כבד ודם האברים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר

חולין קי: היתר כבד ודם האברים

**א. שיטות הראשונים-**

מבואר בסוגיא דכבד עצמו שנתבשל מותר שאינו חוזר ובולע את הדם אחר שפירש שהוא טרוד לפלוט ולא בלע, ונסתפקה הגמ' בבשר אחר שנתבשל עמו אם ייאסר משום בליעת דם מהכבד.

א. רו"ר [ערשב"א קיא. ותוס' שם הוכיחו כן מלשון הגמ' דם דאורייתא וכ"ה בחד פי' בתוס' קי:] פי' דאיירי אחר מליחה ככל בשר אבל בלא מליחה פשיטא דאסור דלא עדיף מכל בשר.

ב. בתוס' הביאו פי' ר"ת דאחר מליחה וודאי שרי כמו שמותר לבשלו אחר צליה שעי"ז יצא כל הדם.

ורק בלא מליחה מספק"ל להתיר, וטעמו משום דמדאורייתא וודאי שרי שהרי כבד כולו דם הוא ומ"מ התירתו תורה וה"נ דם שפורש ממנו מותר, אלא דמדרבנן אסרוהו ע"י מליחה שהוא יוצא בעין וניכר, אבל בבישול שאינו ניכר מבע"ל אם אסרוהו חז"ל.

ועיין בש"ך עג-יט הביא כן מהאו"ה לדינא, ובפמ"ג שפ"ד עג-ב,יד, שדעת רוה"פ כן ועיין בש"ך וט"ז דאף דלא קי"ל כר"ת ואפי' דיעבד מ"מ אם הורה המורה להתיר לא מהדרינן עובדא.

ג. הר"ן פי' שהספק הוא בין במליחה ובין בלא מליחה דהא מיהת פשיטא שאין המליחה מועלת להפליט כל הדם, אלא שיש להסתפק אם נאסר ע"י בישול או שהתירה תורה דם גם אחר שפירש.

ושיטת רש"י תתבאר לקמן.

ומבואר בסוגיין דכבד מותר בדיעבד ע"י בישול אבל להלכה הביא השו"ע עג-א שיש מי שאוסר בזה והוא שיטת הרי"ף והר"מ שנקטו דפלוגתא דתנאי היא במתני' דמייתי בגמ' קיא. דת"ק דהאי משנה ס"ל שהכבד נאסר בדיעבד מדינא ושפיר בולע מן הדם שפירש.

וברמ"א כתב שכן נוהגים לאסור בדיעבד, וטעמו כש"כ סמ"ק והגש"ד דלעולם מדינא הוא מותר אלא דר"י בנו של ריב"ב אסר בשלוקה, ורש"י פי' שלוק הרבה מאוד שגמר לפלוט דמו ומהשתא שפיר בולע, וכתב הש"ך סק"ח דעפי"ז נהגו לאסור את הכבד בכל ענין שמא יבשלו בשיעור שליקה כיון דלא בקיאינן ביה.

[ובהגר"א שם כתב לבאר באופ"א דדעת הסמ"ק דבישול אסור מדינא ושלוק הוא פחות מבישול, עיי"ש].

עכ"פ נמצא לנו מחלוקת הראשונים אם לאחר שפירש הדם מן הכבד יש לו היתר דדעת רו"ר לאסור ור"ת מתיר עכ"פ מדאורייתא, ונבוא לבאר הענין.

**ב. בד' הלבוש בהיתר הכבד-**

הנה כתב ביד יהודה עג-א ששני מיני דמים יש בכבד, חדא גופו של הכבד שהוא עצמו דם קרוש הוא, ועוד שיש בו דם הסובב בו ככל שאר אברים.

ומבואר בראשונים דכבד אף שהוא דם מ"מ התירתו תורה, ויסוד הדבר מבואר קי: אמרה ליה ילתא לר"נ וכו' אסר לן דמא שרא לן כבדא.

והנה וודאי היתר זה קאי על גופו של כבד דאף שהוא דם קרוש מ"מ התירתו תורה [עיין לקמן אם עיקר ההיתר הוא באכילתו חי או אחר צליה], אלא שיל"ע אם היתר זה קאי גם על הדם הסובב בו או לא.

והנה עיקר היתר זה צ"ב מנ"ל להתיר היתר מיוחד בכבד.

**א.** בתוס' לעיל יד. כתבו טעם ההיתר באכילת כבד משום דדם האברים שלא פירש שרי, והוא טעם נוסף דלא כהלבוש.

ומשמע דעתם בפשוטו דאחר שפירש וודאי ייאסר ודלא כשיטת ר"ת, ועיין לקמן עוד.

ב. בלבוש עג-א ז"ל:"הכבד הוא כולו דם והתורה התירתה דלא אסרה תורה אלא דם הנשפך כמים וכו' והכבד קרוש ועומד בגופה של בהמה ואינה נשפכת כמים, מ"מ דם הפורש ממנה הוי דם האברים שפירש ואסור, וכיון שהוא כולו דם אין כח במלח להוציא דמו ממנו וכו' הלכך אין תקנה אלא לאוכלה ע"י צליה וכו' שכיון שנצלית עד שהיא ראויה לאכילה[[1]](#footnote-2) כבר נקרש ונתקשה דמה בתוכה ושוב אינו יוצא ע"י בישול"[[2]](#footnote-3).

מבואר מדבריו דיסוד ההיתר של כבד הוא משום דהוי דם שאינו נשפך כמים, ומבואר בדבריו דדם שפירש מן הכבד וודאי אינו בכלל היתר זה והוי ככל דם האברים שפירש שאסור.

והנה זהו דעת הרשב"א קי: ותוס' קיא. דדם הכבד שפירש אסור ככל דם האברים, והו"ד בפר"ח עג-טז ודלא כשיטת ר"ת דאף אחר שפירש הדם מותר.

והנה מבואר קט: אמרה ליה ילתא לר"נ אסר לן דמא שרא לן כבדא, וצ"ע מהו היתר זה הרי דם של הכבד שפירש נאסר, ואין בו היתר אלא ע"י צליה וכה"ג אין בו איסור דם מצ"ע שהרי דם שבשלו מותר ואינו היתר מיוחד בכבד?

וצ"ל שכל הנפק"מ בהיתר זה הוא שמותר לאוכלו חי אף שהוא כולו דם.

הנה מבואר בלבוש שלא ניח"ל לפרש שיוצא כל הדם ע"י הצליה כמו בשאר צלית בשר רק הוצרך להוסיף דנקרש הדם ושוב לא יצא, וכנראה טעמו דהא דעת רו"ר [דלא כר"ת] דאין היתר במליחה של כבד לקדירה וע"כ יש איסור בדמו ע"י בישול א"כ אף בצליה נימא כן, וכבר הק' ר"ת בתוס' מ"ש מליחה מצליה ומכח זה הכריח דאף במליחה מותר לאכול כבד שיצא כל הדם כמו בצליה.

וע"כ הוצרך הלבוש לתרץ שיסוד ההיתר של צליה הוא משום שנקרש הדם ותו אינו יוצא, וע"ע בפמ"ג שפ"ד עג-ב.

וכ"ז מבואר בלשון האו"ה טז-ו בשם הר"פ, ז"ל:"והטעם מפרש מהר"פ בצליה האש שואב מתחילה הדם לחוץ ואח"כ מייבשו וא"י לצאת עוד אבל במליחה אינו מייבשו אח"כ ופולט ובולע ונשאר דם בתוכה", מבואר דקשיא ליה מ"ש ממליחה.

ודע דתי' זה של האו"ה לאו דכו"ע הוא, עיין ברא"ש ז-ז כתב הטעם דמהני צלי בכבד טפי ממליחה משום דצלי מפליט טפי ממליחה, והיינו שע"י צליה יוצא כל הדם של הכבד יותר ממליחה ואי"צ לד' האו"ה והוא כד' החגורת שמואל שיובא לקמן.

ושיטת ר"ת מבואר דפשיטא ליה דמליחה מועלת כמו צליה ומוציאה כל הדם הסובב בו והכבד עצמו פשיטא ליה דשרי שהתירתו תורה.

**ג. טעם האיסור של כבד במליחה-**

והטעם באיסור של מליחה [או צליה אי לאו דמתקשה ע"י האש] כנראה יש לפרש בשני אופנים:

א. יל"פ דאי משום גופו של הכבד לעולם שרי משום שאינו נשפך כמים ואין בו איסור כלל, ומשום זה אין לחוש גם במליחה.

ומש"כ הלבוש שיש איסור בדם הפורש ממנו היינו בדם הסובב בכבד ככל האברים, וזהו הטעם דל"מ מליחה בכבד דכיון שיש בו ריבוי דם אינו יוצא הדם ע"י מליחה, והוקשה ללבוש א"כ מה מהני צליה טפי.

וע"ז כתב ליישב דמ"מ מהני צליה שעי"ז נקרש הדם הסובב בתוך הכבד ושוב לא יצא והוי כעין חליטה דמבואר קיא. דמהני[[3]](#footnote-4).

וכנראה כן פי' כוונתו בחכמ"א לד-יא ז"ל:"הכבד אע"פ שכולו דם מותר דלא נקרא דם אלא מה שהוא צלול ונשפך כמים אבל הכבד וכן הטחול אין נשפכים, ומ"מ יש בהם ג"כ דם כשאר כל האברים, ואדרבה יש בכבד ריבוי דם ולכן כבד שנתבשלה בקדירה אמרינן מחמת שהיא פולטת דם שוב אינה בולעת ולפיכך הכבד לעולם מותר [כדעת השו"ע עג-א] אבל הבשר והקדירה אסורים שהם בולעים פליטת הדם של הכבד".

משמע דמש"כ שהכבד יש בו ג"כ דם ככל אברים הוא לבאר ג"כ היאך אוסר הקדירה והבשר שנתבשל עמו, ורק הוסיף שיש בו גם ריבוי דם דאיידי דטריד לא בלע, ומשמע כוונתו דמלבד גופו של כבד יש בו גם דם הסובב בו והוא האוסר את מה שמתבשל עמו.

וע"ע לקמן עוד ראיה מד' החכמ"א כן במש"כ גבי טחול.

אבל בחגורת שמואל על הלבוש סק"ב נתקשה ל"ל ה"ט, וי"ל בפשיטות דשאני צליה שהיא עדיפה ממליחה ומוציאה כל הדם דנורא מישב שייב כדחזינן בכ"ד דצליה עדיפה על מליחה, ובאמת כדבריו מבואר ברא"ש ז-ז שהבאנו לעיל.

ב. וכנראה יל"פ ד' הלבוש באופ"א, דוודאי יצא כל הדם שסובב בכבד ע"י צליה ואף ע"י מליחה יצא כל הדם, רק בא לבאר טעם ההיתר של גוף הכבד עצמו, דנהי דמתירים אותו לאוכלו חי משום דהשתא קרוש הוא ואינו נשפך כמים, אבל ע"י בישול נימוח חלקו ותו הו"ל דם הנשפך כמים.

וס"ל להלבוש דההיתר של נשפך כמים הוא רק בעודו קרוש [ולפי"ז באמת י"ל דלענין דם הסובב בו לא שייך להתיר כלל ע"י שנקרש].

וכזה באר ביד יהודה עג-א דעת רש"י קי: [יו"ד לקמן] דנסתפקה הגמ' אם להתיר כבד שנתבשל, ופירש"י הטעם משום שהכבד כותלו דם והתירתו תורה א"כ י"ל דה"נ הדם הפורש שרי, אבל מ"מ מבואר בראשונים דלרש"י לא שרי אלא אחר שנמלח, וכתב ביד יהודה דדוקא ע"י המליחה יוצא כל הדם הסובב בו שעליו אין היתר של נשפך כמים.

אבל דעת החגורת שמואל מתבאר דפשיטא ליה דאף דיסוד ההיתר הוא משום שאינו נשפך כמים מ"מ גם אחר שנימוח הכבד יש להתירו, כיון שהוא סוג של דם שאינו נשפך כמים וכן הוא לפי מהלך הראשון בלבוש.

וכנראה בד' הלבוש מוכרח לפרש כהאופן הראשון, שהרי כתב שם דדם הפורש מן הכבד אסור ככל דם האברים, ותינח לפי' הראשון שפיר ניחא דקאי על דם הסובב בו ואין ההיתר שלו משום דם הנשפך כמים רק משום דהוי ככל דם האברים וע"ז כתב שאם פירש אסור ככל דם האברים.

אבל לפי' השני דקאי על הכבד גופו הרי יסוד ההיתר שלו משום דלאו נשפך כמים ואינו כהיתר דם האברים שהוא מותר מטעם דלאו דומיא דדם הנפש הוא [כש"כ לבוש-סז], א"כ מה"ת אחר שפירש יחזור לאיסור ומה עניינו לדם האברים.

**ד. נפק"מ מכ"ז בטחול-**

ונפק"מ משני הביאורים בטחול, ראיתי בקיצור שו"ע הל' דם ומליחה בביאורים דהנה כתב בחכמ"א שגם טחול הוא ככבד שגופו דם ומ"מ מותר משום שאינו נשפך כמים, ויסודו ממדרש רבה ויקרא-כב את הדם התרתי לך את הטחול מבואר שגם הוא היתר מיוחד כמו כבד אף שגופו דם משום שאינו נשפך כמים.

והרי גבי טחול מבואר בשו"ע עד-א דמהני מליחה, ולפמשנ"ת במהלך השני וגם דעת החגורת שמואל הטעם דל"מ מליחה הוא משום שגופו דם ונמחה בתבשיל הרי ה"נ נימא גבי טחול שהרי וודאי המליחה אינה מוציאה כל גופו של הטחול ואח"כ נמחה בתבשיל?

וע"כ דעת החכמ"א דעיקר הטעם דל"מ מליחה הוא רק משום דם הסובב ולא משום שגופו דם ובכבד יש בו ריבוי דם הסובב בו משא"כ בטחול אף שכולו דם הוא מ"מ דם הסובב שבו הוא כשאר אברים ומהני ביה מליחה.

ולדעת החגורת שמואל והמהלך השני שנתבאר צ"ע טעם היתר הטחול.

ועיין בלשון השו"ע עד-א שיש בו ריבוי דם ומשמע שאין גופו ממש דם ולפי"ז א"ש היטיב דוקא למהלך השני למה מועלת מליחה בטחול יותר מכבד, והביאור דבטחול אין גופו דם רק יש בו ריבוי דם הסובב בו, והרי מליחה מועלת לסלק את כל הדם הסובב בו גם בכבד אלא שבכבד אסור משום שגופו דם משא"כ בטחול.

אבל זה צ"ע מלשון המדרש שיש היתר מיוחד בטחול משמע דגופו דם הוא, ויל"ע].

**ה. שיטת ר"ת להתיר גם דם שפירש-**

נתבאר לנו מד' היד יהודה דמלבד שגופו של הכבד הוא מדם קרוש עוד יש בו דם הסובב בו והוא ככל דם האברים.

והבאנו לעיל ד' הלבוש דיסוד ההיתר של הכבד הוא משום דם שאינו נשפך כמים שרי, ולפי"ז כתב הלבוש דוודאי דם הפורש ממנו אסור שהרי דם הסובב בו הוא ככל דם האברים והוי דם הנשפך כמים ושרי [אלא שלעיל נתבאר מהו האיסור אחר מליחה אבל בלא מליחה וודאי יש לאסור].

וכן לשיטת התוס' יד. דהיתר הכבד הוא משום דם האברים שלא פירש משמע שאם פירש וודאי ייאסר.

אבל שיטת ר"ת בסוגיין דע"י מליחה וודאי שרי לבשלו דהוי כמו צליה, וספק הגמ' הוא אם בלא מליחה יש להתירו בבישול, והוסיף ר"ת דמדאורייתא וודאי יש להתיר את הכבד שהרי כולו דם הוא ומ"מ התורה התירתו כדאמרה ליה ילתא לר"נ, וא"כ מה לי פירש ומה לי אם לא פירש לחוץ, וספק הגמ' הוא גם קודם מליחה אם גזרו על דם זה ע"י בישול או שכיון שאינו ניכר לא גזרו עליו.

ודבריו צ"ב רב היאך פירש טעם היתר הכבד אם משום דם האברים שלא פירש א"כ לבתר דפירש ייאסר, ואם כטעם הלבוש משום שאינו נשפך כמים תינח דמהני זה להתיר גופו של הכבד אבל איך יתיר זה את הדם הסובב בו שמבשלו ויוצא לחוץ?

יל"ד בכמה אופנים בזה:

**ו. היתר הכבד מגזיה"כ מיוחדת ובגדר היתר דם האברים-**

א. פשטות לשונו של ר"ת משמע דלית ליה תרי הנך טעמי, ומן הדין היה צריך לאסור אפי' את גוף הכבד עצמו גם קודם שפירש הדם, וממה שהתירתו תורה חזינן שיש כאן היתר מיוחד בכבד וממילא אמרינן שגם אחר שפירש שרי, שההיתר חל לא רק על גוף הכבד אלא גם על הדם שסובב בו דאף אם פירש הותר.

ומתבאר בזה דס"ל לר"ת שא"א להתיר את הכבד משום דם האברים שלא פירש ומה"ט הוכיח דע"כ יש כאן היתר מיוחד בכבד.

וזה דלא כשיטת התוס' יד. שהתירו את הכבד עצמו משום דם שלא פירש, וצ"ב פלוגתתם.

[וגם בלבוש מתבאר דלית ליה היתר של דם האברים שלא פירש ולא התיר אלא משום שאינו נשפך כמים].

ועיין בריטב"א שהוסיף קצת על הדברים בזה"ל:"שאילו היה נאסר כשפירש היה נאסר כשלא פירש דמאי שנא, הא כשלא פירש כמי שפירש דמיא וכולי דם פרוש וכאילו עומד בעיניה".

וכנראה ביאור הדבר, הנה יסוד הדין של דם האברים שלא פירש שרי הוכיחו הראשונים מכ"ד עתוס' יד. שם באורך שהוכיחו שמותר לאכול באומצא אף בלא מליחה וצליה משום דדם האברים שלא פירש שרי, וכן נפסק להלכה בשו"ע יו"ד-סז-ב[[4]](#footnote-5).

והוכיחו כן ממה שמותר אכילת בשר ע"י חליטה לקמן קיא. ע"כ הוא משום שהדם לא פירש[[5]](#footnote-6).

וביסוד ההיתר של דם האברים מצאנו שתי דרכים, בלבוש-סז כתב דלא אסרה תורה אלא דם הנפש, אבל דם האברים מותר וה"מ בדלא פירש מן הבשר דלאו דומיא דדם הנפש הוא אבל כל שהוא עומד בעינו ופירש מן הבשר שפיר נאסר דדומיא דדם הנפש הוא, והיינו דלעולם שם דם עליו אלא שדם כזה לא אסרה תורה.

אבל בס' אוצרות יוסף (לר"י ענגיל) יו"ד אות נו כתב יסוד ההיתר שהוא נידון כחלק מהבשר וכיון שלא יצא אין לו שם דם רק שם בשר עליו[[6]](#footnote-7).

ובפשוטו היה נראה לבאר עפי"ז פלוגתת התוס' דלעיל יד. עם ר"ת והלבוש, דר"ת ס"ל כשיטת מהר"י ענגל שעיקר ההיתר של דם האברים הוא משום שהוא טפל להבשר, אבל בכבד לא שייך לומר כן שהרי עיקרו דם, וע"כ הוצרך לומר דהיתר כבד הוא היתר מיוחד משום שהתירתו תורה.

אבל התוס' יד. ס"ל כשיטת הלבוש דעיקר ההיתר הוא משום דלא דמי לדם הנפש כיון שאינו יוצא א"כ היתר זה שייך אף בכבד.

אלא שיש לעיין לפי"ז בדעת הלבוש למה הוצרך להתיר משום שאינו נשפך כמים הרי לשיטתו יש להתיר משום דהוי דם האברים שלא פירש?

ובפשוטו משמע מזה דדעת הלבוש דאף לפי דרכו דיסוד ההיתר הוא משום דלאו דומיא דדם הנפש הוא ה"מ בבלוע בבשר לאו דומיא דדם הנפש הוא, אבל דם שעומד בפנ"ע אף שהוא קרוש מ"מ דומיא דדם הנפש הוא.

**ז. עוד בגדר דם האברים שלא פירש-**

וכנראה שני דרכים אלו בטעם היתר דם האברים שלא פירש שנויות במחלוקת הראשונים:

עיין זבחים כו. "ש"מ דם האברים שלא פירש דם הוא, ודחינן דלמא משום שמנונית" [דשמנונית הוי כבשר ליפסל ביוצא], ופירש"י שהנידון הוא גם לענין לפסול יוצא וגם לענין מאכ"א שיש בו איסור כרת.

ובתוס' חלקו ע"ז דאף אם דם האברים דם הוא מ"מ שרי כל שלא פירש, ואף אם פירש אינו אלא בלאו ולא בכרת.

והוסיפו שאין עיקר ההיתר של דם משום דלאו שם דם עליו אלא אף להצד בגמ' דחשיב דם ליפסל ביוצא מ"מ לענין מאכ"א שרי.

א. מבואר דעת התוס' דהיתר דם האברים שלא פירש הוא היתר בעלמא אבל שם דם שפיר אית ליה.

וכנראה לדעתם דם האברים יש לו שם דם אלא דלא אסרה תורה אלא דומיא דדם הנפש.

ב. אבל ברשב"א בתוה"ב ג-ג משמע דפליג ע"ד התוס' בזה, עיי"ש גבי ההיתר של דם הכנוס באברים והביא ד' הגמ' דש"מ דם האברים שלא פירש דם הוא ודחינן התם משום שמנונית א"כ חזינן דלמסקנא לאו דם הוא, ומבואר דעת הרשב"א שעיקר הטעם דדם האברים שלא פירש שרי הוא משום שאין לו שם דם ואף לכל מילי ליפסל ביוצא וכה"ג ה"נ לענין מאכ"א [וצ"ב קצת מהו ספק הגמ' להרשב"א הרי אף בס"ד מסתבר שידענו דדם האברים שלא פירש מותר].

וגדר הדברים מתבאר יותר בתשובת מהר"ם בשו"ת הרשב"א-תשל עיי"ש דלא מצאנו דבר מותר שיהיה צירו אסור, וכתב ז"ל:"ולא דמי דהתם בעוד שלא פירש לא נקרא עליו שם דם אלא בעודו מובלע בבשר שם בשר עליו וכשפירש נקרא דם ואסור", וכנראה כוונתו דהוקשה לו דהא מצאנו כן לענין דם שכל שלא פירש שרי ואחר שפירש אסור, וע"ז תי' דכל שלא פירש אין לו שם דם כלל והרי הוא כבשר וטפל לבשר.

וע"ע באו"ה-יח דהיתר חלב הבלוע בכחל הוא כענין כבד שהדם והחלב שבלוע בהם לא חשיב דם וחלב.

ויש להעיר דלפי"ז מתבאר דעת הרשב"א ע"ד ר"ת שעיקר ההיתר משום דלאו שם דם עליו א"כ א"א להתיר את גוף הכבד משום דם שלא פירש שהרי כולו דם הוא.

ולפי"ז היה מן הדין שיסבור כשיטת ר"ת שהיתר הכבד הוא היתר מיוחד וגם אחר שפירש מותר מגזיה"כ.

וצ"ע שהרשב"א עצמו קי: נקט כדעת האוסרים דם הכבד אחר שפירש?

וי"ל דעתו ע"ד הלבוש דיסוד ההיתר של הכבד משום שאינו נשפך כמים ואין ההיתר אלא על גוף הכבד ולא על הדם הסובב בו [וס"ל דמ"מ דם הסובב בו אינו יוצא גם ע"י מליחה רק ע"י צליה].

א"נ י"ל דס"ל דלעולם גזיה"כ הוא להתיר ומ"מ לא התירה תורה אלא גופו של כבד שא"א לאוכלו באופן אחר אבל להוציא הדם הסובב בו שפיר הצריכה ול"מ מליחה להוציא דם זה, וצ"ע.

עוד י"ל בדעת הרשב"א דרך נוספת, דלעולם אף דס"ל כדעת מהר"י ענגל דיסוד היתר דם שלא פירש משום שהוא בלוע בבשר, אלא דס"ל שגם בכבד יש להתיר אף שכולו דם.

והביאור דס"ל כהלבוש שיש היתר בגוף הכבד משום שאינו נשפך כמים א"כ י"ל דכל כה"ג לאו שם דם עליו כלל רק שם בשר, וממילא ס"ל שיש כאן היתר בדם הסובב בכבד משום דם האברים שלא פירש ששם בשר עליו ואחר שפירש נאסר.

אבל ר"ת ס"ל שאין היתר של אינו נשפך כמים כלל רק גזיה"כ מיוחדת הוא להתיר את הכבד גופו, אבל שפיר אית ליה שם דם, ממילא א"א להתיר גם את הדם הסובב בו משום דם האברים שלא פירש שהרי אינו בלוע בבשר רק כולו דם.

**ח. קו' על דרך זו בשיטת ר"ת-**

כ"ז נתבאר דרך אחת בשיטת ר"ת דיסוד היתר הכבד הוא גזיה"כ מיוחדת אף שמן הדין לאוסרו, וכדרך זו כן משמע בריטב"א הבאנו לעיל לשונו:"שאילו היה נאסר כשפירש היה נאסר כשלא פירש דמאי שנא, הא כשלא פירש כמי שפירש דמיא וכולי דם פרוש וכאילו עומד בעיניה", משמע כוונתו דבאמת גזיה"כ הוא.

אבל עיקר דרך זו דלר"ת היתר הכבד הוא גזיה"כ מיוחדת צ"ע מנ"ל האי היתרא שהתירה תורה כבד.

ועיין בערוה"ש עג-ב כתב דילפינן לה ממה שאכלו הכהנים את הכבד.

אבל צ"ע חדא מנ"ל שאכלוהו, ועוד דהא מבושל הוא ודם שבשלו אין בו איסור תורה.

ועוד ראיתי במעדני יו"ט על הרא"ש הביא טעם הלבוש דיסוד ההיתר של כבד הוא משום שאינו נשפך כמים גם לשיטת ר"ת דאף דם שפירש מותר, והדברים צ"ב היאך יתכן להתיר את הדם שסובב בו מה"ט [ותינח כלפי מה שנימוח מן הכבד בבישול שפיר יש לומר שג"ז אינו בכלל דם הנשפך כמים כיון שבתחילת ברייתו הוא בצורה שאינה נשפכת כמים (וכש"כ לעיל דעת חגורת שמואל ויתכן שגם הלבוש מודה בזה כש"כ לעיל), אבל מצד דם הסובב בו וודאי צ"ע למה יהיה בו היתר ומ"ש מכל דם האברים של כל בשר שאם יוצא לחוץ אסור].

**ט. דרך נוספת בשיטת ר"ת-**

ב. ויל"פ באופ"א ד' ר"ת דלעולם לדעתו היתר הכבד הוא משום שאינו נשפך כמים, אלא דס"ל דהיתר זה מועיל לא רק לענין גוף הכבד אלא גם לענין הדם הסובב בו ואפי' אחר שפירש מן החתיכה.

ויסוד הדברים עפמש"כ לעיל דעת החגורת שמואל [ואף בד' הלבוש צידדנו קצת כן], דכיון שדם הכבד בטבעו אינו נשפך כמים אין בו איסור כלל אף אחר שנעשה נוזלי.

ומוסיף ר"ת לחדש דלאו דוקא לענין גוף הכבד אמרינן כן אלא גם בדם הסובב בו חשיב דם שאינו נשפך כמים ושרי אף בלא מליחה.

ולא דמי לדם של שאר אברים דכל שהוא בתוך הבשר מותר ואחר שפירש אסור, דהתם הרי הוא דבר נפרד מן הבשר ומצד טבעו הרי הוא נשפך כמים אלא שהבשר מונע ממנו לצאת וכל שהוא בלוע בבשר חשיב שאינו נשפך כמים [או שאין לו שם דם רק בשר] ואחר שיצא שפיר נאסר דהשתא מיהת נשפך כמים הוא.

אבל כבד שכולו דם הרי הדם הוא נידון כחלק ממנו וכך הוא צורת הדם של כבד שאינו נשפך כמים, וכיון שכך הרי מתחילתו לא חל בו שם דם, ואף אם פירש מן הכבד מ"מ לא חשיב דם הנשפך כמים שלא אסרה תורה דם זה.

ומ"מ כ"ז דוחק בכוונת הריטב"א דלפי דברינו צל"פ כוונתו שבא להכריח שאם אין היתר דם שאינו נשפך כמים היה צריך לאסור גם את הכבד עצמו וע"כ יש היתר שאינו נשפך כמים, ואי"ז במשמעות דבריו כלל ויותר משמע כמהלך הראשון.

ג. וראיתי בס' ערוגת הבושם נו"א בזה, דהיתר הכבד עצמו הוא משום שאינו נשפך כמים, אבל דם הכבד לעולם מיקרי נשפך כמים לשיטת ר"ת, ורק יש להתירו משום דם האברים שלא פירש, וזה עפ"י שיטת מהר"י ענגל שהבאנו דיסוד ההיתר של דם שלא פירש משום שהוא חלק מהבשר ואחר שפירש נידון כדבר בפנ"ע וחשיב דם ולא בשר.

אבל כ"ז בדם האברים שכיון שיצא מן הבשר אינו נידון כחלק ממנו שפירש רק מקבל שם דם, אבל כבד שאני דכיון שכולו דם הרי גם הכבד עצמו יש לו שם דם וא"כ כשיוצא הדם לא חשיב דבר נפרד מהכבד רק חשיב שחלק מהכבד עצמו נפרד וכמו שחתך את האבר לשתיים ואכתי יש בו היתר דם האברים שלא פירש.

ולפי מהלך זה יסוד ההיתר של דם הכבד שפירש הוא משום דלעולם נשאר בו דין דם האברים אף אחר שפירש.

ועפי"ז באר דד' התוס' יד. שהיתר הכבד הוא משום דהוי כדם האברים הוא נכון גם לשיטת ר"ת, דאף שמתיר הדם גם אחר שפירש מ"מ יסודו הוא משום היתר דם האברים ואין כאן פלוגתא כלל בין בעלי התוס' ודלא כש"כ לעיל.

אבל אינו נראה בעיני דאדרבה נתבאר לעיל דלשיטת מהר"י ענגל א"א להתיר כלל את הכבד עצמו משום דם שלא פירש שהרי א"א לומר שאין לו שם דם רק בשר שהר אדרבה כולו דם [ומ"מ יל"ד קצת דכל שהוא קרוש יש לו שם בשר, וצ"ע].

**י. ביאור שיטת רש"י ושני מיני דם בכבד-**

הנה בדעת רש"י בביאור הסוגיא דכבד כתב הרא"ש דמשמע דאיירי בתר מליחה, וכבר תמה בראש יוסף שאינו ברור היכן למד זה מפירש"י, עיי"ש דאמנם כ"מ ברש"י לקמן קיא. אבל לא משמע כוונת הרא"ש לזה.

[ועיין במעדני יו"ט דממה שלא פירש"י שום טעם בתחילת ד' הגמ' בצד להתיר את הכבד, משמע דאיירי אחר מליחה דאי בלא מליחה צריך רש"י לפרש טעם למה יהיה מותר, וע"ע מהרמ"ש.

וקצ"ב דאף שבתחילת הסוגיא לא פירש"י מידי מ"מ ברש"י קיא. רה"ע מבואר הטעם להתיר משום דכוליה דם וא"כ אף בפירש מותר].

ותמה בראש יוסף על הרא"ש דברש"י קיא. רה"ע כתב הטעם להתיר משום דכולו דם הוא והתירתו תורה א"כ אף אחר שפירש לא חשיב דם, וא"כ למה לי מליחה כלל?

ומסיק מכח זה דלשיטת רש"י וודאי הספק הוא לכה"פ גם באופן שלא מלחו והטעם להתיר משום לא פירש, ומש"כ הרא"ש דאיירי בנמלחה היינו אף בנמלח אבל וודאי הספק הוא גם בלא נמלח, עיי"ש באורך בכל שיטת רש"י, וגם דעת הפר"ח עג-א דדעת רש"י ע"ד הר"ן ואין חילוק אם נמלח או לא, ועיין ט"ז עג-א דלרש"י הספק הוא **אפי'** אם נמלחה.

וביד יהודה עג-א הביא מכמה ראשונים כן שלמדו בדעת רש"י שלא התיר אלא אחר מליחה [ועי' ברא"י שדחק כוונתם], וצ"ב כיון שיסוד ההיתר משום דכולו דם א"כ אף בלא מליחה נמי?

וביד יהודה פי' כוונת רש"י עפ"י המבואר לעיל ששני מיני דמים יש בכבד, חדא גוף הכבד עצמו שהוא עשוי מדם קרוש, ועוד שיש בו דם נוסף הסובב בו ככל האברים.

ועיקר ההיתר של התורה ס"ל לרש"י שאינו אלא בכבד עצמו וכש"כ הלבוש עג-א יסוד ההיתר משום דלאו דם הנשפך כמים הוא שהרי הוא קרוש.

אבל דם הסובב בו הוי ככל דם אברים, והנה מליחה מועלת להפליט הדם הסובב ככל בשר כמו בכל אברים, אבל הוא עצמו כולו ג"כ דם הוא ומ"מ התירתו תורה, וע"ז מספק"ל בגמ' אם ע"י בישול שרי שהרי יפלוט דם ושוב הו"ל דם הנשפך כמים, ויתכן דהדר לאיסורו או דכיון שמצ"ע הוא דם שאינו נשפך כמים אינו בכלל דם אף אחר שפורש.

ונמצא דמה שלדעת ר"ת פשיטא דאף בפירש מותר לרש"י הוא ספק הגמ'.

**יא. עוד בענייני דם-**

א. טור יו"ד-סז אין כרת אלא בדם הנפש אבל דם האברים מותר וה"מ בלא פירש אבל בפירש ממקומו אסור בלאו.

בב"י העיר על לשון הטור דהול"ל אין כרת אלא בדם הנפש אבל דם האברים בלאו, בד"א בשפירש, ולשון הטור צ"ב, עיי"ש מש"כ לתרץ.

וביד יהודה תי' דקמ"ל הטור דאף בדם הנפש שחייב עליו כרת אינו אלא כשפירש וקודם לזה אין בו חיוב כרת.

ובזה בא הטור לאפוקי משיטת בעהע"ט שהביא הטור לקמן גבי שובר מפרקתה של בהמה אסור לאכול מבשרה חי אלא אם מולחה יפה יפה לפי שהדם מתעורר לצאת בשעת שחיטה וכו' וחוזר ונבלע באברים, ובעהע"ט כתב שאין המלח מפליטו ונשאר בו מדם הנפש ואסור.

ובב"ח ופרישה נתקשו למה הדגיש העיטור שנשאר בו דם הנפש והרי גם בל"ז תיפו"ל משום דם האברים שפירש ממקום למקום?

וכתב ביד יהודה דדעת בעהע"ט שאין איסור בדם האברים שפירש ממקום למקום אבל דם הנפש אסור גם בדלא פירש לכך כל האיסור בשובר מפרקת הוא משום דם הנפש לחוד.

ובזה בא הטור לאפוקי מדבריו ולומר דדם הנפש ג"כ אין בו איסור אלא בפירש.

ולכאו' היה נראה דיסוד הנידון בזה תלוי במש"כ לעיל בטעם ההיתר של דם שלא פירש שאם הוא היתר לחוד דלאו דומיא דדם הנפש הוא כש"כ הלבוש-סז הרי י"ל דה"מ בדם האברים אבל דם הנפש עצמו שלא יצא לחוץ שפיר יש בו חיוב ול"ש לפוטרו משום לאו דומיא דדם הנפש הוא וכ"ה שיטת בעהע"ט.

אבל לשיטת מהר"י ענגל דיסוד ההיתר משום שאין לו שם דם ה"נ בדם הנפש יש לפוטרו.

ב. בדין דם הפורש ממקום למקום, נחלקו הראשונים גבי מולח בכלי שאינו מנוקב אם יש לאסור את הבשר שחוץ לציר והדם משום שהדם שבתוכו פירש ממקום למקום והוי כדם האברים שפירש לחוץ.

עיין בתוס' יד. כתבו להתיר בבשר שנצלה אפי' לא נצלה כל צרכו שכל מה שיצא לחוץ נשאב ע"י האש ומה שלא יצא אף אם פירש הדם בתוכו מ"מ שרי דהוי כדם שלא פירש [וגמ' קיג. דפריש מהאי גיסא ובלע האי גיסא פי' ביוצא לחוץ ממש ואח"כ נבלע אבל אם לא יצא לחוץ ממש לא נאסר].

וכן מסיק בתשובת הרא"ש ב-יז בשאלה להרשב"א צידד להתיר בזה.

אבל הרשב"א בתשובה הרשב"א א-תסו ענה להרא"ש שאין להתיר פירש ממקום למקום אף שלא פירש לחוץ, שזהו ספק הגמ' קיג. בשובר מפרקתה של בהמה אם יש לאסור משום דם והיינו משום שפירש ממקום למקום.

[וע"ע ברא"ש פ"ח-מט הביא הנידון של מולח בכלי שאינו מנוקב אם לאסור מה שחוץ לציר, והביא שיטת האוסרים משום שפירש ממקום למקום, ודחה זה דמי הגיד לו כן ואין אלו אלא דברי נביאות, משמע שהסכים לדינא שאם פירש ממקום למקום שפיר ייאסר שלא כדבריו בתשובה, ועצ"ע מדבריו בפ"ק דחולין (יד.) דמשמע שהסכים להר"ש שיש להתירו אף שפירש ממקום למקום.

ובפשוטו משמע דעיקר דעתו דשרי בפירש ממקום למקום אלא שלא השיג כן בפכ"ה רק השיג בריוח טפי ורק בתשובה הוסיף השגה זו, ועיין מטה יהונתן סי' סז].

ושיטת הרא"ש צ"ע משובר מפרקת של בהמה דמשמע שאם פירש ממקום למקום אסור.

ובדעת הרא"ש עי' ש"ך עו-ב מה שהביא מהפרישה ומסיק עיקר החילוק הוא דשובר מפרקת שאני שהדם התחיל לפרוש מחיים ובכה"ג אסור אם פירש ממקום למקום.

וברא"ה בבד"ה ג-ג שפירש ממקום למקום שרי ויישב שובר מפרקת משום שנבלע בו בליעה יתירה והוי כמו בעין, וכעי"ז לשון הר"ן חולין יד:"דוקא בההיא דבליע טפי הוא דאיבעיא לן כמאן דאיתיה לאיסורא בעיניה דמי".

ויל"פ שסברת הרא"ש שייכת רק לפי סברת הלבוש דהיתר דם שלא פירש משום דדומיא דדם הנפש בעינן הרי י"ל שאם פירש ממקום למקום מחיים הוי דומיא דדם הנפש אבל לאח"מ ל"מ [ועצ"ע דא"כ אף בפירש לחוץ נמי ומה החילוק בזה].

אבל לדעת הרשב"א לשיטתו בתשובה שהבאנו יסוד ההיתר בדלא פירש הוא משום שאין לו שם דם א"כ אי חזינן בגמ' דבפירש ממקום למקום אסור היינו שכל שאינו במקומו אין לו שם דם א"כ מה לי אם פירש מחיים או לאח"מ לעולם ייאסר.

[ובתוס' יד. ג"כ התירו פירש ממקום למקום וא"ש להנ"ל דס"ל כשיטת הרשב"א שעיקר ההיתר משום דלאו שם דם עליו וכש"כ לעיל].

ושיטת הטור כנראה שיטה שלישית בזה, הנה בטור כתב שיש לאסור הדם בין ביצא ממקומו לחוץ ובין בנצרר ובין בפירש ממקום למקום, והוסיף שגם לוקה ע"ז.

ובדעת הטור תמה הפר"ח היאך כתב שלוקה עליו ואינו אלא ספק בגמ', ועיין בכו"פ מש"כ לתרץ דס"ל להרא"ש דפשוט דאסור וספק הגמ' הוא משום שמתבטל חד בתרי, עיי"ש.

וביד יהודה סז-ב דרך בכ"ז בד"א, וזה בהקדם מה שדקדק בלשון הטור דתחילת לשון הטור כל שלא פירש לחוץ שרי, ואח"כ כתב או שפירש ממקומו ונתעורר לצאת ונבלע במקו"א, וצ"ב.

וכתב יד יהודה לחדש דפירש ממקום למקום שרי להטור, ועיין ב"י-עו, אלא דאתא לתרץ ההיא דשובר מפרקת וכתב דכיון שנתעורר ע"מ לצאת לחוץ לגמרי ורק נמנע מלצאת ע"י ד"א הוי כמו פירש ואסור, וה"נ בשובר מפרקת הרי מתחילה היה בו כח לצאת לחוץ אלא שכיון שנשבר המפרקת לא היה בה כח להוציא את הדם.

אבל בצלי שלא נצלה כ"כ לא נתעורר לצאת לחוץ עדיין ושרי לדעת הרא"ש, עיי"ש שיישב בזה כל ד' הרא"ש שבפכ"ה לא התיר בכלי שאינו מנוקב בפירש ממקום למקום [כש"כ בתשובה] שהרי פירש ע"מ לצאת לחוץ לגמרי אלא שמתעכב ע"י הכלי וחוזר ליבלע ואסור ואף שבתשובה צידד כן מ"מ קיבל דברי הרשב"א בתשובה לאסור בכה"ג ורק בפירש ממקום למקום שלא ע"מ לצאת לחוץ שרי, והביא כ"ז מתפאל"מ-עו.

ובזה יישב קו' הכו"פ היאך פסק הטור שלוקה ובגמ' הוא ספק דכל ספק הגמ' הוא גבי שובר שמא מה שפירש יוצא ומה שלא יצא לא פירש כלל אבל אם פירש ע"מ לצאת וודאי אסור ואף לוקה עליו לכו"ע, עיי"ש הביא כן בשם הריטב"א.

ג. בדין בשר חי כתב השו"ע דמ"מ צריך הדחה ומקורו הביא הב"י מר"ן פ"ק דחולין יד., ובש"ך בשם הב"י הטעם משום דם שעל פני החתיכה.

וכתב בכרתי סק"ג דתלי בפלוגתא דלקמן סי' סט בדין הדחה שקודם הבשר דלשיטות שהוא לריכוך הבשר שיצא דמו ולא משום דם שעליו הרי הכא אי"צ הדחה.

אבל בפמ"ג חלק ע"ז ודהא שיטת הר"ן שהדחה הוא לריכוך הבשר ומ"מ הכא הצריך הדחה, עיי"ש.

**יב. פירש ממקום למקום בכבד-**

בפמ"ג מ"ז עג-ח הק' היאך שרינן כבד ושמא פירש הדם ממקום למקום ע"י הבישול ולדעת הרשב"א איכא איסורא בפירש ממקום למקום?

ותי' דשאני כבד שעיקרו אינו אלא מדרבנן לא החמירו בכה"ג שלא פירש ממש, אבל תימה דזה ניחא לשיטת ר"ת אבל דעת הרשב"א שהוא מדאורייתא, ועיין פמ"ג מש"כ לתרץ באופן נוסף.

ובכו"פ עג-ה תי' דשאני כבד שכתבו התוס' שיש היתר בכבד יותר משאר חתיכות והיינו שמותר גם בפירש ממקום למקום שהרי כולו דם.

ויתכן לפרש כן גם לשיטת הרשב"א שחולק על ר"ת וכש"כ לעיל לצדד בדעתו דאף הוא מודה דהיתר הכבד הוא היתר מיוחד, וצ"ע עיי"ש מש"כ.

אבל זה ניחא אם נימא שיש בכבד היתר מיוחד אבל לדעת התוס' יד. דהיתר הכבד הוא משום דם אברים שלא פירש וס"ל דאחר שפירש אסור מדאורייתא ג"כ, צ"ב איך הקילו בפירש ממקום למקום, אבל הרי לשיטתם לק"מ דדעתם דאפי' פירש ממקום למקום שרי.

1. ברמ"א עג-א צולהו עד שיהיה ראוי לאכילה, וכתב הש"ך סק"ב דגבי שאר בשר קי"ל דבחצי צליה סגי להוציא דמו וה"ה הכא והביא כן מהאו"ה.

   והיה מקום לומר דלפי"ד הלבוש שאין כל הדם יוצא רק הצליה מועלת להקשות את הדם שלא יצא הרי יתכן לחלק שבצלית כבד בעינן ראוי לאכילה ממש משא"כ בשאר בשר בעינן צליה שיצא דמו לגמרי [כדעת הרשב"א דלא כרא"ה], וכ"מ לשון הלבוש, אבל בפמ"ג שפ"ד שם נראה דאף להלבוש סגי בחצי צליה ומש"כ ראוי לאכילה היינו משום שבחצי צליה הוא ראוי לאכילה לרוב בנ"א כמבואר בלבוש עצמו עו-ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי בקצוש"ע הל' דם ומליחה בביאורים שהק' היאך יתכן לומר שאחרי צליה אינו יוצא ממנו דם והרי המציאות מראה שאם צולה חצי צליה אכתי יוצא ממנו נוזל וכיון שכולו דם ע"כ הנוזל היוצא הוא דם?

   ויסד מזה שאין הכוונה שהכבד כולו דם ממש רק גוף הכבד הוא עשוי מדם אבל יש בתוכו גם שומן ושאר דברים כמו בשאר אברים וזהו מוהל היוצא אחר צליה.

   והביא כן מלשון הלבוש שם הו"ד בפמ"ג שפ"ד עג-ב דאף בכבד אווז שהוא לבן כולו דם אלא שיש בו שומן לכך הוא נראה לבן ומבואר דכולו דם היינו גופו של הכבד אבל יש בתוכו גם שומן ושאר דברים.

   אלא שראיתי באחרונים לא נראה שהבינו כן, עיין מהרמ"ש בסוף המסכת אם טיגן בשוגג כבד בחמאה מותר דכולו דם ולאו בשר הוא, ועי' בחוו"ד עג-ז צידד לבאר כן ספק הירושלמי אם שרי לבשל כבד בחלב [אלא דהתם כתב דהוי כדם שמותר לבשל אבל אסור באכילה מדרבנן], ווהבא כ"ז בפתחי תשובה פז-ה וכתב שאין לסמוך ע"ז אלא כסניף.

   ובחת"ס קי: כתב דוודאי יש בו דין בשר לכל מילי ויוצא בו אכילת קר"פ ואף שכולו דם מ"מ כיון שהוא קרוש יש בו שם בשר.

   ולפי המבואר יש כאן טעם נוסף לאסור שמלבד הדם שבו יש בו גם שומן והוי בשר ואין לאוכלו עם חלב, והאחרונים לא נחתו להאי טעמא ש"מ דלא ס"ל כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף שנראה קצת חידוש לומר שהדם הסובב בתוכו נקרש שהרי מצאנו כעי"ז דעת הרא"ה בכל צליה שאף שלא יצא כל הדם מ"מ ע"י הצליה שוב לא יצא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"ע היאך מותר לאכול בשר באומצא והרי ע"י לעיסתו ייפלט דם, עיין חוו"ד סט-ג צידד שאין דוחקא בחיתוך השיניים ולא דמי לסכין, ולפי"ז אם אכלה שונרא מעט מהאוכל מותר.

   אבל בסו"ד העלה בצ"ע וכתב דשמא אין היתר אלא בבליעה בלא לעיסה, ובאמת עי' לקמן מערוה"ש שבאר דעת הר"מ שאסר לאכול בשר חי משום שע"י הלעיסה יוצא דם.

   אבלו ביד יהודה סז-ה כתב דוודאי אף שיוצא בלעיסה דם מ"מ כיון שפורש רק ע"י האכילה אינו בכלל דם שפירש, ועי"ש בדרכ"ת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובטור הביא שיטת הר"מ פ"ו מאכ"א הי"ב שהרוצה לאכול בשר חי מולחו יפה יפה או חולטו בחומץ, ודחה דבריו.

   ועיקר שיטתו צ"ב רב דכיון שאוסר דם האברים שלא פירש ובעי מליחה א"כ מה מהני חליטה סו"ס יש בו דם?

   ועיי"ש בב"י ביאור שיטת הר"מ בשם מהר"י ן' חביב דוודאי אף הוא מודה דדם שלא פירש מותר כהא דחליטה, אלא דמ"מ מליחה מעט בעי שיש לחוש שמא נפרד קצת דם מהאברים.

   ובב"י דחה דבריו דלשון מולחו יפה יפה ממע כעין לקדירה, וכתב דדעת הר"מ דדם האברים שלא פירש ג"כ אסור אבל ה"מ בראוי לפרוש אבל אם חלטו בחומץ שאינו ראוי לפרוש שרי.

   ובערוה"ש סז-ט כתב די"ל שאף הר"מ מודה להתיר דם שלא פירש רק ס"ל שאין לאכול חי משום שייפלט ע"י לעיסה וכש"כ לעיל שהחוו"ד תמה בזה.

   והנה בראשונים הוכיחו להתיר לאכול בלא מליחה מגמ' קיג. דמספק"ל גבי שובר מפרקת, וכתבו רו"ר שהספק הוא אם מותר לאוכלו חי אבל ע"י מליחה וודאי שרי, ומשמע דבלא שבירת המפרקת היה מותר לאכול גם בלא מליחה.

   ועיין בב"י דצ"ל שיפרש כד' שא"ר בסוגיא קיג. דלדעתם אין ראיה מהתם, וכנראה הכוונה לשיטת רש"י דנידון הגמ' הוא שע"י שבירת המפרקת לא יהני אפי' מליחה.

   אבל בלשון הר"מ ו-ט מבואר דעתו היטיב דמפרש הספק לענין חליטה בחומץ שבזה מודה הר"מ להתיר בחי ובשובר מפרקת נסתפקה הגמ' לאסור, וא"ש דעתו היטיב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ע"ע בתשובת רעק"א-לח שאסור לבשל בשר שלא נמלח בשישים, והוא בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה, ולא תימא דהשתא היתר הוא דהא מהשתא נמי אית ביה שם איסור לאחר שיצא מן הבשר, ויל"ע אם סברתו מתיישבת גם לשיטת מהר"י ענגל. [↑](#footnote-ref-7)