סימן פ_ז - ד- בדין עד המסייע
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

יום ה' ר"ח ניסן תשס"ט

**דברים אלו לא נסדרו היטב ונכתבו לפו"ר**

**א**

א] ביסוד הדין דעד המסייע פוטר משבועה, נסתפק הגרע"א אם היינו דהוא פוטר מחיוב השבועה, או היינו דהעד המסייע הוי כנשבע, וכתב נפ"מ בזה בשנתחייב שבועה ויש לו עד המסייע, אם מצי לגלגל עליו שבועה אחרת, ודעתו נוטה דל"מ לגלגל עליו שבועה אחרת, והיינו משום דעד המסייע ל"ה כנשבע, אלא הוא פוטר מן השבועה, וכ"כ הגרע"א בגליון שו"ע, דא"א לגלגל עליו שבועה אחרת, ועי' גם בנחל יצחק סימן ע"ה סק"א שהאריך להוכיח מכ"ד דכל דבא עד המסייע ופוטרו מן השבועה, נפטר אף משבועת הגלגול.

והנה באמת הך מילתא דעד המסייע ל"ה כנשבע אלא הוא פוטר מן השבועה, נ' כן להדיא ממה שלמד מהר"ם דעד המסייע פוטר מן השבועה, מק"ו ממה שהוא מחייב שבועה, ולכאו' מהך ק"ו א"א ללמוד אלא דכ"ה שהוא נאמן על הממון לגבי לחייב שבועה, ה"נ הוא נאמן על הממון לגבי לפטור מן השבועה, אך אין ללמוד מזה דעד המסייע הוי כנשבע.

וגם ממש"כ הרא"ש בסו"ד ללמוד דעד המסייע פוטר מההיא דמסייע לי' שטרא, ג"כ מבו' דהעד פוטר מן השבועה ואינו כנשבע, שהרי הא דמסייע לי' שטרא לכאו' ודאי אי"ז כנשבע, והרי כתבו הראשונים דאם אי"ז כעדים גמורים, אי"ז פוטר משבועת היסת, ובד' הרא"ש הרי מבו' דאי"ז כעדים גמורים, אלא כל דמסייע לי' שטרא ליכא חיוב שבועה, וה"נ הא דעד המסייע פוטר היינו דליכא חיוב שבועה.

ב] והנה הגרע"א ח"ה סימן ק"ט ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן ס"ט, נסתפק בע"א שמעיד שמחל התובע לנתבע על השבועה, אם ה"ה פוטר מן השבועה, וצד הספק שהוא פוטר מן השבועה, ודאי אינו מתישב אי נימא דעד המסייע הוי כנשבע, אלא רק אי נימא דעד המסייע פוטר מן השבועה, דלגבי שבועה ה"ה נאמן כתרי, וע"כ י"ל דאם הוא מעיד שנפטר הנתבע מן השבועה, ה"ה נאמן לגבי זה כתרי.

ג] ובד' הגרע"א מבו' שהטעם לומר דכה"ג הוא פוטר מן השבועה, הוא משום דע"א לגבי שבועה הוי כשנים לענין ממון, עיי"ש.

אך הנה בעיקר הך מילתא דע"א לשבועה הוי כשנים לממון, אמנם כן מצינו בד' הרשב"א והר"ן בפ' כל הנשבעין, שכתבו דמה"ט ל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, אך בד' הרא"ש שם מבו' בפשוטו דמהני מיגו לפטור משבועת ע"א, עייש"ה.

וגם בסוגיא דנסכא דר"א שפי' ריב"ם דהא דל"מ מיגו הוא משום דכך הוא הדין שישבע להכחיש העד או ישלם וכו', מבו' בל' הרמב"ן ודעימי' דהוא דין מסוים בשבועת ע"א, אך בד' רבינו יונה ותוס' הרא"ש שם מבו' דהוא גם בשבועת השומרים, עיי"ש, ונ' דהוא משום דלא ס"ל דנתחדש בע"א דין מסוים שהוא כשנים לגבי ממון, טפי משאר חיובי שבועה.

והגרע"א הק' ע"ד הרא"ש דליפרוך מה לפיו וע"א שכן אינם בהזמה, עיי"ש, ושוב דן שיהא נאמן העד משום מיגו שהי' מכחישו, וכתב דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, אך ילה"ע מה קשיא לי' מזה ע"ד הרא"ש, הרי להדיא ס"ל להרא"ש דמהני מיגו לפטור משבועת ע"א, ועי' בתשובת אחיו הגר"ב שכתב עד"ז דשמא דעת מהר"ם דמהני מיגו לפטור משבועת ע"א.

ד] ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן ס"ט תמה ע"ד הגרע"א, שבד' המרדכי ב"ב סימן תקכ"ז, שמשם הוא מקור ד' הרמ"א דל"מ עד המסייע לפטור בטענה שהוא נאמן בה מכח מיגו, איירי בכה"ג שהע"א מעיד שמחלו על כל השבועות, עיי"ש, אך צ"ע היטב בד' המרדכי שם, אם הוא מוכרח דכל הנידון הי' רק ע"ז, וצ"ע שם.

והטעם לומר שלא יהא העד נאמן ע"ז לפטור מן השבועה, הוא משום דרק כשהעד מעיד על הממון, ה"ה נאמן על הממון לגבי שבועה, אך היכא שכל עדותו היא על השבועה עצמה, ואינו מעיד על הממון, ולא נודע לנו על פיו שאינו חייב ממון, ל"מ זה לפטור מן השבועה, וה"ז כ"ה דע"א המעיד שפלוני הודה במקצת, אינו מחייב שבועה, וגם אינו מחייב שבועה על הך מילתא גופא דלא הי' מודה במקצת, דומיא דדינא דהרמ"ה דע"א שמעיד על דבר שאינו מתחייב בו אלא בשבועה, אינו מחייב שבועה, ולכאו' כ"ש הכא.

ה] והנה בד' הקצוה"ח בג' דוכתי מצינו דעד המסייע הוי כנשבע, חדא הוא בדבריו בסימן פ"ז סק"ח, שהביא ד' אחיו לפרש הטעם דעד המסייע פוטר משבועת ע"א, ולא אמרי' דכל מקום וכו', ז"ל, דאפי' נימא בחתיכה ספק חלב ספק שומן כל מקום שהאמינו תורה וכו' ואין השני נאמן, היינו משום דהתורה לא האמינו אלא בחתיכה ספק חלב וספק שומן, אבל כי אתא ע"א תחלה ואמר חלב ונעשה ודאי חלב וכו' תו אין השני נאמן לומר על חזקת ודאי חלב שהוא שומן, אבל כאן גבי ע"א כי אתי לשבועה אתי ולא לממון וא"כ סו"ס אינו אלא חיוב שבועה וכל שאינו אלא שבועה עד המסייע פוטרו "דעד המסייע הוי כנשבע", ואי משכחת פתרי בשנים שלא יחייבו אותו כ"א שבועה נמי ע"א פוטרו, עכ"ל.

ולכאו' כונתו, דהא דעד המסייע פוטר, לאו היינו שהוא נאמן על הממון לענין חיוב שבועה, דא"כ עכ"פ בב' שלא חייבו אלא שבועה, ודאי ל"ה הע"א נאמן לפטור, וגם שפיר הי' שייך בזה דינא דכל מקום, אלא היינו דנאמנות דע"א הויא במקום שבועה, וכ"ה דמהניא שבועה כנגד העד, אף שהשבועה היא מוכחשת מן העד, וגם אם היו ב' עדים מחייבין שבועה, היתה השבועה מועלת אף שהיא מוכחשת מב' העדים, ה"נ מהני עד המסייע כנגד העד, דאף דהוא מוכחש, מ"מ הוי זה כשבועה.

אך ילה"ע, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דע"א בהכחשה כמאן דליתא דמי, לכאו' כל דהוי העד המסייע בהכחשה, לא חשיב כנשבע כלל, ועי' קצוה"ח שם בסו"ד שהביא בשם אחיו שתמה ע"ד התרוה"ד מכח הך מילתא דע"א בהכחשה כמאן דליתא, ומ' דדבריו לעיל מינה קיימי גם להסוברים דע"א בהכחשה כמאן דליתא דמי, וצ"ב.

עוד מצינו כן בד' הקצוה"ח שם סקי"א, ז"ל, אלא דמ"ש הסמ"ע דלא מצי אמר אדעתא דהכי לא הפכתי משום דנאמר לו כיון דלא הי' דעתך לישבע אפילו היסת, לא הבינותי דהא דלא היה רוצה לישבע אפילו היסת היינו משום דסמך על שבועת התובע, ולכן נראה כיון דסמך עצמו על שבועת התובע והימני' בשבועתו ואם הי' נשבע ע"כ הי' צריך לשלם, השתא כי אתי עד המסייע הו"ל כנשבע, עכ"ל, והיינו דכיון דעד המסייע הוי כנשבע, ע"כ כ"ה דאם הי' נשבע הי' צריך לשלם, ה"נ כשבא עד המסייע הוא צריך לשלם.

עוד מצינו כן בדבריו שם סק"ט, ז"ל, ולכן נראה לענ"ד דכי היכי דעד מחייבו מדין מתוך, ה"נ יכול לפוטרו מדין מתוך וכו', ומשום דחיובו ל"ה אלא משום שאינו יכול לישבע, וכי אתי עד המסייע "הרי הוא כנשבע" וכו', ודוקא היכא דחיובו משום שאינו יכול לישבע א"כ עד אחד קם לשבועה "והוי כנשבע", עכ"ל, וגם דבריו אלו מיוסדים בפשוטו דאין העד פוטרו מן השבועה, דנימא דכל שהוא א"י לישבע ומשאיל"מ, ל"מ העד לפוטרו, דנמצא העד קם לממון, אלא הוי כנשבע, וע"כ ל"ש בזה דינא דמשאיל"מ, שהרי הוי כנשבע.[[1]](#footnote-2)

ו] אמנם לא ברירא לי הך מילתא בד' הקצוה"ח, חדא, דהנה בקצוה"ח סימן פ"ד סק"ד כתב, ז"ל, ויראה לי דהיכא דהוא פקח ומייתי לה לידי שבועה דאורייתא וכו', גם בתוך זמנו איכא שבועה דאורייתא, דמה מהני חזקה נגד העד כיון דהוי כשנים לשבועה. ואע"ג דבאשר"י רפ"ק דמציעא דהוכיח דעד המסייע פוטר משבועה הביא ראיה מהא דאמרינן גבי סלעין דינרין מלוה אומר חמש ולוה אמר שתים דפטור אפילו למ"ד הילך חייב משום דמסייע ליה שטרא, אלמא מסייע פוטר ע"ש, וא"כ ה"נ חזקה דתוך זמנו מסייע פוטר. ליתי', דהיינו דוקא בשבועת מודה מקצת כל המסייע פוטר, אבל בשבועה דע"א לא מצי פטר אלא דוקא עד המסייע "דהוא נמי כשנים לפטור", וגבי מלוה אומר חמש ולוה אומר שתים נמי נראה אם יש עד אחד המעיד חמש צריך לישבע שבועת התורה כיון דהוא כמו שנים ושנים ודאי מעידים בחמש אע"ג דשטרא מסייע ללוה, ולא אמרינן שטרא מסייע אלא בשבועת מודה במקצת אבל בשבועה דע"א דהוי עד ממש כשנים לממון ע"א לשבועה, עכ"ל.

והנה מה שנקט הקצוה"ח לדעת הרא"ש הך מילתא, דע"א לשבועה כשנים לממון, ול"מ ראיות כנגד הע"א, כבר נת' לעיל סק"ג להעיר בזה, דבד' הרא"ש נ' דלא ס"ל להך מילתא.

אך מש"כ הקצוה"ח דהא דעד המסייע פוטר משבועת ע"א, הוא משום דהוא נמי כשנים לפטור, הנה אי נימא דעד המסייע הוי כנשבע, ל"ב להאי טעמא, אלא כ"ה דשבועה מהניא לפטרו, ה"נ העד המסייע מהני לפטרו, וגם מש"כ דהעד הוי כשנים לפטור, אי"ז מתישב אם גדר דינא דעד המסייע הוא דהוי כנשבע, ונ' להדיא מד' הקצוה"ח דדינא דעד המסייע פוטר מן השבועה, היינו שהוא פוטר ומפקיע את חיוב השבועה, וע"ז קשיא לי' דמ"ט הוא פוטר משבועת ע"א, דל"מ ראי' לפטור ממנה, וע"ז הוא שכתב דהעד הוי כשנים לפטור, וז"ב.

עוד יש להעיר בזה, דהנה בקצוה"ח סימן ס"ט סוסק"ז כתב, ז"ל, מיהו הי' חשוד בשעת שבועה ואח"כ עשה תשובה וכו', כיון דהי' כבר חשוד בשעת טענה והו"ל בדין משואיל"מ ושכנגדו נשבע ונוטל, לא הדר דינא אפילו עשה תשובה אח"כ, עכ"ל, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ל"ד סק"ב.

והנה אמנם בקצוה"ח סימן ע"ה סק"ח כתב דבנ' ידענא ונ' לא ידענא, ואח"כ אמר נזכרתי, ה"ה נשבע ונפטר, ורק בשבועת ע"א, אם אמר לא ידענא, כל מקום שהאמינה תורה ה"ה כשנים, ותו ל"מ להכחישו בשבועה,.

וטעם החילוק בין האופנים נ' פשוט דהוא, דבחשוד שעשה תשובה, הרי כבר נתחייב ממון בטענה זו, ול"מ אח"כ לישבע וליפטר, אך כשטוען נזכרתי, הרי על טענה זו שטוען עתה, לא נתחייב ממון מעולם, וע"כ שפיר מצי לישבע וליפטר.

ולפ"ז הרי לכאו' אין לפרש דהא דעד המסייע פוטר היכא שנתחייב הנתבע מדין משאיל"מ, משום דהוי כנשבע, שהרי כל דחייל דין משאיל"מ, תו לא מיפטר אף אם ישבע.

והנה אמנם הי' מקום לדון, דכיון שיש לו עד המסייע, א"כ מעולם לא חייל חיוב ממון, וע"כ שפיר מהני העד המסייע לפטרו, אך אין נ' כן בד' הקצוה"ח דמשמע בדבריו דלעולם חייל חיוב ממון, ואפ"ה כיון דהעד המסייע הוי כנשבע ה"ה פטור, אך שמא מכוון ד' הקצוה"ח הוא, דאם הא דעד המסייע פוטר היינו שהוא פוטר ומפקיע את חיוב השבועה, הרי כיון דהוי משואי"ל, חייל עליו חיוב ממון, ול"מ הע"א לפטרו מזה, אך אם הא דעד המסייע פוטר הוא משום שה"ה כנשבע, הרי ממילא דכל שיש לו עד המסייע, לא חייל עליו מעולם חיוב ממון, שהרי אפשר לו לברר טענתו ע"י העד, וע"כ שפיר מהני העד המסייע לפטרו, ודו"ק.

ואדרבה אם גדר דינא דעד המסייע פוטר משבועה, היינו שהוא פוטרו מעיקר החיוב שבועה, י"ל דגם אם איכא דין משאיל"מ, מ"מ כיון שעיקרו מיוסד על חיוב שבועה, הרי דכל שפוטרו העד המסייע מחיוב השבועה, פקע ממילא דין משאיל"מ, וצ"ע בזה.

ז] עוד ילה"ע בזה, דהנה בקצוה"ח סימן ע"ה סק"ח כתב בסו"ד, ז"ל, ויותר נראה דמשו"ה אינו יכול לחזור ולומר ברי משום דכיון דכל דהאמינה התורה ע"א ה"ה כשנים ואין העד הבא אח"כ נאמן, משו"ה איהו נמי אינו נאמן להכחישו בשבועה אח"כ דכיון דתיכף שאמר איני יודע הרי הוא כשנים, "דהכחשת בע"ד ה"ה כמו אתו בבת אחת" אבל כשאין מכחישו ואומר איני יודע כבר נאמן העד כשנים ותו אינו בשבועה אח"כ וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הקצוה"ח דבר חדש, דמן הדין הי', דכל שבא ע"א וחייבו שבועה, אמרי' דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, וכ"ה דל"מ עד אחר להכחישו, ה"נ ל"מ הכחשת הבע"ד, ורק משום דהכחשת הבע"ד היתה בב"א הוא דמהניא הכחשתו, וע"כ כל שתחילה לא הכחישו ואמר איני יודע, וכבר הי' הע"א נאמן כשנים, ל"מ הכחשתו אח"כ.

ולפ"ז צ"ע במש"כ הקצוה"ח בסימן פ"ז סק"ח דהא דמהני עד המסייע לפטור משבועת ע"א, ולא אמרי' בזה כל מקום וכו', הוא משום דעד המסייע הוי כנשבע, וצ"ע, שהרי למש"כ בסימן ע"ה, גם שבועת הבע"ד ל"מ במקום דאמרי' כל מקום וכו', ואך דכיון שהכחשת הבע"ד הויא בב"א, לא אמרי' כל מקום וכו', וא"כ מה לי שעדות הע"א הויא כנשבע, הרי גם שבועה לא מהניא במקום דאיכא כל מקום.

ואמנם י"ל, שהרי בד' הקצוה"ח בסימן ע"ה מבו', דכל שהכחישו הבע"ד בב"א, כבר ל"ה כשנים, ואף שלא נשבע אלא לאח"ז, וצל"פ הטעם בזה, דכיון שהכחשת הבע"ד היתה בב"א, הרי דהגם שעדין ל"ה נאמן בהכחשתו עד שנשבע, מ"מ כבר ל"ה העד כשנים, אלא ממתינים אנו לשבועתו.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט גם אם בא עד המסייע לבסוף שפיר דמי, דכיון דעד המסייע חשיב כנשבע, נמצא דהעד מסייע להכחשת הבע"ד, וכנגד זה ל"ה הראשון כשנים, ואכתי צ"ע בענין זה.

ח] ובשיעור הגר"ר שליט"א הביא בשם חכ"א ראי' גדולה מד' מהר"ם דהא דעד המסייע פוטר משבועה היינו שהוא פוטר מחיוב השבועה, ולאו היינו דהוי כנשבע, וזה ממש"כ מהר"ם דעד המחייב שבועה חשיב ישנו בהכחשה כיוצא בו, מחמת דעד המסייע פוטר משבועה, ואי נימא דהא דעד המסייע פוטר, היינו דחשיב כאילו נשבע, א"כ הרי אי"ז הכחשה כלל, דלעולם העד המחייב אינו מוכחש, ורק דזה יש לו נאמנות כאילו נשבע, ונפ"מ בזה דעדיין יהא חיוב שבועה עליו ויכול הוא לגלגל עליו שבועה בממון אחר, וא"כ אי"ז בכלל ישנו בהכחשה, דהתם הכוונה שאם יוכחש יתבטל חיוב שבועה שנתחייב הנתבע על ידו, ובע"כ דהעד המסייע פוטר ומפקיע את החיוב שבועה.

ט] עוד יש להוסיף בזה, משה"ק הראב"ד בכתוב שם ריש ב"מ ע"ד בעה"מ דעד המסייע פוטר מן השבועה, ז"ל, זה הטעם אינו מחוור. שהרי מצאנו לענין מציאה עצמה שאמרו סימנין וסימנין וע"א, ע"א כמאן דליתי' דמי ויניח, עכ"ל, ועי' גם במרדכי ב"מ בתשובת מהר"ם שהק' השואל על הא דעד המסייע פוטר מן השבועה, מההיא דסימנים וסימנים וע"א יניח.

ודבריהם צ"ב, דמ"ש התם דינא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הרי התם ליכא חיוב שבועה כלל, ואף ע"י שבועה אינו זוכה בממון, ויל"פ דזהו מה שהשיב לו מהר"ם, אך צ"ע דעת השואל, אשר בפשוטו זהו גם מכוון ד' הראב"ד.

ומוכח מדבריהם, דהא דעד המסייע פוטר משבועה, לאו היינו דהוי כנשבע, דא"כ ל"ש זה בסימנים וסימנים, דאף אם הי' נשבע ל"ה זוכה באבידה, אלא היינו דהגם דל"מ ע"א בממון, כ"ז הוא בממון שבחזקת אחר, ואף אם הוא ביד זה שבא לסייע לו, מ"מ אם בלא השבועה הי' הדין להוציא הממון מידו, ל"מ העד שמסייע לו לפטרו, אך היכא דהנתבע פטור משבועה, אכתי הוי הממון בחזקתו, וע"כ הגם שחייב הוא לישבע, מ"מ שפיר נאמן הע"א להחזיק הממון בידו, וממילא א"צ לישבע, וזהו שהקשו מההיא דסימנים וסימנים וע"א יניח, דחזינן דאף בממון שאינו בחזקת אחר, ל"מ עד א'.

י] ויש להוסיף עוד, דהנה דעת בעה"ת דעד המסייע אינו פוטר משבועת היסת, ונת' בזה להלן סקי"ח ואילך, ואי נימא שדעתו שהוא פוטר משבועת התורה, ואפ"ה אינו פוטר משבועת היסת, הרי מבו' דעד המסייע ל"ה כשבועה.

ועד"ז יש להוכיח למש"כ בשער משפט סימן צ"ד דעד המסייע אינו פוטר משבועת גלגול, עיי"ש.

ועד"ז יש להוכיח ממש"כ האחרונים דעד המסייע ל"מ לפטור משבועת הנוטלין, בהני שאין נוטלין מן הדין אלא בשבועה.

ולכאו' יש להוכיח כן גם מהא דאף כשיש לו עד המסייע יכול להחרים עליו חרם סתם, וכמש"כ הש"ך סימן פ"ז סקי"ד ללמוד מד' הטור, ואם הוי כנשבע, מ"ט הוא יכול להחרים עליו, וי"ל.

ויש להוכיח עוד, ממש"כ בסה"ת להוכיח דעד המסייע אינו פוטר משבועת היסת, ממש"כ הרמב"ם דע"א המעיד שהחזיק ג' שנים אינו פוטרו משבועה, ואם הא דעד המסייע פוטר משבועה הוא משום דהוי כנשבע, הרי כ"ה דאם נשבע הנתבע שהחזיק ג"ש, ל"מ מידי, דעליו לישבע על הממון, ול"מ מה שנשבע שהחזיק, ה"נ ל"ה מהני עד המסייע ע"ז, וזה מתאים עם מש"נ להוכיח כן מעיקר דבריו דעד המסייע אינו פוטר משבועת היסת.

ויש להוכיח עוד, ממש"כ בתשו' מיימוני משפטים סימן ס"א דבנסכא דרב אבא, אין שכנגדו צריך לישבע, משום דהעד שהמעיד על החטיפה פוטרו מן השבועה, ואם הא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא משום דהוי כנשבע, ל"ש כלל שהעד המעיד על החטיפה יפטרנו מן השבועה, שהרי שבועה על החטיפה אינה פוטרתו, שהרי החוטף מודה שחטף, ובע"כ דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה, היינו שהוא נאמן על הממון לפטור מחיוב השבועה, וכיון שהוא נאמן להעיד שחטף, ומהימני' לי' לגבי שבועה, תו א"צ הנחטף לישבע שחטף משלו, דחזקה כל מה שתח"י אדם שלו, ואכתי הדברים מחודשים, וכמו שעמד ע"ז הגרע"א במהדו"ק סימן קע"ח, עיי"ש.

ויש להוכיח כן, גם ממש"כ בשטמ"ק ב"מ ד"ב: בשם הרשב"ץ, דבנסכא דרב אבא אם יעיד ע"א כדברי הנתבע דאין חטפי ודידי חטפי, ה"ה פוטרו מן השבועה, והגרע"א הק' ע"ז, שהרי אם נשבע החוטף עצמו דדידי' חטף, ל"מ זה לפטרו, וא"כ מ"ט מהני העד המסייע לו ומעיד דדידי' חטף לפטרו, והנה אי נימא דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא משום דהוי כנשבע, ודאי אינו מובן היאך מהני העד שמעיד דדידי' חטף לפטרו, דהגם דהוי כנשבע דדידי' חטף, אך הרי שבועה זו ל"מ לפטרו, אך אי נימא דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה היינו שהוא נאמן על הממון לפטור מחיוב השבועה, שפיר ניחא דמועיל עדותו דדידי' חטף לפטרו, דכיון דלגבי הל' שבועה נתברר לנו דדידי' חטף, אין העד מחייבו שבועה כלל, אך אכתי יש לדון בזה, שהרי כיון שאין עד זה מכחיש להעד המעיד על החטיפה, נמצא שנתברר לנו ע"פ העד שחטף, וכל שנתברר לנו שחטף, ל"מ ע"א שמעיד דדידי' חטף לפטרו, וזה מכוון ד' הגרע"א, עיי"ש, וזה תלוי בביאור דינא דנסכא דרב אבא, ונת' במק"א.

יא] והנה בגדר הך מילתא דעד המסייע פוטר מחיוב השבועה, יש שפירשו דהיינו שהוא מסלק את הדררא, דכיון דאיכא לנתבע סיוע דע"א, תו ליכא דררא לחייבו שבועה, ויש שפירשו בזה ד' הגליון שהביא התרוה"ד בסימן של"ד דל"מ עד המסייע לפטור משבועת השומרים, אך באמת בד' הגליון שם, (והוא גל' התוס' לר"א מטוך בשיטת הקדמונים ב"ק), מבו' טעם אחר בזה, עיי"ש.

אך יותר נראה דגדר הדין הוא ולדעת הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ט הוא מוכח כן, דכ"ה דע"א נאמן על הממון לגבי חיוב שבועה, ה"נ הוא נאמן על הממון לגבי לפטור מן השבועה, ולענין חיוב שבועה מהימני' לי' לעד שהנתבע פטור מן הממון, וע"כ אינו חייב שבועה.

וזה כמש"נ במק"א דהא דמהני מיגו לאפטורי משבועה, לאו היינו דהמיגו מסלק את הדררא, אלא היינו דכל שנאמן וזוכה הנתבע בטענתו מכח המיגו, אין מקום לחייבו שבועה, וה"נ דכוותה, כיון דלגבי חיוב שבועה זוכה הנתבע בטענתו מכח הע"א המסייעו, אין מקום לחייבו שבועה.

ומה"ט נקטו הרבה אחרונים דעד המסייע פוטר משבועת גלגול, הגם דשבועת גלגול אינה כלל מכח דררא, ומה"ט ה"ז פוטר משבועת השומרים, גם אי נימא דשבועת השומרים לי"ב דררא כלל, דמ"מ גדר חיובה הוא שאינו נאמן בטענתו בלא שבועה, וכל שעד מסייעו ומאמינו בטענתו, אינו חייב שבועה.

שו"ר מש"כ בזה בחי' הרי"מ סימן ע"ה סק"ג ד"ה אח"כ הביא, לדון אם עד המסייע פוטר משבועת גלגול, ועיי"ש שכתב לדון דכל הא דעד המסייע פוטר הוא משום דעי"ז ליכא דררא, וזה ל"ש בשבועת גלגול, וכתב לדחות, דאף דמגלגלין כשאין ראי' כלל, מ"מ לא מצינו דמגלגלין כשיש ראי' לפטור ולא עדיף הגלגול מהעיקר, אך ילה"ע ע"ז, ממה שהוכיח השער משפט דשבועת גלגול היא גם היכא דמסייע לי' שטרא, וגם דגם לזה יש ללמוד מקרא דלא יקום וגו' אבל קם הוא לשבועה, ועיי"ש בד"ה עוד י"ל דגם ע"א - במש"כ לגבי שבועת היסת.

גם יש לסייע לזה, מדעת הש"ך סימן פ"ז סקכ"א דעד המסייע פוטר משבועה בטענה שנאמן בה ע"י מיגו, ואם הא דעד המסייע פוטר הוא משום שמסלק את הדררא, ל"ש כן התם דאין חיוב השבועה מכח דררא, ובע"כ דהא דעד המסייע פוטר הוא כמש"כ הש"ך שם שהוא נאמן לשבועה כב' לממון, וע"כ בכה"ג שהוא זוכה בממון במיגו, ואך שהוא מחויב שבועה, כ"ה דבטענה שהי' יכול לטעון הי' חייב שבועה, מהני עד המסייע לפוטרו ממנה.

**ב**

יב] הגרע"א ז"ל הק' ע"ד מהר"ם דאכתי איכא למיפרך מה לפיו וע"א שכן אינם בהזמה, וכבר נת' לעיל סק"ג לדון בזה, דלדעת הרא"ש דמהני מיגו לפטור משבועת ע"א, שפיר יהא נאמן העד המזים במיגו, וכמש"כ הגרע"א, ונקט הגרע"א בפשיטות דכל הא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא רק כשהוא מעיד על המעשה עצמו, אך כשהוא מזים את העד המחייב, אינו פוטר מן השבועה.

והיינו כמבו' בד' הגר"ב אחי הגרע"א משום דמדין הכחשה ליכא למיתי עלה, כיון דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, וכל הא דמהני העד המסייע לפטור, הוא כמש"כ הש"ך בסימן פ"ז דגם העד המסייע הוי כשנים, ול"ה העד המסייע כשנים אלא כשהוא מעיד על הממון עצמו, ולא כשהוא מכחיש את העד.

ובש"ך סימן מ"ו חידש, דעד שאומר שהי' תנאי, אינו חשוב כעד המסייע לפטור מן השבועה, משום דגם אם הי' תנאי שמא נתקיים התנאי והמעשה קיים, וצ"ע בד' הש"ך בסימן פ"ז שהוכיח מהז דלא כד' תרוה"ד, ולכאו' לפי דבריו אין ראי' מזה, ושוב מצאתי שכבר עמד ע"ז התומים.

ובמהרי"ט שצייך הש"ך בסימן פ"ז כתב החכם השואל, דעד שמעיד שאכל שני חזקה לא חשיב כעד המסייע, ודחה בזה ראיית בעה"ת מד' הרמב"ם דעד המסייע אינו פוטר משבועת היסת, והסכים לזה המהרי"ט שם, וכ"כ הב"ח והגידו"ת.

וזה מתישב טפי לפ"ד הקצוה"ח דע"א על ראי' אינו נאמן, וה"נ לפטור מן השבועה אינו נאמן, אך אי נימא דע"א נאמן על ראי', צ"ע מ"ט לא יהא נאמן לפטור מן השבועה, ע"י דמעיד שהחזיק הנתבע שני חזקה.

יג] ונ' לדון לישב בזה, דהנה הרא"ש כתב עוד, דכיון דמסייע לי' שטרא פוטר מן השבועה, כ"ש דע"א פוטר, והדברים צ"ע, הרי להצד דעד המסייע אינו פוטר מן השבועה ולא נאמרה נאמנות ע"א לענין לפטור מן השבועה, הרי אי"ז סיוע כלל, והגע עצמך הרי שהביא עד פסול, ודאי אי"ז סיוע לפטור מן השבועה, דעד שאינו נאמן לאו מידי הוא, וא"כ גם עד כשר, אם אינו נאמן לפטור מן השבועה מ"ט הוי סיוע כלל.

והנה אמנם מצינו בשו"ת הרשב"א אלף קס"א דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הוא אף בשלא העיד בבי"ד אלא ה"ז מוכח ממה שמסר את השטר, ואף שאי"ז מוכרח שיתכן שלא ידע את הדין מ"מ בסתמא לא חיישי' להכי, והרי דל"ב עדות גמורה לפטור מן השבועה, ולפ"ז לכאו' גם עד פסול יפטור.

אך נ' דהרשב"א לטעמי' אזיל, שפירש שם בדעת בעה"מ דל"מ עד המסייע לפטור רק משבועה דרבנן, משום שלא תיקנו שבועה בכה"ג שיש סיוע לטענת הנתבע, ובזה שפיר י"ל דגם כה"ג שאין ע"ז תורת עדות, מ"מ הוי זה סיוע לפטור מן השבועה, אך בד' הרא"ש דה"ז פוטר משבועה דאורייתא, רחוק לומר דל"ב עדות כשרה לזה.

וגם דהרי לטעמי קמאי דהרא"ש, ל"מ עד המסייע לפטור רק בעד כשר שהעיד בבי"ד, ואין מ' בד' הרא"ש דלפום טעמא בתרא הוי זה דין אחר, ומהני אף עד פסול או אף אם לא העיד בבי"ד.

יד] ונ' מוכח מזה, דהך מילתא הוה פשיטא לי' להרא"ש דכיון שע"א נאמן לגבי חיוב שבועה, הרי דכ"ה שהוא נאמן לענין חיוב שבועה, ה"נ הוא נאמן לענין פטור שבועה, דלגבי נידון שבועה האמינה תורה לע"א, ואך שדן הרא"ש דשמא הגם דאיכא נאמנות לע"א גם לגבי לפטור, מ"מ לא סגי בנאמנות זו לפטור, דעד כאן לא מצינו, אלא דנאמנות זו בכחה לחייב שבועה, ומנלן דבכחה לפטור מן השבועה.

וע"ז הוא שכתב מהר"ם דקרא הכי משמע, וגם ק"ו הוא דאם מהני לחייב שבועה, כ"ש דמהני לפטור ולהעמיד הממון ביד המוחזק, ויתכן דגם הך ק"ו הוא רק משום דידעינן דאיכא נאמנות לע"א גם לגבי לפטור, ואך באנו לדון שמא לא סגי בנאמנות זו אלא לחייב ולא לפטור, וע"ז י"ל ק"ו, אך אם באנו לדון דכלל לא נתחדשה נאמנות ע"א לפטור מן השבועה, י"ל דל"ה מצינו למעבד ק"ו, ודו"ק.

ולפ"ז שפיר כתב הרא"ש דאם סיוע שטר פוטר מן השבועה כ"ש סיוע ע"א, דכיון דידעינן דהעד נאמן לגבי לפטור מן השבועה, ואך דס"ד דלא סגי בנאמנות זו לפטור, הרי דע"ז שפיר מצינו ללמוד מהא דסיוע שטר פוטר מן השבועה, כ"ש דסיוע ע"א.[[2]](#footnote-3)

טו] ולפ"ז נ' לדון בישוב קו' הגרע"א, דהנה בעיקר מש"כ מהר"ם דאיכא למיפרך מה לפיו וע"א שכן אינם בהכחשה, הי' מקום לדון וכתב הרא"ש דפירכא טובה היא, הי' מקום לדון שהרי הא דע"א אינו בהכחשה, אי"ז משום דהדררא שמכח הע"א אלימא ול"מ נאמנות דוגמתה לפטור ממנה, אלא הוא משום דהעד הפוטר אינו נאמן כלל, ונמצא דהעד הפוטר לי"ל כלל נאמנות כיוצא בו דהמחייב, וא"כ ליכא למיפרך מינה, ומצאתי בחי' הרי"מ סימן ע"ה סק"ג ד"ה עוד קשה שעמד ע"ז, ועי' חי' רמ"ש שדן עד"ז, דהא דל"מ עד אחר לפטור הוא משום שאינו נאמן כשנים.

ולמש"נ דהך מילתא הוי פשיטא לי' למהר"ם דהעד הפוטר נאמן ג"כ, ואך דס"ד דלא סגי בזה לפטור מן השבועה, הרי נמצא דהדררא שמכח עדות העד היא דררא אלימא דל"מ נאמנות דוגמתה לפטור ממנה, ושפיר איכא למיפרך דמה לפיו וע"א שכן אינם בהכחשה כיוצא בהן, ואכתי אי"ז מתישב כה"צ, דאכתי אי"ז אלימות בעדות ע"א יותר מעדות ב' עדים.

ולפ"ז י"ל, דע"כ ליכא למיפרך מהא דע"א אינו בהזמה, שהרי העד שמזימו ואומר לא ראית, נ' שאינו נאמן כלל, דנאמנות ע"א לשבועה הוא רק להעיד על גופא דעובדא, והרי הש"ש כתב דאף באיסורים אין ע"א נאמן לומר לא ראית, וע"כ ליכא למיפרך מהכי, דלא מצינו דע"א אינו בהזמה כיוצא בו, דהעד המזים אינו כלל כיוצא בו, ודו"ק.

**ג**

טז] בדין עד המסייע מצינו כמה דעות בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**, דעת תוס' בקידושין ומהר"ם מר"ב והרא"ש, דעד המסייע פוטר מכל שבועות.

ומהר"ם הוסיף שהוא פוטר אף משבועת הנוטלין, והגר"א הוכיח כן גם ממה שפירשו הראשונים כן בהא דפריך וליחזי זוזי ממאי נקט, והיינו משום דס"ל דשבועה דמתניתין שבועת הנוטלין היא, וכמש"כ בשערי שבועות לרב אלפס, וכן הוכיח התומים סימן פ"ז סק"ו, עוד הוכיח כן ממשה"ק הרא"ש עלה מההיא דאם יש עדים שאמר האב לפני מיתתו וכו', והתם שבועת הנוטלין היא, וכן הוכיח בשו"ת הב"ח סימן ס"ד.

והנה אמנם מב' ראיות אלו אין ללמוד אלא שהוא פוטר משבועת הנוטלין היכא דמדינא הי' נוטל בלא שבועה, אך בגוונא דמדינא אינו נוטל אלא בשבועה, י"ל דאין ע"א פוטר, אך מד' מהר"ם שכתב דאף בהיפוך שבועה, פוטר ע"א את זה שנתהפך עליו מלישבע, ובהיפוך בפשוטו כל עיקר נטילתו היא ע"י השבועה, ובפרט אי נפרש ד' מהר"ם דאיירי בשהפך עליו שבועת היסת, דבזה כיון דלא נחתינן לנכסי', וע"י ההיפוך נוטל שכנגדו ונחתינן לנכסי', ודאי דחשיב דכל עיקר נטילתו היא ע"י השבועה.

וכבר תמה כן בשו"ת הב"ח סימן ס"ד ע"ד מהר"ם, ועי' גם בשו"ת חוט השני סימן ו' שכתב כן, והסכים לזה התומים סימן פ"ז סק"ו, ועי' שער משפט שם סק"ו שהסכים ג"כ לזה, ודחה הראי' מד' מהר"ם דס"ל דאף היכא שנטילתו היא ע"י השבועה פוטרו העד המסייע משבועה, עיי"ש, וזה תלוי במה שנחלקו הסמ"ע והש"ך שם היאך איירי ההיא דמהר"ם, ואכמ"ל, ועיי"ש בתומים ובשער משפט שפקפקו לפ"ז על ד' מהר"י וייל שהביא הש"ך שם סקי"ח.

ובמק"א נת' בדעת הש"ך, דס"ל דאף בהני שאין נוטלין מן הדין ותיקנו חכמים שישבעו ויטלו, לאו היינו דכל הנטילה היא ע"י השבועה, אלא היינו שתיקנו חכמים שיטלו וחייבום שבועה על נטילה זו, וע"כ שפיר פוטר עד המסייע מזה, אך ד' מהר"ם בהיפוך שבועה אכתי צ"ב.

טז] **ב**, דעת הרמב"ן במלחמות ריש ב"מ דעד המסייע אינו פוטר כלל משבועה, ורק משבועת שנים אוחזין ה"ה פוטר, משום דשבועה זו היא משום חשדא שלא יהא כל א' הולך ותוקף בטליתו של חבירו כדר"י, והאי כיון דמסייע לי' ע"א רגל"ד דלא משקר ואידך חשיד ואיהו לא חשיד, עכ"ד, וכ"ה דעת הריטב"א שם.

וכ"נ לדעת רש"י ריש ב"מ דמבו' בדבריו שם דאין המוכר נאמן לפטור מן השבועה אלא משום נאמנות בעל המקח, עיי"ש, והרי דס"ל דאין עד המסייע פוטר מן השבועה, ולדעתו אף אינו פוטר משבועת שנים אוחזין, אך שו"ר בחי' הרי"מ סימן ע"ה סק"ג ד"ה ומדברי רש"י, שדחה הראי' מד' רש"י, וצ"ע עוד בזה.

יז] **ג**, בחי' הרשב"א ב"מ ד"ב: הביא בשם הבעה"מ, דעד המסייע פוטר משבועה דרבנן, וכ"כ גם בשו"ת ח"א סימן אלף קס"א, והרשב"א הסכים לזה, עיי"ש, ועמש"נ לעיל סקי"ג במש"כ הרשב"א שם דגם אם לא העיד העד בבי"ד וכו', ה"ז פוטר מן השבועה.

וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שהוכיח בעה"מ דעד המסייע פוטר מההיא דמסייע לי' שטרא, אשר מזה מבו' דעד המסייע פוטר אף משבועה דאורייתא, וכאשר כ"כ הרמב"ן במלחמות שנראה כן מד' בעה"מ דה"ז פוטר אף משבועה דאורייתא, וצ"ע בזה.

יח] **ד**, ז"ל בעה"ת שער כ"א ח"ה דין ב', אך אם תובעו ע"פ והלוה טוען פרעתיך והביא ע"א שפרעו ונמצא שהוא מסייע לדבריו, בהא איכא מ"ד דלוה מיפטר בלא שבועת היסת וכו', וראייתם וכו' ואקשי' ליחזי זוזי ממאן נקט וכו', ומפרשי הא ידע מהימן והוי כע"א שמסייע לתוקף בטלית ונוטל בלא שבועה, והא נמי דכוותה היא, ולדידן מסתברא לן שלא יפטרו מהיסת אע"פ שהעד מסייעו, דתקנתא דר"נ בכל דבר נתקנה, דחזקה אין אדם תובע אא"כ יש לו עדיפא לי', וההיא דב"מ וכו', או נוכל לומר שעדין לא נתקנה שבועת היסת וכשתיקנוה על כל הפטורין משבועה דאורייתא ומשבועה דרבנן תיקנוה, ע"כ לא יפטר מהיסת, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ומבו' בד' בעה"ת דס"ל דהגם דעד המסייע פוטר מן השבועה, מ"מ אינו פוטר משבועת היסת.

ואמנם יש להסתפק בדעתו, אם ס"ל דה"ה פוטר אף משבועת התורה, או דס"ל דאינו פוטר אלא משבועה דרבנן.

ועיי"ש בגידו"ת שנקט בדעתו דס"ל דעד המסייע פוטר אף משבועת התורה, אך בש"ך סימן ע"ה סקמ"ח נקט לא כן בדעתו, ומכח זה עמד על מה שהביא בעה"ת שער כ"א ח"ג ד' רב מתתי' גאון דעד אומר תנאי ועד אומר אינו תנאי, נשבע הלוה היסת, ולמש"כ הב"י ודעימי' הרי טעמא דר"מ גאון הוא משום דס"ל דעד המסייע פוטר משבועה, וא"כ היאך הביא בעה"ת לדבריו, ועיי"ש שפירש מכח זה דעת ר"מ גאון בע"א, אך לפ"ד הגידו"ת מתישבים ד' בעה"ת בפשיטות, וכמש"כ הגידו"ת שם.

יט] ובטעמא דמילתא דאין ע"א פוטר משבועת היסת, הי' מקום לפרש ע"ד שכתב הריטב"א בשו"ת דל"מ מיגו לפטור משבועת היסת, ונת' במק"א ללמוד מלשונו שהטעם בזה, דהא דמיגו פוטר מן השבועה היינו דכיון שהוא נאמן על הממון במיגו, אין מקום לחייבו שבועה, שהרי אפי' היכא דבלא המיגו ל"ה זוכה בממון כלל, מהני המיגו לזכותו בממון, וכ"ש היכא דבלא המיגו הי' זוכה בממון ואך שהי' צריך לישבע עליו, דיועיל המיגו דיזכה בממון לגמרי ולא יהא מחויב שבועה, וכ"ז הוא בכל שבועות, אך בשבועת היסת דבלא"ה הוא נאמן בטענתו ואפ"ה הוא מחויב שבועה, ל"מ המיגו לפטרו, דטענה הנאמנת מחמת עצמה עדיפא מטענה הנאמנת מחמת מיגו.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט גם ל"מ עד המסייע לפטור משבועת היסת, דגם הא דעד המסייע פוטר מן השבועה נתבאר לעיל סקי"א דהיינו דהעד נאמן על הממון לגבי חיוב שבועה, וע"כ ל"מ זה לפטור משבועת היסת.

אך בחי' הריטב"א ב"מ ד"ב: כתב, ז"ל, אבל במי שמחוייב שבועה מן הדין ואפי' היסת ואע"פ שיש ע"א מעיד כדבריו אינו נפטר משבועתו, עכ"ל, והרי דרבותא טפי היא דל"מ ע"א לפטור משבועת היסת, מהא דל"מ לפטור משאר שבועות, וצריך לחלק לדעתו בין עד המסייע לבין מיגו, ואכמ"ל.

ובאמת א"צ לכ"ז, אלא יל"פ דס"ל לבעה"ת דהא דעד המסייע פוטר הוא דומיא דהא דמסייע לי' שטרא פוטר, וכבר כתבו הראשונים דמסייע לי' שטרא אינו פוטר משבועת היסת, אא"כ חשיב זה כעדות גמורה, וע"כ ה"נ עד המסייע אינו פוטר מזה.

ובדעת הטור דעד המסייע פוטר משבועת היסת, נ' דאה"נ אי"ז מכח טעמא בתרא דהרא"ש דהוא דומיא דסיוע שטרא, אלא מכח טעמי קמאי.

אך ל' בעה"ת נ' טפי דהא דל"מ עד המסייע לפטור, הוא משום דחזקה אין אדם תובע אא"כ יש לו מהניא גם כנגד העד המסייע, וכמש"כ "דחזקה אין אדם תובע אא"כ יש לו עדיפא לי'", וצ"ע בזה.

ושו"ר בשו"ת מהרי"ט ח"א סימן קנ"א שפירש כן ד' בעה"ת, וכתב ע"ז, ז"ל, ואם מטעם סברא שנתקנה בכל ענין משום חזקה דאין אדם תובע אלא א"כ יש לו, איכא למימר דמסתברא דלא תקן ר"נ אלא משום הך אומדנא ואיכא רגל"ד למירמי עלי' שבועה, מיהו היכא דאי"ל לנתבע ע"א מסייעו שפרעו טפי איכא אומדנא לנתבע דאחזוקי סהדא בשקרא לא מחזקינן, דחזקה אין אדם חוטא ולא לו, ואע"ג דאינו קם לממון הא אשכחן שהאמינתו תורה בסוטה אחר סתירה לאסרה על בעלה ובעגלה ערופה שלא תערף וחכמים האמינהו למיתת הבעל שתנשא לשוק ובשבוי' שתנשא לכהונה וכנגד חזקה זו חזקה ודאי דאין אדם תובע וכו' לאו כלום היא וכו', עכ"ל,

ועי' שער משפט סימן ע"ה סקט"ו שחידש ע"פ ד' מהרי"ט, דאף עד קרוב המסייע מועיל לפטור משבועת היסת, וזה דבר חדש, ובשו"ת בית אפרים חו"מ סימן י"ד בתשו' לבעל השעמ"ש פליג ע"ז, עיי"ש בכל דבריו, ועי' עוד במחנ"א עדות סימן ט"ו שנקט בפשיטות לא כן, ורק בקרוב ונתרחק כתב דמועיל לפטור מהיסת, דלגבי שבועה דרבנן ל"ב תחילתו בכשרות, וכבר הביא הפת"ש סימן פ"ז סק"ה לכ"ז.

כ] וע' עוד בשער משפט סימן צ"ד שכתב דל"מ עד המסייע לפטור משבועת גלגול, ובד' הרבה מן האחרונים מבו' דפשיטא להו דמהני לפטור, ובטעמא דהשער משפט דל"מ עד המסייע לפטור משבועת גלגול, יל"פ או משום דהא דעד המסייע פוטר משבועה הוא משום דה"ז מסלק להדררא, וזה ל"ש בשבועת גלגול שאינה מכח דררא, ואם הא דפוטר הוא דומיא דסיוע שטר, ודאי אי"ז פוטר משבועת גלגול, וכמו שהוכיח השעמ"ש שם דסיוע שטר אינו פוטר משבועת גלגול, שהרי מגלגלין שבועה על טענת אמנה, הגם דמסייע לי' שטרא, או דאף דהא דעד המסייע פוטר הוא משום שהוא נאמן על הממון לגבי חיוב שבועה, מ"מ ל"מ אלא בשאר שבועות שעיקר חיוב השבועה הוא משום חיסרון נאמנותו, אך בשבועת גלגול יל"פ דגדר חיוב השבועה הוא, דהגם שהוא נאמן בטענתו לגמרי, מ"מ בכח התובע לגלגל עליו חיוב שבועה, וע"כ ל"מ לי' עד המסייע.

כא] עוד יש להוסיף, במש"כ הש"ך סימן פ"ז סקי"ד להוכיח מד' הטור, דאף דעד המסייע פוטר מן השבועה, מ"מ יש לו עליו חרם סתם, ועיי"ש בגל' הגרע"א שציין לפלוגתת הפוסקים אם היינו אף היכא דבלא העד ל"ה עליו אלא חרם סתם, ולדעת הסוברים דאף בכה"ג אין העד המסייע פוטרו מן החרם, נ' דגדר הדברים הוא עד"ז, דגם דין חרם הוא שהגם שהוא נאמן בטענתו מ"מ יש בכח שכנגדו להחרים עליו, וע"כ ל"מ עד המסייע לפטור מזה.

**ד**

כא] הרמ"א בסימן פ"ז ס"ו כתב, דל"מ עד המסייע לפטור, בשטען טענה שאינו נאמן בה אלא מכח מיגו, דבכה"ג צריך לישבע כאילו טען הטענה האחרת.

והש"ך שם סקכ"א כתב להשיג ע"ז ממש"כ הרא"ש בפ"ק דב"מ ז"ל, והר"ר יונה ז"ל הק' מהא דאמרינן בפרק כל הנשבעין מכלל דתרווייהו סברי המפקיד אצל חבירו וכו' צריך להחזיר לו בעדים, פירוש כדי ליפטר משבועה וכו', ואמאי אמר בעדים, הא אם יחזיר לו בע"א יפטרנו מן השבועה וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאפי' היכא דאינו נאמן אלא על ידי מיגו, עד מסייעו פוטרו, ולכך כתב דאם הפקיד אצלו בשטר אע"ג דאינו נאמן לומר החזרתי אלא במיגו דנאנסו, אם יש לו ע"א שהחזיר פטור משבועה.

ובתומים ונתיה"מ שם כתבו, דהא דנאמן לומר החזרתי, ל"ב לזה למיגו דנאנסו, אלא אחר שהוא נאמן לומר החזרתי בשבועה במיגו דנאנסו, תו אינו חושש להניח השטר ביד המפקיד, ותו נאמן בטענת החזרתי מצ"ע, עכ"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט אינו נאמן לומר החזרתי אלא בשבועה, הרי הוא נאמן בטענת החזרתי מצ"ע.

ועי' עוד בהגה' אמרי ברוך, שכתב לישב, דהתם איכא מיגו גם לעד שהי' אומר נאנסו, ומשא"כ בנידון המרדכי שהביא הרמ"א ליכא מיגו לעד, שאינו חפץ לטעון טענה שהבע"ד מכחישו, עיי"ש, וכבר קדמו התומים סק"י, והוסיף דל"ש בזה הא דמיגו בתרי לא אמרינן, שהרי כתבו התוס' בקידושין דמ"ב דבמקום ריוח ממון אמרינן, וי"ל דסגי שיש ריוח ממון לאחד, ועי' עוד בשו"ת חת"ס חו"מ סימן ס"ט, שכתב דגם דעת הסוברים דמהני עד המסייע בטענה שנאמן בה במיגו, הוא משום שגם להעד יש מיגו, עיי"ש.

כב] עוד השיג הש"ך ע"ז ממש"כ המרדכי רפ"ק דב"מ, ז"ל, אבל אם יש ביד שמעון משל ראובן נוטל בלא שבועה, שהרי העד מסייעו לפטור משבועה, כך פסק רבי מאיר בתשובתו, עכ"ל, והוא בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תפ"ז, והרי הא דשמעון נאמן בטענתו, היינו בדליכא עדים וראה, דאית לי' מיגו דלהד"מ, דאל"כ לא הי' נשבע ונוטל בלא העד, ול"מ העד לפטרו מן השבועה, הרי דס"ל למהר"מ גופי' דאפי' היכא דאינו נאמן אלא ע"י מיגו עד המסייע פוטרו, עכ"ד, ועי' ט"ז סעיף ל' שעמד על סתירת ד' המרדכי, וכתב לחלק בין קרקע למטלטלין, ובהמש"ד נ' דכונתו, דבקרקע דבחזקת בעלי' עומדת אי"ז אלא מיגו, ול"מ מיגו בכה"ג, אך במטלטלין הוי זה הפש"א, והפש"א מהני אף בכה"ג, עיי"ש, וצ"ב.

ועיי"ש בנתיה"מ סק"ז שכתב לישב, ז"ל, דודאי סברת הרב שפיר, דכיון דאינו נאמן אלא מכח מיגו, ובטענה שהיה יכול לטעון ליכא עד המסייע, ואילו היה טוען טענה זו היה חייב שבועה, משו"ה גם בטענה שטוען עכשיו חייב שבועה, דהא אינו נאמן אלא במיגו דטענה אחרת שחייב עליה שבועה, ועוד, דאם לא נחייבו שבועה בטענה זו, א"כ ערומי קא מערים וליכא מיגו. משא"כ במשכון דנאמן במיגו דהחזרתי דבטענת החזרתי ליכא שבועה, רק דמ"מ חייב שבועה במשכון וכו', משו"ה כשיש עד המסייע פטור משבועה, דהא בטענה שהיה יכול לטעון היינו בהחזרתי ג"כ פטור משבועה וכו', עכ"ל.

ובביאור הטעם הראשון שכתב הנתיה"מ דל"מ עד המסייע לפטור כיון שבטענה הראשונה שהי' יכול לטעון ליכא עד המסייע, נ' שכונתו, דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה לאו היינו דהוי כנשבע, אלא היינו שהוא נאמן על הממון לגבי חיוב שבועה, וע"כ כיון דעל הטענה הראשונה לא הי' לו עד המסייע, ול"ה נאמן בטענתו בלא שבועה, גם על טענה זו א"א להאמינו בלא שבועה, והגם דאית לי' עד המסייע שמאמינו על הממון לגבי חיוב שבועה, מ"מ א"א לנו להאמינו בטענה זו יותר ממה שהי' נאמן בטענה האחרת.

כג] ובשער משפט סק"ז כתב לישב, ז"ל, משא"כ היכא שיש ביד שמעון ממון משל ראובן כנגד מה שתובע ממנו, א"כ הרי יש לו לשמעון מיגו מעליא, דאי בעי הי' אומר על מה שתחת ידו להד"מ וגם הי' תובע ממנו הממון שתובע עכשיו, וכיון שיהא לו עד שמגיע לו ממון מראובן כפי הממון שטוען להד"מ הרי עכ"פ לא יצטרך לישבע על הממון שמוחזק בו וטוען להד"מ, כיון שיש לו עד המסייע שמגיע לו כ"כ ממון מראובן, דהא עד המסייע פוטר, ולכך גם עכשיו וכו' מהני העד המסייע לפוטרו משבועה כיון דאית לי' מיגו מעליא וגם העד המסייע פוטרו, עכ"ל.

אמנם בדעת הש"ך שהוכיח מזה נ', דס"ל דגם אם הי' אומר להד"מ וגם הי' תובע ממנו הממון שתובע עכשיו, ל"ה העד פוטרו מן השבועה, דכל הא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הוא רק בשמסייע לטענה שזוכה בה הנתבע בדין, ואך שהוא צריך לישבע עלי', אך כל שמעיד על טענה אחרת שאין לנתבע נאמנות עלי' כלל אף בשבועה, גם העד אינו נאמן עלי', ול"מ לפטור מן השבועה.

ויש להוסיף, שהרי אם הי' טוען הנתבע להד"מ וגם הי' תובע חוב אחר, והי' מחויב שבועה, נ' פשוט דבלא הא דאית לי' מיגו, ל"ה מהני שישבע הנתבע שיש לו חוב אחר, אלא הוא צריך לישבע על טענת להד"מ, ואך משום דאית לי' מיגו דלהד"מ, הוא דמהני שישבע על טענת חוב אחר, שהרי על טענת חוב אחר אינו נאמן כלל, וכל הא דהוא נאמן ליפטר, הוא בטענת להד"מ, וע"כ ודאי צריך הוא לישבע על טענת להד"מ, וע"כ ה"נ ל"מ עד המסייע לפטור, רק כשהוא מעיד על טענת להד"מ, אך כשמעיד על טענת חוב אחר אינו נאמן, ואף שהנתבע נאמן על טענת חוב אחר במיגו, אך הרי לדעת הרמ"א ל"מ עד המסייע על טענה שאינו נאמן בה אלא במיגו, וז"ב.

?אך אם גדר עד המסייע שהוא נאמן כב' לגבי שבועה, נ' דצדקו ד' השעמ"ש, שהרי נתברר לנו לגבי הל' שבועה, שהוא פטור מן הממון, וכל כה"ג ליכא עלי' חיוב שבועה כלל, ועמש"נ לעיל בטעמא דהרשב"ץ דמהני עד המסייע שמעיד דדידי' חטף.

כד] והש"ך סיים, ז"ל, וגם מן הסברא נראה כן, דכיון דאמרינן דע"א לענין שבועה חשיב כשני עדים לענין ממון, א"כ כי היכי דב' עדים היו מחייבים בכל ענין, ה"ה ע"א המסייע פוטר בכל ענין, ודו"ק, עכ"ל.

וד' הש"ך צ"ב, שהרי טעמא דהרמ"א דל"מ העד המסייע בכה"ג לפטור מן השבועה, הוא משום דע"ז לי"ל מיגו, שהרי על הטענה שהי' בידו לטעון לא הי' לו עד המסייע שיפטרנו והי' צריך לישבע, וכמש"כ הנתיה"מ, וא"כ מה יועיל הא דע"א לענין שבועה חשיב כב' עדים לענין ממון.

אך נ"פ דהש"ך לטעמי' אזיל, דס"ל דבהחזרתי מיגו דנאנסו דנאמן בשבועה, אי"ז שבועת התורה, ומה"ת הוא נאמן בלא שבועה, והגם דא"כ עדיף לו לטעון החזרתי, מ"מ שפיר איכא בזה מיגו, דאותה הנאמנות שיש לו בטענת נאנסו יש לו בטענת החזרתי, והגם דבטענת נאנסו חייבתו תורה שבועה, היינו משום דאמר בדדמי, אך בטענת החזרתי דליכא למיחש להכי אינו חייב שבועה.

ולפ"ז נ', דאף הא דמדרבנן אינו נאמן אלא בשבועה, לאו היינו משום דבלא זה לי"ל מיגו כלל כיון שעדיף לו לטעון החזרתי, אלא הוא משום דבטענת נאנסו ל"ה נאמן אלא בשבועה, וע"כ גם בטענת החזרתי לי"ל נאמנות אלא בשבועה, והגם שמה"ת עדיפא טענת החזרתי מטענת נאנסו, וכנ"ל, מ"מ מדרבנן גם בטענת החזרתי אינו נאמן אלא בשבועה, ואשר ע"כ כל שיש לו עד המסייע, שפיר הוא פוטרו מן השבועה.

כה] ובעיקר הנידון בדין עד המסייע על טענה שאינה נאמן בה אלא במיגו, ילה"ע מד' הרשב"ץ בשטמ"ק ריש ב"מ, בדין נסכא דרב אבא, שכתב דאם יש לו עד שאומר ששלו חטף, הוי זה עד המסייע לפטור מן השבועה, והנה הרי בטענת דידי חטפי אינו נאמן אלא במיגו דלא חטפי, ואפ"ה מהני העד המסייע לפטרו מן השבועה.

ולפ"ד השער משפט שהבאנו לעיל סקכ"ג י"ל, דהתם נמי הי' בידו לטעון ב' הטענות, והי' העד המסייע ששלו חטף פוטרו מן השבועה, אך למש"נ בדעת הש"ך לא כן, לא א"ש, וגם לד' השעמ"ש י"ל דהתם גרע, שהרי גם עד זה מעיד שחטף, ויש מקום לומר דל"מ לפטרו משבועה בטענתו שלא חטף, וצ"ע בסברא זו.

שו"ר בחי' הגרש"ש ב"ב סימן י"ח סק"ג שכתב כן בטעמא דהרשב"ץ, דאף אם הי' טוען לא חטפי, הי' מועיל העד שאומר דשלו הוא לפטרו מן השבועה, ועיי"ש שהוסיף דאף דלפ"ד הנתבע העד פסול, שהרי העיד שחטף, והוא אומר שלא חטף, מ"מ הוא מועיל לפטרו מן השבועה, עיי"ש הטעם בזה.

**ה**

כו] בקצוה"ח סימן פ"ז סק"י נסתפק בנתחייב שבועת גלגול על קרקע, אם מהני עד המסייע לפטרו משבועה זו, שהרי אין ע"א קם לשבועה בקרקעות, וא"כ ליכא בזה להק"ו דהמהר"ם, עכ"ד.

והדברים מחודשים, שהרי הא דאין ע"א מחייב שבועה בקרקע, לכאו' אי"ז גריעותא בנאמנותו, אלא הוא משום דאין נשבעין על הקרקעות, וא"כ מ"ט נימא שלא יהא נאמן לפטור משבועה.

וגם לכאו' שייך בזה טעמא קמא שכתב מהר"ם דלכל עון ולכל חטאת הוא דאין קם אבל קם לענין שבועה, דלא מיעטי' קרא בין לחיוב שבועה בין ליפטר מן השבועה, דמכח זה יש להאמינו לפטור מן השבועה אף בקרקע, דהגם דבקרקע אינו קם לחיוב שבועה, היינו כמש"א בירושלמי משום דקרקע לאו בת שבועה היא, אך לפטור מן השבועה שפיר הוא נאמן, שו"ר בהגה' האמרי ברוך לקצוה"ח שכבר עמד בזה.

כז] והנה הש"ך שם סק"כ כתב, ז"ל, הקשה בסמ"ע ס"ק י"ח וז"ל, וא"ת הלא כשיש לו ע"א מסייע א"כ הנתבע חייב שבועה דאורייתא ואז אינו יכול להפך וכו', ועוד י"ל דמשכח"ל בעבדים ושטרות וקרקעות וכו', עכ"ל.

ולכאו' מפורש בד' הש"ך, דעד המסייע פוטר מן השבועה אף בקרקעות, וע"כ כל שהפך עליו הנתבע שבועה על הקרקע, מהני עד המסייע לפטרו, וצע"ג ד' הקצוה"ח שנסתפק בזה ולא הביא ד' הש"ך המפורשים.

והנה אמנם הי' מקום לדון, דכל מה שדן הקצוה"ח דל"מ עד המסייע לפטור משבועה בקרקע, הוא רק בשבועת התורה, אך בשבועה דרבנן, כיון דמדרבנן נשבעין על הקרקעות, אף מהני עד המסייע לפטור משבועה זו, ולפ"ז י"ל, דבגוונא דהש"ך שהפך עליו שבועה דרבנן, שפיר מהני עד המסייע לפטור מזה.

אך כמדומה דאי"ז מתישב, שהרי אף דמדרבנן נשבעין על הקרקעות, מ"מ אין ע"א נאמן לחייב שבועה על הקרקע, שהרי קודם שתיקנו שבועת היסת, אם הי' עד מעיד על הקרקע, ל"ה חייב שבועה, והאמנם בד' האו"ז נ', דאם מדרבנן נשבעין על הקרקעות, כל דהוי מודה במקצת הי' חייב שבועה, אך בד' ש"ר מבו' לא כן, והרי דאף מדרבנן אינו נאמן על הקרקעות, ורק בע"א מעידה שהיא פרועה, הוא דמחייב שבועה, להפיס דעתו של בעה"ב, וא"כ גם לא יהא נאמן לפטור.

וגם לכאו' אף אם עד המסייע נאמן לפטור משבועה דרבנן, צ"ע אם יהא נאמן לפטור מן השבועה שהפך על התובע, שהרי הלה זוכה ע"י שבועה זו בממון, והוי זה מדין רצונך השבע וטול, וע"כ אחר שנשבע אם אין הנתבע רוצה לשלם נחתינן לנכסי', ואם עד המסייע אינו פוטר משבועת התורה, בדין שלא יפטור משבועה זו, כ"ה דבכל מי שאמר רצונך השבע וטול בקרקעות, לכאו' לפ"ד הקצוה"ח לא יפטרנו עד המסייע.

אך בזה י"ל, דדין ההיפוך כדין השבועה שהפך ממנה, ואם בשבועה שהפך ממנה הי' עד המסייע פוטר, גם בשבועת ההיפוך עד המסייע פוטר, וצ"ע אם י"ל כן.

כח] עוד הראוני בד' המרדכי ב"ב סימן תרכ"ז דמפורש בדבריו דעד המסייע פוטר משבועת היסת על קרקע, עיי"ש, אך אי נימא דמודה הקצוה"ח דבשבועה דרבנן על קרקע מהני עד המסייע לפטור, אי"ז סותר לד' הקצוה"ח, אך כבר נת' לעיל דלכאו' אין לחלק בזה.

1. ויש לדון עוד בזה במש"כ הקצוה"ח סימן ע"ה סקי"ג, ז"ל, ונראה כיון דאפי' אם הביא החנוני עד המסייע שנתן לפועלים, אפ"ה אין הבעל הבית צריך שבועה בכפירתו וכמו שנראה מדברי הש"ך לפי גירסתו או איכא חד סהדא, וכ"כ הב"ש באה"ע סימן ל"ה לענין עד הצריך שבועה, דאפילו איכא עד המסייע מ"מ כיון שאינו נאמן בדבורו אלא כי איכא עד המסייע או שבועה ל"ה עד וע"ש, ונראה דה"ה הכא נמי כיון שאין העד מביאו לידי שבועה אלא עד שישבע התובע או עד דאיכא עד המסייע לו לא הוי בכלל כל מקום ששנים מחייבין אותו ממון אחד מחייבו שבועה, דלא אמרו זה אלא היכא ששנים מחייבין אותו ממון בלי שום שבועה ובלי שום עד המסייע. וכן נראה מוכרח וכו', עכ"ל.

   ולכאו' זה ניחא רק אם הא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הוא משום דהוי כנשבע, וע"כ חשיב כעד הצריך שבועה, וגם ל"ה בכלל כל מקום שב' מחייבין אותו ממון וכו', אך אי נימא דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה, היינו שהוא פוטרו מעיקר החיוב שבועה, א"כ נמצא דאחר שפטרו העד, תו עדותו מועלת בפנ"ע, ול"ה עד הצריך שבועה, וגם שפיר חשיב מקום שב' מחייבין אותו ממון, וה"ז כמו שבאו עדים והעידו על הך מילתא, דתו ודאי ל"ה עד הצריך שבועה, ותו ודאי דהע"א מחייבו שבועה וחשיב דב' מחייבין אותו ממון.

   אך נ' שאי"ז מוכרח, דיל"פ דהואיל וכל נאמנות העד המסייע היא רק לגבי שבועה, ע"כ שפיר חשיב כעד הצריך שבועה, וגם חשיב כמקום שאין ב' מחייבין אותו ממון, דהגם דאם באו עדים והעידו על הך מילתא, תו ודאי ל"ח העד כעד הצריך שבועה, וגם חשיב דב' מחייבין אותו ממון, היינו משום שדבר זה שהעידו עליו נתברר לפנינו, ותו העד בפנ"ע מחייב, וע"כ ל"ה עד הצריך שבועה וחשיב כמקום שב' מחייבין אותו ממון, ,אך משא"כ היכא שבא עד המסייע, שלא נתבררה עדותו לפנינו אלא לגבי חיוב שבועה, הרי שפיר חשיב שעדותו בפנ"ע אינה מועלת, והוי כעד הצריך שבועה, וחשיב נמי דכה"ג אין ב' מחייבין אותו ממון, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך האמת בביאור ד' הרא"ש נ', כמש"נ בדברינו בדין עד המסייע א'?, דהגם דאין ע"א נאמן לפטור מן השבועה, מ"מ ודאי יש בזה סיוע, שהרי איכא נאמנות מסוימת בעדותו, וכדחזינן שהוא מצטרף עם אחר לחייב ממון אף היכא שאין השני מסייעו, וזהו שלמד הרא"ש דאם סיוע שטר פוטר מן השבועה כ"ש סיוע ע"א, ומשא"כ עד פסול דלי"ל נאמנות כלל, שהרי אינו מצטרף כלל לחייב ממון, ל"ה סיוע לפטור מן השבועה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם, דאף שיש לו ע"א שמעיד שאכל ג"ש צריך לישבע היסת, ועי' מהרי"ט שכתב החכם השואל לדחות, דעד שמעיד שאכל שני חזקה, לא חשיב כעד המסייע, כיון שאינו יודע שהפירות שלו, והסכים לזה המהרי"ט שם, וכ"כ הב"ח והגידו"ת, עיי"ש.

   ובמל"מ פי"א מטונ"ט תמה טובא ע"ד הבעה"ת, שהרי דעת הרמב"ם דגם בדאיכא ב' עדים שאכל שני חזקה, צריך לישבע היסת, ובשעמ"ש סימן ק"מ סק"ב כתב דבטוען המערער גזולה, א"צ המחזיק לישבע היסת, אך בד' הרמב"ם הנדמ"ח מפורש לא כן, ובחי' הרי"מ סימן ע"ה סק"ב כתב לישב היטב ד' בעה"ת, דהא דחזקת ג"ש אינה פוטרת משבועת היסת, הוא רק משום דכל זכייתו בהממון היא מכח החזקה, אך היכא שהוא זוכה בממון גם בלא החזקה, שפיר מהניא החזקה לפטרו משבועת היסת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)