25 כמה הערות על פרק קמא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

כמה הערות על פרק קמא

1. ברבי מבואר דלמרות דלא בעי הנחה במקום ד' מ'מ בעי הנחה על זיז ומה דהביאו ראיה מקלוטה ברה''י לרה''ר דלא בעי הנחה למרות דרה''ר לא ס''ל לרבי קלוטה ובעי הנחה כל שהו ובהכרח דרה''י שאני אולם לשתוס' צ''ל דהוי רק לגבי קלוטה ולא לדגבי דין דע''ד אולם ברשב''א ומסיק דגם סוגין ס''ל דלא בעי מקום ד'ברה''י וכל הקושיא היתה על רה''ר ובבאור הראיה מקולוטה יעוין ברשב''א וז''ל, דע''ד ומשום הכי קא מייתי ראיה מקלוטה דרשות היחיד להנחה כל דהו דרשות הרבים, לומר דאי אמרת בשלמא דברשות הרבים בהנחה כל דהו סגי היינו דברשות היחיד סגי לן בקלוטה משום דאלים כחו של רשות היחיד למהוי קלוטה דידיה כהנחת כל דהו דרשות הרבים, אלא אי אמרת דברשות הרבים הנחת ארבעה בעינן מי עדיף רשות היחיד כולי האי דנחשוב ביה קלוטה כמונחת. ומבואר דמהא גופא דמהני קלטה ברה''י איכא ראיה דלא בעי מקום ד' ברה''ר דהוי אותה דרגה ונראה דהכל הוי דרגות ביחס לש החפץ לענין עמידתו ברשות ולא ביחס לרשות דביחס לרושת לא שייך דרגות.
2. דין אדם הרה''י אי איכא בהו לדינא רה''י לא בעי מקום ד' יעוין בראשונים דהוכיחו דבאדם ליכא להאי דנא דאדם לא הוי רה''י אלא נמצא ברה''י ומבואר דאדם לא הויחלק רה''י כמו שנתבאר ביקרת גופו ולכן ליכא בהא למעלה דרה''י ובמאירימבואר דבעינן שיטפל לקרקע וזה ע''יד נעוץ בקרקע וחשיב כמונח בקרקע. ויש לעיין בהא דדנו הראשונים על עמוד ט' דאמאי חשיב רה''ר מי שלוקח ממנו והצרכון לרבים מכפין לעיו ואי הוי הלכתא ברה''י ל''ק מידי אולם אי הוי מצד טפילות צ''ב ובמאירי מבואר דהוק/ה לו עמוד ואלי בעינן שיהא נעוץ בקרקע.
3. בגדרי מחשבתו משווי ליה מקום מצינו שתי באורים יסודיים בראושנים אי בעי חשיבות מקום קודם המלאכה דמחאכת מחשבת אסרה תורה ובעינן מלאכה חשובה או דסגי במה דמעשה איכא יחס להך מקום לאשווי ואלי תחיא ביסוד הוצאה אי בעינן יחס לוצאה לאושיי כהומצרא האו סגי במעשה גירדא.
4. כמאן דמליא דמיא מצינו חענין שחיב הנחה וכן בירולמי גיטין פ''ח לענין במלאכה מעיד שם הירולשמי דהו נחה ממילא ומבואר דע''י כמחיא מוגדר שהוא זה שהניח ולא הוי קלוטה. ונראה דהאוי חשיב כמקום הנחה וכמדף. וצ''ב מרה''ר מקורה. לציין את התוס' בדף ח' דיסוד דינא דר''ח דרה''י לא בעי מקום ד' הוי מחמת דכמאן ד מליא דמיא ומבואר דאיכא לזה שייכות להא דה''י עולה עד לרקיע דבגמ' שם איתא להך טעמא דעולה עד לרקיע.
5. היה קורא בראש הגג ונתגלגל הספר מידו ואמר רבא בכותל משופע. מבואר שתי יסודות האחד דלמעלה מי' הוי מק''פ ולמטה מי' פליגי תוס' והרמב''ן אי רק בכמפין עליו הוי רה''ר או דחשיב אויר רה''ר כמו בדבילה שנחה בפני הכותל.
6. ובבאור הא דלמעלה מי' הוי מק''פ למרות דאיכא מחיצת עשרה יעוין בחזו''א עירובין קח סק''ט דמחדש דבל מיחצה צשופעת הוי מיחצה רק לתוכה אולם בפניהכותל מאחר דליכא אויר ד''ט ורק מתלקט ד' מתוך י' ליכא בזה תרות מקום לרה''י.
7. ובבאור הפלוכתא אי חשיב רה''ר למטה מי' בלירבים מכתפין יעוין ברשב''א דכתב דנראה לו כתוס' מאחר דלא חשיב כנח במקום מסוים וחזינן דביסוד הדבר גם האויר דחלק המשופע חשיב אורי רה''ר אפילו שאם נדון את המקום שמתחתיו הוי מק''פ או כרמלית מ''מ הויר משתייך לרה''ר רק דפליגי אי חשיב מקום מסוים ואז לא משתייך לאויר או דמשתייך לאויר וצ''ל דכיון דהוא משופע ''כ הויר הוי מקום השימוש של רה''ר ולא חשיב כמקום שימוש בםני עצמו.
8. בדין עמד לכתף נתבאר שתי אופנים יסודיים אי בעינן למידן ליה כמעשה אחד ואז בעינן לראות במעשה כמעשה אחד ע''י שפועל בחפץ עצמו ומכתפו ובזה חזינן את הגברא כמתבעסק עדיין הבילוך או דגם אי נדון אות זה כשתי מעשים מ''מ כל כמה דלא הוי לפוד ליכא הפסק בין שתי המעשים שלמשויי הפסק בעינן דהעמידה תהא שלם עמידה ויהא קיום בגוף העמידה לא בשביל מטרה אחרת ונפק'מ ביוד רבינו ירוחם דנח בשביל לא לעבוד איסור דפחות מד' אמות אי חשיב לפוש. ואידך גיסא חזינן דנח קודם שנכנס לבית לא הוי הנחה

עוד חזינןו בכתובות לא שהגדריה את לכתף כאורחיה.

עוד יש לעיין בנח בקרקע חזו''א ס''ב ד' מה דמוכיח מתסו' בדף י'

יסוד החזו''א בעמד לכתף כלפי עקרית חפץ ונראה דיסוד ספיקו נעוץ ביסוד החסרון דלכתף דאי נימא דהוי מעשה אחד א''כ אפשר דנידון כמהלך ומניח ע''ג אדם מהלך לא הוי הנחה אולם אי הוי רק סיבה לדא הוי הפסק א''כ אפשר דהחפץ חשיב מונח בזמן שעמד לכתף והעוקר ממצב זה חשיב כעוקר דבר מונח דרק לגבי במעשה לא הוי הפסק.

בדינא דמעביר דרך מק''פ נראה דיסוד הנידון בסגוין הוא במאלכת הוצאה אי בעינן שיהא יחס ישר לעירוב הרשויות אצל הגברא. ומצינו דגם למסקנת הגמ' איכא לזה יחב יעוין צ''ט ע''ב היכא דכחו נגמר ורק המשיך ליפול מאליו דדמיא שלצי כוחות דנידון כדרך מק''פ למורת דלא נח באמצע, עוד חזינן בדף ח' דמעביר באיסקופה דהגמ' מגדריה את זה כנייח למרות דבראב''ד נראה דלא נח בפועל יעוין בשלום יהודה דמוכיח גם מרש''י דסגי בעצם הדבר שהגברא היה במק''פ דחשיב דנח במק''פ ונראה דהוי רק ביחס להאי חסרון דמעביר דרך מק''פ דנח ממש למרות שרגליו נמצאות שם סכ''ס החפת לא הי רגע אחד המצב של מנוחה אולם ביחס למלאכהת הגברא איכא למימר דכיון דהוא נמצא בק''פ הוי כמעביר דרך מק''פ.

בהא דדנה הסוגיא דחשיב הפסק מלאכה במעברי ד' והי הילוך פטור באמצע וכן מהא דבדף ח' ע''ב דדנה את מעביר ד' אכמעביר דרך מק''פ לדעת רש''י שם. חזינן דלא כהגר''ח ומלאכת מעביר לא הוי בעצם ההעברה אלא העברת רשויות. וצ''ע הממאיר וכן מבאור האחרונים בשיטת תוס' דמבעיר מרה''י לרה''י דרך רה''ל חייב הוי ביכ דהעביר ד''א ואל הוי מלאכה חדשה דלםי''ז מוכח דעיקר הצלכה בההעברה.

בדינא דמוציא משא למעלה מי' חזינן שתי גמרות. האחד לגבי מוציא בגמ' דף צ''ב. שנית לגבי מעביר לדעת רש''י בדף ח' ע''ב, ובמעביר תוס בדף ח' נוקט דנכלל בחידושא דסוגין. וצ'ב לדעת רש''י על קושית הגמ' בדף ח' ממעביר דרך מק''פ למעביר למעלה י' הרי למעלה מי' תחיתיו הוי מקום חיוב כמו שחילוק תוס' בדף ה'.

ובעיקר הא דנקט תוס' בדף ה' דחידושא דמעביר הוי למעלה מי' צ''ב למאי בעינן לחידושא ובשלמא אי החפצא הוי בהעברה א''כ בעינן לחידושא דמעביר למעלה מי' לחייב ובאמת צ''ב אמאי חייב דבשלמא אי נימא דהוי כמונח למטה ניחא, אולם אי נימא דבעי להניחו בקרקע צ''ב. וצ''ל כסברת החזו''א [מובא בערותיו על אסופת חבורות על שבת מישיבת סלבודקה] דאדם לא הוי מק''פ למעלה מי' דחשיב מקום שימוש גם למעלה מי' רק דפליגי אי הוי גם לגבי הנחה או רק לגבי העברה.

אלא דבעיקר היחס במעביר כנמצא בקרקע, לדעת ר' שניאור גם למי שלוקח מהאדם ולדעת הרשב''א רק לאדם לבדו יש לעיין מהא דבבהמה שגובהה למעלה מי' חזינן שחשיב עקירה אי מונח עליה חפץ ונאסר מדין שביתת בהמתו. ומבואר לכה''פ כהרשב''א דחשיב כמונח לענין העוקר עצמו ולמשנת החזו''א יש לעיין אי בבהמה שייך לומר דכך אופן שימוש קה''ר דלא הוי כאדם אולם מאידך גיסא לא הוי כעמוד. ויש לעיין אולם אי נימא דבעינן דיחשב כמונח בקרקע צ''ב דבשלמא באדם שדנים את העקירה דרך גופו שייך למימר דדנים את אופן הנחת רגליו כהנחה לחפץ אולם בבהמה לכאורה הוי כעמוד הנושא את החפץ ולכן הגמ' לא הסתפקה אי חשב עקירה דבהא פשיטא דהוי עקירה בחפץ עצמו. אא''כ נימא דגם בבהמה כיון דהיא בעל חי לא דיינינן לה כעמוד רק כנושאת את החפץ רק בבהמה יותר פשיטא דדנים את גופה כמעמיד החפץ כיון דזהו צורת שימושה.

ובעיקר דעת

חידושי הרמב"ן מסכת שבת דף ז עמוד ב

הלכך לא בעינן הנחה על גבי מקום ד' אלא כגון בר"ה, א"נ לאדם שהוא עומד ברה"י שאינו דומה לקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה,

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף ז עמוד ב

או שמא י"ל על הדרך שכתבו קצת מפרשים בנוף ועיקר שבאילן שלא אמרו שדי נופו בתר עיקרו ברשות א' על הדרך שכתבנו למעלה מטעם שיהא בעיקר רוחב ד' אלא מצד שעקרי בארץ הרי הוא כארץ שיש בה מקום ד' ואף בזו ראשה אחר עיקרה התחוב בארץ הוא נגרר שיש בו רוחב ארבעה וכן הסכימו בה חכמי הדורות ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עקר:

הר"ן על הרי"ף מסכת שבת דף א עמוד ב

מקשו הכא דבעינן ברשות הרבים הנחה על מקום ארבעה היכי דמי אי למטה מג' לא צריך דכל פחות משלשה כקרקע דמי וכדאמרינן בגמרא [דף ה א] בשלשל ידו למטה מג' וקבלה ואי למעלה מג' ולמטה מעשרה כרמלית הוי ופטור ואי למעלה מעשרה רשות היחיד הוא ותירץ הראב"ד ז"ל משכחת לה בבעלי חיים גבוהים מג' שעומדים ברה"ר שאין חולקין רשות לעצמן אי נמי בעמוד תשעה ורבים מכתפין עליו דהוי כרה"ר כדאמר לקמן [דף ח א] ואי דאית ליה ארבעה מיהת מיחייב ואי לא פטור וזה שלא כדעת רש"י ז"ל והרמב"ם ז"ל שכתבו דעמוד תשעה ורבים מכתפים עליו אפילו בשאינו רחב ד' מיירי כדבעינן למכתב קמן בס"