22 בדין מידי דעביד לטעמא
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

מוצש"ק נצו"י א' דסליחות תשע"א

א] כתב בה"ג בהל' ברכות, ז"ל, שביתא ושבלילתא וכמוניא וכוסברתא שהכל, עכ"ל, ובטור סימן ר"ד כתב, ז"ל, כתב הראב"ד וכו' וכתב עוד וכמדומה לי שבתא ושבללתא וכמונא וכוסברתא שהכל והכי אמר בעל הלכות, וטעמא דידי' דכל הני לטעמא עבידי ולא לאכילה וכו', עכ"ל, וכ"ה בשו"ע שם? ובארחות חיים כתב דהטעם הוא משום שאין דרך לאכלן בפני עצמן?.

והנה בפשוטו הי' נראה דיסוד דין זה, הוא עפמש"א בנדה דנ"א: דכל מילי דעביד לטעמא אינו מטמא טומאת אוכלין, ומפרשינן הכי להא דתניא דהקושט והחימום וראשי בשמים והתיאה והחלתית והפלפלים וחלת חריע וכו' נמנו וגמרו שאין נקחין בכסף מעשר ואין מטמאין טומאת אוכלין, וכיון שאין עליו תורת אוכל לטמא טומאת אוכלין, אף לא חשיב כפרי לברך עליו בפה"א ומברכין עליו שהכל.

והנה אמנם מצינו בעירובין דכ"ח: דפליגי תנאי בקור אם מברכין עליו בפה"א או שהכל, אף דכו"ע מודו דאינו מטמא טומאת אוכלין, אך י"ל דשאני קור דאם שלקו וטיגנו מטמא טומאת אוכלין, וע"כ אף דקודם ששלקו וטיגנו אינו מטמא, מ"מ כיון שהוא ראוי ע"י שליקה וטיגון תורת פרי עליו, ומשא"כ הני מילי דעבידי לטעמא, כיון שאין עליהן תורת אוכל לטמא טומאת אוכלין, אף אין תורת פרי עליהן, ואין מברכין עליהן בפה"א.

ב] ובעיקר הך מילתא דדבר העשוי לתבלין אין מברכין עליו בפה"ע ובפה"א, לכאו' נראה שנחלקו בזה הראשונים ז"ל בדין פלפלין.

דהנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת' פירש טעם הא דאין מברכין על פלפלי רטיבתא בפה"ע אלא בפה"א, ז"ל, כיון שאין נוטעין אותן אלא על דעת שיתייבשו ויאכלו רובן ביבשותן שחוקין בתבלין בלבד ואינן נאכלין כן בפנ"ע אלא מיעוטן לפעמים, אין מברכין עליהן בפה"ע אלא פה"א, וקרוב הי' שלא יברכו עליהן אלא שהכל כקורא, אלא לפי שנאכלין המעט מהם ברטיבותן ואדעתא דהכי נמי נטעי קצת מברכין עליהם בפה"א וכו', עכ"ל.

וצ"ע ממש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן תכ"ח, שנשאל בהא דמברכין על כל האילנות משיוציאו ועל הבוסר משיגרע בפה"ע, דמ"ש משקדים המתוקים שאין מברכין עליהן בקוטנן אלא שהכל משום דלא נטעי להו אדעתא דהכי, והשיב הרשב"א, ז"ל, שאר כל האילנות וכן הבוסר מגוף הפרי שנוטעין אותן מחמתו הוא אוכל, אבל שקדים המתוקים בקוטנן אינו נהנה מגוף הפרי אלא מקלפתו החמוצה דאינו עקר הפרי, ואין נוטעין את השקד אדעתא דקלפת השקדים אלא אדעתא דגרעיניהם והו"ל כקורא וכו', עכ"ל, וכיון דבגוף הפרי לא אמרינן דלאו אדעתא דהכי נטעי, א"כ מ"ט בפלפלי רטיבתא אין מברכין עליהן בפה"ע משום דלאו אדעתא דהכי נטעי, הרי הוי זה גוף הפרי.

אך הישוב לזה מפורש בד' הרשב"א שכתב, דבפלפלין אין נוטעין אותן אלא ע"ד שיתייבשו ויאכלו רובן ביבשותן "שחוקין בתבלין בלבד" וכו', והיינו דהא דבכל האילנות משיוציאו ובבוסר משיגרע מברכין עליהן בפה"ע, אף דלאו אדעתא דהכי נטעי, הוא משום דכשיגמרו יהא תורת פרי עליהן, שהרי נטעי אדעתא דהכי, וע"כ אף משהוציאו יש תורת פרי עליהן, דהוו תחילת הפרי השלם, וזה סייעתא למש"נ ב? דאף הא דכל האילנות משיוציאו חייבין בערלה, הוא משום דהוו תחילת הפרי השלם, ורק בזה הוא דחלוק דין ערלה מדין מעשר, ודו"ק, אך אם באנו לדון שיהא עליהן תורת פרי מכח מצב זה דקטנותן, ודאי דהי' לנו לומר דכיון דלאו אדעתא דהכי נטעי, אין עליהן תורת פרי.

ואשר ע"כ שפיר כתב הרשב"א בפלפלי רטיבתא דאין מברכין עליהן בפה"ע משום דלאו אדעתא דהכי נטעי, שהרי פלפלי רטיבתא אף כשיתיבשו לא יהא תורת פרי עליהן, שהרי אינם נאכלין אלא שחוקין בתבלין ולטעמא עבידי, וכל מילי דעבידי לטעמא אין תורת פרי עליהן, וכדתנן בפ"ג דעוקצין ומייתינן לה בנדה דנ"א: דהפלפלין אינם מטמאין טומאת אוכלין ומפרשינן בנדה שם דהוא משום דעבידי לטעמא, ואך שבאנו לדון דפלפלי רטיבתא יהא תורת פרי עליהן משום דהשתא קיימי לאכילה בפנ"ע, וע"ז שפיר אמרינן דכיון דלאו אדעתא דהכי נטעי, אין תורת פרי עליהן מכח זה, וז"ב.

ועכ"פ למדנו לפ"ז מד' הרשב"א דדבר העשוי לתבלין לא חשיב כפרי לברך עליו בפה"ע, וע"כ הוא דאין תורת פרי על פלפלין מכח הא דהן נאכלין ביבשותן, וכמש"נ.

ג] אמנם מד' הרמב"ן נ' להוכיח דפליג ע"ז, דהנה בברכות דל"ו: פליגי בדין פלפלי, רב ששת אמר שהכל רבא אמר לא כלום, ואמרינן עלה דאזדא רבא לטעמיה דאמר רבא כס פלפלי ביומי דכפורי פטור, ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, וקשיא לי לרב ששת דאמר ביבשתא שהכל מאי קסבר, אי במלתייהו קיימי וחזו לאכילה לבריך פה"א או פה"ע, ואי לאו במילתייהו קיימי ולא חזו ביבישתא ולא כלום, עיי"ש מש"כ בזה.

והנה לפ"ד הרשב"א מתפרש בפשיטות טעמא דרב ששת, דהגם דס"ל דפלפלי יבישתא חזו לאכילה, מ"מ כיון שאינם עומדין לכך אלא לטעמא עבידי, מברכין עליהן שהכל, ומד' הרמב"ן שכתב דאם חזו לאכילה לבריך פה"א או פה"ע, נראה מוכח דס"ל דכל מידי דאף מידי דעבידי לטעמא, מ"מ כל שאכלו בפנ"ע והוא ראוי לאכילה מברכין עליו את ברכתו, וז"ב.

ד] אמנם יש לדחות בזה, דהנה בשו"ע סימן ר"ג ס"ו כתב, דעל זנגביל שמרקחים אותו יבש, כיון שע"י כך הוא ראוי לאכילה מברך עליו בפה"א,[[1]](#footnote-2) ובמג"א שם סק"ד כתב, ז"ל, נ"ל דה"ה כשצולין זנגביל ואוכלים אותו לרפואה או ציטו"ר מברך בפה"א כיון דחזי לאכילה ע"י כך, ואפשר דציטוא"ר מברך שהכל כיון דעביד לטעמא נחתי' חד דרגא וכו', ועל פלפלין שמרקחין אותן מברכין בפה"א, עכ"ל.

וצ"ע דאם דבציטוא"ר מברך שהכל משום דעביד לטעמא, א"כ מ"ט בזנגביל ופלפלין המרוקחין מברכין בפה"ע, הרי גם זנגביל ופלפלין עבידי לטעמא, וכדתנן בפ"ג דעוקצין דהחמס והפלפלין אינן מטמאין טומאת אוכלין, ופירש הר"ש שם דחמס הוא זנגביל, ומצאתי בעוללות אפרים דין ח' שעמד בכעי"ז, ובד' הגר"ז שם ס"ו מבו' דטעם הא דמברכין עליהן בפה"א הוא משום דהן עומדין ליאכל ע"י טיגון בדבש או ע"י תערובת צוק"ר, עיי"ש, אך צ"ע דא"כ מ"ט אינם מטמאין טומאת אוכלין.

ובאמת צ"ע כן בסתירת ד' השו"ע, שכתב בסימן ר"ד ס"א דעל שבת ועל כמון וכסבור מברכין שהכל משום דלטעמא עבידי ולא לאכילה, וא"כ מ"ט על זנגביל שמרקחים אותו יבש מברכין בפה"א, הגם דעביד לטעמא כמבו' במתניתין דעוקצין, וקשיא כן גם בד' בה"ג גופי' שהבאנו לעיל בהערה, דמשמעות דבריו דכל הא דבזנגביל יבש שריקחו מברכין עליו שהכל, הוא רק משום דכה"ג הוי הדבש עיקר.[[2]](#footnote-3)

ומצינו ישוב לזה בד' הב"ח בסימן ר"ד, עיי"ש שכתב לפרש דמש"א הראב"ד דמברכין עליהן שהכל, הוא בשבשלן בדבש בענין שראויים לאכילה, וכתב ע"ז, ז"ל, ול"ד לבשמים, דשאני התם דברטיבתא מברך עלייהו בפה"ע או בפה"א דלאכילה עבידן ברטיבתא, הלכך אפי' ביבישתא אם נתרקחו והוי עכשיו דרך אכילתן מברך נמי בפה"ע או בפה"א, עכ"ל, וכ"ה באלי' רבה שם סק"ה ובסימן ר"ג סק"ג.[[3]](#footnote-4)

והנה אמנם בעוללות אפרים דין ח' כא. תמה ע"ז, דמה ענין חזי ברטיבתא לנרקח ביובש שמשום זה יברך עליו בפה"א, אך נ' בביאור הב"ח והא"ר, דעיקר דינא דתבלין דמברכין עליו שהכל, הוא משום דאין תורת פרי עליו, וע"כ כל דחזי ברטיבתא, כבר חייל תורת פרי עליו, וע"כ אף שנתייבש אח"כ מברכין עליו את ברכתו.

ולפ"ז נמצא, דאין לפרש דטעמא דרב ששת דמברכין על פלפלי יבישתא שהכל, הוא משום דעביד לטעמא, שהרי כיון דברטיבתא עביד לאכילה וכבר חייל עלי' תורת פרי, הי' בדין דגם ביבישתא יברכו עליו את ברכתו, ושפיר קשיא לי' להרמב"ן דמ"ט דרב ששת, ואין ללמוד מדבריו דס"ל דמידי דעבידי לטעמא מברכין עליהן את ברכתן.

כתב הרמב"ן, ז"ל, וקשיא לי לרב ששת דאמר ביבשתא שהכל מאי קסבר אי במלתייהו קיימי וחזו לאכילה לבריך פרי האדמה או פרי העץ ואי לאו במילתייהו קיימי ולא חזו ביבישתא ולא כלום ונ"ל דרב ששת עביד דיבשא כשינויא וכיון דאישתנו לגריעותא ולא אכלי להו רובא דאינשי בעינייהו גרעינן נמי ברכה דידהו ומברכינן עלייהו שהכל דמי לטעמיה דרב נחמן בקמחא דחטי

ומ' בל' הרמב"ן דכל הא דחשיב כאישתני לגריעותא הוא רק משום דלא אכלי לי' רובא דאינשי, ול"ד לשלקות דאישתנו לגריעותא בבישול, אך הכא שנשתנו לגריעותא בלא בישול, לא חשיב כשינוי לגריעותא, רק משום דרובא דאינשי לא אכלו לי', וזהו שהוצרך הרי"ף להא דלא ספו אינשי קימחא, דגם בלא זה הרי פשיטא דחשיב כאישתני לגריעותא, ואפ"ה לא סגי בזה, דכל שלא נשתנה הדבר בבישול, לא חשיב כשינוי לגריעותא אא"כ רובא דאינשי לא אכלו לי'.

אמנם בעיקר ד' בה"ג והראב"ד צע"ג, דהנה בנדה פריך אהא דתנן דשבת חייב בפאה וכל שחייב בפאה חייב במעשר ומדחייב במעשר מטמא טומאת אוכלין, אלמא כל מילי דעביד לטעמא מטמא טומאת אוכלין, ורמינהי השבת וכו' נמנו וגמרו שאין נקחין בכסף מעשר ואין מטמאין טומאת אוכלין, אמר רב חסדא כי תניא ההיא בשבת העשויה לכמך אמר רב אשי אמריתה לשמעתי' קמיה דרב כהנא לא תימא בשבת העשויה לכמך הא סתמא לקדרה, אלא סתם שבת לכמך עשוי', דתנן השבת משנתנה טעם בקדרה אין בה משום תרומה ואינה מטמאה טומאת אוכלין הא עד שלא נתנה טעם בקדרה יש בה משום תרומה ומטמאה טומאת אוכלין, ואי ס"ד סתמא לקדרה כי לא נתנה נמי סתמא לקדרה, אלא לאו ש"מ סתמא לכמך עשויה ש"מ.

ולפ"ז צע"ג בד' הבה"ג והראב"ד שכתבו דמברכין על השבת שהכל משום דעבידא לטעמא ולא לאכילה, שהרי להדיא אמרו דסתם שבת לכמך עשוי', ומה"ט היא חייבת במעשר ומטמאה טומאת אוכלין, וא"כ מ"ט אין מברכין עלי' בפה"א, ומצאתי שכבר עמד ע"ז בביאור מרדכי סקי"ד.

1. אמנם בד' בה"ג בהל' ברכות מבו' לא כן, ז"ל, זנגבילא רטיבא, אע"ג דאית בי' דובשא "כיון דלא יביש כלל" איהו עקר ומברכינן עלי' בפה"א, עכ"ל, והרי דזנגבילא יבישתא, אף דאית בי' דובשא וחזי לאכילה, אין מברכין עליו בפה"א, וכ"ה במאירי ברכות דל"ו:, ז"ל, ומברכין עליו בפה"א אם נעשה בזנגביל רטוב שהזנגביל עיקר, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דהטעם בזה הוא, דרק בזנגבילא רטיבא דחזי לאכילה בפנ"ע, הוא דאמרינן דהזנגביל עיקר, אך בזנגביל יבש, כיון דלא חזי לאכילה בלא הריקוח, הוי הדבש עיקר ומברכין עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם למש"כ התוס' ביומא דפ"א: דכל הא דפלפלין פטורין ממעשר ואין מטמאין טומאת אוכלין, הוא רק באותם שלא נגבלו במים שנטחנו ונידוקו כעפרורית בעלמא כעין שעושין לתת לתוך הקדירה, אך אותם שנשחקין וגובלין אותן במים וכו' חזו לאכילה וחייבין במעשר ומטמאין טומאת אוכלין, ניחא, אך התוס' בשאר דוכתי וש"ר לא חילקו בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בברכות דל"ו: א"ל רבנן למרימר כס זנגבילא ביומא דכפורי פטור, והא אמר רבא האי המלתא דאתיא מבי הנדואי שריא ומברכין עלי' בפה"ע, ל"ק הא ברטיבתא הא ביבשתא, והנה בפירש"י יומא דפ"א: פירש לפירכת הגמ', דהיא מהא דאמר דשריא ולי"ב משום בישולי גויים ש"מ דרך אכילתו כשהוא חי, אך בתר"י בברכות שם מבו' דפירכת הגמ' היא מהא דמברכין עליו בפה"א, עיי"ש, וכ"כ במג"א סימן ר"ג סק"ד בדעת התוס' והטור.

   וצ"ע לפ"ד תר"י ודעימי', דא"כ מ"ט משני דהא ברטיבתא והא ביבישתא, הו"ל לשנויי דהגם דזנגבילא בפנ"ע לא חזי, מ"מ כשעושין ממנו מרקחת חזי, וע"כ מברכין על המלתא בפה"א, ועמד ע"ז בפמ"ג שם, ופשוט דמה"ט הוצרך רש"י לפרש דפריך מהא דלי"ב משום בישולי גויים, דש"מ דחזי לאכילה אף כשהוא חי.

   ולפ"ד הב"ח והא"ר י"ל בזה, דאילו ל"ה חזי ברטיבתא, הרי דאף ביבישתא שרקחו ל"ה מברך עליו בפה"א, כיון דעביד לטעמא, ורק משום דברטיבתא חזי לאכילה ומברכין עליו בפה"א, הוא דביבישתא שרקחו מברכין עליו בפה"א, ושוב מצאתי כעי"ז בראש יוסף בברכות שם.

   אמנם באמת א"צ לזה, דבד' התוס' בברכות שם מבו' דמפרשי דבאמת זהו גופא הא דמשני הא ברטיבתא, דהומלתא היא רטיבתא וע"כ חזיא לאכילה, וכבר כתבו כן במחה"ש בסימן ר"ג ובעוללות אפרים דין ח' (כ.). [↑](#footnote-ref-4)