מקואות פרק א
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**דעת הרמב"ם בביאור המשניות**

כתב הרמב"ם פט"ו מטומאת אוכלין ה"א: מים שבכלים מתטמא בין לרצון בין שלא לרצון, ומטמא אוכלים וכלים בין שנפל עליהן ברצון בין שנפל שלא ברצון. אבל מים שבקרקעות כגון מי בורות שיחין ומערות ומי גבאים שאין בהם מ' סאה, אין מתטמאין אלא לרצון, ואין מטמאין אלא ברצון. וביאר החזון איש (ס"א סק"ג), דמהתורה אין מים מחוברים לקרקע מק"ט כלל, וחכמים גזרו טומאה על מים שבקרקע, והקילו שאין מקבלין טומאה אלא אם נגע בהם הטמא לרצון, וכן אם נטמאו לרצון אין מטמאין אחרים אלא אם נגעו בטהור לרצון.

עוד כתב הרמב"ם שם פי"ב ה"ג: משקין שנתלשו מן הקרקע שלא ברצון אינן מכשירין וכו' שהרי אותן המים שלא לרצון נתלשו, וכאילו הן עדיין בקרקע שאינן מכשירין. ובמשנתינו מבואר דהוא הדין לענין טומאה, שאין המים נחשבים כתלושין לקבל טומאה ולטמאות אחרים אף שלא לרצון עד שיתלשו לרצון, שאם נתלשו שלא לרצון דינן כמחוברין שאינן מטמאין אלא לרצון.

ועפי"ז יבוארו המשניות כאן, שאם שתה טמא או מילא בכלי טמא, כל המים שבגבא נטמאו לפי שנגע בהן הטמא לרצון. ואם לאחר מכן שתה טהור או מילא בכלי טהור, הרי הוא נטמא מהמים, שהרי הוא נוגע בהם לרצון. אך אם נפל שם ככר של תרומה הדבר תלוי, שאם הגביהן מיד ואין רצונו להדיח את ידיו במים, הרי המים נתלשו שלא לרצון, ודינם כמים מחוברין שאין מטמאין אחרים אלא לרצון, וכיון שאין רצונו במים אינן מטמאין את הככר. אך אם רוצה להדיח את ידיו במים, הרי המים נתלשו שלא לרצון, ומעתה הם מטמאין אחרים אף שלא לרצון, ולכן אע"פ שאינו רוצה שיגעו המים בככר מכל מקום הככר טמא, שהרי מעתה הם מטמאים גם שלא לרצון.

ולשון הרמב"ם בחיבורו: לפיכך אם הדיח ידו והוציא הככר נטמא הככר במים שבידיו שהרי הן ברצון. והבין הראב"ד דהככר נטמא משום שהמים נגעו בו לרצון, דכיון שרוצה להדיח ידו במים חשיב רצון אף כלפי נגיעתן בככר. והשיג ע"ז, למים שבידו למה להו רצון, והלא תלושין הן, וכבר נטמאו לרצון. כלומר, דכיון שתלשן לרצון ודינם כתלושין לכל דבר, מעתה הם מטמאים אף שלא לרצון, ולא הוצרך הרמב"ם לומר דהמים נוגעין בככר לרצון.

ובדעת הרמב"ם י"ל דמש"כ שהרי הן ברצון כונתו שהמשקין נתלשו לרצון, ובאמת אין נגיעתן בככר לרצון. וכן פירש בדבריו החזון איש במכשירין (ס"א סק"י), ועיי"ש מה שכתב לבאר השגת הראב"ד באופן אחר.

ועוד י"ל דהרמב"ם סובר שכיון שנטמאו המים בעודן מחוברין לקרקע, וטומאה זו היא דרבנן, ולכן אין מק"ט ואין מטמאין אחרים אלא לרצון, מטעם זה אינם מטמאין שלא לרצון גם לאחר שנתלשו, שהרי לא קיבלו עוד טומאה, וטומאתן היא מדרבנן, ולפיכך הוצרך לומר שנגיעת המים בככר היא לרצון, דכל עוד שלא יקבלו טומאה דאורייתא לאחר תלישתן אינם מטמאים אלא לרצון.

ובמ"ג תנן שאם נפלו מים טמאים ושתה טהור טמא. והקשה בתוס' רעק"א הא המים נפלו שלא לרצון, ואינן מטמאין את המים שבגבא אלא לרצון, ואם כן מדוע שתה טהור או מילא בכלי טמא, הא המים שבגבא לא נטמאו. ובאמת הרמב"ם בחיבורו כתב להדיא או שנפלו לתוכן מים טמאין ברצון הרי אלו טמאין. ולפי"ז מיושב שפיר דהמים שבגבא נטמאו. אך בפיה"מ משמע דאיירי בנפלו שלא לרצון, ולפי"ז קשה.

ובחזון איש יישב שחכמים החמירו במים טמאים שיטמאו את המים שבגבא אף שלא לרצון, כיון שהמים הטמאים נמצאים בתוך המים שבגבא תמיד. ועפי"ז ביאר פלוגתת ת"ק ור' שמעון לגבי נפל ככר של תרומה ולא הדיח, דת"ק סובר שאע"פ שהחמירו חכמים שהמים שבגבא יקבלו טומאה שלא לרצון, מכל מקום הם עצמן אינן מטמאין אחרים אלא לרצון. אך ר' שמעון סובר שהחמירו בזה חכמים לגמרי, ומים אלו [שנטמאו ממים טמאים אף שלא לרצון] מטמאין אחרים אף שלא לרצון.

האור שמח יישב, דמדין תורה מים מק"ט ומטמאין אחרים אף שלא לרצון, אלא שלגבי מים שבקרקע שקבלת טומאתן דרבנן הקילו חכמים שלא יק"ט ולא יטמאו אחרים אלא לרצון. וגדר הדבר הוא, שנתנו חכמים דין פירות למים שבגבא, ופירות אינן מק"ט אלא לרצון. [אך אכתי לא ביאר בזה מה שהמים מטמאין אחרים רק לרצון]. ומשום הכי מים טמאים מטמאין את המים שבגבא גם שלא לרצון, דהא קיי"ל בריש מכשירין שמים טמאים מטמאין פירות אף שלא לרצון.

ובהשגות הראב"ד הקשה, דבמשנה ד' תנן נפל לתוכן המת או שהלך בהן הטמא, ושתה טהור, טהור. ולדעת הרמב"ם שמים שבגבא מק"ט לרצון הא הכא הלך בהם הטמא, ואין לך רצון גדול מזה. ותירץ הכס"מ דאין זה נחשב לרצון כלל, לפי שכל רצונו הוא לעבור לצד שני, ועדיף לו שלא יהיו שם מים כלל, ולפיכך חשיב כנגיעה שלא לרצון. ובאמת לפי הרמב"ם אם יעבור שם אדם טמא לרצון, או שיפיל מת לתוך הגבא בכונה, המים שבגבא טמאים.

ובהא דתנן ר' שמעון אומר בין שהדיח בין שלא הדיח טמא, שיטת הרמב"ם דר' שמעון פליג רק בנפלו מים טמאים, דס"ל שאנו חוששים ששתה מאותן מים טמאים שנפלו, והרי מים אלו מטמאין אף שלא לרצון. ות"ק אינו חושש לאותן המים.

וביאור התוספתא לדעת הרמב"ם: מפני מה אמרו אם לא הדיח טהור, מפני שאין המים שבגבא עלולין לק"ט עד שיתלשו. כלומר, שאינן מק"ט מהתורה עד שיתלשו, ולפיכך הקילו חכמים בדבריהם שלא יק"ט אלא לרצון.

הגביהן רבו הטהורין על הטמאין. כלומר, שאף בנפלו מים טמאים לדעת ת"ק אין הככר טמא, ואע"פ שיש שם מים טמאים שדינם לטמא את הככר אף שלא לרצון, כיון שרוב המים טהורים, כלומר שדינם לטמא את הככר רק לרצון, ורבו הטהורים על הטמאים, אין הככר טמא.

ומפני מה אמרו אם הדיח טמא, הוכשרו המים שבידו ונטמאו, כלומר, כיון שנתלשו המים שבידו לרצון נעשו כמים טמאים מהתורה שמטמאים אף שלא לרצון, וטמאו את הככר.

ר' שמעון אומר, בין שהדיח בין שלא הדיח טמא, שאני אומר שטיפת מים טמאים נוגעת בככר. כלומר, דחיישינן למים הטמאים שדינם לטמא את הככר אף שלא לרצון.

**דעת הר"ש בביאור המשניות**

דעת הר"ש הרא"ש והראב"ד בהשגות שמים שבקרקע אין מק"ט כלל, ובשתה טמא או מילא בכלי טמא חיישינן שמא נפלה טיפה מפיו או מהכלי, וטיפה זו נטמאה לאחר שנתלשה, וכשחזרה לגבא לא טימאה את שאר המים שבגבא לפי שהם מחוברים. וכאשר שתה טהור או מילא בכלי טהור חיישינן שאותה טיפה עלתה עם הטהור ומטמאת את כל המים שנתלשו.

ואם נפל ככר של תרומה ולא הדיח את ידיו או את הככר, המים שבגבא עדיין נחשבים כמחוברין לפי שלא נתלשו לרצון, וכדעת הרמב"ם לעיל, והרי הם מבטלין את הטיפה הטמאה ברוב, ולכן הככר טהור אף אם נגע באותה טיפה, שהרי היא בטלה ברוב. [ולא אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמי אלא במשא ולא במגע, כדאיתא במס' בכורות]. אך אם הדיח את ידיו או את הככר, דהמים שבגבא נחשבים מעתה כתלושין ומקבלין טומאה, הרי טומאת הטיפה חוזרת וניעורת ומטמאת את המים התלושין, ולכן הככר טמא.

ור' שמעון סובר שאף לא הדיח טמא, בין בשתה טמא בין במילא בכלי טמא ובין בנפלו מים טמאים, לפי שאנו חוששים שמא הטיפה הטמאה נשארה על הככר באחרונה, והרי הטומאה חוזרת וניעורת, שהרי מעתה ליכא ביטול ברוב. וטעמו, משום שלגבי ביטול ברוב קיי"ל שאם הוכר האיסור הרי הוא חוזר וניעור, ואם הטיפה הטמאה נשארה באחרונה הרי היא יצאה מכלל התערובת ודינה כהוכר האיסור על אף שאין אנו מכירים שזו היא הטיפה הטמאה.

אך יל"ע מדוע בהדיח את ידיו אמרינן שהטיפה הטמאה חוזרת וניעורת, הא כבר נתבטלה ברוב קודם התלישה, ולא הוכר האיסור כלל. וצ"ל דמכל מקום נשתנה מצב התערובת. שהרי אם הטיפה הטמאה תיפול על המים לאחר תלישתן פשוט שהיא לא תתבטל במים, אלא להפך, היא תטמא את כל המים. לפי שביטול ברוב אמרינן רק כאשר יש התנגדות בין המבטל לבטל, אך כאן אין התנגדות כלל, שכולם דינם לטומאה. ולכן אע"פ שקודם תלישתן שאינם מק"ט ביטלו את הטיפה ברוב, מכל מקום לאחר תלישתן שמעתה דינם לק"ט חוזרת טומאת הטיפה, שהרי המצב של התערובת השתנה, ומעתה אין דינם של המים שבגבא לבטל את הטיפה, אלא להפך, דינם להטמאות ממנה. [ולא דמי לחמץ שנתערב ברוב היתר קודם הפסח ונתבטל שאינו חוזר וניעור בפסח, דהתם השינוי בין קודם הפסח לתוך הפסח הוא רק בדין, ולא השתנה כלל מצב התערובת, משא"כ הכא השינוי בדין נובע מחמת שינוי במצב התערובת, דמעתה כל המים תלושים ולכן דינם שמק"ט].

משא"כ בלא הדיח, שדין המים שבגבא נשאר שאינם מק"ט כדין מים מחוברים, הרי לא השתנה המצב כלל מכפי שהיה קודם לכן, וכיון שאין מק"ט דינם לבטל את הטיפה ברוב, ולכן כל המים טהורים והככר טהור.

ויל"ע מדוע שתה טהור טמא דחיישינן שמא הטיפה הטמאה נכנסה לפיו, הא קיי"ל ספק שתה משקין טמאין טהור, דהוי ספק דרבנן. ועוד יל"ע מדוע לא אזלינן בתר רוב, ונימא דתלינן שלא נכנסה הטיפה הטמאה לפיו. ועי' חזון איש דיש בילה, ואין כאן ספק כלל, אלא שודאי מעורב כאן משקין טמאין. אמנם לשון הר"ש שמא נטמאו לא משמע כן. ועוד הקשה החזון איש שם סק"ד, מדוע ר' שמעון חושש שמא נשארה טיפה אחרונה לחוד, הא כיון שיש בילה לא יתכן מצב כזה. ועי' משנה אחרונה.

**מדוע מים שבקרקע לא מק"ט מהתורה**

בפסחים יז ע"ב איתא דמשקי בית מטבחיא בכלים טמאין בקרקע טהורין, לפי שטומאת משקין שבקרקע דרבנן ולא החמירו בבית המקדש. ואמר ר' פפא הא דאמרת בקרקע טהורין לא שנו אלא מים אבל דם לא, ומים נמי לא אמרן אלא דהוי רביעית דחזי להטביל ביה מחטין וצינורות, אבל לא הוי רביעית טמאין. ופירש רש"י שמדין תורה רביעית מים שבקרקע הוי מקוה להטביל בה כלים, ולכן אין המים מק"ט מהתורה, אלא שחכמים ביטלו רביעית דמקוה, ואף כלים צריכים מ' סאה. ולכן המים שבקרקע מק"ט מדרבנן עד שיהא בהם מ"ס, ובבית המקדש הקילו שלא יקבלו טומאה ברביעית.

והקשו הראשונים, דבמשנתינו מבואר שהמים שבגבא לא מק"ט אע"פ שאין בהם מ"ס, והכא לא איירי במשקין בית מטבחיא, וזה סותר לסוגיא בפסחים דהמים שבקרקע לא מק"ט רק כשיש בהם שיעור מקוה. ונאמרו בזה כמה דעות בראשונים:

א. הרא"ש בספ"ח דטהרות כתב, דמתני' איירי במים שנקוו בקרקע מעצמן, אבל השופך מים לתוך גומא בר קבולי טומאה נינהו, ובזה איירי בגמ' בפסחים. וביאור דבריו דיש ב' סיבות לטהר מים שבקרקע, חדא מדין מחובר, וכמו שפרי מחובר אינו מק"ט כך מים מחוברין לקרקע אינן מק"ט. ומצד זה אפילו פחות מרביעית אינו מק"ט, אך מצד זה בעינן שהמים יהיו תחילתן בקרקע, דאם נתלשו וחזרו לקרקע שוב אינן נחשבין כמחוברין. ואף שפרי שזרעו בקרקע נחשב כמחובר ואינו מק"ט, מים שאני, שאם נתלשו אינן חוזרים להחשב כמחוברין.

וטעם נוסף לטהר את המים הוא מדין מקוה, דאם יש בו שיעור מקוה הרי הוא בכלל הפסוק "אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור", וילפינן מכאן שמקוה הוא טהור. ומצד זה בעינן שיעור מקוה דוקא, דהיינו מדאורייתא רביעית ומדרבנן מ"ס, ולגבי משקין דבית מטבחיא הקילו חכמים דסגי ברביעית לטהר את המים. ומאידך, מדין מקוה מהני אפילו אם נתלשו המים וחזרו לקרקע, כיון שכולו שאוב דרבנן, ומהתורה אפילו אם נתלשו כיון שחזרו לקרקע יש להם דין מקוה.

ומעתה הא דתנן במתני' שהגבא טהור איירי באופן שלא נתלשו המים מעולם, ולכן אף שאין בו רביעית המים לא מק"ט כלל. ואילו הסוגיא בפסחים איירי באופן שנתלשו המים וחזרו לקרקע שמדין מחובר הם מק"ט, ורק מצד שם מקוה אינם מק"ט, ולכן בעינן שיהיה בהם רביעית או מ"ס בשביל להיות טהורים.

[ונמצא לפי"ז שמקוה יכול להיות כשר אף שאינו נחשב מחובר בדין טומאת משקין, דאין צריך שהמים יהיו מחוברין לקרקע אלא שיהיו מונחים ע"ג קרקע ולא יהיו באויר. ובאופן ששפך לקרקע מ"ס של מים טמאים יתכן שהמים מטהרין את עצמן מדין מקוה, והרי הגר"ח נקט שכל דין השקה המטהר הוא משום שהמים נעשים חלק מהמקוה, ודין מקוה הוא שהמים טהורים. ואפשר דבכה"ג חשיב הווייתו ע"י טומאה].

והנה התוס' בפסחים כתבו דמהא דמפליג בין דם למים ולא מפליג במים עצמן בין שאובין לאינן שאובין מוכח דאיירי אף במים שאובין ומכל מקום יש להם שם מקוה שלא יקבלו המים טומאה, והוכיחו שכולו שאוב פסול רק מדרבנן. ובר"ש להלן פ"ב מ"ג יישב את הסוגיא לפי השיטות שכולו שאוב פסול מהתורה דאיירי ע"י המשכה, דאם המשיך את כל המים כו"ע מודו דפסולין רק מדרבנן. ולדברי הרא"ש הנ"ל הסוגיא איירי בשאוב דוקא, דאם אין המים שאובין הרי אינם מק"ט אף בפחות מרביעית, ואף בגבולין.

אמנם הרא"ש בהל' מקואות כתב להוכיח מהגמ' בפסחים דכולו שאוב דרבנן, ואח"כ דחה בשם רבינו שמשון, וז"ל: דהא דאמרינן בכלים טמאים ה"ק אותן שהיו בכלים אע"פ שהן עכשיו בקרקע, ובקרקע טהורין פירוש שמעולם היו בקרקע ולא באו לתוך כלי כלל, כגון שהמשיכן מאמת המים לשם. ומבואר דיתכן להעמיד את הסוגיא בפסחים במים שלא נתלשו מעולם, וזה סותר לדבריו במס' טהרות דאם לא נתלשו מעולם אין צריך לשיעור מקוה.

ב. לדעת הרמב"ם דמים שבקרקע מק"ט לרצון ומטמאין אחרים לרצון, כתב החזון איש דלא קשה כלל מהסוגיא בפסחים, דהתם איירי בנטמאו לרצון, ובכה"ג בעינן שיעור מקוה. והנה ברמב"ם פט"ו ה"ז כתב לגבי רוק שלא יצא מפיו, דאם היפך בו טמא ומטמא אחרים, ואם לא הפך בו טהור, שהמשקה שבפיו קודם שיהפכנו או ימצוץ אותו להוציאו דומה למים שלא נתלשו אלא עדיין הן בקרקע שאין מתטמאין ולא מטמאין אלא ברצון כמו שביארנו. ומבואר להדיא בדעת הרמב"ם שמלבד טהרת המים מדין מקוה יש גם סיבה לטהרן מדין מחובר, שהרי רוק אינו מקוה ומכל מקום נחשב כמחובר שלא לק"ט.

ומעתה י"ל גם לדעת הרמב"ם דשני דינים איכא, מדין מחובר המים טהורים אפילו פחות מרביעית, אך מצד דין מחובר גזרו חכמים שיקבלו טומאה לרצון ויטמאו אחרים לרצון. ומדין מקוה בעינן שיעור מקוה, אך בזה לא גזרו חכמים טומאה כלל. אלא דכיון שביטלו חכמים רביעית דמקוה לעולם ליכא טהרה מדין מקוה אלא במ"ס, ולכן תמיד המים מק"ט לרצון, שהרי מדין מחובר גזרו חכמים טומאה לרצון, ומדין מקוה ביטלו חכמים שיעור רביעית.

ובמשקין בית מטבחיא הקילו חכמים שהמים לא יקבלו טומאה מדין מקוה כבר בשיעור רביעית, דלגבי זה לא ביטלו שיעור רביעית דמקוה. אך הא דגזרו חכמים שמדין מחובר המים יקבלו טומאה לרצון, גזירה זו היתה גם במשקין דבית מטבחיא, [והטעם בזה צ"ב]. ומעתה יש לפרש הסוגיא בפסחים אף במים שלא נתלשו מעולם, ומכל מקום בעינן לטהרן מדין מקוה כדי שלא יק"ט אפילו לרצון, ולזה בעינן שיעור רביעית.

ותירוץ זה י"ל גם להרא"ש בהל' מקואות דהעמיד את הסוגיא בפסחים במים שלא נתלשו מעולם, דהא דבעינן לטהר מדין מקוה ולא מטהרינן מדין מחובר הוא בכדי לטהר אף ברצון. אלא שהרא"ש במשנתינו נקט כהר"ש שהמים שבקרקע אינם מק"ט כלל, ואף לרצון, ולפי"ז אי אפשר ליישב הסוגיא בפסחים אלא אם נאמר דאיירי במים שנתלשו, וכהרא"ש במס' טהרות.

ובפיה"מ כתב הרמב"ם דהמעלה הראשונה היא שיהיו המים מקובצים נחים שוקטים ולא שיהיו שאובין, והן אשר יקראו מי גבאים. ובמש"כ שיהיו נחים שוקטים דייק הגרש"ר במכות ד ע"א דבעינן שיהיו המים באשבורן ולא יהיו זוחלין. ולפי מש"כ לעיל בביאור דברי הרמב"ם שמשנתינו איירי מדין מחובר ולא מדין מקוה אי אפשר לומר כן, דפסול זוחלין מצינו רק בדין מקוה ולא בדין מחובר, ופשיטא שמים זוחלין נחשבים כמחוברין לכל דבר.

ג. הראב"ד בהשגות פט"ו ה"א סיים: ומה שאמרו שאין מי הגבא מק"ט עד שיתלשו דוקא שיש בהן רביעית כדי להטביל בהן מחטין וצנורות, ואע"פ שהן טהורין במחובר אינן מטהרין מים טמאים בהשקה עד שיהיו שם מ"ס מקוה שלם. ובפשטות מבואר בראב"ד דפחות מרביעית מק"ט לפי שאין בו שם מקוה כלל, וכל טהרת המים שבקרקע היא מדין מקוה ולא מדין מחובר. אך אי אפשר לומר כן, דהא משקין שנתלשו שלא לרצון אין להם שם משקה, ואינן מכשירין, והוא הדין אינן מק"ט. ואם כל טהרת המים הוא מדין מקוה הרי אין מקוה אלא בקרקע, ומה איכפת לן שנתלשו שלא לרצון.

ואפשר לומר דגם הראב"ד מודה שהמים טהורים גם בפחות מרביעית מדין מחובר, אלא דהוקשה לו לשון המשנה שש מעלות במקואות, דמשמע שטהרת המים הוא מדין מקוה, ולכן הוצרך להעמיד במים שנתלשו וחזרו לקרקע, דהשתא אין טהרתן מדין מחובר אלא מדין מקוה, ולכן הוצרך הראב"ד לומר דאיירי במים שיש בהם רביעית, דאל"ה אין להם שם מקוה כלל.

ובדעת הרא"ש במס' טהרות דפליג על הראב"ד ונקט דאיירי אף בפחות מרביעית י"ל דנקט מי גבים בתורת מעלה במקואות, לפי שמדין תורה כיון דסגי ברביעית לשם מקוה הרי המי גבים מטהרים את הטיפה הטמאה מדין מקוה, והא דהטיפה נשארת בטומאתה הוא משום שרבנן ביטלו שיעור רביעית לכלים, ונמצא דכל הטומאה במשנה הוא מדרבנן דביטלו רביעית דכלים, ושפיר חשיב מחמת כן מעלה במקוה.

והא דמבואר בפסחים שביטלו שיעור רביעית דמקוה ולכן בגבולין המים טמאים עד שיהא בהם מ"ס, י"ל דהתם איירי לענין לטהר אחרים, או מים טמאים שנפלו לקרקע שאינם נטהרים מטומאתן מדין מקוה עד שיהא בהם מ"ס, שהרי ביטלו שיעור רביעית במקוה לגבי לטהר אחרים. אך לגבי שלא יק"ט מכאן ולהבא לא ביטלו שיעור רביעית דמקוה, ולכן במשנתינו אף בגבולין אין המים מק"ט מדין מקוה, כיון שיש בהם שיעור רביעית דמקוה. והא דאינן מטהרין את הטיפה הטמאה שנפלה לתוכן מדין מקוה, משום שביטלו רביעית דמקוה לגבי לטהר אחרים.

[ועי' פירוש הראב"ד לתו"כ פר' שמיני שפירש את הגמ' חד בתלושין וחד במחוברין, דאף מים מחוברין מכשירין באופן שחשב עליהם קודם שנפלו לארץ להדיח בהם את התלוש, ואח"כ נפלו לארץ, דדינם כמים תלושין ומכשירין. וי"ל דבאופן זה איירי במשנה כאן].

והנה הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב פירשו במשנתינו דאיירי במים שאינן שאובין, אך הרמב"ם בחיבורו כתב דאיירי בין בהיו שאובין בין שלא היו שאובין. ולפי מש"כ לעיל ביאור המחלוקת היא האם מים שנתלשו וחזרו לקרקע נחשבים כמחוברים לקרקע כפרי שנזרע באדמה, או שמא לגבי מים אינן חוזרים להחשב כמחוברין. והרא"ש בפ"ח דטהרות נקט כפיה"מ והרע"ב.

**משנה ד**

**או שהלך בהן הטמא וכו'**

אע"ג שנתלשה טיפה וחזרה לגבא אין הטיפה טמאה, שהרי נתלשה שלא לרצון. והנה הרא"ש בפ"ד דמכשירין מ"א כתב דהמים שבפיו ובשפמו טמאים, כיון דאי אפשר לו לשתות אם לא שיגעו המים בשפמו הוי כאילו אחשבינהו וכו', כיון דאי אפשר בלא אלו המים בשעת עשיית מלאכתו הוי כאילו אחשבינהו מידי דהוי אמלאכת שבת דכל פסיק רישיה הוי כמתכוין. וצ"ע מאי שנא מהכא שאם הילך בהם הטמא המים טהורים, אע"פ שע"י הילכו יש טיפות מים שנתלשו ונגעו בו וחזרו לגבא. ואף דהוי שלא ברצון מכל מקום הרי זה פס"ר.

ויש לחלק, דלגבי תלישה לרצון לא סגי במתכוין לתלוש אלא בעי רצון, שיהיה לו ניחותא בתלישה. והתם איירי ברוצה לתלוש את המים שנכנסים לפיו, וע"י פס"ר אמרינן שאף המים שבפיו ובשפתו מתייחסים לרצונו לשתות, כיון שאי אפשר בלא"ה. אך בהילך בהם הטמא ליכא רצון כלל, ואף שע"י פס"ר חשיב כמתכוין מכל מקום הא ליכא רצון.

**בשעת הגשמים הכל טהור**

**ביאור המשניות לדעת הרמב"ם**

לדעת הרמב"ם מים שבקרקע אינם מק"ט ואינם מטמאים אחרים אלא לרצון ומדרבנן. ולגבי מי תמציות שלא פסקו הקילו חכמים שהמים לא יקבלו טומאה כלל הואיל והמים נמשכין ובאין להן, ואפילו לרצון. ואע"פ שאין להם דין מקוה לטהר אחרים, מכל מקום לגבי קבלת טומאה הקילו חכמים והעמידו דבריהם על דין תורה שאין המים שבקרקע מק"ט כאשר נמשכין להן מים. [ומשמע דאפילו בלא רבו ושטפו לכו"ע המים טהורים, דבכה"ג לא גזרו].

עוד הקילו חכמים, דאפילו באופן שאין המים נמשכין להן, אם נשפכו מים טהורים לגבא, הרי מי הגבא הטמאים מתבטלין ברוב, לב"ש דוקא בשטפו ורבו, ולב"ה אפילו ברבו בלא שטפו, ולר"ש אפילו בשטפו בלא רבו. וצ"ל דלפי ר' שמעון חכמים הקילו שבשטיפה לחוד תתבטל טומאת המים. ומטעם זה בשעת הגשמים הכל טהור, דתלינן שרבו הגשמים על מי הגבא ונתבטלו ברוב.

ובפיה"מ כתב הרמב"ם שבשעת הגשמים הכל טהור לפי שהגשמים גורמים לזחילתם ויוצאים מים ובאים מים אחרים. ועי' בתוס' אנ"ש שפירש בדבריו מצד רוב מי גשמים, וכדבריו בחיבורו.

ומשמע קצת מדבריו בחיבורו ובפירושו דיש הבדל בין מים שיודעים שהם טמאים למים שהם בחזקת טמאים, דמים שיודעים שנטמאו כגון מי שפיכות אינם נטהרים אלא אם יודעים שרבה עליהם המים הטהורים. אך מים שלא ידוע לנו אם נטמאו, אלא שהם בחזקת טמאים, דבדרך כלל טמאים שותים מהגבא, סגי במה שירדו גשמים לטהר את הגבא, דתלינן שרבו מי הגשמים על המים שבגבא, ואין צריך לזה ידיעה ודאית. [עי' חזון איש ס"א סק"ה שהקשה לפי' הרמב"ם מדוע בשעת הגשמים הכל טהור, הא פעמים משכח"ל ששתה טמא ועדיין לא רבו מי הגשמים ושתה טהור. ולהנ"ל יש ליישב דכיון שלא ידעינן להדיא ששתה טמא הקילו חכמים לתלות שמי הגשמים רבו על מי הגבא].

ומעתה ביאור המשניות, דמי גבאים הם בחזקת טומאה לפי שרגילות טמאים לשתות מהם, ונטמאו כל המים שבגבא מנגיעת הטמא בהם לרצון. בשעת הגשמים הכל טהור לפי שתלינן שרבו מי הגשמים על מי הגבא ונתבטלו המים הטמאים ברוב. [ומי הגשמים אינם מק"ט ממי הגבא לפי שמי הגבא מטמאים אחרים רק לרצון, ומי הגשמים נפלו שם שלא לרצון]. פסקו הגשמים ולא ידעינן אם שתה מהם טמא, הקרובים לעיר ולדרך טמאים, שהן בחזקת ששתה מהם טמא. והרחוקים טהורים עד שיהלכו בהן רוב בני אדם.

והדר מפרש בגבא שידוע שנטמא מאימתי טהרתו, לדעת ב"ש בשטיפה ורביה, לדעת ב"ה ברביה לחוד, ולדעת ר"ש הקילו דסגי בשטיפה לחוד, כיון שמהתורה אין המים מקבלים טומאה כלל.

למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו, דאין מי הגבא מק"ט כלל ואפילו לרצון.

**ביאור המשניות לדעת הר"ש בכת"י ורע"ב**

לדעת הר"ש מים שבגבא אינם מק"ט כלל, אלא דחיישינן לטיפה טמאה שנפלה מפיו של הטמא. ובמס' מכשירין פ"ב מ"ג תנן מי שפיכות שירדו עליהם גשמים, אם רוב מן הטמא טמא ואם רוב מן הטהור טהור. בד"א שקדמו מי שפיכות למי הגשמים, אבל קדמו מי גשמים למי שפיכות אפילו כל שהוא טמא. כלומר, דאם מי שפיכות, שהם מים בחזקת טומאה, נפלו על מי הגשמים, אפילו כל שהוא של מי שפיכות דינם לטומאה, ואע"פ שרוב המים הם ממי הגשמים. אבל אם קדמו מי שפיכות ועליהם נפלו מי גשמים, הרי הם מבטלים את המים הטמאים ברוב. וכתב החזון איש ס"א סק"ה דאין בזה טעם גמור, דמאי שנא קדמו מי שפיכות או קדמו מי גשמים. אלא כיון שמים שבקרקע אינם מטמאים אלא מדרבנן, [דמהתורה הטיפה בטלה ברוב], ואם לא יועיל רביה ושטיפה יהיו טמאים לעולם, לכך הקילו חכמים שיתבטלו המי שפיכות ברוב.

וזהו ביאור המשניות לדעת הר"ש והרע"ב, דמשנה א' ב' ג' איירי בקדמו מי גשמים לטיפה הטמאה שנפלה מפיו של הטמא, ובכה"ג קיי"ל דאין הטיפה בטלה ברוב, כיון שהיא באה לאחר מכן. וכאשר הגביה את המים ותלשן לרצון שוב הטיפה מטמאת את כל המים, וכמו שנתבאר לעיל. משא"כ במשנה ד' ה' ו' איירי בקדמה הטיפה הטמאה, ועליה נפלו מי גשמים, ובזה קיי"ל שהם מבטלין את הטיפה ברוב. לב"ש ברביה ושטיפה, לב"ה ברביה לחוד, ולר"ש בשטיפה לחוד. [וצ"ע אי פליגי נמי במי שפיכות דמכשירין או לא, וצ"ע].

ובהא דבשעת הגשמים הכל טהור ביאר הגר"א בתרתי, בפירוש ראשון נקט דסגי ברוב כנגד הטיפה בלבד, ולכן סגי במעט גשמים בשביל לטהר את הגבא. ובמשנה ה' איירי באופן שנפלו מים טמאים לגבא, ולכן צריך רביה ושטיפה ולא סגי במעט מים. ובפירוש שני נקט דאף בטיפה שנפלה לגבא בעינן רוב מי גשמים כנגד כל הגבא, ואף דהגבא לא נטמא מהטיפה במחובר מכל מקום הכל נקרא מי שפיכות, וצריך ביטול כנגד הכל יחד. ולפי"ז משנה ה' מבארת את משנה ד', דכיצד מי גשמים מטהרין ע"י רביה או שטיפה.

ובמשנה ו' תנן למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו, וביאר הרע"ב דכיון שמי הגשמים עדיין מבצבצין הרי הם מבטלין את הטיפה הראשונה, ולפיכך שתה טהור אינו נטמא, דמים טמאים שנפלו שם נטהרו. וזו היא המעלה, דהני דלעיל לא עלתה טבילה למים הטמאים ואילו הכא עלתה. וכתב התוי"ט דמש"כ הרע"ב לא עלתה טבילה לאו דוקא, דהטיפה הטמאה לא נטהרה בטבילה אלא בהשקה. וברש"ש כתב דאף זה לאו דוקא, דאין הטהרה מצה השקה אלא מצד ביטול.

**משנה ו**

**תוספתא החופר בצד הים בצד הנהר במקום הביצין הרי הן כמי תמציות**

בשו"ע סעי' מ' כתב: הלכך הרוצה לשאוב מים מהמקוה לנקותו, וירא שמא יחזרו מהכלי שמוציאין המים ג' לוגין למקוה אחר שחסרו מ' סאה ויפסלוהו, יקוב הכלי בשוליו כל שהוא, ואז לא יחשבו המים שבו שאובין, ואם הם מים נובעים אין צריך לכך כי המעין אינו נפסל בשאיבה. וכתב הרמ"א, ומכל מקום נהגו להחמיר גם במעין, כי יש חולקין אפילו במעין ואומרים דשאיבה פוסלת, ולכן לכתחילה יש להחמיר לנקוב הכלי ששואבין בו אף במעין. ובעונג יו"ט יו"ד סי' פ"ד הביא בשם משכנות יעקב דבמקוה שנובע בצד הנהר אין לו דין מעין, כמבואר בתוספתא כאן, ובזה הדין לשאוב את המים בכלי נקוב הוא מעיקר הדין, ואם שאב בכלי שלם חיישינן לג"ל שנפלו אחר שנתמעטו המים ממ' סאה ופסול.

ובעונג יו"ט נחלק עליו, דכלפי זה ודאי יש למקוה שבצד הנהר שם מעין, ולפי הפוסקים שמעין אינו נפסל בשאיבה גם מקוה זה אינו נפסל. דהנה הרא"ש כתב שג' לוגין אינם פוסלים לאחר שיש במקוה מ' סאה לפי שהמקוה מכשיר את המים בהשקה ושוב אין כאן מים שאובין כלל. וכן מעין מכשיר את המים ברביעית, וכל מים שיפלו שם אח"כ אינם פוסלים לפי שהם נטהרים בהשקה. ואע"פ שכלפי אדם גם מעין צריך מ' סאה, כיון שכלפי כלים וידים סגי ברביעית הרי המים נטהרים, ולאחר שנטהרים אינם פוסלים את המעין אף כלפי אדם.

ומטעם זה כתב העונג יו"ט להתיר מקוה שבצד הנהר, דאע"ג שבתוספתא איתא שדינו כמי תמציות שלא פסקו ובעינן מ' סאה, ואף כלפי כלים ואדם, מכל מקום כלפי המים עצמם מבואר במשנה שהם טהורים, דלגבי פסול שאובין ולגבי טומאת המים דינם כמעין דסגי ברביעית, ורק כלפי לטבול בו כלים וידים בעינן מ"ס. והשתא, לאחר שהמים שבו מטהרים את המים שנופלים אליו שוב המקוה כשר גם כלפי אדם כלים וידים, דאין דנים את המקוה כלפי אדם כלים וידים אלא כלפי המים עצמן.

ובאחיעזר ח"ג סי' ל"ג כתב לדחות דברי העונג יו"ט, דיתכן שטהרת המים במי תמציות שלא פסקו אינה מדין השקה אלא מדין ביטול ברוב, דבכה"ג שלא פסקו תלינן ברוב טהורים, ולא החמירו בזה חכמים. והשתא אין ראיה כלל שכלפי המים יש בו דין מעין.

ובאמת נחלקו בזה מפרשי המשנה, דמשמעות התוספתא והראשונים שמטהרין מדין השקה, וכן נקט התויו"ט. אך הרש"ש והמשנה אחרונה נקטו שמהני מדין ביטול ברוב.