15 שליחות בדשלב_ל
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' צום העשירי יהפכהו ד' לששון

ולשמחה ולמועד טוב בב"א תשע"ה

**א**

א] נזיר די"ב:, אמרי לא משוי איניש שליח אלא במילתא דמצי עביד השתא במילתא דלא מצי עביד לי' השתא לא משוי.

והנה בתוס' הרא"ש בסוגיין מבו' להדיא, דדינא דהכא הוא חד דינא עם מש"א בקידושין דכ"ג: דכל מילתא דאיהו לא מצי עביד שליח לא מצי משוי, עיי"ש, ונת' להלן סק"?, וצ"ע דהכא דנו בגמ' בדין זה, ולא מייתינן לה מדהתם.

והפשוט בזה, דהגם דדינא דהכא מיוסד על הא דכל מילתא וכו', מ"מ בהא לחודי' לא סגי, דהגם דלא מצי משוי שליח במילתא דאיהו לא מצי עביד, אך הכא הרי עיקר השליחות הוא שיקדש לאחר שתתגרש, שהרי אף השליח אין בידו לקדשה עכשיו, ובשעה זו אף איהו מצי עביד, ובזה הוא שנתחדש הכא דכיון דאיהו לא מצי עביד השתא, לא מצי משוי שליח, אף לעשות לאחר זמן בשעה דאף איהו מצי עביד.

ואמנם דכ"ז הוא מיוסד על דינא דכל מילתא וכו', דאלמלי דינא דכל מילתא וכו', הרי מצי משוי שליח אף אם אין בידו לעשות, וא"כ הרי מצי חיילא השליחות גם על שעה זו, - ורק משום דכל מילתא וכו' ול"מ עביד שליח על שעה זו, ובאנו לדון דמ"מ יחול השליחות לעשות לאחר זמן, ובזה הוא דאמרינן דכיון דהשתא לא מצי עביד, ולא מצי משוי שליח, אף לא מצי משוי שליח לאח"ז.

ב] והנה יש להסתפק אם הא דל"מ לעשות שליח לאח"ז, הוא מכח דינא דאין אדם מקנה דשלבל"ע, וה"נ אינו עושה שליח על דשלבל"ע, ואך דאלמלי דינא דכל מילתא וכו', הי' עושה שליח השתא, ורק אחר דכל מילתא וכו' ול"מ למעבד שליח השתא, וכל השליחות היא על לאח"ז, הו"ל כעשי' בדשלבל"ע דל"מ, או דהוא דין בפנ"ע, דכיון דל"מ עביד השתא, לא חיילא השליחות כלל אף על לאחר זמן.

ויש ללמוד לזה ממש"כ התוס' בסוגיין בסו"ד, דהא דל"מ משוי שליח, הוא אף בדבר דהוי בידו, ול"מ אלא היכא דמכח הא דהוי בידו מצי עביד השתא להמעשה, ומכח זה אף מצי משוי שליח, עיי"ש, ואם הא דל"מ משוי שליח, הוא מכח דינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, הרי בדין דכל דהוי בידו שפיר מצי משוי שליח, שהרי קי"ל דאדם מקנה דשלב"ל בדבר שבידו, ובע"כ מזה דהא דל"מ משוי שליח על לאח"ז, אי"ז מכח דינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, אלא דין בפנ"ע הוא.

ג] ויש להוסיף, דאף מה שדנו התוס' דהיכא דהוי בידו מצי משוי שליח, אי"ז ע"ד הא דבדבר שבידו אדם מקנה דשלב"ל, שהרי בל' התוס' מבו' דל"ה סגי להו במה שבידו לבא עלי', אלא הוצרכו להא דבידו לבא עלי' "ולגרשה", - ומזה מבו' דנידון התוס' הי', דאף דל"מ משוי שליח במידי דלא מצי עביד, מ"מ בכה"ג חשיב כמידי דמצי עביד, כיון שבידו לבא עלי' ולגרשה, - דאם הי' נידון התוס' דיועיל בזה בידו, דומיא דהא דמהני בידו בדשלב"ל, הרי דלזה סגי במה שבידו לבא עלי', ומכח זה מצי משוי שליח על לאחר שיכנסנה, אך שוב נתבוננתי דיל"ד בזה מכח מש"א בקידושין דס"ב: נהי דבידו לגרשה בידו לקדשה, עיי"ש, ואכמ"ל, וז"ב.

וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש, ז"ל, ול"נ דאף ראי' א"צ, דכיון שבידו לגלגל ולהפריש, בידו נמי לעשות שליח, ול"ד להך דהכא שאין בידו לקדשה כלל עד שתתגרש, עכ"ל, והרי להדיא דהא דמצי משוי שליח בדהוי זה בידו, הוא משום דחשיב כמידי דמצי עביד, כיון שבידו לגלגל "ולהפריש", וזהו שהוצרך לפרש דהכא אין בידו לקדשה כלל עד שתתגרש, ולא מצי עביד כלל, אך אם הא דמצי משוי שליח בכה"ג, הוא ע"ד דינא דבדבר שבידו אדם מקנה דשלב"ל, הרי דהא דהכא ל"מ משוי שליח, הוא משום דאי"ז בידו לגרשה, וז"ב.

ד] והנה יש ללמוד מזה, דאף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, מ"מ ל"מ משוי שליח בדשלב"ל, אלא בגונא דמכח הא דמקנה דשלב"ל, אף מצי עביד את המעשה השתא, וממילא אף מצי משוי שליח, אך כל דלא עביד את המעשה השתא, ל"מ משוי שליח על לאח"ז, אף דאדם מקנה דשלב"ל, דאי נימא דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל מצי משוי שליח בדשלב"ל, הי' בדין דאף לדידן דאין אדם מקנה דשלב"ל, מ"מ מצי משוי שליח בדשלב"ל בדהוי זה בידו, כ"ה דאדם מקנה דשלב"ל בדבר שבידו.

ואמנם צ"ע בטעמא דמילתא, דהגם דהשתא ל"מ עביד ול"מ משוי שליח, מ"מ מ"ט גרע זה מכל חלות שאין בידו לעשותו עכשיו, דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל ולדידן בדבר שבידו, מצי לעשותו על לאח"ז, ומ"ט בשליחות דל"מ משוי שליח השתא, אף ל"מ לעשותו שליח על לאח"ז.

ה] והנה באמת בדינא דסוגיין הי' מקום לפרש, דהנה נראה פשוט, דעיקר מה שדנו בסוגיין דתחול השליחות אף בדשלב"ל, היינו דכבר עכשיו יחול עליו תורת שליח על מעשה זה, דהרי לא פירש כלל שתחול השליחות לאחר זמן, ודמי לכל עשי' בדשלב"ל, דכל שלא פירש שתחול כשיבואו לעולם, אי"ז חל אף לדעת ר"מ, אלא נידון הסוגיא דשמא כבר עכשיו חיילא עלי' תורת שליח לעשות למעשה זה לאח"ז, וע"ז הוא שאמרו דל"מ משום דכל מילתא דל"מ עביד השתא, ל"מ עביד השתא שליח ע"ז, - ולפ"ז לא נתפרש כלל בסוגיין דכל דל"מ עביד השתא ל"מ משוי שליח, אף אם מפרש להדיא שתחול השליחות לאח"ז כשיהא הדבר בידו, וי"ל דבאמת בכה"ג תליא בהפלוגתא אם אדם מקנה דשלב"ל, ואף למ"ד דאין אדם מקנה דשלב"ל, מ"מ אם הוי בידו שפיר דמי.

אך הנה בד' התוס' וש"ר מבו' דמכח הך דינא אין בידו למנות שליח על הפרשת חלה וכו', ומשמעות הדברים דלא יהני גם אם יפרש להדיא שעושאהו שליח לאחר זמן.

ונראה דהטעם בזה הוא, דכלל ל"מ חיילא שליחות לאחר ל', כיון דכלתה דיבורו, וע"כ כל המקום לדון דתחול השליחות בכה"ג, הוא דכבר עכשיו הוא נעשה שליח לעשי' זו דלאחר ל', וע"כ כל דהשתא ל"מ עביד, ול"מ חיילא עלי' השתא תורת שליח, לא מצינו לדון דמ"מ יהא זה כעשי' דאחר ל', דזה ל"מ כלל במינוי שליחות, וצ"ע עוד אם מצינו מקור להך מילתא אם מהני מינוי שליחות דלא יחול המינוי אלא לאח"ז.

ו] עוד העירוני לדון בזה, דהנה בדינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, קי"ל דהנותן ב' פרוטות לאשה וכו' ה"ה מקודשת, כיון דהשתא הוי זה בידו לקדשה, ואף דאח"כ לא יהא בידו לקדשה, מ"מ ה"ז מועיל, ויל"ע בדינא דסוגיין אם מצי השליח לקדש אשה שהיתה פנוי' בשעת מינוי השליחות, ואח"כ נתקדשה ונתגרשה, - וי"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דהאמנם אם הא דל"מ משוי שליח במידי דל"מ עביד השתא הוא מכח דינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, הרי דבכה"ג דלי"ב להא דאין אדם מקנה דשלב"ל, שפיר חיילא השליחות, אך לפמש"נ דאי"ז ענין לדינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, והוא דין בפנ"ע, דל"מ ליעשות שליח על דבר שאין בידו עכשיו, יש להסתפק אם בכה"ג דבשעת מינוי השליחות הוי בידו לקדשה וכבר נעשה שליח, אף דאח"כ נתקדשה לא בטלה השליחות, וכל שאח"כ חזרה ונתגרשה, בידו לקדשה למשלח, או דאף בכה"ג ל"מ, וצ"ע בזה.

ז] ובעיקר הדברים, הנה אמנם בסה"ת במפתח הסימנים סימן פ"ג כתב, ז"ל, ואע"ג דאמרינן וכו' שאני התם דאין בידו לגרש אשת חברו, אבל ביד האשה לעשות עיסה מן הקמח או לומר לאחר לעשות, והוי כמו פירות ערוגה זו מחוברין וכו' על פירות הללו, דא"ר יוחנן וכו' דהוו תרומה דכל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי, עכ"ל, וכעי"ז באו"ז הל' חלה סימן רכ"א.

ומשמעות דבריהם, דהא דמהני הכא במידי דבידו, הוא חד דינא עם הא דאדם מקנה דשלב"ל בדבר שבידו, וכדמייתי לה ממש"א בפירות ערוגה זו מחוברין וכו', - וכן מ' ממש"כ דביד האשה לעשות עיסה מן הקמח, ולא כתבו דבידה לעשות עיסה ולהפריש, וכמש"כ כן בתוס' הרא"ש, - ויש לדחות.

אמנם נראה דאף אם מכוון סה"ת והאו"ז דמהני הכא מדינא דבידו בדשלב"ל, לאו היינו דבאמת לא חייל מינוי השליחות אלא לאחר זמן, די"ל דא"א למנות שליח לאח"ז, וכנ"ל, וגם אם מהני מינוי שליחות שיחול לאח"ז, מ"מ כל שלא פירש להדיא דעושה לאח"ז, י"ל דל"מ, אלא היינו דגם חלות שליחות עכשיו על דשלב"ל, תליא בדינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, וזה כמש"נ במק"א מכ"ד דאיכא גווני דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל חייל השתא, ולמ"ד דאין אדם מקנה דשלב"ל לא חייל כלל, וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ח] בקידושין דכ"ג., בעי רבה לר"ש בן אלעזר עבד כנעני מהו שיעשה שליח לקבל גיטו מיד רבו וכו' או"ד וכו' עבד דאיהו לא מקבל גיטי' שליח נמי ל"מ משוי, בתר דבעיא הדר פשטה לה לה מאשה כאשה, ואלא הא דאמר רב הונא ברי' דר"י הני כהני שלוחי דרחמנא דידהו דאי ס"ד שלוחי דידן נינהו מי איכא מידי דאנן לא מצינן עבדינן ואינהו מצי עבדי, ולא והא עבדא דאיהו לא מצי מקבל גיטי' ושליח מצי משוי, ולא היא ישראל לא שייכי בתורת קרבנות כלל עבד שייך בגיטין, דתניא נראין הדברים שהעבד מקבל גיטו של חבירו מיד רבו של חבירו אבל לא מיד רבו שלו.

ובתוס' הרא"ש הביא בשם הר"מ שהק', דמ"ט הכא ל"מ משוי שליח, הרי בידו לקדש אשה אחרת, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, ? עכ"ל.

והיינו דמש"א התם דהא דמצי משוי שליח הוא משום דעבד שייך בגיטין, הוא בתורת ראי', דכיון דעבד שייך בגיטין, הרי הא דאין בידו לקבל גט מיד רבו, הוי זה חיסרון היכ"ת בעלמא, וע"כ שפיר מצי משוי שליח, ואשר ע"כ הכא דהא דאין בידו לקדש אשה זו, הוא משום שאינה ראוי' להתקדש כלל, ל"מ מה דבידו לקדש אשה אחרת.

ח] והנה במחנ"א פ"ג מגירושין הט"ו כתב כעי"ז מדעתו, והק' ע"ז ממש"א בפ' הגוזל עצים דאם הי' זקן או חולה נותנו לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, ופריך וכו' ואי דל"מ עביד עבודה שליח היכי משוי וכו', ומאי קושיא דהא כי אמרינן מי איכא מידי דאיהו לא מצי עביד לא משוי שליח היינו היכא דלאו בר עשוי הוא כלל כגון ישראלים דלאו בני קרבנות נינהו או היכא דהגריעות הוא במעשה כגון דהוי דשלב"ל, עכ"ד.

ובפשוטו נראה די"ל בזה, כמש"כ הקר"א בסוגיין, דדינא דהתם אי"ז ענין כלל לדינא דכל מילתא דאיהו ל"מ עביד שליח ל"מ משוי, אלא הוא משום דמה שזיכתה התורה את הכהן בקרבנותיו, הוא רק במי שהוא ראוי לעבודה, אבל אם אינו ראוי לעבודה חזר הזכות לאנשי משמר, עיי"ש שכתב לפ"ז דאין ללמוד מפלוגתת רש"י ותוס' ביבמות דצ"ט: במי שאינו ראוי לעבוד מחמת ספק, אם עבודתה ועורה שלו, דה"נ הוא בדינא דכל מילתא וכו', ודלא כמש"כ המל"מ בזה, ואשר ע"כ אף דבדינא דכל מילתא וכו', כל שהוא בר העשי' אלא דבפועל ל"מ למעבד, מצי משוי שליח, מ"מ התם כל שאין בידו להקריב, אינה זוכה בקרבנותיו.

ט] והרנ"כ העירני די"ל עוד בזה, דכל הא דבכה"ג חשיב כמילתא דמצי עביד, הוא רק בשליחות דקידושין וכו', דבפשוטו ל"ב בזה שיתייחס המעשה עצמו למשלח, אלא השליח מצי עביד ע"י הכח שקיבל מן המשלח, ובזה הוא דאמרינן דכל דלהמשלח עצמו יש כח לעשיית המעשה, אף דבפועל ל"מ עביד, מ"מ מצי משוי שליח, אך בשליחות דהתם דהו"ל כשליחות דמעשה גרידא, י"ל דכל דהמשלח ל"מ בפועל לעשות את המעשה, ל"מ משוי שליח.

**ג**

י] והנה בתו"י עירובין די"ג. כתב דאם הוה בעינן שליחות בכתיבה הרי דמי שאין לו יד ל"ה מצי לגרש, ולכאו' הוא שלא כד' הרא"ש דמש"א דעבד מצי משוי שליח משום דשייך בגיטין, היינו דמה שאין בידו לקבל גיטו מרבו הוי חיסרון היכ"ת בעלמא, וא"כ ה"נ במי שאין לו יד, דודאי מצי משוי שליח לכתיבת הגט.

והנה לד' התו"י נמצא, דמש"א התם דכיון דעבד שייך בגיטין מצי משוי שליח, אי"ז משום דהוי חיסרון היכ"ת בעלמא, אלא דינא הוא דכל דהוא שייך בעשי' זו מצי משוי שליח, ולפ"ז הדרא קו' הרא"ש לדוכתה דמ"ט הכא ל"מ משוי שליח לקדש אשה זו, אף שבידו לקדש עכשיו אשה אחרת.

יא] ובפשוטו צ"ל בזה, דהתו"י פליג על עיקר מה שדימה הרא"ש סוגיא דילן לסוגיא דקידושין, וס"ל דב' סוגיות חלוקות הן, ועיקר דרך זו כבר כתבו האחרונים והובא בארזה"ל, והיינו דדינא דהתם הוא דכל מילתא דלא מצי עביד בעצמו, אף ל"מ לעשות ע"ז שליח, ודין זה ל"ה ברור להגמ', כמבו' בסוגיית הגמ' בנדרים, ודינא דהכא הוא דכל דהשתא ל"מ עביד כלל ואף ע"י שלוחו, ל"מ משוי שליח שיעשה לזה לאחר זמן.

ולפ"ז שפיר י"ל, דאף דבדינא דהתם סגי במה שבידו לקבל גט של אחר, מ"מ בדינא דהכא ל"מ אלא אם מצי השתא לקדש אשה זו, ול"מ מה שבידו לקדש אשה אחרת, וז"פ.[[1]](#footnote-2)

**ד**

יב] בעיקר דינא דמינוי שליחות בדשלב"ל, העירוני לדון דשמא כל הא דל"מ משוי שליח על דשלב"ל, הוא רק בדהוי איהו בעל הממון, והוי עיקר העשי' מכחו, אך כל דבלא"ה אין הוא בעל הממון, שפיר מהני השליחות אף בדבר דל"מ עביד השתא, - ונפ"מ דבשולח שליח לקנות יהא בידו לקנות אף דשלב"ל בשעת השליחות, ואמנם נראה דאף אי לא נימא הכי, מ"מ ודאי דבידו לקנות דבר שלא הי' ביד המוכר בשעת מינוי השליחות, כיון שהי' בידו לקנות לדבר זה מבעליו, ול"ב שיהא כבר ביד מוכר זה, - ועפי"ז יש מקום לדון בכמה אנפי, וצ"ע עוד בזה.

**ה**

יג] בעיקר מש"כ התוס' להוכיח דהא דבמידי דל"מ עביד השתא ל"מ משוי שליח, הוא אף בדהוי זה בידו, וע"כ ל"מ בכתבו גט ליבמתי, אף דבידו לבא עלי' ולגרשה, הק' בחי' הגרע"א, ז"ל, תמוה לי, דעדיין יקשה דמ"מ אם נדון יבום לדבר שהוא בידו, א"כ בנותן לה גט קודם יבום שיחול אחר היבום מהני, דלא מקרי דבר שלב"ל, כיון דבידו ליבמה, א"כ ממילא מקרי מצי עביד השתא כמו החלה כיון דיכול לקרות שם על עיסה שיחול על זה לכשילוש, ה"נ הא יכול לגרשה עכשיו שיחול לאחר היבום. והרי בפירוש מבו' בקידושין דבכותב בשטר שחרור לכשאקחנה ממך אין לי עסק בך מהני לר"מ, א"כ ה"נ לדידן בגירושין דשומרת יבם לכשאייבמיך ומצי למיעבד שליח, ובתוס' יבמות כתב להדיא דלר"מ יכולים לומר כתוב גט לפלונית פנוי' לכשאכנוס אגרשנה, א"כ ה"נ לדידן ביבמתו, וצע"ג, עכ"ל.

ולכאו' מוכח מד' התוס' דילן, דפליגי ע"ד התוס' ביבמות וס"ל דאף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל ל"מ לכתוב גט לפנוי', וע"כ ה"נ ל"מ לכתוב גט ליבמתו אף דהו"ל דבר שבידו, וע"כ ל"מ משוי שליח.

ואמנם צ"ע בזה בביאור יסוד הפלוגתא דהתוס' בסוגיין והתוס' ביבמות בהך מילתא, אם למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל מצי לכתוב גט לפנוי', - וגם קשיא ע"ד התוס' בסוגיין ממש"א דמצי לכתוב שטר שחרור לעבד דלכשאקחך וכו', והרי דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, מצי לכתוב שטר שחרור אף דאין העבד שלו, וא"כ ה"נ בדין שיהא בידו לכתוב גט לפנוי', וכמשה"ק הגרע"א.

יד] ונראה לדון בזה, דעיקר הפלוגתא בזה היא בהא דל"מ לכתוב גט לפנוי', דבד' התוס' ביבמות דנ"ג: מבו' דהוא משום דאין בידו לגרשה, והיינו דל"ש לייחד הגט לגירושין, אם אין בידו לעשות עכשיו את מעשה הגירושין, - ונראה דע"כ לדעתם פשיטא דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל ומצי למעבד השתא את מעשה הגירושין, אף מצי לכתוב גט, שהרי כל עיקר הא דל"מ לכתוב גט לפנוי', הוא בתולדה מהא דל"מ לגרשה, וע"כ אם מצי לגרשה, מצי לכתוב גט, וע"כ שפיר מצי לכתוב גט, אף דחלות הגירושין אינם רק לאחר שיכנסנה, ועמד ע"ז בקה"י, והיינו משום דכדי לייחד הגט לגירושין, סגי במה דמצי למעבד בו עכשיו את מעשה הגירושין.

אך בדעת התוס' בסוגיין נראה דפליגי ע"ז, וס"ל דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי', הוא משום דעדיין ליכא לאישות זו שנכתב עלי' הגט, וע"כ אי"ז לשמה, וע"כ אף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, ומן הדין מצי לגרשה עכשיו, מ"מ כיון דעדיין ליכא לאישות זו, ל"מ לכתוב ע"ז גט, ועי' בחי' הגרא"י מטלז ביבמות שכתב כן בדעת הרמב"ם, ופירש לדעתו דזהו דמיבע"ל בכתבו גט ליבמתי אם כיון דאגידא בי' מהני, והיינו דאף דעכשיו אין בידו לגרשה, מ"מ כיון דכבר אגידא בי', וכבר איכא למקצת האישות, (וגט זה הרי חל גם על מקצת אישות זו), ע"כ י"ל דמצי לכתוב גט.

טו] ולפ"ז נראה, דע"כ לדעת התוס' בסוגיין, מעיקרא לא תיקשי מהא דכותב שטר שחרור לעבד דלכשאקחך וכו', דהתם איכא עכשיו להעבדות שכותב עלי' את השטר שחרור, ואך דהוא אין בידו לשחררו, ובזה ליכא גריעותא כלל, דהרי עיקר הא דל"מ לכתוב גט לפנוי', אי"ז משום דהוא אין בידו לגרשה, אלא הוא משום דליכא לאישות זו שנכתב עלי' הגט, ובעבד הרי איכא לעבדות זו שנכתב עלי' השטר שחרור, - והתוס' ביבמות שעמדו בזה, הוא לטעמייהו דס"ל דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי' הוא משום דאין בידו לגרשה, וע"כ ה"נ בעבד של אחר, כיון שהוא אינו בידו לשחררו, אף אין בידו לכתוב עליו שטר שחרור, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דהא דמצי לכתוב לו שטר שחרור, הוא משום דאדם מקנה דשלב"ל.

ונמצא לפמש"נ, דבהא דמצי לכתוב שטר שחרור לעבד לכשאקחך, לדעת התוס' ביבמות הוא מכח הא דאדם מקנה דשלב"ל, ולדעת התוס' בסוגיין הוא משום דכבר עכשיו הוא עבד, ואזלי לטעמייהו, - דלהתוס' ביבמות דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי' הוא משום דאין בידו לגרשה, הרי דמה"ט אין לחלק דבעבד שכבר עכשיו הוא עבד מצי לכתוב לו שטר שחרור, דמ"מ הרי הוא אין בידו לשחררו, אך מאידך שפיר מהני בזה הא דאדם מקנה דשלב"ל, דכיון דאדם מקנה דשלב"ל, ומצי עביד מעשה שחרור מהשתא, ע"כ גם מצי לכתוב לו שטר שחרור, - אך התוס' בסוגיין דס"ל דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי' הוא משום דליכא לאישות זו שנכתב עלי' הגט, הרי דמה"ט אין לפרש דהא דבעבד מצי לכתוב הוא משום דאדם מקנה דשלב"ל, דזה ל"מ מידי, אך מאידך שפיר מהני בזה הא דכבר עכשיו הוא עבד, וע"כ שפיר מצי לכתוב לו שטר שחרור, וכמש"נ.

טז] שוב מצאתי בעזה"י עיקר הדברים מפורשים כן בפי' הר"א מן ההר ביבמות שם, עיי"ש שהק' מהא דכותב לעבד לכשאקחך וכו', וכתב לישב, ז"ל, וי"ל דל"ד, דהתם העבד הי' בר שחרור שהרי הי' עבד, מיהו הוא ל"ה אדון ול"ה בידו לשחררו, והא מילתא תליא אם אם מקנה דשלב"ל, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בד' התוס' בסוגיין, - וגם מבו' דפליג ע"ד התוס' ביבמות, וס"ל דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי', הוא אף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, דאל"כ הרי מעיקרא ל"ק מההיא דעבד, וכמש"כ התוס'.

אך באמת בדקדוק דבריו נראה, דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי', אי"ז משום דליכא לאישות זו, וכמש"נ לעיל, אלא הוא משום דהאשה אינה בת גירושין, וזהו שכתב דבעבד דהעבד הוי בר שחרור, שפיר מצי לכתוב לו שטר שחרור, אף דהוא אין בידו לשחררו.

ואמנם גם לפ"ז נראה, דמה"ט הוא דס"ל דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי' אף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, דהאמנם לדעת התוס' ביבמות דהא דל"מ לכתוב גט לפנוי' הוא משום דאין בידו לייחד הגט לגירושין אם ל"מ למעבד בו גירושין, הרי דכיון דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, מצי למעבד בו מעשה גירושין עכשיו, שפיר מצי לכתוב גט, אך לפ"ד הר"א מן ההר הא דל"מ לכתוב גט לפנוי' הוא משום שאינה בת גירושין, הרי דבזה ל"מ מידי הא דאדם מקנה דשלב"ל ומצי ליתן לה גט השתא, דמ"מ כיון דלא יחולו הגירושין עד שיקדשנה, נמצא דעכשיו אינה בת גירושין, וע"כ ל"מ לכתוב לה גט, ודו"ק היטב.

יז] בקצוה"ח סימן קכ"ג סק"א כתב בדין אמר לחבירו לך חזק וקני בדשלב"ל, ז"ל, ואע"פ דציווי הנותן הי' בדשלב"ל, לא גרע בזה, דמידי דהוי אשליחות בעושה שליח בדשלב"ל כגון לקדש לו אשה לכשתתגרש, דכתבו התוס' נזיר בדף י"ב דמהני, וכמו שמביאין ראי' מנשים העושין שליח להפריש חלה מקמח שהוא דשלב"ל, ע"ש, וא"כ צ"ל דמהני לי' ציווי של המשלח אע"פ שהוא בדשלב"ל, א"כ מכ"ש בזה שהוא זוכה ע"פ ציווי המוכר או הנותן ולהכי כשקדם ותפס כ"ז שלא חזר בו המוכר מהני, עכ"ל.

והדברים צע"ג, דהיאך כתב דמצי לעשות שליח בדשלב"ל כגון לקדש לו אשה כשתתגרש, הרי זהו דינא דסוגיין דל"מ לעשות שליח ע"ז, ומש"כ התוס' דמהני לעשות שליח להפריש חלה מקמח שהוא דשלב"ל, הוא משום דבידו להפריש עכשיו, וצע"ג.

ומעיקר דבריו מבו' לכאו' שפירש, דבשליחות בדשלב"ל חיילא השליחות אחר שבא לעולם, וצ"ע.

העתקה ממש"נ בניסן תשע"א, - וכעת לא עיינתי בזה

נזיר די"ב:, אמרי לא משוי איניש שליח אלא במילתא דמצי עביד השתא, במילתא דלא מצי עביד ליה השתא לא משוי.

וכתבו התוס' שם, ז"ל, וא"ת דהא מעשים בכל יום שהאשה אומרת לחבירתה לושי לי קמח והפרישי חלה בעבורי וכו', ואיך נעשה שליח בדבר הזה הא בשעה שעושה אותה שליחות ל"ה יכולה בעצמה להפריש חלה מקמח זה שאינו בר חיובא שאין מפרישין חלה מקמח, ואומר ר"ת דיש בידה להביא עיסה מגולגלת ולומר עיסה זו תהא חלה על קמח לכשיהיה נילוש ודברים שבידה קיימים דאי"ז דשלב"ל כיון שבידה ללוש ולגלגל העיסה קרוי שפיר בא לעולם כיון שבידה לעשות וכו', דכל שבידו לעשות לאו כמחוסר מעשה דמי ובידו לתולשם, עכ"ל, אך כמה מקמאי הביאו בשם ר"ת דאה"נ ל"מ למנות שליח קודם הגלגול.

וצ"ע מאן לימא דיש לה עיסה מגולגלת להפריש עלי', ולכאו' צ"ל דהוי זה בידה לקנותו, אך זה תלוי בהפלוגתא אם דבר המצוי בשוק לקנותו חשיב כדשלב"ל, ועוד, דלכאו' הצד דדבר המצוי בשוק לקנותו חשיב כדבר שבא לעולם, הוא משום דינא דבידו, ולגבי מינוי שליחות הרי נקטו התוס' דל"מ הא דהוי זה בידה לגלגל ולהפריש, וא"כ ה"נ לא יהני מה שבידה לקנות ולהפריש, שהרי מ"מ כ"ז שלא קנתה אין בידה להפריש.

וע"כ נראה כמו שהעירוני, דהא דל"מ משוי שליח, אי"ז מדינא דדשלב"ל, אלא הוא משום דכל מילתא דלא מצי עביד השתא לא מצי משוי שליח, והיינו דכיון שהוא עצמו אין לו כח לעשותו ל"מ לאשוויי שליח, וע"ז הוא דאמרינן דלא חשיב דאין לה כח להפריש חלה עכשיו, שהרי אם הי' בידה עיסה מגולגלת הי' בידה להפריש עלי', וע"כ אף אם אין לה עיסה מגולגלת אי"ז אלא חיסרון היכ"ת, ולא חשיב כמי שאין לו כח להפריש.

ועי' בתוס' הרא"ש שכתב דבידה לקנות ולהפריש, אך נ' דגם בדבריו יל"פ, שאין כונתו דמה שבידה לקנות חשיב כבידו, אלא היינו דבידה להפריש אם תקנה, וע"כ חשיב דכבר אית לה השתא כח להפריש.

ועי' בקר"א שכתב גדולה מזו, דבכתבו ותנו ליכא להך דינא דכל דלא מצי עביד השתא לא מצי משוי שליח, משום דמה שאין בידו ליתן השתא, אי"ז משום דאין לו כח לעשות המעשה, אלא דאין לו מה ליתן, אבל לא נגרע כחו משום זה לעשות שליח על הנתינה, ועיי"ש שכתב כן גם לגבי שליחות לשחיטת פסח קודם י"ד, ול"ד לשליחות קודם לישה להפריש חלה, עיי"ש בדבריו, ולא הבנתי היטב החילוק בזה, אך עכ"פ עיקר היסוד מבואר בדבריו, דרק היכא דחשבינן דהשתא אין לו כח לעשות המעשה, הוא דלא מצי משוי שליח.

ועפי"ז יל"ד דגם מש"כ האו"ז דמציא למנות שליח להפריש על כל עיסות שיהא לה עד עולם, משום שלעולם בידה ללוש או בידה לקנות, וצ"ע שהרי מ"מ עיסה זו שהשליח מפריש עלי', לא הי' בידה להפריש, ומה מהני שבידה להפריש על עיסה אחרת, אטו האומר פירות ערוגה זו יהיו תרומה לכשיביאו שליש ויתלשו יועיל משום שבידו להפריש על פירות אחרים.

אך להנ"ל יל"ד ולומר, דכל הא דמהני בכה"ג הוא רק לגבי שליחות, דכל שבידו להפריש חלה על איזו עיסה שהיא, כבר חשיב כמילתא דמצי עביד השתא, ומצי משוי שליח, וצ"ל דל"ד לקידושין דבעינן שיהא בידו לקדש אשה זו כמבו' בסוגיית הגמ', דבקידושין כל אשה ואשה הוו קידושין אחרים, אך בהפרשת חלה ליכא נפ"מ בין עיסה לעיסה, וכל שבידה להפריש חלה על איזו עיסה שהיא, כבר מצי משויא שליח, וצ"ע בזה.

אך עכ"פ בד' האו"ז נ' להדיא, דהא דמהני דבידה לקנות, הוא משום דינא דבידו, דג"ז חשיב בידו, עי' בדבריו שם.

ועי' עוד בתור"פ הכהן בסוגיין שנראה בדבריו ב' שיטות בזה, דהר"י מאורלייניש כתב דמהני השליחות מכח מה שבידו לקנות עיסה ולהפריש ממנה חלה, וזה כדעת האו"ז דמכח מה שבידה להפריש חלה על עיסה אחרת, אף מציא למנות שליח להפריש חלה על עיסה זו, ואיהו ס"ל דל"מ אלא מכח שבידו לקנות עיסה ולהפריש ממנה חלה על עיסה זו לכשתלוש, עיי"ש.

ובד' סה"ת לא נתברר לי, אם מש"כ דהתלמיד שהוא כמו אורח יכול לומר לבעה"ב להפריש חלה מכל עיסות שיהא לו אפילו מאותן שיקנה אחר כן ואינו צריך ליטול רשות בכל פעם, עכ"ל, הוא נמי מכח מש"כ אח"כ דהוא משום דהוי זה בידו, או דבתלמיד שאינו עוסק כלל בעשיית העיסה ולעולם בעלת הבית עושה בשבילו, הרי דכל שאומר לה להפריש בשבילו, הוי זה זכי' גמורה ושפיר מהני, ורק באשה הממנה שליח להפריש פעם אחת בשבילה, הוא דל"ה זה זכי', כיון שבידה להפריש בעצמה, ובזה הוא שדנו היאך מצי משויא שליח, וכדרך זו מ' קצת ממה שכתב לדין זה קודם שכתב להדין דאשה מצי משויא שליח, וגם דבאשה דמצי משויא שליח כתב דהוא משום דמציא ללוש עיסה מן הקמח, וה"ט הרי ל"ש בתלמיד שעדין לא קנה את הקמח.

ויש מקום לחלק עוד, דבתלמיד שמינה את בעה"ב שליח להפריש חלה מכל עיסות שיהיו, הרי דבזה ל"ב שיהא בידו להפריש מעיסה זו, דאין השליחות חלה כלפי עיסה זו, וזה ע"פ יסוד הדברים שנתבארו מד' האו"ז דמהני גם מה שבידה להפריש מעיסה אחרת, ומשא"כ באשה ששלחה להפריש חלה מעיסה זו, הוא דבעינן שתחול השליחות כלפי עיסה זו.

ובעיקר ד' התוס' צע"ג, שהרי ה"ט דבידה להביא עיסה מגולגלת ולהפריש עלי', אינו טעם אלא דמה"ט מצי עביד את היתר השירים דעיסה זו, אך אכתי לא נתפרש היאך מצי משויא שליח על קריאת השם על חלה זו, דלזה ל"מ מה שבידה להביא עיסה אחרת ולקרוא עלי' שם חלה, שהרי על קמח זה אין בידה לקרוא שם חלה, ואמנם דבידה לקרוא שם חלה מקמח זה על עיסה אחרת, וגם בידה לקרוא שם על קמח זה להתיר עיסה זו לכשילוש, וכמש"כ הגר"א והגרע"א דג"ז מהני, (והבית מאיר נחלק ע"ז), אך התוס' לא הזכירו לזה.

והנה אמנם נת' לעיל בד' האו"ז דל"ב שיהא בידה להפריש עיסה זו, אלא כל שיש בידה להפריש חלה סגי בכך, אך בד' התוס' אי"ז מתישב, שהרי התוס' הצריכו שיהא בידה להפריש מעיסה אחרת על קמח זה לכשתלוש, והרי דל"מ מה שיש בידה להפריש חלה אחרת, אלא בעינן שיהא בידה לתקן עיסה זו, וא"כ לכאו' כ"ש דבעינן שיהא בידה לקרוא שם על קמח זה, וצ"ע בזה.

בסמ"ג עשין קל"ד כתב, ז"ל, ועושה אדם שליח לתרום מכל התבואות שיהיו לו עד עולם מאחר שיכול ליתנם לשלוחו ולזכותם לו מעכשיו שיקנה לו גוף הקרקע לפירותיו כך פירש רבינו יצחק בפ"ב דנזיר, עכ"ל, ובאו"ז הל' חלה סימן רכ"א הביא כן בשם ר"י וכתב ע"ז דלא אתברר לי האי טעמא, גם במל"מ רפ"ד מתרומות כתב ע"ז דהדברים תמוהים בעיני, והיינו דא"כ מ"ט ל"מ למכור פירות דקל, מכח דמצי למכור דקל לפירותיו.

וצ"ל דכל ד' ר"י הם רק בדינא דלא מצי משוי שליח בדבר שאין בידו לעשותו עכשיו, וכמש"נ לעיל דדין אחר הוא, וצ"ב.

אך אכתי אינו מובן מה מהני כלפי דין זה הא דבידו לזכות לו גוף הקרקע לפירותיו שיהיו הפירות שלו ולא יפריש כלל על של המשלח אלא על של עצמו.

ושמא אין כונתו שיכול להקנות לו גוף לפירותיו שיהיו הפירות שלו, אלא שיכול להקנות לו גוף לפירותיו לזכות בפירות זכות זו לעשר עליהן, וזה ע"ד המבו' בתוס' ב"ב דס"ג. דמצי לשייר לזכות זו, וה"נ לכאו' מצי להקנותה, ולפ"ז מובן טפי דה"ז מועיל, אך אכתי אי"ז מתישב כ"כ, וצע"ג בזה.

1. והעירוני לדון עוד, דדינא דכל מילתא וכו' דסוגיא דקידושין ל"ש כלל הכא, אף בלא הא דבידו לקדש אחרת, דהך דינא הוא רק כשהוי הגריעותא בדידי' דאיהו ל"מ עביד, אך הכא הרי אין הגריעותא בדידי', אלא הגריעותא הוא מצד המתקדשת דהיא אין בידה להתקדש, ובזה ל"ש דינא דהתם. [↑](#footnote-ref-2)