3 פ_ב מ_ז - מ_ט, בדין דעת לשאיבה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב

יום ועש"ק בהר י"ב אייר תשע"ו

**עיקרי הדברים כבר נתבארו בדברינו במהדו"ק**

**ועכשיו נסדרו הדברים בקצרה כפי סדר אמירתם**

**א**

א] מקואות פ"ב מ"ז - מ"ט, בדינא דמתניתין דעת הר"ש דחשיבי המים כשאובין, והא דבעינן לשבור וכו', הוא משום המשכה, והק' הר"ש דמ"ט הוו שאובין, וכתב דכיון דעירה לבור אחשובי אחשבינהו, ועד"ז כתב הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג', ואך דבד' הר"ש מבו' דגם בשבירה וכפי' אחשובי אחשבינהו, וע"כ הוא דס"ל לר' יהושע דלא ישבור, ור' יהושע דמתיר לשבור, הוא משום דשאובה שהמשיכוה כולה כשר, אך בד' הראב"ד מבו' דרק בעירוי אמרינן דאחשבינהו, עיי"ש, - אך הרמב"ם והרא"ש פליגי ע"ז, וס"ל דלא חשיבי כשאובין, ול"מ בזה הא דאחשבינהו, והא דלא יערה, הוא משום דכל שמגבי' ומערה, הו"ל תפיסת יד אדם, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ב] ומאידך הרא"ש פירש לפי דרכו, דאף דל"ה שאובין גמורים, מ"מ כיון דאיכא קצת תפיסת יד אדם לא שרי רק ע"י תערובת מים אחרים, ולא שיעשה כל המקוה מהם, וצ"ב בגדר הדברים.

ג] עוד מצינו בד' הרא"ש בדינא דסייד ששכח עציץ, דחשיב כשאובין טפי כיון שחישב עליהן לקבלה, ופירש הב"י דהוא משום דחישב לקבלת הטיט, והדברי חמודות פירש דמכוון הב"י הוא דהמים מועילין לטיט, וצ"ב דאף אם מעיקרא חישב לקבלה, אך הרי ל"ה דעתו כלל לקבלה זו ששקע העציץ במים ונתמלא מים, שהרי תנן דהא דנתמלא מים הוא מכח ששכח, וא"כ מאי מהני דעת זו שחישב מעיקרא לקבלה.

ד] עוד צ"ע בד' הרשב"א והר"ן שפירשו דטעמא דר"א הוא משום דעונת הגשמים היא, וע"כ חשיבי כשאובין לדעת, דדמי למניח בשעת קישור עבים, - והק' החזו"א דבההיא דעציץ ליכא לה"ט, ומ"ט התם הוו שאובין, וי"ל דס"ל כד' הרא"ש דמהני הא דמעיקרא הי' דעתו לקבלה, וצ"ע.

ה] ומאידך בד' הר"ש משמע דפליג ע"ד הרשב"א והר"ן וס"ל דאף שהוא עונת הגשמים, מ"מ כיון שהניחן לנגבן ל"ה שאובין, וע"כ הוצרך להא דאחשובי אחשבינהו, וזה כמש"כ הש"ך בסימן ר"א סקצ"ד בשם הלבוש, וצ"ע טעם הפלוגתא בזה.

ו] עוד צ"ע במש"כ הרמב"ם בפ"ד ממקואות ה"ג, ז"ל, המניח קנקנים בראש הגג לנגבם וירדו להם גשמים ונתמלאו וכו' ה"ז ישבור וכו' והמים הנקוים מהם כשרים לטבול, ואע"פ שכל המים האלו היו בכלים, "שהרי לא מלאן בידו", עכ"ל, וצ"ב, דעיקר ההכשר אינו משום שלא מלאן בידו, אלא משום דלית לי' ניחותא בשאיבה, שהרי כל שיש לו ניחותא, הוו שאובין אף שלא מלאן בידו, ונמצא דעיקר ההכשר הוא משום דלית לי' ניחותא, והגם די"ל דאם מלאן בידו לעולם הו"ל כניחותא, אך מ"מ עיקר ההכשר בכה"ג שהעלה לנגבן, הוא משום דלית לי' ניחותא, ולא משום דלפסול שאובין בעינן שימלא בידו.

**ב**

ז] והנה לעיל מ"ו תנן במסנק את הטיט, דאם הי' תולש ונמשכו ממנו ג' לוגין פסול, ור"ש מכשיר שלא נתכוין לשאוב, והאחרונים עמדו דמ"ט דת"ק, הרי שאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, עי' בדבריהם.

וכבר עמדו בזה הראשונים, דהראבי"ה בסימן תתקפ"ט דן בדין מוציא מים מן המקוה כדי לנקותו וחזרו אם הן פוסלין, וכתב דאינם פוסלין כיון שלא נתכוין לשאוב, והוי כשוכח כלים, וכתב לפ"ז דקי"ל כר"ש דמכשיר היכא שלא נתכוין לשאוב.

וכתב ע"ז רבינו שמחה בתשובתו, ז"ל, לפי דעתינו אינו דומה, דפי' לא נתכוין לשאוב המים אלא הטיט, אבל כאן שמתכוין גם לתלוש המים מודה ר"ש וכו', ומה שהוכיח ממניח כלים תחת הצינור דהלכתא כר"ש, דילמא שאני התם דליכא תפיסת יד אדם בשאיבתם, ותניא בספרא דפסול מקוה תלוי בתפיסת יד אדם, עכ"ל.

ובאו"ז ע"ז סימן קס"ה הובא תשו' רבינו שמחה, ז"ל, ומה שכתבת דמקוה תליא בניחותא, והביא וכו' מהמניח כלים תחת הצנור, אין ראי', אלא טעמא כדמפרש (בסיפא) [בספרא] דתלי בתפיסת יד אדם, והכשר הוא דתליא בניחותא, עכ"ל.

ח] ולמדנו מזה שנחלקו הראשונים ביסוד הדין דבעינן דעת לשאיבה, דהראבי"ה ס"ל דהוא דין בפנ"ע דבעינן ניחותא במים, ויש מקום לדמותו לדיני הכשר, וכמו שרמז רבינו שמחה לדעה זו, אך רבינו שמחה ס"ל דהוא משום דרק ע"י דאית לי' דעת בשאיבה, הו"ל כתפיסת יד אדם, - והיינו דכל שהניח כלים ואח"כ נתמלאו מעצמם מים, אין מילוי המים מתייחס להאדם, ורק כשהניח את הכלים ע"מ שיתמלאו מים, הוא דמילוי המים מתייחס טפי לאדם, וחשבינן לה כתפיסת יד אדם.

וזהו שנחלקו בדין מסנק את הטיט, דהראבי"ה ס"ל דכיון דלית לי' התם ניחותא במים, אינם נעשים שאובין, ות"ק דס"ל דנעשו שאובין, פליג על עיקר הדין דבעינן ניחותא בשאיבה, אך רבינו שמחה ס"ל דהתם ל"ב שיהא דעתו לשאיבה, דכל הא דבעינן לזה הוא רק כשאין המילוי ע"י מעשה האדם, ובכה"ג לא חשיב כתפיסת יד אדם אלא כשהם מתמלאים לדעתו, אך במסנק את הטיט שהוא ממלא בעצמו, ודאי דהו"ל תפיסת יד אדם, ול"ב לדעתו וכונתו כלל.

והראבי"ה שם כתב דמסנק את הטיט הוי כ"ש מנתפזרו העבים דל"ה שאובין, ואזיל לטעמי' דהוא דין בפנ"ע דבעינן ניחותא במים, ובנתפזרו העבים חמיר טפי, שהרי מעיקרא הי' לו ניחותא במים, ואך דמ"מ אמרינן דבטלה לה מחשבתו, ומשא"כ במסנק את הטיט, דאין לו ניחותא כלל במים, - אך לדעת רבינו שמחה שאני נתפזרו העבים, דאין המילוי ע"י האדם עצמו, אך במסנק את הטיט שהוא שואב את המים בעצמו, ל"ב שיהא דעתו ע"ז, וכנ"ל.

ט] ובזה מבו' גם הא דס"ל לראבי"ה דאף כשמוציא מים מן המקוה כדי לנקותו, ל"ה שאובין, ואף שנתכוין לשאוב את המים, אך כיון שאין לו חפץ במים, והוא שואב אותם כדי להשליכם, אינם נעשין שאובין, אך לדעת רבינו שמחה פשיטא דכה"ג הוו שאובין, וע"כ פירש דטעמא דהראבי"ה הוא משום דבעינן כונה למלאות בזה את המקוה, ותמה ע"ז דגם ר"ש אינו מצריך אלא כונה לתלוש, והוכיח כן מן התוספתא, והראבי"ה כתב ע"ז דלק"מ מן התוספתא ולא פירש מכוון דבריו, ולמש"נ דבריו מתפרשים היטב, דודאי סגי בכונה לתלוש, והיינו דבעינן כונה שהוא צריך את המים התלושין, וע"כ בכה"ג שהוא שואב את המים כדי להשליכם, לא חשיב זה ככונה.

י] ומצאנו עוד עד"ז בד' הראבי"ה שפירש למשנתינו דאם יש מעט מים בבור, דאי"ז טעם להתיר, אלא היינו דאדרבה כל הא דישבר, הוא רק משום שיש "מעט" מים בבור, וע"כ הוו כשאובין "לפי שצריך להן", ומשא"כ כשיש הרבה מים, עיי"ש בדבריו, וזה מתפרש היטב לטעמי'.

יא] ועיקר הך מילתא דהא דבעינן כונה בשאיבה, הוא דין בפנ"ע דבעינן שיחשיב את המים, מצינו כן גם בד' הריטב"א בשבת דט"ז:, ז"ל, שלא פסלו חכמים אלא במתכוין, דקא מחשב להו והוו כברצון, אבל לא בשוכח ולא ניח"ל, עכ"ל.

יב] ומצינו כן עוד בד' רבינו הלל בתו"כ שכתב דהא דמהני מחשבה, הוא משום דמחשבה כטומאה דמעשה דמי, ונראה מזה כיסוד ד' הראבי"ה דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא דעי"ז הוא מחשיב את המים שהם עומדין לשימוש האדם.

**ג**

יג] ונראה דזה יסוד פלוגתת הראשונים במשנתינו, דהנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש נראה להדיא דגדר הא דבעינן כונה לשאיבה, הוא דלא כל תפיסת יד אדם פוסלת, אלא יש דרגות בתפיסת יד אדם, וכ"ה בל' הרא"ש דהא דבעינן כונה הוא משום דבלא"ה לא חשיב תפיסת יד אדם גמורה אלא קצת תפיסת יד אדם, - והיינו דאף דבתו"כ קרי לה תפיסת יד אדם, היינו דגם בזה יש קצת תפיסת יד אדם, וזהו דילפינן מקרא דתפיסת יד אדם שאינה גמורה, אינה פוסלת, - וזה כמש"נ מד' רבינו שמחה, דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כ"ה דיהא חשוב כתפיסת יד אדם.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ד מ"א, ז"ל, כי ירידת הגשמים אינה בידו, "וכאילו נתמלאו שלא בידי אדם", עכ"ל, ולהדיא דגדר הילפותא הוא דחשבינן לה כנתמלאו שלא בידי אדם.

וזהו גם מש"כ הרמב"ם בהלכותיו דטעם ההכשר במעלה קנקנים לנגבן, הוא משום שלא מילאן בידו, והיינו דהרי עיקר הפסול הוא בממלא בידו, ונתחדש דגם אם הניח קנקנים ונתמלאו לדעתו, חשיב כממלא בידו, אך כל שנתמלאו שלא בידו, חשבינן להו כמתמלאים מאליהם, וע"כ הם כשרים, משום שלא מילאן האדם בידו, דזהו עיקר הפסול.

ובד' הגר"א באלי' רבה במשנתינו מפורש כן, דההכשר במעלה קנקנים לנגבן הוא משום דלי"ב תפיסת יד אדם, ומבו' בדבריו שם דגריס הכי בתו"כ, וזה דלא כגיר' הראשונים בתו"כ, עייש"ה.

יד] אך בד' הר"ש נראה דפליג, וכמבו' בדבריו בכת"י דפשיטא לי' דלנגבן חשיב כתפיסת יד אדם, ומשמע דס"ל דמה"ט אין לפרש דהא דלא יערה הוא משום דעי"ז הו"ל תפיסת יד אדם, שהרי בלא"ה יש בזה תפיסת יד אדם, אלא הוא דין בפנ"ע דבעי להחשיבן.

וכ"נ להדיא ממשה"ק בתוס' הרשב"א פסחים י"ז ב', מ"ט מכשרינן בשכח, ואטו משום דשכח הוי יותר בידי שמים, מ"מ בידי אדם הוא, אלא ודאי שאיבה לא פסל אלא מדרבנן, עכ"ל, ומבו' להדיא דמה ששכח אי"ז חושבו יותר בידי שמים, ובשם תפיסת יד אדם ליכא נפ"מ בין היכא שנתמלאו הכלים לדעתו להיכא שנתמלאו שלא לדעתו, ואך דהוא דין בפנ"ע דבעינן כונה.

ומה"ט הוא שהק' הר"ש דאם שאובין דרבנן מ"ט מכשרינן בכה"ג שלא נתכוין, וכן הק' הראבי"ה, - והיינו משום דלדעתם דאף בכה"ג חשיב כתפיסת יד אדם גמורה, וההכשר הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דיחשיב את המים, הרי דע"ז קשיא להו דמנ"ל הך דינא, הרי בקרא כתיב דבעינן בידי שמים.

טו] וכ"נ גם בד' הראב"ד בבעה"נ שכתב במזלף שלא בכונה דכשר, דבידי שמים קרינן בי' "וגם לא נתחשבו בכלי", - והרי דעיקר דינא דשאיבה בכלי, הוא להחשיב את המים, שהם עומדין לאדם, - ולפ"ז מסתברא מילתא דזהו גדר הא דבעינן דעת האדם לשאיבה, דעי"ז הן עומדין לאדם.

ועי' עוד בתשו' הרי"ד סימן א' שהביא מש"כ הריבמ"צ דהא דהמשכה מהניא להכשיר את השאובין, הוא משום דמעשה מוציא מידי מעשה, ונראה מזה דעיקר ענין שאובין הוא שהעמידם ע"י מעשה לשימוש האדם, וע"ז מהני מה שהמשיכן ע"ג קרקע, דמעשה מוציא מידי מעשה, וצ"ע.

**ד**

טז] וכמדומה דפלוגתא זו תליא במקור הדין דבעינן דעת לשאיבה, דבתו"כ ילפינן לה מבור, והרמב"ם ברפ"ד ממקואות פירש דהיינו דבור הוא מים שאובין, וזהו נלמד מקרא דמעין ובור, דמחד גיסא ל"ב שיהא בידי שמים כמעין, שהרי בור הוא בידי אדם, ומאידך בעינן שלא יהא עשי' גמורה דהאדם, שהרי מעין הוא בידי שמים.

ולפ"ז ודאי דגדר הילפותא היא, דאף דיש בזה תפיסת יד אדם, מ"מ כיון דאי"ז בידי אדם גמור, ה"ז כשר, דזהו דילפינן מקרא דל"ב מעין גמור, אך גם לא מכשרינן לבור גמור, דאין לומר דגדר הילפותא הוא דבעינן שיחשיבם האדם, דזה א"א ללמוד מהך קרא.

וכ"ה גם לגיר' הגר"א באלי' רבה, דהא דילפינן מבור להכשיר, הוא משום דאין בזה תפיסת יד אדם, ולהדיא דההכשר בדליכא דעת לשאיבה, הוא משום דחשיב דליכא תפיסת יד אדם.

יז] אמנם הנה הראב"ד בפי' התו"כ מכת"י פירש דבור הוא בידי אדם משום המרזבים והצינורות, וצ"ע דהתם הרי ההכשר הוא משום דאי"ז כלי, ומה ענין זה להכא.

ונראה בביאורו, דאם משום תפיסת יד אדם, הי' לנו לפסול גם כשלא נתקבל בכלי, דהא כלי לא כתיב באורייתא וכמשה"ק הראב"ד, וע"כ מהא דבור כשר למקוה, חזינן דלא סגי במה דאיכא תפיסת יד אדם, אלא בעינן שיוחשבו המים לשימוש האדם, וזה הוא רק כשנתקבלו בכלי שהוא מקבל את המים, וזה כמש"נ לעיל מל' הראב"ד דהפסול בשאיבה בכלי הוא משום שנתחשבו בכלי, ומזה ילפינן נמי דבלא כונה ודעת לשאיבה, אי"ז נפסל, משום שלא נתחשבו בכלי.

יח] ובדעת הר"ש נראה דמפרש דהא דמכשרינן בדליכא דעת לשאיבה, אי"ז כלל מהך קרא דבור, אלא מפרש דהא דילפינן בתו"כ להכשיר במעלה קנקנים לנגבן, הוא דינא דמשנתינו דה"ז כשר משום המשכה, וכאשר כ"ה משמעות הדברים דד' התו"כ שוים למשנתינו, ורחוק מאד לומר דהוא ב' דינים נפרדים דלא שייכי זל"ז, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוי"ט, עיי"ש, ומשה"ק הגלות עליות, דא"כ מ"ט נקט התו"כ מעלה קנקנים לנגבן, לכאו' לק"מ, דהתו"כ קאי על הדין שנתפרש במשנתינו במעלה קנקנים לנגבן, (ואך דבמשנתינו עצמה קשיא כן לד' הר"ש, דמ"ט נקטו להך דינא במעלה קנקנים לנגבן, ואולי הוא לרבותא דר"א דאף בזה אוסר לשבור).

וכן משמע גם ממשה"ק דמ"ט פסלינן הכא, ומ"ש משוכח קנקנים, ולכאו' מ"ט לא הק' טפי, דבמניח קנקנים לנגבן גופי', מפורש בתו"כ דל"ה שאובין, ובע"כ שפירש להתו"כ דאין המכוון דאי"ז שאובין, אלא ההכשר הוא משום המשכה.

וכ"נ גם ממשה"ק בתוס' הרשב"א בפסחים דאם שאיבה דאורייתא, מ"ט מכשרינן בשוכח קנקנים, ולכאו' הרי בתו"כ ילפינן לה מקרא להכשיר במניח קנקנים לנגבן, ובע"כ שפירש דלא זהו מה דילפינן מקרא, ודו"ק.

ושוב הראוני בראבי"ה סימן תתקפ"ט, ז"ל, ומסיים התם אי מה מעיין שאין בו תפיסת ידי אדם אף מקוה כן ת"ל בור. פירוש וכגון שהמשיכו אחר תפיסת ידי אדם, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דהא דמרבינן מקרא להכשיר במעלה קנקנים, הוא כשהמשיכן.

ועכ"פ לפ"ז דהא דמכשרינן בדליכא דעת לשאיבה, לא ילפינן לה מבור, שפיר י"ל דהוא דין בפנ"ע דבעינן שיחשיב לשאיבתם, ונקטו הר"ש והראבי"ה דהוא רק משום דשאובין דרבנן, וכנ"ל.

**ה**

יט] ולפ"ז פשוט דזהו שורש הפלוגתא דהר"ש עם הרמב"ם והרא"ש אם מהני מה שהחשיבן בשעת העירוי, דהר"ש לטעמי' דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא משום דבעינן שיחשיב את המים, הרי דשפיר י"ל דמהני גם מה שמחשיבם אח"כ ע"י מעשה, אך מבו' דאם מחשיבם במחשבה בעלמא, ל"מ זה לחשבם כשאובין, - אך לדעת הרמב"ם והרא"ש דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי לחשוב שיש תפיסת יד אדם גמורה בהמים, הרי מסתברא מילתא דבעינן שיהא לו דעת מעיקרא, אך מה שיש לו דעת אחר שנשאב, לאו כלום הוא.

כ] ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש דלר"א בעינן שיהא מעט מים בבור, כיון דיש קצת תפיסת יד אדם, - והיינו דפסולא דתפיסת יד אדם הוא פסול בהמקוה שיש בו תפיסת יד אדם, וע"כ שפיר יש להבין, דכל שיש בהמים קצת תפיסת יד אדם, בעינן שיהא מעט מים דהוא בידי שמים גמור, וכיון דאף שאר המים לי"ב תפיסת יד אדם גמורה, ע"כ חשבינן להמקוה כמקוה דבידי שמים.

ומסתברא מילתא דגם הא דאסר ר"א לכפות, הוא משום דאיכא קצת תפיסת יד אדם בשאיבתם, ובצירוף הכפי', הו"ל כתפיסת יד אדם, - וכאשר עד"ז כתב הרא"ש בדינא דסייד, דמודה ר"א דאסור לכפות, משום דמעיקרא יש בהן טפי תפיסת יד אדם, והיינו דמצרפין התפיסת יד אדם דמעיקרא להכפי', ועי"ז חשיב כתפיסת יד אדם גמורה, - וכל צירופים אלו הוא רק משום דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא משום דבלא"ה לא חשיב כתפיסת יד אדם גמורה, אך אם הוא דין בפנ"ע, לכאו' אין מקום לצירוף זה דמה"ט יהא אסור לכפות.

כא] ובזה יל"פ גם לעיקר ד' הרא"ש בדינא דסייד, דחשיב כשאיבה טפי משום דמתחילה ניתן לקבל, והיינו דאמנם אם הא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי להחשיב את המים, הרי דליכא נפ"מ כלל במה שמתחילה הניחם שם כדי לקבל מים לצורך הטיט, - אך כיון דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי לחשוב את המילוי כתפיסת יד אדם, הרי דכל שהנחת הכלי היתה ע"ד קבלה, הרי דאף דאח"כ באו מים אחרים, מ"מ חשבינן לה טפי כתפיסת יד אדם, כיון שהכלי הועמד שם לשם קבלה, וע"כ מתייחסת הקבלה טפי למעשה האדם.

אך לדעת הר"ש דהא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי להחשיב את המים, אין מקום לחלק בין מניח קנקנים לנגבן, לסייד ששכח עציץ, דאף בסייד ששכח עציץ, לא החשיב כלל את מים אלו.

**ו**

כב] ועד"ז נראה בדעת הרשב"א והר"ן, דאף במתכוין לנגבן מ"מ אם הוא עונת הגשמים ה"ז פסול משום שאיבה, - והיינו דהאמנם אם הא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי להחשיב את המים, ודאי דכל כה"ג שהניח הקנקנים לנגבן, לא החשיב את המים כלל, - אך אם הא דבעינן דעת לשאיבה, הוא כדי לחשוב את השאיבה כתפיסת יד אדם, הרי די"ל דכל שהניח כלי במקום שעומד שיתמלא מים, אף אם הוא ל"ה כונתו לכך, חשבינן לה כתפיסת יד אדם, דרק אם בשעת ההנחה ל"ה עתיד להתמלאות מים, ואח"כ נתחדש מקרה שנתמלא הכלי מים, לא חשבינן לה כתפיסת יד אדם.

כג] ולפ"ז יש מקום לדון דעד"ז הוא בסייד ששכח עציץ, דכיון שכשהניח העציץ הי' זה עומד שבלא שיטלנו משם יתמלא מים מן הבור, וכבר המים קיימים עכשיו בבור, חשבינן לשאיבה זו טפי כמעשה האדם, ודמי להא דבעונת הגשמים חשיב כשאוב, אף שלא הי' דעתו כלל שיתמלאו מים, - וע"כ אף שלא החשיב כלל את המים, מ"מ הו"ל כשאוב, וזה חידוש רב לדינא, וצ"ע.

ועד"ז הוא גם בדינא דמ"ט, דכיון שהניח הקנקנים בבור באופן שהם עתידין להתמלאות בתוכן מן המים, אף שהוא אין דעתו לזה כלל, מ"מ חשבינן לה כתפיסת יד אדם.

כד] ולפ"ז מבו' היטב הא דהר"ש ל"ה מצי לפרש כן, דמשום דעונת הגשמים היא הו"ל כשאוב, אף שהעלן לנגבן, דהר"ש לטעמי' דהא דבעינן דעת לשאיבה הוא כ"ה דיחשיב את המים, וע"כ אף בעונת הגשמים, אם העלה את הכלים לנגבן, ואינו מחשיב את המים, ל"ה שאובין.