רובא דליתא קמן-יסוד דינו ועדיפותו על חזקה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**יסוד דין רובא דליתא קמן וטעם עדיפותו על חזקה**

**א. דף י"א.** מנא הא מילתא דאמור רבנן זיל בתר רובא וכו'. הקשו תוס' כיון דכבר ילפינן לאוקמיה מילתא אחזקה, כ"ש שניזיל בתר רובא דרובא וחזקה רובא עדיף, ותירצו דאה"נ לא בעינן קרא לרוב, אלא לרב אחא בר יעקב בעי, דלא קים ליה חזקה מקרא, ועוד תירצו לפי רבינו חיים דהא דרובא עדיף מחזקה אינו מסברא אלא ילפינן לה מקרא, א"כ ל"ק. **ומתבאר** בדבריהם, דנקטו בהחלט דמשום **דמסברא** רובא עדיף על חזקה, א"צ קרא לפרשת רוב, וכ"כ התורא"ש, וכן הרשב"א הביא צד זה, אולם צידד יותר בשם י"א לתרץ דכל מה דרובא עדיף הוא אחר דאיכא קרא לחדש ענין רוב, וכן הביא התורא"ש בשם יש מתרצים, והתורא"ש דחה אותם דהרי גם אחר שנתחדש רוב מי יימר לן דרובא עדיף, וע"כ הוא מסברא, א"כ בלא קרא נמי נימא דכיון דאיכא חזקה כ"ש רובא, דהרי אמרן דמסברא רובא עדיף.

**ב. והנה** בפשוטו דין חזקה ודין רוב חלוקים בעיקר ענינם, וכמש"כ החמדת שלמה והגרא"ו (בקוה"ע ובקוב"ש), דדין חזקה הוא גז"ה להעמיד כל דבר על חזקתו הראשונה, ואין בו שום בירור וסברא, אלא שכך קבעה תורה **בהנהגת** הספיקות, משא"כ רוב (רובא דליתא), גדר דינו הסתברות ובירור, ונתחדש בגז"ה להכריע ולהסתמך על הסתברות זו שמסתמא הדבר הוא כמו הרוב, ובקוה"ע הוכיח שם דאפשר להישבע דכן הוא הדבר, כיון דההסתברות היא שאין דבר זה נשתנה ממנהגו וטבעו של עולם[[1]](#footnote-2). **וביארו** דמה"ט גופיה אמרו (קידושין פ.) בפשיטות דרובא וחזקה רובא עדיף, משום דרוב ענינו דין בירור והכרעה על הגופא דעובדא, וחזקה אינה אלא הנהגה בספיקות, ולפיכך רובא עדיף דהוא מברר את עיקר הספק, וממילא אין מקום לענין חזקה דהוא רק הנהגה בספק ולא הכרעה ובירור בגופא דעובדא[[2]](#footnote-3).

**ג. וכתבו** האחרונים דלפי"ז מעצם פרשת חזקה לא נוכל ללמוד שיש לסמוך על בירור זה, דרק אחר דנתחדש בתורה דזיל בתר רובא, אמרינן אנן מסברא דרובא עדיף, דכיון דהבנת דין רוב היא בירור על הגופא דעובדא, ודאי עדיף על חזקה שאין בה הסתברות ובירור, וכמו דאין להקשות דכיון דמסברא עדים עדיפי מחזקה א"כ אחר דידעינן חזקה כ"ש עדים, כיון דכל מה דהם עדיפי הוא אחר דנתחדש בקרא דיש לסמוך על בירור זה, וה"ה הכא. **וכתבו** האחרונם דיל"פ כן בכוונת הי"א דברשב"א ובתורא"ש, דתירצו דכל מה דאמרינן רובא עדיף הוא אחר דנתחדש בקרא דאזלינן בתר רוב, ולא קשה מה שהקשה עליהם התורא"ש. **ומעתה** צ"ע טובא דעת תוס' ודעימיה דכתבו דאפשר ללמוד רוב מחזקה[[3]](#footnote-4).

**ד. והנראה** בזה, דמתבאר בתוס' ובראשונים דעימיה, דהטעם דרובא עדיף הוא משום דיש ברוב אותו ענין דחזקה, אלא דעדיף מיניה עד שנעשה 'מוחזק לפנינו' כהרוב ולא כחזקה דמעיקרא, ומה"ט גופיה נקטו ששייך ללמוד רוב מחזקה וכמו שיבואר.

**הנה** לכאו' לומר דבכל רוב איכא מענינה דחזקה הוא פלא, דמה שייך ענין 'חזקה' ברוב, הרי כל ענין חזקה הוא העמד דבר על חזקתו הראשונה, דנתחדש דכמו דהיה ודאי אתמול אל תיתן לספק להוציא מהחזקה, אלא הנח והמשך כודאות שהיה בראשונה, ומשא"כ ברוב דאנו דנים על תחילת דינו אולי הוא מהמיעוט טריפות, א"כ מעולם לא היה שעה דודאי היה כשר, ואין שייך בו ענין חזקה כלל.

**והנראה** בזה, דהנה כבר נתבאר במק"א דמהא דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא הוה חזקה, יש ללמוד דאין ענין חזקה לומר שלא נשתנה הדבר מאתמול, דשפיר משתנים ומתחדשים הרבה ענינים, אלא עצמו של דין חזקה הוא שלא לשנות ממה 'שהוחזק לפנינו', היינו לא לשנות 'מהידוע' לנו, דנאמר בזה דיש להמשיך ולנהוג בכל דבר כמו שהיה ידוע ומוחזק לפנינו ולהמשיך בידיעה שהיתה לנו על הדבר ולא לילך אחר הצדדים המתחדשים והשמועות החדשות, עד שיודע לך שנשתנה. **ומעתה** דיסוד חזקה הוא לעשות כפי המוחזק והידוע לנו, א"כ שפיר איכא למימר דיש ב' אופנים איך דבר מתחזק לפנינו, **חדא,** ע"י חזקה מכח הא שמעיקרא כן היה דינו בודאי, **ועוד** נעשה מוחזק לן מכח רוב, דבכל דבר שיש בו ספק אי הוא מהמיעוט או מהרוב, הרי בסתמא מתחזק הדבר לפנינו כהרוב. **וביאור הדברים** דהנה ברדל"ק עסקינן, דהוא רוב של הטבע הרגיל, וכגון הדוגמאות המבוארות בשמעתין - רוב שאינם סריסים, ואינם איילוניות, והיינו דכל קטן שבא לפנינו הרי הוא 'מוחזק' לפנינו שאינו סריס, ר"ל 'דהידיעה' ו'התפיסה' שיש לנו עליו היא שאינו סריס ואינה איילונית, ואם אחר כמה שנים יתגלה ח"ו דהיא איילונית הרי"ז יהא דבר חידוש ושינוי גדול, וכן הבעילה מוחזקת דהיא מהבעל, וע"ד זה הוא רוב בהמות אינם טריפות (וכן בעלמא אמרינן רוב נשים מתעברות ויולדות, ורוב נשים יולדות לט'), וזהו כללא דרובא דליתא קמן, דענינו דיש טבע הרגיל ויש מיעוט שונה, וכל דבר מוחזק לן בסתמא כהרוב, ונחשב 'שידוע לנו' שהוא כן, ולומר דהוא מהמיעוט הוא תמיד שינוי מהידוע לנו, ושפיר דומה ענינו לענין חזקה שכל עצמה הוא לא לשנות מהמוחזק לפנינו, וכמש"נ[[4]](#footnote-5).

**ה. ולפי"ז** שענינם אחד יש לבאר דהטעם 'דרובא עדיף', והיינו דיותר מתחזק לפנינו הדבר ע"י הרוב מע"י החזקה דמעיקרא, ומשום דהמוחזקות דע"י הרוב קיימת גם עתה בעידן הספק, משא"כ בחזקה דהוא העמד דבר על חזקתו **הראשונה**, [כלשון רש"י ט.], דעתה בעידן הספק הרי ליכא מוחזקות כלל דהספק והבלבול לפנינו, ומשו"ה הדבר מוחזק וידוע לפנינו עתה כמו הרוב[[5]](#footnote-6), ואין לשנות לחדש ולהוציא מהמוחזק לנו דהיינו הרוב.

**ו. ומעתה** דנתבאר דעצם דין חזקה הוא דאין לשנות מהמוחזק והידוע, וגם שינוי מהרוב הוא שינוי מהמוחזק והידוע, לכך הקשו תוס' דכיון דרובא עדיף - היינו שהמוחזקות שע"י הרוב היא יותר מהמוחזקות שע"י החזקה דמעיקרא, א"כ אי"צ קרא לרוב דתיפו"ל מקרא דחזקה, דכיון דנתחדש דאין לשנות מהידוע ומהמוחזק לנו, א"כ אין לילך אחר המיעוט, דהוא שינוי מ'הידוע' לנו[[6]](#footnote-7). **ואין מקום** לקושיא הנ"ל דרק אחר שנתחדש קרא אמרינן מסברא דרובא עדיף, דכל זה אי רוב היה ענינו משום בירור, אבל אחר שנתבאר דדעת תוס' דאין ענינו משום בירור [דלא נתחדש לסמוך על הסתברות זו], אלא ענינו משום מוחזקות, צדקו דברי התורא"ש דכיון דגם אחר הקרא רק מסברא דידן רובא עדיף, ע"כ דדבר פשוט ומושכל דאיכא מוחזקות ע"י רוב.

**ז. והנה** מבואר בתוס' דכל קושיתם משום דרובא **עדיף**, ולכאו' ילה"ק דעד כמה דנקטו דאפשר ללמוד רוב מחזקה, דשניהם ענין אחד שלא לשנות מהידוע לן והמוחזק לפנינו, א"כ גם אי אינו עדיף ואין כאן 'כל שכן', אבל לכה"פ יהא בזה ילפותא דה"ה, דודאי לא גרע מיניה, ומאי קבעי מנא הא מלתא דאזלינן בתר רובא, (ולא משמע דשאלת הגמ' מנ"ל דמהני רוב אפי' נגד חזקה), **וכן** מוכח דכל קושיתם משום דרובא עדיף, דהרי תירצו ע"פ רבינו חיים דמה דרובא עדיף הוא מקרא, וכבר לק"מ, וע"כ דכל הקו' משום דרובא עדיף מסברא, וכן מפורש בתורא"ש דכל הקושיא משום דרובא עדיף **ומסברא**, אבל בלא זה אין מקום לקושיא. וצ"ע דעד כמה דדימו הענין וס"ל דרוב ענינו שלא לשנות מהמוחזק והידוע, מ"ט הכל תלוי **בעדיף.**

**ח. וי"ל** דהנה באמת יש מעלה לחזקה דהמוחזקות והידיעה נעשתה מודאות גמורה שהיתה בדבר זה, ומאידך יש בה גירעון דעתה בעידן הספק כבר ליכא מוחזקות, וכן לרוב יש מעלה שסיבתו היא עתה בעידן הספק, ומאידך יש לו גירעון דמעולם לא היה ודאות בדבר[[7]](#footnote-8). **ומעתה** לולי שהיה מתגלה לן דיש סברא דרוב עדיף שפיר איכא לדון איפכא, ולומר דרק ע"י שהיה ודאות בתחילה נחשב 'שמוחזק וידוע לנו', אבל ברוב אפשר לומר דכיון דאין הידיעה של הדבר מכח ודאות כחזקה אינה נחשבת ידיעה ומוחזקות שאין לשנות ממנה, ולכן מסברא דידן אין מקום לקושיא, ורק אחרי דאיתא בגמ' דמסברא רובא עדיף, מתגלה לן דהיה פשוט לחז"ל מסברתם דהאי מוחזקות עדיפא, אלמא לא ראו סברא בגירעון זה, אלא אדרבה ראו רק מעלה במוחזקות שע"י הרוב, ולכך כתבו התוס' ותורא"ש דכל הקושיא היא מהא דעדיף מסברא.[[8]](#footnote-9)

**ורבינו חיים** סילק את קו' התוס' בהא שאמר 'דעדיף' אינו מסברא, והיינו דבעינן קרא להא גופא דהאי מוחזקות נחשבת מוחזקות, וממילא אין מקום לקושיתם. אמנם לקושטא אחר דאיכא ילפותא לרוב אפשר דלא פליג רבינו חיים בגדר דין רוב.

**ט. ומצינו** עוד בראשונים דס"ל כחידוש התוס' בהבנת דין רדל"ק, דהנה הגמ' לקמיה לומדת דין רוב מפרה אדומה, והקשו תוס' והרשב"א מנ"ל למילף משם דין רוב אולי מדין חזקה הוא, אולם הרמב"ן והר"ן העמידו הקושיא בזה"ל, שאני הכא דאיכא **נמי** חזקה דגופה דלאו טרפה הות כיון שחיתה יותר משנים עשר חדש ואוקמה **אחזקה וארובא**, אבל ברובא **לחודיה, אי נמי חזקה לחודה** לעולם אין הולכין אחריה, עכ"ל. **הנה** הרמב"ן והר"ן מקשים דליכא למילף מהתם דין רוב לחוד דאי מפרה אפשר דבעינן רוב וחזקה, והעיר בזה אחד מבני החבורה שליט"א, דלפי פשוטו דדין רוב הוא חלוק במהותו מדין חזקה, צ"ע טובא איזה סברא יש להצריך גם דין הנהגה וגם בירור, והוא מלתא דתימה, **וע"כ** מתבאר בדבריהם כהנ"ל דתורת רובא הוא משום שאין לשנות מהמוחזק והידוע לנו, ונתבאר דיש מעלה לחזקה בזה שהיה לן ידיעה ודאית בתחילה, ויש מעלה לרוב בזה דעתה בעידן הספק גם יש לסיבה שמעמידה לנו את המוחזקות והידיעה, ולכך הקשו דאי מפרה אפשר דבעינן שניהם, דאפשר דרק בצרוף שניהם נחשב הדבר כידוע ומוחזק לפנינו, ורק כנגד זה אין לחדש ולהוציא מהמוחזק, אבל מוחזקות דע"י רוב לחוד לא[[9]](#footnote-10).

**ועוד** יש להוכיח מדברי הריב"ש [הו"ד בחידושי רע"א בשמעתין], דבמקום ב' חזקות לא אמרינן רובא עדיף, ואי ענינו דרוב משום בירור, ומה"ט הוא עדיף על חזקה שאינה אלא הנהגה, א"כ מאי נפק"מ בריבוי החזקות, ולהנ"ל מיושב.[[10]](#footnote-11)'

בהג' שערי דורא פ"ד ס"ק ו' כתב בשם ר"פ דדין רוב מהני גם כאשר עתה נתשנה הדבר ונמצאת טריפה דמ"מ דנים דין רוב לומר דרק עתה נטרף כדמצינו גבי חזקה ורובא וחזקה רובא עדיף, ואי ענינו דרדל"ק הוא בירור והסתברות א"כ כאשר חזינן לפנינו שהיא טריפה א"כ אין הנידון האם היא טריפה אלא מתי נטרפה ועל נידון זה מתי נטרפה אין שום הסתברות לומר דהשינוי קרה עתה, וע"כ מוכח כשמ"נ דע"י רוב טבע העולם נעשה מוחזק לפנינו שאינה טריפה ולכך יש לנו לדון דין רוב על כל שעה ושעה ולא לשנות מהמוחזק לנו, אמנם תוס' פליג עליה ואוסר הגבינות משום דאע"פ דענינו של רוב הוא שהדבר מוחזק לפנינו כרוב טבע העולם אבל הנ"מ כאשר לא חזינן איפכא לפנינו דס"ל דכל עיקר מה שהרוב מעמיד את הדבר למוחזק שאינה טריפה הוא משום דלא חזינן איפכא לכך מתחזק הדבר בפשטות כרוב טבעו של עולם ורק בחזקה דהיה אתמול ודאי שלם אהני אפי' נגד ריעותא דהמוחזקות דידה באה ע"י 'המעיקרא' ורובא וחזקה רוב עדיף הוא משום דהרוב נותן הפשטות והמוחזקות גם עתה וע"כ היינו בלא חזינן ריעותא[[11]](#footnote-12).

**י. ועולה** לן משמעתין פלוגתא גדולה בעיקר דין רובא דליתא, אי דינו בירור לסמוך על ההסתברות שאינו מהמיעוט, או דענינו דע"י הרוב נעשה הדבר מוחזק לפנינו כהרוב, **דפשטות הדברים** דרדל"ק הוא משום הסתברות ובירור וכן נראה בדעת הרשב"א והי"מ בתורא"ש, כמש"כ החמד"ש והגרא"ו[[12]](#footnote-13). **אמנם** בדעת תוס' ודעימיה מוכח כמש"נ לחדש דגדר רדל"ק הוא כתורת חזקה שלא לשנות מהידוע והמוחזק לנו[[13]](#footnote-14).[[14]](#footnote-15)

**ב**

**א. בגמ'** קידושין דף פ. איתא סוקלין ושורפין על החזקות כגון הוחזקה נידה בשכנותיה וכגון אשה שילד מורכב על כתיפה מחזקינן דבנה הוא, ואם בא עליה נסקלת ע"י, ומקור האי דינא כתב הירושלמי קידושין שם, דהוא ממכה אביו. וכ"כ הרמב"ם פ"א מאיסורי ביאה ה"כ וז"ל מי שהוחזק בשאר בשר דנין בו על פי החזקה, אף ע"פ שאין שם ראיה ברורה שזה קרוב, ומלקין ושורפין וסוקלין וחונקין על חזקה זו, כיצד הרי שהוחזק שזו אחותו או בתו או אמו ובא עליה בעדים הרי זה לוקה או נשרף או נסקל, ואף על פי שאין שם ראיה ברורה שזו היא אחותו או אמו או בתו אלא בחזקה בלבד וכו', ראיה לדין זה מה שדנה תורה במקלל אביו ומכה אביו שיומת, ומנין לנו ראיה ברורה שזה אביו אלא בחזקה, כך שאר קרובים בחזקה עכ"ל. **הנה** בגמ' וברמב"ם איתא לשון חזקה, והקשו האחרונים דממכה אביו ילפינן בסוגיין רוב ולא חזקה, ותירץ החת"ס (דף י:), דאמת דיש רדל"ק דרוב בעילות של אשה הם מבעלה, אבל מי יימר לן דאיש זה הוא 'בעל' שלה, אולי מעולם לא בעלה ולא היה ביניהם מנהג אישות כלל, ומהא הוכיח הירושלמי דאיש ואשה שהוחזקו לפנינו כבעל ואשה הרי הם מוחזקים כבעל ואשה. **וכיו"ב** כתב בזכרון יוסף דהגם דרוב בעילות של האשה הם מהבעל, אבל אולי ילד זה הוא אסופי, וע"כ כיון שנוהגת בו מנהג בן הרי הוא מוחזק לבנה, אבל עדיין אולי אינו אביו אלא מאיש אחר הוא (וביאר הבכור שור בקידושין, דבזה שנוהג בו אביו כבן, ליכא ראיה, דדילמא טעי דלא ידע דהיא זינתה), ומהא ש"מ דאזלינן בתר רוב. וא"כ שני הדינים שמעינן ממכה אביו גם רוב, וגם מוחזק בשאר בשר.

**ב. ובגדר** האי חזקה נחלקו קמאי, דבמהרי"ט (ח"ב אהע"ז כ"ז), ובמהרי"ק הו"ד בבינת אדם ו', נראה מדבריהם, דהיא סברא וראיה כאילו ראינו בעינינו ומהני להוציא ממון ונפש, וכ"כ הנחלת דוד (בשו"ת ח"ג כ"ז) בשם הגר"ח מוולאזין דהוא דין אנן סהדי, (וכן הוא נמי הביאור בחזקה דאין אדם פורע תוך זמנו וכדו' הרבה בש"ס), ולפי"ז אי"ז שייך לענין חזקה דשמעתין כלל.

**אולם** באור זרוע (ח"א סי' תש"ס), נראה דהוא ענין חזקה, רק דעדיפא חזקה זו 'שאינה פוסקת', דגם עתה יש את אותה החזקה שמחזיקה אותה לפנינו בשאר בשר, (וכן לגבי חזקה אין אדם פורע תוך זמנו גם עתה יש את סיבת החזקה), אבל חזקה דמעיקרא היא 'חזקה הפוסקת', היינו דעתה בעידן הספק ליכא לחזקה. ובקרית ספר מפורש דהוחזקה נדה בשכנותיה ילפינן לה מנגע, אלמא ענין חזקה ממש הוא. וכן מתבאר בבית שמואל סי' י"ט דאפשר ללמוד כל הנ"ל מנגע, ובודאי זהו פשטות לשון הגמ' והרמב"ם דהוא שייך לחזקה, (וגם בדברי המהרי"ט והמהרי"ק יש לדון בכוונתם, דמודו לזה). **ומבואר** מזה שיש תורת חזקה גם באופן שמעולם לא היתה ודאי, אלא הדבר מתחזק לפנינו גם בלא חזקה מעיקרא, וכגון הנ"ל דמשום שלבשה בגדי נידות ונהגה מנהג אישות וכו' מתחזקת כן לפנינו, והוא אותו ענין כמו חזקה וכמש"נ, ומכאן ראיה גדולה ליסוד הנ"ל דרובא דליתא יכול להיות שייך לענין חזקה ואע"פ שאין בתחילתו ודאות[[15]](#footnote-16).

**ג. והנה** אחר שנתבאר דהתם הוא מקור למש"נ בתוס', דרדל"ק ענינו משום דכן מוחזק לפנינו, ואע"פ שלא היה ודאות בתחילה, יל"ע אמאי קרי ליה התם חזקה ולרדל"ק קרינן ביה רוב, ואמאי בעינן לזה ב' ילפותות כמבואר לעיל מהירושלמי והרמב"ם.

**והביאור** בזה הוא פשוט, דבאמת האי חזקה דהתם היא עדיפא מרוב, דהתם סיבת ההחזקה היא בהדבר עצמו דכיון דבנה מורכב על כתיפה הרי דיש כאן ניהוג שמחזיקה כאמא, וכן כל כיו"ב, אבל לחדש דהדבר מוחזק לפנינו רק מחמת דרוב העולם אינם טריפות מי יימר, דהרי אין סיבה בגוף זה דיחזיק לן שאינו טריפה, ולזה בעי מקור נוסף ושמעינן לה ממכה אביו דמי יימר דהוא אביו.

**ומתבאר** דהדין דמתחזק ע"י ניהוג, שמעינן מדנקטינן שהם נחשבים בעל ואשה וכנ"ל, אבל הדין שיש מוחזקות ע"י רוב גרידא לזה בעינן מקור נוסף, **ומיושב** מ"ט בעינן ב' דינים. **וכן** מבואר מ"ט רדל"ק נקרא רוב, כי רק מחמת דזהו רוב טבע העולם, הוא הוא מה דמשווי לזה מוחזק כן לפנינו, משא"כ שם שעצם זה שנוהגת בו מנהג אימהות בבנה הוא הוא מחזיקה כאמא ולא מחמת הרוב.

**ד. והעולה מן הדברים,** דג' דרגות איכא בחזקה, וענינים אחד שלא להוציא ממה שמוחזק לנו **א.** **חזקה דמעיקרא** - דאע"פ שעתה יש ריעותא, מ"מ כיון דעד הריעותא היה מוחזק וידוע לנו, אין אנו משנים עד שיודע לך, וילפינן לה מבית המנוגע. **ב.** **רדל"ק** - דמתחזק הדבר לפנינו מחמת דכן הוא רוב טבע העולם, ולנקוט כהמיעוט הוא שינוי מהמוחזק לן ומהידוע לפנינו, וילפינן לה בשמעתין מטריפה וממכה אביו, והוא עדיף כיון דסיבת החזקתו (היינו הרוב), קיימת גם עתה בעידן הספק. **ג.** **הוחזק בשאר בשר** - דסיבת החזקתו היא מחמת ניהוג שנעשה בגופו עצמו, והוא עדיף אפי' ממוחזקות שע"י רוב בלבד וכמש"נ[[16]](#footnote-17).

1. **וזהו** פשר שינוי הלשון, דבחזקה אמרינן **אוקי** מלתא אחזקיה, דאין בזה שום צד בירור אלא גז"ה להעמיד דבר על חזקתו הראשונה, משא"כ גבי רוב אמרינן **זיל** בתר רוב **והולכין** אחר הרוב, והיינו דהוא דבר מוקדם ופשוט דיש הסתברות שהדבר מהרוב, ואמור רבנן זיל בתר רוב היינו דאפשר ללכת אחריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ולכאו'** בחזקה בלא ריעותא דנתבאר במק"א דענינה דלא יהא ספק כלל, לא נימא דרובא עדיף, אמנם באמת לא משכח"ל כלל מציאות של חזקה בלא ריעותא דיש רוב כנגדה, כיון דעצם מציאות הרוב הוא יהא ריעותא. ועי' ש"ש ד' ז' וצ"ע. [ובגוונא דרוב בהמות אינם טריפות דאמרינן דמוציא מחזקת הטמא משום רובא וחזקה רובא עדיף, ודאי הוה חזקה עם ריעותא בעצם זה שהזו עליו מי חטאת]. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ואין** לומר דקו' תוס' דממידת ק"ו נלמד דאיכא האי דין בירור, זה אינו, דא"א להמציא דין בירור מחודש מק"ו מדין הנהגה שאין בו בירור כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ודע,** דכל זה שייך אחר שכתבו תוס' דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא הוה חזקה, דשמעינן מינה דכל ענין חזקה הוא שלא לשנות מהידוע לנו, 'והודאי דאתמול' אינו סיבה בעצמותו להמשיכו אלא היכ"ת לעשותו 'לדבר הידוע לנו', ואין לשנות מהמוחזק והידוע עד שיודע לך שנשתנה, וא"כ איכא למימר דה"ה ע"י רוב טבע העולם נחשב שכך הוא 'מוחזק וידוע לנו', אבל בלא זה לא נוכל לומר בכלליות דכמו דבחזקה נאמר לא לשנות, ה"ה ברוב אין לשנות מטבע העולם, דמנין לן ללמוד מהתם, הרי עצמו של דין חזקה לא לשנות מהודאות שהיתה בו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ויש** להוסיף בזה דברדל"ק כיון דאין המיעוט שייך ממש לגוף זה, הרי גדר דין הרוב כאילו אין בו ריעותא, וכמש"כ רע"א כתובות י"ג:, (ויתבאר לקמיה), ומחמת דאין עליו ריעותא מתחזק הדבר בפשיטות לפנינו שאינו סריס ואינה טריפה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכל** זה ברדל"ק (ויבואר יותר לק' ענף ב), ופשוט דכל קו' תוס' היא על רדל"ק, כמבואר בגמ' דבהא איירי שמעתין, דעל רדא"ק אין מקום להקשות מנ"ל דמקרא מלא הוא וכו', וכן פשטות כולא שמעתין היא משום רוב בהמות אינם טריפות, כמבואר בר"ן, ואהא קאמר מנא הא מילתא, והוא רדל"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והנה** אי ענין רוב הוא חד ענינא עם חזקה, צ"ב לכאו' הא דמבואר בראשונים בשמעתין דבנמצאת עתה טריפה ליכא מקום להכשיר משום רוב ולומר דעתה נטרפה אבל חלבה כשר, ומ"ש מחזקה. וי"ל דכיון דכל עצמו של המוחזקות שע"י הרוב היא מה שעתה קיים לפנינו סיבת ההחזקה, דהיינו רוב טבע העולם, לפיכך כאשר חזינן עתה דלא כהרוב, בטלה המוחזקות שנעשית לפנינו ע"י, משא"כ בחזקה - דהמוחזקות מכח **ודאות** דאתמול, מהני אפי' נגד ריעותא, להישאר במה שהיה ידוע לנו עד דיודע לך שהשתנה, (וכן מבואר מ"ט לא מהני רוב במקום ריעותא, כמו שלמד הגר"ז מהסוגיא דף ט., משום דכל עצמה של המוחזקות דע"י הרוב היא מחמת דכן סתמא רוב טבע העולם, דרק כאשר היה ודאות גמורה אהני להישאר בידוע לנו נגד ריעותא). [↑](#footnote-ref-8)
8. **ובתוס'** תירצו בתחילה דאה"נ לא בעי קרא, אלא לר' אחא בעי דלית ליה חזקה מקרא, וביאר המהרש"א דלר"א ידעינן לה מהלל"מ, ואין למדין ק"ו מהלכה, (די"ג מדות **התורה** נדרשת בהם ולא הלל"מ). ולכאו' צ"ע אחר שנתבאר דענינם שוה, א"כ גם לר' אחא אפשר ללומדו מחזקה דהוא מוכרח מעצם ענין חזקה, ואי"צ **מידת** ק"ו. וצ"ל דסוף סוף היא מוחזקות קצת שונה, ובעינן מידה של ק"ו כדי ללומדה, וצ"ע. **ובעצם** ביאור דברי התוס' נראה ברשב"א כאן דלא כמהרש"א, אלא דלר' אחא אין לו מקור כלל לחזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. **הרשב"א** בתחילת דבריו תירץ דאה"נ, ומחזקה שפיר יש ללמוד רוב וכדלעיל, והקשה השיטמ"ק על תוס' דמ"ט לא תירצו כן, והרי כתבו דאם איכא קרא לחזקה ילפינן מיניה רוב, ותירץ דעיקר קושיתו כרמב"ן. (ונראה דאף שבלשונם בקושיתם לא נזכר כן, מ"מ נמנעו מלתרץ זה כיון דאפשר לשאול כרמב"ן), ועוי"ל דקושיתם ע"פ רבינו חיים. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בפנ"י** בכתובות (בד"ה האחרון של פרק המדיר) כתב, שהטעם דרובא עדיף, הוא משום שהרוב משנה את ההחזקה, וכבר לא מוחזק לן כמו החזקה. ומבואר דאין העדיפות משום בירור, **אמנם** אין מפורש בדבריו דעצם ההלכתא דרוב הוא משום המוחזקות, ורק חזינן מדבריו דרוב טבע העולם יכול **לשנות** את המוחזקות, אבל אפשר דיכול הוא רק לגרע ולא להעמיד מוחזקות לילך אחריה. (וכמו לחלק מהשיטות בשחוטה לפניך וכדו' דאינו אלא מגרע, ולא משוי למצב שראוי לילך אחריו). [↑](#footnote-ref-11)
11. והג' שערי דורא ס"ל דרובא עדיף היינו מחמת שהמוחזקות באה ע"י רוב טבעו של עולם. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ואפשר** בדרך נוספת, דגם הרשב"א ס"ל דגדר רוב הוא שלא לשנות מהמוחזק לן, רק דס"ל דלולי קרא הו"א דכל המושג של מוחזק לפנינו ולא לשנות מהידוע הוא בדבר דהיה בו דין ודאי בראשונה, וליכא סברא **כלל** לומר דע"י הרוב נחשב כמוחזק לפנינו, אמנם אחר דנתחדש בקרא דגם ע"י הרוב נחשב לידוע לפנינו, א"כ **מסברא** כבר עדיפא הוא כיון **דעתה** מוחזק לן כן. **ובזה** ארווח לן דמה דדחאם התורא"ש הוא משום ויכוח דק בסברא (אי ראוי לומר כן דבלא הקרא מחמת הגריעותא לא היה מוחזקות כלל ומיד אחר דנתחדש דכן משוי למוחזקות אמרינן דהיא עדיפא), אבל לחמד"ש והגרא"ו הרי עשינו לתורא"ש כטועה בדבריהם ושלא הבין כלל את דבריהם, דהם סוברים דרוב ענינו בירור, ולזה בעינן לקרא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ולפי** תוס' ודעימיה מה דאמרן בחזקה **אוקי** מלתא אחזקיה, היינו משום דעתה בעידן הספק ליכא מוחזקות אלא מעמידים אותו על חזקתו הראשונה, משא"כ ברוב אמרינן זיל בתר רוב דקיים עתה המוחזקות לפנינו, ונאמר ללכת אחריה, היינו דאין לשנות ממוחזקות זו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והעירוני** לעוד כמה ראיות בזה **א.** בשו"ת רע"א ק"ז כתב דרדל"ק מהני במקום תו"ת וכן בשושנת העמקים דן בזה, ואי ענינו בירור א"כ אינו שייך כלל בתו"ת וע"כ ענינו שלא לשנות מהפשטות המוחזק לנו וכמש"נ. **ב**.ברמב"ן י"א: וכן דעת הרשב"א והר"ן דרוב התלוי במעשה לא אמרינן רק כשהמיעוט אינו תלוי במעשה אבל אי שניהם תלוים במעשה שפיר אמרינן והנה בפשוטו טעם החיסרון של רוב התלוי במעשה הוא דלא נחשב רוב בטבעו של עולם (עי' רמב"ן קידושין במלחמות בסוגיא דמקדשי והדר מסבלי דבעינן רוב חיוב בטבע העולם) וא"כ אין הבנה לחילוק הנ"ל, וע"כ גם רוב התלוי במעשה יכול להיחשב משום טבע העולם (כשענין המעשה נמשך ממשיכה טבעית) אלא דענינו דרוב לא לשנות מהמוחזק לפנינו ובזה שייך חילוק דאי המיעוט הוא נמצא וקיים שלא ע"י מעשה והרוב מתחדש ע"י מעשה א"כ אין בהליכה אחר המיעוט שינוי מ'הידוע' ומהמוחזק לפנינו. **ג.** רמב"ם פ"ב מרוצח ה"ד קרי לרוב אינם טריפות דהוא בחזקה שהוא שלם. [↑](#footnote-ref-15)
15. **והאריך** בזה בתורת יקותיאל סי' י"ח, דהכל ענין אחד שלא לשנות ממה שמוחזק לפנינו. [↑](#footnote-ref-16)
16. השיטמ"ק ורע"א הקשו (על דברי תוס'), מ"ט לא נילף רוב מהא דאיתא ב"ב דרוב וקרוב רוב עדיף, (עי"ש תרוצו וצריך הרבה לעיין דלכא' בסברא איפכא הוא), ולפי הנ"ל דכל קו' התוס' היא משום דענין רדל"ק הוא כענין חזקה א"כ לק"מ דהנה קרוב אין ענינו משום דכשהדבר קרוב הרי הוא מתחזק כהדבר הזה דהרי פרשת קרוב היא אפי' כשאינו סמוך כדכתיב ויצאו ומדדו את העיר הקרובה אלא גז"ה דהכרעה היא, ואינה ענין כרוב ולפיכך ליכא למילף מינה ענין רוב כלל, ורק אחר שנתחדש פרשת רוב רובה עדיף, ובאמת עוד י"ל בעיקר הקו', דיעו"ש דהך מלתא דרוב עדיף על קרוב אינו מלתא דפשיטא כלל, ורק ר"ח מסברא דנפשיה קאמר זאת. [↑](#footnote-ref-17)