דשלב_ל ז - חיוב המוכר לקנות כדי לקיים המקח
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום א' כ"א אד"ב תשע"א

א] בעה"ע מכירת קרקעות סז., ארעא ודיקלי חזינן אי אית ליה דיקלי יהיב ליה תרי דיקלי ואית ליה זבין ליה תרי דיקלי ואי משעבדי פריק ליה תרי דיקלי וכתב רב אלפס איכא מאן דמשמע ליה מהאי מימרא. מאן דזבין לחבריה מאי דמישכח למיבן אע"ג דליתיה לההיא מידי ברשותיה מיבעי ליה למיבן ומיתן ליה ואנן לא סבירא לן הכי דמידי דליתיה ברשותיה דשב"ל אבל אי מוכר מתני ליה לאקנויי ליה דבר שלא בא לעולם. ואדעתא דהכי יהיב ליה זוזי מיחייב ליה לקיומי ליה תנאין. ורבינו נסים מייתי ראיה דמחייב למיזבן ליה מהא דגרסינן בתוספתא דתרומה בפ' האומר תרומה הם למה זה דומה למוכר חפץ לחבירו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו חייב להעמיד לו מקחו אבל הא דאייתי מפרק הזהב. ירושלמי. בר נש דיהיב לחבריה י' דינרין אמר ליה דתיהוי לי בהון מאה גרבין מכיון דשלח ידו בהן צריך להעמיד לו מקחו לאו ראיה היא דגבי נשרפו חיטיך בעלייה הוא דקאי ופירשתיה במאמר קנין

והנה בד' הר"י מיגש בתשובה מבו' דדעת ר"נ גאון היא אף בשהלוקח ידע, ודוקא בשהוא מצוי בשוק, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי ב"ב דס"ט: שהביא ראי' מהתוספתא דבדבר המצוי בשוק הוא חייב לקנות.

אך הרשב"א והר"ן והמ"מ הביאו בשם בעה"ע דרק כשלא ידע הלוקח הוא חייב לקנות לו, וכ"ה בל' בעה"ע, וכמו שעמד ע"ז הגרע"א מהדו"ק קל"ד.

ולדעת הרי"מ והמאירי צ"ב לישנא דהתוספתא, ונ' דס"ל דאם הי' דעתם לכך ודאי דחייל חיוב העמדת המקח, אך ס"ד דהיכא שהלוקח לא ידע, לא חייל חיוב זה, וע"ז אמרינן דלאו כל כמיני', ובאמת צ"ב לדעת בעה"ע ודעימי' כיון שכשהם יודעים אינו מתחייב בכך, והרי דליכא חיוב להעמיד המקח, א"כ מ"ט כשלא ידע הלוקח מחויב המוכר בכך.

והגרע"א שם כתב דבע"כ דד' בעה"ע הם רק במטלטלין ולא בקרקע, וע"כ אין הרא"ש חולק עליו, והוא תמוה טובא, שהרי ד' בעה"ע קיימי על ארעא ודיקלי, ולהדיא כתב בעה"ע דר"נ גאון פליג ע"ד הרי"ף, עיי"ש, ומשה"ק הר"ש ממכר שדה ונמצאת שאינה שלו, עי' בחי' הרשב"א ב"ב דס"ט: שעמד ע"ז, וכתב דשאני התם דאי"ז בידו.

ונ' בביאורו עפי"ד הנתיה"מ סימן ס', דא"א להתחייב לקנות בדבר שאינו בידו, ורק בדבר המצוי יכול להתחייב, וד' הרשב"א הם מקור נאמן לדבריו, ונמצא דדינא דדבר המצוי שכתב הרשב"א לדעת בעה"ע, אי"ז חד דינא עם דינא דדבר המצוי דחשיב כבא לעולם, דהכא ל"ב לומר דחשיב כבא לעולם, שהרי זהו גופא חיובו לקנות, אלא בעינן למימר שבידו לעשות כן, וע"כ מצי להתחייב בכך.

ומבו' כן גם בד' הריטב"א ב"ב שם, עיי"ש שפירשה בהתחייבות, וכתב דחיילא רק משום שהוא מצוי, עיי"ש.

ובד' הרשב"א מבו' טפי, דבכה"ג שאי"ז דבר המצוי, הרי דסוף דינא כתחילת דינא, ומה"ט גם אם קנה אינו חייב ליתן לו, ובד' הריטב"א לא נתפרש כן, ועי' נתיה"מ שם שכתב כן דכיון שבטל מקצת החיוב בטל כולו, ויל"פ דאף אי לא נימא דכל שבטל מקצת החיוב בטל כולו, אך הכא שאי"ז התחייבות בעלמא, אלא הוי זה חוב להעמיד המקח, הרי דכל שלא נתקיים המקח, שהרי אינו מחויב לקיימו, לאו כלום הוא, וממילא שאף אם קנה אינו חייב ליתנו לו, ודו"ק.

בדין פוסק על השער, שכתב הסמ"ע דליכא מי שפרע רק בשיצא השער, ונקטו הפוסקים לדעתו דאף מצי חייל ע"ז קנין גמור, וכמו שדן בזה הכס"מ, ועיי"ש ב' דרכים בזה, ולפלא על הקצוה"ח שהביא מדבריו שנקט דודאי מהני ע"ז קנין, לכאו' יש מקום לומר, דלעולם מודה הסמ"ע דלא חייל בזה קנין גמור, ואך דס"ל דגם מי שפרע ליכא רק בשבידו לקנות, אך אם אי"ז בידו א"א שיהא חייב לקנות, וכעין ד' הנתיה"מ בסימן ס', וע"כ לי"ב מי שפרע.

ובעיקר מש"כ הכס"מ לדון דחייל בזה קנין גמור, צ"ע היאך זה מתישב בד' הרמב"ם שם ה"ח שכתב כן גם לגבי הקנאת דינרים באגב, ולכאו' דינרים הוו דבר המצוי, ומ"ט אמרינן דאם אין לו אינו חייב להעמידם לו, וצ"ע בזה.

הי' מקום לפרש, דגם מש"כ הרי"ף די"מ דבדבר המצוי בשוק חייל המקח, וכן הביא הר"י מיגש בשם ר"נ גאון, וזה דלא כמו שפירשו בעה"ע וש"ר בדעתו, ואך דגם הרשב"א כתב דגם לדעת ר"נ גאון הוא רק בדבר המצוי, אך אי"ז עיקר דינו, אלא עיקר דינו הוא משום שהלוקח לא ידע, לאו היינו דדבר המצוי בשוק חשיב כדבר הבא לעולם וכעין בידו, אלא היינו דבדבר המצוי בשוק מצי להתחייב לקנות ולהביאו לו, וע"כ בזה ליכא כלל משום דשלב"ל, שכבר עכשיו חייל ע"ז המקח שדינו הוא לקנותו ולהביאו לו, וזה ע"ד שנת' בביאור ד' הרשב"א בדעת ר"נ גאון, ודו"ק.

ובאמת הרי מבו' כן בד' הרי"ף והרי"מ דלדעה זו דחייל המקח, ה"ה חייב לקנותו לו, ולכאו' אף דחייל המקח מ"מ מ"ט הוא חייב לקנותו, והאמנם י"ל דכיון שחל המקח על השדה שיקנה, ע"כ מכלל חיוב העמדת המקח הוא לקנותו ולהעמידו לו, אך צ"ע דאטו במוכר דשלב"ל לדעת ר"מ, ה"ה מחויב לקנותו לו, ולהנ"ל ניחא, דכל עיקר מה דחייל המקח הוא משום שכבר עכשיו נתחייב לקנותו לו.

ובמק"א נת' בביאור ד' הרמ"ה שהביא הטור בסימן שי"ב דהא דבבית סתם אינו חייב לקנות לו, הוא משום דהוי זה דשלב"ל, ומבו' דאם הוי זה דשלב"ל וחייל המקח ע"ז, אף הוא מחויב לקנות לו, אך התם איירי בשנתחייב ע"ז להדיא, עיי"ש, ומ"מ אם לא חייל השכירות ע"ז, לא חיילא גם התחייבות זו, וצ"ע עוד בזה.

בעיקר דינא דפסיקה בקנין גמור, אם ה"ה חייב להעמיד המקח, ילה"ע עוד מד' הר"ן קידושין דכ"ט. שכתב דההיא דמקבל עליו סלתות מד' וכו', דמצי ההקדש לחזור בו, הוא משום דלא חייל קנין גמור שאי"ז בידו, והובא בש"ך סימן קצ"ט סק"ב, ולהדיא דאף בשפסק בקנין המועיל, לא חייל קנין גמור, אמנם מד' הראב"ד פ"ט ממכירה שהוכיח מזה דמצי הקדש לחזור בו, מ' דס"ל דבפסיקה בקנין המועיל חייל קנין גמור, וצ"ע בזה.