מקואות פרק ז
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**אלו מעלין ולא פוסלין השלג וכו'**

מבואר במשנה שלפי ת"ק השלג והברד וכו' מצטרפין למ' סאה ואינם פוסלין בג"ל, דנחשב כמים לגבי טבילה ואינו נחשב כמים לגבי פסול ג"ל. לפי ר' ישמעאל בתחילה אין השלג מצטרף למ' סאה כלל, דאינו נחשב כמים. ולפי אנשי מידבה השלג נחשב כמים לגבי טבילה לא רק לגבי צירוף למ' סאה אלא אפילו לטבול בו בפ"ע.

דעת הראב"ד

הראב"ד בבעלי הנפש כתב: למדנו מכאן שהשלג אע"פ שנתנו למקוה בידים לא דיו שאינו פוסל אלא שהוא משלים למ' סאה, ומאי לא פוסלין דקאמר ה"ק אצ"ל שאין פוסלין, עכ"ד. כלומר, דהיה מקום לפרש הא דתנן מעלין ואין פוסלין בתרי גווני, דכאשר השלג שאוב אינו פוסל ואינו מצטרף למ' סאה, וכאשר אינו שאוב הרי הוא מעלה. ולזה הוכיח הראב"ד מאנשי מידבה דאמר להם צאו והביאו שלג ועשו מקוה בתחלה, דמשמע שהביאו את השלג באופן שנעשה שאוב, ומכל מקום המקוה כשר. ועל כרחיך דמעלין ואין פוסלין בחד גוונא איירי, דבאותו האופן שהוא שאוב ואינו פוסל בג"ל הרי הוא מעלה. והוקשה לו אם כן מאי קמ"ל דאין פוסלין, הרי אפילו מצטרף למ' סאה. ותירץ, דמתני' אצ"ל קתני, מעלין ואצ"ל דאין פוסלין.

וברז"ה השיג עליו דאין ראיה מאנשי מידבה, דאפשר שלא הביאו את השלג בידים באופן דהוי תפיסת ידי אדם, אלא בהמשכה וכדו', באופן שאין כאן פסול שאובין. ובאמת באופן דהוי שאובין אף שאינו פוסל בג"ל מכל מקום אין מעלה. וכונתו דבמים שאובין איכא תרי דינים, חדא שאינו מצטרף למ' סאה ואפילו אין בו ג"ל, או שבאו המים למקוה באופן שאינם פוסלים. ועוד, דהם פוסלים הכל בג"ל, ולגבי שלג י"ל דלא גזרו פסול ג"ל, אך אכתי מה שהשלג אינו מצטרף למ"ס איכא גם בשלג. ולכן נקט דהא דתנן מעלין ואין פוסלין איירי בתרי גווני, מעלין כשאינן שאובין ואין פוסלין בשאובין. ובראב"ד עצמו באחד מהמהדורות כתב דיש מי שרוצה לפרש כן, ודחה מדקתני סיפא צאו והביאו שלג, ומשמע באופן דהוי שאוב.

והקשה הראב"ד, כיון דשלג חשיב כמים לגבי להצטרף למ' סאה מדוע אינו פוסל בג"ל כמים. ותירץ, דשלג לא חשיב ממש כמים שהרי אין עושין ממנו מקוה בתחילה, מדתנן "מעלין" משמע רק להצטרף ולא בפני עצמו. ומצטרף פירושו דרק רוב מים ומיעוט שלג כשר, אך רוב שלג ומיעוט מים פסול. והשתא כיון דהשלג השאוב הוא רק מיעוט אין פסולו אלא מדרבנן, ולא החמירו רבנן לפסול שאובין בשלג, דכל מה שפסלו חכמים שאובין אפילו במיעוט הוא גזירה שמא יעשה רובו משאובין ויפסל מהתורה, ובשלג לא שייך לגזור כן כיון שהוא דבר שאין עושין ממנו מקוה בפני עצמו אלא במיעוטו.

אך כתב דאכתי יקשה לאנשי מידבה שעושין מקוה שכולו שלג, ומדוע ליכא פסול שאובין, הא חשיב כמים לגמרי ולא רק להצטרף. ותירץ, דר' ישמעאל הכשיר את המקוה רק לאחר שהופשר השלג, וכשהופשר הרי הוא מילתא אחריתי וממילא קא הוי מקוה. כלומר, שלדידיה אף דהוי מים ממש וחל בו פסול שאובין מכל מקום כשהופשר הוי מילתא אחריתי ולפיכך הוא כשר.

ולפי"ז יש מקום לומר דאנשי מידבה אינם סותרים למה שר' ישמעאל דן ששלג אינו מעלה את המקוה. דשפיר י"ל שאין השלג נחשב כמים כלל, ומכל מקום לאחר שהפשיר הוא כשר. אך אם כן צ"ע מדוע הוצרך הראב"ד לומר שלאחר שהפשיר מילתא אחריתי הוא, תיפו"ל דקודם לכן לא היה מים ועכשיו הוא מים, ובדבר שאינו מים לא שייך פסול שאובין כלל. ועוד, דהראב"ד במהדורות קודמות כתב שלפי ר' ישמעאל דאמר השלג אינו מעלה את המקוה אפילו אחר שיתפשר קאמר דאינו מעלה, לפי שבשעת נפילה אוכל קא חשיב ליה. ובחזון איש תמה מה"ת דהכל תלוי בשעת נפילה, הא מכל מקום השתא מים גמורין הן, ואם יטול את המים למקום אחר ודאי כשרין הן. ועכ"פ מבואר בראב"ד שלא חילק בין קודם שיפשיר לאח"כ. ור' ישמעאל חזר בו, וכשיטת הרמב"ם בפיה"מ.

ולכן צ"ל דאף לפי אנשי מידבה ודאי השלג נחשב כמים, וחל בהם פסול שאובין מהתורה, ובעודן שלג מצטרפין למ' סאה כיון שרוב המקוה מים כשרים. אלא שלאחר שיפשיר הוי מילתא אחריתי ויורד הפסול שאובין, ולכן אפשר להשתמש עם מ' סאה שלג.

ויל"ע דכיון שהעמיד את אנשי מידבה לאחר שהופשר, איך כתב בתחילת דבריו להוכיח שהשלג מעלה גם באופן שהוא שאוב, דלמא שלג שאוב אינו מעלה אף לת"ק, והא דאמרי אנשי מידבה שהשלג כשר גם כשהוא שאוב היינו כשהופשר ומילתא אחריתי היא.

והנראה ליישב עפ"י מש"כ הזכר יצחק דתרי דיני איכא בפסול שאובין, מדין תורה הפסול הוא בעשיית המקוה, דבעינן מקוה שנעשה בידי שמים ולא ע"י שאובין, ולפיכך מהני רוב כשרין דהשתא שם המקוה נקבע עפ"י הרוב וחשיב שנעשה המקוה בידי שמים. אך מדרבנן הוסיפו חכמים פסול בגוף המים, דנעשו המים לפסולין לטבילה, וזאת מלבד הפסול ג"ל שהמים פוסלים את כל המקוה. וכיון שהפסול הוא בגוף המים לא מהני לזה הלך אחר הרוב, דאין זה פסול בשם של המקוה אלא בגוף המים.

והשתא י"ל דכל מה דמהני הופשר מילתא אחריתי הוא כלפי הפסול דאורייתא בעשיית המקוה, וכמש"כ הראב"ד להדיא וממילא קא הוי מקוה, דאין זה נחשב לנעשה בידי אדם אלא ממילא. אך כלפי הפסול דרבנן שהוא פסול בגוף המים כל עוד שלא יעשה השקה או המשכה וכדו' להכשיר את הפסול שאובין לא מהני הופשר מילתא אחריתי, דאין זה סיבה להוריד את הפסול שבגופו.

ומעתה שפיר הוכיח הראב"ד מאנשי מידבה דפסול דרבנן בגוף המים לא גזרו חכמים בשלג כלל, ולכן השלג מעלה גם בעודו שאוב, דאם גזרו חכמים לא היה מועיל בזה הופשר ומדוע הכשיר ר' ישמעאל מקוה שנעשה בידי אדם לאחר שהופשר.

ובראב"ד תשובות ופסקים עמ' עו כתב דמים שאובין שקפאו וחזרו ונימוחו שוב אין פוסלין בג"ל, ויכול להקוות עליהן מ"ס מים כשרים. ומבואר דהפסול ג"ל שבהם ירד ע"י שקפה ונמחה, אך הפסול שבגופן לא ירד, וזה מתאים עם מש"כ בדעת הראב"ד דכלפי פסול גופן לא מהני הופשר מילתא אחריתי, אלא רק כלפי הפסול דאורייתא. והיכא דהשאיבה היתה בתורת שלג לא גזרו רבנן פסול שאובין בגופן כלל, כמו שהוכיח הראב"ד מאנשי מידבה, אך היכא שהשאיבה היתה בתורת מים ואח"כ קפאו, מאחר שחל בהם פסול שאובין אינו יורד ע"י מילתא אחריתי.

דעת הרא"ש

כתב הרא"ש בהל' מקואות סי' י"ח: לא פוסלין אע"פ שהן שאובין, דלא שייך פסול שאובין אלא במים, ואפילו עשה כל המקוה מאלו והביאן לתוך המקוה בכלי כשר. ומבואר מדבריו דלא כהראב"ד, אלא אפילו כאשר כל המקוה משלג והשלג הוא שאוב מכל מקום טובלין בו. ולפי"ז צ"ע קושיית הראב"ד, דאם השלג נחשב כמים לגמרי עד שטובלין במ' סאה שלג, מדוע אינו נפסל בשאובין, ואם אינו כמים ולכן לא שייך בו פסול שאובין מדוע טובלין בו. ובמשנה אחרונה כתב דאע"פ שהוא כמים מכל מקום לא שייך בו פסול שאובין לפי שאינו צריך לכלי, ורק דבר נוזלי שהכלי מחזיק אותו נעשה שאוב. אך לשון הרא"ש שלא שייך פסול שאובין אלא במים משמע קצת שלגבי פסול שאובין אינו נחשב כמים. ואולי כונתו אלא במים שהם נוזלין, ולא במים שאינם צריכים לכלי.

ולפי"ז לשון המשנה "מעלין" דמשמע צירוף למים אחרים בלבד לאו דוקא, שהרי גם מ' סאה משלג טובלין בו. ואפשר דנקט לשון זה משום טיט הנרוק, דבזה מודה הרא"ש שאין טובלין בו אלא מועיל לענין צירוף, וכדאיתא הכי להדיא בסוכה יט ע"ב, וכן כתב בתוס' רעק"א כאן.

שיטת הרמב"ם

כתב הרמב"ם פ"ז ה"ג: אלו מעלין ולא פוסלין השלג והברד והכפור וכו' כיצד מקוה שיש בו מ' סאה חסר א' ונפל לתוכו סאה מאחד מכל אלו הרי זה עולה למדתו וכו'. אפילו הביא מ' סאה שלג בתחלה והניחן בעוקה וריסקו שם הרי זה מקוה שלם וכשר. וכתב הבית יוסף שלמד כן מאנשי מידבה שמ' סאה משלג נמי מהני, ולמד הרמב"ם שדוקא בשלג מהני מ' סאה אך בברד כפור גליד וכו' מהני רק לענין צירוף. (ומש"כ הרמב"ם וריסקו נקטו הבית יוסף והב"ח דהיינו מיעך חללו כדי למדוד מ' סאה).

והנה רש"י בסוכה יט ע"ב כתב דהא דתנן השלג וכו' מעלין ולא פוסלין היינו משלימים למ' סאה אך בפ"ע לא. וכתב הבית יוסף דאפשר שרש"י כתב כן רק בדעת ת"ק, אך ר' ישמעאל פליג ומכשיר אף בפ"ע. ועוד כתב, דאף לת"ק יתכן ששלג כשר בפ"ע וכמש"כ הרמב"ם, אלא דנקטה המשנה לשון מעלין אגב שאר מילי.

שיטת ה"ר אליעזר ורבינו שמחה

המרדכי סוף במה טומנין הביא מרבינו שמריה שהטובל במ' סאה שלג שאינו מופשר עלתה לו טבילה, מדתנן השלג וכו' מעלין, ואיירי בלא הופשר דאי בהופשר פשיטא שטובלין בו. אך בשם ה"ר אליעזר הביא דהא דתנן ברישא "מעלין" הכונה לאחר שהופשר, אך קודם שהופשר אי אפשר לטבול בשלג. (ומשמע שאף לגבי צירוף לא מהני שלג אלא כשהופשר). וכן הביא מרבינו שמחה, דבתחילה נקט שאפשר לטבול בשלג קודם שהופשר, ואח"כ חזר בו מתרי טעמי, חדא דאי אפשר שכל השלג העולה למ' סאה יגע בבשרה. ועוד, דקיי"ל אין מטבילין בכיפין.

ובבית יוסף דחה ראיותיו של רבינו שמחה, דאף שאי אפשר שכל השלג יגע בבשרה אין צריך לזה, דאם הוא נכנס לתוך מ' סאה סגי בהכי. ומה שהקשה שאין מטבילין בכיפין תירץ הבית יוסף דרק מים שבאויר נחשבין ככיפין, אבל הכא שהשלג בקרקע ועליו שלג אחר אין זה דומה לכיפין כלל אלא לים עמוק שטובלין במים העליונים. ונקט דפשטות המשנה לא משמע כדבריו, דמעלין סתם משמע אף בעוד שהוא שלג, וכן מבואר בתוספתא שעיגולי שלג מעלין את המקוה, וכן כל הראשונים לא נקטו כך. ולכן הסיק שאפשר לטבול בשלג קודם שהופשר. (אף לדעת הראב"ד אי אפשר לטבול במ' סאה שלג קודם שהופשר, אך מכל מקום מתני' איירי קודם שהופשר ולענין צירוף למ' סאה. ואילו לדעת ה"ר אליעזר ורבינו שמחה אף רישא דמתני' איירי אחר שהופשר, וקודם שהופשר לא מהני אף לענין צירוף, ועל זה נחלק הבית יוסף).

והנה מה שנקט הבית יוסף דשלג לא חשיבי ככיפין לפי שאינו באויר ממש, דחה הקהלות יעקב עפ"י הגמ' בנדה יז ע"א דשלג לא הוי חיבור ואם יגע טמא בטיפה אחת השאר טהור, ואם כן החלק העליון אינו שוכב על הקרקע אלא על השלג שתחתיו, ולא דמי למים דכולם מחוברים נינהו, וחשיב כשוכבין על הקרקע. (ולפי"ז צ"ל דפסול כיפין אינו מחמת שיש תחתיו אויר ממש, אלא מחמת שהמים אינם שוכנים על הקרקע, והוא הדין בכל היכא שיש הפסק ביניהם).

ובחזון איש יישב דשלג חשיב ככיפין לפי שהשלג שעל ראשו אינו שוכב עליו, ואם יצא משם ישאר השלג באויר, והוי ממש ככיפין, ולא דמי למים שעל ראשו שאם יצא משם יפלו המים, והרי הם שוכבין עכשיו על ראשו.

להלכה פסק הבית יוסף להחמיר בדאורייתא שלא לטבול בשלג קודם שהופשר כלל, אך בדרבנן דהיינו בטבילת ידים לאכילת פת, שפיר יש להקל ולטבול ידיו בשלג קודם שהופשר. אך בשו"ע פסק להפך, דלגבי מקוה פסק להקל לטבול בשלג אף קודם שהופשר. ואילו בהל' נט"י בסי' ק"ס פסק להחמיר דבעינן ריסקו עד שנעשו מים. ועי' ש"ך כאן ומגן אברהם שם.

**תוספתא**

**ומודה ר' יהודה שהוא מביא טיט הנרוק בעריבה ומשיק ויורד וטובל**

מבואר בתוספתא שאפילו בעוד הטיט בתוך כלי מכל מקום מצטרף למ' סאה, ואין צריך להשיק למ' סאה דוקא. והקשה החזון איש (תניינא ס"ג סק"ב) על הרשב"א בשער המים ש"ג שאע"פ שמועיל טבילה לכלי בתוך כלי שיש בפיו כשפה"נ היינו דוקא כשיש מ' סאה במקוה מלבד המים שבכלי, אך להשלים מ' סאה ע"י מים שבכלים לא מהני, והובא בבית יוסף. והכא מבואר דאף בכה"ג דמהני.

ולכאורה י"ל דהרשב"א שם איירי באופן שהביא מים בכלי להשלים מ' סאה דמים אלו שאובין הן, וכאשר רוצה לטהר את הפסול שאובין ע"י השקה בעינן השקה למקוה כשר שכבר יש בו מקודם מ' סאה, אך הכא הטיט אינו שאוב שהרי הטיט אינו פוסל, ושפיר יוכל להשלים שיעור מ' סאה. אך החזון איש מיאן בתירוץ זה, דנקט שהרשב"א איירי אף באופן שמכניס כלי ריק למקוה שיש בו מ' סאה בצמצום, והמים שנכנסו לתוך הכלי משלימים מ' סאה ומכל מקום פסל הרשב"א, ומים אלו לא נעשו שאובין מעולם שהרי לא נעקרו מהמקוה.

וכתב החזון איש שלולי דברי הרשב"א היה מקום לומר שמים שבכלים משלימים עד רובא. וכן נקט בקמא סי' ח'. וצ"ב מדוע רק עד רובא ותו לא.

**משנה ב**

**בר"ש נותנין טעם לתרומה ואין נותנין טעם במקוה**

כלומר, דר' מנא ור' יוסי בר בון נחלקו האם מים שיש בהם נותן טעם של פירות כשרים למקוה, לפי שהטעם אינו מבטל מהם שם מים, או שהם פסולים למקוה כיון שאינם מים לחוד. ועי' חזון איש קמא ס"ח סק"ב שהקשה על דברי ר' מנא כאן בקשין כאן ברכין, דלהדיא איתא במס' ערלה פ"ב מ"ז דתרומה אוסרת בנותן טעם, ואין צריך שהמים יהפכו לקשין.

ויל"ע מדוע סבר ר' מנא שהמים פסולין למקוה, אמנם יש בהם נותן טעם של פירות וטעם כעיקר, מכל מקום יש בהם גם שם מים, ומדוע לא יתכשרו מחמת השם מים שלהם. וצ"ל דס"ל שמים כשרים למקוה רק אם יש בהם שם מים לחוד, אך אם יש בהם עוד שם הרי הם פסולין על אף שיש בהם גם שם מים. ויתכן שאף ר' יוסי בר בון מודה לזה, אלא שהוא סובר שלגבי מקוה לא אמרינן כלל טעם כעיקר ויש בזה רק שם מים.

ובר"ש הביא את הסוגיא בחולין וסיים וצריך לדקדק שלא תקשי מסקנא דירושלמי לפי טעמי דהתם. ובפשטות כונתו דהמחלוקת של ר' יהודה וחכמים היא בחיוב מעשר, ולגבי זה סגי בטעם לחוד לאסור, ולפי הירושלמי יש להקשות בקושיית הגמ' אי ר' יהודה אפילו לא החמיץ נמי, דלמא כל מה שר' יהודה מחייב אפילו בלא החמיץ היינו במעשר, ומשום טעם לחוד, אך לגבי ניקח בכסף מעשר שני ולגבי מקוה דלא סגי בטעם לחוד בעינן החמיץ דוקא. אמנם קושיא זו צ"ע, דהא בגמ' בב"ב מדמינן פלוגתת ר' יהודה וחכמים לענין ברכה, ובראשונים שם האריכו מדוע אין איסור מטעם טעם לחוד, ועכ"פ מבואר שהנידון של ר' יהודה וחכמים אינו מצד הטעם אלא מצד שם יין, ואם כן אין זה סותר לירושלמי כלל. ועי' חזון איש קמא ס"ח סק"ו.

**פעמים מעלין ופעמים אין מעלין כיצד וכו'**

הקשה החזון איש קמא ס"ח סק"ב ממנ"פ אם ביטול ברוב מועיל להחשיב מי פירות כמים כי נפל לחסר נמי ישלים, ואם לא מהני ביטול לחושבו כמים כי נתן סאה ונטל סאה נמי לא ישלים. ותירץ, דמדין תורה אפילו נפל לחסר בטל ברוב ומשלים למ' סאה, אלא שרבנן גזרו היכא שנראה להדיא שמשלים למ' סאה שמא יאמרו שאפשר לטבול ברוב מי פירות, והקילו בנתן סאה ונטל סאה דאין זה נראה להדיא. אך יותר מרובו מהתורה פסול. ועפי"ז ביאר גם את הראב"ד בהשגות עי' להלן משנה ד' בתוספתא.

ביבמות פב נחלקו ר' יוחנן ור"ל בנפלו

**משנה ג**

**נפל לתוכו יין ומוחל ושינו את מראיו פסול**

כתב בית יוסף בשם הראב"ד משום דמתחזי כמקוה של שאר משקין, ומקוה מים כתיב. כלומר, דמי פירות פסולין מהתורה דמקוה מים כתיב, ושינוי מראה פסול מדרבנן, דנראה כמקוה של שאר משקין. ויש לחקור האם הגזירה דרבנן היא שהמקוה תהיה במראה מים, אלא שאם נשתנו מחמת עצמן או מחמת דבר שאין בו מששא אינו נפסל, אך כאשר נשתנה מחמת דבר שיש בו מששא נפסל מחמת שבעינן מראה מים. או שמא הגזירה דרבנן היא שמי פירות פוסלין את המקוה כמו שמים שאובין פוסלין, אלא שבמים שאובין השיעור הוא ג' לוגין ובמי פירות השיעור הוא בשינוי מראה.

**כיצד יעשה וכו'**

כתבו הר"ש והרע"ב דלמלאות בכתף אי אפשר לפי שהמקוה יפסל בג' לוגין, ועי' להלן משנה ד' בתוספתא מש"כ בזה.

הקשה התויו"ט מדוע לא יוכל למלאות בכתף ולהמשיכה למי מקוה, לדעת ר' יהושע לעיל פ"ב מ"ז דהמשכה מהני להכשיר מים שאובים. ובשלמא אם בעינן רביה והמשכה י"ל דהכא רוצה להכשיר אפילו באופן שאין כ"א סאה של מים כשרים, ובאופן זה צריך להמתין למי גשמים, אך אם המשכה לחוד מהני אכתי קשה. ותירץ, דהמשנה רוצה להכשיר לכו"ע, ולר' אליעזר לא מהני המשכה.

ובשו"ע סעי' כ"ה כתב דאם נפל לתוכו יין או מוחל ושינו מראיו נפסל, כיצד יעשה אם הוא חסר ימתין לו עד שירדו גשמים ויתמלא וכו', וי"ל דאזיל לשיטתו שפסק בסעי' מ"ד שאין המשכה מועלת אלא ברוב כשרים, והכא נקט שירדו גשמים באופן שאין כ"א סאה כשרים.

ובט"ז ס"ק ל"ח הקשה מדוע נקטה המשנה כאן כיצד יעשה ימתין וכו', הא בלא שינוי מראה נמי יצטרך להמתין עד שירדו גשמים כדי להשלים למ' סאה. ותירץ דקמ"ל מתני' שלא יכשירנו ע"י המשכה, דהא קיי"ל דהמשכה מועלת רק ברוב מי גשמים, ובעלמא אם יודע שיש במקוה כ"א סאה מי גשמים יוכל להוסיף מים שאובין ע"י המשכה כמה שירצה, שהרי בשעה שהושלם למ' סאה חל שם מקוה ע"י רוב כשרים ושוב הכל כשר בהשקה. אך הכא איירי במקוה המחזיק מ' סאה מצומצמות, וממשיך מים שאובים למקוה כדי להחזירו למראה מים, וכאשר מתמלא המקוה יוצאים מי הגשמים לחוץ, ויתכן שבשעה שיחזור מראה המים יהיה במקוה רוב מים שאובים, ולכן לא ישתמש במים שאובים בהמשכה. ומיושב בזה קושיית התויו"ט.

ומבואר מדבריו, שאם המקוה מחזיק יותר ממ' סאה, שפיר יוכל להמשיך מים שאובין כמה שירצה, כיון שבשעה שיחזור למראה מים איכא רוב של מ' סאה ממים כשרים, שהרי לא יצאו המים הכשרים לחוץ. אך החזון איש חלק על הט"ז בדין זה, דכיון שבשעה שחזר המקוה למראה מים רוב המים שבמקוה הם מים שאובים שהומשכו המקוה פסול, ולא סגי בכ"א סאה של מים כשרים אלא צריך שהמים הכשרים יהיו רוב המקוה בסך הכל.

כתב החזון איש תניינא ס"ה סקי"ג, דאם המקוה היה חסר ונשתנה מראיתו, ונתמלא מי גשמים עד מ' סאה ועדיין לא חזר למראה מים, רשאי מעתה למלאות בכתף עד שיחזור למראה מים, כיון שיש במקוה מ' סאה מי גשמים, וכדתנן בסיפא דמתני', ואין הבדל אם היה מ' סאה קודם שנשתנה מראיתו להושלם מ' סאה בתוך השינוי מראה. ועוד כתב, דהוא הדין אם היה כ"א סאה ונשתנה מראיו ואח"כ הוסיף מים שאובים בהמשכה עד שהושלם למ' סאה, יכול להוסיף מים שאובים כמה שירצה.

ובט"ז נקט שאם המקוה מחזיק רק מ' סאה וממשיך מים שאובין להחזיר מראה מים פסול, לפי שבשעה שחוזר למראה מים יש במקוה רוב שאובים בהמשכה. ומבואר במשנה שאם היו מקודם מ' סאה אפילו בכה"ג כשר. וכתב החזון איש דאין סברא לחלק ביניהם, שאם בשעה שחזר למראה מים צריך להיות רוב המקוה מכשרים, אפילו היו מ' סאה מתחילה נמי, ואם לא, אפילו לא היו מ' סאה.

**היו בו מ' סאה ממלא בכתף וכו'**

יל"ע במילא מ"א סאה ורק אח"כ חזרו למראה מים, מדוע המקוה כשר, הרי מקודם שחזר למראה מים כבר ביטלו רוב השאובים את המ' סאה של הכשרים. ואם נאמר שמ' סאה לעולם אין נפסלים בשאובים, וכפי שיבואר להלן בתוספתא בדעת הגר"א, ניחא. אך לפי מש"כ הרא"ש דמ' סאה אינו נפסל בשאיבה לפי שהוא מטהר בהשקה, הכא אינו יכול לטהר בהשקה קודם שחזר למראה מים, ואם כן מיד יפסל ברוב. וצ"ל דכאשר חזר למראה מים שוב חוזר וניעור דין המים הכשרים שהם יכולים להפוך את השאובים כמותם. ועי' חזון איש שם.

**משנה ד**

**תוספתא**

**מקוה שאין בו מ"ס ונפל לתוכו יין ונשתנה מראיו אינו נפסל בג"ל, ולא עוד אלא אפילו חזרו מראיו לכמות שהיו כשר.**

הר"ש פירש דאיירי בנפלו ג"ל בעוד שנשתנה מראיהו, וקמ"ל שלא גזרו חכמים שג"ל יפסלו את המקוה אלא במקוה כשר, אך מקוה פסול מחמת שינוי מראה לא. והדר קמ"ל דאפילו חזר מראיו כשר להקוות עליו. וצ"ע מאי ולא עוד, הא ברישא כבר קמ"ל שאינו נפסל וכשר להקוות עליו. ואפשר לבאר, דקמ"ל שאם היו שם כ' סאה ונשתנה מראיו ונפלו ג"ל, ואח"כ נפלו עוד י' סאה מי גשמים וחזרו למראה מים, לא אמרינן שמעתה הג"ל שבתוך המקוה יפסלו כיון שיש בהם ל' סאה מראה מים, אלא המקוה כשר להקוות עליו. וטעם הדבר, דרק נפילת הג"ל פוסלת, ואם בשעת הנפילה לא היה בכח הג"ל לפסול שוב אינם פוסלים מחמת שהם בתוך המקוה.

החזון איש תניינא ס"ס ה' ביאר, דקמ"ל שאפילו אם הג"ל עצמם החזירו את מראיו למראה מים מכל מקום כשר להקוות עליהם, כיון שהטיפה האחרונה היא זו שהפכה את מראיהו למים, ובה ליכא ג"ל, וכל מה שנפל קודם לכן נפל למקוה במראה יין.

וצ"ע דלעיל משנה ג' כתבו הר"ש הרשב"א שעה"מ פ"ט המאירי והרע"ב דימתין עד שירדו גשמים ויחזרו מראיהן למראה מים, דאינו יכול למלאות בכתף לפי שבמקוה חסר עסקינן ונפסל בג' לוגין. ומבואר שג"ל פוסלין מקוה במראה יין, וזה סותר לתוספתא כאן דאינם פוסלים. ובפרט צ"ע מדוע לא פירשו המשנה כפשוטה דאינו יכול למלאות בכתף לפי שמים שאובין אינן מצטרפין למ' סאה אפילו באופן שאינן פוסלין. ואפשר ליישב, דהתם איירי באופן שרוצה למלאות בכתף ועי"ז יחזור למראה מים, והשתא הטיפה האחרונה שנופלת למקוה ומשנה את מראיה למים יכולה לפסול, שהרי היא נפלה למקוה שאין בו מ"ס ומראיו במראה מים. ובאמת החזון איש שהובא לעיל נקט בפשיטות שכיון שבטיפה האחרונה ליכא ג"ל אינם פוסלין. אך בדעת הראשונים הנ"ל צ"ל דכיון שהמים שאובין החזירו את המראה מים הרי כולם נחשבים כבאו למקוה לאחר שנשתנה מראיו.

הראב"ד בהשגות פ"ז הי"ב ביאר את התוספתא באופן אחר, דהא דתניא ברישא שג"ל אינם פוסלים מקוה בשינוי מראה הביאור הוא, דכיון שחזר למראה יין הרי הוא כאילו כולו יין, והרי יין אינו נפסל בג"ל, ולפיכך אם חזרו למראה מים כשר. והדר קאמר ולא עוד אלא שהיין עצמו (שגרם לשינוי מראה) עולה לו למ' סאה, מתוך שהמים שחזרו ין מטהרין אף היין עצמו מצטרף, שזה מושך את זה וזה מושך את זה. כלומר, דכיון שהמקוה נפסל בשינוי מראה מחמת שהוא נחשב כיין, שהרי זהו הטעם שאינו נפסל בג"ל, לפיכך כאשר חוזר למראה מים הרי הוא מושך את היין עמו להצטרף למ"ס.

ובחזון איש (תניינא ס"ס ה') ביאר דברי הראב"ד עפ"י שיטתו שהסיבה שמי פירות פעמים מעלין ופעמים אין מעלין הוא, שמעיקר הדין מי פירות בטלין למקוה ומעלין, אלא שגזרו חכמים היכא שנראה להדיא שהמי פירות מעלין שלא יתבטלו, ורק בנתן סאה ונטל סאה הקילו. והשתא היכא שבשעת נפילת המי פירות שינו מראה המקוה ולא עלו למ' סאה, ורק לאחר שחזר למראה מים יכולים להצטרף, שוב אין זה נראה להדיא שהם מעלין, ולא גזרו בזה חכמים.

ועי' באור שמח ביאור אחר בתוספתא.

**היו בו מ' סאה ונפל לתוכו יין ונשתנו מראה חציו, הטובל בין במקום המים בין במקום היין כאילו לא טבל**

לכאורה זהו דין המשנה ולא קמ"ל מידי, וצ"ב.

**נפלו לו ג' לוגין יין כאילו לא נפל**

פירש הר"ש דאיירי בלא נשתנה מראיו, וטובל אף במקום היין, ועי' בסוגיא במכות.

הגר"א גרס נפלו לו ג' לוגין מים בין במקום היין בין במקוםה מים כאילו לא נפל. ולפי"ז קאי אדלעיל דנשתנה מקצת מראיו, וקמ"ל שהמים שנשתנו מראיתן ליין מועילין להחשיב את המים שלא נשתנו מראיתן שיש בהם מ' סאה כלפי שלא יפסלו בג' לוגין. והדברים מחודשים, שהרי הרא"ש ביאר שלאחר שיש מ' סאה אין המקוה נפסל בשאובין לפי שהמקוה מטהר את השאובין, ואין כאן מים שאובין כלל. ואילו הכא כיון שאין שיעור מ' סאה במים לחוד אינם יכולים לטהר את השאובין, ואם כן מדוע לא יפסלו השאובין את הכ' סאה מים כשרים. ועל כרחיך צ"ל דלא כהרא"ש, אלא הא דאין מקוה נפסל בשאובין הוא משום שלא גזרו פסול ג' לוגין במקוה שיש בו מ"ס.

**היה שאוב והשיקו השיק במקום היין וכו'**

הכא איירי שהמקוה חציו מראה מים וחציו מראה מים, וכן הכלי שבא להשיקו יש בו מקצת מראה מים ומקצת מראה יין, וקמ"ל שהשקה מועלת רק אם יחבר מראה מים למראה מים.