יט - בגדרי חיוב הלואה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק הגוזל עצים

**סימן יט**

**בגדרי חיוב הלואה**

**א**

א] **ב"ק צ"ז א',** איתמר המלוה את חבירו על המטבע ונפסלה המטבע, רב אומר נותן לו מטבע היוצא באותה שעה.

**והתוס'** שם כתבו דהא דכשלא התנה עמו נותן לו מטבע שנפסל ול"ד לגזילה, הוא משום דמטבע שנפסל דמי להוזל, ובגזילה משלם כשעת הגזילה, ובהלואה משלם כדהשתא, ומבו' בדבריהם דהא דהלוהו חטים נותן חטים הוא מעיקר דין ההלואה, ויותר מפורש כן בד' התור"פ, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, יש ליתן טעם לחלק בין גזילה להלואה, דגזילה כיון שמתכוין לקנות לכך כשאין הגזילה בעין בעי לשלומי כשעת הגזילה, ובהלואה לא שייך ה"ט, עכ"ל,[[1]](#footnote-1) וצ"ב.

**ואמנם** הנה החזו"א בכ"ד נקט דכ"ה דבגזילה ובכל חיובי תורה הוי עיקר החיוב בדמים, ה"נ בהלואה הוי עיקר החיוב בדמים, והא דהלוהו חטים משלם חטים הוא משום דסתמא דמילתא דעתו להתחייב בחטים, וה"ז חל מדין חליפי שוה בשוה, וצ"ב בד' והתור"פ דמבו' בדבריהם דחלוק ביסוד הדין דין הלואה מדין שאר חיובי תורה, והוי עיקר חיובו במה שלוה ממנו, ול"ד לשאר חיובי תורה דהוי עיקר חיובו בדמים.

ב] **והנה** הראב"ן במכילתין כתב דהא דהמלוה על המטבע ונפסל נותן לו מטבע היוצא, הוא כשאין מעות ההלואה קיימים, דכל דמעות ההלואה קיימים לא גרע מגזילה דאומר לו הרש"ל,[[2]](#footnote-2) והביאו המרדכי בסימן ק"י.

**אך** בד' התוס' והרשב"א מבו' דאף כשמעות ההלואה קיימים נותן לו מטבע היוצא, משום דמלוה להוצאה ניתנה, ואף כשהמעות קיימים הוו כמו שאינם קיימים, וכ"כ הפסקי רי"ד דכיון דמלוה להוצאה ניתנה ל"מ מידי מה שהמעות קיימים, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א בשם תשו' רש"י,[[3]](#footnote-3) והביאו ההגמי"י בפ"ד ממלוה הי"ב, - וצ"ב בד' הראב"ן דכל שהמעות קיימים אומר לו הרש"ל, דכיון דמלוה להוצאה ניתנה מה מהני הא דהמעות קיימין.[[4]](#footnote-4)

**ב**

ג] **והנה** בביאור הא דבהלואת חטים הוי חיובו לשלם חטים ול"ד לכל חיובי תורה דעיקר חיובו הוא בדמים, נראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בקידושין מ"ז ב' מפרשינן בדעת ר"ש בן אלעזר משום ר"מ, דאף דמלוה להוצאה ניתנה, מ"מ לא זכה בה הלוה אלא כשהוציא מקצת, ודמי לשואל כלי מחבירו, דכ"ז שלא ביקע בו לא קנאו, ובטעמא דמ"ד דזכה הלוה במעות ההלואה אף קודם שהוציא, מפרשינן התם דהוא משום דמלוה לא הדרא בעינא, ול"ד לשאלה דהדרא בעינא.

**ובחי'** הריטב"א שם כתב לפרש טעם הא דלא קנה הלוה את המעות במשיכה, ז"ל, משום דלוה חייב באונסי' "ולא יהיב לי' גופא אלא תשמיש המעות" לא מקניא ללוה במשיכה עד שיתחיל להוציא ממנה, עכ"ל.

**ולמדנו** מזה, דגדר "הלואה" אינו שהוא נותן לו למעות אלו בנתינה גמורה ותמורתם הוא מתחייב ליתן לו מעות אחרות כענין מקח, אלא היינו שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, אלא נותנם לו להשתמש בהן ועליו להחזירם לו,[[5]](#footnote-5) וע"כ הוא דדמי לשאלה דאינו קונה עד שיתחיל להשתמש בו, ואך דמ"מ שאני הלואה משאלה, דשאלה הדרא בעינא דלא ניתן לו להשתמש בחפץ להוציאו, והלואה לא הדרא בעינא דניתן לו להשתמש במעות ההלואה להוציאם והוא מקיים את חיובו בהשבת מעות אחרות.

**ומה"ט** הוא דל"ד הלואה למכר דהוא קונה את המקח מיד אף קודם שהתחיל להשתמש בו, משום דבמקח הוא מקנה לו את הדבר הנקנה בהקנאה גמורה והוא מתחייב לו את שתמות המקח, ומשא"כ בהלואה שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה אלא נותנם לו להשתמש בהן.[[6]](#footnote-6)

ד] **והך** מילתא דחלוק הוא הלואה ממכירה, דבהלואה חיובו הוא להחזיר את המעות שנטל, ובמכירה חיובו הוא לשלם דמים בעד החפץ, בפשוטו זהו הקובע אם יש בזה איסור רבית, דבהלואה איכא איסור רבית דאורייתא ובמקח ליכא איסור רבית דאורייתא, דכל דחיובו הוא להחזיר את מה שנטל, הו"ל הלואה ויש בזה איסור רבית, וכל דחיובו הוא לשלם דמים בעד החפץ, הו"ל מכירה ואין בזה איסור רבית, אך עמש"כ בזה החוו"ד בסימן קס"א סק"א בע"א, ונתבאר במקומו.

ה] **ויש** להוסיף בזה כמה מילי, חדא, הוא במש"כ התוס' בכתובות מ"ו א' ד"ה אתיא שימה דל"ש הלואה ברבית בקרקע אלא כשהתנה שאם ישטפה נהר יפרע לו שדה וחצי, וזה צ"ב, ועמד בזה החוו"ד בסימן קס"א סק"א, עיי"ש.

**ולמש"נ** נראה בביאור דברי התוס' דהיינו דכיון דעיקר הלואה הוא שאלה דלא הדרא בעינא, ע"כ ליכא תורת הלואה אלא בדבר המתכלה בשימושו, אך בקרקעות ועבדים דאין מתכלין בשימושן אין ע"ז תורת הלואה, ואף אם התנה שלא יחזיר את הקרקע והעבד בעין, אי"ז כהלואה אלא כמכירה, ולא משכח"ל הלואה בקרקע אלא כשהתנה שאם שטפה נהר יפרע לו שדה וחצי, דכל ששטפה נהר הו"ל כשאלה דלא הדרא בעינא וחשיב כהלואה, וכבר כתב יסוד הדברים בס' מקומ"ח ביו"ד סימן קס"א.[[7]](#footnote-7)

ו] **עוד** יש להוסיף, דהנה לעיל ל' ב' תניא דשטר שיש בו רבית גובה את הקרן, והקצוה"ח בסימן ל"ח סק"א הק' דלמ"ד דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מן התשלומין מ"ט הוא גובה את הקרן, הרי הלוה עובר בשעת ההלוואה בלא תשיך, וי"א דעובר אף בלא תשימון.

**אך** למש"נ י"ל, דאף אי נימא דפטורא דקלב"מ הוא אף במלוה שאינה כתובה בתורה, כאשר כ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בב"ק ע' ב', מ"מ בהלואה לא שייך כלל פטורא דקלב"מ, דדוקא בשאר חיובים דהוא התחייבות מחודשת שמתחייב בשעה זו, מהני בזה פטורא דקלב"מ שבשעה שהוא מתחייב בחיוב החמור אינו מתחייב בחיוב הקל, אך בהלואה דאי"ז התחייבות מחודשת שמתחייב בעד ההלואה, והא דצריך להחזירה הוא משום דלא קיבל את ההלואה בנתינה גמורה והוא צריך להחזירה, לא שייך בזה פטורא דקלב"מ.

**ג**

ז] **ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דבהלואת חטים הוי עיקר חיוב להחזיר חטים ול"ד לשאר חיובי תורה שהם בדמים, דבכל חיובי תורה שהם חיוב תשלומין בעד מה שהזיק וכיו"ב, הוי חיובו בדמים, אך בהלואה דאין חיובו לשלם בעד מה שנטל, אלא הוי חיובו להחזיר את מה שנטל, והוא שאלה דלא הדרא בעינא, ע"כ הוי עיקר חיובו בהשבת חטים כמו שנטל.

**ואשר** זהו מש"כ התוס' דשאני הלואה מגזילה, דבגזילה דכל דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא משלם כדמעיקרא, ה"נ כשנפסל המטבע דהוי כהוזל משלם כדמעיקרא, אך בהלואה דכשהוזל משלם כזולא דהשתא, כמו שמצינו בהלואת חטים דאם הוזלו נותן חטים, ה"נ מצי ליתן מטבע שנפסל דהוי כהוזל, - והיינו דבהלואה חיובו הוא להשיב את מה שלוה, וכל שלוה חטים הוי עיקר חיובו להשיב חטים, וע"כ אף הוזלו החטיםם נותן חטים, ול"ד לגזילה דחיובו הוא חיוב תשלומין בעד הגזילה, וחיובי תשלומין שבתורה הם לפי דמים, וע"כ דינו הוא דמשלם כשעת הגזילה, ולא סגי במה שנותן לו את מידת הדבר שגזל.

ח] **ומה** שהוצרך התור"פ להוסיף הוא משום דבגזילה נתכוין לקנות לעצמו, נראה דהוא משום דס"ל דגם בגזילה הוי עיקר חיובו להחזיר את מה שנטל, וכמש"נ בסימן ג' סק"ח בהערה מד' התוס' הרא"ש לקמן ק"ד ב' ומד' הרא"ש בריש פירקין, וא"כ גם בגזילה הדין נותן דישלם לפי מידה, וע"ז כתב התור"פ דשאני בהלואה שלא נתכוין לקנות אלא נתכוין להחזיר לבעלים, והוי חיובו להחזיר את הדבר עצמו שלקח, וע"כ הוי חיובו לפי מדה, ומשא"כ בגזילה שנתכוין לקנות לעצמו ולא להחזיר לבעלים, הוי זה לקיחה גמורה לעצמו, וחיובו הוא לשלםם לבעלים בעד הלקיחה, וע"כ הוי חיובו לפי דמים, דדמי למכירה דחייב הלוקח לשלם כדמי המקח בשעת המקח, ולא סגי במה שיתן לו כמדת המקח.

**ד**

ט] **והנה** כתב הרמב"ם בפכ"ו ממלוה הי"ב כתב, ז"ל, האשה שלותה וכו' ונשאת וכו', ואם היתה מלוה ע"פ אינה משלמת עד שתתגרש או שתתאלמן שרשות בעל כרשות לוקח הוא וכו', ואם היו אותן מעות ההלואה עצמן קיימין יחזירו אותן למלוה, עכ"ל, והמ"מ שם ה"ט כתב כן בשם רב שרירא ורב האי גאון, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאף דמעות ההלואה קיימין, הרי כיון דמלוה להוצאה ניתנה, מיד שלותה זכה בה הבעל, ומ"ט יחזרו ליד הבעל.

**והאחרונים** הוכיחו מד' הרמב"ם דס"ל דאף דקי"ל דמלוה להוצאה ניתנה ואין המלוה יכול לחזור בו, מ"מ כ"ז שלא הוציאם אכתי הוו המעות של המלוה, וכאשר כ"ה גם משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז ממכירה סוף ה"ד, עיי"ש, וע"כ הוא דכל שמעות ההלואה קיימין יחזירו אותן למלוה, וליכא להבעל זכות בהן.

י] **ומצינו** כן עוד בד' הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' האומר כתב בהא דתנן דהרי את מקודשת ע"מ שאראך מאתים זוז דאם הראה על השלחן אינה מקודשת, דה"נ אם לוה והראה אינה מקודשת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מאישות ה"ד, ובחי' הגרע"א בקידושין ס"א ב' הק', דמ"ט ל"מ כשמראה מעות שלוה, הרי המעות שלו הם לכל מילי, אלא דהוא בע"ח.[[8]](#footnote-8)

**ולמש"נ** ניחא, דהרמב"ם אזיל לטעמי' דס"ל דכ"ז שלא הוציא את מעות ההלואה, אכתי הוו של המלוה, וע"כ הוא דלא חשבינן לה כהראה משלו, ואין מתקיים בזה תנאו. - וכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז ממכירה סוף ה"ד, עיי"ש.

יא] **ואמנם** צ"ב בטעמא דמילתא, דכיון דכבר אין המלוה יכול לחזור בו, מ"ט אכתי הוו המעות עצמן של המלוה ועדיין לא זכה בהן הלוה.

**ונראה** דזה מתפרש לפמש"נ, והייינו משום דמעולם לא ניתנו המעות הלוה בנתינה גמורה, אלא ניתנו לו להשתמש בהן, וע"כ אף שהוא זוכה בהן מיד להשתמש בהן ול"מ המלוה לחזור בו, מ"מ אכתי הוו גוף המעות של המלוה.[[9]](#footnote-9)

יב] **ובזה** מתפרש היטב מש"כ הראב"ן דכל הא דהמלוה על המטבע ונפסל נותן לו מטבע היוצא, הוא כשאין מעות ההלואה קיימים, דכל דמעות ההלואה קיימים לא גרע מגזילה דאומר לו הרש"ל, והיינו משום דאף דמלוה להוצאה ניתנה, מ"מ כ"ז שלא הוציאה אכתי הוו המעות של המלוה, וע"כ יכול הלוה לומר לו הרש"ל דשלך הוזל.

1. יש להעיר דמה הוצרך ליתן טעמים לזה, הרי בגניבה לעיל ס"ה א' מקרא דאחיי' לקרן כעין שגנב דמשלם כשעת הגניבה, ואף אם ס"ל כמש"כ הרא"ש בפ' מרובה דעיקר קרא הוא להא דכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, הרי מ"מ נתפרש בקרא גם הא דקרן כעין שגנב, - אך נראה פשוט דמהך קרא דאחיי' לקרן כעין שגנב אין לנו ללמוד אלא דאינו משלם אלא כפי הגניבה דמעיקרא ולא כפי הגניבה דהשתא, אך אין ללמוד כלל מזה דמשלם לפי דמים ולא לפי מדה, דאף דצריך לשלם כעין שגנב, הרי י"ל דמשלם כפי המדה שגנב, וזהו שהוצרך התור"פ לפרש דמ"ש דבגזילה משלם כפי הדמים שגזל, ובהלואה משלם כפי המידה שלוה. [↑](#footnote-ref-1)
2. לכאו' מבו' בדבריו דהא דבמלוה על המטבע נותן לו מטבע היוצא, אי"ז משום שהתנה עמו ליתן מטבע, אלא אף בהלואה סתמא הוא כן, וזהו דס"ל דכ"ז הוא כשהוציא את המעות, אך כל שהם בעין הו"ל כגזלן דאומר לו הרש"ל, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, ואע"פ ששנינו שם במשנה גזל מטבע ונפסל אומר לו הרש"ל ואינו משלם לו מטבע חדש, זהו מפני שבתורת גזלנות הי' אצלו וכיון שמחזיר אותו מטבע עצמו שגזל פטור, אבל מלוה להוצאה ניתנה ומחזיר לו מעות אחרים הלכך אפי' מחזיר לו אותן מעות עצמן אי"ז פרעון עד שישלם ממטבע חדש, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועמש"כ בזה הש"ך בחו"מ סימן ע"ד סקכ"ד והדברי משפט שם סק"ב ובתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה והנה במ"ש הראב"ן והחזו"א במכילתין סימן י"ז סקכ"ו. [↑](#footnote-ref-4)
5. וזהו שמצינו בכ"ד דקרינן לחיוב פריעת ההלואה, דהוא משום דחיובו הוא "להחזיר" הלואתו, - וזהו שכתב בפי רשב"ם בב"ב קכ"ד ב' ד"ה אבל לא ברבית דבמעות מלוה קשקיל מעות שהלוהו, וכ"ה מוכח מעיקר הא דמפלגינן בין גבו קרקע לגבו מעות. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובזה נתבאר במק"א לפרש טעם מש"כ הראשונים בכ"ד דהא דמדינא חייל חיוב תשלום רבית הוא משום שכירות מעותיו, ולא פירשו דהוא מדין קציצה שהתנה עמו לשלם ב' סלעים בעד סלע דומיא דמקח, וכמש"כ כן הברכ"ש בשם הגר"ח, - והיינו משום דכל הא דמהני קציצה הוא במקח, שהוא מקנה ללוקח את הדבר הנקנה לגמרי, ובעד זה הוא קוצץ עמו דמים, אך בהלואה שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, ועליו להחזיר לו את מעותיו, ל"ש בזה ענין קציצה כלל, וכל שמחזיר לו את מעותיו, מתקיים בזה חיובו, וע"כ כל הא דחיילא קציצת הרבית, היא בעד מה שנשתמש במעותיו בזמן זה.

   ובד' הגר"ח שפירש דחייל חיוב הרבית מדין קציצה, נראה דאזיל לטעמי' בפ"ה ממלוה שכתב דכל שנותן ממון לראובן שיתחייב להחזירו לשמעון, חשיב שמעון כמלוה מדינא דעבד כנעני, ולכאו' אם כל חיובא דהלואה הוא משום שלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה והוא צריך להחזירם, ל"מ בזה דין עבד כנעני שיהא חייב להחזירם לאחר, דלא מצינו לדין עבד כנעני, אלא כשנותן ממון בעד שחרור או בעד קידושין דה"ז מועיל לחבירו, אך בהלואה דלא ניתנו המעות לראובן בנתינה גמורה והוא תובע את שלו, היאך יקנה שמעון את המעות, ובע"כ מד' הגר"ח שפירש לחיובא דהלואה בע"א, וע"כ שפיר נקט דחייל חיוב הרבית מדין קציצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואמנם בד' הרא"ש בפ' איזהו נשך סימן א' מבו' דפליג ע"ד התוס' בכתובות, וזהו שכתב דלא שייכא כלל הלואה בעבדים, ולד' הרי משכח"ל הלואה בעבדים כשהתנה שאם ימותו יפרע לו אחרים, וכמש"כ כן הב"ח בסימן קס"א ס"א, - ולכאו' הוא משום דס"ל דלא חשיב כהלואה אלא בדבר המתכלה בשימושו עצמו, והיינו משום דעיקר הלואה הוא כשאלה שנותן לו לשימושו, ואך דבהלואה ה"ז מתכלה ע"י שימושו דלהוצאה ניתנה, אך בקרקע ועבדים דאי"ז דבר המתכלה בשימושו, הרי דאף אם התנה דאם יאבדו יתן אחר, אין ע"ז תורת הלואה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיי"ש שכתב בשם המהריק"ש באהע"ז סימן ל"ה שכתב דט"ס הוא בד' הרמב"ם, - אך לכאו' אחר שמצינו כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, מתפרשים כן גם דבריו בהלכותיו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובמק"א נתבאר לפרש לפ"ז מש"כ הרמב"ם דהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת הוא משום דהו"ל ככסף שאין בו הנאה, והיינו משום דהרי כל שהמעות בעין אכתי הוו המעות של המלוה וחשיב דנתן להאשה ממון, ואך דכיון דכבר היתה זכות ההשתמשות במעות שלה נמצא דלא נתן לה הנאה מחודשת, וע"כ הוא אינה מקודשת. [↑](#footnote-ref-9)