א - בגדרי חיוב כתובה ותוספת
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אף על פי

יום ועש"ק תרומה תשפ"ד

**א**

א] כתובות נ"ד ב', נתארמלה או נתגרשה וכו' ראב"ע אומר מן הנישואין גובה את הכל מן האירוסין בתולה גובה מאתים ואלמנה מנה שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, - וצ"ב דאם לא כתב לא אלא ע"מ לכונסה וע"כ אינה גובה את התוספת, א"כ מ"ט היא גובה מאתים.

ובפירש"י כתב, ז"ל, שלא כתב לה תוספת "דמדעתו" אלא ע"מ לכונסה, עכ"ל, והיינו דרק תוספת שאינו מחויב לה ומדעתו הוא מתחייב לה, הוא דאמרינן דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, אך מאתים לא תלי בדעתו, אלא הוא חייב מתנאי בי"ד, וע"כ הוא חייב אף כשנתאלמנה או נתגרשה מן האירוסין.

אך בפירש"י לקמן פ"ט ב' כתב, ז"ל, לא כתב לה "התוספת" אלא ע"מ לכונסה וכו', עכ"ל, ולא כתב רש"י להא דהתוספת היא מדעתו, והשטמ"ק שם עמד בזה ופירש דד' רש"י קיימי לפ"מ דקי"ל לדעתו דיש כתובה לארוסה, דלפ"ז הרי דמה"ט הוא דכשנתאלמנה ונתגרשה מן האירוסין יש לה מאתים ואין לה תוספת, אך ד' רש"י התם קיימי לפ"מ שדנו בגמ' שם דאין כתבה לארוסה אלא בדכתב לה, דלפ"ז הי' בדין דכיון שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, הרי דכל שנתאלמנה או נתגרשה מן האירוסין לא תגבה כולו, וע"ז כתב רש"י דלא אמר ראב"ע אלא בתוספת, אבל מנה מאתים אפי' דאיהו מנפשי' כתב לה גמר בדעתי' למיהב לה אפי' בעודה ארוסה.

ב] ובטעם הא דבתוספת אמרינן שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, ובעיקר כתובה לא אמרינן הכי, כתב התורי"ד במשנתינו, ז"ל, שלא כתב לה תוספת מן האירוסין אלא ע"ממ לכונסה וזה שכתב לה מן האירוסין כדי להבטיחה שכך הוא עתיד להוסיף לה, אבל מנה מאתים וכו' שאין לומר שם לא כתב לה אלא ע"מ לכונסה שהדבר ידוע שאם יכנסנה יש לה מנה מאתים ולמה כתב לה מקודם לכן אילולי שתגבה מן האירוסין, אבל התוספת שאינה ידועה עד שיכנוס שהיא תלוי' ברצון האיש אם ירצה יוסיף ואם לאו לא אמרינן לא כתב לה אלא ע"מ לכונסה והבטיחה מקודם לכן כמה יוסיף לה אם יכנוס, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ג] אמנם הנה מד' הרא"ש בדעת הרמב"ם מבו' דטעם אחר יש בזה, דהנה הרמב"ם בפ"י מאישות הי"א כתב, ז"ל, המארס את האשה וכתב לה כתובה ולא נכנסה לחופה וכו' ואם מת או גירשה גובה עיקר כתובתה מבני חרי ואינה גובה תוספת כלל הואיל ולא נשאה, עכ"ל, והמ"מ שם כתב דמקורו של הרמב"ם להך מילתא דאף עיקר כתובתה אינה גובה אלא מבני חורין, הוא מסוגיית הגמ' לעיל מ"ג ב', וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל שם.

אך הרא"ש בסימן ה' כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, נראה שהוא מפרש שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה שהכתיבה אינה כלום כל זמן שלא כנסה, ומנה או מאתים גובה כמלוה ע"פ, ומיהו אהני כתיבה דאית לה כתובה דהא איהו גופי' כתב בחיבורו דארוסה אין לה כתובה אם לא שכתב לה, עכ"ל, ומבו' לפ"ז בד' הרמב"ם, דדינא דמתניתין שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, אינו רק בתוספת, אלא הוא אף בעיקר הכתובה דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, וע"כ אינה גובה ממשועבדים, דהכתיבה אינה כלום, ומ"מ גובה מבני חורין כמלוה ע"פ.

ואמנם הנה לא נתפרש טעם הדברים דמ"ט היא גובה את עיקר הכתובה מבני חורין כמלוה ע"פ, וכיון שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, מ"ט מהני הכתיבה לענין הא דיהא לה לעיקר הכתובה אף דארוסה אין לה כתובה, ואם אמרינן דכל הא דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה היינו שלא יהא זה כמלוה בשטר, ודעתו שיהא זה כמלוה ע"פ, א"כ מ"ט את התוספת אינה גובה כלל.

**ב**

ד] והנה התוס' עמדו בעיקר הא דאם רצה להוסיף מוסיף דהיאך חיילא התחייבות התוספת אף שאין לו נכסים וכו', ומבו' בדבריהם דהתחייבות התוספת אינה חלה אלא ע"י הקנאתו, וזהו דקשיא לי' היאך מצי להתחייב כשאין לו נכסים, ול"ד לעיקר הכתובה דהוא חייב מתנאי בי"ד אף אם אין לו נכסים ואין בידו להתחייב.

אמנם הנה התורי"ד לקמן בסוגין פירש במה שאמרו דתנאי כתובה ככתובה, דעיקר הך דינא אינו לגבי כל הנפ"מ שאמרו שם, אלא הוא לענין דכ"ה שאמרו דלא כתב לבתולה מאתים ולאלמנה מנה חייב, תוספת נמי כיון דאמר הכי והכי אוסיפת לך אע"פ שלא כתב לה חייב, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דאף דאינו חייב ליתן לה תוספת, מ"מ כל שאמר שהוסיף לה כן, ה"ז חל אף בלא הקנאתו, וע"כ אף אם לא כתב לה חייב, - ומצינו כן גם בד' הר"י מיגש שהביא השטמ"ק לקמן נ"ה א', ז"ל, ואי בשעת הנשואין כתבה ניהלה נמי קניא לה דהא קי"ל דתנאי כתובה ככתובה דמו וכי היכי דכתובה לא בעיא קנין מדרב גידל ועוד דתנאי ב"ד היא, ה"נ תנאי כתובה ל"ב קנין, וכי היכי דלא בעי קנין ה"נ ל"ב חד מן תנאי ההקנאה כגון שיהא מצוי אצלו בשעת ההקנאה וכו', אלא אע"ג דאינו מצוי דהוא דשלב"ל וכו' דמטבע בחליפין הוא קניא לי' באמירה בלחוד משום דתנאי כתובה ככתובה דמו, עכ"ל, - ולפי דבריהם ניחא הא דחיילא התחייבות התוספת אף שאין לו נכסים, וכמש"כ הר"י מיגש דל"ב בזה לחד מתנאי ההקנאה.

ה] ומצינו שנחלקו עוד בזה, דהנה התוס' ביבמות ס"ה ב' ובב"מ י"ז א' כתבו דאף דהטוען אחר מעשה בי"ד לא אמר כלום ואינו נאמן לומר פרעתי, מ"מ בתוספת נאמן לומר פרעתי, - אך התורי"ד לעיל ט"ו ב' כתב, ז"ל, והתם מוכח דלא מיבעיא מנה מאתים שהוא תנאי בי"ד אלא אפי' תוספת נמי גביא בלא כתובה ולא מהימן לומ' פרעתיך, עכ"ל.

ופשוט דאזלי לטעמייהו דהתוס' לטעמייהו דאף דתנאי כתובה ככתובה ויש על תוספת דין כתובה, מ"מ חיובו הוא מכח הקנאתו ולא מכח תנאי בי"ד, וע"כ אי"ז כמעשה בי"ד ונאמן לומר פרעתי, אך התורי"ד לטעמי' דכיון דתנאי כתובה ככתובה חייל אף התוספת מכח תנאי בי"ד ול"ב קנין, וע"כ הו"ל כמעשה בי"ד ואין נאמן לומר פרעתי.[[2]](#footnote-3)

ו] ואמנם ד' הרי"מ והתורי"ד צ"ב, שהרי הא דחייב בכתובה אף כשלא כתב לה, הוא משום דחייבוהו חכמים בכתובה, ולא תלי בדעתו, אך בתוספת שלא חייבוהו חכמים והוא מתחייב בכך מדעתו, מ"ט יחול החיוב בלא קנין, ומה יועיל ע"ז הא דתנאי כתובה ככתובה דמי.

**ג**

ז] ונראה לפרש בזה, דהנה כבר נתבאר בפ' אלו נערות סימן כ"ז מד' הרמב"ם במו"נ דחיוב כתובה הוי חיוב דתשלום דמי האישות ודמי לשכר שכיר, ונתבאר ללמוד כן גם מד' הרמב"ן לעיל י"ב א' ורבינו קרשקש לעיל י"א ב' והר"א בן הרמב"ם בתשו' סימן ק"ה, ונתבאר שם עוד דגדר חיוב כתובה הוא שחייבוהו חכמים שלא ליקח את האשה בחינם, אלא לשלם בעד האישות.

ולפ"ז נראה די"ל בדעת הר"י מיגש והתורי"ד דאף דקצבו חכמים דדמי האישות הם מאתים זוז, מ"מ בדינא דתנאי כתובה ככתובה נתחדש דכל שמוסיף על דמי האשה וקוצב את דמי' בד' מאות זוז, הרי דמכח חיוב כתובה הוא חייב ליתן לה ד' מאות זוז, שהרי נתחייב ליתן את דמי האישות, וכיון שיש בידו להוסיף על קצבת דמי', הרי כל שהוסיף כן חייב בכל הדמים מכח חיוב כתובה, וע"כ ה"ז חל אף כשלא כתב לה.

ח] ויש להוסיף דמצינו עד"ז במש"כ הרמב"ן לקמן ק"י ב' דאף למ"ד דכתובת אשה דאורייתא מ"מ מדאורייתא כל מוהר שהסכימו בסך שניהם הוי מוהר ואתו רבנן ותקנו להם סך מאתים דינרין שלהם, והנה עיקר מש"כ הרמב"ן דאף דחייב מדאורייתא בכתובה, מ"מ סגי בכל סך שהסכימו ביניהם, הוא מתפרש כמש"נ דעיקר חיוב כתובה אינו חיוב ממון שנתחייב מה"ת או מתקנ"ח, אלא היינו שנתחייב שלא ליקח את האשה בחינם אלא ליתן לה דמים בעד האישות, וה"ז מתקיים בכל דמים שקוצב עמה בעד האישות, וכן שמעתי מהגרא"א שליט"א.

והנה קשיא ע"ד הרמב"ן ממה שאמרו לקמן נ"ו ב' דלמ"ד דכתובה דאורייתא כל שפוחת לבתולה ממאתים הוי מתנה עמש"כ בתורה, ולפ"ד הרמב"ן הרי אף דכתובה דאורייתא, מ"מ מדאורייתא סגי בכל דמים שיפסוק עמה, וכל הא דחייב מאתים הוא מתקנ"ח, ותיקשי דא"כ מ"ט כשפחת ממאתים הו"ל מתנה עמש"כ בתורה.

וכבר עמד בזה רבינו קרשקש לקמן שם וכתב, ז"ל, ואע"ג דאין סך הכתובה מדאורייתא אפילו למאן דאית לי' כתובה דאורייתא אלא שמה שנתחייב לה הוא דאוריתא, הכא כיון דתקינו לי' רבנן מאתים ה"ה כאילו נתחייב מדאורייתא בזה ומתנה על מה שכתוב מיקרי, עכ"ל, וצ"ב, ושמא מכוון דבריו דכיון דעיקרו דאורייתא ע"כ אף דקצבת הדמים היא מדרבנן, מ"מ החמירו שיהא בזה לדינא דמתנה עמש"כ בתורה דתנאו בטל.

ושמעתי מהגרא"א שליט"א לפרש בזה למש"כ הריטב"א לקמן ק"י ב', ז"ל, דלרשב"ג כתובה דאורייתא שסמכו אותו על לשון מוהר הבתולות אבל אין בזה סך ידוע מה"ת אלא כפי מה שיסכימו ביניהם "או כפי מה שיגזרו חכמים", עכ"ל, ומבו' מדבריו דשיעור החיוב מדאורייתא הוא כפי מה שיגזרו חכמים, וזה צ"ב.

ולכאו' הביאור בזה דעיקר חיוב כתובה הוא ליתן לאשה את דמי האישות, ומדאורייתא ליכא קיצבה לדמי האישות, וע"כ נקבע דמי האישות לפי מה שהסכימו ביניהם, אך אחר שקבעו חכמים דדמי האישות הם מאתים זוז, הרי דכיון דמדאורייתא הוא חייב ליתן את דמי', ה"ה חייב ליתן מאתים זוז.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דכל שמתנה עמה לפחות ממאתים זוז הוי מתנה עמש"כ בתורה, דכיון שקבעו חכמים שדמי' הם מאתים זוז אין הדבר בידו לקבוע דדמי' פחותים ממאתים זוז, דכבר קבעו חכמים דדמי' הם מאתים זוז ואין הדבר תלוי בדעתו, ומה שפוחת ממאתים זוז היינו שאע"פ שדמי' הקצובין הם מאתים זוז, מ"מ מתנה שלא יהא חייב בכל דמי', וזה הוי מתנהו עמש"כ בתורה, שהרי מה"ת הוא חייב ליתן את כל דמי', ואף דמה"ת א"צ ליתן מאתים זוז, לאו היינו דמה"ת סגי בנתינת מקצת דמי', אלא היינו דמה"ת יכול לקצוב את דמי' בפחות ממאתים זוז, אך אחר שקצבו חכמים שדמי' הם מאתים זוז הרי דמה"ת עליו ליתן לה מאתים זוז, וכל שבא לפחות מכך ולא להתחייב בכל דמי', הו"ל מתנה עמש"כ בתורה.

ט] ולפ"ז מתבאר טפי מש"כ הר"י מיגש והתורי"ד דמתחייב בתוספת בלא קנין משום דהוי תנאי בי"ד, שהרי לדעת הרמב"ן מדאורייתא אין קצבה לדמי הכתובה, אלא הוא כפי מה שפסקו ביניהם, ולפ"ז הרי דמדאורייתא גם כשפסק עמה דמים מרובין בכתובתה הוו כל הדמים בכלל הכתובה, שהרי מדאורייתא אין שיעור לכתובה, ובע"כ דמה שפוסק עמה הוא הכתובה שנתחייב בה, וע"כ י"ל דה"נ הוא בדין כתובה דרבנן, דאף שקצבו חכמים דדמי הכתובה הם מאתים זוז, היינו רק דא"א לפחות מהן אך כל שמוסיף עליהן הוו כל הדמים בכלל הכתובה, וע"כ הוא מתחייב בכך בלא קנין.

**ד**

י] ויש להוסיף בזה דהנה לעיל נ"א א' תנן דלא כתב לה כתובה בתולה גובה מאתים ואלמנה מנה מפני שהוא תנאי בי"ד, וכן תנן לעיל בכמה משניות בכל תנאי כתובה דאף דלא כתב חייב דתנאי בי"ד הוא, ובפשוטו יש לפרש דהיינו דאף אם לא כתב לה ולא נתחייב לה, לא איכפת לן דחייבוהו חכמים בכתובתה ול"ב לההתחייבות דילי'.

אך מכ"ד מבו' דאי"ז כן, ולאו היינו דהטילו חכמים על הבעל חיוב כתובה ולא איכפת לן אם כתב או לא כתב, אלא לעולם לא הטילו כלל על הבעל חיוב כתובה, אלא אמרו חכמים דהנושא אשה עליו להתחייב לה כתובה, דדינא הוא דיש עליו להתחייב דמים בעד האישות, ובזה נתחדש דאף אם לא נתחייב אי"ז מועיל לו אלא הוי כמו שהתחייב, - וזהו משמעות מתניתין דעיקר הדין הוא דיכתוב לה כתובה ויתחייב לה, ואף אם לא נתחייב לה אי"ז מועיל לו דתנאי בי"ד הוא והוי כמו שנתחייב.

יא] ומצינו כן בד' הראשונים בכ"ד, חדא, הוא במש"כ התוס' בב"ב קמ"א א' לענין מזון הבנות, ז"ל, דחכמים לא תיקנו אלא לפי דעת האדם דמתנה בכך, כדמשמע לישנא דמתניתין לא כתב לה חייב מפני שהוא תנאי בי"ד, ולכך חייב "כאילו כתב לה", עכ"ל, והנה הרי לפ"מ שדקדקו התוס' מלישנא דמתניתין דחיובו הוא משום דכאילו כתב לה, הרי דאף מהא דתנן דלא כתב לה בתולה גובה מאתים ואלמנה מנה מפני שהוא תנאי בי"ד, מבו' דעיקר חיוב הכתובה הוא משום שכתב לה, והא דאם לא כתב לה חייב הוא משום דהוא תנאי בי"ד דהוי כאילו כתב לה.

יב] עוד מצינו כן בב"מ ק"ד א' שאמרו דר"מ דריש לשון הדיוט, והתוס' שם פירשו דהיינו דלשונות שלא תיקנו חכמים לכתוב אלא הדיוטות הורגלו לכותבן הי' דורש ואפי' לא כתב כאילו נכתב, וכתב הרא"ש שם סימן ג', ז"ל, אם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא פירוש הי' דורש ומחשב לשון שנהגו הדיוטות לכתוב כלשון שתקנו חכמים לכתוב כדתנן בפרק נערה שנתפתתה לא כתב בנן נוקבן וכו' בנין דכרין וכו' מפני שהוא תנאי בי"ד, עכ"ל, והנה הרי במקבל שדה ליכא תקנ"ח כלל לחייבו, אלא כיון שדרך לכתוב כן חייב כמו שכתב, ודימהו הרא"ש להא דבתנאי כתובה אף אם לא כתב חייב משום שהוא תנאי בי"ד, ולכאו' הרי התם ליכא תנאי בי"ד, - ובע"כ מד' הרא"ש דהא דחייב משום תנאי בי"ד, היינו דכיון דמכח תנאי בי"ד יש עליו לכתוב כן, ע"כ חייב אף אם לא כתב, וזהו דמדמינן לה דה"נ התם דהורגלו ההדיוט לכתוב כן, אף אם לא כתב כמי שכתב דמי, ואכתי צ"ב היאך יש ללמוד מדינא דהכא דהוא מתקנ"ח, דה"נ התם דליכא תקנ"ח כלל ג"כ חל אף שלא כתב.

יג] וגדולה מזו מצינו בב"ב קל"א א' שדנו בהא דחייב התנאי דבנין דכרין דהרי אין אדם מקנה לדשלב"ל, ואף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל מ"מ אינו מקנה לדשלב"ל, ומשני דתנאי בי"ד שאני, ופי' רשב"ם דהוא משום דהפקר בי"ד הפקר, - וצ"ב דמעיקרא מאי פריך, הרי אף דאין אדם מקנה לדשלב"ל, מ"מ בכתובה שחייבוהו חכמים, ודאי דיש בידם לחייב אף לדשלב"ל, וג"ז הוא משום הפקר בי"ד, אך הוא ככל חיוב כתובה דהוא משום הפקר בי"ד, ול"ב להפקר בי"ד מסוים לגבי החיסרון דלדשלב"ל.

ומבו' להדיא דעיקר התחייבות הכתובה אי"ז חיוב שהטילו עליו חכמים, אלא הבעל הוא שמתחייב בכך, אלא דאע"פ שלא נתחייב הוי כמו שנתחייב, וע"ז הוא דפריך דהיאך יש בידו להתחייב הרי אין אדם מקנה לדשלב"ל, וע"ז משני דמכח הפקר בי"ד הפקר יש בידו להתחייב.

יד] ולפ"ז מבו' טפי ד' התורי"ד דמה"ט הוא דחל חיוב תוספת כתובה בלא קנין, שהרי דין כתובה הוא דמה שהי' עליו להתחייב חייל אף אם לא נתחייב, וע"כ כל שאמר שיתן לה תוספת כתובה וזה הדמים שדעתו ליתן בעד האשה, אף דלא כתב לה ולא עשה קנין המועיל, מ"מ הוא בכלל דין זה דאע"פ שלא כתב כמי שכתב דמי.

**ה**

טו] ועד"ז מצינו שנחלקו הראשונים עוד, דהנה למ"ד דאין לה כתובה לארוסה, יש לדון אם בגונא שנתחייב לה כתובה הוי התחייבות בעלמא, או דהוא מכלל חיוב הכתובה.

וכבר עמדו בזה רבים במש"כ הרמב"ם בפ"י מאישות הי"א, ז"ל, אבל אם אירס ולא כתב לה כתובה ומת או גרשה והיא ארוסה אין לה כלום ואפי' העיקר, שלא תיקנו לה עיקר כתובה עד שתנשא "או עד שיכתוב", עכ"ל, ומשמעות דכל שכתב כתובה לארוסה אי"ז התחייבות מחודשת שנתחייב לה, אלא הוי זה בכלל התקנ"ח דכתובה, דכל שנתרצה להתחייב בכתובה וכתב לה הוא חייב בכתובה מתקנ"ח.

טז] וצ"ב בגדר הדברים דכיון דלא חייבוהו חכמים בארוסה, מהיכ"ת נימא דאם מתרצה להתחייב יש בזה להחיוב כתובה מתקנ"ח.

ונראה דזה מתפרש לפמש"נ דעיקר דין כתובה הוא דהלוקח אשה עליו לשלם לה בעד המקח, ולא חייבוהו חכמים בתשלומין אלא בשעת הנישואין, אך אם נתחייב בשעת האירוסין אי"ז התחייבות אחרת, אלא את אותם הדמים שחייבוהו חכמים להתחייב לה בעד האישות בשעת הנישואין, הוא מתחייב לה כבר בשעת האירוסין, וע"כ מתקיים בזה חיוב כתובה דתקנ"ח.[[3]](#footnote-4)

**ו**

יז] אך הנה מד' התורי"ד מבו' דפליג ע"ד הרמב"ם בזה, ומצינו כן בדבריו בכ"ד, ונזכיר מקום אחד שכבר נלמד בפ"ק, דהנה התורי"ד לעיל י"ב ב' כתב ללמוד ממתניתין דהתם דיש כתובה לארוסה ומשעה שאירסה נתחייב לה בתנאי בי"ד, וע"כ כל שנאנסה קודם הנישואין מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו דמקודם שנבעלה הי' משועבד לה ועכשיו שנאנסה לא הפסידה שעבודה, דאי אמרת אין כתובה לארוסה עד שיכנסה וזאת כבר נבעלה קודם הנישואין, אדרבה אומר הבעל לאשה נסתחפה שדך שהפסדת בתוליך ובעת הנישואין בעולה היית, אלא ודאי טעמא הוא משום דיש כתובה לארוסה ומשום אירוסין נתחייב לה, עכ"ל.

אך כבר עמדו האחרונים דבד' הרמב"ם מבו' דאף דאין כתובה לארוסה ואף כשלא כתב לה, מ"מ כל שנאנסה קודם הנישואין מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו ויש לה כתובה מאתים, ובמק"א נתבאר בטעם הפלוגתא בזה, ואכמ"ל.

יח] ועיקר מה שהוכיח התורי"ד ממתניתין דהתם דיש כתובה לארוסה, צע"ג, שהרי הגמ' לקמן פ"ט ב' שו"ט באלמנה מן האירוסין מנלן דאית לה כתובה, ולא מייתינן למתניתין דלעיל י"ב ב' דמוכח מינה דיש כתובה לארוסה, וא"כ היאך הוכיח התורי"ד ממשנה ערוכה, אחר דחזינן דבגמ' לא הוכיחו מזה, - וגם באמת עיקר מה שהוכיח התורי"ד מהתם צע"ג, הרי יש לפרש למתניתין דהתם כשכתב לה, וכמו שדחו לקמן שם להראי' ממשנתינו די"ל דאיירי בדכתב לה.

**ז**

יט] ונראה לישב, דהנה בהא דנאמן הבעל בטענת פ"פ אמרינן לעיל י' א' דהוא משום שחכמים תיקנו להם לבנות ישראל לבתולה מאתים וכו' והם האמינוהו שאם אמר פ"פ מצאתי נאמן, והרי"ף שם כתב בשם גאון דה"מ לענין מנה ומאתים אבל לתוספת לא מהימן, וטעמא דמסתבר הוא דלא תיקנו רבנן אלא מנה ומאתים אבל תוספת איהו כתב לה מנפשי' הלכך לא מהימן, והביאו הרי"ד שם.[[4]](#footnote-5)

ויש להסתפק לפ"ז, למ"ד דאין כתובה לארוסה וכתב לה אם יהא נאמן להפסידה מכתובה זו בטענתו, או דכיון דאיהו כתב לה מנפשי' הוי כתוספת שאינו נאמן להפסידה.

והנה מסתימת ד' הרמב"ם בפי"א מאישות נראה דבכל גווני הוא נאמן להפסידה כתובתה, ואף בשכתב לה כתובה באירוסין, ונראה הטעם בזה עפמש"נ בדעתו דאף דאין כתובה לארוסה, מ"מ כל שכתב לה אי"ז התחייבות מחודשת אלא הוי זה בכלל התקנ"ח דכתובה, וע"כ הוא נאמן להפסידה כתובה משום שהאמינוהו חכמים בכך.[[5]](#footnote-6)

וי"ל בדעת התורי"ד דפליג ע"ז, וזה לפ"מ שמוכח בדבריו בכ"ד במכילתין דאם אין כתובה לארוסה וכתב לה אי"ז בכלל התקנ"ח דכתובה אלא הוי זה התחייבות מחודשת, ולפ"ז מסתברא מילתא שלא יהא נאמן להפסידה, דומיא דתוספת שאינו נאמן להפסידה.

כ] ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ התורי"ד להוכיח ממתניתין דלעיל י"ב ב' דיש כתובה לארוסה, אשר צ"ע דהרי י"ל דאיירי כשכתב לה, וגם הרי בגמ' לא מייתינן לה, - ולמש"נ י"ל דמכוון דבריו הוא דלפ"מ שאמרו בגמ' לעיל ט' ב' דלמ"ד דנאמן הבעל להפסידה כתובתה מתפרשת מתניתין דלעיל באוכל אצל חמיו ביהודה אין לו טענת בתולים דהוא בטענת פ"פ, משמע דה"נ מתניתין דלעיל י"ב מתפרשת בטענת פ"פ, וזהו שהוכיח מינה דיש כתובה לארוסה דאם אין כתובה לארוסה ואיירי בשכתב לה ל"ה הבעל נאמן כלל בטענתו, ואף דהאשה מודה לו שהי' פ"פ ואך דטוענת משארסתני נאנסתי, מ"מ כיון שבלא הודאתה ל"ה הבעל נאמן כלל בטענתו ל"ה פליג ר' יהושע, דדמי למה שאמרו לעיל ט"ז א' דבשדה זו של אביך היתה ולקחתי' ממנו, מודה ר' יהושע דנאמן, עיי"ש.

ולפ"ז ניחא הא דבגמ' לא הוכיחו מזה, שהרי שפיר יש לפרש למתניתין דהתם בטענת דמים דבטענה זו נאמן הבעל מן הדין, וכמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל ט' ב', אך פליגי בזה הראשונים, ואכמ"ל, וכל מה שהוכיח הרי"ד הוא לפי סוגיית הגמ' לעיל דמוקמינן למתניתין דהתם בטענת פ"פ ולפ"ז מוכח מהך מתניתין דיש כתובה לארוסה, דאם אין כתובה לארוסה ואיירי בשכתב לה ל"ה נאמן בטענת פ"פ.

**ח**

כא] ולמש"נ בד' הרמב"ם דאף דאין כתובה לארוסה מ"מ כל שכתב לה יש בזה לחיוב הכתובה מתקנ"ח, י"ל דזהו מש"כ הרא"ש בדעתו דאף דלא כתב לה גם מנה ומאתים אלא ע"מ לכנסה, וע"כ אינו גובה ממשועבדין, מ"מ הוא חייב בהן כמלוה ע"פ, דאף דמה שמוסיף ומתחייב בחיוב דילי' הוא רק ע"מ לכנסה, אך המנה ומאתים שאינו מתחייב בחיוב מחודש, אלא בא לקיים בזה את החיוב דרבנן דכתובה, הרי דבזה לא אמרינן דהוא רק ע"מ לכנסה.

ומצאנו יסוד הדברים בד' הבית יעקב בסימן ס"ח ס"ט, ז"ל, דבכ"מ שכותב עיקר הכתובה כשאינו חייב לה מדינא ודאי דעתו שיתחייב לה כתקנת חז"ל שיהא דינה כמו פיקחת, תדע דהא בכתובות דף פ"ט למאן דס"ל דארוסה לית לה כתובה מוקי להא דראב"ע דאמר מן הנשואין גובה את הכל ובאירוסין בתולה גובה מאתיים ובאלמנה מנה ודכתב לה עיי"ש, אלמא דאף במקום דלית לה כתובה מ"מ כשכתב לה אין דינה כתוספת רק כעיקר כתובה ואמרינן שקיבל עליו שיהי' לו דין עיקר כתובה כאילו היתה נשואה, עכ"ל, והרי שעמד בזה דאם אין כתובה לארוסה מ"ש דתוספת אין לה שלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה ומנה ומאתים יש לה, וכתב דהוא משום דבמנה ומאתים הוא מחייב עצמו כתקנת חכמים, ותוספת היא התחייבות מחודשת.

ואמנם בע"כ דגדר הדברים הוא כמש"נ, דכל שנתחייב כתובה לארוסה הוא חייב בכך מכח התקנ"ח, דאם אי"ז אלא מכח התחייבות מחודשת דילי' וחלה ההתחייבות ע"י השטר, הרי הדין נותן דכיון דנתחייב מכח השטר הו"ל כמלוה בשטר.

אך אכתי עיקר הדברים צ"ב, דאף דמחייב עצמו במנה ומאתים כתקנ"ח, מ"מ בזה עצמו נימא דהוא רק ע"מ לכנסה, וצ"ע.

1. והעירו דהאמנם בגונא שלא כתב לה אלא מנה ומאתים בע"כ שהי' דעתו שתגבה משעת האירוסין, דאל"כ מ"ט לא כתב לה, אלא בגונא שכתב לה תוספת, הרי י"ל דכיון שכבר כתב להכתובה משום התוספת, כתב גם להמנה ומאתים, וליכא הכרח שהי' דעתו שתגבה משעת האירוסין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והבה"ח עמרם בורה נ"י הוסיף לנכון דמצינו עוד בד' התוס' דאזלי לטעמייהו, וזה במש"כ התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה בי"ד של כהנים, ז"ל, אע"פ שלא כתב בלשון תוספת אלא ד' מאות דחזו ליכי וקס"ד דלא תגבה דלא חזו ובלשון תוספת לא כתב, קמ"ל דמנהג טוב מאד הוא וראוי להיות בכהונה ובמשפחות המיוחסות ושייך בהו למימר דחזו ליכי וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דבכל תוספת לא יועיל אם יכתוב דחזי ליכי, ולכאו' הוא לטעמייהו, אך לדעת התורי"ד דכל שנתרצה להוסיף חייל חיוב התוספת מתנאי בי"ד, לכאו' שפיר מצי למיכתב דחזי ליכי, וזה למש"נ להלן בביאור ד' התורי"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דאם גדר חיוב כתובה הוא שחייבו חכמים את הבעל בכתובה, הרי דכיון דלא חייבוהו אלא בשעת הנישואין, מהיכ"ת נימא דאם כתב לה חייבוהו חכמים בכך בשעת האירוסין, ומ"ט יהא כן, - אך כיון דגדר חיוב כתובה הוא שחייב להתחייב בדמי', הרי דאף דאינו חייב להתחייב בכך אלא בשעת הנישואין, מ"מ יש בידו להתחייב בכך כבר באירוסין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונתחדש בזה דאף דלדעת הרי"ד כל שנתחייב לה תוספת הוי בכלל חיוב כתובה דרבנן, מ"מ כיון דלא חייבוהו חכמים בכך אלא הוא מדעתו הכניס עצמו להתחייב בכך לא האמינהו ע"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם יש מקום לדון בזה בע"א, דאף אם הוי זה התחייבות מחודשת, מ"מ כיון שנתחייב לה כתובה הוי כאילו פירש שיהי' דינה ככל כתובה לענין נאמנות, - ומצינו בד' החזו"א בסימן פ"ב סקכ"ה שכתב לדון בזה בדין חרשת שכתב לה כתובה דכיון שאין לה כתובה מתקנ"ח הוי כתובתה כתוספת ואינו נאמן להפסידה, או דנימא דהוי כפירש שיהי' דינה ככל כתובה לענין נאמנות, וי"ל דה"נ בכתב כתובה לארוסה אף אם הוי זה התחייבות מחודשת מ"מ הוא נאמן להפסידה, - אך החזו"א שם בסו"ד כתב בדעת הרמב"ם דכיון שלא תיקנו לחרשת כתובה ע"כ כשכותב לה הוי כתובתה כמו תוספת ואין הבעל נאמן, ולפ"ז בע"כ דהא דס"ל דה"ה נאמן להפסידה אף כשכתב לה כתובה באירוסין הוא משום דאי"ז התחייבות מחודשת אלא הוי זה בכלל התקנ"ח דכתובה. [↑](#footnote-ref-6)