ד - נאמנות ע_א וחשש גומלין בשבוי_ ובכהונה, ועדות על עצמו
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק האשה שנתאמרלה כב. - כד

יום ועש"ק האזינו תשפ"ד

**א**

א] כ"ג ב', וכן ב' אנשים זה אומר כהן אני וזה אומר כהן אני אינן נאמנין ובזמן שמעידין זא"ז הרי אלו נאמנין, ר' יהודה אומר אין מעלין לכהונה ע"פ ע"א.

ובגמ' מעיקרא מפרשינן בטעם פלוגתייהו דר' יהודה ייש לגומלין ורבנן לא חיישי לגומלין, ומותבינן דלענין דמאי איפכא שמעינן להו, ומבו' דלענין עדות על כהונה ועל דמאי יש מקום לחוש לגומלין, - ומבו' בגמ' עוד דגם בעדות דשבוי' יש מקום לחוש לגומלין, וזהו דקמ"ל בב' נשים שנשבו זאת אומרת טהורה אני וזאת אומרת טהורה אני דלא חיישינן לגומלין.

ב] והנה הרא"ש בפ' הניזקין סימן י"ב כתב, ז"ל, אינו נאמן לומר כהן אני להאכילו בתרומה כדאמרינן בכתובות דאפי' ע"א אינו נאמן להאכילו בתרומה היכא דאיכא למיחש לגומלין כ"ש דהוא עצמו אינו נאמן וכו', עכ"ל,[[1]](#footnote-2) והוא מתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שס"ב, והיינו דאם אף כשמעיד על חבירו, מ"מ כיון דחיישינן שהוא לתועלת עצמו אינו נאמן, כ"ש דכשמעיד על עצמו אינו נאמן, וה"נ הוא בדמאי ובשבוי' שדנו אם יש לחוש לגומלין, דהוא משום שאינו נאמן על פירותיו לומר שהם מתוקנים ואין אשה נאמנת על עצמה לומר דלא נטמאת, וע"כ הוא דאם חיישינן לגומלין ומעידין לתועלת עצמן אינם נאמנין, דדמי להיכא דמעידין על עצמן דאין נאמנין.

**ב**

ג] והנה בעיקר הא דאינו נאמן להעיד על עצמו שהוא כהן, צ"ב, דכיון דע"א נאמן בכך, והיינו משום דע"א נאמן באיסורין, מ"ט אינו נאמן להעיד על עצמו, הרי כל הפסולין נאמנים בעדות איסורין.

ד] ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה עד"ז מצינו בדין שבוי' דאף דע"א נאמן לטהרה, מ"מ היא אינה נאמנת על עצמה, כדתנן לעיל, וכן תנן לקמן כ"ז א' דאין אדם נאמן על עצמו, ולקמן כ"ז ב' תנן דאף הבעל אינו נאמן לטהרה משום דאין אדם מעיד על עצמו.

וביסוד דין זה נראה, דהנה בפי' הר"י מלוניל לקמן כ"ז ב' כתב דהא דאין הבעל נאמן הוא משום דאשתו כגופו, וכ"כ המאירי שם, ומבו' דדינא הוא דאף דע"א נאמן בשבוי', מ"מ אינו נאמן על עצמו, וכיון דאשתו כגופו חשיב כמעיד על עצמו ואינו נאמן.

והביאור בזה הוא, דאף דהכשירו ע"א בשבוי' ואף עד פסול, כ"ז הוא בכל הפסולין דתורת עד עליהן, אלא דהוו עד פסול, אך הבע"ד עצמו דל"ה עד כלל, אינו נאמן, וע"כ הוא דהאשה אינה נאמנת לומר דטהורה היא, ואף הבעל אינו נאמן משום דאשתו כגופו וחשיב כמעיד על עצמו, וזהו כמו שאמרו בסנהדרין י' א' דאדם קרוב אצל אשתו אמרינן, ופירש הראב"ד דהיינו דאינו עד כלל.[[2]](#footnote-3)

ה] והך מילתא דאף במקומות שהכשירו ע"א לא הכשירו את הבע"ד עצמו, נראה דיש ללמוד כן ממש"כ הרא"ה והריטב"א והר"ן לעיל כ"ב ב' בדעת רש"י שפירש דהא דאומרת ברי לי דהיינו דאומרת דאם הי' קיים הי' בא, ולא פירש דהיינו דאומרת שראתה שמת, דהוא משום דא"כ היתה נאמנת אף במקום תרי ותרי, והריטב"א לא נחלק עליו ביסוד הדברים דהי' לנו להאמינה אף במקום תרי ותרי, אלא שכתב דכל דאיכא עדים דמסייעי לה סמכא אעדים ואינה נאמנת, אך הרא"ה והר"ן נחלקו ע"ד רש"י דאינה נאמנת כנגד עדים המכחישין אותה, ומבו' לפ"ז דנאמנות האשה לומר שמת בעלה אינו מדין עדות, דא"כ היאך תהא נאמנת במקום תרי ותרי, ולא עדיף מהיכא דאיכא עוד עד האומר מת דאינו מועיל להתירה דתרי כמאה, אלא היא נאמנות בפנ"ע מכח הא דדייקא ומינסבא, וע"כ יש מקום להאמינה אף במקום תרי ותרי.

אך הדבר צ"ע דמנ"ל הך מילתא דנאמנות האשה היא נאמנות בפנ"ע מכח הא דדייקא ומינסבא, ואינה נאמנת ככל ע"א הנאמן לומר שמת בעלה, שהרי אף אשה נאמנת בכך.

ובע"כ מזה דאף דע"א נאמן לומר מת בעלה ואף עד פסול נאמן בכך, מ"מ היא עצמה לא הי' לנו להאמינה, משום דאין אדם נאמן על עצמו, וליכא ע"ז תורת עדות כלל, ובע"כ דהא דהיא עצמה נאמנת לומר שמת בעלה הוא נאמנות מחודשת שהאמינוה מכח הא דדייקא ומינסבא,[[3]](#footnote-4) וע"כ שפיר הי' מקום להאמינה אף במקום תרי ותרי.

ו] ומצאתי בעזה"י הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן ביבמות קי"ח א' דאף דגם בעד פסול המעיד שמת בעלה אמרינן דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים ואף אם בא עד כשר והכחישו לא תצא מהתירה, מ"מ באשה עצמה האומרת מת בעלי ובא עד כשר ואמר לא מת אף אף נשאת תצא, וכ"כ הרשב"א שם קי"ז ב', והביאום הפוסקים באהע"ז סימן י"ז סל"ח, ונתחבטו האחרונים בטעמא דמילתא, - אך נתפרשו הדברים בד' הריטב"א שם קי"ז ב', ז"ל, ומיהו האשה שאמרה מת בעלי והתירוה להנשא על פי' ואח"כ בא ע"א כשר ואמר לא מת בהא ליתא לדעולא "דאמירה דידה לאו עדות הוא" ובמקום הכחשה לא הימנוה כלל, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ דשאני הא דעד פסול נאמן בעדות מיתה מהא דהאשה עצמה נאמנת, דהא דעד פסול נאמן הוא בתורת עדות, אך באשה עצמה לא מהימנינן לה מתורת עדות, כיון דאין אדם נאמן על עצמו וליכא ע"ז תורת עדות כלל, אלא היא נאמנות מחודשת שהאמינוה מכח הא דדייקא ומינסבא, וע"כ לי"ב לדינא דכל מקום וכו'.

**ג**

ז] ועפי"ז הי' נראה דה"נ הוא בהא דאינו נאמן לומר על עצמו שהוא כהן, דהוא משום דעל עצמו אין עליו תורת עד כלל, וע"כ אף דסגי בע"א להעיד שהוא כהן, מ"מ הוא עצמו אינו נאמן.

ח] ואמנם דהדברים צ"ע, שהרי הא דע"א נאמן לומר שהוא כהן, כתב הר"ן לקמן בסוגיין דהוא משום דע"א נאמן באיסורין, והרי באיסורין נאמן אדם על עצמו, וכדחזינן דנדה נאמנת על עצמה לומר שטהורה היא.

וי"ל בזה דבנדה לא חשיב כלל כעדות על עצמה, ול"ד לעדות שלא נטמאת ולעדות שמת בעלה ולעדות שהוא כהן דחשיב כעדות על עצמו, וזה כמש"נ במק"א דחלוק הוא איסור נדה מאיסור זונה וטומאה, דאיסור זונה וטומאה הוי איסור על ה"גברא" דהאשה שזינתה נעשית אשה אסורה, ואף אחר שתמות ותקום בתחיית המתים יש עלי' לאיסור זה, אך טומאת נדה, אינה טומאה כלל על ה"גברא" שבאשה אלא הוא על גופה, כדחזינן בתו"כ דבעינן קרא למעט דזב וזבה שמתו אינם מטמאין במו"מ, ובפירש"י בשבת פ"ג ב' פירש להא דנדה אינה מטמאה לאברים, דהיינו דאם חתך ממנה אבר אינו מטמא, - ולפ"ז י"ל דע"כ אף דבעדות שלא נטמאת ועדות שמת בעלה ועדות שהוא כהן חשבינן להו כמעיד על עצמו, מ"מ בנדה האומרת שטהורה היא אי"ז כלל עדות על עצמה, אלא עדות על גופה.

**ד**

ט] אמנם נראה דאין לומר כן דכל הא דאינו נאמן לומר על עצמו שהוא כהן הוא משום דבע"ד אינו עד כלל, דא"כ מה מקום יש לדון דגם כשמעידין זע"ז אין נאמנין משום דחיישינן לגומלין, הרי גם על עצמו הי' לנו להאמינו, וכל הא דאינו נאמן הוא משום דאינו עד כלל, אך כל שמעיד על אחר דהוי עד, מ"ט ניחוש דמעיד שקר כדי להכשיר את עצמו, הרי אף כשמעיד על עצמו הוה מהימנינן לי' אם הי' עליו תורת עד, ול"ה חיישינן דמעיד שקר כדי להכשיר את עצמו, וכל הא דלא מהימנינן לי' הוא משום דאין עליו תורת עד, אך כל שמעיד על אחר דיש עליו תורת עד, אין לנו לחוש שמעיד שקר כדי להכשיר את עצמו.

ובע"כ מזה דהא דאין נאמן לומר על עצמו שהוא כהן הוא משום דחיישינן דמעיד שקר כדי להעלות עצמו לכהונה, וע"כ הוא דאם חיישינן לגומלין אינו נאמן.

י] והדברים מפורשים כן בד' הרא"ש בגיטין שם שכתב דאין נאמן לומר על עצמו שהוא כהן, ופירש הטעם בזה, ז"ל, והיינו טעמא משום דהוי שבח כהונה וריוח מתנות כהונה לו ולזרעו לדורותיו, עכ"ל, ולהדיא דהא דאינו נאמן הוא משום דחיישינן שמשקר משום שבח כהונה וריוח מתנו"כ לו ולזרעו לדורותיו,[[4]](#footnote-5) - ולמש"נ הרי הדבר נכלל במש"כ הרא"ש להוכיח להא דאינו נאמן על עצמו מהא דאינו נאמן היכא דחיישינן לגומלין, ומזה נלמד ג"כ דהא דאינו נאמן על עצמו אינו משום דאין עליו תורת עד, אלא הוא משום דחיישינן שמשקר משום שבח כהונה וכו'.[[5]](#footnote-6)

**ה**

יא] ולפ"ז הרי דה"נ בהא דשבוי' אינה נאמנת על עצמה לומר שטהורה היא, בע"כ דאי"ז משום דהיא בע"ד ולא חשיבא כעד כלל, אלא הוא משום דחיישינן שמשקרת כדי לטהר עצמה, דאם כל הא דאינה נאמנת הוא משום דלא חשיבא כעד כלל, מה מקום יש לדון דגם כשמעידות ב' נשים זע"ז אין נאמנות משום דחיישינן לגומלין, הרי גם על עצמן הי' לנו להאמינם, וכל הא דאינן נאמנות הוא משום דאין עליהן תורת עד, אך כשמעידות זו על זו דיש עליה תורת עד, מ"ט ניחוש דמעידות שקר כדי להכשיר את עצמן, הרי אף כשמעידות על עצמן הוה מהימנינן להו אם הי' עליהן תורת עד, ול"ה חיישינן דמעידות שקר כדי להכשיר את עצמן, וכל הא דלא מהימנינן להו הוא משום דאין עליהן תורת עד, אך כל שמעידות על אחרים דיש עליהן תורת עד, אין לנו לחוש שמעידין שקר כדי להכשיר את עצמן.

יב] ובאמת יש ללמוד כן ממה שאמרו לקמן כ"ז ב' לדעת רב פפא דשפחתה אינה נאמנת להעיד עלי' שלא נטמאת, ופריך עלה מהא דתנן אין אדם מעיד על עצמו הא שפחה דידה מהימנא, ומשני דשפחתה נמי כעצמה דמי, והנה הרי הא דשפחתה אינה נאמנת מבו' להדיא בסוגיית הגמ' שם דהוא משום חשש שקר, עיי"ש, והרי דגם הא דאינה נאמנת על עצמה הוא משום חשש שקר.

יג] ויש ללמוד כן גם ממש"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד' דהא דאין הבעל נאמן בשבוי' הוא בבעל כהן, וכ"כ הגרע"א לקמן כ"ז ב' בדעת הרע"ב, וצ"ע מהיכן למד כן מדבריו, והרי דהא דאין הבעל נאמן אי"ז משום דאשתו כגופו וחשיב כמעיד על עצמו, אלא הוא משום דהוא מתירה בכך לעצמו, ולכאו' היינו דמה"ט חיישינן למשקר.

**ו**

יב] אמנם הנה כבר נתבאר מש"כ הר"י מלוניל והמאירי דהא דאין אדם נאמן על אשתו הוא משום דאשתו כגופו, ומבו' דהא דאין אדם מעיד על עצמו אינו משום חשש שקר, דזה אינו שייך להא דאשתו כגופו, אלא הוא משום דעל עצמו אין עליו תורת עד כלל.

וכ"נ גם ממש"כ הגרע"א לקמן כ"ז ב' לדקדק מד' רש"י שם דהא דאינו נאמן על אשתו הוא אף בישראל, ואף דבלא"ה היא מותרת לו ולית לי' נפ"מ בזה, ולכאו' לפ"ז בע"כ דאין פסולו משום חשש משקר, שהרי אין לו נפ"מ בזה, אלא משום דאשתו כגופו ולא חשיב כעד כלל, ושמא י"ל דגם בישראל חיישינן דמשקר, וע"ד שמצינו לקמן כ"ז ב' דגם בנה ובתה אינם נאמנין, והיינו משום חשש שקר.

אך הנה זה דלא כמש"נ להוכיח מהא דשפחתה אינה נאמנת, ואמרו דהוא משום דכעצמה דמיא, וממה שדנו לחוש בזה לגומלין, דבע"כ דהא דאינה נאמנת על עצמה הוא משום חשש משקר.

יג] ולכאו' בע"כ דהא דאין שבוי' נאמנת על עצמה הוא מתרי טעמי, חדא, הוא מכח הא דעל עצמה אין עלי' תורת עדות כלל, ומה"ט הוא דאף הבעל אינו נאמן אף כשהוא ישראל, ועוד, הוא משום חשש שקר, ומה"ט הוא דאף שפחתה אינה נאמנת, אף דזה דוחק דהא דתנן דאין אדם נאמן ע"י עצמו הוא מתרי טעמי.

**ז**

יד] ונראה מקור נאמן לזה, דהנה התוס' לקמן בסוגיין ד"ה וכן שני אנשים הק' בהא דר' יהודה חייש לגומלין בתרומה ולא חייש לגומלין בשבוי' משום דבשבוי' הקילו, דלענין מסל"ת אשכחן איפכא דמסל"ת נאמן בתרומה אפי' ע"פ עצמו ובשבוי' אין האשה עצמה נאמנת אף כשהיא מסל"ת, וכתב לישב דהא דמכשרינן במסל"ת הוא בתרומה דרבנן, אבל בתרומה דאורייתא לא.

אך הנה אי"ז מתישב בד' הרמב"ם דס"ל בפ"כ מאיסו"ב דאין ע"א נאמן להעלות לכהונה אלא לתרומה דרבנן, ולפ"ז בע"כ דהא דלר' יהודה אינו נאמן הוא אף בתרומה דרבנן, ולפ"ז לכאו' ה"נ להך לישנא דטעמא דר' יהודה הוא משום דחייש לגומלין היינו אף בתרומה דרבנן, ולפ"ז הדק"ל דמחד גיסא לענין חשש גומלין הקילו בשבוי' יותר מבתרומה דרבנן, ולענין מסל"ת הקילו בתרומה דרבנן יותר מבשבוי'.

ובפשוטו צ"ל בזה כמש"כ הרשב"א לקמן כ"ז ב' לישב דהא דמסל"ת נאמן לענין תרומה ול"ד לשבוי' דאינה נאמנת אף במסל"ת, הוא משום דבשבוי' כיון שהיתה כשרה מתחלה וע"י מקרה זה אתה בא לאוסרה על בעלה או מלינשא לכהונה דילמא מיערמא ומשקרא, אבל בתרומה לא עביד איניש לשקורי ולמימר דרך הערמה שהוא כהן והוא אינו כהן.

טו] אמנם הנה הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד דהא דמסל"ת נאמן לענין תרומה ול"ד לשבוי' דאינה נאמנת במסל"ת הוא משום דשאני תרומה דאקילו בה טפי מיוחסין, והרשב"א תמה ע"ז דהרי אדרבה בשבוי' הקילו טפי בכל מקום, והביא גם מהא דבתרומה לא האמינו לקטן ובשבוי' נאמן.

ומצאנו הישוב לזה בד' הרא"ה לקמן שם, ז"ל, כי תניא ההיא במסל"ת, ואפ"ה איהי ובעלה לא מהימנה, וכ"ת ומאי שנא מהא דאמרן לעיל שמעלין לכהונה במסיח לפי תומו, י"ל דשאני התם דלית ליה חזקה לפסלות, אבל הכא דאית לה חזקה דפסלות איהי ובעלה לא מהימני דבעינן עלה עדות ואין אדם מעיד ע"י עצמו, עכ"ל.

טז] וביאור הדברים, דהנה לקמן שם תניא בדין שבוי' דבנה ובתה ועבדה ושפחתה אינם נאמנין לומר שלא נטמאת, ותניא אידך דהכל נאמנים חוץ מהימנה ובעלה, ומבו' דבנה ובתה ושפחתה נאמנין, ואמרינן דכי תניא ההיא במסל"ת, וצ"ב דמ"ש בנה ובתה ועבדה ושפחתה דנאמנים במסל"ת, מהיא ובעלה דאין נאמנין.

והרשב"א שם כתב לפרש, ז"ל, ואוקמה רב פפא במסיחה לפי תומה. ואפ"ה [היא] ובעלה אינן נאמנים דדילמא אערומי קא מערמי להראות עצמן כמסיחין לפי תומן ואינן אלא מתכונין, עכ"ל, וכ"כ המ"מ בפי"ח מאיסו"ב הי"ט, והיינו דבה ובבעלה חיישינן טפי לשקר, וע"כ אף כשהם מסל"ת חיישינן שמערימין.

יז] אך מד' הרא"ה למדנו לפרש בזה בע"א, שהרי להדיא בדבריו דהא דהיא ובעלה אינם נאמנין במסל"ת, אי"ז משום דחיישינן להערמה ודאי"ז מסל"ת, אלא דאף דהוו מסל"ת מ"מ א"א להאמינם משום דבעינן עדות ואין אדם מעיד ע"י עצמו, - והיינו דשאני הוא הא דבנה ובתה ושפחתה אינם נאמנין, מהא דהיא ובעלה אינם נאמנין, דבנה ובתה ושפחתה הרי יש להן נאמנות בתורת עדות, שהרי בעדות זו דשבוי' הוכשרו כל הפסולין, והא דלא מהימנינן להו הוא משום דחיישינן דמשקרי,[[6]](#footnote-7) וע"כ הוא דמהימנינן להו כשהם מסל"ת ואין לחוש דמשקרין, אך הא דהיא ובעלה אינם נאמנין אי"ז רק משום חשש שקר, אלא הוא משום דבעינן עדות ואין אדם מעיד ע"י עצמו דאין עליו תורת עד כלל, וע"כ ל"מ בזה הא דמסל"ת, דליכא נאמנות בפנ"ע מכח הא דמסל"ת, ול"מ הא דמסל"ת אלא לסלק להחשש שקר, והדר דינא דנאמן בתורת עדות, ומשא"כ בהיא ובעלה דאין עליהן תורת עד כלל, לא מהימנינן להו מכח הא דהם מסל"ת.

ואשר זהו מש"כ הרא"ה דכ"ז הוא לענין שבוי' דאיתחזק איסורא ובעינן עדות, אך לענין כהונה כיון דלי"ב חזקה לפסלות, ל"ב תורת עדות כלל, והוי ככל ע"א נאמן באיסורין דל"ב שיהא עליו תורת עד, וע"כ אף דאין אדם נאמן להעלות עצמו לכהונה משום דחיישינן דמשקר, מ"מ כל שהוא מסל"ת ואין לחוש דמשקר מהימנינן לי'.

יח] ובזה מתישב משה"ק התוס' והרשב"א דמחד גיסא חזינן דבשבוי' הקילו טפי, ומאידך לענין מסל"ת הקילו בתרומה טפי, ולהנ"ל נראה דהיינו דאף דבשבוי' הקילו טפי, מ"מ בשבוי' לא התירו אלא היכא דמצינו להאמינו בתורת עדות, ואף עד פסול ואף קטן מהימנינן לי' בתורת עדות, אך על עצמה דאין עלי' תורת עד כלל לא האמינוה, - ומשא"כ לעניין תרומה דל"ב עדות, שפיר נאמן אדם אף על עצמו, וכל הא דאינו נאמן הוא משום חשש שקר, וע"כ כל שהוא מסל"ת וליכא למיחש לשקר מהימנינן לי'.[[7]](#footnote-8)

יט] ויש להוסיף, שהרי הראשונים לעיל בסוגיין כתבו דבשבוי' איכא לדינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, ולד' הרא"ה לעיל כ"ג א' והריטב"א בפ' האשה רבה היינו משום דבעדות שבוי' מן הדין בעינן ב' עדים, וע"כ כשהאמינו ע"א בע"כ דהוא נאמן כשנים, - אך לענין תרומה הרי אי"ז כן ומן הדין סגי בע"א, - וע"כ הן חלוקין זמ"ז בהא דאינו נאמן על עצמו, דבשבוי' דמן הדין בעינן ב' עדים, אלא שהאמינו ע"א כשנים, הרי דכ"ז הוא בע"א דיש עליו תורת עד, אך על עצמה דאין עלי' תורת עד לא האמינוה, וע"כ אף כשהיא מסל"ת אינה נאמנת, אך בתרומה דמן הדין סגי בע"א, הרי דאף דאין אדם נאמן להעלות עצמו לכהונה משום דחיישינן דמשקר, מ"מ כל שהוא מסל"ת דליכא למיחש לשקר שפיר מהימנינן לי'.

כ] ועכ"פ לפ"ז נמצא דמהתם הוא מקור נאמן למש"נ די"ל דהא דאין האשה נאמנת על עצמה הוא מתרי טעמי, גם משום דאין עלי' תורת עד, וגם משום חשש שקר, שהרי חזינן דחלוק דין האשה עצמה מדין בנה ובתה, דבנה ובתה נאמנין במסל"ת והאשה עצמה אינה נאמנת במסל"ת, ולד' הרא"ה היינו משום דבנה ובתה כל הא דאינם נאמנין הוא משום חשש משקר, ומשא"כ על עצמה דאינה נאמנת גם משום דאין עלי' תורת עד.

1. צ"ב דמ"ט הוצרך להביא ראיות לזה דאינו נאמן לומר כהן אני להאכילו בתרומה, הרי להדיא תנן הכי במשנתינו דב' אנשים זה אומר כהן אני וזה אומר כהן אני אין נאמנין, והרי דאין אדם נאמן להעיד על עצמו שהוא כהן, ושמא הוא משום דהי' מקום לפרש למשנתינו דהא דאין נאמנין הוא לענין יוחסין, וע"ז הוא שהביא ממה שאמרו דגם לענין להאכילו תרומה חיישינן לגומלין, וכ"ש דהוא עצמו אינו נאמן. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש להעיר, דאם שמעינן הכי ממתניתין דגם על אשתו אינו עד כלל, א"כ מאי קמ"ל רבא בסנהדרין שם דאדם קרוב אצל אשתו, - וי"ל דהוא משום דהומ"ל דהא דאינו נאמן להעיד על אשתו שלא נטמאת הוא משום חשש משקר, וע"ד הא דבנה ובתה אין נאמנין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דנאמנות האשה שמת בעלה היא נאמנות בפנ"ע ואי"ז חד דינא עם הא דע"א נאמן, ראיתי בס' שמחת יהושע לדקדק כן מל' הרמב"ם בפי"ב מגירושין הט"ו, ז"ל, מי שהוחזקה אשת איש והלכה היא ובעלה למדינת הים וכו' ובאה ואמרה מת בעלי נאמנת וכו' חזקה שאינה מקלקלת עצמה וכו', וכן אם בא ע"א והעיד לה שמת בעלה תנשא על פיו שהדבר עשוי להגלות, אפי' עבד או אשה או שפחה וכו' נאמנין וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דנאמנות האשה עצמה אינה דומיא דנאמנות ע"א אלא היא נאמנות בפנ"ע מכח החזקה שאינה מקלקלת עצמה, וזהו שהביא הרמב"ם להא דהאשה נאמנת קודם שהביא לעיקר הא דע"א נאמן, - והביא עוד למש"כ הערול"נ ביבמות קכ"ב א' דאף קודם שהיו משיאין את האשה ע"פ ע"א, מ"מ האשה עצמה שאמרה מת בעלי היתה נאמנת, והרי דנאמנות האשה שמת בעלה הוא נאמנות בפנ"ע ואי"ז דומיא דנאמנות ע"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם הנה האחיעזר בח"א סימן י"ד סק"ד פירש לד' הרא"ש דהוא משום דפתיך בי' מתנות כהונה, וכל היכא דפתיך בי' ממונא לא האמינו באיסורים רק ע"א כשר, עיי"ש, והרי שפירש דאי"ז משום דחיישינן למשקר, אלא משום דבאיסור דפתיך בי' ממון הצריכו חכמים ע"א כשר, וע"כ הוא דאינו נאמן על עצמו, וה"נ שאר הפסולין אינם נאמנין, - אך הדברים צ"ע, דמלבד הא דקשיא ע"ז מעיקר הנידון אם חיישינן לגומלין, ובע"כ דהא דאינו נאמן על עצמו הוא משום דחיישינן דמשקר, וכנ"ל, תיקשי טפי שהרי הרא"ש כתב ללמוד להא דאינו נאמן על עצמו מהא דאינו נאמן על חבירו היכא דחיישינן לגומלין, והרי דמש"כ דאינו נאמן על עצמו אי"ז משום דבעינן עד כשר, אלא משום חשש משקר, - גם צ"ע היאך הדברים מתישבים במש"כ הרא"ש דהא דאינו נאמן הוא משום דהוי שבח כהונה וריוח מתנו"כ לו ולזרעו לדורותיו, ולד' האחיעזר הרי עיקר הטעם הוא משום דפתיך בי' מתנו"כ דהוא ענין ממון, ומ"ט הזכיר הרא"ש להא דהוי שבח כהונה, וגם אי"ז מתישב היטב בל' הרא"ש דאיכא "ריוח" מתנו"כ לו ולזרעו, ולד' האחיעזר לא תלי במה דיש לו ריוח בכך. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך צ"ע בזה ממה שאמרו לקמן כ"ה ב' דאף קרוב אינו נאמן להעיד על קרובו שהוא כהן, והרשב"א שם בתו"ד כתב דהוא משום דלתרומה עד אחד כשר מיהא בעי, וזה דלא כמש"נ מד' הרא"ש דכל הא דאינו נאמן על עצמו הוא משום דחיישינן שמשקר, דלפ"ז הי' לנו להאמין קרוב, שהרי בעד קרוב לא חיישינן דמשקר, אלא גזה"כ הוא דאינו נאמן, כמו שאמרו בב"ב קנ"ט א', - ושמא באמת מלבד הא דאינו נאמן על עצמו משום דחיישינן דמשקר, וע"כ דנו לחוש לגומלין, גם אין להאמינו משום דבעינן עד כשר, והא דבעינן עד כשר הוא משום מעלה, כמש"כ הפנ"י לקמן כ"ה ב', - אך אי"ז במשמעות ד' הרא"ש דמשמע דכל הא דאינו נאמן על עצמו שהוא כהן הוא משום חשש משקר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכמש"כ כן הרמב"ן שם, ז"ל, דאע"ג דאינם נאמנים דמשום אימייהו אתו ומשקרי וכגופה דמו ואין אדם נאמן ע"י עצמו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם הנה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן דאף דגם קרוב אינו נאמן לתרומה מ"מ מסל"ת נאמן, ומבו' דהא דמסל"ת אינו רק לסלק להחשש שקר, אלא אף הויי זה טעם להאמינו וע"כ אף דהצריכו חכמים עד כשר מ"מ מסל"ת נאמן, - אך אכתי י"ל דהיינו משום דביסוד הדין הי' לנו להכשיר אף עד פסול, ואף דמשום מעלה בתרומה הצריכו עד כשר, מ"מ כל דאיכא סייעתא דמסל"ת הכשירו גם עד פסול, אך בשבוי' דבעינן בה עדות, ואין מקום להכשיר לעדות אה על עצמה, לא מכשרינן לה אף בדהויא מסל"ת, כאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ה דעיקר הא דהכשירו מסל"ת בתרומה הוא משום דל"ב בה עדות, ומה"ט הוא דשבוי' אינה נאמנת על עצמה אף במסל"ת. [↑](#footnote-ref-8)