פרק ה 1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ה

**פרק חמישי – משקלי עלי**

**דף י"ט ע"א.**

**מתני'. האומר משקלו עלי.** עי' **בשיט"מ** באות ג', דנותן כמשקלו שבשעת הנדר, ועי' **במעשה חושב** דהק' מסוגיא דלעיל י"ח ע"א דמבואר דהאומר דמי עלי נותן כשעת נתינה, וצ"ב מאי שנא.

ועי' לעיל **בשיט"מ** שם שכ' בתו"ד דאדם אינו יודע את שומתו, ולפ"ז אפ"ל דהשיט"מ ס"ל כרש"י דמה שנותן כשעת השומא, היינו משום דדעתו בנדר על שעת השומא, והטעם משום שבשעת הנדר אין לו שומא ברורה, לכן דעתו על שעת השומא. אבל במשקל נותן כשעת הנדר, כיון דאדם יודע את משקלו, ולכן דעתו על המשקל שבשעת הנדר, וכ"כ **במעשה חושב**.

וע"ע **בליקוטי הלכות** דכ' ליישב לפי רש"י, דהא דנותן כשעת הנתינה משום דא"א לברר כמה היה שווה בשעת הנדר, אבל הכא אפשר לברר, דאם נדר קודם אכילה, ישקול את עצמו קודם אכילה, וכן איפכא. [ודבריו צ"ב, דהרי אם עבר זמן משעת הנדר, יתכן דעצם משקלו השתנה].

**ולהתוס'** שם מבואר דילפי' מקרא דנותן כשעת הנתינה, ועי' לעיל **בשיט"מ** שם, דהובא ב' דעות אם הדין דכשעת נתינה הוי גם על דמי בהמה, או דזה רק בדמי אדם. ואי נימא דזה רק בדמי אדם, יתכן דהך דינא הוי רק ב'דמים', ולא ב'משקל'.

ועוי"ל דדווקא בדמים דאיכא הלכתא דבעינן שומת עשרה, דההיא שעתא היא הקובעת, אבל במשקל דא"צ שומא מיוחדת, א"כ יכול לשקול את עצמו מייד בשעת הנדר, ולתת את נדרו.

**מביא חבית מים** וכו'. ועי' **בכס"מ** בפ"ב ערכין ה"ה, דהא דאינו שוקל את המים שיצאו מהחבית, כשהכניס את ידו, היינו משום דאין משקל המים כמשקל היד,

**גמ'. פטר נפשיה בכל דהו**. ועי' **ברש"י** דכ' דכל מה שירצה לשקול ישקול, וכ"ה **ברגמ"ה**, ומבואר דכ"ש אם מביא זהב דמהני, ולא אמרי' דנדרו מתפרש כאילו שאמר להדיא כופרא. אלא דהגדר בזה דחיובו הוא 'משקל', וא"כ יכול לפטור את עצמו בכל דבר שיש לו דין משקל.

וע"ע **בליקוטי הלכות**, דהוסיף דכ"ז הוא היכא דלא היתה כוונתו בשעת נדרו, על 'משקל' מסויים, ולכן מצי פטר נפשיה בכל דבר שיש לו שם משקל. אבל אם כיון בנדר על משקל מסויים, ושכח, מחוייב לביא מספיקא את השיעור הגדול ביותר, עד שיאמר לא לכך נתכוונתי.

וע"ע **במעשה חושב** דנקט דהגדר בזה דמחוייב כופרא, משום דהוי כאילו נדר כופרא, דכוונתו על הפחות שבמשקלות, ולפ"ז אם מביא זהב וכו' לא יצא יד"ח נדרו. [ואולי אמרי' בכלל מאתיים מנה].

**לא צריכא דאיכא דתקל** וכו'. עי' **בלח"מ** בפ"ב ערכין ה"ז דהק' דבכה"ג הו"ל למימר דסתם נדרים להחמיר, ולכן נקט דהגמ' איירי רק בגוונא דהוא בעצמו מפרש את נדרו, דהתכוון לכופרא.

ועי' **בליקוטי הלכות** דלפי הלח"מ היכא דאינו בא ואומר שהתכוון לכופרא, יצטרך ליתן את השיעור הגדול ביותר, מצד דסתם נדרים להחמיר, אמנם יכול לומר דאע"ג דלא התכוון לכופרא דווקא, מ"מ לא לזהב נתכוונתי.

ועל עצם קו' הלח"מ תי' שם, דהכא ל"ש לומר דסתם נדרים להחמיר, כיון דחיובו הוא 'משקל', והוא לא התכוון לכלום, וא"כ כל מאי דנכלל בשם 'משקל' יכול לפטור את נדרו.

וע"ע **בהפלאה שבערכין** דתי' דמשמעות הגמ' דאותם דתקלי הוי רובא, ולכן אזלי' בתר הרוב.

וע"ע **במעשה חושב** דתי' דהכא הוי כאומר ערך סתם, דמכתחילה נדרו מתפרש על המשקל הפחות ב\יותר, וא"כ הוי כאילו נדר כופרא בהדיא.

**פטר נפשיה אפי' בכופרא וכו'. אפי' בשמכי וכו', מהו דתימא בטיל תורת משקל.** עי' **ברמב"ם** בפ"ב ערכין ה"ז, דכ' דיכול לפטור את עצמו אפילו בפירות, ולכאורה כוונת הרמב"ם לדינא דר"פ, דגם בפירות שיש להם דין 'הכרעה' וכמ"ש התוס', מ"מ איכא בזה דין משקל.

וע"ע **בכס"מ** בה"ה שם, דתמה למה הזכיר הרמב"ם רק מקצת מההלכות. ולכאורה למש"נ לעיל הרמב"ם הזכיר שמכי.

ולענין כופרא, יתכן דהרמב"ם השמיטו, דס"ל דרב פפא בא לומר דמתני' קאתי לאשומעי' שמכי, דלא ניח"ל למימר כרב יהודה דקמ"ל כופרא, דכיון דאיכא אתרי דלא תקלי, הו"ל למימר דסתם נדרים להחמיר, וכקו' הלח"מ. ולכן הרמב"ם פסק כר"פ דהוא בתרא.

וע"ע **בהפלאה שבערכין** דביאר דלהלח"מ דהגמ' איירי בכה"ג דהוא מפרש כונתו, א"ש דהשמיט הר"מ, כיון דכבר כ' הר"מ דין זה בהל' נדרים, ד'פירושן להקל'.

**מהו דתימא בטיל תורת משקל.** עי' **בהפלאה שבערכין דאע**"ג דבנדרים הלך אחר ל' בנ"א, וא"כ צריך להיות לזה שם משקל, מ"מ לפי ההו"א ס"ד דלא אמרי' דאזלי' אחר ל' בנ"א לקולא, ולמסקנא אמרי' כן גם לקולא.

**לפי כבודו אמדינן ליה.** ולכאורה משמע דתלוי בכל אחד ואחד, וכן נקט **בליקוטי הלכות**, וכן לכאורה ל' **הרמב"ם** בסוף ה"ז, דכ' ד'הכל לפי ממונו ודעתו', וע"כ **ברדב"ז** דהיכא דהוא עשיר כילי או עני נדיב, אמדי' לפי דעתו.

וע"ע **ברמב"ם** שם בתחילת ההלכה, דמשמע דרק בעשיר מופלג איכא הך דינא, וכן דקדק בדבריו **הכס"מ**. וע"ע בליקוטי הלכות דכ' דכ"מ מדברי **פסקי התוס'**.

וע"ע **ברמב"ם** דכ' דאם היה עשיר נתכוון למתנה מרובה, **והגרי"ז** ביאר, דמצד מה שהוא עשיר אמדי' דנתכוון למתנה מרובה, אבל אכתי לא ידעי' למה נתכוון, ומצד דצריך לצאת יד"ח נדרו, מחוייב מהספק ליתן זהב.

**קומתי עלי נותן שרביט שאינו נכפף. וברש"י** דבכה"ג משמע דרוצה ליתן 'קומתו'. וע"ע רש"י להלן בד"ה בזמן, דכ' דכשאומר 'קומתי' משמי נמי 'מדת דגובה, דבכה"ג נותן שרביט שאינו נכפף, ולכאורה צ"ל דכיון דמשמע הכי והכי, מחייבים אותו לתת שרביט שאינו נכפף, מדינא דספק נדרים להחמיר.

**שם. רש"י** פי' דאינו נכפף, היינו 'שלא יוכל כופפו, ע"י אדם. אמנם **ברגמ"ה** כ' שאינו נכפף מעצמו.

**לטפויי מילתא קאתי.** עי' פי' רש"י. **וברגמ"ה** הביא י"מ איפכא, דהיכא דאמר קומתי חייב שרביט נכפף, ואילו אמר מלא קומתי, לטפויי מילתא קאתי, ונותן שאינו נכפף.

**שם.** ולכאורה דבכה"ג דבא להוסיף מילתא, כוונתו דא"כ הנדר הוא רק על שרביט הנכפף, ואם יתן שרביט שאינו נכפף, אינו יוצא יד"ח נדרו, ועי' **ברמב"ם** בה"ו דכ' דבכה"ג שאמר 'מלא קומתי' נותן 'אפילו' שרביט הנכפף, ומבואר דאם רוצה יכול לתת שרביט שאינו נכפף. וצ"ל דבזה בודאי שייך בכלל מאתיים מנה.

**איבעיא להו עומדי מהו.** **וברש"י** כ' דהספק אם משמע שרביט קומתו או לא, ואפשר דכוונתו כמ"ש **הרגמ"ה** דהספק אם זה ל' נדרים, וזה כוונתו 'או לא'.

או דאפשר לפרש **כהתוס'** דהספק אם בעינן שרביט שאינו נכפף או לא, וזהו דקאמר רש"י שרביט 'קומתו' דזהו שרביט שאינו נכפף, או"ד דעומדי הכוונה על מידת 'גובה', וא"כ נותן שרביט נכפף, כמו במלא קומתי.

**תוס' בד"ה איבעיא. או"ד מקום ישיבתו קאמר.** ועי' **ברמב"ם** דהביא כל הני ספיקות, והוסיף שכם מלבד הספק של 'ישיבתי מהו', עוד ספק 'מקום ישיבתי, ולכאורה אלו הם ב' הפי' של תוס', וכנראה דהר"מ גרס כן בגמ'.

**דף י"ט ע"ב.**

**תיקו. וברמב"ם** שם בה"ח, כ' דמביא לפי ממונו עד שיאמר לא לכך נתכוונתי. ועי"ש **בלח"מ** דביאר דזהו מטעם ספיקא דאיסורא דבל יחל, ואזלי' לחומרא.

**תוס' בד"ה ושוקל.** לפי שהמים נבלעים בבשר. **בשיעורי הגרמ"ד** הק', דא"כ נמצא דצריך להכניס יותר בשר עד שחתתמלא החבית, ואי"ז שומא מדוקדקת כלל.

**בא"ד. ומכבידים אותו** וכו'. ועי' **בשיט"מ** דאע"ג דבלא"ה בשר חמור מת כבד יותר מאדם חי, מ"מ מעיקרא כך היתה דעת הנודר, שיתן כפי איך שיוכלו לשקול, וא"א לשקול בע"א. [ולפ"ז הא דשוקלים את הבשר קודם שיכנסו המים, היינו משום דכלפי זה חשיב דאפשר בענין אחר].

**והא גבי תפילין דכתיב ידך.** לשיטת רש"י במתני' וכמ"ש התוס', דאציל היינו עד הכתף, צ"ל דקו' הגמ' דבתפילין חזינן דרק עד הכתף הוי יד, ותו לא.

**דאורייתא קיבורית כולה**. ולכאורה משמע דכל הקיבורית כשרה לתפילין, וכן דעת **הגר"א**, אמנם יעוי' **ברמ"א** סי' כ"ז, דנקט דרק בחצי העצם ולמטה הוי מקום הכשר לתפילין.