13 דעת הריטב_א ברבית דרך מקח
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' ה' ניסן תשס"ט

א] ב"מ ד"ס:, איזהו נשך ואיזהו תרבית וכו', ובגמ' שם מדשביק לריבית דאורייתא וקא מפרש דרבנן וכו', ופירש"י, ז"ל, לרבית דאורייתא, דרך הלואה משמע, כדכתיב מרבה הונו בנשך ובתרבית, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, פרש"י דמדאורייתא לא הוי רבית אלא בדרך הלואה כדכתיב מלוה הונו בנשך ותרבית, ותימה דבכולהו נסחי כתוב מרבה הונו בנשך ותרבית, אך בפירש"י שלפנינו יליף לה מדכתיב מרבה הונו בנשך ותרבית?, והנכון דכיון דכתיב את כספך לא תתן לו בנשך, משמע שלא אסרה תורה אלא כל שיש בו נשך ברור משעת נתינה, וכדכתיב נמי לא תשימון עליו נשך, עכ"ל.

ב] והנה מבו' בפירקין דפסיקה בהוזלה וטרשא ל"ה רבית דאורייתא, וצ"ב דהניחא לדעת רש"י דלא אסרה תורה רבית אלא דרך הלואה, ע"כ גם פסיקה בהוזלה וטרשא ל"ה רבית מה"ת, אך לדעת הריטב"א דאסרה תורה רבית גם בדרך מקח, וכל הא דפסיקה שריא הוא משום שאין בו נשך ברור משעת נתינה, א"כ בפסיקה בהוזלה וטרשא שיש בהן נשך ברור משעת נתינה, מ"ט ל"ה רבית גמורה מה"ת.

אמנם פשר דבר נלמד מד' הריטב"א לקמן דס"ה., ז"ל, ומצינו בתשובה לרבינו האיי ז"ל שהמוכר לחברו פירות ביותר מדמיהן "משום אגר נטר לי" וקנה אותם באחד מדרכי ההקנאות ובא אחד מהם לחזור בו אין המקח מתבטל ואע"פ שהוא באיסור "רבית קצוצה" אלא המכר קיים ומה שיש בו יותר מדמיו מחזיר כדין רבית, עכ"ל.

ונ' בד' הריטב"א, דבאמת כל שמכר פירות ביותר מדמיהם משום אגר נטר לי, הוי זה רבית קצוצה, ומשמעות דבריו דאף אם קיבל הדמים מחזיר, כדין רבית קצוצה שיוצאה בדיינים.

והא דבכל טרשא ל"ה זה רבית קצוצה, נ' דהוא משום דדוקא כשפירש להדיא שמוכר ביותר מדמיהן משום אגר נטר לי, הוא דהוי זה רבית קצוצה, אך כל שלא פירש להדיא דהוא משום אגר נטר לי, ה"ז מתפרש כדמי המקח, וע"כ אי"ז רבית דאורייתא.

ול' הריטב"א שם בהמש"ד דהא דפסיקה בהוזלה ביש לו שריא, הוא משום דאוזולי הוא דקא מוזיל גבי', וכ"כ הריטב"א גם לקמן דס"ג:, ונ' דגם הא דפסיקה בהוזלה באין לו לא אסירא מה"ת, הוא מה"ט דאוזולי הוא דקא מוזיל גבי', ואך דה"ז אסור מדרבנן, וכ"נ מל' הריטב"א דס"ג:, ז"ל, כל אגר נטר לי, פי' לא מיבעיא אגר נטר הלואה שהרויח לו עליה זמן, אלא אפילו "אוזולי במכר" משום הרוחת זמן אסיר, עכ"ל, ונ' דהא דמדאורייתא ה"ז מותר, הוא משום דהוי זה הוזלה במכר, וכל דיש לו הוי מקח גמור, ואף מדרבנן לא חזינן לההוזלה כרבית, אלא אוזולי הא דקא מוזיל גבי'.

וכ"ה מבו' גם בד' המאירי במתניתין לקמן דס"ה., ז"ל, ואין מרבין על המכר וכו' וכשאומר לו אם לגורן באלף ומאתים נראה שלשכר מעות הוא מכוין ואע"פ שלא פירש כן ר"ל שיהא עושה כן לשכר המעות ה"ז אבק רבית, "שאם פירש כן רבית קצוצה היא", עכ"ל, והרי דכל הא דטרשא ל"ה רבית מה"ת, הוא משום דלא נתפרש להדיא דהוי זה בשכר המתנת המעות, והיינו משום דכה"ג ה"ז מתפרש כדמי המקח, וע"כ אי"ז רבית דאורייתא..

ג] ולפ"ז צ"ל, דמה שהוצרך הריטב"א לפרש דהא דליכא בפסיקה משום רבית דאורייתא הוא משום דאי"ז נשך ברור משעת נתינה, ולא פירשה דהוא משום דה"ז מתפרש כדמי המקח, נ' דהוא משום דכל שנתייקר אחר הפסיקה, ודאי דנתינת יוקר זה הויא אגר נטר, דל"ש למימר דכ"ה דמי המקח, שהרי גם אם לא יתייקר המקח יתנו לו בדמים הללו, ומה שהוא נותנו לו בדמים הללו אף אם נתייקר, הוי זה אגר נטר.

ויותר נ' לפרש בזה, לפמש"נ בדברינו בדין טרשא ביש לו מעות, דמד' כמה מן הראשונים נראה, דנידון הרבית בפסיקה, הוא משום דחשיב שממתין מלפרוע לו את הפירות, עיי"ש, ולפ"ז הרי נמצא דאין להתיר בפסיקה משום דה"ז מתפרש כדמי המקח, דמ"מ כיון שבעד דינר נתחייב ליתן לו כור חטים, והוא ממתין מלפרעם לו, ובהגיע זמן הפירעון הוא נותנם לו אף שהוקרו, דמי ממש לסאה בסאה שכתב הריטב"א דכל הא דשרי הוא משום דליכא נשך ברור משעת נתינה, וז"ב בעזה"י.

ד] אמנם צ"ע בזה ממש"כ הריטב"א לקמן דס"ה:, ז"ל, משכן לו בית משכן לו שדה ואמר לו לכשתרצה ותמכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור, פירוש אסור לעשות ולקיים כן והו"ל רבית קצוצה דמשום שכר מעותיו מוזיל גבי' וכו', עכ"ל, וצ"ע דאם כל פסיקה בהוזלה ל"ה רבית קצוצה משום דמצינו לדון דאוזולי אוזיל גבי' וזהו שווי המקח, א"כ מ"ט התם הוי זה רבית קצוצה, הרי מצינו לדון שזהו שווי הקרקע, ובפרט דאיירי בקרקע דאין אונאה לקרקעות.

ועד"ז קשיא במש"כ הריטב"א לקמן דס"ז. דלדעת רש"י דמשכנתא בנכייתא בבית אסירא, הוי זה רבית קצוצה, וזה דלא כמשמעות ד' הרמב"ן לקמן דס"ד: דגם לדעת רש"י אי"ז אלא רבית דרבנן, וכ"ה דעת הרמב"ם, וגם התם תיקשי, דמ"ט הוי זה רבית קצוצה, דהרי מצינו לדון דאוזולי אוזיל גבי' וזהו שווי הפירות.

ועי' עוד בל' הריטב"א לקמן דס"ד: דמשמע דבהא דלא ישכור הימנו בפחות הוי זה רבית קצוצה, עיי"ש, וגם התם תיקשי, דמ"ט לא נימא דאוזולי אוזיל גבי' וזהו שווי השכירות.

ה] והנה בשער דעה סימן קס"ג סק"ב הק', דמ"ט אסור המלוה לשכור הימנו בפחות, ומ"ש מהא דמותר למכור ביוקר בהמתנה אף מטלטלין בדבר שאין שומתו ידוע, דמה חילוק בזה בין למכור ביוקר או להוזיל בשביל ההלואה, וכתב לישב דכיון שמתחילה לוה ממנו מעות חמיר טפי ממכירה בהמתנה שהוא דרך מקח, אף דאידי ואידי אינו אלא אבק רבית, דהא לא הלוהו ע"מ שישכור ממנו בפחות, מ"מ בדרך הלואה חמיר טפי, עכ"ד.

וכעי"ז כתב בחי' הגרע"א לקמן דס"ד:, ועיי"ש שהוסיף לבאר בזה, דבדרך מקח לא אסרו חכמים רק היכא דמוכח דעושה כן בשביל הקדמת מעות, אבל היכא דאינו מוכח אף דידע בנפשו שעושה כן בשביל הקדמת מעות, מ"מ ליכא איסור, כיון דלעולם אין כאן הלואה והאיסור רק דמחזי כרבית, משו"ה אם אינו ניכר כלל שום מלתא יתירתא אינו איסור, אבל בשאר א"ר כגון רבית שלא בשעת הלואה דתקנ"ח שאסרו שלא יתן רבית אף בלא קציצה, בזה אף שאינו ניכר מ"מ אם ידע בנפשו שעושה כן בשביל הלואה אסור, דהאיסור לא מטעם מיחזי, רק האיסור בעצמו שלא יתן רבית בשביל הלואה, עכ"ד.

אך לכאו' אי"ז מתישב לפ"ד הריטב"א, שהרי לדעתו גם בדרך מקח שייכא רבית דאורייתא, וכל הא דטרשא שריא הוא משום שקצצו שזהו דמי המקח, וא"כ הדר קשיא דמ"ש לא ישכור הימנו בפחות מטרשא.

ו] ונ' לישב, דהא דפסיקה בהוזלה וטרשא ל"ה רבית דאורייתא, משום דה"ז מתפרש כדמי המקח, לאו היינו דמה"ט חשבינן דלי"ל ריוח כלל, דודאי כיון שהוא מוזיל מדמיו או מוסיף על דמיו, אית לי' ריוח, דודאי דמכירה בזול או מכירה ביוקר, הוי ריוח ממון, ואך דמ"מ לי"ב איסור רבית, דכל עיקר איסור רבית הוא רק בשמתחייב להוסיף לו על ההלואה עצמה, אך כל שמתחייב להחזיר לו ההלואה עצמה באופן היותר טוב, אי"ז רבית כלל.

ומה"ט נ', דהמלוה לחבירו והתנה עמו שיפרע לו רק מקרקע מסוימת, אף אם לא עשו כן בדרך מכר, לי"ב איסור רבית, ואף אם הברירה ביד המלוה אם יפרע לו מקרקע זו או יפרע לו מעות, ולא אמרי' דכיון שחייב לפרוע לו מקרקע זו, חשיב שנתן למלוה טוה"נ, והיינו משום שלא נתחייב לו ליתן דבר מלבד פירעון ההלואה עצמו, וע"כ אף שהמלוה יש לו טוה"נ מפירעון ההלואה, לי"ב איסורא, ועמש"נ בזה להלן סק"? בד' הט"ז סו"ס ק"ס.

ואשר ע"כ בפסיקה בהוזלה דנותן הדמים בעד המקח, והמקח הוא פירעון הדמים, הרי דהגם דמוזיל גבי', לא חשבינן לה כנתינת תוספת על ההלואה, אלא כיון שקבעו שהמקח ניתן בעד דמים אלו ודמים אלו הם דמי המקח, נמצא שכל המקח הוא פירעון ההלואה עצמה, וע"כ הגם שיש להלוקח ריוח מזה, לי"ב איסור רבית מה"ת.

ועד"ז הוא בטרשא, דכיון שנותן לו הדמים לאח"ז בעד המקח, הרי דהגם שמכר לו ביוקר, לא חשבינן לה כנתינת תוספת על ההלואה, אלא כל הדמים הם תשלומי המקח, וע"כ הגם שיש למוכר ריוח מזה, לי"ב איסור רבית מה"ת.

ואמנם לכאו' לפ"ז, הי' בדין שיהא אסור פסיקה בהוזלה בדבר שאין שומתו ידועה בשהקדים חלק מן המעות, משום דבעבור הקדמת המעות מוזיל גבי' לשאר המקח, דשאר המקח הרי אינו פירעון על חובו, ובדין דיהא אסור, ובד' הפוסקים לא מצינו שחילקו בזה, אך נ' שאי"ז כן, דכיון דהוי הכל מקח א', אנו דנים דכל המקח הוי פירעון על חובו ועל עוד נ' זוז, ודו"ק.

ז] ולפ"ז מתישבים היטב ד' הריטב"א דכשאמר לכשתרצה למכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו, הוי רבית קצוצה, דהגם דקצב דמים אלו בדמי המקח, מ"מ כיון דהמעות לא ניתנו מתחילה בעד המקח, אלא ניתנו בהלואה, והוי זה תנאי בפנ"ע שכשירצה למכרם לא ימכרם אלא לו בדמים הללו, שהרי כתב הרשב"א שם דהתנאי הוא שאף אם ימכרם לאחר פירעון לא ימכרם אלא לו בדמים הללו, הרי דהא גופא שקצב דמי המקח בזול, הוי זה ריוח ממון, והוי זה רבית קצוצה, שהרי מלבד פירעון ההלואה נתחייב לו בדבר נוסף שהוא ריוח ממון.

ומה"ט כתב הריטב"א דמשכנתא בנכייתא בבית לדעת רש"י הוי רבית קצוצה, דכיון דמותר המעות הוו בהלואה, הרי נמצא דבעד הלואה זו מכר לו פירות בהוזלה, ונמצא שמלבד פירעון ההלואה נתן לו דבר נוסף שהוא ריוח ממון, וע"כ הוי זה רבית קצוצה, ומה"ט גם בהא דלא ישכור הימנו בפחות י"ל דהוי רבית קצוצה, וז"ב.

ח] ובזה מתישב קו' השער דעה והגרע"א, בהא דאסרינן לשכור הימנו בפחות ובמשכנתא בנכייתא, ולא שרינן בזה דומיא דטרשא, שהרי יסוד ההיתר בטרשא, הוא משום שאינו נותן לו דבר מלבד פירעון ההלואה, וע"כ אף דאית לי' ריוח ממון, מ"מ אי"ז רבית, ומשא"כ בלא ישכור הימנו בפחות ובמשכנתא בנכייתא שמלבד פירעון ההלואה, הוא משכיר ומוכר לו בזול, ה"ז אסור.

ונפ"מ לדינא בזה, במי שמכר לחבירו בהקפה ובעד זה הלוקח משכיר לו בפחות, דלפ"ד השער דעה והגרע"א לכאו' יש להתיר בזה, דבכל רבית דרך מקח לא אסרו בכה"ג, אא"כ נימא דכל שנותן רבית אחרת על המקח, לי"ב להתירא דדרך מקח, ?, אך למש"נ בדעת הריטב"א יש לאסור בזה, דכל התירא דטרשא הוא רק משום שאינו מוסיף לו על פירעון המקח, אך כל שהוא נותן לו תוספת מלבד פירעון המקח, ה"ז אסור, וז"ב.

ט] והנה בשו"ע סימן ק"ס סכ"ג כתב, דהמלוה מעות ע"מ שכל מלאכה שתבא לידו יתן אותה למלוה לעשותה אסור, והט"ז שם סקכ"ב כתב ע"ז, ז"ל, ואילולי פה קדוש הייתי אומר דהיתר גמור הוא, וראי' ברורה מדברי התלמוד הובא בש"ע סי' קע"ב סעיף ד' דאם אמר המלוה ללוה אם תמכור קרקע שלך לא תמכור אלא לי בשווי' וע"מ כן אני מלוה לך דמותר, והיינו ממש הך דהכא וכו', עכ"ל, ועיי"ש בנקוה"כ מש"כ בזה.

ולמש"נ נ' די"ל בזה, דהתם התנאי הוא דלכשירצה למכרם ימכרם לו בפירעון ההלואה, ונמצא שלא נתחייב לו בטוה"נ מלבד תשלומי ההלואה, אלא נתחייב לפרוע לו את ההלואה מקרקע מסוימת, ואי"ז רבית כלל, ואף אם שווי הקרקע הוא יותר מן החוב, נמי י"ל דשרי, דכל המקח הוי פירעון על חובו ועל עוד נ' זוז, וע"ד שנת' לעיל סוסק"ה, ומשא"כ בדינא דהשו"ע, הרי מלבד תשלומי ההלואה, נתחייב ליתן לו מלאכה כל מלאכה שתבא לידו, וכיון דחשיב זה הנאה, נמצא שנתן לו הנאה נוספת "מלבד" תשלומי ההלואה עצמם, וע"כ הוי זה רבית.

ומד' הט"ז והש"ך שלא תירצו כן, אין מקור דפליגי ע"ז, דיתכן דמפרשי דמה שנתחייב למכור לו אי"ז בתורת פירעון ההלואה, אלא הוי זה התחייבות בפנ"ע שנתחייב למכור לו, והרי מצינו בד' הרשב"א דחייב למכור לו גם לאחר הפירעון, וגם אי נימא דכל ההתחייבות היא רק קודם הפירעון, מ"מ אין התחייבות זו בתורת פירעון ההלואה, אלא התחייבות לעצמה, ואך שלא נתחייב לו רק כ"ז שההלואה קיימת.

י] ועד"ז נ' עוד, דהנה בחוו"ד סימן קס"א סק"א כתב, ביסוד ההיתר ברבית דרך מקח, דרק בהלואת סאה בסאתים אסר רחמנא, כיון שנתחייב להחזיר לו הסאה חטים שדוקא בעד קרנו ועוד סאה יותר משום רבית, וניכר הרבית לעין כל שנוטל יותר ממה שהלוהו, ומשא"כ באומר בל' מכירה מכור לי סאה חטים ואשלם לך סאתים חטים לזמ"פ, דא"צ לשלם לו רק שויים, דומה ממש למוכר במעות לזמן פירעון, דהא אין שום חיוב כלל על החטים רק על מעות והתורה לא אסרה רק כשצריך לשלם לו כעין שהלוהו ועוד יותר, וסובר הט"ז דמה"ט פי' אם אמר לוה לי סאה חטים או חפץ פלוני להוציאו ואשלם לך כו"כ מעות לזמ"פ אף שהן יותר משויים לזמן זה, ג"כ מותר דאורייתא, דזה מכר נקרא, דלא נקרא הלואה רק כשמתחייב לשלם לו כעין שהלוהו ועוד יותר, דניכר הרבית לעין כל שנוטל יותר ממה שהלוהו, עכ"ד.

וראיתי שכתבו דלפ"ד החוו"ד, ה"ה במלוה מנה במנה ומתחייב ג"כ למכור למלוה חפץ פלוני בזול, אי"ז רבית דאורייתא, כיון דלא מינכר הרבית, וכדעת הרי"ד לקמן דס"ד: והמבי"ט ח"א סימן קט"ז.

אך נ' ברור דאי"ז ענין כלל לד' החוו"ד, דאם נתחייב מלבד תשלומי ההלואה למכור לו חפץ פלוני בזול, הרי הדבר ניכר שנתן לו דבר נוסף מלבד תשלומי ההלואה עצמה, וע"כ אף דלא ניכר שדבר זה יש בו ריוח ממון, ה"ז רבית האסורה, וכל ד' החוו"ד הם רק בפורע לו ההלואה עצמה במין אחר ביותר, דכה"ג אינו ניכר כלל שנתן לו יותר מן ההלואה, וכאשר כ"ה להדיא בל' החוו"ד דהאיסור הוא כשצריך לשלם לו כעין שהלוהו ועוד יותר, וז"ב.

ובאמת נ' שהוא מוכרח כן ממש"כ החוו"ד שם לישב הא דלכשתמכור לא תמכור אלא לי בדמים הללו, דמשמע דלמ"ד דצד א' ברבית אסור הוי זה רבית קצוצה, עיי"ש, ודבריו אינם מתישבים רק לפמש"נ בדעתו, דכל ההיתר הוא רק אם מה שנותן לו הוי פירעון ההלואה, וע"כ י"ל דהתם דאם לא ימכור השדה צריך לשלם כסף דוקא, ע"כ אף אם ימכור השדה ויתן לו השדה, חזינן לזה כתוספת על פירעון החוב, וע"כ ה"ז רבית קצוצה, אך אי נימא דיסו"ד החוו"ד הוא משום שאינו ניכר דהוי זה רבית דאפשר דזהו שויו, הרי טעם זה שייך גם התם.

דע"כ באמר לכשתמכרם לא תמכרם אלא לי נקט הריטב"א דהוי זה רבית קצוצה, דכיון דהוי זה תנאי נוסף מלבד המקח, וכמו שפירש הרשב"א דלאו היינו שהמעות ניתנו בעד המקח, וברור שכ"ה גם דעת הריטב"א, דאל"כ ל"ש שיהא זה רבית קצוצה, אלא אי נימא כד' החוו"ד קס"א סק"א, והחוו"ד עצמו סתר משנתו למש"כ בסימן קע"ב להתיר אף בנתייקר משום דהוי כמקח, עיי"ש, וצ"ע, (ובפשוטו גם ה"ז סותר למש"כ בסו"ס ק"ס, אך עי' מש"נ לעיל לישב דלא סתרי דבריו אלו זל"ז), נמצא שנתחייב לו דבר נוסף מלבד המקח, ודבר זה הוא ריוח ממון, וע"כ הוי זה רבית, ודו"ק היטב.

ובזה מיושב קו' הט"ז סו"ס ק"ס, והחוו"ד שם כתב דהתם הוי תנאי מכירה, וע"כ הוי רבית דרך מקח ולא אסרו בכה"ג, ולמש"נ נ', דל"ב בזה להתירא דרבית דרך מקח, דבלא"ה ג"כ ליכא איסורא בזה, שהרי כשנותן לו קרקע זו עבור חובו, אינו נותן לו יותר מן ההלואה, וע"כ הגם שהלוה הרויח מזה, מ"מ שרי, דאי"ז נשך ותרבית, שלא נתרבה ממונו בכלום.

ויתכן שהחוו"ד כיון לזה, עיי"ש, ולפ"ז לא סתרי דבריו למש"כ בר"ס קס"א דבמוזיל כה"ג הוי רבית קצוצה, דלעולם הוי זה דרך הלואה, ומ"מ אם אינו מוזיל והוי הכל פירעון ההלואה, לי"ב איסורא, אך במוזיל ס"ל דלא מצינו לחשוב הכל כפירעון ההלואה, אלא הוי זה תוספת בעד האגר נטר, ובזה בעי' להיתר בפנ"ע דדרך מקח, ובזה הוא שחידש החוו"ד דכל כה"ג לא חשיב כדרך מקח.

וה"ז ככל פסיקה בהוזלה ביש לו דשריא,

ונ' דמה"ט לא דן הריטב"א כלל על פסיקה בהוזלה ועל טרשא, דהתם פשיטא דשרי, דכיון שקצצו שזה דמי המקח, נמצא שהוא משיב לו כנגד חובו ואין נותן לו כלל יותר מחובו, וע"כ לי"ב משום רבית, והיינו שאין ההיתר משום שאין לו ריוח מזה, אלא משום שאין ריוח זה מוגדר כתוספת על קרן ההלואה, אלא מוגדר שקיבל את קרן ההלואה עצמה בתנאים טובים, ורק בפסיקה דעלמא הוא דקשיא לי' להריטב"א, דכיון שקצצו את חובו בפירות אלו, והם עצמן נתייקרו, נמצא שמוסיף לו על הקרן, וע"כ כל הא דלי"ב משום רבית הוא משום שאי"ז ברור, וכמש"כ הריטב"א.

אך צ"ע בד' הריטב"א, דלהצד דבתר בסוף אזלינן, מ"ט ליכא רבית בדרך מקח, והרי ה"ט שכתב הריטב"א דבעי' נשך ברור משעת נתינה, הוא הטעם להא דבתר מעיקרא אזלינן, וכמש"כ הריטב"א להלן, וגם בדבריו במתניתין מבו' כן, אך להצד דבתר בסוף אזלינן, הרי ל"ב שיהא נשך ברור משעת נתינה, וא"כ מ"ט דרך מקח לי"ב איסורא.

ובזה מיושב משה"ק האחרונים דמ"ט לא שרינן בכל פסיקה משום התירא דטרשא, ולהנ"ל ניחא, דכל התירא דטרשא הוא משום דאי"ז תוספת על הקרן, אך בפסיקה הרי הוי זה תוספת על הקרן, וע"כ שפיר יש לאסור.

ועפי"ז מבו' דעת הרמב"ם פ"ו ממלו"ל ה"ו דבאכילת פירות הוי רבית קצוצה אף בדרך מקח, והיינו כמש"כ בגידו"ת ח"ב דין ט', ולמש"נ היינו משום דכאן א"א לומר דכ"ז הוא פריעת קרן ההלואה, וגם התירא דפסיקה ל"ש בזה, דיל"פ דהרמב"ם ס"ל דגם בפסיקה נקבע שפירות אלו הם תמורת חובו, והרי למש"נ לעיל גם הריטב"א מודה לזה, ואך שבא לפרש מ"ט אין אסור משום ייקור הפירות עצמן, וע"ז כתב דבעי' נשך ברור משעת נתינה דומיא דסאה בסאה, וע"כ מן הדין לי"ב איסורא, ומשא"כ באכילת פירות דהוי ריוח מן הצד, ודו"ק.

ואי נימא כן, מבו' ד' רש"י שפירש בדמים הללו שפסק עמו להוסיף דמים על דמי ההלואה, והתוס' הק' ע"ז, וי"ל דדעת רש"י דאם פסק בדמי ההלואה, הי' מותר גם בהוזלה, ואף דלי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה, משום דלא קני לה למי שפרע וכמש"כ החוו"ד, מ"מ שרי משום שאין שומתו ידועה, וכ"ז הוא רק בשפסק עמו בדמי ההלואה, דקצץ עמו לזה בפירעון ההלואה, ואין בזה נתינת רבית מלבד ההלואה, ומשא"כ בשפסק עמו על דמים יתירים מדמי ההלואה, הרי נמצא שחלק המקח שתמורת הדמים היתירים, הוי כאגר נטר על ההלואה וה"ז אסור.

והאמנם נמצא דבר מחודש, דבפסיקה בהוזלה באין שומתו ידועה, אם יפסוק כל המקח בעד דמים אלו שרי, ואם יוסיף בדמי מקח זה יהא אסור, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד בדעת רש"י, דס"ל דאם פסק עמו בדמי ההלואה, פשיטא דבשוייהן מותר, ואין מקום לאסור בזה כלל, ורק בפסק עמו בדמים יתירים, הוא דס"ד דאף בשוייהן מותר משום הטוה"נ שמתחייב למכור לו חפץ זה, וכמש"נ לעיל דאם מתחייב חפץ זה בפירעון ההלואה אין בזה משום רבית כלל, שאינו נותן לו כלום מלבד ההלואה.

אך באמת גם בשוייהם צ"ע מ"ט שרי ולי"ב משום איסור פסיקה, ולהחוו"ד ניחא דליכא איסור פסיקה בפוסק על דבר מסוים, וי"ל עוד, דאם נותן המעות בעבור המכירה, וה"ה קונה בכסף, לי"ב כלל איסור פסיקה, דלא מצינו דכל מקח לאחר ל' אסור אף היכא שהוא חל משום איסור פסיקה, וז"פ, והגם שיכול לחזור בו, אי"ז סיבה לאסור אלא בפסיקה בהוזלה, וע"ד שמצינו לגבי פועל.

ואם אי"ז אלא התחייבות למכור, י"ל דאה"נ, וכל שאומר בשוייהן ה"ז מתפרש כפי השווי שיהא בשעת המכירה, וע"כ לי"ב איסורא כלל, וי"ל דאף אם אי"ז מתפרש כן, מ"מ כיון שעדין לא עשו מקח כלל, ליכא איסור על הפסיקה דלאו מידי הוא, וודאי אם יתייקר יהא אסור ליתנו בדמים אלו.

ויל"פ דזהו טעמא דהמ"מ שכתב דבדמים אלו אסור אף אם שויו כן, והיינו משום איסור פסיקה, והתירא דיש לו ל"מ במקח לאחר ל', דלא קנה למי שפרע, וגם אם ל"ב לקנות למי שפרע, מ"מ כל שמעכב המקח גרע, ודו"ק.

במש"כ הראשונים דאפשר דכל חובו כלה באותה נכייתא, והריטב"א הוסיף דדמיא למשכנתא דסורא, צע"ג, הרי ודאי דשרי נכייתא אף בכה"ג דל"ש שיכלה כל חובו בזה, ועי' ריטב"א שתמה כן ע"ד הר"מ הנשיא, כאשר כ"ה להדיא בשו"ת הרי"ף שהביא הרמב"ן שם, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיא דמשכנתא.

ונ' דכונת הראשונים, שהרי גם אם יפרע את שאר חובו ולא ישאר אלא כנגד המשכנתא, ג"כ יהא לו זכות נכייתא, וע"כ לא חשבינן דהנכייתא הויא תמורת ההלואה, אלא הוי זה מקח גמור, שהמעות ניתנו בעד הפירות.

אך אכתי אינו מובן, שהרי ודאי דכל מה שניכה לו הוא משום שאר ההלואה, והגם דאם יפרע לו חובו אכתי ישאר זכות המשכנתא, מ"מ משום ההלואה הקיימת עכשיו השכיר לו בפחות, וצ"ע.

וצ"ל דמ"מ כיון דהוי הכל הלואה אחת, לא חשבינן לה כב' עיסקאות ומוזיל במקח זה תמורת ההלואה במותר, והאמנם זה טעמא דמאן דאסר בנכייתא, וכמו שפירש הרמב"ן בדס"ז., ז"ל, אלא שיש לשאול למה והלא דרך מקח בכך הוא שהרי אמרו מה שעזי חולבות מכור לך מותר ותניא נמי גבי שדה כה"ג ואע"פ שהוא מקדים לו מעות, והטעם שכיון שהלוהו אסור דמחזי כרבית שהרי המותר עליו במלוה והוא חייב בהם כמו שפירשתי, מה שאין כן בזו שכל מה שנתן על פירותיו נתן ואינו חייב אלא להעמיד לו מקח, עכ"ל, אלא חשבינן לה כמקח.

ואמנם כ"ז ניחא למש"נ דהתירא דרבית דרך מקח, הוא משום דכל דרך מקח לא חשבינן לה כנתינת תוספת כלל על ההלואה, וע"כ י"ל דכיון דהוי הכל הלואה אחת, לא חשבינן שפורע יותר מן ההלואה, כיון שמה שנותן הפירות הוי פירעון על ההלואה דרך מקח, ולא חשיב יותר, ונתחדש שאין מחלקין ההלואה לשנים, ולזה הוא שהוצרכו הראשונים להא דדילמא כלה חובו באותה נכייתא, ודו"ק

ועד"ז נ' גם בהתירא דמשכנתא באתרא דלא מסלקי, שכתבו הראשונים דהוי מכר, וצ"ע דודאי אי"ז מכר גמור.

וגם אטו שרי גם נתינת הנאה אחרת, וגם במשכנתא דסורא מבו' בבעה"ת ח"ד דין י"ח שנסתפק אם מותר ליתן לו הנאה אחרת, עיי"ש, אך י"ל דהתם איירי בשיכול לסלקו, ובכה"ג ודאי הוי זה הלואה, וכמש"א בגמ' דשביעית משמטתה, ומבו' ברמב"ן ור"ן דיש להעמידה במשכנתא דסורא בשיכול הלוה לסלקו.

אך בזה יל"פ ע"ד שנת' דלעולם ל"ה מכר גמור, ואך דמ"מ שרי, דהגם שהוא מרויח מן ההלואה, מ"מ לא חשבינן כקיבל יותר מן ההלואה, אלא מה שהוא מחזיק במשכנתא הוא בתורת פירעון החוב במידה מסוימת, וע"כ אף שיש לו תועלת מזה ה"ז מותר.

ועי' שו"ת הריב"ש דאף אתרא דלא מסלקי הוי כשכירות, והוכיח מזה דל"מ מחילה בשכירות, ועי' מחנ"א שפקפק ע"ז, ונ' דהריב"ש פירש דאתרא דמסלקי אי"ז שכירות, וע"כ שפיר שייך מחילה כזו, ומה שהביא המחנ"א מד' הריטב"א בגיטין, צ"ב, דהריטב"א איירי בשמוחל על החוב, וזה ודאי מהני כמבו' בראשונים, אך נידון הריב"ש הוא למחול על השכירות, ובשעמ"ש סימן שט"ו תמה ע"ז שהרי אתרא דלא מסלקי הוי כמכר, וכמש"כ הראשונים דמה"ט שרי איסור רבית.

אך באמת בל' הרמב"ן בהל' בכורות, מבו' דמשכנתא באתרא דלא מסלקי הוי קנין פחות מקנין פירות עיי"ש בלשונו, ובקו"א לכתובות דנ"ט כתב דהוי גוף לפירות דומיא דשכירות.

ונ' דהיינו דה"ה אוכל בשל חבירו, עי' שע"ח קידושין שפירש כן בד' הריטב"א, ועי' כן בחזו"א שביעית סימן כ"א סק"ד, ז"ל, ובב"מ ק"א א' מבואר דהמקבל מן הנכרי נמי פטור מה"ת למ"ד יש קנין ומשמע דאע"ג דאין הנכרי קונה קה"ג הדין כן לר"א גיטין מ"ז א' ולכאורה הרי לא נשאר ביד נכרי כלום וכתבנו דמ"מ קנין הנכרי חשיב קה"ג טפי מן הקבלן והחוכר, ויש ראי' לזה מהא דנחלקו ר"י ור"ל במוכר שדהו לפירות דסבר ר"י גיטין מ"ז ב' דמביא וקורא ואילו האריס והחוכר תנן בהדיא פ"ק דבכורים דאינו מביא אלא מכירה לפירות אלים טפי וכדאשכחן לענין חיובי שוכר דהשוכר חייב בגנבה למ"ד כשומר שכר ואילו לוקח לל' יום אין לו דין שוכר כמש"כ תו' ב"מ צ"ו ב' שאין הלוקח משתמש בגוף של חברו אלא גוף לזמן חשיב פירי, ואף בקונה אילן אחד או שנים לא חשיב כקה"ג אף למ"ד ק"פ כקה"ג וכמש"כ תו' ב"ב כ"ז א' והר"ש פ"ק דבכורים דלא אמרינן ק"פ כקה"ג אלא בקונה הגוף לכל השתמשות לזמן ידוע, וכן הא דאמרו שכירות לא קניא בע"ז ט"ו א' ובפסחים ו' א' הוא אפי' למ"ד ק"פ כקה"ג ומיהו לענין תרומה ל"מ ק"פ אף למ"ד כקה"ג כמש"כ תו' יבמות ס"ו א' ובע"ז שם מוכח לי' מישראל ששכר פרה מכהן ואין חילוק בזה בין קנין פירות לשכירות, עכ"ל.

ונ' מוכח כן, גם ממש"כ הרמב"ן דיכול לסלקו שיהא צריך לשלם על האכילה, ואם כבר קנה לגמרי, הרי כבר גבה הרבית ומ"ט יהא חייב לשלם, ובע"כ דהוי זה כשכירות, דמשתמש בשל חבירו, והשימוש מחייב לשלם, וכיון דאסרינן לה משום אבק רבית, חשבינן דהתשלום הוא האגר נטר, וע"כ יכול לתבוע שישלם לו דמים ע"ז, וינכה מחובו, ודו"ק.

ולהאמור ודאי אי"ז מקח גמור, וצ"ב מש"כ הראשונים דשרי.

ול' המאירי דיש קצת דמיון למכירה, ומבו' דה"ז מועיל להתיר דהגם דבאתרא דמסלקי הוי רבית קצוצה, מ"מ באתרא דלא מסלקי אי"ז רבית קצוצה, ול' הטור דדמי למכר, וצ"ב.

וצ"ל דהגם דבחו"מ אי"ז מכר, מ"מ כיון שה"ז דומה למכר, דנותן לו המעות בעד השדה, ואח"כ חוזר ופודה ממנו, לי"ב איסור רבית.

והריטבא לטעמי' דאף במקח גמור, אם דעתם להלואה אסור, והוי רבית קצוצה, וע"כ ס"ל דליכא קולא כלל באתרא דמסלקי, ודו"ק.

אמנם אכתי צ"ב, דאם אכן חשבינן לה כמכירה בדיני רבית, א"כ מ"ט אסור ליתן טוה"נ אחרת ע"ז, ומ"ש מכל דרך מקח דל"ה כה"ג רבית קצוצה, אלא לדעת הרמב"ם לפ"מ שפירש בגידו"ת.

ונ' הביאור בזה ע"פ הנ"ל, דודאי אי"ז דרך מקח להתיר ליתן ע"ז טוה"נ, וגם לא אמרי' דכיון דהוי כמקח נמצא שאין המתנת מעות כלל כיון שקיבל מיד קרקע, אלא הוי זה דרך הלואה, אך מ"מ כיון דהוי זה כמקח, הרי לא חשבינן למה שנותן לו השדה כתוספת על ההלואה, אלא הוי זה תמורת ההלואה, וע"כ אי"ז רבית, ואף אם השדה שוה יותר מ"מ דרך מקח הוא, וככל מקח בהוזלה דאוזולי אוזיל גבי'.

וגם לדעת התוס' בהתירא דמשכנתא בנכייתא שכתבו התוס' דהוא משום דמשכנתא זביני הוא, וכן הביא הרמב"ן די"מ כן, נ' דג"כ היינו דמה"ט דמי למקח דלא חשבינן לאכילת הפירות כתוספת בעד ההלואה, אלא כאילו הי' כאן מקח ואוכל הפירות מכח מקחו, אך מ"מ ודאי דגם במלוה על משכנתא ה"ה אסור להשכיר לו קרקע אחרת בפחות, וז"פ.

ועמש"נ עוד בהערות לשיעורי רבית בדין דרך מקח, ובדין פסיקה בהוזלה, וכדלהלן, מצינו בד' הריטב"א בדף ס"ה. דגם טרשא היכא דנתפרש להדיא דהוי אגר נטר הוי ריבית קצוצה, ז"ל, ומצינו בתשובה לרבינו האיי ז"ל שהמוכר לחברו פירות ביותר מדמיהן "משום אגר נטר לי" וקנה אותם באחד מדרכי ההקנאות ובא אחד מהם לחזור בו אין המקח מתבטל ואע"פ שהוא באיסור רבית קצוצה, אלא המכר קיים ומה שיש בו יותר מדמיו מחזיר כדין רבית, עכ"ל, וכ"ה גם במאירי שם, שכתב בדין טרשא דאם פירש שעושה כן לשכר המעות הוי רבית קצוצה.

והתם בע"כ הטעם דכל הא דטרשא ל"ה ריבית מה"ת הוא משום דחשבינן לזה כדמי המקח, אך כל שנתפרש דהוי אגר נטר הוי זה ריבית קצוצה.

וגם ד' המאירי בדעב: בדין פסיקה בהוזלה נ' דאיירי בשפירש להדיא דהוא משום הקדמת המעות, וכמש"כ שם, שאם יקבלנה ממנו בזול "בשכר המתנת מעותיו" ה"ז רבית קצוצה, אך אם לא פירש אי"ז רבית קצוצה, ומ"מ לא התירו חכמים, דכיון שאם יפרש להדיא הוי זה רבית קצוצה, אף כשלא פירש הוי זה אבק רבית.

ועד"ז נ' עוד, בדינא דבתר מעיקרא ובתר בסוף, דכל הך דינא הוא רק לדון אם חשיב זה כלל כתוספת על ההלואה, או דלא חזינן לה כלל כתוספת, אך כל דהוי זה תוספת, ואך אתינן לדון אם תוספת זו שוה ממון או לא, י"ל דודאי אזלינן בתר שעת גביית הרבית.

אך יל"ע אם זה מתישב התם, שהרי בהלוהו ק' בק"כ והוזלו, יתכן דודאי חשיב זה כתוספת, שהרי בדיני חו"מ פריעת הכ' היא רק בתורת רבית, ואפ"ה כל שלא נתרבה ממונו שרי.

אך נ', דהרי איך שיהי' בע"כ דגדר הדברים הוא דלא חשיב כלל כרבית, כיון שהקרן והרבית יחד הם כשווי ההלואה, וע"כ בהל' רבית לא חזינן לה כלל כתוספת, אך כל דהוי זה תוספת, הרי דהגם דאין תוספת זו שוה ממון בשעת ההלואה, מ"מ כל שבשעת הפירעון היא שוה ממון יש לאסור בזה.

אך בד' החוו"ד בדין לכשתמכרם לא תמכרם אלא לי דתלי לה בדינא דבתר מעיקרא מבו' דלא כמש"נ.

יש להוסיף עוד בענין זה, דינא דהרמב"ן בדס"ב: בהערמת רבית, שאם התנה עמו שיחזור וימכרם לו בצ' הוי זה רבית גמור, והריטב"א כתב דהוי רבית קצוצה, ועי' ש"ך סימן קס"ג סקי"א בשם הב"ח דאי"ז רבית גמורה.

ולמש"נ בדעת הריטב"א מתבאר בפשוטו הא דהוי זה רבית קצוצה, שהרי לדעתו לא הותרה רבית בדרך מקח, אלא היכא דאי"ז נשך ברור, או היכא שמצינו לחשוב שכן הוא דמי המקח, ובכה"ג שהתנה עמו שיחזור וימכרם לו בצ', ל"ש למימר שזהו דמי המקח, שמלבד ק' שנתחייב לו עוד חייב לחזור ולמכרם בצ', וכמובן, וע"כ הוי זה רבית קצוצה, ולפ"ז אם יתנה עמו שימכור לו דבר אחר בהוזלה, י"ל דאי"ז רבית קצוצה, דמצינו לחשוב דג"ז הוא מכלל דמי המקח, דמלבד הדמים שנתן לו גם מוכר לו דבר אחר בהוזלה, וז"ב.