41 נטל_פ ד - הערות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' ט' ניסן תשע"ד

א] בד' הר"ן ביסוד ההיתר דנטל"פ, פירשו הפמ"ג והגרע"א דל"ב בזה כלל לדין ביטול ברוב, אלא עיקר ההיתר הוא משום דלא ניח"ל בהאיסור, וכל שפגם האיסור יותר ממה שהשביח בגודל מידתו ה"ז מותר, אף אם ליכא רוב היתר.

ומקור לדבריהם הוא מד' הר"ן בפסחים ח. בדפי הרי"ף, שהביא די"א דבחמץ שאוסר במשהו אף נטל"פ אסור, וכתב ע"ז, ז"ל, ולא נהירא לי דהא מאן דשרי נטל"פ מנבילה שאינה ראויה לגר גמיר לה דאינה קרוי' נבילה, וכיון דאפי' פגום בעינו אינו אסור היאך יאסור את תערובתו, עכ"ל, וצ"ע במש"כ דאפי' פגום בעינו אינו אסור, דלכאו' דזה דלא כמש"כ בע"ז דנטל"פ הוא ראוי לגר והוא בפנ"ע אסור, ומה"ט כתב בשלהי ע"ז דאיכא דין מריקה ושטיפה, משום דהבלע עצמו אסור.

וצ"ל דאין מכוון ד' הר"ן דאף הבלע בפנ"ע מותר וע"כ אינו אוסר תערובתו, אלא כונתו דכיון דבכה"ג דאיכא תערובת, איכא היתר אף על האיסור עצמו, היאך יאסור את תערובתו, דאף דחמץ בפסח לי"ב דין ביטול, מ"מ יש להתיר בזה לנטל"פ, משום דבנטל"פ ל"ב לדין ביטול כלל, אלא באופן זה דאיכא תערובת, אף הוא עצמו מותר, - ועכ"פ מבו' לפ"ז בד' הר"ן דנטל"פ מותר גם בלא דין ביטול, וע"כ הוא מותר אף בחמץ בפסח.

ב] ואמנם החזו"א הק' ע"ז ממש"כ הר"ן בע"ז, ז"ל, ומיהא שמעי' שכל הדברים המאוסין כעכבר וכיוצא בו אין אוסרין בפליטתן אלא דוקא בחלא ושיכרא דמשבחי בהו, ואף בשנמחה גופן לגמרי ונתערב בהיתר מרובה מהן יש להתיר, "משום דמדאורייתא ברובא בטיל" ולא מתהני מאיסורא כלל, עכ"ל, והרי להדיא דכל ההיתר בנטל"פ הוא רק משום דמדאורייתא ברובא בטיל.

אך בדעת הפמ"ג והגרע"א נראה, דאף דבעלמא שרינן בנטל"פ אף בלא דין ביטול ברוב, מ"מ בדברים המאוסין אין להתיר אלא משום דין ביטול ברוב, דבלא דין ביטול ברוב אין להתיר משום דלא מתהני באיסורא, שהרי עיקר איסורם הוא אף כשאינם ראויים, וכ"ה דכשהם בפנ"ע ה"ה אסורין אף שאינם ראויים, ה"ה כשנתערבו עם דבר ה"ה עצמם אסורין אף שאינם ראויים, - וע"כ כל הא דיש להתיר בהן נטל"פ, הוא רק כד איכא דין ביטול ברוב, ובאנו לאסור משום הטעם, דע"ז אמרינן דאין לך בו אלא מה שחידשה תורה דהיינו גופן אבל פליטתן לא, וכמש"כ הר"ן שם, והיינו דאף דאסרה תורה את גופן אף כשאינם ראויים, מ"מ טעמם אינו אסור, וכיון דטעמם ל"ה דבר האסור, ע"כ שפיר הן בטלין ברוב, וכבר כתב כעי"ז היד יהודה בסימן ק"ג סק"א.

ג] אמנם צ"ע בזה ממש"כ בחי' הר"ן בע"ז, ז"ל, ומ"מ נ"ל ברור דכל דאיכא כזית בכדא"פ אע"ג דנטל"פ אסור עד שיפסל מלאכול לאדם דהיינו נבילה גופה ופשוט הוא, אלא שראיתי לרשב"א וכו' שהתיר בנטל"פ כל שההיתר מרובה מן האיסור. וכן בדברים המאוסין מתחילתן כעכבר וכיוצא בו שנתערבו בהיתר מרובה מהן כ"ש, ונתן טעם לדבר דאי משום ממשן דאורייתא מרובא בטיל ואי משום טעמן אין כאן משום נותן טעם כיון שהוא פוגם, אלו דבריו ז"ל, ולא נתחוורו לי, דכל היכא דאיכא כזית בכדא"פ אסור ולוקין עליו ולא בטיל, ומנבילה נמי ליכא למגמר אע"ג דפגים כל היכא שהגדיל האסור מדתו של היתר, וכ"ש בדאיכא כזית בכדא"פ דמ"מ נהנה מן האיסור אא"כ נפסל מלאכול לאדם כנבילה, עכ"ל.

והנה משמעות ד' הר"ן, דכל דאיכא כזית בכדא"פ, ה"ז אסור, אף אם פגם בטעמו יותר ממה שהשביח במידתו, שהרי כתב לאסור בכה"ג עד שיפסל מלאכול לאדם דהיינו נבילה גופה, ומבו' דאם לא נפסל לגמרי לאכול לאדם, אף שנפסל הרבה, והוא פוגם בטעמו יותר ממה שהוא משביח במידתו, ה"ה אסור, ובע"כ הטעם בזה, דכל דאיכא כזית בכדא"פ, הו"ל בכלל טעמו וממשו, וחשיב כאילו הוא בעין, וע"כ הוא אסור, וכל התירא דנטל"פ, הוא רק במקום שבאנו לאסור מכח טעמו, דבזה הוא דאמרינן דכל דטעמו פוגם יותר ממה שהאיסור משביח במידתו, אין לאסור משום טעמו, וזה כמו שפירש החזו"א.

ובד' הר"ן בחי' שם מ' דפליג על הרשב"א גם בדין דברים המאוסין, וס"ל דכל דאית בהו כזית בכדא"פ ה"ז אסור, והיינו משום דבכה"ג חשבינן להו כבעין, ולא הותר נטל"פ בשרצים, אלא אם איכא כזית בכדא"פ, ובאנו לאסור מכח הטעם, ובזה הוא דאמרינן דאין לך בו אלא חידושו, ואין לאסור מכח הטעם שהוא פגום.

ד] אך הנה בד' הר"ן בפי' הרי"ף שלא הביא להך מילתא דכל דאיכא כזית בכדא"פ ה"ז אסור, ואף שכתב דכל שהשביח בגודל מידתו וכו' ה"ז אסור, מ"מ הו"ל לאשמועינן דכל דאיכא כזית בכדא"פ ה"ז אסור אף אם לא השביח בגודל מידתו וכו', מבו' שחזר בו ממש"כ בחידושיו, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ להדיא בדברים המאוסין שנתערבו, דכל דאיכא רוב היתר ה"ה מותרין, ובחידושיו מ' דכל דאית בהו כזית בכדא"פ ה"ה אסורין.

וי"ל לפ"ז, דחזר בו הר"ן ביסוד הדין, וס"ל דכל שהאיסור פוגם בטעמו יותר ממה שהשביח במידתו, ל"ב לדין ביטול כלל, וע"כ יש להתיר אף אם איכא כזית בכדא"פ.

ה] ובס' יד יהודה סימן ק"ג סק"ז כתב בדעת הר"ן, דהאמנם התירא דנטל"פ הוא אף בלא דין ביטול ברוב, אך מ"מ כל ההיתר הוא רק בדאיכא רוב היתר, והיינו, דאף דאם נדון על האיסור בתערובת, ה"ה פוגם, מ"מ אם נדון על האיסור בפנ"ע, ה"ה ראוי לגר, ומה לי שהוא פוגם דבר אחר, וע"כ כל ההיתר בזה הוא רק בתערובת, דבתערובת מצינו בכ"ד, דאין דנים על האיסור בפנ"ע, אלא דנים על כל התערובת, וע"כ כל שבכלל התערובת ה"ה פוגם, ה"ה מותר באופן זה דתערובת, אך כל דליכא רוב היתר, ועכ"פ אם איכא רוב איסור, ה"ה כבעין, וע"כ אף שהוא פוגם את ההיתר, אי"ז טעם להתירו, ועיקר הך מילתא דכל דאיכא רוב איסור חשיב כבעין, מצינו כן בד' הריטב"א, דאף דס"ל דלמ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא לא אסרה תורה רוטב אלא בעינו ולא בתערובת, מ"מ כתב דכל דאיכא רוב איסור ה"ז אסור, משום דחשיב כבעין, וה"נ הכא דכוותה.

ו] והנה הרמ"א בסימן ק"ג ס"א כתב, דדברים החשובים כברי' או כיו"ב אם אינן פגומין בעצמן אע"פ שפוגמין התבשיל אינם בטלים אפי' באלף, ואיירי הטעם בזה הוא, דכל התירא דנטל"פ הוא במקום שבאנו לדון שלא יתבטל משום נתינת טעמו, ובזה הוא אמרינן דכיון דהוא פוגם בטעמו, לא חשיב כנותן טעם, וה"ה בטל, אך דברים החשובים דאינם בטלים כלל אף כשאינם נותנין טעם, ל"מ מידי מה דהוו נטל"פ.

ובפשוטו כ"ז הוא לדעת הרשב"א דעיקר התירא דנטל"פ הוא דאין לאסור משום נתינת טעמו, אך לדעת הר"ן דעיקר התירא דנטל"פ הוא על האיסור עצמו בתערובת, לכאו' יש להתיר אף בדברים החשובין, - ודמי ממש לחמץ בפסח, דאף דהוא אוסר אף בלא נתינת טעם, מ"מ כל דהוי נטל"פ אינו אוסר.

בחי' הרא"ה בס"פ גיד הנשה, כתב דנבילה שאינה ראוי' לגר מותרת באכילה לכתחילה, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ד לו:, ז"ל, הא למה זה דומה למי שבא להפסיד גופה של נבילה עד שתהא פגומה שהיא בעין שבודאי מותר לו לעשות כן ואחר כך מותרת לו, עכ"ל, וזה כד' הפר"ח בסימן ק"ג סק"א, ושלא כד' המנחת כהן שכתב דה"ז אסור מדרבנן.

] בחי' הרא"ה ס"פ גיד הנשה, כתב דקדירה שבישל בה בשר ואינה בת יומא מותר לבשל בה חלב, דלא אסרו קדירה שאינה בת יומא, אלא כשנבלע בה איסור, ולא כשנבלע בה היתר, ובדבריו שם מ' דהוא משום התירא דנטל"פ, אך בבדה"ב בית ד' ש"ד לו. כתב לדין זה מטעם אחר, דכל שאינה בת יומא לא נשתייר בה כדי נתינת טעם, וצ"ע.