גדר הדין בכל הדברים שאינם בטלים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

אור ליום ה' ד' אדר תשס"ד

בגדר דינא דדשיל"מ לא בטל ושאר האיסורין האוסרין במשהו, ודינא דדבר חשוב לא בטל ומב"מ דלא בטל לר"י

**א'**, בביאור ד' שו"ת הרא"ש, דחלוק הוא גדר דינא דטבל לא בטל, מגדר דינא דדבר חשוב לא בטל. **ב'**, בטעם הא דדברים החשובין לא בטלי אף בשאינו מינו, ואילו דשיל"מ וטבל בטלי בשאינו מינו, (ובביאור דעת ר"ת בדין דשיל"מ בשאינו מינו ובשאין ממשו קיים), ובביאור ד' רש"י והרא"ש בטעם הא דטבל בטל בשאינו מינו. **ג'**, כמה דוכתי דמצינו שחלוק גדר דינא דדברים החשובין לא בטלי מגדר הדין באיסורים שאוסרין במשהו. **ד'**, בביאור החילוק שבין דינא דמב"מ לא בטל לדין האיסורין שאוסרין במשהו, וביאור בכמה דוכתי לפ"ז.

**א'**

א] בשו"ת הרא"ש כלל ב' ס"ב כתב, ז"ל, וא"ת מ"ש מההיא דפ' הקומץ רבה אמר ר"ש שזורי פעם אחת נתערב לי טבל בחולין ואמר לי ר"ט לך קח מן השוק ועשר עליו, אבל מטבל גמור לא הי' יכול לעשר עליו, דהתם שאני כיון שנתערב בטל לי' הטבל מדאורייתא, אבל בההיא דחלה כיון דשאור לטעמא עביד לא בטיל, וגם אותם ככרות חשיבי ולא בטלי כר' עקיבא דאמר אף ככרות של בעה"ב, הלכך יכול להפריש מטבל גמור עליהן, עכ"ל.

וד' הרא"ש צ"ע רב, דלכאו' מה שחילק בין ההיא דר"ש שזורי לההיא דשאור, הוא דבההיא דר"ש שזורי מדאורייתא ה"ז בטל, ואילו שאור אינו בטל מדאורייתא, וזה כמש"כ בפי' הר"ש פ"ג דחלה מ"ח, דאין השאור בטל בעיסה דטעם כעיקר דאורייתא, (כצ"ל שם), ולפ"ז תמוה מהו שכתב הרא"ש דגם אותם ככרות חשיבי ולא בטלי, וע"כ יכול להפריש מטבל גמור עליהם, הרי הא דככרות לא בטלי נמי הוי זה דינא דרבנן, וא"כ מ"ש משאר טבל שנתערב בחולין שא"א להפריש עליו מטבל גמור, וכבר תמה בזה הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סי' שכ"ד, והבית מאיר באו"ח סי' תמ"ב ס"ה וביו"ד סי' שכ"ד סי"א.

והנה אמנם פשטות ד' התוס' שלהי מעילה הוא דהא דדבר חשוב אינו בטל הוי זה דינא דאורייתא, אך להלן סוסק"ב נת' דיש לדחות הראי' מד' התוס', וכ"ה דעת הראבי"ה בפסחים סי' תט"ו, והבאנו דבריו בדברינו בדין קבוע שאינו ניכר סק"ט, עיי"ש, והבאנו שם גם ד' יחוסי תנאים ואמוראים ע' ר' יצחק שנראה דעתו דבע"ח לא בטלי מדאורייתא,[[1]](#footnote-2) אך ק' לישב כן ד' הרא"ש, שהרי הרא"ש בחולין פ"ז סו"ס ל"ה כתב להדיא לא כן, ז"ל, דמדאורייתא ל"ש דבר חשוב ול"ש שאין חשוב דאורייתא חד בתרי בטל, עכ"ל.

ועיי"ש בבית מאיר ביו"ד שם שכתב בזה, ז"ל, צ"ל דנמי ר"ל על דרך זה, דדבר חשוב חשיב יש לו עיקר בדאורייתא ע"י שהוא חשוב קבוע דרבנן וקבוע הוא ד"ת, א"נ מפני שדין קבוע נלמד מן זורק אבן לנכרי אף דשם העיקר מה דלא בטל משום דמינכר במקומו, מ"מ יש נמי טעם חשיבות דדבר חשוב גבי' להכי מיחשב עיקר בדאורייתא, משא"כ מה דלא בטל משום דיש לו מתירין זה חשוב לי"ל עיקר בדאורייתא, עכ"ל.

והנה הבית מאיר פירש כן לפי גירסתו בד' הר"ש, דאין השאור בטל בעיסה עיקר דאורייתא, ופי' הבית מאיר דמכוון הר"ש הוא דהא דמחמץ לא בטל אינו אלא מדרבנן אך יש לו עיקר בדאורייתא, וזש"כ דה"נ הא דככרות לא בטלי יש לזה עיקר בדאורייתא, אך באמת ט"ס נפלה בד' הר"ש שלפנינו וצ"ל "טעם כעיקר דאורייתא", ולפ"ז לא מצינו בד' הר"ש דסגי בהא דיש לו עיקר בדאורייתא, דמה"ט ל"ח כמן החיוב על הפטור, אך מכח ד' הרא"ש שכתב דמשום דינא דככרות לא בטלי ל"ח כמן החיוב על הפטור, הרי בע"כ לומר כן, דאף דרק מדרבנן הוא דלא בטלי, מ"מ מהני זה דלא ליהוי כמן החיוב על הפטור.

ב] ונ' בביאורו, עפמש"נ כבר בכ"ד, דחלוק הוא גדר דינא דדבר חשוב לא בטל, מגדר דינא דדשיל"מ לא בטל, דהא דדבר חשוב לא בטל היינו דמשום חשיבותו אינו בטל בתערובת, ומדרבנן לי"ב דין ביטול, אך הא דדשיל"מ לא בטל, היינו דהגם דהאיסור אינו דבר חשוב וה"ה בטל בתערובת, מ"מ מדרבנן לא סמכינן על הביטול, משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, דמה"ט אין לנו לאכול על סמך הביטול, וע"כ הגם שה"ז בטל מ"מ מדרבנן אסור אף לאיסור הבטל.

ונת' לפ"ז ד' הר"ן בביצה ספ"ג, שכתב שהוא חוכך אי אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, כיון דקי"ל דאפי' באלף לא בטל, ואפשר דהתם שאני דאיתחזק איסורא, ובפ"ק דביצה מסיק דאזלי' בתר רובא, אך הרשב"א בס' עבוה"ק כתב דלא אזלי' בתר רובא, וכ"ה גם בבעה"ע שחיטה ח"ב בדיני הכשר הבשר, והמל"מ ספ"ז ממעילה הק' ע"ז, מהמבו' בזבחים דע"ג: דאף באיסורין שאינן בטילין אזלי' בתר רובא, וכתב דס"ל להר"ן דיש חילוק בין דשיל"מ לשאר איסורין שאינן בטילין, דבדשיל"מ לא אזלי' בתר שום רוב, ועיי"ש שדן לומר לפ"ז דמטבע דחשיב שאין לו ביטול אפי' מה"ת לדעת תוס' שלהי מעילה, לא מהני לי' רוב, והשעה"מ פ"ד מיו"ט הכ"ד כתב ע"ז שזה דוחק, שהרי הר"ן תלי טעמא משום דאפי' באלף לא בטיל, וה"ט הרי שייך נמי בבע"ח, ועיי"ש שכתב לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן.

ונת' בזה דלכאו' ד' הר"ן פשוטים, וכמו שעמד בזה בס' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות ד', דחלוק טובא הא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, מהא דדשיל"מ לא בטיל, דהא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, הרי היינו דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, ול"ש בהו התירא דביטול ברוב, וע"כ ל"ש כלל לומר דכ"ה דלא בטלי ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רוב, דהרי הא דלא בטלי הוא דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, וזה אינו טעם רק לגבי דין ביטול ברוב, אך אין טעם כלל דלא ניזל בהו בתר רובא, ומשא"כ בדשיל"מ דמה דאינו בטל, הרי לאו היינו דל"ש בי' ביטול ברוב, דהרי אי"ז כלל דבר חשוב, וה"ה בטל שפיר בתערובת, אלא היינו דהחמירו חכמים שלא לסמוך בזה על ביטול ברוב, כיון שיש לנו היתר לאח"ז ועד שתאכלנו וכו', הרי דה"נ אין לנו לילך בזה בתר הרוב.[[2]](#footnote-3)

?וצ"ע בזה בד' ר"פ בהגהת סמ"ק מ' רי"ד, דלכאו' מבו' בדבריו די"א דבדבר חשוב לא אזלינן בתר רוב, והוכיח לא כן, מהא דבדשיל"מ אזלינן בתר רוב, ונ' מדבריו דדמי זל"ז, ואם לא אזלינן בתר רוב בדשיל"מ, ה"נ לא אזלינן בתר רוב בדברים החשובין, אך י"ל דכונתו להוכיח בדרך ק"ו?.

ולפ"ז נ', דזהו ביאור ד' הרא"ש, דשאני דינא דטבל אוסר במשהו, דגדר הדין הוא דהגם דה"ז בטל, מ"מ כל משהו מן האיסור ה"ז אסור, וע"כ כיון דאף מדרבנן ה"ז בטל, ע"כ ל"מ להפריש מן החיוב עליו, ומשא"כ בדינא דדבר חשוב לא בטל, דגדר הדין הוא דמדרבנן אינו בטל כלל בתערובת, וחשיב כאיתא בעיני', הרי דמדרבנן הוי כחיוב גמור, וע"כ שפיר מצי להפריש מן החיוב עליו.

וצריך להוסיף בזה מש"כ האורים גדולים, שציין לו בגליון הגרע"א יו"ד סי' שכ"ד לש"ך סק"כ, והועתק בשו"ע החד' שם, דכל הך דינא דא"א להפריש מטבל גמור על טבל שנתערב בחולין, אי"ז אלא דין דרבנן, דמדאורייתא ל"ח כמן החיוב על הפטור, כיון דאף הטבל שנתערב אכתי עיקר חיובו קיים, שהרי אם יוכר יהא בטבלו, ואך מדרבנן הוא דחשבי' לי' כמן החיוב על הפטור, וכתב שם לפ"ז דהא דמחמץ לא בטיל אינו אלא מדרבנן, ואפ"ה שפיר אפשר להפריש עליו מטבל גמור, עיי"ש בטעמו, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהגם דהא דככרות לא בטלי אינו אלא מדרבנן, אפ"ה מצי להפריש עליהן מטבל גמור ול"ח כמן החיוב על הפטור.

אך עיקר הדברים צ"ע מסוגיא דב"מ דנ"ג., דמ' דהוי זה דינא דאורייתא, וע"כ גזרו שמא יבא לידי כך, וגם העירו לד' תוס' הרא"ש שם שכתב, ז"ל, דלא עבידי אינשי דליטעו וכו' והכל בקיאין בדין הפרשת תרומה שאין מפרישין מן החיוב על הפטור ויאכיל של טבל לכהן, עכ"ל, ונ' להדיא דהוי זה דינא דאורייתא, וצ"ע בזה.

ועד"ז יל"פ ד' התוס' בשלהי מעילה, דאהא דתנן דפרוטה של הקדש שנפלה לתוך הכיס וכו', כתבו התוס', ז"ל, תימה וליבטיל האי פרוטה של הקדש שנפלה, וכ"ת דבר שיש לו מתירין הוא ע"י פדיון ואפי' באלף לא בטיל, הא ליכא למימר דדשיל"מ דרבנן הוא, וצ"ל דליכא אלא חד בכיס דליכא ביטול, א"נ מטבע חשיב ולא בטיל, עכ"ל.

והנה האחרונים ברכת הזבח שם, מל"מ פ"ז ממעילה ה"ז, פר"ח יו"ד סי' ק' סק"ג, למדו מד' התוס' דהא דמטבע לא בטיל הוי זה מדאורייתא, דאי ל"ה זה אלא מדרבנן היאך מהני זה לחייבו במעילה, וביותר שהרי התוס' עצמם כתבו דאין לפרש הטעם משום דשיל"מ, כיון דאי"ז אלא מדרבנן, וא"כ בע"כ דהא דמטבע לא בטיל הוי מדאורייתא.

אך בשו"ת משיב דבר ח"א סי' ??? וח"ב סי' ע"ד, כתב לפרש בד' התוס' דלעולם הא דמטבע לא בטיל ל"ה אלא מדרבנן, ואפ"ה שפיר מהני זה לחייבו במעילה, דהוי כמו שהקדישו חכמים את הממון להקדש, דמועלין בו, ועיי"ש מש"כ לבאר לפ"ז מ"ט לא ניח"ל להתוס' לפרש דהטעם הוא משום דדשיל"מ לא בטל, וצ"ב.

ולפמש"נ יל"פ בזה, דהגם דהא דמשום הא דדבר חשוב לא בטל מועלין בו, היינו משום דמדרבנן לא בטל המטבע כלל וחשיב כאיתי' בעיני', וע"כ מדרבנן אתי הוי המטבע דהקדש, וע"כ הוא דמועלין בו, ומשא"כ בדינא דדשיל"מ לא בטל, דהיינו דהגם דה"ז בטל בתערובת מ"מ אסרו חכמים לסמוך על הביטול, הרי דכיון דאף מדרבנן קיים הביטול, הרי שאף מדרבנן ל"ה המטבע דהקדש, וע"כ אי"ז טעם שימעלו בו, וא"ש היטב ד' התוס', ואך שד' התוס' באו סתומים.

**ב'**

ג] והנה עיי"ש בבית מאיר שכתב עוד, ז"ל, וזה נמי לענ"ד טעם ההבדל מה דקי"ל דדברים החשובין אפי' שלא במינם אינם בטלים ודשיל"מ אך במינו, ודו"ק, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דהנה בטעם הא דדשיל"מ אינו אסור אלא במינו, מצאנו בשטמ"ק ב"מ דנ"ג. שהביא ד' תוס' שאנץ ותוס' הרא"ש, ז"ל, דכיון שנתערב שלא במינו וליכא נותן טעם אין שמו עליו ובטל, עכ"ל.

והנה בפשוטו מכוון ד' הראשונים הוא, דבתערובת דמבשא"מ כיון שנאבד טעם האיסור, ע"כ בטל האיסור לגמרי, ושרי אף אם הוי דשיל"מ, ועי' כן בפרישה סי' ק"ב סק"ג ובפנ"י ביצה דל"ח ובפליתי סי' ק"ב שכתבו דהוא משום דבמב"מ לא נתבטל ענין האיסור כי טעמו כמקדם, ומשא"כ מבשא"מ שנתבטל טעמו ע"כ בטל אף בדשיל"מ, אך הנה לפ"ז לכאו' ל"ה תלי במב"מ בשמא אלא במב"מ בטעמא, אך הש"ך סי' ק"ב סק"ג הוכיח מד' הראשונים דלענין זה תלי בשמא, וכבר העיר כן הפמ"ג בסי' ק"ב ע"ד הפנ"י, ועמד בזה גם הברוך טעם בשער התערובת דין ג' פ"א, וע' בס' יד"י סי' ק"ב מש"כ לבאר בזה, וצ"ב.

עוד ילה"ע ע"ז, דהנה הרבה מן הראשונים הקשו בסוגיא דביצה דל"ח דאמרו שם דאין מים ומלח בטלים לגבי עיסה משום דהוי דשיל"מ, שהרי הוי זה מבשא"מ, ודשיל"מ אינו אסור אלא במינו, ע' בדבריהם, והנה אי נימא דהא דדשיל"מ אינו אסור במבשא"מ הוא משום שנתבטל טעמו וע"כ נתבטל כל עיקר האיסור, הרי לכאו' ל"ק כלל מהתם, שהרי כבר כתבו התוס' בביצה דל"ח. ד"ה ולבטיל, דהמים ומלח נותנים טעם בעיסה, ומה שהן בטלין בה, הוא משום דלענין תחומין אין האיסור תלוי בטעם אלא בשם בעלים על החפץ, ע' בדבריהם, ועכ"פ כיון שהמים ומלח נותנים טעם בעיסה, הרי שפיר יש לאסור בזה משום הא דדשיל"מ אף דהוי מבשא"מ, שהרי כל הא דדשיל"מ מותר במבשא"מ הוא משום שאין טעמו ניכר ובטל כל עיקר האיסור, אך התם דניכר טעמו, הרי שהגם שאין האיסור תלוי בטעם, מ"מ לא גרע זה ממב"מ דאינו בטל בדהוי דשיל"מ, וכבר עמד בזה בספר יד"י סי' ק"ב.

ועיי"ש שכתב שמצא שתי' כן הרמב"ן במלחמות פ' כיצד צולין והשטמ"ק בנדרים דנ"ז, ופירש כן גם מכוון ד' הר"מ שהביא בשו"ת הרא"ש כלל ב' ס"א, אך באמת נ' דהרמב"ן והשטמ"ק לא נתכונו כלל לזה, ע' בדבריהם שכתבו דכיון דבכל התורה מבשא"מ אסור בנו"ט, ע"כ אף החמירו בזה בדשיל"מ, עיי"ש, וגם בד' הרא"ש נ' שאין כונתו לזה, שהרי הוצרך להא דעבידי לטעמא, ולא כתב בפשיטות שהוא נו"ט, ולהלן סק"ד נת' ד' הרא"ש בע"א, אך בד' הר"ש שביעית פ"ו מ"ג יל"פ שכונתו לזה.

גם ילה"ע ע"ז, ממשה"ק הראשונים ע"ד הרי"ף שפירש דהא דפת שאפאה עם הצלי אסור לאכלה בכותח, הגם דריחא לאו מילתא הוא, הוא משום דהוי דשיל"מ, והק' ע"ז הראשונים דבמין בשאינו מינו אף דשיל"מ בטל, ואי נימא דהא דדשיל"מ אינו אוסר בשאינו מינו הוא משום שנתבטל טעמו וע"כ נתבטל כל עיקר האיסור, הרי ל"ש ה"ט התם, שהרי באמת טעמו ניכר, ודמה"ט למ"ד דריחא מילתא ה"ז אסור, והגם דלמ"ד ריחא לאו מילתא אין הריח חשוב כטעם לאסור, מ"מ בדשיל"מ שה"ז אוסר, אין לנו להקל טפי במבשא"מ, שהרי בה במידה שהריח אוסר, לא נתבטל טעמו.

ואשר ע"כ נ' בביאור ד' הראשונים, שכונתם הוא ע"ד מש"כ הרמ"א בתורת חטאת כלל מ' ס"ו, ז"ל, כתב באו"ה כלל כ"ח הא דחתיכה הראוי' להתכבד וברי' אינה בטלה דוקא במינן אבל שלא במינן הוי בנו"ט, דומיא דדבר שיל"מ שבטל באינו מינו, עכ"ל, ואינו נכון וכו', ומה שהביא ראי' מדשיל"מ נ' לחלק דשאני התם שאין החשיבות מצד האיסור עצמו אלא מאחר שיהי' לו היתר אח"כ לא רצו חכמים שיתבטל, וכל שנתערב שלא במינו אין ההיתר נקרא על דבר האסור אלא על שם דבר שנתערב בו והוי כמו שאין לו מתירין, עכ"ל, והובא בש"ך ובט"ז ביו"ד סי' ק"ב, ויסוד הדברים בזה הוא, דבתערובת מבשא"מ נקרא שם התערובת ע"ש הרוב, והמיעוט בטל שמו לגמרי, ומשא"כ בתערובת דמב"מ לא בטל שם המיעוט, וע"כ לא אסרו בדשיל"מ רק במב"מ שעדין האיסור קיים.

ונ' דזהו מש"כ הראשונים דהא דדשיל"מ בטל בשאינו מינו הוא, "כיון שנתערב שלא במינו וליכא נו"ט אין שמו עליו ובטל", והיינו כפי הנ"ל, דבתערובת דמבשא"מ נקבע שם התערובת ע"פ הרוב, ובטל שם המיעוט האסור, וע"כ אין לאסור בזה בדשיל"מ, כיון דחשיב דליכא איסור כלל,

ונמצא לפ"ז דאין טעם החילוק בין מב"מ למבשא"מ, משום הא דבמב"מ הטעם קיים ובמבשא"מ אין טעמו קיים, אלא טעם החילוק הוא דבמב"מ שם האיסור קיים, דכיון דהרוב דההיתר הוי חד מין עם האיסור, לא בטל שם האיסור, ומשא"כ במבשא"מ אין שם האיסור קיים, ואך דהוסיפו הראשונים להא דליכא נו"ט, והיינו משום דאם הי' האיסור נו"ט, ודאי לא הי' בטל שמו בתערובת, שהרי אדרבה הוה אסרינן לי' מכח הנתינת טעם, וע"כ כל מה שבטל שמו הוי רק היכא שאינו נו"ט, אך אין עיקר הטעם שבטל שמו משום שאינו נו"ט, אלא משום דהוי מבשא"מ ונקרא שם התערובת ע"ש הרוב.

ואשר ע"כ ניחא דאזלי' בזה בתר שמא, וכל דשוו בשמא ה"ז אסור, הגם שנאבד טעמו, והיינו משום דכיון דשוו בשמא וחשיבי מב"מ, אין בטל שם האיסור, הגם שנאבד טעמו, ומאידך כל דחלוקין בשמא אינו אסור, הגם דשוו בטעמא ולא נאבד הטעם, והיינו משום דכיון דחלוקין בשמא וחשיבי מבשא"מ בטל שם האיסור, וע"כ הגם שלא נאבד הטעם מ"מ ה"ז בטל לגמרי, ול"ד להיכא דהוי נו"ט שאין בטל שם האיסור, דהכא הרי אי"ז נו"ט, אלא דלא נאבד טעמו לגמרי כיון דשוו בטעמא, אך אי"ז טעם שמכח זה נימא דלא בטל שם האיסור.

ואשר ע"כ שפיר הקשו הראשונים אההיא דביצה, דמ"ט אין בטלים המים והמלח הרי הוי זה מבשא"מ, והגם דהתם ה"ז נו"ט, דמ"מ כיון דהוי זה מבשא"מ בטל שם המים והמלח, ומה שה"ז נו"ט ל"מ מידי, כיון דלענין תחומים לא אזלי' כלל בתר טעם, וגם שפיר הקשו הראשונים ע"ד הרי"ף, דאין לאסור בפת שאפאה עם הצלי משום דשיל"מ כיון דהוי מבשא"מ, דהגם שהטעם ניכר, מ"מ כיון דריח ל"ח כטעם ואי"ז אלא משהו בעלמא, הדר דינא דבתערובת דמבשא"מ בטל שם האיסור, וליכא בזה לדינא דדשיל"מ לא בטל, וז"ב.

ד] והנה בשו"ת הרא"ש כלל ב' ס"א הביא שמצא כתוב בשם הר"מ, ז"ל, והא דאמרי' דשיל"מ אפי' באלף לא בטיל ה"מ מין במינו וכו', והא דאמרי' גבי יו"ט שאלה מים ומלח לעיסתה אע"ג דשאינו מינו לא בטיל, שאני התם דלטעמא עבידא וטעמא לא בטיל, עכ"ל.

ובס' יד"י סי' ק"ב פירש ד' הר"מ, דהא דדשיל"מ אינו אוסר בשלא במינו, הוא משום דנתבטל לגמרי כיון שנאבד טעמו, וע"כ במים ומלח שניכר טעמן בעיסה, שפיר אסרי' משום דשיל"מ אף דהוי מבשא"מ, אך צ"ע ע"ז דא"כ מה הוצרך הר"מ להא דלטעמא עבידי וטעמא לא בטיל, הול"ל דהן נותנין טעם בעיסה.

ואשר ע"כ נ' דהטעם בזה הוא עפמש"נ, דהא דבמבשא"מ לא אסרי' בדשיל"מ הוא משום דבמבשא"מ נקבע שם התערובת ע"ש הרוב, ובטל שם האיסור לגמרי, ונת' דלפ"ז אף דהמים והמלח נותנין טעם בעיסה, מ"מ כיון דלגבי תחומין לא אזלי' כלל בתר טעם, ע"כ לגבי זה בטל שם המים והמלח לגמרי, וע"כ הוא שהוצרך הר"מ להא דלטעמא עבידי וטעמא לא בטיל, דהנה הרי בגמ' בביצה שם אמר רבא דתבלין לטעמא עביד וטעמא לא בטיל, והיינו דהגם דלענין תחומין לא אזלינן בתר טעמא, מ"מ שאני תבלין שהוא עשוי לטעמא, וה"ה מעמיד דהעיסה, וע"כ אינו בטל כלל, ומהני זה אף לענין תחומין, וזה ע"ד שמצינו בחולין ד"ו. דהגם דלא גזרו על תערובת דמאי, ואף היכא שהוא נותן טעם, מ"מ שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי ולא בטלי, עיי"ש, ונ' לפ"ז דאף לדעת ר"א דפליג וס"ל דאלמלי הא דהוי דשיל"מ הי' זה בטל, מ"מ לא מצינו למימר דבטל שם המים והמלח לגמרי, שהרי הם עשויים לטעמא והם מעמידי העיסה, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל.

ונ' דגם מש"כ הראשונים לישב ההיא דביצה, דמים ומלח שאני דכיון דהם הוו עיקר תיקון העיסה הוי כמב"מ, וע' פר"ח ביו"ד סי' צ"ח סקכ"ו ובסי' ק"ב סק"ה, שהוכיח מכ"ד דכל מש"כ הראשונים דהוי זה כמב"מ, היינו רק לגבי דינא דדשיל"מ, אך לגבי דינא דמב"מ לא בטל, ולגבי כל האוסרים במשהו במב"מ, ל"ח זה כמב"מ,[[3]](#footnote-4) וע' גם ביש"ש חולין פ"ח סי' פ"ח הביאו הב"ח ביו"ד סי' ק"ב, וע' גם במנחת יעקב כלל ע"ד סק"ה, וצ"ב דאי לגבי כל מילי חשיב כמבשא"מ, א"כ מ"ט לגבי דשיל"מ חשיב כמב"מ, ונ' שהביאור בזה הוא ע"פ הנ"ל, ורמז לזה הפליתי בסי' ק"ב סק"ד דהא דדשיל"מ בטל בשאינו מינו הוא משום דבטל שם האיסור לגמרי, וע"כ במים ומלח שהם עיקר תיקון העיסה, לא נתבטל שמם לגמרי, וע"כ דמיין למב"מ דאסרו בו דשיל"מ, וז"פ.

ועד"ז ביאר הפליתי בסי' ק"ב סק"ד מש"כ הרמ"א שם, דהגם דדשיל"מ בטל בשאינו מינו, מ"מ אם לבנו בו המאכל אי"ז בטל, ומבו' בתורת חטאת כלל ע"ד דין ב' דהוא משום דה"ז ניכר בחזותא, ותמה ע"ז הפר"ח דודאי אף מידי דעביד לחזותא בטל, וכן תמה בנחלת יעקב כלל ע"ד סק"ה, וכתב ע"ז הפליתי דהגם דחזותא לי"ב ממשא, אך הרי מ"מ משהו איכא ובדשיל"מ משהו אוסר, רק דמיירי בשאינו מינו, וע"ז אמרינן דלכך בטל משום דאין ניכר כלל ונתבטל טעמו, אבל חזותא הא ניכר, ושב אינו מינו למינו.

והנה בטור או"ח סי' תקי"ג, ז"ל, ואבי העזרי אסר אפי' התבשיל שנעשה בספק ביצה שנולדה ביו"ט וכ"כ ה"ר מאיר מרוטנבורג, ולפי מה שפירש ר"ת דהא דאמרינן דשיל"מ לא בטיל דוקא כשהוא בעין אבל טעמו בטל בששים, הי' נראה שהתבשיל מותר וכו', עכ"ל.

ובטור יו"ד סי' ק"ב, ז"ל, כל דשיל"מ כגון ביצה שנולדה ביו"ט וכו' ואפי' עשה ממנה תבשיל כתב אבי העזרי שהוא אסור, אבל לפי מה שפירש ר"ת דהא דדשיל"מ אינו בטל דוקא כשנתערב במינו אבל נתערב בשאינו מינו טעמו בטל בששים א"כ התבשיל מותר אם יש בו ששים וכו', עכ"ל.

והנה הרמ"א ביו"ד שם ס"ד, כתב דהא דדשיל"מ אינו בטל, היינו דוקא אם האיסור בעין או שיש עדיין ממשות האיסור בתערובת, אבל טעמו בטל, והש"ך שם סק"ט הביא דהתורת חטאת כתב שכ"ה דעת הטור או"ח סי' תקי"ג בשם ר"ת, וכתב הש"ך ע"ז דאינו מוכרח, דנלפע"ד דהטור לא קאמר התם אלא דבאינו מינו לא אמרינן דשיל"מ לא בטל, וכדמוכח בב"י וב"ח שם ע"ש ודו"ק, וז"ש הטור כאן בשם ר"ת דהא דדשיל"מ אינו בטל דוקא כשנתערב במינו אבל שלא במינו טעמו בטל בס', עכ"ל, אלמא במינו אפי' טעמו לא בטל.

והנה כבר רמז הש"ך בתו"ד שכ"ה בב"י באו"ח שם, והוא מש"כ הב"י שם, דכתב הר"ן דדשיל"מ בטל שלא במינו, וכתב ע"ז הב"י, דהן הן דברי ר"ת שכתב רבינו בסמוך ובספר יו"ד סי' ק"ב.

אך צ"ב לפ"ד הב"י והש"ך ל' הטור באו"ח דמחלק בין ממשו לטעמו, ולפי דבריהם הרי עיקר החילוק הוא בין מינו לשאינו מינו, ולא נזכר מזה כלל בד' הטור.

אמנם אנו שזכינו לדבריהם של ראשונים, זכינו לד' ר"ת בספה"י סי' ת"ש, ונד' גם בספר תמים דעים סי' ק"ט, ז"ל, חוץ מטבל ויי"נ דבמינו במשהו שלא במינו בנו"ט, וקשיא לי הא טבל דשיל"מ הוא ואפי' שלא במינו אמאי בטל וכו', ונ' לי דבתערובת של מיחוי כגון שהאיסור אין בו ממש אפי' יש לו מתירין בטל, ואם באיסור ממש ע"ז שנינו וכו' כל שיש לו מתירין וכו', ואע"ג דאמרי' בהזהב מע"ש בטל ברוב וכו' הא שו"פ לא בטל דיש לו מתירין, נ' לרבי דה"נ הומ"ל במעשר שני של תערובת בלא ממשו והא דאמרי' בשלהי ביצה גבי האשה ששאלה מים ומלח לעיסה וקאי לי שיש לו מתירין, משום דידיע ממשו, דמוקי לה במלח אסתרוקנית ומים נמי כמו ממש בעיסה אית להו, עכ"ל.

והנה מבו' מד' ר"ת, דס"ל דהא דדשיל"מ לא בטל היינו אפי' באינו מינו, שזהו עיקר משה"ק דמ"ט טבל בטל שלא במינו, הרי הוי דשיל"מ, וע"ז תי' ר"ת דהא דדשיל"מ לא בטל היינו רק בשממשו קיים, ומבו' בד' ר"ת דהא דהיכא דאין ממשו קיים שרי אף דשיל"מ, היינו אף בשנתערב במינו, שהרי כתב דהומ"ל במע"ש של תערובת בלא ממשו, והתם הרי איירי בתערובת דמב"מ, דתערובת דמבשא"מ אינה בטלה ברוב, וזה להדיא כמו שנקט התורת חטאת בדעת ר"ת, וכ"כ גם בהג"א פ' גיד הנשה בשם ר"ת, וכבר עמד בזה בספר יד"י ביו"ד שם.

אמנם בדעת הטור אכתי צ"ע בזה, שהגם שדבריו באו"ח נראים כד' ספה"י, דעיקר דינא דר"ת הוא דהא דדשיל"מ לא בטל היינו רק בממשו ולא בטעמו, אך בדבריו ביו"ד מפורש דדינא דר"ת הוא דהא דדשיל"מ לא בטל היינו רק במינו ולא בשאינו מינו.

אך מד' הב"ח באו"ח שם, למדנו לפרש ד' הטור, דדינא דר"ת הוא, דהא דדשיל"מ לא בטל היינו במינו אף אם לא נתערב אלא טעמו, ושלא במינו אם ממשו קיים, אך היכא דהוי שלא במינו וגם אין ממשו קיים אלא טעמו, ה"ז בטל בששים, וכ"ה משמעות ל' הטור ביו"ד, דבשאינו מינו "טעמו" בטל בששים, וא"ש דלא סתרי ד' הטור להדדי, וע' יד"י שם שפירש כן בד' הטור.

אך צ"ב טעם הצירוף בזה, דהיכא דהוי שלא במינו וגם אין ממשו קיים, שרי אף דהוי דשיל"מ, דממ"נ אם הא דדשיל"מ לא בטל הוי אף במבשא"מ, והוי אף היכא שאין ממשו קיים, א"כ מ"ט היכא דהוי מבשא"מ וגם אין ממשו קיים לי"ב לדינא דדשיל"מ לא בטל.

ונ' בביאורו, דהנה עיקר הא דמחלק ר"ת דהא דדשיל"מ לא בטל היינו רק היכא דממשו קיים, נ' דהטעם בזה הוא עפמש"נ לעיל, דגדר דינא דדשיל"מ לא בטל הוא דאף דאיכא בזה ביטול, מ"מ אסרו חכמים לאכול אף משהו מן האיסור, וזהו דמחלק ר"ת, דכ"ז הוא רק היכא דממשו קיים, דבכה"ג הגם דאיכא ביטול חשיב דאכתי האיסור קיים, אך היכא שאין ממשו קיים, הרי שמכח דין ביטול חשיב שנאבד האיסור לגמרי, ובכה"ג לא אסרוהו חכמים, דלא חשיב כלל עד שתאכלהו באיסור, כיון דנאבד האיסור לגמרי.

ונ' דזהו גם ביאור ד' הטור בדעת ר"ת, והוא דשאני בזה תערובת דמב"מ מתערובת דמבשא"מ, דבתערובת דמב"מ דלא בטל שם האיסור כלל, הרי דע"כ אף היכא שאין ממשו קיים, מ"מ ל"ח שנאבד האיסור לגמרי, אך משא"כ בתערובת דמבשא"מ דבטל שם האיסור, ושם התערובת נקבע כהרוב, הרי דהגם דהיכא דממשו קיים ס"ל לר"ת דאי"ב לדינא דדשיל"מ לא בטל, והוא משום דכה"ג לא נאבד האיסור לגמרי, שעדין ממשו קיים, אך היכא דאין ממשו קיים, וגם אין שמו קיים כיון שנתערב בשאינו מינו, חשיב דנאבד האיסור לגמרי, וע"כ בכה"ג לא אסרו חכמים בדשיל"מ, כיון שאחר דין הביטול ליכא כלל איסור, ולא אסרו חכמים אלא היכא דאף אחר הביטול לא נאבד האיסור לגמרי, וכמש"נ.

שוב אחז"ר ראיתי, שמצינו עוד עד"ז בפירש"י חולין דצ"ט., ז"ל, גריסין של פול דתרומה, שנתבשלו עם עדשים של חולין וכו', אין בהן בנותן טעם, אע"פ שאין כאן היתר כדי לבטל מותר, דכי בעינן אחד ממאה היכא דאיסורא בעיני' הוא, כגון חטין בחטין או כל דבר שלא נתבשל, אבל הכא דליתי' בעיני' לא בעינן אחד ומאה, הרי להקל אבל מין ומינו לעולם להחמיר כדאמרינן לקמן, דלא מישתרי עד דאיכא תרתי לטיבותא אין נותן טעם ואחד ומאה, עכ"ל.

ועיי"ש בתוד"ה אין בהם שמבו' שפירשו ד' רש"י, דהגם דס"ל דבעי' בתרומה מאה אף בשנתערבה באינו מינה, היינו רק היכא דאיתי' להתרומה בעיני', אך היכא דליתי' בעיני' וליכא אלא טעם בעלמא, ל"ב מאה אלא בשנתערבה במינה, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה, דממ"נ אם דינא דמאה נאמר אף בשנתערבה בשאינו מינה, א"כ מ"ט נימא דהיינו רק היכא דאיתי' בעיני', ומ"ש מהיכא שנתערבה במינה דבעי מאה אף היכא דליתי' בעיני'.

אך הביאור בזה הוא כמש"נ בדעת הטור, והיינו דל"ב בתרומה מאה אלא היכא דלא נאבד האיסור לגמרי, דבכה"ג החמירו לאסרו, וע"כ שני בזה תערובת דמב"מ מתערובת דמבשא"מ, דבתערובת דמב"מ דלא בטל שם האיסור כלל, הרי דע"כ אף היכא שאין ממשו קיים, מ"מ ל"ח שנאבד האיסור לגמרי, וע"כ הצריכו בזה מאה, אך משא"כ בתערובת דמבשא"מ דבטל שם האיסור, ושם התערובת נקבע כהרוב, הרי דע"כ הגם דהיכא דממשו קיים לא נאבד האיסור לגמרי, שעדין ממשו קיים, מ"נ היכא דאין ממשו קיים, וגם אין שמו קיים כיון שנתערב בשאינו מינו, חשיב דנאבד האיסור לגמרי, וע"כ בכה"ג ל"ב מאה.

וזה מבו' בל' רש"י, שכתב דכי בעינן אחד ממאה היכא דאיסורא בעיני' הוא כגון חטין בחטין וכו', ומבו' להדיא דהא דבחטין בחטין בעי' מאה אף היכא שאין ממשו קיים, הוא משום דאף בכה"ג חשיב דאיתא לאיסורא בעיני', וזה כמש"נ, שו"ר באור גדול סי' ס' סק"ז שעמד ע"ד התוס' דהיאך יתפרש ל' זה דרש"י, וכתב לפרש ע"ד מש"נ, אך כתב ע"ז שהדברים דחוקים מאד, ועיי"ש שכתב לפרש עיקר דינא דרש"י בע"א ודלא כמש"כ התוס'.

ה] והנה הרמ"א בתורת חטאת כלל מ' שם, שהבאנו לעיל סק"ג, כתב דמה"ט ל"ד לדברים החשובים דאוסרין אף בשאינו מינם, והיינו משום דבדברים החשובין דיסוד הדין דלא בטלי הוא דמשום חשיבותן לא בטלי כלל בתערובת, ע"כ אין לחלק בזה בין תערובת דמב"מ לתערובת דמבשא"מ, ומשא"כ בדשיל"מ דהגם דה"ה בטל בתערובת, מ"מ אסרו חכמים לאכול אף משהו מן האיסור, הרי דל"ש כ"ז רק במב"מ שאכתי האיסור קיים, ולא במבשא"מ דכיון דבטל האיסור ואין שמו קיים, חשיב כמאן דליתא, ואין לנו לאסרו.

וזהו גם מש"כ הבית מאיר, לבאר הטעם דמה דקי"ל דדברים החשובין אפי' שלא במינם אינם בטלים ודשיל"מ אך במינו, והיינו כמש"נ לעיל ביאור דבריו, דדברים החשובים דלא בטלי חשיבי כקבוע, והיינו משום שאינם בטלים כלל בתערובת, וע"כ בזה אסור אף במבשא"מ, אך משא"כ דשיל"מ ה"ה בטל בתערובת ול"ח קבוע כלל, אלא אע"פ שהוא בטל מ"מ אסרוהו חכמים, וע"כ בזה לא אסרו רק במב"מ שאכתי שם האיסור קיים, וז"ב.

ויש להוסיף, דזהו גם הטעם דטבל ויי"נ אין אוסרין במשהו אלא במינם, ונ' שהטעם בזה הוא ע"ד הנ"ל, שהרי הא דטבל ויי"נ אוסרין במשהו לאו היינו משום דאין האיסור בטל בתערובת, שהרי ליכא חילוק בעיקר התערובת בין תערובת זו לשאר תערובת דאיסור בהיתר שה"ז בטל, אלא גדר הדין הוא דהגם דה"ז בטל, מ"מ אסרו חכמים אף משהו מן האיסור, בטבל משום דכהתירו כך איסורו וביי"נ משום חומרא דע"ז, וע"כ ל"ש לאסור רק בתערובת דמב"מ דאכתי שם האיסור קיים, ומשא"כ בתערובת דמבשא"מ שבטל שם האיסור וחשיב כמאן דליתא, ל"ש כלל לאסור, וע' להלן סק"ו שהבאנו דיש לסייע לזה מד' התוס' בע"ז דס"ו. והרא"ש שם.

ויל"פ דזהו גם גדר הדין דתרומה אוסרת במאה וערלה וכלאי הכרם אוסרין במאתים, ודעת רוב הראשונים דאינם אוסרין אלא במינם, ומסמכי' לה מקראי, ויל"פ שגדר הדין בזה הוא ע"פ הנ"ל, דהא דהחמירו חכמים באיסורים אלו, לאו היינו דאינם בטלים בתערובת, שהרי ליכא חילוק בעיקר התערובת בין תערובת זו לשאר תערובת דאיסור בהיתר שה"ז בטל, אלא גדר הדין הוא שהחמירו חכמים באיסורים אלו דהגם שהן בטלין בתערובת מ"מ כל דאיכא א' ממאה וא' ממאתים ה"ז אסור, וע"כ אין לאסור רק במב"מ שאכתי שם האיסור קיים.[[4]](#footnote-5)

אך צ"ב בזה בהא דחמץ בפסח אוסר במשהו אף במבשא"מ, הגם דאף התם אין גדר הדין שאי"ד בטל, אלא גדר הדין דאע"פ שה"ז בטל מ"מ אסרו חכמים אף במשהו מן החמץ, וא"כ הרי לא הי' לנו לאסור רק במב"מ דחשיב דאיכא אכתי משהו מן האיסור, ולא בטל האיסור לגמרי, אך נ' די"ל, דהא דחמץ בפסח אוסר במשהו פי' הרא"ש בפ"ה דע"ז דהוא משום דלא בדילי מיני', וכיון שמשום גזירה אסרוהו שלא יבואו לטעות, אין לחלק בזה בין מב"מ למבשא"מ, ומשא"כ בטבל שאסרו משום דכהתירו כך איסורו וביי"נ שאסרו משום חומרא דע"ז, דבזה הוי גדר הדין שאסרו אף משהו מן האיסור, ע"כ לא אסרו רק במב"מ דחשיבי דאיכא משהו מן האיסור, ומשא"כ במבשא"מ דבטל שם האיסור וכמאן דליתא דמי, לא אסרוהו, וז"פ.

ובלא"ה ניחא, למש"כ התוס' בע"ז דס"ו. דהא דחמץ אוסר בשאינו מינו הוא גזירה אטו מינו, עיי"ש.

ו] אמנם באמת בהא דטבל אינו אוסר אלא במינו, נ' מד' הראשונים שהוא מטעמא אחרינא, דהנה ז"ל רש"י בע"ז דע"ג:, במה אמרו טבל איסורו בכ"ש במינו אמרו, אבל שלא במינו בנו"ט, משום דבמינו איכא למימר כהתירו כך איסורו, אבך בשלא במינו ליכא למימר הכי, אלמא טעמא משום הכי הוא, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש ספ"ג דחלה, ז"ל, ה"מ במינו אבל שלא במינו וכו' בנו"ט, דטעמא דטבל אוסר בכ"ש אמרינן בשלהי ע"ז משום דכהתירו דחטה א' פוטרת את הכרי כך איסורו, ול"ש ה"ט אלא מין במינו, עכ"ל.

ולמדנו מד' רש"י והרא"ש, דהא דטבל אינו אוסר אלא במינו, הוא משום דה"ט דכהתירו כך איסורו ל"ש אלא במינו, ולכאו' היינו משום דגם התירו הוי רק במינו, דאין תורמין ממין על שאינו מינו, וראיתי שכ"כ התפא"י רפ"ה דביצה, וכן פירש גם בהגה' המהרש"ם בע"ז שם, (והביא כן מד' הרא"ש בחלה, ולפלא שלא הביא שכ"ה בפירש"י בע"ז שם).

אמנם צ"ע רב בזה, ולפלא שלא עמדו בזה, דהרי בדין מב"מ לענין תרו"מ, תנן בפ"ב דתרומות מ"ו, זה הכלל כל שהוא כלאים בחבירו לא יתרום מזע"ז וכו', חוץ מן הזונין על החטים שאינן אוכל, ע"כ, והרי דכל שאר המינים שאינם כלאים זב"ז, כהא דתנן בריש כלאים, דהשעורים והשבולת שועל, הכוסמין והשיפון, אינם כלאים זב"ז, אף תורמין מזע"ז, ולענין דיני תערובת, הרי לכאו' פשוט דאף הנך מינים שאינם כלאים זב"ז חשיבי כמבשא"מ, דהרי לא שוו לא בשמא ולא בטעמא, וע"כ בין לאביי ובין לרבא חשיבי כמבשא"מ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בע"ז דס"ו., עיי"ש, ובפשוטו ה"נ בהא דתנן דהטבל אוסר בכ"ש במינו ושלא במינו בנו"ט, הרי דכל דלא שוו בטעמא לדעת אביי או בשמא לדעת רבא, הוו בכלל שלא במינו דהוי בנו"ט, וצ"ע רב, דאי הא דטבל שלא במינו בנו"ט הוא משום דל"ש בזה ה"ט דכהתירו כך איסורו, משום דאף התירו אינו אלא במינו, א"כ הרי הי' בדין דבתערובת הנך מינים שתורמין מזע"ז, יהא הטבל אוסר בכל שהוא, משום דכהתירו כך איסורו, וזה לא שמענו, ושו"ר בפרי תואר סי' צ"ח סק"ה ד"ה ומעתה, מש"כ בענין זה, עיי"ש.

וביותר צ"ע בזה, דהרי הך מתני' דטבל אוסר כ"ש במינו ושלא במינו בנו"ט, קאי על חלה, ובחלה הרי דנו הראשונים שאפשר להפריש אף ממין על שאינו מינו, ע' תוס' מנחות ד"ע:, ור"ש ריש כלאים, ורא"ש ריש חלה, ועכ"פ היכא שלא נתחייבו אלא ע"י צירופן, מהני להפריש אף ממין על שאינו מינו, מלבד לפירוש א' בר"ש ריש כלאים, וכ"ד הרשב"א בפסקי חלה, וא"כ מ"ט אף בחלה אין אוסר טבל שלא במינו.

והאמנם ראיתי בהגהות המהרש"ם בע"ז שם, שכתב דלפמש"כ הרא"ש וכו', לפ"ז בטבל לחלה כל המינים המצטרפין לחלה הוי מין במינו לאסור במשהו, ויישב בזה קו' התוס', דע"כ בעי' לטעמא דכהתירו כך איסורו, ולא סגי בהא דהוי דשיל"מ, דמשום הא דדשיל"מ ל"ה אסור אלא באותו מין ממש, ומשום טעמא דכהתירו כך איסורו אסרינן בכל המינים שמצטרפין זע"ז, עכ"ד, אך ודאי דפשטות מתניתין משמע דרק במין במינו ממש הוי בכל שהוא, אך צ"ב הטעם בזה, שהרי פירשו רש"י והרא"ש דהא דבשאינו מינו ל"ה בכל שהוא, הוא משום דל"ש בזה טעמא דכהתירו כך איסורו, וא"כ בהנך מינים דמצטרפין לחלה ומפרישין מזע"ז, הי' לנו לאסור בכ"ש, כיון דשייך בהו טעמא דכהתירו כך איסורו.

ונ' מוכרח מזה, דמש"כ רש"י והרא"ש דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במינו, אין הטעם בזה משום הא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, אלא טעם אחר יש בזה, וכמו שיתבאר.

דהנה בעיקר טעמא דכהתירו כך איסורו, פירשו התוס' בע"ז שם, ז"ל, וכי היכי דכל שהוא חשוב להתירו חשוב נמי לאוסרו, עכ"ל.

אך בדעת רש"י והרא"ש יתכן דיל"פ באופ"א, והוא עפמש"כ רש"י ביבמות דפ"ו. דמש"א מה תרומה טובלת, היינו דכ"ז שלא הופרשה חייבין מיתה על אכילתו של טבל, דהא מיתה כתיב בי', עכ"ל, ומבו' מדבריו דעיקר איסורו של טבל הוי מכח דין התרומה שעליו, וגם התוס' ותוהרא"ש שם נ' דלא פליגי עליו בגדר איסורו של טבל, ואך דס"ל דאפ"ה חלוק הוא איסורו של טבל מאיסורה של תרומה, (ומוכח כן מכ"ד, וגם ממה שהבאנו להלן דכל דלי"ב דין הפרשה מיני' ובי', לי"ב איסור טבל, וכן מבו' גם מד' הראב"ד שהביאו הראשונים בע"ז שם, דל"ש לאסור בטבל משום דשיל"מ, כיון שתרומה עצמה אינה אוסרת, וא"א שיאסור הטבל יותר מן התרומה האוסרתו, עיי"ש), ואכמ"ל, ולפ"ז יל"פ דזמש"א דכהתירו כך איסורו, דכיון דסגי להתירו בכל שהוא, הרי נמצא דכל עיקר איסורו של טבל הוי מכח דין ההרמה דכל שהוא, וחזינן בזה דסגי בכל שהוא לאסרו, ואשר ע"כ החמירו חכמים דאף בתערובת יהא סגי בכ"ש לאסור התערובת.

והאמנם דלכאו' לא הי' זה טעם שיאסור טבל תערובתו בכ"ש, אלא שתאסור תרומה תערובתה בכ"ש, אך נ' דהטעם בזה הוא, דכיון דעיקר איסורו של טבל הוא מכח דין ההרמה דכל שהוא דאית בי', הרי דמה"ט אף בשנתערב טבל בחולין, נמי יש לאסור לכל התערובת, שהרי איכא דין הרמה בתערובת זו, ומשום דין הרמה דכ"ש מצינו לאסור לכל התערובת, ומשא"כ בתרומה שנתערבה אין לנו לאסור בכ"ש, שהרי כיון שכבר הופרשה התרומה ליכא השתא דין הרמה דתרומה, ואיסור התרומה שבתערובת אין בכחו כלל לאסור בכ"ש, ועיי"ש בחי' הרשב"א והריטב"א בע"ז שעמדו לבאר לטעמא דכהתירו כך איסורו מ"ט אין תרומה עצמה אוסרת בכ"ש, ומבו' מזה שפירשו להא דכהתירו כך איסורו כמש"נ לפרש בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ויש לכוין בדבריהם למש"נ, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו במבשא"מ, אף בהנך מינים שתורמין מזע"ז, שהרי עיקר איסורו של טבל הוי משום דין ההרמה דאית בי' מיני' ובי', שהרי מה"ט מהני דינא דתתן לו ולא לאורו להתיר הטבל, הגם דהא דתתן לו ולא לאורו ל"ה כלל מיעוט מאיסור טבל, אלא הוי דין בההפרשה שא"א להפריש ממנו, ומהני זה להתיר הטבל, משום דעיקר איסורו של טבל הוי משום דאי"ב דין ההפרשה מיני' ובי', ודין ההרמה האוסר את הטבל, הוא דין ההרמה ממינו, וממילא דכל הא דבכח דין ההרמה לאסור בכל שהוא, הוי רק במינו, ואשר ע"כ ל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במין במינו.

ואמנם דלענין חלה אכתי יל"ע בזה, שהרי בחלה הוי החיוב על ה' רבעים, ובכה"ג דמצטרפין כמה מינים יחד לחיוב חלה, הרי לכאו' מתחילה הוי עיקר החיוב להפריש כ"ש מכל העיסה, ובפשוטו זהו טעם מש"כ הראשונים לדון, דאף בחלה אין מפרישין ממין על שאינו מינו, ומ"מ היכא שנתחייבו ע"י צירוף מפרישין מזע"ז, ונמצא דדין ההרמה ממין א' אוסר את כל המינים.

אך נ' די"ל בזה, לפמש"כ בחי' הגר"ח בהל' חו"מ, דשיעור דה' רבעים הוי שיעור בעיסה, וכל דאיכא ה' רבעים בעיסה מצי חייל חיובא על כל משהו מן העיסה בפנ"ע, ויש ללמוד כן גם מדעת הר"ש ריש כלאים בפי' בתרא והרשב"א בפסקי חלה, דאף היכא שלא נתחייבו אלא ע"י צירוף, אין תורמין ממין על שאינו מינו, והרי דהגם דליכא אלא ה' רבעים, מ"מ הוי החיוב על כל מין ומין להפריש ממנו, (ולדעתם גם קיימא עיקר ראית הגר"ח, שהרי הם פירשו דבדליכא בכל מין אלא חצי קב, אין מתחייבין אלא הכוסמין, ומזה מוכח דמצי חייל החיוב על כל חלק מן העיסה בפנ"ע), ואכמ"ל בזה, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף בגונא שנצטרפו כמה מינים לכשיעור הוי איסור הטבל שעל כל מין ומין מכח דין ההרמה שמאותו מין, ומש"כ הראשונים לדון דכה"ג מפרישין אף ממין על שאינו מינו, נת' במק"א עפ"ד הרא"ש, דהוא משום דכה"ג שנצטרפו לעיסה א', וכל תורת עיסה שעליהם חייל בהו מכח צירופן, מהני זאת לחשבן כמין א' לענין חלה, וע"כ הוא דתורמין מזע"ז, ונת' להוכיח מד' הרא"ש שאין הטעם בזה משום דמעיקרא הי' כל חיובן בהפרשה א', דא"כ מ"ט בגונא דקב חטים וקב שעורין וקב כוסמין, ל"מ להפריש מהכוסמין על כולן, ע' מה שפירש הרא"ש הטעם בזה, ואכמ"ל עוד בזה, ולפ"ז הדר קיימי דברינו, דמה"ט הוא דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו במבשא"מ, משום דאיסור הטבל הוי מכח דין ההרמה דמיני' ובי', וכמש"נ.

ועכ"פ ממה שפירשו רש"י והרא"ש דהא דטבל אינו אוסר אלא במינו, הוא רק משום דכל איסורו בכ"ש הוי מטעמא דכהתירו כך איסורו, אשר ה"ט ל"ש אלא במינו, הרי נ' מזה דביסוד הדין בהנך דאסרו חכמים בכ"ש, ראוי לאסרן אף במבשא"מ, וזה דלא כמש"נ.

אמנם שוב אחז"ר ראיתי דבד' התוס' בע"ז דס"ו. ד"ה מכלל והרא"ש שם, מבו' דחלוק מינו משאינו מינו, דבמינו הטעם ניכר, ומינו אינו פוגמו ולא מבטלו, ולפ"ז נ' דלדעתם הא דטבל אינו אוסר אלא במינו אי"ז כד' רש"י, והדברים מתאימים לתוס' לטעמייהו, דהא דכהתירו כך איסורו הוא דכ"ה דכל שה, וא חשוב להתירו ה"נ הוא חשוב לאסרו, וע"כ שפיר שייך ה"ט אף בשאינו מינו, וכמש"נ לעיל דמה שפירש"י דה"ט שייך רק במינו, אינו מתישב לפ"ד התוס', והא דאינו אוסר אלא במינו הוא משום דהטעם קיים, והנה הרי ד' התוס' והרא"ש קיימי אף לרבא דאזלי' בתר שמא, ונ' ביאור דבריהם כמש"נ לעיל סק"ד וסק"ה, דבתערובת דמב"מ אינו מינו פוגמו ומבטלו, וע"כ חשיב דהאיסור קיים, ומשא"כ במבשא"מ, וז"ב, אך בדעת הרא"ש אי"ז מתישב, שהרי בפירושו לחלה כתב דהא דטבל אינו אוסר בשאינו מינו הוא משום דל"ש בזה ה"ט דכהתירו כך איסורו, וצ"ל דמש"כ בע"ז דשאני מינו שאינו פוגמו ואינו מבטלו, אי"ז הטעם שאסרו רק במינו, דהא דאסרו רק במינו הוא משום דרק בזה שייך ה"ט דכהתירו כך איסורו, אך מ"מ אחר שלא אסרו אלא במינו, תו ל"ד לנטל"פ, משום דשאני הא דאוסר במשהו במינו, דמינו אינו פוגמו ולא מבטלו.

וביותר נ' כן מד' רש"י, שהרי בל' רש"י שם מבו' דמפרש דמש"א תניא נמי הכי וכו', הוי לסיועי למש"א דטעמא דטבל אוסר בכ"ש הוא משום דכהתירו כך איסורו, ומסייעי' לה מה דתנן דאינו אוסר בשאינו מינו, דבע"כ הטעם בזה הוא משום דהא דטבל אוסר בכ"ש הוי משום דכהתירו כך איסורו, ול"ש ה"ט אלא במינו, וצ"ל לפ"ז, דלא גרסי' בד' ר"י ור"ל גופייהו דטבל במינו בכל שהוא ושלא במינו בנו"ט, דאם אינהו גופייהו אמרי הכי, מה מייתי' טפי מינה ממתניתין, וצ"ע בזה, ומבו' מזה דאילו הי' טעם איסורו של טבל בכ"ש מטעמא אחרינא, הי' בדין שיהא אוסר אף בשאינו מינו, וזה דלא ככל יסוד הדברים שנתבארו.

אך באמת צ"ע רב בזה בד' רש"י, דהרי ביין נסך אמרו שם בגמ' דאוסר בכ"ש משום חומרא דע"ז, ואפ"ה אינו אוסר בכ"ש אלא במינו, וא"כ מה מייתי' מהא דטבל אינו אוסר אלא במינו להוכיח דטעמא דטבל הוא משום דכהתירו כך איסורו, והאמנם דעד"ז ק' ע"ד הר"ן בנדרים דנ"ב. דעמד מה ראו חכמים לחלק בדין דשיל"מ בין מינו לשאינו מינו, והבית מאיר ביו"ד סי' ק"ב הביא מש"כ בגליון הר"ן, ז"ל, מי אתן ואדע לפ"ז מה ראו לחלוק ביין נסך, אולי משום שכל אינו מינו ביין פוגמו, וצ"ע, עכ"ל, וי"ל כן גם בדעת רש"י, (אך צ"ע על טעם זה, דהרי במתני' ע"ז דע"ג. מבו' דגם מים שנתנסכו אוסרין במינם בכ"ש ושלא במינם בנו"ט, והתם לכאו' ל"ש ה"ט).

ונ' מכח זה, דצל"פ דמייתי' מהך מתני' להוכיח דהא דטבל אוסר בכל שהוא אי"ז רק משום דהוי דשיל"מ, אלא איכא בזה טעם נוסף דכהתירו כך איסורו, וע"ז מייתי' מהא דתנן דאין טבל אוסר בכ"ש אלא במינו, דבדינא דדשיל"מ י"ל שדעת רש"י כהסוברים דהוי אף במבשא"מ, וע"כ מהא דתנן דאין הטבל אוסר בכ"ש אלא במינו, מוכח דטעמא דטבל אוסר בכ"ש אינו רק משום הא דהוי דשיל"מ, אלא אף היכא דאינו דשיל"מ מ"מ אוסר בכ"ש משום דכהתירו כך איסורו, ובכה"ג אינו אוסר אלא במינו, והא דתנן דטבל בשאינו מינו בנו"ט, היינו רק בגונא דאין לו מתירין, וכמו שכבר כ"כ ר"ת בספה"י סי' ת"ש, עיי"ש, ואכתי צ"ע רב בזה.

**ג'**

ז] ועיקר חילוק זה, בין גדר הדין דדברים החשובים לא בטלי לבין הנך איסורים שהחמירו חכמים שאוסרין במשהו, מצאתי כן בשו"ת חמד"ש יו"ד סי' י"ח סקי"ג, שכתב כן דחלוק הוא הדין דדברים החשובין לא בטלי, דהיינו דחז"ל לא רצו שיתבטל דבר חשוב לומר כאילו אינו, ומשא"כ באיסורים שהחמירו חז"ל שלא יתבטלו, היינו דהגם דה"ז בטל, מ"מ החמירו חז"ל שלא לאכול אפי' ע"י ביטול.

ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז, מש"כ הרי"ף בפסחים בפלוגתא דאמוראי אי בעי' נתבקעו ממש, וכתב הרי"ף דאי מישתכחי בתבשיל ב' וג' חיטין התבשיל מותר, דהוי ספיקא דרבנן ולקולא, והק' החמד"ש, דלפ"מ שכתבו הפוסקים דספק דרוסה שנערב בדבר חשוב לא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, כיון דעיקר הספק הוי בדאורייתא, א"כ ה"נ נימא דעיקר הספק הוא על החיטין, וניזל לחומרא, והביא מהשעה"מ שהק' כן, וכתב לישב לפי הנ"ל, דבדבר חשוב דמדרבנן אינו בטל, ע"כ הדר הוי כספק דאורייתא, ויל"פ דהיינו משום דמדרבנן אכתי קיים בו האיסור דאורייתא, ומשא"כ בחמץ דה"ה בטל, והחמירו חז"ל שלא לאוכלו הגם שהוא בטל, הרי דהוי זה איסור דרבנן ובספיקו אזלי' לקולא, ויל"פ דהיינו, דבזה אף מדרבנן אין קיים בו האיסור דאורייתא דחמץ, שהרי בטל הוא וכל עיקר איסורו הוי מדרבנן, עיי"ש בדבריו, ועמש"כ לישב ד' הרי"ף, בשע"י ש"א פ"ח.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה נחלקו הראשונים בדין חמץ שנתבטל קודם פסח, אם הוא חוזר וניעור בפסח, וע' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ח, שהוכיח דאין נידו"ז תלוי בפלוגתת הראשונים בעלמא, אי אמרי' חוזר וניעור, עיי"ש, אך בד' הראב"ד בתמ"ד סי' ל"ו, נ' דתלי זב"ז, ואך דחמץ שאני שלא הוסיף כלום, עיי"ש, וע' גם בראב"ן דמדמי לה, הביאו הגר"א באו"ח סי' תמ"ז.

וצ"ב טעמא דהרשב"א דס"ל דבעלמא לא אמרי' חוזר וניעור היכא שלא הגיע לשיעור נתינת טעם, ומאידך בחמץ ס"ל בתשובות ח"א סי' תפ"ה דחוזר וניעור.[[5]](#footnote-6)

ולמש"נ הוא מבו' היטב, דהגם דבעלמא לא אמרי' חוזר וניעור, היינו היכא דשורש הדין הוא ד"לא בטל", וע"כ כל שכבר נתבטל, שוב אינו חוזר וניעור, אך משא"כ בחמץ דאוסר במשהו, דאין שורש הדין שאינו בטל, אלא שורש הדין הוא דהגם שהוא בטל בתערובת, מ"מ אסרו חכמים לאכלו, הרי שבזה שפיר אמרי' חוזר וניעור, דמה לי שכבר נתבטל, הרי אסרו חכמים לאכלו הגם שהוא בטל, וז"ב, והנה הראשונים הוכיחו דלא אמרי' חוזר וניעור, מדין צמר גמלים וצמר רחלים שעירבן זו בזו, ע' סה"ת סי' נ"ה, או"ז פסחים רנ"ו, ושו"ת הר"ן סי' נ"ז ונ"ט, אך למש"נ בדעת הרשב"א, א"ש דלא קשיא מהתם, וז"פ.

וע' כעין סברא זו במקו"ח סי' תמ"ז סק"ח, שכתב דאי הא דחמץ בפסח אוסר במשהו, הוא משום דשיל"מ, הרי דע"כ אף שנתבטל קודם הפסח, ה"ז אוסר בפסח, עיי"ש, והיינו משום דבדשיל"מ אין שורש הדין שאינו בטל, אלא הגם שהוא בטל, מ"מ לא סמכי' על הביטול, וע"כ מה לי שכבר נתבטל קודם פסח, וז"פ.

ומצינו כן עוד דחלוק גדר דין בדברים החשובין שאינן בטלין, מגדר הדין בהנך איסורין שאינן בטלין בד' הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בהל' מאכ"א, ברימוני באדן שנתערבו ונפל א' מן התערובת ונתערב, הצריך שיהיו ג' תערובות, ואילו בהל' ע"ז לענין טבעת של ע"ז שנתערבה לא הצריך אלא ב' תערובות, ועמדו בזה האחרונים.

וע' בביאור הגר"א סי' ק"י סק"י שכתב בדעת הרמב"ם, דרימוני באדן שאני כיון שחשיבי, תערובת הראשון חשיב כודאי, דרבנן עשו כודאי ולכן לא בטלי וכמ"ש בע"ח חשיבי ולא בטלי, והוי כאילו הוא בעין, ותערובת הב' הוא ספק הראשון שמא אינו שם, ותערובת הג' הוא ס"ס, משא"כ בע"ז דאינו אסור אלא משום דספק ע"ז אסור וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הפליתי שם סקכ"ד, והסכים לזה החוו"ד סקכ"ד.

והטעם בזה הוא כמש"נ, דדברים החשובין דלא בטלי, הרי מכח זה חשיבי קבוע וכמע"מ דמי, וממילא דהוי הספק הראשון כספק דחד בחד שאינו מצטרף לס"ס, ומשא"כ ע"ז דלא בטלה, לא חשיבא כלל קבוע, כיון שה"ה בטל בתערובת, ואך שהחמירו שלא לסמוך באיסור ע"ז על ביטול ברוב, אך ל"ח ספיקא קמא כמחצה על מחצה, וע"כ שפיר מצטרף ספק זה לספק ספיקא, וע' בל' החוו"ד שם שכתב כן בקיצור אמרים, - שו"ר בעזה"י בחמד"ש יו"ד סי' י"ח סקט"ו, שביאר כן בדעת הרמב"ם, דדברים החשובין מדרבנן לא בטלי וחשיב כקבוע, וליכא רוב כלל, וע"כ הוי כתערובת חד בחד, דאף אם חזר ונתערב לא שרי' בזה משום ס"ס, ומשא"כ בע"ז, היינו דאף דה"ז בטל, מ"מ החמירו חכמים משום חומרא דע"ז, וכיון דאיכא בזה רוב, שפיר שריא התערובת השני' משום ס"ס, וע' גם במשנת ר"א חולין סי' ז' שביאר כעי"ז.

**ד'**

ח] והנה במק"א נת' דחלוק הוא גדר דינא דמב"מ לא בטל, מגדר דינא דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל, ולמש"נ עתה נ' שהטעם בזה הוא, דמב"מ שאינו בטל היינו דאינו בטל כלל בתערובת, אך משא"כ הא דדשיל"מ לא בטל, היינו דהגם שה"ז בטל מ"מ מדרבנן אסרו אף למשהו מן האיסור.

ובזה נתבארו כמה דברים ונבארם כאן בעזה"י בקצרה, ועיקרי הדברים שמעתי מכבר מהר"א גרבוז שליט"א.

**א'**,הרי"ף בפ' גיד הנשה כתב, דאף למ"ד דריחא לאו מילתא, מ"מ דהאי פת שאפאה עם הצלי כיון דשריא בלחוד בלא כותחא הויא לה כדבר שיש לו מתירין וכל דשיל"מ אפי' באלף לא בטל, וכל דבר שהוא א' באלף כריחא בעלמא הוא ואפ"ה באלף לא בטיל הואיל ויש לו מתירין והאי פת נמי הכי הוא, עכ"ל.

וצ"ב בתרתי, חדא הוא מה שתמהו הראשונים, דהרי למ"ד דריחא לאו מילתא שרי אף הריח בפנ"ע, והיאך אפשר דבפנ"ע לאו כלום הוא וכשנתערב בדשיל"מ יאסור תערובתו, יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, ועוד צ"ע, דהרי הרי"ף כתב שם דאף למ"ד דריחא מילתא נמי ל"ה אלא כמשהו, וכל מה שאוסר תערובותו במב"מ הוי רק לרב לטעמי' דמב"מ אפי' באלף לא בטל, וצ"ע דא"כ מ"ט דלוי דשרי, והרי אף ללוי הוי ריחא כמשהו וכמש"כ הרי"ף דע"כ אף ללוי בדשיל"מ אסור אף ריחא, וא"כ ה"נ מ"ט לא נאסור ללוי במב"מ דאינו בטל באלף.[[6]](#footnote-7)

ונ' הביאור בזה, ע"ד מש"כ בפליתי סי' ק"ח סק"ז, דהא דריחא אסור בדשיל"מ, הגם דבעלמא שרי אף כשהוא בפנ"ע, הוא משום דבדשיל"מ הרי החמירו לאסור אף דבר המתבטל, הגם שאי"ז אלא משהו בעלמא, ומ"מ אסרוהו, דאף שמעיקר הדין ה"ז היתר, מ"מ אסרו לכל סרך דאיסור, ואשר ע"כ ה"נ אסרו לריחא, דהגם דריחא לאו מילתא ואי"ז איסור גמור, מ"מ בדשיל"מ אסרו לכל משהו דאיסור, וע"כ אף ריחא אסור, וז"ב ל' הרי"ף שכתב דכל דבר שהוא בטל באלף כריחא הוא חשוב, ולכאו' הו"ל למימר איפכא דכל ריחא כא' מאלף הוא חשוב, ועמד בזה בס' יד"י סי' ק"ח, ולהנ"ל הוא מבו' היטב, דזהו עיקר יסו"ד הרי"ף, דכל דבר שהוא בטל באלף נמי הוי זה משהו דאיסור בעלמא, ולא עדיף מריחא, ואפ"ה אסרוהו רבנן, וע"כ ה"נ אסרו לריחא.

ולפ"ז ניחא, דע"כ הוא דפליג לוי, וס"ל דאף במב"מ דאפי' באלף לא בטיל, מ"מ ריחא לאו מילתא, שהרי במב"מ דלא בטיל, אין הטעם משום דאפי' משהו אסור, שהרי איסור נבילה לא חמיר משאר איסורים, ואין לאסור בו משהו, אלא הטעם הוא משום דמב"מ אינו בטל כלל והוי זה איסור גמור, וע"כ אין טעם כלל לאסור בריחא, שהרי הריחא בפנ"ע שרי, והיאך יאסור תערובתו, דרק באיסור דהוא דשיל"מ דהחמירו בו חכמים דהגם דה"ז בטל והוי זה משהו בעלמא, מ"מ הוא אסור, ע"כ ה"נ החמירו דאף דריחא לאו מילתא מ"מ יהא אסור, ומשא"כ במב"מ דאילו הי' בטל הי' האיסור מותר, דהרי לא שאני האיסור משאר איסורין, אלא הוי מין תערובת אחר, הרי דה"נ כיון דריחא לאו מילתא אין מקום כלל לאסרו, וז"פ וברור.

**ב'**, התוס' בע"ז דס"ו. הביאו די"א דכל איסור דהוי במשהו לא אמרי' בי' נטל"פ, דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ועי' בברוך טעם שם ספ"ב ובמעשה חשב פ"ה מחמץ ומצה, שהק' לשי' זו בהא דאמרי' בע"ז דס"ח לא ידענא מ"ט דרב אי משום דקסבר נטל"פ אסור וכו', וק' דהיאך אפשר לומר דס"ל לרב דנטל"פ אסור, והרי מ"ד דנטל"פ אסור יליף לה מגיעולי מדין כיון דאף קדירה בת יומא פגמה ומדהצריכה תורה להגעילה ע"כ דאף נטל"פ אסור, ולרב לטעמי' הרי אין ללמוד מזה דנטל"פ אסור, דהרי רב ס"ל דמב"מ לא בטיל וממילא דלדעות אלו דכל היכא דאסור במשהו אף נטל"פ אסור יש לאסור במב"מ אף בנטל"פ, וממילא די"ל דהא דהצריכה תורה להגעיל בגיעולי מדין הוי משום דשמא יבשל בזה מינו דבכה"ג אף נטל"פ אסור.

ולפי המבו' נ' ליישב, דהגם דס"ל דכל היכא דאסור במשהו אף נטל"פ אסור, מ"מ מודו דאף למ"ד דבעלמא מב"מ לא בטיל מ"מ נטל"פ שרי, דהנה בטעמא דמילתא דבאיסורי משהו אסור אף נטל"פ, ידוע לפרש דהוא משום דאף נטל"פ הוי כל התירו משום דין ביטול, וע"כ איסור שאינו בטל אין להתירו בדהוי נטל"פ, אך בד' התוס' נ' דאי"ז הטעם, דהנה ז"ל התוס' שם בטעם דעה זו, "דהא אין לך טעם בטל יותר ממשהו באלף, ואפ"ה אסרו רחמנא, ה"ה נטל"פ", ונ' מדבריהם דאין הטעם בזה משום דאף נטל"פ כל התירו הוא משום דין ביטול, ודע"כ דבר שאינו בטל, אף אין להתיר בו נטל"פ, אלא הטעם הוא, דבהנך מילי שהחמירה תורה לאסרן במשהו הגם דבטל הטעם והוי זה כנטל"פ, ע"כ ה"נ יש לאסור בנטל"פ.

ולפ"ז נ' פשוט, דכל מה דס"ל דנטל"פ אסור בהנך דאוסרין במשהו, היינו בכגון יי"נ דאוסר במשהו, דגדר הדין בזה הוא דהגם דה"ז בטל מ"מ אסרו חכמים, ובזה הרי כיון דה"ז בטל לא עדיף מנטל"פ, וכיון דאפ"ה אסרוהו משום דהחמירו לאסור כל משהו דהאיסור, ע"כ ה"נ נטל"פ אסור, דכל משהו דיי"נ אסרו חכמים, ובזה מיושב מה שתמהו הראשונים על דעה זו, ומשא"כ במב"מ דלא בטיל דגדר הדין הוא דאין האיסור בטל וה"ה קיים, הרי פשיטא דל"ד לנטל"פ, והרי אין טעם לומר דבמב"מ החמירה תורה שיהא אסור אף נטל"פ, דרק באיסורים החמורין י"ל דאסרה תורה אף לנטל"פ, הגם דבעלמא שרי, אך במב"מ ודאי טעם האיסור הוא משום שאי"ז כלל כנטל"פ, כיון דליכא ביטול, וע"כ ודאי יש להתיר היכא דהוי נטל"פ.

**ג'**, התוס' בע"ז דס"ו: בסוד"ה רבא אמר כתבו דבחמץ בפסח יש לאסור אף בתנורים שלנו, דאע"ג דבזה ריחא לאו מילתא מ"מ נהי דטעם ליכא משהו בעלמא מיהא איכא ואפי' במעשה תנור דלאו פיטום, ועי' בצל"ח פסחים דע"ו: שהק' בשם מהר"ל קסוויץ, דא"כ מ"ט נקט רב התם בשר שחוטה שמן, הרי לרב לטעמי' דמב"מ בכל איסורים במשהו יש לאסור אף בכחושין, ועיי"ש שכתב ליישב דרב איירי בנבילה ושחוטה שאינן ממין א', וכתב שם דזה אינו מתישב לשי' הרי"ף דס"ל דרב דאמר ריחא מילתא הוי לטעמי' דמב"מ במשהו, וא"כ בע"כ דרב איירי רק במב"מ, אך זה ל"ק דאטו הרי"ף משועבד לסברת התוס', עכ"ד, ולפמש"נ בדברינו בד' הרי"ף בסוג' דריחא בלא"ה ל"ק כיון דאף להרי"ף איירי רב אף במבשא"מ וכמש"נ שם, ועיי"ש בדבריו בסוף הסוג' שכתב ליישב עוד דנקט רב שמן דרק בכה"ג נאסר כולו.

ולמש"נ נ' דהגם דכתבו התוס' דאף בכחוש משהו מיהא איכא, מ"מ לי"ב לדינא דמב"מ לא בטל, כיון דיסוד הדין דמב"מ לא בטל הוא שמינו אינו מבטלו וה"ה קיים בתערובת, וזה ל"ש בכחוש דהוי משהו בעלמא ואינו חשוב בתערובת, וע"כ ודאי דה"ה בטל, ורק בחמץ בפסח דהתם גדר האיסור הוא דאע"פ שה"ז בטל מ"מ אסרו חכמים כל משהו מן האיסור, הרי דמה"ט אף דהוי משהו בעלמא, מ"מ ה"ז אסור.

וי"ל טפי, דבאמת הרי יש מקום לומר דבתנורים שלנו כיון דבדידהו ריחא לאו מילתא הוא, הרי דמה"ט יהא מותר אף הריח בפנ"ע, שהרי כל איסורו של הריח נת' במק"א דהוא משום דריח הוי כטעם, ואשר ע"כ י"ל דבתנורים שלנו דאין הריח כטעם, יהא שרי אף בפנ"ע, ומש"כ התוס' דבחמץ יש לאסור בכה"ג, הגם דהכא שרי אפי' בפנ"ע, וא"כ מה מהני ע"ז דינא דחמץ בפסח לא בטל, הרי הכא שרי אף בפנ"ע, יל"פ בזה ע"ד שנת' לעיל אות א' בדעת הרי"ף, דבהנך איסורים שהחמירו לאסור אף שנתבטלו, וגדר הדין הוא שאסרו אף משהו מן האיסור, הרי שמכח זה יש לאסור אף לריחא בפני עצמו, הגם דהוי משהו בעלמא מן האיסור, ויל"פ דה"נ מש"כ התוס' דאף בכחוש יש לאסור נמי הוא מה"ט, דלעולם בכחוש כיון דריחא לאו מילתא יש להתירו אף כשהוא בפנ"ע, ואך דבחמץ שאסרו לכל משהו מן האיסור, אסרו אף לריח דכחוש, הגם שאינו אלא משהו מן האיסור, ולפ"ז ניחא בפשוטו, דכ"ז שייך בחמץ בפסח, אך במב"מ דלא בטל ל"ש לאסור ריח דכחוש, דהרי אף בפנ"ע שרי והיאך יאסור תערובתו.

**ד'**, בחי' הגרע"א חולין דצ"ו הק' על שי' ההגה"מ כפי"מ שפי' המג"א סי' תמ"ז סק"ט, דבחמץ בפסח שאוסר במשהו ל"מ קליפה בצלי אלא אוסר לכולו, והיינו בפשוטו דגם בצלי משהו מיהא בלע בכולו, דא"כ מ"ט אמר שמואל שם דבצלי קולף ואוכל הרי לשמואל לטעמי' דס"ל דמב"מ לא בטיל יש לאסור לכולו, ועיי"ש שדן לומר דשמואל אמר כן רק בדרך פירוש למתני', אך הק' דאכתי מאי פריך שם מדר"ה דאמר דהכל אסור, הרי ר"ה תלמידי' דרב הוה דס"ל דמב"מ לא בטיל משו"ה אסר לכולו.

ולפמש"נ יל"ד, דהגם דס"ל להגהמי"י דאף בצלי איכא מ"מ משהו בכולו, מ"מ אי"ז אוסר במב"מ אף למ"ד דמב"מ אינו בטל, ומשום דהך משהו אינו חשוב בתערובת, וע"כ ודאי הוא בטל, ורק בחמץ דאוסר במשהו, דגדר הדין בזה הוא דהגם דה"ז בטל מ"מ אסרו חכמים לכל משהו מן האיסור, ע"כ יש לאסור לכולו, כיון דאי"ב משהו מן האיסור.

וי"ל עוד ע"ד מש"נ לעיל, דבאמת י"ל דהגם דאף בצלי בלע משהו בכולו, מ"מ כיון דהוי זה משהו בעלמא יל"ד ולומר דאף אם הי' בפנ"ע נמי שרי, כיון דמשהו זה אין בכחו להטעים כלל, ומצינו מושג זה דמשהו שאין בכחו להטעים בחוו"ד סי' ק"ה סק"י, שכתב דאף בגונא שיוצא מבלוע בלא רוטב מ"מ אי"ז אלא משהו שאין בכחו להטעים כלל, עיי"ש מש"כ לפ"ז, וי"ל דע"כ אינו בכלל איסורא דצירן ורטבן, דכל עיקר האיסור הוי רק על "טעם", ומשהו זה שאין בכחו להטעים כלל, אינו בכלל האיסור, והא דאסרי' לי' בחמץ, הוא משום דבחמץ שאסרו חכמים אף לאיסור שנתבטל, והיינו משום דכל משהו מן האיסור ה"ה אסור, הרי דמה"ט אף יש לאסור למשהו זה, דמ"מ הוי זה משהו מן האיסור, אך בשאר איסורים דלא אסרי' אלא נו"ט, הרי י"ל דשרי משהו זה אף כשהוא בפנ"ע, ולפ"ז ניחא בפשוטו דע"כ אף למ"ד דמב"מ לא בטיל, אין לאסור צלי בכולו, כיון דהך משהו שנבלע בכולו אינו אסור אף בפנ"ע, והיאך יאסור תערובתו, וא"ש היטב.

**ה'**, התוס' בחולין ד"ק. כתבו לדעת רבינו אפרים, דמשהו הנבלע בחתיכה ל"מ לאסור אח"כ כל החתיכות מפני שהן מינה, דכיון שלא נתנה טעם בחתיכה הוי האיסור כמאן דליתי', ול' הרא"ש שם דכה"ג לא חשיב מין במינו לאסור בכל שהוא, ועי' ט"ז ונקוה"כ יו"ד סי' צ"ב שנחלקו בביאור הך כללא, דשי' הט"ז דהוי זה בכל האוסרים במשהו דאין אוסרין בשלא נתן האיסור טעם, ושי' הש"ך בנקוה"כ שם דרק בהנך שאין אוסרין אלא במינן הוא דאין אוסרין בכה"ג, דכיון דלא נתן האיסור טעם ל"ח מין במינו וע"כ אי"ז אוסר וכאשר כ"ה ל' הרא"ש והר"ן שם, ודעת הר"ן דאף בדנתן האיסור טעם מ"מ ל"ח מין במינו לאסור כיון שטעם אחר של היתר מעורב בו, וע"כ אינה אוסרת כל החתיכות רק משום דינא דחנ"נ, ועיי"ש בנקוה"כ שהוכיח כן מד' הטור והרמ"א באו"ח סי' תס"ז דמבו' בדבריהם דבחמץ בפסח שאוסר במשהו ה"ז אוסר אף בכה"ג, עיי"ש בכל דבריו בזה.

ולמש"נ יש לדון ולומר באופ"א, דהנה עי' פליתי פרמ"ג ורע"א שפירשו ד' הט"ז שם, דהוא משום דמשהו אינו יוצא כלל, ולמש"נ י"ל בדעת הטור והרמ"א, דהא דאי"ז אוסר הגם דמב"מ לא בטיל, הוא משום דאף דמשהו יוצא, מ"מ אינו חשוב להטעים וע"כ י"ל דה"ה בטל הגם דמב"מ לא בטיל, דכיון דהוי משהו בעלמא לא חשיב בתערובת, ומשא"כ בשאר דוכתי האוסרין במשהו, שנתחדש בהן דה"ז אסור הגם שהוא בטל, ע"כ יש לאסור אף משום משהו זה.

וי"ל טפי ע"ד מש"נ לעיל, דהך משהו כיון דאין בכחו להטעים שרי אף בפנ"ע, ואף דבהנך דאסורין במשהו, אסרו חכמים אף למשהו זה, אך במב"מ אין לאסור בזה, דהרי שרי הך משהו בפנ"ע, והיאך יאסור תערובותו.

אך לפ"ז הרי דבכל האוסרין במשהו אף באלו שאין אוסרין רק במינן כדשיל"מ ויי"נ נמי ליכא להך כללא, אך הנקוה"כ שם לטעמי' לא כתב כן, וגם בל' הראשונים אין נ' לפרש הטעם בזה כמש"נ, וצ"ע בזה.

1. והנה ראיתי בשו"ת משיב דבר ח"ב סי' ע"ד, שכתב דאין מקום לומר כלל דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, שהרי מפורש בגיטין דנ"ד: דאף בדבר שבמנין מדאורייתא חד בתרי בטל, עכ"ד, אמנם באמת נ' דאין לסתור משם דעת הסוברים דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, דהאמנם רש"י שם פי' דמש"א שם דמדאורייתא חד בתרי בטל היינו דאפי' בעודן שלמים בטל חד בתרי, דמדאורייתא אין חילוק בין חשוב לשאינו חשוב דהכל בטל דכתיב אחרי רבים להטות, אך שפיר יל"פ ד' הגמ' דמדאורייתא אחר שנתפצעו חד בתרי בטל.

   והנה אמנם דלדעת הסוברים דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוי מדאורייתא, הרי בע"כ לפרש דהא דחשבי' לי' התם דרבנן, הוא משום דאף קודם שנתפצעו הי' בטל מדאורייתא, וכל איסורן אינו אלא מדרבנן, וכאשר כן פירש הראב"ד בהשגות הרי"ף שם, ויתכן דמה"ט הוצרך רש"י לפרש דמדאורייתא אף דבר חשוב בטל ברוב, דס"ל כדעת הראב"ד דמדאוריתא אסור לבטל איסור לכתחילה, וע"כ בהכרח דמש"א שם בגמ' דהוי איסור דרבנן, הוא משום דאף קודם שפצען כבר נתבטלו מדאורייתא, אך לדעת הסוברים דכל עיקר האיסור לבטל איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, הרי דשפיר יל"פ דמש"א בגמ' דמדאורייתא חד בתרי בטיל היינו לאחר שנתפצעו, וזה נ' פשוט. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' המל"מ אי"ז מתישב, במש"כ אח"כ לענין מטבע די"ל דלא אזלי' בי' בתר רובא, גם יל"ע כמו שהעיר הטעה"מ שם , דהרי דעת הר"ן בנדרים דהא דלא אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, הוא משום דה"ז כמין במינו לר' יהודה, ולפ"ז הרי הוי ממש כדברים החשובין, אך י"ל בזה, למש"כ האחרונים די"ל דמודה הר"ן דהא דדשיל"מ אינו בטל ביבש ביבש אי"ז מטעם דחשיב כמב"מ, שהרי כתבו התוס' בכ"ד דאף לר"י מב"מ בטל ביבש, אך י"ל דהר"ן פליג ע"ז, וכמש"כ תוס' בזבחים' דע"ב. ובמנחות דכ"ב: שחזר בו ר"ת מזה, וע' כן בנוב"י, אלא הוי הטעם בזה כמו שפירש"י דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, והרי הא דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא בדשיל"מ ודאי הוי מטעם זה, ולפ"ז שפיר ניחא מה שדימה הר"ן דה"נ לא אזלי' בזה בתר רובא, ול"ד לדברים החשובין דאזלי' בהו בתר רובא, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך שוב אחז"ר ראיתי, שבד' הרמב"ן בהלכות נדרים ובד' הרשב"א מפורש דחשיב כמב"מ אף לגבי דינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל, עייש"ה, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומש"נ דהא דתרומה ל"ב מאה בשאינה מינה, הוא חד דינא עם הא דאיסורי משהו אין אוסרין במשהו בשאינו מינם, מצאתי הדברים מפורשים כן בחי' הריטב"א חולין דצ"ט., ז"ל, וכיון דקי"ל כמ"ד כל האיסורין שבתורה בששים, קי"ל נמי תרומה מין בשאינו מינו בששים, ואין תרומה במאה ואחד אלא כשהוא מין במינו, וכן הדין לערלה ולכלאי הכרם "דלא עדיפא מאיסורי משהו דבמינן במשהו ושלא במינן בנותן טעם", עכ"ל, וכ"ה בפי' הריטב"א נדרים דנ"ב:, ז"ל, שאין לך דבר בעולם שלא יבטל בשלא במינו בששים ואפי' איסורי משהו כאיסורי ע"ז ויי"נ ודכוותה דחמירי טובא, "וכ"ש ערלה וכלאי הכרם ותרומה", וכדמוכח בכל דוכתא וכו', עכ"ל, וכ"נ בל' הריטב"א בע"ז דע"ג:, ז"ל, וק"ל טובא לרב ושמואל הא דאמרינן בכל דוכתא ואיתא במשניות דתרומה במאה וערלה וכלאי הכרם במאתים היכי דמי, אי במינם מי גרעה מכל האיסורין הקלין שהם במשהו, ואי בשאינן מינם "הא אפילו יין נסך בששים", עכ"ל, ומפורש להדיא בדבריו דהא דתרומה ל"ב ק"א אלא בתערובת דמין במינו, הוא משום דלא חמירא מאיסורי משהו דאין אוסרין במשהו אלא במינו ולא בשאינו מינו.

   אמנם הנה התוס' בחולין דצ"ט. כתבו דהא דתרומה ל"ב מאה אלא במינה הוא משום דקרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב, וזה דלא כמש"נ, אך אי"ז מוכח, די"ל דהגם דהילפותא הוי מכח זה, מ"מ גדר הדין הוא כמש"נ, ובמק"א נת' נפ"מ גדולה בזה, אם הא דתרומה ל"ב מאה אלא במינה תליא בשמא ובטעמא, או תליא אם הוי מינו להפריש מזע"ז, ואכ"מ.

   ויש להוסיף בזה, מש"נ במק"א בד' הרשב"א בתוה"ב, דמבואר בדבריו דבהנך איסורים ל"ח כלל כקבוע, ונת' דהיינו מה"ט דלעולם ה"ה בטלים, וגדר דינם הוא שהן אסורין על אף שנתבטלו, וע"כ ל"ח קבוע.

   ונת' עוד דע"כ הגם דל"ח קבוע מ"מ שפיר אסור ליקח מן התערובת, ול"ה זה כדברים החשובין דפריך בזבחים דע"ג: דליכבשינהו ונימא כל דפריש מרובא פריש, ומשני דהוי קבוע, והיינו משום דבהנך איסורים שהחמירו שלא לסמוך על ביטול ברוב, הרי דבכה"ג שנתערב אף אין סומכין ליקח מכח דינא דהלך אחר הרוב, ומשא"כ בדברים החשובין שלא החמירו בהן שלא לסמוך על רוב, אלא גדר דינם הוא שאינם בטלין ברוב, הרי דשפיר יש לסמוך בהן על דין הלך אחר הרוב, וע"כ כל מה דל"מ בהו רוב הוא משום דהוו קבוע מדרבנן, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לכאו' יל"פ דהא דאסר בחמץ אי"ז משום דחוזר וניעור, אלא הוא משום דקודם הפסח אי"ז בטל דהיתר בהיתר לא בטיל, גם י"ל דכל הא דס"ל דאין חוזר וניעור הוא רק היכא שבאנו להפקיע הביטול משום צירוף איסור אחר, אך היכא שהאיסור גופי' שנתבטל דינו עתה שלא להתבטל, י"ל דאמרי' חוזר וניעור, וכן יש להוכיח ממש"כ הרשב"א בתשובה דמב"מ ביבש שבטל ברוב ובישלם ה"ז נאסר ולמד כן ממתני' דתרומות בטחנם עיי"ש, וצ"ב דמ"ט באמת אמרי' התם חוזר וניעור, והרי דעת הרשב"א דהיכא שלא הגיע לידי שיעור נתינת טעם אין חוזר וניעור, וגם תיקשי לרב דימי בע"ז דע"ג. דס"ל דקמא קמא בטיל, ממתני' דתרומות, ובע"כ דהתם שאני, ונת' בזה במק"א, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' בדו"ח להגרע"א דרוש ח' אות י"ב שעמד בזה, וכתב דצ"ל דלוי דפליג הוא משום דס"ל מב"מ בס', ועי גם בבי' הגר"א סי' ק"ח סק"ה שמבו' בדבריו דאה"נ כל מה דפליג לוי על רב הוא משום דס"ל דמב"מ בששים, ומה"ט בדשיל"מ דלכו"ע אינו בטל אפי' באלף מודה לוי לרב, אמנם תמוה טובא דאם כל פלוג' דרב ולוי הויא אם מב"מ במשהו, א"כ מה תלי' פלוגתי' בפלוג' דתנאי ברודה פת חמה וכו' דהתם הוי מבשא"מ ומה דלדב אסור בזה, צ"ל דהוא משום דניכר הריח וע"כ אי"ז בטל, ונת' בזה במקומו, ומנלן דבזה פליג לוי על רב דאוסר, הרי הא דפליג עלי' בבשר שחוטה וכו' בע"כ אי"ז משום דריחא לאו מילתא, דהרי במב"מ לכו"ע הוי ריח כמשהו, אלא פליג עלי' דמב"מ בטל בס', וממילא דדין רודה פת חמה דאיירי במבשא"מ ל"ש כלל לפלוגתי', ועי' פליתי סי' ק"ח סק"ז, וגם ל' הגמ' בטעמא דלוי הוא דריחא לאו מילתא ומ' דבזה הוי עיקר פלוגתי' עם רב.

   ולמש"כ הפליתי סי' ק"ח סק"ז בביאור ד' הרי"ף, ניחא קו' זו, כיון דמעולם לא אמר הרי"ף דאף ללוי ריחא הוי כמשהו לאסור בכל מילי שאינן בטלים באלף, ועי' יד יהודה בסי' ק"ח שכתב כן. [↑](#footnote-ref-7)