרומה.- ובש"מ כתובות ל הביאו דר"א לא קאמר בנבעלה שלא כדרכה, והמשנ"ל תמה מסוגין, ועי' בחזו"א סימן טו סקי"א מש"כ ליישב.

- בממאנת, ברשב"א מבואר דכיון דהוי קדושין דרבנן ל"ה זונה, ועי' ריטב"א דהביאה הוי לשם אישות, ועי' משנ"ל פי"ז מאסו"ב הט"ו ד"ה נסתפקתי ולהלן פי"ח ה"ב ד"ה ויש לחקור.

אין זנות לבהמה, ברש"ש בסוטה כו הקשה מדינא דרבא בנתכוין להטיח בבהמה דחשיב ביאה, וכן העיר הערל"נ לפנינו וי"ל. ועי' בריטב"א דס"ל דבכדרכה הוי זונה גם בבהמה, וכ"נ קצת ברש"י, וכ"ה במאירי, וברשב"א מבואר דשרי אף בכדרכה, ועי' בקרי"ס בד' הר"מ פי"ז מאסו"ב הי"ד דשרי רק בשלא כדרכה, ועי' מנ"ח מצוה רעב שחלק בד' הר"מ דשרי גם בכדרכה. - ובר"מ פי"ח ה"א פסק דבנבעלת לבהמה ל"ה זונה, ובלקוטים שם הובא מכנה"ג דלכהן גדול אסורה משום בעולה ובשלא כדרכה שרי הואיל והיא בתולה. – הר"מ פסק באסו"ב יז,יד דכ"ג לא ישא מוכת עץ, אף דפסק דנבעלה לבהמת מותר, ובמאירי כ' בד' הר"מ דמכ"ע אסור לכ"ג רק מדרבנן אטו בעולה, ועי' ערל"נ ומנ"ח רעב,ב. – ובעיקר דין מוכ"ע פסולה משום שנעשה בה מעשה אף שלא השיר בתוליה, וכ"מ בתוס' כתובות יא: גבי קטן הבא על הגדולה דמיירי שלא השיר בתוליה.

- אתנן כלב, ברש"י ד"ה אתנן ובהגה' הב"ח, וברמב"ן ורשב"א.

- בעולת עצמו. לעי' ברשב"א נט. ד"ה אילימא כשי' התוס' ס. ד"ה שאינו דהוי דרבנן, ועי' תוס' כתובות ל. סוד"ה איכא בינייהו בשם ר"ת, ועי' במשנ"ל פי"ח מאסו"ב ה"ב ופי"ז הט"ו אם חייב לגרשה מה"ת, וברמב"ן מאירי וריטב"א נט. ד"ה אילימא ולהלן פה. - ועי' ריטב"א דסופה להיות בעולה, שייך דוקא בבעולת עצמו ולא בבעולת אחרים דהוי פגם, וזהו החילוק גם בין בוגרת ומוכ"ע דאינו פגם ורק דל"ה בתולה שלימה להכי חסורונו הוא רק בשעת הנשואין ולא אח"כ.

רש"י כשרה לכהונה ומאן דשרי במוכת עץ, עי' בריטב"א דליכא מ"ד דשרי במוכת עץ, ועי' ברשב"א.

**דף ס.**

ה] שאין משלם קנס במפותה, ועי' במשנ"ל פ"א מנערה ה"ג דה"ה בשאר חי"ל כיון דתפסי בה קדושין, ועי' במנ"ח מצוה סא, ובקר"א כ' דקאי דוקא על מפותת עצמו דדוקא היכא דמוציא בגט רק מדרבנן בזה נחשב נשואין לפוטרו מקנס, [וראה דמוכח כן ברשב"א לעיל נט. ד"ה אילימא], אבל באנוסת חבירו ובשאר חייבי לאוין דצריך להוציא בגט מהתורה לא מהני הנשואין מידי ואינו פוטרו מקנס. - וע"ע במנ"ח שם ובקר"א דדוקא בנשא נפטר מקנס אבל בקידש לחוד אינו נפטר מקנס.

ועי' במשנ"ל פי"ז הט"ו דשי' הרמב"ם דבבעולה דנעשית חללה, הוא רק בנשא ובעל, וע"ע במשנ"ל שם שכ' גבי בוגרת ומוכת עץ דאם נשא נשוי דעובר בביאה ראשונה ואח"כ מותרת, והיינו דכיון דעבירה היא בביאה רק כשבעל אינו מוציא, אך בחזו"א בסימן יד סק"ז דעובר על העשה בשעת הקיחה ולהכי גם אם רק נשאה ולא בא עליה שוב אינו חייב להוציאה. - והקר"א כ' דבסברא דסופה להיות בוגרת תחתיו מהני שלא נעשית חללה מביאה ראשונה.

תוס' ד"ה שאינו. במהרש"א במה"ב העיר בקו' התוס' דאימא דבלי הקרא היה חייב גם כתובה וגם קנס, וצ"ל דל"ש ב' החיובים דהנשואין פוטר מקנס. ועי' במשנ"ל שם ד"ה ואם רצו שהק' דכתובתה מנה מחמת דהוי בעולה, וי"ל דכ"ה כוונת התוס' בתרוצם דכתובת בעולה מדרבנן, וכ"כ להדי' בתורא"ש וריטב"א לפנינו, ודלא כרמב"ם דכתובתה מאתים, ועי' מהר"ם דנראה בדברי התוס' דתרוצם הוא דל"ש לומר כן על הברייתא דמיירי מהתורה וכל הכתובה דבעולה דרבנן, והיינו דבתרוצם ס"ל להתוס' דהכתובה הוא הפוטר מהקנס, ועי' במשנ"ל שם. - ועי' בערל"נ בקושיתו דנ"מ לכתובה דהוי לדידה משא"כ קנס הוי לאביה.

בדין בעולת עצמו כו' דאם נשא נשוי, לרשב"א וריטב"א הטעם דהך מ"ד ס"ל דאסורים רק מדרבנן ולהכי בנשא נשוי, ולתוס' והרמב"ם אף דאסורים מהתורה אם נשא נשוי, ועי' בזכר יצחק סימן סה דכיון דסופו להיות תחתיו אין פסול באשה, אלא ביטול המצות עשה ובנשאה כבר בטל העשה.

בדין הבא על הנדה דאין הולד חלל, והראשונים הק' דל"ל קרא הא אין חלל אלא מאיסורי כהונה, והרמב"ן כ' דמ"מ הולד מיהא פסול הוי, ובתוס' חד מקמאי כ' דאיצטריך קרא לביאה שניה, ועי' ברמב"ם פי"ח מאסו"ב ה"א דהבן פגום [ומש"כ הגרי"ז בחלק המכתבים עמוד 164 דזונה הוי מאיסוריאישות ולא מנדה דהוי איסור ביאה]. ובשו"ת הרא"ש כלל כט אות א דמה"ט אין אתנן באשתו נדה. - ובר"מ באסו"ב פי"ט ה"ו כ' דכהן שבא על הנדה הולד כשר, ושם פט"ו ה"א כ' דהבא על הנדה הבן ממנה פגום, ועי' בהגר"א סימן ד סק"ל שכ' דאינו ר"ל דפסול מהכהונה אלא ר"ל פגום ומקולקל.

ועי' בראב"ד בתו"כ פ' אמור דהס"ד הוא דנעשית זונה בביאה ראשונה והוי חלל בביאה שניה, וכ"ה במאירי.- לעי' במח' הרמב"ן והרשב"א אם לרבנן בבא על הנדה הולד חלל. [ויל"ע בד' רש"י במש"כ שאם בא על אשתו נדה, ול"ל לומר דוקא באשתו].

תוד"ה חלל מחייבי עשה, עי' ברמב"ם פי"ז מאסו"ב ה"ג ומשמע דבבעולה לכ"ג ליכא לאו דלא יחלל, וכ"כ בהגר"א סי' ז סקמ"ג.

ועי' במהר"ם משה"ק על תוס' דהא הלאו דלא יחלל אינו אזהרה על הביאה אלא שלא לעשותה חללה ואם חללה מחייבי עשה ליכא ללאו, ונתכוין לתורא"ש, [ובתוס' מהר"ם (תור"פ) נראה דנדה בכלל עריות]. ועי' בערל"נ ד"ה יש, ובקובץ הערות סימן מה סק"ב בשם הרשב"א דהוי אזהרה על הביאה. וי"ל הביאור כן בתוס' דהביאת איסור משוי ללא יחלל, וכ"נ ברש"י קדושין עח ד"ה כ"ג באלמנה גבי בא על החללה דעובר בלא יחלל, ומבואר דהלאו הוא אזהרה על פסולי כהונה, וכן דייק שם המהר"י בי רב, ועי"ש במהרי"ט, ומבואר כן להדי' במושב זקנים לבעלי תוס' עה"ת בפ' אמור לדייק כן מרש"י בקדושין, והדגיש דעובר בלא יחלל גם בלי קדושין על ביאה בחללה עי"ש.

[ויל"ע דבברייתא קתני באנוסת עצמו דאם נשא נשוי, ואמאי לא קתני להדי' דלראב"י דס"ל כר"א דפנוי וכו', תהא אסורה עליו מדין זונה, דגם באנוסת עצמו הא הוי זונה ושוב אסורה לכ"ג מדין זונה כמו באנוסת אחרים, ועי' מהרש"א מהד"ב שהעיר כעי"ז על הגמ' לעיל וצ"ע].

- בעולת עצמו לתוס' דמוציאה בגט מדרבנן, לעי' ברשב"א נט ובמשנ"ל פי"ז הט"ו בארוכה, ושם דלהר"מ יוציא מהתורה והולד חלל.

- בקר"א כ' בד' התוס' דרק במפותת עצמו דמוציא בגט מדרבנן נפטר מקנס, משא"כ באסורה מה"ת כיון דמוציא אינו ראויה לו ואינו נפטר מקנס. - ברשב"א כ' דמוכת עץ דרבנן, ובריטב"א דאסור מה"ת, וכ"נ בתוס' כתובות ל. ובר"מ בהל' אסו"ב דאף דאסור מה"ת אם נשא נשוי, ועי' ישר"י.

- עי' בקר"א להלן סא. בד"ה ר"פ שכ' לשי' הרמב"ם דפסול בוגרת הוא מגזה"כ דבעי' נערה דוקא ולא קטנה ובוגרת, ולא מטעם מיעוט בתולים ממעטי' לה.

טומאה לקרובים, לרבות ארוסה שנתגרשה, ברשב"א כ' דה"ה בנשואה שלא נבעלה ונתגרשה, ולר"מ בנשואה שמתה ברשות בעלה אינו מטמא לה דל"ה קרובה, ועי' רמב"ן וריטב"א ג' שיטות בזה ובערל"נ בארוכה. - ובנכנסה לחופה ולא נבעלה אם מטמא לה, עי' רשב"א וריטב"א ומאירי – לעי' בספק הקר"א והעל"נ בנבעלה שלא כדרכה אם מטמא לה כיון דעדיין הוי בתולה, [ומסתבר לומר כן גם בהעראה למ"ד זו נשיקה כיון דעדיין הוי בתולה]. - ולענין מוכת עץ עי' בקר"א.

**דף ס ע"ב**

- בקו' הגמ' והא אמר ר"ש, הערת הקר"א ד"ה הקרובה. – והרי פנחס עמהם, ומוכח דרשב"י מכשיר אף לכ"ג, ועי' ערל"נ.

- גיורת פחותה מבת ג' וכו'. לעי' ברמב"ם פי"ח מאסו"ב ה"ג ובמ"מ דלוקה משום זונה, (ועי' בתוס' ע"ז לו: ד"ה משום), ועי' בראב"ד שם, ובמנ"ח מ' רסו כ' בד' רש"י כראב"ד, [ועי' רש"י למ"ד דכשרה דלא מחזקי' כזונה, ומשמע דלמ"ד דאסור דינה כזונה, וכ"נ ברש"י קדושין כא:], ועי' ברשב"א וריטב"א לפנינו. ובריטב"א כ' דלרשב"י דכשרה היינו גם לכ"ג, ובקר"א וערל"נ הביאו ראיה מפנחס דהוי משוח מלחמה. - ועי' בכתונת פסים ג' שיטות בגיורת בת ג' אם אסורה דוקא לכ"ג, דלרש"י לרבנן פסולה רק מדרבנן, ולר"מ ותוס' הוי זונה מה"ת אף דלא נבעלה, ולראב"ד אסורה מה"ת דבעי' בתולת ישראל וכנ"ל. וע"ע ברש"י להלן סא.

בס"ד **דף סא. עד סוף הפרק**

א] **דף סא.** במתני' שומ"י וכו' הרי"ז לא יכנוס, בקושית הבית מאיר הידועה דנימא הואיל ואישתרי, רה בחי' רבי מאיר שמחה. - לעי' במאירי דבעי חליצה, וראה בערל"נ. [ובדברי יחזקאל הנדמ"ח הובא מהמחבר זצ"ל בדינא דכל שאינו עולה ליבום וכו', דאף דמרבי' חי"ל לחליצה, ה"ד היכא דמעיקרא הוי נפילה לחליצה, אבל אם מעיקרא היה גוונא דהוי נפילה ליבום, ואח"כ ל"ש יבום, לא נימא דחולץ, דהוי כל שאינו עולה ליבום, אך צ"ע על יסוד זה מדינא דמתני' דבעי חליצה, הרי דל"ש כה"ג כל שאינו וכו'].

תוד"ה כ"ג, בתרוצם לעי' ברע"א עמ' רלו ד"ה כ' התוי"ט ובערל"נ. [ויל"ע אם התוס' ס"ל כהמאירי דבמתני' לעיל לא בעי חליצה, ולפ"ז ניחא קו' הרע"א].

מתני' רבי יהודה אומר, בערל"נ בע"ב דן אם יש מלקות כבר בביאה ראשונה.

תוד"ה אין, עי' בקר"א ראיות אם שפחה אסורה גם בלא זינתה, ועי' בכתבי הגר"ח.

לעי' בלשון הריטב"א בסוגיא דבפחות מביאה גמורה דאיכא הקמת זרע ליכא למצוה דיבום, ומדבריו סיוע לדב"א ח"ג שכ' דבהעראה ליכא למצוה כיון דליכא הקמת שם.

ברש"י וחכ"א כו' אלא גיורת ומשוחררת, דביאת עכו"ם ועבד פסלה, וכבר הק' הקר"א דגיורת פסולה אפי' נתגיירה בפחות מבת ג' דהוי זונה, והמנ"ח מצוה רסו סקט"ז כ' דשי' רש"י דאין פסולה אא"כ נבעלה, ולהלן כ' דס"ל כהראב"ד הנ"ל דפסולה גם אם לא נבעלה, אלא דאז אינו פסול זונה מהתורה, אלא רק משום מזרע בית ישראל דהוי מדברי קבלה, וראה בישרש יעקב.

**דף סא:**

בקטנה. ברש"י ד"ה ואינה ותגדל אצלו ותקיים מצות יבום, עי' בעונג יו"ט סי' קעח שכ' לדייק ברש"י דל"ק לגמרי ואם גרשה בעי חליצה כשתגדיל, ובכל גווני שלא יבוא עליה לא סגי בגט ובעי חליצה דלא קנאה קנין גמור, ועי' עוד באור שמח פ"א מיבום הי"ז שביאר באופ"א דאף אם קנאה קנין גמור לא קיים המצוה, ויוצאת בגט אלא דלקיים המצוה תישאר עד שתגדיל.

ובהא דקטנה מתייבמת, עי' בערל"נ שהק' דנימא כל שאינו עולה לחליצה.

ובא עליה בעלה בדרך, הערת הרע"א דבלא"ה אסורה מחמת קו"ס, ועי"ש שכ' דנ"מ לענין מלקות, דאי מונטמאה אינו אלא בעשה וליכא מלקות כמש"כ תוס' להלן סט. ד"ה כי תהיה, וא"ש דנ"מ בכך דהוי זונה לענין מלקות, ובהלך בעלה חידוש בערל"נ דאסורה לכהן אף אם באו עדים שלא נטמאה באותה סתירה, והיינו דמצד ונטמאה ליכא סיבה לאסור לכהונה כיון דלא נטמאה, אבל מצד זונה כיון דבשעתו היה אסור לבא עליה הוי ביאת איסור דמשוי לה זונה. ומו"ר בזכרון שמואל סימן לו סק"ה כ' נ"מ דהאשה עצמה אף דיודעת האמת נעשית זונה, וע"ע בחי' ר"ש סימן ז סק"ה.

לכי גדלה, לעיין במשנ"ל פי"ז הט"ו ובקר"א לעיל ס. ד"ה חלל שהביאו ראיה דהאיסור הוא רק דרך קיחה ובקטנותה אין בה קיחה, וע"ע בערל"נ.

בדין פנוי הבא על הפנויה "שלא לשם אישות", עי' ברשב"א נט: ד"ה אי ובחקירת המשנ"ל פי"ח ה"ב ד"ה ויש לחקור אם הוא דוקא בביאת זנות או כל דל"ה ביאה לשם אישות, וע"ע ברשב"א נט. ד"ה בתולה, ושם י"ל נ"מ בבא עליה לנשואין שלא חלו ול"ה לשם זנות, וכן הוכיח בחוסן ישועות, וע"ע בריטב"א בזה, ובזה ניחא המו"מ ברשב"א ובריטב"א נט: דגם באונס הוי זונה, ועי' בזה בריטב"א לפנינו ולעיל נו:, והספק בזה י"ל דל"ח ביאת אישות ומ"מ ל"ה לשם זנות. וראה עוד לשון רש"י בתמורה דף כח ריש פ"ו בזה.

**סוגיא דפו"ר.**

ב] מתני' סא: ובה"א זכר ונקבה כו', לעי' בשיטת גדולי הדורות במאירי דלב"ה גם בב' זכרים קיים פו"ר וזכר ונקבה לרבותא נקט, ודלא ככל הראשונים. - ולב"ש נחלקו הראשונים אם בב' זכרים דוקא ולא זו"נ, וברשב"א מבואר דכ"ש זו"נ, ועי' רש"י מאירי ערל"נ וקר"א.

- במלחמות מבואר בד' הרי"ף דלברייתא אף שקיים פו"ר מוכרין ס"ת על החיוב דרבנן, בנמוק"י וריטב"א כ' דלישא בת בנים מוכר ס"ת גם ביש לו בן ובת, ועי' קר"א.

- אם מוכרים ס"ת גם להשיא אשה, עי' בט"ז סי' א סק"ב, וברע"א הביא ראנ"ח דאשה אינה בכלל איסור מכירת ס"ת.

- אם מוכרין ס"ת גם ביש לו בנים משום קיום ולערב וגו' מבואר בריטב"א דמוכרין, ודלא כבעה"מ רא"ש ומאירי, ועי' בט"ז סי' א סקי"א.

והמנ"ח מצוה תרי"ג סק"ה הק' דמצות כתיבת ס"ת היא בכל רגע שיהיה לו כה"ז וא"כ אמאי מוכר ס"ת לישא אשה ומאי עדיפא פו"ר על מצות כתיבת ס"ת ונשאר בצ"ע, ונראה פשוט דאין הנידון כאן על מצות כתיבת ס"ת, וכגון שיש לו ב' ס"ת, והנידון כאן הוא מצד האיסור למכור ס"ת משום בזיון הס"ת ושפיר התירו משום מצות פו"ר.

אסור לעמוד בלא אשה, הנמוק"י כ' הטעם משום הרהור עבירה, ובר"מ אישות פט"ו הט"ז כ' דהוי מדרבנן וקרא אסמכתא, ובמלחמות הסתפק בזה, והנ"מ היא לענין כפיה ולענין אם צריך להוציאה אחר עשר שנים ולענין אבילות אם צריך להמתין ג' רגלים.

**דף סב.**

בראית הגמ' משת עיין במהרש"א מהרש"ל וערל"נ - הערת הערל"נ בזו"נ דניחוש שמא ימות וכו'.

היו לו בנים ומתו ר' יוחנן אמר לא קיים, היינו דמעכשו נתחייב שוב במצוה אבל ודאי דמעיקרא שהיו לו בנים קיים המצוה, ול"ד לסריס דלא קיים פו"ר מאחר שלא היו ראויים, וכ"ה במאירי.

**היו לו בנים ונתגייר**, קו' הערל"נ דליהוי כמתו הבנים, ועי' בחלק"י בקבא דקשייתא קושיא עב, ועי' בקר"א, ועי' בר"מ אישות פט"ו ה"ו ובשו"ע אב"ע סימן א ס"ז דמיירי דוקא בנתגיירו הבנים ג"כ [וכ"ה במאירי] והיינו דבעי' זרע ישראל, ועי' בהגר"א סימן א סקי"ז. ובקר"א בסוגיא העיר דא"כ המח' הכא ולענין בכורה ל"ה בחד גוונא דלגבי בכורה הוי אפי' לא נתגייר בנו. ובתוס' ס"ל דפטור בכל גווני וכמש"כ הבית שמואל שם סקי"ב ובהגר"א.

- חידוש הגרי"ז בכתבים בבכורות ריש פרק שמיני דף מז דגר שנתגייר ה"ד במידי שנשתנה מישראל, ולהכי צ"ל דלאו בני נחלה נינהו. [וכ"נ בלשון הר"מ בפהמ"ש שביעית פ"ו]. ועי' בפי' ר"א מההר שתמה על השמטת הר"מ בהל' נחלות דהכל מודים בעבד וכו'.

ועי' במנ"ח במצוה א שכ' דמצוה זו שאני שהיא לידת הבנים וכל רגע המצוה במה שיש לו בנים, ומה"ט הק' על תוס' ב"ב יג. דל"ש עשה דוחה ל"ת כיון דאין המצוה בביאה אלא בלידת בן ובת. וצ"ל דהביאה הוי מעשה המצוה, [ויש לדון בדברי החלקת מחוקק אב"ע סימן א סק"ח ובב"ש סק"י שנקטו דבעיברה באמבטי קיים מצות פו"ר, והכא ליכא ביאה כלל].

עי' בקו' הטו"א בחגיגה ד. ובר"ה כח בהיו לו בנים בהיותו עכו"ם דליהוי כקיים המצוה בשעה שהוא פטור, דהרי כיון דנולדו לו בהיותו עכו"ם הא באותה שעה לא היה בר חיובא, ול"ה מעשה מצוה כלל, והמנ"ח שם תי' בזה דמ"מ כעת יש לו בן ובת ובזה קיים המצוה עי"ש, ועוד כ' המנ"ח שם דבהיו לו בנים מישראלית דמתייחס לאם לכ"ד ה"נ ל"ה זרעו ולא קיים המצוה. וע"ע במנ"ח שם הוספה דלר"י לשיטתו דבמתו אין את המצוה היינו ע"כ דהמצוה נמשכת להכי יצא אף שעשה בזמן פטור, והיינו דלר"י גדר המצוה שיהיה לו בנים וממילא גם בנתגייר חשיב שיש לו כבר בנים ולהכי קיים המצוה, ועד"ז כ' הפרי יצחק סוף סי' מב דלהכי ל"ש מהב"ע בבנו ממזר.

[ובזה יבואר שי' הרמב"ם דס"ל דמיירי בנגיירו בניו, והיינו דס"ל דבבנים עכו"ם ל"ה חפצא דאדם לקיום פו"ר, ועי' במנ"ח דבהוליד חרש ושוטה קיים פו"ר, ולכא' פשוט כן דאף דלאו בני מצות הם קיים האב מצות פו"ר, ואף אם יוליד סומא דפטור לגמרי, כיון דהבן ראוי להוליד שפיר האב קיים פו"ר, ול"ד להוליד בהיותו עכו"ם דבניו העכו"ם לאו אדם הם לקיום פו"ר].

- בשאילתות דרא"ג קסה מבואר דעכו"ם חייב בפו"ר, [וכ"ה במאירי], ועי' העמ"ש אות ב ליישב מסנהדרין נט: דמשמע דפטור וכמש"כ תוד"ה בני.

- בשאילת יעב"ץ ח"ב סי' צז כ' לדון בהיו לו בנים ומתו אחר מיתת האב אם ג"כ אמרי' דלא קיים פו"ר ול"ל שכר בעוה"ב וכו', והו"ד בגליוני הש"ס לפנינו.

בירושלמי אי' דמקיים פו"ר אף בבן ממזר והפוסקים השמיטוהו, וכ' הרי"ט אלגזי בבכורות פ"ח סוף אות סד דהטעם הוא דהוי מהב"ע והביא כן מהרדב"ז עי"ש, ומבואר לפ"ז דהיכא דהוא ממזר והולד ממזר בתולדה ה"נ קיים מצות פו"ר, ויל"ע בגר שנשא ממזרת אם מקיים פו"ר, והמנ"ח שם כ' דכיון דהקיום בלידת הבנים ל"ש כאן דין מהב"ע.

ברש"י מבואר דבנחלת עכו"ם בן ובת שוים, ועי' ברמב"ם נחלות ו,ט דבעכו"ם רק בן יורש אביו, ותלוי במנהגם, וראה במאירי בקדושין יז:.

**סב**: ברא לברתא בד' הרמב"ם עי' בקר"א - ועי' בערל"נ ד"ה נסתפקתי. ועי' זכר יצחק סימן לב.

**דף סד.**

ג] מתני' שהתה "ולא ילדה", לעי' ברשב"א ריטב"א ונמוק"י בדיוקם ממתני' דבהיה לו בן אחד אין כופין וכו', [ובתשובות נפש חיה אב"ע סי' מב כ' הטעם דבבן אחד קיים שבת, ומש"ה אין כופין לגרשה, וכן הובא בפת"ת בסי' א, ועי' נובי"ת אב"ע קב].

- עשר שנים, ברשב"א דה"ה בהיו בנים ומתו מונה משעה שמתו.

ישיבת חו"ל לעי' בראשונים בסוגיא. - חלתה היא הערת הקר"א דהאשה אינה מצווה וכו'. - בריטב"א כ' דגם בקיים פו"ר משום קיום ולערב וגו' ליכא לחדר"ג לישא אשה שניה.

יוציא ויתן כתובה שמא לא זכה וכו', ומוכח דספק חיוב כתובה הוי איני יודע אם פרעתיך ויש ליישב.

**דף סד:**

**שלישי לא תמול**. ומבוארבגמ' דאיכא משפחה דרפי דמא ואיכא משפחה דקמיט דמא, ובר"מ סופ"א דמילה מבואר דלא שנא היו מבעל אחד ול"ש משנים, ובב"י סימן רסג הביא מרבינו מנוח דה"ה באיש שמל בנו ראשון ושני לא ימות שלישי בין שהיו לו מאשה אחת ובין משתי נשים, וברמ"א הביא מהאגודה דדוקא באשה אמרי' הכי משא"כ באיש וכ"כ הב"ח עי"ש.

**אחיות מחזקות**, לעי' ברשב"א וריטב"א דבזה לכ"ע בעי' ג"פ. - ברי"ף כ' להלכה דמילה בתרי זימני הוי חזקה כיון דספק נפשות להקל ועי' ברשב"א. [ואכן צ"ע בסברת רשב"ג דשלישי תמול, והא מ"מ הוי ספק ע"י ב' פעמים, וא"כ נימא דלא תמול מחמת ספק פקו"נ].

א"ל אביי כו' איסורא וסכנתא, לעי' במצפה איתן דאיך משכח"ל שיהא גם סכנתא וגם איסורא דהא אי הוי סכנה ל"ה איסורא וכו' עי"ש.

לעיין ברשב"א במש"כ דבשוה"נ בג"פ דממונא לא מפקינן אלא בדבר ברור ועי"ש כל הקטע, ומה שהעיר הקר"א בדבריו גבי שור המועד דבעי' ג"פ מדין ודאי ולא מספיקא, והוכחה מהא דבחזרה בעי' ג"פ. ועי' נחלת דוד ב"ק כו. ובראשונים נחלקו אם רבי ורשב"ג פליגי גם בשור המועד עי' תוס', אך ברמב"ן רשב"א ועו"ר ס"ל דלרבי ה"נ בנגיחה שלישית משלם נ"ש, ועי' ש"מ ב"ק כג דבזה נחלקו אביי ורבא שם.

והרשב"א כ' דהא דאמר רבא גבי אחיות והוא דאתחזק תלתא זימני אבל תרי אקראי בעלמא הוא התם באחיות דוקא דאחיות לא מחזיקות אלא בתלתא זימני דחדוש היא אבל אנפשיה בתרי זימני הוי חזקה, ועי' בקר"א, - וברי"ף והר"מ לא הביאו דינא דאחיות מחזקות לגבי מילה וכ' הב"ח רסג דס"ל דלא חששו חכמים למיעוטא דלא שכיח.

בנשואין מי פליגי. ובריטב"א כ' דבנשואין דסכנתא בתרי זימני אזלי' לחומרא וכן במילה מה"ט, וע"ע שם דבוסתות מקילין עד שלש מטעם דוסתות דרבנן, והמהרי"ט ח"ב יו"ד סי' טו כ' דבדבר של טבע בעי' ג"פ.

- **בחזקה דתרי זימני לרבי ולרשב"ג בג"פ,** י"ל דל"ה כחזקה במועד ובוסת, אלא דהכא הוי רק ע"ד הסתברות, דבפ"א אמרי' דהוי מקרה, ובתרי אמרי' דל"ה מקרה, [ועי' בקובה"ע אות תעב שהסתפק אם אח"כ הוי חזקה למפרע וכו'], והראשונים כ' טעמים דבוסתות דהוי דרבנן אזלי' לקולא ובעי ג"פ [והקר"א הק' דא"כ בעקרה דלא ישא כו' הוי דרבנן וניזיל לקולא דליבעי ג"פ], והקר"א כ' דגם לרבי חזקה ודאי ל"ה אלא בתלתא זימני ובנשואין ומילה בתרי זימני מספיקא לחומרא, ונראה דעיקר מח' רבי ורשב"ג הוא דלרבי ס"ל דבשביל להפקיע סברה דהוי מקרה סגי בב"פ, ולהכי בשוה"נ ס"ל לתוס' דרבי מודה דבזה בעי' לעשותו לטבע דנגחן וה"ד בהוחזק ג"פ, וזה סברת הראשונים לגבי כתובה דיש לה משני דלגבי להפסיד ממון בעי' הוחזק ג"פ, והרשב"א כ' לגבי כתובה סברא דאינה מוחזקת מהודאי ואפשר שראויה לילד ואפי' תאמר איני ראויה מעיקרא ל"ה עקרה, ואף דלרבי בתרי זימני הוי חזקה היינו הסתברות אבל אינו נותן לה דין טבע עקרה, וד"ז מוכרח במהרי"ט חיור"ד סימן לא שכ' בתו"ד דבמל השלישי ונתקיים וחי הוי עקירה על כל החזקה, ולא בעי' עקירה ג"פ כמו במועד ובוסת, והיינו כנ"ל דל"ה חזקה מעליא, וכן מבואר גם במהרי"ט שם בסימן טו, דבטבע בעי ג"פ לקבוע חזקה וזהו סברא לומר דבשוה"מ בעי ג"פ, והיינו כדברינו דלקבוע חזקה דטבעו כך בעי ג"פ, ואזיל לשיטתו עיש"ה, [וציינו הרע"א]. ובמקו"ח סימן תסז מבואר דהיכא דל"ש ענין טבעי ל"א דין חזקה ועי"ש אם הוי רק חזקה מדרבנן עי"ש.

רש"י ד"ה איסורא "הויא מילה שלא בזמנה" וכו', ומוכח דהוי כמילה שלא בזמנה דאינו דוחה שבת, ומשמע דאית ליה קיום מצות מילה אף דהוי פקו"נ, ומוכח דמ"מ אם מל הוי מילה, וצ"ע דא"כ אמאי אינו דוחה שבת הא קיים מצות מילה, ועי' בחי' רבי מאיר שמחה כאן שתמה כן דאמאי הוי חילול שבת הא כיון שמל קיים מצות מילה וא"כ דוחה שבת עי"ש תרוצו, והקר"א הק' על הרשב"א דכיון דרק מספק אינו מל אמאי חייב חטאת, אכן נראה לומר דמילה דוחה שבת הוא משום החיוב למול, ולא משום הקיום, וכיון דאינו מחוייב תו הוי חילול שבת, וכ"כ בס' הערות להגריש"א זצ"ל בקדושין לט, וע"ע ביאורים נוספים בדברי רש"י, בעונג יו"ט סימן מא, ואבני נזר יו"ד סימן שכו וסימן שלט, ובישרש יעקב לפנינו.

עי' בריטב"א בהא דכונסין לכיפה הואיל ועבר על חייבי כריתות. [ובריטב"א סה. כ' בתו"ד דהוי קנס חכמים], והקר"א הק' דאמאי מספיקא הורגין, ויל"ע אם דין כיפה הוי דין מיתה, או מדיני ב"ד עיין לשון הרמב"ם פכ"ד מסנהדרין ה"ד, וברש"י סנהדרין פא: ור"ן שם כ' דהוי הלמ"מ, ובשע"ת לר"י כ' דהוי חיוב מיתה, ועי' בחזו"א סנהדרין פא [ונ"מ באחר שהרגו אם פטור], ובזה ניחא קו' הקר"א.

**קטלנית**. כ' הטור מהרא"ש דכופין אותו להוציא משום סכנה, וכ"ה בריטב"א דמנדין אותו עד שיגרש, אך בר"מ אסו"ב פכ"א הל"א כ' דהיינו לכתחי' אבל בדיעבד לא תצא, וברא"ש כתובות פ"ד סוף ס"ג פסק דכופין להוציא, וכ"פ בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן שסד, ובשו"ע אב"ע סימן ט ס"א פסק כהר"מ – ועי' בשו"ת הרא"ש כלל נג סימן ח דבאיש שמתו ב' נשיו אין לדונו כקטלן ולאסרו לינשא דאין דבר זה נוהג באנשים אלא בנשים, ועי' שו"ת חת"ס ח"ד אב"ע סימן קלא, - ולענין יבום אי' בשו"ת הר"מ סימן ריח הו"ד בכס"מ פכ"א מאסו"ב דאין בה דין קטלנית, ובאה"ט סימן ט הביא מתשו' חכ"צ שהוכיח מפר' וישב דשלה לא ניתן לתמר משום שהוחזקה קטלנית וע"ע בפ"ת, ובשו"ת מהרלב"ח סל"ו כ' דמותר ליבם קטלנית כיון שכבר זקוקה לו והוי כקידש דמותר לכנוס, ובשו"ת נפש חיה אב"ע ס"א כ' דכ"ז למ"ד דיש זיקה, וע"ע בשו"ת חכ"צ סימן א. ובשו"ת מהר"י בי רב סימן נט כ' דתתיבם דאין כאן חשש קטלנית דאשה הקנו לו מהשמים וממילא נפלה קמיה וכו', וע"ע בערל"נ לעיל כו. שהוכיח כן ממתני' להלן פד.

**מזל גורם**. בשו"ת הרא"ש [הנ"ל] סוף כלל נג דה"ד באישה משא"כ באיש עי"ש גדר ענין דמזל גורם.

**דף סה.**

השתא הוא דכחשי, הערת הקוה"ע דאיך תולין ג"פ בג' מקרים דב"פ ראשונים הוי מחמת הבעל ובפעם השלישית הוי מחמת דכיחשה.

ברמב"ן וריטב"א כ' דגם בלא הכיר בה והוי מק"ט בעי גט דאין כאן טעות ודאי ולגבי גט לחומרא, ובמאירי כ' דהגט מהתורה - בריטב"א כ' דבחזקה שאין לה בנים ל"ה ודאי דשמא אינהו דלא זכי להכי גם בניסת לרביעי ביש לו בנים ולא הכיר בה יש לה כתובה.

תוד"ה נישאת דלענין ממון מודה רבי, לעי' בקר"א וערל"נ, ובאב"מ סי' ט סק"א, ובש"ש ש"א פכ"ד.

נשאת לשלישי תצא שלא בכתובה, לעי' ברמב"ן רשב"א וריטב"א שהביאו שיטה דחולק על תוס' וס"ל דלרבי גם בשני אין לה כתובה, והתוס' כ' לחלק בזה דלרבי אית ליה משני, וראה דבר חדש בתוס' מהר"ם [תור"פ] כאן בטעם דמשני יש לה כתובה הואיל וחיוב הכתובה כבר חל משעת הנשואין עיש"ה. וע"ע בארוכה ברשב"א כתובות מג ע"ב ד"ה והראב"ד.

ובריטב"א כ' בשם אחרים דמשמע דלרשב"ג בג' יש לה כתובה כמו בשניה לרבי, ודלא כתוס' ותו"י ותוס' חד מקמאי דאין לה בג', ועי' חזו"א סימן קח סק"ד.

הוא אמר מינה וכו', לעי' בר"מ פט"ו מאישות ה"ח חזקת החולי ממנו בלבד וכו' והינו דאם הוי גם סיבה ממנה פטור מכתובה, וצ"ב הטעם הא מ"מ אינו ראוי להוליד, וע"ע בקר"א מה שהעיר על הר"מ.

שבינו לבינה נאמנת, ברשב"א וריטב"א דהוא משום ברי ושמא, ובתוס' חד מקמאי כ' דכיון דנתחייב בכתובה בנשואין הו"ל כא"י אם פרעתיך דחייב, ועי' בארוכה בר"ן נדרים צא.

**דף סה:**

תוד"ה שבינו לבינה, לרשב"ג בשלישי אין לה כתובה ול"ד לרבי דמשני יש לה כתובה, לעי' רמב"ן וריטב"א דיש לה כתובה וכנ"ל - לעי' בנמוק"י וריטב"א במש"כ הטעם בהא דבשלישי ל"א השתא הוא דכחשי ותקבל כתובה, ועי' בקר"א.

שהתה י' שנים, לעיין ברמב"ם ובראב"ד אישות פט"ו ה"ח ובנ"כ.

בחזקה דתרי זימני לרבי ולרשב"ג בג"פ, י"ל דל"ה כחזקה במועד ובוסת, אלא דהכא הוי רק ע"ד הסתברות, דבפ"א אמרי' דהוי מקרה, ובתרי אמרי' דל"ה מקרה, [ועי' בקובה"ע אות תעב שהסתפק אם אח"כ הוי חזקה למפרע וכו'], והראשונים כ' טעמים דבוסתות דהוי דרבנן אזלי' לקולא ובעי ג"פ [והקר"א הק' דא"כ בעקרה דלא ישא כו' הוי דרבנן וניזיל לקולא דליבעי ג"פ], ונראה דעיקר מח' רבי ורשב"ג הוא דלרבי ס"ל דבשביל להפקיע סברה דהוי מקרה סגי בב"פ, ולהכי בשוה"מ ס"ל לתוס' דרבי מודה דבזה בעי' לעשותו לטבע דנגחן וה"ד בהוחזק ג"פ, וזה סברת הראשונים לגבי כתובה דיש לה משני דלגבי להפסיד ממון בעי' הוחזק ג"פ, והרשב"א כ' לגבי כתובה סברא דאינה מוחזקת מהודאי ואפשר שראויה לילד ואפי' תאמר איני ראויה מעיקרא ל"ה עקרה, ואף דלרבי בתרי זימני הוי חזקה היינו הסתברות אבל אינו נותן לה דין טבע עקרה, וד"ז מוכרח במהרי"ט חיור"ד סימן לא שכ' בתו"ד דבמל השלישי ונתקיים וחי הוי עקירה על כל החזקה, ולא בעי' עקירה ג"פ כמו במועד ובוסת, והיינו כנ"ל דל"ה חזקה מעליא, וכן מבואר גם במהרי"ט שם בסימן טו, דבטבע בעי ג"פ לקבוע חזקה וזהו סברא לומר דבשוה"מ בעי ג"פ, והיינו כדברינו דלקבוע חזקה דטבעו כך בעי ג"פ, ואזיל לשיטתו עיש"ה, [וציינו הרע"א]. ובמקו"ח תסז דהיכא דל"ש ענין טבעי ל"א דין חזקה ועי"ש אם הוי רק חזקה מדרבנן עי"ש. ובשו"ת בית יצחק אב"ע סוף סימן מו הביא דאף למהרי"ט מ"מ היכא דהוי בג"פ ה"נ בעי עקירה בג"פ, ומוכרח כדברינו דגם לרבי עדיף ג"פ משני פעמים, דבג"פ נעשה להוחזק, ובוסתות בג"פ נעשה כך לטבע ומש"ה בעי עקירה בג"פ, [ועי' בערוה"ש רסג סי"א שכ' כן מטעם אחר דבשנים הוי רק מספק ולכך מהני עקירה בפ"א]. וכפיה"נ בתרוה"ד בסימן ריא לאחר שהביא האו"ז דבתרי הוי רק חששות, הסתפק מהו בג"פ לרבי ומשמע דהסתפק בחקירה זו, ובתוס' הק' לגבי השלישי דנימא השתא כחשי, ולדברינו י"ל דבשלישי דהוי כהוחזקה עקרה שוב ליכא סברא דהשתא כחשי.

בעה"י **מראה מקומות בפרק אלמנה לכ"ג**

**דף סו. – סו:**

א] **סו.** ריש פירקין. מתני' אם מתו מתו לה, וברשב"א דאפי' נגנבו ואבדו. – מתני' אע"פ שהוא חייב במזונתיהן, במצ"א הק' דאינו חייב במזונות האשה באלמנה לכ"ג ואמאי חייב במזונות העבדים, ועי' אבי עזרי תרומות פ"ז ה"כ.

תוד"ה אלמנה. בחידוש התוס' דקנין פירות אינו מאכיל בתרומה, ובעינן לקנין הגוף, עי' באבני מילואים בשו"ת סימן יז בד' התוס' דכוונתם דלענין דין קנין כספו בעי' לדין אדון על קנין האיסור של העבד, ול"ס בקניני הממון, ומש"ה אף דק"פ כקה"ג ובכ"מ אמרי' דכיון דעיקר הדבר עומד להשתמשות להכי בעל הק"פ נחשב כבעלים, אמנם הכא דבעי' לקנין האיסור, האשה עדיפא שהיא הבעלים על קנין האיסור דהעבד, והא דבהמת כהן אוכלת הוא משום דהתם ליכא קנין איסור עכתו"ד. [ובראית האב"מ שם מדין קנינו שקנה קנין צ"ע]. - ובערל"נ הוכיח מרש"י סז: ד"ה לימא דק"פ מאכיל, ועי' בישרש יעקב שהק' מההיא דע"ז טו גבי כהן ששכר בהמה מישראל דמבואר דאם שכירות קניה מאכילה בתרומה, והא קנין שכירות לא עדיף מק"פ, ובקרן אורה הק' דהתוס' יכלו להוכיח מהגמ' בע"ב בישראל ששכר בהמה מכהן דאוכלת בתרומה, וע"כ דאזלי' בתר קנין הגוף, ועי' באבי עזרי בהל' תרומות. [ובעיקר דין קנין פירות דבעל, עי' בתוס' לעיל לו,ב ד"ה קנין, רשב"ם ב"ב קלו: ד"ה יחזרו ותוס' שם ד"ה ר"י בא"נ דק"פ דבעל ל"ה אלא מדרבנן, ובקצות קיז סק"ב ובשע"י ש"ה פ"ח ואכ"מ]. וע"ע בקוה"ע סימן מז –ז ושער"י ש"ה פ"ח.

ב] במשנה ברש"י ד"ה בת ישראל דהיינו קניינו שקנה קנין, ומוכח דמאכילה מדין קנין ולא מדין עצמי דנעשית כהנת. [וברש"י קדושין י כ' דנשואה אוכלת מדין ביתו, ולכאו' נעשית ככהנת, וא"כ ל"ל לדין קנינו שקנה קנין, ועי' בר"ש תרומות פ"ו מ"ב דנראה דבנתינה לאשה מתקיים מצות נתינת תרומה, ופשטות סוגין נראה דהוא מדין קנינו שקנה קנין, ודוח"ל דהגמ' קאי על ארוסה, וצ"ל דגם דין כהנת שחל עליה הוא מחמת דהוי קנין דבעל, ול"ד לבת כהן, וכן מוכח ברשב"א בסוגין, וגבי ארוסה עי' תורא"ש קדושין ה ד"ח דקנין כספו הוא מחמת שמושל עליה דמשועבדת למעש"י, וצ"ב דבארוסה ליכא שעבוד, ועוד יקשה מהא דחרש אינו מאכיל ולכא' אית ליה שעבוד למעש"י].

ועי' תוד"ה מנין דה"א דאכלי וכו', ובתו"י וברשב"א ורמב"ן שכ' דככהנים עשאן הכתוב, ודלא כעבד כהן דאוכל מצד ממונו דכהן, ועי' במהרש"א, ובאמרי משה סי' יג סק"ד ובקובה"ע. [ועי' בר"מ בפהמ"ש פ"ק דגיטין דאכילת עבד כבהמה וכו', ודלא כתוס' שם יב: שיש מצוה בעבד שאוכל בתרומה, ועי' משנה ראשונה ריש פ"ח דתרומות, ובר"מ שם נראה דבארוסה דאוכלת הוי "מעלה" ולא קנין כספו גרידא]. - ברמב"ם פ"ז ה"כ כ' דבנשא שניה היא אוכלת ועבדיה אין אוכלין, ועי"ש ברדב"ז שכ' הטעם משום דא"ח במזונות, [וצ"ב בדבריו דבלא"ה חיוב מזונות הוי דרבנן], ועי' שם בכס"מ, וכן כס"מ הכ"ג, ובזכר יצחק בסי' לא כ' דכיון דכופין אותו להוציא ל"ה קנין כספו.

- לעי' בתו"י בקושייתו דאין קנין לאשה בלא בעלה, וצ"ע דהא לבעל איכא רק ק"פ והכא תליא בקנין האיסור וכנ"ל. - בת כהן לישראל וכו', לעי' בקרי"ס פ"ז מתרומות בסופו.

- עבדי מלוג חייב במזונותיהן, עי' מרכבת המשנה פ"ז מתרומות ה"כ ובמצפה איתן שהק' מלהלן פה. דבחי"ל אין לה מזונות ואין לו פירות. [וי"ל עפ"י הרשב"א כאן]. וכן שי' הר"מ פכ"ד מאישות ה"ד דאין הבעל אוכל פירות בחי"ל, ועי' ר"מ פכ"ב מאישות הכ"ה דבעל חייב במזונות של עבדי נכסי מלוג, ובמ"מ כ' דהמקור במתני' הכא, ובאבן האזל משפטים [השמטות עמוד 93] תמה דלהר"מ באלמנה לכ"ג אין לו פירות וא"כ פטור ממזונות, וע"כ צ"ל דנתחייב במזונות מעצמו, וכ"כ באבי עזרי תרומות פ"ז. - לעיין במנ"ח מ' רג בדין עבד של ב' שותפין, ודוק ברמב"ם תרומות פ"ז הי"ז, ובר"מ מבואר רק דעבד של כהן וישראל אינו אוכל [וי"ל דאיכא פסול זרות מצד הישראל]. ובגמ' להלן דמקשה דעבדי מלוג יאכלו דליהוי כקנינו שקנה קנין, ולכאורה הרי חללה הוי כזרה ואיך יאכלו עבדיה דהא זר פוסל, ועמד בזה באבני נזר יו"ד סי' תמא סק"ג, אכן י"ל דעבד של כהן וישראל אינו אוכל מחסרון קנין כספו דכהן, והכא גזה"כ דמהני לאכול מכח האדון הראשון וא"ש.

[ובתו"ג גיטין מב: כ' דרק היכא דמעיקרא הוי שותפות של כהן וישראל אינו אוכל, אבל בח"ע וחב"ח דבתחילה היה קנוי לכהן וכעת נשתחרר חציו, כיון דצריך לאדון בשביל ג"ש חשיב ככולו קנין כספו ואוכל בתרומה, ומוכח דכיון דחל בו דין האכלת תרומה מצד עבד כהן תו ליכא עליו כעת דין זרות, אף דל"ה לגמרי קנין כספו דכהן].

ג] לעי' בהערת הרע"א בגה"ש בדין עבדיו שקנו עבדים, ובקר"א כאן שעמדו בזה דהא לית ליה קנין הגוף. [ולכאורה כוונת הרע"א להק' דא"כ איך העבדים מאכילים עבדיהם הא ל"ה קנין כספו דבעי' לקנין הגוף, וכה"ק ברע"א בקושיות עצומות בנזיר שם דמסוגין מוכח דעבד קונה עבד, וכוונתו דע"כ דאית ליה קנין הגוף מדמאכיל בתרומה]. - ובדינא דעבדים שקנו עבדים, החנוך מצוה רפ כ' דרק עבדים מאכילים עבדים, ולא עבדים דעבדים השניים, ודלא כהרשב"א בגירסתו בסוגיא, וכמ"כ להר"מ שכ' דעבדי האשה מאכילים עבדיהם, ה"ה עבדים השניים מאכלים עבדיהם, וכמש"כ הרע"א בגליון הר"מ שם, ובערל"נ בסוגיא, [וי"ל דדוקא גבי אשה כ' הר"מ כן, ולא גבי עבד, כיון דבאשתו הפשט הוא דמחמת קנין כספו דינה ככהנת, וכך נראה ברמב"ן וברשב"א ובתוס' בסוגין, (מיהו ברש"י במתני' כ' גבי אשה שמאכילה עבדיה דהוא מדין קניינו שקנה קנין), וניחא בזה הערת המהרש"א ע"ד התוס' עיש"ה. וכ"כ בשעורי הגר"ש בקדושין עמוד צג, והקדימו בזכר יצחק סימן לא]. - ועי' היטב ברשב"א דאף שכ' דהאשה ככהנת, מ"מ בהמשך דבריו על הירושלמי דעבדים שקנו קנין, והק' מאשה לאח"מ וכו', מוכח דאשה אוכלת מדין קנין. - וברשב"א מבואר דקנין מאכיל קנין ה"ה עבדי עבדיו דגם קנין שני מאכיל, אלא דברשב"א מוכח מהלך חדש דאוכלין מדין האדון דשייכי לאדון עי"ש פי' בירושלמי [ומיישב בזה קו' התוס' ד"ה ועבדיו, ועי' תו"י ד"ה ועבדים, ובמנ"ח רפ סק"ז, והמשך דברי הרשב"א בראייתו מאשה צ"ב כנ"ל, ועי' בחזו"י מש"כ בד' הרשב"א], ודלא כחנוך הנ"ל. ובקר"א כ' סברא דשאני עבדי האשה שקנו עבדים כיון דלכהן איכא קצת קנין מדין נכסי מלוג, [וצ"ב בדבריו דהא ק"פ דבעל אינו מאכיל כדכ' בתוס'].

ד] במתני' בגמ' וברמב"ם נזכר רק דאשת כהן נשואה מאכילה עבדיה, ולכא' הרי גם ארוסה אוכלת מה"ת מדין קנין כספו, ורק מגזרה דשמא תשקה וכו' אינה אוכלת, והך גזירה ל"ש לענין להאכיל עבדיה, ועוד דכיון דרק אינה אוכלת מגזירה תו חשיב דרק פומייהו כאיב להו, וא"כ הדין בזה דצריכה להאכיל עבדיה, (והתוס' ותורא"ש הדגישו רק על הרישא דברייתא דה"ה בארוסה דאוכלת מה"ת, אבל לא כתבו כן גם על הסיפא לענין דמאכילה עבדיה), והנהור שרגא עמד בזה דה"נ גם ארוסה תאכיל עבדיה, אכן כבר ביארנו בשיעורים בפרק שישי, בגזירה דשמא תשקה וכו' דאין הכוונה דרק אינה אוכלת מחשש גזירה בעלמא, אלא דהך גזירה היא להפקיע דין ארוסה בתרומה דבעי' דין ביתו לאכילת תרומה, ומש"ה רק נשואה אוכלת, ונמצא דארוסה דאינה אוכלת בתרומה הוי הפקעה מאכילת תרומה, וניחא דלהכי אינה מאכילה עבדיה. - והרי ערל כו' פומייהו כו', ובמאירי כ' דרפואתן דערל וטמא מצויה, ועי' בקו' המצפה איתן דתיפ"ל דערל הוי בקדושת כהונה ורק אסור לאכול, משא"כ חללה הוי כזרה, ואפשר דכיון דבעלה כהן ליכא עליה "איסור" זרות ודוק. - תוד"ה עבדיו וכו', לעי' בהערת העל"נ.

**דף סו ע"ב**

ה] שום לבעלה, עי' בריטב"א במח' אם בעי' בעלות גמורה להאכיל, ולשון הריטב"א דסגי בזה להיות קניינו ולאו דלהוו שלו לכל דבר, אלא דלגבי אכילת תרומה בקנין כל דהו דחיוב אחריות סגי להיות קניינו. אכן כ"ז מבואר בריטב"א בהסלקא דעתך בסוגיא, דלמ"ד הדין עמה האשה הוי בעלים ולבעל הוי אחריות בעלמא, ועי' בתו"י שהק' דבמסק' מבואר דלאשה הוי רק שעבוד וההקדש מפקיע מידי שעבוד, ונמצא דגם לר' יהודה הבעל הוי בעלים, ובריטב"א מבואר דה"נ למסק' שאני וחידש רב כהנא דהבעל הוי בעלים, ולתוס' מבואר דלמסק' מה דהבעל אינו יכול למכור הוי מתק"ח, וע"כ דהבעל הוי הבעלים, ודוק בריטב"א הנז' דבמסקנת הסוגיא גם לר' יהודה נכסי צ"ב הוי דבעל ורק דאיכא שעבוד לאשה שלא יוכל למכור, [ולשיטתו במסק' הוי דלא כסלקא דעתך], ועי' היטב בתו"י לגבי יציאת עבד בשו"ע בנכסי צ"ב. עכ"פ מבואר בסוגיא דהחיוב אחריות משוי ליה כבעלים, וראה בברכת שמואל סימן כ סק"ב-ו דע"י חיוב אחריות הוי בעלות בקנין האיסור ג"כ. [ובדין נכסי צ"ב, בר"מ אישות פכ"ב ה"ז מבואר דבמתה האשה הוי לבעל מתורת ירושה, וצ"ע דאף דהר"מ פסק דהדין עמה כפי שנראה בדבריו בפכ"ב הכ"ו, מ"מ הא מבואר ברוב הראשונים דלמסק' גם להך מ"ד הוי של הבעל ואיכא רק שעבוד לאשה ומש"ה בהקדישו מפקיע מידי שעבוד כיון דהצ"ב הוי דידיה, ובר"מ הביא דיוצא בשו"ע לאיש ולא הזכיר דיוצא לאשה, וע"כ דס"ל דחשיב נכסי הבעל, וא"כ צע"ג דבמתה האשה ל"ל להר"מ לכתוב דהוי לבעל מדין ירושה].

- בריטב"א כ' דגם שואל דחייב באונסין אינו מאכיל, וכ"נ ברמב"ן ורשב"א, ועי' קר"א דדייק מתוד"ה אבל דשואל מאכיל. ועי' בשו"ע בהל' שבת סי' רמו ס"ד בחיוב אחריות אם הוי שלו לגבי שביתת בהמתו, ועי' הגר"א שם. [ומדבריו נראה דמפרש דכיון דהבעל אינו יכול למכור ל"ה כדידיה, אמנם צ"ע דלרוב הראשונים למסק' חשיב הבעל בעלים, ולאשה איכא רק שעבוד, וא"כ לגבי שביתת בהמתו כה"ג חשיב של בעל האחריות]. - ובעיקר דין האחריות דהוי כדידיה, ראה בדברי הגרי"ז בספרו דף עט. ובפרט בהדגשתו דהיורשים מאכילים העבדי צ"ב אף דלית להו חיוב אחריות, ומקרי עבדי היורשים כ"ז שלא גבתה כתובתה. ועי' בחזו"א בדין נכסי צ"ב ומש"כ שם בשם הבית מאיר.

- ישראל ששם פרה מכהן, עי' בר"מ בפהמ"ש בתרומות פי"א מ"ט.

תוס' ד"ה לא, דהאיסור משום הנאת כלוי, ועי' בדברי תוס' ע"ז טו. ד"ה ישראל דרק כשאין מזונותיה עליו וכו', ועי' בתו"י טעם נוסף מדכתי' נפש, ועי' במרדכי כאן טעם שלישי, ומה שביאר הקהל"י בשיטתו, [ובמהרי"ק תרומות פ"ט ה"ז מבואר דהאיסור מדין גזל השבט, ועי' תוד"ה ישראל ובתורא"ש, ובטעם התוס' דכלוי עי' באחיעזר ח"ג סי' פא סקי"ט דהנאת דמים ע"י כלוי מותר].

תוד"ה עבדי בסופו, במהרש"א ובקר"א כ' דמיירי כשכבר גבתה ומש"ה הוי ברשות האשה לשו"ע, ועי' היטב בהוספת התורא"ש.

- מכר אינו מכור. בראשונים מבואר דמיירי בין בקרקע בין במטלטלי, ודלא כשי' הר"מ פכ"ב מאישות הט"ו דמחלק דבמטלטלין מקחו קיים, ועי' במ"מ מכירה פ"ל ה"ה.

- ועי' בראשונים בד' רש"י דיכול לבטל המכירה גם בחייה, ועי' בשו"ע סימן צ סי"ג בשם י"א וברמ"א דמחיים אינו יכול לבטל המקח.

בעה"י

**סוגיא דעובר פוסל ואינו מאכיל**

**סז. - סז:**

**דף סז.** א] מתני' בהא דצאן ברזל ליורשים, לעי' במהרש"א לעיל סו: על תוד"ה עבדי בא"ד וא"כ לקמן במתני', במשה"ק מעבדי עובר דכיון דברשותה קאי נכסי צאן ברזל והיא אוכלת יאכלו העבדים בשבילה, ותי' דאח"מ דמחוסר גוביינא הוי ברשות יתמי ולהכי העבדים לא יאכלו דיש לעובר חלק הם, ועי' בקר"א שם, ותרוץ מרווח כתב בערל"נ לפנינו ד"ה ילוד, דלא עדיפא מבניה ואינה מאכלת לעבדים אלא במקום שגם הבנים היו יכולים להאכיל אותם אבל לא בשיש לעובר חלק כו'. - לעי' בדברי הגרי"ז בסוף ספרו במכתבים דף עט. בענין קבלת אחריות לענין תרומה. – רש"י ד"ה והניחוה עבדי צאן ברזל, וברש"ש כ' דה"נ נכסי מלוג דהאשה אינה מאכילה דל"ש כאן קניינו שקנה קנין כיון דהבעל מת, ועי' בחזו"א.

במתני' ילוד אינו מאכיל, בגמ' מבואר דטעם זה וטעם דבמעי אמו זר הוי ב' ענינים, אולם בנמוק"י גם בטעם דעובר אינו מאכיל כ' דהוי זר, [ואולי י"ל דהבן מאכיל מתרי דיני חדא דהוי כמו שהאב קיים כמש"כ המהרש"ל ביש"ש בפ' תשיעי, ועוד דהוי דין נפרד דהבן מאכיל כדין האכלת כהן, ומעתה י"ל דבעי' לומר ילוד אינו מאכיל דהבן אינו מאכיל מדין האב, ועוד דהוי כזר ואין לו דין עצמי להאכיל]. - והרשב"ם ב"ב קמא: כ' בטעמא דר' יוסי דעובר במעי זרה זר הוא ולא קרינא ביה ויליד ביתו הם יאכלו בלחמו דאינו ילידו של כהן לקרות כהן עד שיצא לאויר העולם וכו', וצ"ב שהרשב"ם הרכיב ב' טעמי הגמ' דהוי זר ול"ה יליד ביתו, ועי"ש ברש"ש ואזיל בדבריו לשיטתו בסוגין דנקט ברשב"ם דל"ה מזרע כהן עד לידתו, [ונראה דכוונת הרשב"ם דגם טעמא דעובר הוי זר, דומה לטעם דשאינו ילוד אינו מאכיל, היינו דאף דהוי מזרע כהן מ"מ ל"ה כהן לענין האכלת תרומה מפסול זרות].

ב] בהא דעובר במעי אמו הוי זר, צ"ב דהא לענין היחס אזלי' בתר האב ואמאי לא ליהוי כהן גם בהיותו עובר, דהא חזינן דעל עובר חלה קדושת כהונה, דבבת כהן לכהן העובר הוי כהן, ועי' בערל"נ ד"ה משום, ובמנ"ח מצוה רסג, ובעונג יו"ט ובקו"ש ח"ב סי' מא שכ' דהעובר הוי זר מטעמא דעובר ירך אמו, וצ"ב דהרי עיבורו הוא מכהן, וכיון דמתייחס אחר האב אמאי ל"ה כהן גם בהיותו עובר, ואם בעבורו אמרי' דהוי ירך אמו, איך חל עליו דין כהונה בלידתו, והרש"ש לפנינו וב"ב קמא נקט דבהיותו עובר אינו שייך לזרע כהונה, [עי' עוד אב"נ יו"ד סימן תמג, ועדיין צ"ע.

והאחרונים הנ"ל דנו בנידון הרוקח שכ' באשת כהן מעוברת דמותר ליכנס באוהל המת דהוי ספק ספיקא וכו' וקשה דתיפ"ל דעובר דינו כזר, ובתפארת למשה יור"ד סימן שעא ס"ל דבעובר של כהנת שאני ובזה מיירי הרוקח, אמנם צ"ע דהרי כהנת אינה מצווה בטומאה ולא עדיף הולד מהאם, וכ"נ בחת"ס יו"ד סימן שנד ובתש' מהרי"א ובעונג יו"ט וקו"ש שם, [וראה בחלק"י בקבא משה"ק בזה דבלא"ה אין איסור לטמאות עובר דהוי טומאה בלועה]. וע"ע בכ' הגרי"ז בשלהי נזיר [ח"ה עמוד 178].

תוד"ה למאי ועי' בנמוק"י המובא ברש"ש, ובמאירי מבואר בישוב קו' תוס' דאם יש לו אחים אף דשאינו ילוד אינו מאכיל מ"מ העבד אוכל מכח שאר האחים שאוכלים. ועי' באו"ש בהל' נחלות פ"א הי"ג ד"ה לכן בשם תורא"ש ב"ב קמב דאם יש בן המאכיל אף שהעובר ג"כ זוכה בירושה הבאה מאליה, ועובר אינו מאכיל, מ"מ אוכלים העבדים מכח שאר האחים, דעובר כמו שאינו מאכיל אין לו כח לפסול. וכן מפורש במאירי הנז', ועמד בזה בזכרון שמואל עמוד קפה.

- ברש"י במתני' אין בעובר כח להאכילה וה"ה לעבדים, לעי' ברש"ש.

- ברש"י כ' בהא דהעבדים אינם אוכלים דדלמא מתרמי וכו', צ"ע דממנ"פ הא העובר הוי שותף בעבד, והרשב"א הק' כן, והוסיף להק' עוד מדין ברירה וכו' עיש"ה, ורש"י במשנה כ' ויש לעובר בהן חלק ולא הוסיף הטעם דלא ידעינן, ועי' בישרש יעקב שהביא מהנטע שעשועים דס"ל לרש"י דעבד של כהן וזר אוכל בתרומה, וכבר הבאנו דברמב"ם פ"ז מתרומות הי"ז מבואר דבשותפין בעבד של כהן מאכיל עם כהן שאינו מאכיל אין העבד אוכל, ומקורו בירושלמי וכ' הרדב"ז ומהרי"ק דהוי כעבד של כהן וישראל דכה"ג אינו אוכל, ונתבאר בשעור כללי עפ"י הפנים מאירות ח"א סי"א והאמרי בינה ואו"ש ועוד אחרונים שכ' גבי בהמת שותפות של כהן וישראל דאוכלת בתרומה, וע"כ החילוק דשאני בעבד דאית ביה איסור זרות מחמת שותף הישראל, משא"כ בבהמה דהנידון משום הפסד התרומה ולהכי שרי לכהן לתת לבהמה, אכן יש לדון דאף אם רש"י יודה דבשותפות זר וכהן אין העבד אוכל, היינו מחמת פסול זרות, אבל הכא דרש"י מיירי לטעמא דילוד אינו מאכיל, בזה ס"ל דמ"מ יאכלו מצד שאר הבעלים המאכילים.

והמנ"ח מצוה רפ דן דנימא דגם עבד של שני כהנים אינו אוכל בתרומה דל"ה כספך המיוחד כדאמרי' לגבי שו"ע, ואכן בפי' הר"ש משאנץ ורבינו הלל והגר"א בתו"כ בפ' אמור פי' התו"כ דממעט בכה"ג דאינו אוכל, אך הר"מ לא הביא הך תו"כ, וכנראה פי' בתו"כ כירושלמי דהמיעוט קאי על שותפות כהן וישראל בעבד דאינו אוכל, ולגי' התו"כ לפנינו דממעט עבד של שני כהנים, אין להקשות ממתני' דמחמת האחין העבד אוכל, דכבר תי' באבי עזרי דשאני הכא דהוי תפוסת הבית ובזה חשיב דלכ"א איכא כל העבד והוי שפיר כספך.

- לעי' היטב בטור סי' שלא וב"י שם דבת כהן לכהן ומת והניחה מעוברת האשה אוכלת כיון דהוי בת כהן לכהן, ועי"ש פרישה אות פא. ועי' בזה בערל"נ ד"ה הניחה משה"ק על הטור, וראה בית יעקב בכתובות יג במיעוט דכנעוריה פרט למעוברת.

תוד"ה אוכלין, דמעש"י שייך לעובר, וצ"ב כמו שתמה הקר"א דהא עובר אינו יורש, אולם בב"ח בחו"מ סימן רי מבואר דחולק על התוס' וס"ל דאין מעש"י לעובר, וכמו שהעיר בדבריו בחלק"י חו"מ סימן יא. וע"ע בישרש יעקב. - עוד מבואר לתוס' דהמשפחה לא תירש את הממונות אף דשאין לעובר זכיה בפועל, והקצות קי סק"א כ' דהנכסים ברשות היורשין מיהו לענין השבח הוי של העובר, ובנתיבות שם הביא משו"ת הרשב"א דאף דאוכל בתרומה משום המשפחה אין להם זכיה בממונות, ויתבאר הטעם עפי"ד הגר"ח בהל' תרומות פ"ח ה"ד דאף דאין העובר זוכה בנכסים אך יש לו שם יורש המונע מהאחיםן לזכות בנכסין ומה"ט מעש"י של העובר, ועי' להלן. - בא"ד קשה לר"י, עי' במאירי דהיכא דהעובר חלל פוסל ואין אוכלים משום המשפחה, דהחללות פוסל, וכן מבואר ברמב"ן ב"ב קמב: ועי' בדברי הגר"ח [המצויין להלן].

תוד"ה פוסל ותוד"ה למאי, לעי' בביאור הישרש יעקב דלגבי עבדים אוכלים משום בנים האחרים. [דב' התוס' אזלי לשיטתם].

ג] לעיין בשי' הרמב"ם פ"ח מתרומות ה"ד ובהשגת הראב"ד מאי לפיכך וכו' עי"ש בנ"כ, ובדברי מהרי"ק על הר"מ שם. ולעי' היטב בחי' הגר"ח שם בחידושו דלעובר יש שם יורש לכ"ע ולכן מהני לדחות את שאר היורשים, וסבר רב ששת דע"י "שם יורש" כבר חשיב קנין כספו, ודבריו חשובים בהבנת הסוגיא ועיש"ה בגליונות החזו"א, וכן באבן האזל זכיה פ"ב הי"ח כ' על דרך הגר"ח. ובתש' השאילת דוד באב"ע סי' ל נטה לומר דלכ"ע עובר כשנולד יורש למפרע, וכעי"ז במרחשת ח"ב סימן לח. - ועי' בנתיבות סימן קי סק"א דנראה דלא כהגר"ח אלא דדין העובר מיתלי תלי וקאי עד שיוולד ולכן אינו מאכיל, אבל אוכלים מצד האחים דהמיתלי תלי אינו מקלקל ההיתר אכילה. [ויל"ע עוד בד' הר"מ דאולי בהיותו עובר ל"ש בו גם פסול חללות, ואף דאינו כהן מ"מ גם פסול חללות אינו חל עליו ולהכי אינו פוסל].

- בתו"י מבואר דעובר חשיב בא לעולם, ונחלקו בזה בראשונים ב"ב קמב, ועי' ברמב"ן ב"ב שם בדין ירושת עובר, והו"ד בקצות ריש סי' רעו. [וע"ע ברמב"ן ב"ב עט ויראים סימן קמא, ובר"מ מכירה פכ"ב ה"י ותוס' כתובות ז: וגיטין יג: ס"ל דעובר חשיב לב"ל, ועי' בדברי הקצות רט, ובמחנ"א דבשלב"ל סימן א. ולכא' יש להוכיח דלא שייך חיוב ממון לעובר מהא דמרבי' חיוב דמי וולדות ותיפ"ל דחייב לעובר והאב יורשו, מיהו יש להוכיח איפכא מהא דמסמא את עין עבדו בלי המיעוט היה יוצא לחרות, ומשמע לכאורה דשייך חיוב לעובר, ועי' לשון הר"מ מכירה פכ"ב הי"ב קנה כבהמה קנה כעובר וכו' ומשמע דעובר כבהמה ואינו יכול להיות בעלים].

**דף סז:**

ד] אין חוששין למיעוטא, לעי' בש"ש א' פי"ח בסמוך מיעוט נפלים למחצה נקבות אם הוא מדין ספק ספיקא או מדין רוב ומוכיח מרש"י דהוא מדין רוב.

תוד"ה אין חוששין בא"ד שמא כבר הוא נפל, ומבואר דבעובר שנעשה נפל יש לו זכיה כשיהיה בריא, ועי' רש"י סז. ד"ה זכרים שכ' שמא תפיל דמשמע דאז אין לו זכיה מתחילתו, וכ"ה ברמב"ן ב"ב קמב בשם י"א, ועי' בקצות רעו סק"א ונתיבות שם ובערל"נ.

בא"ד תוס' גבי רובא, לעי' בש"ש ש"ב פט"ו דרובא דליתא קמן עדיפא דהוי ודאי וכו' [וי"ל דמש"ה חיישי' למיעוטא, משא"כ באיתא קמן דבלא"ה הרוב הוי ספק ל"ש לומר חיישי' למיעוטא דה"נ איכא מיעוטא אלא דגזה"כ דמהני רוב], וע"ע בתרוצי הראשונים רמב"ן רשב"א וריטב"א ובקר"א. ובנהור שרגא העיר דנימא ג"כ הכא דאיכא חזקה לעבדים לאכול בתרומה.

- ומש"כ התוס' בסוה"ד יש לחלק עי' בתורא"ש. וברע"א נראה דשאני בעומד להתברר. [ובפשטות כוונת התוס' דלענין ממון ל"ש לחוש למיעוט דהוי קולא לזה וחומרא לזה].

ה] נכסים מועטין, לעי' ברשב"א בקו' דהא הוי דרבנן. ומש"כ האבני מילואים סי' כח סקל"ג בסופו אם קנין דרבנן מהני לדאורייתא, והאמרי משה סימן כג סקי"ד דן איך מהני הפקר ב"ד לחלק האיסורי של העבד, וע"ע בהגהות מלא הרועים וקר"א וישרש יעקב כאן, ובקו"ש ב"ב סי' תעו.

- בראית התוס' דמהני מכירה גם בעמדו בדין, עי' בתוס' ב"ב קמ. ד"ה יתומים שדחו הראיה ועי' הערה בדבריהם בקו"ש שם אות תעד.

- ובעיקר דין נכסים מועטים, בראשונים ב"ב שם מבואר דגדרו הוא דהוי כירושה מדרבנן לבנות, ומ"מ מהני מכירת הבנים, ועי' לשון רש"י דהוי ברשותיהו למכירה, וברשב"ם ב"ב שם דאית להו תפיסת יד וכו', ובפ"ח וקו"ש ב"ב שם דנו דמהני גם מכירת הבנות וצ"ב, ועי' חת"ס בשו"ת אב"ע סוף סי' קמד.

רש"י ד"ה הגדילו, ומהניא חלוקה לפירות, ובשעורים בפ' האיש מקדש הבאנו מנמוק"י שם דאין המחאה מבטלת למפרע, וע"ע בערל"נ דלרש"י מהני בעלות על פירות להחשיבו לקנין כספו, אך ברש"י ד"ה מה שמכרו אף דלבנות יש ק"פ ומוכח דבק"פ ל"מ להאכיל בתרומה.

ו] מתני' היבם ובתוד"ה קנין, במח' רש"י ור"ת, עי' ברמב"ם תרומות פ"ח ה"ה דלא כר"ת, ועי"ש בקרי"ס, ובמנ"ח מ' רפ. ולע"ע בתוס' וראשונים בכתובות נח. ועי"ש בהפלאה ובקו"ש סי' קפג ובקו' הקר"א דאמאי א"א להפר מחמת הזיקה. ולעי' בשי' הריטב"א המחודשת דלר"ת אין הכוונה דאוכלת מחמת זיקת היבם אלא מחמת הבעל, וראה בקר"א, [ועפי"ז ניחא קו' האחרונים על שיטת הר"ת מהגמ' לעיל נו. גבי ביאות גרועות], וכמ"כ חזינן חידוש בשיטת רש"י חילוק בין נפלה מהאירוסין ונפלה מהנשואין ועמד בדבריו בקר"א עי"ש, והאריך בזה הגרא"ק זצ"ל באוסף חד"ת. [ובעיקר שיטת הריטב"א גבי יבם דהביא שי' הר"ת דיבם מאכיל מה"ת ודלא כרש"י, ולריטב"א אין היבם המאכיל כדפי' התוס' בד' הר"ת, אלא דהמת הוא המאכיל, וכן נראה בתורא"ש בכתובות נח. עיש"ה, וכפיה"נ הריטב"א ותורא"ש הוכרחו לכך בכדי ליישב קו' התוס' בכתובות על הר"ת - הובא במהרש"א - בהא דממעטי' בשומ"י לישראל מדין ושבה וכו' ותפי"ל דהיבם שהוא זר פוסלה מתרומה, ולכך פי' דאין היבם פוסלה כמו דאינו מאכילה, ומה דאוכלת בשומ"י לכהן הוא משום דהבעל מאכילה, וכמ"כ משה"ק הראשונים על הר"ת מהסוגיא לעיל נו. גבי ביאות גרועות דתיפ"ל דאוכלת מחמת היבם, הרי לריטב"א ניחא דהרי אכילתה היא מחמת אישות המת, וכיון דאיכא ביאה גרועה פקעה זיקת המת, - ובריטב"א הוסיף דאף לשי' רש"י דחולק על הר"ת, וס"ל דשו"י אינה אוכלת, ה"ד בנפלה ליבום מהאירוסין, אבל בנפלה מהנשואין שאני, ועי' בקר"א שתמה בדבריו, וע"כ דהחילוק דדוקא בארוסה דהוי מדין קנין כספו אמרי' דהאי קנין דאחיו, משא"כ בנשואה דהוי ביתו, [וסיוע למש"כ בישועות מלכו פ"ח מתרומות חילוק בדין אכילת תרומה של ארוסה לכהן לנשואה לכהן], כיון דביבום נשאר אישות הבעל חשיב ביתו לאכילת תרומה.

בס"ד

סז: במתני' - עד סח:

א] מתני' היבם ובתוד"ה קנין, במח' רש"י ור"ת, ועי' ברמב"ם תרומות פ"ח ה"ה דלא כר"ת, ולשון הר"מ "וזה עדיין לא קנאה" ועי"ש בקרי"ס, והרמב"ם הביא קרא דושבה, ולתוס' לא בעי' לקרא אלא כיון דהוי קנין כספו של היבם הרי הוא פוסלה דהוי קנין כספו של זר, וע"ע בתוס' וראשונים בכתובות נח. שהקשו דלר"ת למה לי לקרא דושבה כו' פרט לשומרת יבם, הא כיון דקנאה היבם נפסלת, ועי"ש בהפלאה ובקו"ש סי' קפג במה שהעיר דאמאי הזיקה מהני לאכול משום היבם, וע"ע בקו' הקר"א דאמאי א"א להפר נדריה מחמת הזיקה. ובדעת רש"י נראה דס"ל דלהאכיל בתרומה לא סגי בזיקה דבעי' אישות גמורה, ורש"י לשיטתו ס"ל לעיל נח, ב דבת כהן שומרת יבם לחלל אינו פוסלה מדין זר, (ורק אינה אוכלת דהוי משתמרת לביאה פסולה), ומשום דזיקה אינה פוסלת בת כהן שבעלה היה כהן ומת, דעדיין אוכלת מדין בית אביה כבת כהן. וע"ע מש"כ המקנה בקדושין י, ב על תוד"ה ומה שפחה נ"מ בנפלה לפני ב' אחין ואחד חלל אם מאכילה האח הכשר כשבא עליה ביאה גרועה.

- ובמנ"ח מ' רפ סק"ט הסתפק בכהנת שומרת יבם לישראל דאסורה בתרומה אם עוברת בלאו דזרות דמקרא דושבה אהדריה לאיסורא קמא והוי כזרה, או דליכא לאו דזרות. [ולר"ת דנפסלת משום קנין כספו של היבם ודאי איכא איסור זרות].

- שי' הריטב"א כאן מחודשת דלר"ת אין הכוונה דאוכלת מחמת זיקת היבם אלא מחמת הבעל, והיינו דעדיין איכא אישות הבעל שזוקקת ליבום, וכן מבואר בתורא"ש בכתובות שם, ולפ"ז ניחא הרבה מקושיות הראשונים לפנינו ובכתובות נח על הר"ת, וכמ"כ ניחא קו' הראשונים על שיטת הר"ת מהגמ' לעיל נו. גבי ביאות גרועות, וכפיה"נ הריטב"א ותורא"ש הוכרחו לכך בכדי ליישב קו' התוס' בכתובות על הר"ת הנ"ל והובא במהרש"א כאן, בהא דממעטי' בשומ"י לישראל מדין ושבה וכו' ותפי"ל דהיבם שהוא זר פוסלה מתרומה, ולכך פי' דאין היבם פוסלה כמו דאינו מאכילה, ומה דאוכלת בשומ"י לכהן הוא משום דהבעל מאכילה, וכמ"כ משה"ק הראשונים על הר"ת מהסוגיא לעיל נו. גבי ביאות גרועות דתיפ"ל דאוכלת מחמת היבם, לריטב"א ניחא דהרי אכילתה היא מחמת אישות המת, וכיון דאיכא ביאה גרועה פקעה זיקת המת. - ומשה"ק הקר"א על פי' זה בדעת ר"ת דאוכלת מכח הבעל המת, דמ"ש קנין לאח"מ, הנה בתורא"ש בכתובות שם מפורש דלא פקע קניינו כיון דזקוקה מחמתו ליבום, והיינו דכיון דהזיקה היא מכח אישות המת כידוע, שפיר י"ל דאישות המת קיימת, ועי' במשנת רבי אהרן סימן כו, וקובץ הערות סימן מז סק"ז וסק"ח.

- ושיטת הרשב"א והרמב"ן דגם לר"ת דיבמה אוכלת מהתורה ה"ד היכא דאכלה בחיי הבעל, אבל אם הבעל היה חלל דאין מאכילה ומת קודם שנתחללה בביאתו אין היבם הכהן מאכילה בתרומה, ואם נאמר דאוכלת מחמת הזיקה היבם ליכא חילוק, אך כיון דאוכלת מכח הבעל שפיר ניחא שיטתם.

- וע"ע בריטב"א שחידש בשיטת רש"י דאף דאין יבם מאכיל מהתורה מ"מ איכא חילוק בין נפלה מהאירוסין ונפלה מהנשואין דאז אוכלת, ועמד בדבריו בקר"א דהא כיון דהבעל מת איך יכול להאכיל עי"ש, ונראה דמוכרח בדבריו דארוסה אוכלת מצד קנין דבעלה כעבד וכשמת פקע קניינו, אבל בנשואה דנעשית ככהנת ורק אם מת בעלה חוזרת לבית אביה הישראל, שפיר י"ל דכיון דאיכא מחמת הבעל זיקה ליבום לא חל הפקעה ונשארת בקדושת הכהונה, ועד"ז כ' מד"ע בישועות מלכו פ"ח מתרומות.

- בערל"נ הסתפק בבת כהן לכהן ומת ונפלה ליבם חלל אם פוסלה מלאכול בתרומה, ועי' בסוגית הגמ' ורש"י לעיל נח,ב דמפורש הוא בסוגיא שם וצע"ג על הערל"נ שלא הזכיר הסוגיא שם.

-- מתני', עי' בטור סי' שלא וב"י שם דבת כהן לכהן ומת והניחה מעוברת האשה אוכלת כיון דהוי בת כהן לכהן, ועי"ש פרישה אות פא, ועי' בערל"נ ד"ה הניחה משה"ק על הטור, וראה בבית יעקב בכתובות יג במש"כ לבאר במיעוט דכנעוריה פרט למעוברת. ובשעורים בפרק ששי דף נו: נתבאר דבבת כהן אוכלת מצד עצמה וגם בנישאת אוכלת מדין תרומת בית אביה, ולהכי בהניחה מעוברת אוכלת.

פרט למעוברת, לעי' בקו' תוס' נדה מד ע"א ותורא"ש שם.

**דף סח.**

נבעלה לפסול פסלה, עי' ברשב"א ד"ה מה"מ שהק' דתיפ"ל דהוי זונה ולהכי פסלה, ועי"ש שני התרוצים בהא דלא נפסלת מדין זונה, אם קאי כר"א לעיל סא דזונה כשמה, [וכ"ה בריטב"א להלן], או דנ"מ באונס, ועי' בתוס' לעיל מד: ד"ה הכא דאין זונה אלא בדלא תפסי קדושין ומ"מ הכא לוקה בנבעלה לחי"ל לכהונה משום קרא דובת כהן, וע"ע בקר"א, וערל"נ ובמנ"ח מצוה רסו, ועי' מהרש"א גיטין פט ובב"י אב"ע ס"ו שכ' בד' כמה ראשונים דבנבעלה לחי"ח אינה נפסלת לכהונה והקשה מסוגין.

ברש"י ד"ה פסלוה כהנת מתרומה דבי נשא ומן הכהונה, בערל"נ העיר דהא כבר פי' לעיל בד"ה פסלוה, וגם דלעיל לא הזכיר מן הכהונה עי"ש תרוצו.

- עמוני מואבי וכו' שבאו על כהנת פסלוה, בגדר הפסול עי' תוס' לעיל טו: דהוי משום חללה, ועי' מהרש"א מהדו"ב, ובקוה"ע סימן מד סק"י ויא דתלוי בר"מ וראב"ד פי"ח מאסו"ב ה"א וה"ה וא"כ להר"מ הוי זונה ולהראב"ד הוי חללה.

ב] דין ביאת בן ט', עיין רש"י תוס' ורשב"א בקדושין יט. ולד' רש"י קטן קונה מהתורה, וע"ע במ"מ יבום פ"ה הי"ח בשם הרמב"ן, וברמב"ן להלן צז, (ובנובי"ק אב"ע סי' נד ד"ה ובגוף, ועונג יו"ט קעט בשי' הרמב"ם בזה). ועי' בריטב"א ד"ה סד"א דמשמע דלר"ת גם בזקוקה לקטן אוכלת מה"ת, ובקר"א הסתפק בזה. [ובמנ"ח רפא סק"ט הסתפק ביבם קטן שבא על יבמתו להנך דקונה מהתורה ואין חייבין עליה משום אשת איש, אם מאכילה בתרומה מכח בעלה הקטן].

תוד"ה רישא, בתחילת דבריהם לעי' במהרש"א וקרני ראם ומצפה איתן. - בקושייתם דלוקמי אחזקה קמייתא ואיתתא בחזקת כשרות, הכוונה דיהא חזקה שהוא פחות מבן ט', ועל הספק מתי נבעלה נימא חזקת כשרות, והקר"א הק' דכיון דלענין כהונה לא אזלי' בתר חזקה ל"ש להכשירה לתרומה דהוי תרתי דסתרי. ועי' עוד בהגהות רא"מ הורביץ, ומבואר בתוס' דאף דהקטן ודאי בא עליה מ"מ יש לה חזקת כשרות, אך בריטב"א להלן סט, ב מוכח דכה"ג ליכא חזקת כשרות, וראה בפי' ראמ"ה שכ' על קו' התוס' דאיכא ריעותא בחזקתה כיון דנבעלה לפסול וההיא שעתא דבא עליה לאו בחזקת פחות מבן ט', וע"ע באו"ש שבת פ"ה ה"ד.

ובתרוץ התוס', לעי' בשמעתתא ש"ג פ"ט ופי"ג דחזקה העשויה להשתנות ל"ה חזקה ומש"כ מהמהרי"ט, וכ"נ בתו"י כאן בתרוצם, ובתרוץ התוס' דהשתא דאתי קמן הוי בן ט', אף דחזקה דמעיקרא עדיף, כ' הש"ש שם דבתרומה החמירו לילך בתר שעת מציאתן, ועי' בשערי יושר שער ב' פ"ד סוד"ה אמנם וד"ה וכן נ"ל שכ' ביאור אחר. - ובתרוץ התוס' עי' עוד בתורא"ש. ומש"כ הקר"א להק' דהך חזקה תלוי בזמן וכו', ועי' ערל"נ וישר"י, וברש"ש ורע"א ביארו דבחזקה העשויה להשתנות חזקה דהשתא עדיפא, - ובעונג יו"ט סי' פא בסופו ד"ה ונ"ל דלענין, ביאר דזמן קטנותו קצובה וכו' ול"ש חזקה וכו', וראה כעי"ז במלבושי יו"ט חזקות סי"ב דהספק על זמן לידתו ול"ש חזקה, וע"ע ברע"א בדין קטן וספק אם הוי בן שמונה ימים אם שייך חזקה דל"ה בן שמונה, [ועי' מחנ"א אישות סי' ג, ובשעה"מ פ"ג מאישות הי"ד מש"כ ע"ד המהרי"ט הנ"ל ובפנ"י קו"א קדושין סימן צד, וחזו"א אב"ע סימן פ סקי"ז]. - ובפי' ראמ"ה כ' על קו' התוס' דאיתרא חזקתה כיון דנבעלה לפסול וההיא שעתא דבא עליה לאו בחזקת פחות מבן ט', וראה בריטב"א סט,ב דכיון דאיכא ביאה ודאי איתרע חזקתיה, וע"ע באו"ש שבת פ"ה ה"ד. - בשמעתא ש"א פ"ב גבי ספק אם הוי ערלה או עברו ג"ש, מדמה לתוס' דלא מוקמי' בחזקת קטנות ומדמה שנות ערלה לנ"ד אם שייך חזקה דמעיקרא, [וביאר בשערי חיים קדושין סוף סי' לב אות ה ד"ה וכדמות דשא"ה דבן ט' הוי שנות גדלות ולהכי נידון חזקה אם הוי קטן או גדול, משא"כ במנין שנים גרידא עי"ש].

**דף סח:**

ג] גמ' מן זר וכל זר, נחלקו מהרש"ל ומהרש"א בביאור הילפותא, וראה ברש"ש.

ש"מ תרתי, ובישראל כשר שבא על ממזרת אם נפסלת להצד דשייך ממזרת כהנת עי' רש"י לעיל נג: וריטב"א שם, ראה קובה"ע סימן מד סק"ט דלא נפסלת דאין ביאת האיסור גרידא פוסלת אלא דוקא היכא שהבועל פסול.

בגמ' גבי לויה וישראלית וכו', קו' הערל"נ דמשכח"ל אוכלת בנשאת לכהן, ואמאי הגמ' אומרת רק דאוכלת משום בנה עי"ש תרוצו, ומש"כ בשעורי הגרד"פ אות תפח, [ולכאורה בזה לא יהני תרוץ הגמ' דלא קדיש גופה דהא נעשית ככהנת, מיהו י"ל דאף דנעשית ככהנת זה ל"ח קדיש גופה דכל מעלתה מחמת בעלה כמש"נ בשעורים].

- ק"ו ומה כהנת, עי' במהרש"א ובקרני ראם ובקרן אורה.

אכלה בשביל בנה וכו', הנה באשת כהן שמת והניח בן, דנו בזה דאין הפי' רק דהבן מאכיל כמו דכהן מאכיל עבדו וכו', אלא דבהניח בן הוי כמו שהאב קיים ונשאר דינה כאשת כהן, ונמצא דהבן מאכיל מכח האב ולאו מכוחו של הבן, וכ"ה ביש"ש סו"פ יש מותרות שכ' דבריה כרעיה דאבוה והוי כמו שהאב קיים, וכן נוטה לשון הרשב"ם ב"ב קמא:, אכן יש לחלק בזה בין בנו מהנשואין או מזנות ודוק. [ולפ"ז גם כשמאכילה עבדיה אין הכוונה דמאכילה מכח הבן, אלא האכילה מכח עצמה, וא"כ עבדיה יאכילו עבדיה כמו בכל אשת כהן בחיי בעלה. ועי' בחזו"א שכ' דאף למ"ד דחללה תאכיל עבדיה, מ"מ במת בעלה ואוכלת מחמת בנה אינה מאכילה עבדיה, ומסתבר דדברי החזו"א שייכי אף למש"כ דהבן חשיב כאביו קיים ומאכיל אמו, דמ"מ ל"ד לאב קיים. ובגליוני הש"ס להלן פז כ' לחדש דהיכא דהבעל מת והניחה מעוברת ואח"כ נולד הבן, בזה אוכלת רק מכח הבן ול"ח כמו שהאב קיים].

- ובהא דהגמ' ס"ד דבאוכלת משום בנה אינו פוסלה הביאור דע"י ביאת פסול נעשית זרה, א"כ באוכלת משום בנה כיון דאינה ככהנת ממש ל"ש בה פסול זרות מחמת ביאת פסולים. ולמסקנה דנפסלת צ"ל דע"י ביאת פסול חל בה פסול הגוף וכמו שביאר בקהל"י.

גילוי מילתא, וברש"י דתרומה היינו קדושת כהונה, והיינו דחל בה פסול לקדושת לכהונה להנשא לכהן ולאכילת בתרומה, עי' ריטב"א ואב"מ סימן ו סק"ב דנ"מ אם איכא לאו, ועי' בתוס' לעיל יג: ד"ה בית הלל גבי נבעלה לח"כ אם נעשית זונה, וע"ע בערל"נ לעיל מד: דלרש"י ותוס' דבחללה לוקה משום זרה, ולר"מ פ"ו ה"ז הוא מקרא דכי תהיה, ועי' מנ"ח רפג,ג.

רש"י ד"ה אי הכי ומהאי קרא גופיה משתמעי חייבי כריתות לפסולא, במהרש"א פי' דגם למסקנא ילפי' חי"כ מקרא דכי תהיה אלמנה וגרושה, והק' מלהלן סט מאי מקשינן ואימא לקולא דמי שאין לו אלמנות וגרושין אף אם יש זרע קאכלה, הרי ל"ש בחי"כ, אמנם במהרש"ל ובקרני ראם כ' דלמסקנא דליכא חילוק בין אית בה הויה ללית בה הויה ילפי' חיי"כ מקרא דכי תהיה לאיש זר, ובדברי ריטב"א וראמ"ה מבואר כמהרש"א, ונ"מ י"ל למש"כ באב"מ סימן ו סק"ב והמנ"ח מצוה רסג סק"ב דלרש"י כיון דילפני' חי"כ מקרא דאלמנה וגרושה ליכא לאו אלא איסור עשה וליכא מלקות, ובריטב"א מבואר דהוי לאו, ונוטה מדבריו דכ"ה גם בעכו"ם ועבד, וכ"נ בר"מ תרומות פ"ו ה"ז וכ"ה ברמב"ן וראמ"ה וע"כ ס"ל דקרא דכי תהיה אלמנה וגרושה הוי גלוי דעכו"ם וחיי"כ הוי בכלל לאיש זר, ובתוס' לעיל מד: ד"ה הכא מבואר דבחי"כ לוקין ובעכו"ם אין לוקה ולשיטתם בסוגין דחי"כ ילפי' מלאיש זר ועכו"ם מכי תהיה אלמנה וגרושה, ולמהרש"א ברש"י קרא דאלמנה קאי על ח"כ ודלא כמהרש"ל דקאי רק על עכו"ם ועבד, וחייבי כריתות הוי ק"ו מחי"ל.

ד] בב' הפי' ברש"י גבי ביאת חייבי כריתות אם פוסלה, ובקו' רש"י, עי' מהרש"א במהדו"ב, ועיקר קו' רש"י יש ליישב דהי"מ יפרשו דנפסלות מתרומה מדין זונה, וכ"כ בערל"נ, ואכן בראשונים מבואר מח' בזה אם זונה אסורה בתרומה, עי' תוס' לעיל לה: ודף מד:, וברש"י סו"פ החולץ וברש"י סוטה כו:, ועי' במהרש"א ובקושייתו מהגמ' סט. ומש"כ באב"מ סי' ו סק"ב. - וברש"י כ' דהטעם בחייבי כריתות משום דלא תפסי קדושין, והריטב"א כ' דאיסורם חמיר טפי, וי"ל דנחלקו אם הפסול מחמת הביאת עבירה או דפסול פוסל, ראה להלן.

- בדברי רש"י בקושייתו גבי ממזר מאכיל וכו', לעי' היטב בהערה של תלמיד האבני מילואים בהגהתו לאב"מ בסוף הל' יבום [עמוד אחרון בספר] בכוונת רש"י גבי כהן ממזר ועי"ש דהא דזרע פסול מאכיל הוא בנישאת לכהן ויש לה בן, משא"כ ביש לה בן דבא עליה בזנות.

- בדברי רש"י מהשאילתות גבי אישות בעכו"ם, עי' בהעמ"ש שם שהק' דנימא דהוי מיעוט דבעולת בעל וכו' לענין חיוב מיתה אבל איכא אישות גם בקדושין. וכעי"ז כבר הק' בתורא"ש על תחילת טעמו הראשון של רש"י עי"ש.

ועי' רש"ש להלן פז שהסתפק בכהן שנשא חללה אם בנה שהוא חלל מאכילה דלא גרע מישראל הנולד מכהן דמאכיל, וציין להר"מ בהל' תרומות גבי זונה דמשמע דאינו מאכיל, אלא שכ' דלא ציין הכס"מ מקורו, אכן פשוט דהמקור מסוגין דקתני דאוכלת משום בנה נפסלת בביאה ואינה אוכלת בתרומה, וכ"כ בקרית מלך שם.

- בביאת פסולים דנפסלה לכהונה, לעי' ברמב"ם תרומות פ"ו ה"ז, וברמב"ם וראב"ד פי"ח מאסו"ב ה"א ובמ"מ אם הוי מדין זונה או חללה, ועי' מנ"ח מצוה רסו ומצוה רפג שם. ועי' קובץ הערות סימן מה דנחלקו הראשונים האם הפסול מחמת ביאת עבירה או דפסול פוסל, ונ"מ י"ל בגוונא דבאו עליה פסולים לקיים מצות יבום, ודנו בזה באב"מ סימן קעד ובהגהת תלמידו שם.

- ברמב"ם פ"ו מתרומות ה"ז דהא דחללה וזונה לא אוכלות בתרומה הוא משום דהוי זרות מכהונה [ועי' להלן עד: וברשב"א שם דזונה פקעה קדושתה וכמו שביאר המשנ"ל בדרך מצותיך ח"ג הובא במנ"ח רפג שם]. ובפרק ששי הבאנו קו' הקר"א וערל"נ גבי חללה הניסת לכהן דלהנך דחללה אינה אוכלת בתרומה מדין זרה, א"כ בניסת לכהן תאכל דלא גרע מזרה לכהן, אכן לפי סוגין לק"מ דבחללה דהוי כזרה גרע דנפסלת לתרומה ולא יכול לחול עליה דין כהנת כמו שחל על בת ישראל שניסת לכהן ופשוט.

- ובדין חללה לתרומה, ברדב"ז תרומות פ"ו ה"ט נקט דהוי לאו אבל ליכא חיוב מיתה, וכן העיר במנ"ח רפג וצידד שם לומר דאיכא גם חיוב מיתה, אלא דמלשון החינוך משמע דבנולד חלל איכא חיוב מיתה.

- תוד"ה כמאן לעי' בערל"נ.

בס"ד **סט. עד סוף הפרק**

**דף סט.**

א] ברש"י דביאת עכו"ם ועבד זרעה כבהמה, לעי' בערל"נ וישר"י. וכוונת רש"י דל"ח זרעו, עי' תורא"ש שמתרץ בזה קו' תוד"ה ואימא, דנימא דנקיש לקולא, וברמב"ן כ' דעל קרא דאלמנה הוי רק עשה, ועי' מהרש"א ומהרש"ל בד' רש"י לעיל גבי כל חייבי כריתות אם חוזר ללאו כמו בכל חיי"ל וכנ"ל, ראה רש"י לה ע"א סו"פ החולץ, ובמה שדייקו בדבריו באב"מ בסימן ו ובמנ"ח רסו ורפג דאיכא לאו דזרה ולוקה, ונחלקו הראשונים בזה ראה ברמב"ן ובראמ"ה.

- בהא דבעי' זר מעיקרא, לעי' ברשב"א ר"פ הערל ד"ה פצוע דכא שכ' דבפסולי קהל פוסל גם באין זר מעיקרא, וכ"ה בריטב"א ומאירי שם, ובשו"ת הרשב"א סימן אלף ר, ועי' קובה"ע מד - י, ובחדש סי' תא וסי' תח שכ' כן בשי' הר"מ, וכ"ה במאירי, ועי"ש ביאורו דזר מעיקרא נחשב כפסול, ובאב"מ ס"ו סק"ג ומנ"ח רסו אות יט ובשעה"מ אסו"ב פי"ח ה"ג, ובהגר"א סימן ו סקכ"ג כ' דדין דזר מעיקרו ה"ד לתרומה, אבל לכהונה אסורה גם בל"ה זר מעיקרא. וביראים סימן מה כ' דפצו"ד נחשב זר מעיקרא כי פסולו ראוי להיות מלידה משא"כ מחזיר גרושתו, וע"ע בתו"י ד"ה פצוע,

- אבל גרושה דלא חזי לכהונה וכו' וברש"י כיון דאיפסלה מכהונה מתרומה נמי איפסלא, לעי' בקר"א דאין הכוונה דילפי' תרומה מפסול כהונה אלא דהתורה לא התירה לשוב לבית אביה כיון דל"ח לכהונה, והביאור בזה דהיתר דושבה לבית אביה סד"א דלא שייך באשה שפסולה לכהונה דאינה בכלל ושבה, ולפ"ז כ' דבת כהן שנשאת לכהן ונתגרשה אף להס"ד תאכל בתרומה כיון דאינה צריכה לדין ושבה, [והקר"א אזיל לשיטתו לעיל נז: וכמש"נ בשעור כללי שם דס"ל דדין בת כהן נשאר עליה גם בנישאת לכהן ולהכי במת חוזרת לבית אביה גם לחזה ושוק, ודלא כהנך דבבת כהן נשארת מדין בת כהן רק בארוסה ולא בנשואה דיצאה מרשות האב].

- בקו' הגמ' מחלל, לעי' בר"מ בפה"מ קדושין פ"ד מ"ו ואני תמה איך יפסל החלל הא לא הוהרו כשרות וכו' ותי' שם, ויש לפרש כן בכוונת הגמ' בקושייתה ובתרוץ. [ועי' שעה"מ פי"ח מאסו"ב]. – ועי' בחי' הגר"ח פי"ז מאסו"ב ה"ב ד"ה והנה שהביא מח' הר"מ ותוס' בנבעלה לחלל דלהר"מ הוי זונה ולא חללה, ולתוס' סז ולהרשב"א הוי חללה ואינה נעשית זונה, והק' על הר"מ מסוגין דילפי' דחלל פוסל משום דמקיש זרעו לו ומשמע דנעשית חללה דומיא דזרעו, ועי"ש חילוקו דזרעו של חלל נעשים חללים משום פסול משפחה לאשתו שבא עליה דאינו פוסלה אלא נעשית זונה.

- מחזיר גרושתו וכו', לעי' ברש"י לעיל טו: ד"ה היא עצמה. ושי' הרמב"ם דמחזיר גרושתו פוסלה מתרומה, ודלא כסוגין, והשעה"מ כ' דנפסלת מדין זונה, ועי' בערל"נ ובאב"מ שם. [ואפשר דבמחזיר גרושתו האיסור בנשואין עם הביאה, ודין חילול של הסוגיא הוא דוקא היכא דהוי ביאה פגומה והאיסור בביאה גרידא].

ואימא עד דאיכא הוייה וביאה, כהן גדול באלמנה בביאה לחודה כו', עי' בקר"א דהיכי מדמינן לאלמנה לכה"ג דשאני התם דלוקה נמי על ביאה לחוד לכך נמי פוסלה משא"כ בשאר חי"ל דאין לוקה על ביאה לחוד, ולהנך ראשונים דבחי"ל לוקה על ביאה לחוד ניחא, ועי' בקוה"ע סימן מה סק"ה דביאה עצמה פוסלת אף דליכא איסור, וע"ע מש"כ שם בשיטת הר"מ דבחי"ל אסור בביאה וקדושין ובאלמנה לכ"ג לוקה בביאה לחוד.

לאפוקי מצרי שני, ובריטב"א דסוגין כר' יוחנן דמכשיר בזרע מצרי שני דכשר לכהונה, וכ"ה בתוס' להלן עז. ד"ה לר"ל וברמב"ן ורשב"א.

- ברש"י ד"ה א"כ, לעי' במהרש"א פשט אמיתי ברש"י דדוקא לגבי ביאת הפסול אמרי' לעיל דקדיש גופא גרע דנפסלה מכח ביאה אסורה או זרע הבא מאסור לה, אבל הכא דנפסלת ע"י בנה ישראל אף שאוכלת מכח עצמה כ"ש ישראלית שאינה אוכלת אלא מכח בנה. [והביאור דע"י שיש לה זרע מבעלה הישראל הוי כזרה וא"כ יותר יש לפסול ישראלית].

רש"י ד"ה ואימא נבעלה ואוקי' כשירה לכהונה, עי' במהרש"א דהכוונה דולדה כשר לכהונה, ועי' ערל"נ לעיל מד: ד"ה בא"ד דלכהן אסורה.

תוד"ה ואימא, לעי' בתורא"ש, ובמה שהוסיפו בזה הקר"א והערל"נ דשאני עכו"ם דהוי כביאת בהמה.

תוד"ה כי וי"ל דכל פסולי כהונה וכו', בערל"נ אם חללה פסולה לתרומה מלאיש זר, [וי"ל דזהו מח' ב' התרוצים אם הוי פסול עצמי לכהונה], והר"מ פ"ו כ' דחללה נפסלת בתרומה מקרא דתהיה לאיש זר, ועי' תוס' לעיל מד:, ותוס' סח. ד"ה רישא. - בא"ד בסוטה, לעי' ברע"א בגה"ש שהק' מהתוס' יא דעובר בלאו, ועי' בקר"א וערל"נ.

- לאפוקי מצרי שני, לעי' ברשב"א וריטב"א בקו' לחלק בין פסול קהל לפסול כהונה.

תוד"ה לא, דבפנויה לא מיפסלא, ביאור בזה עי' בקר"א וערל"נ וחזו"א, ובדברי הרע"א החדש עמוד רנא ולהלן, ובחי' ר"ש היימן ז"ל למסכתין סימן יג ד"ה ולפי מה. [ודבריו שם מחזקים את דברי האב"מ הנ"ל דזונה פסולה לתרומה רק מקרא דובת כהן ולא משום זונה]. - ועי' תשובת נובי"ת אב"ע סימן ד בסתירה מתוס' בגיטין בזה, ומחלק בין תרומה לחו"ש. ובערל"נ תירץ באופ"א עי"ש. אולם עיין בנהור שרגא שהביא דברשב"א ר"פ הערל מבואר דחולק על תוס' וס"ל דפנוי הבא על פנויה נעשית זונה ליאסר בתרומה.

רש"י ד"ה והשוטה שאין קנינו קנין, בערל"נ הביא קו' נוב"י ורע"א מסוגין על הטור יו"ד סימן שלא דפסק דבת כהן שנשאת לחש"ו פוסלה עי"ש.

**דף סט:**

ב] ואינו פוסל משום זרעו, בר"מ שם הט"ז כ' שהעבדים אין להם יחוס, ומשמע דבעכו"ם שיש להם חייס שאני עי"ש במהרי"ק, אך הרדב"ז כ' דה"ה בעכו"ם ועי' בערל"נ.

עי' במהרש"ל סו"פ יש מותרות בטעם דבן מאכיל דהוי כאב קיים, ועי' ברש"ש ריש פירקין, ויל"ע ממתני' כאן דגם בבן מביאת זנות אף דליכא האכלה מצד האב, - ראה חידוש גדול ביעב"ץ שלהי נדרים דבגרושה מכהן ויש לה בן אינו מאכיל את האם, וצ"ע מבן אנוסה דמאכיל ומאי גרע בן של הגרושה דלא יאכיל, [ודוח"ל דבאנוסה היה מקצת אישות, ואולי כוונת היעב"ץ רק דבגרושה אין הבן מאכיל מכח האב כמו באלמנה, אך מאכיל מכח עצמו, אך לשונו שם משמע דאינו מאכיל כלל].

- בלשון המשנה ונכבש על השפחה, עי' בקו' התוס' וברש"ש והגהות יעב"ץ דכבישה קרי כשאין הולד מתייחס אחריו וכיון שהולד ישראל ממזר ה"ז מתייחס אחריה, ומצאתי בהגר"א על התו"כ אמור שכ' דונכבש היינו דבכל ישראלית הוי נשואין לקיום פו"ר ולכבשוה היינו לכבוש מעש"י וכו', אבל בשפחה דולדה כמוה ליכא פו"ר והוי רק לכבשוה וזהו הלשון ונחבש, וניחא לפ"ז היטב קו' התוס' דבעבד שבא על ב"י שייך לשון נושאין כיון דלגביה איכא פו"ר (ולכה"פ מצוות שבת). - לעי' במאירי במתני' אם איכא הוכחה ממתני' דאיכא קדושת כהונה על ממזר, והביא דיש שהוכיחו כן ודחה ראייתם עיש"ה. וברש"י לעיל סח: ב' הפי', ובמגיה לאב"מ סוף הל' יבום.

- ליחוש שמא עיברה, לעי' במהרש"א בהא דלא אזלי' בתר חזקה שאינה מעוברת משום דאיכא לברורי, והחמדת שלמה אב"ע סימן יט סק"ח כ' דבספק שבא לידי בירור ליכא דין חזקה, ועי' בקרני ראם ע"ד המהרש"א. ועי' בערל"נ וישרש יעקב.

- לעי' בקר"א ד"ה ויש לדקדק לענין אכילת תרומה בחשש מעוברת עד מ' יום, ובתו"ד חידש דיש חזקת אכילת תרומה, ודלא כקובה"ע שכ' דל"ש חזקה כזו.

- לתרומה לא חששו, בריטב"א הטעם דבתרומה מעמידים על חזקה משא"כ ביוחסין, וברש"י משמע באופ"א.

תוד"ה בזנות, במהרש"א דלרש"י בשוטה חשיב דרך נשואין.

**סוגיא דמדאפקריה.**

ג] דמיא בעלמא. לרש"י הוי לרב ממזר ודאי דאזלי' בתר רוב דעלמא ומשו"ז הוי ודאי ממזר, וברשב"א וריטב"א כ' דלרב הוי ספק ממזר, ועי' בראמ"ה דרש"י אזיל כל"ק בקדושין שם, ועי' בשמעתא ש"ב פט"ו, ומלשון הריטב"א שהזכיר אונס משמע דגם באונס פליגי אביי ורבא, ועי' במ"מ יבום פ"ג ה"ד. - בתורא"ש כ' ליישב הקו' מכתובות, כתוס' כתובות דבבא עליה ביאות הרבה רוב בעילות אחר הבעל, [ומיישב קו' התוס', וע"ע בש"מ כתובות שם עוד תי', ובריטב"א בשם הרא"ם]. - לעי' בשעה"מ פט"ו מאסו"ב הי"ח בקושייתו מסוגין על התוס' בכתובות דברגיל בביאות הרבה ל"ח למדאפקריה דאמאי לא מתרץ ממתני' דמיירי בהיתה רגילה אצלו. [ובחי' הגר"ש הימן כתובות סוף סימן ו תירוץ מחודד דבביאה שניה נעשית חללה ותיפסל מתרומה]. ועי' בריטב"א ונמוק"י.

- מדאפקרא נפשיה לגבי ארוס, ובנהור שרגא הק' דבארוס היא חשודה על איסור דרבנן בלבד ואיך נחשוד בה על איסור תודה שתזנה עם אחרים. – לעי' בחידוש הקר"א דכל דין מדאפקריה ה"ד במפותה ולא באנוסה ובניסת לשוטה, ועי' ברע"א עמוד רנג ד"ה מתני'.

- בראית הגמ' ממתני' דל"א מדאפקריה, קו' הרע"א דנימא דהוי ספק ומהני לאכילת תרומה משום ברי לי, ולכא' תלוי ברש"י וריטב"א הנ"ל אם הוי ממזר ודאי וא"כ לא יהני הברי, ועי' חי' הגר"ש כתובות סי' יד דלגבי תרומה ל"מ הברי, [ועי' בערל"נ דנראה איפכא]. - ועי' בהגר"א סי' ד סק"ע דהקשה דאמאי רבא לא אמר דינו גם לשמואל דדוקא בדמיא מעלמא הוי שתוקי ובעי בדיקה, דאם גם בלא דמיא מעלמא ס"ל לשמואל דבעי בדיקה, יקשה לשמואל ממתני' דתאכל ולא הצריך במשנה לבדיקת האם שיאכל בתרומה. וע"ע ברמב"ם מהדו' רש"פ מה שהעתיקו מדברי הגר"א בהל' תרומות בזה באופ"א.

- בפלוגתת רב ושמואל להלכה, עיין בסתירת דברי הרמב"ם בפ"ג מיבום ה"ד ובמ"מ בקושייתו מהר"מ תרומות פ"ח הי"ד, ובר"מ פט"ו מאסו"ב הי"א, ועהגר"א אב"ע סימן ד סק"ע, וברע"א עמוד רנד.

- לשי' הריטב"א והנמוק"י דללישנא בתרא גם ברינון בעלמא שהארוס בא עליה כשר לרבא אליבא דרב לל"ב אף בדמיא מעלמא, ועי' קר"א מה שתי' לפ"ז הוכחת הגמ' ממתני' דהא מיירי בבא עליה, [ועי' במאירי באופ"א], וכ"ה בתוס' סוטה כז,א ד"ה רוב, ודלא כתוס' לפנינו דדוקא בבא עליה בודאי אז הכשיר רבא. - ע"ע בריטב"א דלשמואל גם בלא דמיא מיניה ודמי מעלמא מהני בדיקת האם, ודלא כראשונים ובאו"ז תרנו דהוי ספק ממזר. - ועי' נמוק"י דלשמואל מהני בדיקה אף אם הארוס מכחישה, ועי' יש"ש דחולק.

רש"י ד"ה תהא, מבואר ברש"י דניסת לזר חייבת בקרן וחומש, וכ"ה בריטב"א ומאירי, וכבר תמהו בקר"א ובערל"נ ובמשנ"ל ורש"ש דהא גם בנישאת לזר ליכא חומש, כדאי' במתני' בתרומות ובתו"כ, וכבר תמה כן בפי' ראמ"ה, ומוכרח דבאיכא בן גרע דאיכא בה זרות ומש"ה משלמת חומש, ורק בנשואה לזר ואין לה בנים משלמת קרן ולא חומש, ובהגהות חת"ס בסוגין הלך בדרך זו דמעוברת מזר גרע עי"ש, ועי' אב"נ יו"ד סי' תלט וסי' תמ. - עי' בקר"א גבי שוטה דאוכלת ול"ח שעיברה דאיכא חזקת כשרות לתרומה.

- בריטב"א כ' דאם הארוס טוען בברי דלא מיניה נאמן לעשותו ממזר מדין יכיר, וכ"ה בר"מ פט"ו מאסו"ב הי"ז, ומהריטב"א נראה דהוא גם במכחישתו, [ודלא כהנך ראשונים דאם האשה מכחשת ליכא נאמנות דיכיר]. ובאומרת שהוא פסול לריטב"א ונמוק"י הוי ספק ממזר. - ע"ע בנמוק"י דברי שלה מהני משום חזקת גופא דמסייע, וע"ע שם ב' שיטות בברי שלו נגד ברי שלה אם הוי ספק ממזר או דהבעל נאמן להכשיר מדין יכיר, ועי' רמ"א סי' ד סכ"ט ונ"כ שם ב' השיטות. - וע"ע בנמוק"י וריטב"א דהיא נאמנת בברי גם לגבי ירושה, והובא ברמ"א שם סכ"ז ועי' ב"ש ח"מ הטעם בזה, ודלא כהפוסקים שכ' דה"ד אם הארוס מודה שבא עליה דאז מהני ליורשו, עי' תרוה"ד סימן שנב מדברי הרא"ש דאינה נאמנת לירושה ועי' ב"ש וחל"מ שם, וע"ע בנמוק"י וריטב"א דבפנויה אינה נאמנת עליו ליורשה אלא ליוחסין ואפי' מודה שבא עליה, ועי' חזו"א ס"א סק"ז.

**דף ע.** כגון שנבעלה לעכו"ם ועבד, ובמאירי דה"ה בנבעלה לממזר או לח"כ. – כמאן כר"ע ובירוש' תירצו בעכו"ם ועבד פסולים דלכ"ע הולד ממזר, ופי' נ"כ דהיינו עמוני ומואבי, דשייך זה גם בגיות וכמש"כ המנ"ח תקסא.

**סליק פירקא בס"ד**

בס"ד **פרק האשה רבה מראה מקומות פז: - פח:**

א] מתני' פז: תצא מזה ומזה, ובתוס' להלן צ: ד"ה היתה כ' דלא נאסרה על בעלה אלא מדרבנן. - רש"י ד"ה צריכא גט מזה ומזה, "אם תרצה לינשא" לאחר, עי' שו"ת רדב"ז ח"ד אלף קס, לדון ברש"י דבאינה רוצה לינשא א"צ גט, [ויל"ע אם הרדב"ז אזיל לשיטתו דס"ל דבאשתו זינתה אינו חייב לגרשה כתוס' ריש זבחים ואכ"מ]. – וברש"י מבואר דתצא דהוי כזינתה, ועכ"פ הוי מדרבנן, ועי' לשון המאירי דמשמע דאסורה מדינא, אך לעיל במ' יא מפורש דהוי דרבנן, ובשבות יעקב ח"א סימן צא דאסורה מספק דספקא דאורייתא לחומרא, וכבר תמה עליו בשואל ומשיב מהדו"ק ח"א סימן שי דאינה אסורה אלא מדרבנן, ועי' בריטב"א דאפי' נישאת ולא נבעלה משני קנסו דתצא, וע"ע ביש"ש. - ובאו ואמרו לו כו', וברשב"א וריטב"א העירו דאמאי נקטו לשון רבים "ואמרו" דהרי מיירי בע"א.

רש"י במתני' ד"ה ניסת, לא היתה צריכה להיתר ב"ד, מדברי רש"י סיוע לד' הגר"ח דבדבשב"ע לא בעי' גמ"ד והוי כהוראת איסור והיתר. ועי' מש"כ בזה הח"ח זצ"ל בשמיה"ל כלל ז סק"ו עמוד קלב ב' פי' ברש"י, ולפי' אחד ה"נ לא בעי' לב"ד, וכן משמע קצת בלשון המאירי שכ' דהעדים אמרו לה ומשמע דלא בעי' ב"ד, ועי' בדברי תוס' ד"ה מכלל, ובחלקת מחוקק סימן יז למד מתוס' דלעדות אשה סגי בהוראה של ב"ד כהוראת איסור והיתר ועי"ש בהגר"א ס"ק קלא. - ובתורא"ש כ' דכשיש שנים כיון שנתקבל העדות ונחקר בב"ד הדבר ידוע שהיא מותרת ואינה צריכה הוראת ב"ד וכו'.

ברש"י בסוף מתני' מבואר דלר"ש חייבת בקרבן דאבע"ל לאמתוני, אף דלר"ש בב' עדים אמרי' דלא תצא, ומוכח דמ"מ לענין קרבן ל"ה אונס, ועי' גליוני הש"ס, ומבואר ברש"י דאיכא פטור אונס בקרבנות, ועי' בקר"א לפנינו ולהלן צא דאמאי באיכא עדים אמרי' דצריך להמתין, ובחמדת שלמה כ' דהטעם הוא משום דגם בב' עדים בעי' לדייקא ומינסבא. - והאחרונים העירו דאמאי בניסת עפ"י רוב כ' התוס' בר"פ החולץ דליכא חיוב קרבן דמאי הו"ל למיעבד, ובניסת עפ"י עדים ל"ה אנוס, ועי' בנובי"ת יו"ד סימן צו דבניסת עפ"י עדים הוברר דההיתר בטעות דהיו שקרנים, אבל ברוב ל"ה בטעות אלא שנתברר דהיה מהמיעוט, ועד"ז בס' המאיר לעולם ח"ב סימן ח דברים מסתברים היטב עי"ש. [ויל"ע באביעי לאמתוני דכמה מן ההמתנה].

- עי' רשב"א בסוגיא ד"ה לא, דבעלה הראשון יורשה, ועי' מאירי ריטב"א וקר"א מח' בזה.

- ואין לה פירות, בראשונים דהיינו מה שאכל אף דאינו חייב לפדותה, ועי' ריטב"א דמה שאכל אחר שבא הראשון תוציא ממנו. - בלאות וברש"י, עי' בנמוק"י וריטב"א.

ב] גמ' אלמא ע"א נאמן, לעי' ברע"א שהק' מקרא דכתי' לא יקום עד אחד באיש. - ועי' ריטב"א דהא דע"א נאמן לחייב בקרבן בשתק ידעי' מקרא, ועי' בקר"א, ובפרש"י מודגש דהע"א מהני לחייבו קרבן ול"ה חב"ע, [וברש"י משמע סתירה אם השו"ט מצד אכילת חב"ע או מצד דמקריב חב"ע, ועי' ערל"נ, ובישרש יעקב כ' בד' רש"י דמשום חב"ע חשיב ע"א נגד איתחזק, משא"כ על עיקר חיוב הקרבן לא נחשב כעדות נגד איתחזק, וע"ע בקובה"ע דלהכי ע"א המעיד שאכל חלב חשיב נגד איתחזק כיון דגברא בחזקת פטור, ועי"ש עוד מה שביאר דאף אם ע"א נאמן לחייבו קרבן, אין נאמנותו כשני עדים דאין כאן ידיעת המעשה כמו בשני עדים]. - ובריטב"א הדגיש דחשיב הודע לחיוב קרבן. - בע"א לחייבו קרבן, לעי' בר"ן קדושין סה: ד"ה גרסי' אם הנאמנות היא מצד העד או בשתיקתו ונ"מ באיני יודע, [ועי' בזה בתוס' כריתות יא: ד"ה אמרו לו דס"ל דבאומר איני יודע אינו נאמן לחייבו קרבן דממעטי' ולא שיודיעוהו אחרים, וכ"ה בתוס' קדושין סה:, ובש"מ כריתות שם אות לו בשם הרא"ש משמע דבר חדש דהקשו דהוי כעדות ממון וצ"ב], וכן אם בעי' דוקא עד כשר.

ובסוגיא בכריתות שם מבואר תרי טעמי ברבנן חדא דנאמן על עצמו יותר מעדים ועוד דנאמן משום מגו, והתוס' כ' דמתרצינן דבוריה, ובראשונים בב"מ ג: נחלקו אם המגו הוי ככל מגו או דמתרצי דיבורו, ובריטב"א שם פי' חדש דגם לטעם דנאמן על עצמו הוי מטעם מגו, ובעי' לשני הטעמים, וכ"ה בפי' רבינו שמואל בתו"כ ויקרא [והראיתי למרן זצ"ל באבי עזרי גזילה דף יט שנתכוין לזה]. ועי' בדברי הקובה"ע בסוגיא בביאור דברי הרמב"ן בחילוק באיני יודע אם חשיב הודאה לגבי ע"א ולגבי ב' עדים. וע"ע בזה בקרן אורה.

תוד"ה הולד, לעי' בתוס' חד מקמאי, ולדייק ברש"י ובר"מ גרושין פ"י ה"ז דחולק על תוס' וס"ל דלאחר שגירש השני ל"ה ממזר מראשון, וכמ"כ ברמב"ן פח, ב ובמאירי ס"ל דלאחר שגרשה הראשון אין הולד מהשני ממזר, ודלא כתוס' דמשני הוי ממזר אף לאחר שנתן הראשון גט משום קנסא, וברש"י מבואר דלא כתוס', ועי' בח"מ סי' ד סקי"ז ובב"ש סי' ד סקכ"ז שנחלקו בביאור התוס'. וע"ע בר"מ בפה"מ כאן. [ומח' תוס' והר"מ היא אם הא דהוי ממזר הוי גזירה בעלמא, או דמדרבנן אישות השני הוי אישות ומש"ה הוי ממזר, ונ"מ דמדרבנן הוי כסוטה ולא דהוי רק קנס מדרבנן דתצא, ובט"ז שם סימן ד סק"ט מבואר כמש"כ, וכן מדוייק בתוס' ישנים בקטע הראשון, ועי' בערל"נ, וע"ע בהגר"א סי' יז ס"ק קעא].

ועי' בתורע"א כאן [הועתק בלקוטים] משה"ק בהא דאין אחיו של שני מייבם דאמאי יהיה איסור, וכה"ק המהרש"א להלן צא ועי"ש בקר"א ורש"ש, [ולפ"ד הנ"ל דחל מדרבנן דין אישות על השני א"ש היטב]. ועי' בערל"נ בשם הירושלמי, ובמהרש"ל ביש"ש משמע דאחיו של שני מותר לייבם עי"ש. [והא דאסורה לראשון מדין סוטה אף דליכא רצון (דדייקא ומנסבא לא עושה לרצון לזנות), אכן מ"מ ל"ה אונס גמור, כן מבואר במהרש"ל בדברי רש"י במתני', ועי' בערל"נ בד' רש"י (שכ' דבניסת שלא ע"פ ב"ד הוי אנוסה ואח"כ כ' דהוי שוגגת), ולשון הריטב"א דעשאוה כמזידה, וכ"ה בנמוק"י ובמאירי, ועי' רש"י גיטין פ: ד"ה דמיחלפא שכ' דחשיב אונס והא דאסורה הוא מדין גזירה, ועי' במשנ"ל פ"י מגרושין ה"ד סוד"ה ויש מש"כ לדון אם בזינתה אסורה לבעל הראשון]. - בב"י סוף סי' יז מתש' הרשב"א נראה חידוש דגם בהיתה מזידה ונתקדשה לראובן ואמרה פנויה אני ונתקדשה לשמעון וקיבלה גט מבעלה הראשון דצריכה גט משני כדינא דמתני' עי"ש.

**דף פח.**

תוד"ה ומה. בהא דמתרצי' דבוריה עי' בריטב"א ב"מ הנ"ל שכ' דהוי גזה"כ לענין קרבן דכתי' או הודע ומפרשי' דבורו.

ומבואר בסוגיא בחיוב קרבן בעדים, מח' ר"מ ורבנן אם עדים מחייבין אותו קרבן, ומסתבר דלענין ברור המעשה לכ"ע עדים נאמנים יותר מפיו כמו בכה"ת, אלא דרבנן ס"ל דכיון דבחטאת כתי' הודע בעי' ידיעה דידיה לחיוב והוא תנאי בחיוב חטאת דהידיעה היא המחייבת, ור"מ ס"ל דע"י עדים חשיב הודע, ובגמ' כריתות איכא ב' טעמים ברבנן אם משום דהודאת עצמה עדיפא על עדים או משום מגו, והראשונים הנ"ל כ' דגם המגו הוי פירוש דבריו דכיון דכתי' הודע מפרשין דבריו שלא יסתור לעדים ואמרי' דלא אכלתי היינו דמזיד הייתי ועי"ש. [ובכל עדים דמחייבין לר"מ אף דאינם יכולים להעיד דהיה שוגג כדכ' תוס', צ"ל דמ"מ אמרי' דכיון דלא טען דמזיד היה איכא הוכחה דהוי שוגג, עוד מוכח בסוגיא להנך ראשונים דבשני עדים באמר איני יודע חייב ומקרי הודאת עצמו משא"כ בע"א באמר איני יודע אינו חייב עי' רמב"ן, וצ"ל דהחילוק דבשני עדים דהוי נאמנות על עיקר המעשה להכי חשיב כהודאת עצמו, משא"כ בע"א דהוי נאמנות רק על התוצאה זה לא מחשיב להודאת עצמו, ועי' בשעורי רבי שמואל ריש ב"מ, - ובספק הר"י בתוס' הספק הוא אם הוי הכל דבור אחד או ב' דיבורים ואינו הכחשה ועי' קובה"ע סימן סז סק"ב דהק' דסו"ס ליכא הודאת בע"ד שאכל בשוגג ואף העדים אין יודעים להעיד שהיה בשוגג, ובשעורי רבי שמואל בב"מ שם העיר דאם חיובו משום ששתיקה כהודאה סו"ס אין כאן שתיקה שתהא כהודאה ומה הספק לחייבו, ועי' באבי עזרי בהל' מלוה ביאור הר"י דהספק דאין כאן הודאה מפורשת שלא אכל במזיד דכונתו שלא אכל כלל והוי רק הודאה מכח הוכחה.

**"נאמנות ע"א במת בעלה".**

ג] בתוס' פח. ד"ה מתוך מבואר דנאמנות הע"א היא רק נאמנות מדרבנן, ול"ח עקירת דבר מהתורה כיון שיש בו סמך [ועי' גה"ש וחזו"א נו,ס"ג,ז], ועי' בריטב"א ונמוק"י דהוי מהתורה דעבידא לאגלויי ואנ"ס וכו', וכ"נ בתו"י מחמת דאשה דייקא ומנסבא, ועיין ברמב"ם וראב"ד סוף הל' גרושין ונ"כ אם להר"מ הוי מה"ת מדין עבידא לאגלויי, ובהגהות הרמ"ך שם כ' לחלק דדוקא בעד כשר הוי מה"ת. וברש"י במתני' הזכיר דנאמנותו הוא מדרבנן, ובד' הר"מ ע"ע שמעתתא ש"ז פ"א. - והריב"ש בסי' קנה הקשה מהסוגיא דאם ע"א נאמן מה"ת, אמאי בע"א קנסו, ומ"ש מנשאת עפ"י שני עדים ובא בעלה דלא קנסוה וכקו' התוס', [ועי' נוב"י אב"ע סימן לג]. - ועיין ברש"י בשבת קמה: ד"ה לעדות דההיתר מדין אפקעינהו וכו' וכ"ה מאירי כאן, וברשב"א כתובות ג. [ועי' בחי' רמ"ש לפנינו], ועי' ברע"א עמוד רפו בשם ס' עזרת נשים שהק' דאם הוי מדין אפקעינהו אמאי בעי חליצה מאחיו של ראשון, ועי' בריטב"א לפנינו משה"ק, אולם במאירי מודגש דאפקעינהו הוא בלבד שלא ימצא שקרן, וכן ברשב"א שם דהאפקעינהו משום דייקא ומנסבא וכיון שבא הבעל אגלאי דלא דייקא. וצ"ע דאמאי פטורה מקרבן והא הוראת ב"ד היתה רק על תנאי שהבעל לא יבוא. [ובתומים לד סק"ט חידש בכל דין אפקעינהו דעדיין הוי נשואה מדרבנן, וכ"כ בברית אברהם דמש"ה יש לה כתובה, ועי' בראשונים בכתובות ג. דמשמע דהפקיעו לגמרי הקדושין, אולם החת"ס בגיטין לג הביא שיטה דהאפקיעהו הוי רק מכאן ולהבא, אלא שהק' מלשון הגמ' דבעילותיו הוי ביאת זנות, משמע דהוי עקירה למפרע]. - ועי' בערל"נ שדייק מרש"י פח: דהע"א נאמן מהתורה, אלא שהק' דסותר לרש"י שבת הנ"ל דאמרי' אפקיענהו, וברש"י צב. מפורש דהוי מדרבנן עי"ש דמש"ה חשיב הוראה, ועי' ברש"י במתני'. - ולעי' בשייך לסוגיא בשמעתתא ש"ז פ"א,ב, ופ"ו,ז. ובקו"ש כתובות אות נט.

- דבשב"ע, מח' הראשונים אם גם בלא איתחזק בעי' ב' עדים, ועי' ברמב"ן לפנינו, וכן ברשב"א גיטין ב: [ולכא' סותר לדבריו בסוגיא] ובש"ש ש"ו פ"ג, ובבית הלוי ח"ב סימן לז [ומבואר שם דהאיתחזק הוא דמשו"כ הוי דבשב"ע]. ועי' בקובה"ע בחילוק בין איסור לדבשב"ע להנך דבתרוייהו בעי' איתחזק, [ומש"כ ליישב קו' הרע"א דכיון דמחמת דייקא ומינסבא איתרא לחזקת א"א תו אפי' הוי דבר שבערוה צ"ל הע"א נאמן], ובחי' הגר"ש היימן והגרש"ר ז"ל בריש גיטין דבדבשב"ע באיתחזק נעשה לערוה ולכן גם היכא דהוי בידו אינו נאמן דכבר הוי דבר שבערוה, ובשער משפט סימן לג-א משמע חילוק אחר דבערוה בלי איתחזק מ"מ הוי דין עדות ובעי' עד כשר משא"כ באסורין הוי נאמנות גרידא, ואכן עי' בקדושת יו"ט לריט"א שהק' על הר"מ פ,ה מעדות ה"ב דמנה שני מקומות דע"א נאמן מהתורה והוא בסוטה ועג"ע ואמאי לא מנה איסורין, אך י"ל דשאני איסורין דהוי רק נאמנות ולא עדות, וניחא קו' החמד"ש בהא דלא ילפי' נאמנות ע"א באסורין מעגלה דשא"ה דהוי דין עדות, ובאסורין הוי נאמנות גרידא, והנתיבות בסימן כח ובסי' לח כ' דגם היכא דהוי איתחזק ובעי' באיסורין ב' עדים הוי נאמנות גרידא ולא עדות.

- בידו לפדותו וכו', ומוכח דההקדש נידון כאיסורין, ולכא' הרי מעיד להפקיע הממון מרשות הקדש, ועי' ר"ן סנהדרין ל ובש"ש ש"ו פ"ג. ובהערת הרע"א לפנינו.

- קונמות אם הוי קדו"ד וקדוה"ג דוק ברש"י ועי' ברש"י וש"מ כתובות נט ור"ן נדרים לה ורא"ש נדרים לג, ובערל"נ ובקובה"ע בארוכה. - תוד"ה אי דלא יכול לפדות רק בעליו לעי' בערל"נ הביאור דא"א לפדות שלא מדעת הבעלים.

לעי' לשונות הראשונים בסוגיא גבי נדה דל"ח איתחזק כיון שדרכה להיות פוסקת או משום דבידה לטבול, וכ"ה בראשונים בגיטין ב: - ועי' נמוק"י וריטב"א שהביאו שיטה דע"א נאמן גם נגד איתחזק איסורא - בט"ז יו"ד קכז סק"ו אם בשר שאינו מנוקר חשיב איתחזק כיון דאסור רק מחמת תערובת הגיד, ועי' ברשב"א ריטב"א ומאירי בזה וברע"א עמוד רפח, ובש"ש ש"ו פ"ה, ובקובה"ע בסוגין. ועי' בשו"ע יו"ד קכז ס"ג דע"א אינו נאמן אלא להתיר ולא לאסור, ועי' בתוס' קדושין סה: דמבואר כן, ודלא כרא"ש בפ' הניזקין, ועי' מה שביאר בזה בחי' רבי נחום ריש גיטין.

והנה בריטב"א להלן פח: מבואר דבאיסורין ל"א דהרי הוא כשנים, ולכא' סותר לריטב"א כתובות כב: שכ' דגם באסורין הוי כשנים, אך י"ל דהריטב"א בכתובות מיירי באיתחזק והוי בידו [ומהני מדין בעלים כרא"ש בגיטין ודלא כמהרי"ק דהבידו מסלק האיתחזק] ובזה הוי כעדות ונחשב כשנים, וניחא גם הא דהט"ז יו"ד סימן א-כ כ' בד' השו"ע דגם באיסורין הוי כשנים, אך שם מיירי בשחיטה נגדר איתחזק ורק הוי בידו ובזה ה"נ הוי כשנים. - ועי' במאירי בריש גיטין דמבואר דהיכא דמחזיקין מאיסור לאיסור ע"א נאמן, וי"ל דחזקה זו הוי הנהגה ובזה שפיר ע"א נאמן, וכיו"ב מבואר בביה"ל דבחזקה העשויה להשתנות ע"א נאמן והיינו דל"ה ודאי ואינו מוכרח מצד ודאי ולהכי ע"א נאמן. אולם ברע"א קמא קכד גבי ניסת בלי עדים ואח"כ בא ע"א שמת בעלה לפני שניסת לאחר וכ' דכיון דכעת ודאי מת וליכא איסור א"א רק איסור סוטה נאמן ע"א דל"ח איתחזק דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, ומשמע ברע"א דאם היו מחזיקין נחשב איתחזק ואין הע"א נאמן, ויסוד לכל המבואר הוא ממש"כ האחרונים גבי תו"ת דמוקמי' על חזקה דכ' הר"ן כתובות כב דל"ה ודאי ולכן ל"ה ממזר ומהני ברי שלה היינו דהוי רק חזקה דהנהגה ולהכי מהני הברי, [משא"כ בחד נגד חד ה"נ ל"מ הברי כמבואר בשו"ת הרא"ש וכיבואר בשעורים בסוגיא להלן], ועי' בחמד"ש אב"ע סימן יח אות ד.

ד] גמ' בחתימת זקן וכו', לעי' בערל"נ, ומשמע דבלי ה"ט אין נאמנים אף להחמיר כיון דכל העיר אין מכירין ודאי ל"ה בעלה. - תוד"ה אתא. כמה אופנים בביאור תרוצם, עי' בש"ך סי' מו סקס"ו דבדבר העשוי לגלות לכל העולם לא אמרי' תרי כמאה וציין לתוס' לפנינו, ובנובי"ק אב"ע סימן סה כ' שני אופנים בביאור התוס', חדא דכ"ע ידעי יהני נגד החזקה דדייקא ומנסבא וממילא איכא לחזקת א"א, ועוד פי' דעל ב"ד להפרישם מאיסורא לחומרא, ועי' נתיבות סי' מו סק"ז וכן לפנינו בישרש יעקב, [וע"ע בתוס' כתובות כב. ד"ה תרי, ובדברי המהר"ץ חיות ב"ק עד: גבי בא הרוג ברגליו]. ועי' בבית מאיר בצלעות הבית סי' ח דף ט שפי' דבידוע לכל לא בעי' תורת עדות ותרי כמאה ה"ד היכא דבעי' עדות. [וע"ע בשו"ת חת"ס אב"ע ח"ב סי' קמב דבדבר התלוי בהיכר וטביעות עין שלא באו להעיד עדיפא מתרי סהדי וכו', ולפ"ז חידוש גדול דרק אם העדים הראשונים העידו בטביעות עין דפלוני מת אז בטלה עדותם מחמת העולם, משא"כ אם הראשונים העידו שלא זזה ידם מידו ולפנינו מת לא יהני אמירת העולם עיש"ה וצ"ע]. וע"ע בנתיבות בסימן מו סק"ז.

**דף פח:**

והבא עליה באשם תלוי, לעי' בתוס' כתובות כב: דא"ת לאו דוקא דבעי חתיכה מב' חתיכות אלא איסור אשם תלוי, וניחא דפריך בסוגיא מכח איסור ספק, ועי' בש"מ כתובות שם בשם רבינו יונה דאיכא אש"ת אף דהוי מזיד, ועי' בתוס' שם, ובמח' רש"י ותוס' כריתות יז: ד"ה אכל, ועי' קו"ש כתובות שם דתרוצי תוס' תלוי במח' ראשונים היכא דיודע שיש ספק ועובר דלרש"י ותוס' לא חשיב שב מידיעתו וליכא אשם תלוי.

ה] **באומרת ברי לי**, לתוס' הביאור דחזקה דדיקא ומנסבא מפקיע חזקת אשת איש, ובלח"מ בפ"ח משגגות ה"ג ד"ה וכן הבא דבנישאת לאדם אחר [ולא לאחד מעדיה] ה"נ מביא אשת תלוי, אולם במהריב"ל [ח"א כלל ג סי"ז] ס"ל דלתוס' נעשית בחזקת היתר גם לאחד שאינו מעדיה כיון דאומרת ברי [ולתרוץ הגמ' ה"נ לא בעי' לומר דהוי לאחד מעדיה], ועי' פנ"י כתובות כב בקו"א אות עד שהסתפק בד' התוס' אם דייקא ומנסבא מרע לחזקת א"א והוי פלגא ופלגא, או דמבטל לחזקת א"א לגמרי, והבית מאיר האריך דפשוט בפוסקים דבנישאת לאחר תצא עי"ש.

- ברשב"א קדושין סו. בטעמא דרמב"י דבנישאת בחזקת התר יצאה מחזקת אשת איש [וכן נ' לשון תוס' בכתובות כו: ד"ה אנן] ועי' פנ"י כתובות כב: בארוכה להוכיח מסוגין דדינא דרבי מנחם הוי מהתורה, ודלא כמש"כ הרע"א, ועי' תוס' ב"ב לא: ד"ה אבל. ועי' בקובה"ע בסוגיא ובקו"ש ב"ב סימן קלג. - ובעיקר דין לבו נקפו באשם תלוי עיין יסוד הגרי"ז במס' נזיר ח"ה ע"ד כג. דמשום דנוקפו הוי הוכחה לסד"א לחומרא דמש"ה איכא חיוב אשם ול"א דהוי ספק לקולא וכו'.

- ברשב"א קדושין שם בדין ברי דאינהו בדינא קאמרי ולגבי עצמם נאמנים וכו', ובמהרש"א לפנינו מבואר דבאומרת ברי לא מוקמי' על חזקה, דדין חזקה נאמר רק למאן דמספקא ליה עי"ש ראייתו, ונתכוין לרשב"א. ובבית יעקב וחמד"ש בכתובות שם כ' דדברי הרשב"א קאי רק לענין תרי ותרי אבל בשאר הספיקות ל"מ הטענת ברי עי"ש. ובחמד"ש שם כ' בד' הרשב"א דמהני להנשא לאחד מעדיה בברי בב"ד, וזש"כ הרשב"א שם דאינהו "בדינא" קאמרי.

- נישאת לאחר מעדיה. בר"מ גרושין פי"ב ה"ז דרק בנישאת לאחר מעדיה דחזקה שהיא ובעלה כו' אין מקלקלים עצמם, ובאור שמח גירושין פי"ב ה"ז בסו"ד הוכיח דמהני הברי גם לענין הבנים בניסת לאחד מעדיה, והביא דמשו"ה הוסיף הר"מ הטעם חזקה שאין מקלקלין עצמם עי"ש.

- במהות הברי ברש"י: דאין לבי נוקפי, ועי' ברש"י כתובות שם באופ"א שכ' דברי לי דאילו היה קיים היה בא, ועי' בפנ"י שם, ובפי' ראמ"ה כ' בד' רש"י כאן דברי לי שא"ז בעלי ע"י סימנים או ע"י טביעות עין, ובריטב"א בסוגיא מבואר בד' רש"י ע"ד הרש"י בכתובות עי"ש, [ועי' בהג' חכמת מנוח, וי"ל דהכא ל"ש כרש"י בכתובות דכיון דבא הבעל ע"כ דע"י סימנים יודעת שאין זה בעלה, ועי' בית יעקב בכתובות שם], ועי' בנובי"ק אב"ע סי' כז ד"ה והנה וסי' מב ד"ה ובזה דגם בליכא לברי איכא לדייקא ומינסבא. - ובר"מ בה' גירושין ובטור סי"ז דגם בחד נגד חד ואומרת ברי ונישאת לא' מעדיה לא תצא ועי"ש בב"י מש"כ מתש' הרא"ש דחולק, ועי' בחוסן ישועות. - ובאמר א' שמת בעלה, ושני פסולי עדות אמרו שלא מת, והאשה מודה לעד הראשון, לד' הב"ש סי' יז ס"ק קטז מצרפין העדות האשה לראשון והוי בהיתר גם בלא ניסת לאחד מעדיה, ובריטב"א מבואר דה"ד בניסת לא' מעדיה דהו כתו"ת בב"א.

- ועי' קר"א ד"ה הא ועפ"י סו"ד יתיישב מש"כ רש"י דמחזקת א"א יצאה ע"י הראשון, דלכא' צ"ב דכיון דהע"א הראשון בטל ממילא אית ליה חזקת א"א, וצ"ל דגם ברוב דעות אין העד הראשון בטל, ולהכי לנמוק"י מצרפי' הברי לאשה והוי כב' דעות, ואמנם בקובה"ע באות תקסו הוסיף בהא דמהני הברי נגד הרוב כיון דע"א ל"ה נאמנות על המעשה אלא שיש לסמוך על דבריו ולא לחשוש לספק ומש"ה מהני הברי, ובזה נוסיף דברי הקר"א דכיון דהתירוה לינשא עפ"י הראשון יצאה מחזקת א"א, והקר"א כ' דגם לגבי הבעל שרי ול"א דאיכא רוב דעות נגדו.

תוד"ה והבא בא"ד מחייבי מיתת ב"ד בערל"נ. - ובתרוצם דדייקא ומנסבא במהרש"א דלא מצינו בתרי עדים דייקא ומנסבא. ועי' תורא"ש שעמד בזה והוסיף דהואיל ומכחישין זא"ז וכו' בטענת ברי שלה, ועי' ערל"נ.

- וקדשתו וכו' נחלקו הפוסקים אם מהני מחילת הכהן עי' ט"ז קכח סקל"ט. – ועי' באו"ש הנ"ל בגרושין פי"ב ה"ז ד"ה ולכאורה דגם כשאינה טוענת ברי סגי בברי של הכהן, וע"ע שם ד"ה ונראה שביאר דוקדשתו היינו דבעי' שתהא מותרת לכל הכהנים וכו', ועי' בחי' הגר"ש כתובות סימן יד עמוד עח ד"ה כעין להוכיח דוקדשתו הוי חיוב עלינו להפרישו, [וצ"ב לשון רש"י לטרוח אחר עדים להכחיש את הראשונים, ובריטב"א הוסיף דמיירי דאיכא חששות וכו' ובזה ניחא הערת הקר"א על רש"י], ועי' בחי' הגר"ש שם עמוד עט להוכיח דלא סגי בברי דהכהן ובעי' ברי של האשה.

- ברש"י דהעד היה כהן כמש"כ במהרש"ל, ובריטב"א דכעת ניסת לכהן, ועי' ערל"נ. ובעיקר הגמ' ורש"י עי' הערת הרע"א עמוד רצד דכיון דהוי ספק א"כ גם לישראל הוי ספק זונה, וברש"ש תירץ דהוי כאונס, והרע"א הדגיש בקושייתו דלתי' השלישי של הגמ' דהעדים אומרים שלא מת באו קודם שניסת דבזה גם לישראל תהא אסורה משום ספק איסור סוטה לבועל, ועי' באו"ש שם ד"ה ובעיקר בעמוד מו.

ברש"י ואח"כ באו עדים שהיה חי באותה שעה ומת וכו', עי' ישרש יעקב שהעיר דהשתא הוי פנויה ונימא חזקה דהשתא.

- בדין כ"מ שהאמינה תורה וכו' חידוש הריטב"א דבאסורין דע"א הוי נאמנות (ולא דין עדות) ל"א כן, [אולם עי' ריטב"א כתובות כב:] ועי' בש"ך יו"ד קכז סקי"ד דעל לא מת לא האמינוהו, ועי' קצות פז סק"ח. - במ"מ פי"ב מגרושין הי"ח דגם באשה האומרת מת בעלי והתירוה הוי כשנים, וצ"ע מהר"מ סוטה פ"א ה"ו שכ' עד "כשר", ועי' בדברי הגר"ח בספרו בהל' גירושין פי"ב דף כב: ובדברי הגר"ח בהל' רוצח וש"נ פ"ט הי"ד [דף צו-צז]. וברכת שמואל במסכתין סימן יא - ובדברי רש"י עי' בנמוק"י ובהגר"א, [וצ"ע בחידוש המהרש"א קיז דהוי כתרי אפי' אם יבאו שנים דלא מת וכו' ועי' פ"ת יז סקמ"ז דודאי לא כן והולד ממזר, וכ"כ רע"א ריש ב"מ דל"ה כשנים ממש אלא דאלים טפי מהשני ולכן כ' דאם יש לשני מגו נאמן, וכ"כ קר"א וחזו"א, וכ"נ במרדכי סי' עד דין ג דלגבי תרי חשיב כחד ובטל. - ועי' היטב בדברי הרשב"א בתשובה ח"א סי' תתלז ובמיוחד בסוף התשובה השייך לסוגין - ובענין רוב דעות עי' במנ"ח לז-ז דמ"מ אינה נפסלת לעדות אשה, ועי"ש להלן ד"ה ויותר שכ' לחדש דהיכא דהוזמה האשה ע"י פסולים ל"ל דין הזמה דלענין זה ל"ש רוב דעות לפוסלה עי"ש.

- צריכה גט מזה ומזה, בטעם דצריכה גט משני בריטב"א ונמוק"י ב' טעמים כדי לעגנה שלא תנשא בלא גט וכן כדי לברר איסורו של ראשון [ונ"מ באינה רוצה לינשא אם צריכה גט] - בנמוק"י וריטב"א דבעבדא איסורא גם בנכנסה לחופה ולא נבעלה [ולשון הריטב"א הוא דיש חופה לפסולות ועי' חזו"א].

- תוד"ה הבא עליה, בא"ד ע"י הזמה, עי' שמעתא א' פ"ח. - דאוקמה אחזקה, ואף הורגין עפ"י החזקה גם בחזקה במקום דתו"ת ודוק. - ואור"י וכו' עי' במהרש"א, ובקו"ש ב"ב לב. - תוד"ה אי הכי בהגהת הב"ח ובמהרש"א מהרש"ל ומהר"ם.

בס"ד

**מראה מקומות לדפים פט. - צא.**

**דף פט.**

א] רישא דעבדא איסורא, הרי"ף גורס אלא רישא ועי' נמוק"י שכ' דלהרי"ף הגמ' חזרה מתי' דר"ה ומתרצת דבעי גט משני משום קנס דעי"ז תתעגן, וברשב"א וריטב"א כ' דע"י קנס זה יתברר שאסורה לראשון, ורש"י ורא"ש גרסו אלא וקאי לפרש תירוץ ר"ה דלעיל.

רש"י ד"נ מכלל לעי' בערל"נ, - רש"י קנסוה רבנן ולא תלינן לקולא, לעי' בריטב"א. - תוס' ד"ה מ"ט שכ' דאף אם כתובה מהתורה מ"מ כמו דבאלמנה הוי דרבנן שלא תהא קלה וכו' ה"נ אפי' בתולה שיש לה כתובה מה"ת קנסוה כדי שתהא קלה בעיניו להוציאה, וצ"ב דאם כתובה מהתורה הוי חיוב מעיקר הנשואין, ומ"ש לקונסה כמו למ"ד דכתובה דרבנן. וברמב"ם בפה"מ כ' בטעמא דמתני' דאין לה כתובה כיון שבדין הכריח לגרשה, וצ"ע דבגמ' הטעם כדי שתהא קלה להוציאה וכו', ואמאי שינה הר"מ מטעם הגמ'.

- הדר לטיבליה כו' ובפשטות אין התרומה חלה כלל [ולא דנימא דחלה ואח"כ הפקיעו רבנן].

בשי' הריב"ן בתוס' דהטעם דכתיב תתן לו ולא לאורו וכו', צ"ל עפ"י התוס' רי"ד קדושין נח דהפרשה ונתינה הם ב' מצוות ותתן לו ולא לאורו הוי חסרון במצות הנתינה אבל מ"מ הוי מעשה הפרשה לתיקון הטבל ועי"ש.

**דף פט:**

תורם מהרעה על היפה, עי' קו' התו"י מדין עבר אמימרא דרחמנא, ומש"כ בתורא"ש קדושין מו:.

- לדייק ברש"י דהאיסור בתורם מהרעה הוא משום הפסד כהן, והנ"מ בין רש"י ותוס' היא בכהן המפריש את שלו או בדמאי דא"צ לתת לכהן דהממע"ה, דהטעם של רש"י משום הפסד כהן ל"ש בהני ואין איסור משא"כ לפי' תוס'. ועי' ר"ש תרומות פ"ב מ"ב, ובשו"ע יו"ד סי' שלא סנ"ב והגר"א דנ"מ בזה"ז אין להקפיד שלא לתרום מהרעה, ועי' ב"ב קמג. דמוכח דהוי דין בהפרשה, ועי' מק"ד תרומות נה-ב ובכתבי הגר"ח, ובלשון הרשב"ם ב"ב קמג, ולפ"ז ניחא התו"י דכיון דהאיסור הוא מה שאינו נותן מהיפה, וכיון דלא חל ל"ש איסור, ועי' במקור ברוך ח"א סימן לא.

- יל"ע בהא דמדרבנן מפריש גם באינו נקוב, אם הוי טבל מדרבנן, או הוי רק מצות הפרשה בעלמא וכמו תרומת חו"ל, ועי' בתוס' ד"ה ולא תאכל, ובלשון רש"י, ובמש"כ דרק מגזירה ינתן לכהן, ומשמע דל"ה ככל טבל, ועי' מש"כ בדברי רש"י בערל"נ.

תוד"ה קישות לעי' ברשב"א וריטב"א.

**ב]** בראית הגמ' ממיאון דיורשה, הדגיש רש"י דדילמא היתה ממאנת וכו', ועי' בקו' מהרש"ל ורע"א בדברי רש"י דלב"ש רק ארוסות ממאנות, ועוד צ"ע דהרי הכא מתה ולא מיאנה, וצ"ל בכוונת רש"י דהוי ראי' דכל קדושי מיאון הוי קדושי ספק, [דגדר קדושי מיאון הוא דהוי קדושין תלויים], ומש"ה מקשי' דאמאי יורשה, ועי' הערת הערל"נ והנהור שרגא דתיקשי בכל ירושת הבעל למ"ד דהוי דרבנן, והערל"נ כ' דהגמ' קאי כמ"ד דירושת הבעל מהתורה, וכ"כ הרמ"ך בפי"ב מהל' אישות, ונראה דקו' הגמ' דוקא ממיאון דהוי קדושי ספק וכלשון רש"י שכ' דדילמא היתה ממאנת, אבל ירושת הבעל הוא מדיני האישות, וכמו דמעש"י ומציאתה לבעלה ולא מקשי' דאיך תיקנו דליהוי של בעל כיון דנעשה כהתחייבות באישות, ועי' בדברי הפנ"י בפ' המדיר דמשמע דהוי מחיובי בעל לאשתו, והברוך טעם נקט דירושת הבעל הוי מדין הפקר ב"ד ולהכי פסק הר"מ דאינו חוזר ביובל דהפקר אינו חוזר ביובל, עכ"פ לדברינו ל"ה מדין הפקר ב"ד אלא מחיובי הבעל לאשתו, והאשה לבעל וכדפי', ולפ"ז בקטנה בקדושי מיאון הרי ל"ש לומר דאיכא התחייבות שלה לירושה, ולהכי מקשי' איך יורשה, ועוד דכיון דהוי קדושי ספק להכי מקשי' דאיך ירשנה בעלה, [וחזי' ברש"י ר"פ ב"ש דרק לגבי מיאון כ' מציאתה לבעלה מדין הפקר ב"ד, ולא כ' כן בכל מס' כתובות גבי מציאת אשה לבעלה, ועי' רש"י ב"מ צו: גבי נכסי מלוג דמשמע דהוי מדין הפקר ב"ד ואכ"מ]. ועי' בפי' ראמ"ה בסוגין.

מאימתי יורש אשתו קטנה, וברש"י ול"א שמא עתידה למאן ובתורא"ש בסו"ד ובמהרש"ל הנ"ל הק' דלב"ש להלן קז אין ממאנין אלא ארוסות, ועי' ברע"א דא"א לומר דרש"י קאי לב"ה, דהא לב"ה יכולה למאן עד שתגדיל, ובבית מאיר חידש דהא דלב"ש נשואה אינה יכולה למאן היינו להתירה לשוק בלי גט אבל מהני המיאון שאינו יורשה.

תוד"ה משתעמוד וד"ה משתגדיל בדברי המהר"ם לבאר סתירת התוס'. ומדברי התוס' משתגדיל ראיה לנידון המשנ"ל אישות פ"י ה"א והשעה"מ אם מהני חופה קודם הקדושין, אולם עי' בחזו"א לפנינו, ובישרש יעקב ביאר עפ"י הר"ן בכתובות לג: מדפ"ה דביאה אירוסין עושה דוקא כשבעל בבית חמיו אבל בביתו הוי קדושין ונשואין בב"א, וע"ע בקר"א ע"ד התוס'. – ובתי' השני בתוס' עי' מהרש"א קר"א וישר"י.

ג] הפקר ב"ד, ובגמ' מקורו בב' הפסוקים. ועי' היטב ביש"ש כאן סימן יט, וכבר כ"כ ברשב"א בגיטין לו: דהנ"מ היא אם הפקר ב"ד מהני לעשות זכיה, ובש"מ ב"ב ק. ד"ה ור"א בשם הר' יונה, ושם נד. ס"ל דל"מ לעשות זכיה, ועי' ברע"א קמא סי' רכא, ובמחנ"א משיכה סימן ב, ובאב"מ סימן כח סקל"ג, ובדב"א ח"א סימן א ענף ה האריך במח' הרשב"א והר' יונה.

ועי' ברמב"ם פכ"ד מסנהדרין ה"ו דיש לדיין להפקיר וכו' ועי"ש בכס"מ מקורו מפרוזבול ומהגמ' מו"ק טז, והגר"א שהועתק שם מדבריו בשו"ע סי' ב הביא רק הגמ' במו"ק. – ובתוס' שכ' כיון דבתר הכי נמי שלו הוא ועליו לתקנו, משמע דבהפקר ב"ד אינם יכולים לזכות לפלוני אלא להפקיר ממונו, ועי' בנהור שרגא שהק' דיעשו הפקר לזמן.

וע"ע בחנוך סוף מצוה תעז ובר"מ ממרים פ"ב הי"ד, ולשון רש"י לפנינו דבממון ל"ח עקירה, ורש"י בגיטין לו: כ' דל"ה עקירה במקום סיג וגדר דהפקר ב"ד וכו'. [ועי' חקרי לב שכ' בהא דאין ב"ד יכולין לבטל ב"ד חברו וכו' דה"ד בקו"ע, אבל בשואל"ת הרי לא עדיף משל תורה דיכולין לעקור, ועי' בפנ"י גיטין לו: ד"ה גמ' אלא שכ' דכל האי דינא הוא במילתא דאיסורא אבל בממון הרי יכולין לעקור אפי' בקו"ע ד"ת]. ובחינוך שם משמע דהגדר הוא דבממון יכולים חכמים לעקור, וכפיה"נ הביאור דהב"ד הוי כבעלים על ממון ישראל, ובזה יש לבאר שיטת הרבינו יונה דהפקר ב"ד מהני רק להפקיר ולא מהני לעשות זכיה, והיינו דהב"ד הוי כמו הבעלים דיכולים להפקיר, אבל לתת לשני גם הבעלים בעי קנין ולא עדיפא הב"ד מהבעלים.

- בפי' ראמ"ה כ' גבי הפקר ב"ד בירושת בעל, דהכוונה דהפקירו ממון האשה וממילא הבעל שהוא מוחזק זוכה, אבל אין הכוונה שהפקירו ממון האב ונתנו לבעל עיש"ה, [וכוונתו ליישב דאי נימא דהפקר ב"ד מהני רק להפקיר, איך מהני הכא להוציא מהאב ולזכות לבעל, והערל"נ הרגיש בזה דאם מהני רק להפקיר א"כ כ"א יכול לזכות בירושתה דל"ש לומר דהוי הפקר רק לגבי הבעל דהוי כהפקר לעניין וכו', ולכן פי' ראמ"ה באופ"א דרק מפקירין ממון האשה וממילא הבעל זוכה]. ובדבריו חידוש גדול שכ' דהבעל יורש משעת הנשואין ואכ"מ. וניחא בזה קו' הערל"נ דבקטנה בעי' לילפותא דיש כח ביד ב"ד להנחיל דאם רק מהני להפקיר יוכל אחר לזכות בנכסי הקטנה. [ובלא"ה י"ל דאם אחר יזכה יפקירו ממנו, ועוד דהרי מדרבנן לכ"ע מהני לעשות השני לזוכה, ורק דל"מ מהתורה אלא להפקיר אבל מדרבנן הרי הוי של הבעל ואיך יזכה אחר],

ועי' בקו' התוס' ד"ה שהפקר דמפריש מטמא יפקירוהו, ומתי' התוס' נראה דהפקר ב"ד ל"מ לעשות זכיה, מיהו י"ל בקו' התוס' דאם הוי הפקר פטור ממעשר, דעי' בתוספתא ריש שקלים דהפקר ב"ד פטור ממעשר, ודלא כר"ן נדרים מד: ועי"ש בגה"ש, אלא דבלא"ה הפקר לאחר מירוח חייב, [וי"ל עוד עפ"י הירוש' דמבע"ל אם יכול להפריש תרומה בשל הפקר, ועי' תש' הרשב"א ח"א אלף קפה דלא בכ"מ הפקירו וכו']. ועי' בהערת הקר"א על עיקר קו' הגמ' מתרומה דאמאי לא נימא דכיון דחלה בקדושת פיו לא הוי הפרשה, ועוד הק' בכל הסוגיא דישאל על התרומה הראשונה ואמאי אמרי' דיחזור ויתרום.

ובקצות רלה סק"ד כ' גבי קטן דהיכא דקנה מדרבנן הוי שלו מה"ת אם קנין דרבנן מהני לדאוריי' משום הפקר ב"ד, ולכא' יש לחלק דהיכא דהחסרון בגברא דלאו בר קנין הוא גרע, ובבית אפרים חו"מ ס"ח כ' דהפקר ב"ד ל"מ בקטן משום דאין כח ביד ב"ד לעשות מי שאינו זוכה שיהיה לו יד לזכות ואכ"מ.

**דף צ.**

בשוגג, מח' הראשונים עי' רש"י תוס' ותו"י ובריטב"א אם קאי על התשלומין או על האכילה, ועי' בריטב"א שכ' דשוגג ומזיד לענין תשלומין הוא דאילו האכילה בשוגג היתה לעולם דבמזיד אין דינו אלא כמו מזיק מת"כ דפטור, וכוונתו לחולין קל: דמזיק מת"כ פטור, אך צ"ב ששם מיירי קודם שבא ליד כהן, ועוד דא"כ אמאי כ' הריטב"א דמדרבנן חייב, והמאירי כ' דל"ש לומר דהאכילה במזיד דע"כ בשוגג היתה שאם במזיד ובזר אין כאם תשלומין שהרי לוקה עליה ואין לוקה ומשלם.

- לעי' במח' הראשונים אם באכל במזיד תשלומיו נעשים תרומה ובעי' ראוי להיות קודש [שי' הרמב"ם] ודלא כתו"י, ועי' בערל"נ. ובעיקר דין תשלומי תרומה עי' בחי' הגרי"ז בספרו במכתבים דף פ בארוכה.

- לפי דמים משלם, ברש"י גיטין נד דלמ"ד לפי דמים משלם חולין טמאין שנעשין תרומה טמאה ואי"ז כדמים שאכל, ועי' בחידוש הרש"ש בפסחים לב. ונסתר מהתוס'.

תוד"ה ואוכלת עי בתורא"ש בשנוי קצת.

**סוגיא דיש כח לחכמים לעקור וכו'.**

ד] בדין יש כח ביד חכמים לעקור, בהא דיש כח ביד חכמים לעקור, עי' שו"ת הרשב"א ח"ו סימן רנד דנלמד מקרא דברים יז-י ושמרת לעשות ככל אשר יורוך, וע"ע ברשב"א ר"ה טז ונדרים צ: כל הענין בארוכה בהא דיש כח לחכמים עי"ש היטב בלשונו. - מיגדר מילתא ברשב"א וריטב"א ב' פי'.

- במש"כ רש"י דהוי היתר גם על הקטרה בחוץ, עי' בערל"נ דהרי האש הוי מהשמים ומוכח דמ"מ חייב בהעלאה, ועי' במקו"ב. וי"ל דנ"מ על נסכים דלא בעי אש, [ובהא דנביא יכול לעקור דלמיגדר שאני, יש לפרש דל"ח עקירה בקו"ע על שחו"ח, אלא דהנביא משוי לה כשעת היתר הבמות עי' בפרש"י, אבל לא דחשיב איסור הבמות וניתר העלאת חוץ, וכ"ה ברדב"ז בתש', ועי' בדב"א ח"ג סי' א]. ועי' לשון הר"מ ביסוה"ת פ"ח ה"ג וה"ד. ומקור דבריו בספרי דמשמע דבאליהו לא חשיב עקירה כלל, ובדברי תו"י ותורא"ש ובתוס' סנהדרין צט: ד"ה אליהו. [ומוכרח דהצבור סייעו לאליהו דאל"ה מאי מייתי הגמ' ראיה דנביא רשאי להתיר]. ויל"ע עוד דאמאי אמרי' דההיתר באליהו הוא רק על איסור דשחיטה והעלאת חוץ, ולכאורה בעי' גם היתר לענין ע"ז, דהרי אמר להם להקריב פר לע"ז שלהם ובעי' לומר דג"ז הוי מהוראת שעה, דאל"ה עובר בלפני עור, ואפשר דכיון דידע דיהיה כאן קידוש השם והוי לצורך זה ל"ש איסור ע"ז בכה"ג.

- והיכא דחז"ל עקרו המצוה הסתפקו האחרונים אם נעקרה המצוה מה"ת ובעושה ל"ה מעשה מצוה, לעי' בזה ברע"א חגיגה מערכה ח' ובקוה"ע אות תריד ולהלן. ובפרמ"ג בפתיחה כוללת בהל' ק"ש, ובשאג"א סוף סימן יג.

ועי' בקוה"ע בסימן סט בחילוק בין קו"ע לשוא"ת.

תוד"ה כולהו, לעי' תוספת דברים בתורא"ש, וע"ע בש"מ מנחות לז:, ועי' בקוה"ע שם ובחדש אות תריג. ובד' התוס' גבי כלאים עי' בקוה"ע בחדש אות תרכח ולהלן.

ועי' בדברי הט"ז הידועים ביו"ד סימן קיז סק"א דבמפורש בתורה אין חכמים יכולים לאסור, ועי' ברע"א וגליון מהרש"א שם.

- ברמ"ה סנהדרין יח: הק' על הגמ' לעיל כ. גזירה ביאה ראשונה וכו' דמי איכא מידי דמה"ת מצוה לייבם ואתו רבנן וגזרי ומבטלי מצות יבום, ותי' דכיון דאפשר בחליצה שפיר דמי, וכוונת הרמ"ה ליישב דלא עקרו הכא מצות יבום, דאל"כ לא הי' דין חליצה, ועוד דהא אם בעלו קנו וע"כ דאיכא למצות יבום, [ונתכוין לזה באב"נ ביו"ד קמא סקי"ב], ובגליוני הש"ס לעיל כ. הק' דתיפ"ל דהוי עקירה בשב ואל תעשה, [ונדחק שם דכוונת הרמ"ה לבאר על הא דהגמ' בסוגין לא הביאה האי דינא להוכיח דיש כח לחז"ל לעקור וכו']. ולדברינו ניחא דזהו גופא תי' הרמ"ה דל"ה עקירת המצוה דיבום כיון דבעי חליצה ואיכא זיקה ליבום. - ובהא דאיכא עקירה בכבשי עצרת עי' פרש"י, ומצינו עוד גוונא כדכ' במנ"ח מצוה שז אות יג דבשתה"ל הבאים בפ"ע דינם דישרפו כדאי' במנחות מו:, וכ' המנ"ח שם דהיינו משום דיש כח ביד חכמים וכו' [והוסיף המנ"ח דמפקיעים המצות אכילת קדשים וגם דעובר בבל תותירו, והרי כ"מ מסוגין דהפקיעו אכילת קדשים אף דעובר בנותר, ומוכח דיכולים לעקור גם לא תעשה בשב ואל תעשה]. עכ"פ קצ"ע הא דלא פי' רש"י הך גוונא, וצ"ל דרש"י פי' לענין הכבשי עצרת גופא ולא רק לענין הלחם.

בדין אפקעינהו רבנן וכו', אם בעי' דוקא לתנאו לעי' היטב בשיטמ"ק כתובות ג. (ובמיוחד בשם הרמב"ן וריטב"א), ובלשון רש"י גיטין לג. שכ' משום תנאו, ובתוס' ב"ב מח: ובתוס' להלן קי. שדנו בזה דיכולין לעקור אף בלי תנאו, והקר"א תמה דא"כ ל"ל לאדעתא דרבנן מקדש, מיהו במרדכי בקדושין ר"פ האומר סימן תקכב שהק' בתו"ד דנימא אפקיענהו בכל מקדש חייבי לאוין ושניות, ותי' דכיון דבקדושין מעיקרא לא עשה כדעת חכמים הרי דלא מקדש על דעתם, ומשמע לכא' במרדכי דלא כקר"א, אלא דצ"ע למרדכי גבי מקדש חייבי לאוין בשוגג דהדרא קושייתו דנימא אפקעינהו, וע"כ דל"ש בזה אפקעינהו דאינו אלא במהות קדושי בע"כ או ביטול הגט, ולא בכל קדושי עבירה.

ומרש"י שכ' דעשו המעות מתנה מוכרח דגדר האפקעינהו הוא לא הפקעה גרידא, אלא לעשות דהמעות יהיה מתנה ולא בתורת קדושין אבל ה"נ הוי הפקעה למפרע, ורק דגדר אפקיענהו הוא לעשות הקדושין כמתנה ולא הפקעה גרידא, [וכן בשטר הוי השטר כהפקר וכמש"כ החת"ס בגיטין לג], ובודאי ל"ל כתובה וכו', [וד"ח כ' בבית אברהם אב"ע דיש לה כתובה, ומשום דאף דאפקעינהו מ"מ בדאורייתא איכא אישות, ועד"ז מבואר גם בתומים, ובהגהות מלא הרועים בערכין כג עי"ש שהק' דתמיד יפקיע הכתובה ע"י שיתן גט ויבטלו וכו'], וכמ"כ הדרא למעש"י ומציאתה וכו', ועי' בשערי יושר ש"ב פ"ט.

- לעי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' אלף קפה שהוכיח מהסוגיא בקו' הגמ' וקשרינן א"א וכו' דל"א מדנפשיה כן אלא במש"א חז"ל, ועי' בקר"א שהאריך בכל ענין דאפקעינהו, ובמה שהעיר על התוס' בב"ב לומר דהעקירה להבא ואיכא איסור קרובים, ומבאר דהסוגיא בגיטין היא אפקעינהו ע"י הגט, והסוגיא דב"ב שאני והיא הפקעה גרידא, ועי' בחי' רמ"ש ריש פירקין, [ויל"ע ברש"י פסחים ז. דס"ל דהא דמקדש באסו"ה דרבנן אינה מקודשת דהוא מדין דאפקינהו וכו' ועי"ש בריטב"א]. ועי' בקושית רע"א כתובות ג. (הועתק בליקוטים כאן).

[ומה שהעיר הקר"א צ. בקו' הגמ' מקדושי אשה, דהא חזי' בד"ת מעות קונות דתיקנו משיכה וג"כ לא תהא מקודשת בנקנה במעות, אמנם עי' רש"י וריטב"א ב"מ מח. שנחלקו בזה, ולרש"י מקודשת מה"ת, ובריטב"א בש"מ כ' דאינה מקודשת מדין הפקר ב"ד, אלא דשם י"ל דפליגי אם חז"ל ביטלו קנין מעות לגמרי].

ובעיקר קו' הגמ' צ. גבי תרומה דהוי הפקעה אם קידש אשה, עי' קו' הרע"א [בלקוטים כאן מס' קושיות עצומות]. ובדברי חי' רמ"ש לפנינו.

- כהנים אוכלים וכו', ועי' רש"י בפ' תצוה בהמקור מואכלו והתם הוי בעלים ועי"ש בהעמק דבר - חידוש בגירסת הר"ח המובא ברשב"א דהאכילה מעכב הכפרה, ועי' ברמב"ן וריטב"א ובקר"א. - בראב"ד בתו"כ מבואר חידוש דכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים, קאי גם בשלמים דהוי אכילת בעלים דבעלים אוכלים ומתכפרים. [ומ"מ לד' הר"ח דמעכב הכפרה מסתברא דה"ד באכילת כהנים, ולא באכילת הישראל].

דף צ: מציאה משום איבה, לעי' ברשב"א וערל"נ בסוגיא. - לעי' בראשונים בהא דבמתני' אינו מטמא לה דהוי מהתורה ולא רק מקנסא.

בס"ד **מראה מקומות**

**צא. – צב.**

**דף צא.**

א] כתובת בנין דיכרין, לכא' תליא במש"נ בשיעורי כתובות אם כתובת בנ"ד הוי חיוב לאשה או מעיקרא חיוב לבנים, ועי' ברש"ש.

- תוד"ה אמר ר"ש עי' במהרי"ק ובמשנ"ל בהל' מעשר פ"א בד' הר"מ דלא כהתוס', ובסו"ד תוס' לעי' ברש"ש דפשוט דלגבי אכילה ליכא לקנס ודלא כשיטת הר"מ הנ"ל דאסור גם באכילה, עי' בר"מ מעשר פ"א ה"ב ובשו"ע שלא ס"ז, וראה בחי' הגרנ"ט סימן יח.

- נפסלה לתרומה, עי' ברשב"א וריטב"א דאפי' אם באונס ל"ה זונה פסולה לתרומה מה"ת, ודלא כרש"י דהוי קנס, ועי' ברש"י במתני' פז: ד"ה נפסלה וערל"נ שם.

אחיו של שני לא חולץ ולא מייבם, וביש"ש סימן יא ותורע"א נקטו דאינו מייבם דא"צ לייבם אבל מותרת לאחיו, אולם יש שכ' דהקנס דאסור לייבמה, עי' בשלה"ג כח: מדפ"ה וכ"כ הח"מ סי"ז סקקי"ז, וראה במהרש"א וקר"א ונהור שרגא.

- מאי הו"ל למעבד. ולמסק' שיטת רש"י בגיטין פ: ד"ה דמיחלפא דהוא משום שלא יאמרו כו' וכ"כ הר"מ גרושין פ"י ה"ד, והמשנ"ל כ' דלפ"ז בזינתה עם אחר דאינה צריכה הימנו גט לא תהיה אסורה על הראשון, ועי' בית הלוי סוף ח"א סי' ג מהגר"ח מוואלזין דחולק, - וברשב"א להלן צה: מבואר דמשום קנס הוא שלא דייקא, וכ"נ בתוס' בסוגין ד"ה על, ולעיל פח: ד"ה והבא וד"ה אי ובמהר"ם, והרשב"א הוכיח כדבריו מלעיל פט גבי הא דצריכה גט משני דעבדא איסורא קנסוה רבנן משא"כ בסיפא דרק נתקדשה ולא עבדא איסורא, וא"כ בנשאת ע"פ שני עדים דהיא שוגגת ולא עבדא איסורא לא קנסוה להצריך גט משני ועי"ש. והנה לפרש"י והר"מ דהטעם שלא יאמרו כו' קשה דהניחא דאסורה לראשון, אך אמאי אסורה לשני הא הוי שוגגת ומאי הו"ל למיעבד, וכ' הרע"א וצ"ל דלהשני עבדה עמו איסורא בלא"ה קנסוה לדון כאילו זינתה במזיד דאסורה לבועל ורק לאפוקא מבעלה הראשון בזה לא היה ראוי לקנוס לדונה כמזיד אלא דוקא במקום דשייך חששא דיאמרו גירש ראשון ומחזיר גרושתו וציין דכ"ה במשנ"ל גרושין פ"י ה"ד עי"ש.

- אם הוי אנוסה, לעי' ברמ"א סוף סי"ז סנ"ח מש"כ משו"ת הרשב"א סימן אלף קפט דהורו ב"ד בטעות וניסת מותרת לבעלה הראשון, ובט"ז סקע"א וב"ש ס"ק קעב דצ"ע מסוגין דמ"ש מב' עדים דלהלכה תצא מזה ומזה הא הוי כאנוסה, ועי' במהרי"ק שרש פד שהביא הב"ש שם, [ובחוט המשולש תש' הגר"ח סימן יג].

- והבעה"מ צה, א ס"ל דבב' עדים מותרת לחזור לראשון, דלא ככל הפוסקים דגם בב' עדים תצא, ועי' תוס' כתובות כו: ודוק בתוס' צב. וכן צב: ובריטב"א להלן צה מבואר דהא דבב' עדים תצא הוא רק מגזירת אטו ע"א, והוי כעין גזירה דרבנן ולא מעיקר הדין עיש"ה.

**דף צא:**

אבע"ל לאקרויי, לעי' בתו"י כאן ובתוס' גיטין יט: ד"ה צריכי [ציינו בגה"ש] דקריאה מעכבת עי"ש גבי קריאה קודם הנתינה ולאחר הנתינה, ובריטב"א דסגי בע"ח אף דהע"מ אין קורין.

והלכה צרתה וניסת כו', בהא דהולד ממזר ביבמה לשוק ראה בתוס' להלן צב, ב ד"ה אבל וברשב"א רמב"ן וריטב"א כאן

- ברש"י גבי אילונית צ"ע דבתחילה כ' רש"י המיעוט דפרט לאילונית שאינה יולדת, ולהלן כ' משום דהוי מק"ט, ובגמ' בפ"ק יב. הם ב' מ"ד. וכבר עמד הרע"א בזה בב' מקומות, הו"ד ברע"א החדש לפנינו, ועי' ברש"י בגיטין פ. ד"ה ונמצאו וד"ה אילונית דמפרש הכל כרב אסי, וראה בנהור שרגא ובהגהות רבי שמחה מדעסוי. – איבע"ל לאמתוני בריטב"א עד שתלד או עד שיתגלו סימניה לגמרי וכו'.

- בתצא מזה ומזה. לעי' ברמב"ם גרושין פ"י ה"ה דגם בב"ע תצא וכו', ובדברי המשנ"ל בה"ד אם אסורה מדרבנן דקנסוה דלא דייקא או רק מטעם גזרה דמחזיר גרושתו, ועי' רש"י במתני', וברש"י גיטין פ: ד"ה דמיחלפא דהוא מגזירה שלא יאמרו כו' , וראה מש"כ לעיל צא. ועי' בב"י סי' קנט בבד"ה, ובחוט המשולש סימן יג.

- בספק המשנ"ל שם בד"ה ויש, היכא דמת השני ולא גירש אם אסורה לראשון, וראה ראיה לזה בישרש יעקב מדינא דמתו אחיו לא מייבמין.

**דף צב.**

קלא דבתר נשואין, מוכח דלפסול ע"י קול הוי רק מדרבנן, ועי' תוס' ב"ב לב. ד"ה אין דפוסלין אדם ע"י קול. ועי' בקר"א ע"ד התוס'.

**סוגיא דהוראה וקלקלה.**

ב] תדע דהוראה היא, קו' הקר"א כאן על שי' הריטב"א בנאמנות ע"א במיתת הבעל דהוי מהתורה דא"כ אמאי חשיב הוראה, - ביאור הנובי"ת יו"ד סימן צו בהגהה, ולדבריו אנוס פטור מקרבן, אכן הקר"א בסוגיא חידש דאנוס חייב בקרבן, ורק בטעה בד"מ פטור, ובטעה עפ"י הוראת ב"ד הוי פטור מיוחד, ועי' בחמדת שלמה יור"ד סימן א שדן בזה בכ"ד להלכה, וע"ע בגליוני הש"ס כאן בהערתו בחילוק בין תצא לחיוב קרבן. אולם ברש"י במתני' ריש פירקין בסוף המשנה מפורש דאונס פטור מקרבן ושם מיירי לר"ש, וכ' רש"י דבב' עדים אבע"ל לאמתוני, ול"ה אונס, אלא דצ"ע ברש"י דהרי לר"ש בב' עדים ליכא לקנס, הרי דל"א סברא דאבע"ל לאמתוני, ואמאי לגבי קרבן הוי חסרון בדין אונס, ועכ"פ מפורש ברש"י דאונס פטור מקרבן, והקר"א לפנינו הרגיש בדברי רש"י ועי"ש שכ' בד' הר"מ דאונס חייב בקרבן אא"כ טעה בדבר מצוה, ועי' כלי חמדה בפ' תצא בשם הספרי. - ועי' בראית העונג יו"ט סי' קלב לנידון הרע"א בנישאת לבד ואח"כ בא עד וכו'.

הורו ב"ד וחזרו וכו', פרש"י וביאורו בריטב"א, ובראמ"ה הביאור כיון דבעי' להוראת ב"ד דהוי דייקא ומינסבא, וע"ע בקר"א, ועדיין צ"ב, ועיין ברשב"א ורמב"ן מש"כ פי' חדש בשם הרמב"י בעד אחר להיתרא דמצרפין עד שני עם עד ראשון ומהני ברי לי.

ועי' באבני נזר אב"ע סימן ק שהקשה בדברי רב נחמן דהוי הוראה כיון דנאמנות הע"א משום דייקא, דעכ"פ כמו דבסמכו על העד והוברר כשקרן הוי טעות ה"נ בסמכו על דייקא והוברר שלא דייקא נימא דהוי טעות.

יחיד שעשה בהוראת ב"ד, עי' בח"מ סי"ז סקע"ח דה"ד בהוראת ב"ד הגדול, וכ"ה להדי' בראמ"ה שהק' על רש"י שכ' דבאה לב"ד שמתירה להנשא, והא בעי' ב"ד הגדול, וכ"ה בחלקת מחוקק סימן יז סקע"ח, [וכבר הבאנו בריש פרקין מח' הפוסקים אם בעי' ב"ד עי' שו"ע סימן יז סל"ט מח' אם סגי בחכם כהוראת או"ה או ב"ד וכדאי' במתני' רשות ב"ד, ועי' שו"ת חת"ס אב"ע ח"ב סימן קל], ועי' בקר"א שתמה מתוס' בהוריות שכ' דהוראת ב"ד דהכא לאו דוקא ב"ד הגדול אלא כל ב"ד, ועי' בחזו"א סכ"ז סק"ח.

ובנובי"ת כ' דלזעירי ע"כ דע"א נאמן באשה מהתורה ולהכי בבא הבעל אינו הוראה אלא טעות דאם אינו אלא מדרבנן נחשבת הוראה, ועי"ש דבזה נחלקו בגמ' אם ההיתר מהתורה או מדרבנן, וע"ע בנובי"ק אב"ע סימן לג, ובאב"נ שם ביאר דלגבי ראיית השקיעה אין ראייתם שונה מכל אדם ולכן אינה הוראה אלא טעות, אבל בפוסקים עפ"י עדות הוי כראיית ב"ד ולכן נחשב כטעות. וע"ע בצפנת פענח גרושין פי"ב הט"ז כעי"ז דהמח' תלוי אם ההיתר הוא מהדין מכח עדות העד או מסברתם שאם הוא ע"פ העדות ל"ה טעות בהוראה אלא שהעד שיקר ואם הוי היתר מסברא הרי"ז בגדר הוראה, ומה"ט כתב דבהותרה ע"פ עד פסול אינו בגדר טעות אלא הוראה.

אמר זעירי אין זו הוראה אלא טעות, וכ"ה בר"מ שגגות פי"ד ה"ג ותמה הלח"מ דבלא"ה אנן קי"ל דיחיד שעשה בהוראת ב"ד חייב בקרבן ותי' דנ"מ בטעו רוב נשים בישראל עפ"י הוראה זו דב"ד פטורים והם חייבים, וכ"ה במאירי בריש הוריות עי"ש.

הורו ב"ד וקלקלה, ברשב"א בשם הירושלמי דהוי כהורו לאכול חלב ואכל דם. ובתורא"ש ריש הוריות הטעם דלא מיקרי הוראה עד שיפרשו היתר העשיה והוא באותו מעשה עצמו שהורו בו היתר, ועי' במשנ"ל שגגות פ"ה ה"א בספקו בעשתה איסור דרבנן, ובמשנ"ל שם פי"ב ה"א אם בכל הוראה בקלקלה אמרי' כן דתהא חייבת, ועי' גבו"א ביומא פ בהשמטות בסוף הספר שני טעמים דדוקא בהוראה דהתירוה לינשא אמרי' דבקלקלה חייבת בקרבן, משא"כ בכל הוראה ליכא דינא דקלקלה.

- בהא דלהלכה גם בניסת עפ"י ב' עדים תצא ול"ח אונס. לעי' ביסוד החמדת שלמה אב"ע סי' כג אות לו, ולהלן אות לח כ' דרק היא חייבת בקרבן שלא דקדקה, אבל בעלה פטור מקרבן דמאי הו"ל למיעבד והו"ל אונס, ועי"ש מש"כ בהא דאיבעי לה להמתין דבעי' גם בתרי לדייקא ומינסבא [וכ"נ בתוס' לעיל פח: ומהרש"א ותוס' הרא"ש שם], וכיון דלא דייקא ל"ה אנוסה, וכעי"ז במי נפתוח צא. והוסיף דהא חזי' דבעדי מיתה לא בעי' דו"ח וע"כ דהוי קולא מיוחדת ומש"ה אבע"ל להמתין. ועי' באוצה"פ שם מש"כ מגדולי אחרונים דהוי מגזירה אטו ע"א.

[עיין בחוסן ישועות שחידש בסו"פ דאף למ"ד דבב' עדים אמרי' מאי הו"ל למעבד, ה"ד לגבי הראשון אבל לגבי השני אסורה].

- אבל זינתה לא, לדקדק בלשון הנמוק"י בחילוק בין אלמנה לכ"ג לזינתה, עי' ישרש יעקב, ועד"ז בקרן אורה ריש הוריות ד"ה אמר שמואל.

- קו' הערל"נ דלשי' הר"מ ריש אישות פ"א ה"ד עובר בלאו בכל זנות ותי' דה"ד במופקרת לכ"א ולא בדרך מקרה.

- לעי' בחי' הריטב"א ונמק"י דלמ"ד דבזינתה מותרת ה"ד בכותב הרי את מותרת לכל אדם.

[ועי' לשון החנוך מצוה תקכג דע"א הוי חסרון נאמנות, ובר"מ בסה"מ ל"ת רפח משמע דהוי פסול מגזה"כ שלא לסמוך על ע"א, ועי' תורא"ש גיטין י: ואכ"מ].

**צב. - צג.**

סוגיא דיבמה לשוק

א] צב. מתני' נתקדשה מותרת לחזור ובנמק"י דלא נעשה בה עבירה, אמנם בנכנסה לחופה ולא נבעלה קנסו כמש"כ הריטב"א והנמק"י.

תוד"ה ואמרו לה, ראה קו' עצומה ברע"א דמהיכי תיתי דיהי' ממזר, הרי בבא על הסוטה אין הולד ממזר, ובתשו' הביא לחדש [הועתק בסוגין עמוד שכה] דאם הוי סוטה ליכא יבום ונעשית אשת אח, והוא חידוש גדול דלאח"מ הוי עלה דין סוטה ליבום והוי אשת אח, וכבר העירו בדבריו באמרי משה סי' ז-יב, ובאחיעזר ח"א סימן א סק"י וסקי"ג אם בזינתה פקע הזיקה, וע"ע במרחשת ח"ב סימן יז ענף ג אות יד.

תוד"ה אבל חכמים בקו' תוס' מהגמ' בגיטין, ראה בתי' הרמב"ן צא: וברשב"א וריטב"א.

**דף צב:**

אמר רב וכו' עי' בצפנת פענח גרושין פ"ט ה"כ שכ' דנחלקו בגדר יבמה לשוק דלרב הוי מכח היבם והוי כאשת איש דלא תפסי קדושין ולשמואל הוי מכח המת והוי כחי"ל דתפסי קדושין, ובאחרונים דנו באיסור יבמה לשוק אם האיסור מחמת אישות המת או מחמת זיקת היבם, עי' בית מאיר סימן קכב ס"ב ובאתוון דאורייתא כלל ח, ובמהרי"ט אב"ע סימן יח ד"ה ובאמת ס"ל דשומרת יבם שזינתה הוי סוטה מחמת אישות המת, וע"ע בחזו"א בסוטה יח, ובאחיעזר אב"ע שם וכן בח"א סימן א אות יג ד"ה ובזה.

לשיטת רש"י לרב ליכא לאו ביבמה לשוק, וברש"י וריטב"א לעיל נה: ד"ה יבמה מבואר דאיכא עשה, ובתוס' מט: ולפנינו חלקו דלרב איכא לאו, ועי' במקנה קדושין סח ובבית מאיר סי' יח דרש"י כ' כן לאביי דא"ע מהני וא"כ אם הוי לאו ע"כ מהני, אבל לרבא דל"מ איכא לאו ול"מ הקדושין, [ולפ"ז לרש"י איכא לאו על הקדושין עצמם, והראשונים נחלקו בזה, ראה להלן]. – לרש"י לעיל מט: ד"ה אי כרב מבואר דלרב הולד ממזר,וכ"ה בשלה"ג כאן בשם הריא"ז, ובמרדכי בפרק מצות חליצה סוף אות נח, והתוס' ועו"ר שם חולקים דאין הולד ממזר.

- לתוס' ליכא לאו על הקדושין, ובערל"נ כ' דאיכא לאו ול"ח עביד איסורא דהוי רק ספק איסורא ולהכי לא קנסי' ליה, ועי' רמב"ן נה: דלוקה משעת קדושין אם קדושין תופסין ביבמה, ועי' תוס' מט: סוד"ה אי כרב ובגי' הב"ח ומהרש"ל, ובר"מ יבום פ"ב הי"ח כ' נשאת לאחר ובעל לוקה, ובהל' סנהדרין פי"ט לא הזכיר כלל בעל, ותמה כן בבית מאיר בסי' קנט, ועי' בערל"נ הנ"ל דתליא באם עביד מהני, דלאבי דמהני וקדושין תופסין לוקה על הקדושין.

- בריטב"א מבואר דגם בניסת היבמה לזר עפ"י ב' עדים תצא, [ודוק ברש"י], וכ"נ בנמוק"י מאירי ותוס' חד מקמאי וכמש"כ בחזו"א סימן כא סק"ד, ועי' באחיעזר בסי' ט שהביא לדון דבב' עדים לא תצא.

- לשי' הר"ת דביבמה שנתקדשה מותרת, מבואר בנמוק"י דה"ד בשוגג, ובתורא"ש וריטב"א מבואר דה"ה במזיד, וכ"ה ברמב"ן ומאירי. ולראשונים דגם בנתקדשה תצא, עי' במהרש"א ע"ד תוד"ה נותן שביאר הא דגרע יבמה מאשה, משום דהכא תפסי בה קדושי להכי בעי גט משא"כ באשת איש. – ועי' ברא"ש ס"ג ביאור דברי ר' גידל דאין נשואין ביבמה אף דבלא"ה אין בה קדושין אלא דהכוונה דאין הנשואין אוסר על היבם וכתוס' בשם ר"י ועי' ריטב"א וראמ"ה.

**בשומרת יבם שזינתה**, לעי' בסוגית הגמ' בסוטה יח: וברש"י שם ובתוס' ד"ה שומרת יבם.

– במאירי הביא י"מ דבזינתה נאסרת הואיל וקי"ל כשמואל דהוי ספק וכ"ה בשאלתות סי' צה, ועי' בהעמ"ש שם אות יג, אולם בריטב"א מבואר הטעם דמחמת זיקת היבם הוי כבעל ואסורה. ועי' אחיעזר ח"ג סימן מד סוד"ה ובאמת.

- לעי' בספק בערל"נ אם בשומרת יבם שזינתה אסורה לבועל, ובריטב"א מפורש דאסורה, וכ"ה ברמ"א סימן קנט ס"ג.

תוד"ה אבל, בדין יבמה לשוק לרבנן. רמב"ם פ"ג מיבום הי"ח כדעת הגאונים דלרבנן אינו ממזר אפי' מדבריהם, וכ"ה לרי"ף ור"ח, אולם בתוס' חד מקמאי לעיל מט,ב וריא"ז דהוי ספק ממזר ד"ת, וברא"ש ותוס' דהוי ממזר מדרבנן.

- וראה במח' הראשונים אם ביבמה לשוק איכא לאו על הקדושין בתוס' להלן סוף ע"ב, ועי' ריטב"א, וברמב"ן ורשב"א בד' הגאונים ובעל"נ.

**סוגיא דדבשלב"ל [צג. - צג:]**

ב] שיטת הרמב"ם אישות פ"ז הט"ו דלאחר שיחלוץ מקודשת משום שאלו קדשה עכשו מקודשת מספק, ובנ"כ שם [ב' דרכים], ובקר"א בסוגיא וביד המלך שם דכיון דהוי ספק קדושין איכא סמיכות דעת וכו', וכ"נ בקרית ספר אישות שם, ועי' בעונג יו"ט סימן קמב בסוף התשובה. - עיין לשון הר"מ אישות פ"ד הט"ו גבי קדושין בגוי וצ"ב, [וראה דבר מחודש בקר"א לעיל כג. בהא דממעטי' גויה מקדושין דסד"א דיהני בתורת קנין]. ועי' לשון רש"י ב"מ טז: דלאחר שתתגיירי וכו' דמקודשת למפרע, אכן רש"י כתב כן גם בקדושין סב. לענין תרומה ועי"ש ברש"ש וכמ"כ י"ל בדברי רש"י בב"מ וא"ש. - שתשתחררי וכו', בערל"נ הק' הא מה שקנה עבד קנה רבו ואיך תתקדש בכסף שקיבלה, [וצ"ל דהוי כקיבלה עבור קדושין והוי כע"מ וכו', וזהו בכלל תרוצו שם].

ועי' בריטב"א דל"מ בידו, וע"ע בערל"נ שכ' דלתוס' מט: דיש איסור בקדושין ל"ח בידו

**דף צג.**

יקדשו ידי לעושיהן, רמב"ם שותפין פ"ד ה"ב דבהתחייבות לשותף דהוי לב"ל, והראב"ד השיגו דהוי כעבד וכיקדשו ידי לעושיהן, ועי' באבן האזל פ"ה ממכירה ובקו"ש כתובות דף נט. [ועי' רע"א כתובות שם ואב"מ סי' עב]. - בר"ן נדרים פו דגופא בידה ומעש"י מזכה בכל יום לבעל ולהכי יכולה להקדיש ידיה [ומוכח דזכות מעש"י לבעל הוא מאשה ולא דמעיקרא הוי לבעל]. - שי' הרמב"ם דקונמות חלין על דבשלב"ל [וא"צ לומר באומרת יקדשו וכו'] וכ"ה לתוס' קדושין סג. ועי"ש בפנ"י. - בעיקר חסרון דבשלב"ל נחלקו הראשונים אם הוי מחסרון בעלות או מסמיכות דעת ועי' ב"מ טז. ולענין תרומה ל"ה חסרון בעלות דהפירות בעולם ורק דל"ש חלות תרומה במחובר - עי' ש"ך רט סק"י דהמוכר דבר גזול ביד גזלן לכשיבוא לרשותו הוי כדשלב"ל.

אי שמיט ואכיל, בשו"ע סי' רט ואם קדם הלוקח ותפס הפירות אין מוציאין ועי' נ"כ שם, (ועי"ש בנתיבות), ובש"מ ב"מ סו מח' בזה אם דוקא בשמיט ואכיל דאינו בעין או בכל תפיסה מהני, ועי' ריטב"א הישן שם ד"ה מודינא ומאירי שם דאם הוי בעין מוציאין מידו, אולם עי' ריטב"א החדש שם ד"ה ואמר ר"נ, ומש"כ בעונג יו"ט סימן לח ד"ה אולם אחר, וראה בשע"י שער ה פי"ב עמוד נג שכ' דשמיט מהני מדין יאוש [וניחא בזה קו' הקר"א דתרומה והקדש הוי תפוס דהוי בי גזא דרחמנא, ולשע"י ניחא כיון דל"ש שם יאוש]. ועי' בנ"כ השו"ע בסימן רט שהביאו מהראשונים דהוי בגדר מחילה, ועי"ש בסמ"ע, ובקצות כ' דהטעם דניחא ליה דליקו בהימנותא.

תוד"ה קנויה. בדין מעכשו לעי' היטב ברשב"א קדושין סג. כתוס' והוסיף "והלכך אם אמר מעכשו וכו' אינו חוזר" וכ"ה בד' הרמב"ן שם, ובתוס' ב"מ טז. ד"ה קנויה ס"ל דמהני חזרה, ועי' רע"א עמוד שלה, ובשע"י ש"ה פכ"ב, ובמערכת הקנינים סי' ב, ובתוספת דברים בשעורי הגרש"ר ב"מ עמוד רכט בגדרי מעכשו, ואולי זהו כוונת רש"י במה שהוסיף מעכשו וכו' מתנה, וצ"ב דהא הוי מכירה, אלא דכעת הוי כמתנה דלא יהני חזרה - וגבי כלתה קניינו הגרי"ז [מפי השמועה] נקט דבחזקה דהקנין שמחזיק לעצמו וכן משיכה שמושך לרשותו עבורו ל"ש לאחר ל' דנשאר של חברו ואינו אלא כפועל פעולה לחברו ול"ה דרך בעלות ול"מ זולת דין כלתה [ובתוס' משמע דבמעכשיו יהני ודלא כהגרי"ז]. - ובעיקר דין מעכשו ולאחר ל' יסד בקהל"י ב"מ סי' לא ד"ח דהוי קנין גמור עכשו אלא הוי שיור לזמן דעל זמן דעד ל' שייר הבעלות לעצמו [אולם הקשו לו מהתוס' שכ' דבעי' שתהא עומדת באגם בסוף ל' ולא ברשות המקנה, והרי כבר נגמר הקנין בתחילת ל' ואכן הר"ן ס"ל דאגם לו"ד] - ברע"א עמוד שלב דגם בהפרה בנדר לאח"ז ל"מ משום דכלתה, ועי' בחי' הגרש"ש נדרים סי' כב ד"ה ומה"ט דהיכא דהוי חלות בדבור ל"א כן, עי"ש מש"כ בדברי התוס' ובפירות ערוגה לא בעי מעכשו, וע"ע בשעורי הגרש"ש ב"מ סכ"ד. - תורא"ש בקדושין שם כ' דבלאחר שנתגייר ל"ש מעכשו דאין קדושין ראוין לחול מעכשו בגיות, ולשיטתו כ' כן גם בסוגין ובמסכתין לעיל לד. דהמעשה קדושין בגיות ומהני לאחר שתתגייר עיש"ה ואזיל לשיטתו. וע"ע רש"ש בקדושין סב. - בשעה"מ פכ"ב ממכירה ה"ה חידש דבמעכשו מהני גם אם מת המוכר קודם שבא לעולם, וע"כ דהקנין כבר חל, ובקו"ש כ' דט"ס הוא, ועי' בחזו"א, ועי' ביד דוד דבמעכשו מהני דוקא בהוסיף לכשיבוא לעולם - ובמש"כ התוס' דלר' יוחנן מהני משיכה גם ביצאה תוך ל' מוכרח דגדר משיכה הוי רשותו שקונה לו ובסוף ל' דנגמר הקנין הוי רשותו ולא כלתה המשיכה, ועי' בתוס' בקדושין סג. ד"ה כגון דלר' יוחנן במעכשו ולאחר ל' מהני חזרה תוך ל', וצ"ב דכבר התחיל הקנין. - ועי' ברע"א בתו"ד אם לר"מ דאדם מקנה דבשלב"ל מהני גם באינו ברשותו אם ימכור לכשיבוא לרשותו - ובמח' ר"נ הכא לגבי חזרה, עי' שיטה חדשה בתוס' רי"ד בפ' הזהב שכ' דפליגי לחכמים אבל לר"מ לכ"ע ל"מ חזרה, [ולשון הגמ' צ"ב דמשמע דגם לר"נ אם לא חזר מהני הקנין לכשיבוא ולא בעי' קנין מחדש] - תוד"ה מייתי עי' מש"כ בקובה"ע אות תרנז.

- במעשה דר' ינאי, לעי' בריטב"א וערל"נ אם הוי מפירות דאריס או דידיה. - ובקו' הרע"א בדו"ח דמה ראי' מר' ינאי אם בתורם משלו על ש"ח לא בעי' דעת, לעי' בחזו"א [ודוק בדבריו בהבנתו את קו' הרע"א דיהני מדין בידו], ועי' עוד בקובץ הערות סימן תרסב שתי' דהתם הוי מדין זכיה וכו', וכ"ה בכ' הגר"ח. - בקו' הרע"א בגה"ש על הא דאמרי' בגמ' איסור הפרשה גזרת טלטול וכו' עי' בר"מ פכ"ג משבת ה"ד ב' טעמים להא דאין מפרישין בשבת, ועי' בערל"נ, וראה בס' המפתח בשם הצ"פ כמה נ"מ בזה וחדא כגון בתרומת חו"ל דל"ה מתקן וכו' וי"ל עוד נ"מ לענין מפריש במחשבה. - בתוס' צג: על מוקף, עי' ערל"נ דרש"י ותוס' לשיטתם אם דין מוקף הוי מהתורה או מדרבנן, ולרש"י דס"ל דהוי מדרבנן להכי אינו יכול לפרש הכא כתוס'. ועי' ברמב"ן וריטב"א דכיון דחל לכשיבוא חשיב מוקף, ומוכח בדבריהם דדין מהמוקף ל"ה במעשה ההפרשה אלא בחלות התרומה ולהכי כיון דבשעה שהתרומה תחול יהיה מוקף שפיר מהני, וע"ע מש"כ הישר"י להוכיח מדבריהם לנידון הרע"א אם במקנה בחול שיחול בשבת אם הוי שבות. – ועי' בריטב"א בד' רש"י דאף אם אדם מקנה דשלב"ל מצוה להפריש על בא לעולם. – א"ל שפיר עבדת לעי' בקו' הקר"א.

- לא תסגיר עבד וכו' עי' רש"י, ועי' בערל"נ ג' דבורים ברש"י בש"ס בענין זה, ולרש"י לפנינו צ"ב דמהיכי תיתי שיוכל להשתעבד בו, וכבר עמדו בזה בתפא"י בגיטין ובפנ"י בקדושין שם. [וי"ל למש"כ האב"מ בסי' לה סקי"ג דבלשאקחך מהני רק על הממון אבל על האיסור הוי חסרון בלשמה, וכיון דמהני רק על קנין הממון שפיר בעי' קרא שלא ישתעבד בו]. ולרש"י בגיטין מה דלכשקנאו משוחרר למפרע עי' ריטב"א שם ובקדושין סג ורמב"ן בקדושין שם דאין השחרור חל עד שיקנהו.

בס"ד **מראה מקומות עד סוף הפרק**

**דף צג:**

א] **עד אחד ביבמה** וכו' לעי' בדברי הרע"א בתש' סי' קכד [ונשמט בליקוטים] בראייתו מהסוגיא דיבמה לשוק הוי דבשב"ע ולהכי מיבע"ל אם ע"א ביבמה נאמן וכו'. ובמי נפתוח תלי ליה בדינא דרב המנונא דשומרת יבם שזינתה וכו', ומבאר הסוגיא דפליגי בנאמנות ע"א ביבם אם הוי מהתורה וכו', ובמרדכי ר"פ מצות חליצה סוף נח כ' דיבמה לשוק הוי דבשב"ע דלרב לא תפסי קדושין וכו'. וכ"ה בס' התרומה ובאו"ז. [ועי' גליוני הש"ס]. - בספק הגמ' לעי' ברמב"ן ובעה"מ, ושיטת הרא"ש גבי ע"א במיתת היבם דאינו נאמן במת בעלך ואח"כ בנך לפטור מיבום, ותמהו הפרישה והט"ז על שיטתו ועי' בקר"א, ומש"כ בביאור דבריו, ועי' בבית הלוי ח"ג סי' יג דלענין מי מת קודם לא חשיב עביד לאגלויי. ועי' בחזו"א בסוגיא. - תוד"ה ע"א בסופו לעי' קו' הרע"א.

ועי' לשון הר"מ פ"ג הי"א דאינה נאמנת לומר מת יבמי הואיל והוא איסור לאו וכו' ובגמ' הטעם דסני ליה וצ"ב, ועי' בחי' רמ"ש לפנינו מש"כ ליישב הר"מ [וכעי"ז בקרן אורה להלן קיח] דהר"מ לא ס"ל קו' הגמ' דאם נאמן למיתה ללאו לא כש"כ, ולכן לדידיה לא בעי' לתי' הגמ' דסני ליה.

ובטעם הנאמנות דעבידא לאגלויי, יל"ע אם הוי חזקה דלא משקרי או מדין רוב, ועי' תורת חסד אב"ע סימן מ וכן במי נפתוח בריש פרקין ולעיל לט: שכ' דהוי בגדר רוב ומש"ה ל"מ בממון, וכמו שפסק הרמ"א בחו"מ סימן ל סי"ד ועי' קצות לט,א וסי' מט,ב, ובטו"א ר"ה כב כ' דעבידא לאגלויי הוי מהתורה וכ"נ ברי"ף לעיל לט:, ועי' פת"ת סי' א סקי"ג, ובמנ"ח מצוה שא מבואר דהוי כדין עדות עי"ש שכ' דנימא בזה הריהו כשנים דהוי כעדות מהתורה, ועי' ש"ך סי' צח דשייך זה גם בעכו"ם, ובאחיעזר ח"ג הביא מח' ראשונים בזה, וד' הרמב"ם דבגוי אינו נאמן גם בעביד לגלוי, וי"ל דנחלקו אם עבידא לאגלויי הוי בירור בעלמא וכאומדנא, או דהוי כבירור דעדות, ועי' באו"ש פי"ב מגרושין הי"ב שהסתפק דבע"ד אינו נאמן בזה, ורק באשה האומרת מת בעלי הקילו, וציין לנובי"ק אב"ע כז שהסיק דבנוגע ל"א עבידא לאגלויי ועי' נוב"י שם שהעיר מהגמ' לעיל עז. דהוי עביד לגלויי בעמוני ולא עמונית אף שהוי נוגע ועי"ש בישרש יעקב בזה.

ועי' במהרש"א על תוד"ה מאי שהק' דלתוס' לעיל בעי' לדייקא להפקיע חזקת א"א והכא דדייקא זוטא ל"ח דייקא איכא לחזקת א"א ואיך יהני הברי, ועי' בקרני ראם. - ובעיקר קו' התוס' עי' בתוס' חד מקמאי ומאירי דהכא לא איתחזק אסור אשת אח כיון דודאי מת וכו', ועי' ריטב"א וקר"א, וע"ע רשב"א קדושין סו. ובתוס' כתובות כו: ד"ה אנן כ' דדייקא מרעא לחזקת איסור ליבם. ובישרש יעקב חידש דביבם ל"מ בניסת לאחד מעדיה.

[ובעונג יו"ט סי' קלא הק' דאם בעי' בע"א שמת בעלה לטעמא דייקא איך מתירין בשוטה או באומרת שלא דייקא, ועי"ש שר"ל דעיקר הלא דייקא הוא דאינה מקלקלקת ולא ניחוש דשכרה עד שקר, וז"ש גם בשוטה, ועי"ש בהגהה שהעיר מסוגין, ועד"ז העיר בנובי"ק אב"ע מג דנימא נ"מ בקטנה שנתקדשה ע"י אביה ובא ע"א דמת בעלה דבקטנה ל"ש דייקא, ותי' דהדייקא היינו דהעד מדקדק יותר בזה].

ובר"מ בהל' גירושין פי"ב הביא ב' טעמים דהאשה נאמנת חדא דחזקה דאין האשה מקלקלת עצמה ודבר שעשוי ליגלות, וכ"נ במאירי, ומשמע לכאורה בר"מ דרק בע"א נאמנותו מצד דעבידא לאגלויי, אבל באשה עצמה עיקר נאמנותה דחזקה וכו', [ובמפתח ציינו לרשב"ץ שכ' דגם להר"מ הנאמנות באשה הוא מצד דעבידא לאגלויי, אכן לשון הר"מ משמע דבאשה עיקר הנאמנות הוא מצד דחזקה שאינה מקלקלת עצמה]. ונראה דזהו שהוסיף הר"מ החזקה דאינה מקלקלת, משום דס"ל דעבידא לאגלויי הוי כבירור דעדות ול"ש זה בבע"ד. [והר"מ לשיטתו מיושב היטב, דהנה הא דהגמ' מקשה דאם נאמן למיתה כ"ש ללאו דיבמה לשוק, ופרכי' אשה תוכיח, הך קושיא שייכא אם באשה הוי נאמנות דעבידא לאגלויי וכבע"א, אבל אם באשה נאמנות מצד חזקה דאינה מקלקלת עצמה, א"כ אדרבא בזה י"ל איפכא דדוקא לעונש כרת אינה מקלקלת, וי"ל דזהו שכ' הר"מ הך טעמא בהל' יבום שכ' דלענין איסור לאו חוששין דקל בעיניה ולהכי אינה נאמנת, ולד' הר"מ ה"נ לא בעי' לטעם הגמ' דסני לה, כיון דלדידיה ליכא לקו' הגמ' כלל, אלא להר"מ הטעם דהיא אינה נאמנת משום דלאו קל בעיניה, ואכן הר"מ לשיטתו פוסק דע"א נאמן גם על מת יבמיך ומשום דבזה הנאמנות הוא דעביד לאגלויי. [ובסוגיא מבואר דבנאמנות הע"א בעי' לצירוף דדייקא י"ל דאף דעבידא לאגלויי הוי מהתורה, אמנם בדבר שבערוה סד"א דל"מ כמו דל"מ בממון, ועי' ריב"ש סי' רנה דבעביד לגלויי מיד עדיף אבל באשה הוי ספק ולהכי בעי' לדייקא ומנסבא, ועוי"ל דהכא חשיב איתחזק דהאשה בחזקה איסור ליבם או בחזקת זקוקה ולהכי בעי' לצירוף הדייקא]. - א"ל רב ששת תניתוה כו' וברע"א תשו' קל ד"ה גם הוכיח דחומר בסופה לדייקא הוא אפי' היכא דהחומר בבעל שני בלחוד. – בתוס' דדיקא לפי שאינה יודעת אם יכנוס לעי' משה"ק בתורא"ש ובתרוץ החזו"א סימן כ סק"ט.

דף צד.

ב] א"ל רב ששת תניתוה מת בעליך כו' והרי"ף כט: והר"מ כ' דהכי קי"ל דטעמא משום דעבידא לגלויי לא משקר, ובר"מ פ"ג מיבום ה"ה דאפי' אם העד אומר שניתן לבעלה בן נאמן להתירה לזר והראב"ד חולק והוכיח מהא דאין הבעל נאמן לומר יש לי בנים היכא דאיתחזק באחים, ועי' ברשב"א שדחה דאין ראיה מבעל דשאני עד דאף היא דייקא ומנסבא משא"כ בבעל דסמכא עליה לגמרי ואע"ג דלא דייקא ומנסבא. וע"ע במ"מ וברא"ש ומאירי. [ובנובי"ת אב"ע קמו להלכה בזה"ז דאינו נאמן דל"ש טעמא דקלקלה, ועי' בחזו"א].

בהא דבמת בני ואח"כ בעלי דאינה נאמנת ומבע"ל דהע"א נאמן, עי' בתוס' החילוק, [ויל"ע להתוס' דא"כ כיון דלגבי האשה אין דייקא איך יהיה נאמן הע"א הרי בעי' לצירוף דדייקא, וצ"ל דגם להתוס' הוי סברא רק כלפי האשה אבל מ"מ מהני לצירוף מקצת דייקא עם הע"א], ועי' בריטב"א ומאירי.

אין האיש נאמן לומר מת אחי בר"מ פ"ג הי"א כ' הטעם שמא עיניו נתן בה, והישרש יעקב על תוד"ה מאי הביא עוד טעם דנוגע וטעם דמעיד על עצמו שאינו נאמן כדין בע"ד.

אין האשה נאמנת לומר מת יבמי הטעם משום דסניא ליה, והר"מ פ"ג הי"א כ' טעםהואיל והוא איסור לאו שמא יהא קל בעיניה, ועי' קר"א להלן קיח:

אלא גבי איש מבואר דע"א אינו נאמן לומר מתה אשתך להתירו באחותה, וברש"י ע"ב ד"ה וגיסו משמע דע"א נאמן כפי שהביא הב"י בסוף סימן טו וכבר תמה על דבריו בתורי"ד שם, ועי' במהרש"א ובבית שמואל סימן טו סק"כ.

- בקו' רש"י על הגי' במקלקלת זרעה, עי' ברמב"ן רשב"א וריטב"א.

**דף צד:**

תוספות, אע"ג גבי ע"א במיתת אשתו, לעי' במלחמות ובריטב"א, ועי' בדברי המהרש"א ברש"י שהזכיר ע"א, וככר דייק כן הב"י ברש"י וכנ"ל, ועי' ב' תרוצי המהרש"א ובקרני ראם וערל"נ, ועי' בבית שמואל בסי' טו סק"כ ובפתחי תשובה שם. [ובקו' תק"ע הובא באוצה"פ כ' בד' רש"י דהיכא דבשעת עדותו שמתה לא היה נ"מ על אחותו כיון שהיתה אז אשת איש, כה"ג נאמן לישא אחותה כשתתאלמן, דכבר איתחזק לנו שמתה].

- ול"א מגו וכו' עי' בריטב"א ביאור הס"ד דתאסר דלאו מדין מגו הוא וכו'. ועי' בפי' ראמ"ה.

בתוספות דבפנויה לא גזרו, עי' בראשונים בסוגיא דחלקו דהוא גם בפנויה, ועי' בב"ש בסי' טו סקכ"ד, ובחי' רמ"ש וחזו"א.

ר"ע מוסיף אף אשת אח, הערת החזו"א סי' קיח סק"ז מכאן על הסוגיא דלעיל בע"א ביבמה.

לעי' במהרש"א ע"ד תוס' ד"ה ר"ע, אם באשת אביו וכו' בעי גט, וכדעת הרא"ש בפסקיו, וכ"נ בתורא"ש, ועי' בריטב"א בטעם דלר"ע בעי גט באשת אח, ומשמע דבשאר עריות דאין להם היתר לא בעי גט, וכ"נ במאירי דבשאר עריות שאין היתר לאיסורן לא בעי גט, וכ"ה במנ"ח רו בד' החנוך, ועי' ברי"ף חזינן מאן דכתב וכו' וי"ל דס"ל לרי"ף כרא"ש דגם בשאר עריות בעי גט, ולכן דחה שי' הגאונים במה שלא חילקו בין נשואין לקדושין, ולגאונים הכוונה דה"ד בהנך שיש היתר לאיסורן בעי גט. ועי' בר"מ גרושין פ"י ה"ח ובים של שלמה סימן כט דהר"מ חולק על תוס' דלהר"מ בשאר עריות א"צ גט וכמאירי הנ"ל.

תוד"ה מאיסורא, בדין חמותו לאח"מ, עי' בריטב"א דלית בה כרת, והביא מרש"י דיש כרת, ודלא כרש"י סנהדרין עו: ד"ה ר"ע דאח"מ האיסור הוא רק משום ארור וכו', ראה מהרש"ל וקר"א, וכ"כ הריב"ש בסי' שעד מרש"י ריש מסכתין ד"ה חמותו וכמש"כ בערל"נ שם, ועי' מש"כ ברע"א בריש מסכתין. [וע"ע בריטב"א גבי אשה ובתה לאח"מ אשתו]. והאחרונים תמהו על השו"ע שלא הביא לחשוש לדעת הרמב"ן והרשב"א להלן צז דלית ביה כרת וא"כ תפסי בה קדושין וא"כ גם לגבי יבום בחמותו לאח"מ בעי חליצה, אכן כבר כ' באבי עזרי ליישב דגם להנך שיטות בחמותו לאח"מ הוי ערוה [אף שאין עליה שריפה וכרת] ולהכי לא תפסי בה קדושין ואינה בת יבום וחליצה כיון דהוי ערוה, אולם לשון הרמב"ן והרשב"א שם דתפסי בה קדושין וצ"ע.

**דף צה.**

ג] במהלך הגמ' בבא על אחות אשתו דאשתו אסורה מק"ו, הערת המי נפתוח ד"ה ויש לשאול דהרי לא גרע מאנוסה, [ומוכח דלס"ד וכן לב"ש הוי איסור חדש עליו מדרבנן ולא מגדרי סוטה לבעלה], ועי' בקר"א ד"ה ויש להסתפק אם לב"ש אחותה אסורה עליו לעולם גם לאחר מיתת אשתו, דבאשת איש נאסרה לבועל הכי נמי האחות אסורה לו לעולם וכו', הרי דמספ"ל אם הוי בגדר איסור אחות אשתו, או דהוי בגדר איסור סוטה ומש"ה אסורה לעולם, וכבר הביא המשנ"ל בהל' גרושין פ"י ה"ט ד"ה ודע בשם התרוה"ד סי' כט כעין ספק זה בבא על אחות אשתו הנשואה ומתה אשתו אי אמרי' נמי דאסורה לבועל עי"ש, וכיו"ב העיר הערל"נ ד"ה למזיד גם להלכה כב"ה דאף לאחר המיעוט דשרי, נימא דהבא על אחות אשתו פנויה במזיד ומתה אשתו דיהא אסור בה מהק"ו דהכא עבדא איסורא ודוק. ובחוסן ישועות חידש דלגבי הבועל לא תאסר כיון דנאסרה מצד אחות אשתו.

- והלא דין הוא ומה במקום שבא על איסור קל עי' בחזו"א סימן קלב סק"ה הביאור דיסוד איסור ערוה דא"א הוא התחפות האשה בכמה אנשים וה"נ אחו"א וחמותו עיקר הקפידא בהתחלפות הב' אחיות או אשה ובתה באיש אחד ועי"ש.

בפרש"י ובתוד"ה עבד, לעי' בקוה"ע סי' תרסג.

- בק"ו הגמ' ממחזיר גרושתו צע"ג הא דחשיב לה אוסרה, וכבר העיר בזה הקר"א, ור"ל דזהו תי' הגמ' לגי' התוס' שכן אסורה ברוב עי"ש, ועי' בחזו"א שמיישב הקו' באופ"א.

- בריטב"א דבמחזיר גרושתו לריב"כ דבעי' נשאת, בלא ביאה אסורה מדרבנן.

- בתוס' מבואר דבבא עליה הוי כאמירת איני משקה [ועי' בערל"נ הטעם, ואפשר דהוי כשוי אנפשי' וכו'], ויל"ע מהגמ' נח. דאמרי' דבא עליה אינו מנוקה מעון, ותיפ"ל דהוי כאיני משקה.

ועי' ברא"ש בכתובות פ"ק סימן ד דבנבעלה לנכרי אע"פ שאסורה לבעל אינה נאסרת לבועל, ובתפא"ש שם כ' דה"נ הבא על אחות אשתו במזיד ומתה אשתו אינה נאסרת לו מחמת ונטמאה לבועל, והתרוה"ד חילק דשאני אחו"א שהיה לו היתר בה לאחר מיתת אשתו, וכ"פ הרמ"א סימן טו סכ"ח דאסורה לבועל, וראה בפת"ת סימן קעח סקל"ג בשם הרע"א בתשו' סימן פו ד"ה ואולם דכדברי התרוה"ד משמע בתוס' צד: ד"ה אשת, ועי' בחוסן ישועות צה:

**דף צה:**

תוד"ה אלא עי' בתו"י שהדגישו בקו' רק שכן נטמא הגוף, ועל עיקר קו' התוס' עי' בתורא"ש ישוב בשם הריב"ן.

ועי' בחזו"א סי' קלב,ה מה שהוכיח מסוגין בגדר איסור סוטה לבעלה, ועי' בתו"י ד"ה איסור.

- בהא דס"ד דלר' יוסי כמו דמותרת לבעלה ה"נ אשת גיסו מותרת, עי' בנמוק"י דכיון דתצא מזה וכו' הוא מחמת הגט וכיון דלא בעי' גט להכי ל"ח נשואין לאסור גם משום האשת איש לגיסו דלא קנסו כה"ג, וכן ביאר בדבריו בישרש יעקב עי"ש.

- ביאור המח' דר' יוסי ואוקימתות הגמ' האריכו בראשונים לפנינו, ובאוקימתת רב אמי, בריטב"א בד"ה וקאמר מבואר ד"ח דהא דבשני עדים תצא אינו מעיקר הדין אלא תקנה מגזרת נשאת עפ"י ב"ד ומסיים וכעין גזירה דרבנן היא [ובריש פירקין הבאנו מח' הפוסקים בזה], והריטב"א ונמק"י כ' דר' יוסי לאוקי' רב אמי קאי גם כרבנן דר"ש דבאשה בנשאת בעדים תצא, והכא דלא שכיח לא גזרו, ועי' רשב"א ותוס' חד מקמאי.

- בגמ' ות"ק ל"ש עפ"י עדים, עי' בהערת המהרש"א על התוס' לעיל, ועי' בתורא"ש מה שהעיר בהא דהגמ' נקטה דין קרבן.

- ברמב"ם בפה"מ ורמב"ן כ' דלת"ק צריכה גט ממנו, ומ"מ אשתו מותרת לו, וברשב"א וריטב"א תמהו דודאי א"צ גט ממנו, דאל"ה אי אפשר שתהא אשתו מותרת לו, וכה"ק במאירי.

- לעי' עוד ברשב"א וריטב"א דלר' יוסי בעי גט ולהכי אשתו אסורה דדמיא למחזיר גרושתו, וברש"י כ' באוקימת' רב יצחק נפחא דכיון דאהני מעשיו, ודייק בפי' ראמ"ה דלא בעי גט ומ"מ אשתו אסורה עליו, ובמהרש"א כ' בד' רש"י לפנינו דבעי גט, ועי' בקר"א. וראה בארוכה בקר"א לעיל צה. באריכות סיכום הסוגיא ושיטותיה.

- לרש"י לאוקימתת ר"י נפחא מבואר דלר' יוסי בנשואה אינו פוסלה על בעלה, וכ"ה בכל הראשונים, ובריטב"א שיטה חדשה דאסורה על גיסו ורק לא בעי ממנו גט, וכבר תמהו על שיטתו בקר"א וחזו"א מדברי שמואל דיבמה אינה כא"א. [והחזו"א הסיק דאין לנו אלא ככל הראשונים הנ"ל].

- ובדברי הגמ' גבי רב ושמואל מיבם, ראה פרש"י דקאי על הראשון, ובראשונים בשם הר"ח דקאי על היבם שנשאה עכשו, וראה בערל"נ.

- ועי' בקושית הרע"א (שהועתק מכמה מהדורות) ברע"א החדש עמוד שלו-שלז דהרי אסורה גם מדין זונה לבעלה, ומאי מקשי משמואל, ובחי' רבי מאיר שמחה עמוד כד ד"ה ובזה הוקל כ' דלגבי יבם שאני דל"ה זנות דמאי ה"ל למעבד כיון דהוי בעל כרחה, והיא סברא חדשה. [ויל"ע מתוס' צג: סוד"ה ע"א].

- ומתוך אריכות דברי רמ"ש עמוד כד ד"ה ובירושלמי משמע ד"ח בכל הסוגיא דלגבי הבועל גדר איסורה היא כאיסור סוטה מדרבנן [ולא רק שמא יאמרו דל"ש זה ביבמה], ולגבי הבעל הוי רק מצד גזירה וביבמה דל"ש הגזירה שרי לשמואל, ועי"ש בעמוד כה מש"כ בשי' הר"ח הנז'.

* גמ' צו. בדרב המנונא, לעי' בריטב"א ובערל"נ ובקובה"ע.

ד] ביאת בן ט', שי' רש"י קדושין יט. דקונה מה"ת, ועי' ברמב"ן לפנינו ולעיל נא, וברש"י סנהדרין נב,ב סותר לשיטתו [קו' הערל"נ שם], וברש"י להלן צו: מוכח דל"ק מה"ת, שכ' דביבמה שויה כמאמר וכו' וכה"ק הרשב"א בסו"פ, וכן סותר לרש"י ויקרא כ,י. והרמב"ן כ' דמהתורה קונה לכ"ד ומדבריהם עשו אותה כמאמר, עוד הביא לעיל נא דאשת קטן בזינתה אינה נאסרת [ויל"ע לאיסור קרובות, והמנ"ח נקט דשרי, וע"ע באמרי משה בסי' ו שהסתפק באשת קטן אם נתמעטה מחיוב אשת אח וכו'], וכן הביא הראב"ד דהוי אישות בלי חיוב מיתה, ובדעת הרמב"ם עיין פ"א הט"ז דמשמע דקונה מה"ת, ובפ"ה הי"ט משמע דקונה מדרבנן, ועי' נובי"ת אב"ע קמט ונובי"ק אב"ע סד, ובנובי"ת אב"ע נד חידש דקטן בן ט' דא"ח מיתת על ביאה באשתו, מ"מ כשהגדיל חייבים על אשתו מיתה דנעשה אישות גמורה, וכ"נ באור זרוע ח"א סוף סי' קכו שכ' דמ"מ מיעטתו תורה ממיתה עד שיגדיל ותהי' אשתו גמורה וכו'.

- בהא דמהני מאמר בקטן, בקר"א כ' דתליא ברבי ורבנן דלרבי דקונה שלא לדעת להכי קטן יש לו מאמר, וצ"ע לרבנן דאם מאמר כקדושין איך יהני בקטן, [ואולי מאמר דקטן ע"כ הוי בגדר יבום ולהכי מהני אף דל"ל דעת ואינו יכול להקנות הכסף], ועי' בתוס' ורמב"ן לעיל נו: אם ביאת בן ט' דהוי כמאמר יהני שלא מדעתה.

- ובבית שמואל בסי' קע סקי"ב הק' להתוס' דביאת קטן ל"ה מה"ת אמאי תיקנו לו מאמר הא אינו אלא מגזרה אטו ביאה וגם ביאה לית ליה עי"ש, ומש"כ במי נפתוח ליישב. [וצ"ל דמאמר בקטן קונה מגזירה דמאמר בגדול ולא מגזרת ביאה].

- בהגר"א בשו"ע קסו סק"ד הביא דלהירושלמי מאמר מהני רק בכסף ולא בשטר, וצ"ב הטעם.

- יש לו גט, ובתוס', לעי' ברא"ש ובתוי"ט מהרש"א וישרש יעקב, ועי' תוס' חד מקמאי בהא דגט מהני דדוקא בכת"י דאלא"ה אין מעידין לקטן. - תוד"ה ר"מ, לעי' בקר"א.

**דף צו:**

מאמר אחר מאמר, לעי' ברשב"א ר"פ ר"ג.

- מתני', לעי' בקו' העונג יו"ט בסי' קעט ובאו"ש שם מהא דאם לא ידע את הראשונה משהגדיל השניה או חולצת או מתייבמת ואם קונה מה"ת משחלץ לראשונה הא איכא לא יבנה על השניה אך י"ל דאף אם קנה היינו להפקיע הזיקה אבל ל"ה כאשתו.

- בטעם דזיקת ב' יבמין אסורה, לעי' בתורא"ש וריטב"א ובר"מ פ"ו הכ"ז וה"ל ובתוס' לעיל לב.

- במח' אם גזרו משום צרה בתוס' לב,א בשם ר"י וריטב"א ותורא"ש לפנינו. - ברש"י ד"ה וחולץ אתי למימר מב' יבמות בערל"נ.

- ברש"י ד"ה ור"ש כ' דהביאה בשוגג, ועי' בתו"י [דבמזיד אף דאינה נהרגת נאסרת על בעלה], ועי' ריטב"א מהרש"א ערל"נ וישרש יעקב.

לא עשו ביאת בן ט' כמאמר וכו', קו' הקר"א להנך דביאת קטן קונה מה"ת.

דף צז. בפטור סריס ביבום, בר"מ פ"ו ה"ח כ' הטעם "הרי הן כמין בפני עצמו". ועמד בדבריו בשו"ת משיב דבר להנצי"ב דמבואר גדר חדש בפטור סריס, ראה בהערותי על התו"י בסו"פ הערל.

- ברש"י אי משום סריסות, לעי' במהרש"ל ובעל"נ.

**סליק בס"ד**