חצר ה - אויר חצר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

מד' התוס' והרשב"א בגיטין דע"ט: מבו' דאף אויר שמעל הכלי קונה אם אך ה"ה משתמר וסופו לנוח בכלי, ולכאו' זה דלא כמש"כ הר"ן בדע"ח: דהא דאויר חצירו קונה הוא משום דחצירו עולה עד לרקיע, דזה ל"ש בכלי.

ויש להוסיף, דהר"ן שם הוצרך לזה לפרש האבעיא באויר ד"א, ואזיל לטעמי' דס"ל דבד"א הקנו לו את הרשות, וע"כ צ"ב טעם האיבעיא באויר ד"א, דמ"ש מאויר חצרו, אך לדעת ש"ר דלא הקנו לו את הרשות א"צ לזה.

והעירוני דמד' הראב"ד בע"ז דע"א: נ' דפליג ע"ז, שהרי הראב"ד שם פירש דבדעת אחרת מקנה מהני אויר כלי לקנות משום דל"ב שיהא משתמר, ואפ"ה אינו קונה אלא באויר שתוך הכלי ולא באויר שמעל הכלי, והרי דאויר שמעל הכלי ל"מ כלל לקנות, ויל"פ דהטעם בזה הוא כד' הר"ן דכל הא דאויר קונה הוא רק משום דהאויר הוי דילי'.

ומצינו כן גם בזבחים דכ"ה: דלפירש"י שם מבו' דמהני קבלה באויר שמעל הכלי אם הוי אויר שסופו לנוח בכלי, אך לפי' הרמב"ם שם הוי הנידון על האויר שבתוך הכלי, ונת' במק"א, ובזה ניחא מש"כ הב"ש מקור מהתם לפסק הרמב"ם, ואכמ"ל.

ולכאו' זה מיוסד על הא דאויר שסופו לנוח חשיב כמונח בקרקע שתחתיו, וע"כ הוא די"ל דיקנה בכה"ג.

וגדולה מזו מצינו בחי' הריטב"א בע"ז דע"א: שפירש במש"א שם דמכי מטא לאוירא דמנא קניי', ז"ל, דכיון דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, ואילו נח חשיבא הגבהה, ומעכשיו הוא מיישר הכלי יפה בענין שיבא היין לאוירא ולא ישפך לחוץ, הא חשיב לן מעשה בו מדין הגבהה, עכ"ל.

ועי' עוד בל' הרשב"א ב"ב דע"ו: דמבו' דאויר שסופו לנוח הוי כמונח בקרקע.

ולד' התומים והנתיה"מ בסימן קס"ז דאויר שאין סופו לנוח בקרקע אינו קונה, אף שסופו לישאר באויר החצר, הרי בע"כ דהא דאויר שסופו לנוח בקרקע קונה הוא משום דהוי כמונח בקרקע, שהרי האויר עצמו אינו מקום הראוי לקנות.

ובעיקר דבריהם יל"ע דמנא להו הך מילתא, הרי הא דאין אויר שאין סופו לנוח קונה, אי"ז דין מסוים באויר, שהרי אף במתגלגל ע"ג קרקע, דנו בגמ' שלא יקנה משום דאין סופו לנוח, ושמא כונתם, דאחר דמתגלגל כמונח דמי, הא דשאני אויר שאינו קונה, הוא משום דהאויר אינו מקום הראוי לקנות, ולפ"ז ודאי דתוך ג' דהוי כמונח על הקרקע יקנה אף שאין סופו לנוח, וזה דלא כמבו' במ"מ ובשו"ע אהע"ז סימן קל"ט.

אך באבנ"מ שם תמה ע"ז, וי"ל דהוא משום דס"ל כן, דכל הא דל"מ אויר שאין סופו לנוח, הוא משום שהאויר אינו מקום הראוי לקנות, וכ"נ להדיא בקצוה"ח סימן ר"ב סק"ז, עיי"ש שכתב דמה"ט גם באויר שאין סופו לנוח הוי מוחזק, עיי"ש.

וע"כ י"ל דהך מילתא דהאויר עצמו אינו קונה קים להו הכי מסברא, וגם למ"ד דאויר שאין סופו לנוח קונה, הוא רק משום דגם בכה"ג ס"ל דחשיב כמונח בקרקע, דכיון שהוא אויר הקרקע, חשיב כמונח בקרקע, ובזה הוא דאמרינן דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי דלא חשיב כמונח בקרקע, וגם במתגלגל הי' לנו לומר דאינו כמונח משום דאין סופו לנוח בקרקע, ואך דמתגלגל כמונח דמי, וזה חידוש, דכיון דבעינן שיהא כמונח בקרקע, הרי לכאו' י"ל דרק בזה הוא דאמרינן דאם אין סופו לנוח א"א לחשבו כמונח בקרקע, אך במתגלגל שהוא ע"ג קרקע, שפיר חשיב כמונח בקרקע אף כשאין סופו לנוח, ואי נימא דזה גופא הא דמשני דמתגלגל כמונח דמי, יהא הדין דאף מתגלגל באויר תוך ג' קונה, וכנ"ל.

שוב העירוני דיל"פ ד' התומים והנתיה"מ בע"א, דמה שהוא עומד מכח האילן שבחוץ ל"מ, וזה ע"ד המבו' בסוגיא דב' קופות, והיינו דבעינן שהקבלה דחצר תהא ע"י החצר עצמה ולא ע"י דבר אחר, וע"כ כיון דהחצר עצמה ל"מ לקבל, דאין סופו לנוח, וכל הנחתו בחצר הוא מכח האילן, ל"מ מידי, ועד"ז שמעתי לדחות הראי' מד' הרשב"א, דהתם כיון שההנחה הויא ע"י הלוקח, ל"מ זה לקבלה דחצר דהמוכר, והתם הוא פשוט טפי כיון שהוא ע"י הלוקח, ודו"ק.

בד' הרמב"ם שפסק דל"מ אויר שסופו לנוח בגט, ותמהו דמהו מקורו, לכאו' נ' דלפ"מ שפסק הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, אבל אם נמחק או נשרף קודם שיגיע לה אע"פ שנמחק אחר שהגיע לאויר מחיצות או אחר שהגיע לפחות מג' סמוך לגג כגון שנשבה הרוח והעלתו ונמחק או נשרף הואיל ואינו הולך לנוח אינו גט ולא נתגרשה, עכ"ל, ופירש כן הרמב"ם לדינא דנמחק דרך עלי' אינה מגורשת, הרי מבו' מזה דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, ואדרבה אף אויר שהי' מתחילה סופו לנוח, ולבסוף נתחדש סיבה שלא נח לא מהני, וא"כ כ"ש בזרק שמתחילה ל"ה סופו לנוח.

ואמנם דינא דהתם הוא רק בדרך עלי' ולא בדרך ירידה, אך נ' דס"ל להרמב"ם דכ"ז הוא לגבי כה"ג שהי' מתחילתו עומד לנוח, דבזה אמרינן דבדרך עלי' לא חשבינן דמעיקרא הוא עומד לנוח, ומשא"כ בדרך ירידה חשבינן דמעיקרא הוא עומד לנוח, אך כל שאינו עומד לנוח מתחילה, אף בדרך ירידה אינה מגורשת, ודו"ק.

בדינא דאויר שאין סופו לנוח, מבו' באבנ"מ ר"ס קל"ט, דאף אם היא יכולה לתפסו, מ"מ חשיב אויר שאין סופו לנוח, וכן מבו' גם בד' הרשב"א בגיטין דע"ט. שפירש דאיירי סוגיא דהתם כשהיא יכולה לתפסו, ואפ"ה דן בהא דקדמה דליקה מדינא דאין סופו לנוח.

וכן מבו' גם מד' הרשב"א והר"ן שם דע"ח: שכתבו דאויר ד' אמות מינטר, ואפ"ה דנו מ"ט לי"ב משום אויר שאין סופו לנוח.

וכן נ' ממש"כ הראשונים לדון בידה קטפרס משום אויר שאין סופו לנוח, הגם דסתמא דמילתא יש בידה לתפוס הגט, והרי דאכתי חשיב כאין סופו לנוח.

אך צ"ע ע"ז מצבי רץ ומגיעו, דמבו' בפשוטו בב"מ די"ב. דחשיב כאויר שסופו לנוח, שהרי ס"ד דמתגלגל לאו כמונח דמי, ואפ"ה מהני רץ אחריו ומגיעו, אמנם באמת במיוחס לריטב"א ובשטמ"ק בשם הריצב"ש שם כתבו, דגם ברץ אחריו ומגיעו הוי כאויר שאין סופו לנוח, עיי"ש בדבריהם.

ועפי"ז הי' מקום לפרש ד' הרשב"א, דהא דבזרק ארנקי לא אתינן עלה משום חצר שאינה משתמרת, הוא משום דאירי בשיש בידו לתפסו, והוי שפיר משתמר, אך אכתי תיקשי מסוגית הגמ' בדק"ב. דמ"ט לי"ב משום אינו משתמר, וי"ל דהתם כיון שאינו יוצא מן החצר, אלא הוא נופל לתוך כליו של השוכר, חשיב שפיר כמשתמר, וצ"ע בפרט זה.

שו"ר בכ' הגר"ח שכתב מתחילה דהך איבעיא אתיא כמ"ד דבדעת אחרת מקנה ל"ב משתמר, וע"כ השמיטה הרמב"ם, ושוב כתב דאי"ז מתישב, שהרי רבא בעי לה, ואיהו ס"ל דבעינן משתמר, וכתב דבע"כ דאיירי הכא בשרץ אחריו ומגיעו או בגוונא אחרינא, וכתב שם דגם בצבי רץ ואינו מגיעו, צ"ל דחשיב כמשתמר, שהרי פסק הרמב"ם דמהני במתנה, אף דבעינן בה חצר המשתמרת.

ועיי"ש שכתב דמה שפסק הרמב"ם דצבי רץ כדרכו ל"מ אף במתנה, הוא משום דלאו כמונח דמי, עיי"ש.