ג- חובת מחאה בשל ישראל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי ב

בס"ד

**האם יש לישראל חובה למחות**

**בגוי העושה בשלו בפניו**

**א. הירושלמי [שבת פ"א ה"ט] מחדש חידוש גדול, וז"ל,** נתן כליו לכובס נכרי ובא ומצאו עובד בו בשבת אסור. **א"ר יודן ויימר ליה דלא יעבוד.** א"ר יודן אבוי דרבי מתנייה הוא דתימר בטובת הנייה אבל בשכיר בעבידתיה הוא עסיק: **והיינו**, שכשהגוי מכבס בגדו של ישראל, הגם שהכיבוס מותר מצד עצמו [כי אדעתא דנפשיה עביד], מ"מ כשהוא נעשה בפני בעל הבגד חייב הוא למחות.

**אולם, לפי"ז ניצבת בפנינו סתירה גדולה. דמחד,** מבואר לעיל קכא. דנכרי שבא לכבות אי"צ לומר לו אל תכבה הגם שהדליקה היא בשל ישראל, **ומאידך,** בירושלמי חזינן שכשהגוי עוסק בחפץ של ישראל חייב למחות בו.

## **חילוק רבינו שמחה בין דבר המצריך רשות לדבר שאינו מצריך רשות - וחידושו לדינא לפי"ז**

## **ב. על סתירה זו עמד רבינו שמחה, וחידש מכוחה חידוש עצום לדינא, והו"ד בהגהות מיימוניות [שבת פרק ו' אות ו'], וז"ל:** מותר לישראל להניח לעבדו ולשפחתו לעשות מלאכה שאינה שייכא לישראל בביתו של ישראל ולא עבר על למען ינוח עבדך ואמתך כ"א בעבד כנעני שישנו במצות כדאיתא פרק מחוסרי כפרה עבד ואמה עושין מלאכה לעצמן בשבת כישראל בחול דברי ר"ש ופסק הילכתא כמותו. ספר התרומה.

## **אמנם רבינו שמחה כתב** לאיסור וז"ל **על המדורות שמבערות הנכריות בבית אדוניהם בשבת לא התירו חכמים אלא שהוצת אש בע"ש ברובא, ולענין מכבה שייך לומר נכרי אדעתיה דנפשיה קעביד אבל להבעיר מעצי ישראל צריך ליטול רשות מבעל העצים ואם ראה ישראל ושתק אדעתיה דישראל קעביד כיון שהעצים של ישראל, כאומנים שעושים מלאכה בשביל ישראל שאסור אפילו בקיבולת ואין לחלק בין בחנם בין בשכר. ואפי' בבית נכרי גרסי' בירושלמי פ"ק הנותן כלים לכובס נכרי ובאו ומצאו עביד בהן בשבת לימא ליה [ד]לא יעביד אבל בשכיר בעסיקתיה עסיק פי' לא יוכל למחות לו. אלמא בחנם צריך למחות ואפי' הנכרי עושה בביתו ומה לי שאר מלאכות מה לי מבעיר עצים**

## **וכל הני דכל כתבי דאמר דבשביל נכרי מותר כגון שהנכרי עשה מלאכה בשלו אבל בשל ישראל אפי' בבית נכרי אסור כ"ש בבית ישראל ואפי' הכל בשביל נכרי**. ואפי' משכיר מרחצאות לנכרי אמרי' בפ"ק דע"ז לא ישכיר אדם מרחצו לנכרי בשבת מפני שנקרא על שמו ונכרי עושה מלאכה בה בשבתות וי"ט אף על פי שעשה לצורך עצמו והעצים שלו ואין לך על שמו יותר מביתו של ישראל שדר בו, ועוד משמע בירושלמי דאין מטרידין לנכרי לצאת מביתו שיאמר צא מביתי ועשה צרכיך מכלל דנכרי העושה מלאכה בביתו של ישראל חייב לגרשו מביתו ויש ללמוד מקדמונים שהשפחות אינן רשאות לעשות מלאכה בבית ישראל **עכ"ל רבינו שמחה זצ"ל: [כ"ה בשמו גם בהגהות מרדכי סימן תנב', הו"ד בב"י רעו' ס"ה]**

**והיינו** שמחלק רבינו שמחה בין **כיבוי שדרכו להעשות גם ללא רשות** בעל הדבר הנשרף, לבין שאר שימושים בשל חבירו **שהדרך ליטול עליהם רשות,** דכל דברי הירושלמי הם באופן השני, שבו כשהבעלים רואהו צריך למחות, כי אם לא ימחה, תתפרש שתיקתו כהסכמה ואזי עשיית הגוי היא על דעתו.

**ומכח דבריו מחדש רבינו שמחה לדינא שכשהגוי עושה מלאכה בשל ישראל והבעלים רואהו מחוייב הוא למחות,** כי אם ישתוק תיחשב העשייה עבורו, ואזי יתחייב במחאה וגם יהא זה אסור בהנאה.

**דיני כיבוי נר ועשיית גבינות שבהם יש החולקים על פסקו של רבינו שמחה**

**ג. אולם, לכאורה חידושו אינו מוסכם, ובהגהות מיימוניות גופיה בכמה דוכתי מתבאר לא כך. חדא, [בשבת פי"ב אות ו'] כתב ההגהות מיימוניות** [נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה] פי' אין צריך למחות בידו ולומר אל תכבה כדמשמע התם מעובדא דיוסף בן סימאי ע"ש וכן מדתלי טעמא שאין שביתתו עליך אבל קטן הבא לכבות אין שומעים לו כו' **אבל נכרי הבא לכבות נר בשביל ישראל והישראל אינו חפץ בכך מותר למחות בידו** ובני אדם הנוהגין איסור ונמנעים מלמחות בעבדים ושפחות מה"ט לכבות דטועים הם.

**והרי לן** שכשבא הגוי לכבות נר של ישראל מותר לו למחות בו אבל אינו מחוייב, הגם שוודאי שהדרך היא ליטול רשות על כיבוי נר. ומוכח שאפילו בעושה בשל ישראל דבר המצריך רשות, אי"צ למחות בו.

**ועוד, בפ"ח אות ז' כתב ההגה"מ וז"ל,** ומורי אומר וכו' **והגבינות שעושות השפחות בשבת אין לאסור** מהא דפרק קמא דשבת דאפילו בע"ש אין נותנין כלים לנכרי וכו' דהתם אמירה לנכרי אבל אם הנכרי עושה מעצמו אין איסור ושוב מצאתי בתשובת רב כהן צדק כדבריו:.ולכאורה כוונתו שאין צריך למחות בשפחות העושות גבינות בשבת מחלב של ישראל, ושוב חזינן שאי"צ למחות גם כשהגוי עושה בשל ישראל.

**פסק המגן אברהם לדינא כרבינו שמחה דחייב למחות**

**ד. המגן אברהם בכמה מקומות פוסק את חידושו של רבינו שמחה לדינא, ומהם: האחד, איתא ברמ"א [רעו' ס"א],** מיהו אם עשה א"י בבית ישראל, מדעתו, אין הישראל צריך לצאת אף על פי שנהנה מן הנר או מן המדורה (טור).

**וכתב ע"ז המג"א בסק"ד,** וזה דוקא בפעם א' **אבל מחוייב למחות בידו מכאן ולהבא כיון שהעצים של ישראל והוא ראה ושתק אדעתא דישראל קעביד** ואם העכו"ם עושה בע"כ חייב לגרש העכו"ם מביתו ואפי' בקבולת כגון ששכרו לכל השנה אסור דה"ל קבולת בביתו של ישראל כמ"ש סי' רנ"ב ס"ב [הגמ"ר]:

## **השני, ברעו' סעיף ד' איתא,** אם יש נר בבית ישראל ובא א"י והדליק נר אחר, מותר להשתמש לאורו בעוד נר ראשון דולק, אבל לאחר שיכבה הראשון אסור להשתמש לאור השני. וכן אם נתן שמן בנר הדולק, מותר להשתמש עד כדי שיכלה השמן שהיה בו כבר, ואח"כ אסור. **הגה: ומותר למחות בא"י שבא להדליק נר או להוסיף שמן (טור).**

## **וכתב המג"א [סקי"ד] ע"ד הרמ"א,** להדליק נר. דוקא כשהנר של עכו"ם **אבל כשהנר של ישראל צריך למחות**, ועמ"ש סס"א וסי' רנ"ב ס"ב וסי' שכ"ה סי"ג:

## והיינו כדברי רבינו שמחה שכשהגוי עושה בשל ישראל חייב למחות בו, וכאן נתווסף שגם כשאינו נחשב כנהנה שהרי רק הוסיף לו הגוי אורה, מחוייב למחות בו.

**השלישי, השולחן ערוך בסימן שה' סעיף כא' פוסק,** גבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל, מותר כיון שאינו אומר להן שיעשו. **ובמג"א שם ס"ק יד' תמה ע"ז,** גבינות. **צ"ע דבהג"מ פ"ו כתב וז"ל כל הני דאמרינן אם בשביל עכו"ם מותר היינו כשהעכו"ם עושה מלאכה בשלו אבל בשל ישראל אפי' בבית עכו"ם אסור כ"ש בבית ישראל ואפי' הכל בשביל עכו"ם וחייב לגרשו מביתו עכ"ל ועמ"ש סי' רע"ו וצ"ע** ואם עושה בחנם פשיטא דצריך למחות כמ"ש סי' רנ"ב ס"ב:

והיינו דהמג"א לשיטתו שפוסק דכל שעושה הגוי בשל ישראל צריך למחות בו, מקשה דה"נ ראוי היה לחייבו למחות. [ויתכן להוסיף לקושיא, דהלא דין גבינות מקורו בהגה"מ, וממילא נתקשה בסתירת דבריהם עצמם.].

**שלושה מקומות שעולה מהם דלא כרבינו שמחה**

**ה. נמצא, שהמג"א בכמה דוכתי פסק בפשיטות כרבינו שמחה, אולם עומדים נגדינו כמה מקומות, ונחזי אנן האם יתכן ליישבם. מתחילה עומד נגדינו דין גבינות, אך יפה יישבו הא"ר והביאו המשנ"ב [שה' סקע"ד],** מותר כיון וכו' - היינו דמסתמא אדעתא דנפשה קעבדה. ועיין באחרונים שהשיגו ע"ז דכיון שנוטלת החלב של ישראל ורואה הישראל ושותק מסתמא אדעתא דישראל קעבדה שיודעת שניחא ליה בזה ואפילו אם היתה עושה זה אח"כ בבית א"י מחוייב למחות בידה וכ"ש שהיא עושה זה בבית ישראל ועיין בביאור הגר"א שגם הוא הקשה ע"ז עוד מטעם אחר עי"ש. **ובא"ר ובפמ"ג הסכימו דכונת השו"ע הוא רק אם עשתה לפעמים דרך מקרה שמותר אחר השבת ליהנות מהם אבל אם היא עושה כן תמיד מחוייב למחות:**

**והיינו** שאכן יש חיוב למחות בשפחות, ומש"כ שמותר ר"ל שאם לא ידע ועברו ועשו, ה"ז מותר בהנאה לערב בכדי שייעשו, אבל וודאי מחוייב למונעם מזה.

**עוד עומדים נגדינו דברי הביאור הלכה בש"ז ס"ב ד"ה ואפילו. דהנה המשנ"ב [שז' סקי"א] כתב בהא דשרינן רמיזה לגוי, וז"ל,** שרצונו שיעשנה וכו' - ומ"מ לא יהנה הישראל מאותה מלאכה עד אחר השבת כדין א"י שעשה מלאכה לצורך ישראל, א"נ מיירי בדבר שאין גוף הישראל נהנה ממנו כגון שכבר יש נר ואש והא"י מוסיף דאל"כ הא אפילו אם הא"י הדליקה מעצמו אסור לישראל ליהנות ממנו [אחרונים]:

**ובביאור הלכה שם הוסיף,** ואפילו לומר וכו' לעשותו בשבת אסור - ואפילו קצץ לא מהני בזה כיון שמיחד לו הפעולה על השבת וכדלעיל בסימן רמ"ז ובסימן רנ"ב. והנה הח"ס בחלק או"ח סימן סמ"ך מצדד לומר דדוקא לומר לא"י שיעשה בעצמו מלאכה בשבת אסור אף בחול לומר לו אבל לשכור לו פועלים דזה הוי אמירה דאמירה דהיינו שהישראל אומר לא"י שיאמר לפועלים לעשות לו מלאכה בשבת אין איסור בזה כשאומר לו בחול **[ומיירי במלאכה שא"צ למחות כשרואה את הא"י עושה מעצמו בשבת וכמו שנצייר בסוף הסעיף במ"ב]** והוא מלתא חדתי ומתשובת הרשב"א המובא בב"י בסעיף זה מוכח להיפוך ע"ש: דלכאורה הוקשה לו דיתחייב הישראל למחות כיון שעושה בשלו, וע"ז תירץ דאיירי כשרק מוסיף הגוי אורה שאין בזה הנאה, ואזי אינו מחוייב למחות.

**וא"כ דבריו כאן סותרים** לדברי רבינו שמחה שאוסר בשל ישראל אפילו כשעושה הגוי לעצמו, וכמו"כ הם סותרים לדברי המג"א ברעו' סקי"ד, שהמשנ"ב עצמו שם סקל"ז פסקם לדינא. **וצ"ע.**

**עוד עומד נגדינו מקום שבו פסק המג"א עצמו לכאורה דלא כרבינו שמחה, והוא בסימן שז' ס"ק כ',** וז"ל רמ"מ סי' קי"ו עכו"ם המביא כתב חוץ לעירוב יש דיעות חלוקות א"ז אוסר ומהר"מ וראבי"ה מתירין ובאגודה כתב אני נהגתי לומר לאחר לקבלו ולקרותו אולי יש בו צורך נפש **ואם הוא חתום או קשור אני אומר לעכו"ם איני יכול לקרותו כל זמן שאינו פתוח ע"כ (משמע דאסור לומר לפתחה).** דהרי שמותר לרמוז לגוי ויעשה מעצמו, הגם שזהו דבר המצריך רשות.

**וכבר עמד ע"ז רעק"א[[1]](#footnote-1) בהגהותיו שם וכתב,** קשה לי הא בלא קצץ ורואה שעושה מלאכה בשביל ישראל צריך למחות בידו, ה"נ אף אם הנכרי הוא שליח בשכר מ"מ על הפתיחה אינו מקבל שכר. גם הא המג"א שם סק"ט כ' בשם הגמ"ר דלהבעיר בעצי ישראל דצריך ליטול רשות מבעל העצים ל"ש אדעתא דנפשיה עביד ומכ"ש בזה.

**ותירץ,** **ואפשר דהכא דהפתיחה אסור רק משום חומרא מקילין בזה. או די"ל דלעיל סי רנב' הכל רק בנתן לנכרי בחול לעשותו אלא דלא א"ל לעשותו בשבת, אבל בלא אמר לו מעולם לעשות אין לו למחות. וצ"ע. ועיין לקמן במג"א סקל"א.**

**נמצא שביאר הגרעק"א ב' ביאורים בדין פתיחת איגרת. האחד,** דעצם איסור פתיחת איגרות הוא חומרא בעלמא, ולעניין מחאה לא מחמרינן. **והשני,** דלעולם אין דין למחות בישראל העושה בשלו, ודלא כרבינו שמחה, ודברי הירושלמי נאמרו רק כשבחול הייתה אמירה שאזי כשרואהו עושה הוי כאומר לו גם עתה, אבל כשהגוי בא מעצמו ממש אי"צ למחות בו.

**ודרכו השניה היא הפתח לומר דלא כרבינו שמחה ולענות על הוכחתו מן הירושלמי.**

**יישוב הגר"ז שמחוייב למחות רק כשיש לו הנאת הגוף וגם עושה בשלו בפניו**

**ו. אולם, הגר"ז** מכח הקושיא מגבינות, ומסימן שז' ס"ב שהותרה רמיזה, **כתב לחדש,** דמעולם לא פסק המג"א לגמרי כרבינו שמחה, אלא לדידיה כל חיוב המחאה הוא רק בהתקיים ב' תנאים, **הא'** שעושה בשל ישראל בפניו, **והב'** שנהנה גוף הישראל מן המלאכה, דרק ע"י ב' שייכויות אלו לישראל, דיינינן ליה כנעשה ע"ד ישראל.

## **וז"ל בקו"א [שה' א'],** במה דברים אמורים כשאמר כו'. **אף שלפי דעת המג"א בסי' רע"ו שפסק כר' שמחה דבעושה משל ישראל צריך למחות אף שעושה מאליו, יש לומר דהכא נמי עכ"פ צריך לקנות החלב כי היכי דליעבד אדעתא דנפשיה.** מכל מקום כיון שהמג"א מיקל כאן לגמרי, וכן משמע מלשון הש"ע וב"י שדעתו להקל, אין להחמיר כלל, כי בלאו הכי רבים החולקים על ר' שמחה כמו שנתבאר בסי' רנ"ב. **ובפרט שכן משמע מפשט לשון הרשב"א וש"ע סימן ד"ש דאף שרואהו עושה משלו אין צריך להפרישו עיין שם בב"י. וכן משמע בסי' ש"ז ס"ב,** ומקור הדין שם מספר התרומה דפליג עם ר' שמחה בהגהות מיימוניות עיין שם.

## **ובשגם שיש לומר, שאף המג"א לא החליט בסי' רע"ו לאיסור אלא במדורה וכהאי גוונא שגוף הישראל נהנה, ואף שאסור לו ליהנות מכל מקום הנכרי מתכוין שיהנה גוף הישראל בשבת ואדעתא דהכי עביד, ומהאי טעמא אסור ליהנות עיין סי' רנ"ב במג"א ס"ק י"א, ויש לומר דמהאי טעמא נמי צריך למחות, עיין מג"א סי' שכ"ה ס"ק כ"ט. ובהא אתי שפיר מ"ש בהגהות מיימוניות דמותר למחות בעבדים המכבים נרותיו, ומשמע דאינו צריך למחות כמ"ש המג"א סי' רע"ו, והיינו משום שאין גוף ישראל נהנה מכביה כמו מהדלקה, ומשום הכי כאן בסעיף כ"א הניח בצ"ע ולא החליט לאיסור כמו בסי' רע"ו.** אבל אין לומר דר' שמחה נמי לא אסר אלא במדורה, דהא מייתי ראיה מירושלמי דאיירי בכביסת כלים עיין במ"ש בסי' רנ"ב:

**ולדבריו א"ש** היתר פתיחת איגרת שאין בה הנאת גוף, **כמו"כ ניחא** היתר רמיזה לגוי, די"ל דאיירי בלא הנאה, **כמו"כ ניחא** היתר הגבינות[[2]](#footnote-2).

**דברי הנשמת אדם הסובר כנ"ל והרחבתו לפי"ז בדין תוספת אורה**

## **ז. וכיסוד הגדול הזה הוכיח הנשמת אדם [כלל סב' אות ב'] מבעל התרומה ומהכל בו וז"ל,** ז"ל ספר התרומה בסי' רנ"ב ואם נר אחד דלוק בשבת וא"י הדליק בשבת הרבה נרות או נתן באש עצים הרבה מותר לישראל להנות מהן כיון שמתחלה היה יכול להנות קצת מן הנר או מן האש כו', ואסור לומר לא"י מערב שבת עשה האש בשבת או להדליק הנר, **אבל אחר שבת מותר לומר לעבדו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אף על פי שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה עכ"ל, ופשוט שכוונתו שמותר לומר למה לא הדלקת ר"ל להרבות, דאל"כ מאי מהני שידליק שהרי אסור להשתמש לאורה כדפסק בסימן (רמ"ז) [רמ"ח].** **וז"ל האגודה אכן הגאונים התירו לומר לא"י בחול למה לא הרבית אש או בנרות בשבת שעבר עכ"ל.** (ועיין בסה"ת סי' רכ"ב דע"כ יש שם ט"ס קצת וצ"ל אפילו דבר שאם עשה כו' ואפילו דבר שאין גופו כו'). ואין ספק שדבר זה נעלם מבעל לחם משנה פ"ו סוף הלכה ד' שהניח דבר זה בצ"ע, דמאי מהני שאומר לו למה לא הרבית נרות.

## **גם מזה צ"ע על המ"א בסי' רע"ו ס"ק י"ד דכתב דכשהנר של ישראל צריך למחות, וזה אינו דהא מיירי כשיש נר דולק כמו שכתב להוסיף שמן וכ"כ הטור והש"ע, וא"כ הרי בהדיא בסה"ת ובאגודה דא"צ למחות ובודאי לא מיירי שהא"י מדליק נרותיו אלא מסתמא נרותיו של ישראל ואפ"ה מותר רק דבטור כתב דמותר למחות ע"ש בט"ז. ומדברי הב"ח נראה דמפרש מש"כ הטור ומותר למחות לא קאי אדלעיל אלא מיירי שאין שם נר דולק.** ולא ידעתי למה דחק שהרי מסיים או להוסיף שמן, ופשוט שדברי הטור וכן דברי רמ"א קאי אדלעיל בהוספת נרות, ומש"כ הב"י וכ"כ הש"ע דלאחר שכבו הנרות הראשונים לכ"ע אסור, ובאמת מדברי סה"ת ואגודה והגמי"י נראה דאפילו לאחר שכבה מותר, וכן כתב הב"ח בהדיא לדעת אלו הפוסקים דכיון שהיה מותר בשעת הדלקה אין האיסור חוזר וניעור, ומ"מ כתב הב"ח לאסור. ומ"מ נ"ל דבשעת הדחק יש לסמוך ולהתיר. **ולדברי המ"א שם דצריך למחות קשה מה יועיל שיאמר לו למה לא הרבית נרות שהרי צריך למחות, וע"כ צ"ל דגם המ"א סובר כב"ח דהטור ורמ"א מיירי להדליק במקום חושך, אבל האמת נ"ל דאינו כן כדמשמע להדיא מדברי הטור והש"ע.** ואין ספק שזה כוונת התשב"ץ הביאו א"ר סי' רע"ו ס"ק (מ"ז) [ט"ז] וז"ל אם תרצה כותית ליתן שמן בנר בלילה מותר לישראל למחות, וצריך למחות לעבדו ושפחתו נכריות שלא להדליק את הנר בשבילו עכ"ל, וע"ש בא"ר שמפרש דדוקא לנכרי בעלמא מותר אבל עבדו ושפחתו המושכר לו צריך למחות ע"ש, זה אינו שהרי מלשון סה"ת שכתב מוכח להיפך, שכתב מתחלה אסור לומר לא"י כו', ר"ל אפילו א"י בעלמא, ואח"כ כתב ומותר לומר לעבדו ושפחתו כו' אלא אין ספק שכוונת התשב"ץ דלהוסיף א"צ למחות אבל אינו מחוייב למחות, וכמ"ש הט"ז, אבל צריך למחות שלא להדליק בתחלה, ולא נחית לדקדק אם הוא שכירו או לא. ולא ידעתי למה הטריח עצמו בא"ר לפרש דבריו בכמה אופנים.

## וז"ל הכלבו דף כ"ד ע"**ב צריך למחות לעבדו א"י שלא להדליק בשבילו את הנר,** ואם ידליק אסור להנות בו כדאיתא א"י שהדליק [וכו'] (ומזה מוכח שאין חילוק בין עבדו לא"י בעלמא). וסיים הכלבו **ואם תרצה השפחה להרבות שמן בנר בליל שבת יכול הישראל למחות בידה**, הרי להדיא כמו שכתבתי. ומדברי הכל בו משמע דלא כב"ח הביאו המ"א סימן רע"ו ס"ק י"ג דאם מוחה מותר להשתמש דודאי משמע מדבריו דאפילו מיחה אסור דאל"כ הל"ל שאם ידליק וצ"ע. **ועכ"פ מדברי כולם נשמע דלהרבות אין צריך למחות:**

**למדנו א"כ מדברי הנשמת אדם** דרק כשנהנה הישראל הנאה גמורה חייב למחות, ואילו בתוספת אורה אין חייב למחות, ומעמיד את המג"א ברעו' סקי"ד בהנאת אורה גמורה ולא בתוספת אורה.

**הכרעת התהילה לדוד כהגר"ז משום צירוף שיטת תוספות עם רבינו שמחה**

**ח. בתהילה לדוד [רעו' סק"ד ד"ה אבל הטור] הלך ג"כ כדרך זו, אך לא כסברא מצד עצמה, אלא כהכרעה לדינא,** דכיוון שהתוספות מחמירים בכל הנאת הגוף דחייב למחות, ורבינו שמחה מחמיר דכל שעושה בשל הישראל בפניו חייב למחות, א"כ בהצטרף ב' הגריעותות, דהוי מילתא דהנאה בשל ישראל בפניו, יש להחמיר מכח צירוף ב' החששות.

**בירור דעת המשנ"ב**

**ט.** **בדעת המשנה ברורה ישנה מבוכה,** **כי מחד** בסימן רעו' סקל"ז כתב שיש למחות בגוי המוסיף שמן של ישראל לנר, וחזינן שפסק את רבינו שמחה גם בתוספת אורה שלכאורה אינה הנאה, **ומאידך** הובאו כבר דברי הביה"ל בשז' ס"ב ששם משמע שאין דין מחאה בתוספת אורה כיון שאינה הנאה גמורה, גם מדבריו **בשז' סקע"ו** משמע שכשאין הנאה שרי.

**ובאורחות שבת [ח"ג סימן יא' אות יא']** כתבו דגם המשנה ברורה דעתו ככל האחרונים הנ"ל שרק כשיש הנאה חייב למחות, ומה שהחמיר בתוספת שמן זהו משום שנקט שהוספת השמן היא הנאה גמורה לכשיכלה זמן השמן הקודם, [ודלא **כהחיי אדם [כלל סב' ה"ג]** דגם זה חשיב כתוספת אורה בעלמא משום שאינו מחדש אור אלא מאריך את קיום הנר הקיים.]. וצ"ע בזה.[[3]](#footnote-3)

**נפק"מ מעשית מסוגייתינו ודיעות פוסקי זמנינו בזה**

**י.** סוגיא זו הינה מעשית מאוד בשאלה המצוייה, **האם אדם ששכח אור דלוק בחדר שינה מותר לו לרמוז לגוי לכבות את האור.** דלשיטת **רבינו שמחה אסור** משום שכיבוי אור מצריך רשות, ואילו **לגר"ז החיי אדם והתהל"ד מותר** כי אינו נהנה הנאה חיובית.

**ולמעשה נחלקו פוסקי זמנינו**. **בחוט שני [פרק פא' הלכה ג']** אוסר משום שיטת רבינו שמחה, דכל עשייה המצריכה רשות מחייבת מחאה. [ושם פירש דזהו משום שיחשדוהו שציווהו. ויש משמעות כזו **במשנ"ב רנב' סקכ"ב**] וכן נקט בפשיטות **הגרש"ז זצ"ל בתשובה שבספר מאור השבת.**

אולם מנגד, **בשמירת שבת כהלכתה [פרק ל' הלכה ה-ז']** מכריע כהאחרונים הנ"ל דרק בהנאה אסור ועיי"ש בהערה יח' שפירש גם את המשנ"ב עד"ז, וכן נקטו לדינא **באורחות שבת [פרק עשרים ושלושה הלכה יא'],** וכתבו שדנו בהוכחותיהם מהמשנ"ב כיסוד הגר"ז וחזר בו הרגנ"ק והסכים עמם להקל. אמנם יש לציין שבח"ג סי"א כתבו דלעניין רמיזה בתוספת אורה יש להקל רק במקום צורך כי יתכן שעכ"פ בכה"ג שיש הנאה פורתא מחמיר המשנ"ב.

**נקודה למחשבה:**

מה הדין כשהגוי עושה בשל ישראל והישראל רואהו מהחלון בצורה שהגוי לא יודע מכך שהוא רואהו, האם חשיב כעושה בפניו או לא.

1. **קושיא זו יש בה חידוש,** שהרי האיגרת עדיין אינה שייכת למקבל, ומ"מ דן הגרעק"א שצריך למחות בגוי מלפותחה, והיינו כנראה משום שסוף סוף זקוקה פתיחה זו להסכמתו. ומכאן למדנו שהגדרת הדין אינה **'של ישראל בפניו'**, אלא **'דבר המצריך רשות מישראל בפניו'** [↑](#footnote-ref-1)
2. והגם שגבינות משמשות להנאת הגוף מ"מ עצם הכנתם אינה מהנה את הגוף. **אולם לפי"ז גם כיבוס בגד אינו נחשב הנאת הגוף. ומעתה צ"ע,** דהלא כל המקור לחידושו של רבינו שמחה הוא הירושלמי גבי כיבוס, ומאחר שעל כרחך צריך לתרץ את הירושלמי באופ"א [כהגרעק"א], מהו המקור לומר את דינו של רבינו שמחה בנהנה. [↑](#footnote-ref-2)
3. **יש לעיין** לפי"ז למה החמיר המשנ"ב בגבינות והלא לכאורה עצם עשייתם אינה פועלת הנאת גוף. **וצ"ל** דכיון שהגבינות עומדות לאכילה, חשיבא עשייתם כהעמדת הנאת גוף, ולכן יש שם חובת מחאה. **ולפי"ז ניחא דבר נוסף,** דבהערה הקודמת הקשינו דגוונא דהירושלמי אין בו הנאה, אך להנ"ל י"ל דגם כיבוס בגדים שתכליתם לבישה הוו כהעמדת הנאה. [↑](#footnote-ref-3)