מצוא חפצך ח שז יא-יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שז סעי' יא - יד**

##### **שיעור ח**

**[סעיף יא] השואל דבר מחבירו לא יאמר לו הלויני, דמשמע לזמן מרובה ואיכא למיחש שמא יכתוב, אלא יאמר לו השאילני, ובלשון לע"ז שאין חילוק בין הלויני להשאילני, צריך שיאמר תן לי.** **הגה: כשם שאין לוין בשבת כך אין פורעין בשבת.**

## החילוק בין הלויני להשאילני

דין זה הוא משנה בשבת (קמח, א) שואל אדם מחבירו כדי יין וכדי שמן ובלבד שלא יאמר לו הלויני, ובגמרא שם מבארת את החילוק בין השאילני להלויני, דבהשאילני לא אתי למיכתב, ובהלויני יש חשש שיבוא לכתיבה.

וברש"י שם פירש דלשון השאילני משמע לזמן מועט, ולשון הלויני משמע לזמן מרובה, כיון שסתם הלואה שלושים יום, ולכן בלשון הלויני אסור כי יש חשש שיבוא לכתוב. אמנם בתוס' שם (ד"ה שואל) חלקו על פירש"י ופירשו החילוק בין הלויני להשאילני, דמלוה להוצאה ניתנה, ואינו מחזיר את אותו הכסף שלוה, וכן מתפרש גם לשון הלויני שהוא באופן שאינו מחזיר את מה שלוה בעין, ובזה יש חשש שיבוא לכתוב, אך בשאלה שהוא מחזיר את אותו החפץ שרי, כי אין חשש שיבוא לכתוב. וע"ש בתוס' שכתבו שאם אומר בלשון השאילני מותר להשאיל אף אם לא יחזיר את אותו הדבר שלקח, דמתוך שאומר בלשון שאלה הרי הוא זכור שאסור לכתוב. ובמשנ"ב (ס"ק מב) כתב כפירוש רש"י דטעם האיסור לומר הלויני הוא דסתם הלואה שלושים יום, ולכן יש חשש שיבוא לכתוב.

## במקום שגובים הלואה מיד

עוד כתב המשנ"ב שם שבמקום שנוהגים שסתם הלוואה רשאי לתבוע מיד, מותר לומר הלויני, כי אין חשש שיבוא לכתוב דהוי כהשאילני. אמנם בביאור הלכה (ד"ה לזמן) כתב דאין דין זה ברור שהרי הגמרא שם הקשתה שאף בשאלה יש לאסור דלפעמים דעתו לתת את ההלואה לזמן מרובה, ותירצה דכיון שאומר בלשון השאילני אין חשש שמא יבוא לכתוב, וא"כ הכא שאומר בלשון הלואה יש לאסור שהרי אינו משנה בלשונו.

## אומר הלויני לזמן מועט או השאילני לזמן מרובה

כתב המשנ"ב (ס"ק מג) בשם הפרי מגדים (א"א ס"ק יד) שהביא מהרשב"א בשבת (שם) שהאיסור לקחת בלשון בלשון הלואה הוא אפילו אם מתנה עמו שמלוהו רק לזמן מועט, דלא פלוג רבנן. ויש לעיין דלפנינו ברשב"א שם הביא טעם אחר לדין זה, דאף שמפרש שיגבה לאחר זמן אסור, דכיון שהרגילות שלא לגבות מיד, דמי להלואה ויש חשש שיבוא לכתוב. ואמנם בריטב"א שם כתב הטעם דלא פלוג, אך ע"ש שסיים דהיינו טעמא דחיישינן שישכח לומר בלשון הלויני, ולשון המשנ"ב כאן סתום, וצ"ע.

עוד כתב בפמ"ג שם שיש להסתפק אם אמר השאילני לזמן מרובה אי שרי, ע"ש, ולכאורה יש להחמיר בזה, דכיון שהוא לזמן מרובה יש לחוש שמא יכתוב.

## לומר 'הלויני' בדבר שחוזר בעין

ולגבי האיסור לומר הלויני בדבר שמחזירים בעין, מצינו באבני מילואים (אבן העזר סימן כח ס"ק נ) שכתב שכל האיסור בלשון הלויני הוא דווקא בפירות שמתכלים דזה דמי להלואה, ועליהם נאמר שסתמם לשלושים יום ויש חשש שיבוא לכתוב, אך אם לוקח מחבירו חפץ שמחזירו אחר כך בעין מותר, דאין חשש שיבוא לכתוב כיון שיכול לתובעו לאלתר. אמנם בפמ"ג (שם) כתב דרק לדעת ר"ת דלעיל יש לחלק בין דבר החוזר בעין שזהו שאלה, לבין דבר שאינו חוזר בעין שהוא הלואה, אך לדעת רש"י אין לחלק בכך, והביא דהפוסקים פסקו כדעת רש"י, ולפי זה אף חפץ שנשאר בעין אין היתר לקחתו בלשון הלואה.

ובזמנינו יש הרבה גמחי"ם שמשאילים חפצים, ודרכם לכתוב מי לקח מהם, ולכאורה בזה אפילו אם מבקש בלשון שאלה יש לאסור כי יש לחוש שיבואו לכתוב. ובמקום שאין רגילות לכתוב יש להקל לקחת בלשון שאלה, אך כבר כתב המשנ"ב (ס"ק מו) דכל ההיתר הוא רק בדבר מאכל וכשיש צורך שבת בדבר {א.ה. יל"ע דמשמע במשנ"ב דדין זה שמותר דוקא לצורך שבת הוא רק במשכון, אך עי' מג"א ופמ"ג דהוא דין אף בהלויני ועי'}.

## לפרוע חובו בשבת

הנה נתבאר ברמ"א דכשם שאין לווין בשבת כך אין פורעין בשבת, וביאר המשנ"ב דכמו שיש לחוש בהלואה שמא יכתוב, כך יש לחוש בפרעון שמא ימחוק החוב מן הפנקס. והביא בשם התוספות שאם אומר בלשון חזרה ולא בלשון פריעה יש להקל, כי יש בזה היכרא, ויזכור שלא למחוק [אכן כל ההיתר הוא דווקא כשהוא צריך לדבר בשבת וכנ"ל].

ודבר שניתן בתורת שאלה ולא כתבו בזמן נתינת החפץ, לכאורה מותר להחזירו בשבת שהרי אין לחוש שמא ימחוק, וצ"ע שלא מצינו שהעירו בזה.

**[סעיף יב] זימן אורחים והכין להם מיני מגדים וכתב בכתב כמה זימן וכמה מגדים הכין להם, אסור לקרותו בשבת אפילו אם הוא כתוב ע"ג כותל גבוה הרבה, משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות.**

## מקור האיסור לקרוא בכתב של אורחים

מקור דין זה במשנה בשבת (קמח, ב) מונה אדם את אורחיו ואת פרפרותיו מפיו, אבל לא מן הכתב, ומבואר במשנה שאסור לקרוא בכתב שכתוב בו שמות האורחים. ובגמ' שם (קמט, א) מבואר שני טעמים לאיסור זה, גזירה שמא ימחוק, או גזירה שמא יקרא שטרי הדיוטות.

ומבואר בגמרא דאין לאסור כתב זה משום שטרי הדיוטות בעצמם, אלא רק משום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות [ואף שאיסור של שטרי הדיוטות גופייהו אינו אלא מדרבנן, וא"כ לכאורה האיסור שמא יבוא לקרוא בשטרי הדיוטות אינו אלא גזירה לגזירה, כתב הריטב"א (שם) דאינו גזירה לגזירה, דאי לא האי לא קיימא האי]. וע"ש ברש"י שפירש שעיקר גזירה דשטרי הדיוטות הוא רק בדבר של מקח וממכר, ולכן כאן אין איסור אלא שמא יקרא בשטרי הדיוטות [וראה עוד בסמוך].

**[סעיף יג] שטרי הדיוטות דהיינו שטרי חובות וחשבונות ואגרות של שאלת שלום, אסור לקרותם, ואפילו לעיין בהם בלא קריאה אסור.**

## טעם האיסור לקרוא בשטרי הדיוטות

בטעם האיסור לקרוא שטרי הדיוטות הביא המשנ"ב (ס"ק נא) שנחלקו בזה הראשונים דדעת הרא"ש (שבת פרק כג סימן א) שהאיסור הוא משום מצוא חפצך ודבר דבר, ודעת הרמב"ם שמא ימחוק.

## ביאור דעת הרא"ש ואם יש איסור אפילו בכתב של רשות

והנה הרא"ש שם כתב דכיון שמקור האיסור הוא משום מצוא חפציך, א"כ עיקר האיסור הוא רק בשטרי חובות ומשכונות וכדומה שיש בהם משום מקח וממכר, אך במקום שכתוב רשימת האורחים והמגדים, אין בזה איסור דמצוא חפצך, ולכן כתב השו"ע שהאיסור הוא שמא יקרא שטרי הדיוטות, והביא שם שיש אומרים שאיסור זה הוא רק בכתב של אורחים, שעוסק בצרכיו ודמי לשטרי חוב שנאסרו משום מצוא חפציך, אך מכתבים של רשות שרי, אך הוכיח מזה שאסרו לקרוא כתב שתחת התמונה, שאסרו לקרוא אפילו מה שאינו מצרכיו. ועוד הביא ראיה מדעת ר' נחמיה בשבת קטו, ב) שאסר לקרוא אפילו כתבי הקודש, ואף דלא קיי"ל הכי, מכל מקום נשמע לרבנן שאסור לקרוא כל כתב, ואפילו כתב של רשות.

## ביאור דעת הרמב"ם ואם יש איסור אפילו בכתב של רשות

אמנם דעת הרמב"ם (פרק כג הלכה יט) שמקור האיסור של שטרי הדיוטות הוא משום דחיישינן שמא ימחוק. והנה הט"ז (ס"ק יא) הקשה לפי"ז על המבואר בגמרא שנחלקו האמוראים בטעם האיסור לקרוא ברשימת האורחים, די"א שהא משום שמא ימחוק ויש אומרים שמשום שטרי הדיוטות (וכמו שנתבאר לעיל), דאין נפק"מ כיון שכל איסור שטרי הדיוטות הוא משום שמא ימחוק. ותירץ שיש נפק"מ אם מותר לכתבו במקום גבוה, דאם החשש הוא שמא ימחוק אין לחוש כל כך שימחוק, אך אם נאסר משום גזירה אטו שטרי הדיוטות יש לאסור בכל אופן.

עוד מבואר בט"ז שם דלדעת הרמב"ם אין איסור לקרוא באגרות של שלום, כיון שאין בזה חשש שיבוא למחוק. אכן באליה רבה (ס"ק לא) הביא את דברי הר"ן (שבת מג, ב מדפי הרי"ף) שכתב שגם באגרת רשות יש לחוש שמא ימחוק. ועוד הביא מהרמב"ם בפירוש המשניות (ריש פרק כג) שכתב להדיא שגם אגרת הרשות אסור לקרוא, ועל כרחך דאף בזה יש משום שמא ימחוק.

## ההלכה בדין קריאת כתב של רשות

ולהלכה פסק השו"ע דאפילו אגרות של שאלת שלום אסור לקרות בהם, גזירה משום שטרי הדיוטות, וא"כ אסור לעשות רשימה של מקומות האורחים שמא יקרא בשטרי הדיוטות. אמנם המשנ"ב (ס"ק מז) הביא את דברי השערי תשובה שבקריאה ע"י שמש יש להקל גם לדבר הרשות, כי יש חשש שמא יתבלבל ויבואו לידי חרבן ותקלה.

## היתר בסעודת מצוה

ואם יש צורך מצוה בקריאת הכתב מבואר במשנ"ב (ס"ק מז) שיש להקל אם קורא ע"י השמש, משום דהטעם של שמא ימחוק לא שייך אלא כשבעל הסעודה קורא מתוך הכתב, אך אם אדם אחר קורא בכתב אין לחוש, ומשום גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, אין לאסור כי במקום מצוה לא גזרו, ועל פי זה כתב המשנ"ב שיש להקל שהשמש יקרא מתוך הכתב לסעודה, אם זה סעודת מצוה [ומשמע שההיתר הוא רק לסעודת מצוה שבשבת, אך לא היקל דכל סעודת שבת תחשב כסעודת מצוה. ואמנם לגבי אמירה לעכו"ם מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שכה ס"ק ס) דסעודת שבת חשיב כצורך מצוה גמורה ע"ש וצ"ע].

וכשיש אורחים אם נחשב כסעודת מצוה עיין בזה לעיל בשיעורים (שיעור ז) שהבאנו מהמשנ"ב לקמן (סימן תקטו ס"ק יב) שיש אורחים שכשמארחים אותם חשיב כסעודת מצוה, ופעמים שמארחם רק בשביל להרבות בשמחה למארח ולא חשיב כסעודת מצוה.

## לקרוא 'השכבות' או רשימת העולים לתורה

בפתחי שערים (לבעל השערי אפרים שער י סעיף לג) הביא שדנו האחרונים אם מותר לקרוא ב'השכבות', שהיא רשימה של המתים שנפטרו באותה השנה, דלכאורה יש לחוש בזה שמא ימחוק, וכתב שם להקל דכיון שמי שקורא את ה'השכבות' הוא החזן ולא הגבאי, אין לחוש שמא ימחוק, ומשום שמא יקרא בשטרי הדיוטות היקל משום דהוי צורך מצוה שרי. וכעין זה כתב גם לגבי רשימה של העולים לתורה שמסמנים שם את מי שכבר עלה לתורה בשבתות שעברו, וכתב דאף בזה יש להקל כיון שיש צורך מצוה בזה, דלמא אתי לאנצויי. אמנם סיים שם בצ"ע שהרי אפשר שיראה מערב שבת ויסדר לעצמו מה לעשות.

## גזירה שמא ימחוק במקום רבים או כשיש שומר

ובפתחי שערים שם כתב סברא נוספת להקל שכיון שמצויין שם רבים מדכרי אהדדי. ובפמ"ג (א"א ס"ק יז) הביא בשם הרשב"א שאם שניים קוראים ביחד יש להקל דמדכרי אהדדי, וכעין מה שמצינו לעיל (סימן רעה סעיף ב) ששניים שקוראים לאור הנר אין לחוש שמא יטה. [אכן ע"ש במשנ"ב (ס"ק ו) שהביא דלדעת המג"א אין להתיר רק לדבר מצוה, אך להט"ז הקילו בשניים אף לדבר הרשות, אכן אין בזה נפק"מ לנידון דידן, שהרי בדבר הרשות אין היתר לקרוא גזירה שמא יקרא בשטרי הדיוטות, וכל מה שהתירו הוא רק לדבר מצוה, וממילא בזה לכו"ע אפשר לסמוך על ההיתר של קורא בשניים.] .

וכשיש שומר שיזכיר לו שלא למחוק יש להקל טפי, דמשמע במשנ"ב לעיל (סימן ערה ס"ק ה) שהקילו לסמוך על שומר אף לדבר הרשות [אכן בשו"ע הגר"ז בהלכות פסח (סימן תלד קו"א ס"ק ב) כתב דלדעת המג"א לא מועיל שומר לדבר הרשות].

## לעיין בספר שמיועד להגהה

האחרונים דנו האם מותר לעיין בספר שמיועד להגהה, או שיש לחוש שמא יכתוב, והנה הרידב"ז (סימן תרצ) נשאל אם מותר להגיה ספר ע"י שיסמן את ההגהה ולאחר השבת יתקן אותו, וכתב שם שמצד שמא יבוא למחוק אין לחוש, דכל מה שאסרו חכמים היינו שמא ימחוק כיון שיעשה כן בקל, אך אין חשש שיבוא לכתבו כיון שיש טירחא בדבר להביא קולמוס ודיו, אך כתב שם לאסור מטעם אחר דיש בזה משום מצוא חפציך שמכין את התיקון שיעשה בחול ע"ש.

ומבואר מדבריו סברא להקל דאין לחוש שמא יבוא לכתבו אלא רק שמא ימחוק, אכן בזמנינו שאין טורח בכתיבה כלל, נראה דאף לשמא יכתוב יש להחמיר, ולפי זה אין לקרוא בספר המיועד להגהה, אך אם הספר אינו מיועד להגהה מותר, ואף שאם ימצא שם טעות ירצה לתקן אותה, דאין לחוש לזה כל כך.

**[סעיף יד] לקרות באיגרת השלוחה לו, אם אינו יודע מה כתוב בה, מותר ולא יקרא בפיו אלא יעיין בה.**

## לקרוא באיגרת שנשלחה בשבת

וביאר המשנ"ב (ס"ק נד) דאף שבסעיף הקודם מבואר דאסור לקרוא באגרות של שלום אף אם רק מעיין ואינו קורא בפיו, היינו משום שהשו"ע פסק כדעת רוב הראשונים שאף בהרהור יש משום איסור של שטרי הדיוטות, אך כאן שיש ספק שמא כתוב שם דבר הנצרך לו יש לצרף את שיטת המרדכי שאין איסור לקרוא בשטרי הדיוטות אלא רק כשאינו מוציא מפיו להדיא. ובזמנינו נראה שאין להקל בזה כיון שלא מצוי שיש מכתב שיש בו צורך לאותה השבת, כיון שהדרך היא שהידיעות נודעות ע"י הטלפון.

**הדינים העולים:**

1. אסור ליקח דבר מחבירו בלשון הלואה דחיישינן שיבוא לכתוב אך בלשון שאלה מותר, דכיון שעושה כן לזמן קצר אין לחוש שיבוא לכתוב.
2. וכתב המשנ"ב דבמקום שאף הלואה גובים מיד שרי גם בלשון הלואה, דאין לחוש שיכתבו, אך בביאור הלכה הסתפק בזה.
3. אם אומר הלויני אף לזמן מועט אסור וכשאומר השאיליני לזמן מרובה גם אסור.
4. אף לפרוע חובו אסור, ואם לא כתבו בשעת ההלואה נראה להחמיר וצ"ע.
5. אסור לקרוא בשטרי הדיוטות, וברשימת האורחים אסור אטו שטרי הדיוטות, ואגרת של שלום יש שכתבו דלהרמב"ם אין איסור אך בפירוש המשניות להרמב"ם מפורש שיש לאסור.
6. אם אחר קורא ברשימת האורחים יש להקל במקום מצוה.
7. משום כך מותר לקרוא ברשימת העולים לתורה כיון שיש בזה צורך מצוה.
8. במקום רבים יש שהקילו כי מדכרי אהדדי, וכ"ש כשיש שומר דשרי אף לדבר הרשות.
9. לעיין בספר שאינו מיועד להגהה שרי ואין לחוש שמא יתקן, אך לעיין בספר בשביל להגיהו אסור.