ד בדין טומאה בציבור
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא פ_ק חבורות - הרב יהודה נהוראי

**בדין טומאה בציבור**

א. בגמ' ו: מקשה ועד שאתה מפרישו מטומאת ביתו הפרישהו מטומאת המת ואמר רב תחליפא וכו' משמיה דרבא זאת אומרת טומאה הותרה בציבור, רבינא אמר אפי' תימא טומאה דחויה היא בציבור טומאת ביתו שכיחא טומאת המת לא שכיחא. ועי' רש"י שמבאר שהקושיא היתה שנפריש אנשים שלא יכנסו בלשכתו כדי שלא ימות עליו מת ויטמא בעל כרחו. ועי' בתו"י שמוכיחים דלא חייש' לטומאת ספק שמא נגע בו כהן טמא ולאו אדעתיה דלספק לא חיישינן אף למ"ד דחויה. ועי' בחזו"א שהוכיח זאת מהגמ' לעיל ו. דלא חוששים להחזיק טומאה מספק אף באחר אחר ומוכח שלא עבדינן פרישה מחמת ספק טומאה אלא מחשש של טומאה ודאית. [אולם המאירי מפרש שהפרישה הינה מחשש טומאת ספק ואכמ"ל]

ועי' בחזו"א שמבאר את הענין שלמ"ד טומאה הותרה בציבור אף אם יארע טומאה בכהן לא יקריב הסגן אלא הוא דהוי כאילו יש טהורים בבית אב אחר דעבדינן בטומאה, אבל למ"ד דחויה לא יקריבו בכהן אלא בסגן וע"כ צריך להפרישו מטומאת מת. והביא שם עפ"י הריטב"א בסוגיין שאף למ"ד הותרה אם יארע טומאה לא יוכל כהן זה להקריב אלא את פרו ואת שאר קרבנות הציבור אבל את אילו שהוא ודאי נידון כקרבן יחיד לא יוכל להקריב אלא הסגן כמו שעולה מהסוגיא דלהלן.

ברם בתוהרא"ש בסוגיין הביא שתי דעות בענין מה הדין אם ארעה טומאה בכהן זה אם צריך להביא אחר או שכשר הוא להקריב שהדעה הראשונה מדמה זאת לניתז צינורא על כהן גדול שנפסל מחמת זה ולא דוחים טומאה כיון שיש סגן ולפי הדעה השניה כיון שעיקר המצוה היא בכה"ג הוי כאילו אין טהורים אלא בבית אב אחר.[[1]](#footnote-1) [ושורש פלוגתתם לכאו' הוא אם טומאת מגע דנידה נדחית בציבור שלדעה הראשונה הוי כמגע שרץ ונדחית ואפ"ה יש הלכה לחזור אחר הטהורים וא"כ אפשר ללמוד מזה אף לטומאת מת ואילו לדעה השניה אין ללמוד מצינורא לשאר טומאות שיש לזה דין טומאה היוצאת מגופו.]

והנה לפי דברי התורא"ש יש לתמוה בסוגיין מאי נפק"מ אם הותרה בציבור או דחויה בציבור דכיון דסוכ"ס יצטרכו להביא כהן אחר למה לא נפרישהו שלא יטמא במת כדי שלא יטמא ויעמוד אחר תחתיו כשם שמפרישין אותו למ"ד דחויה.

ב. עי' בגבו"א בסוגיין שהביא את דברי התוס' בפסחים דף עט. שהקשו למ"ד דחויה שהטמא ישחוט בסכין ארוכה וכן בסכין שהיא פשוטי כלי עץ בכדי למעט בטומאה ותי' שלפי שהפסחים מרובים וליכא פנאי אין להקפיד על זה. והוציא מדבריהם שבשאר קרבנות הציבור שאינם מרובים כמו פסח יש למעט בטומאה וצריך הטמא לשחוט בסכין ארוכה וכתב שאף רבא דפליג התם מודה בשאר קרבנות ציבור. וקשה לפ"ז למה הרמב"ם השמיט הלכה זו אף הוא פוסק שטומאה היא דחויה בציבור.

ג. בסוגיין איכא תרי לישני למ"ד הותרה היכא דאיכא טהורים באותו בית אב אם הותר לטמאים גם כן או לא ועי' בחזו"א הנ"ל שמבאר את הלישנא הראשונה שבאותו בית אב אין ביטול דין להביא כהן אחר אבל באותו בית אב שאין בזה ביטול דין מהדרינן אטהורים. ובדעת הל"ב עי' בריטב"א שמיירי אחר פייס ולכן אין מבטלין פיייס אבל בלא פייס לכו"ע עושים בטהרה, אולם מלשון הגמ' משמע שזה משום שהותרה לגמרי וכן נראה מדברי התוהרא"ש שלמד מזה לכהן גדול. ועי' בגבו"א שנראה לו ששורש פלוגתתם היא מדבריהם שהרי איזה סברא ישנה לחלק למ"ד הותרה בין אי משכחת טהורים או לא, ובמשמעות התוהרא"ש הנ"ל נראה שחילוק זה הוא מה"ת וצ"ב.

ד. עוד מבואר בסוגיין דלמ"ד דחויה צריך ריצוי ציץ ומשמע שבלאו הכי אין להכשיר את הקרבן שהוי הקרבה פסולה, וצ"ב שהרי מותר להקריב אף בטומאת הגוף ואעפ"י שאין ריצוי ציץ בטומאת הגוף. ועי' בתוס' פסחים עז. ד"ה דלא שעמדו על קושיא זו והניחו בצ"ע.

ועי' בתוס' מנחות טו. שכתבו שהיכא דאיכא ציץ הריצוי מעכב למ"ד זה אבל היכא דליכא ציץ אין זה מעכב. וצ"ב שא"כ מנלן דלמ"ד הותרה לא בענין ציץ דבשלמא אי נימא דלעולם לא מהני בלא ציץ היה מקום לחלק דלמ"ד הותרה לא הוי עון ולא צריך ריצוי אך כאן זה נראה שלכו"ע ההקרבה היא כשירה ורק מחמת שיש ציץ צריך ציץ א"כ אף למ"ד הותרה מנלן שהתורה התירה טומאה אף בלא ציץ.

ומדברי התוס' הללו מוכח שלמ"ד טומאה הותרה בציבור אין זה רק היתר על האיסור אלא הפקעה על עצם הטומאה כמאן דליתא וצ"ב מנלן. ועי' עוד במקד"ד רס"י כ"ו שהוכיח יסוד זה מהגמ' בפסחים שלמ"ד דחויה אין בבשר משום שבירת עצם אבל למ"ד הותרה הוי הקרבן כשר גמור ויש בו משום שבי"ע.

אך לגוף קושייתם היה מקום גדול לחלק בין הדין טומאת הגוף שבעיקרו הוא איסור ופסול על המעשה הקרבה דאחר שהוכשר אין כאן שום פסול לבין הדיחוי בטומאת הבשר שיש כאן פסלות בעצם ואין כאן קרבן ראוי להקרבה וע"כ בעי ריצוי ציץ, אך לפי המהלך הזה קשה דמנלן דלמ"ד הותרה אין צריך ריצוי ציץ על הבשר שהרי מה דהותרה אפשר לומר שזה רק על המעשה הקרבה בפסול ולא על פסול בחפצא.

ח. ועי' עוד בתוס' בשמעתין ז: שהקשו על הגמ' במה שמבואר שביוה"כ שאין הציץ על מצחו אין טומאה דחויה בציבור שהרי מוכח דבליכא ציץ אין הציץ מעכב. ותי' דבאמת אף ביוה"כ דליכא ציץ מהני להכשיר אלא איכא נפק"מ מהריצוי ציץ דהיכא דאיכא ציץ אין צריך לחזר אחר טהרה ולהביא אחרת. ומבואר מדבריהם שההכשר למעשה אינו תלוי בציץ, ואף בלא ציץ מהני בדיעבד [ואפשר שכאשר יש ציץ מעכב אף בדיעבד].

ובגבו"א תמה שהרי בהכרח צריך להיות הדין שהציץ מעכב למ"ד אם אין בשר אין דם ובלא ריצוי ציץ הוי כאין בשר וכמבואר בגמ' בפסחים עז. דלמ"ד אין ציץ מרצה על אכילות אין העומר ושתי הלחם קריבין בטומאה משום דליכא ריצוי ציץ ומבואר שהדין הזה מעכב בדיעבד ולא אומרים שכיון שליכא ציץ לרצות כשר אף בלא ציץ. וא"כ מה"ט הכא עד כמה שאין ציץ יפסל הקרבן משום שאי אפשר להקטיר את האימורין.

ואם כנים הדברים יש להוסיף ולהקשות דא"כ לא מצאנו ידינו ורגלינו בביהמד"ר דכיון שאין ציץ מרצה על טומאת הגוף עד כמה שזה נחשב פסלות בגוף הקרבן א"כ הוי כאילו אין בשר שאי אפשר לאכול את הבשר.

ט. עוד צ"ב בענין שהנה בגמ' בפסחים הנ"ל וכן לקמן ז. מבואר שכל מה דבעי ריצוי ציץ על הבשר היינו רק למ"ד טומאה דחויה היא בציבור אבל למ"ד טומאה הותרה בציבור הוי כיש בשר. ותמוה שהרי אף למ"ד הותרה מ"מ לענין אכילת בשר אין היתר כמבואר בסוגיין שמודה היכא דאיכא שיריים לאכילה שאין מביאין לכתחילה בטומאה משום ביטול אכילת שיריים אלא בפסח שעיקרו לאכילה, וא"כ הרי אין שום היתר על הבשר ולמה זה נחשב שיש כאן בשר. וצריך לפלס דרך ברורה בכל הענין הזה.

י. והנה בזכר יצחק ח"א סי' פ"ב אות ו' ערך מערכה במחלוקת זו שאין נידון זה דומה לכל הותרה ודחויה שבתורה כגון לענין היתר או"נ ביו"ט או כלאים במקום מצוה ששם יסוד הנידון האם האיסור הותר לגמרי או רק למה שנצרך לקיום הדין הדוחה את האיסור. אמנם כאן הנידון הוא בגדרי פסול טומאה אם הוי פסול גמור או רק איסור שאם הוי פסלות גמורה לא תועיל בזה דחייה על האיסור שהרי סוכ"ס הקרבן פסול, וזוהי סברת מ"ד הותרה שבהכרח התורה הפקיעה את הפסול מן הקרבן וע"כ גם הותר האיסור לגמרי אולם למ"ד דחויה אין פסול בחפצא אלא איסור הקרבה בטומאה ועד כמה שאין איסור אין גם טומאה, ומכיון שהאיסור הוא רק דחוי ע"כ אין להתירו אלא לצורך.

ונראה פשוט שכונתו על האיסור דטומאת הגוף דטומאת בשר ודאי הוי פסלות בחפצא וצריכה ציץ לרצות אלא שלמדים זה מזה שאם התורה התירה פסלות דטומאת הגוף ה"ה דטומאת בשר.

ויש להקשות על דבריו שא"כ איך התוס' בכ"ד מדמים טומאת הגוף לטומאת בשר שכשם שזה אי"צ ריצוי ציץ ה"ה בטומאת בשר ולדבריו אין דמיון כלל.

עוד קשה מכמה לשונות רש"י שנראה שזה בגדר היתר על החפצא דטומאה אלא דהוי היתר מדוחק.

יא. ועי' במקדש דוד סי' כ"ו אות ב' שכתב דרך אחרת בענין ליישב את קושית הגבו"א שהבאנו באות ח' ועפי"ד נוכל ליישב הרבה מן התמיהות הנ"ל. ותורף דבריו הוא שבין למ"ד הותרה ובין למ"ד דחויה יש היתר על החפצא של הטומאה אלא שהם חלוקים מתי חל ההיתר על הטומאה שלמ"ד הותרה התורה מקודם הפקיעה את התורת טומאה מן הקרבן וזה גורם להפקעת האיסור ואילו למ"ד דחויה הוי איפכא דעל ידי העבודה שנעשית בקרבן פוקע הטומאה מן הקרבן [דומיא דדין עלו לא ירדו ומשילת האור שמפקיעים את הפסול] ולכן היתר זה אינו אלא על מה שהוא בגוף העבודה ולא על הבשר שבו לא נעשית גוף העבודה אלא הדם והאימורין ניתרים מכח ידי העבודה ואילו הבשר נשאר בפסולו, ומעתה ניחא דכל דליכא ריצוי ציץ חל הריצוי על ידי העבודה והיא מתקנת את הפסול וכל זה לא שייך לענין הבשר. ומה שלא חשיב מטעם זה כאילו אין בשר שכיון שאחר כך הוא ילבש את הציץ ויוכלו אז להקטיר את האימורים א"כ הוי כיש בשר. אולם לענין הזריקה אף דהוי בטומאה לא מעכב שיהיה ציץ כאמור, ולכן זריקה שנעשית בטומאה אינה פוסלת את הבשר אעפ"י שאין כאן ריצוי ציץ.

וכל זה למ"ד דחויה אבל למ"ד הותרה פקעה לגמרי כל הטומאה מן הקרבן בין הדם ובין האימורים ובין הבשר.

והנה לפי דרך זו מובן גם מדוע אין צריך להדר אחר אופנים למעט באיסור טומאה למ"ד דחויה שאין גדר הדחיה כמו לענין פיקוח נפש שהוא למעט באיסור, שאחר שתעשה עבודה כראוי גם לא תהיה מציאות של איסור אלא שכל שאין צורך מוחלט אין מקריבין בטומאה אבל עד כמה שנצרך כאן הקרבה בטומאה אין משמעות לזה שהוא ממעט בטומאה ויל"ד בזה עוד ועי' באבי עזרי כאן.

יב. והנה אף שנתבאר דלמ"ד הותרה פקע הפסול טומאה מן הבשר מ"מ אי"ז הפקעה גמורה אלא בתורת הנהגה התורה אמרה להתיחס כאילו אין פסלות בקרבן אבל הפסלות בחפצא עדיין קימת אלא כלפי הדיחוי כאילו אין פסלות והנפקותא תהיה לגבי אכילת הפסח שאם יאכל את הפסח מי שאינו מצווה באכילתו בטומאה הוא יתחייב גם משום טומאה וכ"כ כמה אחרונים אלא דכלפי הדיחוי אנו דנים כאילו נעלם האיסור.

מעתה נוכל להבין את החלוקה דלעיל איך יתכן שהקרבן כשר משום שזה נחשב כאילו יש בשר ומאידך אסור לאכול את הבשר, דממ"נ עד כמה שאין היתר על הבשר למה נחשב שהוא בשר טהור. וצ"ל דכלפי האיסור אכילת בשר בטומאה אין צורך לדחות את הטומאה שאכילת הקרבן אינה מעכבת, וממילא אנו מתיחסים לבשר כטמא גמור שרק ביחס לעיקר ההקרבה יש לדון שהוא כטהור אבל כלפי האכילה אין סיבה לדון את הבשר כטהור ולכן הוא מתחייב על אכילתו כאשר ביארנו לגבי אכילת מי שאינו מצווה.

ומובן גם למה נחשב שיש כאן בשר להתיר בזריקה דביחס לזריקה אנו דנים שיש כאן בשר טהור והיא מתירה אותו באכילה וזריקה מועלת על הטמא להוציאו מידי מעילה משום שאין זה נחשב פסלות בציבור אף בלא ריצוי ציץ.

יג. לפי הנ"ל נוכל לבאר גם את הטעם של הל"ק בסוגיין דאי איכא טהורים באותו בית אב מהדרינן אטהורים אף למ"ד טומאה הותרה בציבור שאף שיש כאן דיחוי על גוף הטומאה והכהן הטמא רשאי להקריב מ"מ יש לומר שלא נניח אותו להקריב שכלפי הציבור ישנה הקרבה של טומאה ואם אפשר לעשות בטהרה אנו מצווים לעשות בטהרה כי יש גם יחס של טומאה עד כמה שאין הדיחוי נצרך ומ"מ כד ליכא טהורים שאז המצוה היא על בית אב זה ע"כ גם אנו נוהגים יחס של טהרה בקרבן כי מצות הקרבתו היא בכהן זה דוקא.

והל"ב אפשר דפליגא דאין אנו דנים לפי הציבור המקריב אלא לפי הכהן העובד והוא רשאי להקריב אף בטומאה דכלפיו ההנהגה היא שהכל טהור.

יד. מעתה נוכל ליישב מה שהקשינו בראשונה לפי השיטות הסוברות שאם נטמא הכהן אינו מקריב בעצמו לכו"ע אף למ"ד הותרה אלא מקריב הסגן דא"כ למה אין אנו מצריכים פרישה בעבור זה ומ"ש מתקנת ביתו ומה הועילנו זה שהותרה.

ולפי האמור יש לומר שלפי האמת הרי רשאי הכהן בעצמו גם להקריב כיון שהותרה אלא שאין אנו מניחין אותו משום שאנו משתדלים לעשות בטהרה כמה שנוכל אבל ההיתר ביחס לכהן קים כמשנ"ת, וא"כ יש לומר שע"כ אין צריך פרישה שעיקר מצות פרישה היא להתקין כהן הראוי לעבודה ובאמת יש כאן כהן כשר ראוי לעבודה דאף כאשר הוא נטמא הוא ראוי לעבודה אלא שאנו מעדיפים להביא אחר וההידור הזה אינו מצריך פרישה מיוחדת.

1. ועי' בספר כלי חמדה בהקדמה לספר ויקרא שהעלה שאפי' למ"ד טומאה דחויה בציבור ואפי' בשאר ימות השנה דחיב כאילו אין כהנים כלל, ויש דיוק מרש"י בסוגיין ד"ה דחויה בציבור שכתב דמהדרינן שיעשה בטהרה ומשמע שאם לא היה הכהן טהור היה מקריב בטומאה אף למ"ד דחויה. [↑](#footnote-ref-1)