ערכין פרק ג_1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שלישי**

**דף יג ע"ב**

**אחד שהעריך את הנאה שבישראל**

הרמב"ם פ"א ה"ח כתב: אחד המעריך את היפה הבריא ואחד המעריך את הכעור החולה, אפילו היה הנערך מוכה שחין או סומא או גדם ויש בו כל מום נותן לפי שניו, עכ"ל. ובהערות להגריש"א העיר מדוע נאה וכעור קובע לדמי האדם העומד לימכר לעבד, והו"ל למתני חזק או חלש וכיוצ"ב, וכמש"כ הרמב"ם בריא וחולה.

**דף יד ע"א**

**הא קמ"ל כדר' יהודה אמר רב וכו'**

יל"ע מדוע המשנה הזכירה בכלל ישראל, בשלמא גדולה שבכהונה וקטנה שבישראל הכהונה היא מוסיפה בפגם, אך לגבי דמי עבד אין הבדל כלל בין ישראל לעכו"ם. ואולי כונת הגמ' דמלתא אגב אורחיה קמ"ל שאסור לומר נאה על עכו"ם, אע"פ שאין זה ענין להכא כלל.

ומש"כ רש"י "דלא תנא את הנאה שבכנענים" צ"ב, דלכאורה קושיית הגמ' שלא יהיה כתוב כלל ישראל או כנעני, והו"ל לרש"י לומר ד"תנא את הנאה שבישראל".

**בגדר שדה אחוזה ושדה מקנה**

בפרשת שדה אחוזה נתחדשו ג' דינים שאינם קיימים בשדה מקנה, א, דנפדה בנ' סלעים ולא בשוויו, ב, הבעלים מוסיפים חומש, ג, ביובל אינה חוזרת לבעלים אלא יוצאת לכהנים. משא"כ שדה מקנה נפדית בשוויו לדעת חכמים, ואין הבעלים מוסיפים חומש למסקנת הגמ', וביובל חוזרת לבעליה.

שדה אחוזה שנפדית בנ' סלעים ולא בשוויה היינו שדה שירשה מאבותיו מזמן חלוקת הארץ, וכל שדה שלא היתה של אבותיו מתחילה אע"פ שהיא שלו לגמרי [כגון שאבותיו קיבלו במתנה לדעת ר' מאיר וכיוצ"ב] נחשבת לגבי זה כשדה מקנה ונפדית בשוויה. ולכן מבואר בגמ' שבעכו"ם לא משכח"ל שדה אחוזה, דלאו בני אחוזה נינהו, ופירשו תוס' דלעכו"ם אין נחלה בארץ. והוסיף הגרי"ז דאף קרקע ששייכת לעכו"ם בארץ מזמן יהושע, כגון קרקע של היבוסי קודם שקנאוה ממנו, אינה נידונית כשדה אחוזה, דבעינן ירושה מאבותיו מחלוקת הארץ. [אך מהא שהוצרכו תוס' לומר דשדה אחוזה נוהג רק בארץ משום שהיא מצוה התלויה בארץ לא משמע כן, דטפי הו"ל לומר דבעינן ירושה מחלוקת הארץ. וכן ברגמ"ה לא משמע כן, דכתב דלאו בני אחוזה נינהו דעכו"ם לא קני גופה, משמע שאם קני גופה חשיב שדה אחוזה בעכו"ם].

וכל זה לגבי ליפדות בנ' סלעים ולגבי להוסיף חומש, אך לגבי יציאה לכהנים ביובל נחלקו האחרונים. דהנה לקמן כו: תנן שדה מקנה אינה יוצאה לכהנים ביובל, לפי שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו. ומבואר שהקובע אם נחשב לשדה אחוזה או שדה מקנה הוא האם חוזר ביובל או לא, דכל שחוזר ביובל יוכל לצאת לכהנים ביובל שהרי הקדיש את שלו. ולפי"ז לדעת ר' מאיר שהנותן מתנה לחבירו אינה חוזרת ביובל, אם מקבל המתנה הקדישו הרי זה יוצאת לכהנים ביובל, שהרי הקדיש שדה שלו. אך המנ"ח מצוה שנ"ה נקט דהמשנה נקטה כן על פי הרוב ואין זה בדוקא, ולכן נקט שאם מכר שדה לששים שנה [דקיי"ל שאינה חוזרת ביובל אלא חוזרת למוכר לאחר ששים שנה], והקדישה הלוקח, אינה יוצאת ביובל לכהנים לעשר שנים אף שלאותן עשר שנים השדה שלו, דמכל מקום הוי מקנה ואינה יוצאת לכהנים. וכתב באבי עזרי ערכין פ"ד ה"א שלפי"ז לר' מאיר אם המקבל מתנה הקדיש אינה יוצאת לכהנים ביובל כיון שאין זה שדה אחוזה.

והוכיח האבי עזרי כדברי המנ"ח מהא דצריך ריבוי בספרא דהיורש את אמו נידון בשדה אחוזה, ואם תלוי בחזרה ביובל הא ודאי דשדה זו שלו ואינה חוזרת ביובל למוריש ואם כן הקדיש שדה שלו ולמה לי קרא. וכן הוכיח מדפליגי תנאי בסוגיין בלוקח שדה מאביו ומת, האם תלוי בשעת פדיה או בשעת ההקדש, ואם תלוי בדין חזרה ביובל כיון שאינה חוזרת מדוע אינה יוצאת לכהנים. ומוכח דהא דתנן שאין אדם מקדש שדה שאינה שלו אין זה בדוקא, אלא הדין נקבע אם יש לשדה זו שם "שדה אחוזה" או "שדה מקנה" ותו לא.

אך האבי עזרי נחלק על המנ"ח, שרק לגבי פדיון בשוויו תלוי בשם שדה אחוזה ושדה מקנה, ולגבי זה צריך לרבות בספרי ירושה מאמו, אך לגבי יציאה לכהנים ביובל לשון המשנה בדוקא דתלוי אם השדה חוזרת ביובל או לא, וכן הרמב"ם העתיק לשון המשנה משמע דהוי בדוקא. ולפי"ז נמצא שאם מקבל מתנה הקדיש את השדה, לגבי פדיון נידון כשדה מקנה, ולגבי יציאה לכהנים ביובל נידון כשדה אחוזה.

וכן נקט הגרי"ז בתחילה, ויישב בזה קושיית תוס' בריש פרקין דהו"מ למימר לר' אליעזר חילוק אחר דשדה מקנה חוזרת לבעלים ביובל ושדה אחוזה יוצאת לכהנים, ולהנ"ל י"ל דהמשנה נקטה נפק"מ בין שדה אחוזה לשדה מקנה, והנפק"מ של חזרה ביובל אין זה דין מסויים בשדה אחוזה אלא כל שהקדיש שדה שלו יוצאת לכהנים, ואפילו שדה מקנה כגון מתנה לר' מאיר.

וכתב עוד נפק"מ בעכו"ם שקנה קרקע מישראל והקדישה, לדעת הרמב"ן דעכו"ם שקנה קרקע למ"ד יש קנין אינו צריך להחזירה ביובל, דחזרה ביובל הוי אפקעתא דמלכא ועכו"ם אינו מחוייב בזה. ולהנ"ל דין שדה זו חלוק, שלגבי פדיון חשיב כשדה מקנה ונפדית בשוויה כמבואר בגמ' דלאו בני אחוזה נינהו, ולגבי יציאה בכהנים ביובל כיון שיש להם קנין עולמי הרי זה יוצא לכהנים. [נמצא ג' נפק"מ בחקירה זו, א, מקבל מתנה שהקדיש לדעת ר' מאיר, ב, עכו"ם שקנה קרקע והקדישה למ"ד יש קנין להרמב"ן, ג, הקונה קרקע לזמן והקדישה, דבכל אלו ליכא חזרה ביובל, לדעת המנ"ח יוצאת לכהנים ביובל ולדעת האבי עזרי אינה יוצאת לכהנים ביובל].

אך הגרי"ז הוכיח ב' ראיות שאף לגבי יציאה לכהנים ביובל אין זה תלוי בקרקע החוזרת ביובל אלא בשם שדה מקנה ושדה אחוזה. א, לגבי שדה חרמי כהנים צריך פסוק מיוחד דחשיב כשדה אחוזה, ואם זה תלוי ביובל הרי שדה שקיבלו בחרם אינה חוזרת ביובל. ב, ברש"י לקמן כו: מבואר דהא דפליגי תנאי בקונה קרקע מאביו ומת אביו הוי בין לענין פדיון בשוויה או לפי קצבה ובין לענין אם יוצאת לכהנים ביובל, ולהנ"ל לגבי יציאה לכהנים אין זה תלוי בשם שדה מקנה ושדה אחוזה, אלא אם חוזרת ביובל. [הגרי"ז דן מה באמת היה צריך להיות הדין אם זה תלוי בחזרה ביובל (כדעת האבי עזרי), דבפשטות כיון שבשעת ההקדש לא היתה שלו רק עד היובל, לא חל ההקדש יותר מזה, וצריכה לחזור אליו ביובל. אך כתב דיש לדון באדם שקנה מאביו קרקע ונתנה במתנה לדעת ר' מאיר ואח"כ מת אביו, דבפשטות כיון שבשעת המתנה לא היתה שלו רק עד היובל לא חלה המתנה יותר מזה, וכנ"ל. אך כתב די"ל שחזרה ביובל הוי אפקעתא דמלכא, וכיון שבשעת היובל המתנה יכולה לחול עולמית שוב אינה חוזרת אליו, דעל מתנה לא נתחדש חזרה ביובל. ולפי"ז הוא הדין בהקדש אף שבשעת ההקדש לא היתה שלו מכל מקום בשעת היובל שכבר ירשה מאביו הרי היא יוצאת לכהנים, דכך הוא דין היובל במקדיש שדה שלו].

מש"כ רגמ"ה ועוד שאין לו שאר אב ואין יורש את אביו כבר תמהו האחרונים, דלהדיא איתא בקידושין שעכו"ם יורש את אביו דבר תורה.

**אמר ר' הונא וכו' אדם מקדיש בעין יפה מקדיש**

פירש רש"י אילנות לבד וקרקע לבד ולא שיפדה אילנות אגב קרקע. והעיר השפת אמת מה זה שייך לעין יפה או רעה, הא בלא"ה מקדיש גם את הקרקע וגם את האילנות, אלא שמקדיש כל אחד לחוד. ויישב דכיון שכאשר יבא לפדותה יצטרך לפדות האילנות לחוד גם זה חשיב עין יפה ורעה. ובאמת הרמב"ם דייק וכתב היתה מלאה אילנות אע"פ שלא פירש הרי הקדיש גם האילנות, שכל המקדיש בעין יפה הוא מקדיש, ומחשבין את האילנות וכו', משמע שהעין יפה קאי על עצם מה שמקדיש גם את האילנות. וכבר העיר הלחם משנה שם דאין כאן נידון על האילנות עצמן אלא אם מקדישן יחד.

ברשב"ם ב"ב עב. כתב: דהא מעיקרא הוקדשו האילנות לדמיהן, וכשהקדיש שוב את הקרקע צריך לפדות גם את הקרקע וכו' דשני הקדשות הן זה הוקדש לדמיו וזה לפי חשבון, ואין לנו להפסיד הקדש דמי האילנות, דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, ומשעה שהוקדשו ראויין לפדות בדמיהן בלא קרקע, עכ"ל. משמע מדבריו דההבדל בין פדיון בשוויו לפדיון לפי קצבת התורה הוא הבדל בעיקר ההקדש, דזה הוקדש לדמיו וזה הוקדש לפדות לפי חשבון. ולפי"ז נראה פשוט דהא דנקט ר' הונא פודה אילנות בשווין וחוזר ופודה קרקע לפי חשבון אין זה בדוקא, דאפילו אם יפדה הקרקע לפי חשבון תחילה לא יפדו האילנות עד שיתן דמיהן בשווין, שהרי עיקר דינם מתחילה ליפדות לפי דמיהן.

אך צ"ע דלהלן מבואר שלפי ר' יהודה ור' שמעון אם היתה מתחילה שדה מקנה ואח"כ שדה אחוזה פודין כשדה אחוזה, והא מתחילה חל ההקדש ליפדות בשווין. ואף דגזיה"כ הוא מכל מקום מבואר בתורה דלא חל מתחילה דין פדיון בשוויו או לפי קצבה, אלא שבשעה שבא לפדות אמרה לו תורה שאם דינו כשדה אחוזה יפדהו לפי קצבה ואם דינו כשדה מקנה יפדהו בשוויו, ודלא כרשב"ם, וצ"ע.

**איתיביה ר' נחמן לר' הונא אחד המקדיש וכו'**

בתחילה מקשה ממתני' דמשמע דאיירי בפרדס מלא פירות ומכל מקום לא מוזכר במשנה שמשער את הפירות בפ"ע. ומשני דאיירי בשדה הראויה לפרדס, ולעולם ליכא פירות. והדר מקשה מברייתא דמרבה שדה גפנים וכו', ועל כרחיך איירי במלא פירות, דאם אין פירות אין הבדל בין גפנים לקנים ואילנות. ומשני פודה וחוזר ופודה. ולכאורה למסקנא יש ליישב גם מתני' בהכי, אלא דלא הוצרך לזה.

ועי' הערות להגריש"א דיש ליישב הברייתא לר' הונא דאיירי בהקדיש קרקע וצמחו בה גפנים קנים ואילנות, דבכה"ג ודאי פודה הכל לפי קצבת התורה, אלא דעדיפה מיניה משני.

ולכאורה יש ליישב נמי מתני' וברייתא לר' הונא כגון שאמר להדיא שמקדיש הכל בהקדש אחד בעין רעה.

**איתיביה הקדיש שלשה אילנות ממטע י' לב"ס**

תוס' כתבו דאיירי בנטיעות, דהא באילנות גדולים אין צריך ממטע עשרה, וכן כתב רשב"ם שם. ובאמת הרמב"ם פ"ד הי"ז כתב היו האילנות שלשה אילנות לתוך בית סאה וכו', וכתב הכס"מ שכן גרס בגמ', ולפי"ז מיושב שפיר קושיית תוס'. [ולדעת תוס' צ"ב הא דקתני ואת האילנות שביניהם, ופירש רש"י אילנות קטנים, הא עשרה אילנות איירי בנטיעות שהם קטנים. וצ"ל דג' דרגות איכא, אילנות גדולים נטיעות ואילנות קטנים. אך להרמב"ם מיושב הכל].

ובעיקר קושיית הגמ' העיר הגרי"ז דהא שהקרקע קדושה רק משום האילנות ודאי עשה הכל הקדש אחד. [ולכאורה אין זה קושיא, דהוי רק גילוי דעת דהקדיש נמי הקרקע, אך אופן ההקדש שפיר יתכן דעשה בזה אחר זה כיון שבעין יפה מקדיש, וכן הוא בהערות להגריש"א, עי' להלן].

**אלא הא מני ר' שמעון היא דתניא וכו'**

הרמב"ם פ"ד הט"ו כתב לדינו של ר' הונא דמחשבין האילנות לחוד, ובהי"ז כתב היו האילנות שלשה אילנות לתוך בית סאה וכו' הרי זה הקדיש את הקרקע ואת האילנות שביניהן וכו', ולא פירש האם פודה את האילנות לחוד. ובכס"מ כתב דהרמב"ם לא העתיק את הברייתא דפודה בנ' סלעים לפי שפסק כר' הונא, ולדידיה פודה האילנות בשוויו. אך הגרי"ז נקט דמסתימת הרמב"ם משמע שפודה הכל בנ' סלעים, והניח בצ"ע. [אזיל לשיטתו דהיכא שהקרקע קדושה מחמת האילנות מודה ר' הונא דהוי הקדש אחד, אלא שבגמ' מבואר אחרת].

**דף יד ע"ב**

**ולפרקו אגב ארעייהו**

הראב"ד בהשגות פ"ד הט"ו הוכיח מכאן דלא קיי"ל כר' הונא, מדמקשה מדוע פודה האילנות בשווין לפרקו אגב ארעייהו. ובדעת הרמב"ם דפסק כר' הונא כתב הכס"מ שרק המקשן סובר כן, והגמ' מתרצת לפי סברת המקשן, ובאמת לפי מה דקיי"ל כר' הונא לק"מ. וכן בהל' כ"ה כתב הרמב"ם שאם הקדיש אילנות והגיע היובל ולא פדו אותן אינן יוצאין לכהנים, והשיג הראב"ד דבאופן שבא מחמת טענה דקנה קרקע שתחתיהן פודהו אגב קרקע, [כלומר לפי נ' סלעים, ואף שהרמב"ם איירי הכא בדין חזרה ביובל הוא הדין לגבי פדיון בשוויו]. ולדעת הרמב"ם אפילו בבא מחמת טענה אינו פודהו אגב קרקע, כיון שפסק כר' הונא.

ויתכן ליישב דעת הרמב"ם על דרך סברת הגרי"ז דלעיל, דאמנם היכא שהקדיש ג' אילנות דקנה הקרקע שביניהם מבואר בגמ' דשייך בזה סברת ר' הונא, ואם בעין יפה מקדיש הוי הקדש בפ"ע לקרקע והקדש בפ"ע לאילנות, מכל מקום היכא שהקדיש אילן אחד לדעת נהרדעי שקנה קרקע שתחתיו ודאי אין זה הקדש בפ"ע, ופודה הכל בנ' סלעים. שוב מצאתי תירוץ זה בהערות להגריש"א.

**והאמרי נהרדעי מאן דמזבן ליה דקלא לחבריה קני ליה משפולא ועד תהומא**

הרשב"ם בב"ב לז: כתב דאע"פ שדקל יחידי הוא ותנן דאפילו ב' אילנות אין לו קרקע, הני מילי סביבות האילן מלא אורה וסלו, אבל תחתיו דאילן מיהא אית ליה, דכיון דאילן לפירותיו קונה להתקיים מקרקע זו גם אם ימות האילן יטע אחר במקומו. ועוד כתב דקמ"ל שאין בעל השדה יכול לחפור תחת האילן אפילו למטה מאלף אמה. ובתוס' דחו פירוש ראשון והוכיחו שאם ימות האילן לא יוכל ליטוע אחר במקומו, ולכן נקטו כפירוש שני דקנה קרקע רק לגבי שאינו יכול לחפור תחת האילן.

וכתב הקה"י דב' שיטות אלו תלויים בגירסת הגמ' כאן, דרש"י ושיטמ"ק גרסו אמאי וליקדשו אגב ארעייהו ולפרקוה אגב ארעייהו וליהדרו לבעלים אגב ארעייהו. ולפי"ז קושיית הגמ' בין על הרישא מדוע פודה בשווין הא קדשו אגב קרקע ודינם כשדה אחוזה, ובין על הסיפא מדוע אינו חוזר לבעלים ביובל הא כאשר הקרקע חוזרת גם האילנות חוזרים. וכתב הקה"י דזה שייך רק לפירוש ראשון ברשב"ם שלפי נהרדעי קנה קרקע לגמרי שאם ימות יוכל ליטוע שם אחר, וכיון שיש לו קרקע לעולם הרי זה חוזר ביובל. אך לפי תוס' דיש לו קנין בקרקע רק לגבי שלא יוכל לחפור שם בעוד האילן קיים, ואם מת האילן אין לו כלום בקרקע, הרי קניינו בקרקע הוא קנין לזמן, וקיי"ל דקנין לזמן אינו חוזר ביובל. ולדעת תוס' צריך לגרוס כמו שלפנינו דקושיית הגמ' רק על הרישא, ולגבי שדה אחוזה קיי"ל דאפילו קנין לזמן נפדה לפי קצבת התורה. [לגבי פדיון בשוויו מודו כו"ע דאין זה תלוי בחזרה ביובל, וכפי שהארכנו לעיל].

**מה ערכין אין מוסיף חומש**

כתב השפת אמת דהיינו במעריך עצמו, דאם מעריך אחרים מה שייך בזה חומש. ועי' מש"כ במס' ערכין ריש פרק א' דענין הערכין הוא להתפיס את האדם בקדושה ולפדותו, ולפי"ז שייך ענין של חומש אפילו במעריך אחרים, דהוא התפיס את הקדושה על חבירו ופודה.

**דף טו ע"א**

**ומה המוציא ש"ר על עצים ואבנים כך וכו'**

לכאורה לשון הרע של המרגלים ושל דור המדבר היה אותו לשון הרע, אלא שהמרגלים עברו על סיפור לה"ר ונענשו במיתה במגפה, ודור המדבר עברו על קבלת לה"ר זו ונענשו שלא יכנסו לארץ. והמשנה מייתי מזה שדור המדבר נענשו רק בנסיון העשירי אלמא שזה חמור יותר, ור' אלעזר בן פרטא מייתי מהמרגלים עצמם שנענשו במיתה.

וצ"ב חילוק הלשונות דבברייתא איתא שהלשון הרע היה על עצים ואבנים ובמשנה לא מוזכר זאת. וכן בברייתא איתא הוצאת ש"ר ובמשנה לשון הרע.

עוד צ"ב מדוע הזכיר להם הקב"ה וינסו אותי זה עשר פעמים, הרי העונש היה רק על חטא המרגלים בלא צירוף שאר הנסיונות.

והא דמקשה דלמא משום דר' חנינא בר פפא וכו' הקשה החק נתן מדוע לא מקשה כן על המשנה דלמא דור המדבר נענשו על שכפרו בהקב"ה. ותירץ בצ"ק דלא מצינו שהם הסכימו עם המרגלים על דבר זה, והחטא של כלל ישראל היה רק על לשון הרע.

**שנים בים אחת בירידה ואחת בעליה וכו'**

הא דעליה לא מפורש בתורה אלא ילפינן מקרא וימרו על ים בים סוף, וכנראה משמע לחז"ל דהם מרו על הים עצמו, ואילו חטא דירידה היה קודם כניסתם לים. והנה הרמב"ם בפיה"מ אבות פ"ה לא מנה חטא זה, ובמקום זה מנה במתאוננים שתים, דבתחילה נאמר ויהי העם כמתאוננים וכו' שבקשו עלילה כמש"כ רש"י שם, ורק אח"כ התלוננו על המן ועל עסקי עריות. [ומש"כ הרמב"ם שם ג' במן אחד קודם שירד להם וא' שהותירו וא' שיצאו בשבת, כבר כתב המהרש"א שאין זה סותר לגמ' דידן, דשנים בשליו אחת בשליו ראשון היינו מה שהתלוננו קודם שירד המן והיא היא]. ועי' תויו"ט באבות שם.

**דף טו ע"ב**

**אל תצאו ויצאו אל תותירו ויותירו**

צ"ב מדוע מונה הא דהותירו הא רק דתן ואבירם הותירו ולא מצינו שהקב"ה כעס על בני ישראל אלא נאמר ויקצוף עליהם משה. בשלמא באל תצאו נאמר יצאו מן העם ללקוט, והקב"ה אמר להם עד אנה מאנתם, ופירש רש"י בהדי אוצא לקי כרבא על ידי הרשעים מתגנין הכשרים, אך בהא דדתן ואבירם הותירו לא מצינו כן.

בהערות להגריש"א הביא בשם השפת אמת [לא מצאתי בפנים] להקשות איך משה שמר צנצנת המן לדורות הא אסור להותיר מהמן, ותירץ שהם לקחו מהמן שירד בערב שבת, דאחר שכבר נותר לשבת אין זה בכלל האיסור שלא להותיר. וכתב הגריש"א שאין בזה קושיא כלל, שהרי היה זה על פי הדיבור. ובעיקר דברי השפת אמת מבואר חידוש גדול דהמן שירד בערב שבת כיון שמותר להותירו לשבת מותר להותירו גם לאחר מכן, ובפשטות נראה דמן זה זמנו בשבת ואסור להותירו לאחר השבת.

**שכבר כרתו דוד ברוח הקודש**

הרמב"ם פ"ז ה"ב מנה ד' דרגות של לה"ר חמורות זו מזו, רכילות, לה"ר, הוצאת ש"ר, בעל לה"ר. ועל הדרגה הרביעית החמורה ביותר כתב על זה הכתוב אומר יכרת ה' כל שפתי חלקות. ועי' ראב"ד שם.

**כל המספר לה"ר מגדיל עונות כנגד ג' עברות**

הרמב"ם שם ה"ג כתב אמרו חכמים ג' עברות נפרעין מן האדם בעולם הזה ואין לו חלק לעולם הבא וכו' ולה"ר כנגד כולם. וציין הג"מ לגמ' כאן שבכולם נאמר גדולה. ועי' ספר המפתח דכאן לא איירי בעונש אלא בגודל החטא, ומקורו מתוספתא וירושלמי ריש פאה, עיי"ש.

**כל מלתא דמתאמרה באפי מרה לית בה משום לישנא בשא**

הרמב"ם שם ה"ה כתב אחד המספר בלשון הרע בפני חבירו או שלא בפניו וכו', ותמה הכס"מ מדוע לא פסק כרבא. [מסתימת הרמב"ם משמע דאיירי בלה"ר גמור, ודלא כתוס' דאיירי בדבר שמשתמע בתרי אנפי].

**דף טז ע"א**

**לעולם אל יספר אדם בטובתו של חבירו**

מרש"י נראה דגרס יותר מדאי, והיינו דכאשר מפליג בטובתו בדרך כלל הוא מסייג דבריו ובא לידי גנותו. והרמב"ם פירש דאיירי במספר בפני שונאיו.

**איני והאמר ר' ענני בר ששון למה נסמכה וכו'**

הקשה רש"י מדוע לא מקשה גם על גילוי עריות ושפיכות דמים. ותירץ דבזה אפשר לתרץ באופן פשוט יותר, דבגדי כהונה מכפרים על אחרים ונגעים באים עליו, אך בלה"ר לא מצינו שאחרים נענשים. וכן להלן דמקשה על שפיכות דמים ולה"ר הא עגלה ערופה וקטורת מכפרים פירש רש"י דהקושיא היא על בגדי כהונה, ולפי שיטתו אתי שפיר, דלעיל קתני דבגדי כהונה מכפרים על אחרים והכא עגלה ערופה מכפרת על אחרים, דאילו על ההורג אינה מכפרת. ומשני, דאם ידיע מאן קטליה ואי אפשר להורגו אין עגלה ערופה והתם בגדי כהונה מכפרים.

וצ"ע מה יתרץ רש"י בגסות הרוח, הא לא מצינו שאחרים נענשים על זה.

תוס' דחו פירוש רש"י דאם יש ביד אחרים למחות הרי הם נענשים אף בלה"ר, ואם אין ביד אחרים למחות אינם נענשים אף בגילוי עריות ושפיכות דמים. ולכן תירצו דבמקום שיש עונש מיתה בעינן תרוייהו, בגדי כהונה לכפר על המיתה ונגעים לכפר לגמרי, אך במקום שאין עונש מיתה סגי בנגעים או בבגדי כהונה. ולפי"ז קושיית הגמ' מעגלה ערופה דאין צריך לנגעים ובגדי כהונה, כיון שיש עגלה ערופה. ומשני דאם ידיע מאן קטליה ליכא ע"ע והתם בעינן לנגעים ובגדי כהונה.

עוד תירצו תוס' דתירוץ הגמ' אהנו מעשיו מתרץ גם בשפ"ד וגל"ע, דבשפ"ד וגל"ע ממש לא סגי בבגדי כהונה ובעינן נגעים, ובדבר שנחשב לשפ"ד כמו הלבנת פנים וכן דבר שנחשב לגל"ע כמו בני עלי ששהו קניהן בזה סגי בבגדי כהונה. ולפי"ז אי אפשר לפרש קושיית הגמ' מעגלה ערופה על בגדי כהונה כפירוש רש"י, שהרי עגלה ערופה איירי באהנו מעשיו. אלא צ"ל דקושיית הגמ' מדוע נגעים באים עליו הא איכא ע"ע, ומשני דאם ידיע מאן קטליה ליכא ע"ע ונגעים באים עליו. אך צ"ע דכלפי ההורג עצמו לא מהני ע"ע, ומה קשה מהא דנגעים באים עליו.

**לא קשיא הא בצנעא הא בפרהסיא**

מבואר דקטורת מכפרת על לה"ר בצנעא ולא אהנו מעשיו. ויל"ע אם בזה"ז מתכפר באמירת פרשת הקטורת.

**דף טז ע"ב**

**סוגיית הוכיח תוכיח**

מבואר בסוגיא ג' הגבלות במצות הוכיח תוכיח. א, במקום הלבנת פנים אסור להוכיחו, שנאמר ולא תשא עליו חטא. ב, באופן שלא יקבל את התוכחה, שנאמר אל תוכיח לץ פן ישנאך. ג, במקום שמכנו או מקללנו או נוזף בו (לכל חד כדאית ליה) אין צריך להוכיחו.

א, במקום הלבנת פנים - איתא בגמ' יכול אפילו פניו משתנות ת"ל לא תשא עליו חטא. עוד איתא, אמר ראב"ע תמהני אם יש בדור הזה שיודע להוכיח, ופירש רש"י דרך כבוד שלא יהו פניו משתנין.

הרמב"ם פ"ו ה"ח כתב המוכיח את חבירו תחלה לא ידבר לו קשות עד שיכלימנו וכו', בד"א בדברים שבין אדם לחבירו, אבל בדברי שמים אם לא חזר בו בסתר מכלימין אותו ברבים ומפרסמין חטאו ומחרפין אותו בפניו ומבזין ומקללין עד שיחזור למוטב כמו שעשו כל הנביאים לישראל. ומבואר דהפסוק ולא תשא עליו חטא שלא יכלימנו ברבים איירי רק בדברים שבין אדם לחבירו, ועי' ספר המפתח שם מהו מקורו של הרמב"ם.

ובלחם משנה הקשה דבתחילה כתב הרמב"ם המוכיח את חבירו תחלה וכו', משמע שאסור להכלימו רק בתחילה אך אם הוכיחו ולא שמע מותר להכלימו אף בדברים שבין אדם לחבירו. ואילו בהמשך דבריו כתב אבל בדברי שמים אם לא חזר בו בסתר וכו', משמע דכל ההיתר בדברים שבין אדם למקום הוא באופן שכבר הוכיחו אותו בסתר ולא שמע, ואם כן מהו החילוק בין דברים שבין אדם לחבירו לבין אדם למקום. וכתב לחלק שבדברים שבין אדם לחבירו אם לא שמע לתוכחה מותר להכלימו בצנעא ולא ברבים, ואילו בדברים שבין אדם למקום אם לא שמע מותר להכלימו אף ברבים. וכתב דלא משמע כן ברמב"ם.

יש לחקור האם האיסור להלבין פניו הוא איסור בפ"ע, ואם אינו יכול להוכיחו בלא להלבין פניו הרי איסור הלבנת פנים דוחה מצות תוכחה. ואף שבעלמא עשה דוחה ל"ת הכא חידשה תורה בהאי קרא שלא ילבין פניו. או שמא נאמר כאן הגבלה במצות תוכחה, דבאופן של הלבנת פנים ליכא מצות תוכחה כלל. ונפק"מ באופן שהוכיחו והלבין פניו, האם קיים מיהא מצות תוכחה אלא שעבר על איסור הלבנת פנים, או שמא לא קיים העשה כלל. ובלשון הרמב"ם שהאריך כאן באיסור הלבנת פנים משמע שזהו איסור בפ"ע.

במגן אברהם סי' תר"ח כתב דעל עבירה שבסתר יוכיחנו בסתר, ועל עבירה שבפרהסיה יוכיחנו מיד כדי שלא יתחלל שם שמים. משמע דאפילו שילבינו פניו חייב להוכיח במקום חילול השם, וצ"ע.

ב, באופן שלא יקבל התוכחה - איתא בגמ' א"ר טרפון תמהני אם יש בדור הזה מי שמקבל תוכחה, אם אמר לו טול קיסם מבין עיניך אומר לו טול קורה מבין עיניך. ומשמע דבאופן שלא יקבל התוכחה אין חיוב להוכיח. וכן משמע בקרא דמשלי אל תוכח לץ פן ישנאך. ועי' בכתבי הגרי"ז ד"פן ישנאך" אינו טעם בפ"ע לפטור מתוכחה, אלא דכיון שישנאו שוב לא יקבל התוכחה, וזהו טעם הפטור.

ג. שיעור התוכחה - איתא בגמ' עד היכן תוכחה רב אמר עד הכאה ושמואל אמר עד קללה ור' יוחנן אמר עד נזיפה. ובמגן אברהם שם כתב דיותר מכאן אסור להוכיח שנאמר אל תוכח לץ פן ישנאך. והגריש"א הקשה דלגבי יונתן מבואר דאגב חביבותא דדוד מסר נפשיה טפי, ומבואר דאם רוצה שרי טפי. ותירץ דאם יתכן שישמע מותר, אך אם ברור שלא ישמע אסור. ונראה לפי"ז דהוי שיעור בחיוב תוכחה, דעד הכאה או קללה או נזיפה חייב טפי אינו חייב, וכמו שאינו חייב להוציא יותר מחומש על מצות עשה, ואפילו יתכן שיועיל וישמע לו מכל מקום אינו חייב בכך.

ונחלקו הפוסקים כמאן קיי"ל, הרמב"ם פסק כרב לחומרא דעד שיכנו חייב להוכיחו, ובהג"מ הביא מבעל ספר המצוות ויראים שפסקו לקולא כר' יוחנן דסגי בנזיפה, דקיי"ל בכל דוכתא כר' יוחנן לגבי רב ושמואל. ועי' כס"מ ולח"מ בטעמו של הרמב"ם. וברמ"א סי' תר"ח כתב עד שיכנו או יקללנו, ומגן אברהם כתב בשם סמ"ק דפסק לקולא כר' יוחנן דסגי עד שינזוף בו. וכתב בשער הציון שבמקום שברור שלא ישמע לו, אף דקיי"ל דבמזיד ביחיד צריך להוכיח מכל מקום בזה סגי עד שינזוף בו.

הביאור הלכה הביא דברי החינוך דעד שיכנו עד קרוב להכאה, משמע עד ולא עד בכלל. אך הגריש"א דייק מרש"י והרמב"ם דעד ועד בכלל, דרק כשיכנו בפועל רשאי להפסיק להוכיח.

**מנין לרואה בחבירו דבר מגונה שחייב להוכיחו**

ביאר הגריש"א דהכא קמ"ל שאפילו אין זה עבירה אלא מדה רעה חייב להוכיחו.

**בשנאה שבלב הכתוב מדבר**

הרמב"ם פ"ו ה"ו פירש את הגמ' כפשוטה, דהיכא שמגלה השנאה בחוץ ואינו מסתירה בלב אינו עובר על לא תשנא את אחיך בלבבך, אע"פ שאסור להכותו ולחרפו מהתורה מכל מקום בלאו זה אינו עובר. ולשון הגמ' יכול לא יכנו צ"ל מצד לאו זה.

רש"י פירש דקאי על המשך הפסוק הוכח תוכיח את עמיתך, והיינו שבאופן שצריך להוכיחו אע"פ שצריך להכותו ולסוטרו ולקללנו מכל מקום אסור לשנאתו בלב. אך שלא במקום תוכחה אסור לשנא גם שלא בלב, ואם הכהו עובר גם על לא תשנא.

וברמב"ן עה"ת פירש לא תשנא את אחיך בלבבך אלא הוכח תוכיח, כלומר תוכיח על מה שעשה לך שמא יתנצל או יפרש מדוע עשה כך ולא תבואו לידי שנאה. ולפי"ז אם גילה השנאה בחוץ ולא הוכיחו מדוע עשה הרי הוא עובר על לאו זה, ודלא כהרמב"ם. אך אם גילה השנאה ע"י שהוכיחו על מה שעשה לו אינו עובר, משא"כ לרש"י אף בכה"ג עובר. ולפי"ז יתכן שיכול לא יכנו לא יסטרנו היינו באופן שמוכיחו על מה שעשה עמו. ועי' קהלות יעקב כאן שהאריך בזה.

**תוכחה לשמה וענוה שלא לשמה הי מנייהו עדיפא**

הרמב"ם פ"ו ה"ט כתב: מי שחטא עליו חבירו ולא רצה להוכיחו ולא לדבר לו כלום מפני שהיה החוטא הדיוט ביותר, או שהיתה דעתו משובשת, ומחל לו בלבו ולא שטמו ולא הוכיחו, הרי זו מדת חסידות, לא הקפידה תורה אלא על המשטמה, עכ"ל. וכתב במגדל עוז דמקורו מסוגיין ענוה שלא לשמה עדיפא. וביאר הגריש"א דאם ראה שחבירו חטא בין אדם למקום או בין אדם לחבירו ודאי מחוייב להוכיחו, ולא שייך בזה ענוה כלל. אלא הכא איירי באופן שחבירו חטא לו כגון שפגע בו וכדו', ויש בידו ב' אפשרויות, או להוכיחו על שפגע בו ולקיים מצות תוכחה, (ואפשר שעי"ז יזהר שוב לא לפגוע גם באחרים), או לשתוק ולמחול ומקיים בזה מדת ענוה. והיה פשוט לר' יהודה שאם שותק לשמה הרי זה עדיף מלקיים מצות תוכחה לפי שענוה גדולה מכולם, אלא מספק"ל בשותק שלא לשמה, כגון שירא שמא ישנאנו או מחוסר נעימות או מכל סיבה אחרת, האם עדיף לקיים מצות תוכחה לשמה או עדיף לשתוק שלא לשמה. ופשט לו ר' שמעון בן פזי שעדיף לשתוק אף שלא לשמה דמתוך שלא לשמה בא לשמה. ועי' שפת אמת ביאור אחר.

**דאמר מר אכנסאי פוגם ונפגם**

כתב בהערות להגריש"א שבזמנינו אין זה פוגם ונפגם, לפי שמנהג העולם לנסות תמיד דברים חדשים כדי למלאות תאותו, והכל לפי הענין.