17 יצא כולו ומחשבה על האבוד
קטגוריות: ש_ס / מו מעילה / מעילה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' י' תמוז תשס"ג

**בדין זריקה מועלת ליוצא בשיצא כולו**

**בביאור סוגיא דמעילה דף ו: - ז'.**

**א'**

א] מעילה ד"ו:, איתמר אמר ר' יוחנן, כי אמר ר"ע זריקה מועלת ליוצא שיצא מקצתו אבל יצא כולו לא אמר ר"ע, א"ל רב אסי לר' יוחנן כבר לימדוני חבירי שבגולה מחשבין על האבוד ועל השרוף, והא אבוד ושרוף לינייהו בעולם ואפ"ה קתני מחשבין, ומי אמר ר"א הכי, הא בעא מיני' ר"א מר' יוחנן חישב לנשפכין למחר מהו, א"ל רב זירא כבר שנית לנו אלל, אלמא האי אלל כיון דלי"ב מששא לא קיבל טומאה הני נשפכין נמי כיון דלאיבוד אזלי ל"מ בהו מחשבה, אלא דקתני על האבוד ועל השרוף קשיא, אמר רבא אימא על העומד לאיבוד ועל העומד לישרף, ע"כ הסוגיא.

והנה בפי' המפרש שם פירש, דרב אסי פריך אדר"י, דכ"ה דמהני מחשבה על האבוד והשרוף דליתנייהו בעולם, ה"נ אע"ג דיצא כולו דכמאן דליתי' דמי, מהני לי' זריקה לאפוקי מידי מעילה, אך התוס' הקשו על פי' זה, דמה מדמה רב אסי שאר פסולין ליוצא, הרי פירשתי במתני' דאין לדמות, וכונתם כמבו' בשטמ"ק שם, דאף אי הוה אמר ר"ע דזריקה מועלת ליוצא גם ביצא כולו, אכתי הוי קשיא מאבוד ושרוף, שהרי בפסולין אחרים מודה ר"ע דל"מ לי' זריקה, וא"כ היאך מהני לחשב מחשבת פיגול על האבוד והשרוף, וע"כ פירשו התוס' דמילתא דרב אסי הוי מילתא באפי נפשה, ולא אתא לאקשויי אדר' יוחנן.

עוד צ"ע בדעת המפרש, דהנה לדעת התוס' דרב אסי לא אתא לאקשוי אדר' יוחנן, צ"ע דמ"ט באמת לא קשיא מזה אדר' יוחנן, ולד' התוס' ק' אף בלא ד' ר' יוחנן, כיון דאבוד ושרוף דמיא לשאר פסולין דל"מ עלייהו זריקה, וע' בשטמ"ק אות כ"ז שמבו' שהטעם בזה הוא, דלא מדמי' כלל נידון דזריקה אי מהניא להוציא מידי מעילה, לנידון דמחשבת פיגול, וע"כ הגם דמהניא מחשבת פיגול על האבוד והשרוף, מ"מ ל"מ לי' זריקה לאפוקי מידי מעילה, וצ"ב לדעת המפרש דמדמי להו רב אסי, דמ"ט באמת דמו הנידונים זל"ז, ואמנם להמבו' להלן בסוגיא לפי' המפרש, דמדמי דין טומאה לדין מחשבה, הרי דה"נ יל"פ דמדמי דין מחשבה לדין חלות הזריקה.

ב] והנה בישוב קו' התוס' לדעת המפרש, דאף בלא ד' ר' יוחנן תיקשי, שהרי לשאר פסולין מודה ר"ע דל"מ להו זריקה, וא"כ היאך מהניא מחשבתו על האבוד והשרוף, נראה די"ל, דהנה בעיקר הא דמדמי ר"א אבוד ושרוף ליצא כולו, ואי ל"מ זריקה ליצא כולו, ה"נ ל"ה מהניא מחשבתו על אבוד ושרוף, צ"ב שהרי בההיא דאבוד ושרוף לא איירי שנאבד ונשרף כולו, אלא שנאבד ונשרף מקצתו, וכמבו' כן בד' המפרש שם, וא"כ מ"ט מדמי' לה ליצא כולו.

ובפשוטו י"ל בתרי גווני, חדא, דהא דחלוק יצא כולו מיצא מקצתו, הוא כמו שפי' המפרש ותוס', דרק ביצא מקצתו חיילא הזריקה על הבשר במיגו, אך ביצא כולו דליכא מיגו ל"ח עליו זריקה, ולפ"ז י"ל דרק ביצא דאיתי' בעיני' שייך דיהני מיגו ע"ז, אך באבוד ושרוף דליתי' בעולם ל"ש ע"ז מיגו, כיון דאינו שייך כלל למה דהוי בעולם, ועוד, דל"ש המיגו רק לענין לאפוקי מיד מעילה, דמיגו דמהניא הזריקה למה שבפנים מהניא נמי למה שיצא, אך משא"כ לענין פיגול דהויא מחשבתו במסוים על החלק האבוד והשרוף, הרי שעליו ל"מ מחשבה, **(**דכ"ה דל"מ חיילא עלי' הזריקה בפנ"ע, רק ע"י מיגו, ה"נ ל"מ חיילא עליו בפנ"ע מחשבת הפיגול**)**, וז"פ.

אמנם פשר דבר למדנו מל' המפרש, ז"ל, יצא כולו לא אמר ר"ע, דמהניא וכו' "דכמאן דליתי' בעולם דמי", והא אבוד ושרוף דלא איתניהו בעולם וכו', ה"נ אע"ג דיצא כולו "דכמאן דליתי' בעולם דמי" תיהני לי' זריקה לאפוקי מידי מעילה, עכ"ל, ונ' מדבריו דהא דקמפליג ר"י בין יצא כולו ליצא מקצתו, היינו דהגם דפסול יוצא אינו מונע מן הזריקה לחול ע"ז, מ"מ היכא דיצא כולו כיון דכולו פסול וכמאן דליתי' בעולם דמי, ע"כ ל"מ ע"ז הזריקה, ורק ביצא מקצתו, לא דייני' אף להחלק היוצא כליתי' בעולם, משום דמיגו דחיילא הזריקה על מה שבפנים, חלה נמי עליו, דהוי הכל כחד, וחשיב כמאן דאיתי' בעולם, **(**וע' עוד בפי' קדמון א', שכתב דיצא כולו הוי כליתי' בעולם, משום דטעון שריפה ואין לך אבוד ושרוף גדול מזה**)**.

ולפ"ז הרי דזהו דפריך ר"א, דכיון דחזי' דאף באבוד ושרוף חיילא עלי' זריקה, הגם דליתי' בעולם, הרי שה"נ הי' לחול זריקה על יצא כולו הגם דכמאן דליתי' בעולם דמי, וממילא דל"ק כלל היאך מדמי אבוד ושרוף ליצא כולו, הרי באבוד ושרוף לא נאבד ונשרף כולו, דלמש"נ הרי החילוק בין יצא מקצתו ליצא כולו, הוא דביצא מקצתו לא דייני' לי' כמאן דליתי' בעולם, וביצא כולו דייני' לי' כמאן דליתי' בעולם, ואבוד ושרוף הרי אף אם מקצתו קיים, הרי מ"מ החלק שנאבד ונשרף ליתי' בעולם, ומדחזי' דמהני עלי' מחשבה, הרי דה"נ מהניא הזריקה על יצא כולו הגם דכמאן דליתי' בעולם דמי.

וניחא לפ"ז, הא דפריך מינה ר"א לר' יוחנן, ובלא ד' ר"י ל"ה קשיא לי', הגם דבשאר פסולין מודה ר"ע דל"מ להו זריקה, ולמש"נ א"ש בפשוטו, דהרי הא דשאר פסולין ל"מ להו זריקה, הוא משום דפסולן מפקיען שלא תחול עליהן זריקה, וע"כ ל"ש למיפרך ע"ז מאבוד ושרוף, שהרי אבוד ושרוף לי"ב פסולא, וע"כ שפיר מהניא ע"ז מחשבה, ולא פריך ר"א רק ע"ד ר' יוחנן, דאף ביוצא ל"מ זריקה ביצא כולו, ובזה הרי אין הטעם דפסולו מונעו מלחול עליו זריקה, שהרי חזי' דביצא מקצתו חיילא עלי' זריקה, והרי דפסול יוצא אינו מונע מלחול ע"ז זריקה, שאם הי' פסול יוצא מונע שלא תחול ע"ז זריקה, ל"ה מועיל ע"ז המיגו, וכ"ה דל"מ המיגו בשאר פסולין דל"מ חיילא עלייהו זריקה, (והיינו משום דל"מ המיגו רק כ"ה דלא נחשבי' כמאן דליתי' בעולם), ומה דל"מ הזריקה ביצא כולו, בע"כ דהוא משום דחשיב כמאן דליתי' בעולם, וע"כ הוא דל"מ חיילא ע"ז זריקה, וע"ז שפיר פריך ר"א, מהא דחזי' דמהניא מחשבה על אבוד ושרוף, הגם דליתי' בעולם, וה"נ מצי חיילא הזריקה אף על דבר דליתי' בעולם.

והנה לכאו' הי' אפשר לומר עוד בזה, דהא דל"ק לי' לר"א אהא דבשאר פסולין מודה ר"ע דל"מ להו זריקה, הוא משום דהא דבשאר פסולין ל"מ להו זריקה, הרי היינו משום שפסולן מפקיען מן הקרבן, ול"מ הזריקה לחול עליהן, וזה ל"ה טעם רק דלא יחול עליהן הזריקה, אך אי"ז טעם דלא תהני עלייהו מחשבת פיגול, וע"כ לא קשיא לי' לר"א רק אהא דאר"י דאף ביוצא ל"מ חיילא זריקה בשיצא כולו, אשר זה אינו משום פסולו, אלא משום דהוי כמאן דליתי' בעולם, ובזה מדמי רב אסי, דאי מהניא מחשבת פיגול אמידי דליתי' בעולם, ה"נ מצי חיילא ע"ז זריקה, ודו"ק.

אך באמת נ' שאין לומר כן, שהרי לפ"ז נמצא דאי נדון לגבי חלות הזריקה, הרי שמודה ר"א דבאבוד ושרוף ל"מ חיילא עלייהו הזריקה, (כיון דמודה ר"ע דלא חיילא זריקה על שאר פסולין), וזה נסתר ממה שפי' המפרש בד"ה מחשבין, דמהניא המחשבה, שאם נמצאו האימורין האוכלן חייב כרת, ואי נימא דלא חיילא הזריקה על האבוד ושרוף, א"כ מ"ט חייב עליהן כרת, ומ"ש משאר פסולין דמודה ר"ע דלא חיילא עלייהו זריקה למקבעינהו בפיגול, ובע"כ מזה דלדעת רב אסי אף מצי חיילא הזריקה על האבוד והשרוף, ומשום דלי"ב פסולא, וכמש"נ לעי'.

ואמנם באמת בעיקר הדבר צ"ע רב, שהרי לכאו' אף אבוד ושרוף אי"ב פסולא, משום היסה"ד, והניחא למ"ד דהיסה"ד פסול טומאה, הרי דשפיר חיילא ע"ז זריקה למ"ד דציץ מרצה על האכילות, אך למ"ד דהיסה"ד פסול הגוף, היכי חיילא ע"ז זריקה, וק' טובא במה שפי' המפרש דאם נמצאו האימורים חייבין עליהן משום פיגול.

ולכאו' בעכצ"ל בזה בדעת המפרש, דס"ל דלר"ע דזריקה מועלת ליוצא, ה"נ מהניא הזריקה לשאר פסולין, **(**ודלא כמשמעות הסוגיא בפסחים דל"ד, וע' באחיעזר ח"ב שכתב כן בדעת רש"י והרמב"ם**)**, וע"כ שפיר חיילא הזריקה על האבוד והשרוף, הגם דמיפסלי בהיסה"ד, **(**והא דפריך ר"א אדר"י, הוא משום דהא דלר"י ביצא כולו ל"מ עלי' זריקה הוא משום דהוי כמאן דליתי' בעולם, וזהו דפריך ר"א מהא דחיילא המחשבה אף על דבר דליתי' בעולם, וה"נ מצי חיילא הזריקה אף על דבר דליתי' בעולם, וא"כ בדין דתהני זריקה ליצא כולו הגם דהוי כמאן דליתי' בעולם, דאי משום פסולו הרי לר"ע זריקה מועלת ליוצא, ולענין זה אין לחלק בין יצא מקצתו לכולו, וכמש"נ**)**.

אמנם שו"ר בקר"א מנחות דכ"ד:, שעמד במש"א שם באבוד שנמצא דמצטרף, דמ"ט אינו נפסל בהיסה"ד, וכתב דצ"ל דנאבד בכה"ג שלא הי' בו היסה"ד, עיי"ש, ולפ"ז הרי דה"נ י"ל כן בד' המפרש, דאיירי באימורין שאבדו ולא הי' בהן היסה"ד, וע"כ הוא דאם נמצאו חייבין עליהן משום פיגול, ולפ"ז מתישבים היטב דברינו, דמדמי הגמ' דכ"ה דחיילא זריקה על אבוד הגם דליתי' בעולם, ה"נ חיילא זריקה ביצא כולו, ובלא ד' ר"י ל"ה קשיא לי', דהגם דבשאר פסולין מודה ר"ע דלא חיילא עלייהו זריקה, מ"מ באבוד ליכא פסולא כלל, וע"כ שפיר מצי חיילא עלי' זריקה, וא"ש היטב.

ג] אמנם בדעת התוס' שהק' כן, דמה מדמי אבוד ושרוף ליצא כולו, הרי אף בלא ד' ר"י תיקשי, כיון דבשאר פסולין מודה ר"ע דאין זריקה מועלת להן, נ' דהוא משום דמפרשי, דהא דביצא כולו ל"מ לי' זריקה, אי"ז משום דכמאן דליתי' בעולם דמי, אלא היינו דבכה"ג פסול יוצא מפקיעו מלחול עליו זריקה, דל"מ חיילא זריקה על דבר הפסול משום יוצא, רק ע"י מיגו, ולפ"ז הרי הא דפריך ר"א מאבוד ושרוף, צל"פ דהיינו, דכ"ה דמהניא מחשבה על אבוד ושרוף, ה"נ בדין דתחול זריקה על יוצא אף בלא מיגו, וזהו שהקשו התוס', דבלא"ה נמי תיקשי, דהרי בשאר פסולין מודה ר"ע דל"מ חיילא עלי' זריקה, ומ"ש מאבוד ושרוף דמהניא ע"ז מחשבה, ובע"כ דאין לדמות דין מחשבת פיגול לדין זריקה להוציא מידי מעילה.

ומצינו שנחלקו עוד המפרש ותוס' לטעמייהו, והוא בהא דפרכי' ומי אמר ר"א הכי וכו', אלא דקתני על האבוד ועל השרוף וכו', דהמפרש שם פירש, דפרכי' מינה אהא דאמר ר"א דמהניא זריקה ביצא כולו הגם דכמאן דליתי' בעולם דמי, וזהו דפרכי' מהא דל"מ מחשבה על דבר ההולך לאיבוד, וה"נ בדין דלא תהני זריקה ליצא כולו, ומכח זה נדחו ד' רב אסי, ולעולם ל"מ זריקה ביצא כולו, וע"ז פרכי' מהא דקתני דמחשבין על האבוד ועל השרוף, והרי דמהניא מחשבה על דבר דליתי' בעולם, וא"כ ה"נ תהני זריקה בשיצא כולו, וכדמייתי מינה ר"א להוכיח דמהניא זריקה ליצא כולו, וע"ז משני דאימא על העומד לאיבוד ועל העומד לישרף, ופי' המפרש דהיינו דבשעת מחשבה אכתי הי' בעולם, ונאבד אחר זריקה, וע"כ הוא דמהניא ע"ז זריקה, ול"ד ליצא כולו, דכבר בשעת זריקה הוי כמאן דליתי' בעולם, וע"כ לא חיילא ע"ז זריקה.

אמנם בד' התוס' מבו' דמפרשי, דלא מייתי' מהא דל"מ מחשבה על דבר ההולך לאיבוד, להוכיח דל"מ זריקה ביצא כולו, אלא פרכי' מינה רק עמש"א רב אסי דמחשבין על האבוד ועל השרוף, וע"ז פרכי' ממש"א דל"מ מחשבה על נשפכין שהולכין לאיבוד, וע"ז משני דאה"נ ל"מ מחשבה רק על העומד לאיבוד ועל העומד לישרף, אך כ"ז אינו שייך כלל להנידון ביצא כולו אי מהני לי' זריקה, והתוס' בד"ה אלא כתבו להדיא, דאף למה דמסיק מ"מ אכתי קיימא פירכת ר"א אדר"י להוכיח דיצא כולו ל"מ לי' זריקה, דהגם דהא דמחשבין על האבוד והשרוף איירי בשעדין לא נאבד ונשרף, מ"מ שפיר מייתי מינה כיון שאבד ונשרף קודם זריקה, עכ"ד, והרי דאף למסקנת הגמ' דאין מחשבין על האבוד מ"מ אכתי מצינו למימר דמהניא זריקה על יצא כולו, וזה דלא כמו שפי' המפרש, דאי ל"מ מחשבה על האבוד, ה"נ ל"מ זריקה על יצא כולו, וצ"ב פלוגתייהו בזה.

ונ"פ דאזלי לטעמייהו, דלדעת המפרש דהא דביצא כולו מודה ר"ע, הוא משום דהוי כליתי' בעולם, ורב אסי דפליג וס"ל דאף ביצא כולו מהני לי' זריקה, הוא משום דס"ל דמהניא הזריקה אף על מידי דליתי' בעולם, הרי דשפיר פרכי' אדרב אסי מהא דחזי' דל"מ מחשבה על מידי דליתי' בעולם, וממילא דה"נ ל"מ זריקה על יצא כולו, דכמאן דליתי' בעולם דמי, והא דמחשבין על האבוד והשרוף הוא בגונא דאכתי הוי בעיני' בשעה שחישב עליו, וע"כ שפיר מצי לחשב ע"ז,.

אך לדעת התוס' דהא דביצא כולו מודה ר"ע הוא משום פסולו, והיינו דכל מה דס"ל לר"ע דאין פסולו מונעו משתחול עליו הזריקה, הוי רק משום דאמרי' מיגו, אך היכא דיצא כולו דליכא מיגו לא חיילא עלי' הזריקה, ורב אסי פליג וס"ל דלר"ע חיילא עלי' זריקה אף בלא מיגו, הרי שאין לסייע לזה מהא דאין מחשבין על דבר האבוד, שהרי יוצא ל"ח כדבר האבוד, דאי הי' חשוב כדבר האבוד, הרי דל"ה מהניא לי' זריקה אף בשיצא מקצתו, דעל הגריעותא דאבוד ל"מ מיגו, (ולדעת התוס' לא מצינו כלל די"ל דיצא כולו הוי כאבוד ויצא מקצתו ל"ה כאבוד), וגם דהא דאין מחשבין על דבר האבוד, הוי דין בדיני מחשבה, דלאו מחשבה היא, אך אי"ז שייך כלל כד דייני' לענין חלות הזריקה ע"ז, וע"כ פירשו דהא דפריך אדר"א מהא דל"מ מחשבה על אבוד, היינו דפרכי' אדר"א דאמר דמחשבין על האבוד, אך אי"ז סייעתא כלל לומר דביצא כולו ל"מ לי' זריקה, וזהו דמשני דדינא דמחשבין על האבוד איירי בשאכתי ל"ה אבוד בעת מחשבתו, וע"כ ל"ש בזה דינא דל"מ מחשבה על דבר האבוד, דיסוד דינו הוא דאין מחשבתו נתפסת על דבר שאינו, אך אכתי מייתי' מינה דמהניא זריקה אף ליצא כולו, דאי ל"ה מהני זריקה ליצא כולו, אף ל"ה מהני מחשבתו על האבוד והשרוף, דהגם דבעת מחשבתו ל"ה אבוד ושרוף, אך כיון דבשעת הזריקה הוי אבוד ושרוף, ל"מ חיילא ע"ז הזריקה, ול"ה מיקבע בפיגול עי"ז, וכמשי"ת בעזה"י לק' סק"ד בהאופן השני, דהא דמדמי מחשבת פיגול להנידון אי חיילא עלי' זריקה להוציא מידי מעילה, הוא משום דגם לחלות הפיגול בעי' שתחול ע"ז הזריקה, וזהו דמייתי מינה ר"א, דמהא דחזי' דמחשבין על העומד ליאבד ולישרף בשעת זריקה, הרי בע"כ דחיילא הזריקה גם על אבוד ושרוף, וה"נ חיילא על יצא כולו.

ד] ובביאור הא דמייתי ר"א מהא דמחשבין על האבוד דה"נ חיילא ע"ז זריקה להוציא מידי מעילה, אשר צ"ע דמה ענין דיני מחשבה לענין חלות הזריקה, נ' דיל"פ בזה בתרי גווני.

**א'**, עפמש"כ רש"י במנחות די"ב., בהא דמיבע"ל בשירים שחסרו אי מהני להו זריקה לאקבועי בפיגול, ופירש"י דהאיבעיא הויא אי מהניא מחשבת פיגול על השירים, דכיון דאין נאכלין הו"ל כמחשב על דבר שאין דרכו לאכול, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דזהו דמייתי ר"א, דמהא דמחשבין על האבוד ועל השרוף, ש"מ דחייל ע"ז היתר זריקה, דאי נימא דלא חייל ע"ז היתר זריקה, א"כ היאך מהניא ע"ז מחשבתו, הרי הוי זה כדבר שאין דרכו לאכול דל"מ ע"ז מחשבתו.

**ב'**, דהנה בזבחים ס"פ כל הפסולין, אמר ר"ח וכו' חישב שיאכלוהו טמאים למחר חייב, אמר רבא תדע דבשר לפני זריקה לא חזי וכי מחשב בי' מיפסיל, ולא היא התם זריק ומיחזי הכא לא מיחזי כלל, והנה הרמב"ם פסק דחישב שיאכלוהו טמאים למחר הוי פיגול, ולפ"ז הרי דהא דמחשב בשר לפני זריקה מיפסיל, ל"ב לה"ט דזריק ומיחזי, אך התוס' בזבחים דל"א. ד"ה חישב כתבו דאמרי' דחישב שיאכלוהו טמאים למחר ל"ה פיגול, ונ' מדבריהם דהכי קי"ל, ולפ"ז הרי דהא דמחשב בבשר לפני זריקה מיפסיל, הוא משום דזריק ומיחזי.

ולפ"ז נ' דלדעת התוס' יל"פ דזהו דמייתי ר"א מהא דמחשבין על האבוד ועל השרוף, דמהא דמהניא מחשבתו ע"ז, בע"כ דחייל ע"ז היתר זריקה, דאל"כ הי' זה כחישב שיאכלוהו טמאים למחר דל"ה פיגול, ובזה נ' לבאר מש"כ התוס' בד"ה אלא, דאף דאיירי בגונא שעדין לא נאבד בשעת מחשבתו, מ"מ שפיר מדמי לי' לעי' ליצא כולו, כיון דאבד ונשרף קודם זריקה, וצ"ב, ולהנ"ל נ', דהרי כל מה דמהניא מחשבת פיגול על בשר לפני זריקה, הוא משום דזריק ומיחזי, והיינו משום דה"ז עומד לחול ע"ז היתר זריקה, ואשר ע"כ אף היכא שבשעת שחישב הי' זה בעולם, מ"מ כיון דהי' עומד שיאבד וישרף קודם זריקה, (וכמו שהעמידוה התוס' בשזרק בפי כלב ובפי כבשן), הרי דאי נימא דל"ח זריקה על אבוד ושרוף, ואי"ז עומד דיהא זריק ומחזי, ל"מ מחשבתו לפגל, ודו"ק.

אך יש להעיר על דרכים אלו, דהנה בזבחים דכ"ז. ובפירש"י ותוס' מבו' דבלא קרא הו"א דבחשיב בשעת זריקה שלא במקומו מחשבת פיגול, הוי זה פיגול, ושמעתי להעיר דהרי הוי זה דבר שאין דרכו לאכול, כיון דזריקה שלא במקומו אינה מתרת באכילה, וכן הרי דמי לשיאכלוהו טמאים דל"מ מחשבתו לדעת התוס', דל"ש בזה הא דזריק ומחזי, שהרי אין זריקתו מתרת, ועד"ז ראיתי להעיר, בדינא דמתני' דזבחים דכ"ט: דבחישב מחשבת חול"מ או של"ש, ואח"כ חישב מחשבת חול"ז ל"ה פיגול, משום דינא דעירוב מחשבות, ולכאו' תיפו"ל משום דהוי זה דבר שאין דרכו לאכול, וכן משום דדמי לשיאכלוהו טמאים, כיון דלא מחזי ע"י הזריקה, ועד"ז ילה"ע במש"א בזבחים דל"ו: דמודה ר"י דחוזר וקובעו בפיגול, וצ"ע דהגם דלי"ב לדין עירוב מחשבות, מ"מ הרי הוי זה דבר שאין דרכו לאכול, וגם הרי דמי זה לחישב שיאכלוהו טמאים.

וי"ל בזה, דכל מה דל"מ מחשבתו משום דהוי זה דבר שאין דרכו לאכול או משום דהוי כשיאכלוהו טמאים, היינו רק בשמחשב על הבשר לאכלו, אך במחשב על האימורים שפיר מהניא מחשבתו לפגל, כיון דהאימורים דינן דאם עלו לא ירדו, וי"ל דמכח זה חשיבי שפיר כדבר שדרכו לאכול, וגם מכח זה ל"ד לשיאכלוהו טמאים, דאכילת טמאים לאו כלום היא, ומשא"כ הקטרת האימורים חשיבא הקטרה מדינא דעלו לא ירדו, ומת' לפ"ז, דכל שחישב להקטיר למחר דבר פסול, שכל דין ההקטרה שבו הוי רק מדינא דאעלי, נמי הוי זה בכלל מחשבת חוץ לזמנו, (וע' ביד אליעזר זבחים דכ"ז שהאריכו בזה), וכ"נ דעת מרן הגרי"ז, שפי' דהא דתניא בתוספתא דחישב שיזרקוהו פסולים למחר הוי פיגול, הוי כמ"ד דאף דם פסול לא ירד, ואכמ"ל בזה.

ולפ"ז ניחא, די"ל דמש"א דאלמלי קרא הי' הדין דמהניא מחשבתו בשעת זריקה שלא במקומו, היינו בדחישב על הקטרת אימורים, וכ"ה ל' רש"י בזבחים שם ד"ה זריקה דשריא וד"ה זריקה דלא שריא, דאיירי בשחישב על הקטרת אימורים, וי"ל דפי' כן מה"ט, דאי חישב על אכילת בשר בלא"ה לאו כלום הוא, כיון דאין דרכו לאכול, אך שם בד"ה מי פירשה גם בשחישב על אכילת בשר, וצ"ע בזה, וכן הא דבעי' לדינא דעירוב מחשבות, י"ל דהוא בכה"ג שחישב על הקטרת אימורים, אך בלישנא דמתני' בזבחים דכ"ט: נ' דאיירי בשחישב על אכילה, וכדתנן התם לאכול כזית בחוץ כזית למחר וכו', וגם הא דאמר ר"א דמודה ר"י דחוזר וקובעו בפיגול, י"ל דאיירי בשחישב על האימורים, אך בפירש"י שם פירשה בשחזר וחישב לאכול חוץ לזמנו, ואכתי צ"ע רב בזה.

ועכ"פ אי נימא הכי, הרי שלכאו' אין לפרש דזהו דמייתי' בסוגיין מהא דמחשבין על האבוד, דש"מ דחיילא ע"ז זריקה, דאל"כ ל"ה מהניא מחשבתו, שהרי הא דמחשבין על האבוד ועל השרוף פי' המפרש דאיירי בשחישב על האימורים, וכ"ה בל' התוס' ד"ה אלא דאיירי אף בשחישב על האימורים, ובזה הרי אף דלא חיילא ע"ז זריקה, מ"מ בדין דתהני מחשבתו, וכמש"נ.

אך באמת ל"ק מידי, שהרי הא דבאימורים מהניא מחשבתו, הוא משום שדינן דאם עלו לא ירדו, ולפ"ז הרי דל"מ ה"ט רק בזריקה שלב"מ וכן בחישב מחשבת חול"ז ושל"ש דדינא דהאימורים דאעל"י, אך משא"כ בשחישב על האבוד ועל השרוף, הרי דאי נימא דל"ח ע"ז זריקה, הרי הוי זה כנשפך דמה דלר"י אם עלתה תרד, וע"כ אף בשחישב על האימורים ל"ה מהניא מחשבתו, וז"פ.

אך בעיקר הדבר שנתבאר, דר"א בא להוכיח דחיילא הזריקה אף על אבוד ושרוף, צ"ע, דלכאו' הרי חזי' דלא חיילא ע"ז הזריקה, וכדחזי' דאף למ"ד דזריקה מועלת ליוצא, מ"מ היכא דנאבדו הבשר והאימורים, חשיב "אין בשר" ופסול, ואי נימא דהזריקה חלה גם על בשר אבוד ושרוף, א"כ מ"ט חשיב זה אין בשר, וי"ל.

**ב'**

ה] התויו"ט במתני' כתב, דלכאו' כ"ה דלאפוקי ממעילה ל"מ רק בשיצא מקצתו ומדין מיגו, ה"נ להביא לידי מעילה באימורי קק"ל שיצאו, ל"מ רק בשיצאו מקצתן, אלא שאין נ' כן מד' הרמב"ם, וכ' שם מד' הרמב"ם פ"א מפסוהמ"ק, וכנר' צ"ל רפ"ב ממעילה, דבפ"א מפסוהמ"ק לא איירי כלל לענין מעילה, ונראה דס"ל להרמב"ם דלהחמיר א"צ מיגו, עכ"ד, וצ"ב הגדר בזה, גם צ"ע, דהרמב"פ ברפ"ב ממעילה שם סיים, שהזריקה מועלת ליוצא בין להקל בין להחמיר, והרי בהך גוונא דאיירי התם בשיצא כולו אין זריקה מועלת להקל.

והנה עוד צ"ב בדעת הרמב"ם, שמפורש בדבריו ברפ"ג ממעילה דהא דיצא כולו ל"מ לי' זריקה, היינו אף בגונא שהאימורים לא יצאו, דמ"מ כיון שכל הבשר יצא ל"מ לי' הזריקה לאפוקי ממעילה, וע' קר"א שעמד בזה, דבפשוטו הי' לנו לומר דאף בכה"ג חשיב כיצא מקצתו, כיון דהאימורים לא יצאו, ומיגו דחיילא זריקה על האימורים חיילא אף על הבשר, ואמנם י"ל, דכיון דהנידון הכא הוא שתועיל להן הזריקה להוציא מידי מעילה, הרי דבעי' שיהא ע"ז מיגו, וע"כ כל שיצא כל הבשר, הרי שהגם דהאימורים הוו בפנים וחיילא עלייהו זריקה, הרי מ"מ לא חיילא הזריקה כלל לענין להוציא מידי מעילה, (שהרי מועלין באימורים אף לאחר זריקה), וע"כ ליכא בזה מיגו, אך מסברא נ' טפי דסגי במה דהוי המיגו על עיקר חלות הזריקה.

וראיתי לבאר בזה בדעת הרמב"ם, עפ"מ שפי' בפיהמ"ש, ז"ל, ודברי ר"ע אינם אלא אם יצא מקצת בשר, אבל אם יצא כל הבשר וכו', מודה לר"א שאין זריקה מועלת ואין מועלין באותו הבשר, לכאו' צ"ל ומועלין באותו הבשר, לפי שהוא לא הותר לכהנים כלל, עכ"ל, ונ' מל' הרמב"ם, דלעולם עיקר הדין דזריקה מועלת ליוצא הוי אף בשיצא כולו, ואך דלהוציא מידי מעילה לא סגי בהא דהזריקה חלה ע"ז, אלא בעי' שיהא היתר לכהנים, ולענין זה הוא דבעי' שישאר מקצת הבשר בפנים, דחייל עלי' היתר לכהנים, וכיון שזריקה זו הועילה להתיר לכהנים, ע"כ מהניא להוציא כל הבשר מידי מעילה, דעל כל הבשר חיילא כ"ה זריקה המתרת לכהנים, ואי"ז כלל מכח מיגו וי"ל עוד, דלעולם הוי זה מטעם מיגו, והיינו דלענין ההיתר לכהנים מיגו דמהניא הזריקה להתיר הבשר שהפנים, חיילא אף עלהבשר שיצא להתירו, (ואך דפסו יוצ שעליו אוסרו, ויתכן דאף מפקיעו משיחול עליו ההיתר).

ובזה מתבאר הא דהיכא דיצא כל הבשר ל"מ הזריקה להוציא מידי מעילה, הגם דהאימורים הוו בפנים, דהרי הא דבעי' שיהא מקצת בפנים, אינו כלל לצורך עיקר חלות הזריקה, דלעולם חיילא עלי' הזריקה ואף בשיצא כולו, ומה דבעי' שיהא מקצתו בפנים, הוא כ"ה שיהא היתר לכהנים, וע"כ בעי' בדוקא שיהא מקצת הבשר בפנים, שיחול עליו היתר לכהנים, וז"ב.

ובזה ביארו גם שי' הרמב"ם, דהגם דקי"ל דאם אין בשר אין דם, מ"מ אם יצא הבשר מהניא הזריקה בדיעבד, ואף שיצא כל הבשר, והנה בפשוטו הא דמהניא הזריקה ול"ח אין בשר, הוא משום דזריקה מועלת ליוצא, וצ"ע דהרי ביצא כולו ל"מ לי' זריקה, וע' תוס' מנחות די"ב. שדנו בזה, אי הא דאף ביצא כולו אם זרק הורצה, היינו משום דמוסיף אדר"ע וס"ל דאף ביצא כולו מהניא לי' זריקה, או דהוא דהגם דלענין הרצאה מהני אף ביצא כולו, מ"מ לא מקבע בפיגול ונפיק מידי מעילה רק ביצא מקצתו, וי"ל דכן ס"ל גם להרמב"ם, וע' קר"א שם, ולהנ"ל הוא מבו' היטב, שהרי עיקר הא דזריקה מועלת ליוצא הוי אף בשיצא כולו, ורק לענין להוציא מידי מעילה הוא דבעי' שיהא מקצתו בפנים, כ"ה שיהא היתר לכהנים.

ולפ"ז מבו' היטב גם מה דלענין להביא לידי מעילה מהניא זריקה ליוצא אף בשיצא כולו, כיון דהא דזריקה מועלת ליוצא הוי אף בשיצא כולו, ורק לענין להוציא מידי מעילה הוא דבעי' שיהא מקצתו בפנים, כ"ה שיהא היתר לכהנים, וז"ב.

והנה לפ"ז, הרי דה"נ לענין חיוב פיגול נותר וטמא, הוי הדין דזריקה מועלת ליוצא אף בשיצא כולו, וניחא בזה סתימת ד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ הל"ג, שסתימת דבריו מ' דאף בשיצא כולו מהני לי' זריקה לחייב משום פיגול נותר וטמא, עיי"ש, אך אי נימא שדעת הרמב"ם דאף אם חזרו האימורים אחר זריקה מקטירין אותן, א"כ אין להביא משם, וגם י"ל דכיון דהרמב"ם איירי שהאימורים יצאו, הרי בפשוטו איירי שהבשר בפנים, וע"כ הוי כיצא מקצתו, (דלענין להביא לידי פיגול נותר וטמא, הרי הבשר והאימורים דינן אחד, וע"כ ודאי דכל דנשאר הבשר או האימורים בפנים, הוי כיצא מקצתו), אך בס' שהם וישפה ספי"ז מפסוהמ"ק, פי' שכוונת התויו"ט לדייק כן מד' הרמב"ם.

וע"ע בס' שהם וישפה ספי"ז מפסוהמ"ק שדן להוכיח מד' הרמב"ם שם שאף בשיצא כולו מהניא לי' זריקה לאקבועי בפיגול, עיי"ש, ולמש"נ מבו' היטב הטעם בזה.

אך בד' התוס' מנחות די"ב. מפורש דביצא כולו אף ל"מ לי' הזריקה לאקבועי בפיגול, ואף דנו דיהא חשבו כאין בשר ואף אם זרק לא הורצה, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, והרש"ש לק' ד"י. דן לומר בדעת התוס' שם, דהא דיצא כולו ל"מ לי' זריקה, היינו רק לגנין פיגול נותר וטמא, אך ה"ז מוציא מידי מעילה, אך בד' התוס' בסוגיין ד"ה כי, מבו' להדיא לא כן, (שהרי כתבו דאף בב' חטאות דמי ליצא מקצתו, והתם הרי איירי' לענין להוציא מידי מעילה), וכ"ה גם בד' תוס' מנחות די"ב. הנז'.

ו] צ"ע בדעת הרמב"ם שהשמיט לדינא דמתני' דבשר קד"ק שיצא קודם זריקת דמים חייבין עליו משום פיגול נותר וטמא, ולא הביא רק לדינא דאין מועלין בו, אך לענין אימורי קק"ל שיצאו כתב בפ"א מפסוהמ"ק הל"ג דחייבין עליהם משום פיגול נותר וטמא, וי"ל דסמך ע"ז, וכ"ה דהאימורים חייבין עליהם משום פיגול נותר וטמא, ה"נ חייבין על בשר קד"ק, אך אי נפרש ד' הרמב"ם שם דלא נפסלו האימורים כלל, ואף אם חזרו אחר זריקה מקטירין אותן, הרי שאין ללמוד ממה שחייב עליהן משום פיגול נותר וטמא, דה"נ יהא חייב על בשר קד"ק שיצא ונפסל ביציאתו, וע' עוד בד' הרמב"ם פי"ז מפסוהמ"ק הי"ט, שהביא לדינא דזריקה מועלת ליוצא לאקבועי בפיגול, שמה"ט נתפגלו שני הלחם אע"פ שהן בחוץ, עיי"ש, וזה הוי כבשר קד"ק שיצא, ואולי ע"ז סמך הרמב"ם שהשמיט לדינא דבשר קד"ק שיצא חייבין עליו משום פנו"ט, וצ"ע בזה.