פרק הדר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

**ענייני פ' הדר**

**סימן א: בדברי התוס' בסוגיא דהמן**

בדברי התוס' דשרי לו להוצי מחצירם המשותפת למבוי הפרטי שלו, לכאו' כונת התוס' כראב"ד, סתירה אם מותר גם לאחרים להוציא מרשות משותפת לפרטית, כמה ישובים לסתירה זו, הנדון אם שייך לומר שגם להם חלק במבוי ובדברי המהרש"א, ביאור כונת התוס' דהבטול יחול לכולם.

**סימן ב: בדברי הב"י בבטל ביתו ולא חדרו והמסתעף**

ביאור דברי הב"י דשרי מביתו לחדרו אחר חזקה, קו' מהגמ' סח. דההוא ינוקא, דברי הרר"י דהאיסור מביתו לחצירו הוי מחשש חוכא, יישוב עפ"י מה שמב' דיש ב' סיבות לאסור בהל' חצירות, בבטל ביתו וחצירו אם שרי קודם חזקה להוציא, עפימש"נ יישוב בדעת הב"י.

**סימן ג: בענין שכירו ולקיטו**

ביאור במח' הראשונים אם שו"ל ישראל של גוי משכיר או מערב, ביאור מח' התוס' והרי מקינון בשנים שדרים בבית א', מוכח דגם למש"כ צריך שלשו"ל יהיה דיור בבית, יתכן דגדר ההיתר שכשמערב את עצמו נתנו לו כח לערב הכל, ביאור החזו"א בשיטת התוס'.

**סימן ד: בגדר הדין ששכירו ולקיטו מערב בע"כ**

יישוב סתירת דברי התוס' דבישראל לא מהני שו"ל בע"כ, ביאור הסוגיא דף פ. דבאוסר נוטלין בע"כ, אפשר דהדין בע"כ בשו"ל הוא מכח שאוסר, יישוב אחר לסתירת דברי התוס', לפימש"נ שני ישראלים בבית אחד אם יכולים לערב בע"כ תלוי במח' התוס' והר"י מקינון.

**סימן ה: בביאור דעת הב"י בשיטת רש"י**

דעת הב"י דשו"ל שמערב ההיתר מכח שיש כאן שכירות וק' דברש"י להדיא דשו"ל משכיר רשות אדוניו, לחדש דמודה הב"י דשו"ל גוי משום שליחות, עוד בי' בדעת הב"י, ביאור לדעת הב"י למה צריך השו"ל לערב, ועפי"ז מיושב הב"י בשם הרמב"ם והלבוש, במשנ"ב מבו' דלא כהנ"ל ויישובו, בחדוש המתבאר בדברי הב"י הנ"ל בגדר שכירות.

**סימן ו: בענין כיון שהותרה**

התוס' מחלק בין ספינות לבא נכרי , ביאור הרא"ש מבו' דספינות מיירי בהותר בחול ואעפי"כ כ' כהתוס' וכ"ה במהרש"א, דברי המג"א דהרא"ש לא מסתדר בסברא עם התוס' והחולקים עליו, חקירה בגדר הותרה ונאסרה ועפי"י ביאור במג"א, לפימש"נ דין הותרה ודאי תלוי רק בביה"ש של שבת זו ודברי המשנ"ב צ"ע.

**סימן ז: בדברי הרשב"א בשיטת הראב"ד בבא נכרי בשבת**

בשיטת הראב"ד דאחר השכירות מהגוי חוזר העירוב ביאור הא דחשיב לא מצי מערב, בביאור דברי הרשב"א התמוהים בענין זה, בבי' דברי הרשב"א דשמואל אזיל לשיטתו בסוגיא דיורש, בביאור הגמ' שם דזוכה בנכסי הגר חשיב מצי מערב.

**סימן ח: בדברי התוס' ותור"פ בא נכרי בשבת**

מבואר דכשבגוי לא נמצא חשיב לא מצי ערובי ולכאו' משום שמדינא לא שייך לשכור, דחיה לסברא זו ויישוב הדין וחילוק התוס', ביאור בדברי התור"פ דרק כששוכר בסוף חשיב מצי ערובי, הוכחה גם בדברי התוס' כתור"פ, ביאור סברת התוס' והתור"פ.

**סימן ט: בשיטת רש"י בסוגיא דשני בתים דף סז.**

לרש"י בעיא דר' חסדא אם גם ר"י מודה דחדא מיהא בעי או אוסרים או מערבים, מוכח דשני הדינים הם מאותו טעם, הוכחה דמצי לערב אינו משום שייכות, לחדש דכאן זה מצי לערב אחר מבא נכרי וראיה לחילוק זה מהתוס'.

**סימן י: בדברי התוס' בסוגיא דשני בתים, והמסתעף.**

במה שהוצרך התוס' לחלק דמת נכרי חשיב גם אוסרים וגם מערבים, לתוס' מבואר בגמ' דבשני בתים יש שני סיבות נפרדות לאסור לשמואל, בביאור תי' התוס' דבשני בתים לא היה לו כח לבטל, בדברי התוס' דף ע: בענין זה, למש"נ יש לדחות הראיה שכ' לעיל מדברי התוס'.

**סימן יא: בגדר אין בטול מחצר לחצר**

מבואר דבטול מחצר לחצר דמי לבטול בחורבה, לרשי תלוי במח' אביי ורבא אם שניהם יסודם דבמקום שלא נצרך לא תקנו או שצריך שייכות בין המבטל למי שבטלו לו, ספק בגדר הדין שייכות אם הוא חסרון שאינו יכול לזכות או חסרון בחבור שני הדיורים.

**סימן יב: בסוגיא דפנימית וחיצונה**

מבואר ברש"י ששיך שיחול ערוב להתיר לבני חיצונה אף שבני פנימית אסורים בפנימית, מהלך האחרונים בגדר העירוב של רש"י ועוד ביאור ברש"י, תמיה על רש"י מנתנו ערובם בפנימית ושכח א' מבני חיצונה, יישוב הקו'.

**סימן יג: בביאור התוס' ד"ה ניבטיל**

ביאור קו' התוס' דיחול לבני פנימית גם בחיצונה, מק' דא"כ כשנקט התוס' דחל רק בפנימית למה צריך לדין שאינם יכולים להביא העירוב הרי אינו נמצא כלל במקום המתערב, אריכות בבי' דברי האחרונים על עירוב בביהכנ"ס כשמפסיק כרמלית בין החצירות לביכ"נ, קו' על התוס' מנתנו בפנימית ושכח א' מבני חיצונה, כמה יישובים בזה.

**סימן יד: בקו' התוס' דאין דיורין להחמיר והמסתעף.**

התוס' מק' דאין דירים להחמיר ומת' משום פשיעה, והתור"פ מת' דכאן אסור משום דריסת רגל האסורה, תוס' תמוה מהאיסור עד הבטול בשכח א' מהחיצונה, שני ביאורים בגדר הא דמבטלין מחצר לחצר בשכח א' מהחיצונה, לפי"ז מיושב דגם לתוס' יש אוסר של דריסת הרגל רק שעל זה מהני בטול.

**סימן טו: בדברי רש"י בטעם האיסור בשכח א' מבני פנימית ונתנו עירובן בפנימית**

רש"י כ' דפנימית אוסרת משום רגל האסורה וק' איך מתחיל האיסור, אולי כונת רש"י לבן פנימית שלא עירב, עפימש"נ מיושב דחיצונה אוסרת אפי' אם היא רגל המותרת, ובשני הדרכים התור"פ פליג לשיטתו.

**סימן טז: בדברי הריטב"א בגדר הרגל עירוב**

דעת הריטב"א שהרגל עירוב הוא גם לחצר שלא הניחו אצלה העירוב, וק' דבדף מח: מבו' דשייך לאסור רק לחצר שהניחו אצלה וצ"ל דהם גדרים חלוקים, וק' דהריטב"א מק' כתוס' דאין דיורים לחומרא, וצ"ל שההרגל עירוב שהוא למקום שהפת יוצר שהעירוב לא מתחלק, בביאור הריטב"א שבתי' של פשיעה מיושב גם שאין אחדא דשא.

**סימן יז: ביישוב דברי התוס' ר"פ דבבטל לאחד שרי לו מסוגיין (סו:)**

בביאור דברי התור"פ דבבטל לא' שרי לו, לתור"פ תמוה למה בשכח א' מהפנימית לא חל הבטול לפנימית, יתכן דלתור"פ כל האיסור משום ליתא לגביה וכלשונו, ועוי"ל דתור"פ מודה כשלא שייך שיבטל לאחרים וב' ביאורים בזה, עוד בדברי תור"פ למה חשיב כלפיו אותה רשות, ויישוב עפ"י הראב"ד דף כו.

**סימן יח: בביאור הגמ' דלר"א מהני הבטול מחצר לחצר**

בביאור חילוק התוס' דבחיצונה לא שייך שיחול הבטול גם לפנימית לר"א, ביאור יישוב הקרני ראם, ועפי"ז ביאור אחר לתי' התוס', עפ"י המבו' נראה דהחסרון של מחצר לחצר הוא במעשה.

**סימן יט: בדברי הראשונים דהחזרה והחזקה הם מכח האיסור**

ביאור התוס' דחזרה וחזקה מכח האיסור ולכן בין הכנסה ובין הוצאה, ק' דבמבטל ביתו וחצירו לא שייך איסור, וכן ק' בחזרת רבים, לחדש דלתוס' יש ב' אופני חזרה איסור ושמוש, ברשב"א משמע לא כן וצ"ל דברבים שאינם אורחים מודה דשמוש הוי חזרה, וכעי"ז בבטל ביתו קודם חזקה.

**סימן כ: בגדר הדין דרבים שבטלו הוא מותר והם אסורים**

ברשב"א מבו' דלא הוי חזרה וא"כ צ"ב האיסור, לכאו' אין כונתו כראב"ד דף כו, ביאור דביחס להוצאה חשיבי כבעלים, ולפי"ז את"ש דברי המשנ"ב, בר"ן לכאו' מבו' גם בבטול בית עד"ז וצ"ע למה מיאן הרשב"א בזה, שיטת רש"י דהוא משום חזרה, בב"מ מבו' דהוא גם אחר חזקה וכן מוכח בתוס', ויש להסתפק בדעת רש"י.

**סימן כא: בהא דמבו' בגמ' ע: דמת הנכרי הוא מכח נאסרה.**

מבו' בגמ' ע: דמת נכרי ושני בתים משום נאסרה ולכאו' הם משום לא מצי מערב, בשני בתים בלא מצי אסרי מובן דשייך לנאסרה, אולי עצם מה שלא שייך לערב בשבת תלוי בנאסרה ועוד מהלך בזה, משמעות הר"ן בענין זה.

**סימן כב: בדברי הרשב"א בענין לא עירב ומת**

ביאור סברת הרשב"א דמת כמבטל ומ"מ יכול יורש לבטל, ביאור השייכות של יורש למח' אם צריך לבטל לכאו"א, בגר שמת הוי כבטול גמור לרשב"א, דיור היורש מקיים את דיור האב, סתירה בדברי הראשונים אם מת אוסר כשלא בא היורש, נראה שסברת רש"י לאסור מכח היורש ולא מכח המוריש, ועפי"ז מיושב הסתירה דבדף ע. לא שייך לאסור מכח המוריש.

**סימן כג: בענין דיור הבא בשבת**

הטושו"ע הביאו הברייתא דבן שוק כצורתה ויישוב המג"א בזה, צ"ב למה לא יישב לשיטתו בסק"ה כמוש"כ הביאוה"ל, בעיקר שיטתו י"א שהוא משום הותרה בשבת, והנראה שיש הותרה כלפי דיור זה, ומ"מ י"ל שמודה שיש הותרה כלפי הרשות ובזה לא שייך סברתו, ראיה מהרשב"א דיש הותרה כלפי דיור זה, ביאור הרשב"א דיורש עירב אסור משום נאסרה, ויתכן דלשיטתו סובר דהיורש אוסר רק כשבא לדור.

**סימן כד: בענין דירה בלא בעלים ובית התבן**

משמעות הראשונים דבית התבן הוא נדון א' עם ליתיה, ק' מהתוס' פה: דבית התבן בלי תבן מותר, והחזו"א כ' דכל ליתיה שייך לאסור משום כליו מדין בית התבן, ביאור בדעת התוס', ביאור נוסף ועיקרי בדברי רש"י והראשונים.

**סימן כה: בדברי אביי דיין ושמן לא מהני משום שלא מצי מערב**

יש להסתפק בבי' מצי מערב אם הכונה בכלי או שיכול להתחבר, הגאו"י פי' שיכול להתחבר ומהתורא"ש משמע לא כך, נראה דתלוי במח' הראשונים אם רב מודה לר' יוסף דלא מהני יין ושמן בכלי א'.

**סימן כו: בסוגית בעה"ב שהיה שותף עם שכיניו**

התוס' מת' דכאן שלא נתנו לשם ערוב גריע וצריך כלי א', וכן לענין לא מצי מערב אמנם בזה יש שחלקו דלא מהני סברא זו, בדברי הר"ן דכאן אמצעי מחברן, בביאור דברי התוס' דמק' רק בסוף הסוגיא על ר' חסדא.

**סימן כז: בדעת רש"י בסוגית סומכין על שתוף במקום ערוב**

בבי' דברי רש"י שבערבה כל חצר לעצמה מותר לכ"ע ובביאור הוכחתו מהמשנה שהמבוי לחצר כחצר לבתים, בביאור דברי הריטב"א ותור"פ בענין זה, בסתירת דברי רש"י הנ"ל לרד"ה דסומכין, כמה מהלכים בכונת רד"ה דסומכין.

**סימן כח: בביאור שיטת הריטב"א דלא מהני סומכין על שתוף לערב החצר עצמה.**

לריטב"א דלא מהני שתוף לערב החצר עצמה איך מהני השתוף להתיר, יבואר דמודה הריטב"א דשתוף יכול לשתף גם את הבתים, להוכיח דהריטבא במסקנה חולק על רש"י דבערבו לא פליגי.

**סימן כט: בביאור שיטות הראשונים בענין מקום הערוב והשתוף**

מחלוקת התוס' והראשונים אם בעינן בסומכין שהמקום יהיה ראוי גם לשתוף וגם לערוב, שיטת ביהגר"א שתלוי במח' אם מהני סומכין ביין מכח מגו, ביאור דעת הראשונים במה נח' על ביהגר"א, ביאור דברי הריטב"א.

**סימן לא: בחמשה ששבתו בטרקלין**

מבו' בתוס' דב"ה מודו בכעין חדרים לב"ש, אמנם הפוסקים העמידו שמיירי רק באסרי זע"ז וצ"ע, מקור הפוסקים מקו' האחרונים בתוס', ומ"מ תמוה מהמפורש בתוס' הבא דלא שייך מגו דהני אסרי בכה"ג,היישוב בזה, יישוב דברי התוס' מקו' האחרונים עפ"י דברי רש"י והראשונים בסוגיין.

**סימן לב: במחלוקת הראב"ד והרשב"א דף כו**

ביאור דברי הראב"ד המובא ברשב"א כו., ב' צדדים בדעת הרשב"א במה חולק על הראב"ד, ראיה מיורש ודחית הראיה, ראיה מהרשב"א בסוגיא דסומכין דחולק לגמריעל הראב"ד.

בס"ד

**סימן א'**

**בדברי התוס' בסוגיא דהמן**

**בדברי התוס' דשרי לו להוציא מחצירם המשותפת למבוי הפרטי שלו, לכאו' כונת התוס' כראב"ד, סתירה אם מותר גם לאחרים להוציא מרשות משותפת לפרטית, כמה ישובים לסתירה זו, הנדון אם שייך לומר שגם להם חלק במבוי ובדברי המהרש"א, ביאור כונת התוס' דהבטול יחול לכולם.**

**א)** כ' התוס' דמהני הבטול שמבטלין בני המבוי לא', שיוכל מי שבטלו לו להוציא מביתו למבוי, וכן מהבתים שבחצירו למבוי דכיון שערבו עמו בני חצר הערוב עושה אותם כבית אחד, ואם החצירות פתוחות זו לזו וערבו ביניהם יכול להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד ע"י העירוב וכו', אבל השאר אסורים שאם יוציאו הרי הם מחזיקים ברשותם ובטל הבטול עכ"ד.

ובהמשך שם מק' התוס' דכיון דערבו החצירות ביחד יחשב הבטול כבטול לכולם ויהיה מותר לכולם וכמו בב' בנ"א שגרים בבית א' ועוד א' בבית אחר ובטל לא' מהם שלשניהם מותר. ומצדד התוס' דאולי גם בב' בנ"א בבית אחד לראובן שבטל לו מותר ולשמעון אסור.

ובמה שכ' התוס' דמי שבטלו לו יכול להוציא מהבתים האחרים בחצר למבוי, הק' החזו"א דהמבוי כיון שבטלו לו כולם הוי רשות ראובן לבד והבתים שלהם לכל היותר הוי רשות המשותפת ע"י עירוב ואיך שרי להוציא מרשות פרטית לרשות משותפת, עוד יש להק' במה שכ' התוס' דבבטל לא' משנים שבבית יהיה מותר לראובן להוציא, וק' מה מקום יש לחלק בין ראובן לשמעון דאם יש בין הרשויות חילוקי בעלים וזו הוצאה מרשות לרשות אין חילוק בין ראובן לשמעון וצ"ע.

**ב)** ופשט בבי מדרשא דדברי התוס' מתבארים עפ"י מה שהביא הרשב"א דף כו בשם הראב"ד, עיי"ש שחדש הראב"ד על המבו' שם שבבטל א' מבני חצר אסור לו להכניס ולהוציא מביתו לחצר ולהם מותר, ומבאר הראב"ד דאין האיסור משום חזרה, אלא שגם כשמבטל את ביתו אין זה כחצירו שמבטלה לגמרי ומסתלק משם, דבביתו אינו מסתלק לגמרי רק משתף אחרים עמו, ונמצא שביתו הוא רשות משותפת לו ולאחרים שבטל להם, והחצר היא פרטית של מי שנתבטלו לו דהא מחצר מסתלק לגמרי, ומחדש הראב"ד דבכה"ג שרי לבעל החצר להכניס ולהוציא לבית המשותף דמשלו לשלו הוא מכניס, אבל לשני אסור משום דמכניס משלו לשל חבירו, דהיינו שבמקום שותפין אנו דנים את כל א' מהשותפין כמשתמש בשלו ולכן מותר לדייר הפרטי להוציא מרשותו לרשות המשותפת שנחשב מוציא משלו. (וממשיך שם הראב"ד לבאר החילוק בין כל בית וחצר שאסור לו להוציא מהבית הפרטי לחצר המשותפת וביאור דבריו דבחצר חשיב שיש לכל א' מהבתים חלק נבדל ומכניס משלו לשל חבירו ועיי' בסימן שהארכנו בביאור שיטות הראב"ד והרשב"א)

ובזה מתבארים היטב דברי התוס' דמותר לו להוציא מהבתים שהם רשות משותפת למבוי שהוא פרטי וכדעת הראב"ד, וכן מתבאר מה שכ' התוס' דכשמבטל לא' משנים שדרים בבית אחד אם לא נחשב ביטול לשניהם מותר למי שבטלו לו להוציא ולא לשני, דבאמת יש כאן הוצאה מרשות פרטית דהיינו חלק החצר שבוטל לו (וכמו שיתב' שם דבחצר נחשב שיש חלקים נבדלים) לרשות משותפת ובזה הדין דשרי רק לבעל הרשות הפרטית ולא לשני וכמו שכ' הראב"ד.

אלא שעדיין יש לתמוה בדברי התוס' שכ' דבסוגיין גם לבני החצירות היה צריך להתיר לולי שזה חזרה מהבטול, ומוכח לכאו' דפליג בזה על הראב"ד וסובר דשרי מרשות פרטית לרשות משותפת לשניהם ולא רק לבעלים של הפרטית, ומלבד שהוא חדוש גדול לומר דהתוס' סובר את סברת הראב"ד להתיר לכולם ודלא כהראבד עצמו, ביותר ק' דבדברי התוס' עצמו שכ' דכשמבטלים רק לא' משנים בבית א' לראובן שרי ולשמעון אסור מוכח שסובר לגמרי כהראב"ד דשרי רק לבעל הפרטית לטלטל. ודברי התוס' סותרים זא"ז האם סובר לגמרי כהראב"ד דשרי מרשות משותפת לרשות של יחיד רק ליחיד או דשרי לשניהם וצ"ע.

**ג)** וביישוב תמיהה עצומה זו אכתוב כמה יישובים, ה**א'** אולי יש לחדש דסובר התוס' דאם נחשבים שנים שדרים בבית א' כדירה אחת לגמרי א"כ שייך להתיר לכולם להוציא מרשות המשותפת לרשות ראובן, דכיון דע"י עירוב הוא דיור אחד ודיור זה לא חלוק מהדיור השני כיון שגם הדיור השני הוא ראובן שרי לכולם לטלטל זה מזה, ולא אכפ"ל שבדיור הראשון יש גם את שמעון כיון שאין זה דיור נוסף אלא חשיב דיור א' עם ראובן, אבל אם נוקטים דגם ראובן ושמעון שדרים בבית א' יש כאן דיור של ראובן ודיור של שמעון (וכ"ש בעירוב) אף שודאי אין אוסרים זע"ז, מ"מ אסור לשמעון להוציא לרשות ראובן דחשיב משלו לשל חבירו כיון שנחשב שיש כאן דיור נפרד של שמעון.

ובזה מיושב סתירת דברי התוס' דבתחילת דבריו נוקט התוס' מסברא דהוו דיור א' ממש, וכלשונו שם 'שנעשין הכל אחד' ולכן לולי שהיה פה חזרה היה שרי לכולם להוציא מדיור המשותף לדיור ראובן, ומכח סברא זו עצמה שחשיבי דיור א' מק' התוס' דיחשב בטול לא' כבטול לכולם דהבטול הוא לא לאדם (וכמו דא"א לבטל לאדם מהחוץ) אלא לדיורו, ואם הוי דיור א' א"א לחלק דחל הבטול לראובן ולא לשמעון.

אבל כשכ' התוס' לדחות דאפשר דאה"נ יחול הבטול לראובן ולא לשמעון היינו ע"כ שגם שנים שדרים בבית א' אין זה דיור א' ממש, ויש כאן דיור של ראובן ודיור של שמעון ולכן שייך לבטל לדיור של ראובן לבד, ולפי צד זה דלא חשיבי אחד ממש, בודאי דלשמעון אסור להוציא מדיורו לדירת ראובן לבדה ורק לראובן מותר וכדעת הראב"ד. ואה"נ לפי תירוצי התוס' דסברו דלא חשיב דיור א' ממש עכ"פ בעירוב א"צ לטעם של חזרה לאסור בני המבוי להוציא והתוס' כ' כן לפי מה שסבר בתחילה דחשיב גם בעירוב אחד (ויתכן דלתי' הב' נשאר כן דשייך להחשיבם כאחד).

**ד)** ובאופן אחר יש ליישב (שורש הסברא שמעתי מהר"ז) דבאמת ודאי דהסברא להתיר ממקום משותף למקום פרטי היא עד"ר הראב"ד שאנו מחשיבים שכשראובן מוציא חשיב שמוציא מרשות ראובן לרשות ראובן, ומכח זה סובר הראב"ד כששמעון מוציא ודאי אנו דנים שהוציא מרשות שמעון לרשות ראובן, ובדעת התוס' שסובר דזה סיבה להתיר אפי' לשמעון להוציא מרשות ראובן ושמעון לרשות ראובן (דכל האיסור לבני מבוי משום חזרה) ע"כ שסובר דגם כששמעון מוציא מהרשות המשותפת לרשות ראובן אפשר לדון שהוציא מרשות ראובן לרשות ראובן וכאורח של ראובן וכמו שיתב' סברת הדבר לקמיה.

ואם כנים הדברים לק"מ סתירת דברי התוס', דבחצר שבטל לוי לראובן ודאי שאסור לשמעון (אי לא חשיב שנתבטל לו) להוציא לחצר, דכיון שיש לו רשות גם בחצר בודאי שהמעשה הוצאה מתפרש שמוציא מרשות שמעון לרשות שמעון ולא כאורח, וממילא כיון שיש בחצר גם את חלק דירת ראובן לבדה (שבטלו לו) א"כ מוציא מרשות שמעון לרשות ראובן, וכל מה שחדש התוס' שאפשר לדון אותו כאורח הוא רק כשמוציאים למבוי של ראובן שאין להם חלק בו דכיון שאת ההכנסה למבוי ע"כ שעושה כאורח של ראובן יש לפרש את כל המעשה כאורח של ראובן ומוציא מרשות ראובן לרשות ראובן.

**ד)** ה**ג'** שמעתי מרא"פ דבאמת בני המבוי ג"כ שייכים למבוי מכח עירובם עם ראובן דדרכו יש גם להם חלק במבוי ולכן מותרים במבוי לולי חזרה.

אמנם ק' דבסו"ד התוס' נראה דאם יחול הבטול לכולם לא יחשב חזרה אם הם משתמשים דאין זה סותר את הבטול כיון שיש להם חלק, וצריך לחלק דאע"פ שגם בתירוץ התוס' יש להם באמת חלק וחשיב חזרה אם ישתמשו יש לחלק דבסו"ד התוס' הבטול עצמו חשיב אליהם ולכן לא חשיב כלל חזרה דהבטול הוא לכולם מכח העירוב, אבל כאן הבטול רק אליו והגם שמקבלים חלק דרכו מכח העירוב דהעירוב חל על הבטול מ"מ חשיב חזרה כיון שמצד הבטול הוי של ראובן לבדו ואכתי צ"ע בסברא זו.

ולפי"ז את"ש יותר קו' התוס' בע"א למה חשיב בטלת תורת עירוב כשעירבו דרך חצירות ובטלו במבוי, וק"ק מה מק' התוס' הא במבוי לא חל כלל העירוב, ולפימש"נ מיושב דהעירוב באמת חל גם על המבוי, (ולפי פשוטו צ"ל דאף שבמבוי אין עירוב כיון שסו"ס צריך כאן עירוב להתיר לא חשיב בטלת תורת עירוב).

והנה המהרש"א פירש דקו' התוס' שעירוב יועיל להחשיבם כאחד אין הכונה עירוב לבדו דזה הגמ' כבר שללה, אלא עירוב עם הבטול עכ"ד, ולא נתברר מהי המעלה בעירוב ובטול יחד, ונראה דכונתו למש"נ דיועיל ערוב אחר הבטול להכניסם בחזרה למבוי, ולפי"ז מבו' בתוס' להיפך דבכה"ג לא חשיב חזרה כיון שהם באמת עכשיו בעלי המבוי, רק דמטעם אחר א"א לעשות כן כמבו' בתוס'. אמנם למה שמבו' בתור"פ דלא כמהרש"א וקו' התוס' כפשוטה בכל עירוב, שוב יש לפרש כן בכונת התוס'**[[1]](#footnote-2).**

**ה)** בעיקר מש"כ התוס' בסו"ד דכיון שהם אחד ע"י העירוב הבטול יחול לכולם ויהיה מותר לכולם, ופרשתי דעצם הבטול מקנה לכולם ולכן אין זה חזרה, מקשים דאם זה כפשוטו דהבטול הוא לכולם משום דהבטול הוא לדיור וכולם דיור אחד, מה שייך בטול של כולם לכולם הא לא נעשה כלום, ויש להסתפק אם זו גופא כונת תוס' בתי' הב' ואפי' א"כ ק' מה הס"ד בקו' ודעת שאר תירוצים.

ויתכן לבאר בזה דהבטול מבטל את כל הדיורים במבוי של שאר דירות אל הדיור של דירתו במבוי, ומ"מ כיון שכולם שייכים בדירה הזו כולם בעלים במבוי אבל רק מכח הדירה הזו, וזו המשמעות של הבטול דמבטלים לדירה זו את דיוריהם במבוי.

**סימן ב'**

**בדברי הב"י בבטל ביתו ולא חדרו והמסתעף**

ביאור דברי הב"י דשרי מביתו לחדרו אחר חזקה, קו' מהגמ' סח. דההוא ינוקא, דברי הרר"י דהאיסור מביתו לחצירו הוי מחשש חוכא, יישוב עפ"י מה שמב' דיש ב' סיבות לאסור בהל' חצירות, בבטל ביתו וחצירו אם שרי קודם חזקה להוציא, עפימש"נ יישוב בדעת הב"י.

**א)** מבואר בתוס' דלר"י שאוסר חופה דרש"י משום שמא תשתכח תורת עירוב מהני שיבטל ביתו ולא חדרו שכיון שנאסר בחדרו לא תשתכח תורת עירוב, וכ' הב"י סי' שפ"א דבמש"כ ר"י שיבטל ביתו ולא חדרו שאז אסור לו להוציא מביתו לחדרו (וממילא חל הבטול), דכל זה קודם חזקה אבל לאחר חזקה שרי להוציא מביתו לחדרו.

ודברי הב"י צ"ב דכל מה ששייך לחלק בין קודם חזקה לאחר חזקה הוא משום האיסור לחזור שבזה אחר חזקה לא חשיב חזרה, אבל מביתו שבטל לחדרו לכאו' אסור מדינא שמוציא משלו לשל חבירו וכמו בבטל חצירו ולא ביתו דאסור לכ"ע להוציא מביתו לחצירו אפי' אחר חזקה דהוי מרשות לרשות ואסור גם למקבל הבטול ולא שייך כלל לחלק בזה בין קודם חזקה לאחר חזקה וצ"ע.

ולכאו' צ"ל בדעת הב"י שסובר דאין בטול לחומרא דהיינו שא"א לאסור עליו להוציא מכח שבטל ביתו וכבר זה רשות חבירו, דאין אנו דנים את הבטול לחומרא וא"כ אפשר לדון את הבית שהוא עדיין שלו וממילא שרי להוציא לחדרו ורק קודם חזקה אסור משום חזרה, ולא דמי לבטל חצירו ששם אסור להוציא לחצר מכח הדיורים האחרים שקיימים גם בלא הבטול.

**ב)** אמנם שמעתי לתמוה על זה מגמ' מפורשת דף סח. דההוא ינוקא דאישתפוך חמימי ובטל רבא חצירו ופנה כליו מהבית לבית הפנימי שמא יוציא, וק' דלב"י דשרי מביתו לחדרו אחר חזקה דאין בטול לחומרא ה"ה שיועיל מביתו לחצירו כשהחצר שלו, וכיון שלרבא היה מותר להוציא מביתו לחצירו קודם בטול (דהיה חצר פרטית או שערבו) א"כ גם אחר בטול שרי להוציא מביתו לחצר.

וא"א לומר דאה"נ שרי להוציא אחר חזקה וכל האיסור לרבא הוא קודם חזקה שהרי מבו' בגמ' שם שאם מבטלין וחוזרין ומבטלין לא היה רבא מפנה כליו דלזמן מועט עד שיוציאו ויחזרו ויבטלו אין לחוש וא"כ ע"כ שגם אחר חזקה אסור דמצד קודם החזקה לא היה רבא מפנה כליו (ועיי' בר"ן שהוכיח כן) וא"כ מוכח דלא כב"י אלא אמרינן בטול לחומרא ולכן אסור לרבא להוציא מביתו לחצירו לכל השבת.

ועיי' תוס' עט: ד"ה ואיבעית שנראה מתוך דבריו דטעם האיסור שם משום שיחשב כחזרה ואף שאחר חזקה לא שייך חזרה, צ"ל שהתוס' למד שמיירי שהיו עם רבא עוד בני חצר וממילא הוו כרבים שבטלו דחשיב חזרה גם אחר חזקה לדעת התוס' וכמו שהארכנו באות ג', ואפי' ננקוט כן לא יתיישב הב"י דהא הב"י למד שיחיד ליחיד הוי כרבים ליחיד וא"כ גם כשמבטל ביתו ולא חדרו יאסור אחר חזקה משום שהוא חזרה שמועילה אחר חזקה ואין לומר דבדין זה פליג הב"י על התוס', דהא מ"מ מעשה דההוא ינוקא ברבא מוכח דהדין הוא שאסור אפי' אחר חזקה ויהיה הטעם שם מה שיהיה או שיש בטול לחומרא או שיש חזרה אחרי חזקה, ועכ"פ כך צריך להיות גם בבטל ביתו ולא חדרו שאסור גם אחרי חזקה ודברי הב"י צ"ע.

**ג)** והנה רבינו יונתן כ' במשנה דמי שבטל חצירו אסור להוציא מביתו לחצירו דבביתו אין נראה כאורח ונראה כחוכא ואטלולא עיי"ש. ודבריו תמוהים מה צריך להסברים לאסור עליו להוציא מביתו לחצר דכיון שלא בטל ביתו פשוט שאסור לו להוציא לחצר דמה יתירו ולא נוסף שום היתר כשבטל להוציא מביתו לחצר אדרבא חמיר טפי וצ"ע.

ומחומר הקו' היה נראה שבא להוסיף טעם לאסור להוציא מביתו אפי' כשבטל ביתו ואף דמיירי שם קודם באיסור בני חצר להוציא מביתו שלא בטל להם עיי"ש וזה בלא בטל ביתו, מ"מ כשכותב 'וכ"ש לו' וכו' כונתו שלו אסור אפי' אחר שבטל ביתו וחצירו ואפי' אחר חזקה משום חוכא או שנראה כחוזר ועי' בריו"נ ספ"ב שמצדד להדיא לאסור גם אחר חזקה במבטל ביתו וחצירו, (שוב ראיתי במאירי שכ' כעי"ז ופרשו המגיה שם כדברינו).

אמנם הב"י הרי סובר להדיא דאחר חזקה שרי למבטל ביתו וחצירו להוציא, ובכל זאת הביא דברי ריו"נ הנ"ל בטעם האיסור שלו להוציא מביתו לחצר משום חוכא, וכן המג"א הביא את דברי ריו"נ הנ"ל להדיא על בטל חצירו בלא ביתו, ודבריהם תמוהים מה צריך לטעמים אלו הרי פשוט האיסור משום שמוציא מרשותו לחצר חבירו וגם קודם הבטול היה אסור משום חלק חבירו והבטול לא הוסיף היתר בזה וצ"ע.

**ג)** והנראה ליישב בזה בדרך פלפול (עיקר היסוד שמעתי) ובהקדם מה שנוקטים בדעת הרשב"א והרמב"ם שכ' דטעם האיסור להוציא מביתו לחצר שאינה מעורבת משום שדמי לרה"י ורה"ר, והנה יש איסור להוציא גם מבית היחיד לבית חבירו כמבו' בעבוה"ק ושם הרי לא דמי לרה"ר, וע"כ שיש איסור להוציא מרשות לרשות מכח שינוי הבעלים וא"כ מה צריך להגיע לטעם של רה"י ורה"ר, ואין ליישב דבחצר אין שינוי בעלים כמו דשרי מחצר לחצר שהרי אסור גם מביתו לחצר חבירו וע"כ שביחס לבית גם בחצר יש שינוי בעלים ואכהמל"ב.

ומבארים בזה דבחצר השותפין כיון שגם לו יש רשות בה אין חסרון מצד שינוי הבעלים דלא חשיב שינוי בעלים כיון שגם הוא שייך בחצר ולכן צריך לטעם שהוי כמרה"י לרה"ר לאסור מבית לחצר.

ועפ"י זה אולי יש ליישב דברי הריו"נ (כפי שהבינוהו הב"י והמג"א) דכיון שאין בטול לחומרא א"כ מכח האיסור של שינוי בעלים מותר לו מביתו לחצר שהרי לקולא אנו דנים שיש לו חלק בחצר וממילא אין בזה שינוי בעלים וכמוש"נ, ומכח הדין שדמי למרה"י לרה"ר כיון שהבטול מחשיב שהוא רק של מקבל הבטול לא דמי לרה"ר, ושייך לדון אותו בשני הדינים לקולא.

אמנם זהו חדוש בסברא דאף אם אין בטול לחומרא מ"מ כאן אסור ממ"נ או משום שינוי בעלים או משום מרה"י לרה"ר.

אמנם שמעתי מהגרג"כ לדון בגדר אין עירוב לחומרא אם הביאור הוא שלקולא אפשר גם לא לדון את העירוב או שדיורי העירוב אינם אלימים כדי ליצור חילוק דיורים מכחם אלא רק חבור דיורים ואכהמל"ב, ואם נאמר כצד השני לענין בטול היינו שאחר הבטול נשאר לו דיור קלוש שסגי בו להתיר ולא לאסור א"כ מובן היטב דהדיור אחר הבטול לא אלים כדי להחשיב החצר כרה"ר ומ"מ סגי בו לשתף החצר עם הבית שאין כאן חילוק בעלים ואין זו סתירה, אבל אם נפרש שאין בטול לחומרא הביאור הוא שאפשר לא לדון את העירוב ק"ק ליישב כן דלכאו' כאן ממ"נ הוא אסור וא"א להתירו דהוי תרתי דסתרי.

ויש להוסיף בזה דמדוקדק בדברי ריו"נ שלבני החצר אסור מעיקר הדין שלא בטל ביתם ולא מכח חוכא וק' למה להם נאסר מדינא ומ"ש ממנו שמדינא היה צריך להיות מותר . ויתכן לפרש עפ"י הראב"ד דף כו דמרשות פרטית לרשות משותפת שרי לבעל הפרטית להוציא ולא לאחרים וא"כ י"ל דכל מה שצריך לאיסור של מרה"י לרה"ר הוא ביחס לבעל הבית אבל לאחרים אסור גם משום שינוי בעלים ומבו' היטב דרק ביחס אליו הוצרך ריו"נ לומר את הטעם של חוכא והדברים מאירים.

**ד)** והנה בעיקר דברי התוס' דבטל ביתו ולא חדרו משמע דבבטל הבית והחדר שרי אפי' קודם חזקה וכ"כ הב"י, אמנם במשנ"ב הביא שיש מאחרונים שחלקו על דין זה דכמו שבטל ביתו וחצירו אסור לו להוציא מבית לחצר ה"ה בטל ביתו וחדרו אסור לו להוציא מהבית לחדר, וצריך לבאר דעת הב"י שחילק בין בטל ביתו וחצירו לבטל ביתו וחדרו דשרי וגם משמעות התוס' היא כדברי הב"י דשרי וצריך טעם לזה.

ויתכן לומר דבית וחצר הם ב' רשויות בעצם וגם אם מבטל את שתיהם יש לדון זה כבטול של כל א' לבדו שביחס אליו א"א להוציא לשני, אבל בית וחדר חלוקים רק אם בטל א' ולא השני אבל עד כמה שבטל שניהם הוי מקום א' שנתבטל וכמו מטלטל בתוך הבית.

ובנוסח אחר י"ל עפ"י מה שיתב' בסי' יט שיש ב' אופני חזרה הא' מכח איסור דהיינו שעושה מעשה שנאסר עליו והב' מכח תשמיש בעלים ומ"מ גם בתשמיש חשיב תשמיש רק הוצאה והכנסה, וא"כ י"ל דתשמיש של הוצאה והכנסה הוי תשמיש חשוב רק כשהוא מבית לחצר שהם ב' מיני רשויות אבל מבית לחדר של אותו איש אין כאן שום הוצאה חשובה שתאסר מצד התשמיש והוי טלטול בעלמא, רק שבבטל ביתו ולא חדרו יש כאן חזרה מצד האיסור אבל בבטל ביתו וחדרו מצד האיסור אין כאן חזרה וכמוש"נ רק מצד התשמיש, ובזה לא חשיב הוצאה חשובה מבית לחדר שיחשב חזרה.

**ה)** ואם נאמר כצד השני נראה ליישב עפי"ז התמיהה העצומה על הב"י שכ' דשרי אחר חזקה מביתו לחדרו ותמהנו דמפורש ברבא סח. דאסור כה"ג מביתו לחצירו אפי' אחר חזקה, דהנה בדין זה דרבים הוי חזרה אפי' אחר חזקה נראה דאין זה שייך לדין חזרה של איסור שהרי כשמוציאים מבית היחיד לחצר לא נוסף איסור ע"י בטולם וגם בסברא לענין חזרה מכח איסור לא שייך לחלק בין יחיד לרבים, אלא ודאי שהוא מכח הדין השני של חזרה מכח תשמיש בעלים שבזה ברבים שאינם כאורחים אפי' אחר חזקה הוי חזרה להתוס' וז"ב לפי"ד.

וא"כ מיושבים היטב דברי הב"י דכל מה שמבו' בגמ' שאסור מביתו לחצירו אפי' אחר חזקה והטעם כ' תוס' עט: משום חזרה, זה שייך רק מבית לחצר דיש כאן הוצאה חשובה וברבים הוי חזרה אפי' אחרי חזקה, אבל מבית לחדר דאין כאן תשמיש חשוב (וכמבו' בתוס' דלכן בטל ביתו וחדרו שרי להוציא מזל"ז וכמוש"נ) וכל החזרה היא מכח איסור, הדר דינא דלא מהני חזרה מכח איסור אחר חזקה דבזה אין חילוק בין יחיד לרבים וכמוש"נ.

**סימן ג'**

**בענין שכירו ולקיטו**

ביאור במח' הראשונים אם שו"ל ישראל של גוי משכיר או מערב, ביאור מח' התוס' והרי מקינון בשנים שדרים בבית א', מוכח דגם למש"כ צריך שלשו"ל יהיה דיור בבית, יתכן דגדר ההיתר שכשמערב את עצמו נתנו לו כח לערב הכל, ביאור החזו"א בשיטת התוס'.

**א)** נח' הראשונים בשכירו ולקיטו ישראל של בעה"ב גוי, דלרש"י ותוס' רא"ש טור ועו"ר השו"ל מערב, והראב"ד (הובא ברשב"א ועו"ר) סובר שהשו"ל משכיר וכ"ה לכאו' דעת הרמב"ם.

ובביאור מחלוקתם י"ל דנח' בגדר הא דשו"ל יכול לערב ולהשכיר האם הוא משום שיש כאן דיורים לשו"ל דהיינו שהקילו חכמים להחשיב שיש כאן דירה לשו"ל וממילא סגי כשמערב את דירתו להתיר[[2]](#footnote-3), וא"כ בודאי מועיל לערב שהרי השו"ל שהוא ישראל מערב את דיורי עצמו ובישראל סגי לערב[[3]](#footnote-4), או שגדר שו"ל הוא שנתנו לו כח להשכיר ולערב רשות בעליו, וממילא על אף שהשו"ל ישראל מ"מ דירת הגוי לא ניתרת ע"י עירוב ולכן צריך להשכיר.

ובדברי הרשב"א יש לדקדק שהבין את מחלוקת רש"י וראב"ד עד"ר שכ', דעיי"ש שמביא דברי רש"י דהשו"ל מערב ומק' דבמשאיל ליה דוכתא אין פיתא ולינה וכן בשו"ל אין פיתא ולינה ותי' דצ"ל שהקילו חכמים גבי גוי, ואח"כ מביא אבל הראב"ד פירש שהשו"ל משכיר. ומשמע מאוד בדבריו דלראב"ד מיושב הא דמהני בלא פיתא ולינה, דאל"כ מה השייכות בין מח' רש"י והראב"ד אם השו"ל מערב או משכיר, לענין קושיתו איך מהני שו"ל בלא פיתא ולינה עיי"ש.

ודבר זה צ"ב דאם פשוט לרשב"א בסברא שלא מסתבר שיהיה לשו"ל דין שו"ל בלא פיתא ולינה, למה סברא זו תלויה אם דין השו"ל בעירוב או בשכירות.

והנראה בביאור כונתו עד"ר שכ' דברש"י שהשו"ל מערב ע"כ שאין זה משום שהוא כשלוחו של הבעלים דהא לגוי לא מהני עירוב אלא מערב את דיור עצמו, ובזה הוק' לרשב"א איך שייך להחשיב אותו לדייר בלא פיתא ולינה, אבל לראב"ד שהשו"ל משכיר, הגדר משום שהוא כשליח הבעלים ולא משום דירת השו"ל וכמוש"נ, ובזה לא אכפ"ל שהוא בלא פיתא ולינה.

ובאמת בדעת הראב"ד יש להוכיח בלא"ה שהרשב"א לומד שהוא מדין שליחות (ולא שמשכיר את דירת עצמו וממילא מותר) שהרי כ' הרשב"א בתשו' והובא בב"י דגם אם מת השו"ל אחר שהשכיר נשאר ההיתר, וא"כ מוכח שהוא משום שמשכיר את רשות הבעלים ולא שמשכיר את דירתו, ולפימש"נ שבדעת רש"י שמערב הביאור הוא שמערב את דירת עצמו אם עירב השו"ל ומת בטל ההיתר כיון שבטלה דירתו[[4]](#footnote-5).

**ב)** והנה לק' סו. נח' בעלי התוס' בישראל וגוי שדרים בדירה אחת, דהר"י מקינון (הובא בתורא"ש ותור"פ) כ' דמהני שהישראל יערב בשביל שניהם, ומה שאמרו שו"ל היינו אפי' שכירו ולקיטו וכ"ש שנים שדרים בשווה, (דהא בשנים שדרים דירת הישראל יותר חשובה) אבל התוס' כ' דדוקא שכירו ולקיטו, ועיי"ש בתורא"ש ותור"פ שביארו דרק בשו"ל שהוא טפל אל הגוי נחשב כשלוחו ומהני שמערב בשבילו.

והנה בדעת הר"י מקינון נראה לומר עד"ר שכ' דהטעם ששו"ל מערב אפי' שהבעלים גוי, משום שמערב את חלקו וממילא ניתרת הרשות כיון שהוא דיור אחד דסגי לערב את מקצת הדיור, ואף שסו"ס ודאי גם הגוי נחשב מעורב, הוא משום שכיון שהוא דירה אחת וחלק מהדירה מעורב עם כולם זה עצמו סיבה להחשיב את כל הדירה כמחוברת לכולם כיון שהיא אחת, ומ"מ פעולת העירוב היא רק על דיור הישראל ולכן מהני עירוב, ועיי"ש שמדמה את זה לכל חמשה בבית אחד שא' מערב בשביל כולם.

אבל בתוס' נראה שגדר שו"ל הוא עד"ר שביארנו בדעת הראב"ד דהשו"ל חשיב כשליח הגוי ומכח זה מערב, ולכן זה דוקא בשו"ל שנראה כשלוחו[[5]](#footnote-6), וכן מוכיח הלשון בתור"פ ותורא"ש וכ"מ בטור דשו"ל מערב משום שהוא כשלוחו.

ולפי"ז בעירב השו"ל ומת תלוי במח' הנ"ל דלתוס' מהני כיון שכבר עירב את רשות הגוי (וכמוש"כ הרשב"א להראב"ד דשו"ל משכיר רשות הגוי) אבל לרשב"א ולר"י מקינון דמהני משום שמערב רשות עצמו, במת בטל העירוב.

**ג)** אמנם מה שכ' בדעת תוס' שהשו"ל מערב רשות הגוי צריך ביאור דכיון דהגוי לאו בר עירוב מה שייך שיועיל השו"ל מדין שליחות לערב, והנה באמת הלשון שליחות ודאי אינו כפשוטו, וכמוש"כ הביאוה"ל (לפי השיטות שהשו"ל משכיר ומשום שהוא שלוחו) שאין זה שליחות ממש שהרי מהני בע"כ וכמבו' בגמ', וע"כ שנתנו לו חכמים כח להשכיר או לערב את רשות הגוי, ולשון 'שליחות' המכוון שפועל ברשות הגוי והוא כעין מורשה עליו.

וכיון שכן יש לחדש שמה שגוי אינו מערב אינו משום שרשות הגוי אינה ניתרת בעירוב אלא שהגוי אינו בר עירוב וא"א לפעול אתו עירוב או משום שאינו מודה או מתקנ"ח (עיי' תוס' סב. ד"ה ועכו"ם) ומ"מ ההפקעה היא שגוי אינו בר עירוב ולא על רשות גוי שאינה ניתרת בעירוב, ולכן בשו"ל ישראל שהוא פועל על רשות הגוי מהני עירוב.

**ד)** ויסוד מח' התוס' והר"י מקינון (עפ"י דברינו) הוא בכל שנים שדרים בבית אחד, דלתוס' אף שודאי זה נחשב דיור אחד מ"מ צריך שיחול העירוב על כל א' מהם, ומה שמועיל בה' שדרים בטרקלין אחד שאחד נותן ע"י כולם הוא מלתא דזכיה ושליחות אבל לא סגי במה שמערב את עצמו להתיר את הכל, ולכן לא מהני גם על רשות גוי, אבל לר"י מקינון כיון שהוא דיור אחד סגי במה שהאחד מערב עצמו בשביל שיחול העירוב על כל הדיור.

אמנם לפי"ד לשיטת הר"י מקינון חמשה שדרים בבית אחד מהני שא' יערב גם בלא דעת כולם דהא סגי במה שמערב את עצמו להתיר את כל הרשות, וק' דבגמ' דף מח: מפורש שחמשה שערבו בחצר וא' מערב עם חצר אחרת לא מהני לכולם אם אינם מסכימים ואולי יש לחלק בין ה' שדרים בטרקלין א' לחמשה שערבו וצ"ע.

עוי"ל שבאמת אף שיש לא' מחמשה כח לערב ולהתיר את כולם וכמוש"נ מ"מ יש להם זכות עכוב שלא יערב את רשותם וזהו הטעם בגמ' מח: דלא מהני בע"כ, ובגוי אין את הזכות עכוב וממילא סגי במה שמערב את עצמו להתיר את כל הרשות, והטעם שמהני שו"ל בע"כ ואין לגוי זכות עכוב יתב' בסי' ד.

**ה)** והנה נתבאר בדעת התוס' דמהני שמערב בעבור הגוי מדין שליחות ועד"ר הראב"ד שמועיל להשכיר מדין שליחות, אמנם לפי"ז לכאו' א"צ כלל שיחשב שיש דיור של השו"ל אלא רק להחשיבו טפל לבעלים, והנה בתוס' דף עב. כ' דרק בגוי נאמר ש'משאיל ליה דוכתיה' חשיב כשו"ל משום שדיורי הגוי חלשים עיי"ש. ולפימש"נ ק' איזה טעם להקל יש במה שדירת הגוי חלשה אדרבא כמה שהיא יותר חזקה שייך יותר להטפיל אליה, ובשלמא אם הביאור בשו"ל היה שיש דיורים לשו"ל שייך להבין דככל שדיור הגוי חלש כך יותר בקל נחשב דיור השו"ל לדיור חשוב, אבל לפימש"נ בדעת התוס' אינו מובן כלל למה זה סיבה להתיר ע"י שו"ל וצ"ע[[6]](#footnote-7).

ובאמת ק' מעיקר דברי הגמ' דף סד. שדנה אם נאמר שכירו ולקיטו גם לחומרא וממילא אוסרין זע"ז ומשמע שמכח הקולא של שו"ל היה צריך שיהיה חומרא שיאסרו זע"ז, ובשלמא אם נאמר שגדר מה ששו"ל מערב הוא שמערב את שלו מובן דהחשיבוהו לדירה וזה סיבה שיאסרו זע"ז, אבל אם נאמר כמוש"כ בדעת התוס' דמהני משום שהוא שליח לערב רשות הגוי א"כ מהיכי תיתי שיאסרו זע"ז הרי לא נאמר כלל שיש לשו"ל דיורים, ואותה קו' יש להק' על הראב"ד שסובר שהשו"ל משכיר רשות הגוי דא"כ מהי"ת לגמ' שיאסרו זע"ז הרי לא נאמר כלל שיש לו דיורין[[7]](#footnote-8).

עוד יש לבאר מה שכ' הב"י בדעת הרמב"ם וכן פסק הלבוש דאם א' שלא מבני חצר הוא שו"ל משכיר להתיר רשות הגוי ומערב רשות עצמו, וק' למה השו"ל צריך לערב רשותו הא קיי"ל דה' שו"ל אינם אוסרים זע"ז, וכיון שבדעת הראשונים שמשכיר רשות הגוי ודאי גדר הדין משום שהוא כשליח המשכיר רשות הגוי וכמוש"נ, למה זה סיבה שיתחייב השו"ל לערב וצ"ע.

**ו)** ומוכח מכל זה שכל מה שחכמים נתנו לשו"ל כח להשכיר או לערב רשות הבעלים הוא רק אם גם הוא נחשב שדר כאן ויש לו דיור, שאז כיון שהוא טפל לגוי וחלק מהדיור של הגוי, נתנו לו כח להשכיר רשותו או לערבה, אבל אם לא היה נחשב שהוא דר כאן א"כ הוא זר לגבי דיור הבעלים ואין לו יכולת לערב ולהשכיר רשות הגוי ואכתי צ"ע בסברא זו.

ובזה מתיישב שהגמ' דנה אם מכח שנתנו דיורים לשו"ל גם אוסרים זע"ז, וכן מובן התוס' דף עב דרק בדירת גוי החלשה שייך להחשיב את הישראל חלק מהדיורים ע"י שאיל דוכתיה, וכן מובן חדושו של הב"י בדעת הרמב"ם דאף שהגמ' מסיקה שאין השו"ל אוסרים זע"ז, זה רק שאין צריך לדון את השו"ל כדיורים, אבל במקום שאנו רוצים לדון אותם כדיירים בשביל שישכירו רשות הגוי, ע"כ אוסרים וממילא צריכים להשכיר ולערב.

והנה לתוס' דשנים שדרים לא נחשבים כשו"ל והטעם משום שרק שו"ל שהוא טפל נראה כשלוחו, לכאו' ק' מה שכ' הראשונים דמשכיר ששייר בדירה חשוב כשו"ל וכן לגבי שר המלך דלכאו' שם אינם נראים כשלוחו, ומסברא היינו אומרים שבאמת התוס' דשנים שדרים ביחד אין להם דין שו"ל ה"ה במשכיר ששייר ופליג על הראשונים הנ"ל, אמנם הפוסקים הביאו את דברי הראשונים וגם את דברי התוס' הנ"ל וצ"ע. ולפימש"נ צ"ל דאין כונת התוס' שנראים כשלוחו בלי קשר לדיור משום שהוא שכירו ולקיטו[[8]](#footnote-9), אלא שבדיור טפל נתנו לו חכמים כח לערב את הדיור העיקרי שנראה כשלוחו מכח צורת הדיור ואכתי צ"ע בסברא.

**ז)** ובנוסח אחר י"ל ביישוב דברי התוס' דכל מה ששיך לומר שמערב את רשות הגוי זה רק אם נחשיב שהוא עצמו שייך בעירוב ויש לו מעשה עירוב על עצמו שאז נתנו לו חכמים כח לערב גם את רשות הגוי 'כשליח' אבל אם אין לו מעשה עירוב מצ"ע אינו יכול לעשות מעשה עירוב לגוי (רנ"ח) (אמנם זה מיישב רק את שיטת התוס' ולא את שיטת הראב"ד, והב"י בדעת הרמב"ם והלבוש).

ושוב נתבוננתי שלכאו' יש להכריח כסברא זו דכל שכירו ולקיטו מערב את עצמו ואף אם מהני על רשות הגוי זה צריך להתחיל בזה שיערב את עצמו, מהתוס' וכל הראשונים דף ע עיי"ש שדנים על יורש באיזה אופן מיירי ספק הגמ' שם אם יכול לבטל, וכ' דביורש שהיה שו"ל (אם יש בישראל) לא שייך הספק כיון שהוי מצי לערב מע"ש, והנה אם אינו מערב את עצמו כלל אלא שהיה לו איזה כח לערב את רשות המוריש איך זה ישנה את דיני הדיור שלו שיחשב מצי מערב, הרי את דיורו לא יכל כלל לערב ומה אכפ"ל שבמקרה היה לו כח צדדי על דיור המוריש, וע"כ צ"ל ששו"ל מערב את עצמו, וממילא חשיב מצי מערב על דיורו הגמור שקבל אח"כ ואכתי צ"ע בזה.

**ח)** ולפימש"נ דגם לפי הצד שמערב את רשות הגוי צריך להחשיב שדירת השו"ל דירה, יש לדחות קצת את מה שנקטנו בדעת הר"י מקינון שחולק לגמרי על דעת התוס' (שמערב רשות הנכרי משום שליחות) וסובר דמערב רשות עצמו, דיש לפרש שמה שכ' הר"י מקינון דהגמ' נקטה 'דשו"ל מהני וכ"ש שנים שדרים' הוא מכיון שצריך להחשיב דירת השו"ל לדירה כ"ש שנים שדרים שכל א' חשיב דירה גמורה, וסובר דגם בשנים שדרים נתנו לו חכמים כח לערב רשות הגוי ולא רק בשו"ל, ומ"מ יש לפרשו גם כמו שביארנו דמערב רשות עצמו, דאין מקור בדעתו לחדוש הנורא דשייך לערב רשות הגוי, אלא מערב עצמו וממילא ניתר הכל וכמוש"נ (ועיי' היטב בלשונות התור"פ והתורא"ש בזה)

ויש להעיר דנדון זה בדעת הר"י מקינון (אם חולק דאין שו"ל מערב מטעם שליחות אלא מערב רשות עצמו, או ששייך שליחות גם בשנים שגרים) יש לו לכאו' נפק"מ למעשה, דהנה הרמ"א שפ"ב סט"ו סובר דלא כתוס' וגם שנים שדרים א' משכיר רשות השני, והאחרונים חולקים עליו מכח תי' התוס' שמחלק בזה עיי"ש במשנ"ב[[9]](#footnote-10), ואחר שזכינו לאורם של התור"פ ותורא"ש שנקטו כר"י מקינון היה מקום לכאו' לקיים הוראת הרמ"א דסד"ר לקולא.

אמנם זה תלוי בספק הנ"ל דהא הפוסקים נקטו לעיקר שהשו"ל משכיר רשות הגוי ולא מערב, ואם ננקוט דהר"י מקינון פליג משום דשו"ל מערב את עצמו ולא את רשות הגוי וכמו שנקטנו בתחילה ולכן גם שנים שדרים בבית אחד חשיב כשו"ל, א"כ אין לזה שייכות כלל לשיטה שהשו"ל משכיר רשות הגוי, דשם זה ודאי משום שליחות וכמוש"נ, ובשיטה זו אין מקור לחלוק על דברי התוס' דבשנים שדרים לא נחשב כשליח, אבל אם ננקוט שסובר דשייך שליחות גם בשנים שדרים א"כ ה"ה בשיטה שמשכיר רשות הגוי זה שייך גם בשנים שדרים ויש מקום לקיים הוראת הרמ"א.

**ט)** החזו"א נוקט דלא כמוש"כ וסובר דגם בתוס' צ"ל שהשו"ל מערב את עצמו וממילא ניתר הכל דא"א לערב גוי ואעפי"כ יש חילוק בין שו"ל לשנים שדרים עיי"ש במש"כ.

ונראה לבאר כונתו דדירת השו"ל משמשת שימוש כפול דהיינו שדירת השו"ל זה גם שהוא דר וגם חלק מדיורי הבעלים שזוהי צורת דירתו שהשו"ל שלו דר, ולכן כשמערב דירת עצמו מהני להחשיב שחלק מדירת הבעלים נתערבה כיון שדירתו היא גם חלק מדירת הגוי וסגי שנתערב מקצת להתיר, משא"כ בשנים שדרים שאף שחשיב דירה אחת מ"מ דירת הגוי לא נתערבה כלל.

ולדבריו גם לתוס' אם מת השו"ל בטל העירוב ודלא כמוש"כ ולא דמי לשיטת הראב"ד דגם כשמת השו"ל נשאר ההיתר, ומ"מ מה שצדדנו במק"א ששתי ישראלים הדרים בבית א' אם יועיל שיערב א' בע"כ של שני במקום שאוסר תלוי במח' הנ"ל בתוס', יש לומר כן גם לחזו"א.

אמנם עיקר סברתו לכאו' נסתרת מהראשונים שכ' דכל משכיר ששייר זכות חשיב כשו"ל,ועיי' מש"כ בזה או' דהרי שם אינו דר כלל מכחו ואין כאן שום קיום של דיור הבעלים אלא שהוא דיור טפל בתוך הדירה, וכן במה שמועיל לשכור משר העיר כשו"ל ודו"ק.

אמנם יתכן שהוא כ' כן רק לתוס' משום דלא יתכן דמהני משום שליחות לערב רשות גוי, אבל לשיטת הראב"ד דמהני להשכיר מודה שהוא משום שליחות, וא"כ יתכן שהראשונים שכ' דמשכיר ושר העיר הוו שו"ל סברי כהראב"ד דמשכיר רשות הגוי ובזה מודה החזו"א דהטעם משום שליחות וכמוש"נ ואכתי צ"ע.

**סימן ד'**

**בגדר הדין ששכירו ולקיטו מערב בע"כ**

יישוב סתירת דברי התוס' דבישראל לא מהני שו"ל בע"כ, ביאור הסוגיא דף פ. דבאוסר נוטלין בע"כ, אפשר דהדין בע"כ בשו"ל הוא מכח שאוסר, יישוב אחר לסתירת דברי התוס', לפימש"נ שני ישראלים בבית אחד אם יכולים לערב בע"כ תלוי במח' התוס' והר"י מקינון.

**א)** התוס' בדף ע: דן אם טפלים יכולים לערב וככל חמשה שדרים בבית א' שמערב א' ע"י כולם, ובסו"ד כ' דאין להביא ראיה משו"ל דנותן את עירובו דלמא ה"מ בנכרי אבל בישראל לא, ומבו' דהתוס' מסופק אם יש דין שו"ל בישראל, ומק' דבדף עב. סוד"ה ומודין נראה שפשוט לתוס' שלא נאמר דין שו"ל בישראל וז"ל התוס' שם: דכי מושיל דוכתא לישראל אחר דישראל נותן עירובו ודיו ואע"פ שאין הנכרי רוצה להשכיר ובע"כ של נכרי, וכה"ג בביתו של ישראל לא שרי. וצע"ק סתירת דבריהם.

ויש שפרשו שאף שהתוס' דף ע: מסתפק אם שייך שו"ל בישראל מ"מ פשוט לו שלא מהני בע"כ ודקדקו כן מלשון התוס' דף עב.

**ב)** והנה לק' בגמ' דף פ. מבו' שמי שאוסר ואינו מוכן לתת עירוב נוטלין בע"כ, ודעת תוס' ועו"ר דמ"מ צריך דעת אשתו ובלו"ז לא מהני וכן בגוי יש לשכור מאשתו בע"כ מאותו דין )עיי"ש בגמ' דמבו' דאין חילוק בין ישראל לגוי בענין זה), והדבר צ"ב דאם מהני מעשה אשתו אין זה מצד שנוטלין בע"כ ומהו הצירוף בין נוטלין בע"כ למעשה אשתו.

ונראה לבאר דשורש הדין הוא שנוטלין בע"כ וכלשון הגמ' שם 'בני חצר נוטלין בע"כ' אלא דאם יטלו ממש בלא דעת כלל א"כ אין כאן מעשה עירוב ושכירות כלל ולכן צריך את אשתו ששייך שתערב ותשכיר בשביל להחשיב כאן מעשה עירוב, ואכתי יש בכחו לעכב שלא יערבו את רשותו, וזה הדין שאינו יכול לעכב כיון שיש דין 'נוטלין בע"כ' במקום שאוסר.

ויש להסתפק בשו"ל בגוי שמבו' בסוגיין שמהני בע"כ אם הוא גם משום שאוסר ומעיקר הדין היה צריך להיות שנוטלין בע"כ, רק דמ"מ בעי מעשה שכירות ועירוב וסגי בזה בשו"ל, או שהוא דין אחר דשו"ל מהני בע"כ גם בלא שאוסר. ולכאו' אין לנו מקור שהיה מהני בע"כ גם בלא שאוסר, דהראשונים הוכיחו מ'המן' דשו"ל מהני בע"כ ושם הוא אוסר.

אמנם לכאו' אין נפק"מ לדינא בספק זה שהרי כל הנדון בגוי שצריך להתירו הוא רק כשאוסר דהיינו שיש עמו ב' ישראלים אבל כשדר לבד בלא"ה אינו אוסר[[10]](#footnote-11).

ולפי"ז כל החילוק בין גוי לישראל, דבישראל רק לאשתו יש לה מעשה עירוב ושכירות על רשותו אבל הטפלים לו אין להם מעשה כלל על רשותו וכמבו' בתוס' שם, ובגוי נתחדש דגם לשו"ל יש מעשה עירוב ושכירות עליו, אבל מה שמהני בע"כ הוא מאותו דין דכשאוסר מערבים ושוכרים בע"כ.

והנה השו"ע שפב סי"א פוסק ששו"ל מהני אפי' מוחה, וכ' שם בביהגר"א דלרמב"ם דבסוגיא דף פ. דאשתו מערבת לא מהני שתערב בע"כ אלא כשאינו מוחה בפירוש ה"ה בשו"ל, (והובא במשנ"ב שם) ומוכח כדברינו דיסוד הדין בע"כ בסוגיא דף פ. ובשו"ל הם ענין אחד וכמוש"נ.

והנה הפוסקים הביאו בשם מהרי"ל דלא אמרו לשכור משו"ל אלא כשהבעלים לא מסכים, וסברתו צ"ע, ולפי"ד דיסוד הדין בע"כ גם בשו"ל הוא מדין דכופין אותו במקום שאוסר, א"כ כשמסכים לערב ולהשכיר יתכן שלא נתחדש דין כפיה בע"כ וממילא לא מהני כלל שו"ל אם רוצה שישכרו ממנו.

**ג)** ולפי"ד נופל היישוב הנ"ל בסתירת דברי התוס' דבישראל אף אם מהני שו"ל לא מהני בע"כ, שהרי לפימש"נ דכל החדוש של שו"ל הוא שחשיב מעשה עירוב על רשות הבעלים, רק דממילא במקום שאוסר מהני בע"כ כיון שחשיב מעשה עירוב ושכירות ויש דין נוטלין בע"כ מכח דף פ., א"כ לא שייך כלל לחלק כן שהרי 'דין בע"כ' אין זה תוספת כח בשו"ל, אלא הוא דין כפיה בין בישראל בין בגוי במקום שאוסר. וכן מוכח בגליון הש"ס דף פ. שלמד דלצד בתוס' דמהני שו"ל בישראל מהני גם בע"כ[[11]](#footnote-12).

ואולי י"ל בדברי התוס' דף עב באופ"א שאין כונתו לומר שודאי לא שייך כלל דין שו"ל בישראל רק פשוט לו לענין מה שהגמ' דף סד מחשיבה 'משאיל ליה דוכתיה' כשו"ל ויכול לערב זה שייך רק בגוי ולא בישראל, דדיור קלוש של 'משאיל ליה דוכתיה' ודאי לא חשיב דיור ביחס לישראל.

וכן מורה הלשון שם בתוס' דף עב עיי"ש[[12]](#footnote-13), ולפי"ז הם ב' נדונים נפרדים הא' בעיקר דין שו"ל בישראל אם שייך ובזה נסתפק התוס' דף ע:, והב' דודאי לא מהני 'משאיל ליה דוכתיה' בישראל שיחשב כשו"ל.

**ד)** ונראה לפימש"נ דשני ישראלים הדרים בבית א' ואוסרים בחצר אם מהני שא' יערב בע"כ של חבירו, תלוי במח' תוס' והר"י מקינון שנח' אם מהני בגוי שנים שדרים בבית אחד כשו"ל, עיי' מה שהארכנו בזה בסי' ג'.

דלר"י מקינון (המובא בתורא"ש ותור"פ) שמועיל שישראל יערב בשביל הגוי וע"כ שסגי לערב את עצמו ועי"ז יותר כל הבית, עי' במה שהארכנו בבי' מחלוקתם בסי ג' א"כ יועיל גם בישראל בע"כ של חבירו, דאפי' אם יש לו זכות עכוב שלא תעורב הרשות בלי רצונו (וזו כונת הגמ' דף מח: דלא מהני בלא דעתם) מ"מ במקום שאוסר מערבין בע"כ, ולשני הדר עמו ודאי יש מעשה עירוב על כל הרשות כמו שמועיל לערב את הגוי, ומסתבר שיועיל אפי' בשני ישראלים דאפי' שלא נתחדש שו"ל בישראל מ"מ שנים הדרים בבית א' מדינא יש לכל א' מעשה עירוב וכמו שדימה התור"פ לחמשה בבית א' שא' מערב ע"י כולם.

אבל לתוס' דלא מהני בשנים שדרים שישראל יערב לגוי ה"ה שלא יועיל בשנים שדרים לערב בע"כ במקום שאוסר דאין לא' הדר שום מעשה ערוב על הרשות כולה בלא חבירו.

שוב מצאתי דהב"י סי' שסז הביא שו"ת הרשב"א דבני המבוי אינם יכולים לקחת ממנו השיתוף בע"כ אבל בני החצר יכולים עיי"ש, ואינו מובן החילוק בזה.

והדברים מתבארים היטב לפימש"כ דביחס לשיתוף במבוי בני החצר הם כמו שנים שדרים בבית אחד (וכמו שמצינו ברא"ש ששני ישראלים בחצר נחשבים לגבי המבוי כחד) וממילא יכולים לערב בע"כ במקום שאוסר כאשתו וכמוש"נ בדעת הר"י מקינון (וכמוש"כ בסי' ג' דלכאו' הרשב"א סובר כר"י מקינון ולא כתוס').

**סימן ה'**

**בביאור דעת הב"י בשיטת רש"י**

דעת הב"י דשו"ל שמערב ההיתר מכח שיש כאן שכירות וק' דברש"י להדיא דשו"ל משכיר רשות אדוניו, לחדש דמודה הב"י דשו"ל גוי משום שליחות, עוד בי' בדעת הב"י, ביאור לדעת הב"י למה צריך השו"ל לערב, ועפי"ז מיושב הב"י בשם הרמב"ם והלבוש, במשנ"ב מבו' דלא כהנ"ל ויישובו, בחדוש המתבאר בדברי הב"י הנ"ל בגדר שכירות.

**א)** שיטת רש"י התוס' ועו"ר דשו"ל ישראל של גוי מערב וניתר עי"ז רשות הגוי, ועיי' בסי' ג' שהארכנו בבי' שיטה זו לפי מה שנראה בדברי התוס' והראשונים, אמנם הב"י מבאר דעת רש"י באופ"א דבאמת אין ההיתר על רשות הגוי חל מכח עירוב השו"ל (דפשיטא לב"י שלא שייך להתיר ע"י עירוב רשות הגוי ועיי' במש"כ בענין זה בסי' ג) אלא מה שמהני ששכירו ולקיטו ישראל של גוי יערב, משום דמשאיל ליה דוכתיה מהני כמו שכירות דהיינו שרשות הגוי ניתרה כבר קודם שמערב השו"ל ע"י ששאל דוכתיה, וכמו שפי' שם הב"י דסבר שאלה כשבירות.

אמנם לשון הטור והתורא"ש והתור"פ דמהני לערב משום שליחות, ולדברי הב"י לשון זה צ"ב דהעירוב אינו שייך כלל לגוי (ומערב בשביל דיור עצמו וכמו שיתב') וביותר ק' שבדברי רש"י עצמו מפורש לכאו' שלא כדברי ב"י שכ' בדף סו דשכירו ולקיטו גוי 'משכיר רשות אדוניו' ומפורש דפועל השכיר על רשות הבעלים ודלא כמוש"כ ב"י וצ"ע[[13]](#footnote-14).

עוד יש להק' דלפי"ז לא שמענו דשכירו ולקיטו ישראל של גוי יכול גם להשכיר, שהרי עצם מה שהוא שכירו הוי כשכירות ומתיר את הגוי ולא מצד שפועל על רשות הגוי, וא"כ מה שמבו' בגמ' שמערב ע"כ הוא מצד רשות עצמו וכיון שהוא ישראל שייך בו רק עירוב ומש"כ הגמ' סו דשכירו ולקיטו משכיר הוא בשכירו ולקיטו גוי דמצד רשותו דינו בהשכרה וק' דמשמעות הפוסקים הוא דשכירות מהני לכ"ע ועיי' בסי' ג' מש"כ בקו' זו.

**ב)** והנראה לחדש בדעת הב"י דכל מה שכ' דהשכירו ולקיטו הוי כשכירות בעצם מה שנמצא ובזה כבר ניתר הבעלים, זה רק בשכירו ולקיטו ישראל דשייך להתיר את רשות הגוי משום שכירות, אבל שכירו ולקיטו גוי של גוי פשוט שאין כאן שום מתיר של שכירות בזה שגוי שכר ממנו, וא"כ בזה ודאי שמודה שמהני משום דין שכירו ולקיטו ששו"ל משכיר רשות אדוניו וכמו לשיטת הראב"ד, וכל מה שמיאן בצד ששכירו ולקיטו ישראל מערב רשות אדוניו, משום שפשוט לו שלא שייך לערב רשות הגוי ולכן פירש דההיתר משום שכירות, ולפי"ז הם באמת ב' דינים הא' בשו"ל בישראל הוא משום שהשו"ל עצמו כמו שכירות והב' בשו"ל גוי ההיתר משום שמשכיר רשות הבעלים.

ומתיישב היטב דודאי לכ"ע מהני שהשכירו ולקיטו בין גוי בין ישראל ישכיר רשות אדוניו דגם בישראל אם אין אנו דנים להתיר משום שכירות (שאז נחשב שהגוי נסתלק וצריך הישראל לערב רשות עצמו וכמו שיתב') ודאי דמהני להשכיר כמו שכירו ולקיטו גוי, ולכן גם לרש"י יכול שו"ל ישראל של גוי להשכיר.

וכן מיושב היטב דברי רש"י שכ' 'משכיר רשות אדוניו' דכ' כן דוקא בגוי שו"ל שמשכיר ולא בישראל שמערב, ואדרבא יש כאן קצת ראיה לשיטת הב"י דמערב הוא משום היתר שכירות ולא משום שמערב רשות אדוניו, מדנמנע רש"י לכתוב לשון זה גבי עירוב וכתבו רק גבי שכירות.

ולפי מה שנקטנו בסי' ג' בשיטת רש"י שהשו"ל מערב ובזה חל ההיתר וכמשמעות הראשונים (ולא כדעת הב"י שחל כבר ההיתר ע"י עצם השאלה) צריך לבאר למה כ' רש"י הלשון משכיר רשות אדוניו רק לגבי גוי שו"ל שמשכיר ולא לגבי ישראל שו"ל.

ואולי י"ל שסובר דאף שגדר ההיתר בשו"ל משום העירוב (ולא היתר של שכירות) מ"מ סברת ההיתר היא עד"ר מה שכ' הריטב"א דחשיב כאילו נסתלק הגוי והישראל הוא בעלים עיקרי ואף דאין זה מהני להתיר רשות הגוי מ"מ מהני שיועיל עירוב הישראל להתיר גם את רשות הגוי, וסבר רש"י דכל זה מסתבר לומר רק בישראל דעדיף מדיורי הגוי אבל שיחשיבו גוי שכירו כעיקר הדיור זה לא מסתבר ולכן פירש דשכירות מהני משום שמשכיר רשות הגוי[[14]](#footnote-15), ואכתי צ"ע בסברא זו.

והנה ידוע דברבינו יהונתן כ' כב"י דמהני שאלת דוכתיה מדין שכירות ומ"מ הביא לשון רש"י בדף סו דמשכיר רשות אדוניו והוא עוד ראיה למש"כ דכל דברי הב"י הוא רק בישראל ולא בשכירו ולקיטו גוי ששם הוא מדין אחר שמשכיר רשות אדוניו (ובזה הוא עד"ר שיטת הראב"ד)

אמנם למהלך זה דחוק דמיון הגמ' מה מערב שכירו ולקיטו אף משכיר שכירו ולקיטו שהרי הם שני דינים נפרדים וצ"ע וצריך לדחוק שהוא רק דמיון בהלכות[[15]](#footnote-16).

**ג)** ושמעתי עוד לבאר בדעת הב"י באופן אחר (כתבי רר"ש) דבאמת מהני גם שכירות של גוי, דגדר שכירות לב"י תמיד מהני לא משום שהשכירות מתירה את דיורי הגוי, אלא שע"י השכירות נתנו לו חכמים כח להתיר הדיורים האלו ע"י ערוב או שכירות, דהיינו שאם כולם שוכרים מהגוי ע"י זה מתערבים עמו, ועם א' שוכר הוא מתערב עם הגוי וע"י שישכיר או יערב רשותו כולם מתערבים עם הגוי, ולפי"ז לא ק' כ"כ הלשון שליחות שכ' הטור והראשונים ומובן שיועיל גם שגוי ישכיר כשהוא שכירו דע"י זה מתערבים כולם.

אלא שלפי"ז לא חדש הב"י בעיקר הסברות כלום דכמו שפרשנו בדעת הר"י מקינון דמהני שכירו ולקיטו לערב רשות עצמו וממילא נתערב הכל זו גם כונת הב"י אלא שכ' דמהני מפרשת שכירות (דדין שכירו פירש מדין שליחות פשוט) אמנם אין זה משמעות הב"י עיי"ש.

**ד)** והנה לשיטת הב"י דשאלת דוכתיה מסלקת את הנכרי מדין שכירות צריך ביאור למה צריך בכלל עירוב, שהרי דיור הגוי ניתר ודיור הישראל אינו אוסר דהא לא אמרינן שכירו ולקיטו להחמיר, ובגמ' הרי מפורש 'נותן עירובו ודיו' ומשמע שיש כאן דין נתינת עירוב שעל ידה ניתרת הרשות וצ"ע.

והנה אם מיירי בא' מבני חצר באמת צריך לתת עירוב בעד עצמו בדירתו שבחצר, אבל לכאו' דחוק טובא לומר שזו כונת הגמ' דמשמע שבשו"ל יש דין של נותן עירובו ולא מצד שבלא"ה הוא בן חצר, וגם בפשוטו שכירו ולקיטו לא מיירי שהוא א' מבני חצר וא"כ צ"ב למה צריך לתת עירוב.

ויש לבאר זה בב' אופנים הא' דמדינא צריך שכל בני החצר ישכרו מהגוי רק דמהני א' שוכר ע"י כולם דחשיב שכולם שכרו, אמנם כל זה כשהוא א' מבני החצר ועירב עם כולם שכולם חשיבי כחדא ובזה מהני שא' ישכור אבל בלא זה לא מהני, ולכן תקנו חז"ל להחשיבו כדייר ששייך בעירוב ויערב עם כולם בשביל דתתייחס השכירות לכולם (ונחדש שמהני עירוב אחר השכירות וצ"ע).

ובנוסח אחר קצת דא' שוכר ע"י כולם מהני אפי' בלא עירוב דסגי שא' מהחצר שוכר ומ"מ חז"ל הוצרכו להחשיבו כא' מהחצר בשביל שהשכירות תועיל (דשכירות של זר לא מהני) וכיון שהחשיבוהו כא' מהחצר ממילא צריך עירוב.

והאופן הב' דעיקר תקנת שכירות היא להחשיב שהגוי נסתלק והישראל הוא הדייר העיקרי וממילא הוא חייב בעירוב דיור עצמו דעד כמה שבאים להקל להחשיב שהוא הדייר אם כן צריך לערב את עצמו וסברא זו עיקר.

**ה)** ועפ"י סברא זו נראה לבאר דברי הפוסקים שהנה הב"י מצדד בדעת הרמב"ם דהגם שדין שכירו ולקיטו להשכיר רשות הגוי (כראב"ד) מ"מ צריך גם לערב, וכ"פ הלבוש דאם השכירו ולקיטו אינו מבני חצר צריך לערב חוץ ממה שמשכיר עיי"ש, והדברים תמוהים שהרי אין שכירו ולקיטו לחומרא כמבו' בגמ' וכיון שמתיר רשות הגוי ע"י שמשכירה מהיכי תיתי להצריכו גם עירוב.

והנראה בזה (עפימש"נ בסי' ג' אות ד') דגם כשנתנו חכמים כח להשכיר רשות הגוי כשלוחו מ"מ נתנו רק למי שנחשב דייר בדיור הזה דהיה פשיטא לגמ' דלא שייך שיתנו אם אינו חלק מהדיור, ולכן מק' הגמ' דאם החשיבו שכירו ולקיטו כדיורים יחשיבו גם לחומרא ויאסור ומת' הגמ' דלקולא אמרינן לחומרא לא אמרינן, ומ"מ י"ל דאותו שכירו ולקיטו שאנו מקילים שיכול להשכיר רשות הגוי ודאי שחייבים להחשיבו כדיור, וממילא כיון שרשות ישראל לא ניתרת בשכירות צריך לערב את עצמו וזהו טעם הלבוש (והב"י ברמב"ם) דצריך גם להשכיר וגם לערב.

**ו)** אמנם המשנ"ב כ' דאם מי ששאיל דוכתא אינו מבני חצר שרי לב"י גם בלא לערב כיון שהשאלה התירה את רשות הגוי (ומביא דברשב"א לא משמע כן) וכנראה חולק על כל הטעמים שכ' דהיינו שא"צ שיהיה מעורב עם כולם בשביל שהשכירות תתייחס לכולם וגם דיורו אינו אוסר, וצ"ל שסובר דשכירות לא מהני משום שמתערב עם רשות הגוי (שהרי לא מהני כלום שנתערב מי שאינו מבני חצר) אלא שע"י השכירות מסתלק הגוי ואעפי"כ סובר דלמסקנת הגמ' דאין שכירו ולקיטו לחומרא אפי' ביחס לשכירו שמכחו ניתר לא אמרינן שיש לו דיורים לחומרא להצריך עירוב וצ"ע.

אמנם לכאו' מפורש בגמ' 'נותן עירובו ודיו' ומפורש שעירוב מיהא בעי וא"א לפרש כונת הגמ' דוקא בא' מבני חצר דאדרבא בו בלא"ה צריך עירוב לדירת עצמו ולא מכח פרשת שכירו ולקיטו וצ"ע.

ושמעתי מרפ"ז ליישב קו' זו דכל דברי המשנ"ב דא"צ עירוב הוא רק בשאיל דוכתא דאין לו פיתא ולינה ולכן אף שנסתלק הגוי ע"י שכירות לא שייך לחייבו בעירוב, אבל שכירו ולקיטו מיירי עם פיתא ולינה שמצ"ע יש כאן דיורים וכל הסיבה לפוטרם הוא מצד טפלותם לגוי, ולכן כיון שמקילים להחשיב הגוי כאילו נסתלק והישראל הוא העיקר צריך לערב משום דיור עצמו, וזו כונת הגמ' נותן עירובו ודיו.

דהיינו שמודה המשנ"ב לסברא שכ' דעד כמה שדנים שהגוי נסתלק ע"כ צריך לדון אותו כדייר, אבל זה שייך רק במי שיש לו דיור מצ"ע ורק חשיבות הדיור של הגוי מבטלת ממנו שם דיור, אבל מי שגם אם באמת יסתלק הגוי לא יחשב כדייר א"צ לערב בכל גווני והדברים נכונים.

**ז)** והנה בעיקר דברי הב"י שכ' דמשאיל ליה דוכתיה חשיב כשכירות לרש"י, ובדעת החולקים פירש משום דשאלה אינה כשכירות, נראה שיש בדבריו חדוש גדול בעיקר גדר ההיתר של שכירות מגוי.

דהנה בגדר שכירות מגוי היה נראה לומר שצריך שכירות של כל הרשות דהיינו שאף שסגי בשכירות רעועה מ"מ צריך שישכור שכירות רעועה את כל המקום שיחשב הוא הדייר העיקרי לענין עירובין.

והיה מקום לומר יותר דשכירות גדרה כבטול שמבטל את רשותו, ועיי' ברא"ש הל' יג שכ' דלהחשיב צדוקי כיהודי קולא היא דאינו כנכרי ומבטל רשותו בדבור ואין צריך שכירות, ומשמע שזהו דין השכירות לעשות מעשה קנין על הבטול, ואפי' אם א"צ ממש שיבטל מ"מ גדרו הוא לשכור כל הרשות לענין היתר טלטול ולא מהני כלל לשכור שמוש מסויים. אמנם בב"י חזינן דשכירות של תשמיש מסויים מהני ופשוט לו כן, ולכן פי' שגם החולקים טעמם הוא רק מטעם ששאלה לאו כשכירות.

אמנם עדיין יש להסתפק אם לדברי הב"י שכירות מהני רק באופן זה ששוכר באמת תשמיש מסויים, או דגם שכירות להיתר מהני, ומשמעות כל הפוסקים דעושים שכירות להיתר ולא לתשמיש, אמנם צ"ע דמנ"ל לב"י דיש שני אופני שכירות שמועילים.

והנה הגמ' מסיקה בדף סו. דשוכרים בשבת וכ' התוס' שם 'דלא דמי למקח וממכר דלא הוי אלא כמתנה בעלמא שאין עושין אלא להתיר טלטול' ולכאו' כונת התוס' דהשכירות אינה קונה לו כלום אלא כבטול עם קנין וכמוש"נ ולכן שרי, וכ"ה להדיא בתורא"ש דשכירות אינה קונה כלום, ולשון התוס' 'מתנה בעלמא' שמעתי מרש"ר דיש לפרש שהוא על המעות דאינו מקבל כלום בעדם אלא כמתנה להתיר טלטול ונכון, ומשמע מכל זה שמועיל עכ"פ גם שכירות כזו שהיא רק להיתר בלא תשמיש מסוים ובשבת יעשו כן.

והרמב"ם כ' בטעם ששוכרים בשבת: שאינו שכירות ודאית אלא כבטול רשות והיכר בעלמא. ולכאו' כונתו ג"כ דלא קנה בשכירות כלום ולכן שרי.

אמנם העירו דהרמב"ם נוקט הלשון מהגמ' סד. דמהני לשכור בשבת דהוי כבטול וא"כ אין זה כלל טעם על ההיתר אלא הטעם שחל וא"כ אין זה ענין לדברינו, אמנם המשנ"ב מביא דברי הרמב"ם כטעם להיתר בשבת להשכיר (שמביא הרמב"ם וכ' דהתוס' הנ"ל פי בנוס"א) וצ"ע דלכאו' הרמב"ם מכוון לדברי הגמ'.

ויתכן שלמד הרמב"ם דזה גופא הנדון בגמ' אם שרי לשכור אם הוי כמיקני רשותא ואסור (כדעת ב"ש בבטול) או דהוי כבטול שהוא סלוק ושרי.

אמנם גם אם נימא שזהו כונת הרמב"ם לגבי ההיתר לשכור, לולי דברי המשנ"ב נר' דהתוס' והרמב"ם מיירי על שני ענינים, דלרמב"ם הנדון אם החלות היתר שמכח השכירות הוי מיקני רשותא או סלוק גרידא, אבל התוס' דן על עצם המעשה שכירות שיאסר ולא מכח התוצאה של מיקני רשותא, וזה מת' דאין כאן שום חלות שכירות מלבד לענין עירוב וכמוש"נ.

**סימן ו'**

**בענין כיון שהותרה**

התוס' מחלק בין ספינות לבא נכרי , ביאור הרא"ש מבו' דספינות מיירי בהותר בחול ואעפי"כ כ' כהתוס' וכ"ה במהרש"א, דברי המג"א דהרא"ש לא מסתדר בסברא עם התוס' והחולקים עליו, חקירה בגדר הותרה ונאסרה ועפי"י ביאור במג"א, לפימש"נ דין הותרה ודאי תלוי רק בביה"ש של שבת זו ודברי המשנ"ב צ"ע.

**א)** התוס' סה: ד"ה דאתא סובר דכשבא נכרי בשבת נתבטל העירוב ואפי' ישכרו ממנו לא חוזר העירוב, ופירש התוס' החילוק מספינות שקשורות וערבו דמבו' בגמ' שבת קא: דאף שניתק הקשר בשבת נאסר, חזרו ונקשרו חזר להיתירם הראשון, דיש לחלק דבספינות לא עמדו לינתק ולכן כשנקשרו חזרו והותרו, אבל נכרי שכאן הוא ביתו ועתיד לבוא כשבא נתבטל העירוב ולא חזר להיתירו.

ובהמשך שם כ' התוס': וגם אין שייך לומר כלל שבת הואיל והותרה הותרה ולא יתבטל עירוב שלהן כשיבא נכרי בשבת. ולא פירש התוס' למה באמת לא אמרינן הואיל והותרה. ובהגהת התוס' (שנדפס בש"ס) כ' דהטעם משום שלא אמרינן הותרה אלא במקום שיכל העירוב להתקיים ונתחדש האיסור כגון נפל הכותל וכדו'.

והנה הרא"ש בפ"ק סי' כד. כ' דספינות ודאי לא מיירי בהותרו בשבת וחזרו ונקשרו דא"כ מה צריך שיקשרו בלא"ה יש הותרה וע"כ דמיירי בנפתחו בחול ואעפי"כ אם נקשרו בשבת מותרים, וטעם ההיתר דמיירי שערבו בשבת קודמת לכמה שבתות ולכן אפי' נפתח בחול אם נקשר בשבת שרי, ומזה למד הרא"ש לב' חצירות ושערבו לכמה שבתות ע"י פתח שביניהם שאפי' נסתם הפתח בחול ונפתח בשבת שרי.

והנה בפשוטו משמעות התוס' דבספינות מיירי באותו אופן של נכרי דהותרה ונאסרה והותרה באותה שבת, ועל זה דנים שיהיה הותרה ונאסרה וחזרה והותרה ומחלקים בין ספינות לנכרי, אמנם הרא"ש בסוגיין כ' כתוס', וגם בתוס' דף יז. ד"ה עירב כ' בתוה"ד את הדין דנסתם בחול ונפתח בשבת שרי בעירב לשנה והוכיח כן מספינות עיי"ש (ואף שלא פירש דבריו בספינות לכאו' כונתו כרא"ש דגם שם מיירי בנפתח הקשר בחול) ועיי' במהרש"א שכ' כן להדיא בדברי התוס' דידן דכיון שבמקום שעומד להיות קשור יש הותרה, ממילא צ"ל (כרא"ש) דמיירי בנפתח בשבת.

וצריך לבאר דגם לרא"ש דמיירי בהותרה בחול ונאסרה וחזרה והותרה בשבת זהו אותו נדון כמו בנכרי שהותרה בשבת אם אמרינן הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, דגם בכמה שבתות כיון שחל ההיתר בשבת הקודמת שייך הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ועל זה מחלק התוס' והרא"ש דאמרינן הותרה ונאסרה וחזרה והותרה רק בעמד ההיתר להמשך.

ב) והנה המג"א ריש שפג מק' דלפי מה דפסק השו"ע שם דבגוי שעומד לבוא כשבא מתבטל העירוב ושוב גם אם ישכרו ממנו לא יותר, ק' מה שפסק דבספינות אפי' הותרו בחול ונקשרו בשבת מותרים. והאחרונים שם חולקים עליו דבספינות בתחילה כשעשו העירוב היה ע"ד שישארו קשורות לשבתות אלו משא"כ כאן דבזמן עשית העירוב היה הגוי אמור להגיע.

והנה המג"א ודאי למד את דברי התוס' כפשוטם דמיירי בספינות שהותרו בשבת ונקשרו בשבת ודלא כמוש"נ.

אמנם יש לתמוה על המג"א דאם אינו מבין סברת הרא"ש דעירוב לכמה שבתות דנים אותו שכבר חל בשבת הקודמת ואינו מתחדש כל שבת מה צריך להק' מכאן, יק' על עצם דברי הרא"ש איך מועיל שיקשר בשבת הרי אין עירוב חל בשבת, ואם מסכים לעיקר סברת הרא"ש דשייך להחשיב שתחילת העירוב היא בשבת הקודמת א"כ ודאי שגם הזמן שאנו דנים אם העירוב עומד להשאר תלוי בשבת הקודמת, ומה אכפ"ל בתחילת שבת זו אם בלא"ה תחילת העירוב המתירה היא בשבת הקודמת.

**ג)** והנה יש להסתפק אם מש"כ בהגהת התוס' דהטעם דלא שייך בגוי הותרה הוא משום שלא אמרינן הותרה אלא במקום שיכל העירוב להתקיים ונתחדש האיסור כגון נפל הכותל וכדו', האם זו אותה סברא שכ' התוס' בתחילה דלא אמרינן הותרה ונאסרה וחזרה והותרהכשעומד הגוי לבוא, דהיינו שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה זה גם סברא ששורשה מכח הותרה, רק דאפי' במקום שלא שייך להתיר בזמן המצב האסור מ"מ כשיסתלק האוסר יחזור ההיתר מכח שהותרה כבר לכל השבת, ובזה נאמר דלא חל הותרה לכל השבת כשעומד ליאסר, וזה טעם שלא יהיה לא הותרה ולא הותרה ונאסרה וחזרה והותרה.

או דנימא שהם שני דברים נפרדים לחלוטין דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אינו מלתא דהותרה לכל השבת כלל רק הוא דין נפרד של חזרה והותרה, והתוס' מחדש דבשני הדברים שייך לחלק אם אינו עומד ליאסר אבל אין שייכות בין הסברות.

והנה הטעם באמת דבספינות לא שייך הותרה ויהיה שרי גם כשנפתח הקשר כמדומה שנח' הראשונים בשבת שלר"ן הוא משום גזירה שמא יטלטל בכרמלית שביניהם, ואחרים פרשו משום שכשיש כרמלית ביניהם לא שייך שיחשב ששתיהם מעורבות אפי' מכח הותרה, ודעת הרא"ש פ"ק דבאמת מהני הותרה על זה וכמוש"נ רק מיירי כשנפתח הקשר בחול שודאי לא שייך הותרה משבת לשבת.

והנה לר"ן י"ל דבאמת מצד איסור רשויות באמת חל הותרה רק בגלל שלא נקשרו אסור מכח גזירה ולפי"ז אין זה סברא כלל של הותרה ונאסרה והותרה רק הוא נדון גמור של הותרה רק שהנפק"מ היא בחזרה והותרה. אמנם זה ודאי משמע בתוס' לא כך אלא הוא נדון של הותרה ונאסרה וחזרה והותרה ,וצ"ל שסובר דעל זה לא שייך להתיר משום הותרה או דמיירי בהותר בחול או דמכח הגזירה אסרו מדין רשויות, רק דעדיין יש להסתפק אם הותרה ונאסרה וחזרה והותרה זה סוג של הותרה ולפי"ז סברת התוס' מועילה לשניהם, או שהם שני סברות וכש"נ.

**ד)** והנראה שדברי המג"א תלויים בספק שכ', דהמג"א סבר דחילוק התוס' בעומד ליפתח או לא הוא חילוק בהותרה, דלא חל הותרה לכל השבת אם לא עמד שיהיה מותר כל השבת, ומה שכ' התוס' כן על הותרה ונאסרה וחזרה והותרה הוא גם עד"ר זה (וכמו שכ' בצד הראשון) דגם הותרה ונאסרה וחזרה והותרה הוא סוג של הותרה דמהני עכ"פ על הזמן שיסתלק האוסר.

ולכן פשוט למג"א שסברא זו תלויה רק בביהש"מ של אותו שבת, דהותרה הוא ודאי חלות היתר שחל לשבת זו, וכל מה שהסכים המג"א לקבל דברי הרא"ש שמועיל משבת לשבת הוא בעצם הדין דכל שחל כבר העירוב אפי' שיש זמן שאסור מותר אם יקשרו (או יפתח) דגם משבת לשבת נחשב שחל כבר העירוב.

אבל כשבאים לדון סברות שעומד להיות מותר ע"כ שלא סגי במה שחל כבר העירוב (דאם סגי מה אכפ"ל שעמד ליאסר) אלא צריך לחלות דין הותרה שיתיר לאחר שיסתלק האיסור וזה ודאי תלוי רק ביהש"מ של אותה שבת דנקבע דין היתר לכל השבת, ולכן תמה המג"א דא"א לפסוק שני הדברים[[16]](#footnote-17).

ואם חולקים על המג"א דתלוי בעומד בשבת ראשונה להיות מותר ע"כ דבאמת סברא זו של הותרה ונאסרה וחזרה והותרה אינה שייכת כלל לדין הותרה (וכצד השני שכ') דהותרה תלוי רק בשבת זו, רק זו סברא שכיון שחל כבר עירוב שוב אפי' יאסר אם יבטל האיסור יחזור להיתירו, ורק שגם בזה מחלק התוס' בין עומד ליאסר לעומד להיות מותר.

והביאור לכאו' דבעומד ליאסר נחשב שמתחילה העירוב הוא עד הזמן הזה וממילא לא שייך חזרה והותרה, אבל אין זה מלתא בהותרה ואף שבשני הדברים תלוי בעומד ליאסר אין זו אותה סברא כלל רק דבכל א' מקלקל עומד ליאסר מטעם אחר (יתכן אפי' דגדריהם חלוקים וצ"ע).

ובאמת כן מדוקדק בלשון התוס' שחדשו סברא זו לגבי הותרה ונאסרה והותרה אבל לגבי הותרה היה פשוט להם כן וז"ל 'וגם אין שייך לומר כלל הותרה' דבהותרה הוא סברא פשוטה דלא מהני.

**ה)** והנה לפימש"נ הא דתולה התוס' דין הותרה ונאסרה והותרה אם היו עומדות להיות קשורות אין זה תלוי בבין השמשות של שבת זו אלא בזמן עשית העירוב בשבת הראשונה, שאם עמד להשאר מחובר יהיה הותרה ונאסרה וחזרה והותרה על כל זמן העירוב, אבל אם אנו דנים את דין 'הותרה' שיהיה מותר אפי' כשנפסקו זה ודאי תלוי בתחילת שבת זו דאין דין הותרה משבת לשבת, והדין תלוי אם בתחילת שבת זו היה עומד להנתק, ולזה לא מהני מה שבשבת ראשונה זה עמד להיות מחובר לכל השבתות דדין הותרה חל בבין השמשות הזה וכמוש"נ.

ומאוד יש לתמוה על מש"כ המשנ"ב שעא סקל"ג שאם היה גוסס בע"ש שמבו' שם שלא שייך לומר הותרה, דמ"מ אם הניחו בשבת הקודמת שהיה בריא אמרינן הותרה כמבו' בשעד (ששם הובא דין הרא"ש דנסתם הפתח אפי' בחול ונפתח בשבת מותר משום הותרה ונאסרה חזרה והותרה), ודבריו תמוהים מאוד דלגבי דין הותרה אין שום משמעות לשבת הקודמת, וכמו דלא מהני נסתם בחול ולא נפתח בשבת, וכל הדין הותרה הוא מכח בין השמשות הזה וממילא ודאי תלוי רק אם הוא גוסס בבין השמשות הזה, ואין שום שייכות לסי' שעד ששם מיירי בדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה דהוא תלוי בשבת ראשונה וצע"ג[[17]](#footnote-18).

**סימן ז'**

**בדברי הרשב"א בשיטת הראב"ד בבא נכרי בשבת**

בשיטת הראב"ד דאחר השכירות מהגוי חוזר העירוב ביאור הא דחשיב לא מצי מערב, בביאור דברי הרשב"א התמוהים בענין זה, בבי' דברי הרשב"א דשמואל אזיל לשיטתו בסוגיא דיורש, בביאור הגמ' שם דזוכה בנכסי הגר חשיב מצי מערב.

**א)** כ' רש"י דבבא נכרי בשבת אף שערבו וחל עירובם כשבא הנכרי מתבטל העירוב ואפי' מת הנכרי או ישכרו אין חוזר העירוב ומהני רק בטול, וכ"כ התוס' ושא"ר. ולפי"ז מובן מה שמבואר בגמ' דבא נכרי חשיב לשמואל לא מצי מערבי ואין מבטלין, דעל זמן הזה שאחר ביאת נכרי לא שייך לערב וחשיב לא מצי לערובי.

אמנם הראב"ד (הובא ברשב"א ריטב"א ור"ן) פליג וסובר דאם ערבו ובא נכרי אף שנאסר מ"מ כשמת או שכרו ממנו חזר העירוב למקומו, וק' דלדבריו למה חשיב אחר חשכירות לא מצי לערובי, הרי היה שייך לערב זמן זה דאם היה מערב בע"ש היה עכשיו מעורב וצ"ע.

והנה הראשונים הק' על הראב"ד מסוגיין בנוס"א דהא גם בישראל שבא בשבת בזמן שבא בטל העירוב ואעפי"כ מהני בטול, וע"כ משום שכשיבטל חוזר העירוב למקומו חשיב מצי מערב, וא"כ גם בגוי כיון שחוזר העירוב למקומו יחשב מצי מערב, ומשמעות הגמ' דלא מצי מערב הוי חסרון רק כשבא גוי ולא כשבא ישראל עיי"ש. וגם בדבריהם ק"ק כנ"ל איך שייך כלל לומר בסברא דחשיב לא מצי מערב הרי אחר השכירות באמת מהני על זמן זה עירוב ומה אכפ"ל שהיה איזה זמן שלא היה שייך בו עירוב וצ"ע[[18]](#footnote-19).

ולכאו' מכרחים לומר בבי' הדבר דאנו דנים את ביאת הנכרי כמצב ואת המיתה או מה ששכרו ממנו כהתחדשות, ולכן אנו דנים דכיון שהנכרי עומד לבוא למשל בבוקר א"כ א"א לערב על הזמן שאחר הבוקר, ומה שמת או שכרו ממנו בחצות זו התחדשות.

ולכן אנו דנים בביה"ש שהמצב הוא שלא שייך לערב מהבוקר והלאה, ואף שאם באמת היו מערבים היה חוזר העירוב, מ"מ כשדנים בביה"ש דנים שמהבוקר א"א לערב וממילא נקבע על זמן זה דחשיב לא מצי מערב, וכמו שכ' בסי' כא שנקבע בביה"ש שחשיב לא מצי ערובי מדין נאסרה ונשאר הדין כן לכל השבת, ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ב)** והנה הרשב"א כ' ביישוב קו' זו מ"ש ישראל מנכרי, דאה"נ לראב"ד גם בישראל יחשב לא מצי לערב, והגמ' נקטה בא גוי וה"ה בא ישראל, וז"ל הרשב"א: וי"ל לפי דברי הרב דהא דקאמר והיכי דמי כגון דאתא עכו"ם ה"ה נמי ישראל וכו', ומ"מ דבר תימה הוא שיאמר שמואל דישראל כי אתא בשבת לא יבטל, ואולי נאמר דברי הרב ז"ל כי שמואל אזיל לטעמיה דאמרי' בפר' לק' בעא מיניה רבא מר"נ יורש מהו וכו' א"ל אני אומר מבטל והני דבי שמואל אמרי אינו מבטל, ואף אנו נאמר כי גם זה שלא היה בביתו ולא בעירו אמש ולא היה יכול לערב כי אתי בשבת לא מצי מבטל בשבת לשמואל עכ"ד הרשב"א.

ודברי הרשב"א סתומים וחתומים מאוד, דהא כל קושיתו מתחילה היתה שלראב"ד אם גוי שבא בשבת חשיב לא מצי ערובי א"כ ה"ה ישראל שבא דאין לחלק ביניהם, ואיך כ' 'אבל דבר תימה הוא שיאמר שמואל דישראל שבא בשבת לא מהני' הא אדרבא אין שום סברא לחלק בין גוי לישראל, ואם יש לרשב"א סברא דלא יחשב בבא ישראל לא מצי מערב א"כ יתכן דגם לראב"ד באמת יועיל בטול בבא ישראל, ועוד תמוה מה מביא מהסוגיא לק' דף ע: דאם ישראל שבא בשבת כיורש א"כ אדרבא ק' מה דן בכלל להתיר בישראל שבא בשבת לבטל הא מפורש בסוגיא דיורש שאין מבטל.

ובנוס"א יש להק' על מה שכ' הרשב"א (ושא"ר) דלולי הראב"ד הטעם שישראל שבא בשבת חשיב מצי מערבים משום שכשיבטל יחזור העירוב, ועדיין ק' דמ"מ זה גופא איך הישראל שבא מבטל הרי עליו לא היה שייך עירוב (ובמק"א כ' לחדש דסגי דמצי לערב את הרשות אמנם ק' דלכאו' ביורש גם היה שייך לערב את הרשות ואעפי"כ חשיב לא מצי לערב).

**ג)** והנראה לבאר את דברי הרשב"א שבאמת כשבא ישראל בשבת ואנו דנים אם יכול לבטל ואח"כ יבטלו זל"ז (כשלא ערבו), יש לדון כאן מצד שני ענינים, הא' מצדם דהם לא יכולים לערב בע"ש כיון שהוא בא רק בשבת וא"א היה לערב עמו וכמו הנדון בגוי, והב' מצדו דהוא לא מצי מערב בע"ש ולכן אינו יכול לבטל.

ונראה שבתחילה סבר הרשב"א דמצדו מה שלא מצי מערב אין זה חסרון, והטעם משום שכיון שיכל לבוא חשיב מצי מערב לגביו ולא דמי ליורש, (ועד"ר מצי זוכה המבו' בדף עא. ויתב' בסי' ) ומ"מ לגבי בני החצר ודאי חשיב לא מצי מערבי אתו, רק דמהני משום דכשיבטל חוזר העירוב למקומו ועל סברא זו ע"כ פליג הראב"ד, ולכן מק' הרשב"א דלראב"ד גם בבא ישראל חשיבי בני הרשות כלא מצי לערובי ולמה נקטה הגמ' גוי.

ובמה שהק' הרשב"א 'ומ"מ דבר תימה הוא שיאמר שמואל שבא ישראל אינו מבטל' אין כונתו שבסברא הוא דבר תימה, דאדרבא בסברא אין חילוק בזה בין גוי לישראל וכמוש"נ, אלא כונת הרשב"א דכיון דנקט שמואל 'גוי' הוא דבר תימה לומר דה"ה בישראל, ועיי' בריטב"א ור"ן שהעמידו כך את הקו' על הראב"ד דמדנקטה הגמ' גוי משמע דדוקא גוי ולא ישראל.

ומה שיישב 'דאולי נאמר לדברי הרב כי שמואל אזיל לטעמיה ביורש' כונתו לומר דהראב"ד יחלוק על הסברא שכ' לעיל דמצד החסרון מצדו שהוא לא מצי לערב אין כאן חסרון דלא דמי ליורש דכאן יכול לבוא, אלא יסבור הראב"ד דדמי ליורש, וגם כאן יש חסרון מצדו שהוא לא מצי לערב וזהו כל אריכות לשונו דהראב"ד ישווה בא ישראל בשבת ליורש עיי"ש.

וכונתו ליישב דלפי"ז כבר אין שום דקדוק מדברי שמואל בנקט בא גוי בשבת ולא בא ישראל, דאת הדין שבא שמואל לחדש דכיון שברשות לא מצי לערב אין מבטלין, שייך להשמיע רק בגוי, דבישראל בלא"ה יש חסרון מצדו שלא מצי לערב וזהו דינא דיורש, ואם שמואל היה מעמיד את דבריו בישראל לא נשמע את החסרון ברשות של לא מצי מערב והדברים נכונים בעז"ה.

**ד)** ויש מדקדקים על מש"כ הרשב"א ד'שמואל אזיל לשיטתיה שם' דיורש אינו מבטל, והרי כל מה שנח' שם הוא בסברת יורש כרעיה דאבוה, וא"כ כאן לכ"ע אינו מבטל שהרי אף אחד לא יכל לערב בביה"ש ולא דמי ליורש דאביו יכל לבטל.

אמנם האמת דמבו' בסוגיא שם דגם גר שמת בע"ש ובא ישראל בשבת שייך לסברת יורש כרעיה דאבוה, וא"כ י"ל דגם בבא בשבת שייך סברת יורש כרעיה דאבוה דהוא עצמו המשך של דיוריו הראשונים, ובהסבר הדבר נאריך בסי'.

ושמעתי לבאר באופ"א כונת הרשב"א (רשש"ש) דמש"כ הרשב"א 'אולי נאמר לדברי הרב דשמואל אזיל לטעמיה' אין כונתו 'דלפי דברי הרב אנו נאמר דשמואל אזיל לטעמיה' אלא כונתו 'דלדברי הרב שאמר דשמואל אזיל לטעמיה' יש ליישב, וכונתו לדברי הראב"ד דף ע: דהמבו' בגמ' שם דיורש אינו מבטל הוא רק שמואל לטעמיה אבל ר"י יחלוק בזה ודלא כמוש"כ התוס' ועו"ר (ודברי הראב"ד הובאו ברשב"א שם דף ע:)

וביאור הדבר נראה לומר דאם נקטינן כמו שכ' התוס' שם דשם החסרון משום דהוא אין בכחו לבטל ולערב מע"ש, וכמו שנאריך בסי', א"כ פשוט לרשב"א דזה לא שייך בבא בשבת שהרשות בידו ויכול לבוא ולבטל ולערב, רק שלראב"ד עצמו דיורש שחשיב לא מצי מבטל הוא רק לשמואל, דהיינו שהוא חסרון של מצי לערובי (ולא חסרון שאין בכחו לערב) בזה שייך לומר דגם ביחס לבא בשבת יש חסרון שהוא לא מצי לערובי, וממילא י"ל דכשבא שמואל לחדש שיש חסרון ברשות שלא מצי לערובה הוא דיבר בגוי, דבישראל בלא"ה יש חסרון מצדו שלא מצי לערובי וכמוש"נ.

**בדברי הגמ' דמת גר בע"ש ובא המחזיק בשבת חשיב מצי לערובי**

**ה)** ואגב דאיירינן בהא נבאר את דברי הגמ' דף עא דמבו' שם דהדין בגר שמת בע"ש וזכה המחזיק בשבת אם מהני בטול, הוא תלוי במח' לגבי יורש מבטל או אינו מבטל, ואם יורש מבטל ה"ה דהמחזיק מבטל, וכ' התוס' ע: דחזינן דגם זוכה בנכסי הגר שייך בו סברת כרעיה דאבוה כמו יורש דאל"כ לכ"ע אינו מבטל, והסבר הדבר צ"ל שחשיב המשך לדיורי הגר.

אמנם ק' דאפי' נימא דזוכה כיורש מ"מ לא שייך כאן כלל סברת כרעיה דאבוה, דלכאו' כל הטעם שם הוא שכיון שהאב מצי לערב יכול היורש לבטל דמשום כרעיה דאבוה נחשב שמצי לבטל ולערב בע"ש, אבל כאן שהגר מת בע"ש גם הגר לא היה בכחו לערב ולבטל בביה"ש ומה יועיל כאן סברת כרעיה דאבוה וצע"ג[[19]](#footnote-20).

ועיי' בגאו"י שהק' קו' זו וכ' דהיה שייך לומר דחשיב מצי מערב משום שיכל לזכות מע"ש (וכמו שמטעם זה לא אמרינן הותרה דעומד לזכות מע"ש) אלא שאם זה מכח שיכל לזכות מע"ש א"כ אין לזה שייכות לכרעיה דאבוה שהרי הוא מצ"ע חשיב מצי לערובי ונשאר בתמיהה.

ויתכן לומר דודאי צדקו דברי הגאו"י דחשיב מצי לערובי משום דיכל לזכות מע"ש, ומה שהק' דא"כ אין זה שייך לכרעיה דאבוה, נראה לבאר דכשאנו דנים על דיורו אם חשיב דיור שמצי לערבו, זה תלוי בסברת כרעיה דאבוה, דאם אנו דנים אותו כדיור חדש לעצמו, א"כ א"א לומר דמצי לזכות מע"ש ולערב דהדיור המסויים הזה לא התחיל כלל קודם שבת וא"א היה לערבו בשו"א ומה שיכל ליצור דיור אחר מע"ש ולערבו לא יחשיב דיור זה דמצי מערב, משא"כ אם הוא המשך של הדיור הקודם א"כ בעצם הוא דיור ארוך מתחילת דיור הגר רק שאנו דנים אם דיור זה מצי מערב, בזה שייך סברא שכיון שיכל לזכות מע"ש ולערב חשיב מצי מערב, ואכתי צ"ע בסברא זו ומ"מ הדברים מכרחים.

ולפי"ז מבו' היטב דגם בבא בשבת יש לדון כנ"ל, דאם הוא דיור חדש אז חשיב לא מצי מערב, אבל אם הוא דיור הקודם וכעין כרעיה דאבוה אז חשיב מצי מערב משום שבכחו לבוא ודמי ממש לזוכה שבכחו לזכות מע"ש ודו"ק, ומיושבים דברי הרשב"א סו הנ"ל. וכמו שביארנו באות ג'.

**סימן ח'**

**בדברי התוס' ותור"פ בא נכרי בשבת**

מבואר דכשבגוי לא נמצא חשיב לא מצי ערובי ולכאו' משום שמדינא לא שייך לשכור, דחיה לסברא זו ויישוב הדין וחילוק התוס', ביאור בדברי התור"פ דרק כששוכר בסוף חשיב מצי ערובי, הוכחה גם בדברי התוס' כתור"פ, ביאור סברת התוס' והתור"פ.

**א)** נתבאר בגמ' סו. דבא נכרי בשבת חשיב לא מצי מערבי אף שבתחילת השבת חל העירוב, ולשמואל אין מבטלין אפי' אחר שכירות מהגוי, ומבואר דכיון דא"א היה לשכור מע"ש משום שהגוי לא נמצא חשיב אין מערבין.

וק' דמה שלא יכלו טכנית לשכור ביותר לכאו' זה לא סיבה שיחשב לא מצי ערובי, דהא אפי' מה שאין מערבין בשבת לא חשיב לא מצי ערובי (עיי' סי' מש"נ בזה דלכן צריך לדין נאסרה) וא"כ כ"ש שמה שאין לנו דרך מציאותית להגיע אליו ולשכור ממנו לא יחשב לא מצי עירובי.

וביותר ק' דהתוס' ד"ה ואי כ' דאם הגוי נמצא ואינו מסכים חשיב מצי למיגר ולערובי, וא"כ מה החילוק בין לא נמצא ללא מסכים הא בשניהם א"א במציאות לשכור.

ומכח זה נראה לחדש דגוי בדליתא לא מהני מדינא לשכור, דכשאין כאן את דיור הגוי לא תקנו שכירות בכה"ג, וכמו שבאמת הדין בישראל שאינו יכול לערב כשאינו נמצא אם אינו אוסר, כמבו' בתוס' ע: ד"ה אחד, וממילא מבואר היטב דחשיב לא מצי לערב כיון שמדינא א"א לשכור ולערב.

**ב)** אמנם לכאו' מוכח מהסוגיא דף סה: דמהני לשכור כשאין הגוי נמצא, שהרי הגמ' שם מתירה לשכור מהמשכיר אף שהשוכר לא נמצא באופנים מסויימים, ומבו' שם בראשונים דמיירי שאין למשכיר שמושים בדירה דאל"כ הוי כשו"ל, וא"כ ק' דאפי' אם יש כח למשכיר להשכיר הא כיון שהשוכר לא נמצא אפי' הוא בעצמו אין יכול להשכיר דלא מהני שכירות בדליתא, ומוכח דשכירות מהני בגוי אפי' בדליתיה וצ"ע.

ומה שדימינו לעירוב דלא מהני בדליתיה יש לחלק בפשיטות, דעירוב שמהותו שתוף דיורים לא שייך כשלא דר כאן, אבל שכירות שאף שהיא מתירה מ"מ החפצא של השכירות היא שכירות כפשוטה שייך גם בדליתיה, ובאופ"א י"ל דאף שבאמת גם היתר השכירות לא יחול עד שיבוא מ"מ שייך לשכור ויחול ההיתר (והעירוב) בשבת ככל שכירות שחלה בשבת, וגם העירוב לא יפקע דמיד כשיבוא הגוי הוא דר כאן בצורה מותרת עם שכירות ישראל, משא"כ עירוב דכיון דלא שייך שיחול ביה"ש לא חל כלל ככל עירוב שלא חל בשבת.

ומה שהק' דחסרון טכני שא"א להגיע אליו לשכור אינו נחשב לא מצי עירובי דהרי אפי' עירוב בשבת לולי נאסרה לא היה נחשב לא מצי עירובי, יש לחלק דבמקום שאנו באים לערב ויש חסרון טכני שא"א לערב זה לא חשיב לא מצי מערב, אבל כאן הרי א"א לערב משום שבא נכרי וגוי מבטל העירוב מדינא, אלא שנתחדש דאם אפשר לשכור ולסלק את הגוי ולערב חשיב מצי עירובי, אבל כל שלמעשה במציאות א"א לשכור הדר דינא דהגוי מעכב העירוב והוי לא מצי לערובי.

ובמה שנתקשינו דהתוס' כ' דאם נמצא ולא מסכים חשיב מצי לעירובי ומ"ש לא נמצא מלא מסכים הא בשניהם יש מעכב טכני מלשכור, נראה לומר דכונת התוס' דכשנמצא ולא מסכים אין זה חשוב אפי' כמעכב טכני לשכירות דשייך לשכנעו שישכור, ולעולם חשוב כמצי לשכור ולערב רק בפועל לא שכרו וכמוש"כ התור"פ דפיהם דבר שוא ואין אנו מתייחסים לאי הסכמתו.

**ג)** והנה התור"פ כ' כקו' התוס' דאיך הגמ' מכריחה דמיירי דאתא בשבת נימא דמיירי דאתא בע"ש והוי אין מערבין משום שלא רצה הגוי להשכיר, ותי' וז"ל וי"ל כיון שעכשיו נתרצה לשכור לא הוי אין מערבין וכו' דאמירתו דגוי אינה מעלה ולא מורדת שאינם עומדים בדבורם כדכתיב אשר פיהם דבר שוא עכ"ל ומפורש בדבריו דדוקא משום שנתרצה עכשיו לשכור חשיב מערבין אבל בלו"ז לא הוי מערבין.

והדברים צ"ב דאף שבלא שישכיר לא יועיל הבטול דהגוי אוסר מ"מ חסרון של לא מצי מערבי לא שייך גם אם לא ישכיר, דאם חשיב מצי מערבי משום שיכלו לשכור בע"ש ולערב (ולא אכפ"ל בדבורו) א"כ גם אם לא השכיר בשבת אין חסרון של מצי מערבי וצ"ע.

ויש מבארים שכל סברת התור"פ דלא אכפ"ל בדברו הוא רק כששכרו בשבת דכיון שבאמת נתרצה בסוף אמרינן דמעיקרא לא היה בדבורו כלום, אבל בלא זה באמת חשיב מכח דבורו כלא מצי ערובי, אמנם לפי"ז במת הגוי לא יחשב כמצי לערובי דרק אם נתרצה הגוי אמרינן דאין בדבורו מע"ש כלום, ובאמת אף שהתוס' הזכיר מת הגוי התור"פ לא הזכיר רק נתרצה. ולפי מהלך זה מה שיישבנו את סברת התוס' משום שאין בדבורו כלום וחשיב מצי עירובי והוכחנו כן מהתור"פ אינו, דלפי זה התור"פ כ' סברא זו רק כשנתרצה והתוס' פליג בזה ואין לנו מקור לסברת התוס'.

אמנם מהלך זה נסתר מדברי התור"פ דף סז. דמפורש שם בדבריו דגם מת בשבת חשיב מצי לערובי, ומש"כ כאן נתרצה להשכיר ה"ה מת, וא"כ ע"כ דמש"כ דדבורו לא מעלה ולא מוריד אין זה משום שבסוף נתרצה וזו גם כונת התוס' וכמוש"נ, אלא דלפי"ז הדק"ל למה כ' דמשום שנתרצה להשכיר חשיב מערבין הרי גם בלא שמשכיר חשיב מערבין מכח שבע"ש מצי לשכור ולערב וצ"ע.

ובאמת גם בדברי התוס' הנ"ל יש להק' דבתחילת דבריו כ' התוס' דאם לא נתרצה הגוי ולא השכיר גם בשבת א"כ לא מהני בטול משום דא"כ בטלת תורת עירוב, ואח"כ כ' דבמת או השכיר בשבת חשיב מערבין כי יכלו לשכור ולערב כיון שהיה כאן (והיינו כתור"פ דלא אכפ"ל בדבורו) וק' דלפימש"כ בסו"ד דחשיב מצי מערבין אף שאינו מתרצה, א"כ בשביל מה הוצרך לומר דאם לא מתרצה יש חסרון של בטלת תורת עירוב הא בלא"ה אין חסרון של מצי מערב במה שלא נתרצה[[20]](#footnote-21).

ומשמע שאם לא יתרצה בסוף יש חסרון של לא מצי ערובי ולכן הוק' לתוס' דנעמיד בכה"ג שאינו מתרצה בסוף דבזה אמר שמואל דאין מבטלין, ודוחה התוס' דבזה בלא"ה לא מהני בטול דא"כ בטלת תורת עירוב, ומוכח בתוס' כתור"פ דרק כיון שמשכיר בסוף או מת חשיב מצי עירובי והסברא צ"ע.

**ד)** והנראה לבאר בזה דאף שחדש התוס' דאפי' אם לא שכרו מהגוי נחשב דמצי למיגר ולערובי בע"ש, מ"מ אם צורת הרשות בשבת היא רשות שלא שייך עליה עירוב ודאי דלא מהני בה בטול, דכל מה שמועיל להחשיב מצי ערובי משום שמצי מיגר בע"ש, הוא רק על רשות שמצד עצמה וצורתה ראויה לעירוב רק יש חסרון שאין מערבין בשבת אמרינן דמצי למיגר ולערובי בע"ש, אבל ודאי צריך גם רשות ששייך בה עירוב, ואין זה שני דינים אלא להחשיב שהוא רשות שיש בה עירוב צריך גם שהיה שייך לערבה בע"ש וגם רשות שנאמר בה עירוב דבלו"ז ודאי לא מהני בטול על מצב כזה, דעל מצב כזה לא חשיב מצי לערב, ובזה מיושבים היטב דברי התוס' ותור"פ דאם לא ישכיר או ימות ודאי חשיב לא מצי ערובי.

**סימן ט**

**בשיטת רש"י בסוגיא דשני בתים דף סז.**

לרש"י בעיא דר' חסדא אם גם ר"י מודה דחדא מיהא בעי או אוסרים או מערבים, מוכח דשני הדינים הם מאותו טעם, הוכחה דמצי לערב אינו משום שייכות, לחדש דכאן זה מצי לערב אחר מבא נכרי וראיה לחילוק זה מהתוס'.

**א)** גמ' סז. **בעא מיניה ר' חסדא מר' ששת שני בתים משני צידי רה"ר ובאו נכרים והקיפום מחיצות בשבת מהו, אליבא דמ"ד אין בטול רשות מחצר לחצר לא תיבעי לך השתא התם דאי בעו לערובי מאתמול מצו מערבי אמרת אין מבטלין הכא דאי בעי לעירובי מאתמול לא מצו מערבין לא כ"ש, כי תיבעי לך אליבא דמ"ד מצי לבטל וכו' אבל הכא דלא מצו לערובי מאתמול וכו', אמר ליה אין מבטלין**.

והנה לפי פשוטה של הגמ' נראה דאי אין מבטלין מחצר לחצר כ"ש בשני בתים שיש חסרון של לא מצו לערובי אף שבשני בתים הם אוסרים זע"ז ולא דמו לב' חצירות, וזה ודאי מחודש מאוד דכיון שאסרי לא שייך לומר דודאי אין מבטלין דהא עדיפי מב' חצירות ודו"ק.

אמנם ברש"י מבו' דב' בתים נחשב גם שאין אוסרים זע"ז כיון שמאתמול לא אסרו זע"ז, וכן מבו' בתוס' וכל הראשונים, ולפי"ז פשוט דלשמואל דאין מבטלים מחצר לחצר משום שאין אוסרים ה"ה כאן אין מבטלין משום שאין אוסרים זע"ז, וזו כונת הגמ' דלשמואל לא תיבעי לך.

וברש"י ד"ה כל תיבעי פירש דהספק לר' יוחנן דאפי' דתרתי לא בעי (היינו שא"צ אוסרים וא"צ מערבים) מ"מ חדא מיהא בעי ולכן בשני בתים שאין מערבים ואין אוסרים נסתפק ר' חסדא אם מבטלין, ופשט ר' ששת דאין מבטלין דחדא מיהא בעי.

והמקור של רש"י לפרש דהספק בדעת ר"י הוא משום דחדא מיהא בעי ולא משום החסרון של לא מצי לעירובי, נראה משום שר"י פליג לעיל דבבא נכרי בשבת שרי לבטל ואין חסרון שלא מצו לערובי, וע"כ דכל הספק משום שבשני בתים אין אוסרים ואין מערבים וחדא מיהא בעי, (עוד יתכן דרש"י למד כן ממשמעות לשון הגמ', דאין הספק משום החסרון שלא מצי לערובי מצ"ע, אלא האם ר"י שנחלק דמהני בטול מחצר לחצר, היינו משום ששם עכ"פ מצו לערובי דהיינו דסגי בחדא ולכן כשמצי לערובי לא אכפ"ל שאין אוסרים זע"ז ודו"ק).

**ב)** אמנם אכתי לשון הסוגיא דחוק דהו"ל לסוגיא להזכיר דלמ"ד דבלא מצי ערובי אין מבטלין לא תיבעי לך כי תיבעי לר"י האם מודה כיון שאין אוסרים, ולמה העמידה הגמ' את הספק מסביב המחלוקת של בטול מחצר לחצר וצע"ק.

ובאמת עיקר סברת רש"י דחדא מיהא בעי צ"ב דמה השייכות בין הדין שאין אוסרים לא מבטל, לדין לא מצו לערובי דאין מבטל, שנאמר שמודה ר"י שצריך עכ"פ א' מהדינים האלו, דלכאו' הם שני חסרונות נפרדים ואם סובר ר"י דגם כשאין אוסרים מבטל וגם כשלא מצו לערובי מבטל למה כשאין אוסרים ואין מערבים לא מצי מבטל ומה שייך לצרף ב' חסרונות אלו.

ושמעתי מהגרג"כ לבאר בזה דהחסרון שכשאין אוסרים לא מצי מבטל, הוא משום דאין שייכות ביניהם בין המבטל לזוכה בבטול, וכן החסרון בלא מצי מערב הוא משום דחסר בשייכות ביניהם כיון שלא יכולים להתערב, ובזה מתב' דשמואל סובר דמבטלין רק כשיש ב' סיבות להחשיבם כשייכים זל"ז, אוסרים ומערבים, ור"י פליג שגם כשאין אוסרים מבטל וגם כשאין מערבים מבטל, והגמ' מסתפקת דאולי ר"י מצריך שיהיה עכ"פ סיבה אחת לשייך אותם זל"ז אף שאין צריך את שתיהם ובזה מתב' היטב לשון רש"י 'חדא מיהא בעי'. והדברים מאירים.

**ג)** אמנם עיקר ביאור זה דהחסרון בלא מצי מערבי הוא משום חסרון בשייכות אין הדבר ברור שהוא כך, ולכאו' יש להוכיח לא כן מדברי הראשונים, דהר"ח דף סו: כ' (וכ"ה בריטב"א בשם הראב"ד) דגם בשכירות גוי נאמר דאי לא מצו ערובי לא מהני שכירות וכדין הבטול (כ"פ בכונת הגמ' סו), והנה את רשות הגוי הרי לעולם א"א לערב עם האחרים ואם מצו ערובי הוא סברא בשייכות א"כ עם גוי ודאי שאין שייכות של מצו מערבי וע"כ שסגי שמצי לערובי ברשות ואין זה משום חסרון שייכות ויתב' בהמשך.

וכעין זה יש להוכיח בשא"ר שדנו דכשבא ישראל באמצע שבת (דלדידן דלא כהראב"ד) נחשב מצו ערובי כיון שכשיבטל יחזור העירוב ובזה חלוק מגוי, וחזינן לכאו' דאין חסרון מה שהוא לא מצי לערב כיון שברשות יהיה עירוב (ולפי מה שביארנו בסי' ז' בבי' הראשונים הנ"ל אולי יש לדחות ראיה זו ואכהמ"ל).

והנה התוס' ע: הביא לשון ר"ח בביאור לא מצו עירובי וז"ל: דלא איתמר תורת בטול אלא היכא דליכא ערוב. וצ"ב דהיה צריך לכתוב דרק במקום דאיכא עירוב שייך בטול, ונראה ברור דכונתו דבטול נתקן במקום עירוב דהיינו במקום ששייך עירוב ולא עשו עירוב, ואם הטעם שצריך מצו ערובי בשביל שייכות וכדו' אין שום ענין במה 'דליכא עירוב' אדרבא מה שיכול להיות עירוב הוא הסיבה שיועיל בטול ודו"ק.

ולפי"ז שייך להבין גם בשכירות דסגי שיש ברשות עירוב בשביל שיועיל שכירות דעיקר הדין הוא שלא תקנו בטול ושכירות אלא במקום עירוב.

ואם ננקוט כן דהחסרון של לא מצו ערובי הוא משום שלא תקנו בטול אלא במקום עירוב וכמוש"נ, הדק"ל דא"כ הדין מצו ערובי אין לו שום שייכות עם הדין אוסרים ויהיה הטעם בדין אין מבטלין מחצר לחצר איזה טעם שיהיה (עיי' מש"כ בזה סי' ) ודאי שאין לו שום שייכות עם הדין מצו ערובי וא"כ מה כונת רש"י 'חדא מיהא בעי' בשני בתים, הא אין שום שייכות בין הענינים וצ"ע.

**ד)** ואולי יש לחדש מכח הקו' הנ"ל דאפי' נימא דבעלמא הדין של מצי ערובי הוא משום שלא תקנו בטול אלא במקום ששיך ערוב וכמוש"נ מ"מ דין מצו ערובי בסוגיין דשני בתים אינו ענין כלל לעיקר הדין של לא מצו ערובי בבא נכרי, דשם הוא באמת דין שאין בטול אלא במקום עירוב, אבל כאן הוא רק דין של שייכות.

ונראה יותר דכל הדין הזה הוא רק בצירוף הא דאין אוסרים, דהיינו שגם לשמואל אין חסרון מצד שלא מצו ערובי לבד דחסר בשייכות, (רק דיש חסרון של לא מצו ערובי משום שלא תקנו בטול אלא במקום ששיך ערוב וכמוש"נ) אלא דלשמואל צריך שייכות של אוסרין דזו שייכות גמורה, ור"י פליג בזה, והגמ' מסתפקת אולי מ"מ צריך לכה"פ שייכות של מערבין כיון שאין אוסרים, וכל החסרון של לא מצו לערובי בסוגיין הוא רק בתוספת למה שאין אוסרים ומתב' היטב כונת רש"י תרתי וחדא.

ולפי"ז מתיישב היטב מה שהגמ' בסוגיין לא מזכירה כלל דלשמואל בעלמא יש חסרון של לא מצו לערובי והגמ' מזכירה רק את החסרון של אין אוסרין, ולמש"נ א"ש דמצד הדין הכללי של לא מצו לערובי פשוט דפליג ר"י ואין שום מקום להסתפק, ורק מצד הדין של אוסרין בזה נסתפקה הגמ' אם כל מה דפליג ר"י הוא משום דמ"מ מערבין, וגם רש"י לא הזכיר דר"י חולק באין מערבין, דיתכן דבזה גם שמואל מודה שאין חסרון באין מערבין לבד וכמוש"נ, (רק יש דין נוסף דאין בטול אלא במקום עירוב ומזה לא מיירי בסוגיין) וכל הנדון אם ר"י חולק שא"צ אוסרין רק משום דמ"מ שייכים זל"ז קצת ע"י עירוב אבל כשאין שום שייכות מודה דאין מבטלין וכמוש"נ.

ויש סמך גדול לדברינו דמצי ערובי של שני בתים הוא דין אחר, במש"כ התד"ה אני דשני בתים חשיב לא מערבי יותר ממת נכרי משום דשייך לערב עד שיבא, והנה כיון דמבו' בכל סוגית לא מצו ערובי דחשיב בכה"ג לא מצו ערובי כיון שעל זמן שבא נכרי לא שייך עירוב א"כ מה התוספת שלא מצי לערובי כלל.

ועפי"ד מתב' היטב דלענין שייכות ודאי כיון שאפשר לערבם בבין השמשות יש שייכות בין הדיורים, ורק לענין הדין שאין בטול אלא במקום עירוב בזה אנו דנים על כל רגע אם שייך בו עירוב, שאז שייך שיועיל בו בטול[[21]](#footnote-22).

**סימן י'**

**בדברי התוס' בסוגיא דשני בתים, והמסתעף.**

במה שהוצרך התוס' לחלק דמת נכרי חשיב גם אוסרים וגם מערבים, לתוס' מבואר בגמ' דבשני בתים יש שני סיבות נפרדות לאסור לשמואל, בביאור תי' התוס' דבשני בתים לא היה לו כח לבטל, בדברי התוס' דף ע: בענין זה, למש"נ יש לדחות הראיה שכ' לעיל מדברי התוס'.

**א)** מבו' בגמ' דלר' ששת מת נכרי בשבת מבטלין כיון שהוא רק חדא, דהיינו שסגי בבטול וא"צ שכירות, ומק' התוס' ד"ה אני דהא ר' ששת אומר דבב' בתים שהקיפום בשבת אין מבטלין ומאי שנא, ומת' התוס': **התם ליכא לא אוסרין ולא מערבין שהיא רה"ר מבעו"י, אבל הכא אוסרין איכא וגם מערבים עד שיבא הנכרי, א"נ גבי שני בתים לא היה לו כח לעשות אותו בטול שהוא עושה עכשיו, אבל הכא מבעו"י היה לו כח לבטל**.

והנה בתי' הראשון כ' התוס' שני חילוקים הא' דשני בתים אין אוסרים מבעו"י (וכמוש"כ רש"י) והשני דבנכרי מצו מערבי עד שיבא הנכרי, ותמוה דלכאו' הם שני תירוצים נפרדים דמה שאמר במת נכרי מבטלין ובשני בתים אין מבטלין, החילוק הוא או משום שבמת נכרי הם אוסרים מבעו"י או משום שמצו מערבי עד שיבא הנכרי ולמה כ' התוס' את שני החילוקים כתירוץ אחד.

וביותר ק' דלכאו' החילוק שבשני בתים חשיב אין אוסרים משום שמבעו"י אין אוסרים הוא מכרח בגמ', דכיון שהגמ' אומרת דלשמואל דאין מבטלין מחצר לחצר ה"ה כאן שאין מבטלין, ע"כ דחשיב בשני בתים אין אוסרים וכמוש"כ רש"י וכמוש"נ לעיל סימן ט, וא"כ בשביל מה התוס' מחפש חילוקים נוספים, הרי חילוק זה מכרח, ואין שום מקום להק' משני בתים על מת נכרי, וקו' זו קשה גם על הא"נ דלמה מחדש התוס' סברות חדשות כיון דהחילוק מכרח מהגמ' דשני בתים חשיב אין אוסרים, וצ"ע.

**ב)** והנראה לבאר בזה דהתוס' חולק על הרש"י בביאור השקלא וטריא בסוגיא דשני בתים (עיי' מה שהארכנו לעיל סימן ט' בשיטת רש"י) דהתוס' מפרש דברי הגמ' כפשוטה דלשמואל שבאין אוסרים לא מצי מבטל ודאי דגם בשני בתים לא מצי מבטל משום שאין אוסרים, והספק הוא לר"י האם מודה משום דכאן לא מצי מערבי, ואינו משום דחדא מיהא בעי כדכ' רש"י, דאין שייכות בין אוסרים למצי מערב, אלא שהגמ' דנה דכיון דלא מצי מערבי יתכן שאינו מבטל אפי' לר"י, וכך נוקט ר' ששת דאין מבטלין אפי' לר"י משום שלא מצי ערובי.

ונמצא לפי"ז דמפורש בגמ' שלדעת שמואל יש שני סיבות שלא יועיל בטול בשני בתים, הא' משום דחשיב אין אוסרים והשני משום דלא מצו ערובי והוא טעם אפי' לר"י, וא"כ כונת התוס' פשוטה דצריך לחלק הא דבמת נכרי מבטלין ובשני בתים אין מבטלין בשני טעמים, דמצד שאין אוסרין במת נכרי אוסרין, ומצד שלא מצי לערובי וחזינן שם דלר' ששת אין מבטלין מטעם זה ואפי' בחדא, בזה מחלק התוס' דכל סברת ר' ששת לחלק בין חדא לתרתי הוא בלא מצי ערובי של שמואל, אבל בשני בתים חמור הלא מצי לערובי דגם מביה"ש לא מצו לערובי כלל (ולא כמו מת נכרי דמערבי עד שיבא נכרי) ובזה מודו ר"י[[22]](#footnote-23) ור"ש דאין מבטל.

ונראה דבא"נ כ' התוס' תי' שני על לא מצו לערובי למה בשני בתים אינו מבטל, ובזה מחלק דבב' בתים דאין בכחו לבטל מודה ר"י וכן ר' ששת דמשו"ז לא יכול לבטל, אבל החילוק שכאן אוסרים הוא פשוט ואין התוס' מחפש תי' נוספים לזה, והדברים נכונים[[23]](#footnote-24).

**ג)** ובעיקר תי' התוס' השני דהכא לא היה לו כח מבעו"י לבטל יש לתמוה שהרי הגמ' דנה לאסור משום לא מצי מערבי מאתמול, ואיך כ' התוס' טעם חדש לאסור משום שאין בו כח לבטל שזה לכאו' טעם אחר, ולכאו' צריך לבאר דאין כונת התוס' בדוקא שאין בו כח לבטל, אלא שהחסרון הוא שלא היה לו כח ברשות מבעו"י לערב ולבטל, ובטול ועירוב מישך שייכי, וכונת התוס' רק שאין זה דין שכיון שלא מצי לערב לא שייך לבטל, אלא שכיון שלא מצי לערב דאין בו כח ברשות מבעו"י אינו מבטל בשבת, ולכן כ' התוס' הלשון אין בו כח לבטל מבעו"י דלגבי"ז בטול ועירוב כי הדדי.

ועיי' לק' ע: תוס' סוד"ה לאתויי שכ' סברא זו בנוס"א ק' "כיון דהאי רשותא דקמבטל הוי בידו מאתמול" דהיינו שזהו נדון אם הרשות היתה בידו והן הן הדברים, וכ"ה בריטב"א שם להדיא דהסברא תלויה אם הרשות היתה בידו מאתמול לערבה.

**ד)** והנה התוס' שם ע: ד"ה אבל מבאר דהסוגיא שם שדנה אם יורש מבטל כיון שלא מצי לערב מאתמול היא אפי' לר"י משום שלא היה בו כח לבטל מבעו"י וכבסוגיא דשני בתים, וזהו כתי' השני על התוס' דף סז', וצ"ב למה לא הביא התוס' שם גם את התי' הראשון של התוס' כאן דמודה ר"י כיון שלא יכל לערב אפי' בבין השמשות משא"כ בבא נכרי שיכל לערב בבין השמשות, ועוד יש לחלק דיורש גם לא אסר מבעו"י. (אמנם לפימש"נ אין זה טעם לר"י.)

ויתכן לחדש דגם בצד שלא אמרינן יורש כרעיה דאבוה ודאי דחשיב מצי לערובי מבעו"י, כיון שודאי שעצם הדיורים הם המשך לדיורי האב והיה שייך לערבם מבעו"י, וכן חשיב אוסר מבעו"י מטעם זה, רק דבסברא המחודשת שאין בו כח לערב ולבטל מבעו"י שזו סברא בכח המבטל דאינו מקבל כח בטול על רשות שלא היתה ברשותו מבעו"י, בזה מסתפקת הגמ' אם גם על זה שייך סברת כרעיה דאבוה, או שסו"ס לו לא היה כח לערב ולבטל, אבל בחסרון של לא מצי ערובי הרגיל שהוא סברא ברשות שאינה מתערבת וכן באוסרין ודאי שחשיב המשך לדיורי הראשון, והדברים נכונים.

ולפי"ז סוגיא דיורש בודאי הנדון הוא רק משום סברא זו דלא היה בכחו לערב ולבטל, וב' התירוצים בתוס' סז. דנים אם שני בתים זו אותה סוגיא כמו ביורש, או שזו סוגיא נפרדת ודו"ק.

**ה)** והנה בסימן ט חדשנו דדעת רש"י דהמצי לערב בסוגית שני בתים אינו אותו מצי לערב של מת נכרי עיי"ש והבאנו סמך לזה מדברי התוס' שכ' דבשני בתים לא מצי לערב אפי' בתחילת שבת ומוכח שהוא דין אחר של מצי לערב.

והנה אף שבדברי התוס' ודאי הוא כך דהמצי לערב של שני בתים מודה בו גם ר"י או מטעם שלא מערב אפי' בתחילת שבת או מטעם שאין בכחו לערב ולבטל וא"כ הוא דין מצי לערב אחר וכמוש"נ.

אמנם נראה דלפימש"נ בשיטת התוס' אין להביא ראיה מהתוס' לשיטת רש"י, דיתכן דרק לתוס' דהטעם שר"י אוסר בשני בתים הוא משום לא מצי לערב לבדו ע"כ שהוא דין אחר של לא מצי לערב, אבל לרש"י שמה שמודה ר"י בשני בתים הוא משום דחדא מיהא בעי, א"כ אין מקור לחלק שהוא דין אחר של לא מצי לערב, ואדרבא יתכן דזהו טעמו של רש"י לפרש את מה שמודה ר"י בשני בתים משום דחדא מיהא בעי דאל"כ יסתור לדף סו. דמתיר בבא נכרי, וא"כ זה אותו חסרון של מצי לערב כמו שם ואכתי צ"ע בשיטת רש"י.

**סימן יא**

**בגדר אין בטול מחצר לחצר**

מבואר דבטול מחצר לחצר דמי לבטול בחורבה, לרשי תלוי במח' אביי ורבא אם שניהם יסודם דבמקום שלא נצרך לא תקנו או שצריך שייכות בין המבטל למי שבטלו לו, ספק בגדר הדין שייכות אם הוא חסרון שאינו יכול לזכות או חסרון בחבור שני הדיורים.

גמ' סו: **אמר שמואל אין בטול רשות מחצר לחצר ואין בטול רשות לחורבה**, ובהמשך הגמ' אומרת **וצריכא דאי אשמועינן מחצר לחצר בהא קאמר שמואל** וכו'. ומבו' בגמ' דשני הדינים שאמר שמואל שורשם אחד וצריך לעשות צריכותא לשני דינים אלו.

והנה בביאור הא דאין בטול רשות בחורבה כ' רש"י סד"ה אין בטול, דלא שרו רבנן בטול רשות אלא בחצר שלפני הבית דאקילו בה רבנן דהוי עיקר תשמישתייהו התם עכ"ל, ומשמע דהוא סברא דלא הוצרך כ"כ הבטול ולכן לא הקילו בו חכמים. וק' דא"כ מה השייכות בין דין חורבה לדין אין מבטלין מחצר לחצר, הא מה שאין מבטלין מחצר לחצר הוא דין שא"א לבטל לחצר אחרת דחסר בשייכות בין החצירות, ולרבא אפי' פנימית לחיצונה לא מבטלה אעפ"י שאוסרת, וגם אביי לכאו' לא פליג בזה וצ"ע, עוד ק' דכשהגמ' עושה צריכותא ביניהם הגמ' מבארת דהטעם לאסור בחורבה 'חורבה דתשמישתא חדא לתרוייהו' ומשמע שגם חורבה היא סברא בשייכות ביניהם ובזה שייך סברא של תשמישתא חדא לתרוייהו.

והנראה מבואר בדעת רש"י דבאמת לאביי דפנימית מבטלת לחיצונה זו ג"כ סברא שמחצר לחצר לא הקילו, וכ"ה משמעות לשון רש"י סו. ד"ה אין מבטלין 'דלא תקון רבנן בטול רשות אלא היכא דאסרי עלייהו' ואזיל לאביי, וזו גופא מח' אביי ורבא דלרבא שגם פנימית לא מבטלת לחיצונה ודאי שזה דין בעצם הבטול דלא שייך בטול מחצר לחצר ויתב' בהמשך, אבל לאביי זה רק דין שלא תקון רבנן כשאינם אוסרים וזהו גם יסוד הדין בחורבה לאביי וכמוש"כ רש"י, ולכן הוצרכה הגמ' לומר צריכותא.

ומה שהק' מלשון הגמ' דביארה הצריכותא 'אבל חורבה דתשמישתא חדא לתרוייהו' דמשמע שהוא סברא של שייכות, כבר הרגיש בזה רש"י ד"ה אבל וכ' 'ואסרי אהדדי אימא ליבטלו' דהיינו שבאמת אין התשמיש המאוחד סיבה לבטול, אלא מה שאוסרים א' על השני תשמיש זה סיבה שחכמים יתקנו בטול, ואזיל לשיטתו, ולפי"ז הגמ' כאן קאי כאביי ובאמת רש"י גם בע"א פי' כאביי, והדברים נכונים.

ועפימש"נ נראה דכל מה שכ' רש"י דהטעם בחורבה הוא שלא תקנו חכמים כיון שאין צורך כ"כ הוא רק לאביי (וכמוש"כ דבכל תחילת הגמ' אזיל רש"י כאביי) אבל לרבא הטעם בחורבה הוא מדינא דהיינו שע"י תשמיש חורבה שהוא לא עיקרי אין להם מספיק שייכות בשביל לעשות בטול, וכמו דנח' אביי ורבא בטעם וגדר אין מבטלין מחצר לחצר ה"ה דנח' בגדר אין מבטלין בחורבה[[24]](#footnote-25).

ועיי' במהרש"א שכ' להיפך ממש"כ דכל הצריכותא היא רק לרבא דלאביי אין צריך לומר צריכותא דהא בחורבה אסרי אהדדי, ונראה דהמהרש"א למד דגם לאביי זו סברא של שייכות דכיון שאין אוסרים אין ביניהם שייכות וממילא פשוט דבחורבה שאוסרים אהדדי יש שייכות, אבל בלשון רש"י נראה ברור כמוש"כ וצ"ע.

והנה בגדר אין מבטלין רשות מחצר לחצר לרבא שמעתי מהגרג"כ לחקור האם הוא משום שמי שמבטלין לו לא יכול לזכות בחלק המבטל כיון שאין לו שייכות עם חלק זה, דהיינו שבטול מהני רק אם כשמסתלק הבעלים יש סיבה שיזכה בה ממילא מי שבטלו לו, או משום שע"י הבטול צריכים להתחבר הדיורים ודיורים חלוקים אינם יכולים להתחבר, וכיון שהוא מחצר לחצר חשיב דיורים חלוקים.

ודן להוכיח שאינו מחסרון ביכולתו לזכות דהא לרבא פנימית לא מבטלת לחיצונה אף שבן החיצונה ודאי מישך שייך לדיורי הפנימי בחיצונה שהרי חצירו היא וע"כ שהוא חסרון משום שדיוריהם חלוקים שא"א לחברם ע"י בטול.

אמנם לכאו' יש להוכיח שזהו חסרון ביכלתו לזכות מהגמ' סח: שדנה אם מבטל וחוזר ומבטל דהיינו אם אחר שבטל יכול השני לחזור ולבטל למבטל עיי"ש, והגמ' תולה את זה בנדון של מבטלין מחצר לחצר דהיינו שאם אין מבטלין מחצר לחצר ה"ה דמי שבטל ונסתלק מהחצר א"א לבטל לו עיי"ש בגמ' היטב, ולכאו' הא מי שבטל חלקו בחצר אם השני יחזור ויבטל לו חלק עצמו והחלק שקבל בבטול אין כאן כלל חסרון מצד התחברות החלקים שהרי ודאי חלק הבית שלו בחצר מתחבר לבית וחלק חבירו מתחבר לחלקו בחצר, וע"כ שכל החסרון הוא בכח הזכיה של מקבל הבטול ובזה אמרינן דאם בטל ונסתלק לגמרי מהחצר א"א לבטל לו בחצר.

ומה שהוכיח מפנימית שבטלה לחיצונה דשם אין לכאו' חסרון בזכיה, צ"ל שדריסת הרגל דחיצונה לא נחשב שמוש בחיצונה אלא זה התפשטות דיורים של הפנימית, ולכן ביחס לבן חיצונה זה חשיב מחצר לחצר כיון שמבטל לו התפשטות דיורי הפנימית (וזה צ"ל גם אם נאמר שהוא חסרון ביחס בין החלקים) וממילא י"ל שזה גם סיבה שאינו יכול לזכות בדריסת הרגל כיון שאין לו שייכות לפנימית ודו"ק.

והנה בגמ' סז. מבו' דכל מה שבשכח א' מבני פנימית ונתנו עירובם בפנימית שלא מהני שיבטל גם לחיצונה כיון דאין מבטלין מחצר לחצר הוא רק לרבנן אבל לר"א דא"צ לבטל לכל א' וא' מהני בטול, ועיי' בקר"א שודאי אם מח' ר"א ורבנן זו רק אומדנא גם לר"א לא מועיל משום שסו"ס א"א לבטל לבני חיצונה, וע"כ צ"ל דהגמ' נוקטת פה דלר"א מהני לבטל לא' ודרכו יזכו כולם בחלק המבטל ואין זה אומדנא דמבטל לכולם[[25]](#footnote-26).

ולכאו' גם לר"א דמבטל לא' צריכים כולם לזכות בבטול ואם החסרון של בטול מחצר לחצר הוא שאינו יכול לזכות בחלק המבטל א"כ מה אכפ"ל מה צורת המעשה בטול.

ואולי יש לדחות דכולם זוכים מכח שמעורבים עם מי שבטלו לו, וא"כ א"צ לדון אותם בפנ"ע אם שייכים לחלק המבטל אלא דנים אותם ככלל המעורבים בעירוב שיכולים להשתייך לחלק המבטל וסגי בזה ודו"ק, וע"ע מה שנכתוב בסברא זו בסי' .

**סימן יב**

**בסוגיא דפנימית וחיצונה**

מבואר ברש"י ששיך שיחול ערוב להתיר לבני חיצונה אף שבני פנימית אסורים בפנימית, מהלך האחרונים בגדר העירוב של רש"י ועוד ביאור ברש"י, תמיה על רש"י מנתנו ערובם בפנימית ושכח א' מבני חיצונה, יישוב הקו'.

**א)** מבו' בגמ' דשכח א' מהפנימית ונתנו עירובן בחיצונה כולם אסורים ולא מהני בטול דאין בטול מחצר לחצר, והק' רש"י דיבטלו בני הפנימית רשותם לבן הפנימית שלא ערב, וממילא הוא רגל המותרת ותשתרי החיצונה, דאף שהוא אינו מעורב עמהם הוא רגל המותרת במקומו שאינו אוסר, ושאר בני הפנימית אף שהם רגל האסורה מ"מ אינם אוסרים שהרי הם מעורבים עם בני החיצונה, ותי' רש"י דבטיל עירובייהו מכי איסתלקו מרשותא דפנימית.

ומבו' בקו' רש"י חדוש גדול דשייך שיחול עירוב של בני החיצונה ובני הפנימית רק ביחס לרשות החיצונה, שהרי גם כשלא בטלו, בני חיצונה ודאי אינם ניתרים בפנימית שהרי בן הפנימית אוסר עליהם, ומשמע ברש"י שקודם הבטול באמת בני הפנימית לא אוסרים על החיצונה כיון שמעורבים עמה רק שבלי בטול הוא יאסור ואם יבטלו יבטל העירוב, ועיי' בריטב"א שנוקט בשם ר"י כקו' רש"י דע"י בטול יהיה מותר לבני חיצונה כיון דבני פנימית מעורבים אתם ולא ס"ל דהבטול מבטל את העירוב[[26]](#footnote-27).

ויש בחדוש זה נפק"מ גם לרש"י(שמעתי מרש"כ) במקום שבן הפנימית שלא ערב אין לו דריסת הרגל על החיצונה כגון שיש רק לו פתח מצד אחר שבכה"ג באמת יהיה מותר, דאף שבחצר הפנימית ודאי שכולם אסורים דהוא אוסר שם, מ"מ בחיצונה חל העירוב וכולם מותרים שם כיון שהוא לא נמצא שם ושאר הבני פנימית מעורבים.

**ב)** ובגדר ההיתר דחל העירוב רק בחיצונה מצינו שיש מהאחרונים שהוציאו מזה דשייך עירוב על דריסת הרגל לבדה, ומיירי שם בחצר ביהכנ"ס שיש רשות לבני כפרים שמחוץ לחומה בביהכנ"ס ורצו לאסור משום דריסת הרגל שלהם ובזה חדשו האחרונים שיועיל עירוב על דריסת הרגל וכמבו' ברש"י בסוגיין ששייך עירוב על דריסת הרגל לבדה. אמנם לפי"ז צריך ביאור למה סובר רש"י דכשבטל רשותו בפנימית בטל העירוב, הרי העירוב הוא על דריסת הרגל לבדה, ובפרט דבסתמא לא בטל את ביתו רק את חצירו וא"כ למה בטל העירוב על דריסת הרגל.

ובעיקר מה שדנו האחרונים על בני כפרים מחוץ לחומה שיאסרו, יש לתמוה דבכה"ג לכאו' אינו אוסר כלל, דכל מה שאוסר בדריסת הרגל הוא דחשיב התפשטות דיורין, אבל אם הוא מחוץ לחומה דכרמלית מפסיק ביניהם אינו אוסר, וכמו שמפורש בראש דף נט. דמבוי שחציו אינו מתוקן בלו"ק אין בני חצי שאינו מתוקן אוסרים בדריסת הרגל את החצי השני, וכן מבואר שם ברשב"א וריטב"א דכל שאינו מערב אינו אוסר וכונתם כמוש"נ דאין התפשטות דיורים דרך כרמלית, וכבר השיג כן בנוב"י (אלא שפי' הסברא באופ"א ואכמ"ל) וכן כ' החזו"א.

ומ"מ עדיין י"ל כדבריהם בעיקר בי' דברי רש"י דנעשה עירוב על דריסת הרגל לבדו, אלא דלפי"ז ק' למה הוי חזרה דבטלו רשותם כפנימית, וגם הוא חדוש גדול ששייך לערב דריסת הרגל בפנ"ע.

והיותר נראה בזה דאף שא"א לעשות עירוב על דריסת הרגל לבד, מ"מ כאן עשו מעשה עירוב על הכל (ושייך שיתערב הכל) ולכן יש כאן שם מעשה עירוב, ובזה חדש רש"י דגם אם לא יכל לחול בחלק ממקומות המתערבים ושייך שיחול ההיתר רק במקום אחד חל ההיתר שם, ולכן בחיצונה שכל הנמצאים בה עירבו, שייך להתירה מכח העירוב.

ובזה מתב' דברי רש"י שע"י הבטול בחצר הפנימית בטל העירוב, דכיון שבטול לא' שלא ערב הוא סתירה לעירוב, א"כ זה חזרה ובטול למעשה עירוב דלא שייך עירוב על דריסת הרגל לבדה, (ואף שבדרך כלל לכאו' לא אכפ"ל אחר העירוב מה יעשו המערבים, כאן שלא חל העירוב אם יש בטול על המעשה עירוב בטל העירוב).

**ג)** אמנם לכאו' דברי רש"י הנ"ל נסתרים מסיפא דסיפא, דנתנו עירובם בפנימית ושכח א' מבני חיצונה, דמבו' בגמ' דלר"ע אסורים גם בני הפנימית בפנימית עד שיבטלו להם בני חיצונה, ולמה לא נימא דכיון דבני החיצונה מעורבים עם בני הפנימית אינם אוסרים עליהם, וכאן אין לדון שבן החיצונה שלא ערב יאסור דלכאו' אין לו שום שייכות לפנימית דכל מה שבני חיצונה אוסרים הוא משום הרגל עירוב והוא שלא עירב אין לו שייכות לפנימית, (וכ"ה בריטב"א להדיא דאין למי שלא עירב הרגל עירוב בפנימית) וממילא א"צ בני חיצונה לבטל רשותם כלל דיותרו משום עירוב, והיא קו' עצומה על דברי רש"י הנ"ל ועל הריטב"א וצע"ג.

ויש מיישבים דכל דברי רש"י דשייך עירוב על דריסת הרגל הוא רק אחר שבטלו בני פנימית, דודאי א"א לערב חלק מהרשות, רק אחר שבטלו רשותם בפנימית א"כ כל מה שיש להם הוא הדריסת הרגל ובזה חל העירוב, אבל כל שלא בטלו וכגון בני חיצונה שאנו רוצים שיותרו בני פנימית ע"י עירובם (בלא בטול לבן חיצונה) כיון שיש להם רשות בחיצונה שלא חל בה העירוב אין עירוב לחצאין.

ואכתי צ"ב דהא יש להם את בתיהם דבסתמא בטלו רק חצירם וא"כ לא נתערבה כל הרשות, ואולי יש לחלק בין בתיהם לחצירם הפנימית וצ"ע, וגם עיקר המהלך דרק אחר הבטול שייך העירוב הוא דחוק בדברי רש"י והראשונים וצ"ע[[27]](#footnote-28).

**ד)** והנראה לחדש בזה, דכל מה שנתחדש בדברי רש"י עירוב למחצה שחל העירוב רק בחיצונה ולא בפנימית הוא רק אם עכ"פ בכל מקום שהמערבים נמצאים הם מעורבים, רק שבפנימית בני חיצונה לא נמצאים ולכן לא אכפ"ל שמעורבים רק בחיצונית, אבל עד כמה שבאופן של שכח א' מבני חיצונה ונתנו עירובם בפנימית נחשב שבני פנימית נמצאים גם בחיצונה שהרי יש להם דריסת רגל שם[[28]](#footnote-29), ושם אינם מעורבים בני הפנימית והחיצונה בטל העירוב לגמרי דאין עירוב למחצה, ובזה מיושב גם שיטת רש"י דאף שאין בני הפנימית אוסרים בחיצונה כיון שנתערבו זה רק משום שבפנימית לא נמצאים בני החיצונה ובכל מקום שנמצאים ביחד הם מעורבים אבל אם אינם מעורבים בכל מקום שנמצאים הוי עירוב למחצה ובטל העירוב ודו"ק.

**סימן יג**

**בביאור התוס' ד"ה ניבטיל**

ביאור קו' התוס' דיחול לבני פנימית גם בחיצונה, מק' דא"כ כשנקט התוס' דחל רק בפנימית למה צריך לדין שאינם יכולים להביא העירוב הרי אינו נמצא כלל במקום המתערב, אריכות בבי' דברי האחרונים על עירוב בביהכנ"ס כשמפסיק כרמלית בין החצירות לביכ"נ, קו' על התוס' מנתנו בפנימית ושכח א' מבני חיצונה, כמה יישובים בזה.

**א)** כ' התוס' ד"ה ניבטיל דכיון דחיצונה אסורה מכח בן הפנימית שלא ערב והוא לא יכול לבטל לחיצונה דהוא מחצר לחצר, לכן פנימית לא יכולה לקחת את העירוב מהחיצונה דבני חיצונה אסרי עלייהו וממילא ליתא לעירובייהו גבייהו, ומק' התוס' דבדף מח: אמרינן דרשות אחת משתמשת לשתי רשויות ואין שתי רשויות משתמשות לרשות אחת, (וכונתם לכאו' דגם כאן יחשב עירוב לפנימית) ומת' התוס' וז"ל דהתם כל חיצונה מותרת לעצמה אבל הכא דבני חיצונה נמי אסירי במקומם מפני הפנימית שלא ערבו דאוסרת עליהם אתי אינהו נמי ואסרי חצירן נמי לבני הפנימית (כמו) שערבו עמם ובטל עירובן עכ"ד התוס'.

והנה מתחילת דברי התוס' נראה דבני הפנימית היה ראוי שיחול עירובם לבד אלא שיש חסרון שאינם יכולים להביא אצלם עירובם, ואם כונתם להק' על זה מהסוגיא דג' חצירות צ"ל שסוברים דאם אין שתי רשויות משתמשות לרשות אחת היינו שאסור להכניס מהחיצונות לאמצעית וגם לאמצעית אסור להכניס כלי ששבת בחיצונה לאמצעית (ועיש"ה בסוגיא דנחלקו בזה) ולכן הוק' להם דגם כאן יש חסרון של ליתא לעירובייהו גבייהו דאין האמצעית יכולה להביא העירוב שבחיצונה אצלה וכן מפורש בריטב"א דזו הקו'.

אמנם לפי"ז צ"ב מה תירצו ומה אכפ"ל אם בחיצונה מותר לטלטל מ"מ לענין היתר הפנימית ליתא לעירובה גבה, ועיי"ש בריטב"א שתמה על תי' התוס', עוד ק' מה דימו בכלל לשם הרי שם באמת חל עירוב על שניהם ביחד וכדחזינן דאמצעית משתמשת בשניהם ולכן בודאי אין חסרון של ליתא לעירובה גבה, משא"כ כאן דודאי לא יכול להחשב עירוב אחד לשתי החצירות דהא חיצונה ודאי אסורה בפנימית, וכל הנדון להתיר הפנימית לעצמה בזה נאמר חסרון של ליתא לערובה גבה[[29]](#footnote-30).

**ב)** והנה הריטב"א תי' את קו' התוס' דשם מצד העירוב מותרים החיצונות בפנימית והפנימית בחיצונות. רק דהוא גזירה נוספת לאסור את החיצונות בפנימית כן נראה בכונתו עיי"ש, ונראה שהתוס' פליג וסובר שאחר שאסרו מכח הגזירה את החיצונות בפנימית אין זו גזירה בעלמא אלא הוא הגבלת העירוב שלא יתיר את החיצונות בפנימית.

ואם כנים הדברים נראה דכונת התוס' להק' דנימא שיחול העירוב ביחס לפנימית גם בחיצונה וכמו שמצינו שם שחל העירוב בחיצונות רק ביחס לאמצעית, וה"ה נימא כאן שביחס לפנימית אין מעכב לעירוב לא בפנים ולא בחוץ ויחול לגמרי, והגם שלא יחול לחיצונה יחול ביחס לפנימית בשתי החצירות. (וביחס לחיצונה יחול רק בחוץ).

וזה גופא מת' התוס' דכל העירוב החד צדדי שייך רק באופן שבחיצונה עכ"פ חל העירוב גם לבני החיצונה שאז יכול לחול לפנימית בשניהם ולחיצונה רק בחוץ, משא"כ כאן שהחיצונה אסורה מכח בן הפנימי שלא ערב עמה וא"כ ביחס אליה אין עירוב אפי' בחיצונה, שוב לא שייך לדון שיחול ביחס לפנימי עירוב בחיצונה דבני חיצונה שלא מעורבים מבטלים את העירוב שם, ולכן שייך לדון עירוב לפנימית רק בפנים ובזה יש חסרון של ליתא לעירובה גבה, ונמצא לפי"ז דנדון התוס' אינו מסביב החסרון ליתא עירובה גבה אלא אם שייך שיחול עירוב לפנימית גם בחיצונה, ומחומר הקושי בתוס' נאמרו בזה בביהמד"ר עוד כמה צדדים והנראה לענ"ד כתבתי[[30]](#footnote-31).

**ג)** אמנם יש מקשים דאם כונת התוס' בתחילת דבריהם שיחול עירוב רק בפנימית א"כ א"צ לחסרון של ליתא לעירובייהו שא"א להביא העירוב אלא כיון שאין העירוב בחצר העירוב ודאי נפסל העירוב גם אם אפשר להביא, אמנם בדברי התוס' לכאו' מוכח דגם בעירוב רק של הפנימית אם יכל להביא היה מועיל וכמוש"נ, וכן מפורש בריטב"א עיי"ש היטב.

והנה הפוסקים האריכו לדון על מה שמניחים העירוב בביהכ"נ וזה מהני להתיר אפי' החצירות שיש כרמלית בינם לבין ביהכ"נ, ומבו' מכל אריכות דבריהם דכל הצד לאסור משום שא"א להביא העירוב בשבת אצלם.

והנה יש שלומדים שהצד להיתר שם הוא להחשיב שהחצירות מעורבות עם חצר ביהכנ"ס והוו כחצר אחת ובאמת יהיה מותר לזרוק מחצר לחצר אף שיש ביניהם כרמלית, אבל לכאו' הוא דבר שא"א לאומרו דמה שייך עירוב בין רשויות שכרמלית ביניהם וא"כ אין לך ב' חצירות שאינם מערבים אחד דהא פתוחים דרך הכרמלית.

וע"כ צ"ל דכונת המתירים דאף שחל לכל חצר בפנ"ע בכ"ז מהני להניח העירוב בביהכ"נ כיון ששרי להביאו בבין השמשות או מטעם אחר ואכמ"ל, וחזינן דשייך שיחול עירוב גם כשהעירוב לא בחצר, וגם האוסרים בזה (ודבריהם לכאו' עיקר ואכהמ"ל) אסרו רק משום שאינו יכול להביא העירוב מפני איסור כרמלית ולא משום שיש דין בעיקר העירוב שיהיה בחצר וכמוש"נ בדעת התוס'.

אמנם בסברא באמת הדבר תמוה דאם עירוב פועל ע"י שנתינת הפת מחשיבה שכולם דרים בבית א' בחצר מה יועיל לתת הפת במקום אחר, ועיי' רש"י דף מט. ד"ה משום דירה: שדעתו של אדם על פיתו והוי להו כאילו דיירי בההוא ביתא ואין בחצר אלא דירה אחת והרי כל רשות החצר מיוחדת לבית זה עכ"ל וכשהפת במק"א אף אם שייך להביאה איך שייך גדר היתר זה וצ"ע.

**ד)** אמנם כל היסוד שנתב' בתוס' דשייך שיחול עירוב ביחס לפנימית גם בחיצונה אף דהחיצונה לא יכולה להיות מותרת בפנימית, קשה מאוד, דא"כ בנתנו עירובם בפנימית ושכח א' מבני חיצונה ג"כ נימא דבני חיצונה יותרו בחיצונה ובפנימית ובני פנימית רק בפנימית, דהא כל מה שתי' התוס' זה רק שאם בני המקום שהעירוב אצלם אסורים לא שייך שיחול העירוב רק ביחס לבני החצר השניה אבל כאן דאדרבא יחול ההיתר גם לבני פנימית במקומם וגם לבני חיצונה בשני המקומות והוא ממש אותו אופן כקו' התוס' וצע"ג.

וכעין קו' זו ק' גם על דברי רש" שכ' דבשכח א' מבני פנימית בני הפנימית אינם אוסרים על החיצונה כיון שערבו עמם אף שהם אסורים במקומם ועיי' מש"כ בזה סי' יב.

**ה)** ושמעתי ליישב בזה דהנה יש לדון אם יחול העירוב החד צדדי הזה דבפנימית כולם אחד ובחיצונה רק בני החיצונה, האם החיצונה תותר בחיצונה או שבני פנימית יאסרו עליה בדריסת רגלם כיון שאינם מעורבים עמה בחצירה, ולכאו' י"ל דכיון שבני פנימית מותרים במקומם הו"ל רגל המותרת שאינה אוסרת.

אמנם יש מקום לומר דכיון דמבו' בדף נט: דכל ההיתר שרגל המותרת אינה אוסרת לרבנן הוא משום אחדא דשא דהחיצונה מתחלקת מהפנימית שלא תדרוס בה, א"כ י"ל דכאן שכל היתר בני החיצונה במקומם הוא מכח שהם חצר אחת עם הפנימיים אינם יכולים להיות מותרים מכח אחדא דשא, ואף שנתחדש דשייך עירוב גם באופן שבני הפנימית אינם נמצאים בחיצונה מ"מ כיון שמצ"ע הם נמצאים בחיצונה וצריך לסלקם ע"י אחדא דשא בני החיצונה אין להם זכות לחלקם כיון שכל היתירם מכח שהם חצר אחת ודו"ק ואכתי צ"ע בסברא זו.

ואם כנים הדברים מיושב דברי התוס' בפשיטות דכל מה ששייך שיחול עירוב חד צדדי הוא אם כולם מותרים עכ"פ במקומם דאז שייך שהחצר שהעירוב שם לא תהיה מותרת בחצר השניה אבל עכ"פ בני החצר השניה מותרים במקומם, אבל אם הם אסורים במקומם לא שייך שהעירוב יחול רק בחצר אחת, ולכן כיון שבני חיצונה נאסרים מכח בני פנימית שלא מעורבים בחיצונה בטל כל העירוב.

**ו)** אמנם דעת רש"י עדיין לא נתיישבה בזה דהא רש"י כ' דאפי' שבני פנימית אסורים במקומם מכח בן הפנימית מ"מ מעורבים בחיצונה ולכן לא אוסרים על החיצונה וא"כ אפי' נימא שבני הפנימית אוסרים את החיצונה מ"מ בפנים יחשבו מעורבים ולא יאסרו בני החיצונה וצ"ע.

ואולי יש לבאר בנוסח אחר ובזה יתיישב גם דעת רש"י, דכל מה שנתחדש בדברי רש"י ותוס' עירוב למחצה הוא רק אם עכ"פ בכל מקום שהמערבים נמצאים הם מעורבים רק שבפנימית בני חיצונה לא נמצאים ולכן לא אכפ"ל שמעורבים רק בפנימית אבל עד כמה שבאופן של שכח א' מבני חיצונה ונתנו עירובם בפנימית נחשב שבני פנימית נמצאים גם בחיצונה וכמוש"נ ושם אינם מעורבים בטל העירוב לגמרי דאין עירוב למחצה, ובזה מיושב גם שיטת רש"י דאף שאין בני הפנימית אוסרים בחיצונה כיון שנתערבו זה רק משום שבפנימית לא נמצאים בני החיצונה ובכל מקום שנמצאים ביחד הם מעורבים אבל אם אינם מעורבים בכל מקום שנמצאים הוי עירוב למחצה ובטל העירוב ודו"ק.

**ז)** ובנוסח אחר שמעתי עפ"י יסוד הגרג"כ דסברת התוס' הוא מדין מקפיד על עירובו דכל שנאסר מכח השני מקפיד עליו ואוסר אותו (כן פירש את תי' התוס' ד"ה ליבטיל דכיון שנאסרים הם אוסרים, אמנם בפשיטות שם רק הבן פנימית שלא עירב אוסר וכן מפורש בתורא"ש וממילא לא שייך סברא זו).

ולדבריו פשוט שאם בני הפנימית אוסרים בחיצונה, בני החיצונה אוסרים בפנימית בין לרש"י בין לתוס' (רפ"ז) ואכתי צ"ע בסברא זו.

עוד יש ליישב דברי התוס' עפ"י סברת הגרג"כ שכ' בסי' יב בהערה לחלק בין אוסר של פנימית על חיצונה של דריסת הרגל, לבין אוסר של חיצונה לפנימית מדין הרגל עירוב, דדריסת הרגל הוא דיור בחיצונה ובזה מהני עירוב לגבי חצר החיצונה אבל הרגל עירוב היינו שנחשב חצר אחד ולא שייך שיחול העירוב רק לגבי הפנימית (ואין להק' דגם שם יש גם הרגל עירוב מפנימית לחיצונה די"ל דאה"נ אבל לזה מועיל בטול כיון דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי ואכהמ"ל)

והנה בדברי רש"י כבר כתבתי דאין ליישב כן דהא כ' דהרגל עירוב אוסר מדין דריסת רגל של רגל האוסרה וממילא א"א לחלק דצורת האוסר, אמנם בדברי התוס' י"ל שחולק בזה על רש"י[[31]](#footnote-32) וממילא יש ליישב כן, אמנם סברא זו לא נתבארה וצ"ע.

**סימן יד**

**בקו' התוס' דאין דיורין להחמיר והמסתעף.**

התוס' מק' דאין דירים להחמיר ומת' משום פשיעה, והתור"פ מת' דכאן אסור משום דריסת רגל האסורה, תוס' תמוה מהאיסור עד הבטול בשכח א' מהחיצונה, שני ביאורים בגדר הא דמבטלין מחצר לחצר בשכח א' מהחיצונה, לפי"ז מיושב דגם לתוס' יש אוסר של דריסת הרגל רק שעל זה מהני בטול.

**א)** הק' התוס' ד"ה שכח דבנתנו עירובם בפנימית ושכח א' מבני פנימית ולא ערב דמבו' בגמ' דאתו בני חיצונה ואסרי עלייהו משום הרגל עירוב, נימא אין דיורין להחמיר כמבו' בגמ' מח: ומת' התוס' דשם לא פשעה, משא"כ כאן שהפנימית פשעה אמרינן דיורין להחמיר.

דהיינו שהגמ' דף מח: מק' בג' חצירות ונתנו החיצונות עירובן בפנימית דמבו' דשתיהן מותרות עם הפנימית, שיהיה אסור משום שע"י שנתנה החיצונה הראשונה עירובה בפנימית נחשבת שדרה שם וממילא לגבי העירוב השני לא כל הדרים בפנימי ערבו, וכן להיפך, ומת' הגמ' דאין דיורין להחמיר דהיינו שלגבי העירוב של החיצונה הזו אין אנו דנים לחומרא שגם החיצונה הראשונה דרה בפנימית, וממילא מק' התוס' דה"ה הכא לא נדון לגבי הפנימית את החיצונה כגרה בפנימית ע"י הרגל עירוב, ועל זה מחלק התוס' דכאן שהפנימית פשעה אמרינן דיורין להחמיר.

ועיי' בתור"פ וכ"ה בהג' ראמ"ה שתי' דבאמת אמרינן בכל אופן שאין דיורין לחומרא, אלא דבסוגיין מ"מ יש סיבה נוספת לאסור משום דמ"מ יש כאן דריסת הרגל של החיצונה בפנימית משום הרגל עירוב וכמבו' ברש"י סו: ד"ה פנימית דהטעם לאסור משום דריסת רגל של רגל האסורה.

וממילא מיושב היטב דשם שהחיצונות מותרות במקומם אינם אוסרות משום דריסת הרגל, וכל הצד לאסור הוא משום דיורין לחומרא (דהיינו להחשיבם שדרים ממש מכח העירוב) ובזה מחד' הגמ' מח: דאין דיורין לחומרא אבל במקום שהם רגל האסורה עדיין יש לדון לאוסרם משום דריסת הרגל. ובאמת זו קו' קצת בדברי התוס' דלא נחתו לחילוק זה, אחר שמפורש בדברי רש"י שהאוסר בסוגיין משום רגל האסורה.

אבל ביותר יש לתמוה בדברי התוס' דאם נימא כדבריהם שכל האוסר דבן פנימית שלא ערב משום דאמרינן דיורין לחומרא כיון שהפנימית פשעה, א"כ בשכח א' מבני חיצונה הא ודאי אין שום טעם לאסור דכיון שלא פשעה הפנימית אין דיורין לחומרא, וא"כ למה הפנימית אסורה עד הבטול לר"ע, הא בלא"ה שרי דאין דיורין לחומרא כיון שלא פשעה, וא"כ מזה שאסור לר"ע עד הבטול מוכח דגם בלא דיורין להחמיר מכח הפשיעה יש סיבה לאסור מכח הרגל עירוב וכדברי רש"י והתור"פ, ודברי התוס' צע"ג.

ועיי' במהרש"א שהק' כן[[32]](#footnote-33), וכעי"ז הק' בתור"פ, ומכח קו' זו הכריח דרגל האסורה אוסרת בכל אופן.

**ב)** והנה בעיקר הדין המבו' בגמ' דבשכח א' מבני חיצונה לר"ע אסורה הפנימית, וניתרת ע"י בטול של בני חיצונה, צ"ב דכיון דלא מהני בטול מחצר לחצר איך כאן מהני הבטול, ובלשון רש"י נראה שהוא בצירוף סברת לתקוני שדרתיך אבל הדבר תמוה דכיון שלא שייך בטול מחצר לחצר, מה מהני סברת לתקוני שדרתיך בזה.

ובשלמא לרבנן דמהני סברת לתקוני שדרתיך לומר אחדא דשא, מובן היטב דהא בעצם אין לחיצונה זכות בפנימית ויכולה פנימית להתחלק ממנה, אלא שע"י העירוב שקבלה הפנימית יש לחיצונה שייכות בפנימית, ולזה מהני סברת לתקוני שדרתיך ולא לעוותי דלעירוב גרוע כזה לא הסכימה הפנימית וממילא יכול לסלק את החיצונה ממנה, אבל לר"ע דלא מהני סברת אחדא דשא וצריך בטול, תמוה מה שייכת סברת לתקוני שדרתיך שיועיל הבטול, דאם הדין שאין שייך בטול מחצר לחצר איך יועיל הבטול ע"י לתקוני שדרתיך וצ"ע.

ונראה די"ל בכונת רש"י עפ"י מש"כ בסוה"ד דכ' דבשכח בן פנימית "ליכא למימר דליבטיל לבני פנימית ותיחוד דשא ותשמש, דלא מצי למימר לתקוני שדרתיך" דהיינו שסברת לתקוני שדרתיך היא סברא שיועיל אחדא דשא, ולכן בבן פנימית ששכח לא שייך למימר אחדא דשא, וממילא לא שייך שיועיל בטול חצר לחצר, ונראה דזו גם כונת רש"י בתחילת הדבור דכיון שאומרת לתקוני שתפתיך היינו וממילא אחדא דשא, לכן מהני בצירוף זה בטול מחצר לחצר (ולא שהתקוני שתפתיך הוא סברא שיועיל מחצר לחצר, אלא הוא סיבה להתיר בצירוף הבטול וכמו שיתב').

אלא שעדיין צריך ביאור מה הצירוף בין אחדא דשא לבטול ששניהם ביחד מתירים, ושמעתי לבאר בזה (מרמ"ר) דכל בטול צריך שהמקבל יזכה בדיור של המבטל ובזה נאמר דאין בטול לחצר לחצר, אבל כאן הבטול הוא רק על הזכות שלא יסלקו אותם באחדא דשא, דהיינו שלרבנן אפשר לעשות אחדא דשא ולסלקם על אף שקבעו דיורם כיון דלתקוני שדרתיך, ולר"ע צריך שיבטלו את זכותם ע"מ שיוכלו הללו לעשות אחדא דשא, אבל אין הכונה שזוכים בדיורים מכח הבטול, וממילא אין בזה חסרון של בטול מחצר לחצר. והביא ראיה לזה מלשון בעה"מ בסוגיין שכ' וז"ל: ובהא מודה שמואל דיש בטול רשות מחצר לחצר כגון זה שבני חיצונה מבטלין לבני פנימית אותה זכות שהיתה להם ברשותם ע"י הרגל עירובן ונותנין להם רשות לסגור הדלת בעדם. דהיינו שפעולת הבטול היא רשות לסגור הדלת ובזה לא שייך מחצר לחצר ודפח"ח.

**ג)** אמנם נראה לבאר באופ"א הא דמהני כאן בטול אף שהוא מחצר לחצר עפ"י משמעות הרשב"א, דעיי' ברשב"א שמשמעות דבריו שע"י האחדא דשא האוסר של בני החיצונה הוא כ"כ קלוש דהקילו בו שמהני בטול, ולפי"ז באמת צריך את שני המתירים להתיר, דהאחדא דשא מקליש את האיסור שאז יכול הבטול להתיר, אמנם אכתי סברא זו צ"ב.

ונראה לבאר (שורש הדבר שמעתי מרז"ב) דיש לחלק בין בטול זה לשאר בטולים דבכל מקום שמבטל את דיורו הרי באמת הוא ממשיך לדור רק שע"י הבטול נחשב דיורו ע"ש מי שנתבטלו לו והוא כאורח ואפי' בדריסת רגל שמבטל פנימי לחיצונה הרי ע"כ ממשיך לדרוס רק דמהני הבטול להחשיב מי שבטלו לו כבעלים על שמוש זה, משא"כ כאן שע"י הבטול מסתלק באמת מדריסת הרגל בפנימית וא"כ י"ל דבזה ודאי מהני הבטול על דריסת הרגל להתיר אפי' מחצר לחצר כיון שא"צ מי שבטלו לו לזכות בדיור אלא ע"י הבטול הסתלק המבטל מכאן, דכיון שהוא דיור קלוש, כשמבטל שייך שיתבטל הדיור ולכאו' יש לפרש כן בדברי הרשב"א.

אלא שלסברא זו צריך לבאר א"כ מה אכפ"ל אם בן הפנימית לא ערב, גם בזה נימא דע"י הבטול בטלה דריסת הרגל, ומתבאר דכל זה מהני רק בצירוף לתקוני שדרתיך, דהיינו שקודם האחדא דשא יש לו דיורים חשובים שלא יועיל לבטלם בלי שהשני יזכה, וע"י אחדא דשא נשאר רק דריסת רגל קלושה וכמוש"כ הרשב"א, והיא מתבטלת מכח הבטול ואין צריך שהמקבל יזכה בה.

**ד)** ועפימש"נ נראה לבאר את דברי התוס' הנ"ל, דסבר התוס' דהם באמת שני ענינים נפרדים לגמרי, דהיינו שיש לאסור בפנימית מכח בני החיצונה מכח שני דינים. הא' דע"י העירוב נקבע שדיורי החיצונה בפנימית ואם באמת נקבע דין זה לא מהני לו בטול חצר לחצר כיון שיש כאן דיורי חיצונה בפנימית, רק דלזה מהני סברת לתקוני שדרתיך דאין דיורי חיצונה בפנימית, אבל בשכח בן פנימית ולא ערב ודאי אוסרת חיצונה על הפנימית דדיורי חיצונה בפנימית. ומ"מ גם אם אמרינן לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ואין דיורי חיצונה בפנימית מ"מ יש לדון לאסור משום דריסת הרגל דהורגלה בפנימית, (וכמוש"כ התור"פ והג' ראמ"ה) ובזה נח' חכמים ור"ע דלחכמים גם על זה מהני סברת לתקוני שדדרתיך לסלק החיצונה ולר"ע כיון שעל דריסת הרגל מהני בטול להסתלק מהדריסת רגל וכמוש"נ דלא דמי לשאר בטולים, ממילא בזה לא נאמר לתקוני שדרתיך ואסורה עד הבטול ומ"מ מהני בטול לדריסת הרגל וכמוש"נ.

ועפימש"נ מתיישבים דברי התוס' באופן נפלא דודאי מודו התוס' דהטעם לאסור בשכח א' מהחיצונה הוא משום דריסת הרגל של רגל האסורה וכמוש"כ רש"י, ודין זה ודאי לא שייך בדף מח: דהוו רגל המותרת וכמוש"כ התור"פ והג' ראמ"ה, רק דהתוס' מק' דשכח א' מהפנימית דמבו' דאוסרים בני החיצונה ולא מהני להו בטול, וע"כ שאין זה משום דריסת הרגל דעל דריסת הרגל של הרגל עירוב ודאי מהני בטול לר"ע, אלא ודאי האיסור משום שבזה אמרינן שמכח העירוב דיורי חיצונה בפנימית כיון שלא שייך סברת לתקוני שדרתיך, ועל זה שפיר מק' התוס' דמבו' בגמ' מח: דאין דיורים להחמיר אפי' שלא שייך שם לתקוני שדרתיך ולמה נאסר כאן, ואף שודאי יש אוסר של דריסת הרגל של רגל האסורה מ"מ על זה מהני בטול וכמוש"נ, ומת' התוס' דכיון שפשעו יש דיורין לחומרא.

ואין שייך כלל להק' דבשכח א' מבני חיצונה גם אסורים עד הבטול אף שלא פשע, דשם אסורים מכח דריסת רגל ולא משום דיורים, והדברים נפלאים[[33]](#footnote-34).

**סימן טו**

**בדברי רש"י בטעם האיסור בשכח א' מבני פנימית ונתנו עירובן בפנימית**

רש"י כ' דפנימית אוסרת משום רגל האסורה וק' איך מתחיל האיסור, אולי כונת רש"י לבן פנימית שלא עירב, עפימש"נ מיושב דחיצונה אוסרת אפי' אם היא רגל המותרת, ובשני הדרכים התור"פ פליג לשיטתו.

**א)** בבי' הא דשכח א' מן הפנימית ונתנו עירובן בפנימית שניהם אסורין, כ' רש"י ד"ה אין בטול: כלומר אין בטול רשות מבן חצר זו לבן חצר אחרת, כיון דפנימית אסורה חיצונה נמי אסורה מפני רגל האסורה במקומה שאוסרת עליה, ועוד שאין עירובה אצלה עכ"ד. ודברי רש"י תמוהים דבשלמא טעמו שליתא לעירובה גבה מובן דזו סיבה שחיצונה אינה ניתרת בפנ"ע וממילא אוסרת גם את הפנימית משום הרגל עירוב, אבל מש"כ הטעם לאסור משום שהפנימית היא רגל האסורה ואוסרת את החיצונה תמוה מאוד, דהא גם הפנימית נאסרה רק משום שהחיצונה אוסרת את הפנימית בהרגל עירוב (דהא בן הפנימית יכול לבטל לבני הפנימית) ולכאו' הרגל עירוב היינו משום שהיא כרגל האסורה (כמו שבי' רש"י לפני כן בד"ה פנימית מותרת) וא"כ איך מתחיל האיסור אדרבא פנימית מותרת וממילא אינה אוסרת את החיצונה וגם חיצונה מותרת ואינה אוסרת את הפנימית וצ"ע.

והנה בשבטל בן הפנימית לבני הפנימית סובר רש"י ד"ה לבטיל לבני פנימית דחשוב עדיין כרגל האסורה ואוסר את החיצונה, ולכאו' מוכח כן גם בתד"ה ליבטיל, ובתור"פ חולק וסובר דהוי רגל המותרת, וסברת רש"י ותוס' דכיון שאסור להוציא מביתו חשיב רגל האסורה, וסברת תור"פ דסגי להתיר במה שמותר מבתי אחרים.

**ב)** ואולי יש לדחוק דכונת רש"י שחיצונה אסורה מפני רגל האסורה של הפנימית היינו של בן הפנימית שלא ערב שהוא רגל אסורה לדעת רש"י, ואף שודאי לא נקט רש"י רק את בן הפנימית משום שהאמת דכל בני הפנימית אסורים משום החיצונה (שאסורה משום ליתא) ואוסרים, ומ"מ כטעם נפרד לאסור את החיצונה זה משום רגל האסורה של בן הפנימית.

ועיי' בתור"פ שהביא ב' צדדים אלו מרש"י לאסור את החיצונה משום רגל האסורה ומשום ליתא לעירובה, וכ' דהטעם של ליתא לעירובה עיקר, ולפי"ז אזיל התור"פ לשיטתו דבן הפנימית שלא ערב הוי רגל המותרת ולכן לא שייך לומר דהטעם לאסור החיצונה משום רגל האסורה של בני הפנימית דאדרבא כולם יותרו ולא יאסרו זה את זה וכמוש"כ, ורש"י לשיטתו בבן הפנימית שלא עירב שהוי רגל האסורה.

אמנם ביאור זה דחוק טובא בדברי רש"י שהרי רש"י כ' פנימית אסורה ולא משמע כלל שמיירי מכח בן פנימית שלא ערב, וביותר דלשון רש"י 'כיון דפנימית אסורה' משמע דכונתו מכח שאנו אוסרים את הפנימית כיון שעירוב מרגילה לתוכה וכמוש"כ רש"י בד"ה הקודם, מכח זה גם חיצונה אסורה משום רגל האסורה, ולא משמע כלל שכונתו לבן הפנימית דלא מיירי ביה[[34]](#footnote-35), ומ"מ טעמו של רש"י תמוה דגם הפנימית אסורה רק מכח שחיצונה היא רגל האסורה ויותרו שניהם וצ"ע.

**ג)** ועפימש"נ בסימן יד בשיטת התוס' דרק בשכח א' מבני חיצונה האיסור הוא רק משום רגל האסורה שמכח הרגל עירוב, אבל בשכח א' מבני פנימית יש כאן אוסר נוסף מצד דיורים ובזה גם רגל המותרת אוסרת, מתיישבים דברי רש"י היטב, דחיצונה אוסרת את פנימית אפי' אם היתה מותרת דהם דיורים גמורים מכח שקבעת את עירוב בפנימית וחוזרת הפנימית ואוסרת את החיצונה משום רגל האסורה.

וכל מה שכ' רש"י ד"ה פנימית מותרת דחיצונה אוסרת את הפנימית משום רגל האסורה, הוא רק בשכח א' מבני חיצונה, ומשום שמכח לתקוני שדרתיך אחדא דשא לענין הדיורים ושייך לאסור רק משום רגל האסורה, וכמוש"נ בסי' יד.

ויש לדקדק כן ברש"י שכ' הטעם של רגל האסורה רק לגבי שכח א' מבני חיצונה אבל במקרה הקודם של שכח א' מבני פנימית (בנתנו עירובם בפנימית) לא פירש רש"י כלום, ומשמע דשם אין צריך את האוסר של רגל האסורה והדברים נכונים.

והתור"פ שחולק על רש"י כאן ולא סבר לביאור זה, הוא לשיטתו שלא נחית לחילוק זה דבשכח א' מבני פנימית האיסור משום דיורים, וכ' על התוס' ד"ה שכח דבאמת אין דיורין להחמיר בכל מקום ובסוגיין אסור רק משום רגל האסורה (עיי' בסי' יד מה שהארכנו בזה) וממילא ודאי דא"א לאסור את החיצונה משום רגל האסורה דאדרבא יותרו שניהם ויהיו רגל המותרת וכמוש"נ.

**סימן טז**

**בדברי הריטב"א בגדר הרגל עירוב**

דעת הריטב"א שהרגל עירוב הוא גם לחצר שלא הניחו אצלה העירוב, וק' דבדף מח: מבו' דשייך לאסור רק לחצר שהניחו אצלה וצ"ל דהם גדרים חלוקים, וק' דהריטב"א מק' כתוס' דאין דיורים לחומרא, וצ"ל שההרגל עירוב שהוא למקום שהפת יוצר שהעירוב לא מתחלק, בביאור הריטב"א שבתי' של פשיעה מיושב גם שאין אחדא דשא.

**א)** שיטת הריטב"א בסוגיין דהרגל עירוב המבו' בגמ' שאוסרים בני חיצונה על הפנימית, אין זה רק מכח שהפת בפנימית נחשב שהחיצונה דרה במקום פיתה (דהיינו בפנים) אלא שייך לאסור לשני הצדדים דהיינו שמחמת שערבו ביחד א"א להתיר החיצונה לבדה, דנחשב הכל כחצר אחד, ומכח זה כ' הריטב"א דמש"כ הגמ' דבנתנה עירובה בחיצונה ושכח א' מבני פנימית דאסורה פנימית משום דליתא לעירובה גבה, באמת אין צריך לטעם זה אלא אסורה משום הרגל עירוב ומבו' דהרגל עירוב הוא אוסר גם לחצר שלא נתנו בה העירוב[[35]](#footnote-36).

ולכאו' ק' דהגמ' דף מח: מק' דבג' חצירות ונתנו עירובן בפנימית יאסרו אחת על השניה מכח העירוב דנחשבים שני החיצונות דרות בפנימית ולא ערבו ביניהם (וע"ז תי' הגמ' אין דיורין להחמיר), ומשמע מאוד בגמ' שם שהקו' רק על מ"ד דנתנו עירובם בפנימית אבל אם נתנה הפנימית עירובה בחיצונות לא שייך להק' כן, וביותר דמפורש שם בריטב"א כן דהקו' רק על מ"ד זה, וא"כ מוכח דהדיורים מחמת העירוב הם רק לצד הפת ולא להיפך והוא סותר לשיטת הריטב"א בסוגיין.

ולכאו' צ"ל שהם שני ענינים דבסוגיין אין כונת הריטב"א שמכח הרגל עירוב נחשבים דרים כולם בשני החצירות ואוסרים שם, דודאי בחצר שאין הפת בה לא נחשבים שדרים שם ואוסרים מכח העירוב וכדמוכח בדף מח:, אלא הנדון כאן אם שייך שיתחלק העירוב שנעשה לב' החצירות שיהיה עירוב של חצר אחת, ובזה סובר הריטב"א דאין חילוק בין החצר ששמו בה את הפת לחצר השניה דשניהם אינם יכולות להתחלק זו מזו, משא"כ שם שהם שני עירובים שהפנימית ערבה עם כל אחד לא שייך כלל סברא זו, רק הנדון שהחיצונות יאסרו זע"ז בפנימית ובזה בודאי שייך שיאסרו רק מכח הפת.

אמנם יש להק' דהריטב"א מק' כהתוס' דאין דיורין להחמיר ולמה אסרי בני חיצונה את הפנימית ותי' כהתוס' דמשום שפשעו בני הפנימית יש דיורין להחמיר. ולפימש"נ דהגמ' בדף מח: היא נדון שונה לגמרי מהנדון בסוגיין דשם דנים שמכח הפת יחשב שכולם דרים באמצעית וכאן הנדון שמכח שערבו ביחד לא יחול עירוב על אחת לבדה, וא"כ תמוה איך הק' הריטב"א מהא דמבו' שם דאין דיורין להחמיר, הרי ע"כ לריטב"א הם שני נדונים נפרדים דבסוגיין אנו באים לאסור משום שעירוב שנעשה לב' חצירות לא יכול להתחלק ועל סברא זו לא נאמר אין דיורין לחומרא וצ"ע[[36]](#footnote-37), ודוחק גדול לומר דהריטב"א הבין דסברת אין דיורין לחומרא היא סברא כללית ולכן דימה ענינים חלוקים, וצ"ע.

**ב)** והנראה מבו' מחומר הקו' שאין כונת הריטב"א שהרגל עירוב אוסר גם חצר שאין הפת בתוכה משום שעירוב לא מתחלק אחר שעשו מתחילה עירוב אחד (דא"כ אין לזה שייכות לדיורין להחמיר וכמוש"נ) אלא שמכח שהם חצר אחת ע"י הדיורים המשותפים שוב א"א להתיר חצר אחת לבדה דהמבטל צריך שיבטל לכל א' וא', דהיינו שאף שלא נחשב שיש דיורים בחצר שאין בה פת כמבו' בריטב"א דף מח: מ"מ מכח קביעת הפת בשניה נחשב חצר אחת (שהרי בני החצר דרים בשני החצירות ביחד) וממילא א"א לבטל רק לחצר זו וצריך לבטל לכל בני החצר (ויתב' בהמשך דין זה) ולכן דימה הריטב"א דשני הדינים נקבעים מהדירה המחודשת שנוצרה מהעירוב ואין דיורים להחמיר ואכתי צ"ע בסברא זו, ועיי' היטב בלשונות הריטב"א שמפורש שאין הנדון לאסור אלא משום דינא דהמבטל צריך שיבטל לכל א' וא' ולכן הביא שתלוי במח' ר"א ורבנן.

**ג)** ובמה שחדשנו בדעת הריטב"א דיש חסרון מחודש שצריך שיבטל לכל א' וא' ואף שאינם אוסרים, נראה לבאר עפ"י זה גם הריטב"א התמוה (ד"ה והא דאמרינן חיצונה אסורה) שמק' שם אמאי לא אמרינן דלבטיל בר חיצונה לבני חיצונה ותשתרי חיצונה באנפי נפשה ותשתרי פנימית בהדה וכו', ותי' דכיון דהם כחצר אחת וצריך לבטל לכל א' וא' כיון שאינו יכול לבטל לפנימית גם לחיצונה אינו יכול לבטל עיי"ש, ודבריו תמוהים מאוד מה מק' דתשתרי החיצונה לבדה ותשתרי פנימית בהדה הא כיון דאינו יכול לבטל לפנימית איך תשתרי פנימית הא לא בטל לה, וגם מה שייך כלל שתשתרי חיצונה לבדה הא ליתא לעירובה גבה וגם הרגל עירוב וצ"ע.

ונראה שסובר הריטב"א דאחר שמבטל לבני חצירו נסתלק לגמרי ושוב אינו אוסר על אף אחד, ולכן מק' שיבטל לבני חיצונה ויחשב מסולק ושוב תשתרי גם פנימית, ואין כונתו שחיצונה תותר שהרי לא ערבה לעצמה, אלא שבטולו יחול אליה ושוב תותר הפנימית עמה, ובזה מת' שיש חסרון בבטולו שלא בטל לכל א' וא' כיון שהם חצר אחת מכח העירוב, והוא אותו ענין שכ' פה שצריך לבטל לכל בני חצר, ולפי"ז יש בזה קצת הבנה שהבטול מסלק את המבטל רק אם בטל לכל בני החצר ואכתי צ"ע בכל זה.

**ד)** הריטב"א כשמק' כהתוס' דאין דיורין להחמיר ומת' ג"כ דמשום שפשעו בני הפנימית יש דיורין להחמיר, עיי"ש בדבריו שהק' ב' קושיות הא' דבשכח א' מבני פנימית יהיה סברא של לתקוני שדרתיך והב' שאין דיורין להחמיר, ותי' דכיון שהעוות בא מבני פנימית לא שייך לומר לתקוני שדרתיך ומאותו טעם נמי א"א לומר אין דיורין להחמיר, ומשמע בדבריו שזה אותו טעם ממש לשני הדברים.

וצע"ק בסברא דלכאו' הם שני ענינים אחרים דלגבי לתקוני שדרתיך אמרינן דלא בני החיצונה עוותו ולכן לא שייך סברת לתקוני שדרתיך, ולכאו' הוא סברא בדו"ד (כביכול) שביניהם, דבני חיצונה יש להם רשות בפנימית ע"י שהסכימו שיקבעו דירתם אצלם ובשכח א' מבני חיצונה אומרים להם בני פנימית דלא הסכימו לעירוב שמעוותם, ובשכח א' מבני פנימית שבני חיצונה עשו עירוב טוב לא שייך סברא זו, ואילו לגבי דיורין לחומרא הוא לכאו' סברא בתקנ"ח דהקילו שלא להחשיב דיורי עירוב לחומרא ולא הקילו כשהאיסור בא ע"י פשיעת בני פנימית, ולכאו' הם שני סברות נפרדות ודחוק לומר בכונת הריטב"א דדימה רק המציאות ולא את הטעם לאסור וצ"ע.

ושמעתי מרז"ב להטעים סברת התוס' דבפשיעה יש דיורין להחמיר, שאין זה משום דלא נתנו חכמים קולא כשפשעו, אלא שגדר הדין הוא שכשבא איסור מחמת דיורי עירוב לא החמירו, אבל כאן נחשב שהאיסור בא מחמת פשיעתם ולא מכח הדיורים דהא הדיורים מצ"ע אם לא היו פושעים לא היו אוסרים ולכן יש דיורים להחמיר.

ואם כנים הדברים י"ל שסובר הריטב"א דסברת לתקוני שדרתיך בעצם שייכת בכל מקום שהעירוב פועל עיוות ולא תקון (ולא רק משום שבני החיצונה הביאו עירוב לא טוב) רק שזה גופא הסברא שכיון שהפנימית פשעה נחשב שלא העירוב הביא עוות אלא הפנימית גרמה האיסור וכמו הסברא דלא חשיב דיורין להחמיר ואת"ש דמיון הריטב"א.

**סימן יז**

**ביישוב דברי התוס' ר"פ דבבטל לאחד שרי לו מסוגיין (סו:)**

בביאור דברי התור"פ דבבטל לא' שרי לו, לתור"פ תמוה למה בשכח א' מהפנימית לא חל הבטול לפנימית, יתכן דלתור"פ כל האיסור משום ליתא לגביה וכלשונו, ועוי"ל דתור"פ מודה כשלא שייך שיבטל לאחרים וב' ביאורים בזה, עוד בדברי תור"פ למה חשיב כלפיו אותה רשות, ויישוב עפ"י הראב"ד דף כו.

**א)** מבו' בגמ' דף כו דהמבטל צריך שיבטל לכל א' וא' ואם ערבו ושכח א' ובטל רק לא' אסורים, ומשמע ברש"י שם שכולם אסורים גם מי שבטלו לו, וכ"כ המ"מ והובא בשעה"צ דכולם אסורים דעירוב כשמו דהיינו שכולם מעורבים ולא שייך להתיר למי שבטלו לו ולאסור לשאר, ואף שזה שבטלו לו לכאו' אין מי שאוסר לו דהא הא' שלא עירב בטל לו והשאר מעורבים עמו, מ"מ אסור דבטל העירוב דאין עירוב למחצה. אמנם בתור"פ שם בדף כו כ' דמי שבטלו לו מותר.

והנה בכל חצר שערבו שתים ולא השלישי היה מקום לומר דחל ביניהם העירוב רק דהשלישי אוסר, וא"כ אפי' אין בין בתיהם פתח[[37]](#footnote-38) מותר להעביר ביניהם דרך חריץ אף שהחצר אסורה מכח השלישי, ובמאירי ריש פ' חלון מפורש דאסור וסברתו דכל שלא מעורבים כולם לא חל העירוב, וכן מוכח לכאו' מגוי בחצר שבטל העירוב לגמרי[[38]](#footnote-39) כדמוכח בסוגיות סה. וסו. ולפי"ז דברי התור"פ צ"ב למה חל כאן עירוב למחצה.

ונראה לחלק בפשיטות דאף שאין העירוב חל, כל שלא כל בני החצר מעורבים, מ"מ לגבי מי שבטלו לו כל בני החצר מעורבים, ובזה לא נאמר חסרון שצריך שיחול העירוב והחבור לכל בני החצר, דאף שביחס לשאר בני חצר לא כל החצר העורבת ביחס אליו כל החצר מעורבת, ובנוס"א ק' דעירוב שלא מתיר לא חל ולכן לא חל עירוב בחצר כששנים ערבו מתוך שלושה אבל בבטל לא' ביחס אליו חל ההיתר.

ודעת רש"י ומ"מ י"ל דגם זה חסרון בעירוב שלא כל החצר ניתרת, או באופ"א ק' דכיון שביחס אליהם לא כל החצר מעורבת ובטל עירובם א"כ אינם חלק מהעירוב ושוב גם הוא אינו מעורב עמם[[39]](#footnote-40).

**ב)** ויש לתמוה על שיטת התור"פ מסוגיין (סו:( דשכח א' מבני פנימית ונתנו עירובם בפנימית למה לא חל הבטול לפנימית, ואף שלבני חיצונה לא יכול לחול בטול דהוא מחצר לחצר, מ"מ ביחס לבני פנימית שחל בטול יותרו ויותרו גם בחצר החיצונה, דהא מכח העירוב הוו כחצר אחת ובטל רק לחלק מהם, ולתור"פ הם מותרים והאחרים אסורים.

וגם בנתנו עירובם בחיצונה ושכח א' מבני פנימית לכאו' צריך שיועיל הבטול להתיר להם את כל החצר, אלא שאם נאמר דכל היתירו של התור"פ להוציא מביתו לחצר (ויתב' בהמשך דברינו) שייך לומר דאסורים הפנימיים בחיצונה וממילא שייך לגביהם חסרון של ליתא לעירובייהו גבייהו דאין יכולים להביא העירוב אצלם, ומ"מ באופן הראשון שכ' (האופן השלישי בברייתא) ודאי ק' דיועיל בטולו להתיר ביחס לבני פנימיים וצ"ע.

**ג)** ושמעתי ליישב דזהו הטעם שהתור"פ מבאר בכל הסוגיא שהחסרון משום ליתא לעירוביה גביה, ומשמע בדבריו שגם כשאנו דנים לערב ב' החצירות שייך החסרון של ליתא לעירוביה גביה, וממילא י"ל דכל דברי התור"פ שגם ביחס למי שלא בטלו נשאר העירוב ואשר על כן ביחס למי שבטלו אין מי שיאסור עליו, זה רק בלא חסרון של ליתא לעירוביה גביה, אבל כאן שאנו דנים להתיר בשכח א' מבני פנימית ועירובם בפנימית שיחול הבטול ביחס לפנימיים ויותרו לכה"פ בפנימית, י"ל דכיון דביחס לחיצונים הם אסורים בפנימית, ממילא יש להם חסרון של ליתא לעירובה גבה ואין הם שייכים כלל לעירוב (ולא רק המבטל אוסר אותם) ובזה מודה התור"פ דכיון דביחס אליהם בטל העירוב לכן גם לגבי הפנימית בטל העירוב ונאסרים מכחם ולא דמי לשם.

ואף דלכאו' בכל מקרה של בטל לא' יש חסרון של ליתא לעירוביה גבה דהא אין השאר יכולים להביא העירוב אצלם, צריך לחלק שאין שייך חסרון זה בחצר עצמה דמצ"ע מישך שייכי למקום העירוב, ורק מחצר לחצר יש חסרון של ליתא לעירוביה ואכתי צ"ע בחילוק זה.

**ד)** ובאופן אחר נראה ליישב דכל דברי התור"פ רק כששייך לבטל לכולם והוא בטל לא' מהם דבזה סובר התור"פ דמהני לו להתירו, אבל בסוגיין דאינו יכול לבטל לשאר מודה התור"פ דגם הוא אינו ניתר.

ובהסבר חילוק זה נראה עפ"י מה שמתבאר בדברי התוס' סה: ד"ה דאתא דמחלק שם התוס' בין גוי דמבטל העירוב לגמרי לישראל דאינו מבטל העירוב דישראל מצי מערב, ולכאו' ק' דהתינח בע"ש דמצי מערב מ"מ בתחילת שבת לא מצי מערב ולמה לא מבטל העירוב, ויש בזה כמה ביאורים, ובא' מהראשונים משמע שם שבטול בעירוב מישך שייכי וכיון שיכול לבטל אין זה בטול לעירוב, ונמצא לפי"ז דהתוס' מחלק דג' בני חצר וערבו שתים אם השלישי לא מצי לערב או לבטל בטל העירוב ואם מצי לערב או לבטל לא בטל העירוב.

ויתכן לחדש יותר דכונת התוס' שם לומר דהעירוב קיים ממש וכששכח א' העירוב בין האחרים נשאר, דכיון דמצי לבטל או לערב לא בטל העירוב מכחו ומותרים אפי' לטלטל ביניהם דרך חריצים ודלא כמאירי הנ"ל, אמנם עיי"ש ברשב"א שכ' דלא בטל העירוב לגמרי ומשמע דלא חל העירוב להתיר בין האחרים ומ"מ לא בטל סיבת העירוב לגמרי וכשיבטל יחזור עירוב למקומו.

ונראה דסובר התור"פ לחילוק זה ולכן רק שם דמצי לבטל לכולם לא בטל העירוב גם כלפי מי שלא בטלו לו וממילא למי שבטל מותר כיון שעירובו עם האחרים קיים דמצי לבטל להם, אבל בסוגיין דלא מצי לבטל להם בטל העירוב לגמרי כלפיהם, וממילא לא מהני גם למי שמבטל דאין עירוב למחצה.

והנה נסתפקנו בדעת התוס' אם קיים העירוב לגמרי ומותרים ביניהם או דודאי לא חל ההיתר רק דמ"מ לא בטל הסיבה לעירוב, ואם נאמר דקיים העירוב לגמרי ודאי מובן דהם אינם אוסרים עליו, ונראה דגם אם ננקוט כרשב"א דאין היתר ביניהם רק לא בטל העירוב לגמרי יש לבאר דכל מה שהתור"פ פליג על המ"מ דאף שלגביהם אין עירוב מ"מ לגביו יש עירוב, זה רק אם לא בטל העירוב דכיון דלכולהו יש להם מעשה עירוב שייך שיחול ההיתר רק לגביו וכמוש"נ, אבל במקום דלא מצי לבטל שממילא לגביהם לא חל כלל העירוב ואין כאן אפי' סיבה לעירוב (ואפי' ימות לא יותרו דבטל העירוב לגבם) פשוט דלא שייך עירוב רק לגביו ולא לגביהם דאין עירוב למחצה.

**ה)** ועד"ר חילוק זה שמעתי מרש"כ בביאור אחר דכל מה שנוקט התור"פ דשרי לו הוא משום דביחס אליו אמרינן דבטל לכולם וביחס אליו נחשב שכולם מעורבים, אבל במקום שאין יכול לבטל לכולם לא שייך לדון שביחס אליו בטל לכולם דאין שייך בטול להם ובזה מודה תור"פ דאסור לכולם[[40]](#footnote-41).

ויש לדחות מהלך זה דהא מבו' בגמ' דלר"א דא"צ לבטל לכל א' וא' אין חסרון בסוגיין של בטול מחצר לחצר, וא"כ בהא דמהני בטול לו משום שביחס אליו יש בטול לכולם, הרי אין זה בטול לכל א' וא' רק שביחס אליו חשיב הבטול אליו כסלוק גמור וממילא כאילו בטל גם לגבי אחרים, וא"כ דמי לר"א דמבטל לכולם דרכו ובזה מבו' בסוגיין דאין חסרון של בטול מחצר לחצר.

ובאמת התור"פ עצמו פליג בסברא זו על שאר ראשונים ופירש דבסוגיין מדינא לא הוי בטול מחצר לחצר ולכן לר"א דאינו ניכר שמבטל לכל א' וא' לא גזרו אטו בטול מחצר לחצר ולרבנן גזרו דנראה שמבטל מחצר לחצר, וגם לדעתו נסתר מהלך זה דכשבטל לו היה צריך לחול לכולם הבטול ביחס אליו כיון שזה לא נראה שמבטל מחצר לחצר ואכתי צ"ע בכל זה.

**ו)** ובעיקר דברי תור"פ יש לדון אם מתיר להוציא רק מביתו או גם משאר בתים וכן מבית שבטל לו (אם בטל ביתו), דהנה יש לדון איך שרי לו להוציא מהבית לחצר הא בחצר יש חלק שהוא שלו לבד דהיינו החלק שבטלו לו והבית משותף לכל המעורבים ואיך שרי להוציא ממנו לחצר[[41]](#footnote-42), ובהמשך יתב' יותר קו' זו.

ושמעתי מהגרג"כ די"ל בזה דשרי לו רק מביתו ואמרינן אין דיורים להחמיר דהיינו שלגבי האיסור להוציא לדיורי המערבים אמרינן שהעירוב מערבם וגם הם דרים בביתו, אבל לגבי האיסור להוציא לחלק המבטל שהוא שלו לבד אמרינן שאין דיורים להחמיר ומוציא מביתו לחלקו, ואף שהוא תרתי דסתרי באותו מעשה, י"ל דהכלל שאין דיורים להחמיר אין זה קולא שלא לדון הדיורים אלא שאין בדיורים אלו כדי ליצור איסור רק כדי להתיר וממילא שייך להתיר כאן תרתי דסתרי עכ"ד.

אמנם לכאו' בתוס' וריטב"א שכ' דבמקום שפשע יש דיורים להחמיר מוכח שהוא קולא שלא לדון הדיורים וכשפשע לא נאמרה קולא זו, דאם אין בדיורים כדי לאסור לכאו' בשום מקום לא יאסרו דיורים אלו, והתור"פ גם הביא חילוק זה ולא דחאו מסברא ולכן נראה שלא כדבריו בזה.

**ז)** והדרך הפשוטה בזה שסובר התור"פ כראב"ד המובא ברשב"א דף כו דשרי מרשות שותפים לרשות יחיד ולכן שרי לו להוציא לחלק החצר שהוא רק שלו מרשות המשותפת, ולפי"ז שרי לו להוציא מכל הבתים וגם מבית המבטל לחצר דהכל כרשות פרטית לרשות משותפת דשרי להוציא, ועיי' סי' מה שהארכנו בדברי הרשב"א והראב"ד..

וביאור זה צ"ל גם בדעת התוס' סו: שסובר דשייך עירוב חד צדדי דהפנימית מותרת בחיצונה ובפנימית ובפשוטו מותר לה להוציא מפנימית לחיצונה (דהתוס' דימה לדף מח: דשרי לאמצעית להוציא לחיצונות) ואף דפנימית היא רשות פרטית ביחס לחיצונה דהיא רשות כללית צ"ל שסובר התוס' כראב"ד וכבר הארכנו בסוגיא ד'המן' דשיטת תוס' כראב"ד וצ"ע בשיטת תור"פ שם.

ובאמת כל קו' זו איך מוציא מביתו לחלק החצר של המבטל, היא רק לפי המבו' בראב"ד דהשותפות בחצר אנו דנים אותה כחלקים נפרדים לכל א' (דלראב"ד אם היינו דנים אותה כמשותפת שרי ממנה לבית) אבל אם נחלוק ונחשיב החצר כרשות משותפת לק"מ דגם ביתו היא רשות משותפת וגם החצר היא רשות משותפת ורק מבית המבטל יהיה אסור לחצר דהוא מרשות פרטית למשותפת, והנה הארכתי בסי' שהרשב"א שחולק על הראב"ד ואוסר מפרטית למשותפת חולק גם על סברא זו ומחשיב חצר לרשות משותפת ולא שמכניס לחלק לוי וחלק יהודה ואכהמ"ל.

ולפי"ז לק"מ בתור"פ דממ"נ אם סובר כראב"ד שרי מפרטית למשותפת ואם סובר כרשב"א א"כ גם החצר היא משותפת וכשמוציא מביתם לחצר מוציא מרשות ראובן שמעון לוי (המעורבים) לרשות ראובן שמעון לוי ולא אכפ"ל שיש לראובן שני חלקים בחצר.

אמנם יש לתמוה על זה מיורש שגר בחצר שאוסר אף שבחלקו הראשון מעורב עם כולם ומוכח שבכה"ג בטל העירוב, אמנם לכאו' לתור"פ גם שם שרי ליורש ורק האחרים אסורים דמת והוריש לא גרע מבטול.

**סימן יח**

**בביאור הגמ' דלר"א מהני הבטול מחצר לחצר**

בביאור חילוק התוס' דבחיצונה לא שייך שיחול הבטול גם לפנימית לר"א, ביאור יישוב הקרני ראם, ועפי"ז ביאור אחר לתי' התוס', עפ"י המבו' נראה דהחסרון של מחצר לחצר הוא במעשה.

**א)** הגמ' סז. מק' בשכח א' מהפנימית שיבטל לפנימית והחיצונה תהיה מותרת אתה והגמ' תולה את דין זה בר"א ורבנן דלר"א דא"צ לבטל לכל או"א מהני באמת שיבטל לפנימית ותשתרי חיצונה, ומק' התוס' ד"ה כמאן למה הגמ' לא מק' על המקרה הראשון דנתנו עירובם בחיצונה ושכח א' מבני חיצונה שיבטל לחיצונה ותשתרי פנימית לר"א דא"צ לבטל לכל א' וא', ומת' התוס' דהכא דליכא דיורי חיצונה בפנימית אלא ע"י הרגל עירוב לא חשיב בטול מחצר לחצר כיון דמאליהן משתרו בני חיצונה, משא"כ שם שפנימית אוסרת החיצונה ע"י דריסת רגל שלה חשיב בטול מחצר לחצר אע"ג דא"צ לבטל לכל אחד ואחד עכ"ד.

ודברי התוס' אינם מובנים שמחלק בין אוסר של דריסת הרגל לאוסר של הרגל עירוב, ותמוה דהא סו"ס גם באוסר של הרגל עירוב חשיב מחצר לחצר רק דלר"א א"צ לבטל לכל א' וא' וחשיב שמבטל לבני חצירו וממילא הם זוכים, וא"כ מה אכפ"ל איך הם אוסרים סו"ס הם לא זוכים את זה ישירות אלא דרך בן חצירו וצ"ע[[42]](#footnote-43).

ועיי' במהרש"א שמק' למה תוס' מק' רק מהמקרה הראשון ששכח א' מבני חיצונה ולא מק' משכח א' מבני פנימית ועירובו בחיצונה ועיי"ש בקרני ראם מה שתי' בזה ויתב' בהמשך.

**ב)** ובחילוק התוס' היה נראה לחדש דבבטול מחצר לחצר יש חסרון גם במעשה הבטול דמבטל לאדם שהוא לא בן חצירו, וגם בחלות הבטול דע"י הבטול מתאחדים הדיור של מי שבטלו לו לדיור המבטל וכיון שהם דיורים חלוקים לא שייך שע"י בטול יחשבו אחד.

ולפי"ז מתבארים דברי התוס' באופן נפלא דמצד חלות הבטול מחלק התוס' בין הרגל עירוב לדריסת הרגל דבדריסת הרגל שהיא דיור עצמי של הפנימית בחיצונה א"כ לא שייך שיתאחד דיור זה שהוא של פנימי עם דיורי המבטל בחיצונה, משא"כ בדיורי הרגל עירוב שכל הדיור הוא שמתחברים ומתאחדים עם הפנימית אין חסרון של חלות הבטול שיתאחד הדיור שבהרגל עירוב עם הדיור של הפנימי, ומה שמבו' בגמ' שלרבנן א"א לבטל הוא חסרון במעשה הבטול דכשמבטל לבני חיצונה הוי בטול מחצר לחצר ובזה מהני לפי ר"א דמעשה הבטול הוא לפנימיים (ואין הכונה במש"כ שיש שני חסרונות, אלא שהחסרון מחצר לחצר הוא גם במעשה וגם בחלות).

אמנם אף שמהלך זה נראה בדברי התוס' מ"מ האמת אינו כן דמלבד שהוא חדוש נורא לומר ב' דינים אלו, גם בלשון התורא"ש והתור"פ נראה דיסוד חילוק התוס' הוא דבהרגל עירוב אין זו דריסת רגל גמורה ושייך לדון הבטול בלעדיה עיי"ש היטב בלשונם, ולא שהרגל עירוב הוא דיור עם יותר שייכות לפנימיים ודו"ק.

**ג)** ובביאור סברתם נראה לומר בהקדם ביאור יישוב הקרני ראם על קו' מהרש"א, דהמהרש"א הק' למה תוס' לא מק' על נתנו עירובם בחיצונה ושכח א' מבני פנימית דיועיל בטולו לכולם לר"א דא"צ לבטל לכל א' וא', ומת' הקרני ראם: דבנתנו עירובן בחיצונה כיון דהבטול לפנינו גליא מעיקרא בטול לחיצונה דאלת"ה אין עירובו אצלם, א"כ פשיטא דהוי בטול מחצר לחצר עכ"ד.

וביאור דבריו נראה דאין כונת הגמ' דמכח שא"צ לבטל לכל א' וא' שייך שיחול בטול ישיר לבני חיצונה דרך הפנימית, אלא רק כשהבטול מצ"ע שייך שיחול לפנימית לבדה בזה אנו אומרים דגם החיצונה ניתרת עמה דא"צ לבטל לכאו"א, אבל אם כל הבטול מבוסס על זה שיחול הבטול לכולם א"כ לא חל הבטול כיון שאין בטול מחצר לחצר.

וממילא מבוארים דברי הקרני ראם דבשכח א' מבני פנימית ונתנו עירובם בחיצונה כיון שלא שייך שיחול בטול לפנימית לבדה שהרי אינה מעורבת בלי החיצונה חשיב הבטול לפנימית כבטול לחיצונה והוי בטול מחצר לחצר. משא"כ כששכח א' מהחיצונה שייך שיחול בטול לבני החיצונה ואתם יותרו בני הפנימית.

ועפי"ז מבו' גם חילוק התוס' (עפ"י מה שדקדקנו בתורא"ש ותור"פ) דדריסת הרגל של פנימית לחיצונה היא בעצם מציאות החצר וא"א לדון כלל את החיצונה בלא הפנימית ולכן לא מהני בטול לחיצונה כיון דבעינן לבטל לכאו"א ובכלל זה לבני הפנימית שדרים בדריסת רגלם בחיצונה והוי בטול מחצר לחצר, אבל הרגל עירוב אינו מציאות בחצר שא"א לדון בלעדיה ואף שההרגל עירוב אוסר מ"מ שייך לדון שהבטול יחול קודם לפנימית לבדה ושוב יותרו גם בני חיצונה בפנימית ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ד)** והנה בסי' הבאנו דיש שמוכיחים מדברי הגמ' דלר"א אין חסרון של בטול מחצר לחצר, דהא דלא מהני לבטל מחצר לחצר זה חסרון במעשה הבטול (ולא בחבור בין החלקים ולא בזכיה) דאל"כ מה מהני לר"א דא"צ לבטל סו"ס איך זוכים בני החצר השניה בחלק בן הפנימית, ורצינו לדחות דכיון שזוכה כחלק מכל המעורבים שהם בני חצר אין חסרון משא"כ לרבנן שזוכה כאדם פרטי.

אמנם לפימש"נ בשיטת התוס' מוכח שהוא חסרון במעשה הבטול, דאם כשזוכה כחלק מהעירוב אין חסרון של מחצר לחצר מה אכפ"ל שמתחילה צריך לבטל לכל המעורבים סו"ס הם זוכים דרך בני החצר שמעורבים עמם ובזה אין חסרון של מחצר לחצר ואכתי צ"ע בכל זה.

**סימן יט**

**בדברי הראשונים דהחזרה והחזקה הם מכח האיסור**

ביאור התוס' דחזרה וחזקה מכח האיסור ולכן בין הכנסה ובין הוצאה, ק' דבמבטל ביתו וחצירו לא שייך איסור, וכן ק' בחזרת רבים, לחדש דלתוס' יש ב' אופני חזרה איסור ושמוש, ברשב"א משמע לא כן וצ"ל דברבים שאינם אורחים מודה דשמוש הוי חזרה, וכעי"ז בבטל ביתו קודם חזקה.

**א)** כ' התוס' סח: ד"ה והוציאו, **פירוש או הכניסו דבחד מינייהו הוי חזקה כשעושה דבר שהיה נאסר בלא בטול, והא דקתני בסמוך מי שנתן רשותו והציאו וכו' אוסר, לאו דוקא הוציא אלא אפילו הכניס** עכ"ד התוס'. ודבריו צ"ב מה ההו"א לחלק בין הוצאה והכנסה וגם מה השייכות לביאור שהחזקה היא משום שנאסר, ועוד ק' דאם הסברא בחזקה שמהני בין הכנסה ובין הוצאה היא משום שתלוי באיסור, איך מדמה התוס' חזרה לחזקה דמה שייך שם סברא זו, הא למבטל אסור להוציא מהבית לחצר בלי קשר לבטול, עוד הק' על דברי התוס' שחזרה היא בין הכנסה ובין הוצאה דבדף סד. לכאו' מבו' בתוס' דחופה דרש"י, שכל האיסור הוא רק בהכנסה ולא בהוצאה.

והנראה ברור בכונת התוס' דבעצם היה מקום לחלק בין הוצאה להכנסה, שבביטל את החצר א"כ בהוצאה הוא מכניס לרשות המבוטלת והוי תשמיש יותר ברשות המבוטלת, מאשר הכנסה שמוציא מהחצר ואין כאן תשמיש בחצר (וכמבו' בתוס' הנ"ל סד. ונפסק במג"א ובהמשך יתב'), רק שהתוס' מחדש כאן דהחזקה היא לא מכח שמשתמש בחצר, אלא מכח שעושה מעשה שבלי הבטול אסור לו, דהא אסור להוציא לחצר שאינה מעורבת, וזה גופא החזקה דעושה מעשה שמותר לו רק מכח הבטול, וממילא כ' התוס' דה"ה הכנסה, דכיון שהחזקה היא מכח האיסור אין חילוק בין הוצאה והכנסה.

ולפי האמור גם המשך דברי התוס' שכ' דגם חזרה היא בין הוצאה בין הכנסה, ע"כ צ"ל בכונתם דגם חזרה היא מכח האיסור ולכן הוי חזרה בין בהכנסה ובין בהוצאה, וביאור הדבר דכשעושה מעשה שאם ננקוט את הבטול המעשה אסור, דהיינו שמוציא מביתו לחצר שבטל, דע"י הבטול נתחלקה החצר מהבית, לכן הוי חזרה דההוצאה סותרת את הבטול, וממילא סובר התוס' דה"ה הכנסה דאין לחלק בזה.

ואף שלא דמי כ"כ דהא גם בלא הבטול אסור לו להוציא מביתו לחצר שאינה מעורבת, וא"כ אין האיסור מכח בטולו, צ"ל דמ"מ הבטול הוא סיבה לאיסור דהוא מסלקו לגמרי מהחצר ולכן ההוצאה וההכנסה הם סתירה לבטול ודו"ק, ובנוס"א ק' דקודם הבטול אסור משום חלקי החצר של האחרים אבל מצד חלקו שרי להוציא והבטול הוסיף לאסור להוציא גם לחלקו (ואם ננקוט כפי מה שרוצים לומר בדעת הרשב"א ורמב"ם דלחצר שאינה מעורבת אין איסור מצד שינוי הבעלים רק שדמי לרה"ר א"ש טפי, דנוסף כאן האיסור מצד שינוי בעלים.

וכן מבו' ברשב"א בסוגיין שכ' דליחיד שרי להוציא מביתם: ואפילו קדם הוא והוציא משלהם לא אסר, דכאורח הוא לגביהן וממקום המותר לו הוציא, ולא אמרו שאוסר אלא במוציא או מכניס ממקום האסור לו עכ"ל. ומבו' להדיא דחזרה היא רק ממקום שאסור לו, והביאור כמוש"כ דהחצר נאסרה לו מכח הבטול, וכשמוציא לה הוי חזרה מן הבטול דההוצאה סותרת את הבטול.

**ב)** אמנם ק' דכל זה א"ש כשמבטל חצירו, דאז כשמוציא מביתו הבטול הוא תוספת בחילוק הרשויות של החצר מהבית וכמוש"נ, וממילא ההוצאה הוי חזרה מהבטול, אבל בבטל ביתו וחצירו, ע"י הבטול אין כאן סיבה לאסור מהבית לחצר, דאדרבא הרי באמת ניתר להם להוציא מן הבית לחצר והוו רשות אחת, ורק לו אסור קודם חזקה משום שהוי חזרה מהבטול (וכמבו' ברש"י דף כו ובראשונים שם) וא"כ למה באמת יש כאן חזרה מהבטול בבטל ביתו וחצירו, הרי אין כאן איסור מכח הבטול, דאדרבא מכח הבטול הותר לו ולכולם, ומוכח דהחזרה אינה מכח האיסור אלא מצד עצם ההוצאה ודברי התוס' והרשב"א צ"ע.

עוד יש להק' בהא דמבו' דברבים יש חזרה גם כשמוציאים מבית היחיד לחצר, ושם ג"כ הרי הבטול לא גורם איסור, שהרי אדרבא מצד הבטול שרי, דהבית והחצר של היחיד, רק אסור משום דחשיב חזרה כמבו' ברש"י סט: ולכן אסור, וא"כ אדרבא למה חשיב חזרה כיון שאין כאן איסור מכח הבטול.

ואף לרשב"א דהרבים אסורים לא מטעם חזרה (ויתב' מחלוקתם בסי' כ') מ"מ הרי ודאי אין האיסור מכח הבטול ואדרבא הבטול הוא סיבה להתיר, רק דהבטול לא הצליח להתיר לרבים (ויתב' בהמשך), וא"כ בזה לכאו' אין שום טעם לומר דחשיב חזרה כיון שאסורים להוציא, דהא אין הבטול סיבה לאיסור כלל, וממילא לא שייך שיחשב שההוצאה היא סתירה לבטול מכח האיסור, ודברי התוס' והרשב"א שתלו החזרה באיסור צע"ג.

**ג)** והנראה לחדש בדעת התוס' דבאמת שייך חזרה גם בלי שעובר איסור, דיש ב' אופנים לחזרה, הא' מכח שמשתמש ברשות המבוטלת וזה אפי' בלי שעובר איסור, והב' ע"י שעובר על איסור שמכח הבטול, שממילא יש כאן חזרה מהבטול, וכן בחזקה להיפך כשעושה מעשה שניתר מכח הבטול.

רק שהתוס' סובר ששמוש שנחשב חזרה או חזקה, הוא רק בהכנסה לרשות המבוטלת ולא בהוצאה ממנה שאין זה שמוש ברשות, וחדושו של התוס' ששייך חזקה וחזרה גם מכח האיסור, ולכן בין הכנסה ובין הוצאה הוי חזקה וחזרה וכמוש"נ, אבל ודאי דבאופנים שלא שייך איסור, יש כאן חזקה מכח השמוש.

ובמבטל ביתו וחצירו בין שיוציא לחצר בין שיכניס לבית הרי יש כאן הכנסה אל הרשות המבוטלת דהא ביטל שניהם (וחזרה מכל א' מהם מסתבר שהיא חזרה מהכל כיון שחשיב בטול א') אמנם ברבים שביטלו ליחיד דאסורים מביתו, לכאו' יאסרו רק כשמוציאים מביתו לחצר דיש כאן שמוש של הכנסה לחצר, אבל במכניסים מהחצר לביתו לא יאסרו לפימש"כ, שהרי אין כאן מעשה חזרה מכח הבטול וגם אין כאן שמוש של הכנסה את הרשות המבוטלת[[43]](#footnote-44).

ובאמת בתוס' סד. מבו' דבשבטל ביתו לבית חבירו כל החזרה (והאיסור שמכח החזרה) היא רק בהכנסה מבית חבירו לביתו ולא מביתו לבית חבירו, וכבר הק' האחרונים דהתוס' סותר מש"כ דף סח: דחזרה הוי בין בהכנסה ובין בהוצאה, ולפימש"נ הדברים מבוארים ומיושבים, דהתוס' שם מיירי מביתו לבית חבירו דמכח הבטול צריך להיות מותר, וא"כ כל מה ששייך חזרה שם הוא רק מכח השמוש, ובזה חילק התוס' דרק הכנסה לרשות המבוטלת אוסרת, ופה בדף סח: מחדש התוס' דבמקום שנאסר מכח הבטול דהיינו מביתו לחצר שבטל בזה הוי חזרה בין בהכנסה ובין בהוצאה, וזהו מה שדימה התוס' לחזקה מכח איסור וכמוש"נ.

**ד)** אמנם בדברי הרשב"א שכ' להתיר ליחיד להוציא מביתם ומחלק דלא דמי למוציא מביתו 'ולא אמרו שאוסר אלא במוציא או מכניס ממקום שאסור לו' מפורש לכאו' דלא כמוש"כ שהרי לדברינו במוציא מביתו לחצירו הוי חזרה גם בלא שהוא מקום האסור (ואת האיסור צריך רק להכנסה מהחצר) ובדברי הרשב"א מפורש שכל הטעם שנחשב חזרה הוא משום איסור, וא"כ בדעת הרשב"א הדרא קו' לדוכתא מה שייך חזקה במבטל ביתו וחצירו או ברבים וצ"ע.

והנה לגבי רבים שחשיב חזרה מה שמוציאים מבית היחיד אף שאין כאן איסור מצד הבטול, נראה לבאר דכל מה שאמר הרשב"א דחזרה היא רק בהוצאת איסור אין זה משום שחולק ששמוש כבעלים אינו חזרה, אלא שסובר דשמוש זה לא סיבה כלל לחזרה, דאדרבא מכח הבטול נפרש את השמוש כאורח ומנלן לפרשו כמעשה בעלים ולהחשיבו חזרה, אמנם כל זה שייך ביחיד דשייך ליחשב אורח, ולכן כל חזרתו היא רק כשעושה הוצאה שאסורה מכח הבטול, אבל רבים דלא נעשים אורחים אצל יחיד א"כ ע"כ הוצאתם מתפרשת כמעשה בעלים בחצר והוי חזרה גם בלא איסור, ודברי הרשב"א דרק ממקום האסור הוא חזרה מתפרשים ביחיד וכמוש"נ.

**ה)** ועפי"ז נראה ליישב גם הקו' מביטל ביתו וחצירו, דהנה יש להסתפק בהא דמבו' בסוגיין דכל מבטל שייך שיחזור בו קודם שהחזיק מקבל הבטול, וע"י שיחזיק השני אינו יכול לחזור, האם הפשט דהבטול חל מיד בדבורו רק שכל שלא זכה הלה יכול לחזור בו דלוקח ונותן הדיור בדבורו, וע"י חזקת הנ"ל זכה שלא יוכל לחזור, ומ"מ כל שינוי הדיור שחל מהבטול חל כבר בדבורו. או דנימא דכל חלות הבטול נגמרת ע"י חזקת מי שבטלו לו ועד החזקה עדיין הדיור לא משתייך אליו.

ולכאו' יש להוכיח דהבטול חל מיד מהא דשרי ליחיד שבטל להוציא מבתיהם לחצר וודאי שרי לו אף קודם חזקה (דהא באופן שרבים בטלו שאסורים להוציא, מיירי גם קודם חזקה ויש צד דרק לכן הוי חזרה עיי' לק' סי' כ') ואף שהוצאתו ודאי לא נחשבת חזקה להם, וע"כ שגם קודם החזקה כבר נגמר הבטול ושרי להוציא מביתם לחצר, אמנם יש לחלק דהסתלקותו ודאי חלה בדבור ע"י הבטול רק שזכיתם וממילא כניסתם לרשותו לא חלה רק ע"י החזקה ולכן שרי לו להוציא מביתם לחצר דכיון שנסתלק הוי כמוציא מרשותם לרשותם ודו"ק.

ואם ננקוט כן דקודם החזקה הם לא נכנסים לרשותו יש ליישב הקו' הנ"ל, דכל מה שכ' הרשב"א דכשמוציא לחצר אינה חזרה אא"כ מוציא מרשות האסורה, זה רק בחצר שאפי' קודם חזקתם שייך להחשיבו כאורח דאפי' שלא זכו בחלקו בחצר הרי יש להם את חלקם וכיון שנסתלק יש לדונו כאורח בחלקם וכל שיש לדונו כאורח לא הוי חזרה אלא מכח האיסור וכמוש"נ. אבל במבטל ביתו וחצירו דבביתו אין להם חלק, ממילא אם ננקוט שאינם נכנסים כלל לביתו קודם חזקה א"כ ודאי דלא שייך לדונו במעשיו בביתו כאורח שלהם כיון שלא זכו ברשותו, וממילא הוי חזרה מביתו ע"י השימוש כיון שאינו נחשב כאורח, וכל דברי הרשב"א הם על יחיד בחצירו שבזה כיון ששייך ליחשב כאורח לא שייך חזרה ע"י שמוש רק מכח האיסור וכמוש"נ והדברים נכונים בעז"ה.

**סימן כ'**

**בגדר הדין דרבים שבטלו הוא מותר והם אסורים**

ברשב"א מבו' דלא הוי חזרה וא"כ צ"ב האיסור, לכאו' אין כונתו כראב"ד דף כו, ביאור דביחס להוצאה חשיבי כבעלים, ולפי"ז את"ש דברי המשנ"ב, בר"ן לכאו' מבו' גם בבטול בית עד"ז וצ"ע למה מיאן הרשב"א בזה, שיטת רש"י דהוא משום חזרה, בב"מ מבו' דהוא גם אחר חזקה וכן מוכח בתוס', ויש להסתפק בדעת רש"י.

**א)** מבו' במשנה סט: דרבים שבטלו הוא מותר והם אסורים אפי' מביתו, ובגמ' שם מבו' הטעם דחמשה לגבי חד לא הוי אורח, וכ' הרשב"א בטעם האיסור של רבים: דרבים לגבי יחיד לא הוו אורחין ואפי' לאחר שהחזיק וכו' אלא כמוציאים מרשותו של אותו יחיד לרשות המשותפת להם, ומיהו מסתברא שאינם אוסרים עליו וכו'. ומבו' בדבריו שאין האיסור משום משקל רשותא אלא אף שאין חזרה אחר חזקה בכל זאת אסורים[[44]](#footnote-45), וכעי"ז הלשון בריטב"א שאסורים על אף שיש בטול עיי"ש, ודבריהם צ"ב מהו טעם האיסור כיון שלא בטל הבטול.

והנה בבטל בית וחצר דמבו' בגמ' דף כו שאסור ליחיד להוציא מביתו ופירש"י שם הטעם משום משקל רשותא, הביאו הראשונים דברי הראב"ד שפירש הטעם שאסור משום שאינו מסתלק לגמרי מביתו רק משתפם עמו בביתו, וממילא ביתו היא רשות משותפת וחצירם הוי רשות היחיד, דבחצר מבטל לגמרי, והדין בזה דלבעלים שרי להוציא מרשותו לרשות משותפת ולשני אסור עיי"ש (והארכנו בביאור הדבר בסי'), וא"כ יש לפרש דברי הראשונים עד"ז דגם רבים משום שלא נעשים אורחים אינם מסתלקים לגמרי מהחצר רק משתפים היחיד בחלקם (דהיינו שאף שבלא"ה יש ליחיד חלק בחצר מ"מ בחלקם אין לו חלק וע"י הבטול מכניסים אותו לחלקם) וזהו הטעם לאוסרם להוציא מבית היחיד דמוציאים מרשותו הפרטית לרשות המשותפת. ובזה מתב' היטב לשון הראשונים 'כמוציא מרשות של אותו יחיד לרשותם המשותפת' ודו"ק.

אמנם אי אפשר לפרש כן שהרי הרשב"א שם דף כו חולק על הראב"ד דלא שייך בטול אלא כשמסתלק לגמרי, וא"כ א"א לומר שהרבים לא נסתלקו, וכן חולק עליו בעבוה"ק דמבית השותפין לבית פרטי אסור אפי' לבעל הבית הפרטי, וא"כ ממה דשרי ליחיד שבטלו לו להוציא מביתו מוכח דחשיב רשות פרטית לרשות פרטית והרבים נסתלקו לגמרי.

עוד שמעתי מהגרג"כ לסתור צד זה מהסוגיא דמבטלין וחוזרין ומבטלין דמבו' בגמ' דלמ"ד אין מבטלין מחצר לחצר לא מהני משום דאחר שבטלו נסתלקו לגמרי וא"א לבטל להם דהוו כבן חצר אחרת, ואם נאמר שרבים שבטלו ליחיד לא נסתלקו לגמרי רק שתפו אותו איך שייך לדונם כבן חצר אחרת, ואפי' מיירי בחצר של שנים שלא ערבו הרי שיטת הרשב"א דיחיד ליחיד הוי כרבים ליחיד דלא הוי אורח וא"כ לא משכחת לה שהבטול יסלק אותו מהחצר, וע"כ שגם רבים מסתלקים לגמרי. וא"כ צריך לבאר מה הטעם לאוסרם להוציא מרשות היחיד כיון שאין זה חזרה.

**ב)** והנראה לבאר בכוונתם דבאמת מצד הבטול נחשבים מסולקים לגמרי, ומה שאין רבים נעשים אורחים היינו שאי אפשר לדון את מעשה ההוצאה שלהם כאורחים, דאין מציאות שרבים אורחים אצל יחיד, רק דמ"מ אפשר לדון שנסתלקו מכאן, ומ"מ לגבי הוצאתם והכנסתם אנו חייבים לדון אותם אם הם משתמשים כאורחים או כבעלים ובזה כיון שאינם אורחים ע"כ משתמשים כבעלים, ולכן ביחס לשמושם שהוא כבעלים ע"כ מוציאים מרשות היחיד לרשותם ומ"מ דין הרשות נשאר שאנו דנים שהם נסתלקו.

ומה שכ' הרשב"א דף כו בסו"ד דבלא שנעשה אורח לא חל בטול כלל, אין כונתו דצריך ליחשב אורח, אלא שבלא שנסתלק לגמרי אין כאן מעשה בטול ודלא כהראב"ד דהבטול רק משתף אחרים עמו, ומ"מ גם ברבים שא"א להחשיבם כאורחים אנו דנים אותם שנסתלקו לגמרי, מלבד לגבי שמושם דע"כ חשיבי כבעלים וכמוש"נ.

עוד ראיתי ביאור בדברי הראשונים באופ"א בכת' רר"ש, דבאמת כל בטול הוא רק כלפי מי שבטלו לו וכדחזינן דצריך לבטל לכאו"א, אלא דלכל האנשים מותר להשתמש משום שהם האורחים של מי שבטלו לו, וממילא לרבים אסור דכיון שאינם כאורחים, ממילא לגביהם ליכא בטול. ודפח"ח, אמנם פשטות דברי הראשונים מורה כמוש"כ.

**ג)** והנה המג"א פסק דכל האיסור לרבים להוציא מבית היחיד הוא רק להוציא אבל להכניס שרי עיי"ש, ובמשנ"ב הביא החולקין דגם הכנסה אסור, וכ' המשנ"ב שכן מבו' בריטב"א דל"ש הכנסה לא שנא הוצאה אסור, והשיגו עליו בבי מדרשא דהמג"א סובר כתוס' ורש"י דהאיסור של רבים משום חזרה, ובזה שייך לחלק בין הוצאה והכנסה דבהכנסה שהוא רק מוציא מהחצר המבוטלת ליכא חזרה, אבל לראשונים שהאיסור משום שכלפיהם חשיב מוציא לרשות המשותפת ודאי דה"ה הכנסה, דמ"מ לגביהם חשיב רשות המשותפת, וכ"מ בב"מ דתלוי במח' הראשונים.

אמנם לדברינו אין הכרח לסברא זו דהא כל האיסור לגביהם אינו משום שלגביהם הבטול לא מתיר, אלא משום שביחס לשמושם בחצר כיון שאינם אורחים ע"כ הם נדונים כבעלים, אבל בהכנסה דלא חשיב שמוש בחצר כלל (שזהו שורש הסברא לחלק בין הכנסה להוצאה וכמו שהארכנו בסי' יט) א"כ אין אנו רואים כאן מעשה בעלים בהוצאה מהחצר ושייך להתיר גם לדעת הראשונים, ושפיר הוכיח המשנ"ב שהריטב"א חולק בעיקר סברא זו וסובר דבין הכנסה ובין הוצאה חשיב שמוש בחצר, אמנם לסברת רר"ש פשוט שלא שייך לחלק בין הכנסה להוצאה.

**ד)** והנה במבטל ביתו וחצירו הביא הרשב"א את דברי רש"י דהאיסור משום חזרה, אמנם הר"ן בסוגיין הביא דגם בזה שייך לומר דאין אדם נעשה אורח בביתו, ונראה לפרשו עד"ר שכ' דגם בביתו לא שייך להחשיבו כאורח, אלא שאנו דנים אותו כמסולק וכאילו אינו כאן, וממילא ביחס להוצאה והכנסה שלו ע"כ נדון כמעשה בעלים כיון שאינו אורח, ויחיד בביתו הוי כרבים בחצר[[45]](#footnote-46).

ובאמת תמוה למה הרשב"א דף כו לא פירש כהר"ן את האיסור בבטל ביתו וחצירו ולמה פשוט לו סברא זו רק ברבים שבטלו, ולא ביחיד בביתו, ואולי י"ל שלרשב"א כל מה ששייך סברא זו היא כשזה דבר בעצם היחס בין רבים ליחיד דלא נעשים אורחים אצלו, אבל יחיד בביתו זו רק אומדנא שאינו מכוין ליעשות אורח (לדעת הראב"ד) אבל לא שייך לומר שאינו יכול ליחשב אורח ואכתי צ"ע.

עוד ק' דהר"ן פירש כן בסוגיין אבל בדף כו הביא דברי רש"י והראב"ד ולא כ' את פירושו דביחס להוצאה שלו אינו כאורח וצ"ע.

ואולי יש לחלק דלר"א דמבטל רשותו סתם בטל ביתו, ע"כ שאינו סובר לסברא זו דאינו נעשה אורח בביתו, דא"כ לא מסתבר שנאמר שבטל ביתו בסתמא, וכל סברת הר"ן היא לרבנן דלא בטל ביתו בסתמא די"ל שכשמבטל בפירוש אנו דנים שנסתלקו אבל אין יחיד נעשה אורח בביתו (שמעתי, ופלפול זה תלוי במה נח' אם באומדנא או בדין וידוע שיש בזה סתירה בין הסוגיא כו: לדף סז. ודף ע. ואכהמ"ל).

**ה)** אמנם רש"י במשנה ד"ה והן אסורים 'דכיון דמשתמשי בחצר אע"ג דלאו מבית דידהו מפקי הוו להו משקל רשותא' דהיינו שרש"י מפרש שהאיסור שלהם הוא משום שנחשב משקל רשותא (וממילא אסור מביתו לחצר).

ומדברי רש"י משמע דאין כאן סיבה לאסור הוצאתם מלבד שהוא משקל רשותא וממילא אם לא יהיה משקל רשותא שרי להם, והנה אחר חזקה לכאו' לא מהני למשקל רשותא וא"כ לכאו' האיסור במשנה לרבים להוציא מבית היחיד הוא דוקא קודם חזקה אבל אחר חזקה שרי.

וסיוע לדבר יש להביא דברש"י דף כו פירש דבבטל ביתו וחצירו אסור לו להוציא משום משקל רשותא, ועיי"ש בראשונים (רשב"א ריטב"א ור"ן) שכ דלרש"י אסור להוציא רק קודם חזקה וא"כ ה"ה הכא דבשניהם הטעם לאסור משום משקל רשותא וכמוש"נ.

ואמנם בריו"נ מצדד לאסור גם אחר חזקה משום מיחזי כחוכא או שנראה כחוזר, ולפי"ד גם במבטל ביתו וחצירו נאסור משום שנראה כחוזר וכמבו' שם, אבל למה שנקטו הראשונים בדעת רש"י דף כו דמבטל ביתו וחצירו שרי אחר חזרה ה"ה רבים שבטלו שאסורים להוציא מבית היחיד הוא דוקא קודם חזקה.

**ו)** אמנם בבית מאיר נוקט בפשיטות דרבים שאני ואוסרים גם אחר החזקה, ובטעם הדבר כ' דחזקה מהני רק ליחיד דשייך לדונו כאורח אבל רבים דע"כ א"א לדונם כאורחים אלא כבעלים ע"כ יש כאן חזרה כיון שנשתמשו כבעלים עיי"ש.

ויש להוכיח כדבריו בדעת התוס' דהנה התוס' סג: האריך דבבטול שבטלו בני המבוי להמן הותר רק לו אבל להם אסור 'שאם יוציאו הרי הם מחזיקים ברשותם שיש להם במבוי קודם הבטול ובטל הבטול בכך והוו להו מרובים במקום נכרי' ולכאו' דברי התוס' קאי אפי' אחר חזקה שהרי התוס' דן מה הרווח בבטול שם בסוגיא ד'המן' וא"כ מבו' בתוס' דאפי' אחרי חזקה אסורים הרבים ומפורש בלשונו שם שאין זה דין שאסורים גרידא אלא באמת הוי חזרה מהבטול וכמו שהאריך התוס' בלשונו וכדעת הבית מאיר.

ועוד עיי' בתוס' עט: שמפרש דרבא דאמר פנו כלי שמא יוציא ויחזור מהבטול וגם שם מיירי אפי' אחר חזקה (כמבו' בר"ן שם, שהרי לזמן מועט א"צ פנוי כלים כמבו' שם דאם מבטלין וחוזרין ומבטלין א"צ פנוי כלים ודו"ק) וא"כ גם בתוס' עט: מבו' כבית מאיר דשייך ברבים חזרה גם אחרי חזקה.

**ז)** ובדעת רש"י לא נתברר אם אסור באמת רק קודם חזקה או שסובר כתוס' דשייך ברבים חזרה אף אחר חזקה וכב"מ, ויש בענין זה סתירה לכאו' במשמעות דברי רש"י.

דהנה בדף סו. כ' רש"י ד"ה מבטלין: אם שכחו ולא ערבו מבטלין רשותם לאחד מהם וכו' ובלבד שלא יוציאו מן הבתים לחצר אלא מביתו של אותו יחיד בלבד. ומשמע מאוד שלא יוציאו מבתיהם אבל מביתו מותרים, ותמוה דמפורש במשנה דרבים אסורים גם מביתו וע"כ צ"ל דלרש"י שטעם המשנה משום משקל רשותא זה רק קודם חזקה ולא אחר חזקה וכאן מיירי אחר חזקה ועיי"ש ברש"ש שדחק בזה.

אמנם ברש"י בסוגיא ד'המן' מבו' לכאו' להיפך, שכ' שם ד"ה בטילו דאינהו אסירי להוציא מחצרותיהן למבוי כדתנן נתנו לו רשותם הוא מותר והן אסורים. והנה רש"י שם מחפש למאי נפק"מ להם בבטול וכ' שם אח"כ לענין לטלטל במבוי וע"כ מדלא נמצא עוד נפק"מ נראה שאוסר להם להוציא אפי' אחר חזקה וכיון שהביא רש"י מקור לדין זה מהמשנה דהוא מותר והן אסורים מוכח שדין זה דרבים אסורים הוא גם אחר חזקה, וכיון שפירש הטעם בדף סט: משום משקל רשותא מוכח כב"מ, אמנם באמת רש"י שם תמוה למה הוצרך לדין המשנה שרבים אסורים הא פשוט לאוסרם משום שמוציאים מרשותם לרשותו כיון שבטלו רק המבוי וגם ביחיד שבטל אסור וצ"ע שם.

ועיי"ש בריטב"א שהביא בשם התוס' דלרש"י שרי להם להוציא מביתו למבוי והק' עליו דאינם כאורחים ויאסור, וגם בדף סד. מביא בשם רש"י דשרי לרבים להוציא מהיחיד, ונראה שכונתו דכיון שפי' רש"י טעם המשנה שאסרה משום משקל רשותא וא"כ הוא רק קודם חזקה אבל אחר חזקה שרי (ובזה פליג דרבים לא הוו אורחים וממילא גם אחר חזקה אסור וכמו שנתב' שיטת הראשונים כזה) ואף שלגירסתו אין שיטת רש"י כזו בסוגיא ד'המן' מ"מ שיטת הריטב"א בדעת רש"י דחזרה שייך רק קודם חזקה וממילא אחר חזקה שרי ודלא כבית מאיר.

**סימן כא**

**בהא דמבו' בגמ' ע: דמת הנכרי הוא מכח נאסרה.**

מבו' בגמ' ע: דמת נכרי ושני בתים משום נאסרה ולכאו' הם משום לא מצי מערב, בשני בתים בלא מצי אסרי מובן דשייך לנאסרה, אולי עצם מה שלא שייך לערב בשבת תלוי בנאסרה ועוד מהלך בזה, משמעות הר"ן בענין זה.

**א)** בסוגיא בדף סו ובדף סז מבו' דהטעם שבבא נכרי א"א לבטל הוא משום דלא מצי ערובי, דיש דין בבטול שרק במקום ששייך עירוב נאמר בטול[[46]](#footnote-47), אמנם ק' דלק' דף ע: הגמ' מביאה ברייתא דכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, והגמ' מפרשת דהברייתא באה לחדש מת נכרי ושני בתים דלא מהני בהם בטול, וא"כ מבו' דהטעם לאסור בהם הוא משום נאסרה.

ובאמת עיקר הגמ' דף ע: צריכה ביאור, דלכאו' מה שייך בזה נאסרה וכן ק' לגבי שני בתים הרי כיון דיש דין בבטול שלא אמרינן נאסרה והבטול מתיר גם באמצע שבת וכמבו' בברייתא שם, א"כ הרי כל הנדון בשני בתים ומת נכרי אם שייך בטול או לא ועד כמה ששייך בטול אין נאסרה, וע"כ הטעם שא"א לבטל משום שלא מצי ערובי ואיך שייך לומר שאסורים מכח נאסרה.

ויש דוחקים דבאמת אין זה מדין נאסרה כלל והברייתא רק אומרת את הדין שיוצא שא"א להתיר כל השבת אבל אין טעם הדין משום נאסרה, ומדקדקים כן מדברי החזו"א בסוגיין ומדברי הר"ן דף עא. עיי"ש, אמנם זהו דחוק מאוד לומר דאין הברייתא שייכת לדיני נאסרה (ובפרט שהברייתא לא הזכירה מת נכרי ושני בתים רק הגמ' מפרשת את זה בכללי הברייתא וע"כ שהוא מדיני נאסרה) ובאמת אין שום הכרח מהר"ן וחזו"א הנ"ל שאינו מדין נאסרה, עיי"ש שכונתם רק לומר שכל הדין נאסרה שנאמר פה הוא רק לגבי מת נכרי ושני בתים שלא יועיל בטול ולא בעלמא עיי"ש היטב, ומ"מ דין זה שמת נכרי ושני בתים שאינו מבטל ודאי שהוא מלתא דנאסרה, אמנם הדבר צ"ב מה השייכות בין דינים אלו לנאסרה.

**ב)** והנה בשני בתים לא מהני בטול מב' טעמים משום שאין אוסרים ושאין מערבים (עיי' במה שהארכנו בזה בסי' ט' ובסי' י') וחשיב שאין אוסרים זע"ז אף שעכשיו שהקיפום הם אוסרים זע"ז משום שאין אוסרים מבעו"י (כמבו' שם ברש"י ושא"ר) וא"כ בשני בתים אתי שפיר שלא מהני בטול מכח נאסרה, שדין זה הוא מלתא דנאסרה דאף שהם אוסרים עכשיו נקבע בביה"ש שהא נחשבים אין אוסרים לכל השבת לגבי שלא יועיל בטול.

וכעי"ז יש לפרש באין מערבים של שני בתים לפי הא"נ לעיל בתוס' סז. שכ' דכיון שאין בכחו לבטל מבעו"י אינו מבטל, דאף שעכשיו היא רשותו ואמור שיהיה בכחו לבטלה אמרינן שכיון שבביה"ש לא היה בכחו הרשות לבטלה או לערבה לא מתחדש לו כח בשבת והוא מלתא דנאסרה.

אמנם עדיין ק' במת נכרי דהחסרון משום מצי לערובי א"כ גם בשבת א"א לערב וא"כ אין החסרון שייך לדיני נאסרה אלא דאין מבטלין אלא במקום עירוב, וכן החסרון של מצי מערב בשני בתים (לא לפי הא"נ הנ"ל) ג"כ ק' כנ"ל וצ"ע.

**ג)** ואולי י"ל דעצם מה שלא מועיל עירוב בשבת הוא משום נאסרה, דהיינו שרשות שלא נתערבה בביה"ש לא יכולה להתערב לכל השבת, ואף שודאי גם למאן דפליג על נאסרה סובר דאין מערבין בשבת (וגם הגמ' לא אמרה דנפק"מ בנאסרה שאין מערבין בשבת), הוא משום דמיקני רשותא בשבת אסור ויתכן שזה סיבה גם שלא יחול, או מטעם אחר אין מעשה עירוב בשבת, אבל מצד זה הרשות לא תחשב לא מצי ערובי.

וביאור הדברים י"ל שלא מצי ערובי הוא בצורת הרשות, דהיינו שרשות שא"א לערבה א"א לבטל, אבל מה שאין מערבין בשבת מצד האיסור אין זה שינוי ברשות ולכן זה לא סיבה להפקיע הבטול, ורק משום נאסרה חל ברשות שלא שייך שתתערב בשבת, וממילא י"ל דמצד עצם הדין יש לדון אותו בשבת כמצי לערב דכיון שמת נכרי שייך ערוב ברשות אף שבשבת טכנית לא שייך לערב, וזה נתחדש מדין נאסרה שהרשות מופקעת מעירוב וממילא חשיב לא מצי מערב ואת"ש דשני בתים ומת נכרי הם מלתא דנאסרה דבלא נאסרה היו נחשבים מצי מערבי.

ובנוס"א שמעתי (רשש"ש) דבאמת גם לדינא היום שמת הגוי נחשב מצי מערב דהא דבשבת א"א לערב הוא חסרון טכני וכמוש"נ, רק הדין נאסרה פועל דכיון דלא מצי מערב בבין השמשות חל בחצר דין דלא מצי מערב לגבי שא"א לבטל, וכמו שפרשנו לעיל דברי רש"י דשני בתים חשיב אין אוסרים משום שלא אסרו מבעו"י ונקבע שנחשבים אין אוסרים לגבי בטול, ה"ה ממש לגבי אין מערבין דנקבע בביה"ש שנחשבים אין מערבין אף שבשבת אחר שמת נכרי מצי מערבי מצד הרשות וכמוש"נ, אמנם בבא נכרי בשבת ק' לבין סברא זו שהרי בביה"ש היה מצי ערובי, ולפימש"כ בסי' ז' אולי יש ליישב עיי"ש.

**ד)** ואכתוב בקצרה עוד מהלך שנראה ק' בלשון הר"ן עא. דכל מה ששייך בטול בשבת ולא אמרינן נאסרה הוא משום שמצי לערב דבמצי לערב לא אמרינן נאסרה (אמנם צ"ע דהא בלא"ה בביה"ש א"א לערב, ובכלל מה הסברא שמצי מערב אין נאסרה).

וא"כ י"ל דזהו כל הדין דלא מצי מערב לא מהני בטול, ולא משום שזה תנאי בבטול שמצי מערב, אלא משום שחל נאסרה שמונע את ההיתר של הבטול דרק במצי מערב אין נאסרה עיש"ה, ולפי"ז מתב' מה שבסוגיא ד'המן' לאביי מבטלים אף שא"א לערב דבבטול מע"ש אין בכלל את התנאי של מצו ערובי ודו"ק.

**סימן כב**

**בדברי הרשב"א בענין לא עירב ומת**

ביאור סברת הרשב"א דמת כמבטל ומ"מ יכול יורש לבטל, ביאור השייכות של יורש למח' אם צריך לבטל לכאו"א, בגר שמת הוי כבטול גמור לרשב"א, דיור היורש מקיים את דיור האב, סתירה בדברי הראשונים אם מת אוסר כשלא בא היורש, נראה שסברת רש"י לאסור מכח היורש ולא מכח המוריש, ועפי"ז מיושב הסתירה דבדף ע. לא שייך לאסור מכח המוריש.

**א)** כ' הרשב"א דף ע: דהא דמבו' בסוגיין דיורש אוסר היינו כשלא עירב האב, ומיירי אפי' אם הבן ג"כ דר בחצר ועירב רשותו מ"מ כשיורש את דירת האב אוסר עד שיבטל, והק' הרשב"א דכיון שהטעם שהיורש אוסר הוא משום שהמוריש חשיב כמבטל רשות אל היורש וקיי"ל צריך לבטל לכל א' וא' והוא בטל רק ליורש, וא"כ איך היורש מבטל הא מבו' בגמ' לק' דמי שבטלו לו אינו יכול לבטל לשאר וצריך המבטל לבטל לכל א' וא', ואם אתה עושה יורש כבעלים מכיון דעירב שרי והוי כבטל לכולם, ותי' הרשב"א דאף שיורש הוא חזק ממקבל בטול רגיל דכרעיה דאבוה הוא ולכן מצי לבטל, מ"מ לענין היתרם של בני חצר אמרינן נאסרה, ומ"מ כ' הרשב"א דדוקא כשבא היורש לדור בבית מורישו, ובהמשך שם חזר בו הרשב"א דאמרינן נאסרה אפי' אין היורש כאן, ולא דמי לגוי דבמת שרי דכיון שאינו דירה מהדין, הקילו. ע"כ תורף דברי הרשב"א ודבריו צריכים ביאור.

ונראה בכונת הרשב"א שסובר שאם היה נחשב דיור הבן א"כ היה נכנס בכלל עירובו כיון שדר בחצר ועירב, ואף שאין עירוב חל בשבת מ"מ חשיב כהרחיב דירתו, וזו כונת הרשב"א שאם נימא שיורש אין זה בטול בעלמא אלא נותן לו ממש הדיור ולכן יכול היורש לבטל, א"כ היה ראוי שהיורש יחשב האוסר וממילא יתיר העירוב, ועל זה תי' דאף שאינו כמקבל ביטול מ"מ אמרינן נאסרה.

אמנם תי' הרשב"א צ"ב דהנה אם נפרש כונתו שבאמת אינו כבטול ליורש אלא שהיורש קבל את הבית ועכשיו הוא האוסר, א"כ לא נתפרש ברשב"א חזרתו למה לא ניתר ע"י העירוב, וגם בלא"ה דחוק לומר שחזר הרשב"א דהיורש הוא האוסר ולא משום שהמוריש לא בטל לכל א' וא' שהרי לא נזכר בדבריו שחזר בו, ועוד דאם באים לאסור משום דיור היורש לא שייך כלל להזכיר שאסור משום נאסרה שהרי דיור היורש הוא דיור חדש.

וע"כ צריך לפרש כונתו שהטעם לאסור משום דיור המוריש ומשום שלא בטל לכל א' וא', אמנם ק' דאם המוריש אוסר ומשום נאסרה וכמוש"כ הרשב"א א"כ אפי' כשהיורש לא נמצא דיור המוריש אוסר, ומהו טעמו של הרשב"א שנקט (קודם חזרתו) דרק כשבא היורש לדור אוסר וצ"ע.

ונראה לבאר דאף שהרשב"א נוקט כעת שישראל שהולך או מת הותר דיורו דלא שייך שיאסור כשלא נמצא דהא אין כאן דיור, מ"מ בבא יורש לדור חשיב דיורי המוריש והמוריש אוסר דהיורש מקיים בדיורו את דיור האב ובזה האב הוא האוסר שדיורו ממשיך, ומה שהוצרך הרשב"א לדין נאסרה משום דכיון שכלפי היורש הרי יש כאן בעצם נתינה חזקה ולא רק בטול (ולכן יכול היורש לבטל) בעצם היה צריך ליחשב לדיור היורש וכמו דבמת בע"ש פשוט שהיורש הוא האוסר, ועל זה מהני נאסרה דכיון דהיה כאן דיור האב ושייך להחשיב את דיור היורש כהמשך לדיור האב אמרינן נאסרה והדיור הראשון הוא האוסר[[47]](#footnote-48).

**ב)** ובעיקר דברי הרשב"א דטעם האיסור ביורש הוא משום שקיי"ל צריך לבטל לכל א' וא', שמעתי מק' דהדין צריך לבטל לכל א' וא' הוא דין מסויים בבטול משום עין יפה ומה שייך דין זה במיתה, דאפי' אי' מיתה כבטול, ודאי דבמיתה לא שייך את סברות המח' בבטול, וא"כ מה שייך לומר שהנדון במיתה תלוי במחלוקת במיתה, דהנה זה ברור שאין זו מח' באומדנא של בטול כמבו' לעיל סז. דלדידן לא שייך כלל לעשות את הבטול של ר"א שבטול לא' יועיל, אבל אעפי"כ יש להק' דלכאו' זו סברא בחוזק הבטול וא"כ לא שייך מחלוקת זו במיתה דאפשר שמיתה היא לכ"ע כבטול לר"א דא"צ לבטל לכל א' וא'.

ובאמת זו אינה קו' כ"כ כי יתכן שלא נתכוין הרשב"א למח' ר"א ורבנן דף כו: אלא לנדון בגמ' לעיל דף ע. אי לרבנן צריך לבטל לכל א' וא' או לא עיי"ש ברשב"א, ובזה י"ל שהוא ספק בהל' עירוב אם כשמקבלים מבטול זה נכנס לעירוב והוי כבטול לכולם או לא ובזה אין חילוק בכח הבטול ולכן השוה הרשב"א בטול למיתה (אבל במח' ר"א ורבנן א"א לומר שנח' בהל' עירוב שהרי נח' גם לגבי בית וחצר וע"כ המח' בחוזק הבטול ואכהמ"ל).

ויתכן לחדש לפימש"נ בדברי הרשב"א דכונתו במה שכ' שאסור משום 'נאסרה' הוא שבלו"ז יש כאן סיבה לנתינה גמורה ליורש ויחשב דירת היורש, דמה שכ' הרשב"א שגם במת זה תלוי במח' לגבי בטול, הביאור הוא דבאמת כל מה שחל במיתה היתר היה צריך להיות על זה נאסרה, רק דמכח ההלכה המבו' בברייתא שביחס לבטול אין נאסרה א"כ עד כמה שהיה חל בטול יכול לחול גם מכח המיתה (דבמיתה כלול גם בטול ויתב' עוד בהמשך) אבל לפי מה דקיי"ל דצריך לבטל לכאו"א א"כ בבטול לא חל בטול גמור שיתיר ע"י בטול לא' כבטול לכולם, וא"כ גם במיתה לא יכול לחול דעד כמה שאין בבטול יש נאסרה (שמעתי החשבון מהגרג"כ בהבנה אחרת)

**ג)** ובמה שכ' הרשב"א (לאחר שחזר בו) דישראל שמת אפי' בלא שבא היורש אסור משום נאסרה, ק' מהרשב"א לק' עא. שכ' דגר שמת בשבת אינו אוסר ואפי' זכה בו אחר ואף שהגר לא עירב, וחזינן דלא אמרינן נאסרה באדם שמלא עירב ומת, אמנם באמת לק"מ דהרשב"א שם מפרש דגר שמת חשיב כמבטל רשותו לכל.

וביאור החילוק נראה פשוט דסובר הרשב"א דבכל מיתה כלול בטול דהיינו שמסלק עכובו מהאחרים כשמת והיינו בטול, אלא דכשמוריש חשיב שמבטל רק ליורש כיון שהורשה היא מכח המת א"כ אין כאן סלוק ביחס לכל העולם כיון שמכחו מוריש לבן, אבל גר שמת חשיב בטול לכולם ולכן לא שייך נאסרה דכלפי בטול אין נאסרה.

**ד)** ונראה דגם לפי מה שנוקט הרשב"א במסקנה דיש נאסרה אפי' במת והלך, עדיין סובר את היסוד שביארנו בדעתו (קודם חזרתו) דשייך שהיורש יקיים את דיורי המוריש ומכח היורש יאסור המוריש, אלא שסובר שבלא"ה ג"כ אסור משום נאסרה.

ויש להוכיח כן דהנה לענין בן שוק שמת וירשו בן חצר דרש"י ותוס' מעמידים למ"ד בית התבן אוסר ולכן אין הותרה דבן השוק אסר, והרשב"א הוסיף א"נ דכשהיורש בא לדור בשבת אוסר לפי השיטה דישראל שבא בשבת אוסר דכמו שאביו היה אוסר כך זה שעירב שבא לדור שם בשבת אוסר כאביו מחמת ביתו של אביו שלא נתערבה עמהם, וכל אריכות לשונו הוא לבאר יסוד זה דשייך שהיורש יאסור מכח שמקיים את דיורי אביו ואף שאביו לא אסר מ"מ כשבא לדור חשיב מקיים דיורי אביו, וצ"ל דנקבע בתחילת שבת שדירה זו של אביו תאסור כשיבוא ולכן כשבא היורש אוסר מכח אביו, ואכתי צ"ע בסברא זו, ועכ"פ מפורש ברשב"א את עיקר היסוד דדיורי היורש מקיימים את דירת המוריש.

**בסתירה בדברי הראשונים אם במת יש נאסרה**

**ה)** והנה בגמ' ע. נסתפק אביי אם צריך לבטל לכאו"א או לא, והגמ' מביאה ברייתא דאחד שלא עירב נותן רשותו לאחד שעירב, וע"כ האחד שעירב יש עמו עוד אחד ובכ"ז סגי לבטל לאח' ודוחה הגמ' דהוה ומית, ומק' הגמ' דאם כך גם אחד שעירב מבטל לאחד שלא עירב אם השני מת, וכ' רש"י על תי' הגמ' דהוה ומית: וע"כ בשיירא שחנתה בבקעה וכו' דכי מת אין ליורשיו כלום דאי בחצר ממש הא איכא יורשיו וכיון דאילו הוה אבוהון קיים הוא אסר אינהו נמי אסרי עכ"ד.

והנה דברי רש"י לא נתבררו דהא גם בחצר רק אם בא היורש לדור אוסר דבדליתיה הוי כבית התבן (כן הק' התד"ה הכא) ולכאו' מבו' דרש"י סובר כשיטת הרשב"א והריטב"א דמת אוסר אפי' בלי שבא היורש דאמרינן נאסרה ולכן העמיד רש"י בשיירה, וגדר ההיתר בשיירה יתכן שהוא עד"ר מש"כ הרשב"א בגר שמת דחשיב כבטול לכולם.

אמנם יש לתמוה מאוד דהרשב"א והריטב"א שם דף ע. משיגים על רש"י (וכן הק' שם בתוס') דגם בחצר אם אין היורש דר אינו אוסר דהוי כבית התבן, ותמוה דהא הם עצמם סוברים דאמרינן נאסרה ואפי' מת ולא בא היורש לדור, ובאמת בדברי הרשב"א היה שייך לדחוק דאזיל כאן לשיטתו קודם חזרתו בדף ע: שנקט שאם לא בא יורש לדור אין המוריש אוסר וכמוש"נ, אבל הריטב"א בדף ע: נוקט בפשיטות דאמרינן נאסרה וכאן משיג על דברי רש"י הנ"ל וצ"ע.

**ו)** ובאמת כשנדקדק לשון רש"י נראה דאסר מטעם אחר ק' מהראשונים דלשונו הוא 'כיון דאילו אבוהון הוה קיים היה אוסר אינהו נמי אוסרים' ומשמע שאין זה נאסרה לומר דדיורו שבתחילת היום אוסר לכל השבת אפי' כשמת וכלשון הראשונים ע:, אלא אינהו היינו היורשים נמי אסרי, אבל הדבר צ"ב דכיון שמצ"ע אינם אוסרים שהוא כבית התבן אלא מכח המוריש, למה צריך בכלל להחשיב שהם האוסרים.

והנה בעיקר הנדון אי במת ולא נכנס היורש אוסר מפורש בטושו"ע שעא שפסקו להקל בזה ודלא כרשב"א וריטב"א, אמנם גבי הלך מביתו משמע בטושו"ע דשרי רק הלך מבעו"י, ועיי' במג"א שכ' שהוא לאו דוקא וה"ה הלך בשבת וכדחזינן במת דלא אמרינן נאסרה, אמנם הבה"ל שם הביא מהאחרונים טעמים ליישב הטושו"ע כמשמעותם דבהלך בשבת אסור ולא דמי למת (אמנם ברשב"א וריטב"א מפורש דיש להשוות ב' הדינים והלך בשבת אסור רק אם מת ולא בא היורש לדור אסור)

ועיי"ש שהביא מהגאו"י דבהלך כיון שהוא חי וקבע בו שביתה לא מהני מה שהלך לעקור דירתו, ואולי י"ל בנוס"א קצת דבמת לא שייך לאסור משום נאסרה שהרי אין כאן אדם כלל שיאסור אבל בהלך אמרינן דכיון שנקבע דיורו בע"ש כדיור האוסר ממילא כשהלך ג"כ אוסר דמשום נאסרה שייך שיאסור אפי' כשלא נמצא דיש לו דין כאילו דר שם, ואפשר שזוהי כונת הגאו"י.

ולפי"ז נראה לבאר דרש"י באמת פליג על הראשונים דלראשונים גם במת שייך לאסור משום דיורי המת כיון שאסר ביה"ש, אבל רש"י סובר דרק בהלך שייך שיאסור דיש כאן מי שיאסור אבל במת לא שייך לאסור מכח המת, רק שסובר רש"י דגם במת היורשים יכולים לאסור דכיון שהם המשך דיורי המת נחשב מכח נאסרה שהם דרים שם ממש, והוי כהלך דשייך נאסרה, ולכן כ' רש"י 'אינהו נמי אסרי' דהם האוסרים, ונפק"מ דבגר שמת לא שייך כלל נאסרה[[48]](#footnote-49).

**ז)** ועפי"ז נראה ליישב סתירת דברי הראשונים שחולקים כאן על רש"י שהעמיד בשיירא ובע"ב כ' דמת יש נאסרה, דכאן מיירי בבטל מי שלא ערב למי שערב ומת השני שעירב, ויתכן לומר דכיון דביחס לחי שעירב אין המת אוסר שהרי עירב עמו ודינו היה שכשיבטל מי שלא עירב גם המת שעירב לא יאסור עליו, לא שייך כלל נאסרה בזה, רק דכל זמן שהוא חי ולא בטלו לו וממילא דיורו אסור בטל העירוב דאין עירוב למחצה (ודלא כתור"פ דף כו) אבל אם מת הרי הוא לא נמצא ולא שייך בכלל להתירו רק אנו דנים אם חל נאסרה, ובזה יתכן דכיון שדינו היה שלא יאסור על החי כיון שעירב עמו כשיהיה שייך היתר א"כ גם עכשיו אינו אוסר, ובנוסח אחר י"ל דבטול לא' הוי חסרון בבטול עצמו דלא הוי בטול אפי' לא' אבל בל"ז לא' שבטלו לו יהיה מותר וכתור"פ, וכאן אין חסרון של בטול לכאו"א משום שהמת לא קיים.

ובזה נחלקו הראשונים עם רש"י דלרש"י יסוד הנאסרה במת מכח היורשים שנחשבים שדרים פה, וא"כ יש כאן עוד דייר דלא בטלו לו ואסור כמו כל בטל רק לא' דכיון שהוא אסור גם השני אסור או משום שלא בטל לכאו"א, אבל הראשונים סוברים שדין נאסרה הוא שדיור הראשון אוסר ולא שנחשב הדיורים עכשיו כדיורים וממילא כאן שעירב ואינו סבה לאיסור לא שייך נאסרה וכמוש"נ והדברים מאירים.

אמנם העירו דיישוב זה נסתר מהמשך הגמ' שמק' הגמ' דאי מיירי במת גם בבטל מי שערבו לו למי שלא ערבו לו יהיה מותר, ולפימש"כ הרי בזה המת אוסר על מי שלא ערב מדין נאסרה שהרי לא ערב עמו וא"כ לראשונים שהעמידו הברייתא בחצר מה מק' הגמ' הרי בזה אסור מכח המת דאמרינן נאסרה, ולכאו' צריך לדחוק דהראשונים פליגי על רש"י במקרה של הברייתא בבטל מי שלא ערב למי שעירב ובזה נח' דגם בחצר יהיה מותר במת וצ"ע[[49]](#footnote-50).

**סימן כג**

**בענין דיור הבא בשבת**

הטושו"ע הביאו הברייתא דבן שוק כצורתה ויישוב המג"א בזה, צ"ב למה לא יישב לשיטתו בסק"ה כמוש"כ הביאוה"ל, בעיקר שיטתו י"א שהוא משום הותרה בשבת, והנראה שיש הותרה כלפי דיור זה, ומ"מ י"ל שמודה שיש הותרה כלפי הרשות ובזה לא שייך סברתו, ראיה מהרשב"א דיש הותרה כלפי דיור זה, ביאור הרשב"א דיורש עירב אסור משום נאסרה, ויתכן דלשיטתו סובר דהיורש אוסר רק כשבא לדור.

**א)** מבו' בברייתא דא' מן השוק שהיה לו בית בחצר ומת והניח רשותו לא' מבני חצר אם מת משחשיכה, אוסר, אע"פ שעירב הזוכה עמהם, ורשי מעמיד את הברייתא כמ"ד דבית התבן אוסר ולכן א' מן השוק אסר בביה"ש, והברייתא דברה בא' מן השוק ולא בדיור רגיל משום שא' מן השוק בדר"כ אינו מערב וכ"כ התוס'.

והנה הטור ושו"ע שעא ס"ג הביאו דין זה והק' הב"ח דהא קיי"ל דבית התבן אינו אוסר, וא"כ בביה"ש החצר היתה מותרת ואיך תיאסר בשבת, ועיי' בבי' הגר"א שמכח קו' זו פוסק דלא כס"ב בשו"ע שם, דבס"ב כ' השו"ע דבא ישראל בשבת אינו אוסר, והגר"א פוסק שאוסר ולכן גם כאן דירת היורש אוסרת בשבת, דאף שבע"ש היתה מותרת מ"מ כיון שאם היה בא היה אוסר גם היורש שבא מכחו אוסר, וכ"ה ברשב"א בסוגיין דלשיטה זו דישראל שבא בשבת אוסר מיושבת הברייתא לכ"ע, ומ"מ דברי השו"ע תמוהים דכיון דפסק בס"ב דישראל שבא בשבת אינו אוסר איך פסק כאן שא' מן השוק שמת היורש אוסר[[50]](#footnote-51).

ובביאוה"ל כ' יישוב חדש לקו' הב"ח עפי"ד המג"א סק"ה שכ' דכשבא יורש לדור בשבת אוסר ולא חשיב הסיח לבו ולא דמי לישראל שהלך לשבות במקום אחר שאינו אוסר כשבא בשבת, וא"כ ה"ה כאן אף שבזמן שהמוריש קיים היה מותר מ"מ כשבא היורש נאסר עכ"ד, אמנם מהא דהוצרך המג"א ליישב את ס"ג באופן שהבן שוק אוסר מוכח שחולק על יישוב זה[[51]](#footnote-52), וצריך לבאר סברת המג"א בזה.

**ב)** ובעיקר דברי המג"א סק"ה שם מיירי בא' מבני חצר שלא עירב ומת, שכשבא היורש בשבת אוסר, והוק' למג"א למה אוסר ומ"ש מס"ב דבא ישראל אינו אוסר, ותי' דלא חשיב הסיח לבו, וכ' דזהו הטעם גם בסוף ס"ד דמת בע"ש ובא היורש בשבת דאוסר היורש דלא חשיב הסיח לבו.

ועיי' בהג' רעק"א שכ' דמלבד דסברת המג"א דחוקה דחשיב כה"ג לא הסיח לבו שהרי כיון שמורישו קיים ע"כ מסיח לבו, מלבד זה תמוה מה הוצרך המג"א לזה הרי באופן שא' מבני חצר מת בלא עירוב הרי לא הותרה החצר בביה"ש ולא שייך לדון כלל על הותרה וא"כ פשוט שכשבא היורש בשבת אוסר, ולא דמי כלל לבא ישראל דאינו אוסר משום שהחצר הותרה בביה"ש, ורק בסוף הסעיף שמת בע"ש מובנת סברת המג"א שלא חשיב הסיח לבו כיון שכבר מת מורישו בע"ש וגם מובן שצריך את הסברא של לא הסיח לבו שהרי היה מותר בביה"ש עכ"ד.

**ג)** ויש מיישבים קו' רעק"א על המג"א דסובר המג"א דחל הותרה באמצע שבת ולכן כשמת א' מבני חצר קודם שבא היורש הותרה החצר וחל הותרה, ולכן הוק' למג"א דהיורש לא יאסור משום שכבר הותרה בשבת, ובזה יתיישב היטב גם קו' הב' של רעק"א דלמה לא חשיב הסיע מלבו כיון שמורישו קיים, דהמג"א לא מיירי כלל על זמן שהמוריש חי דאז ודאי מסיע מלבו אלא לאח"מ קודם שבא היורש, וע"ז כ' המג"א דלא חשיב הסיע מלבו וממילא לא חל הותרה באמצע שבת (ודמי ממש לסוף הסעיף כשמת בע"ש ודו"ק).

ולפי"ז מיושב גם שאין מקום לתי' הביאוה"ל את ס"ג דלא חשיב הסיע מלבו, דבאמת כל שהוא חי ודאי הסיע מלבו, וא"כ בא' מן השוק שבביה"ש הסיע מלבו חל הותרה בביה"ש, ולכן הוצרך המג"א להעמיד באופן שאוסר, וכל דברי המג"א רק כאן דכל הנדון שיחול הותרה זה אחר שמת ואז לא חשיב הסיע מלבו.

אמנם עצם היסוד שחל הותרה באמצע שבת יש להוכיח במג"א סק"א שאינו סובר כן, דהשו"ע כ' דא' מבני חצר שהניח ביתו שרי (והטור מוסיף מבעו"י), וכ' המג"א דבאמת גם הלך בשבת הותר וכמו מת בשבת, רק נקט מבעו"י להורות דבזה אפי' יחזור אינו אוסר, ומבואר דבהלך בשבת אף שהותרה הרשות אם יחזור תאסר, והטעם לכאו' דלא אמרינן הותרה באמצע שבת[[52]](#footnote-53), וכ"מ בר"ן בסוגיין דאין הותרה באמצע שבת, והדרה קו' רעק"א לדוכתה מה נתקשה המג"א במת בן חצר הרי החצר היתה אסורה בביה"ש ולא שייך כלל הותרה ולכן כשבא היורש אוסר וצ"ע.

**ד)** והנראה לבאר בזה דסבר המג"א דשייך הותרה ביחס לדיור מסויים, דהיינו שגם כשהחצר אסורה מ"מ נקבע שאין כאן דיור נוסף שיאסור אלא הדיורים הקיימים, ועד כמה שיותרו דיורים אלו יהיה מותר, ובנוס"א ק' דההותרה חל על דיור זה דלא יכול להתחדש דיור בשבת כיון שנקבע לשבת במק"א, וזה הוק' למג"א דדיור היורש לא יכול להתחדש בשבת ואף שהחצר היתה אסורה מכח דיור המוריש מ"מ א"א לחדש דיור חדש בשבת, ולכן הוצרך לחדש דלא שייך הסיח לבו ולא חל הותרה ביחס לדיור היורש.

ולפי"ז לכאו' צדקו דברי הביאוה"ל דגם בס"ג אפי' אם א' מן השוק אינו אוסר מ"מ דיורו של היורש יאסור כיון שלא שייך ביחס אליו הסיח לבו ודעת המג"א שלא יישב כן בס"ג צ"ב.

והנראה ברור בדעת המג"א שסבר שיש לדון הותרה מב' צדדים הא' מצד החצר שאם עומדת להשאר מותרת חל בה הותרה, והב' מצד דיור האדם שאם קבע דירתו במק"א לא יכול לחדש בשבת דיור האוסר, ובדין השני דעל קביעות דיורי האדם שייך בה הותרה, חידש המג"א דלא חשיב יורש הסיח דעתו (וקצת טעם יש ליתן בזה לפי"ד דזו סברא בקביעות דיורי האדם וכל שמצדו רוצה לבא לדור רק אינו יכול חסר בקביעותו ואכתי צ"ע).

וממילא מובן היטב דבס"ד דמיירי שא' מן החצר לא עירב ומת וא"כ מצד החצר הרי היתה אסורה בביה"ש וכל מה שיש לדון הוא מצד הותרה ביחס לדיור היורש, בזה שייך החילוק שלא חשיב הסיח דעתו, וכן בסוף הסעיף דמת בע"ש לא שייך הותרה ברשות כיון שבידו לזכות וכמבו' בגמ', אבל ס"ג אי מיירי בבן שוק רגיל הרי חל הותרה גמור בחצר דהרשות מצ"ע היתה מותרת כיון שלא עמד למות וחל בה הותרה גמור, ובזה לא מהני מידי מה שהיורש לא הסיח לבו דמ"מ יש הותרה מצד הרשות והדברים נכונים.

והנה הרשב"א בעבוה"ק ג"כ הביא הברייתא דא' מבני שוק שמת כצורתה, אף שפסק שבית התבן אינו אוסר, ובדבריו א"א להעמיד דמיירי בבן שוק שאוסר, שמפורש שם שמיירי בלא אוסר עיי"ש, וגם פסק דישראל שבא אינו אוסר ודלא כהגר"א, ולכאו' אין מזור לדבריו אלא דברי המשנ"ב דיורש לא הסיח דעתו ומהני אפי' כששייך הותרה על החצר ודלא כמוש"כ בדעת המג"א[[53]](#footnote-54).

אמנם עדיין יש לתמוה דהרשב"א בחידושו הק' מבן שוק ותי' ג' תירוצים או דישראל שבא אוסר או בבית התבן אוסר או דמיירי שיש לו דיורים, ואיך הביא את הברייתא של בן שוק בלי ששייך א' מג' תירוצים אלו וצ"ע.

**ה)** ויסוד הדברים שכתבנו ביישוב דברי המג"א דשייך הותרה ביחס לדיור חדש אף שהרשות אסורה בביה"ש, לכאו' מתבאר כבר ברשב"א בסוגיין, שכ' דגר שמת בשבת ובא הזוכה בשבת דמבו' בגמ' דמותר מיירי אפי' בלא עירב הגר, והנה הטעם שדיורי הגר אינם אוסרים משום נאסרה כבר נתב' ברשב"א דחשיב כביטל לכאו"א, אבל עדיין צריך לבאר למה דיורי היורש אינם אוסרים הרי בביה"ש הרשות היתה אסורה ולא שייך הותרה, ולכאו' הטעם כמוש"נ דשייך הותרה ביחס לדיורי היורש אף שהרשות עצמה היתה אסורה (ואין לפרש גם כמהלך הראשון דשייך הותרה באמצע שבת, דהא כיון דמצי הזוכה לזכות מיד כשמת הגר לא שייך הותרה).

אמנם הרשב"א עצמו סובר להדיא דיורש שאני מגר וכשיבוא היורש לדור מקיים את דיורי המוריש ואוסר אפי' אם נימא דמת אינו אוסר בלא בא היורש כמבו' בדבריו דף ע: (ועיי' מש"כ בזה סי' כב) ובזה פליג המג"א דזה לא שייך כלל דמת אינו אוסר בכל אופן, וכשדנים לאסור מצד היורש על זה שייך הותרה וכמבו' ברשב"א.

ואין להק' דעכ"פ ק' מהרשב"א על המג"א דהרשב"א אוסר ביורש, דיתכן דהרשב"א אזיל בעיקר הענין לשיטתו דמסיק דמת אוסר אפי' בלא שבא יורש לדור, וגם בתחי"ד נקט מחצה דעכ"פ כשיורש בא לדור מתקיים דירת המוריש והמוריש אוסר, אבל לדידן דקיי"ל דמת אינו אוסר, סברת המח' שלנו עם הרשב"א משום שדיורי המת לעולם אין יכולים לאסור, וממילא אפי' בבא יורש לדור אין לאסור מצד המוריש אלא מצד היורש ועליו יש הותרה ודו"ק.

**ו)** והנה בסי' כב הארכתי בדברי הרשב"א שכ' בדף ע: דאף שהיורש עירב כשמת המוריש אסור עד שיבטל וז"ל כיון דמעיקרא לא נכנסה רשותו של אב בתוך עירובו ונאסר למקצת שבת נאסר לשבת עכ"ל, וביארנו דבריו דאם היה חשיב דירת היורש עצמו היה ניתר בכלל העירוב ודמי למי שהוסיף חדר לביתו בשבת דנכלל בעירובו, רק שמדין נאסרה מחשיבים את דירתו לדיור המוריש ולכן אסור דאין על זה עירוב עיי"ש שהארכנו.

אמנם מקשים על ביאור זה דלגבי א' מן השוק שמת מבעו"י והניח רשותו לא' מבני חצר כ' הרשב"א דמיירי אפי' בעירב קודם שמת ואעפי"כ נכנס בכלל עירובו לפי שהעירוב אינו חל אלא בתחילת היום וכבר היתה לו ירושה וכל שהוא ברשותו באותה חצר נגרר אחר עירובו עכ"ד. ומבו' דרק משום שחלות העירוב בביה"ש ואז כבר ירש חל עירוב על הכל, אבל כשיורש בשבת לא שייך סברא זו, ומוכח שדעתו שלא יתרחב העירוב על דירה זו אפי' אם זה דיור היורש שהרי מת בע"ש זה ודאי דיור היורש, ונסתר מה שכ' בדעת הרשב"א דבדיור מצד היורש נכלל בכלל עירובו דדמי למוסיף חדר לביתו, וחזינן דאינו כן אלא חשיב שיש לו שני דירות ולדירה זו לא עירב וא"כ הדק"ל מה צריך הרשב"א לסברת נאסרה בשביל לאסור כשעירב היורש וצ"ע.

ולפימש"נ בדעת הרשב"א שיש הותרה ביחס לדיור היורש, יתכן לפרש כונת הרשב"א שכ' דאסור מכח נאסרה באופ"א דאם אנו דנים מצד היורש הרי הותרה וכיון שלא דר כאן בע"ש אינו אוסר, ואנו צריכים לדון אם יש כאן את דיור המוריש ובזה כ' הרשב"א דמכח נאסרה חשיב דיור היורש כמקיים לדיור המוריש ואוסר וכמוש"נ.

אמנם לשון הרשב"א שם שכ' 'כיון דמעיקרא לא נכנסה רשותו של אב בתוך עירובו' משמע שבלא נאסרה היה נכלל הדיור בעירובו, ולפי"ד העירוב ודאי לא מתיר את הדיור הזה (וכמבו' ברשב"א שבירש מבעו"י צריך להגיע לסברא שחל רק ביה"ש) רק דבלא נאסרה היה ניתר מצ"ע דביחס לדיור היורש יש הותרה וצ"ע.

**ז)** והנראה לחדש בזה דיש לדון את דיור של בן החצר בדירה השניה בשני צורות הא' שדר בה כדירה מצד עצמה כאילו לא היה כבר בן חצר, דהיינו שהם שני דירות שאוסרות בלי קשר אחת לשניה, והאופן השני להחשיבה כהרחבת הדיורים של דירה ראשונה, ונראה שסובר הרשב"א דבאמת אפשר לדון לאסור מצד שני הדיורים הנ"ל.

ואשר על כן נראה דכל מה ששייך הותרה הוא אם נדון את הדירה השניה כדיור נפרד, שאז אנו אומרים הותרה שלא היה כאן דיור נוסף בביה"ש, אבל בהרחבה של הדיור הראשון לא שייך הותרה, רק שאת הדיור הזה שהוא הרחבת הדיור הקודם שייך להתיר מצד שנכלל בכלל העירוב.

ואם כנים הדברים מיושב הרשב"א היטב דמש"כ דרק משום שבביה"ש חל העירוב לכן נכללת דירה זו בעירוב, הוא משום דבלו"ז היינו אוסרים משום שהיינו מחשיבים את דיורו השני כדיור נפרד ולא שייך להתיר משום שנכלל בעירוב הראשון, ולכן הוצרך לסברא שמשום שבביה"ש חל העירוב ואז כבר ירש מהני העירוב על הכל וכמוש"נ, אבל כשיורש בשבת לא שייך כלל לדון דיור חדש דביחס לדיור חדש יש הותרה וכמוש"נ, רק דאכתי יש לדון שנתרחבה דירתו ומכח זה לאסור ועל זה שייך היתר דנכלל בעירוב, ומיושב מש"כ הרשב"א דמכח נאסרה אנו דנים אותו שמקיים את דיורי האב ולא כהרחבת דירתו שאז היה ניתר ע"י העירוב והדברים מאירים.

**ח)** והנה הרשב"א חולק על הראשונים וסובר דגם בן חצר שיורש אוסר רק אם נכנס לדור, ודעת התוס' ושא"ר דאוסר גם בלי לדור דחשיב כדר כיון שהוא בחצר, ועפימש"נ היה נראה לבאר מחלוקתם דכיון דלרשב"א כל מה שיורש אוסר משום שמקיים דיור המוריש (דמצד דיורו יש הותרה או דנכלל בעירוב וכמוש"נ) א"כ לא מהני מה שנחשב שדר בדירת המוריש מכח דירתו, דכל זה מהני להחשיב שדיורו הראשון נתפשט גם לדירה זו, אבל כשבאים לומר שיש כאן דיור מצד המוריש צריך דיור נפרד בדירה זו ולא מכח דירה ראשונה[[54]](#footnote-55).

ובדעת הראשונים יתכן לומר שסוברים שהוא האוסר וסגי בהתפשטות דירתו לאסור, וצ"ל שחולקים על הסברא שכ' בשיטת הרשב"א דהתפשטות דיורים ראשונים יכללו בעירוב ואכתי צ"ע.

**סימן כד**

**בענין דירה בלא בעלים ובית התבן**

משמעות הראשונים דבית התבן הוא נדון א' עם ליתיה, ק' מהתוס' פה: דבית התבן בלי תבן מותר, והחזו"א כ' דכל ליתיה שייך לאסור משום כליו מדין בית התבן, ביאור בדעת התוס', ביאור נוסף ועיקרי בדברי רש"י והראשונים.

**א)** בסוגיא דף ע: איתא בברייתא דבן שוק שמת משחשיכה והניח דירתו לבן חצר אוסר. וכ' שם רש"י ותוס', רשב"א וריטב"א (בתי' א') דמיירי למ"ד דבית התבן אוסר ולכן בן שוק אוסר מבעו"י דהא לא עירב ולכן לא שייך לומר דהותרה החצר, וצריך לבאר למה הזכירו את הסוגיא שבית התבן אוסר, הא אין זה שייך כלל לבן שוק והו"ל להזכיר את מח' ר"מ ורבנן בדף עה דבדליתיה אוסר, ולכאו' מבואר מכל הראשונים הנ"ל דבית התבן ודירה בדליתיה זו אותה מחלוקת ממש.

והנראה בביאור הדבר שנח' אם צריך דיור לאסור או שכל מקום שחזי לדירה כבר אוסר וזה סיבה לאסור בית התבן ולאסור בדליתיה[[55]](#footnote-56).

**ב)** אמנם התוס' דף פה: ד"ה בית התבן כ' דאף דלענין הנחת העירוב בבית התבן א"צ תבן דהא סגי בחזי לדירה, מ"מ התנא בברייתא דף עב: שסובר דבית התבן אוסר הוא דוקא כשיש שם תבן, דכמו דלר"י שרק דירה אוסרת בליתיה בשבת אינו אוסר, ה"ה למ"ד דבית התבן אוסר הוא רק כשיש תבן, וממשיך התוס' דמה שמבו' במשנה שהדר בבית התבן אוסר על בעה"ב ע"כ מיירי כשאין תבן דאם יש תבן א"כ לר"מ דבית התבן אוסר א"כ גר עמו בעה"ב ע"י תבנו וממילא אינו אוסר עליו.

ולכאו' מבו' בתוס' דלא כדברינו שבית התבן אסור משום שראוי לדירה, אלא דגם מי שסובר שבית התבן אוסר הוא משום דדירת תבן ג"כ חשובה והוי כדירה גמורה, ומ"מ מודה בליתיה דלא אסר, דהם שני מחלוקות נפרדות הא' אם דירת תבן אוסרת והב' אם בליתיה אוסר, ולכן כמו שלר"י דבעי דירה גמורה שרי בליתיה ה"ה למ"ד בית התבן אוסר שרי בליתיה, ואה"נ דאם נמצא מי שסובר שליתיה אוסר וגם בית התבן אוסר יאסור גם בלא תבן.

אמנם יש לתמוה שהרי כ' התוס' דר"מ הוא המ"ד דבית התבן אוסר והרי ר"מ הוא מרא דהאי סברא דבדליתיה אסר וא"כ איך כ' בדעתו דכשאין תבן מודה דבית התבן אינו אוסר, ועיי' במש"כ בגאו"י, ואולי יש לדחוק דפשוט לתוס' דלא שייך הגזירה בדליתיה אטו בדאיתיה אלא בדירה גמורה אבל בבית התבן זה לא נאמר ולכן הדרנא לעיקר הדין שבדליתיה אוסר, (וכמבו' בגמ' סב: לפי פירש"י דמדינא גם לר"מ בדליתיה אינו אוסר) ואכתי צ"ע.

אלא דאכתי יש להק' דבגמ' עב: לא הוזכר בברייתא דהאוסר את בית התבן הוא ר"מ עיי"ש, ומהיכן לקח באמת התוס' דהאוסר בתבן הוא ר"מ (ודוחק טובא לומר שסמך התוס' שסתם בר פלוגתא דר"י הוא ר"מ וגם לשם מה נצרך התוס' לזה) ולכאו' מכרחים לומר שסובר התוס' שהמ"ד שבית תבן אוסר הוא ר"מ שסובר דבדליתיה אוסר והוא מחלוקת אחת דדירה בדליתיה שווה לבית התבן וכמשמעות התוס' עצמו דף ע: ושא"ר[[56]](#footnote-57) וכמוש"נ.

אמנם לפי"ז הרי ודאי דגם בית התבן יאסור אפי' בלא תבן דהכל הוא ענין אחד דסגי בחזי לדירה לאסור וא"צ דיורים לאסור, ותמוה מאוד לפי"ז דברי התוס' בסוגין פה: דבלא תבן לכ"ע אינו אוסר.

**ג)** והיה שייך לפרש דבאמת המח' של דירה בלא בעלים והמח' שבית תבן אי אוסר הם ב' מחלוקות נפרדות רק דכל דירה בלא בעלים שייך לאוסרה מב' טעמים הא' דבליתיה ג"כ אוסר והב' דכיון דנשארים כליו בבית א"כ שייך לאסור משום בית התבן דהא משמשו הבית בהחזקת כליו (ושו"ר בחזו"א שנקט עד"ר זה).

ולפי"ז מתיישב היטב דברי התוס' שכ' דגם למ"ד שאוסר תבן מ"מ צריך שיהיה שם תבן כיון שקיי"ל דרק בדאיתיה אוסר, ומ"מ נוקט התוס' בכמה מקומות (ע., ע:, עב: פה.) דאם בית התבן אוסר, גם בדליתיה אוסר משום כליו, והוי כבית התבן באיתיה וכמוש"נ.

והנה בהל' מזוזה מק' רעק"א דכל שעוזב את ביתו לכמה ימים כשחוזר יצטרך לקבוע מחדש דכשלא היה נפטר והוי תולמ"ה, ובאחרונים האריכו ליישב קושייתו מכמה טעמים ואכהמ"ל, ויש שכ' דגם כשהולך חייב במזוזה משום כליו וחשיב ביתו כבית התבן דקיי"ל שחייב, ובדעת רעק"א לכאו' צ"ל דכיון שמיועד הבית לדירה גמורה, בשלא נמצא זה נחשב בלא דיור, ולא כבית התבן ודו"ק. ולכאו' נראה לדמות ענין עירובין לענין מזוזה, דלרעק"א אין שייך לאסור משום בית התבן כיון שמיוחד לדירה, ולחזו"א חשיב בית התבן גם לענין מזוזה.

ויש בזה נפק"מ גדולה למעשה שנוהגים לקבוע מזוזה כשנכנסים לבית חדש רק בזמן תחילת הדיור ממש, ואם ננקוט שמהתוס' שכ' דדירה בלא בעלים אוסרת למ"ד בית התבן אוסר מוכח דמכח כליו חשיב בית התבן ודלא כרעק"א (דאם הוא מח' אחת דבלא דירה אוסר כיון שחזי לדירה א"כ גם בלא תבן יאסור וכמוש"נ) א"כ צריך לקבוע מזוזות מיד כשמכניסים כליו לדור וצ"ע לדינא.

**ד)** אמנם כל מהלך זה דהתוס' והראשונים הזכירו בית התבן משום שמכח הכלים שייך לאסור משום בית התבן כבר הק' החזו"א דהתוס' בדף עב: הק' דבכל בית שער שאינו אוסר שיאסור משום הבית ואף אם לא דרים בבית מ"מ אוסר כבית התבן עיי"ש, ואם ננקוט דכל מה שבדליתיה אוסר למ"ד בית התבן אוסר זה רק משום הכלים א"כ למה לא העמיד שם התוס' דלא היה בבית כלים, ומשמע דאי בית התבן אוסר, גם בית בדליתיה אוסר בכל אופן.

וכן יש להוכיח מהרשב"א דף ע. שמפרש שרש"י שם מעמיד בשיירה דאל"כ היורש אוסר, ומק' התוס' והראשונים דאם היורש לא בא הוא לא אוסר, וכ' הרשב"א דרש"י העמיד כן בשביל להעמיד כמ"ד דבית התבן אוסר, ולפי מהלך זה דכל דמיון הראשונים לבית התבן זה רק כשזה משמש לכלי הבית א"כ טפי הו"ל לרש"י לפרש דלא היו לו כלים, או שלא הוריש את הכלים ליורש, דבזה גם מ"ד בית התבן מודה.

וכן יש להוכיח מהתוס' דף פה. שכ' דחורבה אם יש לה בעלים אינה אוסרת למ"ד דבית התבן אינו אוסר, והנה לכאו' חורבה סתם אין בה כלים כלל ואיך נאסרת משום בית התבן. ועוד ק' על מהלך זה מהתוס' דידן פה: שכ' דהאוסר בבית התבן הוא ר"מ, ומנליה הא כל מה שנחלק הוא בדליתיה וכמוש"נ.

**ה)** ומכל זה מוכח דלא כמוש"כ, אלא דהראשונים דימו דכמו דאוסר בית התבן ה"ה בית בלי בעלים ולא משום כלי הבית, וכבר כ' דלול"ד התוס' פה: שפיר י"ל דכל מקום שראוי לדירה ואין בו דירה הוא בכלל המחלוקת, אבל בתוס' מבו' דדירת התבן אוסרת ובלא תבן שרי וא"כ ק' מנלן דמ"ד בית התבן אוסר ה"ה בדליתיה.

ומחומר הקו' צריך לומר דסובר התוס' דשורש מחלוקת ר"מ ור"י ור"ש הוא אם צריך דירה גמורה או סגי בקצת דירה, ודירה גרועה חשיב או מקום העומד לדירה וליתיה לבעלים, או דירת תבן, ושני האופנים שווים לדינא דאם א"צ דירה גמורה אוסרים, ומ"מ בבית תבן ואין תבן גריע טפי ואינו אוסר דאין כאן כלל דירה, וצריך לחלק דבחורבה אוסרת גם בלי כלים כמבו' דף פה. דשם יש לה חשיבות של דירה דהא עומדת לדירה ולכן אוסרת אפי' בדליתיה ואכתי צ"ע בסברות אלו.

אמנם דברי התוס' לא נתיישבו לגמרי, דאיך מוכיח התוס' מדר' יהודה דמצריך דירה ואוסר רק בדאיתיה, לר"מ דאוסר בדליתיה דבבית התבן צריך שיהיה תבן, דאף אם שייך לחלק כמבו' בגאו"י דבתבן שהוא גרוע אוסר רק בדאיתיה, מ"מ איך שייך להוכיח כן מר"י כיון דבסברא זו גופא פליג ר"מ דבדליתיה ג"כ שייך שיאסור[[57]](#footnote-58).

ונראה דבאמת אין כונת התוס' כלל להוכיח מר"י, אלא דמכח סו"ד התוס' דהוק' להם למה הדר בבית התבן אוסר הרי בעה"ב דר עמו מכח התבן, ומזה ייסדו דמיירי כשאין תבן ובזה לא חשיב דירה אפי' לר"מ, וזהו הכרחם לחדש כן, אלא שכ' דכמו דלר"י יש חילוק בדירה בין איתיה לליתיה ה"ה לר"מ בתבן וכדמוכח מהדר בבית התבן וכמוש"נ.

**ו)** אמנם כל מה ששייך לומר דבית התבן ובדליתיה שניהם שוים הוא אם נאמר שהטעם בשניהם משום שהם דירות גרועות ור"מ סובר שדירה גרועה אוסרת, ולכאו' זה נסתר מהגמ' דף סב: דמבו' שם דגם לר"מ דירה בלא בעלים לא שמה דירה אלא שגזרו בה רבנן (ולכן גזרו רק בישראל ולא בגוי) ולכאו' ודאי שאין לדמות גזירות וגם לא משמע שבית התבן הוא משום גזירה, וא"כ ע"כ שהם שני דינים נפרדים.

אמנם באמת כל זה הוא לגי' רש"י שם אבל בריטב"א הביא בשם התוס' (דהתירו בלא בעלים אפי' הדירה עצמה ודלא כרש"י ואכהמ"ל) דלא גרסינן שהוא משום גזירה וא"כ מיושב שפיר מה שהוכחנו בדעת התוס' שהשוו בית התבן כשיש תבן ודירה בלא בעלים שבשניהם ר"מ אוסר משום דירה גרועה וכמוש"נ.

אמנם אכתי ק' בדעת רש"י שבדף ע: ג"כ הביא דבן שוק אוסר משום בית התבן ובדעתו א"א לומר דהם נדון אחד וכמוש"נ שהרי דירה בלא בעלים היא משום גזירה ולא דמי לבית התבן, וצ"ל דשייך לאסור משום הכלים דלא גריעא מבית התבן וכמוש"נ.

**ז)** אמנם נראה דיש ליישב דעת רש"י באופ"א (ונפק"מ שאין מקור מרש"י דלא כרעק"א במזוזה, וכן י"ל בדעת שא"ר מלבד התוס' פה:) דבאמת מי שאוסר בית התבן כ"ש שאוסר דירה בלא בעלים דבכלל בית התבן כל בית הראוי לדירה, ומש"כ הגמ' סב: דדירה בלא בעלים הוא משום גזירה זו דעת ר"מ דסובר דאין בית התבן אוסר רק דגזרו בדליתיה אטו בדאיתיה, אבל למ"ד דבית התבן אוסר ודאי דבכלל זה כל בית ראוי לדירה.

ומהלך זה מתיישב מאוד בפשט הגמ' דלא משמע שזו אותה מחלוקת דהגמ' לא הזכירה כלל את המחלוקות הנ"ל ביחד, ולפי"ז א"ש דבאמת אלו ב' מחלוקות, רק דהראשונים מביאים דלמ"ד בית התבן אוסר כ"ש דירה בלא בעלים שאסורה.

ונראה לפי"ז שרש"י דף ע: נקט בדוקא דהברייתא כמ"ד בית התבן אוסר ולא נקט דקאי כר"מ דדירה בלא בעלים אסורה, דיתכן דכל הגזירה בדליתיה היא בדירה שדר בה ויצא ממנה לשבת זו אבל בן שוק שמעולם לא דר בדירה זו לא שייך כלל גזירת ר"מ, ורק למ"ד בית התבן אוסר אסור בבן שוק, וכ"ה הבי' ברשב"א שנקט דוקא מ"ד בית התבן (דף ע.– ע:) משום שר"מ לא פליג ביורש וכמוש"נ.

**סימן כה**

**בדברי אביי דיין ושמן לא מהני משום שלא מצי מערב**

יש להסתפק בבי' מצי מערב אם הכונה בכלי או שיכול להתחבר, הגאו"י פי' שיכול להתחבר ומהתורא"ש משמע לא כך, נראה דתלוי במח' הראשונים אם רב מודה לר' יוסף דלא מהני יין ושמן בכלי א'.

**א)** מבו' בגמ' דלאביי מהני בעה"ב שהיה שותף עם שכיניו ביין ויין ואפי' בשני כלים, והחילוק בין הרישא לסיפא משום דיין ויין מצי מערב יין ושמן לא מצי מערב.

ויש להסתפק בביאור **לא מצי מערב**, האם הכונה דיין ויין ראוי ליתן בכלי אחד ויין ושמן אין ראויים לתת בכלי א' שזה מפסידם, או שהכונה דיין ושמן אינם יכולים להתערב לעולם שהרי גם אם יתנום בכלי אחד לא יהפכו לדבר אחד (וכמבו' בסברת ר' יוסף בע"ב דלרבנן שלגבי טהרות אינם כאחד ה"ה לענין עירובין) משא"כ יין ויין שאם ישפכום לכלי א' יהיו א' מהני.

ונפק"מ בספק זה בבעה"ב שהיה שותף עם שכיניו זה בלחם וזה בפירות דאם מערב היינו לתת בכלי א' גם זה מצי מערב, ואם מערב היינו ששייך שיתחבר לאחד חשיב לא מצי מערב. ועיי' בגאו"י שכ' להלכה (והובא בביה"ל) דכיון שכ' הרשב"א דגם בכלי א' לא מהני יין ושמן ה"ה דלא מהני אם שותף עם זה בפת ועם זה בפת בשני פתים דגם זה לא יכול להתחבר (ועיי"ש שמחדש דאפי' לטור דיין ושמן מהני הוא רק משום שפסק כריב"נ דמחוברים לטהרות) וחזינן שנוקטים כצד השני דמצי מערב היינו שיכול להתחבר וממילא אפי' במין א' לא מהני, אבל לצד הראשון שכ' מהני אפי' לחם ופירות וכ"ש לחם ולחם.

אמנם התד"ה יין ועו"ר הק' על סברת אביי דביין ושמן לא מהני משום דלא מצי מערב, מהמשנה דכל האוכלין מצטרפין לעירוב וה"ה משקין, והתוס' תי' דשם היינו כשנשתתפו לשם עירוב, והתורא"ש הוסיף תירוץ דשם הוא באמת רק באוכלין ולא במשקין, ומתי' התורא"ש הנ"ל שמחלק דרק אוכלים מצטרפים ולא משקים מוכח כצד הראשון דסברת מצי מערב הוא שיכול לתתם בכלי אחד ולכן באוכלים שאני דיכול לנותנם בכלי א' ומצטרפין, ודלא כגאו"י והביה"ל וצ"ע.

**ב)** ונראה שנדון זה בפירוש 'מצי מערב' תלוי במח' ראשונים, דהנה ברב שמחלק בין כלי א' לשני כלים יש לדון ביין ושמן בכלי א' אם מהני או לא, והרשב"א כ' דלא מהני וכ"ה מסקנת הריטב"א דכ"ע מודו לר' יוסף דכיון שקיי"ל שיין ושמן אין מצטרפין לטהרות ה"ה לעירובין ואפי' בכלי א', אמנם משמעות התוס' היא דמהני לרב בכלי א' אפי' ביין ושמן שכ' בדברי הגמ' כאן בשני כלים: דסתם יין ושמן בשני כלים. ומשמע דיין ושמן בכלי א מהני[[58]](#footnote-59), וכ"ה בתורא"ש, וכ"ה לכאו' דעת הטור דפסק דמהני יין ושמן בכלי א' ולכאו' טעמו משום שפסק כרב דבכלי א' מהני וסבר דאפי' ביין ושמן וכן פרשו הב"ח[[59]](#footnote-60).

ונראה דלדעת הרשב"א והריטב"א שמודה רב דיין ושמן בכלי א' לא מהני א"כ גם אביי מודה לזה (וכמו שמפורש בריטב"א) דאם אביי חולק על סברת ר' יוסף וסובר דיין ושמן כל החסרון משום שאין דרך לערבם אבל בכלי א' מהני א"כ מנ"ל לומר דרב ורבא סוברים דלא מהני בכלי א' (ובפרט שמשמעות דברי רבא דסיפא דמתניתין דלא מהני יין ושמן מיירי בשני כלים וצריך לדחוק בדבריו דאפי' בכלי א' לא מהני) וע"כ דכ"ע מודו לסברא זו דיין ושמן לא מהני וכדר' יוסף.

**ג)** ונראה דלדעת הרשב"א והריטב"א ע"כ חייבים לפרש את סברת אביי ד'מצי מערב' שיכול להתחבר ולא משום שרגילים ליתן בכלי א', שהרי מבו' בדברי אביי דהטעם דלא מהני ביין ושמן משום דלא מצי מערב, ואם לא מהני יין ושמן בכלי א' הרי אפי' אם יערבם בכלי א' לא מהני, וע"כ שדברי אביי 'לא מצי מערב' מתפרשים שאינם מתחברים, וסברת אביי היא סברת ר' יוסף דצריך חבור או עכ"פ אפשרות חבור.

ובזה מתיישב מה שהק' דהגאו"י כ' דכמו שיין ושמן לא מהני ה"ה שני לחמים שהרי אינם מתחברים, והק' דמפורש בתורא"ש שיין ושמן גריעי משני לחמים כיון שאין רגילים לתתם בכלי, ולפימש"נ מיושב היטב דכל דברי התורא"ש הם לשיטתו דלרב מהני יין ושמן בכלי א' ולפי"ז כל סברת אביי היא שמה שהקיל שמהני אפי' בב' כלים לא הקיל ביין ושמן כיון שא"א לערבם בכלי א'. אבל לרשב"א וריטב"א ע"כ החילוק הוא בין דבר הראוי להתחבר ללא מתחבר וכמוש"נ דכ"ע מודו לחילוק זה, ובזה ודאי שצדקו דברי הגאו"י דה"ה פת ופת אינם ראויים להתחבר.

**ד)** ויש מק' על מש"כ דלדעת הרשב"א ע"כ לא מהני גם בפת ופת כיון שאין יכולים להתחבר וכדעת הגאו"י, דהא המ"מ והב"י מביאים בשם הרשב"א דדינא דמתניתין דשותפין מהני הוי גם בעירוב ולא רק בשיתוף, והנה עירוב הוי רק ע"י פת וחזינן דגם בפת ופת שייך דין בעה"ב שהיה שותף עם שכיניו ודלא כגאו"י.

אמנם באמת יש מכאן משמעות גדולה לדברינו, דמקור הדברים הוא הרשב"א בעבוה"ק ועיי"ש שכ' דבעלי בתים שמשותפים בפת מהני לעירוב וכן בעה"ב שהיה שותף עם זה ביין ועם זה ביין מהני לשתוף. ומפורש בדבריו דרק את עצם החדוש דשותפות שלא לשם עירוב מהני לשתוף י"ל גם בעירוב, אבל את הדין שבעה"ב שהיה שותף עם זה ושותף עם זה ג"כ מהני זה שייך רק במבוי, והטעם ע"כ כמוש"נ דפת ופת שאינם יכולים להתחבר לא מהני בהם שותף עם זה בפת זו ועם זה בפת זו וכל הנפק"מ בשותפין כולם בפת אחת.

**סימן כו**

**בסוגית בעה"ב שהיה שותף עם שכיניו**

התוס' מת' דכאן שלא נתנו לשם ערוב גריע וצריך כלי א', וכן לענין לא מצי מערב אמנם בזה יש שחלקו דלא מהני סברא זו, בדברי הר"ן דכאן אמצעי מחברן, בביאור דברי התוס' דמק' רק בסוף הסוגיא על ר' חסדא.

**א)** מבו' במתניתין דבעה"ב שהיה שותף עם שכיניו עם זה ביין ועם זה ביין א"צ לערב, ואם לזה ביין ולזה בשמן צריך לערב, ובגמ' אמר רב דברישא מיירי דהיין והיין היו בכלי א' ולכן מהני, ואביי פליג דאפשר דאפי' בשני כלים מהני, והחילוק בין רישא לסיפא דיין ויין מצי מערב ויין ושמן לא מצי מערב.

ורש"י ותוס' ושא"ר הק' דהא קיי"ל כב"ה דעירוב חל אפי' בשני כלים עכ"פ במליא למנא ולמה כאן לא מהני לרב בשני כלים, ותי' דשם שנתנו לשם עירוב מהני בשני כלים, אבל במתניתין שנתחדש שמהני שותפות אפי' בלא נתינה לשם עירוב בעינן כלי אחד.

והתד"ה יין ועו"ר הוסיפו להק' על סברת אביי דביין ושמן לא מהני כאן משום דלא מצי מערב, מהמשנה דכל האוכלין מצטרפין לעירוב וה"ה משקין, והתוס' תי' דשם היינו כשנשתתפו לשם עירוב.

והתורא"ש הוסיף תירוץ דשם הוא באמת רק באוכלין ולא במשקין, ומשמע בדבריו דלצד זה לא ניחא ליה בחילוק התוס' וגם בנתנו לשם עירוב לא נאמר שיין ושמן מצטרפין, וצ"ב דכיון שלגבי החילוק של כלי א' ושני כלים ע"כ צריך להגיע לחילוק זה דבלא נתנו לשם עירוב בעינן כלי א' וכמוש"כ התורא"ש בעצמו, למה כאן לגבי סברת אביי ממאן התורא"ש ביישוב זה. ובאמת גם התוס' שמק' כן ולא כ' דלפימש"כ לק"מ משמע מאוד שלגבי סברת אביי הוא תי' יותר מחודש וצ"ב.

וכמו כן יש להק' בדברי הר"ן עיי"ש שהק' מהמשנה דכל האוכלין מצטרפין על דברי ר' יוסף בע"ב דכיון שלטהרות יין ושמן לא חשיבי אחד ה"ה כאן לא מצטרפין, ומתרץ דרק כאן שאמצעי מצרפן יש חסרון ביין ושמן, וצ"ב למה לא יישב כמו שכ' בעצמו על הקו' משני כלים דהתם שאני שנתן לשם עירוב. וגם עיקר דברי הר"ן צ"ב מה מתרץ דאמצעי מצרפו, הרי הטעם בסוגיין שצריך להגיע לאמצעי משתפו הוא משום שלא נתנו לשם עירוב וא"כ במה זה יישוב אחר מהיישוב שכ' על שני כלים וצ"ע (וא"א לומר דאה"נ כונתו לאותו חילוק, דעיי' בלשונו שברור שכיון כאן לחלק חילוק חדש).

**ב)** והנראה לבאר ביישוב הקו' דסברת התוס' דנתינה לשם עירוב עדיפא וא"צ כלי א' היא לא יישוב בהכרח גם על הא דבנתינה לשם עירוב מהני בלא מצי ערובי (וכמו שהוכחנו בתורא"ש ובר"ן) דהנה סברת חילוק התוס' לכאו' הוא שכאן מצריך רב כלי א' בשביל לאחד את הדברים ולהחשיבם דבר א' שכולם משתתפים בו, ובזה מחלק התוס' דבנתנו לשם עירוב הנתינה מאחדת להחשיבם דבר א' וא"צ לכלי שיאחדם.

אמנם סברת אביי דבעינן מצי לערב אינה סברא ש'המצי מערב' הוא סברא לאחדם, אלא אדרבא דכשלא מצי מערב זה חסרון שא"א להתייחס אל היין ושמן כסעודה אחת שכולם שותפים בה כיון שאין זה דבר א' וגם לא יכול להיות דבר א', ואפי' לתורא"ש שסברת אביי היא 'מצי לערב' היינו שלא מצי להניחו בכלי א' (וכמוש"נ בסי' עיי"ש), לא מסתבר שזו סברא דומה לדברי רב דצריך כאן מאחד ומצי מערב הוא סיבה לאחד שהרי באמת אין כאן שום מאחד, רק כונת אביי דהמאחד הוא האמצעי מחברן רק דבלא מצי מערב א"א להתייחס אל הדברים כסעודה אחת.

ולפימש"נ מבואר דאף אם מסכימים לחילוק התוס' בדברי רב דנתינה לעירוב היא סיבה לאחדם וא"צ כלי א', מ"מ באביי שהוא סברא שיש מניעה מלראותם כסעודה אחת לא יועיל מה שנתנו לעירוב דמ"מ יש כאן מניעה מלראותם כסעודה אחת, רק דהתוס' תי' דאעפי"כ שייך לומר דכלפי החבור האלים של נתינה לעירוב לא מגרע החסרון של לא מצי מערב, ומ"מ מובן היטב דהתורא"ש והר"ן מיאנו בביאור זה ויישבו באופ"א.

**ג)** ובעיקר תי' הר"ן שכ' דכאן שאמצעי מחברן לא מהני יין ושמן, ותמהנו שלכאו' גם חילוק זה בנוי מכח שלא נתנו לשם עירוב ולכן צריך שאמצעי יחברן, ומה החילוק בין יישוב זה לתי' התוס', ואולי י"ל דסברת הר"ן היא שכל מה שצריך להחשיב כסעודה אחת ושותפות אחת זה רק כאן שלא נתנו לשם עירוב רק אמצעי מצרפן להחשיב כולם כשותפות אחת ולזה צריך מצי מערב להחשיב הכל כחפצא ושותפות אחת, אבל בעלמא לא אכפ"ל בזה כלל וא"צ להחשיב הכל כאחד וסגי במה שכולם קבעו דיוריהם בבית זה לשתפם, ונמצא דחלוק מאוד ב' התי', דתי' התוס' שנתינה לעירוב מאחדת ובזה סובר הר"ן דזה לא מהני כלפי החסרון של לא מצי מערבן וכמוש"נ ולכן תי' הר"ן שרק כאן שהוא ע"י אמצעי משתפן צריך להתאחד וממילא יש חסרון של מצי מערב, אבל בנתנו לעירוב א"צ שיחשב חפצא אחת.

והתורא"ש שכ' דגם בעירוב יש חסרון של מצי מערב חולק בזה וסובר דכל עירוב צריך ליחשב כסעודה אחת, ולכאו' גם דעת התוס' כן ודו"ק.

ונראה דהתורא"ש והר"ן יחלקו בגדר חולק ומקפיד על עירובו דלתורא"ש הוא טעם לחלק הסעודה ולומר דאין כאן סעודה אחת, ולר"ן צ"ל שהוא סברא לבטל העירוב דשכנים שמקפידים זע"ז אינם מתחברים ע"י עירוב ודו"ק.

אמנם יש להעיר דכיון שבעל המימרא שחולק ומקפיד על עירובו הוא חסרון, זה שמואל, ושמואל סובר ערוב משום קנין, לכאו' ע"כ צ"ל שזה חסרון של שכנים מקפידים דאין כאן כלל סברא של סעודה ודיור משותפים ואכתי צ"ע בזה.

**ד)** והנה הראשונים בתחי"ד כשמביאים קו' רש"י למה בעינן כאן כלי א', מק' בין לר' יהודה דבמליא למנא אין חסרון בעירוב ובין לר' חסדא דבכל אופן אין חסרון של שני כלים דמ"ש הכא שבעינן כלי א' לרב, ותי' דשם נתנו לשם עירוב, אמנם ברש"י ותוס' הק' רק מדברי ר' יהודה דמליא למנא, והתוס' בסוף הסוגיא ד"ה ור' שמעון מק' מר' חסדא דסובר דמהני בשני כלים ורק בשני בתים לא מהני ובשתוף הוי כבית א', ומת' דשם נתנו לשם עירוב.

והדברים תמוהים למה שתקו התוס' מלהק' עד סוף הסוגיא, ובשלמא בדברי רש"י יש לדחוק דמק' ממה דקיי"ל דמליא למנא מהני וכ"ש שקשה לר' חסדא, אבל דברי התוס' תמוהים למה שתק עד סוף הסוגיא וצ"ע.

ובאמת גם תי' התוס' והראשונים דבר' חסדא מיירי שנתנו לשם עירוב תמוה, דלכאו' כל המעלה שנתנו לשם עירוב הוא שנתכוונו להתחבר וממילא יש כאן סיבה לצרפם ולכן הוו מצורפים אפי' בשני כלים, אבל בדברי ר' חסדא (דף מח. עיי"ש) הרי החיצונות נתנו ע"ד לערב עם הפנימית לבדה, רק דהגמ' מק' דכיון דעירובן במק"א יצטרפו ממילא, ובזה לכאו' לא שייך כלל הסברא דנתנו לשם עירוב דמ"מ לא נתנו ע"מ לערב עם החיצונה.

**ה)** והנראה בדעת התוס' (חלק שמעתי) שסובר דבאמת ר' חסדא לא פליג על עיקר דברי ר' יהודה דלא מהני שני כלים כשלא מליא למנא, רק דהסוגיא בדף מח שאני דכיון דמיירי שם בג' חצירות א"כ כל עירוב חל בפנ"ע וממילא מצטרפות החיצונות דבשניהם נקבע הדיור בבית זה וא"צ כלל צירוף בפת ולכן מהני ב' כלים[[60]](#footnote-61).

ובזה מיושב היטב דהתוס' מק' רק מסוף הסוגיא דמיירי בשני מבואות וחצר, דכל עירוב חל לעצמו דבזה דמי לר' חסדא, אלא דלפי"ז סברת תירוצם דנתנו לשם ערוב צ"ב דסו"ס חל כאן עירוב, וצ"ל בכונתם דרק בנתינה לשם עירוב יש כאן קביעת דיור אלימה שמתחברים מכחה ממילא, ולפי"ז זו סברא אחרת לגמרי ממה שחילק התוס' לגבי דברי רב ואביי.

אמנם בדעת הראשונים ודאי שזו אותה סברא וצ"ע הרי החיצונות לא כוונו להתערב, ואולי י"ל בדרך פשוט שכשנותן עירוב כונתו להתערב עם כל מי שדר בבית זה וממילא חשיב ככונה להתערב החיצונות זו עם זו.

**סימן כז**

**בדעת רש"י בסוגית סומכין על שתוף במקום ערוב**

בבי' דברי רש"י שבערבה כל חצר לעצמה מותר לכ"ע ובביאור הוכחתו מהמשנה שהמבוי לחצר כחצר לבתים, בביאור דברי הריטב"א ותור"פ בענין זה, בסתירת דברי רש"י הנ"ל לרד"ה דסומכין, כמה מהלכים בכונת רד"ה דסומכין.

**א)** כ' רש"י ד"ה מערבין בחצירות: שאם יסמכו על זה תשתכח תורת ערוב, אבל ערבה כל חצר לעצמה ונשתתפו כולם במבוי אע"פ שלא ערבו חצירות זו עם זו שתוף המבוי מחברן, דתנן שהמבוי לחצירות כחצירות לבתים, מה עירוב חצר משוי לבתים כחדא אף שיתוף המבוי משוי חצירות כחדא עכ"ד. ודברי רש"י אינם מובנים מה רוצה להוכיח ממשנה זו ולמה זה טעם להתיר בערבו החצירות לעצמן.

ועיי' בריטב"א שהביא דברי רש"י וכ' עליו: ובתוס' הק' שמתני' דהתם לא איירי בענין זה כלל וכו' ומיהא בעיקר דינא נראין דבריו ז"ל. ועיי"ש שמב' דכיון שערבה כל חצר לעצמה לא שייך גזירת שמא ישכחו התינוקות. ונראה בדברי הריטב"א שאין זה טעמו של רש"י דבכה"ג אין גזירת שכחה, אלא שדינו של רש"י נכון מטעם זה, אבל רש"י התיר מכח המשנה, וטעם זה דחה הריטב"א, (וכן מוכח בתור"פ יתב' בהמשך) וצריך לבאר במה נחלקו.

**ב)** והנה בהא דנחלקו חכמים ור"מ אם סומכין על שתוף במקום ערוב, יש לדון האם הנדון הוא ששתוף אינו מערב את דיורי הבתים עם החצירות שלהם, ולענין זה הנדון אם סומכין ומהני כעירוב או לא, או שהנדון הוא גם על החצירות עצמם דבלא סומכין נשארו החצירות חלוקות זו מזו והשתוף מהני רק לשתף במבוי, ובסי נבאר שיטת הריטב"א בזה.

והנה מסברא עיקר השתוף הוא להחשיב את החצירות כרשות אחת, דאם חל השיתוף רק במבוי לא הועיל כלום שעדיין אסור לו להוציא מחצר היחיד למבוי המשותף, וע"כ שהחצירות ג"כ נהפכו למקום משותף וזהו עיקר השתוף, וכיון שכן לכאו' גם בלא הדין שסומכין על שתוף במקום עירוב אפשר להוציא מחצר לחצר, וכל הנדון של סומכין הוא רק ביחס לדיורי הבתים (ובמקום שלא ערבו חצירות לעצמם וכמו שיתב' בהמשך) אמנם יש לדחות דאה"נ סומכין אינו כלל חדוש דודאי מעיקר הדין כיון שנשתתפו הוו כחצר אחת ומותרים, רק הנדון דאעפי"כ אסר ר"מ משום שמא ישתכח.

ועפי"ז נראה לבאר דברי רש"י דסובר דכל מה ששייך לאסור מכח שכחת התינוקות, זה רק את ההיתר שמכח סומכין שאינו מעיקר חלות השתוף, אבל שתוף החצירות זו עם זו אחר שמעורבות לעצמן זהו עיקר השתוף, דחצירות למבוי כבתים לחצר, ששם ודאי עיקר העירוב להחשיב הבתים לחדא, וזהו מה שהוכיח רש"י מהמשנה דהיתר החצירות זו עם זו הוא מעיקר תקנת שתוף.

**ג)** ונראה דעל זה חולק הריטב"א דאפשר שאין עיקר השתוף לחבר החצירות זו עם זו אלא לחברן במבוי (ודעתו תתב' בהמשך) רק מטעם אחר שרי משום שאין גזירה שמא ישכחו, ולכן סומכין על שתוף במקום ערוב.

והתוס' רבינו פרץ אחר שהביא הוכחת רש"י מהמשנה ודחאה[[61]](#footnote-62) והביא הטעם דלא שייך שמא ישכחו בזה, כ': והר"ר ידידיה פי' דע"כ צ"ל כפירש"י דאל"כ מבוי שחצירות שלו אינם פתוחות זו לזו איך יועיל בו שתוף הרי החצירות אינם יכולים לערב זה עם זה. ולא נתבארו דבריו למה לא יועיל שתוף לול"ד רש"י, ומה אכפ"ל אם אין החצירות פתוחות זו לזו.

ועפימש"נ הדברים מבוארים היטב דמה שחלקו הריטב"א והתור"פ על רש"י דאין ראיה מהמשנה, משום דבאמת אפשר שעיקר השתוף הוא רק לשתף המבוי ולא החצירות זו עם זו, ומה שמותר להוציא מהחצר למבוי אף שהחצרות לא נשתתפו וא"כ מה מועיל השתוף, נראה לחדש שסובר הר"ר ידידיה דאה"נ לצד זה לא מהני השתוף אא"כ ערבו החצירות זו עם זו קודם לכן וכל מה שצריך ומועיל שתוף הוא אחר שערבו החצירות זו עם זו קודם לכן (ולא כהצד שכ' לעיל דסומכין ל"ד ובאמת מהני מעיקר השתוף) ובזה מק' הר"ר ידידיה דהניחא בשפתוחים החצירות זו לזו י"ל שיערבו בין החצירות ואח"כ ישתפו המבוי, אבל כשאין פתוחות החצירות א"כ לא שייך כלל לערב ביניהם ואיך יועיל שתוף הרי החצירות ישארו מחולקות ואסור מהם למבוי, וע"כ כרש"י דשתוף משתף כל החצירות זו עם זו והדברים נכונים.

ובדעת הריטב"א אם ננקוט בדבריו שחולק על רש"י וסובר דלא מהני השתוף מצ"ע לשתף החצירות, רק צריך קודם לערב בין החצירות ואח"כ לשתף המבוי (לולי דין סומכין) וכמו שנקט התור"פ בצד זה, שמעתי ליישב את קו' הר' ידידיה דגם באין פתוחות זו לזו מהני לערב בין החצירות, משום שפתוחות זו לזו דרך המבוי, דמהני לשתף ולערב בב"א, והעירוב מחבר את החצירות דמקושרות דרך המבוי כיון שהמבוי הוא מקום המותר[[62]](#footnote-63), ובזה נחלק הר' ידידיה דלא שייך ערוב דרך המבוי כיון שהוא רשות אחרת.

**ד)** והנה לפימש"נ טעם רש"י הוא משום שעיקר שתוף הוא לחבר את החצירות ולכן לא גזרו בזה, אבל ק' דהתור"פ מביא הטעם להתיר בערבה כל חצר לעצמה שבזה אין שכחת התינוקות כיון שערבה כל חצר ומביא טעם זה בשם רש"י (ודלא כדמשמע בריטב"א שהוא טעם אחר מרש"י).

ולכאו' צ"ל שסובר התור"פ שרש"י כ' ב' טעמים להיתר בערבה כל חצר לעצמה שאין שכחת התינוקות, ושזהו עיקר שתוף. וכדמוכח במשנה, ועל זה התור"פ חולק דמהמשנה אין ראיה והר' ידידיה העמיד את דברי רש"י גם בטעם זה.

ויש לבאר דיתכן שאין הכונה שרש"י נקט שתי טעמים נפרדים להיתר אלא שצריכים לשניהם, דכיון שזהו עיקר שתוף וגם לא שייך בו חשש שכחה ודאי מותר, אבל אם שייך החשש אפי' שזהו מעיקר השתוף שייך שיגזרו עליו, וכן אם אינו מעיקר השתוף אלא מכח סומכין יאסר משום לא פלוג[[63]](#footnote-64), ובזה כ' התור"פ דסגי להתיר במה שאין חשש שכחה. (אמנם מדף עג: דסגי שרוב ערבו משמע שלא אמרינן לא פלוג בדין זה).

**ביישוב הסתירות בדברי רש"י על מה הנדון אם סומכין על שתוף במקום ערוב.**

**ה)** והנה רש"י ד"ה דסומכין כ' ובן תדאי מודה דמבוי מותר ובחצירות פליגי, רבנן סברי כיון דנשתתפו במבוי א"צ לערב חצירות זו עם זו ומותרים להוציא מזו לזו דרך פתחים שביניהם שהרי שיתוף המבוי שהם פתוחות בו מחברן, וסומכין על שתוף המבוי תחת ערוב של חצר, וכן תדאי סבר אין סומכין. עכ"ד.

ולכאו' מבו' כאן ברש"י שהנדון אם סומכין על שתוף במקום ערוב הוא אם שרי להוציא מחצר לחצר.

והדברים סותרים את מש"נ בדברי רש"י למטה ד"ה מערבין דבין החצירות בודאי מועיל השתוף דזהו עיקר שתוף וסומכין הוא רק להתיר כל חצר לעצמה, דכאן מבו' דנח' אי שרי להוציא מחצר לחצר, וביותר דלכאו' משמע דכל המח' היא רק במחצר לחצר ולא בחצר עצמה וצ"ע.

**ו)** ויש מבארים דרש"י למטה התיר רק בערבה כל חצר לעצמה ומשום שלא שייך בזה שכחת התינוקות (ודלא כמוש"כ דטעם רש"י משום שעיקר השתוף בין החצירות ולפי"ד צ"ב ראית רש"י מהמשנה) אבל כאן איירי רש"י בלא ערבו ולכן יאסר למ"ד אין סומכין בין החצירות, ומה שהעמיד רש"י הנפק"מ בטלטול מחצר לחצר ולא בטלטול בחצר עצמה, משום שסובר דבאמת להתיר כל חצר לעצמה לא יועיל סומכין על שתוף במקום ערוב (וכשיטת הריטב"א ונתב' בסי' ) רק מיירי בלא ערבו ואסור לכ"ע להוציא מהבית לחצר, ונח' אם סומכין רק לגבי להוציא כלי בית מחצר לחצר (וגם בדברי הריטב"א מוכיחים כן דסובר כרש"י דבעירבה כל חצר לעצמה לכ"ע סומכין, ולהדיא שם דעל חצר לעצמה לכ"ע לא מהני, ובסי' אכתוב דעתי בדעת הריטב"א).

ומהלך זה רחוק מן הדעת מאוד להעמיד כל מחלוקתם כשיצא בכומתו וסודרו אם שרי מחצר לחצר, ועל זה נאמר בגמ' או משתתפין במבוי כפת ומותרים כאן וכאן והרי אוסרים בחצירות להוציא מהבתים, וגם לא שייך כלל לומר כה"ג חשש שכחת התינוקות כיון שרואים שאסורים בחצר, וגם הרי לא יעשו כך אף פעם כיון שנשארים באיסורם מהבתים לחצר.

ובאמת מפורש להדיא ברש"י דף סז: לא כך במעשה דההוא ינוקא דאשתפיך חמימא אמר להו רבה נייתו ליה חמימא מגו ביתאי, א"ל אביי והא לא ערבינן א"ל נסמוך אשיתוף. וברד"ה מגו ביתאי מבאר דבית רבה והתינוק היו באותה חצר וא"כ מפורש דמהני לסמוך על שתוף להתיר בתי החצר עצמה (ועיי"ש בריטב"א שפי' דמיירי בחצר אחרת וקאי לשיטתו ויתב' בסימן ) והדק"ל למה כ' רש"י דהנדון בסומכין הוא בין חצר לחצר הרי הנדון על היתר כל חצר לעצמה. ואין לחלק דסבר רש"י דביין לא מהני לחצר עצמה ובפת מהני, דהא שם מיירי ביין כדמשמע מהמשך הסוגיא עיי"ש.

**ז)** ויש שמבארים דרש"י מיירי בערבו ואף שלמטה כ' רש"י דבערבו לכ"ע לא פליגי דשרי, יש לחלק דלמטה מיירי רש"י לר"מ דהטעם שאין סומכין משום חשש שכחה ובזה אם ערבו לא שייך חשש, אבל כאן איירי רש"י למ"ד שאין סומכין ביין, וסברתו שמדינא לא מהני שתוף במקום עירוב ביין, ובזה אפי' ערבו אין סומכין, ואה"נ דבלא ערבו נפק"מ גם לחצירות בעצמם כרש"י סז:.

אמנם גם מהלך זה לא יתכן, שהרי משמע ברש"י דמחצירות למבוי מותר גם אם אין סומכין, וא"כ ע"כ שאין החילוק מדינא, דאי שרי מחצר למבוי ע"כ שכל החצירות רשות אחת דאל"כ איך מוציאים מהחצר למבוי, וא"כ ודאי שרי מדינא גם מחצר לחצר. וכמו שנתבאר לעיל דכל הצד דאין סומכין לא מהני מחצר לחצר הוא או מגזירת שכחה או שכל השתוף מהני רק אחרי העירוב, אבל בדברי רש"י שמפורש שהשתוף מהני למבוי א"א לומר דלא מהני מדינא לחצר[[64]](#footnote-65).

**ח)** ודברי רש"י הנ"ל ד"ה דסומכין שמעתי לפרש באופן אחר בדרך הפשט (ואף שהוא דחוק קצת, מחומר הקו' הנ"ל נראים הדברים אמת) דהנה בסוה"ד כ' רש"י 'וסומכין על שתוף המבוי תחת ערוב של חצר' ולפי פשוטו דמיירי כאן שיועיל השתוף במקום ערוב החצרות זו עם זו היה לרש"י לומר תחת ערוב החצירות, וגם שזהו כפל לשון וכבר ביאר רש"י דמהני השתוף לחבר החצירות ולמה כפל כאן שסומכין על שתוף במקום ערוב החצר, ולכן יש לפרש שבאמת כונת רש"י בלשון זה שסומכין על השתוף להתיר החצר עצמה במקום העירוב שבה (וכמפורש בדבריו סז:) וא"כ גם רש"י כאן מפרש דדין סומכין מהני גם לחצר עצמה, ובתחי"ד כ' דמהני בין החצירות וממשיך דמהני גם לחצר עצמה.

ולולי ביאורי ברש"י למטה מתיישבים לפי"ז דברי רש"י היטב, דמיירי רש"י למעלה בלא ערבו, שבלא ערבו נח' בין באותה חצר ובין מחצר לחצר, דרק בערבו התיר רש"י מחצר לחצר.

אמנם למש"נ הרי גם בלא ערבו כיון שמחצר לחצר זהו עיקר השתוף שרי לכ"ע וא"כ אף שלמהלך זה גם ברש"י מבו' דנח' גם באותה חצר, מ"מ הרי מאריכות דבריו נראה דעכ"פ נח' גם מחצר לחצר.

אבל נראה דאדרבא אם ננקוט כפירוש זה הרי לא כ' רש"י הלשון סומכין אלא בסוף דבריו 'וסומכין על שתוף במקום ערוב של חצר וכן תדאי סבר אין סומכין' וא"כ י"ל דבאמת רק בחלק זה שמהני לערב החצר עצמה נח' בין תדאי, ומש"כ רש"י בתחי"ד הוא רק שהשתוף מהני לחבר החצרות וזה לכ"ע ולכן שייך שיועיל (אגב זה) לערב החצר עצמה.

ולולי דמסתפינא הייתי אומר שאריכות דברי רש"י היא, משום שסובר רש"י דלא שייך סומכין על שתוף במקום ערוב אלא כשהחצירות פתוחות זו לזו שאז שייך שיחול מעשה ערוב על כל החצירות, וזוהי כונת רש"י שם דכשאין פתוחות זו לזו לא שייך שיחול מעשה ערוב על החצירות שאינם פתוחות לחצר שבה העירוב, ורק כשהחצירות פתוחות ושייך שיחול השתוף ביניהם ולא רק דרך המבוי, בזה נח' אם אמרינן סומכין שיחול גם העירוב ביניהם אבל עירוב ודאי לא חל דרך המבוי ודו"ק.

**סימן כח**

**בביאור שיטת הריטב"א דלא מהני סומכין על שתוף לערב החצר עצמה.**

לריטב"א דלא מהני שתוף לערב החצר עצמה איך מהני השתוף להתיר, יבואר דמודה הריטב"א דשתוף יכול לשתף גם את הבתים, להוכיח דהריטבא במסקנה חולק על רש"י דבערבו לא פליגי.

**א)** דעת הריטב"א דאף אם סומכין על שתוף במקום ערוב, לא מהני אלא לענין חצירות הפתוחות זו לזו לערבם זו עם זו אחר שמעורבים כל א' לעצמה, אבל לענין עירוב חצירות שעושין בני החצר שיש בה דיורין להתיר החצר לעצמה, דכ"ע צריך ערובי חצירות. ולא נתבאר בריטב"א הטעם למה לא אמרינן סומכין על שתוף בזה.

ובפשוטו היה נראה דסובר שסומכין על שתוף שייך רק לענין דיורי חצר שעליהם שייך שתוף רק ששתוף מחברן במבוי והעירוב דרך פתחים שביניהם (וכלשון הריטב"א עיי"ש) אבל לענין דיורי בתים לא מהני כלל השתוף, ולכן לא מהני להתיר החצר לעצמה.

אמנם תמוה דא"כ גם בערבה כל חצר לעצמה, הגם שכל החצרות רשות אחת, איך מתערבים דיורי הבתים של כל החצירות אלו עם אלו, ואם נימא דאה"נ רק החצירות מתערבות ולא הבתים, א"כ איך שרי להוציא מהבית למבוי או לחצר אחרת הרי מוציא מרשותו לרשות הכללית וצ"ע.

ואף להראב"ד ברשב"א דף כו דמתיר לאדם להציא מרשותו הפרטית לרשות המשותפת עיי' סימן שהארכנו בדבריו, הרי זה רק לבעלים ולא לשאר השותפין, וא"כ איך מותר לבני מבוי להוציא מבית א' מהם למבוי כיון שמרשות יחיד לרשות שותפין אסור לאחרים, אמנם למה שצדדנו בסי' א' דהתוס' סובר דלכולם שרי להוציא מרשות פרטית לרשות משותפת אתי שפיר, ומ"מ זהו צד מחודש מאוד (עיי"ש שהארכנו בזה) וגם לפי"ז יאסר להוציא מבית לבית במבוי וצ"ע.

**ב)** ויש שמבארים דכיון דשרי להוציא מהבית לחצירו שהרי אין עירוב לחומרא, ולכן החצר היא נחשבת לקולא כרשותם הפרטית, ואחר שהוציאו מהבית לחצירם שוב שרי להוציא מהחצר למבוי ולחצר אחרת, שהרי ע"י השתוף הם רשות אחת (ועיי' בגאו"י שאולי מצדד כעין זה).

אמנם ק' דכלי בית כיון ששבתו בבית והחצר היא עדיין מקומם, א"כ אסור להוציאם לחצר אחרת שהיא מחוץ למקום שביתתם, ואף שערבו החצירות והחצירות לא חלוקות זו מזו מ"מ החצר שלהם היא עדיין מקום שביתת הכלים ואסור להוציאם ממקום שביתתם, וכמו שמצינו דג' חצירות שערבה האמצעית עם שניהם שהחיצונות אסורות זו עם זו ומבו' שם בתוס' (מח:) דכלי החיצונה שיצאו לאמצעית אסור להוציאם לשלישית אף שאמצעית ערבה עם השלישית, והסברא צ"ל כמוש"כ דמ"מ מוציא הכלים מגבול שביתתם, ולכאו' בית חצירו וחצר דמי ממש לג' חצירות ודו"ק.

ועוד ק' דלכאו' כשמוציא מהבית למבוי בלא הנחה אף שמוציא דרך החצר חשיב מוציא מבית למבוי, וכמו שמצינו בתוס' צט שאסור לקלוט מי גשמים מגגו של חבירו להביאם לביתו (ואף שלא שבתו בגג דירדו בשבת) והטעם משום דחשיב כמוציא מגג חבירו לביתו.

**ג)** ואשר נראה מוכרח לומר בדברי הריטב"א דודאי כשערבה כל חצר לעצמה ומשתפין כל החצירות במבוי ודאי שחל השתוף גם על דיורי הבתים וכל דיורי הבתים מעורבין זב"ז (וכמוש"כ בגאו"י ובחזו"א דאגב דיורי החצר מעורבין גם דיורי הבתים) דכל אנשי המבוי כחבורה אחת, וכל מש"כ הריטב"א דלא מהני שתוף לערוב כל חצר לעצמה הוא שאינו מערב כל חצר עם בתיה.

וטעם הדבר נראה משום שעיקרו של שתוף בא לערב החצירות זו עם זו אבל אינו יכול לערב את בתי החצר עם החצר שלה (דהוא מטפל רק ביחסים שבין החצירות) ולכן כ' הריטב"א דכל חצר ודאי צריכה לערב לעצמה דלזה לא מהני השתוף, אבל אחר שיש כאן כל חצר כחבורה אחת, שוב השתוף מחבר כל החבורות לחבורה אחת וגם בתיהם הוו דיור אחד.

ובנוס"א ק' דכל מה דאמרינן דאגב חבור החצירות מתחברים הבתים הוא רק עד כמה שהבתים הם רשות אחת (בבעלות) עם חצירם, אבל כשהחצר ובתיה הן רשויות נפרדות ודאי לא שייך שאגב החצירות יתחברו הבתים.

והיה נראה לומר לפי"ז דזהו גופא הדין של סומכין דדיורי הבתים ג"כ מתחברים, אמנם מדקדוק לשון הריטב"א נראה דכל הדין סומכין הוא ששרי גם דרך פתחי החצירות ולא רק דרך המבוי, ובאמת הריטב"א לשיטתו שכ' בסוף הסוגיא דודאי שמעיקר הדין שתוף עולה לערוב וערוב לשתוף כיון שהכל ענין אחד וכו' מה לי ערוב מה לי שתוף אלא שחשש ר"מ שמא ישתכח תורת ערוב, ולכאו' כונתו שזה ממש אותו חלות דגם בשתוף משתפים את כל הבתים של המבוי וכמוש"נ רק שר"מ אסר להוציא מחצר לחצר דרך פתחים שמא ישתכח. ובאמת מסתבר כך דאל"כ איך שרי ע"י שתוף להוציא מבית למבוי וע"כ נתערבו בשתוף גם דיורי הבתים וכמוש"נ.

**ד)** ובעיקר דברי הריטב"א דלא מהני לענין החצר עצמה, מקשים שהרי קודם לכן מביא דברי רש"י שבערבה כל חצר לעצמה לכ"ע סומכין, והסכים לו הריטב"א (משום שאין בזה חשש שכחה וכמו שהארכנו בסי' כז) וא"כ במה נח' הרי בערבה לכ"ע סומכין ובלא ערבה לכ"ע אין סומכין.

ויש מבארים דלריטב"א נח' בלא ערבו אם שרי מחצר לחצר כלי בית שיצאו, ולכ"ע חצר עצמה אסורה, רק הנדון אם החצירות נחשבות חצר אחת או לא, וכבר כתבתי בסי' כז שזה רחוק מאוד להעמיד הסוגיא דנח' באופן רחוק כזה, וגם שבזה לא שייך כלל חשש שכחה כיון שלא יסמכו על זה דהא אסורין.

עוד יש להק' למהלך זה בריטב"א דרעק"א לק' פ' חלון כ' דשיטת הריטב"א דבחצר שאינה מעורבת אסור להזיז כלי בית אפי' כמלוא נימא דדמי לכותל שבין ב' חצירות עיי"ש, ולפי"ז אין שום נפק"מ בכלי בית שיצאו אם נחשבות החצירות כחצר אחת משום שגם בחצר זו אסור להזיזם כמלוא נימא[[65]](#footnote-66).

עוד יש להוכיח מהגמ' סז: דמבו' שם שרבה אמר להוציא החמין מגו ביתאי ואף שלא ערבו נסמוך אשתוף, ומבו' דסומכין אשתוף מתיר להוציאו מהבית ואם מיירי בלא ערבו כל חצר א"כ מוכח דלא כריטב"א וע"כ בערבו כל חצר לעצמה (והתינוק בחצר אחרת וכמוש"כ שם הריטב"א) ובזה מועיל סומכין אשתוף, ומבו' דגם בערבו נח' אי סומכין או לא, וכמבו' שם בריטב"א ושא"ר דתלוי במח' התנאים.

ויש שמבארים דנפק"מ במח', בערבה רק חצר אחת לעצמה ששרי להוציא כלי ביתה לחצר אחרת, וכן בדף ס"ז: רק החצר של רבה ערבה ולכן שרי להוציא מביתו לחצר, ומ"מ נח' בזה אי סומכין אשתוף כיון שלא כל החצירות ערבו, ונצטרך לומר שהתינוק היה בחצר ולכן שרי מבית רבה לחצר, אמנם לכאו' צד זה לא יתכן דכיון דבתי החצר המעורבת ודאי לא מתערבים עם החצר השניה כיון שבתי החצר השניה לא מעורבים, א"כ לא יועיל כלום ערוב החצירות דאכתי כלים ששבתו בבית אסור להוציאם מהחצר לחצר אחרת דמוציאם ממקום שביתתם כדמוכח בג' חצירות וכמוש"נ לעיל.

וע"כ צ"ל בדברי הריטב"א שמש"כ 'ולפום סברא משמע' דלא מהני לגבי ערוב החצר, בזה פליג גם על רש"י ונחלקו רק בעירבה כל חצר לעצמה אי סומכין על שתוף ובזה מיושב הכל, וכן מבו' בתו"ד הגאו"י שלמד כן בדברי הריטב"א עיי"ש, רק שמק' במה שכ' הריטב"א דהרמב"ם פליג על סברא זו ולמה לא כ' רש"י עיי"ש, וצריך ליישב דבדברי רש"י זה לא מפורש.

ויש הוכחה מהריטב"א בסוף הסוגיא למש"כ בדעתו, דעיי"ש שכ' דחשש השכחה הוא שבחצירות הפתוחות זו לזו ולא למבוי ישכחו ולא יערבו, ולכאו' כונתו ליישב טענת רש"י דאין שכחה בערבה כל חצר, ועל זה כ' דאף שלא ישכחו לערב כל חצר לא יערבו ביניהם ודו"ק.

**סימן כט**

**בביאור שיטות הראשונים בענין מקום הערוב והשתוף**

מחלוקת התוס' והראשונים אם בעינן בסומכין שהמקום יהיה ראוי גם לשתוף וגם לערוב, שיטת ביהגר"א שתלוי במח' אם מהני סומכין ביין מכח מגו, ביאור דעת הראשונים במה נח' על ביהגר"א, ביאור דברי הריטב"א.

**א)** כ' התוס' עב. דכל הנדון אם סומכין על שתוף במקום ערוב הוא רק כששם את השתוף בחצר שאז מצד עירוב באמת לא מהני, ובזה הנדון אם סומכין על השתוף במקום ערוב, וכן להיפך דהנדון אם סומכין על ערוב במקום שתוף הוא רק בבית ומשום ששתוף לא מהני בבית ולכן שייך לדון אם מהני במקום שתוף, אבל אם נאמר כרש"י דשתוף מהני גם בבית אין צד שלא יועיל דהא יש כאן גם מעשה שתוף, ועיי"ש בתוס' שמיישב את רש"י בדוחק דמיירי כאן באופן מיוחד שלא שייך שיחשב גם שתוף. ומבו' בתוס' דאפי' לצד שלכ"ע אין סומכין על שתוף במקום ערוב ביין ולא אמרינן מגו, מ"מ לגבי מקום הערוב אמרינן סומכין על שתוף במקום ערוב אפי' בחצר שאינה ראויה לערוב.

אמנם הרשב"א כ' להיפך דכל הצד שסומכין על שתוף במקום ערוב הוא רק כשהניחוהו בבית ומהני שתוף בבית (וכן מבו' לכאו' בריטב"א ובהמשך נב' שיטתו) ומסתימת דברי הרשב"א נראה דאפי' למ"ד שמהני סומכין על שתוף אפי' ביין מ"מ בהניח השתוף בחצר לא יועיל דעל זה לא מהני מגו.

ובביהגר"א על דברי הרמ"א דמהני ליתן הערוב בביהכנ"ס, כ' דמהני מכח סומכין על שתוף במקום ערוב וכדקיי"ל דמהני אפי' ביין, ומבואר בדבריו דהנדון אם בעינן בסומכין על שתוף מקום הראוי לדירה הוא תלוי במחלוקת אם מהני סומכין על שתוף ביין, ובאמת בסברא דברי הגר"א ברורים דלכאו' זה אותו נדון האם בסומכין על שתוף צריכים את תנאי ערוב או לא, וצריך לבאר סברות הראשונים לחלק בין יין לחצר.

ובפרט דעיי' ברש"י דף פה: ד"ה ערוב משום דירה וברש"י בסוגיין עא: ד"ה ואם רצו, שנראה בדבריו דשני הדינים שורשם אחד דבערוב שבא להחשיב שכולם דרים ביחד ע"י הערוב צריך פת וה"ה צריך בית הראוי לדירה, ובשתוף אין צריך, ודברי התוס' והראשונים שחילקו בין פת לבית הראוי לדירה צ"ע.

**ב)** והנראה מבואר בדעת התוס' דאף אי לא אמרינן מגו ביין, חלוק בית הראוי לדירה מפת, דטעם הפת משום דדיורי הבתים צריכים חבור חשוב בפת, אבל בית הראוי לדירה חולק התוס' על רש"י וסובר שאינו מטעם זה אלא שכדי להורות שהעירוב הוא על דיורי בתים שייך לערב רק בבית, ואשר על כן סובר התוס' דכיון דגדר סומכין ודאי הוא שהמעשה נעשה לחבר את דיורי החצירות ורק דממילא מחוברין בני המבוי גם לדיורי הבתים, א"כ פשוט שמהני שהשתוף בחצר, דהא המעשה שתוף ודאי נעשה בחצירות, ורק לגבי פת יש צד בגמ' דבעינן חבור חשוב בשביל שחבור החצירות יועיל גם לגבי הבתים ואכתי צ"ע.

ובדעת הרשב"א והריטב"א שמעתי לבאר דנח' בעיקר גדר סומכין על שתוף וסוברים דאין זה מעשה שתוף על החצירות וממילא מתחברים גם הבתים, אלא זה חשיב כמעשה שמערב, ולכן כ' דודאי שלא מהני לסמוך על שתוף בחצר דזה לא יכול להיות מעשה ערוב על בתים, משא"כ לגבי פת דשייך לערב גם ביין אי אמרינן מגו דהא יין אינו מופקע מלחבר בתים אלא שלא סגי בו וכאן ע"י מגו שמחבר החצירות מחבר הבתים (וכדוגמת מגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת) ולפי"ז גם התוס' וגם הראשונים חילקו בין דין פת לדין בית רק דלתוס' דגדר סומכין שמהני ממילא לבתים בחצר לכ"ע מהני, ולראשונים דהוי מעשה לערב הבתים לכ"ע לא מהני וכמוש"נ.

וסמך לדבר בשיטת הרשב"א שהוא מעשה ישיר לערב הבתים וכן להיפך בסומכין על ערוב במקום שתוף הוא מעשה לשתף המבוי, שמעתי מהסוגיא עג: דלרב לא מהני שתוף בפתוחות זו לזו שמא לא יביאם דרך המבוי, ומבו' ברשב"א דלא יועיל גם סומכים על ערוב במקום שתוף עיי"ש, וע"כ שסובר דסומכין היינו שיש כאן מעשה שתוף, וממילא גם בזה נאמר החסרון של רב דלא מהני שתוף בפתוחות זו לזו.

**ג)** אמנם בדעת הריטב"א לכאו' הדבר תמוה לומר שסובר שיש כאן מעשה ערוב על הבתים, דא"כ למה פשוט לו מסברא דלא מהני סומכין על שתוף לגבי בתי החצר עצמה, דסברא זו שייכת רק אם חבור החצירות מהני ממילא גם לגבי הבתים ועיי' מש"כ בזה בסי' כח אבל אם הוא מעשה ערוב ודאי דיכול לערב גם הבתים ואין שום סברא לומר שלא מהני.

ועוד דכיון שהריטב"א מעמיד בערבו חצירות לעצמם, א"כ לכאו' פשוט שעצם השתוף מחבר כל החצירות והבתים מדינא ממילא, דאל"כ שתוף שהניחוהו בחצר לא יתיר להוציא מבית לחצר אחרת, וכל הנדון בסומכין אם מהני לטלטל מחצר לחצר דרך פתחים או דחיישינן לשכחה, וכמוש"כ הריטב"א להדיא בסוף הסוגיא וכמוש"כ לעיל סי' כח, וא"כ פשוט דלריטב"א שתוף מהני ממילא לערב וכן להיפך, וא"צ להחשיב שיש כאן גם מעשה עירוב, וגם בדף עג: פליג הריטב"א ארשב"א ומשמע שסובר דמהני ממילא, והדק"ל מהו טעמו של הריטב"א דצריך השתוף להיות דוקא בבית.

והנה זהו לשון הריטב"א בענין אי בעינן בבית, עיי"ש שמביא את דעת תוס' דשתוף דוקא בחצר ודוחה דמהני גם בבית, ומוכיח מסוגיין וז"ל: ומשמועתינו אתה למד כן שאל"כ לרבנן דאמרי שסומכין על ערוב במקום שתוף ועל שתוף במקום ערוב היכן מניחים אותו אם בבית שבחצר הרי אין כאן שתוף, ואם בחצר אין כאן ערוב, וליכא למימר דמגו דמהני לערוב מהני לשתוף דהא ודאי כיון דלהכרא אמור רבנן להניחו במבוי כ"ש דהשתא דהוי בעי הכירא וישתכח תורת שתוף עכ"ד.

ונראה לדקדק בדבריו שלא מיירי כלל בסומכין על שתוף במקום ערוב דבעי בית, אלא מיירי רק על סומכין על ערוב במקום שתוף, ועל זה כ' דאם הניחו בחצר אין כאן מעשה ערוב ואם הניחו בבית ושתוף צריך חצר גם כאן צריך חצר, והטעם לא משום שמדין סומכין צריך מקום שראוי לב' החלותים, אלא דהטעם דשתוף בעי חצר הוא רק משום דבעו רבנן היכר, וא"כ כ"ש כאן שצריך היכר שיש כאן שתוף, וכמו שמפורש בדבריו דמיירי על אופן זה ומטעם היכר ודו"ק היטב.

אבל בעיקר הדבר וכגון סומכין על שתוף במקום ערוב סובר כתוס' דמהני גם בחצר, והסברא לחלק בזה נראה דכיון שדין בית בערוב הוא מדיני מעשה העירוב (ולא משום היכר דאדרבא היכר יש יותר בחצר) א"כ כאן שחל ההיתר מדין סומכין והיינו שכיון שניתר המבוי מותרים החצרות ודאי דלא צריך בית. ורק לגבי סומכין על ערוב במקום שתוף כיון שהטעם להצריך חצר בשתוף הוא משום היכר, גם באופנים אלו שייך דין היכר (וכ"כ בחזו"א דהריטב"א כתוס' אבל במשנ"ב כ' דהריטבא כרשב"א).

**ד)** אמנם אף שבגמר דברי הריטב"א משמע מאוד כמוש"כ מ"מ תחי"ד ק' משמע דבכל אופן בעינן מקום הראוי לשתוף ולערוב בין בסומכין על שתוף במקום ערוב ובין בסומכין על ערוב במקום שתוף, והנראה האמת בדברי הריטב"א דסובר כהגר"א דדבר זה תלוי במח' לגבי יין אי אמרינן מגו, ולכן בתחי"ד כ' דבכל אופן לא מהני אלא במקום הראוי לשתוף ולעירוב, ואח"כ כ' וליכא למימר דיועיל מגו וממילא א"צ מקום הראוי לערוב ולשיתוף, על זה ענה דבסומכין על ערוב במקום שתוף אם בעינן בשתוף חצר משום היכר ודאי גם כאן צריך היכר דלא התירו מבוי בלא היכר, ובזה מדוקדקים דברי הריטב"א מאוד עייש"ה, ולפי"ז דברי הריטב"א הם רק אי לא אמרינן מגו, ובזה מיושב מה שהק' דהא אף שסומכין הוא ממילא מ"מ צריך את תנאי מעשה העירוב וכמו שצריך פת למאן דלית ליה מגו.

ובאמת גם בדברי הרשב"א יש להוכיח ק' דכל מה שמצריך בית בסומכין על שתוף הוא רק למ"ד דלא מהני ביין וכדעת הגר"א ודלא כמוש"כ בדעתו, דעיי' בדף מט בדין חצר שבין ב' מבואות שמביא דברי הראב"ד דמיירי בשתפה עם מבוי ולא ערבה ולא מהני לערוב משום דסבר כר"מ דאין סומכין, ובהמשך שם משמע דהשתתף בחצר, וא"כ למה צריך להעמיד לר"מ הרי לשיטתו גם לרבנן לא מהני, וע"כ דלמאן דאית ליה מגו א"צ בית, אמנם עיי"ש ברשב"א מט. שדבריו מגומגמין ואכתי צ"ע בשיטת הרשב"א.

**סימן ל**

**אי מהני מדינא ערוב החצרות למבוי**

במח' הראשונים אם הא דאין סומכין על ערוב הוא מדינא או משום חשש שכחה, בבי' סברת התור"פ והר"ן דמדינא לא מהני העירוב להתיר, חקירה בביאור הא דלדידן מהני העירוב להתיר המבוי, ועפי"ז הנדון אם מהני שרק א' מבני החצר יתן לשתוף, בדברי הרא"ש ששני ישראלים בחצר אחת מותרים במבוי עם גוי, בביאור הא דלתור"פ והר"ן זה לא ב' מחלוקות נפרדות.

**א)** מבו' בגמ' דנח' התנאים אם סומכין על שתוף במקום עירוב ואם סומכין על עירוב במקום שיתוף, ובהא דאין סומכין על שתוף במקום עירוב מבו' להדיא בגמ' דהטעם משום שמא ישכחו התינוקות, ובטעם המ"ד דאין סומכין על ערוב במקום שתוף בפשוטו ג"כ הטעם מחשש שכחה וכמו אין סומכין על שתוף במקום ערוב[[66]](#footnote-67), וכן נראה ברש"י ובריטב"א.

אמנם בתור"פ וכן בר"ן[[67]](#footnote-68) מבו' דלמ"ד אין סומכין על ערוב במקום שתוף הוא מדינא, ורק אין סומכין על שתוף במקום ערוב הוא מגזירת שכחה, ובסברתם נ"ל דרק שתוף במקום ערוב מהני לכ"ע משום שכלפי המבוי הרי ע"כ נשתתפו גם החצירות והבתים דהא שרי להוציא מבית למבוי, וכיון דנשתתפו כל בני המבוי בכל שטח המבוי חציריו ובתיו, מהני ודאי גם לחצירות ובתים.

אבל בערבו כל בני מבוי דרך פתחים שביניהם, את שטח המבוי לא ערבו כלל ונשאר באיסורו ולכן מדינא לא מהני. וזו כנראה גם כונת התד"ה בפת שכ' וז"ל: ועוד שהשתוף לכל הבתים והחצירות שכלם משתתפין יחד, אבל ערובי חצירות דפת אין לו להועיל כ"כ במבוי עכ"ל וכונתו למש"כ דשתוף הוא בכל שטח המבוי הבתים והחצירות משא"כ בערוב.

אמנם בסברא עדיין ק' דכיון שבבתים והחצרות הם חבורה אחת א"כ ממילא אין כאן מי שיאסרו זע"ז במבוי שהרי כל חילוקם במבוי הוא מכח חלוקם בבתים ובחצירות וצ"ע.

והנראה מכרח בזה שעירוב לא הופך אותם לאחד ממש שהרי יש לכל א' ביתו וחצירו אלא שהעירוב משווה אותם לחבורה אחת שממילא אינם אוסרים זע"ז, אבל כיון שבשורש הדבר נשארים מובדלים א"כ למבוי יוצאים חלקיהם האמתיים בבתים ובחצירות שהם נפרדים, וכיון שעל המבוי אין את המחבר של עירוב, אוסרים זע"ז, ועיי' מש"כ כעין זה בסימן .

**ב)** ולפימש"נ דלמ"ד אין סומכין על ערוב במקום שתוף הטעם דאף שהם מחוברים בחצירות הם נשארו מחולקים במבוי, יש לדון למאי דקיי"ל סומכין על ערוב במקום שתוף, אם הכונה שכיון שהם מחוברים בחצר ממילא הם אחד במבוי ופליג על סברא זו, או דמהני מדין סומכין לחברם גם במבוי, וכן יש לדון לראשונים דלכ"ע מהני מעיקר הדין סומכין על ערוב, אם הכונה שממילא מותרים במבוי או שמהני העירוב לערבם גם במבוי.

והנה בשני חצירות במבוי וגוי עמהם מבואר דאף שערבו החצירות ביניהם הגוי אוסר, ובשלמא אם ננקוט דגם אם סומכין היינו שחל הערוב גם למבוי את"ש דבמקום גוי לא מתערב המבוי, אבל אם ננקוט דכיון שהם אחד ממילא הם אחד למבוי צ"ב למה גוי אוסר הרי הם מעורבים במבוי והוו כחד.

אמנם יש לדחות דעירוב לא מהני להחשיבם כחד לענין גוי ונחשבים שנים אף שהם מעורבים, וכל שנחשבים ב' ישראלים הגוי אוסרם אף שהם אינם אוסרים זע"ז ואכהמל"ב, ולפי הגר"א דבפשוטו סובר שאין הגוי אוסר כלל אלא רק מונע את היתר העירוב ע"כ צ"ל דסומכין היינו שהיתר העירוב חל גם במבוי ואין זה היתר דממילא[[68]](#footnote-69).

**ג)** והנה בדין השתוף נח' אם צריך שיתנו לשתוף כאו"א מבני המבוי או שסגי דמכל חצר יתן א' אם ערבו לעצמם, ובהמשך נאריך בזה, ויש מהפוסקים שכ' דדבר זה תלוי במח' אם סומכין על שתוף במקום ערוב, וטעם התליה דאם אין סומכין נמצא שאף שערבו בחצר מ"מ חלקיהם במבוי חלוקים ולא שייך שא' מבני החצר יהיה שלוחם לזה, דרק לחצר אחרת הוי שליח כיון שבאים לערב רק את החצר ובה הם מעורבים אבל במבוי נשארו חלוקים, אבל אם סומכין על שתוף במקום ערוב הרי בני החצר מעורבים גם בחלקם במבוי ולכן א' מבני חצר יכול להיות שליח לשתוף.

אמנם מהלך זה דתלוי בדין סומכין אם סגי שיתן לשתוף א' מבני חצר, שייך לכאו' רק אם נאמר דסומכין היינו שהם א' בחצירות וממילא הם א' במבוי, אבל אם ננקוט כמו שצדדנו דדין סומכין היינו דמכח העירוב חל גם שתוף במבוי, לכאו' לא שייך סברא זו אלא במקום שערבו דרך פתחים כל בני המבוי (שבזה מיירי הסוגיא כמבו' ברש"י) שבזה שייך שיתחברו במבוי מכח הערוב, אבל כשמערבים רק חצר אחת לכאו' לא שייך לחבר חלק מבני המבוי לבדם ולכ"ע לא מהני הערוב במבוי.

ובדעת הפוסקים הנ"ל ששליחות לשתוף תלוי בדין סומכין, מוכח שסוברים שמהני ממילא דכיון שהם א' בחצירות הם אחד במבוי, ומה דלא מהני לענין גוי צ"ל שהוא משום שלא הוו אחד לענין שגוי לא יאסור אף שהם אחד לענין לא לאסור זע"ז וכמוש"נ.

ובאופ"א י"ל דודאי שלא חל השתוף במבוי על חלק מבני מבוי ועתה הם אוסרים זע"ז במבוי, ומ"מ לענין שליחות סגי בזה שעד כמה שכולם יתנו גם הם מתחברים במבוי בשביל שיעשה שליח ואמרינן באין כאחד השליחות והשתוף ואכתי צ"ע בסברא זו.

ועפ"י דברי הפוסקים הנ"ל שמעתי ליישב הסתירה בריו"נ שבמשנה פ: בענין שיעור ערוב מבו' בדבריו דצריך כנגד בעלי החצירות ולא כנגד כל בעלי הבתים, ואילו בסוגיא עג: מפורש בדבריו דכל א' צריך ליתן פת עיי"ש, ורוצים לומר דבדף עג: קאי למ"ד סומכין ובמשנה פ: קאי למ"ד סומכין. אמנם יישוב זה בדברי ריו"נ נסתר ק' דהא ריו"נ עצמו מעמיד שם את המשנה פ: למ"ד אין סומכין עיי"ש.

ואולי י"ל ביישוב דברי ריו"נ דבאמת ודאי האוסר במבוי זה החצירות ולא הבתים (וכמו שיתב' בהמשך) רק שאעפי"כ צריך שכל בני החצר יתנו כיון שיש כאן כמה בעלים לחצר, ומ"מ לענין השיעור סגי בגרוגרת לכל חצר ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ד)** והנה הרא"ש כ' דב' בתים של יהודים בחצר אחת ובחצר אחרת גוי מותרים במבוי עם הגוי ויש בזה ב' מהלכים בפוסקים הא' דבכל אופן ב' בתים בחצר חשיבי כחדא לענין המבוי ואפי' בלא ערבו, ולכאו' כצד זה נוקט הרמ"א דמהני שיתן א' מכל חצר לשתוף אפי' בלא ערבו מקודם (אלא דבדבריו יש חדוש נוסף שמהני זה גם לענין סומכין וזה תימה דהא לא נתערבו כלל בני החצר ובמבוי היו אחד גם קודם השתוף וצ"ע)

ויש מהפוסקים שנקטו בדעת הרא"ש דרק בערבו ב' הבתים בחצר חשיבי חדא לענין המבוי אבל בלא ערבו הוו גם תרי במבוי והגוי אוסר עליהם מלבד מה שאוסרים זע"ז.

אמנם הדברים צריכים ביאור דכיון שבארנו דאם מצד המציאות הם ב' חצירות לא מהני הערוב להחשיבם כאחד וממילא הם אחד במבוי אלא במבוי הם מחולקים וכדחזינן בב' חצירות של ישראל הפתוחות זו לזו וחצר א' של גוי שאסורים במבוי וממילא לא שייך לערבם במקום גוי, וא"כ גם בשני ישראלים בחצר אם אנו נוקטים דבלא ערוב הוו כתרי מכח שהם דרים בב' בתים מה יועיל ערוב להחשיבם כאחד הרי צריכים לאחדם גם במבוי ושם לא שייך לאחדם מכח הגוי ואיך שייך לחלק בין זה לבין ב' חצירות הפתוחות זו לזו וצ"ע. (אמנם אם ננקוט דמדינא גם שם שרי אלא דיש שם תקנה מחודשת לאסור מהסוגיא עד: אפשר דכאן לא שייך תקנה זו ואכהמל"ב אבל ודאי דבפשוטו אין לחלק וצ"ע).

והנראה לבאר דגם לסוברים דהרא"ש מודה בלא ערבו דחשיבי כשנים אין זה משום שהבתים אוסרים במבוי ודיורי הבתים במבוי, אלא שכיון שהם חלוקים בחצר יש כאן שני ישראלים בחצר וממילא יש שני ישראלים במבוי (ועד"ר שכ' בריו"נ דהשנים שבחצר קיימים במבוי) אבל בערבו ונתאחדו בחצר אין כאן בחצר אלא אחד, ולא דמי לב' חצירות דשם החצירות חלוקות מצד עצמם רק דע"י העירוב הם בני חבורה אחת ואין אוסרים זע"ז דשייכי אהדדי, משא"כ כאן דזהו חצר אחת ועד כמה שאינם חלוקים זמ"ז יש כאן דיור אחד מחצר למבוי (דדיורי הבתים אינם אוסרים במבוי) ודו"ק, ועיי' מש"כ עד"ז בסימן לא בדברי התוס'.

**ה)** ובעיקר דברי הר"ן ותור"פ דאין סומכין על עירוב במקום שתוףף הוא מדינא, מק' דא"כ הוו ב' מחלוקות נפרדות בין ר"מ לחכמים הא' אם סומכין על שתוף מגזירת שכחה והב' אם סומכין על ערוב מדינא.

ומטו בי מדרשא דשורש מחלוקתם אם כלול במעשה שתוף מעשה ערוב וכן להיפך, דלר"מ במעשה עירוב אין מעשה שיתוף ובמעשה שיתוף אין מעשה עירוב ולחכמים כלול בכל א' מהמעשים גם את המעשה השני.

אלא דבשתוף גם לר"מ שאין כאן מעשה לערב, סו"ס כיון דמשותפין מותרים גם בחצירות ממילא וכמוש"נ לעיל, רק דבזה גזרו משום שכחה, ובסומכין על ערוב אם אין כאן מעשה שתוף לא מהני מדינא למבוי וכמוש"נ, אבל לחכמים דחשיב מעשה לשני החלותים ודאי מהני גם שיסמכו על ערוב במקום שתוף, וכן לא שייך חשש שכחה כיון שבאמת נעשה כאן מעשה ערוב, דודאי במקום שנעשה מעשה עירוב רק שהוא באופן שלא ניכר כ"כ לא גזרינן בו משום שכחה.

וכעי"ז מיישבים על דברי רש"י שמשמע בדבריו דלא מהני שתוף ביין משום מגו מדינא, וק' דמפורש הטעם בר"מ משום חשש שכחה, ועפי"ז מיושב דודאי מדינא שרי מצד דניתר ממילא, רק שעל זה לכ"ע יש חשש שכחה, ונח' אם יש כאן גם מעשה ערוב מכח מגו שאז לא שייך לגזור והדברים מאירים.

**סימן לא**

**בחמשה ששבתו בטרקלין**

מבו' בתוס' דב"ה מודו בכעין חדרים לב"ש, אמנם הפוסקים העמידו שמיירי רק באסרי זע"ז וצ"ע, מקור הפוסקים מקו' האחרונים בתוס', ומ"מ תמוה מהמפורש בתוס' הבא דלא שייך מגו דהני אסרי בכה"ג,היישוב בזה, יישוב דברי התוס' מקו' האחרונים עפ"י דברי רש"י והראשונים בסוגיין.

**א)** במשנה עב. נח' ב"ש וב"ה בחמשה חבורות ששבתו כטרקלין דלב"ש עירוב לכל חבורה וחבורה ולב"ה עירוב א' לכולן, ומודים (ב"ה) בזמן שמקצתן שרויין בחדרים ועליות שהן צריכים עירוב לכל חבורה וחבורה. ושם תנא בד"א כשמוליכים את עירובם למק"א אבל אם היה עירובן בא אצלם דברי הכל עירוב א' לכולן.

והתוס' שם ד"ה אבל מק' וכי טעמא דב"ש אתא לאשמועינן דהא לב"ה הלא"ה עירוב א' לכולן, ותי' דנפק"מ לב"ה דמודים בחדרים ועליות דמ"מ בעירוב בא אצלו עירוב א' לכולן דמב"ש נשמע לב"ה (ועיי"ש שכ' התוס' דרק בכעין חדרים ועליות דהיינו מחיצות עראי מהני בא ערבן, דבחדרים ועליות ממש ודאי דחלוקים לגמרי) ולכאו' מתב' מהתוס' דמחיצות עראי המגיעות לתקרה לב"ה דינם כמחיצות שאין מגיעות לב"ש שרק בבא עירובן אצלם א"צ עירוב לכאו"א.

אמנם בשו"ע שע ס"ג הביא דברי התוס' דמחיצות המגיעות לתקרה צריכות עירוב לכאו"א אם נותנים העירוב במק"א בחצר אבל אם נותנים לטרקלין א"צ, ומסיים השו"ע וכן אם אין דיורים אחרים בחצר אין צריכים,. ומשמעות השו"ע דכל הדין שאם נותנים עירובם במק"א צריך לכאו"א זה רק עם יש עמהם דיורים בחצר, אבל באין עמהם בחצר אפי' יתנו עירובם לחצר אחרת סגי בעירוב א' לכולם (וכמבו' בסוגיא דאחין המקבלים פרס חילוק זה).

וכ"ה להדיא בט"ז שם (והובא גם במשנ"ב) דמה שצריכים כל א' וא' ליתן עירוב הוא משום דמגו דהני אסרי הני נמי אסרי, וכמבו' בגמ' דזהו הטעם במקבלים פרס דכשיש עמהם בחצר אוסרים זע"ז.

**ב)** והנה בדברי ב"ש שסוברים שצריכים עירוב לכל או"א, והברייתא מחלקת דרק דנותנים עירוב אבל בא עירובן אצלן א"צ לתת עירוב, ודאי א"א לומר דמיירי רק ביש אתם בחצר עוד אנשים ומשום מגו דהני אסרי, שהרי הגמ' אומרת שמהא דסברי ב"ש שצריכים ערוב לכאו"א מוכח דפליגי על הברייתא שחמשה שגבו את עירובן א' נותן ע"י כולם, ושם הרי מיירי בחצר אחרת כמבו' לק' עג וכמוש"כ רש"י ושא"ר (כאן ובדף מט:) וא"כ בודאי דב"ש סוברים דבכל אופן כששולחים עירובם א' נותן לכולם ואפי' בלא מגו דהני אסרי.

וא"כ כיון שהתוס' מדקדק דכעין חדרים ועליות הוי לב"ה כאין מגיעות לתקרה לב"ש, א"כ לכאו' הדין לב"ה הוא שצריכים עירוב לכל או"א גם בלא מגו דהני אסרי. ולכן תמוה מאוד דברי הפוסקים בזה, דכיון שמקור החילוק דבכעין עליות אינו חלוק לגמרי ושרי בבא עירובן אצלם, הוא מדברי התוס' הנ"ל כמפורש בב"י, א"כ ודאי דגם בלא מגו דהני אסרי צריך עירוב לכאו"א, ואיך כ' דכשאין עמהם בחצר סגי בעירוב א' לכולם וצ"ע (הקו' שמעתי).

**ג)** ולכאו' מכרחים לדחוק דסוברים הפוסקים דאין כונת התוס' לומר דמודים ב"ה בכעין חדרים היינו שמודים לב"ש דבאופן זה הדין כב"ש במחיצות שאין מגיעות דצריכים עירוב לכאו"א וכטעמם של ב"ש, דודאי לב"ה בכעין חדרים אין צריך עירוב לכאו"א אפי' כששולחים עירובם, ורק ע"י מגו דהני אסרי צריכים עירוב לכאו"א ולא מטעמם של ב"ש, רק דמ"מ מוכיח התוס' דצורת הדין שאמרו ב"ה בכעין חדרים ועליות זה אותו צורת דין שאמרו ב"ש דהיינו שנאמרה כאן הלכה שכששולחים את העירוב צריכים ערוב לכאו"א וזהו כעין הדין שאמרו ב"ש, דסובר התוס' שאם בב"ה נאמר שאוסרים זע"ז בחדרים ועליות לגמרי לא שייך הלשון מודים כיון שהוא דין אחר.

אמנם עדיין דברי הפוסקים תמוהים דמי הכריחם לדחוק כך בכונת התוס' ולמה לא פרשו דברי התוס' כפשוטם דבכעין חדרים ועליות לב"ה הוי כמחיצות שאין מגיעות לתקרה לב"ש (וכלשון התוס') שאם שולחים את ערובם צריך ערוב לכאו"א ואפ' בשולחים לחצר אחרת שאין מגו דהני אסרי.

**ד)** והנה באמת בדברי התוס' שלב"ה כעין חדרים ועליות הוו כמחיצות שאין מגיעות לתקרה לב"ש, תמהו האחרונים (גאו"י רעק"א ועו"א) דבגמ' מבו' דב"ש פליגי על הברייתא דה' שגבו את עירובן א' שולח ע"י כולם, ומשמע דאין מח' ב"ש וב"ה באפן מסוים של מחיצות שאין מגיעות, דלול"ד התוס' אפשר לומר שהגמ' נקטה שכל שאין אוסרים זע"ז הוו כה' שערבו שמהני בהם שליחות ולכן הגמ' הוכיחה דכיון דלב"ש (לשיטת הברייתא) הם מותרים זע"ז ואעפי"כ אין דין שליחות ע"י א' ה"ה בה' שגבו לא מהני שליחות, אבל לפי"ד התוס' דגם לב"ה יש אופן שאין אוסרים זע"ז ואין שולחים את עירובם, ע"כ יש לחלק דדוקא ערבו מהני לשלוח עירוב אבל יש אופן שאף שאין אוסרים זע"ז לא מהני לשלוח, וא"כ מה הגמ' מוכיחה מב"ש נימא גם בדעתם דרק בשבתו בטרקלין לא מהני לשלוח אבל ה' שגבו ערובם ודאי מהני לשלוח וצ"ע.

ונראה דזהו טעם הפוסקים שע"כ אין כונת התוס' דכעין חדרים לב"ה הוו כאין מגיעות לתקרה לב"ש, דא"כ כל מחלו' בקביעת הדרגה של אין מגיעות אם הוי כמגיעות או לא ואין כאן מחלוקת כלל בדיני שליחות ובגמ' מפורש שנח' בדיני שליחות אם מהני שליחות בערבו וכמוש"נ.

ולכן פרשו שודאי מחלוקתם בדיני שליחות באופן שמותרים זע"ז דהיינו כשאין עמהם בחצר דלב"ש לא מהני שליחות ולב"ה מהני, ומ"מ גם לב"ה באופן דכעין חדרים ע"י מגו דהני אסרי הדר דינא דלא מהני שליחות כיון שנאסרו ע"י מגו דהני אסרי, אבל אם אין עמם בחצר דהם ודאי מותרים, מפורש בגמ' דלב"ה מהני שליחות בכל אופן והדברים נכונים.

**ה)** אמנם מטו בי מדרשא לתמוה עוד על דברי הפוסקים הנ"ל שכ' שבמגיעות לתקרה צריך ערוב לכאו"א רק באופן שיש עמהם בחצר ומשום מגו דאסרי, שהרי בתוס' הבא ד"ה כמאן מק' התוס' דנימא דב"ש דצריך עירוב לכאו"א הוא רק באופן שיש עמהם בחצר דשייך מגו דהני אסרי, ומת' התוס' דכיון שמחוברים בטרקלין ומותרים שם מה ענין דיורי החצר לאסור בטרקלין וממילא לא שייך כאן סברא זו, וא"כ מפורש בדברי התוס' דלא כדברי הפוסקים דלא שייך כלל סברא דמגו דהני אסרי כלפי טרקלין כיון שמחוברים ביניהם קודם שיוצאים לחצר, וע"כ דכונת התוס' דבכעין חדרים אין שולחים לב"ה בכל אופן ולא משום שיש עמהם בחצר דזה לא מהני מידי וצ"ע.

ועל עיקר הדין שכ' הפוסקים דשייך בזה מגו דהני אסרי לא ק' דנסתר מדברי התוס', דברשב"א ובריטב"א מבו' לכאו' דפליגי אסברת התוס' וסוברים דשייך כאן מגו דהני אסרי, רק דאכתי ק' דכיון דמקור הדין הוא תוס' ובדעתו פשוט שא"א לומר משום מגו דהני אסרי מנלן לחלוק על התוס' וצ"ע[[69]](#footnote-70).

**ו)** ושמעתי ליישב דכל דברי התוס' דלא מהני מגו דהני אסרי בחצר לענין הטרקלין הוא רק במחיצות שאין מגיעות לתקרה ולא במחיצות המגיעות, דבמחיצות המגיעות דהיינו כעין חדרים בזה מודו התוס' דשייך מגו דהני אסרי.

וביאור החילוק דאם כל הפתח שביניהם הוא דרך החצר פשוט ששייך מגו דהני אסרי ואף שמתחברין ע"י הטרקלין מ"מ י"ל דבעינן גם פתח ביניהם, וא"כ י"ל דבמגיעות לתקרה אין כלל פתח ביניהם ומחוברין רק ע"י החצר ובזה שייך מגו דהני אסרי, משא"כ באין מגיעות יש חלון ביניהם (והעירו דחלון הוא ד"ט ואין מגיעות תלוי בג"ט) וא"צ כלל את החצר להתחבר, אמנם ברמ"א מפורש דמיירי כאן בפתוחים ביניהם ואעפי"כ יש מגו דהני אסרי וצ"ע.

ובאופ"א מיישבים דכל דברי התוס' דלא מקלקל מגו דהני אסרי הוא רק במסיפס או שאין מגיעות לתקרה אבל במגיעות לתקרה דחלוק יותר מקלקל מגו דהני אסרי, אבל גם זה אינו נכון כלל בדברי התוס', דהא מפורש בדברי התוס' דלא אכפ"ל כלל שאוסרים זע"ז בחצר ואין זה טעם כלל לחלקם כיון שמחוברין בטרקלין, ולא משום שלא סגי בזה לחלקם, וא"כ ודאי דגם במגיעות לא שייך שהחלוקה בחצר תחלקם כיון שמחוברין בטרקלין כשאין עמהם בחצר.

**ז)** והנראה לבאר בזה דהנה יש לדון בשיטת הרשב"א (והפוסקים) דשייך מגו דהני אסרי, דיש מבארים שסוברים דע"י שיש בחצר אוסרים, גם בטרקלין אוסרים זע"ז, אבל היותר נראה דודאי כ"ע מודו לתוס' דהטרקלין מותר רק דמ"מ נחשבים חלוקים בחצר מכח מגו דהני אסרי, דכיון דסו"ס האמת שיש להם חלוקי דיורים בבית רק דטרקלין מחברם, מ"מ אין זה בטול גמור על חלוקם ונחשבים חלוקים בחצר, וכיון שעל זה אין הטרקלין מחברם משום מגו דהני אסרי, לכן צריך עירוב לכאו"א להתירם בחצר.

ונראה דהתוס' מודה בעצם לסברא זו, וחולק רק במסיפס (וכמוש"כ לעיל דמיירי גם במסיפס) דכיון שבעצם אין כאן מקומות חלוקים (לגבי צואה וכלאים) רק דשייך לחלק הדיורים, אבל עד כמה שהטרקלין מחברים לדיור אחד אין כאן שום מחלק ביניהם והוו אחד בחצר ממש, ולא דמי לכשיש מחיצות דעכ"פ הם מקומות חלוקים.

וכל אריכות התוס' הם לומר דאם שייך שמגו דהני אסרי בחצר יחלקם גם בטרקלין, א"כ ודאי שייך להחשיבם דיורים חלוקים גם במסיפס, אבל כיון שודאי לא מהני כלל לאוסרם בטרקלין, ממילא הוו דיור א' ומקום א' והוו אחד ממש וממילא אין חלוקים גם בחצר משא"כ במחיצות המגיעות לתקרה דאף שאין חלוקים בטרקלין מ"מ חלוקים בבית, ועיי' מש"כ כעין סברא זו בסימן ל בדברי הרא"ש.

**ח)** ונשוב לביאור דברי התוס' (אם ננקוט דלא כדברי הפוסקים ולפי פשטות משמעות התוס') דכעין חדרים לב"ה הוי ממש כאין מגיעות לב"ש, והק' האחרונים מה מדמה הגמ' דברי ב"ש לה' שערבו הא ב"ש רק מחשיבים אין מגיעות כמגיעות לב"ה וכמוש"נ, וליישב דברי התוס' כפשוטם צריך להקדים את ביאור דברי רש"י והראשונים בסוגיין.

דהנה רד"ה אבל כ' דהאי תנא דבבא פיתן לטרקלין מודו ב"ש, ס"ל דב"ש וב"ה לאו במחיצות פליגי. ועיי' ברשב"א שכ' דלא משמע דפליג אלא קאי כמ"ד אף במסיפס והאי תנא קאי במסיפס, והריטב"א חולק דהתנא אזיל גם למ"ד במחיצת עשרה ונח' בזה אי כששולחים צריכים עירוב לכאו"א.

והנה לפי פשוטו אין דברי הראשונים מובנים כלל, דלכאו' אין כונת רש"י דלהאי תנא לא מיירי במחיצות עשרה, אלא דטעם מחלוקתם אינו בגדרי מחיצות אלא בדיני שליחות וכמפורש בגמ' דנח' גם בה' שערבו.

ונראה שהם פרשו לשון רש"י 'לאו במחיצות פליגי' היינו שנח' בטרקלין בלא מחיצות כלל, (ולא שטעם מחלוקתם אינו בדיני מחיצות) וזהו דלא כפירושים הקודמים בגמ' דנח' במסיפס או באין מגיעות או במגיעות, וזה פליג הרשב"א דהתנא מיירי במסיפס והריטב"א הוסיף דמיירי גם למ"ד מחיצת עשרה.

וסברת רש"י לפי הבנת הראשונים נראה שכיון שהגמ' הבינה שסברת ב"ש דלא מהני שליחות זה אפי' בה' שערבו, ודאי מיירי בלא מחיצות, דאם יש מחיצות והם חלוקים מכחם א"כ אין לגמ' לדמות לה' שערבו.

ובסברא זו חולק הרשב"א ומוסיף דשייך לדמות מסיפס לה' שערבו[[70]](#footnote-71), והריטב"א הוסיף דגם מחיצות עשרה, ויש להסתפק לריטב"א אם אפי' למ"ד שבמגיעות לתקרה נח' שייך לדמות דכל שאין אוסרים דמי לה' שערבו, או רק למ"ד מחיצות עשרה.

ולפי"ז יש ליישב דברי התוס' הנ"ל לפי פשוטם, ואצ"ל כרשב"א שהם ב' מחלוקות, אלא דהגמ' הוציאה ממסיפס דנח' ב"ש בכל ה' שערבו, ולא משום שכיון שמותרים זע"ז ואין בהם שליחות ע"כ גם בה' שערבו כן, דודאי יש לחלק וכמבו' ברשב"א (ורש"י) דרק אם נח' במסיפס שייך לדמות לה' שערבו.

ולכן לב"ה שמודים במחיצות המגיעות לתקרה אין הוכחה דבה' שערבו אין שליחות, אבל לב"ש דמיירי אפי' במסיפס הוכיחה הגמ' דאפי' בה' שערבו ליכא שליחות ואם ננקוט דהריטב"א כפשוטו דרק באין מגיעות שייך לדמות לה' שערבו ולא במגיעות, מובן התוס' אפי' אם ב"ש מיירי רק באין מגיעות דמ"מ במגיעות ודאי לא דמי לה' שערבו ואכהמ"ל.

**סימן לב**

**במחלוקת הראב"ד והרשב"א דף כו**

ביאור דברי הראב"ד המובא ברשב"א כו., ב' צדדים בדעת הרשב"א במה חולק על הראב"ד, ראיה מיורש ודחית הראיה, ראיה מהרשב"א בסוגיא דסומכין דחולק לגמריעל הראב"ד.

**א)** הרשב"א בדף כו הביא דברי הראב"ד דבבטל א' מבני חצר אסור לו להכניס ולהוציא מביתו ולהם מותר, ומבאר הראב"ד דאין זה משום שכשמוציא הוי חזרה מהבטול, אלא שגם כשמבטל את ביתו אין זה כחצירו שמבטלה לגמרי ומסתלק משם, דמביתו אינו מסתלק לגמרי ורק משתף אחרים עמו, ונמצא שביתו הוא רשות משותפת והחצר היא פרטית של מי שנתבטלו לו דהא מחצר מסתלק לגמרי, ומחדש הראב"ד דבכה"ג שרי לבעל החצר להכניס ולהוציא לבית המשותף דמשלו לשלו הוא מכניס אבל לשני אסור משום דמכניס משלו לשל חבירו, ומחלק שם הראב"ד דאף שאסור להוציא מבית לחצר ולכאו' הוא ג"כ מרשות פרטית לרשות משותפת משום דבחצר לכל א' יש את חלקו כנגד הפתח עיי"ש. והרשב"א שם חולק על דברי הראב"ד וכ' 'דהראב"ד הפליא לעשות'. וצריך לבאר דברי הראב"ד ובמה נחלק הרשב"א.

בביאור חילוק הראב"ד בין חצר השותפין לבין בית משותף ע"י בטול ובבי' כונת הראב"ד דבחצר אין כל א' משתמש כנגד פתחו של חבירו, שמעתי מהגרג"כ דבחצר יש כאן דיורים לכל דירה בחצר ואין כולם דיור משותף א' בחצר קודם העירוב, ולכן ע"כ כשמכניס מביתו לחצר נחשב מכניס לרשות שמעון שהרי יש כאן דיורי שמעון שאין לו בהם חלק, וזה המשיל הראב"ד דכנגד פתחו של השני אין זה כלל תשמישו, וגם בשאר מקומות נחשב דיורים חלוקים ומכניס לדיורי חבירו.

משא"כ בבית המשותף ע"י בטול (וכן שאר בית משותף לכאו') שכל הרשות היא של כולם ויש כאן דיור אחד משותף בהכל שייך להחשיב שמשתמש בשלו וממילא הוי מוציא מרשות שלו לרשות שלו, משא"כ כשהמבטל יוציא שודאי א"א להחשיבו כמשתמש בשל חבירו ואדרבא משתמש בשלו ולכן אסור לו להוציא לחצר (והוא כעין ברירה המבו' בר"ן פ' השותפין דכל א' חשיב משתמש בשלו, רק שבראב"ד א"צ לומר שכך הוא האמת בממונות אלא שכך זה נחשב).

**ב)** והנה הרשב"א בעבוה"ק ש"ג או' רס כ' דאסור להוציא מבית ראובן לבית ראובן ושמעון, ונראה שחולק על הראב"ד וסובר דכל רשות פרטית לרשות משותפת אסור, ויש לדון האם חולק על כל דברי הראב"ד וסובר דסוג השיתוף בחצר הוא כמו בבית וכמו שבחצר אסור מביתו לחצר דהיינו בין יחיד לשותפות ה"ה בביתו, או שמודה לחילוק זה ובחצר ודאי חשיב דיור נפרד לכל דירה, רק שאוסר מבית שותפין לבית יחיד מסברא(וכן נקט הגרג"כ).

אמנם עיי"ש בעבוה"ק שמביא דין זה ביחד עם האיסור להוציא מבית לחצר משותפת ומשמע מדבריו שהוא דין אחד, ולפי"ז מסתבר שחולק גם על חילוק הראב"ד בין השותפות בחצר לשותפות בבית, וסובר דבשניהם הטעם לאסור משום דמוציא ממקום פרטי למקום משותף.

והנה הרשב"א בעבוה"ק שם ש"ג אות עד ביאר הטעם דאסרו מבית לחצר השותפין דנראה כמרה"י לרה"ר, וצ"ב מה הוצרך לטעם זה, וכבר ביארו דמבית ראובן לבית שמעון באמת אסור מכח שינוי בעלים, אבל לחצר השותפין אין זה שינוי בעלים דהא יש לו בה חלק ולכן צריך לטעם שהוא כמרה"י לרה"ר, וק"ק דכאן מדמה מבית לחצר השותפין למבית ראובן לבית ראובן ושמעון.

וצ"ל דגם שם שייך טעם דמרה"י לרה"ר כיון שסו"ס יש כאן יחיד ורבים ושווה ממש לבית מחצר השותפין וכמוש"כ דלא ס"ל לרשב"א חילוק הראב"ד בין סוגי השותפויות בבית וחצר.

ובאמת מעיקר דבריו שהוצרך לחדש דאסור מבית לחצר משום מרה"י לרה"ר יש קצת סמך שהרשב"א חולק על הגדרת הראב"ד דחצר נחשב דיורים נפרדים דאל"כ מה צריך לטעם שהוי מרה"י לרה"ר הא מכניס לרשות חלוקה[[71]](#footnote-72).

**ג)** ונראה לפי"ד דחצר שיש בה שני בתים בית ראובן ובית ראובן ושמעון, נח' הרשב"א והראב"ד בה לקולא ולחומרא, דלרשב"א אסור לראובן להוציא מבית ראובן לחצר שהיא של שותפין, אבל מבית ראובן ושמעון לחצר יתכן דשרי לשניהם דגם הבית וגם החצר שייכים לשניהם.

ולראב"ד הדין להיפך דמבית ראובן לחצר שרי לראובן להוציא דהוא ממקום שלו למקום שלו, אבל מבית ראובן ושמעון מותר לראובן ואסור לשמעון להוציא דבחצר יש חלק שהוא של ראובן לבדו.

**ד)** והנה הגרג"כ הוכיח כדעתו דלכ"ע גדר חצר היא דיורין נפרדים לכל דירה ואין האיסור משום מרשות פרטית לרשות משותפת, דמבו' בגמ' דאם ערבו כולם ומת אחד ונכנס היורש לדירתו אוסר היורש, ואפי' אם ליורש יש כבר דירה בחצר שעירב אותה דמ"מ את הדירה החדשה לא עירב.

ומק' הגרג"כ דאם כל איסור מבית לחצר משום שמכניס מרשות פרטית לרשות משותפת וזה גם כן חשיב שינוי בעלים, א"כ כאן הרי גם הבתים הם רשות ראובן שמעון לוי (ע"י העירוב) וגם החצר היא רשות ראובן שמעון לוי ומה אכפ"ל שלראובן יש חלק כפול בחצר סו"ס היא רשות כולם ומוציא מרשות כולם לרשות כולם (אטו יהיה אסור להוציא מבית ראובן ושמעון לבית ראובן ושמעון אם באחד מהם יש לראובן חלק יותר גדול) ורק מרשות המת לחצר יהיה אסור שהיא של ראובן לבדו אבל משאר בתים לחצר יהיה מותר.

ומוכח דחצר אינה נחשבת רשות ראובן שמעון לוי כבית משותף אלא שיש בה חלקים נפרדים לכל דירה, וממילא מובן שאסור כיון שיש כאן רשות לראובן לבדו, (לכאו' לשיטת הראב"ד דמרשות פרטית למשותפת שרי ליחיד, היה צריך שליורש יהיה מותר וצ"ע, ואולי כיון שלהם אסור בטל העירוב)

ואולי יש לדחות דהטעם לאסור ביורש אינו משום שאסור להוציא לחצר דהוא אוסר עליהם, אלא שהעירוב מתבטל דכיון שיש בו חלק לא מעורב בטל העירוב דעירוב כשמו, וכיון שבטל העירוב ודאי דהכל אסור דכל הבתים הם רשות פרטית וצ"ע בסברא זו.

**ה)** ונראה להוכיח כדברינו מהרשב"א בסוגיא דסומכין על ערוב במקום שתוף דמק' שם וז"ל: עוד צריך לי עיון ערבו בחצירות למה צריכים להשתתף במבוי (למ"ד אין סומכין) והלא מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת וכו', ותי' ושמא נאמר שלא לשכח תורת ערוב.

ויתכן לפרש שכונתו להק' דכיון שנשתתפו בחצירות ממילא הם משותפים במבוי (ועיי"ש דמביא מהיו שותפין בחצירות ומשמע שבאמת כונתו לזה) ועיי' במש"כ סי' ל' בדעת הר"ן והתור"פ בענין זה.

אמנם מלשונו בקו' 'והלא מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת' משמע שאין זה כונתו בקושיתו, דלא משמע שהק' דיועיל הערוב גם למבוי דכיון שנתאחדו בחצירות ובבתים ממילא הם אחד גם במבוי, אלא מק' דהגם שלא חל כלל ערוב במבוי ונשאר כשהיה קודם הערוב, הא סו"ס המבוי הוא רשות משותפת לכל בני מבוי וגם החצירות והבתים הם משותפים לכל בני מבוי ומותר להוציא מזה לזה.

ובזה מובן מה שלא ניחא כ"כ להרשב"א שיועיל על זה גזירת שכחה, דסבר הרשב"א דמכח חשש שכחה שייך שלא יחשבו מעורבים במבוי, אבל לא יתחדש מכח זה איסור הוצאה חדש, וכיון שמוציא מרשות משותפת לרשות משותפת מה שייך לאסור, ובתירוצו מצדד שמכח חשש שכחה שייך שיאסרו להוציא מחצר למבוי.

וזו ראיה גדולה בדעת הרשב"א שסובר שאין במבוי (וה"ה בחצר) חלקים נפרדים, אלא הוי רשות משותפת וכמוש"נ.

1. ואכתוב עוד ב' אופנים בקצרה, הא' שמעתי מרפ"ז דכל האיסור של חילוק דיורים שייך רק מכח דירות אחרות אבל חילוק בעלים בחצר מדירה אחת אינו אוסר כלל דהחצר נמשך אחר הדירה, דהיינו שגם לרשב"א שאסור מדירת ראובן ושמעון לדירת ראובן מ"מ בבית משותף לראובן ושמעון שהחצר היא רק של ראובן ודאי שרי דהחצר היא של דירה זו והוו רשות אחת, ולכן כשערבו את החצרות הוו כולם דירה אחת ולא שייך לאסור מכח שהמבוי רק שלו דמ"מ הוא של דירה זו ואין חילוק רשויות, אבל בבטל לוי לראובן לא שייך סברא זו דיש כאן דירה נוספת ששמעון לא שייך אליה ולכן כ' תוס' כראב"ד דשרי לראובן ולא לשמעון.

   הב**'** י"ל דבאמת סובר התוס' דשרי מרשות משותפת לפרטית לכולם ודלא כראב"ד, והטעם שאוסר בסו"ד לשמעון שלא בטלו לו הוא משום דהבטול לא חל כלפיו כלל וביחס אליו הדירה היא עדיין של לוי ולא של ראובן. ושמעתי שנח' בזה הראשונים לק' בבטל לוי רק לראובן אם האוסר על שמעון הוא לוי או ראובן, ולא מצאתים.

   וצריך לחלק דבני מבוי שבטלו אף שבטלו רק לראובן כיון שבטלו כולם ממילא ביחס לכולם חשיב המבוי של ראובן וצ"ע בסברא זו.

   . [↑](#footnote-ref-2)
2. ובהמשך יתב' צד זה בב' אופנים או שסגי לערב מקצת מהדיור כיון שהוא דיור אחד ובזה ניתר הכל, או שהחשיבו הגוי כמסולק וממילא סגי שהשו"ל מערב דירת עצמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם דעת הב"י שביאור שיטה זו דהשו"ל מערב משום שכבר יש כאן שכירות ויבואר בסי' ה'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי דברינו לשיטה ששו"ל מערב לכאו' לא יועיל להשכיר, דכיון שגדר דין שו"ל שמערב את דיור עצמו והוא ישראל לא מהני בישראל להשכיר את דיור עצמו (אם ננקוט דלא מהני שכירות בישראל), אמנם ברשב"א בעבוה"ק משמע דמהני לרש"י גם לערב וכ"ש להשכיר וכן מפורש בתשובותיו וצ"ע, אמנם אין זו קו' כ"כ דאין לנו גילוי בדעת הרשב"א אם מהני שכירות בישראל, וגם אולי שייך לחדש שכיון שסו"ס כל האוסר הוא דיור גוי הקל מהני שכירות וצ"ע, ועיי' מש"כ עוד ליישב בזה בסי'. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה את הראיה מדברי התוס' אולי היה שייך לדחות דאף שגדר שו"ל הוא שמערב את דיורו וממילא מתערב כל הדיור וכר"י מקינון, מ"מ כל זה שייך רק בשו"ל שע"י שהוא טפל חשוב דיור אחד ממש אבל שנים בבית אחד לא נחשבים אחד ממש, (וחמשה שדרים בבית אחד מהני מכח שליחות ואכהמ"ל), ומ"מ מהאופן שבו התורא"ש והתור"פ מבארים סברא זו שנראה כשלוחו וכ"ה הלשון בטור נראה שהאמת כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואם היה שייך לפרש כונת התוס' שהוא קולא בגוי משום שמעיקר הדין אין דירתו דירה מובן היטב דזו קולא להחשיב 'משאיל ליה דוכתיה' כשו"ל, אבל מתוך דברי התוס' שם עייש"ה מפורש שכונתו שמשום חולשת דיורי הגוי שייך להחשיב 'משאיל ליה דוכתיה' כדיורים וזה קשה מה מהני חולשת דיורי הגוי להחשיבו טפל לדיורים אדרבא איפכא מסתברא. [↑](#footnote-ref-7)
7. רנ"ח העיר דהמאירי בי' דכונת הגמ' דבה' שכירים רק כשחמשתם יהיו ביחד שליחים יועיל עיי"ש, ולפי"ז לק"מ בדעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם יש להעיר מדברי הב"י לגבי פקיד של המלך שפוטר ממשרתו בעיר ונשאר אוכל פרס המלך שיכול להשכיר משום שהוא שכירו ולקיטו של מלך עיי"ש, ולכאו' שם אין לו שיכות לדיור וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה בסברת הרמ"א דפסק דלא כתוס' נראה לכאו' שסובר שב' התירוצים בתוס' פליגי ולכן פסק לקולא כתי' הב', ובדעת האחרונים שחולקים נראה שסוברים שב' התירוצים מודים א' לשני רק כ' התוס' ב' אופנים שלא מהני משום שו"ל, הא' בשנים שדרים והב' כשמייחד לו חדר, וכן משמע בלשון התוס' שכ' בתי' השני 'דאם ייחד חדר לשכירו ולקיטו' דהיינו שגם לתי' זה רק בשו"ל מהני וגם בשו"ל אם ייחד בית לא מהני ודו"ק, וכן מפורש בטור שהביא ב' התירוצים להלכה, וכ"כ הב"ח. [↑](#footnote-ref-10)
10. ושוב העירוני דיש למצוא נפק"מ, הא' לר"ח בסוגיא דפנימית וחיצונה דמבו' שם דב' חצירות א' של ישראל וא' של ישראל וגוי שערבו ומכח העירוב יש עם הגוי שני ישראלים הגוי אוסר עיי"ש, ולכאו' לא חשיב אוסר בכה"ג ובזה יש לדון אם מהני שו"ל בע"כ, (ובהג' אשרי שם חולק שאין הגוי אוסר בכה"ג ואכהמ"ל), ועוד נפק"מ לרש"י דדירה בלא בעלים אסור להוציא ממנה א"כ כשהגוי לא נמצא אם השו"ל יכול לערב להתיר להוציא מביתו, וגם זה ודאי לא חשיב אוסר, ולפימש"נ לא יועיל בזה שו"ל בע"כ, ולא כ' הפוסקים אופנים אלו כי לדינא אין נפק"מ וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-11)
11. דעיי"ש שמק' לצד בתוס' דמהני שו"ל בישראל למה הוצרך שמואל לומר דאשתו של אדם מערבת לו בע"כ הרי הוא בכלל הדין ששו"ל מערב בע"כ, ומוכח שלמד שלצד הזה בתוס' מהני גם בישראל בע"כ, ובעיקר קו' י"ל בפשיטות שנתחדש שם שמהני גם מפת של הבעלים וזה ודאי לא מהני בשו"ל, וצ"ע בדעת רעק"א שלא סבר לחילוק זה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומה שהאריך התוס' שם לומר שמהני בע"כ צ"ל לפי"ד שבא לומר שבגוי מהני 'משאיל ליה דוכתיה' שניתן לו מעשה עירוב על הבית, ולא שפועל מכח הבעלים, ולכן לא מסתבר שיועיל כה"ג בישראל. [↑](#footnote-ref-13)
13. והיה מקום לחלק דמודה הב"י דשכירו ולקיטו פועל ברשות הבעלים ורק לגבי משאיל ליה דוכתיה כ' דהשאלה התירה, אמנם לפי"ז דימוי הגמ' בדף סד תמוה שכ' דכמו ששכירו מהני ה"ה שאלת דוכתיה ואין לזה שום שייכות, וגם מנליה לב"י לחלק כן, ואם נאמר שהעמיד הב"י דנותן ערובו ודיו שנאמר בשכירו ולקיטו הוא בשכירו ולקיטו של ישראל, א"ש דלכן העמיד דמה דמהני שאלת דוכתיה הוא משום שאלה כשכירות ובזה באמת לא נאמר נותן עירובו, אמנם מפורש ברש"י סו דשכירו של גוי אם הוא ישראל מערב וגם מהמשך דברי הב"י שם מפורש דהשווה שכירו ולקיטו לשאלת דוכתיה, והדק"ל דמפורש ברש"י דהטעם ששכירו ולקיטו משכיר הוא משום שמשכיר רשות אדוניו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפי"ז יש ליישב להא דמבו' שגם לרש"י וסיעתו שדין השו"ל ישראל לערב, מהני גם להשכיר, עיי' במה שנתקשינו בזה סי' ג, ולפי"ז י"ל שיש בו גם את הדין של שו"ל גוי דשם זה מדין שמשכיר רשות אדוניו וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש להעיר דלכאו' גם 'מה מערב פחות משו"פ' אינו דמיון בעצם הענין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. אמנם העירו שעדיין אין דברי המג"א מיושבים לגמרי לפימש"כ שעיי"ש שכ' בקו' דספינות חשיבי אינם עומדות ליקשר דהא בין השמשות אינם עומדות ליקשר ולפי דברינו הרי כיון שתלוי בבין השמשות אפי' אם עומדות ליקשר לא יועיל כיון שסו"ס בין השמשות הם אסורות דכל סברת עומדות הוא בהותרה שמותרת בבין השמשות, ולכאו' צריך לדחוק בכונתו שאינו מותר ועומד להיות קשור ששייך בזה הותרה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. והמשנ"ב כנראה סובר דכמו שהותרה ונאסרה חזרה והותרה תלוי בשבת ראשונה ה"ה דין 'הותרה' תלוי בשבת ראשונה, דיש להשוות ב' דינים אלו, רק שכל שנאסרה בחול כגון נסתם הפתח בחול לא שייך להתיר כיון שבבין השמשות הוא סתום ומ"מ אם הוא פתוח בבין השמשות ה'הותרה' חל מכח שבת ראשונה ולכן העומד להיות מותר תלוי בשבת ראשונה ואכתי צ"ע [↑](#footnote-ref-18)
18. ואולי יש לחדש דכל דברי הראב"ד דחוזר העירוב למקומו הוא רק כשחל העירוב בתחילת שבת דאז אמרינן חזרה והותרה, אבל אם אנו באים להחיל את העירוב מתחילה אחר שבא נכרי, וכגון ששכח א' ולא עירב ובא נכרי, ובטל הלה ושכרו מהנכרי, בזה כיון שלא חל העירוב קודם שבא נכרי מודה הראב"ד דבטל העירוב (משום דבזמן שהיה נכרי הרשות מופקעת מעירוב) וא"כ י"ל דסובר הראב"ד דכשאנו דנים אם נחשב רשות שיועיל בה בטול משום ששייך בה ערוב לא סגי שאם היה חל בתחילת שבת היה חל גם עכשיו אלא שצריך שבאותו אופן שחל הבטול משעה זו ואילך שייך שיחול ערוב (דהיינו שיתערב רק משעה זו כגון שעכשיו בטל א' וכש"נ) ולכן חשיב בא נכרי כלא מצי לערובי.

    אמנם אף שעיקר הדין לומר שכל דברי הראב"ד הם רק מכח שחל כבר העירוב כבר כ' כן הביאוה"ל שפג עיי"ש, אמנם לכאו' בדברי הרשב"א מפורש להדיא לא כך, דעיי"ש שמביא את דברי הראב"ד כתירוץ על קו' התוס' דבכל בטול לא בטל העירוב ע"י מי שלא ערב ובבא נכרי בטל העירוב, ועל זה מביא דלראב"ד אה"נ גם בא נכרי לא בטל העירוב, והנה מי ששכח ולא ערב הרי פשוט במשנה שהגם שבתחילת שבת אסר בכ"ז חוזר העירוב כשמבטל, וכיון שמשווה הרשב"א בא נכרי לשכח לפי הראב"ד, ע"כ דגם בתחילת שבת לא יתבטל העירוב ע"י נכרי ודלא כמוש"כ, והדק"ל איך הבין הרשב"א דשייך להחשיב בא נכרי כלא מצי ערובי הא באמת מצי ערובי על זמן זה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש מיישבים דכיון דכ' התוס' שם דביורש אין אנו דנים משום מצי לערב רגיל (וביחס לחסרון זה אולי סגי במצי לערובי ברשות) רק משום שאין הכח בידו לבטל ולערב, א"כ י"ל שכל חסרון זה שייך רק בדיור חדש, אבל אם אמרינן כרעיה דאבוה וזה המשך דיורי הגר ויש כאן דיור אחד שנמשך גם בביה"ש לא שייך כלל חסרון של אין בכחו לבטל ולערב.

    וביאור זה רחוק מאוד דאם נאמר דאף שאין יכול לא הוא ולא אביו לבטל ולערב חשיב מצי מערב, זה מרוקן לגמרי את כל ההבנה במצי מערב שהרי כאן באמת לא היה אף אחד שבכחו לערב ולבטל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויש דוחקים דאה"נ למה דמסיק התוס' א"צ לתחילת דברי התוס' רק דהתוס' מתחיל לפרש כל מקרה למה לא העמידה הגמ' וזה דחוק טובא, ועיי' במהרש"א שכ' דאביי פליג אשמואל ומוכח בדבריו כמוש"כ דגם למסקנת התוס' אם אינו מתרצה חשיב לא מצי ערובי אמנם לפי דחייתו שם יתכן שבזה גופא חוזר בו, ומ"מ צריך לבאר הבנתו בתחילת דבריו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. אמנם עיי' מש"כ בסוף סי' י' לדחות ראיה זו, דאין להוכיח משיטת התוס' לשיטת רש"י [↑](#footnote-ref-22)
22. והעירו דלפי"ד התוס' היה צריך לומר את שני החילוקים שבשני בתים ה'לא מצי מערבי' חמור יותר כבר בדעת ר"י שהרי ר"י חולק בבא נכרי כמבו' דף סו:, וצ"ל שכיון שהגמ' לא מזכירה להדיא את ר"י אלא את המ"ד שמבטלין אפי' בלא אוסרין היה שייך לדחות דיש מ"ד שחולק באין אוסרין ומודה במצו מערבי ולכן העמיד התוס' את הקו' על ר' ששת שזו סתירה ברורה. [↑](#footnote-ref-23)
23. והנה רד"ה אני אומר מבטלין כ': ולא דמיא לההיא דלעיל דהכא אי בעי מיגר וערובי מאתמול מצי עבדי. והתוס' והראשונים הבינו שבא לחלק מהסוגיא דף סו דאתא נכרי בשבתא אין שוכרים ומבטלים והאריכו לתמוה עליו. אמנם הב"ח פירש שבא לחלק משני בתים דשם לא שייך כלל לערב אבל כאן אם היה שוכר מהנכרי היה שייך לערב ואף שאין הגוי כאן זה רק חסרון מעשי (כן נראה בכונת הב"ח), וזה קרוב ל'א"נ' של תוס' לכאו'.

    אמנם יש לתמוה על הב"ח הרי החילוק בין שני בתים למת נכרי הוא פשוט דשם יש חסרון של אין אוסרים מבעו"י וכאן אוסרים זע"ז, ולא שייך ליישב את דברי הב"ח כמו שיישבנו בתוס' דמהא דר"י גם אוסר בב' בתים מוכח שיש עוד חסרון בב' בתים מצד מצי ערובי, שהרי רש"י פירש דסברת ר"י היא משום דחדא מיהא בעי וכמוש"נ, וא"כ גם לר"י כל הטעם לאסור בשני בתים משום שגם אין אוסרים ופשוט דבזה סגי לחלק ממת נכרי ששם יש תרתי, ולכאו' זה מכריח לומר בדברי רש"י כפירוש התוס' והראשונים. [↑](#footnote-ref-24)
24. אמנם הגמ' סז. משייכת את החסרון של אוסרים עם החסרון של מערבים (ועיי' מה שהארכנו בזה בסי' ט) ולכאו' זה מכריח שזה חסרון בשייכות, וכן מבואר שם שיש חסרון שאין אוסרים מע"ש וגם זה מובן יותר אם זה חסרון בשייכות, וצ"ע אם שייך להעמיד הגמ' בדף סז כרבא. [↑](#footnote-ref-25)
25. עיי' בתור"פ שנקט שבאמת מדינא מהני לבטל מחצר לחצר וזו רק גזירה, ולכן לר"א שאינו מבטל בפירוש לא גזרו, אבל בשא"ר לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-26)
26. והנה התוס' הק' דיבטלו בני הפנימית לבן הפנימית, ועיי"ש בהג' הב"ח שמבו' שלמד שכונת התוס' להתיר לבני חיצונה, ולפי"ז סובר התוס' כריטב"א, אמנם ברשב"א ובר"ן מוכח שאין זו כונת התוס' אלא כונתם להק' דיותר עכ"פ לבן פנימית וכ"ה במהרש"א, וכן מסתבר דבזה א"ש תי' התוס' דלא מיירי להתיר מי שלא עירב ודו"ק. ועכ"פ בשיטת הריטב"א ברור שנקט להלכה את חדוש רש"י דמהני העירוב להתיר לבני חיצונה על אף שאסורים בפנימית. [↑](#footnote-ref-27)
27. ומהגרג"כ שמעתי לחלק בזה דדוקא דיורין של דריסת הרגל של פנימית בחיצונה שייך לערב אבל הרגל עירוב לא שייך להתיר ע"י עירוב, אמנם לפי מה שנקט רש"י דגדר הרגל עירוב הוא שנחשב דריסת רגל האסורה אין מקום לחילוק זה, וגם בלו"ז צ"ע בסברת חילוק זה, ועי' לק' שיתכו שיש סמך לחילוק זה מהתוס' סז. [↑](#footnote-ref-28)
28. אלא שיש לדון דבני הפנימית לא נחשבים שנמצאים בחיצונה דהוו רגל המותרת במקומם, ועיי' מה שיתב' בסי' דכאן לא שייך להתיר משום רגל המותרת ולכן בני פנימית אוסרים על החיצונה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ושמעתי מהר"ז לבאר דהטעם שהיה צד ששייך שיחול עירוב על הפנימית לבדה הוא מכח שהיה כאן מעשה עירוב על כולם ושייך שיתיר רק בפנימית, וזה מק' התוס' דחזינן בדף מח שאין חסרון של ליתא לעירובה גבה כלפי אמצעית, וזו גופא כונת תירוצם לחלק דכאן שהחיצונה אסורה במקומה היא מבטלת את העירוב ואין הפנימיים יכולים להשתמש בעירוב, ולשונם אוסרת את הפנימית אין הכונה בטלטול בחיצונה דזה פשוט שאסור אלא אוסרת לבטל עירובם, וכ"ה הלשון בתורא"ש בסוה"ד ואסרי חצירן לבני הפנימית דבטל עירובם עכ"ד הנחמדים. אמנם משמעות התוס' (וגם התורא"ש) לא כדבריו, אלא דבתי' בא לאסור לטלטל בחיצונה לפנימיים וכמוש"כ. [↑](#footnote-ref-30)
30. והנה לצד שחל עירוב חד צדדי לפנימית בשניהם ולחיצונה רק בחוץ יש לדון אם לפנימית מותר להוציא מבחוץ לבפנים שלכאו' הוא מרשות של רבים (דבחוץ כולם שייכים) לרשות של מועטים, ולדעת הראב"ד המובא ברשב"א דף כו יש להתיר גם כאן ועיי' מש"כ בסוגיא ד'המן' דלכאו' דעת התוס' כראב"ד, אמנם לפימש"נ אפי' נאסור מפנימית לחיצונה אין חסרון של ליתא לעירובייהו גבייהו כיון שחל עירוב לפנימית גם בחיצונה, וכל החסרון של ליתא לעירובייהו גבייהו שייך רק אם העירוב הוא רק בפנימית, וכן א"צ לפרש קו' התוס' משום שסוברים כצד בסוגיא שם שגם לאמצעית אסור להכניס דבר ששבת בחיצונות וממילא הוי ליתא לעירובייהו גבייהו וכמוש"כ הריטב"א, דכונת התוס' להק' דהוי חד עירוב וממילא לא שייך שום חסרון דסגי שהעירוב בחיצונה. [↑](#footnote-ref-31)
31. וקצת סמך לדבר יש מפשטות תוס' סז. סוד"ה שכח דאין האוסר כאן משום דריסת הרגל עיי"ש, אמנם עיי' מה שנתבאר בסי' בשיטת התוס' שם, ולפי"ד אין מקום לחילוק זה וכמו שיתב'. [↑](#footnote-ref-32)
32. במהרש"א תי' שני תירוצים עיי"ש, ובתי' הב' כ' דר"ע חולק וסובר שיש דיורין להחמיר, ותמוה מאוד דכיון שר"ע וחכמים נח' אם אמרינן בכה"ג לתקוני שדרתיך כמבו' בגמ' עה: מנלן להמציא מחלוקת נוספת, ומחומר התמיהה נראה שהמהרש"א סובר שודאי הגמ' בדף עה: סוברת שיש דיורין לחומרא וזה לא הוק' לתוס', רק דק' על מ"ד דאין דיורין לחומרא מהברייתא עצמה, ובזה תי' המהרש"א דהוא יאמר שבזה גופא נח' ר"ע וחכמים אם יש דיורין לחומרא או לא. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובאמת יישוב זה על דברי התוס' אינו תלוי בהסבר שכ' להא דמהני בטול מחצר לחצר, דכיון שכ' הרשב"א דמהני בטול מחצר לחצר משום שהוא דיור חלש שנקלש ע"י לתקוני שדרתיך, סובר התוס' דלא שייך לחלק בעצם הדריסת רגל דהוקלשה ע"י לתקוני שדרתיך, אלא ע"כ, מה שבשכח א' מבני פנימית לא מהני בטול משום שיש כאן אוסר נוסף על הדריסת הרגל (שאותו בשכח א' מבני חיצונה הלתקוני שדרתיך מתיר), ואוסר זה פירש התוס' שהוא דיורין ולכן הק' שאין דיורין לחומרא, ומ"מ בביאור הסברא נראה כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובעיקר מה שלא כ' רש"י לאסור החיצונה משום רגל בן הפנימית, אולי י"ל עפ"י דברי האבן העוזר דבבטל גם הבית מודה רש"י לתור"פ דחשיב בן הפנימית רגל המותרת, ואכהמ"ל, ולכן כ' רש"י טעם לאסור גם כשיבטל הבית. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולכאו' הריטב"א יחידאה בזה ועיי' תור"פ ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. בעיקר דברי הריטב"א שהרגל עירוב אוסר לשני הצדדים, שמעתי לבארו באופ"א דבאמת הרגל עירוב הוא רק להחשיב שדרים במקום הפת כמבו' בדף מח:, אלא שלריטב"א הוק' דשם הרי באמת חל עירוב זה ולכן חשיב שדרים במקום הפת אבל בסוגיין אדרבא נאמר שהעירוב יחול רק לפנימית לבדה וממילא אין כלל דיורים של החיצונה במקום הפת (שהרי פת בלא ערוב ודאי לא קובעת דיורים). ומזה הוציא הריטב"א דמוכח מהגמ' דלא שייך שהעירוב יתחלק, ובזה אין לחלק ולשני הצדדים א"א להתחלק, אבל אין זה ביאור הדין של 'הרגל עירוב' ד'הרגל עירוב' זה כפשוטו שדרים מכח הפת וכמבו' דף מח: אלא זה יוצא מהגמ',ומזה כ' דגם בשכח א' מבני פנימית ועירובם בחיצונה א"צ לטעם של ליתא לעירובה גבה דבלא"ה לא יכולה להתחלק, ולפי"ז לק"מ ודו"ק,אמנם בלשונות הריטב"א משמע לא כך. [↑](#footnote-ref-37)
37. דכשיש ביניהם פתח או חלון פשוט דמהני עירוב על הבתים וא"צ כלל לחצר. [↑](#footnote-ref-38)
38. אא"כ נחלק שגוי יש לו דין מיוחד שמבטל העירוב ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-39)
39. והגרג"כ האריך דסברתם משום מגו דהני אסרי אהני הני נמי אסרי, המבו' לק' דף עב:. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי' בסי' א' בהערה שהבאנו לדון אם הגדר בבטל לאחד שביחס לשני לא חל הבטול או שהמקבל אוסר, ויתכן שסברא זו תלויה בזה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ולפי הצד שהבאנו דגדר ההיתר בתור"פ דביחס אליו חל ביטול לכולם, לכאו' לק"מ קו' זו דהא ביחס אליו חשיב שכל חלקי החצר מעורבים. [↑](#footnote-ref-42)
42. ודחוק טובא לומר דכונת התוס' כתור"פ דהכל תלוי בנראה כמחצר לחצר. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובאמת כן פסק המג"א דכל האיסור ברבים הוא בהוצאה לחצר עיי"ש, אמנם כל זה אם האיסור רק מכח חזרה ועיי' סי' כ' שהארכנו יותר בדברי המג"א בזה. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולק' יתב' בדעת רש"י שהאיסור משום חזרה. [↑](#footnote-ref-45)
45. אלא שבסברא אכתי צ"ע למה מה שאוכל בביתו אינו סתירה שיחשב כמסולק, ובשלמא רבים בחצר אולי י"ל דשמוש בחצר אין לו משמעות חשובה דרק פיתא היא האוסר או הכנסה והוצאה. וקו' זה ק"ק גם על מש"כ בסימן יט בדעת התוס' והרשב"א דשייך חזרה מצד השמוש ולא מצד האיסור, וא"כ למה הדיור עצמו אינו חזרה, וחזינן מכל זה שמתחשבים לדינא רק בשמוש של הכנסה והוצאה ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי' בסי' ט שנתב' דהטעם לדין זה או משום חסרון בשייכות ביניהם, או שתקנו בטול רק במקום עירוב ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
47. וע"ע במה שכ' בענין דברי הרשב"א האלו בסוף סי' כג [↑](#footnote-ref-48)
48. וכבר כתבתי דגם הרשב"א מודה בגר שמת ומטעם אחר דחשיב כטול לכולם אבל לולי דין בטול היה הגר אוסר, אבל רש"י סובר דבלא דין בטול מותר דא"א לאסור מכח המת אלא מכח היורשים דמכח נאסרה חשיב כדרים וכמו בהלך. [↑](#footnote-ref-49)
49. ומחומר הקו' אולי י"ל שסוברים הראשונים דכמו שבעירבו א' מערב ע"י כולם דעירוב על חלק מהמעורבים מתיר את כולם ה"ה היה צריך להיות בבטול שכשמבטל א' ודרך זה משתייכים לדיורו יהיה שרי רק דלא מהני משום שאין לו כח לבטל בשביל כולם וההוא גם צריך לבטל אבל במת סגי בבטול השני דכיון דאין כאן מי שיעכב על הבטול חל הבטול על שניהם (ורש"י לשיטתו דהיורשים מעכבים וכמוש"נ) אמנם סברא זו מחודשת ורחוקה ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי' במג"א שכ' על קו' הב"ח 'ולא ראה דברי רש"י ותוס' שכתבו דמיירי שהיה לו דירה בחצר זו' דהיינו שמעמיד שאין זה סתם א' מן השוק אלא שיש לו דירה בחצר ולכן אסר בביה"ש, ועיי' בביהגר"א שתמה דברש"י ותוס' לא כ' כן אלא כ' דמיירי למ"ד דבית התבן אוסר אבל אנן קיי"ל דבית התבן אינו אוסר, ובכונת המג"א צ"ל דרש"י ותוס' פירשו לן דא' מן השוק נכתב רק להורות שלא עירב אבל מיירי שאוסר, וא"כ גם בשו"ע צריך לפרש כן דמיירי שאוסר היינו שיש לו דירה, ונקטו בן שוק להורות שלא עירב (וכבר הביאו הרשב"א והריטב"א צד לפרש כן את הגמ'). [↑](#footnote-ref-51)
51. ומש"כ המחצית השקל בזה תמוה אם לא נשנה הגי' בדברי המג"א עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואולי יש לדחות דכונת המג"א דבהלך בשבת לא חשיב הסיע מלבו ולא משום שאין הותרה. [↑](#footnote-ref-53)
53. אמנם עיי' במה שהבאנו בהמשך דברי הרשב"א לגבי גר שלא עירב ומת בשבת שהזוכה בשבת אינו אוסר, שלכאו' מוכח משם שחולק על סברת המג"א וסובר ששייך הותרה גם בלי הסיח דעתו, ולכן זוכה בנכסי הגר אינו אוסר אפי' שהגר לא עירב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. ויש להביא סמך לזה שבעיקר הדבר מודה הרשב"א דדירתו מתפשט דעיי' בעבוה"ק דמפורש דמהני שיערב קודם שבא לדור ודו"ק. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי' בהמשך דברינו דבסוגיא סב: מבו' לכאו' דלא כסברא זו. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכן משמע גם בתוס' ע. עב: פה. [↑](#footnote-ref-57)
57. ואין לומר כמו שכ' למעלה דר"מ ג"כ מודה דמדינא בדליתיה אינו אוסר ורק משום גזירה אוסר וכמבו' בגמ' סב: וברש"י שם ופשוט לתוס' שלא שייך גזירה בבית התבן כשאין תבן אטו יש ורק בדירה גמורה שייך לגזור, שהרי אם בית התבן תלוי בדין ליתיה ע"כ שסברת ר"מ לאסור ליתיה משום דירה גרועה ולא משום גזירה וכמו שיתב' בהמשך. [↑](#footnote-ref-58)
58. והעירו דגם הרשב"א כ' לשון זה ואח"כ כ' דלא מהני יין ושמן אפי' בכלי א', ואם לא נאמר שחזר בו ע"כ צ"ל דבא לפרש לשון הגמ' כאן בשני כלים ודו"ק, וא"כ אין הוכחה בלשון התוס' והתורא"ש ומ"מ מסתימת לשונם משמע דמהני בכלי א'. [↑](#footnote-ref-59)
59. ועיי' בב"י מש"כ בזה ודבריו צ"ע, ועי' בגאו"י שכ' דפסק הטור כריב"ן דהוו חבור לטהרות. [↑](#footnote-ref-60)
60. אלא דק' לפ"ז תלית הגמ' דברי ר' חסדא בב"ש וב"ה עיי"ש, אלא דבלא"ה ק' הס"דשם דיועיל לב"ה ערוב בב' בתים, ואולי י"ל דס"ד דגמ' דסברת ב"ה משום אמצעי מצרפן ולפי"ז א"ש הכל ודו"ק. [↑](#footnote-ref-61)
61. כמו שהביא הריטב"א בשם תוס' וכידוע דהתוס' בריטב"א הוא תור"פ. [↑](#footnote-ref-62)
62. אמנם האמת נראה דסובר הריטב"א דשתוף מהני לשתף החצירות זו עם זו מדינא וכל המח' משום שמא ישתכח, ועיי' מה שנאריך בדעת הריטב"א בסי' כח. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואין להק' על מהלך זה שהרי בלא ערבה כל חצר שייך שכחה ויאסר באופן זה גם בין חצר לחצר אף שהוא מעיקר השתוף ושוב שייך לא פלוג לאסור גם כשערבה כל חצר, די"ל דבלא ערבה אין נפק"מ לאסור ואפי' נימא שיש נפק"מ בכומתו וסודרו לא שייך בזה שכחת תינוקות וכמו שנתב' במקום אחר. [↑](#footnote-ref-64)
64. אמנם בדברי המג"א לכאו' משמע שהחצירות אסורות זו עם זו כשאינם פתוחות ומשמע שהוא מדינא וצ"ע בסברא, ועיי' באחרונים שדחו דבריו וגם המג"א עצמו בשסה סתר דבריו. [↑](#footnote-ref-65)
65. הוספה עג שמעתי מרי"ש ליישב דאף שסובר הריטב"א שלא מהני כלפי הבתים, מ"מ כלפי דיורי החצר עצמה ודאי מהני השתוף, וממילא י"ל דכל סברת רעק"א היא משום דחשיב דיורים חלוקים בחצר, ולכן כאילו בכל הוצאה מוציא מרשותו לרשות אחר, אבל עד כמה שהדיורים בחצר מעורבים זע"ז אפי' לא ערבו דיורי הבתים מ"מ איסור זה ודאי כבר לא שייך, אמנם זה רק אם סברת הריטב"א היא שא"א לשתף דיורי הבתים, אבל למש"כ שסברתו שא"א לערב את חילוק הדיורים שבתוך החצר, לא מהני סברא זו. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואדרבא מסברא יותר פשוט שאחר שערבו החצירות ממילא המבוי מותר, ממה שהשתוף יתיר החצירות. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובדעת הרשב"א בסוגיין עיי' במה שכ' בסימן [↑](#footnote-ref-68)
68. ובנדון זה אם כיון שערבו נתרים ממילא במבוי או שהוא היתר על המבוי, ראיתי בכתבי רר"ש שמביא ירושלמי דמביא שנח' בב' חצירות שערבו ביניהם ויש במבוי גוי אם מותר למ"ד סומכין, והירו' תולה את הנדון במח' אם ב' חצירות הפתוחות זו לזו ופתוחות לבין הפסים מותרות בבין הפסים, ומבאר שם דהנדון בסברא זו אם כיון שהם אחד בחצר ניתרים ממילא במבוי וגם כשיש גוי או בבין הפסים שלא שייך שיחול היתר ערוב, או שהוא היתר גם על המבוי ולא שייך להתיר במקום גוי ולא שייך להתיר בבין בפסים ודפח"ח. [↑](#footnote-ref-69)
69. ודוחק גדול לומר דאה"נ בדעת התוס' עצמם ודאי דאין זה משום מגו רק דהפוסקים שהכריעו לדינא כהרשב"א ממילא מפרשים מודו ב"ה לענין מגו דהני אסרי דבזה יוסר מעליהם קו' האחרונים על התוס'. [↑](#footnote-ref-70)
70. והנה הרשב"א מבאר דקאי למ"ד אף במסיפס והתנא מיירי במסיפס, ונראה שסובר שהם ב' מחלוקות הא' במסיפס ובזה מודו ב"ש דבא עירובם אצלם שרי, והב' באין מגיעות ובזה נח' ב"ש לגמרי דחלוקים ואוסרים זע"ז. [↑](#footnote-ref-71)
71. ואולי יש לדחות דסובר דבחצר שייך לומר דנכנס רק לחלקו וכעין ברירה, וא"כ נחלק עם הראב"ד אם שייך סברת ברירה בחצר ודוחק. [↑](#footnote-ref-72)