טכע_ק בדשיל_מ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים / דשיל_מ

יו"ד קב-ד טכע"ק בדשיל"מ וכלי הבלוע מאיסור

**א. דשיל"מ בטעם-**

כתב הרמ"א קב-ד דלא אמרו דשיל"מ אלא בממשות אבל בטעם לחוד לא.

בש"ך סק"ט חלק ע"ז דמה לי טעם ומ"ל ממשות סו"ס עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, וכ"כ מג"א תקיג-ו כהש"ך, ובמ"ב שם הכריע להתיר במקום הפסד שמחת יו"ט.

ובט"ז קב-י פי' דכיון דדשיל"מ לא שייך אלא במינו הרי לית ביה דין טכע"ק כלל, לכך לא אכפ"ל דשיל"מ, אבל הוא חידוש גדול וכש"כ בפמ"ג שם דבפשוטו וודאי אף במין במינו בעי ביטול ברוב גם לענין הטעם או הצו"ר, ואכ"מ.

ועיין בפמ"ג שכתב דלכאו' היה נראה דלדעת הר"ן דהוי כמין במינו לר"י א"כ דוקא בשיש ממשות אינו בטל אבל פליטתו לחוד בטילה, אבל הביא שם ד' הרשב"א צח: דדינא דר"י אינו דוקא בממשות אלא אף בפליטה לחוד אמר ר"י דמין במינו לא בטל, ועוד נתבאר לדון בזה מד' האחרונים טובא במקו"א.

והנה בט"ז ופמ"ג אלו משמע שפי' ד' הרמ"א דוקא בפליטה וטעם לחוד.

אבל בתו"ח משמע דאף בנימוח האיסור אמר כן, וכשיטת ר"ת בטור או"ח-תקיג דביצה שנולדה ביו"ט וערבו אותה בתבשיל מותרת, ועיין בב"י שנדחק בטעמו משום דאיירי באינו מינו, אבל בסה"י לר"ת חידושים-תש מבואר טעמו כדעת התו"ח דאם נימוח אין דין דשיל"מ, ועי' ביד יהודה סקט"ו האריך דר"ת שיטה אחרת יש לו [והוא מפורש בספה"י ע"ז-תקא] דלעולם יש דין דשיל"מ גם באינו מינו אלא שבזה יש קולא במה שאינו בעין, עיי"ש באורך ועיי"ש מה שהביא עוד מהתורי"ד גבי חמץ, אבל הרמ"א פסק כד' תרוה"ד דלעולם גם במינו אם אינו בעין אין דין דשיל"מ.

וכ"נ בחוו"ד קב-סק"ד דכל שההיתר נימוח בתוך דבר גוש חשיב טעמו ולא ממשו לענין זה [אבל לח בלח וודאי חשיב ממשו][[1]](#footnote-2), ובש"ך עפ"י לשון הרמ"א בתו"ח הנ"ל.

ולפי"ז א"א לבאר טעמו של הרמ"א עפי"ד הט"ז וצ"ל כש"כ בהגר"א מקור לד' הרמ"א מגמ' ביצה דמיקלא קלי איסורא וה"נ כל היכא דליתיה בעיניה לא החמירו דין דשיל"מ, ולפי"ז י"ל דאף בנימוח כן [ואמנם הגר"א עצמו לא ס"ל כן כמו שהוכיח בבדה"ש ציונים קב-קיט שהרי הגר"א סקי"ב כתב מים ומלח בעיסה מיקרי בעין כמבואר ביצה לח: שיש בו דין דשיל"מ].

ולהלכה, עי' בחכמ"א נג-כא דלצורך הפסד יש להקל כהרמ"א, ובמנ"י עד-ח וגר"ז קו"א או"ח תקיג-ג התירו רק בנבלע טעם לחוד ולא בנימוח גוף האיסור.

[ובעיקר ד' הרמ"א אלו לכאו' הם נסתרים מד' הרי"ף גבי פת שאפאה עם הצלי שאסור לאוכלו בחלב משום דשיל"מ אף שאינו אלא מכח טעם לחוד, וכמו"כ מד' הר"ן קח: גבי אין הנאסר חמור מן האוסר דנפק"מ לענין דשיל"מ דמשמע להדיא דאף בטעם אמרינן כן, ולא עיינתי בכ"ז].

**ב. נאסר מדבר אחר-**

והנה עוד כתב שם הרמ"א שחתיכה שנאסרה מכח בליעת איסור ולא מחמת עצמה לא חשיב דשיל"מ, ומה"ט חתיכה שלא נמלחה ג' ימים שאסורה לבישול ומותרת לצלי אף די"א דחשיב דשיל"מ שהרי יכול לאוכלה ע"י צלי מ"מ שרי כיון שנאסרה רק מכח דם שבה ולא מחמת עצמה.

[ועיקר הנידון אי חשיב כדבר שיל"מ הוא כדעת הרי"ף גבי פת שאפאה עם הצלי שאסור לאוכלה בכותח משום דשיל"מ, ושא"ר חלקו על הרי"ף דכל כה"ג לא חשיב דשיל"מ, ונתבאר במקו"א בד' הרי"ף היאך קי"ל להלכה בזה].

ובש"ך סק"י ובט"ז חלקו ע"ז דמה לי מאיזה טעם נאסרה סו"ס יש בו דין דשיל"מ ולמה יאכל באיסור, ולא מצאנו סברא זו אלא לענין דברים החשובים דהבליעה אינה חשובה אבל לענין דשיל"מ היאך נחלק בזה.

ובהגר"א באר טעם הרמ"א דכיון שהחתיכה בלעה מדם שהוא אינו מינו עם החתיכה, ואין הנאסר חמור מן האוסר, וכ"נ ביד יהודה באורך.

והנה עיקר ד' הרמ"א צ"ע שהרי לעיל מיניה פסק דכל שנאסר מכח טעם לחוד אינו בדין דשיל"מ כלל ומה הוסיף כאן בדין חתיכה שלא נמלחה?

וכתב בפמ"ג דאף שהרמ"א פסק לעיל דטעם לחוד לא חשיב דשיל"מ מ"מ השיג הש"ך כאן גם לשיטתו, דכיון שהחתיכה היא בעין ואסורה אף שכל איסורה הוא מכח הבליעה לחוד שפיר הוא בכלל דשיל"מ, וצ"ב רב, ואולי הוא מכח דין היתר נהפך לאיסור, וצ"ע, ועי' לקמן עפי"ד היד יהודה.

**ג. קו' הש"ך מכלי הבלוע באיסור-**

עוד הק' הש"ך על הרמ"א מדבריו דלקמן דכלי הבלוע מאיסור חשיב דשיל"מ כיון שאפשר בהגעלה אלא שהתיר הרמ"א משום שצריך הוצאות להגעילו, ותיפו"ל שאין בו אלא טעם בעלמא למה ייאסר?

ביד אברהם כתב דאה"נ להרמ"א יש להתיר בלא"ה אלא שנפק"מ בזה לאופנים אחרים שיש היתר ע"י הוצאות דחשיב דשיל"מ, ודוחק.

במשכנו"י-לה כתב דהכא הכלי עצמו יש בו ממש שפיר יש בו איסור משום דשיל"מ, וכן הביא בשפ"ד סק"ח, וצ"ב רב ואולי כוונתם כהיד יהודה דלקמן.

וביד יהודה סקט"ו כתב דכלי הבלוע מאיסור איירי שמעורב בשאר כלים והוא תערובת יבש ביבש, בזה מחמירים כל שיל"מ ולא התיר הרמ"א בנאסר מכח טעם אלא אם נתערב ההיתר והאיסור בתערובת לח בלח אבל אם חתיכה קיבלה טעם שיש לו מתירין ונתערבה עם שאר חתיכות יש בו דין דשיל"מ גם להרמ"א.

ועפי"ז מישוב היטיב גם משה"ק הפמ"ג על הרמ"א למצה הוצרך להתיר חתיכה שלא נמלחה ג"י מטעם אחר תיפו"ל משוםשאינו אלא טעם, אבל לפי הנ"ל מבואר היטיב דאם נתערבה יבש ביבש עם שאר חתיכות ל"מ היתר זה.

ושמעתי לבאר עפי"ד הגר"א דטעם הרמ"א משום מיקלא קלי איסורא וה"מ בלח בלח אבל טעם עומד בכלי הרי הוא בפנ"ע ואינו אלא בתערובת יבש עם שאר כלים בזה לא חשיב דקלי איסורא, אבל לא ישר בעיני שהרי סו"ס הטעם שבכלי אינו בעיניה ומה"ת לחלק בזה בין בלוע באוכל לבלוע בכלי, ועי' בבדה"ש בביאורים כתב דהגר"א כנראה לא ס"ל יסוד היד יהודה הנ"ל שהרי בגמ' ביצה איירי לענין תערובת יבש, ואינו מוכרח דהתם שאני שהאיסור עצמו מיקלא קלי.

ומ"מ לד' הט"ז יתבאר היטיב דעיקר קולת הרמ"א הוא בטעם שבלוע ומין במינו אין בו פרשת טכע"ק ואי"צ ביטול, אבל הכא שהוא אינו בלוע בדבר אחר וודאי צריך ביטול כדי להתירו, וז"פ.

אבל למעשה דעת כל האחרונים שהק' כן מבואר דלית להו יסוד היד יהודה, ואף ביבש אמר הרמ"א כן, וע"ע ביד יהודה סקט"ז שהחוו"ד ג"כ חולק עליו ממש"כ בסק"ו דביצה שנולדה ביו"ט ונתנה טעם בביצה אחרת ונתערבה האחרת באחרות אין בו דין דשיל"מ להרמ"א שאינו אלא טעם בעלמא, ואף ביבש ביבש.

ובפתחי תשובה הביא מפני אריה-ב דבכלי ב"י יש לאסור משום דשיל"מ אף להרמ"א, עיי"ש טעמו.

**ד. כלי שבלוע באיסור-**

וע"ע בשו"ע קב-ג בשם הרשב"א בתוה"ב שכלי שבלע איסור לא חשיב דשיל"מ משום שצריך להוציא הוצאות[[2]](#footnote-3).

[יש להעיר כאן ע"ד חידוש שלא העירו ממנו הפוסקים, עי' שער"י ג-ח בסופו כתב בפשיטות שכל דינו של השו"ע הוא דוקא בכלי ישן שיש בו בליעת היתר שיש לדון שהבליעות מבטלות זא"ז, אבל אם יהיה רוב מכלים חדשים הרי בכלי עצמו לא שיך איסור והיתר כלל, וכנראה כוונתו שהרי מותר להשתמש בכלי ורק אחר שמבשל יש כאן איסור אכילה, אבל השתא אין בכלי שום איסור ולא שייך בו ביטול בשאר כלים המותרים, וחידוש בעיני שלא הזכירוהו הפוסקים, וע"ע לקמן מהתורת חסד קצת בענין אחר].

והנה עיקר דין דשיל"מ בכה"ג הוא חידוש, דבפשוטו א"א לדון דשיל"מ על הבליעת איסור שהרי אינה ניתרת רק בטלה ברוב, והיכן מצאנו שייחשב דשיל"מ ע"י ביטול הרי יסוד דין דשיל"מ שאי"צ לביטול כלל[[3]](#footnote-4).

ובצמ"ד כתב דמ"מ ע"י הגעלה מסתמא יצא חלק מן הטעם ועליו אי"צ ביטול אף דאכתי יישאר חלק מן הטעם.

ואולי עיקר הנידון של דשיל"מ הכא הוא כלפי הכלי שאינו אסור לעולם מכח התערובת איסור שהרי אפשר להוציא את האיסור ממנו.

אלא שג"ז חידוש שהרי אין כאן מתירים לעצם האיסור רק שאפשר להפריד את האיסור מהכלי, ועיין לקמן שהבד"ה כבר הק' כן על הרשב"א, ומשמע מד' בד"ה שהבין דין דשיל"מ הוא כלפי הכלי ולא כלפי הבליעה.

וגם קשה לפרש כן לפמש"כ בשער"י [שהבאנו במוסגר] דבכלי עצמו לא שייך איסור והיתר כלל שהרי לא נאסר כלל וכל הדין הוא רק בכלי ישן שיש בו בליעת היתר, וע"כ לפי דבריו הביטול הוא בבליעות.

ובעיקר דינו של השו"ע חלקו ע"ז מכמה טעמים:

א. בש"ך בשם יש"ש כתב דאף בלא זה כיון שאין ההיתר בא מאליו לא חשיב דשלי"מ, ובש"ך תמה ע"ז מנדר שאינו בא מאליו, ועיין פתחי תשובה בשם בית יעקב דשאני נדר שמצוה לישאל, וצ"ב.

ב. בבד"ה להרא"ה נקט דלא חשיב דשיל"מ שאין האיסור עצמו ניתר אלא שמוציא את האיסור )ויל"ד בזה לפמש"כ החזו"א דאף בהגעלה נשאר משהו אלא שהתירתו תורה, ומ"מ צ"ע דהחלק שיוצא אינו ניתר).

ונתבאר לעיל דבפשוטו דבריו אזלי משום שהבין דדשיל"מ היינו הכלי עצמו ולא בליעת האיסור וכש"כ לעיל לצדד, וע"ז הוקשה לו שאין כאן היתר על הכלי רק שמוציא את האיסור ומפרידו.

וכנראה קו' הוא כפי שיטת הר"ן דדשיל"מ הוא רק ע"י שיש לאיסור עצמו היתר, אבל לרש"י אכתי מסתבר להחשיבו דשיל"מ, ונמצא דדין זה לכאו' תלוי בפלוגתת רש"י והר"ן.

ג. בש"ך סק"ח הביא ממהרי"ל חלק על הרשב"א מטעם אחר שהוצאות הגעלה אינו אלא דבר מועט וחשיב דשיל"מ.

ד. עוד הק' ברא"ה שם מה עניינו לדין דשיל"מ והרי ניכר ע"י הטעם איזה כלי הוא הבלוע מאיסור ולא חשיב תערובת כלל בכה"ג, וכה"ק בפר"ח על דינו של השו"ע, וזה מחלוקת יסודית בכ"ד בין השו"ע והש"ך להפר"ח במינו ואינו מינו ביבש ביבש אם יכול להתבטל או דאמרינן שאפשר לטעום ולגלות את האיסור אינו חשיב תערובת כלל.

ובמקו"א [בדין יבש באינו מינוי] נתבאר דאזיל הרא"ה עוד לטעמיה בזה, עיין הג' רעק"א קה-ט והבאנו ד' הפר"ח בכ"ד שסבר כן.

ועוד דן שם הרא"ה למה יתבטל והרי יכול להסיר את האיסור ע"י הגעלה וכל כה"ג הוי כניכר האיסור דלא שייך ביטול ונתבאר במקומו [בענין ניכר אינו בטל], ועי' בחת"ס בהג' לסי' קכב-ט דלדעת הרא"ה אף כלי חרס חשיב שיכול להוציא את האיסור ע"י כבשונות ולא יתבטל בשאר כלים.

והנה כתב הש"ך שיש להשהותו עד שלא יהיה ב"י ואין בו איסור תורה דלענין זה הוי כדשיל"מ לכו"ע, וכתב בכו"פ לדמותו לחמץ בפסח דמדרבנן אסור אחה"פ ומ"מ חשיב דשיל"מ לכמה ראשונים [ונתבאר במקו"א עוד במחלוקת הרמב"ן והר"ן בזה].

[ועיין בסו"ס חזו"י על זבחים בקונטרס זכר ישי שתמה ע"ז דלא שמענו דשיל"מ במה שיכול לפגום את האיסור ורק אם האיסור ניתר כמות הנשאר המאכל בעין חשיב דשיל"מ].

ועיין ברעק"א-כז תמה למה ייחשב דשיל"מ ע"י אב"י, והא אף באב"י בעי ביטול ברוב לשיטת הרשב"א?

ונראה דאב"י בעי רוב רק מכח הצו"ר אבל הטעם בטל מצ"ע כש"כ אחרונים, וכלפי דין טכע"ק יכול לאוכלו בלא ביטול.

וכעי"ז הק' לעיל ע"ד הרשב"א דע"י דאפשר בהגעלה חשיב דשלי"מ והרי גם בהגעלה בעי ביטול שהרי נבלע בו הטעם ולשיטת הרשב"א אף בפגום בעי ביטול ברוב?

והבאנו ד' הצמ"ד כתב דמ"מ ע"י הגעלה מסתמא יצא חלק מן הטעם ועליו אי"צ ביטול אף דאכתי יישאר חלק מן הטעם.

והנה בפתחי תשובה-ו דחה ד' הש"ך עפי"ד הצל"ח ביצה ד. דכלי שנאסר לא שייך בו דשיל"מ שהרי מפסיד השימוש דהשתא ורק באוכלין יש דשיל"מ שהוא רק שימוש אחד של אכילה באיזה זמן[[4]](#footnote-5), ולעיל נתבאר דאף לשיטת הר"ן מ"מ יש להתיר בכה"ג דהוי כמו הפסד דמודה הר"ן שלא תקנו בכה"ג, ועי' בדה"ש קב-ג ד"ה עוד הביא גם מהתורת חסד או"ח-לח שהוכיח מהש"ך דלא כהצל"ח [שמעתי בשם הגר"ש קלוגר דאף בכלי יש הגבלה למספר השימושים שבו עד שיישבר ויתבלה א"כ דמי למאכל דחשיב דשיל"מ].

אלא דלכאו' דבריהם צ"ב שהעירו כן רק על הש"ך והרי מכל דברי הראשונים כאן למדנו שהחשיבוהו כדשיל"מ להגעילו אי לאו משום שיש בו הוצאות, והרי הוא מפסיד את השימוש שעד שעת הגעלה?

אבל פשוט שלא אמר הצל"ח אלא במקום שיש איזה זמן שאוסר עליו את הכלי והרי הוא מפסיד השימוש של אותו זמן, אבל הכא שיכול להגעיל את הכלי הרי לא אסרנו את הכלי עליו ולו לרגע אחד, ורק ע"ד הש"ך שהצריך המתנה עד שלא יהיה ב"י ע"ז הק' הפתחי תשובה כן, והוא מילתא דמסתברא טובא.

וע"ע בנובי"ק-נג מש"כ דספק אם חפפה קודם טבילה הוי דשיל"מ דהא נהרא קמן זיל טביל[[5]](#footnote-6), וכבר תמה במהרש"ם ד-מח דדבריו סותרים לסברתו בצל"ח שהרי הכא אתה אוסר את האשה עד שתטבול ויכל לבוא עליה גם עכשיו גם אח"כ, ולא חשיב דשיל"מ?

וביותר דבנובי"ת אה"ע-לח כתב דספק אם יכולה לינשא אם שצריכה המתנה לא חשיב דשיל"מ מכח סברת הצל"ח הנ"ל.

ובמהרש"ם החזיק זה כסתירה בד' הנוב"י [ולהלכה הכריע שלא כסברת הצל"ח[[6]](#footnote-7)], אבל בדע"ת יו"ד קצט-א תי' דשאני ספק חפיפה שאין כאן הפסד לילה הרי לא הפסידה מידי, ורק בהפסד של לילה שלם לא ייחשב דשיל"מ.

וכנראה לפי"ד גם לא תיקשי מכלי שצריך הגעלה דלא חשיב דשיל"מ כיון שאין בו הפסד זמן מרובה, רק משך זמן ההגעלה עצמה לא קפדי אינשי על משך זמן זה, ושו"ר בשדי חמד מערכת ד' פאה"ש ט-ז שתי' כן בסתירת ד' הנוב"י וגבי הגעלה.

אבל לפמש"כ אי"צ לזה ויתבאר היטיב שאין כאן איסור על משך זמן ויכולה לטבול מיד לא הפסידה את השימוש כלל [ומה"ט יתכן דאף אם כבר נסגר המקוה ולא תוכל לטבול בלילה זה ג"כ הוא בכלל דשיל"מ].

ובעיקר הראיה מד' הש"ך דלא כהצל"ח, עי' בדה"ש רצה לדחות דהאיסור הכא אינו על הכלי אלא על הבליעת איסור שהרי הכלי לא נאסר מעולם שאין אומרים חנ"נ בכלי (עכ"פ באופן שאפשר בהגעלה עי' רמ"א צח-ה), ואיסור זה יש לו מתירים וכלפי בליעת האיסור לא שייכא סברת הצל"ח כמובן.

אמנם זה תלוי במש"כ לעיל לדון אם דשיל"מ הכא הוא כלפי הבליעה או כלפי הכלי, ולפמש"כ הרי בבד"ה להרא"ה משמע שהוא כלפי הכלי, ודלא כמו שפירשו בצמ"ד ושער"י שהוא כלפי הבליעת איסור.

**ה. להלכה בתערובת כלים-**

הש"ך כתב שיש לחוש לד' מהרי"ל היכא שאין הפמ"ר, ועוד כתב שצריך לשהות הכלים עד שלא יהיו ב"י.

משמע כוונתו כש"כ בפמ"ג ובחוו"ד סק"ז שגם כשיש הפמ"ר צריך לשהות הכלים מעל"ע, אבל במקום שיש הפסד מועט לא יהני לשהות הכלים.

אבל עי' בחכמ"א נג-ג ז"ל:"ודוקא במקום הפסד גדול וכו' אבל במקום הפסד מועט וכו' אע"ג די"א דבטל ברוב וכו' מ"מ כיון שזה הפסד מועט ומכ"ש כשיש לחוש שישתמש באינו מינו ואז האיסור ניכר ואינו בטל לכך נכון לשהות עד שלא יהיו הכלים בני יומן", וציין לד' הש"ך, וכ"נ בערוה"ש קב-יח, וצ"ע דאם חיישינן לסברת מהרי"ל דהוצאה מועטת חשיב יל"מ א"כ גם אחר מעל"ע יש לאסור.

הש"ך היקל במקום הפמ"ר גם בכלי חלב שנתערב בכלי בשר והפר"ח חלק דבאינו מינו ניכר ע"י הטעם אין כאן ביטול כלל, והארכנו לעיל בפלוגתת הרשב"א והרא"ה בזה.

ובפשטות טעמו של הש"ך דאזיל לשיטתו גבי ביטול באינו מינו ובכ"ד דלית ליה סברת הפר"ח זו וכמו שהארכנו במקו"א.

אמנם בחוו"ד סק"ג וביד יהודה סיק"ד כתבו טעמו של הש"ך דכיון שהצריך לשהותו מעל"ע ממילא שוב הטעם פגום ואינו מכיר את האיסור [ועי' מש"כ בסוגיא דנטל"פ מחלוקת הרשב"א והר"ן כנראה בזה אם טעם פגום מכיר את האיסור, ואכ"מ].

ומ"מ כתב הש"ך שצריך גם לזרוק כלי אחד כדי להתיר את האחרים, ובאר בפמ"ג דכ"ז לענין כלי של איסור דבלא"ה אחד מהם אסור להשתמש בו אין כאן הפסד, אבל לענין כלי בשר או חלב חשיב הפסד לזרוק כלי לכך לא החמיר הש"ך בזה.

אמנם בחוו"ד סק"ז וחכמ"א לא הזכירו שצריך לזרוק כלי אחד משמע דלדינא לא נקטו להחמיר כ"כ.

1. ובבדה"ש ביאורים קב-ד כתב לדון לפי"ז דה"נ אם נבלע בציר והטעם בתוך לח היתר ייחשב ממשות, אבל הביא מהד"מ מבואר להדיא לא כן, וגם החוו"ד לא אמר אלא בנוזל לח בלח דכה"ג חשיב ממשו, אח"כ ראיתי ביד יהודה בפיה"ק סקי"ח שנקט כד' בדה"ש שאין להקל בזה אלא ביבש שנספג ביבש אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולענין כלי שלא נטבל שנתערב בכלים אחרים, לכאו' יש לדון דהוי דשיל"מ שאין בזה הוצאות, וכ"כ שבט הלוי ד-צג בשם תשורת שי, וכ"כ בהר צבי יו"ד-צג, עיי"ש ועי' בספר טבילת כלים ד-כג מה שהביא שדנו עוד בזה לפי סברת הצל"ח דכלי לעולם לא חשיב דשיל"מ.

   גם בלא"ה יש לדון לפמש"כ אחרונים דלא שייך ביטול להוסיף דין וקדושה ה"נ א"א להחשיבו כטבול ע"י ביטול ברוב דיסוד דין טבילה הוא חסרון קדושה ולא איסורא [אלא דמ"מ י"ל שהאיסור השתמשות דרבנן יפקע, וצ"ע], שו"ר בהר צבי שם לא קיבל סברא זו.

   ושו"ר בשבט הלוי דן שם באופן שהרוב הם כלים שאינם טבולים ונתערב כלי טבול אם אפשר לטבול בברכה מטעם ביטול, וכתב דא"א לחייבו בחיוב טבילה ע"י ביטול ברוב שא"י להוסיף דין חדש עליו, עיי"ש עוד, וזכורני עוד דברים בזה במנח"י. [↑](#footnote-ref-3)
3. גם ילה"ק דכלפי הבליעות הוי מין באינו מינו שאין בו דין דשיל"מ, ועיין בדה"ש (ביאורים ד"ה עוד) מש"כ לתרץ דאזלינן בתר שמא וכיון שהכל בלוע בכלי הרי הכל כלי מיקרי ושווים הם בשמא. [↑](#footnote-ref-4)
4. עיי"ש שהוכיח כן מהגמ' שלא דנו דשיל"מ לענין טלטול עצי מוקצה, ועי' במהרמ"ש ובפמ"ג מ"ז צט-יב בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכמו"כ ע"ע בנחלת צבי קפז-ה דמה"ט מקילינן בכתם ולא אמרינן דהוי דשיל"מ שתספור ז"נ ותטבול, וכיסוד הצל"ח [וי"ל דהוי טירחא מרובה]. [↑](#footnote-ref-6)
6. ביד יהודה קב-ה סמך ע"ד הצל"ח בצירוף איזה טעמים, ועי' בביאוה"ל שח-ז מה שהביא בשם רעק"א שנראה דלא כהצל"ח. [↑](#footnote-ref-7)