חבורות נדה פ_ הרואה כתם מהדות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

שיעור א'

# הקדמה באיסור נדה וזיבה מדאורייתא

מדאורייתא יש חילוק בין אשה שראתה דם בימי נדתה לאשה שראתה דם בימי זיבתה. והוא ע"פ מש"כ בפ' מצורע (ויקרא ט"ו י"ט) "ואשה כי תהיה זבה דם יהיה זבה בבשרה שבעת ימים תהיה בנדתה וכל הנוגע בה יטמא עד הערב". הרי שכתוב בתורה שאשה שראתה דם בימי נדתה הרי היא טמאה ז' ימים בלבד, בין המשיכה לראות באותן ז' ימים בין לא ראתה אלא הטיפה הראשונה בלבד. ושם בפסוק כ"ה "ואשה כי יזוב זוב דמה ימים רבים בלא עת נדתה או כי תזוב על נדתה כל ימי זוב טומאתה כימי נדתה תהיה טמאה היא" ודרשו חז"ל מכאן (סוף מס' נדה) שיש ב' סוגי זבה, זבה קטנה וזבה גדולה. והיינו שאחרי שבעת ימי נדה מתחיל י"א ימי זיבה. ובימים אלו דין ראיתה שונה מימים שקודם לה, שמקודם הרי היא טמאה שבעה ימים ע"י ראיתה וכמש"נ, אבל בימי זיבה הדין כך: ראתה רק יום א' בלבד בימי זיבה הרי היא סופרת יום כנגד יום, ואחרי יום היא יכולה לטבול וליטהר. וכן הדין נמי אם ראתה ב' ימים. אבל אם ראתה "ימים רבים", דהיינו שראתה בימי זיבה ג' ימים רצופים (ע' תוס' נדה נ"ד ע"א ד"ה וארבעה) הרי היא זבה גדולה. ובזבה גדולה כתיב (פסוק כ"ח) "ואם טהרה מזובה וספרה לה שבעת ימים ואחר תטהר". הרי שיש תוספת חומרא לטהרת זבה גדולה שצריכה היא לספור ז' נקיים אחרי שהיא גומרת מלראות, ורק אז היא יכולה לטבול וליטהר. וענין ספירת ז' נקיים הוא שיהיו לה ז' ימים רצופים שאינה רואה בהם דם. (וכן שכבת זרע סותרת ספירתה במקצת וכמו שיתבאר לקמן בענין פליטת שכבת זרע). ולכן אם היא רואה דם באמצע ז' נקיים צריכה להתחיל לספור מחדש. ובפסוקים אלו רלא כתוב אלא ענין טומאתה, ובפ' כ' פסוק י"ח מבואר שהיא אסורה לבעלה ואיסורה איסור כרת. ולאחר ז' ימים מיד היא יכולה לטבול ולהטהר.

וכל החילוקים שבין זבה גדולה לזבה קטנה ונדה ויולדת אינם אלא מדאורייתא אבל מדרבנן אין חילוק, דהא איתא במס' נדה (ס"ו ע"א) "אמר ר' זירא בנות ישראל החמירו על עצמן שאפילו רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליה שבעה נקיים". והיינו דמדרבנן אמרינן שכל דם שתראה בין בימי זיבה בין בימי נדה בין ג' ימים בין יום א' נותנים לה דין חומרא שבחומרות, וטמאה היא כזבה גדולה וצריכה היא לספור ז' נקיים כדי לטבול וליטהר.

פרק הרואה כתם מתייחסת למציאת דם באופן שאין לנו ידיעה ודאית שהדם ממנה, באיזה אופנים חיישינן שהדם ממנה והיא טמאה, ובאיזה אופנים אמרינן שאינה ממנה והיא טהורה.

# חידושו של שמואל

ואיתא בגמ' בר"פ הרואה כתם "אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה דם עליה טהורה שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה". הרי חידש שמואל ששיש תנאי נוסף לטמואת נדה, והוא שיהא ראי' בהרגשה. ויש כמה ספיקות וחקירות בדינו של שמואל. ספק א' הסתפקו אחרונים מהו גדר הדין שידש שמואל. האם הוא תנאי נוסף בטומאת נדה, ור"ל דכמו שהדם צריך לבא מן המקור ולהיות אדום וכו', צריך ג"כ לבא בהרגשה, ואם אינה מרגשת הרי זה כראית דם שאינו אדום. או"ד שגדר הדין הוא דבעינן לדעת שהדם הוא ממנה, וע"י זה שהרגישה יש לנו ידיעה שהדדם ממנו. ובתוס' רי"ד על אתר מבואר שהוא כמו הצד השני, שההרגשה אומר לנו שהדם הוא ממנה. ולכאורה א"כ יוצא לפי דבריו שאם ישב א' ויראה ששותת ממנה דם, הרי היא טמאה מדאורייתא אפילו אליבא דשמואל, דהא גם זהו ודאי ממנה. משא"כ לפי הצד הראשון הנ"ל, שאפילו אם ידעינן שהדם הוא ממנה אינה טמאה אא"כ מרגישה, דזהו נאי בטומאתה.

ואע"פ שהדברים כתובים בתוס' רי"ד ועוד גדולי המפרשים, הדברים קשים להולמם, דהא שמואל מיירי בכה"ג שבדקה קרקע עולם קודם שישבה עלי' ושוב ישבה עלי', ולכאורה דבר זה נחשב ודאי. מה שאמרו בזה דמ"מ אמרינן שלא בדקה יפה יפה, ומסברא לכאורה גם זה נחשב ודאי. וכן הביאו האחרונים שכמה ראשונים מבואר כצד הראשון הנ"ל, שאין הרגשה רק סימן שהדם הוא ממנה, אלא הוא תנאי בטומאתה, ואפילו אם הדם ודאי מגופה אינה טמאה אא"כ הרגישה.

# ביאור הילפותא ד'תרתי ש"מ', והגרשת זיבת דבר לח

הגמ' מקשה על חידושו של שמואל מזה שלכאורה בעינן לי' לקרא למילי אחריני, ולבסוף מקשה דהא דבעינן לי' לטהר דם בחתיכה, ומתרצת הגמ' "תרתי שמע מינה". והגמ' סתם ולא פירש איך ש"מ תרתי. ויש בזה ביאורים שונים מן הראשונים. בחי' הרשב"א ביאר שהוא משום שב' הלימודים שקולים הם ויבאו שניהם. וע' גם תוס' הרא"ש לעיל בדף כ"א ע"ב. ומפורסים דברי הר"ן בזה שכתב "תרתי ש"מ פי' דכיון דדרשי' מבשרה עד שתרגיש בבשרה ממילא משמע ולא בשפיר ולא בהרגשה שאין בכיוצא בזה הרגשת דם אלא הרגשת שפיר וחתיכה". ור"ל שכיון שהדם הוא בתוך החתיכה ולא בחוץ, הרי אינה מרגשת אלא החלק החיצוני ולא החלק הפנימי, ולכן דם בחתיכה טהורה בגלל שאינה מרגשת את הדם, וזהו ממש דינו של שמואל.

והנה בעצם השאלה הרגשה זו מהו, הפת"ש ברסי' קפ"ג הביא בזה ג' שיטות: 1) שהזדעזעו אברי' ומקורו ברמב"ם רפ"ט מהל' איסו"ב, 2) מרגשת שנפתח מקורה, וכן מבואר בתרוה"ד סי' רמ"ו, 3) זיבת דבר לח. ובהרגשה דזיבת דבר לח נחלקו הפוסקים אם זהו באמת הרגשה או לא. ויל"ע מהו יסוד המחלוקת אם זיבת דבר לח הוי הרגשה או לא הוי הרגשה, דהא לישנא דגמ' סתמא כתיב דבעינן הרגשה, ואם כנים הדברים שחז"ל לא החשיבו הרגשת זד"ל, ע"פ איזה כללים קבעו שאינו כן. ונראה (וכן ראיתי בס' נתיבי הטהרה) שחלוק ביסוד ההרגשה דזיבת דבר לח מהרגשה של כגון נזדעזעו אברי'. והיינו שההרגשה של נזדעזעו אברי' גדרו שבזמן שרואה טעם יש לה מיחוש בגוף, וכמה מקורות שהוא הרגשת צער. אבל הרגשת זד"ל אינו הרגשת מיחוש, רק שמרגשת את עצם יציאת הדם. ולכן האחרונים הסוברים דזב"ל לא הוי הרגשה לכאורה היינו משום דסברי שגדר הדין הרגשה שנלמד אליבא דשמואל היינו שיש לה מיחוש בשעת הראי', ולכן בזד"ל שאין לה מיחוש לא מהני. (ואם גדר הדין הרגשה הוא שמשו"ה ליכא ספק, לכאורה פשוט שגם זד"ל הוי הרגשה עד כמה שאין מקום לטעות במ"ר וכדומה, דמאי שנא). ולכאורה מדברי חי' הר"ן חזינן דסבירא לי' דזיבת דבר לח הוי הרגשה, שמשו"ה אינה מרגשת עצם יציאת הדם בהיותו בחתיכה, רק מרגשת את החתיכה.

ובחי' הרשב"א הביא פי' כזה, ושמורו הרב ז"ל הקשה עליו סוגיא דלעיל בדף כ"א ע"ב, דשם מבואר שיש סברא לחלק בין דם בשפופרת לדם בחתיכה, שדם בשפופרת טהורה מגזה"כ דבבשרה, ואילו בחתיכה טמאה, ובטעם לחלק ביניהם מסביר הגמ' משום שדרכה של אשה לראות דם בחתיכה ואין דרכה לראות דם בשפופרת. ולכן הקשה מורו של הרשב"א שאם כפירושו של הר"ן, מה איכפת לן אם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה, הא מ"מ אינה מרגשת. וע' מש"כ בזה החת"ס כאן.

והי נלעוק"ד ליישב דבר זה, שלעולם תלוי בדרכה של אשה, אבל סבר הר"ן דכמו דלא הוי חציצה אם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה, הה"נ שזה החשב הרגשת הדם, ור"ל שכל התחיכה כולל הפנים שלו חשוב כדבר א', ולכן שפיר חשוב הרגשת הדם.

ונראה להדגיש שאין כל ראי' מן הרשב"א דלא סבירא לי' הרגשת זד"ל, רק דסבר שאין זה הביאור בהא דתרתי ש"מ.

# ביאור דברי ר"ע בדרשה ד'דם ולא כתם'

במתני' הבא שבדף ל"ח ע"ב מבואר דר"ע סבר שאפשר להקל בתליית הכתמים ומשום שיש דרשה של 'דם ולא כתם'. ויש מגדולי האחרונים (ע' תוי"ט) שלמדו שדברי שואל הם פירש בדברי ר"ע, והכל דרשה א' היא. אמנם הרבה גדולי האחרונים למדו שיש כאן ב' דרשות לומר שאין בכתמים משום טומאה מדאורייתא. ויש לבאר מהו כוונת ר"ע, דהא כתם היינו דם. והפשוט בזה שכוונת ר"ע לחלק בין דם שהוא ודאי ממנה, לדבר שאינו ודאי ממנה, רק שמצאה כתם. וביארו האחרונים שכוונת ר"ע לומר שמדאורייתא שאין מטמאת מדאורייתא אא"כ ידעינן בודאי שהוא ממנה, וכמו שדרשו חז"ל ממזר ודאי ולא ממזר ספק. וא"כ מובן היטב הצורך בדרשת שמואל אחרי שיש לנו דרשת ר"ע, דעד כאן אין אנו מטהרים אא"כ יש ספק, אבל ודאי דם היינו מטמאין אפילו שלא בהרגשה, ובא שמואל וחידש לנו שאפילו ודאי דם אם לא הרגישה טמאה (ושוב כמובן גם זה אין לו הבנה אא"כ הרגשה הוא תנאי בטומאת נדה, אבל אם הוא בירור, למה לא היינו מטמאין אם הדם ודאי ממנה. ואולי יש דחות דהו"א שבדקה קרקע עולם הוי ודאי, וקמ"ל שמואל שאפילו זה לא הוי ודאי. וא"כ שפיר אפשר להבין ע"פ דרכו של התוי"ט הנ"ל).

אמנם עדיין צריך ביאור, שאם כנים דברי שמואל ואין אשה טמאה אא"כ מרגישה, למה צריכים לו לדרשה דדם ולא כתם, תיפו"ל משום שלא הרגישה.

ובהקדמה לתשובת קושיא זו, יש לבאר מה שמבואר בגמ' שאפילו לשמואל שמצריך הרגשה לטומאת נדה מדאורייתא, מ"מ שייך שתהא טמאה ע"י זה דארגשה ולאו אדעתה. ולכאורה הביאור במושג זה, הוא שלמשל אדם שם לב שאצבעו מדמם, אע"ג שלא זכור הוא ששרט את אצבעו. ואע"ג שהדרך הוא שיש לאדם צער בשעת השריטה, מ"מ ביותו עסוק בדברים אחרים לא הי' שם לב להרגשת השירטה, ואה"נ אילו הי' שם לב הי' קולט שמרגיש את צער השריטה. וזהו ארגשה ולאו אדעתא, דר"ל דאילו היתה שמה לב היתה יודעת שמרגשת, אבל כיון שלא שמתה לב לא קלטה שהרגישה את הרגשת יציאת הדם. ובסוגיין מבואר שאפילו בזמן קרוב שייך דארגשה ולא אדעתא, וכתב הרשב"א שמ"מ דבר רחוק הוא. אמנם בתוס' מבואר שמזמן רחוק שייך לומר דארגשה ולאו אדעתא. ובכמה ראשונים מבחואר שהכוונה היא לשכחה. ואם זהו כוונת התוס' יוצא דארגשה ולאו אדעתא של הגמ' וארגשה ולאו אדעתא של התוס' ב' מילי נינהו. אבל נלעוק"ד שי"ל שגם התוס' התכוונו לארגשה ולאו אדעתא הנ"ל, רק מבארים שמזמן קרוב קשה לומר ארגשה ולאו אדעתא, דהא ע"פ זכרונה יכולה לשים לב אם היתה לה הרגשת צער, ואע"ג שלא עמדה על זה בשעת מעשה משום עיסוקה בדברים אחרים וכנ"ל, מ"מ היתה לה לעמוד על זמן לאחר מכן בזמן קרוב. אבל לאחר זמן שפיר י"ל שבשעת מעשה ארגשה ולאו אדעתא, וכן עכשיו לא שייך שימת לב כיון שיש שכחה.

ומ"מ כיון שמבואר בתוס' דשייך ארגשה ולאו אדעתא בזמן רחוק, אומרים האחרונים שי"ל שאלמלא הדרשה ד'דם ולא כתם' הו"א שאם מצאה כתם מזמן רחוק הרי היא טמאה, ואין לטהר משום שלא הרגישה דהא איכא למימר שלעולם הרגישה מעיקרא, ולאו אדעתא. ומשו"ה קמ"ל ר"ע דכיון דמ"מ ספק הוא אינו טמא מדאורייתא[[1]](#footnote-1). ונראה שאפילו אם ספיקא דאורייתא לחומרא מדרבנן וכשיטת הרמב"ם (וכה"ג דליכא חיוב אשם תלוי), מ"מ שפיר י"ל דדרשת ר"ע בא למעט את הספק. והיינו משום שבכה"ג שלא עברה בשוק של טבחים וכו', אע"ג שאין לנו גם ידיעה שבא ממנה, לכאורה י"ל מכח חזקה הדם מסתמא בא ממנה. וא"כ אולי י"ל שאלמלא הגזה"כ היתה טמאה בתורת ודאי, וקמ"ל שאפילו מסתמא לא מספיק עד שיהא ודאי ממש.

מילואים – פשט ברש"י בסוף הסוגיא

למסקנא יש מחלוקת בין ר' אשי לר' ירמי' בביאור דברי שמואל. וקודם נבאר הסוגיא אליבא דתוס' שזהו ביאור קל יותר. לתוס' בין לר' ירמי' ובין לר' אשי האשה טהורה מדאו' אם לא הרגישה, ומ"מ טמאה מדרבנן. ור' אשי נקט שהיא טהורה לגמרי ומשום שאין גזירת כתמים על דבר שאינו מקבל טומאה. ובזה ניחא יותר דהא דקאמר שמואל שהיא טהורה דהיינו שהיא טהורה לגמרי. אמנם ר' ירמי' לית לי' הא דר' נחמי', ולכן ע"כ צריכים לבאר דהא דקאמר שמואל שהיא טהורה, אינו אלא לענין דאו' אבל אה"נ למעשה גם שמואל מודה שהיא טמאה ומדרבנן.

אמנם רש"י כתב דר' אשי סבר שדברי שמואל אינם משום הרגשה. ותמהים האחרונים דא"כ מהו הביאור בדבריו. ובבינת אדם רצה לדחות שאין זה כוונת רש"י, ולעולם גם לר' אשי טעמו של שמואל הוא משום הרגשה, רק שאין זה החידוש שבא שמואל להשמיענו, ומשום דטהרת דם שלא בהרגשה לכו"ע היא. רק כוונתו לחדש הא דטהורה אפי' מדרבנן ומשום שמצאו אדבר שאינו מקבל טומאה. ולכאורה דבריו קשים טובא דהא שמואל לא הזכיר אלא טעם טהרתה מדאו' שאינו חידוש ולא כתב מאומה כלפי הטעם שטהורה אפי' מדרבנן (וע' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג שהדגיש שמשמעות הגמ' דהא ד"שנאמר וכו'" הכל הוא מדברי שמואל.

והסד"ט שם כתב לבאר שנחלקו ר' אשי עם כל הגמ' דמקודם בטעם שאין האשה טמאה אלא ע"י הרגשה. דעד דברי ר' אשי חשבנו דהרגשה היא תנאי בטומאתה וכמו הא דבעינן דם אדום. ורב אשי חידש שאינו משום "הרגשה" בעצם, רק שההרגשה מבררת לנו שהדם ממנה. אבל אה"נ אם הדם ודאי ממנה מ"מ טמאה מדאו'. ומזה מאריך הסד"ט להוכיח שזהו שיטת רש"י מכמה מקומות בש"ס שפי' הטעם דכתמים מדרבנן לבד משום ספק דם ולא משום הרגשה (וע"ש שהאריך להוכיח כן גם מתוס' בכמה מקומות, וביאר דאע"ג דלתוס' גם רב אשי הבין שבעינן הרגשה כתנאי לטומאה, לא קיי"ל כשמואל).

אמנם דבריו קשים לעוק"ד בתרתי. חדא דלשון "לאו משום הרגשה" לא משמע כדבריו. דהא שמואל קאמר הרגשה, והו"ל ד"טעמו של הרגשה אינו משום וכו'". ועוד מהו הביאור בהא דאינו משום הרגשה אלא כרבי נחמי' – מהו הדבר והיפוכו כאן דהא חד מיירי בטעם דאו' ואידך בטעם טהרתה מדרבנן.

ולכן נראה לחדש (וכמודמה עיקרי הדברים שמעתי פעם מהגר"ש וולמן שליט"א, וכן כמדומה שראיתי בשלמי יוסף מי שפי' כן) דהנה מקשים התוס' אהא דביאר רש"י הטעם דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן משום דלמא ארגשה ולאו אדעתא, דהא מסתמא היא טמאה אפי' יודעת שלא הרגישה. ולולא דברי התוס' הו"א דאה"נ ורש"י לא נתן אלא טעם לגזרה, אבל אפי' יודעת בודאי שלא הרגישה, לא פלוג רבנן. אמנם מקשים האחרונים עוד, דבסוף פירקין רש"י עצמו פי' הטעם של גזרה באופן אחר, שהוא משום שלא יבא להקל בנדה גמורה (וע"ש בסד"ט מש"כ ליישב בזה ע"פ דרכו).

ולכן נראה דרש"י סבר דמש"כ ר' ירמי' דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן היינו רק כשיש חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא. ואע"ג דכתם על בשרה הוי זמן קרוב, הביאור הוא דבזמן רחוק הוי חשש דאו', ובזמן קרוב אינו אלא חשש מדרבנן (וגם התוס' הבינו כן, רק הקשו כנ"ל). אבל בבדקה קרקע עולם ומצאה כתם, אין כאן חשש כלל, ולכן בכה"ג כיון דליכא למיחש דלמא ארגשה ולאו אדעתא והרי היא טהורה אפי' מדרבנן (וכהבנת התוס' בדעת רש"י). ויוצא שגם אליבא דר' ירמי', סבר שמואל דבבדקה קרקע עולם ומצאה כתם הרי היא טהורה אפי' מדרבנן. ולכן זהו מש"כ דלר' אשי אין הטעם משום הרגשה –פי' אין הטעם שהיא טהורה אפי' מדרבנן משום הרגשה, דהא אין טעם הגזרה משום חשש ארגשה ולאו אדעתא אלא משום שלא יבא להקל בנדה גמורה (וכמש"כ רש"י בסוף פירקין), רק הטעם שהיא טהורה מדרבנן משום דהוי אדבר שאינו מקבל טומאה. ולכן מובן היטב הדבר והיפוכו של דברי רש"י. וכן מובן הא דלא הוי משום הרגשה, דלעולם טעם טהרתה מדאו' משום הרגשה, רק כוונת רש"י לטעם טהרתה מדרבנן, וכמש"נ.

שיעור ב'

# הרגישה ולא מצאה דם

אחרי שהגמ' מביאה המימרא של שמואל שואלת הגמ' מכמה מתני' דס"ד מן הגמ' שמבואר מהם שאשה טמאה גם בלי הרגשה. ומעיקרא שואלת הגמ' ממתני' דר"פ האשה "האשה שהיא עושה צרכיה וראתה דם רבי מאיר אומר אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה". ושואלת הגמ' "היכי דמי אי דארגשה יושבת אמאי טהורה". ויש לעמוד על כוונת הגמ' בקושיא זו, שהרי החילוק בין עומדת ליושבת הוא בזה שביושבת אינו מסתבר שהוא דם נדה, משא"כ בעומדת דאמרינן דהדור מ"ר למקור ומייתי דם, וא"כ למה פשוט לגמ' דיושבת אמאי טהור, הא זה דבר פשוט שאין הרגשה מטמא בעצם, רק יציאת הדם, וכיון שלא יצא ממנה דם הרי היא טהרה אע"פ שהרגישה. וכה"ד קשה מסוגיית הגמ' בקושיא מטומאה בבדיקת עד ובשעת תשמיש.

ובתרוה"ד בסי' רמ"ו הוכיח כה"ג מקושיית הגמ' בבדקה לאחר זמן[[2]](#footnote-2) דע"כ הרגשה סברא דאורייתא היא, ואם הרגישה הרגשת יציאת דם, אע"ג שלא מצאה דם הרי היא טמאה. וא"כ מובן שפיר קושיית הגמ', דלאחר זמן אמאי טהורה, דנהי נמי שלא מצאה הדם אלא לאחר זמן, אבל מ"מ תהא טמא משום שהרגישה בשעת תשמיש, ולכן סברא הוא לומר שיצא ממנה דם אע"ג שלא מצאנו אותו. וע"ש שהדין הוא כן אפילו בדקה עצמה ולא מצאה דם, דאמרנן שנמוק או נתקנח. ועיקר דינו של התרוה"ד בהרגשת פתיחת פי המקור (וזהו המקור לעצם הרגשה זו המובא בפת"ש ברסי' קפ"ג). ונראה להביא סיוע לדברי התרוה"ד, שהרי כיון שמרגיש פתיחת פי המקור, הרי יש לנו כלל שאין פתיחת הקבר (פי' המקור) בלא דם (ע' לעיל בדף כ"א ע"א). והוא דין לומר שאם נפתח המקור יש חזקה שיצא ממנו דם אע"ג שלא ראינו אותו. וא"כ סברא הוא לומר שאם הרגישה פתיחה זו שהיא טמאה.

והדרכ"מ בסי' קפ"ח דחה הוכחת התרוה"ד, שי"ל שלעולם אם הרגישה ולא מצאה דם הרי היא טהורה, ושאני הכא שבאמת מצאה דם, רק לאחר זמן. ור"ל שאין הפירוש בדברי הגמ' דכיון שהרגישה דל מהכא ראית הגם שלאחר זמן הא יש לנו חזקה שיצא דם בשעת ההרגשה אע"ג שלא מצאנו אותו וכמש"נ לדעת התרוה"ד, רק הפי' דאע"ג שמצא הדם לאחר זמן, יש לנו לומר שיצא מקודם כיון שהי' הרגשה שמסמן על זה, אבל לעולם הרגשה בלי מציאת דם אינו טעם לומר שהיא טמאה. ונראה דאע"ג דקיי"ל שאין פתיחת הקבר בא דם, הנ"מ כשיש לנו ידיעה שנפתח המקור, כגון ביציאת חתיכה, אבל בהרגשה לבד י"ל שטעתה[[3]](#footnote-3).

והאחרונים הביאו עוד הוכחות לדינו של התרוה"ד. חדא שהרי בסוף העמ' מוכיח הגמ' דע"כ היא טמאה בלי הרגשה ממתני' דהכא "הרואה כתם על בשרה כנגד בית התורפה טמאה ואף על גב דלא הרגישה". ולכאורה צ"ע, דמה"ת דהוי שלא בהרגשה, דלמא מתני' מיירי בדהרגישה. והוכיח מזה הסד"ט (סי' ק"צ ס"ק ג') דע"כ אם הרגישה אפילו לא מצאה דם הרי היא טמאה, ולכן אי אפשר לומר דמיירי בכה"ג שהגרישה, דאל"כ למה היא טהורה כשמצאו אותו שלא כנגד בית התורפה. ובנובי"ת סי' קי"ח דחה הוכחה כזה כיון שהוא סתום בגמ', ופי' שמשמע לי' לגמ' דמיירי בדלא הרגישה כיון דקראוהו כתם. ואני אוסיף שהרי בעיקר לשון הגמ' בדינו של שמואל לא מוזכר שלא הרגישה, ועל קאמר שמואל שטעם טהרתה מום שלא הרגישה. וע"כ דלשון מצאה משמע בלי הרגשה, וא"כ הה"נ במתני'. עוד יל"ע שאולי גם בזה שייך סברת הרמ"א דהא גם כאן מצאה כצתם רק שלא כנגד בית התורפה, וא"כ אולי מהני הרגשה לומר שהיתה כנגד ביתת התורפה ולאו אדעתה.

ועוד הוכיח הערול"נ מרוב ימי' טמאים שלפי פירושו של רש"י מיירי בדלא מצאה לא דם ולא כתם, ומ"מ היא טמאה. ומעיקרא ס"ד דמיירי בדלא הרגישה, וראי' דלא כשמואל. וכן במסקנת הגמ' אמרו דלא מיירי ביודעת שהרגישה רק דארגשה ולאו אדעתא. ולכאורה כוונת הגמ' שאם מיירי בדהרגישה הא ודאי טמאה היא ולא בעינן רוב ימי' טמאין, ולכן ע"כ מיירי בדלא ארגשה, וא"כ יש לנו ראי' דלא כשמואל. ומ"מ לשיטת התוס' אין לנו הוכחה זו, שי"ל כמש"כ הדרכ"מ לעיל. ואולי גם לשיטת רש"י י"ל דשאני הכא שרוב ימי' טמאין, אבל בלי זה אין לנו ללומר שהיא טמאה מהרגשה בלבד.

# תליית ההרגשה בהרגשות אחרות

בשלשת הראיות הראשונות של הגמ' להוכיח דלא כדינו של שמואל מוכיח הגמ' מעיקרא שא הרגישה אמאי טהורה במקרה של המתני' דאמרינן שהיא טהורה ושע"כ מיירי בדלא ארגשה, ודוחה הגמ' "לעולם דארגשה" ואימור הרגשת מ"ר, עד, או שמש הואי. ודנו גדולי האחרונים בביאור דברי הגמ'. דהנה מעיקרא כשאמרו אי בדארגשה, לכאורה מיירי שחושבת שמרגשת הרגשה של דם, דאל"כ לא שייך לא ביאורו של התרוה"ד ולא ביאורו של הדרכ"מ הנ"ל. וא"כ כשאמרו 'לעולם דארגשה' היינו הרגשה כדלעיל מיני', דהיינו שחושבת שהרגישה יציאת הדם. ומ"מ אמרינן שבכה"ג שהיתה יושבת בזמן הטלת מ"ר דאע"ג שהיא חושבת שהרגישה, אמרינן שהיא טועה ולא היתה אלא הרגשת מ"ר. וכה"ג גם בהרגשת שמש[[4]](#footnote-4) והרגשת עד. אלא שיש עוד מקום לפרש בהא ד'לעולם דארגשה' שר"ל דלעולם היתה לה ההרגשה שמטמא מדאורייתא, אבל לא כדקס"ד שחושבת שהרגישה, אלא שטעתה בהרגשת המ"ר וכו' ומשו"ה אמרינן דאעג שאינה יודעת שהגישה, מ"מ אמרינן שהרגישה, והטעם שאינה יודעת כן משום שטעתה הרגשת מ"ר.

ונפק"מ גדולה בין הפירושים, שלפי הפירוש הראשון, אשה שמצאה דם אחרי הטלת מ"ר, או אחר תשמיש, או בבדיקת עד, הרי היא טמאה מדאורייתא אע"ג שאינה יודעת שהרגישה, דהא י"ל שהרגישה רק טעתה בהרגשת מ"ר וכדומה. אבל לפי' הראשון אין לנו הוכחה לדין זה, שי"ל שלעולם לא אמרינן שהרגישה אא"כ היא אומרת שהרגישה הרגשת יציאת הדם. וכן נפק"מ לאידך גיסא, שלפי הפירוש הראשום חזינן שהיא יכולה לתלות הרגשתה בהרגשת מ"ר וכדומה אע"ג שהיא חושבת שלא היתה אלא הרגשת ראית הדם, וזה שהיא אומרת כן אינו אלא בדדמי. אבל לפי הפירוש השני אין לנו מקור לתליי' כזו.

והנה האחרונים (ע' תפא"י לבעל הכרו"פ ברסי' קפ"ג) ועוד שהוכיחו דע"כ הרמב"ם סבר כמו הפירוש השני, שהרי כתב בר"פ ט' מהל' איסו"ב "ואם לא הרגישה ובדקה ומצאה הדם לפנים בפרוזדור ה"ז בחזקת שבא בהרגשה כמו שביארנו". הרי שמפורש בדבריו דתלינן בהרגשה אע"ג ש'לא הרגישה' (וע' באחרונים שכתבו דמש"כ הרמב"ם כמו שביארנו לכאורה הכוונה למש"כ לעיל בפ"ה ה"ה). ולכאורה היינו משום שפי' דברי הגמ' דלעולם דארגשה דהיינו דאע"ג שאינה יודעת שהרגישה שמ"מ הרי הוא חזקה שבא בהרגשה. וכן הוכיח מתרוה"ד (ח"ב ס' מ"ז) שכתב כה"ג בדם שמצאה לאחר תשמיש שהוא מטמא מדאורייתא אע"ג שאינה יודעת שהרגישה. וע"ש דיתכן שמהגהות מיי' (פ"ד אות כ') מבואר כמו הפירוש הראשון, ולעולם אינה טמאה מדאורייתא אא"כ חושבת שהרגישה. ודנו האחרונים אם יש ממנו ראי' לפי דבריו או לא. וע' בדברי אר האחרונים שיש ראי' גם מדברי הרשב"א ועוד ראשונים על דרך זה.

ולכאורה אם כנים הדברים, לשיטת הרמב"ם ועוד יש ראי' מן הגמ' שהיא טמאה מדאורייתא אע"ג שאינה יודעת שהרגישה כיון שיש לתלות שבאמת הרגישה אבל טעתה שהרגשת מ"ר וכו'. אבל אין לנו ראי' לתלות הרגשת מ"ר וכו' בכה"ג שחושבת שהרגישה. ולכן לכאורה קשים דברי הרמב"ם בפ"ה הי"ז שכתב "האשה שהשתינה מים ויצא דם עם מי רגלים בין שהשתינה והיא עומדת בין שהשתינה והיא יושבת הרי זו טהורה ואפילו הרגיש גופה ונזדעזעה אינה חוששת שהרגשת מי רגלים היא זו". הרי שכתב שהרגיש זעזוע ומ"מ תלינן בהרגשת מ"ר. ולכאורה זהו כפי' הראשון הנ"ל. וצ"ע שהרי מוכח מר"פ ט' כפי' השני הנ"ל. וכה"ג יש להקשות נמי על התרוה"ד סי' רמ"ו שכתב שאפשר לתלות כשהרגישה ושכן מוכח מסוגיין. וע' בבינת אדם (ז', ח') שהעיר בזה, והנלעוק"ד ביאור תירוצו, שלמסקנת הגמ' אמרנו שהגרשת הדם מספיק קרוב להרגשת מ"ר וכו' עד דאמרינן שאם הרגישה הרגשת דם או הרגשת מ"ר וכו', יש לנו לומר שיכול להיות או זה או זה כיון דקים לנו לחז"ל שקל לטעות בזה. ולכן אם הרגישה הרגשת מ"ר יתכן שיש הרגשת דם והיא טמאה מדאורייתא, וכן אם אם ראתה דם והרגישה ההרגשה הרגילה שבשעת ראית דם, איכא למימר שהוא הרגשת מ"ר אם יש לנו טעם לומר שאין הדם ממנה. וע' גם חוו"ד רסי' ק"צ שכתב שבשעת תשמיש אין שום אפשרות להבחין בין הרגשת שמש להרגשת דם[[5]](#footnote-5).

# החילוק שבין כתם על בשרה לכתם על חלוקה

בברייתא בגמ' מבואר שיש חילוק בין כתם הנמצא על בשרה לכתם הנמצא על גופה. ויש ב' לשונות בגמ' בפשר דבר זה שהקילו בכתם שעל חלוקה ולא שעל בשרה. לל"ק הברייתא מיירי מן החגורה ולמטה בעברה בשוק של טבחים, ולכן בכתם הנמצא על חלוקה אפשר לתלות אותו בשש"ט והיא טהורה, אבל על בשרה לא הקילו. ובל"ב ביארו דמיירי מן החגורה ולמעלה וכשנזדקרה. ולא מוזכר שעברה בשש"ט, ולמדו הראב"ד ורשב"א שבאמת מיירי בלא עברה, ומ"מ בנמצא על חלוקה לבד יש לתלות להקל כיון שהוא מן החגורה ולמעלה ונזדקרה, דכה"ג לא מסתבר שדם יהא ניתז על חלוקה ולא יהא על גופה, ולכן אע"ג שאינה יודעת שעברה בשש"ט איכא למימר שעברה ולאו אדעתה. אבל על בשרה הרי היא טמאה. ויש לומדים שגם הסיפא מיירי בעברה בשש"ט, ושלמעלה מן החגורה ואזדקרה, ולמטה מן החגורה אפילו לא אזדקרה, שוין.

והנה התוס' בד"ה על בשרה הקשה ממה שמצאנו לקמן שאשה שלבשה שלשה חלוקות ועברה בשוק של טבחים שיכולה לתלות אפילו כתם הנמצא על בגד התחתון ולא אמרינן אי איתא דמעלמא אתאי אעליון ה"ל לאשתכוחי. ותי' דשאני התם משום שלפעמים שהיא מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון אבל אין דרך לגלות בשרה. והיינו שלשיטת התוס' אין כוונת הברייתא לומר שיש איזה חומרא בבשרה דליכא על גופה, רק להורות שאין לתלות כתם הנמצא בחלק תחתון בלבד אם אין הדרך שלו להתגלות.

ובחי' הרשב"א וכן ברא"ה בבד"ה מבואר שהטעם לחלק בין הסוגיות משום דהתם בבגד תחתון מיירי והכא בבשר, וחז"ל החמירו בבשרה יותר מן חלוקה אע"ג שאפשר לתלות בתרוייהו (וע"ש שכתב שאע"פ שאין הדרך לגלות את בשרה, מ"מ יתכן שניתז על בשרה מלמטה). והנה לכאורה לפי הביאור הזה, אפילו מצאה גם על חלוקה וגם על בשרה יש לטמא, דהא עכ"פ יש כתם על בשרה והחמירו בה יותר, וכן הוא באמת שיטת הרא"ה שם לדינא. אבל שיטת הרשב" אינו, דאע"ג שאם הוא על בשרה אין תולין, אם הוא על שניהם תולים את שניהם. ויש לבאר טעמו בזה. והנראה יותר בביאור הדבר (אע"ג שהאחרונים פלפלו גם בטעמים אחרים) משום שהחומרא של הרשב"א שונה מן החומרא של הרא"ה. לרא"ה החומרא הוי משום שנמצא על בשרה, אבל לרשב"א הוי חומרא משום שנמצא על בשרה לבד, ור"ל שרק בריעותא בזה שנמצא רק על בשרה בלבד החמירו שלא לתלות, אבל אם נמצא גם במקומות אחרות אין כאן מספיק ריעותא ואפשר לתלות.

מילואים - חידוש בדין דבר המקבל טומאה

דנו האחרונים בכתם הנמצא בבית אם טמא. דהא הוכיחו התוס' דאפי' כתם הנמצא אדבר שאינו מקבל אלא טומאת נגעים טמא, וא"כ הרי בית מקבל טומאת נגעים. וי"א שהרי אינו מטמא אלא בית באר"י (ולכאורה החולקים סוברים שברי "בית" מטמא בנגעים, אבל עכשיו אינו במקומו, דומיא לפרי שלא הכשירו אותו). אמנם הגר"ח בסטנסיל חידש שבית אינו 'מקבל' טומאה, רק אחרי שיש בו נגע זה נהפל להיות שרץ. ולמשל, האם שרץ יחשב דבר המקמל טומאה כיון שמוליד שרץ אחר – הרי ודאי שלא. אין זה אלא עשיית שרץ הה"נ בנגעי בתים שנהפך להיות דבר טמא, ולא שקיבל טומאה. ושאלו לר' חיים דהא בגדים פסולים לסכך משום שמקבלים טומאת נגעים. ובמקו"א ר' חיים נשאר בצ"ע. אבל במקו"א כתב דאה"נ ושאני בגדים מבית ובגדים שפיר חשובים כמקבלים טומאה ולא שנהפכים להיות שרץ. והביא סימן לדבר שבגד מתטהר ע"י כיבוס, משא"כ בבית.

# מילואים - הערה בביאור שאמרנו בדברי רש"י במילואים לשיעור הקודם

לעיל בשיעור א' ביארנו לשיטת רש"י שגם לר' ירמי' הרי היא טהורה מדרבנן. וכוונתו היתה דבעלמא בזמן קרוב מדאו' אין חשש דארגשה ולאו אדעתא, ומ"מ החמירו מדרבנן לחשוש דארגשה אפי' בזמן קרוב. ומ"מ עדיין לא החמירו אלא במקום דעכ"פ יש חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא, אפי' אם אינו אלא חששא רחוקה, אבל בבדקה קרקע עולם שאין חשש כלל, לא גזרו. ובזה חלק ר' אשי שטעם גזירת כתמים אינו משום חשש דלמא ארגשה ולאו אדעתא אלא גזרו על כל דם שלא בהרגשה. והקשה לי א', דא"כ מהו הביאור בסוף דברי רש"י דלפי דברי ר' אשי אין צורך בכל התירוצים הנ"ל, דהא לתרוייהו היא טהורה מדאו' וטמאה מדרבנן ואם צריכים התירוצים אליבא דר' ירמי' למה אין צריכים אותם לדעת ר' אשי. ונראה פשוט, דהרי לר' ירמי' לעולם לא חזרנו מן היסוד דלטומאה בעינן הרגשה, ועד כמה דידעינן שלא היתה הרגשה הרי היא טהורה. ולכן בעצם עדיין צריכים התי' הנ"ל לטמאותה. ורק אליבא דר' אשי שחידש דאיכא טומאה מדרבנן בלי שום קשר להרגשה, לא בעינן לתי' הנ"ל שהי' הרגשה. (ומ"מ בהא דחייבין בקרבן עדיין צריכים התי' הנ"ל).

שיעור ג'

# כתם על דבר שאינו מקבל טומאה

ר' אשי מיישב המימרא של שמואל לומר שבבדקה קרקע עולם וישבה עלי' טהורה אפילו מדרבנן, ואע"ג שמודה שמואל שאפילו בלי הרגשה הרי היא טמאה מדרבנן, מ"מ הנ"מ כשמצאה כתם על דבר המקבל טומאה, אבל מצאה על דבר שאינו מקבל טומאה אינה טמאה אפילו מדרבנן. ודבר זה טעמא בעי, דלמה לא יהא האשה טמאה כשמצאה על דבר שאינו מקבל טומאה, דמה ענין הדבר שמצאה הכתם עליו, הא מדאורייתא הדם מטמא בגלל שיצא מן האשה ואין לו שייכות למקום שירד עליו. וכתבו התוס' בטעמו של דבר "טעמא דרבי נחמיה כיון דדבר שהכתם בו טהור גם על האשה לא גזרו טומאה". ולכאורה כוונתו לומר, שבעצם הי' לנו לטמא את האשה, אבל בכתמים דרבנן לא רצו לטמא לחצאין, וכיון שאי אפשר לטמא את הדבר שהכתם בו, הי' נראה דבר מוזר לטמא את האשה ולא הדבר שהכתם נמצא עליו, ולכן הקילו ולא טימאו את האשה.

ויעוין בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ועפ"ז אמרתי שדקדק שיש בזה מחלוקת בין הר"ן לתוס'. דיעוין בחי' הר"ן שכתב "וה"ט משום דבדבר המקבל טומאה כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא גזור בה רבנן כדי שלא יבאו לטהר הבגד אבל כשנמצא בדבר שאינו מקבל טומאה לא גזרו על האשה כלל". ומשמע מדברי הר"ן איפכא מדברי התוס'. שמתוס' משמע שבעצם הי' מספיק טעם לאסור האשה משום כתם אפילו נמצא על דבר שאינו מקבל טומאה, אבל כיון שלא טימאו הדבר שהכתם נמצא עליו, לא טימאו את האשה. אבל מהר"ן משמע שבעצם לא הי' מספיק טעם לאסור את האשה במציאות כתם, רק הדבר שהכתם נמצא עליו. אבל גזרו על האשה כיון שהיו צריכים לטמא את הדבר שנמצא עליו הכתם. וממילא כיון שבדבר שאינו מקבל טומאה אין הכתם מטמעא את הכלי, ממילא אין טעם לאסור גם את האשה.

וביאר שם הסד"ט שהר"ן והתוס' כתבו כן לשיטתייהו. שהתוס' סוברים דלא קיי"ל כדינו של שמואל, ולעולם האשה טמאה אע"ג דלא ארגשה. ולכן אין מקום לחלק בין הכלי לאשה, וכמו שגזרו כתמים על זה יש לגזור כתמים גם על זה. אבל הר"ן סבר דקיי"ל כשמואל ואם לא הרגישה הרי היא טהורה מדאורייתא אע"ג שהדם ודאי מגופה. ולכן הר"ן סבר שלא גזרו עיקר טומאת כתמים אלא על הכלי, שבכלי יש לטמא אע"ג שלא הרגישה, ומשום דקיי"ל דמקור מקומו טמא, והרי הוא מטמא את הדם שיוצא ממנה אע"פ שלא הרגישה. ולכן לא היו מטמאים את האשה משום גזירת כתמים. ומ"מ אגב טומאת הכלי טימאו גם את האשה. וממילא שאם הכלי אינו טמא כיון שאינו מקבל טומאה, גם האשה איננה טמאה[[6]](#footnote-6). וחילוק זה לא שייך אליבא דתוס', דהא דכתמים דרבנן היינו משום דהוי ספק, וא"כ אע"ג שמקור מקומו טמא מ"מ אם הוא ספק הרי הוא כמו האשה בספק ממנה, וא"כ אין לחלק בין גזירה זה לגזירה זה. ובאמת צריך לי עיון בדברי הסד"ט, דהא גם איהו מודה דעכ"פ שמואל מצריך הרגשה, וכן הוא בתוס' שבהמשך שכן הוא בין לר' ירמי' מדיפתי ובין לר' אשי, רק שסבר בדעת התוס' שהם אינם פוסקים כשמואל. וא"כ איך כתבו התוס' טעם לטהר על דבר שאינו מקבל טומאה אליבא דידן ולא הטעם אליבא דשמואל כיון שהסוגיין גופא מבואר שאין סתירה בין דינא דר' נחמי' לדינו של שמואל.

ונראה להדגיש, דאע"ג שלא טימאו את הדם אא"כ מצאו על דבר המקבל טומאה, מ"מ טימאו גם דם חימוד אפילו אם אינו אוסר מדאורייתא. וכוונת הדברים שכל מה שצריך שהדם יהי' על דבר המקבל טומאה, היינו כשמקור הידיעה שלנו בטומאתה הוא מציאת הכתם. אבל אם יש לנו טעם לומר שהי' דם מטעם אחר ולא משום מציאה, יש לטמא בכל אופן.

# אין מחזיקין טומאה ממקום למקום

בגמ' מבואר שאמנם יש לטמא כל כתם שהוא כנגד בית התורפה, אין אנחנו מטמאין כתם שהוא שלא כנגד, ולא אמרינן שהוא מאו"מ והגיע למקום שהוא כנגד בית התורפה ומיני' למקום שמצאו, ומשום שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום. ומבואר בגמ' שדין זה שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום ההוא דין בין לקולא ובין לחומרא. ובבאור הכלל בזה, ע' בערול"נ ופת"ש (סי' ק"צ ס"ק כ"ה) ועוד אחרונים שלמדו שהוא מדין ספק ספיקא, ור"ל דאע"ג שאנחנו מטמאין דם הנמצא מספק דלמא הוא ממנה, מ"מ כיון שיש כאן ספק דלמא דם הגיע לכאן מכנגד או"מ, ואפילו את"ל שהוא מכנגד או"מ עדיין יש ספק אולי הדם שהי' כנגד או"מ הגיע לשם מעלמא, הרי יש כאן ספק ספיקא וכולי האי לא חיישינן.

אמנם העירו האחרונים שמתוס' לכאורה מבואר שאין זה גדר הדין, שהרי השוו הדין כאן למה שמצאנו בפ"ק שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום שהוא דין בחזקה דמעיקרא, דעד כאן לא חיישנן לריעותא במקום שלא ראינו אותו. ולכן זהו הטעם שהיא טמאה שהריעותא שהוא שלא כנגד בית התורפה אינו עושה דררא להסתפק בדם שאולי הוא ממקום שכנגד בית התורפה.

# טיפין טיפין, ושיעור כתם שעל בשרה

בהמשך הגמ' בעי רבי ירמיה כשיר מהו, כשורה מהו, טיפין טיפין מהו, לרוחב ירכה מהו. והנה בהאי איבעיא דכשיר וכשורה וכן הא דלרוחב ירכה לכאורה כוונת ר' ירמי' לחקור אם חיישינן דלמא הדם הוא ממנה אע"ג שהוא בצורה שונה מהרגיל או לא. ומשו"ה הוכיח הרשב"א (כאן בחי' וכן בתוה"א) שזהו ג"כ הביאור בהא דטיפין טיפין. ועפ"ז מיישב קושיא אחרת שהקשו הראשונים, שהרי בסוף הפרק מבואר בברייתא דטיפין טיפין לא מצטרף, וא"כ היכי מיבעיא לן כאן בטיפין טיפין הא ברייתא מפורשת היא. ופי' הרשב"א שב' נידונים יש, חדא בכה"ג שיש טיפין טיפין ובכל טיפה בפני עצמה אין שיעור של כגריס ועוד, האם אנחנו מצרפין את כל הטיפין ביחד להיות כשיעור כגריס כדי לטמא אותה או לא. ובזה אמר לנו הברייתא שבסו"פ שאין הטיפין מצטרפין. ועוד נידון יש והוא בכה"ג שיש שיעור לטמא, האם מ"מ זה עצמו שהוא בצורה של טיפין טיפין צורה משונה שאומר לנו שאין הדם ממנה או לא. וע"ש שאין מזה ראי' מברייתא דסו"פ, שהרי לכאורה מבואר שם דאילו היו מצטרפין היינו מטמאין את האשה אע"ג שהוא בצורה של טיפין טיפין, ומשום שבבגדים אין זה צורה שונה, רק על בשרה.

והתוס' כאן "והא דאמר לקמן טיפין טיפין אין מצטרפין היינו על הבגד והכא מיירי על בשרה דיש יותר לתלות בדם מאכולת על הבגד מעל בשרה". ולכאורה זהו סברא בדין צירוף, דעד כאן לא אמרינן בברייתא דלא מצטרף אלא על בגדה שיש לתלות שם יותר במאכולת, אבל בבשרה לא תלינן. ומקודם נראה להדגיש שהרי ביארנו לעיל שלשיטת התוס' אין חילוק בדיני תליי' בין כתם שעל בשרה לכתם שעל בגדה, וכל כוונת הגמ' לעיל אינו אלא משום שהבגד מפסיק בין מציאת הכתם לשש"ט אבל בלי זה שני המקומות שוין. וא"כ מהו הביאור בחילוקם כאן. ונראה שדבר זה מבואר מדקדוק דבריהם, דהוא משום שהתליי' במאכולת היא חלשה יותר בעל גופה, ולכן אע"ג שגם בה נאמר שיעור כגריס, מ"מ לא עד כדי כך שמצטרפין טיפין.

ומ"מ יש לע' לפי שיטת התוס', שאם כאן מיירי בצירוף הטיפין, מה עם הערת הרשב"א דאם כן השאלה של טיפין טיפין שונה משארי השאלות של רב ירמי'. ובאמת יש לומר דאה"נ ואין כולם בחדא ביקתא, וכן כנראה דנקט הרא"ה בבדק הבית כשחלק על הרשב"א הנ"ל.

אמנם נראה שיש לומר בזה גםבאופן אחר. והוא דהנה שיטת הרמב"ם (פ"ט ה"ו) דהא דאמרינן שאין כתם מטמא אא"כ הוא בשיעור כגריס ועוד, אין זה אלא בכתם שעל חלוקה, אבל בכתם שעל בשרה הרי היא טמאה אפילו אם היא פחות מכגריס.והקשה עליו הראב"ד ג' השגות, והראשון שבהם "אין זה מחוור שהרי שאל רבי ירמיה על כתם שבבשרה טפין טפין מהו ואם אין לו שיעור מה שאל". ולכאורה דבריו צריכים עיון טובא, דהא הפשטות באיבעיא של הגמ' דקשיא להו בצורת הכתם ולא בצירוף בין הטיפין וכנ"ל מהרשב"א, ואע"ג שיש לדחוק אחרת וכמו שבאמת פירש הרא"ה וכנ"ל, מה כל הקושיא על הרמב"ם. וכן באמת כמעט מפורש ברמב"ם שכן מפרש האיבעיא, ולכן צ"ע מהו כל ההשגה על הרמב"ם.

והנראה פשוט בזה (וכן ראיתי בס' הערות וביאורים [אפשטיין וגרבוז] למס' נדה) שיש לחלק, דבשלמא אם כל כתם לעצמו אינו טמא, שפיר איכא למיבעי אם היא טמאה משום צורתו. ור"ל דבסוגיין צריכים צירוף בין הטיפין כדי לטמא. ואע"ג דאמרינן לקמן דטיפין טיפין לא מצטרפי, הנ"מ בחלוקה ולא בבשרה וכמש"כ התוס' ועוד. ואעפ"כ איבעיא להו לגמ', דנהי נמי שלענין צירוף מצטרפי, אבל מ"מ יתכן שאינה טמאה משום שצורתה מוכחת שאינה ממנה. אבל סבר הראב"ד דעד כמה שכל כתם בפני עצמו מטמא ואין אנו צריכים לצירוף, אין אנחנו חייבים להסתכל על כל הכתמים ביחד ולומר שאולי היא צורה משונה, רק כל טיפה בפני עצמה היא סיבה לטומאה, וכיון שאם אנחנו מסתכלים על הטיפה בפני עצמה ליכא צורה משונה, ודאי היא טמאה. וכן לכאורה מבואר מס' האשכול שהקשה כקושיית הראב"ד אע"פ שפי' האיבעיא של הגמ' דטיפין טיפין לענין צורתו.

ומיני' שי"ל שגם התוס' מודים שהאיבעיא של הגמ' הוא אם צורתו מוכחת שאינה ממנה, רק שמ"מ קשה שאלמלא זה דמצטרפי לא הי' מקום לטמא כלל, דהתוס' סוברים כסברת הראב"ד שאין כתם פחות מכגריס מטמא. ומשו"ה קשה מסוגיא דלקמן דמבואר דטיפין אין מצטרפין. ומשו"ה כתבו התוס' דע"כ יש לחלק בין על חלוקה לעל בשרה, דעל בשרה ודאי מצטרף, ואילו משום דיני צירוף היינו אומרים דודאי טמאה היא, אבל איבעיא להו לגמ' שאולי צורתו מוכחת שאינה ממנה וכמש"נ[[7]](#footnote-7).

והרשב"א הנ"ל ע"כ סבר אחרת, דהא הרשב"א ביאר דמיירי בטיפין שהם יותר מכגריס, ואעפ"כ כתב דיתכן שצורתו מוכחת שאין הדם ממנה. והיינו דאע"ג שכשלעצמו אין לו צורה משונה, מ"מ כיון שאם מסתכלים על כולהו הרי הוא משונה הרי הוא סיבה לומר שאין אף א' מהם ממנה והרי היא טמאה. וכן ע"כ למד גם הרמב"ם וכמש"כ הרה"מ. ויל"ע מהו יסוד המחלוקת בזה.

ובעיקר דעת הרמב"ם ראיתי בערוה"ש ותוה"ש[[8]](#footnote-8) שתמהו, שאם כתם שעל בשרה טמאה אפילו פחות מכשיעור, משא"כ בכתם שעל חלוקה, למה לא פירשו בברייתא דלעיל שזהו החילוק בין חלוקה לבשרה. והנה לכאורה הדבר תלוי, דהנה הכס"מ הביא ב' טעמים לדעת הרמב"ם למה שאני כתם על בשרה לכתם שעל חלוקה. שהרה"מ כתב שהוא משום חומרא שעל בשרה, ועל דרכו של הרשב"א הנ"ל שיש דברים שאין תולים בכתם שעל בשרה אע"פ שתולים בכתם על חלוקה. ולשיטתו באמת צ"ע וכנ"ל דלימא נפק"מ זו. אבל שם הביא פירוש אחר מהגהות מיי' משום "שכל הגוף בדוק הוא אצל דם מאכולת". ואם כדבריו אולי יש ליישב שהרשב"ם סבר שלא רצה הגמ' לומר דמיירי בכתם שעל גופה כיון שאין זה חומרא דעל גופה, רק בעברה בשש"ט וכו' שהוא משום חומרא דעל גופה וכשיטת הרשב"א הרי זה תי' (וכמובן התוס' וסייעתו לא סברי שזהו טעם לא לפרש כן). והחוו"ד (סי' ק"צ ס"ק כ"ב) תמה על ההגהות מיי' דהא לעיל בדף י"ד ע"א מבואר שאו"מ בדוק הוא אצל מאכלות, שמשמע ששאר הגוף אינו בדוק. וראיתי בשם הפרד"ר (פתיחה לסי' ק"צ עמ' קנ"א) שכוונת ההגהות מיי' לומר שהגוף בדוק אצל דם מאכולת ולא המאכולת עצמה.

ובאמת עיקר המשמעות של הרמב"ם שזהו החילוק שבין על גופה לעל חלוקה וכלשונו הזהב "מה בין כתם הנמצא על בשרה לכתם הנמצא על בגדה וכו'" וא"כ קושיית האחרונים באמת קשה יותר, דכיון שזהו התי' ל'מה בין וכו'' למה אין זה התי' המובא בגמ'.

והנה הגמ' רצתה לדייק מן הברייתא ד'על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא' דע"כ האיבעיא דר' ירמי' טמא. ולכאורה צ"ע איך זה מרומז בדברי הברייתא. ובתוס' הרא"ש הקשה קושיא זו ותי' שכן משמע מזה שדקדקו לומר ספק טמא ספק טהור ולא רק 'על בשרה ספק טמא'. אבל בחי' הרשב"א פי' שהכל הוא חומרא שעל בשרה, ור"ל שעל בשרה החמירו טפי כיון שיש ריעותא שהוא מגופה, ולכן יש להחמיר בהכל גם באלו. ולכאורה התי' הם לשיטתם, שהתוס' סוברים שאין חומרא בעצם בכתם שעל בשרה, רק הוא תלוי באפשיות התלי'. אבל הרשב"א סבר שהחמירו בכתם על בשרה, ולכן שפיר פי' שזה הי' הס"ד של הגמ' לומר שגם כה"ג טמא. ומ"מ לכאורה יש מקום לשאול לשיטת הרשב"א, דלצד של הגמ' שגם כשיר וכו' טמא למה לא אמרו שזהו הנפק"מ שבין על בשרה לעל חלוקה. ומיני' שלכאורה האחרונים הנ"ל קשה גם על הגמ'. אלא שלכאורה י"ל לשיטת הרשב"א דאה"נ אבל הגמ' נקט נפק"מ שמוסכם בפי הכל. אמנם זה מיישב לדברי הרשב"א, אבל לרמב"ם עדיין תיקשי. וע' מש"כ ליישב בזה בערול"נ.

שיעור ד'

# הא דגזרו שכתמים יהיו טומאת ספק

ז"ל הרמב"ם בפ"ט מהלכות איסו"ב ה"ב "ומדברי סופרים שכל הרואה כתם דם על בשרה או על בגדיה אף ע"פ שלא הרגישה אף על פי שבדקה עצמה ולא מצאה דם ה"ז טמאה וכאילו מצאה דם לפנים בבשרה, וטומאה זו בספק שמא כתם זה מדם החדר בא". הרי שהרמב"ם כתב שלא גזרו שיהיו כתמים טמאים אלא מספק ולא טומאה ודאית. ודבר זה מתבאר לקמן בגמ' דף ס' ע"א, ובעזהי"ת כשנגיע לשם נעיין בה יותר. ולכאורה יל"ע בזה, שהרי לעיל[[9]](#footnote-9) הבאנו שי"ל שאלמלא הגזה"כ דדם ולא כתם, שביארוהו כמה אחרונים שהוא לומר שאינה טמאה אא"כ הוא דם ודאי, היינו מטמאים אותה טומאה ודאית. והטעם משום שחזקת הדם שבא ממנה כיון שבשש"ט לא עברה וכו'. ומ"מ הוא נתמעט מגזה"כ ד'דם ולא כתם' כיון שאין לנו ידיעה שהוא ממנה רק מסתמא כיון שבשש"ט לא עברה. וכן בהא דהוי ספק דלמא בא מדם החדר לכאורה י"ל דמסתמא אינו מן העלי' כיון שרוב דמים מן החדר. אמנם מדברי הרמב"ם כאן לכאורה חזינן דלא כדברינו הנ"ל, דא"כ לכאורה צ"ע למה כשגזרו על הכתמים לא גזרו שיהא אלא טומאת ספק ולא ודאי, הא אלמלא הגזה"כ הי' צ"ל ודאי, וא"כ גם עכשיו ליהוי ודאי. אמנם אפשר לקיים דברינו הנ"ל ולומר שאפילו את"ל כדברינו הנ"ל דאלמלא הגזה"כ דדם ולא כתם היינו אומרים שהוא ודאי ממנה, מ"מ כיון שנתמעט מגזה"כ דדם ולא כתם כיון שאינו אלא חזקה, לא רצו להחמיר ולומר שהוא טמא אלא מספק.

ויעוין בכס"מ שם שהקשה למה לא מקילים בכתמים משום דהוי ספק ספיקא, ספק מעלמא, ואפילו את"ל מגופה דלמא מן העליי'. ויש לבסס קושיית הכס"מ, דלכאורה קשה הא אפילו אלמלא הס"ס הא הדין מדאורייתא הי' לטהר ומ"מ גזרו עליו, וא"כ מה יתן לך ומה יוסיף לך דהוי גם ספק ספיקא. ולכאורה הדבר תלוי, שאם ליכא גזה"כ דדם ולא כתם (ודלא כמש"נ לעיל מגדולי האחרונים) ואין דרשת ר"ע אלא אסמכתא בעלמא, ניחא טובא קושיתו, והוא משום דנהי נמי שטימאו הדם אע"ג שלא הי' בה הרגשה, מ"מ לא טימאו אפילו מדרבנן הדם אא"כ הוא ממנה. ואפילו בספק הי' מקום להחמיר כיון דאילו הי' עם הרגשה היינו מחמירים, ממילא גם בלי הרגשה טימאו מדרבנן. אבל אם הוא ספק ספיקא שאולי אינה ממנה, הא מעיקר הדין אין לחשוש שהדם ממנה, וא"כ למה החמירו. אמנם נראה שיש לבאר תמיהתו גם בלי דברי האחרונים הנ"ל, והוא שהרי הבאנו שאפילו לאחר תקנתם לא גזרו שיהי' טומאת כתמים אלא מספק ולא בתורת ודאי. וא"כ סבר הכס"מ שאמנם החמירו לאסור ספק טומאה זו אע"פ שאינו אלא מדרבנן, מ"מ אין לנו להחמיר באיסור זה יותר ממה שהחמירו בעלמא בספק דאורייתא, וא"כ כיון שאינו אלא טומאה מדרבנן, יש לנו להתיר במקום ספק ספיקא.

ומ"מ לכס"מ יש ב' תירוצים לקושייתו. חדא דאע"פ שהוא ספק ספיקא, מ"מ החמירו בו חכמים משום שהוא איסור חמור. ולכאורה כוונתו באיסור חמור שהרי נדה ערוה היא וחייבין עליו כרת. ובמס' נדה אנחנו מוצאים שהרבה פעמים החמירו לטהרות יותר ממה שהחמירו לבעלה. ומ"מ כיון שלכאורה כוונת הכס"מ שמחמת איסור לבעלה החמירו טפי, לכאורה משמע שאין החומרא של כתמים אגב טהרות וכמו שהבאנו לעיל מן הר"ן, דא"כ כיון שלא היינו מחמירים לאשה אלא משום החמרנו לטהרות, ולטהרות לא היינו מחמירים כיון דס"ס הוא, אלא החמירו משום איסור לבעלה מצד עצמו, ולכן כיון שאיסור חמור הוא החמירו אפילו במקום ספק ספיקא. והביאור בזה שאמנם חשב הכס"מ בקושייתו שלא החמירו בכתמים בס"ס ומטעמים הנ"ל, ביאר בתירוצו שהחמירו גם בענין ס"ס.

ובתי' השני כתב הכס"מ "שמאחר שאין לה דבר לתלות בו החמירו חכמים לומר דהוי כאילו הוא מגופה ודאי ואין כאן אלא ספק אחד ואפשר שלזה נתכוון רבינו". והנה משמע מדברי הכס"מ דזה דלא עברה בשש"ט לא הוי ודאי ממש, רק שהחמירו מדרבנן להחשיבו כמו ודאי, וכמו שסבר בקושייתו שהוא מצטרף לספק ספיקא. ומ"מ גם זהאינו סותר הצד שהבאנו שחזקתו שבא ממנה והיינו מטמאין בתורת ודאי אלמלא הגזה"כ, שי"ל שאם הוא הספק היחיד הרי הוא נחשב ודאי, אבל מ"מ חזי לאיצטרופי לספק אחר כדי שיהא ספק ספיקא. ומ"מ כל זה מעיקר הדין, אבל כתב הכס"מ שעשוהו מדרבנן כודאי לומר שאין כאן אלא ספק א', והוא ספק מן החדר, ומשום ספק זה הוא דאמרינן שטומאת כתמים אינו אלא טומאת ספק. ונראה שזהו כוונת הכס"מ במש"כ "ואפשר שלזה נתכוון רבינו", שהרי הרמב"ם כתב "וטומאה זו בספק שמא כתם זה מדם החדר בא". הרי שלא הביא שום ספק חוץ מספק מן החדר, ומשמע שכלפי הספק שמעלמא לא אמרינן שהוא ספק.

# הטעם דתלינן בכל דבר שאפשר לתלות

לעיל הבאנו צדדים אי אמרינן מדאורייתא שהדם בא ממנה, ומ"מ כתמים מדרבנן משום דלא ארגשה, או שאפילו עצם זה שהדם ממנה לא אמרינן מדאורייתא אלא מספק, וכן יש צד שמדאורייתא לא חיישינן לספק זה משום גזה"כ דדם ולא כתם. ומיני' שיל"ע בטעמו של דבר זה שכשעברה בשש"ט וכדומה שהיא יכולה לתלות שהדם אינו ממנה. ובשלמא אם אמרינן מדאורייתא שהדם ממנה, דהא בשש"ט לא עברה וכו', ניחא, שעכשיו שיש לנו דררא להסתפק כיון שעברה בשש"ט, ממילא אפשר להקל בטומאה זו שהוא משום ספק. אבל אם מדאורייתא הי' אפשר לומר שהוא מעלמא, ומ"מ החמירו חז"ל לומר שהוא ממנה, למה לא החמירו גם כשעברה בשש"ט.

והנה בחוו"ד מבואר דאע"ג שיש טעם גדול לומר שהדם הוא ממנה כיון שבשש"ט לא עברה, מ"מ יש גם טעם לומרשאינו ממנה, דהא חזקת הדם שהיא בא בהרגשה, וכיון דלא ארגשה יש לנו לומר שהוא מעלמא. ומ"מ החמירו בכתמים דאע"ג שלא הרגישה יש לנו שהגיע ממנה דם שלא בהרגשה כיון שבשש"ט לא עברה. וממילא כשבאמת עברה בשש"ט, שוב יש לנו לומר שבאמת אין הדם ממנה, שכן נראין הדברים כיון שלא היתה לה הרגשה. ויש להעיר לפי ביאור זה, דהנה לפי המהלך של האחרונים הנ"ל דבעינן לי' לדרשה דדם ולא כתם לכתם מזמן רחוק, שלא היינו מטהרים מהא דלא ארגשה ומשום שהיינו אומרים שבאמת הרגישה כיון שחזקת הדם שהוא בא בהרגשה, ואמרינן דארגשה ולאו אדעתא. וא"כ, אם כדברי החוו"ד הנ"ל, יוצא שאי אפשר לתלות כתם מזתן רחוק בשש"ט,כיון שאין לנו ריעותא דלא ארגשה, וזה לא יתכן.

עוד י"ל ע"פ דברי הכס"מ הנ"ל בתי' השני, שכתב שהטעם שלא התירו משום ספק ספיקא משום שהחמירו לומר דספק דמעלמא חשוב כודאי כיון שלא עברה בשש"ט וכו'. וא"כ מיני' שאם עברה בשש"ט חזר להיות ס"ס ומותר. וא"כ יש לומר שהוא מותר כיון שהוא ספק ספיקא.

ועוד י"ל דהנה בסוף המתני' מבואר שטיהר ר"ע ותלה במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם, ודראה תלמידיו מססתכלים זו בזו ולא השיב להם אלא שיש להקל בדבר כיון שמדאורייתא מותרת מהא דכתיב דם ולא כתם, משמע שאין התליי' במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם תליי' מעיקר הדין. וא"כ חזינן שהוא מקולות הכתמים שאפשר לתלות שבא מעלמא כשיש במה לתלות. ור"ל שאמנם גזרו חז"ל לחשוש במציאת כתם שהדם בא ממנה, מ"מ לא חייבו לחשוש לזה אלא במקום שאין לנו דבר ידוע לתלות בה, דהיינו כשודאי עברה בשש"ט אע"ג שלא ודאי ניטז, והם אמרו והם אמרו.

# ביאור השיעור של כגריס של פול

כתוב במתני' "הרגה מאכולת הרי זו תולה בה. עד כמה תולה רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר עד כגריס של פול, ואף ע"פ שלא הרגה[[10]](#footnote-10)". ובגמ' דייקו שיש כאן באמת ב' שיטות, דשיטת ת"ק (היא שיטת רשב"ג וכמו שהוכיחו בגמ') שאין לתלות במאכולת אא"כ ידוע שהרגה מאכולת. ושיטת ר"ח בן אנטיגנוס שאפשר לתלות אע"פ שלא הרגה. ושם מבואר שיש בזה באמת ג' שיטות, דחוץ מהנ"ל יש גם שיטת רבנן הסוברים שאפשר לתלות עד כתורמוס אע"ג שאינה יודעת שהרגה פשפש. ולשון הגמ' בזה "אמר רשב"ג וכו' לדברי אין קץ שאין לך אשה שטהורה לבעלה, שאין לך כל מטה ומטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולת, לדברי חברי אין סוף שאין לך אשה שאינה טהורה לבעלה, שאין לך כל סדין וסדין שאין בו כמה טיפי דם". ומסיק רשב"ג שנראין דברי ר' חנינא בן אנטיגנוס. והיינו דשיטת רשב"ג שאין לטהר אפילו דם ששיעורו פחות מגריס אא"כ ידעינן שהרגה מאכולת, וכמו שארי התליות כמו עברה בשש"ט וכו'. ומ"מ דבר זה חשוב כ'אין קץ', דכיון שהי' דבר שכיח שיהיו כתמי דם על הסדין והמטה כיון שהריגת מאכלות דבר שכיח הוא, יצא שהיו מטמאין האשה בכמה מקרים שבאמת הדם מסתמא הגיע ממאכולת. ומ"מ לדברי רבנן 'אין סוף', דהא יוצא שמטהרים על סמך דבר רחוק, וא"כ מסתבר שמטהרים אפילו דם שבאמת יצא ממנה. והא דקאמר ש'אין סוף' אע"ג שאינו אלא עד כתורמוס, והרי גם רחב"א טיהר עד כגריס אע"פ שא הרבה, פי' המהרש"א דכיון שטיהר יותר מכגריס הרי זה חשוב אין סוף. וע' בהמשך אולי תוספת ביאור בתירוצו של מהרש"א.

והנה לשיטת רחב"א דקיי"ל כוותי' יוצא שאין דם שפחות משיעור כגריס טמא. וטעם שהקילו בזה משום משום שיש הסתברות מסוימת שהדם ממאכלות. ודנו האחרונים אם גדר הקולא היתה שלא טימאו דם פחות מכגריס כלל, שאחרי שיש לתלות בדם מאכולת אע"פ שלא הרגה, וא"כ לא הי' צורך לגזור על שיעור כזה, או"ד שלעולם טימאו אותו, רק שתמיד אפשר לתלות שיעור במאכולת אע"ג שאינה יודעת שהרגה. ובשו"ת מעיל צדקה סי' כ"ז נקט שלא גזרו על פחות משיעור כגריס בעצם, ואפילו בכה"ג דידעינן שהדם ודאי מגופה. ובסד"ט (סי' ק"צ ס"ק ס"א) תמה עליו, חדא שהרי מפורש שיטת הראב"ד שבכתם שחור הדין הוא לטמא אפילו פחות מכגריס, ומשום שאין לתלות דם שחור במאכולת. ולכאורה אם כדברי המעי"צ, הרי לא גזרו על שיעור פחות מכגריס. ועוד צ"ע דינו של הרמב"ם שכתם הנמצא על בשרה טמא אפילו פחות מכגריס, דמה איכפת לן זה שיש רגלים לדבר כיון שמצאוהו על בשרה, הא אפילו ודאי מגופה לא גזרו על פחות מכגריס.

והנראה בזה שהרי כבר אמרנו שאפילו אם הוא דין שיעור, שלא גזרו לטמאות אפילו הוא ודאי מגופה, מ"מ הטעם שלא גזרו על שיעור כזה הוא משום ההסתברות שהוא בא ממאכולת. ומיני' דאיכא למימר, דעד כאן לא אמרו שהוא בשיעור כגריס אפילו ודאי מגופה אלא במקום שבדרך כלל יש הסתברות שהוא ממאכולת, אבל בכגון כתם שחור, א"נ על בשרה, ליכא הסתברות זו, ולכן א טיהרו פחות מכגריס כלל.

ויש בזה ביאור נוסף. דהנה יעוין בפי' המשניות לרמב"ם דמשמע מיני' דזה שתולים הדם בפחות מכגריס, אין זה משום תליי' במאכולת דוקא, שיש לתלות גם בדברים אחרים גם. וביאר בלחו"ש שעיקר השיעור של פחות מכגריס מבוסס על זה שאין דרכה של אשה לראות דם פחות מכגריס. ולכן אם מצאה פחות מכגריס, הקילו בתלייתה לומר שהוא ממאכולת אן מדברים אחרים. וע"ש עוד הוכחות לזה. ולדבריו יהי'לנו ביאור חדש בדברי המהרש"א הנ"ל. ור"ל שטהרת יותר מגריס חשוב 'אין סוף', ואע"ג שיש לדרב קצבה, ומשום שארי שטהרו דם יותר מגריס, הרי הקילו בשיעור דם שהוא נחשב כרגיל לבא מן האשה, שרק פחות מכגריס אין דרכה, ולכן חשוב אין סוף.

וכן בזה מתיישב עוד דבר (וכן העיר שם בלחו"ש). שהרי אמרנו בשיעור הקודם שיש מקרים שדנו בהם אם טיפין טיפין מצטרף. ולכאורה צ"ע, דבשלמא שאפשר לומר שרק כתם א' טיהרו ולא שתים, ומשום שיש גבול עד כמה שאנחנו מוכנים לתלות במאכולת. אבל מהו הביאור בזה שתולים אפילו כמה טיפין, אבל לא כשמצטרפין לשיעור כגריס, הא השיעור כגריס מבוסס על זה שאפשר לתלות שיעור זה במאכולת. אבל לפי יסוד זה ניחא טובא, דכיון שאין דרכה של אשה לראות דם פחות מכגריס, אנחנו מוכנים לתלות כל הטיפות במאכולת. אבל אחרי שיש לנו שיעור כגריס (אם מצטרפין) ודרכה של אשה לראות דם בשיעור זה, כבר ליכא הסתברות לתלות במאכולת.

והאחרונים הביאו גם כמה רמזים שהוא שיעור בעצם. חדא משיטת רבנן שמטהרים אפילו עד כתורמוס אע"ג שאין הפשפש שכיח. אלא דזה שפיר יש לדחות שבזה גופא חלקו רחב"א ורשב"ג. עוד הביאו ראי' מדברי הראב"ד בבעה"נ שכתב שאם ימצאו גריס יותר גדול גם בזה אפשר תלות. בל גם זה יש לדחות שחז"ל ידעו שהוא שיעור הפול היותר גדול שבעולם, ולכן אם ימצאו עוד א', אפשר לתלות בו.

# מילואים – בדעת רש"י בשיעור מכגריס

ז"ל רש"י במתני' "כגריס. אבל טפי מהכי אין דם מאכולת כל כך גדול ובהכי מיהא תלייה". ונראה שאין הוכחה מזה דלית לי' כיסודו של הלחו"ש. שיש לפרש דבריו דר"ל דאילו הי' דם מאכולת דם הרבה, היינו תולים אפילו ביותר מכגריס אע"ג שדרכה של אשה לראות בשיעור כזה, וכמו שתולים בשש"ט. אבל כיון שאין הדרך שדם מאכולת יהי' כ"כ, נהי נמי שתולים שיעור פחות מכגריס כיון שיש ריעותא בזה שאין דרכה של אשה לראות פחות מכגריס, אבל שיעור דם שהוא דרכה של אשה אין תולין.

שיעור ה'

# עוד בשיעור כגריס

מבואר בגמ' דלא רק כתם א' שהוא שיעור כגריס ועוד מצטרף, אלא גם אם יש כמה טיפין שכל א' פחות מכגריס מטהרים כל א' וא' מהם. והמקור של הדבר מברייתא דסוף פירקין שכתבו דטיפין טיפין אין מצטרפין, ור"ל שאפילו אם יש בין הכל יותר משיעור כגריס, מ"מ כיון שבכל א' בפני עצמו יש פחות מכגריס הרי הוא טהור (ואפילו על בשרה שי"א דמצטרפין, מ"מ אם יש כמה טיפין שאין מצטרפין גם על בשרה טהור). ואלמלא דברי הגמ' הי' אפשר לומר מסברא דאע"ג שתולים כתםפחות מכגריס במאכולת, הנ"מ כתם א', אבל אין תולין ב' כתמים כל א' במאכולת, שדבר רחוק הוא לומר שהרגה ב' מאכולות ואין אף א' מהם נמצא. וחזינן שהגמ' לא סברה כן. ואפשר לבאר הטעם בזה כמה אנפי. דהנה לשיטת המעי"צ וסיעתו שגדר הדין של שיעור כגריס הוא שלא טימאו חז"ל שיעור דם זה, ואפילו אם הוא ודאי מגופה, א"כ הדבר מובן כפשוטו, דהא כל כתם אין לה שיעור ולכן הוא טהור. והיינו דאיכא למימר שבעצם לא היו חז"ל תולים ב' כתמים כל א' במאכולת כיון שדבר רחוק הוא, אבל בתחילת תקנתם אמרו דכיון דמילתא דמסתברא הוא שכתם פחות מכגריס בא ממאכולת ואע"פ שלא הרגה, בכלל לא גזרו על שיעור פחות מכגריס. וכמו שלא חילקו בשיעור זה אפילו במקום שידוע שבא מגופו, הה"נ שלא חילקו היכא שהיו ב' כתמים, דאע"ג שדבר רחוק הוא לומר דתרוייהו ממאכולת, מ"מ לא פלוג רבנן וטיהרו כל כתם ששיעורו פחות מכגריס מכל וכל.

אמנם אם כדברי שאר המפרשים שהשיעור כגריס הוא דין תליי', י"ל בא' מב' דרכים. או שחז"ל הבינו שאין זה דבר רחוק שהרגה ב' מאכולות ולאו אדעתה. תדע שהרי מבואר בגמ' שאין לך כל מטה ומטה וכל סדין וסדין שאין עליו כמה טיפי דמים. ועוד י"ל שאמנם אם דניןעל תרוייהו ביחד דבר רחוק הוא ואין תולין, אבל אין אנונ עושים כן, אלא דנים כל כתם בפני עצמו, וכיון שבכל א' בפני עצמו יש הסתברות שבא ממאכולת, הרי היא טהורה. ודוגמא לדבר יש בב' שבילין ובא כל א' לשאול בפני עצמו שאנחנו מטהרים אותם, אע"ג שאילו באו לשאול על ב' השבילין ביחד לא הי' אפשר לטהר כיון דע"כ חד מינייהו טמא.

וע"פ הדברים האלו יש לשאול עוד שאלה, דכיון דחזינן שחז"ל הקילו אפילו כמה כתמים אם כל א' פחות מגריס, למה לא הקילו נמי אם הוא שיעור יותר מכגריס, ולתלות כל פחות מכגריס שבו במאכולת. ובמילים אחרים, מאי שנא כמה טיפי דמים שביחד מצטרפין לשעור יותר מכגריס שהדין הוא לטהר, מכתם יותר מכגריס שלא אמרו כן.

והנה אם השיעור כתם הוא דין שיעור ולא דין תליי', לכאורה הדבר מיושב מאליו, דהא עיקר הדין פחות מכגריס הוא דין שיעור, וממילא אם הוא יותר מכגריס גזרו עליו. וכי תימא שמ"מ כ"כ למה, הא הי' להם לטהר יותר מכגריס כיון שאפשר לתלות כל פחות מכגריס שבו במאכולת, הא ליתא, ומשום שסברו חז"ל שהוא מילתא דלא מסתברא שהרגה ב' מאכולות ולאו אדעתא שמהם יצא יותר מכריס דם ואין אפילו מאכולת א' רצופה בו וכמש"נ.

ולפי ההסבר האחרון הנ"ל הדבר מובן ג"כ כפשוטו, שהרי באמת דבר רחוק הוא לומר שהרגה כמה מאכולות וכנ"ל. והא דמטהרים כמה כתמים שכל א' פחות מכגריס משום שאפשר לדון על כל א' דפני עצמו ולומר דטהורה היא. ולכן בכתם א' דע"כ דנים על כולו כא', חזר הדין לומר שאין תולים לומר שהרגה כמה מאכולות.

אמנם אם חז"ל טיהרו כמה טיפי דמים כל א' במאכולת משום שהוא תליי' מדינא ואינו דבר רחוק, עדיין תיקשי למה הקילו בכמה טיפי דמים ולא בכתם א' ששיעורו יותר מכגריס. ונאמרו בזה כמה תירוצים באחרונים. חדא ע"פ יסודו של הלחו"ש המוזכר לעיל בשיעור הקודם, שיסוד השיעור של כגריס אינו בנוי על שיעור הדם שיש במאכולת בלבד, אלא גם בזה שאין דרכה של אשה לראות דם פחות מכגריס. ולכן בכל כתם פחות מגריס יש לתלות כיון דאמרינן דעד כמה שהדם ממנה חשוב כל כתם וכתם כראי' בפני עצמו, ולכן יש לתלות במאכולת כיון שאין דרכה של אשה לראות דם בשיעור כזה, אבל אם הוא כתם א', אמרינן שהוא ראי' א', וכיון שכבר דרכה של אשה לראות דם בשיעור זה אי אפשר לתלות המאכולת. ולשיטת הסד"ט שהוא פשוט שתולים במאכולת, סבר הפרד"ר (עמ' קל"ח) למימר סברא דמ"מ הוא תליי' רחוקה מדי לומר שהרגה ב' מאכולות ולאו אדעתה וגם נזדמנו למקום א', רק אם לא נזדמנו למקום א' אמרנן כן. וכן מביאים מן הלבוש סברא דאילו היו מטהרים יותר מכגריס משום דתלינן כל פחות מכגריס שבו במאכולת, א"כ אין לדבבר סוף ובטלת תורת כתמים. ולעוק"ד שגם דברי הלבוש מבוססים על סברת הפרד"ר. שהרי הא ד'אין לדבר סוף' מצאנו במתני' שבפ"ק דמס' פסחים (דף ט' ע"א) שבחובת בדיקת חמץ אין חוששין דשמא גיררה חולדה מבית לבית וממקום למקום דא"כ מחצר לחצר ומעיר לעיר ואין לדבר סוף. וכוונת הדברים, שאי אפשר לחשוש כל החששות שמא הביאו חמץ לכאן, ולכן הגבילו ואמרו שלא חוששים כלל שמא גיררה חולדה. ומ"מ טעם יש בזה, שאמנם יש בזה חשש, אבל אינו חשש גמור כמו שאר חששות, ולכן משום סברא של 'אין לדבר סוף', החליטו לא לחשוש חששא רחוקה כזו. אבל אעפ"כ לא מצאנו סברא ד'אין לדבר סוף' לומר שזה טמא וזה לא בענין שאין סברא לחלק ביניהם. ולכן ע"כ גם הלבוש סבר דלתלות ששניהם נזדמנו למקום א' הוא חשש יותר רחוק, אבל סבירא לי' שמ"מ מן הדין[[11]](#footnote-11) הי' לנו לתלות גם לזה שנזדמנו למקום א', אבל משום סברא של 'אין לדבר סוף' אמרו שאין תולים בו.

# הרגה כמה מאכולות

וע"פ הדברים האלו יש לבא ולבאר דברי התוס' והרא"ש בסוגיין. דהנה התוס' כתבו דאע"ג דאליבא דר' חנינא בן אנטיגנוס אין תולין כתם מכשיעור גריס, הנ"מ כשלא יודעת שהרגה כמה מאכולות, אבל יודעת שהרגה כמה מאכולות אפשר לתלות כפי שהרגה, דמאי שנא מעברה בשש"ט. וסברתו מובנת בפשיטות, דכיון שיש יותר דם מכמה מאכולות הרי עברה נגד מקום יש כזה שיעור דם, ולמה לא נתלה כמו בעברה. ולא דמי לזה שאנו מטמאים יותר מכגריס ואין תולים כל חלק שבו במאכולת אחרת ומן הטעמים הנ"ל. ומשו"ה לכאורה תמוהים דברי הרא"ש שכתב "ולא פלוג רבנן בין הרגה הרבה להרגה מעט לעולם אינה תולה ביותר מגריס". וצ"ע מאי שנא באמת מעברה בשש"ט וכמו שביארו התוס'. וע' ברש"ש שתמה עוד יותר, שהרי דרכו של הרא"ש תמיד להביא שיטת התוס' אפילו במקום שחולק עליהם, וא"כ צ"ע למה לא הזכירו דעת החולקים עליו כלל.

והנה נלעוק"ד שאפילו שיטת הרא"ש, אם מצאה ב' מאכולות רצופות באותו כתם שגם הרא"ש סבר שאפשר לתלות בהם. זאת ועוד, נראה שאם הרבה ב' מאכולות בבת אחת ג"כ אפשר לתלות בהם. רק כל דברי הרא"ש הם כשהרגה ב' מאכולות זה אחר זה, שבזה סבר דלא אמרינן שנזדמנו למקום א'. ובזה איכא למימר שהתוס' חולקים שאפילו בזה תולים ואומרים שנזדמנו למקום א'. ואם כנים הדברים, איכא למימר שיסוד פלוגתתם הוא בזה שלא תולים כתם א' בב' מאכולות, שהרא"ש סבר שהוא משום שדבר רחוק הוא לומר שנזדמנו למקום א', ולכן הה"נ בהרגה, דמאי שנא. אבל התוס' סוברים, או שאין זה הטעם שאין תולים כתם א' בב' מאכולות, או"ד אפי' את"ל שזהו הטעם, מ"מ עד כאן לא אמרינן שלא לתלות אלא במקום שאין לנו גם ידיעה שהרגה, אבל אם ידעינן שהרגה איכא למימר דתולים שנזדמנו למקום א'.

ולכאורה לפי זה י"ל שלרא"ש אם עברה בב' שש"ט, ובכל א' יש שיעור דם שיתכן שבא ממנה, ומצאה כתם שלא יתכן שהגיע מא' אבל יתכן שבצירוף שניהם יש לתלות, שהדין הוא שאי אפשר לתלות ולומר שנזדמנו למקום א', שזהו אותו דין של תליי' בב' מאכולות בזא"ז אע"ג שיודעת שהרגה. ובלשון הרא"ש "ולא פלוג רבנן" אין כוונתו אלא לומר שחז"ל לא ראו לחלק בין השכיחות של לא הרגה ונזדתמו למקום א' לשכיחות של הרגה ונזדמנו למקום א', ומשום שאפילו בהרגה תליי' רחוקה היא. אמנם י"ל עוד ע"ד מש"כ לעיל מהלבוש, ור"ל שבעצם היינו תולים אפילו כתם א' בב' מאכולות אע"ג דרחוק קצת יותר מטיפין טיפין. אבל משום סברא של 'אין לדבר סוף' אמרו שכתם א' לא הקילו. וכוונת הרא"ש לומר שהי' אפשר לומר שלא אמרו אין לדבר סוף אלא בכה"ג לא הרגה, אבל בהרגה כבר יש לדבר סוף ותולין כתם א' בב' מאכולות. ועל זה אמר הרא"ש דלא פלוג רבנן, דכיון שהיו צריכים לומר שאין תולים כתם א' בב' מאכולות כשלא הרגה משום סברא של 'אין לדבר סוף' אמרו כן נמי בהרגה.

ובאמת איכא למימר תו, שאין מחלוקת בין תוס' להרא"ש, וכל כוונת התוס' אינו אלא לומר שאם הרגה ב' בבת אחת תלינן בשיעור הדם כפי המאכולות. אבל אם הרגה בזא"ז, דלמא גם התוס' מודים שאין תולים שנזדמנו למקום א'. והרא"ש מיירי בכה"ג שהרגה בזא"ז, ולעולם במקרה של התוס' שהרגה בבת א' גם הרא"ש מודה. ובזה מתיישב גם הערת הרש"ש, שהרי התוס' לא חולקים על הרא"ש (ואיכא למימר שהטעם שלא הביא עצם דינם של התוס' היינו משום דפשוט הוא).

# תולין תחתון בעליון

הגמ' לאחר מכן דן אם השיעור של כגריס הוא עד ועד בכלל או עד ולא עד בכלל. והגמ' מביאה ראי' בנידון זה מברייתא "היו עליה טיפי דמים למטה וטיפי דמים למעלה תולה עליון עד כגריס". ורש"י פירש דלמטה ולמעלה ר"ל כתם קטן וכתם גדול. אבל התוס' פירשו דר"ל שאם מצאו כתם למעלה מן החגורה, שהדין הוא לטהר כיון שאין לומר שבא מאו"מ ללמעלה מן החגורה, וכן מצאו עוד כתם למטה מן החגורה אפילו בשיעור יותר מכגריס, שאפשר לתלות גם הכתם שלמטה מן החגורה שאינו ממנה. וכל זה אם הכתם העליון שמלעלה הוא יותר מכגריס, אבל פחות מכגריס כיון שי"ל שהכתם העליון ממאכולת, אי אפשר לתלות התחתון בעליון והרי היא טמאה.

והנה הטעם דבר זה שתולים התחתון בעליון, פי' רע"א שהרי אם מצאנו כתם למעלה מן החגורה, ע"כ צ"ל שעברה בשש"ט ולאו אדעתה[[12]](#footnote-12), דהא אי אפשר לומר שבא ממנה. והנ"מ בכתם שיותר מכגריס, אבל בפחות מכגריס ליכא הוכחה שערבה בשש"ט, דהא יש שפיר לומר שהוא ממאכולת. והקשו האחרונים על ביאור זה, שהרי לפי כמה מן המפרשים הנ"ל הי' אפשר מדינא לתלות אפילו כתם יותר מכגריס בב' מאכולות, רק הטעם שאין תולים הוא משום שא"כ אין לדבר סוף וכדומה. וא"כ כאן שהוא כי להוכיח שעברה בשש"ט, הי' לנו לומר ההיפך, שלעולם הכתם העליון הוא מב' מאכולות, וא"כ ליכא הוכחה שעברה בשש"ט ולעולם התחתון טמא. זאת ועוד שהרי הרשב"א הביא שבכתם למעלה מן החגורה טהורה משום דע"כ הוא ממקום אחר, וא' מן הצדדין שמביא הוא שהרגה ב' מאכולות. הרי שמפורש ברשב"א שיתכן שזהו המקור לדם למעלה מן החגורה, וא"כ למה יש לנו לתלות שעברה בשש"ט כדי לטהר התחתון.

ונראה אולי גדר אחר בהאי תליי'. והיינו שבעלמא אין לנו לבדות מליבנו תלי' שאין לנו דררא להסתפק שהוא ממנה. ורק בעברה בשש"ט תלינן. אבל באשה זו, כיון דע"כ צריכים להסתפק בצד שאין לנו דררא להסתפק בה, דהא מצאה הכתם למעלה מן החגורה ואין לומר שבא ממנה, ממילא יש לנו לומר כן בכל הכתמים שמוצאים שאולי באו ממקום אחר[[13]](#footnote-13). ולכן אפילו אם נתלה העליון בב' מאכלות, מ"מ כיון שמטהרים העליון יש לטהר גם התחתון, שכבר חזרנו מן המסתמא שיש שאר נשים באשה זו, ולכן אפשר לנו לתלות בכל דבר. אמנם אם התליי' בב' מאכולות הוא מדינא, לכאורה קשה לומר ביאור זה[[14]](#footnote-14).

# מילואים – בדעת הראב"ד בדין הרגה ב' מאכולות

"מיהו נראה לי דדוקא במאכולת אבל בפשפש אם ידוע שהרגה או שמצאתו ממועך בכתם או שהריחה בו ריח פשפש הרי היא תולה בו עד כתורמוס ואם מצאה בו שנים בענין שיכולה לתלות בו שני תורמוסין הרי היא תולה שני תורמוסין וכן שנים או שלשה מקומות דנהי דמסתמא ס"ל לר' חנינא בן אנטיגנוס דלא תלינן בפשפש משום דלא שכיח, אבל בידוע שהרגה ודאי תולין בו עד כתורמוס כדפרישו בגמרא לרבנן ואם תאמר במאכולת נמי נימא אם הרגה הכל לפי מה שהרגה שלא אמרו כגריס אלא בסתם הא לא מצית אמרת חדא דלא יכלא למיקם עלה דמילתא לטפויי בשיעורא אבל בפשפש הא פרישו עלה בגמרא כתורמוס וכן לשנים וכן לשלשה וכו'". וע' בהערות לנפש תדרשנו מש"כ לבאר הלשון "דלא יכלא למיקם עלה דמילתא לטפויי בשיעורא". ולעוק"ד שאפשר לבאר דבריו ע"פ יסודו של הלחו"ש, דעיקר הטעם לתלות ביותר מפחות מכגריס הוא משום שאין דרך הנשים לראות דם פחות מכגריס, ולכן בהרגה הרבה מאכולות אע"ג שיש לנו תוספת דם, מ"מ לא נאמר השיעור כגריס משום כמות הדם שיוצא מן המאכולת, רק משום שפחות מזה אין דרכה של אשה, ולכן אין אנחנו יודעים בכמה לתלות כשהרגה יותר.

שיעור ו'

# בספק של הגמ' אם כגריס דינו כפחות מכגריס או כיותר מכגריס

הגמ' מביאה מחלוקת בין ר' הונא לר' חסדא אם כגריס בצמצום דינו כיותר מכגריס או כפחות מכגריס. ואע"ג שיש בגמ' ב' לשונות בביאור מחלוקתם, מסקנת שניהם דאע"ג שבעלמא בנידון אי אמרינן עד ועד בכלל או עד ולא עד בכלל קיי"ל שיש להחמיר לפי הנידון, מ"מ נחלקו אם כתמים שאני, דר' הונא סבר דכתמים דינם כשר דיני התורה דאמרינן הכא לחומרא והכא לחומרא, ור' חסדא סבר כדר' אבהו דכתמים שאני כיון ששיעורם להקל וכמו שאמר ר' אבהו[[15]](#footnote-15). וע' בחי' הרשב"א למס' חולין דף נ"ה ע"א שבדברי ר' אבהו כתמים לאו דוקא נקט, ועיקר הענים שמקילין בדרבנן (וכבר העירו התלמידים שלשון ר' אבהו לכאורה דחוק לפי' זה, דלמה לי' לינקט כתמים דוקא ולא לומר שבדאו' להחמיר ובדרבנן להקל).

והנה הגמ' שבהמשך הביאו ראי' בנידון זה, והוא מהא דתולין תחתון בעליון, ופי' התוס' ועוד כמה מפרשים שכוונת הדברים לתליית כתם שלמטה מן החגור (שזהו 'תחתון') שהוא יותר מכגריס בכתם שלמעלה מן החגור (שהוא 'עליון') בשיעור כגריס. ומעיקרא ס"ד ששיעור כגריס מתייחס לשיעור של הכתם התחתון, שרק בשיעור כזה אפשר לתלות כתם תחתון בעליון, ומיני' משמע שאלמלא העליון היינו מטמאים כתם ששיעורו כגריס בלבד. ובגמ' דוחה שאין זה הפי' הנכון, רק שאם הכתם העליון הוא עד שיעור כגריס אפשר לתלות בה (פי' שמונים מלמעלה, ג' גריסים, ב' גריסים, עד שיעור כגריס אפשר לתלות תחתון בעליון וכמש"כ התוס'), אבל בפחות אפשר לומר שהוא ממאכולת ולכן אי אפשר לתלות בה.

והנה הנידון בכתם העליון בשיעור כגריס אם הוא כתחתון או כעליון הוא היפך נידון בעיקר שיעור כגריס אם הא טמא או לא, שלענין טומאה אי אמרינן דכגריס הוא כלמטה מכגריס הרי זה קולא, ואילו לענין זה שתולים תחתון בעליון הוא חומרא, שאם בשיעור כגריס אמרינן שהוא ממאכולת אי אפשר לתלות תחתון בעליון. ולכן העירו המהרש"א ועוד כמה מפרשים שלמסקנת הגמ' שדחו שלעולם בעלמא השיעור כגריס הוא לקולא, לכאורה יוצא שלענין תליי' תחתון הבעליון היינו ג"כ צריכים לומר שהוא לקולא, וכן הוא באמת משמעות דברי הראב"ד בבעה"נ שכן הדין. אמנם בתוס' מבואר להדיא שאפילו לר' חסדא שבעלמא כתם בשיעור כגריס בצמצום הרי הוא טהור ומשום שהקילו בדיני כתמים, מ"מ אין תולין תחתון בעליון אא"כ הכתם הוא יותר מכגריס. ולכאורה צ"ע סברת התוס', דהא שיעורים כתמים נאמרו להקל, וא"כ הי' להם להקל גם בזה, שהרי גם כאן הוא נידון אי אמרינן עד ועד בכלל להקל. וע"ש במהרש"א שתי' דכיון שבעיקר הנידון הוא קולא דהיינו לתלות כתם בשיעור כגריס במאכולת ולטהר אותה, ממילא נהי' הדין בעליון לחומרא ולטמא. וחשבתי לכאורה סברא אחרת, והיינו דהא דתלינן תחתון בעליון, היינו משום דע"כ העליון הוא מעלמא. ולכן בכגריס, נהי נמי דקיי"ל להקל ואפשר לתלות כתם בשיעור זה במאכולת, מ"מ אי אפשר לתלות כתם תחתון בכתם כזה בעליון, דהא סוף סוך אינו אלא קולא, וליכא הוכחה שכתם כזה הא מעלמא.

באופן שלכאורה חוזרת הקושיא לראב"ד, למה הקיל לתלות בכתם עליון שהוא בשיעור כגריס כיון דליכא הכרח שהוא מעלמא. ואיכא למימר בזה בב' אנפי. חדא שי"ל שלפי הצד דעד ולא עד בכלל, אין ר"ל שאנחנו מסתפקים אולי הוא ממאכולת, רק שלפי הצד הזה לא יתכן שהוא ממאכולת. ואע"ג שגם בז אנחנו מסתפקים, מ"מ לפי השיטת המחמירה אין צד שבעולם שהוא ממאכולת. וכיון שכן, אע"ג שלנו שיש ספק כמאן קיי"ל ושמשו"ה הדין ב'עד ועד בכלל' הוא לחומרא בדאורייתא, מ"מ כלפי שמיא גליא שעל הצד דכגריס הוא כיותר מכגריס אין ספק שהוא מעלמא ולען אפשר לתלות תחתון בעליון. ולכן בכתמים דרבנן מותר להקל ולתלות בו. ועוד י"ל כמש"כ בשו"ת ספר הישר לר"ת (סי' קס"ח), שהוא בעצמו התייחס לדבר זה שאפשר לתלות תחתון בעליון בשיעור כגריס ומ"מ מקיליים בכתם ששיעורו כגריס, וביאר דאע"ג שהקילו לומר שדם בשיעור כגריס הוא ממאכולת, מ"מ דבר רחוק הוא והוא מקולת הכתמים. ולכן בכגריס מלמעלה, כיון שדבר רחוק הוא שיהי' ממאכולת, אפשר לתלות תחתון בעליון. ואעפ"כ הקילו בכתם שלמטה מן החגור לומר שאפילו שיעור כגריס הוא ממאכולת.

ויל"ע מה יהא הדין לר' הונא אם אפשר לתלות כתם למטה מן החגור בכתם בשיעור כגריס שלמעלה מן החגור. ויעוין בחי' הרשב"א כאן שדן אם יש נפק"מ בין הלשונות בביאור המחלוקת שבין ר' הונא לר' חסדא. ובשם הרשב"ם הביא שאין נפק"מ, אבל הוא עצמו כתב שנפק"מ אם דינו של ר' הונא הוא בתורת ודאי או בתורת ספק, ולל"ב שיטת ר' הונא הוא בתורת ודאי, וכתב במפורש שלכן אם יש כגריס בצמצום למעלה מן החגור אפשר לתלות בו כיון שהוא ודאי. ונראין הדברים שכן סובר גם בשו"ת ר"ת הנ"ל, והיינו שלכאורה זהו גופא המחלוקת בין ר' הונא לר' חסדא אם תולים כתם בדבר רחוק כ"כ כמו שיעור כגריס בצמצום. ולכן כיון שתולים תחתון בעליון בשיעור כגריס בצמצום אליבא דר' חסדא, כ"ש שכן הדין גם לר' הונא. ומ"מ משמע שאם הוא ספק אי אפשר לתלות תחתון בעליון. וכן לכאורה לפי ביאורו של מהרש"א הנ"ל יש לומר שתולין תחתון בעליון לר' הונא כיון שהוא עיקר דינו נאמר לחומרא.

ובעיקר הנידון בשיעור כגריס בצמצום לכאורה יש להעיר שהרי אי אפשר לצמצם, וא"כ מהו כל הנפק"מ אם כגריס ממש כעליון או כתחתון.

# ספיקות הגמ' בתליית כתם ששיעורו יותר מכגריס

הגמ' מביאה מחלוקת בנמצא כתם על הבגד ששיעורו יותר מכגריס ועוד ומאכולת רצופה בו. ר' חנינא סבר דטמאה, דהא אין תולין במאכולת אלא שיעור כגריס, אבל יותר מכגריס אין תולין. ור' ינאי מטהר, ומשום דמאכולת רצופה בו שאני. ולכאורה ביאור הענין, דהנה לכאורה דבר פשוט הוא שאם יש בגד שידוע לו שהי' עליו כתם בשיעור כגריס מכבר, ולאחר זמן בא ומצא שהתרחב ועכשיו הוא יותר מכגריס, שלכו"ע יש לטהר, דהא אין הספק אלא על התוספת, והוא כנמצא כתם ששיעורו כגריס. וכל הספק כאן הוא משום שאין לנו ידיעה ודאית שהדם שלפנינו הוא ממאכולת, ואדרבה יש לנו גם ריעותא שהוא ממקום אחר, כיון שיש יותר מכגריס ובמאכולת אי אפשר לתלות אלא כגריס. ומשו"ה מטמא ר' חנינא. אמנם ר' ינאי סבר דנד"ד דומה להי' עליו כתם מקודם, דכיון שיש מאכולת רצופה בו ויש רגלים לדבר שיש דם מן המאכולת, יש לנו לומר ששיעור כגריס אינו בכלל הספק, וממילא הרי הוא כאילו יש לנו כתם ששיעורו כגריס ואפשר לתלותו כמאכולת אע"פ שלא יודעת שהרגה.

ולאחר מכן מביא הגמ' איבעיא דר' ירמי' בנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד. ומשמעות הגמ' שלכאורה הי' תלוי במחלוקת הנ"ל, אבל הגמ' אומרת שבאמת אפשר לחקור כן בין לר' חנינא ובין לר' ינאי. והיינו שהי' אפשר לומר דבין בנתעסקה ובין במאכולת רצופה, יש רגלים לדבר בטעם יש לנו חלק מן הכתם שלפנינו, ולכן אינו בכלל הספק, ונשאר רק שיעור כגריס שזה אפשר לתלות במאכולת אע"פ שלא הרגה וכמו שמקילין בעלמא. אמנם הגמ' אומרת שיש לחלק בין הנידונים. שי"ל שלכו"ע אין הדם בכלל הספק ודאי תלינן בדם שנתעסקה בה, וכל הטעם שמחמיר ר' חנינא במאכולת רצופה בה, היינו משום שאין לנו דם ידוע שנתעסקה בה, רק מצאנו מאכולת רצופה, ולכן יש להסתק בכל הכתם וממילא אי אפשר לתלותו בב' מאכולות. וכן י"ל לאידך גיסא, שכאן לכו"ע טמא, שבתעסקה אין לנו ידיעה שהדם נפל על הבגד, אבל במאכולת, כיון שמצאנו מקור הדם על הבגד, בזה סבר ינאי ששאינו בכלל הספק.

# נמצא עליה מין א' תולה בה כמה מינין

בל"ק בדברי רבא מבואר שאם אשה מצאה כתם של מין א' שיכולה לתלות כמה מינין. ופירש"י דכיון שמצאה על עצמה כתם ממין שבטוחה שאינה דם כגון קילור, יש לנו לומר שגם כתם אחר שמצאה אינה ממנה והרי היא טהורה. ומפורש בגמ' דהיינו אפילו מצבע אחר. והתוס' הביאו פירש"י, ובשם ר"י פירש דהיינו בנמצא למעלה מן החגורה, דהרי היא תולה גם כתם שלמטה מן החגורה. ומעיקרא חשבתי שאין שום חילוק בין רש"י לתוס', ומשמעות דורשין איכא בינייהו, שהרי היסוד של שניהם הוא דכיון שיש לנו כתם שידוע לנו שהוא מעלמא אפשר לתלות גם כתפ שאנחנו מסופקים בה שהוא גם מעלמא. אלא דהנה רש"י לא פירש בסוגיא דתחתון ועליון כמו שפי' התוס' ועוד ראשונים. ואיכא למימר שהוא מטעמים אחרים, ובאמת גם רש"י סבירא לי' שתולין תחתון בעליון, והמקור הוא מסוגיא דילן. אבל אפשר לומר עוד דסבר רש"י דעד כאן לא תלינן בכתם אחר אללא בכה"ג שידוע לנו שהוא מעלמא, וכגון שידעינן שהוא קילור, אבל בכתם עליון, נהי נמי דמטהרינן לי' ולא מספקינן שהוא מאו"מ ומשום שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, אבל עדיין אין זה מספיק דררא לומר שגם הכתם התחתון הוא מעלמא, דאולי ההיפך, כמו שהתחתון הוא מלמטה, גם העליון הוא מלמטה והגיע שם על ידי ידה וכדומה. וא"כ יש לומר שזהו כוונת התוס' להביא את ב' הפירושים, שלרש"י הדבר תלוי בידיעה שאינו דם, אבל לשיטת עצמם בסוגיא דתתולין תחתון בעליון שפיר אפשר לפרש כן גם הכא.

# החילוק שבין כתם עגול לכתם משוך

מבואר במתני' שבעד הנתון תחת הכר או הכסת אנחנו מטמאים המשוך ולא העגול. ובגמ' מבואר לחלק בין עד לכתם, ושבכתם מטהרים אפילו משוך. וראיתי באחרונים שחקרו בחילוק שבין עגול למשוך מהו טעמו, האם הוא משום שע"י שהוא משוך מוכחא מילתא שהוא מן הבדיקה, או להיפך, שבעגול יש רגליים לדבר שהוא מעמא ומשו"ה טהור. ואם הוא משום הרגלים לדבר שהוא מן הבדיקה, מובן היטב למה בכתם מטהרים אפילו משוך, שהרי בכתם ליכא רגלים לדבר.

# כתם על בגד צבוע

לקמן בדף ס"א ע"ב יש מחלוקת תנאים אם טימאו כתמים שנמצאו על בגד צבוע. ואע"פ שיש מחלוקת בין הראשונים כמאן קיי"ל, וכן יש ראשונים הסוברים שאפילו הדעה המקילה לא הקילה אלא לטהרות ולא לבעלה, קיי"ל להקל לומר שכתם הנמצא על בגד צבוע אינו מטמא. ומקשים העולם שהרי מצאנו בגמ' כמה דברים צבועים שטימאו אותם. חדא לעיל במימרא של שמואל דבדקה קרקע עולם ונמצא עליו כתם. וקשה לדחות ולומר דמיירי בחול לבנה. ועוד הרי נמצא כתם על בשרה טמא, והרי עור הבשר אינו לבן. וכן לעיל מבואר שדנו במצא כתם על עלה של זית, וברי עלה של זית אינו לבן. וע' בשו"ת שו"מ תליתאה חלק א סימן שסב מזה[[16]](#footnote-16).

ובשו"ת חת"ס כתב דהא דמטהרין כתם על בגד צבוע, היינו כשיש ספק אם הוא מעלמא, אבל בכתם שהוא ודאי מגופה, לא נאמרה בה הקולא של בגד צבוע. ונראה טעמו של דבר משום שהרי רש"י פירש הטעם להקל בבגד צבוע משום שאינו נראה בה מראה דם גמור. וא"כ איכא למימר דהנ"מ כשיש מסםיק טעם להסתפק אולי אין הדם ממנה, ולכן בכה"ג שאינו ברור שהוא צבע המטמא אמרו להקל. אבל כשמדובר בכתם שודאי מגופה, והרי בודאי מגופה ע"פ רוב הוא אדדום וכמש"כ התרוה"ד, בזה מטמאין אפילו אינו ניכר בה מראה דם גמור. וא"כ יהי' לנו גם יישוב לנמצא על בשרה, שי"ל שהטעם שהחמירו בה משום שיש רגליים לדבר שהוא ממנה (אלא שיל"ע אם שייך טעם זה לשיטת התוס' שאמרו טעם אחר לטמא כתם שעל בשרה ולא לתלות בשוק של טבחים). ומ"מ גם בזה המקובל הוא שכתם על בגד צבוע טהור גם אם הוא בודאי מגופה.

שיעור ז'

# דעת הרמב"ם בימי נדה וזיבה

שיטת רש"י ועוד כמה ראשונים שימי נדה מתחילים מיד בזמן שרואה בימים הראוים לימי נדה, ומאז אחרי ז' ימים מתחילים ימי זיבה לי"א יום, ואין האשה חוזרת לז' ימי נדה עד שהיא תחזור לראות אחרי שהיא מתטהרת מימי זיבה. ושיטת הרמב"ם אינו כן, אלא שמיד שמתחילה לראות מתחיל תהליך של ז' ימי נדה וי"א ימי זיבה, ותמיד חוזר חלילה ז' וי"א וז' וי"א. ואם היא קובעת וסת הרי היא מתחילה מזתן וסתה ומאז ממשיכה ז' וי"א ז' וי"א וכו'. וע' בחי' הרמב"ן למס' נדה (דף נ"ד ע"ב) ועוד שהרבו לתמוה על שיטת הרמב"ם. ואין רצוני ליכנס לכל הפלפולים שאמרו שיישוב שיטת הרמב"ם, רק דבר אחת קטנה והוא דהנה ז"ל הרמב"ם (בפ"ו מהל' איסו"ב הל' ו') "כל ימי האשה מיום שיקבע לה וסת עד שתמות או עד שיעקר הוסת ליום אחר תספור לעולם שבעה מתחלת יום הוסת ואחריהן אחד עשר [ואחריהן] שבעה ואחריהן אחד עשר וכו'" ומשמעות הדברים שמאז שהיא קובעת וסת הרי תמיד חוזרת חלילה עוד סוף ימי חיי'. אמנם יעוין בחוו"ד סי' קפ"ג ס"ק ב' שכתב קודם להוכיח דע"כ יש חילוק בין ימי נדה וזיבה הראשונים לימי נדה וזיבה השניים. לענין ימי נדה לכאורה הוא מפורש ברמב"ם פ"ח ה"ט, ולענין ימי זיבה הוכיח שכן צ"ל ע"כ דאל"כ לא יהא שייך קביעות וסת ליום ל' או לימי החודש כיון שלא יתכן ג' פעמים רצופים באותו יום מבלי שיהיו א' מהם בימי זיבה לפי שיטת הרמב"ם. והטעם דאע"ג שאין אשה קובעת וסת לא בימי נדה ולא בימי זיבה, הנ"מ בראשונים הסמוכים לתחילת ראייתה, ומשום שאין דרכה של אשה לראות בי"ח ימים הראשונים שלאחר וסתה, אבל לאחר מכן ודאי קובעת וסת. ועוד כתב שם החוו"ד, דע"כ לא אמרינן שחוזרת חלילה כל ימי חיי' אלא כשאין לה וסת, אבל יש לה וסת הרי היא מתחילה מחדש מזמן וסתה אפילו חל יום וסתה באמצע ימי זיבה. ולמד החוו"ד דמדכתב שיקבע לה וסת הרי זה משמע שיום הוסת שאני. וע' מש"כ גם בחזו"א סי' קכ"ב ס"ק ב' בזה.

# דין יום ז' של שבעה נקיים בזבה גדולה

מדאורייתא זבה גדולה שספרה ז' נקיים יכולה לטבול ביום השביעי אחרי זמן עמוד השחר. ואע"ג שלא גמרה את כל השבעה נקיים עד ליל ח', מ"מ קיי"ל דמקצת היום ככולו, ולכן כבר ביום שכבר עברה מקצת יום השביעי נקי, הרי מוכשרת לטבול וליטהר. אמנם אם תחזור ותראה באותו יום השביעי, יוצא לא רק שהיא טמאה מאז והלאה, אלא הרי היא סותר גם למפרע ויוצא שאם שמשה לאחר טבילתה ביום ז', אע"ג שקודם ראיתה הרי שימשה בהיתר, מ"מ כיון ששוב ראתה דם באותו יום, יוצא למפרע היתה טמאה ושימשה בטומאה.

והנה במס' נדה (דף ס"ז ע"ב) יש מימרא של רבי שמעון שאומר אחר מעשה תטהר - פירוש כיון שספרה זבה גדולה מקצת יום שביעי משבעה נקיים תטהר ע"י טבילה - אבל אסרו חכמים לעשות כן שמא תבוא לידי ספק. וע' בב"י דעות אם ר"ל שאסרו לשמש משום חשש שתסתור, או"ד שאסרו לטבול. ובב"י יש צד לומר בדעת הטור דמיירי באיסור טבילה, אבל איסור תשמיש יש מדאורייתא, דהא ספק דאורייתא לחומרא, וכיון שמשמשת הרי ממילא נכנסת לספק אולי יהי' תשמיש באיסור אם תראה דם, ואין הדבר בידה למנוע דבר זה. ומ"מ נראה שאין זה דבר מוכח, שהרי י"א שזה גופא היתה הגזירה של ר' שמעון וכדמבואר שם בב"י, ולכאורה צ"ע למה באמת אינו אסור מדין ספק דאורייתא לחומרא. וע' בדברי הערול"נ שם, ולכאורה גם דבריו אינם מובנים, דמשמע שאם ספק דאורייתא אינו חומרא אלא מדרבנן ניחא, ולכאורה איזה ניחותא יש, דאע"ג שאינו אלא מדרבנן, מ"מ אין זה כוונת ר' שמעון לומר הדין הכללי של ספק דרבנן להקל. וע"ש בערול"נ שאפילו לדבריו נשאר בצ"ע למ"ד ספק דאורייתא לחומרא מדאורייתא. וע' בשער"י (ש"ב פ"ט) שכתב שמדאורייתא אינה חוששת כיון שיש לה חזקת טהרה. ובטור הוצאת שירת דבורה הביאו דברי התוס' שאנץ במס' פסחים בנד"ד (דף כ"ו ע"א ד"ה מוכרי) שמעיקרא רצה להוכיח מכח דין זה שמותר לו לאדם להכניס עצמו לידי ספק. ולכאורה כוונתו לומר שאין זה דומה לספיקא דאורייתא, דזה מיירי בכה"ג שעכשיו יש ספק אם עושה מעשה עבירה או לא, אבל בנד"ד כיון שלע"ע הרי היא טהורה, רק יש ספק אולי היא תסתור את עצמה, בזה אמרינן שמותר ליכנס למצב שאולי יצא דם לאחר מכן, ולכאורה הוי דוגמת נכנס למצב של אונס. אמנם שוב דחה התוס' שאנץ שי"ל דלעולם אסור מדאורייתא להכניס עצמו למצב של ספק, והא דיום השביעי של זבה שאני כיון שע"פ רוב אין דרכה לסתור את עצמה.

# תקנתא דר' זירא

אע"פ שמדאורייתא אין נדה ולא זבה קטנה צריכים שבעה נקיים, מ"מ החמירו חז"ל בדינם. ומעיקרא גזרו בשדות שאם ראתה יום א' או ב' צריכים עוד ו' נקיים להיות טהור, ואם ג' ימי צריכים ז' נקיים. ובטעמו של דבר מבואר בראשונים המובאים בב"י שהוא משום שיכולות לטעות, או מצד בלבול החשבון של ימי נדה וזיבה, או משום שיבאו לטמא דם שאינו מה' מראות הדמים, וע"י זה יחשבו שהם בסוף ימי נדה ויכולות לטבול לערב, ובאמת לא ראו אלא דם טהור ביום הראשון ולכן באמת לא התחילו ימי נדה עד יום השביעי, ואי משום בלבול של ימי נדה וזיבה, הוא משום שיחשבו שהתחלו לראות בימי נדה ויכולה לטבול בסוף ז', ובאמת יום הראשון היתה בימי זיבה, ורק באחרון ראתה בימי נדה ולכן צריכה עוד ז'. ובזה שיהיו תמיד עוד ו' ימים לא יכולות לבא לידי טעות זה.

ומלשון הטור בתקנתא דר' זירא יש קצת בלבול וכמו שכבר העיר הב"י. דז"ל הטור "משרבו הגליות ותכפו הצרות ונתמעטו הלבבות חשו שמא יבאו לטעות באיסור כרת שמא תראה אשה בימי נדתה ששה ימים ויהיה הכל דם טוהר ובשביעי שמא תראה דם טמא וסבורה לטבול בליל שמיני וצריכה עוד שבעה ימים החמירו לטמא כל מראה דם אדום כדי שלא יבאו לידי טעות בין ימי נדה וימי זיבה הוסיפו חומרא אחר חומרא עד שאמרו שאפילו אם לא תראה אלא טיפת דם כחרדל תשב עליה ז' נקיים כזבה גדולה" ומשמע מדבריו שמתקנתא דר' זירא טימאו כל מראה אדום ובזה יצאו ידי ספק, ואין זה נכון אלא הוא מחמת הנקיים. ובפרישה גרס "ושמא תראה דם וכו'", ור"ל שחששו ב' חששות, חששו שיקילו לומר שדם טמא הוא באמת דם טהור, ומשו"ה תיקנו לאסור כל מראות הדמים, וכן חששו שיטמאו דם טהור ויבאו לידי ספיקות הנ"ל, ומשו"ה גזרו ימי הנקיים. והט"ז לא ניחא לי' בזה, ולכן הגי' באופן אחר והוא הגי' וכהיס המילים 'החמירו לטמא כל מראה דם אדום' אחרי המילים "לטעות באיסור כרת", באופן שלשון הטור "משום שמא יבאו לטעות באיסור כרת החמירו לטמא כל מראה אדום ושמא תראה כו'", ופי' על דרך הנ"ל, רק שלדידי' יש עוד חשש שלישית של טעות בין ימי נדה לזיבה, ומשום חשש זה הצריכו ז' נקיים. וע' בב"י בשם הר"ן שפי' החומרא דז' הסופי של ז' נקיים מעיקרא משום חשש שמא תראה ב' ראיות בימי זיבה והיא תחשוב שאינה אלא זבה קנטנה, ובאמת א' מהם הי' בבין השמשות ולכן היו ג' ראיות, ולא ניחא לי' בזה, ולכאורה הטעם משום שעדיין למה החמירו גם בראית יום א' בלבד. ולכן פי' שהוא משום שיש ראי' של טיפת דם כירדל ביום א' בלבד שמצריך שבעה נקיים, והוא ראי' באמצע ימי שבעה נקיים שזה סותר את הקודמים ומחייב להתחיל מחדש. וכיון שכן החמיטרו בכל הראיות להצריך שבעה נקיים.

ובעיקר הענין יש לי' ב הערות. חדא בזה שחששו שאולי יהי' דם טהור ותבא לטמא את עצמה במקום שבאמת טהורה. ולכאורה עד כמה שאינה יודעת אם הוא מראה טמא או לא, יש לנו לומר שהוא א' ממראות הדמים, וכמש"כ התרוה"ד שסי' רמ"ו שרוב דם שבא מן המקור הוא דם טמא. ונראה ליישב משום שמ"מ סוף סוף במיעוט המקרים היא טועה מספק חסרון ידיעה שהיא טמאה, ואה"נ שהיום שאין אנו בקיאים בד' מראות דמים כלל יש לנו לומר שהיא טמאה בתורת ודאי כיון שרוב הדמים טמאים.

ועוד הערה על דרך המוסר, דחזינן מכאן שאמנם דבר חשוב הוא שתהי' אשה טהורה לבעלה, ואלמלא גזירות אלו היתה אשה מתטהרת אחרי ז' ימים, שרוב נשים אינן רואות עד י' ימים ברציפות באופן שנכנסות לדין זבה גזולה. מ"מ אסרו את האשה לבעלה תוספת רבע ימי' משום חשש מכשול באיסור בא על הנדה.

# הערה בדברי רבינו ירוחם

הב"י הביא שיטת רבינו ירוחם וז"ל "על דין הכתמים ששיעורן כגריס דאין זה בכלל מה שהחמירו בנות ישראל על עצמן מטיפת דם כחרדל כי לא החמירו אלא בדם היוצא מגופה אבל לא בכתמים דרבנן וכן הסכימו כל הפוסקים". ולכאורה משמע מדברי רבינו ירוחם שהיסוד של שיעור כגריס הוא דין שיעור, ולא שתולין במאכולת, דאל"כ למה צריכים לחלק בין כתמים דרבנן לדם שודאי מגופה, הא בכתם אינו קולא רק דין תלי'. ולכן משמע מיני' שהוא שיעור, ולכן הו"א שבכלל התקנתא דר"ז היתה להחמיר בכל שיעורי דמים במטמאים את האשה, ולכן כבר בטל שיעור כגריס בכתמים. ומשו"ה חילק רבינו ירוחם דשאני הכא שהוא כתמים דרבנן ולא אמרו בו החומרא דר' זירא. ומ"מ דברי רבינו ירוחם קשים, דהא עיקר השיעור דטיפת דם כחרדל דינא דאורייתא הוא, רק שהוא חידוש לומר שאפילו ראי' א' כשיעור זה מחמירים בה דין הרואה ג' ימים בימי זיבה, וא"כ מאי קס"ד מעיקרא. וע' מש"כ בס' מי נדה, וע' גם בהערות לטור הוצאת מכון המאור עוד מראה מקומות בזה.

# הרגשות בזמן הזה

הפת"ש כאן הביא את שלושת מיני ההרגשות: 1) נזדעזע אברי', 2) פתיחת פי המקור, 3) זיבת דבר לח. ובזיבת דבר לח כבר אמרנו שיש מחלוקת אם היא הרגשה המטמאה או לא. ויש להביא גם שנחלקו החוו"ד והנו"ב איזה הרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה אפילו לשיטת המחמירים. שמן הנו"ב (קמא יו"ד סי' נ"ה ד"ה מעתה נוכל לומר) מבואר דאפי' הרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור חשובה הרגשה. ובחוו"ד (סי' ק"צ ס"ק א') חלק עליו שצריכים הרגשת זיבה מן המקור שזהו מה שמטמא אותה, ולכן הרגשת הזיבה אח"כ אינה חשובה הרגשה. וע' בשו"ת אג"מ (יו"ד ד' סי' י"ז אות ז' להגר"ש איידר) שכתב דנשים שלנו אינן מבחינות בין הרגשת זיבת דבר לח מן המקור או בפרוזדור, ולכן צריכים להחמיר בכל הרגשת זיבת דבר לח. והנ"מ בהרגשה פנימית אבלמה שמרגשת שנעשה לח בין רגלי' לח מאיזה משקה אינה הרגשה דבעינן הרגשת יציאה. וע' בשו"ת חת"ס (יו"ד סי' ק"נ ומובא בפת"ש סי' ק"צ ס"ק ו') הזכיר עוד סוג הרגשה והיא הרגשת עקיצה כמו עקיצת מי רגלים.

והוסקים של היום דנו בנשים של היום שמעידות שאינן מרגישות א' מן ההרגשות הנ"ל למה הן טמאות מדאורייתא אפילו רואות דם בשפע. ונאמרו בזה ב' מהכים יסודיים. חדא מובא בקובץ תשובות להגריש"א (ח"א סי' פ"ד) שמתחיל עם קושיא דלמה מבואר בר"פ בנות כותים שקטנה בת יומא טמאה נדה מדאורייתא, הא אינה מרגשת. ולא ירדתי לסוף דעתו בקושיא זו, דמאן לימא לן שאינה מרגשת. ומ"מ מכח קושיא זו רצה לומר אין צריך הרגשה בעצם, רק שאם אינה מרגשת הרי זה סימן שאין זה ראי' רגילה. ולכן היום שראי' רגילה היא בלי הרגשה, יוצא שהכל דם מטמא מדאורייתא. ולכאורה לפי זה יוצא שגם כתם שודאאי מגופה טמא מדאורייתא, ולכן הרי היא טמאה אפילו פחות מכגריס וכן על דבר שאינו מקבל טומאה. ואעפ"כ מעיד הגר"ד מורגנשטרן שליט"א (ע' פתחי דעת פ"א הערה כ"ו, וכן השלמות לפ"א הערה כ') שלמעשה לא רצה הגריש"א לשנות מן המקובל שהוא לטהר כתם פחו מכגריס אפליו הוא ודאי מגופה.

עוד י"א שמשו"ה נשתנה היום מן הזמנים הקודמים, שהיום כיון שנשים נמצאים ברחוב יותר וכו' יוצא אינן שמות לב להרגשות שלהן, ולכן היום נהי' המצב שאפילו מזמן קרוב ארגשה ולאו אדעתא. ואומרים העולם דהנ"מ בראי' שיש לנו לומר דארגשה ולאו אדעתא, אבל אם אינו אלא כתם שאין לומר כן לא אמרינן הכי. ומיני' שמסתפקים העולם מתי אמרינן שהוא מדאורייתא ומתי לא. והוא סיבוך גדול בין פוסקי זמנינו.

שיעור ח'

# מציאת כתם לאחר הטלת מ"ר

הנה חז"ל הקילו כמה קולות בכתמים, כגון אם נמצא על בגד צבוע או ע"ג דבר שאינו מקבל טומאה. וקולות אלו לא שייכות אא"כ הטומאה היא רק מדרבנן, אבל בדאורייתא א"א להקל בזה. ולכן בכגון כתם שנמצא על שלו או שלה לאחר תשמיש, או"ד על עד הבדיקה, או"ד בזמן הטמ"ר, י"ל דליכא לקולות הכתמים. ואע"ג שלא הרגישה, אמרינן שהרגישה, כיון שרוב דם בא בהרגשה, והא דאינה יודעת שהרגישה אמרינן שזהו משום שטעתה בהרגשת עד או שמש או הטמ"ר. וכן באמת קיי"ל שבדיקת עד מטמא מדאורייתא. וכן יוצא לפי זה שאם מצאה כתם בתוך אותיום שלאחר הטמ"ר הרי היא טמאה מדאורייתא משום דאמרינן שהיתה בהרגשה והיא טמאה מדאורייתא. וכ"כ החוו"ד (חי' בסי' קפ"ג, וכן בביאורים סי' ק"צ סס" א') וכמו שהביא הפת"ש ברסי' קפ"ג.

והנה דברי החוו"ד הם רק בכה"ג שראתה תוך אותיום של הטמ"ר[[17]](#footnote-17), אבל אם לא מצאה אלא לאחר זמן של ההטמ"ר, לא אמרינן שהיא טמאה. ולכאורה צ"ע, דהא כיון שחזקת הדם שהיא באה בהרגשה, יש לנו לומר שהדם בא מעיקרא בשעת הטמ"ר, ושוב יש לנו לומר שהיא טמאה מדאורייתא. וע' בדברי החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק א' שהקשה כה"ג מן הסוגיא שבר"פ הרואה כתם, שלכאורה מבואר בגמ' דאע"ג דתלינת בהרגשת שמש ולכן מביאה קרבן אם בדקה בתוך אותיום, מ"מ אם מצאה לאחר זמן אינה חייבת בקרבן[[18]](#footnote-18). וצ"ע דהא ההרגשה היתה בשעת תשמיש, וכיון שרוב דם בא בהרגשה, יש לנו לומר שגם הדם שמצאה עכשיו הרי היא משעת תשמיש, כיון שלכאורה אין לנו הוכחה שלא בא הדם בשעת שתמיש, וכיון שרוב דם בא בהרגשה, ורק אם בא אז איכא למיתלי שהרגישה וטעתה בהרגשת השמש, י"ל שהיא טמאה מדאורייתא מאז וחייבת בקרבן. וע"כ הטעם דלא אמרינן הכי הוא משום שהחזקה דמעיקרא אומרת לנו שלא ראתה דם עד עכשיו, וכיון שמכח בירור זה אמרינן שלא ראתה עד עכשיו, והרי עכשיו ודאי לא הרגישה דהא ליכא מידי למיתלי בי', יש לנו לומר שלא היתה בהרגשה[[19]](#footnote-19).

וכה"ג כתב גם החזו"א (סי' צ' ס"ק א'), ומעיקרא כתב ג"כ כמו שהסיק החוו"ד דהנ"מ כשהיתה הפסק זמן בין ההטמ"ר להרגשתה, אבל אם עשתה בדיקה בתוך אותיום שוב יש לנו לומר שהיתה בהרגשה וכמו שמבואר בגמ'. אלא שהקשה על זה מהא דטיהרו כתם שמצאה ע"ג בגד צבוע, ומסתמא מן הזמן שהגיע הדם לבגד עד שהתייבש היתה לה הרגשת מ"ר, ומדסתמו בזה בגמ' ואמרו שהיא טהורה משמע אפילו בכה"ג[[20]](#footnote-20). ולכן כתב שי"ל שרק להו"א אמרו שהרגשת מ"ר חשוב הרגשה[[21]](#footnote-21).

ודבר זה נפק"מ גדולה במציאת כתם על טישו שלאחר קינוח של הטמ"ר. שלשיטת החוו"ד אם זה מיד בתוך אותיום יש לטמא. אבל לחזו"א אפשר להקל. ואפילו אלו שמטמאים כדעת החוו"ד, כשמישהו מביא כתם על טישו לשאול עליו בדר"כ אין שואלים אם זה הי' סמוך להטמ"ר, ומשום שמסתמא לא הי' כ"כ צמוד להטמ"ר, וכששואלים כבר יש עצבים שאולי הי' כן ולא יוצא דבר ברור אחרי ששואלים. אבל אם האשה מתעקשת אומרת שהי' סמוך ממש להטלמ"ר מטמאים לאלו שפוסקים כחוו"ד. וכל זה לענין טומאה דאורייתא, אבל עדיין יש לטמא משום כתם דרבנן, ודבר זה יתבאר בשיעור הבאה בעזהי"ת.

# הרגישה ולא מצאה כלום בזבד"ל

כמו שהבאנו, נחלקו הפוסקים אם זיבת דבר לח חשוב הרגשה או לא. וכן בזה דהרגישה ולא מצאה כלום אע"ג שהתרוה"ד החמיר בזה, מ"מ הדרכ"מ התווכח עמו לענין ראיתו. ועוד כתב החת"ס שאפילו למ"ד דזבד"ל חשוב הרגשה, מ"מ לענין דינו של התרוה"ד לא נחשב הרגשה, דבזה ליכא המסתמא שיצא דם ואפשר לטעות בשארי הרגשות הדומות לה. ועוד יש בזה מחלוקת אם כל זבד"ל פנימית חשוב הרגשה, דאע"ג שהנו"ב סבר שהוא בכל מקום בפנים, החוו"ד סבר דצ"ל רק הרגשת זיבה בזמן שמטמא אותה, דזה רק זיבה פנימית של בין השיניים. אמנם בזה כתב הגרמ"פ שאין הנשים בקיאות בבין הרגשה דבין השיניים להרגשה של הנו"ב, ושלכן צריכים להחמיר שכל זבד"ל פנימית חשוב הרגשה. ומ"מ מקובל שאם היתה לה הרגשת זד"ל ולא מצאה כלום, ע"פ כל הנ"ל אין מטמאין את האשה בדיעבד. ומ"מ יש החמירים בזה לכתחילה. ונשים שמכירות את עצמן שיש להם הרגשות של זד"ל אבל רוב הפעמים הוא מליחה טהורה, אינן צריכות אפילו לבדוק את עצמן, ויכולות לסמוך על זה דמסתמא הוא ליחה בעלמא ולא דם.

# שיעור כגריס למעשה

נהוג היום לסמוך על השיעור כגריס המודפס במעי"צ (ופעם הדפיסו אותו שלא מדויק אבל היום זה השתנה) והוא כעין פעני וכמש"כ באג"מ. ופעם השתמשו באסימון, ואפשר להשתמש גם במטבע של שקל א' אבל השיעור האמיתי הוא קצת יותר מזה. והנהוג הוא שמקילים בשיעור זה אפילו בכתם שודאי יצא מגופה ואע"ג דלא שכיחי מאכולות.

ובכתם שחור הביא רע"א מראב"ד שבזה אי אפשר לסמוך על שיעור כגריס כיון שדם מאכולת אינו שחור. וראיתי באחרונים (ע' כגון בביאורים של קיצור הל' נדה של הר' פויפר) שכתבו ששארי הראשונים שלא השמיענו דברים אלו י"ל דסברי כמעי"צ שגדר התקנה של כגריס הוא שלא גזרו בשיעור כזה, ולכן גם בכתם שחור לא גזרו. ומ"מ לענין מעשה הרבה פעמים אם הוא שחור ממש יש מה לחשוד שאין זה ממנה, ויש לעשות לזה דרישה וחקירה, וכן ראיתי שהעיר בששבה"ל.

ויש לדון בכה"ג שמצאו כתם מקצתו על חלק א' של בגד ומקצתו על השני באופן שיש הפסק דק של לבן ביניהם, האם שניהם מצטרפין לשיעור כגריס. וזה פשוט שאם אינו ניכר שהוא כתם אחד שיש להקל, דזהו טיפין טיפין שלכו"ע מקילין בהו ע"ג בגד. רק הנידון במקרה שניכר שהכל כתם א', רק שבאופן נפילתו יש הפסק אויר ביניהם. וע' בזה בבינ"א (ס"ק ט"ו, ומובא בפת"ש ס"ק ט"ז) שמיקל, אבל בערוה"ש (סע' ל"ח) כתב בטוב טעם שלכאורה אין כאן הלל"מ של שיעור כגריס, ולכן כיון שהוא כתם א' ששיעורו כגריס למה לא לטמא אותו. וז"ל ס' מראה כהן (עמ' כ"ז) בנידון "פעמים שהכתם נמצא בבגד שיש בו קפלים באופן שעל כל קפל יש פחות מכגריס, אכן מכיון שהקפלים מונחים זה על זה נראה שיש כאן כתם אחד ששיעורו גדול מכגריס, ויש בזה שני אופנים: (א) כאשר הקפלים אינם תפורים. (ב) כשהקפלים תפורים. ונחלקו הפוסקים בדין זה אם לדון כל קפל לעצמו או שהמראות מצטרפים. לענין הלכה - כשהקפלים תפורים מצטרפים הכתמים לשיעור, וכשהקפלים אינם תפורים תלוי הדבר לפי ראות עיני המורה".

# בדיקה אחרי מציאת כתם

לא מוזכר בגמ' וראשונים ובפוסקים הקדמונים שיש חיוב בדיקה אחרי מציאת כתם. ולא מיבעי שלא חייבו אחרי מציאת כתם פחות מכגריס, שבזה אפשר לומר שאין זה מעורר חשד שהוא ממנה כיון דשכיחי מאכולות, אלא אפילו אחרי מציאת כתם על בגד צבוע א"נ על כלי שאינו מקבל טומאה, שבזה הרי לא עברה בשש"ט וכדומה ויש רגלים לדבר שהוא ממנה, מ"מ לא אמרו שיש כאן דררא להסתפק אולי היא טמאה ויש לבדוק את זה. וע' בשו"ת חשב האפוד (ח"ג סי' צ"ט) שבאמת תקף ספר א' שכתב לחייב בדיקה אחרי מציאת כתם שהוא חומרא בלי מקור. ומ"מ לכאורה הדבר תמוה, שלכאורה סברא הוא שיש מקום לחשוש שהיא מקבלת את המחזור של עכשיו, ולמה לא אמרו שהיא חייבת בבדיקה. וכן באמת יש מורים שבמקום שמצאה כתם שהוא מסתמא ממנה, אע"ג שהיא טהורה, יש לעשות בדיקה, או לכה"פ להמתין מעת לעת עד שישמשו, דהא יש באמת משום לחשוש שהיא תשמש באיסור. ובאמת יש מקום לחלק בין הזמן של הגמ' להיום, שבזמן הגמ' הרי לא הי' כ"כ דררא להסתפק כיון שראתה בלי הרגשה. אבל היום שכל הנשים רואות שלא בהרגשה י"ל שהוא באמת סיבה לחשוש, ולא להיות מעלים עין. ודבר זה נכון עוד יותר כשמצאה סמוך לזמן שהיא עלולה לקבל המחזור שלה.

שיעור ט'

# הדין בכתם פחות מכגריס על בשרה, ולענין טיפין טיפין

מקודם הבאנו שיש מחלוקת הראשונים בדין כתם שנמצא על בשרה אם צריך כגריס כדי ליטמא או לא. ומפורש שיטת הרמב"ם להחמיא בזה, ושיטת הראב"ד והרשב"א להקל. ובשו"ע בסע' ו' הביא דעת המקילים סתם, וי"א שעל בשרה טמאה בכל שהוא. ובסע' ח' הביא סתם שטיפין טיפין אינן מצטרפין בין בחלוקה ובין בבשרה, שזה כשיטת הרשב"א, וי"א כשיטת הראשונים שסוברים שעל בשרה טיפין טיפין מצטרפין. ובסע' ט' הביא דקיי"ל להחמיר בספיקת הגמ' בצורות המשונות שחוששים שהם מגופה והיא טמאה.

ולכאורה הי' נראה מדברי השו"ע שמעיקר הדין קיי"ל כשיטת המקילין לומר שגם על בשרה אינה טמאה אלא בכתם ששיעורו כגריס. אמנם בש"ך בס"ק י' כתב דקיי"ל להחמיר כשיטת הרמב"ם. וכתב בטעמו של דבר משום שכן משמע בגמ', ושכן הוא שיטת התוס' והרא"ש. וקודם נבאר מש"כ שזהו שיטת התוס', דהנה ז"ל התוס' "והא דאמר לקמן טיפין טיפין אין מצטרפין היינו על הבגד והכא מיירי על בשרה דיש יותר לתלות בדם מאכולת על הבגד מעל בשרה". ולכאורה למד הש"ך שכוונת התוס' לומר שמה שמבואר דהא דטיפין טיפין אין מצטרפין מיירי בעל הבגד, אבל על בשרה הרי היא טמאה אפילו אינן מצטרפין כיון שיש לתלות במאכולת על הבגד יותר משר על בשרה, ולכן פחות מכגריס על בשרה טמא. ולענין שאלת הגמ' לא ביארו התוס', אבל הוא יהי' על דרך הרמב"ם שיש שאלה לענין הצורה. אמנם כבר העירו האחרונים שקשה למנות התוס' בין המחמירים כיון שאין זה מפורש בדריהם כלל[[22]](#footnote-22). ועוד יותר מזה, שלכאורה מדוקדק מלשונם שאין זה כוונתם. חדא שהרי כתו ד"הא דאמר לקמן טיפין טיפין אין מצטרפין היינו על הבגד וכו'", משמע שבשרם ששונה מבגד מצטרפין, דאילו הי' הדין לשיטתם שאין לתלות במאכולת כלל הול"ל דהא דאמרינן שפחות מכגריס טהור היינו על הבגגד וכו'. ועוד משמע כן מסוף דבריהם שכתבו "דיש יותר לתלות בדם מאכולת על הבגד מעל בשרה", שמשמע שיש לתלות 'יותר', אבל עדיין יש תליי' גם בבשרה. ולכן נראה שאין כוונתם אלא לומר שעל בשרה מצטרפין וכמש"כ לעיל (שיעור ג').

ומש"כ בדעת הרא"ש כבר קדמו בזה הב"י, וההוא ממש"כ הרא"ש "והא דאמרינן בשילהי פירקין טיפין טיפין אין מצטרפין היינו על הבגד דאיכא לספוקי בכל טיפה וטיפה בדם מאכולת אבל על בשרה לא תלינן בדם מאכולת אלא דמספקי' בכשיר ובכשורה וטיפין טיפין משום דאי נפל מאותו מקום לא עביד דנפלי כי האי גוונא". הרי שתב הרא"ש לכאורה בהדיא שדלא תלינן על בשרה בדם מאכולת, ומשע דלא תלינן כלל וכמו שהעיר שם בב"י. ובכרו"פ העיר שלכאורה יש סתירה בדברי הרא"ש וכמו שיתבאר.

דהנה הש"ך הוכיח מעצם דברי הגמ' כשיטת הרמב"ם. והוא ממה שמדחה הגמ' דלעולם כשיר וכו' טהור, ודילמא הברייתא מיירי בעביד כרצועה. והקשה הש"ך שלכאורה אם כתם פחות מכגריס טהור גם בנמצא על בשרה צ"ע, מאי איריא התם על בשרו ספק טמא על חלוקו ספק טהור הא על חלוקו נמי כתם ארוך מצטרף. וע"כ מיירי בכתם פחות מכגריס וזהו מה שיש לחלק בין על בשרה לעל בגדה. ובדגמ"ר הביא מא' מתלמידיו להקשות על הש"ך, דהא הגמ' לעיל בדף נ"ז ע"ב פי' לנו בהדיא באיזה ענין יש חילוק בןי על בשרה לעל בגדה, וכגון בעברה בשש"ט וכדומה וכדמבואר שם. ובנמוקי הרי"ב על אתר ביאר כוונת הש"ך, שהרי הרא"ש התקשה בהוכחת הגמ' מן הברייתא דעל בשרה ספק טמא ספק טהור טמא ד"מאי לאו כה"ג", שלכאורה מה"ת דמיירי בכה"ג. ותי' שהוא מאריכות לשון הברייתא דספק טמא ספק טהור טמא ולא קתני על בשרה ספק טמא. ועל זה קאמר הש"ך שאחרי שדחה הגמ' דמיירי בעביד כרצועה, עדיין תיקשי מהו התוספת חידוש של לשון זה לטמא על בשרה יותר מעל בגדה. וע"כ בפחות מכגריס וכלשון הרמב"ם. וא"כ לכאורה מיושב קושיית האחרונים למה הגמ' לעיל לא פי' החילוק בברייתא בין על בשרה לעל גופה בכתם פחות מכגריס, דהא זה נלמד מתוספת לשון, ועדיין צריכים לפרש עיקר הברייתא במה חילקו בין על בשרה לעל בגדה.

ומיני' שצ"ע דברי הרא"ש, שהרי הרא"ש כתב שלמסקנא קיי"ל לטמא משום דיתור לשון הברייתא משמע שבא להשמיענו שום חידוש, ואם מיירי כרצועה איזה חידוש יש. ולכאורה אם כשיטת הרמב"ם הא שפיר י"ל שהחידוש הוא בדין פחות מכגריס. באופן שלכאורה משמע מזה שהרא"ש לא סבר לחלק בין כתם שעל בשרה לכתם שעל בגדה לענין שיעור כגריס. וא"כ לפי הדיוק שבתחילת דבריו יוצא שיש סתירה בדברי הרא"ש אם סבר כרמב"ם או לאץ

ולענין מעשה, הגם שיש מגדולי הפוסקים במשך הדורות שנקטו להחמיר כדעת הרמב"ם, הסכמת פוסקי זמנינו הידועים לי להקל בזה, ולעולם גם בכתם הנמצא על בשרה אינה טמאה אא"כ היא בשיעור כגריס ועוד.

והנ"מ לענין סע' ו', אבל לענין הפלוגתא שבסע' ח', אע"ג שלכאורה הי' משמע מדברי השו"ע שגם בזה קיי"ל להקל שאין טיפות פחותות מכגריס אפילו על בשרה מצטרפין לטמא את האשה, וכן העיר גם בערוה"ש, מ"מ הסכמת הפוסקים להחמיר לומר שטיפין טיפין על בשרה מצטרפין, ומיני' שמצטרפין גם אם הם בצורה משונה, וכדסתם בסע' ולא חילק בין טיפין קטנים לטיפין גדולים.

# כתם על דבר שאינו מקבל טומאה, ובדין נמצא על קינוח אחרי הטמ"ר, ובנמצא על הפד

בסע' י' מבואר דקיי"ל כשיטת ר' נחמי' לטהר כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. וע' בפת"ש שהביא מחלוקת האחרונים אם נייר חשו דבר המקבל טומאה או דבר אשינו מקבל טומאה. ודבר זה לכאורה נפק"מ גדולה לאשה שמצאה כתם על הטישו וכגון אחרי שקינחה את עצמה, האם הא טמאה או לא. אמנם הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ח"ג סי' נ"ג) כתב שנייר טישו של היום שמצאו עליו כתם טהור לכל הדעות, וטעמו משום שהוא דק ולא שייך לכבסן שיהיה ראוי להשתמש בהו, וכמו שהוא מלוכלך בהכתמים ודאי אינו ראוי נבטל זה הנייר, והוא כקרוע ומושחת משום תשמיש לגמרי שודאי אינו שוב מקבל טומאה. ויוצא לכאורה לפי זה, דעד כמה שאין חשש הרגשה (וכמו שהארכנו בזה בשיעור הקודם), אין לטמא כתם שנמצא על הטישו אע"פ שהוא גדול יותר מכגריס. וכן מורים כמה מורי הוראה בחו"ל למעשה.

ובאר"י מקובל אצל כמה מורי הוראה שהיא טמאה אם שיעורו כגריס ועוד. ויל"ע באיזה ענין הם חולקים, דהא לכאורה סברת הגרמ"פ חשבון צדק שהרי הנייר אינו מקבל טומאה. ונאמרו בזה ב' מהלכים עיקריים. חדא (וכמדומה לי שכ"כ בביאורים לס' מראה כהן) דהנה בבבדיקת עד הרי נחלקו גדולי עולם אם כתם שנמצא עליו טמא מדאורייתא או רק מדרבנן. וכבר הארכנו בזה, ולמעשה קיי"ל שהוא מדאורייתא, וכן מבואר ברשב"א. אבל יל"ע לפי הצד שבדיקת עד אינו אלא מדרבנן, א"כ למה היא טמאה כלל כשמצאה על עד הבדיקה, הא בעד המצוי אין בה שיעור לקבל טומאה. קושיא זו הקשה בשו"ע הגר"ז, ובמקו"א תי' שבאמת הטעם שטמא הוא משום שבדיקת עד מדאורייתא, אבל במקום אחר תי' דהכא, כיון שמתשמשת בעד כדי לבדוק את הגוף שלה, הרי זה נחשב ככתם שנמצא על גופה, והגוף הרי כן מקבל טומאה. ור"ל שאם רוצים לבדוק מקום מסוים אם יש בה כתם, א"כ כשלוקח מן המקום ההוא, אין דנין אותו כמצאו על מה שקינח בו, אלא שבה שלקח ממנו, כיון תחילת הסתפקותו היתה במקום שבדקה בו. וכתבו כמה פוסקים דמיני' גם לנייר שקינחה בו, ומ"מ רק בשיעור כגריס כיון דקיי"ל להקל שאפילו בכתם הנמצא על בשרה שאינו מטמא אא"כ שיעורו כגריס[[23]](#footnote-23).

אלא שיש לדון בהשואות הדברים. שהרי בהא דבדיקה הרי היא בודקת לראות מה שיש בתוך מקום בדיקתה, משא"כ בנד"ד, שאמנם לפעמים טבע הנשים בשעת קינוחם גם לבדוק את עצמן לראות אם הגיע זמנן, מ"מ בדר"כ אינה אלא מקנחת, וא"כ אין הדררא להסתפק אלא בשעת מציאתה שהוא על נייר הקינוח. ואיכא למימר סברא אחרת, והוא שהרי השתמשה בנייר לקחת ממקום אחר, ולכן מה שידוע שהביאה ממקום אחר (ולא רק שבאה ממילא ממקום אחר) יש לו הדין של המקום ההוא. אלא שבזה ג"כ יש להסתפק, שהרי היא גם מצאה ליחה אחר, וא"כ י"ל שמה שלקחה משם הוא הליחה ההיא, והדם הגיע לאחר מכן ויוצא שמקום המציאה היתה על דבר שאינו מקבל טומאה והיא טהורה.

עוד טעם לומר שהיא טמאה מבוסס על דברי הסד"ט. דהנה הסד"ט (סי' ק"צ ס"ק צ"ג) דן בכתם שמצאה ע"ג צואה שצ"ל טהור כיון שצואה אינו מקבל טומאה. ומ"מ אם עשתה צרכי' בתוך ספל ומצאה כתם על הצואה בתוך הספל, כתב הסד"ט שהיא טמאה. והטעם משום שהרי הצואה עם הכתם נמצאים בספל, ואע"ג שהצואה אינו מקבל וטומאה מן הכתם, הרי הספל מקבל טומאה מן הכתם, וכיון שמטמאין את הספל ממילא מטמאין נמי את האשה[[24]](#footnote-24). ובמנ"ח (מצוה קס"א) דן בדבריו, שהרי בכה"ג אין הספל מקבל אלא טומאת משא, ורוב ראשונים נוקטים שאין טומאת משא לכלים (חוץ מאולי שיטת רש"י, ודנו בזה האחרונים ואכמ"ל). ומ"מ אעפ"כ יש נפק"מ לדברי הסד"ט באשה הנושאת כלי שאינו מקבל טומאה שיש עליו כתם, שאדם הרי ודאי מקבל טומאה, וא"כ בכה"ג גם המנ"ח יודה שהאשה טמאה. ואם כנים הדברים הרי שפיר יש לנו לטמא את האשה אם היא אוחזת נייר קינוח ומצאה עליו אז דם אע"ג שאין הנייר מקבל טומאה כיון שהיא עצמה מקבלת טומאה.

והגרמ"פ התייחס להערה זו, וכתב לחדש שאפילו לפי הסברא של הסד"ט אין לנו לטמא את האשה אא"כ היתה מקודם טהורה וכמו שהי' בזמן שהי' נהוג טהרה בישראל, אבל עכשיו שכולנו טמאי מתים, כבר לא שייכים דברי הסד"ט. ודבריו מחודשים ביותר, חדא דא"כ למה במצאה על כלי המקבל טומאה גופה הרי היא טמאה, הא כמה כלים כבר קיבלו טומאת מת. וקשה לחלק בזה בין מצאה על הכלי למצאה על דבר שהוא על כלי, שהרי לכאורה כל היסוד של דברי הסד"ט הוא לומר שאין לחלק בין מקום מציאתו למקום אחר, שהכל תלוי בזה שהכתם מטמא כלי בין בנגיעה ובין במשא. ועוד . אמנם בס' משמרת הטהרה מצאתי (פ"ג סע' ט"ז) שהעיר שיש לחלוק על כל יסודו של הסד"ט, ולעולם זה שהכתם מטמא כלי אינו מספיק טעם לטמא את האשה, רק הוא גזרה על מקום המציאה, ואם מצאו על דבר המקבל טומאה הרי היא טמאה, ואם לא, אע"ג שהי' מטמא כלי בדרך אחר מ"מ הרי היא טהורה. ושם רצה לדקדק כן מלשון הרשב"א (נ"ז ע"ב) שכתב "שלא טמאו כתמים הנמצאים על דבר שאינו מקבל טומאה, ואפשר מפני שלא גזרו אלא על המצוי ודבר שאינו מקבל טומאה אינו מצוי שתשב עליו או שתשתמש בו בישיבה ולבישה וכיוצא באלו שדרכן של כתמים לימצא". ומשמע שאפילו דרך לבישה לא טימאו כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. ולכאורה אי משום הא, לכאורה אפשר לדחות שאין כוונת הרשב"א לומר שהיא טמאה כשהבגד עלי' דרך לבישה, רק שצריך להיות דבר שדרכו בכגון לבישה, ולעולם איכא למימר שגם כלי כזה אינו מטמא אותה אלא בזמן שהיא לובשת או אוחזת אותו.

ולכאורה איכא הפק"מ בין הטעמים הנ"ל לטמא כתם הנמצא על נייר קינוח, שאם הוא מן הטעם הראשון, לכאורה י"ל דהה"מ אם קינחה בנייר צבוע, דהא הקולא בנמצא על צבוע לא שייך כאן כיון שחשוב נמצא על גופה, ועל גופה ע"כ לא שייך הקולא דבגד צבוע כיון שמפורש בגמ' שכתם הנמצא עעל בשרה טמא. אבל לפי הסברא המוזכר בסד"ט, לכאורה י"ל דרק זה שאינו מקבל טומאה אינו טעם לטהר אותה כיון שמטמא את הנושא אותו, אבל אם הוא צבוע יש להקל מ"מ[[25]](#footnote-25).

גם פד לכאורה אינו מקבל טומאה וכמו שביארו הפוסקים. ומ"מ תמצא בכמה ספרי זמנינו שכתם יותר מכגריס הנמצא על פד טמא. ונתנו טעמים שונים לדבר, ומ"מ נראה שחששו בזה יותר כיון שסוף כך סוף הוא כלי העשוי לקבל דם מאו"מ. וצ"ע.

# כתם הנמצא על בגד צבוע

בסע' י' מבואר דאמנם י"א דקיי"ל כמ"ד שגזרו כתבים אפילו על בגד צבוע, וכן שאפילו לשיטת המקילין אין זה אלא לטהרות, מ"מ אנן קיי"ל לקולא בתרוייהו. וכן בדין כתם על בגד צבוע שהוא ודאי מגופו ג"כ קיי"ל להקל דא כחת"ב וגם בזה היא טהורה. ומשו"ה נהגו הנשים להקפיד על בגד צבוע הצמוד לאו"מ בימי טהרתן כעצה טובה שלא יתטמאו לבעליהם.

ויש נידון בפוסקים מה נכלל ב'צבוע'. ובמעיל צדקה כבר כתב שאינו חייב להיות בגד אדום, רק בכל בגד צבוע הקילו. אמנם יש מן הצבעים שמאד חלשים, ובזה נראה שהוא בכלל לבן, ולא כל מה שקוראים צבע אחר בעולם חשוב כצבוע. ולדוגמא, מבואר בפוסקים שיש לאשה ליחה לבנה, ולפי המציאות של היום אין הדרך שאשה רואה ליחה לבנה, רק צלול וצהבהב. הרי דחזינן שגם זה מיקרי לבן. וכן בגד של צמר ישן נהפך להיות צהוב[[26]](#footnote-26), אע"ג דקיי"ל להחמיר שהבגד שמקיימים בה מצות ציצית יהי' לבן (ע' מזה בא"א מבוטשטאש בהל' ציצית). ודבר זה תלוי בשיקול הדעת.

והפוסקים דנו בכתם הנצא מקצתו על צבוע ומקצתו על אינו צבוע, וכן כה"ג בכתם שמקצתן אדום ומקצתו לבן אם יש לטמא אע"ג שאין באדום שיעור כגריס. והמעי"צ (הביאו גם רע"א כאן) סבר שהחלק שע"ג הצבוע, אינו עולה בחשבון השיעור, אבל האדום עולה בחשבון אפילו אם הוא על ב' צדדים של החלק הצבוע כיון שניכר שהכל כתם א'. ובחוו"ד העיר ע"פ שו"ת הרמ"א בסי' צ"ז המובא בט"ז בסוה"ס שלכאורה בב' האופנים הנ"ל יש לטמא אע"ג שהחלק האדום, או"ד החלק שאינו ע"ג הבגד צבוע, אינו כשיעור כגריס[[27]](#footnote-27). ויסוד ההמחלוקת שלהם אם אפשר לומר שהליחה לבנה הוא ממקום אחר וממילא האדום הוא ממאכולת, או"ד דמוכח שהכל ממקו"א ולכן הרי היא טמאה אפילו אין באדום כשיעור כגריס. ומיני' לנמצא מקצתו על מקום צבוע, ומשוםם שחז"ל נתנו לחלק הצבוע דין ליחה לבנה כיון שקשה להבחין מראית הדם, וממילא דינו כנ"ל. ולמעשה איכא למימר בזה עוד טעם (ע' אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ג) והוא שהרי כל הדין כגריס הוא דין שיעור, וסוף סוף ליכא שיעור כגריס של דם אדום. ונפק"מ בין הטעמים במצאו מקצתו על דבר המקבל טומאה, ומקצתו על דבר שאינו מקבל טומאה (וכמש"כ שם באג"מ).

ולדינא ע' באג"מ שם שכתב להחמיר כחוו"ד שלא בשעה"ד, ובפוסקים אחרים נראה שהקילו בזה לגמרי כמעי"צ.

מילואים

ובכה"ג שמצאה כתם על בגד צבוע וטיהרו אותה, ושוב התקנח על בגד לבן, כתבו הפוסקים שמ"מ היא טהורה, ומשום שלא מסתבר שחז"ל יטהרו אותה ולאחר מכן יטמאו אותה, שאין זה דרכי נועם. אמנם אם מצאה על בגד לבן, אע"ג דמוכח שמקודם עבר דרך בגד צבוע קודם, פשוט שהיא טמאה, דהא בשעת מציאתה הרי הוא על לבן, וזה שעבר בבגד צבוע קודם אינו טעם לטהר אותה.

שיעור י'

# מאיזה זמן מתחיל טומאת הכתמים

יש לעיין מאיזה זמן מתחיל טומאת כתמים. שלכאורה הי' אפשר לומר שמזמן שיצא הדם מבין השיניים הרי היא טמאה מדרבנן, וחוששין דכך הוה כיון שמצאו הכתם ולא עברה בשש"ט וכדומה. אלא דא"כ יל"ע דאיך יתכן שטיהרו כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה א"נ על בגד צבוע, דנהי דעשכיו הרי הוא על דבר שאין בה טומאת כתמים, מ"מ הרי מקודם היתה בתוך הגוף שלה, וכתם שעל הגוף שלה הרי הוא במקום שמטמא אותה. ורואים שמקום מציאת הכתם הוא תנאי בטומאתה, וזה שיודעים שיצא ממנה דם אינו מספיק טעם לטמא אותה. אמנם לכאורה הדבר תלוי, שאם כתם שהוא ודאי מגופה טמא אפילו אם נמצא על דבר שאינו מקבל טומאה או בגד צבוע, י"ל בפשיטות, דנהי נמי דאילו היינו יודעים שיצא דם ממנה היינו מטמאים אותה מן השעה שיצא דם מגופה, אבל בכל כתם הרי יש צד שהוא מעלמא, ולכן אין אנו מטמאים אותה משעת היציאה מן הגוף שלה רק משעת מציאה, ואה"נ אילו ידענו שיצא מן הגוף שלה היינו מטמאים ולא איכפת לן איפה מצאנו הכתם. אמנם לפי מאי דקיי"ל שבין על בגד צבוע ובין על דבר שאינו מקבל טומאה אינה טמאה אע"פ שהכתם ודאי מגופה, צריכים לומר שאופן המציאה הוא תנאי בטומאתה, וא"כ לכאורה אי אפשר לומר שהיא טמאה מזמן שיצא ממנה דם אע"ג שידעינן שמעיקרא היתה הדם בענין שזה מטמא אותה.

ולכאורה א"כ איכא למימר לאידך גיסא, שבטומאה דרבנן של טומאת כתמים אין טומאה עד שעת מציאתה, ולכן אם מצאו על בגד לבן המקבל טומאה הרי היא טמאה משעת מציאה ואילך, וכדמצאו על בגד צבוע א"נ אינו מקבל טומאה הרי היא טהורה. אלא דהנה יעוין בשו"ת מאיר נתיבים סי' ע"ג (מובא בפת"ש לס' קפ"ה ס"ק ט"ו) שדן באשה שפשטה חלוקה בלילה קודם שינה והיתה עם בעלה באותה הלילה ולמחר מצאה כתם על חלוקה בענין שבטוח שהי' שם כבר מלפני שהיתה עם בעלה. והנידון היתה אם חייבת תשובה משום ששימשה באיסור דרבנן. ושם השיב שאינה חייבת תשובה כיון דלא מיבעי להו למיחש שאולי ראתה כתם. ומ"מ משמעות הדברים שבעצם המעשה איסור של שימוש בזמן נדה דרבנן עברה, רק שהיתה אנוסה. ולכאורה מבואר דסבירא לי' שטומאת נדה אינה אך ורק מזמן המציאה, דאל"כ אין צריכים לדון משום אונס, דהא לא שימשה בטומאת נדה כלל. וגם אין לומר שהטומאה מכאן ולהבא למפרע, דלכאורה שגם בזה לא עשתה מעשה עבירה כיון שבשעת מעשה עדיין לא היתה טמאה למפרע. וא"כ לכאורה צ"ע מאיזה זמן מתחיל טומאת כתמים שלה, דאי משעה דיצא מגופה איך אפשר לטהר כתם על דבר שאינו מקל טומאה או בגד צבוע כיון שידעינן שמעיקרא היתה בגופה, ואם אינה אלא עד שעת מציאה, קשה דברי המאיר נתיבים וכנ"ל.

ולכאורה מה שצריכים לומר שאמנם אינה טמאה מיד בשעת יציאת הדם, אבל הרי היא טמאה מן השעה שנבלע הדם בכלי. אבל מאז הרי היא טמאה אע"ג שעדיין לא מצאה את הכתם. ולכאורה נפק"מ בזה יהי' בכלי שמצאו עליו כתם, ובשעת המציאה היתה הכלי אינו מקבל טומאה, אבל ידעינן שבשעה שנפל הדם על הבגד עדיין היתה מקבל טומאה, דלפי הנ"ל בכה"ג הרי היא טמאה. ומאידך, מובן היטב למה כתב הרמ"א שעצה טובה ללבוש בגדי צבעונים בימי ליבונה, שהרי אינה טמאה כל זמן שלא נדבק בכלי, וכה"ג הרי היא משגיחה שהדם יפול באופן שלא יטמא אותה. אמנם בעצם דברי הרמ"א יש לדחות, שלא היתה הכוונה שתלבש בגדי צבעונים כדי לטהר הדם, רק בבגדים החיצוניים שבאמת יתכן שיש שם דם מעלמא, שבזה כתב הרמ"א דעדיף שתלבש לבנים כדי שלא נצטרך לטמא אותה מספק. אבל לעולם לא היתה הכוונה ללבוש כגון בגדים הצמודים לאו"מ כדי לטהר הדם היוצא. ומ"מ כן הדין שאפילו בבגד הצמוד לאו"מ קיי"ל שכתם הנמצא בו טהור אם הוא בגד צבוע (אא"כ יש כמות גדולה של דם שיתכן שהוא ראי' דאורייתא שפשוט שגם בבגד צבוע יש להחמיר).

וע"פ הדברים האלו יש לבא ולבאר דבר נוסף. והוא מה שנמצא בכמה פוסקים שאין לאשה להסתכל בכגון הנייר שמקנחת בו. ולכאורה איזה טעם יש לדבר זה. דבשלמא אילו לא היתה טומאת כתמים אלא מזמן ראיית הדם ואילך, הרי מובן היטב הוראה זו, שע"י זה שאינה מסתכלת הרי אינה טמאה כלל, דהא כל טומאת כתמים מותנה בזה שהיא מוצאת את הדם לבסוף. אבל לפי מה שיארנו שהרי היא טמאה אע"פ שאינה רואה את הדם מזמן שנדבק בכלי, לכאורה יש לה לבדוק כדי לדעת אם נטמאה מדרבנן או לא.

ובביאור ענין זה יש להתחיל ולבאר שאע"פ שאם יש שם דם הרי היא טמאה, מ"מ אין לה חיוב לבדוק, דהא מה"ת שיש שם דם וכנ"ל משו"ת מאיר נתיבים. אבל עדיין הי' אפשר לומר דאע"ג שאין חיוב לבדוק, מ"מ אסור להעלים עין, כיון שטבע האשה להסתכל על הנייר, למה יש לה להתעלם מזה, הא אם יש שם דם הרי היא טמאה בין אם היא מסתכלת בין לא. ובשו"ת אג"מ (יו"ד ד' סי' י"ז אות כ"ח) מבואר הטעם בזה משום שאין איסור להעלים עין אלא בכה"ג שע"י שנראתה נדע בודאי אם היא מטאה או לא. אבל לברר כדי שע"י זה לא יהא הדבר אלא ספק ולכן נצטרך לטמא אותה מספק, בזה אפשר להעלים עין כדי שלא תכנס לטומאת ספק. ולכן בקינוח שהרבה פעמים אין מטמאים אותה אלא מספק, עדיף שהיא תעלים עין. וע' בס' שערים המצוינים בהלכה (סי' קנ"ג ס"ק ז') שכתב ג"כ כה"ג, וציין לדברי הפמ"ג סי' תס"ז א"א ס"ק ל' בדין העלמת עין כה"ג.

אמנם אע"ג שההוראה המקובלת היא שעדיף לא להסתכל בנייר הקינוח ומן הטעמים הנ"ל, מ"מ יש לבאר לנשים שכל זה כשאינה חוששת שבאמת מגיע המחזור שלה. ולא רק פעם א' חשבה אשה דכל שאינה רואה הרי היא טהורה, ויצא מזה שנכשלו באיסור נדה רח"ל כיון שהגיע המחזור שלה אע"פ שלא ראתה, והיו לה מקודם גם סימנים על כך, ומ"מ העלימה עין בחשבה שבזה משתמטת מאיסור נדה. וכל זה בא מטעותה בהבנת דין זה שלא להסתכל.

# תליית כתם שעל גופה, ובדין נתעסקה בכתמים בידי'

כתוב בשו"ע בסע' י"א דאע"פ שאין תולים כתם שעל גופה לבד כשעברה בשש"ט, מ"מ תוליםכתם כזה במכה שבגופה. ודין זה פשוט לשיטת התוס' בביאור הגמ' שאין תולים בכתם שעל גופה, שהם מבארים הטעם משום שאין הדרך שהאשה מגלה את בשרה ולכן לא מסתבר לתלות בשש"ט, ומיני' שבמכה שבגופה יש לתלות. והחידוש שיש בזה הוא לשיטת הרשב"א דסבר שאין תולים כתם שעל גופה לבד אע"ג שיתכן שהגיע משש"ט, ומשום שיש רגלים לדבר שהוא בא מגופה, ואעפ"כ גם הרשב"א מודה שתולים במכה שעל גופה, וכן מבואר ברשב"א עצמו בתורת הבית וכמש"כ הב"י. והמקור לדבר זה יש מן הגמ' שבדף נ"ח ע"א דמבואר שם שהטעם שתולים כתם שעל גופה במכה שבצוארה היינו משום שאין תולין ממקום למקום, הא אלמלא דבר זה היינו תולין ומטהרים. ונראה הטעם בזה, שכל מה שיש לנו דררא לומר שהיא טמאה בכתם שנמצא על גופה אע"ג שעברה בשש"ט היינו משום דכיון שנמצא על גופה, מסתמא אין לנו לומר שהגיע אלא מגופה, ואם הגיע מגופה הרי היא טמאה דהא מסתמא הגיע מן המקור. אבל כשיש גם מכה על גופה, הרי אע"ג שאין אנו מסתפקים אלא לומא שהגיע מגופה, מ"מ גם מן המכה נחשב שהגיע הדם מגופה, ולכן חזר הדין כמו בעברה בשש"ט שאם יש מקום לתלות הרי היא טהורה[[28]](#footnote-28).

והט"ז בס"ק י"ד כתב "וכן אם נתעסקה ממש בידיה בכתמי' תולה אף אם נמצא על ידיה". והביא כמקור לדבריו דרב הטור בשם הרשב"א. ורע"א דקדק מדבריו שרק מכתמים שנתעסקה בה בידי' אפשר לתלות כתם שעל גופה, אבל בשש"ט של אי אפשר לתלות. והקשה עליו, שבמקום הדברים בטור בשם הרשב"א לא מבואר כן להדיא, ומסברא לכאורה יש לתלות כתם שעל ידי' אפילו בשש"ט, דהא הטעם שאין תולים כתם שעל בשרה בשש"ט, הנ"מ בבשרה שאינה מגולה, אבל היד שהיא מגולה שפיר יש לתלות בשש"ט. ונראה פשוט דלא מיבעי לשיטת התוס' שכן הדין, אלא גם לרשב"א שהוא חומרא שבבשרה שאין תולין בעלמא, אין חומרא זו אלא בבשרה המכוסה, אבל לא ביד שלה. (באופן שלכאורה ט"ז חולק על זה וסבר שגם בידה יש חומרא דעל בשרה). ויעוין בחוו"ד ס"ק י' שלכאורה הבין שגם כוונת הט"ז כשמ"כ רע"א.

עוד דן שם רע"א בדין נמצא על ידי' ועברה בשש"ט, שלדעתו שאפשר לתלות הכתם שעל ידי' בשש"ט י"ל שאם יש כתם על גופה שאפשר נמי לתלות בשש"ט. והסתפק בזה כיון שגם הדם שעל גופה אינו ודאי מעלמא, וא"כ אולי אין לתלות בה. ויוצא מזה גם חידוש, שלכאורה הי' אפשר לשיטת רע"א עצמו שאין לידה חומרא של כתם הנמצא על בשרה, יהא כתם הנמצא על ידה ובשרה כדין נמצא על בגדה ובשרה שתולים הכל כשעברה בשש"ט. וחזינן לדעתי' שאמנם אפשר לתלות כתם שעל ידה בשש"ט, מ"מ אין זה חלוקה לענין הדין של כתם על ידה וחלוקה. וצ"ע.

# הדין למעשה בלובשת ג' בגדים וראתה על החיצון, והדין היום כשלובשת בגד הצמוד לאו"מ

בש"ס מבואר שאם אשה לובשת ג' בגדים שאפשר לתלות בשש"ט אפילו אם לא מצאה אלא על הבגד הפנימי, ושאשה טמאה אפילו אם לא מצאה אלא על הבגד החיצוני. וזהו הכל מטעם דבר זה שיכול הבגד להתקפל וממילא יהי' א' מתחת לאו"מ, וכן שהוא יהי' היחיד שקיבל דם משש"ט. ולכן כתבו הפוסקים המובאים בפת"ש סי' ק"צ ס"ק כ"ו שכבר בבגדים של ימי גדולי האחרונים נשתנה הדין כיון שלא הי' שייך כ"כ שיתקפל כה"ג בבגדיהם.

והיום הנהוג הוא שאשה לובשת בגד הצמוד לאו"מ. ולכן במקום שמוצאת כתם על א' מהבגדים החיצוניים ולא בבגד הצמוד לאו"מ לכאורה יש לטהר אותו כתם כיון שלא יתכן שעבר הבגד הצמוד מבלי לצבוע אותו ועבר לבגד החיצון, ולכן ע"כ הוא ממקו"א. וכל זה אם יודעת שלא הסירה הבגד הזה מזמן האחרון שהיתה הבגד החיצון בדוק אצלה בלי כתמים. אבל אם התלבשה או הטילה מ"ר, יתכן שהדם בא מזמנים אלו שוב יש לדון בכתמים בבגדים החיצוניים. ואפילו אם לא הי' אפשר לדם לבא על הבגד אלא לרגע א', מ"מ חיישינן לכתמים. ודבר זה מתבאר מעצם הדין של ג' בגדים שחוששין לדם על החיצון משום שיתכן שהתקפל, ולכאורה אין זה אלא לרגע קט ומ"מ מטמאין כתם כזה. וכן מהא דנזדקרה, שגם זה לכאורה אינו אלא לזמן קצר, ומ"מ אם נזדקרה מטמאין כתם מן החגורה ולמעלה.

וכן לאידך גיסא, אם מצאה כתם בבגד הצמוד לאו"מ אין לתלות בשש"ט, כיון שהבגדים של היום צרים יותר מפעם ולכן לא מסתבר שהגיע הדם שבבגד שבאו"מ משש"ט, וע"פ דברי האחרונים הנ"ל[[29]](#footnote-29).

# כתם שאינו יכול להגיע לשם אלא ע"י שחיי'

כתוב בשו"ע בסע' י"ב שכתם הנמצא על חלוקה למטה מן החגור טמא אפילו נמצא לצד חוץ. וטעם הדבר כדביאר הרמ"א שהבגד יכול להתהפך ולכן אפילו אם אין עכשיו כנגד או"מ, מ"מ יתכן שמקודם היתה כנגד או"מ. וע' בחי' הר"ן (וכיון לדבריו בסד"ט) שדבר זה מדויק במתני', שהרי לשון רישא של המתני' "כנגד בית התורפה" ואילו בעל חלוקה "מן החגור ולמטה", ומשמע שעל בשרה צריך להיות כנגד בית התורפה דוקא, אבל בבגדה למטה מן החגור סגי.

והנה בשה"ג במס' שבועות דקדק מלשון זה דבר אחר, דאילו בבגדה יתכן שיהא אפילו למעלה מבית התורפה משום שע"י שחיי' הרבה יתכן שהדם הגיע עד מקום החגורה, משא"כ בעל בשרה. אבל ברשב"א מבואר שמקום החגורה הוא בגובה בית התורפה, אבל למעלה ממנו אינו צריך לחשוש. ולכאורה היינו משום שאין חוששין שתשחה כ"כ הרבה.

אבל לכאורה דבר זה נסתר מדברי השו"ע סע' י"ג שאם נמצא דם על הבית יד הרי היא טמאה אפילו אינה יכולה להגיע שם אא"כ תשחה הרבה. ולכאורה א"כ מאי שנא מלמעלה מן החגורה שאין הדין כן. וע' בסד"ט שביאר שעולם גם למעלה מן החגורה חוששין שתשחה הרבבה, וכל הטעם שאין חושיןלמעלה ממקום בית תורפה הוא משום עיכוב החגורה.

מילואים

בהא דמבואר ברע"א הנ"ל שאם נתעסקה בידיה בכתמים שאפשר לתלות בה כתם שבגופה, לכאורה כוונתו לפרש לשון הטור בשם הרשב"א "דהוא הדין אם נתעסקה ממש בידיה בכתמים ונמצא על ידיה תולין בהם" דמש"כ ונמצא על ידיה היינו שרואים שהדם נדבק בידיה, שאם הוא נקי הרי אי אפשר לתלות כתם ע גופה בעסק הכתמים כיון שלא נמצא דם על ידי'. אמנם עדיין י"ל דהנ"מ כשיש ריעותא בזה שלא מצאנו על ידי', אבל אם יודעת שנקתה ידי' אחרי העסק, ולכן אין ריעותא אבל עדיין ליכא גם ידיעה של דם על ידי', מ"מ בכה"ג אפשר לתלות אפילו כתם שנמצא על גופה כיון שמסתמא הי' דם על ידי' קודם שנקתה אותו. ולכאורה כן מבואר בחכמ"א כלל קי"ג סעי' ט"ו[[30]](#footnote-30).

שיעור י"א

# הדין במצאו דם לאחר תשמיש

מבואר במתני' שבדף י"ד ע"א "נמצא [דם] על [אבר] שלו [לאחר תשמיש] טמאין וחייבין קרבן. נמצא על שלה, אותיום טמאין וחייבין בקרבן, נמצא על שלה לאחר זמן טמאין מספק, ופטורין מן הקרבן. איזהו אחר זמן כדי שתרד מן המטה ותדיח פניה ואח"כ מטמאה מעת לעת וכו'". הרי שבנמצא על אבר שלו, לא שנא מיד לא שנא לאחר זמן, אמרינן ששימשו באיסור נדה ומשו"ה חייבין קרבן חטאת. וזהו משום דכיון שהי' על אבר שלו, ע"כ הי' שם דם בשעת תשמיש, דאי אפשר שהגיע דם לאבר שלו אא"כ הי' בשעת תשמיש. אבל בנמצא על שלה, יש חילוק זמנים, שהרי אם מצא לאחר תשמיש, דלמא לא הי' שם בשעת תשמיש ועכשיו היא רואה דם. ובמתני' מבואר שיש ג' זמנים בזה: אותיום, לאחר זמן, ו'אח"כ' (דמיתקרי לאחר לאחר זמן). עוד מבואר בגמ' שבעמ' ב' דהא דאין חייבין קרבן לאחר זמן, היינו משום דסבר מתני' שאין חייבין אשם תלוי אלא כשהי' צורת ספק של חתיכה א' מב' חתיכות, אבל למאן דלא מצריך חתיכה א' מב' חתיכות באמת חייבין באשם תלוי.

והנה מכיון שמתני' מיירי בחיוב קרבן מדאורייתא, דבר שאי אפשר להחמיר בה אפילו מספק כיון שאם אינו חייב עובר משום הבאת חולין לעזרה, ע"כ מתני' מיירי בכה"ג שהיא טמאה מדאורייתא. ולשיטת שמואל שבדף נ"ז ע"ב שאין האשה טמאה מדאורייתא עד שתרגיש צ"ל דמיירי בדארגשה, ומאידך אם הרגישה אין מקום לפטור מחטאת בזה שמצאה לאחר זמן, ולכן אמרינן דאע"ג דארגשה מ"מ יש מקום לתלות שלא היתה אלא הרגשת שמש. והבאנו מקודם הנידון של גדולי האחרונים בפירוש סוגיי הגמ', אם ר"ל שהיא חושבת שהרגישה, ומ"מ אם לא מצאה מיד[[31]](#footnote-31) אמרינן שלעולם באמת לא הרגישה, וזה שחושבת שהרגישה היינו משום הרגשת השמש. או"ד דמיירי בכה"ג שהיא חושבת שלא הרגישה, ומ"מ במצאה בשעת תשמיש אמרינן שבאמת הרגישה ולאו אדעתה, והטעם שחושבת שלא הרגישה היינו משום שטעתה בהרגשת השמש.

והנה למסקנת הגמ' דהתם אמרינן דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן. והבאנו מהחזו"א שלמסקנת הגמ' אין הכרח לומר שכגון הרגשת מ"ר הוי הרגשה, דאיכא למימר דר"ל שהיא טמאה מדרבנן. אבל במשנתינו הרי אי אפשר לומר כן, דהא מתני' מיירי בדאורייתא, וא"כ בהכרח שהתי' של הגמ' נשאר גם למסקנא. ואע"ג שכתב רש"י בדף נ"ח ע"א ד"ה רב אשי "הלכך כל הנך תיובתא לאו קשיא נינהו דשמואל לא איירי בהרגשה כלל" צ"ל או ד'כל הנך' לאו דוקא נקט, דהא בטומאה דאורייתא לא מתיישב בטומאה דרבנן, א"נ כמש"כ הסד"ט, שלר' אשי אליבא דרש"י לית לי' לשמואל דבעינן הרגשה כלל לטומאה דאורייתא, ולפי ביאור זה באמת לא בעינן התי' ד'לעולם דארגשה וכו'.

ויל"ע בכולהו, דלמה אמרינן אפילו בשיעור אותיום שחייבים בקרבן כלל, הא סוף סוף לא מצאו דם אלא לאחר תשמיש, וא"כ לימא דמהני החזקת טהרה שלה שהגיע הדם רק ברגע האחרון. והי' אולי אפשר לומר שבשיעור אותיום הטעם דאמרינן שהיתה בשעת תשמיש משום שיש חזקה שהדם בא בהרגשה, וא"כ מסתבר טפי לומר שהי' שם בשעה שהי' שייך שהרגישה דהיינו שעת תשמיש. אלא שכבר העירו החוו"ד והחזו"א שאם יש סברא כזאת הי' צריך להיות הדין שגם במצאה לאחר זמן אמרינן שהיתה טמאה בשעת שתמיש כיון שרק אז הרגישה. ותי' שחזקה דמעיקרא עדיפה על חזקת הדם שבא בהרגשה, ולכן עדיף לומר שהגיע לאחר זמן. ואמרנו סברא נוספת שכל התכסיס של חזקת דם שבא בהרגשה אינו אלא לומר שכן היתה ראית דם שנודע לנו, ולא שחזקה זו מכריע לנו לענינים אחרים.

אמנם מצאתי בסד"ט (סי' ק"צ ס"ק ס"ז) שפי' בזה בענין אחר, והוא שאי אפשר להוכיח שבא בשעת תשמיש אע"ג שרק אז אפשר לומר שטעתה בהרגשה, משום דמיירי במצאה לאחר זמן ע"י בדיקה, והרי גם בבדיקה אמרינן דלמא טעתב בהרגשה. וא"כ אין שוום הכרח שהי' בשעת תשמיש יותר מעכשיו. והחוו"ד וחזו"א שלא תי' כן היינו משום דסברו דמיירי בכה"ג שמצאה ע"י קינוח ולכן ליכא טעות דהרגשה. וע' פרד"ר (בפתחי נדה חקירה ד' אות ח') שפלפל בדבריהם ואם יש הכרח דמיירי שמצאה ע"י קינוח או לא. ומ"מ לדברח כולם ע"כ אין זה הטעם אפילו בשיעור אותיום משום דתלינן בשעת תשמיש כיון שאז אפשר לתלות בהרגשה, וא"כ הדרה קושיא לדוכתי', למה לא אזלינן בתר חזקה בכל הני אפילו בשיעור אותיום.

והנה במצאה בשיעור אותיום לכאורה הטעם מבואר לקמן בדף ס' ע"ב, ששם דן הגמ' אם אשה עסקה בטהרות ומיד בדקה את עצמה בדקה את עצמה תוך שיעור וסת (שהוא שיעור אותיום) אם אמרינן שהטהרות טמאות בתורת ודאי או לא. בר פדא סבר שטמאות, שהרי זה כמו בדיקה לאחר תשמיש שבעלה בחטאת, וא"כ כמו שרואים התם דאמרנן שהדם היתה בודאי שם גם מעיקרא, הה"נ הכא דמאי שנא. ור' אושעיא סבר שיש לחלק, שאפילו בכה"ג שבעלה בחטאת מ"מ טהרותי' תלויות, ומשום שבשעת תשמיש איכא למימר שלא ארינו את הדם בחץ מקודם כיון שהשמש עכבי' לדם, אבל בדליכא שמש, למה התעכב הדם, ולכן יש להסתפק אולי לא הגיע הדם עד עכשיו כיון שלא ראינו אותו עד עכשיו. והתוס' שם הקשו שלפי שיטת ר' אושעיא למה באמת בעלה חייבב חטאת, דנהי נמי שיתכן שהשמש עכבי' לדם, אבל יתכן גם שהגיע לאחר מכן וכדאמרינן בכה"ג דלא עכבי' שמש, וא"כ לא ליהוי אלא ספק. ותי' "כיון דרוב פעמים בא מקודם ובתשמיש דאיכא למתלי בעיכוב שמש טמא מן התורה". ובחדוד הלכות העיר שאם כן הוא רוב פעמים לכאורה גם בלי עיכוב שמש הי' צריך להיות טמא למפרע, וא"כ מאי טעמי' דר' אושעיא. וע' בערול"נ שפי' שכוונתם לומר דבמקום שיש ריעותא בזה שלא ראתה גם קודם ליכא רוב ולכן אינה טמאה למפרע, אבל בדאיכא למיתלי בעיכוב שמש אזלינן בתר רובא ואמרינן שהדם הי' שם גם קודם.

וכל זה במצאה מיד בשיעור אותיום. אבל יל"ע מהו הטעם שמביאים אשם תלוי לאחר זמן, דלמה לא נימא שיש לה חזקה שעדיין לא ראתה דם, ולכן אמרינן שלא נטמאה עד לאחר זמן ולעולם לא שימשה באיסור כלל. ובחוו"ד רסי' קפ"ז כתב שהוא ג"כ ע"פ דברי התוס' הנ"ל שבדף ס' ע"ב, והיינו שבתוך שיעור אותיום אמרינן שהרוב מכריע את הספק והרי היא חייבת קרבן בתורת ודאי, אבל אם הוא לאחר זמן, אע"ג שיש רוב שעושה ריעותא בחזקה, מ"מ כבר אינו רוב גמור ולכן אי אשר לומר שהיתה טמאה ודאי ולכן אינה מביאה אלא אשם תלוי. וע' בזה גם בספר שב שמעתתא (ש"א בי"ב וש"ג פט"ז) שכתב הטעם 'כיון דחזקה איתרע בהאי שיעורא דבכדי שתרד מן המטה'. ויתן שכוונתו כמש"כ החוו"ד, אבל ראיתי בכתבי הגר"ר בהר"מ שמואליץ שליט"א שדקדק מקושיית הש"ש בש"ג סופט"ז שהוא ביאור נוסף. וצ"ע כעת. ויעוין שם בש"ש בש"ג שהקשה דעד כמה דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא כיון דאיתרע, ליזיל בתר השתא ולימא דודאי היתה טמאה מעיקרא ונשאר בזה בצ"ע. וע' בחזו"א סי' צ' ס"ק ד' עוד סברא בזה.

עוד הקשה בש"ש ש"א שם, דכיון דליכא חזקה והוי ספק, למה לא אמרינן הכלל דספק טומאה ברה"ר ספיקו טמא, וא"כ שוב יוצא שחייבת חטאת. ובעיקר השאלה כתבו התוס' בדף י"ח ע"ב שלא אומרים ספק טומאה ברה"ר ספיקו טמא כשהוא ספק ראי' רק ספק נגע, והכא הוי ספק מתי ראתה. ולכאורה כוונתו לפי השיטות שגם בספק ראי' אמרינן הכלל דספק טומאה ברה"ר ספיקו טמא[[32]](#footnote-32). וא' מן התירוצים שלו מבוסס על דברי התוס' במס' ב"ק י"א ע"א ד"ה דאין מקצת שלשיטתו מבואר בתוס' שיש חילוק בנדה בין דיני הטומאה שבה לדיני איסורה בעריות, שהאיסור ערוה אין בה משום טומאה. ולכן אמנם לענין טומאה אמרינן דהוי ספק טומאה ברה"י שספיקו טמא, מ"מ לענין האיסור עריות חזרנו לכללים הרגילים ואינה אסורה אלא מספק. ומקשים על זה (ע' חי' ר' שמעון שם בב"ק סי' י"ב מבנו) שאם אין באיסור לבעלה משום טומאה, למה יוסר האיסור ערוה שלה ע"י טבילה במקוה, הא בעלמא טבילה במקוה יסודה משום שמעברת טומאה. וע"ש מש"כ לבאר בזה[[33]](#footnote-33).

ומ"מ כל הנ"ל מיירי במצאה לאחר זמן, אבל לאחר לאחר זמן חזרהדין כפשוטו, דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא ולכן אמרינן שלא היתה טמאה בשעת תשמיש ואינה צריכה קרבן אפילו אם לא בעינן חתיכה א' מב' חתיכות.

# בענין החשש של דם מאכולת

והגמ' שואלת על המתני' למה לא חיישינן דלמא מאכולת הרגה. ורש"י על אתר פי' שכוונת הגמ' להקשות על החיוב קרבן חטאת שאין לחייב אא"כ ודאי עברה עבירה, ולכן צ"ע למה הוי ודאי הא יש ספק דלמא דם מאכולת הוא. ור"ל דזה הי' פשוט לרש"י שאין לתלות בדם מאכולת יותר מדם נדה, דמה"ת, ואיזה צד יש לומר יותר שהוא ממאכולת. דבשלמא בטומאת כתמים שפיר י"ל דאה"נ אין הסתברות בזו יותר מבזו, אבל מ"מ כיון שאינו אלא טומאה מדרבנן, הקילו שאפשר לתלות, וכדמשמע מן המתני' שבדף נ"ח ע"ב שיש קולא מיוחדת בטומאת כתמים כיון שאינו אלא מדרבנן, אבל כאן דמיירי בדאורייתא איזה טעם יש לדבר.

אלא דהנה התוס' ועוד ראשונים הקשו, שלפי הביאור הפשוט בגמ', צ"ע למה לא הקשו על כל בדיקת עד למה לא חיישינן למאכולת. והתוס' תי' לזה שהוא משום דאיככא למימר דאה"נ והא דמטמאינן בדיקת עד אין זה אלא לחומרא, אבל בדאיכא חשש חולין בעזרה שפיר צ"ע. אבל ראשונים אחרים נקטו דכאן מיירי בכה"ג שיש ריעותא בבדיקתה. התוס' הביאו בשם ר"ח דמיירי בכה"ג שמצאה על העד שלו ולא מצאה על העד שלה. וכיון שכן יש לנו קושיא איך זה קרה שיש על האבר שלו ולא על שלה, ולכן רק כאן סבר הגממ' להקשות דדלמא הוא ממאכולת. וע' בחי' הרשב"א שכתב לדעת רש"י שיתכן גם דמיירי במצאה על העד שלה ולא על שלו, שגם בזה יש ריעותא, וע"ש שכתב שלר"ח גם זה דהוי על שלה ולא על שלו לא נחשב ריעותא, רק להיפך. וע"ש עוד בחי' הרשב"א שיתכן שיש ריעותא אליבא דרש"י בכה"ג שבדקה לפני תשמיש ולא מצאה כלום. ויל"ע קצת בריעותא זו, דכי לא יתכן שהגיע הדם בין הבדיקה שלפני תשמיש לבדיקה שלאחר תשמיש, הא צריך להיות איזשהו זמן שמאז מתחיל הראי'[[34]](#footnote-34).

ומ"מ ע"פ הנ"ל יש מקום לומר דשאלת הגמ' בהא דליחוש דלמא מאכלות הרגה היינו שא"כ הרי היא טהורה ולא רק שאינו טמאה ודאית, והטעם לתלות במאכולת יותר מדם נדה היינו מן הריעותא הנ"ל. אמנם משמעות דברי הראשונים הנ"ל אינו כן, דהא בס"ד שלהם סברו כמש"כ רש"י שהיא טמאה מספק, וכן הוא לכאורה בהדיא בתוס' בתי' הראשון. ומיני' שגם בתי' השני, לא אמרו הריעותא אלא כדי שיהא חילוק בין עד הבדיקה לראתה אחר תשמיש, אבל סתימת דבריהם משמע שהקושיא היא אותה הקושיא דליהוי ספק. והיינו שאין הריעותא אלא לומר שאולי ניחוש למאכולת, אבל עדיין יש צד שהוא דם נדה ולכן לא הקשו אלא מספק.

אמנם הביאו האחרונים ששיטת הרשב"א הוא שקושיית הגמ' לתלות במאכולת ולטהר את האשה לגמרי. והביאו לזה ב' מקומות. א' מהם הוא ממ"ש בסוגיין. שהרי הגמ' לא מססיק בהדיא אם קיי"ל דאו"מ בדוק או דחוק אלצ מאכולת. ולכן כתב הרשב"א דקיי"ל להחמיר דאו"מ בדוק אצל מאכולת ולכן ההרי היא טמאה נדה. והקשה בנמוקי הגרי"ב, דהא גם לפי הצד דאו"מ דחוק אצל מאכולת הרי היא טמאה מספק, דהא לא דנו בגמ אלא בטומאה ודאית, וא"כ למה אזלינן בתר המ"ד דבדוק הוא אצל מאכולת לחומרא. ואני אוסיף שאם היא טמאה נדה לכאורה יהי' אפשר לתלות בה דם של אשה אחרת, משא"כ אם אינו אלא ספק. ולכן נקטו דהרשב"א למד דכוונת הגמ' לטהר לגמרי, ולכן שפיר הוי המ"ד בוק הוא אצל מאכולת חומרא כיון דרק לפי שיטה זו הרי היא טמאה[[35]](#footnote-35). ויש לזה עוד מקור בסוגיא הבאה ונראה אותו שם בעזהי"ת.

ומ"מ טעמא בעי, למה תהא טהורה לגמרי משום צד של מאכולת, הרי יש גם צד של דם נדה וא"כ ליהוי ספק. ובבית מאיר כתב שהוא ע"פ הנ"ל, דכיון שיש ריעותא יש הסתברות שהוא ממאכולת עד כמה שיש צד כזה. אבל נאמרו בזה ג"כ פירושים אחרים. חדא דהרי כבר הקדמנו שהי' לנו לטהר אותה משום חזקה דמעיקרא, וביארנו דלא אמרינן כן כיון שיש ריעותא של הדם שמצאנו עכשיו. ומיני' דעד כמה שאין ודאי דם שלה לפנינו ומשום שיש חשש דלמא הוא ממאכולת, שוב צריך להיות הדין דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא. ויל"ע מאי קסבר רש"י בזה. ואולי י"ל דסבר דלא מהני חזקה לפטור מקרבן (ע' חזו"א סי' צ' ס"ק ד'). ובבינ"א מצאתי דסבר רש"י דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא היכא דאיכא ריעותא. ואכמ"ל בשיטה זו. ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"א ד"ה ולכאו' יש כתב שהרי בגמ' דמס' שבועות מבואר דמתני' מיירי ביום הוסת, וא"כ ליכא חזקה. אמנם שם מבואר דהיינו למ"ד וסתות דאו' בלבד, וקשה לומר דרש"י אזיל למ"ד וסתות דאורייתא בלבד. ויש עוד לפלפל בזה ואכמ"ל.

עוד אמרו שהרי כבר הבאנו שיש מגדולי האחרונים שלמדו שיש גזה"כ דדם ולא כתם שממעט ספק דם נדה. ולכן כיון שיש ספק דלמא הוא ממאכולת הי' צריך להיות הדין שמדאורייתא היא טהורה לגמרי. וגם כאן יל"ע מאי קסבר רש"י בזה. ואולי מכאן ראי' דלא כדברי האחרונים וליכא דרשה כזו. וראיתי בשם ס' צ"צ שכתב שאפילו אם יש גזה"כ דדם ולא כתם לא בא למעט דם מבדיקה אפילו בכה"ג שיש בה ספק. ויל"ע בזה.

עוד אמרו דהנה בב"י מבואר כשיש ספק דלמא הדם הוא מעלמא לא אמרינן ספק דאורייתא לחומרא. ואע"ג שהוא מעד הבדיקה וא"כ יש לומר שהיתה בהרגשה וטעתה, מ"מ אפשר לתלות הדם כגון פצע. ויש ב' מהלכים בביאור הדבר. או דהרי לכמה מפרשים מיירי בכה"ג שאנה חושבת שהרגישה, רק דאמרינן שהיא טועה כיון שיש דם לפנינו. ולכן סר הב"י דהנ"מ בדליכא תליי' במקום אחר, אבל בדאיכא תליי' במקום אחר שוב אזלינן בתר הפשטות שלא הרגישה ואין כאן צד של דאורייתא. ואע"ג שיש צד שהוא כתם, אין זה אלא ספק דרבנן ולהקל. עוד אמרו דאע"ג דאמרינן שטעתה, אין זה אלא ספק, רק שבעלמא אמרינן ספק דאורייתא לחומרא והרי היא טמאה, אבל כשיש תליי' בפצע יש כאן ב' ספיקות, דלמא אינה ממנה, ואפילו ממנה דלמא לא הרגישה, ולכן מטהרינן משום ספק ספיקא. ולב' הביאורים האלו ג"כ י"ל שקושיית הגמ' היתה שתטהר לגמרי. ולשיטת רש"י י"א הרי עכ"פ רש"י מפרש סוגיא דהתם דמיירי בכה"ג שחושבת שהרגישה.

ויש כאן עוד קושיא בסוגיין, והוא שהרי בפרק הרואה כתם ראינו שאין תולים בדם מאכולת אלא שיעור כגריס ועוד. וא"כ מהו כל קושיית הגמ' דליחוש שמא דם מאכולת הוא, דלמא מיירי בכה"ג שמצאה יותר מכגריס. וע' בחי' הריטב"א שהתייחס לזה, וכתב דסתימת המתני' משמע שכן הדין אפילו לא מצאה אלא כתם עגול פחות מכגריס. אמנם בחי' רע"א לקמן דף נ"ח עב צידד לומר דהנה כל הטעם שבעלמא אין תולין יותר מכגריס ביותר מאכולת א' היינו משום דא"כ אין לדבר סוף וכמש"כ הלבוש. וא"כ איכא למימר שגם כאן רצו לטהר אפילו הוי יותר מכגריס כיון שמדינא אין לחלק ביניהם. ויש לדון בזה ע"פ המשך הסוגיא, ואכמ"ל.

שיעור י"ב

# פחות מכגריס על אבר שלו

הזכרנו בשיעור הקודם שי"א דקושיית הגמ' בהא דניחוש דלמא דם מאכולת הוא קאי אנמצא על שלו, שדוקא בזה יש ריעותא כיון שנמצא על שלו ולא שלה. ויעוין בחי' הרמב"ן שהקשה "אבל עדיין אני תמה על עד שלו דלא יהבו ליה רבנן שיעורא אלא אף על פי שיהא אחר בעילה זמן מרובה קודם קנוח טמאין ואמאי ליחוש שמא מאכולת הוא שבאה עליה אחר שבעל[[36]](#footnote-36) שהרי אינו אלא ככתם בעלמא[[37]](#footnote-37)". ותי' "ויש לדחוק ולומר שכל קודם קנוח כיון שעדיין שכבת זרע לחה אין המאכולת באה עליו, ואין לחוש שמא נרצפה על הסדין וממנו נתקנח בו שדם מאכולת מועט הוא ואינו מתקנח מן הסדין אלא נבלע הוא בו (מה) [מיד], כ"ש שא"א לו להתקנח במקום (ששוכבת עליו לזה) [שש"ז עליו לחה]". ולכאורה יש להעיר על מה שצידד לומר שהדם בא מן הסדין, שלכאורה אין זה אלא תליי' ממקום למקום דלא אמרינן. ולכאורה י"ל דחשש מאכולת שאני כיון דשכיח עד כדי כך שתולים בה אע"ג דלא ידעינן דהרגה. והוי כמו בידים דאמרינן דכיון דעסקניות הם אין בה משום ממקום למקום. ומ"מ הרמב"ן כתב בתי' שהוא דחוק, ויעוין בשו"ת הרשב"א החדשות מכת"י (הוצאת מכ"י סי' צ"ה) שכתב על דברי הרמב"ן "והאמת שהוא דחוק ביותר, שהרי אמרו דילמא שמש רצפה [פי' שבגמ' הקשו דניחוש דלמא דם מאכולת הוא, וע"כ היינו ע"י זה שהשמש רצפה], כלומר בצד השקוף [פי שרצפה על צידי או"מ שקוראים לו משקוף] ואחר כך נתקנח ונדבק בעד, ואף על פי שיש כמה רוק בפה [פי' זרע באו"מ], ולא אמרינן שאילו היה דם מאכלת היה נמוח בעוד שהרוק בתוך הפה [פי' שהי' הדם נימוח בתוך הזרע שבאו"מ], וכל שכן שלא היה נדבק בעד שיש עליו רוק הרבה [פי' בעד בדיקה שיש עליו הרבה זרע]". וכוונתו למש"כ הרמב"ן שאין לומר שהגיע מן הסדין כיון שלא ידבק במקום ששכבת זרע לחה, שלכאורה יש לנו ראי' מן הגמ' שנדבק. ומשום קושיא זו מסיק הרשב"א שם "סוף דבר זו אחת מן הקושיות שלא נאמר עליה תירוץ מספיק עד עמוד כהן".

ומ"מ חזינן מזה לכאורה שכמו שאין מטהרים כתם פחות מכגריס כשנמצא באו"מ ומשום שאו"מ בדוק הוא אצל מאכולת, הה"נ שאין מטהרים כתם פחות מכגריס על האבר שלו יהי' הטעם איך שיהי'. ויתכן שאין זה אלא במקום שיש עליו שכב"ז, ודבר זה תלוי בדוחק שדברי הרמב"ן, וע' מש"כ בזה בבית מאיר סי' ק"צ סע' ל"ט).

# בדקה בעד הבדוק לה וטחתה בירכה

שבהשך דן הגמ' בכה"ג שבדקה את עצמה בעד הבדוק לה וטחתה בירכה מה דינו. ורוב הדעות בגמ' סוברות שכה"ג טמאה נדה, וי"א שאינה אלא חוששת. ורש"י ועוד מפרשים פירשו דמיירי במצאה דם על ירכה, וי"א דמיירי בכה"ג שמצאה על עד הבדיקה. ויל"ע מהו יסוד הנידון. והנה התוס' כתבו דמיירי בכה"ג שטחתה בירכה שלא כנגד בית התורפה. וביאר המהר"ם (בדיבור הבא) שכוונתם דאילו הי' כנגד בית התורפה דל מהכא בדיקת העד ותיפו"ל משום הכתם שעל ירכה עצמה. וראיתי שמדקדקים בדבריו, שהרי אין הנידוןבגמ' אם היא טהור או טמאה, דהא גם הדעה המקילה סברה שחוששת, רק השאלה היא אם טמאה 'נדה', ור"ל טומאה ודאית וכמש"כ רש"י, או שאינו אלא טומאת ספק. וא"כ איך אפשר לומר דל מהכא עד הבדיקה, הא אם היתה מטמאה משום כתם שעל ירכה לא היתה טמאה אלא טומאת כתמים, והנידון כאן אם היא טמאה נדה. ולכאורה חזינן לדעתי' של המהר"ם ש'טמאה נדה' אין צריך להיות טומאה דאורייתא, רק טומאה ודאית. וחוששת היינו שאינה טמאה אלא מספק. אמנם לכאורה דבר זה עדיין צ"ע, שלכאורה בר"פ האשה מבואר דכתם לא נחשב אלא טומאת ספק, וא"כ יהיכי אפשר לומר דדל הבדיקה מהכא ותיפו"ל משום הכתם. וצ"ע. וע' מש"כ גם בחדוד הלכות על אתר. ומצאתי לחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ' שביאר דבריהם בדיוק הפוך, שמשו"ה פירשו דמיירי במצאה שלא כנגד בית התורפה, ומשום דטמאה נדה ר"ל טמאה מדאורייתא. ולכן בשלמא אם מצאה שלא כנגד בית התורפה ע"כ הדם הוא מן הבדיקה (עד כמה דלא חיישינן שבא מעלמא) ולכן יש לומר שהדם יצאה בשעת הבדיקה, וכיון שכן איכא למימר דע"ג שאינה חושבת שהרגישה, לעולם ארגשה וסברה הרגשת עד הואי. אבל אם מצאה כנגד בית התורפה, יש לומר שבא לשם ישירות מאו"מ ולאו דוקא מן הבדיקה, וכיון שלא מצאה על יריכה אלא לאחר זמן, וכן יש לה חזקה דמעיקרא שעדיין לא ראתה, יש לנו לומר שלא בא הדם עד לאחר זמן, וממילא ליכא למיתלי דארגשה ולכן אי אפשר לומר שהיא טמאה נדה.

ועכ"פ הנידון בגמ' אי אמרינן שבזה שטחתה ביריכה מעורר ספק אולי אין הדם ממנה. והנה התוס' ועוד כמה ראשונים כתבו דע"כ מיירי בכה"ג שיש כגריס ועוד על יריכה, דאל"כ מאיזה טעם תהי' טמאה נדה, הא איכא למיחש לדם מאכולת, וכמו שחששו בתחילת דברי הגמ' "וניחוש דלמא דם מאכולת הוא". והנה הרשב"א הביא ראי' זו וז"ל "וכשמצאה בו גריס ועוד עסקינן הא פחות מגריס כיון דטחתו ביריכה טהורה דתלינן במאכולת, ותדע לך דהא לעיל פרכינן וליחוש דילמא דם מאכולת הוא". והנה עצם הראי' מן הגמ' שם לכאורה מובן היטב, דהא גם הכא איכא למ"ד שהיא טמאה נדה (וי"א דר"ל מדאורייתא), וא"כ אם יש לתלות במאכולת אין לטמא טומאה ודאית וכדחזינן מסוגיא דלעיל. אבל לשון הרשב"א דכיון דטחתה ביריכה ויש פחות מכגריס 'טהורה', ולכאורה צ"ע למה תהא טהורה, לא ליהוי אלא טמאה מספק. ולכאורה מזה משמע כמו שמבוא בב"י בדעת הרשב"א שגם בתחילת הסוגיא הנידון בגמ' שתהא טהורה לגמרי. אמנם לכאורה יש לדחות, חדא שהרי בגמ' מבואר דלשון טהורה יתכן שכוונתו לטהורה משום נדה וטמאה משום כתם. ועוד יתכן לומר דאמנם לעיל אמרנו לתלות במאכולת ומ"מ תישאר טמאה מספק, במציאת כתם על יריכה ליכא למימר הכי. ודבר זה תלוי בטעמים שנאמרו לטמא משום ספק בסוגיא דלעיל. ולדוגמא אם הטעם משום דלא שייך דם ולא כתם בבדיקה, וא"כ הכא דיתכן שהוא מיריכה חזר הדין דאמרינן דם ולא כתם ולכן תלינן בתורת ודאי.

ועכ"פ מבואר לשיטתייהו שאם הוא פחות מגריס שפיר איכא דררא לומר שאין הדם ממנה לכל הדעות שבגמ'. אבל יעוין בגליון התוס' (שלכאורה דבריו מוסבים על הנידון בתוס' אי בעינן כגריס ועוד) שכתב "או שמא כיון שנמצא על ירכה במקום שנגע בעד מוכח מילתא שמחמת העד הוא וטמאה". ולכאורה הביאור בכוונתו דהנה בחמדת שלמה (בכללי חזקה) למד שיסוד הסוגיא כאן דלא חיישינן בדם מעלמא משום סברא דאין ספק יוצא מידי ודאי. ור"ל דכיון שעשתה בדיקה ודרכו של דם לבא ע"י בדיקה, לא מספקינן ספיקות שאין לנו דררא להסתפק בהן. ולכן כיון שבדקה עצמה ודבר הרגיל הוא שתמצא דם על ידי זה. וכן מצאה במקום שנגעה, לא מתחילים לחשוב שאולי הי' בענין אחר. ועדיין יש להסתפק מה בין זה למצאה אחר תשמיש שהגמ' כיון הסתפקה אולי הדם הוא ממאכולת. ודבר זה יתבאר עוד בהמשך.

עוד נקודה בסוגיא, שהתוס' הקשו שלמה לא בדקו העד. ור"ל דכיון שבטחתה ביריכה יש חשש שהדם שעל יריכה הוא מעלמא, למה לא בודקים את העד בדיקה, ועד כמה שהי' דם עלל העד בדיקה ודאי טמאה. ותי' א' כתב שנאבד העד. אבל התי' השני "שמא דם העד עצמו בא מדם ירכה כיון שנמצא על העד רק במקום שנגע בירכה". וראיתי מי שהקשה שלכאורה תי' זה תשובה נצחת היא דהא אם הי' דם על יריכה פשוט שהי' נדבק בעד ומה היתה כל קושיית התוס'. אמנם המדקדק בדבריהם יראה שאין כאן כל קושיא, ומשום שהתי' שלהם הוי אוקימתא שלא מצאו דם על העד אלא במקום שנגעה ביריכה, אבל לעולם יתכן שיש דם על העד אפילו במקום שלא נגעה ביריכה, וזה הי' ודאי מוכיח שאין הדם אלא ממנה.

שיעור י"ג

# ביאור דברי הר"ח בטחתו ביריכה

התוס' בד"ה ולמחר הביאו מחלוקת רש"י ור"ח בביאור הנידון שבגמ' בבדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה, דרש"י פי' דמיירי במצאה ביריכה, והר"ח פי דמיירי במצאה על העד. ומדברי התוס' עכ"פ משמע שהריוח שיש בפי' ר"ח מעל הפירוש של רש"י הוא בזה לרש"י נשאלת השאלה למה לא בדקו את העד. ואע"ג שיש לתוס' תירוצים לקושיא זו ומשום דמייר באוקימתא שנאבד בעד א"נ שמצאו דם על העד רק במקום שנגע ביריכה, לשיטת הר"ח מרווח יותר דלא בעינן אוקיתא ומשום דמיירי בכה"ג שמצאו הדם על העד.

אלא שלשיטת ר"ח ביארו התוס' "וטחתו בירכה היינו בגלוי שלא הניחתו קופסא". וכפשוטו כוונתו שע"י זה שלא הניחתו בקופסא עשהו אינו בדוק, ומשו"ה אינו אלא חיישינן למ"ד. אמנם לכאורה א"כ צ"ע, שהרי תוס' בד"ה אמר כתבו דאפילו למ"ד שבבדקה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא אינה טמאה אלא משום כתם, מ"מ בבדקה בעד הבדוק וטחתה בירכה יתכן שטמאה נדה, וע"ש ובמהרש"א איך שהוכיחו כן משיטת שמואל. ולכאורה משמע שכן הדין אפילו אליבא דר"ח. וזה לכאורה צ"ע, דהא לר"ח אידי ואידי אינו בדוק הוו, ומאי שנא אינו בדוק שלפני הבדיקה מאינו בדוק שלאחר הבדיקה.

ואולי יש ליישב דהנה במס' חולין דף ט' ע"א "אמר ר' הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה". ולכאורה נשאלת השאלה, הרי אם היתה טריפה הא ודאי נטרפה לפני שחיטה, וא"כ למה השחיטה גורם שהיא בחזקת היתר, הא אידי ואידי ספק טריפה נינהו. והתשובה שקודם שהי' לבהמה חזקת היתר אי אפשר להתיר כשיש ספק, אבל אחרי שעומד לפנינו בחזקת היתר, ור"ל שנשחטה ולא ידענו לה שום ריעותא, הדין הוא להקל בספיקותיו ולא להוציא אותו מחזקתו אע"ג שהדררא שלפנינו עכשיו הוא דבר שהי' אומר שבשעת שחיטה לא היתה מותרת, כיון שעכ"פ בשעת שחיטה לא ידענו מזה.

ונראה שמזה אפשר להבין ג"כ דברי הר"ח, שבבדקה בעד הבדוק לה, כיון שאין לנו דררא להסתפק שאולי מה שנמצא על העד אינו מן המקור, הרי זה עושה חזקה שמה שעל העד הוא מן המקור, ולכן אע"ג שלאחר מכן התחדש דררא להסתפק שאולי הגיע דם ממקו"א, מ"מ כיון שאינו אלא מונחת במקום גלוי בעלמא אין זה מספיק לשבור את החזקה שמה שנמצא על העד מסתמא הוא ממנה. ולכן אע"ג שבבדקה בעד הבדוק וטחתה בירכה אמרינן שהיא טמאה נדה, מ"מ יתכן שבבדקה בעד שאינו בדוק לה אע"ג שלאחר מכן הניחתו בקופסא.

# בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא

אחרי שהגמ' חוקרת הדין בבדקה בעד הבדוק לה וטחתה בירכה, הגמ' חוקרת הדין בבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא. ונחלקו רבי ור' חייא בדינו, ולמסקנת הגמ' רבי סבר דטמאה נדה ור' חייא סבר שטמאה משום כתם. ור' חייא רצה לדחות ששיטת רבי משום דכין דמודה רבי שאינה טמאה אא"כ הוא בשיעור כגריס ועוד ע"כ תורת כתם יש לו, ורבי דחה שאמנם צריכה כגריס מאד, היינו לאפוקי מדם מאכולת, אבל אחרי שאין חשש של דם מאכולת, שוב טמאה נדה. ויוצא לכאורה מחלוקת אם שייך השיעור של פחות מכגריס אם טומאתה משום נדה. ויל"ע מהו יסוד המחלוקת בזה.

ועוד צ"ע שהרי בגמ' דלעיל מפורש דאלמלא הא דאו"מ בדוק או דחוק הוא אצל מאכולת היינו חוששים לדם מאכולת. וכן בתוס' ועוד ראשונים מבואר שגם בבדקה בעד הבדוק לה וטחתה ביריכה בעינן כגריס ועוד אע"ג שלרוב הדעות שם הרי היא טמאה נדה. וכבר הקשו הרשב"א המהר"ם והמהרש"א שלכאורה כל זה הוא דלא כשיטת ר' חייא בסוגיין.

והנה לכאורה בתי' הראשון של הרשב"א כתב דאע"ג דבעינן כגריס ועוד מ"מ שייך לטמא משום נדה, וכדחזינן דרבי כן סבר בבדקה בעד שאינו בדוק לה וטחתה ביריכה. ולכאורה הביאור בכוונתו, שמשיטת רבי חזינן שיש יוצאי מן הכלל, ויתכן שבבדקה בעד הבדוק וטחתה ביריכה בעינן כגריס ועוד לכו"ע. אלא דהיא גופא צ"ע מאי שנא הא מהא. ונראה לכאורה לבאר כוונתו ע"פ הנ"ל, שאם כבר היתה עד בדוק לה, כבר הוא במצב שתהא טמאה נדה, כיון דליכא חשש מאכולת. וקושיית ר' חייא לא היתה אלא במקום שכבר קודם הבדיקה חיישינן לדברים אחרים, שעדיין לא נעשית שחזקת דם של בדיקה בא מן המקור, ובזה סבר ר' חייא דעד כמה שחוששים למאכולת, יש לחשוש גם לדברים אחרים ולא תהא טמאה נדה.

והתי' השני של הרשב"א שלעולם גם כשטמאה נדה יתכן שצריכים כגריס ועוד. אבל כוונת ר' חייא היתה דעד כמה שאתה חושש שיש דם ממאכולת, יש לחשוש גם לדם ממקומות אחרות. ואינו מבואר עדיין מאי שנא עד הבדוק שטחתו ביריכה מעד שאינו מבדוק והניחתו בקופסא. ואולי י"ל ג"כ ע"פ הנ"ל, דר"ל שאחר הבדיקה שפיר י"ל דאע"ג דבעינן כגריס ועוד, מ"מ בדאיכא כגריס ועוד טמאה נדה. ולא קאמר ר' חייא אלא דעד כמה שאתה חושש לדם לפני הבדיקה, הרי איכא ריעותא בבדיקה וא"כ לא שייך טמאה נדה אע"ג דאיכא כגריס ועוד, דאם אתה חושש לפחות מכגריס יש לחשוש גם ליותר מכגריס.

# מה נחשב עד שאינו בדוק

התוס' בד"ה בעד פירשו דעד שאינו בדוק אין ר"ל שלא בדקו אותו לעולם דא"כ לא היתה רבי מטמא משום נדה. והרמב"ן כתב עוד יותר מזה שאם היתה אינו בדוק כה"ג הי' צריך להיות הדין שהיא טהורה לגמרי. ולכן פירשו דמיירי בעד הבדוק רק שלאחר בדיקתו הניחו במקום המוצנע ולאחר הזמן הוציאו אותו לבדוק בו בלי לחזוק ולבדוק אם הוא נקי. והרשב"א התקשה בזה, דלמה יהא כה"ג חשוב אינו בדוק, הא בדקתו והניחו במקום המוצנע. וע"ש ברשב"א מש"כ בביאור עד שאינו בדוק, שאין ר"ל שקנאו מן השוק מבלי לראותו אותו כלל, שבזה שפיר אמרו התוס' והרמב"ן. וכן אינו בדוק בענין שהניחתו לאחר מכן במקום שמור. אבל עד שאינו בדוק דסוגיין נראה שכוונתו שאמנם לקח עד מבלי לבדוק אותו[[38]](#footnote-38), אבל לקח אותו ממקום שחזקתו בדוק אע"ג שהוא עצמו לא בדק אותו. ולכן דוקא במקרה כזה יש מקום לומר שהי' שם מקודם אם לאחר מכן מצאו עליו דם.

# איך השוו עד שאינו בדוק לדם במ"ר

הגמ' אומרת שרבי שפסק שבבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא טמאה נדה אמר כן בשיטת ר' מאיר אמרה, ור' יוסי שחלק אמר כן בשיטת עצמו, ור"ל שר' מאיר ור' יוסי נחלקו במצאה דם בשעה שהטילה מ"ר, דר' מאיר מחלק בין עומדת ליושבת, דאע"ג שכשיושבת טהורה משום שאין דרך דם לבא בשעה שמטילה מ"ר, מ"מ כשעומדת טמאה, ומשום דאמרינן דאיידי דדחיק לה עלמא, הדור מ"ר למקור ואייתי דם. ור' יוסי חלק וסבר שעומדת ויושבת שוין, ולית לי' הא דאמרינן הדור מ"ר למקור ואייתי דם.

וכאן הבן שואל, איזה השוואה יש בין המחלוקת בדין דם במ"ר לדין בדקה שעד שאינו בדוק לה והניחתו שקופסא. ויש כמה ביאורים באחרונים בזה. בסד"ט ס"ק ס"ד ד"ה ובע"כ נקט שבתרוייהו יש ב' דברי שלא שכיחים, שעד לא שכיח שתטעה בהרגשה אבל גם לא שכיח שיהי' העד מלוכלך בזמן שאינו בדוק, ובמ"ר לא שכיח שהדור מ"ר למקור ואייתי דם וכן לא שכיח שיהי' מכה במקום מ"ר. ובזה נחלקו ר' מאיר ור' יוסיף דהיכא דאיכא ב' דברים שאינם שכיחים האם אזלינן בתר חזקה שדם מן המקור בא או לא, דר"מ מטמא ור' יוסי מטהר. ובחוו"ד ס"ק כ"ד פי' שגם המ"ר חשוב כעד שאינו בדוק (בינוני, וכדבסמוך). ולכן תרוייהו חד נידון הוו.

# היכי קיי"ל בדין בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא

הנה בדין מציאת דם במ"ר קיי"ל כר' יוסי דסבר שבשניהם טהורה. וכתבו התוס' דמסתמא ר' יוסי טיהר בזה לגמרי. ומדויק שם שכוונתו שהרי לס"ד של הגמ' דר' מאיר שטימא לא טימא אלא משום כתם, ע"כ ר' יוסי שטיהר לגמרי טיהר, דאל"כ איזה מחלוקת יש בין ר' יוסי לר' מאיר. ומיני' שלכאורה גם לפי מאי דדחינן דר' מאיר טימא משום נדה, מ"מ בשיטת ר' יוסי שאין לנו סיבה לומר שחזרו בו בישטתו עדיין סבר שטיהר לגמרי. וכיון שהגמ' מדמה שיטת ר' יוסי בדם במ"ר לשיטת ר' יוסי בדין בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא, יוצא לכאורה שר' יוסי סבר שגם בבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא הדין הוא שטהורה לגמרי. וא"כ יוצא שיש לנו בדין בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ג' דעות, שיטת רבי ור' מאיר שהיא טמאה נדה, שיטת ר' חייא שאינה טמאה אלא טומאת כתם, ושיטת ר' יוסי שטהורה לגמרי. והתוס' הדגישו שאין לומר שכוונת הגמ' דכיון שבמ"ר סבר ר' יוסי שהיא טהורה לגמרי יש לטהר בעד שאינו בדוק עכ"פ משום נדה אע"ג שטמאה משום כתם, דא"כ מאי פריך בגמ' מהא דר' מאיר לא טימא בדם במ"ר אלא משום כתם אהא דטימא בעד שאינו בדוק לה משום נדה, הא איכא למימר שכוונת הגמ' לשיטתו היינו דכיון שבזה טמאה משום כתם בעד שאינו בדוק יש לטמא משום נדה. וע"כ שהגמ' סבר שדינם שוים לגמרי.

ומצאתי בשם המהר"ם רוטנברג שדחה ראיתם, ומשום שי"ל שלענין החילוק אי מטמר משום נדה או משום כתם ע"כ שוין, אבל לענין אם טהור או טמאה כתם יש לומר שחלוקים. ולכאורה ביאור הדברים אי אפשר לומר דר' מאיר מטמא ודאי בזה ולא בזה, שיסוד שיטה זו היינו שחזקת דם שבא מן במקור אומר לנו בודאות שהוא מן המקור, ואין לחלק לענין זה בין עד שאינו בדוק לדם במ"ר. אבל אם אינו ודאי, יש לומר שהכא חששו טפי מן השני.

ובסוף דבריהם הביאו התוס' לדחות מה שסברו דר' יוסי במ"ר טיהר לגמרי, ומשום שי"ל דאע"ג דמעיקרא כשחשבו דר' מאיר אינו מטמא אלא משום כתם ע"כ סברו דר' יוסי מטהר לגמרי, מ"מ למסקנא דר' מאיר מטמא נדה, גם בשיטת ר' יוסי יש לחזור ולסבור דר' יוסי אינו מטהר אלא משום נדה, אבל משום כתם מטמא. ולענין מש"כ בסוף דבריהם לדחות משמעות הגמ' שבר"פ האשה ע' מש"כ בשיעורים לר"פ האשה.

והנה שיטת הרמב"ם פ"ד הי"ט מהל' איסו"ב מבואר כשיטת רבי בדין עד שאינו בדוק, ואילו במחלוקת ר' מאיר ור' יוסי במצאה דם במ"ר פסק כר' יוסי וכדמבואר להדיא לקמן דקיי"ל כוותי'. וכן הוא שיטת הראב"ד בבעלי הנפש. ותמהו הרשב"א ועוד שלכאורה זהו נגד המבואר בגמ' שהמחלוקת בין רבי לר' יוסי בדין עד שאינו בדוק הוא לפי שיטתם בדם במ"ד. וע' בהרה"מ שפי' דאע"ג דר' זירא סבר ששיטתם תלוי זה בזה, הרמב"ם נקט דכיון שלהלכה יש לספוק כרבי בהא וכר' יוסי בהא ע"כ סבירא לן שאינם תלוים זה בזה. וגם מה שהקשו בגמ' מהא דטימא רבי משום נדה על מאי דס"ד דר' מאיר לא טימא בדם במ"ר אלא משום כתם, גם זה הוא לסברת ר' זירא אבל לא קיי"ל כוותי' בזה.

מילואים – דברי הרמב"ם בדינא דטחתו בירכה

כתב הרמב"ם פ"ד הי"ט מהל' איסו"ב "קנחה עצמה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה ולמחר נמצא עליו דם הרי זו טמאה, ואין אומרים שמא כשטחה אותה ביריכה נהרגה מאכולת". והי' נראה לכאורה שהרמב"ם ללמד שעיקר החידוש של טחתה ביריכה הוא זה דלא חיישינן לדם מאכולת. ולכאורה היינו משום דבשלמא דם מאכולת חיישינן לי' אע"ג דלא יודעת שעברה ליד מאכולת, ולכן יש חידוש לומר שמ"מ טמאה, אבל בדם אחר מעלמא ליכא להסתפק היכא שלא עברה בשש"ט, ולכן בדליכא חשש מאכולת לא שייך לומר שרק 'חיישינן'.

שיעור י"ד

[נכתב זמן ארוך אחרי השיעור]

# אם יש מחלוקת בין רש"י והרשב"א בבדקה בעד הבדוק לה ומאכולת רצופה בו

הב"י מביא שיטת הרשב"א שבמחלוקת אי או"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת קיי"ל להחמיר לומר שאו"מ בדוק אצל מאכולת ולכן אפילו מאכולת רצופה בו הרי היא טהורה. והעיר שמדברי רש"י לכאורה אין נפק"מ ביניהם לדינא כיון שכל שאלת הגמ' דליחוש דלמא דם מאכולת הוא לא היתה אלא לומר שהיא טמאה מספק, והיום שבעוה"ר אין לנו ביהמ"ק ואין לנו טהרות אין נפק"מ בזה. (ולכאורה יש נפק"מ לענין איזה פרשה מפרשיות הקרבנות חייב לקרוא).

והנה בהא דמאכולת רצופה בו פירש"י "רצופה. מעוכה על העד רחוק מן הדם קצת". והעיר הב"י שלכאורה היה משמע שכל מה שמטמאים במאכולת רצופה בו אליבא דרש"י היינו כשרחוק הדם ממנו קצת אבל מאכולת על הדם טהורה. אבל הב"י כתב שמן הפוסקים מבואר אחרת ואפילו רצופה על הדם טמאה. ומ"מ לכאורה הי' אפשר לומר שלעולם אין מחלוקת כלל בין רש"י לרשב"א בס"ד של הגמ', ולכו"ע בשאלת הגמ' דליחוש דלמא דם מאכולת הוא לכו"ע היינו שלא יהא אלא ספק ולא טהור ממש. אבל בדאיכא מאכולת רצופה בו הדבר תלוי. שאם או"מ בדוק הוא אצל מאכולת, איכא למימר בב' אנפי. או שכוונת הדברים שהוא בלתי אפשרי שהדם ממאכולת, דהא מאכולת לא יכנס. ואין לומר שכמו שהמאכולת מעלמא בא הה"נ הדם, דהא טבע הדם לבא רק במקום שנתמעך המאכולת, וא"כ ע"כ הדם ממנה, וכמו שהעיר החוו"ד. או"ד שאין דין תלי' באו"מ כלל, אבל אם מאכולת רצופה בו, אין זה דין תלי', רק חזקה שהדם שמתחת למאכולת מן המאכולת. ויתכן שבזה נחלקו רש"י ותוס', שרש"י סבר שבמאכולת ע"ג הדם החזקה שהדם מן המאכולת שעל גביו אומר לנו שהדם מן המאכולת אע"ג שבעלמא או"מ בדוק הוא אצל מאכולת. אבל הרשב"א סבר שגם ע"ג המאכולת אי אפשר לומר שמאכולת נכנס ולכן הרי היא עדיין טמאה למ"ד או"מ בדוק הוא אצלצ מאכולת.

ומיני' די"ל דאי או"מ דחוק אצל מאכולת ויתכן שיהי' מדם מאכולת, אמרינן דכיון שהדם הוא מתחת למאכולת יש חזקה שהדם הוא מן המאכולת (שרק למ"ד בדוק לא אמרינן הכי כיון שלא שייך). וא"כ בדאיכא מאכולת רצופה בו הרי היא טהורה לגמרי. רק מעיקרא בשאת הגמ' שאין מאכולת רצופה בו אין שאלת הגמ' אלא שלא תהא טמאה אלא מספק. ומשו"ה כתב הרשב"א דקיי"ל לחומרא בהא דבדוק או דחוק אצל מאכולת, דהא נפק"מ במאכולת רצופה בו וכה"ג טהורה לגמרי. ולכאורה כן מכרחיים לומר מ"מ לשיטת הריטב"א, שהרי הריטב"א ג"כ פירש בהדיא ששאלת הגמ' מעיקרא שלא תהא טאה אלא מספק, ומ"מ כתב דקיי"ל לחומרא שאו"מ בדוק אצל מאכולת. ואם כדברי הב"י הרי זה סתירה. אל לדברינו ניחא.

# למה תלינן עד הבדוק לה במאכולת

מבואר שכשבדקה בעד הבדוק לה וטחתה ביריכה י"א שמ"מ אינה טמאה אא"כ שיעורו כגריס ועוד. ואפילו המחמירים מודים שבהניחה תחת הכר דתלינן במאכולת. והקשה הב"י דלכאורה אפילו אם יש צד שהגיע ממאכולת, מ"מ לכאורה אין זה אלא ספק. וא"כ יש לומר שהדם מטמא מדאורייתא, דכיון שבדקה איכא למימר לעולם דארגשה וטעתה בזה משום הרגשת העד. וא"כ הול"ל ספק דאורייתא לחומרא. ותי' הב"י שבאמת עצם זה דאמרינן שהרגישה חידוש הוא, שהרי היא חושבת שלא הרגישה. רק כיון שיש חזקה שהדם בא בהרגשה אנחנו נכנסים לדחוקים לומר דארגשה ולאו אדעתא היכא דשייך, וכגון דאיכ למיתלי שטעתה בהרגשה משום הרגשת העד וכדומה. אבל אם יש לנו לומר שהדם אינו מאו"מ, לכאורה רגלים לדבר לומר ההיפך, דכיון שי"ל שהדם אינו ממנה, יש לומר כפשטות שלה שלא הרגישה ולא אמרינן ארגשה ולאו אדעתא. ואע"ג שחזקת דם שבא בהרגשה, מ"מ כאן י"ל שאינו ממנה ולכן אינו סתירה לחזקה ולכן חזר הדין לומר שהיא טהורה. ומ"מ נראה פשוט שא"א לתלות אא"כ היא תליי' מעיקר הדין, ומשמע לכאורה ממתני' שלכאורה תליי' במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם אינו תליי' אלא בדבר שהוא ודאי כתם (ובשו"ת רע"א סי' ס"ב נראה שגםבזה אפשר לתלות. וצ"ע). ונפק"מ גם בשיעור כגריס ועוד בזה"ז דלא שכיחי מאכולות אצלנו, שלפי הנ"ל בטלה דין פחות מכגריס בבדקה בעד הבדוק לה וטחתה ביריכה אפילו למקילים. ועל דרך זה מבואר בשו"ת חת"ס סי' ק"נ.

ויש עוד מהלך בזה לומר שטעות בהרגשה אינו אלא ספק, ומחמירים מספק, אבל בדאיכא למיתלי בדבר אחר הוי ספק ספיקא ולקולא, ע' פלתי בסי' קפ"ג מזה.

# ביאור המ"ד שבטחתה ביריכה טמאה אפילו פחות מכגריס

שיטת הרמב"ם והרא"ש, וכן נקט הרמ"א בסע' ל"ה (ע' שו"ע מהדו' פרידמן), שבבדקה בעד הבדוק לה וטחתה ביריכה הרי היא טמאה אפילו אם שיעור הכתם פחות מכגריס. והט"ז ביאר הטעם בשיטה זו דהוי הרמב"ם לשיטתו שכל כתם על בשרה הרי הוא טמא אפילו פחות מכגריס. ולכאורה לשיטתו הא דטחתה ביריכה היינו כנגד בית התורפה. ואפילו אם הטעם להחמיר בפחות מכגריס על בשרה משום שבשרה בדוק אצל מאכולת, יל"ע אם כלל זה נאמר בכל בשרה או רק בבשרה שהוא כנגד בית התורפה. ומ"מ לפי זה יוצא שגם הרא"ש כך סבור בכתם שעל בשרה, וכן באמת נקט הב"י בשיטתו, אבל י"א שאין זה שיטת הרא"ש. והלבוש ועוד כתבו שכאן יש לטמא אפילו למקילים בכתם שעל בשרה, דכיון שיש כאן בדיקת עד, בעינן תליי' מעיקר הדין כדי לטהר, ועל בשרה אין התליי' במאכולת אלא כמו מכה שיכולה להגלע ולהוציא דם.

ונראה להדגיש דאע"ג שהתוס' בדף י"ד הקילו לומר שטחתה ביריכה בעינן שיעור פחות מכגריס, אין מכאן סתירה שדברי הש"ך דסבר שגם התוס' מחמירים בשיעור פחות מכגריס שעל יריכה, דהא התוס' כתבו כן בטחתה ביריכה שלא כנגד בית התורפה. וכן באמת כתב המהר"ם בטעם שהתוס' כתבו כן, משום שסברו כשדעת הרמב"ם. וכן מ"מ י"ל שהתוס' בדף נ"ח (שהם מקור דברי הש"ך) הם כפירוש ר"ח כאן, ואע"ג שבתוס' מבואר שאין כוונת הר"ח אלא ליישב קושיית התוס' שיבדוק את העד, מ"מ סוף סוף כן אפשר לומר לשיטת הר"ח וכמו שהעירו הראשונים.

שיעור ט"ו

# בדקה בעד שאינו בדוק לה וטחתה ביריכה

בגמ' לא דנו אלא כשבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא, וכן לעיל מיני' לא דנו אלא בבדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה. ודקדק מזה רש"י דע"כ בבדקה בעד שאינו בדוק לה וטחתו ביריכה הדין קל טפי, ולכן כתב "להכי לא נקט הכא טחתו בירכה דא"כ הוו להו תרי ספיקי לקולא חדא דלמא לאו מן העד הוטח על ירכה ואפילו את"ל מן העד אתא דלמא כיון דאינו בדוק מקמי הכי הוה". ולמד הב"י בכוונתו שבבדקה בעד שאינו בדוק לה וטחתו ביריכה הדין הוא שטהורה לגמרי מדין ספק ספיקא. ולכאורה יש כאן מקום עיון, דהא בכה"ג שבדקה בעד הבדוק לה אע"פ שטחתו ביריכה מ"מ הדין הוא שטמאה נדה לרוב השיטות שבגמ', והיינו שינה להיות טמאה ודאי, וא"כ אפילו אם בדיקה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא חשוב ספק, מ"מ אין כאן אלא ספק א', וכ"ש לשיטת רבי דסבר שאם בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא שטמאה נדה שזה קשה. ובשו"ת רע"א סי' ס"ב מבואר דאע"ג שבעד הבדוק לה וטחתה ביריכה טמאה נדה מ"מ חזי לאיצטרופי ולעשותו ספק ספיקא. ונראה ביאור הענין, שגם כשבדקה בעד הבדוק וטחתה ביריכה יש צד לומר שבא הדם מעלמא, והטעם דאמרינן שהיא טמאה נדה אין זה בגלל שאין צד כזה, רק שיש חזקה שדם בא מן המקור, וכיון שאין לנו סיבה ידועה לומר שממנו הדם, החזקה אומרת לנו לא להסתפק ספיקות שאינם ידועות. אמנם עדיין הצד דמעלמא חזי לאיצטרופי לשאר ספיקות לומר דכולי האי לא חיישינן. ובשו"ת רע"א דן בכה"ג שהספק השני ספק גמור הוא, ובהערות לשו"ת רע"א (אריאלי) ראיתי שהעירו שלכאורה י"ל כדברי רע"א אפילו אם הספק השני ג"כ אינו מעורר ספק במקום שיש חזקה, וכגון לרבי דסבר שבעד שאינו בדוק לבד טמאה נדה. ונראה בביאור הענין, שיש להסתפק מהו הביאור בחידוש זה של רע"א, האם ר"ל דלעולם אזלינן בתר חזקת הדם בא מן המקור עד שיהא ספק גמור לומר אחרת, ולכן ליכא למימר דהוי ספק ספיקא אא"כ יש לכה"פ ספק גמור א' או"ד שזה לבד שיש ב' ספיקות הרי זה מספיק לא ללכת אחרי חזקת דם שבא מן המקור אע"ג שאין אף א' מהם ספק גמור, וממילא כיון דלא אזלינן בתר חזקה הרי יש כאן ספק ספיקא.

ומ"מ מכח דברי רש"י כתב המחבר בסע' ל"ז "בדקה עצמה בעד שאינו בדוק לה, וטחתו בירכה, ואח"כ נמצא עליו דם, אפילו כגריס ועוד, טהורה". אמנם בש"ך שם ס"ק מ"ה האריך לחלוק על המחבר, ודחה הראי' מדברי רש"י בג' דרכים. חדא שהרי רש"י לא כתב בהדיא שבכה"ג שבדקה בעד שאינו בדוק וטחתה ביריכה שהיא טהורה, רק 'דא"כ הוו להו תרי ספיקי לקולא', ויתכן שאין כוונתו אלא לומר שאפילו רבי דסבר שבבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא טמאה נדה, כה"ג הוי לקולא ולכן אינה טמאה אלא משום כתם. ועוד שאפילו את"ל דסבר רש"י שהיא טהורה לגמרי, יתכן שזהו משום דסבר כרשב"א שאפילו בבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ג"כ טהורה לגממרי וכשיטתו בדעת ר' יוסי בזה, אבל לדידן שסוברים שהיא טמאה משום כתם, אולי גם כה"ג טמאה משום כתם. ועוד שאפילו את"ל דכוונת רש"י לטהר בספק ספיקא לגמרי אפילו לדידן שבעד שאינו בדוק היא טמאה, אולי היינו רק בכה"ג שכת ברש"י דהיינו שמצאה על יריכה, ומשום שבזה שפיר איכא למימר דהוי ספק ספיקא, ומשום שיש להסתפק אם הדם שעל 'יריכה' הוא מן העד או מעלמא, ואפילו את"ל שהוא מן העד יש להסתפק אם הדם שעל ה'עד' הוא ממנה או מעלמא. אבל במצאה על העד, הא ליכא אלא ספק א' אם הדם על העד הוא מעלמא או ממנה (רק שיש לנו ב' טעמים להסתפק לןמר שהדם שעל העד הוא מעלמא, דהיינו או משום שהוא מיריכה מקודם או"ד משום שהוא מקודם לבדיקה בזמן שלאהי' העד בדוק).

והנה בהערה השני' הנ"ל כבר תמהו האחרונים דאיך יתכן שרש"י כתב שהיא טהורה משום דסבר כרשב"א, הא דברי רש"י מפורשים שאינו רוצה להקל בזה אלא משום שכשיש ב' ספיקות הרי הוא קל יותר. ואני חשבתי לומר דאה"נ שאין כוונת הש"ך לדחות בזה לבד את הדיוק בדברי רש"י, רק שאפילו את"ל שהדין נכון שהיא טהורה אין זה בגלל ספק ספיקא, והביאור בדברי רש"י בספק ספיקא הוא יהי לענין שיטת רבי. אבל בפרד"ר מצאתי פירוש אחר לדבריו, שכוונת הש"ך לומר דבשלמא לשיטת הרשב"א יש ג' שיטות בגמ', ושיטת ר' יוסי שבין בהמ"ר ובין בעד שאינו בדוק שטהורה לגמרי, ולכן איכא למימר שאפילו אלו שחולקים על ר' יוסי מודו שבדאיכא ב' ספיקות הרי היא טהורה לגמרי, אבל לר"ח דסבר שגם ר' יוסי אינו מטהר אלא משום נדה אבל מטמא משום כתם לעולם י"ל שאין מי שסובר שטהורה לגמרי אפילו בעד שאינו בדוק וטחתה ביריכה.

ובהערה השלישית כבר העיר החוו"ד שלכאורה צריכים לומר לפי' הש"ך בדברי רש"י דהא דטחתה ביריכה מיירי בכה"ג שנאבד העד. אמנם בפרד"ר העיר שלכאורה דבר זה נסתר מדברי התוס', שהרי הביאו פירש"י דמיירי בטחתה ביריכה ושאלו דא"כ לבדוק העד, ורק בתי' א' מיירי בנאבד העד, אבל בתי' השני לעולם אמרינן שהעד קיים אבל יתכן שהדם שבעד עצמו מיריכה[[39]](#footnote-39). וא"כ הרי יש עד וא"כ לפי דברי הש"ך הי' צריך להיות הדין שאין ספק ספיקא, והרי התוס' עצמם ג"כ כתבו כדברי רש"י שבעד שאינו בדוק שטחתה ביריכה יש ספק ספיקא.

# עד שאינו בדוק

להלכה כתב השו"ע בסע' ל"ו דקיי"ל שכשבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא הרי היא טמאה. וזה יכול להיות או משום שפסק כר"ח שגם ר' יוסי מטמא משום כתם או"ד משום דקיי"ל כרמב"ם וראב"ד דסברי שיש לחלק בין דם במ"ר לעד שאינו בדוק, וא"כ יתכן שהיא טמאה נדה. ומ"מ לכל הדעות היינו כשיש על העדד כגריס ועוד, אבל אם אין כגריס ועוד לכו"ע טהורה. ובסע' ל"ט כתב השו"ע "אין האשה טמאה משום כתם שמצאה בחלוקה אלא אם כן היה בדוק לה קודם שלבשתו אבל אם אינו בדוק קודם שלבשתו ולבשתו בלא בדיקה ומצאה בו כתם טהורה". הרי שכאן השו"ע הקיל בכתם על חלוק שאינו בדוק, ודנו הפוסקים בחילוק שבין זה להא דסע' ל"ו וכמו שיתבאר.

והנה בגדר הדין של אינו בדוק כתב הרמ"א בסע' ל"ו לענין הדין של בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא "ודוקא בעד בינוני דהיינו שאין חזקתו בדוק לא מלוכלך אבל אם בדקה עצמה בעד שחזקתו מלוכלך כגון שלקחה עד ממקום שדמים מצויין שם שחזקתו שכבר היו בו כתמים ובדקה עצמה בו וכו'". וכה"ג מבואר גם השו"ע בסע' ל"ח "איזהו עד הבדוק כל שבדקתו בין היא בין חברתה ולא נודע שנכנס בו כתם ולא העבירתו בשוק של טבחים ולא בצד המתעסקים בכתמים" ומיני' שפחות מזה הוי עד שאינו בדוק. ומשמע שהחמיר כשיטת הרשב"א בגדר אינו בדוק. ומבואר שאינו בדוק שהחמירו בה יש לה גבול, ואם אינו בדוק גמור אינה טמאה אפילו בדקה עצמה בו, וכמו שמבואר בראשונים.

ועפ"ז נקט הט"ז שהחילוק שבין סע' ל"ו וסע' ל"ט הוא דבסע' ל"ו מיירי בעד בינוני, ולכן הרי היא טמאה, אבל סע' ל"ט מיירי בעד שאינו בדוק כלל,ולכן הרי היא טהורה. וכתב שם דכיון שבסע' ל"ו הרי הי טמאה משום כתם, וגם בסע' ל"ט הרי היא טמאה משום כתם, למה יש מקום לחלק ביניהם. וע"כ כל א' מיירי באינו בדוק אחר. ודבריו קשים לכאורה כיון שהשו"ע לא חילק בהדיא בין אינו בדוק בינוני לאינו בדוק כלל ולכן מאד סתום בשו"ע לומר שכוונת השו"ע לאינו בדוק שאינו מוזכר בשו"ע. ועוד תמה רע"א שלכאורה אי אפשר לומר כן, שהי דברי השו"ע לקוחים מהרשב"א, והרי הרשב"א סבר שאפילו בבדקה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא שהיא טהורה לגמרי. וא"כ לא יתכן שבכתם הוא יחמיר יותר מזה.

ולכן נקטו רע"א ועוד אחרונים כדעת הב"ח, שיש לחלק בין עד שבדקו בה לחלוק שמצאו עליו כתם. ועיקר החילוקבין עד שבדקו בה לכתם הנמצא על חלוקה מוזכר כבר בבעלי הנפש לראב"ד (וכן מבואר גם בב"י בשמו). ומביאים מקור לדבריו כיון שכתוב נ"ב ע"ב ונ"ח ע"ב שמצו כתם על חלוק הבדוק לה – שמשמע דרק בכה"ג יש לטמא, וזהו אע"ג ששיטת הראב"ד שאם בדקו בעד שאינו בדוק לה שהיא טמאה אע"פ שאינו בדוק כלל.

ונראה שהדברים מתבארים גם בריטב"א. שהרי במה שסבר ר' חייא שבבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא טמאה משום כתם פי' ששאין זה כתם ממש אלא דין כתם שאינה טמאה אלא מספק. ולכאורה ברור שכוונתו לומר שבכתם ממש הרי היא טהורה מדאורייתא אפילו על הצד שהדם הוא ממנה. והכא ליכא אלא ב' צדדים, טומאה דאורייתא אם הדם הוא ממנה, והוי דאורייתא כיון שבדקה ואיכא למימר דארגשה וסברה שהרגשת ששמש הואי. או שהדם מעלמא והי טהורה לגמרי. והמדקדק בפירש"י יראה דאיהו ג"כ סבר כריטב"א שהרי בהא דמטמא ר' חייא משום כתם פירש (י"ד ע"א ד"ה משום כתם) "כלומר טומאת ספק ותולין". ומדקאמר כלומר ברור שכוונתו לומר שאין זה כתם כדבעלמא רק טומאת ספק וכמש"כ הריטב"א.

ונראה עוד שהקולות שנאמרו בכתמים לא נאמרו במצאה דם על בדיקה בעד שאינו בדוק לה, דהא כתם ממש הוא דרך מציאה בכה"ג דלא אמירנן דארגשה ולאו אדעתא, אבל הכא אינו כתם ממש וכמש"כ הריטב"א. וא"כ גם טענת הט"ז אינו טענה, שהבאנו שהקשה מאי שנא האי כתם מהאי כתם, ולדברי הריטב"א שנא ושנא, דהא הכתם דהכא אינו בכלל גזירת כתמים, רק טומאת ספק הוי.

ודבר זה נפק"מ גם בעד בדיקה של היום. שראיתי בלבושי עז בסע' ל"ו שכתב לדון עם העדי בדיקה הנמכרים היום חשובם כבדוקים או לא. וכתב שהוא תלוי במחלוקת הסד"ט והגר"ז בהבנת דברי הרשב"א בגדר עד בינוני. שהסד"ט כתב שהוא עד שלא בדק אותו בהדיא, אבל ההוא לקוח ממקום העדים נקיים. והגר"ז סבר שלא יחשב עד בינוני אם לא בדקו קודם, רק מיירי שבדקו אבל עברו ימים רבים מאז ולכן יתכן שעברה בשש"ט ולאו אדעתה. ולכן ביאר הלבושי עז שלדעת השו"ע הגר"ז הוי העד כאינו בדוק גמור אפילו לרשב"א. ולכאורה הי' צריך להיות הדין עוד יותר מזה, שגם לסד"ט נחשב אינו בדוק בענין שצריכה כגריס ועוד, וכיון שלר' חייא אינה טמאה אלא משום כתם הי' לנו לטהר כל כתם על עד הבדיקה אם הוא פחות מכגריס, וכמו שמטהרים שאר הכתמים אע"ג שאין המאכולת מצוי', וזהו נגד הדין המקובל בכל כלל ישראל שבעד הבדיקה טהורה בפחות מכגריס. והתשובה לזה ע"פ הנ"ל, שבעד שאינו בדוק שהיא טהורה משום כתם אין זה בכלל גזירת כתמים דעלמא, ולכן לית לי' קולת הכתמים, ואפילו למעי"צ דשיעור כגריס הוי דין שיעור, מ"מ הכא שהוא ספק בדיקה אין לה קולת הכתמים. וכן הביא בפת"ש בשם החת"ס שאין לטהר שיעור כתם בעד שאינו בדוק אלא בשיעור דם שבמאכולת המצוי'.

שיעור ט"ז

# מצאה דם במ"ר – צורתא דשמעתתא

במתני' דר"פ האשה מבואר מחלוקת בין ר"מ לר' יוסי באשה שעשתה צורכי' וראתה דם, דר' מאיר סבר שאם יושבת טהורה אבל אם עומדת טמאה. ור' יוסי מטהר בין בעומדת ובין ביושבת. ושואלת הגמ' מאי שנא עומדת אליבא דר"מ שבה חיישינן דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם, הא גם ביושבת יש לומר כן. ומתרצת הגמ' דמתני' מיירי במקלחת, ולשיטת רש"י כוונת הגמ' לומר שאין ר"מ מטמא אא"כ היא שותתת, ולכן ביושבת מיירי דוקא במזנקת ומשו"ה טהור לר"מ, ועומדת הוי תמיד שותתת דהא עומדת אי אפשר לה לזנק. והתוס' הקשו אליבא דרש"י, דכיון שהכל תלוי בשותתת או מזנקת, למה חילקו במתני' בין עומדת ליושבת ולא בין שותתת למזנקת, ותי' שעומדת פסיקא לי' למתני' כיון שתמיד שותתת. ועדיין צע"ק דהא ניחא עומדת אבל ביושבת איכא מזנקת ואיכא שותתת, ולכן עדיין תיקשי למה לעא נקטו מזנקת ושותתת במקום עומדת או יושבת. ולאורה צריכים לומר דכיון שעומדת ע"כ הוי שותתת ממילא ידענו דיושבת הוי מזנקת, אבל גם זה דחוק דהא הסברא הראשונה של הגמ' היתה דיושבת הוי בשותתת דומיא דעומדת. וצ"ע.

והתוס' חלקו על זה וסברו שלעולם גם אשה עומדת יכולה לזנק, וסברת ר"מ הוא שמטמאין היכא דאיכא חדא לריעותא, דהיינו או עומדת אע"ג שמזנקת, או אפילו יושבת אם היא שותתת. וכתבו ב' פירושים בשו"ת של הגמ' לפי זה, דהיינו או דס"ד דמתני' מיירי בכל גווני, בין שותתת ובין מזנקת, כיון דעומדת טמא אפילו במזנקת, למה יושבת טהור אפילו שותתת, הא יושבת ושותתת הוי ג"כ חדא לריעותא. ותי' הגמ' דאה"נ אבל מתני' לא מיירי אלא במזנקת, ולכן עומדת דהוי חזא לריעותא טמאה, אבל יושבת ומזנקת, כיון דליכא אפילו חדא לריעותא הרי היא טהורה. ועוד פירשו דס"ד דעומדת לא חשיב אפילו חדא לריעותא, ולכן ע"כ מתני' מיירי בשותתת, וכיון שכן צ"ע מאי שנא עומדת משותתת, ותי' הגמ' שלעולם גם עומדת הוי חדא לריעותא אפילו במזנקת, ולכן מתני' יכול שפיר להיות במזנקת.

ויוצא לכאורה מחלוקת במציאות בין רש"י ותוס' אם אשה יכולה לזנק בשעת הטמ"ר או לא. ואולי יש לומר דהנה הטעם שעומדת חשוב חדא לריעותא אע"ג שמזנקת היינו משום שרחמה לא נפתח. ור"ל שע"י זה הדור מ"ר למקור ואייתי דם, וכדמפורש בגמ' שזהו הטעם שטמאה נדה אליבא דר' מאיר וכפי' הראשון של התוס' בסוגיא שקושיית הגמ' מעומדת ומזנקת. ונראה דכיון שעומדת אע"ג שמזנקת מ"מ המ"ר יוצאים בכעין שותתת, רק שזה מכח סגירת הרחם ולא משום שיצאו ממקום יציאתם שלא בזינוק. וכל זה אליבא דתוס', אבל רש"י סבר שזה עצמו חשוב שותתת, ולכן סבר דלא שייך עומדת ומזנקת. ויל"ע אם הדברי נכונים.

ומ"מ לפי המהלך של התוס' בסוגיא כתב הרא"ש נפק"מ, שהרי לשיטתם לא נחלקו אל בדאיכא חדא לריעותא, דהיינו או שותתת או עומדת, שבתרוייהו ר' יוסי מטהר, אבל אינו מפורש מה הדין אליבא דר' יוסי בתרתי לריעותא דהיינו גם עומדת וגם מזנקת, ואיכא למימר שבזה מודה ר' יוסי שהיא טמאה (ולרש"י אין כאן תרתי לריעותא, דאין ריעותא בעצם זה שעומדת רק שמשו"ה שותתת).

# החשש דבתר דתמו מיא אייתי דם

ולאחר מכן שואלת הגמ' דאע"ג שאפילו לר"מ לא חיישינן לדם במ"ר היכא דמזנקת, מ"מ הי' לנו לטמא כיון שיש חשש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ונחלקו רש"י ותוס' בפי' קושיא זו, ומדבריהם מבואר הטעם בעיקר דבר זה המתבאר בסוגיין דלא חיישינן שדם בא מן המקור באופן הרגיל בשעת הטמ"ר.

רש"י מפרש שאחרי שגמרה להטיל מ"ר כבר אין טעם לומר שהדם לא בא באופן הרגיל, ולכן איכא למיחש שהוא דם מן המקור וכדבעלמא. והתוס' פירשו בדבריו, שיש לאשה טבע שבזמן שהיא מטלת מ"ר המעיין של דם מן המקור נסתם, ולכן מיד שבגמר הטמ"ר חזר ונפתח המעיין ולכן יש לחוש לדם מן המקור כמו שחוששי בעלמא. והתוס' פירשו הטעם דלא חיישינן לדם מן המקור אם מצאה במ"ר משום ד"פשיטא ליה מדלא חזאי קודם עשיית צרכיה או אחר כך אם כן הדם לאו ממילא אתא אלא על ידי מי רגלים שחזרו למקור ואתא דם". ור"ל דהוא מילתא דתמיה שיהי' דם רק בשעת הטמ"ר ולא לפני ואחרי, וזה אומר לנו דע"כ הדם יש לו קשר עם ההטמ"ר, והיינו או משום מכה במקור של המ"ר, או משום דהדר מ"ר למקור ואייתי דם, אבל אין לומר שהוא ראי' רגילה כיון שלא מצאה אלא בשעת הטמ"ר. ולכן פירשו טעם החשש בתר דתמו מיא משום שבגמר הטמ"ר הדרך היא שהמים שותתת[[40]](#footnote-40), ולכן איכא חדא לריעותא ויש לטמא אליבא דר"מ.

וחשבתי נפק"מ בין רש"י לתוס'. והוא בכה"ג שאשה הטמ"ר סמוך לבין השמשות, וראתה דם במ"ר וכן המשיכה לראות דם גם אחרי שגמרה להטיל מ"ר עד לתוך לילה שאחרי. שלשיטת התוס' יש לומר שזהו ראי' רגילה ולא מכח זה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, דהא בכה"ג ליתי' לריעותא למה לא ראתה אלא בזמן שהטילה מ"ר, דהא ראתה גם לאחר מכןץ ולכן תחילת ראיתה לענין וסתות ועוד יהי' מיום שלפני. אבל לרש"י שטבע המעיין להיות סגור בזמן הטמ"ר, גם בכה"ג יש לומר כן, ולכן אין הדם אז אלא משום מכה במקום מ"ר וכשיטת ר' יוסי, ואפילו לר"מ נראה לומר שאין הדם שיוצא משום דהדור מ"ר ואייתי דם טעם לחשוש משום וסתות של יוה"ח והפלגה וכו'[[41]](#footnote-41).

ויל"ע אם חשש זה דבתר דתמו מיא אייתי קיים גם אליבא דר' יוסי או"ד רק אליבא דר"מ. ושיטת מהר"ם רוטנברג (מובא בהגה' מיי' פ"ה מהל' איסו"ב אות ב') שבזה גם ר' יוסי מודה שהיא טמאה. ולכאורה דבר זה תלוי, שלפי פירש"י בטעם דחיישינן דלמא בתר דתמו מיא אתי דם מובן היטב למה יהא ר' יוסי מודה בהא, דהא כל סברת ר' יוסי משום דלא חייש לחששא רחוקה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, אבל החשש שבא הדם לאחר מכן הא לפירש"י זהו החשש שיש לנו בעלמא שהדם ממנה, ולמה לא יהא ר' יוסי מודה בזה.

אמנם לשיטת התוס' הנה הטעם דחיישינן דלמא בתר דתמו מיא אתי דם משום שחיישינן דלמא שותתת, וכן לשיטת התוס' הרי מתני' מיירי רק במזנקת, שבזה סבר ר' מאיר לחשוש דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם, ור' יוסי חולק. וא"כ הי' אפשר אולי לומר שכל פלוגתתם היא אי חיישינן משום שאין רחמה נפתח, אבל שותתת לכו"ע חששא היא וחיישינן לי'. אלא שלמהלך הראשון של התוס' בשו"ת של הגמ', סברה הגמ' מעיקרא דכמו שר' מאיר מטמא בעומדת ומזנקת כיון דהוי חדא לריעותא הה"נ יושבת ושותתת, שלכאורה משמע שבתרוייהו ר' יוסי חולק כיון דחדא לריעותא לית לי'. אלא שי"ל דאין כוונת הגמ' אלא להוכיח שפשוט שעכ"פ ר' מאיר אית לי' דיושבת ושותתת טמא כיון שמטמא בחדא לריעותא, אבל לפי האמת למסקנא שהוא טמא גם לר' מאיר איכא למימר שהוא טמא גם אליבא דר' יוסי, דבזה לא בעינן לי' לשיטת ר' מאיר דחדא לריעותא טמא, אלא הוא חשש יותר גדול דכו"ע חיישינן לי'. ואע"ג דמעיקרא חשבו דמתני' מיירי בין בשותתת ובין במזנקת, והיינו בין לר' יוסי ובין לר"מ, וא"כ מפורש עכ"פ להו"א של הגמ' דר' יוסי הי' מטהר גם שותתת, ולכן נראין הדברים שגם למסקנא הגמ' לא חזרה מזה, רק מזה דמתני' מיירי גם בשותתת, מ"מ י"ל שבהו"א חשבנו שהכל תלוי בחדא לריעותא, ולכן שפיר מטהר ר' יוסי בין עומדת ובין יושבת[[42]](#footnote-42), אבל למסקנא דמתני' לא מיירי אלא במזנקת, נהי נמי דמבואר שלשיטת ר' מאיר יש לטמא בחדא לריעותא, דהא מטמא אפילו עומדת ומזנקת, מ"מ י"ל שבשותתת מטעם אחר יש לטמא, ולכן למסקנא גם יוסי מטמא. ולמהלך השני מעיקרא סבר הגמ' דמתני' מיירי רק בשותתת ולא סברה דאיכא תרתי לריעותא במזנקת, וא"כ שוב סבר ההו"א ששותתת טהור אליבא דר' יוסי, ולמסקנא דמיירי במזנקת עדיין י"ל שהגמ' חזרה מזה לומר שלעולם שותתת טמא לר' יוסי, אבל נראה שזהו דחוק כיון שמעיקרא חשבנו שהכל תלוי בשותתת ורק למסקנא סבר שתלוי בחדא לריעותא למה נימא שחזרנו לומר דר' יוסי מטמא בכה"ג.

ושם בהגהות מיי' מבואר שדבריו כדברי ר"י. והנה זה שיכול להיות אליבא דר"י לכאורה מבואר ע"פ הנ"ל, אבל למה לא יכול להיות אליבא דרש"י. ובלחו"ש סי' קצ"א ס"ק ג' פירש בזה, שאם כפירוש רש"י בזה שעומדת אינה מזנקת, וכפירוש התוס' שהחשש בתר דתמו מיא משום שהיא שותתת, הרי מפורש בגמ' שר' יוסי מטהר בעומדת דהיינו שותתת ולכן אי אפשר לומר שר' יוסי מטמא משום חשש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ואפילו רש"י לשיטת עצמו שהוא משום חשש דם שבא ממילא לאחר הטמ"ר, עדיין לכאורה אי אפשר לומר שלרש"י חיישינן אליבא דר' יוסי, דהא בכל עומדת לכאורה ליתי' להוכחה דלא בא דם לאחר הטמ"ר, דהא לא ידעינן הכי אלא ביושבת על שפת הספל ולא מצאה על שפת הספל, מה שלא שייך בעומדת[[43]](#footnote-43), וא"כ בכל עומדת אע"ג שלא חיישינן לזה ששותתת, ליטמא משום חש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. וע"כ כנ"ל דר' יוסי לא חייש לזה.

אלא דא"כ עדיין יל"ע כ"כ למה, דהא כיון שאינו אלא חשש דלמא הדם בא ממילא, למה לא יחוש לזה ר' יוסי. ולכאורה מה שצריכים לומר בזה, שאין עיקר המחלוקת בין ר' מאיר לר' יוסי אי חיישינן להא דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, שר' מאיר חייש לי' ויוסי לא חייש, דא"כ איזה השואה יש בין מחלוקתם כאן למחלוקתם בעד שאינו בדוק. רק מחלוקתם בזה דכיו שלא מצאה אלא במ"ר, האם חיישינן שהדם בא מן המקור או ממ"ר, ור' יוסי סבר דכיון שלא מצאנו אלא במ"ר אמרינן שהוא בא ממקור המ"ר, ולא אמרינן שהוא בא מן המקור לא ממילא ולא מכח דינא דהדור מ"ר למקור ואייתי דם. ור' מאיר סבר שחזקת הדם שבא מן המקור אע"ג שלא מצאנו אלא במ"ר, ולכן אם בשעת הטמ"ר דאי אפשר שיבא ממילא כיון שהמעיין נסתם, אמרינן שהוא מכח זה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, ואם לאחר מכן אמרינן שהוא בא ממילא. באופן שהתוס' חולקים על זה, דהא לדידהו אפילו בשעת הטמ"ר אין מניעה מהיות הדם בא ממילא. רק שהתוס' סוברים שלכו"ע אם מצאה במ"ר, חזקה שהיא בא מכח המ"ר, והיינו או ממכמה במקום המ"ר, או ע"י זה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם. והא דפליג ר' יוסי היינו אהא דהדור מ"ר למקור ואייתי דם בלבד. אמנם גם לתוס' יוד המחלוקת בין ר' יוסי לר' מאיר ע"כ הוא אי אמרינן חקת דם שבא מן המקור כדי לתלות שהדם מן המקור ומשום דהדור מ"ר למקור ואייתי דם.

# שיטת הר"ן בביאור המחלוקת שבין ר' יוסי לר' מאיר

בחי' הר"ן וכן בשו"ת סי' מ"ט ביאר שיסוד המחלוקת שבין ר' יוסי לר' מאיר הוא בזה, דר"מ חייש למיעוטא, ור' יוסי לא חייש למיעוטא. ומקשים על שיטתו ב' קושיות, חדא שהרי במס' יבמות דף ס"ז מבואר שגם ר' יוסי סבר דחישינן למיעוטא. ועוד צ"ע דאיך אפשר לומר דר' מאיר אוסר משום דחייש למיעוטא, הא בגמ' דלעיל בדף י"ד ע"ב מבואר דר"מ מטמא משום נדה ור"ל טומאה ודאית, ואיך אפשר לומר שמטמא טומאה ודאית עד כמה שאינו אלא משום חשש למיעוטא.

# שיטת ר' יוסי

כבר ראינו בתוס' שבדף י"ד ע"ב שיש מחלוקת הראשונים מהו שיטת ר' יוסי במצאה דם במ"ר, האם הוא מטהר לגמרי, או"ד משום נדה אבל מ"מ מטמא משום כתם וכדברי ר' חייא שם למסקנת הגמ'. וכבר העירו התוס' שלכאורה בגמ' כאן מבואר שהיא טהורה לכתחילה. שהגמ' מקשה למה היו צריכים לזה שר' יוסי מטהר היכא דאיכא ספק ספיקא כיון שכבר אנחנו יודעים שמטהר היכא דאיכא ספק א'. ומתרצת הגמ' דאי מרישא הו"א שטהורה רק בידעבד אבל לא לכתחילה, וקמ"ל שגם לכתחילה טהורה. ואם כשיטת הר"ח שר' יוסי לא טיהר אלא משום נדה, היכי אפשר לומר שהיא טהורה לכתחילה. והרשב"א שם העיר מזה ולא תי' כלום. אבל התוס' שם כתבו דהא דטיהר ר' יוסי לכתחילה הנ"מ בסיפא, אבל לא ברישא. ולכאורה ר"ל שכוונת הגמ' לומר דרישא אינה לכתחילה, ולכן אלמלא הסיפא הו"א שגם בזה אינה לכתחילה קמ"ל דסיפא מיהת לכתחילה. והקשה שם במהרש"א דא"כ כדברי התוס' שם למה לא אמרו בגמ' שלנו ג"כ דאי משום סיפא הו"א שהיא טמאה משום כתם מיהת קמ"ל דטהורה לגמרי. ותי' שהגמ' נקט נוסח ששייך אפילו לס"ד של הגמ' שם דר"מ לא טימא אלא משום כתם ולכן ע"כ ר' יוסי מטהר לגמרי. ונראה שר"ל שהחילוק בין לכתחילה ובדיעבד היינו בין לס"ד דר' מאיר מטמא משום כתם ובין למסקנא שמטמא משום נדה, ולכן נקט נוסח השוה בכל.

שיעור י"ז

# מצאה דם על שפת הספל ולא בתוך הספל

בשו"ת הר"ן סי' מ"ט התקשה בזה שאמוראי שקלי ותרי בדעת ר"מ כיון דלא סבירא להו כוותי'. ולכן פי' דע"כ ר' יוסי מודה היכא דנמצא דם על שפת הספל ולא בתוך הספל שהיא טמאה, אבל אם נמצא גם בתוך הספל וגם על השפת הספל הרי זה בכלל המחלוקת שבין ר' יוסי לר' מאיר, ור' יוסי מטהר[[44]](#footnote-44). ונראה לבאר דבר זה בין אליבא דרש"י ובין אליבא דתוס'. אליבא דרש"י (וכן נראין דברי הר"ן שהם ע"פ דרכו של רש"י) נראה שיסוד הדבר שבסוף הטמ"ר האשה שותתת, ולכן איכא למימר דיהי' מ"ר על שפת הספל. והיסוד של שיטת ר' יוסי דכל שמצאנו דם במ"ר אין חוששין שבא מן המקור. וכיון שכן, כמו כשהיא מזנקת אמרינן שהדם בא ממקור המ"ר ומשו"ה נכנס דם לתוך הספל, הה"נ בתר דתמו מים שהמ"ר שותתין יש לנו לומר שהדם שעל שפת הספל המשיך לבא ממקור המ"ר. אמנם הנ"מ כשמצאנו דם גם בתוך ספל, שדם זה מוכח שבא ממקור המ"ר כיון שאין דרך הדם לבא בשעה שמזנקת, וכיסודו של רש"י שהמעיין סתום בזמן הטמ"ר. אבל אם מצאה רק על שפת הספל, יותר נראה שהדם בא ממילא, דהא אין לנו ריעותא לומר שממקור מ"ר בא.

ולשיטת התוס' נראה ג"כ שהוראת הר"ן נכונה. דהא כל הטעם דאמרינן שאין הדם בא ממילא משום שלא מצאנו דם לא לפני הטמ"ר ולא אחרי. וא"כ בכה"ג שלא מצאנו אלא על שפת הספל, הרי זה חשוב כראי' אחרי הטמ"ר, וא"כ הרי זה כמו שארי מציאות הדם דאמרינן שהוא דם שבא ממילא והרי היא טמאה.

# בשיטת הרא"ש שבעומדת ושותתת גם ר' יוסי מטמא

כבר הבאנו שהרא"ש סבר שי"ל דרי יוסי מטמא היכא שעומדת ומזנקת כיון דאיכא תרתי לריעותא. ומקשים האחרונים דהא ר' יוסי מטהר בעומדת ומזנקת, ולשיטת הרא"ש שהיא שיטת התוס', כל עומדת יש לחשוש גם לשותתת בתר דתמו מיא, דהא בתר דתמו מיא שותתת. וא"כ היכי משכחת לה לר' יוסי הדין דעומדת ומזנקת טמא. ומן הרש"ש ודגמ"ר ועוד מבואר דסברי שגם בעומדת שייך הוכחה על דרך יושבת על שפת הספל ומצאה בתוך הספל. אמנם משו"ת הר"ן נראה שאין זה נכון, וא"כ לדידי' הדרה הקושיא לדוכתי'. ובחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"ד התקשה בזה שר' יוסי לא חייש כלל להא דבתר דתמו מיא וכו'. וכתב דהא דטמאה כשיש דם במ"ר, היינו משום חשש דאורייתא, וכמו בעד שאינו בדוק שהגמ' מדמה את דינם לעיל בדף י"ד ע"ב. אבל בתר דתמו מיא כבר ליכא הרגשה, וא"כ אין זה אלא ככתם על חלוק שאינו בדוק שהקל בה הב"ח ומשום ששונה מבדיקה בעד שאינו בדוק. ולכן בתר דתמו מיא אין לטמא. ולענין עצם החשש דבתר דתמו מיא כבר כתבנו דרכים אחרים לעיל, אבל לעומדת דהוי ע"כ עומדת ושותתת לשיטת התוס' לכאורה עדיין צריכים לדברי החוו"ד.

עוד חשבתי לומר דעד כאן לא חשש הרא"ש לטמא אליבא דר' יוסי אלא בודאי שותתת, אבל ספק שותתת לא, ואיכא למימר דבתר דתמו מיא אינו אלא ספק שותתת. ולשון התוס' כאן "דלמא בתר שהניחה מלזנק ושותתת הדור למקור ואתי דם". ולכאורה משמע שזהו פשוט שלבסוף היא שותתת, רק שיש ספק דם, וכמו בכל שותתת ודלא כדברינו. .ובשו"ע הגר"ז סבר שלא מחמירים בתרתי לריעותא אלא בירעותא ודאית, אבל בתר דתמו מיא ליכא אלא ספק אולי הגיע בזמן ששותתת ואולי בשעת זינוק, ובכה"ג לא טימא הרא"ש, דהא הרא"ש לא כתב אלא דלא אשכחן שטיהר ר' יוסי ולא טימא אלא מספק, ולכן רק בשותתת מתחילה ועד סוף יש לטמא מספק, ולא בספק בשעת זינוק וספק בשעה ששותתת. וא"כ לכאורה לפי זה ג"כ מיושב.

# ביאור המחלוקת בין רש"י ותוס' בחשש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם

שיטת רש"י שאין ריעותא בזה שעומדת בעצם, רק בזה ששותתת, אבל סבר שעומדת תמיד שותתת. וכן לרש"י נראה שאין חשש בזה דבתר דתמו מיא שותתת. והתוס' סוברים דבתר דתמו מיא שותתת, אבל שותתת אינה הריעותא היחיד דהא איכא נמי עומדת אע"ג שמזנקת. ועוד כתבו שכל בתר דתמו מיא הוי שותתת. וביאר בשו"ת חת"ס סי' קמ"ח[[45]](#footnote-45) שנחלקו בביאור החשש דהדור מ"ר למקור ואייתי דם. רש"י תמיד מפרש שהוא אגב דוחקא שעצרה את עצמה. ולכאורה המקור לדברי רש"י אלו הוא מן הגמ' שבהמשך "כי אמר רבי שמעון [דטמאה אפילו איש ואשה שעשו צרכיהם בתוך הספל] בעומדת דדחיק לה עלמא אבל יושבת לא". ולשיטת רש"י כוונת הגמ' לומר דכי קאמר ר' שמעון הנ"מ בשותתת, שזהו עומדת לשיטתו, אבל יושבת – ר"ל מזנקת – לא החמיר ר' שמעון. ולכן לשיטת רש"י אין לטמא היכא ששתתה בתר דתמו מיא דהתם אינו אגב דוחקא, ולכן ע"כ ביאר רש"י שהוא מטעם אחר. אבל לתוס' ליכא גמ' כזו, דהא לדידהו עומדת היינו כפשוטו משום ריעותא שעומדת, אבל שותתת יכול להיות מטעם אחר. וביאר החת"ס שלשיטת התוס' אין השתיתה גורם להא דהדור מ"ר ואייתי דם, רק ההיפך, דבסתם הטמ"ר יש חשש דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם. רק בזמן שיושבת ומזנקת אמרינן שהזינוק דוחקת את המ"ר לחוץ, ולכן ליכא למימר דהדור למקור להביא דם. ולכן אפילו שותתת דבתר דתמו מיא הוי חדא לריעותא, דכיון דליכא זינוק יהי' הטעם איך שיהי' יש לנו לומר שהדור מ:"ר למקור וכו' לשיטת ר"מ.

# אי בעינן דבר המקבל טומאה במצאה דם במ"ר למ"ד שהיא טמאה

קיי"ל בעלמא שלא גזרו טומאת כתמים על כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. ויל"ע אם גם גם כאן אמרו כן, ושא"כ למה טמאה כשמצאה דם במ"ר. ובסד"ט סס"ק צ"ג (ד"ה ואין להקשות) כנראה פשיטא לי' שדם במ"ר אינו מטמא היכא שנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה, וכתב ב' דרכים בטעם שבדם במ"ר היא טמאה. חדא הביא משום שמ"ר מקבלים טומאה ומשום דמקרי משקה כדמבואר ברמב"ם בפ"י מהל' טומאת אוכלין. ובקונ' הערות וביאורים (אפשטיין וגרבוז) העיר שממשנה אחרונה מבואר דכיון שמים סרוחים הם אינם מקב"ט מדרבנן, וא"כ למ"ד שלא גזרו על כתם אלא בנמצא על דבר המקבל טומאה מדאורייתא עדיין תיקשי. עוד תי' הסד"ט שאפילו אם מה שהכתם נמצא עליו אינו מקבל טומאה, אם הוא מ"מ מטמא דבר אחר הרי היא טמאה, ולכן כיון שהוא נמצא נישא ע"י כלי הרי היא טמאה. וכבר הבאנו[[46]](#footnote-46) שדבריו מחודשים כיון שהרבה ראשונים נוקטים שאין טומאת משא בכלים.

אלא דהנה בעצם זה שצריכים דבר המקבל טומאה לכאורה הי' נראה שאין צורך, וכ"כ השו"ע הגר"ז בהדיא בדין עד שאינו בדוק, וכבר הבאנו לעיל[[47]](#footnote-47) שכן מבואר לכאורה גם בריטב"א ורש"י. והרי הגמ' לעיל בדף י"ד ע"ב מדמה הדין של עד שאינו בדוק עם הדין של דם במ"ר, וכיון דהתם ליתנהו לקולות הכתמים הה"נ בדם במ"ר. וכ"כ בהדיא בפרי דעה (סי' קצ"א שפתי לוי ס"ק ג') לענין דם במ"ר. ואם כנים הדברים לכאורה פשוט שגם בגד צבוע טמא, וכן נראה שהרי מ"ר צבועים (אלא שהרי מצאנו כמה קושיות מן הש"ס בכל אופן לכלל זה). ויהי' ג"כ נפק"מ גדולה בשיעור פחות מכגריס, דכמו שאמר החת"ס שאין להקל בשיעור כגריס היכא שאין לתלות בדם מאכולת המצוי בעד שאינו בדוק, הה"נ בדם במ"ר.

ויש בזה נפק"מ גדולה בדם הנמצא על הקינוח שלאחר הטמ"ר. שהרי הבאנו מקודם[[48]](#footnote-48) שלפי החוו"ד אם הוא תוך שיעור אותיום לאחר הטמ"ר יש בה חשש מדאורייתא ולכן אין להקל משום דבר אינו מקבל טומאה וכו'. ושלפי שיטת החזו"א לא קיי"ל להחמיר בהרגשה שהטמ"ר. אמנם לפי הדברים האלו לכאורה יש להחמיר כיון שהוא ספק דאורייתא, ואע:ג שהחזו"א כתב דלא קיי"ל להחמיר בכהרגשה זו, אם הטעם לטמא דם במ"ר הוא משום דהוי חשש דאורייתא ע"כ חזינן דלא כחזו"א. ומ"מ יתכן שדם בתר דתמו מיא ליכא חשש הרגשה, רק בזמן הטמ"ר אמרינן הכי היכא שי"ל דהדור מ"ר למקור. ומ"מ לדינא מחמירים כשיטת ר"ח שכל מה שמטמא ר"מ משום נדה מטמא ר' יוסי משום כתם וכשיטת ר' חייא. וכבר אמרנו שאין זה כתם ממש וכמש"נ. וכל הענין עדיין צ"ע.

שיעור י"ח

# בדין מציאת דם במי רגלים בכמה אופנים ובפרט כשמצאה על נייר הקינוח לאחר הטמ"ר

**והמסתעף לענין חשש הרגשה וטומאת נדה דאורייתא**

[שיעור זה כולל כמה נקודות משיעורים קודמים להשלמת הענין]

א

בגמ' דמס' נדה דף נ"ז ע"ב מבואר חידושו של שמואל שאשה שבדקה קרקע עולם ושוב ישבה עלי' ולאחר מכן מצאה שם דם הרי היא טהורה, ומשום שאין אשה מטמאה טומאת נדה מדאורייתא אא"כ מרגשת. והגמ' שואלת על זה כמה שאלות, וא' מהם ממתני' דר"פ האשה ששיטת ר' מאיר שאם אשה מצאה דם במ"ר בשעה שהיא עומדת הרי היא טמאה, וכיון שלכאורה משמע דמיירי בכה"ג שלא הרגישה, קשה לשמואל דסבר שאינה טמאה אא"כ הרגישה. ומתרצת הגמ' 'לעולם דארגשה, ואימור הרגשת מי רגלים הואי. עומדת הדור מי רגלים למקור ואייתי דם, ויושבת טהורה'. ולבסוף הגמ' מסיקה שאמנם מדאורייתא כדברי שמואל כן הוא, מודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן. ור' אשי מבאר שמ"מ בהא דקאמר שמואל שאם בדקה קרקע עולם ומצאה עליו דם טהורה היינו אפילו מדרבנן, ומשום שלא גזרו טומאת כתמים אא"כ מצאו את הכתם על דבר שאינו מקבל טומאה.

ובהא דקאמר הגמ' לעולם דארגשה נחלקו גדולי עולם בכוונת הגמ', וקיי"ל כמ"ד שאין כוונת הגמ' לומר דמיירי בכה"ג שהיא חושבת שהרגישה, רק היא חושבת שלא הרגישה, אבל כיון שחזקת דם שבא בהרגשה וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב יש לנו לומר שבאמת הרגישה ולאו אדעתא. ואע"ג שבעלמא לא אמרינן כן, הכא שאני שיש לנו לתלות שהטעם שאינה חושבת שהרגישה משום שחשבה שההרגשה היתה הרגשת המ"ר, אבל באמת הרגישה את הדם והיא טמאה מדאורייתא. וכפשוטו אע"ג שהגמ' מסיק שגם שמואל מטמא מדרבנן, מ"מ בהא דמ"ר הוי חשש דאורייתא נשאר גם מסקנא, וכמו שע"כ צריך להיות שמה שהקשה הגמ' שם מדם אחרי תשמיש, דע"כ שם מדאורייתא טמאה אפילו למסקנא כיון שמביאה קרבן.

ויש בזה נפק"מ גדולה למעשה שהרי חז"ל הקילו כמה קולות בכתמים, חדא שאינה טמאה אא"כ מצאה על דבר שאינו מקבל טומאה וכנ"ל, ועוד קיי"ל כמ"ד בד"ף ס"א ע"ב שאין טומאת כתמים אם מצאה אותו על בגד צבוע. ועוד איכא למ"ד שלא גזרו טומאת כתמים על כתם ששיעורו פחות מכגריס ואע"ג דליכא למיתלי בדם מאכולת, וכמו היום דמאכולות לא שכיחי. וכן ע"כ צריכים לומר כזה או כדומה לזה לפי המקובל אצלינו שגם היום אין מטמאין כתם בפחות משיעור כגריס. ולכאורה לפי הנ"ל, אם הכתם היתה במ"ר לא יהי' אפשר לנו להקל קולות הכתמים כיון שיש לנו לומר שהרגישה וטמאה מדאורייתא. וכן מפורסם משמי' דהחוו"ד (חי' לסי' קפ"ג ס"ק ב, וסי' ק"צ ס"ק א', וביאורים בסס"ק א') שאם מצאו דם תוך אותיום אחרי הטמ"ר הרי היא טמאה מדאורייתא, וכמו שאמרו במתני' לענין דם אחרי תשמיש המטה שאם הוא תוך אותיום אחרי תשמיש חייבת קרבן חטאת. ומאידך מביאים מחזו"א (סי' צ' סס"ק א') שהגמ' הדר בי' מזה לבסוף, ע"ש ראי' לזה. ובאמת בחוו"ד עצמו בסי' ק"צ ס"ק כ"ד לכאורה נראה דסתר משנתו וסבר שדם שמצאו אחרי הטמ"ר אינה מטמא אלא מדרבנן. וחשבתי לסדר בעזהי"ת את הענין כאן ולנמק מה שיוצא לנו למעשה בדם במ"ר מדאורייתא ומדרבנן וכמו שיתבאר.

ב

והנה בר"פ האשה מבואר שיש מחלוקת בין ר' יוסי לר' מאיר במצאה דם במ"ר. ולא מצאנו במפורש שנחלקו אלא במצאה דם במ"ר היכא דעומדת, דר' מאיר מטמא משום דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, ור' יוסי מטהר. ונחלקו בזה רש"י ותוס'. רש"י סבר שעיקר פלוגתתם אינו אלא בשותתת, רק שכל עומדת שותתת. ולכן יוצא לשיטת רש"י שר' מאיר סבר שאם שותתת, בין עומדת ובין יושבת, אמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם. ור' יוסי מטהר. והתוס' סוברים שלעולם אשה המטלת מי רגלים יכולה לזנק אפילו היא עומדת, אבל עצם זה שעומדת הוי חדא לריעותא כיון שבכה"ג אין רחמה נפתח. וכן איכא חדא לריעותא אם שותתת אפילו אם היא יושבת. ובזה נחלקו ר"מ ור' יוסי, שלר"מ בחדא לריעותא אמרינן שהיא טמאה, ולר' יוסי הרי היא טהורה. וע' ברא"ש שלפי זה י"ל שר' יוסי מודה בעומדת ושותתת שהיא טמאה כיון דאיכא תרתי לריעותא.

ועיקר שיטתם מתבאר יותר בסוגיא דלעיל בפ' כל היד. דשם (י"ד ע"א) הביאו מחלוקת בין רבי לר' חייא כשבדקה את עצמה בעד שאינו בדוק ומצאה עליו דם, דרבי סבר שהיא טמהא נדה, ור' חייא סבר שהיא טמאה משום כתם. ובהמשך הגמ' מבואר שגם רבי ור' יוסי נחלקו בזה, ואמרו שם בגמ' דרבי שטימא היינו לשיטת ר"מ במתני' דראתה דם במ"ר, ור' יוסי שטיהר היינו לשיטת עצמו בראתה דם במ"ר. הרי שהגמ' השוותה דין דם במ"ר לין דם בעד שאינו בדוק. ובביאור השוואה זו כתב החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק כ"ד, שגם מ"ר חשוב כ'אינו בדוק בינוני', וכמו שפירשו רוב הראשונים שם בגמ' שם שאינו בדוק אין ר"ל אינו בדוק כלל, רק שאינו בדוק 'בינוני'. ולכן כדין הדם במ"ר הוא דין הדם שנמצא על עד שאינו בדוק.

ונחלקו הראשונים בביאור שיטת ר' יוסי. י"א דמה דסבר ר' יוסי בדם במ"ר שהיא טהורה היינו לגמרי, וכמשמעות הפשוטה של הגמ' שבדף נ"ט ע"ב דר' יוסי לכתחילה טיהר. אמנם, שיטת הר"ח שאין כוונת ר' יוסי אלא לטהר משום נדה, אבל טמאה משום כתם (וכמו שביארו מה ש'טיהר' ר' חייא שם בפ' כל היד). ובזה מובן מה שלא הדגישו שם בפ' כל היד שיש בזה באמת ג' שיטות, רבי ור' מאיר שמטמאים משום נדה, ר' חייא שמטהר משום כתם, ור' יוסי שמטהר לגמרי וכמו שהדגיש בב"י.

ולהלכה השו"ע בסי' קצ"א פסק לקולא כר' יוסי וטיהר כל דם שנמצא במ"ר, אבל הרמ"א כתב שנוהגים בזה כר"ח, ולכן אם עומדת או אפילו יושבת ושותתת הרי היא טמאה משום כתם. אבל יושבת ומזנקת טהורה וכמו לשיטת ר' מאיר.

ג

ויל"ע מהו כוונת הגמ' בר' חייא במאי דסבר דטמאה משום כתם. ואותה שאלה יש גם בדעת ר"ח אליבא דר' יוסי דסבר שהיא טמאה משום כתם. והוא שבדר"כ כתם ר"ל טומאה דרבנן, ולכאורה א"כ נאמרו בה כל קולות הכתמים, וא"כ בכגון מצאה דם במ"ר אליבא דר"ח לא יהא טמא אא"כ מצאו הדם על דבר המקבל טומאה, וכן אינה טמאה אם הוא על בגד צבוע, וכן אינה טמאה אא"כ היא בשיעור כגריס ועוד. ולכאורה כן נקט הסד"ט בסי' ק"צ ס"ק צ"ג, ומשו"ה דן בטעם דבר זה שהיא טמאה משום כתם אליבא דר' יוסי (לשיטת ר"ח) היכא שמצאה דם במ"ר, הא בעינן מציאה על דבר המקבל טומאה. וע"ש שכתב בזה ב' דרכים, חדא משום שמ"ר מקבלים טומאה. ועוד אפילו לא נפל על מ"ר חידש הסד"ט שאם מצאה הכתם כשהי' מונח על דבר שאינו מקבל טומאה, מ"מ הרי היא טמאה אם הכתם מ"מ מטמא דבר אחר וכגון בטומאת משא. ולכן אם הדבר שאינו מקבל טומאה מונח בכלי שמקבל טומאה, כיון שהכלי מקבל טומאה גם האשה טמאה משום כתם. וע' במנ"ח ועוד שתמהו בזה שהסד"ט החמיר לומר שיש טומאת משא בכלים. ומ"מ משמע ממנ"ח שעיקר חידושו של הסד"ט מקובל עליו ולכן אם מצאה כתם על דבר שאינו מבקל טומאה בידו של אדם ישראל המקבל טומאה, י"ל שהאשה טמאה.

אלא דהנה בהא דקאמר הגמ' לדעת ר' חייא שבבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא הרי היא טמאה משום כתם כתב רש"י בד"ה משום כתם 'כלומר טומאת ספק ותולין'. ולכאורה כוונתו לומר שאין כאן טומאת כתמים כדבעלמא, רק כוונת הגמ' שהיא טמאה מספק ולא בודאי. וכן מצאתי גם דברים מפורשים בריטב"א "טמאה משום כתם. פי' לאו דוקא כתם שהרי אין כאן מקום לכתם כלל, אלא או הוא דם מהמקור או דם צפור וכיוצא בו שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק, אלא דין כתם קאמר כלומר שהוא טומאת ספק". ולכאורה כוונת הדברים שאין כאן גזירת כתמים, רק אם הדם ממנה יש לנו לטמאותה מדאורייתא, ומשום שי"ל לעולם דארגשה וסברה דהרגשת עד הואי. אבל מ"מ אינה טמאה ודאית כיון שי"ל גם שהדם הוא מעלמא. וא"כ לכאורה ליתנהו לקולות הכתמים בבדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא. וכ"כ לדינא בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ק ע'.

ומיני' שלכאורה הה"נ בדם במי רגלים, שהרי הגמ' משוה דין דם בעד שאינו בדוק לדין דם במ"ר, וכיון שבזה הדין טמאה משום כתם הוא דטמאה מספק מדאורייתא וליתנהו לקולות הכתמים, הה"נ בדם במ"ר אליבא דר"ח. תדע שלכאורה כוונת הר"ח לומר שטהורה דר' יוסי היינו מטהר דר' חייא, דכמו שזה טהור משום נדה וטמאה משום כתם, הה"נ זה. וא"כ לכאורה כמו שבעד שאינו בדוק ליתנהו לקולות הכתמים הה"נ בם במ"ר ליתנהו לקולות הכתמים. וכ"כ בהדיא בפרי דעה בסי' קצ"א ס"ק ג' שבדם במ"ר ליתנהו לקולות הכתמים (אלא דשם נראה שאעפ"כ אינה טמאה אלא מדרבנן).

אלא שהעיר לי ידידי הגר"ש דויטש שליט"א שלכאורה דבר זה לא ניתן ליאמר. שהרי מקשים על הר"ח מהא דמבואר בסוגיא שחזרו ואמרו שיטת ר' יוסי לטהר בסיפא היכא שיש עוד צד דדלמא הדם מהאיש, אע"ג שהוא ק"ו מרישא, משום דהו"א דר' יוסי לא טיהר אלא בדיעבד, וקמ"ל דלכתחילה קאמר. וא"כ קשה שיטת ר"ח דסבר שהאשה טמאה משום כתם. ותי' התוס' לעיל בדף י"ד ע"ב "לפי' ר"ח לא קאי אף לכתחילה ארישא אלא אסיפא דוקא". וקצת משמע דדיעבד קאי שפיר ארישא. וכן לכאורה מבואר בב"י בדעת ר"ח, דמתני' מיירי לענין טהרות, וסיפא לכתחילה ורישא בדיעבד, והר"ח לא קאמר אלא דכיון שלענין טהרות ברישא עכ"פ אינו לכתחילה, יש להחמיר לבעלה. ואם כנים הדברים לכאורה צ"ע, שאם הא דמטמא ר"ח משום כתם אין זה כתם ממש רק טומאת ספק מדאורייתא, איך אפשר להקל בזה לענין טהרות אפילו בדיעבד, הא לכאורה אין זה ספק טומאה ברה"ר שספיקו טהור מדאורייתא. וע"כ הא דמטמא ר"ח משום כתם אין זה אלא מדרבנן, וחומרא שהחמירו לכתחילה לבעלה, ובטהרות לא גזרו אלא לכתחילה. וכי תימא דא"כ קשה כנ"ל, דהא הגמ' השוה עד שאינו בדוק למ"ר, ובעד שאינו בדוק משמע מרש"י וריטב"א שהוא ספק מדאורייתא וכמש"נ, לכאורה צ"ל או שהר"ח באמת חולק על זה וסבר שגם בעד שאינו בדוק הוא כתם גמור מדרבנן. או"ד דאע"ג שכתבו רש"י והריטב"א שאין זה כתם גמור, אין כוונתם לומר שהוא אסור מדאורייתא, רק דכתם גמור היינו משום שהוא דררא שהתחדש דרך מציאה ואין לנו סיבה גמורה לומר שבא מנה, משא"כ בבדיקת עד. ועוד י"ל דר"ח סבר שדלינא יש לחלק בין דין מ"ר לדין כתם וכשיטת הראב"ד והרמב"ם, אלא שהתוס' משמע להיפך, שזהו כל הריוח שיש לשיטת הר"ח שלדידי' גם מ"ר וגם עד שאינו בדוק טמאים משום כתם. וכן מצאתי לחוו"ד בסי' קצ"א ס"ק ו' שהוא כתם מדרבנן. וצ"ע בכל זה.

ד

והנה אע"ג דקיי"ל כשיטת ר"ח בדעת ר' יוסי שאם מצאה דם במ"ר היכא שעומדת א"נ היכא דשותתת הרי היא טמאה משום כתם, מ"מ אם יושבת ומזנקת הרי היא טהורה, דהא אפילו לר' מאיר טהורה. ובדרך כלל אשה המטילה מים הרי היא בכה"ג. ולכן לכאורה באופן הרגיל אשה המוצאת דם במ"ר טהורה.

אלא דהנה יש עוד חשש המוזכר בגמ', והוא שאפילו אם יושבת ומזנקת, דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ובטעם הדבר דחיישינן רק בתר דתמו מיא ולא באמצע הזינוק נחלקו רש"י ותוס'. לרש"י היינו משום שכל הטעם שאין חוששין לדם נדה דאתי ממילא בשעת עשיית צרכי', היינו משום שהמעיין של דם נסתם בשעת הטמ"ר (וכמו שביארו התוס' בשיטתו). ומיני' דבתר דתמו מיא יש לחשוש לדם נדה כמו שחוששים בעלמא. והתוס' ביארו שעיקר הטעם שאין חוששים לדם דאתי ממילא היכא שמצאה במ"ר, היינו משום שלא מצאה דם לא לפני ולא אחרי הטמ"ר, ולכן הרי זה אומר לנו שחזקת הדם שהוא מחמת מ"ר, והיינו או מחמת דם מכה במקור המ"ר, או מחמת זה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם. והטעם דחיישינן דבתר דתמו מיא אייתי דם הוא מטעם אחר, ומשום שכל בתר דתמו שותתת, ולכן הרי איכא חדא לריעותא והיא טמא לשיטת ר' יוסי. וע' בשו"ת חת"ס סי' קמ"ח (וכן מבואר בקיצור בחזו"א רסי' צ') שביאר שנחלקו רש"י ותוס' בעיקר החשש דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, דרש"י סבר דליכא חשש זה אא"כ דחיק לה עלמא, וכמו שפי' כאן ולעיל בדף נ"ז ע"ב. ולכן לא שייך הדור מ"ר למקור ואייתי דם היכא דשותתת בסוף הזינוק, דהתם לא דחיק לה. והתוס' סברי שבכל מ"ר יש חשש דהדור למקור ואייתי דם, רק שבשעת זינוק אם היא שותתת, המים נדחקים לחוץ ואינו מרשה למ"ר ליכנס בפנים להביא דם מן המקור. ונראה להוסיף שלשיטת רש"י עצמו הא דהדור מ"ר למקור בנוי על זה דדחיק לה עלמא מבואר בגמ', דהא אמר הגמ' בשיטת ר"ש דאולי דוקא עומדת כיון דדחיק לה עלמא. ולשיטת רש"י כל עומדת היינו שותתת. ומבואר שזהו הטעם דאמרינן הדור מ"ר למקור ואייתי דם היכא דשותתת. אבל לתוס' יתכן שאין כוונת הגמ' אלא לריעותא דעומדת, אבל שותתת יכול להיות מטעם אחר ואע"ג שלא דחיק לה, וכמש"כ החת"ס.

ומ"מ הגמ' מתרצת דאה"נ שאם קיים חשש כזה הרי היא טמאה, והא דאמרינן שביושבת ומזנקת הרי היא טהורה, היינו אם יושבת על שפת הספל ומזנקת לתוך הספל, ומוצאת דם בתוך הספל ולא על שפת הספל, דכה"ג מוכח שלא בא הדם בתר דתמו מיא. ויוצא לכאורה שאם מצאה דם בענין דליכא הוכחה זו הרי היא טמאה לדידן דקיי"ל כר"ח שמה שמטמא ר' מאיר נדה מטמא ר' יוסי משום כתם. זאת ועוד שכתב בשו"ת הר"ן סי' מ"ט דעד כאן לא נחלקו ר' מאיר ור' יוסי אלא במצאו בתוך הספל ואפילו אם מצאה גם על שפת הספל, אבל אם מצאה על שפת הספל בלבד גם ר' יוסי מודה שהיא טמאה. ואע"ג שהב"י הביא שהרשב"א חולק על זה (ודלא כמש"כ הר"ן עצמו שלא מצא לרשב"א בזה), וכן משמע מסתימת השו"ע בזה דלית לי' חומרת הר"ן, מ"מ ע' בחזו"א סי' צ' שתמה על הב"י, ומשום שלא מוכח מדברי הרשב"א אלא דנחלקו ר' יוסי ור' מאיר כשמצאו דם על השפת הספל, ואיכא שפיר לומר דר"ל שמצאו גם בתוך המים, אבל לעולם אם מצאה על שפת הספל בלבד גם הרשב"א יודה.

וא"כ יל"ע באשה המטילה מ"ר באופן הרגיל היום ומצאה דם במים אם היא טמאה מטעם זה. והנה בסד"ט (סי' ק"צ ס"ק צ"ה ד"ה אך מאן) ושו"ת רע"א סי' ס"ב נקטו שאין אנו בקיאין מה נחשב על שפת הספל ומה נחשב בתוך הספל. ולכאורה א"כ כל שמצאה דם בתוך הספל יש לחשוש שהיא טמאה משום חשש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם. ואמנם יש אחרונים (ע' פרד"ר ש"ח ס"ק ד' ד"ה וראיתי בסדרי) הדוחים שמסתימת הפוסקים משמע שאנחנו בקיאים בזה היום, מ"מ נראה שהיום זה שאין האשה מוצאת דם על המושב אינו אומר שלא בא בתר דתמו מיא שהיום אין הדרך שיהי' מים של האשה מטפטף על המושב. וכיון דליכא הוכחה חזר הדין שהיא טמאה (ובמילים אחרים היינו שלכאורה היום האופן של ישיבה על האסלה חשוב כמטיל מ"ר באמצע הספל.

אלא דהנה בעיקר דבר זה שאמרנו שאם ליכא הוכחה דמצאה בתוך הספל ולא על שפת הספל הרי היא טמאה לשיטת ר"ח דקיי"ל כוותי', אינו דבר מוסכם. שהרי הרמ"א לא הביא דבר זה, וכתב הש"ך ס"ק ד' שמ"מ כן הדין ואם ישבה וזינקה בתוך הספל הרי היא טמאה משום חשש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם, והסיק 'והרב קיצר במובן'. אמנם בשו"ע הגר"ז סס"ק א' כתב שלעולם דעת הרמ"א להקל אפילו אם ליכא הוכחה דיושבת על שפת הספל וכו'. וטעמו שהרי אע"ג שאפילו ר' יוסי מטמא היכא דטימא ר' מאיר, מ"מ הוא מיקל יותר, שבמקום שר' מאיר טימא משום נדה לא טימא ר' יוסי אלא משום כתם. וא"כ איכא למימר שהחשש דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם אינו אלא חשש, ולכן רק ר' מאיר שמחמיר יותר ומטמא בעלמא משום נדה הכא יטמא ג"כ משום חשש דלמא בתר דתמו מיא וכו', אבל ר' יוסי לא חייש לזה כלל.

ובעיקר נראה שהדבר תלוי. שאם האשה מקנחת את עצמה ואינה מוצאת דם על הקינוח, לכאורה הרי זה שפיר כמו מצאה בתוך הספל אלא על השפת הספל, שבזה הרי אנחנו שפיר בקיאים (ואולי גם רע"א והסד"ט יודו לזה, ורק בשפת ותוך הספל אין אנו בקיאים). באופן שהוא קצת תמוה בעיני למה לא דנו בגמ' במציאת דם על הקינוח ולא בשפת הספל, דאטו בזמן חז"ל לא היתה האשה מקנחת את עצמה ממימי רגלי'. ומ"מ לכאורה לפי הנ"ל הדבר תלוי, שאם מצאה בתוך המים ולא בקינוח, י"ל שהאשה טהורה שבזה גם ר' מאיר מודה שהיא טהורה כיון שיש תלתא דטיבותא. אבל אם מוצאת דם על הקינוח הרי היא טמאה. שאם מצאה בין בקינוח ובין במים הרי היא טמאה כיון דקיי"ל להחמיר כשיטת הר"ח. ואם מצאה על הקינוח בלבד י"ל שהיא טמאה גם לחולקים על הר"ח וכדברי הר"ן הנ"ל.

ה

ויוצא ע"פ הנ"ל שאם מצאה דם במ"ר באופן הרגיל דהיינו יושבת ומזנקת, אם לא בדקה את נייר הקינוח לכאורה י"ל שהיא טמאה ומשום דחיישינן דלמא בתר דתמו מיא אייתי דם וכשיטת הש"ך בס"ק ד', וכ"ש אם מצאה דם על שפת הספל או בנייר הקינוח שיש לטמא בין אם מצאה דם בתוך המים ובין אם לא מצאה. ויל"ע אם גם בכגון אלו אמרינן שהיא טמאה מדאורייתא ואין לה קולות הכתמים או לא. וכדי לעמוד על זה קודם יש לנו לבאר מהו עומק כוונת הגמ' דר"פ הרואה כתם שבדם במ"ר אמרינן שהיא טמאה מדאורייתא כיון דאמרינן שהרגישה וטעתה בהרגשת מ"ר. דהנה הגמ' לא אמרה כן אלא בעיקר מחלוקת ר' מאיר ור' יוסי דהיינו במה שטימא ר' מאיר כשעומדת. ובכה"ג הרי מבואר בגמ' דדף נ"ט ע"ב דדחיק לה עלמא, בין אליבא דרש"י ובין אליבא דתוס'. ונראין הדברים לכאורה שההרגשת מ"ר שטעתה בה היינו הרגשת הצער דדחיק לה עלמא. דיעוין בדף ג' ע"א שאשה מרגשת צער בשעה שהיא מטמאה נדה.

אמנם בתוס' לכאורה מבואר אחרת. שהרי אחרי שהגמ' תירץ הא שאין המתני' דהטמ"ר סתירה לדינו של שמואל דבעינן הרגשה, מקשה הגמ' ממתני' שבדף י"ד ע"א שאשה טמאה כשמצאה דם אחרי תשמיש המטה. והקשו התוס' (בד"ה אימור) אמאי לא תי' הגמ' שהוא משום הרגשת מי רגלים כמו דלעיל מיני' ואף על פי שלא הטילה כדאמר בריש מכילתין והל"ל כסבורה הרגשת מי רגלים הוא. ותי' דהכא זמן מועט בין תשמיש למציאת הדם והיתה יודעת אם תרגיש במי רגלים. ומ"מ חזינן לדעתם של התוס' שהרגשת מ"ר יש גם אם אינה מטילה מ"ר כלל. וביאר החזו"א בסי' צ' דהיינו 'צער הנולד לפעולת ההטלה' ו'צער שפקד הטבע על האדם לזרזו להטל מים'. וביאר החזו"א שלכאורה הי' אפשר לדחות קושיית התוס' ולומר שהגמ' שם לא מיירי בהרגשה שהוא תנאי בטומאת האשה, רק דב"ה סבר שאין לחשוש לטומאה למפרע מדלא ארגשה, וב"ש דוחים שאין מזה סימן שלא ראתה גם מקודם ומשום שי"ל שטעתה בהרגשת מ"ר. וביאר דע"כ התוס' סברו דע"כ לס"ד ששמואל אינו מטמא אפילו מדרבנן היכא דלא ארגשה גם מחלוקת שבין ב"ש לב"ה לטומאת מעת לעת צריך הסבר למה תהא טמאה למפרע בלי הרגשה, וע"כ זהו ההרגשה. ומשו"ה כתב החזו"א דאיכא למימר דלא אמרינן שזהו ההרגשה שמטמא אלא לס"ד של הגמ' ששמואל טיהר אפילו מדרבנן, אבל למסקנא איכא למימר שאין ההרגשה אלא בהא דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, ולכאורה כוונתו לההרגשה הראשונה הנ"ל דדחיק לה עלמא. ובהמשך גם הוכיח דע"כ הגמ' חזרה בה מהרגשה זו, דאל"כ איך טיהרו כתם על בגדי צבעונים דהא עד שיתייבש הכתם מצוי הרגשת מ"ר וא"כ הוי מדאורייתא. וע"כ הגמ' חזרה בה מהרגשה זו. (והחזו"א נקט הראי' מבגדי צבעונים ולא מדבר שאינו מקבל טומאה לכאורה משום שבדבר שאינו מקבל טומאה ליכא מסתמא זו).

ויש לי כמה עיונים בדברי החזו"א בזה. חדא שהרי בסוד"ה והנה כתב שאפילו אם הגמ' חזרה מהרגשת הצער הנולד לפעולת הנטילה מ"מ קיימא לן להחמיר בהרגשה דהדור מ"ר למקור ואייתי דם. וכן הוא משמעות כוונתו בסוד"ה ג' א' ממש"כ "ודברי התוס' הם למאי דקס"ד וכו' וכמש"כ לעיל". ולכאורה מנ"ל לומר כן, דעד כמה שחזרה הגמ' מהרגשה זו אחרי שעמדנו על זה דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן, דלמא אין במ"ר טעות בהרגשה כלל. לכאורה י"ל שהוא מהמבואר לשיטת ר' מאיר שבמ"ר טמאה נדה, ולכאורה משמע לי' דהיינו שהיא טמאה מדאורייתא (ודלא כדמשמע ממהר"ם בדף י"ד ע"א על תוד"ה וטחתו). אלא דעוד צ"ע שמשמעות דברי התוס' שההרגשה שבדף נ"ז ע"ב וההרגשה שבדף ג' ע"א הרגשה א' הם, שהרי כתבו 'אמאי לא נקט הרגשת מי רגלים כמו לעיל', ולא הוכיחו מגמ דפ"ק אלא שחיישינן להרגשה זו אפילו אם לא הטילה, אבל בעצם הרגשה א' היא. וא"כ לולא דברי החזו"א הו"א שהגמ' לא חזרה בה אלא מזה דחיישינן להרגשה אע"פ שלא הטילה, אבל עיקר ההרגשה היינו הרגשת צער הנולד לפעולת ההטלה. ובזה יתיישב גם הערת החזו"א, דזה שלא הרגישה מ"ר מבלי להטיל עד שיתיבש כתם שע"ג בגד שאינו צבוע קשה לומר, אבל זה שלא הטילה עד שמצאה שפיר אפשר לומר. ולכאורה צריכים לומר לדעת החזו"א דאמנם ב' הרגשות הוו, מ"מ כיון דתרוייהו הוי הרגשה שבשעת הטלת מ"ר הרי הוא 'כדלעיל', אלא שנלעוק"ד שהוא דחוק.

ועוד יש להעיר במה דנקט החזו"א כדבר פשוט שאם הוא תוך אותיום להטמ"ר יש לטמא אם הרגשה בלא הטילה הוי הרגשה. ולכאורה כוונתו לפי המבואר בדף י"ד ע"א שתוך אותיום מהרגשת שמש הרי היא טמאה מדאורייתא בתורת ודאי (כיון שמביא קרבן חטאת). ולכאורה נראין הדברים שההרגשה הנ"ל ליכא אלא בתחילת ההטלה, אבל בסוף ההטלה ליתי' להרגשה זו. וא"כ לכאורה אין לטמא מדאורייתא אא"כ מצאה מיד אחרי תחילת ההטלה, אבל אחרי סוף ההטלה לא.

ולכאורה לפי הדברים האלו יש ליישב הסתירה בדברי החוו"ד שהבאנו בתחילת דברינו. והוא שהחוו"ד בסי' קפ"ג ס"ק א' וסי' ק"צ ס"ק א' לא כתב אלא "ואם קנחה עצמה בתוך שיעור וסת וכו' סמוך להטלת מי רגלים או לתשמיש, ומצאה דם, הוא גם כן דאורייתא" הרי שלא בירר לן מהו ההרגשת מ"ר הזה, דאין כוונתו אלא לומר שאחרי ג' הנ"ל המוזכרים בגמ' הדין שוה, יהיו הרגשות אלו מה שיהיו. וע"ד זה מוזכר גם בסי' ק"צ בחי' ס"ק א'. וכן בביאורים לא האריך אלא לבאר שאם הוא אחר זמן אשם תלוי אין לטמא מדאורייתא. ומאידך בס"ק כ"ד נראה שהיא טהורה, שהרי כתב לבאר למה ר' יוסי לא חייש להא דבתר דתמו מיא אייתי דם לשיטת רש"י שהוא חשש דם דממילא ולא חשש שותתת (ומש"כ שם בחוו"ד שכן כתבו התוס' ע"כ כוונתו דכן כתבו התוס' לדעת רש"י). ותי' שהרי מ"ר הוי כעד בינוני וכמו שהבאנו לעיל, ולכן בתר דתמו מיא "שוב ליכא הרגשת מי רגלים" ולכן הוי כחלוק שאינו בדוק שטהור אפילו בחלוק בינוני וכדעת הב"ח שמחלק בין עד לחלוק. ולכאורה זה סותר לדבריו דלעיל שדם אחרי הטמ"ר חוששין לה לדאורייתא.

ולפי הדברים האלו לכאורה יש ליישב. דהנה אם ההרגשה היינו רק בכה"ג דהדור מ"ר למקור, לכאורה זה ליכא אלא בזמן דדחיק לה עלמא וכנ"ל דהיינו בתחילת ההטלה. והיינו אפילו אליבא לתוס' שהטעם לחשוש בתר דתמו מיא היינו משום ששותתת, שמסתבר לומר דלאכל שותתת יש בה הרגשה, רק כל שותתת חוששים דלמא הדור מ"ר למקור ואייתי דם וכמש"נ הטעם בזה לעיל, אבל לעולם ההרגשה דר"פ הרואה כתם ליכא אלא בתחילת ההטמ"ר. אמנם אפילו אם הוא צער הנולד לפעולת ההטלה ג"כ י"ל דזה ליכא אלא בתחילת ההטלה ולא בסוף. וא"כ יש לומר שכל דברי החוו"ד מעיקרא אינם אלא במצאה תוך אותיום או לאחר זמן (ולא לאחר לאחר) של תחילת הטלת מ"ר, אבל אם עבר זמן זה לא הוי הרגשה, וזהו הטעם שדם במ"ר בתר דתמו מיא חשוב בלי הרגשה.

שוב שמעתי מידידי הגר"ש וויליג שליט"א יישוב גמור לסתירה זו. והוא שלכאורה בהא דמבואר בגמ' דראתה דם לאחר תשמיש שאם הוא תוך אותיום היא טמאה מדאורייתא, ולאחר זמן טמאה מדאורייתא מספק, פשוט שאין זה לומר שאם באמת ירד דם לאחר מכן אמרינן שהוא מדאורייתא, דהא לענין קרבן לא איכפת לן שהיא טמאה לאחר מכן, דהא אינו חייב קרבן אא"כ היתה טמאה בשעת תשמיש. רק אמרינן שגם הדם וגם הההרגשה היו מקודם. וא"כ נראין הדברים שאם ירד לה דם בתוך אותיום לאחר תשמיש נמי שאין לטמאה מדאורייתא. וא"כ לכאורה יש לחלק טובא, שבמצאה בתר דתמו מיא הא ודאי אין לטמאה מדאורייתא, דממ"נ, אם הדם בא בשעת הטמ"ר ע"כ אין זה משום שבא ממילא, רק משום דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, והרי לזה לא חייש ר' יוסי. ואם בא בתר דתמו מיא, הא לדם כזה ליכא הרגשה. וזהו כוונת החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק כ"ד, אבל לעיל בס"ק א' בביאורים כתב "והכי נמי אם בדקה עצמה ומצאה טהורה, וסמוך לשיעור וסת מצאה דם בקנוח טמאה, דאמרינן אימר עם ירידת העד לבין השיניים, דאיכא עדיין הרגשת עד, ירד הדם לבין השיניים דטמאה" הרי דמפורש שלא טימא אלא אם יתכן שבא הדם בזמן שעדיין ההרגשה קיימת. וא"כ הא דמצאה מיד אחרי מ"ר, ע"כ צ"ל בענין שבעוד ההרגשה בה יתכן שהדם ירד, וכגון שקינחה את עצמה מיד אחרי שהרגישה הכאב דדחיק לה עלמא, או הצער הנולד לפעולת ההטלה, אבל בבתר דתמו מיא לא שייך וכמש"נ.

ועכ"פ לכאורה יוצא לדינא לפי הנ"ל שאם מצאה דם על הנייר קינוח לאחר הטמ"ר, אין להחמיר ולטמא מדאורייתא, שהרי לשיטת החזו"א יוצא שאין חוששין לזה למסקנת הגמ', ובדעת החוו"ד יש לכה"פ סתירה בנושא, והראנו פנים דיתכן שאין סתירה ובכל המקומות הנ"ל אין כוונתו להחמיר אלא במצאה תוך אותיום מתחילת ההטלה. וכיון שכן יש בה הקולות של כתמים.

ו

וכיון שכן יל"ע באיזה אופנים חשוב מציאת הדם כמצאה על דבר המקבל טומאה או צבעונים. ולכאורה אם מצאה במים או על האסלה תוך אותיום של תחילת ההטמ"ר, הרי זה תלוי בחזו"א וחוו"ד אם חוששים להרגשת מ"ר למסקנת הגמ'. אמנם אם לא מצאה עד לאחר שגמרה מהלטיל מ"ר, אם זהו זמן שלאחר לאחר תחילת הטמ"ר הדבר תלוי. שאם מצאה על האסלה הרי היא טהורה כיון שמחובר לקרקע וכמש"כ בשו"ת מנח"י ח"ט סי' צ"ג. ואם מצאה במים לכאורה היא טמאה וכמש"כ במנח"י שם בשו"ת קנה בשם ח"ב סי' נ"ה. ואם מצאה על נייר הקינוח, מפורסם משמי' דהגרמ"פ שאפילו למחמירים לומר דנייר חשוב דבר המקבל טומאה, הכא מודה כיון שהוא כקרוע ומושחת. ולכן הרי היא טהורה.

אמנם אצל הרבה פוסקים כאן באר"י מקובל לטמא אם הוא פחות מכגריס. והגריש"א (קובץ תשובות ח"ג סי' קל"ד) כתב דכיון שעשוי לשם כך מעיקרו י"ל שהוא באמת מקבל טומאה (וע"ש שהסיק לטמא כתם על נייר קינוח או משום שהנייר מקב"ט או משום סברת הסד"ט שבסמוך). ואם אינו מקבל טומאה נאמרו ב' טעמים עיקריים להוראה זו. א' מהם ע"פ דברי השו"ע הגר"ז, שאם בדקה את גופה באיזה כלי שאינו מקבל טומאה, אין זה חשוב כנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה, רק כנמצא על גופה. וא"כ הה"נ בנד"ד, דכיון שקינחה את גופה עם הנייר הרי זה חשוב ככתם על גופה וטמאה. אמנם העירו על טעם זה דשאני הכא שאינה מתכוונת לבדוק את עצמה עם הנייר, רק לקנח את עצמה. ולכן כיון שאינה מתכוונת לבדוק את הגוף אין לדון בה אלא משום שעת המציאה שהוא על דבר שאינו מקבל טומאה.

ועוד טעם אומרים ע"פ דברי הסד"ט הנ"ל, דסבר שאע"פ שהדבר שמונח עליו הכתם אינו מקבל טומאה, כיון שהכתם מ"מ מטמא דבר אחר, וכגון שהכתם נישא על ידו אע"ג שאין הכתם מודבק עליו, הרי היא טמאה. ואע"פ שבדוגמתו של הסד"ט בכתם ע"ג צואה הנמצא בתוך כלי העירו כמה אחרונים שרוב ראשונים סוברים שאין טומאת משא לכלים, מ"מ אם הוא על היד שלה הרי היא ודאי מקבלת טומאה. והגרמ"פ שטיהר התייחס לטענה זו וביאר דמ"מ כיון שהיום כולנו טמאי מתים ואינה מקבלת טומאה בפועל יש להקל. ודבריו תמוהים לכאורה, חדא דלא בעינן אף פעם שיטמא בפועל, דהא אפילו אם אינו מקבל אלא טומאת נגעים גזרו על הכתם. ועוד שלדבריו גם אם נמצא על גבי כלי ממש אין לטמאה אם הכלי הוא כבר טמא מת, וזו לא שמענו, ולומר שיש ב' עניני דבר המקל טומאה דחוק טובא. ומ"מ עיקר דברי הסד"ט מחודשים, שי"ל שלא גזרו טומאת כתמים אא"כ הדרב שהכתם מונח עליו מקבל טומאה, ולא איכפת לן בזה שמטמא דבר אחר. תדע שבאופן ההפוך ודאי טמאה, שאם הכתם מונח על דבר המקבל טומאה הרי היא טמאה אע"ג שאין הכתם מטמא אותו בפועל, דהא מבואר בתוס' נ"ח ע"א שאם מונח על דבר המקבל טומאת נגעים ג"כ טמאה. וכן ראיתי בס' משמרת הטהרה מצאתי (פ"ג סע' ט"ז) שהעיר בכעין זה. ושם רצה לדקדק כן מלשון הרשב"א (נ"ז ע"ב) שכתב "שלא טמאו כתמים הנמצאים על דבר שאינו מקבל טומאה, ואפשר מפני שלא גזרו אלא על המצוי ודבר שאינו מקבל טומאה אינו מצוי שתשב עליו או שתשתמש בו בישיבה ולבישה וכיוצא באלו שדרכן של כתמים לימצא". ומשמע שאפילו דרך לבישה לא טימאו כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. ולכאורה אי משום הא, לכאורה אפשר לדחות שאין כוונת הרשב"א לומר שהיא טמאה כשהבגד עלי' דרך לבישה, רק שצריך להיות דבר שדרכו בכגון לבישה, ולעולם איכא למימר שגם כלי כזה אינו מטמא אותה אלא בזמן שהיא לובשת או אוחזת אותו. ומ"מ אפילו בלי ראי' מן הרשב"א אפשר לדחות סברת הסד"ט וכמש"נ.

שיעור י"ט

# הדין למעשה באיש ואשה שעשו צרכיהם בתוך הספל

אע"פ שהרמ"א החמיר כשיטת ר"ח דר' יוסי מטמא משום כתם, כתב הרמ"א "ודוקא כשנמצא הדם בספל שהיא משתנת שם לחוד, דידוע שהוא ממנה, אבל אם נמצא בספל שאיש ואשה מטילין שם מים, טהורה בכל ענין". וביאור הדבר שהרי בסיפא של המתני' מבואר מחלוקת ר' יוסי ור"ש בדין איש ואשה שעשו צרכיהם בתוך הספל ור' יוסי מטהר. וכאן הרי מפורש בגמ' דר' יוסי מטהר אפילו לכתחילה. ונראה להדגיש שאפילו לר"ל דלא קאמר הכי בהדיא מ"מ הרי היא טהורה לגמרי, דהא הגמ' מקשה אליבא דר"ל "ואדמיפלגי בחד ספק להודיעך כחו דר' יוסי, ליפלגו בספק ספקא להודיעך כחו דר' מאיר" מתרצתי הגמ' "כח דהיתרא עדיף ליה". ולכאורה אם הדין גם אליבא דר' יוסי שהיא טמאה משום כתם לכאורה אין זה כח דהיתירא.

ויעוין בש"ך ס"ק ו' "ומשמע דהיינו בנמצא תוך הספל על המים כדאיתא בש"ס". וביארו האחרונים (החוו"ד ותוה"ש והמחצית השקל) שה'כדאיתא בש"ס' היינו מלשון המתני' גבי איש ואשה דקתני ונמצא על המים, ושינה מלשון הרישא, והיינו ע"כ להורות דין זה שאם אינו בתוך המים גם ר' יוסי מודה שהיא טמאה. וביאר שם בחוו"ד ס"ק ה' הטעם להחמיר בזה משום שאין דרך האיש להטיל מ"ר על שפת הספל, ולכן אם נמצא על שפת הספל הרי זה ע"כ ממנה, וא"כ הרי היא טמאה. וע"ש בתוה"ש שדחה שאפשר שפיר לומר ששפת הספל ג"כ ממנו, ולכן לעולם איכא ספק ספיקא והיא טהורה. ולענין הדיוק במתני' כתב דאיכא למימר שדיבר הממתני' בהוה. ונראה גם סמך לדבר, שהרי לכאורה אם נמצא על שפת הספל לפי שיטת התוס' אין זה אומר אלא שאפילו אם יושבת ומזנקת מ"מ אמרינן שהיא שותתת לבסוף והרי היא טמאה, וכל זה אליבא דר' מאיר, אבל לר' יוסי גם זה יש לטהר, ולכמה ראשונים טיהר ר' יוסי לגמרי. וא"כ לשיטתם אין טעם להחמיר בנמצא על שפת הספל כלל, וא"כ לדידהו ודאי אי אפשר לדייק מן המתני' וע"כ צריכים לומר כדחיית התוה"ש או כדומה לו, ומיני' גם אליבא דמ"ד דכה"ג טמאה גם אליבא דר' יוסי.

ולכאורה הי' נראה שכוונת הש"ך שאם הוא על שפת הספל הרי הוא בכלל בתר דתמו מיא שטמא אליבא דר"ח, אבל לומר שהו כעל השפת הספל ולא בתוך הספל לכאורה זה פשוט מן האשה ולא מן האיש, אבל בתוה"ש שם לכאורה ר"ל שגם בזה יש לטהר, והוא תמוה לכאורה.

# הדין למעשה באיש ואשה שעשו צרכיהם בתוך הספל

הרמ"א בסוף הסעיף כתב "אבל אם אינה מרגשת כאב ובודקת עצמה אחר הטלת מים ומוצאה דם, אם לא מצאה דם במי רגליה ודאי טמאה, (כן משמע שם ובהגהות מיימוני ובמרדכי שם). אבל אם מצאה דם תוך מי רגליה וגם על העד שבדקה עצמה בו, יש אומרים דהיא טמאה, דלא התירו רק דם שנמצא תוך מי רגליה, (מרדכי ה"נ). וי"א שהיא טהורה דדם שנמצא תולין שעדיין נשאר מתמצית מי רגליה, (ב"י ממשמעות הרא"ש והר"ן). ויש להחמיר". ולכאורה כוונתו למבואר בב"י שאם מצאה דם על העד מיד אחרי הטמ"ר הרי זה טמא כדבעלמא, אבל אם מצאה גם במ"ר וגם על העד יש מחלוקת וראוי לנחמיר. ותמה בש"ך בס"ק ח' שלכאורה אין כאן מקום להקל, דהא אין לההקל בזה אלא כשיטות הסוברות שר' יוסי טיהר לגמרי, אבל למאי דקיי"ל כר"ח הא בתוך המים בלבד טמאה, וא"כ אין כאן מקום לב' דעות[[49]](#footnote-49).

ובסד"ט ססי' ק"צ תמה שלכאורה אם מצא דם במ"ר ולאחר מכן מצא בבדיקת עד יש מקום לטהר לכו"ע. והוא משום שהרי דם במר היכא שיושבת ומזנקת טהור משום דאמרינן שהדם הוא ממכה. וא"כ לימא גם הדם שמצאה על עד הבדיקה טהור כיון דתלינן במכה. וביאר הסד"ט דכיון שאין כאן מכה ידוע אין תולין בה. ובשו"ת רע"א ססי' ס"ב העיר עליו שלכאורה לא גרע ממכה שאין ידוע אם מוציא דם דתלינן בי'. ונראה שאין כוונתו למתני' דתלינן כתם במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם, שמשמעות הפשוטה של המתני' שהוא מקולות הכתמים. רק דבריו יתבארו יותר בסוגיא דרמ"ת בעזהי"ת. ומ"מ לכאורה יש לדחות, שהרי לשיטת התוס' כל הטעם דלא חיישינן לדם דאתי ממילא בשעת הטמ"ר, היינו משום שלא ראתה לא לפני ולא אחרי הטמ"ר. אבל הכא שראתה בבדיקה אחרי הטמ"ר לכאורה י"ל שגם הדם שבמ"ר אתי ממילא וליכא מכה. ומ"מ צ"ל איזה ממרחק זמן שאומרים שאין שייכות בין מה שמצאו בתוך המ"רלמה שמצאו לאחר המ"ר, ולכאורה הוא תלוי בשיקול הדעת. ומ"מ לא ביאר לן רע"א לדבריו פסק הרמ"א להחמיר בזה.

# בדיקת המהרי"ל אם הדם ממקום מ"ר, והערה בדי מוך דחוק

באמצע דבריו דן הרמ"א ב"אשה שרגילה לראות דם במי רגלים ומרגשת כאב בשעה שמטלת מים, שי"א שהכאב הרי הוא ידים מוכיחות שאין זה דם נדה והיא טהורה. אבל יש מחמירין שלא להתיר רק באשה שיש לה וסת להצריכה בדיקה (דעת מהרי"ל שם), דהיינו קודם שתשתין, תבדוק עצמה היטב בחורין ובסדקין ואם לא תמצא דם תכניס מוך נקי על המקור בפנים, ותשתין ותקנח עצמה יפה ממי רגליה ותוציא המוך, אם נקיה היא הוכחה גדולה דאין הדם מן המקור, (שם ובמהרי"ו), והכי נהוג. ואם בדקה עצמה ג' פעמים בכהאי גווני ומצאה המוך נקי, מותרת אחר כך בלא בדיקה שלא בשעת וסתה, דחזקה דדם מכה הוא מאחר שאינה מוצאה אותו רק אחר שהשתינה". ובש"ך ס"ק ז' הביא מן מהרי"ל שלא לסמוך על בדיקה זו אלא באשה שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה, אבל בלי זה לא (ע"ש דהא ד'י"ל וסת' סגי ברואה קבוע בתוך כמה ימים, ושאר הימים חשוב יש לה וסת, דומה לדברי התרוה"ד המובאים בסי' קפ"ו סע' ג' – ואכמ"ל בזה). ותמה עיו הש"ך, שאם זה בדיקה מעלייתא למה לא תהני אפילו באשה שאין לה וסת, ולא דמי למה שמצאנו ברמ"ת בסי' קפ"ז סע' ה', דהתם יש סברא ד'וכי לעולם לא תראה', אבל סברא זו לא שייך הכא כיון שתהי' טמאה כשתראה דם על המוך. וע' בחוו"ד שביאר דאע"ג שהרמ"א התיר ע"י בדיקה ג' פעמים שלא הצריך בדיקה עוד (וכן הקשה בנובי"ק יו"ד סוף סימן מח ד"ה ואין), מ"מ משמעות הרמ"א שאם אין לה וסת אין לה תקנה לעולם, וצ"ע למה לא הא יכולה לשמש ע"י שתמיד תטיל מ"ר בבדיקה זו. ועכ"פ מכח קושיא זו סבר הש"ך דע"כ הסתפק מהרי"ל שאולי בדיקה זו לאו בדיקה מעלייתא היא. ומ"מ העיר מזה שכתב מהרי"ל שאין להתיר משום סברא ודכי לעולם לא תראה. והקשה הש"ך דלמה קיים סברא זו, הא תהי' טמאה כשתראה שלא בשעץ עשיית צרכי'. ומשו"ה נקט הש"ך דאה"נ ואין כוונת מהרי"ל לאסור אלא כשאינה רואה אלא בשעת עשיית צרכי' אבל אם רואה בפעמים אחרות, אפילו אין לה וסת קבוע, אשר לה לסמוך על בדיקה זו (וע"ש שהוסיף שאפילו אם יש לפקפק עך פי' זה, הא יכא דעת מהרי"ו שסומך על בדיקה זו לגמרי).

ובהא דסבר הש"ך שאין זו בדיקה מעלייתא, ביאר החוו"ד שם דאע"ג שבדיקה זו מוזכרת ברמ"ת בסי' קפ"ז, מ"מ לא סמכו עליו אלא לענין וסתות דרבנן, אבל כגון להתיר את הדם לא סמכינן, והה"נ דלא סמכינן עלי' נגד סברא וכי לעולם לא תראה. ובטעם הדבר שלא חשוב בדיקה מעלייתא פי' כיון דאפשר דאף שהמוך ברחם תרד הדם דרך חורין וסדקין למטה ולא יגע בהמוך. ועוד העיר שם בחוו"ד מהמבואר ברסי' קצ"ו שכשבודקת במוך דחוק כל בית הרחם שבדיקה זו מוציאה מידי כל ספק ומשמש כהפסק טהרה. וביאר דשם מיירי שמניחה חוץ לרחם גם כן מוך הרבה, ומבחוץ ודאי דיכולה לכסות כל בית התורפה, שבודאי אם הדם היה נופל אפילו אם היה יורד דרך סדקין מכל מקום במוך שבחוץ היה לו להמצא דם. אבל כשהמוך ברחמה המוך מתכויץ ברחמה כמבואר בנדה דף ג' ע"א ע"ש ההוכחה לזה. וא"כ בכה"ג ודאי דלא נסתמו בהמוך כל החורין וסדקין, ויכול הדם לירד דרך הסדק שלא יגע בהמוך. ובשו"ת רע"א סי' ס' מקשה על זה, דלמה תהני כיסוי כל בית התורפה, הא עדיין יתכן שיש דדם בחו"ס שאינו יוצא כלל אם לא ע"י בדיקה בכל החו"ס. ומשו"ה ביאר שהוא רק כשמכניס בעומק באופן שמכסה כל צואר הרחם, שבזה מוכיח שהמעיין שלה סתום. ובבדי השלחן לסי' קצ"ו שהנהוג במוך דחוק אינו אלא להכניס המוך שלא בעומק ולא בכיסוי מכל סביבות או"מ, וזהו לכאורה דלא כחוו"ד ולא כרע"א. ובאמת דברי רע"א קשים דהא הב"י כבר הקשה שאין הדרך להכניס בדיקות עד מקום שהשמש דש, וא"כ איך אפשר לומר שדהו הכוונה במוך דחוק. ובעזהי"ת בלימוד עניני ז' נקיים נעיין בזה יותר, ובגדר החיוב של בדיקה בחו"ס.

שיעור כ'

# תליית אשה בחברתה

איתיא במתני' שבדף נ"ט ע"ב "השאילה חלוקה לנכרית או לנדה הרי זו תולה בה ג' נשים שלבשו חלוק אחד, או שישבו על ספסל אחד ונמצא עליו דם כולן טמאות". ומבואר שיש אופנים שאפשר לתלות כתם באשה אחרת, ויש אופנים שלא. והנה עצם התליי' באשה אחרת לכאורה הרי הוא כתליי' בשוק של טבחים, וכן לכאורה מבואר בתוס' בדף ס' ע"א ד"ה באנו להדיא. ומיני' שלכאורה הטעם שבג' נשים אין תולין אשה בחברתה הוא משום שהוא דבר שאי אפשר והוי כחוכא ואיטלולא, דהא אי אפשר שהכתם לא יהי' מא' מהם[[50]](#footnote-50). ומיני' שלכאורה יל"ע מהו הטעם שבנכרית או נדה תולים. והמחשבה הראשונה בזה משום שבזה אין אנחנו אומרים שאינו משניהם, רק תלינן שהוא מן הנכרית או נדה, דכיון שלהם אין שאלה, חזר הנכרית ונדה להיות כשש"ט ואפשר לתלות בהם. וכה"ג גם בברייתא דב' קופות (מובא בתוס' שם, והוא מפסחים ט' ע"ב ועוד כמה מקומות בש"ס). דכיון שהוא דין דרבנן היינו אומרים ספק דרבנן להקל. אבל אילו היו ב' קופות של חולין בלתי אפשר לתלות כל א' בקופה השני', דהא הוי חוכא ואיטלולא, אבל כשא' של חולין וא' של תרומה, כיון שבההיא של תרובה אין שאלה, כבר אינו בכלל הספק וחזר הדין של ספק דרבנן להקל. וע' כה"ג בחוו"ד סי' קי"א סס"ק ג'.

ויש עוד טעם לתלות אשה בחברתה חוץ מחשבון הנ"ל, וכגון בכה"ג שיש יותר הסתברות שהגיע מא' מהן. וכגון כשיש ב' נשים, א' מעוברת וא' שאינה מעוברת, ומצאו כתם שהוא או מא' או מן השני, שהדין הוא שתולים הכתם באינה מעוברת. והטעם שאע"ג שגם אשה מעוברת טמאה אם מוצאת כתם, אבל בכה"ג שיכול להיות של א' מהם, כיון שיותר מסתבר שהוא מן האינה מעוברת כיון שהמעוברת מסולקת דמים, תולים במסתבר יותר, והיא טמאה וחברתה טהורה.

אמנם דבר זה אינו יכול להיות היסוד של הסוגיא שלנו (וכמו שהעיר גם החוו"ד שם), דהא בכמה מקומות מבואר שיש מושג של תליי' במקולקלת וכמו שיתבאר. דהנה בדף ס' ע"א מבואר מחלוקת רבי ורשב"ג בשומרת יום כנגד יום בשני שלה, ובזבה שכבר ספרה ז' נקיים, דרשב"ג סבר שאשה טהורה יכלה לתלות את עצמה בחד מאלו, ויוצא שהזבה צריכה להתחיל ז' נקיים מחדש, והסופרת יום כנגד יום צריכה עוד יום, והשני טהורה. ורבי סבר ששניהם טמאות. ולפום ריהטא מחלוקתם תלוי בהנ"ל, שלרבי הדבר מובן היטב, דעד כאן אי אפשר לתלות אלא בנדה או נכרית, דכיון שאין עליהם שאלה חזר הדין דתולין להקל, אבל שומרת יום כנגד יום בשני שלה או בזבה שכבר ספרה, כיון שעל שניהם יש ספק, דהא נפק"מ יש לשניהם, חזר הדין דהוי כשני שבילין שאי אפשר לתלות. ומיני' שלכאורה שיטת רשב"ג טעונה ביאור, דתמה יש לתלות בהו.

זאת ועוד דהנה בסיפא של הברייתא איתא שגם רבי מודה בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה ובבתולה ויושבת על דם טוהר. וכפשוטו כוונת הדברים דבהנהו ליכא ספק ולכן מודה רבי שאפשר לתלות בהם. אלא שבהמשך הגמ' קאמר ר' חסדא "טמא וטהור שהלכו בשני שבילין, אחד טהור ואחד טמא באנו למחלוקת רבי ורשב"ג". ולכאורה הדברים מרפסין איגרי, דהא בטמא וטהור לכאורה גם רבי מודה כיון שאין נפק"מ לטמא, והרי זה כשומרת יום כנגד יום בראשון שלה. והי' אשר לומר שזהו תמיהת ר' אדא בדברי ר' חסדא, אבל ר' חסדא הרי השיב לו "סוף סוף איהי טבילה בעיא", וצ"ע מהו הביאור בדבריו. ונחלקו הראשונים בדבר זה. בתוס' מבואר שמכח קושיא זו ע"כ האי טמא דקאמר ר' חסדא, אינה זבה ביום ראשון שלה ולא זבה אחרי שספרה ז' נקיים, רק מיירי בספרה מקצת יומי, ובזה נחלקו ר' אדא ור' חסדא, דר' חסדא סבר דכמו שרבי טימא בזבה שספרה ז', הה"נ בזבה שספרה מקצת ז', דמאי שנא. אבל ר' אדא סבר שרק בזבה שספרה הכל, אבל ספרה מקצת מודה לרשב"ג שתולים. והיא גופא צ"ע מאי שנא מהא. ולכאורה הי' אפשר לומר דר' אדא סבר גדר הדברים שטהורה תולה בטמאה, ולדידי' מי שבידה כבר לטבול נחשבת טהורה כיון שאינה חסירה אלא טבילה, משא"כ בספרה מקצת. וזה עצמו צריך פירוש מהו הביאור בתליי' כזו, ויתבאר בהמשך. ומ"מ מדברי התוס' נראה ביאור אחר, שכתבו "ורב אדא דקאמר מאי נפקא ליה מינה לא קרי הפסד כיון דלא סתר הכל".

וכל זה לשיטת התוס', אבל הרמב"ן דחה פירוש זה, דהא אוקימתא זו דהוי זבה שספרה מקצת ימי' לא מוזכר אפילו ברמז קל, ולכן דחוק מאד לומר שזהו כל הנידון. וע' גם בתוס' הרא"ש שהתקשה בזה. ומשו"ה נקט רמב"ן דלעולם כוונת ר' חסדא כפשוטו, והיינו משום שסבר שהביאור בשיטת רבי בזה שתולים בשומרת יום כנגד יום וכדומה אינו משום דתלינן באשה המקולקלת מצד זה עצמה שהיא מקולקלת, רק משום שיש יותר הסתברות שהוא ממנה, כיון שהתחילה לראות היום, והוא על דרך תליית מעוברת באינה מעוברת. וע"ש שכן הוא גם הטעם בנכרית ונדה ויושבת על דם טוהר, דכיון שלא נפקא מינה לדידהו, אינם שמות לב להרגשתן ולכן יש יותר לומר דארגשה ולאו אדעתה. ויוצא לכאורה לשיטתו דבר חידוש, שאין כל הסברא הנ"ל בתחילת דברינו נכון, וגם בדליכא נפק"מ אמרינן שהיא טמאה. ולכאורה זה גופא צ"ע, דלכאורה חשבון צדק הוא. ולכאורה י"ל דסבירא לי' דכיון שבמציאות הספק הוא מאיזה אשה הגיע הכתם, ולא רק אם הגיע מן האשה הטהורה, ולכן שוב הוי חוכא ואיטלולא לתלות א' בשני. וכי תימא שאם כדברי הרמב"ן בדעת רבי, מה יהי' בב' קופות. ראיתי בפתח"נ בשם המל"מ שכתב שהרי יתכן דאה"נ דהא דב' קופות הוי דלא כרבי.

ועכ"פ בין לשיטת התוס' ובין לשיטת הרמב"ן לפי שיטת רשב"ג, ויתכן אפילו לשיטת רבי, יוצא שתולין הקלקול במקולקלת אע"ג שיש נפק"מ לב' הנשים, ומהו ביאור הדבר. ובשער"י ש"ג פי"ב מבואר ביאור אחר בדינא ד'שאני אומר'. והנה בהשגות הרמב"ן לסה"מ שורש א' (עמ' כ' במהדו' פרנקל) חלק על שיטת הרמב"ן בדינים דרבנן, שהרמב"ם סבר שכל איסור דרבנן מקורו בגזה"כ ד'לא תסור', והרמב"ן חלק. וחלק מטענותיו של הרמב"ן הוא בזה שהקילו בדרבנן ולא בדאורייתא, וכיון שיש לשניהם החומר של דאורייתא, מאי שנא זו מזו. וז"ל הרמב"ן שם "וראוי לפי הדעת הזו להחמיר מאד בדברי סופרים שכולם תורה הם אין ביניהם שום הפרש ואין בתורה דבר חמור יותר מן השבות שלדבריהם אלא במחוייבי כרתות או מיתות לא בחייבי לאוין שכל דבריהם לאו ועשה הם. ורבותינו בכל התלמוד אומרים הפך מזה שהרי הם דנין כל דברי סופרים להקל. מהם באיסורין כמו שאמרו (ביצה דף ג' ע"ב, וש"נ) ספיקא דאורייתא לחומרא וספיקא דרבנן לקולא. והקלו בחשש איסורין דדבריהם לומר שאני אומר בפרק ראשון שלפסחים (דף ט' ע"ב) אימר דאמרינן שאני אומר בדרבנן בדאורייתא מי אמרינן שאני אומר". הרי שהרמב"ן חילק את השגותיו לשתים, א' מזה דספק דרבנן להקל וספק דאורייתא לחומרא, ועוד דלא אמרינן 'שאני אומר' אלא באיסור דרבנן ולא בדאורייתא. ולפי דברי החוו"ד הנ"ל ליכא אלא קולא א' דספק דרבנן להקל. וחזינן שיש לקולא זו ביאור אחר.

ובביאור הקולא, יעוין בשער"י ש"ג פי"ב שביאר שלעולם צורת הספק הוא אם הוא מאשה זו או מאשה זו. וספק זה אי אפשר להכריע מדין ספק דרבנן להקל וכנ"ל דהא האי מינייהו עיילת והאי מינייהו מפקת. אמנם גם בזה היינו אומרים לתלות שהקלקול בא' מהם ולא בשניהם מדין קולות שבדרבנן. אבל כששניהם שוות ממש דבר זה אי אפשר כלל דהא להקל בשניהם אי אפשר, ולהקל בחד מינייהו, דבהי מינייהו תתלה להקל. אמנם כשא' מינייהו כבר מקולקלת עכ"פ קצת, כבר יש נטי' לתלות בה ולהקל.

שיעור כ"א

# תליית כתם בבעלת כתם

בהמשך הגמ' דנו בתליית כתם במי שטמאה משום כתם. וז"ל הגמ' בעא מיניה ר' יוחנן מרבי יהודה בר ליואי מהו לתלות כתם בכתם. אליבא דרבי לא תבעי לך, השתא, ומה התם דקא חזיא מגופה אמרת אינה תולה, הכא דמעלמא קא אתי לא כל שכן, כי תבעי לך אליבא דרשב"ג, התם הוא דקא חזיא מגופה תליא הכא דמעלמא קאתי לא תליא, או דלמא לא שנא". ודברי הגמ' צריכים עיון רב מכמה טעמים. חדא דלמה לא יתלה כתם בבעלת כתם, האם אינה מקולקלת יותר בזה שתולים בה עוד כתם, וא"כ לכאורה הוי כב' קופות שתולים שתרומה לתוך תורמה נפל. ועוד למה אמרינן דמעלמא אתי, הא בשש"ט לא עברה וא"כ ההסתברות הוא שהכתם ממנה. ועוד צ"ע דמה זה תלוי במחלוקת רבי ורשב"ג.

והנה בהאי קושיא בתרא יעוין ברמב"ן שפי' ע"פ דרכו שדברי ר"י בר ליואי הם אליבא דר' חסדא. ודידי' שיטת ר' חסדא בדעת רבי שאין כלל של תליי' בקולקלת, וכל תליי' הוא משום שיותר מסתבר שיה' מאשה יותר מחברתה. ולכן קאמר דאליבא דרבי ודאי לא קמיבעי לי שאין תולה א' משני, דהא אין יותר הסתברות בא' יותר מן השני. אמנם לא פי' לן הרמב"ן מהו טטעם האיבעיא אליבא דרשב"ג, דהא לרשב"ג תלינן קלקול במקולקלת. אמנם יעוין בחי' הר"ן שפי' שזהו גוםא האיבעיא בגמ', אם טעמו של רשב"ג משום תליי' במקולקלת וכנ"ל, ולכן שפיר תלינן בבעלת כתם, או"ד שגם לדידי' אין יסוד שתולין הקלקול במקולקל, והא דתלינן בשני שלה היינו משום שגם בכה"ג יותר מסתבר מטהורה גמורה, אבל בבעלת כתם לא תלינן ומשום דגרע טפי. וע"ש שהקשה לפי זה למה משמע בגמ' דקיי"ל שגם אליבא דרשב"ג לא תלינן בבעלת כתם, וא"כ יוצא שלדינא לא תלינן קלקול במקולקל גם אליבא דרשב"ג. וזהו לכאורה דלא ככמה דעות לעיל בגמ' שמוכח לשיטתם שתולים הקלקול במקולקל. והשאיר דבר זה בקושיא. ולכאורה ישש להקשות עוד, שאם גם רשב"ג סבר שאין יסוד של תליית קלקול במקולקל, מיהו המ"ד דסבר שבב' קופות תולין שתרומה לתוך תרומה נפל. וצ"ע. וע' בחי' הר"א שיש לו פירוש אחר לאיבעיא אליבא דרשב"ג ע"פ דרכו של הרמב"ן.

ולענין הקושיא הראשונה הנ"ל, לכאורה צריכים לומר שאין הסתברות שכתם הגיע מבעלת כתם יותר מאשה טהורה לחלוטין, דבשלמא אשה שראתה בשפע יש לנו טעם לומר שמשכיה לראות וגם הכתם ממנה, אבל בבעלת כתם, חוץ ממה שיש להסתפק שאולי עצם הכתם ג"כ אינו ממנה, ג"כ יש לומר שאפילו אם הוא ממנה אין זה עושה דררא שגם שארי הכתמים ממנה, ומשום שאין דרכה של בעלת כתם להמשיך לראות עוד כתמים. ומ"מ ביאור זה קשה כיון שהחוש מעיד שאין זה נכון, והרבה פעמים אשה שרואה כתם א' יכולה לראות גם עוד כתם. ואולי י"ל דהנה יש לדון מה הדין בבעלת כתם באופן שהכתם ודאי מגופה האם גם בזה אמרינן שאין תולין בבעלת כתם. ואם אין תולים בהם, לכאורה צ"ל הסברא דכיון שבדר"כ אין ודאות שהכתם מן האשה ולכן אי אפשר לתלות בה, עשו לא פלוג שאי אפשר לתלות בשום כתם אפילו אם ודאי מגופה. ומיני' שי"ל שאם מצאו כתם יחיד שאין לנו סיבה לומר שהוא ממנה אבל היא מ"מ טמאה כיון שאין לנו ביאור אחר כיון שבשש"ט לא עברה, גם אין תולין במקרה שהיא רואה כתמים כסדר משום לא פלוג. וע' בחזו"א סי' פ"ט ס"ק ו' שכתב ג"כ שהטעם לומר שאין תולין כיון שמעיקר הדין לא חיישינן שראתה. וזה שהיא בכל אופן מקולקלת גם זה אינו מן הדין לכן לא חשובה מקולקלקת. ומ"מ כל הענין עדיין צ"ע.

ומ"מ יל"ע מהו הביאור בשיטת התוס', וכמו שהעיר שם ברמב"ן. שהרי שסבירא לה דע"כ מיירי בבעלת כתם ביום ראשון שלה, ולדידהו בין רבי ובין רשב"ג סבירא להו שכה"ג תולים הקלקול במקולקלת, וא"כ למה אין תולין, וכן למה יותר פשוט לשיטת רבי מלשיטת רשב"ג. ולשון התוס' "וקאמר כיון דהיכא דמגופה חזיא לא תלינן בשני שלה לרבי בכתם לא תלינן אפילו בראשון שלה". ונראה לכאורה הביאור בדבריהם דהנה הבאנו שיש ב' סברות לתלות כתם באשה א' יותר מבחברתה, שא' מהם משום סברא שיור מסתבר שבא מן השני, כגון שא' מהם מסולקת דמים והשני אינה מסולקת דמים, דאע"ג שגם המסולקת דמים יכולה ליטמא משום כתם, מ"מ אמרינן שיותר מסתבר שבא מן המסולקת דמים ולכן תולים בה. והשני הוא דין לתלות במקולקלת, ויש גם בזה ב' אופנים, תליי' במקולקלת היכא שאין נפק"מ למקולקלת נפק"מ בכתם, והשני היכא שיש נפק"מ אבל מ"מ א' מן מקולקלת והשני לא. ונראה לומר בשיטת התוס' דהא דתלינן היכא דיותר מסתבר כגון במי שאינה מסולקת דמים, אין תליי' זו משום הסתברות שממנה בא. והיינו שבב' נשים, אע"ג שמהשנים יש יותר סברא בא' מן השני שהכתם בא ממנה, מ"מ מדיני הכרעה לא הי' טעם מספיק מדינא לתלות בה יותר מבחברתה כיון שלמעשה יש צד מספיק גדול שהכתם הגיע משניהם. רק בזה מרינן 'שאני אומר', ור"ל שהענין של 'שאני אומר' הוא קולא בתליי' בין ב' דברים לתלות בא' מהם, והיינו או משום שחברתה מקולקלת או עכ"פ מקולקלת יותר, או משום שיש איזה סרא לומר שהגיע ממנה יותר, אבל ב' התליי' מחדא בקתא נינהו. ולכן י"ל דחזינן משיטת רבי שאינו תולה בשומרת יום כנגד יום ביום שני שלה, דע"כ מחמיר בתליי' לעומת שיטת רשב"ג. ולכן, כיון שבבעלת כתם לא חזיא מגופה, הי' פשוט לר"י בר ליואי שאין תולין בה. רק לרשב"ג דמיקל טפי הי' ספק.

ונראה שדבר זה יוצא גם מדברי המהרש"א. שהרי התוס' בתחילת דבריהם הביאו שם ר"י להוכיח דע"כ הספק של ר"י בר ליואי הוי אפילו ביום ראשון שלה "דליכא למימר דבעי לתלות בסופרת שבעה שלא טבלה אבל בראשון פשיטא ליה דתולה דאם כן מאי קאמר לקמן מ"מ קשיא הא איכא לשנויי בין לרבי בין לרשב"ג בראשון שלה איירי ברייתא ועוד דאליבא דרבי נמי ה"ל למבעי בראשון שלה כיון דלא חזיא מגופה". ולכאורה הדברים סותרים, שהתוס' רוצים לדחות הצד שביום ראשון שיטא לי' דתולה משום דא"כ אליבא דרבי נמי הו"ל למיבעי בראשון שלה – איך אפשכ לומר דמיבעי לי' הכי אם פשיטא בה שתולים. וביאר המהרש"א שאפילו על הצד דפשיטא דתולין היינו לרשב"ג כיון שלדידי' תולים אפילו בשני שלה כדחזיא מגופא, וא"כ פשיטא דעכ"פ בראשון שלה תולין אע"ג שאינו אלא כתם. אבל לרבי כיון שבדחזיא מגופה אין תולין אלא ביום ראשון שלה, י"ל שבכתם מיבעי. ולכאורה צ"ע, הא אין התליות דומות זו לזו, שבזה השאלה אם יש הסתברולת שבא ממנה כיון שכבר ראתה כתם, ובזו משום דהוית מקולקלת. וע"כ כנ"ל, דמחדא בקתא הוו, וכמו שבזה שיטת רשב"ג להקל יותר, הה"נ בהא.

# עוד בכתם על דבר שאינו מקבל טומאה

בדף ס' ע"ב דן הגמ' בדעת ר' נחמי' שדבר שאינו מקבל טומאה אינו מקבל כתמים. וקאמר התם ר' חנינא שר' נחמי' הי' מטהר אפילו כתם ע"ג אחורי כלי חרס. והגמ' שואלת על זה דפשוט הוא, וקאמר הגמ' שהחידוש הוא דמ"ד שיגזרו ברו אטו תוכו קמ"ל. והיינו דכיון שכלי חרס מקבל טומאה רק מתוכו ולא מאחוריו אין טומאת כתמים אלא מתוכו. ולכאורה יש בדברי הגמ' כמה חידושים, חדא שלכאורה אע"ג שהכלי אינו מקבל טומאה אלא מתוכו, אבל מתוכו הרי כל הכלי מקבל טומאה, וא"כ גם סוף סוך גם אחורריו מקבל טומאה דרך תוכו. וא"כ כיון ששיטת התוס' שאפילו כלי המקבל טומאת נגעים מקבל טומאת כתמים, למה גם כתם על אחורי כלי חרס אינו מקבל טומאה. ומה שצריכים לדחוק שאמנם אין צריך כתם על כלי באופן שמטמא אותו בפועל, מ"מ בעינן כתם ע"ג כלי באופן שהי' מטמא אותו אילו הי' מקבל סוג טומאה כזו. וזהו דוחק גדול לכאורה. וצ"ע. ומ"מ לכאורה חדברי הגמ' יש סמך גדול לדברי הסד"ט שאם יש כתם על דבר שאינו מקבל טומאה, אבל הא בענין שמטמא דבר אחר, וכגון שהוא נישא ע"י דבר אחר שמקבל טומאת משא מן הכתם, הרי זה מטמא את האשה. ומ"מ אין זה דבר מוכח, משום שי"ל דאע"ג דבעינן שיטמא אותו בפועל, מ"מ גדר הדין הוא בנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה בלבד, ולא סגי לן בזה שהוא בענין שמטמא דבר אחר.

עוד הקשה האו"ש (פ"ט ה"ז מהל' איסו"ב) מכאן על שיטת הרמב"ם שמשקין מטמאין אחרוי כלי חרס מדרבנן. וא"כ לכאורה צ"ע למה אין בו טומאת כתמים. וחידש האו"ש על פי זה שלא גזרו טומאת כתם אא כשמצאו הכתם על דבר המקבל טומאה מדאורייתא. ובטעמו של דבר פי' ע"פ דברי הנו"ב (יו"ד קמא סי' נ"ב) שהטעם שאין טומאת כתם אלא כשמצאו על דבר המקבל טומאה, היינו משום שבכה"ג יש ספק דאורייתא בטומאת הכלי, שלענין הכלי הרי הוא טומאה דאורייתא, ולכן ספק דאורייתא לחומרא, ואגב הכלי טימאו גם האשה. אבל בדבר שאינו מקבל טומאה אלא מדרבנן הוי ספק דרבנן ולהקל. אמנם מכמה מקומות (כולל הנו"ב במקו"א) מבואר שיש טומאת כתמים אפילו כשמצאו על דבר שאינו מקבל טומאה אלא מדרבנן. ויעוין בביאורים לבדה"ש סי' ק"צ סע' י' שפי' דיתכן שהרמב"ם סבר שאין דם נדה חשוב משקין ולכן הרי היא טהורה (והתוס' סוברים שיש לו טומאת משקין הוא לשיטתם דלית להו כלל זה שאחורי כלי חרס אינו מקבל טומאה כלל). וע' בתוס' במס' שבת ט"ו ע"א שלכאורה מבואר מר"ח שגזרו טומאה על אחורי כלי חרס מדרבנן, ולדידי' עדיין תיקשי (בפרש לשיטת התוס' עצמם כאן שאפי' אדבר המקבל טומאת נגעים גזרו). וצ"ע.

שיעור כ"ב

# ג' נשים – בדקה ומצאה טמאה או טהורה

כאן בפ' האשה יש שלש משניות: המני' שבדף נ"ט ע"ב ששם מבואר הדין של ג' נשים שלבשו חלוק א', שאם שלשתן טהורות צריכים לטמא כולם מספק. ולא מוזכר שם במתני' אם מהני בדיקה של א' מהם. ובדף ס' ע"ב מבואר דין ג' נשים שישנו במטה א', ושם מוזכר במתני' "בדקה אחת מהן ונמצאת טמאה היא טמאה ושתיהן טהורות". ובדף ס"א ע"א מבואר דין נוסף והוא שגם אם בדקה א' מהם ונמצאת טהורה, היא טהורה ושתתים טמאות.

וכפירוש למתני' שבדף ס' ע"ב אמר רב יהודה אמר רב "והוא שבדקה עצמה בשיעור וסת". ואומרת הגמ' שהוא כשיטת בר פדא דסבר כל שבעלה בחטאת טהרותיה טמאות וכו'. ור' אישעיא שם פליג עלי' וסבר שאפילו בעללה בחטאת טהרותי' תלויות, דשאני לבעלה דאיכא למימר ששמש עכבי', אבל לטהרות יש להסתפק דלמא הדם לא הגיע עד לאחר מכן. וע' בתוס' בד"ה אימא למה לא חוששין לבעלה כמו שחוששין לטהרות דלמא הוי לאחר מכן, וע' מש"כ בזה לעיל שיעור י"א מחדוד הלכות וערול"נ מה שאמרו בזה.

ועכ"פ לשיטת ר' אושעיא נשאר קשה מהו דינו של המתני' דמהני בדיקה לאחר מכן כיון שלטהרות חוששין אפילו בשיעור אותיום. וברא"ש מבואר שלדידי' ע"כ לא איכפת לן אם בודקת שיעור אותיום ומ"מ היא טמאה והשאר טהורות. ופסק דהלכתא כוותי' דר' אושעיא כיון שהוא ספק דרבנן ולקולא. והוסיף "ועוד דאפי' לבר פדא לא דמו כולי האי אהדדי [ולכאורה כוונתו לשבר את האוזן בביאור שיטת ר' אישעיא שמיקל בזה] דבשלמא בטהרות כיון דבשיעור ווסת אחר שיצאו הטהרות מתחת ידה בדקה ומצאה דם אמרינן ודאי נעקר ממנה בעוד הטהרות בידה אבל הכא אף על פי שבדקה עצמה כשיעור ווסת של מציאה אין ראוי שנתלה דם המציאה בה דשמא יצא כבר מאחת מהן ויש יותר משיעור ווסת מיציאת אותו הדם לבדיקה של זאת ואפ"ה תלינן בה דמקילינן בכתמים א"כ הוא הדין אחר שיעור ווסת". ודבריו משמשים כקושיא מרכזית בכל הסוגיא שלנו, והוא דלבעלה שפיר מובן מה מהני שיעור אותיום, שהרי התם אין לנו ספק שהדם מן האשה, רק שהספק אם הי' דם קודם או רק משעת מציאה, ולכן מהני לן שיעור אותיום לומר שמסתמא כבר היתה טמאה בשעת תשמיש. אבל כאן יש לנו ספק אם הכתם מאשה זו או לא, וא"כ נהי נמי שאם הכתם ממנה מסתמא היתה בה כבר מקודם לכן, אבל איך זה מכריע לנו שהדם ממנה יותר משאר הנשים.

והנה ע' בחוו"ד ס"ק ל"ו שהעיר לכאורה אין כאן כל קושיא. שלכאורה הטעם דתלינן בבדקה ומצאה טמאה הוא מן היסוד שתולים הקלקול במקולקל. וא"כ לכאורה אה"נ שיכול להיות מאחת משאר הנשים כמו מן האשה שבדקה ומצאה טמאה, אבל זהו הדין של תליית הקלקול במקולקל שאעפ"כ בדרבנן תולין במקולקלת. וכי תימא דא"כ למה בעינן בכלל שיעור אותיום, תהא סגי לן בזה שהיא מקולקלת, התשובה שהרי לעיל חילקה הגמ' בין תליי' בבעלת כתם למפרע למכאן ולהבא, ופי' התוס' ורוב הראשונים שכוונת הגמ' לזמן שהיתה הבעלת כתם טמאה, שאם מצאה כתם דידה קודם הכתם של הספק אפשר לתלות בה, אבל אם מצאה כתם דידה לאחר הכתם של הספק, הרי זה תליי' למרע, ולא תלינן במקולקלת שנעשית מקולקלת לאחר הספק. ולכן אם בדקה עצמה תוך שיעור אותיום שאפשר לומר שהיתה מקולקלת כבר מקודם, אפשר לתלות במקולקלת, אבל לאחר זמן זה לא.

ויש בזה נפק"מ ג"כ לענין הלכה. שהרי נחלקו הראשונים אם הדין של שיעור אותיום מן המציאה נאמר רק במצא במיטה או גם בנמצא על חלוק כהא דמתני' שבדף נ"ט ע"ב. ושיטת הראב"ד בבעה"נ דבעינן שיעור אותיום לא רק ממציאת הכתם, אלא גם מזמן שיתכן שבא הדם מן האשה אם הכתם הוא מחמתה. ולכן בשלמא במטה שבזמן המציאה יכול להיות שהיתה הדם ממנה עכשיו,ולכן מהני בדיקת כל א' מהם אם מצאו טמאות, אבל בחלוק שאם בדקה הראשונה ומצאה טמאה מיד אחרי המציאה עדיין אי אפשר שהוא שיעור אותיום מזמן שהדם ממנה לא מהני בדיקתה ועדיין כולן טמאות (רק באחרונה מהני בדיקתה כיון שאצלה שפיר יכול להיות תוך אותיום מזמן שהכתם בא ממנה). אבל שיטת רמב"ם היא שגם בחלוק מהני בדיקת כל א' מהן, ומשום שלדידי' לא בעינן אלא שיעור אותיום מזמן במציאה, ולאו דוקא מזמן שיכול להיות שהדם בא מן האשה. ולפי מה שנתבאר לעיל, לכאורה שיטת הרמב"ם מובן היטב, דהרי לא בעינן אלא שהאשה תהי' כבר טמאה בשעת לידת נספק, ולכן אינו תליי' למפרע ותולין במקולקלת, ולכן לא איכפת לן אם הוא תוך יום מראית הדם אם הדם הוא ממנה.

באופן שיל"ע למה הרא"ש והראב"ד לא למדו כן. ונראה שלכאורה יש להסתפק בזה דאמרינן דלא תלינן למפרע, האם מהני זה שהיתה כבר טמאה בשעת מציאת הכתם אע"ג שעדיין לא ידענו מזה, או"ד בעינן גם ידיעה שהיתה טמאה קודם לידת הספק. והמושכל ראשון בזה דבעינן גם ידיעה מטומאתה קודם לידת הספק. שלכאורה הטעם דלא תלינן למפרע משום שמיד שנולד הספק[[51]](#footnote-51) אנחנו פוסקים ששלשתן טמאות אא"כ יש מקום תליי'. ולכן כיון שבשעת לידת הספק לא הי' ידוע לנו קלקול לתלות בו, כר פסקנו ששלששתן טמאות וכיון דאיפסיק שוב לא חזר. וא"כ לכאורה כל זה כשהי' לנו ידיעה בפועל, אבל אם לא ידענו בשעת מעשה שהיתה מקולקלת, לא מהני לן זה דאיתברר לן לאחר מכן שהיתה כבר מקקולקלת בשעת לידת הספק. וא"כ לכאורה דברינו הנ"ל בדעת הרמב"ם מאד מחודשים, דאע"ג שע"י בדיקה שלאחר מכן ידענו שהיתה טמאה בשעת מציאת הכתם, הא עכ"פ לא ידענו מזה מיד בשעת מציאת הכתם, ולכאורה א"כ עדיין הוי למפרע. וע' תוס' הרא"ש שלכאורה מבואר להדיא דכה"ג הוי למפרע. וא"כ מובן היטב למה לא סבר הרא"ש שהטעם משום תליי' במקולקלת.

ועוד העיר שם בחוו"ד שאם טעם התליי' בבדקה ומצאה טמאה משום תליי' במקולקלקת, הא ניחא בבדקה ומצאה טמאה, אבל בדקה ומצאה טהורה מא"ל. והביא שבאמת הרז"ה בהשגותיו לראב"ד סבר דאה"נ ובבדקה ומצאה טהורה לא בעינן שיעור וסת. וי"א כן גם בדעת הרמב"ם. אבל זה צ"ע מאי אהני לן בדיקה זו דבדקה ומצאה טהורה לאחר זמן. דהנה משמעות הרא"ש שהטעם שתולים במי שבדקה ומצאה טמאה הוא משום שיש הסתברות שממי שבדקה ומצאה טמאה בא גם הכתם. ואע"ג שאין זה דבר מוכרח ויתכן שהכתם מאשה אחרת, מ"מ כן מסתבר (ולשון הרא"ש שם 'דאפי' לבר פדא לא דמו כולי האי אהדדי', ומדויק דדמו להדדי אבל לאו כולי האי). והרא"ש משום קושיות סבר שהוא מקולות הכתמים, ולכאורה הטעם משום דאע"ג דאיכא הסתברות, אין זה מספיק לתלות בה מדינא, אבל מקולות הכתמים תלינן בה. ומיני' שלכאורה יש לבאר ג"כ הא דבדקה ומצה טהורה נמי דהוי משום זה, דכיון שבדקה באותו זמן ומצאה טהורה, מאד לא מסתבר דליכא שום שאריות של דם באותו זמן שמצאה הכתן אילו הכתם היתה ממנה. אמנם כל זה לשיטת הרא"ש וסייעתו, אבל לרז"ה וסייעתו מא"ל.

ומצאתי בשם הפרד"ר שכתב דהא דמהני בדיקה לאחר זמן, היינו משום שהרי כל הנשים בחזקת טהרה, ומשום סברא דמאי חזית צריכים לטמא כולם אם יש כתם שיתכן שבא מא' מהם. אמנם מי שבדקה גם לאחר מכן ומצאה טהורה, חזקתה עדיפא משאר הנשים, שהרי יש לה גם חזקה דמעיקרא וגם חזקה דהשתא דטהורה היא. ולכן כיון שביארנו שכמה מדיני התליות בסוגיין הם מיסוד התליי' של השער"י, נראה שהם סוברים דזה שחזקתה אלימה טפי משאר הנשים הרי הוא סיבה לומר שהוא מא' מב' נשים האחרות ולא ממנה. וכמובן היינו עד שיבדקו כולם, אבל בדקו כולם ומצאו טהורות כולם טמאות[[52]](#footnote-52).

# הערה בדברי השב שמעתתא בדין ספק טומאה ברה"י

הבאנו לעיל בשיעור י"א לבאר שבשיעור לאחר זמן שחייבים באשם תלוי, הטעם דלא אמרינן שחייבת חטאת משום דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, היינו משום שהאיסור לבעלה אינומשום טומאה ולא שייך אליו כלל זה. וראיתי בס' ביאורים והערות (עמ' רמ"ג) שלכאורה כאן מיירי לטהרות, ואמרינן שטהרותי' תלוית, ולכאורה למה יהא הדין כן, הא בטהרות ודאי הדין דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא. וצע"ג.

# עוד כמה הערות

ע' במל"מ פ"ט הכ"ט צד שתולים הקלקול במקולקלת אפילו אם המקולקלת מסולקת דמים. וע' גם בשו"ת רע"א סי' נ"ו מזה. ולכאורה הביאור בזה הוא ע"פ יסודו של השער"י הנ"ל, שכל הענין של תליית מעוברת מאינה מעוברת הוא ג"כ קולא בתליי', ולכן איכא להעדיף תליי' זו על תליי' זו.

בענין המשלים בשיטת ר' אושעיא ע' ערול"נ ופרד"ר (פתחי נדה עמ' כ"ה במהדו' הישנה).

שיעור כ"ג

# קושיית הרשב"א מעד שאינו בדוק על דינא דג' נשים

הרשב"א בין בחידושים (לעיל בדף י"ד ע"ב) ובין בתוה"א (ש"ז ב"ד) הקשה סתירה בין הדין בעד שאינו בדוק לדין ג' נשים שלבשו חלוק א', וז"ל שם בתורת הבית "ואם תאמר מאי שנא עד שאינו בדוק מהא דתנן בפרק האשה שהיא עושה צרכיה שלש נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא עליו דם כולן טמאות. כבר תירצו רבותינו הצרפתים ז"ל דהתם נמי בדין היה לטהר את כולן אלא כיון דכולן תלויות בחלוק זה הוה ליה כההיא דשני שבילין דאם באו לישאל בבת אחת שניהם טמאין בזה אחר זה שניהם טהורין. [ולא] נתחוורו דברים אלו אצלי דאם כן שאלה חלוקה אף לנכרית שלא ראתה ואי נמי ראתה כתם אחת מן השלש נשים לאחר זו נטהר את האחרות דהא איכא חדא מינייהו דאינה באה לישאל." ולכאורה צ"ע כל דברי הרשב"א מתחילתו ועד סופו מהו הקושיא שלו, ומה תי' בעלי התוס', ומה הקשה הרשב"א על זה.

והנה בקושיית הרשב"א לכאורה הי' אפשר לומר שהבין דהאי חלוק שלבשו שלש נשים מסתמא לא הי' בדוק, וא"כ אין לטעם לטמא אף א' מן הנשים. וע' המשמרת הבית שכתב "וכי מה בין מוכין נקיים בדוקים והניחן ואחר שעה או שתים או אפילו מיום עד לילה תניחם ובדקה בו ולא בדקתו ובין לחלוק שבדקתו ולבשתו ופושטתו ומניחתו ומשאילתו לחברתה וכן בפליון אם נחוש למוכין הללו שהגיע להן מקרה לאחר בדיקה גם לחלוק זה נחוש והשנייה והשלישית למה טמאות ואפילו הראשונה שמא מקרה נתחדש בו כמו שתולין גם במוכין הנקיים בדוקין וכו'". ומכיון שהרשב"א רצה לתלות גם בראשון שלבש מבלי להתייחס לנשים האחרות למד בסד"ט כוונת הרשב"א להקשות כנ"ל. אמנם לכאורה פירוש זה לכאורה לא ניתן ליאמר, דא"כ חכמי הצרפתיים לא תירצו בזה כלום, דכיון שיש לנו לומר שהכתם בא מעלמא גם בבאו לישאל בבת א' יש לתלות. ולכן חייבים לומר שגם במשמרת עיקר הקושיא היתה למה א' מהם לא יכול לתלות בחברתה, ומשום דס"ד דמיירי בכה"ג שלא באו לישאל בבת א', וקושייתו במשמרת בראשונה לכאורה לא היתה אלא לרוחא דמילתא. וכיון שכן, כיון שלא באו לישאל בבת א' קשה דליהוי החלוק אינו בדוק משום שאר הלובשים. וא"כ שפיר תירצו חכמי הצרפתיים דהכא טמא משום דינא דבאו לישאל בבת אחת.

ונראה ברור מלשונו של הרשב"א שאין כוונת חכמי הצרפתיים לומר דמיירי בכה"ג שבאו ליאשל בבת אחת, רק שיש לו החומרא של באו לישאל בבת א'. חדא שהרי לא כתב אלא דכיון דכולן תלויים בבגד א' הוי כדינא דב' שבילין, ולא כתב דמיירי באוקימתא בבאו לישאל בבת א'. ועוד שלשונו בחידושים "דהתם היינו טעמא משום דהוה לה כל חדא כבאה לישאל עליה ועל חברתה". הרי שלא כתב דבאו לישאל רק כבא לישאל, ומשמע דבאו לישאל בבת א' ממש לא הוי. ולכאורה הטעם דכיון שמונח בשאלתו שיש כאן אשה אחרת הרי זה תמיד כבאו לישאל עלי' ועל חברתה שצריכים לטמא.

והרשב"א הקשה על זה ב' קושיות. א' מתליי' בנכרית שאינה רואה, ועוד מתליית כתם בבעלת כתם. וכוונתו לכאורה דכיון שכל הטעם לאסור משום דממילא הוי כעלי' ועל חברתה, הא זה לא שייך אא"כ יש שאלה על חברתה, אבל במקרים אלו כיון דליכא נפק"מ לחברתה, לפי התי' של חכמי הצרפתים הי' צריך להיות הדין דהוי כאינו בדוק וטהור. ובנקוה"כ לט"ז סי' ק"צ ס"ק י"ז התקשה בקושיותיו של הרשב"א. לענין נכרית העיר שהרי בנכרית שאינה רואה אי אפשר לתלות כיון שהרי אינה רואה. ולולא דברי הנקוה"כ הי' נראה לי פשוט שכוונת הרשב"א לומר דכיון שהשאילה לנכרית, זה עצמו עושה החלוק אינו בדוק לכל מיני דברים ולא רק מראיית עצמה, וא"כ שפיר הוי אינו בדוק. ובהא דבעלת כתם בבעלת כתם כתב דאולי אה"נ ובכה"ג תולה. ולכאורה צ"ע שהרי מבואר בגמ' שלרבי ודאי אינו תולה כתם בבעלת כתם, ולרשב"א מיבעי וגם בזה להלכה אין לתולים, והרשב"א הקשה שאם כדברי בעלי התוס' הי' צריך להיות הדין שתולים אפילו נהייתה בעלת כתם אחרי מציאת הכתם. ולכאורה קושיא זו מובן היטב.

ואינו מפורש ברשב"א איך הוא מיישב הקושיא שלו. אבל לכאורה נראה שכוונתו לומר, דכל הקושיא שלו אינו אלא לשיטת התס' והרמב"ן בגדר עד שאינו בדוק, דכיון שסוברים דעד שאינו בדוק שדנו עליו היינו אפילו אם הי' בדוק ולאחר מכן התעלמו מבדיקה זו, גם ג' נשים הוו בכלל אינו בדוק. אבל לשיטת עצמו שזה נחשב בדוק, גם ג' נשים יכול ליחשב בדוק, ולכן אפילו לא חשיב באו לישאל בבת אחת יש לטמא בהא דג' נשים כיון שכל א' אצל חברתה חשוב בדוק. וכוונת הדברים דחברתה לא חשוב שש"ט, דהא לא ידיענן שדם יוצא מן האשה.

ויוצא יסוד גדל בכל הסוגיא. והוא שהרי ע"פ הנ"ל חזינן לדעתי' דרשב"א דהא דג' נשים לא הוי כהא דב' שבילין, ומ"מ חזינן מן הסוגיא שיש קולא לתלות הקלקול במקולקל. וביאור הענין, דלא הרי ההיתר של תליי' בשש"ט הרי היא התליי' במקולקלת. שתליי' במקולקלת היינו קולא לומר שאין הכתם ממנה כיון שיש דררא מספיקה לומר שהגיע ממקום אחר כיון שהמקום ההוא מוחזק בדמים. אבל התלי' במקולקלתת אינו אלא קושיא בדינים דרבנן, דהיינו אפילו בענין שהיינו מטמאים כל א' מן הנשים בפני עצמן, במקרה שידעינן שהכתם מא' מן הנשים ולא שתים, נאמרה קולא בדרבנן לומר שהוא מן המקולקלת ולא מן האינה מקולקלת. וחידוש הוא.

# הערת האו"ש בסוגיא דבדקה ומצאה טהורה

במתני' שבדף ס"א ע"א מבואר שבג' נשים שיושנות במטה א' מהני בדיקת א' מהם לתלות הכתם בשתים האחרות. ובסיפא כתוב ד'למה הדבכר דומה', למחלוקת בגל טמא שנתערב בין שני גלים טהורים ובדקו שלשתן ומצאו טהורין דר' מאיר סבר שכולן טמאים, וחכמים סוברים שאם בדק עד שמגיע לסלע או לבתולה כולן טהורים. ובגמ' הקשו למה ליה למתני 'למה זה דומה'. ואומרת הגמ' שהוא משום שהקשה ר' מאיר לחכמים מי שנא לגבי גל שחלקתם עלי ואילו בג' נשים לא חלקתם. ואומת הגמ' שתשובת חכמים לזה "בשלמא התם אימא עורב נטלה, אלא הכא האי דם מהיכא אתא". ור"ל דרק בגל שיש לנו פתחון פה לבאר לאן הלך הדם יש לסמוך על הבדיקה, משא"כ בג' נשים. והקשה האו"ש שלכאורה קושיית ר' מאיר תמוה ביותר, שהרי אינם דומין זו לזו כלל. דבשלמא הא דגל סומכים על הבדיקה שהרי כל הטעם שאנחנו מטמאים את הגל הוא משום הדבר טמא שבתוכו, ולכן סברי חכמים דעד כמה שבדק ולא מצאו סומכים על הבדיקה ואומרים שהיא טהורה. אבל בג' נשים, הבדיקה לא אומרת לנו שדם שמצאו לא קיים, דהא ודאי דם אחר הוא, רק שיש הסתברות דכיון שבדקה ומצאה טהורה אין הדם ממנה, וכל זה כשא או ב' בדקו, אבל כששלשתם בדקו, אי אפשר לומר הסתברות זו, דהא מחד מינייהו מיהת אתי, ולכן בזה שפיר י"ל שמ"מ מטמאי חכמים. והאו"ש (סו"פ ט' מהל' איסו"ב) הסיק בקושיא זו "סוף דבר צריך אני לרב בזה".

# כמה הערות בגמ' שבדף ס"א

בהא שבלשון הרע למיחש מיבעי

מבואר בגמ' כלל בהלכות לשון הרע "האי לישנא בישא, אף על פי דלקבולי לא מבעי מיחש ליה מבעי". ומבואר בגמ' שאין זה אך ורק היתירא בדיני לשון הרע, אלא שהוא אחריות המוטלת על השומע לשון הרע ואינו משתדל לשמור אחרים משום חשש אמת שבדבר, ושמשו"ה מעלה עליו הכתוב על גדלי' בן אחיכם שלא חש לדברי יוחנן בן קורח כאילו הרג חללי ישמעאל בן נתני', אע"פ שבאמת ישמעאל הרגן. וע' במסילת ישרים פ"כ שמביא את זה כדוגמא של משקל החסידות הזה, שבהרבה דברים טובים יוכל היצר לרחק כאילו הם רעים, והרבה חטאים לקרב כאילו הם מצות גדולות.

ובס' חפץ חיים מבואר שאמנם למיחש מיבעי, מ"מ אסור להאמין. ונראה שאין כאן חידוש דהיינו מה שאמר אמר רבא דלקבולי לא מיבעי. ולכאורה החידוש שבכאן דהו"א שאין להאמין אא"כ יש חשש שיבא לו היזק מזה, אבל כשיבא לו היזק מזה כבר מותר להאמין. וקמ"ל שגם כשיבא לו היזק מזה יש לחשוש אבל לא להאמין. ואע"ג שלשון התוס' ועוד היינו לאמין, אין זה מאמין ממש, רק לחשוש.

על דעת תמה לעשות בזה"ז באלו שהרגו נפש

והגמ' מביא עוד דוגמא של 'למיחש מיבעי' ממעשה דר' טרפון, ששמע שמועה על הנהו בני גלילא שהרגו נפש, ובאו לפני רבי טרפון וביקש ממנו שיחביא אותם. ואמר להם "היכי נעביד, אי לא אטמרינכו חזו יתייכו, אטמרינכו הא אמור רבנן האי לישנא בישא, אף על גב דלקבולי לא מבעי מיחש ליה מבעי" ולכן הסיק שהם ילכו ויטמינו את עצמם. ואינו מבואר בהדיא בגמ' לאיזה ענין הי' צריך לחשוש. ורש"י פי' "מיחש ליה מיבעי. ושמא הרגתם ואסור להציל אתכם". והיינו שהי' ר' טרפון לחשוש שלא להציל אותם כיון שיתכן שיש בזה איסור. ולא מבואר להדיא איזה איסור יהי' להציל אותם. ובמהרש"ל כתב שאפילו אחרי שבטלו ד' מיתות ב"ד מ"מ 'אסור להציל וכן יאבדו כל אויבי ה' וידינו אל תגע בהם'. ומ"מ גם בזה לא ביאר לנו איזה איסור יש בדבר. ולכאורה הי' משמע שהוא בכלל החיוב מיתה שיש בו משום שעבר על רציחה. ור"ל שאמנם אין בידינו להרוג אותו מדין מיתת ב"ד כיון שאין לנו היום ב"ד לדיני נפשות וכו', מ"מ אסור להציל רוצח מהיות נהרג כיון שבאמת חייב מיתה.

והנה התוס' חולקים על פירש"י, ולא יבארו לנו טעמם בזה, אבל ברא"ש (אות ה') הדברים מפורשים, שהקשה וז"ל "ותימה הוא לפרש כן וכי אם יצא קול על אדם שחטא בשביל קול בעלמא יהא אסור להציל נפשו". ורע"א (הגהות שו"ע או"ח סי' קנ"ו) הבין כוונתו דלא יתכן שיהא אסור להציל בדליכא אלא קול, ולכן דקדק מזה דהנ"מ בדלא ידעינן, אבל בדידעינן שהרג נפש אסור להצילו. ויוצא שלכו"ע אין מצילין מי שהרג את הנפש.

ומ"מ מכח קושיא זו התוס' והרא"ש מפרשים קושיית הגמ' לא משום איסור להציל, אלא משום חשש נזק לעצמו, שאם יטמין אותם והם באמת הרגו נפש, גם את ר' טרפון יהרגו. ובהגהות יעב"ץ העיר דא"כ מה זה שייך לדינא דלמיחש מיבעי, הא אפילו לא הרגו את הנפש מ"מ צריך הוא לשמור את עצמו מעונש המלכות. ונראה הפשוט בזה שהי' ידוע לר' טרפון שהמלכות לא יעניש אותו אא"כ באמת הרגו נפש או עכ"פ קרוב לודאי), ואיהו רק קול בעלמא שמע, ולכן יתכן שלא הרגו ולא יענש, ומ"מ למיחש מיבעי.

וראיתי בשו"ת משנה הלכות (ח"ז סי' רפ"ה) במי שסיפר לרב א' שהרג את הנפש, ודן בסוגיא שלנו, ובסיק שאמנם יהא אסור להציל את הרוצח ע"פ הנ"ל (אם ידעינן שהי' יהודי), מ"מ אסור למוסרו למלכות. וע' במהרצ"ח כאן שלמד אחרת. וכן לכאורה יל"ע, שהרי ר' טרפון עשה פשרה משום החששות שלו, ואמר שהם ילכו ויטמין את עצמם, ולכאורה משמע שאילו הי' יודע בידיעה גמורה שהרג נפש יהודי הי' זה אסור, ולכאורה איזה איסור יש אא"כ זה שאינו מוסרו למלכות. אלא שגם זה צ"ע מנין לנו היתר לעשות כן.

מצות בטילות לעתיד לבא

בדף ס"א ע"ב מבואר דעת ר' יוחנן דמצות בטילות לעתיד לבא אפילו לקוברו שנאמר [תהילים פח] "במתיים חפשי" – כיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצות. ונחלקו הראשונים בביאור דין זה. שהתוס' ועוד למדו שכוונת הדברים לזמן תחיית המתים, ושמשו"ה אילו לא היו מצות בטילות לעתיד לבא אין לקוברו בבגד של שעטנז כיון שמיד כשיקום לעתיד לבא יעבור על איסור שעטנז. אבל כיון שבטילות אין כאן איסור. וע' בקו"ש (ח"ב סי' כ"ט) שהדגיש דהיינו לזמן תחיית המתים בלבד, אבל לימות המשיח ודאי יהי' חיוב מצות. ועוד הדגיש שאין מכאן סתירה לכלל שזאת התורה לא תשתמ=נה לעולם, דאין כאן שיהוי כיון שכך ניתנה התורה שלא תהא מחייב בזמן תחיית המתים.

והרשב"א הקשה על זה שאם כן מה עם המתים שהחי' יחזקאל, למה מבואר שקיימו מצות תפילין. וחזיינן לדעתי' של הרשב"א שהבין בדעת התוס' שזה שפטורים ממצות אין זה משום שהתקופה ההיא פוטר ממצות, רק משום שהמיתה פוטרת, ולכן מאי שנא מיתה זו משאר מיתות. והריטב"א דחה קושיאזו, וא' מטענותיו הוא שלא נאמר כלל שמיתה פוטר רק זמן תתחיית המתים פוטר.

ומ"מ מכח קושיא זו ביאר הרשב"א דלעתיד לבא אין הכוונה בזמן תחיית המתים, רק בזמן שהוא מת, ודוגמת מה דקיי"ל דאע"ג דקטנים פטורים מ"מ אסור למיספי להו בידים. ולכן זהו גם כוונת ר' יוחנן שאין איסור בשעת מיתתו ולכן מותר להלביש מת בשעטנז. והריטב"א הקשה על פי' זה "והיאך זה דומה לקטנים הבאים לעולם ואנו חייבים לחנכם ולגדלם במצות, למתים שהלכו לעולמם ונפטרו לגמרי מחיובם לעולם". ולכאורה צ"ע, דהא בפוסקים מבואר שגם בשוטה שאינו עתיד להיות חייב במצות יש איסור ספיי'. ואמנם עדיין יש לחלק בין חי למת אע"פ שהחי לא יתחייב, אבל מלשון הריטב"א הי' משמע לכאורה שכל מי שאינו עתיד להתחייב לית בי' איסור ספיי' בידים.

שיעור כ"ד וכ"ה

# כתם הנמצא על בגד והעבירו עליו ז' סממנין – סוגיית הגמ'

כתוב במתני' שבדף ס"א ע"ב "שבעה סמנין מעבירין על הכתם וכו' הטבילו ועשה על גביו טהרות, העביר עליו שבעה סמנין ולא עבר הרי זה צבע, הטהרות טהורות ואינו צריך להטביל. עבר או שדיהה הרי זה כתם, והטהרות טמאות, וצריך להטביל". המשמעות הפשוטה של המתני' שאפילו במקרה שיש כתם שהיינו צריכים לטמא, אם כיבסו אותו ע"י זה שהעבירו עליו ז' סממנין ולא עבר הרי זה מוכיח לנו שאין זה דם אלא צבע, וא"כ הכל טהור. וכן כנראה נקט רש"י במס' סנהדרין, והביאו אותו התוס' כאן. וכן הוא שיטת הרשב"א.

אמנם התוס' ד"ה הטבילו הקשו על פירוש זה ג' קושיות. חדא, שאם הוא טהור כיון שאינו דם, למה כתוב במתני' 'הטבילו ועשה על גביו טהרות', הא לכאורה כיון שאינו אלא צבע הרי הוא טהור אע"פ שלא הטבילו. ועוד צ"ע דהנה כתוב בגמ' "תניא אידך העביר עליו שבעה סמנין ולא עבר, שנאן ועבר טהרותיו טהורות. א"ר זירא לא שנו אלא הטהרות שנעשו בין תכבוסת ראשונה לשניה, אבל טהרות שנעשו אחר תכבוסת שניה טהרותיו טמאות, שהרי הקפיד עליו ועבר". וביארו התוס' שבשנאן ועבר אפילו צבע עובר, ולכן אין הוכחה מזה שעבר בפעם השני, וכן הוא לכאורה ע"כ דאל"כ למה לא יהא טמא למפרע. ולכן הוסיפו התוס' להקשות דכיון שבשנאן ועבר אמרינן שהוא צבע, איך יתכן שלאחר מכן יקבל טומאה, הא הוכחנו שהוא צבע. ועוד שהרי בגמ' שבע"ב מבואר מחלוקת ר' יוחנן ור"ל במשקין הבלועים בחרסים שבתנור האם מתטמאים את התנור או לא. והקשה עליו ר' יוחנן ממתני' דהעביר עליו ז' סממנין ועבר. ולכאורה מה ענין מתני' לפלוגתתם.

ומשו"ה פירשו התוס' באופן אחר. והוא דהנה בע"ב מבואר שדברי ר' זירא הנ"ל מבוססים על דברי ר' חייא דקאמר "דם הנדה ודאי מעביר עליו ז' סמנין ומבטלו" ומבארת הגמ' דר"ל "בקפידא תליא מילתא". והיינו שאפילו דם נדה יכול להיות טהור אם מבטל אותו. וזהו ג"כ יסוד דברי ר' זירא. והיינו בזמן שמבטלו בבגד הרי ההוא טהור, ובעצם בהא דר' חייא הי' סגי בביטול בלב, אלא שאם ביטל מבלי לכבס אותו אמרינן שבטל דעתו אצל כל אדם וכמש"כ התוס' בע"ב. ומ"מ הנ"מ כשנשאר בבגד, אבל כשמקפיד עליו עד שעובר אמרינן שקפידתו קפדיא[[53]](#footnote-53) ולכן הרי הוא שוב מטמא את הבגד אפילו קודם שיצא מן ההבגד וכמו שביארו התוס' בד"ה שהרי.

ולכן סוברים התוס' שבמתני' יש ב' טעמים לטהר, א' משום שהוא מבטל את הכתם ע"י זה שהעביר עליו ז' סממנין, וב' משום שיש ספק אולי זה צבע שמצטרף לספק אחר שאפילו אם הוא דם אולי אינו ממנה, ולכן יש ספק ספיקא לטהר. ומבארים התוס' שכל טעם בפני עצמו לא מספיק, שהטעם של ביטול לא מהני לחוד כיון שאין ביטול מטהר את הדם אלא משעת ביטול ואילך כיון שהקפיד[[54]](#footnote-54) עליו לבסוף. והספק ספיק לא מהני לחוד כיון שאינו ספק ספיקא גמור, כיון שבשש"ט לא עברה וכו'. ונראה הביאור בדבריהם שמשו"ה כל ספק אינו ספק גמור, דכיון שבשש"ט לא עברה, אם הוא דם מסתמא הוא ממנה, וכן ממילא מסתמא הוא דם ולא צבע, דהא גם צבע מהיכא אתי. אמנם בתרוייהו ביחד הרי היא טהורה למפרע.

ובזה מיישבים התוס' שלשלת הקושיות שלהם. שהטעם שצריכים להטביל הבגד, היינו משום דמעיקרא טימא הבגד בזמן שנבלע בבגד ונגע בו, ואז עדיין לא הי' בטל, ולכן אין טעם להתיר אלא משום הספק ספיקא, ואי אפשר לסמוך על הספק ספיקא לחוד וכנ"ל. וכן מובן שיטת ר' זירא, דהרי בזמן שהקפיד עליו ועבר, שוב אינו בטל. ולכן עד הכיבוס השני כיון שהי' עדיין בטל אמרינן שהיתה טהורה, דהא אחרי כיבוס שני גם צבע עובר ולכן עדיין הוא בספיקו. אבל אחרי שהקפיד עליו ועבר הרי הו טמא, דהא אי אפשר לסמוך על ספק ספיקא לבד וכמש"נ. וכן מבואר הקושיא מר' יוחנן אר"ל ממתני', שהרי מתני' מיירי בכה"ג שכיבוס אינו מוציאו אבל מסתמא יוצא ע"י צפון, לכן לר"ל דסבר שאפילו יוצא ע"י הדחק לא חשוב בלוע ומטמא, למה במתני' אינו מטמא, דהא עד כמה שאינו בטל לא מהני זה שהוא ספק צבע לטהר.

ומה שנשאר לנו לבאר לשיטת התוס' הוא שיטת ר' אבא שתמה בר' זירא וכן לכאורה לית לי' דר' חייא (ולכאורה היינו כר"ל שבסמוך) מאי קסבר. ולכאורה סבירא לי' שגם אחרי תכבוסת שני הרי הוא טהור. והתוס' מבארים שלדידי' כיון שאינו יוצא ע"י כיבוס הרי הוא בטל וטהור, ולא איכפת לן אם הקפיד או לא. אלא דא"כ בהא דר' חייא לכאורה הי' צ"ל כ"ש שהוא טהור. וא"כ למה לית לי' לר' אבא הא דר' חייא. ובחזו"א ר"ל מעיקרא שמשמעות ר' חייא הוא שאינו טהור אלא מכאן ולהבא, דהא משו"ה בעינן 'ומבטלו', וזה הי' קשה לר' אבא למה אינו טהור גם למפרע. אבל החזו"א עצמו העיר שלכאורה משמע אחרת, דהא דהא מקשה הגמ' בדר' חייא "ואמאי הא דם נדה הוא", ומשמע שהחידוש שלו שנוגע לדידן הוא זה שטהור מכן ולהבא, וזה לכאורה צ"ע דהא גם לר' אבא טהור.

והנה התוס' הקשו שלפי ר' אבא שאפילו בכה"ג דאיכא קפידא הרי היא טהורה, א"כ למה בעינן ספק ספיקא דמתני' דהא אפילו דם גמור טהור. ולשון התוס' הקדום היתה אפילו דם 'נדה' גמור טהור, והמהרש"א הוציא לשון 'נדה' מדבריהם, וטעמו כנ"ל דהא דם נדה גמורה אינו טהור אליבא דר'אבא כדמכח ממאי דאמרינן בגמ' 'ואמאי הא דם נדה הוא'. וביאור כוונתו, שלר' אבא לא נאמר דין ביטול אלא בכתם, ור"ל דם שהוא ספק ממנה וספק מעלמא, וסבר דדבר זה יכול להיות בטל ממילא כיון שאינו יוצא ע"י כיבוס. ועיקר שיטת ר' אבא הוא לומר שאין המחשבת ביטול מעלה או מוריד. ולכן בכתם לא בעינן ביטול והרי הוא טהור אפילו בלי ביטול. אבל בדם נדה גמור לא מהני ביטול ממילא, ולכן רק למאן דסבר דקפידא מילתא היא י"ל שביטול מהני לטהר גם את זה.

וכל הנ"ל הוא שיטת התוס', אבל יל"ע מה אפשר לומר ביישוב שיטת רש"י. ובחי' הר"ן למס' סנהדרין מבואר שהוא למד שגם רש"י לא התכוין לומר שהוא דם נדה ודאי אלא כשיטת התוס', וכן מ"מ מבואר דעת הרשב"א כפירוש הפשוט בשיטת רש"י. ונראה (ע' גם בערול"נ בחלק מן הדברים) קודם בהא דר' זירא, דרש"י סבר שאם הכתם עובר ע"י תכבוסת שני הרי זה חוזר ומגלה לנו שהוא דם. ומשו"ה אין לטהר אלא למפרע בזמן שהי' בטל שעדיין לא הקפיד עליו, אבל אחרי שהקפיד עליו ועבר הרי הוא שוב טמא. ור"ל שאמנם אחרי תכבוסת ראשונה אמרינן שהוא צבע ודאי ואינו מטמא כלל לא את האשה ולא את הכלי, מ"מ היינו משום שמסתמא גם בתכבוסת שני לא יצא, אבל אם באמת יוצא ע"י תכבוסת שני אמרינן שלעולם דם הוא. והא שהצריכו טבילה י"ל שהוא עדיפותא, ור"ל שאמנם מעיקר הדין אמירנן דצבע הוא, כיון שאפשר להטבילו עדיף טפי. ולענין הקושיא אדר"ל בערול"נ סבר שדברי רש"י מבוססים על מסקנת הגמ' דשאני כתמים שהם מדרבנן, ור"ל שמשו"ה י"ל שאינו דם כלל אלא צבע. והוא דוחק גדול לומר שר' יוחנן בקושייתו סבר שהפשט במתני' אינו משום שודאי דם הוא, והומ"ל ולטעמיך וכדומה. ועוד תירצו שכוונת ר' יוחנן להקשות מסיפא דמתני' 'עבר או שדיהה הרי זה כתם והטהרות טמאות וצריך להטביל'.

# כתם הנמצא על בגד והעבירו עליו ז' סממנין – הדין לבעלה

כתוב ברמב"ם (פ"ט הל"ו הלכות איסו"ב) "כל כתם שנמצא על הבגד שאין לה במה יתלה אינו מטמא עד שיודע שהוא דם ואם נסתפק להם שמא הוא דם או צבע אדום מעבירין עליו שבעה סמנין אלו על הסדר, אם עבר או כהה עינו הרי זו כתם דם וטמאה ואם עמד כמות שהוא הרי זה צבע וטהורה". ומלשון טהורה משמע שאין הכתם מטמא את האשה אם יעביר עליו ז' סממנין ולא עבר. והראב"ד על אתר תמה עליו בזה, שאין טהרת הסוגיא אלא לענין הבגד, אבל האשה ודאי טמאה. ולכאורה הדבר תלוי, שאם כפירושו של רש"י והרשב"א הדבר מובן היטב, דכיון שעבר עליו ז' סממנין ולא עבר אמרינן דצבע הוא, וא"כ מאי שנא טהרות מלבעלה. וכן הוא באמת שיטת הרשב"א שהיא מותרת לבעלה. אלא שאפילו לשיטת התוס' איכא למימר שהיא מותרת לבעלה. ור"ל שהרי גם התוס' סוברים שחלק מטעמי הטהרה משום שהוא ספק צבע. ולכן איכא למימר דהא דלא סמכינן על הספק ספיקא לחוד היינו לענין טהרות, דחזינן במס' נדה שבכמה ענינים חז"ל החמירו בה טפי, אבל לבעלה לעולם סמכינן על זה שהוא צבע והיא טהורה. ובזה יתיישב קצת הא דסתם וכתב מתני' דהרי זה צבע, ולכאורה לשיטת התוס' הוא דחוק כיון שאינו אלא ספק צבע ולא סמכינן על ספק זה לחוד. אבל אם היא טהורה לבעלה משום הצד שהוא צבע לחוד ניחא טפי, דחזינן שמעיקר הדין הרי זה צבע ולכן היא טהורה לבעלה.

ובעיקר שיטת הרמב"ם יל"ע מהו כוונת דבריו במש"כ "כל כתם שנמצא על הבגד שאין לה במה יתלה אינו מטמא עד שיודע שהוא דם", דמשמע שתחילת דינו של כתם שיש בה ספק אם הוא צבע הרי הוא טהור. והיינו דמשמע שאם לא העביר על ז' סממנין, וגם מעכשיו אינו יכול (וכגון שנאבד הבגד קודם שהי' אפשר להעביר עליו ז' סממנין) הרי זה כתם טהור. והראשונים העירו על זה שנפשטות של המתני' דמיירי בין לטהרות ובין לבעלה. וכן בהא דתלו בקילור ושרף שקמה, אין זה לענן הא דלא בעינן להעביר עליו ז' סממנין, אבל לעולם אפילו אינו מעביר עליו תלינן שהוא צבע וטהור. אמנם יש עוד לפרש שיטת הרמב"ם שאין כוונתו לטהר כשלא העביר עליו, ק להצריך העברת ז' סממנין, ולעולם אם לא העביר ז' סממנין אמרינן שהוא טמא.

# בקושיית ר' יוחנן לר"ל במתני', ובהא דכתמים הם מדרבנן

בהמשך הגמ' נחלקו ר' יוחנן ור"ל בחרסין שנשתמש בהן זב ובלעו משקין חמורים אם מטמאים, דר"ל סבר שמטמאים ור' יוחנן סבר שכל זמן שבלועים אינם מטמאים. ומקשה ר' יוחנן אדר"ל ממתני' דהעבירו עליו ז' סממנין ולא עבר שטהורתיו טהורות. וכבר ביארנו בשם התוס' ורש"י מהו ההבנה בקושיא זו. ומתרץ ר"ל 'הנח לכתמים דרבנן'. ור"ל דכיון שכתמים אינם אלא מדרבנן גם ר"ל מודה. ולכאורה צ"ע, דהאה גם מעיקרא לא קאמר ר"ל שטמא אלא במשקין חומרים, אבל במשקין קלין גם ר"ל מודה. וא"כ מאי קס"ד דר' יוחהן דתיקשי. וע' במשמרת הבית (ב"ז ש"ד) שפי' דע"כ ר' יוחנן סבר מעיקרא דמתני' מיירי בדם נדה גמורה.

אמנם יש בזה עוד תי'. דהנה רש"י כאן פי' הטעם דכתמים אינם אסורים אלא מדרבנן משום דבעינן 'עד שתראה בבשרה', ולא הביא דרשת שמואל שבר"פ הרואה כתם דבעינן עד שתרגיש בבשרה. ולכאורה הי' משמע שכוונת רש"י לומר דאע"ג שלא קיי"ל כשמואל (וכמו שהאריך הסד"ט לומר בדעת רש"י), אבל מ"מ יש עוד טעם לומר שכתמים אינם אלא מדרבנן, ומשום דבעינן עד שתראה בבשרה, ולכאורה ר"ל שאם אינו אלא ספק דם אינו אסור. אלא שלאחר העיון לכאורה אי אפשר לומר הטעם לטהר בסוגיין מדאורייתא משום הרגשה, דהא כאן מיירי לענין טומת הבגד, ולכאורה לענין טומאת הבגד לא מהני דרשת שמואל, לא מיבעי למ"ד מקור מקומו טמא, אלא אפילו למ"ד מקור מקומו טהור הא כתב בשו"ת רע"א סי' ס"ב שכל הנידון אם מקור מקומו טמא או לא אינו אלא לענין טומאת דם מכה וכדומה, אבל לענין דם נדה ממש י"ל שלכו"ע טמא. וא"כ ודאי לא שייך דרשת שמואל לומר כאן שהטומאה אינו אלא מדרבנן. ולכן כתב רש"י עוד טעם משום דבעינן עד שתראה בבשרה, ור"ל דכל שיש ספק אם הוא דם המטמא או לא אזלינן לקולא מדאורייתא. ואיכא למימר שכוונת רש"י לדרשה דדם ולא כתם, שזה שייך שפיר אפילו לענין טהרות (שאם הוא מגזה"כ ד'בבשרה', צ"ע מנ"ל דרשה נוספת, והרי הגמ' בר"פ הרואה כתם כבר מקשה איך דרש שמואל מבבשרה כיון דבעינן לי' למילתא אחריתי).

ומיני' אפשר לברר ההו"א, שלכאורה אלמלא דברי רש"י הי' אפשר לומר דריש לקיש דקאמר דכתמים דרבנן היינו לשיטת עצמו דסבר מקור מקומו טהור, ודלא כחידושו של רע"א שבדם נדה כו"ע מודו. אבל ר' יוחנן סבר מקור מקומו טמא ולכן שפיר הקשה. ואפילו לפמש"כ רש"י שיש דרשה דבבשרה עד שתראה בבשרה, איכא למימר דסבר ר' יוחנן דכיון שמ"מ יש טעם אחר שהוא מדרבנן, והיינו משום שאינו ודאי ממנה, אבל לענין עצם הדם הוא מטמא מדאורייתא עד כמה שהוא ממנה, סבר ר' יוחנן למימר שאין זה טעם לטהר אליבא דר"ל.

ויש בסוגיין עוד ביאור. דהנה רש"י פירש הטעם שחרס הבלוע משקין שטהור שהוא מדין טומאה בלועה. אמנם בחי' הגר"ח על הש"ס פירש שהוא משום שהמשקין בטלין בכלי ונפקא מהם השם משקין. ולכן פירש שהחילוק בין משקין קלין למשקין חמורין אינו משום היותם מדרבנן וכמש"כ רש"י, אלא משום שרק משקין קלין צריכים השם משקה כדי לטמא, אבבל משקין חמורים אפילו אם נפקא מהם השם משקין הרי הוא מטמא. ולכאורה א"ג לדידי' שפיר מובן מאי קס"ד לר' יוחנן, דהא לא ס"ד שר"ל הקיל במשקין קלין משום היותם מרבנן, רק משום דרק בהו צריכים תורת משקין.

שיעור כ"ו

# כתם הנמצא על בגד והעבירו עליו ז' סממנין – הדין למעשה לבעלה

ז"ל השו"ע בסי' ק"צ סע' ל"א "מצאה כתם ואין לה במה לתלות, והדבר מסופק אם הוא דם או צבע, מעברת עליו ז' סמנים אם עמד בעיניו הרי זה צבע וטהורה, ואם אינה מעברת עליו, טמאה מספק. ועכשיו אין לנו העברת ז' סמנים, מפני שאין אנו בקיאים בקצת משמותם". הרי שלכאורה פסק השו"ע כרמב"ם וסייעתו שהעברת ז' סממנין ולא עבר מהני לטהר את הבגד, רק שאין אנו בקיאים בז' הסממנין מה הם (ע' ביאור הגר"א שהביא מרש"י במס' שבת שלא ידע מהו שלוף דוץ). ולכאורה כוונת השו"ע בהא ד'ועכשיו וכו'' היינו דלכן אי אפשר לנו לטהר האשה היום משום ספק צבע כיון שאי אפשר לנו העברת ז' סממנין. אלא דהנה נחלקו המפרשים בדעת הרמב"ם אם הוא מטהר הכתם שהוא ספק צבע אפילו לא העבירו עליו ז' סממנין, או"ד שהוא בחזקת טמא עד שיעביר. וא"כ בשלמא לפי הפירוש השני שפיר קאמר השו"ע דכיון שאין אנו בקיאים בז' הסממנין צריכים להחמיר. אבל לפי הפירוש הראשון שהוא בחזקת טהור עד שיעביר עליו ז' סממנין מאי איכא למימר. ולכאורה צריכים לומר דכיון שיש ביאור בעולם ע"י ז' הסממנין רק שאין אנו יודעים מה הם, הרי זה ספק של חסרון ידיעה ואין מקילים בה.

אלא שהרי נחלקו הפוסקים מה הדין בספק חסרון ידיעה שהוא לכל העולם. ולכאורה הז' סממנין אינם ידועים לכל העולם. וא"כ לפי השיטה שמיקל בספק חסרון ידיעה לכל העולם הי' צריך להיות הדין שהיא טהורה. וכן לכאורה מבואר בהגהות יד אברהם על אתר, וכן בתוה"ש ס"ק ל'. והוא לכאורה שלא כדברי השו"ע עצמו שהחמיר כיון שאין אנו בקיאים בשמותם. ואולי הבינו שכוונת השו"ע להיפך ולומר דאין לנו העברת ז' סממנין בזה"ז ולכן הרי היא טהורה אפילו בלא העברת ז' סממנין כיון שהוא ספק צבע. ודחוק.

והנה ע' לעיל בסע' כ"ג שכתב השו"ע "נתעסקה בדבר אדום ונמצא עליה כתם שחור או איפכא, אין תולין בו. במה דברים אמורים, אדום בשחור ושחור באדום, אבל אדום באדום ושחור בשחור, אפילו אם אינו ניכר ממש שדומה לו, תולה בו, כגון שנתעסקה במי תלתן או במי בשר או בקילור אדום קצת, תולה בו האדום". והוא מן הגמ' שבסו"פ הרואה כתם. והעיר שם רע"א "ואם נתעסקה בצבע אדום יש לעיין דלכאורה אסור דאפשר לברר ע"י העברת ז' סמנים. ואף דא"א בקיאים הוי ס' מחמת חסרון ידיעה. ועי' מנחת יעקב (סי' זה ס"ק כ"ט, ל') ואף בנאבד יש מקום לאסור כמ"ש כיוצא בזה בתפל"מ העתקתיו לקמן (ש"ך ס"ק ס"א) וצ"ע". ולכאורה הי' נראה לומר שכוונת דבריו דהא דתלינן במי תלתן או מי בשר, היינו דוקא בהני דלית בהו הבדיקה דהעברת ז' סממנין, אבל בדאיכא הא איכא ספק חסרון ידיעה ואי אפשככ לתלות.

ולכאורה הדברים צ"ע וכמו שהעיר בתוה"ש ס"ק כ"ט, דהא בסע' ל' כתוב "אינה צריכה להקיף (פי' ענין הקפה הוא לדמות דבר לדבר) הכתם לדבר שהיא תולה בו, אלא תולה מן הסתם עד שתדע שזה שחור וזה אדום". ולכאורה צ"ע איך אפשר לתלות מסתם, הא כיון שאפשר בבדיקה הרי זה ספק חסרון ידיעה ואי אפשר להקל. ותי' בתוה"ש דשאני היכא דאיכא תליי', משא"כ בהעברת ז' סממנין בלבד. ולכאורה הדברים צריכים פירוש, דמאי שנא הא מהא. ולכאורה הי' נראה (כן ראיתי בכה"ג בס' חזקת טהרה להגר"י ראטה) דאע"ג שבעלמא אין מקילים בספק חסרון ידיעה, בכתמים הקילו. והא דלא הקילו בספק צבע היכא שיכול לבאר את הדבר, הוא מטעם אחר, דכיון שבשש"ט לא עברה ואין לנו צבע ידוע לתלות בו אמרינן שמסתמא דם נדה הוא ולא צבע, רק שהקילו לומר שהוא צבע אם העבירו עליו ז' סממנין וכו'. ולכן הא שאין אנו מקילין לתלות בספק צבע, היינו רק בכתם סתם, אבל לעולם אפשר לתלות בכתם של צבע, דכיון דאיכא תליי' ויש טעם לומר שאינו דם נדה המטמא אותה, אמרינן שהיא טהורה ואפשר לתלות אע"ג שיש ספק חסרון ידיעה שאולי הי' עובר ע"י ז' סממנין, וכהא דסע' ל'.

איסור נדה מדאורייתא

הקדמה 1

בדיקות

אחרי מציאת כתם טהור 29

הרגשה

בזמן הזה 26

דברי חידושי הר"ן 2

דם אחרי בדיקת עד 6

דם אחרי הטלת מי רגלים 6

דם אחרי תשמיש 6

הרגישה ולא מצאה דם 5

הרגישה ולא מצאה כלום בזבד"ל 28

זיבת דבר לח 2

חושבת שהרגישה בשעת תשמיש ולא מצאה עד לאחר זמן 38

כשמצאה הכתם לאחר זמן שבה אפשר לומר שהרגישה ולאו אדעתה 27

תליית ההרגשה בהרגשות אחרות 6

ימי נדה וזיבה

דעת הרמב"ם בזה 24

כתמים

או"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת, ואם הנידון נוגע לענין לטהרה לגמרי 47

אין תולין כתם יותר מכגריס בכמה מאכולות - הטעם 17

אין תולין כתם יותר מכגריס בכמה מאכולות – ספיקות בזה 22

אם חיישינן לטמא אפילו כשלא יתכן שהגיע אלא בגרע א' 36

אם מחזיקין טומאה ממקום למקום 10

בגד צבוע 23, 33

בגד צבוע – הדין בנייר של קינוח 32

בגד צבוע – ולאחר מכן התקנח על בגד לבן 33

בגד צבוע – ומקצתו על לבן 33

בדיקה אחרי מציאת כתם טהור 29

בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה – שיטת הרמב"ם 46

בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה – שיטת ר"ח 44

בדקה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה 42

בדקה בעד שאינו בדוק לה – ההשואה לדם במ"ר 45

בדקה בעד שאינו בדוק לה – היכי קיי"ל 46

בדקה בעד שאינו בדוק לה – מה חשוב אינו בדוק 45

בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא – הדין למעשה 50

בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא – למה בעינן שיעור כגריס 44

בדקה בעד שאינו בדוק לה וטחתו ביריכה 49

ביאור הדרשה ד'דם ולא כתם' 2

ביאור המ"ד שבטחתה ביריכה אין תולין במאכולת 48

דם במי רגלים 52

דם במי רגלים – אי בעינן דבר המקבל טומאה 57

דם במי רגלים – איש ואשה שעשו צרכיהם בתוך הספל 66

דם במי רגלים - אריכות בנושא 59

דם במי רגלים – בדברי הרמ"א במצאה דם במ 66

דם במי רגלים – בדיקת מהרי 67

דם במי רגלים - ביאור החת"ס במחלוקת רש"י ותוס' דהא דהדור מ"ר למקור 57

דם במי רגלים – ביאור הר"ן במחלוקת ר' מאיר ור' יוסי 54

דם במי רגלים – האם ר' יוסי מטהר לגמרי או רק מטהר משום נדה 54

דם במי רגלים - חשש שבא בתר דתמו מיא 52

דם במי רגלים - למה אין דרך האשה לראות דם בשעת הטמ"ר 52

דם במי רגלים - תרתי לריעותא אליבא דר' יוסי 52, 56

הדין בכתם ששיעורו כגריס בדיוק 21

החילוק שבין כתם עגול לכתם משוך 23

הטעם שתולים בכל דבר שאפשר לתלות 14

הרגה ב' מאכולות - דברי הראב"ד 19

הרגה כמה מאכולות 18

טומאתן מספק 13

טיפין טיפין 10, 30

כשאפשר להגיע על גופה רק ע"י שחיי' 36

כתם על חלוק שאינו בדוק 50

למה איסורן רק מדרבנן 2, 81

למה י"א דתלינן עד שבדקה בה במאכולת 47

למה לא הקילו בהם משום ספק ספיקא 13

מאיזה זמן מתחיל טומאתה 34

מתי אפשר לתלות כתם שעל גופה בדם שנתעסקה בה בידי' 36

נמצא עליה מין א' תולה בה כמה מינין 22

על בגד חיצון כשלובשת בגד הצמוד לאו"מ 36

על בשרה- טעם וגדר חומרתה 7

על דבר שאינו מקבל טומאה – אחורי כלי חרס 71

על דבר שאינו מקבל טומאה - ומ"מ מטמא דבר אחר 32, 57

על דבר שאינו מקבל טומאה - עד הבדיקה 31

על דבר שמקבל טומאה – אבל הכתם אינו מטמא אותו 71

על דבר שמקבל טומאה מדרבנן 71

פחות מכגריס על אבר שלו 42

שהעבירו עליו ז' סממנין - הדין לבעלה 80

שהעבירו עליו ז' סממנין - סוגיית הגמ' 79

שהעבירו עליו ז' סממנין – קושיית ר' יוחנן אדר 81

שיעור כגריס 14, 25

שיעור כגריס - צירוף 17

שיעור כגריס בכתם שחור 28

שיעור כגריס כשכתם א' מתפשט לב' חלקים של בגד 28

שיעור כגריס למעשה 28

שיעור כגריס על בשרה 10, 30

שלא להסתכל בנייר של הקינוח 34

שלאחר הטמ"ר 27

שנמצאו על דבר שאינו מקבל טומאה – דין נייר שקינחה בה 31

שנמצאו על דבר שאינו מקבל טומאה – הדין בפד 33

שנמצאו על דבר שאנו מקבל טומאה 9

שנמצאו על דבר שאנו מקבל טומאה - הדין בבית 7

תליי' במקולקלת – במעוברת המקולקלת 75

תליי' במקולקלת – ג' נשים ובדקה ומצאה טמאה או טהורה 73

תליי' במקולקלת – הערת האו"ש בבדקה ומצאה טהורה 77

תליי' במקולקלת - הקדמה 68

תליי' במקולקלת – השואת הרשב"א לדין עד שאינו בדוק 76

תליי' במקולקלת - חידוש בדינו 77

תליי' במקולקלת – תלי' בבעלת כתם 70

תליי' במקולקלת למפרע – חקירה בדינו 74

תליית כתם שעל גופה במכה בגופה 35

תליית כתם שעל גופה כשהתעסקה בכתמים בידי' 35

תליית תחתון בעליון 19

מצאה דם אחרי תשמיש

חשש מאכולת 40

עיונים בחיוב קרבן שלה 38

ספק דאורייתא

מכניס עצמו למצב של ספק 24

ספק טומאה ברה"י באיסור נדה

הערה בדברי השב שמעתתמא בזה 74

חידושו של השב שמעתתא 39

שבעה נקיים *ע' גם תקנתא דר' זירא*

אופן עשיית מוך דחוק 67

יום השביעי 24

תקנתא דר' זירא

דברי רבינו ירוחם בזה 25

טעמו 25

1. ומ"מ נראה שבמקרה של ר"ע גופא לא היתה ספק משום שמא הגיע מהמכה שיכולה להגלע וכו' לבד, דהא משמע ממתני' שאין זה תליי' מעיקר הדין, רק משום תוספת חשש מעלמא אע"ג שלא ידעינן שעברה בשש"ט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומבואר שם בדבריו שהטעם שהוכיח מקושיית הגמ' בבדקה לאחר זמן ולא מקושיא דהטלת מ"ר ובדיקת עד, משום שבלאחר זמן מפורש דהוי דין דאורייתא, משא"כ בשאר שיש מקום לומר שאינה טמאה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש כאן ב' טעמים לומר שיתכן שלא יצא דם, חדא שאולי טעתה הרגשה, ועוד שאפילו את"ל שהרגישה מ"מ אולי לא יצא דם. ואע"ג שכשידוע שנפתח הקר הרי היא טמאה, היינו משום שאין הצד שלא יצא דם מספיק חשוב לומר שאינו אלא ספק, אבל אם עצם ההרגשה מסופקת יתכן שחזי לאיצטרופי. ויל"ע בזה [↑](#footnote-ref-3)
4. וע' לקמן הערה 31 מה שיש להעיר בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. וע' לקמן שיעור ח' שביארנו הטעם שאם יש חזקה שדם בא בהרגשה, למה בכה"ג שמצאה לאחר זמן לא אמרינן שגם דם זה היתה בשעת תשמיש כיון שרק ז אפשר לומר שהיתה בהרגשה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ש שלפי"ז לא שייך לומר כמש"כ התוס' שגם כלי המקבל טומאת נגעים מטמא את האשה. והוסיף דיתכן שזהו ג"כ הטעם שנטו התוס' מפירושו של הר"ן כיון שלדידי' ע"כ טמאו כתם הנמצא על דבר שאינו מקבל אלא טומאת נגעים. [↑](#footnote-ref-6)
7. ע' עוד לקמן שיעור ט' בביאור דברי התוס'. [↑](#footnote-ref-7)
8. וע' גם חי' הר"ן בדף נ"ז ע"ב ובערול"נ [↑](#footnote-ref-8)
9. שיעור א' [↑](#footnote-ref-9)
10. והאחרונים דקדקו מלשון 'עד כמה תולה' דמשמע שהוא דין תלי'. אמנם נראה גם לדייק לאידך גיסא, שהרי כתוב 'ואע"פ שלא הרגה', דמשמע שאע"פ באמת לא הרגה, ולא אע"פ שאינה יודעת אם הרגה או לא, דתלינן שהרגה ולאו אדעתה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומ"מ יש לומר שהסברא הראשונה סבר שאין תולים בכתם יותר מכגריס מדינא ובלי הסברא של 'אין לדבר סוף' כיון שהוא תליי' רחוקה מדי. [↑](#footnote-ref-11)
12. ונראה להדגיש שבאמת אין זה דבר מוכרח, דהא יתכן שהעבירה הדם ממקום למקום. רק דחזינן לדעתייהו דכל הני מפרשים דעדיף לתלות בעברה בשש"ט ולאן אדעתה ממה שנאמר שהטומאה עברה ממקום למקום. ולכאורה הטעם בזה פשוט, שהרי גם לענין תליי' י"ל שאע"פ שלא עברה בשש"ט, מ"מ הגיע הדם של שש"ט למקום אחר, ומשם לבגדי', ולכן אי אפשר לומר לטמא יותר מלטהר, רק בספק עברה יש לטהר. ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
13. שו"ר בבעלי הנפש לראב"ד (סי' ג') שכתב דהא דתולין כמה מינים היינו משום דהוי כבגד שאינו בדוק. [↑](#footnote-ref-13)
14. עוד נראה שהדבר תלוי, שכל זה למבואר לל"ק שתולין כתם שחור בכתם אדום וכדומה, אבל אם אין תולים אלא אדום באדום עדיין תיקשי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. והנה עצם דבר זה שדין כתמים להקל מבואר כבר במתני' וכמו שאמר ר' עקיבא. ולכן יל"ע מהו בכלל חידושו של ר' אבהו. ונראין הדברים שהי' אפשר לומר דהו"א דרק בתליות מקילין (בפרט אם המיעוט של דם ולא כתם הוא שמדאורייתא לא חוששים שהדם הוא ממנה, ולכן שפיר הקיל ר"ע בתליי' בכתמים דרבנן), אבל לא בשיעור (ואפילו אם היסוד של שיעור כגריס הוא דין תליי', מ"מ כאן שייך לשיעור כיון שנתנו בה שיעור). ומיני' שיל"ע מאי קסבר ר' הונא, האם חולק הוא על ר' אבהו, וכן באמת נראה מסוגיית הגמ' שבמס' חולין דף נ"ה ע"א ע"ש בפירש"י, או"ד מודה לר' אבהו אלא דדינא ד'עד ועד בכלל' שנאמר באופן כללי בכל האיסורים שאני (אלא דא"כ יל"ע מהו גוף דינו של ר' אבהו). [↑](#footnote-ref-15)
16. ושמעתי מי שרצב ליישב דעד כאן לא הקילו אלא בספוג, אבל אם צבור על גביו חייבים לקנחאותו מן הכלי בבגד לבן ולבדקו. אלאל דא"כ יוצא שאם יש כתם יבש על בשרה הרי היא טהורה מדין בגד צבוע, וזו לא שמענו. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולכאורה לולא דברי החוו"ד הי' אפשר לומר שרק תחילת העקיצה חשוב הרגשה, ולכן אם ראתה עומדת טמאה כיון שהי' הראי' סמוך לתחילת הטמ"ר, אבל אם מצאה לאחר ההטמ"ר אפילו זמן אותיום שלאחר מכן, כיון שלא הי' סמוך ממש לתחילת ההטלה י"ל שלא היתה בהרגשה. [↑](#footnote-ref-17)
18. והקושיא מבוססת על זה דמיירי בכה"ג שלא בדקה בעד, דאל"כ תיפו"ל משום בדיקת העד. וע' בפרד"ר (פתח"נ חקירה ד' אות ח') שהאריך בנידון זה אם מיירי במצאה ע"י בדיקת עד או לא. [↑](#footnote-ref-18)
19. וראיתי בפרד"ר (פתחי נדה חקירה ד' אות ח') שהקשה על סברת החוו"ד, שלדבריו גם בנמצא דם בפרוזדור ויש ספק אם הוא מן החדר או מן העליי' הי' לנו לומר שיש לאשה חזקת טהרה ולכן אינה טמאה מדאורייתא ולא מהני החזקה שהגיע דם בהרגשה נגד חזקת טהרתה וכנ"ל. וע"ש מש"כ בשם סד,ט עוד תירוץ לקושיא זו. ונראה לבאר דבר זה קצת באופן אחר, והוא כמו שקיבלתי ממו"ר הגר"א אריאלי משמי' דהגרנ"פ, שכל הענין של חזקה ענין של 'מסתמא, ור"ל שנתן התורה כח לפסוק ע"פ המצב הסתמי. ולכן בכגון חזקת דם שבא בהרגשה, אין ר"ל שיש הסתברות שהי' בהרגשה שאומר לנו שאם אנחנו מסתפקים על דם אם הי' בהרגשה או לא שיש לנו לומר שהי' בזמן של הרגשה, רק הוא דין לומר שבזמן שאשה ראתה דם מסתמא ראתה בהרגשה, כיון שזהו המצב הסתמי של ראית דם. והנ"מ כשאפשר לומר כן, וכגון שעשתה בדיקה וכו' שיש לומר שטעתה וסברה שהיתה הרגשת העד וכדומה, אבל אם ליכא מידי למיתלי בי', אי אפשר לומר שהיתה בהרגשה. ולכן כיון שע"פ כללי חזקה דמעיקרא אמרינן שהדם לא הגיע עד עכשיו, דמנלן לבדות מליבנו שהי' מקודם כל זמן שלא ראינו, עלינו לדון על ראית דם עכשיו אם היתה בהרגשה או לא. וכיון שעכשיו אין לתלות דבר אחר אמירנן שהיתה שלא בהרגשה ואינה טמאה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-19)
20. ולכאורה רצונו לומר שאם הוא כתם לח לא נאמר קולת בגד צבוע דאל"כ מאי שנא בגד צבוע מכל כתם. וכיון שכן ע"כ מזמן שהיתה יכולה ליפול ממנה עד שמצאנו אותו יבש מסתמא היתה לה הרגשת מ"ר והי' לנו לטמא אותה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכן ראיתי בלבושי עז (עמ' י"ב) ובמשמרת הטהרה (עמ' כ"ה), ושניהם הביאו בשם הגריש"א (עם שינוי קל) שאפשר להקל כדעת החזו"א, בפרט בזה"ז שהנשים אינם מרגישות. ומ"מ לכאורה הי' משמע שאין כוונת החזו"א אלא לומר שאין לטמא מדאורייתא משום הרגשת מ"ר אפילו לא הטילה, דהא כתב "ודברי התו' הם למאי דקס"ד וכו' ומש"כ לעיל", והרי לעיל מיני' מיירי בכה"ג. ומ"מ יתכן שההרגשה בזמן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם ליכא בכל אופן וכמש"כ לעיל בהערה 17. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולכאורה אין כוונת הש"ך להוכיח מתוס' אלא ממה שמצא בלשון הרא"ש וכדבהמשך, ומיני' שלכאורה כן סבר גם התוס'. אבל מן הב"י משמע שרק מן הרא"ש יש להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-22)
23. ונראה שיש מקום להקל כה"ג גם אם הוא טיפין טיפין. שאמנם כתבנו לעיל דקיי"ל דטיפין טיפין מצטרפין על בשרה, מ"מ הרי יש בזה מחלוקת, והראנו פנים שעיקר הדין בשו"ע כשיטת הרשב"א המיקל. ולכן בנד"ד שיש להסתפק שאולי בכלל לא נחשב ככתם שעל גופה יש לנו להקל. וכ"ש לפי הביאור השני שבסמוך יש להקל בטיפין טיפין על הטישו. [↑](#footnote-ref-23)
24. ולכאורה ביאור זה מובן היטב לפי הביאור של הר"ן בטעם שלא גזרו על כתם הנמצא בדבר שאינו מקבל טומאה, דכיון שאין הכלי טמא ממילא האשה טמאה. וא"כ הה"נ בנד"ד דכיון שיש כלי שהוא טמא, יהי' הכלי איזה שיהי', ממילא האשה טמאה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ובס' חוט שני (סי' ק"צ סע' י' ושם בשעה"צ ס"ק קע"ו, עמ' קס"א) עמ' צידד לומר דאפילו אם הטעם להחמיר בדם על הקינוח משום שלקוח מעל גופה, מ"מ אין זה סברא אלא לענין הקולא של דבר המבקל טומאה, אבל לענין בגדי צבעונים מ"מ יהא הדין לקולא. ולכאורה הביאור בדבריו שם שיסוד הדין דבעינן כלי המקבל טומאה משם מקום המציאה, ובזה אמרינן שמקום המציאה היתה על בשרה, אבל יסוד בגד צבוע משום שקשה לראותו, ולכן אזלינן בתר שעת הראי' ולא שעת המציאה (ואע"ג שאם לאחר מכן נתקנח על דבר לבן עדיין טהורה, היינו משום שבשעת תחילת הראי' לא היתה טמאה, אין זה דרכי נועם שתחזוא להיות טמאה). ובעצם הסברא יש מקום לפקפק שגם בבגד צבוע אזלינן בתר מקום המציאה, וזה שעבר לאחר מכן לדבר צבוע אינו מטהר אותה. וכן מ"מ קיבלתי שהמנהג להחמיר גם בזה. [↑](#footnote-ref-25)
26. אמנם שמעתי מהג"ר אפרים קירשנבוים שליט"א ששאל את פי הגרח"פ שיינברג אם הצבע של בגד ישן של ציצית העשוי' מצמר חשוב צבוע לענין כתמים והשיב לו שבאמת חשוב צבוע. [↑](#footnote-ref-26)
27. ומסברא לכאורה הי' נראה לומר שאםילו אם אין בשניהם יחד כשיעור גריס מ"מ הרי היא טמאה, דהא סוף סוף אין במאכולת ליחה לבנה ואמרינן שהכל כתם א', וא"כ מוכח שאינו ממאכולת והרי היא טמאה. אמנם משמעות הרמ"א וחו"ד שאין לטמא אא"כ יש בתרוייהו שיעור כגריס. וצ"ע מאי שנא מכתם שחור שטמא בפחות מכגריס. ואע"ג שבכתם שחור עצם המראה הטמא מוכח מיני' ובי' שאינו ממאכולת, וכאן הוא הוכחה מבחוץ, מ"מ מאי שנא. ולא ראיתי מי שהעיר בזה. [↑](#footnote-ref-27)
28. שו"ר דברי נתיבי הטהרה עמ' קע"ח בזה ע"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. ע' בשיעורי שבט הלוי (סי' ק"צ סע' י"ב אות ב') כדברינו. וע' עוד מש"כ שם (סע' י"א ס"ק ג') לשהסתפק אם חוששים לכתם שעל ידי' אם לבשת בגד הצמוד לאו"מ, כיון שגם בזה אולי חוששים שהכניס ידי' בתוך הבגד. [↑](#footnote-ref-29)
30. וע' ערוה"ש סע' נ"ה וסע' ס"ט וצע"ק. [↑](#footnote-ref-30)
31. אמנם כאן הבן שואל, שאם חושבת באמת שהרגישה, למה אין לנו לטמא אותה משעת ההרגשה, דהא אין לנו שום ריעותא לומר שאין הדם ממנה, רק שלא מצאה הדם עד לאחר זמן, אבל באמת יתכן שהי' מקודם, ויהא ההרגשה ראי' שבאמת כך הוה. וראיתי בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ובספר (עמ' תס"ז בשו"ע מהדו' פרידמן) שכתם הטעם בזה משום שאין דרכו של דם להתעכב, ולכן אמרינן שטעתה בהרגשת שמש. ולכאורה נראה שתי' זה דחוק טובא, חדא שהרי אין כאן הוכחה שהדם התעכב, רק שהיא לא בדקה אם הי' דם רק לאחר זמן. ועוד שהוא חידוש גדול לומר שמשום סברא כזאת נימא מעצמינו שהיא טועה בהרגשה שהיתה לה. וראיתי בנתיבי הטהרה (עמ' קס"א) בשם סד"ט (סי' ק"צ ס"ק ג') שהוסיף שאין אומרים שודאי טעתה בהרגשה במצאה לאחר זמן, רק שיש מספיק ספק לומר לא להביא קרבן חטאת. ויש להעיר שמ"מ מביא אשם תלוי, ולהביא אשם תלוי צריך ספק מדינא. ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. שו"ר שכן הדגיש גם בס' הערות וביאורים ע' רמ"ג [↑](#footnote-ref-32)
33. וע' מה שהערנו עוד לקמן בשיעור כ"א. [↑](#footnote-ref-33)
34. לכאורה לשיטת הלחו"ש איכא למימר עוד ריעותא בזה שלא ראתה אלא שיעור פחות מכגריס וכמש"כ בהדיא דריטב"א דמיירי בהכי (ע' בסמוך). ויל"ע אם יש מכאן ראי' דלא כלחו"ש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. אמנם לכאורה דבר זה נסתר מדברי הריטב"א, שהרי גם הוא כתב דקיי"ל להחמיר שהיא טמאה נדה, ומ"מ מפורש בדבריו שהוקשיא בתחילת הסוגיא אינו אלא לענין טומאה ודאית, אבל אפילו אם יש חשש מאכולת טמאה מספק. [↑](#footnote-ref-35)
36. והעיר א' מבני החבורה שליט"א שלכאורה יש להקשות קושיית הרמב"ן גם באופן אחר, והוא דלימא שנפל דם מאכולת על האבר שלו קודם תשמיש, וקושיא זו תא יתיישב בדברי הרמב"ן. ובנמצא על שלה י"ל דלא חיישינן להכי דלענין זה שיהי' נמצ על שלה מכח דם ממאכולת שהי' על האבר שלו הוי ממקום למקום, אבל על שלו מא"ל. ואפילו על שלה לענין מה שצידד הרמב"ן לומר שהגיע מן הסדין על האבר שלו נימא דהוי הכי נמי מאבר שלו לאבר שלה. וצע"ג. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויל"ע בזה, שאפילו אם יתכן שמאכולת בא על האבר שלו, איך יצא ממנו דם, שלכאורה הי' צריך המאכולת להיות נרצפה כדי שיצא ממנו דם, ולכאורה לא מסתבר שהמאכולת נרצפה מן האבר אלא בשעת תשמיש. ואע"ג שבעלמא מטהרים פחות מכגריס משום תליי' במאכולת אע"ג שאין מאכולת רצופה בה, לכאורה היינו משום דחיישינן שהמאכלות נרצפה ושוב נפל אחרי שנשפך דמה. [↑](#footnote-ref-37)
38. ע' לקמן שיעור ט"ו שהבאנו מחלוקת הסד"ט והגר"ז בזה, ודברינו הנ"ל הם כדברי הסד"ט. [↑](#footnote-ref-38)
39. ואע"ג שכתבנו לעיל שדקדוק לשון התוס' שלא מצאו הדם על העד אלא במקום שנגע ביריכה, מ"מ יש חשד שדם זה בא מן המקור על העד ולאו דוקא מיריכה, ולכן לשיטת הש"ך ליכא ס"ס. [↑](#footnote-ref-39)
40. ויש כאן מידת חידוש, שכמדומה לי הא דשותתת בתום ההטמ"ר אין זה משום שהדם רוצה לצאת מכח ויש עיכוב, רק משום שנגמרו המ"ר לצאת בכח, והי' אפשר לומר דהא דאמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, אין זה אלא משום שהמ"ר מוכנים לצאת בכח, וכיון שיש עיכוב מצד שהיא עומדת או טעם אחר הרי הם חוזרים למקור להביא דם, ולא בזמן שאינו יוצא בכח. ומתוס' חזינן שגם שותתת שלאחר הטמ"ר חשוב חדא לריעותא לומר דהדור מ"ר למקור להביא דם. וע' מש"כ בזה עוד בשיעור הבא. [↑](#footnote-ref-40)
41. אמנם לכאורה יש לו דין של וסת הקפיצות. ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-41)
42. תדע שהרי הרא"ש כתב שלפירוש התוס' י"ל שלר' יוסי עומדת ושותתת טמאה, וכן ביאר כמהלך הראשון של התוס' שבהו"א שחשבנו דמתני' מיירי בין במזנקת ובין בשותתת, וא"כ מפורש דר' יוסי מטהר אפילו עומדת ושותתת לפי ההו"א. ומ"מ כתב הרא"ש דיתכן שלמסקנא מודה ר' יוסי בזה. וע"כ זהו כנ"ל דכל דבר זה דר' יוסי מטהר היינו לפי הס"ד. [↑](#footnote-ref-42)
43. וכן הוא מפורש בשו"ת הר"ן סי' מ"ט דלא שייך הא דעל שפת הספל ובתוך הספל בעומדת. [↑](#footnote-ref-43)
44. ולא ברור איך מתיישב הערת הר"ן לפי זה וכמו שהעיר הש"ך בסי' קצ"א ס"ק ג'. דהא בקושיית הגמ' ד'דלמא בתר דתמו מיא וכו' לא מיירי בכה"ג שמצאה יל שפת הספל וא בתוך השפל, דמה"ת, ולא אמרו אוקימתא אלא לבסוף. וכן לא אמרו לבסוף אלא שר' מאיר לא מטהר אלא בכה"ג שיושבת ומזנקת ולא מצאה אלא בתוך הספל, דמשמע שאם מצאה על שפת הספל, בין אם לא מצאה גם בתוך הספל ובין אם מצאה הרי היא טמאה אליבא דר' מאיר, ולכן איך חזינן דינים הנ"ל אליבא דר' יוסי. וחשבתי לומר בזה בתרתי, או שכוונת הר"ן לחדש לנו שאם מצאה בין בתוך הספל ובין על שפת הספל הרי היא טהורה אליבא דר' מאיר, ומשום משמעות שהחשש ד'דלמא בתר דתמו וכו' אינו אלא לר' מאיר. אלא שקשה לי בזה דהיכא מרומז שדין זה אינו אלא לר' מאיר, דדלמא גם ר' יוסי מודה לה. ולכאורה י"ל שהוא מרומז מזה שמטהר ר' יוסי בעומדת אע"ג דכה"ג ליכא הוכחה הנ"ל וכמו שהערנו לעיל (אמנם לא היינו יודעים מענין 'בתר דתמו מיא' אילו לא דנו בזה בגמ'). או"ד שכוונתו לומר דכיון שעכ"פ דנו בזה בגמ' ויש אופן שהוא טמא גם אליבא דר' יוסי אין כאן קושיא. ועדיין טעון ביאור קצת. [↑](#footnote-ref-44)
45. ע' גם חזו"א רסי' צ' [↑](#footnote-ref-45)
46. ע' לעיל שיעור ט' [↑](#footnote-ref-46)
47. שיעור ט"ו [↑](#footnote-ref-47)
48. ע' שיעור ט' [↑](#footnote-ref-48)
49. וע' מש"כ בפלתי מעיקרא בס"ק ה' לדחות דברי הש"ך. ובדעת יהונתן על הפלתי הביא מפרד"ר שתמה עליו שאין לדבריו שום הבנה. ולכאורה יש לפרש את דבריו ע"פ דברי השו"ע הגר"ז שפי' דאע"ג שהרמ"א חשש לשיטת הר"ח, מ"מ לא חשש דלמא בתר דתמו מיא וכו'. [↑](#footnote-ref-49)
50. ויש כאן מידת חידוש, דהא שפיר י"ל שהוא משש"ט ולאו אדעתה, או מב' מאכולות. רק דלא מקילין לומר כן, או משום דא"כ אין לדבר סוף וכמו שהבאנו לעיל מן הלבוש, או מטעמים אחרים. אבל כאן אפשר לכל אשה לתלות מחברתה מעיקר הדין, וכי תימא דהא אי אפשר שיהיו שניהם טהורות, גם זה לא נכון, רק שהטעמים שהיינו אומרים שאינו מאף א' מהם אינם טעמים שמשו"ה מטהרים לאשה. וחזינן שאפילו הכי לא אומרים ששניהם טהורות. ולכאורה ביאור הדבר שצריכים לומר טעם שמטהרים בשניהם, ואי אפשר משום ב' מאכולות וכדומה דהא לא אמרינן טעם זה להתיר, וגם לא אמרינן משום תליי' בחברתה משום דתרוייהו אי אפשר וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-50)
51. אמנם יש לדון בזה אי בעינן באו לישאל בבת אח בפועל, או"ד שדינו כבאו לישאל בת אחת אעפ שלא שאלו. [↑](#footnote-ref-51)
52. ולכאורה אם כבר בדקו שתים ומצאו טהורות הרי הוא ידת סדום שהאחרונה תבדוק את עצמה, דהא בין מצאה טמאה ובין מצאה טהורה תהי' טמאה, וא"כ למה תפסידד את שאר הנשים. [↑](#footnote-ref-52)
53. ויש להעיר בדביר התוס' דהנה בד"ה שהרי (א) הקשו למה אינו טמא משעת כיבוס ואילך אליבא דר' זידא כיון דכיבוס הוי קפידא. ותירצו דיכן שכיבוס לא הוי קפידא רק הוא כדי ללבנו. ובתוס' שהרי (ב) הקשו שוב למה בעינן הקפיד עליו ועבר, תיסגי לן בהקפיד לחוד. ולכאורה צ"ע דהא כתבו התוס' מיד לפני שאם אינו אלא כיבוס אין כאן קפידא, ולכן ע"כ צריכים גם ל'עבר'. ולכאורה י"ל שהי' אפשר לומר שכיבוס פעם א' אינו קפידא, אבל כביבוס שני הוי קפידא. רק דא"כ קשה למה בעינן עבר. ומשו"ה תירצו דע"כ בעינן הקפיד דעבר. [↑](#footnote-ref-53)
54. ואע"ג שכתבו התוס' בד"ה שהרי (א) שכיבוס דמתני' לא שמה קפידא, ולכן טהור אפילו מכאן ויאך אליבא דר' זירא, מ"מ מהני הכיבוס כדי שתהא קפידא לענין טהרה למפרע מיהת. [↑](#footnote-ref-54)