קפילא-שיטת רש_י
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / קפילא ושישים

חולין צז. בשיטת רש"י בדין ס' וקפילא

**א. דעת רש"י וקפילא לקולא בקדירה-**

מבואר בסוגיין דין טעימת קפילא, גם לגבי כילכית באילפס דאר"י לטעמיה קפילא, וגם במימרא דרבא גבי ברייתא דקדירה דבדקינן בקפילא, ונחלקו הראשונים באיזה גוונא נאמר דין קפילא, ונתבארו השיטות בזה במקו"א, וכעת נדון בשיטת רש"י.

הנה בראשונים הביאו דעת רש"י צח. ד"ה בס' ז"ל:"היכא דבדקיניה ולא יהיב טעמא", ודקדקו הראשונים מדבריו דאף בדאיכא ס' בתערובת מ"מ בעינן נמי טעימת קפילא לברר אם יש בו טעם.

ומבואר בכל הראשונים דלדעת רש"י ה"נ מתפרשת הסוגיא צז. גבי כילכית באילפס דאמר ר"י לטעמיה קפילא, שהנידון בגוונא דאיכא ס' וצריך קפילא לחומרא, ולא מיירי בדין קפילא לקולא היכא דליכא ס' דהא ל"מ קפילא לקולא כלל.

אבל לגבי מימרא דרבא בברייתא דקדירה נראה לכאו' מחלוקת בראשונים לדעת רש"י היכי איירי, ונראה בזה שתי דרכים בשיטת רש"י:

א. ברמב"ן מבואר דאף רש"י מודה דבבליעת קדירה מהני טעימת קפילא לקולא, ורק בשמעורב גוף האיסור או צירן ורוטבן בזה ס"ל לרש"י דל"מ קפילא לקולא.

ובזה באר מימרא דרבא לקמן בע"ב אמור רבנן בטעמא ואמור רבנן בקפילא, ואי ליכא קפילא אמרינן בשישים, וכנראה משמע להרמב"ן כפשטות לשון הגמ' דרק אי ליכא קפילא בעי שישים, ומשמע דקפילא מהני אף לקולא, ופי' הרמב"ן דאף לרש"י מתפרש בכה"ג ואיירי בקדירה דאף רש"י מודה דמהני בה טעימת קפילא לקולא.

ולפי"ז פי' הרמב"ן דמימרא דרבא גבי ברייתא דקדירה איירי בדין קפילא לקולא אף לשיטת רש"י, ורק מימרא דריו"ח גבי כילכית באילפס דמיירי בגופו של איסור איירי בטעימת קפילא לחומרא [וכבר עמד בכ"ז באו"ג-נט בדעת הרמב"ן, והביא שם שכ"כ במראות הצובאות אה"ע בחי' גפ"ת בסופו, וכ"כ ביד יהודה צח-ג במסקנת דבריו].

אלא דמ"מ תמה הרמב"ן על שיטת רש"י היאך הוכיח רבא דמהני קפילא לקולא גבי קדירה מדינא דריו"ח דהתם עיקר דין קפילא הוא בדאיכא ס' ולחומרא בעי נמי קפילא, ומנ"ל דסמכינן עליו אף לקולא, ולקמן תתבאר שיטת רש"י.

ב. אבל דעת הרא"ש והר"ן משמע דס"ל דל"מ קפילא לקולא לרש"י כלל ואף בקדירה, וכל דין קפילא אינו אלא לחומרא.

וזה משמע ממשה"ק הר"ן והרא"ש ע"ד רש"י מלישנא דגמ' דאמר רבא סמכינן אקפילא משמע דמהני אף לקולא דאל"כ לא שייך לומר בזה 'סמכינן' דאדרבה בלא הקפילא היה מותר מצ"ע וכל דינו הוא להצריך קפילא, ומשמע מזה דעתם דל"מ קפילא לקולא אף גבי קדירה דבזה אמר רבא סמכינן אקפילא.

אבל ברמב"ן לא הק' קו' זו של הראשונים על רש"י, ואזל לטעמיה דס"ל דגבי קדירה מודה רש"י דמהני קפילא לקולא.

וכן מתבאר עוד בד' הרא"ש שהק' על רש"י מלשון הגמ' דאמרינן בשלמא תרומה טעים לה כהן ומשמע דמהני טעימתו לקולא, ואף דקאי גבי קדירה.

**ב. ראיות דאף לרש"י מהני קפילא לקולא בקדירה-**

אבל באמת שיטת הר"ן והרא"ש צע"ג שהרי כבר הוכיח בראש יוסף בסוגיין דע"כ לכל הראשונים מהני קפילא לקולא גבי קדירה, וראייתו מגמ' קיא: גבי קערה שמלח בה רותח וכו' א"ל ר"פ ולטעמיה קפילא ארמאה מי לא תנן קדירה וכו' [והיא הברייתא המובאת בסוגיין], ומסיק כי קאמינא דליכא קפילא.

והנה ע"כ איירי התם בדליכא ס' שהרי היכא דליכא קפילא אוסרים את התבשיל, ומ"מ אם היה קפילא היה מועיל אף לקולא, ומבואר להדיא דלכה"פ בקדירה מהני טעימת קפילא לקולא.

ובראש יוסף דחה די"ל שיש ס' כנגד הקליפה ואינו בולע אלא כנגד הקליפה, אבל דבריו תמוהים דא"כ למה בלא קפילא נמי יהיה מותר כיון דאיכא ס', וכבר העיר עליו באו"ג-נט.

ולפי"ז צ"ע ד' הר"ן והרא"ש היאך אפשר לפרש בדעת רש"י דס"ל דל"מ קפילא לקולא אף בקדירה?

ועוד יש לתמוה ע"ד הר"ן והרא"ש דהא ברש"י מבואר להדיא בסוגיין דמהני קפילא לקולא, שהרי כתב רש"י גבי כלכית באילפס ואשמועינן ר"י שמותר לסמוך עליו וכו' והנה משמעות לשונו להדיא דמהני טעימת קפילא לקולא.

[אלא דאף להרמב"ן לכאו' ד' רש"י תמוהים דהתם איירי גבי כילכית באילפס ולא איירי בטעימת קדירה רק בצירן ורוטבן ובזה משמע בראשונים דלדעת רש"י ל"מ קפילא לקולא, אלא דלשיטת הרמב"ן י"ל כשי"ת לקמן באורך, אבל להר"ן צ"ע].

אלא דקו' זו י"ל עפמש"כ ביד יהודה ואו"ג שם שיש מקום לומר דבאמת ריו"ח לטעמיה אזיל דמשערינן בבצל וקפלוט ולדידיה מהני קפילא אף לקולא, ויתבאר לקמן [אבל בראשונים מבואר לא כן והעמידו ד' ריו"ח לחומרא ויתבאר לקמן היאך מתיישב עפי"ז לשון רש"י].

ומכח כל זה כתב באו"ג (קמו.) דע"כ א"א ליישב ד' הר"ן והרא"ש כפשוטם, וצ"ל דאף אינהו מודו לדעת הרמב"ן דאף לשיטת רש"י מהני קפילא לקולא גבי קדירה, ומשה"ק הר"ן מהו דקאמר סמכינן דמשמע לקולא, כתב באו"ג דצ"ל דקאי על מה שאמר רבא השתא דאמר ר"י סמכינן אקפילא ה"נ וכו' וקאי על דברי ר"י ולא בדברי רבא.

אלא שנתקשה בלשון הרא"ש שהרא"ש הק' מהו דאמר סמכינן אקפילא, והוסיף-'וכן טעים לה כהן משמע להתיר בטעימתו אפי' פחות מס'', והנה בברייתא דקדירה אמרו לשון זו דבשלמא תרומה טעים לה כהן, ומשמע דעת הרא"ש דלרש"י ל"מ קפילא אף בקדירה.

ובאו"ג כתב לדחוק שלא הביא הרא"ש לישנא דטעים לה כהן אלא להוכיח על הלשון דסמכינן אקפילא דמשמע דקאי לקולא, כמו גבי טעים לה כהן דמשמע לקולא, אבל אין קו' מעצם הדין דטעים לה כהן רק מהלשון דסמכינן משמע לקולא, וא"כ י"ל ג"כ דקשיא ליה רק ממה דאמרו כן בדעת ריו"ח, וקצת דוחק בלשון הרא"ש.

ועוד יש להעיר דברא"ש הוסיף להקשות מדאמר רבא מין אמור רבנן בקפילא ואמור רבנן בס', מין במינו דליכא למיקם אטעמא בס', משמע דכל היכא דאיכא למיקם אטעמא לא הצריך ס'.

והנה ברמב"ן העמיד מימרא דרבא לדעת רש"י בקדירה ובזה מודה רש"י דמהני קפילא לקולא, אבל ברא"ש נראה דלרש"י מתפרש מימרא דרבא ג"כ בדין קפילא לחומרא ואיירי בדאיכא ס', וממה דלא ניח"ל לאוקמי בקדירה משמע דס"ל דלרש"י אף בקדירה ל"מ קפילא לקולא, ודלא כהרמב"ן והוא סייעתא שלא כפירוש האו"ג.

אבל ג"ז אינו מוכרח כ"כ די"ל דס"ל דדוחק לאוקמי רק בקדירה, ויש להוסיף שהרא"ש אזיל לטעמיה דמהני קפילא לקולא בכל ענין אף בנתערב גופו של איסור א"כ י"ל דדחיק ליה מילתא להעמיד ד' רבא רק בקדירה, אבל להרמב"ן הרי אף לשיטתו דהכריע דלא כרש"י לא מהני קפילא לקולא אלא בצו"ר, וע"כ צריך להעמיד ד' רבא בגוונא מסויים שנתערב צו"ר לחוד, א"כ ה"נ י"ל לרש"י דאיירי בגוונא דקדירה לחוד, ולכך לא הק' על רש"י.

[והנפק"מ משתי הביאורים הוא בשיטת הר"ן, דאם טעם הרא"ש שהק' על רש"י ממימרא דרבא הוא משום דס"ל דאף בקדירה ל"מ קפילא לקולא, א"כ אף הר"ן היה צריך להקשות קו' זו על רש"י, וממה שהר"ן לא הקשה כן הוא ג"כ מסייע קצת לפי' השני דטעם הרא"ש דס"ל דדוחק לאוקמי רק בקדירה, אבל הר"ן ס"ל כהרמב"ן דל"מ קפילא לקולא אלא בצו"ר א"כ לדידיה ע"כ רבא לא בכל ענין איירי לכך לא הק' זה על רש"י].

**ג. אי מהני קפילא לקולא בצו"ר לשיטת רש"י-**

והנה מכל סדר ד' הראשונים מתבאר לנו דלשיטת רש"י לא מהני קפילא לקולא גבי צו"ר.

וזה מבואר ממה דלא ניח"ל לאוקמי סוגיא דכילכית באילפס בדין קפילא לקולא, וע"כ דס"ל דלרש"י ל"מ קפילא לקולא.

[אלא דאי משום הא יל"ד קצת די"ל דס"ל דאי קפילא דסוגיין לקולא איירי אין מקור לרש"י צח. לומר דדין קפילא נאמר גם לחומרא ואף אי איכא ס' בעי קפילא, ולכך בארו הסוגיא לדעת רש"י בדין קפילא לחומרא.

אבל בדברי הרמב"ן מפורש יוצא דס"ל כן בדעת רש"י שהרי מימרא דר"י מיח"ל לאוקמי בקפילא לקולא משום דאיירי בקדירה ורק גבי ר"י דכילכית באילפס פי' דאיירי לחומרא, והטעם מבואר גם בלשון הרמב"ן דס"ל דלרש"י ל"מ קפילא לקולא אלא בקדירה, וכן מימרא דרבא בע"ב דאיירי בקפילא לקולא איירי בקדירה ולא בצו"ר].

ולפי"ז נמצא שתי מחלוקות בין רש"י להראשונים, חדא בדאיכא ס' אי בעי קפילא, ועוד אי מהני קפילא להקל בדליכא ס' בצו"ר.

ויל"ע מנ"ל להראשונים דרש"י פליג בזה דל"מ קפילא לקולא, ואף דחזינן דלרש"י דין קפילא נאמר לחומרא דאף בדאיכא ס' בעי קפילא מ"מ מנ"ל דבדאיכא קפילא לא יהני להקל אף פחות מס', ומה"ת להם לחדש שתי מחלוקות?

וע"ד הפשט נראה הביאור בזה דס"ל להראשונים דכל מה שפי' רש"י דין קפילא לחומרא הוא מכח דס"ל דל"מ קפילא לקולא אף בצו"ר, ומזה הכריחו דל"מ קפילא לקולא וע"כ מימרא דר"י איירי בדאיכא ס' ולחומרא.

ולכך כתב הרמב"ן דאף רש"י יודה גבי מימרא דרבא בקדירה דנידון הסוגיא הוא בדין קפילא לקולא שהרי בקדירה מודה רש"י דמהני קפילא לקולא.

ומקור גדול להראשונים מבואר בראש יוסף בסוגיין מפירש"י צט., דהנה אמרינן התם מחלוקת אמוראי אם כל האיסורים עולין בס' או במאה, והוכיח הגמ' מברייתא דגריסין שנתבשלו עם העדשים אם אין בהם בנו"ט בין שיש בהם מאה ואחד ובין שאין בהם מאה ואחד מותרים, ודייקה הגמ' דמשמע דאף בלא מאה שרי כל שיש בהם ס', וכמ"ד דכל האיסורים בס' ואי"צ מאה.

והנה ברש"י צט. ד"ה אין בהם ז"ל:"דכי בעינן אחד ומאה היכא דאיסוריה בעיניה אבל הכא דליתיה בעיניה לא", ובתוס' ד"ה אין כתבו דלדבריו מיירי כגון שהסיר את הבעין [וכנראה ס"ל דאי נימוח גוף האיסור בתוכו חשיב דאיכא ממשות דאיסורא], ומבואר דאף דליכא אלא צו"ר מ"מ ל"מ קפילא לקולא לדעת רש"י.

ובאמת הרמב"ן צח. דחה ראיית רש"י וכתב די"ל דבצו"ר באמת מהני קפילא לקולא אבל התם צט. איירי בנימוח בו גוף האיסור ואין כאן רק צו"ר, ובאמת יש מקום לומר כן גם בדעת רש"י צט. דאיירי בכה"ג דנימוח גוף האיסור, אבל כפי מה שבארו אותו התוס' דאיירי שהסיר את הבעין משמע דל"מ קפילא לקולא אף בצו"ר דלא כהרמב"ן.

ואף בלא ראיה זו נתבאר לעיל דכ"ה להדיא מתבאר מתו"ד הרמב"ן והראשונים בדעת רש"י, ממה שתלו הנידון דקפילא לחומרא במה דל"מ לקולא, וכש"כ לעיל.

אבל בראש יוסף בסוגיין ובדף צט. רצה לומר דאף רש"י מודה להרמב"ן דמהני קפילא לקולא בצו"ר ורק היכא דנימוח גוף האיסור בזה ל"מ קפילא בפחות מס' [ומה דהוכחנו מד' רש"י צט. כתב שם שיש לדחות כש"כ הרמב"ן דאיירי בנימוח גוף האיסור ולא חשיב ממשו וכש"כ רש"י ע"ז סז: דחלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו], וצ"ע מד' הראשונים.

**ד. יישובי האחרונים על קו' הראשונים לרש"י-**

ואחר שנתבאר מדברי הרמב"ן דלדעת רש"י מתפרש ד' רבא גבי קדירה דאיירי בדין קפילא לקולא בדליכא ס', ורק במימרא דריו"ח מפרש רש"י דאיירי בדין קפילא לחומרא דהתם בצו"ר ל"מ לקולא, לפי"ז תיקשי טובא על רש"י קו' הרמב"ן היאך הוכיח רבא דמהני קפילא לקולא ממה דאר"י שנותנים לקפילא לחומרא והרי לאו מתורת נאמנות הוא רק שהחמירו לתת לקפילא ואין להוכיח מזה הוא נאמן אף לקולא?

ועוד ילה"ק דרש"י בעצמו במימרא דריו"ח פי' דאשמועינן ריו"ח דמותר לסמוך על קפילא, ואם איירי בדאיכא ס' מהו שכתב רש"י מותר לסמוך הרי אדרבה כל התקנה הוא לתת לקפילא ואל"ה היה מותר לגמרי, משמע להדיא דאיירי בדין קפילא לקולא, וכה"ק בראש יוסף ואו"ג-נט.

ובאחרונים רצו להעמיד ד' רש"י שלא ע"ד הראשונים וכפשטות לשון רש"י דמשמע דפי' גבי כילכית באילפס דאיירי בדין קפילא לקולא.

א. בראש יוסף כתב עפ"י שיטתו דלעיל דאף רש"י מודה לדינו של הרמב"ן דמהני קפילא לקולא בצו"ר, ולכך יש להעמיד גם מימרא דר"י בקפילא לקולא.

אבל כבר נתבאר דברמב"ן מבואר לא כן ולפי"ז צ"ע שיטת רש"י.

גם ד' הראש יוסף דחוקים טובא דאם ס"ל לרש"י דמימרא דריו"ח נמי איירי בקפילא לקולא מה"ת לרש"י שיש בכלל דין קפילא לחומרא ולא מצאנו כן בגמ' דבדאיכא ס' יצטרכו קפילא, וע"כ כד' הרמב"ן דרש"י מוקי הסוגיא כאן לחומרא ול"מ קפילא לקולא בצו"ר.

ב. ביד יהודה צח-ג ואו"ג-נט כתבו לבאר ד' רש"י באופ"א דאף מימרא דריו"ח איירי בדין קפילא לקולא, דריו"ח לטעמיה צז: דכל האיסורים משערינן בבצל וקפלוט ולא בס', ולדידיה וודאי יהני קפילא לקולא.

ועיין ברש"י צז: ד"ה משערינן דכתב גבי מימרא דריו"ח דבצל וקפלוט דאיירי באופן דליכא קפילא, והעיר באו"ג שהרי בדף צח. במה דאמרינן כל איסורין שבתורה בס' כתב רש"י דאיירי היכא דבדיקניה ולא יהיב טעמא, ולמה כאן הוצרך לפרש באופן דליכא קפילא ולא פי' דאיירי שטעמו ואין בו טעם, וכתב דמשמע מיניה דכל היכא שטעם הקפילא שרי אף בלא שיעור בצל וקפלוט, וכש"כ ביד יהודה.

[וביד יהודה רצה לומר עוד בזה דגם רבא דאמר לטעמיה קפילא בדין של הברייתא איירי בדין קפילא לקולא, והרמב"ן כתב דהתם בקדירה מהני לקולא, אבל ביד יהודה כתב שאי"צ לזה, אלא דהתם איירי בבשר בחלב ובזה מודה רש"י דמהני קפילא לקולא, וכן ברש"י בע"ב פי' מימרא דרבא דשישים וקפילא דאיירי בבשר בחלב.

והטעם בזה כתב דמה דל"מ קפילא הוא מטעם שנתנו חז"ל דין שיעור ולא מטעם דחיישינן למשקר, וי"ל שלא נתנו חז"ל דין שיעור זה אלא במקום דבעינן ביטול בס', אבל בב"ח למאי דמסיק רבא לקמן קח. הטעם דשרי בשישים משום דדרך בישול אסרה תורה, הרי אי"צ בזה ביטול כלל וכל שאין בו טעם אין בו עיקר האיסור, ובזה יודה רש"י דמהני קפילא לקולא, והוא סברא אלימתא.

ומקור לזה ממה דמבואר בפשטות ד' התוס' ע"ז סה: (ודלא כפי' התויו"ט ריש שקלים דבב"ח נמי הוא מתורת ביטול, וכדמצינו דאף בדבר המעמיד דאינו בטל מ"מ בב"ח שרי),

אבל ביד יהודה חזר בו מזה דבכ"ד קאמר כל איסורין שבתורה בס' משמע דל"מ קפילא לקולא בכל איסורין, לשיטת רש"י צח. דמימרא זו איירי בדטעמיה קפילא ול"מ לקולא, ועכ"פ בראשונים שהבאנו לעיל מבואר להדיא דלדעת רש"י אף בב"ח ל"מ קפילא פחות מס'.

ומ"מ לפמשנ"ת לעיל הרי מודה רש"י גבי קדירה דמהני קפילא לקולא וכש"כ הרמב"ן, וא"כ מימרא דרבא לקולא הוא, וכן מסיק ביד יהודה שם].

**ה. בדין קפילא לקולא לדעת ר"י דמשערינן בבצל וקפלוט-**

ובביאור דברי היד יהודה דלר"י דבצל וקפלוט מהני קפילא לקולא אף לשיטת רש"י י"ל בכמה פנים, דהנה בטעם דל"מ קפילא בפחות מס' נתבאר במקו"א שתי אופנים עיקריים:

א. דקבעו חז"ל שיעור ס' ולא פלוג וממילא לא אכפ"ל מה שבפועל אינו נותן טעם דמ"מ כל שמצ"ע יש אפשרות שיתן טעם אסרוהו רבנן.

ולפי"ז א"ש בפשטות דכל דין שיעור ס' הוא רק אם כל האיסורין משערינן בס' והרי איכא פחות או יותר כש"כ רש"י במתני', וע"כ גדר הוא שקבעו חז"ל דלעולם נקבע לפי ס', וא"כ י"ל דלא פלוג רבנן אף בדליכא טעמא ל"מ לקולא, אבל לריו"ח דמשערינן בבצל וקפלוט יסודו הוא משום שזהו השיעור המקסימלי של נתינת טעם ולחומרא אזלינן ואין כאן תקנ"ח של ס' א"כ יהני קפילא לקולא.

וביותר הוסיף באו"ג דלמ"ד בס' הרי ילפינן ליה מזרו"ב וא"כ ילפינן דין שיעור ס' ולא מהני קפילא להקל בזה, אבל למ"ד בבצל וקפלוט ליכא האי ילפותא ואינו אלא חומרא.

[מיהו ילה"ע כאן דהנה בחת"ס כתב דדעת ריו"ח דמשערינן בבצל וקפלוט היינו כמ"ד דיליף מזרו"ב שכל האיסורין במאה, וא"כ לא א"ש כל מהלכים הנ"ל דאף לדידיה הוא דין שיעור וגם ילפינן ליה מזרו"ב, וצ"ע].

ב. עוד טעם בהא דל"מ קפילא פחות מס' כתב הב"ח-צח בשם האגור דכל פחות מס' ואומר העכו"ם שאין בו טעם חיישינן למשקר דבסתמא נותן טעם פחות מס' [וצ"ע מד' הר"ן ותוס' צח: דרוב פעמים אף בכ' אינו נו"ט א"כ מה"ת נחוש על העכו"ם כמשקר עי"ז].

וגם לטעם זה י"ל דה"מ בפחות מס' דבסתמא נו"ט הוא לכך חשדינן ליה במשקר אבל בבצל וקפלוט הרי רוב האיסורין אינם נותנים טעם אף בפחות מזה ואם אומר הקפילא שאין טעם בפחות מס' מה"ת נחוש שמשקר.

[ולפי"ז יהיה כאן דין מחודש דמ"מ יצטרכו ס' דבפחות מס' נחוש שהוא משקר, וכל מה דאר"י דסמכינן אקפילא הוא רק בדאיכא ס', וע"ע באו"ג (קמו.) במוסגר שכתב כעי"ז אף לפי' קמא די"ל דאף ריו"ח מודה לילפותא דזרו"ב דבעי ס' ומ"מ החמיר עד בצל וקפלוט אבל יודה דלא יהני קפילא לקולא בפחות מס' מטעם זרו"ב.

וכן יתבאר ברש"י לפי משי"ת לקמן מהלך חדש בכל שיטת רש"י דכל דין קפילא לקולא לריו"ח אינו אלא עד ס', ואכ"מ].

ועכ"פ לפי"ז כתב ביד יהודה דלעולם יל"פ ד' רש"י דלא כהראשונים ועובדא דכילכית באילפס התם ר"י קא"ל דלטעמיה קפילא יודה רש"י דהתם לקולא איירי, ודלא כש"כ הרמב"ן.

**ו. דין קפילא לחומרא לר"י-**

ויש להוסיף בזה דלכאו' ע"כ א"א לפרש ד' רש"י דכילכית באילפס איירי בדאיכא ס' ומ"מ בעי קפילא לחומרא שהרי לדעת ריו"ח לשיטתו דמשערינן בבצל וקפלוט הרי הוא שיעור הכי גדול בכל האיסורין ואיך נאמר שיצטרכו קפילא לחומרא ומה יוסיף לנו טעימת קפילא הרי וודאי אין בו טעם?

אבל ראיתי באו"ג (קמו:) שכתב במוסגר דאף לריו"ח דבצל וקפלוט וודאי מודה רש"י דבעינן קפילא לחומרא אף בדאיכא שיעורא, וכן מבואר בע"כ בד' הראשונים דאף לריו"ח פי' דאיירי בדין קפילא לחומרא.

וכנראה ביאור הדברים דאף בבצל וקפלוט לא בכל מקום הוא נותן הטעם באותו יחס, וייתכן שפעם אחת יתפשט הטעם יותר מהרגיל, ולכך לא סגי בשיעור בבצל וקפלוט ועדיף לתתו לקפילא, ועצ"ע.

ועכ"פ לפי"ז יל"פ כן ד' רש"י צז:, ואין הכרח מזה למהלך היד יהודה, ומ"מ יש להעמיד דבריו אף בלא הכרח.

אבל עדיין תמה באו"ג בעיקר מהלך זה ליישב ד' רש"י, מנ"ל לרבא לפרש דריו"ח קאי בדין קפילא לקולא ולהוכיח מזה לדין קדירה דלמא איירי לחומרא [אי נימא דאף לר"י בעי קפילא לחומרא וכמו שצידד שם באו"ג] ולקולא אין קפילא נאמן, עיי"ש שנדחק בזה, וע"כ צריכים אנו ליישוב אחר בדעת רש"י, ובלא"ה מסיק באו"ג שם שפיר דבראשונים נראה דפי' בדעת רש"י דמימרא דר"י הוא לחומרא מבואר דלא ככל מהלך היד יהודה.

וגם צ"ע משה"ק לעיל מנ"ל לרש"י שיש בכלל דין קפילא לחומרא אם בסוגיין לא איירי כלל בדין זה.

**ז. ביאור שיטת רש"י-**

ובפשטות נראה בזה דבאמת עיקר דינא דריו"ח הוא לחומרא כש"כ הרמב"ן, אלא דמ"מ יליף מיניה רבא דנאמן קפילא אף לקולא, וביאור הדברים דס"ל לרש"י שלא היו חז"ל מתקנים לתת לקפילא אם אין נאמנות לקפילא, שיסוד הטעם לתת לקפילא בפשטות הוא מטעם איכא לברורי לא סמכינן על ס' [או כשי"ת לקמן דרך אחרת בזה אבל לנידו"ד אין נפק"מ בזה] ואם אין העכו"ם נאמן לא היו מתקנים חז"ל לתת לעכו"ם שהרי אינו מברר כלל.

ומזה הוכיחה הגמ' דאם מהני קפילא לסמוך עליו לחומרא ה"נ יהני לקולא שהרי חזינן דעכו"ם נאמן מטעם מסל"ת או שאר טעמים א"כ ה"נ לקולא.

[ונראה שאף הרמב"ן מודה בעיקר מש"כ שאין תקנ"ח לתת לעכו"ם אם אינו נאמן, שנראה שהוא סברא ברורה, אלא דמ"מ קשיא ליה דעד כאן לא שמענו אלא שנאמן לחומרא אבל לקולא מנ"ל, אבל רש"י ס"ל שאין לחלק בזה ואם אך מצאנו שנאמן לחומרא מדינא א"כ אף לקולא].

ולפי"ז י"ל ג"כ קו' הר"ן מהו דקאמר דסמכינן אקפילא משמע לקולא, ולהנ"ל י"ל דכוונת הגמ' דהשתא דקאמר ריו"ח שיש לעכו"ם נאמנות לחומרא מתורת נאמנות וסמכינן עליה א"כ ה"נ לקולא סמכינן עליו, ופשוט.

ובזה א"ש משה"ק בלשון רש"י דר"י אשמועינן שמותר לסמוך על העכו"ם, והביאור דאף דעיקר הדין של ריו"ח לא קאי אלא בדין נתינה לעכו"ם לחומרא מ"מ חזינן מזה ג"כ שהוא נאמן שאל"כ לא היו חז"ל מתקנים לתת לו אף לחומרא.

ויותר א"ש בריוח עפמש"כ באו"ג-נט שנראה להגיה בד' רש"י 'ושמעינן מדר"י' וכ"ה לשון הרא"ש, ואתי שפיר היטיב דבאמת ריו"ח עצמו לא בא לומר דסמכינן אקפילא אבל מתו"ד שמענו זה דאף לקולא יש לסמוך על קפילא [אבל גם בלא הגהה זו א"ש ד' רש"י].

[ועיין כעי"ז ביד יהודה שם שדייק לשון הגמ' השתא דאר"י סמכינן אקפילא 'ה"נ' סמכינן אקפילא, משמע שאינו חד דינא ממש עם דינא דריו"ח רק רבא הוכיח מדברי ריו"ח גם לנידון שלו, עיי"ש שבאר לפי דרכו, ולפי"ד אשה"ט דבאמת עיקר ד' ריו"ח הוא לחומרא רק יש להוכיח מדבריו שהעכו"ם נאמן אף לקולא].

אח"כ ראיתי עיקר יסוד הנ"ל מבואר להדיא לדינא בפמ"ג מ"ז צח-ג שכתב דלפי"מ שפסק הרמ"א צח-א דבזה"ז אין נאמנות לקפילא ה"נ לכתחילה באיסור דרבנן וספק אם היה שישים ונשפך דקי"ל לקולא דמ"מ אי"צ ליתנו לקפילא לברר אם יש בו טעם דלא חשיב כלל דאיכא לברורי, והוא כנ"ל דא"א לתקן לתת לקפילא אם אין לו נאמנות כלל.

אבל דעת הכו"פ צח-ט וחכ"א נא-יד דכל שנשפך ויש נכרי צריך ליתן לנכרי לברר אם יש טעם אף למאי דלא סמכינן אקפילא, ויל"ד אם יתיישבו דברינו גם לפי שיטתו.

ואח"כ ראיתי גם בש"ך צב-ח מבואר שאין מצרפים כמה קדירות לספק באינו מינו משום שיכול לתת לקפילא, הוי כמו איכא לברורי ולא חשיב ספק [ובמקום שאין קפילא שרי כש"כ חכמ"א].

[וכן דעת הפר"ח בכ"ד לענין ביטול יבש דכל שיכול לתת לקפילא לטעום ולידע היכן האיסור אין בו ביטול דעליו לברורי, ומשמע דאף להלכה דלא סמכינן אקפילא נקט כן דמ"מ לחומרא חשיב כמו איכא לברורי דלא כהפמ"ג.

ואף הש"ך בסי' קט דפליג י"ל טעמו כש"כ בחוו"ד קא-ז דבביטול יבש אין דין איכא לברורי, ואכ"מ אבל אינו משום דלא סמכינן אקפילא בזה"ז [וע"ע בכסא דהרסנא על ספר בשמים ראש שנקט ג"כ דחשיב איכא לברורי].

אמנם כ"ז כתבנו לפי הבנת החוו"ד אבל אינו מוכרח וי"ל דטעמו של הפר"ח הוא מטעם מסויים לענין ביטול דלא חשיב תערובת, וכ"נ ביד יהודה סט-סא].

עוד ילה"ע לפי"ד הש"ך שנקט בדעת השו"ע דאף בדאיכא שישים צריך לתת לקפילא לכתחילה א"כ ה"נ יצטרך לתת לעכו"ם גם בזה"ז, ותלי בהנ"ל אי קפילא חשיב דאיכא לברורי, ואף אי נימא דלא חשיב איכא לברורי בהא מ"מ יצטרך לתת לישראל היכא דאפשר כגון בבשר וחלב, שהרי גם בזה"ז סמכינן על טעימת ישראל בדיעבד לדעת הש"ך, וכתב בדה"ש צח-א בביאורים שנראה מזה דלא מחמרינן להצריך קפילא היכא דאיכא שישים, וצ"ע.

**ח. עוד ביאור בדעת רש"י-**

וידידי א.ע. רצה ליישב ד' רש"י דאשמועינן שמותר לסמוך על הקפילא באופ"א, דהנה בפשטות גדר תקנ"ח דאף בדאיכא ס' צריך לתת לקפילא הביאור הוא דבכה"ג דאיכא קפילא אסרוהו חכמים עד שיטעום הקפילא ויברר שאין כאן טעם.

אבל י"ל באופ"א דבאמת אף אחר תקנ"ח לא חייבוהו אלא לתת לקפילא אבל אינו נאסר אלא משום נאמנות הקפילא שיש בו טעם, ושפיר כתב רש"י שמוכח מזה שיש דין נאמנות ומותר לסמוך על קפילא, היינו שיש מקום לסמוך עליו והוא נאמן וא"כ ה"נ יש להאמינו לקולא.

[מיהו עיין במנח"כ א-ז שנקט דאין עכו"ם מסל"ת נאמן לחומרא, ועיין ברא"ש מו"ק ג-לב נראה מחלוקת ראשונים בזה, ולפי"ז נצטרך לומר כש"כ בחת"ס בשיטת רש"י שעיקר נאמנותו הוא מטעם לא מרע נפשיה ולא משום מסל"ת, ונתבאר עיקר ענין זה במקו"א].

אבל זה אינו מסתבר דוודאי עיקר תקנ"ח הוא דעצם מה דאיכא לברורי אוסר עד שיתברר שהוא מותר, דאם רק נאמנות העכו"ם אוסרת מה יחייבו מעיקרא ליתן לקפילא, וע"כ הגדר הוא שהמאכל אסור עד שיטעום קפילא ויגיד שאין כאן טעם, ושו"ר כן להדיא בראש יוסף בתו"ד ז"ל:"דאי להחמיר פשיטא אפי' אומר שהוא משקר אפ"ה מחמרינן", וא"כ א"א ליישב ד' רש"י אלא כפמשנ"ת לעיל.

[וא"ש בזה גם משה"ק ערוגות הבושם-צח היאך נאמן קפילא אחר שישים והרי הוא מתנגד לרוב דאין בו טעם אחר שישים, ולהנ"ל יתכן ליישב שעיקר איסורו אינו משום נאמנות הקפילא רק מצ"ע אסרוהו עד שיאמר שאין בו טעם, וע"ע בחי' מנח"ש צז. משכ"ב].

ועכ"פ עלה בידינו שתי מחלוקות רש"י והראשונים דלדעת רש"י אף בדאיכא ס' בעינן קפילא לחומרא, ושא"ר פליגי, ולדעת רש"י ל"מ קפילא לקולא אף בצו"ר ושא"ר פליגי, ועיקר פלוגתתם וביאור חדש בכל שיטת רש"י יבואר במקו"א באורך.

וגם גוף החילוק שנתבאר בשיטת רש"י בין קדירה לצו"ר יבואר במקו"א.