הקומץ רבה - הרב נובוגרוצקי הרב אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות

**פרק שלישי- הקומץ רבה**

**דף יז.**

**במשנה הקומץ את המנחה וכו', לאכול כחצי זית ולהקטיר כחצי זית כשר שאין אכילה והקטרה מצטרפים.**

ברש"י כתב דהוי משנה יתירה דהא תנן בפ"ק לאכול כחצי כזית ולהקטיר כחצי כזית כשר, אלא לר"א איצטריך דאע"ג דפסל ר' אליעזר במחשבה שלא כדרכו דגזר אטו כדרכו ופסל מדרבנן הכא לא גזר פחות מכזית אטו כזית.

ובתוי"ט תמה דאיכא למ"ד דטעמא דר"א דפסול מדאורייתא ולדידיה אכתי תיקשי קושית רש"י אמאי איצטריך למיתני משנה יתירה דלאכול חצי כזית ולהקטיר חצי כזית אין מצטרפין.

**גמ' מאי טעמא דר"א אמר קרא ואם האכל יאכל בשתי אכילות וכו', כשם שמחשבים מאכילת אדם לאדם וכו', כך מחשבין מאכילת אדם למזבח ומאכילת מזבח לאדם.**

במקד"ד סי' ל"ג אות א' מסתפק האם לר"א צריך לחשב חוץ לזמנו לפי מה שחשב עליו או לפי סוג המחשבה כגון בחישב להקטיר בשר שלמים חוץ לזמנו האם אזלינן לפי מחשבתו להקטיר ולמחר הוי חוץ לזמנו, או לפי הבשר דנאכל לשתי ימים ולילה ולהקטיר למחר לא הוי חוץ לזמנו, וכן להיפך בחשב לאכול אימורים למחר דאי אזלינן לפי מה שחשב עליו למחר הוי חוץ לזמנו להקטרה, אבל אי אזלינן לפי מחשבתו לאכילה לא הוי חוץ לזמנו שזמן אכילת שלמים הוא לשתי ימים ולילה.

ויש ראי' לזה מדברי רש"י בזבחים דף כח. ד"ה כאליה שכתב דכי שחיט שלמים לאכול מעור האליה בחוץ או למחר הויא מחשבה ואע"ג דחישב מאכילת מזבח לאדם, מבואר שבשלמים שחשב מאכילת מזבח לאדם אף דזמן אכילת שלמים הוא לשתי ימים ולילה הוי חוץ לזמנו למחר דאזלינן בתר זמן ההקטרה של האימורין ולמחר הוי חוץ לזמנו.

והנה יש לדון בעיקר דינא דר"א דס"ל דאפי' חישב בדבר שאין דרכו לאכול או להקטיר הוי פיגול האם נתחדש דין במחשבה שכל מחשבת אכילה אפילו שלא כדינו חוץ לזמנו הוי פיגול, או דנימא דגדר הדין הוא דאם חישב לאכול דבר העומד להקטרה חשבינן ליה מחשבה בדבר שהקרבן עומד לכך.

ויעי' ברש"י בע"ב שכתב מדאפקינהו רחמנא לתרוויהו בלשון אכילה ש"מ כי אהדדי נינהו ומחשבין מזו לזו משמע מדבריו דנתחדש דין במחשבה דאכילת הדיוט ואכילת אדם שניהם הוי מחשבת אכילה ואפילו שאין דינו לכך הוי מחשבת אכילה של פיגול.

אולם בתוס' בע"א הקשו תינח אכילת מזבח לאדם אבל אכילת אדם לאכילת מזבח מנלן מבואר דאין זה דין שכל שחשב מחשבת אכילה הוי פיגול דא"כ מה שייך לחלק בין אכילת מזבח להדיוט, אלא נראה מדבריהם דהוי דין שנתחדש דאם חשב מחשבת אכילה על דבר העומד להקטרה הוי פיגול דחשיב ג"כ דבר העומד לאכילה, א"כ י"ל דדוקא באכילת מזבח נתחדש דהוי בכלל אכילת הדיוט אבל מנלן דאף אכילת הדיוט הוי בכלל אכילת מזבח.

ויתכן שתלוי בזה הנידון של המקד"ד הנ"ל, דאי נימא דנתחדש דכל מחשבת אכילה הוי פיגול א"כ מסתבר דאזלינן בחוץ לזמנו לפי מה שחשב עליו, ולכן אם חישב בשלמים לאכול למחר על דבר העומד למזבח אף שאכילה של הדיוט בשלמים לשתי ימים הוי פיגול כיון דחשב מחשבת אכילה על דבר העומד להקטרה למחר הוי פיגול, אבל אי נימא דמחשבין מאכילת מזבח לאדם נתחדש דהוי כדבר העומד לאכילה א"כ צריך לחשב עליו מחשבה לאכול אותו חוץ לזמנו של האכילה ובשלמים הוי חוץ לשתי ימים ולילה.

ובד' רבנן יעי' ברש"י לעיל דף יב. ד"ה כל הקומץ שכתב אבל אם חישב להקטיר שירים למחר או לאכול קומץ למחר כשר דבטלה דעתו אצל כל אדם, מבואר דאין החיסרון בעצם הדבר דלא הוי מחשבת פיגול מחמת שאינו דינו בכך אלא דגוף המחשבה הוי מחשבת פיגול רק דלא חשיב מחשבה מחמת שבטלה דעתו.

**דף יז:**

**גמ' אף הקטרה בכזית.**

במנח"א מקשה למ"ד דאין הקטרה פחות מכזית מדוע צריך לדרשא מיוחדת בפיגול דהקטרה בכזית, ויעו"ש שכתב דהו"א דלגבי פיגול סגי במה שמחשב על חלק מההטרה חוץ לזמנו.

**דף יח.**

**במשנה לא יצק לא בלל.**

בגמ' מפרש דיציקה מעכבת ולא יצק כהן אלא זר כשר, ובאחרונים הקשו א"כ מדוע תנן לא יצק כשרה דמשמע בדיעבד, הא כיון דמקמיצה ואילך מצות כהונה אפילו לכתחילה לא לבעי כהן.

ובשפת אמת כתב דאפשר דמדרבנן פסול לכתחילה בזר, וצ"ע. וראה מש"כ בזה במנח"א ע"פ דברי הרמב"ן בס' המצות שעל כל העבודות כגון היציקות עושה מצוה ומברך עליה ובשל"מ פ"א ממעה"ק ה"א דמברך אשר קדשנו בקדושתו של אהרן, ובמנ"ח מצו' קטז הק' מאי שנא משחיטה שהרי יציקה ובלילה כשר בזר, וביאר במנח"א דמעשה המנחה הוי מצוה המוטלת על הכהנים ולכך הכהן מברך ולא דמי לשחיטה דהיא מצוה על הבעלים ולפי"ז ניחא לשון המשנה דלא יצק כהן אלא זר כיון דעיקר המצוה מוטלתת על הכהן.

**רש"י ד"ה לא יצק לא בלל,** וכגון שנתן כל הלוג במתן הראשון.

רש"י מפרש דלא משכח"ל שהמנחה כשירה בלא יציקה ובלילה אלא אם כן נתן את כל הלוג במתן הראשון קודם הסולת דאל"ה הוי חיסור שמן, אולם זה רק לפי הס"ד בגמרא דיציקה לא מעכבת כלל, אך למסקנא דלא יצק היינו לא יצק כהן אלא זר לא איירי בנתן כל הלוג בתחילה. ובקר"א מקשה מדוע רש"י פי' כך הרי אין בזה שו"ט בגמ' כלל, אלא מיד מפרשינן דהיינו לא יצק כהן אלא זר.

אמנם יש שגרסו ברש"י לא בלל וכגון וכו', ולפי"ז מש"כ רש"י שנתן כל הלוג לאו דוקא כולו, אלא השאיר מעט ליציקה, ורק לגבי הבלילה כתב דאיירי שנתן את השמן קודם לסולת. ולפי"ז לא קאי כלל על היציקה, ואתי שפיר אף למסקנא דיציקה מעכבת.

ברש"י מבואר דהדין בלילה היינו מתן שמן שני ובלילה ולא בלל שלא נתן שמן לבלילה, אך ברמב"ם בפיה"מ כתב דהבלילה היא בלילת הסולת באותו השמן הנצוק עליו, מבואר שהבלילה היא העירוב של השמן והסולת, והא דתנן לא בלל היינו שנתן את השמן ולא עירב. ונמצא דנחלקו רש"י והרמב"ם האם עבודת הבלילה היא העירוב השמן או גם הנתינה של השמן.

בקר"א כתב דהבלילה היא שלאחר שנתן את הסולת חוזר ונותן שמן ובולל, וכל הבלילה אינה מעכבת ואם נתן שמן תחילה ואח"כ יצק כשירה, וכ"כ הרדב"ז פי"ג ממעה"ק הי"א.

אולם בחזו"א (סי' כ"ה סקי"ב) כתב דבכה"ג פסול משום לא יצק שהיציקה הוי דוקא לאחר שבלל, אבל אם לא בלל כל מה שהוא נותן הוי מתן שמן לבלילה, ולכן הא דלא בלל כשר משכח"ל רק באופן שבלל רק שלא נתן שמן לבלילה או אם בלל ס"א עשרונים בכלי אחד, דאף דלא יצא מצות בלילה מ"מ המתן שמן לאחר שבלל חשיב יציקה.

ומבואר שיש כאן מחלוקת בגדר דין יציקה, דלפי הקר"א כל מתן שמן לאחר נתינת הסולת חשיב יציקה ואילו לחזו"א רק מתן שמן שלאחר הבלילה חשיב יציקה.

**במשנה לא מלח.**

ברש"י מבואר דלא מלח את הקומץ אמנם הרע"ב כתב לא מלח כל המנחה כולה אלא הקומץ דאילו מליחת הקומץ מעכבת היא. ועי' ברעק"א שתמה עליו.

**רש"י ד"ה לא פתת,** וזה אם לא פתת אלא כדי קמיצה כשר וכו'.

בתוי"ט תמה היכן מצינו שיש דין פתיתה בשיעור כדי קמיצה לעיכובא, בברכת הזבח כתב דכונת רש"י דצריך פתיתה לקמיצה דאי אפשר לקמוץ בלא פתיתה.

**רש"י ד"ה פתתה,** לאחר אפייתן פותת וקומץ.

וכתב בשימ"ק משמע מתוך פירושו דאין פתיתה במנחת סולת כי אם במנחות הנאפות כמו מנחת מחבת או מרחשת, והקשה עליו מהא דתנן במתני' לקמן דף עה: כל המנחות הנעשות בכל טעונות פתיתה. והשימ"ק חולק על רש"י דאף במנחת סולת אחר הקמיצה היתה אפיה ואח"כ פתיתה.

**תוס' ד"ה לא מלח,** לא דקדק בסדר דתנופה קודמת למליחה וכו'.

מבואר בתוס' שיש מקום לומר שהמליחה קודמת לתנופה, ולפי"ז המליחה היא קודם לקמיצה שהתנופה היתה בכל המנחה קודם לקמיצה, והקשה בקה"י סי' יב איך משכח"ל שיהא מליחה קודם תנופה כיון דדין המליחה רק על הקומץ ואכתי ליכא קומץ, ויעו"ש שדן אי מליחה קודם זמן חיובו מהני או דהוי כמלחו הקוף.

ויעי' ברש"ש שכתב דלפי הרע"ב דלא מלח קאי על כל המנחה י"ל דלכך הקדים לא מלח לאוריי לן דמיירי במנחה כולה שקודם לתנופה והגשה, והתוס' שלא תירצו כן מבואר דלא מלח היינו הקומץ.

**דף יח ע"ב**

**גמ' שישים נבללין שישים ואחד אין נבללין וכו'.**

כתב רש"י שני פירושים: חדא דמנחה של שישים אינה נבללת משום דאתי כמ"ד דאפילו מנחה של ס' אין לה אלא לוג, ועוד דאפי' לרבנן דאמרי שישים לוג קים להו דאין נבללים יפה בכלי אחד.

בשפ"א בדף קג: מקשה לפי' הראשון, דא"כ מנחת נסכים דלכו"ע צריך שמן כפי המנחה יוכל להתנדב אפילו ס"א בכלי אחד, ולא משמע כן.

ועוד מקשה השפ"א לפי' השני דאי אפשר לבלול עיסה גדולה כ"כ, מדוע שלא יוכל לבלול בשני כלים ואח"כ יערבם ביחד.

ותירץ בשם חתנו דכל שנבללה בכלי בפנ"ע שוב אינו יכול לעשותם למנחה אחת דכבר חל עליה שם מנחה לעצמה, ודחה דבריו דכיון דמתחילה היה דעתו לעשותם למנחה אחת, וכתב לתרץ דאפילו שיכול לבלול בשתי כלים ולערבם מ"מ בעינן שהמנחה תהא ראויה ליבלל כאחת וכיון דאינו ראוי לכך חשיב מנחה שאינה ראוי' ליבלל.

**דף יח:**

**גמ' אמר ר' זירא כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו.**

התוס' (ד"ה ואמר) הקשו מנלן דבעי ראוי לבליה כיון שאין הבילה מעכבת, וכתבו התוס' וי"ל סברא בעלמא הוא כיון דכתב רחמנא בילה דנבעי לכל הפחות ראוי לבילה, משמע מדבריהם דמסברא איכא עיכוב שיהא לכה"פ ראוי לבילה ולא צריך לזה שנה עליו הכתוב לעכב.

אמנם בתוס' בקידושין הקשו ממנ"פ דאם שנה עליו הכתוב מדוע אין בילה מעכבת, ואם לא שנה מדוע ראוי לבילה מעכב. ותירצו התוס' דודאי שנה הכתוב כמה פעמים, אלא דכיון דלא כתיב ובללת משמע דאין צריך אלא ראוי, ולפי"ז מבואר דראוי לבילה מעכב מחמת ששנה עליו הכתוב.

ובתוס' בנדה דף סה: כתבו דבילה לא מעכבא אף דשנה עליו הכתוב דשמא יש שום דרשא בשום מקום דבילה לא מעכבא. והקשו דאם כן היכא דאין ראוי לבילה נמי לתכשר, וכתבו התוס' דסברא הוא דכיון דקפיד קרא לכתחלה לעשות המצוה בעינן שיהא ראוי לכך אע"פ שאינו מעכב, דאם לא כן נתבטלה המצוה לגמרי שלא היה יכול לעשותה.

בחי' הגרי"ז דף ט. כתב דהדין דאינו ראוי לבילה פסול לא הוי שיהא ראוי לעשות מעשה בלילה אלא שהוא דין שיעור במנחה שהמנחה תהא בשיעור שיכולה ליבלל, וראי' לכך ממנחת רקיקים שאע"פ שאין בה דין בלילה אינה באה יותר משישים בכלי אחד, חזינן דהוי דין שיעור והשיעור שוה בכל המנחות.

והקשה דבמשנה לקמן פט: בנתערבו נסכי פר בנסכי כבש אם עד שלא בלל פסול, וכתבו התוס' מטעם דאינו ראוי לבילה אע"פ שנתערבו אח"כ ולא שייך בזה דין שיעור.

יעו' ברשב"ם ב"ב פא: שכתב וז"ל "שאין ראוי לבילה אין בילה מעכבת בו, כלומר מה שאי אפשר להבלל מעכבת בו, דכתיב ויצק עליה שמן, וצוה לבלול דכתיב בלולה, ש"מ שצוה הקב"ה להביא מנחה שיכול לקיים מצות בלילה, וכשהוא מביא שישים ואחד מנחה כזו לא צוה להביא, והרי הוא כמביא מנחה מן הקטניות דאינה כלום, שכל דבר שצוה הקב"ה להביא יש עיכוב בעיקר הבאתו להביא באותו ענין שצוה הכתוב ולא בענין אחר" וכו', עכ"ל. ונראה מדבריו גדר אחר בדין ראוי לבילה במנחה דאם אינו ראוי בילה זה סוג אחר של מנחה וה"ז כמו מנחת קטניות דפסולה.

ןלפי"ז מיושב משה"ק הגרי"ז דאה"נ גם במנחת רקיקים יש דין ראוי לבילה דאינו תלוי במעשה הבלילה אך לא הוי דין שיעור אלא עצם הדבר שאינו ראוי לבילה ה"ז מנחה אחרת, ולכן גם בנתערבו נסכי פר עם נסכי כבש יש פסול של ראוי לבילה כיון דלמעשה המנחה אינה ראויה לבלילה הוי סוג אחר של מנחה ופסולה.

**גמ' אמר ר"נ לא קשיא כאן במנחת כהנים כאן במנחת ישראל.**

בחי' הגרי"ז הקשה שכל החילוק בין מנחת כהנים למנחת ישראל רק לגבי קמיצה ומדוע שמנחת כהנים תהא טעונה כהונה ביציקה.

במנחת אברהם ביאר דבמנחת ישראל הקדושת קרבן מתחיל מהקמיצה דמתקדש בכל"ש קידוש שני להקרבה ולכן רק מהקמיצה ואילך מצות כהונה, משא"כ במנחת כהנים שאין בה קמיצה בקידוש ראשון בכלי שרת מתקדשת קדושת הקרבה ולכך צריכה כהונה מתחילתה ובעינן כהן גם ביציקה.

עוד יש לפרש דבמנחת ישראל שיש בה דין קומץ הדין כהונה שייך רק בקומץ שהוא עיקר המנחה ולא צריך כהונה ביציקה שהיא קודם לקמיצה, אבל במנחת כהנים שאינה נקמצת יש דין כהונה בכל המנחה ולכך בעי כהונה גם ביציקה דהוי עבודה במנחה.

**תוס' ד"ה כי,** וא"ת מ"מ כיון דלכתחילה מצוה לבלול צריך להביא מנחה שיכולה ליבלל וכו'.

עוד תירץ השיטמ"ק דאי כשר בדיעבד בלא בלילה היה לו להביא כולו בכלי אחד וסגי ליה בלוג שמן ואם יעשה בשני כלים יצטרך להביא שני לוגין ודמי לריבה שמנה, בחי' הגרי"ז כתב דהוצרך לתרץ כן אליבא דר"ש דקביעותא דמנא לאו כלום היא דל"ש תירוץ התוס' דאף נדר להביא בכלי אחד יביא בשני כלים, אך תמה הגרי"ז מדוע חשיב ריבה שמנה דהא בשני כלים צריך להביא שני לוגין.

**תוס' ד"ה ורבי שמעון,** ומי פליג רבי שמעון אלא בלל כשר.

בשפ"א מקשה מהיכן למדו התוס' דלפי ר' שמעון לא בלל פסול הרי איכא למימר דאף לר' שמעון דס"ל דבלילה צריכה כהן י"ל דאם בלל זר ה"ז מעכב את העבודה והו"ל כלא בלל אבל אין זה מעכב את כל המנחה וגם כשלא בלל המנחה כשירה.

ובד' התוס' צ"ל דאם הבלילה אינה מעכבת במנחה לא הוי עבודה שיהיה בזה דין כהונה, ומדבעינן כהן ש"מ דהוי עבודה שמעכבת את המנחה, ולכך הוצרכו התוס' לתרץ או דבללה זר גרע ולכך המנחה פסולה או דלפי ר' שמעון באמת לא בלל פסול. ויעי' בקר"א שדן דלדברי התוס' לר' שמעון זר יפסול גם בתנופה והגשה אלא שלא פסל את המנחה כמבואר ברמב"ם שבתנופה והגשה יכול לחזור ולהגיש או להניף.

אך בשיטמ"ק כתב דלר' שמעון בלילת זר אינו פוסל את המנחה אלא דלמצוה בעי כהן, (ואין זה כדברי השפ"א דבלילת זר הוי כלא בלל כלל אלא דבלילת זר אינו אלא למצוה ולא לעיכובא), ולפי"ז מקשה מאי פריך מר' שמעון אמתני' דדילמא גם ביציקה לכתחילה בעי כהן ובדיעבד מהני בזר, ותירץ דמשמע להגמ' דהמשנה מיירי לכתחילה. וכעי"ז כתב בחי' המיוחסים להרשב"א.

**בא"ד,** וי"ל דבלל זר גרע דמיחל עבודה ומהאי טעמא ניחא בלל מחוץ לחומת העזרה.

במקד"ד (סי' טו אות א') דן האם זר שמחלל עבודה הוי חיסרון עבודה או פסול בקרבן, וכתב דתלוי בשני התירוצים בתוס' דלפי התירוץ הראשון זר שבלל גרע מלא בלל כלל משום דעבודת זר הוי פסול בקרבן, ולתירוץ השני זר הוי רק חיסרון בעבודה ואי לא בלל כשר זר אינו פוסל, ובקה"י (בזבחים סי' יג) כתב דזר אינו פוסל את הקרבן אלא את העבודה ולכן גם לתירוץ השני זר הוי פסול בעבודה וכשבלל זר אף דהוי בלילה בפסול המנחה כשירה דהבלילה לא מעכבת והו"ל כלא בלל.

בחי' הגרי"ז לעיל דף ט. וכן הביא המנח"א בשם הגר"מ הלוי שביאר שאם בלל זר או בלל בחוץ המנחה פסולה אין הטעם מחמת הפסול זר אלא מחמת שלאחר שבלל הזר מעכשיו כבר המנחה אינה ראויה לבילה בהכשר ולא הוי ראוי לבילה. אך בלשון התוס' דאם בלל זר מיחל עבודה משמע דהוי מחמת פסול זר, וצ"ל דלא חשיב אינו ראוי לבילה מחמת שנבלל אפילו שנבלל שלא כדין מ"מ כשנבלל ליכא חיסרון דאינו ראוי לבילה כדין אלא רק מחמת שבלל בפסול.

**בא"ד,** ומיהו קשה ממליחה דבעי ר' שמעון קרא לקמן מנלן דמעכבא ול"ל קרא תיפו"ל דבעינן כהן כדאמרינן וכי תעלה על דעתך וכו'.

בחי' הגרי"ז מקשה דבשלמא בבלילה אי בעי כהונה חזינן דהוי עבודה בקרבן ומעכבת, אבל המליחה שמעכבת הוי מחמת שהקרבן טעון מלח ולא עבודת המליחה מעכבת אלא שהמלח מעכב בקרבן ולכך בעינן קרא, ועוד דמקמיצה ואילך מצות כהונה הוי רק בעבודות הקרבן אבל המליחה לא הוי מעבודות הקרבן רק שהקרבן טעון מלח והוי דין אחר דאינו מטעם עבודה בקרבן אלא שהמלח בעי עבודת כהונה.

הרמב"ם (פסוה"מ פי"א ה"ז) "כל המנחות שיצק השמן עליהם פסול לעבודה כגון הזר או שבללן או פתתן או מלחן כשרות, הגישן או הניפן חוזר הכהן ומגיש או מניף, ואם לא הגיש או הניף כשרות, שנאמר והביאה אל בני אהרן מקמיצה ואילך מצות כהונה".

ולכא' קשה כיון שהרמב"ם פסק דמקמיצה ואילך מצות כהונה מדוע לכתחילה יש דין שהכהן צריך לחזור ולהגיש או להניף. מבואר ברמב"ם דאף קודם לקמיצה יש דין כהונה לכתחילה אלא שמקמיצה ואילך הוי עבודה בקרבן דהוי לעיכובא בכהן וזר פוסל ואינו יכול לחזור ולעשות בכשרות.

**דף יט.**

**גמ' אי מה סמיכה בבעלים אף שחיטה בבעלים וכו', גלי רחמנא ביוה"כ ושחט את פר החטאת אשר לו מכלל דשחיטה בעלמא לא בעינן בעלים.**

בדין שחיטת פרו של אהרן דפסולה בזר, כתבו התוס' ביומא מב. ד"ה שחיטה בשם הר"י קלצון דאין זה משום עבודה דשחיטה לאו עבודה, וגם שהיא פסולה בשאר כהנים, אלא דגלי רחמנא דבעי בעלים מידי דהוי אסמיכה דלאו עבודה היא ובעינן בעלים.

אולם בתוס' ביומא לב: ד"ה אם כן משמע דלא ס"ל הכי שכתבו ואפילו מאן דפוסל היינו דוקא פרו דאתיא לחובת היום דקאי עליה אהרן וחוקה אבל תמיד דלא שייך לחובת יוה"כ לא קאי עליה אהרן וחוקה בשחיטה כיון דלאו עבודה היא, מבואר דמאי דבעינן כה"ג בשחיטת פרו של אהרן משום דאתי לחובת היום ולא מדין בעלים.

ונפק"מ דלפי"ז אף בשחיטת שעיר יוה"כ בעינן כה"ג אף דלאו בעלים הוא, ועוד דלכא' אי הוי מדין בעלים לא בעינן בגדי כהונה בשחיטה כמו בסמיכה אבל אי הוי מדין כה"ג בעינן בגדי כהונה.

ובסוגין דילפינן מפרו של אהרן אי הוי מדין בעלים את"ש בפשיטות דמהא דאיכא גזה"כ בפרו של אהרן דבעי בעלים ולא ילפינן לה מושחט וסמך ש"מ דדוקא התם איכא דין בעלים בשחיטה אבל בכל שחיטת קדשים ליכא דין בעלים, אך לפי התוס' ביומא דף לב: דאף בפרו של אהרן לא נאמר דין בעלים אלא דבעינן כה"ג צ"ל דילפינן לה מהא דבעינן למימר דבעינן כה"ג הא בלא"ה בעינן כה"ג מדין בעלים, אך ד"ז צ"ע דהא אי הוי מדין בעלים לא בעי בגדי כהונה וא"כ י"ל דלהכי בעינן קרא דשחיטת פרו של אהרן יש דין כה"ג למימר דבעינן בגדי כהונה, וצ"ע.

בשעה"מ מקשה מהגמ' ביבמות דף לג: שמבואר שם שאם כהן הדיוט שחט פרו של אהרן חייב משום זרות ומוכח דהוי מדין כה"ג דאי הוי רק משום דבעינן בעלים מדוע איכא חיוב זרות.

ויעי' בתוס' בקידושין דף מא: ד"ה נפקא דהקשו אמאי לא ילפינן שליחות בקדשים משחיטת פרו של אהרן מדאיצטריך לומר שהיה בבעלים כדכתיב ושחט את פר החטאת אשר לו מכלל דבשאר קדשים לא בעינן בעלים, ותמוה איך נילף מכאן דין שליחות הרי בסוגיין מבואר דלא בעינן כלל ע"י בעלים ולא צריך לדין שליחות.

בגמ' פסחים דף ז: מיתיבי ברוך וכו' היכי נימא לשחוט לא סגיא דלאו איהו שחיט, פסח וקדשים מאי איכא למימר, וברש''י שם ד''ה פסח כתב פסח וקדשים הבעלים נצטוו דכתיב וסמך ידו ושחט, וצ"ע דבסוגיין מבואר דליכא דין שחיטה בבעלים. וברש"ש שם כתב דהכא ילפינן דאינו לעיכובא והתם הוי מצוה לכתחילה.

באור שמח הל' מקואות פ"א ה"ח אות יא ובמקור ברוך סי' יג ענף ב' תירצו שבדין שחיטה בבעלים י"ל דאיכא תרתי חדא שהבעלים ישחוט בעצמו ולא יועיל לזה שליחות דהוי מצות שבגופו וע"ז אמרינן בסוגיין דילפינן מפרו של אהרן דלא בעינן שחיטה בבעלים, ועוד איכא דין שהדין שחיטה של הקרבן מוטל על הבעלים דהוי מדין הבאת הקרבן ומהני לזה דין שליחות וזהו הסוגי' בקידושין ובפסחים. יעו"ש.

**דף יט:**

**גמ' בקומצו שלא יעשה מידה לקומץ.**

ברש"י פי' שלא יעשה כלי למידת קומצו, בתו"י יומא מז. הקשה דוקמץ משמע שיש לו לקמוץ בידיו, ומבואר ברש"י דהו"א דהדין וקמץ הוא דין שיעור בעלמא ומהני גם בכלי.

ובתו"י מפרש בשם רבינו שמואל שלא יעשה מידה לקומץ שלא יתן מידת קומצו בכלי ואח"כ יקמוץ אלא בקמיצתו יש לו למוד, ובגבו"א שם במילואים מקשה דבעינן קמיצה מן המחובר ומה ההו"א שימדוד ואח"כ יקמוץ, ועוד צ"ב דבריו איזה דין זה שלא יעשה מידה לקומץ הרי לא חל כלום ע"י המדידה רק שקבע שיקח מהמידה. ועי' מנח"א.

**גמ' הרי מלח דלא תנא ביה קרא ומעכבא.**

בשפ"א מקשה מדוע בעינן שנה עליו הכתוב לעכב במליחה הרי איכא לאו דלא תשבית מלח וכל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני. (ויעו"ש שדן אי אמרינן אי עביד לא מהני בקדשים).

ויש לחקור מהו הגדר בלאו דלא תשבית מלח האם האיסור פעולת ההקטרה בלא מלח, או האיסור להמנע מלמלוח את הקרבן, ואי נימא דהאיסור להמנע מלמלוח לא שייך כאן אי עביד לא מהני בהקרבה.

ובשפ"א מקשה על הרמב"ם שכתב המקריב דבר על המזבח בלי מלח לוקה דאי נימא דהלאו מה שלא נתן מלח אמאי יש מלקות דהו"ל לאו שאין בו מעשה, ומאי שנא מעליה לרגל בלא קרבן ראי' דהוי לאו שאין בו מעשה משום שהעבירה מה שלא הביא עמו קרבן, וכתב שיש לחלק דהתם הוי לאו שאין בו מעשה כיון שלהבאת הקרבן יש תשלומין כל שבעה ואח"כ כשאינו משלים הו"ל לאו שאין בו מעשה. וע"ע במנח"ח (תפט, ג) וראה בחזו"א כה יח שדקדק בלשון הרמב"ם שאינו מותר להקריב התפל דמשמע שהאיסור בפעולת ההקרבה.

בזכר יצחק סי' מה כתב שיש שני דינים במליחה חדא שלא להקריב קרבן בלא מלח ואפילו אם נפל מלח על הקרבן כבר אינו עובר על הלאו, ויש עוד דין עבודת המליחה שיש מצוה של מעשה מליחה ע"י כהן, ולפי"ז י"ל דבעינן שנה עליו הכתוב לעכב לאשמעינן דאף עבודת המליחה מעכבת בקרבן ולא רק הלאו ואפי' אם נמלח מאליו ג"כ הוי לעיכובא שלא נעשית עבודת המליחה.

**דף כ.**

**גמ' שתהא ברית אמורה במלח וכו'.**

ברש"י כתב דמשמעות דורשין איכא בינייהו, אמנם ברמב"ם פ"ה מאיסורי מזבח הי"ב כתב שבשאר קרבנות אם לא מלח הקרבן כשר חוץ מן המנחה שהמלח מעכב בקמיצה, ובכס"מ כתב שהרמב"ם גרס בדברי ר' יהודה מלח ברית כר"ת דקאי במנחה ולא ברית מלח ודוקא במנחה המליחה מעכבת, ולפי"ז כתב דר"י ור"ש פליגי אי בשאר קרבנות הוי לעיכובא, דלר"י הוי דוקא במנחה, ולר"ש הוי לעיכובא בכל הקרבנות.

בקר"א וליקוטי הלכות כתבו די"ל בד' הרמב"ם שבכל הקרבנות המליחה היא לעיכובא אלא רק שההקטרה עצמה אינה מעכבת כ"ש שהמליחה והוי כלא הקטיר שכשר, אך בכס"מ מבואר דרק במנחה הוי לעיכובא, והגרי"ז ביאר דהרמב"ם חילק בין מליחה בשאר הקרבנות למנחה שבכל הקרבנות הוי דין שההקטרה טעונה מלח, אבל במנחה נתחדש דין במעשה המנחה כמו יציקה ובלילה דהמליחה היא מעבודת המנחה והוי לעיכובא.

**גמ' וכי תעלה על דעתך שזר קרב לגבי מזבח.**

מצינו בכמה דוכתי דבעינן כהן משום שאין זר קרב לגבי מזבח, בזבחים דף סה. לגבי מליקה, וביומא מה. לגבי הצתת אליתא, [והתם רבי יהודה פליג דאפשר דקאי אארעא ועביד במפוחא], וכן בתוספות ביומא דף כג:לגבי תרומת הדשן. במשנה למלך סוף ביא"מ האריך לבאר דאין זה איסור בעלמא שזר יקרב למזבח, אלא שכל דבר שצריך שיהא נעשה במזבח חשיב עבודה דבעינן כהונה.

ולפי"ז כתב החזו"א (סי' כ"ה סקט"ו) שהמליחה צריכה להיות בראשו של מזבח דאם היא כשרה גם למטה אין זה עבודה ששייכת למזבח, וביאר שלפי שהמליחה נעשית כאשר הקרבן ראוי להקרבה כאשר כבר נעשה בו ההולכה ואינו מחוסר אלא הקטרה.

יל"ע מדוע בעינן לסברא וכי תעלה על דעתך שזר קרב לגבי מזבח תיפו"ל דמקמיצה ואילך מצות כהונה, ויעי' בשימ"ק כאן שפי' דזהו גופא כוונת הגמ' וכי תעלה על דעתך שזר יעשה עבודה במנחה במזבח הרי עבודת המזבח היא לאחר הקמיצה ומקמיצה ואילך מצות כהונה.

והיה מקום לומר דלא אמרינן מקמיצה ואילך מצות כהונה אלא בעבודות המעכבות אך במליחה שאינה מעכבת לא בעיא כהונה, אולם אי אפשר לומר כן בד' הרמב"ם שפסק שהמליחה מעכבת ומכל מקום זר כשר, וקשה מדוע שלא יהא פסול מצד קמיצה ואילך. ותירץ הר"י קורקוס, דאפשר למלוח את כל המנחה קודם קמיצה, ואין זה מעכב למלוח אח"כ, ולכן לא חשיב בכלל העבודות דמקמיצה ואילך, עיי"ש.

בקר"א בתו"ד כתב שהמליחה אינה עבודה בגוף המנחה דאין זה אלא בשביל שלא יהא קרב בלא מלח ואף במליחת זר הקרבן קרב במלח, וכ"כ התפא"י פי"א אות א' שהמליחה היא מכשירי עבודה, וכעי"ז ג"כ בחי' הגרי"ז שמקמיצה ואילך מצות כהונה הוי דוקא בעבודות הקרבן אבל המליחה היא מדיני ההקטרה שההקטרה טעונה מלח.

**גמ' רב כתנא דידן ס"ל דאמר לא מלח כשר.**

ברמב"ם פ"ה מאיסורי מזבח פסק שמליחה מעכבת במנחות, ובכס"מ הקשה מדוע הרמב"ם לא פסק כסתם משנה דלא מלח כשר, ותירץ דהמשנה דלא כר"י ודלא כר' שמעון וקיי"ל כרב עיי"ש.

בלח"מ כתב דאיבע"א השני המשנה מתפרשת כאביי דלא מלח כהן אלא זר ואע"ג דמקשינן עלה וכי תעלה על דעתך שזר קרב על גבי המזבח דאפילו שהמליחה לכתחילה בראשו של מזבח אם מלח זר למטה כשר, וכ"כ בפי' המשניות להרמב"ם דלא מלח היינו לא מלח כהן אלא זר.

הרע"ב במשנה כתב פירוש חדש בהא דתנן לא מלח כשר וז"ל "לא מלח כל המנחה כולה אלא הקומץ דאילו מליחת הקומץ מעכבת", וברעק"א תמה דאיך אפשר לפרש כן דלא מלח את המנחה כולה דהא אף לכתחילה לא בעי כל המנחה כולה מליחה, וע"כ דהמשנה קאי על הקומץ והרמב"ם פסק כהברייתא ודלא כמתני' וכמ"ש הכס"מ.

בשפ"א במשנה כתב דהרע"ב ס"ל דבאמת לכתחילה צריך למלוח את כל המנחה, והא דאמרינן בברייתא יכול תהא מנחה כולה טעונה מלח היינו לעיכובא, אך לכתחילה בעי למלוח את כל המנחה, ויתכן לבאר דבדין מליחה במנחות איכא תרתי, חדא דין מליחה בהקטרה של הקומץ, ועוד דהוי דין במעשה המנחה שיש בה עבודה של מליחה כמו יציקה ובלילה וזהו דין בכל המנחה, ולפי"ז התנא במשנה איירי לענין עבודות המנחה ותני לא מלח כשר דהיינו שאם לא קיים את עבודת המליחה בקרבן אינו לעיכובא כמו בלילה ולא קאי לענין דין מליחה בקומץ דהוי מדיני ההקטרה דזהו לעיכובא.

ולדברי הרע"ב מיושב קו' התוס' במשנה שהקשו דתנופה קודמת למליחה שהיא לאחר הקמיצה, ולפי הרע"ב איירי בקמיצה של המנחה כולה שהיא קודם לקמיצה, ואע"ג דאמרינן בגמ' דתנא דידן ס"ל שהמלח לא מעכב במנחה דר' יוסף מפרש דלא מלח דמתני' קאי על הקומץ, אבל למסקנא דאמרו דרב ס"ל דמלח מעכב ע"כ דהא דתנן במתני' לא מלח היינו על המנחה כולה דלכתחילה צריך למלוח את כל המנחה ובדיעבד אינו מעכב, ויש לדקדק קצת בלשון הרמב"ם שכתב חוץ מן המנחה שהמלח מעכב בקמיצה משמע דר"ל דדוקא בקמיצה המלח לעיכובא ולא בשאר המנחה דאיכא דין לכתחילה וצ"ע.

**דף כ:**

**גמ' מנין לדם שנפסל בשקיעה"ח וכו'.**

התוס' (ד"ה נפסל) הקשו מאי נפק"מ בפסול הדם בשקיעה"ח תיפו"ל שבלילה א"א לזרוק משום הדין דביום צותו ובבוקר יפסל בלינה, הרש"ש כתב לתרץ קושית הראשונים דאם משום ביום צוותו לא היה מהני מחשבה על זריקת דם בשקיעה"ח כיון דרק הוי חיסרון בעבודה אבל לאחר הגזה"כ דאיכא פסול בדם הוי חוץ לזמנו ומהני מחשבה, וכה"ק בכתבי הגרי"ז.

אמנם ברש"י כאן כתב דם נפסל בשקיעה"ח דאינו ראוי לזרוק בלילה דכתיב ביום צותו וכו', ודם למחר נפסל בלינה וכו', ותמוה מדוע הוצרך רש"י לומר דאינו ראוי לזרוק בלילה, וכן מש"כ דאיכא פסול לינה תיפו"ל דדם נפסל בשקיעה"ח מקרא דביום הקריבו את זבחו.

ויש שרצו לפרש דרש"י ס"ל כמ"ש התוס' לתרץ דבדם ליכא פסול לינה ולכך צריך לדין דדם נפסל בשקיעה"ח, וזמש"כ רש"י דדם למחר נפסל בלינה והמקור לכך כתב רש"י דהוא סוגיין דדם נפסל בשקיעה"ח כיון דבלא הך דינא דדם נפסל בשקיעה"ח לא היה פסול לינה בדם, אך צ"ב איך כתב רש"י דהדם נפסל למחר הרי כבר נפסל הדם בשקיעת החמה.

וע"ע בתוס' דכתבו וכי תימה דאיצטריך קרא לומר דדם נפסל דס"ד דדם לא נפסל בלינה דהא עצים ולבונה ימש בהם פסול לינה וכי תימה דהתם משום דילפינן מדם, ובכתבי הגרי"ז הקשה דאי עצים ולבונה ילפינן מדם א"כ שיפסלו בשקיעת החמה.

בגמ' זבחים דף ל"ט: אמרינן דג' מתנות שבחטאת יש מהן כתחילתן ויש מהם כסופן ואמרינן דלילה כתחילתן דהיינו דאינם באים בלילה משום דכתחילתן, מבואר דשפיכת שיירים כשירה בלילה, ובקר"א ובחזו"א תמהו איך יתכן שאפשר לשפוך שיריים בלילה הרי דם נפסל בשקיעה"ח וכיון שהדם פסול ודאי שא"א לשפוך בלילה, הגרי"ז ביאר שהפסול בדם בשקיעה"ח הוי פסול לזריקה ולכך לשפיכת שיירים כשר דלא הוי פסול בעצם בדם דנימא שגם א"א לשפוך שיריים אלא הוי פסול לזריקה.

ולפי"ז יבואר דברי רש"י דגדר הפסול הוא דדם שאינו ראוי לזריקה חל פסול בדם לזריקה, ולפיכך הוצרך רש"י לומר דאיכא פסול לינה למחר שעי"ז מיקרי דם שאינו ראוי לזריקה וכבר משקיעת החמה חל בו פסול לזריקה, ולולי דאיכא פסול לינה למחר לא היה פסול של דם נפסל בשקיעת החמה דדוקא בדם שאינו ראוי לזריקה חל פסול לזריקה.

בתוס' כתבו בשם רש"י דנפק"מ בפסול דם נפסל בשקיעת החמה לגבי אם הלין בראש המזבח, ובשטמ"ק בזבחים דף נ"ו: כתב דגם לגבי הפסול דדם נפסל בשקיעה"ח מהני הלנה בראש המזבח שלא יהיה פסול לינה, ולפי"ז כונת רש"י לתרץ דנפק"מ שאם הלין בראש המזבח לאחר השקיעה דלא מהני מחמת שכבר נפסל בשקיעה"ח, ולולי דברי השטמ"ק היה אפשר לפרש דאיכא נפק"מ דדוקא ללינה מהני ראש המזבח אבל לא מהני ראש המזבח לפסול דם בשקיעת החמה, ודברי השיטמ"ק לכא' צ"ב דלא מצינו רק לגבי לינה דמהני ראש המזבח ולא לשאר הפסולים ואיך יועיל ראש המזבח לפסול דם בשקיעת החמה.

ולפמש"נ בדעת רש"י דגדר הפסול דדם נפסל בשקיעה"ח דדם שאינו ראוי לזריקה חל פסול בעצם הדם לזריקה ניחא דבראש המזבח כיון דליכא פסול לינה והדם ראוי לזריקה למחרת בבוקר שוב ליכא פסול דדם נפסל בשקיעה"ח, ובלא"ה י"ל דגדר פסול שקיעה"ח הוי מלתא דלינה דגדר הפסול הוא סוף זמן קדושת הקרבה של הדבר ולכך כמו שבראש המזבח ליכא פסול לינה ה"נ ליכא פסול שקיעה"ח.

עוד כתבו התוס' ואין לומר דאיצטריך משום דקיי"ל גבי דם אם עלה לא ירד הואיל ולן כשר באימורים ואם מעלהו לגבי מזבח הו"א דיכול לזרוק וכו', ובכתבי הגרי"ז פי' בכונת התוס' דלגבי הפסול דשקיעה"ח לא אמרינן דין עלו לא ירדו, ופי' משום דפסול דשקיעה"ח לא הוי פסול לינה ולכך לא שייך למילף מאימורים, אמנם לפמש"נ לעיל בדברי השטמ"ק כמו דמהני עלו לא ירדו על פסול לינה ה"נ יהני לפסול שקיעה"ח, ובע"כ צ"ל דכונת התוס' דכיון שנפסל בשקיעה"ח אסור להעלותו ע"ג מזבח, ואה"נ אם עלה אחר שקיעה אמרינן עלו לא ירדו, אלא דנפק"מ דבלא פסול שקיעה"ח יכול לעלות כל הלילה על המזבח ואפי' שיפסל בבוקר בלינה יהיה דין עלו לא ירדו, אבל מאחר דאיכא פסול שקיעה"ח אסור להעלות ע"ג המזבח. [ויעו' בתוס' זבחים דף ס"ח ע"ב דמבואר להדיא דאיכא דין עלו לא ירדו פסול לינה בדם ואם משום פסול שקיעה"ח ליכא דינא דעלו לא ירדו איך כתבו התוס' דלא ירד הרי מ"מ נפסל בשקיעה"ח].

אך יל"ע דנתבאר בדברי רש"י דהפסול דדם נפסל בשקיעה"ח הוי רק לאחר דאיכא פסול דביום צותו ופסול לינה, שברש"י בזבחים דף ל"ו: כתב דג' מתנות שבחטאת אינם באות בלילה משום דדם נפסל בשקיעה"ח, וכתב השאג"א סי' י"ז לבאר מדוע לא כתב רש"י משום דביום צותו משום דליכא דין דביום צותו על ג' מתנות שבחטאת כיון שאינם מעכבות וכל הדין דביום צותו הוי דוקא בעבודות המעכבות, ולפי"ז מבואר ברש"י דפסול דם בשקיעה"ח הוי גם בלא פסול דביום צותו, וצ"ע דברש"י בסוגיין מבואר שכל הפסול דם בשקיעה"ח הוי מחמת הפסול דביום צותו והפסול לינה וי"ל.

**שיטת ר"ת.**

ר"ת כתב דאיכא תחילת שקיעה וסוף שקיעה, ולכל דיני התורה לילה תלוי בסוף השקיעה, ואיכא גזה"כ לגבי דם נפסל בשקיעת החמה דהפסול מתחילת השקיעה, וכתבו התוס' דילפינן מקרא דביום הקריבו אע"ג דבתחילת שקיעה יום הוא, דאם אינו ענין לסוף שקיעה דא"א לזרוק משום דביום צותו תנהו לתחילת שקיעה דהדם נפסל כבר מתחילת שקיעה. וקשה דא"כ מהו באמת הפסול הרי עדיין יום הוא והוי יום השחיטה ומהו גדר הפסול.

עוד הק' השאג"א [סי' י"ז] דבמתני' דמגילה תנן כל היום כשר לשחיטה וזריקה וכו' ולדעת ר"ת בתחילת שקיעה עדיין יום הוא ומ"מ פסול לזריקה.

באבן האזל (פ"א מקר"ש ה"א ענף ב' אות ה') כתב דאיכא ב' נידונים איכא נידון יום ולילה ואיכא נידון דחילוף הימים, ור"ל שם בשיטת הרמב"ם והיראים דיום ולילה תליא בסוף שקיעה אבל חילוף הימים יתכן שיהיה כבר בתחילת השקיעה, ועפ"ז יש לבאר שיטת ר"ת דבתחילת שקיעה אמנם עדיין יום הוא אבל לגבי חילוף הימים כבר לא הוי יום השחיטה דנתחלף היום, ולכך כל היום כשר להזאה דגם לגבי תקיעה וכדו' מתחילת השקיעה כבר לא יכול לקיים את המצוה דאע"ג דעדיין יום הוא מ"מ כבר נתחלף היום ולא הוי זמן המצוה.

**גמ' קרבן מלמד שמתנדבים עצים וכמה שני גיזרין וכו'.**

בתוס' כתבו דלרבנן עצים איקרי קרבן אך אינם קרבן גמור, ופלוגתא דרבי ורבנן היא דלרבנן הוי נדבה ולרבי הוי קרבן גמור, וצ"ב מהו הגדר בקרבן שאינו גמור, וע"ע בתוס' לקמן דף כא. (ד"ה יצאו) שמבואר בדבריהם דלרבנן יש פדיון בעצים, ולכא' קשה דאין פדיון אלא בקדושת דמים, אבל בקדושת הגוף אין פדיון, ואם אינו קדוש בקדושת הגוף לא שייך בו דין קרבן, ואיך כתבו התוס' דלרבנן הוי קרבן שאינו גמור, וצ"ע. וע"ע במשנת ר"א.

ברבינו גרשם לקמן דף קז. כתב "וקסבר ת"ק דאותם גזירין קריבים להכשר קרבנות על המערכה", וברבינו גרשם כאן מפרש לשיטתו דלרבנן אין הכוונה לקרבן עצים דלא חשיב קרבן אלא שהקרבן צריך לעצים, ולכא' לפי דבריו צריך למוסרן לציבור דעצי המערכה באים משל ציבור, וכ"כ המקד"ד סי' יא סק"ג בשם המשל"מ פ"ד משקלים הל"ו שכתב דעצים אזלי לעצי המערכה וצריך למוסרן לציבור.

ובכתבי הגרי"ז מקשה לרבנן מדוע בעינן קרא דמתנדבים עצים מה החידוש שמתנדבים עצים לעצי המערכה, ועוד מהו השיעור של שני גזירין, ויעו"ש בכל דבריו. ועוד הוכיח במקד"ד שם מכמה מקומות דעצים הוי קרבן של הבעלים ולא של הציבור, מדאיתא בספרי שהמתנדב עצים טעון לינה, ועוד שבת"כ אמרינן דאין קרבן עצים בא בשותפות ואי מוסרן לציבור אמאי לא יביא בשותפות.

ועוד מביא ראי' מהגמ' בזבחים צט: דאונן אינו מביא עצים, אכן ברש"י שם פי' משום דמביא עם העצים קרבן לנדבה ואונן אינו מביא קרבן, אולם ברמב"ם פ"ב מביא"מ הי"א כתב אונן לא משלח עצים משמע דאף עצים לחוד אינו מביא ואי מוסרן לציבור אי"ז קרבן אונן, ועוד מהגמ' במנחות עג: דאמרינן דעכו"ם מתנדבין עופות עצים ולבונה ואי הוי לעצי המערכה הרי קרבנות ציבור אין מקבלים מעכו"ם.

וביאר הגרי"ז דנתחדש בקרא דיכול להביא עצים שיחשב נדבת יחיד ולא של ציבור, ואע"ג דעצי המערכה באים דוקא משל ציבור נתחדש בקרא דיכול לנדב עצים ויהא חשיב שלו ואין צריך למוסרם לציבור, ואה"נ אינו יכול להקריב עליהם קרבנות אבל עושה בהם מערכה בפנ"ע, ובעיקר קדושתם לא הוי קרבן רק שדינם כמו עצי המערכה.

ברש"י מבואר דצריך להביא שני גזרי עצים דהוי שיעור בקרבן עצים, אך יעי' בתוס' דף קז: שהביאו בשם הירושלמי בשקלים דדוקא כשאמר עצים אבל אם אמר עץ מייתי גזיר אחד, משמע דמאי דבעינן להביא שני גזרי עצים מחמת דאמר לשון עצים ומיעוט רבים שנים, וצ"ע.

ברש"י מבואר דלרבי נמי קרבן עצים שיעורו בשני גזרין, ובכתבי הגרי"ז מקשה דהא לרבי בעי קמיצה דהיינו שצריך לבקע מלא קומצו קיסמין דקין כמבואר בשימ"ק א"כ כבר מה שייך כאן שיעור של שני גיזרין, אך ברבינו גרשם לקמן קז. כתב דלרבי אין שיעור לעצים ומקטיר מלא קומצו והשירים לכהנים, ויעי' ברבינו גרשם כאן שמבואר בדבריו דלא היו קומצים מקרבן עצים אלא היו מקטירים שיעור קומץ, ולפי"ז נמצא שבכל קמיצה איכא תרתי חדא עבודת הקמיצה ועוד דין שיעור הקטרה.

התוס' הקשו מה שייך קמיצה בעצים הא אין בהם שירים וכולן נשרפין, ולכא' כוונתם להקשות דבכל מנחה שייך קומץ ושירים מכיון שיש דין אכילה בשירים, אבל כאן שאין בו דין אכילה מה שייך דין שירים, ותירצו התוס' דמצינו כה"ג לר' שמעון במנחת חוטא שיש דין שירים שהקומץ קרב לעצמו והשירים קריבים לעצמם, ואע"ג דרבנן פליגי משום דמנחת כהן אינה נקמצת, אבל גם רבנן מודו דשייך שם שירים להקטרה בפנ"ע. אמנם ברבינו גרשם לקמן קז. כתב דלרבי השירים לכהנים.

**תוס' ד"ה לדברי,** וא"ת מנלן דמקשינן למנחה הנקמצת וכו'.

בשימ"ק תירץ בשם מהר"פ דמשו"ה אמרינן דעצים טעונים קמיצה דאין לך מנחת ישראל שאינה נקמצת.

**דף כא.**

**גמ' יין אין טעונים מלח.**

הרמב"ם פ"ה מאיסו"מ פסק שיין הנסכים אין טעון מלח, אמנם בהל' מעשה הקרבנות פט"ז הי"ד כתב כיצד עושים היין הבא בפנ"ע נותן עליו מלח ומנסכו על גבי השיתין ככל הנסכים, ובכס"מ מקשה דזה סותר למש"כ בהל' איסו"מ דיין אינו טעון מלח, ותירץ דהרמב"ם בהל' איסו"מ איירי לגבי יין הנסכים ובמעה"ק איירי לגבי יין הבא בפנ"ע.

(במשל"מ שם הל' י"א כתב לתרץ עפי"ז מדוע אי אפשר להתנות בספק נסכים דאם אינו חייב יהיו לנדבה דלהרמב"ם נסכי חובה אינם טעונים מלח ונסכי נדבה טעונים מלח, ובמקד"ד ביאר דלא שייך למלוח מספק דאי אינו טעון מלח הו"ל יין מלוח שפסול, ומסתפק שם לפי הרמב"ם דיין הבא בפני עצמו טעון מלח האם יכול ליתן רק גרגיר אחד דכשר ולא יהא רשאי למלוח כשאר המנחות דבהרבה מלח יפסול את היין כמו יין מבושל וצ"ע שהרמב"ם לא חילק בזה).

בלח"מ תמה מה הסברא לחלק דהרי יין נתמעט משום דאינו עולה לאישים א"כ גם יין הבא בפני עצמו קיי"ל דאינו עולה לאישים, ובמקד"ד סי' יג כתב שהטעם דיין הבא בפני עצמו אזיל לשיתין ולא לאישים משום דעובר באיסור כיבוי ובלא"ה היה דינו לאישים וא"כ חשיב דבר שעולה לאישים וטעון מלח. ודבריו מחודשים כיון דלמעשה מקומו בשיתין והו"ל יין שאינו עולה לאישים.

במנחת אברהם כתב לבאר דיין הבא בפנ"ע נחשב למנחה וכל מנחה טעונה מלח אף אם אינה עולה לאישים אך יין הנסכים לא חשיב מנחה וממעטינן משום דאינו עולה לאישים.

**גמ' והקטרת אינה טעונה מלח.**

הרמב"ם בהל' יא כתב ואין לך דבר שקרב למזבח בלא מלח חוץ מן היין והנסכים והדם והעצים ולא הזכיר קטורת משמע דפסק שהקטורת טעונה מלח, ואילו בהל' יג כתב ובראשו של מזבח מולחים הקומץ והלבונה ומנחות הנשרפות

ועולת העוף, והרמב"ם השמיט קטורת משמע דאינה טעונה מלח.

ובכס"מ נקט דהרמב"ם פסק דאין הקטורת טעונה מלח, ובלח"מ מקשה א"כ מדוע הרמב"ם לא מזכיר בהל' י"א חוץ מהקטורת, ולכן כתב הלח"מ דהרמב"ם פסק כרבנן דלא ממעטינן קטורת, ומה שלא הזכיר בהי"ג דמולחין בראשו של מזבח, לפי שסמך על מה שלא מיעטו לעיל, וממילא מבואר דטעונה מלח.

הרדב"ז כתב דהרמב"ם פסק כרבנן שהקטורת טעונה מלח, אלא שבכל קטורת היה נותן מלח סדומית רובע הקב בשעת הפיטום ולכן הרמב"ם לא כתב חוץ מהקטורת דטעון מלח ולא הזכיר בהל' יג שנותן בו מלח בראש המזבח לפי שיצא יד"ח במלח שבפיטום, וכ"כ המנח"ח והליקוטי הלכות בשם הכל בו שבקטורת היה נותן בשעת הפיטום מלח סדומית בשביל הדין מליחה.

ונחלקו בזה הראשונים התוס' בכריתות ו. ד"ה מלח סדומית כתבו דהמלח בא כדי לשרות בו את הציפורן במקום שאין לו יין קפריסין דאין לפרש דבעינן מלח סדומית בשעת הפיטום למצות מליחה, דאפילו למ"ד קטורת טעונה מלח אין זה אלא בשעת הקטרה, אמנם בשיטמ"ק שם כתב שמערבים מלח סדומית בשעת הפיטום משום שנאמר על כל קרבנך תקריב מלח.

ובשיטת הכל בו והש"מ בכריתות הקשה החזו"א (כה יז) דלמ"ד שהקטורת אינה טעונה מלח לא מצינו דפליג ע"ז שהיו מערבים בקטורת מלח סדומית בשעת הפיטום ועל כרחך שיש טעם אחר לפיטום.

עוד הקשו בחזו"א ובמקד"ד סי' י"ג איך מהני מליחה זו שהיא קודם שנתקדש בכלי שרת ואין בו רק קדו"ד הא מליחה עבודה היא ובעי כהן, ואפילו לשיטת הרמב"ם שמליחה כשירה בזר מ"מ בעינן מעשה מליחה ולא סגי במה שיש בקטורת מלח ומליחה ע"י קוף פסולה, ואיך יועיל מליחה בשעת הפיטום הרי עדיין לא נעשית לקטורת וליכא מעשה מליחה.

ולכא' יהא מוכח מדברי הכל בו והשימ"ק דליכא דין מעשה מליחה בקרבן אלא בעינן שהקרבן יהא בו מלח בשעת ההקטרה ומהני מה שיש בו מלח בשעת הפיטום, אך במקד"ד סי' יג הוכיח ממש"כ רש"י לגבי שבת וטומאה דאשמעינן דמליחה עבודה היא ודוחה שבת וטומאה, מבואר דאיכא מעשה עבודה במליחה ולא רק שהקרבן יהא מלוח.

ועוד יל"ע דאף אי נימא דשייך דין מליחה בשעת פיטום מדוע באמת שאני קטורת משאר קרבנות שלא יקיים בו דין מליחה קודם ההקטרה.

ונראה לתרץ באופ"א ולהקדים שבגמ' מבואר דהדין מלח נעשה לחלק מהקרבן כמבואר בע"ב דבמלח שע"ג האבר מועלין בו דחל על המלח שם קרבן ויש בו דין עולה, וכ"מ גמ' זבחים דף קח. בעי רבא המעלה ראש בן יונה ומלח משלימו לכזית אי הוי כחיבורי עולין כעולין, משמע שיש לזה דין שהמלח הוא חלק מהקרבן, ולפי מש"כ החזו"א זבחים סי' כ' (א) סק"ג דבכל הקטרה המצוה היא אכילת אש ושאני דין קטרת שאין המצוה עיכול הסממנים לפני ה' אלא עיקרו עשנו וריחו ואין המצוה אכילת אש אלא העלאת עשן הקטורת יעו"ש, א"כ י"ל דבכל הקטרה המלח חשיב בכלל הקרבן בזה שמצטרף להקטרה והוי בכלל המצוה של אכילת אש בקרבן משא"כ בקטורת דאין המלח מצטרף לקרבן דליכא מצוה בהקטרה עצמה רק בהעלאת עשן והמלח אינו מצטרף לקטורת להיות חלק מהעלאת עשן אלא רק אם מכניסו בשעת הפיטום דעי"ז נעשה חלק מסממני הקטורת ובלא"ה לא חשיב בכלל הקטורת ולא מתקיים הדין מלח דמצותו להיות חלק מהקרבן אלא א"כ נתנו בשעת הפיטום.

**גמ' דם שבישלו וכו'.**

ברש"י ד"ה דם מבואר דדם שבישלו אינו עובר עליו משום דאינו ראוי לכפרה ובדם בעי שיהא ראוי לכפרה דרק ע"ז חייבה התורה, והא דאינו ראוי לכפרה משום דע"י בישולו נפק לה מתורת דם, והקשה הגרי"ז דאם נפק לה מתורת דם א"כ אף לענין איסור ואי לא נפק מתורת דם אף לענין קדשים כשר דמנ"ל דדם שבישלו אינו ראוי לזריקה וצ"ע.

בספר זרע אברהם סי' יא אות יג הביא בשם שו"ת הרי"מ להקשות שבגמ' ע"ז דף כט: לגבי יין נסך שבישלו הגמ' מקשה פשיטא משום דבישלו לא אזיל איסורו, והקשה מאי שנא מדם שבישלו שאינו עובר עליו, יעו"ש.

ונראה שבכל האיסורין כל שחל עליו האיסור לא פקע ע"י שנשתנה וכמבואר בגמ' בע"ז לענין יין נסך וה"נ לגבי דם אף שבישלו ונפיק מתורת דם היה צריך להשאר האיסור דלא פקע האיסור מהחפצא, אך לגבי איסור דם דבעינן שיהא ראוי לכפרה י"ל דזה תלוי במציאות דלא שייך איסור דם אלא בדם הראוי לכפרה וכל שעכשיו הדם אינו ראוי לכפרה לא שייך בו איסור דם דאיכא גזה"כ כי הדם הוא בנפש יכפר וזה בעינן שיהא ראוי לכפרה בפועל, ולפי"ז מובן מש"כ רש"י דבאמת ע"י הבישול נפק מתורת דם אך עדיין לא מהני להפקיע איסורו אלא דעתה אינו ראוימ לכפרה כיון דנפק מתורת דם ולכך אינו עובר עליו.

**גמ' ומנין שאם לא מצא מלח סדומית וכו'.**

במנח"ח מצוה קיט מביא מהמדרש הובא ברש"י בראשית שברית כרותה מששת ימי בראשית שהובטחו המים התחתונים ליקרב במזבח במלח, וכתב המנח"ח דלפי"ז המלח צריך להיות ממים וזהו הטעם דבעינן לכתחילה מלח סדומית שהיא מהים אך אין זה לעיכובא דדרשינן דבדיעבד אף מלח מהאדמה כשר. אמנם במשל"מ תמה מדוע הרמב"ם השמיט דין דלכתחילה צריך מלח סדומית, ותירצו באבן האזל והגרי"ז דהדין מלח סדומית אינו דין מסוים במליחה אלא דין כללי בקרבנות דבעינן שיבא מן המובחר ואין בזה תוספת חידוש דין במליחה, וברש"י כתב מלח סדומית דקה ואיסתקונית גסה משמע ג"כ דהטעם דלכתחילה במלח סדומית מחמת דאיכא הידור במלח מובחר.

**גמ' תקריב מכל מקום.**

פי' רש"י אפילו מחוץ לארץ, צ"ב מהיכי תיתי שיצטרכו להביא מלח דוקא מא"י.

**גמ' תקריב אפילו בשבת ובטומאה.**

ברש"י כתב ואשמעינן דמליחתן עבודה היא ודוחה שבת, בחי' היוחסים להרשב"א הקשה איזה איסור שבת יש במליחה הרי אין עיבוד באוכלין, ותירץ דקרבן תמיד של מוסף היה כליל ואינו נאכל לאו כעיבוד אוכלין דמי כיון שאינו נאכל, א"נ תיקון קרבן כמעבד דמי, וכוונתו לומר דאין עיבוד באוכלין כשהוא עומד לאכילה אבל בקרבן שאינו עומד לאכילה הוי מלאכת מעבד.

ובמשל"מ פי"א מהל' שבת ה"ה תירץ דמשכח"ל בקרבן פסול שעלה ע"ג המזבח שלא ירד דאינה צריכה הפשט ויש במליחה מלאכת מעבד בעור, ולמדנו מדבריו דיש דין מלח גם בהקטרה של עלו לא ירדו, עוד תירץ לפי הרא"ה שחידש דיש דין מליחה באכילת כהנים ולפי"ז י"ל דאיצטריך קרא למישרי אם רצו לאוכלם בעורם שיש בזה איסור עיבוד בשבת, וזהו דבר חידוש דאע"ג דיכול לאכול את הבשר באופן שליכא איסור מעבד אפ"ה מותר למלוח את העור בשבת לצורך האכילה.

בגליון הרמב"ם לרעק"א כתב שמצא קו' זו בתשו' מהר"ם בר ברוך ותירץ דקרא איצטריך היכא דצריך להביא את המלח דרך רה"ר, וצ"ע איך מותר בכה"ג דהו"ל מכשירי קרבן דאפשר לעשותם מער"ש. ועוד תירץ דהו"א דאסור משום דמבעיר את המלח בשבת היכא דמולח דבר הקרב על המזבח. עוד כתב המקד"ד סי' יג ליישב לפמש"כ הר"ן בביצה דבחלבים שייך עיבוד דלאו אוכל גמור הוא ניחא דאיצטריך קרא למליחת החלבים.

עוד הקשה בחי' המיוחסים להרשב"א למה לי קרא להכי מאי שנא מכל עבודות הקרבן שדוחות שבת, ותירץ דסד"א דלאו עיקר מצוה היא ולא ליהוי אלא כמכשירי מצוה ולא תידחי שבת קמ"ל. ודבריו צ"ע דהא מכשירי מצוה שאינם יכולים לעשותם מער"ש דחו את השבת כמבואר בפסחים סד: דמכשירי קרבן כקרבן.

בקר"א מקשה דאי מליחה מעכבת בקרבן למה לי קרא להתיר בשבת פשיטא דאף המליחה דוחה שבת דבלא מליחה הקרבן פסול, במקד"ד סי' יג כתב דלפמש"כ הרמב"ם דבדיעבד סגי בגרגיר אחד י"ל דאיצטריך קרא לומר דשרי לכתחילה למלוח יפה כמו לקדירה, אך דחה דאיכא למ"ד במנחות סב. דהידור מצוה דוחה שבת ה"נ כיון שיש מצוה למולחו יפה ידחה שבת ול"ל קרא להכי.

**גמ' מלח שעל גבי האבר מועלין בו שע"ג הכבש ושבראשו של מזבח אין מועלין בו וכו'.**

פי' רש"י שעל הכבש שנופל שם כשמולחים את האברים אין מועלין בו דשוב אינו ראוי, ולכא' כוונתו לומר שמלח קודם המליחה מועלין בו אבל לאחר המליחה אם נפל מלח מהאברים אין מועלין בו מחמת שאינו ראוי למליחה, ובשפ"א מקשה דהבשר קודם הקטרה עדיין טעון מלח ומדוע שלא יוכל לחזור ולמלוח באותו מלח שנפל.

באחרונים מקשים מדוע בעינן קרא שיש דין מעילה במלח שעל גבי האבר שיש למלח דין עולה תיפו"ל משום דהוי קדשי בדק הבית.

בחזון יחזקאל פ"ו ה"ב כתב דאה"נ יש בו מעילה משום קדשי דק הבית אלא דילפינן מקרא דיש בו גם דין מעילה של קרבן ונפק"מ שבמלח הכהנים נאותים בו משום תנאי בי"ד והפקיעו רק קדשי בדק הבית ולא מלח שעל גבי האבר שיש לו קדושת קרבן ועוד נפק"מ לענין מועל אחר מועל.

במקד"ד סי' יג כתב דקודם מליחה יש בו מעילה אבל לאחר המליחה כבר נעשית מצותו של המלח דעל המלח בעצמו ליכא מצות הקטרה שכל דינו שיעשה בו מליחה בקרבן, וכל הדין מעילה במלח שעל גבי האבר מחמת דילפינן מקרא שיש בו דין עולה.

ובחי' הגרי"ז ג"כ מקשה ל"ל קרא שמועלין במלח שעל גבי האבר הרי קודם שנמלח מועלין בו ובמה פקע דין מעילה במה שנמלח, וביאר הגרי"ז דמלח קודם מליחה אין בו דין מעילה כלל דהמלח קודם המליחה אינו עומד להקרבה אלא לקיים בו מצות מליחה ולא חשיב קדשי ה' רק דבר שעומד להקטרה וקודם המליחה ליכא מעילה דהמלח עומד למצוה ולא להקרבה ולאחר המליחה נתחדש מקרא דהמלח חשיב עולה דהוי חלק מהקרבן וחשיב שפיר קדשי ה' ומועלין בו, וכן דייק הגרי"ז בדברי הרמב"ם שכתב דמלח על גבי הכבש ועל גבי המזבח אין מועלין בו ולא כתב דוקא במלח שנפל מעל האבר משמע דמלח שנמצא על הכבש אפי' קודם המליחה אין מועלין בו.

ובספר הליקוטים ברמב"ם פרנקל (פ"ט מתו"מ הי"א) הביא מהגרי"ז דלשיטת הרמב"ם בשעת המליחה נעשה המלח חלק מהקרבן ויש דין הקטרה בפנ"ע על המלח, ואפילו אם המלח פירש מהאבר צריך להעלותו ולהקטירו בפנ"ע, ולכן לאחר המליחה מועלין בו כיון שהמלח נעשה לקרבן בפנ"ע.

**דף כא:**

**גמ' יכול האומר עלי מנחה יביא מלח מתוך ביתו כדרך שמביא לבונה מתוך ביתו וכו'.**

צ"ב מהיכי תיתי ללמוד מלח ללבונה, שהרי הבאת הלבונה היא חלק מהמנחה שנתנדב ופשיטא שיביאה מביתו ולא משל ציבור, משא"כ הבאת מנחה אינו חלק מהקרבן אלא הוי דין בפנ"ע ליתן מלח על הקרבן ושפיר מספק"ל על מי מוטל חובת הבאת המלח כמו בעצים, ואיך ד"ז נלמד מלבונה.

**גמ' מה עצים משל ציבור אף מלח משל ציבור.**

מבואר בגמ' שיש נידון בגמ' האם מלח משל ציבור הוא בא דומיא דעצים או מביתו דומיא דלבונה, ת"ל ברית מלח עולם מה להלן משל ציבור אף כאן משל ציבור. במנח"ח מצוה קיט כתב ואף דהמלח משל ציבור פשוט דאם היה של יחיד אינו מזיק להקרבן ולא עבר כלל.

ובמקד"ד סי' לה סוף סק"א והרי"ז הוכיחו מהא דמבואר בגמ' דאיכא ס"ד דכהנים אין להם להשתמש ממלח של ציבור לבן בוכרי הואיל ואינם שוקלים ורק לישראל זכי ליה רחמנא מוכח דהוי זכות להשתמש משל ציבור ואינו דין לעיכובא דבעינן שיביא משל ציבור.

אך הגרי"ז נקט מלשון הרמב"ם בהל' איסורי מזבח פ"ה הי"ג לגבי עצים דהוי דין דבעינן משל ציבור ולא משל יחיד, ותמה איך הרמב"ם כלל דין עצים ומלח ביחד דמשמע דבשניהם הוי דין שצריך להביא משל ציבור ואילו בגמ' מבואר דלגבי מלח ליכא חיסרון בשל יחיד אלא דהוי רק זכות להשתמש משל ציבור, וצ"ע.

וכן הקשה הגרי"ז בדברי התוס' (ד"ה עצים) שהקשו דנילף עצים משל ציבור ממלח, דהא אין דינם שווה דבעצים הוי לעכב דבעינן שיהא משל ציבור אבל לגבי מלח הוי רק זכות להשתמש משל הציבור.

אכן י"ל דכל הנידון במלח אי ילפינן מעצים הוא רק אם המלח דומה ללבונה שצריך להביא משלו או שיכול להביא משל ציבור, אבל מה שבעצים צריך להביא משל ציבור הוי דין דשייך רק לגבי עצים מכיון שבהם נעשית עצם ההקטרה דינם כמו המזבח שבו נעשית ההקטרה וכל מה שצריך לקיום ההקטרה יש בו דין שצריך להביא משל ציבור, משא"כ המלח אינו לקיום ההקטרה אלא איכא מצוה למלוח את ההקטרה ולא מעכב שיביא משל ציבור אלא רק דילפינן מעצים שכל דבר שאינו שייך לעיקר הקרבן אינו צריך להביא משלו ויכול להביא משל הציבור.

**דף כב.**

**במשנה ר"י אומר במנחת כהן משיח במנחת נסכים פסולה שזו בלילתה עבה וכו'.**

ברש"י כתב הקומץ בולע ממנחת נסכים והוי ריבה שמנה ומנחת נסכים נמי פסולה דהוה ליה חיסר שמנה, ובתוי"ט מקשה דבגמ' מבואר דטעמא דר"י משום ביטול ברוב ולפי מש"כ רש"י גם בלא דין ביטול ברוב יש לפסול משום ריבה וחיסר שמנה.

ברעק"א במשניות כתב לבאר (וכ"מ להדיא ברש"י דף כג. ד"ה ר"י) דלולי דין ביטול ברוב אפילו שהוא בלוע במנחה אחרת שדינן את השמן בתר מנחתו וליכא לא ריבה ולא חיסר שמנה, אלא לר"י דאיכא דין ביטול ברוב השמן מתבטל בסולת ממילא נחסר השמן ממנחתו ומתוסף במנחה שנבלע בה והו"ל חיסר או ריבה שמנה.

ורואים מכאן דאין הפסול של ריבוי השמן מטעם שהבלילה של המנחה יותר רכה דא"כ אף בלא ביטול ברוב איכא ריבוי השמן שנבלע במנחה האחרת, אלא שהדין הוא שהמנחה מורכבת מסולת ושמן כפי השיעור הראוי לו, ומשו"ה לולי דין ביטול ברוב גם כשהשמן נבלע במנחה האחרת שדינן בתר מנחתו וחשיב דאיכא שיעור שמן הראוי וליכא פסול של ריבוי שמנה במנחה האחרת.

והנה בקומץ שנתערב בקומץ חברתה לכו"ע כשירה, ובתוס' הקשו למה בכה"ג לא אמרינן שהשמן של קומץ אחד מובלע בשמן שבקומץ השני והסולת מבטלו ונהיה השמן חלק מהקומץ השני והו"ל ריבה שמנה, והתוס' הניחו בקושי', בקר"א כתב לתרץ דבשני קומצים שנתערבו כיון שבלילתן שוה בליעתן נמי שוה ואין כאן לא חסר ולא יתר, ולכא' צ"ב דאף אם בליעתן שוה וליכא ריבה שמנה מ"מ בכל אחד מעורב שמן שאינו שלו ומתבטל בו ויפסל משום דחיסר שמנה בקומץ השני שנחסר השמן שלו.

ועוד יש לדון בדבריו דאף שלא נתוסף בו שמן יותר מהשיעור מ"מ הו"ל ריבה שמנה כיון שיש בו שמן של מנחה אחרת, ובד' הקר"א מבואר שריבוי שמנה הוי דוקא כשמוסיף עוד שמן אבל אם נבלע בו שמן של מנחה אחרת לא חשיב ריבה שמנה.

ויעי' בחזו"א סי' כט סק"ד שכתב וז"ל "אבל עיקרו משום דשניהם להקטרה קאזלו לא מהני כאן ביטול דכל קורט שנקטר על גבי המזבח לשם עצמו הוא נקטר ואין על זה שם תערובות כי לאש המערכה ניכר זה לעצמו וזה לעצמו ומ"מ אין סברא זו מכרעת תמיד להכשיר כיון שיש כאן תערובות בחד צד, הלכך בחרב ובלול שצורת המנחה מתקלקלת אי יש כאן גם דין ביטול פסול משום ריבה שמנה אבל בשניהם שוין אף דין ביטול לא מהני דכיון דשניהם נקטרים קל הוא שלא יתערבו ויחשבו כל חד לנפשיה" עכ"ד.

**ויעי'** בשיעורי הגרמ"ד שליט"א שהקשה דלכא' גם בנתערב קומצה בקומץ חברתה שייך היכי תמצי שזו בלילתה עבה וזו בלילתה רכה כגון שלא עשה בלילה באחת מן המנחות שהרי הבלילה אינה מעכבת ויש הרבה שמן באחד מן הקמצים, וכמו"כ שייך קומץ ומנחת כהנים שבלילתן שוה כגון שלא בלל המנחה הנקמצת ויש הרבה שמן בקומץ ובלילתו רכה כמו המנחת נסכים, וכמו"כ קשה דהא הבלילה אינה שוה בכל המקומות וא"כ שייך שיהיה מקום שיהא בו רוב סולת לבטל את השמן ג"כ בבלילתן שוות וכן להיפך באין בלילתן שוות.

ונראה דלדין ריבוי שמנה אינו תלוי בכמות השמן שנמצא בסולת אלא כל שנתערבו שני סוגי מנחות שאחת בלילתה עבה ואחת בלילתה רכה יש בו הפסול של ריבה שמנה בזה שנתערב בה קומץ אחר של מנחה שיש בה ריבוי שמן, אבל בשניהם שווין הו"ל אותו הסוג של המנחה וחשיב מין במינו ואינו מתבטל וליכא פסול של ריבה שמנה, ולכן גם לו יצויר שיש הרבה או פחות שמן באחד מן הקמצים לא חשיב מין בשאינו מינו אלא דוקא בשני מנחות שאחת מהם טעונה בלילה עבה ואחת מהם טעונה בלילה רכה חשיב מין בשאינו מינו דהוי שני סוגים של מנחה, ולפי"ז מבואר מדוע ברישא בנתערב בקומץ חברתה לכו"ע כשירה דלא הוי ריבה שמנה.

**גמ' ולקח מדם הפר וכו'.**

בשפ"א מקשה מנ"ל דמערבין כל הדם שמא מערבין דם פר ודם שעיר באותו השיעור, ותירץ דמצוה לקבל כל דם הפר והדין שירים הוא מהדם שנשאר מההזאות ואם ישאר דם מהפר שלא יערבנו אותו הדם לא יהיה לו תקנה ושפיר ילפינן דמין במינו לא בטיל.

בחי' הגרי"ז מקשה מנלן דמין במינו לא בטיל דילמא התם בעינן תערובת של דם פר ודם שעיר ואינו מתבטל מחמת שהדין של ההזאות הוא שיזה בתערובת, וביאר דמדקרי ליה דם פר ודם שעיר ש"מ שהדין הזאות אינו מתערובת של שניהם אלא בעינן להזות מדם פר ומדם שעיר ואי מתבטל לא הוי דם שעיר.

**במשנה והן בולעות זו מזו.**

ברש"י פי' דהקומץ בולע ממנחת נסכים והו"ל ריבה שמנה ומנחת נסכים נמי פסולה דהו"ל חיסר שמנה, אמנם בשיטמ"ק מביא בשם רש"י דאין נפסל אלא המנחת נסכים ולא הקומץ כיון שהפסול מצד חיסר שמנה ולא נפסל הקומץ מצד ריבה שמנה מכיון שהביטול כמאן דליתיה, אך אכתי צ"ב מדוע שלא יפסל הקומץ מצד חיסר שמנה דכמו שלא מהני הביטול להחשב ריבה שמנה בקומץ כ"ש שלא יועיל הביטול להשלים את שיעור השמן ואמאי לא הוי חיסר שמנה.

**תוס' ד"ה והך,** (השני) ופירוש זה סותר מה שפירש רש"י במשנה וכו'.

הקשו התוס' דברש"י מבואר לגבי שני מנחות שנתערבו כיון דקמיץ מחדא הו"ל אידך שירים ואפילו אי מבטל שירים לטיבלא לא הוי ריבה סלתה כיון דבטילי וכמאן דליתיה דמי, ומאי שנא כאן שכתב רש"י דחשיב ריבה שמנה ולא אמרינן דהביטול כמאן דליתיה דמי.

ובד' רש"י י"ל דהתם לגבי שירים אמרינן כמאן דליתיה ומתבטל הדין טבל אבל ע"י הביטול לא מהני שיהיה בו ריבוי סלתה דאינו מצטרף למנחה השניה, משא"כ כאן שנתערבו שני סוגי מנחות אחת שבלילתה עבה ואחת שבלילתה רכה, הביטול לא מהני על המציאות של הבלילה אלא שהוא שייך למנחה השניה ממילא ה"ז נחשב לריבוי שמנה ולא שייך לומר כמאן דליתיה כיון שע"י הביטול יש ריבוי שמן במנחה השניה.

**דף כב:**

**גמ' ודילמא עד דאיכא מין במינו ועולין קשיא.**

צ"ב מהי הסברא דאיכא צירוף של תרתי גם עולין וגם מין במינו שלא יהא דין ביטול, ויעי' בדברי הר"ן בנדרים דף נב. דאף הדין שאין עולין מבטלים זא"ז הוי ג"כ מדין מין במינו לא בטיל, אלא דלר"י אזלינן בתר המין במציאות, ולרבנן כיון שדינם שוה חשיבי אותו המין, ולא שייך ביטול אלא רק כשיש התנגדות בין שני מינים שונים, ולפי"ז י"ל דאיכא סברא דדוקא כשמצטרפי תרוויהו ששניהם עולין וגם שניהם מאותו המין חשיבי לדבר אחד והו"ל מין במינו דלא בטיל.

**גמ' וכי בולעות זו מזו מאי הוי מין במינו הוא.**

בשיטמ"ק מקשה מדוע הרי גם הסלת בולע מהשמן והוי מין בשאינו מינו, ותירץ השימ"ק דחשיב מין במינו מכיון שהשמן שבלוע בתוך הסלת בולע מהשמן, ולגבי אותו השמן הוי מין במינו, ואי משום הסלת העבה מ"מ אינו מתבטל מתוכו כיון שאינו לבדו וליכא פורתא ופרתא ממנה דלא בלע משמן הבלילה ואידי ואידי סלת בלול הוא.

ומבואר בזה דאין הביטול על השמן בסלת דא"כ אמאי לא חשיב מין בשאינו מינו דיתבטל השמן בסלת, אלא הוי דין ביטול שהשמן נעשה שייך למנחה אחרת ולכן שייך לומר דהשמן מצטרף לשמן שבבלוע בסלת והו"ל ביטול של מין במינו.

**תוס' ד"ה מכאן לעולין,** וא"ת תיפו"ל משום דמצות אין מבטלות זא"ז.

בשפ"א ועול"ש כתבו ליישב דמצות אין מבטלות זא"ז היינו כשהביטול הוא בשעת עשית המצוה כגון אכילת מצה ומרור ביחד, משא"כ כאן שבביטול קודם לזריקה, ובעול"ש כתב דיתכן שזו כוונת התוס' דשמא לגבי אכילה שאני.

**דף כג.**

**גמ' ר"ל אמר הוא עצמו משכשכו בשיירי הלוג וכו'.**

וכתב רש"י תחילת מצוה שישפשפנו לקומץ בשירי מנחה וכו', יל"ע מהי המצוה לשכשכו בשמן, במנחת אברהם (עמ' רנא) מביא מהגרי"ז דאי נימא דאף בשעת הקטרה צריך שלא יתפזר לשומשום דאין דרך הקטרה בכך י"ל דזהו כונת ר"ל דמצוה לשכשכו בשמן כדי שידבקו זה לזה ולא יתפזרו בשעת הקטרה.

**גמ' ההוא שלא יקבע לה שמן כחברותיה.**

ופי' רש"י בעוד שלא נקמצה אבל לאחר קמיצה אם שמנה קצת כשר, צ"ב אמאי פי' רש"י דלר"ל כשר דוקא אם שמנו קצת מנ"ל דדוקא קצת, אכן מלשונו של ר"ל דקאמר משכשכו בשירי לוג משמע דוקא קצת שמן, אך הא גופא צ"ע דלר"ל כל האיסור שיקבע לה שמן כחברותיה וכדפי' רש"י היינו דוקא קודם קמיצה, מדוע לאחר קמיצה דוקא בשמנה קצת כשר.

בחי' הגרי"ז כתב דלא ישים עליה שמן ליכא על הקומץ אבל דין חריבה שייך גם בקומץ, ולכן כתב רש"י דדוקא קצת דעדיין יש לה שם חריבה, אך יעי' בתוס' דף נד. (ד"ה ומ"ס) דלר"ל ליכא דין חריבה בקומץ, וצ"ע.

**גמ' איתיביה ר"י לר"ל חרב שנתערב בבלול וכו'.**

בתוס' ד"ה חרב הקשו דילמא לא יקרב משום דהבלול הוי חיסר שמנה, ותירצו דשאני הכא דכיון ששניהם נקטרים לא מיפסלו משום חיסר שמנה אלא משום ריבה שמנה.

בקר"א תמה דאי יש פסול של ריבה שמנה שנתערב השמן בחריבה א"כ ממילא יהיה פסול של חיסר שמנה בבלולה שהשמן נתבטל בחריבה והיכי אפשר למישדי הכי והכי.

ויעי' בחזו"א סי' כט סק"ט שכתב לבאר דבריהם וז"ל "דעיקר הטעם דלא חשב חיסר הוא משום דשניהם להקטרה אזלי הבלול זוקק אליו את השמן בכל מקום שהוא אבל לענין רבה קל לומר שצורתו מקולקלת והוא רבה", מבואר בדבריו דיש חילוק בין דין ריבה שמנה דהוי פסול בצורת המנחה שיש בה ריבוי שמן היא מקולקלת ולכן יש פסול גם כששניהם להקטרה אבל חיסר שמנה הוי פסול בשיעור השמן ולכן כששניהם להקטרה לא הוי חיסר שמנה דליכא חיסרון בשיעור השמן בהקטרה.

**דף כג.**

**גמ' בעי רבא קומץ שמיצה שמנה על גבי עצים.**

פי' רש"י דמספק"ל האם חיבורי עולין כעולין וחשיב שהשמן מובלע בקומץ או לא, צ"ב מהו הפסול שהשמן אינו מובלע בקומץ ומדוע בעי לדין חיבורי עולין דמאי איכפת לן דהשמן יוקטר בפנ"ע, ויעי' במקד"ד (סי' ח' סק"א) דמקשה מאי שנא הכא דשמן לחוד לא חשיב הקטרה ממנחת כהן משיח ששמנה מרובה ולא נבלע בתוכה שמקטיר את השמן בפנ"ע, ותירץ דהתם מיירי שיש בשמן כזית והוי הקטרה בפנ"ע אבל בקומץ מיירי שאין בכזית בשמן ואין הקטרה בפחות מכזית, ולפי"ז כתב דהדין שאין הקטרה פחותה מכזית בעינן שיהיה הכזית בגוש אחד וצ"ע.

וי"ל דדוקא לגבי הקומץ בעינן שיקטיר חפצא של קומץ ושמן לחוד לא חשיב קומץ, משא"כ במנחת כהן משיח שהדין הקטרה בכל המנחה וגם השמן הוי חלק מהמנחה ולכן גם כשמקטיר את השמן לחוד הוי נמי הקטרה.

אמנם בשיטמ"ק כתב דלא מהני הקטרה של השמן בעצים והוי כלא נקטר כלל ולא דמי להקטיר שומשום כיון שאין השמן בעין, מבואר דכיון דהשמן מובלע בעצים לא חשיב הקטרה של השמן והו"ל קומץ חסר, ולפי"ז פשוט שאם אינו מקטיר את השמן הו"ל קומץ חסר וכדי שיחשב שמקטיר את השמן שנבלע בעצים בעינן לחיבורי עולין כעולין שעי"ז שהם מחוברים הכל נחשב הכל כדבר אחד ממש וכאילו השמן שבעצים מובלע בקומץ, או דחיבורי עולין לאו כעולין והשמן שמובלע בעצים לא חשיב להקטרה והו"ל קומץ חסר.

ברש"י בפי' השני כתב דמספק"ל כשלא הקטיר את השמן שמובלע בעצים אי הוי כקומץ חסר או לא, ובקר"א תמה מה הצד דלא הוי קומץ חסר כיון שחיסר מהשמן של הקומץ.

ויעי' בשיטמ"ק שכתב שכל הפסול בחיסר שמנה היינו קודם קמיצה אבל לאחר קמיצה ליכא פסול של חיסר שמנה, וצ"ע מאי שנא מריבה שמנה דפוסל גם בקומץ, וי"ל דריבה שמנה הוי הוי קלקול בצורת המנחה ונפסל גם הקומץ משא"כ הדין חיסר שמנה הוי חיסרון בשיעור השמן ולאחר הקמיצה אינו פוסל מה שנחסר מהשיעור של השמן.

והתוס' פי' דמקצת מהשמן נבלע בעצים ומקצתו בעין על גבי העצים ומיבעיא ליה אי חשיב הנבלע כאילו הוא בעין הואיל ומחובר למה שבחוץ, בקר"א מקשה דא"כ מאי קאמר אבל האי לא מינה דקומץ דלדבריהם חיבורי עולין קאי על השמן שבעין דהוי חיבור לשמן שנבלע שהוא מינו.

**במשנה קומץ שנתערב במנחה שלא נקמצה לא יקטיר.**

וכתב רש"י אפילו כל המעורבת דאין הקטרה מצוה אלא בקומץ, וצ"ב מה האיסור להקטיר כולו דדוקא בשירים יש איסור בל תקטירו, ומדוע שלא יקטיר את כולו כדי לקיים מצות ההקטרה בקומץ, ויעי' בשיטמ"ק דכתב דאין מצות הקטרה רק בקומץ אבל אם רצה להקטיר יכול להקטיר את כולו, ואכתי צ"ב דאם יכול להקטיר אמאי לא יהיה מצוה להקטיר משום הקומץ. ועיין בתפארת ישראל כתב דליכא מצות הקטרה אלא כשהקומץ בפנ"ע, וצ"ע הטעם בזה.

**גמ' אמר רב חסדא נבילה בטילה בשחוטה וכו'.**

רש"י כתב דנפק"מ לגבי טומאה וכ"מ בגמ' דקאמר דלכי מסרחה פרחה טומאתה, ויל"ע אמאי לא נקט דאיכא נפק"מ גם לענין אכילה דנבילה בטילה בשחוטה ומותרת באכילה ושחוטה אינה בטילה בנבילה ואסורה מספק ואינו לוקה עליה, וצ"ע. ובביאור המחלוקת אי אזלינן בתר מתבטל או הבטל יעוי' בחי' המיוחסים להרשב"א שהאריך בזה.

ברש"י מבואר דלר"ח שחוטה בטילה בנבילה ואם נגע אחת מן החתיכות בתרומה נשרפת עליה, בעונג יו"ט סי' ד' כתב להוכיח מכאן דהדין ביטול ברוב אינו רק להפקיע את דין המיעוט אלא דמהני ליתן את דין הרוב על המיעוט ולכן גם השחוטה שנתבטלה מטמאה כמו הרוב, וכתב דיש לדחות די"ל דהטעם שהתרומה נשרפת משום דאמרינן הלך אחר הרוב ותלינן שנגע בנבילה עצמה ונטמאת.

**גמ' ושחוטה אינה בטילה בנבילה שאפשר לנבילה שתיעשה שחוטה דלכי מסרחה פרחה טומאתה.**

ברש"י כתב דכתיב לגר אשר בשעריך תתנה ואמרינן בבכורות הראויה לגר קרויה נבילה, בחי' הגרי"ז ביאר למה רש"י כתב דאיירי בנפסל לגר דפליגי בזה ואמאי לא כתב דמיירי בנפסל לאכילת כלב דהוי לכו"ע, די"ל דאם נפסל לכלב לא שייך לומר דאפשר לנבילה שתיעשה שחוטה דפקע מינה שם נבילה לגמרי דלא הוי אוכל והוי כעפרא בעלמא, ולכן פי' רש"י דאינה ראויה לגר דכיון שהיא ראוי לכלב יש לה שם אוכל ושייך לומר דאפשר לנבילה שתיעשה שחוטה. ויעו"ש בכל דבריו.

**דף כג:**

**גמ' דאר"ז נאמרה הקטרה בקומץ ונאמרה הקטרה בשירים וכו'.**

ברש"י (ד"ה אין הקומץ) מבואר שהגז"ש של ר' זירא קאי גם אליבא דר"י, וכ"כ התוס' לעיל דף כב. ד"ה והן, ובקר"א תמה ע"ז דבשלמא לרבנן דעולין לא מבטלי אהדדי ר' זירא חידש מגז"ש דשירים נמי חשיבי כעולין ולא מבטלי אהדדי, אך לר"י דוקא קומץ אינו מבטל קומץ משום דהוי מין במינו ומה זה שייך לנתערב קומץ בשירים דהוי מין בשאינו מינו. אכן בשיטמ"ק כתב דהגז"ש דר' זירא קאי אליבא דרבנן. ויעי' בחי' הגרי"ז די"ל דלר"י הגז"ש דכיון שנאמר בהם הקטרה חשיב מין במינו כיון דתרוויהו חשיב מוקטרין.

ולגבי הדין דהשירים לא מבטלי להטבל, הק' הגרי"ז מה שייך דין הקטרה בטבל קודם קמיצה דליכא איסור בל תקטירו אלא רק בשירים, ובשיטמ"ק כתב דבטבל איכא קומץ ושירים, ודבריו צ"ע. ובחי' הגרי"ז כתב דאי נימא דהגז"ש הוי רק ילפותא דלא שייך בזה ביטול ניחא קצת גם בטבל.

**דף כד.**

**גמ' כלי מצרף מה שבתוכו ה"מ היכי דנגעי בהדדי.**

התוס' בחולין דף קיח: (ד"ה אין יד) הוכיחו מכאן דנגיעה לא חשוב כמחובר לטומאה דאל"כ פשיטא דאיירי בלא נגיעה דאם נגע לא היה צריך לצירוף כלי, ולדבריהם צ"ל דאע"פ דלא סגי בנגיעה לטומאה מ"מ יש בו חשיבות לענין צירוף כלי ולכך מספק"ל אם לדין צירוף כלי בעי נגיעה, וצ"ב.

בחי' הגרי"ז ביאר דהספק בגמ' האם צירוף כלי דעי"ז חל דין טומאה על כל מה שבכלי ואפי' בלא נגיעה נטמא כל מה שבכלי, או דילמא דדוקא בנגעי אהדדי משום דמהני הצירוף כלי לעשותם לגוף אחד וחשיב כאילו נגע בכולו.

בטו"א בחגיגה דף כג: ד"ה הכלי מצרף כתב דמשמע מפי' רש"י שם דדוקא כשהיו בכלי אחד בשעת נגיעת הטמא מצרפן הכלי אבל אם נגע הטמא באחד מהם ואח"כ הונחו בכלי לא מהני צירוף כלי, [וכן מבואר ברש"י להלן דף כד. בד"ה ונטמא], והקשה הטו"א מנלן דליכא צירוף כלי גם בנגע הטמא באחד מהם ואח"כ הונחו בכלי שהכלי מצרפן דיחשב כאילו נגעו בו.

וצ"ל דצירוף כלי דילפינן מכף אחת נתחדש רק שכל מה שבכלי נחשב לאחת אבל לא התחדש דנחשב כנוגעים זה בזה, ולכך אם היו שניהם בכלי בשעת נגיעת הטמא כיון דנחשב הכל לאחת חשיב כאילו נגע בהכל, אבל כשהניח בכלי חתיכה טמאה וחתיכה טהורה לא מהני צירוף כלי שיחשב כאילו נגעו זה בזה, ויעי' ברש"י ביומא דף מח. ד"ה פוסל דמבואר להדיא דהגדר דצירוף כלי דהוי כאילו נגע בכולו. וכ"כ המקד"ד סי' לז סק"ד ד"ה הקשו.

**רש"י ד"ה דנגעי אהדדי,** להכי נקט טבו"י משום דאין טומאתו חמורה לעשות ראשון ושני דאי טומאה אחרת ל"ל צירוף הא מטמא אותו הטמא את הכלי והכלי מטמא את השאר.

וצ"ע דאפילו טמא שנגע בכלי איכא נפק"מ בדין צירוף כלי דאי משום שהטמא מטמא כלי והכלי מטמא האוכל אינו אלא שני לטומאה משא"כ מדין צירוף כלי יהיה כל העישרון ראשון לטומאה. ובחי' הגרי"ז כתב דבצירוף כלי ליכא נפק"מ לענין ראשון ושני דבצירוף כלי לא נעשה כי אם פסול.

עוד צ"ע מנלן לרש"י שנגע בכלי, ויעי' ברש"י בפסחים דף יט. ד"ה הכלי מצרף שכתב שלא נגע בכלי אלא באוכל ואוכל אינו מטמא כלי אפי' מדרבנן. ועי' בטהרת הקודש.

**גמ' הושיט אחד לבינהם מהו וכו'.**

ברש"י פי' דהאיבעיא דנגע טמא בחצי עישרון אחר האם נטמא העישרון ע"י צירוף כלי, בקר"א הקשה דא"כ מדוע מבעי לן דוקא כשהכניסו בינהם.

אמנם הרמב"ם פי"ב מאבות הטומאה ה"ח פי' דהאיבעיא אם הושיט דבר אחר ביניהם אי הוי הפסק שלא לצרף אחד לחבירו, ועיי"ש בכס"מ דלפי הרמב"ם מיירי דוקא שהפסיק בדבר אחר שאינו סלת ביניהם, אבל אי היה המפסיק ביניהם חצי עישרון גם הוא היה מצטרף לטומאה, ובחזו"א (סי' לא סק"ה) תמה עליו דהא אמרינן בע"ב דנטמא האבוד המופרש טהור דכיון שאין מצטרפין למנחה אחת הוי כאין צריך לכלי וא"כ בחצי עישרון של מנחה אחרת ג"כ לא יצטרף עמהם.

**גמ' מהו לקמוץ מזה על זה צירוף דאורייתא או דרבנן.**

הרמב"ם (פי"א מפסולי המוקדשין הכ"ג) כתב דהוי ספק אם אפשר לקמוץ ע"י צירוף כלי, והקשו האחרונים שהרמב"ם (פי"ב אבות הטומאה ה"ז) כתב בפשיטות דצירוף כלי מדרבנן.

בקר"א כתב דהרמב"ם ס"ל דהך בעיא אינו תלוי בצירוף כלי לענין טומאה אלא הוי ספק בדין קומץ ממחובר האם נתמעט דלא יביא מב' כלים אבל בכלי אחד אפילו שאינם מחוברים קומץ מזה על זה או דילמא דבעינן שיהיו מחוברים. וכ"כ בלקוטי הלכות. ויעי' בחי' הגרא"ל סי' לח שביאר דחלוק דין קמיצה דסגי בנגיעה להחשב קמיצה ממחובר, אבל לדין טומאה בעינן שיהא לדבר אחד, ולכן לא סגי בצירוף כלי אלא מדרבנן, יעו"ש.

**רש"י ד"ה או דרבנן,** ולחומרא ולא לקולא. בחי' הגרי"ז מקשה דהול"ל דאי מדרבנן הוי מעלה לענין טומאה ולא שייך לקמיצה בין לקולא ובין לחומרא, ועי' בחי' הגרא"ל סי' לח מש"כ בזה.

**גמ' בעי רבי ירמיה צירוף כלי וחיבור מים מהו.**

פי' רש"י כגון אם יש שני חצאי עישרון בכלי ואין נוגעין וחצי עישרון יש חוץ לכלי וחיבור מים מחבר את של חוץ לכלי לכלי למה שבתוך הכלי, בחי' הגרא"ל סי' לח מקשה מדוע נקט רש"י דאיירי כשאין נוגעים הרי גם בנוגעים בעינן לצירוף כלי, וכתב לבאר דיש שני דינים בצירוף כלי דבנגעי אהדדי מהני צירוף כלי לחברן להיות חפצא אחד ובלא נגעי אהדדי הוי דין בפנ"ע של צירוף כלי דחשיב כאילו נגעי, ולפי"ז י"ל דכל הספק כאן הוי דוקא בלא נגעי אהדדי דמספק"ל דילמא לא מהני צירוף כלי רק על מה שבפנים ולא על מה שבחוץ אבל בדנגעי אהדדי דהוי דין חיבור גמור ליכא ספק דמכיון שנטמא אחד נטמא השני דהוי כגוף אחד.

ועוד הקשה דברש"י פי' דאיבעיא כשיש חצי עישרון חוץ לכלי, ובשיטמ"ק מפרש יותר דמה שחוץ לכלי הוא חלק מאותה המנחה עצמה, ומיירי בעישרון שנחלק לג' חלקים ושני חלקים נמצאים בתוך הכלי ואינם נוגעים אחד בשני רק שהכלי מצרפן לטומאה, והחלק השלישי נמצא בחוץ ומצטרף בחיבור מים, וצ"ע מדוע רש"י והשיטמ"ק הוצרכו להעמיד את הספק דוקא כשחצי עישרון מחוץ לכלי הרי גם בחולין שייך להסתפק אי מטמא ע"י חיבור מים את מה שבכלי. יעו"ש.

בגדר הדין של חיבור מים יעו' קה"י סי' יז.

**גמ' בעי רבא עישרון שחילקו ונטמא וכו'.**

הקר"א מקשה מדוע מספק"ל דוקא בצירוף כלי ולא באוכל כביצה טמא שנחלק לשנים דפחות מכביצה אינו מטמא אחרים וחיבר לו עוד חצי כביצה ונגע הטמא בחצי שכבר נטמא דיש להסתפק האם החצי השני נטמא במגע או דילמא דשבע ליה טומאה ולא נטמא במגע הטמא.

וכתב הקר"א דבמגע באוכל עצמו חשיב מגע בכולו ולא שייך לומר דשבע ליה טומאה דכאילו נגע בחצי השני ונטמא במגע הטמא, ודוקא בצירוף כלי דאינו נעשה לגוף אחד לגמרי ולא חשיב מגע בכולו רק שיש דין שנטמא כל מה שבכלי מספק"ל האם נגיעה בחלק הטמא ג"כ חשיב מגע טומאה או דילמא דשבע ליה טומאה ולא הוי מגע טמא.

ויעי' בקובץ הערות סי' יט שחקר בזה מהו גדר הדין שאם נגע במקצת הדבר נטמא כולו האם משום דסגי בנגיעת מקצתו לטמא את כולו או דילמא דאם נגע במקצתו חשיב כאילו נגע בכולו, ומביא שנחלקו בזה שני התירוצים ברמב"ן בשבועות דף יא: לגבי נבילה שמטמאה טומאת אוכלין ונפק"מ אם צירף פחות מכביצה בצק לנבילה, והקשה הרמב"ן הא שבע ליה טומאה, ותירץ הרמב"ן דנגע בבצק ולא בנבילה אבל אילו נגע בנבילה אמרינן שבע ליה טומאה, ואי נימא דנחשב כאילו נגע בכולו א"כ גם כשנגע בנבילה הוי כאילו נגע בבצק, ועוד תירץ דדוקא בצירוף כלי אמרינן שבע ליה טומאה אבל לא בחיבור ממש והיינו דהיכא שנגע בנבילה הוי כאילו נגע בבצק הרי דנגיעת מקצת חשיב נגיעה בכולו.

ובהערות לקר"א מביא בשם הגרי"מ פיינשטיין דאף אי נימא דהוי כאילו נגע בכולו שייך לומר שבע ליה טומאה דאינו דין דאי אפשר לחול טומאה על דבר טמא אלא דאינו נחשב כלל מגע טומאה ולכן אפילו אי נחשב כאילו נגע בכולו שייך לומר שבע ליה טומאה.

**דף כד:**

**גמ' ואמאי לימא שבע ליה טומאה, התם בבת אחת הכא בזא"ז.**

יעי' בשיטמ"ק דהקשה לסברת המקשה דליכא חילוק בין בב"א לבזא"ז תיקשי מדוע העליון אמאי לא מטמא משום דנוגע בתחתון, וכתב לבאר דהמקשן ידע דיש לחלק בין בב"א לבזא"ז, אלא דמקשה דכיון דלא אמרינן שבע ליה טומאה בקלה וחמורה בב"א, ה"נ לא נימא בקלה על קלה בזא"ז, וצ"ב.

ונראה לפרש דיש לדון מהו הענין של שבע ליה טומאה האם לא שייך להתפיס שני טומאות בדבר אחד או דהוי חיסרון בחלות הטומאה שאי אפשר להחיל עוד טומאה נוספת כשהדבר כבר טמא כמו שאין איסור חל על איסור, וי"ל דאי אמרינן שבע ליה טומאה בב"א בקלה וחמורה חזינן דהוי חיסרון בגוף הטומאה דלא חלים שני טומאות ביחד ממילא גם לא שייך להחיל טומאה קלה על קלה בזא"ז דלא יחול אלא טומאה חמורה על קלה שיש תוספת בטומאה.

**גמ' א"ר עישרון שחלקו ואבד אחד מהם וכו'.**

במקד"ד (סי' לז סק"ד) הוכיח דלא סגי בצריך לכלי דבנטמא הראשון כולם טמאים הרי דשלושלתם חשיבי צריכי לכלי ואפ"ה נטמא אבוד רק הראשון נטמא ולא המופרש וכן אם נטמא המופרש לא נטמא הראשון וע"כ דלא סגי בצריכי לכלי אלא בעינן שיוקבעו זה עם זה וואינו מצטרף בצירוף כלי למה שלא הוקבע ביחד ולכן האבוד לא הוקבע אלא עם הראשון, וכן המופרש עם הראשון.

**גמ' קומץ בדעתא דכהן תליא מילתא וכהן כי קמיץ אעשרון קא קמיץ.**

ברש"י כתב דאין השנים נאכלין משום דאין לעמוד על סופו איזה מהם יצטרף עם הראשון בדעת הכהן להיות ניתר בקומץ, בליקוטי הלכות כתב דמשמע ברש"י דהכהן יכול לכווין בדעתו ולסיים מאיזה עישרון קומץ, וצ"ע.

ובשימ"ק מקשה דא"כ איך שייך פסול יתר כיון דקומץ אדעתא דעישרון ותירץ דדוקא כששני העשרונים מבוררין ואינם נוגעים אחד בשני יכול הכהן להתכוין מה שהוא רואה אבל כשהם מעורבים שאינו יכול לבררם לא מהני דעתו ואיכא פסול יתר.

**דף כה.**

**במשנה נטמא הקומץ והקריבו הציץ מרצה.**

ברש"י (ד"ה הציץ מרצה) כתב דריצוי ציץ מהני שהמנחה כשירה והשירים נאכלים, ולגבי דין קרבן ציבור הבא בטומאה דאינו נאכל בטומאה נחלקו הראשונים האם דוקא דנטמא הבשר דאינו נאכל או אפילו כשהבשר טהור אינו נאכל דאע"ג דטומאה דוחיה בציבור מ"מ חשיב הקרבה בטומאה דלא מהני להתיר הבשר, ועיין בכתבי הגרי"ז בדף טו. דשיטת רש"י זבחים דף צט. ד"ה או דילמא, והתוס' בזבחים דף טז: (ד"ה אבל) דלא מהני דין טומאה הותרה בציבור לענין אכילה אפילו שהבשר טהור, אולם לגבי דין ריצוי ציץ מבואר ברש"י כאן דאף השירים נאכלים, והטעם בזה דשאני הכא דאיכא ריצוי ציץ דלא חשיב קרבן הבא בטומאה שהציץ מרצה חשיב קרבן הבא בטהרה ומתיר לאכילה.

**גמ' רב אשי אמר עון קדשים ולא עון מקדישים.**

התוס' (ד"ה עון) הקשו למ"ד טומאה דחויה בציבור ובעינן ריצוי ציץ איך מהני ריצוי ציץ לכהנים העושים בטומאה הרי הציץ לא מרצה רק על טומאת הבשר ולא על טומאת גברא, ובתוס' לעיל דף טו. (ד"ה והכא) תירצו דלטומאת גברא דלא מהני ציץ לא בעינן ציץ.

ויש שפי' דכונת התוס' דטומאה דחויה היא בציבור הוי היתר לעבודה אבל אינו מתיר את הפסול טומאה בבשר, ולזה בעינן ריצוי ציץ, אבל לטומאת גברא סגי בטומאה דחויה בציבור להיתר עבודה בטומאה וליכא פסול בבשר ולא בעינן לריצוי ציץ, אך בלשון התוס' שכתבו ל"מ כן דכתבו דהיכא דלא מהני ציץ לא בעינן ריצוי ציץ, ועוד שבתוס' ביומא דף ז: (ד"ה מכלל) מבואר בדבריהם דביוה"כ דאי אפשר להיות ציץ על מצחו דחיא טומאה גם בלא ציץ, מבואר דבכל טומאה דחויה היכא דלא שייך ציץ לא בעינן ציץ.

ובגדר ריצוי ציץ יעי' ברש"י בפסחים דף עז. ד"ה דחויה שכתב "אע"ג דאכשרא רחמנא למיתי בטומאה לאו היתר גמור הוא אלא היכא דלא מישתכחי טהורין וכיון דלאו היתר גמור הוא בעי' ציץ לרצויי", משמע מדבריו דריצוי ציץ הוי כמו מהדרינן אטהורים, ולפי"ז י"ל דהיינו דוקא היכא דשייך ציץ טומאה דחויה לאו היתר גמור ובעינן ציץ כמו דליכא היתר אי משתכחי טהורים אבל היכא דלא שייך ציץ עבדינן גם בלא ציץ.

הרמב"ם פ"ד מביא"מ ה"ז כתב "אבל אינו מרצה על טומאת הנאכלין או על טומאת האדם שנטמא בטומאה ידועה אלא אם כן היתה הטומאה דחויה בציבור שהציץ מרצה עליה", מבואר בד' הרמב"ם שציץ אינו מרצה על טומאת מקדישים אבל בטומאה דחויה בציבור יש ריצוי ציץ גם על טומאת גברא, וצ"ע דהרי ציץ אינו מרצה על טומאת גברא ומהיכי תיתי שבטומאה דחויה בציבור יהני ריצוי ציץ גם על טומאת גברא.

ונראה דבטמא יש שני דינים, חדא איסור טומאה שאסור להקריב בטומאה, ועוד יש פסול טומאה שכהן המקריב בטומאה הוי פסול בעבודה, ולפי"ז י"ל דהא דאין ריצוי ציץ בעון מקדישים היינו היכא דאיכא איסור טומאה דלא מהני הריצוי ציץ לבטל את האיסור להקריב בטומאה אבל בטומאה דחויה בציבור שיש היתר להקרבה רק שיש פסול טומאה מהני הריצוי ציץ לרצות גם טומאת הגוף. ועי' בכעי"ז בחי' הגרא"ל סי' ט'.

**תוס' ד"ה הא,** ואומר ר"ת דפיגול הותר מכללו בבמה דל"ש שם מחשבת חול"מ. בקר"א מקשה אמאי חשיב הותר מכללו דלא הותר בו מחשבת פיגול אלא דבבמה אין בו מקום ולא שייך לחשב חוץ למקומו.

**בא"ד,** א"נ הותר מכללו בראש המזבח וכו', וקשיא למ"ד אין לינה מועלת בראש המזבח.

בפשוטו כוונת התוס' לענין מחשבה שאם חשב להלינו במזבח ולהקטירו למחר לא הוי מחשבה, אך צ"ע דא"כ מאי מקשו התוס' למ"ד אין לינה מועלת בראש המזבח דאם חישב להעלותו להמזבח ולהקטירו למחר לא הוי מחשבה חוץ לזמנו כיון שלמחר יש לו דין הקטרה מדין עלו לא ירדו וכמבואר בגמ' בזבחים פז: לגבי עולת העוף דליכא מחשבת פיגול חוץ לזמנו אם לא חשב להורידו מעל גבי המזבח, וצ"ע.

ויעי' בחק נתן שמפרש דכוונת התוס' דהותר מכללו בנותר ממש שהותר מכללו בראשו של מזבח, ולפי"ז שפיר הקשו התוס' דנותר לא הותר מכללו למ"ד לינה מועלת בראש המזבח, וכ"כ התוס' ביומא דף ז: והקשו ע"ז ועוד מחשבת נותר לא הותרה, ולכא' צ"ב מדוע לא נימא דאף מחשבת נותר הוי הותר מכללו בחישב להעלותו למזבח ולהקטירו למחר, וי"ל דהתוס' שם סברי דלא חשיב הותר מכללו משום דאין זה נקרא מחשבת חוץ לזמנו כיון שחישב בזמן שיש בו דין הקטרה ולא מצינו למחשבת חוץ לזמנו שהותר מכללו.

ועוד יש לדון בקושי' התוס' לפי מש"כ החזו"א ועוד אחרונים דגם למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח היינו דוקא לאחר שירד אח"כ אבל כל זמן שהוא בראש המזבח לכו"ע ליכא פסול לינה ואם יקטיר אימורין שלנו בראש המזבח בלא שירדו כלל הוי הקטרה כשירה, ולפי"ז מיושב דאף למ"ד לינה מועלת בראש המזבח איכא הותר מכללו כשחשב שילין האימורים בראש המזבח ולא יורידם כלל ולמחר יקטירם דלא נפסל לכו"ע.

**גמ' דם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה.**

התוס' בזבחים דף צב. כתבו דדם טמא מותר לזורקו מה"ת לכתחילה כדאמרינן דם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה, ויעי' בקר"א שם שתמה על דבריהם דהיכן מצינו שזוקרו לכתחילה מדאורייתא דהציץ מרצה אם זרקו בדיעבד אבל לכתחילה אסור לזרקו. אמנם בטה"ק כתב שמקור דברי התוס' מהסוגי' בגיטין דף נד. דמוכח שם דאסור רק מדרבנן, וכמפורש ברש"י שם שכתב והך זריקת מזיד איסורא דרבנן הוא דמדאורייתא זורק לכתחילה דהציץ מרצה.

**דף כה:**

**גמ' יכול שאני מרבה את הפיגולים.**

בשיטמ"ק הקשה דהרי הפיגול אינו ניתר לטהורים, ותירץ דכיון שאין הפיגול נקבע עד שיקרבו כל מתיריו האכילה והפיגול באים בב"א וחשיב ניתר לטהורים. ומבואר בדבריו דלפני שקרבו כל מתיריו לא חל פסול כלל, ויעי' במשל"מ פי"ח מפסוה"מ ה"ח שמסתפק בזה, אולם דברי השיטמ"ק צ"ב מדוע אי חל בב"א חשיב ניתר לטהורים הרי לא היה זמן שהיה מותר.

ובדרך אחרת י"ל דפיגול כיון דמרצה לפיגולו איכא היתר זריקה רק שיש איסור מצד אחר והו"א דחשיב ניתר לטהורים כמו שיש צד בגמ' שזריקת פיגול מהני להוציא מידי מעילה משום דמרצה לפיגולו איכא היתר זריקה למעילה, וקמ"ל קרא דלענין ניתר לטהורים בעינן היתר אכילה בפועל ובפיגול דאינו ניתר לאכילה לא חשיב ניתר לטהורים.

**דף כו.**

**במשנה נטמאו שיריה נשרפו שיריה אבדו שיריה כמידת ר"א כשירה וכמידת ר"י פסולה.**

הרמב"ם פ"א מפסוה"מ הל"ד פסק כר"י דאם אין בשר אין דם ואם זרק לא הורצה, ובפי"א שם ה"כ לענין מנחות פסק דאם אין שירים לא יקטיר את הקומץ ואם הקטיר הורצה, ועי' בנו"כ.

ובקה"י פסחים סי' נח ביאר מה החילוק בין זבחים למנחות דשאני מנחות דבקומץ עצמו איכא אכילת מזבח והקטרת הקומץ עצמו מלבד שיש בו דין זריקה יש בו דין אימורין והו"ל כנשאר כזית בשר דאם זרק הורצה, אך הקשה דא"כ אמאי לא יקטיר לכתחילה כמו אם נשאר כזית מן האימורין, וכתב חידוש לפי מש"כ רש"י במנחות דף ט. דהטעם שאם אין בשר אין דם משום דזריקת הדם באה להתיר את הבשר או האימורין ואי ליכא בשר ואימורין זריקה למה, ויתכן דהא דבעינן להתיר הוי רק לכתחילה אבל בדיעבד הורצה גם בשלא בא להתיר אי איכא שירים ולכן במנחות לכתחילה לא יקטיר דאינו מתיר אחרים אבל בדיעבד הורצה דבקומץ עצמו יש דין הקטרת אימורים.

**גמ' אשכחן חלב יותרת ושתי הכליות מנלן.** צ"ב מהיכי תיתי דחלב חשיב יש בשר ולא יותרת ושתי הכליות הרי כולהו הוי אימורין למזבח.

**דף כו.**

**במשנה שלא בכלי שרת פסול ור' שמעון מכשיר.**

ברש"י שלא קידש קומץ בכלי שרת דבתחילת המנחה ודאי לא פליגי דבעיא כלי כדאמרינן בפרק שתי הלחם שאלו את רבי וכו'.

בחי' הגרי"ז מקשה דהא דמנחה בעי כלי שרת משום דבלא"ה הוי רק קדושת דמים וצריך להתקדש קדוה"ג בכלי שרת ולא בעינן למילף לה מהא דשאלו את רבי, אלא כוונת רש"י שבכל העבודות הנעשות עד הקמיצה לא פליגי דילפינן מרבי דבעי כלי שרת והכא פליגי בקידוש קומץ.

ולפי"ז במנחות דכולה כליל וליכא קמיצה לא שייך מחלוקת ר"ש ורבנן, וצ"ע אמאי נקט בברייתא דקטורת כשר ביד והרי קטורת כולה כליל וליכא בזה פלוגתא וצ"ע.

וי"ל דהא דפליגי ר"ש ורבנן דוקא מקמיצה ואילך היינו דעד הקמיצה הוי עשית המנחה ובעי כלי שרת ולאחר הקמיצה כבר הוי מעבודות המנחה ובזה פליגי ר"ש ורבנן אי ילפינן מחטאת דעובדה ביד, ולפי"ז גם במנחות דכליל אפילו דליכא קמיצה ג"כ פליגי ר"ש ורבנן אי בעי כלי שרת בהולכה והקטרה דהוי מעבודות המנחה.

**גמ' בא לעבודה ביד עובדה בימין כחטאת.**

פי' רש"י הקטרת קומץ שהיא במקום זריקה ביד שלא קדשו בכלי, לכא' צ"ע דהכא משמע דדוקא בהקטרת הקומץ דדמי לזריקה ילפינן מחטאת דעבודה ביד, ובדף י: כתב רש"י בא לעובדה ביד שלא קידש קומץ בכלי אלא קמץ והוליך והקטיר בידו שכל העבודות ביד ובימין.

עוד צ"ע איך ילפינן מחטאת שעובדה ביד בלא קידוש קומץ בכלי הרי בחטאת איכא קידוש כלי בקבלה רק שעבודת הזריקה לא בעי כלי, וכה"ק בטה"ק.

בחי' הגרי"ז כאן ובדף י: כתב דבפשטות היינו יכולים לפרש דהוי דין בעבודה שאם עובדה ביד צריך ימין ואם עובדה בכלי יכול לעובדה בשמאל שהדין ימין נאמר בעבודה ביד ולא בכלי, ולפי"ז הדין נותן שיכול לעבוד עבודה אחת ביד ובימין ועבודה אחת בשמאל ובכלי ולא בעינן שיהיו כל עבודות המנחה באופן אחד, אולם מדברי רש"י שכתב דבא לעובדה בשמאל היינו שקידש קומץ בכלי משמע דבימין לא בעי קידוש, ולפי"ז מבואר דלר"ש יש שני דינים במנחות אחת ביד בלא קידוש ואחת בכלי וצריך קידוש כלי, ומיושב משה"ק שכל עיקר הילפותא היא דעובדה ביד בימין דלא בעינן קידוש כלי לעבודת המנחה כיון שכל החילוק בין יד לכלי הוא לענין הקידוש.

ולפי"ז הגרי"ז מדקדק בדברי רש"י שכתב הקטרת הקומץ שהיא במקום זריקה ביד שלא קדשו בכלי דמשמע שאם קידשה בכלי כבר חל עליה דין דצריך קידוש כלי ושוב אינו יכול לעשותה ביד, וכן להיפך אם לא נתקדש הקומץ בכלי צריך לעשות הכל דוקא בימין דבלאו הכי יפסול מטעם שלא נתקדש הקומץ, כיון דהדין דלר"ש עבודה ביד בימין לא הוי דין בעבודה אלא בקידוש כלי, דלר"ש נתחדש שיש שני אופנים במנחה או ביד בימין בלא קידוש או בקידוש כלי בשמאל.

עוד כתב העול"ש לעיל ב: (בתוס' ד"ה שחיטה) לבאר באופ"א דטעמא דר"ש דלא בעי קידוש כלי כיון שנתקדש הקומץ בידו דידו ככלי שרת דמי, ולפי"ז אם בשעה שקמץ היה בדעתו שלא לקדש הקומץ בידו אין ידו מקדשו כמו שבכלי שרת דאין מקדשין אלא לדעת, דאף לר"ש צריך קידוש כלי אלא דידו ככלי שרת.

**גמ' ור' ינאי אמר כיון שמעלהו ומקטירו אפילו בהמיינו ואפילו במקידה של חרס.**

צ"ב דלכא' ר' ינאי פליג דאפילו ביד כשר בשמאל ולא בעי ימין ומדוע הוצרך להוסיף דאפילו בהמיינו או במקידה של חרס, בחי' מרן רי"ז הלוי (עמ' מו) ביאר דהדין ימין לא הוי דין בעבודה דבעי ימין אלא דלר"י בריה דר"ח לר"ש דיליף מחטאת נתחדש שיש במנחה דין עבודת יד, ובעבודה ביד יש דין ימין, ולפי"ז דר' ינאי דפליג על עיקר מילתא דר"י בדר"ח דבמנחה ליכא דין עבודת יד וליכא דין עבודת כלי וכשירה גם בהמיינו של כהן וממילא שמעינן מינה דליכא דין ימין דהוי רק דין בעבודה ביד או בכלי ומאחר דלר' ינאי כשירה גם בהמיינו של כהן או מקרידה של חרס וליכא דין יד או כלי ליכא דין ימין.

ויעי' בחי' רבינו חיים הלוי הל' תו"מ שכתב כעין זה דהדין ימין הוי דוקא בעבודה שיש בה דין בעצמו של כהן, אבל בעבודה דכשירה בשמאל דליכא גבה דין עצמו של כהן רק דינה שהכהן יעשה את מעשה העבודה, ולפי"ז ביאר דלר' ינאי דס"ל דלא בעי ימין וע"כ כשירה בכל דבר ואפילו בהמיינו דלא בעינן עצמו של כהן וממילא לא שייך בזה ענין חציצה דעכ"פ הוא עושה את מעשה העבודה וע"כ כשירה אפילו בהמיינו יעו"ש.

**גמ' הקטר חלבים ואברים ועצים שהעלן בין ביד ובין בכלי בין בימין ובין בשמאל.**

ברש"י פי' עצים היינו עצי המערכה ומוכח דסידור המערכה אינו טעון ימין, ועיין במקד"ד סי' טו סק"ב שדן לפי דברי התוס' דהקטר חלבים הוי כמו שהולכת אברים לכבש לא בעי ימין משום דאינו מעכב כפרה, והרי סידור עצי מערכה מבואר בירושלמי שמעכב הקרבן, וכתב דכיון דלא הוי עבודה בקרבן עצמו לא חשיב עבודה המעכבת הקרבן. ויעי' לעיל בדף כ: בתוס' ד"ה עצים שכתבו דקרבן עצים לרבי טעון ימין.

ויעי' בקר"א שכתב לבאר את שני תירוצי התוס' האם הקטר חלבים קאי לר"ש או גם לרבנן לא בעי ימין כמו הולכת אברים לכבש דד"ז תלוי דלרש"י לעיל דף י: שהטעם דהולכת אברים לכבש לא בעי ימין דאפשר לבטלה אבל הקטרה אי אפשר לבטלה, אבל לפי' רש"י בזבחים דף כד: ד"ה מעכב משום דהקטרת איברים לא מעכבא כפרה ה"נ לא בעי ימין.

בקר"א דן דבשלמא בקומץ שנתקדש בכלי הוי כמו דם שזורקו מתוך הכלי ה"נ מקטיר את הקומץ מתוך כלי, אבל בקטורת של כל השנה מנ"ל דבעי' כלי שרת. [ומלשון הקר"א משמע דהא דבעינן כלי שרת בזריקה ילפינן מהא דאיכא דין קבלה בכלי וכל מהות עבודת הקבלה היא בשביל הזריקה]. ועי' בחי' הגרי"ז דמקשה שבמשנה בתמיד מוכח שהקטורת היה מקטיר בחפניו וא"כ לא בעינן כלי וגם דינו בשמאל וע"כ דאתיא גם כרבנן דר"ש, וצ"ע דבברייתא משמע דלרבנן בקטורת בעי כלי שרת וימין.

**דף כו:**

**גמ' וחכ"א כיון שנתנו לשמאל פסלתו מתנתו, מ"ט משום דבעי קדושה בכלי וכיון שנתנו לשמאל נעשה כדם שנשפך על הרצפה ואספו שפסול, מכלל דלר"א ור"ש לא בעו מתן כלי.**

ברש"י כתב ושמאל בלא כלי הרי הוא כריצפה דכי אכשר ר"ש שמאל בקבלה לא הכשיר אלא בכלי, בחי' מרן רי"ז הלוי שם מקשה שבדברי רש"י מבואר דאם שמאל היה כשר לקבלה לא היה פסול נשפך אלא רק מחמת שיש פסול שמאל הו"ל נשפך, וצ"ע דמאי נפק"מ בפסול שמאל דהרי נשפך הוי מה שהקומץ הוא במקום אחר קודם קבלה ואפילו אי כשר בשמאל או בימין כהן אחר ג"כ הוי נשפך.

וכתב הגרי"ז דאין לומר דרש"י סבר דאם ליכא פסול בשמאל לא הוי בכלל נשפך משום דהקומץ לא היה במקום הראוי לעבודת הקידוש דבגמ' לעיל דף י: מבואר דקידוש קומץ לר"ש כשר בשמאל ומדוע שיהא פסול נשפך בשמאל, ובשיטמ"ק שם מקשה מדוע קידוש קומץ כשר בשמאל ולא הוי נשפך, וכתב דמיירי באחיזת הכלי ולא בנתינת הקומץ, ומוכח מדבריו דאיכא פסול נשפך בשמאל אפילו ששמאל כשר לקידוש הקומץ.

וביאר הגרי"ז בד' רש"י דלר"ש אליבא דר"י בדר"ח דבא לעובדה ביד בילפותא מחטאת נתחדש דמקום הכשרו של הקומץ הוי ביד בימין דהו"ל ככלי שרת דזהו מקומו ולא חשיב מקום אחר וליכא פסול נשפך כמ"ש הגר"ח בהל' מעשה הקרבנות דקומץ בכלי שרת אף שלא נתקדש הקומץ לא הוי בכלל נשפך דדין נשפך במנחה רק אם הוא נמצא במקום אחר שאינו מקום הכשרו, אבל בשמאל יש פסול נשפך אף דלר"ש שמאל כשר לקידוש הקומץ כיון דליכא בה הכשירא דעבודת יד לא הוי מקום הכשרו של הקומץ, ולפי"ז אם יתן לימין כהן אחר לא הוי כנשפך משום דכל שהיא בידו של הכהן הוי במקום הכשר עבודתה ולא הוי בכלל נשפך, דהדין נשפך אינו תלוי במה שהימין כשר לעבודה אלא כל דהוי מקום הכשרו של הקומץ לא חשיב מקום אחר ואינו בכלל נשפך.

**גמ' מ"ט משום דבעי לקדושיה בכלי וכו'.**

ברש"י פי' דאי לא הוה בעי עוד האי קומץ קידוש כלי לא מפסיל דהוה כדם שנשפך מן הכלי על הרצפה, וצ"ב שבדם שנשפך מן הכלי ליכא פסול נשפך משום דכבר נתקדש בכלי ומהיכי תיתי דאף במנחה שלא בעי קידוש כלי ליכא פסול נשפך. ויעי' בעול"ש לעיל דף ב: על תוס' ד"ה שחיטה שכתב דבעבודת יד נתחדש דהיד היא ככלי שרת ואיכא קידוש ביד כמו בכלי שרת ולהכי ליכא פסול נשפך.

ועוד אפ"ל דהדין נשפך הוי פסול חיסרון לגבי הקידוש וכל היכא דכבר נתקדש בכלי או דלא בעינן כלי שרת ליכא פסול נשפך, אך כבר הוכיחו דהדין נשפך אינו תלוי בקידוש כלי דהא מצינו דמספק"ל בגמ' אי איכא פסול נשפך בצוואר העוף וליכא התם קידוש כלי, ועוד דביומא דף מו. לגבי קטורת דיש פסול נשפך אע"ג דליכא התם קבלה וקידוש כלי.

**גמ' בשמאלו וחישב עליה בין חוץ למקומו ובין חוץ לזמנו פסול ואין בו כרת.**

יעי' בשיטמ"ק שנקט בד' רש"י דפסול מטעם מחשבה, והקשה עליו דהא אין מחשבה מועלת אלא במי שהוא ראוי לעבודה ולא חלה המחשבה כלל, ולכן פי' השיטמ"ק דשמאל קאי על אקומץ ולא תפיס ביה פיגול כיון דיש בו פסול אחר לא חשיב קרב המתיר כמצותו.

וצל"ע מדוע השיטמ"ק הוצרך לומר הטעם דליכא פיגול משום דלא קרב המתיר כמצותו ולא קאמר משום דאין מחשבה מועלת אלא במי שראוי לעבודה, ומבואר בד' השימ"ק דפליג ע"ד רש"י וס"ל דדוקא בע"מ וכיוצ"ב חשיב שהכהן אינו ראוי לעבודה ולא חלה המחשבה, משא"כ בשמאל דהוי פסול בעבודה לחשיב שהעבודה נעשית במי שראוי לעבודה ומשו"ה הוצרך לומר דלא חל הפיגול מחמת דלא קרב המתיר כמצותו.

**גמ' ריב"ל סבר אין קומץ פחות משני זיתים.**

בשפ"א כתב דלא נתבאר מנלן דבעי שני זיתים לקומץ וכתב דרחוק לומר דהוי מהלממ"ס דא"כ פליגי אמוראי בהלממ"ס, ועי' בקר"א.

במשל"מ פי"ג מעה"ק מביא מהירושלמי שכהן שאין קומצו מחזיק שני כזיתים פסול, וכתב דכוונת הירושלמי שפסול לכל העבודות, ובקר"א ובשפ"א תמהו על דבריו דא"כ אמאי לא נכלל במנין הבעלי מומין בכהנים, והשפ"א מפרש דהירושלמי בא לאפוקי דלא נימא דיכול לקמוץ בשני פעמים קמ"ל דפסול לקמיצה אבל כשר לשאר עבודות.

**גמ' יש הקטרה בפחות מכזית.**

התוס' (ד"ה יש) הקשו דבכל דוכתי משמע דאין הקטרה פחות מכזית דאם לא נשתייר כזית חלב אינו זורק את הדם, ולכא' צ"ע דלגבי אין בשר אין דם בעינן שיעור כזית בקרבן ולא שייך להכא דיש הקטרה פחות מכזית הוי כשיש שיעור בקרבן רק דלמעשה ההקטרה לא בעינן שיעור כזית.

ויעי' בשימ"ק שהקשה ג"כ דלגבי דין פיגול אם חישב להקטיר פחות מכזית אינו חיייב הרי יש הקטרה פחות מכזית, ותי' דגלי בה קרא דבעינן שיעור אכילה, ועוד הקשה דקתני הקריב מאחד מהם כזית בחוץ חייב ואמאי בעינן שיעור כזית הרי יש הקטרה פחות מכזית יעו"ש. וצ"ע מה הקשו דשיעור כזית הוי שיעור בקרבן וכל מה שמצינו דיש הקטרה פחות מכזית היינו רק דכשיש שיעור בקרבן גם פחות מכזית חשיב מעשה הקטרה.

ויעי' בתוס' בזבחים דף קז: שהקשו מדוע ליכא חיוב בפחות מכזית הרי יש הקטרה בפחות מכזית, וכתבו התוס' דלר"י דוקא במשלים את ההקטרה לכזית אבל כשאינו משלים את ההקטרה לכזית גם לר"י אין הקטרה בפחות מכזית, וי"ל דכוונתם לומר דמעשה הקטרה יש בפחות מכזית אבל שיעור הקטרה בקרבן הוי דוקא בכזית ולכן צריך להשלים לשיעור כזית.

התוס' כאן תירצו דילפינן בקומץ משום דיש קומץ פחות משני זיתים וחצי קומץ מרבינן מדכתיב כל שאור, ולדבריהם יש חילוק דדוקא בקומץ יש הקטרה פחות מכזית ולא בהקטרת אימורים דהתם איכא שיעור כזית, אך בש"ר דלא תירצו הכי מבואר דאף האימורים יש הקטרה בפחות מכזית.

בחי' הגרי"ז מקשה מה הראי' מהא דהקטיר קומצה פעמים כשירה דיש הקטרה בפחות מכזית דלעולם אין הקטרה פחות מכזית והקטיר קומצה פעמים כשירה מיירי שהקטיר עם הקומץ את הלבונה ומשלים לכזית ואי מתני' איירי גם במנחת חוטא דאין בו לבונה י"ל דמיירי במלח שמצטרף לכזית, ותירץ הגרי"ז דאין הקטרה פחות מכזית אין החיסרון במעשה הקטרה שיכול לצרף גם לבונה או מלח אלא אין הקטרה פחות מכזית הוי שיעור בחפצא של דבר המוקטר דבעינן שיקטיר ממנו כזית ואינו יכול לצרף לבונה ומלח.

ולדברי הגרי"ז יש לבאר קו' התוס' הנ"ל מדוע לגבי אין בשר אין דם בעינן שיעור כזית הרי יש הקטרה פחות מכזית וצ"ע דהוי רק מעשה הקטרה ולא שיעור בקרבן, ולהמבואר גם הכא הנידון אי יש הקטרה לפחות מכזית הוי לגבי החפצא של דבר המוקטר, ושפיר מקשים התוס' דאי יש הקטרה פחות מכזית דחשיב חפצא של מוקטר והוי שיעור בקרבן אמאי לגבי אין בשר אין דם בעינן שיעור כזית דאף בפחות מכזית הוי חפצא של קרבן.

**תוס' ד"ה יש הקטרה בפחות מכזית,** בהקטר שומשום מודה וכו'.

בחי' הגרי"ז כתב לתרץ דשני ענינים חלוקים דבהקטיר שומשום כיון שמקטירן בזה אחר זה מצטרפין לכזית וליכא חיסרון בשיעור הקטרה, אבל הכא פליגי מהו שיעור ההקטרה אי בעי כזית.

**גמ' קומץ מאימתי מתיר שירים לאכילה.**

בפשוטו נחלקו לכל דיני ההקטרה ולר"י לא חשיב הקטרה עד שתצית האור ברובה וכדמפרש בגמ' דיליף מקרא דעד שתצית האור ברובה לא הוי הקטרה, וכ"מ בליקוטי הלכות שהביא מהירושלמי דלא נתכפרו הבעלים עד שתצית האור ברובו.

אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים עמ' מז כתב שהקשה להגר"ח איך סגי במשילת האור לקטורת הרי זמנה בבין הערבים ועיקר קיום הקטורת היא לאחר זמנה במשילת האור ברובו, ואמר הגר"ח דמשילת האור ברובה בעינן רק להיתר השירים אבל עיקר קיום הקומץ הוא במשילת האור לבד.

ויל"ע לדברי הגר"ח דכל הדין דמשילת האור ברובו הוא לענין היתר שירים א"כ מאי מקשינן דיפסל בשקיעת החמה מהיכי תיתי שיהיה בו פסול שקיעת החמה הרי כבר נתקיים עיקר דין ההקטרה וכל מאי דלא מהני הוי רק לענין היתר שירים, וביותר דהגרי"ז ביאר דפסול שקיעת החמה לא הוי פסול בדם עצמו אלא לגבי ליקרב וא"כ כאן שנתקיים דין הזריקה שבקומץ במשילת האור במקצתו מהיכי תיתי דיפסל, ויתכן שכל דברי הגר"ח הוי לפי תירוץ הגמ' דכאן לקלוט שכאן נתחדש דמשילת האור במקצתו מהני לענין שהמזבח קולטו וכל מאי דבעינן משילת האור ברובו הוי רק לענין היתר שירים.

אמנם במנחת אברהם (זבחים ח"ב עמ' רלח) הביא בשם הגרי"ד דנקט בד' הגר"ח דאין כוונתו לחלק דשיעור הקטרה לכפרה היא במשילת האור במקצתו ורק להיתר שירים בעי משילת האור ברובו, דבודאי אם לא יגמור את ההקטרה לא יתכפר הבעלים ע"י משילת האור במקצתו לחוד, אלא כוונת הגר"ח דהגם שהחפצא לא הוי מוקטר עד שמשלה האור ברובו מ"מ עבודת ההקטרה נגמרה במשלה את האור במקצת וזה סגי לענין דחשיב שנעשית ההקטרה בזמנו ע"י שמשלה האור במקצת.