כלים פרק כג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

# בסייעתא דשמיא

# כלים פרק כג משנה א

הכדור והאמום והקמיע והתפילין שנקרעו הנוגע בהן טמא ובמה שבתוכן טהור

**א] ברמב"ם** פירש דמיירי שהכדור נטמא בעודו שלם מהמת, ואח"כ נבקע העור של הכדור, והנידון במתני' לטמאות את הנגוע בכדור, שהנוגע בכדור מבחוץ נטמא, אבל הנוגע במה שבתוכן טהור, והטעם משום שמה שבתוך הכדור "אינו מעצם הכלי ולא מחובר לו" ולא נטמא מעיקרא עם הכדור[[1]](#footnote-1).

**ב] בר"ש** לכאו' מבואר שפירש [וכ"מ בתוס' אנשי שם בדעת הר"ש] דהנידון במתני' הוא להכניס טומאה לכדור, והיינו שהאדם הוא הטמא, ונוגע בכדור הטהור, ובזה קאמר במתני' שאם נגע מבחוץ נטמא הכדור, אבל אם נגע במה שבתוך הכדור טהור, ומיירי "שנקרע הכדור" ונגע במילוי שבתוכו ואינו מקבל טומאה[[2]](#footnote-2).

ובמה שבתוכן טהור

**הערה בדברי הר"ש במתני' בדין נוגע בתוכן**

ג] בר"ש כ' וז"ל "אם נגע אין טמא החיצון שאינו חיבור" עכ"ל, והיינו שאם נגע הטמא במילוי שבתוך הכדור, לא נטמא ציפוי הכדור מבחוץ, כיון שאין המילוי שבתוכו חיבור לכדור.

וממשמעות לשון הר"ש שכ' "אין טמא החיצון" משמע דמה שבתוך הכדור טמא, אלא שאינו חיבור להחיצון, ולכן רק מה שבפנים טמא אבל בחוץ טהור.

אך קשה בלשון המשנה "הנוגע בחוץ טמא ובמה שבתוכן טהור". דהרי כיון שאין החוץ חיבור למה שבפנים, א"כ מה דאמרי' במתני' "הנוגע בהם טמא" בהכרח הכוונה שרק החוץ של הכדור טמא, אבל מה שבתוך הכדור טהור, שהרי אינו חיבור לו, וא"כ מה מוסיפה המשנה "ובמה שבתוכן טהור", ולהר"ש הכוונה שאם נגע בתוכן החיצון טהור, והרי דין זה כבר קיים בדין הראשון שאם נגע בחוץ אין טמא בפנים כיון דאינו חיבור, ומדוע המשנה צריכה לאשמועי' דין זה באופן של נגע בתוכן.

ויש לבאר בכוונת הר"ש, דהנה במשנה אחרונה כתב דהכא מיירי באופן שמה שבתוך הכדור האימום הקמיע והתפילין הם מינים שאינם מקבלים טומאה כלל, ומשום דמיירי ב''שער'' שאינו מקבל טומאה, וכן קלף אינו מקבל טומאה וכמבואר בב"ב פרק לא יחפור עיי"ש. ומעתה בהכרח כל הנפק"מ היא רק לענין החיצון דהיינו לעור הכדור, וקאמר במתני' דאם נגע בעור החיצון טמא החיצון [וכאן יש חידוש דעור הכדור הוא דבר המקבל טומאה וחשיב בית קיבול], אבל מה שבפנים בלא"ה אינו מקבל טומאה, אבל אם נגע במה שבתוכן אם הוא היה חיבור לחיצון היה רק החיצון טמא, משום דהוי כנגע בחיצון דהוא חיבור לו, אבל אם אינו חיבור הכל טהור כיון דמה שנוגע בלא"ה אין מקבל טומאה, ולגבי עור הכדור שהוא החיצון הרי אינו חיבור למה שבתוכו ונמצא לא נגע בו כלל[[3]](#footnote-3).

מיהו יש לעי' בזה דהרי בסיפא דמתני' לגבי אוכף שנקרע הנוגע במה שבתוכו טמא וכ' הר"ש "אף מה שבחוץ" וממה שכ' הר"ש "אף" מה שבחוץ, מבואר דגם מה שבפנים טמא, ולכאו' קשה דהרי נתבאר דמיירי במילוי שאינו מקבל טומאה, [ודוחק לומר דהכא מיירי במילוי המקבל טומאה וחלוק מרישא דמתני'].

ואשר צ"ל בזה דבאמת בזמן שמחובר המין הטהור לכדור אי נימא דנחשב חיבור, הרי הוא טפל לכדור ומקבל טומאה בהדי הכדור, אבל אם נימא דאינו חיבור אינו מקבל טומאה כלל, ומעתה כוונת המשנה למימר דמה שבתוך הכדור אינו חיבור לכדור ולכן אם נגע במה שבתוכן טהור כוונתו דכיון דאינו חיבור אין מקב"ט מה שבחוץ, וממילא הכל טהור, כיון דמה שבפנים אינו מקב"ט כלל, ואילו באוכף דהוי חיבור למה שבחוץ הכל טמא מדין טפלות למה שבפנים.

שנקרעו

ד] במשנ"א כ' דהא דתני במתני' שנקרעו הוא משום דאל"ה א"א ליגע במה שבתוכן. אבל ה"ה לא נקרעו נמי אין מה שבתוכן חיבור להם ואינו נטמא.

אולם החזו"א סי' [כ"ז סק"ז] כ' דבשלם הוי חיבור כיון שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, והוא קבוע ואינו עשוי לפרקו, ואף שהוא לא מחובר אלא רק טמון בתוכו נמי הוי חיבור לו, ולכן כל הנידון במתני' הוא בנקרעו.

אך יש להקשות מדברי הרמב"ם דמבואר בדבריו דנטמא בעודו שלם ואח"כ נקרע, הנוגע בתוכו טהור, ולכאו' קשה דהרי כבר נטמא בעודו שלם וגם מה שבתוכו נטמא, ומדוע בנקרע החלק שבפנים טהור[[4]](#footnote-4).

שנקרעו

ה] לכאו' קשה לשיטת הרמב"ם שביאר שנטמא בעודו שלם ואח"כ קנרע, דכיון שנקרע העור מדוע לא יטהר מדין כלי שנשבר ונקרע שטהור, **ועי במשנ"א ד**כ' דלא מיירי בנקרעו לגמרי דא"כ היה נטהר מדין כלי שנשבר, אלא דמיירי בנפתחו חוטי התפירה, ובאופן שאין הקרע מטהר מטומאה. ובאמת דכן מבואר בדברי **התוספתא** המובא בר"ש "הכדור וכו' שנקרעו 'אם מקבלים מה שבתוכן' טמאים", והיינו דבעינן שיהיה בהם בית קיבול למה שבתוכן.

**מדוע לא נטמא מה שבפנים**

ו] **במשנ"א** הקשה לשיטת הרע"ב והרמב"ם דמיירי שנגע הכדור במת, ואפ"ה מבואר דהמילוי שבתוך הכדור לא נטמא, והטעם דאינם חיבור זה לזה, וקשה דנהי דאינו חיבור מ"מ מדוע לא יחזור ויטמא הכדור את מה שבתוכו[[5]](#footnote-5), ותי המשנ"א משום דמוכין ושער וקלף שבתוך התפילין והקמיע אינם מקבלים טומאה, [וקלף אינו מקב"ט הוכיח מהגמ' בב"ב דספר תורה שממלא את החלון חוצץ בפני החלון], ולכן אינם מקבלים טומאה, אלא שאם היה חיבור היה מקבל טומאה מדין חלק מהכדור, ולכן בסיפא באוכף השער שבפנים טמא, כיון שהוא חיבור לאוכף, מיהו עיקר מש"כ דהמילוי אינו מקבל טומאה באמת הוא תלוי בפירושי הראשונים מהו המילוי וכלהלן.

**מה הוא המילוי של הכדור והאימום** **במתני'**

**ז] בר"ש** כ' דתוכו של הכדור הוא שער, ולהאמור צ"ל דשער אינו מקבל טומאה, [ואולי המקור הוא מהגמ' שבת סד. דבעינן שיהיה טווי ואריג, אבל שער בפנ"ע אינו טווי וארוג ואינו מקבל טומאה].

**וברא"ש** כ' שיש בתוכו מוכין, ויש לעי' מדוע מוכין אינם מקבלים טומאה והרי הם בלאי בגדים, וצ"ל דאין בהם שלש על שלש, ועי' בגמ' שבת כו דבעינן שיעור.

**וברש"י** סנהדרין דף סח. כ' עור מלא בצמר של איל בדוחק, ואימום כ' דהוא מכעין מנעל ומלא בתוכו שער, וצ"ל דגם צמר איל אינו מקב"ט כל זמן שאינו טווי וארוג וכמבואר בשבת סד..

**וברמב"ם פיהמ"ש** כאן כ' דבתוך האימום יש עץ, וקשה דהרי עץ הוא דבר המקבל טומאה, אכן צ"ל דהוי פשוטי כלי עץ דאינם משמשי אדם וכלים, ולכן אינם מקבלים טומאה.

**בתוספתא ר"א פליג אמתני'**

**ח] בר"ש** הביא תוספתא [פ"ב] הכדור והאימום והקמיע והתפלה וכסת עגולה שנקרעו אם מקבלין מה שבתוכן טמאין, ר' יהושע בן קרחה אומר משום ר' אליעזר אף מטבילן כמות שהן. וכ' הר"ש דמתני' דהכא דלא כר"א, וכן הביא הגמ' בסנהדרין סח. דר"א שם ס"ל דאין מה דבתוכן חוצץ וע"כ דהוי חיבור, מבואר בדברי הר"ש דר"א פליג על מתני' ונקט דמה שבתוכן חיבור להם ואפילו שנקרעו.

**ברש"י סנהדרין כ' דיש ב' מחלוקות בין ר"א לחכמים**

**ט] רש"י סנהדרין דף סח.** דר"א ורבנן פליגי בתרתי א' בכדור שלם שנטמא, ונחלקו בדין בית קיבול העשוי למלאות, דלחכמים טהור משום דהוי בית קיבול העשוי למלאות ולא הוי בית קיבול ואילו לר"א טמא משום דבית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול, ועוד נחלקו בדין כדור שנקרע דכאן מודו רבנן דמקבל טומאה וכאן נחלקו רבנן ור"א לענין טבילה אם חוצץ, דלחכמים מה שבתוכו חוצץ ואילו לר"א מה שבתוכו אינו חוצץ דכולא חד כלי הוא עיי"ש.

ובעיקר דברי רש"י שכ' דלר"א "כולא חד כלי הוא", יש להקשות א"כ מדוע כשהכדור תפור וסגור הוי בית קיבול משום בית קיבול העשוי למלאות, והרי מה שבתוכו נחשב חד כלי עמו וכמבואר דאינו חוצץ, וא"כ הרי הוא מלא ומדוע הוי בית קיבול, ו**עי' כתבי הגר"ח סוכה יב: שעמד בזה** ומש"כ בזה[[6]](#footnote-6).

**והנה בר"ש** להלן פכ"ו מ"ב הביא דברי רש"י ונחלק עליו א' דלא מצינו בכל סדר טהרות דנחלקו ר"א וחכמים בכדור ואימום שלימים אלא רק בנקרעו, ועוד כ' להקשות מהגמ' סוכה דמבואר שם דחיצים זכרים ונקבות מסקנא דסוגיא מהו דתימא בית קיבול העשוי למלאות לא שמיה בית קיבול קמ"ל, ומבואר דקמ"ל דהוי בית קיבול, ולפי דברי רש"י נמצא מסקנא דסוגיא כר"א ולא כחכמים, ועוד הקשה מפי"ח דמבואר דתפילין מקבל טומאה, ואף דהוי בית קיבול העשוי למלאות, וקשה דהוי סתמא כר"א ולא כחכמים. וכהאי קושיא הקשו נמי התוס' לרש"י בסוכה דף יב: עיי"ש.

**בית קיבול העשוי למלאות**

י] **והנה** שיטת הרמב"ם פ"ב מכלים ה"ג דבית קיבול העשוי למלאות לא הוי בית קיבול, ויש להקשות לדברי הרמב"ם ממתני' כאן דמבואר דמיירי בכדור שלם שנטמא בעודו שלם ואח"כ נקרע, ואפ"ה מקבל טומאה בעודו שלם, וקשה דהרי הוי בית קיבול העשוי למלאות ולא הוי בית קיבול.

ועי' בבועז אות א' שעמד בזה, וכ' דממתני' כאן יש ראיה לשיטת הרמב"ן דס"ל דבית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול, מיהו לכאו' יש לדחות הראיה אי נימא דמיירי כמבואר בר"ש כאן דמיירי שאחר שנקרע הוא מקבל טומאה ולא קודם, ואחר שנקרע באמת הוי בית קיבול, ועכ"פ בדעת הרמב"ם אכתי קשה.

ובבועז כאן כ' ליישב דמה דס"ל להרמב"ם דבית קיבול העשוי למלאות לא הוי בית קיבול, הוא דוקא באופן שלעולם לא יפתח את הבית קיבול, אבל כאן פעמים שצריך לפתוח כשידחק המוכין שבתוכן שפיר הוי בית קיבול[[7]](#footnote-7).

**ובכתבי הגר"ח** סוכה דף יב: כ' לבאר בזה דהנה באמת ברמב"ם יש להקשות מהא דלגבי דין של חיצים זכרים ונקבות כ' הרמב"ם דנקבות אין מסכך בהם משום שיש להם בית קיבול וקשה דהרי שיטת הרמב"ם דבית קיבול העשוי למלאות לא הוי בית קיבול, ומדוע יש חסרון לענין סוכה. וכן קשה מדינא דסוגיין גבי כדור דפסק הרמב"ם דמקבל טומאה[[8]](#footnote-8), ועי' קהילות יעקב סימן... מש"כ בזה.

יא] והנה בכדור עצמו היה אפש"ל דנהי דבית קיבול העשוי למלאות לא הוי בית קיבול אבל מ"מ כדור של עור יקבל טומאה מדין פשוטי כלי עור, דמקבל טומאה מדרבנן, והכא הנידון במתני' הוא מדין קבלת טומאה מדרבנן, וכמו שמצינו לגבי פשוטי כלי עץ דמקבלים טומאה מדרבנן ה"ה בפשוטי כלי עור, [אולם בעיקר דבר זה אם פשוטי כלי עור מקבלים טומאה מדרבנן עי' מש"נ פט"ז].

# פרק כ"ג משנה ב

אלו טמאים משום מרכב

א] **ברמב"ם** פ"ז מטומאת משכב מושב ה"א כ' "זב מטמא את המשכב והמושב והמרכב בחמש דרכים: עומד, יושב, שוכב, נתלה, ונשען וכו'. מבואר דעיקר החילוק בין משכב ומושב למרכב הוא מצד החפצא, למה הוא עשוי, אם עשוי לרכיבה או למשכב.

וכ"כ בחזו"א סי' כ"ז סק"ח דאין נפק"מ באופן מעשה הזב בפעל, דה"ה אם עושה מעשה רכיבה על משכב ומושב מטמאו טומאת מושב, וכן אם עושה מעשה ישיבה על מרכב מטמאו בטומאת מרכב[[9]](#footnote-9).

ר' יוסי אומר אף טפיטן של סוס טמא מושב מפני שעומדים עליו בקומפון.

ג] ברמב"ם כ' הואיל ואינו עשוי לרכיבה בלבד אלא גם לעמוד עליו לכן נחשב למושב[[10]](#footnote-10), והנה זהו דעת ר' יוסי אבל ת"ק ס"ל דטמא מרכב, וברמב"ם מבואר דאין הלכה כר' יוסי אלא כת"ק, וכן כ' הרמב"ם ביד החזקה פכ"ה מכלים ה"כ, וכן פ"ו מטומאת משכב ומושב ה"א כ' דטפיטן של סוס טמא מרכב והיינו דפסק כת"ק.

ויש לעי' במה נחלק ת"ק על ר' יוסי והלא כיון שעשוי גם לעמידה מדוע לא יחשב מושב מחמת שמיוחד גם לעמידה, ומאי גרע מה שהוא גם לרכיבה,[[11]](#footnote-11)

עומדים עליו בקמפון

ד] ברמב"ם ובר"ש כ' דהוא שדה שמשחקים בה המלכים וכו' ויש להעיר מלעיל פט"ז מ"ז לגבי מרכוף של זמר דמבואר מבואר דאינו חשיב כלי כיון שהוא רק לזמן של משחק, וא"כ מדוע הכא הוא נחשב למדרס, ואילו התם מבואר דאפילו מדרס לא הוי, ועי' עוד פט"ו לגבי מרכוף שטהור, ועי' מש"כ ביכין שם [ס"ח ס"ט], שביאר דהא דקומפון טהור הוא משום דלא רוכבים עליו אלא הוא רק כאילו רוכבים עליו ולפי"ז מיושב.

אבל אוכף של נאקה טמא

ה] ברמב"ם כ' וזה לדברי הכל הוי מושב, והיינו דהמחלוקת בקומפון שהוא אוכף רגיל אם הוא טמא מרכב או משכב, ומושב אבל באוכף של נאקה הכל מודים דהוא מושב, וי"ל דשל נאקה טמא כיון דעיקרו לישיבה, ולכן לכו"ע הוי מושב.

אולם בר"ש מבואר להיפך באוכף של נאקה לדברי הכל טמא מרכב בלבד, והיינו דשאר אוכפות הוא תלוי בפלוגתת ת"ק ור' יוסי, אבל של נאקה עשוי לרכיבה בלבד ולכן הכל מודים דטמא מרכב. וברע"ב הביאא לב' הפירושים. ועי' רמב"ם וראב"ד פכ"ה מכלים ה"כ דנחלקו בזה

**בגדר מרכב**

ו] עי' ברא"ש כאן שכ' ז"ל "אלו אינם עשויים לישיבה אלא לישען עליהם" עכ"ל, ולכאו' מבואר דמרכב היינו שעשוי למשעינה, אך קשה דהא מצינו בגמ' שבת דף סו. לגבי עגלה של קטן ומקל של זקן שהוא עשוי לישען שנחשב משכב ומושב, [ועיי"ש ברש"י ותוס' שם] ואילו הכא מבואר דעשוי לישען הוי מרכב, וצ"ע.

**בעיקר דין מרכב** **מצינו ג' שיטות**

**ז]** **א)** **בגמ' עירובין** דף כז. איתא האוכף טמא מושב והתפוס מרכב, **וברש"י שם** פי' תפוס שכשרוכב תופס באותו עץ, וכ"כ רש"י עה"ת פר' מצורע דהאוכף שיושב עליו בשעת רכיבה הוי משכב, ורק התפוס שתופס בו בשעת רכיבה הוי מרכב, הוא מרכב, וכ"כ הר"ח עירובין שם, ועי תוי"ט, וכ"ה דעת הר"ן ריש פסחים, וכ"ה תוס' נדה לב:.

**ועי' תוי"ט** לעיל פרק א' משנה ג' שהביא פירוש רש"י דהתפוס הוא המרכב וכ' התוי"ט דאין התפוס מחובר לאוכף אלא דמיירי ] בשני כלים, אולם עי' ריטב"א עירובין כז. שכ' דמיירי בכלי אחד שחלקו הוא התפוס וחלקו הוא האוכף ויש לעי' בזה.

**ב) הרמב"ם** בפירושו מבואר דכל דבר שיוכשר לרכיבה הוי מרכב, וע' רמב"ם פיהמ"ש פ"א ה"ג וכן היד החזקה סוף פרק ו' מטומאת משכב ומושב ופכ"ה מכלים ה"כ, דהאוכף והמרדעת הוי מרכב. ויש לעי' במה באמת חלוק ממושב והרי שניהם יושבים עליהם.

ועי' אליהו רבה פרק א' משנה ג' שכתב דכל דבר שיושבים עליו בדרך פיסוק רגלים הוא נחשב רכיבה, וכן מבואר בר"ש כת"י במתני' כאן, וכן מבואר בריטב"א עירובין כז. עיי"ש, ועי' פסחים ריש דף ג. הכתוב עקם כל דבר שיושבים עליו בפיסוק רגלים.

אך קשה להרמב"ם מסוגיא ערוכה בעירובין כז. דמבואר להדיא דהאוכף טמא משכב ומושב, וקשה דהרי אוכף שעל הבהמה הוא עשוי לפיסוק רגלים **וצע"ג.**

**ג) עי' שיטת הראב"ד** המובא בתו"כ זבים פרק ד' הלכה י' דמרכב עיקרו נעשה גם לשאת עליו משאו מלבד מה שיושבים עליו.

**ח] ובדעת רש"י** שכ' שהתפוס שתופס בו בשעת רכיבה, הוא המרכב, יש להקשות דא"כ הרי הוא עשוי למשעינה, והרי שיטת רש"י בשבת סו. שכל דבר העשוי למשעינה, הוא נחשב למושב, וא"כ קשה מדוע הכא הוא מרכב[[12]](#footnote-12).

**ט] במקד"ד** [סי' נ"ב סק"א] הקשה בהא דמבואר דאוכף טמא מושב, ולכאו' מדוע לא נימא כסברת התוס' שבת מד: שכ' דהא דשידה דלא חשיבא מדרס, הוא משום דנהי דיושבים עליה, אבל לא נעשה למטרת ישיבה, אלא למטרה של לעבור ממקום למקום, ולכן לא הוי מדרס, ומעתה גם באוכף נימא הכי דלא נעשה למטרה של ישיבה עיי"ש. ויש ליישב. פרק

# פרק כג משנה ג'

מה בין מרכב למושב וכ' מרכב חלק מגע ממשאו וכו'

עי' לעיל פרק א מ"ג בנו"כ שם, ועי' בא"ר שם דגם היושב על המרכב מטמא בגדים וכמו משא, ועי' הגהות אור גדול שם שהקשה ועי' ברש"ש מש"כ שם.

תפית של חמור שהוא יושב עליה טהור

א] ברמב"ם ר"ש ורא"ש ביארו דהוא עצים שעל גבי החמור להניח מעליהם המשאות, ומבואר במתני' דאינו טמא עד שישנה בה את הנקבים.

**ובטעם דטהור נחלקו הראשונים**.

**ב] בר"ש** כ' דהחסרון בתפית של חמור הוא משום "דאינו רחב טפח", וע"י ששינה את הנקבים הרחיבן לטפח, אולם **ברמב"ם** בפיהמ"ש כאן כ' "עצים נעשים על גב הבהמה לשאת עליהם המשאות, ואי אפשר לאדם לרכוב עליהם אלא על ידי שנוי נקביהן או בהסרת העצים שבין הנקבים" ע"כ. מבואר ברמב"ם דהחסרון הוא שלא נוח לישב עליהם, ולכן אינם ראויים למרכב ומושב.

**ג] ויש לעי להרמב"ם** דאם א"א לשבת עליהם מהיכא תיתי שיהיו טמאים ומאי קמ"ל. **ועי' משנ"א מש"כ לבאר בזה** דקמ"ל דלשנות הנקבים הוא נחשב חסרון מלאכה ולא יועיל מחשב לשנות הנקבים, ואינו מקבל טומאה.

**אם צריך מושב טפח**

**ד] הקשה בחי' הר"א מגריידיץ** כאן [מודפס על המשניות], לפי מה דמבואר ברע"ב ובר"ש דהחסרון במתני הוא משום שאינו רחב טפח, מהא דמבואר לעיל [פכ"ב מ"ו] כסא שניטל חיפויו נטלו החיצוניים והאמצעי קיים טמא, ר' שמעון אומר אם היה רחב טפח, הרי דלת"ק אין דין שיהיה רוחב טפח, ומעתה נמצא דהוי מחלוקת ואח"כ סתם, דהלכה כסתם, וקשה להרמב"ם דפסק דלא בעינן טפח ועיי"ש מש"כ ליישב בזה[[13]](#footnote-13).

במשנ"א לעיל [פכ"ב מ"ו], הקשה בהא דמבואר מחלוקת אם צריך טפח, ופסק הרמב"ם דאי"צ טפח, וקשה דבמתני' לקמן [פכ"ז מ"ד] מבואר בהדיא דלמושב בעינן טפח שם נמי דבעינן שיהיה מושב טפח והתם הוא לכו"ע. ועיי"ש מש"כ לבאר וע"פ דבריו יש ליישב גם קושיית הר"א מגריידיץ[[14]](#footnote-14).

שינה בה את הנקבין או שפירצן זה לתוך זה טמאה

ה] יש לעי' דבשלמא שינה את הנקבים א"ש דטמאה דהוא מקרבן זה לזה ולכן יש בהם טפח [להר"ש] וכן נעשה ראוי לישיבה [להרמב"ם], אבל בפירצן היינו שהוציא את עצים לגמרי א"כ מדוע טמא מושב והרי בכה"ג לכאו' אין מקום ישיבה כלל.

ובתפא"י כ' [אות כ"ג] דעל ידי שנתרחבו הנקבים יכול לתחוב בתוכם עץ רחב, ויכול לישב בצד המשא, ומבואר חידוש דמה שיכול לתחוב מהני לטמאותם, ואולי י"ל עוד דמיירי שיש מקום ישיבה תחת העצים, ולכן כל שפירצן יש אפשרות לישב על מה שתחתיהם.

# פרק כג משנה ד

המטה והכר והכסת של מת הרי אלו טמאין מדרס

**א]** ובטעם הדבר שהמטה והכר והכסת של מת טמא טומאת מדרס, מצינו ב דרכים, א) הר"ש והרא"ש כ' דמיירי במטה המיוחדת למת ונשים הבוכות על המת יושבות עליה, ולכן נעשה למדרס וכן להדיא בתוספתא כמובא בר"ש[[15]](#footnote-15).

ב) ברמב"ם פיהמ"ש כ' וז"ל "אף על פי שלא נעשו לישב עליהן אלא נעשו בשביל המת אשר אין לו משכב ומושב כמו שבארנו בהקדמת דברינו" עכ"ל. ומשמע בדבריו דאי"ז משום שעשוי לישיבת המקוננות, שכ' הרמב"ם "שלא נעשה לישב עליהם", אלא שטמא מדרס משום "שעומד לשכיבת המת". והיינו דשכיבת המת גופא חשיבא שכיבה לאשווי טומאת מדרס[[16]](#footnote-16).

**ב] ויש לעי'** מדוע הרמב"ם לא פירש כהר"ש, דהרי כן הוא להדיא בתוספתא דיושבות עליהם נשים המקוננות, ואיך הרמב"ם פליג על התוספתא, ועי' משנ"ט מש"כ בזה, ועי' עוד בביאורים כאן.

**ג] בסדרי טהרות** הקשה מהא דאיתא לעיל פרק ט"ו מ"ו ר' יהודה אומר האירוס טמא מושב מפני שהאליית יושבת עליו, והיינו דהוא כלי שסופדים בו והאליית שמקוננת יושבת עליו, וכ' הרמב"ם דאין הלכה כר' יהודה, אלא כת"ק דאינו טמא מושב מפני האיילית, וקשה מהתוספתא כאן דמבואר דהמטה של מטמא משום המקוננות שיושבות עליו, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה דהאליית יושבת על האירוס לא להנאת ישיבה ולכן לא הוי מדרס, משא"כ כאן הוא להנאת ישיבה ולכן טמא מדרס, ועי' הערה[[17]](#footnote-17).

כסא של כלה, ומשבר של חיה, וכסא של כובס שהוא כורם עליו את הכלים, אמר ר' יוסי אין בהם משום מושב

**ד]** בתוי"ט כ' לא איתפרש טעמא דר' יוסי עיי"ש, ובאמת מצינו בזה כמה דרכים בראשונים.

**א) ברא"ש** כ' דהטעם הוא משום דמושיבים עליו לפי רגע, והיינו דאי"ז ישיבה המתמשכת, אלא ישיבת ארעי, ועי' חזו"א כ"ז י' מש"כ בזה דהוא ישיבה של בזיון.

**ב) בתוס' חדשים** כאן מבואר דמדרס המשמש רק לבני אדם מסויימים, הוי מושב רק לגבי אותם בני אדם, אבל לגבי אחרים דאינו עשוי למושב לגביהם לא הוי מושב כלל, ולכן כסא של כלה ושל כובס לא הוי מושב לגבי שאר בני אדם, אבל לגבי הכלה עצמה באמת הוי מדרס[[18]](#footnote-18).[[19]](#footnote-19)

ועי' עוד חזו"א כ"ז י' מה שהקשה על התוס' חדשים, מאי שנא מכלי העשוי לשכיבה ועמד עליו או נשען עליו דטמא[[20]](#footnote-20).

**ג)** **באליהו רבה** מבואר שגורס "שכורם עליו את הכלים" וכ' דכן הוא בכל הג' אופנים דמתני', ומבואר בדבריו דכיון דעשוי גם לישיבה וגם למטרה אחרת של הנחת כלים חסר בשם מדרס, דמדרס צריך שיהיה כולו עשוי רק למדרס, [ועי' חזו"א כ"ז י' מה שהקשה כאן, ועי' שיח השדה מש"כ בשם ובמשנ"ט ביאר בזה דהכא הוא עשוי לשניהם יחד מתחילתו ולכן כאן הנידון אם הוי מדרס או לאו].

ויש להקשות לדברי הא"ר מכר של מת, לפי הר"ש דהוי מדרס משום המקוננת, ולא משום המת, ונתבאר דס"ל דהמת אינ ונחשב לשוכב, וא"כ יש להקשות דהרי עשוי לשני דברים ומדוע כאן ר' יוסי מושה שטמא מדרס והרי הוי כמו כורם את הכלים וצ"ע

עוד יש להקשות מאי שנא מטפיטן של סוס דהוא גם רוכב עליו וגם עומד, עליו ואמר ר' יוסי דהוא טמא מושב, ומדוע לא נימא דכמו שעשוי למשכב וגן להנחת כלים חסר בתורת משכב ה"ה העשו למרכב ומשכב חסר בתורת משכב וצ"ע.

**ד)** **במלאכת שלמה עדיות פ"א מי"ג הביא מפי' הרש"ס** שפירש, דהכא בכסא של כלה שנותנין בו בגדי נדונייתה קמיירי ואינו עשוי למושב, וכן משבר של חיה מיירי בכסא של שעת משבר של הנולד שנותנין אותו לסימן טוב ללידתה ואינו עשוי למושב, וכן כסא של כובס אינו עשוי לישיבה, וע"כ אינם טמאין מושב, ועי' עוד או"ש פכ"ה מכלים ה"ב מש"כ.

**בקושיית הר"ש מלעיל מכסא של כלה לעיל פכ"ד מ"ד**

**ה] בר"ש** כ' להקשות מלעיל פכ"ב מ"ד דמבואר שם כסא של כלה שניטלו חיפויו בי"ש מטמאין וב"ה מטהרין, ומבואר דאי לאו שניטלו חיפוייו היה טמא מושב, וקשה דהכא מבואר בדברי ר' יוסי דטהור, ועי' שתי' בתרי גווני א' דהתם הוא דלא כר' יוסי, ועוד תי' דלעיל לא איירי בטומאת מדרס אלא בשאר טומאות, ובאמת בטומאת מדרס, ליכא, ויש לעי' מדוע טמא בשאר טומאות והרי אין לו בית קיבול, אא"כ נימא דמיירי על טומאה דרבנן ועי' חזו"א כ"א י' דהכסא משמש גם להניח עליו כלים והוא מדין משמש אדם ומשמשיו, ובתוס' חדשים תי' ע"פ דרכו. הובא לעיל עיי"ש, ובאליהו רבה נמי תי' ע"פ דרכו עיי"ש.

**וברמב"ם לעיל פכ"ב מ"ד** כ' דמיירי על טומאת מדרס, וכן כ' בפכ"ו מכלים ה"ג, ו בפכ"ה ה"ב דהוא טמא מדרס, ובכ"מ שם הקשה דהרי במתני' דידן מבואר שיטת ר' יוסי בסתמא דכסא של כלה טהור מן המדרס, ולא נחלקו עליו, וביאר הכ"מ דמתני' [פרק כ"ב מ"ד] פליגי על ר' יוסי עיי"ש, ולכאו' קשה הא גופא מנ"ל להרמב"ם דמתני' פליגא נימא דמתני' כאן בשאר טומאות ולא בטומאת מדרס וכדכ' הר"ש.

**ו] ובספר משנת יעבץ** להגאון ר' בצלאל זולטי זצ"ל [סי' ל"ח] ביאר בזה דהכא כיון דמיירי במצופה א"כ בע"כ דהנידון הוא משום טומאת מדרס, דאי משום כלי הרי כלים מצופין טהורים, וע"כ הוכרח הרמב"ם דמיירי במדרס, אולם הר"ש לעיל ביאר דחיפויין אינם ציפויין, ולדבריו לעיל לא מיירי במצופין ולכן אין הכרח זה, [אולם יעוי' בתוי"ט לעיל פכ"ב ד' דע"כ מיירי באינו מצופה בכולו, וא"כ הרי מיירי באינו מצופה לגמרי, וא"כ אכתי יש לעי' מה ההכרח של הרמב"ם בזה ועי' עוד משנ"ט מש"כ בזה, דהוא מדין משמש לאדם אחד[[21]](#footnote-21)].

***כסא של כובס שהוא כורם עליו את הכלים***

**ז]** עי' כ"מ פכ"ה מכלים ה"ב שכ' דהוא יושב עליו כדי להדקו בכדי לכבוש את הבגדים שם עיי"ש, וכ"כ בתוי"ט, והקשה החזו"א כ"ז י' מאי שנא משידה לעבור ממקום למקום דלא הוי מדרס כיון דהוא יושב שלא לצורך ישיבה וגם כאן אינו לצורך ישיבה, ועי' ג'מ שבת פח: מש"כ שם רש"י עיי"ש, [ועי' שיח השדה למרן הגרח"ק זצ"ל בשם הקה"י ח"ג שבת פח: מש"כ בזה].

# פרק כ"ג משנה ה'

החרם טמא מפני הזוטו הרשתות והמכמרות

**הרמב"ם והר"ש** פירשו דהחרם נקביו רחבים ואין עליו תורת בגד, והזוטו שבתחתיתו הוא ארוג באריגה עבה כאריגת בגד, ומכח זה נטמא כל החרם.

**בחזו"א** סימן כ"ז סקי"א פירש דהא דנטמא כל החרם וחשיב חיבור, הוא משום שהן קבועין יחד תמיד וגם עושין מלאכה אחת, ועמש"כ בזה בתפא"י.

והמדף והפלצון ומצודות הסכרין טמאין

הרמב"ם בפ"ה מכלים הי"א כתב דטעם טומאתן הוא משום שיש עליהן צורת כלי, ובסד"ט ובחזו"א סימן כ"ז סקי"א כתבו דהן עשויין לקבלה, וע"כ הן טמאין, עיי"ש.

והאקון והרטוב והכלוב טהורין

עי' ברמב"ם פ"ה מכלים ה"י והי"א דטעם טהרתן הוא משום דאין עליהן צורת כלי, ובזה הוא דחלוקין מהמדף וכו', וכ"כ בתפא"י ובמשנ"א, ועיי"ש בתפא"י שנקט דכל הא דמטהרינן להו משום דאין עליהן צורת כלי, הוא רק משום שאין להן בית קיבול, אך אם הי' להן בית קיבול היו טמאין אף שאין עליהן צורת כלי.

**בסייעתא דשמיא**

**סימן א'**

# בענין טומאת מרכב

מתני' אלו טמאים משום מרכב זריז האשקלוני ומדוכה המדית, ועביט של גמל, וטפיטן של סוס, ר' יוסי אומר אף טפיטן של סוס טמא מושב, מפני שעומדים עליו בקופון אבל אוכף של נאקה טמא.

והנה ביאור החילוק בין מרכב למשכב, נתבאר במתני' להלן מ"ג מה בין מרכב למושב, מרכב חלק מגעו ממשאו, ומושב לא חלק מגעו ממשאו, והיינו דמשכב בין מגע ובין משא מטמא אדם לטמא בגדים, ואילו מרכב רק במשא מטמא אדם לטמא בגדים אבל לא במגע.

יש לעי' מהו משכב ומהו מרכב, והנה בגמ' עירובין דף כז. איתא האוכף טמא מושב והתפוס מרכב, וברש"י שם פי' תפוס שכשרוכב תופס באותו עץ, וכ"כ רש"י עה"ת פר' מצורע דהאוכף שיושב עליו בשעת רכיבה הוי משכב, ורק התפוס שתופס בו בשעת רכיבה הוי מרכב, וכ"כ הר"ח עירובין שם, ועי' תוי"ט, וכ"ה דעת הר"ן ריש פסחים, וכ"ה תוס' נדה דף לב:.

ועי' תוי"ט לעיל פרק א' משנה ג' שהביא פירוש רש"י דהתפוס הוא המרכב וכ' התוי"ט דאין התפוס מחובר לאוכף אלא דמיירי בשני כלים, דאם הוא מחובר לאוכף, הרי הוא חלק מהאוכף עצמו ודינו שטמא משכב, אולם יעוי' בריטב"א עירובין דף כז. שכ' דמיירי בכלי אחד שחלקו הוא התפוס וחלקו הוא האוכף וגם בזה יש חילוק בין החלק התפוס לחלק האוכף.

אולם הרמב"ם בפירושו פ"א מ"ג כ' דכל דבר שיכשר לרכיבה הוי מרכב, ועי' רמב"ם ביד החזקה פכ"ה מכלים ה"כ דכ' דמרדעת של חמור הוי מרכב, וכן אוכף של נאקה הוי מרכב, ועי' בפ"ו ממשכב ומושב ה"א כ' ואיזה הוא מרכב זה הראוי לרכיבה כגון מרדעת החמור וטפיטן הסוס ע"כ, ויש לעי' במה באמת חלוק ממושב, והרי שניהם יושבים עליהם, גם על האוכף וגם על המרדעת, ומאי שנא מכל מושב שיושבים עליו.

ועי' בר"ש כת"י כאן שכ' דכל דבר שיושבים עליו בדרך פיסוק רגלים הוא נחשב רכיבה, וכן כתב בריטב"א עירובין כז. עיי"ש, ועי' פסחים ריש דף ג. וברש"י שם דהלשון רכיבה הוא בכל מקום שיש פיסוק רגלים, [מיהו ברש"י אין הכרח לטומאת מרכב דהוא בפיסוק רגלים, אלא דרש"י מפרש מהו מרכב, וכ"כ באליהו רבה פרק א מ"ג עיי"ש], ועי' תוי"ט שם. אך יש להעיר דהרמב"ם לא הזכיר במשנתו שהוא תלוי בפיסוק רגלים.

ולולי דבריהם יתכן לבאר באופ"א עיקר כוונת הרמב"ם מדוע מרכב טמא מרכב, ולא אמרי' הוא טמא מושב ונראה דהנה מצינו לשיטת התוס' דכ' דשידה שהיא מרכב נשים אם יש בה מ' סאה טהור והקשו וס' דהרי כיון דהיא עשוי למדרס שהרי יושבה בה ומדוע טהור יותר ממ' סאה, אולם יעוי' בתוס' שכ' דעיקר מטרת השידה הוא לעבור ממקום למקום ולא לישב בה, ולכן חסר בה בתורת משכב ומושב, דמדרס היינו דבר העומד לישיבה, בתורת תכלית של ישיבה ולא כהיכא תמצי לעבור ממקום למקום, ומעתה נראה דהחסרון במרכב וגם באוכף הוא דאי"ז ישיבה בעצם אלא רק היכ"ת לעבור ממקום למקום, ומעתה י"ל דזה החסרון במרכב טפי ממשכב,

והנה במתני' איתא מדוכה המדית ויש ביארו דהוא אוכף ויש ביארו דהוא מדוכה, ואי נימא דהוי מדוכה, לכאו' קשה מדוע הוי מרכב, ובר"ש מבואר דהטעם כיון דיושבים עליו באופן של פיסוק רגלים, הוי מרכב, אולם להאמור היה אפשר לבאר דאין יושבים עליו בתורת ישיבה בחפצא, אלא רק לצורך מעשה דיכה, וזהו גופא החסרון בהחפצא של הישיבה, ועי' ברמב"ם שמשמע דנקט דהוא אוכף]

**בהקושיא להרמב"ם מהגמ' בעירובין כז. ובעיקר החילוק בין מרכב למושב**

מיהו קשה לשיטת הרמב"ם מסוגיא ערוכה בעירובין כז. דמבואר להדיא דהאוכף טמא משכב ומושב, ורק התפוס טמא מרכב, וקשה דהרי אוכף שעל הבהמה רוכבים עליו ויושבים עליו בפיסוק רגלים, ומדוע הוא טמא מושב וצע"ג.

**ועי' ריטב"א** שכ' דלהסוברים כל שהוא בפיסוק רגלים הוי מרכב, א"כ הגמ' בעירובין מיירי על אוכף של חמור דיושבים עליו בשני רגלים מצד אחד ולא באופן של פיסוק רגלים ולא הוי מושב עיי"ש.

וצ"ע דהרי אוכף הוא מקום ישיבה בזמן רכיבה, ואיך שייך לומר דיושבים עליו בשני רגלים מצד אחד, ואולי הכוונה שפעמים שהחמור נח ולא מהלך, ובזמן זה רגילים לישב על האוכף באופן של מקום ישיבה ולא באופן של רכיבה, ובכה"ג יושבים עליו בלא פיסוק רגלים, ומשום זה האוכף טמא מושב.

מיהו יש לעי' בביאור זה בשיטת הרמב"ם, מדוע הרמב"ם לא הזכיר זאת דאוכף טמא מושב אלא הרמב"ם סתם בדבריו וכ' דמרדעת ואוכף של נאקה טמא, ואי נימא דיש סוגיא ערוכה דאוכף טמא מושב, ומשום שבאוכף זה יושבים בשני רגלים מצד אחד ולא בפיסוק, [וחלוק מאוכף של נאקה דטמא מושב] מדוע לא הזכיר הרמב"ם דיש אוכף הטמא מושב, ויש אוכף הטמא מרכב, וביאור החילוק ביניהם.

ואשר יתכן לבאר בזה דהנה לגבי טפיטן של סוס מצינו מחלוקת במתני' דר' יוסי סובר דטמא מושב ואילו לת"ק טמא מרכב, וכן מבואר ברמב"ם דכ' דלת"ק טפיטן של סוס טמא מרכב, וע"כ דת"ק חולק על ר' יוסי וכן מבואר בפיהמ"ש במתני', ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת ביניהם, והנה הרמב"ם פירש טעמא דר' יוסי דטמא מושב משום שאינו עשוי לרכיבה בלבד אלא גם לעמוד עליו, ולכאו' מבואר פלוגתא בין ת"ק לר' יוסי באופן שיש דבר המשמש גם למרכב וגם למושב דלר' יוסי טמא מושב, ולרבנן טמא מרכב, ומעתה אם כנים הדברים י"ל דאוכף המבואר בברייתא בעירובין הוא משמש גם למושב וגם למרכב, ולכן בכה"ג הוא שנוי בפלוגתת ת"ק ור' יוסי, ומעתה י"ל דהך ברייתא המבוארת בעירובין כז. דטמאה מושב אזלא בשיטת ר' יוסי דכל דבר המשמש לשני הדברים כאחת הוא נחשב מושב, ואילו הרמב"ם פסק כת"ק ולדידיה התם טמא מרכב, ולכן לא פסק הגמ' בעירובין.

והנה עיקר מה דנתבאר דפליגי בטפיטן של סוס, ונתבאר דיסוד המחלוקת הוא באופן שעשוי הכלי גם למושב וגם למרכב, הנה יש לעי' מהו יסוד הנידון בזה ויתכן דהנה באמת שיטת ר' יוסי דס"ל דהוא טמא מושב הוא מובן משום דמושב הוא יותר חמור ממרכב וכיון שהוא ראוי גם למשכב וגם למושב סגי בזה לקבל טומאה משום מושב,

אולם ביאור שיטת ת"ק נראה דהנה באמת בכל מרכב יש להקשות מדוע לא יהיה גם מושב, ומשום דהנה יעוי' בחזו"א ומקד"ד דנקטו דכל שעומד לישען עליו חשוב מושב, וכן הוכיחו מעגלה ומקל של זקן בגמ' שבת סו.[[22]](#footnote-22), וא"כ כל מרכב שיושב עליו בפיסוק רגלים נהי דאינו צורת ישיבה, אבל מ"מ מדוע לא יהיה טמא מדין נשען עליו, שהרי גם בפיסוק רגלים הוא נשען עליו, ואשר ע"כ מבואר בזה דיש גזה"כ דכל שהוא משמש מרכב הוי הפקעה מטומאת מושב, ומעתה י"ל דרבנן סברי דכל כלי שהוא משמש גם מרכב וגם מושב, והיינו דגם יושבים עליו בפיסוק רגלים וגם באופן של ישיבה, בכה"ג יהיה הדין דכיון דהוי גם מרכב הוי הפקעה מטומאת מושב, אכן שיטת ר' יוסי דכל שהוא משמש גם מרכב וגם מושב טמא מושב ואין כאן הפקעה מטומאת מושב. וצ"ל דכל ההפקעה דקרא הוא דוקא באופן שברכיבה עצמה יש גם מושב ובזה הופקע דאינו טמא מושב אלא מרכב, אבל באופן שבכלי זה משמש בתרתי פעמים לישיבה ופעמים לרכיבה בכה"ג אין הפקעה על טומאת מושב. ואילו לת"ק לעולם הופקע מושב[[23]](#footnote-23),[[24]](#footnote-24).

והשתא דאתינן להכי אפש"ל עוד בזה בביאור שיטת ר' יוסי דס"ל דאף המרכב בעצמו אם היה עשוי גם לישען עליו היה טמא מושב, אלא דס"ל לר' יוסי דרק התפוס הוא המרכב [וכמו לשיטת רש"י], וי"ל דאין האדם נשען על התפוס, אלא התפוס מועיל רק שלא ימוט מהרכיבה, אבל אי"ז נחשב לשעינה גמורה, ולכן אינו נטמא מדין מושב, אלא רק מדין מרכב, ונמצא לפי"ז דלשיטת הרמב"ם פליגי ת"ק ור' יוסי בעיקר הגדרת מרכב, דלת"ק מרכב הוא כלי העשוי לרכיבה ובאמת התורה הפקיע ממנו תורת מושב אפילו שנשענים עליו, [וכבר נתבאר החילוק בין משכב למושב, דמרכב עשוי לישב בפיסוק רגלים, משא"כ מושב], ואילו לשיטת ר' יוסי כל שנשענים עליו הוא מושב ולכן אוכף הוא מושב, אלא רק דבר שהוא עשוי לרכיבה בלא לישען עליו לגמרי הוא הנקרא מרכב, והוא תפוס. ואם כנים הדברים נמצא דהסוגיא בעירובין היא אזלא כר' יוסי הא דמבואר שם דאוכף הוא מושב ואילו תפוס הוא מרכב, וא"ש דהרמב"ם לא פסק הסוגיא שם משום שלא פבק כר' יוסי אלא פסק כת"ק.

**העולה מהנ"ל בעיקר החילוק בין מרכב למשכב, שיטת רש" עירובין, שיטת הרמב"ם, ושיטת הרמב"ם להנתבאר, [ולשיטת רש"י צריך לבאר כל דיני דמתני' הכא], ועוד מצינו הרא"ש ויש להאריך בדבריו, ועוד מצינו לשיטת הראב"ד.**

**שיטת הרא"ש**

מצינו במתני' כאן דמרכב היינו שעשוי למשענה הוי מדרס, ולכאו' קשה מהא דמבואר בגמ' שבת דף סו. דעגלה של קטן חשיב מדרס וא"כ לכאו' מבואר דהעשוי למשענה חשיב מדרס והוי כמו משכב ומושב. אכן נראה בזה דמה דמצינו בש"ס דהוי מדרס, הכוונה בזה למרכב, והיינו די"ל דגם משכב וגם מרכב הוי מדרס, והוא שם כולל לשניהם, וכן מדוייק ברמב"ם ביד החזקה עיי"ש היטב דגם מרכב וגם משכב קרוי מדרס, ולפי"ז יש ליישב כמה פעמים דמבואר דהעשוי למשענה קרוי מדרס דבאמת גם משכב קרוי מדרס ואי"ז סתירה לדביר הרא"ש.

והטעם דשניהם קרויים מדרס הוא משום דחומר מדרס יש בשניהם דנעשו אב הטומאה, ולא ירדו בדרגת טומאתם, וכבר נתבאר בגדרי מדרס דאי"ז קבלת טומאה, אלא הגדר הוא דהוי טומאה עצמית, אלא שחלוקים מרכב ממשכב ומושב רק לגביהדין טומאת אדם לטמא בגדים במגע, דהוי זה רק פרט בדין טומאת בגדים במגע.

והשתא דאתי' להכי הנה מבואר מה דמבואר בגמ' עירובין כז. דהאוכף טמא מושב והתפו טמא מרכב, כיון דעל האוכף הוא יושב, ולכן הוא מושב, ואילו התפוס הוא נשען עליו ולכן הוא טמא מרכב.

מיהו אכתי יקשה מדוע אוכף בגמ' עירובין הוא..................

והנה יעוי' ברש"ש פרק כ' מ"ב דכ' דהעשוי למשען הוא תלוי בפלוגתת בי"ש וב"ה האם הוי מדרס או לאו, והנה שיטת ב"ה שם דלא הוי מדרס, ועי' לקמן [פכ"ד משנה טו] דמבואר שם בר"ש וברע"ב דנשען עליו טמא טומאת מדרס, וזהו דלא כהרש"ש, [ועיי"ש משנ"ט מש"כ בזה],

ולכאו' גם בדברי הרא"ש כאן מבואר דלא כהרש"ש, כיון דלהרש"ש לב"ה לא הוי מדרס כלל, אלא הוא טמא מדין מגע ודרגתו הוא ראשון לטומאה. ואילו לשיטת הרא"ש הרי הוי מדרס והוי אב הטומאה עיי"ש.

............................................................

ג) עי' שיטת הראב"ד המובא בתו"כ זבים פרק ד' הלכה י' דמרכב עיקרו נעשה גם לשאת עליו משאו מלבד מה שיושבים עליו.

ח] ובדעת רש"י שכ' שהתפוס שתופס בו בשעת רכיבה, הוא המרכב, יש להקשות דא"כ הרי הוא עשוי למשעינה, והרי שיטת רש"י בשבת סו. שכל דבר העשוי למשעינה, הוא נחשב למושב, וא"כ קשה מדוע הכא הוא מרכב[[25]](#footnote-25).

ט] במקד"ד [סי' נ"ב סק"א] הקשה בהא דמבואר דאוכף טמא מושב, ולכאו' מדוע לא נימא כסברת התוס' שבת מד: שכ' דהא דשידה דלא חשיבא מדרס, הוא משום דנהי דיושבים עליה, אבל לא נעשה למטרת ישיבה, אלא למטרה של לעבור ממקום למקום, ולכן לא הוי מדרס, ומעתה גם באוכף נימא הכי דלא נעשה למטרה של ישיבה עיי"ש. ויש ליישב. פרק

ויש לעי' לשיטת הרמב"ם מדוע האוכף חשיב מרכב, ומאי שנא מכל כלי העומד לישיבה שנחשב מושב, ונראה הביאור בזה

**סימן ב'**

# האם מטה של מת מקבלת טומאת מדרס או לא

משנה מסכת כלים פרק כג משנה ד, המטה והכר והכסת של מת הרי אלו טמאין מדרס, ובר"ש כאן הביא התוספתא דמפרש דהטעם דהמטה טמאה מדרס הוא משום דהנשים יושבות עליו, ומבכות את מתיהם, וכ"ה ברא"ש וברע"ב.

אכן ברמב"ם כ' וז"ל "ואף על פי שלא נעשו לישב עליהן אלא נעשו בשביל המת אשר אין לו משכב ומושב כמו שבארנו בהקדמת דברינו", ויש לעי' בביאור כוונתו, והנה בפשוטו משמע כוונת הרמב"ם דהטעם דהוי מדרס הוא לא משום שיושבים עליו הנשים כיון שכ' דלא נעשו לישב עליו, אלא דנעשה מדרס מצד שכיבת המת בעצמו. דמה"ט חשיב מדרס.

ולפי"ז כוונת הרמב"ם "אלא נעשו בשביל המת אשר אין לו משכב ומושב", היינו דאין המת מטמא במשכב ומושב דרק זב וזבה וטומאה היוצאת מגופו מטמאין במשכב ומושב, ואילו המת אינו מטמא במשכב ומושב אלא רק במגע ומשא, אבל מ"מ החפצא של המיטה של מת חשיבא משכב ומושב כיון שעומדת לשכיבת המת.

והנה יש לחקור בהא דמת אינו מטמא משכב ומושב, אם הוא משום דמת דלית ליה שם שכיבה, אלא הוי כמו חתיכת בשת המונחת על המיטה, וכיון דלא שייך בו תורת שכיבה לכן אינו מטמא במשכב ומושב, או דילמא דהוא גזה"כ בפנ"ע מחמת חומר הטומאה, דבעינן דוקא חומר של טומאה היוצאת מגופו בכדי לטמאות במשכב ומושב, ולכן מת אינו מטמא משכב ומושב. ונראה לומר דזה גופא כוונת הרמב"ם לחדש כמו הצד הב', ולכן כ' דאף שהמת אינו מטמא במשכב ומושב, מ"מ אין חסרון בעיקר החפצא של השכיבה של מת ולכן אם עומד לשכיבת המת הוא נעשה חפצא של משכב ומושב[[26]](#footnote-26).

מיהו קשה להרמב"ם דהרי להדיא מבואר בתוספתא דהטעם דמת מטמא במשכב ומושב הוא משום שהנשים יושבות עליו, וא"כ מדוע הרמב"ם נקט פרוש אחר מהתוספתא.

ובמשנ"ט כ' לבאר בזה, דהנה בסדרי טהרה הקשה מהא דמבואר לעיל פט"ו מ"ו האירוס טמא מושב מפני שהאילית יושבת בתוכו, ועיי"ש שהוא כלי שמכין עליו ומשמיע קול, והיו סופדין בו, והטעם דלר' יהודה טמא הוא משום שהאלית יושבת בתוכו ביאר הר"ש והרמב"ם משום שפעמים והמקוננות יושבת בתוכו, וברמב"ם כ' בסוף דבריו דאין הלכה כ' יהודה אלא כת"ק דטהור והטעם ביאר משום שלא נעשה הכלי הזה לישב עליו עכ"ד, מבואר דהוא מחלוקת אם ישיבה זו מועילה לאשויי תורת מדרס או לאו, ומעתה י"ל דהרמב"ם נקט דהתוספתא כאן הוא כר' יהודה דס"ל דמה דהאלית יושבת בתוכו הוא משוי לה מדרס, וא"כ נמצא דרבנן דפליגי על ר' יהודה שם יסברו דהדין הוא דמטה של מת טהורה כיון דלא מהני מה דהמקוננות יושבות בתוכו דלא עשוי להם, ולכן הוצרך הרמב"ם כאן לפרש דכאן יש סברא נוספת לאשווי מדרס משום שכיבת המת עצמו[[27]](#footnote-27).

מיהו אכתי יש להקשות דהרי בתוספתא מבואר דהטעם הוא משום דהנשים יושבות עליו ובוכות, ואי נימא דישיבת המת נמי עושה משכב ומושב, מדוע צריכים לבאר דהוא משום ישיבת הנשים תיפו"ל מצד המת עצמו שהרי המטה מיועדת למת לכאו' הוא טעם יותר פשוט דמטעם זה נחשב למדרס, וע"כ מבואר דהתוספתא ס"ל דמה דהוא עשוי למת לא חשיב מדרס, [ויותר יש להוכיח כן דהנה מבואר בתוספתא דעת ר"מ דס"ל דמטה זו אינה טמאה מדרס, וחכמים דפליגי וס"ל דהוא מדרס הוא משום הנשים שיושבות עליו, ומשמע דזה כל הטעם לחלוק על ר"מ, אבל אי משום הטעם של מטת המת ודאי אינה טמא מדרס][[28]](#footnote-28).

ולכן היה נראה לבאר בזה כפי ששמעתי מאחי הרה"ג ר' בן ציון שליט"א, דלעולם אין כוונת הרמב"ם דהמטה טמאה מדרס משום שכיבת המת, דאה"נ אי משום המת באמת לא שייך טומאת מדרס, אלא באמת טמא משום הנשים היושבות עליו וכמו דמבואר בתוספתא, ועיקר כוונת הרמב"ם לפרש שאע"פ שאין המטה נעשית לישב עליה הנשים, מ"מ כיון דסוף סוף הם יושבות עליו, הם משוי להו מדרס, ומבואר כאן חידוש דאף שלא נעשה לישיבת הנשים מ"מ כיון דהנשים רגילות לישב עליו חשיבא מדרס מחמתם, ובאמת דכן מדוייק היטב בדברי הרע"ב דפירש כן עי' הער[[29]](#footnote-29)ה לשון הרע"ב

והנה לגבי "האירוס" לעיל פט"ו מ"ו דמבואר דלר' יהודה טמא אבל לת"ק טהור, ופסק הרמב"ם כת"ק דאינו טמא מדרס וביאר הרמב"ם טעמייהו דת"ק דהוא משום דלא נעשה לישב עליו, ואף שבפעל היא יושבת לא מועיל כיון דצריך שזה יהיה יעוד הכלי ואי"ז יעוד הכלי, ואף כאן אי"ז יעודו של המטה לנשים, אלא לצורך המת, ואילו כאן הרמב"ם פסק הלכה דהמטה מטמאה מדרס.

אכן אפשר לומר בזה דהתם מיירי בכלי נגינה ובזה מצד החפצא הוא לא ראוי לישיבה בתוכו, אלא שבפעל האילית יושבת בתוכו, ולכן לא מהני לאשויי מדרס, משא"כ מטה של מת מצד החפצא ועיקר צורתה הרי מטה היא דבר העשוי לישב בו ולשכב עליו, אלא שכאן הוא מיועד לשכיבת המת, ומעתה הכא נקט הרמב"ם דכל שבפעל שהנשים יושבות עליו, אף שלא עשוי לישיבתם מ"מ משוי ליה מדרס כין דמצד החפצא הוא ראוי לישיבת אדם, [ועי' עוד מש"נ להלן פרק כ"ו משנה ה' בביאורים בדרך נוספת לבאר ענין זה].

**ואם כנים הדברים העולה מזה** דכלי שמצד צורתו הוא ראוי לישיבת אדם אפילו שנעשה למטרה אחרת ולא לישיבת אדם מ"מ כל שיושבים עליו בני אדם בפעל הרי הוא טמא ולכן מטה של מת שהנשים יושבות עליו טמא מדרס, אבל כל שמצד מהותו וצורתו אינו ראוי לישיבת אדם, אפילו אם רגילים בני אדם לישב בה כדרך האירוס שהאלית יושבת בתוכו, דהתם האירוס אינו עומד לישיבת אדם בזה יהיה תלוי בפלוגתא דת"ק ור' יהודה גבי אירוס.

אכך אכתי יש לעי' לפי"ז מה כוונת הרמב"ם במה שסיים "ואף על פי שלא נעשו לישב עליהן אלא נעשו בשביל המת אשר אין לו משכב ומושב כמו שבארנו בהקדמת דברינו", והיה אפשר דכוונתו למימר דבאמת אינו טמא מצד משכב המת והטעם משום דאין המת מטמא משכב לכן גם אינו עושה מדרס, מיהו יש לעי' בטעם הדבר דנקט הרמב"ם דזה תלוי הא בהא, והרי לכאו' אינו תלוי בזה בזה, וצ"ע.

**העולה בענין טומאת מת האם טמא טומאת מדרס**

העולה מהנ"ל בענין "מטה של מת האם טמא טומאת משכב ומושב", דבתוספתא מבואר דרק מחמת ישיבת הנשים הוא טמא מדרס, ולא מצד המטה של מת, ומעתה בזמן הזה שאין רגילים לישב על מטת המת מקוננות, לא יהיה בה טומאת מדרס, ובדעת הרמב"ם יש לדון דאפשר דס"ל דאף המת עושה מדרס, [וכן נקטו המשנ"ט והגר"ר], אולם להאמור נראה דגם להרמב"ם לא יהיה טמא מדרס כלל בכה"ג אלא רק משום הנשים המקוננות, וכמש"נ, [ועי' בהערה מש"נ בזה אפשרות נוספת דבאמת מטה של מת טמאה מדרס].

[עוד יש לדון אחר שנתבאר דמצד שכיבת המת אינו נעשה למשכב ומושב, וכל הטעם הוא מצד הנשים שיושבות עליהם ובוכות, א"כ יש לדון בכלי המשמש לתרתי גם למדרס וגם לדבר אחר וכך נעשה מתחילת עשייתו האם נחשב למדרס או לאו, ועי' להלן מה שנכתוב בזה מהגר"א במתני' גבי כסא כלה ויש לעי' לפי המבואר שם בנידון זה].

**בביאור דברי התוספתא דהכל שוים שהם טמאים טמא מת**

ובתוספתא כאן הובא בר"ש "הכר והכסת של מת ר' מאיר אומר אינן טמאין מדרס וחכ"א טמאין מדרס מפני שהנשים יושבות עליהם ומבכות את מתיהם והכל שוין שהן טמאים טמא מת" עכ"ל התוספתא.

והנה יש לעי' במה נחלקו ר"מ וחכמים, ובפשוטו נראה דר"מ למד דמה שהנשים יושבות על המטה לא סגי לעשותה לטומאת מדרס. כיון שהמטה לא נעשתה למטרה של ישיבת הנשים אלא למטרה של ישיבת המת, ומה שהנשים יושבים עליה בלא שנעשה לצרכם לא נעשתה למדרס.

מיהו יש לעי' בביאור התוספתא בהמשך דאיתא שם והכל שוים שהם טמאים טמא מת, ויש לעי' מדוע טמא מת, ואשר צ"ל דהוא מדין פשוטי כלי עור המשמשים אדם כלים, ובאמת יש לעי' היכן משמשים וצ"ל דהתכריכין של המת או דמבואר במתני' דאיכא כר וכסת, וכל הני באמת הם כלי המת שמניחים על מטה זו, אמנם יש לעי' היכן משמשים אדם, ולכאו' צ"ל דהמת הוא עצמו הוא האדם, והיינו דלענין דין משמשים אדם וכלים אנו דנים את המת כאדם, אולם לענין משכב ומושב אי"ז נחשב שיש כאן משכב ומושב אלא אנו דנים זאת כמו שיש כאן הנחה של בשר המת דאין לזה שם משכב. וזהו חידוש גדול.

**סימן ג'**

# בדין מדרס המיוחד רק לקצת בני אדם

מתני' פרק כ"ג משנה ד' כסא של כלה, משבר של חיה, וכסא של כובס שהוא כרום עליו את הכלים, אמר רבי יוסי אין בהם משום מושב ע"כ.

ויש לעי' מדוע טהור כסא זה טהור מטומאת משכב ומושב, ועי' ברא"ש שכ' בזה לגבי כסא כלה דאין הכלה יושבת עליו אלא לפי רגע, וכ"כ לגבי משבר של חיה שהיא יושבת אלא לפי שעה, וצ"ל דכן הכובס אינו יושב אלא משום בשמ שהוא כורם את הכלים, ונמצא דהיסוד המבואר כאן דישיבת ארעי לא מהני לטומאת משכב ומושב.

והנה יעוי' בתוי"ט שהקשה מאי שנא עור האסלה דמבואר דטמא ואף שאין יושבים אלא בשעה שניפנין עליו, ועי' בחזו"א מש"כ ליישב דהתם הוא ישיבה תמידית לזמן ארעי, אבל הכא הוא ישיבה זמנית והיינו פעם אחת הכלה יושבת ואח"כ שוב אינה יושבת דהוי בזיון לישב עיי"ש, וכן במשבר של חיה, אולם יש לעי' בכסא של כובס דלכאו' הוא גם לא לפעם אחת אלא באופן תמידי בכל פעם שהוא מכבס הוא יושב עליו ומא שנא מעור העסלה ועי' להלן..

ויתכן עוד סברא דעור האסלה הוא נעשה למטרה ישיבה בשעה שניפנין בו והיינו שיהיה נוח לשבת עליו, והיינו דהוי למטרת ישיבה, אבל כסא של כלה אינו מטרת ישיבה אלא הוי לכבוד הכלה, וכן משבר של חיה י"ל דאינו למטרה של ישיבה בזמן לידה, אלא שהוא למטרה של איכות הלידה עצמה, שבאופן שיושבת על המשבר יותר קל לילד, נמצא דאין כאן מטרה של ישיבה, וכן כסא של כובס י"ל דאי"ז ישיבה בזמן שמכבס, אלא כמו שכ' הכ"מ [כ"ה מכלים ה"ב] שכ' דהוא יושב עליו כדי להדקו בכדי לכבוש את הבגדים שם עיי"ש, וכ"כ בתוי"ט, והנה לפי"ז ג"כ אינו למטרה של ישיבה.

והנה הרמב"ם פסק בכסא של כלה וכן במשבר של חיה ובכסא של כובס, דהדין הוא דטמא מדרס, ולא כר' יוסי וכבר הקשה הכ"מ מנ"ל להרמב"ם הא דאין הלכה כר' יוסי, והרי הוי סתם משנה כר' יוסי, ותי' הכ"מ דבאמת מצינו עוד במשנה לעיל [פרק כ"ב מ"ד] דכסא של כלה מקבל טומאה [וכל הפלוגתא שם בין בי"ש לב"ה הוא בניטל חיפויי אם נחשב שבירה או לאו], ויש לעי' מנ"ל להרמב"ם דיש מחלוקת בכל הדינים של המשנה, דבלשמא בכסא של כלה באמת מבואר כן אבל מנ"ל במשבר של חיה וכסא של כובס.

ואשר צ"ל דהא דת"ק נחלק לעיל פכ"ב לגבי כסא של כלה ס"ל דטמא הוא לא מחלוקת מסויימת בכסא של כלה אלא יש כאן מחלוקת בעיקר דין מדרס, או דנחלקו רבנן ור' יוסי בדין ישיבת ארעי, דרבנן ס"ל דגם ישיבת ארעי משוי ליה תורת מדרס, או דנימא דרבנן ס"ל דגם ישיבה שהיא לא למטרה של ישיבה מצד עצמה נמי הוי מדרס, ובזה נחלקו על ר' יוסי וא"כ א"ש דמכאן הוציא הרמב"ם דמאחר והלכה כרבנן ממילא ה"ה בשאר דיני המשנה דהיינו משבר של חיה וכן כסא של כובס נמי הדין הוא דלא כר' יוסי ומאותו טעם כיון דהוא נמי ישיבת ארעי וכן ישיבה שלא למטרת ישיבה. אכן יתכן עוד לבאר בדעת הרמב"ם וכדלהלן.

**בתוס' חדשים** ביאר באופ"א וכ' לחדש חידוש דכסא של כלה הוא מדרס רק ביחס לכלה היושבת עליו, אבל לגבי שאר בני אדם שרגילים לישב עליו טהור, ונמצא דלגבי שאר בני אדם אינו מדרס כלל, ומעתה ביאר לפי"ז חידוש דלגבי הכלה עצמה באמת הוי מדרס, אבל לשאר העולם לא הוי מדרס כלל, ולפי"ז ביאר דהא דמבואר לעיל דכסא של כלה טמא מדרס היינו לגבי ישיבת הכלה עצמה, אבל באמת לגבי שאר בני אדם לא הוי מדרס, ואילו מתני' כאן מבואר דלגבי שאר בני אדם לא הוי מדרס.

**בחזו"א** הקשה על זה דהרי לגבי מדרס אין צריך שישב על המדרס, באופן שאליו הוא עומד, והיינו דעומד לשכיבה אף נשען עליו או נתלה עליו נמי נעשה מדרס, וא"כ ה"ה הכא מאחר ולגבי אדם אחד הוי מדרס, כבר חל עליו שם מדרס, ושוב ממילא אף לגבי אחר שאינו עומד אליו מדוע לא יקבל טומאת מדרס עיי"ש. אכן יש מקום לדון ולחלק ולומר דבכדי שיחול עליו שם מדרס צריך שיהיה שמצד החפצא יהיה עומד למשכב הגברא, משא"כ התם הוא עומד לישיבת הגברא ולכן כבר נעשה מדרס לאותו הגברא, וכל שנעשה מדרס לגבי אותו האדם כבר ין חילוק באופן ישיבתו אלא בחמשה דרכים נעשה מדרס, ויש לעי' בזה.

מיהו יש לעי' א"כ מדוע במטה של מת מודה ר' יוסי שטמא מדרס, והרי הוא עומד לשכיבת המת, ונמצא דהוא לא עומד לשאר בני אדם, מיהו לפי שיטת הר"ש שהוא מצד הנשים היושבות עליו, א"כ י"ל דהוא באמת ראוי לכל אדם לישיבה דומיא דהנשים היושבות עליו, אכן גם בזה יש לדון אם הוא עומד רק לישיבת הנשים היושבות עליו ולא לשאר בני אדם, וא"כ נימא חידוש דהוא נטמא מדרס רק מהנשים ולא מסתם זב. אכן י"ל דהתם שאני כיון שהמטה מצד עצמה יש לה צורה הראויה לכל, אלא דבפעל יושבים עליה נשים המקוננות ומת, ומעתה א"ש דהוי טומאת מדרס לכו"ע, ויש לעי' בזה.

ולפי האמור נראה דיש לבאר בדעת הרמב"ם באופ"א [ויסוד הדברים ראיתי במשנת טהרות], דהרמב"ם למד דת"ק ור' יוסי פליגי באופן שיש משכב הראוי לאדם מסויים ולא לכל האם בכה"ג הוי מדרס לכל או לאו, והיינו דלת"'ק הוי מדרס לכל, [וי"ל הטעם בזה כסברת החזו"א לעיל], אולם ר' יוסי דאמר אין בהם משום מושב י"ל דס"ל דלא הוי מדרס כלל, [וי"ל בתרי אופנים], או דלא הוי מדרס כלל ואפילו לאותו אחד שעומד אליו, או דנימא דהוי מדרס רק לאותם שעומד אליהם אבל לאחרים לא הוי מדרס, ועכ"פ לדעת חכמים הוי מדרס לכל, ולפי"ז המשנה לעיל דמבואר לגבי כלה דטמא מדרס, י"ל דקאי כחכמים דהכסא של כלה הוי מדרס לכל וכפי שכ' הכ"מ שם.

והשתא א"ש היטב דמש"כ הרמב"ם לפסוק הלכה כחכמים ולא כר' יוסי ולפי מבואר היטב הטעם דהרמב"ם פסק בכל דיני המשנה דלא כר' יוסי ומשום דהכל תלוי ביסוד אחד, ולעיל נתבאר תרי אופנים מהו יסוד המשנה שבה הרמב"ם פסק דלא כר' יוסי, ואילו כאן מבואר דרך ג' לבאר מהו יסוד המשנה, דהנידון במתני' הוא מדרס העשוי לאדם אחד, ואילו לשאר בני אדם לא הוי מדרס, ולכן גם כסא של כלה וגם משבר של חיה וגם כסא של כובס הוא עשוי רק לאותם בני אדם ולכן לר' יוסי לא הוי מושב אבל לת"'ק הוי מדרס וכמו שכבר נתבאר לעיל.

וראיה גדולה לזה דזה כוונת הרמב"ם דהנה כ' הרמב"ם פרק כה ה"ב וז"ל "המטה והכר והכסת של מת וכסא של כלה ומשבר של חיה, וכסא של כובס שכובס עליו את הכלים וכסא של קטן שיש לו רגלים אף על פי שאין בו גובה טפח כל אלו מתטמאין במדרס" עכ"ל, ויש להעיר מה שייך כאן במתני' כסא של קטן שלא נזכר במתני' כלל, וביאר בזה משנ"ט כפי הנ"ל דהרמב"ם למד דהחסרון בנידון הוא משום דהוי מדרס העומד למקצת בני אדם, ומעתה גם כסא של קטן הוא בכלל נידון זה דהוא עומד רק לקטן ולא לשאר בני אדם ונמצא דבזה יהיה שיטת ר' יוסי דהוי מדרס, אלא שהרמב"ם פסק כת"ק., ואכתי לעי' במה דהרמב"ם כלל בהלכה זו גם מטה של מת, ולכאו' הרי בזה הכל מודים וגם ר' יוסי וע"כ אין בזה החסרון של מדרס העומד למקצת בני אדם וא"כ מה כלל הרמב"ם זה בהלכה זו.

אכן נראה לבאר בזה דבאמת אדרבה הוקשה להרמב"ם מה הוא שייך למתני' דידן, ולכן נקט הרמב"ם דבאמת הריבותא במטה של מת הוא מה דהוא עומד לאדם המסויים, והיינו למת או למקוננות שהם גם לא כל אדם, אלא שבזה גם ר' יוסי מודה דטמא כיון דמצד צורת המטה היא ראוי לכל אדם, ואף שהיא מיוחדת דוקא למת מ"מ לא פקע מיניה תורת מדרס, ולכן ר' יוסי מודה בזה, אבל בשאר דיני המשנה דמצד החפצא הוא ראוי רק לבני אדם המסויימים רק חולק ר' יוסי ונקט דאין בזה משום מושב, אבל הרמב"ם כלל הכל בב"א כיון דקימ"ל כרבנן, וממילא דכל שהוא מדרס העשוי אפילו לאדם אחד טמא מדרס, ולכן כלל הכל גם מטה של מת גם שאר הדינים המבוארים ברמב"ם

**סימן ד'**

# בענין מדרס העשוי גם למדרס וגם להניח עליו כלים האם הוי מדרס

בביאור הגר"א מבואר ביאור חדש במתני' כאן דמיירי שהכסא של כלה וכן המשבר של חיה וכן כסא כובס על כולם הוא כורם את הכלים, והיינו דכיון דהוא כורם עליהם את הכלים נמצא דאינו מיוחד רק למדרס, אלא גם לשאר תשמישים, ולכן בטל ממנו תורת מדרס.

ועיי"ש שכ' לפי"ז ליישב המשנה לעיל לגבי כסה של כלה דמבואר דטמא מדרס. וביאר הגר"א דהתם הוא עשוי רק למדרס, ולא לשאר תשמישים, ולכן הוא מדרס, אבל כאן הוא עשוי גם לשאר תשמישים ולכן לא הוי מדרס, והנה לפי הגר"א יוצא חידוש גדול דאפשר שבאמת הלכה כר' יוסי דלא מצינו מאן דפליג עליה ולפי"ז כל שהוא עשוי לב' תשמישים גם מדרס וגם דבר אחר הוי חסרון במדרס, ולעיל פכ"ב מיירי בעשוי רק למדרס ולכן הוי מדרס.

ועי' חזו"א דהקשה ממ"נ אם מייחוד לתשמיש אחר ולא למדרס וכו', ומרן הגרח"ק זצ"ל בספרו שיח השדה מש"כ לבאר בזה, ועי' משנ"ט דביאר בזה דהכא שאני שעשוי מתחילת עשייתו לשני מטרות, ולכן באמת הוי חסרון במדרס. והנה מבואר בפשוטו דרבנן פליגי וס"ל דהוי מדרס גם בכה"ג, [ועי' להלן דכן מבואר מהכ"מ שכ"כ עיי"ש].

ולכאו' קשה מדוע לא נימא עמוד ונעשה מלאכתנו דהוא הפקעה מדין משכב ומושב, אכן צ"ל דעמוד ונעשה מלאכתנו הוא דוקא באופן שהוא עשוי בעיקר למטרה של הנחת כלים ולא למשכב ומושב, אבל הכא מיירי שהתשמישים שוים, והיינו דזה ודאי דבאופן שהעיקר הוא עשוי לישיבה הוי משכב ומושב, וזה ודאי דבאופן שהוא עשוי בעיקר להנחת כלים אמרי' עמוד ונעשה מלאכתנו, אלא דהכא איירי באופן ששני התשמישים שוים ובזה הוא דנחלקו כאן ודוק.

ויש להקשות דהרי מטה של מת נמי יושבים עליו גם מת וגם המקוננות, ואי נימא דמת לא הוי טעם לאשווי מדרס, א"כ איך יועיל ישיבת המקוננות לעשותו מדרס, והרי ודאי עשוי גם למת, אכן י"ל בזה דכיון דאפשר להשתמש בשניהם כאחד, ואינם סתירה זה לזה לכן הוי מדרס, אבל כסא של כלה בשעה שהיא יושבת עליו אין מניחים על הכסא כלים, ובזה אמר ר' יוסי דלא הוי מדרס.

**ביאור המחלוקת ר' יוסי ורבנן בטפיטן של סוס, והאם הוי סתירה לדברי הגר"א במתני'**

עוד יש להקשות דהנה לעיל משנה ג' מבואר לגבי טפיטן של סוס דלר' יוסי טמא מושב מפני שעומדים עליו במקומפון, ולכאו' קשה דהרי ודאי גם רוכבים עליו, וא"כ הרי לשיטת ר' יוסי יוצא דכשיש שני מטרות בכלי אנו אומרים שהוא טמא מושב, ואילו הכא מבואר דלא כן דלר' יוסי בכה"ג לא הוי מושב.

ואולי י"ל דלפמש"נ דמרכב ומושב מין אחד הם דשניהם תורת מדרס עליהם, וגם שוים בדיניהם [פרט לדין טומאת בגדים במגע], לכן מה שהוא גם משמש מרכב אי"ז הפקעה מתורת מושב ולכן הוי גם מושב, אבל כל שהוא משמש למטרה אחרת שהיא להניח עליו כלים הוי מטרה אחרת לגמרי ובזה הדין הוא דלר' יוסי יש חסרון בתורת מושב.

אך אכתי יש לעי' דהנה ת"ק לעיל במתני' חלקו על ר' יוסי וס"ל דהוי מרכב ולא מושב, הרי מבואר בדבריהם דכל שיש גם עוד מטרה חוץ ממושב הוי הפקעה ואילו הכא במתני' לכאו' ת"ק פליג על ר' יוסי, ונקט דאף דהם ראויין גם לכרום את הכלים וגם למושב לא בטל ממנו תורת מושב ומדוע התם בטל ממנו תורת מושב, [והנה באמת אי"ז מוכרח להגר"א דת"ק חלק על ר' יוסי, מ"מ בפשוטו כן לשון המשנה דרק ר' יוסי ס"ל כן והיינו דעת יחיד, וכ"כ הכ"מ פכ"ה מכלים ה"ב יעויי"ש לפי ביאור אחד דמשמע לדון המשנה דרבנן פליגא על ר' יוסי].

ונראה דהנה לעיל בדין מרכב נתבאר ביסוד פלוגתתם דר' יוסי ות"ק בעיקר דין מרכב דלכאו' הוא משמש גם למושב שהרי נשענים עליו, ונתבאר בתרי אופנים א. דהוי גזה"כ דכל שהוא 'מרכב' הרי הוא טהור ממשכב ומושב, והוי כמו הפקעה וטהרה ממשכב ומושב, ב. או דילמא דבאמת האוכף הוי מושב כמו שכ' רש"י ורק התפוס הוי מרכב שעליו לא נשענים, ולפי"ז נמצא דמרכב לא הוי הפקעה אלא הוי דין חדש של מרכב, ועי' חזו"א שהעמיד ב' הצדדים, אם מרכב הוי קולא או חומרא דלרש"י הוי חומרא דדבר שלא היה טמא כלל נעשה טמא מרכב, ואילו להדרך א' דכן למד הר"ש דבאמת הוי קולא דבלא דין מרכב הרי זה היה טמא מושב והשתא דין מרכב הוי הפקעה ממושב. ולעיל כ' לבאר בדעת הר"ש דבזה גופא נחלקו ר' יוסי ורבנן, והיינו דלר' יוסי מרכב הוי תוספת חומרא ולכן כל שיש גם מושב הוי מושב, ואדרבה רכיבה היא גם סוג של מושב, ולכן לא הוי הפקעה ממושב, [אא"כ מניח בגדים דהוי מטרה אחרת דהוי הפקעה וכמבואר במתני' דידן], אולם לרבנן הגדר הוא דמרכב הוי הפקעה וטהרה ממושב, ודין הנלמד מגזה"כ, ולכן אדרבה דוקא באופן שיש מרכב הוא מפקיע ומטהר את המושב, אבל כל שהוא עשוי גם למושב ולהניח עליו בגדים אין כאן גזה"כ של הפקעה ממושב, ולכן מה שהוא עשוי גם למטרה של הנחת כלים לא הוי הפקעה ממדרס.

1. ויש לעי' לדעת הרמב"ם מדוע ביאר דמיירי שנטמאו בעודם שלמים ומדוע לא פירש שנטמאו לאחר שנקרעו, וי"ל דיש בזה ריבותא טפי דאפילו נטמאו בעודם שלמים נמי אינם חיבור זה לזה, ובוודאי בנקרעו נמי יהיה הדין דלא נטמא מה שבתוכן, [ועי' להלן דהחזו"א נקט דבעוד הכדור שלם באמת מה שבתוכו הוא חיבור לכדור, ועיי"ש מש"כ בזה], עוד יש חידוש בזה דהרי שיטת הרמב"ם דבית קיבול העשוי למלאות לא הוי בית קיבול וא"כ כל שהוא שלם סד"א דאינו מקבל טומאה כלל משום שלא הוי בית קיבול כלל, וקמ"ל דהכא מקבל טומאה ובביאור הדבר עי' להלן ועי' מש"כ בזה הגר"ח. [↑](#footnote-ref-1)
2. כן מבואר מלשון הר"ש שכ' "אם נגע אין טמא החיצון שאינו חיבור" עכ"ל. הרי מבואר בזה שהנידון לטמאות את הכדור הוא ע"י האדם הטמא. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה בקובץ הערות סימן י"ט דן בדין נגע בחתיכה דכל החתיכה טמאה האם הוא מדין מגע מקצתו מגע כולו דחשיב כאילו נגע בכולו, או מדין התפשטות הטומאה לכל החתיכה, [והביא דברי הרמב"ן בשבועות דלכאו' דן בצדדים אלו], ועיי"ש שכ' לדון באופן שמחובר דבר טהור לדבר טמא ונגע בדבר הטהור דאם הוא מדין מגע מקתו מגע כולו א"כ נחשב כנגע בחצי הטמא ונטמא, אבל אם הוא מדין התפשטות הטומאה אי"ז שייך כיון דלא נגע בדבר הטמא אלא בדבר הטהור, והנה לפי האמור הכא בדברי הר"ש, נמצא מבואר דאם היה חיבור מה שבפנים למה שבחוץ, ונגע בפנים אף דהוי דבר שאינו מקבל טומאה, היה נטמא אף מה שבחוץ וע"כ הוא מדין מגע מקצתו מגע כולו. מיהו אי נימא כמו שיבואר להלן דמה שבפנים נטפל למה שבחוץ ונטמא אפילו שאינו מקבל טומאה, באמת אינו ראיה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובמשנת טהרות כ' לבאר דכיון דהמוכין והשער שבתוכו אינם מקבלים טומאה מצד עצמם אלא רק משום החיבור לכדור, א"כ כיון שנקרע בטל החיבור, ושוב ממילא פרחה טומאתם, ודוגמת מה דמבואר בסוכה יג: לגבי ידות האוכלים עיי"ש, ומעתה א"ש מה דכ' הרמב"ם דאם נקרעו מה דבתוכן טהור ומשום שפרחה הטומאה. [ועיי"ש בחזו"א שהקשה מדברי התוי"ט בשם מהר"ם דמבואר דלכאו מבואר דלא כן, ומש"כ עוד בזה]. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה בעיקר קושיית המשנ"א, יש לעי' מאי קשיא ליה, והא מיירי שהכדור נגע במת, והכדור נעשה אב הטומאה וחוזר ומטמא את מה שבתוכו והם נעשו ראשון לטומאה, וא"כ הרי אינם חוזרים לטמא האדם הנוגע בוהם דאין ראשון מטמא אדם, ואפשר דקושייתו הוא מדין חרב הרי הוא כחלל אי נימא כשיטות הראשונים דאמרי' כן בכל הכלים ולא רק במתכות, וא"כ הכדור הוא אבי אבות וחוזר ומטמא את מה שבפנים לראשון, עוד אפשר דהקושיא היא דהוי ליה להמשנה לומר נפק"מ לאוכלים ומשקים הנוגעים במה שבתוכו, דבמתני' תנן הנוגע ואפשר לאוקמי במה שנוגע ולא באדם. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובשלמא לדעת רבנן דס"ל דחוצץ ואינו חד כלי עמו אין להקשות מדוע כשהוא תפור טהור והוי בית קיבול העשוי למלאות ולא הוי בית קיבול, ולכאו' קשה דמה שבתוכו אינו חד כלי עמו, די"ל דבאמת כל שהוא תפור ואינו עתיד להוציא המוכין מהכדור לעולם הרי הוא נעשה לחיבור עמו, אבל אחר שנקרע הרי הוא נחשב לב' כלים אבל לר"א צ"ב כהנ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
7. **ויש להעיר** על זה מסיפא דמתני' לגבי אוכף דמבואר דנוגע במה שבתוכו טמא מפני שהתפר מחברו, ועי' בתוי"ט בשם מהר"ם שכ' דהנה גם ברישא בכדור הרי גם מיירי בתפור ואפ"ה אין התפר מחברו ומאי שנא וביאר משום דהכדור הדרך לפעמים להוציא מה שבתוכן ולהכי אין התפר מחברן משא"כ אוכף אין פותחו לעולם.

   מעתה יש להקשות מדוע באוכף לא יהיה חסרון של כלי קיבול העשוי למלאות, ואין לומר דהוא פותחו לפעמים דהרי נתבאר דאינו פותחו לעולם, וא"כ יקשה מדוע מקב"ט והרי האוכף הוי פשוטי כלי עור, דאין לו בית קיבול כלל. [↑](#footnote-ref-7)
8. **וכתב הגר"ח לבאר** בזה דאף אי נימא דבית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול אבל יש עוד דין שיהיה הכלי עשוי לקבלה, וכל שהוא מלא לעולם הרי אינו עשוי לקבלה, אלא דהא גופא י"ל דהוא נחשב עשוי לקבלה במה שמקבל את המילוי עצמו, והשתא ביאר הגר"ח דבאמת בענין זה תלוי בכל כלי וכלי, דאם המילוי שבתוך הכלי נחשב לאחד בהדי הכלי, או דהוי שני כלים אחד בתוך חבירו, ולפי" ביאר דמש"כ הרמב"ם בפ"ב ה"ג מיירי באופן שהמילוי הוא אחד בהדי הכלי שמקבלו, ובזה לא נחשב עשוי לקבלה כיון דהוא חלק מהכלי עצמו ולכן טהור כיון דאינו עשוי לקבלה, אולם בגמ סוכה יב. גבי חיצים זכרים ונקבות, אין חשיב שהמילוי של הזכרים הוא כלי אחד יחד עם הנקבות שמקבלים אותו, ולכן התם הוי בית קיבול העשוי לקבלה דהוי בית קיבול, ומעתה ביאר הגר"ח בנידו"ד לגבי כדור ואימום דהוא תלוי בהנידון הנ"ל, דאם המילוי נחשב חיבור לכדור הרי אי"ז נחשב עשוי לקבלה, אבל מאחר ומבואר במתני' דהמילוי לא הוי חיבור לכדור, שוב ממילא הוי בית קיבול המקבל את מה שבתוכו ועשוי לקבלה ולכן פסק הרמב"ם דמקבל טומאה עיי"ש.

   מיהו יש לעי בדעת הגר"ח מדוע העמיד את כל דבריו רק אחרי שחידש, דבאמת בית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול, ורק דיש הלכה נוספת של ראוי לקבלה, ובזה כ' לתלות אם הוא חיבור או לאו, ולכאו' היה אפשר להעמיד כל דברי הגר"ח באופן שגוף הנידון אם בית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול תלוי בסוג המילוי, דאם מה שבתוכו חשיב חיבור לו א"כ לא הוי בית קיבול שהרי אין הכלי נחשב מקבל אלא סתום מתוכו, ואם חשיב שני כלים נפרדים באמת הוי בית קיבול העשוי לקבל את מה שבתוכו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. ויש קצת להעיר מלשון הרמב"ם שכ' "הרי הוא מונה את הדברים שאם רכב עליהם הזב יטמא, ומשמע דבעינן שיהיה רכיבה עליהם ממש", מיהו הדברים מבוארים להדיא דהוא תלוי בהגרת החפצא ולא במעשה הגברא שהרי אין חילון בין נשען על המרכב לבין נשען על המושב. [↑](#footnote-ref-9)
10. מבואר דגם עשוי לעמידה חשיב משכב ומושב, וכן מבואר בחזו"א דכל החמשה דברים כל שוא עומד לאחד מהם הוא מקבל טומאת משכב ומושב, והכא במתני' מבואר דאם עשוי לעמידה הרי יש בו טומאת מושב, ועי' תוספתא דמבואר הלשון שכן יושבים עליו בקומפון. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואפשר דהפלוגתא היא מהו עיקר הכלי של טפיטן של סוס, דלת"ק עיקרו לרכיבה ולר' יוסי עיקרו לעמידה, ולת"ק עיקרו לרכיבה, ולכן לא יועיל מה דעשוי לרכיבה.

    ועוד אפשר דהוא כלי העשוי לזה ולזה, ובכה"ג שעשוי לשניהם לר' יוסי הוא טמא משוב כיון דסוף סוף הוא עשוי גם למושב, ואילו לדעת ת"ק הוא עשוי בטעם של ת"ק דהוי מרכב, דכיון שעשוי לזה ולזה הוי כמו עמוד ונעשה מלאכתנו לגבי מושב, וזהו גופא החסרון, דומיא דמה דמצינו פ"כ לגבי קורת בית הבד שחקק בה בית מושב, דאמרי' עמוד ונעשה מלאכתנו, ואף שהוא משמש גם ישיבה וגם . [↑](#footnote-ref-11)
12. ויש לומר בזה בדעת רש"י דיש ב' מיני משענות יש משענה דכל גופו נסמך עליו כמו עגלה ומקל, אבל הכא גופו הוא יושב על אוכף ונסמך על האוכף אלא שהוא תופס בתפוס בכדי שיהיה יציב ולא יפול, וזה נחשב כלי שבמהותו הוא לא מושב אלא משכב, כיון דאינו משען אלא אחיזה לבל יפול, ואף שפעמים שהוא נסמך עליו לגמרי כגון שעומד ליפול, אבל כיון שאינו עשוי לזה אלא עשוי לאחוז בו בשעת רכיבה שם מרכב עליו ולא שם מושב, ומעתה יתכן דגם הרא"ש שכ' בסוגיין שהוא עשוי למשעינה כוונתו לסוג משעינה זה.

    ואכתי יש להקשות לשיטת הרמב"ם דנקט דאוכף הוי מרכב, ונהי דהוא רוכב עליו בפיסוק רגלים, אבל לא יהיה גרע מעשוי למשען שהוא טמא משכב ומושב.

    . [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה לדעת הרמב"ם לכאו' לק"מ דהכא הרמב"ם פי' שאין החסרון הוא משום רוחב טפח, אלא דהחסרון הוא משום דא"א לישב עליו כלל, וא"ש דהוא הרמב"ם לשיטתו דבאמת פסק כת"ק דלא בעינן טפח. אולם בדעת הר"ש יהיה מבואר כאן סתמא כר"ש, ועי' בחידושי הר"א דכ' לחלק דלעיל מיירי שיש כסא ונסר ולכן אפילו נסר פחות מטפח נמי טמא לת"ק, אבל כאן דאין כסא מסביב לכו"ע צריך שיהיה טפח. [↑](#footnote-ref-13)
14. במשנ"א שם כ' דהא דפליגי תנאי בפרק כ"ב מיירי דמתחילתו היה רוחב טפח ואח"כ נתמעט, דבזה ס"ל לת"ק דגם פחות מטפח מועיל [וכדין גרדומין], אבל בפכ"ז לכו"ע צריך שיהיה טפח, ולפי"ז מיושב בתפית של חמור דהוא נעשה מעיקרא באופן זה של פחות מטפח, ולכן הכל מודים דבעינן שיהיה טפח. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומבואר בתוספתא ובר"ש דרק משום שעומד לישיבת הנשים המקוננות, לכן הוא נעשה לחפצא של מדרס, אבל משום דמת שוכב על המטה לא נעשה מדרס. ואולי היה אפשר לדחות דבאמת שכיבת המת הוי מדרס, אלא דקמ"ל התוספתא דגם משום הנשים היושבות הוי מדרס, מיהו לא משמע כן דבתוספתא מבואר דנחלקו דר"מ מטהר וחכמים מטמאים, והטעם של חכמים משום הנשים היושבות, ולכאו' כיון דבאו לחלוק על ר"מ הוי ליה לפרש הטעם היותר פשוט לחלוק על ר"מ, ומוכח בזה דישיבת המת אינה מועילה לאשווי טומאת מדרס. [↑](#footnote-ref-15)
16. במשנת טהרות ביאר כוונת הרמב"ם דלעולם מה שהוא עומד למת לא משוי ליה תורת משכב, אלא ביאר כוונת הרמב"ם דהמשכב עומד מצד צורתו לשכיבה, ולכן אף דעשוי לשכיבת המת כיון דצד צורתו עומד לשכיבה אין חסרון במה שעומד למת. [↑](#footnote-ref-16)
17. ובמשנ"ט כ' דהרמב"ם נקט דהא דמבואר בתוספתא כאן דמטה של מת טמאה מחמת ישיבת הנשים, הוא באמת רק לשיטת ר' יהודה דישיבת האליית טמא במדרס, ולת"ק באמת לא שייך טעם זה, ולפי"ז ביאר המשנ"ט דזה גופא הטעם דהרמב"ם כאן לא פי' משום ישיבת המקוננות, אלא משום מת גופא ומשום דהרמב"ם רצה ליישב המשנה לכו"ע, מיהו יש לדון בזה, ועי' מש"כ בזה **בביאורים**. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויש לעי' לפי"ז מדוע בכר וכסת של מת הוי מושב לכו"ע, והרי הוא משמש רק למת ולא לשאר בני אדם, אך יש לדון האם מה שיושבים עליו גם נשים המקוננות הוא נחשב שעשוי לכו"ע, או דגם בזה סתם בני אדם אינם יושבים אלא רק נשים המקוננות.

    אך יתכן לבאר בזה דמטה של מת מיירי שמצד הצורה היא מטה הראויה לכל בני אדם, אלא שמייחדים אותה למת, דהרי מבואר כאן דיש לו כר וכסת, וגם יושבים עליה נשים הבוכות, ומעתה בהכ"ג דמצד הצורה הוא ראוי לכל, אלא שהחסרון הוא יחוד האדם למת, בזה שפיר אמרי' דכיון דהמת עושה משכב ומושב הוי משכב לכל, או מחמת הנשים הבוכות הוי משכב לכל, משא"כ כסא כלה מצד החפצא הוא עשוי בצורה מסויימת שהוא מתאים רק לכלה, או למשבר של חיה ולכן כאן גרע טפי. והנה אם כנים הדברים נמצא דמטה של מת שלנו הרי מצד צורתו הוא מתאים רק למת ולא לשאר בני אדם, וא"כ לכאו' היה צריך להיות דלר' יוסי טהור כיון דאינו מדרס לכו"ע, מיהו לקושטא דמילתא מבואר ברמב"ם דאין הלכה כר' יוסי אלא גם במשבר של חיה טמא משכב ומושב. [↑](#footnote-ref-18)
19. ובמשנ"ט כ' לדייק ברמב"ם דפירש כהתוס' חדשים, מהא דכ' בפכ"ה ה"ב גם הדין של כסא של קטן שיש לו רגלים אע"פ שאין לו גובה טפח טמא, וצ"ב מהו שייך כאן, וע"כ דכיון דהוא עשוי רק לקטן, החסרון הוא דאינו ראוי לכו"ע, ונמצא דר' יוסי פליג בזה וס"ל דטהור, והרמב"ם פסק כת"ק שטמא, אך קשה ממטה של מת מדוע מודה בזה ר' יוסי עיי"ש וצ"ע, [ועוד יש להעיר בעיקר דברי הרמב"ם מדוע כ' באותו הלכה גם דין מטה של מת שטמא, ומה הוא שייך לכסא של כלה שהוא שנוי בפלוגתת ת"ק ור' יוסי]. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועי' משנ"ט, די"ל דחלוק הכא מצד החפצא הוא עשוי לישיבה למקצת בני אדם, ועי' משנ"ט שהקשה מעגלה של קטן דהוא טמא מדרס ואף שהוא משמש רק לקטן ושמא נאמר דגם שם הוא רק לת"ק ולא לר' יוסי. [↑](#footnote-ref-20)
21. **במשנ"ט** ביאר באופ"א בדעת הרמב"ם דהוכרח לזה דא"א לומר דמיירי בשאר טומאות, כיון דמיירי בפשוטי כלי עץ, ושיטת הרמב"ם פ"ד מכלים דכל דמשמש אדם בלבד אינו מקבל טומאה, ובע"כ דהוא משום מדרס, עכ"ד. ו**בדעת הר"ש יש לומר בכה אופנים** א) דס"ל דאף משמש כלים בלבד נמי טמא מדרבנן, ב) דבאמת הכסא משמש גם להנחת כלים דהם משמשי משמשיו ג), דטמא משום החקיקה שיש בתוך המושב של המדרס שהוא כלי קיבול. [↑](#footnote-ref-21)
22. ואפשר ליישב קושייתם כפי שיבואר להלן בשיטת הרא"ש [↑](#footnote-ref-22)
23. מיהו יש לעי' דהנה מצינו לגבי מטה של מת דטמא מדרס, ובר"ש ועוד ביארו משום ישיבת המקוננות עליהם, אולם יעוי' ברמב"ם וביארו בדבריו דאי משום ישיבת המקוננות אי"ז מספיק להיות מדרס, וכן בכסא של כלה דלא הוי מדרס, וביארו תוס' חדשים משום דלגבי אחרים לא הוי כסא [↑](#footnote-ref-23)
24. ובעיקר הנידון

    מיהו בעיקר פלוגתת ת"ק ר' יוסי היה אפשר דאינו בדבר העשוי למרכב ולמושב אלא עיקר הפלוגתא היא מה עיקר מטרתו אם לישיבה או לרכיבה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויש לומר בזה בדעת רש"י דיש ב' מיני משענות יש משענה דכל גופו נסמך עליו כמו עגלה ומקל, אבל הכא גופו הוא יושב על אוכף ונסמך על האוכף אלא שהוא תופס בתפוס בכדי שיהיה יציב ולא יפול, וזה נחשב כלי שבמהותו הוא לא מושב אלא משכב, כיון דאינו משען אלא אחיזה לבל יפול, ואף שפעמים שהוא נסמך עליו לגמרי כגון שעומד ליפול, אבל כיון שאינו עשוי לזה אלא עשוי לאחוז בו בשעת רכיבה שם מרכב עליו ולא שם מושב, ומעתה יתכן דגם הרא"ש שכ' בסוגיין שהוא עשוי למשעינה כוונתו לסוג משעינה זה.

    ואכתי יש להקשות לשיטת הרמב"ם דנקט דאוכף הוי מרכב, ונהי דהוא רוכב עליו בפיסוק רגלים, אבל לא יהיה גרע מעשוי למשען שהוא טמא משכב ומושב.

    . [↑](#footnote-ref-25)
26. והביאו ראיה מהא דמבואר ברמב"ם פי"ג מטומאת צרעת דבגדים מטמאין במשכב ומושב, ואף שאין להם תורת משכב , וכן מבואר בגמ' נדה ריש פרק דם הנדה דיש קרא למעט דם הנדה ואבן המנוגעת שאינם עושים משכב ומושב, הרי בהכרח דאין דין שיהיה חפצא של תורת משכב בכדי לטמאות במשכב ומושב, אלא גם אבן סד"א דמטמא, וא"כ יש להוכיח דע"כ הא דמת לא מטמא במשכב ומושב הוא משום שאינו חמור, ולא משום שמופקע ממשכב ומשב. [↑](#footnote-ref-26)
27. ובסדרי טהרות כ' דיש חילוק בין מה דהאילית יושבת בתוכו, דאי"ז להנאת ישיבה אלא מרוב צער להראות סימן אשר בשיר לא ישתו יין עוד, אבל אצל מיטת המת להנאת ישיבה יושבות כשמבכות את מתיהם עכ"ד. [↑](#footnote-ref-27)
28. ושמעתי עוד לבאר בזה די"ל דבאמת גם להתוספתא הטעם דנעשה חפצא של מדרס הוא משום שכיבת המת, דגם מה שעומד לשכיבת המת שם מדרס עלה, אלא דכוונת המשנה דכיון דיושבים עליה הנשים הבוכות מסתבר שיש שם אחת מהם שהיא נדה וטמאה אותו, ואילו ר"מ נחלק בזה גופא דאין להחזיק שטמא משום שיש שם אחת שהיא נדה, ואם כנים הדברים נמצא דהכל מודים דמטה שמיוחדת למת היא טמאה מדרס. והפלוגתא היא האם חישי' שבפעל נטמא מחמת המקוננות, אכן זהו חידוש לפרש כן. [↑](#footnote-ref-28)
29. וז"ל "אף על גב דמת אינו מטמא מדרס והנך למת עשויין ולא לישב עליהן, אפ"ה טמאים מדרס, מפני שהנשים יושבות עליהן" עכ"ל ודוק היטב דמבואר בדבריו כמו שביארנו בדברי הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-29)