פרק שישי מי שקינא
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שישי מי שקינא**

**במשנה מעוף הפורח** מרש"י משמע ש"עוף הפורח" זה משל לאדם שפסול לעדות. והמאירי כתב פירוש נוסף – שהכוונה בכך ששמע מעוף הפורח היא שהבין מדעתו בדרך נחש מצפצוף העופות. בתפארת ישראל וברש"ש כתבו שהכוונה היא לעוף מדבר (תוכי).

**שם ולא לפסלה מכתובתה וכו'** בתוס' רע"א הקשה – מדוע לא מפסידה את כתובתה, ובמה חלוק האופן שהעידו עליה שנטמאה, מאופן שמת בעלה, כי גם אם לא מאמינים להן כל זמן שלא שתתה לא התבררה טהרתה[[1]](#footnote-1). ותרץ **האור שמח** (תרומות ח ט"ו) שאין לנשים הללו נאמנות להעיד שנטמאה. אלא רק חוששים לדבריהן מספק, אבל אם באמת עברו והשקו אותה – יבדקו אותה המים, ותהיה מותרת לביתה. ומכיוון שהמים בודקים אותה היא יכולה לטעון שרוצה לשתות, ורק רבנן הם אלה שחששו לא להשקות אותה. **ובקובץ הערות** (כ"א ח') כתב – שהסיבה שאינן נאמנות להפסידה כתובתה, היא מכיוון שאם היו נאמנות, לא היינו יכולים לסמוך עליהן גם לעניין שלא להשקותה, כי היינו חוששים שמא הן משקרות כדי להפסידה את כתובתה. ועי"ז שלא מאמינים להן לגבי כתובתה – אפשר לסמוך עליהן לענין זה שלא תשתה. ועיין עוד במש"כ בזה הרש"ש.

**רד"ה אפילו – ואפילו עבד.. דהיינו נמי כעוף הפורח[[2]](#footnote-2)** עיין במה שהקשה תוס' על פירושו[[3]](#footnote-3), והקרן אורה הוסיף להקשות – מה ר' אליעזר הוסיף בדבריו כאן על מה שאמר כבר בריש מכילתין – שסתירה בע"א. וגם שמענו כבר (בפרק ארוסה) שאם אינו רוצה להשקות צריך לתת כתובה. ובמרומי שדה ביאר שהחידוש הוא – שאע"פ שהיה צד לבאר שאינו רוצה לגרש, והטעם שאינו משקה הוא מכיוון שאינו מאמין ל"עוף הפורח", ונמצא שמוציאים את האישה בע"כ והייתה ס"ד שלא צריך לתת בכה"ג כתובה.

**בד"ה ר' יהושע – כשישאו ויתנו.. בפריצותה** הקרן אורה כתב – שכוונת רש"י היא שנושאות ונותנות שנטמאה[[4]](#footnote-4) (ולא רק שנסתרה).

**בד"ה אני – באותה סתירה** הבית יוסף (קע"ח) דייק מרש"י כאן, שהוא סובר כמו הרמב"ם והטור – שע"א בטומאה נאמן דווקא כשמעיד שנטמאה מאותו שקינא לה, ורק בכה"ג הוא נאמן מכיוון שיש רגליים לדבר. עוד משמע מלשון רש"י שאם מעיד שקלקלה בפעם אחרת (לא כשנסתרה) יכולה לשתות. **והרמב"ם** (סוטה א' י"ד) לא כתב שהעד אחד מעיד שנבעלה בשעת הסתירה, אלא שמעיד שנבעלה לזה שנסתרה עמו. והמשנה למלך הבין בדעתו – שנאסרת גם כשמעיד שנטמאה בפעם אחרת[[5]](#footnote-5). והעיר על הכס"מ הנ"ל שהשווה בין הרמב"ם לרש"י, אך כתב שיתכן שהשווה אותם רק לעניין זה שצריך שהעדות תהיה על אותו איש שקינא לה, ולא להשוות לגמרי בין רש"י לרמב"ם.

**בד"ה לא – דעד אחד נאמן בה וכו'** יש לדון – האם ע"א בטומאה באמת נאמן להעיד שנטמאה (מחמת שרגלים לדבר וכו') או שע"א בטומאה רק מונע ממנה לשתות, וממילא נאסרת לבעלה. ומלשון רש"י פה משמע שע"א נאמן. אולם **הרמב"ם** (סוטה ג' כ"ג) כתב שלאחר ששתתה רק שני עדים נאמנים להעיד עליה שנטמאה (ולא כמש"כ תוס' בדף ו'). **והמשנה למלך** ביאר בדעתו – שגם קודם שתשתה עד אחד לא נאמן, אלא שבכוחו למנוע ממנה לשתות, וממילא נאסרת מכיוון שאין מה שיבדוק אותה.

**והעונג יום טוב** (ק"ע) דחה את דבריו – מכיוון שהרמב"ם (איסורי ביאה א' כ"ב) פסק שבעלה לוקה, אם בעלה בא לאחר שע"א העיד שהיא טמאה, ומוכח מזה שיש לע"א נאמנות גמורה[[6]](#footnote-6), וגם בגמרא בע"ב מבואר שמאמינים לעד אחד מחמת ש"האמינתו תורה". וביאר בדעת הרמב"ם - שמאמינים לעד אחד דווקא לאחר שקינא לה ונסתרה, מכיוון שאז אין לה חזקת היתר. אבל לאחר שנמצאה טהורה והותרה לבעלה, ע"א אינו נאמן.

**והגר"ח** (סוטה ג' כ"ג) ביאר בדעת הרמב"ם – שבדרך כלל ע"א אינו נאמן להעיד בדבר שבערווה, אלא שיש גזירת הכתוב להאמין לו במקום שחל עליה דין סוטה ע"י קינוי וסתירה, ובכה"ג נאמנותו גמורה. אך לאחר שהשקה אותה דין סוטה פוקע ממנה, וע"א אינו נאמן בה. ומהטעם הזה הרמב"ם כתב (בפ"א ה"כ) שסוטה שאינה שותה מחמת זה שבאו לה עדים נאסרה בקינוי וסתירה, מכיוון שכל הנאמנות של ע"א היא רק מחמת קינוי וסתירה[[7]](#footnote-7).

**תוד"ה מי – פרק זה היה הגון וכו'** לשיטת הרמב"ם (ור"ח שנביא בהמשך הדיבור) – שהנידון במשנה הוא על מקרה ששמע מעוף הפורח (או ממוזרות בלבנה) שנטמאה, אפשר להבין – שלאחר שדיבר בפרקים הקודמים על ספק סוטה שצריך להשקותה, כאן דיבר על האופן שנעשית וודאי סוטה ע"י בירור שנטמאה. ובהגהות חשק שלמה הוסיף, שאם ע"א שמעיד בה שהיא טמאה נאמן לאסור אותה אפי' לאחר ששתתה, מובן ששנו את דין המשנה לאחר שדיברו על דיני שתיה.

**שם נראה דהכי פירושו** תוס' פירשו ששמע שעשתה דבר פריצות בלי שנסתרה[[8]](#footnote-8), ותוס' הרא"ש כתב בשם **רשב"ם** – ששמע מעוף הפורח שנסתרה, ור"א אסר אותה ע"פ קול בעלמא לשיטתו שנאסרת איסור גמור (וחייבת לשתות) ע"פ עדות של ע"א או ע"פ עצמו, ולכן גם רבנן החמירו לאסור אותה ע"פ קול בעלמא, אלא שחייב לתת כתובה (מכיוון שא"א להשקותה בלי ידיעה ברורה שנטמאה). ור' יהושע סובר שרבנן לא אסרו אותה ע"פ קול שנסתרה, אלא רק ע"י זה שנשאו ונתנו בה מוזרות בלבנה שנסתרה. **והרמב"ם** בפירוש המשנה כתב – ששמע מעוף הפורח שזינתה. וכעין זה פירש תוס' שאנץ בשם ר"ח, והקשה תוס' שאנץ על פירוש ר"ח - מדוע לא נאמר במפורש "שמע מעוף הפורח שנטמאה" – כמו שנקט הביא המשנה לגבי "אמר עד אחד אני ראיתיה שנטמאה"[[9]](#footnote-9). עוד הקשה – שהירושלמי הסתפק האם מפסידה את כתובתה כששמע מעוף הפורח שנטמאה כמו שמפסידה כששמע מעד אחד. אולם תוס' הרא"ש כתב שמהאופן שהספק מובא בירושלמי לפנינו לא קשה על הרמב"ם ואדרבה – משמע כמו פירושו[[10]](#footnote-10).

**אבל לפירוש רבנו שלמה וכו' - תוס' הרא"ש** הקשה על פירוש רש"י – שלא היה למשנה לומר שיתן כתובה, אלא שמשקה אותה, וממילא נדע שאם לא משקה צריך לתת כתובה (כמו ששמענו כבר במשנה לעיל בפרק ארוסה), **עוד הקשה** – שמשמעות המשנה היא ש"שמע מעוף הפורח" של ר' אליעזר, ו"ישאו ויתנו בה מוזרות בלבנה" של ר' יהושע מדברים על אותו דבר, ולפי רש"י יוצא ששמע מעוף הפורח שנסתרה, וישאו ויתנו בה – שזינתה.

**שם מיהו מצי למימר.. אבל כאן אין עדי סתירה** מהרש"א העיר – שזה דוחק לומר שלפי ר' יהושע משקים אותה ע"פ נשים מוזרות כמו ע"י עדי סתירה, ועד כמה שלא משקים אותה ורק נאסרת, יוצא שמילתא דר' יהושע לא דומה למילתא דר"א.

**דף ל"א:**

**בגמרא דלא מהימן ע"א מנלן** תוס' לעיל בדף ג: הקשו – מדוע צריך ג"ש, ומהיכי תיתי שע"א יהיה נאמן לאסור אותה בלי קינוי וסתירה.

**שם כל מקום שהאמינה תורה עד אחד וכו'** הריטב"א ביבמות (פ"ח:) כתב שדינו כשניים רק יחס לעד שכנגדו, אבל ביחס לשני עדים שמעידים נגדו, הוא נחשב כעד אחד ואינו נאמן[[11]](#footnote-11). והתשב"ץ (א' ס"ו) כתב – שבמקום שהאמינה תורה ע"א ושניים מכחישים אותו, זה נחשב כמו "תרי ותרי"[[12]](#footnote-12).

**שם אמר לך ר' חייא ולטעמיך וכו'** מהרש"א כתב – שר' חייא היה יכול להקשות גם מהדין האמצעי ("עד אומר נטמאת ושנים אומרים לא נטמאת") לשם מה הוא נשנה – ואין לומר שנשנה כדי לדייק שבחד וחד אינה שותה, מכיוון שהדין הזה כבר נשנה לשיטת עולא ור' יצחק כבר ברישא. אלא שהוא העדיף לסתור את שיטתם מדיוק הסיפא.

**שם הלך אחר רוב דעות** המאירי ביבמות (פ"ח:) הסתפק האם ר' נחמיה חולק על דברי עולא "כל מקום שהאמינה תורה ע"א וכו'", או שגם עולא דיבר רק באופן שעד אחד מכחיש אותו ולא כמה.

**שם ואיכא דאמרי.. אפי' מאה נשים נמי כע"א וכו'** ר' חיים (גירושין י"ב כ"א) ביאר שהטעם שעד אחד עדיף יותר ממאה נשים (ולא הולכים בתר רוב דעות), הוא מכיוון שנאמנותו היא מדין עדות, כמו שפסק הרמב"ם בפרק כ"א מהלכות עדות - שאם עד אחד שהעיד שאישה נטמאה הוזם – הוא חייב לשלם לה את כתובתה, ומוכח מזה שנאמנותו היא מדין עדות. ואם כן, ביחס לעדות נאמר ש"תרי כמאה", ולכן אפילו מאה עדים לא יכולים להכחיש אותו. והלישנא הראשונה סוברת – שמכך שמאמינים גם לעבד ואישה, שלא שייך להחשיב אותם כעדים, מוכח שגם נאמנותו של עד אחד היא "נאמנות" גרידא ולא עדות.

**רד"ה ושנים – אם נטמאת קודם שבאו אולו** הקרן אורה הבין מדברי רש"י – ששני העדים שמעידים שלא נטמאה הם עדי הסתירה, והקשה – שאם בשעה שעדי הסתירה ראו שנסתרה – ראו גם שלא נטמאה, נמצא שאין כאן עדי סתירה. וכתב שהיה לו לפרש שראו אותה נסתרת כדי שיעור שתי סתירות, ובשעה שהעד העיד שנטמאה – ראו שלא נטמאה.

**בד"ה בה – למאי איצטריך ג"ש.. ה"ל עדות סתירה כשאר עדויות שבתורה** המאירי פירש – שהגמרא העדיפה לדרוש שע"א לא נאמן בקינוי וסתירה מהמילה "בה", מכיוון שהיא כתובה לגבי סוטה עצמה. ולא צריך להביא ראיה ממקום אחר.

**בד"ה כאן – בתוך כדי דיבור.. כגון אם העיד עדותו ויצא** מתחילת הדיבור משמע שרק אם העידו בתוך כדי דיבור זה נחשב "בבת אחת", ומסוף הדיבור משמע שרק אם אחד יצא זה נחשב שנגמרה עדותו, ומדויק מזה שאם נשאר בב"ד ובא עד אחר אפי' לאחר כדי דיבור, זה נחשב שהעידו בב"א. ויש לבאר – שבאמת הדבר תלוי בקבלת העדות של העד שאמרה שנטמאה - יתכן שהעדות תתקבל מיד כשאומר אותה, ויתכן שיצטרכו לחקור אותו ועד שייצא מב"ד לא תתקבל עדותו. ורש"י נקט "מילתא פסיקא" – שבתוך כדי דיבור לעולם שותה, ולאחר שיצא מב"ד אינה שותה.

**בד"ה אמר לך – אלמא בהדי הדדי קאתו** מהרש"א ביאר ע"פ רש"י במשנה – ששני העדים אומרים לאחד – שהיו שם בשעה שהעיד שנטמאה בה – וראו שלא נטמאה, ומשמע מזה שהם העידו יחד.

**שם דלעולם במקום שנים וכו'** כוונת המשפט כאן לא מובנת. והב"ח כתב שזו חלק מהקושיה – שאפשר להעמיד ש"עד אומר נטמאת ושנים אומרים לא נטמאת" באופן שבאו בב"א, ואע"פ כן שנים נאמנים, כי לעולם שנים נאמנים נגד אחד.

**תוד"ה כאן – דמתני' בסתם קתני[[13]](#footnote-13)** מהר"ם שיף בכתובות (כ"ב:) הקשה – מדוע משמע שהמשנה שלנו מדברת באופן שבאו בזה אחר זה יותר מאשר המשנה ביבמות "עד אומר מת ועד אומר לא מת לא תנשא".

**ותוס'** בכתובות (כ"ב:) כתבו תירוץ נוסף – שדווקא בעדות אישה – שרק רבנן האמינו בה לע"א, נאמן רק לארח שהתירוה להינשא. אבל בעדות טומאה בסוטה – שהתורה האמינה לע"א, נאמן גם קודם שהתירוה.

**שם משום לזות שפתים** לפי התירוץ הזה ייצא – שבסוטה א"א יהיה להכחיש את עד הטומאה גם קודם שפסקו שאינה שותה. אך תוס' לא מבארים האם גם באופן שיעידו בבת אחת יאמינו לעד הטומאה, או דווקא אם העד שמכחיש אותו יעיד אחריו. ובתוס' הרא"ש מפורש – גם אם יעידו בבת אחת יאמינו לעד הטומאה, וגם בתוס' בכתובות שחילקו בן עד אישה לעד טומאה, כתבו שיאמינו לעד טומאה גם באופן שהעד שמכחיש אותו יעיד אתו בבת אחת. ובד"ה הבא תוס' הקשו על עולא ור' יצחק – מדוע באופן שע"א אמר לו "אכלת חלב" וע"א אומר לא אכלת, לא יתחייב חטאת, וגם מזה משמע שלשיטתם מאמינים לעולם לעד הטומאה[[14]](#footnote-14).

**שם וההיא דהאישה רבה לא דמיא וכו'** כתב הקרן אורה – "מאי דקשיא להו מהאשה רבה לא ידעתי כוונתם, ע"ש ריש פ' האשה".

**דף ל"ב**

**בגמרא אבל שתי נשים באיש אחד כי פלגא ופלגא** שיטת הרמב"ם (רוצח ט ט"ז) היא – שעד אחד שווה לכמה פסולים אפי' באופן שבאו להעיד בבת אחת. אולם הראב"ד כתב – שבאו יחד – הולכים אחר רוב דעות, וכל המעלה של עד כשר היא רק עד כמה שהתקבלה עדותו. ועיין בחזון איש (אבן העזר בריש סימן כ"ט שביאר את מחלוקתם[[15]](#footnote-15)).

**רד"ה לחומרא – שתשתה** הרש"ש הקשה מדוע זו "קולא" שלא תשתה, והרי אם רוצה יכולה לומר "איני שותה", ואדרבה – הקולא היא לאפשר לה לשתות ולטהר את עצמה, וגם למחוק את השם. ועיין בקרן אורה

**בד"ה כי פלגא – והיכא דשתים אומרות נטמאת.. הייתה שותה** מהרש"א כתב שרש"י מתכוון שהייתה שותה כשבאו בבת אחת. אבל בזה אחר זה – מקבלים את עדות הנשים ולא שותה. אולם יתכן ללמוד את דברי רש"י כפשוטם – שהוא למד כמו שיטת הרמב"ם (רוצח ט' ט"ז) – שכאשר עדים פסולים העידו, ועד כשר הכחיש אותם – עדותם מתבטלת.

**תוד"ה מהו – אע"ג דרגלים לדבר** מהרש"א הקשה – ש"רגלים לדבר" זו סיבה לתלות שנטמאה, וצריך יותר להאמין לקולא שלא תשתה, וסיים שיש ליישב בדוחק[[16]](#footnote-16). ובחידושי רמ"ש ביאר שכוונת תוס' לומר – שנאמנות העד איננה מצד זה שחושש לשקר במילתא דעבידא לאגלויי (כמו עדי מיתה של אישה) אלא מצד זה שרגליים לדבר, ומכיוון שעל גוף דבריו אין ראיה שדובר אמת, היה צד לומר שלא נלך אחר רוב דעות.

1. ועיי"ש במה שחילק הבית מאיר בין "מת בעלה" – ובאה לגבות את הכתובה מהיתומים, לבין אופן שבאה לגבות את הכתובה ממנו (וודאי התחייב לה), ובתשובה שענה לו רע"א. [↑](#footnote-ref-1)
2. עיין בתוס' הרא"ש שהקשה – מדוע כינה עדות של ע"א בשם "עוף הפורח", ולא אמר "אפילו שמע מעד אחד". [↑](#footnote-ref-2)
3. ובמה שהקשו תוס' הרא"ש ותוס' שאנץ על פירושו (הבאנו על דברי תוס') [↑](#footnote-ref-3)
4. וכך משמע גם מתוס' הרא"ש ותוס' שאנץ שהקשו על פירושו – ש"שמע מעוף הפורח" לא דומה ל"נשאו ונתנו בה מוזרות בלבנה". [↑](#footnote-ref-4)
5. המנחת חינוך (שס"ה) דייק מדבריו שהוא למד שגם לפי הרמב"ם העד צריך להעיד שנטמאה לאחר הסתירה, וכתב שאין הכרח לומר כך בדעתו, ויתכן שכוונת הרמב"ם שמעיד שנטמאה גם קודם הסתירה. [↑](#footnote-ref-5)
6. והאחרונים מקשים על העונג יו"ט מדברי הרמב"ם (סוטה א' כ') "כל שוטה שאינה שותה מפני עדי טומאה.. נאסרה בקינוי וסתירה", ומפורש שלא נאסרת מחמת עדות העד. ועיין בקה"י (ב) שתרץ שבאמת נאסרת גם מחמת עדות העד, אך מצא שם נ"מ בכך שנאסרת גם מחמת הקינוי והסתירה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אך סיים "ומ"מ סתימת לשון הרמב"ם מורה דדעתו דכל נאמנות העד אחד היא רק למנוע את ההשקאה". ובחידושי הגרי"ז (לדף ו:) ייסד – שיש שני מיני איסור בסוטה – סוטה ודאי וסוטה ספק, ושייך ששתיה תתיר רק את האיסור של ספק סוטה. ועדות של ע"א מועילה ב"ספק סוטה", ולו יצויר שהייתה שותה השתיה הייתה מתירה אותה, אלא שהשקאתה נמנעת בגלל עדות הע"א. [↑](#footnote-ref-7)
8. והקרן אורה הקשה לפי זה – מדוע מקבלת כתובה, והרי חייב להוציא אותה מכיוון שהיא עוברת על דת, וגם התרה בה בשעה שקינא לה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אולי יש לחלק בין עדות של עד אחד – שזו עדות שנמסרת לב"ד, ולכן צריך לפרט מה העיד, לבין שמיעת "קול הציפור" – שהיא חשש שמתעורר אצלו שמחמתו אין טעם להשקותה, ומיותר לומר שהכוונה לזנות. [↑](#footnote-ref-9)
10. הירושלמי (כאן ה"ב) הסתפק האם באופן ששמע מעוף הפורח שזינתה, וכבר נאסרה, ובא עד אחד והעיד שנטמאת – מפסידה את כתובתה (כמו בכל אופן שע"א מעיד שנטמאת), או שמא מכיוון שכבר אסרנו אותה בלעדי העדות שלו – וכל הנ"מ בעדות היא לעניין ממוני, לא מקבלים עדות של ע"א. [↑](#footnote-ref-10)
11. וכן משמע גם ברש"י בד"ה אמר (ועיין בהגהת הב"ח שם). [↑](#footnote-ref-11)
12. וכך משמע גם במהרש"א (יבמות קי"ז:) שכתב – שבאופן שע"א העיד על אישה שמת בעלה ונשאת, ולאחר מכן באו שני עדים שהעידו שהוא חי – הוולד איננו ממזר מן התורה. [↑](#footnote-ref-12)
13. החזון איש (אבן העזר כ"ט י') הקשה על הלשון של תוס' – שעולא מוכרח לומר שהמשנה מדברת באופן מסוים – שבאו בזה אחר זה, ולא בסתם. וכתב שלשון תוס' בכתובות – שכתבו שנראה יותר לעולא להעמיד את המשנה כשבאו בזה אחר זה - היא יותר מדוקדקת. [↑](#footnote-ref-13)
14. אך יש לדחות שכוונתם היא שעולא ור' יצחק רגילים לפרש שהמשנה מדברת באופן שבאו בזה אחר זה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ישנן כמה מחלוקות שם (בהלכות י"ד- ט"ז) בין הרמב"ם לראב"ד (האם אישה יכולה להכחיש אישה שכבר התקבלה עדותה, והאם כשבאים בב"א לא הולכים אחר רוב דעות) שהחזו"א תלה באותו נידון – האם יש מעלה מיוחדת לעד כשר, או שיש מעלה לעד שהתקבלה עדותו, בין אם הוא כשר ובין אם הוא פסול. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועיין במפרשי מהרש"א. [↑](#footnote-ref-16)