שיט ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיט - בורר

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בורר**

##### סימן שיט סעיף ח - ט

##### שיעור ז

# שטיפת פירות מעפר שעליהם

עניינים הנידונים

* **שטיפת פירות מלוכלכים.**
* **שטיפת כלים.**
* **מסננת בברזים.**

א] [סעיף ח] **אין שורין את הכרשינין דהיינו שמציף מים עליהם בכלי כדי להסיר הפסולת, ולא שפין אותן ביד כדי להסיר הפסולת דהוה ליה כבורר. אבל נותנן בכברה אע"פ שנופל הפסולת דרך נקבי הכברה.** ופי' הראשונים דין זה בשני אופנים. או ששורה כדי לנקות את הכרשינין מהלכלוך שעליהם. או כמ"ש המ"ב (ס"ק כה) בשם המג"א. וז"ל ה"ה אם יש פסולת ואוכל מעורבין אסור לתנם במים כדי שיפול הפסולת למטה כגון עפר, או שיציף למעלה כגון תבן, עכ"ל. וכתב המ"ב (ס"ק כט) וז"ל "הכרשינין הוא מאכל בהמה, וה"ה תפוחי אדמה וכל כי האי גוונא לא יתן עליהם מים כדי להסיר האבק והעפר מעליהם". ומדין זה דנו הפוסקים דלכאו' ה"ה כל שטיפת פירות כדי לנקותם אסור משום בורר. וכן דעת החזו"א (כמבואר בחוט שני ח"ב פכ"ה ס"ק ו), ומ"מ כל ששוטפו כדי להסיר ממנו שאריות הריסוס דאינו ניכר להדיא, דעתו דיש להתיר בזה מדין המבואר בסעיף י' דיין או מים הצלולים מותר לסננם במשמרת.

מיהו בקצות השולחן (סי' קכה בבדה"ש הערה טז) כתב להוכיח להיתר, ממה דמותר להדיח הערינ"ג בצונן כמבואר לעיל סי' שיח סעיף ד', אף דע"י כך מתקנו מרוב המליחות שבו. אלא וודאי דדוקא לשרותו במים אסור, אבל להדיחו במים בידיו שרי, דכיון דא"א לאוכלו בלא"ה, הרי זה כמסיר קליפה דשרי [ומ"מ דווקא בידיו דמתוך שא"א בענין אחר גם כשמסיר הפסולת נחשב כברירת אוכל דמותרת, אבל כששורה, אף דנחשיבו כבורר אוכל, מ"מ הוא ע"י כלי ואסור].

וכן דעת האגרו"מ (או"ח ח"א תשו' קכה). אלא דלא התיר אלא כשהוא אוכלו מיד, דצירף את הקולא דמיד לפה דאפשר דמותר לברור בזה [ונתבאר בשיעור ה]. אמנם החזו"א לא חילק בזה כמבואר בחוט שני (שם ס"ק ו אות ג) שכן שמע מהחזו"א דאף לרחוץ בברז אסור.

וראיתי מקשים מהמבואר לקמן במ"ב (סי' שכא ס"ק כא) דדנו שם הפוסקים אם שרי למלוח בשר מהדם שעליו, וכל הנידון שם הוא רק משום הכנה לצורך חול עיי"ש, אך לבורר מהדם שעליו לא חששו, ומאי שנא מהדחת פירות. ולדעת הקצוה"ש והאגרו"מ ניחא, דהוא מדיחו בידיו.

# הדחת הערינ"ג והדחת הבשר

וא"כ דעת החזו"א צריך ליישב מב' קו' אלו, א. מהדחת הערינ"ג בצונן דמותר. ב. מהדחת בשר מהדם שעליו. ובפמ"ג (סי' שיח בא"א ס"ק ה) כתב גבי הדחת בשר מדם וז"ל "והדחה בעי משום דם בעין, ומותר להדיח בשבת כיון שרוצה לאכול עתה מיד". וזה ניחא שם בסי' שיח דבא להתיר לבריא לאכול בשר שנשחט לחולה בשבת ע"י הדחה, אמנם לקמן בסי' שכא מדובר לצורך חול ואעפ"כ מבואר שם דאין לחוש אלא משום הכנה. והיה אפש"ל דמיירי באין הדם ניכר עליו ולכן שרי, אמנם במ"ב שם מבואר להדיא באופן שהדם בעין עליו.

וצ"ל דדם נחשב כמין אחד עם הבשר ומשום כך אין בו איסור ברירה. אלא דעדיין צ"ע דהיה לנו לאסור מדרבנן, כמו שנתבאר לעיל (בשיעור ה) דאף שהוא מין אחד כל שאסור לאוכלו יש בו עכ"פ איסור דרבנן משום ברירת איסור מהיתר.

והקושיא מהדחת הערינ"ג יש ליישב, דאין מדיחו אלא מרוב מלח שבו ואינו רוצה להוציא כל המלח, שמעונין שישאר קצת מלח דזהו טעמו של ההערינ"ג, וע"כ לא נחשב לברירה, וכמו שנתבאר לעיל (בשיעור א) בשם החוט שני דמטעם זה מותר לנער החלה מרבוי המלח שעליו.

# הדחת כלים

עוד הוכיח האגרו"מ ממה דמותר להדיח כלים בשבת כמבואר בגמ' שבת (דף קיח), ובמה שונה מלהדיח פירות, אלא בוודאי דכיון דהוא בידו שרי. ובחוט שני (שם ס"ק ג) יישב דאוכל עם פסולת הרי הוא מקולקל דא"א לאוכלו כך ותיקונו הוא ע"י הברירה, משא"כ כלי דכך הוא דרך שימושו דעומד להתלכלך ולהתנקות, ולכן גם כשהוא מלוכלך אינו מקולקל בשביל כך, וכה"ג אינו דומיא דמשכן שיהא אסור משום בורר ולכן שרי [ולפ"ז יש לאסור בכלים ח"פ דאינם עומדים לשימוש חוזר, וכל שהוא מנקה אותו הרי הוא מתקן אותו ע"י זה, ואסור].

# העולה לדינא

העולה לדינא. דדעת החזו"א דאין חילוק בין הדחה ביד לשריה בכלי, ובשניהם כל שהפסולת ניכרת אסור לשוטפו משום בורר, וכשאינו ניכר ושוטפו משום היגיינה או שאריות ריסוס מותר. אמנם דעת הקצוה"ש והאגרו"מ לחלק בזה, דלהדיח ביד שרי, ודוקא לשרות אסור דנחשב לברירה בכלי. אמנם דעת האגרו"מ להתיר רק כשאוכלו מיד, דיש בזה צד קולא משום דהוא מהיד לפה דחשיב דרך אכילה.

ומה שכתב השו"ע דהוי ליה כבורר, דייקו באגל"ט (סעיף טז) ובשביתת השבת (סעיף כז והערה נ) דאינו אסור אלא מדרבנן, ומטעם זה ביאר השביה"ש החילוק בין הדחת כלים שמותר דלא גזרו בו, ודווקא בפירות אסור עיי"ש. אמנם בבה"ל (ד"ה דהוה) הוכיח דהוא דאורייתא [והביא דהפמ"ג הסתפק בזה].

# ליתן הכרשינים ע"ג כברה

אבל נותנן בכברה אע"פ שנופל הפסולת דרך נקבי הכברה. וכתב המ"ב (ס"ק ל) "כיון שאינו מתכוון לכך, ובבה"ל (ד"ה אע"פ) הביא דנחלקו בזה הראשונים, דבר"ן משמע דאף כשהוא פסיק רישא שרי, אך ברש"י משמע דדוקא אם אינו פ"ר שרי.

# מסננת שבברזים

[סעיף ט] **משמרת אפי' תלויה מער"ש אסור ליתן בה שמרים, אבל אם נתן בה שמרים מער"ש מותר ליתן עליהם מים כדי שיחזרו צלולים לזוב.** ומבואר דמותר ליתן במשמרת שנתן בה שמרים מער"ש, מים כדי שיקלוט טעם יין. וביאר במ"ב (ס"ק לג) "צלולים – ר"ל שיהיו השמרים צלולים והמים יזובו מהם עם מקצת מן היין שנשאר בלוע בו, והטעם שאין בנתינת מים משום בורר, שהמים שהוא נותן צלולים הם ואין בהם דבר שצריך לברר מהם" וכו'. ואף שהמים מתערבים בשמרים ומתבררים מותר.

ומדין זה למד החזו"א (סי' נג) דמותר לסנן מים בברז מהחול שבהם באופן שרוב בני אדם אין מקפידים לשתותו כך בלי סינון, ואף שנתקבץ הרבה חול במסננת ומתברר ממנו המים, מ"מ שרי, דאנו רואים שנכנס מים צלולים ויצאו מים צלולים, דומיא דשמרים דאף שמתערבים בהם המים מותר וכמו שנתבאר במ"ב. ויש שעוררו לאסור לסנן מים בברזים שלנו, שיש במסננת גרגירים של פחם שנשאר בהם קצת מים ומעורב בהם, וע"י שנותן מים בברז יוצאים המים שבלועים במסננת, והוי ברירה. אמנם מדברי החזו"א נראה להתיר, דגם במסננת שם מתקבץ בתוך החול מעט מים שיוצא, ואעפ"כ שרי, דסו"ס אנו רואים מים שנכנסו צלולים ויצאו צלולים.

# אמאי מותר ליתן מים במשמרת ואין בזה משום בורר

והקשה הפמ"ג (מ"ז ס"ק י) דסיבת הדבר שמעביר מים במשמרת, משום שהוא מעונין ביין שבתוכו שיצא ויתן טעם במים, וא"כ הוי ברירה גמורה, ולמה מותר. והביא זה הקו' באגל"ט (מרקד ס"ק ח) והניח בקושיא.

ויש ליישב ע"פ מש"כ בפסקי ריא"ז (פרק כ' הלכה ב) "שאינו נותנן אלא לקלוט טעם ואינו דומה לבורר". ולכאו' כוונתו דהוא טעם לבד בלי ממשות, ומשום כן אינו דומה לבורר [ונידון הוא ביו"ד, דחלק מהאחרונים סברו דיש טעם בלי ממשות וכן מבואר בר"ן בחולין גבי משרת ענבים דהוא טעם בלי ממשות, אמנם ביד יהודה חולק דודאי כל טעם יש בו משהו שהוא ממשות, והביא כן מהרשב"א במשמרת הבית ש"ד פ"א]. והעיקר נראה בדבריו, דאדרבא אינו רוצה ביציאת היין שבמשמרת, שהרי עדיף לו שישאר שם היין כדי שיוכל ליתן בו שוב מים, ורוצה רק את הטעם שבו. ובמגן אבות תי' דכיון דאין היין יוצא לבדו אלא ביחד עם המים, ובמים אין ברירה דנכנס צלול ויוצא צלול, ומשום כן שרי.

**דינים העולים:**

א. אסור לשרות תפו"א וכדו' ע"מ לנקותן מהעפר שעליהן משום בורר [מ"ב]. וה"ה שאר פירות וירקות וכגון עלי חסה וכדו'. ומ"מ כל שהוא נקיון לצורך היגיינה או ריסוס וכדו' דאינו ניכר בעין דעת החזו"א להתיר.

ב. ולהדיח ביד תחת הברז. דעת החזו"א דאסור, ובקצוה"ש התיר זאת דהרי הוא כהסרת קליפה. וכן דעת האגרו"מ, אלא דהוסיף דדוקא כשהוא אוכלו מיד שרי דאז יש צד להקל "דמיד לפה" יש סוברים שאין בזה בורר.

ג. הדחת בשר מדם שעליו. וכן הדחת הערינ"ג בצונן מרבוי מלח שבו מותר [ונתבאר בשיעור החילוק מפירות מלוכלכין].

ד. מותר להדיח כלים מהלכלוך שעליהן, לדעת הקצוה"ש והאגרו"מ משום דנחשב כקליפה, ודווקא בידיו שרי ולא לשרותם וכנ"ל בפירות. ולחוט שני משום דכלים מלוכלכים לא נחשבים כמקולקין דלכך הן עומדים להתלכלך ולהתנקות [ולפ"ז בכלים ח"פ לכאו' אסור].

ה. עבר ושרה כרשינין ופירות. הסתפק הפמ"ג אם יש בו חיוב חטאת, או דאסור מדרבנן. ובאגל"ט ובשבה"ש כתבו דהוא מדרבנן, ובבה"ל הוכיח דהוא דאורייתא.

ו. מותר ליתן כרשינין בכברה אף שנופלין הפסולת מאליהן. כיון שאינו מתכוון לכך, ובבה"ל הביא דנחלקו הראשונים אם גם בפסיק רישא שרי.

ז. מותר ליתן מים בשמרים הנמצאים במשמרת. דהמים נכנסים צלולים ויוצאים צלולים. ומטעם זה התיר החזו"א לסנן מים במסננת אף שהתקבץ בו חול ומתערב בו ויוצא מסונן, כיון דנכנס צלול ויוצא צלול. ואף במסננת שלנו שיש בו גרגירי פחם ומעורב בו מעט מים, נראה להתיר אף שיוצא ע"י הסינון, מטעם זה שנכנס צלול ויוצא צלול.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**