שיעורי שבת שלא ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שלא

##### שיעור ז

**אסור לראות חילול שבת**

א] [ס"א] **עושים כל צרכי מילה בשבת מוהלין ופורעין ומוצצין ונותנין עליו כמון.** באגרו"מ (יו"ד סי' קנו) נשאל ממוהל שנזדמן לו ברית מילה אצל עוברי הדת, אם יש לימנע מללכת לשם כדי שלא יראה חילול שבת. והשיב דאף שוודאי יש איסור ללכת למקום שמחללין שבת, ונלמד מהמבואר ביומא (דף ע.) שיש מצוה לראות כהן גדול בעבודתו משום ברוב עם, א"כ שמעינן ממילא דלראות בעבירה יש איסור דהא ברוב עם הוא ח"ו בזיון למלך, מ"מ אין לדחות משום זה מצות מילה, אלא יעשה המילה, ומיד אחר כך ילך ולא ישאר שם [ובעצם הדין נקטינן שבמקום שאין מוהל אחר מחוייב אף לילך לעיר אחרת מער"ש למול התינוק, דהא כל ישראל מצווין ע"כ].

**ציצין המעכבים את הפריעה**

ב] [ס"ב] **כל זמן שלא סילק ידו מן המילה חוזר אפילו על ציצין שאינם מעכבין, סילק ידו אינו חוזר אלא על ציצין המעכבין, ואלו הם המעכבין בשר החופה אפילו רוב גובהה של עטרה במקום אחד.** ובשעה"צ (סק"ג) הביא דנחלקו הפוסקים אם הלכה כר"ת בציצין המעכבים את הפריעה דיכול לחזור עליהם אחר שפירש, ונוטה שם דחוזר, וכן פי' במ"ב (סק"ו) דחוזר על ציצין המעכבין בין מהמילה ובין מהפריעה.

ובחת"ס (יו"ד ח"ב סי' רמח, רמט) דן כשחוזר על הפריעה בציצין המעכבין אם צריך לחזור ולברך, דפשטות לשון "מילה" הוא חיתוך, ועיקר פריעה אינו חיתוך אלא לגלות עור הערלה, ואיך יברך אשר קדשנו וכו' על "המילה". ומ"מ דעתו שיברך, דלשון "מילה" הוא גם לשון הסרה וגלוי, וע"י הפריעה הוא מגלה העטרה. ועוד דן שם לגבי ברכת להכניסו בבריתו של א"א, דהא אברהם לא נצטווה על הפריעה, והניח שם בספק. אמנם הכרעת הפוסקים שיברך גם ברכת להכניסו.

**עור הפריעה שחזר לאחוריו ונתגלית העטרה אם שרי לחותכו בשבת**

ג] והנה פעמים שאחר החיתוך עור הפריעה חוזר לאחוריו, ונמצאת העטרה מגולה, ומ"מ אפשר שיחזור ויכסה העטרה, ויש לדון אם שרי משום זה לחותכו בשבת. דהא עכשיו העטרה מגולה לגמרי וא"כ סיים את המילה, וכל החיתוך הוא מפני העתיד. ובשבט הלוי (ח"ז סי' קס) כתב דגרע אף מציצין שאין מעכבין, ואף בשעת המילה עצמה אין לחותכו. אמנם במקום אחר (שם סי' רה סק"ב) כתב דדינו כציצין שאין מעכבין, וכל שלא פירש יכול לתקנו.

**טעם דמציצה דוחה שבת, ואם אפשר שאחר ימצוץ**

ד] האבני נזר (שו"ת יו"ד סי' שלח) הקשה אמאי מציצה דוחה שבת, הא אמרו בגמ' (שבת קלג:) מדקא מחללי עליה שבתא סכנה הוא, ומבואר דהטעם שמוצצין אינו מדיני המילה, אלא כל שנימול חייבים למצוץ משום סכנה, וא"כ הרי אפשר למול סמוך לשקיעה ויעשה מציצה לאחר שקיעת החמה ואי"צ לדחות שבת [כמו שנתבאר דאסור להכניס עצמו למצב שיחלל שבת משום פקו"נ].

ותירץ בתרי אנפי: **א.** דכמו שמצינו לעניין הפריעה שהתירו לו לפרוע אפילו ציצין שאין מעכבין, דנעשה כחלק ממצוות המילה, וכשאמרה תורה שמילה דוחה שבת נכלל בזה כל המילה, א"כ ה"נ י"ל לעניין המציצה, שאחר שהוא סכנה לנימול, א"כ כשאמרה תורה למול הרי בכלל הציווי הזה הוא שיעשה גם מציצה, וא"כ הוא כחלק ממצוות המילה, וכיון שהתירה התורה מילה בשבת, אף המציצה הותרה. ודימה זאת למבואר בכתובות (לא.) בגונב חלבו של חברו בשבת ואכלו, דאמרו שהוא חייב על אכילתו, ואי"ז קלב"ם דאפשר לאכילה בלא הגבהה. וכתב שם בתוס' ישנים דאם א"א בלא הגבהה, היה מתחיל האיסור בשעת הגבהה, ואף שהתורה אסרה לאכול, כיון שא"א לאכול בלא הגבהה הוי כאילו אמרה תורה לא תגביה ותאכל. וה"ה הכא כיון דא"א בלא מציצה, הוי כאילו אמרה תורה למול ולעשות מציצה ושפיר דוחה שבת [ועיין במ"ב (ס"ק ד) בשם הר"ן דהסתפק אם יכול לחזור על ציצין שאינם מעכבים כשעדיין עוסק במציצה, דדלמא המציצה מקרי רק רפואה ולא צורך המילה, ולאבנ"ז לכאו' פשוט שחוזר, דהוא בכלל המילה]. **ב.** דבאמת המציצה אינה חלק מהמילה, ומ"מ כיון דהטפת דם הוא מצוה, כל דם שמוציא הוא ג"כ מצוה [אף דכבר יצא הרבה דם], ועל כן שרי דהוא מקיים בזה מצוות המילה שהותרה בשבת, ואף שאינו מחוייב מצד מצוות המילה להוסיף עוד דם להטפת דם הברית [לפ"ז פשוט במה שדן השבט הלוי הנ"ל אי שרי לתקן עור הפריעה שלא יחזור, דוודאי שרי, כיון שהוא מתעסק במילה וגם זה שייך למילה]. ולפי"ז הוכחת הגמ' דסכנה הוא מדמחללי עליה שבתא, הוא מהא דמותר לאחר ג"כ למצוץ אף שהוא אינו מתעסק במילה, וע"כ דסכנה הוא.

וכתב שם נפק"מ, דהיום דעת הרופאים דנשתנו הטבעיים ואין סכנה אם לא ימצצו, ואף דלא נחוש לשמוע להם לבטל המציצה כיון דסו"ס הוא שייך למילה, וכנ"ל, מ"מ אם אחר בא למצוץ [לדעת הרמ"א ביו"ד סי' רסו דאפשר לחלק בשבת המילה והפריעה לשנים, ואם כן יל"ד אם שרי לחלק המילה והפריעה לאחד וליתן המציצה לאחר] ודאי יש לחוש להם, דהיום אין בו משום פקו"נ [אלא ימצוץ ע"י שפופרת או ספוג, דדעתו שם דלא מושך הדם ואין בו מפרק דאורייתא אלא דרבנן]. אבל לתי' הראשון המציצה היא חלק ממצות מילה, דוחה שבת אף אם באמת אין סכנה כמו כל המילה. ומסקנתו שם דאם אין הפורע יכול למצוץ אפשר להקל שאחר ימצוץ. וכן מצוי הדבר במי שרוצה למול בעצמו את בנו, והמוהל גומר את הפריעה או המציצה, דיש לחוש למש"כ באבנ"ז והאב יעשה החיתוך בלבד, ויתן למוהל שמוצץ גם לפרוע.

**נולד לח' או ספק ב"ח אם מילתו דוחה שבת**

ה] [סעיף ג'] **בן שמונה, אם גמרו שערו וציפורניו מלין אותו בשבת, ואם לא גמרו, אפילו אם הוא ספק בן שבעה ספק בן שמונה, אין מלין אותו בשבת, ואין צ"ל בן שמונה ודאי, ואם הוא בן שבע ודאי אפי' לא גמרו שערו וצפרניו מלין אותו (ועיין ביו"ד סי' רסו).** דעת השו"ע דבן ז' ובן ט' אף אם לא גמרו שערו וציפורניו נידון כבן קיימא ומלין אותו בשבת, אבל ספק ב"ז או ב"ח אין מלין אותו בשבת אא"כ גמרו שערו וציפורניו, דאז אמרינן דהוא בן ז' אלא דאשתהויי אשתהי. אמנם דעת הרמ"א ביו"ד (סי' רסו סעיף יא) הביאו המ"ב (סקי"א) דבספק מלין אותו, דממ"נ שרי, דאף אם הוא נפל הוא כמחתך בשר בעלמא ואין בו חיוב חובל, (כמבואר בשבת קלו.), אמנם בודאי בן ח' אין מלין אותו, וכלשון הטור שם, דכיון שהוא כאבן אמאי נמולו שלא לצורך, ובלא"ה הוא גם מוקצה, אבל בספק מלין. וכתב שם הט"ז (סק"ז) דכיון דהוא ספק דחסרון ידיעה ובוודאי בן ח' אין מלין אותו אא"כ גמרו שערו וציפורניו, ואנו לא בקיאין מה נחשב לגמרו, ספק כזה אזלינן לחומרא ואין מלין אותו בשבת. אמנם דברי הט"ז סותרין למ"ש ביו"ד סי' צח (סק"ו) דבספק לכל העולם אזלינן לקולא אף בחסרון ידיעה, והכא דעתו דאזלינן לחומרא.

ו] ובמשנ"ב לעיל (סי' של סק"ל, ועיין שיעור ו') הביא דעת הגר"א דלא סמכינן אגמרו שערו וציפורניו אלא לענין טלטול בלבד, אבל אין מחללין עליו שבת אא"כ שהה ל' יום, וכן הוא בביאור הגר"א שם, אמנם כאן בסעיף זה האריך הגר"א, ודעתו דבכל תינוק שנולד מחללין עליו שבת ומלין אותו אף בלא גמרו כלל, ודייק כן מהרמב"ם (פ"א מיבום ה"ה) דכתב "מי שמת והניח אשתו מעוברת אם הפילה אחר מותו הרי זו תתייבם, ואם ילדה ויצא הולד חי לאויר העולם אפילו מת בשעה שנולד הרי אמו פטורה מן החליצה ומן היבום, אבל מדברי סופרים עד שיוודע בודאי שכלו לו חדשיו ונולד לתשעה חדשים גמורים" וכו'. ובמ"מ שם פי' דמיירי בגמרו שערו וציפורניו, אמנם דעת הגר"א דמסתימת הרמב"ם משמע דכל תינוק אפי' שלא גמרו שערו וציפורניו פוטר את אמו מהיבום [אלא דמדרבנן צריכה חליצה], וה"ה לענין חילול שבת בפקו"נ ובמילה, בכל אופן מחללים ומלים בשבת.

וכתב המשנ"ב (ס"ק יא) "והנה בב"ח וט"ז דעתם לפסוק כהשו"ע [שלא למול ספק ב"ז ספק ב"ח בשבת], אבל בא"ר הביא בשם ספר לחם משנה שהמנהג למול ספקות, וגם במאירי כתב שכן דעת כל הגאונים, וכ"כ הרדב"ז סי' ל"ב ונהרא נהרא ופשטה", ונטיית הפוסקים להקל בזה למולו בשבת, וכן נראה, וכמבואר בגר"א כאן דבכל אופן מוהלים בשבת וכהרמ"א, ובפרט דנקטו הפוסקים דבזמנינו אף בנולד בח' או אפי' בחודש ה' או ו' נחשב לבן קיימא, דשפיר אפשר שיחיו ויתקיימו. אמנם למעשה אי"ז מצוי כ"כ שימולו תינוק זה בשבת, דתינוק שנולד מוקדם הוא קטן וחלוש, ואין מלין אותו בזמנו, וקצ"ע על המ"ב שכתב בזה נהרא נהרא ופשטיה כיון שאי"ז דבר המצוי כלל ואיך שייך בזה מנהג.

**נולד מיד אחר השקיעה וביאור דעת ר"ת**

ז] [סעיף ד- ה'] **מילה שלא בזמנה אינה דוחה את השבת: אנדרוגינוס ונולד בין השמשות ונולד כשהוא מהול וכו', אין מילתן דוחה שבת.** הנה שני דעות הובאו במשנ"ב (ס"ק יד) מה הוא בין השמשות, **דעה א'** היא דעת ר"ת וכן נקט השו"ע לעיל סי' רס"א, דמשקיעה ראשונה עד ביה"ש הוא ג' מילין ורביע, ואז מתחיל בין השמשות הנמשך שיעור ג' רבעי מיל, ואז הוא צאת הכוכבים, ונמצא שמשקיעה ראשונה עד צאת הכוכבים יש שיעור ד' מילין שהוא ע"ב דקות [דשיעור מיל הוא י"ח דקות]. ודעה שניה היא שמשעה שמתכסה השמש מהעין עד צאת הכוכבים הכל הוא בכלל בין השמשות, וכ"כ בברכי יוסף דנתפשט כן המנהג בכל ערי ארץ ישראל, וכ"כ בספר זכור לאברהם ובספר סדר זמנים" וכו', ולפי"ז כל שנולד לאחר שנתכסה השמש מעינינו הוי בכלל הספק ואין מלין אותו אלא למחרת.

והנה כתב המשנ"ב דלדעת ר"ת שבין השמשות הוא שיעור ג' רבעי מיל קודם לצאת הכוכבים, א"כ בין השמשות אינו יותר מרביע שעה [זמנית] קודם צאת הכוכבים, וכל שנולד קודם לכן הוא יוצא מכלל הספק. והוא מהמג"א (סק"ב) שהביא כן מהמנחת כהן (מאמר שני פ"ה הובא בביה"ל ריש סי' רצג), ושם ס"ל דבכל מקום אזלינן לפי אופק דידיה, דמה שכתב ר"ת שהוא שיעור ע"ב דקות היינו דוקא באר"י שהיא ארץ הרים וגבהות, אבל בהולנד [מקומו של המנח"כ] שהיא ארץ שפילה מתקצר הנשף, והוא כחמישים דקות. וזה טעם מה שנהגו בזמנו שהלילה הוא לאחר חמישים דקות משום דנהגו כר"ת. וכן מבואר בחת"ס (או"ח סי' פ) דצאת הכוכבים במקומו לפי דעת ר"ת הוא חמש דקות קודם תשע, ובאמת במקומו היה זה קודם ע"ב דקות.

אמנם במציאות אי"ז כך, אלא שיעור הנשף בהולנד ארוך יותר מבאר"י, וחמישים דקות בהולנד הוא כחצי שעה באר"י, וא"כ אדרבה לר"ת שבאר"י השיעור הוא ע"ב דקות א"כ בהולנד יש להמתין הרבה יותר, וכיון שהעיד המנחת כהן שנהגו בהולנד שהלילה הוא אחר חמישים דקות, א"כ חזי' שלא נהגו שם כר"ת. ואם באנו לנהוג כמנהג שנהגו באירופה נמצא שאנו צריכים להמתין באר"י כחצי שעה ולא יותר [שאז שיעור יציאת הכוכבים דומה ליציאת הכוכבים באירופה לאחר חמישים דקות, ושיעור ע"ב דקות באירופה הוא לפי בדיקות המומחים כארבעים דקות באר"י ובירושלים הוא מוקדם יותר כערך חמש דקות, ובאגרו"מ או"ח ח"ד סי' סב כתב שבניו יורק הוא בערך כחמישים דקות].

ומה שנתבאר דצאה"כ לר"ת בכל מקום הוא לפי אופק דידיה, וכהמנחת כהן, כן כתב גם בביה"ל סי' רצג, דשייך שיהיה צאה"כ לר"ת אף קודם ע"ב דקות, אם רואה שיצאו ג' כוכבים בינוניים [אלא דכתב שם להחמיר עד שיראה שהכסיף העליון ושווה לתחתון, וזהו השיעור הידוע להחזו"א אחר ארבעים דקות שאז הכסיף העליון ושווה לתחתון באר''י]. וכן הכא דייק המשנ"ב שזמן בין השמשות הוא רביע שעה קודם יציאת ג' כוכבים בינוניים, והיינו דהכל תלוי לפי אופק אותו מקום, ולמנהג שנהגו באירופה כפי שנתבאר שהוא כחצי שעה לאחר השקיעה, א"כ באר"י בין השמשות הוא כרבע שעה אחר השקיעה.

ואותם הנוהגים להחמיר להצריך ע"ב דקות אחר השקיעה באר"י, א"א לתלות זאת במנהג שנהגו באירופה, וכמו שנתבאר שמנהגם אינו עולה עם ביאור ר"ת. ונמצא שהנוהגים באר"י כר"ת צריכים לנהוג באירופה שיעור כשעתיים ויותר, וכן שמעתי שהחמיר הגר"א קוטלר זצ"ל באמריקה כר"ת כתשעים דקות [וכן בספר זכרון אש תמיד להגרי"מ שלזינגר האריך בזה].

**זמן השקיעה במקומות הנמוכים**

ח] והנה דעה ב' במשנ"ב היא דעת הגר"א דשיעור בין השמשות הוא מהשקיעה, ויש שרצו לומר דמקומות הנמוכים שבהם מתכסה השמש יותר מהר, זמן השקיעה מוקדם יותר. אמנם מקור הדברים הביאו המשנ"ב בשם הברכי יוסף, ומפורש שם שהולכים לפי מקום הגבוה בעיר, ואחריו נגררת כל העיר לענין השקיעה [והטעם בזה דבעצם המקום עדיין מואר, אלא דבמקומות הנמוכים הוא אינו נראה לנו מחמת ההרים, אך עדיין נחשב ליום], ובשכונתינו נוה יעקב אף שבתחתית השכונה הוא נמוך מאוד והשמש מתכסה מוקדם יותר [בהפרש שבין עשר דקות לעשרים דקות מהכתוב בלוחות], מ"מ היות ויש מקומות בעיר שהשמש עדיין נראית, זמן השקיעה נמדד לפי המקום הגבוה, ועפי"ז נערכו לוחות הזמנים, וכן שמעתי בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל [וכן נקטינן לדינא לענין הפסק טהרה דעד דקה קודם השקיעה הכתובה בלוחות נחשב עדיין יום].

ט] אמנם כ"ז לענין מילה בזמנה, אבל לענין תוספת שבת ודאי ראוי להקדים כל אחד לפי התכסות השמש במקומו, והוא מהמבואר בשבת (קיח:) א"ר יוסי יהא חלקי ממכניסי שבת בטבריא, ופרש"י מפני שהיא עמוקה ומחשכת מבעוד יום וכו', ומבואר דאזלי' לעניין תוספת שבת כל מקום לפי התכסות השמש באותו מקום, ופה בתחתית השכונה הוא בין עשר דקות לרבע שעה קודם השקיעה, וראוי ליזהר להקדים לקבל שבת קודם זמן זה.