מי שמת - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

**מי - שמת**

**בעיקר גדר חיוב מזונות לבנות –**עיין בחי' הרי"ם שנסתפק אם חיוב הוא מעיקרא על הבנים, שהרי כל חיוב זה לכאו' חל רק לאחר מיתת האב. עיש"ה בהרחבה.

**מתני' בזמן שהנכסים מרובים וכו' נכסים מועטים וכו' -** מלשון המשנה וריהטת כל הסוגי' משמע שיש נפ"מ בדין בין נכסים המרובים למועטים, וצ"ב מהו ההבדל מאחר ותקנת מזונות היתה בכל מקרה לזונם עד בגרות. וביארו הראשונים שמעלת נכסים המועטים שמראש נוטלים הבי"ד נכסים עבור מזונות שלעתיד, בהבדל ממרובין שנוטלות לפרקים בכל זמן וזמן (ולהלן קמ. יתבאר גדר גביית הבי"ד).

אמנם בדעת רשב"ם נחלקו האחרונים אם גם לשיטתו חלוק בזה המעוטין מן המרובין ויתבאר להלן קמ.

**גמ' וכמה מרובין כדי שיזונו מהן אלו ואלו י"ב חדש וכו' -** בטעם חילוק דין מועטין ממרובין, ביאר ביד רמה שכאשר הנכסים מועטים יש יותר לחשוש שיבזבזו הבנים הנכסים לבנות, ובזה הוא שנחלקו בגמ' אם החשש רק כאשר אינו מספיק ליב"ח או גם כאשר אינו מספיק עד שיבגרו. וע"ע ריטב"א. אמנם גם לדעה זו שהמודד לגדר הנכסים הוא יב"ח, מ"מ כשמוציאין מוציאין בשיעור עד שיבגרו. וכן נטה לומר בשמ"ק.

**דף קמ.**

**גמ' פשיטא מרובין ונתמעטו כבר זכו בהן יורשים וברשב"ם -** העולה מפרשב"ם בסוגי' שע"י שנתמעטו הנכסים מפסידים הבנות מליטול מחלקם בירושה. וביארו הראשונים בדעתו (עי' תורא"ש וטור קי"ב וביד רמה) שלפי"ז יתכן שהבנות יחזרו על הפתחים בזמן שעדיין נותרו נכסים לבנים [וכגון שהירושה מאה ושומת מזונותיהן עשרה, ושוב פחתו הנכסים ועמדו על תשעים, הרי שלבנות נותר ט' והשאר לבנים וכשיאכלו הבנות כל חלקם עדיין נשאר לבנים והן מחזרות על הפתחים. דרישה קי"ב סקל"ג].[[1]](#footnote-2)

ותמה התרא"ש דמאחר דמאחר ומשועבדים הנכסים למזונות הבנות מדוע לא יטלו מן הבנים כל המזונות וכדין כל בע"ח שאינו מפסיד בגבייתו בהתמעטות הנכסים. ולכן חולק הרא"ש (וכ"כ בפסקיו) שבאמת גובים כל הסכום, ואך שאין מגבין להם הבי"ד מראש כדין נכסים מועטים, שכבר זכו הבנים שיחשבו הנכסים כמרובין להיות תח"י, ומזונות הבנות נגבים מהבנים ככל נכסים מרובים.

ועכ"פ מדברי הרשב"ם מבואר שמתייחסים לזכות מזון דבנות כמי שיש להם חלק בנכסים ואינו כשעבוד בעלמא, ולכן מפסידים מחלקם כשנתמעטו הנכסים. (וכמו שהוכיח תורא"ש מרשב"ם ד"ה אלמנתו וכ"כ בתורת חיים, אך מהטור משמע שנקט ברשב"ם כשאר ראשונים, וכמש"כ בס' כתונת פסים).

**גמ' מועטין ונתרבו מאי -** ופרשב"ם שהנדון הוא אם הרויחו הבנות בהתרבות הנכסים, ובתרא"ש תמה שפשיטא הוא שאינם אלא כבעלי חוב ואין להם זכיה בגוף הנכסים, ודעת רשב"ם כבר מבוארת לעיל שלבנות אכן יש חלק בנכסים שמטעם זה פשיטא לגמ' שנתמעטו המזונות כשנתמעטו הנכסים וכפרשב"ם שם. ויל"ע לפי"ז במסקנת הגמ' שמצד אחד אי"ז כחוב בעלמא שהרי מפסידים בהתמעטות הנכסים, ונחשב ששלהם נתמעט, ומאידך אינו כשלהם לגמרי שהרי אינם מרויחים בהתרבות הנכסים, ויכולים הבנים למוכרם. וצ"ב. וז"ל יד רמה סי' י"ט 'וש"מ דמזונות אפילו כמלוה ע"פ נמי לא דמו לכל מילי, אלא רמו רבנן עלייהו קולא דירושה וקולי דמלוה ע"פ וכו' לאו יורשין ממש שוינהו רבנן אלא מלוה דדמיא כירושה' וכו' עי"ש עוד.

(ועי' מה שפי' הרא"ש, ולדבריו צ"ב ראיית הגמ' ממכירת הבנים עי' בזה בשי' הגר"ד פוברסקי).

**תוד"ה יתומים שקדמו ומכרו -** דעת התוס' שאף לאחר גביית הבי"ד מהני מכירת הבנים, ומשום שעדיין לא קנו הבנות את הנכסים, וכל ענין הגביה להבטיח שלא יפסדו ע"י הבנים.

אמנם דעת הרשב"ם שכבר אינם יכולים למכור, משמע שס"ל שע"י הגביה כבר זכו בהן הבנות להיות כשלהם לחלוטין. ובחי' רעק"א פי' באופן אחר שס"ל לרשב"ם שאמנם עדיין של הבנים הם כמו קודם הגביה, אך סו"ס אין הקרקע ברשותם ומשו"ה אינם יכולים למוכרה, עי"ש עוד.

**רשב"ם ד"ה אלמנתו לא ממעטא וכמאן דליתא דמיא ומוציאין מן הנכסים לבנות כדי מזונם עד שיבגרו -** מפשטות לשונו משמע שמוציאין למזון הבנות אף בנכסים מרובין (ואכן כך נקט בדעתו התורא"ש והתו"ח)ועיין מהשיישבו האחרונים ברש"ש ובס' כתונת פסים שרק בנדון זה דאלמנה שבתחילה עדיין הנכסים מרובין, אך ברור שיתמעטו במשך הזמן ע"י האלמנה ויחסר למזון הבנות, לכךנוטלים מעיקרא מהנכסים המרובים, וכמש"כ הטור (קי"ב) שבאופן שרואים שמבזבזים הבנים מוציאין מהם לטובת הבנות.

**שם בסוה"ד -** העולה מפי' הרשב"ם לפי' הראשון שאין כלל נפ"מ לבנות שבכל מקרה מקבלות כל מזונותיהם, וכל הנדון רק לגבי האלמנה עצמה אם תקנו לה תקנת נכסים מועטים להפריש למזונותיה. ולפי' השני יש נפ"מ לבנות ג"כ שלהצד שאינה ממעטת, יחס הנכסים לבנות כנכסין מרובין, ורק אח"כ נתמעטו כאשר גובה האלמנה מזונות, ועי"ז נפסדות הבנות ממזונות.

**שם ויזונו שלשתן יחד בנים ובנות ואלמנה -** צ"ב שהרי לעיל פרשב"ם שמרובין ונתמעטו מפסידים הבנות מחלקם באופן יחסי (ועל אף שעדיין נשאר לבנים, מחזרין הבנות על הפתחים וכמשנת"ל) ואילו כאן כ' שכולם יזונו יחד בשוה. עי' בב"ח קיב (יב) שעמד בזה.

**גמ' אלמנתו מהו שתמעט בנכסים -** בפשטות עיקר הנדון אם יש להפריש לאלמנה כאשר על ידה מתמעטים הנכסים (וכאשר מבואר בתוס' שיש כאן חסרון של עקירת הירושה) אמנם לפרשב"ם לעיל בפי' הב' יש נפ"מ נוספת גם כלפי הבנות, שבתחילה נחשבים מזונותיהם מנכסים מרובים ורק שבמשך הזמן שניזונית האלמנה נתמעטו, וצריכים לאכול שלשתם יחד [ומשא"כ אם ממעטת בנכסים שנחשבים הנכסים כבר מתחילה כנכסים מועטים].

**רשב"ם ד"ה לא ממעטא: והבנות יזונו עד בגר -** כאן ביאר הרשב"ם דין מרובים ונתמעטו שאין הבנות מפסידות כלום וכעי"ז להלן ד"ה בע"ח מהו. והק' מהרש"א מ"ש ממזונות האלמנה שלצד שלא ממעטה ונחשבים הנכסים כמרובים שנתמעטו נזונות הבנות יחד עם האלמנה והבנים [לל"ב] עי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה מי אמרינן -** תו"ד התוס' שכאשר ישנם יורשים מדאו' [בנים או בנות לבדן] ודאי שאין האלמנה עוקרת מהם הירושה דאו'. ורק לבנות שהם יוצאי ירכו נתנו לבטל הירושה[[2]](#footnote-3).

וספק הגמ' הוא כאשר ע"י מזון בנים ובנות לבד עדיין אין הנכסים מועטים, וכשנצרף מזון האלמנה ימצאו הנכסים מועטים, ועי"ז יפרישו לבנות ולאלמנה מראש כדין נכסים מועטים. ובזה נדון הגמ' שאמנם נגרם דין זה דמועטין ע"י האלמנה, מ"מ הלא נעשה מיעוט זה ע"י הבנות שגם הן נוטלות בנכסים.

והוסיפו התוס' (בביאור נדון הגמ' בעמ' ב') שבאופן שבין כך אין הירושה נשארת לבנים שמספיקים הנכסים לבנות בלבד, שבזה י"ל שנוטלת האלמנה מן הבנות שעדיף זכותה מזכותן. עכת"ד התוס'.

ומעיקר ד' התוס' נראה שגדר הבנות בנכסים הניתנים להם למזונות הוא בגדר 'ירושה' ולכך אין בקבלתם משום עקירה גמורה של הירושה. וד"ז מבואר להדיא בדברי הראב"ד המובאים ברשב"א עיש"ה וכ"מ בדברי היד רמה בסי' י"ט.

**שם בתוס' (הנמשך לעמ' ב') -** עי' במהרש"א שדברי התוס' במוסגר הראשון היינו כל"ק דרשב"ם לעיל עמ' א' שאין הבנות מפסידות ע"י מזון האלמנה על אף שבמשך הזמן מתמעטים הנכסים (ומש"כ תוס' 'הכל לבנות' הכונה שאינם מפסידות כלום). ובמוסגר השני פי' כלשנא בתרא דרשב"ם שלהצד שאינה ממעטת נזונות שלשתן יחד מן הנכסים המתמעטים והולכים.

**דף ק"מ ע"ב**

**גמ' האלמנה ניזונת והבת תשאל על הפתחים -** טעם קדימת מזון האלמנה מבואר בכתובות מג. (והובא להלן קמא. בתוס' סוד"ה אלא לאביי) דזילותא דאלמנה עדיפא ליה, והיינו כמש"כ הריטב"א בסוגיין שכל מה שנתחייב לזון הבנות הוא מחמת האם.

**בסוגי' דטומטום –** הא דאין נוטל הטומטום מספק לכל הפחות חלק מהיורשה וכדין ממון המוטל בספק, היינו משום שאין ספק מוציא מידי ודאי שהבנים הם ודאי יורשים. עי' רעק"א.

ובאופן שישנם בנות [בלא בנים] וטומטום נחלקו הראשונים שלדעת הר"מ [ה' מנחלות א] חולקין ביניהם הירושה. ולדעת הרא"ש היות ועל חצי הירושה ממנ"פ מקבל הטומטום [בין אם זכר הוא או נקבה] וכל הספק על חציו השני, לכך מקבל הטומטום ג' חלקים והבת רביע.

אלא שתמה רעק"א על גוף דין זה מדוע לא נחשיב את הטומטום לודאי יורש, והרי הוא כמו שהבן נחשב לודאי כלפי הטומטום שמקבל הכל. עי"ש מה שתירץ שכל היכן שאינו יודע מטעם מי יורש [אם משום בן או בת] אין זה נחשב לודאי. וצריך ביאור.

**רשב"ם ד"ה יורש את הכל: אבל היכא דליכא יורש אלא הוא לא נפיק מכלל בן וכו' -** היינו שודאי כחו לירש כדין יוצא ירכו, ואך שנחשב למין שלישי, ומאה"ט מסתבר שירש לאחר הבת שאצלה כתבה תורה שתירש כשאין בן. אמנם בתורא"ש כ' שנוטל הטומטום כמו הבת שגם הוא זרעו של מת. [והיינו דיש לדון אם ירושת הבת משם כללי דיוצאי ירכו, או שיש לה שם מסויים של 'בת' לירושה. ודו"ק].

**רשב"ם ד"ה רבא אמר וכו' וסיפא דקתני נכסים מועטין נקבות דוחות וכו' ע"כ דוחין אותו ואין לו קאמר -** היינו כאשר הנכסים מועטים באופן שנדרש הכל למזון הבנות, שאם יש עודף מעט לבנים הלא מעודף זה ודאי נוטל הטומטום ממנ"פ. ואכן מוכח כן מנוסח המשנה דעסקינן 'שנקבות דוחות אותו' משמע שמעונינות שלא יטול שע"י נטילתו מתמעט חלקם במזונות.

**דף קמא.**

**ר"מ אומר שלא היה לו בת -** פי' החזון יחזקאל (תוספתא דקידושין פ"ה) שהברכה בזה שלא הוצרך אברהם להשיאה לאיש בימים ההם שהחשך יכסה ארץ ולא היה ניתן למצא איש שילך בדרכי אבות.

**דף קמ"א ע"ב**

**גמ' והמזכה לעובר לא קנה -** לעיל במשנה פרשב"ם בפי' הראשון שנתן לעובר כדין מצוה לקיים דברי המת, והק' הרש"ש שא"כ אין לדון במצוה חסרונות האמורים בקנינים. וצ"ל דשיטת הרשב"ם שאינו רק מצוה אלא אף קנין . עי' בנדון זה במחנ"א זכיה ומתנה כ"ט ובקצות רמח.א ובמצויין שם.

**גמ' אימור דשמעת לר"מ לדבר שישנו בעולם לדבר שאינו בעולם מי שמעת ליה -** מלשון הגמ' משמע שאמנם לר"מ שייך לקנות דבר שלב"ל ואף שאינו בעולם כלל וכגון פירות דקל שלא צמחו, מ"מ כאשר הקונה בעצמו אינו בעולם אף לר"מ לא מהני, וזהו חסרון העובר לקנין. וכן פי' הראשונים כאן.

אך מלשון רשב"ם [שדימה סוגיין למקדש אשה לאחר שתתגייר]משמע שקפדינן שאף דבר הנקנה יהיה גופובעולם, וצ"ב מ"ש מכל פירות שניתן להקנות לר"מ. וכה"ק הרש"ש.

ושמא יש לדחוק בכונת הרשב"ם שדן את האשה המתקדשת בתורת מקנה את עצמה, שנמצא לפי"ז שכאשר אינה בעולם דומה למקנה לדבר שלב"ל. וכ"כ מהרש"ל בחכמ"ש. ועי' תורא"ש.

**גמ' שאני ירושה הבאה מאליה -** בתחילה כשדנה הגמ' דמתני' כר"מ היינו שיחול עכשיו מעשה הקנין ובפועל יחול החלות רק כשיולד העובר, וכדין כל מקנה דשלבל"ע לר"מ (שהרי יכול לחזור בו מהקנין קודם שבא לעולם ב"מ סו). אך אם מתני' כר' יוסי נחשב שהעובר כבר קיים וכפי שמוכח מזכייתו בירושה, א"כ קו' הגמ' שיזכה העובר מיד.

ונמצא לר' יוסי שנחשב העובר לאדם קיים וכדמוכח מירושתו, אך אינו נחשב כן לגבי קנין שמקנים לו [ואף ע"י זכייה עבורו] שאינו שייך למעשי קנינים כלל.

**גמ'ולימא ליה ריב"ב וכו' ברשב"ם ובתוס' -** בביאור קו' הגמ' נחלקו רשב"ם ותוס'. שהרשב"ם פי' שרוצה הגמ' להעמיד דין המשנה בעובר שלו, ומשמע מזה שיועיל מדין הנחלה דריב"ב. אמנם מתוס' שהק' שיועיל אף לרבנן ובלשון הקנאה משמע ביארו קו' הגמ' שמכיון שמהני הנחלה דריב"ב מסתבר שמהני אף הקנאה רגילה, שהרי הנחלה דריב"ב אינה הנחלה דממילא, שהרי נעשית על ידי המוריש ודומה א"כ לכל הקנאה. ולפי"ז פשוט שיהני להקנות לכל עובר שהוא ואף שאינו בנו. עכת"ד רעק"א. ע"ע קוב"ש תפ"ד.

ודו"ק היטב לפי"ז שלמדנו מזה שנחלקו רשב"ם ותוס' אם הנחלה דריב"ב נחשבת כהקנאה ע"י המנחיל או ככל ירושה דממילא, ע"ע בזה להלן.

**גמ' אימור דשמעית ליה לריב"ב לדבר שישנו בעולם וכו' -** בביאור שו"ט דסוגיין כ' התורא"ש בשמ"ק דס"ד שהנחלה דריב"ב כירושה היא שעושהו בהנחלתו ליורש יחידי. ובזה דוחה הגמ' שהנחלה דריב"ב נחשבת כמתנה ואינו יכול להנחיל למי שאינו בעולם (ועע"ש בביאורו השני בד' הגמ' מי יימר דסבר כר' יוסי) אמנם הר"ן שם פי' בתירוץ הגמ' דאם שאמנם נחשב הנחלה דריב"ב כירושה, מ"מ ירושה זו דריב"ב ניתן להנחיל רק ליורש בפועל.

ובפשטות נחלקו הרא"ש והר"ן ביסוד גדר הנחלה דריב"ב אם מתורת ירושה היא או כמתנה. עי' בזה קוב"ש תפ"ג ובגרש"ר פו, פז.

**דף קמב.**

**גמ' ולימא ליהדאמר לכשתלד דאמר רב נחמן לכשתלד קנה -** צ"ב מהי התועלת כשמוסיף לומר כן, שהרי אף לשיטת ר"מ שמהני דשלבל"ע מ"מ חלות הקנין חל רק כאשר בא לעולם והשתא רק חייל מעשה קנין [ומאה"ט יכול לחזור בו קודם שבא לעולם. יבמות צג.] ועל זה גופא פליגי רבנן וסוברים שא"א לעשות מעשה קנין כאשר אין החפץ הנקנה ברשותו.

וביאר הגרש"ר (לדף קלא.) שבהכרח הכונה באמירת 'לכשתלד' שעצם המעשה קנין יהיה בעתיד כשיולד, והשתא רק עושה פעולה שבעתיד תחשב כמעשה קנין. ואכן הראשונים כ' בסוגיין שבעינן שלא יהיה כלתה קודם שיולד, והיינו מאה"ט שנתבאר שעיקר מעשה קנין הוא לבסוף כשנולד.

וע"ע בחזו"א.

**גמ' דאמר ר"נ לכשתלד קנה וברשב"ם -** מפרשב"ם עולה שעובר נחשב כמו שישנו בעולם, ולכן אף שאינו זוכה עכשיו, אך מהני בו אמירת לכשתלד [והיינו שאם עובר היה נחשב שכלל אינו בעולם לא היה שייך בו אף מעשה קנין זה שלעתיד].

ובגדר הדברים עי' בקצות רט.א שנחשב כבא לעולם במקצת [ולכן ניתן אף לקדש את העובר אם נקבה היא] ואך שלגבי זכיה אין לעובר יד, וכלשון הרמב"ן עט. עי"ש.

אך יעוי' בסוגי' לעיל קלא. בתוס' סוד"ה ושמע מינה הביא מפי' רשב"ם (והוא בפי' העקרי לרשב"ם) דמהני כה"ג אף כשכלל לא נתעברה. וכן פסק בסתמא הרמ"א רט.ד ובסי' ר"י דמהני בדשלב"ל אמירת לכשיבוא לעולם. וכבר העיר שם הט"ז שברשב"ם דסוגיין משמע רק כשיש גוף עובר בעולם.

ועי' בראשונים כאן ובתוס' גיטין יג: שביארו שי' ר"נ באופן אחר, ולדבריהם אין העובר נחשב כלל כדבר שבעולם, ורק שס"ל לר"נ שאף שאין יכול להקנות דבר שלא בא לעולם, מ"מ יכול להקנות לדבר שלב"ל [איפכא מסברת רב הונא]. ונפ"מ מזה לדינא אם ניתן למכור עובר, שלדעת רשב"ם נחשב כבא לעולם, ולדעת שאר הראשונים הוי דשלבל"ע. וכמש"כ בביאור הגר"א יו"ד ש"כ סק"י.

**גמ' דתניא גר שמת ובזבזו ישראל וכו' חייבין להחזיר -** המבואר בסוגי' שבכל מקרה גם אם לע"ע לא זכה העובר קודם שנולד, מ"מ זוכה לכשנולד ומפקיע בעלותם של אלו שזכו מכבר. וכן הקשה בלח"מ ב' מהל' זכיה ומתנה י"ח. ויש לומר שכחו להפקיע מכיוןשגם בהיותו עובר יש לו עכ"פ שם יורש שהיא סיבה לזכיה בממון הירושה, ורק שעדיין אין לו את האפשרות לקנות הממון בפועל.(וכיסוד הגר"ח פ"ח מתרומות ה"ד ד"ה והנראה, וכעי"ז בקובה"ע מ' י"ג עי"ש בהנוגע לסוגיין).ועי"ש בלח"מ שנראה שנתכוין לכעין זה, שכ' 'י"ל דרבא ס"ל בגמרא דהמזכה לעובר לכשתלךד קנה וכו' וכיון דלכשתלד אית ליה דקנה, ירושה הבאה ממילא לא גרע ממתנה, וכיון שכן כשנולד העובר ודאי דקנה דהוי כמו מתנה לכשתלד'.

אך צ"ב מדוע צריכים להחזיר עוד קודם שנולד העובר שעדיין לא זכה בהם בפועל [וכמבואר להדיא בר' יונה].וצ"ל שזהו מחשש שיפסדו הנכסים ולא ישאר לעובר כשיולד, וכעי"ז מבואר בתשו' הרשב"א המובא בקצות קי,א.

וע"ע בדרך אחר בחי' הגרש"ש ב"מ סי' ט"ז ד"ה אמנם ענין.

**גמ' ובראשונה לא קנה –** בפשטות עסקינן שהחזירו קודם שמת העובר, שהרי אם המשיכו להחזיק אחר מיתה שוב תועיל חזקתם. וכ"כ בתורת חיים [עי"ש מה שדייק מרשב"ם] אמנם יעוי' בהה"מ ב' מזכייה ומתנה י"ח שפי' [עפ"י דברי הר"מ וגרסתו בגמ'] שהמשיכו להחזיק אחר מיתה קודם שנודע להם, עיש"ה.

**רשב"ם ד"ה חייב להחזיר: אלמא המזכה לעובר קנה -** צ"ע שהרי בסוגי' מבואר שהראיה רק מהסיפא וכמש"כ הרשב"ם בעצמו בסוד"ה בראשונה לא קנה, שהרי מן הרישא אין הוכחה שכבר זכה די"ל שאמנם לא זכה עדיין אך מוציאים ממנו כדי שלא יפסדו הנכסים לזכיית העובר שלאחר מכן וכנ"ל.[[3]](#footnote-4)

**גמ' רבא אמר שאני התם דרפויי מרפיאן בידייהו** - בפשטות וכ"מ ברשב"ם נתחדש כאן שקנין שעושה ומסופק בתועלתו אינו קונה מחמת חסרון בדעתו, ועיין בנתיבות כללי תפיסה סי' כ"ה סקי"ט שלכן זכיה ע"י חצר מועילה ולפי שחצרו קונה לו שלא מדעתו ומהני אף במקרה שרפויי מרפיאן בידייהו.(אמנם יל"ע לפי"ז שלא תועיל החזקתם גם אם בפועל לא היה כל עובר שסו"ס לא החזיקו כדבעי. ועיין)

אמנם בדברי ר' יונה משמע שאי"ז חסרון בדעת לקנין אלא כעין מקח טעות שלא נתכוין אדעתא דספק, שכ' שאם יודע הזוכה שיש ספק מחמת העובר, ובכ"ז מכוין לקנות על הצד שתפיל לבסוף דמהני עי"ש ודו"ק.

**דף קמ"ב ע"ב**

**אר"י א"ר יוחנןהמזכה לעובר לא קנה וא"ת משנתינו הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו -** מכאן הוכיח התורא"ש שחסרון קנין בדשלבל"ע הוא מחמת חסרון בסמיכות דעת, דמאה"ט מהני לבנו.[[4]](#footnote-5) אמנם הראשונים ביארו באופן אחרדעסקינן כאן במתנת שכ"מ שתקנו חז"ל לגבי בנו שיהני מתנתו שלא תטרף דעתו. ועי' היטב בריטב"א שהוסיף להוכיח שהרי מה שאין עובר קונה הוא משום גריעותא דעובר ולא מחמת גריעותא דמקנה, וא"כ מה מועיל שגמר ומקני, ובהכרח היא תקחז"ל במתנת שכ"מ.

(ואכן בעיקר גדר חסרון דשלבל"ע נחלקו רבותינו ונציינם בקצרה: הנמ"י ב"מ סו ותורא"ש כאן ביארו משום חסרון סמיכות דעת. לעומתם הלבוש [חו"מ ר"ט.ד] ונובי"ת [אבהע"ז נד] נקטו שזהו חסרון במעשה קנין עצמו כאשר אין לו להיכן להתייחס, ועיין בתשב"ץ [חוט המשולש טור ב' סי' י"ג ד"ה ובאמת)] שגם הוא נקט כן אך מחלק בזה בין סוגי הדשלבל"ע השונים).

**גמ' בכור שנולד אחר מתת אביו אינו נוטל פי שנים –** כ' ביד רמה סוס"י כט שמכאן המקור לכך שהנולד אחר מיתת אביו יורש את אביו, ואין אומרים שכבר זכו בהם אחיו. שהרי מיעטה התורה מחלק בכורה בלבד.

**דף קמג.**

**גמ' קני כחמור לא קנה -** מדימוי הגמ' נדו"ד לקני את כחמור משמע דאיירינן אף באופן שחושב להקנות לשניהם ואינו יודע שהאחד אינו בר קנין, שהרי זה שהקנה לבניו העתידים להולד חשב שניתן להקנות להם.

**במחלוקת דין קני את וחמור -** מלשון הרשב"ם בד"ה לא קנה וד"ה רב ששת משמע שכל נדון בדעת המקנה אם מתכוין לתלות קנין האחד במשנהו.

אמנם ביתר ביאור כ' בקוב"ש די"ל דפליגי אם כונתו להקנות לכל אחד החצי, או"ד מקנה לכל אחד הכל ורק שכאשר לשניהם יש זכות לקנות הכל בפועל מתחלקים בינהם בשוה.

אמנם יעוי' במרדכי בסוגיין כ' שהמקנה בסודר קרקע ומעותאין נחשבים המעות כ'חמור' בקנין [לבטל אף קניית הקרקע] ומשום שסו"ס המעות שייכיםבקנין הם באופנים אחרים, ול"ד לחמור שכלל אינו שייך לקנינים (ובאבנ"מ מג. ב הוכיח כן גם מרש"י בקדושין נא).ומזה הוכיח באבי עזרי (פ"ט מאישות) שאין חסרון את וחמור משום אומדנא, שבאומדנא הכל תלוי אם בפועל חל הכל או לא ואין נפ"מ אם הדבר מופקע מן הקנין מכל וכל. (וכ"כ בשי' הגרש"ר קדושין שם אך לבסוף הק' מקדושין דל"ש לומר שזהו קנין א' לכולן, ובאביעזרי הנ"ל יישב קו' זו)

**רשב"ם ד"ה רב ששת: אדם יודע שאין חמור קונה וכו' -** כעי"ז מ' בתורי"ד לעיל קכט. שנדון זה דוקא כאשר ידוע למוכר שאינו בר קנין שאז שייך לומר שלא נתכוין להקנותלשני ורק לשטות בו.ועי' שנחלקו בזה הריטב"א והראב"ד בקידושין נא..

אמנם צ"ב שבהמשך סוגיין גבי קישות הלא נתכוין בכל ליבו להפריש כל מה ששייך שהרי רוצה הוא לאכול הפירות. ועי' בתשו' מהרי"ט (חו"מ ח"ב סי' נ"ד ד"ה איכא) שעמד בזה.

**רשב"ם ד"ה ואמאי את וחמור הוא שאמר קישות זה והא תרומה וכו' –**היינו שנדון את וחמור שייך לשי' הרשב"ם בכל הפרשת תרו"מ בקישות שיש בה חלק מר וכשמפריש נמצא חלק מהמר כנגד חלק מהמתוק [כל שאינו מפרש להדיא שיהיה המר על המר בלבד] ובכל זאת מתיר המתוק את הכל גם חלק זה שהיה בהפרשתו כנגד תרומת המר, וא"כ נמצא שאת וחמור קנה הכל. וכ"מ במהרש"א.

(נמצאנו למדים עכ"פ לשי' הרשב"ם שאין היתר התרומה באופן כללי ביחס של עשירית מהכרי, אלא כל מעט ומעט מתיר שיעור שכנגדו, על אף שמן התורה תרומה מתירה בכל שהוא. עי' על דרך זה בהרחבה במעדני ארץ תרומות ד. י"ז [ב])

**תוד"ה אין לך מר בקישות וכו' -** העולה מדבריהם שב' חלקי הקישות נמצאו מר, ורק שחלוק הקישוא בדרגת מרירותו, שבתוכו מר יותר ובחלקו החיצון פחות מר ובודאי לא יצא מכלל אוכלין. אך לפי"ז מהלך הגמ' צ"ב שהרי מאחר שבסה"כ כולו מר, הרי עכ"פ נחשב כתורם מן הרע על היפה ולהו"א דגמ' שלא חיילא הרע נמצא שכלל אין כאן תפיסת תרומה לא בחיצון ולא בפנימי ששניהם רע ביחס למתוק, וא"כ אינו שייך לנדון דקני את וחמור. וצע"ג.

אלא שצ"ל כמש"כ בנובי"ת חו"מ מ"ב שלדעת התוס' פשוט גם להו"א דסוגי' שהתורם מן הרע על היפה חלה תרומתו, ורק שס"ל בתחילה [כהו"א דירושלמי] שתוכו של הקישוא מר עד שאינו ראוי לאכילה כלל, ועי"ז שחל החיצון שראוי נחשב כ'את וחמור', ובזה דוחה הגמ' [כמסקנת הירושלמי] שאינו מר כ"כ אף בחלקו הפנימי וממילא אין כאן חסרון ד'חמור' כלל.

**רשב"ם ד"ה אין אחיות מקודשות: קדושין שאין מסורין לביאה וכו' –** צ"ב וכמו שהעיר רש"ש דהשתא נקטה הגמ' שאמר כולכם, וכפשטות הסוגי' דקדושין וכמו שפירש להדיא רש"י שם.

ועי"ש ברש"י שבאופן שאמר אחת מכם, שהחסרון הוא רק שאין מסורין לביאה, בכה"ג אין חסרון דאת וחמור. וברשב"ם בסוגי' להדיא כ' שיש חסרון גם באופן זה, שע"י מניעת הקדושין מכל סיבה שהיא נחשב כאת וחמור.

**רשב"ם ד"ה ואמאי: אלא ש"מ מה שיש בידו כח לקנות יקנה הכל כרב ששת -** ס"ל לרשב"ם שמכאן גם הוכחה כנגד ר"נ, והיינו כדביאר מהרש"ל שהוכחת הגמ' מכך שנקנית הכלכלה כולה לנשים הנכריות, ולא אמרינן שב' החלקים שהיו צריכים לקנות האחיות נשארים של המקדש (וכ"כ בתורי"ד קידושיןנא. בפירושו השני עי"ש).

אמנם מדברי התוס' ד"ה ר"נ משמע כמש"כ מהרש"א דלא הוכרח להם שאכן קנו הנכריות הכל, ולכן לא פירשו ראיית הגמ' כנגד דעת רב נחמן.

**דף קמ"ג ע"ב**

**מתני' אם אמרו ראו מה שהניח וכו', במח' רשב"ם ותוס' -** המבואר שנחלקו הרשב"ם והתוס' בתועלת אמירה זו, שלרשב"ם תועלת אמירה זו להתייחס לשבח כמי שנטלו בזה חלקם ולכן מהני רק בשבח כפי חלקם היחסי בנכסים. ומטעם זה הוי כגלוי מלתא בעלמאוסגי שיאמרו כן בפני ב' אנשים [וכפי שמצינו דמהני מחאה בפני ב' שעי"ז יש קול. נמ"י] וא"צ לבי"ד.

אך לתוס' רק ע"י שאומרים בפני בי"ד מוכח שאין ביכולת הקטנים להתעסק בנכסים, ועי"ז מוחלים הקטנים חלקם ויכולים הגדולים לטול השבח מכל הנכסים. וע"ע בזה להלן בגמ'.

**תוד"ה והשביחו: דשותף אינו מוחל טרחו לחבירו וכו' -** ופי' הטור בטעם חילוק שותף מיורש ששותפים כל מטרת שותפותם כדי להרויח, ומשא"כ יורשין [ועי' נמ"י שעד ג' דורות המחזיקים בירושה נחשבים לגבי זה כיורשים, ויל"ע אם שייך לומר כן לפי הטור].

**תוס' סוד"ה ואם אמר: הכא דאין מפסידין ולא בא לידם הריוח מחלי שפיר -** היינו שגם בדבר התלוי בהתרצות ומחילה ואינו מעשה קנין ממש, חלוק דין הקטן בהם, שבדברים שכבר זכה כתמרי דזיקא אין מועיל יאושו שיתייאש מהם, ורק לגבי מה שעדיין לא זכה כמו שבח העתיד לבא בנכסים בזה שפיר מהני מחילתו. ובפשטות הההבדל הוא שכאשר כבר זכה בנכסים וע"י היאוש והמחילה צריך לחול היתר זכיה בממון, א"א לקטן לעשות חלות זו. אך לגבי דברים שעדיין אינם שלו מחילתו נחשבת כ'סילוק' מזכותו לקבל הממון, וסילוק זה שייך גם בקטן (וכלשון רעק"א ב"מ כא: שאף דאין להם כח להפקיר במה דאתה לידם אבל מ"מ לסלק זכותם מהני, כמש"כ תוס' ב"ב קמג:).[[5]](#footnote-6)

אמנם יעוי' בתוס' לקמן קמז: וכ"ה בתוס' כתובות פו שמשמע שמהני מחילת הקטן משום תקנת הפעוטות, והוי כמתנה (ואכן בס' זרע אברהם ביאר כן בתוס' דידן). אך צל"ע אם זוהי כונת התוס' דידן שהרי חילקו דין תמרי דזיקא דל"מ מחילתם משום שבא לידם, ואם מתקנת הפעוטות שמקחם מקח מאי איכפ"ל שבאו לידם. ועיין.[[6]](#footnote-7)\*\*

ועכ"פ יל"ע הכיצד מועיל דין זה בקטני קטנים שאין שייך אצלם מציאות של מחילה. (ועי' תשו' ר' שלמה איגר חו"מ סי' כ"ב שביאר שהבי"ד הם המוחלים במקום הקטנים. אך כבר כ' שם שלא משמע כן מדברי הפוסקים.וצ"ב).

**גמ' אבל שבחו נכסים מחמת עצמן השביחו לעצמן-** לדעת רשב"ם הנ"ל שאין הקטנים מוחלים על חלקם, ולכן גם אם אמרו הגדולים, מהני ליטול רק שבח של חלקם, יל"ע מדוע א"כ כשהשביחו משל עצמם נוטלים הגדולים השבח כולו, שהרי סו"ס כיצד יטלו שבח דקטנים. ולכאו' מוכח מזה שגם לרשב"ם שייך מחילה אצל קטנים, שמוחלים כאשר הם עצמם אינם יכולים להשביח בכחם או בממונם. ועיין.

**תוד"ה לא שנו** (הנמשך לעמ' א') **דאי הוו אמרי גדולים וכו' ומדלא אודעינהו אחולי אחלי גבייהו** - דבריהם צ"ב מדוע פירשו כאן את בדין שבחו נכסים מחמת עצמן את ביאו"ד המשנה בדין שבח לאמצע, וכן צל"ע מהו שכ' שכשלא הודיעו בבי"ד מוחלים הגדולים להקטנים, הלא אדרבה מעיקר הדין הוא שהשבח לאמצע, וכדי שיהיה כל השבח לגדולים בעינן למחילת הקטנים.

ונראה שבתחילה ביארו התוס' שורש דינו של רבא שמחלק בדין הנכסים אם שבחו מחמת עצמן או לא, היינו משום שדין המשנה שהשבח לאמצע משוםשיכולים גם הקטנים לעשות כמותםכשהשביחו מחמת נכסים, שבדרך כלל יכולים לעשות כן גם הקטנים או שלוחיהם [ואכן באופן שלא יכולים לעשות כן, גם אם שבחו מחמת נכסים השבח לגדולים. תשו' מהר"ח או"ז רמ"ט]. ולכן מוסיף רבא שכשלא יכולים הקטנים לעשות וכגון כשהשביחו הנכסים מחמת עצמן בזה אין לקטנים בשבח כלום [ואכן באופן שגם הם יכולים לעשות כן ע"י ממונם או ממון הירושה גם לקטנים חלק בשבח. נתיבות].

ועוד הוסיפו התוס' לפרש שבאופן שגם הקטנים מקבלים שבח, אינם צריכים אף לשלם כיורד, וכמש"כ התוס' לעיל שמוחלים הגדולים לקטנים על שכרם.

**דף קמ"ד ע"ב**

**בסוגי' דשושבינות [קמד – קמה] -**במנהג השושבינות כ' המאירי 'שדרכם של ראשונים היה אדם נושא אשה היו בני גילו שולחים לו דורנות לצרך הוצאת ימי המשתה והיו אותם המשלחים אוכלים ושותים עמו כל שבעת ימי המשתה או מקצתם לפי המנהג ודורנות אלו נקראים שושבינות והמשלחים אותם נקראים שושבינים ופירשו במשנה זו ששושבינות זה אינה מתנה גמורה אלא כעין הלואה שאין בדעתו של אדם ליתנן בשביל אכילה ושתיה שאוכלים ושותים שם אלא על דעת שיהא הוא מחזירם לו כשישא גם הוא אשה וכל שלא החזיר בשעה הראויה להחזיר הרי הוא נגבה בבית דין'.עכ"ד.

הנה נכלל בזה ב' חיובים א. להשתתף עמו בשמחתו. ב. ליתן לו ממון כפי שקיבל הוא.

ואמנם בגדר חוב ממון זה שיכול לתובעו בבי"ד יל"ע אם זהו חוב רגיל ככל הלואה. ובתוד"ה ואין השביעית מבואר שנחלקו בזה ר"י ור"ת שדעת ר"י 'דלא שייכא כלל שושבינות למלוה' וצ"ב גדר החיוב לדעת ר"י והובא מהגרש"ר שביאר שחיוב זה מכלל חיוב 'מנהג' שיש בכחו לחייב ואף לתבוע בבי"ד.

**דף קמו.**

**אבעיא להו מהו שתשלש וכו' –** לפי' התוס' [והר"ח שברשב"ם] שהנדון הוא אם מפסיד לפי ערך אכילתו גם בפחות מדינר. בהכרח המשך ד' הגמ' הם בעי' בפנ"ע בנדון של שבח הסבלונות, שבזה הזכירה הגמ' הצדדים שעל ידי חיוב אחריות נחשב כשלו וכו'. וכן הוא להדיא ביד רמה ובפסקי רי"ד שלגירסא זו הויין ב' ספיקות.

**גמ' מהו כיון דאי איתנהו לדידיה הדרי ברשותיה שבוח וכו' -**בעיקר דעת רשב"ם שפירש שצידדה הגמ' לומר שברשותה הם מחמת חיוב אחריות שחייבת, כ' רעק"א שבהכרח לומר שחייבת אף באונסין, שרק מחמת חיוב אחריות כזה יש לומר שהויין ברשותו. והיינו שמתייחסים שנכנס הנכס לרשותה וכעין הלואה שצריכה ליתן משלה בהגיע הזמן.ע"ע עוד בזה בקוב"ש.

וע"ע ביד רמה שפי' שגם להצד שהשבח שלה, צריכה ליתן לו השבח ונוטלת דמי השבח. ומטעם זה כ' שבמקום ספק היא הנחשבת למוציאה ממנו והממע"ה. וצ"ב מדוע פשיטא ליה הנחה זו שמקבל השבח עצמו.

**רשב"ם ד"ה דאי טעין טענתיה טענה: לא הוחזק בדאי בכך והדרי ליה –** פי' הרש"ש בכונתו שחייב לשלם היכן שמודה לו במקצת שחייב שבועה על השאר כדין מודה במקצת [והיינו שמתייחסים לטענה זו].

ועיין עוד ביד רמה.

**דף קמ"ו ע"ב**

**גמ' ונמצאת תותרנית דעת רשב"ם –**לדעת רשב"ם שכבר היתה נשואה פי' במהרש"א שאכן מצאה תותרנית ודעתו היתה לגרשה.(וצ"ב שלכאו' מתשובתה משמע שידעה לענות ואינה תותרנית. ושמא כל תשובתה היתה לפי שהבינה שמנסה אותה וכמש"כ רשב"ם ולכך ענתה כאילו מריחה, וצל"ע).

ודעת הרשב"ם מחודשת שכשדעתו לגרשה אינו יורשה. וכבר תמהו הראשונים על דבריו שאין לדמות אכילת פירות מתקנת חז"ל לירושה שהיא מן התורה, עיין רמב"ן ורא"ש.

אמנם נחלקו הראשונים להלכה אם ירושת הבעל מן התורה וכפי שרמז בפ"ח על דברי הרא"ש. ומשמע באבנ"מ ע"ז סק"ה שלהסוברים שירושתו דרבנן א"ש שהפסיד הירושה כמו הפירות.

ועיין ביש"ש בגיטין [פ"ב סי' ד'] וכ"כ ברש"ש כאן שיש ללמוד להלכה מדברי הרשב"ם שאין חיוב אבילות לבעל על אשתו שדעתו לגרשה. עיין ביש"ש שם באריכות.

**שם דעת התוס' –** לדעת התוס' הנדון הוא על עצם הכניסה עמה להחשיב כנישואין. שהיות ומטרתו רק לבדיקה אין זה כניסת נישואין. והוסיף לפרש הרא"ש 'והוא טוען שנכנס עמה לשם נישואין באם לא ימצאנה תותרנית ולא מצאה בעל מום וכו' הואיל וכניסתו היתה לבודקה לא חשבינן להך כניסה נישואין ואין יורשה'. מפשטות לשונו היה משמע שבכל מקרה היות וכונתו לבודקה אין לכניסה זו חשיבות של חופה גם על הצד שתמצא שאינה תותרנית. וכ"כ באילת השחר עי"ש עוד, והוסיף שמדברי מהרש"א משמע שיש להחשיב לחופה גם בכה"ג.

**גמ' מאן תנא דאזלינן בתראומדנא וכו'–** בעיקר נדון אומדנא שדנה בו הגמ' הנה לא נחלקו במציאות אם אכן עשה הקנין בגלל מחשבתו שאין לו בן וכדו', ורק שסברי רבנן שמכיון שלא תלה כן בפיו שמתנה הקנאתו בענין זה שאין לו בן הרי"ז בכלל דברים שבלב, גם אם מאמינים לו שחשב כן, ומאידך לתנא דמתניתין סגי לאומדנא דמוכח שכבר יצא מכלל חסרון דברים שבלב.

ובגדר האומדנא שעליה דנים עי' היטב ברשב"ם במשנה ובגמ' שהאומדנא היא דאדעתא דהכי נתן, ע"מ שאם יקום מחליו תבטל המתנה. וכמבואר בתוס'בקידושין מט:, ועי"ש שהביאו להוכיח מהמבואר בסוגיין שמע שמת בנו וכו' (אמנם יל"ע מדוע לא הוכיחו כן מעיקר מתניתין שאם עמד חוזר. ועיין).

והנה במשנ"ת שביטול המקח בעמד מחליו מחמת תנאי כן מבואר ברש"י גיטין עב: אך תוס' שם פליגי וסברי שמכיון שחלות קנין המתנת שכ"מ רק לאחר זמן-בשעת מיתה, יכול לחזור בו ככל קנין לאחר ל' שיכול לחזור בו. וכ"מ בר"מ פ"ח מזכייה הי"ד,ועיש"ה בר"מ בביאור האומדנא.(ועי' באחיעזר ח"ג כב.ד שנקט בדברי הרשב"ם קנו. שס"ל כשיטת התוס').[[7]](#footnote-8)

ובעיקר נדון זה אם נחשב כתנאי או שעושה הקנין מחמת מיתה, עי' בהרחבה בקה"י סי' מ"א.

ועי' עוד מה שהעירו בזה בקוב"ש סי' תק"י ובאבי עזרי י"א ממכירה סוף הל' ח'.

**דף קמז.**

**גמ' דומה שיש לי בן עכשיו שאין לי בן נכסי לפלוני וכו' מהו דתימא צעריה הוא דקא מדכר -** פי' הו"א דגמ' כמש"כ בתורת חיים שהוא היה סבור עד עתה שיש לו בן, ורק עכשיו ששאלהו מי יירשנו נודע לו שאין לו בן ועל כך הביע את צערו, ומ"מ כתשובה על שאלתם ענה שנותן נכסיו לאחר, ללא שייכות לעצם מחשבתו שמת בנו.

**רשב"ם ד"ה מנין למתנת שכ"מ: שקונה בדיבור בלא קנין סודר -** צ"ב בהדגשת דבריו לקנין סודר דוקא. ועי' היטב למשנ"ת להלן קמח. ברשב"ם ד"ה במעמד שלשתם.

**דף קמ"ז ע"ב**

**גמ' המוכר שט"ח אצל חבירו וחזר ומחלו מחול וברשב"ם -** ממש"כ רשב"ם שלא נעקר שעבודו מן המלוה משמע לכאו' שפי' כשיטת ר"ת הנזכרת בתוס' לעיל עו: סוד"ה קני לך וכפי שנתבאר היטב בר"ן כתובות [מד: מדפי הרי"ף] שא"א למכור שיעבוד הגוף(ונ' שלכן נקט הרשב"ם הלשון 'עבד לוה' שענינו מורה שאי"ז ענין בעלות ממון דעלמא ששייך למוכרה, אלא דין בין הלוה למלוהועי' לשון ריטב"א). וכל מכירתו מועילה רק לגבי שעבוד נכסים, והיות וכל ענין ומהות שיעבוד הנכסים היא בעלות מסויימת לממש זכותו ושיעבודו שיש לו על הבע"ח וכעין ערב על לווה, הרי כשנמחל עיקר החוב ע"י מחילת המלוה אין כבר מקום לזכות גבייה בנכסים. וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם ר"ת.

**גמ' אי אמרת בשלמא דאו' משו"ה אין יכול למחול אלא אי אמרת דרבנן אמאי וכו' –**בפשטות מבואר שהטעם שמהני מחילה על השט"ח, שכל מכירתו רק מדרבנן, וכמש"כ התוס' לעיל עו: בתחילת דבריהם. וצ"ב מדוע בקנין דרבנן מהני מחילה שסו"ס מדרבנן חל המקח ולדעת פוסקים רבים קנין דרבנן מהני אף לדאו'. עי' ברעק"א לב"מ דף כ. שביאר דשאני קנין שטר משאר קנינים דרבנן ומשום שבעלמא החפץ עצמו בר הקנאה וקונהו באופן שחדשו רבנן, אך בשט"ח שמצ"ע אין החוב בר תפיסת קנין כלל [שאינו ברשותו] אין להחשיב קנין דרבנן בזה כקנין גמור. עכ"ד.

ואמנם כבר נז"ל דעת ר"ת הנ"ל שקנין השטרות כלפי השעבוד נכסים קנין גמור מדאו' הוא, ורק שהיות ושעבוד הגוף לא נמכר יכול למחול עליו. ולפי' זה עדיין יש להבין מאי נפ"מ אם קנינו מדאו' שסו"ס יהיה ניתן למחול על שיעבוד הגוף, וממילא יפקע שעבוד הנכסים, עי' בתוס' שם [עו: בסוה"ד] שפי' שם שאם היה מהני מתנת שכ"מ מן התו' הרי"ז בגדר של ירושה וכדילפינן לה מקרא דהעברתם, ושפיר דינו של המקבל ככל יורש שעומד תחת מורישו אף לגבי שיעבוד הגוף. וכ"כ ר' יונה והר"ן בכתובות מד: מדפי הרי"ף.

**גמ' אינה של תורה ועשאוה כשל תורה -** היינו שנתנו חז"ל למתנת שכ"מ תוקף של ירושה, ובירושה הלא עומד היורש תחתיו של המוריש לכל ענין [גם לענין שיעבוד הגוף] וכמש"כ הריטב"א כאן והר"ן בכתובות שם. והוסיף רעק"א בסוגיין (תשו' ח"ג סי' ע"ה ד"ה ובזה) שעשו לאסמכתא זו כדרש גמור. וכן הביא מהש"ך רנ"ג סק"ל.

**רשב"ם מודה שמואל וכו' א"נ ע"י קנין כדין כל מתנת שכ"מבמקצת -** צע"ג וכמשה"ק בגהש"ס, שהרי מתנת שכ"מ במקצת הנדרשת לעשותה בקנין אינה שייכת לתקנת מתנת שכ"מ ככתובים ומסורים, ומדוע א"כ יהני נתינת שט"ח בזה יותר מכל קנין בריא שלא יוכל המלוה למחול. ועי' היטב ברשב"ם לקמן קנא. ד"ה הני לעמרם ובמשנ"ת במהרש"א ורש"ש שם.

**גמ' שכ"מ שאמר ידור פלוני בבית זה -** היינו כפרשב"ם ותוס' שאין ממשות לדיור בית כשלעצמו, בהבדל מ'תנו בית זה וידור בו' שזהו הקנאת גוף לפירות [ובעיקר גדר שכירות נחלקו הראשונים אם קונה בגוף החפץ לגבי שימושיו כענין גוף לפירות, או"ד שגוף החפץ אינו שייך לו כלל ורק שיש לו שיעבוד על המשכיר להשתמש בחפץ. עי' בהרחבה בקובה"ע סי' נ"ג[[8]](#footnote-9)].

**דף קמח.**

**רשב"םד"ה הלואתי לפלוני: ואין קנין תופס אלא בדבר שהוא בעין -** משמע שהחסרון הוא משום שאין בו ממש כדין הקנאת הדיוריםבסוגיין. וצ"ב לפי"ז המשך לשון הרשב"ם בתירוץ הגמ' דיורש יורשה שפרשב"ם כאילו ברשותו היא, וצ"ב דהלא כל חסרון הקנאת ההלואה משום שאין בה ממש. וצ"ע.

**גמ' רב פפא אמר הואיל ויורש יורשה וכו' –** בפשטות [וכמשמעות תוד"ה שכיב מרע] לתירוץ זה דר"פ נדחה הכלל דכל דליתא בקנין בבריא ליתא בשכ"מ. וכ"מ ברעק"א שביאר לעיל קמא: שלרב פפא סגי בכל דבר שישנו בירושה מהני במתנת שכ"מ, ומשום שהחשיבו המתנת שכ"מ כירושה דממילא [ולשיטה זו יועיל אפי' מתנת שכ"מ לעובר] עכ"ד. עי"ש עוד בתחילת דבריו.

אך מדברי תוס' לעיל קמא: ד"ה נכסי מבואר שעדיין כלל זה דאיתיה בבריא קיים לגבי דברים מסויימים, וכגון שלא מהני מתנת שכ"מ לעובר שאינו בעולם כדין מתנת בריא.

והגדר במה דבעינן שיהיהקנין בבריא, פי' האחרונים (עי' או"ש א' מנחלות סוף הל' יג)שכאשר החסרון בגוף הקונה עצמו וכגון עוברשאינו בר זכייה, לא מהני בו אף מתנת שכ"מ שסו"ס אינו בר קנין, ורק כאשר החסרון מחמת החפץ הנקנה כבהלואה דסוגיין, שפיר קונה במתנת שכ"מ על אף שאיננה בקנין רגיל ומשום שנחשבת כירושה.[[9]](#footnote-10)

**גמ' רב אחא בריה דרב איקא אמר הלואה איתא בבריא וכו' -** בפשטות לדעת רב אחא אין במתנת שכ"מ משום גדר ירושה, ומאה"ט אין ההלואה נקנית לולי שהיה שייך בה קנין במעמ"ש.

אך יעוי' ברעק"א שפירש (שו"ת ח"ג הנז"![](data:image/x-emf;base64...)ל) שגם לדעה זו י"ל דשוויה כירושה כל היכן שבריא יכול להקנות. ועיין.

**גמ' רב אחא אמר הלואה איתא בברי וכו' במעמד שלשתם -** לכאו' גם המקשן ידע מקנין מעמ"ש בהלואה, וכמש"כ הרשב"ם בד"ה הלואתי, ואך שלדעתו [וכן לרב פפא] אין נחשב מעמ"ש לאיתיה בקנין ברי.

והיינו דבאמת אי"ז מהלך קנין רגיל שפועל הנותן כלפי המקבל, וכדמוכח מזה שיש לקונה שט"ח במעמ"ש שיעבוד הגוף, ומאה"ט אין המוכר יכול למחול על חוב הניתן במעמ"ש, [וכמבואר בתוס' גיטין יג: ובהרחבה ברא"ש שם]. ובהכרח שגדר תקנת מעמ"ש כלשון הרא"ש שם שתקנו שנכסי הלוה וגופו ישתעבדו לשני בלא קנין (עי' היטב בגדר זה בשער"י ה,ט ד"ה אבל ובשי' הגרש"ר לגיטין אות רנ"ב ואכמ"ל).ונמצא לפי"ז שאמנם עוברת בעלות ההלואה ללוה, אך אין לזה חשיבות של מעשה קנין בבריא, שמחמתו יתקנו חז"ל בשכ"מ. ובדעת רב אחא י"ל דאף שאינו כדרכי הקנינים הרגילים וכמשנ"ת, מ"מ תיקנו שכל היכן שיש לחוש שתטרף דעתו כשאינו יכול להקנות כברי יהיו דבורו קיים. וכעי"ז ביאר בקצות ס"ו סק"ב ובאבהא"ז כ"ב ממכירה הט"ו.

**תוד"ה שכיב מרע: ונהי דיכול להקנות אגב קרקע מ"מ כיון דליתא וכו' דהא דירת בית וכו' -** פשוט שכל המקנה בית או אילן אין הקנאתו מתייחסת לפירות, אלא שלאחר שזכה הלה באילן ממילא הפירות שלו.ונקט הרעק"א שזהו גם הגדר בקנין הגוף לפירות, שמחמת שהדקל שלו ממילא הפירות שלו. והק' רעק"א שא"כ חלוק הוא מגדר קנין אגב שע"י האגב מתייחס הקנין להלואה עצמה, ועדיין י"ל שנחשב לאיתיה בקנין אצל ברי.[[10]](#footnote-11)וע"ע בגידולי שמואל.

**שם בסוה"ד איתה בברי בהודאה וכו' ונראה לי כיון דליתא בברי כעין שהוא בשכ"מ וכו' -** היינו שאמנם ע"י אמירתו זו נקנית המתנה, מ"מ אין הדיבור עצמו נחשב כמעשה קנין, ורק ע"י שישנה נאמנות לדיבורו ממילא חל הקנין, ומאה"ט אין נחשב לקנין בבריא. וזהו מה שנתבאר בתוס' וכפי שמפורש בהגה' הב"ח שאין נראה לחלק בין הודאתפקדון להודאת מלוה, והיינו שמהני לקנות בהודאה גם מלוה, על אף שאין המלוה ברשותו להקנותו בקנין רגיל. עי' ביד רמה.

[עי' לקמן קמט. בגדר קנין אודיתא שדנו בו האחרונים ושייך לכאן].

**רשב"ם ד"ה במעמד שלשתם: ואע"ג דאסיקנא דמילתא דליתא בבריא וכו' דאין מטבע נקנה בחליפין וכו' -** צ"ב מאי ס"ד דרשב"ם שרק הנקנה בקנין סודר נחשב לאיתיה בבריא.

ונ' שבאמת מצינו שע"י קנין סודר חל דיבור האדם(וכלשון רש"י ב"מ מז. ד"ה גאולה וכ"ה בריטב"א קדושין כב: ד"ה תנא אף בחליפין 'שאין הקנין אלא לקיים את הדברים') וא"כ זהו הדימוי למתנת שכ"מ שגדרו שדיבורו חל אף בלא חיזוק של מעשה קנין [עי' היטב לשון רשב"ם קמז. ד"ה מנין למתנת שכ"מ: שקונה בדיבור בלא קנין סודר. ושםבסוף ע"ב ד"ה למימרא דסבר: שאמירתו קונה כקנין סודר דבריא]. ולכן היה מקום לומר שתקנו מתנת שכ"מ להועיל דיבורו רק היכן שמצינו בבריא שמועיל דיבורו בקנין, וזהו שהדגיש הרשב"ם שסגי להחשב איתה בברי אף ע"י כל קנין שהוא.

**תוד"ה איבעיא להו: ולגביה דידיה הוו הפירות דשלבל"ע -** מבואר מדבריהם שלשייר לעצמו דשלב"ע תליא במחלוקת אם אדם מקנה דשלבל"ע, ודנו האחרונים די"ל שאף למ"ד אדם מקנה דשלבל"ע היינו דוקא ע"י מעשה קנין, שמעשה הקנין שנעשה היא סיבא שיחול הקנין כשיבואו הפירות לעולם, אך בנד"ד בשיור הלא אינו עושה איזה מעשה שעל ידו נוכל לומר בבא הזמן שיוציא השיור מבעלות בעל האילן את הפירות. עי' קוב"ש כאן ובסי' רפ"א.

**דף קמ"ח ע"ב**

**גמ' שכ"מ שכתב וכו' אינו חוזר חיישינן שמא יש לו נכסים במדינה אחרת –**הק' הראשונים (עי' רשב"א ונמ"י) שלכאו' לא יגרע דין זה מספק שאין מוציאין הממון מידו של הנותן. ופי' הרשב"א בשם הראב"ד שיש בודאי לחוש שיש לו נכסים נוספים משום שלא אמר 'כל' נכסי, עי"ש עוד.

אמנם בר' יונה ביאר באופ"א שדנים את הנתינה הודאית אם יש אומדנא לבטלה, וממילאשאין ספק [אומדנא] מוציא מידי ודאי מתנה (כן פי' דבריו בקוב"ש עי' מה שביאר בסי' תקכ"ח). עוד הוסיף לבארשבכדי לבטל המקח צריך שתהיה האומדנא מוכחת וכשאינה מוכחת, אין כחה לבטל הנתינה ומשום שנחשבת כדברים שבלב [גם אם בלבו חשב כן]. וכעין זה משמע ברא"ש עיש"ה.

וע"ע בכל זה בשי' הגרש"ר לעיל דף קלב.

**גמ' באומר כל נכסי בר בר רב אשי אמר במוחזק לן דלית ליה –**יל"ע לפי"ז בכל מתנת שכ"מ דעלמא שלא עשה בה קנין, שיכולים היורשים לטעון שמא יש לו קרקע במקום אחר, וכמעט לא משכחת לה משכ"מ בלא קנין. עי' בהה"מ [ח' מזכו"מ כ'] שעמד בזה ותירץ שכל טענה זו שמא יש לו קרקע במק"א היינו לטובת המקבלים דוקא. וצ"ב כונתו.

**גמ' הקדיש כל נכסיו ועמד מהו וכו' -** מפשטות הסוגי' משמע שהקדש זה שעשה השכ"מ חל מגדר תקנת שכ"מ שתקנו חכמים, ואמנם כך הוא דין ההקדש בעלמא שחל בדיבור. אך כל מה שצריכם לתקנת חז"ל שיחול ההקדש לכשימות, וכגדר שכ"מ שזוכה כירושה. ואכן דנו הראשונים (בנדרים כח: בנמ"י מהרא"ה ורשב"א, ובריטב"א כאן) מ"ש הקדש מגר שאין בו מתנת שכ"מ משום דליתיה בירושה כמבואר לקמן קמט.

אלא שנחלקו הראשונים אם גם בהקדש דשכ"מ יכול לחזור בו (אף כשלא קם מחליו) וכדין שחוזרים ממתנת שכ"מ, או"ד חמור דין ההקדש שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט ואינו יכול לחזור. ולכאו' יסוד פלוגתתם אם אכן חל הקדש זה בגדר תקנת שכ"מ, או שמדין כללי דאמירתו לגבוה בהקדש הוא (עי' היטבבתשו' הרשב"א ח"ג קכ"ב עי"ש ד"ה עוד כתב מכיון וד"ה ועתה אשוב).

**דף קמט.**

**גמ' איבעיא להו מכר כל נכסיו מהו וכו' הא דאיתניהו לזוזי בעינייהו וכו' -** יל"ע שהרי מה שחוזרת מתנת שכ"מ כשקם מחליו שכך הוא האומדנא בהקנאתו וכמבואר לעיל קמו:, וא"כ ברור שאומדנא זו צריכה להיות מוכחת בשעת ההקנאה שעי"ז נחשב כהתנה בפירוש. וא"כ בנד"ד מה מהני ההוכחה שנתבררה לאחר מכן ע"י שהניח המעות, סו"ס לא היה מבורר כן בשעת קנין. [[11]](#footnote-12)

עוד יל"ע מדוע אם הוציא המעות אינו חוזר, הלא אדרבה מוכח שכל סיבת המכר מחמת שבטוח במיתתו ואף לא עלה על דעתו צד אחר, ובדין הוא שיתבטל וכמו בשמע שמת בנו שחוזר המתנה אף שודאי לא עלה על דעתו צד אחר. וצ"ע.

**תוד"ה שכיב מרע: ועוד איזו ראיה מביא מאיסור גיורא וכו' -** לתרץ דעת הרשב"ם כ' באור זרוע, שכאשר מודה על ממון מסויים ויכולים מיד לתבוע ממון זה מחמת הודאתו, בהכרח הודאתו אמיתית. ומשא"כ כשמודה בחיוב ויכול לדחותו מזמן לזמן בזה יש סברא דלהשביע בניו מתכוין.

**שם בתוס' ונראה לר"י לפרש וכו' -** בפשטות כונת ר"י כמש"כ בר"י מיגאש ועוד דבעלמא בבריא פשיטא שקונה הודאה זו, ורק שבשכ"מ יש להסתפק שמא אין אמירתו בתורת נאמנות ורק בתורת מתנת שכ"מ, ובזה הוכיחה הגמ' מאיסור גיורא דמהני אמירתו אף שלא מועיל כלפיו מתנת שכ"מ. וצ"ע דאדרבה י"ל שרק בגלל שלא מהני גביו מתנת שכ"מ בודאי כונתו לאודיתא, וכעין שהק' התוס' עצמם על שיטת הרשב"ם. וצ"ע.

**שם ברשב"ם ובתוס' -** העולה משיטת הרשב"ם והתוס' הוא שנחלקו אם דיבור של הודאה אכן קונה ונחשב לקנין 'אודיתא' שמדברי הרשב"ם בסוגי' משמע של נדון הגמ' כנאמנות גרידא (אם אומר שלא להשביע את בניו) ואין כל מקור שקונה דיבור זה. וכן דעת הרשב"א בתשו' ח"ג סי' ס"ז שאין האודיתא נחשבת לקנין כלל, והוכיח מזה שאיננה נימנית עם שאר קנינים.

שיטת ר"י שבבריא מהני הודאתו כקנין [וכמפורש בדבריהם לעיל קמח. סוד"ה שכיב וכ"מ בתוס' לעיל מד:], וכל נדון הגמ' בשכ"מ אם כשמודה נחשב כבריא שמודה, או שמתכוין להקנות בזה כדין משכ"מ[[12]](#footnote-13). ושיטת יש מפרשים שבתוס' שהספק הוא בתרתי הן בבריא והן בשכ"מ, והכרעת הסוגי' בשכ"מ דמהני בשכ"מ ולא הוכרע לגבי בריא. (ע"ע בהגה' אשרי כאן שרק בשכ"מ קונה, וכעי"ז בתורא"ש כאן שכך תקנו חז"ל לשכ"מ).

**גמ' כל היכא דאיתיה בירושה איתיה במתנת שכ"מ וברשב"ם ובתוס' -** מכאן הוכיחו הראשונים (נז"ל קמ"ז:)שמתנת שכ"מ קונה כדין ירושה.

אמנם בגדר ירושה זו נחלקו הראשונים בסוגיין, שהרי כתבו התוס' שאם יש לגר בנים יכול ליתן מתנת שכ"מ לכולם. ומבואר דסגי בזה ששייך הגר לפרשת ירושה ואף שאין המקבל עצמו יורשו. והטעם מבואר בר"ת (בתוס' סוד"ה דקא מגמרי וכ"ה בגיטין יג.) שאם אינו מוריש נכסיו הרי כבר פסק כחו בשעת מיתה ואינו יכול ליתנו לאחרים. עי' בגדר זה באמרי משה לח, כג.

אך ברשב"ם משמע דבעינן שמקבל המתנה יהיה יורשו, וכמש"כ בד"ה דליתיה בירושה: כגון רב מרי. ובהכרח שס"ל בגדר מתנת שכ"מ כמש"כ ריטב"א שכל ישראל נחשבים ליורשים [במשמוש] זה עם זה, ובכך החשיבו את המקבל מתנה כיורש במתנה זו,וכאילו אין יורש נוסף חוץ ממנו, ולכן צריך שיהיו שניהם בירושה.

**גמ' וליקננהו באודיתא -** מלשון זה משמע שהודאה זו מהני כקנין. וצ"ב לפרשב"ם הסובר שאי"ז קנין אלא נאמנות. ועיין במהרש"א ע"ד התוס' ד"ה שכיב מרע שכראה לא גרס הרשב"ם תיבה זו דקנין.

אלא שעדיין צ"ב לפרשב"ם עיקר ד' הגמ' שמכיון שידוע היה לכולם שהודאה זו אינה נכונה הרי שעדיין יכל רבא לזכות בנכסים (ואמנם אם היה נתבע על כך בבי"ד היו מוצאין מידו, אך ודאי רב מרי שידע האמת לא היה תובעו). וביאר באבהא"ז (י"א ממכירה הל' ט"ו) שמכיון שעפ"י בי"ד יהיה על רבא ליתן המעות לרב מרי לא מקרי המעות ברשותו, וממילא אינו יכול מעיקרא לקנותם שאינם ברשותו. עי"ש עוד.

**בגדר קנין אודיתא -** נתבאר לעיל בשיטת תוס' ועוד ראשונים שמהני הודאתו לא רק לנאמנות אלא אף בתורת קנין שעי"ז קונה השני.[[13]](#footnote-14) ובגדר קנין זה ביאר בקוב"ש שזהו מטעם גמירות דעת, שמכיון שכבר הוכרע מעבר לכל ספק שממון זה שלו הרי בהכרח שגומר בדעתו שיקנה חפץ זה לשני. ויעוי' ברעק"א וכ"כ הקצות קצ"ד סק"ג שכ' דבעינן שתהיה הודאה זו בפני עדים, שרק בכךיוכלו הבי"ד לחייבו בהודאה זו (עי"ש משה"ק מד' תוס' בהזהב). והנתיבות סי' מ' סק"א חולק ועי"ש במשובב.

ומכיון שלמדנו שהמודה מקנה ע"י הודאתו, כ' הקצות קצ"ד. ג דין הקנאה זו ככל הקנינים שמועיל רק היכן שהחפץ ברשותו.

אמנם ביד רמה כ' בסוגיין דמהני אף לדבר שאינו ברשותו, ובהכרח ס"ל בגדר האודיתא שאינו הקנאה כשאר קנינים. וכונתו כמו שביאר החזו"א (ב"ק י"ח.ו)בזה"ל 'שהודאה אינו קנין, אלא כח הדין לדון עפ"י הודאתו, וממילא כל התוצאות קובע-הדין כפי הודאתו. וזהו שקראוהו הפוסקים קנין אודיתא. ואז הדין נותן דמהני אפי' בדבר שאינו ברשותו' והיינו שאמנם נקנה הממון אך לא ע"י הקנאת המודה, אלא ע"י שכך הוא פסק הדין (שהודאתו יותר ממאה עדים) נקבעת בעלותו בפועל. וע"ע בחזו"א לסנהדרין דף כד..

**תוד"ה דקא מגמרי: קי"ל בכל דוכתי דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין דמו תיפו"ל דמצוה לקיים דברי המת –**יעוי' ברעק"א שהעיר דנפ"מ רבתא היא אם יש לו מצוה אחרת כנגד [וכגון פריעת בע"ח מצוה] שמשום מצוה לקיים דברי המת יכול להעדיף לפרוע חובו של עצמו, ורק משום מתנת שכ"מ אינו יכול. ואכןמקו' תוס' הוכיח בקוב"ש תקמ"א דס"ל שמצוה זו הוי קנין וכגדר מתנת שכ"מ (וכ"מ בהגר"א רנ"ב סק"ט). אמנם דעת רוב הראשונים שהרי"ז מצוה בעלמא[[14]](#footnote-15) [ומדרבנן. תוס' כתובות פו.] ולא קנין. עי' היטב בר"ן גיטין יג. ובמרדכי כאן (תרס"ו). ובמחנ"א סי' כ"ט.והרחיב בזה הקצות רמ"ח א.ה ע"ש היטב. ונפ"מ אם עברו היורשים ומכרו הנכסים אם חלה מכירתם, עי' רמ"א רנ"ב.ב. ועי' במחנ"א הנ"ל בדין יתומים קטנים אם שייכים במצוה זו.

**שם בתוס' (הנמשך לעמ' ב') וצ"ל דגבי שחרור יש לנו לומר יותר מלקד"ה יותר משאר דברים –** בפי' מעלת השחרור לא פרשו התוס', אמנם בקצות רנב. ב הביא מהר"ן שפי' שזכו בה שמים [היינו שכל ענין השחרור הוא זכיה לשמים, ובכך נחשב העבד כשליש. וצ"ב עי"ש בקצות] ומהרא"ש בכתובות מבואר שנחשב כשלישמשום שמוחזק בגופו, והיינו שאמנם עדיין של אדוןה הוא , אך סגי בכך שישנה מציאות של החזקה בעצמו. עכת"ד הקצות.

**שם ור"י תירץ דלא אמרינן מלקד"ה אלא היכא שהוא ביד שליש –** ביארו מן האחרונים טעם דין זה שרק בכך מתבטא רצונו הגמור בנתינה [חי' הגרנ"פ בגיטין ועוד].

**שם בתוס' [הנמשך לעמ' ב'] דגבי שחרור יש לנו לומר יותר מצוה לקד"ה –** היינו משום שנחשב העבד מוחזק בעצמו ונחשב כמי שהשלישו אצל אחר. ראשונים בגיטין.

**שם בתוס' דכל דאיתיה בירושה איתיה במתנה מצוה לקיים דברי המת –** בתוס' גיטין יג. נתנו טעם לדבר 'דכל דאיתיה בירושה מצוה לקיים דבריו הואיל ולא פסק כחו מאותו הממון דמכחו יורשין. אבל גר דליתיה בירושה ופסק כחו מממנו אין מצוה לקיים דבריו' עכ"ד[[15]](#footnote-16).

**דף קנ.**

**רשב"ם ד"ה ולא עשו מטלטלי: דכתובה עיקרא גובה ממקרקעי הלכך אמקרקעי סמכא דעתה -** העיר באילה"ש שאין הטעם תלוי בסמיכות דעת, אלא מפני שעשאה שותף עי"ש.

**תוד"ה עבדא: לענין מילי דרבנן מיבעי ליה -** נדון סוגיין אם עבדי כמטלטלי היינו ביחס ללשון בנ"א, כמבואר ברשב"ם ד"ה איבע"ל, וצ"ב ד' התוס' שתלו הנדון בגדרי תקחז"ל. ועי' בקוב"ש (רפ"ז) שכ' עפי"ד תוס' (קמא. סוד"ה אלא לאביי) שתקנות חז"ל תקנו לפי דעת בנ"א, ולכן י"ל שאם אנשים מתייחסים לעבד כמטלטלין יהיו גם תקחז"ל בגדר זה.

**דף ק"נ ע"ב**

**רשב"ם ד"ה מברחת: ורוצה להבריח נכסיה מעלה שלא יהיה זכאי בנכסיה ואם תתאלמן או תתגרש יחזרו לה נכסיה -** הנה כל נכסים שהכניסה האשה בשעת נישואין חוזרים לה באלמנותה או גירושיה. וכונת רשב"ם שהקנאתה לשני באופן זה שעדיין יהיה שלה בעת שתתאלמן או תתגרש. [ובמס' כתובות נחלקו הראשונים אם בעת המכירה הפירות של לוקח או גם הם של האשה, ומהני מכירתה רק שלא ירשנה בעלה אם תמות. ובגדר מברחת עיין באבנ"מ סי' צ מסק"ו ואילך, ואכמ"ל].

**דף קנא.**

**גמ' אי משום דהדרא בה והא שכיבא וכו' -** צ"ב מאחר וחלות הקנין לאחר מיתה, מ"ש קנין זה מכל קנין לאחר ל' שחוזר בו תוך ל' יום [ועי' היטב תוס' גיטין עב: דמ' שזהו טעם חזרתו].

ולכאו' ס"ל דנחשב כמי שמקנה מעכשיו ולאחר ל' יום שבכה"ג אינו יכול לחזור בו [עיין רשב"א קידושין ס"ג] והיינו שמעשה הקנין כבר נגמר על אף שעדיין לא חל החלות. וכן הובא לפרש בשם הגרש"ר. וע"ע קוב"ש קמ"ז.

**שם ברשב"ם תחזור בה מן השני אם תרצה -**מ' מלשונו שביטול המתנה משום שרצונו לבטל. ועיין תוס' קנג. ד"ה ולא שאף שלא חזר בו בפירוש אמדינן לדעתו שחוזר. וכ"כ הרמ"א רנ.ב שהמתנה מתבטלת ממילא. וכ' הריב"ש והו"ד בהגר"א שם לדייק מלשון המשנה 'אין מתנתו קיימת' שמ' שמתבטל ממילא. וע"ע בזה מה שהובא מהריב"ש להלן קנא:.

**גמ' אימור דאמר שמואל לעצמו וברשב"ם -** צ"ב מאחר ובכחו לבטל המתנה מאי נפ"מ לאיזה צורך מבטל. ועיין ביד רמה (קטז) שחזרתו מכח תנאי שהיות ונתינתו על דעת שימות [וכדמוכח שנתן כל נכסיו] כאשר חוזר לעצמו, בהכרח שכבר לא נתייאש מן החיים ובטלה נתינתו למצב זה מקווה לחיות. אך כשחוזר לאחרים, נמצא שעדיין אינו מקווה לחיות, ואין כל סיבה לחזרתו.

אמנם לשון רשב"ם 'שמא לאו חזרה גמורה היא' ל"מ כן וצ"ב.

**גמ' כל שאילו עמד חוזר חוזר במתנתו -** יל"ע בשייכות הדינים דבשלמא אם נימא שטעם ביטול המתנה כשקם מחליו משום שזהו קנין לאחר ל' ובודאי רוצה לחזור בו (עי' תוס' גיטין עב:(, שפיר דומה לכל שכ"מ הרוצה לחזור מן המתנה. אך לפי משמעות ד' רש"י שם וכ"מ ברשב"ם לעיל(קמו:, עי"ש מה שנתבאר) שע"ד כן לא נתן המתנה ונמצא שהוא כעין תנאי, מהיכ"ת שיוכל לחזור בלא שקם מחליו. וצ"ע. ועי' בקוב"ש שהק' בנוסח אחר.

וביד רמה מבואר שאכן ב' טעמים הם ורק שתלויים זב"ז שהיות ומצווה על כל נכסיו מחמת מחשבתו שהולך למות [שמטעם זה אם עמד חוזר] ממילא מסתבר שכל הקנאתו שיחול הקנין רק לכשימות, וממילא כל עוד שלא חל הקנין יכול לחזור בו ככל דין קנין לאחר ל'.

**רשב"ם ד"ה הני לעמרם בני כגון שקנו מידה וכו' -** משמע דלפי' זה עסקינן במשכ"מ במקצת, בהבדל מפי' שני שלא שיירה מידי. והק' המהרש"א דא"כ צ"ב ממש"כ בגמ' דמהני מתנתה מדין משכ"מ, שהרי מבואר שעשתה קנין והוי ככל קנין בריא, עיש"ה.

וברש"ש כ' לחדש בשיטת רשב"ם שגם מתנה במקצת שנעשית בקנין מדיני שכ"מ הוא [ומטעם זה אהני מה שעשתה קנין סודר על השטרות, על אף דבעלמא ל"מ סודר על שט"ח] וכן מבואר ברשב"ם קמז: ד"ה מודה שמואל עי"ש בקו' גהש"ס. עכת"ד רש"ש. [[16]](#footnote-17)

**דף קנ"א ע"ב**

**גמ' תא קני כל היכא דבעית -** היינו כפרשב"ם שיקנה באופן כזה שלא תוכל לחזור. ומכאן מוכח שאף כשמתנה השכ"מ שלא יוכל לחזור בו גם אם יקום מחליו לא מהני תנאו, וכמו שציין בבהגר"א ר"נ סק"ו להוכיח מסוגיין.

ובטעם הדבר שלא מהני עי"ש בהגר"א סק"ז שכל תנאו היה מתוך מחשבה שימות ונמצא התנאי בטעות. אמנם בריב"ש (סי' ר"ז) המובא בב"י כ' טעם אחר שמכיון שהבריא ושוב אין לחוש לטירוף הדעת, מעתה אין כבר מקום לתקן שיהני דיבורו שהרי יכול להקנות ככל בריא וממילא בטילה הקנאתו עי"ש עוד.[[17]](#footnote-18)\*\*

**גמ' איתמר משכ"מ במקצת וכו' הרי היא כמשכ"מ דלא בעיא קנין -** היינו שגם בזה יש לחוש לטירוף הדעת. רשב"א. ומאידך אינו חוזר דסו"ס לא תלה הדבר במיתה.

ויעוי' בריטב"א שדן אם בכה"ג שלא עשה קנין חל רק לאחר מיתה, או שחל כבר מחיים כמו זה שעשה קנין.דלכאו' למשנ"ת בסוגי' לא סבירא ליה דמשכ"מ כירושה שאינה שייכת מחיים. ועי"ש שהכריע שקונה ע"י דיבורו מחיים, וסברי הני רבנן דאין משכ"מ משום ירושה.(וכעי"ז בר' יונה קנג. סוע"א).

**תוד"ה מתה -** כל מהלך דבריהם צ"ב. ועיין מהרש"א שביאר וזה תו"ד: בקושייתם נקטו התוס' כדבר פשוט שכל מחלוקת רב משרשיא ורבא רק בפרט זה אם משכ"מ במקצת צריך קנין, אך כלל לא נחלקו אם יכול לחזור בו [וכדעת רבא בשעשה קנין כן ד' רב משרשיא כשלא עשה קנין].

וזהו שהוכיחו התוס' מר"נ שאינו חוזר. ולרבא א"ש ששכ"מ זה שעשה קנין אינו חוזר ממתנתו, וממילא נמצא שגם כן דעת רב משרשיא שאינו חוזר על אף שלא עשה קנין (שכאמור בפרט זה דחזרה לא מצינו שחולק ע"ד רבא). וזהו שהק' התוס' מהו הלשון 'ומתה' שמשמעותה שיכולה לחזור. (וכוונתם להק' שמלשון זה מוכרחים לכו"ע לומר דעסקינן שהזכירה ותלתה המתנה במיתה ולכן חוזרת אם עמדה).

ובזה תירצו התוס' בתירוצם השני שכשם שנחלקו רב משרשיא ורבא לגבי הקנין, כן גם נחלקו אם יכול לחזור שלרב משרשיא שא"צ קנין אף יכול לחזור. ומה שמבואר בר"נ שאינו יכול לחזור היינו באופן שעשה קנין דוקא.

**דף קנג.**

**מתני' לא כתב בה שכ"מ וכו' -** הק' הראשונים דממנ"פ הלא מוכרח שעשה קנין כדי שיוכל להועיל במתנת בריא,וא"כ לרב א"א לחזור דארכביה אתרי רכשי. עי' בר' יונה שביאר באופן שנכתב השטר בסתם ובזה דנים היורשים עם המקבל אם נעשה ע"ז קנין ובבריא או בלא קנין ובשכ"מ. עי"ש וע"ע בריטב"א.

**גמ' ולא כתב בה ומגו מרעיה איפטר לבית עולמיה -**היינו שכן היו כותבים לאחר מיתת הנותן וכפרשב"ם. ומה שאין בזה חסרון דשטר לאחר מיתה, ביאר הריטב"א לקמן קעה. והו"ד בנמ"י(פב. מהרי"ף)...כיוון דלמזכרת דברים היא וכו' נתנו חכמים רשות לכתוב, ועשאו כמעשה בי"ד שכותבין שלא בשליחות בעל דבר. עכ"ל.

**דף קנג ע"ב**

**גמ' אמר רבה הרי מת והרי קברו מוכיח עליו וכו' -**מלשון רשב"ם שכ' 'ובתר השתא אזלינן' מבואר שדעת רבא לילך בתר חזקה דהשתא, וכ"מ מתוס' להלן קנד: ד"ה אלא.

וצ"ב שהרי אין הנידון מתי זמן מיתתו [לומר ע"י שנמצא עתה מת כבר מת מזמן קודם] וא"כ מה מהני בזה שחזינן שהשתא מת. ובהכרח הכוונה שמתיחסים למיתה כחלק מהחולי, שכך הוא שלב האחרון של החולי,ולכן שייך לדון על פיה שכמו שעכשיו היה חולה [שמת] כן הוא גם אתמול גם שלשום ולא קם מחוליו מעולם. וכ"מ מהחזו"א יובא להלן.

**גמ' אמר ליה אביי השתא ומה ספינה וכו' -**הנה טענת אביי מתייחסת ל'חזקה דמעיקרא' שאין לקשר מצבו המסוכן שהיה בו למיתה שצפויה לו. וצ"ב א"כ בשייכות טענתו לדברי רבה שנאמרו על סמך חזקה דהשתא - שנמצא מת.

ובהכרח כמו שפי' ר' יונה שלדעת רבה לא סגי בחזקה דהשתא לבדה להוציא ממון, ורק בצירוף חזקה דמעיקרא שהיה עשוי למות נקטינן בודאות שמת. וכלפי חזקה דמעיקרא שעשוי למות חולק אביי שאין לומר מהלך זה שאדם עשוי למות מן הסכנה או חולי, וגם אם נמצא מת הרי"ז דבר המתחדש, שאינו שייך בהכרח למצבו הקודם. ועיין להלן בתוד"ה השתא.

**תוד"ה השתא: ואינה קושיא דהתם לא מת לבסוף אבל הכא מת לבסוף וכו'–**כונתם כמו שנתבאר לעיל שסובר אביי שכדי להוציא ממון בעינן תרתי חזקה דהשתא ודמעיקרא, ובזה א"כ אין ללמוד מהניחו זקן שאין כאן חזקה דהשתא.

ומה שהוכיח אביי מספינה המטורפת פי' [שגם שם הלא אין חזקה דהשתא שמת לפנינו] 'דהוי כמו שסופן לאבד במים' ופי' בקוב"ש שבזה הוכיח אביי שכלל אין ללכת אחר חזקה דהשתא, שהרי ודאי ימות לבסוף בסכנה זו, וא"כ יש לומר עפי"ז שכבר הן אבודים כשם שאומרים על סמך ההווה שכבר אבד בעבר, ובהכרח א"כ שאין לדון מצב מוקדם על סמך מצב מאוחר יותר.

**שם בתוס' א"נ מההיא משנה לא היה יכול להוכיח אלא שהוא בחזקתו כמו שהניחו וכו' –** בתירוצם זה פי' שאביי חולק על חזקה דמעיקרא של החולה, שאין לומר שכך הוא צורת החולי להמשיך ולהתחזק עד שערי מות [באופן שבמיתתו נימא שזהו שלב בחולי הצפוי למיתה] וכפי שמוכח בספינה שאין אומרים שסכנתו עשויה להמשיך עוד ועוד, שהרי תולים שעדיין חי ואילו מצב הסכנה היה ממשיך עוד ועוד ודאי ימות, ומזהשתולים שינצל, בהכרח אין כאן חזקה בהתמדת הסכנה, וכה"ג יש לומר בחולה שאין לומר בו חזקה שימשיך חליו. עי' בזה בקוב"ש שם.

**גמ' מי מוציא מיד מי וכו' ר' נתן אומר אם בריא הוא וכו' -** כ' ר' יונה שלפי גמ' זו ס"ל לר' נתן ורבה שמוציאין ממון עפ"י חזקה דהשתא שבריא הוא ועל אף שאין חזקה נוספת שמסייעת.

אמנם יעוי' בפנ"י קדושין ע"ט דפשיט"ל שאף לר' נתן בעינן לב' חזקות והיינו מלבד חזקה דהשתא אף חזקת בריא דמעיקרא, שבחזקה דהשתא לבדה ברור שאין מוציאין ממון מחזקתו. (והיינו שיש לדון אם בכל אדם ישנה בסתמא חזקה שבריא הוא כפי דרך העולם או מכיון שלא דנו אותו בשעתו על חזקה זו דבריא ל"ש להעמידו על חזקה זו שלא דנו עליה. עי' שדן בזה החזו"א חו"מ ליקוטים יד סק"א בד"ה בתוד"ה ר"נ).

**גמ' בקעה בימות החמה וכו' -** צ"ב מה ענין חזקות לכאן, דבפשטות אין הספק על זמן העונות אימתי החלה עונת הגשמים והחמה, אלא שלא ידוע זמן כניסתו לרשות, וא"כ לכאו' ל"ש לדון על האדם לפי חזקת הבקעה שכלל לא מסופקים עליה. עי' היטב בחזו"א מה שביאר.

ועע"ש בחזו"א שביאר הא דלא מוקמינו אחזקה דמעיקרא [שטהור] וכדקי"ל בעלמא שחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, משום שכל עדיפות הדמעיקרא הוא כאשר דנים אימתי נעשה השינוי במוקדם או במאוחר. אך כאן אין הנדון על עצם הטומאה, אלא אמיתי נכנס, ואם שאמנם נפ"מ מזה לטומאה, מ"מ כיון שאין זה גוף הנדון עצמו, אין מעלה לחזקה דמעיקרא יותר מדהשתא [שכאמור תולים שכשם שעכשיו ימות הגשמים כן היה זמן כניסתו בימה"ג, והטומאה אינה אלא תוצאת הנדון] עי' שם עוד.

וע"ע בביאור הסוגי' באו"ש ח' משחיטה הל' י"ב ד"ה ובסברא זו.

**דף קנ"ד**

**בנדון מודה בשטר שכתבו –**בעיקר נדון זה אם כשמודה צריך לקיימו, עיין לשון רשב"ם בטעם מה שא"צ לקיימו דסתם שטרות הרי הם בחזקת כשרים, וצ"ב שהרי מה שידעינן על כשרותו של השטר הוא על ידו ומדוע במה חולק וסובר שאין כאן פשא"ס. ומבארים שהנה מן התורהה הלא השטר מעיד על עצמו אטין לחוש כלל לכל טענה שהיא כנגד השטר ורק מדרבנן נאמן לטעון מזוייף, ומעתה נחלקו בגדר כח טענה שחדשו חכמים שיכול לטעון מזוייף, אם השטר נשאר בתוקפו כדין דאו' ורק שכשטוען מזוייף מוטל עליו להוכיח שאינו כן, או"ד שבכך שחששו רבנן לטענתו, הרי הם ביטלו כח השטר שמן התורה. ובזה תלוי אם להתייחס לאומרו שאינו מזוייף כדיבור המקיים את השטר, שעד שקיימו כלל אינו נחשב לשטר, או"ד שרק סלק את אפשרות טענת מזוייף.(עי' בס' זאת ליעקב לכתובות סי' כט. ג מש"כ עפי"ז בדיוק לשונות רשב"ם בסוגיין)

**תוד"ה ועוד סימנים: (הנמשך לע"ב) כיון שהגיעה לכלל שנותיה וכו' חזקה הביאה סימנין –** מכאן ייסדו האחרונים [עי' מחנ"א אישות א' ונובי"ק אבהע"ז ס"א ד"ה ופירוש] שעל ידי חזקה דרבאשבהגיע לכלל שנותיו מביא סימנים, ניתן אף להוציא ממון על סמך חזקה זו. [וע"ע בזה בארוכה בס' שערי תורה חזקות כלל ל' פרט ג'].

ובעיקר גדר חזקה דרבא השייך לדברי התוס' עיין בשמעתתא ה, יג-טו.

**דף קנ"ד ע"ב**

**תוד"ה אלא לדידך: וי"ל דאיכא למימר חזקה שאין העדים חותמין על השטר אא"כ נעשה גדול -** צל"ע בשייכות חזקה זו שאין חותמין על השטר לחזקה דהשתא, שלכאו' ב' עניני חזקה הם, וממנ"פ אם יש מקום להוציא ממון על סמך חזקה זו שאין חותמין, תועיל חזקה זו לכו"ע.

ועיין בפני שלמה [לעיל עמ' א' ע"ד התוס' ד"ה ועוד] שפירש שאם יש מקום להוציא ממון על סמך חזקה כל שהיא כחזקה דהשתא שאלימה טפי משאר חזקות] א"כ מסתבר שגם חזקה זו שאין העדים חותמין אא"כ נעשה בגדולתועיל להוציא ומשום שחזקה של סברא היא [וכמו שהביא שם לעיל דף צ"ג מדברי מהרי"ק דשאני חזקות של סברא [יותר מחזקה סתמית שלא תולים בשינוי] שניתן להוציא על פיה ממון, וכגדר חזקה שאין אדם פורע תוך זמנו וכדו'. ועדיין צ"ב לפי"ז בשייכות החזקות להדדי, שהרי חזקה דהשתא אינה שייכת לחזקה של סברא. ועיין.

**רשב"ם ד"ה בחזקת לקוחות הוו קיימי: והחזיקו בהן קודם ערעור –** עי' בריטב"א שהק' שהרי בקניית קרקע עסקינן [שהרי גיל כ' שנה בעינן רק לקרקע] ובקרקע לא שייך כלל תפיסה, שלעולם מעמידים בחזקת מ"ק. ועיין היטב בדבריו שפי' באופן אחר, וכונתו כפה"נ כמו שנתבאר כמה פעמים שיש לדון הדברים לפי פשטותם (עי' לעיל כט: משנ"ת שם מהחזו"א) ואין בזה חשיבות של הוצאת ממון, שכלל אין רואים מקום לדון ספק, וה"ה בנד"ד שמכיון שלא נראה שום סיבה מוצדקת המעוררת חשד על המכירה, אין לחוש לטענתם [ורק שעל הקונים לקיים השטר] וממילא בני המשפחה נחשבים למוציאיןשעליהם מוטלת הראיה.[[18]](#footnote-19)וביותר נראה כן מדברי הר"ן בתשו' סי' ל"ג עי"ש והובא בהערה.(ואמנם למש"כ תוס' שעסקינן שהגיע לכלל שנותיו ולא היו לו [בתחילה] סמני גדלות נראה דבכה"ג אין לומר 'פשטות' שגדול הוא, שהרי מוכח שיצא מכלל דרכו של עולם. שמעתי).

**גמ' הכי קאמרי להוחדא דאי אתם רשאים לנוולו וכו' –**בתשו' נוב"י מהדו"ת יו"ד ר"י הביא לדון אם מותר לנתח גוף המת כדי להתלמד ללמוד רפואת החולי. והביא לצדד לאסור מהמבואר בסוגיין שאין אתם רשאים לנוולו, ואמנם בסוגיין עסקינן שמחמת ממון אין לנוולו, וא"כ יש לחלק בין צורך ממון לצורך רפואה וכדו'. אך הקרובים מצווים ביותר על ניוולו של מת וכמבואר בתוס'. וא"כ מוטל על הקרובים שלא ליתן אפשרות לנוולו. (ועי"ש עוד שהוסיף שאין זה נחשב לפיקו"נ והצלת נפשות היכן שאין חולה לפנינו).

ובאגרו"מ יו"ד חלק ב' האריך להוכיח שלכל אדם מוטל שלא לבזות המת, ורק שהיות וכרוך הדבר בהפסד ממון, שדורש ניוול המת, ועל היורשים מוטל ביותר כבודו של מת ממילא צריכים היורשים לשלם על כך ללקוחות. עי"ש.

1. והיינו גם באופן שלא נתמעטו לגמרי ונשארו מרובים גם אחרי הפחת, מפסידים בנות חלקם. ואמנם ל' הרשב"ם שנתמעטו באופן שאין בהם מזונות אלו ואלו, ומשמע שרק בכה"ג אין נותנים הבנים מחלקם. מ"מ כן פי' בד' הרשב"ם התרא"ש והטור וכ"כ ברמ"ה. ומה שדקדק הרשב"ם לפרש שנתמעטו ממזונות שניהם, עי' רמ"ה דאשמועינן בזה חידוש נוסף שאף אותו חלק שנשאר לבנות אין נוטלים אתו מן הבנים בתחילה כדין נכסים מועטים, אלא ניזונות מעט מעט מן הבנים. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ב כיצד מתקיים דין הירושה ע"י הבנות שהרי אינן יורשות במקום שיש בנים. ולכאו' משמע שבנות נחשבות ל'יורשות' אף במקום בנים ועדיפים מרחוקים במקום קרובים יותר, שבאמת דרגת קורבתם שוה לזה של בנים ורק שדין הבנים להקדימם לבנות. עי' זכרון שמואל סי' ס"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"פ שהלא בסוגיין למדנו ב' עניני זיכוי לעובר א. עצם פעולת הקנין ששייכת אף בהיותו עובר ומהני אף לשיטת ר"נ.ב. הוסיף רב ששת שניתן לזכות לעובר עצמו אף בהיותו עובר. וא"כ יל"פ לשון הרשב"ם שמהרישא ניתן להוכיח שאפשר לעשות מעשה קנין לעובר. [והראיה היא מעצם זה שמוציאים מיד הזוכה ולכאו' היות וזכה המחזיק מדוע נפסידנו קודם הלידה, ובהכרח שכבר יש לעובר שם יורש וכמשנת"ל ששם 'יורש' לו ולכך שומרים הבי"ד על זכותו שלא יפסד. וכשם שיש לעובר סיבת זכיה לירושה כך שייך כלפיו מעשה קנין]. אך עדיין לא נדע מכאן שהעובר אף זוכה בפועל בממון, ולזה יש ראיה רק מן הסיפא מכך שלא מהני לזוכה הקנין הראשון שעשה, בהכרח שכבר זכה בה העובר. ודו"ק היטב בלשון הרשב"ם שברישא כ' בקיצור אלמא המזכה לעובר קנה, ואילו בסיפא הוסיף עובר יורש 'כרב ששת', והיינו שדעת רב ששת מוכחת רק בסיפא וכמבואר בגמ'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז יל"ע איזה מעשה קנין עשה שיזכה העובר. ובש"ך ר"י סק"א כ' שמתקחז"ל שעשו שאינו זוכה כזוכה. אמנם החזו"א [ב"ק סי' כ"א ה יסד מזה שנעשה קנין על ידי גמ"ד ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-5)
5. אלא שעיקר הדבר צ"ב שלכאו' זכיית הקטנים בפירות משום שנכסיהם השביחו וממילא הוי שלהם, ומכיון שנחשב כממונם הלא בלא מכירה א"א להם להוציא הממון (עי' היטב בגר"ח כ"א ממלוה ולוה הל' א סוד"ה והנה). ושוב א"כ הכיצד מהני מחילת הקטנים. ובהכרח לומר כיסוד שכ' האחרונים (עי' אביעזרי פ"ט מגזילה הל' ח' וכעי"ז הביא שם מהנחל"ד ב"מ ט"ו ועי' משנת ר' אהרן לב"מ סי' י"א) שבכל יורד אין לבעל השדה זכות בפירות מדין ארעי אשבח, אדרבה בדין הוא שהפירות שייכים להיורד שבאו הפירות ע"י מעשיו, ומה שאין היורד נוטל הפירות מן האילנות מפני שמכחיש הקרקע, עי"ש בארוכה. וא"כ לפי"ז נמצא שבדין הוא שהפירות להנוטע ורק שזכותו של בעל הקרקע להוציא הפירות מידו, ומבואר מאוד לפי"ז ששייך מחילה מצד הקטן שלא יוציא הפירות מאחיו הגדולים שנטעו ויקבלו את הפירות כעיקר דינם. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. \*\*ועיין היטב בבהגר"א רל"ה סק"ח שכ' דתמרי דזיקא אין מחילתם מפורשת ורק שכך תולים בסתמא, ומחילה כזו אין שייך בקטנים. אך לא נזכר בדבריו מדברי תוס' דידן שמהני מחילת הקטנים על השבח אפי' שלא מחלו בפירוש. וצ"ע. (ואולי אפשר לחלק שבסוגיין 'סילוק הוא ומהני אף בסתמא). [↑](#footnote-ref-7)
7. ובגדר אומדנא דסוגיין עי' בתשו' מהרי"ק [קכט] שכ' שיש לחלק בין אומדנא דסוגיין להא דקי"ל דלא אזלינן בתר אומדנא לחייב בגמל האוחר בין הגמלים וכדו', והגדר הוא 'דודאי דכל היכא שהמעשה מבורר אצל הדיינים אלא שאנו מסופקין באומדן דעת הנותן או המוכר או המגרשה אזלינן בתר אומדנא אבל היכא דלא נתברר גוף המעשה אצל הדיינים כי ההיא דגמל אוחר כו' דאין ידוע לנו אם נגחו ואם לאו אלא מתוך אומד' עכ"ל. וכונתו ברורה שהיכן שהמעשה ידוע הרי שלפי אומד דעתנו לפרש הדברים הרי שנחשב שראינו המעשה באופן זה [שראינו שמכר בתנאי ונתן נכסיו רק על דעת שאין לו בן וכדו'] ולא דמי להיכן שכל המציאות נעלמת מענינו וצריך לחדש בזה שכו"כ היה ודו"ק [ובזה א"ש משה"ק על דבריו האחרונים שנעתקו בסוף הספר ודו"ק היטב] והו"ד בהרחבה בתשו' חלקת יואב אבהע"ז סי' ח']. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ל דבעלמא שייך קנין שכירות שאף שאין זה זכות וקנין בגוף הממון וכנ"ל, מ"מ משתעבד גוף המשכיר עצמו ליתן שימושי החפץ, וכמש"כ הנתיבות [שט"ו.א] דמאה"ט אין בזה חסרון דדשלבל"ע. אך בנד"ד ששכ"מ הוא וכל נתינתו לזמן שימות הלא אין כאן כלל שיעבוד גופו. ופשוט. [↑](#footnote-ref-9)
9. י"ל"ע שא"כ מדוע אר"נ שאין מועיל להקנות פירות דקל משום דשלבל"ע וכמש"פ הרשב"ם והתוס' שהוא חסרון בדבר הנקנה. ואמנם עי' ריטב"א שכ' דאה"נ אם משכח"ל שיהיה לו דיורין יוכל אף להקנותם במשכ"מ לדעת ר"פ, וצ"ב שהרי ר"פ בא ליישב סתירת ד' ר' נחמן. ועיין. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומוכח שנקט רעק"א שבקנין אגב קנין הקרקע מתייחס גם למטלטלין, אמנם האחרונים דנו בגדר זה דשמא י"ל שקנין המטלטלין נעשה ממילא שעל ידי שנקנה הקרקע אגבם נקנים המטלטלין בלא שנעשה עליהם כל קנין שהוא. [עי' אבן האזל ג' ממכירה הל' י"א]. וא"כ יל"פ כן בדעת התוס' שאין להחשיב אגב כקנין שעושה הבריא, ורק שכך נעשה ממילא. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואין לומר שאין צריך לראיה על התנאי, אלא להיפך אם הניח המעות איגלאי למפרע שלא נתכוון להתנות כן. דל"מ כן בל' רשב"ם ד"ה הא דאיתננהו, וביותר שבסמ"ע כ' שאם הניח, אנן סהדי שע"ד כן מכר. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיין בקה"י נדרים סי' כ' שהק' שהיות וכל קנין האודיתא מבוסס על נאמנות הודאת בע"ד הכיצד יתכן שיוכל לחזור בו כאשר עמד מחליו. עי"ש. ובפשטות נראה כונת התוס' שאם עושה בתורת שכ"מ קונה ככל מתנת שכ"מ שקונה באמירתו, ורק ששנינו בזה שגם לשון של נתינה שהיתה כבר נחשבת גם היא כמתנת שכ"מ. עי' היטב בלשון הר"י מיגש. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה דברי דעת המהר"י בן לב [ח"א סי' י"ט] שכל הודאה איננה נאמנות שפסול על עצמו גם לחיוב, ורק שמטעם מתנה הוא. ועי"ש שלמד דנו זה מקנין אודיתא. דו"ק ותשכח שכל ביאורי קנין אודיתא שייכים למהריב"ל גם להודאת בע"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. בתשב"ץ ח"ב סי' נ"ב כ' שזהו נכלל במצות נחלות. ובשואל ומשיב [מהדו"ג ח"ב קפ"ג] פי' מצוה זו שעושה חסד עם המתים (עי' בכל זה מש"כ בהרחבה בתשו' דברי יציב חו"מ סי' כ"ח). [↑](#footnote-ref-15)
15. מבואר לכאו' שבכל הנחלה נחשב שהמת מצידו מנחיל ליורשיו, ואשר משום כך נחשב שלא פסק כחו בממון. כ"כ בס' זרע אברהם סי' כ' אות י"א. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונראה בגדר הדברים לד' הרש"ש, שסובר הרשב"ם שאין הקנין סודר על גוף המתנה, (שהרי בסוגיין עסקינן בשטר, ובשטר ל"ש כלל ק"ס, וכמשה"ק הרש"ש) אלא שהסודר מאלם ומחזק את דיבורו, ועי"ז שנתחזק דיבורו בקנין מהני לקנות המשכ"מ אף בשט"ח וכדו' שבעלמא אין קנין סודר מועיל בהם (עי' משנ"ת בד' הרשב"ם קמח. ד"ה במעמד שלשתם). וא"ש קו' הגמ' והא לא משך, היינו שלא עשה קניןבגוף הדבר הנקנה ככל קנין בריא. [↑](#footnote-ref-17)
17. \*\*ויש ללמוד מזה שאין גדר דברי שכ"מ כמעשה קנין כאומר מעכשיו ולאחר ל', שהרי מוכח שיהני דיבורו מתחילה ועד סוף לכשימות, שהרי מטעם זה בטלה מתנתו כשהבריא לאחר אמירתו, ואם נימא שכבר הושלם מעשה הקנין וכבר נוצרה מתחילה סיבת קנין [כגדר כל האומר מעכשיו ולאחר ל'] לא מסתבר שיתבטל עתה מעשה שכבר נגמר קודם. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-18)
18. וז"ל הר"ן בתשו' ל"ג דהא הך עובדא דבני ברק בקרקעות הוא כדמוכח התם בפרק מי שמתז ותפיסה בקרקעות לא מהניא ולא מידי דלעולם כל שנסתפק לנו בקרקעות של מי הן מעמידין אותם בחזקתם הראשונה וכדמוכח בפרק האשה שנתארמלה בעובדא דבר שטייאח אלא הכי קאמר מי סברת נכסין בחזקת בני משפחה קיימי משום דסבירא לן [דראיה בעדים בעינן, לא נכסים בחזקת לקוחות קיימי דסבירא לן] ראיה בקיום השטר ולקוחות בקיום השטר סגי להו, ובני משפחה הוא דמערערי לומר קטן היה ולא הוה ערעורן כלום שמכיון שאין אנו רואין ריעותא בדבר אין לנו לחוש לו ועל בני משפחה להביא ראיה אפי' היכא דבני משפחה תפסי להו להנהו ארעתא, אלא שבאו בני משפחה ואמרו לבדקו ואמר להם רבי עקיבא דסימנין עשויין להשתנות לאחר מיתה, כלומר שאפי' ימצאו כדבריהם שלא ימצאו לו שתי שערות או שלא ימצאו בעיקרן גומות אין בדבריהם כלום שסימנין הללו עשויין להשתנות לאחר מיתה, הילכך אפי' אם כשנבדוק אותו נראה בסימניו שקטן היה אין זה ריעותא כלל כיון שהן עשויין להשתנות ואין לספק בדבר מחמתן, אלמא כל סימן שהוא עשוי להשתנות אינו מטיל ספק בדבר שאלו היה הדבר מסופק מחמתו כלל אין ספק שמעמידין הנכסין בחזקת בני המשפחה דאוקי ארעא בחזקת אבהתנא. [↑](#footnote-ref-19)