קידושין ב_ א_- ג_ ב_, ה_ ב_ - ז_ ב_
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ב' א' - האשה נקנית בג' דרכים, - עי' פסקי רי"ד דהיא נקנית להיות מקודשת, ועי' ר"ן דנקנית להצריכה הימנו גט, וממה שלא פירש דנקנית היא לאסרה לעלמא, (כאשר כן נראה בד' הרי"ד), מ' דכל הא דחשבינן לאיסור האשה לעלמא כקנינו של בעל, הוא משום דהוא הבעלים על איסור זה להתירו, - ועי' רשב"א גיטין ע"ה א' דהאשה קנוי' אצל הבעל וקנינו קריי' רחמנא כדכתיב כי יקח איש אשה וקנין כספו היא, וע"כ הוא דאמרינן בזה דנתינה בע"כ ל"ש נתינה, להפסיד מה שהוא שלו, וכתב שם דמשא"כ האיש דאינו קנוי לאשה, אלא דיש לאשה שעבוד עליו בעודה תחתיו, ועי' רמב"ם פי"ב מנדרים ה"ט דמבו' דהאשה קנוי' לבעלה לאישות וכל שאסרה עצמה על בעלה הוי כאוסר פירות חבירו על חבירו, ומשא"כ כשאסר האיש עצמו על אשתו, דלא חשיב כפירות חבירו, והא דל"מ הוא משום דהוא משועבד לה.

וקונה את עצמה, - בפירש"י כתב דהוא להיות ברשותה לינשא לאחר, - ועי' פנ"י גיטין מ"ג א' דקנינו של הבעל מעכב שאין תופסין בה קידושי אחר, אף בגונא דאינה ערוה, והאבנ"מ סימן מ"ד סק"ד נחלק ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה בקוה"ע סימן ג' סק"ט ובחזו"א סימן קמ"ח לדס"ז ב', וד' רש"י הכא מתישבים גם לד' האבנ"מ, דהיא קונה את עצמה להיות ברשותה להיות "ניתרת" לינשא לאחר, כאשר כ"ה בהא דתנן דהיבמה קונה את עצמה, והתם הרי פליגי אמוראי אם קידושין תופסין ביבמה לשוק, - ועי' מאירי דהא דהאשה נקנית הוא לענין שלא יהא אחר יכול לזכות בה, ושאינה נתרת לשום אדם עוד בחייו אלא בגט, ומשמע כד' הפנ"י.

בכסף בשטר ובביאה, - בפירש"י כתב דכסף הוא שנותן לה וכו' ואומר הרי את מקודשת לי, ושטר הוא שכותב לה וכו' הרי את מקודשת לי, ועי' בהמקנה שדקדק דבשטר ל"ב אמירה, אך בפירש"י שעל הרי"ף כתב גם בשטר שאומר לה כן, ועי' מאירי שהביא ב' דעות בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' בתורי"ד לקמן ו' א' דבשטר שכתוב בו הרי את מקודשת לי, א"צ לומר לה הרי את מקודשת לי, אלא מהני שיאמר ה"ז לקידושיך, ועי' בפסקי ריא"ז הובא בשה"ג ה' א' מה שהוסיף לפרש בזה.

ובפירש"י כתב דבביאה אומר לה התקדשי לי בביאה זו, ובכסף לא הצריך שיאמר בכסף זה, ועי' מאירי דאין הכרח לומר בדבר זה, ועי' רמב"ם פ"ג מאישות ה"א ושו"ע סימן כ"ז ס"א שכתבו דאומר הרי את מקודשת בכסף זה, ועי' גל' הגרע"א ופת"ש שם דאי"ז מעכב, ועי' חי' הרי"מ דהוא משום דבביאה אומר כן קודם שמתייחד עמה, ומה"ט כתב רש"י דאומר לה התקדשי לי, ואין אומר לה הרי את מקודשת, וע"כ צריך שיאמר בביאה זו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב"ש אומרים בדינר, - עי' תוס' דבמס' עדיות תני לה גבי קולי ב"ש, ואע"ג דאם קיבלה קידושין מאחר הוו ב"ש לחומרא, מיהו לאו להכי מיתשיל, ועי' פנ"י שהק' דאדרבה עיקר הפלוגתא היא לענין קידושי אחר, דלענין אם היא מקודשת לראשון, אף לב"ש היא מקודשת מספק דשמא שוה דינר במדי, ועי' חי' הרי"מ דלענין שיעור דינר לב"ש ל"מ הא דשוה דינר במדי, עיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה בשערי חיים סימן א' ובסימן ב' סק"ג.

וב"ה אומרים בפרוטה, - בפירש"י כתב דפרוטה היא של נחושת, ועי' ריטב"א דלפ"ז אף פרוטה עצמה אינה אלא שו"פ ולאו כסף היא, והא דתנן בפרוטה ובשו"פ הוא אגב ב"ש, אך בד' התוס' ד"ה בפרוטה, מבו' דפרוטה הוא כסף, ושו"פ הוא שוה כסף, - אך עי' רמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג מאישות ה"א דמבו' דפרוטה דתנן הכא, היא חצי שעורה כסף, וי"ל דהוא כמש"כ המאירי, דבמטבע פרוטה של נחושת מערבין משקל חצי שעורה דכסף, וכן הביאו מד' הרמב"ם בפ"א משקלים ה"ג ד' דמשמע דבמטבע דפרוטה יש כסף במשקל חצי שעורה, - וד"ז דשיעור פרוטה הוא חצי שעורה כסף, כ"כ הרי"ף לקמן י"ב א', ועי' טור סימן ל"א בשם הרמ"ה דבקידשה בפחות מפרוטה אין לחוש שמא שו"פ במדי, ועי' ב"י שם דהוא משום דשיעור קידושין הוא חצי שעורה כסף, וכל כסף פחות מחצי שעורה אפי' שוה טובא מדברים אחרים, אין כאן שיעור כסף שהצריכה תורה לקידושין.

ועי' אבנ"מ סימן כ"ז סק"א שנקט דנחלקו קמאי בעיקר דין כסף דקרא, דלדעת הרי"ף והרמב"ם כסף דקרא הוא נסכא, ושיעורו הוא חצי שעורה, ולדעת רש"י והריטב"א כסף דקרא הוא ממון, ולדעתם אין השיעור כשווי משקל חצי שעורה כסף, ולא נתפרש מהו שיעורו, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, - אך צ"ע דהריטב"א גופי' לקמן י"א ב' כתב דשיעור פרוטה הוא משקל חצי שעורה כסף, גם צ"ע לפ"ז במש"כ הריטב"א בסוגיין לדון מנ"ל דשו"כ ככסף, ועד"ז הק' האבנ"מ שם מהא דבעינן קרא בנזיקין ובע"א דשו"כ ככסף, - ועי' אבנ"ז אהע"ז סימן שפ"ד שכתב דלא פליגי, דלכו"ע כסף דקרא הוא מטבע היוצא בהוצאה, ואך דשיעורו הוא כשווי חצי שעורה כסף, עיי"ש, וכעי"ז בחזו"א סימן קמ"ח, ועיי"ש מש"כ עוד בד' הריטב"א, ועי' שיעורי הגר"ש אות י"א - י"ג.

עי' סמ"ע סימן ק"צ סק"א דכסף קנין דקרקעות הוא כסף שניתן לפירעון דמי השדה, דהא קנין כסף ילפינן משדה עפרון, והתם הי' הכסף שווי דמי השדה, ועי' ט"ז שם שהק' דגם כסף קידושין ילפינן משדה עפרון, וזה פשוט דבאשה קונה אותה דרך נתינה לחוד ולא בתורת שיווי מה שהיא שוה, ועי' אבנ"מ סימן כ"ט סק"ב שהאריך להוכיח כד' הסמ"ע, וכתב דגם באשה שייך כסף שווי, והוכיח כן מד' הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן מ"ח, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א בב"ב מ"ח ב' שכתב דהא דקידושי אשה חשיב כתלויה וזבין אף שאינו נותן לה אלא פרוטה, הוא משום שאשה דמי' קצובין בפרוטה, - אך עי' אפיקי ים ח"א סו"ס ט"ז בשם הגרח"ע זצ"ל, דאף דכסף קנין דשדה הוי כסף שווי, מ"מ כסף קנין דאשה אינו כסף שווי, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף דבקנין כסף בעינן שיהא כסף החוזר, מ"מ בקידושי אשה ל"ב כסף החוזר, ועי' שערי חיים סימן ב' שהוכיח כן מכ"ד.

עי' רשב"א בשם בעה"ע דאין אשה מתקדשת במחובר לקרקע מהקישא דהוי' ליציאה, ובד' בעה"ע שלפנינו באות קידושין (ע"ז ג') מ' דרק קידושי שטר ל"מ במחובר, וצ"ע, ועי' תוס' לקמן ה' א' שכתבו דאשה מתקדשת בקרקע, ובתוס' הרא"ש שם כתב דשמא אין אשה נקנית בקרקע, - ועי' רשב"א ור"ן שנחלקו ע"ז, דרק קידושי שטר ל"מ במחובר לקרקע, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"ר כתב דאף קידושי שטר מהני במחובר לקרקע, והביאו הרמ"א בסימן ל"ב ס"ד, ועיי"ש בביאור הגר"א שתמה ע"ז,

והוכיחו כן מהא דתניא בתוספתא דהמקדש באשרה ובעיר הנדחת דאינה מקודשת משום דהוי ע"ז, ועי' תשו' הרשב"א ח"א סימן אלף רל"ג שהאריך בזה.

תוד"ה בפרוטה, - וא"ת מנ"ל דשו"כ ככסף, - עי' בחי' הגר"ח החדש שכתב, דלא קשיא להו להתוס' מ"ט מהני בקנינים שו"כ, כאשר כ"ה משמעות ל' הגמ' לקמן י"ג א' והרמב"ם פ"א ממכירה ה"ד, וכ"ה מוכח ממתניתין דלקמן כ"ח א', עי' בחי' הגר"ח הל' מע"ש, ועי' בגליונות חזו"א שם, ועי' בחי' הריטב"א בסוגיין ובתור"פ ב"ק ע' ב' דמבו' כן דקרקע נקנית בשו"כ, (אך במשנת ר"א סימן א' ובאבי עזרי פ"ג מאישות כתבו בדעת הרמב"ם דבקנין כסף ל"מ שו"כ, וצ"ע), משום דבקנינים דאינו מחיל דינים על החפץ, די בזה שהשני מתרצה בעד השו"כ, אבל בקידושין שמחיל דינים על האשה, הו"ל דבעינן דוקא כסף ולא שו"כ, ועי' שערי חיים סימן ב' סק"ג שכתב דהוא משום דבקנין כסף הוי עיקר הקנין ע"י הכסף החוזר, וע"כ ליכא נפ"מ בין כסף לשו"כ.

ופדה"ב דכתיב בי' כסף ואמר לקמן דרב כהנא שקל סודרא בפדה"ב, - עי' חי' רא"ל סימן כ"ד שהק' דמ"ט הוצרכו התוס' לעובדא דרב כהנא, ולא הביאו מהא דתניא לקמן ח' א' דעגל זה וכו' וטלית זה וכו' לפדיון בני בנו פדוי, ועיי"ש מש"כ בזה.

אבל גבי ערכין דכתיב בי' כסף וכו' מנלן דשו"כ ככסף, - עי' ריטב"א דילפינן לערכין בגז"ש מפדיוה"ב, ועי' אבנ"מ סימן כ"ז סוסק"ד שהביא מד' התוס' בבכורות נ"א א' דבערכין נמי ילפינן מכלל ופרט וכלל.

וי"ל דילפינן מע"ע, - כ"ה בפירש"י לקמן ח' א', דהא דשו"כ ככסף בקידושין ילפינן לה מקרא דישיב לרבות שו"כ, אך עי' בפירש"י ערכין כ"ז א' שכתב בהא דפריך התם בפדיון הקדש דשו"כ ככסף, דילפינן לה מנזיקין, וצ"ע.

ואי מיקני בקרקע ליבעי מיטב, - עי' דברי יחזקאל סימן ל"ח סק"א שהק' דדינא דמיטב ודינא דשו"כ ב' דינים נפרדים הם, ואף אם ילפינן לע"ע מנזיקין, מהיכ"ת נילף גם לדינא דמיטב, ועיי"ש שכתב דדינא דמיטב הוא דזיבורית ל"ה בכלל שו"כ ככסף כיון דלא קפיץ עלי' זבינא, והוכיח מזה דהא דשו"כ ככסף הוא משום דיכול למכרו בעד כסף, ונת' להלן, ועי' חזו"א סימן קמ"ח שהק', דודאי אף זיבורית חשיב ככסף, שהרי אם אין לו אלא זיבורית א"צ למטרח ולזבוני ולמיהב לי' כסף, ובע"כ דדינא דמיטב הוא דין בפנ"ע שחייבתו תורה בתשלומי מיטב, ול"ש למילף ע"ע מנזיקין, ועי' חי' הגר"ש סק"כ מש"כ בזה.

אי כתב בעבד הו"א דדין הוא שנקל עליו וכו' שלא יטמע, - עי' המקנה שהק' דהרי קרא דישיב ילפינן גם לקנינו של ע"ע דהוא אף בשו"כ כמבו' לקמן ח' א', וא"כ נילף מינה לנזיקין דשו"כ ככסף, וע"ז ל"ש ה"ט דשלא יטמע, ועיי"ש מש"כ בזה, וי"ל עוד, דמהא דע"ע נקנה בשו"כ א"א ללמוד לתשלומין דנזיקין דהוא אף בשו"כ, ולא הק' התוס' אלא דמהא דבגירעון כסף מצי להשיב הדמים לאדון בשו"כ, נילף לתשלומי נזיקין.

עי' מהרש"א דלמש"כ התוס' דא"א ללמוד מע"ע דדין הוא שנקל עליו וכו', לפ"ז גם אין ללמוד קידושין וערכין מע"ע דמהני בשו"כ, ומש"כ התוס' לעיל דילפינן לה מע"ע הוא רק לתי' קמא, אלא ילפינן להו מנזיקין, - ועי' בהמקנה די"ל דילפינן לה מקנינו של ע"ע דהוא אף בשו"כ כדילפינן לקמן ח' א', ובזה ליכא לה"ט דשלא יטמע, והא דנזיקין ל"מ למילף מקנינו של ע"ע, הוא משום דבנזיקין אינו מתרצה בקבלת השו"כ, עיי"ש, - ועי' בחי' הגר"ח החדש, דשפיר ילפינן קידושין מהא דבגירעון כסף הוא נקנה ע"י שו"כ, דאם שו"כ ל"ה מועיל להחיל דינים, ל"ה מהני בזה ה"ט דלא יטמע, ורק משום דאף שו"כ מהני להחיל דינים, ובאנו לדון אם מהני שו"כ לפירעון, בזה י"ל דמשום ה"ט דשלא יטמע נקל עליו שיכול לפרוע בשו"כ.

ועי' עצמו"י שהק' דאם ילפינן לה מנזיקין, א"כ נימא דאי מיקני בקרקע ליבעי מיטב, ועי' בהמקנה ובאבנ"מ סימן כ"ז סק"ג דל"ש בקידושין דין מיטב, דכל דבר שהיא מתרצית בו הו"ל כמיטב, וצ"ע דאכתי תיקש בהא דבערכין ל"ב מיטב, - ועי' חי' ר' ראובן ב"ק סימן ז' סק"ג וחי' ר' שלמה כתבים סימן מ"ב שכתבו דל"ש דינא דמיטב בקידושין שאינו חיוב תשלומין, עיי"ש.

עי' מהרש"א שהק', דמ"ט לא ניח"ל להתוס' למימר דשו"כ ככסף מסברא, והא דבע"ע בעינן קרא הוא משום דהוא גרם לעצמו לימכר, והא דבנזיקין בעינן קרא הוא משום דמצינו שהקפיד הכתוב לענין מיטב וכו', - ועי' בהמקנה שכתב, דאם מסברא שו"כ ככסף, היינו בע"כ דליכא מעלה כלל בכסף על שו"כ, וא"כ ל"ה מהני ה"ט דהוא גרם לעצמו לימכר, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז משה"ק הפנ"י דמ"ט לא הוכיחו התוס' מנזיקין דבעינן קרא לרבות שו"כ ככסף.

עי' רמב"ן וש"ר שכתבו, דבקידושין כיון דניחא להו בשו"כ הוי שו"כ ככסף מסברא, ול"ב קרא דשו"כ ככסף אלא בעבד עברי משום דהוא מגרע ויוצא בע"כ של רבו, ובנזיקין משום דהוא משלם ממיטב וע"כ ס"ד דכסף דכתיב גבי' הוא כסף דוקא, ועי' מאירי שכתב דגם בנזיקין בעינן קרא משום דהוי התשלומין בע"כ, וכ"כ בתורי"ד לקמן ז' ב' ובשלנ"ל לקמן ח' א', - ועי' שעה"מ פ"ג מאישות שהק' ע"ד ש"ר שהוצרכו לטעם אחר בהא דבנזיקין בעינן קרא דשו"כ ככסף, ולא פירשו דהוא משום דהוי בע"כ, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' בהמקנה בתו"ד שפירש דע"ע גרע משום דעיקר הנתינה היא בע"כ של האדון, ומשא"כ בנזיקין דהוא תובעו שיתן לו, אף דאינו מתרצה בשו"כ, וכ"נ בד' הריטב"א דמדמה לה להא דלוה הבא לפרוע חובו עד שלא יכפנו המלוה דאין יכול לסלקו בשו"כ, ואם המלוה כופהו לפרוע ואין לו מעות יפרע שו"כ.

עי' פנ"י שהק' דאם הא דשו"כ ככסף הוא משום דנתרצתה בכך, א"כ מ"ט מהני קידושין בשו"כ אף במתקדשת ע"י שליח, ועי' אבנ"מ סימן כ"ז סק"ד דל"ב בדוקא שנתרצית, אלא אף בדליכא ריצוי סברא הוא דשו"כ ככסף ורק היכא דהוא בע"כ הוא דבעינן קרא דשו"כ ככסף, ועיי"ש שכתב עוד, דכיון דדרך נשים להתקדש בשו"כ ולא קפדי, א"כ מסתמא נתרצית גם על שו"כ, - ועי' חי' ר' ראובן ב"ק סימן ז' סק"ב שהביא להקשות דלפ"ז לדעת רבי דמאמר קונה בע"כ לא יהני בשו"כ, ועיי"ש שכתב דאין מכוון קמאי דריצוי האשה משוי לה ככסף, אלא היינו דבקידושין דהנידון הוא אם שו"כ מועיל לעשות הקנין, סברא הוא דשו"כ ככסף, ומשא"כ בגירעון כסף שנתנה תורה זכות להעבד לפדות עצמו בע"כ של אדון, י"ל דבכסף גרוע אין לו לזכות זו, וע"כ במאמר דיש לו זכות לקדשה בע"כ אף בשטר וביאה, ואין הכסף גורם, שפיר מהני אף בשו"כ, וכעי"ז כתב בשיעורי ר' שלמה סימן א', ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז הא דלענין נזיקין הוצרכו הראשונים לטעם אחר, ועי' בדבריהם מש"כ עוד בזה.

עי' בחי' מהרי"ט שנסתפק לפ"ד הראשונים, בשאמר לה הרי את מקודשת ע"מ שאתן מאתים זוז, ונתן לה בע"כ שו"כ, למש"א בגיטין ע"ה א' דנתינה בע"כ שמה נתינה, אם מהני, ועי' ב"ש סימן כ"ז סק"ג והמקנה שם ואבנ"מ שם סק"ד מש"כ בזה.

עי' אבנ"ז סימן שפ"ז שנסתפק בהא דמהני שו"כ ככסף אם היינו דשו"כ מצ"ע חשיב ככסף, או דהוא משום דיכול למכרו בעד כסף, והוכיח ממש"א לקמן ח' א' דמהני לדידי שוה לי ה' סלעים, אף דאין יכול למכרו בה' סלעים, ועיי"ש שכתב לחלק בזה בין דין שו"כ בנזיקין ובפדיוה"ב, לדין שו"כ בקידושין, וכן מוכח ממה שנסתפק הרשב"א בשבועות ל"ט ב' דאשה מתקדשת בכלי שאינו שו"פ כיון שהוא חשוב וראוי למלאכתו, ואף דאין יכולה למכרו בעד פרוטה, - ועי' דברי יחזקאל סימן ל"ח שהוכיח ממש"כ בתשו' הרא"ש כלל ו' סימן י"ט שעמד בטעם הא דבמגרש ע"מ שתתני לי איצטלית ואבדה איצטליתו ל"מ שתתן לו דמי' אע"ג דשו"כ ככסף, עיי"ש, ומבו' דהא דשו"כ ככסף הוא משום דיכול למכרו בעד כסף, וה"נ הי' בדין דיועיל נתינת דמי איצטלית משום דיכול ליקח בהן איצטלית, אך אם הא דשו"כ ככסף הוא דשו"כ מצ"ע חשיב ככסף, אי"ז שייך בדמי איצטלית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב' ב' - אי תנא קונה הו"א אפי' בע"כ, - עי' רשב"א דיש מי שהק' דמאי ס"ד דנקנית בע"כ דהיכן מצינו מקנה בע"כ, וכתב לישב דלא איירי הכא בע"כ לגמרי, אלא בכה"ג דתלוה ונתקדשה, דאגב אונסא דזוזי גמרה ומקניא נפשה, ואפ"ה אינה מקודשת דקי"ל כרב אשי דהוא עשה שלא כהוגן עשו לא שלא כהוגן, - ומבו' בד' הרשב"א דהא דל"מ קידושין בע"כ הוא משום דבעינן דדעת מקנה, וכ"ה בפירש"י לקמן מ"ד א', ומבו' דהאשה חשיבא כמקנה, ולגבי דינא דדעת אחרת מקנה, נחלקו הראשונים אם האשה נחשבת כמקנה, דהרמ"ה בב"ב נ"ג ב' (אות רכ"ד) והרי"ד בס' המכריע סימן נ"ד נקטו דחשיב כדעת אחרת מקנה, אך הריטב"א ביבמות נ"ב ב' צידד דלא חשיב כדעת אחרת מקנה דבדידי' תלא רחמנא, וכ"ה לכאו' לפ"ד הר"ן בנדרים ל' א', דהאשה מבטלת דעתה ורצונה ומשוי נפשה אצל הבעל כדבר של הפקר והבעל מכניסה לרשותו, אך בפירש"י ביבמות י"ט ב' כתב דילפינן לה מדכתיב והלכה והיתה מדעתה משמע, ועי' שערי חיים סימן ט' דהוא משום דד' רש"י ביבמות קיימי במאמר יבמה דאשה הקנו לו מן השמים, וכל הא דבעינן דעתה הוא משום דויצאה והיתה מדעתה משמע ובלא דעתה אי"ז מעשה קידושין, עיי"ש, - ועי' סמ"ג עשין מ"ח דמקרא דוהלכה והיתה ילפינן דתליוה ונתקדשה אינה מקודשת, ומה שנחלקו בסוגיא דב"ב מ"ח ב' וגם למ"ד דאינה מקודשת הוא משום אפקעינהו, איירי בשכפו את האיש לקדש, ועי' בהגמי"י פ"ד מאישות ה"א בתחילת דבריו שפירש כן בד' הרמב"ם שם, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם דהמקדש אשה בע"כ אינה מקודשת מדאורייתא, ועמש"כ בזה בזכר יצחק ח"ב סימן מ"ד, ובשיעורי הגר"נ בס' בנין נחום סימן א'.

עי' רשב"א דאם אנסו את האיש לקדש, דעת הרמב"ם בפ"ד מאישות ה"א דקידושיו קידושין, ועי' מ"מ שם דבכה"ג לא אפקעינהו לקידושין כיון דבידו לגרשה בע"כ, ועי' מאירי שכתב טעם אחר, ודעת בעה"ע דאין קידושיו קידושין דתליוה וזבין אמרו תליוה וקני לא אמרו, ועיי"ש שכתב דנראין דברי הרמב"ם דאי אגב אונסי' גמר וזבין כ"ש דגמר וקני.

ומ' מד' הרשב"א דטעמא דבעה"ע הוא, דבאנסוהו לקנות אינו גומר בדעתו לקנות אגב אונסי', וזהו שהק' דכיון דאגב אונסי' גמר וזבין כ"ש דגמר וקני, ובד' בעה"ע באות מודעא מ"א א' מבו' דהטעם דתליוה וקני ל"מ, הוא משום דכל הא דגמר ומקני הוא רק אגב זוזי, וע"כ בתליוהו וקני דאינו מקבל דמים לא גמר ומקני, ומה"ט גם בתליוהו וקדיש אינה מקודשת, כיון דלא קיבל דמים, וכ"ה במאירי בסוגיין, ועיי"ש שכתב דדעת הסוברים דקידושיו קידושין, הוא משום דלא הצריכו נתינת מעות אלא במקום שהמקנה מתחסר כגון מכירת קרקע, ומשא"כ בקידושין שאין כאן חיסרון ממון, (וכתב דחיסרון פרוטה ואיסור קרובות אינו קרוי חיסרון לענין זה).

ובטעם הא דלא אמרינן דגם בתליוהו וקני אגב קבלת החפץ גמר ומקני, עי' נתיה"מ סימן ט' סק"ב דהוא אף בשאנסוהו לקנות זוזי, דכיון דאנסוהו על קנין זה עצמו, לא גמר ומקני אגב זה, ומשא"כ בתליוהו וזבין דהאונס הוא על המכירה, גמר ומקני אגב זוזי, - אך במשובב שם כתב דאף אם אנסוהו לקנות חפץ וגם נתן לו דמים ע"ז לא קנה, דכיון דתליוהו ויהיב לא קנה והא דתליוהו וזבין קנה הוא אגב זוזי, ל"מ זה אלא במכירה דאגב אונסא וזוזי גמר ומקנה, וכדרך המקנין דאגב זוזי מקנה, ומשא"כ בתליוהו וקני, ועיקר דין זה דבתליוה וקני ל"מ אף אם נתן לו מעות ע"ז, הביאו כן מד' המאירי בב"ב מ"ט א', דבמתנה וגט שקיבל עליהן מעות, כיון שאין נתינת מעות ראוי' בו אצל בנ"א וזה חידש במנהג ונתן מעות, אי"ז כלום, עכ"ד, אך מבו' בדבריו דאי"ז טעם לעיקר הא דל"מ תליוה וקני, אלא להא דל"מ ע"ז נתינת מעות.

עי' אבנ"מ סימן מ"ב סק"א שכתב די"ל דהא דתליוהו וקני ל"מ הוא משום דלקנות בעינן רצון טפי, וכן מ' בל' הריטב"א בב"ב מ"ח ב', עיי"ש, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דבקידושין שפיר מהני, משום דאינו קנין גמור דאין גוף האשה קנוי לבעל, עיי"ש, וכתב לפ"ז דדעת י"א שהביא השו"ע שם דהאיש שאנסוהו לקדש אינה מקודשת, הוא משום דאפקעינהו, וכמש"כ הח"מ שם, ודלא כמש"כ הב"ש שם דהוא משום דהו"ל כתליוהו וקני.

עי' נתיה"מ סימן ר"ה סקי"ח, דבתליוהו וזבין ואנסוהו לקבל בעד המכירה מטלטלין, אגב אונסא ושו"כ גמר ומקני, דהא יכול למכור השו"כ בעד מעות והוי כקיבל דמים, וכתב שם דבכה"ג אינו קונה את החפץ שנתן לו האנס, דהוי תליוהו וקני דל"מ, ומ"מ האנס קונה, עיי"ש, ולכאו' אם הא דתליוהו וקני לא קנה, הוא משום דליכא אגב זוזי, בדין דבכה"ג דהוי מכירה ואגב אונסא ושו"כ גמר ומקני, אף יקנה את השו"כ, ואמנם גם בד' הנתיה"מ משמע, דבכל תליוהו וזבין בעד דמים, ודאי דהוא קונה את הדמים, ורק בתליוהו וזבין בעד שו"כ, אינו קונה את השו"כ, וצ"ב, - ועי' חי' הגרנ"ט שנקט דלדעת בעה"ע אף בתליוה ונתקדשה אינה זוכה בכסף, דלגבי זכיית הכסף הו"ל תליוה וקני, ועיי"ש שהק' דא"כ היאך היא מקודשת מדינא, והוכיח מזה דא"צ שתזכה האשה בכסף הקידושין, ואכ"מ, ועי' בשיעורי הגר"נ שם ענף ב' מש"כ בזה.

עי' אבנ"מ סימן מ"ב סק"א שהק' דאם תליוהו וקדיש אינה מקודשת, א"כ היאך משכח"ל א דאמרו דאונס שותה בעציצו וכופין אותו לכנוס, הרי בסוגיא דב"ב מ"ח א' מבו' דאף היכא דאיכא מצוה ל"מ אלא משום דהו"ל כתליוהו וזבין, ועיי"ש מש"כ בזה, ואי נימא דהא דתליוה וקדיש ל"מ הוא משום דליכא קבלת מעות, ניחא, דבהא דמצוה חשיבא כקבלת מעות, ליכא נפ"מ בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני, וכבר עמד ע"ז המאירי בסוגיין וכתב דמזה סעד לד' הרמב"ם דתליוהו וקדיש מקודשת, ועי' שערי חיים סימן ו' מש"כ בזה.

מנינא דסיפא וכו' למעוטי חליפין, - בפירש"י כתב דחליפין הוא קנין סודר, ודקדקו מזה דלא איירי הכא אלא בקנין סודר ולא בחליפי שוה בשוה, דבפשוטו קנין סודר וחליפי שוה בשוה תרי גווני נינהו, וכמש"כ רש"י בב"מ מ"ז א', ודעת ר"ת ודעימי' דהא דפירי לא עבדי חליפין הוא רק בקנין סודר ולא בחליפי שוה בשוה, (אך בד' הרמב"ן לקמן כ"ח א' וב"מ מ"ז ב' והרי"ד והריא"ז בב"מ מ"ז א' מבו' דקנין סודר וחליפי שוה בשוה הוו חד דינא, עיי"ש), - ועי' משנת ר"א סימן ג' סק"ז שכתב בדעת רש"י, דחליפי שוה בשוה ודאי ל"מ בקידושין, משום דאי"ז קנין אלא החלפה, ובקידושין בעינן קנין, ועיי"ש שכתב עד"ז גם בעבד עברי, דמה"ט אינו נקנה בחליפי שוה בשוה, ועי' אבי עזרי פ"א מאישות ה"ב וחי' הגר"נ סימן ג' ענף ד' מש"כ בזה, - ועי' יד רמ"ה בסוגיין דחליפין הניתנים בתורת דמים כיון דמטעמא דכסף קנו מיקדשא בי' אם אית בי' שו"פ כגון דאמר לה התקדשי לי בחליפי כלי זה, ועי' דלא פסיקא לי' הך מילתא וכתב דהוי קידושי ספק, אך מ' דאין המכוון לחלק בין קנין סודר לחליפי שוה בשוה, אלא לחלק בין היכא דהוו החליפין ע"מ להחזיר להיכא דל"ה ע"מ להחזיר, וכ"ה בד' הרמ"ה שהביא הטור ביו"ד סימן רס"ז, עיי"ש.

ס"ד אמינא וכו' מה שדה מקניא בחליפין אף אשה נמי מקניא בחליפין, - עי' תוס' שפירשו בד' רש"י דהיינו דמגז"ש דקיחה קיחה ילפינן קניני אשה מקניני שדה, ומסקי דלא ס"ד דילפינן קניני אשה מקניני שדה לכל מילי, אלא לחליפין דיש בהן שו"פ דהן בכלל כסף, אך גם לפ"ז מבו' בדבריהם דלגבי חליפין ילפינן אשה משדה, וע"כ הק' בסו"ד דשדה עפרון גופה לא מיקני בחליפין, - אך עי' רמב"ן שהק' דלא גמרינן אשה משדה כלל אלא קיחה שכתוב באשה הוא דגמרינן שהוא לשון כסף, ומעולם לא הוקשה אשה לשדה כלל, וע"כ פירש דס"ד דחליפין מטעם כסף והוו בכלל קיחה, - ועי' רשב"א דאף דלא מקשינן אשה לשדה, מ"מ פרכינן דכיון דגמרינן כסף דאשה מכסף דשדה, אלמא קניית אשה כקניית שדה, וכיון שמצינו שהוקשו למקצת קניותיהן, נימא דאף שאר הקניות שבשדה יהיו נוהגות באשה.

חליפין איתניהו בפמשו"פ ואיתתא בפמשו"פ לא מקניא נפשה, - בפירש"י כתב דכיון דאיתתא בפמשו"פ לא מקניא נפשה דגנאי הוא לה, הלכך בטיל לי' תורת חליפין בקידושין ואפי' בכלי שיש בו שו"פ אי יהיב לי' בתורת חליפין, ומש"כ עד דיהיב לה בל' קנין או קיחה או קידושין, עי' רש"ש שעמד, דהרי גם בחליפין יכול לומר ל' קידושין ואפ"ה ל"מ, (וכתב דל' הר"ן מתוקן יותר שכתב עד דיהיב לה בתורת כסף), ועי' חמד"ש ב"מ כ"ט (ד"ה ולענ"ד) מש"כ בזה, ועי' שיעורי הגר"ש אות ל"ח ושיעורי הגר"נ סימן ג' ענף ד', - ועי' רמב"ן שהק', דכיון דהא דבטלו בפמשו"פ אי"ז משום פסול בקנייתם אלא משום קפידתה של אשה, א"כ מ"ט כשיש בהן שו"פ ל"מ, ועי' רשב"א שכתב דכיון דעיקר חליפין איתנהו אפי' בפמשו"פ, ע"כ אף כשמקדשה בחליפין דכלי שוה מנה, לא ייפה כחו מכח כלי שאינו שו"פ, דשם חליפין חד הוא, דכיון דחליפין ניתנו לחזרה ואינה נקנית בגופן אלא בדינן, ע"כ כיון דדינן אפי' בפמשו"פ איתי', גנאי הוא לה להקנות עצמה בקני' פחותה כזאת שעיקרה בפמשו"פ, ועי' תורי"ד שכתב דכיון דבפמשו"פ אינה מתקדשת בחליפין, אף בשו"פ אינה מתקדשת, דאין גז"ש למחצה.

תוד"ה ואשה, דא"כ פשטה ידה וקיבלה תתקדש בפמשו"פ, - עי' תוס' הרא"ש שכתב לישב דאף דפשטה ידה וקיבלה בטלה דעתה, וכ"כ הרשב"א לקמן י"א א', ומבו' דהא דגנאי הוא לה, לאו היינו דאף דהחליפין הוי קנין מעליא, מ"מ ל"מ משום דלא נתרצית להתקדש, (דא"כ הרי כל שנתרצית אין מקום לומר דבטלה דעתה), אלא היינו דמה"ט נאמר שיעור שו"פ בחליפין, דפמשו"פ ל"ה דבר חשוב לגרום גמ"ד, ובזה אמרינן דאף אם פשטה ידה וקיבלה ולגבי דידה הו"ל כדבר חשוב, ל"מ משום דבטלה דעתה, וכעי"ז בשיעורי הגר"נ סימן ג' ענף ב', עיי"ש, - ועי' חי' הגרש"ש סימן ה' (ג) שכתב לישב, דאף אם נתרצית להתקדש בפמשו"פ, אינה גומרת בדעתה עבור החפץ, אלא שעושה זה רק דרך מעש"ק, ובחליפין צריך שיכוין עבור החפץ, וכעי"ז כתבו בקה"י סימן ג', ובשיעורי הגר"נ סימן ג' ענף א'.

ועי' במרדכי בהגה"ה שהוסיף דאם פשטה ידה וקיבלה מהני, א"כ אמאי תנן במתניתין בפרוטה, ומבו' דלדעת רש"י אף הא דל"מ קידושי כסף בפמשו"פ, הוא משום דגנאי הוא לה, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ג' ענף א' שדקדק כן מד' התוס' הרא"ש לקמן י"ג א', עיי"ש, וכ"נ בד' הרשב"א שם, והביא דביש"ש בסימן א' מבו' דכל קו' התוס' היא לענין חליפין,

ועוד וכו' א"כ אמאי לא פריך בגמ' בנתי' דרב ינאי וכו' כ"ה דפריך לקמן, - עי' תוס' הרא"ש שכתב, דרק לקמן פרכינן לה, משום דלב"ש דבעו דינר משום קפידא אע"ג דשו"פ חשיב ממון לכל דבר, וע"ז פריך דגם בנתי' דר' ינאי לא יתקדשו אלא במידי דקפדי, ולכאו' היינו כמש"כ התוס' שם דס"ד התם דכיון דבנות ישראל מקפידות על עצמן וכו', לא חשיב פחות מדינר ככסף לגבייהו, וע"ז פריך דא"כ בבנתי' דרב ינאי אף אם פשטה ידה וקיבלה פחות מתרקבא דדינרי, ל"מ דלא חשיב כסף לגבייהו, אך הכא דל"מ משום דבפועל לא מקניא נפשה, ל"ק מבנתי' דרב ינאי, דאף אם קידשה בלילה או שויי' שליח, יודעת שלא יתן יותר מלשאר נשים, וכמש"כ התוס' שם.

ועו"ק וכו' א"כ אשה נמי תיקני בחזקה, - עי' רמב"ן שכתב דכיון דאין גופה קנוי ל"ש בה חזקה, ועי' רשב"א מש"כ ע"ז, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לישב בע"א, - ועי' מהרי"ט שכתב דל"ש קנין חזקה באשה, דאף דבעבד שייך קנין חזקה הוא משום דהוא קנוי לתשמישיו, ומשא"כ באשה.

ועוד דלקמן בגמ' בעי בשטר מנלן ומאי בעי ליגמר משדה, - עי' רשב"א בתחילת דבריו בשם הראב"ד דליכא למילף שטר משדה עפרון, דגם ע"ז י"ל דבפמשו"פ לא מקניא נפשה, והא דילפינן שטר מהקישא דהוי' ליציאה ולא אמרינן דבפמשו"פ לא מקניא נפשה, הוא משום דבע"כ כיון דכתיב ויצאה והיתה גמרינן לה מיציאה דאינה אלא בשטר, ועי' מהרש"א שעמד בזה, - ועי' בהגה"ה שבתוס' הרא"ש בשם הרמ"ה, דשאני שטר דכיון דאינה יורדת ע"מ לקבל ממון לא זילא בה מילתא, ומשא"כ בחליפין דכלי הוא ולתורת מעות נחתא דהא זימנין דקפדי אינשי, ע"כ כל דלי"ב שו"פ לא גמרה ומקניא נפשה וזילא בה מילתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, וכעי"ז בחי' הגרע"א, - ועי' רשב"א בסו"ד דהא דבשטר לא אמרינן דגנאי הוא לה, הוא משום דאינה מתקדשת בגופו אלא במה שכתוב בו ומה שכתוב בו אינו בתורת דמים, ועי' בקוב"ש אות ח', ומשה"ק הקוב"ש דלד' המהרש"א תיקשי דלפי האמת מ"ט מהני שטר, נתישב זה בד' הראב"ד.

לכך נראה לר"ת וכו' וה"פ וכו', - עי' בחי' הגרע"א שפירש בד' התוס', דבס"ד ס"ל דחליפין מטעם כסף, וזהו דפריך דא"כ יועיל גם באשה, ומשני דכיון דמהני חליפין בפמשו"פ בע"כ דאינם מטעם כסף, וע"כ ל"מ באשה, ועמש"נ להלן לפרש ד' התוס' בע"א, ועי' גם בחי' הרמב"ן והריטב"א שפירשו כן, ועי' רשב"א שהק' ע"ז דא"כ מאי איצטריך להא דאיתתא בפמשו"פ לא מקניא, הרי אף אם היתה אשה נקנית בפמשו"פ, מ"מ כיון דבקנין כסף דעלמא בעינן שו"פ ובחליפין ל"ב שו"פ, בע"כ דאינם מטעם כסף, ומהיכ"ת יועיל באשה, - אך בד' הר"ן מבו' דגם למסקנא הוו מטעם כסף, והא דל"מ בקידושין הוא מטעם אחר, עיי"ש.

ועי' ר"ן שכתב דהא די"ל דחליפין מטעם כסף אף דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, הוא משום דבחליפין בעין כלי ודבר מסוים, וע"כ הוי דבר חשוב, ולפ"ז אף למ"ד דפירי עבדי חליפין, ל"מ בפמשו"פ, ועי' קונט' הראיות להריא"ז ב"מ מ"ז ב', ונובי"ת יו"ד סימן ר"א, אך בד' הר"ן לקמן ז' א' נראה לא כן, וצ"ע, ועי' תשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ב דאם חליפין מטעם כסף, הא דמהני בפמשו"פ, הוא חידוש שחידש בהן הכתוב.

עי' חי' הגר"ש סימן ג' דהצד דחליפין מטעם כסף, אף דודאי הו"ל קנין בפנ"ע, הוא דכמו דבקנין כסף מהני ע"י דהכסף מחייב את תמורתו, ה"נ הא דמהני חליפין הוא משום שהם מחייבין את תמורתם, אלא דזה מתורת כסף וזה מתורת חליפין, וי"ל דהיינו דקנין כסף הוא תמורת הדמים, וחליפין הוא תמורת החפץ עצמו, (ועי' חי' הגר"נ פ' השולח אות קס"ה), וי"ל עוד, דבקנין כסף הוי הכסף תמורת הדבר הנקנה, ובחליפין הוי תמורת ההקנאה, וכ"ה בחי' הרי"מ חו"מ סימן קצ"ה סק"ב, ולהצד דאינם מטעם כסף, הו"ל מעשה קנין בעלמא דומיא דמשיכה והגבהה.

בעיקר הדין בזה אם חליפין מטעם כסף, עי' תוס' גיטין ל"ט ב' שכתבו דהוא מטעם כסף, וכ"כ הראב"ד בפ"ה מעבדים ה"ג, אך בד' הרמב"ם שם נראה דס"ל דאינם מטעם כסף, ועי' ברכ"ש סימן ב' סק"א שפירש בע"א, - ועי' חי' הרשב"א שבועות ל"ט ב' שנסתפק בזה, ובתשו' ח"ד סימן ר"ב צידד דאינם מטעם כסף, ועיי"ש שכתב דאם הם מטעם כסף, מהני חליפין לאחר ל', דומיא דקנין כסף לאחר ל' דמהני ואף שנתאכלו המעות, אך אם אינם מטעם כסף, ל"מ לאחר ל', כיון דהדרא סודרא למרי', והו"ל כמשיכה דל"מ לאחר ל', ולכאו' היינו דאם חליפין אינם מטעם כסף, הוי זה מעש"ק בעלמא, וע"כ דמי למשיכה דל"מ לאחר ל', אך עי' בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ק"א, שכתב דאין קונין אלא בכליו של מקנה והיינו דקרינן לי' חליפין שזה כמחליף נכסיו בסודר זה של קונה וכו', והרי דאף דחליפין אינם מטעם כסף, מ"מ הו"ל החלפה שמחליף נכסיו בסודר זה של קונה, (וכדקרינן להו חליפין), וצ"ב, - ועי' חי' הרשב"א לקמן כ"ה ב' שהוכיח דחליפין אינם מטעם כסף, ממה שהן מועילין במטלטלין, ועיי"ש שהוכיח מזה גם דאינם מטעם שטר, וצ"ב הס"ד דהוו מטעם שטר.

ועי' ספה"י לר"ת סימן קמ"ב, שהוכיח דחליפין מטעם כסף, מהא דקתני לקמן דנכסים שיש להן אחריות נקנין בכסף ובשטר וחזקה ולא תני חליפין, ועיי"ש שכתב דהא דלגבי עבד כנעני עמדו בגמ' לקמן כ"ב דמ"ט לא תני חליפין, הוא משום דחליפין בפמשו"פ מהני מלקיים כל דבר ולא מתורת כסף, וצ"ב דאטו חליפין דשו"פ וחליפין דפמשו"פ הוו ב' דינים חלוקין, ועוד דא"כ מ"ט בנכסים שאין להן אחריות לא תני חליפין פמשו"פ.

וה"פ ואימא ה"נ שתקנה אשה בחליפין כשיש באותם חליפין שו"פ כעין כסף דקרא, - בד' ש"ר מבו' דלפ"מ דפריך דתקנה אשה בחליפין הוא אף כשאין בהן שו"פ, דאף בכה"ג הוו מטעם כסף, ובד' התוס' דפליגי יל"פ כד' ר"ת דרק חליפין שו"פ הוו מטעם כסף, אך חליפין פמשו"פ מהני מלקיים כל דבר ואינם מטעם כסף, אך בל' התוס' נראה טפי, ע"ד שכתב בברכ"ש סימן ב' סק"א, דבקידושין איכא דין בפנ"ע דבעינן כסף, "דאין קיחה אלא בכסף", והך דינא דבעינן מעשה קיחה בכסף, אינו מתקיים אלא בחליפין שו"פ, אך בחליפין פמשו"פ, אף דהוו חד קנין עם חליפין שו"פ, מ"מ ודאי דל"מ, דליכא מעשה קיחה בכסף, וכ"נ מד' התוס' לענין שטר, ונת' להלן.

טפי משטר שיש בו שו"פ דא"צ שישוה השטר פרוטה, - עי' קוב"ש אות ט', דאף דגם בחליפין א"צ שישוו פרוטה, מ"מ בעינן שיהא בהן שויות כ"ד, ומשא"כ בגט דשטר דמהני באיסוה"נ אף דליכא שויות כלל, ומ' כן ממה שהוצרכו התוס' למש"א בגיטין לענין גט דכתבו על איסוה"נ כשר, ולא הביאו למש"א לקמן ט' א' ומ"ח א' דשטר קידושין מהני אף שאינו שו"פ, - ומבו' לפ"ז דהא דל"מ חליפין באיסוה"נ הוא משום דאיסוה"נ ל"מ ליחשב כחליפי ותמורת הכסף, אך עי' מהרש"א ומהר"ם שי"ף ב"מ מ"ז א' שכתבו דהוא משום דבעינן דומיא דנעל, וכ"כ הסמ"ע ר"ס קצ"ה, וצ"ע, - ועי' תוס' הרא"ש דשאני שטר דאף אם יש בו שו"פ אין ראוי שתתקדש בו כיון שאין דרך להיות בו שו"פ, ומשא"כ בחליפין שו"פ דדומה לכסף, וצ"ב, ובעיקר ד' התוס' צ"ע, דאף אם הוה בעינן שיהא שויות בשטר, מ"מ ודאי דקנין שטר אינו מטעם כסף, ושפיר ניחא דלא פריך אלא מחליפין ולא משטר, ומ' מזה דגם לגבי חליפין לא תלי אם חליפין הוו מטעם כסף, אלא אם מתקיים בהן דין קיחה בכסף, וע"כ אם בשטר הוה בעינן נתינת שויות, הרי דכל שהי' בו שו"פ הי' מתקיים בזה דינא דקיחה בכסף, וצ"ע.

ש"מ דשאר דברים נקנין בחליפין לגוי, - כ"ה בטוש"ע סימן קכ"ג סי"ד דמהני קנין חליפין בגוי, ועי' ש"ך שם סק"ל שהאריך לתמוה ע"ז, ועיי"ש מש"כ לישב הוכחות התוס', ועי' קצוה"ח סימן קצ"ה סק"א מש"כ בישוב ד' התוס'.

צריך ליזהר שלא לכתוב וקנינא מיני' דאין שליחות וזכי' לגוי, - עי' סמ"ע סימן קכ"ג סקכ"א דהיינו דל"מ שיקנו העדים דאין שליחות וזכי' לגוי, ועי' ט"ז שם שהק' דבל' התוס' נראה דהקפידא היא שלא יכתבו כן, ועיי"ש שכתב דשפיר מהני שיקנו העדים, ואך דאין לכתוב כן, דמשמע דהוא שליחות וזכי', - ועי' קצוה"ח שם סק"ה דהא דמהני שיקנו העדים, אף דאין שליחות וזכי' הוא מדין עבד כנעני, ומהני מדין עבד כנעני בגוי, וזה דלא כמש"כ בחי' הגר"ח פ"ה ממלוה, אך עי' בהמקנה שכתב דממש"כ התוס' דל"מ משום דאין שליחות וזכי' לגוי מבו' דל"מ מדין עבד כנעני בקנין סודר, ועי' חי' הגר"ש סימן ג' מה שהאריך בביאור הנידון בזה.

אמאי איצטריך קרא למימר מכסף מקנתו שאינו נקנה בתבואה וכלים וכו', - ע' חי' הגרע"א שהק' דכיון דחליפין לאו מטעם כסף, מה בעינן קרא בעבד עברי, דהתם נמי כתיב כסף, ועי' שיעורי הגר"ש אות מ"ד דבחליפין כתיב לקיים כל דבר, וגם עבד בכלל, ומשא"כ בקידושין דאינם בכלל, דהוו קנין איסור ואינם בכלל כל דבר, ובעינן קרא לרבותם,

עי' רשב"א שבועות ל"ט ב' שכתב די"ל דכל כלי כיון שהוא ראוי למלאכתו חשוב הוא כפרוטה ויתר מפרוטה וכו', ואפשר דאף לענין קידושין כן וכמו שקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ ואפשר דקנין משום כסף הוא, ואת"ל דקנין לאו משום כסף וכן שאין אשה מתקדשת בכלי שאין בו שו"פ וכו', עכ"ד, - ועי' קצוה"ח סימן פ"ח סק"ג שהוכיח דאין אשה מתקדשת בכלי שאין בו שו"פ, ממש"א בסוגיין דאינה מתקדשת בחליפין משום דאיתנייהו בשו"פ ואתתא בפמשו"פ לא מקניא נפשה, והרי חליפין הוו בכלי, ואפ"ה יש בזה לדינא דאין אשה מתקדשת בפמשו"פ, ועיי"ש שהוכיח כן גם מסוגיית הגמ' לקמן י"ג א', - ועי' בנתיה"מ שם סק"ב שכתב לישב, דחליפין מהני אף בתפסח מקצת מן הכלי דכמאן דפסיק דמי, ומקצת כלי ודאי לא חשיב לענין קידושין, ועוד דאפי' בהמה מיקרי כלי לענין חליפין וכן מטבע לחד מ"ד, והרי דל"ד כלי דקנין סודר לכלי המועיל בקידושין דבעינן כלי חשוב דוקא, ועיי"ש במשובב שנחלק ע"ז, וצ"ע בד' הנתיה"מ, דהרי הרשב"א למד להך מילתא דכלי פמשו"פ חשיב ממון, מהא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, ולפ"ז בע"כ דכל כלי פמשו"פ המועיל בחליפין חשיב ממון, - ועי' באבנ"מ סימן ל"א סק"ו מש"כ בישוב ד' הרשב"א, - ועי' קה"י סימן ב' שכתב דהגם דכלי פמשו"פ חשיב ממון, מ"מ לקידושין בעינן שיעור שו"פ, ובכלי פמשו"פ ליתא לשיעור זה, ואך דע"ז מהני מה שנתרצית לקבלו לקידושין דהוי כאומרת לדידי שוה לי, וכמש"כ הר"ן בדינא דשמא שו"פ במדי, וע"כ בחליפין ל"מ בפמשו"פ, דכשמקבלת הכלי בתורת חליפין ל"ה כאומרת לדידי שוה לי, כיון דקיבלתו בתורת חליפין ובחליפין ל"ב כלל שו"פ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה בשערי חיים סימן ב' סק"ד, וכתב שם דכל מה שנסתפק הרשב"א דיועיל, הוא רק בקידושין, אך בקנין שדה ובעבד עברי דבעינן כסף החוזר ל"מ, וכתב לישב לפ"ז משה"ק הקצוה"ח מלקמן י"ג א', ומשה"ק עוד מלקמן ח' א', עיי"ש.

עי' תורי"ד שהק' דמ"ט אינה מקודשת כשנתן לה סודר שיש בו שו"פ, הרי אף שנתנו לו בתורת חליפין, מ"מ כיון שיש בו שו"פ והיא רשאית לפסקו, וזה כמש"כ בפסקי רי"ד נדרים מ"ח ב' דקי"ל דאי תפיס מתפיס, מ"ט אינה מקודשת, דאף שהיא מחזירתו לו מדעתה, הרי אם רוצה הוא שלה, והו"ל כמקדשה במנה ואח"כ היא מחזירתו דהיא מקודשת, וכתב דהכא איירי כשהתנה עמה לקדשה במנה והתפיסה את הסודר שתתקדש בו ולא תוכל לחזור בה והוא יתחייב ליתן המנה לאח"ז, ובכה"ג אינה מקודשת, כיון שלא נתרצית להתקדש לו אלא במנה ומנה אין כאן, ועי' עוד בזה בד' התורי"ד לקמן ו' ב' וח' א', - ועי' בחי' מהרי"ט הובא באבנ"מ שתמה ע"ד הרי"ד, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' באבנ"מ סימן כ"ט סק"ב שכתב לפרש, דכסף קידושין דאשה הוי כסף שווי, וע"כ אף דהיכא דמקדשה בחליפין שו"פ והוי האשה תמורת החליפין, מהני החליפין משום לתא דבכסף שבו ונקנית בתורת שווי, מ"מ היכא שקצץ דמי' במנה ונתן לה הסודר לקנין, ואין הסודר בתורת שווי, שהרי אינו מנכה מן המנה את שווי הסודר, ל"מ בתורת קנין כסף, ועי' בשיעורי הגר"ש אות מ"א, - ועי' חי' הגרנ"ט סימן צ"ב שפירש, דכשקידשה בחליפין שו"פ, מהני משום חליפי שוה בשוה, דהוו מטעם כסף ומהני אף בקידושין, ומשא"כ היכא שקצץ דמי' במנה ונתן לה סודר לקנין, דאי"ז שוה בשוה, ול"מ אלא בתורת קנין סודר, וזה ל"מ בקידושין, וכ"כ באבי עזרי פ"א מאישות ה"ב.

עי' ר"ן נדרים מ"ט א' דלמ"ד דחליפין אי תפיס מתפיס אשה נקנית בחליפין דאין לך כסף גדול מזה כצ"ל, ועי' קוב"ש אות ז' מש"כ בזה.

ה' ב' - ת"ר וכו' ואמר לה הרי את מקודשת לי וכו', - בעיקר דין אמירה בקידושין, עי' בעה"מ גיטין ע"ח א' דאף דבגט ל"ב דעת האשה, מ"מ בעינן שיוציא השלוחין בפיו בענין שיתבוננן הדבר או לעדים או לאשה, ובקידושין צריך שיוציא בפיו הקידושין בענין שיתבונן לעדים ולאשה, כדאמרינן בסוגיין דלגבי קידושין כתיב כי יקח ולא שיקיח את עצמו וכו', ועיי"ש שלמד כן גם ממ"ד דל"מ עסוקין באותו ענין, דאלמא בעינן שיוציא בפיו דברי השילוחין והקידושין, ומשמעות הדברים דאיכא דין אמירה בפנ"ע בקידושין מגזה"כ, - ועי' תורת גיטין סימן קמ"א סעיף ס"ו שכתב כן, וכתב דמה"ט ל"מ בקידושין אף אם איכא אומדנא דמוכח עד דאיכא דיבור, ומה"ט מיבע"ל בדין ידות בקידושין, ומה"ט ל"מ נתן הוא ואמרה היא, וכ"כ בנתיה"מ סימן רל"ה סקי"ז, וכתב דמה"ט ל"מ נתן הוא ואמרה היא ול"ד למקח דודאי מהני כשנתן הלוקח ואמר והמוכר קיבל, - ועי' המקנה קו"א סימן כ"ז ס"ח, דבעינן אמירה דבעל מדאורייתא מיתורא דקרא דוכי יקח, ול"מ רצונו בלא אמירה, ועיי"ש שכתב דמה"ט ל"מ אמירה דידה, אף דאין רצוי גדול מכשהיא אומרת שיתן לה לשם קידושין והוא נותן לה ע"פ דיבורה, וכתב דמה"ט י"ל דל"מ אמירה דידה אף אם אומר אמן, (ואף דלענין שבועה כל האומר אמן כמוציא שבועה מפיו, י"ל דלענין קידושין ל"מ), ועי' משנה ראשונה מע"ש פ"ד מ"ו מש"כ בזה.

אך בד' תורי"ד בסוגיין מבו' דהא דבעינן אמירה בקידושין הוא דומיא דמקח, וכתב דזהו דמיבע"ל באמרה היא, אם דמי למקח דאם אמר א' מהן שפיר דמי, או"ד דבעינן שכל הלקיחה יעשה האיש, וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש, עיי"ש, - ועי' בד' הרמב"ן והרשב"א לקמן ט' א' דדמי דין אמירה בקידושין לדין אמירה במקח, ופירשו כן בסוגיית הגמ' שם, דבמקח כ"ה דהמוכר אומר שדי מכורה לך, ה"נ בשטר בעינן שיכתוב המוכר שדי מכורה לך, ובקידושין דהבעל אומר הרי את מקודשת, ה"נ בשטר הוא כותב הרי את מקודשת, עייש"ה.

ועי' ריטב"א לקמן מ"א דגו"ק אינם במחשבה, ואע"ג דקי"ל דהי' מדבר עמה וכו' מהני, התם כיון דמדבר עמה וכו' כמאן דפריש דמי ולא חשיבא מחשבה.

ועי' בתשו' מיימוני נשים סימן ד' שכתב דאף אם לא דיבר עמה כלל על עסקי קידושי', אם בשעה שנתן לה הי' בלבו לשם קידושין וגם היא קבלתם לשם קידושין, הו"ל קידושין, והביאו הרמ"א בסימן כ"ז ס"ג, ועיי"ש בח"מ סק"ט שתמה ע"ז דמי עדיף מאמרה היא דל"מ, ולהסוברים דבאמרה היא מתפרש שהיא מכנסת עצמה לרשותו, ניחא, ובב"ש סקי"ב כתב דשאר הפוסקים פליגי ע"ז, וכן הסכים הגר"א שם סק"כ.

בגדר דין האמירה, עי' רמב"ן לקמן ט' א' דמדמי לה לדין הכתיבה בשטר, וכתב דכשהבת מקבלת הקידושין מכח האב, וכתב בשטר הרי את מקודשת לי, מקודשת, דומיא דקידושי כסף דמקודשת אף שאמר לה הרי את מקודשת לי, ועי' ריטב"א שם דה"נ בשולחת את אחי' לקבל גיטה או קידושי', מהני שיכתוב בשטר אחותך מגורשת ומקודשת, (אם ל"ב בהו שמו ושמה), - אך הר"ן שם נחלק ע"ז וכתב דשאני שטר דהשטר הוא שקונה וע"כ צריך שידבר עם מי שהוא מקבל הקידושין, ומשא"כ בכסף דהכסף הוא שקונה ואמירה א"צ אלא לגלות שנתינה זו לשם קידושין הי', וכ"ה גם בתור"י הזקן בסוגיין, דהא דצריך לומר הרי את מקודשת לי, הוא לבאר שנותן לה הכסף בתורת קידושין, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש בסוגיין, וע"כ כתב דהאמירה במקח היא ע"י הקונה, ודלא כמש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן שם דהיא ע"י המוכר, וזה תליא בהנ"ל.

ועי' בפסקי ריא"ז בפרקין בשם הרי"ד, והובא בשה"ג ה' א' מדפי הרי"ף דבקידושי כסף ל"מ שיאמר לה ה"ז לקידושיך, אלא בעינן שיאמר הרי את מקודשת לי, שבדיבורו הוא מקדשה ע"י הכסף, והריא"ז נחלק ע"ז דאף אם ה"ז לקידושיך מהני שהרי גילה דעתו שלשם קידושין הוא נותנו לה ולא גרע מעסוקין באותו ענין דמהני.

נתן הוא ואמרה היא ספיקא הוא, - בפירש"י כתב דהיינו משום דנתן הוא דמי לכי יקח איש, ואמרה היא דמי לתקח אשה לאיש, והרשב"א ותוס' הרא"ש הביאו בשם רש"י דאמרה היא דמי לתלקח אשה לאיש, ועיי"ש שתמהו ע"ז, וכתבו דבעינן כי יקח איש ולא שתקיח את עצמה, - ועי' רשב"א דהא דל"מ הוא משום דבעינן שכל הליקוחין דהיינו הנתינה והאמירה יהיו ע"י הבעל, וכעי"ז כתבו תורי"ד ותוס' הרא"ש והריטב"א, ובפשוטו מבו' דהא דבעינן אמירה, אי"ז רק כ"ה דלא יהא זה דברים שבלב, דא"כ מה לי אם נעשה זה ע"י האשה, אך בחזו"א סימן קמ"ח כתב בדעת הרשב"א דהא דל"מ הוא משום דהיא גרמה לקידושין שיהיו חלים, דאי לאו אמירה דידה ל"ה ידעינן דיהיב לה לשם קידושין, ולא חשיב כל הליקוחין שלו, ועי' ברכת שמואל סימן א'.

ועי' ר"ן נדרים ל' א' דבקידושין דכתיב כי יקח, לא כל הימנה שתכניס עצמה לרשות הבעל, ומשו"ה הוא דאם אמרה היא אין בדברי' ממש, אלא מכיון שהיא מסכמת לקידושי האיש היא מבטלת דעתה ורצונה ומשוי נפשה אצל הבעל כדבר של הפקר והבעל מכניסה לרשותו, - ועי' חזו"א סימן קמ"ח שפירש לדבריו דאי"ז כמש"כ קמאי בסוגיין דהגריעותא היא משום דהאמירה נעשית על ידי', אלא הוא משום דכשאומרת הריני מקודשת לך מתפרשים דברי' שהיא פועלת את הקידושין וע"כ ל"מ, ועיי"ש שכתב דלפ"ז ל"מ אמרה היא אף אם היו עסוקין באתו ענין, וצ"ע מד' הר"ן לקמן ז' א' דמשמע דמהני, עוצ"ע מד' הר"ן בסוגיין דהצד דאמרה היא מהני הוא משום דהוא מסכים לדברי', ולד' הר"ן בנדרים מה יועיל דהוא מסכים לדברי', ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ה' בזה.

עי' רשב"א דהא דל"מ אע"פ שהדברים מראין דלדעת מה שאמרה לו נתן הוא וכמו שפירש דמי, הוא משום דבעינן דהמקדש בלא עדים אין חוששין לקידושין, וע"כ כיון שלא פירש כן ואפשר שלשם מתנה נתן ולא לשם קדושין, אע"פ שהוא מודה דלשם קידושין נתן כמו שאמרה, אפ"ה אין כאן עדות שמיעה וראי' לשם קדושין, אלא שהם דנין כונת הלב ואין כאן עדות, ומשא"כ בעסוקין באותו ענין, דכיון שהוא בעצמו נתרצה בהם מעיקרא, ה"ז כאלו פירש עכשיו בשעת נתינה דאדבורא דנפשי' קא סמיך ויהיב.

ועי' בחי' הגרע"א לקמן ו' א' שפירש, דאף דבתחילת דבריו כתב הרשב"א דהוא משום דהוי ככי תקח, היינו דאי לאו כי תקח הא אפשר לומר דכל שנוטלת לשם קידושין הוי מעשה קידושין אלא דבעינן רצונו בכך, וא"כ אם הוא אמר אח"כ שנתן לקידושין, א"כ היה רצונו בכך היה מיקרי עדי קידושין דהא ראו לקיחתה לשם קידושין, וזהו שכתב הרשב"א דשמא הוי ג"כ בכלל תי תקח ולקיחתה לשם קידושין לא מקרי מעשה קידושין, ואך דמ"מ אם היינו יודעין דנתן לשם קידושין, הוי כאומר הרי את מקודשת לי, אלא דחיישינן שמא נתן לשם מתנה, ול"ה כאן מעשה קידושין, ולקיחתה לקידושין אינה כלום דהוי כי תקח, וע"כ אף שאומר אח"כ דנתן לשם קידושין, הוי כקידושין בלא עדים, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דעל ריצוי דידה ל"ב עדים, וכ"ה באבנ"מ סימן כ"ז סקי"ב, וכבר עמדו בזה דבד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרי"ג מבו' דבעינן שידעו העדים לריצוי דידה.

ועי' בשערי ישר ש"ז פי"ב וברכ"ש סימן ב' וחי' הגרנ"ט ושערי חיים סימן י"א ואבי עזרי פ"ג מאישות ה"ב, מש"כ לפרש בד' הרשב"א באנפי אחריני.

בל' רש"י מ' דהצד דנתן הוא ואמרה היא מהני, הוא משום דלדינא דכי יקח, סגי בהנתינה ול"ב להאמירה, וכ"ה בתורי"ד ומאירי, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן א', - אך עי' ריטב"א דהא פשיטא לן דבעינן אמירה דידי', והצד דמהני אמרה היא הוא משום דשמא כיון שנתן הוא הי' דעתו בנתינת על סתם שלה וכאילו אמר לה הילך כמו שאמרה, ועד"ז כתב הר"ן דמיבע"ל דשמא הו"ל כמדבר עמה על עסקי קידושי' דקי"ל דמהני, וכ"ה דאם אמר הוא ושתקה היא הוי שתיקה דידה כהודאה, ה"נ אם אמרה היא והוא שתק הוי כמסכים לדברי', וכ"נ מד' התוס' לעיל ד' ב' שכתבו דילפינן מקרא דבאמרה היא ל"מ, ובע"כ דהא דמיבע"ל הכא הוא דשמא חשיב כאמירה דידי'.

ועי' ר"ן לקמן ז' א' דהצד דל"מ ול"ד למדבר עמה על עסקי קידושי', הוא משום דהתם בשאמר הוא, אבל כל שלא אמר כלום אע"פ שנתינתו מוכחת שהוא מסכים לדברי האשה דשתיקתו הויא כהסכמה, מ"מ מיבע"ל דדילמא לא קרינא בי' כי יקח איש אשה, - ועיי"ש שכתב די"מ דכל הא דל"מ נתן הוא ואמרה היא, הוא משום דנתן הוא תחילה, ואין הדבר מוכיח שבתורת קידושין ניתנו אלא בדיבורה, ונמצא דבאמירתה נגמרו הקידושין ומשו"ה ל"מ, אבל אם אמרה לו קודם הנתינה שפיר מהני, דהו"ל דיבורא דידה כמדבר עמה על עסקי קידושי' דמקודשת, ועיי"ש שתמה ע"ז.

ועי' אבנ"מ סימן כ"ז סקי"ח דהאיבעיא היא אם נתרצה למאמרה וכאומר הן או שמא לא נתרצה, וכתב דמה"ט לא חשיב כספיקא דדינא, ואזלינן בי' בתר חזקה, ועי' מל"מ פ"ג מאישות ה"ב שפירש כן בדעת הרמ"ה, ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין שנחלק ע"ז.

עי' רמב"ן בשם הבה"ג, דאף נתנה היא ואמר הוא הוי ספיקא, ומ' דמפרש דהאיבעיא היא אם בעינן שיהיו כל הליקוחין ע"י הבעל או סגי במקצת הליקוחין, וע"כ ה"נ מיבע"ל בנתנה היא ואמר הוא, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דבזה פשיטא דל"ה קידושין, דאי אמר לה הרי את מקודשת לי, במאי מקדשה לי', ואם אמר הרי אני מקודש לך אינו ל' קידושין ותקח אשה לאיש הוא.

ועי' רא"ש סימן א', דל"ד לנתן הוא ואמרה היא דהוי ספיקא, וס"ל דהוא משום די"ל דלדינא דכי יקח סגי דהוי הנתינה ע"י הבעל, משום דעיקר הקיחה היא נתינת הכסף ובעינן כי יקח איש, וכ"נ בד' התורי"ד.

ועי' ר"ן דלא מיבע"ל אלא בנתן הוא ואמרה היא משום דהוי כמסכים לדברי' וכו', ומשא"כ בנתנה היא ואמר הוא, וכעי"ז כתב הרמב"ן בסו"ד.

עי' רא"ש סימן א' דאם הי' מדבר עמה על עסקי קידושי' ואח"כ נתן הוא ואמרה היא מקודשת, דאפי' נתן לה בשתיקה מקודשת ובשביל אמירתה לא גרע, וכ"כ הרשב"א, וכ"ה בטוש"ע סימן כ"ז ס"ח, - אך עי' תורי"ד לקמן ו' א' דל"מ משום דנראין הדברים שבדיבור האשה גמור הקדושין ואנן בעינן שיגמרו בדבור האיש, וצ"ב, - ועי' מאירי די"א דגרע כשאמרה היא מפני שבזו הם סומכין על אמירתה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דהו"ל כנתן הוא ואמר היא ואמרה היא דודאי מהני, - ועי' תלמיד הרשב"א די"ל דל"מ, משום דכשאמרה היא אין דעתה שתהא נלקחת לו אלא שתקח היא אותו, וע"כ ל"מ, - ועי' חזו"א סימן קמ"ח שכתב דלדעת הר"ן בנדרים ל"מ, ונת' לעיל, אך בל' הר"ן לקמן ז' א' משמע להדיא דמהני.

עי' טוש"ע סימן כ"ז ס"ח בשם הרמ"ה דאם נתן הוא ואמרה היא ואמר אמן מקודשת, ועי' ביאור הגר"א שם סקל"ג דהוא משום דאמירת אמן הוי כדיבור, ואף לענין קבלת נזירות מהני כה"ג, ועמש"כ בזה במל"מ פ"ג מאישות ה"ב, ובאבי עזרי שם, ולמש"כ החזו"א בד' הר"ן בנדרים, ודאי דלא יועיל בכה"ג.

עי' תוס' דנתנה היא ואמר הוא באדם חשוב ה"ה מקודשת, ועי' רמב"ן דבאדם חשוב בעי למימר לה בשכר שאקבל ממך מתנה התקדשי לי, ואותו שכר שו"פ לדידה, נמצא שנתן הוא ואמר הוא, וכעי"ז כתב הרשב"א, ועי' ביאור הגר"א סימן כ"ז סקל"ו דדעת התוס' היא כמש"כ הרא"ש בסימן ו' דאומר לה הרי את מקודשת לי במנה שנתת לי, וע"כ חשיב כנתנה היא ואמר הוא, וצ"ב.

ועי' ב"ש סימן כ"ז סקכ"א שהוכיח מד' התוס', דנתנה היא ואמרה היא ל"מ אף באדם חשוב, ול"ה כנתן הוא ואמרה היא דהוי ספיקא, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש, אך באבנ"מ סימן כ"ז סקי"ז שדחה הראי' מד' התוס', - ועי' עצמות יוסף שכתב דהוא משום דבקבלת אדם חשוב בלא אמירה ליכא הנאה כ"כ, ועי' פרישה סימן כ"ז סקט"ו מש"כ הטעם בזה, ועי' אבנ"ז אהע"ז סימן ת"ג, - ועי' בחי' הגרע"א שהביא מד' הטור בחו"מ סימן ק"צ דבמכר כה"ג מהני, וכתב דלפ"ז אף בקידושין כה"ג תליא בהאיבעיא דנתן הוא ואמרה היא, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ה' מש"כ בזה.

ספיקא הוא וחיישינן מדרבנן, - עי' ריטב"א דהיינו דמדינא לא חיישינן להכי דהדין נותן יותר להתיר, אלא מדרבנן חיישינן להכי משום חומרא דאשת איש, ועי' ר"ן בדעת הרי"ף דמדינא ל"ה ספק, אלא שחכמים החמירו בדבר ועשאוהו ספק, ועיי"ש שכתב דלא א"ש לפ"ז לישנא דספיקא הוא, ודבד' הרמב"ם מבו' דהוי ספק גמור, - ועי' מאירי דהו"ל ספק גמור, והא דלא חיישינן אלא מדרבנן הוא משום דאיסור כל הספיקות מדבריהם, - ועי' ר"ן דהא דאי"ז אלא מדרבנן הוא משום דמוקמינן לה אחזקתה, ועיי"ש שכתב דמד' הרי"ף לקמן ח' ב' מבו' דבכה"ג לא מוקמינן לה אחזקתה והו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, ובביאור הנידון בזה עי' בחי' מהרי"ט ופנ"י ותשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז ובחידושיו בסוגיין ואבנ"מ סימן כ"ז סקי"ח.

עי' בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ה שעמד דמ"ט היא ספק מקודשת, הרי כיון דהו"ל ספק מוקמינן להכסף בחזקת מר"ק והיא צריכה להחזיר לו הכסף קידושין ובמה נתקדשה, ועיי"ש שכתב דהוא או משום דבספיקא דדינא מהני תפיסה, או משום דהו"ל כתפיסה ברשות, - ועי' חזו"א סימן ל"ט סק"ג דהוא משום דאף שאנו מוציאין ממנה, מ"מ אם אמת דהוי קידושין שפיר זכתה בכסף, וכתב דמ"מ יל"ד דלא נתקדשה על תנאי זה, אלא דאי"ז מוכרח דלעולם נחתא לקידושי ודאי, ואי איתרמי דהוי ספק לא נתבטלו הקידושין.

ה' ב' - הריני אישך וכו' אין כאן בית מיחוש, - לקמן מפרשינן דהוא משום דכתיב כי יקח ולא שיקח את עצמו, ועי'

בעה"מ גיטין ע"ח א' שלמד מזה דבקידושין צריך שיוציא בפיו הקידושין בענין שיתבונן לעדים ולאשה, ומבו' דאין הגריעותא בעיקר הקידושין, דדבריו מתפרשים שבא לעשות קידושין דמקיח את עצמו, אלא הגריעותא היא דאי"ז ל' קידושין, וכ"ה בתשב"ץ ח"א סימן כ"ג, דאם אמר בשעת קידושין דברים שאינו מוכיחים שהוא מקדש אותה ל"מ, וכתב דהוא ק"ו מה דל"מ כשאמר הריני אישך, עיי"ש, - ולפ"ז אם היו עסוקין באותו ענין דל"ב לאמירתו, שפיר דמי, ועי' תור"י הזקן דאיכא מ"ד דאם היו עסוקין באותה ענין מקודשת דלא גרע משתיקה, ועי' ב"י סימן קל"ו שהביא כן מרי"ו בשם י"א, אך בחזו"א סימן ל"ח סק"ה פירש טעמם, דכל שאמר מתחילה שתתקדש לו שהוא ל' טוב, כשאמר בשעת נתינה הריני אישך, הוא רמז בעלמא שנותן לשם קידושין, אבל אין כונתו להקיח עצמו לה, אלא ר"ל שהוא גומר מה שדיברו תחילה, עכ"ד, אך צ"ע בל' תור"י הזקן ורי"ו שכתבו דהוא משום דלא גרע משתיקה, - ועי' בתורי"ד דמשמע דבקידושי שטר דא"צ לומר לה הרי את מקודשת, וסגי שאומר ה"ז לקידושיך, מהני גם לשונות אלו, וזה מתפרש כנ"ל, - וכ"נ גם בד' הריא"ז שכתב דהרי אתה חמי ל"מ, משום דבעינן כי יקח איש אשה שתהא הקיחה לאשה ולא לאבי', וודאי לא ס"ד דחלות הקידושין הוא בחמיו, אלא הוי הגירותא בל' הקידושין, ועי' ח"מ סימן כ"ז סקי"ז שכתב דאם הי' מדבר עמה על עסקי קידושי' ודאי מהני, ועיי"ש שפקפק גם כשל"ה מדבר עמה, ועי' ביאור הגר"א שם סקל"א דל"מ אף כשהי' מדבר עמה, ועי' חזו"א סימן ל"ח סק"י.

אך הרא"ש בסימן ב' כתב דאף אם היו עסוקין באותו ענין ל"מ, דהני לישני גריעי מנתן לה בשתיקה, וכ"כ תור"י הזקן, ופירש דהוא משום דעכשיו ביאר שנתן כסף הקידושין להקנות עצמו לה ואין הקידושין קידושין כלל, וכ"כ המאירי, ופירש דהיינו משום דהוא מקיח את עצמו, ודמי לנתנה היא ואמרה, דל"מ מה שדיבר עמה על עסקי קידושי', ומבו' דהוי הגריעותא בעיקר הקידושין, דאי"ז עשיית קידושין דיקח איש אשה אלא דמקיח את עצמו.

וכן בגירושין וכו' איני אישך אין כאן בית מיחוש, - עי' רמב"ם פ"א מגירושין ה"ד דאיירי בשכתב לה בגט כן, ועי' ר"ן שדקדק כן בד' הרי"ף, וכ"ה בפירש"י לקמן ו' ב' במש"א התם אמר לה לאשתו הרי את בת חורין, - אך בד' הבעה"מ בגיטין ע"ח א' מבו' דקאי על אמירתו בשעה שנותן הגט, ולמד מזה דצריך שיוציא הבעל השילוחין מפיו, וכ"כ הטור בסימן קל"ו, ועיי"ש בב"י דגם הרי"ף והרמב"ם מודו לזה, - אך בד' התורי"ד מ' דכל שכתב לה בגט לישנא מעליא, דתו סגי שיאמר לה ה"ז גיטך, מהני גם לשונות אלו, וכ"נ בד' הריא"ז בפ' הזורק, ועי' מאירי דלדעת הסוברים דל"ב אמירה כלל בגט, מהני אף אם אמר לה לשונות אלו, ועי' שיעורי הגר"ש אות פ"ב פ"ג.

למימרא דסבר שמואל ידים שאין מוכיחות הויין ידים, - עי' בנדרים ו' ב' דמיבע"ל אם יש יד בקידושין, ועי' תורת גיטין סימן קמ"א סעיף ס"ו, דאף דיד מוכיח הו"ל כאומדנא דמוכח, מ"מ ל"מ, משום דבקידושין בעינן דיבור ול"מ אומדנא דמוכח, אך עי' בתשו' הריטב"א סימן ר"ח דהא דל"מ יד שאינו מוכיח בקידושין, הוא משום דהוי דברים שבלב ואינם דברים, (או משום דהוי כמקדש בלא עדים) ומבו' דל"ב דיבור, וכל הא דל"מ בגונא דל"ה יד מעליא הוא מדין דברים שבלב, ועי' אבנ"ז סימן ת"א דהוא כמש"כ הרשב"א דהו"ל כקידושין בלא עדים כיון שהן דנים כוונת הלב, וכ"כ בשערי חיים סימן י"א, - אך עי' מאירי בנדרים שם דבקנינים ודאי דל"מ ידות, ועי' רמ"ה ב"ב ק"ב ב' דמשמע דלמ"ד דל"מ ידות בקידושין, אף ל"מ ידות במקח, ואם אמר לו שדי מכורה ונתן לו דמים, ולא אמר מכורה לך, לא קנה, דבעינן שיהא ידוע מי הקונה ומי המקנה, - ועי' ברכ"ש סימן א' בשם הגר"ח דהוא משום דמדיבור לא עבדינן אומדנא, ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריו, וגם לפי דבריו אי"ז אלא בקידושין, ואי"ז מתישב בד' הרמ"ה והמאירי, - ועי' שיעורי הגר"ש אות ע"ז שפירש בד' הגר"ח דל"מ אומדנא אלא כשלא דיבר כלום, אך אם דיבר בל' שאינו מספיק ל"מ אומדנא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועי' חזו"א סימן ל"ח סק"ז מש"כ בזה.

ועי' רמב"ן לקמן נ' ב' שהק' דהיאך מהני יד מוכיח, הרי הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, וכתב דזהו ידות נזירות שריבתה תורה, ועי' רשב"א שם שנחלק ע"ז וכתב דהוא משום דכל שאין הדברים שבלבו מבטלין למה שאמר בפיו, הוו דברים, ומבו' דגם יד מוכיח לא חשיב כאומדנא דמוכח וחשבינן לי' כדברים שבלב, ועי' שיעורי הגר"ש אות ע"ז דאכתי לא נתישב מה שעמדו התוס' והרא"ש בנדרים שם במש"א התם דאו"ד ואת חזאי קאמר, דמ"ט בעינן לזה, ולפי הנ"ל, הרי אם ל"ה משמעות אחרת לדבריו הי' מועיל מדין אומדנא דמוכח, - ועי' מאירי לקמן נ' ב', דאף דכל דהו"ל אומדנא דמוכח מהני דברים שבלב, מ"מ כל דאין האומד אלא מתוך דבריו ל"מ, דכל הא דמהני אומדנא דמוכח הוא רק כשיש אומדנא בלא שום דיבור, וצ"ב.

לקמן נ"ב א' תניא דלזה ה' בנים ולזה ה' בנות ואמר אחת מבנותיך מקודשת לאחד מבני, כל אחת ואחת צריכה ה' גיטין, ועי' בתשו' הריב"ש סימן רס"ו דהא דלא חשבינן לה כידים שאין מוכיחות, שהרי אין מוכיח מדיבורו מי מהן המקודשת ולמי מן האחים, הוא משום שהדיבור שלם בל' קידושין שהוא מקדש אחת לאחד, וע"כ חיילי הקידושין, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ועי' אבנ"מ סימן כ"ז סק"י, - אך בתשו' הריטב"א סימן ר"ח כתב דהא דכשלא אמר לי אינה מקודשת, הוא משום שלא פירש ולא הוכיח בשום מוכיח שקדשה לאיש שראוי שיחולו בה קידושיו, ואנן בעינן שיהא בקדושין הוכח שהאשה מתקדשת או לאיש מסויים או לאיש הראוי לאסרה בקדושין, דמשום אגידותא דידי' מיתסרא לעלמא והויא כהקדש וכתיב כי יקח איש אשה, וע"כ כל שלא אמר אלא הרי את מקודשת ואינו מתברר את מקודשת לשום איש שיחולו בה קידושין שלו, אינה מקודשת, אבל כל שאמר שתהא מקודשת לאחד מן הכלל שאותו כלל ראוי לאסרה בקדושיו אלו, שפיר חיילי הקידושין, עיי"ש.

ועי' מהרי"ט בסוגיין שהביא ד' מהריב"ל דכל שהיו שידוכין מהני אף שלא אמר לי, דהו"ל כידים מוכיחות, והוכיחח כן ממש"כ התוס' לקמן נ"ב א' בשם ר"ת דבאמר בתי מקודשת לך ולא פירש מי והיתה אחת מהן משודכת, אמרינן דקידש את המשודכת, ועי' מהרי"ט שם שנחלק ע"ז, ועי' אבנ"מ סימן כ"ז סק"י שהאריך בזה, וכתב דלפ"ד הריב"ש הנז' אין ללמוד מהתם להכא, וגם לפ"ד הריטב"א הנז', ל"ד להתם.

עי' רא"ש סימן ב' דאם הי' מדבר עמה על עסקי קידושי' ונתן לה כסף ואמר הרי את מקודשת ולא אמר לי, מקודשת, משום דמה שדיבר עמה תחילה שתתקדש לו הוי הוכחה טפי מנזיר עובר לפניו, ועי' מאירי דהיא מקודשת משום דידים שאינם מוכיחות לא גרע משתיקה, וכ"כ בהגמ"ר גיטין סימן ת"ע, ועיי"ש די"א דאינה מקודשת, ותמה ע"ז, - ועי' שיעורי הגר"ש אות ע"ז ואות פ' דמה שהוצרך הרא"ש לה"ט דהו"ל כידים מוכיחות, ולא כתב כד' המאירי דלא גרע משתיקה, הוא משום דכל שהוא מדבר באופן שאינו מועיל ל"מ אומדנא דמוכח, ועיי"ש שכתב דזה דלא כמש"כ התוס' בנדרים ו' ב' דכל הצד דל"מ ידות בקידושין הוא רק כשלא היו עסוקין באותו ענין, ועיי"ש שהק' דלפ"ז אי"ז מועיל אלא מספק, דהרי לא איפשט דיש יד לקידושין, ובד' הטוש"ע בסימן כ"ז מ' דהוי ודאי קידושין.

האומר חרופתי ביהודה מקודשת שכן ביהודה קורין לארוסה חרופה, - עי' ריטב"א שכתב ללמוד מזה דקידושין שנאמרו בכל לשון שמשמעותו באותו מקום ל' קידושין הוי קידושין אע"פ שאינו ל' תורה, ואומר ללועזות בלע"ז וערבית לערבים, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' דמהני גם שאר לשונות של אירוסין שבכל מקום ומקום, ומ' דיש דין לשון בקידושין, וע"כ ס"ד דל"מ רק ל' תורה, וצ"ע מד' תשו' הריטב"א דכל הא דל"מ יד שאינו מוכיח, הוא רק משום דהוי דברים שבלב או דהוי כמקדש בלא עדים, - ועי' רשב"א ותוס' הרא"ש ור"ן עירובין כ"ח א' שדנו בטעם הא דמהני ל' חרופתי ביהודה ולא אמרינן דבטלה דעתם, וכן עמדו ע"ז בשלנ"ל בסוגיין ובחי' הריטב"א ושיטה להר"נ שבת צ"ב א', עיי"ש, ומבו' ג"כ דבעינן לשון בקידושין, אך בתור"י הזקן בסוגיין כתב דל"ש לומר בזה בטלה דעתם, כיון דבכל לשון שתכיר ותבין שהוא ל' קידושין ויבינו השומעים ג"כ, ה"ה מקודשת, ועי' תלמיד הרשב"א, ועי' מש"נ להלן בטעם הא דל"מ ל' חרופתי בשאר מקומות.

ויהודה הוי רובא דעלמא, - עי' תור"י הזקן דאף אם הוי רובא דעלמא, ל"מ בשאר מקומות, דאף אם היא אומרת שדעתה לקידושין, מ"מ העדים אינם מבינים הלשון והוי כמקדש בלא עדים, - אך עי' רשב"א וריטב"א בעירובין כ"ח א' דכל הא דל"מ ל' חרופתי בשאר מקומות, הוא רק משום דמנהג דמיעוט ל"מ לשאר מקומות, ופירשו דזהו מש"א דיהודה הוי רובא לעלמא, ועי' תלמיד הרשב"א די"ל דבלא"ה לא גמרינן מיהודה לכו"ע משום דבקידושין בהבנה תליא מילתא ובשאר מקומות אין מבינים העדים והאשה לשון דחרופתי שיהא משמעו ל' קידושין, - ועי' ביאוה"ל סימן ס"ב, דהא דכשאומר חרופתי שלא ביהודה אינה מקודשת, הוא משום דאין על ל' לע"ז תורת לשון אלא במקום שמדברין בו.

עי' רמב"ם פ"ג מאישות ה"ו דהאומר חרופתי מקודשת בכל מקום, ועי' תור"י הזקן דהוא משום דקי"ל דקרא דשפחה נחרפת הוא בחצי' שפחה וחצי' ב"ח המאורסת לע"ע, ולדידי' נחרפת ל' קידושין הוא, וכ"ה מבו' גם בד' התוד"ה שכן, ועי' רשב"א שדקדק כן גם מד' רש"י, ועיי"ש מש"כ ע"ז, ועי' ריטב"א ור"ן מש"כ בזה.

אילימא בשאינו מדבר וכו' מנא ידעה, - בפירש"י כתב דקאי על ל' המסופקים, ועי' רא"ש סו"ס ב' דבלשונות הודאים לאו כל כמינה לומר דלא ידעה, וכ"כ הרשב"א בשם בעה"ע, ועי' ריטב"א דהוא משום דלדידהו הוי ל' המוכיח לקידושין, וכתב דבזה"ז דאין נשים בקיאות בלה"ק, ל"מ אף בלשונות אלו, אא"כ הי' מדבר עמה על עסקי קידושי', אך בד' הגר"א בסימן כ"ז סקט"ו מ' דה"ה מקודשת אף דלא ידעה, וצ"ב, - ועי' רשב"א שכתב בשם רש"י דפריך גם על לשונות הודאים, דאם לא ידעה מאי קאמר לה אינה מקודשת כלל, דהיכי מקניא נפשה אם לא ידעה מאי קאמר לה, ועיי"ש שהסכים לזה, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ז ס"ב.

עי' רשב"א ור"ן, דאם אומרת שידעה וקיבלתם לשם קידושין ה"ה מקודשת, ובלשונות המסופקים הוי ספק קידושין, וצ"ע מ"ט היא נאמנת, ועי' חזו"א סימן ל"ח סק"ד, אך עי' מאירי בשם גדולי המפרשים דבלשונות המסופקים ל"מ, משום דליכא עדים ע"ז, וכ"ה בתור"י הזקן, וכ"כ רי"ו בנתיב כ"ב ח"א בשם הר"א בן אסמעאל, וכ"כ הב"ש בסימן כ"ז סקי"א בדעת הרמב"ם והרא"ש, וכתב דלפ"ז ניחא מ"ט לא פריך בלשונות הודאים דמנא ידעה, די"ל דאיירי כשאומרת שידעה, ומשא"כ בלשונות המסופקים דל"מ אף בכה"ג, - ועי' אבנ"מ שם סק"ו דטעם הסוברים דמהני ול"ה כמקדש בלא עדים, הוא משום דל"ב עדי קיום על ריצוי האשה, וכ"כ בחי' הגרע"א החדש לעיל בסוגיין, ועי' חזו"א סימן ל"ח סק"ד מש"כ בזה.

עי' תשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ג שהק' דמ"ט לא מוקמינן לה בקידשה בשטר וכתב בו לשונות אלו, דאם אינם ל' קידושין אף דידעה דהמכוון לקידושין, הוי חספא בעלמא, ועי' חמד"ש מש"כ בזה.

עי' ריטב"א דלא פריך אלא על קידושין, אך בגירושין דל"ב לדעת האשה, מהני אף דלא ידעה, וכ"נ בל' רש"י בד"ה מנא ידעה, ועי' בעה"מ גיטין ע"ח א' שכתב כן בשם הר"א אב"ד, ועיי"ש שנחלק ע"ז דאף בגירושין בעינן שיפרש לעדים, וכל דאין ידוע מאי קאמר ל"מ, ובל' רש"י בד"ה במאי עסקינן, מ' קצת דגם בגירושין ל"מ בכה"ג, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א.

ואלא בשהי' מדבר עמה וכו' אפי' לא אמר לה נמי, - עי' שיעורי הגר"ש אות ע"ט שהק' דלמש"כ בדעת הרא"ש דכל דפירש בדיבורו אין דנים מכח אומדנא דמוכח, וע"כ הוצרך לפרש דהא דכשעסוקין באותו ענין מקודשת אף אם לא אמר לי, הוא משום דהו"ל הוכחה טפי מנזיר עובר לפניו, א"כ מאי פריך דאפי' לא אמר לה נמי, ועיי"ש שהק' כן גם על מש"כ בברכ"ש סימן א' דכל שנתכוין לקדשה בדיבור, ל"מ חייל ע"י האומדנא, ועיי"ש שכתב דיל"פ דכיון דעסוקין באותו ענין ודאי מהני זה לפרש לדיבורו שהוא לקידושין, אך הק' ע"ז דא"כ מ"ט תלי בפלוגתא דר' יהודה ור"י, - ועי' תשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ג שהביא מש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דל"מ עסוקין באותו ענין אא"כ רצתה, וכתב דלפ"ז צ"ל דהא דפריך הכא דאפי' לא אמר לה נמי, ומ"ט לא משני דאיירי כשלא רצתה, הוא משום דאם ברצתה ועסוקין באותו ענין מהני בנתן לה בשתיקה, ממילא מהראוי להיות דבאומר בשעת מתן מעות לשונות אלו מהני אף בלא רצתה תחילה במפורש, וצ"ב וכנ"ל דמ"ט תלי בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי.

והכי קמיבע"ל וכו' או"ד למלאכה קאמר לה, - עי' תור"י הזקן דאע"פ ששניהם מודים שנתכונו לקידושין, ל"מ, משום דהוי כקידושין בלא עדים, - ועי' רשב"א דאע"ג דשניהם מודים וגם העדים אומרים שנתכונו לכך, אינה מקודשת ודאית, - ועי' חזו"א סימן ל"ח סק"א דל"מ משום דהוי כדברים שבלב, ועי' ברכ"ש סימן ב' סק"ג.

גופא הי' מדבר עם האשה על עסקי גיטה וקידושי' וכו', - עי' בעה"מ גיטין ע"ח א' דמדפליגי גם במדבר על עסקי גיטה מבו' דגם בגט בעינן שיוציא דברי שילוחין בפיו, אך עי' במאירי בשם כמה מקמאי דבגט ל"ב אמירה כלל, ומש"א עסקי גיטה הוא אגב גררא.

ר' יוסי אומר דיו, - עי' מלחמות גיטין ע"ח א' דהוא משום דהוכיח תחלתו על סופו שהוא הגט והם הגירושין דמשלים דבורו הוא, ועי' ריטב"א לקמן מ"א ב' דהא דמהני אף דגו"ק אינם במחשבה, הוא משום דכל דמדבר עמה על עסקי גו"ק כמאן דפריש דמי ולא חשיבא מחשבה, - ועי' רש"י לקמן נ' ב' דבמשלח סבלונות חוששין לקידושין, ועי' רשב"א וריטב"א שם דהיינו משום דכל דהיא משודכת לו הו"ל כעסוקין באותו ענין, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ל"ג, ומבו' דמהני עסוקין באותו ענין אף דליכא דיבור כלל, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קפ"ט דבנתן טבעת למשודכת מהני אף שלא אמר כלום, כיון דהדבר מפורסם שהוא לקידושין, ודמי לעסוקין באותו ענין.

ועי' ר"ן לקמן ז' א' דל"מ עסוקין באותו ענין, אלא כשאמר הוא, - אך עי' מרדכי סימן תע"ז דמהני אף אם מדברים אחרים בפני', וכ"כ הב"ח בסימן כ"ז, אך הט"ז שם סק"א כתב דצ"ל בדבריו דמדבר עם אחרים בפני', וזה הוא דמהני, אך אם דיברו אחרים, ל"מ.

ועי' מאירי דל"מ מדבר עמה בעסקי קידושי', אלא כשהי' בו לשון שאילו הי' כיו"ב בקידושין יהא מועיל, כגון שיאמר תרצי להיות אשתי וכו' ושיהא לשון שלא יהא בו מקיח את עצמו וכו', הא כל שאינו כן אינו כלום, שאין דיבור בעסקי קידושין מועיל במה שאין קידושין עצמן מועילין.

ר' יהודה אומר צריך לפרש, - עי' בעה"מ גיטין ע"ח א' שלמד מזה דצריך שיוציא בפיו הקידושין והשילוחין, ומ' דבהא כו"ע מודו דבעינן שיוציא בפיו, ונחלקו אם מהני מה שדיבר עמה תחילה ליחשב כדיבור, ולפ"ז בעינן שידבר עמה תחילה דיבור מעליא, ועמש"נ לעיל בזה, ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם דפלוגתייהו הוא אם בעינן דיבור.

והוא שעסוקין באותו ענין, - בפירש"י כתב דהיינו דהא דקאמר ר' יוסי דדיו, הוא בעסוקין באותו ענין, ולפ"ז הא דפליגי תנאי אם מהני עסוקין מענין לענין באותו ענין, הוא לדעת ר' יוסי, וכ"כ הרשב"א בשם בעה"ע, ועיי"ש שנחלק ע"ז דפלוגתייהו היא פלוגתא דר"י ור' יהודה, וכל דעסוקין באותו ענין מהני אף לדעת ר' יהודה.

עי' ר"ש בפ"ד דמע"ש דגם בפדיון מע"ש דפליגי ר"י ור' יהודה ל"מ אלא בשהיו עסוקין באותו ענין, - אך בד' הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"א מ' דל"ב בזה עסוקין באותו ענין, ועי' מהר"י קורקוס שם מש"כ בדעתו, - ועי' בשיעורי הגר"ש אות פ"ה שעמד דלפ"ז פליגי ר"י ור' יהודה בתרתי, ועיי"ש שכתב דפלוגתייהו היא אם כשעושה חלות ע"י מעשה, בעינן דיבור, או סגי במחשבה, וממילא דבפדיון מע"ש אין לדון משום דברים שבלב, כיון שהוא בינו לבין עצמו, ועי' אבי עזרי פ"ג מאישות ה"ב.

ו' ב' - המקדש במלוה אינה מקודשת, - בפירש"י כתב דאמר לה התקדשי לי במלוה שהלויתיך והא דאינה מקודשת הוא משום דלא יהיב לה מידי דמלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה ומעות אחרים היא חייבת לו, ולכאו' נכלל בזה תרתי, דהא דאינה מקודשת במעות הראשונות, הוא משום דלהוצאה ניתנה וכבר הן שלה, והא דאינה מקודשת בחוב עצמו, הוא משום דלא יהיב לה מידי ואי"ז דומיא דשדה עפרון, - אך בפנ"י כתב דלדעת רש"י אם מקדשה בחוב ה"ה מקודשת, וכל הא דאינה מקודשת הוא משום דדעתה על מעות הראשונות, וכ"כ באבנ"ז סימן ת"ד, וכתבו דמש"א דבריבית היינו מלוה, הוא משום דהתם ליכא חוב, ולא מדמינן למלוה אלא דבסתמא אין דעתם אהנאה, וצ"ל לפ"ז, דמה שהוצרך רש"י לה"ט דלא יהיב לה מידי דל"ד לשדה עפרון, הוא להא דאינה מקודשת במעות הראשונות, דאף דמלוה להוצאה ניתנה, אכתי הוי שלה, אלא דאינו יכול לחזור בו, (כמשמעות ד' תור"י הזקן לקמן מ"ז א', וכ"נ בד' רש"י בב"מ ד' א'), וע"כ כל הא דאינה מקודשת הוא משום דלא יהיב לה מידי, כיון דהיא רשאית להוציאם ואינו יכול לחזור בו, (וכ"נ בד' תור"י הזקן לקמן שם), וצ"ע, וצ"ע ממש"א לקמן מ"ח א' דאף במקדש בחוב דשכירות אינה מקודשת.

עי' תור"י הזקן ור"ן דהא דבעינן לה"ט דלהוצאה ניתנה הוא כשמעות המלוה בעין, וכ"כ בתורי"ד לקמן מ"ז א', - אך עי' בקצוה"ח סימן ס"ז סק"ב ואבנ"מ סימן כ"ח סקי"ח, דלמש"כ רש"י לקמן שם דלמ"ד דלאו להוצאה ניתנה ה"ה חייב להעמידה בעיסקא, ה"ה מקודשת אף כשאין המעות בעין, והתורי"ד שכתב דאינה מקודשת אלא כשהמעות בעין, הוא לטעמי' שנחלק שם ע"ד רש"י, עיי"ש, ושלא כד' התשו' מיימוניות משפטים סימן י"ב דהמקדש בעיסקא אינה מקודשת, - ועי' חזו"א סימן קמ"ח בהערות לדף מ"ז שהק' מסוגיית הגמ' שם דמשמע דאם אינו בעין לכו"ע אינה מקודשת, וכ"ה מבו' בפירש"י שם ד"ה ושוין.

עי' תוס' לקמן מ"ז ב' דהא דבמלוה דאחרים מקודשת, הוא משום דנתן לה דבר חדש שלא הי' בידה קודם, ול"ד למלוה דידה דאינו נותן לה שום דבר חדש, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א לקמן ח' ב', ועי' רמב"ן לקמן נ"ט א' דהא דאינה מקודשת, הוא משום שמשעה ראשונה שלה היא ולא גמרה ומקניא נפשה, אך עי' ר"ן שם דהוא משום דבמלוה דאחרים אין דעתה אזוזי אלא אהנאה, וכ"כ הריטב"א לקמן ח' ב', וצ"ע בד' הר"ן לקמן ח' ב' דמבו' כד' הרמב"ן שם, - ומבו' דפליגי בטעם הא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, דלהתוס' ודעימייהו מלוה שפיר חשיבא ככסף, והא דאינה מקודשת הוא משום דאינו נותן לה דבר חדש, ולהריטב"א והר"ן מלוה לא חשיבא ככסף, וע"כ אינה מקודשת, ועי' קצוה"ח סימן ק"א סק"ב דנפ"מ בפלוגתייהו אם שטרות משתעבדין, ועיי"ש שהביא דדעת הרשב"א דאין שטרות משתעבדין, וצ"ע דהרשב"א לקמן כתב כד' התוס' דמלוה חשיבא ככסף.

עי' מלחמות ר"פ ד' וה', דהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, הוא משום דהו"ל כדשלב"ל, ועי' קצוה"ח סימן רי"א סק"ה שהק' דהא דאינה מקודשת, אי"ז משום דשלב"ל, אלא משום דאין אצלה הנאה מחודשת, ומה"ט במקדש במלוה דאחרים מקודשת, וכתב דס"ל כד' הר"ן דאף במקדש במלוה דאחרים אינה מקודשת אלא בהנאה, והרי דמלוה לא מיקרי כסף ושו"כ אלא מילי בעלמא, וע"כ אינו יכול להקדישו, כיון דאינו אלא מילי בעלמא, אך צ"ע מד' הרמב"ן לקמן ח' ב' שכתב כד' התוס', - ועי' רשב"א שבועות ל"ג ב' שהוכיח דא"א למכור מלוה ע"פ, מהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, ועי' קצוה"ח סימן קכ"ג סק"א שתמה ע"ז, - ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקל"א שפירש בד' הרמב"ן והרשב"א, דהא דאינה מקודשת במלוה הוא משום דל"מ להקנותו, ואף דיכול למחלו לה, מ"מ ליכא נתינת כסף מן הבעל, - ועי' קה"י סימן כ"א מש"כ לפרש בע"א, ולכל הדרכים צ"ע ממש"כ הרמב"ן לקמן ח' ב' דכתב דכ"ה דהמקדש במלוה אינה מקודשת משום דלא מטי לה כלום, ה"נ במקדשה בהתחייבות אינה מקודשת דלא נפיק מיני' כלום, - ?שו"ר מש"כ בחו"ש הגרב"ד נדרים סימן י"א בביאור ד' הרמב"ן, עיי"ש.

עי' רמב"ם פ"ה מאישות הי"ג, דהא דאינה מקודשת הוא משום דהמלוה להוצאה ניתנה ואין כאן דבר קיים ליהנות בו מאחר שכבר הוציאה אותו הדינר ועברה הנאתו, ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקט"ז דהוא משום דבקידושין בעינן כסף שיש בו הנאה, ועיי"ש שכתב דמה"ט במכר מהני, ונת' להלן, - ועי' תור"י הזקן דמכוון דבריו דכבר הוציא האיש לאותו הדינר, וע"כ אינה מקודשת אף כשהמעות בעין, והב"י בסימן כ"ח כתב דאף אם המעות עדיין בידה, הו"ל כאילו הוציאה כבר, אך בחי' מהרי"ט כתב דלדעת הרמב"ם אם המעות בעין מקודשת, וכ"כ הב"ש בסימן כ"ח סקי"ט, וזה מתישב עם המבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מאישות ה"ד ובפכ"ו ממלוה הי"ב דכל דמעות המלוה בעין לא יצאו לגמרי מרשות המלוה, וכ"נ בדבריו בפ"ז ממכירה ה"ד.

עי' בפירש"י בכתובות ע"ד א' דהמקדש במלוה היינו שמחל לה מלוה שהיא חייבת לו, ועי' תוס' שם דלפ"ז צריך לחלק בין מקדש במחילת מלוה דאינה מקודשת, למקדש בהנאת מחילת מלוה דמקודשת, וכתבו בשם ר"י שנחלק ע"ז דשמא אין לחלק, והא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, הוא כשאמר התקדשי לי במעות מלוה שאת חייבת לי, וע"כ אינה מקודשת, - ועי' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם דמשמע דהנידון אם היא מקודשת, הוא אם מתפרשים דבריו שהוא מקדשה בהנאת המחילה, אך בקוב"ש אות ל"ד פירש דפליגי אם היא מקודשת במחילת ההלואה עצמה, עיי"ש, ועי' ביאור הגר"א סימן כ"ח סקכ"ח בדעת רש"י, דאף דמתפרשים דבריו דמקדשה בהנאת המחילה, מ"מ אינה מקודשת, דס"ל דהמקדש בהנאת המחילה אינה מקודשת.

ועי' בחי' הגרש"ש סימן י' י"א, דלדעת התוס' דמקדשה במעות המלוה, אשר צ"ע דהיאך הוא מקנה לה את החוב עצמו, אם אי"ז ע"י מחילה, היינו דהיא מתרצה להתקדש בעד דמי המלוה שהיא מחויבת לשלם, דומיא דכל קנין כסף דעיקר הקנין הוא ע"י החיוב שנעשה ע"י הכסף, ובזה הוא דאינה מקודשת, דחיוב ל"מ אלא אם מתחילה נותן הכסף לענין זה, עיי"ש, אך י"ל דגם לדעת התוס' הקנאת החוב לאשה הוא ע"י מחילה, ואך דכל שאומר התקדשי לי במעות המלוה, מתפרשים דבריו דהוא מקדשה בהחוב עצמו, ולא בהנאת המחילה, - אך בקהלת יעקב סימן כ"ח כתב דלדעת התוס' הא דאינה מקודשת הוא משום דלא חיילא הקנאת המלוה, ועי' נתיה"מ סימן ר"ד סק"ב, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפ"ה מאישות שכתב דאמר לה התקדשי בדינר שיש לי אצלך, ופירש דהא דאינה מקודשת הוא משום דאין כאן דבר קיים ליהנות הימנו, וי"ל דהרמב"ם לטעמי' בפ"ה ממכירה הי"א דמדמה הקנאת פיקדון לחבירו למחילת חוב, דא"צ קנין, וע"כ אף בהקנאת חוב ללוה, א"צ קנין.

עי' רמב"ם בפ"ה ממכירה ה"ד ובפ"ז ה"ד דמלוה קונה במכר, ועי' מ"מ שם שכתב דאף דבסוגיא דלקמן מ"ז א' מבו' דל"מ מלוה במכר, סמך הרמב"ם על סוגיא דב"מ מ"ז ב' דמבו' דמהני מלוה במכר, עיי"ש, וכ"כ הר"ן לקמן ח' א', וש"ר כתבו דאיירי בהנאת מחילת מלוה, אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף בהנאת מחילת מלוה אינה מקודשת, - ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקט"ז דהא דמהני במכר, הוא משום דדוקא בקידושין בעינן כסף שיש בו הנאה, כמבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מאישות הכ"ד דמה"ט הוא דל"מ מתנה ע"מ להחזיר בקידושין, ועי' נתיה"מ סימן שד"מ סק"א טעם אחר בזה, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז דל"ק מסוגיית הגמ' לקמן.

ועי' תור"י הזקן לקמן מ"ז א' דדעת הרמב"ם, דמש"א לקמן שם דמלוה אינה קונה במכר, הוא לר"ל דאין מעות קונות מה"ת אלא בקרקע מדכתיב שדות בכסף יקנו, והיינו דוקא במעות בעין, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות, ל"ש מעות בעין ול"ש מעות הלואה, ולכאו' היינו למש"כ הרמב"ן וש"ר בב"מ מ"ז ב' דהא דד"ת מעות קונות הוא משום דכ"ה דרך הקנין, וע"כ שפיר מהני אף מעות הלואה, ומשא"כ לר"ל דילפינן לה מדכתיב שדות בכף יקנו, בעינן כסף דהיינו מעות בעין, וכ"נ בד' תור"י הזקן לקמן כ"ח ב', עיי"ש.

ועי' אבנ"מ שם שכתב עוד, דלמש"כ רש"י דהא דאינה מקודשת, הוא משום דקיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קידושין, ע"כ בקנין קרקע שפיר מהני מלוה, דהא דקרקע נקנה בכסף לא ילפינן משדה עפרון, אלא מדכתיב שדות בכסף יקנו, ומש"א לקמן דגם במכר ל"מ מלוה, הוא לרב לטעמי' דס"ל לעיל ג' ב' דילפינן לקידושי כסף מקרא דויצאה חנם, ולא יליף לה משדה עפרון, וע"כ כ"ה דס"ל דל"מ מלוה בקידושין ה"נ ל"מ במכר, אך לדידן י"ל, דרק בקידושין ל"מ מלוה, דילפינן משדה עפרון, אך צ"ע בד' תוס' הרא"ש שכתב לקמן מ"ז ב' דהא דל"מ מקדש במלוה, הוא משום דל"ד לנתינת כסף דשדה עפרון, אף דבסוגיא דהתם אמרו דגם במכר ל"מ, - ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' שדקדק כן מד' רש"י לקמן כ"ח ב' דמלוה קונה במכר.

ועי' תשו' הר"י מיגש סימן קי"ג דהמבו' בסוגיא דב"מ דמלוה קונה במכר, הוא בדמי מקח דלא ניתנו להוצאה, ול"ד לכל מלוה דלהוצאה ניתנה וע"כ אינה קונה במכר, וכ"כ בתור"י הזקן לקמן כ"ח ב' בשם אית דמתרצי, וכ"נ בד' הראב"ד בפ"ה ממכירה ה"ד, עיי"ש, וצ"ע דבפשוטו כל הא דבעינן לה"ט דלהוצאה ניתנה, הוא רק כשמעות המלוה בעין, ובדמי מקח הרי בלא"ה ליכא מעות בעין, גם צ"ע ממש"א לקמן מ"ח א' דדמי שכירות הוו כמלוה, אף דלא ניתנו להוצאה.

אילימא וכו' רבית מעליתא היא, - בפירש"י כתב דפריך דאמאי קרי לה הערמת רבית, ועי' ריטב"א דלא קשיא לי' אלא לישנא בעלמא, אבל ודאי אפי' ברבית גמורה אם כבר פרעתו לו וחזר וקידשה בו מקודשת, דמעות רבית שפרע למלוה קנאם לגמרי, אלא שיש עליו חובה להחזירם, והוכיח כן מהא דלא מיתקן הלאו בחזרת הרבית, וזה כמש"כ בחי' הריטב"א ב"מ ס"ב א' דהא דלא מיתקן לאוי' בחזרה ול"ד לגזילה, הוא משום דחיוב החזרה הוא כדי שיקיא מה שאכל, ואי"ז כהשבת גזילה, ועי' קה"י סימן ט' סק"ה שהוכיח גם מד' הרשב"א דלא פריך אלא על לישנא דהערמת רבית, עיי"ש, - ועי' מאירי דאם לא פריך אלא על הא דקרי לי' הערמת רבית, הרי דאם פרעה לו הרבית וחזר וקידשה בו ה"ה מקודשת, דבכה"ג כבר ל"ה מלוה, אך אם פריך דכיון דהו"ל רבית אינה מקודשת, אף בכה"ג שפרעה לו הרבית וכו' אינה מקודשת, וכתב דפליגי בזה רבוותא, ועיי"ש במש"כ לדון בזה בדין אבק רבית, ועיי"ש שדקדק מהא דפריך דרבית "מעליתא" היא, דלא פריך אלא על לישנא דהערמת רבית, אך ל"ה פקפוק בקידושין משום רבית, וצ"ע דבדבריו שם מבו' דהצד דבאבק רבית מקודשת, הוא משום דאחר שתקבלו אי"ז יוצא בדיינים, וברבית קצוצה נראה להדיא בדבריו דכל הצד דתהא מקודשת הוא רק אחר שגבאו, ומשום דא"צ להחזיר אותם המעות עצמן, וא"כ הרי בגונא דהכא, אינה מקודשת גם משום רבית.

ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקכ"ב שפירש דהטעם דהיא מקודשת בזוז דרבית, למ"ד דהמקדש במלוה מקודשת, הוא משום דאף דאסור המלוה ליקח את הרבית, מ"מ עיקר החוב קיים, ועיי"ש שכתב דמ"מ לפ"מ דקי"ל דהמקדש במלוה אינה מקודשת, אם קידשה בהנאת מחילת הרבית אינה מקודשת, כיון דהוא חייב למחול ולא מיקרי הנאה, אך בגל' הגרע"א שם ס"י כתב דמשמע בסוגיין דאם קידשה בהנאת מחילת הרבית ה"ה מקודשת, ועי' אבנ"ז סימן ת"ד סק"ה ושערי ישר ש"ה פ"ג וחי' הגר"ש סימן ו', - אך עי' חזו"א סימן מ"ב סק"א שהאריך דאין מכוון הריטב"א לכך, עיי"ש.

לא צריכא דארוח לה זימנא, - עי' רש"י דל"ד למקדש בעיקר המלוה דאינה מקודשת, דלאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה, - ועי' רי"ף דעדיפא הנאת מלוה ממלוה עצמה, דהנאת מלוה איתא ומלוה גופה ליתא.

ועי' רמב"ן וריטב"א דהא דהיא מקודשת בהנאה זו, הוא דומיא דשחוק לפני וכו' דמקודשת, והרמב"ן כתב דאף דבשחוק לפני פליגי בה, ולמ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אינה מקודשת, הכא לכו"ע מקודשת, דזו השכירות של הרוחת הזמן אינה אלא בשעת ההרוחה, והקידושין והשכירות כאחד הם חלין, וכתב הריטב"א דהוא משום דהנאה בכל מקום חשובה ככסף, - ועי' פסקי ריא"ז דהיא מקודשת בנח"ר שעשה לה להרויח לה הזמן, דכל נח"ר שעושה האיש לאשה בעת הקידושין שיש בו שו"פ ה"ה כנתינת כסף, - אך עי' פסקי רי"ד דהיא מקודשת באותה פרוטה שהיתה צריכה ליתן ואינה נותנת, ופרוטה זו היא בעין, וכן מ' בד' הרמ"ה, שהובא בהגה"ה שבתוס' הרא"ש ובתלמיד הרשב"א, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט במלוה עצמה אינה מקודשת במה שא"צ לפרוע כלל, וכתב דהוא משום דמלוה דמחסרא גוביינא ויכולה להטריח להבעל ע"ז לבי"ד, ע"כ כשמוחל לה לא חשיב כנותן לה ממון, ומשא"כ בהנאת מלוה דהיא עצמה ניח"ל ליתן פרוטה למי שיפייס את הבעל להרויח הזמן, ע"כ היא מקודשת.

בפירש"י כתב דאמר לה התקדשי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך או לי, והתוס' וש"ר שהביאו ל' רש"י לא העתיקו לתיבות "או לי", (וגם בפירש"י שעל הרי"ף ליתא), ועי' יש"ש סימן ו' שהק' דהיאך הי' מותר לו ליטול מעות אלו, הרי הו"ל רבית גמורה, וכתב דאי"ז אלא שומא בעלמא שהנאה זו שו"פ, שהיתה מתרצה ליתן לו פרוטה ע"ז, - ועי' תוס' הרא"ש דא"צ להזכיר הפרוטה, אלא שיאמר הרי את מקודשת לי בהרווחת הזמן, וכיון דאנו שמין שיש בהרוחה זו הנאת שו"פ, ה"ה מקודשת, ועי' רמב"ן שכתב דאומר התקדשי לי בהנאה זו "שהיא" היתה נותנת לו פרוטה בכך, ומבו' דא"צ להזכיר לה הפרוטה, ואי"ז אלא שומא דה"ז שו"פ לדידה, - ועי' מאירי דלדעת רש"י ל"מ אלא אם אומר לה התקדשי בשכר פרוטה שאת נותנת וכו', וכתב דדעת הרי"ף דאם אמר התקדשי באותה הנאה מקודשת אף אם לא אמר בהנאת פרוטה שאת נותנת למי שיפייסני על כך, ותמה ע"ז דבכה"ג מ"ט מהני שהרי אין כאן שום נתינה, - ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' שפירש, דדעת רש"י דהקידושין הם באותה הפרוטה שהיתה נותנת בעד הרוחת הזמן, וע"כ צריך לפרש כן, ודעת הרא"ש דהקידושין הם בהנאת הרווחת הזמן, וע"כ א"צ להזכיר הפרוטה.

עי' רי"ף ורא"ש דאיירי כשהגיע זמן הפירעון והרויח לה הזמן, וכ"כ הטור בחו"מ סימן ר"ד, ועי' סמ"ע שם סקט"ז שדקדק מד' הטור דאם עדיין לא הגיע הזמן, אף שמרויח הזמן יותר, לא מחשב בזה הנאה כ"כ, ועי' נתיה"מ שם סוסק"ג שתמה ע"ז, - ועי' ב"ש סימן כ"ח סקל"ח שנסתפק בדין זה, ועי' מחנ"א קנין מעות סימן ג' שכתב דפליגי בזה רבוותא, ופירש טעם הסוברים דאינה מקודשת, דכיון שאין יכול לתובעו בדין עדיין לא חשיב כנותן לו כלום, - ועי' מאירי די"מ דאיירי הכא בתוך הזמן, וע"כ הוא דאי"ז רבית גמורה, עיי"ש.

עי' בחי' הגרע"א ב"מ ס"ב ב', דהנאת מחילת מלוה הוה פחות שיווי הרבה מסך ההלואה, עיי"ש מש"כ לפ"ז, ולפ"ז הדין נותן דאם מחל לה מלוה שו"פ וקידשה בהנאת המחילה אינה מקודשת, - אך עי' בקוב"ש אות מ' שהוכיח מד' התוס' לקמן י"ט א' דאף בכה"ג היא מקודשת, דהנאת מחילה דמלוה שו"פ, הויא שו"פ, ולכאו' הוא תלוי בביאור ענין הנאת מחילת מלוה.

בפירש"י כתב דאף אם מחל לה כל המלוה וקידשה בהנאת מחילת המלוה ה"ה מקודשת, - ועי' רמב"ן ורשב"א דנקט לה בארוח לה זימנא, הוא לאשמועינן דאסור משום הערמת רבית, ועי' רמ"ה דרבותא קמ"ל דאף בהנאת הרוחת הזמן מקודשת, - אך עי' רמב"ן ור"ן שנסתפקו דשמא בהנאת מחילת מלוה עצמה אינה מקודשת, דדעתה על גוף המלוה ולא על ההנאה.

עי' תורי"ד בשם ר"ח, דאיירי כשהגיע זמן הפירעון, והרויח לה הזמן ואמר לה הרי את מקודשת בהנאת הרוחת הזמן, ומסרה לו הממון והחזירו לה ליהנות בו עד הזמן שהרויח לה, דאל"כ נמצא טפל יותר מן העיקר, דקי"ל המקדש במלוה עצמה אינה מקודשת וכ"ש בהנאת מלוה, - ועי' רמב"ם פ"ה מאישות הט"ו שפירש דאיירי כשהלוה אותה עתה ר' זוז ואמר הרי את מקודדשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שתהי' בידך כו"כ יום וכו', ובכה"ג היא מקודשת, שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף זמן שקבע, וכתב דפירשו רבותיו בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשמען, והיינו שפירשו דהיא מקודשת אף כשהרויח זמן אחר ההלואה, וע"ז תמה דלא עדיף ממלוה עצמה דאינה מקודשת, וזה כד' הר"ח, - ועי' ברכ"ש סימן ד' דהרמב"ם לטעמי' דהא דל"מ מלוה בקידושין הוא משום דבעינן כסף שיש בו הנאה, וע"כ אף אם מקדשה בהנאת הרוחת הזמן אינה מקודשת, דאי"ז אלא מניעת הפסד, ולא חשיב כהנאה, ועי' שיעורי הגר"נ סו"ס ז', - ועי' חזו"א סימן קמ"ח בהערות לסוגיין שפירש בד' הרמב"ן דס"ל דההנאה דהכא אינה כשחוק לפני, אלא הוא שכר המתנת המעות, כ"ה דאם נתן לה בהמה לל' יום וקידשה בשכרה דמקודשת, וזהו שהק' דאם במלוה עצמה אינה מקודשת, מ"ט תהא מקודשת בהנאת מלוה, ועיי"ש שכתב דהא דאינה מקודשת דומיא דאדבר עליך לשלטון, הוא משום דעיקר ההנאה היא מעצם המלוה, ועצם המלוה לא חשיב כהנאה הבאה לה מידו בשעת הקידושין.

עי' בתורי"ד שהק' ע"ד' הר"ח, דאם נתנה לו המעות והחזירם לה, היינו הלואה גמורה, והול"ל לא צריכא שהלוה לה ומקדשה באותה ההנאה, ומה הוצרך לאוקימתא זו שהיתה חייבת לו וכו', והרמב"ם באמת פירשה בתחילת הלואה, - ועי' רמב"ן ורשב"א שהק', דאם כשמרויח לה זמן אחר ההלואה אינה מקודשת, א"כ אף כשהחזירתם וכו' לא תהא מקודשת, שהרי הקידושין הוו בהנאת המתנת הזמן וזה אינו בעולם.

עי' ראב"ד בפ"ה מאישות הט"ו דאיירי כשהגיע זמן המלוה ליפרע ומעותיו בידה מזומנים לפרוע והאריך לה הזמן, ובכה"ג היא מקודשת, ועי' שו"ת הראב"ד סימן קמ"א שהביא כן בשם הרי"ף, ועי' תור"י הזקן ומאירי דכ"ה בקצת ספרי הרי"ף, - ועי' רמב"ן שהק' דאף בכה"ג שם מלוה עליהם כיון שאם רצתה מוציאה אותם ופורעת אחרים והלה לא קנה בהם כלום, אך בחי' הראב"ד בסוגיין כתב דבכה"ג דליכא למימר מלוה להוצאה נתנה שהרי אין רשות בידה להוציאם מעתה שעל כרחה יכול ליטלם ממנה, וכ"כ המאירי, - ועי' ראב"ד בפ"ו ממלוה ה"ג דאם הגיע זמן הפירעון והרויח זמן ההלואה ברבית, הו"ל כרבית קצוצה, והוכיח לזה מדין קידושין, ועי' לח"מ שם דאזיל לטעמי', ועי' אבהא"ז שם שהק' דהתם לא הצריך שיהיו המעות מזומנים, ועי' חי' הגר"ש סימן ז' סק"ז, - ועי' ברכ"ש סימן ד' ואבהא"ז מכירה פ"ז ה"ד ובהל' מלוה שם וחי' הגר"ש סימן ז' מש"כ בדעת הראב"ד.

עי' תוס' שפירשו דאיירי בשהיתה חייבת מעות לאדם אחר והגיע זמנו, ובא זה ונתן למלוה פרוטה שירויח לה הזמן, וקידשה באותה הנאה, ובסו"ד כתבו דהוא מקדשה באותה פרוטה, וכ"ה בתוס' הרא"ש, ועי' רמב"ן ור"ן שאומר לה בשעת מתן מעות התקדשי לי בפרוטה זו, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן קנ"א סק"ב דהיינו דמדין ערב חשיב כנותן לה הפרוטה, ובזה היא מתקדשת, וי"ל דל"ב בזה לדין ערב, (ואם הי' בזה לדין ערב, י"ל דהי' רבית גמור, עי' באבנ"ז שם), אלא כיון דהפרוטה משעבדת את המלוה להרויח לה הזמן, חשיב כנותן לה את הפרוטה, ע"י שקיבלה את הרווחת הזמן, - אך עי' ריטב"א דאף אם פייסו בדברים שירויח לה הזמן, ה"ה מקודשת, כיון דהרוחה זו הויא שו"פ לדידה, וצ"ע דבכה"ג מ"ט הוי הערמת רבית, הרי לא קיבל המלוה רבית כלל, וצ"ל דאה"נ כל הא דהוי הערמת רבית הוא רק כשפייסו במעות, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א, וצ"ע.

ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקכ"ד שהק' ע"ד הריטב"א דבכה"ג שפייסו בדברים, הו"ל כע"מ שאדבר עליך לשלטון, דלפ"מ דקי"ל דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אינה מקודשת, ומבו' דלדעת התוס' ניחא, (ועי' שיעורי הגר"ש אות צ"ה שתמה ע"ז), וכנראה הוא משום דלדעתם הוא מקדשה באותה הפרוטה, וכנ"ל, - וי"ל למש"כ המחנ"א שכירות סימן י"ד דבקבלן דאין שכרו אלא כשהשלים פעולתו, הרי דכל דאין שבח בפעולתו אלא לבסוף אין חיוב השכר אלא לבסוף וה"ה מקודשת, ומש"א לקמן מ"ח א' להא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אף בקבלן, הוא בגונא דיש שבח בפעולתו מתחילה ועד סוף, - ועי' חזו"א סימן קמ"ח בהערות לסוגיין, דהכא איירי שלא קידשה בשכר טורח ההשתדלות, אלא קידשה בהנאת הרווחת הזמן שההנה לה, ובזה ל"ש הא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ועיי"ש שכתב דגם בע"מ שאדבר עליך לשלטון, אם מקדשה בהנאה שירויח לה השלטון ע"י השתדלותו, ה"ה מקודשת, ול"ש בזה ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, (ונתחדש בדבריו דאף התם חשיב דההנאה באה לו על ידו, אף שהשלטון הוא שהרויח לה, וצ"ע), ובסוף דבריו הביא לד' המחנ"א, (ולכאו' ב' ענינים הם, דהמחנ"א איירי כשמקדשה בחיובא דקבלן, והחזו"א איירי כשמקדשה בהנאה שהביא לה).

בפירש"י כתב דהא דאין בזה משום רבית, הוא משום דלא קץ לה מידי ולא מידי שקיל מינה, ועי' מהרש"א דמש"כ רש"י דלא קץ לה מידי, היינו דאי"ז רבית קצוצה כיון שלא קצץ עמה בשעת הלואה, וס"ל כדעת הרמב"ם בפ"ו ממלוה, דבקצץ אחר ההלואה ל"ה רבית קצוצה, וכ"כ הפנ"י, וכ"כ בלח"מ פ"ה מאישות הט"ו, והגר"א יו"ד סימן קס"ו סק"ז, ולפ"ז מש"כ רש"י דלא מידי שקיל מינה, היינו דמה"ט אין בזה רבית גמורה מדרבנן, אלא הערמת רבית בעלמא, וזה ע"ד ד' הר"י מיגש שהובא להלן, - ועי' קוב"ש אות ל"ה שפירש ד' רש"י, למש"כ הרשב"א בשם הראב"ד דאם הלוה לה ד' בה', ואח"כ נתקדשה לו בעד הזוז דהרבית, הוי רבית מעליא, דהו"ל כמאן דשקיל פחות משו"פ בדמי ההוא דינר, ורבית מעליא הוא דהא אחשבי' איהו בדינר, וכ"כ בקה"י סימן ט' סק"א ובשיעורי הגר"ש אות צ"ד, ועי' בקה"י שם סק"ד וסק"ה שהאריך בביאור ד' הרשב"א.

עי' רשב"א דהא דל"ה רבית גמורה במה שקיבל את האשה בעד הרוחת הזמן, הוא משום דאין גופה קנוי לו, - ועי' תור"י הזקן דהוא משום דגם האשה יש לה הנאה בנתינת גופה דבעלה חייב במזונותי' ובכמה דברים, ול"ד לכל נותן רבית דאין לו הנאה במה שנותן, וכ"כ המאירי, - ועי' ריטב"א דהוא משום דאינה נותנת לו ממון ואם מפני שמקנה לו עצמה הרי קונה אדון לעצמו, ועי' מחנ"א רבית סימן ט' שהק' ע"ז דבמודר הנאה אמרו דאסור להשיא לו בתו משום דהוי כמוסר לו שפחה לשמשו, ועי' קה"י סימן ט' סק"ג שפירש ד' הריטב"א ע"ד ד' התור"י הזקן.

ועי' תוס' שהק' דהוי רבית גמורה, כיון דהי' לו ליתן פרוטה בקידושין ולא נתן לה, ועי' קה"י סימן י' דמשמע דלא הקשו דמה שנתקדשה לו הוי רבית, דבזה מודו לד' הרשב"א והריטב"א, אלא דכיון דהצריכה התורה נתינת פרוטה לחלות הקנין, הרי דכל שנותנת עצמה לו בשכר המתנת ההלואה, הוי כנותנת לו אותה הפרוטה ששוה קנין הקידושין, - ובד' המחנ"א רבית סימן ט' משמע דמפרש לד' התוס', דהוא משום דאיהו משתרשי לי' שהי' צריך ליתן פרוטה בקידושי' והשתא לא יהיב לה כלום, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י, דכיון דאין האשה נחסרת ממון, ל"ה רבית גמור דלא מצינו תרבית בלא נשך, - אך במל"מ פ"ה ממלוה הי"ד כתב דקו' התוס' אינה בעד הפרוטה, אלא כיון דהקידושין שו"פ וזה מקדשה בעד ההרוחה, נמצא שהוא רבית גמור שלוקח דבר ששו"פ בעד הרוחת זמן, וכ"נ בד' האבנ"מ סימן כ"ח סקכ"ב ד"ה וכן מוכח וסקכ"ד שפירש כן.

עי' בחי' הר"י מיגש שכתב דאם בשעת הלואה אמר דה"ה מקודשת בהנאת ההלואה, אינה מקודשת, כיון דהוי רבית קצוצה האסורה מדאורייתא, דכיון דאפי' רבית דברים אסורה, כ"ש הקנאת אשה, ונתחדש דמכח הא דהוי רבית קצוצה, לא חיילי הקידושין, ובדבריו להלן מבו' דהוא משום דהאשה היא הרבית, וכיון דדינא הוא דמוציא אותה ממנו, ע"כ לא חיילי הקידושין, - והא דאם ארוח לה זימנא מקודשת, דאף דאי"ז רבית קצוצה כיון שלא קצץ בשעת ההלואה, וכד' הרמב"ם בפ"ו ממלוה בשם רבותיו דכה"ג אי"ז רבית קצוצה, מ"מ ליהוי כאבק רבית דאסור מדרבנן, וכתב דאף אם הוי אבק רבית ה"ה מקודשת, דרק ברבית קצוצה דיוצאה בדיינים, הוא דאינה מקודשת, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועוד, דלא אסרו חכמים רבית אחר ההלואה, אלא בנתינת ממון, אך בדיבור ומאי דדמי לי' כגון קניית אשה לא גזור רבנן אלא אוקמוה אדאורייתא דאינו אסור אלא בשעת הלואה, והוכיח כן ממש"א דאסור משום הערמת רבית, והרי דאי"ז רבית גמורה דרבנן אלא הערמת רבית בעלמא, (וכתב דהא דהו"ל הערמת רבית, הוא משום דחיישינן דמעיקרא הלוה ע"ד כן, והערים ולא התנה עמה בכך אלא לאחר זמן).

ו' ב' - הילך מנה ע"מ שתחזירהו לי, - עי' ריטב"א דמתנה ע"מ להחזיר הקנאה גמורה היא וממון שלו הוא, וכשמחזירה לו הקנאה גמורה בעי כשאר הקנאות דעלמא, ועי' ריטב"א ב"ב קל"ז ב' דהיינו דע"מ להחזיר הוי תנאי בעלמא, וליכא שיור בעיקר המתנה, וכתב דמה"ט אם שעבדה לבע"ח ה"ה משועבד ומוחזר וגובה ממנה לאחר חזרה, וכ"כ בחי' הריטב"א ב"ב שם בשם הרא"ה, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבכה"ג אין מתקיים התנאי, דלא חשיב כמידי דחזי לי, - ועי' רא"ש פ"ג דסוכה סימן ל' לענין אתרוג, דצריך שיתנהו לו במתנה גמורה ע"מ שיחזיר, ואחר שיצא בו צריך לחזור וליתנה לו במתנה בשעת חזרה, אבל אם אמר לו יהא במתנה עד שתצא בו ואח"כ יהא שלי כבתחלה לא יצא בו דהוי כמו שאול, - ועי' קצוה"ח סימן רמ"א סק"ד שהביא מתשו' הרא"ש כלל ל"ה סימן ב' בתשו' הר"א כהן צדק, דמתנה ע"מ להחזיר הוי קנין הגוף לשעה, וכתב הקצוה"ח דהיינו דנותן לו מתנה גמורה וחלוטה עד הזמן, וכיון דהגוף קנוי לו לזמן לא חשיב כשאול, וכ"נ בתורי"ד סוכה מ"א ב', עיי"ש, ועיי"ש שהאריך בזה, וכתב להוכיח כן ממש"כ התוס' בערכין ל' א' דמתנה ע"מ להחזיר אינו נקנה בחליפין כיון דסופו לחזור לבעלים, ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקנ"ג מש"כ עוד בזה, ועיי"ש שהוכיח מד' התוד"ה ואם לאו, דס"ל דהוי מתנה לעולם בתנאי, - ועי' תשו' הר"י מיגש סימן מ"ב דבנותן פדיוה"ב או תרומה ע"מ להחזיר, ל"מ הכהן למימר שאינו מחזיר ותתבטל המתנה, דהכא אין קיום התנאי ביד המקבל, אלא בע"כ הוא מחזירו ליד הנותן ונתקיים התנאי, עייש"ה, ולכאו' מבו' בדבריו דל"ב שיחזור ויקנה מדעתו להנותן, ושלא כד' הריטב"א והרא"ש, וצ"ב.

אי קסבר וכו' שמה מתנה אפי' כולהו נמי, - עי' נתיה"מ סימן ק"צ סק"ב שהק' למש"כ הסמ"ע דקנין כסף הוא רק כשנותן לו השו"פ על דמי הפירעון, דא"כ מ"ט מהני כשנתן לו הכסף במתנה ע"מ להחזיר, הרי בכה"ג אי"ז פירעון על דמי השדה, וכתב דצ"ל בדוחק דגם פירעון ע"מ להחזיר חשיב פירעון, ולכאו' הטעם בזה הוא דהו"ל כמתנה עמו תנאי אחר, דאם מתרצה בכך חשיב שפיר כפירעון, - ועי' קוב"ש אות ל"ו שהק' בהא דמהני מתנה ע"מ להחזיר בפדיוה"ב, דלכאו' פדיוה"ב הוי פריעת חוב גרידא, ובפירעון ודאי ל"מ מתנה ע"מ להחזיר, וכתב דצ"ל דהחוב בפדיוה"ב הוא בתולדה מהמצוה, וכיון דהמצוה מתקיימת במתנה ע"מ להחזיר כמו בכל מתנו"כ ממילא מסתלק החוב, ועי' שיעורי הגר"ש סקצ"ז שיישב לפמש"כ הנתיה"מ דפירעון ע"מ להחזיר חשיב פירעון, ועי' ברכ"ש סימן ה' סק"ד.

עי' תשו' חמד"ש חו"מ סימן י' סקי"א שהק' למש"כ הקצוה"ח דמתנה ע"מ להחזיר הוי מתנה לזמן, דא"כ היאך מהני זה בתרומה, הרי אין התרומה שלו והיאך יכול ליתן בשיור, והיינו דהרי תרומה הו"ל ממון השבט, ואם לא הקנה לכהן אלא לזמן, מ"ט אחר הזמן יהא של הנותן, והרי עדיין יהא עליו ליתנה לכהנים, וכן הק' המנח"ב בסימן צ"ד, עיי"ש, ועיי"ש בחמד"ש שכתב דאין לומר דלענין תרומה באמת מתפרשים דבריו כתנאי בעלמא, דמשמעות הדברים דכל מתנה ע"מ להחזיר הוא בגונא חדא, וגם דא"כ מאי פריך דאי מתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה אפי' כולהו נמי, עיי"ש.

עי' בחי' הגרע"א שהק' דלמש"כ התוס' בב"מ ו' ב' דאם תפס הכהן מתנו"כ אין מוציאין מידו, וא"צ להחזיר לבעלים אלא טוה"נ, ומ' דלמ"ד דטוה"נ אינה ממון א"צ להחזיר שום דבר לבעלים, וא"כ לרבא גופי' דס"ל בב"מ י"א ב' דטוה"נ אינה ממון, היאך מצי הבעלים להתנות ע"מ להחזיר, הרי אף אם לא יקיים התנאי ולא יחזיר יכול הכהן להחזיק בתרומה כון שהוא תפוס בה, ועמש"כ בקוב"ש אות ל"ח ובקה"י סימן י"א סק"ב ובחי' הגר"ש שם סק"ג, - ועיי"ש בחי' הגר"ש שכתב לישב גם למשה"ק האבהא"ז בפי"ג ממכירה ה"ג מהכא על מש"כ המרדכי בפ"ק דב"מ סימן רמ"א דלמ"ד דטוה"נ אינה ממון ל"מ הנותן להתנות ובטל תנאו.

ואי קסבר לא שמה מתנה, - עי' תלמיד הרשב"א שהק' דמ"ט לא יקנה, הרי קי"ל דכל האומר ע"מ כאומר מעכשיו דמי, וכיון שקנאו כי החזירו לו מאי הוי, וכתב בשם בעה"ע דהוא משום דדמי לתנאי ומעשה בדבר אחד, והא דמסקינן דקנה הוא משום דלא חשיב כתנאי ומעשה בדבר אחד, דהמעשה בקרקע והתנאי במעות, וצ"ב, - אך בד' התוס' שעמדו דמ"ט לא חשיב כתנאי ומעשה בדבר אחד, אין נראה דבזה הי' נידון סוגיין, - ועי' חי' הריטב"א סוכה מ"א ב' וב"ב קל"ז ב' דמשמע דנידון הגמ' הוא אם מתנה ע"מ להחזיר הויא מתנה גמורה וחשיב כממון גמור דילי', וקרינן בי' לכם, וה"נ הוא לענין קנין כסף וקידושין ושאר מילי דבעינן בהו נתינה גמורה, ועי' חמד"ש דלהס"ד הו"ל כשאלה בעלמא, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג מזכי' ה"ט משמע דאלמלי הא דשמה מתנה, ל"ה חיילא המתנה כלל, ול"ה המקבל אוכל פירות, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ הראשונים לדון דמ"ט ל"ה כמתנה שאם הקדישה אינה מוקדשת דאינה מתנה, והיינו די"ל דכל דאינו נותן לו נתינה גמורה, ליכא גמ"ד על הנתינה ולא חיילא.

עי' ר"ן שפירש טעם הס"ד דבמכר לא קנה וכו' ובתרומה יצא ידי נתינה, דהוא משום דאף דבמכר לא קנה דלאו מידי יהיב לי', מ"מ בתרומה דסגי בה בנתינה כ"ד יצא ידי נתינה, ועי' שו"ת חמד"ש חו"מ סימן י' סק"ט שכתב דל"ה בגירסתו לפירכת הגמ' דמאי קסבר וכו', וגם הרי"ף לא העתיק לזה.

ואסור לעשות כן מפני שנראה ככהן המסייע בבית הגרנות, - עי' מאירי דהאיסור בזה הוא משום דכתיב חלף עבודתכם ולא חלף שכרכם, וכעי"ז בחי' הריטב"א, וכ"כ הריטב"א בב"ב ס"ג א', - אך בד' רבינו יונה בב"ב שם והרא"ש שם סימן ז' מוכח דרק מתנות לוי' הוו חלף עבודתם, אך מתנו"כ ל"ה חלף עבודתם, וכ"ה בתשו' מהריט"ץ סימן ק"ד, עיי"ש, ולפ"ז בע"כ דהאיסור לסייע בבית הגרנות הוא מטעם אחר, עי' בפירש"י תמורה ח' ב' דהו"ל חילול השם דמיחזי כמאן דשקיל לתרומה בתורת שכירות, ועי' תוס' בכורות נ"א ב' ורא"ש שם סימן י' דמשמע דהאיסור הוא משום דמפסיד לשאר הכהנים, ועי' רמב"ם פי"ב מתרומות הי"ח והי"ט דמשמע דהוא משום דצריך ליתן להם חלקם בכבוד, - ועי' תורי"ד דהאיסור הוא משום דמצוה מן המובחר הוא ליתן לכהן דבר שיגיע לו הנאה, ולא שיתן לו בשכרו.

בפירש"י כתב דהא דהו"ל ככהן המסייע בבית הגרנות, הוא משום דבשכר זה יתן לו שאר תרומותיו, וכ"כ המאירי, ועי' תור"י הזקן דהוא משום דתרומה זו עצמה הוא נותן לו מפני שמחזירה, וי"ל דפלוגתייהו תליא בטעם האיסור דמסייע בבית הגרנות, דלרש"י דהוא משום חילול השם וכו', ל"ש כן אלא כשמקבל תרומה בשכרו, ולא באותה התרומה שאינו מקבלה בשכר, (וכן להמאירי ודעימי' דהוא משום דבעינן חלף עבודתכם), אך להתוס' דהוא משום דמפסיד לשאר כהנים, יש לאסור משום תרומה זו עצמה, - ועי' תורי"ד דהיינו דכ"ה דאסור ליתן לכהן המסייע בבית הגרנות משום דבעינן ליתן דבר שיגיע לו הנאה ולא שיתן לו בשכרו, ע"כ ה"נ אין ליתן במתנה ע"מ להחזיר דאין לכהן שום הנאה, ועיי"ש שכתב דפתרון המורה לא נ"ל, והיינו משום דלטעמי' דגדר האיסור הוא משום דלית לי' הנאה, אין מקום לאסור במה שנותנים לו תרומות אחרות מכח שמתרצה לקבל תרומה זו ע"מ להחזיר.

עי' תוס' בכורות נ"א ב' דגם בפדיוה"ב אסור במתנה ע"מ להחזיר משום דהו"ל ככהן המסייע, וכ"כ הרא"ש שם סימן י', וכ"ה בטוש"ע סימן ש"ה ס"ח, - אך עי' רמב"ם פי"א מביכורים ה"ח שכתב דבפדיוה"ב מהני מתנה ע"מ להחזיר, ועי' כס"מ שם שהק' דמ"ט השמיט למש"א דאסור לעשות כן, ועיי"ש בהגה' שכתב דס"ל דבפדיוה"ב לא אסרינן בכהן המסייע, וכ"כ בביאור הגר"א ביו"ד סימן ש"ה סקי"ב, ועי' חזו"א מעשרות סימן ח' סק"ה שהק' דמ"ש מבכור שיש בו איסור מסייע, ועי' דרך אמונה בביאוה"ל בפי"ב מתרומות הי"ח, דלמש"כ הרמב"ם שם דאיסורא דמסייע הוא משום דצריך ליתן להם חלקם בכבוד שעל שלחן המקום הם אוכלין ומתנות אלו לד' והוא זיכה להם, הוי זה רק בדברים שיש בהן קדושה ולא בפדיוה"ב, עיי"ש.

בכולהו קני לבד מאשה לפי שאין אשה נקנית בחליפין, - עי' תוס' דהיינו דהו"ל גזירה אטו חליפין ואפקעינהו רבנן לקידושין מיני', ועי' רמב"ן דגיר' רה"ג גזירה שמא יאמרו אשה נקנית בחליפין, וכ"כ התורי"ד והריטב"א, - ועי' פסקי ריא"ז, דאם פשטה ידה וקיבלה קידושין מאחר צריכה גט משניהם, שקידושי הראשון קידושי תורה הם אלא שחכמים ביטלום משום גזירה, אך בד' התוס' מבו' דאפקעינהו לקידושין וא"צ גט, ועי' ח"מ סימן כ"ט סק"א וב"ש שם סק"ב דכן משמע מסתימת כל הפוסקים.

עי' רמב"ן ורשב"א די"ל דמדינא אינה מקודשת, משום דכל מתנה שאין בה הנאה, הויא לגבי אשה כחליפין ואיתתא לא מקניא נפשה בהו, ואף אם נהנית בשו"פ קודם לחזרה, לא בהנאה זו קידשה, וכ"כ הרמב"ן לעיל ג' א'.

ועי' רמב"ם פ"ה מאישות הכ"ד דהא דאינה מקודשת הוא משום דאם החזירתו הרי לא נהנית ולא הגיע לידה כלום, ועי' ר"ן שפירש לדבריו כד' הרמב"ן, - ועי' אבנ"מ סימן כ"ח סקט"ז דלדעת הרמב"ם מה"ט נמי הוא דל"מ קידושין במלוה משום דעברה הנאתו, וכל דהוי כסף דלי"ב הנאה, לא מקניא נפשה, ועיי"ש בסקנ"ד מש"כ עוד לפ"ז, ועי' או"ש בפ"ה מאישות שם, - ועי' ברכ"ש סימן ב' סק"א בשם הגר"ח, דהא דמהני מתנה ע"מ להחזיר בקנין כסף, ילפינן לה מחליפין, וע"כ באשה דל"מ חליפין מגזה"כ דבעינן מעשה קיחה דקידושין, ל"מ גם מתנה ע"מ להחזיר, עיי"ש, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ז' סוף ענף א' מש"כ בזה.

עי' רמ"א סימן כ"ט ס"א, די"א דאם נתן לה מתנה ע"מ להחזיר ואמר לה בהנאה זו שאת נהנית בתוך הזמן הרי את מקודשת לי, הוי קידושין, ועי' ביאור הגר"א שם סק"ב, דהיינו רק לדעת הרמב"ם דמדינא אינה מקודשת, אך לדעת התוס' והרא"ש דהוא גזירה אטו חליפין, אף בכה"ג אינה מקודשת, ועי' אבנ"מ שם סק"ד שהאריך בזה, - ועי' ח"מ סימן כ"ח סקל"ד, דדין זה תליא בהפלוגתא שהביא בשו"ע שם סי"ט, דדעת הרא"ש בפירקין סימן כ' דאם הקנה לו אחר טבעת במתנה ע"מ להחזיר, וקידש בה את האשה מקודשת, ודעת בעה"ע דאינה מקודשת, אך הב"ח שם והב"ש בסימן כ"ט סק"ד פירשו ד' בעה"ע בע"א, ובעיקר דין זה בשואל טבעת לקדש בה את האשה, עי' תרוה"ד סימן ר"י, ואכמ"ל.

עי' רמב"ם בפ"ה ממכירה ה"ז שכתב דחליפין מהני בשהקנה לו הכלי ע"מ להחזיר משום דמתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה, ועי' אבהא"ז שם דמהא דלא הביא לדין מתנה ע"מ להחזיר בקנין כסף, מבו' דמפרש לסוגיין בחליפין, ומש"א הילך מנה, ל"ד הוא לענין מכר, שהרי אין מטבע נעשה חליפין, ועיי"ש שפירש דבקנין כסף ל"מ משום דכל דהוי ע"מ להחזיר לי"ב פירעון דמי המקח, - ועי' שיעורי הגר"נ סימן ז' ענף ב' די"ל דאף דרבא ס"ל דמהני מתנה ע"מ להחזיר לקנין כסף, היינו לטעמי' דס"ל בב"מ מ"ח א' כר"ל דד"ת משיכה קונה, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות והוא משום דהו"ל דמי המקח, ל"מ מתנה ע"מ להחזיר, וצ"ל לפ"ז דהא דבקידושין הוצרך הרמב"ם להא דלא נהנית, הוא משום דבקידושין הוי כסף קנין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ועי' ריטב"א בסוגיין דמשמע דמפרש למש"א דבמכר קנה, דהוא במוכר שדה ע"מ שיחזיר את השדה, וכתב הריטב"א דיש בזה משום רבית, ויל"פ כן גם בד' הרמב"ם, וזהו שהביא הרמב"ם בפ"ג מזכי' ה"ט להא דשמה מתנה, בנותן שדה לחבירו ע"מ להחזיר דהוא אוכל פירותי', וצ"ע.

תוד"ה לא החזירו, וא"ת אמאי לא יצא הא ל"ה תנאי כפול, - עי' עצמו"י שהק' דמ"ט לא הק' התוס' כן בעיקר הסוגיא דקרי לי' מתנה ע"מ להחזיר אף דלא כפלי' לתנאי', - ועי' קצוה"ח סימן רמ"א סק"ט דהוא משום דמתנה ע"מ להחזיר הו"ל מתנה לזמן, וע"כ אף אם לא כפל לתנאו אינו קונה אלא לזמן, וע"כ לא הק' התוס' אלא על הא דלא החזירו לא יצא, דהוא משום התנאי, ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם לא כפל התנאי, ה"ה מחויב להחזיר מדין פסיקה, ועיי"ש שהאריך בזה, והנתיה"מ שם סק"י נחלק ע"ז, דכל דלא כפלי' לתנאי' הוי פטומי מילי בעלמא ואינו חייב אף מדין פסיקה, וכ"כ החמד"ש חו"מ סימן י' סק"ב, ועיי"ש בסוף הסימן שנחלק ע"ז מטעם אחר, דכל דירד אדעתא דמתנה אינו חייב מדין פסיקה, ועיי"ש לעיל מינה שהק' דאם הו"ל כפסיקה, היאך מהני בתרומה הרי הו"ל כמוכר התרומה דלא קיים מצות נתינה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' המקנה שכתב, דבעיקר דינא דסוגיין, י"ל דאיירי בשכפל לתנאו, ולא הק' התוס' אלא הכא דקאמר רבא דאם לא החזירו לא יצא, ואם כפל לתנאו פשיטא דלא יצא, ובע"כ דאיירי בשלא כפל, ועי' עצמו"י שכתב כן דמזה הוא שלמדו התוס' דאיירי בשלא כפל התנאי, - ועי' שערי חיים סימן י"ח וסימן י"ט מש"כ לישב בע"א.

עי' תוס' הרא"ש דאיירי הכא בשכפל תנאו, ולא דקדק התלמוד להזכיר לזה, וכ"כ התוס' בסוכה מ"ט ב' ובגיטין ע"ה א' והרמב"ן בב"ב קל"ז ב', - ועי' בפירשב"ם בב"ב שם שכתב דמהני אע"ג דלא כפל התנאי, דרק לגבי גו"ק בעינן שיכפול לתנאו, אך בממון סגי בגילוי דעת בעלמא, ועי' רמב"ן שם דאף דר"מ גופי' בעי תנאי כפול אף בממון דעיקר תנאי כפול נלמד מב"ג וב"ר, מ"מ לא קי"ל כוותי' דיחידאה הוא, ורק בגו"ק חיישינן לדר"מ להחמיר, אך התוס' לקמן מ"ט ב' פירשו ד' רשב"ם דמעיקר הדין ל"ב תנאי כפול אלא בגו"ק ולא בממון, ותמהו ע"ז.

וי"ל דאיכא תנאי דל"ב כפול כגון הכא שהי' דעתו שיברך על אתרוג שלו, - עי' קוב"ש אות ל"ט דלאו היינו דאי"ז כלל מדין תנאי, שהרי הק' התוס' דהו"ל תנאי ומעשה בדבר א', והרי דהו"ל מדין תנאי, אלא היינו דכיון דאיכא אומדנא, הו"ל כהתנה בלשון המועיל.

עי' ב"ש סימן כ"ט סק"א דצ"ל דאומדנא זו היא גם בשאר מילי, דאין לומר דהוא רק באתרוג דגם הוא צריך את האתרוג, שהרי לפ"ד התוס' איירי כל הסוגיא בשלא כפל תנאו, ומ"מ התנאי קיים, (אך לפ"ד העצמו"י דעיקר קו' התוס' היא באתרוג, י"ל דכל האומדנא היא רק באתרוג), וע"כ אף הא דבאשה אינה מקודשת הוא אף כשלא כפל התנאי, ודלא כמש"כ הב"ח שם, אך כתב די"ל דד' הב"ח הם לדעת ש"ר דפליגי ע"ד התוס', - ועי' אבנ"מ שם סק"א דבכל נותן מתנה ע"מ להחזיר, כיון דרוצה ליתן מתנה, ע"כ כל שלא כפל תנאו אמרנן דנתן לו לגמרי, אבל באתרוג שאין דעתו ליתן רק כדי שיברך על אתרוג שלו וסגי לי' בע"מ להחזיר, ע"כ הוי גילוי דעת דאינו נותן מתנה חלוטה, וכתב דלפ"ז גם בשאר מילי דסוגיין הוא כן, אך בקידושין לפ"מ דמסקינן דאינה מקודשת, תו ליכא אומדנא, ושפיר כתב הב"ח דכל הא דאינה מקודשת הוא רק כשכפל תנאו, - ועיי"ש בב"ש שכתב לדון, דשמא אף למש"כ ש"ר דל"מ התנאי אלא בשכפלו, מ"מ בקידושין אינה מקודשת אף אם לא כפלו, משום דלא סמכה דעתה, וכתב דכ"ז הוא אם ל"ה קידושין מדינא, אך אם הא דל"ה קידושין הוא מגזירה אטו חליפין, הרי דכל דלא חייל התנאי ל"ד לחליפין, ול"ש לדון דלא סמכה דעתה, ועי' אבנ"מ שם סק"א שנחלק ע"ז, וכתב דאף אם לא כפל תנאו ה"ה חייבת להחזיר מדין פסיקה, וע"כ אינה מקודשת.

וא"ת וכו' והא הוי תנאי ומעשה בדבר אחד, - עי' תלמיד הרשב"א בשם בעה"ע דלא חשיב כתנאי ומעשה בדבר אחד, דהמעשה בקרקע והתנאי במעות, וצ"ב, - ובמש"כ התוס' דהתם ל"ה מסקנא הכי ואיכא שנויי אחריני, עי' רא"ש ב"ב פ"ח סימן מ"ח דרבא לטעמי' דפליג בגיטין שם על ר"א בר אהבה וס"ל דל"ב תנאי ומעשה בדבר א', אך עי' רא"ש גיטין פ"ו סימן ט' דקי"ל דל"מ תנאי ומעשה בדבר א', ועי' ב"ש סימן ל"ח סק"ז דלפ"ז במתנה ע"מ להחזיר לא חייל התנאי כלל, ועי' אבנ"מ שם סק"ו שתמה ע"ז, ועיי"ש מש"כ בזה באורך.

א"נ י"ל הא וכו' היינו כששניהם סותרים זא"ז, - עי' גל' מהרש"א יו"ד סימן ש"ה, דאף לפ"מ שאמרו דבאשה אינה מקודשת, לא חשיב כסותרים זא"ז, משום דהתנאי הוא בנתינת הכסף, ועי' אבנ"מ סימן ל"ח סוסק"ו שכתב דמה"ט לא אמרינן דבטל תנאו משום דהו"ל כמפליג בדברים, ועיי"ש שהק' לפ"ז בל' השו"ע בסימן כ"ט דהתנאי הוא בקידושין, ובכה"ג מ"ט ל"ה כתנאי ומעשה בדבר א', ועי' קה"י סימן י"א מש"כ בזה.

תוד"ה לבד מאשה, הא בחליפין גופייהו אמר בנדרים וכו' דאי תפיס לה מיתפסי, - עי' רמב"ן בהל' נדרים שם, שהוכיח מזה דרב אשי גופי' ס"ל דאי תפיס לא מיתפיס, והכי קי"ל, וכ"כ הרשב"א והרא"ש והר"ן שם.

בד' התוס' מבו' דלא קשיא להו אלא דאם אי תפיס מתפיס מ"ט דמי לחליפין, אך עי' ר"ן שם שכתב דאם אי תפיס מתפיס, אף חליפין מהני, דאין לך כסף גדול מזה, ועמש"כ בזה בקוב"ש אות ז' ובקה"י סימן א'.

וכן בפדיוה"ב וכו' הלא כסף ה' שקלים כתיב ולא חליפין, - עי' רשב"א דהא דל"מ חליפין בפדיוה"ב, הוא משום דחליפין ל"ה מטעם כסף, - ועי' שיעורי הגר"נ סימן י"א דמוכח מזה דפדיוה"ב ל"ה פירעון חוב בעלמא, דא"כ אין מקום לדון בדין חליפין, וממ"נ אם יש בזה פירעון החוב, שפיר יועיל זה בפדיוה"ב, ואם אין בזה פירעון החוב, ודאי ל"מ, אלא הוא דין פדיון, ושיעור הפדיון הוא בה' סלעים, וע"כ שפיר יש לדון בזה אם מהני חליפין, עיי"ש.

ז' א' - מקודשת מדין ערב, - בפירש"י כתב דכשנתנו לו אמר לה התקדשי לי, ועי' רא"ש דאמר הרי את מקודשת לי במנה שנתתי לפלוני, וכ"כ הטור בסימן כ"ט, וכ"כ בתורי"ד ובפסקיו ובפסקי ריא"ז, ומבו' דהקידושין הם בגוף המנה, אך יש לדחות, דגם בדין אדם חשוב כתב הרא"ש דאומר הרי את מקודשת במנה שנתת לי, והרי דאף דהקידושין בהנאה, מ"מ מהני שאומר דמקודשת במנה, ועי' תוס' הרא"ש לעיל ו' ב' שלמד מזה גם לדין הנאת מלוה, דא"צ לומר בהנאה, וכ"נ בד' רש"י בד"ה וכן לענין ממונא, ובע"ז ס"ג ב' ד"ה והאמר רבא, - אך עי' רשב"א דחוזר ואומר לה התקדשי לי בהנאה זו שאני נותן מתנה זו לזה בדיבורך, דערב נמי בההיא הנאה דקא מהימן לי' משתעבד ולא מחמת גוף הממון ממש שאינו מקבלו, והביא דכ"כ הרמב"ם דאומר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מתנה זו וכו', אך הרשב"א לעיל ה' ב' כתב דאומר הרי את מקודשת לי במנה זה שאני נותן לזה, וצ"ע, - וכ"כ הריטב"א דאומר לה הרי את מקודשת לי בההיא הנאה וכו', וכתב דמש"א דערב אע"ג דלא מטי הנאה לידי' קא משתעבד נפשי', לאו למימרא דלא מטי לי' שום הנאה, אלא היינו דאע"ג דלא מטי' לידי' הנאת המעות שהוציא המלוה ולא הגיע לידו כסף או שו"כ, אפ"ה משתעבד בהנאה דמטי לי' שהלוה לזה על אמונתו, דהנאה בכ"ד חשיבא ככסף וה"נ הכא ה"ה מתקדשת בההיא הנאה דשויא פרוטה דיהיב מנה לפלוני בדיבורה, - ועי' ריטב"א לעיל ו' ב', דהנאה בכל מקום חשובה ככסף, דומיא דערב דמשתעבד בהנאה, ומדמי לה לשחוק לפני וכו'.

ועי' מחנ"א רבית סימן י"א שכתב דנחלקו הראשונים בעיקר דין ערב, אם חיובו הוא משום דחשיב כאילו הגיע המנה לידו, או חיובו הוא משום ההנאה, וכתב דמד' הטור דאומר לה התקדשי במנה מבו' דחשיב כאילו הגיע המנה לידו, אך מד' הרמב"ם והרשב"א והריטב"א דאומר לה התקדשי בהנאה, מבו' דחיובו הוא משום ההנאה, - ועיי"ש שהביא מש"כ התוס' בב"מ ע"א ב' דהמלוה מעותיו לחבירו כדי שיפרע לגוי רבית בשבילו, הוי רבית, דכיון דמשכר ההלואה נותן לגוי רבית ע"פ המלוה, ה"ה כנותן למלוה עצמו מדין ערב, ולמדו לזה מהא דמהני דין ערב לענין קידושין, ומ' דמה שנותן לגוי חשיב כנותן למלוה, ומה"ט כתבו המרדכי שם בשם מהר"ם והטור דמוציאין ממנו כל מה שנתן לאותו פלוני, משום דחשיב שקיבל המלוה את כל ממון זה ברבית, ויש להוסיף, דכ"ה להדיא בד' התוס' שם נ"ז ב', דאם נתן ק' זוז לאדם שיחזיר להקדש ק"כ אסור מדאורייתא, דחשיב כאילו מקבל מלוה עצמו, כמש"א הכא דמקודשת מדין ערב דחשיב כאילו קיבלה ממנו.

עי' חי' הגרע"א החדש, דבד' הריטב"א מבו' דאין ההנאה אלא בפרוטה ולא בכל המנה, אך בד' הרמב"ם והרשב"א מ' דההנאה היא במה שנעשה רצונה ונהנה פלוני בגללה כאילו היא עצמה נהנית בכל מה שנהנה פלוני בעבורה, ולכאו' היינו דכיון דיש לה הנאה במה שמקבל המנה, חשיב כנשתמשה בכולו, וכעי"ז בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"א וקה"י סימן י"ב סק"ג, וכתב דנפ"מ בתן פרוטה לפלוני ואתקדש אני לך, דלהריטב"א אינה מקודשת, דבכה"ג לית לה הנאה פרוטה, ולהרמב"ם והרשב"א מקודשת, ועי' תשו' הרשב"א ח"א סימן אלף רכ"ד דמפורש בדבריו דבכה"ג היא מקודשת, וכן נפ"מ במחול לפלוני מנה ואתקדש לך, דלהריטב"א מקודשת, כיון דאית לה הנאת פרוטה, ולהרמב"ם והרשב"א אינה מקודשת, (ולכאו' כ"ז הוא להסוברים דהא דמקדש במלוה אינה מקודשת, הוא משום דלא חשיב כנתינת כסף, אך לדעת הסוברים דהוא משום דלא נתן לה דבר חדש, הרי דשפיר תהא מקודשת, ואף דלא נתן לאותו פלוני דבר חדש, לא גרע מזרוק מנה לים דג"כ היא מקודשת, ולדעת הסוברים דזרוק מנה לים אינה מקודשת, יל"ע אם ה"נ בכה"ג, כיון שלא נתן לאותו פלוני דבר חדש לא תהא מקודשת), - ועי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"א, שפירש גם בד' הריטב"א דהקידושין הוא בגוף המעות דחשיב דקיבלתם, כיון דיש לה הנאה מכל הכסף, ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ הריטב"א דמקניא נפשה בההיא הנאה דשו"פ.

ובעיקר ד' הגרע"א, העירו ממש"כ הריטב"א לקמן י"ט א' דהא דמהני צאי וקבלי קידושייך הוא מדין ערב, ומה"ט מהני קידושי יעוד למ"ד דמעות הראשונות לאו לקידושין ניתנו, ושם מבו' דמהני אף אם נשתייר רק שו"פ, ומבו' ג"כ דאינה מקודשת אלא משום דהמקדש במלוה שיש עלי' משכון מקודשת, וזה ניחא להריטב"א לטעמי' לקמן מ"ז ב' דהא דמקדש במלוה אינה מקודשת, הוא משום דלא חשיב כלל כנתינת כסף, וכנ"ל, וצ"ע.

עי' רמב"ם פ"א ממכירה ה"ו דהאומר לחבירו תן מנה לפלוני ויקנה ביתי לך כיון שנתן קנה הבית מדין ערב, ועי' חי' הגרי"ז במכתבים דממה שלא הזכיר הרמב"ם לההנאה אלא לגבי קידושין, מ' דלעולם הקידושין הם בכסף עצמו שנתן לפלוני, דאם היו הקידושין בהנאה ל"ה בעינן למילף מערב, ועמש"נ בזה להלן, ומש"כ הרמב"ם דמקדשה בההנאה, הוא משום דבקידושין בעינן כסף שיש בו הנאה, ועי' חי' הגר"ש סימן ט' ענף ב' מש"כ בזה.

עי' פנ"י שהק', דאם הוו הקידושין בהנאה, מה הוצרך ללמוד מערב, הרי פשיטא דבהנאה שו"פ מקודשת, ועי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"א דאין לומר דמייתינן מערב דהנאה זו חשיבא הנאה, שהרי בערב ההנאה היא מה שהאמינו, ובתן מנה לפלוני ההנאה היא במה שנעשה רצונו, ואם מדמי ההנאות זל"ז, א"כ בכל מקום שהזכירו חכמים בההיא הנאה, הו"ל למילף מערב, ועי' חי' הגר"ש סימן ט' סק"א שכתב דהנאה זו דנתן ממון ע"פ דיבורה, אינה הנאת ממון, וזהו דמייתינן מערב דאף הנאה זו מועלת לחייב, ועיי"ש שכתב דמצינו כן בב"מ ט"ז א', דאף הנאה שאינה הנאת ממון מועלת לקנין, והק' דהיאך מהני הרי אי"ז כסף החוזר.

עי' בחי' הגרע"א החדש שהק' ע"ד הרשב"א, דבב"ב קע"ג ב' לא אמרו דבעינן לההיא הנאה, אלא כדי דלא יהא אסמכתא, אבל בלא"ה ל"ה בעינן לההנאה, אלא מה שמחסר ממון ע"פ דיבורו הוי נתינת כסף ממש, - אך עי' ריטב"א ב"ב שם, דגם מעיקרא ידעינן דאיכא להנאה זו, דאל"כ במה נשתעבד, אלא קמ"ל דמהני זה דלא יהא כאסמכתא, ועי' רמב"ן ור"ן כתובות ק"א ב' דלא חייל חיוב בלא קנין, והא דהערב משתעבד, הוא בההיא הנאה, וכ"כ הרא"ש ב"ב פ"י סימן מ'.

עי' מחנ"א שם שהק' ע"ד התוס' ודעימייהו, ממש"א בסוגיין דס"ד דל"מ אלא לענין קידושין דאיתתא בכ"ד ניח"ל, ופירש"י דע"כ היא מקודשת בטוה"נ בעלמא, והרי דהקידושין הוו בהנאה, וכתב דצ"ל דהא גופא קמ"ל דחשיב כאילו נתן הממון ביד הערב, וע"כ ה"ז מועיל אף בממון.

עי' רשב"א לקמן ח' ב', דאינה מקודשת מדין ערב, אלא כשאמרה ליתנו לבן דעת, דחשיב כאילו קבלתו היא, אך אם אמרה זרוק מנה לים אינה מקודשת, דאין דין ערבות אלא בנותן לבר זכי' על דיבורה, לפי שהערב אינו מתחייב אלא מפני זכיית הלוה, ובאמרה תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, אע"פ שהמקבל אינו מתחייב בכלום, מ"מ היא מתקדשת באותה הנאה הבאה לאותו בן זכי' בדיבורה, ועיי"ש שהביא מירושלמי דתנהו לעני מקודשת דהעני זוכה לאשה וחוזר וזוכה לעצמו, וכתב דהיינו דעשאוהו כזוכה לאשה כדין לוה שזוכה לחייב בקבלתו את הערב, - ומבו' דהא דמהני קידושין מדין ערב, אי"ז משום ההנאה בפנ"ע, אלא משום דקבלת אותו פלוני הוי כקבלתה, ומה"ט הוא דל"מ בזרוק מנה לים, אף דיש לה הנאה, ?אך באמת נראה דהא דבזרוק מנה לים אינו מתחייב, הוא משום דעיקר החפצא דחיוב ערב, הוא דקבלת אותו פלוני מחייבתו, ובזרוק מנה לים אי"ז דבר המחייב כלל, ול"ש כלל שיתחייב ע"ז, ורק בנתינה לבן דעת, דהיא נתינה הראוי' לחייב, הוא דמהני דינא דערב דיתחייב הוא בחיוב זה, (ובזה ניחא הא דשייך דין ערב על התחייבות, ושייך דין ערב לאחר מתן מעות), - ועי' תשו' הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד, דהא דערב משתעבד, הוא דבההיא הנאה וכו' משתעבד נפשי' כאילו בא הממון לידו, והא דתן מנה לפלוני וכו' מקודשת, הוא משום דכאילו קיבלה היא המנה, שהרי הנאת המנה בא לידה וה"ה כאילו קיבלה היא, וכ"נ גם בדבריו בח"א סימן תר"ב, עיי"ש, וזה ניחא לפ"ד הגרע"א, דאי"ז הנאה גרידא, אלא חשיב שבא המנה לידה משום שנהנית בקבלת אותו פלוני.

עי' ריטב"א ב"מ ס"ט ב' דאם אמר מלוה ללוה תן י' דינרים לפלוני ואלוה לך מנה ותנן על פיו, הוי רבית קצוצה, דאע"ג שלא באו המעות לידו, מ"מ מה שנותן זה על פיו הוא נותן, ואפי' אם אמר לו זרוק דינר לים ואלוה לך מנה ה"ה כאילו הגיע לידו וחזר וזרקו לים, כיון שזה על פיו זרק, ועי' מחנ"א שם שהק' דדבריו סותרים למש"כ בסוגיין דמה שנותן לאחר על פיו לא חשיב כאלו הגיע לידה, אלא שמתקדשת בהנאה כ"ד שנעשה דיבורה, ועיי"ש שהק' עוד, דבכה"ג שלא קצץ עמו שכר על ההלואה, לא חשיב כאילו הגיע לידו, דמה שהוא נותן לו אי"ז שכר ההלואה, אלא מתנה בעלמא, ועי' חי' הגר"ש סו"ס ט' מש"כ בזה, - ועי' ריטב"א שם צ"ט ב' שכתב, דכל שאומר לחבירו שיוציא ממונו על פיו למקום שאינו משתמר ויתחייב לו, ועשה כן על פיו, נשתעבד לו בההיא הנאה "כאילו קיבלו ממש", ואב לכולן ערב, ומבו' דע"י ההנאה חשיב כקיבל המנה עצמו, - ועי' ריטב"א לקמן ח' ב', דאף בזרוק מנה לים ואתחייב אני לך חייב, דכיון שהוציא ממונו מרשותו על פיו נשתעבד לו באותה הנאה, וכתב דאם אמר תן מנה ע"ג סלע ואתחייב אני לך ונתנו על פיו חייב, ועיי"ש במש"כ לדון כשחזר הנותן ונטלו משם, אם הוא חייב לו, ואם מהני בקידושין, ועיי"ש שכתב דאם הלך לו והניחו לאיבוד ואח"כ חזר ונטלו משם, חבירו חייב לו, ובאשה כה"ג ה"ה מקודשת, משום דהוי כמציאה אצלו, ומשמיא הוא דאקנינהו ניהלי', ומבו' לכאו' דאין כונתו דהקידושין הם בהנאה גרידא, דא"כ ל"ה בעינן לה"ט דמשמיא אקנינהו ניהלי', וצ"ע.

עי' רמב"ם פי"א ממכירה הט"ו, דהמחייב עצמו בממון לאחר ה"ז חייב ול"ה כאסמכתא, וכתב דהוא משום שחייב עצמו כמו שישתעבד הערב, ועי' מחנ"א ערב סימן א' דלדעתו עיקר חיוב הערב הוא בדברים, והא דבעינן לההנאה, הוא משום דהוי כאסמכתא, ועיי"ש שכתב דמש"א הכא דמהני קידושין מדין ערב, אע"ג דבקידושין אין האשה מתקדשת בדברים, היינו דמערב ילפינן דאותה הנאה שהוציא ממון על פיו חשיבא ממונא, ומה"ט משתעבד הערב אע"ג דהוי אסמכתא, ועי' חי' הגר"ש סימן ט' סק"ח שהק' ע"ז דהרי אין ההנאות שוות, ועיי"ש מש"כ בזה.

הילך מנה והתקדשי לפלוני מקודשת מדין עבד כנעני, - בפירש"י כתב דהוא שלוחו אלא שמקדשה משלו, ועי' רשב"א דהיינו דאם לא עשאו שליח אינה מקודשת ואפי' נתרצה לבסוף, דשמא מעיקרא לא נתרצה בכך, - ועי' רא"ש דמהני אף אם לא עשאו שליח אלא שחזר המקדש ואמר הרי את מקודשת בכסף שנתן לך פלוני, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאישות הכ"ב, ועי' בתשו' מהרשד"ם אבהע"ז סימן כ"ד שהוכיח מזה דטלי קידושייך מע"ג קרקע מהני, דאל"כ היאך מהני נתינת אחר שאינו שליח הבעל, ועי' תור"י הזקן דמהני אף שאמר לה כן אחר שנתן לה פלוני את המעות, כיון דיש לה הנאה עכשיו שאם לא תתקדש אין לה במעות כלום, אך כתב דאם כבר נתאכלו המעות, ל"מ, עיי"ש.

עי' רמב"ם שם דהמקדש אומר לה הרי את מקודשת לי בהנאה זו הבאה לך בגללי, ועי' רשב"א שהק' דאי"ז כדין עבד כנעני ממש, אלא כשנתן ראובן ואמר ראובן שתהא מקודשת לשמעון, - ועי' בחי' הגר"ש סימן ג' סק"ט שפירש לדבריו דבכה"ג דאינו שלוחו ל"מ דין עבד כנעני, ועיי"ש במש"כ לפרש לזה, - אך עי' המקנה בקו"א סימן כ"ט ס"ג שפירש דק"ל להרשב"א במש"כ הרמב"ם דמקודשת בהנאה זו הבא לך בגללי, דאי"ז דומה לעב"כ שמשתחרר במנה עצמו שנתנו אחרים ולא בהנאת נתינת העבד, שהרי אפי' בע"כ דעבד יוצא לחירות, ועי' ברכ"ש סימן ו' סק"א מש"כ בזה, - ועי' בחי' הגרי"ז במכתבים, דלעולם עיקר הקידושין הם בגוף הכסף, ומש"כ הרמב"ם דאומר הרי את מקודשת בהנאה, הוא משום דבקידושין בעינן כסף שיש בו הנאה, ולדין זה בעינן שתבא ההנאה מהמקדש עצמו.

עי' ריטב"א דכל שעשאו המקדש שליח, ל"ב לדין עבד כנעני, ועי' חי' הגרש"ש סימן י"ד (ח') שהק' ע"ז דמה מהני לזה דין שליחות, הרי ל"מ שליחות אלא שנחשיב המעשה כאילו עשאו המשלח, ואם הי' עושה המשלח ע"י כסף אחרים הרי ל"ה מהני, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובמש"כ בדעת רש"י, - ועי' בית מאיר אהע"ז סימן ק"כ ס"א במש"כ בביאור הפלוגתא בזה.

עי' מל"מ פ"ה מאישות ה"א בשם הרדב"ז, דזרק קידושין לאשה ולא היו שוין פרוטה, ועד שהגיעו לידה נתייקרו ועמדו על פרוטה, ה"ה מקודשת, דאף דכשנתנו ל"ה שו"פ ולא מיחסר ול א מידי, מ"מ קני מדין עבד כנעני דאע"ג דלא חסר מידי קני להאי איתתא, וכתב דבלא"ה היא מקודשת, משום דברשותו נתייקר ועמד על פרוטה, וחשיב כחסר פרוטה, ומבו' דעיקר מה שנתחדש בדין עבד כנעני, הוא דל"ב שיהא המקדש חסר ממונא, וזה מתישב לד' רש"י, דאיירי בשעשאו שליח, ובזה י"ל דכל הס"ד דלא יועיל נתינת השליח, הוא משום דהמקדש עצמו אינו חסר כלום, אך למש"כ הריטב"א דאיירי בשלא עשאו שליח, בע"כ דנתחדש דין נוסף דנתינת אחר חשיב כנתינתו, וכמש"כ הריטב"א, ומאידך למש"כ הריטב"א דבעשאו שליח ל"ב לדין עבד כנעני, נראה דלא ס"ד דאיכא דין בפנ"ע שיהא המקדש חסר, ויש לדחות.

ועי' בחי' הגר"ח פ"ה ממלוה ה"ג דעיקר דינא דעבד כנעני הוא דנתינתו של זה נחשבת עבור חבירו, וכתב דהך דינא הוא מחלות דיני שליחות וזכי', וע"כ בנכרי דאימעיט מדין שליחות וזכי', ליתא גם לדין עב"כ, אך בקצוה"ח סימן קצ"ה סק"ט נקט דמהני דין עב"כ בנכרי, וכ"כ במחנ"א שלוחין סימן ט"ו, - ועי' ברכ"ש סימן ו' סק"א דודאי דאין דין עב"כ דל"ב נתינת בעל ול"ב שיהא חסר, אלא לעולם בעינן נתינה ושיהא חסר, אלא דנתינת האחר נחשבת עבור הבעל, ועיי"ש שלמד כן ממש"כ בחי' הגר"ח שם דאם הלוה מעות לאחד שיתחייב לחבירו, חל דין מלוה על השני מדין עב"כ.

ועי' בביאור הגר"א יו"ד סימן ק"ס סקכ"ה, דאם אמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, הוי רבית מדינא דעבד כנעני, ומבו' דמדין עב"כ חשיבא נתינת האחר כנתינתו, ועי' חזו"א יו"ד סימן ע"א סק"א שכתב לדון בדעת המל"מ דפליג ע"ז, ול"ש כלל דין עב"כ לענין רבית, דעיקר דינא דעב"כ הוא, דהנותן זוכה קנין בין לעצמו ובין לאחרים שהוא מוסר זכותו לזה האחר, אבל התם כיון דהלוה לא נתן ואין כאן דבר לזכות כנגדו, לא שייך למחשב כאילו הלוה נתן משלו.

עי' חי' הגרע"א החדש שהק' דהיאך ילפינן לה מעבד כנעני, הרי דילמא אף בעבד ל"מ אלא ע"י עצמו, וכתב די"ל דמכוון רבא הוא דלמדנו לזה מהא דתנן לקמן דמהני בכסף ע"י אחרים, ואה"נ לא ילפינן לה מקרא, אך הק' ע"ד הר"ן בשלהי סוגיין שכתב בדעת הרמב"ם דל"מ דין עבד כנעני אלא בקידושין דילפינן אשה מעבד ולא בממון, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, ועי' פנ"י שהאריך בזה, ועי' אבנ"ז אהע"ז סימן ת"ח מש"כ בזה.

עי' לקמן כ"ג א' דהא דמהני שחרור בכסף ע"י אחרים, הוא משום דקבלת רבו גרמה לו, ונחלקו הראשונים שם אם רק לדעת ר"מ דחוב הוא וכו' בעינן לזה, או גם לדעת רבנן בעינן לזה, ואכמ"ל, ועי' חי' בית מאיר שם שהק', דא"כ היאך למדנו מהתם דמהני נתינת אחר בקידושין, הרי שאני עבד כנעני דקבלת רבו גרמה לו, ולמש"כ הרדב"ז דבדין עבד כנעני נתחדש דל"ב שיהא הקונה חסר, ניחא.

תן מנה לפלוני ואקדש אני לו מקודשת מדין שניהם, - עי' רמב"ם פ"ה מאישות הכ"א שכתב דאיירי כשקידשה אותו פלוני ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מתנה זו שקבלתי ברצונך, ועי' רשב"א שהק' דבכה"ג קרוב להיות כנתנה היא ואמר הוא דאינה מקודשת, ואף אם היא מקודשת אי"ז אלא באדם חשוב, והיינו דבל' הרמב"ם מבו' דהקידושין הם בהנאה שנתן לה המקדש במה שקיבל המתנה ועשה רצונה, וזה ל"מ אלא באדם חשוב, ועי' מ"מ בהל' אישות שם מש"כ בזה, וכעין דבריו מבו' בד' הראב"ד בסוגיין, עיי"ש,? ועי' בזה באבנ"מ סימן כ"ט סק"ח ואבנ"ז אהע"ז סימן ת"ח וברכ"ש סימן ו', ולפ"ד הגרי"ז דעיקר הקידושין הם בכסף עצמו, והזכיר הרמב"ם לההנאה משום דבעינן כסף שיש בו הנאה, י"ל דע"כ שפיר מהני אף באדם שאינו חשוב, דגם בזה יש הנאה כ"ד, וכמש"כ הראשונים בסוגיא דאדם חשוב.

עי' תורי"ד ובפסקיו דה"נ אם אמרה תן מנה לשמעון ואתקדש ללוי ה"ה מקודשת, וכ"כ המאירי, ועי' אבנ"ז סימן ת"ח סקי"א שכתב לדון דלדעת הרמב"ם אינה מקודשת בכה"ג.

עי' בשו"ע יו"ד סימן ק"ס סט"ו, די"א דאסור לומר לו אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרין ואלוה לך מעות, ועי' ט"ז שם מש"כ בזה, ועי' ביאור הגר"א סקל"א דהוי כתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו דמקודשת מדין שניהם, ועי' אבנ"מ סימן כ"ט סק"ח מש"כ בזה.

ז' א' - הילך מנה ואתקדש אני לך, - בפירש"י כתב דהוא קיבלו ואמר לה התקדשי לי בכך, ועי' רא"ש דאומר לה הרי את מקודשת לי במנה שנתת לי, אך עי' רשב"א וריטב"א דאומר לה התקדשי לי בהנאה שקיבלתי ממך מתנה, וכ"ה הרמב"ם בפ"ה מאישות הכ"ב, ובד' הרא"ש מבו', דאף דהקידושין הם בהנאה, מ"מ מהני אם אומר שתתקדש במנה, ועי' תוס' הרא"ש לעיל ו' ב' שדימה לזה דה"נ במקדש בהנאת מלוה, א"צ לומר בהנאה, ולפ"ז לכאו' אין מקור ממש"כ הרא"ש בדין ערב דאומר לה הרי את מקודשת במנה וכו', דס"ל דהוו הקידושין במעות עצמן, - ועי' תוס' לעיל ה' ב' דנתנה היא ואמר הוא באדם חשוב ה"ה מקודשת, אך הרמב"ן שם כתב דבאדם חשוב בעי למימר לה בשכר שאקבל ממך מתנה התקדשי לי, ואותו שכר שו"פ לדידה, נמצא שנתן הוא ואמר הוא, וכעי"ז כתב הרשב"א שם, ועי' ביאור הגר"א סימן כ"ז סקל"ו שכתב דדעת התוס' היא כד' הרא"ש דאומר לה הרי את מקודשת לי במנה שנתת לי, וע"כ חשיב כנתנה היא ואמר הוא, וצ"ב, - ועי' מהרש"א גיטין ס"ב ב' דמצינו דאיש מקבל קידושין, באדם חשוב, ומבו' דהוו הקידושין ע"י קבלתו, וצ"ע.

עי' תשו' הרשב"א ח"א סימן תרי"ג דבגונא דלא אמרה היא כלום, אלא אמר הוא התקדשי לי בהנאה וכו', הדעת נותנת שאינה מקודשת, ודקדק כן ממש"א הכא דאמרה ואתקדש אני לך, ודקדק כן גם מד' הרי"ף, שאין כל אשה מתרצה מן הסתם להתקדש לכל אדם חשוב, ועיי"ש שכתב דל"מ אף בעסוקין באותו ענין, וגם לא אמרינן בזה דאי לא ניחא לה תימא לי', וכתב דמד' הרמב"ם נראה דה"ה מקודשת אף אם לא אמרה ואתקדש אני לך, ובד' הרמב"ם שלפינו מ' דאינה מקודשת, ועי' ט"ז סימן כ"ז סק"ט דנוסחא אחרת היתה לו בד' הרמב"ם, - ועי' ב"ש סימן כ"ז סקכ"ה שהוכיח מד' התוס' וש"ר לעיל ה' ב' דה"ה מקודשת, ועי' ביאור הגר"א שם סקל"ו, - ועמש"נ לעיל ה' ב' בפלוגתת רבוותא אם מהני נתנה היא ואמרה היא באדם חשוב.

הכא באדם חשוב עסקינן, - עי' רש"י דהיינו שאינו רגיל לקבל מתנות, - ועי' רא"ש סו"ס א' דבנתנה היא ואמר הוא צריך חקירת חכם מי נקרא אדם שאינו חשוב להתירה בלא גט, וכ"כ בטוש"ע סימן כ"ז ס"ט, ועי' ח"מ שם סקכ"א דמשמע דסתם בן אדם הוא חשוב, ולכאו' הוא שלא כד' רש"י דאדם חשוב הוא רק מי שאינו רגיל לקבל מתנות, ודלא כמש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרי"ג דסתם בנ"א אינם חשובים.

דבההיא הנאה דקא מקבל מתנה מינה גמרה ומקניא נפשה, - עי' חו"ש הגרב"ד סו"ס ח' בשם העילוי ממיציט דהנאה זו ל"ד לשחוק לפני, דהתם יש להנאה דיני ממונות של תביעת ממון יוכל לתבוע ממון ע"ז, אבל בהנאת אדם חשוב ל"מ אלא לקנינים, ואם יתבטלו הקידושין אין יכול לתבוע ממנה בעד הנאת קבלה, - ועי' חי' הגר"ש סימן ט' סק"א בהערה דכן נראה ממש"כ הר"ן והרצב"ש בב"מ ט"ז א' במש"א שם דתהא במאמינו, דהנאה מועלת כנתינת דמים דומיא דאדם חשוב, והיינו משום דהנאה זו דמאמינו ודאי דאי"ז הנאת ממון ול"מ לתבוע ממון ע"ז, וזהו דמדמו לה לאדם חשוב דמהני אף דאי"ז הנאת ממון, ועיי"ש שהק' דהיאך מהני הרי אי"ז כסף החוזר, וכתב דשמא הנאה שאני דהוא משום גמר ומקני.

עי' רמב"ן שהק' לדעת לוי דקונין בכליו של מקנה בההיא הנאה דקא מקבל מיני' מתנה וכו' ול"ב אדם חשוב, ומ"ט הכא בעינן אדם חשוב, וכתב דקידושין שאני שאינה מקנה עצמה בהנאה פורתא, ומשא"כ בחליפין דמהני אע"פ שאין בו שו"פ, ובד' הר"ן מבו' דהיינו דבאדם שאינו חשוב אין ההנאה שו"פ, וע"כ ל"מ אלא בחליפין דל"ב בהו שו"פ, (וצ"ע מד' הר"ן לעיל ג' א' דהא דמהני חליפין בכלי שאין בו שו"פ הוא משום דהוי דבר חשוב), אך בד' הרשב"א נראה דקידושין שאני דל"מ אלא בהנאה רבתי, וצ"ב, - ועי' קצוה"ח סימן ק"צ סק"ד שפירש לפ"ז מש"כ הרא"ש בברכות פ"ט סימן ט"ז דאם נתנו לו כלים במתנה מברך הטוב והמטיב, משום דהנותן שמח שמקבל ממנו, והוי נמי טובה לנותן, ומשום דאף אם המקבל אינו אדם חשוב, איכא הנאה, ולענין ברכה ל"ב הנאה שו"פ, ואף לפ"מ דקי"ל דאין קונין בכליו של מקנה, אי"ז משום דליכא הנאה כלל, אלא משום דהנאה אינה כלי, ועיי שכתב דגם לדעת הר"ח דהנאת אדם חשוב מהניא מדין חליפין, היינו דוקא באדם חשוב שהיא הנאה קיימת, ודמיא לכלי.

עי' רמב"ן שכתב עוד, דהא דמהני בחליפין אף באדם שאינו חשוב, הוא משום שנהגו ושויוה רבנן כאדם חשוב, וצ"ע דאטו ל"מ בכה"ג אלא מדרבנן, ועי' ריטב"א דהתם ילפינן לה מקרא, ולרווחא דמילתא נקיט ההוא טעמא כעין טעמא דקרא.

עי' רמב"ן וש"ר שהק' לדעת רב דקונין בכליו של מקנה ולא בכליו של קונה, דמ"ט ל"מ כליו של קונה באדם חשוב,

וכתב דהוא משום דההנאה דאדם חשוב דמים היא, ומעות אינם קונות במטלטלין, וע"כ אף בקרקעות לא תיקנו חליפין אלא בכליו של קונה, וצ"ל דהיינו דלא תיקנו שיעשו כן ויועיל מדין כסף, כיון דבמטלטלין ל"מ בכה"ג, וע"כ אף דאם יפרש להדיא דמוכר בהנאת קבלתו יועיל בקרקעות, מ"מ בסתמא ל"מ בכה"ג, וצ"ע, ועוד דכיון דחליפין הוו מתנה ע"מ להחזיר, אי"ז מתנה של הנאה שיקנה באותה הנאה, - ועי' ריטב"א דיש שהוכיחו מזה, דל"מ מדין אדם חשוב בממון, ועיי"ש שדחה דהתם איירי באדם שאינו חשוב, או כשקנה סתם ולא פירש בההיא הנאה, ועוד, דהתם איירי בדין קנין חליפין שקונה במטלטלין, ובאדם חשוב דמהני הוא מדין קנין כסף ול"מ במטלטלין, ומבו' דמכוון הקו' היתה דמ"ט ל"מ לדעת רב בכה"ג מדין כסף, ועמש"נ לעיל בד' הרמב"ן, אך בקצוה"ח סימן ק"צ סק"ד פירש דהקו' היתה דיועיל בתורת חליפין, ועיי"ש שתמה ע"ז דהרי אי"ז כלי ול"מ לחליפין, (ומש"כ שם בד' הר"ן דשמא קאי לפ"ד הר"ח דהנאת אדם חשוב מהני מדין חליפין, אי"ז מתישב בד' הרמב"ן שנחלק ע"ד הר"ח, וצ"ע).

עי' ב"ח חו"מ סימן ק"צ שכתב לפ"ד הר"ן, דכשנתן מתנה ע"מ להחזיר, ל"מ מדין אדם חשוב, ועי' קצוה"ח שם סק"ד שכתב די"ל דבמתנה ע"מ להחזיר כיון דשמה מתנה ואי"ז אלא תנאי שיחזור ויקנהו לו, איכא להנאת אדם חשוב, ושאני חליפין דאי"ז אלא קני ע"מ להקנות, ובזה ליכא הנאה, אך בל' הרמב"ן משמע דחליפין הוי מתנה ע"מ להחזיר, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן בהל' נדרים ס"פ השותפין, וכ"כ הריטב"א שם.

וכן לענין ממונא, - עי' רש"י דקאי על דינא דערב ועבד כנעני ומדין שניהם, ועי' רמב"ן דמה שלא הביא גם לדינא דאדם חשוב, שמא הוא משום דס"ל דל"מ זה במכר, דאין אדם מקנה שדהו לאדם חשוב בשכר קבלת מתנה ממנו, ול"מ אלא בקידושי אשה שהיא רוצה בנישואי אדם חשוב ויש בה ב' הנאות, וצ"ע דהנאה זו היא רק ע"י חלות הקידושין, והיאך יחולו הקידושין מכח זה, (ושמא המכוון דמכח הנאה זו דנישואי חשוב, גמרה בדעתה להתקדש בהנאת אדם חשוב, וצ"ע), ועיי"ש שכתב די"ל דלעולם מהני מדין אדם חשוב גם בממון, ומה שלא פירש"י כן, הוא משום דרבא מיבע"ל בזה.

עי' רמב"ן בשם' ר"ח, דמש"א דכן לענין ממונא קאי על חשוב, ומהני מדין חליפין, דהנאה זו חשובה ככלי שנתן הקונה למקנה, וכתב דלפ"ז מהני אף במטלטלין, ועי' ר"ן דודאי דמהני אף מדין כסף, וע"כ בקרקע מועיל בין מדין כסף ובין מדין חליפין, ועיי"ש שתמה ע"ז, דלא מצינו בשמועה זו זכר לכלי וחליפין, אלא למעות וכסף שקונין באשה וקרקע, ועי' רשב"א שכתב דלא ירד לסוף דבריו, דאטו באשה ובקרקע הנאה זו כסף ממש היא, הנאה יש כאן כסף אין כאן, עי' חי' הגר"ש סימן ט' סק"ב דהיינו דאי"ז הנאת ממון, אלא כדי לקיים כונת המקנה ודעתו אנו רואין הנאתו כאלו יש לה ממש שיתקיים דעתו עליו, והלכך לגבי אשה שהכסף קונה בה אנו רואין אותו כאלו הוא כסף וקבלתו היא ומתקדשת בו, ובמטלטלין שאין הכסף קונה בו כאלו הנאתו כלי וקיבלו בחליפין, וצ"ב, ועי' חו"ש הגרב"ד סימן ח' מש"כ בזה, - ועי' קצוה"ח סימן ק"צ סק"ג שכתב בדעת הר"ח, דאף דקי"ל דפירי לא עבדי חליפין, מ"מ הנאה זו עדיפי מפירי, ואזיל לטעמי' דס"ל דהא דפירי לא עבדי חליפין הוא משום שהם מתרקבים והולכים לאיבוד, וע"כ הנאה זו דאדם חשוב דקיימת לו לעולם, הויא ככלי דמהני לחליפין.

עי' רמב"ן שעמד ע"ד הרי"ף שהשמיט להך דינא דוכן לענין ממונא, - ועי' ר"ן שעמד ע"ד הרמב"ם דלא הביא דמהני בממון אלא למדין ערב, וכתב דשמא ס"ל דמדין עבד כנעני ל"מ אלא בקידושין דגמרינן מעבד כנעני דעבד גמר לה לה מאשה, אבל לענין ממון אין למדין מעבד כנעני, ומבו' דאיכא מקור מקרא דמהני כה"ג בעבד כנעני, ועי' פנ"י וחי' הגרע"א לעיל שתמהו ע"ז, ועי' אבנ"ז אהע"ז סימן ת"ח, וכתב דאי"ז מחוור.

חצייך מקודשת לי אינה מקודשת, - עי' ברכ"ש סימן ז' בשם הגר"ח דהגריעותא דחצי אשה, אינו בחלות הקידושין, דכ"ה דלא חיילי קידושין על עובר, ה"נ לא חיילי קידושין על חצי אשה, אלא הוא במעשה ההתקדשות, והוכיח כן מהא דמיבע"ל לקמן בב' חצייך בפרוטה, והרי דאף דחיילי הקידושין על כולה, מ"מ כיון דהוי ב' מעשי קידושין ל"מ, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפריך וליפשטו קידושין בכולה, וכיון דאי"ז מעשה קידושין, מה יועיל לזה דין פשטה, וכתב דכיון דפשטה קדושה בכולה, חשיב כמעשה קידושין של כולה, - והעירו ע"ז מד' התוס' בגיטין מ"ג ב' דבחצי' שפחה וחצי' ב"ח שנתקדשה ונשתחררה, א"א שתהא חצי' מקודשת, דהוי חצי אשה, והרי דאף דמיעוטא דחצי אשה הוא דל"ש חלות אישות על חצי אשה, דהתם הרי ליכא גריעותא במעשה הקידושין, כיון דבשעת הקידושין היתה חצי' שפחה ולא שייר בקנינו, וכמש"א בסוגיא שם, וצ"ע, ועי' קובץ ביאורים בגיטין אות ל"א שעמד ע"ד התוס' בזה, וכתב לדון דרש"י שם נחלק ע"ז וס"ל דהגריעותא דחצי אשה היא במעשה הקידושין.

הכי השתא התם איתתא לבי תרי לא חזיא, אלא וכו' וה"ק לה דאי בעינא למינסב אחרינא נסיבנא, - בפירש"י משמע דהיינו דבהתקדשי לחציי, מפרשינן לדבריו דהוא מקדשה לגמרי, ומה שאמר לחציי היינו שיהא רשאי לישא אחרת, ומשא"כ בחצייך מקודשת לי, כיון דלא חזיא לבי תרי, בע"כ דלא קידש אלא פלגא, וע"כ אינה מקודשת, וכ"כ בתור"י הזקן, וכ"נ בד' המאירי, ועי' ריטב"א שהק' דבלא"ה הוא רשאי לישא אחרת, ועיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ז לכאו' אם פירש להדיא דלא תהא מקודשת אלא לחציו אינה מקודשת, וכ"כ הרשב"א ונת' להלן, ועי' בחי' הגרש"ש סימן ט"ז (י') מש"כ לדון בזה, וצ"ע, ועי' ברכ"י סימן ל"א בתשו' כמה מחכמי דורו בכה"ג שאסור לקדש ב' נשים, וכן בזה"ז דאיכא חדר"ג, אם כשאמר התקדשי לחציי ה"ה מקודשת, וכל מקום הנידון בזה הוא רק לדרך זו דמכוון הגמ' דכיון דיכול לשאת אחרת, ע"כ מפרשינן הכי לדבריו.

אך בתחילת ד' הר"י הזקן משמע דמפרש בע"א, ובסו"ד משמע דיש בזה ב' פירושים, וכפה"נ נשמטו בדבריו כמה תיבות, דגם בחצייך מקודשת לי מתפרשים דבריו דתהא מקודשת לו ולאחר, ומכח זה הוא דאינה מקודשת, דאיתתא לבי תרי לא חזיא, וכן מ' בד' הרמב"ם בפ"ג מאישות ה"ט, ומתפרש בזה מש"כ הרמב"ם שם, וכן האומר הרי את מקודשת לי ולזה אינה מקודשת, וכתב המ"מ שם דזה נלמד ממש"א דאיתתא לבי תרי לא חזיא, והאבנ"מ בסימן ל"א סקכ"ג תמה ע"ז, ועיי"ש מש"כ בזה, אך להנ"ל ניחא, וכ"כ בשיעורי הגר"נ סו"ס י'.

עי' רשב"א בשם הראב"ד דקרא דאיש, אתי למעוטי חציו עבד וחציו ב"ח שקידש דהוי חצי איש, ועיי"ש שכתב בדעתו דמפרש דמש"א הכא דה"ק לה אי בעינא וכו', היינו דהא דכתיב בקרא איש לא ממעט התקדשי לחציי, דהא אפשר דה"ק לה אי בעינן למינסב אחריתא נסיבנא, ולא ממעט קרא אלא מי שהוא חצי איש דהיינו ח"ע וחב"ח, ועי' ברכ"ש סימן ז' בשם הגרי"ז דהיינו משום דקידושין אי"ז ענין ממון, ועי' בכ' הגר"ח מש"כ בשם הגרי"ז, ועיי"ש שפירש לדבריו, דבלא דגלי קרא דבמקדש חצי אשה חייל שיור זה, ל"ה משתיירת כלל בשיור זה, עיי"ש מש"כ לפרש בזה, וזהו דקאמר רבא דלא דרשינן לקרא דאיש ולא חצי איש לענין שיור, משום דאין בזה ענין שיור דהא סו"ס יכול למינסב אחריתי, ולא ממעטינן מהך קרא אלא לחצי עבד וחב"ח, - אך צ"ב בד' הרשב"א שכתב לדעת הראב"ד דהא דלא ממעטינן מקרא התקדשי לחציי, הוא משום דאפשר דה"ק לה וכו', וא"כ אם אמר להדיא שלא תתקדש אלא לחציו, דין הוא שלא תהא מקודשת, ובד' האבנ"מ סימן ל"א סוסקכ"א מ' דמפרש, דכיון דבסתמא מפרשינן לדבריו דאי בעינא וכו', ע"כ לא מוקמינן לקרא למעט התקדשי לחציי, ובדבריו שם סקכ"ג מבו' דבאמת בכה"ג לא חיילי הקידושין אלא לחציו, ואפ"ה היא מקודשת, (וע"כ הק' דהו"ל קידושין שאין מסורין לביאה), וצ"ע, ועי' חי' הגרש"ש סימן ט"ז (י') ושיעורי הגר"נ סימן י' מש"כ בזה.

עי' רשב"א שם שהק' ע"ד הראב"ד מסוגיית הגמ' בגיטין, וכתב לפרש דמכוון הגמ' דאין הטעם משום אשה ולא חצי אשה כדס"ד, אלא משום שיורא דמשייר בקנינו וכו', אבל התקדשי לחציי לאו משייר בקנינו הוא, והיכי דמי חצי איש, כגון דמפרש לה לחציי ממש ולא לכולי, דבכה"ג אינה מקודשת, וצ"ע דמ"ט הוצרך לפרש דמסקינן דאין הטעם משום מיעוטא דקרא, אלא משום דמשייר בקנינו.

עי' אבנ"מ סימן ל"א סקכ"א שהק' ע"ד הרשב"א דמ"ט אם אמר להדיא התקדשי לחציי ולא לכולי אינה מקדשת, ומ"ש ממתנה שכתב הריטב"א לקמן כ"ג ב' דהנותן מתנה לחצי עבדו פשטה מתנה בכולה ולא סגי שלא יזכה כולו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' קובץ ביאורים גיטין סוף אות ל"א מש"כ בזה, - ועי' חי' הגרש"ש סימן ט"ז (י'), דהתקדשי לחציי, אין המכוון דאינה קנוי' אלא לחצי גופו, דזה א"א וכמש"כ הריטב"א, אלא המכוון הוא דאינה מיוחדת אלא לחצי גופו, וכל גופו קנה אשה להתייחדות חצי גופו, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם הוו חיילי הקידושין לחציו, ל"ה אסור בה מכח דהצד שאינה מקודשת לו משתמש באשת איש, ע"ד שאמרו בחציו עבד שקידש, דאתי צד עבדות ומשתמש בצד אשת איש, כיון דהיא קנוי' לכולו להתייחדות חצי גופו, ואין כאן משתמש באשת איש, וניחא בזה קו' האבנ"מ סימן ל"א סקכ"ג דהו"ל קידושין שאין מסורין לביאה, ועי' כ' הגר"ח בשם הגרא"ב קמאי, ומש"כ שם בזה, ועי' שיעורי הגר"נ סימן י'.

עי' רשב"א שהק' במש"א דאיתתא לבי תרי לא חזיא, דהא א"ר יוחנן בפ' האומר דאפי' קידושי מאה תופסין בה, וא"כ אף הכא נימא דקאמר לה דאי בעית לקידושי לאחריני מקדשת, ולכאו' כונתו, דנפרש לדבריו דמקדשה מהיום ולאחר ל', ויתפסו בה קידושי אחר, (וצ"ע דהרי יתכן דכונתו מהיום ולאחר כ' או מהיום ולאחר ל' וכו', והיאך יתפרשו דבריו), וכ"ז הוא רק לטעמי' דמכוון הגמ' הוא דמפרשינן לדבריו באופן המועיל, וצ"ע, - ועי' תוס' לקמן ס' א' דהא דקידושי ק' תופסין בה, ול"ד לחצי אשה, הוא משום דבחצי אשה שייר בגוף האשה, אבל התם לא שייר בגוף האשה כלום אלא גומרין כולם, ובתוס' הרא"ש שם כתב דהכא שייר בקנינו ומשא"כ התם דלא שייר בקנינו, ועי' תשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"א דהיינו משום דקידש כולה לאחר ל' אילו לא יבא אחר לקדשה בנתים, והא דקידושי השני חלים, אף דאינו יכול לקדש רק מה ששייר הראשון, הוא משום שאינו יכול לקדש יותר ולא שייר בקנינו, - ועי' רמב"ן לקמן ס' א' בשם הרב אב"ד, הוא משום דאי"ז חצי אשה אלא חצי קנין, וכ"כ הרשב"א שם, וי"ל דזהו מכוון התוס'.

עי' בגיטין מ"ג א' דמיבע"ל בח"ע וחציו ב"ח שקידש בת חורין, ואמרינן דאף את"ל דהתקדשי לחציי מקודשת, הוא משום דחזיא לכולי', אבל הא לא חזיא לכולי', ופירש"י דהיינו דשאני התקדשי לחציי דכיון דחזיא לכולי' ה"ק לה אי בעינא נסיבנא אחריתי בהדיך, - אך עי' תוס' הרא"ש שם דכתב דגם בהא דמיבע"ל התם בחצי' שפחה שנתקדשה, הומ"ל דאף אם המקדש חצי אשה מקודשת, הוא משום דחזיא לכולה, ובזה א"א לפרש כד' רש"י, ועי' מהרש"א שם שעמד כן ע"ד המהרש"ל שם שפירש בד' התוס' שם כד' תוס' הרא"ש, ומבו' דמפרש דמכוון הגמ' הוא די"ל דאיכא מעליותא במה שכולו הוא בר קידושין, ולא ממעטינן אלא היכא דחציו אינו בר קידושין, וכ"כ בשיעורי הגר"נ סימן י'.

עי' בגיטין שם דפליגי אמוראי במקדש חצי' שפחה וחצי' ב"ח אם אינה מקודשת דומיא דמקדש חצי אשה, או דהיא מקודשת משום דלא שייר בקנינו, וצ"ע למשמעות ד' הרמב"ם דהא דמקדש חצי אשה אינה מקודשת הוא משום דהוי כמקדש לו ולאחר, דזה ל"ש כלל בחצי' שפחה, ומ"ט דרבא דמדמי לה למקדש חצי אשה דאינה מקודשת, ועי' רמב"ם פ"ד מאישות הט"ז דהיא מקודשת, ואך דאין קידושי' קידושין גמורים, ועי' ר"ן בסוגיין דאף דקי"ל דהיא מקודשת משום דלא שייר בקנינו, מ"מ בחציו עבד וחציו ב"ח שקידש לא איפשיט דמקודשת, דשאני חצי' שפחה וחצי' ב"ח דגלי קרא, ועי' אבנ"מ סימן מ"ד סק"ג וחי' הגרש"ש סימן ט"ז (י') ושיעורי הגר"נ סימן י' מש"כ בזה.

ז' א' - וניפשטו לה קידושי בכולה, - עי' בגל' הגרע"א בפט"ו ממעה"ק ה"ב, דאף דבקידושין ל"ש שיחול על חצי', מ"מ כיון דדינא הוא דפשטי קידושין בכולה, לא מיקרי חצי אשה, ועיי"ש שהוכיח כן גם ממש"א בתמורה י' א' דאף דל"מ תמורה על אברים, מ"מ כל דאמרינן פשטה, חיילא התמורה, והק' לפ"ז ע"ד הלח"מ שם, - ועי' המקנה בע"ב מש"כ בזה - ועי' ברכ"ש סימן ז' שהק' למש"כ שם דדינא דהגריעותא דחצי אשה אינה בחלות הקידושין אלא במעשה הקידושין, דא"כ מה מהני ע"ז דין פשטה, וכתב דדין פשטה הוא במעשה הקידושין, ועי' קוב"ש אות נ"ב וקוה"ע סמן נ"ו סקי"ד דדינא דפשטה הוא דהקדש מקצתה מהני להקדיש את כולה, ועיי"ש שכתב דדמי לדינא דהריני נזיר מיין דהוי נזיר מכולם, דהיינו דקבלת נזירות ממקצת, מהניא לעשות נזיר מכולם, ועי' כ' הגרי"ז תמורה י"א ב'.

ועי' בפי' רגמ"ה ערכי ה' א' דהא דאמרינן פשטה בקדוה"ג, הוא משום דא"א להקריב הראש בפנ"ע, וע"כ הוא דבקדו"ד לא אמרינן פשטה, משום דאפשר למכור הראש לבדו, ועי' נתיה"מ סימן ר"ט סק"ב דאף למ"ד דקדושה חלה על העוברים ועובר ירך אמו, ליכא דין פשטה כשהקדיש עובר, משום דאפשר להקריב את העובר לבדו כשיוולד, - ועי' שערי חיים סימן כ"ב סק"ו דהיינו דדין פשטה הוא רק כשהקדיש דבר שאינו שלם בפנ"ע, וע"כ בקדו"ד ליכא דין פשטה, משום דלגבי קדו"ד הוי אבר זה כדבר שלם, ועיי"ש שכתב דמה"ט ליכא לדין פשטה בקונמות, ועיי"ש שהביאו מד' רש"י בחולין קל"ה א' דהא דליכא פשטה בקדו"ד, הוא משום דדוקא בקדוה"ג דחמירא אמרינן דפשטה בכל המחובר לה, (גם צ"ע ממש"א בחולין שם דבמקדיש חוץ מגיזתה אמרינן פשטה, אף דהבהמה בלא הגיזות הויא דבר שלם ואפשר להקריבה), - ולפ"ז הא דפריך דיהא בקידושין דין פשטה, הוא רק משום דל"מ קידושי חצי אשה, אך בלא מיעוטא דחצי אשה, ל"ה דין פשטה כלל.

עי' תוס' דאף דדינא דפשטה ילפינן לה מקרא, מ"מ כיון דמקודשת בל' הקדש קאמר, והיינו דאסר לה אכו"ע כהקדש, לפיכך יש להיות דינה כהקדש, וכתבו לפ"ז, דאם הי' אומר מאורסת ל"ה מקשה דליפשטו קידושין בכולה, והתוס' בע"ב פירשו לפ"ז הא דמיבע"ל בחצייך בפרוטה וחצייך בפרוטה, ולא אמרינן פשטה, דאיירי כשאמר לה בל' אירוסין, - ועי' כ' הגרי"ז תמורה י"א ב' דהיינו משום דדינא דפשטה הוא במעשה ההקדש, וע"כ אף דבעצם הקידושין ליכא נפ"מ אם קידש בל' קידושין או בשאר לשונות, מ"מ לא אמרינן פשטה אלא במעשה קידושין בל' הקדש, ועי' חי' הגרש"ש סימן י"ז (י"א) וקוב"ש אות נ"ג מש"כ בזה, - ועי' שעה"מ פ"ה מערכין הי"ד דמבו' שפירש ד' התוס', דכיון דאמר בל' הקדש, נכלל בדבריו דיהא דינה כדין הקדש דאמרינן בזה פשטה, וצ"ע.

עי' ריטב"א שכתב לישב דכל הא דבעינן קרא לדינא דפשטה, הוא רק בדבר שאין הנשמה תלוי' בו, אך בדבר שהנשמה תלי' בו ל"ב קרא, וע"כ הכא במקדש חצי' דהוי דבר שהנשמה תלוי' בו, אמרינן פשטה אף דליכא קרא, וכתב לפ"ז דמש"א ואפי' למ"ד אין כולה עולה, לאו משום דלמ"ד דכולה עולה אתיא כפשטה, דהרי הכא דליכא רבויא לכו"ע לא אמרינן פשטה, ועי' אבנ"מ סימן ל"א סקי"ח ותשו' הגרע"א החדשות אהע"ז סימן ח' שהוכיחו כן מד' רש"י בתמורה י"א ב', ועיי"ש שכתבו בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, וס"ל דאף בדבר שהנשמה תלוי' בו ילפינן לה מקרא, וכדעת התוס', ועי' בזה בשעה"מ פ"ה מערכין הי"ד.

עי' ריטב"א שכתב עוד, די"ל דאף בדבר שאין הנשמה תלוי' בו, ילפינן מהתם לכל דוכתא דאמרינן פשטה.

עי' שעה"מ פ"ה מערכין הי"ד, שהק', למש"כ התוס' דדינא דפשטה דהכא הוא מקרא, וילפינן מינה לקידושין בל' הקדש, דבתמורה י"א ב' בעי רבא במקדיש אבר א' בעוף אם אמרינן פשטה, אם בהמה אמר רחמנא והא לאו בהמה היא, או"ד קרבן אמר רחמנא והאי נמי קרבן הוא, ואם בעוף לא אמרינן פשטה מ"ט באשה נימא פשטה, אך למש"כ הריטב"א דדינא דפשטה דהכא הוא מסברא, ניחא, - ועיי"ש שכתב דכיון דבאשה עצמה ל"ש ל' הקדש, ע"כ כל שאומר לה הרי את מקודשת, כונתו דתהא אסורה כדין הקדש שאסור לכל העולם, וזהו דפריך דשמא מה שאמר לה הרי את מקודשת לחצייך, היינו שתהא אסורה כדין הקדש בהמה, דפשטה קדושה בכולה, - ועי' אבנ"מ סימן ל"א סקי"ח ותשו' הגרע"א החדשות אהע"ז סימן ח' שכתבו דפירכת הגמ' היא להצד דבעוף אמרינן פשטה, אך השעה"מ שם דחה לזה, דצד האיבעיא דאמרינן פשטה בעוף הוא משום דקרבן אמר רחמנא והאי נמי קרבן הוא, אך באשה דל"ש בזה טעמא דקרבן ודאי דלא ילפינן מבהמה, ובאבנ"מ שם כתב דצ"ל דהא דקאמר קרבן אמר רחמנא, ל"ד קרבן, אלא הינו דקדוה"ג אמר רחמנא, וכל קרבן קדוה"ג הוא, וע"כ ה"נ באשה דקדוה"ג היא אמרינן פשטה, ועיי"ש במה שכתבו לפ"ז בד' התוס' בע"ב, - ועי' ברכ"ש סימן ז' וחו"ש הגרב"ד סימן ט' מש"כ בזה בשם הגר"ח.

התם בהמה הכא דעת אחרת, - בפירש"י כתב דכיון דהיא לא נתרצתה אלא לחצי' ע"כ אין דיבורו תופס בה, ועי' ריטב"א דאפי' הי' דעתו לקדשה כולה, כיון שלא הוציא בלשונו אלא חצי', לא גמרה היא להקנות לו אלא חצי', דכל כה"ג בתר דידה אזלינן, ועי' תוס' בע"ב דהיכא דידעינן שנתרצתה לכולה ה"ה מקודשת, וע"כ כתבו דבחצייך בחצי פרוטה וחצייך בחצי פרוטה, דגלי דעתה שמתרצית בכולה, אמרינן פשטה.

אך עי' רשב"א שהק' דכיון דאיהי מקבלת קידושין דעתה שיפשטו קידושין בכולה ומי מעכב, וכתב דכיון דאם היא רוצה לעכב ה"ה מעכבת, ואינה מקודשת מכח דבריו בלבד, ע"כ אף אם רוצה שיפשטו קידושין בכולה הו"ל כמקחת את עצמה, וכ"כ בחי' מהרי"ט, - ועי' אבנ"מ סימן ל"א סקי"ח שהק' דמ"ש מכל קידושין דג"כ ל"מ בלא רצונה, ואפ"ה לא חשיב כמקחת אצל עצמה, ועי' חו"ש הגרב"ד סימן ט' דדעת הרשב"א דדינא דחצי אשה הוי חיסרון במעשה הקידושין, ונמצא דבלא רצונה, אי"ז מעשה קידושין כלל, וע"כ חשיב כמקחת את עצמה, ועיי"ש שכתב דש"ר דפליגי ע"ז הוא משום דס"ל דדינא דחצי אשה הוא חיסרון בחלות הקידושין, וע"כ לא חשיב כמקחת את עצמה.

עי' רשב"א שם שכתב דהר"ח נשמר מקו' זו ופירש דכיון דשמעה לי' דאמר לה חצייך לא גמרה ומקניא נפשה כלל, וצ"ל דהא דלא גמרה ומקניא נפשה כלל, הוא מכח מיעוטא דחצי אשה, (דאל"כ נמצא דהא דאינה מקודשת אי"ז כלל מכח מיעוטא דחצי אשה), אך צ"ע דאם הא דאינה מקודשת הוא משום דלא גמרה ומקניא נפשה כלל, א"כ מה מדמי לה לבהמה של ב' שותפין, ועי' שיעורי הגר"ש אות קי"ז.

ועי' תורי"ד שהק' דכיון דהאשה נתרצית לקדש חצי גופה, נימא דתפשוט בכל גופה, וכתב דכיון דבלא דעת האיש אינה יכולה להתקדש והדבר תלוי בב' דעות, לא פשטה קידושי' אלא במה שפירשו, ועי' אבנ"מ סימן ל"א סקי"ח שפירש לקו' התורי"ד דהיינו דנימא פשטה גם על העשי' דמצד האשה, ועיי"ש שכתב לפמש"כ הר"ן בנדרים דאין האשה מקדשת עצמה כלל, אלא משוי עצמה כדבר הפקר לגבי הבעל והבעל מקדש אותה, וכיון דמצד האשה ליכא אלא רצו לא שייך בזה דינא דפשטה, דכל הא דאמרינן פשטה הוא משום דקידושי אשה הוו כהקדש, אבל רצון דאשה דאין בו משום הקדש לא אמרינן בזה פשטה, והעירו דהרי"ד לטעמי' בס' המכריע סימן נ"ד דנקט דהאשה חשובה כמקנה לדינא דדעת אחרת מקנה, ומבו' דפליג ע"ד הר"ן, (ונת' לעיל ב' ב'), וע"כ ס"ל דמצינו לדון פשטה על הקנאת האשה.

ועיי"ש באבנ"מ שכתב דמד' התוס' שכתבו דהיכא דנתרצתה לכולה אמרינן פשטה, מבו' דפליגי ע"ד הרי"ד, - אך עי' בחי' הגרש"ש סימן י"ז (י"א) שפירש ד' הרי"ד, דדינא דפשטה הוא רק היכא דהוא בעלים בכולו, ובזה חלה הקדושה בכולו אף שלא נתרצה רק להקדיש מקצת, ומשא"כ בקידושין כל שהיא לא נתרצתה אלא לחצי', א"א להקידושין להתפשט, דמצידה א"א להתפשט, כיון דבלא ריצוי הבעל אין הסכמתה ענין קידושין שנאמר בזה התפשטות, ומצד הבעל ליכא התפשטות, דכ"ז דליכא הסכמתה הוא דומה לזר דל"מ מעשיו על דבר שאינו שלו, וכתב לפ"ז דכל שנתרצתה היא על כולה, דביד הבעל לקדש את כולה, שפיר אמרינן בזה פשטה,

וחזר ולקח חצי' והקדישה, - עי' גיטין מ"ג ב' בחצי' שפחה וחצי' ב"ח שנתקדשה ונשתחררה דגמרי הקידושין, והתוס' שם הק' דמ"ט הכא אם לא הקדישה לא גמרי, ומבו' דקודם שהקדישה ניח"ל דלא אמרינן גמרי, והיינו משום דדעת חבירו מעכבת, אך צ"ע דלכאו' מהא דאמרינן התם גמרי, אף דבקידושין נמי איכא דעת אחרת, מבו' דבדינא דגמרי אין דעת אחרת מעכבת, וכתבו דשאני הכא דאפשר שתרעה ויהיו חצי דמי' הקדש וחצי חולין, אבל התם דא"א שתהא חצי' מקודשת, אמרינן גמרי, ועוד, דשאני הכא דשייר בקנינו קצת, כיון שהיתה הבהמה בת הקדש, וע"כ לא גמרי, ומשא"כ התם דחצי' שפחה ל"ה בכלל קידושין ולא שייר בקנינו.

ועי' אבנ"מ סימן ל"א סקכ"ב שפירש בדבריהם, דדינא דגמרי הוא מדינא דפשטה קדושה בכולה, והא דאמרינן התם פשטה אף דאיכא דעת אחרת, הוא משום דל"מ הא דדעת אחרת, אלא דמה"ט לא חיילי הקידושין כלל, אך התם דחיילי הקידושין על חצי', תו ה"ה מתפשטים בעל כרחה, וזהו שהק' דמ"ט הכא לא אמרינן פשטה כשחזר ולקחה, וצ"ב לפ"ז בב' תירוצי התוס', ועי' בשיעורי הגר"ש אות קט"ז, ועיי"ש שכתב די"ל, דהא דלא אמרינן פשטה כשחזר ולקחה, הוא משום דלא חייל עלי' אלא קדו"ד, ובקדו"ד לא אמרינן פשטה, ועמש"נ בזה להלן.

אך בחי' הגרי"ז במכתבים כתב דדין פשטה ל"ה אלא בשעת ההקדש, וכ"כ המקנה בסוגיין, ודינא דגמרי הוא דין בפנ"ע, דנעשים קידושי' קידושין גמורים, ועי' בכ' הגרי"ז זבחים י"ב א' שדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ד מאישות הט"ז, ועי' ברכ"ש סימן ז' וחו"ש הגרב"ד סימן ט' בשם הגר"ח דדינא דגמרי הוא דין בפנ"ע, וזהו שהק' התוס' דגם בבהמה של ב' שותפין שחזר ולקחה, כיון דהויא לענין הקרבה כקדושה שאינה גמורה, ובכ' הגרי"ז שם כתב דהיינו דליכא עלי' קדושת הקרבה, ע"כ נימא בה גמרי, וע"ז הוא שכתבו דלא אמרינן גמרי היכא דשייך לקיים קדושה זו, אך בדינא דפשטה ליכא נפ"מ בזה.

ועי' מאירי די"א דל"ג הכא והקדישה, דאף בלא שהקדישה, כיון שחזר ולקחה פשטה קדושה בכולה.

ש"מ בע"ח נדחין, - בטעמא דמ"ד דאין בע"ח נדחין, עי' אבי עזרי פ"ג מפסוהמ"ק דהוא משום דמצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, ומשא"כ בשחוטין דא"א להכשירן מהשתא, דא"כ יהא חסר להקרבן העבודות שכבר נעשו, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך עי' ריטב"א דאף למ"ד דבע"ח אינם נדחין, מ"מ מנחה נדחית, וכ"כ בלח"מ ספ"ג מפסוהמ"ק, ובע"כ דהוי זה דין מסוים בבע"ח דלי"ב דין דחוי, וכן נראה מהא דלא תלינן לדין דחוי במצוות, בהפלוגתא אם בע"ח נדחין, והתם הרי שפיר מצי חייל עלייהו הכשר מהשתא, ועי' צל"ח סוכה ל"ג א', - ועי' מאירי דהא דאינם נדחין, הוא משום דאפשר להן לצאת לחולין ע"י מום, אך אי"ז כד' הריטב"א דבמנחות איכא דין דחוי.

וש"מ יש דחוי בדמים, - עי' רמב"ן ורשב"א דהיינו דיש דחוי אף בקדו"ד גמורה, וכתבו דה"נ יש דחוי במפריש דמים לחטאת ונשתמד, ועיי"ש שכתבו דבמקדיש בהמה חצי' עולה וחצי' שלמים ל"ה דחוי בדמים דהרי הוי קדוה"ג מדעושה תמורה, ומבו' דהכא הוי קדו"ד גמורה, ומש"א הכא דעושה תמורה, הוא אחר שחזר ולקחה והקדישה, דיש עלי' קדוה"ג, (ועי' בחי' הגרי"ז במכתבים שהק' דבמה חייל עלי' קדוה"ג, וי"ל דכשחזר ולקחה חייל עלי' קדוה"ג מדינא דמיגו דנחתא), וכן נקט באבנ"מ סימן ל"א סקכ"ב, - ועי' תורת גיטין בגיטין מ"ג ב' ואחיעזר ח"ג סימן נ"ו שדקדקו כן מד' רש"י שכתב דמתחילה לא הקדישה אלא לדמי' שתמכר וכו', ומ' דנמכרת שלא במום, ועיי"ש באחיעזר שכתב דל"ד לרגלה של זו עולה דחייל עלי' קדוה"ג, כאשר כ"ה מבו' מהא דל"מ לפדותה, דשאני הכא שאין בידו להקדיש כל הבהמה, אך עי' מאירי די"א דאף ברגלה של עולה ליכא עלי' אלא קדו"ד, ולמדו כן ממש"א דתמכר לצרכי עולות חוץ מדמי אותו אבר, (ועיי"ש שכתב די"ל דאף אם אין לה פדיון, מ"מ האבר תופס את דמיו), ועי' אבהא"ז פט"ו ממעה"ק שכתב כן בדעת הרמב"ם, ועי' בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, ואכמ"ל.

אך עי' תוס' גיטין שם שכתבו דבעיא רעי', ועיי"ש בתורת גיטין שכתב דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דחייל עלי' קדוה"ג, אך באחיעזר שם כתב די"ל דהא דבעיא רעי' הוא אחר שחזר ולקחה, דאמרינן מיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג.

ועי' בחי' הגרי"ז במכתבים שכתב דהכא הוי קדוה"ג, והא דקרי לה קדו"ד, הוא משום דאין בה קדושת הקרבה, ועיי"ש שכתב דבד' רש"י לא נתפרש דנמכרת שלא במום, ועיי"ש במה שהאריך בזה, ועי' קוב"ש אות ע"א וחזו"א בכורות סימן י"ח סקי"ח שכתבו כן, והחזו"א שם כתב לפ"ז דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי כלל, והגרי"ז כתב דפליגי בזה הראשונים, ובד' הרמב"ם בפ"י משגגות הי"ג מוכח דגם בקדו"ד גמורה איכא דין תמורה, וכ"נ מסוגיית הגמ' בכריתות כ"ח א', דאף לדעת ר"ש דלא אמרינן מיגו דנחתא, וליכא אלא קדו"ד, איכא דין דחוי, וכ"ה מבו' בד' התוס' בתמורה כ"ו ב', ואכמ"ל.

חצייך בחצי פרוטה וחצייך בחצי פרוטה מהו, כיון דאמר לה חצי פרוטה פסקה, - בפירש"י כתב דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דהוי כמקדש לחצאין וכ"כ הראב"ד והתורי"ד, - ועי' תלמיד הרשב"א די"מ דהא דל"מ בכה"ג הוא משום דל"מ קידושין בפחות מפרוטה, וכ"כ בתור"י הזקן, ועי' המקנה שנקט כן בפשיטות, וכתב לפ"ז דגם לפ"מ דקי"ל דאין אשה מתקדשת לחצאין כלל, איכא כמה נפ"מ באיבעיא זו, עיי"ש, - ועי' שערי חיים סימן כ"ב סק"ד בדעת רש"י, דאזיל לטעמי' דהא דאין אשה מתקדשת בפמשו"פ הוא משום גנאי, והמרדכי כתב בדעתו דאף הא דקידושי כסף ל"מ בפמשו"פ הוא משום גנאי, וע"כ הכא דהיא מקבלת שו"פ בעד כולה, לי"ב משום גנאי, ועיי"ש שכתב עוד בזה, דכיון דיש כאן קבלה אחת דפרוטה, מהניא לעשות ב' חלויות נפרדות, וע"ד הא דמיבע"ל לקמן בב' בנותיך לב' בני.

או"ד מונה והולך הוא, - עי' תור"י הזקן דהיינו דהו"ל כאילו אמר התקדשי לי בפרוטה והילך חצייך בחצי פרוטה וחצייך בחצי פרוטה, והיינו דלא קידשה כלל לחצאין, ומש"א חצייך בחצי פרוטה וכו', הוא רק לפרש את היוצא מעשייתו, דב' החצאים מקודשים, - אך בד' רש"י בד"ה מונה והולך ובד"ה כיון מ' דמפרש דהצד דפסקה הוא דמתחילה ל"ה דעתו אלא לקדש את חצי', והצד דמונה והולך הוא דהי' דעתו מתחילה לקדש את כולה, ולכאו' לפ"ז אף להצד דמונה והולך הוי הקידושין לחצאין, ואך דהוי כמקדש ב' החצאין בב"א, ולי"ב משום חצי אשה, ובזה תליא פלוגתת הראשונים אם להצד דהכא מונה והולך הוא, מהני אף בב' חצייך בפרוטה, ונת' להלן.

את"ל מונה והולך הוא, חצייך בפרוטה וחצייך בפרוטה מהו, - בפירש"י כתב דבחצייך בחצי פרוטה וכו' י"ל טפי דרישא דמילתא אמסקנא קאי ולא לחצאין, דהא חצי פרוטה לאו בר תפיסה הוא, אך בחצייך בפרוטה י"ל דפסקה ול"ה תחילת דיבורו אלא לחצי' וטעה לומר שמקדשין לחצאין, ומ' דהצד דפסקה, הוא דמתחילה ל"ה דעתו אלא לקדש את חצי', ומ"מ מבו' בדבריו דבחצייך בחצי פרוטה וכו' כל הא דל"מ להצד דפסקה הוא משום דהוו קידושין לחצאין, ולא משום דהוו קידושין בחצי פרוטה, והיינו משום דאף דהי' דעתו מתחילה לקדש את חצי', מ"מ אחר שחזר ואמר וחצייך בחצי פרוטה ונתן לה פרוטה שלימה, חיילי ב' החצאין בפרוטה, ול"ה כמקדש בחצי פרוטה, - ועי' תור"י הזקן דבחצייך בחצי פרוטה וכו' י"ל טפי דמונה והולך משום דמחלק כל החשבון, ומשא"כ בחצייך בפרוטה דאינו מחלק הפרוטה אלא האשה, ומבו' דמפרש דמיירי הכא בשנתן לה פרוטה אחת, ואמר דחצייך בפרוטה וחצייך השני באותה פרוטה, אך הריטב"א כתב דאיירי בשנתן לה ב' פרוטות.

עי' תוס' שהק' דבחצייך בפרוטה וכו' מ"ט ל"מ משום פשטה, ומה שלא הק' כן על איבעיא קמא דחצייך בחצי פרוטה, הוא משום דהתם ל"מ משום דל"מ קידושין בחצי פרוטה, ואף לדעת רש"י ודעימי' דכל הא דל"מ בחצייך בחצי פרוטה הוא משום דהוו קידושין לחצאין, כ"ז הוא אם חיילי הקידושין בכולה מכח ב' העשיות, אך אם חיילי הקידושין בכולה מכח דין פשטה, אי"ז אלא קידושין בחצי פרוטה ול"מ, וכתבו דאיירי בשאמר בל' אירוסין.

אך עי' רמב"ם בפ"ג מאישות ה"י וטוש"ע סימן ל"א ס"ז שהביאו לדין זה בשאמר בל' קידושין, ועי' ב"ש שם סקט"ו בשם המהרי"ט דהא דלא אמרינן בזה פשטה, הוא משום דכיון דבעינן לדעתה, הוו הקידושין מחמתה ולא מחמתו, וכד' הרשב"א, - ועי' אבנ"מ שם סקי"ח דהא דלא אמרינן בזה פשטה הוא משום דבב' דעות לא אמרינן פשטה וכד' התורי"ד, ועמש"נ לעיל בשם הגרש"ש דבכה"ג שנתרצתה לכולה, ל"ש ד' הרי"ד.

ועי' ב"י שם דהא דלא אמרינן בזה פשטה, הוא משום דכשאמר לה תחילה חצייך בפרוטה ליכא גילוי דעת שהיא מתרצה בכולה, ואף דכשחזר ואמר לה וחצייך בפרוטה דגילתה דעתה שהיא מתרצה בכולה, מ"מ שמא בשעת אמירת וחצייך בפרוטה קמא לא נתרצית אלא לחצי', והשתא הוא דחזרה בה, - ועי' המקנה בקו"א שם שהק' דמ"מ כיון דכשחזר ואמר וחצייך בחצי פרוטה נתרצית לכולה וקיבלה ב' פרוטות נימא פשטה, וקשיא בתרתי, חדא, דכיון שנתן לה ב' הפרוטות אחר שנתרצית כבר לכולה, יהא דין פשטה אף על קידושי החצי הראשון, (וכן הק' המהרי"ט, עיי"ש), ועוד, דעכ"פ על קידושי החצי השני יהא דין פשטה, ועי' עצמו"י שהק' דלא נתישב בזה הא דבב' חצייך בפרוטה לא אמרינן פשטה, וכן הק' הלח"מ בהל' אישות שם, וי"ל דהתם דמי לחצייך בחצי פרוטה וכו' שלא הק' התוס' דנימא פשטה, משום דהו"ל קידושין בחצי פרוטה, וכנ"ל.

עי' בחי' בית מאיר שהק' ע"ד התוס', דאף שהאשה נתרצית בכולה, היינו רק בעד ב' פרוטות, והכא אם יחולו הקידושין בכולה מכח דין פשטה, לא יהא לה אלא פרוטה אחת, אך אם כסף קידושין הוי כסף שווי, לכאו' אף אם יחולו הקידושין בכולה, יהא לה לב' הפרוטות, דזהו הדמים שקצצו בעד האישות.

ב' חצייך בפרוטה וכו', או"ד אין אשה מתקדשת לחצאין כלל, - עי' רמב"ם פ"ג מאישות ה"י דבאיבעיא זו הויא ספק מגורשת, ובחצייך בפרוטה וחצייך בפרוטה או חצייך בחצי פרוטה וחצייך בחצי פרוטה הויא מקודשת ודאי, ועי' ראב"ד שם שהק', דאם אף בב' חצייך בפרוטה הוי ספק משום דאין האשה מתקדשת לחצאין, מ"ט באידך גווני היא מקודשת ודאי, וכן הק' הרשב"א, - ועי' תור"י הזקן דבב' חצייך בפרוטה ליכא למימר מונה והולך, וע"כ גרע מאידך גווני דהויא מקודשת ודאי, וכ"כ הר"ן, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א, עיי"ש, - ועי' קוב"ש אות ע"ב ע"ג דזה תליא בביאור הא דמונה והולך, אם היינו דכונתו לקידושין א' על כולה, ומה שפירש חצייך וכו' הוא לפרש את היוצא מעשייתו, או דלעולם הוו ב' קידושין, ול"מ הא דמונה והולך אלא דהוי כמקדש את ב' החצאים בב"א.

ב' בנותיך לב' בני בפרוטה, - עי' תוס' דמיירי בבנות קטנות, דאי בבנות גדולות והוא מקבל בתורת שליחות, ודאי דבעינן פרוטה לכל א', דלא עדיף השליח ממשלחו, וכתבו עוד דמש"א דבתר נותן אזלינן ל"ד, שהרי הנותן ע"כ בתורת שליחות הוא בא, ואי בתר נותן אזלינן הוה בעינן ב' פרוטות, - אך עי' תורי"ד, דכיון דהאב נותן הכסף משלו, ומהני מדין עבד כנעני, ע"כ אם אזלינן בתר נותן מהני, וכ"כ תלמיד הרשב"א, - ועי' מל"מ פ"ה מאישות ה"א דבזה תליא דין כסף שאינו ממון אצל המקדש, דלדעת התוס' מהני דלא אזלינן אלא בתר המקבל, ולדעת התורי"ד ל"מ.

עי' תורי"ד שם שכתב לפי דבריו דאם ב' בנ"א נתנו פרוטה לאב בב' בנותיו פשיטא דל"ה קידושין, דכיון דכל א' לא נתן אלא חצי פרוטה, וכ"כ המהרי"ט, וכתב דגם התוס' מודו לזה, עיי"ש, וכ"כ בחי' הגרש"ש סימן כ"א (ט"ו) ובחזו"א סימן קמ"ח, ועי' אבנ"מ סימן ל"א סק"כ מש"כ בזה, - ועיי"ש שכתב דלד' הרי"ד י"ל דאיירי אף בבנות גדולות, ובגונא דניתן הכסף לאב מדין ערב, וע"כ אם בתר מקבל אזלינן מהני, אך מסיק שם דבכה"ג לא מיבע"ל וודאי מהני, ועי' חי' הגרש"ש וחזו"א שם שתמהו ע"ז, וכ"כ הרש"ש.

עי' בחי' הגרש"ש סימן כ"א (ט"ו), דבשאר קנינים כגון שמקנה ב' עבדים לב' בנ"א ע"י פרוטה אחת שנתן אחר להמוכר, ודאי מהני, ולא מיבע"ל אלא לענין קידושין, עיי"ש, וכ"כ בחזו"א סימן קמ"ח.