5 מטעמת א - בטעם ההיתר בתענית ובברכה, ובדין רביעית ויותר מרביעית
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק כי תצא י' אלול תשע"א

חזר ונסדר ביום ועש"ק בחוקותי ט"ז אייר תשע"ד

**א**

א] ברכות די"ד., בעי מיני' וכו' השרוי בתענית מהו שיטעום, אכילה ושתי' קביל עלי' והא ליכא או דילמא הנאה קביל עלי' והא איכא, א"ל טועם ואין בכך כלום, תניא נמי הכי מטעמת אינה טעונה ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, עד כמה רבי אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא.

והנה הא דפשיט לי' דטועם ואין בכך כלום, בפשוטו היינו משום דהנאה לא קביל עלי', וכ"ה בערוך ע' רבע, ז"ל, אבל הנאה לא קביל עלי' אע"ג דמיתהני, הלכך טועם ואין בכך כלום, עכ"ל, וכ"ה בראבי"ה סימן תתס"א ובשו"ת הריב"ש סימן רפ"ז רפ"ח, וכן נראה בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן רס"ז, וכ"ה בל' הפוסקים בסימן תקס"ז.

אמנם הנה ל' ר"ח, טועם ואין בכך כלום כגון שחוזר ופולטו "דלא חשיבא הנאה מן הטעימה", עכ"ל, והובא בתוס' וש"ר, ומ' מזה דטעם ההיתר אינו משום דהנאה לא קביל עלי', אלא משום דלא חשיב זה כהנאה, וכבר דקדקו כן בחוות יאיר סימן ט"ו ובראש יוסף בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

אך יש לדחות ולפרש דבריו כמש"כ בשבה"ל סימן רע"ט, ז"ל, שמטעמת שאין בה אלא הנאת טעימה לחיך לבד בלא בליעה וכו' כיון דלא בלעת אינה טעונה ברכה דלא חשיבה הנאתה כהנאת אכילה ושתי', עכ"ל, וי"ל דזהו מש"כ הר"ח דלא חשיבא הנאה מן הטעימה, והיינו דלא חשיבא כהנאת אכילה ושתי', וע"כ כ"ז הוא משום דלא קביל עלי' אלא אכילה ושתי'.

ב] והצל"ח בסוגיין הביא משכנה"ג הגב"י סימן תקס"ז שהביא תשובת אחיו שדן בזה אי פשיט לי' דהנאה לא קביל עלי', או דפשיט לי' דאף אם הנאה קביל עלי' מ"מ טועם ואין בכך כלום, דטעימה לא חשיבא כהנאה, ועיי"ש שכתב דמהא דאף אינה טעונה ברכה, ש"מ דטעימה לא חשיבא כהנאה כלל, דאם הוי חשיבא כהנאה, היתה טעונה ברכה, וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס' דהא דא"צ ברכה, הוא משום דלא חשיב זה כהנאה כלל, עיי"ש בכל דבריו, והשכנה"ג פליג ע"ז דודאי דהא דשרי לטעום הוא משום דהנאה לא קביל עלי', עיי"ש.

ועיי"ש בצל"ח שכתב, דלפ"ז אף למש"כ התוס' דהאיבעיא ל"ה אלא בתענית יחיד משום דטעימה לא קביל עלי', אך בתענית הכתוב אסור,[[2]](#footnote-3) מ"מ לפ"מ דפשיט לי' דטועם ואין בכך כלום, ומשום דטעימה לא חשיבא כהנאה כלל, שרי לטעום אף בתענית הכתוב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ב**

ג] ונ' עוד לפ"ז, דהנה בטעם הא דלא שרי טעימה אלא עד רביעית נחלקו הראשונים, דבתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ז כתב דהוא משום שאילו יכניס בפיו יותר מרביעית חוששין שמא מתוך שלוגמיו מלאים יבלע ממנו ולא אדעתי', עכ"ל, וכעי"ז כתב בשבה"ל סימן רע"ט ובפי' הרשב"ץ בסוגיין, עיי"ש, - ובאהל מועד נתיב א' ח"ד כתב דהוא משום דא"א שלא יבלע מעט, [[3]](#footnote-4) כ"ה באהל מועד שלפנינו, אך הב"י בסימן ר"י הביא מדבריו טעם אחר וכדלהלן, וכ"ה בס' הבתים הל' תענית שער ה'.

ודעת רב עמרם והרא"ה שהבאנו בסימן ב' ס"ק ב' ג', דהוא משום דרביעית הוא שיעור שתי' המפסקת התענית, ולא התירו טעימה אלא בפחות מכשיעור, אך בפשוטו הוא משום דס"ל דאיירי אף בטועם ובולע, וע"כ ודאי לא שרי אלא בפחות מכשיעור, (וגם כשאינו בולע, י"ל דלא שרינן אלא משום דהו"ל פחות מכשיעור), ועמש"נ שם סק"ג בהערה בשם המחז"ו.

ד] אמנם הנה בפי' ר"ח שהביאו הרוקח בסימן ר"ט וראבי"ה בסימן מ"ח והגמי"י בהל' תענית שם כתב, ז"ל, טעימה זו בחיך ולרוקקו מיד שלא תעבור מן החיך, ולא רביעית בחיך בפעם אחד כי אם מעט מעט ולרוקקו, עכ"ל, ולדעתו הרי אין לפרש דטעם הא דאסרינן ביותר מרביעית הוא משום חשש בליעה, שהרי לא איירי בטועם יותר מרביעית בפעם א' אלא בפעמים הרבה.

ובעכצ"ל לדעתו, דהא דיותר מרביעית אסור, הוא משום דיותר מרביעית הוי הנאה חשובה טפי, וה"ה אסורה, וכאשר כ"ה בל' הרא"ש בסוגיין דיותר מרביעית חשיבא הנאה לענין תענית, וע"כ שפיר י"ל דה"ז אסור אף בשטועם מעט מעט, וכ"ה בתרוה"ד סימן קנ"ח, ז"ל, דטפי מרביעית חשיב הנאה אע"ג דפולט, עכ"ל, וכ"ה במ"ב סימן תקס"ז סק"ז, ז"ל, וכל היום כולו מצטרף לרביעית ויותר מרביעית אסור בכל גווני דאז חשיבה ההנאה, עכ"ל.

ה] ואמנם צ"ע בזה, דמה לי דביותר מרביעית הוי הנאה חשובה טפי, הרי מ"מ אי"ז אכילה ושתי', ואיהו הרי לא קביל עלי' אלא אכילה ושתי' ולא הנאה, וכבר עמדו ע"ז בפסקי רי"ד בסוגיין ובתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ז, והרי"ד הוכיח מזה דאיירי בטועם ובולע, והרשב"א כתב דהוא משום דחיישינן שמא יבלע.

אך למש"נ אזיל הר"ח לטעמי', דס"ל דטעם הא דשרי לטעום, אי"ז משום דהנאה לא קביל עלי', אלא משום דטעימה לא חשיבא כהנאה, ואשר ע"כ טעימה יותר מרביעית דחשיבא כהנאה, ה"ה אסורה, וז"ב, ועי' בד' הצל"ח שנקט כן, דכל הא דאסרינן טעימה יותר מרביעית, הוא רק להצד דהנאה נמי קביל עלי', עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, ומיהו דוקא רביעית אבל טפי מרביעית חשיבא הנאה לענין תענית, ומיהו נראה דברכה לא צריך כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, עכ"ל.

אמנם הנה בסמ"ג מ' כ"ז ובכל בו סימן קמ"ו מבו' להדיא דאף בטועם ופולט כל הא דא"צ ברכה הוא רק עד רביעית, וכ"ה באהל מועד שהביא הב"י בסימן ר"י.

ובטעמא דמילתא כתב האהל מועד שם, ז"ל, אבל בזה השיעור מברכת אע"פ שאינה בולעת כלום הואיל והחיך טועם, עכ"ל, אך באהל מועד שלפנינו כתוב טעם אחר, וכמש"נ לעיל סק"ג, והב"י שם כתב ע"ז, ז"ל, ולי נראה דברכה לא בטעימת חיך תליא אלא באכילה תליא כדכתיב ואכלת וברכת ואכילה היינו הנאת מעיים כדברי הרא"ש ז"ל, עכ"ל, ודבריו צ"ב, שהרי קי"ל בחולין דק"ג: דאכילה בעלמא היא בהנאת גרונו, ושו"ר שעמד ע"ז בס' שרשי הים פ"ד משבועות, - ושמעתי לפרש בדבריו, דס"ל דמש"כ הרא"ש דא"צ ברכה כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, אין כונתו דשאני ברכה משאר דיני אכילה, ובעינן בה הנאת מעיו, וכמו שפירשו כן הפנים מאירות ח"ב סימן כ"ז והראש יוסף בסוגיין והאג"ט טוחן סקס"ב אות ב' ג' ובהגהה שם, אלא כונתו דלא חשיב זה כאכילה כלל כיון שלא בלע ולא נכנס המאכל למעיו, דכל שבלע חשיב שהגיע למעיו, וכמש"כ באחיעזר ח"ג סימן ס"ז בשם החת"ס, וכמו שפירש כן בערוה"ש יו"ד סימן פ"ה סי"ב.[[5]](#footnote-6)

ז] ולפמש"נ נ' בביאור הפלוגתא בזה, דהרא"ש אזיל לטעמי' דנקט כפי' ר"ח דלעולם אף הנאה קביל עלי', והא דטועם ואין בכך כלום הוא משום דטעימה לא חשיבא כהנאה, וע"כ הוא דטעימה יותר מרביעית אסורה משום דה"ה חשובה כהנאה, ולפ"ז הרי מבו' דכל הא דטעימה יותר מרביעית אסורה, הוא רק משום דהנאה קביל עלי', אך אם לא קביל עלי' אלא אכילה ושתי', שרי לטעום אף יותר מרביעית, וה"נ לענין ברכה דבעינן בה אכילה, א"צ לברך אף בשטועם יותר מרביעית.

אך האהל מועד ס"ל דהא דפשיט דטועם ואין בכך כלום הוא משום דלא קביל עלי' אלא אכילה ושתי', ואפ"ה אסרינן לטעום רביעית, ובע"כ דכל שטועם רביעית חשבינן לה מדרבנן כאכילה ושתי', וכמש"כ הב"ח בסימן תקס"ז, וע"כ ס"ל דגם לענין ברכה יש לחייב בטעימת רביעית.

ח] והנה אמנם אין הדברים מתישבים בד' הסמ"ג והכל בו שהביאו להך דינא דכל דבולע צריך לברך בשם הר"ח, והרי בד' הר"ח מפורש דהא דטועם ואין בכך כלום הוא משום דטעימה לא חשיבא כהנאה, והא דיותר מרביעית אסור, הוא משום דטעימה יותר מרביעית חשיבא כהנאה, ולפ"ז הי' בדין דכל הא דיותר מרביעית אסור הוא רק לענין תענית ולא לענין ברכה, וכנ"ל.

ונראה בדעתם, דס"ל דכל הא דמטעמת אינה טעונה ברכה, הוא רק משום דטעימה לא חשיבא כהנאה, וע"כ אי"ז בכלל אסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, אך אם הוה חשבינן לה כהנאה, הי' צריך לברך ע"ז, ולא ס"ל כד' הרא"ש דאין חייבין ברכה אלא על אכילה, וע"כ כל שטועם יותר מרביעית דחשיב כהנאה, אף ה"ה חייב לברך, ועי' בראש יוסף בסוגיין שנקט כן.

ובאמת דכ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין שכתבו, ז"ל, פיר"ח שחוזר ופולט דלא חשיב הנאה מן הטעימה וכו', ומשו"ה הפולט א"צ ברכה שאינו נהנה, עכ"ל, וכ"ה גם בל' המרדכי בפירקין, ונ' להדיא בדבריהם, דהא דהפולט א"צ ברכה הוא חד דינא עם הא דהשרוי בתענית מותר לטעום משום דלא חשיב הנאה מן הטעימה, ורק משום זה הוא דא"צ לברך, ולפ"ז ודאי דביותר מרביעית דחשיב כהנאה, אף הוא צריך לברך, וכנ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' תשו' אחי השכנה"ג שהבאנו לעיל סק"ב.

**ד**

ט] והנה כתב הגר"ז בסדר ברכה"נ ספ"ח, ז"ל, ואינה חשובה הנאה אלא הנאת מעיו ולא הנאת החיך לבדו, כגון הטועם את התבשיל לידע אם הוא צריך מלח ותבלין או אם הוא טוב למאכל וחוזר ופולט א"צ לברך אע"פ שנהנה בטעמו ואפי' טעם הרבה עד כדי רביעית ולא עד בכלל, עכ"ל, ונקט לדינא כדעת האהל מועד דכל שטועם רביעית צריך לברך אף שאינו בולע.[[6]](#footnote-7)

ובפשוטו דבריו צ"ע, שהרי לדעת האהל מועד בע"כ דאף הנאת החיך חשובה הנאה, וע"כ כל שטועם רביעית צריך לברך, והא דבפחות מרביעית א"צ לברך, הוא משום דטעימה פחות מרביעית לא חשיבא כ"כ לחשבה כאכילה ושתי', אך לפמש"כ הגר"ז דהא דהטועם אינו מברך הוא משום דאינה חשובה הנאה אלא הנאת מעיו, א"כ מ"ט בטועם רביעית צריך ברכה, הרי אף בטעימת רביעית ליכא אלא הנאת החיך, ושמא דעתו דהא דלא שרי לטעום בתענית יותר מרביעית הוא משום דא"א שלא יבלע, וע"כ גם לענין ברכה יש לחייבו בברכה מה"ט, אך טעם זה לא נזכר בד' הב"י, ורחוק לומר שסמך הגר"ז על טעם זה.

י] ונ' בביאור דבריו, דהנה עיי"ש לעיל מינה שכתב, ז"ל, וכ"ז בברכה אחרונה אבל לברכה ראשונה א"צ שיעור אכילה או שתי' אלא אפי' טעימה כל שהוא אסור ליהנות מהעולם הזה בלא ברכה, עכ"ל, וע"ז הוא שכתב בסעיף שאח"ז דאינה חשובה הנאה אלא הנאת מעיו וכו'.

ונ' מזה, דמפרש כמש"נ בדעת האהל מועד, דטעימה פחות מרביעית לא חשיבא כשתי' וטעימה רביעית חשיבא כשתי', וע"כ היא טעונה ברכה, ואך דקשיא לי' דאף דלא חשיבא כאכילה ושתי', מ"מ כיון דחיוב ברכה בפחות מכשיעור הוא משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, הי' לנו להצריך ברכה אף בטעימה, דהגם דלא חשיבא כשתי', מ"מ הרי יש בה הנאה, וכמבו' בסוגיין דאם הנאה קביל עלי', אף טעימה פחות מכשיעור אסורה, וע"ז הוא שכתב דאינה חשובה הנאה להך דינא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה אלא הנאת מעיו, וע"כ כל שטועם ופולט, לי"ב לדינא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, ומ"מ כל שטועם רביעית דה"ז חשוב כשתי', ה"ה חייב לברך ע"ז,[[7]](#footnote-8) ונ' מזה, דהא דבשתי' כשיעור חייב לברך, ל"ב להא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, אלא תיקנו בזה חיוב ברכה דומיא דברכה לאחרי', ורק בפחות מכשיעור הוא דבעינן להא דאסור ליהנות בלא ברכה, וצ"ע.[[8]](#footnote-9)

**ה**

יא] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כתב ראבי"ה בסימן תתס"א, ז"ל, ונראה לי דכיון דאסקינן בהנאה לא קיבל עלי' דיכול לכוס עצי קנמון ללחלח גרונו ולפלוט, עכ"ל, והובא בב"י סימן תקס"ז.

ונ' די"ל, דכ"ז הוא לפ"מ שנקט הראבי"ה, דהא דשרי לטעום הוא משום דהנאה לא קביל עלי', וע"כ שרי אף בשמתכוין להנאת עצמו, אך למש"כ ר"ח דהא דשרי לטעום הוא משום דלא חשיבא הטעימה כהנאה, י"ל דלא שרי אלא בשאינו מתכוין להנאת עצמו, דבכה"ג הוא דלא חשבינן לה כהנאה, אך כל שהוא מתכוין להנאת עצמו, ה"ז חשוב כהנאה ואסור, ועמש"נ עוד בזה בסימן ג' ענף ב'.

**ו**

יב] בעיקר מש"נ בדעת הר"ח, דהא דפשיט דטועם ואין בכך כלום, הוא משום דטעימה לא חשיבא כהנאה, ואף אם הנאה קביל עלי' ה"ה מותרת, ונת' דלפ"ז יש להתיר טעימה אף בתענית הכתוב, וכמש"כ הצל"ח, - הנה אמנם בד' המרדכי בסוגיין מבו' לא כן, עיי"ש שכתב דבתענית הכתוב אסור לטעום, ואח"כ הביא ד' הר"ח דטעם הא דשרי לטעום הוא משום דלא חשיב הנאה מן הטעימה, והרי דגם לפ"ד הר"ח יש לאסור לטעום בתענית ציבור, וכ"נ להדיא גם בתור"פ בסוגיין, ועי' גם בהגמי"י ספ"א מתענית שהביא לדינא להך מילתא דלא שרי טעימה אלא בתענית יחיד, וכ"ה מבו' בד' התרוה"ד סימן קנ"ח והב"י סימן תקס"ז שהביאו לדינא לד' התוס' דלא שרי אלא בתענית יחיד, והרי שנקטו דד' התוס' קיימי גם למסקנת הגמ'.

יג] שו"ר בראש יוסף בסוגיין, שעמד ע"ד הרמ"א שהביא לדעה זו דבכל ד' צומות אסור לטעום, דא"כ בע"כ דטעם הא דשרינן לטעום בתענית יחיד, הוא משום דהנאה לא קביל עלי', וא"כ מ"ט לא שרי לטעום יותר מרביעית, הרי אף דהוי זה הנאה חשובה טפי, הרי הנאה לא קביל עלי', וכנראה כונתו, דאין לפרש דהוא משום דחיישינן שיבלע וכד' הרשב"א, שהרי בשו"ע שם הביא די"א דלא התירו רביעית אלא מעט מעט.

ועיי"ש שכתב לחדש, דבדינא דמטעמת איכא תרי גווני, חדא שטועם לידע אם צריך מלח ותבלין ולא להנאת עצמו, והב' דטועם לאחר בישולו אם טוב התבשיל, ומש"א דטועם ואין בכך כלום, היינו דבטועם לידע אם צריך מלח ותבלין ליכא הנאה עד רביעית, ושרי אפי' בתענית הכתוב, ובטועם ומכוין להנאת עצמו, בתענית יחיד שרי משום דהנאה לא קביל עלי', ובתענית הכתוב אסור, עיי"ש בדבריו, ולא נתפרש בדבריו היאך נתישב בזה משה"ק דמ"ט בתענית יחיד אסרינן לטעום יותר מרביעית, וצ"ע בזה.

גם ילה"ע במה שנקט הראש יוסף שם, דבטועם לידע אם צריך מלח ותבשיל דשרינן משום דליכא הנאה, היינו דליכא הנאה כלל, ושרי אף באיסורי הנאה, עיי"ש, וזה חידוש, דבפשוטו הי' מקום לפרש, דמש"א דליכא הנאה, היינו דאי"ז הנאה חשובה שתהא אסורה בתענית, אך באיסוה"נ ה"ז אסור, וצ"ע בזה.

יד] ונראה לדון עוד בזה, דאף אם הא דטועם ואין בכך כלום, הוא משום דלא חשיב כהנאה, מ"מ אין להתיר בזה אלא בתענית שקיבל על עצמו, ולא בתענית הכתוב.

והטעם בזה, דהנה כתב הרמ"א בסימן תקס"ז ס"ג, ז"ל, מותר ללעוס עצי קנמון ושאר בשמים ועץ מתוק ללחלח גרונו ולפלוט, מלבד ביוהכ"פ דאסור, ובמג"א שם סק"ח תמה בזה, דלפמש"כ הרמ"א שם ס"א דבכל תענית ציבור אסור טעימה, א"כ ה"נ אסור ללעוס, וא"כ מ"ט כתב הרמ"א דרק ביוהכ"פ אסור ללעוס, הול"ל דבכל תענית ציבור אסור, ועיי"ש שנחלק ע"ד הרמ"א וכתב דיש לאסור בכל תענית ציבור, וכ"כ בביאור הגר"א שם.

אמנם בא"ר שם סק"ו כתב ע"ז, ז"ל, ואני אומר שלא דקדקו במרדכי ואגודה דס"ל בפרק הי' קורא דש"ס דמיירי בתענית יחיד דווקא, ואפ"ה פסקו בפ"ק דתעניות כראבי"ה וכן בהגמי"י פ"א מהל' תענית פסק לתרווייהו, אלא עכצ"ל דס"ל דלא קבלו בתענית צבור אלא הנאה דיש חשש דאתא לידי אכילה כדמשמע בלבוש, עכ"ל, וכונתו למש"כ הלבוש שם, ז"ל, מותר ללעוס וכו' ואפי' בתענית צבור, שבזה אין שייך שמא יבא לו בגרונו, דבזה יכול האדם להעמיד על עצמו שלא לבולעו, עכ"ל.

ולפי דבריו י"ל, דאף לפ"מ דפשיט דשרי לטעום משום דטעימה עד רביעית לא חשיבא כהנאה, מ"מ כ"ז הוא בתענית יחיד, אבל בתענית הכתוב אסרו בכל טעימה שיש לחוש בה שמא יבא לידי אכילה, וצ"ע בזה.

טו] ויש להוסיף בזה, דיש מקום לומר, דמש"כ התוס' דמיירי בתענית יחיד אבל בתענית הכתוב לא, אין כונתם דבתענית הכתוב ה"ז אסור משום דאי"ז תלוי בקבלתו, אלא כונתם דמלישנא דגמ' דאמרינן הנאה לא קביל עלי', מבו' דאיירי בתענית יחיד, ולפ"ז אין לנו מקור להתיר בתענית הכתוב, וי"ל דבזה אסרו משום דחיישינן שמא יבלע, ולפ"ז מתבאר טפי ד' הא"ר דלא אסרו בתענית הכתוב אלא במקום שיש לחוש שיבא לידי אכילה.

ולפ"ז ניחא עיקר ד' הא"ר, דבפשוטו צ"ע שהרי מפורש בד' ראבי"ה שהוא מקור דין זה דכל הא דשרי ללעוס עצי קינמון, הוא רק משום דקי"ל דהנאה לא קביל עלי', וא"כ בתענית הכתוב דאי"ז תלוי בקבלתו ואסרינן אף הנאה, מהיכ"ת נימא דלא אסרו אלא הנאה שיש לחוש שיבא בה לידי אכילה, והרי משמעות הדברים, דאותה הנאה שבאנו לאסור אם הנאה קביל עלי', יש לאסור בתענית ציבור שאינה תלוי' בקבלתו, וא"כ כ"ה דאם הנאה קביל עלי' אסרינן אף בהנאה שאין לחוש שיבא בה לידי אכילה, ה"נ הי' לנו לאסור לזה בתענית ציבור, ולהנ"ל ניחא.

אך באמת מל' התוס' שדקדקו כן ממש"א או"ד הנאה קביל עלי', ולא דקדקו כן ממש"א ברישא אכילה ושתי' קביל עלי', מ' דהטעם לאסור בשאר תעניות הוא משום דאי"ז תלוי בקבלתו, וכ"ה בריב"ש ס"ס רפ"ז ובפי' הרשב"ץ בסוגיין, וצ"ע עוד בזה.

? בד' הריב"ש ובאהל מועד מבו' דליכא דין בפנ"ע דבעינן הנאת מעיו, ודלא כמש"כ הראש יוסף ופנים מאירות בדעת הרא"ש.

1. ועיי"ש בחוו"י שכתב ע"ז, ז"ל, לחצתו לר"ח במה שהשיב א"ל טועם ואין בכך כלום, דלשון ואין בכך כלום יתור גמור הוא וגם מ"ש א"ל טועם קצת משונה דה"ל לומר א"ל מותר וכו', אלא ע"כ ה"ק טועם ר"ל בלי הבחנה ותנאי, דאפילו אם נימא הנאה קיבל עלי' שרי, וזהו ואין בכך כלום ר"ל אפילו הנאה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. כ"ה מפורש בתור"פ ובהגמי"י ספ"א מתענית ובריב"ש סו"ס רפ"ז ובתרוה"ד סימן קנ"ח ובב"י ורמ"א סימן תקס"ז, - אך הפנ"י דן לפרש ד' התוס' להיפך, דבתענית הכתוב ודאי דלא נאסר אלא אכילה ושתי', עיי"ש בדבריו, וכן דן בזה החוו"י בס' מקו"ח סימן תקס"ז, - ובעיקר הדין בזה, עי' ראבי"ה סימן מ"ח שכתב דאף בתענית ציבור שרי, ויש להסתפק אם כונתו אף בתענית הכתוב, או כונתו רק דגם בתענית שקיבלו הציבור על עצמם שרי, אך בתענית הכתוב אסור, - ועי' עוד בפי' הרשב"ץ שכתב בדעת הרמב"ם דבכל תענית שרי, ונקט כן לעיקר, ואך שכתב דא"א לחלוק על הראשונים להקל במה שהחמירו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה"ט כתב האהל מועד שם דהטועם רביעית צריך לברך, ומשום דא"א שלא יבלע, אך לד' הרשב"א והשבה"ל דהא דאסרינן ביותר מרביעית הוא משום דחוששין שמא יבלע, הרי הגם די"ל דמכח זה יש לאסור עליו לטעום בלא ברכה, ויל"ד בזה, די"ל דלא החמירו לענין ברכה, ובפרט בכה"ג שאין בידו לברך ע"ז, אך ל"ה מצי לברך, שהרי שמא לא יבלע, והו"ל ברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' היטב בד' הערוך בע' רבע, דאין לשונו ברור, ויש מקום לפרש דכונתו להך מילתא, דאם טעם הא דשרי לטעום הוא משום דהנאה לא קביל עלי', יש להתיר לטעום פחות מרביעית ולחזור ולטעום, אך אם הטעם הוא משום דטעימה לא חשיבא כהנאה, לא שרינן לטעום כל היום אלא רביעית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם דד"ז תלוי בפלוגתא, דהנה בתשו' כת"ס יו"ד סימן נ"ז נקט בפשיטות, דכיון דקי"ל דהנאת גרונו בעינן ובין החניכים מצטרף, הרי דה"נ אם הגיע כל הכזית לבין החניכים ולא בלע כלל, ה"ה חייב, וכ"ה מבו' בברכת ראש בסוגיין, וכן נראה בד' הפנים מאירות שם, ולפ"ז הרי אין לפרש בד' הרא"ש דהא דמטעמת א"צ ברכה כשטועם ופולט הוא משום דלא חשיבא אכילה כל שלא נכנס למעיו, שהרי בעלמא חשיב אכילה כל שהגיע לבין החניכים אף שלא נכנס למעיו כלל, ובע"כ לפרש בד' הרא"ש דהא דמטעמת א"צ ברכה, הוא משום דליכא חיוב ברכה אלא על הנאת מעיו.

   אמנם הנה עי' בערוה"ש יו"ד סימן פ"ה סי"ב שהאריך דודאי דכל דלא בלע אי"ז אכילה כלל ואינו חייב עלי', ורק היכא שבלע את העיקר, הוא דמצטרף בין החניכים, עיי"ש מש"כ הטעם בזה, ויל"פ עוד, דהוא משום דכל דלא בלע כלל אי"ז כדרך אכילה, ורק כשבלע העיקר ונשתייר מעט בין החניכים, הו"ל דרך אכילה, וכ"ה מבו' בחי' הגר"ח פ"ד ממאכ"א ה"ג, דאף דבין החניכים מצטרף, מ"מ אינו חייב באכילת איסור עד שיבלע, עייש"ה, וכן נקטו באג"מ ח"ה או"ח סימן ט"ז ב' ובמנחת שלמה ח"א סימן צ"א אות י"ז, עיי"ש.

   ולפ"ז שפיר יל"פ בד' הרא"ש, דמש"כ דמטעמת א"צ ברכה משום שאינו נהנה בתוך מעיו, דלאו היינו דהוא דין מסוים לענין ברכה דבעינן הנאת מעיו ולא סגי בהנאת גרונו, אלא היינו דכל שלא בלע ולא הגיע למעיו, אי"ז מעשה אכילה, וע"כ הוא דאינו חייב.

   והנה בפמ"ג יו"ד צ"ח מש"ז ב' פירש בד' הריב"ש דבטעימה בלא בליעה ליכא איסורא דאורייתא, וכתב ע"ז, ז"ל, ובעיקר הדין טעימה במאכלות אסורות אי הוה ד"ת יש לעיין בס"פ ג"ה ק"ג ע"ב הרי נהנה גרונו כפי הנראה דחיך אוכל יטעם וע"י טעם למה דווקא כי בלע מחייב הא חזינן דמצטרף בין החניכים לכזית, נימא אפי' נתן לפיו ופולט הרי נהנה חכו וכו', וצ"ע, עכ"ל, ובכת"ס שם כתב דד' הריב"ש קיימי כשלא הגיע לבין החניכים, ולפמש"נ בדעת הב"י ודעימי' דכל הא דבין החניכים מצטרף, הוא רק כשבלע את העיקר, ניחא. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע דמ"ט הכריע כדעה זו, ואולי אין כונתו דמברך ע"ז, אלא דיש לחוש לדעה זו ולא לטעום יותר מרביעית בלא ברכה, אך ודאי דאסור לו לברך ע"ז מספק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפ"ז מתפרש סוגיין בע"א, דהא דבעי אם אכילה ושתי' קביל עלי' או טעימה קביל עלי', היינו דאם אכילה ושתי' קביל עלי', אין לאסור בטעימה שהיא פחות מכשיעור, והגם דביוהכ"פ הוי שיעור שתי' במלא לוגמיו, י"ל דלענין תענית שקיבל עליו מאכילה ושתי' הוי השיעור ברביעית, אך אם הנאה קביל עלי', יש לאסור אף בפחות מכשיעור, דהגם דאין תורת אכילה ושתי' עלי', מ"מ ה"ז אסור משום ההנאה, וזה כדעת הרא"ה בסוגיין שנת' בסימן ב' סק"ב ובהערה שם, והא דפשיט דטועם ואין בכך כלום, הוא כמו שפירש הר"ח דטעימה לא חשיבא כהנאה, והיינו דהגם דהנאה קביל עלי', לא חשיבא כהנאה אלא כשבולע דאיכא הנאת מעיו, אך הנאת גרונו לא חשיבא כהנאה לענין זה, והא דלא שרי לטעום אלא עד רביעית, היינו משום דכל שטועם רביעית חשיב זה כשתי', וכל האיבעיא מתחילה היתה על טעימה פחות מרביעית שאין בה שיעור שתי', וע"ז הוא דאמרינן דה"נ הוא לענין ברכה, דכל שטועם פחות מרביעית שבאנו לחייבו בברכה משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, ע"ז אמרינן דלא חשיב כהנאה אלא הנאת מעיו ולא הנאת גרונו.

   ועיקר מש"נ בד' הגר"ז דטעימה כשיעור חשיבא כשתי', צ"ל דהוא דין דרבנן שחשבוהו כשתי', ולפ"ז גם באיסורים יש לאסור לטעום, אך הריב"ש בסימן רפ"ח כתב לאסור בזה רק משום גזירה שמא יבלע, אך אין לפרש דהוא משום דקי"ל דבתר הנאת גרונו אזלינן ואף בין החניכיים מצטרף, וס"ל כד' הכת"ס דאף אם לא בלע כלל אלא הגיע כל המאכל לבין החניכיים חייב, שהרי כ"ז הוא כשהגיע סמוך לבית הבליעה, ואיהו מסתם לה סתומי, ועוד דא"כ מ"ט טעימה פחות מכשיעור לא חשיבא כשתי'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש מקום לפרש בדבריו בע"א, דס"ל דאף בטעימה פחות מרביעית חשיב זה כשתי', ואך דכיון דבפחות מרביעית כל חיוב הברכה הוא משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, הרי דלזה בעינן להנאת מעיו, ומה"ט הוא דבטועם רביעית צריך לברך, דאי"ז משום דטעימת רביעית חשיבא טפי, אלא היינו משום דכל ששותה כשיעור איכא חיוב ברכה, אף דלא חשיב זה כהנאה לדינא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-9)