פרק ג 1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג

פרק שלישי – יש בערכין

**דף י"ד ע"א**

**אסור לאדם שיאמר כמה נאה כנעני זה. וברש"י** דהאיסור הוא דלא תתן להם חן. וע"ע **ברמב"ם** בפ"י מהל' ע"ז ה"ד, דק"ו דאסור לספר בשבח מעשיהם, וכן לחבב דבר מדבריהם.

**שם.** מלי' דגמ' משמע דהאיסור הוא על **'כנעני'**, והיינו ז' אומות, ולא בשאר גויים. **ובגמ' בע"ז** כ. נקטה ל' עכו"ם. וע"ע **בתוס' שם** בד"ה דאמר, דכ' דהאיסור הוא על כל האומות, דבהך איסורא אין טעם לחלק ולומר דזה דווקא בז' אומות.

**שם.** עי' **בחינוך** מצוה תכ"ו, דאין לוקין על לאו זה, משום דהוי לאו שאין בו מעשה.

**שם.** עי' במתני' לקמן בע"ב, דקתני **'הנאה שבעבדים'**, וע"ע ברמב"ן בגיטין לח. דמבואר דנקט דאיכא לאו דלא תחנם בעבדים. ויש ליישב דהתם לא איירי על עבד מסויים, והכא כשאומר ערך פלוני, דאיירי בכנעני מסויים להכי אסור. ובס' ברכת כהן כ' ליישב דבעבד כשאומר שהוא נאה, אין הכוונה ל'חן', אלא על עבודת מלאכתו.

**שם.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** ליישב דהא דמצינו שבח על חכמי אוה"ע, דזה קאי רק על גר תושב, דליכא בהו לאו דלא תחנם.

**בעכו"ם לא משכח"ל דלאו בני אחוזה נינהו. וברש"י** כ' דלאו בני אחוזה בא"י. **והגרי"ז** ביאר דאע"ג דהם בני אחוזה בחו"ל, מ"מ אי"ז דין 'אחוזה' אלא ירושה, ורק בא"י שייכא אחוזה.

**שם. בתוס'** פי' דלאו בני אחוזה משום דבפועל לי"ל אחוזה בארץ, ועי' בחי' הגרי"ז דאע"ג דשייך בהו שדה אחוזה בא"י, כגון היבוסי שהיו בירושלים, או שזכה מההפקר, וכו', מ"מ אחוזה היינו רק מה שנתחלק בירושת הארץ. [ועי' בשיעורי הגרמ"ד דהוסיף דזה כמו דין יובל שנוהג רק בארץ 'שנתחלקה לשבטים'].

**שם. ברגמ"ה** פי' דעכו"ם לא קני שדה. **והגרי"ז** ביאר דבריו דאין קנין לעכו"ם, וע"פ דברי הגר"ח בפ"א תרומות ה"י, דלעכו"ם אין כלל קנין בגוף השדה, לכו"ע, [ופלוגתא דרבה ור"א בגיטין מז. היא רק אם יש לו קנין בממון]. ועוד הוסיף ע"ז דברי הירושלמי דילפי' ד'אתם קונים מהם' ולא הם קונים מכם, דה"ה לענין שדה אחוזה.

וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דאין לו שאר אב, **ובחי' הגרי"ז** הק' דזה צ"ע, דמבואר בכמה דוכתי דעכו"ם יש להם חייס, בגמ' ביבמות סב ע"א.

וע"ע **ברגמ"ה** דהוסיף דגם אינו יורש את אביו. ובהגהות על הרגמ"ה, וכן **בחי' הגרי"ז** הק' דהא בקידושין יז: מבואר דעכו"ם יורש את אביו דבר תורה, **והגרי"ז** כ' דמ"מ שאני דין הירושה של ישראל, מדין הירושה של עכו"ם.

**נותן זרע חומר שעורים. וברש"י** בין גאלה אחר או הבעלים, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ד ערכין ה"ה, **ובשפ"א** הק' דלכאורה הך דין הוא 'שומא' שחידשה תורה לבעלים, ומנ"ל למימר כן בכל אחר שפודה, ולמה לא ימכור הגזבר למי שיתן יותר. ועוד הק' דלפ"ז אם יהיה בפרדיסות סבסטי הרבה קופצים, א"כ למי ימכור. [וע"ע להלן בדברי התוס'].

**תוס' בד"ה מה בין שדה. וה"ה דהוי מצי למיתני** וכו'. **ובחי' הגרי"ז** כ' ליישב דבמתני' קתני דינים השייכים ל'שדה אחוזה', אבל הא דשדה מקנה אינו יוצא ביובל לכהנים, מבואר לקמן כו: דזה משום דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, והיינו דזה מדיני היובל. אבל דין הפדיון של שדה אחוזה, אינו תלוי בדיני היובל, וגם שדה שאינה חוזרת לבעלים ביובל, כגון שדה של עכו"ם וכיו"ב, מ"מ אין פודין אותה כשדה אחוזה, משום דאין לזה שם של 'שדה אחוזה'. ומיושבת קו' התוס' דבמתני' כ' רק דינים השייכים ל'שדה אחוזה', ולא דברים התלויים בדיני היובל. [וע"ע להלן בענין קנה שדה מאביו, בכל הנ"ל].

**בא"ד. אלא חילוק דשייך כשהוא עצמו פודהו.** ויל"ע אם התוס' רק באו לתרץ אליבא דר"א, דאיהו קאמר לי' ד'מה בין שדה' וכו', אבל לרבנן דלא קאמרי האי לישנא לא כ' התוס' מידי. ואי נימא דדבריהם גם אליבא דרבנן, יהיה מבואר דהדין של פדיון בבית זרע חומר שעורים, הוא רק בבעלים, וכמו שרצה לנקוט השפ"א, ודלא כרש"י והרמב"ם, וצ"ע.

**הקדיש שדה מליאה אילנות וכו', אדם מקדיש בעין יפה. וברש"י** מבואר דהא דבעינן הכא לעין יפה, היינו כלפי הא ד'פודה וחוזר ופודה', אבל הא דחל ההקדש על האילנות אי"ז מטעם דבעין יפה מקדיש, וכ"כ **בלח"מ**. [ועי' בברייתא לקמן דלר"ש דס"ל בעין יפה, היכא דהקדיש 'שדה', הקדיש רק את חרוב המורכב וכו'].

והטעם דחל על האילנות לכו"ע, כ' **באביעזרי** היינו משום דהאילנות הם בכלל השדה.

וע"ע **בכתבי קה"י החדשים** סי' נ"א, דההקדש חל על האילנות מצד דהוי כאומר בפיו. [ועי' **ברמב"ם** שהובא להלן, דכ' דלא פירש על האילנות].

וע"ע **באור שמח** פ"ד ערכין הט"ו, דההקדש חל גם על האילנות, או משום דמיקרי 'שדה האילנות', וא"כ הכל נכלל בהקדש, או משום דהרי האילנות צריכים ליניקת הקרקע, ולכן הכל נכלל בקרקע.

ולפ"ז הוי כמו שהקדיש ב' דברים אחרים, וא"כ אין הקדישן תלויין הא בהא, וא"כ הא דפודה וחוזר ופודה, היינו משום דהוי ב' הקדישות בפנ"ע, וא"כ ק' למה נקטה הגמ' דזה רק מטעם דבעין יפה מקדיש.

וצ"ל דאי ס"ל דבעין רעה, אז הוי חלות הקדש אחד, ואי בעין יפה הוי ב' קדושות בפנ"ע, ולכן פודה וחוזר ופודה. ולפ"ז גם למ"ד בעין רעה, אם משכח"ל ב' קדושות, ג"כ יהיה הדין דפודה וחוזר ופודה.

וע"ע **ברמב"ם** בפ"ד ערכין הט"ו, דכ' דאע"פ שלא פירש בפיו, הקדיש גם האילנות, שכל המקדיש בעין יפה הוא מקדיש. ומבואר דס"ל דהא דהאילנות הוקדשו היינו רק מטעם דבעין יפה, והיינו דס"ל דבאמת אין הכרח שהאילנות יחשבו כחלק מהשדה, ורק מחמת דבעין יפה הקדיש גם את האילנות. ולפ"ז הא דפודה וחוזר ופודה, היינו משום דהוי באמת ב' דברים בפנ"ע, והראיה היא מהא דרק למ"ד בעין יפה הוא דקדוש. ועי"ש עוד בלח"מ.

**קסבר בעין יפה הוא מקדיש. וברש"י** אילנות לבד וקרקע לבד, ולא שיפדה אילנות אגב קרקע. וברש"י מבואר דרק בגלל שבהקדש איכא ב' קדושות בפנ"ע, לכן גם הפדיון הוא על ב' דברים. **ובשפ"א** הק' דגם למ"ד בעין רעה צריך להיות ב' פדיונות, והיינו משום דסו"ס הרי הוא פודה ב' נכסים מההקדש.

[ולכאורה יש לדקדק לי' דר"ה 'כשהוא פודה' דמשמע דזה קאי על הבעלים, ויתכן דבאמת דין זה הוא רק בבעלים שהם פודים את מעשה ההקדש שלהם, ולא את עצם החפץ, וא"כ זה תלוי איך היה מעשה ההקדש, ויל"ע].

**איתיביה הקדיש וכו' שדה גפנים. בשיעורי הגרמ"ד** הק' דבברייתא לא מבואר כלום לענין הפדיון, ויתכן דבאמת איכא ב' פדיונות, והברייתא איירי דאף לענין הפדיון של השדה עצמה, יתכן דאינה נישומית בחשבון של 'בית זרע' כיון שאינה בית זרע, וע"ז קמ"ל דגם בזה איכא דין בית זרע.

**איתיביה הקדיש שלושה אילנות.** ומבואר דמדמים דינא דר"ה דהקדיש 'שדה' שהיא 'מליאה אילנות', דפודה וחוזר ופודה', לדין דהקדיש 'אילנות' דהקדיש את הקרקע.

ועי' **ברמב"ם** דפסק כר"ה, ואמנם לגבי הדין שהקדיש אילנות, שהדין הוא שהקדיש את הקרקע, לא כ' הרמב"ם איך הדין בזה לענין הפדיון, אי פסקי' בהא כר"ה. ועי' שם בהי"ח, שכ' שאם הקדיש את הקרקע בפנ"ע, ואח"כ הקדיש את האילנות בפנ"ע, דפודה וחוזר ופודה, **ובחי' הגרי"ז** דקדק דדווקא בכה"ג ס"ל להר"מ דפודה וחוזר ופודה, אבל אם הקדיש את האילנות דממילא הקרקע קדושה, בזה ל"א דפודה וחוזר ופודה.

וע"ע בגמ' בע"ב בדברי ר"פ, דאמרי' ד'ליפרקו אגב ארייעהו', וכ' שם **בהגהות הגר"א** [הנד' בסוף המסכת], דאי"ז סותר לדברי ר"ה, כיון דאיהו קאמר רק על היכא דהקדיש את ה'שדה'.

**ובביאור החילוק,** עי' ב**אביעזרי** דנקט דבהקדיש שדה מליאה אילנות, דחלה הקדושה על האילנות, היינו משום דמלכתחילה הרי הוא מקדיש גם את השדה וגם את האילנות, והוי כמו ב' קדושות בפנ"ע, ולכן פודה וחוזר ופודה. אבל בהקדיש אילנות חלה הקדושה על הקרקע מחמת דבעין יפה מקדיש, דבאמת ההקדש הוא רק על האילנות, ורק מצד דבעין יפה הוי כמו חפצא אחד, וא"כ גם הפדיון הוא רק על קדושה אחת. [**ובחי' הגרי"ז ובכתבי קה"י החדשים** סי' נ"א, חילקו דבהקדיש אילנות ההקדש חל משום דהקרקע נצרך לאילן, דהרי לא הקדיש 'עצים' אלא אילנות].

ועי"ש שכ' עוד דהגמ' הכא דמדמה אהדדי, פליגי על מסקנת הגמ' בע"ב, כיון דבהקדיש שדה מליאה אילנות אמנם זה מתקדש בפנ"ע, אבל איכא נמי סברא דבעין יפה, ומשו"כ זה נחשב חפצא אחד, והרמב"ם פסק כמסקנת הגמ', דדינא דר"ה הוא רק בהקדיש שדה מליאה אילנות.

וע"ע **ביהגה האריה** דביאר להיפך, דבהקדיש שדה מליאה אילנות, ההקדש חל על האילנות רק מצד דבעין יפה, אבל למ"ד דבעין רעה הוי כמו ב' דברים, ולכן מהיכי תיתי דנימא שהוא מקדיש ב' דברים, וא"כ יוצא דלמ"ד בעין יפה הוי ב' דברים וב' קדושות, ולכן גם איכא ב' פדיונות. אבל בהקדיש אילנות, דמבואר אח"כ דהברייתא אזלא גם למ"ד בעין רעה, וא"כ ההקדש חל מצד דהקרקע 'נצרכת' לאילן, והיינו דהוי חפצא אחד, וא"כ הוי קדושה אחת, וסגי בפדיון אחד.

ולפ"ד אפ"ל דהגמ' הכא דמדמה להקדיש אילנות, היינו רק בהו"א, דס"ד דהך ברייתא היא כמ"ד דבעין יפה מקדיש, וא"כ ס"ל דגם בהקדיש אילנות דהקדיש את הקרקע, היינו רק מטעם דבעין יפה מקדיש, וא"כ הוי כמו ב' דברים, ולכך הוי כמו הקדיש שדה, וכדינא דר"ה דבעינן ב' פדיונות.

**כשהוא פודה פודה בית זרע** וכו'. ובמסקנא מבואר דזה למ"ד דבעין רעה הוא מקדיש, [וע"ע מה שנתבאר לעיל דיתכן דלמסקנא הך דינא הוא גם אליבא דמ"ד בעין יפה], דהוי קדושה אחת, ולכך בעינן פדיון אחד, וילה"ק דלכאורה עיקר הקדושה היא על ה'אילנות', והקרקע היא רק בתורת טפל, וא"כ הפדיון צריך להיות על האילנות בשוויהן, וממילא תפדה הקרקע אגב האילנות, וכמו שהוקדשו אגב האילנות, ולמה הפדיון הוא על הקרקע.

וי"ל דבכה"ג שהאילנות נטועים כסדרן, א"כ אינם עומדים ליעקר, וא"כ ע"כ דאין הקדישן על 'עצים' בעלמא, אלא על אילנות, וע"כ זה כולל את הקרקע, וא"כ הוי כמו שהקדיש את הקרקע.

**תוס' בד"ה פחות מכאן. ואור"י דיש חילוק בין מוכר למקדיש**. ועי' **בתוס' בב"ב** לו: בד"ה ממטע, דהק' דא"כ יפה כח הדיוט מכל הקדש. ועי' **ברשב"ם בב"ב** עב. בד"ה ממטע, דכ' דבמוכר כיון דתליא בדעתו, הוא מקנה כל הצריך ללקיטת הפירות, אבל בהקדש תלייא ביניקה.

**שם.** יעוי' סוגיית הגמ' בב"ב לו: ובתוס' שם, דמבואר דלגבי דין חזקה, בעינן שיהיה ממטע עשרה לבית סאה, וכמו לגבי הקדש. **והגרי"ז** ביאר דהיכא שקונה קנין גמור בגוף הקרקע, בעינן שיהיה מטע י' לבי"ס, ובהקדש הוי קנין גמור, כיון דבעינן שיהיה לזה דין 'שדה אחוזה', וכן לגבי חזקה, ולכן צריך מטע י' לבי"ס.

ומשא"כ בדין מוכר דקונה כשיעור אורה וסלו, **וברמב"ם** מבואר דהמוכר והלוקח אינם יכולים לזרוע שלא מדעת חבירו, וא"כ זהו רק קנין להשתמשות, ובזה א"צ מטע י' לבי"ס. [והא דלהקדש אין את זכות ההשתמשות של אורה וסלו, ביאר **בשיעורי הגרמ"ד** דאינו נחשב ל'מקדיש קרקע' מחמת זכות ההשתמשות, וא"כ לא חל ההקדש].

**בא"ד. מיהו תימה.** וצ"ב למה התוס' לא כ' ג"כ לחלק, דהשיעור של אורה וסלו הוא במוכר, ומשא"כ בהקדש תלוי ביניקה, וכדנתבאר לעיל בדבריהם ובדברי הרשב"ם.

**בא"ד. והק' רבינו שמואל מהא דתניא** וכו'. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' דאפ"ל דהברייתא איירי היכא דבא לקנות קנין בגוף הקרקע, דאז באמת מוכר שווה למקדיש, ורק היכא דהקנין הוא להשתמשות יש חילוק, וכמ"ש לעיל מהגרי"ז.

**מנין ללוקח שדה מאביו והקדישה** וכו'. **ובגמ' בגיטין** מח: מבואר דהך תנא ס"ל דקנין פירות כקנין הגוף, ולכן כיון דהיה לו כבר קנין מחיים, א"כ לא ירש כלום במיתת אביו, ולכן אי לאו קרא לא הוי אמרי' דזה שדה אחוזה. **ובחי' הגרי"ז** הק' דגם אם יש לו את הקנין פירות דהוי כקנין הגוף, מ"מ את הגוף עצמו לית ליה, וזה יורש רק השתא. [ועי"ש שהוכיח דסגי גם במקצת שדה אחוזה].

ועי' **במנחת ברוך** סי' צ', דתי' דכיון שלא נתחדש בירושה כלום ל"ח לה כשדה אחוזה. ואולם זה צ"ב דהרי השתא יורש את הזכות שיחזור ביובל. ועי' **בדברות משה** שם, דהך זכות ל"ש בה תורת ירושה. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' דיציאת יובל ל"ש בה קנין, כיון דהיא 'אפקעתא דמלכא בשעתא'.

וע"ע **בשיעורי ר' שמואל** גיטין אות של"ט, דביאר דבאמת גם בקנין הגוף אינו זוכה מחמת ירושה, דהרי אם יפקיר הבעלים של הקנין הגוף את חלקו, יזכה בזה מי שבידו הק"פ, וא"כ מיד במיתת אביו זכה בזה בלא ירושה, ולהכי אינה שדה אחוזה.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' דהרי בעכו"ם איכא תנא דס"ל דאין לו קנין לחפור בורות, כיון דזה שדה מקנה, וא"כ נמצא דהיורש ירש את הזכות לחפור בורות. ותי' דאולי הך דינא הוי רק בעכו"ם, אבל לישראל יש זכות לחפור בורות בשדה מקנה.

**מנין ללוקח שדה מאביו והקדישה וכו', ת"ל אם את וכו'.** עי' לקמן כו: דמבואר דהטעם דשדה מקנה אינו יוצא ביובל לכהנים, משום דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, והיינו דזה מזכותי הבעלים שהשדה תחזור להם ביובל. והק' **הגרי"ז** דא"כ גם אם השתא היא 'ראויה' להיות שדה אחוזה, מ"מ ניזיל בתר שעת ההקדש, והרי אז לא היה בכוחו להקדיש לאחר היובל.

ואי נימא דמ"מ כיון דהוא יורש, מיד בשעת ההקדש כבר חל הדין שהשדה 'ראויה' להיות שדה אחוזה, ולכן היא קנויה לכהנים ביובל, א"כ גם היכא דהקדיש הבן בחיי אביו, והגיע היובל ועדיין לא מת האב, צריך להיות שיצא לכהנים, כיון דסו"ס כבר בשעת ההקדש חל הדין שהיא 'ראויה' להיות שדה אחוזה, **שיעורי הגרמ"ד.**

**שם.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' דלכאורה יש להוכיח מדברי ר"ש, דשם הבעלים קיים על ההקדש, גם בקדשי בדק הבית, ולכן יכול להשתנות להיות שדה אחוזה.

**ר"מ אומר מנין ללוקח שדה מאביו. ובשיעורי הגרמ"ד** הק' למה בעינן קרא, דבלא"ה פשיטא דיש לזה דין שדה אחוזה ואינו חוזר ביובל, דהרי בגמ' לקמן מבואר דהא דשדה מקנה חוזר לבעלים, היינו משום דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, וא"כ הכא דהוא כבר ירש את הזכות של ה'שדה אחוזה', א"כ בודאי דהקדישו הוא גם לאחר היובל.

**דף י"ד ע"ב.**

**אלא לאו משום דאזיל בתר פדיון.** ועי' **ברשב"ם בב"ב** עב: בד"ה דהא, דכ' דסברא בעלמא היא. ולפ"ז ק' דקרא למה לי, ועו"ק דהרי ר"מ הוצרך לקרא להיכא דמת ואח"כ הקדיש, וא"כ לדברי ר"ש דאפילו הקדיש ואח"כ מת אביו, א"כ בודאי דבעינן קרא.

**ובשיעורי הגרמ"ד** ר"ל דדלמא זה גופא דאזלי' בתר פדיון, היינו דלפי ההו"א ילפי' לה מהך קרא.

**שם. בחי' הגרי"ז** הק' דלכאורה גם ר"מ אזיל בתר פדיון, ורק דפליג דבכה"ג שהשדה היתה אצל הקדש, בשעת מיתת אביו, לא חל בזה דין 'שדה אחוזה', אבל אילו היה חל, הוי אזיל בתר שעת הפדיון.

**א"כ לכתוב רחמנא** וכו'. **ובגמ' בב"ב** עב: אמרי' עוד דהיה אפשר לכתוב, שדה מקנתו ולא 'מ'שדה מקנתו.

**מאי משדה שדה שאינה ראויה** וכו'. ועי' **ברשב"ם בב"ב** שם, דילפי' מהל' 'משדה', דסגי במאי דהוי מקצת שדה אחוזה.

**מכר אילנות אין נגאלין פחות מב' שנים. הגרי"ז** הוכיח מסוגיין, דהדין דיכול לגאול אחר ב' שנים בע"כ דלוקח, אינו מחמת שנשאר למוכר זכותים, שחוזר אליו ביובל, דהרי הכא אע"ז דליכא דין חזרת יובל, מ"מ איכא דין גאולת ב' שנים.

**רש"י בד"ה לא גאלם. ומכרם גזבר לאחר.** ועי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דהרי דין מכירת הגזבר הוא רק לר"א, אבל לחכמים הכהנים הם שיורדים לשדה.

**וליפרקו אגב ארעייהו.** ולכאורה מבואר דלא כר"ה דבעינן ב' פדיונות, ועי' **באור שמח** לחלק דר"ה איירי רק היכא דהקדיש ב' דברים בפנ"ע, דצריך ב' פדיונות, אבל במוכר אילן א', קונה את הקרקע רק לזמן, וכדברי התוס' בב"ב ל"ח ע"א, וא"כ אין לקרקע חשיבות בפנ"ע, והוי רק כ'טפל' לאילן.

**ובהגהות הגר"א** כ' דיש לחלק בין הקדיש שדה להקדיש אילנות, ועי' לעיל בביאור החילוק. אלא דק' דהגמ' לעיל מדמה וסברה דליכא חילוק, **ובאביעזרי** כ' דהסוגיות חלוקות.

ועוי"ל דהכא איירי בהקדיש אילנות דלא כסדרן, וא"כ רק הקרקע שתחתיהן קדושה [להו"א], וכמ"ש רש"י דהכא איירי על מקום מושב האילן. וא"כ בזה לכו"ע הוי הקרקע חלק מההקדש של האילן, והוי רק קדושה אחת, אבל לעיל איירי בהקדיש אילנות כסדרן דכל הקרקע קדושה, והתם בודאי דהוי ב' קדושות, ולכך מדמי' לדינא דר"פ דניבעי ב' פדיונות. וכעין דברי האו"ש לעיל.

אמנם יעוי' **בראב"ד** שם, דנקט דבדברי ר"פ מבואר דלא כר"ה, והיינו דבאמת לפ"ז ליכא כלל חילוק בין הקדיש שדה או אילנות.

**שם.** עי' **בדברי רש"י בד"ה ליפרקו,** דבתו"ד מבואר דהיה לו גיר', בגמ' "וליהדרו אגב ארעייהו", וכ"כ **בשיט"מ**.

**שם.** ילה"ק דרש"י כ' דאיירי בהקדיש שלא כסדרן, דקדוש רק מקום מושב האילן, וא"כ מהיכי תיתי דיהיה לאילנות פדיה ביובל, כיון דהרי עצם ההקדש היה רק על האילנות, ואמנם גם התקדש מקום מושב האילן, בתורת 'טפל' לאילן, וא"כ בודאי דכלפי הקרקע יש דין יובל, אבל לכאורה האילנות אין להם קדושת 'שדה אחוזה', דנימא דיחזרו ביובל, די"ל דדווקא בהקדיש שדה מליאה אילנות, דהאילנות הם חלק מהשדה, דהכל חוזר ביובל, אבל הכא דא"א לומר כן למה יחזרו, וצ"ע.

**שם.** עי' **בקהילות יעקב** סי' ג', דלגיר' רש"י צ"ל דהקנין שקונה עם האילן הוא קנין גמור, וכשיטת הרמב"ן בב"ב לח' ע"א. אבל לשיטת התוס' שם דהוי קנין רק לזמן, שלא יוכל המוכר לחפור תחת האילן, ל"ש חזרה ביובל, כמבואר בגמ' שם ע"ט, דבקנין לזמן ליכא חזרה ביובל, ולהתוס' ל"ג להך גירסא.

**שם.** עי' **בראב"ד** בפ"ד ערכין הכ"ה, דקו' הגמ' דליהדרו אגב ארעייהו היא רק אליבא דר"פ, דיש להם קדושה אחת, וממילא כיון דדין הקדש קרקע, חוזר ביובל, א"כ גם האילנות דנכללו בהקדש הקרקע חוזרין ביובל. אבל לר"ה דהוי כב' הקדישות, א"כ האילנות קדושים מצד עצמן, וא"כ אינם חוזרים ביובל. וע"ע **באביעזרי** דהק' דלכאורה סברת ר"ה היא רק על ההקדש, ולא על עצם היציאה, ובודאי דכשיוצאין יש לאילנות דין אחד עם הקרקע.

**והאמרי נהרדעי.** עי' בסוגיית ה**גמ' בב"ב** עב: וכפי' **הרשב"ם** שם, דהדין אם קנה מושב האילן, תלוי בעין יפה ורעה, וע"ע **בתוס' בב"ב** לח. בד"ה קני דכ"פ הרשב"א. ולפ"ז רב פפא דפליג וס"ל דרק בבא מחמת טענה אמרי' כן, לכאורה דס"ל דבעין רעה, ודלא כרב הונא לעיל דס"ל דבעין רעה.

ועי' **ברמב"ם** בפ"ד מהל' ערכין הט"ו, דפסק כר"ה, **והראב"ד** השיג דהלא ר"פ דהוא בתרא פליג ע"ד ר"ה, ועי' **ברדב"ז** שם דר"פ פליג משום דס"ל בעין רעה, ולא קנה מקום האילן, ודלא כר"ה דס"ל בעין יפה.