חבורה ה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ה' כירה

והנה הגמרא דחתה וביארה דגם לדעת חכמים ניתן לחלק דהחידוש איירי לגבי חזרה. והנה לגבי חזרה יש לעיין מה החילוק בין תוכה לעל גבה ורש"י ביאר בתחילה דהבלה מרובה ויש לעיין מה הנפק"מ כיוון דהוא גרוף וקטום. והנה אם נאמר דלבית הלל האיסור הוא משום דמיחזי כמבשל אז זה מובן מאד דהוא מיחזי כמבשל רק בתוכה אמנם בנותן על גבה היכן שהוא נעשה באופן של חזרה ניכר שהוא ניתן רק לשמירת החום שאין הבלה מרובה. [ולשיטות שחששו לחיתוי צ"ל דבנותן בתוכה דחומה רב יבוא לחתות יותר מאשר שנותן לשמירת החום.] והנה הקשו התוספות על רש"י מדוע הוצרך רש"י לומר חילוק זה של תוכה לעל גבה דאיירי כלפי הטמנה ולא ביארו דאם להחזיר תנן החילוק הוא כלפי להחזיר אלא דמשום מה סברו הגמרא דהוא על הרישא ולכן הקשתה למ"ד להשהות תנן ותירצה הגמרא דקאי על הסיפא אמנם כמה שהגמ' כבר אמרה את החילוק במסקנא מה"ת דחילוק זה לא נאמר ברישא ויש מקום לטעון דהחילוק בין תוכה לעל גבה לגבי שהייה הוא מסתבר יותר מאשר החילוק לגבי חזרה.

אמנם אפשר לומר דבר חידוש בחשבון קצת מסובך דסבר רש"י דבאמת לחנניה הטעם דבעינן גרוף וקטום בחזרה אינו משום דהוא מיחזי כמבושל אלא משום דיש חשש חיתוי וכמו דבשהיה היא משום חשש חיתוי כך גם הטעם שצריך גרוף וקטום הוא משום חשש חיתוי והביאור דלהחזיר יש יותר חשש שיחתה משום שפעמים הוא מצטנן וממילא לחנניה לא מסתבר החילוק בחזרה בין תוכה לע"ג כיוון דהוא גרוף וקטום ורק דלשיטת חכמים דגם בשהייה אין החשש שמא יחתה אלא דגרוף וקטום בעינן משום דבר המוסיף הבל אם כן גם האיסור חזרה הוא משום מיחזי כמבשל ולא משום חשש חיתוי ורק לחכמים מובן החילוק בין תוכה לעל גבה. והנה בדעת התוספות יש לדון מה הביאור בגמרא ומדוע הגמרא סברא דיותר מובן דקאי הרישא מקאי הסיפא ומהיכי תיתי דקאי הרישא יותר ממה דקאי הסיפא.[ ושמא יש לדון בדעת התוספות בדיוק להפך דסברו התוספות דלדעת חנניה הרי בעשוי יותר ממאב"ד אין חשש חיתוי ומדוע בחזרה יהא חשש חיתוי ובהכרח שטעמו הוא משום מיחזי כמבשל. אמנם לדעת חכמים דגם ביותר ממאב"ד יש חשש חיתוי ולכן בעינן גרוף וקטום אם כן אפשר שזה הטעם בחזרה שנאסר אלא אם כן הוא גרוף וקטום משום חשש חיתוי ולא מובן החילוק בחזרה. ואדרבה התוספות הקשו על רש"י דאם בסיפא חזינן לסברא זו כ"ש ברישא. וזה אמרה הגמרא דקאי הסיפא דהיא דלא כמו הרישא אלא היא באמת איסורה משום מיחזי כמבשל ואין הסיפא כעין הרישא.] אמנם האמת היא שדעת התוספות היא דחזרה יסוד איסורה הוא משום חשש חיתוי. כמבואר בתוס' לח: דכשמחזיר יש יותר חשש שיחתה. ואם כן יש לעיין מה החילוק בין תוכה לע"ג ואפשר דבחזרה הטעםר שחוששין לחיתוי יותר הוא משום שהאדם חושש שהקדירה נתקררה ויבוא יותר לחתות. והנה שייך לומר דגזירה זו היא אם חזינן שאכפת לו ביותר כגון שנותנה לתוכה דשם הבלה מרובה אמנם אם שם על גביה אם כן חזינן שאינו טרוד כיוון דלא החזירה לתוכה. מה שאין כן בשהייה אין ראיה דהרי בתחילה כשההשהה זה היה רותח ואין ראיה ממה שהשהה על גבה ולא בתוכה אלא שהחשש שמא אח"כ זה יתקרר. ואז כבר יחתה אבל כאן שמחזיר מתחילה אז אם מחזיר לתוכה יש יותר חשש שעסוק בהרתחת קדירתו.

ובמה שהקשו התוספות על רש"י מהדביק פת בתנור ועל גבי גחלים דמותר ולא אמרינן דחשיב הטמנה לחנניה שייך לומר בשתיים או משום דבפת החיתוי מקלקל או משום שהטמנה במקצת שמבואר ברש"י שנאסר זהו רק כשהוא שקוע במקצת ולא כשהוא עומד על גביו וכשהוא עומד על גביו אינו נחשב הטמנה.

איבעיא להו מהו לסמוך וכו,' התוספות העמידו את הספק בין על להשהות בין על להחזיר דאם להשהות תנן אז הספק הוא בין על להשהות בין על להחזיר בסמיכה היכן שאינו גרוף וקטום. ואם להחזיר תנן אז הספק הוא באינו גרו"ק על חזרה וכן על שהייה פחות ממאב"ד. והנה בדעת רש"י משמע דהספק הוא דווקא על שהייה. דכן משמע מסתימת דברי רש"י. שלא העמיד הספק בחזרה או בבפחות ממאב"ד ויש לעיין במה תלויה מחלוקת רש"י ותוס'.

סמיכה. הרי"ף הביא ראיה מסוגייתנו מזה דהספק בסמיכה הוא דווקא לגבי שהייה בלא גרופה וקטומה וכלפי"ז נסתפקה הגמ' האם סמיכה לא נאסרה. ועל זה הביאה הגמ' ראיה מכאן מוכח דהלכה היא דלשהות תנן. וביאר הר"ן בשם רבינו יונה שדיוקו של הרי"ף הוא, מלשון הספק בגמ' דאמרה הגמ' תוכה וגבה אסור ומשמע דאיירי דווקא באיסור שהייה דשם נאסרה משום שאינה גרו"ק גם תוכה וגם ע"ג. משא"כ לגבי חזרה דתוכה נאסר גם באינה גרו"ק. ושם בוודאי סמיכה הותרה דהרי הותר גם ע"ג ובכל אופן תוכה נאסר והו"ל לגמ' למימר ה"מ ע"ג אבל סמיכה נאסר. ובוהר"ן דחה את ראייתו דהגמ' דיברה לכו"ע ומשום המ"ד של שהייה הזכירה הגמ' תוכה. ובאמת לכאורה שאלה זו אינה כל כך קשה דהגמ' אמרה האמת שתוכה נאסר אבל אה"נ דתוכה נאסר גם במקרה דאין ספק לגבי חזרה. והבעל המאור דחה את הוכחת הרי"ף דספק הגמ' הוא גם בחזרה. ומה שהוכיחה הגמ' משתי כירות המתאימות דשם איירי לגבי שהייה. אה"נ אלא דשם איירי לרבי יהודה של הברייתא ומשם נשמע לחזרה לדעת חנניה דלכאורה הוא נידון אחד. והרמב"ן והרא"ש הקשו על דבריו,דהרי רואים דחזרה יותר חמור משהיה דהרי בחזרה נאסר תוכה ואילו בשהייה זה הותר וכן מצינו עוד חומר דגם לדעת חנניה הצריכו בחזרה גרוף וקטום ובשהייה לא הצריכו גרוף וקטום ואיך הוכיחו משהייה לחזרה. ועיין ריטב"א החדשים. והמלחמות רצה ליישב דהרי בסיפא של הברייתא של שתי כירות המתאימות מבואר דגם מחזירין ודן דאולי מזה רצתה הגמרא להביא ראייה דמותר לסמוך גם בחזרה. וכנראה הבעל המאור סירב להביא ראיה משם משום דהגמרא לא הביאה כלל את הסיפא. שם. עכ"פ למדנו נידון ומחלוקת בראשונים האם הספק דהגמ' קאי נמי על שהייה או דקאי על חזרה גם. והריף הקשה גם מתשובת הגמרא דמשמע שהיתה משהייה ולא מחזרה והר"ן תירץ דאה"נ אמנם הברייתא היא רבי יהודה ומדרבי יהודה נשמע לרבנן. דסמיכה אינה כשהייה. והנה בדעת רש"י אע"ג דפסק כחנניה מכל מקום העמיד את ספק הגמרא דווקא בשהיה ולא בחזרה והתסופות והראשונים דפליגי על הרי"ף העמידו את הספק לכו"ע. ויש לעיין במה פליג והנה נראה דשייך לתלות נידון זה עכ"פ במחלוקת רש"י ותוס' לגבי שורש איסור חזרה ןרש"י האיסור להחזיר גם לבית הלל יסודו משום דהוא מיחזי כמבשל ואפשר דרש"י סבר דלגבי מיחזי כמבשל ליכא ספק דבאופן שהוא סומך ואינו משהה על גבי כירה אינו מיחזי כמבשל. או דלמא להפך וכל הנידון לגבי סמיכה הוא רק דהנידון הוא האם נאסר שהייה באופן כזה של מוסיף הבל או דמכיוון שאינו משהה על גביה אז אין זה דומה לשהייה והטמנה ולא גזרו. אבל לגבי מיחזי כמבשל אפשר דפשיטא שאין זה מיחזי כמבשל וממילא ליכא למיפשט מהבעיא לגבי זה. והנה לגבי שהייה בפחות ממאב"ד למ"ד לשהות תנן אפשר דסבר רש"י כנ"ל דבאמת כיוון שאין מבשל בכירה עצמה ליכא כלל חשש חיתוי אלא דרק מצד הוספת בישול בדבר המוסיף הבל היה מקום לגזור אבל בסמיכה אין כלל מקום לגזור. והנה בתנור מבואר להלן דנאסר גם בסמיכה וכן בקופח שהסיקהו בגפת ועצים ושם לכאורה הביאור הוא אינו משום הטמנה אלא משום חשש חיתוי. ומבואר דבאופן שיש הבל מרובה אז סמיכה אינו תיקון. אם כן אפשר דפחות ממאב"ד גם לדעת רש"י יש חשש חיתוי ולא יותר לסמוך.

והתוספות סברו דהכל זה חשש חיתוי וממילא עד כמה דהגמרא הכריעה לגבי ענין אחד דגם בסמיכה אין חשש חיתוי נפשטו כל הספיקות דכולם יסודם היה מדין חשש חיתוי בחזרה ובשהייה ובפחות ממאב"ד ורק במקום דהבלה מרובה ששם הסמיכה היא כמו בישול בדבר עצמו רק שם חששו לחיתוי. והנה בהר"ן הגם דהוא ביאר כרש"י דחזרה השאלה היא נושא של מיחזי כמבשל מכל מקום סבר דמדרבי יהודה נשמע לחכמים ואפשר דמחשש חיתוי למיחזי כמבשל אפשר ללמוד דהנושא של חשש חיתוי זה האם האדם בא לבשל או בא לחמם והנה סמיכה היא רק מצב של חימום אז לא גזרו אמנם אם סמיכה היא כעין בישול אז גזרו ואפשר שבזה תלוי שני השאלות אמנם בדעת רש"י זה נושא אחר האם כשגזרו גזירת הטמנה גזרו גם על צורת בישול שאינה דומה כלל להטמנה. וזה הנידון בסמיכה וממילא ליכא פשיטות או דלמא דרש"י ילמד דליכא להוכיח מחשש חיתוי למיחזי כמבשל ואינו סובר כלל דהא בהא תליא.

ולכאורה לפי"ז שייך לבאר את מחלוקת הביאוה"ל אם החזון איש האם יש להקל בחזרה בנתינה של נכרי דלדעת הביאהול יש להקל בזה ואפילו בנתינה בתחילה ולדעת החזון איש לא וכנראה הביאהו"ל סבר דעיקר איסור חזרה הוא משום דמי חזי כמבשל וממילא אם הנתינה נעשית ע"י גוי אז הותר שבות דשבות בדבר שהוא לצורך שבת. אמנם החזו"א סבר שהטעם הוא משום חשש חיתוי וממילא גם בנתנו הגוי הרי הוא מחויב להוציאו מן האש.

עיין שו"ע רנג סעיף א דהתיר לסמוך גם באינו גרוף וקטום אפילו להצד דפוסקים כהריף דלשהות תנן מכל מקום סמיכה הותרה.. ובמג"א סק"ה כתב דכל מה דהותר הוא רק סמיכה בע"ש ולא בשבת ולסברא השנייה הותרה אפילו בשבת והביא מקור לזה את דברי הרמב"ם דכתב דכל שאין משהין אין סומכין לה בשבת ועיי"ש במ"מ . והמחצית השקל ביאר כוונתו וכן ר"עא דלא הותרה חזרה בשבת אלא רק שהייה הותרה בסמיכה באינה גרו"ק ורק לשיטות דפסקו כחנניה והותרה שהייה באינה גרו"ק אז בהכרח הספק של הגמרא בסמיכה היה לגבי חזרה אמנם לפי' הראשון הספק היה לגבי סמיכה של שהייה ואין לנו מקור לסמיכה של חזרה, ועיין דגול מרבבה דהוא הבין אחרת דגם ללישנא קמא נפשט הספק גם לגבי חזרה דהרי בברייתא של שתי כירות המתאימות איירי גם לגבי חזרה ומבואר דמחזירין ואע"ג שהוא סמוך לאינה גרו"ק והגם דהגמ' דחתה מידלי זהו רק להו"א אבל למסקנא זהו נחשב סמיכה ומבואר דהתירו גם סמיכה של חזרה ומה שאסר המג"א זהו נתינה בתחילה בשבת וללישנא בתרא התירו בסמיכה אפילו נתינה בתחילה דמאי שנא דכיוון דאין חשש שיחתה התירו אפילו נתינה בתחילה. ויש לעיין מנלן דשמא התירו רק חזרה ומה זה שייך לב' הלשינותועיין במראי מקומות לעיל דהבאנו המ"ב סקט"ו עיי"ש.

הרמב"ם פ"ג הי"א. לגבי להעביר מכירה לכירה ונחלקו האם הותר להעביר ממצב של סמיכה למצב של שהייה והחזון איש שאסר לסמוך בתחילה בשבת התיר להעביר מסמיכה לשהייה לעומת זאת לפי המשנה ברורה שסמיכה אינה כשהייה אז מסתבר שאסור להעביר מסמיכה לשהייה דאם לא כן אז קודם יסמוך ולאחר שיגיע לשיעור יד סולדת בו יתן בשהייה וזה לא שמענו.