בכורות 9
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

הלוקח בהמה -8- י.טחן

## **בבאור הנידון בגמ' אי תולש היינו גוזז, בהיתרא דלא מכוין בדאוריתא ובדרבנן, בבאור חיובא דגוזז ביו''ט אי הוי משום קוצר או משום גוזז, בבאור הוכחת הרמב''ן מסוגין דליכא לחיובא דקוצר בבע''ח, ביסוד התוס' דליכא תולדות בשאר איסורין, בהיתרא דאינו מכוין בגיזת פרה, ובדינא דפרה אדומה קדשי בדק הבית**

**דף כ"ד ע"ב**

###### בגדר המצב המציאותי שמעמיד את החילוק בין גזיזה לתלישה

1. **מצינו במלאכת שבת חילוק בין תולש דזרעים לקוצר,** דתולש הוי תולדה דקוצר ויעוין בלח''מ פ''ח שבת ה''ג וז''ל, נראה דהחילוק בין תולש לקוצר שקוצר בכלי ותולש ביד עכ"ל. ויש לעיין אי גם הכא החילוק הוא מחמת החילוק בין יד לכלי. ויעוין בדבר אברהם ח''א כ''ד ענף ג' דמוכיח דהכא אינו תלוי במה שנעשה ביד או בכלי אלא גדרו הוא מה שנתלש השער עם השורש בשונה מגוזז ששרשי הצמר נשארים בעור הבע"ח. וז''ל, וחילא דידי מדאמרינן בסוגיין [דף כה] עלה דמתני' ותולש את השער אר"א אמר ר"ל לא שנו אלא ביד אבל בכלי אסור והקתני עושה מקום בקופיץ מיכן ומיכן, תני לקופיץ. ואי נימא דגדר התולש דהכא דמי נמי לתולש דזרעים שאינו עוקר עם השרשים וחלוק הוא מן האב רק בזה שנעשה ביד מאי קמ"ל ר"א דבכלי אסור פשיטא שהרי זהו גוזז ממש ולא תולש ומאי ס"ד דמקשה דפריך והקתני עושה מקום בקופיץ עכ''ל. ומדייק כן מהשו"ע יו"ד (סי' ש"ח ס"ג) וז'', כשבא לשחוט את הבכור או לראות את מומו מותר לתלוש השער כו' ודוקא ביד אבל לא בכלי ''כדי שלא יהא נראה כגוזז'', ומבואר דאפילו בכלי לא הוי גוזז גמור אלא נראה כגוזז הוא דהוי, ומוכח דהחילוק באופן התלישה דבתולש עוקר עם השרש, ובזה לכיא חילוק אי נעשה בכלי או ביד ורק דחדית לן ר''א דמדרבנן מיהא אסור.

**אולם יעוין ברע"ב במשנה.** וז"ל ואין כאן משום לא תגוז בכור צאנך דתלישה ביד לאו גזיזה היא אבל בכלי ודאי אסור עכ"ל ונראה בדבריו דעיקר החסרון שבתלישה דהכא הוא משום דהוי ביד אבל בכלי מיקרי גוזז. ויעוין בחי' הרמב"ן לשבת (דף ע"ד ע"ב) דמבואר נמי כהרע"ב דתולש דהכא היינו ביד וזהו עיקר החילוק שבין גוזז ותולש וז''ל, ולאו אורחיה דגזיזה אלא בכלי. ויעוין בבאור הלכה תצח סעיף י''ב ד''ה בידו דגם נקט מסברא דלא תליא ביד וכלי רק דמביא מהרא''ש בשבת פרק כלל גדול סימן ט''ז דנקט דבכלי הוי גוזז מדאוריתא וכן במג''א שם .

**ולכאורה לפי זה צ''ל דהא דאמר ר"א אבל בכלי אסור הא גופא קמ"ל דבכלי הוי גוזז**, וא"כ הוי איסור דאורייתא ולא רק משום דמיחזי כגוזז. רק דמקשה הדבר אברהם דלפי''ז מה מקשה הגמ' מהמשנה דעושה מקום בקופיץ לפי מה שהבינה הגמ' דעושה את זה בקופיץ ואי כונת ר''א לאיסורא דאוריתא א''כ בעינן דיהא דוקא בכלי המיוחד לגזיזה ומאי קשיא ליה ממנתנין דאיירי בקופיץ, וכן קשה מהשו''ע דנקט דאסור רק מחמת דמחזי כגוזז. ומיישב הדב''א וז''ל, וצ"ל דהא מילתא דפשיטא היא דבכלי דאורחיה חייב משום גוזז ולא בעי רב אשי למימר, ובע"כ דרב אשי חידש דבכלי אף על גב דלאו אורחיה נמי אסור והוא מדרבנן מפני שנראה כגוזז והלכך שפיר פריך מקופיץ, ולשון השו"ע מדוקדק ובאמרו אבל לא בכלי כוונתו לכלול בו כל הכלים אף על גב דלאו אורחייה.

###### בבאור הסברא דתולש לא היינו גוזז אי הוי רק באיסור גיזה דבכור

1. **ומבואר בזה שתי דרכים יסודיות אי החילוק הוא באופן המעשה אי הוי ביד או בכלי או בתוצאה אי עוקר גם את השרש.** ולכאורה נראה דלהך צד דהוי מחמת דהוי ביד הוי מלתא דלא כדרך ולפי''ז פשוט דלא הוי רק בגיזה דבכור אולם אי הוי מחמת דעקר את השרש נראה דהוי מגוף אופן צורת הגזיזה דהוי באופן ששרשי הצמר נשארים בעור הבע"ח ורק דגוזז מנייהו. והנה יעוין בתוס' דמדמי את הנידון בגמ' דאי תולש היינו גוזז לגבי פלוגתא ר' יוסי ורבנן לענין ראשית הגז בחולין קלז אי מחייב בשוטף רחלים ותולש בזה את הגיזות ומבואר דלא הוי רק באיסור גיזה בקדשים וא''כ מבואר דהחסרון הוא במעשה המלאכה מחמת דלאו אורחיה, וכן מוכח להדיא בחולין שם דהרי בשוטף החסרון מחמת דלא הוי אורחה בשטיפה ובגמ' מדמה ללקט ופאה היכא דתלש ביד, ומבואר להדיא דהנתון הוא מה דהוי ביד והחסרון בזה דלא הוי אורחיה, ויעוי''ש בתו' דלגבי פאה שהגמ' שם מביאה שתי ילפותות על תולש ביד גם לגוונא דעקר לגמרי עם השרש וגם לגוונא שהשאיר את השרש ומבאר תוס' וז''ל, ואיצטריך תרי קראי משום דעוקר הוא קצת אורחיה טפי מתולש. ומבואר להדיא דהנידון הוא מחמת האורחיה.

**ויעוין עוד בשער המלך** הלכות יו''ט פ''ג ה''ג דמוכיח כן מהא דמבואר בגמ' בחולין שם בתלש ביד נוצה של עיזים שמחייב גם לר יוסי דמודה ר"י במידי דאורחיה, ופרש"י דכיון דאורחיה דעזים בתלישה כגיזה דמי. וז''ל, הנה מסוגיא זו משמע בהדיא דהא דאמרי' תולש לאו היינו גוזז היינו דוקא בצמר רחלים וכיוצא אבל בצמר עזים וכיוצא דאורחייהו בתלישה כגיזה דמי וכיון שכן יש לתמוה על רבינו והטור שכתבו בסתם דהשוחט את הבכור תולש מקום השער מכאן ומכאן ולא חילקו בין בכור שור או כשב לבכור עז שהרי משמע דבבכור עז אסור לתלוש את השער משום דכיון דאורחיה בתלישה תולש היינו גוזז וכן נמי קשה למ"ש רבינו השוחט את הבהמה תולש את השער אבל אסור למרוט את העוף דלא חילק בבהמה גופה בין עזים לכבשים וצ"ע כעת.

**ויעוין עוד באו''ש** פ''ז ה''ד משבת דמביא מהירושלמי פרק כלל גדול דהוכיח מדתניא תלש מן המתה חייב, דתלישתה זו היא גיזתה לגבי קדשים וקשה דמאי ראיה דילמא בשבת חייב משום תולדה, ומוכיח האו''ש וז''ל, וע"כ דמפלפל אם הוי תולש מלאכה דלאחר יד.

**אלא דלכאורה מוכח להדיא בסוגין דסיבת הפטור לא הוי מחמת פטורא דלאחר יד** דהרי בתחילה שנקטה הגמ' דתולש לא היינו גוזז ס''ל דביו''ט חייב ורק לאחמ''כ מדחשת דאיכא בזה פטורא דלאחר יד ביו''ט ומבואר דהוי חסרון בגוף פעולת הגזיזה וצ''ב דבלשמא אי הוי ביחס לדבר נגזז דלא עוקרו עם השרש בהא איכא למימר דהוי חלק מצורת הגזיזה אולם אי הוי מחמת דהוי ביד ולא בכלי צ''ב אמאי חשיב חלק מצורת מעשה גזיזה הרי הנתון של יד וכלי הוי אורחיה ומאי שיאטיה לעצם הגזיזה. ונראה דגם הא דאורחיה בכלי נובע מחמת התוצאה דבדרך כלל לא באים לעקור מהשרש ולכן עושים בכלי ולא עוקרים ביד ורק דמחמת זה אופן הפעולה נכנס לגוף צורת מעשה הגזיזה דכיון דהתורה אסרה את המעשה הגיזה לכן דנים את המעשה איך אופן עשיתו ובזה התורה נתנה את האיסור.

**ולפי''ז יצא דבגמ' לקמן חדשה דהא דלאו אורחיה הוי גם סיבה למשווי את המעשה מצד עצמו דלא הוי מעשה בצורה הראויה ולכן איכא בזה פטורא דלאחר יד**, **ואפשר דלפי''ז יתישב היטב קושית תוס' בדף כ''ה** ע''א ד''ה ואמר ר''ל, בהא דמקשי הגמ' מתולש את הכנף בעוף דחייב דתולש היינו גוזז, ומקשה תוס' דלא משמע מלשון הגמ' דמקשה על פטורא דלאחר יד אלא על עיקר היסוד דתולד לא היינו גוזז לענין איסור גיזה דבכור וצ''ב מאי ישאטיה איסור מלאכה דבזת דאיכא בזה תולדות לאיסור גיזה דלית ביה תולדות. ונראה דלפי''ז דבאמת קושית הגמ' הוי ביחס לפטורא דלאחר יד רק דפטורא דלאחר יד תליא בנידון אי תושל היינו גוזז דלפי מה נשתבאר שרש הנידון הוא אי אופן המעשה נכנס לצורת המעשה ואי תולש היינו גוזז לא שייך בזה פטורא דלאחר יד מאחר דחשיב מעשה גזיזה.

###### בבאור הצד דתולש היינו גוזז

1. **יש לדון אי הוי נידון יסודי בעיקר גדר איסורא דגזיזה אי הוי ביחס מעשה הגזיזה או מחמת התוצאה** דכל הצד להכניס את אופן המעשה לגדר האיסור הוי מחמת דהאיסור קיים בגוף המעשה, או דנימא דלשתי הצדדים האיסור במעשה הגזיזה רק דהנידון אי מכניסים את הנתון של אופן העשיה לאופן המעשה דגזיזה.

**ויעוין בצפנת פענח תניינא הלכות עבודה זרה פרק יב הלכה י דנקט דהוי נידון יסודי בגדר איסורא דגזיזה** וז''ל, עיי' בדברי רבינו בהלכות בכורות פ"א דגוזז בקדשים דלוקה כתב שם דאינו חייב רק כשיעור סיט הכפול כמו בשבת חזינן דס"ל דהחיוב הוא ''משום הנגזז'' לא משום ''הגזיזה'' לא משום הגוזז ולא משום מקום הגזוז רק משום הנגזז, וזה תליא בהך דחולין דקל"ה ע"א היכי דהגזיזה והיניקה הוי חולין והבהמה הוי קדשים אם אז חייב משום לאו דלא תגוז עי"ש ברש"י דס"ל דחייב, ופשטות הגמרא משמע דפטור וזה תליא בזה, ולשיטת רבינו פטור ''אך זה תליא בהך דבכורות דכ"ד ע"ב אם תולש היינו גוזז'' ולמ"ד דתולש לאו כגוזז חזינן ''דבעי שם גזיזה'' ופחות מזה השיעור אין עליו תורת גזיזה ובמקום אחר אבאר זה. ונ"מ ג"כ גבי קדשים אם העבירם בנשא [סם המשיר את השער, דמבואר בנזיר ד"מ ודס"א דלא יצא ידי תגלחת גבי נזיר ומצורע] איך הדין לגבי קדשים כה"ג וזה תלי' אם החיוב משום העברה או משום שהמקום נשאר בלי השער.

###### בשיטת הרמב''ם מחלק בין איסור גיזה דבכור לדינא דראשית הגז לקט ופאה

1. **יעוין במהריט''א בפ"ג דהקשה על הרמב"ם,** בהא דגבי ראשית הגז בפ"י מבכורים ה"ו פסק דתולש כגוזז והתולש צמר רחלים ולא גזז חייב בראשית הגז, וגבי איסור גיזה בקדשים בפ"א מה' מעילה ה"ז פסק להדיא דתולש אינו כגוזז, עוד הקשה מהא דגבי איסור קצירת התבואה לפני העומר מבואר במנחות ד' ס"ח דאליבא דכ"ע תולש אינו כקוצר ומותר לתלוש התבואה לפני העומר, ומ"ש דגבי לקט פליגי רבנן וסברי דתולש כקוצר.

**ויעוין בתורת זרעים** פאה פ''ג מ''ד וז''ל, ונראה דדין איסור גיזה בקדשים עיקרו הוא תלוי ''במלאכת הגזיזה'', אבל לא בעינן כלל ''שם גיזה על מה שגוזז'', וכן האיסור קצירת התבואה לפני העומר, אף דבעינן גביה גם שם קציר על מה שקוצר, כדמוכח במנחות ד' ע"א מהא דתבואה שלא הביאה שליש מותר לקוצרה לפני העומר, מ"מ עיקרו הוא תלוי במלאכת הקצירה, דמעשה הקצירה זהו גוף האיסור. אבל דינא דראשית הגז אינו תלוי כלל במלאכת הגזיזה, אלא דבעינן גביה ''שם גיזה לחוד'', וכל שיש בו ''שם גיזה על מה שנגזז'' הוא מחויב ברה"ג, וכן לדינא דלקט ופאה ג"כ לא בעינן ''מלאכת הקצירה'', רק שם קציר על התבואה לחוד.

**ולפי''ז צ''ל דפלוגתת ר''י ורבנן לגבי שוטף אי חייב בראשית הגז הוי בהא גופא אי איכא דין גזיזה וכן מבאר הגרי''ז בסוגין**, וז''ל, ונראה דהתם אין הטעם אם זה חשיב כגוזז, אלא דהפלוגתא הוי אם בעינן לראשית הגז דוקא מעשה גזיזה או סגי בשוטף ותולש, אבל לא דיחשב שוטף ותולש גוזז, והראי' דהתם בגמרא מדמינן ליה גם לפאה בקיטוף, והתם קיטוף הלא לא הוי קוצר אלא דלענין פאה חשיב ראשית קצירך, אף בלא מעשה קצירה ממש, ה"נ לענין שוטף, וזהו שיטת הר"מ דפסק תרתי ול"ק קושית התוס'.

###### בדברי התוס' דשרש ספק הגמ' הוי בהיתרא דאינו מתכוין אי הוי רק באיסורא דרבנן דתלישה בבכור או גם באיסור מלאכה דיו''ט

1. **יעוין בתוס' דמחדש דגם אי תולש לאו היינו גוזז איכא איסורא מדרבנן לתלוש, ויסוד דינא דמתניתין הוא היתרא דאינו מתכוין להך איסורא דגיזה,** רק דנה הגמ' אי תולש לאו היינו גוזז הוי רק היתרא לאיסור דרבנן או דתולש היינו גוזז והוי היתרא גם למלאכה דאוריתא. ויעוין עוד בתוס' דמכריח לפי''ז דגם לר''י דאוסר באינו מכוין מ''מ באיסור דרבנן מתיר באינו מכוין ולכן רב למרות דס''ל לר''י דאינו מכוין אסור מפרש את המשנה דמתרת באינו מכוין כר''י.

**ויעוין עוד בתוס' דגם היתרא דלאחר יד הוי רק באינו מכוין** **ונמצא א''כ דר''י מתיר אינו מכוין באיסור דרבנן** רק יעוי''ש בתוס' דלא כל איסורין דרבנן שוין לענין זה דדוקא באיסור דרבנן דאין איסורין הללו מן התורה בשום מקום אז הוא דאמרינן דכל שאינו מכוין שרי אף לר"י אבל באיסורין דרבנן דבמקום אחר איסור זה כדמותו אסור מן התורה אף שבמקום זה אינו אסור כי אם מדרבנן מכל מקום אף שאינו מכוין אסור לר"י משום דכל דתקון כעין דאורייתא תקון וכ"כ הרשב"א בחדושיו למס' שבת פ' כירה דף מ"ז.

**ויעוין במל''מ שבת פ''א הלכה ה' דתמה על תוס' מהא דבגמ' בשבת מז דנסתפקה בהאי פסק אי היתרא דר''ש הוי רק באיסורים דרבנן** כיון דגורר ספסל הוי חרישה כלאחר יד או גם בדאוריתא ומוכיחה מהא דהתיר גם בלבישת כלאים דגם בדאוריתא מתיר ר''ש. וז''ל, כפי הנחה זו דר"ש אינו מתיר כי אם באיסורין דרבנן ע"כ לומר דר"י דפליג עליה אוסר אפי' באיסורין דרבנן ואף על גב דלפי האמת לא קיימא ההיא סוגיא אלא דר"ש מתיר אפי' באיסור תורה. ומ"מ מאי דהוה ס"ל דההיא דגורר אדם מטה וספסל דהוא איסור דרבנן משום דהוי חורש כלאחר יד הך סברא קיימא אף לפי המסקנא. ואף על גב דר"ש מתיר אפי' באיסור תורה מ"מ נקט פלוגתייהו באיסור דרבנן להודיעך דר"י אוסר אפי' באיסורין דרבנן. הכלל העולה דמסוגיא זו נראה דר"ש מתיר אפי' באיסור תורה ור"י אוסר אפי' באיסור דרבנן. ומביא מהתוס' ביומא דתמה על רש''י שם דנקט דר''י מתיר באיסור דרבנן מההיא סוגיא דפרק כירה.

**ויעוין בחידושי רעק''א יומא דף לד עמוד ב' במערכה אות ד'** [בסוגרים] דמישב את קושית המל''מ וז''ל, ואף דגם בגרירה הוי אינו מתכוין וכלאחר יד, צ"ל דלא הקילו רק התם שלא תתקלקל שחיטתו כמ"ש תוס' באידך תירוצם דאפי' במכוין התירו ע"י עוקר כלאחר יד מה"ט דלא תתקלקל שחיטתו, ה"נ להך תירוצא בצירוף אינו מתכוין, והא דצידדו תוס' מסוגיא דדם מפקד פקיד, דדבר שא"מ ומקלקל מותר לכתחלה וההיא דגרירה מיירי בליכא קלקול, צ"ל דכלאחר יד חמיר יותר ממקלקל ולאידך תירוצא באמת ג"ז אסור, ובכתובות משום מצוה הקילו, ודלא כהמ"ל (פ"א דשבת) דנתקשה בזה.

###### בבאור היתרא דלא מכוין לר''י

1. **ובעיקר הבאור בהיתרא דאינו מכוין לר''י יעוין ברעק''א במערכה ביומא דף לד, אות ד' וכן בסוגין, דתמה דמאחר דלר''י אינו מכוין אסור בדאוריתא א''כ ליכא משמעות לאינו מכוין**  ומאי איכא בהא דאינו מכוין. ויעוי''ש דמצדד בתחילה דבאינו מכוין וליכא פס"ר כיון דהוי ספק אם יעשה האיסור מש"ה קיל ביותר דהוי כמו ספק דרבנן ולכן איכא בזה היתרא דלא מכוין, רק דלבסוף דן דעיקר דינא דר''י דאינו מכוין אסור הוי רק איסור דרבנן יעוי''ש דמאריך בזה בסוגיות הש''ס ואי נימא דהוי רק מדרבנן א''כ נמצא דגם לר''י איכא היתרא דאינו מכוין בדאוריתא.

**אלא דבעיקר קושית הרעק''א מהיתרא דאינו מכוין בדרבנן נראה על פי הא דמבואר בתוס'** דבאיסורין דרבנן דבמקום אחר איסור זה כדמותו אסור מן התורה אף שבמקום זה אינו אסור כי אם מדרבנן ליכא בזה להיתרא דאינו מכוין דכל דתקון כעין דאורייתא תקון. ומבואר דלא הוי כללא בכל איסורים דרבנן. ונראה דיסוד החילוק הוא אי רבנן משוו ליה כ''איסור מלאכה'' או רק ''הרחקה'', דאי הוי איסור א''כ בהא ליכא היתרא דאינו מכוין כמו בדאוריתא ורק אי כל גדר האיסור הוי הרחקה בהא איכא למימר דבעינן את המכוין בשביל עצם המחייב של האיסור, דבאיסורי הרחקה כל יסוד האיסור נובע מחמת הגברא דעומד אצלו כעשיה שיש בה נגיעה באיסור דאוריתא.

###### בהא דמבואר בגמ' דאיסורא דיו''ט הוי משום עוקר דבר מגידולו

1. **בפשטות נראה בגמ' דאיסורא דתולש ביו''ט הוי תולדה דקוצר,** וכן מבואר ברמב''ן בהלכותיו וכן בשבת ע''ד דכעת ס''ל לגמ' דחיובא דתולש הוי משום קוצר, ויעוי''ש דמוכיח מהתסופתא דאיכא איסור גיזה גם לאחר מיתה ולפי''ז מוכרח דמלאכת גוזז לא קשורה לעקירת דבר מגידולו. אולם יעוין בתו' בסוגין בדף כ''ה ע''א וכן בע''ז דף כו ע''א בד''ה סבר ר' יוסף, דנקט דגם לישנא דעוקר דבר מגידולו הוי חיובא דגוזז.

**ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי חיובא דגוזז מתיחס להכשרת הגיזה ע''י עקירת ממקום גידולה דבכך מעמידה לשימושו,** ולשיטת הרמב''ן האיסור בגוף ההפרדה ויש לדון לשיטת תוס' אי מחייב גם במתה דכיון דבעינן להגדיר את התלישה כתיקון בגוף הדבר א''כ בעינן דיהא מחובר בחיים דבזה חשיב חלק מהדבר החי ובכך חשיב תיקון לדבר, ויעוין במ''מ פי''א ה''ז דמביא את רש''י דמחייב רק בתולש נוצה מעוף חי והביאו דכן דעת היראים והאו''ז.

**ואולי יש מקום לתלות בחקירה זו את פלוגתת תוס' והרמב''ן אי באיסור גוזז בעינן דוקא כוונה לצורך הגיזה** וכן נקט תוס' בשבת צ''ד ע''ב ד'''ה אבל, ונראה דהוי לשיטתו דהוי תיקון בגיזה. והרמב''ן בדף ק''ו ע''א נקט דאיסורא דגוזז הוא בין אי צריך לגיזות ובין אי מתכוין ליפות לעורו ונראה דהוי לשיטתו דהאיסור בגוף ההפרדה. והא דבשחיטה נקט הרמב''ן בסוגין דהוי אצל''ג למרות דצריך את מקום השחיטה יעוין בבאור הלכה ריש סימן ש''מ דמביא מהסדרי טהרה דכיון דלא הוי לצורך העור אלא לצורך השחיטה לא הוי מלאכה.

**ולשיטת הרמב''ן דכונת הגמ' ב''עוקר דבר מגידולו'' למלאכת קוצר יעוין בהערות הגרי''ש דתמה על שיטת תוס' שבת עג ב' דהא דבעינן צריך לעצים בקוצר הוי מגוף המלאכה** [יעוין היטב בתו' שבת ע''ג ע''ב וברעק''א ובאחרונים שם] דלפי''ז קשה אמאי איכא הכא איסור מלאכה ודוחק לומר דהוי מדרבנן. ויעוין באמרי בינה שבת ל''ב דהוכיח מזה דכונת תוס' רק לאפוקי שלא יהא מקלקל וצ''ב.

###### דף כ''ה ע''א

###### בהא דנקטה הגמ' לטעמא דלאחר יד רק באיסורא דיו''ט ובאיסור גוזז נקטה לטעמא דתולש לאו היינו גוזז

1. **יעוין בשו"ת הר צבי** אורח חיים ב סימן לז וז''ל, הנה יש לדון דפטורא דכלאחר יד אינו אלא באיסורי מלאכת שבת, דבשבת קפיד רחמנא על מלאכת מחשבת, אבל בשאר איסורי תורה דלא בעינן דומיא דמלאכת המשכן מנ"ל דכלאחר יד פטור. וכן משמע בבכורות (דף כד ע"א) דאמר אלא לעולם סבר רב דבר שאינו מתכוין אסור ותולש לאו היינו גוזז, וביו"ט היינו טעמא דשרי דהו"ל עוקר דבר מגידולו כלאחר יד, הרי אף על גב דביו"ט שרי משום דהוי כלאחר יד מ"מ לגבי בכור הוצרך להקדים דמה"ט שרי משום דס"ל תולש לאו גוזז הוא דאין כאן מעשה איסור, אבל אם היה ס"ל דתולש גוזז הוא לא היה אפשר לומר דבבכור מותר משום כלאחר יד, והיינו כמו שאמרתי דבשאר איסורי תורה ליכא למיפטריה מטעם דהוי כלאח"י.

###### בבאור הוכחת הרמב''ן מסוגין דליכא לחיובא דקוצר בבע''ח

1. **יעוין ברמב''ן בהלכות** דמחדש דמותר לתלוש מחיים את הכנף מהעוף לצורך שחיטה למרות דכעת לא חשיב או''נ כיון דלאחר שחיטה מותר דהתם הוי צורך או''נ ולמרות דלאחר שחיטה ליכא איסורא דקצירה אלא רק איסורא דגוזז וכעת ראוי שיהא גם איסור קצירה כמו שמבואר בריש סוגין דאיכא בזה דבר עוקר דבר מגידולו מ''מ השתא חזרה הגמ' וליכא בזה איסור קצירה אלא רק גזיזה. וז''ל, כיון דמסקנא דתולש משום גוזז הוא, לא הוי משום עוקר דבר מגידולו דהוא תולדה דקוצר אלא תולש מן הקרקע, אבל כל דתליש מן בעלי חיים משום גוזז הוא דמחייב בלחוד, ומש"ה כי הוי כארחיה כגון עוף חייב משום גוזז ואי לאו ארחיה הויא מלאכה כלאחר יד ופטור ואף על גב דהוי כארחיה לעקור דבר מגידולו.

**ויעוין במהרי''ט אלגאזי דהקשה** דהרי אפילו למסקנא לא שרינן אלא דהוי ''עוקר דבר מגידולו'' כלאחר יד, משמע דגם למסקנא איכא קוצר בבעלי חיים, ויעוין היטב ברמב''ן בהלכותיו שהודפס מחדש דלא היה לו להך גירסא דהו''ל עוקר דבר מגידולו כלאחר יד וכן מדייק האמרי בינה שבת ל''ב מהרמב''ן והר''ן שבת ע''ד. ולפי''ז מבארים האחרונים דס''ל לרמב''ן דכל מה דשייך לפטורא כלאחר יד הוי רק בגוזז ולא בקוצר ומכח זה הכריח דלמסקנא ליכא חיובא דקוצר בבע''ח. ובבאור הדבר יעוין בגרי''ז וז''ל, וטעמו מבואר משום דאי הוי קוצר, לא היה בו חסרון דכלאחר יד דכך אורחיה דמלאכת קוצר, ודוקא לגוזז חשיב כלאחר יד. ויעוין גם בחזו''א בכורות כא סק''ז וז''ל דהכא תולש לאו שינוי גמור הוא דהא בקוצר חייבים על קוטף ותולש אפילו במידי דלאו אורחיה אלא גוזז מיוחד טפי וכל שמשנהו לתלישה במידי דלאו אורחיה לא הוי בכלל תולדת גוזז.

**ונראה דלפי''ז ניתן לבאר דכונת הגמ' בקושיא מהא דתולש כנף חייב דתולש היינו גוזז לא הוי ביחס לאיסורא דגיזה אלא לענין איסורא דשבת ויו''ט**, דאי נימא דחיובא משום קוצר א''כ לענין שבת ליכא שום חילוק בין תולש לגוזז ורק מחמת דחיובא משום גוזז בהא יש משמעות לתלישה כמעשה אחר, וכונת הגמ' להוכיח דחיובא משום קצירה ולכן תולש היינו גוזז ודוחה הגמ' דגם אי נימא דחיובא משום גוזז בעוף דהוי אורחיה ליכא חילוק בין תלישה לגזיזה. ויעוין כעי''ז בקרן אורה שבת דף קז ע''ב סד''ה שוב ראיתי.

**אלא דבעיקר הבאור בהא דלמסקנא ליכא איסור קוצר בבע''ח בפשטות הוי מחמת דלא הוי גידולי קרקע אולם יעוין ברמב''ן בשבת ע''ד באור מחודש בזה** וז''ל, וליכא למימר דבעוף מחיים אסור משום תולש דבר מגדולו והאי דנקטיה משום גוזז לחייבו לאחר שחיטה נמי, ''דחדא תולדה לשני אבות ליכא לעולם'', ועוד דאי הכי בבהמה נמי ביום טוב ליתסר דהא אורחיה הוא לתלוש ביד דבר מגידולו ולאו אורחיה דגזיזה אלא בכלי, אלא אנן הכי קאמרינן כיון דמשום גוזז הוא, כי אורחיה חייב כגון בעוף, ובבהמה דלאו אורחיה הוי מלאכה כלאחר יד ופטור, ומשום תולש ליכא דלא הוי תולש אלא בגידולי קרקע הא מבעלי חיים משום גוזז איכא משום תולש ליכא, ומעיקרא קס"ד דכל ביד תולדה דתולש הוא וכל בכלי תולדה דגוזז והשתא אמרינן דכולן משום גוזז הלכך ליכא למיסר משום תולש כלל עכ''ל.

**ומבואר דהא דקוצר הוי רק בגידולי קרקע הוי מחמת דחדא תולדה לשתי אבות לא אמרינן,** דתמיד צריך לדון על עיקר היחס לכל מלאכה ולפי''ז לדון את האיסור, ומאחר דעיקר מלאכת קוצר הוי בגידולי קרקע וגוזז הוי בבע''ח לכן כשנבא לדון על גוזז בבע''ח לאיזה אב לשייך את התולדה דתולש, ראוי לשייכו למלאכת גוזז, רק דבתחילה סברה הגמ' דהחילוק בין יד לכלי במלאכת גוזז הוי בעיקר המלאכה ולכן כל כמה דהוי תלישה ליכא בזה שייכות כלל למלאכת גוזז והדר דינא דנדון אותה כתולדה דקוצר, אולם למסקנא נקטה הגמ' דהחילוק בין תולש לגוזז לא הוי בעיקר המלאכה אלא רק כלאחר יד ולכן איכא בזה הפקעה על אב דקוצר, ולפי''ז יצא ברמב''ן דהנידון דהובא לעיל בגדר הא דתולש לא הוי כוגזז אי הוי מלתא דלאחר יד או בעיקר פעולת הגיזיה הא גופא השק''ו בסוגין ולא קשה מה שהקשינו לעיל דאי הוי מפטורא דלאחר יד אמאי בתחילה סברה הגמ' דמחייבינן בשבת ויו''ט, כיון דלפי ההו''א הוי הפקעה בעצם מעשה הגזיזה וחיובא בשבת ויו''ט הוי משום קוצר.

**ורק דעדיין צ''ב ראית הגמ' מתולש את הכנף דתולש הייינו גוזז**, וצריך לדחוק כמו שהבאנו לעיל מהקרן אורה דכונת הגמ' דלענין שבת תולש הוי כגוזז דחיבוא משום קצירה ולכן ליכא חילוק בין תולש לגוזז.

###### מהלך מחודש מהאו''ש בבאור ראית הגמ' מתולש כנף

1. **יעוין באו''ש פ''ז ה''ד דמוכיח מהירושלמי לא כדברי הרמב''ן שהבאנו לעיל אלא אדרבה כל היכא דהוי תולדה שייך לחייב בכל שם אב דדומה לו**, ורק אי חשיב אב בהא לא שייך לחייבו גם מדין תולדה, ולפי''ז מבאר דראית הגמ' מתולש את הכנף הוי ביחס לעיקר הנידון אי תולש היינו גוזז לענין בכור, דאי הוי כגוזז נמצא דהוי אב, ואי לאו כגוזז הוי תולדה, וא''כ מאחר דבבריתא מבואר דמחייב רק משום גוזז א''כ מוכרח דהוי ''אב'' דאי הוי ''תולדה'' הוי מחייב תרתי. וז''ל, ואם כן זכינו להבין דברי הגמרא בכורות פרק ב' (כה, א) דשקיל וטרי אם תולש היינו גוזז, ופריך ותולש לאו היינו גוזז, והתניא התולש את הכנף כו' חייב משום גוזז והוא מבהיל, דלענין בכור דכתיב לא תגוז כל דאינה גיזה שריא, אבל בשבת מלאכה היא דאסירה, אלא דבעינן מלאכה דהויא במשכן, אם כן כיון שהאב שלה היה במשכן חייב משום תולדה, דנקראת מלאכה דהואי במשכן, וכבר נתעוררו רבנן בתוספות שם (ד"ה ואמר ר"ל), אולם לפ"ז אתי שפיר, דפריך אם תולש לאו היינו גוזז א"כ אינה אלא תולדה, וקצירה שלה היא תולדה, א"כ יתחייב שתים, משום קוצר ומשום גוזז, וע"כ דתולש היינו גוזז, והוי עצם האב, להכי אינו חייב על התולדה.

###### ביסוד התוס' דליכא תולדות בשאר איסורין

1. **יעוין בתוס' ד''ה ואמר ר''ל דמוכיח דליכא לחיבוא דתולדות בשאר איסורין אלא רק במלאכת שבת** [ויעוין באבנ''ז רכ''ו ס''ק י''ב דמוכיח דגם ביו''ט איכא תולדות]. ויש לעיין בבאור הדבר. ובפשטות נראה דלולי חידושא דתולדות היינו אומרים דהאופן שבו התורה כתבה את האיסור הוא עצם האיסור, והשתא יש לעיין אי נתחדש בתולדות בשבת גילוי על עיקר כונת התרוה שכתבה מעשה מסוים דעיקר הכונה לתוכן של המעשה או הוי רק חידושא באיסורא דמלאכת שבת דיסודם הוא ההתעסקות של הגברא במלאכה ובזה עיקר היחס לתוכן דאיכא בהאי מעשה.

**ויעוין בזהב הקודש דמוכיח גדולה מזו** דגם האופנים המבוארים ברמב''ם פ''ז ה''ב משבת דחשיבי אבות מחמת דדומים ממש למלאכה בשאר דיני התורה ליכא בהו איסורא וראיה מהא דבשביעית בעי לרבויי בצירה למרות דבצירה חשיב אב דקצירה ומבואר דגם הך יחס דאבות נובע מחמת שבשבת היחס הוא לתוכן של המלאכה.

**ויעוין עוד בשער המלך הלכות רוצח פ''י ה''ט דמביא משו''ת מוצל מאש דנסתפק אי באיסורא דזריעה בנחל איתן איכא תולדות** ומוכיח השעה''מ דמהא דמבואר במו''ק דף ב' ע''ב דבעי למיעוטא דתולדות בשביעית דמוכח דבעלמא איכא איסורא דתולדות ויעוין עוד דמוכיח מההיא דמו''ק דהוכיחה הגמ' מהא דמנכש בכלאים לוקה דניכוש מחייב משום תולדת זורע. ומבואר דגם באיסורא דזריעת כלאים מחייב בתולדות. ויעוין בזהב הקודש דדן דבהנך איסורא דשביעית דהוי מחמת התוצאה דשביתת הארץ וכן בכלאים מחמת עירוב המינים א''כ בהא הוי כשבת דמפרשים את האיסור של התורה בתוכן של הפועלה ולכן בעינן בשביעת מיעוטא על תולדות ובכלאים איכא איסורא אתולדות.

###### בהיתרא דר''י בן המשולם באינו מתכוין בשתי שערות דעיקרן מאדים וראשן משחיר דגוזז במספרים ואינו חושש

1. **יעוין בתוס' דמבאר דהלא מכוין הוא ביחס לשערות שיותר מכדי הצורך** דמה שעושה לצורך תיקון שחיטה לא הוי בכלל איסורא דגוזז, **ובשו''ת ר' אברהם בן הרמב''ם** [הועתק בתחילת ספר שביתת השבת שאלה יט] מחדש דאיסורא דגוזז הוא רק בקוצץ השיער מעיקרו ומאחר דאין כונתו רק לשיער המשחיר בלבד הלכך הו''ל אינו מכוין.

**ובהא דמבואר בתו' דלתועלת השחיטה ליכא איסורא דגוזז** יעוין במנחת אברהם עמוד קמד דמביא מהתוס' דף סו ע''ב דלגבי איסור עבודה בקדשים היכא דעושה לצרכה ליכא איסור עבודה ומבאר לפי''ז דתוס' מדמה איסור גיזה לאיסור עבודה דגם איסור גיזה יסודו במעשה הגזיזה דעושה בבהמה ויעוי''ש דמוכיח מהמרדכי פט"ז משבת דאיסור גיזה וחלב הוא משום דחשיב עבודה בקדשים.

**אולם ברש"י מבואר דאיכא איסורא גם בעביד לצורך הבהמה רק דאיכא היתרא דאינו מכוין כיון דאינו מכוין לגיזה אלא לתקן, ובהא דמבואר ברש''י דאיכא איסורא למרות דעביד לצורך הבהמה** נראה דרש''י לשיטתו כמו שיתבאר בהמשך דמלאכת גוזז מחמת התוצאה של העמדת הגיזה, **ובהא דנקט דאיכא הכא להיתרא דאינו מכוין** יעוין בתוס' דהקשה דאין זה כשאר לשון אין מכוין כיון דבכונה גוזז במספרים. ויעוין ברמב''ם פ''א מפרה ה''ג דכתב ג''כ דאינו חושש משום גיזה בקדשים שאין כונתו לגוז. ומבואר כרש''י דהיתרא מחמת דחשיב אינו מכוין על הגיזה. ויעוין בתוס' ל''ד ע''א ד''ה אילימא, דכתב דלפי דברי רש''י גם במקיז דם לרפואה חשיב אינו מכוין כיון דלא מכוין להטלת מום אלא לרפואה. ויש לעיין בבאור פלוגתת רש''י ותוס', ובפשטות נראה דפליגי באיסורא דגיזה בקדשים וכן באיסור הטלת מום אי האיסור הוא בגוף המעשה או דכל יסוד האיסור ההתעסקות עם הגיזה או במטיל מום מה דמעמיד את הבהמה כפסולה והמעשה הוא היכי תימצי ליחס אליו את התוצאה ולכן חשיב דהתוצאה היא חלק מגוף המלאכה

**ויעוין בחידושי הגר''ח על הש''ס דמביא את הרמב''ם פ''א ממעילה ה''ז דכתב שאינו לוקה עד שיגזוז כדי רוחב הסיט כפול דלא יהא זה חמור משבת**, ומקשה הגר''ח דהדין שיעור בשבת אינו דין שיעור במעשה הגזיזה דפחות מזה לאו מעשה גזיזה היא, דהלא שיעור זה דמלא רוחב הסיט יש גם בשאר מלאכות כגון צביעה וטויה דהשיעור הוא משום מלאכת מחשבת דבפחות משיעור זה לאו מלאכת מחשבת הוא, ואיך שייך למילף משבת לגוזז בקדשים דהתם האיסור הוא המעשה הגזיזה. וז''ל, ונראה לומר בזה דהנה איתא בסוגיין דאינו צריך לגזיזה מקרי שאינו מתכוין, ואף דהוא מתכוין למעשה גזיזה, כיון דאינו צריך לגזיזה ואינו מתכוין להם מיקרי אינו מתכוין ואינו מחויב מלקות, והחלות דין שיעור דבעינן בזה הוא שיהא צריך ומתכוין לשיעור גיזה מלא רוחב הסיט, וע"ז שפיר שייך למילף מהשיעור שבמלאכת מחשבת לענין שבת. ומבואר שהצריך לגיזה הוי חלק מהמלאכה.

**ולפי''ז צ''ל דהא תליא בפלוגתת ר''י ור''ש באינו מכוין הוי מחמת דיסוד סברת ר''י דאינו מכוין חשיב כמכוין. ויעוין בחידושי הגר''ש כתובות סימן ז דמוכיח יסוד זה**. וז''ל, ומצינו יסוד סברא זו בראשונים, דהנה התוס' בכתובות ד"ו ע''א ד"ה האי מסוכרייתא, הקשו בהא דמבואר בסוכה דל"ג ב' גבי ממעטין ענבי הדס ביום טוב ואין כאן איסור מתקן מנא במה דהדס נעשה כשר עי"ז, משום דהוי אינו מתכוין ואף דהוי פסי"ר מותר כיון דאית לי' הושענא אחריתי, והקשו התוס' דמה בכך דאית לי' הושענא אחריתי והרי פסי"ר דלא ניחא לי' נמי אסור, ויש מהראשונים שכתבו דכשיש לו הושענא אחרת אין לזה דין מתקן מנא אף אם ישתמש בהדס זה לבסוף, ואולם על ביאור זה צ"ע דא"כ גם לר' יהודה צריך להתיר כיון דאין זה כלל מלאכה, ובסוגיא שם משמע דלר"י אסור, וכ' בזה המאירי בשבת דק"ג א' וז"ל והטעם שר' יהודה עושה "אינו מתכוין כמתכוין" והרי הוא כמתכוין להכשיר עכ"ל, ומבואר בדברי המאירי דלר"י דחייב על אינו מתכוין יש לזה דין מתכוין אף לענין להחשיב את מעשה מיעוט ההדס לתיקון כלי, ולענין הדס פשוט דרק כוונתו מחשבת הדבר לתיקון מנא. ומ"מ מבואר במאירי דזה תלוי בפלוגתא דר"י ור"ש דכל התורה, ובאמת שהדברים צ"ב מה שייך זה לזה, והרי בכל התורה הנידון אי צריך את הכוונה כדי לחייבו, משא"כ לענין להחשיבו לתיקון כלי ודאי דרק הכוונה מחשיבה לתיקון כלי והדבר תלוי במציאות אי יש כוונה או לא, ועכ"פ כן מבואר במאירי.

###### בהא דלא חשיב פסיק רישא ובאורו המחודש של הבית אפרים בשיטת רש''י

1. **אלא דעדיין צ''ע לדעת רש''י אמאי לא חשיב פסיק רישא** וכמו דלר''י מחייב ה''ה לר''ש בפסיק רישא מחייב, ויעוין במנחת אברהם עמוד קמג דמביא לישב בשתי אופנים. או דס''ל כערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר, או על פי רש''י בזבחים דף צא דהיכא דמזלף על האש של מזבח והוי פס''ר על הכיבוי מותר כיון דיכול לזלף בטיפות דקות וה''נ הכא יכול לתלוש בלא גזיזה.

**אולם יעוין בבית אפרים יו''ד ע''א דמביא מהשלטי גיבורים דהוכיח מרש''י לגבי איסור מחיקת השם** דהיכא דכונתו להכשיר את הס''ת ליכא בזה איסורא. **ומבאר הבית אפרים בכונת רש''י דלא הוי מהיתרא דאינו מכוין** וז''ל, אך הש"ג אזיל בשיטת רש"י דלאו משום דשא"מ שרי התם בפרק רק הטעם דבכה"ג לא מיקרי גיזה כלל כל שאין מתכוין לגזוז ואין זה תלויה בדשא"מ דאף אם נאמר דשא"מ אסור היינו לענין מלאכה כגון ההוא דגורר אדם מטה כו' דודאי יש ע"ז שם מלאכה אלא שנעשית מאלי' בלא כוונה ובכה"ג ס"ל דאסור וה"נ לענין גזיזה בי"ט כמבואר שם משא"כ כאן שאין האיסור משום מלאכה רק שאסור לגזוז וס"ל לר"י בה"מ דאחר כוונת הלב הן הדברים דכל שאין מתכוין לגזוז לאו גיזה מיקרי (וכיוצא בזה כתב ה"ה פי"ב מהל' שבת לענין תיקון כלי דכל שאין מכוון אין בו מלאכה כלל שהרי אין רוצה לעשות ממנו כלי דומה לקטימת קיסם שכל שאינו קוטמו לחצות שיניו פטור ואפי' לר"י דמחייב דבר שא"מ כו' ע"ש והביאו המג"א סי' שי"ח ע"ש] והש"ג ס"ל ללמוד משם גם לענין מחיקה דג"כ בכוונה תלי' מלתא דאם כוונתו לשם תיקון אין שם מוחק עליו וממילא דאין כאן מקום לפלפל בענין דשא"מ ופ"ר כלל כך הוא ברור דעת הש"ג בזה.

**ובבאור ראית הגמ' מר''י בן המשולם כנגד רב יעוי''ש דמבאר דעיקר הראיה היא ביחס לנידון אי תולש כגוזז** וז''ל, וצ"ל אליבא דרש"י דודאי אי תולש היינו גוזז א"ש הא דלא שרינן ליה הכא גבי בכור למעבד כן להדיא בכוונת תלישה לצורך תיקון שחיטה דגזרינן דלמא אתי למעבד כן שלא לצורך שחיט' משא"כ בפרה דמה"ת יעשה כן כיון דבאמת פרה לאו בת גיזה היא אלא שהתורה אסרתו כמבואר שם משא"כ למאי דס"ל דתולש לאו היינו גוזז שפיר קשי' לי' דהא גבי פרה חזינן דמתיר אפי' גזיזה גמורה כיון שאין מתכוין לגיזה ה"נ ה"ל למשרי במתכוין לצורך שחיטה ואי משום גזרה דלמא אתי למעבד הכי שלא במקום שחיטה הא אפי' אי עביד ליכא איסור' דאורייתא כיון דתולש לאו היינו גוזז ור"י בן המשולם אינו מתיר במתניתין כ"א לעשות שלא בכוונת תלישה וכמ"ש התו' והרא"ש שם דאף לטעמ' דתולש לאו היינו גוזז אסור במתכוון גזרה אטו גיזה וכן משמע מפרש"י במתני' שם [כונתו לרש''י דפירש דתולש לכאן לכאן ומשמע דלא דשרי לתלוש להדיא] ע"ז מקשה שפיר דהא אשכחן בפרה דס"ל דאף גיזה גמור' לצורך תיקון אין איסור וא"כ כאן עכ"פ ה"ל למשרי תלישה אף גיזה במתכוין ומשני דר"י בן המשולם לא ס"ל כרב אלא ס"ל דתולש היינו גוזז וא"כ אסור למעבד להדיא משום גזרה הנ"ל כך נלענ"ד נכון לשיטת רש"י ז"ל עכ''ל.

###### בבאור הא דשאני פרה דקדשי בדק הבית היא

1. **יש לעיין מכמה דוכתי דהגמ' נקטת דחטאת קרייה רחמנא.** יעוין בע''ז כ''ג ע''ב לענין פסולא דנרבעת וכן לענין טריפות בחולין יא ובמנחות (דף נ"א ע"ב) אמרינן דמועלין בה, וכן שחטה שלא לשמה פסולה (פרה פ"ד מ"א) משום הך טעמא דכחטאת היא. ויעוין בתוס' חולין יא ע''ב דהכלל הוא דרק בנפקותא בגוף הפרה איכא להך דינא. וז''ל, בפרק אלו קדשים (תמורה כ.) דקאמר דאין פרה עושה תמורה משום דקדשי בדק הבית היא כיון דנפקותא ליתא בגוף הפרה לא שייך דרשה דחטאת קרייה רחמנא ובבכורות (דף כה.) נמי דקאמר דאין בה איסור גיזה ועבודה לאחר שנפדית משום דקדשי בדק הבית היא ולא הויא כפסולי המוקדשים שנפדו משום דלאחר פדיון שאין תורת פרה עליה לא קרייה רחמנא חטאת. ובאו''ש פ''א מפרה ה''ז תמה על דבריהם דהרי הכא ההיתר גיזה הוי קודם פדיון מחמת דהוי קדושת בדק הבית.

**ובזהב הקדש מביא מהשו''ת באר יצחק או''ח סימן טו באור נפלא בתוס'** וז''ל, ומחומר הקושיא הנ"ל נלע"ד לדקדק בבכורות שם דקאמרי אלא שאני פרה דלא שכיחא, למה לי' למימר ''אלא'' דהא קאי אדלעיל דקאמר שאני פרה דקדשי בד"ה, רק שהקשו דהא קדשי בד"ה נאסר עכ"פ מדרבנן, ומתרצי דפרה לא שכיחא לא גזרו בה רבנן, וכיון שלא חזרו מדבריהם הקודמים לא שייך לומר אלא, לכן נלפע"ד לומר דבאמת לסוף דמסקי שאני פרה דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן חזרו מהא דאמרו דפרה קדשי בד"ה היא רק מטעם אחר מותר, משום דברמב"ם (ה' מעילה פ"א ה"ז) כתב דגוזז בקדשים אינו לוקה עד שיגזוז כדי רוחב הסיט כפול כו', ולפ"ז אם אין בו שיעור זה דינו כמו חצי שיעור דלשיטת החכ"צ אין בו איסור תורה כלל, דדוקא באיסורי אכילה נאסר חצי שיעור מה"ת, ולכן בהא דפרה שם דגוזז ב' שערות דודאי ליכא בזה איסור תורה דהא אין בו רוחב הסיט כפול ולא נאסר חצי שיעור אלא מדרבנן, וכיון דמסקי דפרה לא שכיחא ולא גזרו בה רבנן חזרו ממה שתי' שאני פרה דקדשי בד"ה היא, דבלא"ה מותר משום דלא גזרו בה באיסור דרבנן, ולכן מהא דקאמרי לעיל שם שאני פרה דקדשי בד"ה היא, אין כאן קושיא כלל, וכמש"כ התוס' (חולין שם) דבלא"ה מסלק לי' בקושיא אחריתי, רק בסוף הסוגיא בבכורות שם דמקשה הגמ' וליחלה וליפקה לחולין, כוונת הגמ' דכיון שיכול לעשות בהיתר לפדותה אחר שחיללה, יעשה, דדוקא במה דלא אפשר לתקוני שייך לומר מלתא דלא שכיחא לא גזרו בי' רבנן, משא"כ במה דנקל לו לתקן, ע"ז הקשו שפיר התוס' בחולין דהא גם אחר הפדיון לא יהי' עליו היתר לגוזזה דהויא כפסולי המוקדשין לאחר שנפדו, וכן שפיר תירצו משום דאחר הפדי' שאין תורת פדי' עליה לא קריא רחמנא חטאת.

**ובעיקר הכלל אימתי אמרינן חטאת קרייה רחמנא יעוי''ש באו''ש** וז''ל, אולם הנראה עיקרא דמילתא דפסיקא להגמרא דהא דחטאת קריא רחמנא הוא דוקא לענין דברים הפוסלים אותה מהכשירה, כמו יוצא דופן וטריפה ורובע ונרבע ונעבד, לא לענין דברים שאינן פוסלין, כמו גיזה ועבודה ותמורה וכיו"ב, וכן הא דאמר בכמה דוכתי בזבחים ומנחות על הא דפרה שחיטתה פסולה בזר דלאו משום עבודה הוי, דפרה קדשי בדה"ב, דלא מצית למימר משום דחטאת קריא רחמנא, דשחיטת חטאת כשר בזרים, ועבודה מסתברא דלא הוי כיון דהוי קדשי בדה"ב, וזה ברור.

**ויעוין עוד בגרי''ז הלכות מעשה הקרבנות פ''ד הי''א [עמוד לו טור ראשון ד''ה והנה] מה דמביא בזה מהגר''ח** בבאור הרמב''ם דפרה ששחטה לשם חולין פסולה למרות דחטאת לשם חולין כשירה. וז''ל, דכיון דפרה קדשי בדק הבית היא א''כ נמצא דבעיקר הקדשה לית בה כלל שם חטאת וכל הדין חטאת צריך לחול בה בשעת שחיטה ע''י הקרבתה בתורת פרה, וכיון שנשחטה לשם חולין לא חלה עליה כלל שם חטאת והרי היא רק קדושת דמים כעיקר הקדשה שהיא קדשי בדה''ב עכ''ל.