סד - עוסק במצוה פטור מן המצוה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"**א - סד. נמסר בש"ק בהעלותך ה'**תשס"ח

עוסק במצוה פטור מן המצוה

[כותבי סת"ם ותגריהן פטורים מן המצוה; השמטת הרמב"ם; העוסק במצוה קיומית]

א) 'ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם' וגו'. תניא (בסוכה כה) אותם אנשים מי היו – נושאי ארונו של יוסף היו. דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר מישאל ואלצפן היו שהיו עוסקין בנדב ואביהוא. ר' יצחק אומר אם נושאי ארונו של יוסף היו כבר היו יכולין ליטהר, אם מישאל ואלצפן היו יכולין היו ליטהר, אלא עוסקין במת מצוה היו (כלומר שנתעסקו בקרוביהן שמתו. ערש"י) שחל שביעי שלהן להיות בערב פסח. ועוד למדו שם בברייתא אחרת מ'בשבתך בביתך ובלכתך בדרך' פרט לעוסק במצוה. והצריכו בגמרא את שתי הילפותות, דאי מחדא לא ידעינן אלא דלא מטא זמן חיובא, ואי מאידך הו"א דוקא במצוה שאין בה כרת. יעו"ש.

ובהמשך הסוגיא (כו.) תניא א"ר חנניא בן עקביא כותבי ספרים תפילין ומזוזות הן ותגריהן ותגרי תגריהן וכל העוסקין במלאכת שמים, לאתויי מוכרי תכלת, פטורין מק"ש ומן התפלה ומן התפילין ומכל מצות האמורות בתורה – לקיים דברי ר' יוסי הגלילי שהיה ריה"ג אומר העוסק במצוה פטור מן המצוה. והכוונה לדברי ריה"ג דלעיל שאותם אנשים נושאי ארונו של יוסף היו.

והנה הלכה זו דכותבי ספרים וכו' הובאה בטשו"ע (או"ח לח) אבל הרמב"ם השמיטה, ועמד על כך הבית-יוסף שם. ובשו"ת משכנות יעקב (נד) פירש עפ"י מה שדקדק לשון הברייתא 'לקיים דברי רבי יוסי הגלילי' וכו' והלא כמה וכמה תנאים אמרו כן ומדוע נקטו רק דברי ריה"ג. ופירש שריה"ג מוסיף על שאר תנאים דלדבריו אפילו עוסק במצוה שאינו חייב לעשותה - פטור מן המצוה, כגון נושאי ארונו של יוסף שלא היו חייבים להתעסק עמו באותה שעה, שהרי זה כמה חדשים היו חונים ולא נסעו, וכפי שהקשה ר' יצחק 'אם נושאי ארונו של יוסף היו, יכולים היו ליטהר' – וסבר ריה"ג שהואיל וסוף סוף הם מקיימים מצוה בשמירה והתעסקות עם המת לכבודו הגם שאינם חייבים בכך, פטורים מן המצוה. ולפי דבריו הוא הדין לסופרי סת"ם ותגריהם שהם מתעסקים במצוה קיומית אבל לא במצוה חיובית, שהרי אם ירצו אינם חייבים לכתוב ולסחור – פטורים, אבל לשאר תנאים סופרים ותגרים חייבים, והרמב"ם פסק כר' יצחק (ע' הל' ק"פ ו,ב) שאין פטור אלא העוסק במצוה המוטלת עליו בחיוב, אבל לא בקיום מצוה שאינה חיובית. על כן השמיט פטור דכותבי סת"ם וסובר להלכה שחייבים במצוות[[1]](#footnote-2).

ומצינו גם לנתיבות המשפט (עב סקי"ט) שנקט כסברא זו, דדוקא העוסק במצוה המוטלת עליו כחיוב - פטור מן המצוה, אבל לא במצוה שאינו חייב בה ויכול ליטול עליה שכר, וכגון גבאי צדקה השומרים על ממון, אינם נפטרים מליתן פרוטה לעני באותה שעה, הואיל ואין הגבאות חובה עליהם ויכולים ליטול עליה שכר, דנהי דנתינת צדקה חובה היא אבל גבאות לא, שאם כן היו כל ישראל גבאי צדקה. ובאמרי בינה (או"ח יג) השיג עליו מדברי התוס' בשבועות (מב ד"ה שומר חנם), וגם הוכיח מהא דכותבי ספרים ותגריהם שפטורים מן המצוה אעפ"י שאין זו חובה על כל איש ישראל להיות סופר או תגר סת"ם. [גם יש לדון דגבאי צדקה חמיר טפי שהרי הציבור מחוייב להעמיד לו גבאי צדקה, וא"כ הגם שאינה חובה המוטלת על כל אחד, אבל סו"ס מצוה שבחובה היא[[2]](#footnote-3)]. אכן, לפי סברת המשכנ"י דין זה שנוי בפלוגתא בין התנאים, והרמב"ם נקט לחייב.

ולהלן תתבאר שיטת הרמב"ם בכללות ענין עוסק במצוה, וממילא תתיישב השמטתו זו, בלא צורך להיזקק לסברת המשכנו"י.

[הפסקה מתלמוד תורה לעשיית מצוות]

ב) כתב הרמב"ם בהלכות אישות (טו,ב) 'האיש מצווה על פריה ורביה אבל לא האשה. ואימתי האיש נתחייב במצוה זו מבן שבע עשרה. וכיון שעברו עשרים שנה ולא נשא אשה הרי זה עובר ומבטל מצות עשה. ואם היה עוסק בתורה וטרוד בה והיה מתירא מלישא אשה כדי שלא יטרח במזונות בעבור אשתו ויבטל מן התורה הרי זה מותר להתאחר - שהעוסק במצוה פטור מן המצוה וכל שכן בתלמוד תורה'. וכבר עמדו על דבריו הנראים תמוהים לכאורה, הלא נראה דאדרבה, תלמוד תורה היא המצוה היחידה שאין אמור בה הך דינא דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, וכדאמרינן בשבת (יא.) חברים שהיו עוסקין בתורה - מפסיקין לקריאת שמע [ורק לתפילה אין מפסיקין כגון רשב"י וחבריו שתורתן אומנותן. ע"ש]. ואמרו (במו"ק ט.) כתיב 'יקרה היא מפנינים וכל **חפציך** לא ישוו בה' - הא חפצי שמים ישוו בה. וכתיב 'כל **חפצים** לא ישוו בה' - אפילו חפצי שמים. - כאן במצוה שאפשר לעשותה ע"י אחרים כאן במצוה שאי אפשר לעשותה ע"י אחרים. ואם כן מהו זה שכתב הרמב"ם שהעוסק בתורה פטור מן המצוה, וקל וחומר משאר מצוות, הלא אדרבה בשאר מצוות דוקא הוא דפטרינן ולא בתלמוד תורה.

ופירש הגרא"ו (בהוספות שבסוף קובץ הערות, א), וכעיקר דבריו כתב גם כן בקהלות יעקב (ברכות טו), דהנה אמרו בירושלמי (שבת א,ב. הוזכר בתוס' מו"ק שם) הטעם שהעוסק בתורה אינו נפטר מעשיית מצוות, מפני שהלומד ע"מ שלא לעשות נוח לו שלא נברא. וצריך באור, הלא תלמוד תורה היא הגדולה שבמצוות ושקולה כנגד כולן, ומדוע כשלומד ועי"כ בטל ממצוה אחרת נחשב 'שלא ע"מ לעשות' הלא זו גופא 'עשייה' היא. אלא גדר הדברים הוא - כתבו - שהואיל ומצות ת"ת אין לה זמן קצוב והיא מקיפה את כל חיי האדם, יום ולילה, הרי שמעיקרא כך גדרה ומצוותה להגות בתורה בכל זמן פנוי שיש לו לאדם, וכשנצרך להתעסק באכילה ושתיה ושאר עניני דרך ארץ הנצרכים לו לגופו ונפשו, אינו נחשב מבטל ממצות ת"ת מפני אונס, אלא מעיקרא אין עליו חובה באותו הזמן, כי חיובה חל רק בזמן הפנוי [כמובן שצרכי האדם משתנים אצל כל אדם ואדם לפי חוזק מזגו ולפי טוהר נפשו וכו', 'כי אינו דומה בחיוב ת"ת האיש אשר נפשו מרגשת בשכלה הזך ונקשרה בעבותות אהבה לתלמוד תורה, לאיש אשר כוחות נפשו נרפים ועצלים' - כלשון האור-שמח הל' ת"ת[[3]](#footnote-4)]. על כן כשמוטלת על האדם מצוה לעשותה, ודאי לא גריעי חפצי שמים מחפצי הרשות שלו, והרי באותה שעה אינו מופנה כי צריך להתעסק במצוה הלכך לא חל עליו מעיקרא חיוב ת"ת. זהו הטעם שצריך להפסיק מלימודו לצורך עשיית מצוה[[4]](#footnote-5).

ובזה פירשו (אור שמח שם) דברי הגמרא בנדרים (ח.) אמר רב גידל אמר רב האומר אשכים ואשנה פרק זה אשנה מסכתא זו - נדר גדול נדר לאלקי ישראל. והלא מושבע ועומד מהר סיני הוא ואין שבועה חלה על שבועה.. הא קמ"ל כיון דאי בעי פטר נפשיה בקרית שמע שחרית וערבית משום הכי חייל שבועה עליה. והקשה הר"ן הלא כל אדם חייב ללמוד תמיד יום ולילה כפי כחו ואמרינן 'ושננתם' שיהו דברי תורה מחודדין בפיך וכו'. וכן הקשה הריטב"א, הלא כתיב 'והגית בו יומם ולילה' [הר"ן הקשה מצד חיוב **ידיעת התורה**, והריטב"א הקשה מצד מצות ההגייה **והעסק בתורה**, ושני חיובים המה, כפי שהעמיד באורך הגר"ז בהל' ת"ת] - אלא שמצד מצות ת"ת, אם יהא טרוד בפרנסתו אינו חייב ללמוד כל היום, ויוצא בקריאת שמע שחרית וערבית וכדאמרינן במנחות (צט:) דבהכי קיים 'לא ימוש' [ומבואר ברמב"ם דלאו דוקא בקריאת שמע, אלא כל שקובע עצמו ללמוד ביום ובלילה קיים לא ימוש], אבל בפחות מכן לא סגי, שזהו השיעור המנימלי לכל אדם, אף למי שטרוד בצרכיו. ועל כן חלה השבועה, כי השבועה מחייבתו לקרוא אותו הפרק גם אם הוא טרוד ונחוץ. וכיוון בזה האו"ש לתירוץ האחד בריטב"א שם. [והר"ן תירץ באופן אחר, דמ"מ אין זה חיוב מפורש בתורה ושבועה חלה עליו[[5]](#footnote-6)].

[איחור הנישואין לעוסק בתורה; מהלך הגרא"ו]

ולפי זה פירש הגרא"ו את דברי הרמב"ם, שלכך העוסק בתורה מותר לו להתאחר מלישא משום 'עוסק במצוה', וקל וחומר משאר מצוות שהעוסק בהן פטור מן המצוה - שהואיל ואינו מבטלה לגמרי אלא משתהה מלקיימה, הרי זה דומה למצוה שאפשר לקיימה ע"י אחרים שאינו מבטל מלימודו לצורך המצוה כמו שאמרו בגמרא מו"ק, והכי נמי כשיכול לקיימה בעצמו לאחר זמן, דהואיל ויכול לקיימה אחרי כן חשיב שכעת יש לו פנאי, ועל כן חלה עליו מצות ת"ת וממילא פטור מהמצוה משום מצות הלימוד שבודאי אינה גרועה משאר מצוות.

[באור דברי הרמב"ם בהלכות מגילה לפי זה]

בכך יש לבאר גם כן דברי הרמב"ם ריש הלכות מגילה: 'מבטלים תלמוד תורה לשמוע מקרא מגילה, קל וחומר לשאר מצות של תורה שכולן נדחין מפני מקרא מגילה'. והקשה הגרא"ז (שם) הלא מבטלים ת"ת לכל המצוות [ומצות 'פרסומי ניסא' לקרותה ברוב עם בכלל זה], וא"כ מאי קל וחומר איכא לשאר מצוות. אך לפי האמור מובן, כי בעצם מצות ת"ת גדולה מכל המצוות ואם מבטלים תורה כל שכן שראוי לבטל מצוה אחרת, אלא דבעלמא לא חלה מצות לימוד כשיש לו מצוה אחרת, אבל כאן שיכול לקרוא המגילה לאחר זמן והרי זמנו פנוי כעת, הרי מצד עיקר הדין לא היה לו להפסיק באמצע לימודו בשביל הקריאה אלא יסיים לימודו ויקרא לאחר מכן [וכמוש"כ התוס' בשבת גבי תפילה, שעל זה אמר ר"ז לר' ירמיה מסיר אזנו משמוע תורה גם תפלתו תועבה, הואיל ואין שעת התפילה עוברת], אלא דין מיוחד הוא במגילה שמפסיקים מתלמוד תורה כדי לקרותה עם הציבור בהגיע זמנה, ואם כן קל וחומר לשאר מצוות הקלות מת"ת, צריך לדחותן כדי לקוראה עם הציבור בזמנה.

[הקשיים במהלך זה]

והנה אם כי עיקר הדברים נכונים ויציבים, אבל נראה שדחוק לפרש כן בכוונת הרמב"ם, שהרי לשון הרמב"ם היא 'הרי זה עובר ומבטל מצות עשה'. ומשמע שאין זה כשוהה ומתאחר בעלמא אלא מבטל את המצוה בכך שאינו עוסק בפו"ר[[6]](#footnote-7). וכן נקט מהרי"ט בתשובה (יו"ד מז). ואמנם הגרא"ו שם נטה מדבריו עפ"י הסברו זה בדברי הרמב"ם. ועוד קשה מהמשך לשון הרמב"ם (בה"ג) 'מי שחשקה נפשו בתורה תמיד ושוגה בה כבן עזאי ודבק בה כל ימיו ולא נשא אשה - אין בידו עוון'. ריהטת הדברים שזהו המשך להלכה הקודמת, שבבן עזאי וכיו"ב קיים אותו הפטור האמור למעלה, להימנע מלישא לעולם. וכן פירש הגר"ז בהל' ת"ת (פ"ג). והרי זה ודאי מבטל מצוותו ומדוע מותר. אכן הגרא"ו פירש שדין זה ענין לעצמו הוא ולא מטעם 'עוסק במצוה', אלא בן עזאי נחשב כאנוס מפני דבקותו בתורה שלא היה יכול להסיח דעתו ממנה לדבר אחר. וזהו חידוש.[[7]](#footnote-8)

[מהלך הגר"ז ובאורו]

ג) לחביבות הדברים נביא כאן עוד מדברי רבותינו באותו ענין, ולבסוף נראה לבאר שיטת הרמב"ם באופן אחר, שעל ידו מתפרשים דברי הרמב"ם בכל המקומות.

הגר"ז בהלכות ת"ת (פרק ג ובאריכות בקו"א שם) האריך לבאר דברי הרמב"ם באופן אחר; אמנם מצות תלמוד תורה נדחית מפני מצוות שאי אפשר לעשותן ע"י אחרים, זהו רק לענין מצות 'והגית', אבל מצות ידיעת התורה אינה נדחית מפני מצוה אחרת[[8]](#footnote-9). ולכן האדם בצעירותו [שבזה מדבר הרמב"ם] כשמבסס את לימודו, אם יודע שייטרד בפרנסת ביתו ובשל כך תיפגע ידיעתו בתורה, מותר לו ליבטל ממצות פריה ורביה, שאין לך 'עוסק במצוה' גדול מזה, מצות ידיעת התורה. ובן עזאי לפי חשקו ודבקותו בתורה, רשאי היה ליבטל מפו"ר לעולם מפני סיבה זו, שאם ישא אשה לא יוכל להגיע למדרגתו בתורה כראוי לו.

[שימושה של תורה מול עשיית מצוה; בחורים ההולכים ללמוד אצל רבם]

כעיקר דבריו כתב גם כן בספר אור שמח (הל' ת"ת), אודות מה שפירש רש"י בסוכה (כה.) 'שלוחי מצוה' הפטורים מן הסוכה - כגון שהולכים ללמוד תורה. ומקור דבריו בסוגית הגמרא גופא (כו.) שהביאה על דין זה דשלוחי מצוה פטורים מן הסוכה בין ביום ובין בלילה [שלא כהולכי דרכים לדבר הרשות שאינם נפטרים אלא בשעת הליכתן], כי הא דרב חסדא ורבה בר רב הונא כי הוו עיילי בשבתא דרגלא לבי ריש גלותא, הוו גנו ארקתא דסורא, אמרי אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין. ואין מובן טעם הדבר, הלא אפילו עוסק בלימוד עצמו מפסיק לעשות מצוה, כל שכן ההולך ללמוד. וכתב האו"ש שלימוד לחוד ושימוש תלמידי חכמים לחוד, וכפי שהביאו התוס' (בכתובות יז.) מדברי רבי יהודה מקורביל לפרש הא דתניא במסכת דרך ארץ מעשה ברבי עקיבא שבתחילת לימודו לפני חכמים היה מהלך בדרך ומצא מת מצוה ונטפל בו ד' מילין עד שהביאו לבית הקברות וכשבא לפני ר"א ור"י אמרו לו על כל פסיעה ופסיעה כאילו שפכת דם נקי. ופירש ר"י מקורביל דהיינו משום שביטל עצמו משימוש ת"ח קאמר, דגדול שימושה יותר מלימודה. ושימוש ת"ח היינו הבנת טעמי המשנה, והוא ה'גמרא' התלוי בסברא, שהיו מתאספים ועוסקים יחד בנתינת טעמי המשנה כמו שפרש"י בכ"מ. הוי אומר, כאשר אדם בתחילת דרכו בתורה הולך לרב כדי להעמידו על הבנת התורה ודרכי לימודה, הרי הוא בגדר 'עוסק במצוה' ופטור מן המצוה, ואינו דומה לביטול נקודתי מעסק התורה בזמן מסויים בשביל המצוה[[9]](#footnote-10). ומטעם זה התלמידים הבאים לרבם בשבת הרגל הנם בגדר 'שלוחי מצוה' כמבואר בסוגיא בסוכה וברש"י[[10]](#footnote-11).

ומפורש הדבר בתשובת מהר"ח או"ז (קפג) 'וכפי זה, בחורים ההולכים ללמוד תורה פטורים מכל המצוות כל זמן שהם בבית רבם'. וע"ש שדן על ברכת המצוות באותם בחורים, וצדד שלפי מה שאנו נוקטים כרבנו תם שהנשים מברכות על מצוות עשה שהזמן גרמן, הוא הדין לבחורים בבית רבן רשאים לברך אעפ"י שאינם מחויבים.

וטעם הדבר יש לפרש עפ"י דברי רבותינו הנ"ל, שהואיל וגדר מצות הלימוד הוא בכל זמן פנוי שאינו עוסק בו בצרכי חייו, על כן אין מפסיק מהלימוד אלא באופן שהנידון העומד לפנינו הוא העסק במצוה מול הלימוד באותה שעה שעוסק בה או במכשיריה, אז אמרינן שבזמן המצוה לא חל עליו כלל חובת לימוד וממילא מחויב במצוה, אבל אם אם כתוצאה מהתעסקות המצוה ייפגע לימודו העתידי או תיפגע ידיעתו בתורה באופן משמעותי, הרי בזה אין קיימת הסברא הנ"ל, שהרי בזה עומד לפנינו נידון של **דחייה** במצות הלימוד, ועל כן בזה אמרינן שתידחה המצוה מפני תלמוד תורה שהיא שקולה כנגד כל המצוות כולן.

ובזה יש לפרש דקדוק לשון הרמב"ם (ת"ת ג,ד) 'היה לפניו עשיית מצוה ותלמוד תורה, אם אפשר למצוה להעשות ע"י אחרים לא יפסיק תלמודו, ואם לאו יעשה המצוה ויחזור לתלמודו'. יש לומר לפי הנ"ל ש'יחזור בתלמודו' הוא בדוקא מבחינת ההלכה, כי בא לפרש שחיוב והתר ההפסקה מהלימוד לצורך המצוה, היינו רק באופן שהנידון הוא רק הביטול מתורה בזמן המצוה ובהליכתה וחזרתה, אבל לו יצוייר שעקב המצוה ייבטל מן התורה הרבה, אף בזמנים שהוא פנוי ואינו מוטרד - אינו מבטל מלימודו.

טעם נוסף יש לבאר על פי דברי השאלתות (ה) שנתן טעם על איחור נישואין מפני תלמוד תורה, שגדול תלמוד שמביא לידי מעשה. וכבר עמד הנצי"ב הלא מצוה שאי אפשר לקיימה ע"י אחרים דוחה ת"ת ואין אומרים גדול תלמוד. אך יש לפרש על פי מה שכתבו התוס' (ספ"ק דקדושין. וכן הוא ברבנו ישעיה בשיטמ"ק ספ"ק דב"ק) דדווקא בשימושה של תורה אמרינן 'גדול תלמוד שמביא לידי מעשה', כי השימוש הוא מבוא ובסיס לעשיית כל המצוות כולן. והיינו טעמא דמותר לו להתאחר מלישא, כי עתה הוא מעמיד את יסודות בנין תורתו למשך ימי חייו, על כן נחשב כעוסק במצוה ממש, כי עיסוק זה נחשב לעסק במצוות כולן, שהרי כל דרך חייו בקיום המצוות ודקדוקיהן תלויה בלימוד זה שהוא עוסק בו.

[מחלוקת הראשונים באפשר לקיים שתיהן; הסבר האחרונים; הקושיות]

ד) הנה נחלקו הראשונים בדין עוסק במצוה כאשר אפשר לו לקיים מצוה נוספת; דעת התוס' ועוד הרבה ראשונים (בסוכה כה ועוד) שאין סברא לפטור עוסק במצוה מן המצוה כשאפשר לקיים שתיהן, דאטו מי שיש לו ציצית בבגדו ותפלין בראשו ייפטר מן המצוות. אבל הר"ן והאו"ז חולקים וסוברים שפטור [ומ"מ אם יכול לעשות שתיהן כאחת בלא טורח - יעשה שתיהן, דמהיות טוב אל יקרא רע], ושאני ציצית ותפלין כשהן עליו שאינו 'עוסק' במצוה. והוכיח כן הר"ן משומר אבידה שנפטר מליתן פרוטה לעני כמבואר בגמרא, והלא יכול להניח לרגע את העיסוק באבידה וליתן צדקה ולחזור למצוותו. וכן חופר כוך למת הלא יכול לקיים שתיהן, להפסיק מחפירתו ולקרוא ולחזור למצוותו. [הרמ"א (באו"ח לח,ח) פסק כהר"ן והאו"ז. וכתבו הפוסקים שלכך פסק כהר"ן כנגד התוס' וש"ר, משום הראיות הגדולות שהביא הר"ן]. וצריך ליישב דעת שאר הראשונים מהוכחות הר"ן.

וביסוד מחלוקתם, פירש הקהלות-יעקב (ברכות טו. וציין שמצא כן במלא הרועים), שהתוס' נקטו שהעוסק במצוה גדרו כ'אנוס' [הגם שאינו אונס גמור מ"מ ילפינן מקראי שנחשב כאנוס על המצוה האחרת בגלל עיסוקו במצוה], הלכך כל שאפשר לקיים שתיהן אין סברא לפטרו. ואילו הר"ן סבר שזהו פטור גמור מהמצוה האחרת ולא מטעם אונס, הלכך אף בשאפשר פטור.

והביא שכבר נחלקו האחרונים בענין עוסק בצרכי רבים שנפטר מן התפילה, האם חייב בתפילת תשלומין. דעת הדרישה ונקודות הכסף (ביו"ד שמא) ומגן אברהם (צג) לפטור, ודעת הט"ז (ביו"ד שם ובאו"ח קח) לחייב [ולא דמי לאונן בכל זמן התפילה שאינו משלים בתפילה הסמוכה לה, כי שם מלבד הטעם שהוא עסוק במצוה ישנו טעם אחר, משום כבודו של מת (כמובא בתוס' בפ"ג דברכות בשם הירושלמי. ונקטו כן כמה פוסקים לעיקר. ע' או"ח עא,א ובמשנ"ב), הלכך הוא בגדר 'פטור' ממש, משא"כ עוסק במצוה בעלמא יתכן שאינו אלא כאנוס]. ותלה זאת הקה"י במחלוקת הראשונים, האם גדר הפטור משום 'אונס' הלכך חייב בתפילת תשלומין, או הוא פטור בעיקר דינו הלכך אינו מתפלל תשלומין.

והנה להלכה קיימא לן כדעת הדרישה ודעימיה שאין צריך תפילת תשלומין (ע' משנ"ב סוס"י צג. וע"ש קח). ומזה נראה שהוא פטור גמור.

גם יש לתמוה: אם טעם התוס' הוא משום 'אונס', כי אז יקשה מאד קושיות הר"ן משומר אבידה וחופר כוך למת שאין שם אונס כלל ואעפי"כ פטור. ועוד קשה, הלא הריטב"א (בסוכה שם) הוא מהעומדים בשיטת התוס' שאם אפשר לקיים שתיהן חייב, ועל פי זה הקשה מדוע צריך קרא לפטור העוסק במצוה, מהי תיתי שיניח מצוותו ויעבור למצוה אחרת. ופירש דקמ"ל קרא שאין לו רשות להניח מצוותו להתעסק באחרת [ודנו האחרונים לפי"ז שאם עבר ועשה המצוה האחרת, שמא לא יצא ידי חובתו וגם אינו מוציא אחרים ידי חובתם, שהרי פטור היה ממנה. ע' פרי מגדים עא סק"ה במ"ז, הביאו המשנ"ב בסי' ע סקי"ח]. אם כן הרי נראה מדבריו שהוא פטור מעיקר דינו [כלומר פטור בפועל, אבל ודאי 'בר חיובא' הוא בעצם[[11]](#footnote-12)] שעל כן אסור לו להניח המצוה בשביל האחרת שהרי היא אצלו עכשיו כדבר של רשות (לשון הריטב"א). ואילו לפי המלא-הרועים והקה"י שגדרו משום אנוס, מה טעם ייאסר במצוה האחרת.

[באור מח' הראשונים: האם יסוד הפטור נובע מחמת קדימת המצוה או יסודו בדין הגברא העוסק במלאכתו של מקום]

על כן נראה לפרש פלוגתתם באופן אחר; לדברי הכל העוסק מצוה פטור מהמצוה פטור ממש, ולא מטעם אונס, אך השאלה האם יסוד הפטור הוא משום **המצוה** שעוסק בה, שהואיל ויש לה דין קדימה לכך פטרתו תורה מהאחרת, או יסודו **שהגברא** פטור מפני שעוסק באותה שעה בחפצי שמים. התוס' ודעימיה נקטו שאין כאן פטור על הגברא אלא דין קדימה שעל המצוה שעוסק בה הוא הפוטרו מהמצוה האחרת [ולהריטב"א אף מחייב שלא להפסיק למצוה אחרת]. אך זה הכל כשאי אפשר לקיים שתיהן והנידון מי עדיף, אבל כשאפשר לקיים שתיהן לא חל הפטור מעיקרו שהרי אין כאן שאלת קדימה. ומכל מקום אם צריך להניח מצוה זו ולהתעסק באחרת, ואפילו לזמן מועט, דין קדימה פוטרו מלהפסיק. ועל כן שומר אבידה או חופר כוך אינו מפסיק ממצוותו למצוה האחרת, שהרי המצוה שעוסק בה קודמת וממילא פוטרת את האחרת. וכן מתבאר בדברי המאירי שגם הוא עומד בשיטה זו, שדוקא אם יכול לעשות מצוה אחרת באותה שעה שעושה המצוה הראשונה חייב. והיינו מהטעם הנ"ל, שכל שאי אפשר לו לקיים בבת אחת, לא יפסיק ממצוותו הגם שאפשר בסופו של דבר לקיים שתי המצוות, כי דין קדימה למצוה שעוסק בה, פוטרו לגמרי מהמצוה האחרת. ואילו הר"ן נקט שאין אדם מצווה במצוה כאשר הוא עסוק במצוה, שעל מצב כזה לא ציוותו תורה על המצוה, וכדברי הר"ן: שכל שעוסק במלאכתו של מקום לא חייבתו תורה לטרוח ולקיים מצוות אחרות - הלכך גם אם יכול לקיים שתיהן בבת אחת פטור.

[נפקותות: עוסק במצוה דרבנן; בספק מצוה דאוריתא]

ויש לחקירה זו כמה נפקותות נוספות. נזכיר כאן שתים מהן: האחרונים דנו בעוסק במצוה דרבנן, האם נפטר מן המצוה (ע' ערוך לנר סוכה כה; קובץ שעורים ח"ב לב). ואין להוכיח מחפירת קבר למת וניחום אבלים, שכבר כתב תלמיד רבנו יונה (בברכות פ"ג, דף יא: בדפי הרי"ף) שהוא מדאוריתא, אלא שאין הדבר מוסכם שיש אומרים שניחום אבלים וביקור חולים וכד' מצוות דרבנן הן. [ע' בסהמ"צ לרמב"ם שורש א. ובדעת הרמב"ם אין הדבר ברור, שמצד אחד כתב שניחום אבלים מצוה מדבריהם ומצד שני כללה במצות 'ואהבת לרעך כמוך']. ונראה שאם המצוה היא הפוטרת, מסתבר שדוקא מצוה דאוריתא יכולה לפטור מצוה דאוריתא אחרת, ולא מצוה דרבנן, דמהי תיתי יהא דין קדימה במצוה דרבנן על דאוריתא. אבל אם הגדר הוא שאדם העוסק במלאכתו של מקום אינו מצווה, שפיר יש לשמוע שגם המתעסק במצוה דרבנן, אין זה 'שבת דידיה' אלא מלאכתו של מקום ופטור [וכמו שהביא שם הגרא"ו דוגמאות לכך: קציר מצוה דרבנן, אינו בכלל 'קצירכם'; בן סורר ומורה שאכל סעודת מצוה דרבנן, אינו נידון כבסו"מ].

כיוצא בזה דנו האחרונים בעשיית מצוה שמחוייב בה מפני הספק; יש אומרים שאינו נפטר ממצוה ודאית, שאינו בדין שיעסוק בספק ויניח הודאי (כן נקט השאג"א לב. וע' אמרי בינה יג ועוד). ואמנם יש לומר כן אם המצוה היא הפוטרת, כי אז בספק מצוה אין כאן דבר הפוטר בודאות [ואף אם ספקא דאוריתא לחומרא מהתורה ומחוייב לעשותה מדין תורה סוף סוף חיוב-ספק הוא ולא חיוב ודאי]. ואולם לפי סברת הר"ן י"ל שנפטר כיון שסוף סוף עוסק בעסקי מצוה ולא בעסקיו שלו, כי יסוד הפטור הוא במצב האדם, ולא שהמצוה היא הפוטרת.

[פטור הטרוד במצוה כשאינו עוסק בה, וכן העוסק במכשירי המצוה - גדרו משום 'אונס'; נפ"מ בדבר היכול להעשות ע"י אחרים]

ה) והנה מבואר בדברי הריטב"א בקדושין (לב.) שגם מצוה שאפשר לה להעשות על ידי אחרים, אם התחיל בה נפטר מעשיית מצוה אחרת. ויש להקשות הלא אמרינן בברכות (יד:) שנים שהיו חופרים קבר למת, האחד מניח את חברו חופר ועולה ומקיים מצות ק"ש ותפלין ותפילה ושוב חוזר למלאכה וחברו עולה וקורא.

ונראה על פי הנ"ל דהנה ילפינן (בברכות יא. וסוכה כה.) מ'בשבתך' ומ'בלכתך' תרי מילי: עוסק במצוה ממש, וגם חתן הכונס את הבתולה שהוא טרוד בטרדה דמצוה, שפטור מקריאת שמע. והנה מסתבר שאף כי אמרנו שגדר עוסק במצוה הוא 'פטור' מחמת המצוה שהוא עסוק בה, זה הכל כשעוסק במצוה ממש אבל טירדה שלא בזמן העסק במצוה, שם הגדר הוא מצד שהוא כ'אנוס', שהרי אין מסתבר ליתן דין קדימה לטירדה שהיא עצמה אינה מצוה, ולהעדיפה על פני המצוה האחרת. בכך מובן שחתן אם רצה לקרות קורא מדינא, שלא כשאר עוסק במצוה שאמר הריטב"א שאין לו רשות - כי בטירדה טעם הפטור רק משום אונס וכיון שהוא רוצה ויכול לקרות - הרשות בידו.[[12]](#footnote-13)

[לפי זה יש מקום לומר שאף להתוס' ודעימיה שהפטור הוא מצד קדימת המצוה, מ"מ אף בספק מצוה או במצוה דרבנן, ייפטר עכ"פ מטעם 'אונס' כדין טירדה דמצוה, דסו"ס טרוד בגלל מלאכתו של מקום. וע' תוס' ב"מ כה גבי ספק הינוח שנראה מדבריהם שאף בספק איכא פטורא דעוסק במצוה. והיינו מפני הטעם האמור דעכ"פ הוי כאנוס].

וכיון שכן, יש מקום לומר בדעת הריטב"א דלאו דוקא בטירדה, אלא הוא הדין בעוסק במכשירי המצוה, גדר פטורו הוא משום אונס ולא פטור בעצם[[13]](#footnote-14). ונפקא מינה דבמכשירי מצוה, כל שאפשר לעשותן על ידי אחרים, יעבור זה למצוותו כי לה דין הקדימה על פני המכשירין, וייעשו המכשירין על ידי אחרים. וזהו טעם הדין בשנים שחופרים קבר למת שהאחד חופר והאחד קורא. לא אמר הריטב"א שפטור מן המצוה אפילו אפשר על ידי אחרים, אלא בעוסק במצוה עצמה שאז חל דין 'פטור' מהמצוה האחרת.[[14]](#footnote-15)

ונראה שאף הר"ן מסכים לחילוק זה, שאף על פי שבעוסק במצוה עצמה פטור הוא לגמרי מהמצוה האחרת, אפילו יכול לקיימה באותו זמן, אבל במכשירין לא אמרינן הכי. תדע, דהא הר"ן ועוד ראשונים (בקדושין שם[[15]](#footnote-16)) גם כן כתבו כדברי הריטב"א שאפילו אפשר לקיימה ע"י אחרים אינו מפסיק, וכיצד יתרץ הא דשנים החופרים קבר למת, אלא ע"כ כדאמרן.[[16]](#footnote-17)

[באור שיטת הרמב"ם בדין 'עוסק במצוה'; הצרכת 'טירדה' לפטור]

ו) והנה הרשב"א ועוד ראשונים (בברכות יא) נקטו שהעוסק במצוה פטור אפילו אינו טרוד בה, והטרוד טירדא דמצוה פטור אפילו בשעה שאינו עוסק במצוה, כגון חתן. ואולם רב האי גאון (הובא ברשב"א) כתב שאין נפטר אלא מי שהוא עוסק במצוה וטרוד בה. והקשו עליו הלא עוסק במצוה סתמא קאמרינן, ורק בחתן שאינו עוסק בעינן טרדה לפטרו [שלכך כונס את האלמנה שאינה מוטרד לא נפטר]. והנה ברמב"ם מבואר גם כן כרב האי, שכן כתב (רפ"ד דקריאת שמע) 'מי שהיה לבו **טרוד ונחפז** לדבר מצוה - פטור מכל המצות ומקריאת שמע. לפיכך חתן שנשא בתולה פטור מק"ש עד שיבא עליה.. אבל הנושא את הבעולה אע"פ שעוסק במצוה חייב לקרות הואיל ואין לו דבר שמבלבל דעתו. וכן כל כיוצא בזה'. מבואר מדבריו שאפילו העוסק אינו נפטר אלא אם הוא טרוד ונחפז במצוה. [וכן לשונו בהלכות אישות הנ"ל 'ואם היה עוסק בתורה **וטרוד בה** והיה מתירא מלישא אשה כדי שלא יטרח במזונות'].

ונראה לבאר שהטירדה המדוברת כאן אין עניינה עירבוב המחשבה ועיסוקה בדבר אחר, אלא ענין הטירדה שבכאן הוא מלשון ניתוק וריחוק למקום אחר [כמו 'ובקש לטורדני מן העולם' - לגרשני ולהרחיקני]. וגדר הדבר הוא שאין אדם מצווה על המצוה אלא כשהוא חי את חייו ומתעסק בעסקיו הרגילים, אבל במצב שהוא מנותק משגרת חייו וטרוד לעסוק בעסקי שמים, פטור הוא מן המצוה במצב זה [ויתכן אפילו אפשר לו לקיים שתיהן]. אבל אם עוסק ואינו טרוד, כלומר שהמצוה אינה מנתקת אותו משגרת חייו, לא נפטר על ידה ממצוה אחרת [דבכלל 'בשבתך בביתך ובלכתך בדרך' הוא, כלומר בהתנהלות הרגילה של חייו], וכגון הנושא את האלמנה שאינו מוטרד במצוותו.

ואכן כך מבואר באריכות בדברי רבי אברהם מן ההר (סוכה שם) שכדי להיפטר צריך שני תנאים, עיסוק במצוה וגם טירדה. וכתב שבזה יתפרשו דברי הרמב"ם בכל המקומות, ע"ש. ופירש שזהו הטעם שהעוסק בתורה לא נפטר מהמצוה, מאחר שאין שם טירדה. ולכאורה אין לדבריו מובן שהרי אין לך טירדת המחשבה גדולה מאדם השוגה ומעיין בתורה. אך באור הדבר הוא כפי האמור, שהואיל ומצות הלימוד היא בכל זמן ובכל מצב, הרי אין מצוה זו בגדר 'יציאה' מהשיגרה לעסק מסויים, אלא אדרבה זו היא שגרת החיים של איש ישראל, להגות בתורה בכל עת פנאי, על כן אין פטור ממצוה אחרת, שאין זה דומה לאדם המטריד ומנתק עצמו משאר צרכיו לעסוק בעסק מצוה. [[17]](#footnote-18)

[ישוב דברי הרמב"ם דלעיל לאור האמור]

ומובנים בזה דברי הרמב"ם לענין העוסק בתורה שפטור מפריה ורביה, שהרי מדבר במי ש'עוסק בתורה וטרוד בה', כגון בחור שזונח את צרכיו כדי לקנות תורה, לבססה ולהטמיעה בקרבו, הרי זו בגדר 'טרדה' הפוטרת ממצות פריה ורביה. ולבן עזאי וכיוצא בו תמיד הוא כן, שלפי מדרגת נפשו שחשקה בתורה ודבוקה בה, לעולם הוא 'טרוד ונחפז' במצות הלימוד ועל כן פטור הוא מלישא.

ומובן אם כן מדוע השמיט הרמב"ם פטור כותבי ספרים ותגריהם ותגרי תגריהם מן המצוות - כפי שפירש ר"א בן הרמב"ם שם - שהרי באלו אין העיסוק במצוה יציאה מהשגרה להיות נחשב 'טרוד ונחפז' במצוה, אלא היא מסדר חייהם של אלו. וסובר הרמב"ם להלכה שאין נפטר מן המצוה אלא מי שהוא עוסק וגם טרוד במצוה כמו שנתבאר.[[18]](#footnote-19)

**עיקרי דברים**

א) לדעת הרמב"ם, העוסק במצוה פטור מן המצוה רק אם הוא טרוד בה, כדברי רב האי גאון. וכן כתב ר"א מן ההר בדעתו.

ו'טרוד' פירושו שיוצא ממהלך שגרת חייו וצרכיו, לעסוק במלאכתו של מקום.

משום כך העוסק במצוה באופן שהיא חלק משגרת חייו, כגון סופרי סת"ם ותגריהם העוסקים בקביעות במלאכתם, אינם נפטרים מן המצוות לדעה זו. (ו)

ב) הוא הטעם שהעוסק בלימוד תורה אינו נפטר מן המצוה - שאין בזה 'יציאה' וטירוד.

יוצא מן הכלל הזה, הנותן עול תורה על עצמו לטרוח בלימודו, שלכך מותר לו לבטל מפריה ורביה לזמן מוגבל. ובן עזאי ביטל לתמיד מפני אותו הטעם. (ו)

יש מפרשים טעמים אחרים באלו: לימוד תורה אינו פוטר מן המצוות מאחר ואין מצוות הלימוד אלא בזמן הפנוי מעיסוק הנצרך לו. ולפי"ז טעם התר איחור הנישואין ללומד תורה, מפני שאינו מבטל המצוה אלא שוהה מלקיימה, ובן עזאי משום אונס נמנע. וי"א טעם הפטור משום שמצות ידיעת התורה [או 'שימושה של תורה'] אינה נדחית מפני המצוה, הלכך כל שיהא טרוד במזונות ועקב כך תיפגע תורתו, פטור מהמצוה (ב ג)

ג) נראה שנחלקו הראשונים בגדר פטור עוסק במצוה, האם יסודו משום קדימת המצוה שעוסק בה על פני המצוה האחרת, או דין הוא באדם העוסק במלאכתו של מקום, שאינו מצווה באותה שעה במצוות.

נפ"מ כשאפשר לו לקיים שתיהן; לפי הצד הראשון חייב, שבאופן זה אין שאלת קדימה. ולפי הצד השני פטור.

ואולם לפי שני הצדדים, כל שצריך להניח מצוותו ולעבור למצוה האחרת, אפילו יכול לחזור אח"כ אל הראשונה ולקיימה - פטור, כיון שיש כאן 'פטור' גמור מהמצוה האחרת, אם משום דין קדימות למצוה שעוסק בה, אם מצד הגברא. (ד)

עוד נפקותות אפשריות במחלוקת זו: העוסק במצוה דרבנן או בספק-מצוה. לפי הצד הראשון מסתבר שאין בזה דין קדימה למצוה דרבנן או מצוה מסופקת על פני מצוה-ודאית. ואילו להצד השני יש לומר שפטור כי סוף סוף עוסק במלאכתו של מקום. (ד)

ומכל מקום אפשר שלדברי הכל פטור באלו משום שנחשב כ'אנוס', כמי שטרוד בטרדה דמצוה אעפ"י שאינו מתעסק במצוה עצמה, כדלהלן. (ה)

ד) מסתבר שבפטור של 'טירדת מצוה' כשאינו עוסק במצוה ממש, ואפשר אף בעוסק במכשירי מצוה - אינו כ'פטור' ממש מהמצוה האחרת אלא נחשב כ'אנוס' מלקיימה. זהו הטעם שחתן אם רצה לקרות קורא.

על פי זה נראה שאעפ"י שהעוסק במצוה שיכולה להתקיים ע"י אחרים גם כן פטור מן המצוה, אבל במכשירי מצוה באופן זה לא ייפטר, שהרי יכול ליתן לאחרים ואינו כ'אנוס' מלקיים את המצוה האחרת. (ה)

ה) העוסק במצוה שאינה מוטלת חובה על האדם, יש האחרונים שצדדו לומר שאינו נפטר מן המצוה המחויבת. ויש חולקים. (א)

1. אך פשטא דמלתא 'ריה"ג' ותנאים שעמו קאמר. גם נראה רחוק להמציא מחלוקת לדינא בין התנאים בזמן שהגמרא סתמה, והרי לשון 'יכולין היו ליטהר' לא משמע שלא היה להם להתעסק בארון, אלא שהיו יכולים ליטהר מטומאה ישנה ולא נטהרו, וכהלשון שהקשה ר' יצחק על רע"ק שאמר מישאל ואלצפן היו, ושם לא נטמאו מחדש אלא שלא נטהרו. גם הרמב"ם סתם (ק"ש ד,ג) שהמשמר את המת פטור, ולא חילק בין שמירת חיוב לשמירה של קיום בלא חיוב, ופשטיה דמלתא כל שאין צריך לשמרו אין בזה קיום מצוה. וכן מוכח בברכות יח. היו באים בספינה עם המת, אם אין חוששים לעכברים מניחו בזוית זו ומתפללין שניהם בזוית אחרת, ומוסכם הוא בפוסקים - הרי שבאופן שאינו צריך שמירה אין כאן דינא ד'עוסק במצוה'. כן היה נראה לולא דברי המשכנ"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאורה טעם זה שייך גם בסופרים ותגרים, וכמו שמנו (בסנהדרין יז:) בין כל חיובי העיר, גבאי צדקה ולבלר. ומסתבר גם שבמקום שאין איש היודע לכתוב או שאין אחר המתעסק בכך - חובה מוטלת על היודע, לכתוב ולספק סת"ם לכל הצריך. וממילא ל"ק על הנתיבות מכותבי ספרים דהא לפי מה שפירש הרמ"א (לח) מיירי כשצריכים להם עתה וכגון שהולך למדה"י וכד' (ע' במשנ"ב בשם הלבוש), והרי בכגון זה חיובא הוא דרמי עליה מדין ערבות.

   ובלא"ה נראה לקיים דברי הנתיבות מטעם אחר [ויתכן שכן כוונתו], שאין שייך בזה טעמא דרב יוסף אעפ"י שבאמת נפטר מליתן פרוטה לעני. דכיון שאינו חייב להיות גבאי בחנם ויכול ליטול שכר, הרי רווח הפרוטה שפטור מליתנה אינה מחשבתו ש"ש שהרי יכול היה להרויח באותה שעה כמה וכמה פרוטות בהרווחה אחרת או בנטילת שכר על השמירה אלא שלא חפץ בזה, וא"כ חסכון הפרוטה לעני אינה מחשבתו שמקבל הנאה מהמפקיד. ורק כשמחויב בדבר מצד מצות התורה ומרוויח הפרוטה נחשב שמקבל שכר.

   וראיה לסברא זו, שהרי להאמ"ב שנפטר אפילו במצוה קיומית, יצא שכל שומר חנם יש לו הנאת פרוטה כי בשעת התעסקותו עם הפקדון הוא עוסק במצות גמילות חסדים שעושה טובה לחברו. ואעפי"כ לא נעשה משום כך לש"ש, והיינו מפני שאינו נחשב כנהנה משום אותה פרוטה, דאילו בעי הלא היה יכול להימנע או להשתכר, הלכך לא קיבל הנאה של כלום מהמפקיד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ע"ע אבן האזל הל' מלכים, ובבאורי אגדות להגרא"ו שבסוף קובץ הערות, סי' יא. [↑](#footnote-ref-4)
4. וא"ת סוף סוף מצוה קיומית איכא כשלומד בזמן שאינו פנוי ולמה לא ייפטר מן המצוה (לדעת האמ"ב שהעוסק במצוה קיומית נפטר ממצוה חיובית). י"ל שכלפי זה מהני הסברא דהתורה ניתנה ע"מ לעשות כלומר לקיים את כל חיוביו, והרי במצות ת"ת אינו מחויב עתה ואילו בשאר מצוות מחויב, הלכך צריך להפסיק. ואכן למצוה שאינה חיוב אינו מפסיק, וכדאמרינן במו"ק גבי מצוה שאפשר לקיימה ע"י אחרים.

   ויש לפרש בסברא זו מש"כ הר"ן בר"ה (יז) לצדד בפירוש דברי המכלתא, שהקורא בתורה פטור מתפלין משום עוסק במצוה פטור מן המצוה. וי"ל שנקט שגם התפלין גדר חיובן הוא בזמן הפנוי ממצוה אחרת [שהרי גם הן אין להן זמן מוגבל], ועל כן אין להפסיק מהלימוד לצורך הנחתן, שהרי עוסק במצות ת"ת ואין התפלין חיוב עליו כעת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואינו חולק על עיקר סברת הריטב"א אלא י"ל שנקט דודאי מיירי רב גידל גם באדם שיש לו פנאי בכל משך היום לשנות פרק אחד עכ"פ [אלא שמ"מ נראה שחלה שבועתו על ההשכמה, דבלא השבועה לא היה מחוייב לשנות בהשכמה דוקא]. גם הריטב"א תירץ תירוץ נוסף והסכים עמו: לפי שאינו מחוייב ללמוד פרק מסויים ביום זה, ועל כך אינו מושבע ועומד. ונפ"מ שלפי"ז אם נשבע שלא ללמוד פרק זה ביום מסויים, אינו כנשבע לבטל המצוה וחייב קרבן (וכ"כ התוס'). ואילו לתירוץ הראשון [וכן לתירוץ הר"ן. עחזו"א חו"מ כד לדף כד] נראה דהוי כמבטל מצוה. [↑](#footnote-ref-6)
6. גם לשון 'עוסק במצוה פטור מן המצוה' בכ"מ משמע שפטור לגמרי, גם אם לא תתקיים המצוה לאחר מכן (כן דחה הנצי"ב בשו"ת משיב דבר (ח"ב נג) את דברי השואל שרצה לפרש ברמב"ם כנ"ל). [↑](#footnote-ref-7)
7. גם יש להעיר על פירוש הגרא"ו שמלשון הרמב"ם 'מותר להתאחר' משמע רשות, אבל מותר לו לישא אם ירצה. והרי במצוה שאפשר לקיימה ע"י אחרים אין להפסיק מהלימוד כמוש"כ הרמב"ם בהל' ת"ת. ועל כרחך דהכא חמירא טפי דמ"מ עתה המצוה מוטלת עליו. [↑](#footnote-ref-8)
8. לכאורה יש לבאר בפשוטו, דהא הטעם שת"ת נדחה מפני מצוה הוא כי כל התורה ניתנה על מנת לעשות כדאיתא בירושלמי, והיינו כמו שפירש המאירי (במו"ק ט.) שעיקרה לידיעת קיום שאר מצוות. ואם כן כל שתיפגע ידיעת התורה, שוב אין טעם זה שייך, ואדרבה, לא יפסיק כדי שיוכל לידע ולקיים כל המצוות. אך לפי זה דוקא ידיעת המצוות המעשיות דוחה. אך י"ל טעם אחר שמצות ידיעת התורה יש לה גבול ותכלית (ע"ש בשו"ע הגר"ז), ואינה כמצות ההגייה שאין לה גבול, על כן מבחינה זו הוי ת"ת כשאר מצוות שהעוסק בהם פטור אף ממצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובמש"ח (תבא כח,סא) הוסיף טעם, דבשימוש נעשה ראוי ללמד ולהורות לאחרים, ולימוד לאחרים דוחה עשיית מצוה (ע' בדין זה ברמ"א קו,ב ומשנ"ב ובאה"ל). [↑](#footnote-ref-10)
10. ק"ק להשוות הא דרב חסדא ורבר"ה שהלכו לדרשת הרגל, לבחורים ההולכים לבית רבן המעמידם על רגלם. ויש מפרשים שם הטעם מפני כבוד התורה והנשיאות. (וע' באה"ל לח,ט דהקבלת פני רבו מכלל עוסק במצוה הוא). והגרז"ר בנגיס (ח"ב מב,ד) כתב שההליכה ללימוד הואיל ויש לה זמן מוגבל, נידונית כשאר מצוות להיפטר מן המצוה. וצ"ע בסברא.

    אך יתכן לקיים הדברים בכל הולכי דרכים ללמוד תורה, שהואיל ואין אנו אומרים לו לבטל הליכתו לרב בגלל מצות סוכה שבדרך, הריהו ממילא בכלל שליח מצוה, דדוקא לבטל הלימוד לזמן המצוה עצמה צריך, אבל לבטל הלימוד שלאחר כך בגלל המצוה העכשוית לא, וכפי שנתבאר בפנים בסמוך, וממילא הרי הוא טרוד בהליכתו בעסק מצוה דהא מצות לימוד לא גרעה משאר המצוות בעצם כנ"ל. [וכן מבואר מדברי ר"א מן ההר דלהלן, שבלימוד עצמו אינו נחשב טרוד במצוה ואולם בהליכה ללמוד כתב שנחשב טרוד במצוה].

    ומ"מ נראה דלהלכה לא קיי"ל כרש"י בזה, דברא"ש פסחים (פ"ג ח) ובטור ומג"א (תמד) נקטו שההולך ללמוד תורה מרב נחשבת הליכתו כלדבר הרשות לענין הולך בדרך ונזכר שיש לו חמץ בתוך ביתו שחוזר מיד, שלא כהולך לדבר מצוה שמבטלנו בלבו אם אין לו שהות, וכמובא במשנ"ב (סקל"א) 'לפי שמעשה המצות הוא גדול מהלימוד אפילו מצוה דרבנן כשא"א לקיים המצוה ע"י אחרים' [אם כי י"ל ד'תשביתו' שאני דעובר על כל רגע ורגע, אך מ"מ מוכח דשאני הליכה ללימוד משאר מצוות]. וביושב לפני רבו פרש"י (בפסחים ז.) שמפני אימת כבוד רבו אינו יכול לקום ולילך. משמע הא משום הלימוד עצמו - מפסיק. [↑](#footnote-ref-11)
11. ע' שעה"צ תעה אות לט. וע"ע כתב סופר או"ח צט; עונג יום טוב מא; הר צבי סוכה שם. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכן נראה דחתן שאני, דהא לא שמענו לפטור חתן מברכת המזון משום טרדתו [ומסתבר גם כן שחייב בספירת העומר וסופר בברכה וממשיך לספור בשאר הימים]. ואם היה עוסק במצוה ממש היה בדין לפטרו, אלא שפטורו מחמת טרדתו הלכך אינו נפטר אלא במצוות שהטרדה מונעת את קיומן. וכמו שכתבו הפוסקים שבזמננו שאין מכוונים כ"כ חייב החתן אף בק"ש ותפילה - הרי דהכל תלוי באפשרות לקיום המצוה. ואולם ברמב"ם (ק"ש ד,א) משמע שחתן פטור מכל המצוות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. שטירדה ומכשירי מצוה דומים הם זה לזה. וכמו שפירש תר"י (פ"ב דברכות) הדרשות 'בשבתך בביתך' - פרט לעוסק במצוה. 'ובלכתך בדרך' - פרט לחתן' (והתוס' בסוכה קיהו בגרסה זו, ע"ש), דהדרשה ראשונה קאי בעוסק במצוה גופא, ודרשה שניה מתייחסת להליכה למצוה דהיינו מכשירין, שהיא מענין אחד עם חתן הטרוד בגלל מצוותו ואינו עוסק במצוה גופא, דלהכי דרשו מהליכה למצוה פטור לטרדא דמצוה. [↑](#footnote-ref-14)
14. אלא שתחזור לפי"ז קושית הר"ן: אם הטעם הוא מצד אונס, א"כ אף באדם אחד שחופר הלא יכול לקיים שתיהן ואינו אנוס. גם יל"ע מדוע הוי מכשירין ולא מצוה עצמה של גמילות חסדים וכבוד המת. ולכאו' י"ל באופן מעט שונה, וקושיא חדא מיתרצה בחברתה, דלעולם חפירת הקבר חשובה כעיסוק במצוה עצמה ועל כן פטור אעפ"י שיכול להפסיק ולחזור למצוותו. אלא כיון דהכא מיירי דוקא בכוך קטן שאין שם מקום לחפור אלא לאחד (כמוש"כ בשו"ע יו"ד שסה), הרי באופן זה המצוה מתקיימת על ידי עיסוק אדם אחד מתוך השנים לסירוגין, הלכך אין בכוחה לפטור כל אחד ממצוותו המוטלת עליו כחובה בלעדית [או בדרך זו: כשם שהם מתחלפים למנוחה ולדבר הרשות, כך חייבים לעשות כדי לקיים המצוה, ודמי למי שהוא לבוש תפלין דלא חשיב 'עוסק' במצוה משום כך]. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"ה ברמ"א יו"ד רמ,יב. וכן כתבו האחרונים לשמוע מהסוגיא בסוכה כה - ע' ערול"נ ואחיעזר ח"ג פב,ח. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש נפקותא בכל זה, שהטרוד במצוה ואינו עוסק בה ממש, או אם עוסק במכשיריה ומפני כך לא התפלל - מתפלל תפילת תשלומין. [↑](#footnote-ref-17)
17. ונראה שכן פירשו רה"ג והרמב"ם את דברי המשנה דהמלוים את המת שאין למטה צורך בהן (בנשיאה) חייבים, הגם שודאי יש בזה מצוה, וסברו שאפילו אפשר לקיים שתיהן פטור א"כ מה טעם חייבים - אלא ע"כ משום שאין כאן טירדה כלל, שהרי יכולים לעמוד רגע ולקרוא (וכמוש"כ טעם זה הגר"ז בסי' עב, הביאו המשנ"ב). ואף שלגבי מצוות אחרות נפטר המלוה את המת, היינו משום שכלפי מצוות אחרות נחשב 'טרוד' במצוה, כי גדר הטרדה משתנה לפי מידת ההפסק והפניוּת הנדרשים, וכהא דבן עזאי הגם שטרוד בתורה, לא שמענו שפטר עצמו ממצוות אחרות, כי רק כלפי נישואין נחשב לימודו כטרדה הפוטרת. [↑](#footnote-ref-18)
18. נמצא מבואר שטעם אחד הוא להפסקה מלימוד תורה למצוה ולחיוב כותבי סת"ם. והם הם דברי הירושלמי (בכורים ג,ג) רבי אחא מפסיק (מלימודו) וקאים (לפני הזקנים), דו חשש כהדין תנייא דתני כותבי ספרים תפילין ומזוזות מפסיקין וכו'. וע"ע ברכי יוסף לח; משיב דבר ח"ה לט. [↑](#footnote-ref-19)