בביאור דברי הרשב_א בסוגיית מי הודיעו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / הגוזל / חבורות

בס''ד

**בביאור דברי הרשב''א בסוגיית מי הודיעו**

א. כתב הרשב''א ואחיכו במערבא לר' יוחנן אליבא דר' יהודה וכי מי הודיעו לבעל החטים שיקנה חטיו לבעל המעות ... ומיהו למסקנא הא איפרקא קושיא דבני מערבא דטעמא משום דדעתו של שליח לזכות לבעל המעות כדקני ליה בחטים וחטים וכדאתקפתיה דרב שמואל בר ססרטי ... ואף על גב דבמערבא מחכו עלה לא שבקינן דר' יוחנן ורב שמואל בר ססרטי דיהיב ביה טעמא ולא אמרינן מי הודיעו לבעל החטים עכ''ל, ומבואר בדברי הרשב''א דלא אמרינן מי הודיעו וכו' משום שדעת השליח לזכות עבור בעל המעות, ונראה בדברי הרשב''א דאע''פ שאין דעת המקנה להקנות לבעל המעות, קונה המשלח משום דדי בכוונת השליח לזכות עבורו, וכדנראה בדברי הרא''ש דא''צ אלא הסכמת המקנה, וא''צ שיהיה דעת המקנה להקנות לבעל המעות, אלא די בדעת השליח.

ב. וצ''ב מדברי הרשב''א שכתב בד''ה ואם נפשך דאם השליח זוכה עבור אחר שאינו בעל המעות לא מהני וז''ל י"ל דשאני אחר דבכל כי הא לא אמרינן מי הודיעו לבעל חטים לפי שדעת המוכר אינו אלא למי שקונה ממנו או לבעל המעות אבל לא לזה ולא לזה אלא לאחר דלאו בעל מעות ולא קונה ממנו לא עכ''ל, ומפורש בדברי הרשב''א שיש דעת למוכר להקנות לבעל המעות, והלאו הכי לא מהני, ולא די בדעת השליח, כמבואר ברשב''א דאם זוכה עבור אחר שאינו בעל המעות לא מהני, וא''כ צ''ע מדוע לא כתב לעיל שזהו הטעם דלא קי''ל כבני מערבא, משום שיש דעת המקנה שיקנה בעל המעות וכמו שכתב ר' פרץ.

ג. עוד מבואר ברשב''א בד''ה מכלל, דכשאמר הקונה שקונה עבור אחר וכוונתו עבור עצמו קנה לעצמו משום שהוא בעל המעות וז''ל וי"ל דלר' יוחנן ל"ש הכי ול"ש הכי לעולם דעת המוכר למכור למי שהמעות שלו או למי שדעת בעל המעות לקנות לו, שהרי כל שהלוקח לוקח סתם הרי הוא אצל המוכר כלוקח בפי' לעצמו ואפ"ה לדעת ר' יוחנן הוי לבעל המעות, וכיון שכן מה בין לוקח בשמו והמעות לאחר ובין לוקח בשם ריש גלותא והמעות שלו, לעולם דעת המוכר למי שהמעות שלו או למי שדעת בעל המעות, אבל לבני מערבא דבעו שיודיעו לבעל חטים היאך קנה זה עכ''ל, ומפורש בדבריו דבני מערבא נח' משום שאין דעת המוכר על בעל המעות, ור' יוחנן ס''ל דדעתו על בעל המעות אפי' כשאמרו לו להדיא שאינו לבעל המעות, וחזינן דלא רק שדעתו על בעל המעות כשלא אמרו לו כלום, אלא אפי' אמרו לו להדיא לא כך דעתו על בעל המעות, וא''כ צ''ע מדוע בתחילת דבריו כתב דלא קי''ל כבני מערבא משום שדעת השליח לזכות עבור בעל המעות, הלא אף לבני מערבא דעת השליח כן, ועיקר חסר מן הספר דקנה המשלח משום דיש גם דעת המוכר על כך, ואף אי לא די בדעת בעל המעות בלא דעת השליח, אך עיקר חסר מן הספר.

ד. עוד יש לעיין בדרי הרשב''א הנ''ל בד''ה מכלל שכתב 'י"ל דשאני אחר דבכל כי הא לא אמרינן מי הודיעו לבעל חטים' הרי לא קי''ל כבני מערבא ובשום דוכתי לא אמרינן מי הודיעו, ומהו כוונת הרשב''א דבאחר לא אמרינן הכי.

ה. והנה מבואר בדברי הרשב''א בד''ה מכלל, דכשדעת השליח על אחר זוכים בעלי המעות, אע''פ שאין דעת השליח כן, ולכא' מבואר ברשב''א דדי בדעת המוכר שיקנה בעל המעות וא''צ את דעת השליח לכך, וכדביאר הנתה''מ בסי' קפ''ג דקונה בעל המעות בקנין כסף, ולא ביטלו חז''ל כאן את קנין הכסף משום דאין טעם של נפרפו חיטיך בעליה, וא''כ צ''ב מדוע כתב הרשב''א בריש דבריו דלא קי''ל כבני מערבא משום שדעת השליח לזכות עבור המשלח, הא א''צ אלא את דעת המוכר, ודעת המוכר הרי הוא להקנות לבעל המעות.

ו. אלא דהרשב''א האריך טובא לאפוקי מסברא זו דזוכה בעל המעות אף כשאין את דעת השליח, ובזה נח' על המתיבות, והנתה''מ כתב כן לבאר את סברת החולקין על הרשב''א, והוכיח כן מסוגיין דלר''מ זוכה השליח אע''פ שאין כאן שינוי מעשה, ומוכח דלא אמרינן דזוכה המשלח אף כשאין דעת השליח כן, וא''כ צ''ב היאך זוכים בעלי המעות כשכוונת השליח לזכות עבור אחר, וע''כ צ''ל דלא נח' הרשב''א על הסברא הנ''ל דדי בכוונת המוכר, אלא נח' על כך דאמרינן שכן דעתו וכדמוכח בסוגיין, ומוכח דדעת המוכר להקנות למי שעומד לפניו, ולכן כשכוונת השליח לקנות לעצמו קנה לעצמו, אלא דאמרינן דדעת המוכר להקנות לבעל המעות אם אין דעת השליח לקנות וכמו שכתב הרשב''א להדיא 'לפי שדעת המוכר אינו אלא למי שקונה ממנו או לבעל המעות' וע''כ כוונתו או לבעל המעות כשאין כוונת השליח לקנות לעצמו, ולכן כשדעתו לקנות עבור אחר, שאין דעתו על עצמו, דעת המוכר להקנות לבעל המעות אף כשאין דעת השליח כן, ודי בדעת המוכר וכנ''ל.

ז. ועל פי אולי יתיישבו דברי הרשב''א, די''ל דהקשו בני מערבא על ר' יוחנן משום שהבינו בדבריו דקונה המשלח בקנין כסף, וכוונת המוכר להקנות ע''י קנין כסף לבעל המעות, ואין כוונתו להקנות במשיכה למי שעומד לפניו, ועל זה הקשו דמי הודיעו למוכר שיש בעל המעות, הרי נמצא לפניו השליח ולא אמר לו שהוא שליח וא''כ ודאי דעתו להקנות לו במשיכה, ולא לבעל המעות בקנין כסף, ועל זה אמר הרשב''א דלא קי''ל הכי משום דאין סברת ר' יוחנן כהבנת בני מערבא דאמרינן דחל המקח ע''י המוכר לחוד ע''י קנין כסף, דודאי אין דעת המוכר כן, אלא מודה ר' יוחנן דאמרינן כלפי זה מי הודיעו, אלא דאמרינן דדעת המוכר להקנות כפי דעת השליח ע''י קנין משיכה, ושיקנה או הוא או שיזכה עבור בעל המעות, וסברא זו לא ס''ל לבני מערבא, אלא ס''ל דדעתו רק שיקנה השליח, ור' יוחנן ס''ל דדעתו שיקנה השליח או בעל המעות אם לא קונה השליח, ואולי בני מערבא לא ס''ל הכי משום דחזינן דקונה השליח כשדעתו כן, ומוכח שאין דעת המוכר להקנות לבעל המעות, ור' יוחנן מודה לכך אלא דס''ל דאע''פ שדעתו להקנות לשליח, אך גם דעתו להקנות לבעל המעות כשכן דעת השליח, ולכן כתב הרשב''א דלא קי''ל כבני מערבא משום דאע''פ שכשדעת השליח לקנות לעצמו קנה ולא אמרינן דדעת המוכר אינו אלא להקנות לבעל המעות, אך כיון שדעת השליח לקנות עבור המשלח קנה המשלח, ולא משום דדעת המוכר רק לבעל המעות אלא כי כך דעת השליח.

ח. ובד''ה מכלל הקשה הרשב''א א''כ מדוע כשדעת השליח לקנות עבור אחר לא אמרינן הכי, ועל זה תי' הרשב''א דאע''פ דס''ל כבני מערבא דאמרינן מי הודיעו שלא יקנה בעל המעות כשאין דעת השליח כן, כאן לא אמרינן הכי ולא אמרינן מי הודיעו, משום שאין דעת המוכר אלא או שיקנה השליח או בעל המעות אך לא אחר, ולמצב כזה דעתו להקנות לבעל המעות אע''פ שאין דעת השליח כן, וניחא היטב דברי הרשב''א שכתב 'דבכל כי הא לא אמרינן מי הודיעו לבעל חטים' אלא אמרינן דדעתו להקנות לבעל המעות ע''י קנין כסף.

ט. ולפי''ז יתכן שתמיד המוכר מקנה לבעל המעות כשאין דעת השליח לקנות לעצמו, ואף כשכוונת השליח לקנות עבור המשלח קונה המשלח ע''י קנין כסף ולא ע''י השליח, ונ''מ כששלחו לקנות בהקפה שאין כאן בעל המעות, אולי לא יקנה המשלח ואין דעת המוכר אלא להקנות לבעל המעות ע''י קנין מעות, אם אין דעת השליח לקנות לעצמו, אלא שבדברי הרשב''א שכתב שדעת השליח לזכות עבור המשלח קצת נראה דחל ע''י השליח, ורק כשאינו יכול לחול ע''י השליח דעתו להקנות לבעל המעות, ולפי''ז באופן ששלחו לקנות בהקפה, ודעת השליח לקנות עבור אחר יתכן דיקנה האחר ע''י משיכת השליח, ורק כשיש מעות דעתו לבעל המעות כשאין השליח קונה.

י. התבאר ברשב''א דכשדעת השליח לקנות עבור אחר זכה בעל המעות, ולכא' מוכח דדי בדעת המוכר להקנות לבעל המעות בקנין כסף, ואלי היה אפשר לדחות דבאופן דלא מהני מחשבת השליח לזכות עבור אחר, וא''כ לא יזכה גם בעל המעות וישאר של המוכר, וכיון שא''א לומר שישאר של המוכר - וכצד אחד בתוס' שקונה השליח באופן כזה, וכך לכא' מבואר ברשב''א בקידושין דף נב ב, וכך לכא' מוכח מדברי הרשב''א שכתב וז''ל ואי נמי י"ל דשאני התם דכיון דשנוי זה מוציאו מרשות בעלים ועומד ברשותו וקנאו אי אפשר לומר שבמה שקנאו מבעל המעות בו בעצמו יקנה בעל המעות. דהיאך אפשר לומר שקנין לעצמו וזכייתו לבעל הבית שהן שני הפכים באין לו כאחד דאי הא לא הא עכ''ל, וצ''ב אם אין כוונת השליח לקנות לעצמו כיצד קנה לעצמו וע''כ משום דאי לא קנה המשלח בע''כ קונה השליח - דאין דעת המוכר למכור וישאר שלו, ומוכרח השליח על צד זה לקנותו לעצמו, אמרינן דקונה לעצמו רק אם אינו יכול לקנותו עבור בעלי המעות, ולכן זוכים בעלי המעות, ואולי כך אפשר לבעל את שיטת המתיבות, ואין הכרח לומר שקנה בקנין כסף, ואולי גם ל''מ קנין כסף בלא דעת הקונה להקנות את הכסף או דעת שלוחו.

יא. כתב הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' שס''ט דאף בכסות אשתו ובניו נקנה לאשתו ובניו מחמת שדעת הבעל שיזכו בניו וז''ל ומיהו האי טעמא לא מודה ביה רבי יוחנן ולא שמואל בר ססטרי, אלא סבירא להו דטעמא נמי דכסות אשתו לפי שהבעל זוכה לה עכ''ל, וצ''ב א''כ כיצד הוכיח רב אבהו מברייתא זו שלא כדברי ר' יוחנן אם ברייתא זו דומה לדברי ר' יוחנן ומה מצא בבריתא זו יותר מהברייתא של נותן מעות לשלוחו וכקושיית התוס', וכן צ''ב מדוע רב אבא היה צריך לתרץ שאין דעתו וכו' והקשו מערכין והוזקקו לתרץ אחרת, ועל פי הנ''ל יתיישב היטב דבני מערבא סברו דס''ל לר' יוחנן שדעת המוכר להקנות לבעל המעות בלא שייכות לדעת השליח, וזה יעזור רק בנותן מעות לשלוחו שהמשלח הוא בעל המעות, אך במקדיש שהבעל בעל המעות לא יעזור סברא זו, אך באמת סבר ר' יוחנן דדעת המוכר להקנות לשליח או לבעל המעות כשאין דעת השליח לקנות לעצמו, ובכלל בעל המעות למי שדעת בעל המעות עליו כמוש''כ הרשב''א בד''ה מכלל, ואף בדבריו של רשב''א האלו יש להסתפק כנ''ל, האם כשאין דעת השליח לקנות לעצמו קונה בעל המעות בקנין כסף, ודעתו של המוכר להקנות לבעל המעות או למי שדעתו של בעל המעות שיקנה מדין עבד כנעני, או''ד דדעתו של המוכר להקנות ע''י משיכת השליח לבעל המעות או למי שדעתו של בעל המעות שיקנה.

יב. ביסוד דברי הרשב''א דכשמתכוון השליח לקנות לעצמו קנה, צ''ב הרי המעות אינם שלו, וכיצד זכה בהם המוכר, ולא נראה בדברי הרשב''א דהמעות שייכים למשלח, והשליח חייב למוכר מעות, וכתב החזו''א דאמדינן ליה לדעתיה דהמשלח דניחא ליה דבכה''ג יזכה השליח במעות, ולכא' כך מבואר בדברי הרמב''ם שכתב בפ''ז מהלכ' מכירה וז''ל הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו, ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה, ואני אומר שאין דין זה דין אמת, אלא המקח של משלח כמו שיתבאר בדין העסק עכ''ל, ומבואר לכא' בדברי הרמב''ם בדעת המורים שחל הזקיפה, ונעשו המעות מעות הלואה ולכן קנה לעצמו, דלא כתב הרמב''ם דגזל את המעות אלא שזקפן, וכן אי רק גזלן ולא נעשו הלואה אין כאן יאוש ושינוי רשות או שינוי מעשה ומדוע קנה לעצמו, וע''כ דזכה בהם משום דנעשו המעות הלואה וע''כ דאמדינן ליה לדעתיה של המשלח שיחשבו המעות להלואה, וצ'''ב במה נח' הרמב''ם וכי נח' בדעת בני אדם, וע''כ צ''ל דס''ל לרמב''ם דכיון שאם לא יחשבו להלואה יזכה המשלח אין דעתו להלוותם, ורק אם בלאו הכי לא יזכה אמרינן דדעתו להלוותם, דעדיף לו שיחול הלואה וישלם לו השליח, מאשר יצטרך לחזר אחר המוכר שאינו יודע מי הוא, ואינו יודע אם נאמן הוא או לא, משא''כ שלוחו יודע הוא שאף אם קונה בהם לעצמו יחזור וישלם לו, ולפי''ז נח' המורים והרמב''ם בדין וכמוש''כ הנתה''מ האם כשלא יזכה בהם השליח יזכה המשלח או לא, וביאר הנתה''מ דדעת המורים דכוונת המוכר רק להקנות לשליח, ולכן לא יזכה המשלח בכל גוונא, משא''כ דעת הרמב''ם דדעת המוכר שיזכה בעל המעות.

ולפי''ז צ''ב דדעת הרשב''א, דהרי מבואר ברשב''א שאם השליח זוכה בהם לאחר, לא זכה בהם האחר אלא זוכה בעל המעות, וא''כ מדוע זוכה השליח כשמתכוון לקנות לעצמו, הא אם לא ילוום לו המשלח את מעותיו לא יוכל לזכות השליח, וכיון שלא יזכה השליח יזכה המשלח, וא''כ יש אומדנא שאינו רוצה להלוותם בכדי שעי''ז יזכה הוא ולא השליח, ובדעת המורים י''ל דלעולם לא יזכה בעל המעות כנגד דעת השליח, ואת דברי הגמ' בב''מ אפשר לבאר כדברי הריטב''א שם בשם הרמב''ן עי''ש, אך לדעת הרשב''א שביאר את דברי הגמ' בב''מ דקונה בעל המעות אע''פ שדעת השליח שלא יזכה בעל המעות אלא אחר, מדוע לא נימא הכי אף כשדעת השליח לקנות לעצמו.

וצ''ל דרק בב''מ אמרינן הכי, משום דכל הטעם שקונה השליח כשאין המשלח יכול לקנות הוא משום שהשליח אחראי שלא ישאר של המוכר, ולא נתנו המוכר על דעת שישאר שלו, ואם ישאר שלו הרי השליח גזלן - כמבואר בדברי הנתה''מ - וכל זה אינו אלא באופן שאם לא יזכה השליח לא יחול המקח כלל, אך כשיכול לחול המקח לבעל המעות ודאי מעדיף כן השליח, ולכן בב''מ זכו בעלי המעות, מחמת שכן דעת השליח, משא''כ כשכוונת השליח לקנות לעצמו לעולם לא אמרינן דדעת המוכר להקנות לבעל המעות כשאין דעת השליח כן, ולכן אם לא יסכים המשלח שילוום השליח לא יזכה המשלח, משום שמסכים השליח לקנות, ואע''פ שאין המוכר רוצה למכור לו בהקפה, אפילו הכי אם לא יזכה השליח לא יזכה גם המשלח, ולכן ע''כ דעת המוכר או שבכה''ג לא יחול המקח, או שיזכה השליח, אך לעולם לא יקנה המשלח בלא דעת השליח, או משום שאין דעת המוכר להקנות בלא דעת השליח, או שאין דעתו להקנות בקנין כסף אלא רק בקנין משיכה, ולפי''ז נפשט הספק דלעיל באות ט.