58 בעלים באמירה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ד' ד' תמוז תש"ע

**א**

ב"מ דצ"ד: עמה ממש מי משכח"ל פרה במשיכה ובעלים באמירה, ופירש"י, ז"ל, ובעלים באמירה, משאמר לו הרי פרתי ואני נשאלין לך הוי גופו שאול לו ופרה אכתי מיחסרא משיכה וכו', עכ"ל.

והנה בטעמא דמילתא דבעלים באמירה סגי לחשבן כשאולין אצל השואל, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

א] באו"ז ב"ק סימן שי"ז כתב, ז"ל, אבל אדם המשאיל א"ע משאמר הריני שאול לך לכך וכך זמן תו לא מצי הדר בי' כדתנן וכו', ואמרינן בגמ' וכו' פרה במשיכה ובעלים באמירה, פירש"י זצ"ל ומשמע לן הרי היא ואני נשאלים לך הרי גופו קנוי ושאול לו ופרה אכתי מיחסרא משיכה וכו', עכ"ל, והרי שדעתו דהא דבעלים באמירה, הוא משום דפועל נקנה באמירה ותו ל"מ הדר בי', וכיון שהוא קנוי לבעלים למלאכתם, הויא השאלה בבעלים, ולמד כן מל' רש"י שכתב דגופו "קנוי" ושאול לו, אך הנה ל' רש"י שלפנינו הרי גופו שאול לו, ולגיר' זו לא למדנו מד' רש"י דחייל קנין פועל באמירה בעלמא.

וכ"ה גם באו"ז ב"מ סימן ש"ג, ז"ל, שמעינן משמעתין דראובן שאמר לשמעון הריני שאול לך ה"ה שאול לו ואינו יכול לחזור בו שיעשה אותה מלאכה שנשאל לו לעשותה, וכגון שנשאל לו לעשות לו מלאכה שהוא דבר אבד וכו', אבל דבר שאינו אבד אע"פ שאמר הריני שאול לך יכול לחזור בו, דלא גרע מפועל שיכול לחזור בו בדבר שאינו אבד ואפ"ה חשיב שאלה בבעלים כ"ז שלא חזר בו, עכ"ל.

וכ"ה בשטמ"ק בשם הראב"ד, ז"ל, א"נ הא דבעינן הלכו או לא הלכו ה"מ לאחיובי ממונא, אבל תערומת מיהא אית להו משום דלא כדין עבדי, אלמא כל היכא דלא הדרי בהו באמירה בעלמא שאולין נינהו, עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הראב"ד ב"ק דע"ט., ז"ל, תיקנו משיכה בשומרים, פי' דכיון שמשך מיד נתחייב בשמירתו, כדאמרינן בהשואל פרה במשיכה ובעלים באמירה, ושאלו כאן שמא הפרה כמו הבעלים דבאמירה נעשה לו שומר, עכ"ל, והובא בחי' הרשב"א שם, וכ"נ גם בחי' הר"ן, עייש"ה, ועי' גם בדבריו לקמן דצ"ז. שנראה כן ממה שדימה דין עידן עבידתייהו קודם שעסקו במלאכה.[[1]](#footnote-2)

וכ"נ גם מד' התוס' ב"ב דמ"ג:, ז"ל, דאמר שמור לי היום כו', וא"ת אכתי שמירה בבעלים היא דאמרינן בריש השואל דבעלים באמירה וכו', וי"ל שאני התם דבאמירה משעבדי עצמן ליכנס במלאכתם מיד אבל הכא לא משתעבד עד למחר, עכ"ל, ומ' מדבריהם דהא דבעלים באמירה הוא משום שמשתעבד באמירה לעשות מלאכתו, וע"כ קשיא להו דגם בשמור לי היום ואשמור לך למחר הרי נשתעבד באמירה לעשות לו מלאכה, וע"ז כתבו דלא חשיב שמירה בבעלים אלא בשנשתעבד לעשות מלאכה מיד, ועי' ש"ך סימן שמ"ו סק"א שהוכיח מד' התוס' דבעלים באמירה היינו באמירה גרידתא אף שעדין אינו מזמין עצמו, ועי' נתיה"מ שם סק"א.

ולדעתם נראה שנתחדש בזה, דאף שעדין אין הבעלים עוסק במלאכת השואל, מ"מ כל שהוא משועבד לעסוק במלאכת השואל, חשיב דהוי עמו במלאכתו.

ואמנם מבו' בדבריהם דפליגי בדינא, דהראב"ד כתב להדיא דלאחיובי ממונא לא מיחייב אלא בתחילת מלאכה, ורק לענין תרעומת מהני אמירה בעלמא, ומזה הוא דחזינן דאף באמירה בעלמא חיילא השאלה, אך האו"ז כתב דבאמירה בעלמא חייל קנין פועל דל"מ לחזור בו אלא מדינא דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, ואם הוי דבר האבד אינו יכול לחזור בו.

ב] ועיקר הך דינא דכל שהבעלים משועבד לעסוק במלאכת השואל, חשיב כשאלה בבעלים, מצינו כן בכ"ד, חדא, הוא בשטמ"ק לקמן דצ"ו: בשם הרשב"א, דאשה כיון שאין לה שעה שאינה חייבת להיות עם הבעל במלאכתו, חשיבא עמו במלאכתו אף בשעה שהיא ישינה או שאינה ראוי' למלאכה, וכ"כ הר"ן ונמו"י שם.

עוד מצינו כן בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל דפ"א. שכתב בשם הראב"ד, ז"ל, עוד אנו צריכים לפרש שזה האופה וכו' ל"ה שכירים לכל היום רק לאפייתם בלבד, לפיכך כשלא התחיל זה במלאכה והי' שותה שכר לא נחשוב אותה שמירה בבעלים, אבל אם הי' שכיר לכל היום כמי שהתחיל במלאכה דמי שכבר נתחייב לעשות מלאכתן, עכ"ל.

עוד מצינו כן בדבריו לקמן דצ"ז. בשם הראב"ד, ז"ל, ואית דמפרשי כולהו בעידן, כלומר בעת הראוי להם לעשות מלאכה כגון ביום, אע"פ שאינו עושה עכשיו בשעת שאלה לזה השואל כלום, כיון דאילו א"ל עשה עמי ואיני זנך אינו יכול לעכב, שהם אומנים משועבדים לכל בני העיר שירצו, הו"ל כאילו נשאל עמו, ולאפוקי עידן אוכלא וליליא דלאו בר מיעבדי עבידתא נינהו ולאו שאלה בבעלים, דבהנהו עידני לא משתעבדי לבני העיר, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם, והרי דכל שהבעלים משועבד לעשות מלאכה לשואל, אף שעדין אינו עוסק בה, הוי זה שאלה בבעלים.

וגדולה מזו מבו' בד' האו"ז שם, דאף אם אינו משועבד לעסוק בשעת תחילת השאלה, מ"מ כל שהוא משועבד לעסוק בתוך זמן השאלה, הוי זה שאלה בבעלים, עיי"ש שכתב, ז"ל, ופי' רבינו ברוך בר יצחק מריגנשבורק זצ"ל דוקא שנדר להיות עמו במלאכתו בתוך ימי שאילת הפרה, [אבל נדר להיות עמו במלאכתו אחר ימי שאילת הפרה] אע"פ שנדר קודם אי"ז שאלה בבעלים, דהכי אמרי' לעיל שמור לי היום ואני אשמור לך למחר ש"ש, ומה"ט נמי אמרי' מקרי דרדקי שתלא וטבחא בעידן עיבדתייהו שאלה בבעלים דמי, דמשמע שלא בעידן עבידתייהו חייב, והיינו טעמא שהן מושאלים לאחר שאלה, עכ"ל, אך בטור סימן שמ"ו מפורש לא כן, ז"ל, וה"ה נמי אם א"ל שמור לי היום ומחר ואני אשמור לך למחר חייב כיון שלא הי' עמו תחלה כשמשך, עכ"ל, וכ"נ גם מד' הראב"ד לעיל דפ"א:.

ג] בשטמ"ק בשם הראב"ד כתב בדרך קמא, ז"ל, האי אמירה לאו אמירה בלחוד היא, דהא בעיא התחלה המלאכה או בהליכה למלאכה, אלא כיון דאמר לו השאילני פרתך ותישאל לי עמה, כיון שהתחיל ללכת עם פרתו, אע"פ שעדין לא יצא מביתו כבר התחיל בשאלתו, עכ"ל.

וממש"כ הראב"ד בהמש"ד, ז"ל, א"נ הא דבעינן הלכו או לא הלכו ה"מ לאחיובי ממונא, עכ"ל, מ' דגם לדרך קמא הא דכה"ג חשיב כבעליו עמו, הוא משום קנין פועל, ואך דס"ל דקנין פועל הגמור הוי רק בתחילת מלאכה, וכמש"כ שם דלא מיחייב ממונא עד תחילת מלאכה, וע"כ לא חשיב כבעליו עמו, אלא בשהתחילו הבעלים במלאכה או בהליכה למלאכה, דההליכה למלאכה חשיבא כתחילת מלאכה, וכמבו' בסוגיא לעיל דע"ו: ובראשונים שם.

ד] והנה אמנם כ"ז ניחא לדעת הריב"ש סימן תפ"ט דאף פועל העושה בחינם מתחייב בתחילת מלאכה, אך לדעת מהרי"ק שורש קל"ט דפועל בחינם אינו מתחייב בתחילת מלאכה, וכן פסק הרמ"א בסימן של"ג ס"ה, וכ"כ במחנ"א שכירות פועלים סו"ס ד', הרי נמצא דאין הבעלים משתעבד לשואל אף בשהתחיל במלאכה, ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דבעלים באמירה הוא משום שנתחייב הבעלים לעסוק במלאכה.

שו"ר די"ל בפשיטות, שהרי הכא איירי בשאמר לו שגופו שאול לו, וכל' הראב"ד, וכמש"כ האו"ז בב"ק שם, עיי"ש, וי"ל דבזה מודה מהרי"ק שה"ה משתעבד בתחילת מלאכה, והרי האו"ז גופי' נטה לומר דאם לא אמר כן, אלא אמר הריני מקבל עלי וכו' אינו משתעבד, ושפיר י"ל כן גם לדעת מהרי"ק, וז"פ.

ובאמת מד' התוס' בסוגיין נ' טעם אחר בהא דבעלים באמירה, ז"ל, הק' ריב"ם דאמר לקמן בפירקין שתלא טבחא ואומנא וספר מתא כולהו בעידן עבידתייהו כשאלה בבעלים דמו, משמע דשלא בעידן עבידתייהו ל"ה שאלה בבעלים, וי"ל דלאו דוקא בעידן עבידתייהו אלא בשעת הליכתן או אפי' מזמנים עצמן לילך ולעשות חשוב בעידן עבידתייהו, אבל ודאי משעת אמירה של קודם פסק נדצ"ל עסק וכ"ה בתוס' הרא"ש מלאכה לא חשוב שאילה בבעלים, כדאמרינן בס"פ האומנין לסוף איגלאי מילתא דההיא שעתא שכרא הוי שתי ולא הוי פשיעה בבעלים, עכ"ל.

והנה הרי בשעה שמזמנין עצמן לילך ולעשות אכתי ליכא תחילת מלאכה, ועדין אינו קנוי לו, ומ"מ חשיב כבעליו עמו, ואין לומר דס"ל דהוא קנוי באמירה, שהרי כתבו התוס' דלא סגי באמירה בעלמא, ובעינן דוקא עסק מלאכה, (אך הש"ך סימן שמ"ו סק"א דן לפרש בדבריהם דסגי באמירה גרידתא, ועי' נתיה"מ שם סק"א, וצ"ע), והטעם בזה הוא, דליחשב בעליו עמו, סגי במה שהוא מזמן עצמו למלאכת השואל, דעי"ז חשיב שהוא עמו במלאכתו.

ה] והרא"ש בסימן ו' כתב, ז"ל, אמר רבא מיקרי דרדקי וכו' כולן בעידן עבידתייהו כשאלה בבעלים הוא, תימה דהכא משמע דוקא בעידן עבידתייהו ולעיל בריש פירקין אמר בעלים באמירה אלמא משעת אמירה מיקרי שאלה בבעלים אע"פ שעדיין לא התחיל במלאכה, וצ"ל דבעידן עבידתייהו ל"ד אלא בשעה שמזמנין ומנידין עצמן ללכת מיקרי עידן עבידתייהו היינו אמירה דלעיל, וכן פי' הראב"ד ז"ל אם אמר לו השאילני פרתך והשאל לי אתה עמה כיון שהתחיל ללכת עם פרתו אע"פ שעדיין לא יצא מביתו כבר התחילה שאלתו וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הטור סימן שמ"ו, וכעי"ז כתב רי"ו נתיב ל' ח"ג, ז"ל, שאלה בבעלים מקרי מזמן שמכינין עצמן ללכת, כגון אם אמר לו השאילני פרתך והשאל לי אתה עמה, כיון שהתחיל ללכת עם פרתו אע"פ שעדיין לא יצא מביתו כבר התחילה שאלתו ונקראת שאלה בבעלים, כי בעלים באמירה, עכ"ל.

וצ"ב בד' הרא"ש ורי"ו, שהרי לכאו' ד' התוס' וד' הראב"ד ב' דעות הם, דד' התוס' דבשעה שמזמן עצמו לילך חשיב עידן עבידתי', היינו משום דאף דאינו קנוי כלל לשואל, מ"מ כיון שהוא מעמיד ומזמן עצמו למלאכת השואל, חשיב כבעליו עמו, ואילו ד' הראב"ד דבשעה שהתחיל לילך התחילה שאלתו, לכאו' הוא משום דע"י ההליכה הוא נקנה לשואל למלאכה, וע"כ הצריך שיתחיל לילך, ולא סגי במה שמזמין עצמו לכך, וזהו גם ד' הראב"ד שהביא הרא"ש בהמש"ד דבעידן עבידתייהו הוא בזמן הראוי למלאכה אע"פ שאינו עוסק בה, ומשום שהוא משועבד לבני העיר למלאכתן, וצ"ע בזה.

שו"ר בפרישה סימן שמ"ו סק"ו שכתב ע"ד הראב"ד שהביא הטור שכתב דכיון שהתחיל ללכת עם פרתו, ז"ל, ר"ל כיון שמכין עצמו ללכת עם פרתו, שהרי מסיים וכתב אע"פ שעדין לא יצא מפתח כו', ומשו"ה כתב רבינו וכ"כ הראב"ד, דהא אין לומר דהליכה בביתו עכ"פ מצריך הראב"ד, דאין טעם לזה דהליכה בביתו והכנה בלי הליכה שוין הם, עכ"ל.

ו] כתב הטור בסימן שמ"ו, ז"ל, ומיהו אם שאל את הבעל ונתרצה לו להיות שאול לו אע"פ שלא התחיל במלאכת השואל בשעת משיכת הפרה אלא מזמין ומכין עצמו ללכת חשוב שפיר עמו במלאכתו וכו', וכ"כ הרמ"ה אלא שחילק דוקא שלא פירש לו זמן אלא אימתי שירצה השואל יעשה לו מלאכתו, לפיכך כיון שאם אומר לו עתה לעשותה יעשנה, נמצא שמעתה הוא שאול לו למלאכתו אע"פ שעדיין לא עשה, אבל כשאומר לו לעשות מלאכה ידועה [מיד] כ"ז שלא התחיל לעשותה אינו קרוי עמו במלאכתו, וא"א הרא"ש ז"ל כתב כסברא הראשונה, עכ"ל.

והנה הדרישה שם פירש לדעת הרמ"ה, דבמלאכה ידועה, אע"פ שאמר לו עשה עמי המלאכה מיד, אינו קרוי עמו במלאכתו, ול"מ בזה רצונו והכנתו עד שיתחיל במלאכה ממש.

ועיי"ש בתו"ד הדרישה שמבו' הטעם בזה, דהא דמהני רצונו והכנתו, הוא משום דה"ז חשוב כתחילת מלאכה, דאותו רצון ג"כ הוא מלאכתו וענינו, וע"כ כ"ז הוא בששאלו לעשות מלאכה סתם, אך כל ששאלו למלאכה ידועה, הרי דהגם שאותו רצון הוא מלאכתו וענינו, מ"מ אי"ז אותה מלאכה שנשאל לה, וע"כ לא חשיב כבעליו עמו.

והנה לכאו' טעם זה מתישב לדעת המרדכי סימן רע"ג דלא חשיב בעליו עמו רק בששאלו הבעלים למלאכה, ולא בשעשה המלאכה מעצמו, אך למש"כ הטור דהוי שאלה בבעלים אף שמעצמו נשאל לו, צ"ב דא"כ כיון שאותו רצון הוא מלאכתו וענינו, מה לי שלא שאלו לכך.

וי"ל דכל הא דחשבינן להזמנתו והכנתו כעוסק במלאכת השואל, אף שאינו עושה את מלאכתו, הוא רק בששאלו לכך, אך כל שלא שאלו לכך לא חשבינן לי' כלל כעוסק במלאכת השואל, וע"כ לא חשיב כבעליו עמו.

ז] והנה כתב הרמב"ם פ"ב משאלה ה"א, ז"ל, אפי' אמר לחבירו השקני מים ושאל ממנו בהמתו "והשקהו" ונתן לו את הבהמה הרי זו שאלה בבעלים ופטור, עכ"ל, ובביאור הגר"א סימן שמ"ו סק"ג כתב ע"ז, ז"ל, וקאמר והשקהו כו' דס"ל להרמב"ם דוקא אחר שהתחיל במלאכה, וכמ"ש בעידן עבידתייהו, אבל לתוס' ורא"ש אפי' קודם לכן בשעה שהלך, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

והנה מש"כ הגר"א דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דדוקא בעידן עבידתייהו, עמש"נ להלן ענף ב' סק"ד דהמל"מ פירש בד' הרמב"ם שם דאף קודם שהתחילו לעבוד הוי שאלה בבעלים, אך גם לפ"ז י"ל דהכא ל"ח שאלה בבעלים רק כשהשקהו, דשאני התם שהן משועבדין לעבוד לו, ודמי לבעל ששאל מאשתו דחשיב כשאלה בבעלים אף בשעה שאינה עובדת, ומשא"כ הכא ס"ל להרמב"ם דאינו מתחייב לעבוד באמירה בעלמא, וגם בתחילת מלאכה י"ל דאינו מתחייב לעבוד לו, וכדעת מהרי"ק ורמ"א דפועל העובד בחינם אינו נקנה בתחילת מלאכה.

והנה בשטמ"ק לעיל דפ"א. הביא תשו' הר"י מיגש, ז"ל, שאין אנו יכולין לומר שכשאמר להם נטורו לי גלימאי שמסר אותה להם באותה העת, שאם הי' הענין כן ל"ה שמירה בבעלים, לפי שאותה העת שמסר אותה להם עדין ל"ה מתעסק באפי' כדי שתהא שמירה בבעלים וכו', וטען הטוען שפשיעה בבעלים היא שבשעה שמשכו הגלימא למנטרה כבר התחילו בעלי' באפי' שאז היא שמירה בבעלים וכו', עכ"ל, ובתשו' אחרת כתב, ז"ל, אלא אם הי' בעת שנתן להם הגלימא כבר התחיל באפי', אבל הואיל ובעת שנתן להם הגלימא עדין לא התחיל באפי' אלא שנתן להם הגלימא והלך להתעסק באפי' וכו', כי בעת שקיבלו הגלימא לשמרה עדין לא התחיל באפי' וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף שהוא הולך לאפות, אכתי לא חשיב שמירה בבעלים, עד שיתעסק באפי' עצמה, ודלא כמש"כ הראב"ד והריטב"א שם, דכיון שהלך לאפות מיד הויא שמירה בבעלים, וזה כמש"כ הגר"א בדעת הרמב"ם.

אך עיקר ד' הרי"מ בתשו' בתרייתא צע"ג, שכתב שם, ז"ל, ואם נתברר ששמעון הי' מתעסק בדבר מענייני השותפות בין בשעת שאלה "בין בשעת שבורה ומתה, ראובן פטור מלשלם להיותה שמירה בבעלים וכו', ובעת שנאבדה הגלימא ל"ה באותה העת מתעסק באפי' אלא שיכרא הוה שתי, הנה ל"ה שם שמירה בבעלים כלל לא בעת שלקחו הגלימא לשמרה "ולא בעת שנאבדה", כי בעת שקיבלו הגלימא לשמרה עדין לא התחיל באפי', "וגם בעת שנאבדה" ל"ה מתעסק באפי', עכ"ל, וצע"ג שהרי להדיא אמרו בסוגיין דהי' עמו בשעת שבורה ומתה צריך להיות עמו בשעת שאלה, וכן ק' גם בד' רשב"ם ב"ב דמ"ג:, ז"ל, וכיון שהי' ראובן משמר מחלק שמעון "בשעה שנגנבה או אבד" מחלקו בבית שמעון הרי שמעון פטור מחלק ראובן שהרי ראובן עמו במלאכתו, עכ"ל.

ולחומר הקושיא אולי יש לחדש, דכל הא דהי' עמו בשעת שבורה ומתה צריך להיות עמו בשעת שאלה, הוא רק בשואל ולא בשומר, והטעם בזה י"ל למ"ד דמשעת משיכה איתחייב באונסי', וי"ל דזהו גדר הדין דל"מ מה שהי' עמו בשעת שבורה ומתה, שכבר נתחייב בשעת שאלה, אך בשומרים למש"כ האחרונים לדון דודאי אינו מתחייב משעת משיכה, וכ"ה בחי' תלמיד הרשב"א לקמן דצ"ו, שפיר מיפטר במה שהי' הבעלים עמו בשעת הגניבה ואבידה, וי"ל עוד למש"א לקמן דצ"ו. איפוך אנא וכו', אפ"ה שאלה עדיפא שכן חייב במזונותי', ולפ"ז יתכן דכ"ז הוא בשאלה שהוא מתחייב במזונותי', ולא בשומר, אך אי"ז מתישב למאי דיליף רב אשי מדכתיב וכי ישאל מעם רעהו, אך כ"ז רחוק מאד, וצע"ג.

שו"ר שעמד ע"ז בס' הזכרון סכותה לראשי בסוגיין, ועיי"ש שהביא מש"כ לו הגרא"מ שך זצ"ל, וצ"ע.

**ב**

שם צז., אמר רבא מקרי דרדקי שתלא טבחא ואומנא ספר מתא כולהון בעידן עבידתייהו כשאילה בבעלים דמו.

א] בפירש"י כתב, ז"ל, כשאלה בבעלים דמי, אם משהי' זה במלאכתו שאל הימנה בהמה באותה שעה ומתה פטור, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלא חשיב שאלה בבעלים אלא בשעה שעוסק המשאיל במלאכתו של השואל, ובחי' הריטב"א תמה ע"ז דא"כ מאי קמ"ל רבא.

ומצינו ישוב לזה בחי' המיוחסים לריטב"א בשם הראב"ד, ז"ל, אית דמפרשי דהא אשמועינן רבא דהו"א כיון שבכל יום עושין מלאכה לאחרים, אע"פ שהוא עושה מלאכה לזה ששואל ממנו, כיון דלאחריני נמי עביד בכל שעתא, הו"ל כמי שאינו נשאל לזה, אשמועינן רבא דבעידן עבידתא מיהת כלומר בשעה שעושה מלאכה לזה השואל, כנשאל לו דמי ופטור, עכ"ל.

ושמא כונתו, דל"ד לכל בעליו עמו, שבשעה שהוא עוסק במלאכתו, ה"ה משועבד לו לכך, ול"מ לחזור בו אלא מדינא דפועל יכול לחזור בו, ומשא"כ בכל הני, דכיון דעיקר שעבודן הוא להתעסק במלאכת כל בני העיר, ע"כ אף בשעה שהן עוסקין במלאכתו של זה, בידם להפסיק ולהתעסק במלאכת אחר, ונמצא שאינם משועבדין לו למלאכתו, וע"כ ס"ד דלא חשיב כבעליו עמו.

ובזה נ' לבאר גם טעמא דס"ל לרש"י דבשעה שאינם עוסקין בפועל במלאכת השואל, לא חשיב כשאלה בבעלים, אשר צ"ע שהרי הן משועבדין לו לעסוק במלאכתו, ומ"ש מבעל בנכסי אשתו דחשיב כשאלה בבעלים, אף בשעה שאינה עוסקת במלאכתו, וכמו שפירשו הראשונים שם, ויותר קשיא בד' הראב"ד, דמבו' בדבריו לעיל דפ"א. ודצ"ד: דכל שהבעלים משועבד לעשות מלאכה לשואל חשיב כבעליו עמו אף שעדין אינו עוסק במלאכה, והכא הביא ב' דעות אם חשיבי כבעליו עמו קודם שהן עוסקין במלאכתו, ועי' בנתיה"מ סימן שמ"ו סק"ג מש"כ בזה.

ולהנ"ל נ', דהכא שאני משום שאינם משועבדין להתעסק דוקא במלאכתו, ובידם להתעסק במלאכת אחרים, ומכח זה הרי ס"ד דאף כשהן עוסקין במלאכתו ל"ה שאלה בבעלים, ולא נתחדש בד' רבא דחשיב כמשועבד לו למלאכה, אלא הא דבעידן עבידתייהו חשיב כשאלה בבעלים, הוא משום דבשעה שהמשאיל עוסק במלאכת השואל, חשיב שאלה בבעלים אף שאינו משועבד למלאכה,[[3]](#footnote-4) אך כ"ז שאינו עוסק במלאכתו, הרי דכיון שאינו משועבד לעשות המלאכה לו, לא חשיב כשאלה בבעלים.

וישוב אחר לזה מצינו בשו"ת הריב"ש סימן תל"ו, ז"ל, ורבא באר שאף מי שנשכר לכל בני המדינה בכלל לעשות מלאכתם וכו', אם בעת שעושין המלאכה שנשכרו בה לאיזה יחיד מבני המדינה השאילו ליחיד ההוא וכו' פטור וכו', שהרי בעל הדבר עצמו הי' עושה מלאכתו בעת השאלה, ואע"פ שאותה מלאכה שהי' בעל הדבר עושה לזה הי' בשכירות כלל המדינה, ולא בשכירות או בשאלת היחיד ההוא בפרט, עכ"ל, ונ' מדבריו דהא דקמ"ל רבא, הוא דלא נימא דלא חשיב שאלה בבעלים אלא בשהוא עושה מלאכה לשואל מכח שעבודו לשואל זה, אך כל שאין שעבודו לשואל זה בפרט, אלא הוא משועבד לכל בני המדינה, ומכח שעבוד זה הוא עושה מלאכה לשואל, לא חשיב כשאלה בבעלים, וקמ"ל רבא דאף בכה"ג חשיב כשאלה בבעלים, וגם לפ"ז י"ל דמה"ט לא חשיב כשאלה בבעלים רק בשעה שהוא עוסק בפועל במלאכתו, כמבו' בל' הריב"ש, ול"ד לבעל בנכסי אשתו דחשיב כשאלה בבעלים אף כשאינה עוסקת במלאכתו.

ב] עו"כ הראב"ד, ז"ל, ואית דמפרשי כולהו בעידן, כלומר בעת הראוי להם לעשות מלאכה כגון ביום, אע"פ שאינו עושה עכשיו בשעת שאלה לזה השואל כלום, כיון דאילו א"ל עשה עמי ואיני זנך אינו יכול לעכב, שהם אומנים משועבדים לכל בני העיר שירצו, הו"ל כאילו נשאל עמו, ולאפוקי עידן אוכלא וליליא דלאו בר מיעבדי עבידתא נינהו ולאו שאלה בבעלים, דבהנהו עידני לא משתעבדי לבני העיר, עכ"ל.

ומבו' בל' הראב"ד, דהא דחשיב כבעליו עמו לכל בני העיר, הוא משום שהן משועבדין למלאכה לכל א' מבני העיר, וע"כ אף שבידם שלא להתעסק במלאכת זה אלא במלאכת אחר, מ"מ חשיב כבעליו עמו לכל א' וא', וצ"ע בד' הנתיה"מ סימן שמ"ו סק"ג שפירש לדעת הראב"ד כד' השטמ"ק בשם הרמ"ך.

וכ"ה גם בל' הרא"ש סימן ו', ובעידן עבידתייהו פי' הראב"ד ז"ל בזמן הראוי למלאכה קאמר, ואע"פ שאין עוסק בה לפי שאין רשאי להשמט מן המלאכה ההוא, ר"ל כיון שהוא שכור לכל בני העיר למלאכה זו בכל עת שהם צריכין לו בכל עת ובכל שעה הויא שאלה בבעלים לכל בני העיר, כיון שאם יצטרך לו מחויב לעשות מלאכתו, מידי דהוה אשותפין ששכרו שכיר חדש שכיר שנה דבכל שעה הויא שאלה בבעלים לשותפין, עכ"ל.

ג] אמנם הנה בחי' הריטב"א פירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, והטעם מפני שכל אלו נוטלין שכרן מבני העיר כאחת והרי הם במלאכה אצל כל בני העיר, ואפילו כשעושין מלאכה לאחד מהן כאילו עושין לכולם כי לכולם הן נשכרין, עכ"ל, וכ"כ הר"ן והנמו"י, וכ"ה בספה"י לר"ת סימן תקצ"ה, ז"ל, אמר רבא מקרי דרדקי וכו' כשאלה בבעלים דמו, וקשיא לר' פשיטא אפי' אשקיין מיא הוי שאלה בבעלים, ונר' לר' דמנהגם הי' להם להיות מקרי דרדקי וכל אלו בעלי אומנות בין כל בעלי העיר, וה"ק בעידן עבידתייהו אפי' עושה עם אחד והאחר שאל ממנו דבר, כשאלה בבעלים ופטור, שהרי הן נותנין לאלו שכרן ביחד כשעושה כלום לזה קרינא בי' לזה ששאל עמו במלאכתו פטור, עכ"ל.

ובשטמ"ק כתב בשם הרמ"ך טעם אחר בזה, ז"ל, דכיון דמיתגר להו כולי' שתא כמאן דקא עביד עבידתייהו בהדי הדדי דמו, דהא כולי שעתא משתעבד להו וכל שעתא דקא טריד בעבידתא דחד מינייהו משתרשא ההיא שעתא לחברי' דליהוי לי' שהותא למיטרח בעבידתי' בתר הכי, עכ"ל.

ואמנם י"ל דטעמא דהריטב"א ודעימי' וטעמא דהרמ"ך משלימין זא"ז, דהגם שהן משועבדין לכל בני העיר לעסוק במלאכת כל א' מהן, מ"מ י"ל דלא סגי בזה ליחשב כשאלה בבעלים לכל בני העיר, כיון שהן עוסקין במלאכת אחר, ואין צורך לשאר בני העיר במלאכה זו, ואך דלזה מהני טעמא דהרמ"ך דמשתרשא ההיא שעתא לחברי', ונמצא דמה שעוסק עתה במלאכת אחד, הוי זה צורך דשאר בני העיר, ואמנם דבזה לחוד לא סגי, דאילו ל"ה חשיב שהן משועבדין לכל בני העיר לעשות מלאכה זו, ל"ה מהני מה דמשתרשא ההיא שעתא לחברי', וה"ז כשוכר פועל לעשות לו מלאכה אחר שיסיים לעסוק במלאכת חבירו, דודאי לא חשיב עתה כבעליו עמו, הגם דמשתרשא לי' ההיא שעתא, דעי"ז אית לי' שהות לעסוק במלאכתו, וע"ז בעינן להא דהן משועבדין לכל בני העיר לעשות מלאכה זו, וכיון שהן משועבדין להן לכך ויש להן תועלת מזה, חשיב כבעליו עמו.

ד] והנה כתב הרמב"ם פ"ב משאלה ה"ג, ז"ל, מלמד תינוקות וכו', כל אחד מאלו וכיו"ב ביום שהוא יושב בו לעסוק במלאכתן, אם השאיל או השכיר לאחד מאלו שהוא עוסק במלאכתם, ה"ז שמירה בבעלים וכו', עכ"ל.

והנה משמעות ל' הרמב"ם, דביום שהוא יושב בו לעסוק במלאכתו, חשיב כשמירה בבעלים אף קודם שהוא מתעסק במלאכתם, וכן דקדק המל"מ שם.

אמנם הנה בשו"ע סימן שמ"ו סי"ב כתב, ז"ל, מלמד תינוקות וכו', יום שהוא יושב בו לעשות במלאכתו אם השאיל או השכיר לאחד מאלו שהוא עוסק במלאכתם ה"ז שמירה בבעלים וכו', וי"א שבזמן הראוי למלאכה אע"פ שאינם עסוקים בה לפי שאינו רשאי להשמט מהמלאכה ההיא בכל עת שצריכים לו הוי לגבייהו שאלה בבעלים, אפי' אם צריך לתת לו שכר מ"מ מוכרח הוא לעשות לו מלאכתו, מידי דהוה אשותפים ששכרו שכיר חדש או שנה דבכל שעה הוי שאלה בבעלים לכל אחד מהם, עכ"ל.

והנה דעה קמייתא שהביא השו"ע היא דעת הרמב"ם ועי' בב"י, ומבו' לפ"ז מד' השו"ע שפירש לדעת הרמב"ם דלא חשיב כשאלה בבעלים אלא בשעה שהוא עוסק במלאכתו, וע"ז הוא שכתב די"א דבזמן הראוי למלאכה אע"פ שאינם עסוקין בה וכו'.

והנה אמנם ודאי דפליג הרמב"ם ע"ד י"א אלו, דבד' הרמב"ם מבו' דלא חשיב כשאלה בבעלים אלא לאותם שהוא מתעסק במלאכתם, ולד' י"א אלו חשיב כשאלה בבעלים לכל בני העיר, ועי' בשטמ"ק בשם הרמ"ך שעמד ע"ד הרמב"ם אלו ופליג ע"ז, אך בל' השו"ע מבו' דפליג גם וס"ל דלא חשיב כשאלה בבעלים אלא בשהוא שהוא עוסק במלאכתו, וכ"נ גם בד' הריב"ש סימן תל"ו שפירש כן בד' הרמב"ם וכמו שהביא המל"מ שם, וכ"ה מבו' בביאור הגר"א ובנתיה"מ שם, וכ"ה גם בביאור הגר"א שם סק"ג, עיי"ש.

וכמדומה דמקור דבריהם לפרש כן, הוא מהא דס"ל להרמב"ם דלא חשיב כשאלה בבעלים לכל בני העיר אלא לאותם שהוא עוסק במלאכתם, ומזה הוא שלמדו בדעתו דלא חשיב כשאלה בבעלים אלא בשהוא עוסק בפועל במלאכה, וע"כ ס"ל להרמב"ם דל"ה שאלה בבעלים אלא למי שהוא עוסק במלאכתו, אך אי נימא דחשיב כשאלה בבעלים אף קודם שעוסק במלאכה, משום שהוא משועבד לעסוק במלאכה, א"כ הי' בדין שיהא חשיב כשאלה בבעלים לכל בני העיר, שהוא משועבד לכל א' לעסוק במלאכתו.

אך לדעת המל"מ יל"פ מכוון ד' הרמב"ם, דקבעו בני העיר ביניהם למי יתעסק ביום זה, וע"כ הגם דחשיב כשאלה בבעלים אף קודם שהוא עוסק בפועל במלאכתן, מ"מ היינו רק לאותם שהוא עתיד להתעסק ביום זה במלאכתן.

כתב המאירי דפ"א. ודבר זה יש שפירשוהו כגון שבשעה זו לא הגיע שעת האפי' וכו', אבל אם ל"ה זמן קבוע לכך, מכיון שאמר להשתדל בכך בשעה שעשאן שומרים, אע"פ שהלך לו ע"ד מלאכה אחרת ולא התחיל בזו, נעשה כאילו הוא במלאכתם בשעה שנעשו שומרים, והוא שאמרו בפ' השואל בעלים באמירה, ר"ל שמאחר שאמרו פועלים להיות במלאכתו אע"פ שיכול לחזור בו, ה"ה כאילו הוא במלאכתו הואיל ובדבר האבד שוכר עליהן או מטען, ומ"מ י"מ שלא נאמר כן אלא בשכירות שכל שהוא שכיר ליום אע"פ שלא התחיל ולא הלך ע"ד כך כהתחיל הוא שהרי נתחייב לעשות המלאכה, אבל בקבלנות לא נקרא בבעלים עד שיתחיל במלאכה, ואפי' ובישול זה קבלנות הוא, עכ"ל, ואולי הטעם בזה, למש"כ המחנ"א דקבלנות אין נקנית בתחילת מלאכה.

בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ל' מבו' דבשעה שנתחייב לשמור לו היו בעליו עמו, ובשעה שהביא לו החפץ ל"ה בעליו עמו, ה"ה פטור, והובא בקצוה"ח סימן קע"ו סק"ה ובגל' מהרש"א ר"ס שמ"ו, אך בנתיה"מ סימן קע"ו סוסקי"ח פליג על דין זה, עיי"ש.

1. ובשו"ת מהרי"ל החדשות סימן קע"ח ביאר בזה, ז"ל, אע"ג דבדברים בעלמא נגמר שכירות כדמוכח פרק השואל פרה במשיכה ובעלים באמירה, וכן כתבו כמה רברבי שבדברים בעלמא נקנית השכירות, ונ"ל דצריך ליתן טעם מ"ש משכירות בקרקע דנקנה בכסף ושטר וחזקה וכו' ובמטלטלין בעי משיכה וכו', והנה שכירות דגברי כיון דלא שייך כסף שטר וחזקה בבן חורין ואינו כעבד כנעני שגופו קנוי לו, משום הכי נגזיר שבוע' בשמיר' בעלמ' והוי כשלוחו שאין צריך לא קנין ולא שום דבר, דבההיא הנאה דצייתי אהדדי גמרי ומקני אהדדי וסמכי אהדדי. דווקא כשמשנה הדין כמו גבי הקדש שילהי הזהב בעי קנין, או למ"ד שילהי הפועלים היכא דמתנה ש"ח להיות כשואל וכו', אבל כל שאר שכירות היכא דלא מיחלף מידי נגמר השכירות באמירה, אלא דמ"מ מצי כל אחד מהן לחזור בו ואין לבעה"ב אלא תרעומת וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאבהא"ז פ"ב משאלה ה"א כתב דדברי הגר"א ז"ל תמוהין מאד, דל' זה בעוד שהוא משקהו לא נמצא ברמב"ם והוא ל' הטור, והטור הרי סובר כתוב והרא"ש וכו', עכ"ד, ובמחכ"ת דבריו תמוהין מאד, דהגר"א לא כתב כן לפרש ל' בעוד שהוא משקהו, דע"ז כתב בתחילת דבריו דבא לאפוקי אח"כ, והיינו לאפוקי אם השקהו ואח"כ השאיל לו, אלא לפרש מש"כ הרמב"ם "והשקהו" ונתן לו הבהמה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה שלא כד' הר"י מלוניל בדצ"ז. שכתב דכל שעשו הבעלים מלאכה מעצמן, לא חשיב כשאלה בבעלים, ומבו' בדבריו דהטעם בזה הוא משום דבכה"ג אינם מחויבים במלאכה, והרי שדעתו דלא חשיב בעליו עמו אף בשעשה שעושין הבעלים מלאכה, אלא בשהן מחויבין בזה.

   אך הנה בטור סימן שמ"ו כתב דאף אם עושין הבעלים מלאכה מעצמן חשיב כשאלה בבעלים, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שפ"ח, והיינו משום דבזמן שעושין הבעלים מלאכה לשואל, חשיב שאלה בבעלים אף אם אינם משועבדין לו למלאכה, וזה כמש"נ בדעת רש"י והראב"ד. [↑](#footnote-ref-4)