אהלות פרק ח
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**אלו מביאין וחוצצין השדה והתיבה והמגדל וכו' והן מחזיקין מ' סאה בלח**

**כלי הבא במדה - כלי או אהל**

בפ"ט דאהלות מי"ד נחלקו ת"ק וחכמים בכלי שלם הבא במדה, דהיינו שמחזקת מ' סאה דאינה מקבלת טומאה, האם היא נחשבת ככלי שמצלת רק בתוכה ובתוך אהל המת צריכה צמיד פתיל, או כאהל שמצלת אף לעל גבה ואינה צריכה צ"פ. וברמב"ם ובראב"ד פי"ב ה"ב פסקו כדעת חכמים שכלי הבא במדה נחשב אהל ואף כלים שעל גבה טהורים, בין בכלי גללים אבנים ואדמה הבאים במדה, ובין בכלי עץ הבאים במדה. ולפי"ז הא דתנן רפ"ח אלו מביאין וחוצצין השדה התיבה והמגדל וכו' והן מחזיקין מ' סאה אתיא כפשוטו, וכדעת חכמים. וכן הא דתנן רפ"ד שהמגדל מציל על הכלים שבתוכו אתיא כחכמים, ולכן אין צריך צ"פ.

אך הר"ש הרא"ש ומהר"ם נקטו דקיי"ל כת"ק שכלי הבא במדה נחשב כלי, ורק אם הוא שבור באופן שאבד ממנו של כלי הוא נחשב כאהל. והוכיחו כן מסתם משנה פ"י דכלים מ"א אלו הכלים מצילין בצמיד פתיל כלי גללים וכו' וכלי עץ הטהורים, והיינו כלי עץ הבאים במדה, ומוכח שהן צריכין צמיד פתיל ודינם ככלי ולא כאהל. והנה הרמב"ם בפיה"מ כלים שם פירש כגון פשוטי כלי עץ או כלי העץ הבאים במדה, ולפי"ז אין ראיה גמורה מהמשנה שם, דאפשר להעמיד בפשוטי כלי עץ.

דעת הרמב"ם

ולכאורה הרמב"ם סותר עצמו, דבפרק כ"א ה"א כשמנה את הדברים שצריכים צמיד פתיל כתב "וכלי עץ הבא במדה, ונסרים של עץ שהן פשוטין ואינן כלים", ומבואר שכלי הבא במדה נידון ככלי וצריך צ"פ, ואילו בפי"ב נקט שדינם כאהלים. ועי' טעם ודעת פכ"א שם שיישב דמשכח"ל שהם צריכים צ"פ ואינם מצילים מצד אהל בתרי אנפי, או במילא חללן עד שלא נשאר בהם חלל טפח, או בהניח את השוליים על הטומאה פחות מטפח, דמצד אהל אמרינן טומאה בוקעת ועולה, ואף תוך הכלי טמא, ומצד הצלת כלי על תוכו אין צריך חלל טפח, וכלי מציל אף מטומאה רצוצה, ובאופן זה כתב הרמב"ם שצריך צמיד פתיל. ועכ"פ יצא לנו מזה, שלפי הרמב"ם כלי הבא במדה יכול להציל בין מצד אהל ובין מצד כלי, ואילו לפי הר"ש רא"ש ומהר"ם יכול להציל רק מצד כלי.

ובזה יש ליישב נמי קושיית החזון איש (א, יד) על הרמב"ם בפיה"מ בכלים ובחיבורו פכ"א דפשוטי כלי עץ צריכין צ"פ, וביאר הרמב"ם דאיירי בכיסה כלי שצריך צ"פ עם פשוטי כלי עץ, וקמ"ל דמציל על תוכו. ואע"פ שהצלת צ"פ היא מצד הכלי ולא מצד הכיסוי, ביאר החזון איש שאי אפשר לצרף כלי עם אהל להצלת צ"פ, ולזה בעינן שגם הפשוטי כלי עץ יהיה בדין הצלת צ"פ כדי שיצטרף עם הכלי להציל בצ"פ. אך הקשה על זה מהא דתנן פ"ה דסרידה שאין לה גפים דינה כנסר שחוצצת בפני הטומאה אף בלא דפנות אהלים, אלמא דינה כאהל גמור. [כלומר, וכיון שדינה כאהל להציל על באר חלקה וכורת פחותה, איך מצטרפת עם כלי להצלת צ"פ]. ולהנ"ל יש ליישב דפשוטי כלי עץ יכולים להציל בין מדין אהל ובין מדין כלי, ולפיכך היכא שכפה פשוטי כלי עץ על באר חלקה או כורת פחותה יכולה להציל מדין אהל, והיכא שכפה על כלי ומרחן בצ"פ יכולה להציל מדין כלי. [אמנם לשון הרמב"ם בחיבורו פכ"א ונסרים של עץ שהן פשוטין ואינן כלים צ"ע, דלפי"ז לא איירי בפשוטי כלי עץ אלא בנסר, ולא כמש"כ בפיה"מ דאיירי בפשוטי כלי עץ. ומוכח לכאורה שאף נסר יכול להצטרף עם כלי להצלת צ"פ, ולא כמו שנקט החזון איש בפשיטות שדוקא כלי יכול להצטרף להצלת צ"פ, וצ"ע].

דעת הרא"ש ומהר"ם

הקשה הרא"ש מדוע ברפ"ח תנן דכלים הבאים במדה חוצצין בפני הטומאה, הא דינם ככלים ולא כאהלים, וכלי אינו חוצץ אף כשאינו מק"ט כדתנן ברפ"ו. ותירץ דאיירי בכלי שבארובה או בחלון שבין בית לבית, וכלי טהור חוצץ עם דפנות אהלים. (ומש"כ הרא"ש ומיירי שאין הטומאה תחת הקדרה אלא מן הצד צע"ג, וכבר תמה בזה החזון איש ג, ז).

בפ"ד מ"א תנן שמגדל העומד בתוך הבית מציל על כלים שבתוכו, וכתב המהר"ם דאיירי במוקף צמיד פתיל כדתנן בפ"י דכלים, וכנ"ל. ולפי"ז אפשר ליישב המשנה דריש פ"ח דאיירי בטומאה שבבית והכלים מוקפין צ"פ, או שהטומאה באויר ולגבי כלים שבתוכו, דכלי מציל על תוכו. אך לשון חציצה מתיישב יותר בהצלת אהל ולא בהצלת כלים.

ובתוי"ט פ"ח הביא מהמהר"ם שיישב את המשנה כהרא"ש דאיירי בדפנות אהלים. ובתחילה כתב דעל כרחיך איירי לחצוץ בין טומאה דלמטה לכלים שעל גבה, כי כן צריך לפרש משום סדין ומפץ דמק"ט ואין חוצצין בחלון. וכונתו דהיה אפשר ליישב את המשנה בכלי הבא במדה בחלון, וחוצץ בפני התפשטות הטומאה מהצד. ולזה דחה שלגבי סדין ומפץ על כרחיך איירי בעשויין אהלים לחצוץ בין טומאה שלמטה לכלים שעל גבה, והוא הדין הכא. ואזיל המהר"ם לשיטתו בפ"ד שכלים שאינם מק"ט נעשים דופן לחצוץ בפני התפשטות הטומאה.

ועוד כתב מהר"ם דאי אפשר לומר שעשויין אהלים קאי גם על כלים הבאים במדה, וכיון שהם נטויים וקבועים כאהל חוצצים אף שהם כלים. דאם כן מאי איריא שמחזיקים מ' סאה אפילו אין מחזיקים מ' סאה דהשתא מק"ט נמי חוצצין, מידי דהוה אסדין דחוצץ אע"ג שמקבל טומאה כיון דעשויין אהלים. והא דבאמת לא נקטה כן המשנה משום שאין דרך לקבוע אותם לאהל. ומבואר בדעת מהר"ם שכל כלי שעשאו כאהל חוצץ ואע"ג שמקבל טומאה. [ומסתבר דהיינו בקבעו ממש, כגון שחיברו לקרקע או שייחדו לאהל לגמרי, דהשתא אינו מק"ט ולכן חוצץ. ומש"כ התויו"ט דהשתא מקבלי טומאה חוצצין היינו קודם שקבעו, וצ"ע].

דעת הר"ש

הר"ש פ"ד שם לא ניחא ליה להעמיד במוקף צמיד פתיל, והוקשה לו מהמשנה בכלים דכלי עץ הבא במדה צריך צ"פ, ותירץ, דהתם איירי במכוסה בכפישה או בשאר כלים אע"פ שאינם מקבלים טומאה, אך מכוסה בנסר שאינו כלי מציל בלא צמיד פתיל. ונאמרו כמה ביאורים בדברי הר"ש.

מדברי התויו"ט פ"ט מט"ז ד"ה או מכוסה מבואר שכל כלי טהור מציל בכיסוי נסר אף בלא צ"פ, כיון שהנסר יכול להציל מדין אהל, ולא נאמר דין צ"פ אלא בכיסוי כלי או מירוח טיט וכדומה. ואע"פ שהנסר נסמך על גבי כלים ואינו יכול להציל מדין אהל, י"ל שלגבי להציל על תוך הכלי מהני נסמך על כלים, שהרי כל החיסרון של נסמך על כלי הוא משום שדינו ככלי שנסמך עליו, אך לגבי הצלת תוכו כיון שהכלי עצמו יכול להציל אף הנסר שנסמך עליו יכול להציל.

אך החזון איש ס"ד סק"ו כתב שדוקא בכלי הבא במדה מהני כיסוי נסר, דאינו כלי גמור. [וכן נקט הגר"ח פי"א מטומאת מת]. ובסי' א' סקי"ד ביאר דברי הר"ש דכלי הבא במדה יכול להציל בין מדין כלי ובין מדין אהל, ולכן כאשר מכסה בנסר מהני מדין אהל בלא צ"פ, וכאשר מכסה בכפישה, דהכפישה צריכה צ"פ, ניתן לצרף את הכלי הבא במדה עם הכפישה להצלת צ"פ כיון שיש בה גם דין כלי. אך בס"ב סקט"ז הקשה על זה מדברי הר"ש פ"ט מ"י דאם כפה ב' כורות זו על זו אינן מצילות אלא בצ"פ, ואם נאמר שהם יכולות להציל בכיסוי נסר מדין אהל בלא צ"פ, מדוע לא נאמר שכל כורת תידון כאהל לחברתה ואיכא כיסוי נסר, ומדוע צריך צ"פ.

ולכן נקט החזון איש לפרש בדעת הר"ש שכלי הבא במדה נידון כאהל כלפי תוכו ולא כלפי חוצה לו, כלומר, שדינו ככלי שמציל רק על תוכו, אך כלפי הצלה זו אין צריך צ"פ ככלי אלא דינו כאהל. ולכן כאשר כיסה בנסר שפיר מועיל להציל על תוכו בלא צ"פ כאהל, אך כאשר כיסה בכפישה, דאין דין הכפישה להציל אלא בצ"פ, אף הכורת אינה ניצולת אלא בצ"פ. וכן ב' כורות שכפאן זו על זו, כל כורת נידונית ככפישה כלפי חברתה. ועכ"פ לדעת הר"ש יש ליישב המשנה דפ"ח שכלי הבא במדה חוצץ באופן שכיסה בנסר. ועי' קהלות יעקב סי' כב שביאר כעין זה.

והנה החזון איש ס"ג סק"ז הקשה על שיטת הרא"ש ומהר"ם שכלי הבא במדה מציל מדין צ"פ ולא מדין אהל, דבעירובין לא. ועוד דוכתי פליגי רבי ורבנן בנכנס לארץ העמים או לבית הקברות בשדה תיבה ומגדל, ופליגי האם אהל זרוק שמיה אהל או לא. ואם נאמר דשדה תיבה ומגדל איירי במוקפים צ"פ הרי קיי"ל דצ"פ מציל אף בזרוק, ורק לגבי אהל פליגי אי שמיה אהל או לא. ותירץ הקה"י שם עפ"י הריטב"א בעירובין בשם הר"ח דטעמו של רבי שלאו שמיה אהל אינו משום האהל עצמו, אלא משום שהוא מטלטל מלא וריקם ומק"ט, ודבר המק"ט אינו חוצץ בפני הטומאה. ולפי"ז בכל דבר שאין טהרתו משום גדלו אלא מטעם אחר, ככלי אבנים וכלי חרס וכדו' לכו"ע חוצץ אף בזרוק. ולפי"ז ניחא דאהל זרוק לא שמיה אהל אף מצד צ"פ, שהרי השתא הוא מק"ט.

**תוספתא**

**ר' יוסי אומר תיבה שהיא מלאה כלים וזרקה ע"ג כזית מן המת טמאים, שאילו היתה נתונה ע"ג המת באויר טהורין**

הר"ש פירש בתיבה פתוחה, שאם זרק בתוך אהל המת הרי הטומאה נכנסת דרך פתחה, אבל ע"ג המת באויר שלא בתוך אהל, הרי היא מצלת כדתנן במתני'. ויש להוסיף דאיירי בפתוחה מן הצד, שאם פתוחה למעלה אפילו ע"ג המת באויר הטומאה בוקעת לעל גבה ונכנסת לתוכה מלמעלה. ובשלמא לדעת הרמב"ם שבא במדה דינו כאהל, אם הניח את התיבה ע"ג המת בגובה טפח הרי זה חוצץ לגמרי, אך להר"ש במכוסה בכפישה הטומאה נכנסת וכל שכן בפתוחה לגמרי, שאין דינה כאהל אלא לגבי תוכה, וכמש"כ לעיל.

ובמשנה אחרונה ריש פרקין הקשה דלפירוש הר"ש אין שום חידוש בתוספתא, דבאהל המת ופתוחה פשיטא שהיא טמאה, וכן סיפא במונחת באויר מתני' היא. ועוד, פתוחה מאן דכר שמיה. ועוד, ברישא קתני ע"ג כזית מן המת ולא מוזכר אהל המת. ועוד יש להוסיף ולהקשות מדוע נקטה המשנה זרקה ע"ג המת, הא אפילו הניחה בבית טמאים.

ובנזיר נה מייתי ברייתא כה"ג בשינוי קצת, ריבר"י אומר תיבה מלאה בגדים וזרקה על המת באהל טמאה, ואם היתה מונחת טהורה. והיינו, דרישא איירי בנזרקת ע"ג הטומאה ואהל זרוק לא שמיה אהל, וסיפא במונחת ולפיכך הוי אהל. וכתב המשנ"א דתיבת באהל דרישא ט"ס הוא, ואיירי בזרק על המת באויר, וקמ"ל דאהל זרוק לש"א. וכן כתב החזון איש (הוספות לאהלות סק"ד בסופו).

**ויריעה וסקורטיא וקטבליא וכו' שהן עשויין אהלים**

**טומאת אהלים**

כל דבר המקבל טומאה, בין בגד ובין כלי, לכו"ע מביא טומאה על עצמו בכל שהוא, ואינו חוצץ בפני הטומאה. והכא איירי מתני' באופן שאינם מק"ט, כגון שחיברו לקרקע או שייחדו לאהל כדלהלן, ולכן אינם מק"ט וחוצצים בפני הטומאה. והא דתנן במתני' שאם עשויים אהלים חוצצין ואם אינן עשויין אהלים אינן חוצצין הוא מתרי טעמי, חדא, דאם אין עשויין אהלים הרי הם מקבלים טומאה ודבר המק"ט אינו חוצץ בפני הטומאה. ועוד, דאפילו בפשוטי כלי עור שאין מק"ט כלל מכל מקום כל שאין עשויין אהלים יש להם שם "כלי", וכלי אינו חוצץ אף כשאינו מק"ט. וכן מבואר ברמב"ם פי"ג ה"ד, ונקט שבכדי להפקיע שם כלי לא סגי במה שעשאו לאהל אלא צריך שיהיה לו דפנות כאהל גמור, עיי"ש.

ובשבת כז: תנן כל היוצא מן העץ אינו מטמא טומאת אהלים אלא פשתן. ומבואר שיש מושג חדש של "טומאת אהלים" באהל פשתן ולא בשאר יוצא מן העץ. ובגמ' ילפינן לה מקרא "והזה על האהל" ומבואר שהאהל עצמו נטמא, וילפינן ממשכן שאהל היינו פשתן. והנה במשכן היו ד' יריעות, התחתונה מצמר ופשתים, מעליהם יריעות עיזים, דהיינו חוטים העשויים משער עיזים, ומעליהם עורות אלים מאדמים ועורות תחשים, וכולם מטמאים בטומאת אהלים (כמבואר בהמשך הסוגיא שם לגבי עור). אך שאר דברים היוצאים מן העץ או משי וכדומה אינם מטמאים טומאת אהלים כיון שלא היו אהל במשכן. וכן כתב התוס' רא"ש שם: והוא הדין דהוה מצי למימר כל דבר שעשה ממנו אהל טהור חוץ מצמר ופשתן ועורות, ואגב דנקט גבי הדלקה יוצא מן העץ נקט נמי הכא יוצא מן העץ, וכן כתב הרש"ש שם.

**א. האם איירי במחובר לקרקע**

תוס' שם הקשו מדוע שאר דברים אין מק"ט, הא תנן באהלות על עצמן בכל שהן. ותירצו דאיירי בחיברו לקרקע, ובטלו מתורת בגד, ולכן אין מטמא אלא פשתן, דלגבי פשתן איכא גזיה"כ שאף מחובר מק"ט. אך הרשב"א שם הקשה דהא ממשכן גמרינן ומשכן מטלטל הוא. ועוד דבגמ' מקשינן ואימא מה להלן קרשים אף כאן קרשים וכו', ואינהו מטלטלין הוו, ועל האדנים היו עומדים. וביאר הגרי"מ פיינשטין פלוגתת תוס' והרשב"א, דרש"י סוף פר' תרומה נסתפק האם היריעות היו מחוברות לקרקע ע"י המיתרים או לא, והשתא י"ל שהתוס' סוברים שהיו מחוברים, והרשב"א סובר שהיו מיטלטלין. והקשה עוד, דאפילו את"ל דהיו מחוברים מכל מקום הקרשים ודאי היו מיטלטלין. ועיי"ש מה שיישב דעת התוס' מהקושיא השניה.

ובפשטות י"ל בדעת התוס' דאע"פ שהמשכן היה מטלטל מכל מקום ילפינן לאהל מחובר שמטמא בטומאת אהלים, לפי שסתם אהל מחובר הוא, וילפינן ממשכן רק את סוג הדבר, מה נחשב לאהל, אך האם מדובר במחובר או בתלוש לא ילפינן ממשכן.

הרשב"א נקט דאיירי במיטלטל ומכל מקום כיון שעשה ממנו אהל אינו מטמא, דגמרינן לה בגזירה שוה, וגזיה"כ הוא. והביא כן מדברי רבותינו הצרפתים שכתבו אינו מטמא טומאת אהלים אלא פשתן, אע"פ שמתחלה היו בגד, כיון שייחדה בטלי ליה מתורת בגד. וכן כתב התוס' רא"ש, והוסיף דכיוצ"ב אמרינן בפ' דם חטאת בזבחים, דבגד שחישב עליו לצורה טהור משום דלא נגמר מלאכתו. ומשמע בתוס' רא"ש דמצד המסברא כל דבר נטוי כאהל אינו מק"ט כיון שייחדו לאהל, ורק בצמר ופשתן ועורות איכא גזיה"כ שמקבלים טומאת אהלים. אך ברשב"א נראה דמסברא כולם מק"ט, דאין זה ייחוד שמפקיע תורת בגד, וילפינן מדהוצרכה התורה לטמאות צמר פשתן ועורות מכלל דשאר דברים טהורים משום שייחדן לאהל. ועי' רא"ש בכלים פכ"ז שהביא ב' פירושים האם מדובר במחובר או בתלוש שייחדו לאהל.

הגר"ח (על הש"ס במס' נזיר) דייק מהרמב"ם כדעת הרא"ש והרשב"א דאיירי בתלוש שייחדו לאהל, וביאר פלוגתתם, דהרמב"ם הרא"ש והרשב"א סוברים שתשמיש של אהל אינו תשמיש של כלי, ואף דבר שיש לו בית קיבול או שימוש של בגד כל שהוא משמש בתורת אהל (ולהרמב"ם כשיש לו דפנות) אין זה שימוש של כלי ובגד ואינו שייך לקבלת טומאת כלים. ולא זו בלבד, אלא אפילו ייחדו לכך אינו מקבל טומאה, לפי שלקבל טומאה בעינן תרתי, שם כלי, וייחוד לתשמיש כלי. וכלי שחסר לו ייחוד אינו מקבל טומאה, כמבואר לגבי אלון ורימון שחקקוהו קטנים שאין להם מחשבה. ומאחר שאהל אינו שימוש של כלי כל שייחדו לאהל אינו מקבל טומאה. אך התוס' והראב"ד סוברים שתשמיש של אהל נחשב לשימוש של כלי ומקבל טומאת כלים, ורק לאחר שחיברו לקרקע אינו מקבל טומאה מדין מחובר.

ויל"ע לדעת הרשב"א ותוס' רא"ש מה הדין בצמר פשתן ועור שחיברן לקרקע, ובפשטות כיון שאין על זה לימוד ממשכן י"ל שאינו מק"ט כלל, דלא נתחדש בתורה טומאת אהלים אלא בדבר שאינו מק"ט מחמת שאין עליו שם בגד, אך מחובר לקרקע גרע טפי, ועי' עוד להלן בשם המל"מ. ובזה יש ליישב קושיית המנחת חינוך (מצוה רס"ד בקומץ המנחה) על הטור. דהנה הטור עה"ת הקשה מדוע לא נטמא המשכן במיתת נדב ואביהו, ותירץ שהמשכן היה מחובר כיון דכתיב עפ"י ה' יחנו, ומחובר אינו מק"ט. והקשה המנ"ח מדברי התוס' שכל טומאת אהלים נתחדשה במחובר, וחזינן דאף מחובר מק"ט באהל. אמנם להנ"ל י"ל שהטור סובר כהרשב"א ותוס' רא"ש דטומאת אהלים נתחדשה בתלוש ולא במחובר, והתם חשיב מחובר. אך נראה דאי אפשר ליישב כן, דאם המשכן נחשב למחובר משום הפסוק עפ"י ה' יחנו שוב איכא למילף מהכא לכל טומאת אהלים שאפילו במחובר מק"ט.

וכן יל"ע לדברי הכל מה הדין בצמר ופשתן ועור שאינם מקבלים טומאה מצד עצמן, אף בתלושים, האם גם בזה נתחדש טומאת אהלים או לא.

ובדעת הר"ש והרא"ש נראה לענ"ד שאף דבר שאינו מחובר אינו מקבל טומאה אלא מצד טומאת אהלים, וכמש"כ התוס' רא"ש בשבת שם. שהרי בפ"א מ"ג הוצרכו להעמיד את דברי ר' עקיבא יש לי חמישי וכו' באהל פשתן, ולא העמידו בסתם דבר המקבל טומאה שעשאו לאהל ולא חיברו לקרקע, ועל כרחיך שכל דבר שהוא אהל אינו מקבל טומאה אלא אהל פשתן מדין טומאת אהלים. (אמנם מה שהוצרכו הר"ש והרא"ש בפ"ז מ"ב להעמיד באהל פשתן אינו ראיה, דסתם אהל המקבל טומאה מדין טומאת כלים אינו מתחלק תוכו ואחוריו אלא אהל פשתן משום שטומאה מחודשת היא, ופשוט).

והנה יש לחקור בגדר "טומאת אהלים" האם היא טומאה חדשה, דכשם שיש טומאת אדם טומאת כלים טומאת אוכלין איכא נמי טומאת אהלים, או שמא הגזיה"כ היא להחזיר אותם לטומאת כלים דעלמא, דנתחדש כאן שאע"פ שהוא מחובר או אע"פ שייחדו לאהל מכל מקום איכא טומאת כלים. ויתכן לתלות חקירה זו בפלוגתת תוס' והרשב"א, שלפי התוס' דהוי מחובר ומכל מקום מק"ט מסתבר שהיא טומאה חדשה, וכן לפי התוס' רא"ש שמסברא מהני הייחוד לבטל ממנו שם בגד מסתבר שהיא טומאה חדשה. אך לפי הרשב"א שמסברא יש לזה שם בגד, ורק ילפינן מהגזיה"כ שכל שאינו אהל פשתן אינו מק"ט לפי שייחדו לאהל, מסתבר שבאהל פשתן חוזר לזה השם בגד לקבל טומאת כלים דעלמא. וכל זה אינו מוכרח. [הגרי"מ פיינשטין תלה את החקירה כנ"ל, אך בספר ברכת האהל תלה את החקירה להפך, שלפי הרמב"ם (על פי ביאור הגר"ח) שחסר בשם כלי, מסתבר דהוי טומאה חדשה, שהרי אין זה כלי כלל, משא"כ לפי התוס' דהוי חיסרון של מחובר גרידא, כיון שנתחדשה טומאת אהלים שפיר יתכן שטמא מדין טומאת כלים. אמנם לפי הצד שמחובר אינו מקבל טומאה משום שאין בו שם כלי, לא יתכן לומר כדבריו, דלפי"ז אין הבדל כלל בין התוס' לרמב"ם. ורק אם נאמר שמחובר נחשב לכלי ומכל מקום אינו מק"ט מגיזה"כ י"ל כדבריו].

**ב. האם חוצץ בפני הטומאה**

תוס' בשבת שם הקשו בהא דתנן במתני' אלו מביאין וחוצצין השדה תיבה וכו' והסדינים שהם עשויים אהלים. וסתם סדינים היינו פשתן, והא פשתן העשוי כאהל מקבל טומאת אהלים, וקיי"ל כל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה. ותירצו, דאיירי בסדינים של משי וקבועין, שאינן מטמאים. ובמשנה למלך ביאר קישור דבריהם, דלפי הרשב"א שטומאת אהלים איירי בייחדו לאהל ולא חיברו, י"ל דאם חיברו לקרקע אינו מקבל טומאת אהלים, ובזה איירי מתני'. אך לפי מש"כ התוס' שאם לא חיברו לקרקע מקבל טומאה בלא"ה, ועל כרחיך טומאת אהלים איירי בחיברו לקרקע, שפיר קשה איך משכח"ל חוצץ בפני הטומאה, והוצרכו לתרץ דאיירי בסדינים של משי, אך לפי הרשב"א שפיר י"ל דמתני' בסדינים של פשתן.

ובזה יש לפרש גם דברי הראב"ד, דהרמב"ם כתב שאם היה האהל נסרים של עץ או מחצלת או עצם או מתכת הרי זה טהור, וכתב הראב"ד והוא שנעשה אהלים קבועים, והכי איתא במתני' דאהלות פ"ח, (כלומר, שרק אם נטויים כאהלים חוצצים, אלמא בעינן קבועים בשביל שלא יקבלו טומאה ויחצצו), חוץ מפשתן שאפילו נעשה אהל קבוע מיטמא. והא דקתני במתני' יריעה וסקורטיא וקטבליא וסדין ומחצלת מביאין את הטומאה וחוצצין אלמא לא מק"ט כשנעשו אהלים, לא בשל פשתן אלא בשאר בגדים שנעשים מן העץ כמו קנבוס וכדו'. והיינו דכיון שעץ ומתכת אינו מק"ט בקבועים, על כרחיך פשתן מקבל טומאה אפילו בקבועים, ומדוע תנן במתני' שסדין חוצץ, ותירץ דאיירי בסדין העשוי בקנבוס ושאר יוצא מהעץ שאינו מקבל טומאת אהלים.

אך הר"ש הקשה מדוע כל הני דמתני' חוצצים בפני הטומאה, הא סקורטיא וקטבליא עשויים מעור ומקבלים טומאה, וכן סדין ומחצלת שעשאה לשכיבה מקבלים טומאה. ותירץ דנטויים אהלים שאני, דאע"ג דמק"ט מציל על הטומאה מלהיות בוקעת ועולה. כלומר, דהכא איירי בחיברו לקרקע או ייחדו לאהל, דטומאת כלים דעלמא ליכא הכא, אלא רק טומאת אהלים, ולגבי טומאת אהלים קיי"ל דאף דבר המק"ט חוצץ, ודלא כהתוס' והראב"ד שהובאו לעיל.

וכן כתב הרא"ש, והוסיף: שהאהל נחלק לשנים. ודבריו צ"ב דהא אע"פ שהאהל נחלק לשנים מכל מקום הצד החיצון נמי טמא, אלא שאינו כמת עצמו אלא אב הטומאה, ובעלמא קיי"ל דאף אב הטומאה אינו חוצץ בפני הטומאה.

ונראה פשוט שכל מש"כ הר"ש והרא"ש שאע"פ שמק"ט מכל מקום חוצץ בפני הטומאה זה דוקא בטומאת אהלים, דהם נקטו כהצד שטומאת אהלים היא טומאה חדשה ואין זה כטומאת כלים דעלמא, ובטומאה זו לא התחדש שאינו חוצץ בפני הטומאה.

[ובתויו"ט הביא בשם מהר"ם שכלי עץ העשויים אהלים, אע"פ שאין מחזיקין מ' סאה דמקבלין טומאה, מכל מקום חוצצין. ובפשטות מבואר שאפילו לגבי טומאת כלים מהני עשויין אהלים לחצוץ, ולא רק בטומאת אהלים. אך יתכן בכונת המהר"ם דאיירי בחיברו לקרקע או בעשאו אהל קבוע, דאינו משמש כלי אלא אהל, ואינו מקבל טומאה כלל. ומש"כ מהר"ם דהשתא מקבלי טומאה היינו לולי שחיברו לקרקע או קבעו לאהל, וצ"ע].

והנה מה שנקטו התוס' והראב"ד דמתני' איירי בסדינים של משי שאין בהם טומאת אהלים צ"ע טובא, דאכתי יקשה מסקורטיא וקטבליא שהם עשויים מעור, ועור מקבל טומאת אהלים כמפורש בסוגיא בשבת שם, והיינו אפילו במחובר כמו שנקטו התוס' לגבי אהל פשתן, ומדוע חוצץ בפני הטומאה. ובזה לא הועילו בתירוצם כלום. וכן הקשה המל"מ שם.

ומצינו כמה תירוצים באחרונים (הובאו בספר ברכת האהל).

א, במרכבת המשנה תירץ דלגבי פשתן דוקא נקטו התוס' שאפילו מחובר מקבל טומאת אהלים, לפי שכל בגד פשתן תלוש מק"ט, ועל כרחיך החידוש של טומאת אהלים הוא במחובר, אך עור שאינו מק"ט אלא אם הוא כלי, שפיר יש להעמיד את החידוש של טומאת אהלים בתלוש ואינו כלי. ודבריו דחוקים שטומאת אהלים נתחדשה לצדדין, בפשתן אף במחובר ובעור דוקא בתלוש.

ב, בחסדי דוד תירץ שהיריעות של השש משזר היו תקועין בקרקע, (וכמש"כ לעיל בשם רש"י עה"ת), ולפיכך גם האהל פשתן דמקבל טומאת אהלים היינו במחובר, אך העורות אלים מאדמים ועורות תחשים לא היו מחוברים, ולכן עור מקבל טומאת אהלים דוקא בתלוש, וכיון דמתני' איירי במחובר ליכא טומאת אהלים.

ג, במי נפתוח תירץ דטומאת אהלים נתחדשה רק במקום שאם היה תלוש היה מק"ט, ולכן פשתן מק"ט אף במחובר לפי שכל פשתן תלוש מקבל טומאת כלים, אך עור שאינו כלי, כיון שאף בתלוש אינו מקבל טומאת כלים הוא הדין במחובר אינו מקבל טומאת אהלים. שוב ראיתי שנחלקו בזה הרא"ש והגר"א, עי' להלן.

עוד יש ליישב לענ"ד, דלדעת התוס' והראב"ד כל מה שנתחדש בקרא טומאת אהלים זה דוקא במחובר ולא בתלוש, או משום שדוקא מחובר הוי דומיא דמשכן, או משום שסתם אהל הוא מחובר לקרקע. ומעתה י"ל שלגבי עור יש להעמיד את המשנה בעשויים אהלים שאינם מחוברים לקרקע, ולכן אין בהם טומאת אהלים, ואף טומאת כלים אין להם לפי שהם פשוטי כלי עור. והא דבעינן עשויים אהלים הוא כדי שלא יהיה להם שם כלי, וכפי שכתבנו בריש דברינו בשם הרמב"ם. משא"כ בסדינים אי אפשר להעמיד בתלושים לפי שיש בהם טומאת כלים, ולכן הוצרכו התוס' להעמיד בשל משי, והראב"ד בשל קנבוס.

בפ"ז מ"ב מבואר שהאהל נחלק לשתים, ורק הצד הפנימי טמא אב הטומאה, אך הצד החיצון טמא כנוגע בו. ולדעת הר"ש ניחא שפיר, דכיון שהאהל חוצץ בפני הטומאה ורק האהל עצמו טמא שייך לחלקו לשתים. אך לדעת התוס' דאינו חוצץ והנוגע למעלה טמא, צ"ע טובא איך יתכן לחלקו לשתים, הרי הצד החיצון לא גרע מהנוגע למעלה שהוא מאהיל על המת, ובין הפנימי ובין החיצון מהאהילין על המת. ובמשנה אחרונה כתב דלפי תוס' צ"ל דאיירי באהל של משי ואינו קבוע בקרקע, וצ"ע טובא דאכתי קשה שאם אינו חוצץ הצד החיצון שוה לצד הפנימי.

וצ"ל שהתוס' יפרשו כהרמב"ם שהחילוק בין הפנימי לחיצון הוא רק בחלק המרודד, ונקט שרק מה שמשמש כאהל נטמא בטומאת אהלים, משא"כ החלק המרודד אינו משמש כאהל, ורק לגבי הצד הפנימי נתחדש שהוא חלק מהאהל ונטמא בטומאת אהלים, ולא בצד החיצון.

**ג. אהל פשתן פחות מטפח ופשוטי כלי עור**

הרמב"ם ורע"ב בפכ"ז מכלים כתבו ששיעור בגד שק ועור לטמא בטומאת אהלים הוא טפח. והקשה הגר"א שם הא על עצמו מביא טומאה בכל שהוא, ומדוע צריך טפח. ותירצו בתוס' אנ"ש שם דהכא איירי בחיברו לקרקע, דליכא טומאת כלים דעלמא אלא טומאת אהלים מחודשת, וטומאה זו נתחדשה רק בנטויים כאהלים, ואם כן י"ל דנתחדשה טומאה זו רק באהל טפח, שרק בכה"ג יש לזה שם אהל.

עוד כתב שם הגר"א לחלוק על הרא"ש, שהרא"ש נקט שההבדל בין עץ לבגד עור ושק הוא שעץ שאינו בר קבלת טומאה אינו מק"ט אפילו כשעשהו אהל, ואילו בגד עור ושק אפילו כשאינם בר קבלת טומאה מקבלים טומאה בעשויים אהלים. והגר"א הקשה דעד כאן לא נתחדשה טומאת אהלים אלא בדבר המק"ט אלא שחיברו לקרקע, ומנלן לטמאות עור שאינו בר קבלת טומאה כשעשאהו לאהל.

ונראה פשוט שב' דברי הגר"א הם לשיטתו, דהגר"א סובר שטומאת אהלים אינה טומאה מחודשת אלא שהכתוב החזירה לטומאת כלים אף כשחיברו לקרקע, ולכן נקט הגר"א שאין צריך טפח כשאר טומאת כלים, וכן אין מקור לטמאות אפילו עור שאינו בר קבלת טומאה, דכל מה שנתחדש הוא שאע"פ שהוא מחובר הוא מקבל טומאת כלים, אך לחדש טומאת כלים בדבר שאינו בר קבלת טומאה מנלן.

אך הרמב"ם והרע"ב סוברים שטומאת אהלים היא טומאה מחודשת, ולא נתחדשה אלא כשיש לזה שם אהל טפח. וכן סובר הרא"ש, ולכן נקט בפשיטות שאין הבדל בין אינו מק"ט מחמת מחובר לאינו מק"ט מחמת פשוטי כלי עור.

**ד. טומאת אהלים בשאר טומאות**

נחלקו הראשונים האם איכא טומאת אהלים אף בשאר טומאות, כגון שנגע טמא מת או זב באהל פשתן מחובר לקרקע. תוס' בביצה יד: כתבו בחד תירוצא, דכיון שיש לוילון שם כלי מחמת טומאת אהלים, שוב הוא מקבל טומאה גם מולד הטומאה. אך הרא"ש תמיד כט: נקט שאהל פשתן אינו מקבל טומאה מולד הטומאה.

ובפ"ז מ"ב תנן דאהל פשתן שמקצתו מרודד על הארץ, טומאה תחת החלק המרודד בוקעת ועולה בוקעת ויורדת. ופירש הר"ש דהיינו שהנכנס לתוכו טהור אם לא נגע בו, אך אם נגע בו טמא משום שהאהל נטמא מצד מאהיל על המת. וכתב החזון איש (ט, ז) דיתכן לומר שאפילו הנוגע בו לא נטמא, דכל מה שאהל פשתן מקבל טומאה מהמת היינו במאהיל על המת באופן שחוצץ בפני הטומאה, אך אם נגע בו המת מן הצד ולא האהיל עליו לא נתחדש טומאת אהלים, והכא האהל פשתן לא האהיל על המת באופן שחוצץ בפני הטומאה שהרי אין שם טפח, ובכה"ג לא נתחדשה טומאת אהלים. (ואע"פ שמאהיל על המת ואינו נוגע בו מן הצד, מכל מקום אין זה אהל שחוצץ בפני הטומאה כל שאין בו טפח).

ובר"ש פ"א מ"ג נקט שחרב שנכנס לאהל פשתן מטמא את האהל, ולכן הקשה דהו"ל לר' עקיבא לומר יש לי ששי. וכתב החזון איש שם דדברי הר"ש מחודשים, דכיון שטומאת אהלים חידוש הוא, י"ל דרק המת עצמו מטמא ולא החרב, ואע"פ שחרב מטמא באהל אינו עושה טומאת אהלים.

ונראה פשוט שהחזון איש לשיטתו בסק"ג שם, שכתב שטומאת אהלים אינה טומאת כלים אלא טומאה מחודשת, ומהאי טעמא כתב שם להסתפק באהל פשתן שנטמא והרסו, האם הפשתן ימשיך לטמא, שהרי עכשיו כבר אינו אהל. ואפילו את"ל דמטמא נסתפק אם עדיין יש חילוק בין תוכו לאחוריו. וכן הרא"ש שחולק על התוס' בביצה לשיטתו שאהל פשתן חוצץ בפני הטומאה אע"פ שמק"ט, ועל כרחיך שהיא טומאה מחודשת, ולכן י"ל שאינו מקבל טומאה מולד הטומאה.

ובדעת הר"ש צ"ל דאע"פ שהיא טומאה מחודשת (שהרי דעת הר"ש שאהל פשתן חוצץ בפני הטומאה) מכל מקום גם מגע מהצד מטמא, וגם חרב מטמא, דנקט הר"ש שאין לחלק בסוגי טומאת מת.

**ה. מינים המקבלים טומאת אהלים**

בפשטות טומאת אהלים איכא רק בצמר ופשתן עור ושק דומיא דמשכן. ובתוס' רי"ד בשבת שם משמע שצמר אינו מקבל טומאת אהלים אלא פשתן נוצה של עזים ועור. ויתכן לומר דעיקר היריעה נקראת על שם הפשתן ולא על שם הצמר. ולפי"ז י"ל דסדינים דמתני' היינו בשל צמר. והא דתנן בפכ"ז דכלים שהבגד מטמא משום טומאת אהלים צריך לאוקמי בבגד של פשתן, וכונת המשנה לומר שיש סוג בגד שיש בו משום ה' שמות. ובדעת הרמב"ם יש שנקטו שכל מין בגד מטמא בטומאת אהלים, ולא רק צמר ופשתן, עי' ברכת האהל סי' ט' שהאריך בזה.

**ועדר בהמה טמאה וטהורה ומכונות חיה ועוף והעוף ששכן**

**אהל בעלי חיים**

לפי הגירסא "עדר" הכוונה לבהמות וחיות שעומדים זה בצד זה, ושנינו לעיל פ"ו מ"א שבעל חי חוצץ בפני הטומאה. ולפי הגירסא "עור" כתב הר"ש דאיירי באופן שאין לו שיעור ה' טפחים או שחישב עליה לקוצעה, שאל"כ הרי הוא מקבל טומאה ואינו חוצץ בפני הטומאה. ומה שלא יישב הר"ש דאיירי בעור המקבל טומאה אלא שעשאו כאהל, (ואף שמקבל טומאת אהלים שיטת הר"ש דחוצץ), לפי שביריעה וסקורטיא וכו' ביארה המשנה דאיירי בעשויין אהלים וכאן תני בסתמא.

הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב גרסו עדר, וכתב דאיירי בעומדות ולא במהלכות. והיינו טעמא, דבמהלכות הוי אהל זרוק ולא שמיה אהל. אך הר"ש והרמב"ם בחיבורו פי"ג ה"ג לא הזכירו תנאי זה, וביאר המשנה אחרונה דהם נקטו דלא חשיב אהל זרוק אלא כשעומד באויר כעוף הפורח, אך בהמה מהלכת על גבי קרקע לא חשיב זרוק, וכמש"כ המשנה למלך פי"א מטומאת מת לגבי שדה עם גלגלים.

אך הכסף משנה הביא דברי הרמב"ם בפיה"מ, ומשמע דלא פליגי. וכן נקט החזון איש (אה"ע קמ"ד סק"ה הועתק בהוספות לאהלות) דשדה שמהלכת ע"י גלגלים חשיב אהל זרוק, ומש"כ הרמב"ם בסתמא דבהמה חוצצת לפי שסמך על מש"כ בפי"א שאהל זרוק לא שמיה אהל, ולעולם איירי בעומדת דוקא. [ומה שהביא הר"ש מהתוספתא שבהמות שמהלכות אין הנזיר מגלח עליהן, וביאר לפי דהוי אהל רק מדרבנן, ומשמע שמדרבנן הוי אהל אף שמהלכות, היינו לגבי להביא את הטומאה].

ויתכן דמש"כ הרמב"ם דבעינן עוף קשור אין הכונה שביטלו, דהא לאהל באויר אין צריך ביטול, וכמש"כ הר"ש והרא"ש. אלא הכונה שהוא קשור ואינו הולך, ולשיטתו דבעינן בהמות עומדות ולא הולכות.

אך צ"ע טובא מש"כ הרמב"ם בפיה"מ ויהיו עומדים ולא מהלכים וכך מתבאר מן התוספתא, עכ"ל. וציינו לתוספתא רפ"ט, והתם קתני: וכן עדר בהמה וחיה ועוף וכן החיים שהיו מהלכין זה אחר זה אפילו ראשו של זה בין רגליו של זה אין הנזיר מגלח עליו. ובפשטות כונתו להוכיח מהכא שאם הם מהלכין לא הוי אהל. אך דבר זה צ"ע טובא, דהא ברישא שם קתני הכי לגבי נזיר והמת תחת כריסו של גמל שאין הנזיר מגלח עליו, וביאר הרמב"ם פי"ט ה"ו דאהל בעלי חיים הוי אהל רק מדברי קבלה ולכן אין הנזיר מגלח עליו, ועל כרחיך דהא דקתני שהיו מהלכין וכו' לאו דוקא, ואף בעומדין אין הנזיר מגלח, ואם כן מנליה להרמב"ם שבמהלכין לא הוי אהל לחצוץ, וצע"ג.

בתוספתא (הובא בר"ש מ"ב) איתא ר' אליעזר אומר נזיר והמת תחת כריסו של גמל אין הנזיר מגלח עליהם ואין חייבין עליהן על טומאת מקדש וקדשיו. והקשה הר"ש הא בעל חי מביא וחוצץ, ומדוע אין הנזיר מגלח. ואפילו לר' יהודה דאהל העשוי מאליו אינו אהל הא מודה במלא אגרוף דהוי אהל, ובכריסו של גמל איכא יותר ממלא אגרוף. ותירץ, דאינו עשוי להגן על בני מעיים, או דהוי רק מדרבנן.

וביאור הדברים, דבסוגיא בסוכה כא: מקשינן מדוע סובר ר' יהודה שהישן תחת המטה בסוכה יצא ידי חובתו, אלמא אהל שאינו עשוי בידי אדם לא הוי אהל, הא מודה ר' יהודה במלא אגרוף דהוי אהל. ומשני, שאני מטה הואיל ולגבה עשויה. כלומר, דבכה"ג אפילו מלא אגרוף לא הוי אהל. ומקשינן, שורים נמי לגבן עשויים, ומשני שאני שורים הואיל ועשיים להגין על הרועה מפני החמה והגשמים. ומקשינן מטה נמי עשויה להגן על מנעלים שתחתיה. ומשני, אלא שאני שורים הואיל ועשויין להגן על בני מעים שלהן. ועוד משני דר' יהודה לטעמיה דסוכה דירת קבע בעינן. עד כאן תורף הסוגיא.

ומבואר בגמ' שיש ג' דרגות של אהל, אהל העשוי בידי אדם (פירש רש"י - מתכוין לעשותו אהל) שיעורו בטפח לכו"ע. אהל העשוי מאליו, כלומר שנעשה בידי שמים או שנעשה בידי אדם שלא לשם אהל, אך משמש כאהל, לחכמים שיעורו בטפח, לר' יהודה שיעורו במלא אגרוף. אהל שאינו משמש כלל למה שתחתיו, כגון מטה, לתירוץ ראשון בגמ' אינו אהל כלל ואף ביותר ממלא אגרוף, ולכן ר' יהודה סובר שמותר לישן תחת המטה. ולתירוץ שני בגמ' אין ראיה לזה, ויתכן שאף בזה מודה ר' יהודה במלא אגרוף, ואין ג' דרגות כלל.

ומעתה כתב הר"ש שלפי תירוץ ראשון בגמ' ששורים מגינין על הרועה י"ל דאין דרך הרועה לשכב תחת הגמל, ודינו כמטה שאינו נחשב כאהל אף ביותר ממלא אגרוף, ואינו מביא את הטומאה. אך לתירוץ שני בגמ' ששורים עשויים להגן על בני מעים שלהם אין מקום לחלק בין גמל לשורים, וכן למסקנת הגמ' דר' יהודה נחלק רק לגבי סוכה ואין מקור לג' דרגות כלל, ולכן הוצרך הר"ש לתרץ דהא דמודה ר' יהודה במלא אגרוף היינו מדרבנן, ולכן אין הנזיר מגלח ואינו חייב על טומאת מקדש. ובאמת תירוץ זה מדוייק יותר בתוספתא, דלא נקטה שאינו מביא את הטומאה אלא שאין הנזיר מגלח ואינו חייב על טומאת מקדש.

והנה במשנה תנן דעדר בהמה וחיה מביאין וחוצצין, ולכאורה זה סותר לתוספתא דכריסו של גמל אינו אהל מעיקר הדין ואין הנזיר מגלח עליו. ובאמת הגר"א בזר זהב כתב דמתני' דלא כר' אליעזר, דלר' אליעזר הוי אהל רק מדרבנן ולכן אין הנזיר מגלח, ולפיו באמת אינן חוצצין, שהרי מהתורה אינו אהל והכל טמא.

וכן הר"ש כתב בתירוץ השני דאתיא כר' יהודה, אבל לרבנן מגלח דמדאורייתא שמיה אהל, והיינו שלפי רבנן דמתני' הוי אהל מעליא לחצוץ, והוא הדין שנזיר מגלח. אך בתירוץ ראשון יש גירסאות שונות, והיינו, שלפי תירוץ ראשון החיסרון הוא משום שאינו משמש תחתיו כלל, ואפשר שבזה גם חכמים מודים דלא הוי אהל כלל. אלא שלכאורה זה תלוי בפלוגתת ר' יהודה וחכמים לגבי סוכה האם מטה חוצצת או לא, ויתכן שבזה תלוי הגירסאות בר"ש. ועכ"פ לתירוץ ראשון בר"ש שחילק בין שורים לגמל אין הכרח לומר שהתוספתא חולקת על המשנה דאפשר שהמשנה בשורים דוקא, אך גמל כיון שאינו משמש כאהל אינו מביא את הטומאה. ומכל מקום בתוספתא פי"ג מפורש שאף גמל מביא את הטומאה, וזה ודאי דלא כר' אליעזר דהכא.

אך צ"ע איך אפשר לומר שר' יהודה מודה במלא אגרוף דהוי אהל רק מדרבנן, הא ר' יהודה מטהר את התינוקות שיושבים על גבי שורים משום שיש בהם מלא אגרוף, ואם מהתורה לא הוי אהל מדוע לא נטמאו התינוקות. ואולי כיון שמעיקר הדין הם טהורים סגי בחציצה דרבנן. [ולפי"ז צ"ל דמה שרבנן טימאו במלא אגרוף אין זה רק לגבי להביא את הטומאה, אלא שמדרבנן מלא אגרוף הוא אהל גמור, אלא שאינו חוצץ כיון שמהתורה אינו אהל, אך מדרבנן הוא אהל אף לחצוץ]. ועי' ברכת האהל שהביא קושיא זו בשם כמה אחרונים, עיי"ש מה שיישב.

הרמב"ם פי"ג ה"ג פסק שעדר בהמה וחיה מביאין וחוצצים, ומבואר שמהתורה חשיב אהל, ומכל מקום פסק בפי"ט ה"ו את התוספתא שכזית מהמת ונזיר תחת כריסו של גמל או תחת המטה אע"פ שנטמא טומאת שבעה אינו מגלח. והוסיף הרמב"ם, ומכאן אתה למד שכל אלו ההלכות האמורות בטומאת אהלים הנעשים מן האדם או מן הבהמה או מן הכלים הכל מדברי סופרים, מכן דבר קבלה ומהן גזירות והרחקות, ולפיכך אין הנזיר מגלח עליהן. והיינו שאין כונת ר' אליעזר לומר שבעל חי נחשב אהל רק מדרבנן, וכמש"כ הר"ש דאתיא כר' יהודה, אלא כונתו לומר שכל אהל הנעשה מאדם בהמה וכלים אין זה טומאה המפורשת בתורה, ואין הנזיר מגלח. אמנם לפי הר"ש והגר"א כיון דקיי"ל כרבנן דאהל בעל חי הוי אהל מדאורייתא הרי הנזיר מגלח עליו, ודלא כהרמב"ם.

עוד איתא בתוספתא שטומאה בכותל מחצה על מחצה אין הנזיר מגלח עליו, ופירש הר"ש דהיינו כותל שבין ב' בתים מחצה על מחצה שניהם טמאים. ויתכן לומר דס"ל ששניהם טמאים מספק, ולכן אין הנזיר מגלח על שניהם, שהרי כל אחד מהם טמא רק מספק. ולדעת הרמב"ם י"ל דאין הנזיר מגלח כלל על טומאה שהיא מדין שדינן, ואע"פ שהטומאה דאורייתא דהא העומד מלמעלן טהור מכל מקום אין זה מפורש בקרא. וכבר העירו האחרונים מדוע הרמב"ם לא הזכיר שאין הנזיר מגלח עליו.

**האירוס והקיסוס וירקות חמור ודלעת יונית ואוכלים טהורים ריב"נ לא היה מודה באוכלים טהורין**

במשנה ה' תנן דשאר ירקות שלא הוזכרו כאן אין מביאין ואין חוצצין, אך לגבי אוכלים מבואר במשנה שהטהורים מביאין ואין חוצצין והטמאים מביאין ואין חוצצין. וביארו הראשונים דכל דבר המחובר לקרקע אינו נחשב אהל כלל אלא בד' ירקות שמנו, ואפילו להביא אינו מביא את הטומאה, אך דבר תלוש נחשב אהל, אלא שאם הוא מקבל טומאה אינו חוצץ. וריב"נ סובר שאוכל תלוש כמחובר ואפילו להביא אינו מביא, כמבואר בתוספתא, חוץ מעיגול של דבלה שדינו כד' ירקות שמנו.

והחילוק בין מחובר לתלוש כתבו התוס' בסוכה יג: שדבר מחובר מתנענע ברוח והוי כטלית המתנפנפת וספינה שהיא שטה על פני המים, שאינו מביא ואינו חוצץ, ורק ד' דברים שמנו אפילו מחוברין חייצי דקביעי וקיימי ואין הרוח מנענען. משא"כ תלושים שמונחים בחלון או בארובה חייצי. ובחזון איש (י, יב) ביאר דאין כונתם שאהל צריך לעמוד ברוח מצויה, אלא דמחוברים כיון שהם מתענענים בכל שעה גריעי טפי, ולא קרינן ביה כל אשר באהל.

הרמב"ם בפיה"מ משנה ה' כתב שכל הירקות כיון שאין להם קיום בימות החמה ובימות הגשמים, משא"כ הני ד' ירקות שמנו שהם מתקיימים לעולם. וביאר החזון איש שם, שכל אהל שאין לו קיום אינו נחשב אהל אף להביא, וכדין כפור וגליד. והקשה דאם כן תלוש נמי לא להוי אהל כיון דיבשי ונפלי. ותירץ, דתלוש חשיב אהל טפי, ומהני אף בעומד ליפול, ורק במחובר כיון ששם ירק עליו ולא שם אהל עליו וגם עומד ליפול לא הוי אהל. וצ"ע מה הצירוף בין החיסרון שאין לו שם אהל לזה שהוא עומד ליפול.

**משנה ב**

**והסככות והפרעות שהן יכולים לקבל מעזיבה וכו'**

א. הרמב"ם פירש שהתנה בכל אלה שיהיה בכחם ויכלתם לשאת קירוי וכו' אזי הם חוצצים בפני הטומאה ומביאים את הטומאה, אבל אם היה הדבר הבולט הזה חלוש באופן שאם העמידו עליו קירוי אינו נושאו אלא מתמוטט אינו חוצץ בפני הטומאה. ומבואר שיכולים לקבל מעזיבה היינו בחוזק האהל, וקאי אכל הני דמתני'.

וכן כתב בחיבורו ריש פי"ג, שכל טע"ט על רום טפח קרוי אהל וכו' בין שעשאו להאהיל בין שנעשה מאליו, אפילו היה שלא בידי אדם הרי זה מביא וחוצץ, כיצד אחד חור וכו', בד"א בשהיה האהל חזק ובריא, אבל אהל רעוע אינו מביא את הטומאה ואינו חוצץ בפני הטומאה מן התורה. אבל מדברי סופרים מביא את הטומאה ואינו חוצץ, והביא ע"ז הרמב"ם את הדוגמא של סככות ופרעות.

ובחזון איש (י, ד) הקשה מדוע נקט שיעורא דיכול לקבל מעזיבה בסככות ופרעות, הו"ל למתני בבא בפני עצמה, כל אהל שאינו יכול לקבל מעזיבה אינו חוצץ. ולכאורה י"ל שמדברי הרמב"ם משמע קצת שרק באהל הנעשה מאליו בעינן יכול לקבל מעזיבה בינונית, אך בעשוי בידי אדם לשם אהל בכל גוונא מביא וחוצץ. והיינו שלפי ר' יהודה אהל הנעשה מאליו צריך מלא אגרוף, ולפי חכמים סגי בטפח אך צריך שיהיה חזק ובריא, ולפי"ז מיושב.

ומש"כ הרמב"ם שמדרבנן מביא בכל גוונא הוא מהסוגיא בנדה סח: שסככות ופרעות הוי אהל רק מדרבנן, וכן הוא בנזיר נד., ואי איירי ביכול לקבל מעזיבה הא הוי אהל מדאורייתא, ועל כרחיך איירי באינו יכול לקבל, ומכל מקום מדרבנן מביא את הטומאה.

והנה בנדה נו: תנן שאין הכותים נאמנים על סככות ופרעות לפי שהם חשודים בו. ובגמ' מבארינן שאם הלך על פני כולה נאמן. וביאור הדברים להרמב"ם דאיירי התם בסככות ופרעות שאינם יכולים לקבל מעזיבה, והכותי מעיד שאין שם טומאה כלל. ובזה הדין חלוק, שאם מהלך במקום אחד, חיישינן שמא יש טומאה בצד אחר והכותי אינו חושש לטומאה דרבנן של סככות ופרעות [שטימאו חכמים סככות ופרעות אף שאין יכול לקבל מעזיבה], אך אם מהלך על פני כולה הרי במקום אחד ודאי נטמא מהתורה, וכיון שהוא חושש לטומאה דאורייתא הרי הוא נאמן.

וראיתי מי שהקשה לדעת הרמב"ם מדוע לא תנן במשנה ג' אלו מביאין ולא חוצצין סככות ופרעות שאין יכולין לקבל מעזיבה, שהרי פסק שהם מביאים ולא חוצצין. וי"ל בפשיטות שהמשנה שם מונה דברים שמביאים ולא חוצצין מדין תורה, ולא באופן דהוי אהל דרבנן. [ויש להוסיף ביאור, שכלפי הדאורייתא אין מביאין ואין חוצצין, וכלפי הדרבנן מביאים וחוצצין, ואין חילוק בין הבאה לחציצה, אלא שלמעשה אין חוצצין מחמת הטומאה דאורייתא. והמשנה שם מונה רק דברים שהם חלוקים בעצמם בין להביא לבין לחצוץ].

והראב"ד בהשגות הקשה על הרמב"ם מהתוספתא שאם התריפו רואין אותן כאילו הן שפודין של מתכת. ותירץ הכסף משנה דהתם איירי להביא טומאה מדבריהם. עוד הקשה הראב"ד איך עוף ששכן מביא וחוצץ, הא אינו מקבל מעזיבה. ותירץ הכסף משנה דיש עופות גדולים שמקבלים מעזיבה. ועוד, דאיירי בעוף קשור בכותל כמש"כ הרמב"ם בפיה"מ, דהשתא מקבל הוא מעזיבה. ובחזון איש שם פירש קושיית הראב"ד דאם יניח מעזיבה על העוף הרי הוא יפול ויתמעט מטפח, ותירוץ הכס"מ הוא דאיירי באופן שאפילו יפול ישאר טפח.

ב. הר"ש פירש דאיירי בנופות של אילן ואבנים היוצאות מהגדר שיש מרחק מעט ביניהם, וע"ז קתני דאם יכולים לקבל סיד או טיט רך שעשוי לסוד המעזיבה ולא יפול באויר שביניהם מביאין וחוצצין.

לגבי מביאין החידוש הוא שהטומאה עוברת מאחד לשני אף שיש הפסק מעט ביניהם, ואע"פ שבעלמא קיי"ל שאפילו סדק מפסיק שלא תבא הטומאה מאחד לשני, הכא גזרו חכמים שהטומאה עוברת אם יכולים לקבל מעזיבה. [אפשר שהכא גזרו חכמים טפי לפי שמצוי מאוד שאין הפסק ביניהם, וכדי שלא יטעו גזרו חכמים שבכל גוונא מביאין את הטומאה].

ולגבי חוצצין החידוש הוא, שאע"פ שאין בכל אחד בפני עצמו רוחב טפח, מכל מקום מצטרפין כולן לטפח לחצוץ שלא תבוא הטומאה למעלה. ובסוף דברי הר"ש כתב דזהו מדאורייתא, וכמו ששנינו במשנה ד' לגבי מסכת פרוסה שהנוגע כנגד העומד טהור אע"פ שאין בכל חוט רוחב טפח, דכל החוטין מצטרפין לטפח לחצוץ כנגדן. [ואע"פ שאין מצטרפין להביא את הטומאה מכל מקום מצטרפין לחצוץ מדאורייתא, והביאור הוא, ששיעור טפח לגבי לחצוץ הוא משום חשיבות, וסגי בצירוף כמה אהלים לחשיבות זו, אך לגבי להביא בעינן רוחב טפח כדי שהטומאה תעבור מצד לצד, ולזה לא סגי בצירוף].

אך צ"ע לפי"ז שהשיעור יכולין לקבל מעזיבה נאמר רק לגבי להביא ולא לגבי לחצוץ, שהרי מסתבר שלגבי מסכת פרוסה החוטין מצטרפין זה לזה לרוחב טפח כל עוד שאין בין חוט לחוט מרחק טפח, ואם כן לגבי חציצה מסתבר שהשיעור הוא מרחק טפח, וצ"ע.

ובתוספתא איתא שאם הסככות ופרעות אינם זה בצד זה אלא אחד עולה ואחד יורד, רואין את התחתונות כאילו הן עולות למעלה ועליונות כאילו יורדות למטה, ואם היו נוגעות זו בזו בפותח טפח מביאות וחוצצות. ובתחילה פירש הר"ש שאם כשיהיו שוין יהיה ביניהם מרחק פחות מטפח מביאות וחוצצות. והקשה הר"ש דבמשנה איכא שיעור אחר, דזה תלוי ביכול לקבל מעזיבה. ולכן פירש דבעינן נוגעות ממש במשך טפח, דבכה"ג ע"י חבוט איכא אהל אחד ממש. והא דתנן במתני' דסגי ביכולין לקבל מעזיבה היינו בשוות, אך בגבוהות זו מזו בעינן נוגעות.

וכתב הר"ש דאיירי באופן שאין בכל אחת טפח. והוצרך לזה לפי שמשמע שאם אין נוגעות זו בזו אין מביאות ואין חוצצות, ובשלמא אין מביאות י"ל דהיינו מאחת לחברתה, אך אין חוצצות קשה. ועל כרחיך דאיירי בליכא טפח, ולא הוי אהל אף לחצוץ אלא מדין חבוט רמי, ולכן בעינן נוגעות זו בזו בפותח טפח.

והנה במס' סוכה כב. איתא דלא אמרינן חבוט אלא היכא דאית ביה רוחב טפח, ולכאורה זה סותר לדברי הר"ש דאיירי בליכא טפח ומכל מקום אמרינן חבוט. ואפשר ליישב עפ"י מש"כ בחידושי ר' חיים הלוי הל' סוכה, שדוקא לגבי סוכה שייך לומר שאפילו שיש טפח בכל אחד בעינן לדין חבוט, דבסוכה בעינן סכך ע"ג דפנות, ואם אינם נחשבים לסכך אחד אין כאן ב' דפנות לכל חלק שבסכך, אך לגבי טומאה אין צריך שייחשבו לאהל אחד, שהרי טומאה עוברת מאהל לאהל, ואף בלא דין חבוט הטומאה עוברת. ומה דבעינן לדין חבוט בטומאה הוא באופן שאין רוחב טפח. והקשה, הא כשאין רוחב טפח לא אמרינן חבוט כלל, ומתי אמרינן חבוט בטומאה, כשיש טפח אין צריך לדין חבוט וכשאין טפח לא אמרינן חבוט. ותירץ, דמשכח"ל באופן שבאחד יש טפח ובאחד אין טפח, דבלא חבוט אין הטומאה עוברת לאותו שאין בו טפח, וע"י חבוט מורידים את הטפח לחבירו שאין בו טפח והטומאה עוברת. ועפי"ז י"ל נמי הכא דאיירי ביש באחד מהם טפח. אך לשון הר"ש דכל חדא וחדא אין ברחבה טפח משמע שבכולן ליכא טפח, ומכל מקום אמרינן חבוט.

ולכן צ"ל דאע"ג שמעיקר הדין לא אמרינן חבוט כשאין טפח, מכל מקום מדרבנן גזרו על סככות ופרעות שיביאו את הטומאה מדין חבוט אפילו כשאין בכל אחד טפח, והיא טומאה דרבנן מיוחדת בסככות ופרעות. אך אכתי צ"ע מדוע חוצצין בפני הטומאה, הא מדאורייתא ליכא שם אהל לכל אחד ואחד. והכא ליכא לתירוץ הר"ש מידי דהוי אמסכת פרוסה, שהרי כל עוד שאין אומרים חבוט מדאורייתא אי אפשר לצרפן כלל, וצ"ע. [ועוד י"ל דהיכא שיש להם שורש אחד אמרינן חבוט גם בפחות מטפח, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א בנדה לגבי יותר מג' טפחים].

ובביאור הסוגיא בנדה לדעת הר"ש יש לבאר בפשיטות, דאיירי בסככות ופרעות שיש ביניהם מרחק קצת ויכולים לקבל מעזיבה, שהם מביאים מזה לזה מדרבנן, והכותי מעיד שניטלה הטומאה משם לגמרי, ובזה יש חילוק שאם הולך תחת אחת מהם אין זה ראיה שניטלה הטומאה, שהרי הכותי אינו חושש לטומאה דרבנן, וכיון שהטומאה תחת אחת מהם בלבד השני טהור מהתורה. ורק אם מהלך על פני כולה הרי זה ראיה שניטלה משם לגמרי, שהרי במקום הטומאה איכא טומאה דאורייתא.

ועוד יש לבאר עפ"י מש"כ דלא אמרינן חבוט מהתורה בפחות מטפח אלא מדרבנן, דאיירי בענפים שאחד למעלה ואחד למטה, ומהתורה רק אותו שהטומאה תחתיו טמא, ולכן אם מעיד שניטלה הטומאה משם ומהלך תחת אחת מהם אין זה ראיה לפי שהטומאה מדרבנן, ובמהלך על פני כולה דאיכא טומאה דאורייתא הרי הוא נאמן.

הרמב"ן והרשב"א בנדה והריטב"א במו"ק כתבו בשם הראב"ד דאיירי באילן שענפיו אחת למעלה ואחת למטה ואין שם אהל שלם, אלא שרואין את העליונות כאילו הן למטה, ואע"פ שעדיין נשאר אויר מועט נעשה כולו אהל שלם. ומבואר דלא כהר"ש, אלא שאפילו באופן שהם מובדלות גם במרחק וגם בגובה אמרינן רואין ומצטרפין להביא ולחצוץ.

ובסוגיא בנדה איירי בקברו שם ודאי, והכותי מעיד שניטלה משם אלא שהולך תחת אחת מהם, וכיון שהטומאה מדרבנן אינו נאמן, אך אם הולך תחת כולם שפיר נאמן, שהרי במקום המת איכא טומאה דאורייתא.

ויתכן שזהו כונת התוס' בנדה שם דאיירי במובדלין זה מזה, ורואין כאילו הן סמוכות להחשב אהל כדאמר בתוספתא רואין התחתונות וכו' ואם נוגעות זו בזו בפותח טפח מביאות וחוצצות. ולכאורה אי נוגעות בפותח טפח הוי טומאה דאורייתא, ולהנ"ל ניחא דמהתורה ליכא חבוט. ועוי"ל שהתוס' נקטו כהס"ד של הר"ש דאיירי במובדלות, אלא שר' יהודה סובר שאין זה תלוי ביכולין לקבל מעזיבה אלא בפותח טפח. ועי' מהר"ם שם.

והנה לב' הפירושים הנ"ל צ"ע מהגמ' במו"ק ה: מציינין על הספיקות, ואלו הן הספיקות סככות ופרעות וכו', אלמא איירי בספק טומאה. וצ"ל כמש"כ הרמב"ן והרשב"א בנדה שם דמדרבנן עשאום כספק טומאה.

ג. רש"י בנדה נז. ביאר דאיירי באופן שידוע שקברו מת תחת אחד מהאילנות, אלא שלא ידוע איזה הוא, והכותי מעיד על אחד מהם שהוא טהור, אינו נאמן לפי שאינו חש על הספק ותולה הטומאה באהל שני מספק. אך אם היה מהלך על פני כולה ודאי נאמן, שאין לו במה לתלות. ובתוס' הקשו מדוע בלא עדות הכותי הכל טמא, הא ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור. [ומה שלא ביארו דאיירי ברה"י, חדא, דסתם סככות ופרעות ברה"ר. ועוד, דאם כן הוי טומאה דאורייתא, ובגמ' סח: מבואר דטומאתו דרבנן. וברשב"א הוסיף עוד דאי הוי טומאה דאורייתא מדוע אין הכותי נאמן, הא אינו חשוד לעבור על דאורייתא, ואף דהוי ספק מכל מקום מהתורה הכל טמא מספק]. ותירצו, דרבנן גזרו טומאה בסככות ופרעות אע"ג דהוי ס"ט ברה"ר, וכמבואר בגמ' סח: שטומאת סככות ופרעות דרבנן, והיינו משום דהוי ס"ט ברה"ר. והא דאיתא בגמ' שם מדאורייתא אהל מעליא בעינן, הכונה אהל ודאי לאפוקי ספק טומאה ברה"ר.

וצ"ע לפי"ז מדוע הוצרך רש"י לפרש שאינו נאמן לפי שיש לו במה יתלה, תיפו"ל שכותי לא חייש על טומאה דרבנן. ואולי נקט רש"י דהכא איירי ברה"י, ואין זה כססכות ופרעות שבדף סח:, ובאמת מדאורייתא כל אחד מהם מטמא, ומכל מקום אין הכותי נאמן לפי שיש לו במה לתלות.

**משנה ד**

**אלו חוצצין ולא מביאין מסכת פרוסה וכו'**

א. במס' חולין קכה: איתא ר' יוסי אומר חבילי מטה וסריגי חלונות חוצצין בין הבית לעליה שלא להכניס טומאה לצד שני, פרסן על פני המת באויר הנוגע כנגד הנקב טמא שלא כנגד הנקב טהור. ופירש רש"י דאם שטח את הסריגות בין קורה לחברתה באהל המת, נעשו תקרה ובטלו ואין מק"ט וחוצצין בפני הטומאה שלא תכנס טומאה לעליה, כיון שאין הטומאה עוברת בפחות מטפח. אך אם שטח אותן באויר על פני המת, לא נעשו תקרה להיות הכל כסתום, ולכן הנוגע כנגד הנקב טמא, שלא כנגד הנקב טהור דחבלים חוצצין.

אך הרא"ש כתב דהא דסריגות חוצצין היינו בטומאה מן הצד, כגון שפרוסין על ארובה שבין בית לעליה, ואין הטומאה תחת ארובה, אבל אם היו פרוסין כנגד המת הנוגע כנגד הנקב טמא. כלומר, דאפילו באהל המת אם הטומאה תחת הסריגות כנגד הנקב טמא, וכדתנן להדיא בפרק ארובה. ובתוס' אנ"ש בשם חזון נחום הקשה על הרא"ש מדברי רש"י שם, שהחילוק בין הרישא לסיפא הוא אם בטל לתקרה או לא, ומשמע שאם בטל לתקרה הרי זה חוצץ אפילו בטומאה תחת הסריגות. והנה אף שכן משמע מפירוש רש"י, מכל מקום זה צ"ע טובא מפרק ארובה וכנ"ל, ודעת רש"י צ"ע.

ב. תוס' שם הקשו מדוע שלא כנגד הנקב טהור, הא כל מידי דלא מבטל ליה אין חוצץ בפני הטומאה. ותירצו, דכל דבר שסותם כל החלון אין צריך ביטול. והקשה מהרש"א שם הא הכא לא איירי בסותם הכל, דהא איכא נקב. ותירץ, דמכל מקום הכא לא שייך מיעוט, ולא אמרינן התם דבעי ביטול אלא היכא שבא למעט החלון.

וביאור הדברים י"ל עפ"י מה שביארו האחרונים דברי התוס' שם, דהיכא שבא למעט שם חלון צריך ביטול, אך היכא שסותם כולו אין לטומאה מקום לעבור בפועל. והטומאה יכולה לעבור אף בפחות מטפח היכא שיש שם חלון, אך צריך שיהיה לה פחות מטפח בשביל לעבור. והשתא שפיר דימו התוס' דכיון שבסותם כל החלון אין צריך ביטול מוכח שהביטול הוא בשביל שם חלון ולא בשביל העברת הטומאה, ולכן שלא כנגד הנקב טהור גם בלא ביטול, שהרי הטומאה לא יכולה לעבור שם.

ג. הא דמבואר בגמ' שם שכנגד הנקב טהור צ"ע, הא אין שם אהל בפחות מטפח בין להביא ובין לחצוץ, ואיך יש שם אהל על הסריגות שבאויר לחצוץ מהטומאה. וצ"ל דאיירי באופן שיש בכל הסריגות יחד שיעור טפח, ולגבי אהל אמרינן לבוד להקל, אלא שהלבוד לגבי אהל אינו תלוי בג' טפחים אלא בשיעור טפח, כמבואר ביו"ד שע"א.