כלים פי_א מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ב**

א] **כל כלי מתכות שיש לו שם בפנ"ע טמא,** בהך דינא דשם בפנ"ע, פירשו הרמב"ם והרא"ש דהיינו שהוא מיוחד בשם עד שקורין לו כך בלי לווי,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הרמב"ם בהלכות כלים פ"ט ה"א, אך הראב"ד שם פליג ופירש דהכא לא אתי למעוטי אלא כסויי הכלים וחיפוייהן, והר"ש בכת"י פירש דדינא דיש לו שם בפנ"ע הוא למעט לחיים דפרומביא ולחיים דקסדא, ועי' בדבריו לקמן מ"ה ומ"ט, וזה ע"ד ד' הרמב"ם, אך לא נתפרש בדבריו דתלי במה שיש לו שם לואי, ועיי"ש בה"ג דפליג על עיקר דינא דשם בפנ"ע, ז"ל, כל מ"ש משום שיש לו שם בפ"ע או משום שאין לו שם בפ"ע, אני איני תולה אותם בשם, אלא הטהורים מפני שאינם משמשים בפנ"ע כלום אלא ע"י חבורם עם השאר, והטמאים מפני שמשמשים בפנ"ע, עכ"ל, ולהלן מ"ט אות ? נתבאר לדעתו, אלו כלים חשבינן להו שאינם משמשים בפנ"ע כלום.

ובחי' הגר"ח כלים פ"י עמד ע"ד הרמב"ם, שהרי בקבלת טומאה בעינן דוקא כלי מעשה ובלא"ה לא מקב"ט וכו', וא"כ הא קשה לדעת הרמב"ם למאי מהני מה שיש להן שם בפנ"ע, אבל מאחר דאינן ראויין לתשמישן ולתכשיטן, א"כ הא ל"ה שוב כלי מעשה ואיך טמאין, והנה אמנם בתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ח כתב דכל הא דס"ל להרמב"ם דאם יש לו שם בפנ"ע טמא, הוא רק בשהוא ראוי למלאכה בפנ"ע, דאם אינו כלי תשמיש, מה לי שמו עליו או לא, אך בתשו' כת"ס יו"ד סימן ק"א ובלחם ושמלה סימן ר"א סק"צ פליגי ע"ז, ועי' גם במהרש"ם ח"ד סימן רי"ד שהוכיח לא כן, ונת' עוד בזה להלן מ"ט אות ?, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, דב' דינים הם, דבעי' שיהא כלי וכו', ועוד בעי' שיהא כלי מעשה דהיינו או לתשמיש או לתכשיט. ונ"מ ביניהם, דבהך דינא דבעינן שיהא ראוי לתשמיש גם ב' כלים נפרדים אם בין שניהם הרי הן ראויים לתשמיש ה"ה מקב"ט וכו', אכן כ"ז הוא לענין הדין דכלי מעשה, אבל לענין הדין כלי, בזה בעי' שיהא כל א' בפנ"ע חשוב כלי ובלא"ה לא מקבל טומאה, דאין ב' חצאי כלים מצטרפין, וע"כ זהו דתנן כל כלי מתכות שיש לו שם בפנ"ע טמא, ור"ל דכל שיש לו שם בפנ"ע אז הוי בפנ"ע כלי שלם, וכיון דיש עליו דין כלי ע"כ הוא מקבל טומאה, משא"כ אם אין לו שם בפנ"ע, אז אין לו דין כלי כלל ואינו בר קב"ט, ואינו מועיל לו מה דחזי לתשמישי' בהדי אחריני, אבל מ"מ מאחר שהוא בפנ"ע אינו כלי אינו בר קבולי טומאה בפנ"ע, עכ"ל, ועמש"נ בזה להלן מ"ה אות ? ומ"ז? ומ"ט?.

ב] והנה בפירקין מ"ו פיקה של מתכת ר"ע מטמא וחכמים מטהרין, ופירש הרמב"ם דטעמא דחכמים הוא משום שאין לה שם בפנ"ע, ובתוי"ט שם תמה, דנלך ברחובות קרי' ונשאלה את פיהן של יושבי העיר היאך הם קורים, ועיי"ש שדן לפרש דמר כי אתרי' ומר כי אתרי' ולא פליגי, אך הק' ע"ז דא"כ ל"ה להו להרמב"ם והרע"ב לפסוק הלכה כחכמים, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ד הביא דלהדיא תניא בתוספתא (שהביא הר"ש במ"ד) דפליגי.

ובחזו"א סימן י"ד סקי"ד כתב לישב, דעיקר דינא דשם בפנ"ע הוא למעט כלי שאין משמש אלא בשיתוף ואין המלאכה נקראת על שמו אלא הוא נטפל לכלי אחר ובשעת פירוקו חשיב כמקצת כלי, ושם ל"ד הוא, אלא שם נקרא מחמת השימוש והעיקר תלוי בשימוש, עכ"ד, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם שהאריך לפרש דהא דפיקה אין לה שם בפנ"ע, הוא משום שאם יאמר האדם הפיקה אין ידוע למה כוונתו כיון ששם זה מונח על כל כדור מעוגל וכו' עד שיאמרו פיקה של כוש וכו', עכ"ל, מבו' להדיא דעיקר הדין תלי במה שיש לו שם לווי.

ג] אמנם י"ל בזה בפשיטות, שהרי הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"ב מ"ב ובפ"ט מכלים ה"א פירש, דטהרת כלי שאין לו שם בפנ"ע הוא משום דחשיב כמקצת כלי, ולפ"ז הרי פשוט דכל הא דבעינן שיהא לו שם בפנ"ע, הוא רק כשעיקר תשמישו הוא ביחד עם כלי אחר, דבכה"ג כל שאין לו שם בפנ"ע לא חשיב כלי שלם בפנ"ע אלא הוי מקצת כלי, אך כל דחשיב דהוא משמש בפנ"ע, ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, אך צ"ע מל' הרמב"ם שם הט"ז דמשמע דאף כלים המשמשין בפנ"ע בעינן שיהא להם שם בפנ"ע, ?עמש"נ לקמן פי"ד מ"ו דהיכא שיש לה תשמיש אחר, ודאי דאין לטהר מכח מה שאין לה שם בפנ"ע, שהרי מה שקורין לה כן, הוא משום תשמיש השני, אך משום תשמיש זה הויא כלי בפנ"ע?, ולפ"ז י"ל דטעמא דר"ע דמטמא בפיקה של מתכת, הוא משום דס"ל דמה שהיא משמשת להכביד הכוש, הוא תשמיש בפנ"ע, ולא חשבינן דמשמשת יחד עם הכוש, וכ"כ בחזו"א סימן י"ד סקי"ג, וע"כ לא איכפת לן במה שאין לה שם בפנ"ע, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דכיון שכל תשמישה הוא לסייע לכוש, לא חשיבא כמשמשת בפנ"ע, וכ"כ בחזו"א שם, וע"כ כיון שיש לה שם לווי, חשיבא כמקצת כלי, ואינה מקב"ט.

ד] בד' הרמב"ם בפ"ט מכלים ה"ג וה"ו מבו' דכל הך דינא דשם בפנ"ע הוא רק בפשוטי כלי מתכת, אך כלי קיבול טמא אף אם אין לו שם בפנ"ע, וכ"ה מבו' בפיהמ"ש בפירקין מ"ט, ובחי' הגר"ח פ"י מכלים פירש הטעם בזה, ז"ל, וכל שיש לו בית קיבול חשוב כלי, משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי וכו', עכ"ל, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם פ"ט מכלים ה"ב, ז"ל, ואם יש להן בית קיבול מים מתטמאין "ככל כלי קיבול", ועי' עוד במשנ"א כאן מש"כ לפרש בזה, ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"ד מ"ג מבו' דהוא משום דעי"ז נעשה כלי בפני עצמו, עיי"ש.

?להלן מ"ה אות ז' בהערה, ז"ל, מש"כ הגר"ח די"ל דחשיב ככלי קיבול, וע"כ ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, צ"ע, שהרי אין הזוג עשוי כלל לקבלה, דהגם שהעינבל בתוכו, מ"מ אין הזוג מקבלו, ובכלי קיבול שאין עשוי לקבלה בעי' שיהא לו שם בפנ"ע, וכדמוכח ממש"כ הרמב"ם לקמן פי"ד מ"ג ובפ"ט מכלים ה"ו, דהא דכסויי כלי מתכות טהורין הוא משום שאין להן שם בפנ"ע, ולמש"כ הגר"ח שם דהא דבכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע הוא משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי, עכ"ד, לכאו' ל"ש ד"ז, אלא בשהוא עשוי לקבלה, דבשאר כלים כה"ג הוא כלי, וצ"ע בזה, ועמש"נ שם לישב היטב בזה, וכן להלן מ"ט אות ?, עכ"ל, וצריך להוסיף דברים כאן.?

והנה למש"נ לעיל אות ג' דבכלי המשמש בפנ"ע ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, צ"ע דמ"ט הוצרך הרמב"ם בה"ו לפרש דהא דכסוי שמניחין בו איספלנית טמא הוא משום שנעשה כלי קיבול, ובכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, הרי אף אם ל"ה כלי קיבול, כיון דהוא משמש בפנ"ע, ל"ה לנו להצריך שיהא לו שם בפנ"ע, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ד נ' שפירש דזהו גופא הטעם דכלי קיבול טמא, עיי"ש, וכ"כ בסד"ט לקמן מ"ט, וצ"ע דא"כ ל"ה בעינן להא דהוא כלי קיבול, אלא אף אם הוא פשוט ומשמש לתשמיש אחר ה"ה טמא, וצ"ל דכיון שאין עיקר עשיית הכסוי לצורך זה, ואם יתבטל תשמיש הכסוי, לא ישתמשו בו להנחת האיספלנית, ע"כ לא סגי בזה לחשבו ככלי בפנ"ע, וע"כ כל הא דל"ב שיהא לו שם בפנ"ע הוא רק משום דבכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, ואכתי צ"ע.

ה] **חוץ מן וכו' והצינור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דצינור היינו מרזב, והרא"ש בכלל ל"א סימן ז' פירש דהוא צינור העשוי להוליך מים, והשואל שם כתב דיל"פ דהוא צינורא דדשא, ולפי' הרא"ש מבו', דאף דהצינור אינו משמש לצורך הקרקע, וגם אין הקרקע מסייעת לו בתשמישו, חשיב ככלי העשוי לקרקע, ועמש"נ בזה להלן אות י"ז י"ח, ועמש"נ עוד להלן אות ח' בטעם שפירשה הרמב"ם במרזב ולא פירשה בצינור העשוי להוליך מים.

ו] **שנעשו לקרקע,** בטעם טהרת כלים העשויין לקרקע, כתב בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' ובהל' מקואות סימן י"ב, ז"ל, ולא מיבעיא כלי מתכות שנעשה לשמש עם הקרקע שהוא טהור, "שהוא בטל אגב הקרקע", אלא אפי' נעשה לשמש פשוטי כלי עץ טהור, כדתנן בפרק י"ב דכלים וכו', זה הכלל כל דבר המחובר לטמא טמא וכל המחובר לטהור טהור, ובפי"ג עץ המשמש את המתכת טמא ומתכת המשמש את העץ טהור, עכ"ל, ומבו' בדבריו דטהרת כלי העשוי לקרקע, הוא משום שהוא בטל אגב הקרקע, ומדמי לי' לטהרת מתכת המשמש את העץ, וכ"נ בל' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ח דטהרת כלי הנעשה לקרקע, הוא משום שבטל אגב קרקע, ועי' עוד בל' הר"ש מקואות פ"ו מ"י, דטהרת המשמש לקרקע, הוא משום שתשמישו לדבר שאינו מקב"ט.

ז] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דדינא דמתניתין מיוסד על הא דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, ואלו כיון שעיקר עשייתם להיות מחוברין בקרקע, אינן מקבלין טומאה ואפי' קודם שיקבעו, עכ"ד, וכ"ה בפיהמ"ש לקמן פ"כ מ"ד, ז"ל, אכן יהי' המחובר לקרקע כקרקע ולא יקבל טומאה לדעת חכמים, אם נעשה אותו דבר מתחילתו בקרקע, או נעשה לשמש עם הקרקע, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דתחילת הדין הוא דכל שקבעו תחילה בקרקע ואח"כ חקק את הכלי, הוי כקרקע ואינו מקבל טומאה, ומכח זה גם אם עשאו מתחילה בתלוש, מ"מ כיון שעשאו ע"מ לקבעו בקרקע, ל"ה כלי לקבל טומאה, ואין מכוון הרמב"ם בפ"כ, דהא דנעשה לשמש עם הקרקע אינו מקב"ט, הוא רק אחר שחיברו, שהרי להדיא כתב הרמב"ם הכא דאינו מקב"ט אף קודם שקבעו, אלא מכוון ד' הרמב"ם, דהא דבנעשה לשמש עם הקרקע אינו מקב"ט, הוא מכח דינא דהמחובר לקרקע אינו מקב"ט, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש כאן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ה מי"א, דתנור של מתכת הבנוי בארץ אינו מתטמא כלל וכו' העיקר אצלנו כל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע, עכ"ד, והרי דאף דסתמא דמילתא איירי שעשאו בתלוש ואח"כ קבעו, מ"מ כיון שעשאו ע"מ לקבעו בקרקע, ה"ה טהור מכח דינא דהמחובר לקרקע כקרקע.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם ספי"א מהלכות כלים, ז"ל, שכל כלי מתכות שקבעם בקורה או בכותל מקבלין טומאה כשהיו עד שישנה את מעשיהם, לפיכך דף של נחתומין של מתכת שקבעו בכותל טמא וכו', עכ"ל, והרי דאם חקק את הכלי אחר שחיברו לקרקע אינו מקב"ט, וגם בחקקו ולבסוף קבעו כל הא דהוא מקב"ט, הוא רק משום דינא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשנוי מעשה, וע"כ כל דעביד שנוי מעשה, אינו מקב"ט.

ח] ולדעת הרמב"ם דהא דכלי הנעשה לקרקע אינו מקב"ט, הוא מכח הא דהמחובר לקרקע כקרקע ואינו מקב"ט, הרי פשוט דהא דכלי הנעשה לקרקע אינו מקב"ט, הוא אף בכלי שאין הקרקע מסייעת בתשמישו ואף כלי שאינו נעשה לצורך הקרקע, וכל' הרמב"ם בפיהמ"ש הכא דכל שעיקר עשייתן להיות מחוברין לקרקע אינם מקב"ט, וכ"ה משמעות דבריו לקמן פ"כ, דדף של נחתומין שעשאו מתחילתו לשמש עם הקרקע אינו מקב"ט, והרי דאף דדף אין הקרקע מסייעת בתשמישו ואינו עשוי לצורך הקרקע, מ"מ כל שעשאו ע"מ לחברו לקרקע, אינו מקב"ט.

ומאידך פשוט לפ"ד הרמב"ם, דכל הא דאינו מקב"ט, הוא רק בשנעשה לחברו לקרקע, אך אם נעשה ע"מ להניחו בקביעות בקרקע בלא חיבור, ה"ה מקב"ט, אך שמא ל"ב חיבור גמור, וצ"ע, ועי' גידו"ט בתשו' סימן ט"ו ולחם ושמלה סימן ר"א סק"צ, ונ' דמה"ט פירש הרמב"ם להא דתנן צינור, דהוא מרזב, ולא פירשה בצינור העשוי להוליך מים, הגם שלדעתו ודאי יש לטהר גם בכלי שאינו עשוי לשמש את הקרקע, משום דצינור העשוי להוליך מים, פעמים שאינו מחובר לקרקע, וכמבו' בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז', וז"פ, ?ועי' להלן מ"ד אות ? שנתבאר ללמוד כן ממתניתין דהתם לפי' הרמב"ם שם? ועי' עוד להלן פי"ב מ"א במש"נ לדעת הרמב"ם בדין שלשלת העשוי' לנעילה.?

ט] ובעיקר ד' הרמב"ם צ"ע, דהרי בסוגיא דב"ב דס"ו. מבו', דלחכמים דמטמאי בדף של נחתומין שקבעו בכותל, הרי דאף אם קבעו ולבסוף חקקו ל"ה כקרקע, והא דצינור שקבעו ולבסוף חקקו אינו פוסל את המקוה, הוא משום שהקילו בשאיבה דרבנן, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מקואות רפ"ד, וכן נ' גם בדבריו בפיהמ"ש פרה ספ"ה, דכל הא דתנן התם דשוקת שבסלע לא חשיבא כלי, הוא רק בשחקק בהר המחובר מתחילתו, וא"כ הרי לגבי מילי דאורייתא, אף אם קבעו ולבסוף חקקו לא חשיב כקרקע, ומ"ט כתב הרמב"ם דאם עשה הכלי מתחילתו במחובר אינו מקב"ט, וכבר תמהו בזה הגרע"א במהדו"ק סימן ל"ט, והחת"ס יו"ד סימן קצ"ח וסימן ר"ה, ועוד רבים, ויש שדנו, דלמסקנת הסוגיא בב"ב אף במילי דאורייתא חלוק דין קולב"ח מדין חולב"ק, אך זה נסתר מד' הרמב"ם בפיהמ"ש במקואות, שפירש דהא דקולב"ח אינו פוסל את המקוה הוא רק משום דשאיבה דרבנן.

י] ובע"כ צ"ל בדעת הרמב"ם, דהגם דהגם דלגבי כל דיני כלים, אף אם קבעו ולבסוף חקקו, חשיב ככלי, וכל הא דאינו פוסל את המקוה הוא רק משום דשאיבה דרבנן, מ"מ לגבי דין קבלת טומאה, חשיב המחובר לקרקע כקרקע ואינו מקב"ט, ואמנם פשטות הסוגיא בב"ב שם, דלדעת רבנן דף של נתחומין מקב"ט אף אם קולב"ח, עיי"ש, אך לדעת הרמב"ם צל"פ דמכוון הגמ' שם הוא דלגבי פסול שאיבה יש לפסול לדעת רבנן אף אם קולב"ח, ועיי"ש ביד רמ"ה, ואכמ"ל, ומל' הרמב"ם רפ"ט מכלים מ', דדין זה הוא דומיא דדינא דמתכת המשמש את העץ אינו מקב"ט, ועמד ע"ז בדברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד סק"ט, וזה כמש"נ להלן אות י"א מד' הרא"ש, דה"ז משום שהוא בטל לקרקע, ואשר ע"כ כל שעשה הכלי מתחילתו בקרקע אינו מקב"ט, והא דאם עשה הכלי בתלוש ואח"כ חיברו לקרקע ה"ה מקב"ט, הוא משום דאין כלי עולה מטומאתו אלא בשנוי מעשה, וכ"ז הוא לדעת רבנן, דכל הא דאין הכלי המחובר לקרקע מקב"ט, הוא דין מסוים לענין קבלת טומאה, שהוא טפל לקרקע ואינו מקב"ט, אך לדעת ר"א דהמחובר לקרקע ה"ה כקרקע לכל דיניו ולא חשיב כלל ככלי, ל"ב שנוי מעשה, וע"כ אם עשה הכלי מתחילתו ע"מ לקובעו בקרקע, אינו מקב"ט אף קודם שיקבענו, דכיון שהוא עשוי לקרקע, ה"ה בטל לקרקע. ?צריך לפרש יותר דהטעם הוא משום דנעשה לשמש עם הקרקע, וזה אינו טהרה אלא לגבי טומאה, וכמש"כ האחרונים?.

וצריך להוסיף, דהגם שכלל הרמב"ם טהרת העשוי לקרקע וטהרת העשוי לשמש את העץ יחד, מ"מ חלוקין הן בדינם, דבעשוי לקרקע כל שהוא עשוי לחברו לקרקע ה"ה טהור, ואילו בעשוי לשמש את עץ הרי אינו טהור אלא בשעשוי לשמש את העץ, והיינו משום דהתם כל הא שהוא בטל לעץ הוא רק משום שהוא משמש אותו, ומשא"כ בעשוי לקרקע, הא שהוא בטל לקרקע, הוא משום שהוא מחובר לקרקע, וע"כ ה"ה טהור אף בשאינו עשוי לשמש את הקרקע.

יא] בפי' הרא"ש כתב, שנעשו לקרקע, "מחוברין" ותשמישן עם הקרקע, ומ' דכל טהרת כלי הנעשה לקרקע, הוא רק בשהוא מחובר לקרקע, אך הנה בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' כתב, ז"ל, אמנם יש להתיר מקוה שהמים נכנסין לתוכו דרך סלונות של מתכת מטעם אחר, משום שאינן מקבלין טומאה משום שמשמשין את הקרקע, כדתנן בפי"א דמס' כלים וכו', חוץ מן הדלת וכו' מפני שנעשו לקרקע, "ואפילו אינם מחוברים לקרקע טהורים" כיון שלא נעשו אלא לשמש הקרקע, וכן הנך סלונות, כיון שנעשו להיות מונחים בקרקע תמיד, אינם מקבלין טומאה, עכ"ל, והרי להדיא דטהרת כלי הנעשה לקרקע, הוא אף בשאינו מחובר לקרקע, והרא"ש עצמו בהמש"ד שם, הביא מפי' ר"ש שפירש שנעשו לקרקע, מחוברין עם הקרקע ותשמישן עם הקרקע, (ואינו בפי' הר"ש שלפנינו).

והנה אמנם אח"כ כתב הרא"ש, ז"ל, ובשביל שכתבת שהגדולים החמירו לפסול מקוה שהמים באים לתוכו ע"י סילונות של מתכת, אפשר אם הסילונות מונחות ע"ג קרקע ולא נתחברו בבנין עם הקרקע, אינם בטלים אגב קרקע ומקבלין טומאה, אבל אם נתחברו בבנין עם הקרקע או שטמונים כולם בתוך הקרקע, נתבטלו עם הקרקע וטהורין, עכ"ל, והרי שדן הרא"ש דכל הא דכלי העשוי לקרקע אינו מקב"ט הוא רק בשמחובר לקרקע, וכמשמעות דבריו הכא.

ובאמת נ' טפי, דגם למש"כ הרא"ש דאפשר דרק אם נתחברו בבנין עם הקרקע הוא דבטלין אגב קרקע וטהורין, לאו היינו דכל הא דכלי העשוי לקרקע אינו מקב"ט הוא רק אחר שחיברו, אלא היינו דלא חשיב ככלי העשוי לקרקע, אלא בשהוא מחובר לקרקע, דכה"ג הוא בטל לקרקע, אך לעולם כל שנעשה לחברו לקרקע, אינו מקב"ט אף קודם שחיברו, וגם מה שפירש הרא"ש הכא שנעשו לקרקע מחוברין, היינו דעשייתן הוא ע"מ לחברן לקרקע, ובכה"ג אינם מקבלין טומאה אף קודם שנתחברו, ואמנם בנובי"ת יו"ד קל"ז נ' שפירש ד' הרא"ש דכ"ז שלא חיברן הן מקבלין טומאה, אך עי' חת"ס יו"ד קצ"ט ורי"ח דפשיטא לי' דאף קודם שחיברן אינם מקבלין טומאה, (ועיי"ש מש"כ בד' השו"ע סימן ר"א, דמ' דאין טהורין אלא בשהן מחוברין לקרקע), וכן פירש בדברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד אות ו'.

אך אכתי אי"ז כד' הרא"ש בתחילת דבריו, דכל שנעשו לקרקע טהורין אף אם אינם מחוברין לקרקע, ומ' להדיא שכונתו דאף שאין דעתו לחברן ה"ה טהורין, ורחוק לפרש בדבריו דאיירי בשדעתו לחברן, אך שו"ר בדברי מלכיאל שם שפירש כן, וכבר תמה בנובי"ת יו"ד קל"ז דכיון דבתחילה הוה פשיטא לי' להרא"ש דאפי' אינם מחוברין לקרקע טהורים, היאך כתב אח"כ שהן מקבלין טומאה, ועיי"ש שכתב דלומר דכוונת הרא"ש דאלו הגדולים המחמירים הם ס"ל שמקב"ט כ"ז שלא נתחבר בקרקע ממש, זה דוחק, דא"כ הי' להרא"ש לומר וסברי אלו הגדולים שמקבלים טומאה, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

יב] והנה הרשב"א בשער המים שער ח' כתב, ז"ל, לא היא, דהתם היינו מפני שהוא קבוע בקרקע, וכל שקבוע בקרקע, או שמשמש דבר קבוע בקרקע אינו מקבל טומאה, שהרי שנינו בפי"א של מס' כלים וכו' חוץ מן הדלת וכו' שנעשו לקרקע, עכ"ל, ובקצר, ז"ל, בד"א בצנור שאינו עשוי לקובעו בקרקע, קבעו בקרקע [וכו' כשר שכל שקבוע בקרקע] או שמשמש דבר הקבוע בקרקע, אינו מקבל טומאה, עכ"ל, ומ' בדבריו, דאיכא תרי גווני דנעשה לקרקע, חדא בשהוא קבוע בקרקע, והב', בשהוא משמש לדבר הקבוע בקרקע, וצ"ע בל' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ח, ואולי יל"פ כן בל' הר"ש שהביא הרא"ש בכלל ל"א סימן ל"ז, שפירש להא דתנן שנעשו לקרקע, מחוברין עם הקרקע ותשמישן עם הקרקע, ולהנ"ל י"ל דכונתו לפרש תרי גווני דנעשו לקרקע, חדא בשהן מחוברין עם הקרקע, והב' בשתשמישן עם הקרקע, ויל"פ כן גם בל' הרא"ש שכתב מחוברין ותשמישן עם הקרקע, וכן נ' מל' הר"ש במקואות פ"ו מ"י, שכתב דאביק אינו מקב"ט מדאורייתא, משום דמחובר הוא, וגם משמש עם הקרקע שעיקר תשמישו לדבר שאינו מקב"ט, עכ"ד, ומ' דתרי מילי נינהו.

יג] ולפ"ז יתכן דמש"כ הרא"ש דאפשר דאם הסילונות מונחות ע"ג קרקע ולא נתחברו בבנין עם הקרקע אינם בטלים אגב קרקע ומקבלין טומאה, הוא רק בסילונות שאינם משמשין את הקרקע, וע"כ אינם בטלין אגב קרקע אלא בשהן מחוברין לקרקע, אך כלי העשוי לשמש לקרקע, ה"ה בטל לקרקע אף שאינו מחובר לקרקע, ועפי"ז אולי י"ל דמש"כ הרא"ש בתחילת דבריו בפשיטות דהעשוי לקרקע טהור אף שאינו מחובר לקרקע, הוא רק בכלים העשויין לשמש את הקרקע, וכל' הרא"ש שם, וניחא דלא סתרי דבריו זל"ז, אך באמת משמעות ל' הרא"ש שם שכתב כן גם לגבי סילונות.

ויש לסייע לזה, שהרי נגר דתנן במתניתין מ' דאיירי אף בנגר המונח, דמבו' בס"פ כל הכלים שאין דינו כמחובר, ואפ"ה הוא טהור, ותיקשי מזה על מה שדן הרא"ש דכל שאינו עשוי להתחבר לקרקע ה"ה מקב"ט, וי"ל, אך להנ"ל ניחא בפשיטות, דשאני נגר שהוא עשוי לשמש את הקרקע, וע"כ אף שאינו מחובר לקרקע, אינו מקב"ט, וכל מש"כ הרא"ש לדון דכל שאינו עשוי להתחבר לקרקע ה"ה מקב"ט, הוא רק בסילון שאינו משמש את הקרקע, ושו"ר כעי"ז בחזו"א מקואות ליקוטים סימן ז' סק"ט, עיי"ש, ובאבנ"ז יו"ד סימן רע"ד סק"ה הוכיח, דאף המחובר לסילון העשוי להכניסו ולהוציאו מן הקרקע, אינו מקב"ט, מהא דתנן דנגר אינו מקב"ט, ולא חילקו המפרשים בין נגר הקשור לנגר המונח, ולמש"נ יל"ד בזה.?ועמש"נ להלן מ"ד בדין קלוסטרא דפליגי בזה הרמב"ם עם הר"ש והרא"ש.

יד] ומתישב בזה, מש"כ הרא"ש לקמן פי"ב מ"ג דאונקלי שבכתלים, אינם מחוברין תמיד אלא פעמים מסירין אותן, דאל"ה פשיטא דכל המחובר לקרקע טהור, עכ"ל, וטעם טהרתם פירש הרא"ש הכא, דהוא משום שאין להן שם בפנ"ע, וכ"ה מבו' בפיהמ"ש שם, ולכאו' אזיל הרא"ש לטעמי' דפירש הכא דהעשוי לקרקע היינו מחוברין, וע"כ כל שאינם מחוברין תמיד לי"ב לטהרת כלי העשוי לקרקע, אך צ"ע דמ"ש מנגר דטהור, אף שפעמים שמסירין אותו, ובפשוטו צ"ל דשאני נגר שהסרתו מן הקרקע אינה ביטול תשמישו, אלא אדרבה זהו צורת תשמישו, אך למש"נ ניחא בלא"ה, דשאני נגר העשוי לשמש את הקרקע, וע"כ הוא טהור אף בשאינו עשוי להתחבר לקרקע.

טו] ומתישב עוד בזה, מש"כ הר"ש לקמן פי"ד מ"ג, דיתידות אהלים, אי"ז תשמישן עם הקרקע, שהרי תשמישן לדבר המטלטל, ותמהו במשנ"א שם ובחזו"א סימן י"ט סק"ז, דמ"ש מאונקלי שבכתלים, שכתב הר"ש בפי"ב מ"ג דטהרתן משום דתשמישן עם הקרקע, עיי"ש, ולמש"נ ניחא, דשאני אונקלי שבכתלים, דהגם דאינו משמש לקרקע, מ"מ כיון שהוא מחובר לקרקע, חשיב כנעשה לקרקע, ופליג הר"ש על מש"כ הרא"ש שם דאינם מחוברין תמיד, ומשא"כ יתידות אהלים דאינם מחוברין תמיד, שהרי מוליכין אותם ממקום למקום, ע"כ כל שאינם משמשין לקרקע אלא לדבר המטלטל, לא חשיבי ככלי העשוי לקרקע, והן מקבלין טומאה.

?ובזה ניחא גם משה"ק הדעת יוסף ממסמר השלחני, הא דמסמר השלחני חשיב דתשמישו עם הקרקע, כיון שהוא מחובר בקביעות לקרקע, וכ"ה משמעות ל' הר"ש שם, דכל הא דמסמר השלחני טהור, הוא רק משום דאף כשמסלק התריס נשאר שם מסמר, עיי"ש, וזה מקור גדול לדברינו?.

טז] לקמן פט"ו מ"ב תנן דדף של נחתומין שקבעו בכותל ר"א מטהר וחכמים מטמאין, ובסוגיא דב"ב דס"ו. מפרשינן דטעמא דחכמים הוא משום דהמחובר לקרקע אינו כקרקע, והאחרונים תמהו, דמ"ט לא מטהרינן את הדף, משום דהוי כלי הנעשה לשמש עם הקרקע, ובעמודי אור סימן ק"ז וחזו"א מקואות תנינא סימן ב' סקי"ג ושו"ת משנת ר' אהרן סימן כ"ג כתבו לישב, דההיא דדף של נחתומין איירי בשלא נעשה מעיקרו ע"מ לקבעו בקרקע וע"כ הגם שקבעו אח"כ בקרקע אין עולה מטומאתו אלא בשנוי מעשה, וכן מ' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"כ מ"ד, ונת' בזה לעיל אות ז' ואילך, אך הנה בפשוטו מבו' בסוגית הגמ' בב"ב שם, דרבנן מטמאי אף היכא דקבעו ולבסוף חקקו, וכ"ה להדיא בפי' רשב"ם שם, וקשיא דמ"ט לא מטהרינן לי' משום דנעשה לשמש עם הקרקע.

יז] ובנובי"ת יו"ד סימן ק"ט כתב לישב, לפ"מ שפירש הר"ש שנעשו לקרקע "ותשמישן עם הקרקע", וע"כ בדף של נחתומים דגם עתה הנחתום משמש בו ועורך עליו הלחם, ולמלאכה זו אין הקרקע מסייעת לו בשימושו, ע"כ הוא טמא, עכ"ד,[[3]](#footnote-4) ובבית מאיר יו"ד סימן ר"א סעיף מ"ח כתב לישב, דטהרת כלי העשוי לקרקע, הוא רק בכלים שתמיד אין עשייתן ראוים אלא להשתמש עם הקרקע, משא"כ בדף שפעמים משתמשים בו בתלוש, ה"ה מקב"ט אף אם נעשה ע"מ לחברו לקרקע, והא דתנן דצינור טהור, היינו צינורא דדשא, וכמו שדן בזה הרא"ש בתשו' כלל ל"א סימן ז', דאינו עומד אלא לתשמיש מחובר, וע"כ אינו מקב"ט, עכ"ד.[[4]](#footnote-5)

יח] ובאבנ"ז יו"ד סימן רע"ג סק"ב כתב לישב, דדף של נחתומין מעשה שלחן קעביד, ואי"ז משמש הקרקע אלא אדרבה הקרקע משמש את הדף, וצינור דמתניתין איירי בצינור העשוי שלא ירדו מים על הכותל, שהוא משמש את הקרקע, עכ"ד, ויש לסייע לדבריו מל' הר"ש בכת"י, שפירש להא דתנן שנעשו לקרקע, "לשמש לקרקע", ומ' דרק כלים העשויין לשמש את הקרקע, אינם מקבלין טומאה, ועי' עוד בדבריו סימן רע"א סקי"א שהוכיח מד' הר"ש במקואות פ"ב מ"ג, דצינור המביא מים שעשאו ע"מ לקבעו בקרקע, מקב"ט, ולא מטהרינן לי' משום דתשמישו עם הקרקע, ופירש דהוא משום שאינו משמש את הקרקע.

אך זה נסתר ממש"כ הר"ש לקמן פי"ב מ"ג, דהא דאונקלי שבכתלים טהורה, הוא משום דתשמישן עם הקרקע, והרי דאף שאינם משמשין את הקרקע אלא הקרקע משמשת אותן, מ"מ אית בהו לטהרת כלי המשמש עם הקרקע.[[5]](#footnote-6)

גם בפשוטו אי"ז מתישב עם מש"כ הרשב"א בח"ג סימן רכ"ח והרא"ש בכלל ל"א סימן ז', דצינור המוליך מים למקוה, אינו מקב"ט, משום שנעשה לקרקע, והרי דאף שאינו עשוי לשמש את הקרקע, אינו מקב"ט, ובאבנ"ז סימן רע"א סק"ד כתב די"ל דזה הי' טעם הגדולים שהביא הרא"ש שם שהחמירו לפסול מקוה הבא ע"י סילונות של מתכת, אך באבנ"ז שם ובסימן רע"א סק"ה כתב די"ל, דעיקר טהרת המקוה הוא מכח הקרקע, וע"כ שפיר חשיב צינור המוליך מים למקוה, כמשמש את הקרקע, עכ"ד, ובדברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד סקי"א כתב, דכיון דמקוה חשיב כמחובר, ע"כ גם המים שבסילון המחוברים למקוה חשיבי כמחוברין, וע"כ חשיב כמשמש למחובר, אך ילה"ע ע"ז, דממה שדן הרא"ש שם לפרש למתניתין בצינור העשוי להוליך מים, מ' דכל צינור העשוי להוליך מים אינו מקב"ט.

יט] בשלהי חגיגה נחלקו אם מזבח הנחושת מקב"ט, ובתשו' מהרש"ם ח"ד סימן קי"ד תמה בזה, שהרי מזבח הנחושת הי' מחובר לקרקע, והי' עיקר עשייתו מתחילה ע"מ לחברו, ומ"ט הוא מקב"ט, עיי"ש מה שהאריך בזה, ולכאו' צ"ל בזה, דמזבח ל"ח כנעשה לקרקע, כיון שאינו משמש את הקרקע, וגם אין הקרקע מסייעת בתשמישו, וכנ"ל, אך למש"נ לעיל אות ח' דלדעת הרמב"ם כל הנעשה ע"ד לחברו לקרקע אינו מקב"ט, קשיא, ועי' בפיהמ"ש לקמן פ"כ מ"ד שהביא מהא דס"ל לחכמים התם דטמא, דהמחובר לקרקע מקב"ט, ותמה החזו"א סימן כ"ה סק"כ, דאם אכן חשיבי כמשמשין עם הקרקע, מ"ט הן מקבלין טומאה, הרי נעשו מתחילה לכך, וצ"ע בזה.

כ] האחרונים נחלקו בדין כלי העשוי לקרקע, לגבי שאר דיני כלים, דהמהרח"ש ח"ג סימן כ"א נקט דכ"ה דאינו מקב"ט, אף אינו פוסל משום שאובין, אך בנובי"ת יו"ד ק"ט כתב, דודאי דהוא פוסל בשאיבה, דשאיבה תלוי רק בשם כלי, ואף שאינו מקב"ט, והוכיח כן מהא דצינור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה, אף שעשאו לקרקע, שעמד ע"ז מהרח"ש שם וכ"כ בחת"ס יו"ד ר"ה, ועי' עוד בחת"ס יו"ד קצ"ח שכתב כן מטעמא אחרינא, ועי' עוד באבנ"ז יו"ד סימן רע"א סק"י דפליג ע"ז וס"ל דאף אינו פוסל בשאובין, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ב.

כא] ולגבי דינא דכלים אינם נעשין אהלים, עי' ט"ז יו"ד סימן שע"א סק"ג שהוכיח מד' התוס' בב"ב די"ט: שכתבו דדלת דהנסמכת במפתח אינה חוצצת, דאף כלי המשמש עם הקרקע אינו נעשה אהל לטהר, ובחזו"א כלים סימן י"ד סק"י דן דשמא מפתח לא חשיב כמשמש לקרקע, וצ"ע שהרי הערוך והר"ש כתבו בחד פירושא דפותא הוא מפתח, ושמא ב' מיני מפתחות הן, ?ויל"ע מהא דתנן במ"ד דהפין והפורנא טמאין, ועמש"נ שם, ועי' שבת דפ"א. ובפירש"י שם?, ועיי"ש בנקוה"כ דפליג ע"ז, ובנובי"ק יו"ד צ"ד הסכים להט"ז בביאור ד' התוס', אך לדינא לא הסכים לזה, וכן האריך החזו"א אהלות סימן ג' סקי"ג, ולמד כן גם מד' ש"ר באהלות פ"ו מ"ב, אך מ"מ דלת הנסמכת ע"ג צירים חוצצת בפני הטומאה, ודלא כמש"כ הט"ז שם, עיי"ש הטעם בזה.

כב] במקואות פ"ו מ"י תנן דהאביק שבמרחץ בזמן שהוא באמצע פוסל, ופירש הרמב"ם, ז"ל, כי האביק הזה הוא כלי אלא שהוא קבוע בארץ, וזהו שאמרו עליו בתוספתא שלא נעשה אלא לשמש את הקרקע, עכ"ל, ובתוי"ט שם הקשה שהרי המשמש עם הקרקע טהור, ועי' חת"ס יו"ד סימן קצ"ח וסימן ר"ה שיישב דאף דכלי המשמש עם הקרקע אינו מקב"ט, מ"מ הוא פוסל בשאובין, ונת' בזה לעיל אות כ"א, וכ"כ בחזו"א מקואות תנינא סימן ב' סקי"ג וליקוטים סימן ז' סק"ד.

והנה בתוספתא שהביא הר"ש שם פליגי תנאי, דלת"ק אם המת בקמין הנוגע באביק טמא וטהור בעלייתו, ולר"ש הנוגע באביק טהור שלא נעשה אלא לשמש עם הקרקע, וכתב הר"ש, דהא דהנוגע באביק טהור בעלייתו, אע"ג דאדם הנוגע בכלים שנגעו במת בעי הזאה, ה"מ בכלים תלושין, אבל האי אביק מחובר הוא וגם משמש עם הקרקע שעיקר תשמישו לדבר שאינו מקב"ט, וטומאה קלה בעלמא אית בי' מדרבנן, תדע דהא ר"ש מטהר לגמרי, עכ"ד, ולא נתפרש בד' הר"ש, מ"ש אביק משאר כלים המשמשין עם הקרקע, שלא גזרו בהן חכמים טומאה, ובחזו"א מקואות ליקוטים סימן ז' סק"ד כתב, דהוא משום דאביק הוי כלי קיבול,

כג] במשנ"א כאן ובמקואות פ"ד מ"ג, דקדק מלישנא דמתניתין דטהרת העשוי לקרקע הוא רק בפשוטין ולא במקבלין, עיי"ש, ועי' גם בדברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד סק"ז, וזה נסתר מד' הר"ש במקואות דאביק טהור מן הדין משום דמשמש עם הקרקע, אך י"ל דהא דתני הכא לטהרת כלי העשוי לקרקע בפשוטין, הוא משום דכלי קיבול העשוי לקרקע מקב"ט מדרבנן, וכנ"ל.

כד] והעירוני לפרש בזה בע"א, דהא דתני להך דינא בפשוטי כלי מתכות, הוא משום דבכלי עץ וכיו"ב שאינם נטמאין אלא כשהן מטלטלין מלא וריקן, הרי לכאו' פשוט דכל שהן עשויין להתחבר לקרקע, ואינם עשויין לטלטלן, אינם מקבלין טומאה, ועי' כן בחי' מהרי"ט שבת די"א:, וע"כ תני להך דינא בכלי מתכות דאף פשוטיו טמאין ול"ב שיהא מטלטל מלא וריקן.

אך קשיא בזה, בסוגיא דב"ב דס"ו: דס"ד דמתניתין דדף של נחתומין איירי בכלי עץ, ואפ"ה מ' בסוגיא שם, דהוא מקב"ט אף בשקבעו ולבסוף חקקו, וכ"ה בפי' רשב"ם שם, וצע"ג דכל שקבעו ולבסוף חקקו, הרי מתחילתו הוא עשוי לנחת, ומ"ט הוא מקב"ט, ומצאתי שכבר עמד ע"ז הגידו"ט בתשו' סימן ג', עיי"ש.

?שוב העירוני לדון, דשמא כל הך דינא דעשוי לנחת אינו מקב"ט, הוא רק בכלי שמצ"ע הוא עשוי לנחת, וככלי המחזיק מ' סאה, או כלי שאין דרך לטלטלו, אך כלי שדרך לטלטלו אלא שהוא קבעו בקרקע, לא חשיב ככלי העשוי לנחת.?ועמש"נ בזה להלן פט"ו מ"ב?.

?בדין משמש עם הקרקע, עמש"נ לעיל פ"ח מ"ט בדין תנור המשמש עם הקרקע, ועמש"נ לעיל פ"ה מי"א ופ"ו מ"א דבד' הר"ש נ' דתנור טמא אף שהוא מחובר, וי"ל דלא חשיב כלל כמשמש עם הקרקע?.

1. ומש"כ הרא"ש דמה"ט כסוי כלי אינו מקב"ט, וכ"כ הרמב"ם לקמן פי"ד מ"ג ובפ"ט מכלים ה"ו, צ"ע דזה דלא כמש"כ הרא"ש לקמן פי"ב מ"ג דממעטינן לה מדכתיב בהם פרט לחיפוי כלים, וכ"ה בפי' הר"ש מכת"י שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש מה שדן לפ"ז לישב ל' הטושו"ע יו"ד סימן ר"א סמ"ח, דמשמע דכל שהצינור מחובר בקרקע אינו מקב"ט, אף אם לא עשאו מתחחילה ע"מ לחברו, דזה נסתר מד' הרא"ש שכתב דטהרתן הוא בשהן עשויין להיות מונחים בקרקע תמיד, אך בסו"ד דחה לזה, שהרי מפורש בשבת דנ"ח: דזוג של בהמה שעשאו לדלת אע"פ שחיברו לדלת וקבעו במסמרים טמא, משום שכל הכלים וכו' ואין עולין מטומאתן אלא בשנוי מעשה, ועמש"כ לישב בזה בחת"ס יו"ד סימן קצ"ח, ובחזו"א מקואות ליקוטים סימן ז' סק"ט. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"כ בחזו"א סימן י"ט סק"א, וכתב דהא דצינור חשיב כמשמש עם הקרקע, הוא משום דאורחי' בקביעות הקרקע, אך בנוב"י שם נקט לפי דבריו דצינור העשוי להולכת מים ויש לו ד' לבזבזים, לא חשיב כמשמש עם הקרקע, וצ"ל דהא דתנן הכא דצינור הוי משמש עם הקרקע, איירי בצינורא שאין לו ד' לבזבזים, שהקרקע מסייעת לו בשימושו, גם י"ל דאיירי בצינורא דדשא, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך כבר כתב הבי"מ שם, דדבריו אינם מתישבים עם ד' הרשב"א בח"ג סימן רכ"ח והרא"ש בכלל ל"א סימן ז' שנקטו דטהרת המשמש לקרקע, הוא אף בצינור העשוי להוליך מים, אך עי' בחת"ס יו"ד רי"ח שדן לפרש דצינור דהרא"ש צורתו היתה מוכחת עליו, וצינור כזה הוא תמיד משמש עם הקרקע, וע"כ הוא טהור אף קודם שחיברו, עיי"ש, ועי' עוד בדברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד סק"ה שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובדברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד סק"ט, כתב דשאני אונקלי שאינו כלי בפנ"ע אלא ע"י חיבורו לקרקע, וע"כ ה"ה טהור אף שהוא משמש לתלוש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)