מעמר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק שמות אור לכ"א טבת תשס"ח

יל"ע היטב באגלי טל מלאכת מעמר, וכעת לא עיינתי בדבריו ז"ל.

א] בתורי"ד שבת דע"ג: כתב, ז"ל, והמעמר פי' המקבץ השבלים מאחרי הקוצר ועושה אותן עומר ושיעור המעמר הוא כגרוגרות דומיא דקצר וטחן שכל מלאכת האוכלין כגרוגרת ואי קשיא א"כ נתפזרו לו פירות בחצרו או בשדה וליקטן יתחייב משום מעמר תשובה אין מעמר אלא בשעת תלישתו מן הקרקע שזה הוא תחלת ליקוטו אבל פירות שנלקטו כבר ועכשיו נתפזרו אי"ז מעמר, עכ"ל.

אמנם מד' התוס' נ' דפליגי ע"ז, דהנה לפ"ד הרי"ד, הרי דמש"א בסוגיא האי מאן דכניף מלחא "ממלחתא" חייב משום מעמר, הוא משום דאם לא כניף ממלחתא אי"ז תחילת ליקוטו וע"כ הוא פטור, שלא נאסר אלא תחילת לקיטתו.

אך הנה בתוס' ביצה דל"א., ז"ל, וי"ל דלא שייך עמור אלא במקום שגדילים שם כדמוכח בפרק כלל גדול, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם דל"ג:, ומשמעות לשונם, דהיינו משום שחשיבות פעולת עימור הוא במקום לקיטתן ולא במקום אחר, ובמאירי בשבת דע"ג: פירש הטעם משום שאין דרך עימור אלא במקום שקצר שם, אך לאו כללא הוא דאין חייבין אלא על העימור הראשון.

אך שמא י"ל, דאחר שאין חייבין אלא במקום גידולם, אין לחייב אלא על העימור הראשון שבמקום גידולן, ואם נתפזרו שרי לחזור ולאספן דבזה ליכא חשיבות למקום גידולן, ואין דרך העימור בכך, אך מ"מ נ' נפ"מ בזה, בגוונא שאספן לכלים קטנים במקום גידולן, ואח"כ שב ואספן בכלי גדול, דלד' הרי"ד נ' שיהא פטור משום שאי"ז תחילת לקיטתן, ולד' התוס' נ' שיהא חייב.

ומקור גדול לזה נ' מד' הריא"ז בפ' כלל גדול, ז"ל, נתפזרו לו פירות בחצירו וכו' ואם ליקטן לתוך הקופה אינו אסור אלא מדברי סופרים, ואינו חייב משום מעמר שאינו נקרא מעמר אלא בתחילת לקיטתו וכו', עכ"ל, והרי להדיא דלדידי' כל הא דאין חייבין על עימור פירות בחצר, הוא רק משום שאי"ז תחילת לקיטתו, וכן נ' גם בל' הרי"ד שכתב גם נתפזרו פירות בחצירו, אך בד' הרי"ד הי' מקום לדחוק שעיקר המכוון הוא לנתפזרו בשדה, אך בד' הריא"ז שלא הזכיר אלא בחצירו מוכח כדברינו.

ולהאמור אם נתפזרו הפירות במקום גידולן, אין להתיר לשוב ולאספן, דלדידן אין מקור להיתר זה, ואדרבה ממה שהוצרכו התוס' להתיר מכח הא דאי"ז במקום גידולן, מוכח דאל"כ הי' אסור, וז"ב, ובס' ארחות שבת לא כתב כן.

ומאידך נפ"מ בזה, היכא שעפו הפירות ברוח ממקום גידולם למקום אחר, או שהביאן לבית ועשה שם גדיש, דלדעת התוס' והר"ן כה"ג לי"ב איסור מעמר, דלא חשיב מעמר אלא במקום גידולם, ולדעת הרי"ד והריא"ז כה"ג ה"ז אסור, דרק אם אי"ז מכלל מעשה לקיטתן הוא דשרי לדידהו.

אך אולי יש לדחוק, דגם מש"כ תוס' והר"ן דאין חייב אלא במקום גידולו, עיקר כונתם הוא דאין חייבין אלא על האסיפה הראשונה שאחר גמר מלאכתו, אך זה אינו נראה.

אמנם שו"ר בחי' הריטב"א שבת דע"ג:, ז"ל, אביי אמר אין מעמר אלא בגדולי קרקע. הקשו בתוספות דהא אמרינן במסכת יו"ט דמביאים עצים מן הקרפף אפי' מן המפוזר ואמאי והא הוי מעמר שהוא בגדולי קרקע ומעמר אסור ביו"ט, ותירצו שאין משום מעמר אלא במעמרו במקום גדולו או מעיקר תחלת מקום לקיטתו כמקושש בשדה וכדהוה אמרינן הכא האי מאן דכניף מלחא ממלחתא דדוקא ממלחתא, אבל זה "שכבר היה כנוס" בקרפף ונתפזר אין בו משום מעמר ואפי' בשבת, ויש לו למורנו הרב ז"ל בזה טעם אחר כתבתיה שם בס"ד, עכ"ל.

והרי דאף שפירש הריטב"א מתחילה דטעם ההיתר הוא משום שאי"ז במקום גידולו, סיים דהטעם הוא משום שכבר הי' כנוס ונתפזר, ויל"פ כן גם בד' התוס'.

ומש"כ עוד בארחות שבת עפי"ד הרי"ד, דגם במדבק דבילה אין לאסור אם כבר הי' זה מדובק, יש לפקפק בזה, דרק בעימור התבואה ליכא חשיבות אלא באסיפה הראשונה, והאסיפה השני' אין חייבין עלי', אך בדיבוק דבילה מאי נפ"מ בין דיבוק ראשון לדיבוק השני, ודו"ק.

והנה בד' הרמב"ם לא נזכר הך תנאה דאין חייבין אלא על עימור שהוא במקום גידולו, ונ' טפי שדעתו כדעת הרי"ד דהא דשרי בנתפזרו פירות לאספן הוא משום שאי"ז תחילת לקיטתן.

וכ"ה מדויק מל' הרמב"ם פכ"א שכתב שאין מקבצין את המלח, ולא התנה דוקא ממקום שעושין אותו כלישנא דרבא מלחא ממלחתא, ולד' התוס' והר"ן דבזה נתחדש דבעי' דוקא ממקום גידולו ל"ה להרמב"ם להשמיטה, וע"כ נ' לא כן, ושו"ר שכבר דקדק כן הנשמ"א כלל י"ג.

אמנם דעת הרמב"ם דאם דיבק פירות זב"ז חייב, ודעתו דהחיוב הוא אף בחצירו, ופירש דזהו טעם האיסור לאסוף פירות שנתפזרו שמא יחברם יחד.

ובהשגות הרמ"ך פ"ח ה"ו כתב בדין מקבץ דבילה, ז"ל, דוקא שקבצם ממקום שנפלו שם מן האילן אבל אם קבצם בבית לא, כדאמרינן במס' יו"ט דמעמיד ערימה לא הוי גמר מלאכה, עכ"ל.

אך דעת הרמב"ם מבוארת דחייב אף מקבץ דבילה אף בשאי"ז במקום גידולו, והוא מוכח כן, דאל"כ ל"ה בעינן לחיוב מחודש במקבץ דבילה, דלא גרע מכל עימור פירות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פכ"א דגזרו בנתפזרו פירות שמא יבא לכבשן, והרי דאף בחצירו חייב אף כבשן ונדבקו יחד.

והנה במעשה רוקח כתב דמודה הרמב"ם דאין עימור אלא במקום גידולו, אך דיבוק דבילה דרך לעשותו אף בבית וע"כ חייבין עליו.

אך כמדומה דאי"ז מתישב כלל, שהרי ברמב"ם פכ"א מבו' דבכל הפירות יש לחוש שיכבשם בידו לתוך הקופה ויבא לידי עימור, והרי כל הפירות אין דרך כלל לכבשן יחד, והרי דאפ"ה אם יכבשם יחד ויחברם זל"ז ה"ה חייב משום מעמר.

אמנם במ"ב סימן ש"מ סקל"ח כתב דהא דחייבין על קיבוץ דבילה הוא משום שדרכן של אותן הפירות בכך, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע.

ונ' הטעם בזה, שהרי נת' דהרמב"ם דעתו כהרי"ד דחיוב מעמר הוא בכל מקום, ואך שאין חייבין אלא על תחילת לקיטתו, ובזה נתחדש דכ"ז הוא בעימור גרידא דבזה ליכא חשיבות מלאכה אלא לתחילת הלקיטה, אך בדיבוק פירות זל"ז דהוי מלאכה חשובה, חייבין עלי' בכל מקום, והואיל והיא מענין מלאכת מעמר הויא תולדה דמעמר הגם דגדרה חלוק, וכדאשכחן דכוותה בכ"ד.

ולפ"ז יש לאסור לדבק כל הפירות זל"ז אף בבית, וזה מצוי בדיבוק צימוקים זל"ז וכיו"ב ויש ליזהר הרבה בזה.

ובס' ארחות שבת כתב להתיר בדברים שדרך לעשותן בשדה, וכמדומה דאם אסור אף בדבר שאין דרכו כלל בכך, כ"ש שיאסר בדברים שדרכם בשדה, ועיי"ש שהביא מנשמת אדם ודברים תואמים לדברינו.

ובהגמי"י פכ"א הי"א כתב, ז"ל, כתב רא"ם ז"ל הילכך יזהר אדם שלא לאסוף פירות ולקבצם יחד דהוי כמעמר, עכ"ל. אמנם בפרק המביא כדי יין תנן ומגבב עצים מן החצר להדליק משמע שאין עימור בזה אלא במעמר ממקום גידול הדבר כעין קמה קצורה שמעמר אותה ע"ש בתוספות וספר התרומה. ומלח ממלחתא היינו מקום גידולו, עכ"ל, גם בסמ"ג לאוין ס"ה השיג כן ע"ד היראים, וצ"ע בדעת היראים דנראה דאסר בכל גווני, וכ"ה מפורש באו"ז הל' שבת סימן נ"ז, עיי"ש, דא"כ בנתפזרו לו פירות מ"ט לא אסרו משום מעמר.

ובאו"ז שם כתב דקי"ל דיש עימור אף שלא בגידו"ק וכרבא, והביא כן מיראים, וביראים שלפנינו ליתא, וכדעה זו כ"ה דעת הרמ"ך בפ"ח משבת.

ובמאירי בשבת דע"ג: כתב, ז"ל, וי"מ שכל שצריך כוון בעימור שבו חייב בכל מקום ואפי' בחצרו אבל המאסף פירות וצברם בלא כוון מותר, עכ"ל, ואולי כ"ה דעת הרא"מ, אך אכתי צ"ב מסוגיא דביצה דל"ג: שהוכיחו משם הרשב"א והר"ן להתיר בשאינו מעמר במקום גידולם.

אמנם הנה בר"ן שם דל"א. הביא די"מ דאסור לגבב משום מעמר, ואך דשרי לצורך היסק ביו"ט, ולפ"ז גם אין ראי' מסוגיא דל"ג., וז"פ.

ביש"ש ביצה פ"ד סימן ו' השיג על י"מ אלו דאין מעמר אלא במקום גידולו, ואך שכתב דמדרבנן אסרו בשדה דמיחזי כמעמר במקום גידולו, עיי"ש.

בל' הראב"ד בכתוב שם ביצה דכ"א: מבו' דאסור לקבץ גרעיני תמרים יחד להוליכן לבהמה משום איסור מעמר, עיי"ש.

אמנם נ' דכ"ז במקבצן יחד לצורך שימוש, אך כל שאוסף הקליפות יחד לזרקן אי"ז בכלל המלאכה, וז"פ.

אך משכח"ל במי שאוסף גרעיני משמש וכיו"ב דלהראב"ד ה"ז אסור משום מעמר.

ל' סמ"ק רפ"ב, המעמר כל המאסף דברים הרבה קרוי מעמר, ודוקא ממקום חיבורן וגידולם אבל ממקום שאינו גידולם לא כדתנן במסכת ביצה מגבב אדם עצים, עכ"ל, ויל"פ ל' זה דל"ב שיהא העימור במקום הגידול, אלא שיעמר ממקום הגידול, וזה כד' התורי"ד שאין חייבין אלא על הלקיטה הראשונה, ודו"ק.

במ"ב סימן תק"א סקי"ב הביא דעת מהרש"ל והב"ח לגבב בשדה דמיחזי כמקום גידולו, וכן העתיקו הגר"ז והחיי אדם, והנה התם נמי איירי אף בשכבר ליקטן תחילה, ואפ"ה אסור, ולפ"ז ה"נ יש לאסור בכל דכוותה מדרבנן מיהא, וזה נשמט להרב בעל ארחות שבת.

בשעה"צ תק"א סקי"ד, ז"ל, ועל כרחו דסבירא לה להרמב"ם דלא אסור עימור כי אם כשמעמר שיהיו מונחים שם לייבש וכהאי גוונא, אבל לא כשמגבבן כדי להדליקן תכף,

שו"ת מהר"ח אור זרוע סימן ריד, המעמר, לא ידעתי פירושו? אם פי' רק שיאסוף שבלים יחד ולא יקשרם לאגודה אחת הוי מעמר? או לא הוי מעמר עד שיקשרם יחד להיות אגודה אחת? ולשון עומר היה נראה שאינו קרוי עומר אלא כשנקשרו יחד. כי שבלים המקובצים יחד ולא נקשרו להיות אגודה אחת איני סבור שיקרא עומר. וכן משמע מלשון המיימוני שכתב וז"ל אין עימור אלא בגידולי קרקע. המקבץ דבילה ועשה הימנה עיגול או שנקב תאנים והכניס החבל בהם עד שנתקבצו גוף אחד הרי זה תולדת מעמר וחייב. וכן כל כיוצא בז' עכ"ל. וכפי זה אם קבץ פירות יחד ולא עשאו גוף אחד אין זה מעמר. ואם כן המקבץ ביצים יחד אין זה עמור ואפילו אם יש עמור שלא בגידולי קרקע. והא דקאמר רבא (שבת ע"ג ב') האי מאן דכניף מילחא ממלחתא חייב משום מעמר? סבור אני שמקבצים המלח ממשדפות /ממשרפות/ המים ודוחקים אותו יחד שנעשה חתיכה אחת. ושמא אפילו בלא דחק רק שמשימים הרבה זה על זה נעשה חתיכה אחת. שאנו רואים כמה חתיכות במלח קשות עד שצריך לכותשן. אבל רבינו אבא מארי זצוק"ל פסק כרבא שיש עמור אפילו שלא בגידולי קרקע. וכן כתב גם בשם רבינו אליעזר ממיין. ומתוך כך פסק שאם נתפזרו לאדם ביצים המותרים בטלטול אסור לקבצם יחד. ובספר המצות כתב וכן כתבו התוס' מדתנן פ' המביא בביצה (ל"ג ב') מגבב אדם עצים מן החצר ומדליק, שאין עמור אלא כשלוקחם ממקום גידולם ומקבצם יחד. ושמא מה שמגבב מן החצר אין זה עמור. אלא כעין עמור שבולים שמקבצם כדי שיהו יחד ולקושרם יחד או שישכנו יחד שלא יפזרם הרוח. וגם שלא ידרסו ברגלי אדם ובהמה כשהם מפוזרים ובקל נאבדים בכמה ענינים כשהם מפוזרין כל שבולת בפני עצמן. אבל קסמין שבחצר שאינו מקבצם אלא כדי להדליקם לאלתר, אינו מקבצם אלא שטורח לו להדליק כל קיסם או לזרוק כל קיסם לבדו למדורה ולא בשביל תיקון הקסמין ושמירתם מקבצם אין זה מעמר. וכפי זה לפי רבותינו שפוסקין שיש עימור שלא בגידולי קרקע אסור לקבץ ביצים ופירות שנתפזרו יאסר לקבץ לדברי הכל. ונאמנים עלי דברי רבינו משה ב"ר מיימון שאין נקרא עמור עד שיעשם גוף אחד, עכ"ל.

ובנשמ"א כלל י"ג דן ג"כ לומר כן, אך דחה לזה מכח ד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ' הבונה דהמלקט עצים חייב משום מעמר, עיי"ש.

ע' זבחי צדק או"ח כ' ורב פעלים או"ח י"א שאסרו לעשות עיסה מתמרים, משום מלאכת מעמר.

שו"ת אגרות משה אורח חיים חלק ד סימן עג, ז"ל, ומש"כ הרה"ג ר' שמעון איידער שליט"א בשם ספר בדי השלחן דעושה קבוץ הפרחים השונים לפי דרך היופי הוא חייב מצד מלאכת מעמר לא ברור זה לע"ד דמלאכת קבוץ הרבה שבלים לערימה אבל קבוץ הפרחים אינו ענין קבוץ ערימה מפרחים אלא הוא קבוץ פרחים שונים שיתאימו לזה אינו כלל ענין מלאכה זו וצ"ע.