80 לינה בקיו_ר
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק בהעלותך י"ג סיון תשס"ב

**בדין לינה מועלת בקידוש ידים ורגליםובביאור דעת הרמב"ם בזה**

א] זבחים ד"כ: איבעיא להו יציאה מהו שתועיל בקידוש ידים ורגלים, את"ל לינה לא פסלה דלא פריש אבל יציאה דפריש אסוחי מסח דעתי' או"ד כיון דבידו לחזור לא מסח, וכו' עיי"ש כל הסוגיא.

והנה בפשוטו מ' דכל ספיקא דגמ' הוי את"ל דלינה לא פסלה אך אי נימא דלינה פסלה פשיטא דאף יציאה פסלה, ועי' בחי' הגרע"א ובקושיות עצומות שהק' בזה במה שפסק הרמב"ם בפ"ה מהל' ביאת מקדש ה"ו דביצא ולא קידש אם עבד לא חילל, והיינו משום דלא איפשטא האיבעיא, עיי"ש במהר"י קורקוס ובכ"מ שכתבו כן, ובמהרי"ק כתב עוד דהוא משום דאשנויי לא סמכי', עיי"ש, ובאו"ש כתב דפסק כן משום דאמרי לקמן את"ל יציאה לא פסלה ופסק הרמב"ם כאת"ל, ויישב בזה מש"כ שם הרמב"ם דאם לא קידש ועבד עבודתו כשרה, ולא כתב דלא חילל, כמש"כ בשאר דוכתי דמספיקא לא חילל, אלא דהכא אי"ז מספיקא אלא עבודתו כשרה בודאי, והרי הרמב"ם פסק שם בה"ח שהידים נפסלות בלינה, וא"כ הרי פשיטא דאף יציאה פסלה, ומ"ט פסק הרמב"ם דאין יציאה פוסלת בדיעבד.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בביאור איבעיא דגמ' אם יציאה פסלה פירש"י דהיינו ככל קדשים שנפסלין ביוצא, ובתוס' הק' עליו דהרי בגמ' פירשו הטעם משום היסח הדעת, אך ביאור שי' רש"י פשוט דהוא כמש"כ בצ"ק ובקר"א דתרתי מספק"ל, דאי נימא דלינה מועלת יש להסתפק דאף יציאה תועיל מכח פסולא דיוצא, וא"נ דלינה אינה מועלת דלפ"ז ודאי דאף ל"ש פסולא דיוצא מ"מ יש להסתפק דתפסול יציאה משום היסה"ד,[[1]](#footnote-2) ועי' ביה"ל ח"א סי' ה' ובחי' הגרי"ז הל' פרה אדומה שג"כ פירשו כן, ויעו"ש בחי' הגרי"ז שפירש עוד בד' רש"י דהא דהיסה"ד הוי טעם למה גזרו עליהם פסול יציאה, ולפ"ז הרי נמצא דאף א"נ דלינה מועלת מ"מ אכתי מספק"ל דיציאה לא תועיל, וממילא דא"ש ד' הרמב"ם דהגם דפסק דלינה מועלת מ"מ ס"ל דבעיא דיציאה לא איפשיטא, ואינה פוסלת בדיעבד, וז"פ.

ונ' דאף לפ"מ שפי' התוס' בבי' האיבעיא נמי ניחא ד' הרמב"ם, דהרי במה שפירשו התוס' דאיבעיא דגמ' הויא משום היסה"ד, אך פסול יוצא ל"ש בי' כלל, צ"ב רב, דא"כ מאי תלי לה בדין לינה אי פסלה, והרי הא דלינה פסלה ל"ה כלל משום היסה"ד,[[2]](#footnote-3) ובע"כ צל"פ בזה כמש"פ הקר"א דה"פ, דודאי דספיקא אי יציאה פסלה ל"ש כלל לדין לינה, דהרי הוי הספק אי יציאה פסלה מדין היסה"ד, אלא מכוון הגמ' הוא דאף דחזי' דלינה לא פסלה משום היסה"ד, וכדחזי' דלראב"ש לא פסלה לינה, ואף לרבי דפסלה הוא משום פסול לינה ולא משום היסה"ד, מ"מ י"ל דביציאה איכא היסה"ד, ולפ"ז ג"כ מבו' היטב שי' הרמב"ם, דאף דפסק דלינה פסלה משום פסולא דלינה, מ"מ לא איפשיטא דיציאה פסלה משום היסה"ד, דמה ענין זל"ז, וז"פ.

ועי' בליקוטי הלכות מש"כ עוד בד' הרמב"ם, דס"ל דלמאי דמסיק דכיון דבידו לחזור לא מסח דעתי' יציאה עדיף מלינה גם לרבי, וכעי"ז כתב גם השפ"א, ומש"א את"ל לינה לא פסלה היינו לאפוקי מירושלמי יומא פ"ב ה"א דאמר דלראב"ש דלא פסלה לינה ודאי דלא פסלה יציאה.

ולכל דרכים אלו ניחא משה"ק הגרע"א בחי' שם, דאם לרבי ודאי פסול, יקשה בהא דאמרי' בסמוך ת"ש פרה רחבי"א מקדש בכ"ש בפנים, איך ס"ד להוכיח מזה דיוצא אינו פוסל, הרי יקשה לרחב"י אליבא דרבי איך עשו בקידוש פרה,[[3]](#footnote-4) אך להדרכים הנ"ל ניחא, דודאי דאף לרבי מיבעיא לן אי יציאה פסלה.

ועי' שפ"א וליקוטי הלכות שם שיישבו בזה עוד, מה דילה"ק מ"ט לא משני ר"פ לר"ז דברייתא דיצא חוץ לחומת העזרה אתיא כרבי, ול"ה צריך לדחוקי נפשי' דתני והדר מפרש, ולכל הדרכים הנז' ניחא, כיון דאף לרבי מיבעיא לן.

והנה עי' בקר"א שהק' עוד במה שפסק הרמב"ם דלינה פסלה בקיו"ר, דהרי דרכו של הרמב"ם לפסוק כאת"ל, והכא הרי אמרי' את"ל דלינה לא פסלה, והי' לו להרמב"ם לפסוק כן, ועיי"ש שכתב לישב בזה, לפי דרכו בביאור הסוגיא לדעת התוס' הנז', דלפ"ז כלל אין מכוון הגמ' להכריע בפלוג' רבי וראב"ש, וצ"ע בזה.

ב] והנה צ"ע עוד בד' הרמב"ם, דהנה ז"ל הרמב"ם ספ"ג מהל' ביהב"ח, כדי שלא יהיו המים שבתוכה נפסלין בלינה, שהכיור מכלי הקדש ומקדש, וכל דבר שיתקדש בכלי קדש אם לן נפסל, עכ"ל, וצ"ע בזה, דהנה בסוגיא לעיל ד"כ. בעי אילפא לד' האומר אין לינה מועלת בקיו"ר מי כיור מהו שיפסלו, מי אמרי' הני למאי לקיו"ר, קיו"ר גופי ךא פסיל בהו לינה, או"ד כיון דקדיש להו בכלי שרת מיפסלי, וצ"ע לפ"ז בד' הרמב"ם דכיון דפסק דלינה מועלת בקיו"ר, א"כ מ"ט הוצרך ליתן טעם להא דמי כיור נפסלין בלינה משום שכל ד' שיתקדש בכלי שרת אם לן נפסל, והרי בגמ' לא הוצרכו לטעם זה רק א"נ דאין לינה מועלת בקיו"ר, והגם דודאי אף למ"ד דלינה מועלת מ"מ כל הפסול לינה הוי מכח שנתקדשו בכלי שרת, (ויותר מזה נ' ללמוד מד' תוס' בסוגיין דאף מה דמיפסלי הידים הוי ג"כ מכח שקידשן במים שנתקדשו בכלי שרת, וע"כ דנו דלא יפסלו הידים ביציאה ול"ד ללינה, משום דקידוש כלי שרת ל"מ רק ליפסל בלינה ולא ליפסל ביציאה, וכן מבו' גם בשטמ"ק בסוגיין וביותר מבו' כן בשטמ"ק במנחות ד"ט, עייש"ה), מ"מ מה דפירש הרמב"ם לזה, נ' ודאי שהוא מכח מש"א כן בגמ' דהטעם לפסול הוא כיון דקדיש להו בכלי, ובגמ' הרי אמרו כן למ"ד דלינה אינה פוסלת (דלמ"ד לינה מועלת א"צ לדמותה להא דכל דבר שנתקדש בכלי שרת נפסל, אלא ילפי' לה מהא דגלי קרא דלינה מועלת בקיו"ר), וצ"ע בזה.

ולכאו' י"ל בזה, דהנה לעיל בסוגיין, אמר ר' יוחנן קידש ידיו ורגליו לתרוה"ד למחר א"צ לקדש שכבר קידש מתחילת עבודה, ופרכי' למאי אי לרבי האמר פסלה לינה וכו', וכבר הק' מסוג' זו לד' הרמב"ם בפ"ב מתו"מ הי"א שכ' דתורמין את הדשן בכל יום משיעלה עמוד השחר, וא"כ הרי ל"ש בזה פסול לינה, דהרי פסול לינה הוי בכ"ד בעלוה"ש, וכמו שפירש"י שם ד"ה הא אמרת, ועי' בקר"א שהוסיף עוד, דאפי' אי נימא דהגם דעבודת תרוה"ד היתה אחר עמוה"ש, מ"מ הי' מקדש קודם עמוה"ש,[[4]](#footnote-5) מ"מ תיקשי מאי פריך מהא דראוהו אחיו הכהנים וכו', הרי כיון שהם קידשו אחר תרוה"ד הרי כבר הוא אחר עלוה"ש ולא פסלה בי' לינה, ובע"כ צ"ל בזה בדעת הרמב"ם, כמש"כ הגרע"א בגליון הרמב"ם בהל' תו"מ שם, ע"פ ל' הרמב"ם בפ"ה מהל' ביאת מקדש ה"ט ז"ל, קידש ידיו ורגליו לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש אע"פ שהוא מקדש קודם שתעלה השמש א"צ לחזור ולקדש אחר שהאיר היום וכו', ומבו' להדיא מד' הרמב"ם דזמן פסול לינה בקיו"ר ל"ה בעלות השחר אלא בזריחת השמש, וע"כ ניחא דשפיר הי' שייך פסול לינה בקידש לתרוה"ד ובאחיו הכהנים שקידשו, כיון דהוי הקידוש קודם שתעלה השמש, ועי' קר"א שם שג"כ עמד בזה, אך תמה דמנלן הא, הרי אחר עלות השחר הוי יום לכל מילי, וע' עוד במהרש"ל סוכה דנ"א: שנקט בד' תוס' שם דפסול לינה בקיו"ר הוי בנה"ח, והמהרש"א שם תמה עליו, ובערול"נ שם כ' דכד' המהרש"ל מבו' בד' הרמב"ם הנז'.

והנה לענין פסול לינה במי כיור, נ' ברור דמסתימת ד' הרמב"ם שכתב דנפסלין בלינה, וסיים שכל דבר שיתקדש בכלי שרת אם לן נפסל, הרי מבו' להדיא דהוי זמן הלינה ככל הדברים המפסלין בלינה, דהוי זמן הפסול בעלות השחר, ועי' ליקוטי הלכות בסוגיין שדייק כן, ולפ"ז הרי ניחא בפשוטו מה שהוצרך הרמב"ם בהא דפסלה לינה במי כיור, להטעם דכל דבר שנתקדש בכלי שרת אם לן נפסל, הגם דס"ל דלינה מועלת בקיו"ר ולכאו' א"צ לטעם זה, אך לפי המבו' א"ש היטב, דאי משום הא דלינה מועלת בקיו"ר ודמה"ט אף מי כיור נפסלין, הרי לא היו נפסלין המים עד זריחת השמש, וכדין לינה בקיו"ר דהויא רק כשעלתה השמש, וע"כ בעינן להטעם דנפסלין בלינה, דמשום זה נפסלין מי הכיור בעלות השחר, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

ואי דתיקשי דא"כ אכתי נ"מ גם בדין לינה שבמי כיור מכח דין הלינה דבקיו"ר, במי כיור שהעלן אחר עלות השחר, דפסול לינה דעלמא ל"ש בהו, ומ"מ יש לפסלן כ"ה דפסלה לינה בקיו"ר, אך נ' דמלבד די"ל דל"ש שיהי' פסול לינה דהמים בזריחת השמש, כיון דלא מצינו פסול לינה בזמן זה בכל הקדשים, גם כיון דפסקי' כר"י דקידש ידיו לתרוה"ד למחר א"צ לקדש, והרי דכיון שקידש לאחר קרות הגבר לדעת אביי, או כיון שקידש לתחילת עבודת היום, לא פסלה בי' לינה בזריחת השמש, הרי שמה"ט ודאי אין לנו לומר דמי הכיור יפסלו בלינה אם העלן אחר עלות השחר, וז"פ.

ואמנם באמת צ"ע, דתיקשי מזה על שי' הרמב"ם דדין לינה בקיו"ר הוי משתעלה השמש, דא"כ מ"ט לא מיבעיא לן בגמ' רק למ"ד דלינה אינה מועלת, והרי אף למ"ד לינה מועלת יש להסתפק אם נפסלין המים רק מזריחת השמש, או דנפסלין כבר מעלות השחר, וככל המתקדשין בכלי שרת, וצ"ע בזה.

ג] ונ' די"ל עוד בדעת הרמב"ם, דהנה במה שפסק הרמב"ם בפ"ה מהל' ביאמ"ק שם דקידש ידיו לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש, יש להסתפק, אם היינו כטעמא דאביי, דאף לרבי מקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, או היינו כטעמא דרבא, דראה ר"י דבריו של ראב"ש בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה.

והנה עי' בסמ"ג שנקט שדעת הרמב"ם לפסוק כרבי וכשנויא דאביי, אך רבותינו האחרונים מהר"י קורקוס שם וקר"א בסוגיין ומנ"ח מ' ק"ו וליקוטי הלכות, נקטו בדעת הרמב"ם דפסק כרבא, וזה מוכח בדבריו מכ"ד, א ממש"כ שם בה"ט דא"צ לחזור ולקדש "שהרי בתחילת עבודת היום קידש", ולכאו' זהו כד' רבא דלדידי' הטעם משום שקידש בתחילת עבודת היום, אך לד' אביי הרי הטעם הוא משום דמקות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה ולא משום דקידש בתחילת עבודת היום,[[5]](#footnote-6) ועי' במהר"י קורקוס שנראה שלמד מזה דפסק הרמב"ם כרבא, עיי"ש, ב ממש"כ הרמב"ם בה"ח שם שהידים נפסלות בלינה, ומ' דהוי פסול גמור ומחלל עבודה, ובע"כ דהוי זה פסולא דאורייתא, ואי נימא דפסק הרמב"ם כאביי, האי אי"ז אלא פסולא דרבנן וכמבו' בסוגיין, וכ"כ הסמ"ג שם דלהרמב"ם הוי פסולא דרבנן, ובע"כ דפסק כרבא ולדידי' הוי פסולא דאורייתא ומחלל עבודה, ועי' קר"א שם שהוכיח כן, ג עוד יש להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בסתמא דקידש ידיו ורגליו לתרוה"ד וכו' א"צ לחזור ולקדש, והרי תנן בספ"ק דיומא דברגלים היו תורמין את הדשן מתחילת שליש אמצעי של לילה וביוהכ"פ מחצות הלילה, ופסקה הרמב"ם בפ"ב מתו"מ הי"א, ומ' דאף בקידש ידיו ורגליו לתרוה"ד ברגלים וביוהכ"פ א"צ לחזור ולקדש, ולאביי הרי בכה"ג הי' בדין שיחזור ויקדש, דרק מקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, אך כל שקידש קודם לכן פסלה בה לינה, ובע"כ דפסק הרמב"ם כרבא ולדידי' אף בכה"ג א"צ לחזור ולקדש כיון דקידש בתחילת עבודת היום, אך יש לדחות דכיון שכ' הרמב"ם אע"פ שהוא מקדש קודם שתעלה השמש, מ' דאיירי בקידש לתרוה"ד בעלות השחר, והוי רק קודם הנה"ח, אך לא איירי בקידש ברגלים וביוהכ"פ.

והנה בד' רבא דראה ר"י דבריו של ראב"ש בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה, נ' לכאו' דבהכרח דהא דבסוף עבודה צריך לחזור ולקדש ל"ה משום פסול לינה, וכאשר כ"ה לדעת רבי דלינה מועלת בקיו"ר, והוי משום פסול לינה, דאי הי' בזה פסול לינה נ' דאין לחלק בזה, ועי' להלן סק"ז מש"נ לבאר ד' רבא א"נ דהוי משום פסול לינה, ובע"כ דלד' רבא ליכא בקיו"ר כלל משום פסול לינה, והא דקידש היום צריך לחזור ולקדש למחר, הוא משום דזהו דינא דקיו"ר דבעינן קידוש על כל גישה וגישה, ואך דכל היום חשיבא חדא גישה, אך למחר דהוי גישה אחרינא צריך לחזור ולקדש, וע"כ כל שקידש לתרוה"ד דהוי תחילת עבודת היום אי"צ לחזור ולקדש, כיון דקידש מעיקרא לגישה זו.

ובזה נ' ליישב מה שעמד הקר"א שם, מ"ט אמר רבא דלעולם ראב"ש היא וראה ר"י דבריו בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה, ומ"ט לא אמר איפכא דלעולם רבי היא וראה ר"י דבריו בסוף עבודה אבל לא בתחילת עבודה, ולמש"נ א"ש היטב, דהרי לד' רבא לא אתי כלל ד' ר' יוחנן כרבי, דלד' רבי הרי צריך לחזור ולקדש משום פסול לינה, ולר"י הרי ליכא כלל פסול לינה, וזמש"א לעולם ראב"ש דליכא כלל פסול לינה, ואך דמ"מ בסוף עבודה ס"ל לר"י דצריך לחזור ולקדש משום דעל כל גישה דכל יום בעינן קיו"ר, ודו"ק.

ולפ"ז מש"כ הרמב"ם שהידים נפסלות בלינה, ל"ד הוא אלא היינו דבעינן קיו"ר אחר למחר, ועי' סמ"ג שם שנ' דמל' הרמב"ם הזה הוציא דפסק הרמב"ם כרבי וכשנויא דאביי, דא"נ דפסק כראב"ש וכרבא שראה ר"י דבריו בתחילת עבודה וכו', לא הול"ל דהידים נפסלות בלינה, דהרי לד' רבא אין הידים נפסלות כלל בלינה, וזה כמש"נ, ועי' אבהא"ז שנתחבט מנ"ל להסמ"ג דהרמב"ם פסק כאביי עיי"ש בדבריו, ומל' הסמ"ג נ' כמש"כ עיי"ש.

ולפי המבו' הרי ניחא היטב מה דפסק הרמב"ם דאין יציאה מועלת בקיו"ר, הגם דכל האיבעיא אם יציאה מועלת הויא רק את"ל דלינה אינה מועלת, והרמב"ם הרי פסק דלינה מועלת, אך לפי המבו' הרי אדרבה פסק הרמב"ם דלינה אינה מועלת, ורק דבסוף עבודה איכא דין אחר דצריך לחזור ולקדש לגישה דיום זה, וע"כ שפיר קיימא האיבעיא אי יציאה מועלת, דרק לדעת רבי דאיכא פסול לינה כפסול לינה דקדשים ה"נ איכא פסול יציאה, אך לרבא אליבא דר"י דליכא פסול לינה, ואך דלכל יום בעי' קידוש, הרי ל"ש ה"ט כלל ביציאה, וא"ש היטב ד' הרמב"ם, ושו"ר בס' חק נתן שכבר כתב כן בישוב ד' הרמב"ם, ועי' גם בס' אבהא"ז שם שכתב כן.

ולפ"ז ניחא גם קו' הקר"א מ"ט פסק הרמב"ם דלינה מועלת בקיו"ר, ומ"ט לא פסק כאת"ל שהרי אמרו את"ל לינה לא פסלה, אך למש"נ הרי אדרבה פסק הרמב"ם כהאת"ל, ואין לינה מועלת כלל בקיו"ר, ואך דמ"מ בקידש ידיו היום צריך לקדש למחר משום דבעי' קידוש לכל יום ויום, אך אין לינה מועלת כלל בקיו"ר, וזה עפמש"נ לעיל דמה דאמרו את"ל לינה לא פסלה, דמ' דאי לינה פסלה לא תיבעי לך, היינו רק אי לינה פסלה משום פסול לינה, אך לדעת רבא דלינה פסלה משום דבעי' קיו"ר בכל יום ודאי דאכתי תיבעי לך, וממילא דנמצא דע"ז כלל לא קאי האת"ל, וע"כ שפיר פסק הרמב"ם כד' רבא.

ומיושב היטב גם הא דהוצרך הרמב"ם ליתן טעם להא דמי כיור נפסלין בלינה דהוא משום דכל ד' שנתקדש בכלי שרת אם לן נפסל, אשר צ"ע דבגמ' הרי לא הוצרכו לטעם זה אלא למ"ד דלינה אינה מועלת בקיו"ר, אך למש"נ הרי פסק הרמב"ם דלינה אינה מועלת כלל לקיו"ר, ורק דצריך לקדש בכל יום ויום, וע"כ אין לפסול מכח זה להמי כיור, דהרי ליכא כלל פסולא דלינה בקיו"ר, ודינא דבעינן קידוש על כל גישה דכל יום הרי ל"ש כלל לענין המים, וע"כ הוצרך הרמב"ם לטעמא דכל ד' דנתקדש בכלי שרת אם לן נפסל, ובאמת שכ"ה מבו' להדיא בסוג' הגמ' לק' דכ"א: דלד' רבא דאזיל ר"י כרשב"א וראה דבריו בתחי' עבודה וכו', י"ל דה"נ ל"ש פסול לינה במי כיור, עיי"ש בפירש"י, וזה להדיא כמש"נ בד' הרמב"ם,

ומה שפסק הרמב"ם דמי כיור נפסלין בלינה, ולכאו' הרי לפי המבו' הי' לו לפסוק שאינן נפסלין בלינה, דהרי אמרי בסוג' דלעיל דפשיט אילפא כמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו, וא"כ למאי דקי"ל דאין לינה מועלת בקיו"ר הי' בדין דלא יפסלו מי כיור בלינה, ואף למ"ד התם דלא פשיט לה אילפא, אך אכתי תיקשי היכי פסק הרמב"ם בודאי דמי כיור נפסלין בלינה, אך נ' פשוט דסמך הרמב"ם על הסוג' דלקמן דכ"א. דאמר ר"י דמי כיור נפסלין בלינה, והרי דהגם דלד' רבא ס"ל לר"י כראב"ש דאין לינה מועלת בקיו"ר מ"מ מי כיור נפסלין בלינה, והגם שבסוג' שם מבו' די"ל דהך מימרא דר"י אתיא כרבי, ולא אתיא עם מש"א בקידש ידיו לתרוה"ד דהוי כרשב"א, מ"מ למסק' הסוג' שם הרי א"צ לזה, וכדמשני התם לד' אביי, ואכ"מ, אך בתוס' בסוגיא שם מבו' דפשיטא להו דלראב"ש אין לפסול בודאי מי כיור בלינה, והי עכ"פ ספיקא שנא אין נפסלין, וע"כ כתבו דכל הסוגיא דפשיט"ל דמי כיור נפסלין אתיא כרבי, וזה שפסק כן הרמב"ם,[[6]](#footnote-7) וי"ל עוד דפסק הרמב"ם כן, עפ"מ שאמרו בירושלמי יומא פ"ב ה"א דמתני' פליגא על רבי חילפיי, והוא אילפא דבסוגיין, וכו' שאין הלינה פוסלת בידים הא בכיור פוסלת.

ד] ולד' הסמ"ג דפסק הרמב"ם כרבי וכד' אביי, נמי ניחא היטב כל ד' הרמב"ם, דע"כ הגם דלינה פסלה י"ל דיציאה לא תפסול, כיון דכל מה דפסלה לינה הוי רק מדרבנן, ומכח הא דמי כיור נפסלין בלינה, וגזירה זו לא שייכא כלל ביציאה למש"כ תוס' בסוגיין דמי כיור אינן נפסלין כלל ביציאה, וכן נ' גם ד' הרמב"ם בהל' ביאמ"ק שם ה"י, וע' מנ"ח מ' ק"ו אות ז' שנקט כן בד' הרמב"ם.

וניחא נמי הא דפסק הרמב"ם דלינה מועלת בקיו"ר, הגם שאמרו את"ל דלינה לא פסלה, אך להנ"ל הרי האת"ל דלינה לא פסלה הוי את"ל דלינה לא פסלה מדאורייתא, דאם פסלה מדרבנן הרי ל"ש גזירה זו ביציאה ואכתי איכא למיבעי, וזה הרי פסק כן הרמב"ם לד' הסמ"ג, דלינה לא פסלה מדאורייתא, ופסק הרמב"ם כאת"ל.

וניחא נמי מה שהוצרך הרמב"ם בהא דמי כיור נפסלין בלינה להטעם דכל דבר שנתקדש וכו', ובגמ' לא הוצרכו לטעם זה רק למ"ד דאין לינה מועלת, אך להנ"ל א"ש היטב, דהרי הגמ' אתיא כמ"ד דלינה מועלת מדאורייתא, וכמו שהבאנו לעיל מד' הקר"א דע"כ ס"ל לאילפא דלרבי לינה מועלת מדאורייתא, דלדידי' איכא למימר דכ"ה דלינה מועלת בקיו"ר ה"נ נפסלין מי כיור בלינה, אך למה שפסק הרמב"ם כאביי דאף לרבי אין לינה מועלת רק מדרבנן, אטו הא דמי כיור נפסלין בלינה, הרי דהא דמי כיור גופייהו נפסלין בלינה, ע"כ הוי כ"ה דכל ד' שנתקדש בכלי שרת אם לן נפסל,[[7]](#footnote-8) וזהו שכתב כן הרמב"ם, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

ה] והנה ברמב"ם בהל' ביאמ"ק שם ה"ח ז"ל, קידש ידיו היום צריך לחזור ולקדש למחר אע"פ שלא ישן כל הלילה שהידים נפסלות בלינה, קידש בלילה והקטיר החלבים כל הלילה צריך לחזור ולקדש ביום לעבודת היום, עכ"ל, ול' הרמב"ם צ"ב רב, ובעיקר הדברים עמד באבהא"ז, דמהו שכפל להא דצריך לחזור ולקדש ביום, בין בקידש ידיו היום ובין בקידש בלילה, ולכאו' כיון שכתב בסוף דאף קידש בלילה צריך לחזור ולקדש ביום, הרי דכ"ש דבקידש ידיו היום צריך לחזור ולקדש למחר, עוד צ"ב מה דבקידש ידיו בלילה הוסיף הרמב"ם שהקטיר החלבים כל הלילה, ובקידש ידיו היום לא הוסיף כן שעבד כל היום וכל הלילה , גם צ"ב מה דבקידש ידיו בלילה סיים דצריך לחזור ולקדש ביום "לעבודת היום" ובקידש ידיו היום דצריך לחזור ולקדש למחר לא סיים דהיינו לעבודת מחר, ומאידך צ"ב דטעמא דהידים נפסלות בלינה כתב הרמב"ם אגוונא דרישא ולא אגוונא דסיפא, וכ"ז צ"ב.

ומתחילה הי' נ' לפרש בזה, דס"ל להרמב"ם דבאמת איכא בזה תרי דיני, דהיכא דקידש ידיו היום צריך לחזור ולקדש למחר משום פסול לינה, אך היכא דקידש ידיו בלילה י"ל דל"ש בזה פסול לינה, וזה לפ"מ שדנו תוס' בב"מ דק"י: ד"ה יצא דלא חשיב לינה רק בלן מתחילת הלילה, וע"כ בקידש ידיו בלילה ל"ש פסול לינה, והא דצריך לחזור ולקדש הוי דינא אחרינא דעבודת כל יום מחייבת קידוש בפנ"ע ול"מ קידוש דאתמול לעבודת יום זה, ובתוס' שם הוכיחו דפסול לינה הוי אף בשלא לן כל הלילה מהא דלגבי קיו"ר פסלי' בלינה אף בקידש בלילה, אך לפי המבו' הרי באמת בכה"ג אי"ז משום לינה,[[8]](#footnote-9) וזהו שחילקן הרמב"ם לתרתי, וניחא לפ"ז מש"כ הרמב"ם לגבי קידש ידיו בלילה והקטיר חלבים כל הלילה, ולגבי קידש היום לא כ' כן, ולהנ"ל ניחא, דבקידש בלילה דהא דצריך לחזור ולקדש הוא משום דעבודת כל יום מחייבת קידוש, הרי דבזה הוי רבותא דאף שהקטיר חלבים כל הלילה, וס"ד דהוי הכל חדא עבודה, מ"מ צריך לחזור ולקדש, דעבודת יום הויא עבודה אחרת, אך בקידש ידיו היום, דהא דצריך לחזור ולקדש למחר הוי משום פסול לינה, הרי דבזה פשיטא דל"מ מידי מה דהי' עובד כל היום והלילה, כיון דחובת הקידוש בזה ל"ה כלל משום דהוי עבודה אחרינא אלא משום פסול לינה, אשר בזה אין מקום לחלק אם עבד כל היום והלילה או לא, וניחא נמי מה דבקידש בלילה ב' הרמב"ם דצריך לחזור ולקדש לעבודת היום ובקידש ידיו היום לא כ' כן, דרק בקידש בלילה הוצרך לפרש לזה דבזה הוי חובת הקידוש שעליו משום עבודת היום, אך בקידש ידיו היום הא דצריך לחזור ולקדש למחר הרי הוי משום פסול לינה, ואי"ז כלל משום דעבודת מחר מחייבת קידוש, ולהלן יתבאר דהוי נפ"מ לדינא בזה, וניחא נמי מה שכ' הרמב"ם הטעם שהידים נפסלות בלינה רק ברישא, ולהנ"ל הרי באמת רק ברישא הוי הטעם משום פסול לינה.[[9]](#footnote-10)

ואמנם צ"ע דאחר דאיכא לדינא דסיפא דעבודת כל יום מחייבת קידוש, מה בעינן לדינא דרישא דהידים נפסלות בלינה, ואולי נימא דדינא דרישא הוי לעיכובא כיון דנפסלות הידים, ומשא"כ דינא דסיפא ל"ה לעיכובא, או דנימא דהוי רק דינא דרבנן, אך אין נ' כן.

ונ' דנפ"מ בזה, באברים שהעלום בלילה ולא הקטירום עד היום דמקטירן למחר, ואף למאי דקי"ל דלינה מועלת בראשו של מזבח, מ"מ הרי הוי דינא דלא ירדו ומקטירן, וביותר ניחא למה שדן החזו"א זבחים סי' י"ט ס"ק מ"ד ומ"ה לדון דמ"מ כ"ז שהם על המזבח לא חייל בהו פסולא כלל ואי"ב דין הקטרה מעליא, ועי' בזה באורך בחי' הגרש"ר פסחים סי' ט"ו, וזה הרי הוי אכתי בכלל עבודת הלילה, ויש להסתפק אם צריך לחזור ולקדש ידיו לזה, ונ' דבזה חלוקין הני תרי גווני, דבקידש בלילה, דליכא בזה פסול לינה, ורק דעבודת היום מחייבת קידוש, הרי דאם ממשיך ביום בעבודת הלילה א"צ לקדש, אך בקידש ידיו היום דהא דצריך לחזור ולקדש למחר הוי משום פסול לינה, הרי דליכא נפ"מ בזה ואף בשעוסק עדין בעבודת הלילה צריך לקדש, ומבו' היטב לפ"ז מש"כ הרמב"ם בסיפא, דצריך לחזור ולקדש ביום לעבודת היום, וברישא לא כ' כן, והיינו משום דבסיפא א"צ לחזור ולקדש רק לעבודת היום, אך אם ממשיך בעבודת בלילה א"צ לחזור ולקדש, וברישא צריך לחזור ולקדש למחר אף לעבודת הלילה.

ונ' לפ"ז דכ"ה דביום א"צ לחזור ולקדש בממשיך בעבודת הלילה, י"ל דה"נ להיפך אף בלילה אם מתחיל עבודת היום צריך לחזור ולקדש, ונ' דכ"ה מוכרח לפ"מ שביארו האחרונים בד' הרמב"ם דפסול לינה הוי רק מנה"ח, דלפ"ז הרי נמצא דבזמן תרוה"ד אכתי לא חיילא לינה, והי' בדין שלא יהא צריך לקדש לזה, וסתימת ד' הרמב"ם פ"ב מתו"מ הי"ב נ' דבכל גווני צריך לקדש לתרוה"ד, ולא כתב דהיינו רק במי שלא קידש אתמול,[[10]](#footnote-11) אך להנ"ל ניחא דהגם דליכא פסול לינה רק בנה"ח מ"מ עבודת היום מחייבת קידוש, אך לפ"ז הדר תיקשי מש"כ הרמב"ם דהפסול הוי בנה"ח, דהרי איירי הרמב"ם בקידש לתרוה"ד, דבזה ליכא לפמש"נ לפסול לינה, דפסול לינה הוי רק בלן כל הלילה, ובזה הרי הנדון רק מכח הדין דעבודת כל יום מחייבת קידוש, וזה הרי לא תליא כלל בנה"ח, ונ' עוד דסתימת ד' הרמב"ם שם מ' דאף ברגלים וביוהכ"פ דהוי תרוה"ד בלילה נמי צריך בכל גווני לקדש ידיו, ולכאו' כיון דהוי אכתי בלילה מ"ט יצטרך לקדש ידיו, אך להנ"ל ניחא, דכיון דאף ברגלים וביוהכ"פ הוי התרוה"ד תחילת עבודת היום, ע"כ צריך לקדש לזה, אך ל' הרמב"ם בהל' ביאמ"ק דצריך לחזור ולקדש "ביום" לעבודת היום, ומ' דבלילה א"צ לחזור ולקדש אף לעבודת היום.[[11]](#footnote-12)

ו] אמנם נ' דכ"ז רחוק מן האמת, דמנ"ל לומר דאיכא תרי דיני בזה, וגם דצריך בדיקה אם ליכא סתירה מד' הרמב"ם להך מילתא דלינה הויא רק בלן כל הלילה.

ואשר ע"כ נ' בד' הרמב"ם, דודאי הוי הכל חד דינא, וליכא כלל פסול לינה, אלא הוי הדין דגישת כל יום מחייבת קידוש, ומה דחילקן הרמב"ם לתרתי, נ' די"ל כמש"נ לעיל דנפ"מ בין רישא לסיפא הוא דברישא צריך לחזור ולקדש למחר אף לעבודת לילה, ובסיפא א"צ לחזזר ולקדש רק לעבודת יום, אך כל שממשיך בעבודת הלילה א"צ לחזור ולקדש, וזהו שכ' הרמב"ם בסיפא דצריך לחזור ולקדש לעבודת היום וברישא לא כ' כן, משום דברישא צריך לחזור ולקדש למחר אף בשממשיך בעבודת הלילה.

והטעם בזה נ', דכיון שעיקר הדין הוא דכל גישה וגישה בעיא קידוש בפנ"ע, והא דצריך לקדש כל יום היינו משום דעבודת כל יום הויא גישה בפנ"ע, אשר ע"כ י"ל דכל שקידש ידיו בלילה והי' מקטיר חלבים כל הלילה, הרי דאם ממשיך להקטיר חלבים ביום, לא חשבי' לזה כגישה ועבודה אחרינא, ואי"צ לחזור ולקדש, אך משא"כ אם קידש ביום, הרי דבאמת בזה הי' מקום לומר דיהא צריך לקדשן בלילה, דעבודת לילה הויא גישה אחרינא, וכאשר אשכחן מאן דס"ל כן בירושלמי יומא פ"ב ה"א, אך עיי"ש במפרשים שהגיהו בד' הירושלמי, ומה דלדידן א"צ לחזור ולקדש בזה, היינו דמ"מ כיון דהוי הכל ביום א' דבקדשים לילה הולך אחר היום, לא חשיב עבודתו בלילה לגישה אחרת, אך מ"מ ודאי שלמחר צריך לקדש אף אם ממשיך בעבודת הלילה, דרק מה שעובד בפועל בלילה לא חשיב גישה אחרת ממה שעבד ביום, אך מה שעובד ביום כבר אי"ז מצורף לזה וודאי הוי גישה אחרת, וע"כ צריך לחזור ולקדש בזה, ודו"ק היטב.

ואמנם י"ל דכל מה דבקידש בלילה א"צ לחזור ולקדש ביום אם ממשיך בעבודת הלילה, הוי רק בשהקטיר חלבים כל הלילה ולא פסק מעבודה לעבודה, דבזה הרי דגם מה שעובד ביום חשיב כאותה עבודה וא"צ לחזור ולקדש, אך כל שהפסיק בעבודתו, הרי דמה שעובד ביום חשיב כעבודה אחרת, דהגם דאף בהפסיק מעבודתו חשיב כל עבודת הלילה לעבודה אחת, היינו משום דהוי הכל בלילה א', אך מה שעובד למחר וכבר אינו בלילה א' נחלק מזה והוי עבודה אחרינא וצריך לחזור ולקדש, ורק בדהקטיר חלבים כל הלילה, דהוי הכל עבודה א' מצ"ע, בזה ס"ל להרמב"ם דאם ממשיך ביום בהקטר החלבים א"צ לחזור ולקדש, וזהו ע"ד מש"א בגמ' בדי"ט: דהי' מקום לחלק בין היכא דפסק מעבודה לעבודה להיכא דלא פסק, אשר היינו משום דהיכא דפסק הוי הכל עבודה א' מצ"ע, ול"ד להיכא דפסק דהוי כמה עבודות, ורק דמה דהוו בחד יומא ה"ז מצרפן, וה"נ הכא דכוותה, וניחא לפ"ז מה שהזכיר הרמב"ם בזה שהקטיר חלבים כל הלילה, דמה"ט הוא דא"צ לחזור ולקדש ביום רק לעבודת יום, וניחא נמי דע"כ ברישא דצריך לחזור ולקדש בכל גווני, לא הזכיר הרמב"ם דעבד כל היום והלילה, כיון דבגוונא דרישא ליכא נפ"מ בזה וכנ"ל, וא"ש היטב ד' הרמב"ם וכמש"נ.

ז] ביומא דכ"ב פרכי' האי נמי תרוה"ד תחילת עבודה דיממא היא, דאמר ר"י דקידש ידיו לתרוה"ד למחר א"צ לקדש שכבר קידש מתחילת עבודה, ודחינן אימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, ועיי"ש בגבו"א שכתב דהאי שנויא אתיא כאביי בסוגיין, דלד' רבא הרי עיקר טעמא דר"י הוא משום דראה ר"י דבריו של ראב"ש בתחילת עבודה, ולדידי' בע"כ דתרוה"ד הוי תחילת עבודה דיממא, וכ"כ גם הקר"א בסוגיין, ועי' לעיל הערה ה' שהבאנו דכן מבו' מד' רש"י שם דסוג' דהתם אתיא כאביי, וע"ש שהבאנו מש"כ שם עוד לפ"ז דע"כ בסוגיא שם בדכ"ז: לא משני הכי, משום דסוג' דהתם ס"ל כרבא, ועיי"ש בגבו"א שהק' אהא דמסיק אימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, דמה טעם הוא זה דמחמ"כ א"צ לחזור ולקדש, הא כל קידוש הוא לצורך עבודה ואעפ"כ בשארי קידושים פסלה לינה, ומ"ש האי קידוש משאר קידושים דכל עבודות כולן, והיינו דלדעת אביי הרי הוי טעמא דר"י משום דמקרות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה, ומהו דקאמר טעמא שכבר קידש מתחילה לעבודה, דזה לכאו' ל"ה טעם כלל, דהרי בכל קידוש הוי כן, עוד צ"ע גם לשנויא בתרא ביומא שם, דמפרש מימרא דר"י שכבר קידש מתחילת עבודה, וצ"ע דלאביי הרי אין זה הטעם, אלא הטעם הוא משום דמקרות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה, ומהו דקאמר ר"י דהטעם משום דקידש מתחילת עבודה.[[12]](#footnote-13)

ונ' די"ל בזה, דהנה בירושלמי פ"ב דיומא ה"א, ידים מהו שיפסלו משום מחוס"ז, ולאו מתני' היא קידש ידיו ורגליו היום לעבודה של מחר, אמר ר"י תרוה"ד תחילת עבודה של מחר היא, ועי' במפרשים שם מה שפירשו ד' הירושלמי, ועי' אבהא"ז פ"ה מביאמ"ק משה"ק על פי' אלו.

ונ' דיל"פ ד' הירושלמי, דמיבעיא לן למ"ד דלינה פוסלת בידים, די"ל דכ"ז הוי רק היכא דהוי הקידוש מעיקרא לעבודת יום זה, דבזה למחר צריך לחזור ולקדש דהידים נפסלות בלינה, אך היכא דמעיקרא הוי הקידוש לעבודת מחר, וחייל הקידוש לעבודה זו, ל"ש בזה פסול לינה, דכל עיקר פסול לינה בכל קדושות ל"ה רק היכא דהויא הקדושה ליום זה דבזה איכא פסול לינה, אך היכא דמעיקרא הוי הקידוש למחר ל"ש בזה פסול לינה, וע"ד דמצי' בקטורת דאין נפסלת בלינה משנתנה במכתשת, עי' שבועות די"א, ומה"ט גם לא פסלה לינה בלחה"פ בכל השבוע דהוי על השולחן, ואכ"מ, וזהו דמיבע"ל אי ידים נפסלין משום מחוס"ז, ול"ש לקדש היום לעבודת מחר, וממילא דחייל עיקר הקידוש לעבודת יום זה, וע"כ אי"ב פסול לינה, או דידים אין נפסלות משום מחוס"ז, ומצי חייל היום קידוש לעבודת מחר, וממילא דל"ש בזה פסול לינה.

ונ' שכ"ז הוא לפי המבו' בל' הרמב"ם דעיקר החפצא דקידוש ידים ורגלים הוי קידוש לעבודה, וכאשר כן נ' מבו' ממ"ד לק' דכ"א. דמי כיור נפסלין למתירין כמתירין ולאברים כאברים, אשר מזה מוכח דעיקר חלות הקידוש הוי להעבודה, ואשר ע"כ שפיר יל"ד דמצי חייל חלות קידוש לעבודת מחר, אשר בכה"ג ל"ש בזה פסול לינה כלל, ודו"ק.

וזהו דפשיט הירושלמי מהא דתניא קידש ידיו ורגליו היום לעבודה של מחר, דחזי' דמצי לקדש היום לעבודה של מחר, וממילא דל"ש בי' פסול לינה כלל וכנ"ל, וניחא בזה משה"ק באבהא"ז שם מאי מייתי מהך ברייתא דילמא אתיא כמ"ד דידים אין נפסלות בלינה, אך למש"נ ניחא מתרי טעמי, הא', דמ"מ חזי' בברייתא דמהני קידוש היום לעבודה של מחר, וממילא פשיטא דל"ש בי' פסול לינה, והב', דהך ברייתא בע"כ אתיא כמ"ד דידים נפסלות בלינה, דלמ"ד דאין נפסלות מ"ט הוצרך לקדש היום לעבודה של מחר, וליכא בזה שום דין, אך למ"ד דידים נפסלות בלינה, זהו דאתי למימר, דקידש לעבודה של מחר, ומכח זה לי"ב פסול לינה, וזהו דדחי דאר"י דתרוה"ד תחילת עבודה של מחר, וע"כ הוא דמצי לקדש השתא לעבודה של מחר, וליכא למיפשט מינה דמצי בכל גווני לקדש היום לעבודה של מחר, ועי' בס' בד קודש שכ' בדומה לזה בביאור ד' הירושלמי.

ולפ"ז נ' דיש ללמוד מד' הירושלמי דדינא דר"י דקידש ידיו לתרוה"ד למחר א"צ לחזור ולקדש, הוי משום דבכה"ג חייל הקידוש מעיקרא לעבודת מחר, וע"כ ל"ש בי' פסול לינה, וזה מבו' מהא דמפרש ר"י ברייתא דקידש ידיו ורגליו לעבודה של מחר דהיינו בתרוה"ד, והרי דהא דבקידש לתרוה"ד למחר א"צ לחזור ולקדש הוא משום דבכה"ג חייל הקידוש מעיקרא לעבודה של מחר.

וניחא לפ"ז מש"א רבא דטעמא דר"י הוא משום דראה דבריו של ראב"ש בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה, ועי לעיל סק"ג שנת' דלד' רבא בהכרח דהא דבסוף עבודה צריך לחזור ולקדש ל"ה מכח פסול לינה, דבפסול לינה אין מקום לחלק בין סוף עבודה לתחילת עבודה, וע"כ דלד' רבא הוי זה דין אחר דצריך קידוש על כל גישה וגישה, ואמנם צ"ע רב בזה, דלפ"ז הרי נמצא דלד' רבא חידש ר"י דין חדש, דאינו לא לרבי ולא לראב"ש, דהרי לתרווייהו ליכא דין דבעי' קידוש על כל גישה, אלא דלדעת רבי איכא פסול לינה, ולראב"ש ליכא פסול לינה, ולרבא איכא דין אחר דלס"ל לתרווייהו, וצ"ע בזה, ולפי המבו' נ' די"ל, דודאי אף לרבא הא דס"ל לר"י דבסוף עבודה צריך לחזור ולקדש הוי משום פסול לינה, אלא דס"ל לר"י דבקידש בתחילת עבודה דיממא דחייל הקידוש על עבודת היום, ל"ש בזה פסול לינה, וכמש"נ בזה מד' הירושלמי, ומה דרבי לא ס"ל כן, נ' דהוא משום דס"ל דאף בכה"ג דחייל הקידוש על עבודת היום שייך בי' פסול לינה, וזה שלא כד' הירושלמי, דאי חייל הקידוש על עבודת מחר ודאי דלכו"ע ל"ש בזה פסול לינה.

ונ' לפ"ז דאף לפ"ד אביי, דמודה רבי דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, אין פירושו דבזמן זה לא פסלה לינה, אלא היינו דהגם דא"א לקדש היום לעבודה של מחר, וע"כ אי' בזה פסול לינה, מ"מ מקרות הגבר כבר מצי חייל קידוש לעבודת מחר, דכבר ל"ח זה מחוס"ז, וממילא דע"כ לי"ב פסול לינה.

ומבו' היטב לפ"ז דזהו דאמר ר"י הטעם דכבר קידש מתחילה לעבודה, והיינו שכבר הוי הקידוש מעיקרא לעבודה של מחר, וע"כ לי"ב פסול לינה, ומיושב היטב משה"ק הגבו"א דמה טעם הוא זה והרי כל קידוש הוי לעבודה ופסלה בי' לינה, אך למש"נ מכוון ד' ר"י דבכה"ג חייל הקידוש מתחילה לעבודת מחר, וזה הרי הוי רק בכה"ג דקידש מקרות הגבר דלי"ב משום מחוס"ז וחייל הקידוש לעבודה של מחר, אך בכל קידוש הרי לא חייל הקידוש לעבודה של מחר, וע"כ פסלה בי' לינה, וא"ש היטב.

ונ' דגם לשנויא בתרא דקאמר ר"י דהטעם הוא משום דקידש מתחילת עבודה, נמי הוא מתפרש כן דעיקר דינא דר"י הוא דמקרות הגבר מצי חייל קידוש לעבודת מחר, וע"כ לי"ב פסול לינה, ומש"א ר"י דכבר קידש מתחילת עבודה, נ' דהיינו דבסתמא מהיכ"ת דהוי הקידוש לעבודת מחר, וע"כ באמת אי יקדש מקרות הגבר לעבודת איברים ופדרים, ודאי דיפסול בזה לינה, כיון דל"ה הקידוש כלל לעבודת מחר, וזמש"א ר"י, דכיון דקידש מתחילת עבודת היום, חייל הקידוש לכל עבודת היום, וע"כ הוא דלי"ב פסול לינה, ואה"נ אף בלא תרוה"ד, אי מקדש מקרות הגבר לעבודת מחר לא פסלה בי' לינה, וטעמא דר"י הוי רק דמה"ט בסתמא הוי הקידוש לעבודת מחר, כיון דתרוה"ד הוי תחילת עבודת מחר, ודו"ק.

1. ועד"ז פי' בשטמ"ק בסוגיין בשם מוהר"פ ובמנחות ד"ט. בהשמטות, אלא דבד' השטמ"ק נ' דאי לינה פסלה פשיטא נמי דאיכא פסול יוצא, אך בד' רש"י צ"ל דגם בזה מספק"ל, אך עי' בס' פנים מאירות שפי' בד' רש"י ע"ד השטמ"ק, ולכאו' כ"ה מסברא, דהרי כבר הוכיחו תוס' בסוגיין דע"י קידוש כלי גרידא נפסל בלינה ואינו נפסל ביוצא, והרי דאף קודש שנפסל בלינה אכתי יתכן שלא יפסל ביוצא, וא"כ הרי דאף א"נ דלינה מועלת בקיו"ר, ודאי דיש לנו מקום להסתפק דיציאה לא תועיל, ובדעת השטמ"ק דפי' דאי לינה פסלה ודאי דאף יציאה פסלה, אשר לכאו' צ"ע דהרי מצי' קדשים שנפסלין בלינה ואין נפסלין ביוצא, נ' עפ"ד השטמ"ק במנחות שם יעוש"ה, דמבו' בדבריו דהא דלא סגי בקידוש כלי ליפסל ביוצא, לאו היינו דאי"ז קדושה גמורה וע"כ לא סגי בזה לפסול יוצא, אלא היינו דפסול יוצא לא חייל רק בדבר שכבר נגמר עבודתו, אך כל שנגמר עבודתו הרי חייל פסול יוצא אף על קידוש כלי גרידא, ונ' לפ"ז דבדבר שנגמר עבודתו אין לחלק בין פסול לינה לפסול יוצא, וע"כ למ"ד דלינה מועלת בקיו"ר ודאי דה"נ מהני יציאה, כיון דכבר נגמר עבודתו, ובזה אין לחלק בין לינה ליציאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך א"נ דפסול לינה בקידוש, הוי משום דה"ז גישה חדשה וכל גישה טעונה קידוש, יל"פ דע"כ למ"ד דלינה פסלה ודאי דאף בהיסה"ד דיציאה בעי קידוש דע"י ההיסה"ד הוי גישה אחרת, וע"כ לא מיבע"ל רק למ"ד דלינה לא פסלה דמ"מ י"ל דביציאה איכא היסה"ד גמור וצריך לחזור ולקדש, אך זה ניחא רק אם נפרש דההיסה"ד בסוגיין היינו היסה"ד מהעבודה, אך בפירש"י בד"כ: ד"ה או דילמא מבו' דההיסה"ד הוי משמירת הידים, ועי' בזה בקה"י, ולפ"ז ל"ש דרך זו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' מתוך ד' הגרע"א, דמה דבעי' למיפשט מהא דיוצא אינו פוסל בפרה, הוי רק מדרחב"י, אך מדר"י דמקדש אפי' בחוץ וכו' ליכא כלל למיפשט, וכן נ' מד' רש"י ד"ה ויוצא, וכ"מ בדיבור שהוסיף השטמ"ק באות י"ד, והיינו משום דלר"י דמקדש אפי' בחוץ ואפי' בכלי חול, ודאי דחלוק דין קידוש בפרה מדין שאר קיו"ר וודאי ל"ש בי' כלל פסול יציאה, ורק מדרחב"י מייתי דלדידי' הרי חזינן דדין קידוש בפרה הוי כשאר קיו"ר, וע"כ הרי בעינן למעבדי' בפנים ובכ"ש, ולדידי' הי' לנו לפסול ביציאה אי יציאה פוסלת בקיו"ר, וזהו שפירש"י המובא בשטמ"ק אות י"ד, דהא דפריך למ"ל דמקדש, היינו שיקדש בכלי חול ומ"ט מקדש בכלי שרת, והיינו דכיון דהוי דין קידוש אחר בפרה, וכדחזי' דלא פסלה בי' יציאה, א"כ מ"ט מקדש בכלי שרת, ומ"ט מדמי' לי' לשאר קיו"ר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' סמך לזה דהרי קריאת הגבר הויא קודם עמוה"ש וכמו שהוכיח הקר"א שם, וביומא ספ"ק הרי תנן דתורמין את המזבח בקריאת הגבר, ולכאו' בעכצ"ל בד' הרמב"ם דהגם דתרומת הדשן עצמה היתה אחר עמוה"ש, מ"מ כבר הי' מכריז סמוך לעלות השחר, והיו מפייסין לתרוה"ד, ותרוה"ד עצמה היתה מיד בעמוה"ש, ועי פיהמ"ש תמיד פ"א מ"ב שנר' כן שקריאת הגבר הויא קרוב לעלות השחר, ולפ"ז הרי דמסתבר דאף הקיו"ר לתרוה"ד הי' קודם עלוה"ש, אך העירוני ע"ז, דברמב"ם רפ"ד מתמידין ומוספין כתב דהוו הפייסות אחר שיעלה עמוד השחר, וא"כ הרי דאף הקיו"ר לתרוה"ד הוי אחר עלות השחר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' קר"א בסוגיין וגבו"א רפ"ב דיומא, שכ' בהא דאמרי' ביומא שם, אמימרא דר"י דלעולם תרוה"ד ל"ה תחילת עבודת היום ואימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, דזהו כאביי דלדידי' אין טעמא דר"י משום דתרוה"ד הוי תחילת עבודת חיום, אך לרבא הרי זהו כל טעמא דר"י, ולדידי' ודאי למדנו מד' ר"י דתרוה"ד הוי תחילת עבודת היום, ונ' שזה מדויק בפירש"י ביומא שם שפי' שם במימרא דר"י דאפי' לרבי וכו' וכשנויא דאביי, וצ"ע מ"ט פירש לה כשנויא דאביי ודלא כרבא, וע"כ שהוא משום דסוגיא דהתם אתיא כאביי, ועיי"ש שכתבו במש"א ביומא דכ"ז: דתרוה"ד הוי תחילת עבודה דיממא ומייתי' לה ממימרא דר"י, ולא דחינן לה כדדחי' בדכ"ב. דאימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, ועי' תוס' הרא"ש ותו"י בדכ"ז: שם, שכתבו דסוג' דהתם ס"ל כאידך שנויא דדכ"ב., דלא ס"ל לפרש ד' ר"י שכבר קידש מתחילה לעבודה, דהוא משום דסוג' דדכ"ז: אזלא כרבא, ולדידי' ליכא למידחי הכי, עכ"ד, ולפ"ז הרי שהרמב"ם שכ' הטעם שהרי קידש בתחילת עבודת היום, ודאי דס"ל כרבא, דלאביי מפרשי' לד' ר"י שכבר קידש מתחילה לעבודה, ועמש"נ עוד בביאור דינא דר"י לדעת אביי להלן סק"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ז נמצא דהא דבעי ר"י משמי' דאילפא הוי רק משמי' דאילפא ולדידי' לא מיבעיא לי', והרי בלא"ה צ"ל כן לד' אביי דאף למ"ד דלינה מועלת הוי רק מדרבנן, והוי אטו מי כיור דפסלה בהן לינה מדאורייתא, דלפ"ז ל"ש כל ספיקא דאילפא, ועי' בחי' הגרע"א שעמד בזה והניח בצע"ג, ובע"כ צ"ל כמש"כ הקר"א דלאביי הא דמיבע"ל לר"י הוי משמי' דאילפא, אך לדידי' לא מיבע"ל, וה"נ הוא גם לד' רבא, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובפירש"י בדכ"א: ד"ה אלא לאביי, מבו' דאף לאביי הוי פסול לינה בהמים מדאורייתא, אך בתוס' בע"א שם ד"ה מאי נקטו דל"ה אלא מדרבנן כ"ה דלא פסיל בקידוש מדאורייתא, והיינו למאי דמסיק בד"כ. דכמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו, וע"ע בתוס' שם ד"ה כיור שכ' דהי' מקום לומר דאף במים לא פסלה לינה מקרות הגבר, אך ברש"י שם מבו' דאין מקום לומר כן, ופשוט דהוי זה לטעמייהו, ועיקר ד' התוס' הוו חידוש, דמבו' דהא דמודה דמקרות הגבר לא פסלה לינה, היינו דחשבי לי' כיום, וע"כ כ' די"ל דגם לא יפסלו המים למ"ד דנפסלין בלילה, אך א"נ דהא דלא פסלה בי' לינה הוא דהלינה מקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה ואי"ז משום דחשיב זה יום, הרי ל"ש כ"ז לענין המים שנפלין בלילה, ואין פסולן כלל בלינתן בעלות השחר, ומל' הרמב"ם בהל' ביהב"ח נ' דהוי מדאורייתא, וע"כ ניחא דהוצרך להטעם דכל דבר שנתקדש בכ"ש אם לן נפסל, אך בקרי"ס פ"ה מביאמ"ק כתב דל"ה אלא מדרבנן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל עוד בזה, לפמש"נ לעיל סק"ב מד' תוס' בסוגיין, דהא דהידים נפסלות בלינה, הוי מכח שקידשן במים שנתקדשו בכלי שרת, ולפ"ז י"ל דהגם דהלינה על הידים ל"ה מתחילת הלילה מ"מ מצרפי' לזה הלינה דהויא על המים מתחילת הלילה, וע"כ נפסלין הידים בלינה.

   אמנם התוס' בב"מ שם הקשו עוד ממה דמ' בסוגיין דאף מי כיור נפסלין בלינה הגם שלא התחילה הלינה בתחילת הלילה, ונ' כוונתם לסוגיא דדכ"א דמבו' דאף בגוונא שהי' משוקע בתחילת הלילה ואח"כ העלהו ה"ז נפסל בלינה בעלות השחר,

   אך נ' דיש לדחות, דהנה בעיקר הא דמהני שיקוע במי כיור, כ' רש"י בד"כ. ד"ה מוכני דעי"ז בטלה לינתן, ובשטמ"ק שם הגי' בטלה קדושתן, ובתוס' דכ"א. ד"ה כיור מבו' שהוא מדין זריעה, וברמב"ם פ"ה מביאמ"ק מבו' דהשיקוע מהני רק במקוה או במעין, וזה נ' כד' התוס' דהוי מדין זריעה, וצ"ב בכ"ז, ועכ"פ לפי נוס' דילן ברש"י דבטלה לינתן וכן לפ"ד התוס' דהוא משום זריעה, הרי י"ל דהיינו דכ"ז שהוא משוקע ל"מ חייל בי' פסול לינה, אך כל שהעלהו קודם עלוה"ש, שפיר מצי חייל בי' פסול לינה בעלוה"ש אף א"נ דבעי' שתהי' הלינה כל הלילה, דהרי אף בשהי' משוקע הי' בזה לינה, ואך דל"מ חייל עלי' בשעה שה"ה משוקע פסול לינה, אך מ"מ חשיב דהמים לנו, וכשהעלם מצי חייל עלייהו פסול לינה גם מכח הלינה שבזמן שהי' משוקע.

   ועי' קר"א בדכ"א. דנראה דפשיט"ל דע"י השיקוע לא פקע הקידוש, עיי"ש במה שבי' בד' התוס' במש"כ דאף אם מי כיור נפסלין בלילה אף לאברים, מ"מ מצי לקדש לתרוה"ד במים שבכ"ש, וצ"ב מ"ט מים אלו אין נפסלין, וכתב הקר"א שכיון דמים אלו נתקדשו בלילה, ומעיקרא הי' קידושן לעבודת לילה,לא חייל עלייהו פסול בלילה, ול"ד למי הכיור שכבר נתקדשו מאתמול, והרי דפשיט"ל דהגם ששיקע המי כיור, לא פקעה קדושתן, ואכתי קיים בהו הקידוש דנתקדשו אתמול, אך בעיקר ד' התוס' שמים שבכ"ש אין נפסלין, עי' בשטמ"ק שם דמבו' הטעם דהא דנפסלין המים אף אברים הוי מטעם גזירה, ול"ש הגזירה במים שבכ"ש שאין עומדין רק לקידוש זה.

   ויש להעיר די"ל עוד נ"מ בזה, בהדין דבעי' בכיור שיהי' בו כדי לקדש ד' כהנים, ומבו' בתוס' לק' דכ"ב. שאם הי' בכיור כדי לקדש לד' ולקח ממנו מעט לכלי אחר מהני לקדש בזה, ועי' ליקוטי הלכות שנקט דאי הי' בכיור מתחי' כדי לקדש ד' כהנים, הרי שאף אחר שקידשו ממנו ונחסר מהשיעור, א"צ להוסיף מים, ונ"פ דדין זה הוא בכ"ש מד' התוס' דמהני אף בהעהיר מעט לכלי אחר, וכ"ש בכה"ג, והטעם בכ"ז הוא משום דההלכתא דבעי' שיהי' בו כדי לקדש ד' כהנים הוי הלכה בקידוש המים, דכדי לקדשן לקדש מהן בעי' שיהי' בהם כדי לקדש לד' כהנים, וע"כ כל שבשעת קידוש המים הי' בהם כדי לקדש ד' כהנים ונתקדשו המים, תו מהני אף אם העביר מהן לכלי אחר ואף אם נתמעטו המים, ובדעת רש"י דלא פירש שם כד' התוס', ומוכרח שם מדבריו דפליג על דינא דהתוס' ול"מ רק אם קןדח בהכיור, אך בלא"ה ל"מ הגם דהוו המים מהכיור, עייש"ה, נ' דאזיל לטעמי' בדי"ט: ד"ה שאין בו, שנ' מדבריו דההלכתא דיהי' בו כדי לקדש ד' כהנים הוי הלכה בהכלי, וכלל ל"ב שיהי' מים כשיעור זה, ע' שפ"א שם, וע"כ לדידי' ודאי ל"מ שיעביר מהכיור לכלי אחר, ונת' עוד בכ"ז בדברינו בדיני קיו"ר סק"ב, ומעתה יל"ע בקידש בכיור מים כשיעור ד' כהנים ונחסר מהשיעור, ואח"כ שיקעו והעלהו, האם בעי' שיוסיף מים כשיעור ד' כהנים, וזה תלוי בהנידון הנ"ל אם פקעה הקדושה ע"י השיקוע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיקר הדבר דבהא דצריך לקדש כל יום איכא תרי דיני, שו"ר בס' טה"ק שנקט כן, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה דמשום הדין דחייב לקדש בכל יום דכל יום הוי גישה אחרת, לא הי' צריך לקדש בגוונא שממשיך אחר עלוה"ש בעבודת הלילה, וכן בגוונא דהתחיל בעבודת היום קודם עלוה"ש לא הי' לו לקדש בעלוה"ש, ובהנך גווני א"צ לקדש רק משום פסול לינה, ועיי"ש שמבו' בדבריו עוד, דהא דאמר אביי דלרבי לינה דרבנן, היינו רק פסול הלינה, אך הך דינא דצריך לקדש כל יום הוי ודאי מדאורייתא כדיליף לה רבי מקרא, וע' לק' הע' י"ב דלדבריו מבואר הא דקאמר ר"י הטעם שכבר קידש מתחילה לעבודה, וכד' הטה"ק עי' באבהא"ז שהוכיח כן גם מד' הקרי"ס בפ"ה מביאמ"ק, שכתב דמדאורייתא לא מיחייב בקידוש אלא בגישה דשחרית, ואח"כ כ' דפסול לינה במי כיור ל"ה אלא דרבנן כלינת ידים דפשיטא דל"ה אלא דרבנן, ולכאו' דבריו סותרים זא"ז, ובע"כ שדעתו דמדאורייתא הוי הדין דצריך לקדש על כל גישה ושישה, דהיינו בכל יום ויום, ומדרבנן גזרו פסול לינה על הידים, וזה כד' הטה"ק הנז'. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך י"ל דהרי כן תנן במתני' דתמיד דמקדש לתרוה"ד, והיינו או משום דהוי בכהני חדתי וכמש"כ התוס' בד"כ., או דהיינו דמקדש כדי שיהי' ראוי גם לאחר עלוה"ש, וע"ד שפירש"י שם ד"ה מיהרו, וזהו שכתב כן גם הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-11)
11. ? ועי' גם בפירש"י בד"כ. ד"ה מיהרו, ובתוס' בדכ"א. ד"ה כיור, שמפורש בדבריהם דא"צ לחזור ולקדש בלילה לתרוה"ד ולהוצאת הדשן, ופירש"י דמה שקידשו הכהנים הוי כדי שיועיל להם קידוש זה אף אם תמשך עבודתן לאחר עלות השחר, ועי' בירושלמי יומא פ"ב ה"א, דלפי' הקה"ע שם מבו' דצריך לחזור ולקדש לתרוה"ד אף בכהני עתיקי עייש"ה, ואמנם לכאו' מסוגית הגמ' בד"כ: מוכח שבכהני עתיקי א"צ לחזור ולקדש בלילה לתחילת עבודת היום, דא"נ דצריכין לחזור ולקדש, א"כ מאי פריך התם דלרבא מ"ט קידשו אחיו הכהנים, הרי י"ל דאתיא כרבי וקידשו לעבודה שעובדין בלילה, ואה"נ שבעלות השחר יהי' עליהם לחזור ולקדש, ומדלא משני הכי בע"כ דא"צ כלל לחזור ולקדש רק משום העבודה שיעבדו אחר עלוה"ש, וזהו דפריך דלרבי הרי לא יהני להו לכך מה שקידשו מתחילה, וכאשר כן פירש"י הסוג' שם, אך נ' דיש לדחות דפריך משום דמ' לי' דמהני להו קידוש זה אף בדנמשכה עבודתן לאחר עלוה"ש, דלא נז' במתני' דבכה"ג צריכין לחזור ולקדש, ואי נימא כן יתיישב היטב משה"ק תוס' שם דלס"ד דאיירי בכהני עתיקי מ"ט לא פריך מרישא דתני קידוש בתורם את הדשן, ולהנ"ל א"ש היטב, דע"ז י"ל דאתיא כרבי ודאף כהני עתיקי צריכין לקדש לתרוה"ד, אך אסיפא קשיא לי' דאי אתיא כרבי מ"ט לא נז' דבעלוה"ש צריכין לחזור ולקדש. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך לד' הקרי"ס והטה"ק שהבאנו לעיל בהע' ט' א"ש היטב, דלדבריהם הרי אף לאביי הא דצריך לקדש בכל גישה וגישה הוי דין דאורייתא, ורק דפסול לינה ל"ה אלא מדרבנן, וע"כ הא דקידש ידיו לתרוה"ד למחר א"צ לקדש, היינו רק משום דקידש בתחילת עבודה, וליכא בזה להדין דצריך לקדש בכל גישה וגישה, ואך דמ"מ איכא בזה פסול לינה, דע"ז ל"מ מה דקידש בתחילת עבודה, וע"ז הוא דקאמר אביי דפסול לינה ל"ה רק מדרבנן, ומקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, ועי' אבהא"ז שכתב כן. [↑](#footnote-ref-13)