20 קדירה חייתא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י' שבט תשס"ז

א] שבת די"ח:, והשתא דאמר מר גזירה שמא יחתה בגחלים, האי קדרה חייתא שרי לאנוחה ערב שבת עם חשיכה בתנורא, מ"ט כיון דלא חזי לאורתא אסוחי מסח דעתי' מיני' ולא אתי לחתויי גחלים.

ופירש"י, ז"ל, האי קדרה חייתא שפיר דמי להשהותה לכתחילה מבעו"י בתנור, והיא מתבשלת כל הלילה, דודאי חייתא לאו אדעתא למיכלה לאורתא אנחה התם, ומשום למחר לא אתי לחתויי, שהרי יש לה שהות גדול, ולא דמי לעססיות ותורמסין שאין כל הלילה והיום די להן, עכ"ל.

אמנם הרמב"ם פ"ג משבת הי"ב כתב, ז"ל, לא ימלא אדם קדרה עססיות ותורמוסין או חבית של מים ויתן לתוך התנור ערב שבת עם חשיכה וישהה אותן, שאלו וכל כיוצ"ב אע"פ שלא בשלו כל עיקר כתבשיל שלא בשל כל צרכו הן, מפני שאינן צריכים בישול הרבה ודעתו עליהן לאכלן לאלתר, ולפיכך אסור לשהותן בתנור וכו', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א לעיל בסוגיין הביא פי' הרמב"ם, ותמה ע"ז, ועיי"ש דמסיק, ז"ל, אלא הפירוש הנכון כמו שפירש"י ז"ל שהן צריכין בישול הרבה, לפיכך אע"פ שהן חיין גזרינן שמא יחתה בגחלים לאכלן למחר, לפי שאין כל היום וכל הלילה די להם, וקיתון של מים כיון שהוא מניחן כדי ללוש בהן למוצ"ש, גזרינן שמא יחתה בהן בשבת כדי שיהיו לו חמין מוכנים ללוש בהן למוצ"ש מיד, עכ"ל.

ב] ונ' פשוט דהרמב"ם לטעמי' הוכרח לפרש כן, דהא דאסור להשהות עססיות ותורמסין וקיתון של מים, הוא משום דאין צריכין אלא בישול מועט, וכמו שיתבאר.

דהנה בטעם הא דקדירה חייתא שרי משום דלא חזיא לאורתא, ולא חיישי' שיחתה לצורך מחר, נ' דפליגי בזה הראשונים.

דהנה בפירש"י פירש דהטעם בזה הוא דמשום למחר לא אתי לחתויי שהרי יש לה שהות גדול, וכ"ה ??

אמנם בד' הרמב"ם נ' שמפרש הטעם בזה בע"א, ז"ל בפ"ג משבת ה"ח, תבשיל חי שלא בשל כלל וכו' מותר לשהותו ע"ג האש וכו', וכן וכו' אם השליך לתוכו אבר חי סמוך לבין השמשות נעשה הכל כתבשיל חי ומותר לשהותו על האש אע"פ שלא גרף ולא כסה, מפני שכבר הסיח דעתו ממנו ואינו בא לחתות בגחלים, עכ"ל.

והנה לא הזכיר הרמב"ם דהא דאינו מחתה הוא משום דלצורך מחר א"צ לחתות, ובפשוטו י"ל דהרמב"ם לא הזכיר אלא ללישנא דגמ', אשר זהו הטעם דאינו מחתה לצורך הלילה, אך הא דאינו מחתה לצורך מחר, הוא משום דיש לה שהות גדול וא"צ לחתות.

אך באמת נ' פשוט דלהרמב"ם גופי' מתפרש הטעם בע"א, שהרי פירש הרמב"ם שם ה"ד, בטעם התירא דגרו"ק ודכירה שהסיקוה בקש וגבבא, ז"ל, שהרי הסיח דעתו מזה התבשיל ואין גוזרין שמא יחתה באש, עכ"ל, והיינו דכל שהסיח דעתו מן התבשיל, לא חיישי' שיחתה, אף שהחיתוי מועיל לו.

ולפ"ז פשוט דלדעת הרמב"ם זהו טעם התירא דקדירה חייתא, דכיון שאינה ראוי' לערב הסיח דעתו מן התבשיל, וע"כ לא חיישי' שיחתה, אף אם מועיל החיתוי לצורך מחר.

ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ם אאל"פ דהא דאסור להשהות עססיות ותורמסין הוא משום שהן צריכין בישול הרבה, וע"כ גזרינן שמא יחתה בגחלים לאכלן למחר, דכל טעם זה ל"ש אלא לדעת ש"ר דהתירא דקדירה חייתא הוא משום דא"צ לחתות לצורך מחר, אך לדעת הרמב"ם דהתירא דקדירה חייתא הוא משום שהסיח דעתו מן התבשיל כיון שאינו ראוי לו לערב, וע"כ לא חיישי' שיחתה, הרי דמה"ט יש להתיר אף בדברים הצריכין בישול הרבה, דמ"מ כיון שאין ראויין לערב ה"ה מסיח דעתו מהן, ולא חיישי' שיחתה, ואדרבה כיון שאין ראויין אף למחר, מסיח דעתו טפי מינייהו, וע"כ הוכרח הרמב"ם לפרש דהא דאסור להשהותן הוא משום שא"צ בישול הרבה ודעתו לאכלן לאלתר, וע"כ אין מסיח דעתו מהן.

ועד"ז הוא גם בהא דאסור להשהות קיתון של מים, דלהרמב"ם אאל"פ דהטעם הוא משום דגזרינן שמא יחתה בהן בשבת כדי שיהיו לו חמין מוכנים ללוש בהן למוצ"ש מיד, שהרי לדעתו אם אכן מניחן כדי ללוש בהן למוצ"ש, והסיח דעתו מלשתות מהן בשבת, אין לנו לחוש כלל לחיתוי.

?תוס' דל"ח דנו לומר דבכירה אסור אף בקדירה חייתא, ונ' שלהרמב"ם אין מקור לזה, ודו"ק.

ג] ל' הטור סי' רנ"ג, או שהיה חי שלא נתבשל כלל דהשתא ליכא למיחש שמא יחתה כיון שנתבשל כל צרכו ובחי נמי מסיח דעתו ממנו עד למחר ובכל הלילה יכול להתבשל בלא חיתוי אבל אם נתבשל קצת אפי' כמאכל בן דרוסאי שהוא שליש בישולו ולא נתבשל כל צורכו או אפי' שנתבשל כל צורכו אם הוא מצטמק ויפה לו אסור להשהותו עליה אא"כ גרף פירוש שהוציא ממנו הגחלים או קטם פי' שכסה הגחלים באפר למעט חומה דחיישינן שמא יחתה "שהרי ראוי בעוד לילה ע"י חיתוי" ואם נתן בה חתיכה חיה מותר כאילו היתה כולה חיה שהרי הסיח דעתו ממנה בשביל החתיכה החיה שאינה יכולה להתבשל עד למחר, עכ"ל.

וכ"ה להדיא בל' ר"ת בספר הישר סימן רל"ז, ז"ל, וגם אם היא חייתא סמוך לבין השמשות, לפי שא"א לה להיאכל בלילה על ידי חיתוייה של בין השמשות, משו"ה לא גזרינן בשהייה של קדירה חייתא, עכ"ל.

וכ"ה בל' תשובת מהר"מ מר"ב שבהגמ"ר בפירקין, ונד' בתשו"פ למהר"ם סימן ס"ט, ז"ל, וטעמא הוי כיון דחי הוא לא יועיל לו שוב חיתוי לאוכלו הלילה, ולצורך מחר ל"ב לחיתוי כי יתבשל בטוב בלא חיתוי, עכ"ל, ובהמש"ד כתב, דמה"ט בבשר חי אצל גחלים אסור, דמועיל לו חיתוי כ"ד אפי' לצורך הלילה ולהכי חיישי' דילמא מחתי, עכ"ד, וכ"ה בתשו' אחרת שם, ונד' שם סימן ע', דלצורך הלילה ל"מ חיתוי ולמחר ל"ב חיתוי, ועיי"ש שכתב דבכירה ליכא להיתר חייתא, כיון דשליט בה אוירא, אך בתשובה הקודמת כתב דלתי' אחד בתוס' ליכא היתר חייתא בכירה.

וכ"ה בל' הב"ח בסימן רנ"ג סוף אות ז', והגר"ז שם ס?, והמ"ב סי' רנ"ז סקל"ו והביאוה"ל סו"ס רנ"ד דאם ה"ז ראוי ע"י חתוי אסור להשהותו, והיינו דמפרשי דהא דאינו מחתה לצורך הלילה, הוא משום שלא יועיל לו החיתוי.

אך לדעת הרמב"ם דהטעם דאינו מחתה הוא משום שהסיח דעתו מן התבשיל, ומה"ט אינו מחתה הגם דהחיתוי מועיל, הרי דמה"ט כל דאין התבשיל ראוי לו בלא חיתוי האסור בשבת, הרי דמכח זה הוא מסיח דעתו מן התבשיל, שהרי לא ברשיעי עסקינן דדעתו מעיקרא לחתות בתבשיל, ותו ליכא למיחש כלל שיחתה, וז"ב.

ביאור הלכה סימן רנג, להשהותו עליה - לצורך הלילה כן הוא לשון הטור ואם כונתו לצורך מחר יש פוסקים שמתירין דלא חיישינן שיבא לחתות וכמו בחייתא [א"ר ע"ש] ועיין בסימן רנ"ד ס"ה בהגר"א שם ובמ"א שם סק"כ ובא"ר ריש סימן זה דמדינא אין לסמוך ע"ז דדוקא בחייתא שא"א לאכלו אבל בזה שאפשר לאכלו חיישינן שימלך לאכלו ויחתה אלא שבדיעבד יש לסמוך ע"ז רק שלא יהא רגיל לעשות כן וכדלקמן בסימן רנ"ז ס"א בהג"ה לענין הטמנה וכן משמע בפמ"ג רנ"ד בא"א סק"כ:

צ"ב דאם הטעם הוא משום דחיישי' שימלך לאכלו ויחתה, א"כ מ"ט בשדא בי' גרמא חיא שרי, הרי יכול לימלך מן השאר, וכנראה לא חששו שימלך ממקצת התבשיל, וצ"ע.

וגם צ"ע לפ"ז, מ"ט היכא שהתחיל הבישול קודם תחילת הלילה אסור, הגם שלא יתבשל עד למחר, הרי סו"ס דעתו לאכול למחר, ול"ש שימלך, וצ"ל דאחר דל"מ דעתו למחר משום שמא ימלך, תו אף אם יש אופן שא"א שימלך כבר לא פלוג רבנן, ולא התירו אלא בקדירה חייתא.

ולול"ד המ"ב הי' נ' שהטעם הוא משום דלא התירו חכמים אלא היכא שמתוך הבישול עצמו ניכר שדעתו למחר, וע"כ בעי' קדירה חייתא או שדא בה גרמא חיא, ול"מ מה שדעתו לאכלה למחר, ולפ"ז י"ל דע"כ קדירה שאינה חייתא דדרך שמשהין אותה לצורך הערב, ל"מ אף אם בפועל אינה ראוי' לערב.

שו"ר באור זרוע הלכות ערב שבת סימן ח', ז"ל, ובשיל ולא בשיל ה"ט דאסור, חיישינן שמא ימלך לאוכלה הלילה ויחתה בגחלים למהר בישולי', עכ"ל, וזה כד' הביאוה"ל.

ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, דשדא בה גרמא לא חיישי' שמא ימלך דודאי אסח דעתא מיני' עד למחר.

ל' שבה"ל מבו', דהא דשרי לצורך מחר ול"ד לגמ' דלא שרינן רק בחייתא, הוא משום דהם היו עושין קדירה אחת ללילה וליום, אבל עתה יש קדירה מיוחדת ליום וקדירה מיוחדת ללילה, וע"כ לא אתי לחתויי, עיי"ש.

או"ז הל' ער"ש סו"ס ט' כתב דאיסור עססיות ותורמסין הוא משום שנראה כמבשל משבת לחול, דאין שייך בכאן לאסור משום שמא יחתה הואיל ול"ב לי' עד מוצ"ש, עכ"ד.

ביאור הלכה סימן רנג, מסיח דעתו ממנה עד למחר - נראה דאפילו אם התנור חומו רב ויכול להתבשל באיזו שעות בלילה במשך הזמן אעפ"כ אם אין דרכן של ב"א להמתין בסעודתם כ"כ בודאי אסוחי מסח דעתיה מיניה ולא אתי לחתויי וכן מורה לשון הרמב"ם בדין י"ד שכתב גבי עססיות ותורמוסין מפני שאין צריכין בישול רב ודעתו עליהן לאכלן לאלתר משמע הא גבי קידרא חייתא שלא יוכל לאכול לאלתר בזמן שדרך ב"א אוכלין לא גזרו חכמים כיון שאין דעתו לאכול אז:

אך למש"נ יל"ד, דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי', דטעם ההיתר הוא משום דהסיח דעתו מן התבשיל, כיון שאינו ראוי לו לאלתר, ואף דמהני חיתוי לצורך אחר זמן, מ"מ כיון שהסיח דעתו אינו מחתה, ומשא"כ לדעת ש"ר י"ל דאסור בכה"ג, ודו"ק.

וע' חזו"א משה"ק ע"ד המ"ב, וצ"ב מאי קשיא לי', הרי בעי' לדין קדירה חייתא דאל"כ אסור אף אם עושה כן לצורך מחר, ולדעת הכל בו ודעימי' דכה"ג שרי הרי באמת קשיא מהו ההיתר דשדא בי' גרמא חיא, דאטו ה"ז מותר אף אם דעתו לאכול שאר התבשיל בלילה.

וזה תמוה על עיקר ד' החזו"א, דבגרמא חיא תיקשי דבסתמא כל אדם מיחד בלבו וכו', ובע"כ דאי"ז קושיא, וא"כ ה"נ בקדירה חייתא.

שו"ת מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סימן יב ד"ה לענין קדירה, לענין קדירה חייתא ובכה"ג שדעתו לאכול בלילה, נלענ"ד דמסתבר כהמשנ"ב סי' רנ"ג בביאה"ל ד"ה מסיח, שאוסר (וצ"ע מ"ט פשוט ליה להחזו"א להתיר), שהרי בהא דאי שדי ביה גרמא חייא שרי, נראה פשוט דהיינו דוקא בכה"ג שע"י זה איכא גילוי דעת שכוונתו לצורך מחר, שהרי לענין זה אין שום טעם וסברא להתיר תמיד להשהות ע"י זה שיתן לתוך הקדירה חתיכה חיה, וכיון שכן דומיא דהכי הוא כשכל הקדירה חייתא, דבגמ' משמע שתרווייהו שקולין נינהו, ובפרט בזמננו יכולים בנקל להניח בשר חי ממש ולהתאים את השלהבת באופן כזה אשר בשעה שיגיע זמן סעודת לילה כבר יהיה מבושל כל צרכו, ולכן נלענ"ד דלא מסתבר כלל להתיר בחייתא כשדעתו לאכול בלילה, וצ"ע בדבר.

ריבב"ן פירש, דהא דאסרינן בעבר ושהה, דוקא אם בעי לי' לצורך הלילה, אך אם בעי לי' לצורך מחר לא אסרו, דהוי כקדירה חייתא דשרי.

וכ"ה בפסקי רי"ד די"ח: דהטמון שאנו עושין ליכא למיחש שמא יחתה, דלצורך מחר אנו טומנין ויש לו שהות כל הלילה ומשו"ה לא אתי לחתויי, וכ"ה בפסקיו ר"פ במה טומנין ושם התיר גם בהטמנה כה"ג.

וכ"ה בתניא רבתי סי' י"ב, שמותר להטמין לצורך מחר.

וכ"ה בכל בו סי' ל"א.

וכ"ה בשבלי הלקט סי' נ"ז בשם ה"ר שמחה.

וכ"ה בראב"ן סי' של"ח.

וכ"ה במרדכי, וכ"ה בהגהות מרדכי.

וכ"ה מבו' באו"ז הל' ער"ש סו"ס ח', עייש"ה.

וכ"ה במאירי בדף לד., עייש"ה.

בפסקי מהרי"ח כתב דקדירה חייתא לא שרי אלא בתנור אבל ע"ג כירה לא שרי, עיי"ש, והתוס' ג"כ דנו בזה, אך האחרונים נקטו דלפי האמת התירו התוס' בזה.

ע' מש"נ בדין קדירה חייתא בחזרה כמה פרטים בדיני חזרה.

והבאנו שם ממג"א ורע"א דכו"ע מודו דשהי' לצורך מחר מותרת, ומאן דאסר הוא רק משום שמא ימלך.

ספר אור זרוע ח"ב - הלכות ערב שבת סימן ח

הילכך לפי מה שפירש' דהיכא שנתבשל כמאב"ד דהיינו שנתבשל שליש שמותר להטמינו בגחלים מעתה מותר להטמין בגחלים תפוחים חיים כי הם ראוים לאכילה יותר משנתבשל כמאב"ד וה"ה לבצים חיים "ומים" כדי שיהו חמים לצורך מחר הכל מותר להטמין בגחלים לצורך מחר אבל לצורך ליל שבת נראה שאסור שמא יחתה בגחלים כדי למהר בשולם, עכ"ל, וצ"ב דאם אכן דמי למאכל בן דרוסאי דשרי, א"כ מ"ט אם רוצה לאכול בלילה אסור, הרי במאכל בן דרוסאי מותר להטמין לצורך הלילה, וכנר' כונתו כהדעות דשרי להטמין ולהשהות לצורך מחר, דומיא דקדירה חייתא, ולא כיון דמים ראוין קודם בישולם.

ברכי יוסף אורח חיים סימן שיח ס"ק ג

וראתה עיני להרדב"ז בתשובות החדשות סי' רי"ג שכתב לענין דבר הנאכל כמות שהוא חי אם יש בו משום מבשל בשבת, לענין מלקות אינו לוקה, אבל אסור בדרבנן. וכו' תדע שהרי דבר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי אין חייב עליו בשבת. וטעמא דכיון דאיכא מאן דאכיל ליה הכי, שוב לא מחייב בבישולו. וכל שכן הדברים הנאכלים חיים לכל אדם, עכ"ל, עיי"ש שתמה ע"ז.

תוס"ש שי"ח סקי"ד, דמד' התוס' דל"ט: מבו' שדעתם כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דהתירא דחייתא הוא בכל מילי, וכן נ' מד' התוס' דל"ח., עכ"ד.

הגמ"ר ותשו"פ ס"ט, דהתירא דצלי הוי צירוף דב' מילי, דל"ב חיתוי, וגם לא חיישי' שישכח כיון שהדלת מוגף, אך בבישול שצריך חיתוי, ל"מ מוגף.

ויל"פ עפי"ז דעת הרמב"ם דבעי' טוח בטיט, וי"ל דזה הוא כדי שלא ישכח ויחתה.

פרמ"ג רנ"ג אש"א ד' די"ל דהתירא דהרמב"ם הוי רק בגרמא חיא, אך בקדירא חייתא בעי' בשר ובירק אין היתר, עיי"ש.

אך י"ל דלהרמב"ם דהוי זה טעם להסחת דעתו, הרי דכל שלא התחיל להתבשל הוא מסיח דעתו ממנו, ואין הטעם כלל משום שאי"ז ראוי בלילה, ועי' בזה.

בדינא דהרמ"א ר"ס רנ"ז דמתיר בלצורך מחר, ע' ביאוה"ל ר"ס רנ"ג שעפי"ז התיר גם בשהי' בדיעבד לצורך מחר, וכ"ה בפמ"ג רנ"ד אש"א כ'.

אך הנה בתו"ש ומחה"ש ר"ס רנ"ז פירשו דהוי זה רק בהטמנה, דהוי זה כגזירה לגזירה, שמא ימלך ושמא יטמין ברמץ, וכ"ה בפמ"ג רנ"ז אש"א ח' מטעם אחר, וע' גם באלי' רבה ר"ס רנ"ג שמבו' שלא התיר הרמ"א אלא בהטמנה ולא בשהי', וצ"ע בזה.

ועיי"ש בתו"ש שעמד בזה, דהיאך מצינו להתיר בהטמנה לצורך מחר, הרי אדרבה זהו עיקר הטעם שאנו אוסרין בהטמנה משום דהויא לצורך מחר, וכמש"כ הראשונים בר"פ במה טומנין, ועיי"ש שכתב דע"כ אינהו ס"ל כטעמא בתרא.

וצריך להוסיף, דהנה בעיקר התירא דקדירה חייתא ולצורך מחר, צ"ב שהרי אדרבה בהטמנה אנו אוסרים מכח זה, וע' מג"א, ומתו"ד המנחת כהן נלמד לפרש בזה, דכשאנו דנים על בישול התבשיל, ודאי דבלצורך מחר אין לחוש שיחתה לצורך הבישול, אך מ"מ יש לחוש שיחתה לצורך החימום, שיתקרר עד למחר, אך בשהי' ע"כ שלא הקפיד על חומו, מדלא הטמין, וע"כ בזה אין לחוש שיחתה לצורך החום, ומשא"כ בהטמנה, וכ"ה מבו' בל' הר"ן ר"פ במה טומנין בד' רבינו יונה, דהגריעותא בהטמנה הוא משום שהקפיד על חומו והוי לצורך מחר, וכ"ה בל' רבינו יונה ב"ב די"ט., והנה הרי הר"ן לעיל מינה הזכיר רק להא דאי"ז לצורך מחר, ובע"כ דהוי חד טעמא.

ואמנם כ"ז בשהי', אך בהטמנה ודאי אין טעם להתיר בלצורך מחר, כיון שהקפיד על חומו, וע"כ הוי זה טעם נוסף לאסור קדירה חייתא בהטמנה, וכנר' זה נכלל בד' הראשונים, שאין ברור מה יישבו על קדירה חייתא, וע' ספר הישר שנראה ישוב אחר על קדירה חייתא, אך בד' הראשונים י"ל שכונתם כנ"ל, דבהטמנה יש לחוש אף בקדירה חייתא שיחתה לצורך מחר לחממו, כיון שבהטמנה הקפיד על החום, וגם בהטמנה סגי בחיתוי מועט.

אמנם לדעת הרמב"ם לפמש"נ דיסוד התירא דקדירה חייתא הוא משום היסה"ד, נ' דבדין הי' להתיר אף בהטמנה, ול"ש לומר דסגי בחיתוי מועט, אך צ"ל דדיני הטמנה שאני.

בד' מהר"ם מר"ב מבו', שאף שדעתו דשהי' לצורך מחר חשיבא כקדירה חייתא, מ"מ ס"ל דבקדירה חייתא הראוי' ע"י חתוי, ליכא להתירא דקדירה חייתא.

וכן מבו' בב"י שדן לומר לדעת הטור דלצורך מחר שרי, הגם דבטור מפורש דחייתא היינו שאין ראוי' אף ע"י חיתוי.

והדברים צ"ב, דאטו ברשיעי עסקינן, וודאי דמעיקרא אין דעתו לחתות, וא"כ הרי הוי כלצורך מחר.

ונ' דצ"ל בזה, דבקדירה חייתא אין דעתו לאכלה מחר, אלא דעתו לאכלה מתי שתהא ראוי', ואם תהא ראוי' בלילה יאכלנה בלילה, וע"כ בזה יש לחוש שיבא לחתות אם יראה שהחיתוי יועיל לאכלה הלילה.

ולפ"ז מיושב עיקר דינא דקדירה חייתא לדעה זו, דצ"ע מה ענין קדירה חייתא להכא, הרי ממ"נ אם דעתו לאכלה הלילה יש לאסור אף בקדירה חייתא וכמש"כ הביאוה"ל, ואם דעתו לאכלה למחר יש להתיר אף בשאינה חייתא, ועמד בזה החזו"א, ולהנ"ל ניחא.

צ"ע למה שפירשו האחרונים הטעם דל"מ לצורך מחר שמא ימלך, א"כ מה מהני גרמא חיא, וצ"ל דכיון דעביד מעשה שהסיח דעתו לא חיישי' שימלך.