37 בגדרי מק_ט, ובדין יפות ונמצאו רעות - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ג' י"ט סיון תשע"א

א] ב"ב דפ"ג:, מכר לו חטין יפות ונמצאו רעות הלוקח יכול לחזור בו, רעות ונמצאו יפות מוכר יכול לחזור בו.

ובגמ' שם מייתינן להא דאמר ר"ח דמכר לו שוה ה' בו' והוקר ועמד על ח', מי נתאנה לוקח לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, משום דא"ל אילו לא אוניתן לא הוה מצית הדרת בך השתא דאוניתן מצית הדרת בך, ותנא תונא יפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר.

ובביאור הא דמייתינן מהא דתנן דלוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, פירשב"ם דהוא משום דמתניתין איירי אף בשהוקרו, דלהך רבותא הוא דאיצטריך למתניי', וכן פירשו התוס', ועד"ז פירש בעה"מ לפי דרכו, עיי"ש.

אך בעליות דר"י תמה ע"ז, ז"ל, דהא איכא למימר דהא קמ"ל דלא אמרינן מק"ט הוא ושניהם חוזרין כדאמרינן בב' מינים, עכ"ל, וכן הק' בחי' הרמב"ן ועיי"ש בר"י שכתב לפרש, ז"ל, וה"פ ותנא תונא יפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, והו"ל למימר מק"ט הוא ושניהם חוזרין שהרי הטעהו וכו' וכיון שבטל מקח לגבי לוקח בטל נמי לגבי מוכר, וה"ט דלא אמרינן הכי, משום דא"ל לוקח אי לאו דאוניתן לא מצית הדרת בך השתא דאוניתן מי מצית הדרת בך, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' הרמב"ן, ז"ל, ותנא תונא לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר אלמא אף על פי שהוא בטול מקח ושניהם חוזרין לא נתנו חכמים רשות למאנה לחזור משום דא"ל אי לאו דאוניתן כלומר שלא יהא חוטא נשכר, עכ"ל.

ב] ונ' מזה דפליגי בהך דינא דיפות ונמצאו רעות אין המוכר יכול לחזור בו, אם הוא מעיקרא דדינא, דהא דנמצאו רעות ונתאנה הלוקח, אי"ז טעם כלל שיהא ביד המוכר לחזור בו, או דלעולם הי' מן הדין שיהא אף ביד המוכר לחזור בו, וכל הא דל"מ המוכר לחזור בו, הוא משום דא"ל הלוקח אי לאו דאוניתן וכו'.

ואין לומר דגם לפי' רשב"ם ודעימי', הא דל"מ המוכר לחזור בו הוא משום דא"ל אי לאו דאוניתן וכו', ומה שלא פירשו דמזה הוא דשמעינן דה"נ בההיא דר"ח ל"מ המוכר לחזור בו, הוא משום דלא מצינו למשמע מינה דאף היכא שהוקרו וחזרה אונאה אצל המוכר ל"מ לחזור בו, וע"כ בע"כ לפרש דמתניתין איירי נמי בכה"ג, שהרי כתבו דכל שלא הוקרו פשיטא דל"מ המוכר לחזור בו, ולא איצטריך מתניתין לאשמועינן, ואם מן הדין הי' ביד המוכר לחזור בו, וכל הא דל"מ לחזור בו הוא משום דאי לאו דאוניתן וכו', ודאי איצטריך למתניתין לאשמועינן לזה, ובע"כ מדבריהם דמעיקר הדין אין טעם שיהא ביד המוכר לחזור בו, והוי זה מילתא דפשיטא דלא איצטריך מתניתין לאשמועינן.

ג] והנה הרמב"ן כתב דאם המתאנה תובע האונאה ביפות ונמצאו רעות, יכול המאנה לחזור בו, ולכאו' יל"ד בזה לדינא מתרי טעמי, חדא, לדעת הסוברים דבאונאה יותר משתות בטל המקח לגמרי, ולפ"ז אין מקור להך דינא, וכמו שעמד ע"ז הנתיה"מ, אך לפ"ז בדין דגם בכל מום לא יהא לדינא דהרמב"ם דהלוקח ל"מ לתבוע פחת המום, וכמו שבאמת דימו הפרישה והגר"א דין זה לדינא דריב"ם, ובד' הנתיה"מ אין נ' כן, ומ' מדבריו דהא דבאונאה פחות משתות ל"מ המתאנה לתבוע האונאה, אי"ז משום דאם תובע האונאה מצי המאנה לבטל את המקח, אלא כלל אין לו זכות תביעה באונאה פחות משתות, וצ"ע בזה.

עוד יל"ד בזה, דלפמש"נ במק"א מד' התוס' ב"מ ד"נ: דהא דבאונאה יותר משתות ותובע המתאנה אונאתו, מצי המאנה לבטל המקח, הוא משום דכל שתובע אונאתו ליכא לדינא דאי לאו דאוניתן, וע"כ נקטו התוס' דהך דינא קיים גם באונאה שתות ונתייקר, דכיון דבעינן בזה לדינא דאי לאו דאוניתן, הרי דכל שהלה תובע אונאתו לא אמרינן אי לאו דאוניתן, ולפ"ז הרי דביפות ונמצאו רעות דמעיקר הדין אין המאנה יכול לחזור בו ול"ב בזה לדינא דאי לאו דאוניתן, הרי דאף אם המתאנה תובע אונתו ל"מ המאנה לחזור בו, ועד"ז הוא בכל מום, וג"ז אינו כדינא דהרמב"ם בתובע פחת המום.

ד] ואמנם בעיקר הך דינא דתובע פחת הרעות ופחת המום צ"ב, שהרי הא דמדינא הי' בידו לתבוע פחת הרעות ופחת המום, לכאו' הוא ע"ד דינא דדבר שבמדה, והיינו דבכל אונאה פחות משתות, כיון שקצצו דמים אלו בעד מקח זה, הו"ל מחילה, אך בנמצאו רעות או שנמצא מום במקח, הרי קצץ דמים אלו בעד מקח דיפות ומקח שלם בלא מום, וכל שנתן לו מקח דרעות או שיש בו מום שהוא פחות בשויו, ליכא מחילה ע"ז, וע"כ הוא חייב להשיב לו דמים אלו.

ולפ"ז צ"ע, דמ"ט אם תובע המתאנה פחת הרעות ופחת המום, ומ"ט לא מצי למימר, דאף שאינו מקפיד על הרעות ועל המום, מ"מ לא נתרצה בדמים אלו אלא בעד יפות ובעד מקח שלם בלא מום, וכל שנתן לו רעות או נתן לו מקח שיש בו מום, ה"ה חייב להשיב לו דמים.

ויש להוסיף, שהרי בההיא דביעי דפחיא, וכן בלוקח איל מסורס, א"א לבטל את המקח, אלא ה"ה מנכה לו מן הדמים, ובפשוטו נ' דבכה"ג ל"מ המוכר לומר שאם תובע הלוקח את אונאתו, ה"ה מבטל את המקח, ומשום דטעות זו אינה טעם כלל לבטל את המקח, וא"כ תיקשי, דמ"ט ברעות ונמצאו יפות ובמקח שנמצא בו מום ל"מ המתאנה למימר, שאינו מקפיד על טעות זו, והויא אצלו כביעי שנמצאו שהם דשחוטה, וכאיל שנמצא שאינו מסורס, ומ"מ כיון שקציצת הדמים היתה על פירות יפות ועל מקח שאין בו מום, יש על המוכר לנכות לו מן הדמים.

ה] ואמנם י"ל, דגם משום תביעת הדמים עצמה מדינא דדבר שבמידה, יש ביד המוכר לבטל את הדמים, וזה למש"כ המחנ"א דלדעת הרמב"ן בדבר שבמידה, ל"מ הלוקח לקיים המקח ולתבוע אונאתו, אלא אם תובע הלוקח אונאתו מצי המוכר לבטל המקח, ה"נ בכה"ג.

ואמנם למש"נ לעיל סק"ג לדון מתרי טעמי דביפות ונמצאו רעות מצי הלוקח לתבוע פחת האונאה, לכאו' ודאי דה"נ הוא בדבר שבמידה דמצי הלוקח לתבוע פחת האונאה.

אך מלבד שד' המחנ"א מחודשים, וכבר נת' במק"א דבל' הרמב"ן והריטב"א לקמן דק"ג: נ' להדיא לא כן, אלא ביד הלוקח לקיים המקח ולתבוע אונאתו, וגם בד' הרשב"א לא ברירא לי אם פליג ע"ז, גם לכאו' כ"ד המחנ"א הם במקום שא"א להשלים, דמן הדין ה"ז מבטל את המקח, אך במקום שאפשר להשלים, לכאו' ודאי מצי הלוקח לתבוע שיחזיר לו הדמים הנותרים, אם אין רצונו שישלים לו, וכאשר כן נ' בדינא דביעי דפחיא ודאיל מסורס, דיכול הלוקח לתבוע את הדמים, כיון שאי"ז טעות המבטלת כלל את המקח, וא"כ ה"נ הכא דכוותה, כל שאין הלוקח מקפיד על מה שנתן לו רעות ושנתן לו מקח שיש בו מום, ואך שהוא תובע שיחזיר לו הדמים העודפים על דמי פירות רעות ועל דמי מקח שיש בו מום, מ"ט ל"מ לתבוע לזה.

ו] ובאמת עד"ז קשיא גם בדינא דאונאה יותר משתות, דאם תובע המתאנה אונאתו מצי המאנה לבטל המקח, וקשיא, דמ"ט ל"מ המתאנה לומר דהוי לדידי' אונאה יותר משתות כאונאה שתות, שאינו מקפיד על קיום המקח, אלא על האונאה עצמה.

ז] ולמש"נ מד' התוס' ב"מ ד"נ: דהא דכשתובע אונאתו מצי המאנה לבטל המקח, הוא משום דכה"ג לא אמרינן אי לאו דאוניתן, י"ל דליכא נפ"מ בכ"ז, דכיון דמן הדין הי' ביד המאנה לבטל המקח, וכל הא דל"מ לבטל המקח הוא מדינא דאי לאו דאוניתן, שלא יהא חוטא נשכר, הרי דכל שאין המתאנה מתרצה לקיים המקח כצורתו, אלא בא לתבוע דמים מכח אונאה זו, לא אמרינן להא דאי לאו דאוניתן, ומצי המאנה לבטל המקח.

ח] בדינא דיין ונמצא חומץ דשניהם יכולין לחזור בהן, מבו' בפירשב"ם להדיא דהוא משום דשניהם נתאנו, וצ"ע בל' רשב"ם בדפ"ד: ובדצ"ב. דלא משמע כן, וכ"ה בחי' הר"ן ובשטמ"ק בשם שלנ"ל, וכ"ה במאירי, ולפ"ז אם ידע המוכר שהוא חומץ, ל"מ למהדר בי'.

ונ' עוד לפ"ז, דכל הא דהמוכר מצי למהדר בי', הוא רק בשאינו מוכר כל דבר, ויתכן שלא הי' מתרצה למכור חומץ, אך באופן המצוי בזמנינו שביד הלוקח לקנות כל דבר ואין המוכר מעכבו, ודאי דליכא טעות כלל לגבי המוכר, שהרי ודאי הי' המוכר מתרצה למכור חומץ.

וצ"ע רב לדבריהם מהא דבעי למיתלי לדינא דיין ונמצא חומץ בפלוגתא דרבי ורבנן אם הוו ב' מינים או מין א', ולהנ"ל צ"ע, שהרי גם בב' מינים כל הא דהמוכר יכול לחזור בו הוא משום שנתאנה, וא"כ בע"כ דכבר ידעינן להא דאיכא דניח"ל בחלא ולא ניח"ל בחמרא, וע"כ חשיב שנתאנה המוכר, וא"כ מ"ט ס"ד דלדעת רבנן לא יהא ביד המוכר לחזור בו, הרי אף הוא נתאנה, ומה לי דהוי זה מין א', שהרי גם במין א' יכול מי שנתאנה לחזור בו, וכדינא דיפות ונמצאו רעות, וגם ביין ונמצא חומץ לא קשיא לן אלא מ"ט יכול אף המוכר לחזור בו, וכמו שפירשב"ם, ועמש"נ לישב בזה ב?.

ט] אמנם בד' התוס' ב"מ ד"נ: מבו' דהא דביין ונמצא חומץ שניהם יכולין לחזור בהן, אי"ז משום שנתאנה אף המוכר, אלא משום דהוי זה ביטול מקח גמור, וע"כ דימו התוס' לזה דה"נ באונאה יותר משתות יכולין שניהם לחזור בהן, שהוא רחוק מן המקח יותר מדאי.

וכ"ה מבו' גם בל' רבינו יונה, שכתב דביפות ונמצאו רעות איצטריך לאשמועינן דל"ה כב' מינים דשניהם חוזרין, ואם הא דבב' מינים שניהם חוזרין הוא משום ששניהם נתאנו, מאי ס"ד דביפות ונמצאו רעות יהא ביד שניהם לחזור בהן, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א.

י] והנה בפשוטו הא דבב' מינים שניהם חוזרין בהן, ול"ה כמין א' דרק המתאנה חוזר בו, הוא משום דבב' מינים לא נעשה המקח כלל על המין השני, וכל' השו"ע דאין כאן מכר כלל, ומשא"כ במין א', דנעשה ע"ז המקח, ואך דמזכותי המתאנה לחזור בו, ויל"פ עוד, דבמין א' ה"ז תלוי בגלוי דעתו אם נעשה ע"ז המקח או לא, וע"כ כל שהוא מתרצה במקח ומגלה בדעתו שנעשה ע"ז המקח, ל"מ המאנה לחזור בו.

אך הנה ז"ל הריטב"א, וא"ת אם הוא מק"ט הרי אין כאן מכר כלל והדין הי' שיחזרו בו שניהם, י"ל דכיון שהם מין א' ממש אינו מק"ט גמורה עד שנאמר שלא חל המקח, דהא איכא אינשי טובא דלצורך השעה לא דייקי בינייהו ושניהם לאכילה הם עומדים, אלא שאמרו ז"ל דמאן דקפיד בהא לא קנה כלל וכאונאה ביותר משתות דמי לי' שאם ירצה לחזור יחזור, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דאף במין א', כל הא דאמרינן דחייל המקח ע"ז, הוא רק משום דאין בזה קפידא גמורה, אך אם הי' בזה קפידא גמורה, ל"ה חייל המקח כלל, והו"מ המוכר לחזור בו.

ומאידך גם בהא דבב' מינים שניהם יכולין לחזור בהן, פירש הריטב"א, ז"ל, הך בבא משום דחשיב לגמרי כב' מינים ואפי' יין וחומץ כדאיתא בגמ', "ומילתא דקפידא" הוא ומק"ט שאין המקח חל עליו כלל, ונקטה בחיטין ויין ועצים לאשמועינן דכל ענין חשיב קפידא ומק"ט, ואין צריך לומר בכלים ושאר סחורות "שמקפידים בנ"א יותר", שהמקח בטל כשמכר לו מין במקום מין אחר, ואפי' הוא שוה יותר, ושניהם יכולים לחזור בהם, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בדבריו, דליכא דין מסוים בב' מינים דאין המקח חל כלל, אלא היינו דבב' מינים הו"ל קפידא גמורה, וע"כ לא חייל המקח כלל, ולו יצויר ב' מינים שאין בהן קפידא גמורה, לא יהא ביד המאנה לחזור בו, ולפ"ז נמצא דשוה דין מין א' לדין ב' מינים, דכל היכא דאיכא קפידא גמורה, אף במין א' אין המקח חל כלל, ושניהם יכולים לחזור בהן, וכל היכא דליכא קפידא גמורה, אף בב' מינים חייל המקח, ואין ביד המאנה לחזור בו.

יא] אך צ"ע לפ"ז בהא דס"ד דדינא דיין ונמצא חומץ תליא בפלוגתא דרבי ורבנן אם ב' מינים הם או מין א', ולהנ"ל הרי ליכא כלל נפ"מ בין ב' מינים לבין מין א', וממ"נ אם ביין וחומץ איכא קפידא גמורה, הרי דאף אם מין א' הוא לא חייל המקח כלל, ואם ליכא קפידא גמורה, הרי דאף אם ב' מינים הוא חייל המקח ואין המאנה יכול לחזור בו, ומש"נ במק"א לישב לדעת רשב"ם ודעימי', אין מתישב לדעת הריטב"א, שהרי לדעתו הא דהמאנה יכול לחזור בו, אי"ז משום שגם הוא נתאנה, אלא משום דלא חייל המקח כלל.

וצ"ל, דהגם דאף בב' מינים אין בטל המקח אלא משום דאיכא קפידא גמורה, אי"ז משום דבב' מינים במציאות איכא קפידא טפי מבמין א', אלא הוא משום דאף בדבר שאין בו קפידא כ"כ, מ"מ כל דהוי זה ב' מינים שלא נתן לו כלל מה שפסק עמו, יש בזה קפידא גמורה, ומשא"כ במין א' שנתן לו מה שפסק עמו ואך ששינה מעט, אין בזה קפידא גמורה.

ואשר זהו הא דס"ד דדינא דיין ונמצא חומץ תליא בהפלוגתא אם הוו ב' מינים או מין א', דאם הוו ב' מינים, ולא נתן לו כלל מה שפסק עמו, יש בזה קפידא גמורה, ומשא"כ אם הוו מין א' ונתן לו מה שפסק עמו, אין בזה קפידא גמורה.

יב] והנה כתב הריטב"א להלן בסוגיין, ז"ל, ופרקינן אפילו תימא רבנן עד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי אלא לענין תרומה וכדר' אלעא וכו' אבל לענין מו"מ איכא דניחא לי' בחמרא ולא ניחא לי' בחלא, ק"ל למה לי' לאדכורי הכא לדר' אלעא מסתיי' דלימא לענין תרומה אמרי רבנן דהוי מין אחד אבל לענין מו"מ הוי כב' מינים מטעמא דמפרש ואזיל דאיכא דניחא לי' בהאי ולא ניחא לי' בהאי, וי"ל דאי לא נקט הא דר' אלעא הוה ס"ד דגבי תרומה אפילו לכתחילה תורמין מזה על זה וליכא קפידא וא"כ היכי הוה מק"ט לענין מו"מ, להכי אשמועינן דודאי קפידא גמורה היא אלא דהתם שרינן לי' בדיעבד מגזירת הכתוב ונושא עליו חטא, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בדבריו, דהא דמשני דאפי' תימא רבנן וכו', לאו היינו דמכח הא דאיכא דניח"ל בחמרא חשיב לענין מו"מ כב' מינים, וכלשונו בתחילת דבריו, אלא הוא משום דיש בזה קפידא גמורה, וכל דאיכא קפידא גמורה, לא חייל המקח כלל אף במין א', וכמבו' בדבריו במתניתין ביפות ונמצאו רעות, ומש"כ בתחילת דבריו דהוי כב' מינים, הוא כמש"נ, דגם בב' מינים הא דלא חייל המקח כלל הוא משום דיש בזה קפידא גמורה, ואשר זהו הא דמשני, דגם ביין ונמצא חומץ, יש בזה קפידא גמורה, וע"כ לא חייל המקח כלל, ושניהם יכולין לחזור בהן.

וצ"ע דלפ"ז, מ"ט בעינן להא דאיכא דניח"ל בחמרא ואיכא דניח"ל בחלא, דלדעת רשב"ם בעינן לזה דמה"ט המוכר יכול לחזור בו דגם הוא נתאנה, ולדעת החולקים יל"פ דבעינן לזה, דמה"ט חשבינן לה כב' מינים לענין מו"מ, כיון שיש שחפצים בזה ויש שחפצים בזה, אך לדעת הריטב"א צ"ב, אך נ' דמכוון הגמ' דהא דביין ונמצא חומץ לא חייל המקח כלל, הוא משום דאיכא דניח"ל בחמרא ולא ניח"ל בחלא, והא דבחומץ ונמצא יין לא חייל המקח כלל, הוא משום דאיכא דניח"ל בחלא ולא ניח"ל בחמרא.

ולפ"ז נמצא, דגם בס"ד ידעינן דאיכא דניח"ל בחמרא ואיכא דניח"ל בחלא, דאל"כ לא הי' המקח בטל גם לדעת רבי, ואך דס"ד דלדעת רבנן ליכא בזה קפידא גמורה, וע"כ חייל המקח, ואין המאנה יכול לחזור בו.

ואמנם צ"ע, דא"כ מאי קפריך, הרי כ"ה דברישא תנן דברעות ונמצאו יפות המוכר יכול לחזור בו משום שנתאנה, ה"נ י"ל דהא דביין ונמצא חומץ ובחומץ ונמצא יין שניהם יכולין לחזור בהן, הוא משום ששניהם נתאנו.

וכנראה צ"ל, דמשמעות מתניתין היא, דהא דבכל הני יכולין שניהם לחזור בהן, אי"ז משום ששניהם נתאנו, אלא משום אונאת הלוקח יכולין שניהם לחזור בהן, וע"ז הוא דפרכינן דלימא רבי היא ולא רבנן, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

יג] ובעיקר מש"כ הריטב"א, דכל דאיכא קפידא גמורה לא חייל המקח כלל, וע"כ שניהם יכולין לחזור בהן, צ"ע דא"כ אטו בכה"ג לא יהא בידם לקיים המקח הראשון, ועד"ז קשיא גם בד' התוס' ב"מ ד"נ: שכתבו דיותר משתות הו"ל כיין ונמצא חומץ, והתם הרי מוכרח דמהני לקיים המקח, וע"כ אם שהה בכדי שיראה, נתקיים המקח.

ובע"כ צ"ל, דמש"כ הריטב"א דבכה"ג לא חל המקח כלל, היינו דעיקר חלות מקח הוא שאין יכולין לחזור בהן, ובכה"ג דהוי קפידא גמורה, אין המקח מחייב את א' מהן, ויכולין שניהן לחזור בהן, אך כל שנתרצו שניהם בקיום המקח, ה"ה קיים, והדברים צ"ב רב.

רשב"א קידושין דמ"ח:, וא"נ איכא למימר דלגבי קדושין שאינה מחזרת להתקדש במין ידוע אלא שהוא אומר לה התקדשי לי בכך אין קפידתה אלא בתועלת הדבר והנאתו, והלכך אי לאו טעמא דאיכא דניחא לי' בכספא ולא ניחא לי' בדהבא מקודשת דמאי איכפת לה אדרבה משובח חביב ואנן סהדי דניחא לה,

מש"כ הראשונים דרעות ונמצאו רעות אין יכול לחזור אף שאומר שנתכוין לרעות שברעות, וכן ביפות ונמצאו יפות אף שאומר שנתכוין ליפות שביפות, או להיפך, נ' דהיינו משום דהו"ל דברים שבלב, שהרי לא פירש כן בדבריו.

צ"ע לד' הגרע"א שכתב דדינא דמק"ט הוא משום תנאי, ובעינן לאנן סהדי ע"ז, דא"כ מ"ט ל"מ היכא שפירש ע"מ שלא תחזור עלי במומין, הרי הגם דכה"ג לא ידע ומחיל, או דהוי מחילה על דבר שאינו קצוב, מ"מ ודאי ליכא בזה עשי' דתנאי, ושמא ס"ל דתנאי אי"ז עשי', אלא היינו דאין דעתו ע"ז, וצ"ע.

ועוד ילה"ע עד"ז, ממש"כ הראשונים דהא דבסירכא אין בטל המקח, הוא משום דמחל, ומה בעינן למחילה, הרי מהא שלא התנה בפירוש, חזינן שאין דעתו להתנות.

ומאידך מהתם מוכח דאין דינא דמק"ט מדין "טעות", דדעת בטעות לא מהני, דא"כ התם שיודע דשמא יש בה סירכא אי"ז טעות, וגם אי נימא דאכתי חשיב זה כטעות, מ"מ כל שלא התנה ומדלא התנה חזינן שאינו מקפיד ע"ז, ליכא טעות כלל, ול"ב למחילה.

למש"כ הגרע"א דדינא דמק"ט הוא מדין תנאי משום דאיכא אנן סהדי, צ"ע שהרי ודאי איכא מומין שאי"ז אנן סהדי שהוא מקפיד עליהן, ונ' כונתו, דהאנן סהדי הוא שאם יהא בה מומין יהא בידו להקפיד ולבטל המקח, וזה הוי אנן סהדי גמור, שכן דעת האדם בכל מקח שקונה, שאם ימצא בו מום, שיהא בידו להקפיד ע"ז.

אך צ"ע ע"ז מסוגיית הגמ' ב"ב דפ"ג: דמבו' דכ"ז שלא נתרצה הלוקח במקח לא נגמר המקח, ועיי"ש בד' רבינו יונה באורך, ואם כל תנאו לבטל המקח הוא רק אם יקפיד בסוף, הרי נמצא דכל שלא הקפיד בסוף, לא התנה כלל על ביטול המקח, ומ"ט חשיב שעדין לא נגמר המקח, ומ"ש מהלוקח ע"מ שארצה לבסוף, דלכאו' ודאי דכל שנתרצה לבסוף, חשיב שנגמר המקח בתחילתו, וצ"ע בזה.

ל' רבינו יונה ב"ב דפ"ג: דביתר משתות אין כאן תורת מקח כלל לגבי מי שנתאנה כיון שהמקח רחוק ממכרו, וכיון דליתא למכר כל עיקר אין כאן משיכה כלל, וממילא גם המאנה יכול לחזור בו, משא"כ ביפות ונמצאו רעות דתורת מכר יש שם אפי' לגבי מי שנתאנה, "אלא כיון שהטעהו יכול לחזור בו", עכ"ל, ומל' זה הי' משמע דביפות ונמצאו רעות הוי זה זכות חזרה בעלמא, וכמש"נ בדעת הראב"ד ובעה"מ.

אך אח"כ כתב, ז"ל, דכיון דקא תבע אונאה גלי דעתי' שאם לא יחזיר לו זה אונאה דעתו לחזור בו, "ונמצא שהוא מק"ט אצלו", הלכך גם המאנה יכול לחזור בו, עכ"ל, ומזה נ' להדיא, דכל שדעתו לחזור בו, ה"ז גלוי דהוי זה מק"ט אצלו, וכל דהוי זה מק"ט אצלו גם המאנה יכול לחזור, ומשא"כ כשאין דעתו לחזור אי"ז מק"ט אצלו, וע"כ אין יכול המאנה לחזור.

וכ"ה גם בהמשך דבריו, ז"ל, דסתם מקח שיש בו אונאה יותר משתות "מקח טעות הוא" דמסתמא יחזור בו המתאנה וכו', הלכך כיון דמסתמא מק"ט הוא גם המאנה יכול לחזור בו, דהא ל"ש למימר אי לאו דאוניתן, דהוי כנו"נ בדברים בלא מעות ומשיכה דמי דשניהם יכולין לחזור בהן, אבל אם נתרצה המתאנה במכר אין המאנה יכול לחזור בו אח"כ, עכ"ל, וגם מזה מבו', דאם הלוקח מקפיד ע"ז, הו"ל מק"ט, ואם אינו מקפיד אינו מק"ט כלל, והרי דאי"ז זכות חזרה בעלמא

בד' הרדב"ז ח"ד סימן קל"ז, מבו' דאף בב' מינים אמרינן דאם ראה ומשך, חייל המקח, עיי"ש.

ז"ל תשוה"ג הרכבי סימן תל"ה, ראו' זבין עבדא לשמעון וכול'. [ע"ב] הכין חזינא דכד מישתכח בעבדא מומא שלא ראהו הלוקח או ששמע בו וניפייס בו הוו הנך זביני מקח טעות ולוקח ודאי אית ליה למיהדר. דאמ' ר' יוחנן המוכר פרה לחבי' ואמר לו פרה זו נגחנית היא וכול'. מדקאמ' מקח טעות דאלמא לוקח יכול לחזור בו. ואי אמ' ליה מוכר שקול דמי מומי ולא תיהדריה לעבד לאו כל כמיניה דאמ' ליה לא ניחא לי במומא ואפילו בדמי כל שהן. ותנן ד' מדות במוכרין מכר לו חטים יפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו. וקאמ' רב חסדא לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר. אבל לוקח בכי הא מילתא ידו על הע' כיון שהמוכר מכר והמשיך כבר קנה לוקח אם רוצה לקנות ולית עליה דמים אלא מאי דשוי עבדא בלחוד. הולכך או בעי אמ' למוכר אהדר לי דמי מום מאי דאמרין דפקיעין בשומא. ואו אמ' ליה מוכר אהדריה לעבד ושקול מאי דיהבת לי לאו כל כמיניה. ואו ניחא ליה ללוקח לאהדוריה לעבד ולמישקל מאי דיהיב הרשות בידו ולית למוכר למימרא ליה שקול דמיה. דתנן מי שהוטל עליו ידו על העליונה רצה אומ' לו תן לי מעותי או תן לי מה שהונתני, עכ"ל.

וזה שלא כדעת הרמב"ם דלא מצי הלוקח לתבוע את פחת המום, ודימה הגאון ד"ז לדינא דמי שהוטל עליו ידו על העליונה.

בדינא דאונאה פחות משתות דהו"ל מחילה, שמעתי להעיר, דמ"ט בעינן בשליח לדינא דלתקוני שדרתיך, הרי לאו כל כמיני' למחול.

והנה במק"א נת' לדון, דל"ב כלל למחילתו בפועל, אלא כיון שדרך למחול ע"ז, לי"ב לדין חזרת אונאה, ובזה מבו' טפי ד' הרמב"ן שכתב גם לגבי קרקע דהוא משום מחילה, ואטו אם באמת לא מחל יש בזה אונאה.

אך הפוסקים נקטו לא כן, והסמ"ע כתב דאם אומר שלא מחל בטלה דעתו, והמנ"ח כתב דאף בקרקעות חשיב כלאו שניתן לתשלומין, כיון שהוא חייב בתשלומין ומיפטר משום מחילה, ולפ"ז הדק"ל.

עוד העירוני בזה, דמ"ט לא הוכיחו התוס' בסנהדרין דמחילה א"צ קנין, מדינא דאונאה פחות משתות ומדינא דכדי שיראה.

ונ' מזה, דדינא דפחות משתות הוי מחילה ואחר כדי שיראה הוי מחילה, אי"ז מדינא דמחילה דעלמא, אלא היינו דכל שהוא מוחל על אונאתו ומתרצה למקח זה, לי"ב לדין חזרת אונאה, וה"ז כמי שידע ונתרצה מתחילה למקח זה שיש בו אונאה.

ובזה מבו' הא דה"ה חייב לשלם הדמים אף אם עדין לא שילם, וכמו שנקטו רוב האחרונים ודלא כהמשכנו"י.

ולפ"ז אי"ז שייך לדינא דמחילה אם צריכה קנין או לא, דהכא אי"ז כלל חלות דמחילה, וכנ"ל.

בד' רש"י בפסחים ד"ד: מבו', דכל הא דל"ה מק"ט, אף שאנו רואים עכשיו שהוא מקפיד ע"ז, הוא משום דתלינן קפידתו במילתא אחרינא, וכ"כ כמה מן הראשונים, ומבו' דאם היינו תולין קפידתו דלא ניח"ל למעבד מצוה, הי' זה מק"ט, וצ"ע דכיון דמעיקרא תלינן שאינו מקפיד ע"ז, א"כ הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, ומה לי שעכשיו אומר שהוא מקפיד ע"ז.

ונ' פשוט, דכיון שפירשו להדיא שהוא בדוק, הרי דאף דסתמא דמילתא אין בנ"א מקפידין ע"ז, מ"מ מצי איהו למימר שהוא מקפיד ע"ז ול"ה דברים שבלב, שהרי מעולם לא ראינו לדעתו שהוא מתרצה אף בכה"ג, וזה כמש"נ באורך במק"א.

וצ"ע אם יש ללמוד מד' רש"י, דה"נ בכל מום שמגלה בדעתו אם הוא מקפיד או לא, בעינן שיהא זה גלוי דעת באמת על דעתו אתמול, ודומיא דהכא, דאם מה שאינו רוצה הוא מטעם אחר, אי"ז מק"ט, או דהוא דין מסוים הכא, והטעם בזה צ"ב, ועמש"נ להלן לפרש בזה.

בחי' חת"ס ביצה ד"ז. ובשער משפט סימן רל"ב דנו, בדין ביעי דפחיא, דמ"ט הוי זה מק"ט, הרי אין הולכין בממון אחר הרוב, ומצי המוכר למימר דשמא קנאם לאכילה, ואי"ז מק"ט, ועיי"ש בשער משפט שכתב דלפ"ד הרא"ה והר"ן הוא מתישב היטב, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז בחת"ס.

ולכאו' הי' מקום לדון, דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב, הוא רק דומיא דמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן, שלא פירש שהוא קונה שור שאינו נגחן, ובזה הוא דאמרינן דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, לא חשיב כמפרש שקונה שור שאינו נגחן, וע"כ אי"ז מק"ט, דכיון דכלפי מכירה לשחיטה אי"ז מום כלל, לא פירש שהוא קונה שור שאינו נגחן, אך משא"כ הכא שאמר ביעי דפחיא למאן, הרי דכל שנתן לו המוכר ביעי דשחוטה, הרי הגם דאם קנאם לאכילה ל"מ לבטל המקח, משום שאינו מקפיד ע"ז, אך כל שקנאם לגדל אפרוחים והוא מקפיד ע"ז, מצי לבטל המקח, וה"ז דומיא דכל מק"ט דמצי הלוקח לגלות שהוא מקפיד ע"ז, הגם דיש הרבה בנ"א שאינם מקפידין ע"ז.

אך באמת מוכח כדבריהם מסוגיית הגמ', דאי נימא כדברינו, א"כ מאי ס"ד דאי"ז מק"ט, הרי אף אם יתכן שקנאם לאכילה, אך הרי גם יתכן שקנאם לגדל אפרוחים, ומ"ט ל"מ הלוקח למימר שהוא מקפיד ע"ז.

ובע"כ מזה, דכיון דעל הצד שקנאם לאכילה, אי"ז מום המבטל את המקח, ממילא דכל דמספק"ל על מה הי' המקח, הו"ל כספק מק"ט, ול"מ בזה לגלות דעתו שהוא מקפיד, דרק במקום דודאי הו"ל מום שיש שמקפידין עליו, הוא דמהני לגלות דעתו שהוא מקפיד, אך במקום שאם קנאו לצורך מסוים אין בידו להקפיד עליו, אי"ז אלא ספק מק"ט, ול"מ לגלות שהוא מקפיד ע"ז, ודו"ק.

ויש להוסיף טעם בזה, דבדבר שאין בנ"א מקפידין ע"ז, אי"ז כב' שמות, ובדבר שאינו כב' שמות, ליכא לדין מק"ט כלל, וכמש"נ מד' הראשונים בב"ב דפ"ג:, וע"כ על הצד שקנאה לאכילה, אי"ז ב' שמות, ומשא"כ בדבר שבנ"א מקפידין, הרי דהגם דאין כולם מקפידין, מ"מ כבר הו"ל כב' שמות, וע"כ חשיב דודאי לא נתברר לנו דעתו ע"ז, וממילא דכל שמגלה דעתו אח"כ שהוא מקפיד ע"ז בטל המקח, או משום דהו"ל אונאה גדולה שבידו לחזור מן המקח.

ובזה יבואר עיקר דינא דביעי דפחיא וכו' דאי"ז מק"ט, ואי"ז משום שאינו נאמן לומר שהוא מקפיד ע"ז, אלא הוא משום דהו"ל דברים שבלב, כיון דהוי זה כמין א'.

עפמש"נ בגדרי מק"ט נראה, דכל הא דמצי לגלות דעתו אח"כ, הוא רק בדבר שודאי בשעת המקח לא הי' דעתו ע"ז להדיא, ועדין לא גמר בדעתו על אופן זה, אך כל דמספק"ל שמא בשעת המקח גמר בדעתו גם על אופן זה, ל"מ מה שיאמר אח"כ דלא ניח"ל, וזה ביאור ד' רש"י בפסחים ד"ד:, ויל"פ דזהו גם מש"כ הראשונים דמומין בקידושין הו"ל ספק מקודשת, והיינו משום דשמא בשעת הקידושין ניח"ל גם על אופן זה, וכה"ג ליכא לדין מק"ט כלל.

צ"ע בד' הקצוה"ח שנקט שאם פירש להדיא דקונה גם אם תהא טרפה אינו חוזר עליו גם אם נמצאה נבילה, והנתיה"מ חלק עליו מסברא, וכתב דגם אם אמר שלא יחזור עליו בטרפות הריאה חוזר עליו בטרפה אחרת, וצ"ע מ"ט לא הוכיחו כן מדינא דהרא"ש, דסירכות הריאה קיבל עליו, ומ"מ אם נמצאת מחט בריאה חוזר עליו.

וצ"ל דחלוק אם קיבל עליו להדיא, דכה"ג היינו דהוי זה בכלל הסכם המקח, ולא שינה כלל מהסכם המקח, מהיכא שלא קיבל עליו להדיא, אלא דאמרינן דע"ז מחל, ובזה ודאי אמרינן שלא מחל אלא על ספק זה דסירכא, ולא על שאר ספיקות.

וזה מבו' כדברינו בדינא דמק"ט, דעיקרו הוא בשהי' הסכם המקח על דבר מסוים ונתן לו דבר אחר, וכאשר כ"ה להדיא בתשו' הבית אפרים, ומשא"כ היכא שהי' הסכם המקח גם על טרפה, הרי דאף אם נמצא טרפה אחרת אי"ז שנוי מן המקח, דליכא נפ"מ בין טרפה זו לטרפה זו.

ומעיקר מש"כ הרא"ש דמדלא התנה אחולי אחיל, מבו' דאי"ז מדין טעות, שהרי הכא אין הדעת בטעות, וכ"ה מבו' גם ממש"כ רש"י דבנמצא ליסטים מזוין או מוכתב למלכות סבר וקיבל, ומדבעינן לסבר וקיבל, ש"מ דאי"ז מדין טעות, אלא דע"ז לא עשה את המקח, שהרי הסכם המקח הוא על עבד בלא מום, ועבד עם מום הוי דבר אחר.

ויש להוסיף, דהנה בחי' הריטב"א כתובות דע"ה. כתב, ז"ל, מהא שמעינן דמאן דמזבין מידי לחבריה דאית ביה מום אי הוה מומא במקום שאפשר לראותו לעין ומתחזי תדיר לא מצי טעין מק"ט דאמרינן ראה ונתפייס הוא, ואי הוי מומא בדוכתא דזימנין דמתחזי וזימנין דלא מתחזי מצי טעין מק"ט, דדילמא לא חזי ומק"ט, דכיון שהמום בפנינו ויש ספק אם ראה וניפייס ע"ז להביא ראיה שנתפייס, עכ"ל.

ומבו' ג"כ דכל שיודע מן המום, כל הא דאין המקח בטל, הוא משום שנתפייס לכך, ונראה דמה"ט הוא דמספק מצי טעין מק"ט הוא ועל המוכר להביא ראי' שנתפייס, דהאמנם אם דינא דמק"ט הוא מדין תנאי ובעינן לאומדנא דמוכח, הרי אדרבה הלוקח בא לחדש שהי' בזה תנאי, אך אי נימא דע"ז לא ראינו לדעתו, הרי שהמוכר שבא לחדש שנתרצה הלוקח לכך, עליו להביא ראי'.

העירוני דמ"ט במוציא אשתו משום איילונית דנו הראשונים דניבעי תנאי כפול וכו', הרי הו"ל מק"ט, ואם דינא דמק"ט הו"ל זכות חזרה, ניחא, דכ"ז הוא במקום שהאנהו חבירו, אך בגירושין ל"ש הך דינא כלל.

ממה שדנו הראשונים בדין נתכוין לומר עולה ואמר שלמים דהו"ל דברים שבלב, מבו' דגם במק"ט איכא לדינא דדברים שבלב, שהרי התם כלל לא ידע שמקדיש שלמים, ועד"ז מוכח גם ממה שדנו הראשונים במברחת, ואי נימא דדעת בטעות ל"ה דעת, הרי גם התם הו"ל דעת בטעות.

ומה שתירצו הראשונים דהו"ל אתקיל מילולי', נ' דל"ד באתקל מילולי' דלא חשיב דיבור, אלא כל היכא שלא הבין משמעות דבריו, הו"ל דברים שבלב, וכגון במש"א בב"ב ד"צ. דאין מוסיפין על המדות משום שהמוכר לא ידע וכו', ולכאו' הרי הו"ל דברים שבלב, אלא כיון שלא ידע המוכר משמעות דבריו, אי"ז דברים שבלב, דחשיב כאיתקל מילולי', ודו"ק.

עי' ברשב"ם שהובא על גל' הרי"ף פ' מי שאחזו מהד' עוז והדר, שכתב, ז"ל, ואני שמואל כמו"כ פסקתי בכל הני ע"מ שאני כהן והוא לוי וכל הני השנויין שם בפ"ב דקידושין ששנינו שם אינה מקודשת, אע"פ דלא כפלי' לתנאי' דהויא תנאי' תנאה אפי' לר"מ, דההוא מק"ט הוא, דל"ה תנאי' אלא כהכא כגון אם יעברו ואם לא יעברו אם תשמשי אם לא תשמשי, דכל הני אינה מקודשת דקתני התם ל"ב כפילא, עכ"ל, והנה לא נתפרש בד' רשב"ם דמהני הא דהו"ל מק"ט דל"ב כלל שיפרש ע"מ שאני כהן, אלא די אם אמר לה שהוא כהן, אלא מהני זה דל"ב לכפול, אך בד' הר"ן והתשב"ץ מבו' דבעינן התם לכפול התנאי, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ועכ"פ מד' רשב"ם מבו' להדיא שלא כד' הגרע"א ז"ל, דבעינן כפילות התנאי גם במק"ט, והאמנם י"ל דבתנאי דלשעבר ל"ב משפטי התנאים, אך בד' הרשב"ם מבו' דהוא משום דמק"ט הוא.

מוכח כמש"נ בגדר מק"ט, ממש"כ הראשונים לחלק בין תורם יין ונמצא חומץ לתורם קישות ונמצאת מרה, ולדעת הרמב"ן והר"ן הוא מחודש טפי, שהרי אדרבה בתורם יין ונמצא חומץ ליכא איסורא כלל, ובתורם קישות ונמצאת מרה איכא איסורא.

בשער משפט סימן רל"ב עמד בכותב לכהן ה' סלעים לפדיון בנו, דמדרבנן אין בנו פדוי, דמ"ט ל"ה זה כנתינה בטעות.

עי' בתורע"א דמאי, שדן לומר דבתורם משאינו נקוב על הנקוב, הו"ל כתרומה בטעות.

וכן עמדו האחרונים בכו"כ גווני דקידושין האסורים, דמ"ט ל"ה זה כקידושין בטעות, שאם הי' יודע שהקידושין אסורין לא הי' מקדשה.

ואמנם בכל הני גווני, לכאו' ל"ש דינא דמק"ט דלי"ב משום דברים שבלב, אלא הוי זה כתנאי דאדעתא דהכי לא עביד, ובזה בעינן לאומדנא דמוכח, וי"ל דבכל הני גווני ל"ה זה אומדנא דמוכח, וצ"ע.

בד' הר"ן כתובות מבו' דבמומין אין דעתו לבטל המקח אא"כ יקפיד לבסוף, והנה בהך מילתא דאם הקפיד לבסוף ל"ה מק"ט ואם לא הקפיד הוי מק"ט, ודאי ל"מ אלא מדין תנאי, אך למש"נ ניחא הא דל"ב בזה אומדנא דמוכח, דאדרבה בעשיית המקח לא נתגלה לנו דעתו אלא על רצונו במקח בלא מום, ואיכא אומדנא דמוכח שדעתו להתנות שאם לבסוף לא יקפיד על המומין יחול המקח.

אך גם ע"ז צ"ע מסוגיית הגמ' ב"ב דפ"ג: שמבו' דמכח דין מק"ט לא נגמר המקח, ודנו שיהא ביד המוכר לחזור, והרי לכאו' אם התנה הלוקח שאם לבסוף לא ירצה את המקח יתבטל המקח, אי"ז טעם שיהא ביד המוכר לחזור, אך לדעת רשב"ם ותוס' דביפות ונמצאו רעות ל"ב להא דאי לאו דאוניתן, אא"כ הוקר, י"ל קצת, דכיון דסו"ס תלוי המקח ברצונו בסוף ובידו לחזור בו, חשיב שנתאנה המוכר, אך עדין אי"ז מיושב כלל.

בנתיה"מ סימן רל"ב סק"א מבו' דבב' מינים ל"מ אף אם יש ראי' ממה שלא בירר, ונקט דביין ונמצא חומץ, ה"ז תלוי אם שמו יין או לא, עיי"ש.

גם בדינא דהרא"ש דבמום שבידו לתקן אי"ז מק"ט, מבו' בד' הנתיה"מ, דכל שאין שמו בית ל"מ, משום דליכא מקח כלל ע"ז, ועל הבית שיבנה מחר לא חייל המקח, דהו"ל דשלב"ל.

ועי' עוד בנתיה"מ סימן רל"ד, שכתב דבמוכר כשרה ונמצאת טרפה, הרי דאם נתערבה בס', ועכשיו כבר לית לי' קפידא, מ"מ לא חייל המקח, משום דכשרה וטרפה הוא ב' מינים, ומבו' דבמין א', כל שבטלה קפידתו, חייל המקח, ורק בב' מינים לא חייל המקח אף בשבטלה קפידתו, ועי' שערי ישר ש"א פ"י שדן לפרש דזהו הטעם דבמוכר ונמצא טרפה דרבנן ואכלו הלוקח דא"צ להחזיר הדמים, דהוא משום שבטלה קפידתו של הלוקח, עיי"ש, ולפ"ד הנתיה"מ אי"ז כן, אלא הו"ל כב' מינים ול"מ מה דבטלה קפידתו.

אך בעיקר הדברים צ"ע, דא"כ במקדש אשה איילונית ומת בעודה קטנה, בדין שלא יתבטלו הקידושין, שהרי בטלה קפידתו, ואמנם כ"כ בתו"י יבמות שם, אך ש"ר שם לא ס"ל כן.

מצינו בכ"ד כמש"נ בגדר מק"ט, חדא מדינא דמומין בקידושין, דהו"ל ספק קידושין, ולכאו' אם הו"ל ספק, והיינו משום דשמא דעתו מעיקרא גם אם ימצאו בה מומין, ול"ד ליפות ונמצאו רעות, דודאי ל"ה דעתו ע"ז, ואך דמצי לגלות דניח"ל בזה, וא"כ ל"ה זה אומדנא דמוכח, ובזה לא יועיל מש"נ בד' הגרע"א.

עוד מוכח כן ממה שהוצרך רש"י לפרש דכשחוזר בו השוכר הוא מטעם אחר, ואם בעינן אומדנא דמוכח, ל"ה בעינן לזה.

עוד מוכח כן, מסוגיית הגמ' בלוקח עבד ונמצא גנב או קוביוסטוס, דתלינן לה בדין הולכין בממון אחר הרוב, אשר צ"ע רב דמה ענין זל"ז, ובע"כ דדינא דמק"ט הוא מיוסד ע"ז שלא נעשה המקח ע"ז, וזהו דתליא בדין הולכין בממון אחר הרוב, על מה נעשה המקח, וכמש"נ במק"א.

ממה שדנו הראשונים דבמוכר בהמה שהיא ספק טרפה, לא יתבטל המקח, והאחרונים נקטו כן בדעת הארחות חיים, מבו' כמש"נ דדינא דמק"ט הוא רק היכא שזה הי' הסכם המקח, וע"כ י"ל, דבספק טרפה, הרי דעל הצד דה"ז מותר, הו"ל בהמה מעליא, וע"כ אי"ז מק"ט, אמנם אי נימא דדינא דמק"ט הוא משום אומדנא דמוכח, אין מקום לחלק בזה, וצ"ע.

ועיקר הדברים, נת' במק"א דזהו מש"כ הראשונים דדינא דיפות ונמצאו רעות הוא משום דחשיב לענין זה כב' שמות, דהיינו דאם לא הי' זה כב' שמות, הי' חשוב שהסכם המקח הי' גם ע"ז, ותו ל"ה בזה לדינא דמק"ט, בין אם הוא משום שאין רצונו בכך, ובין אם הוא משום אונאה גדולה, ורק משום דהוי זה ב' שמות, חשיב שלא נתן המוכר את המקח, וע"כ הוי זה מק"ט.

יל"ע במקור חיים סימן תמ"ח במה שחילק בין היכא דאיכא אומדנא דמוכח דבעי אח"כ קנין חדש, וכתב שכן מצינו לגבי איילונית דצריך קידושין חדשים, וצ"ע מקור דין זה, עיי"ש בדבריו.