65 בדיני היסה_ד וסילוק - רשימות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' כ"ד מרחשון תשע"ב

לכאו' הי' מקום גדול לחלק בין היסה"ד דמכח שגמר וכו', לבין היסה"ד דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז.

וזה נראה בביאור הדעה שהביאו התוס' דל"מ דעת בעה"ב היכא שלא הי' דעתו מתחילה על שאר מאכלים, ובאמת בד' הט"ז לכאו' מבו' כן, דכה"ג בעינן שיהא דעתו ע"ז בבירור ודעת בעה"ב ל"מ לזה, ומאידך לגבי סילוק בעינן סילוק בבירור, אך בד' הפמ"ג נ' שפירש בע"א, וצ"ע.

ובזה הי' מתישב משה"ק ע"ד הראשונים שלא חילקו בין אכילה לשתי', דא"כ תיקשי מהא דצריך לברך על כוס וכוס בההיא דאמימר וכן בגמ' ברכות דמ"ב:, ומ"ש מהא דגמר מותר לאכול, ולהנ"ל ניחא, דהיכא דמעיקרא לא הי' דעתו לכך, שאני.

ועיקר חילוק זה מבו' בד' המאמ"ר סימן קע"ד סק"ז, שכתב עמש"כ הט"ז ללמוד מדינא דנמלך דמברך על כל כוס וכוס, דה"נ אם אכל פת ואח"כ שלח לקנות פת אחרת דצריך לברך ע"ז, והק' המאמ"ר שהרי בע"כ צריך לחלק בין אכילה ושתי', וכתב לישב, דהכא דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז, ל"מ הא דדרך לימשך מאכילה לאכילה, ויש להוסיף דהט"ז לטעמי' בסימן קע"ט ודאי יש לחלק כן.

אך בד' הר"ן בחולין מבו' דס"ל דאין לחלק בזה, ועי' גם בד' הב"י ביו"ט סימן י"ט שדימה דין הביאו לפניו עופות אחרים, לדינא דגמר אסור לאכול, עיי"ש.

ובעיקר הקו' מההיא דנמלך דמברך על כל כוס וכוס, כתב האהעו"ז דהתם הוא בשתי' שאינה בסעודה, ולא בשתי' שבסעודה, וקשיא טובא דבפשוטו ההיא דאמימר הי' בתוך הסעודה, וכן ההיא דברכות דמ"ב: הי' בסעודה, וכבר תמה עליו הבית מאיר.

אך י"ל על דרכו, ואולי לזה כונתו, דחלוק הוא היכא שנמלך במסוים מן השתי', דבזה אמרינן דאין קבע לשתי' והו"ל נמלך, ומשא"כ בהב לן ונבריך דכלל אינו נמלך במסוים מן השתי', אלא שדעתו לברך ברהמ"ז, וכל שלא יברך, יש לו לשתות כמו לאכול, ובכה"ג אין לומר דהוי נמלך משתי' ולא מאכילה, שהרי ממ"נ אם דעתו להמשיך באכילה, ממילא גם ימשיך בשתי', וכמש"כ באמת הט"ז, דאם המשיך לאכול, ל"ה נמלך גם משתי', ודו"ק.

ועפי"ז יל"פ כן גם בד' הר"ן, וניחא מה שהביא הר"ן אח"כ להפלוגתא אם בהב לן ונבריך צריך לברך ברהמ"ז, עיי"ש, ומוכח דהוי היסה"ד גם מאכילה.

תהל"ד קע"ט ב' עמד ע"ד הגר"ז שכתב דבהסיח דעתו משתי' ל"ב לומר הב לן ונברך, והרי הרא"ש לא חילק בין אכילה לשתי', ולפמש"נ דבהיסה"ד מסוים משתי' מודה הרא"ש, ניחא.

ועיי"ש באהעו"ז שדן לומר דכל ד' תר"י הם רק ביין שטעון ברכה בתוך הסעודה, אך במים שאינם טעונים ברכה, ודאי דכל שלא הסיח דעתו מן הסעודה, א"צ לברך עליהן, וכתב שם דמד' הפוסקים לא מ' כן.

וי"ל בטעמם דדמי להביאו לו דורון מבית אחר דצריך לברך עליו בתוך הסעודה, ואף שהוא טפל לסעודה, והיינו משום שלא הי' דעתו על טפל זה, וה"נ שפיר שייך היסה"ד מזה.

ועד"ז נת' במק"א במש"כ התוס' בדין שינוי מקום דלקיבעי' קמא הדר, דא"צ לברך גם על יין ומים, והמג"א והביאוה"ל הביאו לזה, ומ' דאף דאנן קי"ל דאין מברכין על מים שבתוך הסעודה, מ"מ הי' ס"ד דשייך בזה דין שינוי מקום דהוא משום היסה"ד, והרי דשפיר שייך היסה"ד ממים בפנ"ע.

במש"כ הרא"ש דלד' רש"י ורשב"ם שוה דין הב לן ונבריך לדין נטל ידיו, אשר הוכיח הב"י מינה שדעתו דבנטל ידיו אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז, והאחרונים תמהו ע"ז מד' הרא"ש בפסחים סימן ז' וסימן י', ועפי"ז נדחקו בביאור ד' הרא"ש בברכות.

ולכאו' הי' מקום לפרש בפשיטות, דהנה בהא דבהב לן ונבריך צריך לברך ברהמ"ז ואסור לאכול קודם ברהמ"ז, מבו' בד' רש"י ורשב"ם דהוא מדין היסה"ד, דהיסה"ד זוקקו לברכה שלאחריו, וכן פירשו בדעתם התוס' והרא"ש, וע"כ תמהו ע"ז דהיסה"ד אינו זוקק לברכה אחרונה.

אמנם דעת הרשב"א בשם הראב"ד והר"ן, דהוא משום שקיבל עליו לברך, ועד"ז כתב הב"י דהוא משום דהו"ל כהתחיל ברכתו, וצ"ע ד' הדרכי משה שכתב להשוות דעת רש"י ורשב"ם עם דעת הרמב"ם שחילק בין היסה"ד לבין אמר הב לן ונבריך, ולהנ"ל לכאו' כל חילוק זה הוא רק להרמב"ם לטעמי' דהוא דין בפנ"ע שקיבל עליו לברך, וכמו שפירשו הראשונים, אך לדעת רש"י ורשב"ם לכאו' לא א"ש חילוק זה.

והנה לפ"ד רש"י ורשב"ם דהוא משום היסה"ד, הרי דמינה נשמע דס"ל דהוי זה היסה"ד גם מאכילה, דאם ל"ה זה היסה"ד רק משתי', ל"ה שייך להצריכו לברך ברהמ"ז, אך באמת בד' הב"י מבו' דיש מקום לומר בד' הרמב"ם דל"ה היסה"ד רק משתי', ואפ"ה כשבא לשתות צריך לברך ברהמ"ז, וצ"ב, וזהו שהביא הרא"ש דמד' רש"י ורשב"ם נשמע דהוי היסה"ד גם מאכילה, ושלא כהמחלקים בין אכילה לשתי', ודו"ק, שו"ר כעי"ז בד' הבית מאיר.

עוד ילה"ע, דבמה שדקדק הט"ז מל' התוס' עד שיברך, דהיינו עד שיברך לפני', הנה בתוס' ר"י שיריליאון כתב ג"כ לל' זה, ובדבריו מפורש דהיינו עד שיברך ברהמ"ז, עיי"ש.

במש"כ הביאוה"ל דאם גמר בדעתו שלא לאכול, צריך לחזור ולברך, צ"ע דא"כ נמצא דד' הרמב"ם הם מוסכמים, והב"י והדרישה והלח"מ עמדו ע"ז דאי"ז כסוגיית הגמ', עי' בדבריהם, והרי דפשיטא להו דגם בגמר בדעתו אינו חייב לברך, וכ"ה מבו' גם בד' האהעו"ז שעמד מההיא דנמלך, דמוכח דשאני שתי' מאכילה, והבית מאיר כתב לישב ע"פ הנ"ל, אך בד' האהעו"ז מבו' שאין לחלק בזה.

מאירי ברכות די"ב., יש מי שאומר שאם שתה יין אחר הסעודה שיש לו לברך אחריו מעין ג' ר"ל על הגפן ועל פרי הגפן אם בירך ברכת המזון יצא כגון שבירכה בלא כוס שהיין גם כן כבר אמרו עליו בפרק כיצד מברכין מסעד סעיד ומ"מ לדעתם לכתחלה מברך עליו לאחריו קודם ברכת המזון ואפי' היה דעתו לברך על הכוס שיהא צריך לברך מעין ג' אחר כוס של ברכה "אינו סומך עליו שברכת המזון הפסק ביניהם" שהרי אחר הברכה אנו מברכים ב"פ הגפן מפני שהברכה הפסק ובפרק כיצד מברכין יתבאר יותר וכן בפרק ערבי פסחים.

ועפי"ז העירוני דיל"פ מה שהוכיחו הר"י שיריליאון והרשב"א והרא"ש דא"צ לברך על הגפן על יין שבתוך המזון, דא"כ הרי בירך על הגפן, ומה הוצרכו לסילוק דברהמ"ז, ונ' דאין הקו' רק דמ"ט נקטו לסילוק דברהמ"ז, אלא הקו' היא טפי, דבזה מ"ט דמאן דפליג, וכמבו' בד' הר"י שיריליאון דאם היתה ברהמ"ז פוטרת את היין, הי' מודו כו"ע דהו"ל הפסק, וצע"ג, דמ"ט יש לו לברך על הגפן קודם ברהמ"ז, ואין לומר דהוא משום דבדיעבד ברהמ"ז פוטרת לעל הגפן, וכדעת רב עמרם, שהרי הר"י שיריליאון כתב דגם אם לכתחילה מצי לפטור, מ"מ בידו להתכוין שלא לפטור, וא"כ כ"ש דאם אי"ז אלא בדיעבד, דמצי שלא לפטור, ומ"ט יש לו לברך על הגפן תחילה, ושמעתי לבאר דהוא משום הפסק, וכד' המאירי.

אך אי"ז מתישב עם ד' הרא"ש בחולין שהאריך שאין כלל חיסרון דהפסק לגבי ברכה שלאחרי', עיי"ש.

ק' טובא ע"ד הרמב"ן בדעת הרי"ף, דא"כ מ"ט ברהמ"ז מפסקת, הרי אינה הפסקה של חובה, שהרי בידו לשתות כל היין קודם ברהמ"ז, כמש"כ הראשונים דבידו לשתות כל היין קודם ברכת המוציא, אף במקום שהוא חייב לברך המוציא.

ויל"פ דהוא משום דחייב לשתות כוס של ברהמ"ז לאחר ברהמ"ז, אך לפ"ז לא יתישב מ"ט הב לן ונברך הוי הפסק, הרי משאר כוסות לא הסיח דעתו כלל, וגם אי"ז במשמעות ד' הרי"ף בברכות דמ"ב: שנראה להדיא דעל כל יין שאחר המזון צריך לברך.

ונראה ברור דכל מש"כ הרמב"ן דכשאין ההפסקה חובה אינה מפסקת, הוא רק בתוך הסעודה, וכ"ה להדיא בל' רבינו דוד, ז"ל, שלא אמרנו שכל הפסקה שתהי' "באמצע הסעודה" שהיא מפסיקתו משתי' תהא קובעת לו ברכה וכו', עכ"ל, והרי דרק באמצע הסעודה אי"ז מפסיק בכה"ג, אך ברהמ"ז מפסקת אף שאינה חובה.

אך צ"ע דא"כ נמצא דדינא דברהמ"ז מפסקת הוא דין מסוים בברהמ"ז שהיא בסוף הסעודה, והיאך מדמינן לה לכיסוי.

אך הביאור בזה נלמד מד' רבינו דוד בהמש"ד, ז"ל, אף כאן הואיל ואין התפילה חובה עליו "בתוך הסעודה", אע"פ שעקר רגליו והלך לביהכ"נ אינו אלא כשיחה של רשות לענין הפסקה, "שהסעודה מתחילה אחת היא וקביעות אחת יש לה", עכ"ל, ונ' ללמוד מזה, דכל הא דבעינן שההפסק יהי' חובה, הוא רק משום שבלא זה היתה קביעותו גם אחר הפסק זה, אך כל שגמר סעודתו, הו"ל הפסק אף אם אין זה חובה, באופן שנמצא דהא דבעינן שתהא ההפסקה חובה, הוא דין מסוים כלפי הא דהוא באמצע הסעודה וקביעות אחת יש לה, וע"ז מהני הא דהוי זה חובה, דאין קביעותו על הזמן שאחר ההפסק, ודו"ק.

אך שוב העירוני דזה נסתר ממש"כ רבינו דוד בתו"ד, ז"ל, אלא לא אמרנו אלא בברכה שהיא קבועה עליו חובה בתוך הסעודה, כגון "ברכת המזון" והלל והברכות שבין כוס וכוס של ד' כוסות, שאחר שאותו ההפסק בא לו בתוך השתי' חובה והוא מפסיקו הפסק גמור שא"א לעשותו בענין שלא יפסיק, בזה דינו שיהא קובע לו ברכה, שמעתה אין אלו הכוסות סמוכות זל"ז מאחר שהוקבע ביניהם ענין המפסיקו, עכ"ל.

הרשב"א בחולין הביא ד' רבינו משולם שחילק בין אכילה לשתי', ובהמשך ד' הרשב"א מפורש דבהב לן וניבריך אסור אף באכילה, ואי מייתי לי' מידי למיכל ל"מ אכל, וע"כ אינו מצטרף לזימון, עיי"ש, וכתב בתו"ד, ז"ל, כיון דאמרו ליה בריך לן ועקרו דעתייהו לגמרי ממשתיא "ומיכלא" היכי אצטריף בהדייהו, עכ"ל, וזה כמו שהוכיח האהעו"ז ופירש כן גם בד' הר"ן.

וכן נ' גם ממה שדנו הרשב"א והר"ן אם שרי לשתות בלא לברך ברהמ"ז, ואם לא עקר דעתו מאכילה, והוא רשאי לאכול, היאך מצינו לחייבו לברך ברהמ"ז, אך בד' הב"י מבו' דאי"ז סתירה, עיי"ש שדן לפרש בד' הרמב"ם דבהב לן ונברך אינם רשאים לשתות עד שיברכו ברהמ"ז, דמ"מ לגבי אכילה אי"ז היסה"ד כלל, עיי"ש.

תהל"ד ר"ח סק"ו כתב, דודאי דהב לן ונברך דצריך לברך על הדברים שלפניו להמג"א, הוא רק לדעת החולקים על תר"י, אך לדעת תר"י דאי"ז סילוק מפת, א"כ לא עדיף זה מעקירת שולחן דלדידן ל"ה סילוק, וע"כ שפיר חילק תר"י בין אכילה לשתי', וכל אכילה מותרת כיון דלא סילק מהפת, וילה"ע בזה בד' הגר"ז קע"ט ס"ג שכתב כן, אך בסימן קע"ז לא כתב כן, ואולי זה תלוי בהפלוגתא אם בעינן סילוק שולחן, עיי"ש וצ"ע.