סימן ו 3 לקוח בכסף מעשר
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן ?

בדין לקוח בכסף מעשר שני

## פרק ג משנה י

## הלקוח בכסף מעשר שני שנטמא יפדה, רבי יהודה אומר יקבר. אמרו לו לרבי יהודה ומה אם מעשר שני עצמו שנטמא הרי הוא נפדה, הלקוח בכסף מעשר שני שנטמא אינו דין שיפדה, אמר להם לא אם אמרתם במעשר שני עצמו שכן הוא נפדה בטהור בריחוק מקום, תאמרו בלקוח בכסף מעשר שאינו נפדה טהור בריחוק מקום.

**א**

**מברר אם דין לקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה הוא מדאורייתא או מדרבנן**

הנה מבואר במשנה שלקוח בכסף מעשר שני טהור אינו נפדה לכו"ע, וכל מח' ר"י וחכמים היא בלקוח בכסף מע"ש שנטמא. ויש לברר האם דין זה שלקוח טהור אינו נפדה הוא מדאורייתא או מדרבנן [ובלקוח טמא לא מיבעיא לי???].

ובפשוטו יש להוכיח שהוא דין דאורייתא, מהא דר' יהודה השיב לחכמים שא"א ללמוד ממע"ש עצמו כיון שהוא נפדה בטהור ואילו לקוח טהור אינו נפדה, ואי נימא שכל דין לקוח טהור אינו נפדה הוא מדרבנן א"כ אי"ז פירכא לגבי דין לקוח טמא שהוא מדאורייתא. וכך משמע ברש"י ובתוס' בזבחים דף מט. דמדאורייתא אינו נפדה לקוח טהור בריחוק מקום ואפי' לפי רבנן.

אמנם התוס' בפסחים דף לח. כתבו שלפי רבנן לקוח טהור נפדה מדאורייתא, והקשו מהגמ' בזבחים דף מט. דאמרינן 'נטמא אין לא נטמא לא' ותרצו דהתם הוא מדרבנן. ותמוה דא"כ היאך ר' יהודה עביד פירכא מלקוח טהור שאינו נפדה הרי לרבנן גם לקוח טהור נפדה מדאורייתא.

והנה הרע"א בגה"ש שם הקשה מדוע התוס' בקושייתם הוצרכו להוכיח מהגמ' בזבחים שלקוח טהור אינו נפדה אף לרבנן, הרי זה מבואר בהדיא במשנה שר' יהודה השיב לחכמים שלקוח טהור בודאי אינו נפדה. ובאמת ילה"ק כך על הגירסא בגמ' בזבחים דמדייקינן 'נטמא אין לא נטמא לא' מדוע בעינן להך דיוקא הא זהו מפורש במשנה בסיפא.

אכן הדברים מתבארים בתוס' שאנ"ץ בפסחים שכתב דהא דר"י השיב לחכמים שלקוח טהור אינו נפדה היינו לשיטתו דפשיטא ליה שבמע"ש טהור אינו נפדה אבל רבנן באמת פליגי עליה אף בלקוח טהור שמדאורייתא הוא נפדה ע"ש. וכנראה שכך סברו התוס' בפסחים שכתבו שהוא דין דרבנן, ומה"ט הוצרכו להקשות מהגמ' בזבחים, ומיושב ג"כ קושיית הרע"א.

**ב**

**דברי הר"ש והתוס' בזבחים שהטעם שלקוח טהור אינו נפדה דהוי כאילו קנאם בירושלים, ומקשה על דבריהם**

והנה בגמ' בזבחים דף מט. מקשינן אליבא דרבי יהודה 'אמר ליה מר זוטרא בריה דרב מרי לרבינא ולא [מצינו טפל חמור מן העיקר] והרי מעשר דהוא נפדה ואילו לקוח בכסף מעשר אינו נפדה דתנן הלקוח בכסף מעשר שנטמא יפדה ר' יהודה אומר יקבר (נטמא אין לא נטמא לא) התם לא אלימא קדושתיה למיתפס פדיוניה'. והקשו הר"ש והתוס' מדוע לא מקשינן נמי לרבנן שמצינו טפל חמור מן העיקר במע"ש טהור, שלקוח טהור אינו נפדה ואילו מע"ש עצמו שהוא טהור נפדה[[1]](#footnote-1).

ותרצו הר"ש והתוס' וז"ל (הר"ש) 'דהאי דטהור נפדה ברחוק מקום ולא לקוח לא חשיב טפל חמור שהמעשר עצמו נפדה כדי לקנות בדמיו בירושלים בקר וצאן יין ושכר כדכתוב בכל אשר תאוה נפשך אבל אם לקח פירות חוץ לירושלים כדי לאוכלם בירושלים הרי זה כאילו קנאם בירושלים דלא חזו לפדייה' עכ"ל.

וצ"ב מה כוונתם 'כאילו קנאם בירושלים' הרי מע"ש עצמו שקנאו בירושלים נמי אפשר להוציאו מחוץ לירושלים ולפדותו מדאורייתא [דקליטת מחיצות דרבנן], וא"כ היאך לקוח חוץ לירושלים חמור ממע"ש שנכנס לירושלים ויצא, ואטו לקוח נחשב כאילו הוא עכשיו בירושלים וצ"ב.

עוד יל"ע מדוע הר"ש כתב כאילו **קנאם** בירושלים, הרי לא מצינו חומרא במע"ש שקנאו בירושלים, דאף מעשר שנקנה מחוץ לירושלים אינו יכול לפדותו בירושלים ואילו הציאו מחוץ לירושלים לעולם יכול לפדותו אף כשנקנה בירושלים, ומהו הגריעותא של לקוח בירושלים.

ועיקר דבריהם צ"ב מ"ט הא גופא לא חשיב שטפל חמור מן העיקר דלקוח נגמר פדיונו יותר מהעיקר.

והנה כסברא זו כתבו הר"ש והתוס' גם בדעת ר' יהודה דסבר שאף במע"ש טמא לא חשיב טפל חמור מן העיקר מה"ט, וז"ל 'והא דאמרי' בפרק הזהב גבי סלעין על דינרין דהכסף כסף ריבה, יש לחלק בזה שנגמר כאן פדיונו לגמרי וקנה פירות ממעות מעשר ואם היה טהור לא היה נפדה' וכו'. מבואר שיש סברא שכיון שקנה מע"ש נגמר פדיונו ולכך אינו נפדה, וזה כמש"כ כאן כאילו לקחן בירושלים, והויא חד סברא. וכך מתבאר בהדיא בדברי הר"ש שזה אותה סברא שכתב בדע' ר"י שכמו שאילו היה טהור לא היה נפדה כך לר"י אינו נפדה בטמא, ומבואר דסברא אחת היא ועיין, וצ"ב.

**ג**

**מצדד לבאר בדברי הר"ש ע"פ סברת השיטמ"ק, ודוחה זאת**

ויש שבארו בסברת הר"ש, דהנה מצאנו בדברי השיטמ"ק בזבחים שביאר את הטעם שלקוח אינו נפדה, וז"ל 'וי"ל דלקוח בכסף מעשר שלא נטמא ליכא ראיה, דהתם טעמא איכא משום דאמר רחמנא במעשר טהור שפודין אותו חוץ לירושלים היינו בשביל טורח הדרך שחס רחמנא על טרחו כדכתיב כי ירחק ממך המקום וזה שלקח מן הכסף פירות ברחוק מקום כדי לאוכלו בירושלים א"כ גלה דעתו דאינו חס על טרחו לפיכך אינו נפדה כשהוא טהור אבל בלקוח בכסף מע"ש שנטמא אח"כ דלא חזי לאכילה שייך ביה פדיון דלא תוכל שאתו דה"פ דקרא כי ירחק ממך המקום דהיינו חוץ לירושלים או אפי' בירושלים כגון לא תוכל שאתו דהיינו שנטמא דאין שאת אלא אכילה כדכתיב וישא משאת ונתת בכסף פירוש דנפדה' עכ"ל. מבואר בדבריו שהטעם שלקוח טהור אינו נפדה דכיון שגלי דעתיה שלא חס על טרחו אין לו פדיון.

ובנוסח אחר י"ל כעין דברי השטמ"ק, שהתורה נתנה דין פדיון פעם אחת בשביל שיוכל לאכול בירושלים ואם פדאו פ"א, שוב לא התחדש דין פדיון על הלקוח[[2]](#footnote-2).

ולפי"ז מש"כ הר"ש 'כאילו קנאם בירושלים' כוונתו להוכיח שפדיון מע"ש אינו סברא שעצם קדושת המע"ש הוא דבר שאפשר לפדותו, אלא זהו חידוש שהתורה הקילה במע"ש שאפשר לפדותו וזהו הטעם שבירושלים אינו נפדה דלא התחדש פדיון בירושלים שאין לו טורח, ומה"ט נמי הלקוח חוץ לירושלים אינו נפדה כיון שהוא גילה דעתו שאינו חס על טרחו ובכה"ג לא התחדש ביה דין פדיון.

אמנם זהו דוחק גדול בלשון הר"ש דהעיקר חסר מן הספר. ועוד שלפי"ז אינו מובן מה שדייקנו בדברי הר"ש שהסברא של ר"י 'שנגמר פדיונו' היא אותה סברא שלרבנן לקוח טהור אינו נפדה. [והרי לדע' ר"י מבואר בהדיא בדברי הר"ש שהטעם הוא שנגמר פדיונו ולא משום שלא התחדש פדיון ומשמע שה"ה לרבנן, וגם שבסברא לא שייך לומר לר"י שהטעם שלא התחדש עוד פדיון דבטמא ליכא האי סברא כמש"כ השיטמ"ק וצ"ע].

**ד**

**מקשה שישנם סברות הפוכות בין לקוח למע"ש שנכנס לירושלים**

עוד ראיתי מקשים, דלכאו' יש סברות הפוכות בין מע"ש בירושלים ללקוח בכסף מעשר, דלקוח טהור חמיר שאינו נפדה אפי' מחוץ לירושלים ואפ"ה בטמא פשיטא לרבנן שנפדה, ואילו מע"ש שנכנס לירושלים קיל טפי שאם הוציאו מחוץ לירושלים יש לו פדיון מה"ת ומאידך לגבי טומאה בעינן דרשא מיוחדת דלא תוכל שאתו שאפשר לפדותו כשהוא טמא ודו"ק.

**ה**

**דברי החזו"א שדין לקוח אינו נפדה הוא דווקא כשקנאו בירושלים, ומוכיח מדברי הר"ש והתוס' שלא כדבריו**

והנראה בזה, בהקדם, דהנה החזו"א (דמאי סי' ג' סק"ו) כתב דהא דהלקוח אינו נפדה היינו דווקא כשקנאו בירושלים דאינו נפדה אפי' מחוץ לירושלים אבל אם קנאו מחוץ לירושלים נפדה אפי' טהור ורק מדרבנן אינו נפדה. והביא ראיה ממש"כ הראב"ד בהשגות (פ"ד ה"ב) שפרי שני שחללו על פרי ראשון בדיעבד מחולל ורק לכתחילה אסור לחלל, ותקשי לשיטתו מהמשנה דלקוח טהור לכו"ע אינו מתחלל מה"ת, ובהכרח שהמשנה מיירי שקנה בירושלים ולכך מדאורייתא אינו מתחלל אבל כשקנה חוץ לירושלים הוי דין דרבנן שאינו מתחלל ובזה מהני החילול בדיעבד כמש"כ הראב"ד[[3]](#footnote-3). ובזה תירץ החזו"א את קושיית התוס' בב"מ דף נה: מהמשנה בדמאי שלקוח נפדה, דהתם מיירי בלקוח חוץ לירושלים ולכך נפדה מה"ת, אמנם התוס' הנז' תרצו דהתם מיירי שדעתו לחזור ולפדותו כמו שהבאנו בהערה לעיל. וע"ש.

וביאר החזו"א שהטעם בזה, דלקיחה בירושלים זהו גמר מצוותו ולכך א"א לפדותו חוץ לירושלים משא"כ לקיחה מחוץ לירושלים אכתי מחוסר הבאה לירושלים ומש"ה נפדה מה"ת. ועי' להלן בביאור הגדר בזה.

אולם בדברי הר"ש והתוס' בזבחים משמע בהדיא שאין חילוק בין לקוח בירושלים ללקוח מחוץ לירושלים, דכתבו שלקוח חוץ לירושלים הוי כאילו קנאו בירושלים, ומבואר דתרוייהו אינם נפדין מה"ת. וכבר עמד ע"ז החזו"א שבתוס' בזבחים מבואר שלא כדבריו ע"ש.

**ו**

**מבאר שאדרבה הר"ש והתוס' סברו כיסוד סברת החזו"א, וזהו ביאור סברתם 'כאילו קנאן בירושלים'**

אכן נראה שאדרבה בדברי הר"ש והתוס' מבואר בהדיא שסברו כיסוד סברת החזו"א שבלקוח בירושלים יש יותר סברא שלא יפדה משום שנגמר מצוותו, שכתבו **כאילו קנאן בירושלים** מבואר שבקנאן בירושלים הוא פשוט יותר שאין לו פדיון, אלא שחדשו התוס' והר"ש שאף לקוח חוץ לירושלים הוא כאילו קנאו בירושלים וחשיב שנגמר מצוותו אע"פ שקנאו מחוץ לירושלים. ונמצא זה גופא כוונתם שלקוח נחשב 'כאילו קנאו בירושלים', שבלקוח בירושלים פשיטא שאינו נפדה כיון שנגמר מצוותו וחדשו הר"ש והתוס' לאפוקי מדברי החזו"א שאף לקוח חוץ לירושלים יש לו דין כאילו לקחו בירושלים. [וביאור הדברים יתבאר אי"ה באות ז-ח].

ובזה מדוקדקים דבריהם כמין חומר, שלא כתבו שלקוח חשיב כאילו נכנסו הפירות לירושלים שאין פדיון בירושלים, דלדברינו אין כוונתם לומר שהוא כמו פירות בירושלים שאין להם פדיון, אלא שלקוח חוץ לירושלים הוא כמו לקוח בירושלים שא"א לפדותו אף מחוץ לירושלים כיון שנגמר מצוותו וז"ב.

ומיושב מה ששאלנו באות ב' היכן מצינו גריעותא במע"ש שקנאו בירושלים, דהגריעותא בזה הוא כסברת החזו"א שאם קנאו בירושלים נגמר מצוותו טפי מקנאו חוץ לירושלים, ובדין זה גופא של לקוח יש יותר גריעותא כשקנאו בירושלים מקנאו חוץ לירושלים. וכמו"כ מיושב מה ששאלנו שמע"ש שנקנה בירושלים יכול להוציאו ולפדותו דקליטת מחיצות דרבנן, דלדברינו אין כוונת הר"ש כלל לדמות זאת למע"ש שבירושלים אלא למע"ש שנקנה בירושלים.

ועפ"ז יתבארו דברי התוס' בב"מ [שהבאנו בהערה 2] שבאופן שדעתו לחזור ולפדות את הפירות יכול לפדותם ולית בהו דינא דלקוח, ומשום שבכה"ג לא חשיב שנגמר מצוותו לאכילה דמתחילה דעתו לחזור ולפדותם ולא להעלותם לירושלים ולאוכלם.

**ז**

**מחדש שלקוח נחשב שיש קדושה בגוף הפירות ואינו קדושת דמים ולכך לית ביה פדיון, ומקשה על נוסח זה**

ובביאור סברא זו 'שנגמר מצוותו', היה נראה לומר דהא דאפשר לפדות מע"ש הוא משום שקדושתו היא קדושת דמים ולא קדושת הגוף אבל כשלוקח פירות חייל עלייהו קדושת הגוף, ולכך לא שייך בהו פדיון כלל דאין הקדושה חלה כלפי הדמים אלא על עצם הפירות, והטעם בזה שכשמעמיד את הפירות לאכילה ומסיים את קדושת המע"ש על פירות אלו חל קדושה על עצם הפירות ולא בתורת דמים בעלמא ומש"ה לא שייך ביה פדיון. וכסברא זו משמע בדברי החזו"א שם.

ולפי"ז יתבארו הדברים, שבלקוח בירושלים פשיטא להו להר"ש והתוס' שחל קדושת הגוף על הפירות משום שעומד לאכילה בירושלים אבל לקוח מחוץ לירושלים שאינו עומד עכשיו לאכילה יש סברא שלא יחול ע"ז קדושת הגוף, וע"ז כתבו הר"ש והתוס' שהוא כאילו לקחן בירושלים דכיון שסו"ס העמיד פירות אלו לאכילה חייל עליה קדושת הגוף אע"פ שעדיין לא העלה את הפירות לירושלים.

אמנם צ"ע בגדר זה, דא"כ מדוע יכול לפדות לקוח טמא הרי כבר חל קדושת הגוף על הפירות ולא שייך בהו פדיון, ודוחק לומר שחוזר ונעשה קדושת דמים וצ"ע.

עוד ראיתי שואלים, מהגמ' בפסחים דף לח. דאיתא התם שאדם יוצא ידי חובתו במצה של מע"ש משום שיכול לפדותו ואפי' בלקוח שאינו יכול לפדותו יוצא י"ח מצה משום ש'שם מעשר חד הוא' ע"ש ברש"י, ואי נימא שלקוח אינו בכלל דין פדיון דהוי כקדושת הגוף א"כ מהו סברא זו ששם מעשר חד הוא.

**ח**

**מבאר שאף שלקוח הוא קדושת דמים מ"מ עצם זה שהעמיד את הפירות לאכילה אינו יכול לפדותם**

ונראה מוכרח מזה, שאין הגדר בלקוח שכבר חל עליו קדושת הגוף ואינו בר פדיון כלל, אלא שאף שמצד החפצא שייך בו פדיון דקדושתו היא קדושת דמים, מ"מ מחמת עצם זה שהמע"ש עומד לאכילה אין בו דין פדיון דצריך לקיים את אכילתו, והתחדש בדין לקוח שמע"ש שהעמידו לאכילה נגמר מצוותו ואין לו דין פדיון. והיינו דכל פירות מע"ש עצמם אינם עומדים בהכרח לאכילה דדלמא הוא רוצה לפדותם אבל כשלקח פירות והעמידם לאכילה צריך לקיים את דין אכילתו ולא לפדותם.[[4]](#footnote-4)

[והיה אפ"ל ביותר, שכל הזכות של הבעלים לקנות במע"ש פירות הוא בשביל לאוכלם ובלא זה אין לו זכות מע"ש כלל ולכך בהכרח שבקניית הפירות הוא מעמידם לאכילה דבלא"ה אין לו זכות לקנות פירות. אך בדברי התוס' בב"מ שכתבו שאם דעתו לחזור ולפדותם יכול לפדותם מוכח שיש לו זכות לקנות פירות גם ע"ד לחזור ולפדות].

ולפי"ז יתבארו דברי הר"ש והתוס' בזבחים בדרך זו, שלקוח בירושלים שעומד לאכילה פשיטא שאין לו פדיון דאסור לבטל את דין אכילתו, אבל כשלקחו בירושלים אע"פ שצריך להעלותו לירושלים ואינו עומד עכשיו לאכילה חשיב כאילו קנאן בירושלים דכיון שקנה מידי דבר אכילה נגמר מצוותו לאכילה ואין לו פדיון.

ומש"ה כתבו התוס' בב"מ הנ"ל שאם לקח פירות ע"ד לחזור ולפדותם אין בזה דין לקוח, ומשום דבזה לא העמידם לאכילה.

וע"פ נוסח זה יש מקום ליישב מה ששאלנו [באות ב] מדוע דין זה שכאילו לקחן בירושלים לא נחשב שטפל חמור מן העיקר, דלדברינו י"ל שכיון שעצם הדין קדושה של לקוח אינה עדיפה על הקדושה של הפירות עצמם דלא חייל ביה קדושת הגוף אלא שיש סברא חיצונית שכיון שעומד לאכילה אינו בר פדיון, מש"ה לא חשיב חומרא בעצם הלקוח הטפל יותר מן העיקר ודו"ק.

ובאמת הדברים אינם ברורים אצלי כה"צ, שהרי אין פס' שלקוח אינו בר פדיון והויא סברא בעלמא, וא"כ היכי ילפי' מסברא דין זה וה' יאיר עיני. אמנם כתבתי את גדר הדברים הנלע"ד מתוך דברי הראשונים.

ט

**מחלק בין לקוח למע"ש שנכנס לירושלים, שהטעם שאינו נפדה דלא חידשה התורה היתר לפדותו כשאין לו טורח**

אמנם במע"ש עצמו שנכנס לירושלים שאינו נפדה, נראה שאין הגדר בזה שחל בו דין שעומד לאכילה ולכך אינו נפדה, אלא שלא התחדש דין פדיון אלא עד שנכנס לירושלים בשביל טורח הדרך אבל בירושלים שיכול לאוכלו וליכא טורח הדרך לא הקילה התורה שיוכל לפדותו, והראיה לזה מהא דאיתא במכות דף יט: דאצטריך קרא למעוטי מע"ש שנמצא בפסיעה אחת לפני ירושלים, ומבואר שאף שעדיין אין בו דין אכילה דא"א לאוכלו בפסיעה אחת מחוץ לחומה אפ"ה ס"ד שאין לו פדיון ומשום דכבר ליכא טורח הדרך. [אמנם כעת שניתי סוגיא זו של דין פדיון בירושלים, וכתבתי את גדר הדברים בארוכה בעז"ה בסימן ? ואכמ"ל].

ובזה מיושב מה ששאלנו באות ה' שמע"ש בירושלים ולקוח הוו סברות הפוכות, דלדברינו הוו גדרים חלוקים, דהא דלקוח אינו נפדה הוא משום שעומד לאכילה ומש"ה פשיטא שטמא לא נחשב שעומד לאכילה ואפשר לפדותו, אבל מע"ש שנכנס לירושלים הטעם שא"א לפדותו הוא משום שלא התחדש פדיון אלא בשביל טורח הדרך ומש"ה אם הוציאו שיש לו טורח הדרך יכול לפדותו, אבל כשנטמא בירושלים צריך פס' לחדש שאף בשביל סיבה אחרת שאינה משום טורח הדרך נמי יכול לפדות.

1. ויש גירסא בגמ' בזבחים 'נטמא אין לא נטמא לא' דבאמת הקושיא גם לרבנן ממע"ש טהור. והקשה הר"ש על גירסא זו מהא דאיתא בתוספתא שרבנן הקשו לר"י שמצינו טפל חמור מן העיקר ומבואר שלרבנן לא חשיב טפל חמור מן העיקר. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לעיין בנוסח זה, דהנה התוס' בב"מ דף נה: כתבו [וכ"ה בעוד ראשונים שם בשיטמ"ק] שאם מחלל מעות על פירות ודעתו בשעת החילול לחזור ולפדות את הפירות מותר לפדותם וליכא בזה דינא דלקוח, דכל דין לקוח בכסף מעשר אינו נפדה הוא רק כשדעתו לאוכלו ע"ש.

   וכך נקט הפני יהושע שם בדעת רש"י, דהנה רש"י שם כתב שעדיף לפדות את הפירות ולהעלות את כסף החילול לירושלים דכתיב וצרת הכסף, והקשו התוס' דהא במשנתינו בדין לקוח מבואר להיפך שלקוח צריך להעלותו ולא לפדותו, וביאר הפנ"י שרש"י מיירי שדעתו לחזור ולפדות את הפירות ובזה ליכא דינא דלקוח ע"ש. ונראה שגם התוס' למדו כך בשיטת רש"י [כמש"כ סברא זו בסוף דבריהם], ולכך לא הקשו על עצם הדין של רש"י שא"א לפדות לקוח בכסף מעשר אלא כל קושייתם שמצאנו איפכא בלקוח בכסף מעשר, וגם לשיטתם מוכרח חילוק זה מהא דלר"מ אפשר לפדותו ע"ש ופשוט.

   ומעתה לפי הסברא שכתבנו שלקוח אינו נפדה משום שהתורה חידשה דין פדיון פעם אחת ולא ניתן ליפדות שתי פעמים א"כ מה יועיל שהוא מכוין לחזור ולפדות הרי לא ניתן זכות זו לאחר שכבר פדה.

   אכן לפי הנוסח של השיטמ"ק א"ש, שעיקר הסברא שאם פדה גלי דעתיה דלא חייס על טרחו אבל כשדעתו לחזור ולפדות לא גלי דעתיה שאינו חס על טרחו דאדרבה הוא מתכנן עוד לפדותו בשביל שלא לטרוח. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש לדחות את הוכחה זו, לפי"מ שהבאנו באות א' ששיטת התוס' בפסחים והתוס' שאנ"ץ שלרבנן לקוח טהור מתחלל והא דר' יהודה השיב להם מלקוח טהור היינו דלשיטתו הוא פשיטא שאינו מתחלל, ויתכן שכך שיטת הראב"ד [אמנם עי' בראב"ד בשיטמ"ק בב"מ שכתב שהוא מדרבנן]. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולכאו' גדר זה אינו מחודש כ"כ דמצאנו כה"ג כמש"כ בסי' ? ע"ש. ואין אתי הזמן להאריך עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)