קכד - לא תתחתן בם
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קכד. נמסר בש"ק 'נחמו' פרשת ואתחנן ה'תשס"ט

'ולא תתחתן בם'; דין הנתינים והכותים

א) 'כי יביאך ה' אלקיך אל הארץ אשר אתה בא שמה לרשתה ונשל גוים רבים מפניך החתי והגרגשי וגו' ולא תתחתן בם, בתך לא תתן לבנו ובתו לא תקח לבנך. כי יסיר את בנך מאחרי וגו''. פסק הרמב"ם (איסו"ב יב,א), ישראל שבעל גויה משאר האומות דרך אישות או ישראלית שנבעלה לגוי דרך אישות הרי אלו לוקין מן התורה שנאמר לא תתחתן בם בתך לא תתן לבנו וכו' אחד שבעה עממין ואחד כל אומות באיסור זה. ['דרך אישות' דוקא, אבל דרך זנות אינו בכלל לא תתחתן, כדאמרינן בע"ז לו:].

וכתב הכס"מ שהטור (אה"ע טז) נחלק בתרתי; א. פסק שאין איסור זה אמור אלא בשבעה עממין דמיירי בהו קרא בהדיא, דהא פליגי תנאי בהך מלתא (כדאמרינן בע"ז שם ובקדושין סח), ור' שמעון הוא דדריש מ'כי יסיר' לרבות כל המסירין, אבל אנן קיי"ל כחכמים דשאר אומות אינן בכלל לא תתחתן בם. ב. פסק דבגירותן הוא דנאסרו ב'לא תתחתן' אבל בגיותן לית להו חתנות, וכדמסיק רבא (ביבמות עו.). אכן הרמב"ם פסק כר' שמעון דבכל המסירין מיירי קרא, וע' בראשונים (ביבמות עו עח ובקדושין סח) שכן משמע מפשט סוגיות הש"ס בכ"מ שבכל האומות איכא לאו ד'לא תתחתן בם', וממילא הוכרח הרמב"ם לפסוק דבגיותן מיירי קרא ולא בגירותן, וכדסבר רבא בתחילה, שהרי הגרים מכל האומות ודאי מותרים בחיתון מלבד אלו המפורשים בתורה, מצרי ואדומי ועמוני ומואבי, ועל כרחך ד'לא תתחתן' מיירי בגיותן (כפי שרמז כן בכס"מ ובב"י).

ואכן כתב הרמב"ם במפורש (בסוף אותו הפרק) שגר משבעה עממין מותר בקהל, והדבר ידוע שלא נתגיירו מהם אלא הגבעונים ויהושע גזר עליהם שיהיו אסורים לבוא בקהל בזמן שיש מקדש, והם הנקראים 'נתינים' - לפי שנתנם לעבודת המקדש. ובא דוד וגזר עליהם לעולם. הרי להדיא נקט דקרא ד'לא תתחתן בם' בגיותן מיירי ולא בגירותן. ואמנם כן מורה סוגיא ערוכה ביבמות (עח) שבתחילה משה גזר עליהם לדורו ועשאם חוטבי עצים ושואבי מים, ואח"כ יהושע גזר עליהם כל זמן שיש מקדש ושוב גזר עליהם דוד לעולם, ומשמע שמדין תורה מותרים לבוא בקהל. וכן כתב בעל המאור שם דמהך סוגיא משמע דנקטינן כדסלקא דעתיה דרבא דבגירותן מותרים הנתינים מדאוריתא אי לאו גזירת משה יהושע ודוד, וקרא ד'לא תתחתן בם' מיירי בהיותן עובדי כוכבים. וכן פשטות הסוגיות בכמה מקומות בש"ס כמו שביארו הראשונים הנ"ל.

וכן היה נראה לכאורה בדעת רש"י, שפירש מתני' (רפ"ג דכתובות) דאלו נערות שיש להם קנס הבא על הממזרת ועל הנתינה ועל הכותית; 'נתינה - מן הגבעונים והיא אסורה לקהל דדוד גזר עליהם כדאמרינן ביבמות וכו'' - הרי נקט שאיסור הנתינים מדרבנן. וכן כתב בקדושין (סט.). אלא שכבר הקשו הראשונים על דברי רש"י אלו, שבכמה מקומות משמע שהנתינים אסורים מדאוריתא, וכדתנן (רפ"ג דמכות) אלו הן הלוקין וכו' ממזרת ונתינה לישראל, בת ישראל לנתין וכו', וכיו"ב דוכתי טובא. והתוס' (בכתובות שם) נדחקו לפרש בדעת רש"י ד'נתינה' דתנן לאו דוקא אלא נקט אגב ממזרת. אכן הרמב"ן (ביבמות עח) הקשה הרמב"ן מסתירת דברי רש"י גופא, שכתב בכמה דוכתי (במכות יג. ובסנהדרין נא. ויש להוסיף דברי רש"י ביבמות סח. ושם בע"ב. וכ"מ ברש"י קדושין עד. שפירש ודאן בודאן מותרים – כגון ממזרים בנתינים, ואילו איסורם מדרבנן כיצד שרו בממזר דאוריתא) שהנתינים אסורים משום לאו ד'לא תתחתן בם'.

ונראה לבאר שיטת רש"י, באופן שיתיישבו דבריו בהרבה מקומות בכל הך ענינא ובמסתעף. ותחילה נציע את שיטות שאר הראשונים בענין.

ב) שיטת ר"ת (בתוס' כתובות שם) שהנתינים אסורים מדאוריתא משום 'לא תתחתן' בם, וכמסקנא דרבא דבגירותן אית בהו איסור חתנות. ומה דאמרינן דמשה ויהושע ודוד גזרו עליהם, לא לעיקר האיסור אמרו אלא לענין שנתנום חוטבי עצים ושואבי מים כדי להבדילם מקהל ישראל. (וע"ש בתוס' שהקשו מכ"מ ונדחקו לתרץ).

והרמב"ן (בחדושיו ביבמות עח ובמלחמותיו) נקט כדעת האומרים דמדאוריתא אסורים רק הנתינים עצמם שנתגיירו [וכדמסיק רבא דבגירותם אית להו איסור חתנות], אבל דורותיהם אחריהם מותרים, שלא אסרה תורה דורות אלא בעמוני ומואבי לעולם ובמצרי ואדומי שני דורות, אבל בשבעה עממין האיסור הוא לאותו הדור בלבד. אלא שמגזרת יהושע ודוד אסורים הגבעונים לעולם. וכל הנך משניות דתנינן שהנתינה אסורה מהתורה - צריך לפרש שהדברים אמורים רק על הדור הראשון שנתגיירו, או אם יתגייר בזמן מן הזמנים אחד מן הגרגשים שפנו ולא הוחרמו.

ועוד יש בדבר שיטה רביעית; היא דעת הראב"ד המובאת ברמב"ן (בחדושיו שם) שכתב ליישב באופן המתקבל מאד בפשט, דלעולם מיירי קרא בגירותם כדמסיק רבא, וכפשטי כל המשניות דהנתינה אסורה בלאו דאוריתא כממזרת, אלא כיון שגירותם היתה מחמת יראת ישראל הבאים לכבשם, אבל לבם לא שלם עם ה', על כן אסרתם תורה לבוא בקהל מחשש שיסירו את הבנים מאחרי ה', כמפורש בקרא. אמנם אילו יבוא אחד מהם להתגייר בלב שלם ובנפש חפצה - הרי הוא ככל גרי אומות העולם שמותר בקהל. אלא שיהושע ודוד גזרו עליהם מחמת אכזריות ועזות שראו בהם, שבקשו שבעת בני שאול בחיר ה' לתלותם והרגום ולא רחמו עליהם - שלא יקבלו אותם מכאן ואילך כלל, שאינם ראויים להידבק בישראל. ומבואר בראב"ד שאף גירותן זו שמחמת יראה גירות היא לכל דבר וחייבים במצוות ככל ישראל, אלא שיש בהם איסור חתנות.

נמצא לפי"ז כל הסוגיות מתפרשות כמשמעם הפשוט, שאיסור הנתינים בחיתון הוא מדאוריתא, ומ"מ גרותם גרות [שלכך הבא על הנתינה יש לה קנס, שלא כבא על הגויה - כדאמרינן בכתובות יא], אלא שמהתורה היה שייך להימצא גר נתין המותר בקהל אם חזר והתגייר בלב שלם וקבלהו ב"ד, ועל כך באה גזרת הנתינים שלא לקבלם. אלא שהרמב"ן מאן בדרך זו. ונראה משום דקשה הדבר מסברא: היכן מצינו כיוצא בזה, גר שגירותו גירות לכל דבר ואף על פי כן אסור בקהל עד שיקבלוהו ב"ד פעם נוספת.

ג) והנה דעת התוס' בכמה מקומות (ע' קדושין עד: ויבמות טז) דלמ"ד גוי הבא על בת ישראל הולד כשר - צריך הולד גירות. [שלא כדעת שאר הראשונים שפירשו ישראל כשר. והגר"י מליסא בעל הנתיבות (בשו"ת חמדת שלמה ב) חשש לדעת התוס'. ובחמד"ש (שם ג) דחה דבריו. וכן דעת שאר הפוסקים דישראל כשר הוא]. ופשטא דמלתא דלדעה זו הולד גוי ולכך הוא כשר שאין בו ממזרות [לאפוקי ממאן דאמר הולד ממזר, שישראל הוא]. ותמהו המפרשים על כך מהמבואר בבכורות (מז) דלמ"ד גוי הבא על בת ישראל הולד כשר, שחייב בפדיון - הרי שישראל הוא.

ונאמרו בדבר כמה מהלכים; יש שכתבו שגרותו חלה למפרע משעה שנולד (ע' תשו' הנתיבות בחמדת שלמה ב; אמרי משה כז ועוד). וגדר מחודש זה צריך באור. ואכ"מ. מהלך נוסף אמר הגרנ"ט (בפ"ק דכתובות), כיון שנולד לאם יהודיה הריהו שייך ל'משפחת ישראל', אלא שטעון גרות לקבל 'קדושת ישראל' להתחייב במצוות מפני שאביו נכרי [ומחויב הוא בגירות זו, שהרי מעם ישראל הוא ומחויב לבוא בברית], ולכשנתגייר וקיבל עליו תורה ומצוות הרי נתחייב באותה שעה בפדיון מאחר וסוף סוף 'פטר רחם מישראל' הוא. (וביאר הגרנ"ט בהבחנה זו שבין 'משפחת ישראל' ו'קדושת ישראל' כמה וכמה דברים. וכבר הארכנו בזה במקום אחר בגדרי גרות[[1]](#footnote-2)).

דרך נוספת אמר הגריי"ר (זכר יצחק סימנים ל ד), דלעולם אף לדעת התוס' ישראל הוא וחייב במצוות, אלא שעד שלא נתגייר אסור הוא לבוא בקהל, וכלפי זה בלבד אמרו התוס' דבעי גרות. וייסד דבריו עפ"י המבואר בכריתות (ח-ט) ובראשונים שגר צריך להביא קרבן וקרבנו מעכב בזמן הבית [משא"כ בזמן הזה שאין אפשרות להקריב מקבלים גרים מקרא ד'לדרתיכם'], לענין התר לבוא בקהל [וכן לקדשים] הגם שכבר מחויב במצוות, שכל עוד לא הביא קרבן, אעפ"י שגירותו גרות והריהו ישראל לכל דבר, אסור לבוא בקהל ישראל. הרי חזינן מזה שאיסור גוי בקהל אינו בגדר העדר, מצד מה שאין עליו שם ישראל ואין בו תורת קידושין, אלא אף אם ישראל הוא לכל דבר כדהכא, כל עוד לא נשלם סדר הגירות בהבאת הקרבנות [דומיא דאבותינו שנכנסו לברית במילה ובטבילה ובהרצאת דמים] יש בו פסול חיתון מצד הגויות שהיתה בו, שהוא חלות שם פסול בגדר חיובי, הלכך לא סגי במה שיש בו דין ישראל לשאר דברים.

למדנו מזה ששייך פסול-חיתון משום 'גוי' גם באדם שהוא כישראל לכל דבר. ונראה שיסוד דין זה נלמד - להראב"ד - בלאו ד'לא תתחתן בם' שהוא אמור בגירותן, שהואיל וגירותן מחמת יראה, הגם שגירותן גירות כיון שקבלו עליהם בקבלה אמיתית לשמור המצוות, אך סו"ס כיון שקבלתם היתה מתוך יראה על נפשם ובלבם עדיין אדוקים באליליהם, אסור להתחתן עמהם עד שיקבלו עליהם יהדות מתוך הכרה ורצון. וזהו חלות פסול חיובי ד'לא תתחתן בם' הגם שהם כישראל לשאר דינים. ומה שהוקשה היכן מצאנו כיו"ב - הרי לפי האמור מצינו ומצינו; בגר שמל וטבל ולא הביא כפרתו, וכן בולד של גוי הבא על בת ישראל למ"ד הולד כשר, לדעת התוס' שצריך גרות. הרי חזינן בכל אלו ששייכת גרות כזו שעדיין לא סר פסול חיתון דגויות, ומועיל להשלימה ע"י פעולת גרות [בהרצאת דמים - בגר שלא הביא כפרתו, ובמילה וטבילה - בנולד לאב גוי] להסיר פסול 'גויות' שבו ולהתירו בקהל.

ד) והנה במשנת אלו נערות תנן הכותית עם הנתינה , שיש לשתיהן קנס. ופרש"י 'כותית - קסבר גירי אריות הן וישנן בלאו לא תתחתן בם'. והוצרך לפרש כן, דאילו למ"ד גרי אמת הן [והיא פלוגתת תנאים בכ"מ בש"ס - עד שגזרו עליהן בימי האמוראים להיותן כגויים גמורים, כמבואר בחולין ו. י"א רק לחומרא עשאום כגויים אך לא לקולא דהא מדינא גרי אמת הן (ע' אה"ע מד,י; חו"ד קנט סק"ד), וי"א אף לקולא (עש"ך יו"ד קנט סק"ה ואו"ש שחיטה ד,טו), ופירש החת"ס (בהגהותיו לשו"ע או"ח לט) שיש כח ביד כלל ישראל להוציאם מן הכלל לגמרי], מה החידוש שיש לה קנס והלא גיורת גמורה היא ואינה אסורה לבוא בקהל, והרי לא תנן התם אלא אותן נערות האסורות בליקוחין לאונס ולמפתה, וקמ"ל דמכל מקום יש להן קנס. אך כבר תמהו התוס' דלמ"ד גרי אריות הרי הם גויים ומדוע יש להן קנס, ומפני כן חלקו על רש"י ופירשו דאתיא כמ"ד גרי אמת הן [ונדחקו לפרש דקמ"ל דלא נימא נגזור עליהן שלא יטמעו בהן. או דהא גופא קמ"ל דגרי אמת הן].

אכן מדברי המאירי שם נראה די"ל שאף אם נימא גרי אריות הן היינו שמתגיירים מחמת יראה אבל גירותן גירות כי מקבלים עליהם המצוות באמת, על כן שפיר יש להן קנס, ומ"מ כיון שמחמת אריות באו, אסורים לבוא בקהל משום 'לא תתחתן בם', וזהו דקמ"ל מתני' דיש להם קנס הגם דלא קרינן בה 'ולו תהיה לאשה'. ויעו"ש שהסוגיות מתחלפות. ונראה הכוונה דאף דבכמה מקומות מבואר דלמ"ד כותים גרי אריות הרי הם כגויים ממש, הסוגיות חלוקות בדבר זה, ואיכא דס"ל דאף למ"ד גרי אריות - גרותן גרות.[[2]](#footnote-3)

ויסוד לזה מהסוגיא ביבמות (כד:), דתנינא ר' נחמיה אומר: אחד גירי אריות ואחד גירי חלומות (- בעל חלומות אמר להם להתגייר) ואחד גירי מרדכי ואסתר ('ורבים מעמי הארץ מתיהדים') אינן גרים. ואיתמר עלה א"ר יצחק בר שמואל בר מרתא משמיה דרב: הלכה כדברי האומר כולם גרים הם. הרי נקטינן להדיא דאף 'גרי אריות' גרים הם. ונראה שמכאן הוציא המאירי דאיכא למ"ד גרי אריות ומ"מ גירותן גרות, אלא דמ"מ אסורים בקהל. ואמנם כן פירש רש"י להדיא על ההיא ברייתא 'גירי אריות - כגון כותים דכתיב בספר מלכים וישלח ה' בהם את האריות ונתגיירו כדכתיב התם בגלות שומרון'. והתוס' שם נטו מפרש"י ופירשו דההוא גרי אריות אינו במובן האמור בכל דוכתא בכותים דההוא לאו גרות היא דהיו עובדים אלהיהם, אבל כאן גירות גמורה היא אלא שהמניע לה הוא יראת אריות. אבל רש"י מפרש דהיא היא, ואזיל לשיטתו בר"פ אלו נערות דגרות גמורה היא ומ"מ אסורים לבוא בקהל כיון שאין הגרות באה מתוך הכרת הלב. והתוס' לשיטתייהו דחו פרש"י בר"פ אלו נערות, דלדידהו אי הוו 'גרי אריות' הרי הם גויים גמורים, ואי גרות גמורה היא מותרים בקהל.[[3]](#footnote-4)

ואמנם הראב"ד המובא ברמב"ן שם כבר רמז לכל זה, שכתב בתוך דבריו על הנתינים דבגירותן אסר הכתוב מפני שהיתה מחמת יראה, 'וא"ת אם כן למה יש לה קנס (לנתינה)? ולטעמיך והא קתני הכותית יש לה קנס - אלא הלכה כולם גרים הם והכתוב אסרן לאותן שבע אומות מאותו גירות שבשעת כבוש לפי שעדיין אדוקין בעכו"ם ולא תשתכח מפיהם'. מבואר בדבריו שגם הכותים הם בגדר זה דגירותן גרות וכדפסקינן ביבמות שם הלכה כולם גרים הם. ומ"מ כיון שמחמת אריות נתגיירו אסרם הכתוב בחיתון[[4]](#footnote-5).

והנה המאירי בכתובות שם פירש גם גבי בנתינים כדרך הראב"ד שגרותם גרות ואסורים בחיתון ואם יחזרו ויתגיירו בלב שלם יהיו מותרים [רק הוא כתב שהדור השני דוקא, ובראב"ד נקט שאפילו דור ראשון] ולכך הוצרכה גזרת דוד [ומלשונו נראה שגזרת דוד הוא איסור דרבנן גם אם קיבלום, ולא כהראב"ד שהגזרה היתה שלא יקבלו]. הרי דהראב"ד והמאירי שיטה אחת להם.

ונראה שכן היא גם שיטת רש"י, ובזה יתיישבו כל הסתירות הנ"ל בפרש"י, כי אמנם זקוקים אנו לגזרת יהושע ודוד כדי שלא לקבלם כגרים גמורים, אבל לאחר שגזרו הרי איסור הנתינים בחיתון לדורות עולם הוא מדאוריתא כפשטי המשניות, משום שגירותן הראשונה אינה מתירתן לבוא בקהל, וכיון שאין ב"ד מקבלים אותם מכח הגזרה א"כ קיימי באיסורייהו הראשון לעולם.[[5]](#footnote-6)

הרי זכינו דרש"י והראב"ד והמאירי הולכים בשיטה אחת בנתינים ובכותים, שגירותן גירות ואסורים בלאו דלא תתחתן משום שעדיין בכלל 'מסירים' הם [וכר' שמעון דמרבי כל המסירים, אף משאר אומות, וכפשטא דהסוגיות בכ"מ], עד שיראו ב"ד לקבל מהם מי ששב לה' בכל לבו[[6]](#footnote-7).

ונראה דהדברים מפורשים עוד בדברי רש"י בסנהדרין (נא.), בהא דמרבינן מ'ובת כהן' שאפילו נישאת לעכו"ם לחלל לממזר ולנתין, שאם זינתה דינה בשריפה, פרש"י 'עכו"ם נתין וממזר - אע"פ שאסורין לבא בקהל יש להם קידושין והרי היא אשת איש [ומשום כך אם זינתה דינה במיתה] דקדושין תופסין בחייבי לאוין... עכו"ם איכא לאו דלא תתחתן בם וכן נתין דהוא מן הגבעונים'. וכבר תמה הגרעק"א מאי קאמר, וכי תפסי קידושין בגויה[[7]](#footnote-8). אך האמת יורה דרכו שהגירסה האמיתית בגמרא וברש"י שם היא 'כותי', וכמו שכתוב ברמב"ן הנ"ל בהביאו דברי רש"י אלו. וכ"ה ביד רמ"ה ובמאירי בסנהדרין שם. [ושינו 'עכו"ם' מפני הצנזור. וכ"ה בדק"ס]. ואזיל רש"י כשיטתו ביבמות ובכתובות הנ"ל שהכותים אף למ"ד גרי אריות גירותן גירות אלא שאסורים ב'לא תתחתן בם'. וכלל רש"י כותי ונתין יחדיו, ומשמע ששניהם גדר אחד להם, וכנ"ל.

וכן משמע מרש"י ביבמות (סח:) שפירש בקושית הגמ' שם גבי בת כהן שנבעלה לפסול נפסלה מן הכהונה, ואימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות אבל חייבי לאוין לא פסלי לה, וכתב רש"י 'וכותי ונתין וממזר דפסלי מנלן'. וכבר עמד המהרש"א הלא כמ"ד כותים גרי אריות איירינן כמוש"כ רש"י בתחילת הסוגיא, דאי גרי אמת הן אין כאן לאו, וא"כ הלא אין קידושין תופסין בה והו"ל כעכו"ם, והלא בסוגיא מבואר דמיירי בהנך דאית בהו הויה. אך לפי האמור לא קשה מידי, דס"ל לרש"י דאף למ"ד גרי אריות אית בהו הויה אלא דפסולי חיתון הם[[8]](#footnote-9). וגם כאן כלל רש"י כותי ונתין, דתרוויהו גדר אחד הם כנ"ל.

ה) עפי"ז יש מקום לבאר דברי רש"י בענין אשת יפת תואר, שנקט (בקדושין כב - כהבנת הראשונים בשיטתו) שלא התירה תורה אשת יפת תואר אלא לאחר כל סדר המעשים. והתוס' הקשו לפי"ז מהו שאמרו 'לא דיברה תורה אלא כנגד יצר הרע' ו'מוטב שיאכלו בשר תמותות' והלא לאחר שנתגיירה מותרת היא לו. ולכך נטו מפרש"י ונקטו שביאה ראשונה מותרת לו מיד. ובתוס' טוך (שם) ותורא"ש (שם ובסנהדרין כא) כתבו שרש"י בדקדוק לשונו תירץ הקושיא, שכתב על מה שדרשו 'ולקחת - ליקוחין יש לך בה' - קדושין תופסין ואעפ"י שהיא עובדת כוכבים שהרי אינה מתגיירת מדעתה [לפנינו הגירסה 'שהיתה עובדת כוכבים' אבל הראשונים גרסו ברש"י 'שהיא'. וכ"ג בתורי"ד]. וכן בסנהדרין (כא) כתב רש"י 'קודם שנתגיירה בלב שלם'. ולכן יש כאן התר מיוחד שהתירה תורה.

וצריך באור (כפי שעמד האבנ"מ ד), אם כן דאכתי לא נתגיירה בלב שלם, מה שייך בה ליקוחין, הלא אכתי אינה בת ישראל. ובדברי יחזקאל (מג) וזרע אברהם (כד) פירשו שכוונת רש"י לאישות דבן נח, ולעולם אין בה תפיסת קדושין של ישראל, וזהו דדרשינן שיש בה ליקוחין, כלומר אישות מסויימת כדרך שיש אישות בבן נח, וכדדרשינן 'ודבק באשתו' ולא באשת חברו. ונסמכו על דברי הרמב"ן (בפרשת תצא) שנקט שאם בא להוציאה ליפת תאר אינה צריכה הימנו גט. [הגר"מ זעמבא הביא דוגמא כיוצא בה; עבד עברי שאדוניו נותן לו אשה, שפירש המהרי"ט (בקדושין יד) שהשפחה מיוחדת לעבד זה והריהי כעין אשתו הגם שהוא יהודי והיא שפחה כנענית. ונסתייע מדברי הרמב"ם (בהל' עבדים - עפ"י הספרי) שא"א לייחד שפחה אחת לשני עבדים. וכן בסנהדרין (נז) אמרינן דב"נ נהרג עליה. והכי נמי אשת יפת תאר יש לו בה אישות דב"נ. ודין מסוים הוא מגזרת הכתוב ששייך 'אישות דבן נח' בישראל במקומות אלו[[9]](#footnote-10)]. ואולם כבר דייקו הראשונים מרש"י שגם קדושי כסף ושטר יש ביפת תאר, וזה ודאי אין שייך בגויה. וגם קשה (וכן תמהו על הרמב"ן) שבספרי מפורש שליקוחין גמורים יש לו בה וצריכה הימנו גט. ואם כן אכתי שיטת רש"י צריכה באור.

אמנם לפי כל הנ"ל יש מקום לומר שהואיל ומגיירה בעל כרחה, וגזר הכתוב שמועילה גרות זו להיותה כישראל שלכך יש בה תפיסת קדושין, סוף סוף הלא חסר בגירות כיון שאינה בלב שלם ומרצון, ודמי בזה לכותים ולנתינים שנשאר בהם פסול 'גויות' הגם שגרים הם. וכלפי זה כתב רש"י שעדיין היא כעובדת כוכבים עד שתתגייר בלב שלם.

[אלא דאכתי קשיא הסוגיא בסנהדרין (כא) שתמר לא היתה אסורה על אבשלום להינשא לו מפני שהיתה בת יפת תואר, מעכה, הלכך אין לה יחס אב עמו - והלא לפי האמור הרי גירותה גירות מלבד לענין חיתון וא"כ הריהי אחותו מן האב. ויש מקום לתרץ עפ"י מה שנראה בחדושי מהרי"ט (קדושין כב), ויש לדבר סימוכין בפירוש הרמב"ן עה"ת, שבשעת הביאה עצמה עדיין גויה גמורה היא ורק בגמר הביאה חלה הגירות שהרי לא נתחדשה הגירות אלא לאחר כל סדר המעשים, וגם בעילתה מכלל המעשים האמורים בפרשה, הלכך לא נעשית כבת ישראל אלא לאחר גמר ביאה, הלכך אין לתמר יחס אב. ואכמ"ל].

ויש מקום לדרך נוספת בבאור שיטת רש"י, דהנה מבואר בגמרא (ע' יבמות מז) שעבד ושפחה לאחר שנשתחררו צריכים טבילה לשם יהדות, ועד אז אין בהם דין 'ישראל'. והקשו התוס' וש"ר מהמבואר בגטין מ שהמשחרר שפחתו ומקדשה בשטר אחד - הרי נשתחררה ונתקדשה. ואמאי, הרי לא טבלה לאחר השחרור ולא נכנסה לכלל ישראל. ודחקו התוס' להעמיד שטבלה מקודם השחרור. והנמו"י כתב שהטבילה אינה אלא מדרבנן. ואולם הרמב"ם מביא דין זה כמשמעו הפשוט. וביאר הגר"ח (איסו"ב יג) דבסוגיא בקדושין (סח) מבואר שהמקור שאין תפיסת קידושין בשפחה הוא מ'עם החמור' - עם הדומה לחמור, ואין למדים מהלימוד הכללי שאין תפיסת קדושין בגויה, מ'לא תתחתן בם' - לא תהיה לך חיתון. ובאמת הם שני דינים חלוקים, דמ'עם החמור' ילפינן שאין לעבדים יחס, שלא כגוי המיוחס אחר אביו. וכן אין בני העבד מיוחסים אחריו לענין קיום פריה ורביה. ומאידך גיסא אין העבד ממועט כשאר נכרים שהרי כתב הרמב"ם (בהל' איסו"ב ובהל' רוצח) שהעבד יצא מכלל גוי ולכלל ישראל לא בא. ונראה מזה דלולא שהעבד דומה לחמור, היה שייך בו דין תפיסת קדושין שהרי אינו בכלל גוי. וא"כ הרי כששחרר שפחתו ושוב אינה בכלל עבד הדומה לחמור, שייך בה תפיסת קדושין שהרי מכלל 'דומה לחמור' יצאה, ובכלל 'גויה' אינה דהלא העבד והשפחה יצאו מכלל גויות ויש בהם חיוב מצוות - על כן אין הטבילה המכניסתה לכלל ישראל מעכבתה מלתפוס בה קידושין.

והנה כתב בחדושי הר"ן (סנהדרין נז), שהכח שיש לשובה לגייר אשת יפת תואר בעל כרחה, נובע מכך שיש לו בה קנין הגוף, וכמו אדון הקונה עבד כנעני ומטבילו לשם עבדות בעל כרחו - מפני קנינו. ועיקר הדבר נרמז בפירוש הרמב"ן עה"ת. ואם כן יש לומר שחידוש זה שאמרה תורה לגיירה בעל כרחה, דומה ממש לטבילת עבדות שאינו אלא להוציאו מכלל גוי אבל עדיין אינו ישראל ממש אלא כממוצע, והכי נמי מועילה הגירות דבע"כ רק להביאה לאותה דרגת ביניים, ועל כן קידושין תופסין בה שהרי אינה 'גויה' וגם אינה כשפחה הדומה לחמור. ומובנים דברי רש"י שמצד אחד אינה כישראל ומאידך יש בה תפיסת קדושין.[[10]](#footnote-11)

1. שיעור פה,ג - עי"ש פרישת היריעה. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ל לפי"ז שאף בין התנאים הדעות חלוקות בגדר 'גרי אריות', דהא מתני' דאלו נערות משמע דגרותן גרות, ושלש מחלוקות בדבר. ואולם המאירי לא כתב אלא שהסוגיות מתחלפות, ולא הזכיר מחלוקת תנאים. גם ריהטת לשונו משמע דקאי למ"ד גרי אמת, וצ"ע. גם מסתימת הראב"ד לא משמע כלל שיש בדבר מחלוקת.

   ושמא י"ל דלעולם ליכא פלוגתא, והא דאמרינן בכל דוכתא גרי אריות הן ויינם יין נסך ושחיטתן פסולה ושור תם שלהם משלם נזק שלם, הכל משום הרחקה דרבנן, שהרי אסורים לבוא בקהל מדאוריתא ואת אלהיהם היו עובדים [ומה דאמרינן בקדושין עה: דאי כותים גרי אריות הולד ממזר למ"ד גוי הבא על בית ישראל הולד ממזר - לאו משום שהם כגויים ממש אלא לענין חיתון אסורים בלאו כמותם כמבואר בפנים]. והא דכתמיהן טהורים (ע' נדה נו: וב"ק לח:) י"ל דוקא בכתמים דרבנן ולא בדם. ולפי הש"ך והחת"ס י"ל דמדרבנן הפקיעום לגמרי מכלל ישראל, אף לקולא. וכן צ"ל בסנהדרין פה: דלמ"ד גרי אריות אי אתה מצווה על קללתן והכאתן ופרש"י דכעכו"ם גמורים הם. (וע' דברי יחזקאל בהשמטות לסי' כג).

   אך עדיין ילה"ק מחדושי הראב"ד בב"ק דלמ"ד גרי אריות 'גוים הם' ומשמע כפשוטו, והרי לא הזכיר כלל ביבמות שם שיש מחלוקת בדבר. ושמא י"ל בדעת הראב"ד והמאירי כגדר הנ"ל אך למאן דאמר גרי אמת, דתנא דמתני' דאלו נערות ס"ל דאף דגרי אמת הן מ"מ אסורים ב'לא תתחתן' משום שתחילת בואם היה מאימת אריות כדכתיב בקרא (וזהו שכתב המאירי דהסוגיות מתחלפות בדעת ר"מ דגרי אמת הן, האם גם לענין חיתון מותרים אם לאו). [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן אזלי לשיטתייהו בע"ז כב. במאי דקאמר רשב"ג דהמשכיר שדה לכותי עובר בלפנ"ע מפני שעושה בה מלאכה בחולו של מועד, פירשו התוס' דסובר כותים גרי אמת הן, אבל רש"י שם סתם וכתב 'וכותי גר הוא' – דלשיטתיה ה"ה למאן דאמר גרי אריות. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצריך לחלק לפי"ז בין גרי אריות שאסורים בקהל מדאוריתא הגם שגירותן גירות, לגרים לשום אישות שמותרים בקהל כמבואר בסוגיא ביבמות שם, דהנטען על הגויה ונתגיירה אם כנס אין מוציאין מידו. אך מסתימת הגמרא לא משמע לחלק בין יראה לאהבה, ויותר נראה דלא אסר הכתוב רק אומה או קבוצה שלימה המתגיירת מחמת יראה, שעדיין אלילם בקרבם, משא"כ יחיד המתגייר מחמת יראה לא מצינו בו לאו דאוריתא ד'לא תתחתן בם', דאינו בכלל המסירין כיון שסו"ס מקבל עליו עול מצוות באמת ובודאי סופו ליכנס לאמונת ישראל. [↑](#footnote-ref-5)
5. גם נראה דלא קשה קושית התוס' מפשט הסוגיא בע"ז לו. דמשמע דאיכא 'לא תתחתן' בגיותן, שלפי האמור שהפסול הוא משום חלות פסלות דגויות, פשיטא שאף קודם שנתגיירו איכא להך איסורא [ומאי דאמר רבא בהיותן עכו"ם לית להו חתנות היינו דלא הוה קרי ליה הכתוב לשון חיתון על גיותן בלבד אלא ודאי מיירי קרא בגירותן, אבל ממילא ידענא דה"ה בגיותן. וכן היא דעת הרמב"ן וסייעתו, דלמסקנא הלאו מדבר בין בגירותן בין בגיותן]. וכן יש לפרש הסוגיא בקדושין סח: [↑](#footnote-ref-6)
6. וא"ת לשיטה זו מ"ט גירי מותרים בנתיני (כדתנן בקדושין סט), הלא כשם שהגר אסור בשפחה ובגויה בלאו כמו"כ ייאסר בנתינה מקרא ד'לא תתחתן' (וכקושית הרמב"ן שם – ותירוצו שם לא א"ש לשיטת הראב"ד ודעימיה, דאיסור חיתון בנתינים הוא משום חסרון בגירות). וצ"ל דהך חלות פסול 'גויות' שיש בנתינים שאני מגוי גמור, דמשום קדושת משפחות וטהרת היחס הוא, ואין הגר בכלל האיסור. [ולפי"ז יש מקום לחדש שגר מותר בגיורת שלא הביאה קרבנותיה]. תדע דשאני, דהא בקדושין סח למדו שאין לגוי תפיסת קידושין מהך קרא ד'לא תתחתן' - לא יהא לך חיתון בהם, ואילו בנתין ובכותי יש תפיסת קדושין הגם שנכללו גם הם בהאי קרא. וע"כ דמפלגינן בגדרי האיסורין בין גוי לנתין הגם דתרוויהו נכללו בהאי קרא. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע"ש בחדושי הנצי"ב וחו"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. צ"ע מדברי רש"י להלן שם (בד"ה אי הכי) שכתב ד'כותי' דקתני בברייתא היינו עכו"ם שאין בו תפיסת קידושין. [↑](#footnote-ref-9)
9. ע' באריכות בשיעור צ. [↑](#footnote-ref-10)
10. אולי י"ל בדרך מחודשת עפי"מ שכתב בבאור הלכה (סוס"י דש) בבאור דברי המג"א שגר תושב המקבל עליו מצוות התורה, חייב לקיימן הגם שאינו ישראל, כגון שקיבל עליו שבת - אסור לו לעבוד בשבת [הגם שגר תושב רגיל שקיבל רק ז' מצוות אסור לו לשבות]. וא"כ שמא י"ל דלגבי גרות דגר תושב מהני אף מחמת יראה, דסו"ס במציאות מקבל עליו באמת *(צריך לבסס),* וא"כ זו שהוכרחה לקבל על עצמה מצוות התורה, מחויבת בכל המצוות דלא גרע מדין גר תושב הגם שאינה ישראל כל עוד לא נתגיירה בלב שלם. וא"כ יתכן לומר דשייך בה שפיר תפיסת קדושין בכסף ושטר של אותה אישות השייכת בה, שהרי גם מצות קידושין בכלל קבלתה. [↑](#footnote-ref-11)