27. מצות ספירת העומר לבהג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל י"ג אייר פ"ב שבת קודש פ' בהר – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב – וכן בנוה הפסגה חוה"מ פסח פ"ג

# בביאור שיטת הבה"ג בדין שכח יום אחד בספירת העומר

### ביאור הבה"ג מצד שהכל זה מעשה מצוה אחת

א] מבואר בגמ' שמצות ספירת העומר מוטלת על כל אחד ויש מצוה לספור כל יום ויום והראשונים הביאו מהבה"ג שאם שכח יום אחד לספור לא יכול לספור יותר מצד שכתוב תמימות ועיין תוס' במנחות ס"ו. ובמגילה כ. ובשאר הראשונים שחלקו וכתבו שהדין תמימות הוא הולך על אותו יום אבל לא שיום אחד מעכב את השני ומבואר שדעת הבה"ג שהדין תמימות זה הולך על כל הספירה ביחד ובפשוטו כונתו לא שסתם יש כאן דין עיכוב שאחד תלוי בשני אלא שהכל זה מצוה אחת ולא שיך לעשות חלק אחד בלי השני וכמו שאי אפשר לקחת לולב ללא אתרוג וכן מבואר בראשונים בכונתו עיין רא"ש סוף פסחים שהקשה הרי כל לילה זה מצוה בפני עצמה דהינו שהבה"ג ס"ל שזה מצוה אחת ועיין שו"ת הרי"ד סימן כ"ט שהקשה על הבה"ג שלמה מברכים על כל יום הרי מספיק ברכה אחת דהינו שאם זה מעשה מצוה אחת לא צריך לברך כל יום ויום ובדעת הבה"ג יתכן שכיון שמצוה זו מורכבת מכמה חלקים שלא נעשים יחד ממילא כל מעשה מחיב ברכה וכמו מי שלוקח הד' מינים אחד אחרי השני ובפשוטו גם חצי מצוה מחיב ברכה וכמו שהוכיח הגר"ז תל"ד קו"א ב' מהא דאם חוזר על ציצין המעכבין צריך לברך דהינו שהברכה זה לא על קיום המצוה אלא על מעשה המצוה וכל שהמצוה מורכבת מכמה חלקים כל מעשה הוא סיבה לברכה אמנם כונת הרי"ד שכאן מראש אין סיבה לתקן ברכה על כל יום ויום אלא ברכה אחת על הכל ואפילו שיש היסח הדעת ביניהם אבל מצוה שכך צורתה אין חסרון של היסח הדעת וכמו שמברכים על בדיקת חמץ וזה כולל הביעור להרבה פוסקים ואין זה דומה לד' מינים שזה ד' מצות שונות אמנם בדעת הבה"ג יתכן שזה כמו ד' מינים

### בדין מי ששכח יום האם הוי ברכתו למפרע לבטלה

ב] הנה בפשוטו לפ"ז מי ששוכח יום אחד זה לא רק מחסר בספירה שאחרי אלא זה סיבה שגם הספירה שקודם הוא לא קים מצוה וכמו מי שלקח לולב ללא אתרוג שאין לו קיום מצות לולב ולפ"ז מי שיודע שיום אחד לא יוכל לספור אין לו לספור כבר מתחילת הספירה לדעת הבה"ג ולכאורא לפ"ז מי ששכח יום אחד לספור התברר למפרע שלא קים מצוה ולא היה לו סיבה לברכה וכל ברכותיו לבטלה [ואם הוציא אשה בשומע כעונה שאין דין ערבות וכל מה שיכול להוציאה אם עכשיו זה מעשה מצוה לא יצאה ידי חובה] ועיין ספר מורה באצבע לחיד"א סימן ז' אות רי"ז שכתב שאם אדם אינו מונה בציבור יעשה לעצמו סימנים שלא ישכח יום אחד לספור שהרי אם ישכח יום אחד כל ברכותיו לבטלה וכן משמעות המ"ב תפ"ט סק"ג שהביא מספר שלחן שלמה שנשים לא יברכו על ספירת העומר כיון שמסתמא ישכחו יום אחד דהינו וממילא כל מה שברכו עד היום זה שלא כדין דהינו שסתם אדם שיש לו חיוב לספור מסתמא הוא לא ישכח אבל אשה שאין לה חיוב יש סיבה שתשכח ואין לה לברך ולפ"ז מי שיודע בעצמו שמצוי אצלו מאוד ששוכח אין לו לברך [אמנם בספר שלחן שלמה כתב שהחסרון שתמשיך לברך אם ברכה אמנם המ"ב השמיט תיבות אלו עוד העירו שלשון המ"ב שאולי יטעו ויתכן שהכונה שיטעו ביום ויספרו בברכה וזה ודאי ברכה לבטלה]

וראיתי מביאים דבשו"ת רב פעלים או"ח ח"ג סל"ב ד"ה מיהו וכן בשדי חמד מערכת יוה"כ סימן א' סוף אות ג' הקשו על הבה"ג דאיך חז"ל תיקנו ברכה על ספירת העומר הרי ודאי יתכן שישכח יום אחד ונמצא כל ברכותיו למפרע לבטלה ואין קושיתם מוכרחת דכיון שעל פי רוב אדם זוכר א"כ בשעת ברכתו יש לו הכרעה בדיני התורה שיכול לברך וגם אם אחרי זה יהיה סיבה שזה לא ברכה אבל כיון שהיה לו הכרעה בדיני התורה לברך אין כאן עבירה ועיין חת"ס יור"ד סימן רנ"ג שהמטביל גר קטן יכול לברך אפילו שאולי הוא ימחה בגדלותו אבל כיון דבפשוטו לא יהיה כך יש כאן הכרעה בדיני התורה לברך וכתב כמו שמותר לברך על הפרשת חלה ולא צריך לחוש אולי הוא ישאל ע"ש

אמנם יתכן עוד דבאמת גם אם בסוף לא יספור אין ברכותיו לבטלה דכך היה תקנת ברכה שכל שעושה מעשה מצוה שכרגע הוא מחויב ויש כאן ודאי עכשיו עשיה גמורה שהיא סיבה לברכה אפילו שזה תלוי בדבר אחר זה סיבה לברכה דתקנת ברכה היתה על מעשה המצוה ולא על קיום המצוה וכל שמצד מצבו עכשיו חייב לעשות מעשה זה, זה דרגא של מעשה מצוה שזה סיבה לברך ולפ"ז באמת מי שבפשוטו לא ישכח לברך לא שיך לשאול שיש פה צד ברכה לבטלה שבאמת גם אם ישכח אין זה ברכה לבטלה אמנם יתכן שאם מצוי אצלו שכחה ויש כאן מספק גמור בדיני התורה שזה לא יהיה מצוה בזה באמת אין לו לברך וכמבואר במ"ב וגם זה אינו מוכרח ועיין בשיעור על ברכה שנתבטל הסיבה שהארכנו בזה

והנה עיין תוס' בכתובות ע"ב. שהקשו למה זבה לא סופרת ומברכת כמו ספירת העומר ותירצו שמא תסתור ובביאור כונתם נחלקו האחרונים דהשל"ה כתב שהכונה שממילא זה יהיה ברכה לבטלה אבל באמת יש מצוה לספור כל יום רק ללא ברכה אמנם הבית מאיר סימן קצ"ו וכן הנוב"י תנינא סימן קכ"ג ביארו שכונת תוס' שלכן ודאי שאין כונת התורה שיש כזה מצוה ולפ"ז יתכן שבאמת אם היה כזה מצוה היה אפשר לברך והנה עיין במכון י"ם שהביאו מהראשונים בכמה מקומות דמבואר שהחיסרון מצד הברכה וכן משמעות תוס' במנחות ולפ"ז מבואר לכאורא דלא כנ"ל אמנם בדעת הבה"ג יתכן כנ"ל ויתכן עוד לחלק דספירה כיון שכל הקיום שבזה בתור העמדה של הטהרה כל שבסוף לא יהיה טהרה אין כאן מעשה מצוה כלל משא"כ אצלינו ויתכן עוד דשם באמת לא היה סיבת ברכה אלא על הכל יחד שזה ממש קיום אחד ובזה כל שלבסוף תסתור זה נחשב שלא היה כאן מעשה מצוה כלל משא"כ בספירת העומר שכל יום זה דבר לעצמו כדחזינן שמברכים על כל יום בנפרד רק שאחד מעכב את השני בזה יתכן כנ"ל והארכנו בכל זה בדין ברכה במקום שנתבטל סיבת הברכה ויתכן עוד דשם שסותרת בע"כ יש יותר לחוש מדבר שתלוי בו עצמו

### ידון לחלק לנ"ל בין שהחינו לברכת המצות

ג] והנה ראיתי מביאים דבספר המנהגים (למהרי"א טירנא) הל' פסח ומטה משה סי' תרס"ט הביאו משו"ת מהר"ם מינץ שהקשה למה לא מברכים שהחינו על ספירת העומר ותירץ הנ"ל שכיון שאם ישכח יום אחד הוי ברכה לבטלה ותמה עליו המהרש"ם בעין הרועים דהרי על הספירה בעצמה מברכים ולא חוששים שישכח ולמה לגבי שהחינו יש לחוש שישכח ולכאורא יש לומר שחלוק דין ברכת המצות מדין שהחיינו דברכת המצות יסודה על מעשה המצוה וכנ"ל משא"כ שהחינו יסודו על קיום המצוה [כעין חילוק זה מובא בברכת שמואל קידושין סי"ח] ומקור לזה דהראשונים תמהו למה לא מברכים שהחינו על ספירת העומר ועיין ר"ן סוף סוכה שכתב שאם נימא שביום אי אפשר לספור א"כ כיון שלא הגיע כל הזמן אי אפשר עדין לברך וצ"ב כונתו הרי ברכת המצות הרי מברכים אמנם הביאור כנ"ל שברכת המצות שזה על מעשה המצוה ממילא כיון שכל יום זה מעשה לעצמו ממילא אפשר לברך משא"כ שהחיינו שזה על קיום המצוה וקיום המצוה זה על ידי כל הימים לכן כל שלא הגיע זמן קיום כל המצוה אי אפשר לקיים ולפ"ז א"ש מה שכתב המהר"ם שביחס לשהחינו אם לא יגמור הספירה הוי לבטלה משא"כ על ברכת המצות דברכת המצות שזה על מעשה המצוה בזה גם אם ישכח יום אחד לא הוי ברכה לבטלה שחשיב שהיה כאן מעשה מצוה משא"כ שהחינו שזה על קיום המצוה כל שלא יגמור את כל הספירה הוי ברכתו לבטלה [וראיתי לדון לפ"ז דגם לראשונים דמברכים על ספק מצוה בפשוטו הביאור שכיון שמחויב לעשות הפעולה יש כאן מעשה מצוה שהוא סיבה לברך כמבואר בשאגת אריה אבל שהחינו שזה על קיום המצוה באמת לא יברכו עוד ראיתי מביאים דבאו"ז סימן ר"ז מבואר שלא מברכים שהחינו על מילה אלא רק על פדיון הבן מצד שבמילה הוא עדין ספק נפל ואין כאן ודאי קיום מצוה משא"כ בפדיון הבן הוא ודאי לא נפל וצ"ב מ"ש שברכת המצות מברכים על מילה אמנם לנ"ל א"ש שברכת המצות שזה על מעשה המצוה בזה כל שיש הכרעה של רוב שזה מצוה יש כאן מעשה מצוה ודאי משא"כ שהחינו זה על קיום המצוה וכיון שאין כאן קיום ודאי לכן אין לברך ועין שו"ת חת"ס יור"ד סימן רמ"ז ]

### בדין קטן שהגדיל באמצע ספירת העומר

ד] והנה עיין מנח"ח מצוה ש"ו שדן לדעת הבה"ג שהכל מצוה אחת א"כ קטן שהגדיל באמצע ספירת העומר לא יוכל להמשיך לספור כיון שביחס לגדול מה שהוא ספר בקטנותו אין כאן קיום מצוה וע"ש שדן על פי המרדכי שקידוש שעושים מבעוד יום זה מועיל מצד שדרבנן מועיל לדאוריתא וא"כ כאן כיון שמדרבנן זה היה מעשה מצוה זה מועיל להחשב שהיה כאן מעשה מצוה ביחס לגדלותו ויתכן שגם מעשה מצוה של קטן זה מעשה מצוה גמור רק שאין לו חיוב לספור וממילא ודאי שעד כמה שימשיך עכשיו לספור עד הסוף זה יחשב שהיה כאן את כל המצוה אמנם יש לדון האם יש לו חיוב לספור מדאוריתא שהרי עד כמה שזה מצוה אחת ואי אפשר לקים חלק אחד ללא השני מסתבר שגם אין חיוב של חלק אחד ללא השני וא"כ כל ישובם שלכן חשיב מעשה מצוה אבל לכאורא לא יהיה לו חיוב לספור ויש לדון האם יוכל להוציא גדול שיש לו חיוב גמור ובמנח"ח נקט שעד כמה שמה שעשה בקטנותו חשיב קיום מצוה גם ביחס לגדול והוא יכול להמשיך לספור ממילא הוא גם חייב להמשיך לספור [הנידון גם בקטן שלקח לולב לבד והביא שני שערות ולוקח עכשיו שאר המינים האם יש לו חיוב בזה וכן באכל חצי זית מצה והביא שני שערות ויכול לאכול רק עוד חצי זית האם יש לו חיוב ולכאורא אין לו חיוב וצ"ב סברת המנח"ח] וצ"ע

אמנם יתכן לדון שכל קטן שהגדיל גם בגדלותו יש עליו חיוב חינוך דבדין חינוך נתחדש שמדרבנן גם מי שאין לו חיוב מחמת קטנותו בכל אופן הוא חייב מדרבנן וממילא ביחס לחיוב דרבנן של קטן וודאי שהוא נשאר בר חיובא ולפ"ז באמת לא יוכל להוציא גדול בספירת העומר אם חד דרבנן לא מוציא תרי דרבנן וכן ראיתי מביאים שכתב המהר"י ענגיל ציונים לתורה כלל י"ב

אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שרק בקטן שאין לו שום חיוב מחמת קטנותו הטילו עליו חינוך אבל מי שהוא בר חיובא בכל המצות אין עליו חיוב כלל מדרבנן בתור חיוב של קטן והנה עיין רעק"א סימן רפ"ו שנקט בתור דבר פשוט שגם אם קטן שאכל בקטנותו והגדיל אין לו חיוב ברכת המזון דאוריתא בכל אופן ודאי שיש עליו חיוב מדרבנן חזינן שהחיוב שהטילו על קטן הוא גם בזמן שהוא כבר גדול אמנם יש לחלק דשם כבר חל עליו חיוב ברכה אבל כאן הנידון שהחיוב יחול בגדלותו ולפ"ז באכל חצי כזית בקטנותו וחצי בגדלותו הוא פטור מברכת המזון אמנם יתכן שאם זה מצוה אחת הגדר שחל חיוב בתחילה על כל הימים וא"כ גם כאן ודאי שהוא חייב מצד זה וראיתי בכתבי הגר"א זנגר שציין לשו"ת רד"ך  **(לנכדו של הנתיבות או"ח מהדו"ב סוס"י ז') שקטן שהגדיל במוצאי שבת אין חיוב הבדלה מדאוריתא כיון שבשבת הוא היה קטן רק חיב מצד דין חינוך כמו בקטנותו והנה באופן זה החיוב חל בגדלותו ואין לחיב אלא אם נימא כנ"ל שכל שהפטור מחמת קטן מדרבנן חייב אמנם בפשוטו תמיד הוא נעשה בר מצוה רגע אחרי תחילת היום וכבר חל עליו חיוב וכה"ג יש מקום יותר לדון שכבר חל עליו חיוב**

ובעיקר הנידון הנ"ל האם יש חיוב על גדול בתור חיוב של קטן ראיתי לגר"א גניחובסקי שהקשה מהגמ' חגיגה ו. דהדין דמי שחיגר הוא פטור מעליה לרגל והגמ' מסתפקת בקטן חיגר שבגדלותו הוא לא יהיה חיגר האם הוא חייב בקטנותו ומשמע שבגדלותו הוא ודאי פטור ולנ"ל שכל גדול אפשר לחיבו גם מצד הדין דרבנן של קטן א"כ גם בגדלותו יתחיב וכן עיין חזו"א או"ח קכ"ט סק"ג שכתב לדון איך קטן חייב בעליה לרגל הרי אין לו קרקע וכתב שלגבי חינוך כיון שאין חסרון בגופו יש על זה חינוך דהינו שדין חינוך חל גם במקום שאין את כל פרטי המצוה וצ"ב כנ"ל שא"כ גם גדול יתחיב בכה"ג

אמנם לכאורא נראה שבאמת בחינוך יש שני דברים א. שמדרבנן הוא נחשב בר חיובא ב. שיש חיוב על האב להרגיל את בנו בעשית מצות ולכן יש מקרים שמצד מה שרבנן החשיבוהו כבר חיובא זה לא סיבה לחיבו כגון באין לו קרקע או שהוא חיגר ושם רק חייב להרגילו בגדלותו ונראה שכל מה ששיך לדון שבגדלותו הוא חייב כמו קטן זה רק מצד הדין הראשון אבל ודאי שהחיוב לקים מצוות בתור להתרגל זה רק בקטן ולא באחד שהוא כבר בר חיובא וכן יתכן שזה ודאי רק חיוב על האב וכל שגדל ואין אחריות האב עליו ודאי פטור מזה ולפ"ז א"ש שקטן שאכל בקטנותו חייב לברך בגדלותו מצד שמדרבנן הוא בר חיובא וזה חיוב כללי אבל הדין שגם באין לו קרקע חיב בעליה ברגל או חיגר זה ודאי רק דין על קטן והנה מצאנו ראשונים [עיין מ"ב תרנ"ח סקכ"ח] שקטן לא צריך שהלולב יהיה שלו ולנ"ל צ"ע שעד כמה שמדרבנן הוא בר חיובא ממילא זה סיבה שיתחיב כגדרי המצוה ומבואר מזה שאין חיוב כלל של חינוך אם כל פרטי המצוה אמנם יתכן שכאן זה גדר של קולא בחיוב החינוך אבל בגדול שיש לו חיוב גמור בזה לא שייך קולא זו וצ"ע

אמנם לכאורא נראה לומר עוד שגם אם נימא שחיוב חינוך הוא חלות חיוב על הקטן ללא פרטי המצוה וממילא אם יש חינוך בגדול יש לדון שיתחיב לקים המצוה ללא פרטיה אבל כל מה ששיך לדון שגדול חיב מצד חנוך הכונה שכל שפטורו מחמת קטנותו זה בכלל החיוב חינוך אבל פטור כזה שהוא לא מחמת קטנותו בזה ודאי שאין חיוב חינוך ולפ"ז א"ש שאין לדון לחיב גדול לקחת לולב שהוא לא לכם דכאן הרי יש לו חיוב של המצוה ואין לו פטור מחמת קטנותו ורק באכל בקטנותו או בהתחיל לספור בקטנותו שפטורו מצד קטנותו בזה הוא בכלל החיוב חינוך וז"ב

### יבאר דסברת הבה"ג שחסר במעשה הספירה

ה] והנה מצאנו לכאורא ביאור אחר בבה"ג דעיין תוס' מגילה כ: שכתבו בשם הבה"ג שאם לא ספר בלילה יספור ביום ללא ברכה ויכול להמשיך בשאר הימים אבל אם לא ספר כלל אינו יכול להמשיך בשאר הימים וכן הוא בתרוה"ד ועיין פר"ח שתמה על זה שעד כמה שספירה ביום זה לא ספירה ולכן לא מברך א"כ למה יכול להמשיך שאר הימים לספור בברכה וע"ש שביאר שבאמת רק לדידן שזה ספק יש לספור ביום ללא ברכה מספק אולי אפשר גם לספור ביום ובשאר ימים יש להמשיך לספור מצד ס"ס אולי ספירה ביום עוזר ואולי גם אם שכח יום אחד זה מועיל אמנם עיין תרוה"ד שכתב וז"ל אפילו ודאי שכח לספור בלילה וסופר ביום בלא ברכה סופר שוב בברכה **דמקרי שפיר תמימות הואיל ולא דילג יום אחד לגמרי** עכ"ל ומבואר בדבריו שיסוד החיסרון אם שכח יום אחד לא מצד שזה חפצא של מצוה אחד ולא שיך לעשות חלק אלא שזה חסרון במעשה הספירה שבדין תמימות נתחדש שצורת הספירה שזה מושלם ללא חיסרון וכל שחסר יום באמצע הספירה זה ספירה מקוטעת וחסר במעשה הספירה ולכן כדי שלא יחסר במעשה הספירה לא צריך דוקא ספירה שיש בה קיום מצוה אלא גם ספירה שאין בה קיום מצוה אבל כל שספר ביום אפילו שבתור קיום המצוה על אותו יום אי אפשר דיש דין ספירה בלילה אבל זה רק ביחס לקיום המצוה אבל ביחס ליצור שמעשה הספירה בהמשך יהיה מושלם בזה מועיל גם ספירת יום

והנה לכאורא מצאנו עוד כמה מקומות שבנוי על סברא זו א. עיין בבה"ל תפ"ט ס"ח בד"ה סופר שהביא מהגאונים שאם שכח יום אחד יאמר קודם שאתמול היה כך ואז יכול להמשיך ולספור ועיין חינוך שעושה דבר זה קודם הברכה דהינו שודאי שלא מקים מצוה בזה שסופר את האתמול וזה רק עוזר שהספירה בהמשך תחשב ספירה דהינו שכל שחיסר יום זה חסר בשלימות הספירה ובזה חידשו שגם לאחר שעבר היום בתור שלמות הספירה גם מועיל לספור את האתמול ב. עיין בה"ל ס"ח בד"ה יספור שדן בביאור דעת הט"ז שבספר יום אחד את השבועות לבד אפילו שזה מעכב ולא יצא ידי חובתו וצריך לחזור ולספור בברכה אבל בשאר הימים יכול להמשיך ולספור בברכה והביאור כנ"ל שבתור שיחשב ספירה מושלמת גם צורת ספירה שזה לא מועיל לקיום המצוה אבל זה מועיל שיחשב ספירה מושלמת ג. עיין או"ז סו"ס שכ"ט שכתב שהדין תמימות זה רק דין לכתחילה והוא לא מעכב בדיעבד ולכן בשכחה יום אחד לספור יכול להמשיך לספור והנה אם הסברא בתמימות שזה מצוה אחת ולא שיך חלק אחד ללא השני מה שיך לומר שזה דין לכתחילה אלא מבואר שנקט שהחיסרון מצד מעשה הספירה וכתב שזה רק דין לכתחילה

והנה בפשוטו יש מקום לומר שגם לפי זה אם מחסר ספירה יום אחד זה מחסר בכל הספירה אלא שלא צריך דוקא קיום של מצוה אמנם מסתבר יותר שחסרון של יום אחד זה רק מחסר בהמשך הספירה אבל זה לא מחסר בספירה הקודמת ולפ"ז גם מי שיודע שיום אחד לא יוכל לספור יכול לספור ביום הראשון אם ברכה שהיום לא חסר בתמימות כלל וכן אין מקום לכל מה שכתבנו סק"ב לדון שאם יחסר יום אחד ברכותיו למפרע לבטלה ובזה מיושב מה שהקשה רב האי גאון שלמה לא כתוב במשנה שמעכבין זה את זה שבאמת ליום הראשון יש קיום מצוה גם ללא היום האחרון וכן לפ"ז מסתבר שקטן שספר בקטנותו ודאי יש לזה שם מעשה ספירה לגבי שלא יחסר בתמימות ביחס להמשך הספירה שקטן רק דנים שזה לא מעשה מצוה אבל לא חסר במעשה הספירה ולפ"ז ודאי שאם היה שומע כעונה ביום שלא ספר אפילו שלא יצא ידי חובה לשיטות שלא מועיל שומע כעונה או אם שמע ממי שלא חייב בכל אופן חשיב שהוא ספר וזה לא מחסר בדין תמימות [אמנם אם מה שאין שומע כעונה זה לא סתם דין אלא זה סברא במציאות של ספירה יתכן שזה גם מחסר בתמימות]

והנה נתחדש בתוס' במגילה שגם ספירה ביום שלא מקימים בזה מצוה בכל אופן זה מועיל שלא יחסר בתמימות ולפ"ז יש לדון בכמה פרטים שדנו בזה רבותינו האחרונים

א. עיין נוב"י סימן כ"ז [הובא בבה"ל ס"ח בד"ה בלא ברכה] שדן במי שאונן ביום מימי הספירה שהוא פטור מהמצות האם יוכל להמשיך שאר הימים בברכה וכתב שיספור ללא ברכה וכיון שיש צד שיכול לקים מצוה יוכל לסמוך על זה לגבי שאר הימים להמשיך לספור בברכה ולפ"ז אם היה עסוק במתו שבזה ודאי אסור בקיום מצוה לא יוכל להמשיך ולספור ומבואר שנקט שכל שלא קים המצוה זה מחסר בתמימות אמנם לנ"ל ודאי שגם אם ספר לא בתור קיום מצוה אבל זה לא גרע מספירת יום שזה סיבה שלא יחסר בתמימות

ב. עיין חת"ס ח"ו סי"ט שכתב שלמ"ד מצות צריכות כונה אם ספר ללא כונה לא יכול להמשיך ולספור בשאר הימים ולכאורא כל זה אם צריך ספירה בתור מצוה אבל אם נימא שלתמימות מועיל גם ביום שלא מקים מצוה ממילא ודאי שגם מועיל מה שספר את היום ללא כונת ספירה

ג. האחרונים דנו האם כתיבה כדיבור מועיל לגבי ספירת העומר [עיין שע"ת סק"א וברעק"א ח"א סכ"ט] ויתכן מאוד שכל זה לגבי קיום המצוה שבזה צריך דוקא דיבור אבל אם הנידון רק שלא יחסר בשם תמימות יתכן שבזה גם כתיבה מועיל ועדיף ממחשבה ואינו מוכרח

והנה באמת משמעות האחרונים דלא כתוס' אלא שנקטו שכל שלא קים המצוה זה מחסר בתמימות וכמבואר בפר"ח שרק מצד שיש צד קיום מצוה ביום יכול להמשיך ולספור וכן מבואר מהנוב"י והחת"ס הנ"ל שאם סופר ללא קיום מצוה לא יכול להמשיך ולספור בברכה ובפשוטו מצד שנקטו כנ"ל סק"א שיסוד הבה"ג מצד שאין קיום מצוה ללא כל הימים אמנם אין זה מוכרח דיתכן דביסוד הדברים וודאי כל יסוד החיסרון מצד שזה מחסר בתמימות אלא שס"ל שרק ספירה שיש בה קיום מצוה זה לא מחסר בתמימות אבל אם ספר שלא בתור קיום המצוה אין זה קשור למעשה הספירה וחשיב שהספירה היא לא תמימות ולפ"ז בדין מי שיודע שמשך הספירה לא יוכל לספור בכל אופן יכול לספור ביום הראשון אם ברכה ללא צד פקפוק אמנם עדין יש לדון בקטן שספר בקטנותו דיתכן שזה ודאי שמעשה מצוה דרבנן זה מספיק כדי שלא יחסר בתמימות וממילא בהמשך ודאי שיהיה חיוב מצוה גמור וצ"ע [וצ"ע המ"ב שבאונן דן שיש בזה חסרון מה שאין לו מצוה ולגבי ספירת שבועות ללא ימים אפילו שזה מעכב ובכל אופן נקט שזה לא מחסר בתמימות ושמעתי להעיר דאם שומע ממי שאצלולא חסר במעשה ספירה יועיל גם לשומע וכמו שמועיל הכוס של המברך וכמדומה שזה לא דומה כלל]