75 בלילה עבה ב - בדעת רש_י והאו_ז, ובדין אילפס ע_י משקה ובישול
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ג' כ"ג כסליו תשע"ב

**א**

א] ברכות דל"ז:, תני רבי חייא לחם העשוי לכותח פטור מן החלה, ופירש"י, ז"ל, לחם העשוי לכותח, אין אופין אותו בתנור אלא בחמה, עכ"ל, והתוס' שם ד"ה לחם הקשו ע"ז, דהא כל שתחילתו עיסה וסופו סופגנין חייב בחלה, וא"כ לחם העשוי לכותח שבלילתו עבה מ"ט הוא פטור מן החלה.

והר"ש בפ"ק דחלה מ"ה הוכיח מזה, דאע"ג דמשעת גלגול קאתי חיוב חלה, מ"מ כיון דגלגל אדעתא לאפות בחמה מפטרא מן החלה, דסופו לבטל מתורת לחם.

ומבו' לפ"ז בדעת רש"י, דפליג על דינא דר"ת דעיסה שבלילתה עבה חשיבא כלחם אף בשלא אפאה בתנור, וה"ה חייבת בחלה ומברכין עלי' המוציא, אלא ס"ל דאף עיסה שבלילתה עבה לא חשיבא כלחם, אלא כשאפאה בתנור. [[1]](#footnote-2)

ומצינו כן גם במש"כ הריטב"א והמאירי בפסחים דל"ז. בשם רש"י, דהסופגנין וכו' בלילתן עבה, אך לא נמצא כן בפירש"י שלפנינו, ואדרבה באיסקריטין כתב להדיא דבלילתן רכה, והרי דאף דבלילתן עבה מ"מ אינם חייבין בחלה אא"כ עשאן ע"ד לאפותן בתנור, וזה כפי המבו' בד' רש"י בסוגיין.

ב] אמנם צ"ע בזה, דהנה לעיל בסוגיין אמר רב יוסף האי חביצא דאית בי' פרורין כזית בתחלה מברך עליו המוציא וכו' ולבסוף מברך עליו ג' ברכות, דלי"ב פרורין כזית בתחלה מברך עליו במ"מ ולבסוף ברכה אחת מעין ג', ואמר רב יוסף מנא אמינא לה דתניא היה עומד ומקריב מנחות וכו' נטלן לאכלן מברך המוציא וכו' ותני עלה וכולן פותתן כזית.

והנה בפירש"י שם פירש דחביצא היינו שמפררין בתוך האלפס לחם, והתוס' שם הקשו ע"ז, דא"כ איך מדמה רב יוסף פרורי מנחות לפרורי חביצא, ותירצו דכיון שנטגנין בשמן כנתבשלו דמי, ועמש"נ בדברינו בדין חביצא סק"ג דכן משמע ממה שהוצרך רש"י להעמידה במנחת מחבת ומרחשת, וכן נ' גם ממה שהוצרך רש"י לפרש לברייתא דליקט מכולן כזית, דקאי על מנחות.

והנה אמנם כ"ז ניחא לדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה ונטגנה בשמן מברכין עלי' המוציא, דלפ"ז שפיר מתפרשת הברייתא דמברך עליהן המוציא במנחת מחבת ומרחשת, דאף דהן מטוגנין בשמן מ"מ מברכין עליהן המוציא, אך לדעת ש"ר דאף עיסה שבלילתה עבה שנטגנה בשמן אין מברכין עלי' המוציא, הרי בע"כ דהא דמברכין על מנחות המוציא איירי במנחת מאפה, או דאף מנחת מחבת ומרחשת הי' השמן שבהן מועט ולא סגי בזה לחשבן כמטוגנין, וכמש"כ כן הר"ש בפ"ק דחלה, ולפ"ז הרי אין ללמוד מהתם דאף בפירורין שנתבשלו מברכין עליהן המוציא.

והנה לפ"ז הרי מוכח בדעת רש"י שדעתו כדעת ר"ת, דבלילה עבה מברכין עלי' המוציא אף בשנטגנה בשמן, וע"כ שפיר מוקי להא דמברכין על מנחות המוציא במנחת מחבת ומרחשת, וס"ל דחשיבי כמטוגנין, וקשיא טובא דזה נסתר מד' רש"י בלחם העשוי לכותח, דמבו' דפליג ע"ד ר"ת, וס"ל דאף עיסה שבלילתה עבה שעשאה ע"ד לאפותה בחמה, פטורה מן החלה, ומד' רש"י שהביאו הריטב"א והמאירי בפסחים דסופגנין וכו' בלילתן עבה, ואפ"ה כל שעשאן ע"ד לאפותן בחמה או באילפס לר"ל, ה"ה פטורין מן החלה, וצע"ג.[[2]](#footnote-3)

ג] ונראה לישב, דהנה בעיקר דינא דעיסה שבלילתה עבה מצינו שיטה חדשה בד' האו"ז סימן קמ"ח, ז"ל, ע"כ נראה לר"ת דהא דאיפלגו הכא רשב"ל ור' יוחנן היינו בשלא באו לכלל עיסה מעולם וכו', ובא ר"ל לומר דכ"ז שלא אפאה בתנור או באילפס דומיא דתנור וכו' פטורה מן החלה, ופליג עליו ר' יוחנן וסובר דדוקא שעשאו בחמה פטורה אבל אם האור הולך תחתיו חייב בחלה ודוקא שלא ע"י משקין דהיינו שלא טיגנם בשמן, אבל אם היו ע"י משקין גם ר' יוחנן מודה דאינו חייב בחלה ואין אומר עליו המוציא וכו', ועיסה שלשין לצורך קלצו"ני וארבו"לי חייבת בחלה ומברכין עלי' המוציא אע"פ שטיגנן בשמן, דהואיל שבאו לכלל עיסה וגם הולך האור תחתיהן וכו' "דהלכה כר' יוחנן דכל שהאור מהלך תחתיו חייב בחלה ואומר עליו המוציא" וכו', והא דקאמר ר"י ובלבד ע"י משקין היינו בשלא באו לידי עיסה, אבל היכא שבאו לידי עיסה אע"ג דע"י משקין מברכין וכו', וראי' לדבר דאמר בכיצד מברכין גבי מנחות נטלן לאוכלן מברך עליהן המוציא אע"ג שהם מטוגנות בשמן וכו', אלמא כיון דבלילתו עבה מברכין המוציא אע"פ שמטוגנין בשמן, הלכך לשיטה זו קלצנ"י וארבול"י וכל כיוצ"ב שבלילתם עבה וכו' אע"פ שטגנם בשומן במחבת חייבין בחלה ומברכין עליהם המוציא "דכל שהאור הולך תחתיו נקרא לחם לא שנא שהדביק ולבסוף הרתיח ל"ש שהרתיח ולבסוף הדביק רק שהאור הולך תחתיו חייב בחלה ואומר עליו המוציא" וכו', מיהו ר"ח זצ"ל פוסק הלכה כר"ל דסבר אין לחם אלא אפוי בתנור וכו', הלכך לשיטת פר"ח כל מעשה אילפס וכו', "אבל היכא שבאו לכלל חלה ולא נאפו בתנור חייב בחלה ואין אומר עליהם המוציא כגון הלצנ"י וארבו"לי" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' האו"ז דבר חדש, דהגם דס"ל כדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה אף אם דעתו לאפותה בחמה או באילפס לר"ל או לטגנה בשמן, מ"מ לגבי ברכת המוציא הדבר חלוק, דדינא דאין פת אלא האפוי בתנור אשר מכח זה ממעטינן פת הנאפית בחמה ולר"ל ממעטינן אף פת הנאפית באילפס דהדביק ולבסוף הרתיח, הוא אף בעיסה שבלילתה עבה, אך הא דמודה ר' יוחנן דבאילפס ע"י משקין ל"ה לחם, הוא רק בעיסה שבלילתה רכה, אך עיסה שבלילתה עבה הויא לחם אף בשעשאה באילפס ע"י משקין, בטיגון אם אפאה בחמה או באילפס לר"ל אין מברכין עלי' המוציא.[[3]](#footnote-4)

אמנם בד' ר"ת גופי' מבו' לא כן, שהרי ר"ת כתב ע"פ דבריו, דמצה העשוי' באילפס היינו מצה שאינה יכולה ליעשות אלא ע"י אילפס שבלילתה רכה, והרי דכל דבלילתה עבה חשיבא כלחם לענין מצה, אף שאפאה באילפס לר"ל, וכ"ה גם בד' התוס' שכתבו דהא דחלוט לא חשיב כלחם לענין מצה, הוא רק בבלילה רכה.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דאף עיסה שבלילתה עבה דחייבת בחלה, מ"מ אין מברכין עלי' המוציא אלא בשאפאה בתנור או באילפס לר' יוחנן, והיינו משום דליכא עלי' תורת לחם לענין ברכה קודם האפי', א"כ בדין דה"נ אם טיגנה באילפס בשמן, לא תרד לתורת לחם לענין ברכה.

ד] ונראה לפרש בזה, דחלוק הוא עיקר דינא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם, מהא דמודה ר' יוחנן העשוי באילפס ע"י משקין לא חשיב לחם, דהא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם משום דאין פת אלא האפוי בתנור, אי"ז משום דהעשוי בחמה או באילפס אין צורתו כצורת הפת, אלא אף אם צורתו היא כצורת הפת אין עליו תורת פת, משום דדינא הוא דלא חשיב כפת אלא בשעשאוה כדרך עשיית פת.

ונ' מקור לזה, דהנה בעיקר הא דס"ל לר"ל דבהדביק ולבסוף הרתיח לא חשיב כפת, שמעתי להעיר שהרי בפשוטו איירי גם בגונא דלא נגמרה האפי' אלא אחר שרתח האילפס לגמרי, וא"כ מ"ט לא יהא ע"ז תורת פת משום האפי' שבזמן זה דהו"ל כהרתיח ולבסוף הדביק, והרי אם הי' מוציאו מן האילפס אחר שהרתיח ומחזירו, שפיר הי' חשוב כפת, ובע"כ מזה דמ"מ כיון שנתנו באילפס קודם שהרתיח, ולא עשאו כדרך עשיית פת ל"מ, אף דצורתו היא כצורת הנעשה באילפס שהרתיח ולבסוף הדביק.

אך הא דמודה ר' יוחנן דהעשוי באילפס ע"י משקין לא חשיב כלחם, אי"ז משום דאין דרך עשיית הפת ע"י משקין, דלעולם כיון דהאור הולך תחתיו, הוי זה כעשי' בתנור שהיא דרך עשיית פת, ואך דכיון שעושה אותו ע"י משקין והוי עי"ז כמבושל, אין צורתו כצורת הפת, וע"כ לא חשיב כפת.[[4]](#footnote-5)

ה] ולפ"ז נראה דזהו שחילק האו"ז בין בלילה עבה שעשאה בחמה או באילפס לר"ל דאין מברכין עלי' המוציא, מהיכא דעשאה באילפס ע"י משקין לר' יוחנן דמברכין עלי' המוציא.

דהנה בעיקר מה שנקט האו"ז דאף דבלילה עבה חייבת בחלה בכל גווני, מ"מ אם עשאה בחמה או באילפס לר"ל אין מברכין עלי' המוציא, נ' דהטעם בזה הוא, דהגם דבלילה עבה חשיבא כלחם לענין חלה, מ"מ כיון דאין עלי' תורת פת לענין ברכה אף שנגמרה והוכשרה לאכילה, בעינן שיהא גמר זה כדרך עשיית פת, וכל שעשאה בחמה או באילפס לר"ל דאי"ז דרך עשיית פת, אין ע"ז תורת לחם לענין ברכה.

ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בשעשאה בחמה או באילפס לר"ל דהא דל"מ הוא משום דאי"ז דרך עשיית פת, אך משא"כ היכא דעשאה באילפס ע"י משקין לר' יוחנן דחשיב זה כעשי' בתנור, והא דל"מ הוא דאין צורתו כצורת פת, הרי דבזה י"ל דכ"ז הוא בבלילה רכה, אך בבלילה עבה דכבר הי' עלי' תורת לחם, הרי דאף דבישלה במשקין לא בטל ממנה תורת לחם, ואמנם מסברא דילן הי' מקום לומר להיפך, ונת' בזה להלן ענף ב'.

ו] והנה בד' האו"ז מבו', דאף דבלילה עבה שעשאה בחמה או באילפס לר"ל אין עלי' תורת לחם, מ"מ היא חייבת בחלה, והיינו משום דלחיוב חלה סגי בגלגול, ולא אזלינן בתר מחשבתו.

אך בדעת רש"י נראה דס"ל, דכיון דבלילה עבה שעשאה בחמה או באילפס לר"ל אין עלי' תורת לחם, אף אינה חייבת בחלה, כיון שאינה עומדת ליעשות לחם, ומשא"כ בלילה עבה שעשאה באילפס ע"י משקה לר' יוחנן יש עלי' תורת לחם, ואף היא חייבת בחלה.

ובזה ניחא מה שעמדו המאירי בפסחים דל"ז. והמהר"ח או"ז סימן רי"ח, בהא דמוקי ר' יוחנן בפסחים שם למתניתין דהסופגנין וכו' דפטורין מן החלה, בשעשאן בחמה, ומ"ט לא מוקי לה בשעשאן באילפס ע"י משקה, דמודה ר' יוחנן דל"ה לחם, והמאירי כתב דהוא משום שלא הי' בזמנם דרכן של אלו אלא ביבש או בחמה או בטיגון, ולפמש"נ בדעת רש"י ניחא, דכיון דאיירי אף בדברים שבלילתן עבה, הרי דאף אם אפאן באילפס ע"י משקה יש עליהן תורת לחם, ורק אם עשאן בחמה אין עליהן תורת לחם, וכמש"נ.

ועד"ז ניחא גם משה"ק מהר"ח או"ז שם, במה שפירש"י שם דהסופגנין הן מטוגנין בדבש, דא"כ מ"ט לדעת ר' יוחנן כשעשאן באילפס הן חייבין בחלה, הרי מודה ר' יוחנן דכל שעשה באילפס ע"י משקה ל"ה לחם,[[5]](#footnote-6) ולפמש"נ בדעת רש"י ניחא, דכיון שבלילתן עבה היא, ע"כ אף כשעשאן באילפס ע"י משקה יש עליהן תורת לחם.

ולפ"ז מתישב היטב סתירת ד' רש"י, דהגם דס"ל דלחם העשוי לכותח שהוא עשוי ליאפות בחמה אינו חייב בחלה, וכן ס"ל דהסופגנין וכו' שעשאן בחמה או באילפס לר"ל אינם חייבין בחלה, אף שבלילתן עבה, מ"מ ס"ל דמנחות המטוגנין באילפס חשיבי כלחם כיון דבלילתן עבה, וכמש"נ.

**ב**

ז] והנה ע"פ דברים אלו, הי' מקום לומר להיפך, דהגם דבלילה עבה שאפאה בחמה או באילפס לר"ל חשיבא כלחם, מ"מ אם טיגנה או בישלה לא חשיבא כלחם.

והטעם בזה הוא, דבהא דל"מ אפי' בחמה או באילפס לר"ל, אשר הוא משום דאי"ז דרך עשיית פת, הרי דלזה מהני הא דבלילתה עבה ונעשית כמעשה פת, ול"ב שתהא אפייתה כאפיית פת, וכמש"כ ר"ת דלחם האפוי בתנור היינו לחם שרגילים לאפות בתנור, אך משא"כ בהא דל"מ אילפס ע"י משקין, דהוא משום דדבר המבושל אינו פת, י"ל דאף דבלילתה עבה ונעשית כמעשה פת, מ"מ כיון דעדיין אין מברכין בה המוציא עד שתאפה, הרי דכל שבישלה ואינה כצורת פת כלל, אין מברכין עלי' המוציא.

ח] ועד"ז מצינו בשבה"ל ברכות סימן קנ"ט, וכתב אחי ר' בנימין נר"ו דלא ילפינן המוציא מחלה דל"ד להדדי, דבחלה אזלינן בתר עיסה כדכתיב ראשית עריסותיכם וגו' ולברך המוציא בעינן דמקרי לחם דהא המוציא לחם מברכינן, או י"ל כיון דבאילפס יבש פליגי הא דמי קצת לאפיית תנור אבל ע"י משקין לא מקרי לחם כלל ואין מברכין עליהן המוציא, עכ"ל.

ונ' בביאור דבריו ע"פ הנ"ל, דאף אם מדמינן המוציא לחלה, כ"ז הוא כלפי הא דל"מ אפי' באילפס, דהגם דהנאפה באילפס דמי בצורתו לנאפה בתנור, מ"מ ל"מ משום דאי"ז דרך עשיית פת, ולזה מהני הא דבלילתה קשה והויא כמעשה פת, ומשא"כ בהא דל"מ אילפס ע"י משקין, דלא מיקרי לחם כלל, משום דאינו אפוי אלא מבושל, הרי דאף בעיסה שבלילתה עבה, כיון שאין עלי' תורת לחם עד שתאפה, לא חייל עלי' תורת לחם עי"ז, ויל"פ עוד עד"ז, דבישול הוא דבר הסותר לשם לחם, וע"כ דל"מ לאשוויי העיסה ללחם, ומשא"כ באפי' באילפס לר"ל, דאי"ז סותר לשם לחם, אלא דאי"ז דרך עשיית לחם, ובזה אמרינן דכל שבלילתו עבה דדמי למעשה לחם ל"ב לאפיית התנור.

ומצינו כן גם בד' תוס' הרשב"א פסחים דל"ז., עיי"ש שהביא ד' ר"ת דכ"ה דבלילה עבה חייבת בחלה ה"נ מברכין עלי' המוציא, וכתב ע"ז, ז"ל, [ואינו נראה ד]אם אין בהן תורת לחם בשעה שנאפו למה יברך המוציא, עכ"ל, וממש"כ דהטעם שלא לברך ע"ז המוציא הוא משום דאין בהן תורת לחם, נראה דלא דן לחלוק ע"ד ר"ת, אלא בשנתבשלו או נטגנו, דבכה"ג אין עליהן תורת לחם בשעה שנאפו, אך אם עשאן בחמה או באילפס לר"ל בלא משקין, שפיר ניח"ל דמברכין עליהן המוציא, וזה כדעת השבה"ל.

**ג**

ט] והנה אמנם בעיקר מש"נ בפשיטות דהא דהנעשה באילפס ע"י משקה ל"ה לחם, הוא משום דהו"ל כמבושל, יש מקום לדון בזה.

דהנה המאירי בפסחים דל"ז. נקט דהמטוגן באילפס במעט שמן חשיב שפיר כלחם, וכל מש"א בירושלמי דע"י משקה ל"ה לחם, היינו בדרך בישול, שהבישול ודאי אינו לחם, עכ"ד, ועיי"ש בהמש"ד שכתב עד"ז בטעם הא דמנחת מרחשת מברכין עלי' המוציא, ז"ל, ואף זו של מרחשת אנו מפרשים שאע"פ שמעשי' רוחשין לא היה שם שמן כל כך שיפקיע ממנו תורת אפי' ויכללהו בדין בשול, שהרי כמה פעמים אתה רואה בטיגון שכשאדם מעדיף בשמן הוא מרחיש את המטוגן ואעפ"כ אינו יוצא מכלל טיגון, עכ"ל.

אמנם בד' ש"ר מבו' דדינא דהירושלמי דהעשוי ע"י משקה ל"ה כלחם, הוא גם בדבר המטוגן במעט שמן, ואך שנחלקו בזה בשיעור השמן, דהריב"ש בסימן כ"ח כתב, ז"ל, שאם אין בו שמן כדי טיגון רק שמושחין מעט הכלי כדי שלא תדבק בו עיסה מתוך שבלילתה רכה ושתהיה נוח להסתלק מן הכלי זה אינו נקרא ע"י משקה ודינו כדין לחם, עכ"ל, וכעי"ז כתב בהגהת ר"פ לסמ"ק מ' קנ"א, והובא בהגמי"י ובב"י סימן קס"ח.

אך בחי' מהר"ם חלאוה פסחים דל"ז: כתב, דאף מעט שמן "להטעים" ושלא ישרף, לא חשיב כנעשה ע"י משקה, וכ"ה גם ברבינו מנוח פ"ג מברכות ה"ט.

י] והנה אמנם י"ל דש"ר מודו לד' המאירי, דהמטוגן במעט שמן, לא חשיב כמבושל, והכי מסתברא, דהרי כל שהוא מטוגן במעט שמן, אין משתנה תוארו בהרבה מתואר פת אפוי', ופעמים שבחלק הפנימי אינו ניכר כלל שאינו אפוי אלא מטוגן, והא דלא חשיב כלחם, היינו משום דאי"ז דומיא דתנור, והיינו דאף לדעת ר' יוחנן דהעשוי באילפס חשיב לחם, היינו משום דאילפס דמי לתנור, אך אילפס ע"י משקין דל"ד לתנור, ל"מ לעשות לחם.

ונמצא לפ"ז, דהגם דהא דאפי' בחמה או באילפס לר"ל ל"מ לעשות לחם, והא דבישול ל"מ לעשות לחם, ב' דינים נינהו, וכמש"נ לעיל, מ"מ בהא דטיגון ל"מ לעשות לחם יש להסתפק אם הוא משום דהו"ל כבישול דלאו לחם הוא, או הוא משום דהו"ל כעשי' בחמה או באילפס לר"ל דל"מ לעשות לחם, משום דאי"ז דומיא דתנור.

ומד' האו"ז שהבאנו לעיל מבו' להדיא דהא דל"מ טיגון לעשות לחם, אי"ז חד דינא עם הא דל"מ אפי' בחמה או באילפס לר"ל לעשות לחם, וכמש"נ לעיל סק"ד ה', וכ"ה מבו' בד' השבה"ל וכמש"נ לעיל סק"ח.

יא] ואמנם אי נימא דהא דל"מ טיגון לעשות לחם, אי"ז משום דהו"ל כבישול, אלא היינו משום דאי"ז דומיא דתנור, מתבאר היטב מש"כ המג"א בדעת ר"ת דכל הא דבבלילה עבה מברכין עלי' המוציא, הוא רק בטיגון ולא בבישול, ולהנ"ל הוא מתפרש היטב, וע"ד שנת' בד' השבה"ל, דל"מ הא דבלילתו עבה, אלא דעי"ז הוי כמעשה פת, וא"צ לאפותו בתנור, אך כל שנתבשל דמבושל לאו לחם הוא, הרי דהגם דבלילתו עבה, מ"מ כיון דאין עליו תורת לחם לענין ברכה עד שיאפה, הרי דכל שנתבשל, לא חייל עלי' תורת לחם, ולפ"ז נמצא, דאין מכוון המג"א דבבישול מודה ר"ת מכח דינא דחביצא, אלא אדרבה היינו דכיון דבבישול אין ע"ז תורת פת, ע"כ גם בפת שנתבשלה היא יוצאת מתורת פת, כיון דדבר המבושל אינו בצורת לחם, ומשא"כ בטיגון, וכדלהלן.

ומצאנו עד"ז בד' הנמו"י בסוגיין, עיי"ש שכתב דהא דמודה ר"ת דאין מברכין על אלטריא"ה המוציא משום דלית לי' תוריתא דנהמא, היינו משום שהן מבושלין בקדירה, וכן מ' גם בד' תר"י בסוגיין, ולהנ"ל היינו, דכל הא דמהני הא דבלילתה עבה, הוא רק בשטיגנן, דצורת לחם עליהן, וע"כ הגם דטיגון באילפס ל"מ לאשוויי לחם, מ"מ כל שבלילתן עבה וכבר יש עליהן תורת לחם, שפיר חשיבי כלחם אף בשטיגנן, אך בשבישלן בקדירה דאי"ז צורת לחם כלל, דאי"ז אלא לחם אלא תבשיל, אין מברכין ע"ז המוציא.

ועד"ז הוא גם בהמבו' בד' המג"א שם, דדינא דפת שנתבשלה דאם אין בה כזית אין מברכין עלי' המוציא, הוא רק בבישול ולא בטיגון, וכבר מצאנו שדנו בזה הראשונים, עי' בד' התוס' לעיל בסוגיא דחביצא ובמנחות דע"ה: דמבואר בדבריהם שמסברא נטו טפי דטיגון ל"ה כבישול, וכ"כ בתוס' ר"י שיריליאון ותוס' הרא"ש לעיל שם בדעת אביי, וזה מתפרש היטב ע"פ הנ"ל, דטיגון אינו סותר כלל לשם לחם, ואך דאינו מועיל לעשות לחם, משום דל"ה דומיא דתנור, אך כל שנאפה הלחם בתנור ואח"כ טיגנו, אי"ז מבטל כלל לתורת לחם, דומיא דהא דפשיטא דאם חזר ואפה את הלחם בחמה דאף אם אין בו כזית מברכין עליו המוציא.

ועד"ז הוא גם במה שדן החזו"א בסימן כ"ו סק"א, דמה שנחלק הר"ש ע"ד ר"ת, מכח דינא דרקיק המבושל דהבישול מבטלו מתורת לחם, י"ל דהוא רק בבישול ולא בטיגון,[[6]](#footnote-7) וזה מתפרש היטב ע"פ הנ"ל, דטיגון אינו סותר כלל לשם לחם,[[7]](#footnote-8) וכמש"נ.

**ד**

יב] והנה בפירש"י בפסחים דל"ז: כתב, ז"ל, שחזר ואפאן בתנור למעשה אילפס, וה"ק ת"ק ת"ל לחם והני לאו לחם נינהו דמבושלים במים הן, וה"ה למעשה אילפס נמי שהדביק ולבסוף הרתיח נמי לאו לחם נינהו, אבל חזר ואפאו בתנור לחם קרינא בי', ור' יהודה סבר, אפוי בתנור אחד בעינן ולא בב' תנורים כגון אילפס ותנור, עכ"ל.

והנה ממש"כ רש"י דחזר "ואפאו" בתנור לחם קרינא בי', וכתב דר"י ס"ל דהאפוי וכו' ולא בב' תנורים כגון אילפס ותנור, נ' להדיא דכל פלוגתא דת"ק ור"י הוא רק במעשה אילפס שחזר ואפאו בתנור, אך חליטה ומעיסה שחזר ואפאה בתנור, גם לדעת ת"ק אין עלי' תורת לחם, וכ"נ גם ממש"כ רש"י לעיל מינה, ז"ל, ת"ק סבר מעשה אילפס חייבין, וה"ק יכול תהא המעיסה והחליטה חייבין בחלה ת"ל לחם והני לאו לחם נינהו "דקודם לישתן מבושלין ברותחין הן" וכו', עכ"ל, ומשמע דמפרש לההיא דהחליטה והמעיסה דאיירי בשחזר ואפאן, ואפ"ה לא חשיבי כלחם משום דמעיקרא הן מבושלין ברותחין.

וכמדומה דמקור ד' רש"י לזה, הוא מעיקר הא דאמרינן דפלוגתא דת"ק ור"י היא בשחזר ואפאן בתנור, אשר צ"ע דהיכן נרמז ד"ז בלישנא דברייתא, ונראה לפי הנ"ל דזה נלמד מהא דממעט בברייתא מעיסה וחליטה, ומשמע דמעשה אילפס חייבין, והרי גם מעשה אילפס לא חשיבי כלחם, וע"כ מפרשינן דהא דממעטינן למעיסה וחליטה הוא כשחזר ואפאו בתנור דלא חשיב לחם, ובכה"ג דוקא מעיסה וחליטה פטורין אך מעשה אילפס חייבין, כיון שחזר ואפאן בתנור חשיבי כלחם, וע"ז הוא דפליג ר"י דאף מעשה אילפס שחזר ואפאו בתנור לא חשיב לחם, דאין לחם אלא האפוי בתנור א'.

יג] ובביאור הדברים נראה עפמש"נ, דחלוק הוא דינא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם, מהא דהמבושל לר' יוחנן לא חשיב לחם, דהא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם, הוא משום דלא נעשה כדרך עשיית פת, אך הא דהמבושל לא חשיב לחם, הוא משום דמבושל אין צורתו כצורת לחם כלל.

ולפ"ז נראה, דהגם דאפי' דאחר מעשה אילפס מהניא לעשותו לחם, כ"ז הוא במעשה אילפס, דאין גריעותא בצורתו שאינה כצורת לחם, אלא דהעשי' באילפס ל"מ לעשותו ללחם, וכל שחזר ואפאו בתנור, הרי דהגם שלא נתבטלה האפי' הראשונה באילפס, מ"מ כיון דאפייתו בתנור תורת אפי' עלי', חשיב כלחם, כיון שנעשה גם בתנור, ומשא"כ באפי' דאחר בישול, הרי דהגם דתורת אפי' עלי', מ"מ כיון שלא בטל הבישול הראשון ועדין הוא מבושל, עדיין אין צורתו כצורת לחם, ולא חשיב כלחם.

ובאמת עיקר חילוק זה הוא פשוט, שהרי הדבר פשוט דלחם שאפאו בתנור ואח"כ חזר ואפאו בחמה או באילפס לר"ל, לא בטל ממנו תורת לחם, וכמש"כ בחזו"א סימן כ"ו סק"ב, ונת' לעיל סק"ד בהערה, ואילו אם חזר ובישלו דעת כמה מקמאי דהבישול מבטלו מתורת לחם, והיינו משום דכל שהוא אפוי גם בתנור וגם בחמה, אי"ז טעם להפקיעו משם לחם, ומשא"כ היכא שהוא גם אפוי וגם מבושל, ה"ז מועיל לבטלו שם לחם מעליו,[[8]](#footnote-9) וע"כ ה"נ הגם דאם אפה באילפס וחזר ואפאו בתנור, חשיב כלחם, מ"מ אם בישל ואח"כ אפה בתנור, כיון דהוי גם מבושל, י"ל דלא חשיב כלחם, שהרי האפי' שאפה אחר הבישול, אינה מבטלת לבישול, כמבו' כן בד' רש"י בפסחים דמ"א. דלפי דבריו לא דנו בגמ' כלל שבישול שאחר צלי' יבטל את הצלי' ודבישול דאחר אפי' יבטל את האפי', וכמש"נ במק"א בדעתו, וז"ב.

1. והנה אמנם הפנ"י בסוגיין כתב לדעת ר"ת, דצ"ל דאיירי בעיסה שבלילתה רכה, אך בפשוטו אי"ז מתישב בד' רש"י, שפירש דעשאן כעבין היינו ערוכה ומקוטפת כגלוסקאות נאות, ובפשוטו מ' דבלילתה עבה, ועיי"ש בפנ"י דלדעת ר"ת צ"ל עשאה "כעכין", אך שמא י"ל דאף גלוסקאות פעמים שבלילתן לא חשיבא כבלילה עבה, וכמש"נ במק"א? דאף עיסה שאפשר להדביקה בתנור, פעמים דחשיבא כעיסה רכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' מוכרח מזה, דרש"י בסוגיין נמי אזיל כשיטתו במנחות, דדינא דחביצא דרב יוסף אי"ז כלל מכח הבישול, וע"כ שפיר מייתינן עלה ממנחות, אף דמנחות לא חשיבי כמטוגנין, אך כבר נת' לעיל סק"ב דממה שפירש"י בסוגיין לפרש לההיא דמנחות דאיירי במנחת מחבת ומרחשת, וכן ממה שהוצרך לפרש דההיא דליקט מכולן קאי על מנחות, נראה כמו שפירשו התוס' בדעתו, דכל עיקר דינא דחביצא הוא רק בפירורין שנתבשלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם קשיא טובא לפ"ז, דא"כ נמצא דהך ברייתא דמברכין על מנחות המוציא, לא אתיא כוותי' דר"ל, ואין לומר דאיירי במנחת מאפה תנור, דא"כ היאך הוכיח האו"ז מינה דלדעת ר' יוחנן מברכין המוציא על בלילה עבה שטיגנה במשקין, ומ"ט לא מייתינן לה בסוגיא דפסחים דתניא כוותי' דר' יוחנן, ומצינו כן בד' הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה שכתב דנראה עיקר דאיירי במנחת מאפה תנור, כיון דלדעת ר"ל ודאי איירי רק בכה"ג, ושמא י"ל דאיירי בשהדביק ולבסוף הרתיח, וע"כ מודה ר"ל דמברכין ע"ז המוציא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה"ט נראה פשוט, דאף לדעת הר"ש בפ"ק דחלה דבישול מבטל מתורת לחם, כ"ז הוא בבישול במשקין, אף אפי' בחמה או באילפס לר"ל ודאי אינה מבטלת מתורת לחם, וכ"ה בחזו"א סימן כ"ו סק"ב, והיינו משום דרק בישול שהוא דבר הסותר ללחם, מהני לבטל מתורת לחם, אך אפי' בחמה או באילפס לר"ל הרי אינו דבר הסותר ללחם, ואך דאי"ז צורת עשיית לחם, אך כל דתורת לחם עליו, ל"מ אפי' זו לבטל מיני' תורת לחם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפשוטו צ"ל כמש"כ במקדש מעט סימן שכ"ט סק"ב דלא הי' בהן אלא מעט דבש, ולא חשיב כע"י משקה, אך צ"ע בד' רשב"ם בפסחים דקי"ט: שפירש דהן מטוגנין בשמן ודבש, וודאי מ' דלא הי' השמן רק כדי שלא ישרף וכיו"ב, אך אי נימא דבמעט שמן הבא ליתן טעם לא חשיב כע"י משקה, וכאשר כ"נ בד' מהר"ם חלאוה פסחים דל"ז: ורבינו מנוח פ"ג מברכות ה"ט, ניחא. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך במג"א סימן קס"ח סקל"ב מוכח דהוא גם בטיגון, וכ"ה מוכרח למש"כ המג"א שם סקל"ו דדינא דר"ת הוא רק בטיגון ולא בבישול, וע"ז הרי הק' הר"ש מדינא דרקיק המבושל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו, דהגם דדינא דרקיק המבושל, מבו' בד' הר"ש דהוא דומיא דדינא דשלקות מברכין עליהן שהכל, ודינא דשלקות ודאי דהוא גם בטיגון, שהרי אף במליח ה"ה כרותח איכא לדינא דשלקות, מ"מ דינא דרקיק המבושל י"ל דהוא רק בבישול ולא בטיגון, שהרי כבר נת' בדברינו בדין שלקות סימן ג' סקי"ג דהא דברקיק המבושל חשיב כאישתני לגריעותא, לאו היינו משום דרקיק שאינו מבושל טוב מן המבושל, אלא היינו דכלפי תורת "לחם" שברקיק, הוי הבישול לגריעותא, דע"י הבישול מתגרע תורת לחם שבו, עיי"ש, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא בבישול, אך טיגון אינו מגרע לתורת לחם שבו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. והדברים מתאימים עם מש"נ במק"א בד' רש"י בפסחים דמ"א., בדין רקיק המבושל, דאם אך חשיב הבישול שאחר אפי' כבישול, בטל מיני' תורת לחם, אף שלא נתבטלה האפי' הראשונה, והיינו משום דאף דעדיין האפי' הראשונה שעשאתו ללחם קיימת, מ"מ כיון שנתבשל והו"ל לחם מבושל, אין תורת לחם עליו [↑](#footnote-ref-9)