טו - בדין חלוצה וצרתה לכהונה, ובדעת ר_ע דקרובת חלוצתו אסורה מה_ת
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] יבמות מ"ד א', בהא דחלוצה אסורה לכהן, יש שדנו אם ה"נ צרת חלוצה אסורה לכהן לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דאיהי שליחותא דצרה קעבדא, וכבר עמדו דמשנה ערוכה היא הכא דתנן דהיתה אחת כשרה ואחת פסולה אם הי' חולץ חולץ לפסולה, ואמרו בגמ' דהוא משום דלא ישפוך אדם מי בורו ואחרים צריכין להן, ולהדיא דצרת חלוצה מותרת לכהן, וע"כ הוא דחולץ לפסולה כדי שלא תיפסל הכשרה לכהונה, וכ"כ בתשו' חזו"א סימן רס"א דודאי דצרת חלוצה מותרת לכהן.

ובאמת הוא ברייתא ערוכה בתו"כ אמור פ"א ה"ט גרושה אין לי אלא גרושה חלוצה מנין ודין הוא ומה אם גרושה שהיא מותרת למגרש פסולה מן הכהונה, חלוצה שהיא אסורה לחזור לחולץ אינו דין שתהא פסולה מן הכהונה,[[1]](#footnote-2) צרה תוכיח שהיא אסורה לחזור לחולץ וכשרה לכהונה, הפרש גרושה עשה בה מעשה חלוצה עשה בה מעשה ואל תוכיח צרה שלא עשה בה מעשה, ואם נפשך לומר ואשה לרבות את החלוצה, יכול אף הצרה תהי' חלוצה ופסולה מן הכהונה ת"ל ואשה גרושה מאישה שגירושי' ביד אישה ולא שגירושי' ביד אשה, ע"כ, ולהדיא דצרת חלוצה מותרת לכהונה וילפינן לה מקרא.

ב] והנה בביאור מה שאמרו בתו"כ ואם נפשך לומר, אף דכבר דחי' להיוכיח דצרה דשאני צרה שלא עשה בה מעשה, כתב הר"ש דהיינו משום דגם צרה נעשה בה מעשה שהרי חליצה שליחותא דידה עבדה, דאל"כ מ"ט חלוצה אסורה על החולץ הרי לא עשה בה מעשה, אלא ודאי שליחותא דצרה קעבדא וכיון שלא בנה שוב לא יבנה, וכ"כ הראב"ד שם,[[2]](#footnote-3) וט"ס נפלה בדבריו.

אך בפי' רבינו הלל שם פירש דמה שאמרו ואם נפשך לומר, היינו משום דחלוצה נמי לא עשה בה מעשה אלא היא עשתה מעשה דחלצה נעלו, וכ"כ הגר"א שם.

ג] ובביאור הפלוגתא בזה נראה דפליגי בביאור מה שאמרו דאיהו שליחותא דאחין קעביד ואיהי שליחותא דצרה קעבדא, דבדעת הר"ש והראב"ד נראה דהיינו דחשיב כמו שנעשה החליצה מכח כל האחין וכל היבמות, וע"ד דין שליחות דעלמא, ואך דהכא אי"ז מפרשת שליחות, אלא מכח דין היבום והחליצה, דכיון דדין היבום והחליצה הוא על כל הבית, ע"כ כל שחלץ אחד מן היבמין לאחת מן היבמות חשיב דנעשית החליצה מכח כל האחים וכל היבמות, וע"כ חשיב דגם הצרה נעשה בה מעשה, - אך בדעת רבינו הלל והגר"א נראה דלעולם לא נעשית החליצה אלא מכח החולץ וחלוצה, ומה שאמרו דשליחותא דאחין קעביד ושליחותא דדצרה קעבדא, היינו דהחליצה דהחולץ והחלוצה מועלת להתיר לזיקת כולן, ומשא"כ לר"ל דלא ס"ל להא דשליחותייהו, הרי דהחליצה הויא רק על זיקה דידהו, וזיקת האחים והצרות פקעה ממילא, וע"כ ל"מ הא דשליחותא דצרה קעבדא לחשוב דנעשה מעשה אף בצרה.[[3]](#footnote-4)

ד] והנה לפ"ד הראב"ד והר"ש צ"ב בהא דילפינן דצרת חלוצה מותרת מדכתיב ואשה גרושה מאישה שגירושי' ביד איש ולא שגירושי' ביד אשה, ופירש רבינו הלל דהיינו דגירושי' ביד החלוצה דחלצה היא והותרה צרתה, ומ"ט חשבינן דגירושי' ביד אשה, הרי כיון דחלוצה שליחותא דצרה עבדא וחשיב כמו שחלץ אף לצרה, ומכח זה חשבינן דאף הצרה נעשה בה מעשה, הרי לכאו' כ"ה דהחלוצה עצמה חשיבא דגירושי' ביד איש, ה"נ הי' לנו לחשוב את הצרה דגירושי' ביד איש, שהרי חשבינן דנעשית החליצה אף בצרה, והוי כאשה ששלחה אשה אחרת לקבל את גיטה, דחשיב דגירושי' ביד איש.

**ב**

ה] והנה הערול"נ בסוגיין נקט דלדעת ר"ע דהכתוב קראו ביתו, הרי דכיון דקי"ל כר' יוחנן דאיהו שליחותא דאחין קעביד, הרי דכ"ה דחשבינן לה כביתו של החולץ חשבינן לה כביתו של האחים, עיי"ש.

והנה לפ"ז הדין נותן דלדעת ר"ע אסורין כל האחים מדאורייתא בקרובות החלוצה, וה"נ אסור החולץ והאחים גם בקרובות צרת החלוצה, דכיון דחלוצה שליחותא דצרה קעבדא, אף הצרה חשיבא כביתו.

וכ"ה משמעות סוגיית הגמ' לעיל מ' ב' דכל הא דלדעת ר' יוחנן אין קרובת צרת חלוצתו אסורה, הוא משום דעיקר איסור קרובת חלוצתו הוא מדרבנן ולא גזרו בקרובת צרתה, ולפ"ז הרי דלדעת ר"ע דקרובת חלוצתו אסורה מה"ת, אף קרובת צרתה אסורה.

ו] אך הנה מהא דתנן הכא דהנושא קרובת חלוצתו הולד ממזר, ולא תני רבותא טפי מינה דהנושא קרובת צרת חלוצתו הולד ממזר, והרי קרובת צרת חלוצתו אינה בכלל לישנא דקרובת חלוצתו, שהרי לעיל מ' ב' תנן דאף דאסור אדם בקרובת חלוצתו מ"מ הוא מותר בקרובת צרת חלוצתו, משמע דאף לר"ע אין קרובת צרת חלוצתו אסורה,[[4]](#footnote-5) וצ"ב הטעם בזה.

ז] והנה למש"נ לעיל בדעת רבינו הלל ודעימי' דהא דשליחותא דצרה קעבדא, לאו היינו דחשיב כמו שנעשית החליצה אף בצרה, אלא היינו דהחליצה דיבמה זו מועלת לפטור את הצרה, נראה פשוט דודאי דרק החלוצה עצמה שנעשה בה החליצה חשיבא כביתו, אך הצרה שלא נעשה בה החליצה לא חשיבא כביתו, וע"כ אינו אסור בקרובותי'.

אך למש"נ בדעת הר"ש והראב"ד דהא דשליחותא דצרה קעבדא היינו דחשיב כמו שנעשית החליצה אף בצרה, ומה"ט חשיב דעשה בה מעשה, לכאו' הי' בדין דאף הצרה קרוי' ביתו.

ח] אך נראה, דהנה בעיקר הא דלר"ע הכתוב קראו ביתו, כתב הרידב"ז לעיל בפ"א ובפ"ג הוא כמ"ד בירושלמי שם דחליצה קנין היא, והיינו דע"י החליצה נעשית הזיקה ככנוסה והוא פוטרה ע"י החליצה.

ולפ"ז נראה, דאף דשליחותא דאחין ודצרות קעבדי, מ"מ הא דחשבינן לה כביתו הוא רק בהחולץ והחלוצה, דכ"ה דביבום אף דשליחותא דאחין קעביד ושליחותייהו דצרות קעבדי, הרי לאו היינו דחייל היבום בכל היבמות ולכל היבמים, שהרי קנין היבום וא רק ביבם ויבמה אלו, אלא דקנין יבום זה נעשה מכח כל האחין וכל הצרות, ה"נ הוא בחליצה, דהא דהיא נקנית ליבם ע"י החליצה וחשיבא כאשתו הוא רק ביבם ויבמה אלו, אלא דקנין זה נעשה מכח כל האחין וכל הצרות, וע"כ הוא דה"ז מועיל לפטור לכולם, וע"כ כל הא דחשבינן לה כביתו, הוא רק לגבי החולץ, אך להאחין לא חשבינן לה כביתם, כ"ה דביבום הויא היבמה אשתו של היבם, ואינה אשת האחים, וה"נ הצרות לא חשיבי כביתו של החולץ, כ"ה ביבום אין הצרות חשובין כאשת המייבם.[[5]](#footnote-6)

ט] ומה שאמרו לעיל מ' ב' דהא דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו הוא משום דאחות חלוצה מדברי סופרים, נראה דהיינו דאם הי' מעשה החליצה עצמו אוסרו בקרובותי' מה"ת, ע"ד הא דהוא אוסרו בקרובותי' מדברי סופרים, הי' אסור אף בקרובת צרת חלוצתו, דגם היא חשובה כחלוצה,[[6]](#footnote-7) - אך לדעת ר"ע דהא דאסור בקרובת חלוצתו הוא משום דהכתוב קראה ביתו, אינו אסור אלא בקרובת חלוצתו עצמה דאיהי היא שקראה הכתוב ביתו.

**ג**

י] ועד"ז נראה בהא דממעטינן מקרא דגרושה מאישה דצרת חלוצה מותרת לכהונה משום שגירושי' ביד אשה, דאף דהחלוצה שליחותא דצרה קעבדא, מ"מ לאו היינו דחשיב כמעשה חליצה דהצרה, דהרי כ"ה דביבום אף דשליחותא דצרה קעבדא מ"מ הצרה לא נתייבמה והיבום הוא יבום דלאה ואינו יבום דרחל, אלא דיבומה של לאה נעשה גם מכח רחל, ה"נ הוא בחליצה דאף דשליחותא דצרה קעבדא, מ"מ רחל לא נחלצה, אלא דהחליצה דלאה נעשית גם מכח רחל, וע"כ חשיב דגירושי הצרה הם ביד אשה, כיון דאינה נפטרת מכח חליצה דידה, אלא מכח החליצה דהחלוצה, ול"ד לאשה ששלחה אחרת לקבל את גיטה, דנעשו הגירושין בה, ומשא"כ בחליצה דנעשית החליצה בחלוצה עצמה, אלא דחליצה זו שנעשית בחלוצה עצמה נעשית גם מכח צרתה ומכח זה היא מועלת לפטרה.

**ד**

יא] והנה התו"י לקמן כתב דאף דהא דחלוצה אסורה לכהן אינו אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, מ"מ לדעת ר"ע דהנושא קרובת חלוצתו יוציא והולד ממזר, ומפרשינן בגמ' דהוא משום דהכתוב קראו ביתו, אם בא עלי' כהן חייב מה"ת, וגם נפקא לן מואשה לרבות חלוצה, ומשמעות דבריו דתרי טעמי קאמר, חדא, דמסברא כיון דהכתוב קראו ביתו הויא כגרושה, ועוד דאף אי נימא דמסברא אינה כגרושה, מ"מ מרבינן לה מקרא דואשה.

ויש שדנו לפ"ד התו"י, דאף צרת חלוצה אסורה לכהן מדאורייתא, כיון דהחלוצה שליחותא דצרה קעבדא, ואף הצרה חשיבא כגרושה מדאורייתא.

אך הדבר פשוט דאין הדין כן, דמלבד שנתבאר דגם לדעת ר"ע כל הא דהכתוב קראו ביתו הוא רק לחלוצה עצמה, אך הצרה לא חשיבא כביתו, - גם הרי בתו"כ ילפינן מקרא דגרושה מאישה צרת חלוצה מותרת לכהונה, וגם לר"ע יש ללמוד מהך קרא להתירה.

**ה**

יב] ובעיקר דברי התו"י צ"ב, דאם לר"ע מרבינן מקרא דואשה לאסור חלוצה לכהן, מ"ט לרבנן לא מרבינן לה מהך קרא, ומ"ט לא מצינו לרבות חלוצה מקרא רק אם הכתוב קראו ביתו.

עוד צ"ע בעיקר הא דלרבנן אין חלוצה אסורה אלא מדרבנן, שהרי בתו"כ ילפינן לה מק"ו, ומ"ט ל"מ הק"ו לאסרה מדאורייתא, ושמא אה"נ כל הא דאינה אסורה אלא מדרבנן הוא אחר דפרכינן להק"ו דצרה תוכיח.

יג] ונראה לישב דהנה לקמן צ"ב א' תנן אע"פ שנתן לה אחרון גט לא פסלה מן הכהונה, את זה דרש ר"א בן מתיא ואשה גרושה מאישה ולא מאיש שאינו אישה, ומבו' דהי' מקום לומר דאף כשנתן לה מי שאינו בעלה גט נפסלה מן הכהונה, וילפינן מקרא דכל שנתגרשה מאיש שאינו אישה לאו מידי הוא ואינה נפסלת לכהונה.

ומבו' לפ"ז דעיקר הא דגרושה פסולה לכהונה, אי"ז מכח הא דפקעה האישות ע"י הגירושין, או מכח דחייל בה חלות היתר לשוק ע"י הגירושין, שהרי בנתגרשה ממי שאינו אישה לא פקעה עי"ז אישות ולא חייל בה עי"ז חלות היתר לשוק, ובע"כ דעיקר הא דגרושה פסולה לכהונה הוא דמעשה גירושין פוסל לכהונה, וע"כ ס"ד דאף אם נתגרשה מאחר פסולה לכהונה, וילפינן מקרא דאם נתגרשה ממי שאינו אישה אינה נפסלת לכהונה.

ובזה מתפרש הא דאפי' לא נתגרשה אלא מאישה פסולה לכהונה דריח הגט פוסל לכהונה, ודעת התוס' בגיטין פ"ב ב' ורבים מקמאי דהוא מדאורייתא, והיינו משום דהא דגרושה פסולה לכהונה אי"ז מכח הא דפקעה האישות או מכח דחייל בה חלות היתר לשוק, אלא הוא משום דמעשה גירושין פוסל לכהונה, וע"כ אף כשלא נתגרשה אלא מאישה, אף דלא פקעה עי"ז האישות וגם לא הותרה כלל עי"ז, מ"מ ילפינן מקרא דיש ע"ז תורת מעשה גירושין, וכיון דהוא מעשה גירושין מאישה ה"ז פוסלה לכהונה.

יד] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דלדידן אין החלוצה אסורה לכהונה מה"ת ולא מצינו למילף לה מקרא דואשה או מק"ו, דאף דשפיר מצינו ללמוד מזה דמעשה חליצה דינו כמעשה גירושין והוא ראוי לפסול לכהונה, מ"מ הרי אף מעשה גירושין מאחר חשיב כמעשה גירושין, ואפ"ה אינו פוסל לכהונה משום דדינא הוא דרק גירושין מאישה פוסלין לכהונה, וא"כ ה"נ אף דחליצה חשיבא כמעשה גירושין, מ"מ כיון דהיבם אינו אישה ע"כ אין החליצה פוסלת,[[7]](#footnote-8) - ורק לדעת ר"ע דהכתוב קראו ביתו והיבם חשוב כאישה, אלא שבאנו לדון אם מעשה חליצה חשיב כמעשה גירושין, הרי דע"ז ילפינן מקרא דואשה לרבות את החלוצה דגם חליצה הויא כמעשה גירושין, וע"כ היא פסולה לכהונה, - ושו"ר כן בכת"י הגר"נ זצ"ל, עיי"ש.

טו] ונפ"מ רבתא בזה נראה, דהנה התוס' לקמן נ"א ב' ד"ה ביאה פסולה כתבו בשם ר"י ב"ר ברוך דלדעת ר' נחמי' גט פוטר ביבמה מדאורייתא, דיליף לה בק"ו מחליצה, ובפשוטו הי' נראה לדעתו דכל שנתן גט ליבמתו ה"ה אסורה לכהן מדאורייתא, וככל גירושין דפוסלין לכהונה, - אך למש"נ נראה דאף דהגט פוטר ביבמה מדאורייתא, מ"מ אינה אסורה לכהן אלא מדרבנן, שהרי עיקר הא דחליצה אינה פוסלת לכהונה מדאורייתא הוא משום דהוי כגירושין ממי שאינו אישה, וא"כ ה"נ הוא בגט, דאף דהגט פוטר את היבמה וחשבינן לה כמעשה גירושין, מ"מ כיון דהו"ל גירושין ממי שאינו אישה אינה אסורה לכהונה אלא מדרבנן.

**ו**

טז] ויש להוסיף, דהנה מכבר ראיתי לח"א שכתב לחדש דאף דגט יבמין פוסלה על היבמין, מ"מ אינו פוסלה לכהונה, ודלא כמש"כ המנ"ח במצוה רס"ח, וכתב ליסד לדבריו על מש"כ התו"י בפי' קמא דלר"ע חלוצה אסורה לכהן ומשמע דל"ב בזה לרבויא דואשה, והרי דהא דגרושה אסורה לכהן אי"ז משום דחייל בה שם "גרושה", דא"כ מהיכ"ת לאסור גם בחלוצה, אלא דכל דחייל בה חלות היתר לשוק נפסלת לכהונה, ולזה הי' מהני גם חליצה לפסלה מכהונה, אלא דבעינן שיחול בה היתר מאישות ולא מזיקה, ולר"ע דהכתוב קראו ביתו שפיר מיקריא דחייל בה היתר מאישות, והא דבפי' בתרא כתב התו"י דבעינן למילף לה מקרא דואשה, היינו משום דס"ד דבעינן אישות גמורה, ולפ"ז י"ל דכ"ז בגט דאשה המתירה לשוק וכן מדרבנן בחלוצה המותרת לשוק, אך בגט יבמין דאינו בגדר מתיר אלא בגדר פוסל י"ל שלא תיפסל לכהונה, וכתב דכ"ה משמעות הגמ' והפוסקים שלא הזכירו להא דגט יבמין פוסל לכהונה.

יז] וכתבתי לו, ז"ל, במחכ"ת אישתמיטתי' דהתו"י גופי' לקמן נ"ב ב' כתבו להדיא דגט שהיבם נותן כ"ה שפוסלה על האחים ה"נ לכהונה, וכן פשיטא לי' להמהרש"א לקמן נ"א א',[[8]](#footnote-9) ומה שלא פירשו לזה להדיא בגמ' ובפוסקים, נראה שהוא משום רוב פשיטותו, דודאי כיון דתיקנו דמהני גט ביבמה לפסול, ממילא מיפסלא אף לכהונה.[[9]](#footnote-10)

וגם במה שלמד מד' התו"י דאיסורא דגרושה לכהן הוא משום דחייל בה חלות היתר לשוק, יש לעורר ע"ז מהא דתנן לקמן צ"ב א' אע"פ שנתן לה אחרון גט לא פסלה מן הכהונה, את זה דרש ר"א בן מתיא ואשה גרושה מאישה ולא מאיש שאינו אישה, ומשמע מזה דכל מעשה גירושין פוסלה מן הכהונה, וילפי' מקרא דמעשה גירושין ממי שאינו אישה אינו פוסלה לכהונה, וזהו יסוד דינא דריח הגט פוסל מן הכהונה, דכיון דתורת מעשה גירושין עליו, וכדמדמינן לקמן נ"ב א' דה"נ הוא פוסל ביבמה, ע"כ ה"ה פוסל מן הכהונה, אף דאינו מתיר לשוק, וע"כ אחר שתיקנו חכמים דמהני גט ביבמה לפוסלה, ותורת מעשה גירושין ע"ז, ודאי דמיפסלא לכהונה.

ומש"כ התו"י דלר"ע חלוצה אסורה לכהונה מה"ת, נראה דהוא משום דחליצה דמיא לגירושין, וכמו שאמרו בקידושין י"ד א' מה לאשת איש שכן יוצאה בגט תאמר בזו שאינה יוצאה בגט, הא נמי יוצאה בחליצה, והרי דחליצה הויא במקום גט, וע"כ הוא דלר"ע חלוצה הויא כגרושה שאסורה מה"ת.

יח] ויש להוסיף, שהרי בתו"כ ילפינן מקרא דצרת חלוצה אינה פסולה לכהונה, משום דרק מי שגירושי' ביד אישה פסולה לכהונה ולא מי שגירושי' ביד אשה, ולהדיא דלהפסול לכהונה לא סגי במה שהותרה לשוק, אלא הוא רק כשנעשה בה מעשה גירושין, ובזה הוא דילפינן דכל שגירושי' ביד אשה לא חשיב כמעשה גירושין לפסלה לכהונה.

1. הא דחלוצה אסורה לחזור לחולץ, כתב בפי' רבינו הלל דהוא משום הלאו דלא יבנה דכיון שלא בנה שוב לא יבנה, ולכאו' מוכח מד' התו"כ דהלאו דלא יבנה הוא לאו בפנ"ע מכח מעשה החליצה, וזהו דילפינן בק"ו דאם גירושין שאינם אוסרין על הבעל אוסרין לכהונה, כ"ש דחליצה שאוסרת על הבעל אוסרת אף לכהונה, אך אי נימא דאיסורא דלא יבנה הוא איסור דאשת אח בלאו, הרי דלא נאסרה על החולץ מכח מעשה החליצה, אלא מכח שהיא אשת אחיו, וליכא למילף מינה ק"ו לגרושה, שהרי אף גרושה היתה אסורה עליו אם היתה אשת אחיו, ושו"ר שעמד ע"ז בכת"י הגר"נ זצ"ל, - ושמא י"ל, דאף אם איסורא דלא יבנה הוא איסור דאשת אח בלאו, מ"מ הא דפקע מינה התירא דאשת אח בדרגת לאו, הוא דין איסור שהחליצה אוסרתה עליו ומפקעת את היתר האשת אח, וע"כ שפיר ילפינן מינה ק"ו לגרושה, דגרושה מותרת לחזור למגרש בכל ענין, ואף הכונס את יבמתו וגירשה מותרת לחזור לו, ואין הגירושין מפקיעין לההיתר אשת אח, אך אי נימא דהא דנעשית כאשתו לכל דבר, הוא היתר בפנ"ע, ואינו מכח היתר הנפילה, לא א"ש, וצ"ע.

   ואמנם בהא דאמרו בתו"כ דצרה תוכיח, כתב הקרבן אהרן שם, ז"ל, שאם היתה לו צרה ונפטרה בחליצתה של זו וכו' ואותה אסורה עליו ועומדת בכרת, דאשר לא יבנה שוב לא יבנה אפילו לצרת החליצה קאי דכיון שלא בנה פעם אחת שוב לא יבנה עוד והיא אסורה עליו משום אשת אח, ועם כ"ז מותרת לכהונה, עכ"ל, ומבו' מדבריו דאף אם הצרה אסורה משום אשת אח, מ"מ מצי להוכיח מינה דאף האסורה על החולץ אינה אסורה לכהונה, וצ"ע, וגם בעיקר דבריו צ"ע דפתח דהיא עומדת בכרת והוא כדעת ר"ל, וסיים דיש עלי' להלאו דלא יבנה והוא כדעת ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-2)
2. משמעות דבריהם דאלמלי הא דחלוצה שליחותא דצרה עבדא, היתה הצרה מותרת על החולץ לגמרי, וזה כיסוד ד' הרשב"א דעיקר הא דליכא בחלוצה איסור אשת אח לאחר חליצה הוא מסברא משום דבשעת הנפילה פקע ממנה איסור אשת אח, וכמש"כ בשם הגר"ח דלפ"ז עיקר הא דבעינן להא דשליחותא דצרה קעבדא, אף דהא דלי"ב לאיסור אשת אח הוא מסברא משום דבשעת הנפילה פקע ממנה איסור אשת אח, היינו דאלמלי כן היתה הצרה מותרת לחולץ, והא דיש בה לאיסורא דלא יבנה הוא מכח הא דהחלוצה שליחותא דצרה עבדא וחשיבא אף הצרה כחלוצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובמק"א נתבאר דפליגי בזה רש"י והרשב"א לעיל י"א א' דלדעת רש"י מהני הא דשליחותא דאחין קעביד דמכח זה קיימי האחין על צרתה בעשה דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, והיינו משום דמדינא דשליחותייהו חשיב דבנין היבמה נעשה מכח כל האחין, וע"כ הן אסורין בצרתה משום דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, כיון דחשבינן דבנין הבית אחד נעשה מכח כולם, אך לדעת הרשב"א ל"מ דינא דשליחותייהו לחשוב דנעשה היבום מכח כל האחין, אלא דהיבום שנעשה ע"י אח זה פוטר את זיקת כל היבמין, וע"כ לא קיימי האחין בעשה דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, שהרי הם לא בנו כלל, אלא אדרבה קיימי בלאו דלא יבנה, ונתבאר דזהו שהוכיח הרשב"א לעיל מ"א א' מדינא דר' יוחנן דכל שהותר האשת אח בשעת נפילה אינו חוזר ונאסר, ולא הוכיח כן אף לר"ל מהא דהחלוצה אינה בכרת על החולץ, והיינו משום דבזה י"ל דהוא משום ניתוק, אך בהאחין והצרות פשיט"ל דליכא בזה להניתוק, דאף דשליחותא דאחין קעביד ושליחותא דצרות קעבדא, היינו רק דמהניא החליצה להתירן, אך ליכא בזה להניתוק דחליצה, - וזה ממש כפלוגתת הראשונים הכא אם מהני דינא דשליחותייהו לחשוב דנעשה מעשה אף בצרה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן משמע קצת ממש"כ בפירש"י ד"ה הכתוב קראו ביתו דלי"ל לר"ע סתמא דמתניתין בריש פרקין דתני החולץ ליבמתו ונשא אחיו את אחותה ומת חולצת, דלר"ע פטורה לגמרי, ולא כתב גם דלי"ל להא דתנן לעיל מ' ב' דהאחים מותרין בכולן ודמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, שהרי בסוגיין ילפינן דאינו חולץ לב' היבמות מדכתיב בית חלוץ הנעל בית אחד הוא חולץ ואינו חולץ ב' בתים, והרי דהא דכתיב בית חלוץ הנעל, קאי על יבמה זו שחלץ לה, ומה"ט הוא דאינו חולץ לצרתה משום דהוא בית אחר ואינו חולץ ב' בתים, וע"כ ה"נ הוא בהא דהכתוב קראו ביתו, הוא רק ליבמה זו שחלץ לה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך למש"נ בדעת רבינו הלל ודעימי' דכל הא דשליחותא דצרה קעבדא היינו דמעשה החליצה דידה מועיל אף לצרתה, אך לא חשבינן דנעשית החליצה מכח כל הצרות, צ"ע דא"כ מ"ט הי' לנו לאסרו אף בקרובת צרת חלוצתו, הרי לא נעשה בה חליצה כלל, - ושמא י"ל למש"נ בסימן י' דעיקר איסור קרובות חלוצתו הוא מכח הזיקה דמעיקרא, וע"כ הי' לנו לאסרו אף בקרובת צרת חלוצתו, והא דלר"ל ניחא הא דמותר בצרת קרובת חלוצתו, הוא משום דלר"ל צרה אבראי קיימא והיא מחוץ לפרשת יבום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם זה ניחא אי נימא דהא דילפינן מקרא דאשה גרושה מאישה ולא מאיש שאינו אישה, היינו דאף דחשיב כמעשה גירושין, מ"מ דינא הוא דרק מעשה גירושין מאישה פוסל לכהונה, - אך לכאו' מסתבר טפי לפרש דמהך קרא ילפינן דמעשה גירושין מאחר לא חשיב כלל כמעשה גירושין וע"כ אינה נפסלת לכהונה, ולפ"ז הרי דאם חליצה חשיבא כמעשה גירושין, הדין נותן שתהא פסולה לכהונה, ושמא י"ל דכיון דילפינן מהך קרא דמעשה גירושין ממי שאינו אישה לא חשיב כמעשה גירושין, ע"כ לא מצינו לחשוב להחליצה כגירושין, שהרי הו"ל כגירושין ממי שאינו אישה דלא חשיב כמעשה גירושין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שחידש גדולה מזו, דאף למ"ד דאין גט אחר גט, מ"מ אף הגט השני פוסלה לכהונה, ובזה תמהו עליו הקר"א והערול"נ והרש"ש שם, אך לא עלתה ע"ד אחד מהם שמא אין גט יבמין פוסל לכהונה, אשר בזה הי' מתישב ד' רש"י שם מקו' המהרש"א. [↑](#footnote-ref-9)
9. גם נראה, דכ"ה דמבו' לקמן בפרק ר"ג דנתן ליבמתו גט נאסר בקרובותי', והרי דאף דאיסורא דקרובות חלוצה אינו אלא מדרבנן מ"מ אסרוהו חכמים אף בקרובות בעלת הגט, ה"נ אף דאיסור חלוצה לכהן אינו אלא מדרבנן, מ"מ אף בעלת הגט אסורה, - וגם כ"ה דאף בחליצה פסולה מיפסלא לכהונה, כמו שאמרו בגיטין כ"ה ב', ה"נ בגט יבמין מיפסלא לכהונה. [↑](#footnote-ref-10)