1 צירוף מינים לחלה - א_
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

חלה פ"א מ"א חמשה דברים חייבין בחלה וכו' ומצטרפין זע"ז, ולהלן פ"ד תנן בזמן שהן של אשה אחת מין במינו חייב שלא במינו פטור, איזהו מין במינו החיטים אינן מצטרפת עם הכל אלא עם הכוסמין, השעורים מצטרפין עם הכל חוץ מן החיטים, ובירושלמי בפירקין פריך לה ומשני תמן בנשוך וכאן בבלול, ופי' הר"ש בריש כלאים דהיינו דכל המינים בלולין יפה ועשה מהן עיסה אחת כולן מצטרפין וכו' אבל אם עשה עיסה מכל מין ומין בפני עצמו והעיסות נושכות זו בזו מצטרפות בכה"ג דקתני.

א] נחלקו האחרונים בגונא שעשה מכל מין עיסה בפנ"ע ועירב העיסות עד שנעשו גוף א' אם כה"ג הוי כבלול ומצטרפין כל המינים זל"ז, או דכל הא דבלול מצטרף היינו כשבללן בעודן קמח, אך אם עירב העיסות הוי כנשוך, ולפ"ז אין עיקר החילוק בין נשוך ובלול, אלא בין עירוב שבעודן קמח לחיבור ועירוב אחר שכבר כל עיסה לעצמה, והנה הלבוש בסי' שכ"ד ס"ב כתב, ז"ל, בד"א כשעירבן קמח ולש אותן יחד, דכיון דלש אותן יחד כל העיסה נראה שוה כאילו הוא ממין א' וחייב בחלה, אבל אם לש כל א' לבדו ואין בו כשיעור ומדבקו למין א' אין כל העיסות דומות זל"ז ואין מצטרפין לכשיעור להתחייב בחלה אלא בכזה הסדר וכו', עכ"ל, וכן מבו' בד' הפרישה שם דאם עירב העיסות אין מצטרפין, אך הט"ז שם סק"ב כתב ע"ד הפרישה שהוא תמוה מאד, דודאי אם עירב העיסות הוי כמו שעירב קמח בקמח.

ובס' ישועות יעקב הביא ראי' לד' הט"ז, מד' הירושלמי בפירקין דאמרי' תני רב חייא כן כולן שעירבן תבואה קמחים ובצקות מצטרפין, עירב ראשי עסיות, א"ר ייסא והדין נשוכין לאו כמעורס הוא ואת אמר אין מצטרפין והכא אינו מצטרף, ע"כ, והרי מפורש דאף עירב בצקות מצטרפין כל המינים, ואף נסתפק ר' ייסא דאף עירוב ראשי עיסיות יהא כבלול, ואמנם בש"ס דילן במנחות ד"ע: מייתי' להך ברייתא בכולן שעירב וכו' וקאמר למאי נ"מ ומוקמי' לה בכמה גווני, ולא קאמר דהיינו לענין חלה, ובע"כ דהבבלי ס"ל דבעירב בצקות הוי כנשוך שאין מצטרפין כל המינים, וע"כ ל"מ להעמידה לענין חלה, ונמצא לפ"ז שבנידו"ז נחלקו הבבלי והירושלמי, עכ"ד.

ב] אמנם באמת בעיקר הנידון בזה מצינו דברים מפורשים בד' רבותינו הראשונים, דהרמב"ן בהל' חלה להלן בפ"ד והרשב"א בפסקי חלה ש"א הביאו ד' הירושלמי הנז' ופירשוה דאף בצקות שעירבן ובללן יפה מצטרפין כל המינים, וכ"כ המאירי במתניתין, ז"ל, ואם גלגל כל א' לבד ואח"כ בללן זב"ז אף זו דינה כבלול והא שאמרו שם תני ר' חייא וכולן שעירב, תבואה קמחים ובצקות מצטרפין שלא מיעטו אלא את הנשוך וכו', עכ"ל, ומה שהוכיח הישויע"ק מד' הבבלי במנחות דפליג בזה על הירושלמי מדלא מוקים הבבלי להך ברייתא לענין חלה, הנה כבר עמד בזה הרמב"ן שם , ז"ל, דקא מפרשי דההיא לאו לחלה תניא דתבואה וקמחים לאו בני חלה נינהו וכו', ובדעת הירושלמי דמפרש לה לענין חלה כ' הרמב"ן, ז"ל, דס"ל לבני מערבא דר"ח ה:ק וכולן ה' המינים הללו תבואה וטחנה או קמחין ועשאן עיסה כאחת או אפי' בצקות שבללן ועירסן מצטרפין לחלה.

[ויש להביא בזה לד' האו"ז בסי' רי"ד שג"כ עמד בזה מ"ט לא מפרש לה הבבלי לענין חלה, והוכיח מזה דלא קי"ל כרב חייא אלא כר' יוסי, וזהו לפ"מ שפירש שם ד' הירושלמי באופן מחודש, דר' חייא תני וכולן שבללן תבואה קמח ובצק מצטרפין עם ראשי עיסיות, והיינו שאם לש בצק ואין הו שיעור חלה, ולקח קמח או תבואה בעין כמו שהם ובללן עם הבצק מצרפין עם הבצק לשיעור חלה ולחייבו בחלה, וקמהדר לי' ר' יוסי שאי"ז אלא כמו נשוך, וכתב ע"ז האו"ז דנראה דקי"ל כר' יוסי דאמר בפ' ר' ישמעאל במנחות וכו' ואילו לענין חלה ליכא מ"ד וכו' עכ"ד.

ועיקר פי' האו"ז בד' הירושלמי צ"ב, דמ"ט דמ"ד דמצטרפין הרי תבואה וקמח אינם עיסה ואין חייבין בחלה, ואף אידך מ"ד דפליג לא פליג אלא דהוי זה כנשוך, והיינו דמה"ט בכה"ג לא יצטרפו כל המינים זל"ז אלא כבדר דתנן בפ"ד, אך בכה"ג שפיר יצטרפו.

ונ' דמזה מקור נאמן למש"כ הגר"ח בהל' חמץ ומצה דבחלה חייל החיוב על כל חלק מהעיסה בפנ"ע, והיינו דאין שיעור ה' רבעים שיעור בחיוב, אלא הוי זה שיעור בהעיסה וכל דאיכא ה' רבעים, מצי חייל חיוב על כל מקצת אף אם השאר אינו מחויב כלל, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז יש מקום להבין דהאמנם התבואה והקמח ודאי אין חייבין בחלה, מ"מ כיון שעירבן עם העיסה משלימין הן לשיעור ה' רבעים, וכ"ה מדויק בל' האו"ז שכתב דמצטרפין עם בצק לשיעור חלה "ולחייבו" בחלה, ונ' להדיא דרק הבצק מתחייב, אך אינהו אין מתחייבין ואפ"ה הן מצטרפין להשלים השיעור, אך אכתי צע"ג, דלכאו' השיעור דה' רבעים הוי בעיסה ולחם, וא"כ היאך יצטרפו תבואה וקמחים לזה].

אך הנה בל' תוס' ותוס' הרשב"א בפסחים דל"ה. נ' דכל הא דבלול מצטרפין כל המינים היינו רק בשכל הקמחים נילושין יחד ועשו מהן עיסה, אך אם נעשו כל א' עיסה בפנ"ע אין מצטרפין, עיי"ש, וכ"ה סתימת ד' הר"ש בריש כלאים, והרא"ש בהל' חלה ובפירושו למתני' והטור בסי' שכ"ד.

ג] ובביאור הפלוגתא בזה, נ' פשוט, דהנה בהא דבבלול מצטרפין כל המינים יחד, יל"פ בתרי גווני, דיל"פ דהיינו משום דבלול הוי צירוף מעליא טפי, וע"כ הגם דחטים ושעורים אין מצטרפין, מ"מ אם נצטרפו צירוף גמור ה"ז מועיל לצרף אף מינים החלוקין זמ"ז, ובנוס"א י"ל דבבלול ל"ב לדון דיני צירוף, כיון דהויא עיסה אחת ממש, אך יל"פ באופ"א דהיינו דבבלול כיון שנתערבו כ"כ יחד חשיבי כמין א' וע"כ הוא דמצטרפין.

והדברים מפורשים בתוס' הרשב"א פסחים דל"ה., ז"ל, בבלול וכו' דאז חשיבי כולהו כמין אחד, ול' התוס' שם דחשבינן כולהו כאחד, והרי להדיא דהא דבבלול מצטרפין כל המינים זל"ז הוא משום שע"י הבלילה ליכא חילוק מינים כלל והוא כולן כמין א'.

ונ' דמה"ט ס"ל לתוס' ותוס' הרשב"א ודעימייהו דכל הא דבבלול מצטרפין היינו רק כשבללן בעודן קמח ונילושו יחד, דכה"ג הוא דחשבי' לכולן כמין א', אך כל שעשה עיסה מכל מין בפנ"ע ואח"כ נתערבו, חשיב כל א' לעצמו ולא חזינן לכולהו כמין א', וע"כ כה"ג אין מצטרפין אלא כה"ג דקתני בפ"ד.

אך בדעת הרמב"ן ודעימי' יל"פ דס"ל דהא דבבלול כולן מצטרפין הוא משום דבלול הוי חיבור וצירוף גמור, ובצירוף מעליא מצטרפין כל המינים זל"ז, וע"כ בזה אף אם בללן אחר שנעשו עיסה, כיון דאית להן צירוף גמור דבלילה ה"ה מצטרפין, ואך שהי' מקום לומר דבלילת עיסות אינה בלילה גמורה כ"כ, וזהו דקמ"ל ר' חייא דאף בלילה זו הויא צירוף מעליא לצרף כל המינים זל"ז.

והנה בירושלמי בעי מהו שילקו על חלתן ד"ת ר' יונה וכו' בשם רשב"ל אין לוקין על חלתן ד"ת, אמר ר' יעקב בר אחא רשב"ל כדעתי' דאיתפלגון הפיגול והנותר ששחקן וכו' ר"ל אמר ביטלו זא"ז וכו', ע"כ, ומבו' להדיא מד' הירושלמי שאף בבלול חשבי' להו כה' מינים חלוקין, וכל מין ומין הוי שם לחם ומחייב בפנ"ע לחלה, וע"כ מצינו לדון בזה דין ביטול, אך לפמש"כ הר"ש דהא דבבלול מצטרפין הוא משום דחשיבי כמין א', צ"ב מ"ש בזה דין ביטול.

והאמנם הירושלמי הכא לטעמי' אזיל דס"ל דאף בבללן עיסות מצטרפין והוי דהא דבלול מצטרף אינו משום דהוי כמין א' אלא משום דהוי צירוף מעליא, וע"כ ס"ל דאף בבלול אכתי חשבי' להו כמינים חלוקין, וע"כ יש לדון דין ביטול, וצ"ע מקור ד' הר"ש ודעימי' לנטות בזה מד' הירושלמי, ואולי למדו כן מן הבבלי במנחות וכמש"כ הישועות יעקב הנז'.

ד] ומצינו כן עוד בד' הראשונים, דהא דבלול מצטרפין כל המינים הוא משום דבבלול חשבי' להו כמין א', והוא חדא, במש"כ בתוס' הרשב"א פסחים שם, ז"ל, דאע"פ דלענין תרומה לא מצטרפין, הנך מינים שהם כלאים זב"ז, גבי חלה הניטלת מעיסה איכא למימר דמצטרפי, דהואיל ועיסותיהן דומות זל"ז, וגם מה שהעיסות נושכות זו את זו מהניא להם להצטרף, כי היכי דמהניא בלילה לצרף אפי' חטים ושעורים אע"פ שאין תורמין לגמרי זמ"ז, עכ"ל, וביאור דבריו דכ"ה דבלילה מהניא לחשוב כל המינים כמין א', ה"נ מהניא נשיכה במינים הללו לחשבן כמין א', דהואיל ועיסותיהם דומות זו לזו, ע"כ בקל חשבי' להו כמין א'.

עוד מצינו כן בד' הרא"ש, בהל' חלה ובפירושו שהק' ז"ל, וא"ת "בנשוך" היאך מפרישין חלה מזע"ז והא תנן כל שהוא כלאים זב"ז לא יתרום מזע"ז וכו', ע"כ, וצ"ב דמ"ט בבלול לא קשיא הכי, ושמעתי לפרש, שהרי נ' בד' הרא"ש דלא קשיא להו היאך מצטרפין זע"ז לחיוב, רק קשיא לי' היאך מפרישין מזע"ז, וכפי הנר' הוה מ' לי' סתימת מתני' דאף מפרישין מזע"ז, וע"ז קשיא לי' מ"ש מתרו"מ שאין תורמין מזע"ז, ולפ"ז י"ל דע"כ בבלול ניח"ל דמפרישין ועפמש"כ בסי' ו' דבעיסת ישראל וגוי יכול להפריש מיני' ובי' משום דיש בילה, וע"כ שפיר מפרישין מעיסה זו דודאי נוטל מכל א' מן המינים, ורק בנשוך קשיא לי היאך מפריש זע"ז, ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דבבלול כלל ל"ק היאך מפרישין מזע"ז, דהרי בבלול חזינן דמצטרפין כל המינים והיינו משום דנתאחדו לדבר א' וחשבי' לכולהו כמין א', וע"כ שפיר מפרישין מזע"ז, ורק בנשוך הוא דקשיא להו היאך מפרישין מזע"ז, דבנשוך האי לא חשבי' להו כמין א', וכדחזי' דחטים ושעורים אין מצטרפין בנשוך, וא"כ היאך מפרישין מזע"ז, וכן נ' להדיא בל' תוס' הרשב"א הנז' דהא דבבלול מצטרפין כל המינים אף דהוו כלאים זב"ז הוה ניח"ל מתחילה , ולא הוצרך לפרש אלא מ"ט בנשוך מצטרפין, וע"ז כתב דהנשיכה ג"כ מהניא למינים שמצטרפין לחשבן כמין א', כ"ה דמהניא בלילה לכל המינים.

ה] והנה בפ"ד מ"ד תנן קב חדש וקב ישן שנשכו זב"ז ר' ישמעאל אומר יטול מן האמצע וחכמים אוסרין, והרמב"ן בהל' חלה בפ"ד כתב ז"ל, וכן סיפא דמתני' כולה בנשוך דאילו בבלול חטים ואורז מצטרפין ונגררין וא"צ לומר ישן וחדש אלא כולה בנשוך, עכ"ל, וכ"ה פשטות ד' הרמב"ם פ"ז מביכורים ה"ד דבבלול מצטרפין חדש וישן, עיי"ש במהר"י קורקוס דנוטה לפרש כן בד' הרמב"ם.

והנה בפשוטו נ' דהרמב"ן והרמב"ם לטעמייהו אזלי, דהנה בעיקר דינא דרבנן דאוסרין להפריש נחלקו הראשונים, דדעת הרמב"ם והרמב"ן דגדר הגזירה דרבנן היא שאין מצטרפין החדש והישן זל"ז, וע"כ עליו להביא עיסה אחרת ולצרף להן, והרמב"ן כתב דצריך לצרף עם כל א' כיוצא בה, ול' הרמב"א נ' דסגי לצרף עם החדש או עם הישן, עיי"ש במהרי' קורקוס, ויש לדחות, אך דעת הר"ש דלא ביטלו חכמים הצירוף אלא גזרו שלא להפריש מזע"ז, ואף שלא להפריש מכל א' על עצמו, וע"כ צריך להפריש עליהן ממקום אחר, אך א"צ לצרף להן עיסה אחרת.

וביאור פלוגתתם הוא, דלדעת הרמב"ם והרמב"ן הויא הגזירה דאם יצטרפו זע"ז, יטעו לומר דאף תורמין מזע"ז, וע"כ גזרו רבנן דאף לא יצטרפו זע"ז, ולדעת הר"ש הויא הגזירה דאם יפריש מן האמצע יטעו לומר דאף תורמין מזע"ז, וע"כ גזרו רבנן דיפריש ממקום אחר, אך אף מדרבנן ה"ה מצטרפין, דמכח הא דמצטרפין לא יטעו לומר דתורמין מזע"ז, - ולפז"נ דלהרמב"ם והרמב"ן לטעמייהו דהויא הגזירה דאם יצטרפו זע"ז יטעו דאף תורמין מזע"ז, ע"כ ל"ש הגזירה רק בנשוך אבל בבלול הגם שמצטרפין זע"ז לא יטעו לומר מכח זה דאף תורמין מזע"ז, והיינו משום דשפיר ידעו דהגם דחדש וישן חלוקין זמ"ז, מ"מ כיון שבלולין הן ה"ה מצטרפין.

ונ' דכ"ז שייך רק אי נימא דהמעליותא דבלול, דמהני לצרף כל המינים, הוא משום דהוי עירוב מעליא טפי, וע"כ ה"ה מועיל לצרף אף מינים חלוקין, וע"כ נמי ה"ז מועיל לצרף חדש וישן הגם דחלוקין זמ"ז ולא יטעו לומר דתורמין מזע"ז, אך אי נימא דהא דבבלול מצטרפין כל המינים הוא משום דנתאחדו יחד וחשיבי כמין אחד, נ' דודאי ל"ש לומר כן רק בחילוק המינים, רק בהחילוק דחדש וישן הרי ל"ש לומר דבבלול חשיבי כשנה אחת, וז"ב, ואף אם נמצא טעם בזה, אי"ז מתישב בד' הרמב"ן דא"צ לומר חדש וישן, והרי דק"ו הוא דכה"ג מצטרפין,? ולמש"נ אזיל הרמב"ן לטעמי' דס"ל דהא דבבלול מצטרפין כל המינים הוא משום דהוי עירוב מעליא טפי, וע"כ אף שבללן אחר שנעשו עיסות ג"כ מהני, וע"כ ס"ל להרמב"ן דמה"ט אף ה"ז מועיל לצרף חדש וישן הגם שחלוקין זמ"ז, וז"ב.