כט 3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כט

כט' ב'

מתני'. ובלבד שיקריב המתיר כמצוותו וכו'. ובהמשך איירי מתני' בדינא דעירוב מחשבות. ויעוי' לעיל כח' ב' קו' הגרי"ז דלמה לן קרא לדין עירוב מחשבות ותיפו"ל דלא קרב המתיר, ויעוי' מה שתי' דבאמת לא ילפי' מדינא דקרב המתיר דין עירוב מחשבות. אמנם במתני' כאן וכן ברש"י כאן ושם, מבואר דדין עירוב מחשבות הוא מטעם דלא קרב המתיר, ואמנם דהכא זה דין דבעי' קרב המתיר 'כמצוותו', וזה דין נוסף דבעי' שיהיה כמצוותו, [ועי' לעיל כז' א' לענין דין קלטיה שהכל מודים דאם זרקו שלא כמצוותו וכו', וברש"י פי' דשלא 'כמצוותו' היינו פסול מחשבה]. ואמנם די"ל עוד דד' הגרי"ז צדקו דלולי קרא דלא יחשב הו"א דהמחשבה אינה פוסלת, אבל הא מיהא דאחרי שנתחדש דאיכא פסול מצד המחשבה הרי דשוב אי"ז קרב המתיר. אבל ילה"ע בזה דלי' דמחשבות מוציאות זמ"ז משמע דאיכא גריעותא בעצם מחשבת הפיגול, משום דהמחשבה הב' הוציאתה שלא תחול, ויל"ע. = כתבי עה'. ולפ"ז נמצא דבקרא דעירוב מחשבות נתחדש דהמחשבה הב' חיילא, ומעתה הדרי' דגם ליכא בזה הרצאת פסול. ובזה מבוארים ד' רש"י בכמה מקומות שכ' דמקרא דלא ירצה ילפי' גם לדין עירוב מחשבות, ולהנ"ל הטעם בזה דכ"ז נכלל בהאי דינא דבעי' הרצאה לקרבן, ורק דלולי קרא המחשבה לא היתה חלה והיה בזה הרצאה, ולאחר קרא נתחדש דהמחשבה חלה וא"כ ליכא בזה הרצאה.

או ששחט קיבל והלך וזרק חול"מ. ועי' קר"א דהביא ד' רש"י במנחות יב' א' דהכוונה או בשחיטה או בקבלה וכו', והיינו דאל"ה תיקשי מה החידוש בזה, ועי"ש דהק' ע"ז ממתני' לקמן סד' ב' דא"א לפרש שם הכי. וכ' לפרש דאיירי דחישב בכל העבודות גם חול"מ וגם חול"ז, וכגיר' המוסגרת בגמרא 'ולזמנו', ובתחילה נקט דאיירי דחישב על אותו הכזית, ואח"כ הק' ע"ז דהרי בגמ' לקמן מספק"ל בזה, אלא דאיירי דחישב על ב' כזיתים, ורק דמחשבה אחת היא על האכילה חול"ז ומחשבה אחת היא על ההקטרה חול"מ, והחידוש הוא דגם בכה"ג דהוי בעבודה אחת פליג ר' יהודה, ובבא ג' דמתני' איירי דשתי המחשבות היו באכילה, דעל כזית א' חישב לאכול חול"ז ובכזית הב' חישב לאכול חול"מ, וקמ"ל דגם בכה"ג פליג ר' יהודה. אבל מק' ע"ז דלאילפא דמוקי פלוגתא דר' יהודה בב' עבודות, א"כ מוכרחין לומר דר' יהודה לא נחלק על הך בבא, וגם דשוב תק' דא"כ גם לאילפא רישא בב' עבודות ומציעתא בעבודה אחת וכו', עי"ש.

לאכול כזית וכו'. ועי' ברש"י דמפ' דפשטיה דהך בבא אתי לאשומעי' היכא דחישב שניהם בעבודה אחת, וכן מפרש אח"כ בד' רב יהודה כהך מ"ד. ואמנם בגמ' נר' דיותר פשוט לאוקמי סיפא בב' עבודות דומיא דרישא, דמק' אליבא דריו"ח דרישא בב' עבודות וסיפא בב' עבודות. וברש"י מפרש דעיקר החידוש בסיפא למ"ד בב' עבודות לאשומעי' דחצאי זיתים מצטרפין. ועי' תוס' דזה דוחק. ולהתוס' פשיטא דאיכא חידוש בסיפא דהוי עבודה אחת, והנידון אי הוי כעין ב' עבודות דומיא דרישא או לא. עי' שפ"א דכ' דלכאורה איכא נ"מ אם מעמידין את המשנה בעבודה אחת או בב' עבודות, לענין צירוף מחשבות, דיעוי' במנחות יד' ב' דארבע עבודות אין מצטרפות היינו לצרף חצאי זיתים, וכ' המגיה בשפ"א דגם למ"ד דמצטרפין היינו דווקא באותה המחשבה, אבל ב' מחשבות של חצאי זיתים בב' עבודות אינן מצטרפות, אבל לאילפא דמוקמי' לכולה מתני' בב' עבודות ממש, הרי דיהיה מוכח דמצטרפי בכה"ג, ונפקא בזה דאיכא נ"מ בפלוגתא דאילפא וריו"ח גם אליבא דרבנן. עי"ש עוד בשפ"א לדון בענין מחשבה של ב' חצאי זיתים בהקטרת הקומץ והלבונה, ולבסוף מסיק דכל ההקטרה נחשבת כעבודה אחת. ועי"ש עוד אח"כ בהא דמוקמי' למתני' דמנחות במחשבה בב' הקטרות וכו', ומתקשה לומר דזה נחשב כעבודה אחת.

אמר ר' יהודה זה הכלל. בגמ' ל' א' מבואר דר"מ בשיטת ר' יהודה אמרה דתל"ר, ויעוי' עוד בהמשך הסוגי' דרבב"ח קאמר דר"מ ליל"ל תל"ר, ועי"ש ברש"י דמפ' דזה דלא כר' יהודה, והרי דמבואר דזה פשיטא דזהו טעמיה דר' יהודה דתל"ר. ולכאו' דהיה אפשר לפרש טעמיה באו"א דאחרי שחלה המחשבה בעבודה אחת, הרי כבר הוי א"ר לעבודה, ול"ש שיחול ע"ז שם פיגול. ואמנם הגרי"ז ביאר דזה גופא נתחדש בקרא דלא יחשב, דחיילא המחשבה הב' אפי' דא"ר לעבודה, ויתכן דר"י לא יליף מלא יחשב הך מילתא, ולפ"ז בקדמה מחשבת המקום דמוציא מפיגול, וזה משום דלא 'קרב המתיר', וא"צ לקרא דלא יחשב, ונמצא דר' יהודה לי"ל קרא דלא יחשב. וע"ע קר"א דכ' דר"י לי"ל קרא דלא יחשב, ושם ביאר דר"י יליף להאי דינא מקרא דפיגול יהיה דזריקה דלא שרייא בשר וכו', ובתוס' שם הק' דא"צ קרא ללא יחשב דתיפו"ל מפיגול יהיה, ותי' בתי' הא' דס"ד דכשקדמה מחשבת הזמן תו לא פקע ולהכי איצטריך לא יחשב, אמנם לר' יהודה דבאמת לא פקע ל"צ לקרא דלא יחשב. ועי"ש דביאר דבזה פליגי התרי לישני אם ילפי' מלא יחשב דאיכא לאו, או דילפי' דין עירוב מחשבות.

– ויעוי' עוד רש"י במתני' דמשמע מיניה דר' יהודה נמי מודה לדין עירוב מחשבות היכא דקדם פסולו, ולכאו' צ"ב דהרי בכה"ג ל"מ משום דלא קרב המתיר, וכן דל"מ כמ"ש התוס' דהוי זריקה דלא שרייא בשר וכו', וגם יש לתמוה דהרי מחשבת הפיגול לא חיילא כלל דהוי א"ר לעבודה, ולמה בעי' לדינא ד'מחשבות מוציאות', והרי היא לא חיילא כלל. ואולי כהמל"מ דגם בחול"מ בעי' הרצאה, וא"כ נמצא דאדרבה חיילא מחשבת החול"ז ומוציאה ממחשבת החול"מ, ונמצא דליכא הרצאה לא לענין חול"ז ולא לענין חול"מ, ויהיה לו פסול אחר. אבל זה עצמו צ"ב דהרי לר' יהודה אמרי' דתל"ר, וא"כ גם בקדם הפסול, נימא דתל"ר וחל הפסול, ותו לא אתי הפיגול ומוציא מהפסול. אמנם התי' פשוט דכלפי הפסול ליכא סתירה, וא"כ אדרבה שניהם יחולו.

– ושוב נר' דלד' ריו"ח דאף בעבודה אחת מחלוקת, וכן להתוס' דגם לאילפא נחלקו בעבודה אחת דהוי כעין ב' עבודות והיינו בב' סימנים, והרי הכא א"א לומר דהמחשבה הראשונה חיילא, ושוב א"א למחשבה השניה לחול משום דא"ר לעבודה, דלכאו' נר' דחלות המחשבה חיילא רק בגמר העבודה, דהרי אם לבסוף לא סיים את הזריקה כהלכתה, א"כ נמצא דמעולם לא היתה עבודת זריקה, ושוב לא חלה כלל המחשבה לפסול, ומוכרח דכל זמן שלא נגמרה העבודה אכתי נחשב כראוי לעבודה לענין מחשבה, ופסלות המחשבה חלה רק בגמר העבודה, וא"כ אם ר' יהודה פליג גם בעבודה אחת, מוכרחין לומר דהסיבה מצד דתל"ר, ולא מצד דא"ר לעבודה.

- והנה לרש"י נת' דההכרח דטעמיה דר"י משום תל"ר זה רק אליבא דריו"ח, ובדרך אפשר, דבזה פליגי אילפא וריו"ח, דלאילפא טעמיה דר"י דלא חלה המחשבה הב' משום דתו א"ר לעבודה, ולכן בעבודה אחת דאכתי זה ראוי לעבודה שפיר חיילא המחשבה הב', ומודה ר"י דאיכא בזה משום עירוב מחשבות. אבל לריו"ח טעמיה משום דתל"ר ולכן אין חילוק בין ב' עבודות לעבודה אחת. ואמנם דיל"ד בהנ"ל למ"ד דמפגלין בח"מ, האם המחשבה חלה גם כשלא יעשה את הח"מ הב', דבפשוטו נר' כמש"נ דמצד הל' העבודה מוכרח דיתקיים בזה עבודה שלימה, ואמנם דתלוי באיזה ח"מ איירי דהנה לענין שחיטה בב' סימנין לכאו' דבסימן א' ליכא חלות עבודה, אבל בהקטרת הקומץ איכא שם עבודה גם כשאכתי לא עשה הקטרת הלבונה.

- והנה התוס' כ' דאליבא דאילפא מוכרחים לומר דמפגלים בח"מ, וכן דישנה לשחיטה מתוע"ס, ואילו אליבא דריו"ח כ' רק דס"ל דישנה לשחיטה מתוע"ס, ולא הזכירו דגם צריך לסבור דמפגלים בח"מ, ועמד בזה הגרי"ד. (ובאמת דבריהטת ד' התוס' היה נר' דמש"כ אליבא דאילפא קאי גם לריו"ח, ומש"כ בתחילה אילפא, היינו משום דבתחילת דבריהם קאי להסביר דבריו, ומה שהמשיכו עוד אליבא דריו"ח, זה רק בעיקר הדבר לדון אם ס"ל כרבא או כאביי בענין לחצות, ובזה הוא דהזכירו דהוא סובר במקו"א דישנה לשחיטה מתוע"ס, ולכן יש לדון בזה טפי, ואכתי יל"ע). ולהנ"ל אפ"ל דדווקא אילפא דמחלק בין ב' סימנים לסימן א', אז מוכרח דבב' סימנים איכא חלות פיגול ולהכי הוא דעדיפא מסימן א', ולדידיה עיקר הטעם דר"י משום דכבר חייל הפיגול ו'למפרע' נחשב כא"ר לעבודה, ולכן תלוי אם חל הפיגול, אבל לריו"ח דגם בסימן א' פליג ר"י, הרי דא"א לומר מצד דקדים הפיגול וחייל ותו הוי א"ר לעבודה, ובהכרח דטעמיה משום דתל"ר, וא"כ גם אם ליכא פיגול בח"מ, סו"ס הלשון ראשון נתפס קודם.

- אבל שום נצטרך עכשיו לבאר למה א"כ הכריח התוס' את עצמו לומר דריו"ח סובר דישנה לשחיטה מתוע"ס, דהרי באילפא כ' התוס' דההכרח לזה הוא משום דאם השחיטה חלה רק בסוף, א"כ למה הוא מחלק בין סימן א' לב' סימנים, ולכאו' לפי הנ"ל הרי דזה הכרח רק אליבא דאילפא, אבל לריו"ח דטעמיה דר' יהודה משום דתל"ר, וזה אפי' כשהפיגול 'לא חל' כלל, א"כ גם השחיטה היא רק לבסוף מ"מ עצם הדיבור נתפס קודם. אבל י"ל דאם עכשיו ליכא חלות אפי' של 'תפיסת הדיבור', והכל יחול רק ברגע אחד בסוף, א"כ ל"ש בזה גם ענין של תל"ר, אבל יל"ע בד' התוס' דפי' בשם הר"ח דלחצות היינו חצי היום ויל"ע. אבל אם אין מפגלין בח"מ מ"מ כיון דהדיבור נתפס עכשיו שייך בזה תל"ר, וד' יאיר עיני. [בעצם מש"כ התוס' דזה פיגול בח"מ, יל"ד דכיון דאיכא דין דמצטרפות המחשבות א"כ הפיגול אינו רק בח"מ, וצ"ל בפשוטו דהצירוף הוא רק לענין ה'פסול', ואה"נ דכלפי הפיגול איכא רק ח"מ],

שם. יעוי' בגמ' לקמן ל' א' דזה מצד דתל"ר, וכ"פ רש"י במתני'. אבל ידוקדק דרש"י כשמפרש בד' אילפא בחילוק בין ב' עבודות לעבודה אחת, כ' הטעם דדווקא בב' עבודות פליג ר' יהודה, משום דכבר הוקבע הפיגול, ותו לא אתי מחשבת פסול ומפקע ליה, ואח"כ פי' הא דבעבודה אחת מודה ר' יהודה משום דלא הוקבע הפיגול. [ובעצם סברת דכיון דחייל תו לא פקע, כ"כ התוס' לעיל כז' א' למה לרבנן צריך קרא ולא ילפי' מקרא דפיגול יהיה דזריקה דלא שרייא בשר לא מייתי לידי פיגול, ולכאו' לר"י דלי"ל הך דרשה נשאר דהגדר הוא דתו לא פקע, ואי"ז כלל מצד דתל"ר, וכמבואר ברש"י כאן]. [וצל"ב דהרי חלות הפיגול נקבע רק לבסוף, ומהו שכ' ד'הוקבע' כבר בתחילה, ואי נימא דהפסול של הפיגול נקבע בתחילה ניחא טפי, אבל אם לא חל כלום צ"ב מה נקבע בתחילה]. אבל אח"כ בד' ריו"ח דאף בעבודה אחת מחלוקת, כ' דהטעם דהטעם משום תל"ר.

- ובפשוטו דמבואר דזהו הפלוגתא בין אילפא לריו"ח אי פליג ריו"ח בעבודה אחת, דאם הטעם משום תל"ר ה"נ דפליג גם בעבודה אחת, אבל אם טעמיה משום דהוקבע הרי דזה שייך רק בב' עבודות, ועוד יש להוסיף דבב' עבודות א"צ לטעמא דתל"ר, דתיפו"ל דבלא"ה לא חיילא המחשבה הב' משום דכבר א"ר לעבודה, ורק בעבודה אחת דשניהם חלים בסוף העבודה והוי ראוי לעבודה, מוכרחים לומר דהטעם משום תל"ר. וע"ע ברש"י במתני' בד"ה אר"י דכ' דבעבודה אחת נמי פליג משום תל"ר, הרי דטעמא דתל"ר נצרך רק אי נקטי' דפליגי נמי בעבודה אחת. ואמנם בגמ' להלן דמבואר דטעמיה דר' יהודה משום תל"ר, ניחא טפי להתוס' דלכו"ע גם בעבודה אחת מחלוקת. אבל לרש"י לכאו' אליבא דאילפא א"צ לטעמא דתל"ר, ורק לריו"ח בעי' למימר הכי. ושוב יעוי' בקר"א דנוקט דגם אם הטעם משום תל"ר מ"מ איכוין לתרוייהו, ועוד כ' שם דבעבודה אחת 'תרוייהו כהדדי חיילי'. ושוב יעוי' שם בדבריו אח"כ דמפ' טעמיה דריו"ח משום תל"ר, ומשמע דבזה הוא דפליגי, וק"ק דמתחילת דבריו הנ"ל נר' דר"ל דגם לאילפא טעמיה דר"י משום תל"ר. עוד בענין אם בב' עבודות זה משום תל"ר עי' במ"מ וציונים דכ"ה פשטות הסוגי' פסחים ס' א', אמנם רש"י שם סג' א' עדיין, מבואר דגם בב' עבודות בעי' לתל"ר, ויל"ע עוד משנת ר"א סוגיות ג'.

- ב. הנה עוד יש לבאר בפלוגתא דאילפא וריו"ח. במש"כ רש"י דטעמיה דאילפא אינו מצד תל"ר אלא מטעם דהוקבע, ויל"ד בהא גופא אם שייך קביעות דלא יפקע ממנו שם פיגול 'לענין כרת' בזמן שהחיוב לענין כרת לא חל כלל. ויתכן דזה עצמו תלוי בספיקת המל"מ האם חייל פסול קודם שקרב המתיר, דאם חל פסול יותר יתבאר הא דנקטי' דאיכא קביעות בקרבן לענין הפיגול. ג. עוד יל"ד דדין תל"ר זה כשיש סתירה בין החלויות, והכא כלפי ה'פסול' ליכא סתירה, והסתירה היא רק כלפי הפיגול, ויתכן דכיון דאינו סותר את עצם המחשבה לא יהיה בזה דין תל"ר, ובע"כ דהטעם רק משום הוקבע ולכן שייך רק בעבודה א'. אמנם עי' שיט"מ לקמן ל' ב' דנוקט דליכא סתערה בין המחשבות, ואפי' כשמחשב על אותו הכזית, יעו"ש. ד. יתכן דפליגי אם שייך תל"ר בפיגול, כיון דהכל חל בב"א לבסוף, ויל"ע סוגיית הגמ' מעילה ד' א'. וביותר יל"ד היכא דחישב שניהם בעבודה אחת, דשניהם חלים בסוף העבודה ביחד, וא"כ ליכא בזה תל"ר. ואולי הנידון אם איכא תל"ר בזה, האם תל"ר הוא מצד הדיבור או מצד החלות הראשונה, ואולי זה תלוי בנידון הגמ' בלחצות לקמן, ועכ"פ דאם תלוי בדיבור שפיר י"ל גם הכא תל"ר, ואם תלוי בחלות הרי הכל חל רק לבסוף.

- ה. היה אפ"ל דריו"ח נוקט כהמ"ד דשחיטה היא בסוף, ולכן הכל חל בב"א, ולהכי הוא דמצריך לתל"ר דליכא בזה הוקבע. ואילפא כהמ"ד דמתוע"ס ולכן איכא בזה הוקבע. גם יתכן דתלוי בנידון אם מפגלים בח"מ דאז איכא הוקבע כבר קודם, ואם אין מפגלין בח"מ אז הכל חל בסוף ושייך רק תל"ר. ועי' תוס' דאילפא מוכרח לסבור דמפגלין בח"מ וישנה לשחיטה. ובאמת דאם חלים בב"א לכאו' דזה פלוגתא דאביי ורבא לקמן בלחצות אם שייך בזה תל"ר, והתוס' כ' דגם ריו"ח דהכא יכול לסבור כאביי דמודה ר"מ בלחצות. אבל כ"ז משום דהוכיחו דריו"ח סובר דישנה מתוע"ס, ולכך שייכא ביה תחילת הקדמה, אבל אם אינה אלא לבסוף מבואר בגמ' דזה אותו נידון כלחצות. [ונפקא בזה דבעצם לפי פשוטן של דברים י"ל דפלוגתא דאילפא וריו"ח זה בענין תל"ר, אם שייך תל"ר כשחל בב"א, וזה בעצם פלוגתא דאביי ורבא, ורק דכיון דהוכיחו התוס' דריו"ח סובר דהשחיטה היא מתוע"ס שוב א"כ הכא הוי נידון אחר מלחצות, אבל לאילפא לפי רש"י אפ"ל דסובר דהשחיטה היא בסוף, ולכן הוא סובר כאביי דל"ש תל"ר בעבודה אחת. ועדיין יל"ד ולחשבן את הנידון של חצי מתיר?

= כתבי עה'. עי' בקרן אורה מעילה ד' א', דמבואר דלריו"ח טעמיה דר' יהודה דאזלי' בתר ה'תפיסה' הראשונה, ולכן גם בעבודה אחת המחשבה הראשונה נתפסה קודם. אבל לאילפא טעמא דר' יהודה דאזלי' בתר המחשבה ש'נקבעה' ראשונה בקרבן, וקביעות המחשבה הוי רק בסוף העבודה, ולכן ס"ל דבעבודה אחת איכא עירוב מחשבות לכו"ע. ועוי"ל דהנה הא דאמרי' תפוס לשון ראשון, זה היכא דאיכא סתירה בין ב' הלשונות, דבזה הוא דתפסי' ללשון ראשון, אמנם הכא גם אי חלה מחשבה א', אכתי ליכא בזה אפקעתא שלא תחול מחשבה ב', והסתירה היא לאידך גיסא, דאי תחול הב' לא יחול הא', ונמצא דב'תפיסת' המחשבות ליכא סתירה, ואיכא סתירה ב'חלות' המחשבות. והנה מעתה יש לדון אי אמרי' תפוס לשון ראשון, היכא דבשעת התפיסה אכתי ליכא סתירה דנימא דנתפוס הא' ולא הב', והרי הסתירה היא רק בשעת החלות, והרי אז כבר נתפסו שניהם.=

יעוי' סוגיית הגמ' מעילה ד' א' דמק' איך נקטי' דפיגול חייל רק בזריקה, דא"כ איך מחלק אילפא בין עבודה אחת לב' עבודות, והרי גם בב' עבודות חיילי רק לבסוף וחיילי בב"א, וא"כ איך שייך בזה תל"ר. ובפשטות נידון הגמ' שם דהגם דחלות פיגול לענין כרת לא חייל עד הזריקה, מ"מ אכתי יתכן דחלות ה'פסול' של הפיגול חייל קודם הזריקה, וכן נקט האחיעזר. וא"כ קו' הגמ' דאם לא חל כלום בתחילה, א"כ נמצא דגם עצם המחשבה חלה רק לבסוף. ויש לדקדק מד' הגמ' שם דהקו' היא רק מאילפא, ונר' דרק לאילפא דמחלק דבעבודה אחת מודה ר"י משום דלא הוקבע וכו', א"כ ק' דכיון דהכל חל בסוף ליכא בזה קביעות, אבל לריו"ח דהטעם משום תל"ר ושייך גם בעבודה אחת, א"כ י"ל דה"ה והטעם דזה שייך נמי גם אם ננקוט דלא הוקבעה המחשבה כלל, ושוב דכעי"ז ב\*קר"א שם. אמנם עי"ש בפי' התוס' בסו"ד דכ' דהא דאמרי' בתי' הגמ' דאגלאי מילתא למפרע דזה בין לאילפא בין לריו"ח. בתי' הגמ' שם דאמרי' דאיגלאי מילתא למפרע שהפיגול חל מתחילה. ולכאו' הפי' דהסיבה לתפיסת המחשבה כבר היתה בתחילה אלא שלא נקבעה, ולאחר הזריקה מוברר למפרע דהסיבה היא עצמה קביעות המחשבה.

הנה נת' בר' יהודה ב' דרכים או מצד תל"ר או ד'הוקבע'. ואם טעמיה דר'"י משום דהוקבע, יל"פ סברת רבנן דס"ל דהפיגול חייל רק לבסוף, והגם דחייל למפרע מ"מ לא חשיב מכח זה כהוקבע למפרע, [או דס"ל דבאמת לא חייל למפרע]. = כתבי עה'. ויתכן דגם לר' יהודה נקבע בזריקה, אבל הפסול מתחיל כבר בשעת המחשבה, ונמשך הפסול בכל העבודות, והיינו שצריך שימשך הפסול עד הזריקה, ונמצא דגם כשחל בזריקה, אבל סו"ס הוא התחיל כבר קודם ונקבע ראשון. וכעין הנ"ל בטהרת הקודש דפליגי בצדדי המל"מ, האם כבר נתפס הפסול קודם הזריקה, או דלא חייל כלום כלל קודם הזריקה. ומוסיף עוד ע"פ המבואר בגמ' לו' ב' דלר' יהודה בכל מחשבת פיגול איכליל נמי מחשבת הינוח, וא"כ בהכרח דכבר נתפסה המחשבה קודם הזריקה, והגם דחלות הפיגול חיילא לבסוף, אבל קביעות המחשבה היתה מקודם. - ואם נפרש דטעמיה דר"י משום תל"ר, הנה גם אם ר' יהודה סובר דהכל חייל בזריקה, והוי כאומר שיחול הכל לחצי היום, מ"מ גם בכה"ג אמרי' תפוס לשון ראשון, וכשיטת רבא בלחצות. וי"ל דבזה גופא פליגי רבנן עליה. [ויל"ע שם בד' רבא, דלמה ליה להוכיח מדינא דשחיטה דתלייא אם ישנה לשחיטה מתוע"ס, דבלא"ה תיפו"ל דכל המחשבות חלות רק בסוף, וא"כ בהכרח דדמי ללחצות, ויל"ע בד' רש"י שמפ' דמה שמדמה רבא שחיטה ללחצות, זה משום דמחשבתו היא על כזית אחר, ובכל שחיטה איכא כמה זיתים]. - ועוד אפשר דפליגי, דלרבנן דכיון דהוו מחשבות המצטרפות זע"ז, א"כ בהכרח יכולה לחול המחשבה הב', דהיא המשך המחשבה הא', אבל לר' יהודה כיון דע"י חלות המחשבה, נמצא דהיא מפקיעה את המחשבה הא' להכי לא חיילא כלל. אבל בעבודה אחת אליבא דריו"ח יתכן דחיילי תרוייהו דהוי כדיבור אחד. – עוד אפשר דהכא ליכא סתירה בין החלויות כלפי הפסול ורק כלפי הפיגול איכא סתירה ול"א בזה תל"ר. ועוד אפשר דאם רק א' אינו סותר את ב', ורק ב' סותר את א', אי"ז סתירה לענין תל"ר. =

- הנה לעיל נת' דבב' עבודות טפי ניחא טעמיה דר' יהודה דפליג, ומשום דכבר נקבע הפיגול בהך עבודה, אמנם עי' להלן בגרמ"ד דנוקט דבב' עבודות יותר פשיטא דתחול גם המחשבה הב', ורק באותה עבודה מספק"ל אם תל"ר מפקיע את הב', אבל מה שנקבעה בקרבן מחשבה אחת אינו סותר את המחשבה הב'. אמנם יתכן דלרבנן דאיכא דין דמחשבות מוציאות זמ"ז, א"כ גם אם איכא תל"ר וחיילא המחשבה הא', או בעבודה אחת דנקבע וכו', מ"מ דינא שעירוב מחשבות, דהמחשבה הב' מוציאה את המחשבה הא', ויל"ע. ומ"מ וציונים מביא מחזו"א ז' ח' דיתכן דרבנן פליגי על עצם הדין דתל"ר, ומביא גם ממשנת ר"א סוגיות ג' ולפ"ז במוסגר, דאולי טעמא דחכמים משום דמפגלים בח"מ ולכן אדרבה חיילא המחשבה הב' אחרי המחשבה הא', וא"כ מחשבה ב' מוציאה ממחשבה א'. ונמצא דיש לדון בזה כעין סברות הפוכות, והיינו דמחד גיסא יותר מסתבר דלרבנן אם שניהם באים באותה עבודה אז שניהם חלים ואיכא עירוב מחשבות, דאין תל"ר מצד דהם בב"א, ומאידך אמרי' דאדרבה אם כבר חלה מחשבה אחת, ועכשיו איכא עוד עבודה דיותר קל למחשבה ב' לחול השתא, והיינו דשוב ליכא בזה סתירה בין הלשונות, ואין כאן כלל תל"ר.

תוס'. דאילפא דסובר דד' ר' יהודה הם רק בב' עבודות, מוכרח לסבור דמפגלין בח"מ וישנה מתוע"ס, דאם אין מפגלין בח"מ אזי גם בב' עבודות חלויות המחשבות חלות לבסוף, וא"כ תו ליכא חילוק בזה בין עבודה אחת לב' עבודות, וכן ה"ה דאי אינה לשחיטה אלא לבסוף אזי המחשבות חלות בסוף וכו'. וממשמעות ד' התוס' נר' דהמ"ד דמפגלין בח"מ עצמו יכול לסבור דאינה לשחיטה אלא לבסוף, דמ"מ המחשבה 'נתפסה' רק בחצי מתיר, אבל לאילפא דבעי' שיוקבע המחשבה מוכרחים דתהיה השחיטה מתוע"ס.

במחלוקת רש"י ותוס'. למה לרש"י באותו סימן לכו"ע הוי עירוב מחשבות וליכא תל"ר. ולכאו' זה דומה ללחצות אליבא דרבא דשחיטה היא בסוף, ואעפ"כ אמרי' תל"ר, א"כ ה"נ נימא תל"ר. וצ"ל דשאני לחצות דאיכא ב' חלויות שמחולקים המה בסיבת חלותם ממילא דכ"א חל לעצמו ושייך תל"ר מי יחול קודם, אבל כשמחשב בסימן א' בהכרח דהכל חל בב"א ול"ש תל"ר. ושו"ר לתלות הענין בפלוגתת רש"י ותוס' בגדר דין תל"ר, דרש"י בע"ב בד"ה במאי דל"פ, מבאר דלי"ל תל"ר אלא בתר כוונתו אזלי', ומשמע דהגדר בתל"ר דזהו מצד החלות שחלה קודם, ולכן אי"ז תלוי כלל בכוונתו, ולפ"ז היכא דחלים בב"א תו ל"ש לדון דיהיה תל"ר, ולכן גם בלחצות מפ' רש"י דהנידון משום דהוי עשייה אחת חציה וחציה, אבל לא כהר"ח דהוי בחצי היום, דא"כ אז בודאי דל"ש תל"ר. אבל להתוס' ב"ק עג' ב' גדר תל"ר דדעתו אקמא, ולפ"ז שייך גם כשחלים בב"א שיהיה תל"ר. – להתוס' בב' סימנים לכו"ע ליכא מחלוקת, ואולי דס"ל דגם בב' סימנים איכא נקבע. ויש לברר פלוגתא דרש"י ותוס' בזה.

במשה"ק הגרי"ז דכל היכא דאיכא עירוב מחשבות דתיפו"ל דל"מ משום דלא קרב המתיר כמצוותו, צריך לחשבן האם בב' מחשבות בעבודה אחת זה גם נחשב לא קרב המתיר, לפמש"נ לעיל דהמחשבה מוכרחת לחול כ"ז שלא נגמרה העבודה וכדלעיל.