2. בגדרי תוספת שבת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שמחת תורה תשרי פ"ד – בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בגדרי מצות תוספת שבת ויו"ט

### בפרטי דיני תוספת

א] מבואר בגמ' שיש מצות תוספת שבת לפניה ולאחריה וכן פסקו רוב הראשונים כמבואר סימן רס"א והרמב"ם לא הזכיר דבר זה אלא לגבי יוה"כ ודעת הכס"מ שדעתו שגם מדרבנן אין חיוב תוספת בשבת אבל הבה"ל סימן רס"א הביא מהגר"א שמדרבנן הרמב"ם מודה שיש דין תוספת שהרי הביא את ההלכות של התקיעות ויתכן שגם אם אין חיוב לקבל אבל כל שמקבל על עצמו שבת חל שבת

והנה עיקר דין תוספת שבת בפשוטו הוא חל מאיליו ולא צריך קבלה בפה וכן מוכח מהראשונים [הבא סוף סימן רס"א] שכתבו שלא גזרו על שבות בין השמשות זה רק בלא קיבל בפה וכי בעברינים עסקינן וכן הגמ' אומרת שהיו אמוראים שישנו בזמן כניסת שבת והגמ' דנה לגבי דיני תחומין ולא משמע שעשו איסור וכן במוצאי שבת אין שום דין להוסיף בפה וכן ביו"ט שני לא נהגו לקבל תוספת שבת אמנם מצאנו שאדם יכול להגדיל את התוספת שבת וזה רק על ידי קבלה בפה כמבואר במ"ב רס"א סקכ"א ומבואר שם עוד שזה חל על ידי ברכו או מזמור שיר ליום השבת [דהינו שכיון שהדרך בזה לקבל שבת ממילא מונח בזה קבלת שבת] ובריטב"א בר"ה ט. ועירובין מ: וברא"ה תענית י"ד. וברכות כ"ז. כתבו שזה לא חל אלא על ידי דבר שבקדושה כגון קידוש או תפילת שבת או ברכת זמן וצ"ב איזה משמעות מיוחדת יש בזה ביחס לדאוריתא וצ"ל שמה שנוהג ניהוגי שבת זה מחיל התוספת ויתכן שזה רק מחמת שיש מצות קידוש אמנם ביו"ט הרי אין כזו מצוה ובהכרח שניהוג השבת גם אם זה ניהוג דרבנן זה מעשה שמחיל התוספת ועיין לשון הריטב"א תענית י"ב שביאר **שזה כדי לעשות קבע לדבר** וצ"ב [ויתכן שגם מזמור שיר ליום השבת שנהגו שזה ניהוג של שבת זה נחשב קבלה] ובמ"ב ציין לדיעות בסימן תר"ח דיש דיעות שזה חל חל בקבלה בלב אמנם זה ודאי שצריך קבלה [ולכאורא קטן לא חל שבת בקבלה אבל חל על ידי הנהגה של שבת כגון קידוש ותפילה]

והנה יש לדון האם מה שהתחדש שאפשר לקבל שבת יותר מוקדם זה מדאוריתא או מדרבנן ובתר"י ברכות י"ח: מדפי הרי"ף נסתפק בזה ובסופו דימה לתרומה שאפשר קצת ואפשר הרבה ומשמע שזה דאוריתא וצ"ע אמנם ברא"ה ברכות כ"ז כתב מפורש שאם מקבל בפה יותר מהזמן המחויב זה חל מדאוריתא וכן במרדכי מגילה סימן תשצ"ח ובאו"ז הלכות ערב שבת כתבו דמה שאפשר לעשות קידוש קודם חשיכה אפילו שקידוש זה מדאוריתא כיון שתוספת שבת זה דאוריתא וכן פשטות הראשונים פסחים צ"ט: שדנו שאפשר לאכול כזית מצה בתוספת מבואר שזה חל מדאוריתא ולא משמע שדיברו רק על הזמן המחויב שזה זמן כל שהוא משמע שדימו לזמן שרגילים לאכול סעודת שבת ובמג"א סימן רנ"ג כתב שבזמן תוספת שקיבל על עצמו על ידי מעריב אין גזירה שמא יחתה בגחלים כיון שזה רק דרבנן אמנם רעק"א שם הקשה עליו מראשונים אלו שחזינן שזה דאוריתא

### בגדרי דין תוספת האם זה רק שביתה ממלאכה או שזה קדושת שבת ונפק"מ האם שיך קבלה חלקית

ב] והנה יש לדון בעיקר דין תוספת שבת האם זה רק ביחס לשביתה מלאכה או שזה גדר שחל עליו קדושת שבת בדרגא של עשה והסברא לומר שזה רק דין הנהגה של שביתה ממלאכה שיסוד דין תוספת כדי שלא יטעה ויבוא לחלל שבת ועיין רש"י עה"ת שכתב שאדם שלא יודע לצמצם רגעיו צריך להוסיף מחול על הקודש משא"כ הקב"ה ועיין תוס"ר מ"ק ד. שכתב וז"ל **וצריך להוסיף מעט קודם בין השמשות שלא יכנס לבית הספק** עכ"ל אמנם יתכן שזה שורש הדין אבל לכן חל קדושת תוספת

ועיין עמק ברכה שכתב בזה נפק"מ האם אפשר לקבל רק ביחס לחלק מהדברים ולא ביחס להכל שאם זה חלוק קדושת שבת לא שייך לחלק את זה משא"כ אם זה רק שביתה ממלאכה שייך לקבל את זה על חלק מהדברים אמנם דבר זה אינו מוכרח שיתכן שגם אם זה שביתה ממלאכה אבל כל הקיום דין הוא בזה ששובת לגמרי ולא שרק בחלק מהדברים והנה עיין שבת כ"ג שאשתו של רב יוסף היתה מאחרת ומדליקה נרות שבת מאוחר ורב יוסף אמר לה שכתוב על עמוד הענן שהגיע קודם ועיין ר"ן שהקשה הרי צריך להוסיף מחול על הקודש ועונה שהיתה מפסיקה לכל המלאכות ורק הדלקת הנר שזה תוספת שבת בזה סברא שיכולה לחכות לרגע האחרון וקצת משמע שיש כזה מושג לקבל רק על חלק אמנם יתכן שגם בנקודה זו רב יוסף לא הסכים עמה

והנה עיין לבוש סוף סימן רס"ג שכתב שאם אדם קיבל שבת יכול לומר לישראל אחר שיעשה בשבילו מלאכה שלגבי זה הוא לא קיבל על עצמו וכן עיין בה"ל סימן רס"א שהביא מהדרך החיים שהביאור בשיטות שגם מי שקיבל על עצמו שבת בכל אופן מותר שבות בין השמשות מצד שלא התכוין לקבל על עצמו יותר חמור מדיני בן השמשות ועיין מ"ב שגם לשיטות שאסור שבות בין השמשות בקיבל על עצמו אבל לגבי אמירה לעכו"ם מותר שלגבי זה ודאי לא קיבל על עצמו וכן מפורש בט"ז רס"ג סק"ג ששיך לקבל רק לגבי דבר מסוים ועיין הלכות ת"ב סימן תקנ"ג שאם קיבל על עצמו הצום קודם שהוא התחיל זה חל ובפשוטו זה מדין תוספת ובכל אופן מבואר שזה לא לגבי נעילת הסנדל ומבואר ששיך לחלק שזה חל לגבי חלק מסוים ולא לגבי הכל [ועיין תר"ח סקי"ד] אמנם יתכן לדחוק שביחס לדאוריתא אי אפשר לחלק רק ביחס לדרבנן דהינו שמצד הקדושת שבת זה רק מחיב הדאוריתא והדרבנן זה מכח פרישה ממלאכה אמנם מהיכי תיתי שזה שני דינים שונים והנה בפשוטו ודאי שזה מוכיח שזה רק גדר של שביתה ממלאכה ולכן שיך להעמיד בזה חילוק ויש כאן חידוש שיש קיום דין בקבלה של חלק מהדינים ומשמע שמקים בזה מצות תוספת אמנם יתכן לדחוק שזה קדושת שבת אלא שכיון שזה חל על ידי האדם נקטו האחרונים ששיך להגביל שלא יחול על הכל [וכמו שמצאנו קידושי וגירושי חוץ] וכל זה חידוש [והעירו מהגמ' עירובין מ: שבזה שאומר זמן חל יוה"כ ואסרו לשתות ומבואר שלא שייך להחיל רק ביחס למלאכה ולא ביחס לאכילה אמנם יתכן שהזמן זה רק על כל דיני היום ועיין לקמן]

### ידון לחלק בין התוספת המחויבת לתוספת שחלה על ידי קבלה עוד ידון שיש שני סוגי קבלות

ג] והנה מבואר בגמ' שלא גזרו על שבות בין השמשות ועיין טור סימן שצ"ג שהביא מחלוקת ראשונים האם זה גם בקיבל עליו שבת שיש שכתבו שגם כה"ג ויש שכתבו שכל טעם ההיתר מצד שזה ספק אבל איפה שקיבל עליו שבת שזה ודאי אין סיבה להקל והאחרונים הקשו סתירה בשו"ע שבסימן רס"א החמיר בזה ובסימן שצ"ג נטה להקל ועיין מ"ב שהביא מהאחרונים לחלק בין קבלה של יחיד שזה לא כולל קבלה ממה שמותר בין השמשות לקבלה של ציבור שזה על הכל ומשמעות דבריו שהחילוק בחומר קבלתו האם זה גם לגבי שבותים ובדגול מרבבה סימן רס"א ובגר"ז בקו"א ג' כתבו שיש שני סוגי קבלת שבת יש דרגא של תוספת שבזה מותר שבות והגר"ז הוסיף שהרי כל בין השמשות זה כולל התוספת וגם סתם אדם שמקדים לקבל תוספת אין כונתו לקבל יותר מתוספת של תורה אמנם יש אדם שמקבל עיצומו של יום ואת קדושת השבת ובזה ודאי חל עליו כל השבותים כמו בשבת עצמה ובמקום שהתפלל תפילה של שבת שזה קבלה של קדושת שבת בזה חל לגמרי ואסור גם שבותים שהותרו בין השמשות [ובביאור הגר"א סימן שצ"ג כתב בביאור הדיעות שאסור בקיבל שבת שיותר חמור בקיבל מפורש ומשמע שבאמת יש תוספת בכל בין השמשות ובזה מותר שבותים ובקיבל על עצמו זה יותר חמור ויש לבאר כנ"ל] והנה פשטות דבריהם שתמיד זה קדושת שבת רק יש בדרגא של תוספת כדין תורה ויש דרגא יותר מזה אמנם אפשר לבאר הדברים לנ"ל שהדין תוספת הרגיל הוא רק דין שביתה ממלאכה ובזה רבנן באמת הקילו בשבות אמנם יש קבלה של קדושת שבת ובזה אין הקולא של שבות לצורך מצוה או צורך גדול

ועיין בה"ל סימן תקכ"ז לגבי הדלקת הנר של שבת שנהגו כבה"ג שלא מועיל בזה תנאי בזה ודאי זה כמו קבלה של ציבור ודן שזה רק בצירוף שרוב הנשים מדליקות באותו זמן ולפ"ז ביו"ט זה אחרת וצ"ב הסברא בזה, והנה משמעות דבריו לשיטתו שזה מצד אומדנא אמנם אם זה כנ"ל יש לדון מצד סברא אחרת שכל הסיבה שלא מועיל תנאי בהדלקת נר שבת שיסוד הדין נר שבת שזה מכבד את השבת וזה ודאי תלוי בקדושת שבת ולא בדין שביתה ממלאכה ויתכן עוד שכל שזה מעשה של קבלה מצד הניהוגי שבת זה לא מצד דעתו אלא זה סברא בעצם ובזה לא שייך תנאי אמנם למבואר בגר"ז לחלק בין קדושת תוספת לעיצומו של יום יתכן שגם קדושת תוספת זה מספיק לקיום דין הדלקת הנר וברב פעלים ח"ב סמ"ט נקט שהדלקת נרות של אשה זה כמו קבלה של יחיד לגבי שבות בבין השמשות

והנה עיין שו"ע רס"ג דמי שענה אם הקהל ברכו ונזכר שלא התפלל מנחה שכיון שעשאו קודש לא יכול לעשותו חול אלא צריך להתפלל מעריב שנים ומשמע שביום חול מה שענה ברכו שזה התחלת מעריב זה לא סיבה שיחזור בו ויתפלל מנחה ורק בשבת מצד שכיון שקיבל שבת לא יכול לעשותו חול ויתכן שזה מצד נוסח התפילה של חול ולהתפלל של שבת אי אפשר כיון שזה תפלת מנחה אמנם צ"ע מה זה שונה ממוצאי שבת שאפשר להקדים מפלג המנחה ולהתפלל של חול א"כ למה כאן שלא יתפלל של חול ויותר משמע שכיון שקיבל שבת שזה כהנהגת לילה בזה זה סתירה אם יתפלל של חול ועיין לקמן ויש לדון האם החסרון הנ"ל הוא בכל קבלת שבת ומקובל שזה תלוי בנ"ל שאם רק קיבל על עצמו שביתה ממלאכה בזה יכול עדין להתפלל מנחה ורק אם קיבל קדושת שבת זה כאילו התחיל הלילה ויתכן שברכו שזה התחלה של תפילת שבת זה קבלת קדושת שבת אבל לא סתם קבלה והנה עיין מ"ב סק"ס שכתב שאם ענה ברכו לא יתפלל מנחה ומקורו בא"ר שם שדיק מהפוסקים שמזמור שיר ליום השבת אפילו שזה קבלת שבת בכל אופן יכול להתפלל מנחה ועיין שו"ת זרע אמת ח"ג סכ"ז שהאריך בזה וכתב שגם אם אמר ביחיד קבלת שבת יכול עדין להתפלל מנחה ולכאורא זה רק מצד שזה רק שביתה ממלאכה וצ"ע וע"ש בזרע אמת שכתב שגם אם נימא שמזמור שיר של ציבור זה סיבה שלא להתפלל מנחה אבל של יחיד זה ודאי לא סיבה שלא להתפלל מנחה ויתכן שזה על דרך הנ"ל שבציבור הגדר שזה קדושת שבת וביחיד זה רק שביתה ממלאכה

והנה יש לדון לגבי אשה שהדליקה נרות שבת שמקבלת בזה שבת האם יכולה אחרי זה להתפלל מנחה ועיין מ"ב רס"ג סקמ"ג ומקורו מהמג"א שאין לה להתפלל מנחה דהינו שנקט שודאי שחל כאן קדושת שבת וזה חמיר ממזמור שיר ליום השבת וכנ"ל שכאן זה הנהגה של שבת אמנם לגבי שבותים שנקט שזה רק מצד דעתו האם קיבל גם חומר של שבותים בזה נקט דיש צד להקל וצ"ע בזה [ועיין אשל אברהם בוטשאש]

והנה הבאינו לעיל דיש תוספת שבת המחויבת ויש תוספת שאדם מוסיף בעצמו ובפשוטו אם הדין תוספת המחויבת זה רק שביתה ממלאכה ה"ה מה שמוסיף על זה יותר זה אותו גדר ואם הגדר שזה קדושת שבת ממילא אם מוסיף יותר זה אותו גדר דמהיכי תיתי לומר שזה שני גדרים אמנם עיין טור שלא העתיק דין תוספת שבת והב"י נקט דבפשוטו דעתו כדעת הרמב"ם שאין דין תוספת שבת ובכל אופן הביא הנידון האם אפשר לאכול מצה בזמן תוספת שבת וכן שאפשר לאכול סעודת שבת בזמן תוספת שבת ומבואר דשיך לדון דין תוספת שבת לא מצד החיוב שבדבר וכן נקט הגר"ז בדעת הרמב"ם ויש מקום לומר שהתוספת המחויב שיסודו לצאת מהספק בזה הוא לא חל קדושת שבת אלא זה רק דין הנהגה לפרוש ממלאכה והדין תוספת שבת שאדם מוסיף יותר על ידי קבלתו זה באמת חלות קדושת שבת אמנם גם שם יתכן שני גדרים או להגדיל הדאוריתא וכנ"ל מהדגול מרבבה או להחיל קדושת שבת וכמבואר בגר"ז ובדגול מרבבה ובאמת יש מקום לומר שמצד הדין שביתה מלאכה שזה לצאת מהספק זה רק שייך בשיעור שצריך ולא שיך יותר ורק בדין להחיל קדושת שבת שייך יותר אמנם מחילוקי הפוסקים מבואר לא כך

והנה עיין מנח"ח מצוה שי"ג שדן האם קטן שהגדיל במוצאי יוה"כ יש לו דין תוספת ובחת"ס סימן קע"ב כתב שודאי שמי שלא חיב בעיקר החיוב לא חייב בתוספת ובישועות יעקב סימן תר"ח נקט שחייב ולכאורא אם זה רק גדר שביתה ממלאכה כדי שלא יעשה איסור ממילא מסתבר שכאן שלא חיב בעיקר הדבר לא שיך דין תוספת אבל אם זה חלות קדושה ויש זמן קבוע הוא מחודש שזה תלוי בחיוב של אתמול וצ"ע

והנה לשון הרא"ש בביצה שתוספת זה ודאי קודם בין השמשות דהרי שם בין כה צריך לפרוש מספק ומשמע שכונתו בתורת ודאי שיסוד הדין תוספת זה לעשות יותר ממה שצריך מצד עיקר הדין שבת ולכאורא כל זה שייך אם זה דין שביתה ממלאכה אבל אם זה חלות קדושה שחל בזמן התוספת הדבר מחודש שכל אחד זה חל לפי מצבו אמנם בבה"ל שמ"ג בשם המאירי ובעוד דוכתי משמע שכונת הרא"ש מצד ספק אבל לא בתורת ודאי ואכמ"ל

והנה מבואר בגמ' ר"ה ט. שאפשר ללמוד דין תוספת משביעית ועיין רעק"א שהקשה דמשם אפשר ללמוד רק דין שביתה ממלאכה אבל לא לגבי דין עינוי והנה אם נימא שגדר דין תוספת שחל קדושת שבת יתכן שבזה אין לחלק ועד כמה שיש דין שביתה ממלאכה שחל קדושת יוה"כ בגדר עשה ממילא זה מחיב גם דין צום שזה מדיני היום אמנם אם נימא שהזמן המחויב זה רק דין שביתה במלאכה בזה יש מקום לקושיתו אמנם אם נימא שהגדר כדי שאדם יצא מהספק יתכן שבזה אין סברא לחלק והנה הפמ"ג סימן רס"ו דן האם יש דין תוספת לגבי שביתת בהמתו כיון שהמקור מיוה"כ ושם יש דיעות שאין דין שביתת בהמתו והנה בפשוטו יש לטעון כנ"ל שאם זה גדר של קדושת שבת לא שייך בזה חילוק אמנם אם זה שביתה ממלאכה יש מקום לדון לחלק בזה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם אם זה קדושת שבת אבל כיון שזה רק בחומר עשה יתכן שיש לזה דינים אחרים ולכן יש מקום גם לסברת רעק"א שזה רק לגבי מלאכה אמנם כיון שמבואר בגמ' שלומדים משביעית ליוה"כ גם לגבי עינוי בהכרח שכל אחד זה כדינו וממילא מסתבר שזה חל לגבי הכל

### הראיות מהראשונים שחל דין קדושה בתוספת

ד] והנה בעיקר הנידון האם הדין תוספת זה רק שביתה ממלאכה או שבאמת הגדר שחל על זה קדושת שבת הנה משמע בכמה מקומות בראשונים שחל קדושת שבת א. ברא"ה ברכות כ"ז ובמרדכי מגילה סימן תשצ"ג מבואר דמה שאפשר לעשות קידוש בתוספת שבת אפילו שקידוש זה דאוריתא מצד שתוספת זה דאוריתא דהינו שנקטו שלקידוש צריך קדושת שבת ונקטו שבתוספת יש קדושת שבת ב. עיין תוס' פסחים צ"ט ובברכות כ"ז שדנו למה כתוב במשנה שבליל פסח אין לאכול אלא משחשיכה וכתבו שזה בא לומר שאי אפשר לאכול מצה ושאר מצות הלילה בתוספת שבת וכתבו דמה שאי אפשר מצד שכתוב בקרבן פסח בלילה הזה והוקש מצה לפסח והנה אם נימא שזה רק דין שביתה ממלאכה אבל לא חל קדושת יו"ט אין שום סברא שיהיה אפשר כבר לקים את מצות הלילה ולא צריכים מיעוט אלא בהכרח דעתם שחל קדושת שבת ועיין תוס' ר"י החסיד בברכות כ"ז דבאמת יש לו צד שאפשר לאכול מצה בתוספת והנה מבואר בתוס' שכיון שכתוב בלילה הזה אין לאכול ומבואר שגדר דין התוספת לא עושה את זה ללילה גמור והנה מסברא היה מקום לומר שלגבי כל חיוב שיש לעשות בזמן מסוים בזה הרי גם אם חל קדושת שבת אבל זה רק בגדר עשה ולא בגדר כרת דהינו שזה לא ממש שבת ואולי זה לא מספיק [דהינו שרק לחיוב שהוא כל הזמן כגון שביתה ממלאכה או עונג או שמחה בזה יש דין תוספת אבל לא לגבי פעולה כגון קידוש או סעודת שבת או מצה] אמנם מדברי הראשונים מבואר שכל שיש לו שם שבת ממילא זה מספיק לקים את חיובי היום

והנה עיין פרי יצחק ח"ב ס"ט שהביא מהטור בשם הרי"ץ גיאות שכל מה שאפשר לעשות קידוש מפלג המנחה זה רק לר"י שאפשר גם להתפלל אבל לא לרבנן ולפ"ז מי שהתפלל מנחה לאחר פלג המנחה לא יכול לעשות קידוש קודם הלילה וע"ש שכתב שאפשר להקל ולשתות קודם שקיעת החמה אפילו אם קיבל שבת ודלא כמג"א רע"א סק"ה הובא במ"ב סקי"א ולכאורא מבואר שדין תוספת זה לא סיבה שאפשר לעשות קידוש אלא מצד שזה פלג המנחה ולר"י זה כלילה ולכאורא הראשונים שדנו שמועיל קידוש דאוריתא מדין תוספת ס"ל שזה לא קשור לדין פלג המנחה לר"י שזה כלילה וכן מפורש בריטב"א שבת ל"ה ועיין בה"ל רע"א א' בד"ה מיד דנקט כך בדעת הרמב"ם אמנם עיין רע"א סקי"א שהביא את המג"א שיכול לקדש מבעוד יום ולאכול ולהתפלל בלילה ובלבד שזה יהיה חצי שעה קודם הלילה ולא התנה שזה בהתפלל קודם פלג המנחה וכן אם נימא שזה תלוי בר"י מי דשמקדש מתחיב במעריב ולא משמע ובפשוטו ודאי קי"ל שזה לא תלוי בר"י אלא כרא"ה שלכו"ע יכול לקדש בתוספת

### האם גדר תוספת דינו כלילה ובדין הפס"ט ובדיקת ז' נקיים ותחילת אבילות בתוספת שבת

ה] והנה עדין יש לדון שגם אם נימא שהגדר שחל קדושת שבת בחומר עשה האם הכונה שזה עדין ודאי יום רק שהתחדש שאפשר להתחיל את קדושת השבת גם ביום ו' או שהגדר שזה כאילו אדם מקדים את הלילה ואפשר להתחיל את יום המחרת והנה לגבי מי שהתפלל מעריב מפלג המנחה מבואר שזה סיבה לדון שגם כלפי שאר דיני התורה זה לילה ודבר זה מבואר בכמה פרטי דינים א. עיין סימן שע"ה דנפסק בשו"ע ומקורו מהמהר"ם מרוטנבורג שזמן זה לא עולה לו ליום אבילות דזה נחשב כאילו זה לילה וכן עיין סימן ל' שאין להניח תפילין בברכה ובתרוה"ד כתבים קכ"א מבואר שאין להניח כלל וכן עיין שם שאין לברך על ציצית וכן לגבי תקיעות מבואר במ"ב שאם עדין לא תקעו וכבר התפללו מעריב אין לתקוע בברכה [אמנם לגבי מילה כתב הגהות מימוני שודאי אפשר למול אם ברכה שביחס לתינוק זה עדין יום גמור] והסברא בזה שיסוד דין תפילת מעריב שזה תפילת הלילה ולכן כל שנהג להקל כדין פלג המנחה ממילא זה מחיב גם לשאר דברים ועיין רא"ש שדן שבת"ב שחל במוצאי שבת שיבדיל מבעוד יום וכתב שברגע שמבדיל חל עליו הצום דהינו שניהוג של לילה מחיב כל דיני הלילה וזה מקור לתרוה"ד הנ"ל [ולכן צ"ע השעה"צ תרכ"ז שדן קולות בקבלה של יחיד על ידי תפילה הרי מדין פלג המנחה ודאי משמע שזה גדר של לילה וצ"ע]

אמנם יתכן שתוספת שבת אין זה הנהגה של לילה כלל אלא רק שמחיל הקדושה של שבת כבר קודם וממילא בזה לא שיך לומר שזה תרתי דסתרי לקבל שבת ולנהוג שזה עדין יום וממילא יוכל לברך על הציצית וכן לגבי תקיעת שופר יוכל לתקוע אם לא מצד שבות אבל אם יש אדם שעדין לא קיבל שמצד התוקע אין דין שבות ממילא השומע יכול לברך וכן נפק"מ ביו"ט בער"ש וקיבל שבת ולא עשה עדין קידושי יו"ט שיוכל לקדש של שבת ויו"ט וזה לא סתירה ועיין דברי סופרים סימן שע"ה עמק דבר סקקצ"ו שהביא מהמהרש"ק שלגבי אבילות אם קיבל עליו שבת בכל אופן זה עולה לו כיום של אבילות וביאר שקבלת שבת זה לא גדר של לילה

והנה מבואר בסימן רס"ג סט"ו דמי שקיבל שבת ולא התפלל מנחה מתפלל מעריב שתים דהינו שלא יכול להתפלל תפילה של חול כיון שקיבל שבת ועיין מ"ב שם שהביא מהפמ"ג שיתפלל קודם מעריב ואחרי זה מנחה מדין תשלומין וכתב שבדיעבד אם התפלל קודם מנחה יצא שהרי זה זמן מנחה [ולכאורא כה"ג צריך להתפלל מעריב רק בלילה] ובסימן ק"ח סק"ח דן שלכתחילה יעשה כן ולכאורא הוא תלוי בנ"ל שאם הדין תוספת זה רק מחיל קדושת שבת אבל אין הגדר כאילו זה לילה לכאורא אין סיבה שלא יתפלל מנחה אמנם אם הגדר כאילו התחיל הלילה ממילא לא יכול להתפלל מנחה ולגבי בדיעבד יש לדון והנה לשון השו"ע מפורש שיתפלל מעריב שנים וכדין תשלומין ובפשוטו משמע שהדין תוספת זה הנהגת לילה אמנם יש לדחוק שהחסרון מצד נוסח התפילה אמנם הרי מתפלל אדם במוצאי שבת מפלג תפילה של חול ומשמע שכאן גרע כי נוהג הנהגת לילה ועיין לעיל סק"ד וצ"ע בזה

והנה זבה צריכה לעשות הפסק טהרה קודם הלילה כדי שיחשב שיש כאן ודאי ז' נקיים שלמים דהינו שכבר מתחילת היום היא לא רואה וכתב התרוה"ד סימן רמ"ח שאם האשה התפללה מעריב או שהציבור התפלל מעריב לא יכולה לעשות הפסק טהרה שזה כבר שייך ליום הבא וזה יחשב שהתחילה באמצע היום ואין כאן יום שלם אמנם במהרי"ל החדשות סימן צ"ה מבואר שיכולה לעשות הפסק טהרה וכן כתב הרמ"א יור"ד סימן קצ"ו והמהרי"ל הוסיף שגם אם קיבלה שבת זה כך דהינו שנקט שלתרוה"ד קבלת שבת זה כמו להתפלל מעריב והוא חלק במעריב ולכן גם חלק בקבלת שבת ועיין ביאור הגר"א שציין את התוס' שאין לאכול מצה בזמן תוספת וכן שבגמ' היה צד שגם קידוש אין לעשות מבעוד יום בזמן התוספת [ומקורו במהרי"ל] וסיים וז"ל מכלל דלשאר דברים דלא שיך לשבת ודאי לאו לילה הוא עכ"ל ומשמעות לשונו שדין תוספת שבת זה לא גדר של לילה ולכן אין שום סיבה שזה יועיל לשאר דברים וכל דינו שהשבת כבר חלה ואפשר לעשות את דיני השבת כגון קידוש והנה בפשוטו לפ"ז גם לגבי אבילות אם קיבל שבת ושמע שמת לו מת חשיב שישב יום אחד

אמנם עיין מהרי"ל החדשות צ"ה דפשיטא ליה שאם קיבל שבת לא עולה לו היום לאבילות ועיין לעיל שהבאינו דמי שאמר ברכו כבר לא יכול להתפלל מנחה של חול ועיין לעיל דבפשוטו מבואר שזה גדר של הנהגת לילה ולכן זה חיסרון [אמנם עיין לעיל שיש שני סוגי קבלה ולענין להתפלל במקום שציבור מתפלל מפורש במ"ב שגם אם רק אמרו מזמור שיר שלא יתפלל שם אלא יצא לחוץ ויתכן שזה גרע שמתנהג אחרת מהם שמתחילים את השבת וצ"ע] ועיין פמ"ג שאם חל פורים ביום ו' וכבר קיבל שבת לא יכול לקרוא המגילה ברכה מצד שזה תרתי דסתרי ועיין מג"א רס"ז שהביא מהבה"ג שאפילו שלרבנן בעלמא אין להתפל מעריב מפלג המנחה אבל בליל שבת אפשר מצד שקיבל עליו קדושת שבת ומבואר שהגדר כאילו זה לילה [ובדעת שאר הראשונים עיין לקמן] והנה הבאינו מתוס' שמסברא אפשר לאכול מצה בתוספת ורק מצד שיש מיעוט בלילה הזה ועיין ח' הגר"ח שתמה שתוספת זה רק מחיל קדושת יו"ט אבל התורה כתבה תאריך ט"ו ועדין לא הגיע התאריך ובפשוטו מבואר שגדר הדין תוספת שזה לא רק קדושת שבת אלא שהתחיל היום הבא ולכן זה כמו לילה

והנה הבאינו מהמהרי"ל שכתב שאשה יכולה עדין לעשות הפסק טהרה אמנם ע"ש שביאר סברתו שעל ידי התוספת זה לא נהיה ממש עיצומו של יום אלא זה רק תוספת ליום הבא ולכן לגבי הפסק כדי שיחשב יום הבא יום שלם זה לא מחסר שמשקיעת החמה יש לזה שם של יום שלם ובזה ביאר שלגבי אבילות צריך שיחשב שישב יום שלם וכל שקיבל תוספת שזה משתיך ליום ההבא ממילא זה לא נחשב שהתאבל אלא זמן שטפל ליום ההבא והביא ראיה שזה לא ממש יום הבא מזה שאי אפשר לאכול מצה וכן מהא דלגמ' היה צד שאי אפשר לעשות קידוש וע"ש שהוכיח עוד מהא דאי אפשר לספור אז ספירת העומר ולדבריו אם תספור יום של ז' נקיים לאחר שקיבלה שבת זה באמת לא יעזור שכאן זמן זה כבר טפל ליום הבא וכן מבואר שם שלדין דאוריתא של נדה אם התחילה לראות לאחר שקיבלה שבת זה לא עולה ליום אחד

והנה העולה מהנ"ל שבדין תוספת שבת אפשר לדון שזה רק לגבי דין שביתה ממלאכה ולגבי התוספת שחל מאיליו בזה מאוד מסתבר שזה הגדר אמנם לגבי התוספת שאדם מוסיף בזה יש ראיות שזה גדר שחל קדושת שבת והיה מקום לומר שזה לא גדר של לילה כלל אמנם בפשוטו מבואר במהר"ם לגבי אבילות שזה נחשב שהתחיל היום הבא והתרוה"ד נקט שזה לגבי הכל והמהרי"ל חילק שזה רק סניף ליום הבא ולא ממש יום הבא והנה יש לדון שזה רק ביחס לשבת זה נחשב כאילו התחיל הלילה ולא שאר דיני התורה רק שממילא לגבי דינים מסוימים זה עצמו שביחס לשבת זה כאילו לילה זה מחסר בשם יום כגון לגבי אבילות וספירת ז' נקיים [או קיום דינים שצריך לעשות דוקא ביום] אבל לגבי שאר דיני התורה זה ודאי עדין כיום גמור עיין לקמן הנפק"מ בזה ויש לדון עוד שכיון שזה רק סניף ליום הבא ממילא זה לא סיבה שיוכלו לקים אז את חיובי הלילה אמנם בתוס' דנו שגם מצה אפשר לאכול והנה יש מקום לומר שהדין תרתי דסתרי זה עוד דין דרבנן שכיון שלגבי שבת הגדר שהתחיל עיצומו של יום ממילא זה סתירה שלגבי דברים אחרים זה אחרת אבל ביסוד הדבר אין בזה חסרון ולכן כתב הפמ"ג שבדיעבד אם התפלל אז תפילה של מנחה יצא שבאמת זה עוד יום ולכן יכול לקים את מצות היום רק שלגבי ברכה מדרבנן אין לברך וצ"ע בזה ועיין לקמן הדוגמאות שיש לדון בזה

### בדין סעודת שבת ויו"ט בתוספת

ו] והנה תוס' בפסחים צ"ט: וברא"ש שם מבואר שאפשר לאכול סעודת שבת בתוספת שבת וכן נפסק בשו"ע סימן רס"ז ובאו"ז הלכות ערב שבת סימן י"ד נקט שסעודת שבת זה דאוריתא וכתב דמה שאפשר לאכול בזמן תוספת רק מצד שתוספת זה דאוריתא אמנם מבואר בתוס' שם בשם הר' יהודה שלא ברור לו שאפשר לאכול סעודת שבת בתוספת ועיין מג"א סימן רס"ז שהביא מספר חסידים שצריך לאכול כזית בלילה וכן הביאו האחרונים בשם המהר"ל וכן הביא הט"ז סימן רצ"א בשם המהרש"ל ונחלק עליו ועיין עמק ברכה עמוד ס"ו דביאר דנחלקו בגדר תוספת האם זה קדושת שבת וממילא אפשר לאכול סעודת שבת או רק שביתה ממלאכה וממילא אין בזה קיום סעודת שבת והנה דעת הרמב"ם דיש דין דוקא שחרית ומנחה א"כ יתכן שסעודת הלילה יש דין דוקא לילה ואם נימא שזה רק קדושת שבת ולא לילה א"כ אי אפשר עדין לאכול אמנם בפשוטו אין דין לאכול דוקא שחרית ולפ"ז מסתבר שגם בתוספת אפשר גם אם זה לא לילה ועוד דלעיל הבאנו דמשמעות הדברים שזה כמו לילה לגבי דיני שבת אמנם עין א"ר שכתב שכתוב ג"פ היום שזה בא לומר שצריך עיצומו של יום ולא תוספת דהינו שכמו שקרבן פסח אי אפשר לאכול שזה לא ממש עיצומו של יום ועין לעיל דהיה מקום לומר שכלפי מעשה שצריך לעשות בזה צריך את עיצומו של יום ממש

### בדין תוספת לענין איסור חמץ וישיבת סוכה

ז] עיין גמ' פסחים כ"ח: שר' יהודה ס"ל שיש איסור אכילת חמץ מחצות ור"ש אומר לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל מצות שרק בזמן שיש מצוה של אכילת מצה יש איסור חמץ וכיון שמצות אכילת מצה זה רק מהלילה ממילא גם איסור חמץ זה רק מהלילה והקשו התוס' מה צריך פסוק שאין איסור הרי מהיכי תיתי שיהיה איסור ועיין רש"ש שם שכתב לדון שהכונה שקיבל על עצמו תוספת שבת וממילא צריך להיות איסור חמץ ורק מצד שזה הוקש למצה וכמו שיש מיעוט שאין לאכול מצה כך אין איסור חמץ עכ"ד דהינו שנקט שהדין תוספת זה גם לגבי חמץ והנה בפשוטו לא מצאנו שיש ריבוי שיש דין תוספת לגבי חמץ אלא כונתו שכיון שחל קדושת יו"ט ממילא הוא אסור בחמץ והנה בפשוטו זה רק אם חל קדושת יו"ט והדין חמץ הוא קשור לקדושת יו"ט

והנה עיין מג"א סימן תצ"א שדן האם יש חיוב הבדלה לגבי איסור אכילת חמץ ונפק"מ באוכל בסוף החג והגיע הלילה האם יכול לאכול חמץ וכתב דמסברא אין דין הבדלה לגבי איסור חמץ והניח בצ"ע ועיין גר"ז שכתב שאין לאסור מצד דין תוספת יו"ט וכל שלא הבדיל זה עדין תוספת כיון שאין דין תוספת ביחס לדין מקרא קודש אלא רק ביחס לשביתה ממלאכה וכל שכן ביחס לדין איסור חמץ כיון שזה נוהג גם בחול המועד ואינו תלוי בקדושת היום והנה עיקר דבריו לבאר שאין חיוב תוספת ביחס לדין חמץ ומקרא קודש אמנם עדין יש לדון שכיון שיש כאן עדין דין תוספת מחמת היו"ט ממילא יש איסור חמץ ומבואר בדבריו שאין אחד מחיב את השני והנה אם נימא שזה נחשב לילה גם לשאר דיני התורה א"כ לכאורא גם לגבי חמץ ובפשוטו מבואר שנקט שרק ביחס לדינים שקשורים לקדושת היו"ט והשבת יש דין תוספת ולא לשאר דברים וכיון (שמקרא קודש) וחמץ זה כל השבעה ימים אין זה קשור לדין תוספת של היום [אמנם בפשוטו זה לא גרע מהדין תרתי דסתרי של ר"י וצ"ע]

והנה רעק"א שם ציין לסימן תרכ"ד דפשיטא ליה למג"א שאין דין הבדלה במוצאי יוה"כ לגבי שאר עינויים וכונתו מצד דין הבדלה ועיין חלקת יואב קבא דקשיתא פ"ו שהקשה סתירת דברי המג"א אבל ודאי שיש על זה דין תוספת רק שלזה כל שעבר שיעור תוספת ממילא זה נחשב שנגמר שבת וכן ביאר במ"ב סימן תרכ"ד אמנם יתכן שבמוצאי פסח שהוא תוך הסעודה ויזכיר עדין רצה הגדר שהוא ממשיך את השבת ומדין תוספת ואולי שם יש מקום לדון שיש תוספת על חמץ ורק מצד טענת הגר"ז אין דין חמץ ומישוב סתירת המג"א שחשש בחמץ ולא ביוה"כ דכל חששו מצד תוספת ולא מצד חובת ההבדלה

והנה מבואר ברמ"א סימן תרל"ט שאין לאכול בליל סוכות קודם שחשיכה שלומדים ממצה ומבואר במג"א שגם אין לברך לישב בסוכה ועיין דברי יחזקאל סימן מ"ה סק"ה שהביא להקשות מהגר"ח שאפילו שאת החיוב המיוחד של ליל ט"ו אין לאכול אלא בלילה כמו מצה אבל זה לא גרע מכל ימי החג שיש מצוה לאכול בסוכה אמנם לנ"ל מהגר"ז שדבר שנוהג כל סוכות לגבי זה אין דין תוספת א"ש שזה לא מחיב לאכול בסוכה

והנה תוס' בברכות מ"ט הקשו מה צריך להגיע לדין אכילה מיוחד לליל סוכות תיפו"ל מצד שזה יו"ט והבה"ל תירץ שנפק"מ למי שמתענג לצום ולכאורא לנ"ל שאין על זה דין תוספת אבל אפשר לקים סעודת יו"ט א"כ נפק"מ במי שקיבל על עצמו תוספת יו"ט

### בדין תוספת למצות שמחת יו"ט

ח] והנה הגמ' בכתובות מ"ז. מביאה מקור שמעשיה ידיה של בת לאביה מהא דיכול למסור אותה לחופה והרי מבטל אותה ממעשה ידיה והגמ' דוחה שהוא מוסר אותה בשבתות ויו"ט והקשו תוס' הרי אין נושאין נשים ביו"ט ותירצו שמדובר בתוספת יו"ט שזה מדאוריתא ועיין מהרי"ל חדשות צ"ה ובביאור הגר"א יור"ד סימן קצ"ו דלמדו דמבואר בתוס' שאין חיוב שמחה בתוספת ועיין עמק ברכה וקובץ שיעורים שביארו שדעתם שעל ידי תוספת שבת לא חל קדושת שבת אלא זה רק דין שביתה מלאכה ולכן אין בזה חיוב שמחה וזה דלא כתוס' שדנו שאפשר לאכול מצה בתוספת ובחלקת יואב קבא דקשיתא פ"ו כתב שדבר שנוהג כל שבעה בזה אין דין תוספת ורק דבר שקשור רק לקדושת יו"ט בזה יש דין תוספת וכנ"ל סק"ז מהגר"ז אמנם כאן הוא חידוש שהרי חזינן שיש דין שמחה מיוחד ביו"ט יותר מכל השבוע וברא"ש בברכות פ"ז מבואר שהחיוב סעודה ביו"ט זה מדין שמחה ובהכרח שגם השם יו"ט הוא סיבה לשמחה והנה בפוסקים מבואר שגם לגבי אבילות זה נחשב יום הבא ולכאורא מבואר שזה גם לשאר דיני התורה ואולי זה סברא מיוחדת שזה עצמו שלגבי שבת זה כיום הבא זה מחסר בשם יום של אבילות וכנ"ל סוף סק"ה וצ"ע

ובשם הגרי"ד והגרש"ר כתבו לדחות שכיון דבלילה אין חיוב שמחה וכל האיסור לישא אשה רק מצד שגורם למחרת לבטל הדין שמחה של היום דהינו שהיום ראשון יש דין לשמוח אשתו כל היום וממילא זה על חשבון שמחת היום של יו"ט והדין תוספת ודאי שהוא לא יגרום שכל השבת יחשב יום ראשון לנישואין עכ"ד והנה אם נימא שהדין תוספת זה רק לקדושת יו"ט א"ש אבל אם נימא שהגדר שזה לילה וגם לשאר דיני התורה זה לא שייך ורק אם נימא שזה רק לגבי דיני שבת א"ש וכנ"ל עוד יש לדון שתוס' מדברים מצד התוספת המחויבת ולא בקיבל על עצמו וכנ"ל ובזה מיושב הסתירה בין דבריהם שאפשר לאכול סעודת שבת למה שכתבו שכאן אין דין שמחה

והנה הביאנו לעיל דבמהרי"ל נקט שתוספת זה לא עולה ליום של אבילות דהינו שזה כבר סניף ליום הבא ובכל אופן הביא את תוס' למקור שזה לא ממש כיו"ט עצמו מזה שאין חיוב שמחה בתוספת וצ"ע שעד כמה שזה סניף ליום הבא למה שזה לא יקבל את דין היום הבא ולכאורא מבואר שביחס לדיני שבת זה כסניף ליום הבא לכן זה מחסר בשם יום נקי או לגבי נדה או אבילות אבל לגבי חיוב שמחה אין לו את דיני היום הבא

### בדין תוספת בשמיני עצרת לגבי ישיבת סוכה

ט] והנה דעת הט"ז סימן תרס"ח שבליל שמיני עצרת כל שקיבל על עצמו יו"ט יכול לאכול מחוץ לסוכה אמנם המהרש"ל נקט שחייב לאכול בסוכה וביאר שאפילו שאפשר להוסיף מחול על הקודש אבל לא לעשותו לילה שהרי אי אפשר אז לקרוא ק"ש או לספור ספירת העומר והנה בפשוטו דעת הט"ז שעל ידי תוספת זה נחשב שהתחיל היום הבא וכמבואר בלשונו שהרי עשאו לילה ודעת המהרש"ל שזה רק לגבי קדושת שבת אבל אין שום סיבה שזה יחשב שנגמר כבר דיני היום הקודם [רק שגם הוא מודה שאין לברך על הסוכה שכיון שנהג כאילו זה שבת שהרי התפלל מעריב ממילא לא יכול לברך לישב בסוכה אבל זה דין דרבנן מדין תרתי דסתרי וכמו שאם התפלל מעריב שאין ללבוש תפילין או ציצית בברכה וכאן מבואר שאין בל תוסיף מדין תרתי דסתרי וצ"ע] ובפשוטו זה לשיטתם לגבי לאכול סעודת שבת בתוספת דהט"ז שנקט שודאי יכול והמהרש"ל כתב לאכול כזית בלילה והנה הט"ז כתב שזה לא דומה לק"ש וספירת העומר כיון שאפשר לחכות ללילה וצ"ב כוונתו אמנם בפשוטו כל סברתו ביחס לדין שמיני עצרת שנקט שזמנו הוא לאחר סוכות ולכן כל שנחשב שהתחיל שמיני עצרת ממילא זה מחיב שזה לא סוכות אבל ודאי שמי שמקבל שבת במוצאי פסח זה לא מתיר לו לאכול חמץ דמה שהתחיל שבת זה לא מפקיע מהיום שם פסח [והגדר בזה שרק דבר שהוא סתירה אחד לשני זה מפקיע את שמו ולכן שבת ויו"ט שיכול להיות יחד אין סיבה שמה שחל שבת שיפקיע יו"ט אמנם אם הגדר שהתחיל הלילה עדין צ"ב אמנם יתכן שודאי שאין דין תוספת לקולא כיון שזה לא ממש עיצומו של יום וצ"ע]

והנה האחרונים דנו ביו"ט במוצאי שבת והתחיל לאכול מבעוד יום האם מזכיר בברכת המזון את היו"ט או השבת וראיתי לדון דבמוצאי הושענה רבה יזכיר שמיני עצרת ולא יכול להזכיר סוכות כיון שכל המציאות של שמיני עצרת זה אחרי סוכות וזה תרתי דסתרי אמנם הרי לא קי"ל כהט"ז כמבואר במ"ב שצריך לאכול בסוכה

והנה עיין ט"ז סימן ת"ר בשבת שחל לאחר ר"ה ולא היה שופר וכבר קיבלו שבת וכתב שיכולים לתקוע בשופר מצד שאין כונתם לקבל במקום שחיבים בתקיעת שופר וכתב שזה לא דומה לשמיני עצרת לאחר סוכות ע"ש ומבואר שנקט שבאמת זה מפקיע את היום הקודם לא רק בשמיני עצרת שזמנו לאחר סוכות ולפ"ז צ"ע למה לגבי חמץ זה אחרת ובעיקר טענתו שלא קיבלו שבת צ"ע הרי הם התפללו תפילה בשבת וודאי שדעתם לקבל שבת לגמרי והרי עשו קידוש וודאי יצאו חובת קידוש ובפשוטו ודאי חל עליהם קדושת שבת וצ"ע ועיין מור וקציעה שכתב שתוספת זה רק לשביתה ממלאכה ולכן לא פקע דיני היום הקודם וחלק על הט"ז וצ"ב כונתו שם [ובמה שדן הט"ז שזה נשבע לבטל המצוה עיין רעק"א שתמה עליו שכאן זה כולל ובפשוטו מה שהמ"ב העתיקו שסמך על השיטות שלא גזרו שבות בין השמשות גם בקיבל שבת לגמרי] ועיין עוד בט"ז תרס"ח שהוכיח כשיטתו מכל שבת אחרי יו"ט שקיבל תוספת שבת ואוכל אז שמזכיר בברכת המזון רק שבת דהינו שנקט שזה כאילו אכל רק בשבת ולא ביו"ט וזה צע"ג

### בדין תוספת בליל שבועות

י] והנה מצאנו בט"ז ובמג"א בסימן תצ"ד [ומקורם בשל"ה] שכתבו שבליל שבועות ראוי שלא לקדש עד שיהיה ודאי לילה כי זה יחסר בתמימות דהינו שבזה שמתחיל שבועות קודם שנגמר המ"ט יום זה מחסר בשלימות ימי הספירה וצ"ב כנ"ל דמה שחל קדושת יו"ט זה לא מחסר ביום הקודם וצ"ל שזה סברא מיוחדת בשבועות שזמנו לאחר ימי הספירה ולכן החלות קדושת יו"ט הוא חסרון בימי הספירה אמנם לפ"ז עיקר הסברא הוא ביו"ט של שבועות ולא כי זה מחסר בספירת העומר ולשון האחרונים שזה מחסר בימי הספירה ונפק"מ לנשים שלא סופרות ספירת העומר שאם זה סברא בקדושת היום א"כ זה גם כלפיהם אבל אם זה רק מצד הספירת העומר זה לא שייך והנה עיין פמ"ג סימן תצ"ד שכתב שביו"ט שני שלא ספרו יום קודם אין דין שלא להוסיף ולנ"ל אינו כן שיסוד הדין המבואר ביו"ט של שבועות ועיין עמק דבר פ' אמור שדיק מהפוסקים אין דין תוספת בשבועות

והנה המג"א כתב שרק אין לקדש אבל להתפלל אפשר ורק הט"ז כתב שגם אין להתפלל ובשל"ה כתב בשם רבו שרק קידוש אין לקדש אבל תפילה אפשר כמו שמתפללים של יום חול במוצאי שבת מפלג המנחה דהינו שרק ההנהגה של קידוש זה סתירה ועיין שו"ת מהרי"ל סימן ל"ג שאין לקדש בליל ר"ה קודם הלילה שלא להקדים את היום דין והקשה שא"כ גם לא יתפללו וכתב שרק קידוש שזה דאוריתא הוא חסרון ונראה ברור שאין הכונה שיש דין תוספת מיוחד על ידי קידוש אלא בכונתו שביחס להנהגה זה יותר סתירה אם לא שנחדש שרק הנהגה של דאוריתא מחיל קדושת היום הבא אמנם בפשוטו בתפילה מקימים קידוש דאוריתא ועיין סידור יעבץ שחלק על השל"ה וכן מביאים מספר יוסף אומץ שחלק עליהם והקרבן נתנאל כתב שפשטות הראשונים שכל יו"ט אפשר לאכול מבעוד יום גם שבועות

### בדין תוספת שבת לגבי ספירת העומר

י"א] והנה עיין מג"א תפ"ט סק"ז שכתב בשם ספר המנהגים שאפשר לספור ספירת העומר בליל שבת לאחר שקיבל שבת מצד תוספת שבת והמג"א הביא מהב"ח לחלוק על זה והנה בפשוטו כיון שאין זה קשור לשם שבת לגבי זה ודאי לא התחיל היום הבא אמנם הרי לגבי אבילות מבואר שזה כבר נחשב סניף ליום הבא ויתכן שמסתבר שהדין ספירה זה בעיצומו של יום ולא במה שזה רק סניף ליום הבא שהסברא שזה סניף ליום הבא שזה מחסר בדין ספירת היום אבל לא שזה שיך לגמרי ליום הבא ששיך לספור בו את היום והנה יש לדון במי ששכח לספור ונזכר לאחר שכבר קיבל תוספת שבת ובפשוטו אין הדין תוספת מגרע בדין היום הקודם אמנם לגבי לברך על הסוכה נקטו האחרונים שאין לברך וחשיב תרתי דסתרי דהינו שמה שנוהג כלילה זה מחיב לגבי הכל ויש לדון שגם כאן זה סיבה לדון שלא ספר אמנם כל המושג תרתי דסתרי זה לגבי ההנהגה עצמה אבל לא לגבי ההשלכות שיחשב שדילג יום וצ"ע

אמנם הנה לגבי מילה מבואר בשו"ע שגם בהתפללו מעריב מלים ומבואר שגם מברכים ועיין תרוה"ד סימן רמ"ח שכיון שזה לא תלוי באדם שהתפלל ממילא לגבי זה לא חל שם לילה וצ"ב הסברא ובפשוטו שכיון שלגבי התינוק ודאי שזה יום ואין סיבה שזה יחשב לילה ממילא גם האדם שמל יכול להתיחס לזה כיום ואין בזה תרתי דסתרי ולפ"ז יש מקום לומר שספירת העומר כיון שיסוד הדין זה לספור היום וביחס למציאות היום מה שהוא קיבל שבת זה לא משנה את היום לכן בזה ודאי הדין ספירה הוא כמו היום הקודם וממילא גם יכול לברך על זה

והנה דעת ר"ת שהדין פלג המנחה זה גם לגבי ק"ש ובשו"ע כתב שגם לגבי מגילה ועיין בח' הגהות על הטור בשם המהרלב"ח שלדעת ר"ת שזה גם לשאר דיני התורה נחשב כשיך ליום הבא א"כ גם יכול לספור ספירת העומר אמנם המ"ב סקי"ד כתב שאין צד שאפשר לספור ספירת העומר מפלג המנחה וצ"ע למה לא חשש לר"ת והרי לגבי מגילה בשעת הדחק כתב שיש להקל כר"ת ולנ"ל יתכן שכל מה ששיך לדון את זה כיום הבא זה רק ביחס לדינים שקשור לגברא אבל ספירת העומר שזה תלוי ביום בעצמו בזה ודאי שזה שייך עדין ליום העבר וצ"ע בזה

והנה המג"א הביא בסימן תפ"ט מהחנוכת המזבח שלא יספור ספירת העומר במוצאי שבת קודם שהבדיל והמג"א חלק עליו שהדין הבדלה זה לא מגדיר שעדין זה שבת ומבואר שאם הגדר שיש כאן תוספת זה סיבה שלא לספור ומבואר דלא כנ"ל שדין תוספת לא קשור לדין ספירה וצ"ע

### יו"ט שחל בשבת האם אפשר לקבל רק אחד מהם

י"ב] יש לדון האם יו"ט שחל בשבת אפשר לקבל רק אחד מהם ובפשוטו נפק"מ באשה ששכחה שזה שבת והדליקה רק לשם יו"ט וקיבלה על עצמה יו"ט וכן בנוהגת ביו"ט להדליק לאחר הברכה וכאן ברכה על הדלקת יו"ט שבזה מראה שקיבלה יו"ט ולא שבת והנה בפשוטו לא יצאה חובת נר שבת ואפילו למ"ד מצות אצ"כ כמבואר במ"ב שאם הדליק שלא לשם נר שבת צריך לכבות ולחזור ולהדליק ועוד שכאן הרי כיונה לשם מצוה אחרת ויש לדון האם מותר לה להדליק נר שבת כמו כל יו"ט או שכיון חל עליה יו"ט חל עליה שבת [ועיין אורחות שבת ח"ד שהאריך בזה] והנה אם אם זה לא גדר שמתחיל הלילה אלא זה רק תוספת קדושה בפשוטו כל אחד זה משהו לעצמו אמנם אם נימא שהגדר שמתחיל את הלילה ולכן יש לזה השלכה גם לגבי ספירת העומר ואבילות ושאר דינים יש מקום לדון שאין לחלק את זה וגם אם יש חילוק לגבי דיני שבת עצמו שזה לא חל על הכל אבל מה שחל לגבי יו"ט זה חל לגבי שבת ובגליוני הש"ס יומא פ"א נקט שאי אפשר לחלק את זה אמנם החלקת יואב סימן ל' נקט שאפשר לקבל רק אחד מהם וכתב נפק"מ לגבי דין אין איסור חל על איסור ובפרי יצחק ח"ב סימן ט' בסופו נסתפק בזה

וראיתי לדון למה בר"ה שחל בשבת לא נקבל רק את ר"ה ונוכל לתקוע אמנם בפשוטו הביאור שזה רק תוספת על הלילה וכאילו זה לילה אבל דבר שרק ביום ודאי שלא יכול לעשות בתוספת של הלילה עוד דנו שביוה"כ שיוצא בשבת שיקבלו רק שבת ולא יוה"כ ויוכלו לקדש וצ"ל שודאי יצא מזה מכשול ועוד שמדין תרתי דסתרי ודאי יהיה אסור לקדש וצ"ע בזה

### בדין הזכרה בזמן של תוספת

י"ג] עיין סוף סימן קפ"ח דהב"י הביא נידון בראשונים באכל בשבת ולא בריך ויצא השבת האם מזכיר רצה ודעת הרא"ש שהכל תלוי בזמן ההזכרה ואם אכל בשבת ויצא שבת לא יזכיר ואם אכל ערב שבת ולא בירך עד שהגיע שבת יזכיר רצה אמנם הביא ראשונים שחולקים וכן המנהג שכל שאכל בשבת אפילו שמברך במוצאי שבת מזכיר של שבת ועיין מג"א שהביא מהשל"ה שזה רק שייך בשבת ודבר שיש בו תוספת אבל לא בר"ח או חנוכה ופורים אמנם המג"א חלק וכן קי"ל ובפשוטו הגדר שבכל דין של היום דנים שכל שלא בירך זה המשך של אותו יום והנה מבואר במהרי"ל דבהתפלל מעריב זה ודאי שכבר לא יכול להזכיר והטעם שאז נהג ניהוג של לילה זה ודאי סתירה שיזכיר היום הקודם ועין הלכות פורים דפורים שחל ביום ו' ומברך בלילה אם התפלל ודאי לא יכול להזכיר על הניסים ואם עשה פורס מפה ומקדש הסתפק דהינו שדן שקבלת שבת זה פחות הנהגה של לילה מאשר תפילה וזה מקור לנ"ל שתוספת הגדר שזה עדין היום הקודם אם קדושה אמנם הבאינו מפורש שיש בזה דין תרתי דסתרי וצ"ע הנידון כאן והמ"ב כתב שבאכל חמץ קודם ברכת המזון ודאי לא יכול לומר חג המצות דהרי נהג שזה לילה ואוכלים חמץ וראיתי להסתפק בשם הגרד"ל לגבי מוצאי יו"ט שני אם אכל חדש האם יכול עדין להזכיר יו"ט או במקום שזה היה שבת והנה בפשוטו היום הבא התחיל ורק יש תוספת קדושה רק דיש לדון מצד תרתי דסתרי וכנ"ל עוד ראיתי לדון בשם הגרשז"א שבקיבל שבת כבר לא יכול להפר לאשתו וזה לא יום שמעו וזה תלוי בכל הנ"ל

והנה במקום שיוצא יו"ט במוצאי שבת או הפוך המ"ב כתב שאם אכל בלילה שחייב להזכיר את הלילה בזה לא יזכיר את היום דהינו שנקט שזה תרתי דסתרי להזכיר את שניהם והט"ז כתב שיזכיר את שניהם דהינו שנקט שזה לא סתירה שיש כאן את שני הקדושות ולכאורא זה תלוי בכל הנ"ל בגדרי תוספת ואם אכל בערב שבת והגיע שבת השו"ע סימן רע"א ס"ו כתב שיזכיר של שבת והרמ"א חלק שהרי קי"ל שזה תלוי בזמן האכילה ודעת השו"ע שכל שאין הזכרה מצד תחילת האכילה יש להזכיר מצד הזמן שנמצא בו ויש לדון באכל ביום ו' וקיבל שבת האם יזכיר של שבת והנה אם עשה קידוש ודאי שיזכיר כמו שעושה קידוש אמנם אם רק קיבל ויתכן שזה תלוי בכל הנ"ל האם יש לזה קדושת שבת ולפ"ז במזמור שיר זה לא קדושת שבת וברכו זה קדושת שבת ואשה שהדליקה נרות זה תלוי בכל הנ"ל סק"ג

### הערות