יא (ב) - בדין הנחת חפץ לכתף, ובעיקר דינא דעמד לכתף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ו' עש"ק בלק ט"ז תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ה:, אמר וכו' א"ר יוחנן הי' טעון אוכלים ומשקין ונכנס ויוצא כל היום כולו אינו חייב עד שיעמוד, אמר אביי והוא שעמד לפוש, מדאמר מר תוך ד' אמות עמד לפוש פטור לכתף חייב, חוץ לד' אמות עמד לפוש חייב לכתף פטור.

ובשיטה להר"נ כתב, ז"ל, אבל עמד לכתף פטור, פי' ודוקא משאוי על כתפו, אבל אם הניח משאוי ע"ג קרקע אפי' ע"ד כיתוף פשיטא דחשיבא הנחה, וכשהוא עוקרה מרה"י חשיבא עקירה, עכ"ל.

ב] ובחזו"א סימן ס"ב סק"ד כתב להוכיח מד' התוס' דאף הנחת חפץ לכתף לא חשיבא כהנחה, וזה ממש"כ התוס' לקמן ד"ח: בדין זירזא דקני, דקמ"ל דאע"ג דדרך להוליכם בענין זה שאינן קלין לנושאן והוי כמו עומד לכתף דאמרינן לעיל דחייב, אפ"ה פטור, והרי בזירזא דקני הו"ל חפץ לכתף, ואפ"ה ס"ד דלא חשיב כהנחה, והא דקמ"ל התם דפטור, הוא משום דזירזא דקני לא חשיב לכתף רק לפוש, או משום דאין עיקר הוצאה לקבוע עצמו לכתף בכל פסיעה, וע"כ אי"ז עיקר הוצאה, עכ"ד.

אך הנה אין הדבר מוכרע בד' התוס', די"ל דבאמת הא דקמ"ל התם דפטור, הוא מכח ה"ט דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה, וכ"כ השפ"א שם ולקמן דצ"א:, והנפש חי' סימן ט"ז בשם חותנו הגר"י מקוטנא.

ג] אמנם הנה מד' ש"ר לקמן שם שפירשו דהא דבזירזא דקני אינו חייב הוא משום דליכא עקירה, דדעת הראב"ד דהוא משום דכל שהחפץ ע"ג קרקע ל"ה עקירה, ודעת הרמב"ן ודעימי' דהוא משום דלא עקר כל החפץ בב"א, ולא פירשו כד' התוס' שם דהוא משום דכשהניח ראשו א' חוץ לד' עדיין ראשו השני מונח בתוך ד' וכו', מבו' לכאו' דס"ל דהנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, וע"כ אם הוה חשבינן לעקירת הזירזא כעקירה גמורה, ל"ה פטרינן לי' מכח הא שהונח בתוך ד', - ולכאו' זה שלא כד' השיטה להר"נ בסוגיין דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה.

**ב**

ד] והנה בחזו"א שם כתב, ז"ל, ומיהו בהניח לכתף חוץ לד"א ודאי חייב, דכיון דהוריד סמוך לקרקע תוך ג"ט חשיב כמונח אפי' דרך הילוכו, כדאמר פ' א' דבמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאף אם הנחת חפץ לכתף לא חשיבא כהנחה, כ"ז הוא לענין להפסיק במלאכתו בתוך ד', אך לענין לחייב בסוף ד' שפיר חשיבא כהנחה, דלא גרע ממעביר בתוך ג' דחשיב כמונח, ועמש"נ לדון בזה בסימן י"ב (ב) סק"ה.

והנה לפ"ז, הרי דלמש"כ בשיטה להר"נ לקמן ד"פ. דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר והיתה ידו סמוכה לארץ תוך ג', חייב שתים, א' משום הוצאה וא' משום הכנסה, וכ"כ כמה מרבוותא דהמגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב ב', הרי ודאי דה"נ אם העביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר והניח החפץ לכתף ברה"ר, ה"ה חייב ב'.

ה] ולפ"ז פשוט דלא סתרי ד' השיטה להר"נ בסוגיין דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה, לד' הראשונים לקמן דהנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, דד' השיטה להר"נ קיימי לענין לחייב על הנחה זו, ועל העקירה מהנחה זו, ובזה ודאי דהנחת חפץ לכתף חשיבא כהנחה, שהרי אף מעביר תוך ג' הוי כהנחה לחייב עלי', ולחייב על עקירתו ממנה, - אך ד' הראשונים לקמן קיימי לענין להפסיק בתוך ד' אמות, ובזה שפיר נקטו דהנחת חפץ לכתף אינה מפסקת בתוך ד', דומיא דהא דמעביר בתוך ג' ומגרר אינם מפסיקין בתוך ד', וז"ב.

ו] אך בעיקר הדברים צ"ע, דאם אכן הנחת חפץ לכתף חשיבא כהנחה לחייב עלי', ולחייב על העקירה ממנה, ול"ד לעמד לכתף דלא חשיב כהנחה לחייב עלי', ולחייב על העקירה ממנה, א"כ מהיכ"ת נימא דלענין זה שוה דין הנחת חפץ לכתף לדין עמד לכתף, דאי"ז מפסיק בתוך ד', - הרי לכאו' כל עיקר הא דעמד לכתף אי"ז מפסיק בתוך ד', הוא משום דלא חשיב זה כהנחה כלל, אך בהנחת חפץ לכתף דחשיב זה כהנחה, וע"כ הוא חייב עלי', וה"ה חייב על העקירה ממנה, מהיכ"ת נימא דאי"ז הנחה להפסיק בתוך ד'.

**ג**

ז] ועד"ז צ"ע עוד, דהנה בעיקר דינא דעמד לכתף פליגי רבוותא, דבחי' הגרע"א לעיל ד"ג: נקט בפשיטות דכל שעמד לכתף לא חשיב החפץ כלל כמונח, ואם נטלו אחר והוציאו פטור, וכ"ה מוכרח לפ"מ שנקט שם דכל דחשיב החפץ כמונח, אף ה"ז מבטל לעקירה הראשונה, וכ"נ בד' הבית יעקב בכתובות דל"א:, אך בחי' חת"ס לעיל בסוגיא דאגוז ע"ג מים כתב, דאף דעמד לכתף לא מיקרי הנחת גופו, מ"מ אם הניח הדיו בידו ה"ה חייב, ולכאו' היינו דאף בעמד לכתף הוי החפץ כמונח, ואך דליכא בזה מעשה הנחה דגופו, ועי' מגנזי הגר"ח סימן ג' וחזו"א סימן ס"ב סק"ד שנסתפקו בזה.

והנה לכאו' הדבר פשוט, דאף אי נימא דהנחת חפץ לכתף לא חשיבא כהנחה, כ"ז הוא לגבי אדם זה, אך החפץ עצמו חשיב כמונח ואם נטלו אחר והוציאו חייב, דכיון שהחפץ עומד במצב דהנחה, מה לי דדעת האדם לעוקרו.

ולפ"ז ראיתי להעיר על דעת הסוברים דהנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, דהניחא אי נימא דאף בעמד לכתף הוי החפץ עצמו כמונח, ואפ"ה לגבי האדם לא חשיב כמעשה הנחה, שפיר י"ל דאף הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, אך אי נימא דבעמד לכתף ל"ה החפץ עצמו כמונח, הרי דלא מצינו דין בפנ"ע דעמד לכתף לא חשיב לגבי האדם כמעשה הנחה, שהרי הא דלא חשיב כהנחה, הוא משום דלא חשיב החפץ כמונח כלל, וא"כ בהנחת חפץ לכתף דהוי החפץ עצמו כמונח, מהיכ"ת נימא דלא חשיב לגבי האדם כמעשה הנחה.

**ד**

ח] ונראה הביאור בזה, דהנה בעיקר דינא דעמד לכתף כתב בפי' ר"ח בסוגיין, ז"ל, אבל לכתף וכו' פטור דכמהלך דמי ולא עקר ולא הניח, עכ"ל, ומבו' דהא דעמד לכתף ל"ה כהנחה, הוא משום דהו"ל כמהלך, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"י, ז"ל, אבל אם עמד לתקן משאו ה"ז כמהלך וכו', אבל אם יעמוד לתקן משאו עדיין הוא כמהלך וכו', עכ"ל, וכבר עמד ע"ז בשיעורי הגר"נ סימן ו'.

ולפ"ז נראה, דלעולם כאשר באנו לדון בדינא דהנחה לכתף, יש לנו לדון תחילה אם הנחה זו מועלת כשהוא מהלך, וכל שאין הנחה זו מועלת כשהוא מהלך, אך אינה מועלת כשעמד לכתף, אך כל שהנחה זו מועלת אף כשהוא מהלך, ליכא גריעותא כלל במה דהויא לכתף.

ט] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דחלוק דין עמד לכתף, דל"ה הנחה כלל אף לענין לחייבו עלי', ולחייב על עקירתו ממנה, וי"ל דאף החפץ עצמו לא חשיב כמונח, מדין הנחת חפץ לכתף, דהויא הנחה לענין לחייבו עלי', ולחייב על עקירתו ממנה, וגם החפץ עצמו חשיב כמונח.

והטעם בזה הוא, דהרי חזינן דכשהאדם מהלך ונושא חפץ למעלה מג', אינו חייב משום הנחה, ואין החפץ חשיב כמונח, ובמעביר תוך ג' או במגרר, חשיב החפץ כמונח, וה"ה חייב משום הנחה, - והיינו משום דכשהחפץ למעלה מג', וכל הנחתו היא מכח הנחת האדם, הרי דכל דכל שהאדם הוא מהלך, ליכא הנחה כלל, ואף לא חשיב החפץ כמונח, ומשא"כ כשהחפץ הוא בתוך ג', ואיכא הנחה על החפץ עצמו, הרי דאף אם האדם הוא באמצע ההילוך, אי"ז ענין לגבי החפץ וה"ה חשיב כמונח, דהרי החפץ אינו מהלך מצ"ע, אלא שהאדם מוליכו, וע"כ ל"מ הילוך זה להפקיע את הנחת החפץ, וכמש"כ כן בסימן י"א (א) סק"ד, וע"כ אף מהניא הנחה זו לחייב עלי', דאף דהאדם הוא באמצע ההילוך, מ"מ כיון שנעשה החפץ כמונח לגמרי, סגי בהכי לחייב.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא בדין הנחה לכתף דהוי כמהלך, הרי דבעמד לכתף, כיון דחשבינן לי' דהוא כמהלך, הוי כמהלך אף לענין דאי"ז הנחה לחייב עלי' ואין החפץ חשיב כמונח, ומשא"כ בהנחת חפץ לכתף, הרי דחשבינן דהאדם הוא כמהלך, מ"מ אי"ז מועיל להפקיע את הנחת החפץ, דלא עדיף ממעביר תוך ג' ומגרר דהוא באמצע ההילוך ממש, ואפ"ה חשיב כמונח, ואף מהניא הנחה זו לחייב עלי'.

וכל הא דהנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, הוא רק לענין להפסיק בתוך ד', שהרי הנחה דמעביר תוך ג' ודמגרר ל"מ להפסיק בתוך ד', והרי דאף דהחפץ עצמו הוי כמונח, מ"מ כיון שהאדם הוא באמצע ההילוך, אין הנחה זו מפסקת, ונת' בזה בסימן י"א (ג) ענף ב', וע"כ ה"נ בהניח לכתף דהו"ל כמהלך, אין הנחה זו מפסקת.

י] ונמצא לפ"ז, דאף דחלוק דין הנחת חפץ לכתף, מדין עמד לכתף, דבהנחת חפץ לכתף חשיב החפץ עצמו כמונח והוא חייב על הנחה זו, וגם ה"ה חייב על עקירתו ממנה, ובעמד לכתף אינו חייב על הנחה זו, וגם אינו חייב על עקירתו ממנה, וגם י"ל דאף החפץ עצמו לא חשיב כמונח, - מ"מ ביסוד הדין חד דינא הוא, דכל דעמד לכתף, חשבינן לי' דעדיין הוא באמצע ההילוך, והוי דינו כמהלך, וע"כ שפיר נקטו הראשונים מסברא דגם הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה להפסיק, אף שלא נתפרש כן בגמ', והיינו משום דהנחת חפץ לכתף דמיא לעמידה לכתף דהוי כמהלך, ואך דממילא חלוקים הם בדינם, דכל שהחפץ הוא למעלה מג', וכל הנחתו היא מכח האדם, הרי דכיון דהאדם הוא כמהלך, ליכא הנחה כלל, ומשא"כ כשהחפץ הוא בתוך ג', דאיכא הנחה על החפץ בפנ"ע, ל"מ הא דהוי האדם כמהלך, אלא דלא תועיל הנחה זו להפסיק בתוך ד', אך שפיר הויא הנחה לחייב עלי' ולחייב על עקירתו ממנה, וז"ב.

**ה**

יא] והנה באבנ"ז סימן רנ"ח סק"ה עמד, בהא דקלוטה לר"ע חשיב כהנחה, ובהא דמעביר תוך ג' חשיב כהנחה, דמ"ט עדיף מעמד לכתף דל"ה הנחה, ועד"ז קשיא גם בהא דמגרר הוי כמונח, ובהא דמתגלגל הוי כמונח לדעת רש"י, דמ"ט עדיף מעמד לכתף דל"ה כהנחה.

והנה בפשוטו הי' נראה דהישוב לזה הוא כמש"כ בחזו"א דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה לחייב עלי', וע"כ בכל הני גווני דהו"ל הנחת חפץ, שפיר הויא הנחה לחייב עלי', וזהו מש"כ החזו"א דהנחה חפץ לכתף הויא הנחה דומיא דמעביר בתוך ג', והיינו דמזה חזינן דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה לחייב עלי', שהרי כל מעביר בתוך ג' הוי כהנחה לכתף.

אמנם למש"נ אי"ז בדקדוק, דלאו היינו דהא דהנחות אלו מועילות לחייב אף דהו"ל כהנחה לכתף, הוא משום דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה לחייב עלי', אלא היינו דבהנחות אלו אין מקום כלל לדון דלא יהיו כהנחה מכח הא דהו"ל כהנחה לכתף, שהרי הנחות אלו הוו הנחה אף כשהוא באמצע ההילוך, וא"כ מה יתן מה דהויא ההנחה לכתף, הרי כל עיקר דינא דלכתף הוא דהו"ל כאמצע ההילוך, ואי"ז דין בפנ"ע דהנחה לכתף ל"ה הנחה, ובהני גווני הרי בלא"ה הוא באמצע ההילוך ואפ"ה הוי כמונח, וא"כ ל"מ מידי הא דהו"ל כלכתף.

יב] ומתישב בזה גם מה שעמדו הראשונים לקמן בסוגיין דמ"ט אין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד', ותיקשי דמ"ט תפסיק הנחה זו, הרי הו"ל כהנחת חפץ לכתף דאינה מפסקת בתוך ד', וכל הא דהנחה דקלוטה מהניא לחייב עלי', הוא משום דהנחת חפץ לכתף הויא הנחה לחייב עלי', אך להפסיק בתוך ד' דאין הנחה לכתף מפסקת, אף הנחה דקלוטה אינה מפסקת.

ולמש"נ ניחא, דכיון שדנו הראשונים דתועיל הנחה דקלוטה להפסיק אף דהו"ל באמצע ההילוך, ונת' הטעם בזה בסימן י"א (ג) סק"ו, אין מקום כלל לדון מכח הא דהו"ל לכתף, דכל הא דמהני הא דהו"ל לכתף, היינו בגונא דעמד מהילוכו, דבזה הוא דאמרינן דכיון דהו"ל לכתף, חשיב עדיין כמהלך, אך בגונא דבלא"ה הוא מהלך, אין מוסיף כלום הא דהו"ל לכתף, וז"ב.