1. בסוגיא דחצר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

ט"ו כסליו ע"א

**סימן א**

**ביאור שיטות הראשונים בחצר מטעם יד או שליחות והנפק"מ בזה ובגדרי יד**

**א] דעת הרי"ף והא דמועיל חצר בקטנה ואין חיסרון דעת**

**ב] ביאור שיטת הר"ן בסוגין**

**ג] בביאור שיטת תוס'**

**ד] האם חצר דקטנה עוזר גם באינה עומדת בצד חצירה**

**ה] ביאור שיטת הרמב"ם בדין חצר מטעם יד או שליחות**

**ו] בגדר הדין דחצר מטעם שליחות**

**ז] בדברי הראשונים שעומד בצד שדהו זה מדין יד גם בגברא ביאור הנתה"מ והגרנ"פ**

**ח] בביאור דעת הראב"ד בדין דעת אחרת מקנה שמועיל בחצר דקטן**

**ט] בדין חצר בעכו"ם**

**י] בדין חצר דשליח**

**י"א] בדין חצר דהקדש**

**י"ב] בנידוני הראשונים האם צריך חצר משתמרת מצד דומיא דיד ובפרט בגט**

**סוגית הגמ'**

עיין סוגית הגמ' ב"מ י: י"א. דהגמ' מביאה מחלוקת ר"י ור"ל האם קטנה יש לה חצר ויש לה ארבע אמות או שאין לה חצר וד' אמות והגמ' תולה דבר זה האם חצר מטעם יד איתרבאי וא"כ זה שייך גם בקטנה או שזה מטעם שליחות וא"כ זה לא שייך בקטנה והגמ' שואלת איך יתכן שחצר מטעם שליחות הרי זה מועיל בגניבה ואין שליח לדבר עבירה והגמ' עונה שכאן אין חיסרון או מצד שזה שליח שלאו בר חיובא או מצד שכיון שאין כאן אי בעי לא עביד לכן יש שליח לדבר עבירה והגמ' מוכיחה שבגט חזינן שוודאי חצר מטעם יד והגמ' אומרת שלענין גט לכו"ע חצר משום יד איתרבאי ורק נחלקו האם לומדים מציאה מגט או לא עוד מבוארת הגמ' שבקטנה לכו"ע ילפינן מציאה מגט ורק נחלקו לענין קטן האם ילפינן מקטנה או לא ואיבעית אימא לא פליגי אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי ועיין רש"י שביאר או שר"י אמר לענין גט ור"ל לענין מציאה או שר"י אמר על קטנה ור"ל אמר על גט עכת"ד הגמ' והנה לענין הילכתא האם חצר מטעם יד או מטעם שליחות והנפק"מ בזה מצאנו כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

**דעת הרי"ף והא דמועיל חצר בקטנה ואין חיסרון דעת**

א] והנה הרי"ף והרא"ש כתבו שקי"ל שחצר דאיתתא מטעם יד וחצר דגברא מטעם שליחות ולכן לענין מציאה קטנה יש לה חצר ויש לה ד"א קטן אין לו חצר ואין לו ד"א והנה צ"ע אפילו שקטנה יש לה חצר אבל אין לה דעת והיא לא בר קנין ומה יעזור שיש לה חצר והרי מבואר בגמ' שמציאת חש"ו זה רק מפני דרכי שלום ובפשוטו כי אין זכיה לקטן והיה מקום לדחוק שבאמת עיקר הנידון האם יש לה חצר אבל באמת הזכיה תהיה רק מפני דרכי שלום ובמקח שמדרבנן יש לה זכיה יהיה לה זכיה מדרבנן ובדעת אחרת מקנה לראשונים שיש זכיה מדאוריתא לקטן יהיה זכיה מדאוריתא וכמדומה שכן נקט הש"ך בסימן רמ"ג סק"ו בכוונת התוס' אלא שכתב שזה דוחק שכל נידון סוגין לענין מציאה הוא רק נפק"מ לענין דרבנן וע"ש שכתב שסתימת הראשונים משמע שהנידון הוא לענין שיהיה לה זכיה מדאוריתא

וע"ש בש"ך שכתב לחדש שכל מה דמבואר בגמ' שקטן אין לו זכיה ומציאתו זה רק מפני דרכי שלום זה רק בפחות מצרור וזרקו אגוז ונוטלו אבל אם יש לו דעת של צרור וזרקו וכו' יש לו קנין מדאוריתא בין במציאה בין במקח וממכר ובזה דנה הגמ' האם יש לו חצר לקנות על ידו או לא אמנם ע"ש שדבריו נגד הראשונים בכמה דוכתי שנקטו שמציאת חש"ו זה מדרבנן בכל מקרה ועיין רש"י ותוס' סוכה מ"ד שנחלקו האם בדעת אחרת מקנה זוכה מדאוריתא או מדרבנן אבל פשיטא שללא דעת אחרת מקנה הוא וודאי לא זוכה

והנה היה מקום לומר שבאמת לקטן לא חסר בדעת לקנין ורק החיסרון שאין המעשה שלו מוגדר כמעשה קנין ולכן בחצר שזה מעשה קנין בעצם מה שזה ברשותו ממילא הוא יכול לקנות אמנם בפשוטו קטן כוונת מעשה יש לו כמבואר בסוגיא דחולין י"ב: אמנם זה רק הגדול עומד על גביו או בכוונתו מוכחת מתוך מעשיו ועיין קה"י יבמות סימן ל' שהביא שיטת רש"י שקטן יכול לעשות מעשה קידושין לכשיגדיל והקשו הרמב"ן ועוד ראשונים שיש כאן חיסרון של דבר שלא בא לעולם והעמידו את רש"י לר"מ והקשה החזו"א שתיפו"ל שאין לו דעת ובפשוטו מבואר מהראשונים שאין בקטן חיסרון דעת לעשית מעשה קידושין וכל החיסרון שהוא לא יכול לפעול חלות קידושין ולכן עד כמה שהחלות יחול בגדלותו אין בזה חיסרון [וכן מוכח לכאורא מהרא"ש בנזיר ל. ד"ה אלא ע"ש] אמנם יתכן שהחיסרון שאין לו כח לפעול מעשה שיצור חלות קנינים ובאמת מה ששם מועיל זה כי מה שבגדלותו הוא לא חוזר בו מהמעשה זה משלים את עשית המעשה קנין ורק לכן זה חל ולכן כאן שהמעשה קנין הוא מצד עצמו חשיב כמעשה שבכוחו לפעול ולא צריך עשיה של בן אדם לכן מועיל בקטן והדברים מחודשים

ובעיקר הדבר שהוכיח הקה"י שלקטן יש דעת שמעתי להקשות א. דבגמ' מבואר לענין חלוקת אחים שמעמידים לקטן אפוטרופוס שמצד החלות אין חיסרון ובכל אופן כתוב שהגדילו יכולים למחות וכן מהא דמבואר בתוס' בב"מ כ"ג: שבקטן אפילו שישל"מ לרבא הוי יאוש כי כשיגדיל הוא יתיאש דהינו שקטן יכול לעשות חלות יאוש בכל אופן יאוש מדעת אין לו חזינן לכאורא שאין לו דעת ובהכרח מה שמועיל מעשה קידושין לכשיגדיל זה בצירוף למה שרוצה בגדלותו ויתכן שזה מצד גדול עומד על גביו הגדולה המתקדשת וצ"ע

ויתכן עוד שאפילו שקטן אין לו דעת לפעול חלות ואדרבא זהו כל החיסרון בכל אופן בחצר שחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו דהיינו שכאן לא צריך דעת לקנות לכן זה מועיל בקטן אמנם כל זה אם הגדר שכאן לא צריך דעת אבל עיין תוס' בב"ב נ"ד שכתבו שחצר קונה רק דבר שמצוי שיפול לחצרו ודעתו על זה חזינן שגדר הדברים שיש דעת כללית לקנות החפץ ולפ"ז קטן שאין לו דעת לכאורא לא שייך אצלו קנין חצר והדרא קושיא לדוכתא עוד קשה למה שכתבו הנתה"מ סימן ר' סקט"ו והמחנ"א שמה שחצרו של אדם קונה שלא מדעתו זה חצר מטעם שליחות שהגדר שהחצר פועלת לבן אדם אבל בחצר מטעם יד שהוא הפועל ממילא צריך דעתו ככל הקנינים א"כ בקטן דמבואר בגמ' שמועיל רק חצר מטעם יד הדרא קושיא לדוכתא שקטן אין לו דעת אמנם עיין סימן ג' סק"ה שהוכחנו דלא כדבריהם וצ"ע

ושמעתי עוד לבאר דלענין דעת קנין כיון שזה זכות גמור כה"ג חשיב שגם קטן יש לו דעת ובאמת תמיד החיסרון שאין לו דעת לעשות המעשה למעשה קנין ובחצר שזה מעשה קנין מצד עצמו אין חיסרון זה אמנם בפשוטו קשה שדעת מעשה לא חסר לקטן וכדלעיל ואולי שם זה רק בגדול עומד על גביו ורק במחשבתו מוכחת מתוך מעשיו וצ"ע

והנה עיין ברשב"א בב"מ ע"א: שכתב להוכיח שזכין לקטן מדאוריתא מזה שהגמ' דנה שיש חצר לקטן מטעם יד לענין מציאה ע"ש הרי מפורש שנקט שנידון סוגין שיועיל מדאוריתא ולכאורא כל מה שצריך להגיע כאן לדין זכין זה ביחס לעשית החלות בשביל הקטן אמנם בדבריו נתישבה הקושיא שזה וודאי שגם אם חצר מטעם יד גדר הדברים שהחצר פועלת בשביל הקטן וכעין דין זכין וממילא לא בעינן כאן לדעת הקטן והדברים צ"ב הרי אם זה מטעם יד בפשוטו הקטן הוא זה שפועל אם ידו ועיין לקמן מה שכתבנו בשיטת הר"ן

**ביאור שיטת הר"ן בסוגין**

ב] והנה עיין חידושי הר"ן כאן מה שהאריך במסקנת הסוגיא ולכאורא כוונתו שלמסקנא חצר מטעם יד בין באיש ובין באשה אלא שיש כאן חיסרון של אין יד לקטן ומצד זה אין לו זכיה אלא שלענין גט נתחדש שלקטנה יש יד ובזה הגמ' מסיקה שלענין קטנה ילפינן מציאה מגט שיש לה יד וממילא זוכה במציאה מדאוריתא וקטן אין לו יד וממילא לא זוכה לא בחצר ולא ביד וע"ש שהקשה לצד שילפינן קטן מקטנה א"כ למה מציאת חש"ו זה מדרבנן דהינו שאם לא ילפינן א"כ הכונה על קטן אבל אם ילפינן הרי גם קטן מועיל ותירץ על פחות מעונת הפעוטות עכ"ד [וצ"ע שחרש בפשוטו יש לו דעת כקטן שהגיע לעונת הפעוטות וא"כ למה מציאתו הוא רק מדרבנן] ועיין בקש"ק שהביא כן מתלמיד הרשב"א והנה מבואר מדבריו שהחיסרון בקטן לא מצד שאין לו דעת דעד כמה שזה החיסרון לא שייך ללמוד מגט דהרי שם לא צריך דעת אלא שיש כאן חיסרון של אין יד לקטן שזה חיסרון גם בגט ובקטנה נתחדש שיש לה יד והגמ' דנה האם זה גם לענין קנינים

והנה צ"ב הרי לקטן אין דעת ולמה שיועיל חצר ויד אפילו אם יש לו יד, וכבר הקשה כן על הש"ך בקצוה"ח סימן רמ"ג וצ"ל שכל מה שאין דעת לקטן הכוונה להחליט לעשות דברים משא"כ לגבי לזכות ממון שזה זכות בעצם לא צריך את דעתו והחלטתו וזהו הטעם שחצרו של אדם קונה שלא מדעתו אלא שתמיד החיסרון שאין יד לקטן דהינו שאין מעשיו כלום ולא רואים כאן החזקה של יד או חצר דולכן גם נתינת גט לא היה צריך להועיל שלא רואים כאן מציאות של נתינה לרשות של החזקת ממון ובזה נתחדש כאן שיש יד לקטן דהחזקתו החזקה ולכן היא מתגרשת וממילא היא צריכה לזכות במציאה אמנם עדיין צ"ע שכל זה סברא במעשה שהיא עושה אבל בחצר שאין כאן שום עשיה מצד הבן אדם לכאורא אם אין חיסרון מצד שקטן הוא לאו בר זכיה או שאין לו דעת לזכות אין סיבה שהוא לא יזכה וצ"ב ואולי יש כאן סברא שכל דהיאו לא מצי עביד לא שייך שיחול על ידי חצירו עיין בב"מ ק"ב.

והנה לדעת שאר הראשונים שנקטו שכל נידון הסוגיא לגבי חצר האם זה מטעם שליח או יד ומשמע שיד וודאי שיש לקטנה וקטן ואם נימא שתוס' ס"ל כר"ן הנ"ל א"כ בהכרח שקטן זוכה מדאוריתא והרי בכל דוכתא מבואר לא כך אמנם יתכן שלענין מעשה של קטן יש חיסרון שהמעשה שלו הוא לא מעשה ורק בחצר לא שייך חיסרון זה ורק שם זה תלוי האם חצר מטעם יד או מטעם שליחות אמנם בפשוטו כל הנידון הוא מדרבנן וכנ"ל מתוס' וכן תוס' ועוד ראשונים דנו בכמה דוכתי איך יכול להיות ממון לקטן ולא כתבו על ידי חצר ועיין לעיל מה שהבאינו עוד מהרשב"א

**בביאור שיטת תוס'**

ג] והנה עיין תוס' שכתבו בד"ה ילפינן מציאה מגט וז"ל האי ילפינן מדרבנן דמציאת קטן לא הוי אלא מדרבנן אפילו לר' יוסי דאמר גזל גמור היינו מדבריהם ולענין יד לא פליגי דילפינן אלא לענין חצר עכ"ל והנה בפשוטו כוונת תוס' שהנידון בסוגין הוא רק לענין דרבנן דאפילו אם יש לקטן יד אבל עדין אין לו דעת לקנות וא"כ הוא לא קונה בחצרו אמנם צ"ע לשונם דיסוד הנידון הוא מדאוריתא האם חצרו הוי ידו או לא אלא שיש עוד חיסרון שאפילו אם זה ידו הרי הוא לא קונה כי אין לו דעת ובזה צ"ל שהנפק"מ לדרבנן שהוא קונה עוד צ"ב מה שסיימו שלענין יד וודאי ילפינן הרי מה שיש לו יד כי רבנן תיקנו שיש לו קנין ומה צריך ללמוד מגט עוד קשה שבתוס' משמע שבאמת אין נפק"מ אלא לענין דרבנן והרי נפק"מ גם לענין דאוריתא אם דעת אחרת מקנה מועיל מדאוריתא כשיטתם בקידושין י"ט. וסוכה מ"ד: ועוד דוכתי ויתכן דיש עוד נפק"מ האם חצר מטעם יד או מטעם שליחות וכדלקמן

ועיין תוס' ד"ה ר' יוחנן אמר יש לה ארבע אמות שכתבו וז"ל תימה דלקמן מסיק דיליף מציאה מגט אלמא שייך קנין ד"א בגט ובפרק הזורק קאמר ר"י קרוב לה אפילו מאה אמות ויכולה לשומרו הוי גט וי"ל דבד"א שלה אפילו יכול לשמור כמוה מגורשת וחוץ לד"א צריך שתוכל היא לשומרו עכ"ל דהינו שהוקשה מה שייך לומר שיש ד"א במציאה הרי בגט מועיל אפילו מאה אמה ונקטו שד"א והוא יכול לשומרו לא מועיל ועיין בגהש"ס מהגרעק"א שהקשה שיסוד הנידון האם חצרה כידה או לא ולענין הנידון מה נקרא חצר זה כל אחד לפי מה שהוא

עוד קשה דהנה הגמ' מוכיחה שחצר איתרבאי משום יד מבריתא שכתוב ידה אין לי אלא ידה גגה חצירה וקרפיפה מנין ת"ל ונתן מ"מ עכ"ל הגמ' וצ"ע הראיה אולי זה מטעם שליחות ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים רש"י ביאר שאם מצד שליחות לא צריך פסוק דהרי לומדים מהפסוק ושלחה והקשו הראשונים הרי מהיכי תיתי שחצר יכולה להיות שליח הרי אין לה דעת ולכן יש שביארו ששליחות אפשר ללמוד מגט ובהכרח דהפסוק כאן בא לומר שזה יד ויש שביארו שלעיל לומדין מידו זה יתכן שליחות אבל הלשון ידה משמע מצד יד והרמב"ן ביאר שלעיל לומדים דבר זה מהמצא תמצא אבל כאן שלומדים את זה מצד מהפסוק ידה משמע שזה מטעם יד אמנם עיין תוס' שביארו שהגמ' לומדת את זה ממשמעות הבריתא דמשמע שזה מועיל גם בקטנה ובע"כ ובהכרח שזה מטעם יד דמטעם שליחות זה לא יעזור וצ"ע עד כמה שכל הראיה מהתנא א"כ צ"ע מאיפה מקורו של התנא ובהכרח כי ס"ל מסברא לבאר שזה מטעם יד וממילא זה גם בקטנה ובע"כ א"כ גם בגניבה מסתבר לבאר שזה מטעם יד ומה המשך נידון הסוגיא

ועיין נחלת דוד שמכח כל קושיות אלו ביאר שאדרבא באמת למסקנא הגמ' פושטת שזה מצד יד כדחזינן מהתנא וכל חצר זה כך וממילא זה גם שייך בקטן [ומה דצריכים פסוק בגט ולא ילפינן מגניבה עיין גמ' גיטין ע"ז. דהגמ' שואלת את זה ועושה צריכותא ואדרבא גמ' זו מוכח שחצר מטעם יד וכמו שהאריך הנתה"מ בפתיחה לסימן ר' ] וכל נידון הגמ' רק לענין מציאה האם רבנן תיקנו שיהיה לה חצר וכיון שיש לה יד לגט וגם חצר ממילא זה עצמו מה שמחייב את רבנן לתקן שגם חצר תזכה שלא יראה חוכא שיש לה זכיה מדרבנן ויש לה חצר מדאוריתא ומציאה לא תזכה ולכן בקטן זה לא שייך ובזה א"ש קושית תוס' לעיל שהרי לענין גט אין לה ד' אמות שכיון שכל הסיבה שיתקנו חצר למציאה כמו גט ועד כמה שבגט זה לא כך ממילא גם כאן אין סיבה שיועיל והנה לפ"ז יתכן שדעת אחרת מקנה מועיל מדאוריתא אבל באמת למסקנא וודאי יועיל גם בקטן כיון שזה מטעם יד ואין בזה נידון סוגין אלא שקשה א"כ שבקטן יהיה חצר כמו בדעת אחרת מקנה ויתכן שרק גט היה קפידא לחז"ל שלא יצא מכשול בהכלות גיטין ודו"ק

והנה באמת מצאנו בכמה מקומות בתוס' שנקטו שחצר מטעם יד **א**.עיין תוס' ט: שכתבו שמיא הוא דקא ממטו לה דחצר משום יד איתרבאי והוא שפיר דומיא דיד **ב.**עיין תוס' בב"ב ע"ט. שכתבו שאין חצר להקדש כיון שחצר מטעם יד ואין יד להקדש **ג.** עיין תוס' בב"ב נ"ד. שכתבו שיד מועיל שלא מדעתו כיון שהרי חצרו משום יד איתרבאי ומבואר בגמ' שחצרו של אדם קונה שלא מדעתו **ד.** עיין רבינו יונה בב"ב פ"ה שכתב שמועיל לקנות בחצר של השליח כיון שקי"ל שחצר משום יד איתרבאי אמנם יתכן שכוונתם מצד הסוגיא י"ב. שאומרת חצר משום ידה איתרבאי ולא גרע משליחות ומשמע שזה גם באיש ולא רק באשה וכמבואר שם ברש"י ונקטו שהגמ' הכריעה דלא כסוגיא י"א.

**סיכום הדברים**

העולה מהנ"ל דהגמ' דנה האם חצר מטעם יד או שליחות ודעת הר"ן והתוס' ורבינו יונה להכריע שחצר מטעם יד ודעת הרי"ף והרא"ש והרמב"ם שחצר דאיש מצד שליחות וחצר דאשה מועיל גם מדין יד ולענין האם יש חצר לקטן הסכמת כולם שקטנה יש לה חצר וקטן לא ודעת הר"ן והרשב"א ע"א. שאפילו שקטן אין לו זכיה מדאוריתא בחצר יש לו זכיה מדאוריתא והש"ך נקט שתמיד קטן יש לו זכיה מדאוריתא אמנם דעת תוס' ורוב הראשונים שיש כאן חיסרון שאין לו דעת וכל נידון הגמ' לענין דרבנן ובפשוטו עדין נפק"מ לדעת אחרת מקנה לראשונים שנקטו שמועיל מדאוריתא ועיין לקמן

**האם חצר דקטנה עוזר גם באינה עומדת בצד חצירה**

ד] והנה קי"ל לענין גט שצריך דוקא עומד בצד שדהו ומבואר בגמ' גיטין ע"ז: שזה מצד דומיא דידה ועיין בסוגין י"ב: דחצר משום יד איתרבאי ולא גרע משליחות וגבי גט דחוב הוא לא זה מועיל רק מטעם יד וגבי ממון שזה זכות מועיל מצד שליחות ולכאורא מבואר שחצר אם הוא לא עומד בצידו זה לא מועיל אלא מטעם שליחות ולפ"ז בפשוטו כל מה שיש חצר לקטנה רק בסמוכה אבל אם אינה עומדת בצד חצירה שזה מטעם שליחות זה לא יועיל בקטנה וכן מדויק בתוס' י"ב. שכתבו ולכך כי הוי דומיא דיד דהינו כשהוא מצד חצירו קונה אפילו בע"כ או אפילו בקטנה וכו' וכן הוא בריטב"א וכן במיוחס לריטב"א אמנם עיין ש"ך סימן רמ"ג סק"י שכתב לדייק מדברי הרמב"ם שסתם שקטנה יש לה חצר ומשמע שכל דיני חצר יש לה וגם אם זה משתמרת ואינה עומדת בצד חצירה וצ"ע טעמו של דבר והנה בר"ן כתב שמשתמרת לענין זכות זה כמו יד אמנם לכאורא כל זה יתכן בדעת רש"י שמה שהגמ' אמרה שליחות זה בדעת אחרת מקנה ואינה משתמרת אבל לדעת הרמב"ם והרי"ף שנקטו שלא מועיל דעת אחרת מקנה א"כ בהכרח שרב אשי אמר לא גרע משליחות זה מדובר על חצר משתמרת ואינו עומד בצד שדהו ומבואר שזה רק שליחות והדרא קושיא לדוכתא ועיין לקמן מה שיש לישב דבר זה [ועיין סימן ג' סק"ט ]

**ביאור שיטת הרמב"ם בדין חצר מטעם יד או שליחות**

ה] והנה כתב הרמב"ם פכ"ט ממכירה ה"י וז"ל וכן קטן שקנה מטלטלין מאחרים וקנו מידן או שכר מהם המקום לא קנה עד שימשוך לפי שאינו זוכה בדרכים שזוכה בהן הגדולים ראיה לדבר שאין חצרו של קטן ולא ארבע אמות שלו קונים לו מפני שנתרבו מדין שליחות לא מדין ידו כמו שיתבאר ולא יהיה הקנין או השכירות מקום עדיף מחצרו אבל הקטנה שנתרבית חצירה מידה תקנה מטלטלין מאחרים אם קנו מידן או שכירות מקום עכ"ל והנה מבואר מדברי הרמב"ם שקנין סודר בקטן אינו מועיל כמו שחצר לא מועיל [וכן שכירות מקום דמשמע מהר"מ שזה מדין משיכה כמבואר בדברי משפט עיין מה שכתבנו סימן ג' סקי"א] אבל בקטנה זה מועיל כמו שחצר מועיל והדברים פלא דלענין חצר מה שקטן לא מועיל כי אין שליחות לקטן ומה זה ענין לקנין סודר

ובפשוטו מבואר מדברי הרמב"ם שזה וודאי שיש פרשת חצר בתורה ובחצר יש חיסרון שאין זה עשיה גמורה של הבן אדם אלא זה עשיה על ידי דבר חיצוני והגמ' דנה האם חידוש זה הוא רק במי שהתחדש בו פרשת שליחות דהינו שיכול לפעול גם על יד דבר חיצוני או שזה נתחדש אפילו במי שאין לו תורת שליחות והגמ' מוכיחה שחצר מועיל בקטנה א"כ מוכרח שחצר מועיל אפילו במי שאין בו תורת שליחות וזה כוונת הגמ' חצר מטעם יד ובזה א"ש מה שהרמב"ם דימה לענין קנין סודר שבקטנה זה יועיל שגם בסודר יש חיסרון שאין זה עשיה בגוף הדבר אלא עשיה חיצונית שמועילה לקנות את הדבר וכיון שנתחדש שבקטנה יכולה לפעול גם על ידי דבר חיצוני לה ה"ה שיכולה לפעול על ידי סודר [דהינו שאין הנידון בגדר חצר האם זה פועל כידו וכאילו שהוא עושה וממילא אין כאן שום צד חיסרון דא"כ לענין סודר אין חילוק בין קטן לקטנה אלא שזה וודאי שיש כאן חיסרון שאין זה עשיה על ידו ממש וזה עצמו הנידון האם התחדש בקטנה כזה פרשה או לא ודו"ק]

והנה הגמ' דנה שחצר שאינה סמוכה זה מועיל מטעם שליחות ובפשוטו היה מקום לומר שחצר זו שהיא אינה עומדת בצידה זה גרע מחצר שעומדת בצידה וכזה דבר חיצוני לא עוזר בקטנה ובפרט אם נימא שכוונת הגמ' שהחצר פועלת בשבילי שכה"ג זה שליחות גמורה א"כ זה וודאי לא יועיל בקטן כיון שאין שליחות לקטן אמנם יתכן שבחידוש התורה של חצר שמועיל משמע גם בסוג חצר שזה רק בתור שליחות [וכגון במסכמת להתגרש ואומרת לו להניח בחצירה שאינה סמוכה לה דמבואר ברשב"א שעוזר אמנם בפשוטו קטנה וודאי אין לה דעת לענין זה אמנם בגט במקום שזה זכות גמור לכאורא שייך שיועיל עוד יתכן שבמתגרשת על ידי אביה מועיל גילוי דעת של אביה וצ"ע ] ויתכן שעדין זה לא סיבה שיועיל שליחות בקטנה שרק חצר מטעם שליחות שזה לא שליחות גמורה מועיל אבל לא דבר שזה שליחות גמורה ובפשוטו נחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד וכדלקמן

ובזה מיושב סתימת לשון הר"מ שמועיל חצר המשתמרת בקטנה אפילו באינה עומדת בצידה שזה בתור שליח שכיון שנתחדש פרשת חצר גם במי שלא מועיל בו שליחות א"כ נתחדש כאן כל דיני חצר וגם חצר זו שמועילה מדין שליחות

והנה עיין רמב"ם פ"ו מגירושין ה"ט שכתב וז"ל ויש לאשה לעשות שליח קבלה לקבל לה גיטה מיד שלוחו של בעלה וקטנה אינה עושה שליח לקבלה אע"פ שחצירה קונה לה גיטה כגדולה מפני ששליח קבלה צריך עדים ואין מעידים עדים על הקטן שאינו בן דעת גמור עכ"ל ועיין השגות הראב"ד דמה צריך לטעם זה תיפו"ל מצד שקטן נתמעט משליחות ועיין חידושי הגרמ"ש שביאר שבדבר שקטן הוא יכול לעשות הוא גם יכול למנות שליח וכיון שהיא יכולה לקבל גט ה"ה היא יכולה לעשות שליח לולי טעם הרמב"ם אמנם דבריו צ"ע דהרי הרמב"ם כתב שהצד שיועיל מצד שקטנה יש לה חצר וצ"ע מה ענין להא דיש לה חצר שגם יהיה לה שליח

אמנם לנ"ל יש מקום לבאר שבפרשת חצר נתחדש בקטנה גם חצר שמטעם שליחות ובהכרח שנתחדש כאן לענין גט שמועיל לה שליחות ובזה א"ש שזה גם מקור שיש לה דעת למנות שליח אאל שצ"ע שא"כ קטנה תוכל למנות שליח על זכית ממון וכבר הקשו כן האחרונים והראב"ד השיג שחלק זה של חצר בתור שליחות לא נתחדש בקטנה ולפ"ז גם באינה עומדת בצידה לא יועיל בקטנה ועיין בזה עוד לקמן במה שביאר הש"ך

ועיין משנת הגר"א קוטלר שכתב לבאר בדרך דומה דבאמת אפילו שקטן נתמעט משליחות זה רק בדבר שהוא עצמו לא יכול לעשות אבל בדבר שהוא עצמו יכול לעשות הוא לא התמעט משליחות אמנם עדין בכל שליח יש עוד חיסרון שהמעשה לא נעשה על ידו ממש ובכלל המיעוט של שליחות לקטן שהוא לא יכול לפעול אלא על יד עצמו וא"כ כמו שעל ידי עצמו לא יכול לעשות על יד דבר חיצוני ה"ה בשליח יש חיסרון זה ולכן הוסיף הרמב"ם שכיון שחצר מועיל בקטנה חזינן שיכולה לפעול על ידי דבר חיצוני ממילא יכולה למנות שליח בדברים שהיא עצמה יכולה לעשות כגון קבלת גט אלא שיש חיסרון של אין מעידין על הקטן

והנה יהיה איך שיהיה אמנם כיון דמבואר ברמב"ם שדן שמכח דין חצר יועיל שקטן ימנה שליח א"כ אין סיבה שחצר מטעם שליחות לא יועיל בקטן אמנם הראב"ד הרי נקט שיש חיסרון של אין שליחות בקטן אמנם יתכן ששליחות של חצר זה עדיף מכל שליח וכדביארו מהגר"ח וכדלקמן

והנה מבואר ברמב"ם דבחצר שאינה משתמרת שצריך עומד בצד שדהו זה רק אם אומר זכתה לי שדי ועיין סימן ג' שהבאינו דהפנ"י ביאר כי אז זה מועיל בתור יד וכל הדין שחצר מועיל שלא מדעתו זה רק בחצר מטעם שליחות ולא בחצר מטעם יד שהוא פועל בעצמו אם זה ע"ש ובפשוטו הדבר פלא דא"כ בקטנה שמועיל רק מטעם יד לא מועיל שלא מדעתה וודאי שסתימת הרמב"ם לא כך אמנם לנ"ל בדעת הרמב"ם א"ש שלקטן יש גם את פרשת שליחות של חצר ויש שביארו שגם בחצר מטעם יד יש שני צורות יש צורה שהאדם פועל על ידה וזה באמת לא שייך בקטן וזה הדין עומד בצד שדהו שצריך דעת ויש דין יד שהחצר פועלת וזהו הדין בגט וכדלקמן סק"ז וזה מה שיש בקטן אמנם זה רק שייך בחצר משתמרת מצד עצמה וכל מה שצריך דעת זה בדין חצר מטעם יד שזה מעשה האדם וצ"ע בכל זה

והנה עיין ש"ך שכתב שבאמת מועיל מטעם יד גם שלא בפניו אלא שאם זה חוב יש חיסרון של אין חבין לו לאדם שלא בפניו ואם זה זכות אין חיסרון זה ומתי שהיא עומדת בצד שדהו מועיל אפילו אם זה חוב ועיין בית מאיר סימן קל"ט שכתב שדבר זה מדויק ברמב"ם שכתב שחוב לא עוזר אם לא סמוך כי אין חבין שלא בפניו ולא הוסיף שמטעם יד זה לא עוזר כי לא סמוך ומשמע שזה עצמו הסיבה שלא מועיל מטעם יד ועיין פסקי הריא"ז שהביא כן לבאר בשם הרי"ד ותמה עליו והנה לפ"ז אין שום גמ' שחצר מועילה בתור שליחות וכל כוונת הגמ' רק שלענין משתמרת מועיל רק על זכות כמו שמצאנו בשליחות ומה שבקטן לא מועיל כי אין לו שליחות הביאור כנ"ל שכל הצורה שחצר פועל יש בזה את חיסרון של פרשת שליחות ואין זה ככל הבנת האחרונים בהרבה מקומות

**בגדר הדין דחצר מטעם שליחות**

ו] מבואר בגמ' נידון האם חצר מטעם שליחות או חצר מטעם יד והגמ' מסיקה שגם אם מטעם יד זה לא גרע משליחות דהינו שזה וודאי שיך לדון שחצר מועילה כמו שליח הנה יש לחקור האם נתחדש כאן שחצר היא כאדם אחר שיכול לפעול לבן אדם או שהרי חצר אין לה דעת וודאי שהגדר שהאדם פועל על ידה וכוונת הגמ' כמו שביאר הגר"ח שמה שהחצר נחשבת ליד האדם זה מתורת שליחות אבל לאחר שהיא שליח היא פועלת בתור קנין יד ובחידושי הגרש"ר הביא מהגרש"ש לבאר שזה וודאי שהאדם פועל אלא שלענין המעשה קנין מה שהחצר מחזיקה וזה מועיל זה בתור שליחות שמעשה החצר מתיחס לבן אדם וכדין שליחות ובפשוטו מרש"י שכתב שמסברא ידעינן שחצר מועיל בתור שליחות כל זה שייך אם נימא שהאדם פועל על יד החצר אבל אם נתחדש שהחצר פועלת א"כ וודאי שדבר זה אי אפשר לחדש מסברא

והנה עיין בגיטין כ"א. שהגמ' דנה שאם מקנה לאשה חצר אם גט זה לא מועיל כי זה לא דומה ליד שאפשר לגרשה שם בע"כ והקשו התוס' אבל שעדיין יועיל בתור שליחות שבזה הרי זה תמיד רק מדעתה ותירצו שאפילו דמבואר בגמ' שחצר מטעם שליחות אבל צריך שיהיה דומיא דיד והוכיחו מהא דחצר מהלכת לא מועיל גם מדין שליחות כיון שזה לא דומיא דיד וביותר מפורש בתוס"ר בב"מ ט: שביאר שכיון שילפינן מיד צריך הכל דומיא דיד חוץ מאינה סמוכה וצ"ב החילוק ולנ"ל היה מקום לבאר שהכוונה שזה וודאי הצורה שזה פועל כמו יד ולכן צריך את תנאי יד ורק לענין סמוכה שכאן זה לא סברא בצורה של יד אלא שאם זה לא סמוך זה לא יד אמנם עד כמה שמפרשת שליחות זה נחשב כידה ממילא כל שיש לזה תכונות של יד זה מועיל ודו"ק אמנם עיין ריטב"א בב"מ שישב שמהלכת זה חיסרון של אינו משתמר והרי שליח זה משתמר ולכן זה לא מועיל וברשב"א שם הניח בקושיא

והנה הבאינו לעיל מתוס' בב"ב שכתבו שכיון שחצר מטעם יד לכן זה לא מועיל בהקדש כי אין יד להקדש וצ"ע הרי הגמ' אומרת שזה לא גרע משליחות וא"כ שבהקדש יועיל בתור שליחות וכן עיין בתוס' ט: שביארו שחצר מהלכת לא מועיל כיון שזה מטעם יד ויד היא לא מהלכת מהאדם הקונה וצ"ע עדין שיועיל בתור שליחות וכן תוס' בב"ב נ"ד הוכיחו שיד מועיל שלא מדעתו מהא דחצר זה מטעם יד ומועיל שלא מדעתו וצ"ע הרי הגמ' אומרת שלא גרע משליחות וא"כ אולי מה שמועיל שלא מדעתו זה מצד שליחות

ולנ"ל יתכן שתוס' ס"ל שבאמת נידון הגמ' בתחילת הסוגיא הוא שחצר זה כמו שליח ממש שפועל למשלח אמנם עד כמה שהגמ' מסיקה שחצר מטעם יד הגדר שתמיד האדם פועל ובאמת לא מצאנו בתורה ששיך שהחצר תפעל כמו שליח רגיל ומה שהגמ' אומרת לא גרע משליחות הכוונה כנ"ל שגם יד שלא סמוכה יכולה לפעול בתור יד במקום ששליחות עוזר דהינו שהאדם פועל על ידה אלא שזה מועיל מפרשת שליחות לפעול על ידי דבר לא סמוך ולכן במי שאין לו שליחות לא יועיל חצר לא סמוך

אמנם הנה עיין תוס' בכתובות י"א וכן סנהדרין ס"ח: שהוכיחו שזכיה מטעם שליחות וקטן שאין לו שליחות אין לו יד מהא דהגמ' לענין חצר אומרת שלא גרע משליחות ולא אומרת שלא גרע מזכיה ולנ"ל צ"ע שאם זכיה מועיל לא מדין שליחות א"כ הגדר שהזוכה פועל בשביל הבן אדם משא"כ בחצר שהגדר שהחצר פועלת על יד האדם וזה דומה לשליחות ולא לזכין ומשמע מתוס' שכוונת הגמ' כפשוטו שאם חצר מטעם שליחות גם בגמ' זו הכוונה שהחצר היא הפועלת ולא כמו שביארנו לעיל וצ"ע א"כ מה שכתבו שחצר מטעם יד הרי הגמ' אומרת שזה לא גרע משליחות

והנה כבר הבאינו לעיל דבתוס' בב"ב מבואר שיש מקום לדון שהדין של חצר מועיל שלא מדעתו זה רק במצד שליחות ולא מצד יד דהינו אפילו אם קנין יד צריך דעת אבל בחצר שמטעם שליחות לא צריך ומבואר שפה הגדר שהחצר פועלת דאם האדם פועל על ידה א"כ זה לא עדיף מקנין יד שצריך דעת ובאמת המחנ"א נקט דלא כתוס' אלא שכל הדין שחצר מועיל שלא מדעתו רק אם חצר מטעם שליחות דהינו שאז החצר פועלת וכן תוס' שדנו שאם זכיה לאו מטעם שליחות דהגמ' תגיד שחצר מטעם זכיה מבואר שגם כאן הגדר שהחצר פועלת דאל"כ חצר דומה לשליח ולא לזכין ועיין רשב"א ע"א: דנראה שהוכיח שזכין לא מטעם שליחות מהא דחצר מועיל שלא מדעתו אפילו אם מטעם יד חזינן שגם אם מטעם יד הגדר שהחצר פועלת בשבילי ולכן מועיל שלא לדעת ולא שהאדם פועל על ידי החצר ועיין ר"ן שהקשה איך מועיל חצר מטעם שליחות במציאה הרי זה לא שלוחו של בעל הממון ובפשוטו כל החיסרון שאין כח לאדם לפעול חלות עד כמה שהוא לא בעל הממון אבל לנ"ל שהקנין נעשה על יד האדם בעצמו וכל השליחות להיות ידו או על המעשה א"כ אין בזה חיסרון של שלוחו של בעל הממון ומשמע שהבין שגדר השליחות שהחצר פועלת הקנין אמנם מסברא הדבר צ"ב

**בדברי הראשונים שעומד בצד שדהו זה מדין יד גם בגברא ביאור הנתה"מ והגרנ"פ**

ז] והנה מבואר בגמ' שחצר שאינה משתמרת מועיל רק בעומד בצד שדהו ובפשוטו שעל ידי זה זה נהפך לחצר המשתמרת וזה יכול להועיל מדין שליחות אמנם ברא"ש כתב שזה מועיל מצד יד וכן מוכח בדעת הרשב"א שכתב שלא מועיל שהוא ליד שדהו אלא צריך שיהיה דוקא בתוך שדהו ועד כמה שעל יד זה זה נהפך למשתמר וודאי מספיק שהוא לידו וכמבואר בריטב"א ומוכח דעת הרשב"א שכה"ג זה רק מועיל מטעם יד ועיין נתה"מ שביאר שכיון שהחצר מצד עצמה היא לא משתמרת א"כ זה לא יכול להיות שליח ורק בתור יד אלא שכדי שזה יהיה דומה ליד צריך שזה יהיה משתמר אבל זה רק מועיל בתור יד והארכנו בזה בסימן ג' סק"ג

אמנם מה שצ"ע בזה מה שהקשה הנתה"מ בפתיחה ובבית מאיר סימן קל"ט ובנחלת דוד בסוגין שכיון שהרא"ש פסק לעיל שחצר דגברא מטעם שליחות א"כ איך זה עוזר בגברא בעומד בצד שדהו מטעם יד והרי הרא"ש ביאר שבאינה משתמרת ועומד בצד שדהו זה עוזר רק מצד יד

ובנתה"מ יצא לחדש שזה וודאי שחצר של גדול מועיל מטעם יד בעומד בצידו ורק שבקטן יש חיסרון שהוא לאו בר דעת וא"כ זה לא דומיא דיד ובזה צריכים לחידוש מיוחד שבקטנה נתחדש שהיא נחשבת בר דעת שזה יחשב ידה ובקטן שלא נתחדש יש חיסרון שזה לא דומיא דידה ולכן זה לא מועיל בתור יד ולפ"ז בגדול זה וודאי מטעם יד וכן בעכו"ם שהוא בר דעת יועיל בתור יד ע"ש שהאריך אמנם בפשוטו לשון הרי"ף שחצר דגברא מטעם שליחות משמע גם בגדול זה רק מטעם שליחות וצריך לדחוק שבמקום שזה דרגא של משתמר כמו קטן זה רק שליחות ועוד עיקר סברתו שיש חסרון שקטן זה כמו ישן שלכן זה לא נחשב יד בפשוטו הדעת של קטן זה מספיק להיות דומיא דיד ושיחשב חצר המשתמרת וכמו שביאר ברשב"א בגיטין נ"ה ועוד דברא"ש מפורש שהחיסרון של ישנה זה לא מצד דומיא דידה כלל וכמו שהארכנו בזה בסימן ב' וכן נסתפק בזה הרשב"א ורק בר"ן ובריטב"א מבואר כך וא"כ לדביהם אין שום חיסרון בקטן יותר מגדול

[ושמעתי לבאר דבחצר מטעם יד יש בזה שני אופנים דיש אופן שהוא מחזיק הדבר לעצמו על ידי חצירו וזה מעשה החזקה שלו וזה וודאי מסברא דומיא דיד אלא שזה לא שייך בקטן שהוא לאו בר דעת והוא לא בר החזקה שיחשב כהחזקת ממון ברשותו אמנם יש עוד פרשה של יד שהכונה שהחצר נחשב שהיא מחזיקה לבעליה וזה שייך גם בקטנה דהיא הפועלת דהינו שחידשה התורה שנתינה בחצרו זה כנתינה בידו בצורה שזה מוחזק לה ולכן אפשר לתת בזה גט וזה כוונת הגמ' שבקטנה חצר מטעם יד וגדר זה נתחדש רק באיתתא ולא בגברא ורק שבגברא אם זה מדעתו יש כאן עוד דין יד אבל לא זה הדין שמדובר בגט וזהו עומק כוונת הר"ן שקטנה אין לה יד שהכוונה שאין לה החזקה ואצלה נתחדש דין יד חדש אבל דין יד של החזקה ממש זה יש מסברא תמיד אלא שזה צ"ע בדעת הרא"ש שלכאורא זה רק שייך במדעתו והרי הרא,ש כתב שלא צריך לומר תזכה לי שדי וי"ל]

ועיין שיעורי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל (כללי) שכתב שבנידון האם חצר מטעם יד או מטעם שליחות יש בזה שני נידונים אחד מי הוא הפועל האם החצר פועלת לבן אדם בתור שליח או שהאדם פועל על ידה ויש כאן עוד נידון מה הצורה שנעשה המעשה קנין האם זה בגדר יד דהינו שחשיב שהאדם עצמו עשה המעשה קנין או שזה נעשה על יד שליח וביאר שהסוגיא שמחלקת בין קטן לקטנה וביאר הרא"ש שזה בין איש לאישה שם הנידון לענין המעשה קנין איך זה נחשב שנכנס לרשותו האם שזה כמו ידו או שזה רק שליח שלו ובזה באיש זה רק כמו שליח שלו אמנם מה שהגמ' בדף י"ב. אומרת שחצר משום ידה איתרבאי ולא גרע משליחות הכוונה שהצורה שחצר פועלת זה שהאדם קונה על ידה אמנם כשהוא לא סמוך אליה זה רק עוזר מצד שהיא פועלת בשבילו וזה רק מדין שליחות וסוגיא זו היא גם בחצר דאיש ולפ"ז א"ש שבעומד בצד שדהו שהחיסרון שזה לא שליח לגבי שאדם לא רגיל לשמור חפצים ולכן זה צריך להיות יד וזה יש גם באיש אבל לגבי הצורה שזה קונה בזה זה באמת יכול לפעול מצד שליחות שהחצר פועלת בשבילי ואין בזה חיסרון שזה לא משתמר אמנם אין זה תואם את דברי רש"י שכתב בסוגיא י"א: את הנידון של הגמ' לעיל שחצר מטעם יד או מטעם שליחות ומבואר שזה אותו נידון

**בביאור דעת הראב"ד בדין דעת אחרת מקנה שמועיל בחצר דקטן**

ח]והנה עיין רמב"ם שכתב שחצר מועיל בקטנה לענין מציאה ומתנה ובקטן זה לא מועיל ועיין ראב"ד פ"ד מזכיה ומתנה שכתב שבמתנה כיון שדעת אחרת מקנה מועיל מדאוריתא ה"ה חצר מועיל ודבריו צ"ע דהרי הסברא שדעת אחרת מקנה שלענין זה לא צריך דעת ומועיל גם שלא מדעתו וזה גם אפשר בקטן אבל כאן שיש חיסרון שאין שליחות לקטן א"כ אין פה כלל סיבה לזכות

והנה היה מקום לבאר על דרך הר"ן שלמסקנא חצר מטעם יד וכל נידון הגמ' שלקטן אין יד לזכות ובזה חלוק קטנה שנתרבה שיש לה יד וקטן לא ולכן בדעת אחרת מקנה שמועיל בקטן ממילא מועיל גם חצר בקטן אמנם דבר זה לא יתכן בדעת הראב"ד שהסכים אם לשונות הרמב"ם שחצר דגברא מטעם שליחות ועוד שכל דברי הר"ן אם ס"ל שדעת אחרת מקנה לא מועיל בקטן מדאוריתא אבל אם זה מועיל מדאוריתא א"כ אין שום מקור מגט ששם זה הרי דעת אחרת מקנה שיש יד לקטנה וז"ב

והנה עיין פסקי הריא"ז שכתב שכל מה שהגמ' אומרת שאין חצר לקטן זה רק במציאה אבל בדעת אחרת מקנה מועיל כי המזכה ממנה החצר לשליח ולא צריך להגיע לקטן ויסוד הדברים כמבואר ברש"י י"ב. דיש חיסרון בחצר שהיא לא יכולה למנות את עצמה לשליח ובדעת אחרת מקנה הוא ממנה אותה לשליח ובזה מיושב מה שהקשו על השיטות שזכין לקטן מדאוריתא שכיון שלא צריך מינוי אפשר גם לקטן וצ"ע מה זה שונה מחצר שלא מועיל לקטן ולנ"ל החילוק פשוט שבזכין המקנה הוא זה שממנה את השליח לזכות ממנו לקטן

ולפ"ז יתכן שזה כוונת הראב"ד שכל מה שמצאנו בגמ' שיש חיסרון של אין שליחות לקטן זה עד כמה שהוא הממנה של החצר אבל כאן המקנה הוא הממנה אמנם צ"ע מה זה קשור למה שביאר הרמב"ם שדעת אחרת מקנה מועיל בקטן וצריך לדחוק דאל"כ היה חיסרון אחר שאין כאן סיבה שהקטן יזכה ואין זה במשמעות דברי הרמב"ם

אמנם הנה הראב"ד הסכים אם דברי הרמב"ם שיש סודר לקטנה כמו שיש חצר אלא שנקט שכיון שזה דעת אחרת מקנה מועיל גם בקטן ומבואר שנקט ביסוד החיסרון דסוגין כהרמב"ם לעיל שקטן לא יכול לפעול אם דבר שחוצה לו ולפ"ז כוונתו שבדעת אחרת מקנה שהגדר שהמקנה פועל ולכן זה עוזר גם בקטן ממילא זה סברא שבזה אין חיסרון מה שאין שליחות לקטן דבכאלו דברים גם דבר חיצוני יכול לפעול בשביל הקטן וממילא כאן זה מועיל ככל הנ"ל ומדין יד אלא שצ"ע מנ"ל לראב"ד לדמות שדעת אחרת מקנה זה גם סברא שפה אין החיסרון של חצר מטעם שליחות ויתכן שהוקשה לו למה הגמ' העמידה הנידון על מציאה שזה רק נידון דרבנן ולא על דעת אחרת מקנה שלדבריו זה נידון דאוריתא אלא בהכרח שזה מועיל אפילו בקטן ואפילו אם חצר מטעם שליחות וכבר כתב הקצוה"ח שזהו מקור דברי הראב"ד אמנם עיין חידושי הגרעק"א שכתב שלראשונים שלא מועיל קנין ד"א במתנה אין ראיה מהגמ' שכיון שר"י דיבר גם על ד"א לכן העמידה הגמ' לענין מציאה ע"ש

**בדין חצר בעכו"ם**

ט]מבואר בגמ' בע"ז ע"א שמועיל כליו של לוקח בקונה עכו"ם והקשו האחרונים אם חצר מטעם שליחות א"כ הרי אין שליחות לעכו"ם ולמה שיעזור בעכו"ם ועיין בנתה"מ שביאר לפי דרכו לעיל סק"ז דבגדול זה מועיל מטעם יד מסברא בעומד בצידו ועיין לעיל מה שכתבנו בזה והנה לדעת תוס' והר"ן ורבינו יונה שחצר מטעם יד א"ש אמנם לראשונים שכתבו שחצר דקטן מטעם שליחות צ"ע כנ"ל ובעכו"ם גם אשה לא יועיל דהרי היא לא בתורת גיטין והנה לדעת הרמב"ם שהארכנו לעיל שעיקר נידון הגמ' שחצר זה פעולה שלא נעשית על ידי האדם בעצמו ולכן בדבר שאין שליחות הגמ' דנה שזה לא יועיל א"כ יתכן מאוד שרק בקטן ושליח לדבר עבירה זהו החיסרון אבל עכו"ם זה סתם מיעוט שלא נתחדש אצלו פרשת שליחות וא"כ כאן זה לא שייך ויש לו דין חצר לכל הפחות בעומד בצידו אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם עכו"ם זה אותו מיעוט של קטן אמנם לדעת הראב"ד שבדעת אחרת מקנה אין את נידון הגמ' ובזה וודאי מועיל חצר כי לא צריך לפעול על ידי עצמו ממש א"כ וודאי א"ש שכאן זה דעת אחרת מקנה והנה לענין אינו עומד בצד שדהו דהגמ' אומרת לא גרע משליחות דשם בפשוטו זה שליחות גמורה א"כ זה וודאי שאין בעכו"ם וצ"ע

**בדין חצר דשליח**

י] דנו האחרונים האם חצר של השליח זה צריך להועיל והנה הראשונים בב"ב פ"ה. נקטו שזה עוזר וכמו כל חצר של בן אדם ה"ה חצר השליח וגם אם לא גורסים כך בסוגיא ורק הב"י דן בדעת הרמב"ם שלא עוזר ועיין מחנ"א קנין חצר א' שכתב שלכאורא תלוי שאם חצר מטעם יד א"כ זה צריך להועיל ואם חצר מטעם שליחות א"כ יש כאן חיסרון של מילי לא מימסרי לשליח ויתכן עוד שזה רק נחשב שליח לצורך השליח ולא לצורך זכיה של מישהו אחר והנה הרבינו יונה גרס בגמ' בב"ב פ"ה דחצר של השליח עוזר וביאר שזה מצד שחצר מטעם יד אתרבאי אמנם צ"ע לראשונים שחצר מטעם שליחות איתרבאי איך זה עוזר והנה לענין קנינים היה מקום לדון שגדר הדין זכיה בשליח שהוא עושה סיבת זכיה לעצמו ורק את התוצאה הוא מיחס למשלח א"כ כל שזה סיבה לקנות לעצמו ממילא המשלח קונה אפילו אם זה מטעם שליחות אמנם לפ"ז בגט שלא שייך גירושין אלא ביחס לאשה באמת לא יועיל אלא מצד יד והנה הטור נסתפק בזה האם מועיל לתת בידו של השליח וכתב הב"י שלא ידע מה הטעם להסתפק בזה ועיין קצוה"ח סימן רמ"ד שכתב שנסתפק כיון שהשליח הוא גברא ואין לו חצר אלא מצד שליחות א"כ כה"ג לא מועיל כי אין שליח עושה שליח או כיון שהוא בא הבתור אשה לגבי זה חצר מטעם יד וכן ביאר במחנה אפרים אמנם צ"ע שלענין ממון סתם שזה עוזר ולנ"ל החילוק מבואר

והנה בתוס' בגיטין כ"א. מבואר שבקטנה שאביה מקבל גיטה אפשר לתת בחצרו אפילו בע"כ וצ"ע הרי חצר דגברא מטעם שליח וצ"ל כנ"ל שכאן שפועל לאשה זה אחרת

**בדין חצר דהקדש**

י"א] מבואר בגמ' בב"ב ע"ט שאין מעילה במה שהקדש זוכה בחצר ועיין רמב"ן שביאר כי זה לא קדושת פה ולכן אפילו שהקדש זכה בחצר אבל אין בזה מעילה וברשב"ם ביאר שאין להקדש חצר ובתוס' כתבו כיון שחצר מטעם יד ואין יד להקדש ועיין קצוה"ח סימן ר' שהאריך בזה הרי זה לא גרע משליחות ולמה שלא יועיל מדין שליחות והנה לביאור הגר"ח שגם אם מטעם שליחות הגדר שהאדם הוא הקונה אלא שזה ידו מצד שליחות א"כ כיון שאין יד להקדש לא יעזור שזה שליח כי זה רק עושה שזה יהיה ידו והרי אין יד להקדש אמנם לכאורא מדברי התוס' שכתבו שהטעם כי אין יד להקדש וחצר מטעם יד משמע שאם מצד שליחות זה אחרת ועיין לעיל סק"ו מה שביארנו בזה אמנם בעיקר הדברים באמת צ"ע דהנה כבר הקשו האחרונים הרי הגזבר קונה במשיכה להקדש חזינן שיש קנינים להקדש וביאר הקה"י בב"ב שבהכרח החיסרון של אין יד להקדש שזה סברא במציאות של יד שלא רואים בהחזקה של דבר ברשותם כמציאות של החזקה ולכאורא גם אם זה גדר שליחות שייך סברא זו וצ"ע

והנה המ"א הביא מהאגודה שחצר של בית הכנסת לא זוכה מצד הנ"ל שאין יד להקדש אמנם כבר העיר הקצוה"ח שבית הכנסת זה ממון השותפין והנה במציאה הדין שזה נופל לחצר השותפין כולם זוכים אמנם לכאורא כאן גרע שזה חצר שאינה משתמרת וצ"ע

**בנידוני הראשונים האם צריך חצר משתמרת מצד דומיא דיד ובפרט בגט**

י"ב] מבואר בגמ' גיטין ע"ז: דנחלקו אמוראים האם חצר המשתמרת ואינה עומדת בצידה האם זה עוזר והטעם שלא עוזר דצריך דומיא דידה בסמוכה לה והנה מבואר בגמ' שאי אפשר לתת גט ליד ישנה ודנו הראשונים האם בחצר המשתמרת ואינה עומד בצד חצירה האם זה מועיל והרשב"א דן שהגדר בישינה שהיא לאו בר שימור הגט וזה חיסרון בעצם האשה וממילא גם בחצירה לא יועיל וכל מה שעוזר אם היא בצפורי רק אם היתה עירה וכמו שבשוטה לא עוזר בחצירה ה"ה כאן אמנם דן שיתכן שכיון שהיא יכולה להתעורר לכן חשיב שהיא בר גירושין וכל החיסרון שבפועל היא לא משמרת הגט וכתב הרשב"א שלפ"ז יתכן שגם לדידן שצריך סמוכה אבל כה"ג שהיא תהיה סמוכה אפילו שהיא ישנה והוא יאמר לעדים שזה לשם גט זה יועיל דהינו שמצד דומיא דידה אין הלכה שזה יוכל להשתמר על ידה אמנם עיין בריטב"א ובר"ן בגיטין שצידדו שלמ"ד שלא צריך עומדת בצידה וודאי יועיל גם אם היא ישנה אבל למ"ד שצריך עומדת בצידה לא מועיל ישנה דכמו שצריך דומיא דידה שהיא ליד ה"ה שהיא בת שימור דאדם יכול לשמור על מה שבידיו והנה ע"ש בר"ן שכתב שגם אם היא לא יודעת שנתן את זה בחצירה זה מועיל אם אמר לפני עדים שזה לשם גט וצ"ע הרי זה לא משתמר על ידה וצ"ל שגם לשיטתו צריך שיהיה ראוי שהוא ישמור ורק אז זה דומיא דידה ופה מצד עצם היד זה ראוי לשמור ורק שהיא לא יודעת שזה כאן ובזה אין חיסרון אמנם יתכן שכה"ג חשיב משתמר על ידו אפילו אם לא יודע שזה שם דהרי אם מישהו ירצה לקחת את זה הוא יראה והוא מעכב על ידו ועוד שלא נותן להיכנס למקום זה אמנם עיין בחידושי הר"ן ב"מ י"א. שכתב שדבר שהוא לא יודע שזה בחצר אפילו אם עומד בצד החצר זה לא חשיב משתמר דהרי כשהוא ילך זה יאבד דלא יקח את זה ובכל אופן כאן נקט שזה טוב ובהכרח כיון שהחצר משתמרת ומצד הדומיא דיד מספיק שיכול לשמור אמנם הרשב"א באמת משמע שנסתפק שלא עוזר אם לא יודעת שנתן לה את זה וצ"ל מצד דומיא דיד

והנה ברבינו פרץ ס"ל שמתנה מה שאין חיסרון של אינו משתמר כי זה משתמר על ידי הנותן ולכן ביאר בב"ק י"ב. שמועיל במתנה גם בעבד ער והקשה בתשובות מימוני הובא בקצוה"ח א"כ למה בגט זה לא מועיל דהרי שם זה דעת אחרת מקנה וישב ששם יש חיסרון שזה לא דומיא דיד ומבואר שס"ל שיש דין מיוחד מצד דומיא דיד

והנה מבואר בגמ' שאם נתן הגט ביד העבד אינה מגורשת אלא אם כן הוא כפות וישן והוקשה לרא"ש הרי כשהוא ישן זה לא מהלכת ואם יש חיסרון מצד שכשהוא יתעורר זה מהלכת א"כ גם לגבי משתמר זה חיסרון וכתב לחלק שהדין שלא יהיה מהלכת זה מצד דומיא דיד וא"כ צריך שבעצם החפצא זה יהיה דומה וכיון שהוא עומד להתעורר זה נחשב חצר מהלכת משא"כ החיסרון של אינו משתמר זה חיסרון מסברא שחצר מועיל כי חשיב שזה ברשותו וכל שהוא אינו משתמר אין זה חצר ולכן כל שעכשיו הוא ישן חשיב שזה משתמר עכ"ד והנה מבואר מדבריו שאין דין משתמר מצד דומיא דיד אלא מסברא וזה לכאורא דלא כר"ן וריטב"א לעיל שדנו דבישינה לא מועיל עומדת בצידה דזה לא דומיא דידה דלרא"ש הדין משתמר זה לא מצד דומיא דידה וצ"ע על הרמ"א שהעתיק את הר"ן כדבר פשוט ללא חולק דהרי לדעת הרא"ש לכאורא היא מגורשת וכן הרי הרשב"א נסתפק בזה והנה בעיקר קושית הרא"ש למה לענין ישנה אין חיסרון שהוא יתעורר ולענין מהלכת יש כזה חיסרון דצ"ע מה יענו הראשונים שהחיסרון מצד דומיא דיד הנה הרמב"ן כתב שבישנה כיון שכל רגע יכול להתעורר גם עכשיו חשיב שזה לא משתמר אמנם יתכן עוד שמהלכת זה חיסרון בעצם הרשות שזה לא רשות דומיא דיד ובזה דנים על סוג הרשות בכללותה משא"כ אינה משתמרת זה אותו סוג חצר ורק שחסר בצורת ההחזקה ובזה צריך לדון כל מקרה לעצמו

והנה כתב הטור לענין גט שצריך עומדת בצידה ומשתמרת על ידה וביאר הב"י שבא לומר שאפילו אם זה חצר המשתמרת אבל לא עוזר אלא עד המקום שהיא עצמה יכולה לשמור את זה והטעם דמצד דומיא דיד צריך שיוכל להשתמר על ידה ולא מצד החצר אמנם הט"ז שם חלק על זה וביאר שמדובר בחצר שמצד עצמה אינה משתמרת ורק מצד שעומד בצידו ובזה עוזר רק עד מקום שיכול לשמור וכן מוכח מהגר"א שביאר על השו"ע שהמקור מהגמ' בר' אושעיא שצריך משתמר והרי הוא ס"ל שלא צריך עומדת בצידו כלל ולכאורא לדעת הר"ן והריטב"א שיש דין מיוחד שיהיה משתמר על ידה א"כ באמת בחצר גדולה זה לא טוב אבל לדעת הרא"ש אין כזה הלכה והנה צ"ע דעת הט"ז הרי הרמ"א פסק כר"ן שאם ישנה אינה מגורשת ובהכרח שיש כאן הלכה מצד יד שיהיה משתמרת לדעתה א"כ אם זה חצר גדולה זה לא שייך אמנם המעין בט"ז יראה שביאר טעם הרמ"א מצד הרשב"א שישנה זה כמו שוטה וגם לר' אושעיא זה לא יעזור אמנם התור"ג הביא את דברי הר"ן ובכל אופן הסכים אם הט"ז וצ"ע

והנה רש"י גיטין ע"ט. בסוף העמוד כתב מפורש שמה שצריך משתמר זה מצד דומיא דיד אמנם עיין רש"י שביאר בגיטין ע"ט. לענין היא בראש הגג שמדובר בגג גבוה עשר ומבואר לכאורא שהוא לא עומד בצידה ומשמר ובכל אופן חשיב עומד בצידה ובהכרח כמו שביאר התור"ג שמדובר בחצר גדולה שמתקיים הדין עומד בצידו ולא מתקיים הדין משתמרת על ידה אפילו שרש"י ס"ל שצריך דומיא דיד וצ"ל שלא ס"ל את חידוש הראשונים שצריך דומיא דיד שיהיה משתמר לדעתה וכדחזינן שהרשב"א נסתפק בזה וצ"ע

והנה היה מקום לומר שהנידון הנ"ל האם משתמר זה מצד דומיא דיד או מסברא הוא תלוי בראשונים למה מתנה מועיל אפילו אינו משתמר דבדברי רש"י משמע שלא צריך כלל משתמר ומה שבמציאה לא עוזר כי אין מינוי על השליחות או כמו שביאר הר"ן שזה לא שלוחו של בעל הממון א"כ בהכרח מה שבחצר מטעם יד צריך משתמר זה מצד דומיא דיד משא"כ הרא"ש שביאר שגם אם חצר מטעם שליחות צריך משתמר ורק ששמירת הנותן חשיבה כשמירתו א"כ אפשר לומר שזה מסברא ולא מצד דומיא דיד ועיין בזה