ביטול היתר בהיתר וחמץ קודם פסח, ובדין דבר שלא נתבטל בשעת התערובת אם הוא מתבטל אח_כ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

במש"כ התוס' במנחות דכ"ג: דאיכא לאוקמי הא דטבל אינו בטלה, בשנפל טבל הטבול לתרומה לתוך טבל שאינו טבול לתרומה, דהוי מב"מ כיון דשם טבל על שניהם, הנה צ"ע רב בזה, שהרי אף אם הי' הדין דטבל בטל, הרי כל הנפ"מ בביטול זה הוי רק אחר שהפריש על הטבל המבטל ממקום אחר, וא"כ בכה"ג מ"ט באמת אי"ז מתבטל, הרי אחר שהפריש עליו ממקום אחר ונעשה חולין, תו כבר אי"ז מב"מ, ומ"ט לא יחול עתה ביטול, ואף שבשעת הנפילה ל"ח ביטול כיון דהוי מב"מ, מ"מ מ"ט לא יחול אח"כ ביטול ע"ז, כשכבר אינו מב"מ, וע' בשיעורי הגר"ד רפופורט, שנד' בספר קובץ ענינים לחולין, שעמד בזה.

ובמש"כ התוס' עוד, דמשכח"ל בנפל לחולין מתוקנין בעוד התרומה ביד בעלים דמצי לאיתשולי עלה, ולכאו' גם בזה ילה"ע, דמ"מ אחר שנתן התרומה לכהן דתו ל"מ לאיתשולי עלה, ממילא כבר הוי מבשא"מ, ומ"ט לא יתבטל, אך י"ל דאה"נ, וכל הנפ"מ בהא דאין בטבל בטל, הוא שכ"ז שלא נתן התרומה לכהן, אסורה התערובת מפני הטבל שבתוכה, אך אחר שיתן התרומה לכהן, י"ל דאה"נ שריא התערובת.

ב] ולכאו' יש ללמוד מזה דבר חדש, דהגם דבעלמא אף היכא דל"ח ביטול בשעת התערובת, מ"מ מצי להתבטל אח"כ, וכמש"א בגיטין דנ"ד., דנפלו ונתפצעו בדוגג יעלו, (לדעת ר"י ור"ש דלא קנסו שוגג אטו מזיד), והרי שאף דבשעה שנתערבו ל"ח ביטול מפני חשיבותן, מ"מ אח"כ כשנתפצעו ואבד חשיבותן, שפיר חייל עליהו ביטול, מ"מ לגבי דינא דמב"מ לא בטל, הרי שכל שהיו בשעת התערובת מב"מ. תו אף שאח"כ כבר אינן מב"מ, אכתי איכא להתערובת שם תערובת דמב"מ, וע"כ אי"ז בטל, וצ"ע רב לבאר הטעם בזה.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש בשיעורי הגרד"ר, שהביא שמצינו כן עוד בד' התוס' חולין ד"ק., דהיכא דבשעת התערובת הי' זה מב"מ, תו אף אם אח"כ נעשה לי"ל חשיבות דמב"מ, מ"מ אי"ז בטל, אך נ' שאי"ז מוכח כלל, עייש"ה, ועיי"ש שכתב שהטעם בזה הוא משום דלר"י ל"מ חייל ביטול אחר שעת התערובת, ופליג בזה אדרבנן, וצ"ב בכונתו דמהיכ"ת דפליגי בזה ר"י ורבנן, והרי בנפלו ונתפצעו מודה ר"י דה"ז בטל, ולמש"נ צ"ל דבהא דמב"מ לא בטל, כל שבשעת התערובת הי' לזה שם מב"מ, ה"ה מתאחדים יחד, וע"כ ל"מ חייל ע"ז ביטול לאח"ז כשנעשו מבשא"מ, וצ"ב בזה.

וע' עוד באחיעזר ח"ב סי' י"ד, מה שהביא מד' כמה אחרונים, דכל דהוי דשיל"מ, הגם דע"י התערובת אין לו מתירין, מ"מ כבר אינו בטל, והיינו בכגון טבל שנתערב בחולין, דצ"ע רב שהרי אחר דנתערב כבר א"א להתירו מדאורייתא, שהרי א"א להפריש עליו אלא מטבל דרבנן, וכמו שעמדו בזה הברוך טעם שער התערובת דשיל"מ פ"א, (ומש"כ שם בעל הד"ח בהגה"ה לא הבנתי), מנ"ח מ' רפ"ד, ומרחשת ח"א סי' נ"ב, ועוד),[[2]](#footnote-3) וכתב שם דז"ש רק לדעת הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהוי כמב"מ, וע' גם במרחשת שם שכתב כן, ועיי"ש שר"ל דרש"י והר"ן מודו זל"ז, וזה ע"ד המבואר דכל דהוי מב"מ בזמן התערובת שוב אף דהוי מבשא"מ אי"ז בטל, אך האחיעזר שם דחה לזה, עיי"ש.

ג] וי"ל עוד בזה, עפ"מ שמצאתי דבר חדש באו"ז ע"ז פ"ה סי' ע"ר, דהנה עיי"ש שדן אי היתר בהיתר בטיל, כדון שנתערב חמץ קודם הפסח בדבר שאינו חמץ בששים, והביא שפירש ר"י דבטל, והוכיח כן ממתני' דצמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זא"ז, דאם רוב מן הגמלים מותר, והא התם דצמר גמלים וצמר רחלים מותרין זב"ז ואפ"ה מבטלין זא"ז, ה"נ הגם שחמץ ושאינו חמץ קודם הפסח מותרין באכילה, אפ"ה נתבטל החמץ בדבר שאינו חמץ ומותר לאכלו בפסח, וכתב האו"ז שדן לפני רבינו שמחה מההיא דפ' הקומץ רבה דיליף ר"י מקרא דדם הפר ודם השעיר דמב"מ אינו בטל, ואם איתא שאין שייך ביטול היתר בהיתר אלא דוקא איסור בהיתר, היכי יליף מינה ר"י למב"מ איסור בהיתר שאינו בטל, הרי י"ל דשאני הכא דהיתר בהיתר הוא, דשניהם היתר למזבח ול"ש ביטול היתר בהיתר וכו', ועוד הביא לו ראי' מפ' התערובות, דלר"ל איסורין מבטלין זא"ז, ואם איסורין מבטלין זא"ז, ה"ה היתר את ההיתר, דמה לי איסור ואיסור מה לי היתר והיתר,[[3]](#footnote-4) ועוד דנתי לפני רבינו שמחה, אילו כהן טהור שנתערבה לו תרומה טהורה בחולין ואח"כ נטמא, וכי לא היתה מותרת לו אחרי שהי' בחולין כדי לבטל את התרומה, ואע"פ שבשעה שנתערבה היתה מותרת לו, ואמר לי הן, ואמרתי לו א"כ זה דומה ממש לחמץ שנתערב בשאינו חמץ ואח"כ בא הפסח,[[4]](#footnote-5) ואמר לי שאני הכא דא"א דליכא כהן טמא בעולם בשעה שנתערבה התרומה, עכ"ד, וכעי"ז כתב האו"ז גם בפ"ב דע"ז סי' קע"ה קע"ו.

והנה מה שהביא האו"ז מכהן שנתערבה לו תרומה וכו', בפשוטו הוא תמוה מאד, שהרי לכאו' כל מה שדנו הראשונים בדין חמץ שנתערב קודם פסח, ע' תמים דעים סי' ל"ו (תשו' ופסקים סי' קי"ז), או"ז הל' פסחים רנ"ו (פי' הר"ש מפלייש), מרדכי פ' כל שעה סי' תקנ"ד, שו"ת הר"ן סי' נ"ז ונ"ט, הוא כמפורש בדבריהם, משום דחמץ בזמנו במשהו, וע"כ בפסח עצמו א"א לו להתבטל, וע"כ יש לנו לדון אם נתבטל קודם פסח, ובשו"ת הר"ן דן בזה מטעם אחר, דאם חמץ קודם פסח בטיל, מותר לבטלו לכתחילה, ואין בזה משום מבטל איסור לכתחילה, כיון שעדין אינו איסור, אך אי לא בטיל, ול"ח הביטול רק בזמן איסורו, הרי שהוי בכלל מבטל איסור לכתחילה,[[5]](#footnote-6) אך משא"כ בההיא דתרומה, הרי דאף אי נימא דהיתר בהיתר לא בטיל, ולא בטלה התרומה מעיקרא, הרי מ"מ אחר שנטמא הכהן וכבר הוי זה איסור לגבי, מ"ט לא יחול הביטול.

ויש ללמוד מד' האו"ז, דס"ל דכללא הוא בתערובת, דכל דלא חייל הביטול בשעת התערובת, ל"מ חייל אח"כ ביטול, וצ"ל דל"ד לנפלו ונתפצעו דשרי, דהתם נשתנה מצב התערובת, ומשא"כ הכא שלא נשתנה כלום בתערובת, ואשר ע"כ אילו הי' הדין שאין התרומה בטלה קודם שנטמא הכהן, אף לא היתה בטלה אח"כ.

ד] ונ' דכ"ה מוכח גם ממה שדן האו"ז בחמץ שנתערב קודם פסח אי שרי לאכלו בפסח, או דהיתר בהיתר לא בטל, והנה הביא האו"ז נידון זה בשם הר"י, ולעיל מינה בסי' רס"ז נ' שדעת הר"י דהעיקר לדינא דחמץ בפסח גופי' ג"כ בטל בס', וצ"ע דא"כ מה לי דאין בחמץ בטל קודם הפסח, הרי אף בפסח גופי' מצי בטל, כיון שאף בפסח בטל חמץ בס', וגם צריך בדיקה בדעת האו"ז, אי בער"פ בטל החמץ בס', דאי נימא שה"ה בטל בס', הרי אין לדון דמשום הא דהיתר בהיתר לא בטל ל"ח הביטול עד זמן איסורו, וע"כ אוסר במשהו, שהרי בער"פ כבר הוי היתר באיסור, ושפיר מצי לחול עליו ביטול, (וכמש"כ כן הר"ש מפלייש באו"ז הל' פסחים סי' רנ"ו), ובע"כ שדעתו דכל שלא נתבטל בזמן התערובת, תו ל"מ בטל לאח"ז, וע"כ אי אין החמץ בטל בשעת שנתערב קודם פסח, אף לא יתבטל אח"כ, וז"ב בדעתו.

ונ' לפ"ז, דגם מה שהביא האו"ז להוכיח דהיתר בהיתר בטיל, מההיא דצמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זב"ז,[[6]](#footnote-7) אשר עמד בזה המקו"ח בסי' תמ"ז סק"ח, דמנא להו דחייל הביטול מיד, ושמא ל"ח הביטול רק אחר שחיברו עם פשתן דכבר הוי איסור בהיתר, והחזו"א באו"ח סי' קי"ט סק"ד, כתב מכח זה, דאה"נ אין ראי' משם, אלא הוא סמך בעלמא, וצ"ע, אך להנ"ל, הרי דעת האו"ז דכל דל"ח הביטול בתחילת התערובת, ל"מ חייל ביטול לאחר זמן, וע"כ שפיר הוכיח, דמחזי' דבצמר גמלים וצמר רחלים ה"ז בטל, בע"כ דהיתר בהיתר בטל, דאי ל"ה חייל ביטול בשעת תערובתן, ל"ה חל ביטול אף אח"כ כשחיברן עם פשתן.

אמנם לדעת ש"ר דפליגי ע"ד האו"ז, וס"ל דאף היכא דל"ח ביטול בשעת התערובת מצי חייל ביטול אח"כ, צ"ל דהא דמייתו ראי' מצמר גמלים וצמר רחלים הוא משום דס"ל דהתם ל"ש שיתבטל אחר שחיברו עם הפשתן, וע' מה שפירשו הטעם בזה, המקו"ח שם, אמ"ב דיני פסח סי י"ז, יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות ג', ושע"י ש"ג פכ"א, והוא מפורש כן בד' הר"ן בתשובה, שהוכיח מזה דלא אמרי' חוזר וניעור, והרי להדיא דאחר שחיברו עם פשתן ל"ש בזה ביטול, ואדרבה הי' לנו לומר שיהא זה חו"נ, וכ"ה גם בסה"ת סי' נ"ה, ובפי' הר"ש מפלייש שבאו"ז פסחים סי' רנ"ו, ועיי"ש בלשונם מה שיש ללמוד ממנו בטעם הא דכשעירבו עם פשתן ל"ש בו ביטול, ויש להעיר לד' הגר"א באו"ח סי' תמ"ז, שכתב בדעת הסוברים דחמץ אינו בטל קודם פסח, דליכא ראי' מצמר גמלים, דהתם מצי חייל הביטול אחר שעירבו עם פשתן, עיי"ש.

ה] ועפמש"נ מד' האו"ז ניחא, דע"כ כל היכא דבשעת התערובת הי' זה מב"מ ולא בטיל, תו ל"מ בטיל אח"כ, משום דכל היכא דל"ח ביטול בשעת התערובת, ל"מ חייל ביטול אח"כ.

אמנם מד' אינך ראשונים שלא דנו בחמץ שנתערב קודם פסח, רק משום הא דחמץ בזמנו במשהו, מבו' להדיא דפליגי ע"ד האו"ז, וס"ל דאף היכא שלא חייל ביטול בזמן התערובת, מצי חייל ביטול לאח"ז, שהרי מבו' בדבריהם דאי ל"ה החמץ אוסר במשהו, ל"ה כלל מקום לדון, והגם שבזמן התערובת לא נתבטל, מ"מ ה"ה מתבטל בפסח.

ולדעתם צ"ב, מ"ט לענין מב"מ שאני, וכל היכא שבשעת התערובת הי' זה מב"מ, תו אף שאח"כ כבר אי"ז מב"מ, מ"מ לא בטיל, וצ"ע בזה.

1. ומצינו עד"ז להיפך, היכא שבשעת התערובת הי' זה מבשא"מ, ואח"כ נעשה זה למב"מ, והוא בע"ז דס"ו., בחמרא לתוך חלא, דלרבא הוי מבשא"מ משום דריחי' חלא וטעמי' חמרא חמרא, והגם דאחר שנפל היין לתוך החומץ, מחמיץ היין עצמו, מ"מ ה"ז בטל, וחזינן דאע"פ שאחר שעת התערובת הוי זה מב"מ, מ"מ ה"ז בטל, וזה ניחא למש"נ דלגבי שם מב"מ אזלי' בתר שעת התערובת, וצ"ב.

   אמנם באמת י"ל, דהתם הטעם הוא משום דאין חוזר וניעור, וגם להסוברים דאמרי' חו"נ, היינו רק היכא שנוסף על התערובת, או עכ"פ היכא שבישלן ונתנו טעם זב"ז, אך כל היכא דהתערובת קאי בעינא לא אמרי' חו"נ, ע' תמ"ד להראב"ד סי' ל"ו שכתב כן, ואף להסוברים דבחמץ שנתבטל קודם פסח אמרי' חו"נ, כבר נת' במק"א דהתם שאני, דאי"ז מטעם חו"נ, אלא משום דשורש דינא דחמץ במשהו, אינו שחמץ בפסח לא בטיל, אלא היינו שהגם שהוא בטיל מ"מ ה"ז אוסר במשהו, שהחמירו חכמים שלא להתיר מכח ביטול, וע"כ אף היכא שכבר בטל קודם הפסח, מ"מ בפסח החמירו חכמים שלא להתיר מכח הביטול, וע"כ אף הרשב"א דס"ל דבעלמא לא אמרי' חו"נ בשלא הגיע לשיעור נתינת טעם, ס"ל דבחמב"פ אמרי' חו"נ, וע' מקו"ח סי' תמ"ז סק"ח, ויד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ח, ואכ"מ.

   ואמנם באמת מד' רש"י בע"ז שם, משמע דבעי' שקודם התערובת יהא זה מב"מ, אך היכא שבשעת התערובת נעשה זה למב"מ ה"ז בטל, וזה צ"ע, דמ"ט ניבעי שיהא מב"מ קודם התערובת, וע' יד"י סי' ק"ב סק"ז שכתב דהתם גרע, דאם מכח התערובת נעשה זה למב"מ, אי"ז טעם להפקיע הביטול, שאדרבה נתגבר כח המבטל על הבטל עד שעשאו כמותו לגמרי, עכ"ד, וצ"ב בזה מסברא, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בד' הרשב"א בנדרים דנ"ח. ותוס' רא"ש ור"ן שם, ותוס' שאנץ ותוס' הרא"ש ב"מ דנ"ג., והרמב"ן הרשב"א והריטב"א בע"ז דע"ג: מפורש דהא דטבל חשיב יש לו מתירין, הוא משם הא דאחר התערובת יכול להפריש עליו מטבל דרבנן, ולא משום הא שהי' יכול להפריש עליו קודם התערובת, וע' גם בשו"ת ספה"י לר"ת סי' נ"ה אות ב'.

   ונ' דיש ללמוד מזה, כמש"נ לדון במק"א עפי"ד התוס' ביבמות דפ"ט:, דבמפריש מעציץ שאינו נקוב על הנקוב, חיילא ההפרשה מדרבנן והותר הנקוב, ואך דכיון דמדאורייתא שאינו נקוב פטור, הרי שבדינים דאורייתא ה"ז אסור, אך בדינים דרבנן חייל ע"ז הפרשה וה"ז מותר, אך בד' רש"י ביבמות שם, ובד' ריב"ן שהביאו התוס' שם, מבו' דאי"ז כן, אלא אף מדרבנן לא חיילא ההפרשה, וכ"נ מד' רש"י קידושין דמ"ו:, וכן מבו' מד' הר"ש והרא"ש דמאי ספ"ה, עי' היטב בדבריהם, ואשר ע"כ שפיר חשיב טבל שנתערב דשיל"מ, כיון שמדרבנן אפשר להתיר לאיסורו, ודו"ק.

   ועיקר ד"ז נ' ללמוד, גם מהדין המבואר במנחות דל"א. דמהני להפריש מטבל שנתערב על דמאי, וצ"ב, שהרי איסור דמאי הוי מכח ספק שמא לא עישרוהו, וא"כ היאך יתוקן הדמאי ע"י שיפרישו עליו מטבל דרבנן, שהרי ממ"נ, אם הדמאי אינו מעושר, הרי ל"ח מה שהפרישו עליו מטבל דרבנן, דהוי זה מן הפטור על החיוב, ואם הדמאי הוי מעושר, הרי א"צ כלל להפריש עליו, וא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, וע' בזה בספר תורת זרעים, ובמכתב החזו"א שם, ונ' ללמוד מזה דבשו"ע דרבנן שפיר חיילא הפרשת שאינו נקוב על הנקוב, ואשר ע"כ בדמאי דכל החשש הוי רק מדרבנן, שפיר סגי בהא שיתקנו בתיקון דמהני כלפי דינים דרבנן.

   ועיקר מושג זה, דגם בדבר האסור מדאורייתא שייך לומר דבשו"ע דרבנן ה"ה מותר, מצינו כן בכ"ד, וחדא מיניהו הוא בכו"ח הגרע"א סי' ל"ד, שכתב שם דאף דכל דלא נודע לא מיקרי ביטול, מ"מ אם נודע איסור אחר ובטל, תו בטל אף איסור זה שלא נודע, וכתב דנראה דאף אם נודע רק איסור דרבנן, מ"מ כיון שהוצרכנו לביטול מדרבנן מיקרי שם ביטול עליו גם לגבי איסור דאורייתא, והוסיף עוד דכיון דהנפ"מ בזה הוא במה דקודם שנודע הסירו הנוצות והוי חהר"ל, וע"כ בעינן להא דחייל הביטול מעיקרא, ע"כ י"ל, דכיון דהא דחהר"ל לא בטל הוא רק דרבנן, א"כ י"ל דלגבי דאורייתא גם עתה בטל, ולגבי דרבנן מיקרי נודע מקודם, עכ"ד, והרי דאף אם מעיקרא לא חייל ביטול להאיסור דאורייתא, מ"מ כיון דלגבי דרבנן מיקרי נודע, א"כ חייל הביטול להתיר איסור זה מדרבנן, והיינו דבשו"ע דרבנן ה"ז בטל. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ב דהרי בגמ' שם דע"ט. נחלקו בזה, ודעת ר"א דאין איסורין מבטלין זא"ז, וא"כ אי מדמינן דין איסור באיסור לדין היתר בהיתר, נמצא דלר"א היתר בהיתר לא בטיל, ואי"ז במשמע ד' האו"ז שהדברים תליין בפלוגתא, אך י"ל שלא דימה האו"ז רק דאם אף איסור באיסור בטל, כ"ש היתר בהיתר, אך להיפך שפיר מצינו למימר, דאף דאיסור באיסור לא בטל, מ"מ היתר בהיתר בטל, והיינו כמש"כ הראב"ד בתמ"ד סי' ל"ו, ז"ל, שאין היתרין דומין לאיסורין, כי איך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, אבל היתר מבטל היתר להיות הכל היתר, עכ"ל, ועמש"נ בזה בזבחים דע"ח. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ב, דלכאו' שורש הנידון אי היתר בהיתר בטיל, הוא משום שאינן סותרין זל"ז, דאין לפרש שהנידון הוא משום דל"ש שיתבטלו דיניו ממנו, אחר שאכתי היתר הוא, דא"כ מה הוכיח האו"ז מהא דאיסורין מבטלין זא"ז, הרי התם שפיר שייך ביטול, וא"כ הרי בתרומה וחולין, לכאו' ודאי דחשיבי דסותרין זל"ז, וצ"ל דכיון דלגבי אכילת הכהן אינן סותרין זל"ז, ל"ה חל ביטול ע"ז, ועיקר הדברים מחודשים, דהגם דחייל ביטול לגבי ישראל, מ"מ אי נימא דהיתר בהיתר לא בטיל, ל"ה חל הביטול לגבי כהן. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לדעתו אין לדון בזה מכח הא דחמץ בפסח במשהו, שהרי דעתו שם דחמץ בע"פ בטל בס', וממילא דאף אי היתר בהיתר לא בטיל, מ"מ ה"ה בטל בע"פ שכבר הוי איסור, וכ"ה להדיא באו"ז הל' פסחים סי' רנ"ו בפי' הר"ש מפלייש, שאף אי היתר בהיתר לא בטיל, מ"מ ה"ז בטל אחר ד' שעות שהי' היתר באיסור, וע' עטרת חכמים או"ח סי' ה', אמ"ב דיני פסח סי' י"ז, יד"י סי' ס"ט סקס"ג, ושערי ישר, שפירשו כן לד' הר"ן, וזה שלא כד' המקו"ח סי' תמ"ז, ואכ"מ, אך הראשונים שדנו דמשום הא דהיתר בהיתר לא בטיל, לא יחול ביטול בפסח, כיון שאוסר במשהו, צ"ל דס"ל דאף בע"פ אוסר החמץ במשהו, וכמש"כ כן העטרת חכמים שם, ועיי"ש שהביא ד' מהרי"ל בסי' קפ"ו שתמה בזה ע"ד ראבי"ה, עיי"ש.

   אמנם מד' הגר"א בסי' תמ"ז, שפירש דטעם הסוברים דחמץ שבטל קודם פסח חוזר וניעור בפסח, הוא או משום דחו"נ, או כמש"כ ראבי"ה, משום דמעיקרא לא בטיל, והנה הרי בשו"ע לעיל מינה פסק דחמץ בע"פ הוי בס', ולא הביא הגר"א שם דעה החולקת ע"ז, ואפ"ה פירש דיל"ד לאסור משום שלא נתבטל קודם הפסח, ונ' מזה, שדעת הגר"א בביאור ד' ראבי"ה, דאף דבע"פ ה"ה בטל בס', מ"מ אי ל"מ ביטול קודם זמן האיסור, הרי שנמצא דאיסורא דחמץ בפסח דבכרת לא בטיל, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח.

   ונ' הביאור בזה, דהנה יעו"ש בראבי"ה פסחים סי' ת"כ, והוא מרבינו יואל, עיי"ש במגי', שפירש דהא דלא בטיל קודם פסח, הוא כמש"א בנדרים דע"ו. דל"מ טבילה לכלי קודם שנטמא, ונ' מזה, שלא דן רבינו יואל כלל מכח דהיתר ג"כ בטיל, שהרי אם הי' הנידון ע"ז, ליכא לאתויי כלל מהתם, וז"ב, ונ' דהוא משום דס"ל דזה ל"מ מידי, דהגם דההיתר בטיל, מ"מ איסור החמץ לא נתבטל מעולם, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח, אלא נידון רבינו יואל הי' דשמא גם איסור החמץ בטל קודם פסח, ובכה"ג שכבר בטל האיסור קודם פסח, לא גזרו רבנן, עיי"ש בדבריו שמפורש כן, וע"ז כתב דל"מ חייל ביטול על איסור החמץ, קודם שנאסר, וע"כ ממילא הוה פשיט"ל דכשיבא הפסח יש לאסור, כיון שמעולם לא נתבטל איסורא דחמץ בפסח, ולפ"ז הרי דאף דבער"פ בטל החמץ בס', אך מ"מ ל"מ חייל ביטול על איסור החמץ דפסח שהוא בכרת, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח במשהו, כיון שמעולם לא נתבטל איסור זה.

   ובאמת שיש ללמוד כן עוד מד' רבינו יואל שם, דעיי"ש שכתב דיש ללמוד כן, מהא בשביעית, הגם דלאכילה ה"ה בטלה בנו"ט, מ"מ בהגיע זמן הביעור ה"ה אוסרת בכ"ש, והנה הרי התם ל"ה היתר בהיתר, וכבר חייל ביטול על השביעית לאכילה, ואפ"ה ס"ל לרבינו יואל דלגבי דין ביעור ל"ח עלי' ביטול, וע"כ בהגיע זמן הביעור היא אוסרת במשהו, וה"נ דכוותה.

   ואמנם בד' הר"ש מפלייש הנז', מפורש דפליג ע"ז, וס"ל דאי חמץ בטל בע"פ בס' אין לדון כלל, ונ' דזה תליא בביאור שורש הנידון בזה, דהר"ש מפליש פי' הנידון בזה, משום דל"מ חייל ביטול על היתר בהיתר, דהתירא לא בטיל, או משום שאין סותרין זל"ז, וע"כ בע"פ שכבר ה"ז אסור, שפיר חייל ע"ז ביטול, ותו אינו חוזר וניעור בפסח, אך רבינו יואל פירש הנידון, דהגם דהתירא בטיל, מ"מ איסור החמץ לא נתבטל מעולם, וע"כ הוא אוסר במשהו, וע"כ לדעתו ל"מ מידי מה שבע"פ נתבטל בס', דמ"מ איסורא דחמץ בתוך הפסח לא נתבטל מעולם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע' בשו"ת מהר"ח או"ז סי' י"ז, שו"ת מהרי"ל קפ"ו, ופר"ח תמ"ז סק"ד, מה שתמהו על הראי' מצמר גמלים וצמר רחלים, דהתם כבר השתא איכא ע"ז שם איסור עם פשתן, ומשא"כ בחמץ קודם פסח, ועיי"ש במהרי"ל מש"כ עוד טעם אחר שהוא העיקר, וכ"נ במהר"מ חלאוה פסחים ד"ל:, וע' מה שבי' בזה האמ"ב דיני פסח סי' י"ז, וע' חת"ס או"ח סי' ק"ז שהאריך בזה, וע' יד"י ס"ט סקס"ג ושע"י ש"ג, מש"כ לבאר ד' הראשונים שדימו זל"ז, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-7)