לג 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לג

לג' ב'

רבינא אמר לענין מלקות איתמר. עי' רש"י דבזה מיושב קו' הגמ' דלעיל על עולא. והתוס' הק' דאכתי איכא בביאת מקצת עשה ול"ת, וא"כ אין עשה דפסח דוחה אותם. ועי' קר"א די"ל דביאת מקצת אינה חמורה כ"כ כביאה גמורה, ולכן י"ל דהעשה דטמא יהיה לא קאי על ביאת מקצת, [וכ"כ השיט"מ], ועוד דבעשה דטמא יהיה כתיב נמי כרת, וא"כ אליבא דרבינא בהכרח דלא קאי על ביאת מקצת. וכה"ק הרש"ש. ומעתה כ' הקר"א דל"ק נמי קו' התוס' דאי"ז בעידנא, דכיון דאיכא הכא עשה שי"ב כרת, הרי דהוא דוחה את הל"ת לחודיה, והגם דאי"ז בעידנא, כמבואר בפסחים נט' א'. ואצ"ל כהתוס' דעשה שי"ב כרת דוחה את גם היכא דאיכא ל"ת וגם כשאי"ז בעידנא.

- אמנם העול"ש כ' דהגם דאה"נ דהעשה דטמא יהיה לא קאי אביאת מקצת, אבל עיקר כוונת התוס' לעשה דוישלחו מן המחנה. [ומה שנקטו קרא דטמא יהיה משום דמהתם מרבי' טבו"י, ולכן הביאו הך קרא דאין טבו"י חלוק משאר הטמאים]. אמנם הגרי"ז כ' דא"א לומר דעשה דשילוח טמאים נחשב כעשה שי"ב כרת, כיון דבהאי עשה נכלל נמי דין שילוח זבים ממחנה לויה ומצורעים ממחנה ישראל, והתם הרי ליכא כרת. ולכן הכריחו התוס' דטמא יהיה אינו רק ילפותא לרבות טבו"י, אלא דזה מ"ע וע"ז קאי הגמ' דהוי עשה שי"ב כרת.

- וע"ע שפ"א דר"ל דבביאת מקצת ליכא כלל לעשה דשילוח טמאים, כי הרי באמת נשתלח רובו ונשאר רק מקצת, וזה נחשב דנתקיים העשה, ורק נשאר הלאו דאיתרבי מההיקש לנגיעה, וכ' דמעתה י"ל דסגי בהעשה ד'מתן בהונות' דזה ידחה את הלאו דולא יבואו אל מחניהם, וזה נחשב בעידנא, ודווקא אי בעי' לעשה שי"ב כרת לדחות אז ק' דאי"ז בעידנא, אבל השתא שפיר הוי בעידנא.

– ע"ע בד' הקר"א דאין לומר דרבינא רק קאמר דליכא לאו, אבל לא בא לדחות הראיה מהברייתא דמצורע, ובכדי לתרץ הברייתא י"ל דס"ל לרבינא כתי' הגמ' שם דאיכא הואיל. דאין לומר כן כי לרבינא מוכרח דל"ש שם דין הואיל, דכיון דלרבינא דההיקש הוא דומיא דדיני מגע, וכמו דהתם ליכא כרת ה"נ איכא רק מלקות, א"כ מעתה לענין מצורע דהוא רק מחו"כ, נמצא דלית ליה כלל איסור בביאת מקצת, כי הרי לענין מגע מחו"כ רק 'פוסל' את הקודש במגעו, אבל אינו עובר בלאו ע"ז, וא"כ שוב ליכא הואיל, דהרי מחו"כ לית ליה לאו וא"כ ליכא בזה הואיל. [ובהערות הקר"א כ' דלפ"ד הפמ"ג דרבינא סובר לדינא דהואיל, אזי צ"ל דאיכא לאו למחו"כ הנוגע בקודש].

הגר"ח מבאר דרבינא ס"ל דהאיסור משום מכניס טומאה למקדש. וצל"ב לפ"ז מהו ההיקש דקאמר עולא. והגרמ"ד דזה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם במכניס אדם טמא עובר בכרת, ורק להראב"ד דליכא כרת על הכנסת אדם, א"ש ד' רבינא דאיכא הכא מלקות על ביאת מקצת. אבל להרמב"ם ק' דלכו"ע יתחייב בביאת מקצת מטעם הכנסת טומאה.

– הביאו מהרעק"א דביאר ד' רבינא כהרמב"ם דאיכא בביאת מקצת איסור דרבנן.

תוס'. במש"כ דאיכא עשה דטמא יהיה. עי' גרמ"ד מהגרי"ז דתוס' לא נקט עשה דשילוח טמאים, כי כיון דנכללו בזה גם שלוח זבים וכו' דלית בהו כרת, א"כ לעיל דאמרי' האי עשה שי"ב כרת, הרי א"א לומר כן על עשה דשילוח טמאים, ולכן נקטו דזה עשה דטמא יהיה. – ע"ע בגרמ"ד דמק' דאיכא הכא ב' לאוין וב' עשין, לאו דולא יטמאו ולאו דואל המקדש לא תבא, ועשה וישלחו מן המחנה, ועשה דטמא יהיה. [ויש לברר מה עם העשה דכבר השמש יבא אל תוך המחנה וכו']. – עוד מק' דהגם דלרבינא בביאת מקצת ליכא כרת ואיכא רק מלקות, מ"מ העשה עצמו דקאי על ביאת כולו הוי עשה שי"ב כרת.

- בתי' התוס' דעשה שי"ב כרת דוחה ל"ת ועשה, עי' צ"ק דהק' מד' התוס' לעיל ד"ה וריו"ח, דכ' דאינו דוחה בכה"ג. ולעיין בחי' הגרז"ס לבאר למה אינו דוחה, והרי כ"א בפנ"ע נדחה מהך עשה.

אסיפת זקנים

גרי"ז

ליקוטי הלכות

מקדש דוד

גרי"מ

מתיבתא

הארות וציונים

פני המזבח