‏‏פ,א                ח
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים.**

**כי יתביתו בשילי כתבו בשילי.** לגבי העדים משמע דלכו"ע בעינן לכתוב המקום. והטעם. עי' תורי"ד כאן וב"ש קכח סק"א ותור"ג ובי"מ. אמנם שי' הרא"ש שדווקא בשינה פסול. ועי' בתורי"ד בסוגיין.

ולגבי מקום כתיבת הסופר, עי' בתוס' ושא"ר בטור קכח שפסול, אך הרא"ש והמרדכי ב"ב אות תרמו כתבו שכשר, דעל הסופר לא אמר רב כלל הדין כי יתביתו וכו'. ועי' ברא"ש שהביא ראיה לזה מסוגיא דלעיל ג: גבי מצאו באשפה ועי' תוס' יבמות צא: ורע"א כאן.

**תוד"ה כי** וכו'. הביאו ראיה מסנהדרין שמהני לכתוב מקום אף שאינו עומד שם. עי' ר"ן ומהרש"א ומהר"ם שיף, והאם תוס' חזרו בהם בסוף דבריהם. ועי' פנ"י.

**כדאמר להו רב לספריה כי יתביתו בשילי כתבו בשילי וכו'.** איתא בראשנים [רא"ש תוס' יבמות צא: טור ריש קכח בשם הרמ"ה] דעיקר דברי רב אזלו על עדים החותמים על הגט שצריכים לכתוב מקום החתימה, אך נחלקו אם דווקא בשינה פסול או אפי' בלא כתב כלל. [ועי' בשו"ע קכח א' שאף שמלשונו משמע שאם לא כתב כלל מקום חתימת העדים פסול, מ"מ כתב בב"ש שם ובפח"ת שם סק"ב דאינו כן דרק אם שינה פסול אבל בלא כתב כלל כשר]. מ"מ בשא"ר מבואר שאם לא כתב כלל פסול. ולגבי מקום כתיבת הסופר מצינו שנחלקו בזה.

והטעם שתיקנו לכתוב מקום חתימת העדים, אף שע"י תקנה זו יבא לידי פסול אם שינה, [וכמבואר בתוס' לעיל שאין לנו לתקן בחנם מקום לכתוב מקום הלידה כיון דע"י כך יבא לידי פסול]. מצינו כמה טעמים בזה.

א. בתורי"ד כאן וכן הביא בתור"ג בשם בנוב"י סי' פח שהטעם הוא בכדי שתהא עדות שאת היכול להזימה. ובתור"ג תמה ע"ז טובה שהרי לאחר שביטלו בממון דו"ח גם בגט אי"צ דו"ח שאתה יכול להזימה. כמבואר בנמוק"י סנהדרין לב. [ועי' חת"ס ד"ה כתב].

ב. במרדכי ב"ב אות תרמו כתב בשם ראבי"ה דהטעם הוא דע"י מקום כתיבת הגט ידע לחקור אחר עדים המכירין חתימת בני מקומן. וכעי"ז נמי בבי"מ קכח שכתב שהוא בכלל מה שתיקנו שיהיו העדים מפרשים שמותיהן בגיטין כדאיתא לעיל לו. כדי שיוכל למצא קיום, וה"נ בעינן למקום החתימה שע"י כל בקל ימצא עדים המכירין חתימתן. וכעי"ז בחזו"א אבע"ז צד סקכ"ה.

ג. בב"ש קכח סק"א פי' דכיון שחותמין בלשון 'למנין שאנו מונין כאן', כלול בלשון זה גם מקום העדים.

ד. בתור"ג בסוגיין פי' דכיון שמונין כו"כ לשנת המלך, ויש מלך שכבש כמה מדינות בכמה זמנים, נמצא שאם לא יכתבו המקום החתימה לא חשוב הזמן שבגט, כי לא ידעו לאיזה מקום מנו, ושוב הוי כגט שאין בו זמן שפסול כמבואר לעיל יז:

והטעם שבשינה פסול. עי' בל' התוס' ד"ה כי דמחזי כשיקרא, וכן גרסו הרי"ף והרא"ש ב"ב קעב בדברי רב 'דמתחזי כשיקרא', ועוד טעם מצינו ברא"ש בסוגיין ובתוס' יבמות צא: שאם שינה לעיר אחרת יביאו לידי הזמה. מ"מ לטעמים אלו דווקא שינה פסול, אבל בלא כתב כלל כשר, כמש"כ הב"ש והפתח"ת בדעת השו"ע.

אך בתורי"ד כתב הטעם שינה פסול משום שיש כאן פסול דעדות שא"א יכול להזימה, ולפי"ז פסול בין בשינה ובין בלא כתב כלל.

**ולגבי מקום כתיבת הסופר**. שי' התוס' בסוגיין והטור קכח בשם ספר התרומה והרמ"ה, דשינה מקומו פסול, ומשמע מלשון התוס' דה"ה בלא כתב כלל, שכתבו 'ביום שכתוב בגט הסופר והעדים וכו', אע"פ שכשיבא הזמן הכתוב בו לא יעמדו שם הסופר והעדים']. אך הרא"ש והמרדכי בסוגיין ותוס' ביבמות צא: כתבו דאף בשינה כשר, דאמקום חתימת העדים לחוד הוא דקפדינן ולא על מקום כתיבת הסופר.

ואפשר שנחלקו אם הפסול הוא מחזי כשיקרא או משום הזמה, דאם הוא מחזי כשיקרא זה שייך גם בסופר, אך משום הזמה אינו שייך בסופר רק בעדים.

והביא הרא"ש ראיה שגם שינה הסופר מקומו כשר, דהא אמרינן לעיל ג: דלר"מ מצאו באשפה וחתמו ונותנו לה כשר, ואמאי לא חיישינן שלא כתוב בו מקום הכתיבה ונפסל וזקרו לאשפה, אלא ודאי דליכא בו חשש. ובתוס' ביבמות שם דחו ראיה זו דכמו דלא חישיינן בסתם שהוא גט מאוחר דמסתמא ביום שנכתב נמסר, ה"ה שלא חוששין שלא כתב בו הסופר מקומו. ועי' פנ"י שם. או שמיירי שידוע שהסופר שם.

ועי' רע"א בסוגיין שכ' על אית הרא"ש שיש להעמיד שאין שם כלל מקום כתיבת הסופר ולא שכתב בו מקום, ולכך אף אם נכשיר בלא כתיבה מ"מ אין לנו ראיה שבשינה נמי כשר. וסיים והוא צ"ע למאד.

**תוד"ה כי יתביתו בהיני.** ואר"י דאע"ג דבגט פסלינן וכו' מ"מ בשאר שטרות אם כתב וכו' כשר וכו', ובסוף הסיקו דלכתחילה יש להיזהר גם בשאר שטרות. ועי' בפנ"י דכיון דהוי חשש דמחזי כשיקרא אפשר שתוס' חזרו בהם ופסלו גם שאר שטרות. וכן כתבו התורי"ד והר"ן בשם הרא"ה.

והביאו התוס' ראיה משטר שכתב בו בא' בניסן וכו' דחיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו, אלמא אע"פ שלא היה בעיר ביום הכתוב בשטר כשר. וכתב מהרש"א ומהר"ם שיף שתוס' אזלי כפרש"י שם שהמקום שכתבו שקר שהרי אינם עומדים שם, שבאמת ההלואה הייתה בשילי בר"ח אחר, ובר"ח ניסן כתבו בהיני שהיום נעשה ההלואה בשילי, ולכך אף שאמרו המזימים עימנו הייתם בר"ח ניסן בהיני אינן נעשין זממין על ההלואה.

אך הר"ן מפרש כאן דכתבו מקום אמת אלא שאיחרו הזמן, דהיינו שכתבו בר"ח אדר היום בשילי על הלואה של זמן ר"ח ניסן, ובכה"ג ודאי לא הוי מחזי כשיקרא, וליכא ראיה למקום שמשנה את מקום החתימה. ועי' מהרש"א שכתב שבדברי התוס' בהמשך דבריהם נראה שנקטו סברא זו ודחו ראיה מסנהדרין משום דגבי גט שאוחר וכו'. ועי' מהר"ם שיף.

**אך קשה לר"י דבפ' גט פשוט משמע דגיטין מאוחרין כשרים וכו'.** עי' בתור"ג לעיל יז. בד"ה ר"ל שתי' שגט מקושר שכתבו עדיו מתוכו, רק גוף השטר אינו נפסל, אך מ"מ א"א להשתמש בו קודם שהגיע הזמן, וכ"כ על השו"ע קכז יב שגט שגט מאוחר שנמסר בזמן הכתוב בו כשר.

ועי' בגרנ"ט שתי' [דעת הרמב"ם] קו' התוס' שהא דגט מאוחר פסול הוא משום שנחשב כגט בלא זמן, דאין הזמן כתוב כדינו, ולכך במקושר כיון שנכתב כדינו כשר, אף שאח"כ שעשהו פשוט נהפך למאוחר, מ"מ כשר הוא דלא גרע מגט שהיה בו זמן ונקרע הזמן שכשר הוא, כיון שבזמן שנכתב היה בו זמן.

**בא"ד.** א"כ אמאי פסלינן הכא היה במזרח וכו' הלא יאמרו שאיחרוהו וכתבהו. עי' בפנ"י דקו' זו היא רק לר"ת בתוס' בסמוך דרבנן מודים דהיה במזרח הגט פסול אף שאין הוולד ממזר, וע"כ הטעם הוא דהוי מחזי כשיקרא או לעז, וע"ז הק' התוס' הלא יאמרו וכו'. אבל לשי' רש"י והרא"ש שלרבנן הגט כשר לגמרי, ליכא קו' כלל, דהן אמת דלרבנן הגט כשר, ולר"מ שכל הפסול הוא מצד כל המשנה וכו' וא"כ מה יעזור שיאמרו שאיחרוהו וכתבהו סו"ס יש כאן שינו ממטבע.

מ"מ עולה משי' התוס' שגט מאוחר כשר ואינה מגורשת עד שיגיע הזמן ועי' בתוס' לעיל יז. ד"ה ר"ל. אך ברמב"ם פ"א הכ"ה פסק שהגט פסול, ועי' בראב"ד שם שמכשיר אפי' משעת מסירה

**פ:**

**זו דברי ר"מ** אבל כחמים אומרים הולד כשר, שי' רש"י דקאי אשלום מלכות והיינו דלכתחילה לא תנשא. וכתבו התוס' דלפי"ז פליג רב על אר"י אמר שמואל דלעיל דאמר אבל כחמים אומרים מגורשת משמע שתנשא לכתחילה. והראשנים הביאו שגם הרי"ף נקט שהוא מחלוקת אם כשר או תנשא לכתחילה. ועי' ברמב"ן במלחמות שגם סידור דברי הגמ' משמע הכי. ופסק הרי"ף דהגט פסול, וכתב ע"ז הר"ן דלכתחילה לא תנשא ואם נשאת לא תצא. וכן פסק הרשב"א בשם הר"ח.

אך שי' ר"ת שג' דינים חלוקים הם. א. בלא הזכיר מלכות או בשינה שם מלכות מודה רב לשמואל דתנשא לכתחילה, ב. דברי רב 'אבל הולד כשר' דהיינו דלא תנשא לכתחילה קאי על היה במזרח וכתב במערב. ג. שינה שמו ושמה הוי הולד ממזר. [ולא נתבאר אם הוא ממזר דאו' או דרבנן. ועי' לעיל בתוס' כ. שמשמע שהוא ממזר דרבנן].

ובשי' רש"י והרי"ף בדעת רבנן איך הדין בהיה במזרח וכתב במערב. מצינו שנחלקו בזה. הר"ן והריטב"א בכת"י בשם הרמ"ה כתבו דהוי כמו שלום מלכות דהגט פסול והולד כשר. וכ"ד הרמב"ם פ"א הכ"ה. אך הרא"ש כתב בדעתם שהגט כשר לכתחילה, ועי' בק"נ אות ב' ובתפארת ישראל ובפנ"י.

אך הביא שם הרא"ש שדעת הר"ח שבכה"ג הולד ממזר. וכן נקט הפנ"י בדעת רש"י.

**בתוד"ה ומה שאנו כותבין וכו'. וה"ר ר' יוסף פי'.** עי' מהרש"ל מהרש"א ומהר"ם שיף מה הוסיף ר"י על דברי ר"א.

**רש"י ד"ה זינו.** דנישאו חמור שמא יאמרו וכו' והו"ל נושא את חלוצתו דקם ליה בלא יבנה. עי' מהרש"ל שהק' שדווקא חלוצה שלא נישאת אסורה לו בלאו דלא יבנה, אבל כאן לאחר שנישאת לאחר אסורה עליו משום אשת אחיו [בכרת].

ובמהרש"א ומהר"ם שיף ופנ"י תמהו על דבריו מנא ליה שאם נישאת אסורה משום אשת אחיו,

**נישאו אין זינו לא.** שי' רש"י גזירה שמא יאמרו חלץ זה ונשא זה ונמצא מחזיר חלוצתו, וזה שייך רק בנשאין ולא בזנות [כמוש"כ רש"י אבל זנות לית לה קלא וכו', או כמוש"כ הרשב"א שזנות לא שכיח ולכך לא גזרו, ועי' מהרש"ל מהרש"א ומהר"ם שיף]. והק' התוס' על רש"י ג' קו', א. דל' הגמ' בסמוך דמיחלפא וכו', מבואר דאין הטעם שמא יאמרו על היא גופא. ב. לאיכא דאמרי דנישאו וה"ה לזינו מאי ס"ד וכו', וביאר כוונתם ברשב"א איך אפשר לומר נישאו וה"ה לזינו, ולסייע לרב המנונא, הרי הטעם שבנישאו אסור הוא משום דאיכא למיגזר בה גופא כמו אשה שהלך בעלה וכו', וזה לא שייך בזינו. ג. אמאי לא דייק נמי הש"ס וכו' כדדיק הכא, עי' מהרש"א ומהר"ם בביאור קו' זו.

ולכך פי' התוס' 'ואור"י דאי שומרת יבם שזינתה מותרת לייבם דלא כר"ה בנישאת נמי לא גזרינן וכו', דבריהם מבוארים יותר ברשב"א, וכוונתם שאפשר לאסור משני טעמים, או משום גזירה שמא יאמרו חלץ זה וכו', או משום מיחלפא באשה שהלך וכו', ואם הטעם משום שרבנן גזרו שמא יאמרו חלץ זה וכו', אין חכמים אוסרים אא"כ הדין הוא שבזינתה במזיד אסורה, [והטעם דגדר התקנה היה שנתנו לה דין דונה במזיד], ואם נישאו אסורה מוכח שגם זינו אסורה. אבל אם הטעם שאסור משום שמחלפא באשה שהלך בעלה וכו', [ושם באמת נתנו לה דין זונה], א"כ אין ראיה ששומרת יבם שזינתה במזיד אסורה.

מ"מ אף לשי' רש"י שבה עצמה איכא גזירה הוא גם בצירוף קנס שהיה לה להמתין כמבואר בגמ' ביבמות צא: ובסמוך דעבדינן צריכותא. ולכך כתב באבנ"מ לז סקכ"א דבקטנה אף ששייך שמא יאמרו גירש זה ונשא זה ונמצא מחזיר גרושתו, לא גזרו וא"כ ה"נ ביבמה דגזרינן שמא יאמרו חלץ זה וכו, בקטנה לא גזרינן, משום שלא קנסו קטנה. וכתב שם עוד שלשי' התוס' שיסוד הגזירה הוא רק אם זינתה במזיד אסורה, כיון דקטנה אינה נאסרת בזנות משום שפתוי קטנה אונס הוא לא גזרו שמא יאמרו.

**וכתבו התוס' בסוה"ד** דהומ"ל דליכא ראיה לר"ה דאולי מתני' כר"ע, ולר"ע ודאי שומרת יבם שזנתה אסורה לבעל כדין א"א שזנתה. וצ"ב הא מוכח דמתני' כר"א דקתני והולד ממזר זה ומזה ורק לר"ע יבמה לשוק הולד ממזר, וכפרש"י במתני'. ועי' בתוס' יבמות צא: ד"ה אבל שכ' דבמתני' דידן אפשר שהוא ממזר מדרבנן ואין הכרח דקאי כר"ע.

**ר"א אומר אם לאלתר וכו' אבל לאחר זמן וכו'.** עי' רע"א שהק' דמ"מ כיון שהאשה מוציאה שובר במקום גט, א"כ מודה היא שלא קיבלה גט, ואסורה על בעלה מדין שויא אנפשיה חתיכה דאיסורא.

וצ"ל דקו' רע"א היא רק למ"ד שמיירי שעדין לא נישאת, דלמ"ד נישאת אינה נאמנת דאמרינן שמא עינה נתנה באחר כדתנן בנדרים נ. ואפשר שהכא חשוב כמי שיש לה אמתלא לדבריה.

וכבר עמד בק' זו הריטב"א וכתב דמתני' מיירי שרק הבעל טען שהחילף ומסר שובר במקום גט, אבל היא אומרת שמסר לה גט, ואח"כ נפל מידה והבעל החליפו, אבל אה"נ באומרת שלא קיבלה גט שויא אנפשה חתיכה דאיסורא ואסורה על בעלה.

ובדעת רש"י עי' מהרש"ל פא. ד"ה זכות שהאשה אינה אומרת שלא קיבלה גט רק הבעל טעון כן. אך ברש"י במתני' ד"ה לאבד כתב שעשו קנוניא ביניהם שהחילפו השטרות, ומשמע שגם היא טוענת כן