משקין היוצאין מהן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / משקין היוצאין

חולין קכ. המחה את החלב ומשקין היוצאין מהן

**א. הקו' הנופלות בסוגיא-**

מבואר בסוגיין קכ: פלוגתא דר"א ור"י גבי משקין היוצאין מערלה בכורים ותרומה אם הוו כמותן, דלר"א חייב עליהם ולר"י פטור דילפינן ביכורים מתרומה ודון מינה ואוקי באתרה כמבואר הכל בסוגיא.

בגמ' פסחים כד: אמרינן דאוכל שלא כדר"א פטור, ומייתי ר"ז סייעתא מברייתא דמשקין היוצאין מערלה פטור דאתיא כר"י, וש"מ דשלא כדר"א פטור, ודחי אביי דהתם טעמא משום דזיעה בעלמא הוא.

ויש כאן כמה קושיות:

א. יל"ע אדמייתי ר"ז ראיה מהך ברייתא לייתי ראיה מברייתא שהביאה הגמ' לעיל בסוגיין דטבל וחדש חייב על משקין היוצאין וש"מ שלא כדר"א חייב?

ב. גם קשיא אדמסייע ליה מדר"י לותיב לה מדר"א דמחייב על משקין היוצאין ש"מ שלא כדר"א חייב?

וגם אטו ס"ל לר"ז דר"א ור"י פליגי בדין שלא כדר"א והא מבואר בסוגיין דבקראי פליגי, וכבר עמד בזה בחכ"צ וכתב דלא ס"ל לר"ז כל הסוגיא דחולין.

ג. עוד יש לתמוה בעיקר סברת ר"ז למה ייחשב שלא כדר"א והרי אחר שיצאו המשקין מן הדבר הרי השתא הוא נהנה מהם כדרך ההנאה ממשקין אלו ומה אכפ"ל שמתחילה היה פרי סו"ס השתא דרכו הוא, ועיין בצל"ח פסחים כד: עמד בזה וכתב דס"ל לר"ז דדין שלא כדר"ה אינו תלוי בחפץ דהשתא רק במה שעיקר שימושי של הפרי היה מתחילה, ועיי"ש שנקט דאביי פליג בסברא זו, וכ"כ גם בנובי"ת או"ח-סד.

ד. עוד צ"ע מה יענה ר"ז לברייתא דהמחה את החלב דמחייב ולמה לא ייפטר משום שלא כדר"א [ואין לחלק דדוקא לענין איסוה"נ נקט דחשיב שלא כדר"ה, אבל באיסורי אכילה יודה ר"ז דמיקרי דרך אכילתו, דהא בברייתא דתני נמי המחה את החמץ שהוא מאיסוה"נ].

**ב. דרך הפנ"י-**

בפנ"י קידושין בקונטרס בענין חדש נקט דס"ל לר"ז דבאמת ר"י יליף מהנך קראי לפטור בשלא כדר"א, ולר"א יליף לחייב אף שלא כדר"א וגזיה"כ הוא.

[וסייע לזה מד' הרשב"א שנראה מדבריו דלאביי דמסיק טעמיה דר"י מטעם זיעה בעלמא היינו דילפינן מקראי דחשיב כזיעה, וה"נ לר"ז ילפינן מקראי לפטור שלא כדר"א, ויתיישב טפי לפי שיטת הרמב"ן בסוגיין דקראי אינו אלא אסמכתא].

ולפי"ד י"ל ג"כ דלא מייתי מהך ברייתא דטבל ושביעית דהא יתבאר לקמן דעת הפנ"י ושאג"א דהך ברייתא כר"א אתיא וסוגיא דהתם מוכיחה מדעת ר"י.

וכן ברייתא דהמחה את החלב כתב בפנ"י דאזלא כר"א דמחייב.

אבל אינו מובן ל"ל קרא לפטור שלא כדר"א כלל, ובסוגיא פסחים משמע דמסברא הוא דלא חשיב אכילה, ועוד קשיא דאטו לר"א יהיה חייב גם בכל אופני שלא כדר"א, ולא משמע כן ואם כי יש לחלק מ"מ הכל דוחק הוא, ועוד צ"ע דהא אף לענין טומאה אמר כן כמבואר במשנה תרומות פי"א וזה לא שייך לענין שלא כדר"א.

[וכנראה לפי"ד הפנ"י מה דמבואר ברכות לח. דדבש תמרים תלוי בפלוגתא דר"א ור"י הוא כשיטת אביי דפטורו משום זיעה בעלמא ולא משום שלא כדר"א דא"כ לענין ברכות יודה ר"י דמברך בפה"ע דלענין ברכות מה לי שהוא שלא כדר"א].

**ג. סתירת הסוגיות לסוגיא פסחים-**

ובאמת משה"ק על ר"ז שהוא דלא כסוגיין דפטר משום שלא כדר"א וסוגיין פטרה מגזיה"כ, הנה כעי"ז הק' כבר התוס' דאביי פטר משום זיעה בעלמא ור"ז משום שלא כדר"א [וכן בסוגיא ברכות לח. אמרו הטעם משום זיעה], ובסוגיין אמרו טעם הפטור מגזיה"כ?

וג' אופנים בזה בראשונים:

א. בתוס' תי' דבאמת עיקר הפטור הוא מסברא דזיעה בעלמא הוא, וקראי דסוגיין לא הוצרכו לפטור אלא לחייב בזיתים וענבים בכל איסורין, עיי"ש, ובחכ"צ-כ תמה ע"ז טובא שאינו במשמעות כל הסוגיא.

ב. והנה ברשב"א ברכות לח. הק' על הסוגיא ברכות לח. דאמרינן דלר"י משקין היוצאין הוו זיעה בעלמא ומברכים עליו שהכל דמשמע דלר"י פטור משום זיעה בעלמא ובסוגיין אמרו שהוא מגזיה"כ ואינו ענין לברכות כלל?

והביא בשם הראב"ד דבאמת ר"י עצמו למד מקראי דלא חשיב פרי, אבל הסוגיא ברכות לח. לאו מה"ט אתיא עלה אלא מסברא דהוי כזיעה בעלמא.

ג. אבל הרשב"א מסיק [וכ"ה ברמב"ן חולין קכ:] דמהנך קראי ילפינן לסברא דזיעה בעלמא הוא.

והנה בפשוטו היה נראה כוונת הרשב"א דסוגיא ברכות אזלא כאביי דעיקר הפטור הוא משום זיעה בעלמא אלא דהאי פטורא גופיה נפק"ל מקראי.

אבל מכח כל הקו' שהק' בתחילת דברינו צריך לבאר הענין באופ"א ויש כאן שני סוגיות שונות, חדא הסוגיא ברכות לח. דהוי זיעה ועוד סוגיא נוספת בפסחים והיא ענין אחר הוא וסוגיא דהתם לא נפקא מקראי רק מסברא.

**ד. דעת ר"י בשאר איסורין בהמחה ובמשקין היוצאין-**

ומתחילה נבוא לנידון האחרונים בסוגיין היאך הדין לר"י במשקין היוצאין לענין כל איסורי תורה.

עיין בש"ך יו"ד רצג-ו הביא ד' הלח"מ בתשובה דשכר שעורין מותר דמשקין היוצאין בכל איסורין מותר, וכתב הש"ך שצריך להתיישב בדבר.

והנה בברייתא שהביאה הגמ' בתחילת הסוגיא איתא טבל וחדש וכו' משקין היוצאין מהן כמותן, ובעי למילף להו מחלב וחמץ וכל הנך, אבל דחי דא"א למילף אלא איסור הבא מאליו אבל איסור הבא ע"י האדם א"א ללמוד מהנך [לדעת רש"י היינו הקדש דדוקא בזה האדם פועל את עצם האיסור, ולתוס' היינו כלאים שנאסרים ע"י זריעה אף שאין עצם האיסור ע"י האדם].

ומסיק דהנך איסורין שבאים ע"י האדם ילפינן לה מבכורים או תרומה.

ואח"כ בסוף הסוגיא הביאה הגמ' פלוגתא דר"א ור"י, ודעת ר"י דבכורים ותרומה משקין היוצאין לאו כמותם, לפי"ז לר"י א"א ללמוד איסור הבא ע"י עצמו.

ונחלקו אחרונים בנידון זה:

א. בחכ"צ-כ ופנ"י קידושין בקונטרס בענין חדש ובשאג"א-לז נקטו דאה"נ ר"י לית ליה ברייתא דלעיל ופטר במשקין היוצאין כמותן וברייתא כר"א [עוד כתב הפנ"י דיתכן שהוא מדרבנן כש"כ הכס"מ בשיטת הר"מ, אבל צע"ק דהא פרכינן על הברייתא "ונילף מיניה" משמע שהוא מדאורייתא].

ובשיטה זו עצמה נשנו שני אופנים:

דעת החכ"צ דלא פליג ר"י אלא באיסוין הבאין ע"י עצמו דא"א ללמוד מהנך כמבואר בגמ' אבל באיסור הבא מעצמו כחדש ושביעית מודה דחייב, וכעין דבריו מבואר בפסקי ריא"ז חולין (ד"ה וכן).

אבל בפנ"י ושאג"א הוסיפו דלר"י פטור אף בטבל ושביעית דכיון דלדידיה בתרומה וביכורים משקין היוצאין לאו כמותן הרי באמת ליכא למילף מחלב וחמץ לכל איסורים דאיכא למימר תרומה תוכיח.

וכדבריהם דלא כהחכ"צ מבואר להדיא ברמב"ן בסוגיין עיי"ש בתחילת דבריו דדן דלר"י פטור בכל משקין היוצאין מהן ואף בכל איסורין משום דאיכא למימר ערלה תוכיח.

וזה מבואר ג"כ בד' הר"מ פ"י מאכ"א דפסק להלכה דמשקין היוצאין אסורים אבל אין לוקין עליהם ופי' בכס"מ שאינו אלא מדרבנן והביאור י"ל כנ"ל דקי"ל כר"י ואינו אלא דרבנן וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בדרך אחת והוא ממש כד' הפנ"י דאף בכל הנך הוי דרבנן ודלא כהחכ"צ, וע"ע לקמן בשיטת הר"מ.

ומכח זה דנו הפנ"י והשאג"א להלכה דשכר העשוי משעורין של חדש שהמחום אין בו איסור תורה כיון דקי"ל כר"י [ומ"מ איסור דרבנן וודאי אית ביה דלא כש"כ הש"ך בשם הלח"מ להתיר לגמרי].

**ה. דרך המנח"ב לחלק בין המחה למשקין היוצאין-**

ב. אבל במנח"ב נז,נח, וקר"א נדרים נב. עמדו ע"ז שתי' האחרונים דחוק טובא שהרי בסוגיין לא הזכירו דכל הברייתא הוא רק לר"א ולא לר"י.

ומסיק במנח"ב וקר"א דבאמת כל מה דפטר ר"י אינו אלא במשקין היוצאין מהן שעיקר טעמיה דר"י מבואר ברכות לח. משום זיעה בעלמא ופירש"י פסחים כד: דלאו פרי הוא, וה"מ במשקין היוצאין מהן אבל בממחה את עיקר גוף הפרי היאך ייחשב זיעה בעלמא ובזה וודאי יודה ר"י לחייב, וככבר קדם להם בשו"ת פנ"י בתשובה בסוה"ס.

ובאמת כבר עמדו החכ"צ וחי' פנ"י וש"א שלכאו' היה מקום לחלק בין משקין היוצאין להמחה את גוף הדבר, אבל כתב בחכ"צ דבסוגיין מבואר לא כן משני ראיות:

א. מקשינן בתחילת הסוגיא ל"ל קרא דהטמאים לאסור צירן ורוטבן ונילף מחמץ וחלב, והרי צירן אינו אלא משקין היוצאין מהן ומבואר להדיא בגמ' שאין לחלק ביניהם ואם חייב בהמחה את החלב ה"נ חייב במשקין היוצאין.

אבל אדרבה מכאן גופא מבואר כד' המנח"ב, שהרי כתבו התוס' קיב: להקשות ל"ל קרא לצו"ר תיפו"ל משום טכע"ק ותי' דעיקר קרא איצטריך ציר ועוד תי':"א"נ איצטריך קרא לרוטבן ואשמעינן דמחוי כממש אם המחה את השרץ וגמעו דהוי כאכילה", והוסיפו התוס' בזה"ל:"והכי איתא בהעור והרוטב דמייתי לה אהמחה את החלב וגמעו", וכעי"ז מבואר ברמב"ן הנדמ"ח בסוגיין קכ., עיי"ש.

ומשמע דפשיטא להתוס' דכד מקשי בסוגיין ל"ל קרא דהטמאים לרבות צו"ר תיפו"ל משום המחה את החלב לא איירי אלא לענין איסור רוטבן, אבל צירן באמת א"א ללמוד מהמחה את החלב, והוא ממש ע"ד המנח"ב שיש לחלק ביניהם, ועמד בכ"ז במנח"ב[[1]](#footnote-2).

[אבל במהרש"א קכ: בתוד"ה היכא כתב ז"ל:"מריבויא דנפש מרבינן בכולהו אף באינו שותה גוף החלב כדמרבינן בשרצים לאסור צירן ורוטבן", והוא לכאו' דלא כהתוס' קיב:, ודבריו נסובים על שיטת הר"ש בתוס' ועיין לקמן בשיטת הר"ש].

ובקר"א נראה שיישב באופ"א דבאמת קי"ל דציר שרצים ובהמה טמאה אסור מדאורייתא וציר דגים מותר, ועיקר החילוק ביניהם כתב דציר שרצים הוא כעין מיחוי הפרי שהוא גוף השרץ משא"כ בדגים אינו אלא ציר הזב מהם [וכעין חילוקו בשטמ"ק בכורות ו: בהשמטות בשם התו"ר], ולפי דעתו לק"מ מציר שרצים ובהמה, משא"כ משקין היוצאין לאו כמחוי הוא ואין בו איסור תורה.

ב. עוד הוכיח בחכ"צ מדילפינן בסוגיין דין הברייתא דחדש ושביעית משקין היוצאין מהן כמותן מהא דהמחה את החלב, מבואר שאין לחלק ביניהם, וכן הוכיח ביד יהודה ע-יב והביא שכ"ה בר"ן (מב.) להדיא.

אבל במנח"ב כתב ליישב דברייתא נמי איירי בהמחה את המשקין, ואם שהוא דוחק גדול מ"מ לכאו' הוא מוכרח ממש"כ התוס' קיב: שהבאנו ולקמן יתבאר דהכי מוכח לכאו' מד' הרמב"ן, ולא מצאתי יישוב יותר נאות בזה.

ועפי"ז דן במנח"ב ליישב ג"כ משה"ק האחרונים לעיל דנמצא ר"י דלא כברייתא, ולהנ"ל ברייתא איירי בהמחה ובזה מודה ר"י ויליף ליה מבכורים, וכל מה דפטר בכורים ותרומה אינו אלא במשקין היוצאין מהן.

ובאמת שד' המנח"ב מבוארים להדיא ברמב"ן הנדמ"ח [שלא היה בזמן אחרונים הנ"ל], עיי"ש ברמב"ן דפשיט ליה טובא דכיון דבסוגיא פסחים מבואר טעמו של ר"י משום זיעה בעלמא הוא, הרי טעם זה לא שייך אלא במשקין היוצאין אבל בהמחה את גופו של הפרי לא שייך לומר דהוי זיעה בעלמא.

ולפי"ז תמה הרמב"ן דהא מבואר בסוגיא דאף לענין המחה את החלב לאו מסברא הוא דמחייב אלא דבעי קרא וילפותא, א"כ לר"י דפטר משום דילפינן בכורים מתרומה ה"נ יפטור בהמחה וע"כ אין טעמו משום זיעה בעלמא הוא?

וכתב הרמב"ן דכל הפסוקים בסוגיא הוא אסמכתא בעלמא, ולעולם עיקר טעמיה דר"י הוא משום זיעה בעלמא אבל היכא שהמחה גופו של פרי יתחייב אף לר"י.

ואזיל הרמב"ן לטעמיה לפמש"כ מדבריו קכ. דכל קו' הגמ' ללמוד מהמחה את החלב הוא רק לרוטב ולא מציר, דס"ל שאין לדמות המחה למשקין היוצאין מהן.

והרמב"ן סייע לזה מדין טרימא ברכות לח. דמברך עליו בפה"ע ומותר לעשותו מפירות שביעית דזה שפיר חשיב פרי ולא הוי כזיעה בעלמא.

**ו. דין טרימא-**

למדנו מזה פלוגתא גדולה, דדעת הרבה אחרונים דאף המחה את החלב הוא בכלל משקין היוצאין ואף בזה אמרינן זיעה בעלמא הוא, אבל דעת המנח"ב וכ"ה ברמב"ן דהמחה את החלב ל"ש לסברת זיעה של משקין היוצאין.

וכנראה פליגי בעיקר סברת זיעה בעלמא הוא, דדעת המנח"ב והרמב"ן כש"כ בקה"י שלא אסרה תורה אלא את בשר הפרי והמשקין הכנוסין בו אינן חלק מהפרי, וכ"ז במשקין אבל בממחה את בשר הפרי ל"ש סברת זיעה[[2]](#footnote-3).

אבל דעת ש"א דעיקר סברת זיעה היינו שכל שנשתנה צורת הפרי לאו פרי הוא, וזה בין לענין הפרי עצמו ובין לענין משקין היוצאין.

וכנראה קצת מקור לסברא זו מגמ' ברכות לו. גבי קמחא דחיטי דלר"נ מברך שהכל משום דאשתני לגריעותא.

והנה נחלקו הראשונים בטעם דיוצא מזיתים וענבים לא חשיב זיעה עי' רשב"א ברכות לח. בשם רש"י לפי שלא ניתן למשקה אלא ענבים וזיתים בלבד וכו'.

אבל הביא בשם תוס' [הוא בב"ב צו:] הטעם משום דהנך אשתנו למעליותא משא"כ בשאר פירות אשתנו לגריעותא[[3]](#footnote-4).

ומשמע דלשיטת התוס' עיקר החסרון בזיעה משום אשתני משא"כ זיתים וענבים אישתני למעליותא לא חשיב זיעה, אבל לשיטת רש"י עיקרו משום שהמשקה אינו חלק מהפרי אבל פרי שניתן למשקה ודרכו בכך ס"ל להרשב"א שאין בו חסרון זה.

אח"כ למדתי ענייני ברכות ולכאו' כ"ז תלי בפלוגתא גדולה בפוסקים בדין טרימא, דדעת תרוה"ד-כט שאם ריסק את הפרי לגמרי עד שאינו ניכר צורתו והוי כמשקה מברך עליו שהכל ואי"ז בכלל טרימא, וכדבריו מבואר בחי' הרא"ה ברכות לח.,לט., עיי"ש, וזה לכאו' שלא כד' הרמב"ן כאן.

ובדעת הר"מ והשו"ע רב-ז נחלקו אחרונים, ודעת הדרישה והמג"א דאף הוא מודה לתרוה"ד שאם נימוח ונעשה כמשקה מברך שהכל ולא אמר לברך העץ אלא בנתרסק לכעין עיסה.

אבל דעת הגר"א וש"א דלשיטת הר"מ והשו"ע גם אם נעשה כעין משקה מברך העץ ופליג ע"ד תרוה"ד, וזה כדעת הרמב"ן כאן.

ולכאו' הוא ממש פלוגתת האחרונים שהבאנו, דדעת תרוה"ד מבואר דאף בממחה הוי כזיעה בעלמא ושלא כהמנח"ב והרמב"ן שהבאנו, ודעת השו"ע הוא כדעת המנח"ב והרמב"ן דבממחה מברך בפה"ע.

ובאמת יל"ע מה יענו הנך שיטות להא דקמחא דחיטי דמברך שהכל משום אישתני לגריעותא, ועי' במרומי שדה ברכות לט. שכתב דהנך ראשונים יפרשו עיקר החסרון בקמחא דחיטי אינו משום אישתני אלא משום שטחינת הקמח אינו עבור אכילתו אלא עבור אפיית לחם ואין דרכו לאכול כך בתורת קמח והיינו כמ"ש שם בגמ' אית ליה עילויא אחרינא בפת, משא"כ גבי טרימא שהמרסק מרסק כדי לאוכלו והשתא הוא עומד לאכילה בצורה זו.

ושו"ר שכ"ה בפמ"ג מ"ז רב-ד דאדרבה יצא להוכיח שלא כתרוה"ד שמברך שהכל מהא דקמחא דמשמע דאי לאו דאית ליה עילויא אחרינא מברך עליו בפה"ע ולא שהכל.

ובעיקר דין טרימא יש להעיר מסוגיא ברכות לט. גבי גרגלידי דליפתא[[4]](#footnote-5).

**ז. ביאור שיטת תרוה"ד והרא"ה דממחה פרי מברך שהכל-**

אבל באמת מש"כ בטעמו של תרוה"ד דס"ל דאף בממחה את הפרי הוי זיעה, כנראה לאו מילתא דפשיטא הוא ויש שני מהלכים:

א. עי' ברא"ה ברכות שכתב דמרסק לגמרי אינו בכלל פרי והוסיף דמכאן בנין אב לכל משקין היוצאין דזיעה בעלמא נינהו.

משמע מזה דס"ל דאף בממחה את הפרי שייך סברת זיעה דעיקר סברת זיעה היא ג"כ משום דאישתני ולאו צורת הפרי עלה.

ב. אבל יל"פ באופ"א שגם לדעת תרוה"ד יש חילוק בין זיעה לריסוק פירות.

הנה בקה"י ברכות הק' ע"ד תרוה"ד היאך יתכן לומר דממחה את הפרי מברך שהכל והא חזינן לעיל לענין מי פירות שמברך שהכל רק מטעם זיעה בעלמא א"כ בממחה פרי דל"ש האי סברא היאך יברך בפה"ע?

וביותר הוסיף הט"ז להקשות דהא חזינן דעת הרא"ש דגבי בישול פירות באמת מברך בפה"ע כיון דל"ש ביה סברת זיעה א"כ בממחה כ"ש דלא גרע מבישול.

ובאמת עי' ברא"ה לט. דעתו של מי שלקות מברך שהכל [וכל הגמ' שמברך בפה"א היינו באוכל גם את הירקות] והביא ד' הרא"ש שמברך על המים בפה"א ותמה ע"ז לפי שיטתו דאפי' בנתרסק מברך שהכל א"כ כ"ש בבישול לא עדיף מיניה, והוא ממש כקו' הט"ז.

ובדעת תרוה"ד כתב בתהל"ד סק"ז דדין המשקים היוצאין הם כדין הפרי, וכל שהפרי ברכתו העץ שלא נשתנה עדיין הרי גם המשקה היוצא חשיב חלק מהפרי כדין טכע"ק ומברך עליו בפה"ע, משא"כ אם הפרי עצמו נשתנה ל"ח פרי ואין מברך עליו בפה"ע, ועצ"ב[[5]](#footnote-6).

אבל צ"ע לפי"ז מה הוקשה להרא"ש לבאר החילוק בין בישול לסחיטה והו"ל למימר דשאני בישול שהפרי עדיין קיים, וכנראה מפרש תהל"ד שזהו גופא כוונת תי' הרא"ש [שו"ר בפנ"י ברכות לט. באר כן בכוונת חילוק התוס' בין מי שלקות למי פירות, אמנם לא נקט כן בדעת הרא"ש].

ובקה"י ברכות-כא באר דבר נפלא בזה דס"ל לתרוה"ד שאם נשתנה הפרי מברך שהכל, כ"ז לענן הפרי עצמו אבל לענין מי הפרי אי לאו זיעה בעלמא הוא הו"א דמשקין הם ממש חלק מהפרי וכלפי המשקין ל"ש סברת אישתני שכך הוא הצורה להוציא את המשקה וע"ז אמרה הגמ' דזיעה בעלמא הוא היינו דמשקין לא חשיב חלק מהפרי כלל[[6]](#footnote-7).

וע"ז נקט הרא"ש דמ"מ אם בישל מברך בפה"ע שיש כאן טעם וזה כבר חשוב חלק מהפרי הראשון ול"ש בטעם לומר שנשתנה שהרי כך הצורה להוציא טעם.

לפי"ז יל"פ ד' תרוה"ד באופן אחר לגמרי דריסוק פירות מברך שהכל מטעם אישתני אבל לענין משקין ל"ש האי סברא ושם השתמשה הגמ' בסברת זיעה בעלמא ובזה מודה שהטעם הוא דמשקה לאו חלק מהפרי הוא, ומפרש תרוה"ד דסברת זיעה בעלמא ע"ד הרמב"ן ול"ש סברא זו בממחה את הפרי ומה דממחה את הפרי מברך שהכל הוא מטעם אחר כיון שנשתנה ואי"ז סברת זיעה[[7]](#footnote-8).

ועפי"ז יש לבאר כמה דוכתי שמצאנו בפוסקים שגם בדעת תרוה"ד יש חילוק בין ממחה לזיעה:

א. בט"ז רב-ד הק' על תרוה"ד מפשט הגמ' ברכות לח. שאסרו לעשות מתרומה זיעה ולמה לא אשמועינן רבותא טפי לאסור גם במרסק את הפרי, ומשמע דבכה"ג הוי כפרי וברכתו העץ.

ובדעת תרוה"ד כתב בנהר שלום סק"י דמודה לענין תרומה ושביעית שאין איסור לרסק את הפרי ורק מ"מ מברך שהכל [עיי"ש דקדק כן בלשון הר"מ תרומות יא-ב].

אבל בחזו"א לג-ה (ד"ה מן וד"ה אמנם) הבין דפלוגתת תרוה"ד והשו"ע היא פלוגתא כללית גם לענין תרומה ושביעית ולא רק לענין ברכות, והוא לכאו' ע"ד הרא"ה דהמחה נמי הוי כזיעה, אבל דעת הנה"ש משמע לא כן.

ב. עוד יש להוכיח מדקי"ל דגבי זיעה אינו יוצא אפי' בדיעבד בברכת העץ כדמשמע בשעה"צ רה-כב ובמ"ב רח-סג ומקורו במג"א סי' רב, משא"כ לענין ריסוק משמע בחיי"א נא-יב דבדיעבד יוצא בברכת בפה"ע גם לדעת תרוה"ד[[8]](#footnote-9), והטעם כנראה דלענין ערלה מודה תרוה"ד שפיר חשיב פרי כש"כ הרמב"ן ורק לענין ברכה נקט תרוה"ד דמברכינן עליה שהכל שאיבד חשיבותו.

ג. בשעה"צ רב-נד ומ"ב רה-יד כתב דאף דבר שדרכו בסחיטה אם סחט ממנו משקה אינו חשוב פרי דהוי כזיעה בעלמא לדעת הרא"ש [ורק לדעת הרשב"א כל שדרכו בכך לא חשיב זיעה], ומקורו בפמ"ג א"א רב-ח.

אבל לענין ממחה את הפרי מבואר במ"ב רב-מד עפי"ד תרוה"ד שם דדבר שדרכו בריסוק שפיר חשיב פרי אף שהמחהו [והוכיח כן מהמלתא ברכות לו:].

ובאמת בחזו"א או"ח לג-ה (ד"ה ואפשר וד"ה ועוד) הוכיח מד' תרוה"ד אלו דאף בזיעה מהני דרכו בכך להחשיבו פרי, וזה כשיטתו דס"ל דממחה הוי כזיעה לענין שביעית נמי, אבל דעת המ"ב י"ל לפמש"כ כאן דממחה לאו זיעה הוא אלא דמברך שהכל משום שנשתנה.

ודעת החזו"א ומשמעות הרא"ה שנקטו דהמחה נמי חשיב כזיעה צ"ע מהכרעת הרמ"א דעיקר הדין לברך בפה"ע, ויל"ע.

ולכאו' נראה דלשיטת הסוברים דאף המחה הוא בכלל זיעה בעלמא, אף בדיעבד לא יצא בברכת העץ דלא חשיב כפרי כלל לענין איסורין דלא כהחיי"א [ורק אם נפרש ד' תרוה"ד כש"כ לעיל שמודה לד' הרמב"ן א"ש].

אמנם יתכן לחלק דאף דלא חשיב פרי לכל דיני התורה יצא בדיעבד בפה"ע דמ"מ הברכה שייכת בו ולא דמי לזיעה דאף בדיעבד אינו יוצא, ועצ"ע[[9]](#footnote-10).

[ויל"ע לענין איסוה"נ אם ממחה את הפרי אם יהיה בו איסור כמו נקברין אפרן אסור, ועי' לקמן בביאור הגמ' פסחים].

**ח. אם יש חילוק בין הרא"ש להרשב"א בסברת זיעה-**

נמצא לנו לפי פשוטו דפשט ד' הרא"ש לחלק בין בישול לסחיטה מורה כד' הקה"י דזיעה בעלמא לאו חלק מהפרי הוא כלל ולא משום אשתני [ולדעת תהל"ד אינו כן אבל הוכחנו לא כדבריו מכמ"פ].

אבל לדעת הרשב"א שמחלק משום דרכו בכך, בזה מסתבר לחקור אם דין זיעה הוא כד' הרא"ה מתורת אשתני לגריעותא וכל שדרכו בכך מהני.

או דאף הרשב"א מודה דזיעה הוא משום שאינו חלק מהפרי אבל אם דרכו בכך שפיר מיקרי חלק מהפרי.

וכנראה שגם בזה מצאנו דברים בדעת המ"ב, עי' בביאוה"ל רב-יא מש"כ לדון במי פירות הבאים בתוך הסעודה אם צריך לברך עליהם, ומתחילה צידד דלדעת הרשב"א שאינו אלא זיעה הרי קי"ל שאינו מברך על המשקין תוך הסעודה, משא"כ להרא"ש דחשיב פרי.

ומסיק בביאוה"ל בזה"ל:"אבל באמת נראה דאף להרשב"א אין עליהם שם משקה אלא כרוטב הפירות והוו כפירות תוך הסעודה לענין ברכה, ורק משום דשרכן לאכול רק חיין ס"ל דכשמבשלן מברך על רוטבן שהכל".

ופשט דבריו נראה דס"ל דזיעה בעלמא לדעת הרשב"א אין הכוונה שאינו בכלל פרי אלא משקה רק לעולם פרי הוא ורק משום דאשתני אינו מברך, וכדעת הרא"ה שהבאנו.

ולפי"ז למדנו דבר נפלא דאף שהוכחנו לעיל מד' המ"ב דזיעה בעלמא אינו חלק מהפרי כלל היינו דוקא בזיעה לדעת הרא"ש, אבל בזיעה לדעת הרשב"א וודאי הוא חלק מהפרי אלא משום דאשתני מברך שהכל, וזה ממש כש"כ דנידון זה אי זיעה הוי חלק מהפרי תלוי גופא בד' הרא"ש והרשב"א.

ולפי"ז יש לדון בציור הפוך ששותה מי סחיטת פירות [באופן שדרכו בכך] דלדעת הרא"ש הוי זיעה לא יצטרך לברך עליו תוך סעודה ורק להרשב"א יברך, וצ"ע[[10]](#footnote-11).

אמנם עיקר ד' הביאוה"ל תמוהים אטו תקנ"ח הוא שלא לברך על משקין תוך סעודה הרי הכל תלוי אם הוא לקינוח או בא מחמת סעודה ואיך תלה ברא"ש והרשב"א, ועי' מש"כ במקו"א בדין ברכת גלידה תוך סעודה נידון פוסקי זמנינו בזה.

וכנראה האמת שצריך לדחוק לשונו של הביאוה"ל, ואין כוונתו לומר דלהרשב"א פרי הוא אלא וודאי דזיעה לאו פרי הוא, רק לענין משקין תוך סעודה אמר דלא חשיב 'משקה' רק רוטב הפירות ומ"מ ברכתו שהכל, וכ"מ לשונו דרוטב הפירות מיקרי, ואמנם הוא דוחק אבל מוטב לדחוק הלשון וכו'.

[אמנם עיקר ד' הביאוה"ל נסתרים לכאו' מד' המג"א רד-יז בדין מי פירות לענין יין פוטר כל משקין, ושם נקט דלדעת הרשב"א דאינו בכלל פרי שפיר נפטר בברכת היין דהוי כמשקה, וזה לכאו' סותר לד' הביאוה"ל, אמנם עיי"ש בפמ"ג ונתבאר במקו"א, ואכ"מ].

**ט. אם שיטת התוס' כהרמב"ן-**

והנה בתוס' קכ: הביאו שיטת ר' שמואל שחילק בין המחה למשקין שיצאו, ופי' דברייתא במשקין שיצאו איירי ובזה הק' הגמ' אף בלא לשון אכילה שייפטר כיון שאינו גוף הדבר כלל, ורק לענין המחה את החלב לא הק' הגמ' אלא משום דאכילה כתיב ביה [ועיקר ביאור ד' הר"ש בתוס' נתבאר במקו"א].

ומבואר לפי"ז דפי' ר' שמואל הברייתא דאיירי במשקין היוצאין ומ"מ הק' הגמ' נילף מהנך דחלב וחמץ, ומבואר שאין לחלק בין המחה את החלב למשקין היוצאין, וכמו שהוכיח החכ"צ, ולפי"ז ע"כ כד' הפנ"י דר"י לית ליה האי ברייתא ואזלא כר"א, ועמד בזה במנח"ב שם.

אבל צ"ע דסתרי ד' התוס' לדבריהם קיב: דמבואר שם שאין ללמוד מהמחה אלא לרוטב ולא לציר, וצ"ע.

אבל באמת לאו ראיה היא וכש"כ במהרש"א ביאור כוונת הר"ש דמקרא דנפש ילפינן בין להמחה ובין למשקין היוצאין, ונתבאר הדבר במקו"א.

ואדרבה מד' הר"ש למדנו כעין חילוק הרמב"ן והמנח"ב דשאני המחה את החלב ממשקין היוצאין.

ולפי"ז לדעת הר"ש לכאו' לענין ברכה יתחלק הדין בזה, דהמחה את החלב שכל הנידון משום דלא כתיב אכילה הרי לענין ברכה שפיר ייחשב פרי לברך עליו בפה"ע, אבל משקין היוצאין אינו בכלל הפרי כלל ומברך שהכל.

ושו"ר בחזו"א או"ח לג-ה (ד"ה אמנם) שתלה הנידון של פרי שנתרסק לענין ברכות במחלוקת התוס' והר"ש בסוגיא, ודעת הר"ש מבואר דריסוק מברך בפה"ע ולשיטת התוס' בתי' הראשון אין לחלק בזה ומברך שהכל כמשקין היוצאין דהוי כזיעה בעלמא.

**י. יישוב סתירת הסוגיות להנ"ל-**

ועפ"י ד' המנח"ב והרמב"ן יש לדון ליישב כל סתירות הסוגיות, די"ל שנידון ר"א ור"י הוא נידון אחד ונידון הגמ' פסחים הוא נידון אחר, וכבר דרכו באחרונים בכעין דרך זו כ"א כפי סגנונו, עיין אבי"ע פ"י מאכ"א, אוסף חידו"ת לרא"ק, חלק"י יו"ד-טו ותו"ז תרומות יא-יג, ויתבאר בסגנון מבואר יותר.

וי"ל דנידון ר"א ור"י הוא אם משקין היוצאין חשיב גוף הפרי או זיעה בעלמא הוא, והוא המבואר ברכות לח., ובין אביי ובין ר"ז מודו בזה, דר"י יליף מקראי שלא אסרה תורה אלא בשר הפרי אבל משקין שבו לאו גופא דאיסורא הוא [אלא דכל שהוא בתוך הפרי הרי הוא משלים לשיעור האיסור], ור"א פליג וס"ל דמשקין שבפרי אף הם בכלל גופו של איסור.

וזה כש"כ הרשב"א דר"י יליף מקראי הגדר דזיעה בעלמא הוא.

אלא דר"ז הק' עוד, דנהי דלר"י לאו גופו של איסור וא"א לחייבו באיסורי אכילה מ"מ באיסורי הנאה ייאסר ולא משום שהוא גופו של איסור אלא שע"י שהוא נהנה מהמשקין הרי בעקיפין הוא נהנה מן החפץ הקודם ומשתמש בו ואסור בהנאה, דהמשקין חשיבי כנגרם מן הפרי כולו ואסור בהנאה [וכ"כ חלק"י יו"ד-טו בביאור קו' ר"ז].

[ובאמת עיין בקו"ש-נט שעמד בקו' זו מדיליה דאף דלר"י לא חשיב חלק מן הפרי מ"מ ייאסר מתורת נגרם מאיסוה"נ, ולהנ"ל הוא ניהו קו' הגמ' פסחים].

וע"ז אר"ז הטעם משום שלא כדר"א, והשתא מובן היטיב סברת ר"ז שכתב הצל"ח דדנים שלא כדרך לפי החפץ הראשון, ותמהנו ע"ז בסברא, אבל השתא אשה"ט שהרי עיקר הנידון הוא שייאסר משום נהנה מן האיסור הראשון אבל אין המשקין עצמן חפצא דאיסורא, וכלפי זה וודאי חשיב שלא כדר"ה [וכעין ענין זה הבאנו במקו"א מד' הרב מפוניבז' בביאור ד' המרדכי לענין אפר הנשרפין][[11]](#footnote-12).

ואביי ענה לו דאף לענין מה שנהנה מחפץ הראשון תהני סברת זיעה בעלמא הוא, דכיון שהמשקין הוו כדבר נפרד מבשר הפרי ולא נאסרו לא חשיב נגרם מאיסוה"נ.

וביאור הסברא י"ל כש"כ בקה"י פסחים-יז לדון דלכאו' יש להקשות למה לא ייאסרו המשקין אף באכילה מטעם יוצא מן האיסור אסור [ועיין לקמן דעת הקר"א דאה"נ אסורין מה"ט], וכתב בקה"י דלא חשיב יוצא אלא אם יוצא מגוף הפרי אבל הכא המשקין לא יצאו מבשר הפרי רק שהעץ יצר את הפרי ואת המשקין זה בצד זה והמשקין היו כנוסים בפרי אבל לא נוצרו ולא יצאו ממנו ואין בו איסור יוצא.

וה"נ י"ל הטעם שאין בו משום נגרם מאיסוה"נ כיון שאין בו האיסור כלל.

ואשה"ט בזה כל משה"ק לעיל, משה"ק אדמותיב לה ר"ז מר"י לסייע מר"א דמחייב שלא כדר"א, אבל להנ"ל לק"מ שהרי לר"א המשקין עצמם הם גופו של איסור ואין כאן נידון שלא כדרך כלל שהרי לדידיה שהוא חפצא של איסור וודאי חשיב כדרך הנאה שהרי מחפץ זה שפיר הוי דרך הנאה, ואין נידון להוכיח מר"א כלל וכל הנידון הוא דמ"מ לר"י יתחייב משום הנאה מחפץ הראשון, וע"ז מהני סברת שלא כדר"ה.

ומשה"ק לעיל היאך יבאר ר"ז דינא דהמחה את החלב והחמץ ולמה לא ייפטר משום שלא כדר"ה, להנ"ל אשה"ט עפמש"כ המנח"ב דבהמחה מודה ר"י דהוא גופו של איסור ולא זיעה בעלמא, א"כ בזה אין לדון משום שלא כדר"ה אף לר"ז.

וכן לענין אפר הנקברין דאסור ולא התירו משום שלא כדר"א, ג"כ יתיישב להנ"ל שהרי התם נמי הוא גופו של איסור [או משום שאין היתר נבילה שא"ר לגר לענין איסוה"נ או משום נגרם] שהרי הגוף עצמו הפך לאפר ואינו כמשקין היוצאין ממנו רק כהמחה ואין בזה נידון שלא כדר"ה [ומש"כ המרדכי לדון באפר משום שלא כדרך נתבאר במקו"א כמה אופנים].

ולפי"ז מש"כ הרשב"א ברכות דטעמיה דר"י דילפינן מקרא דאינו אלא זיעה בעלמא י"ל דאין כוונתו לסברת אביי, אלא דבין ר"ז ובין אביי מודו בזה דמשקין היוצאין לא חשיבי כעיקר החפץ ואין ברכתו פה"ע רק שהכל, ורק אביי ור"ז דנו נידון מסויים לענין איסוה"נ משום הנאה מהחפץ הקודם וע"ז נקט אביי דאף לענין זה מהני סברת זיעה ור"ז פליג, אבל לענין ברכות יודו כו"ע דזיעה בעלמא הוא דסו"ס אינו בכלל הפרי הראשון.

מיהו אח"כ ראיתי בד' הרמב"ן כאן מבואר להדיא שלא כמהלך זה, עיי"ש שנקט דטעמיה דר"י משום דזיעה בעלמא הוא וזהו דיליף מקראי וכדעת הרשב"א ברכות הנ"ל, והוכיח כן מסוגיא פסחים מד' אביי, ומשמע דסוגיא פסחים ג"כ עסקה בעיקר טעמיה דר"י ולא בשאלה צדדית שייאסר משום נגרם מאיסוה"נ [ואולי יל"ד שלמד הרמב"ן מד' אביי דזיעה בעלמא הוא עיקר טעמיה דר"י רק לר"ז לא מהני האי סברא לענין איסוה"נ].

ויש להעיר דלדעת הרא"ה והאחרונים דממחה את הפרי ג"כ הוא בכלל זיעה משום שנשתנה ולא החשיב את המשקין כדבר נפרד מהפרי, שוב צ"ע להבין סברת הגמ' היאך יועיל זה לפטור מערלה והרי באיסוה"נ יש לאסור גם את הנגרם מאיסוה"נ ומה לי שנשתנה הפרי?

ולכאו' מכאן יהיה מקור למש"כ במקו"א מהאבי"ע פ"י מאכ"א לדון דהמחה את החמץ אי לאו ילפותא דחייב עליו לא היה בו איסור הנאה כלל, וכצ"ל לדעת הרא"ה.

והבאנו עוד במקו"א מד' החזו"א לג-ה דלדעת תרוה"ד אם מחה את הפרי פטור לענין ערלה ואינו לוקה עליו.

ועי' מש"כ בענין המחה את החלב באורך בביאור הטעם לדרך זו דנשתנה הדבר דלא דמי לנקברין אפרן אסור, קחנו משם.

**יא. אם יש במשקין היוצאין איסור תורה ושיטת הר"מ-**

בר"מ פ"י מאכ"א פסק להלכה את הברייתא דטבל וחדש וכו' משקין היוצאין אסורים אבל כתב שאין בהם מלקות.

ובכס"מ פי' שהוא דרבנן, ובפשטות הטעם בזה הוא ע"ד הפנ"י דכיון דקי"ל כר"י א"א למילף כל הנך, וכש"כ לעיל, וכד' הרמב"ן בסוגיין בחד אופן.

[אבל מש"כ שם הכס"מ הטעם משום דקראי דמייתי בסוגיין אסמכתא נינהו צע"ג, שהרי בסוגיין מייתי קרא דחלב וחמץ ובזה וודאי דאורייתא שהרי לוקה ואית ביה כרת, וכבר תמה בחזו"א מעשרות-ז ע"ד הכס"מ, ואם כוונת הכס"מ דכל הילפותות מבכורים ותרומה הוא דרבנן מה הוצרך לזה והרי רק ר"א יליף מהתם אבל לר"י אף בהנך גופא משקין היוצאין לאו כמותן, וכבר תמה עליו באבי"ע פ"י מאכ"א].

אבל בחינוך-רפד וצל"ח כד: וקרי"ס פי' בדעת הר"מ שהוא אסור מה"ת אבל אין לוקין עליו.

וטעם הדבר י"ל בשני אופנים:

א. ברמב"ן הביא י"מ לצדד כן, וכתב טעמם משום א"ע מה"ד לכך אף דילפינן לכל הנך מ"מ אין לוקין עליהן, ומיהו כתב הרמב"ן דלפי"ז אף בזיתים וענבים לא ילקה בכל הנך משום דא"ע מה"ד, ובר"מ מבואר שלוקה עליהם לכה"פ גבי ערלה וכה"כ.

[ומ"מ עיקר ד' הר"מ צ"ע מ"ש ערלה וכה"כ ואף בכל איסורין לילקי וכבר תמה עליו הרמב"ן, ועלח"מ וחזו"א מעשרות-ז כתב דלהר"מ בכל איסורין זיתים וענבים משקה היוצא כמותן, עיי"ש שדחק בלשון הר"מ מ"ט נקט הר"מ דוקא ערלה וכה"כ, אבל ברמב"ן מבואר שלא כדבריו].

ב. בקר"א נדרים נב. ומנח"ב-סא פי' דעת הר"מ דבאמת כל הסוגיא נסובה לאסור משום עיקר האיסור אבל אף בלא זה מ"מ יש לאסור משום יוצא מן האיסור כדאמרו בבכורות גבי ביצת היענה, ובזה אין להתיר משום זיעה בעלמא או שלא כדר"א שזהו סברא רק שלא להחשיבו חלק מהאיסור עצמו אבל מ"מ מתורת יוצא יש לאוסרו מצ"ע וכלפי זה הוי כדר"א שהרי זהו האיסור ואין האיסור משום הפרי הראשון[[12]](#footnote-13).

וכיון שאיסורו הוא משום יוצא לכך אין לוקין עליו כשיטת הר"מ פ"ג מאכ"א דכל יוצא הוי כמו ח"ש ואין לוקין עליו.

[וזה דלא כשיטת התוס' סד. שיש מלקות על איסור יוצא.

וטעם הר"מ שאין בו מלקות כתב משום דהוי כח"ש, ונתבאר במקו"א מד' הגר"ח דאיסור יוצא לאו שמם אבוה עליה רק הוא איסור חדש של יוצא מן הטמא, והוי כמו ח"ש, שכבר כתב הגר"ח פי"ד מאכ"א דאיסור בלא שם אין בו מלקות ולכך איסורין מבטלין זא"ז למלקות.

ועיין לקמן מה שנביא מהגרי"ז די"ל שא"א להפריש על טבל של יוצא משום שאין שם טבל עליו, והוא כנ"ל].

ולפי"ז נמצא דאף להלכה כל ציר היוצא בכל איסורין הוא אסור מתורת יוצא מן האיסור ורק שאין בו מלקות, והוא חידוש גדול.

ולפי"ז כתב מנח"ב דאף דגים טמאים יהיה בהם איסור יוצא, ואסורין מה"ת וכשיטת התוס' ע"ז מ. וצ"ע מסוגיא צט:.

אבל לשיטת התוס' סד: יוצא מן האיסור לוקין עליו, ולשיטתם ע"כ צ"ל דמשקין היוצאין אין בהם איסור יוצא כלל, דאל"כ מ"ט אין לוקין עליהן.

וכבר נתקשה בקה"י פסחים-יז בטעם הדבר, וכתב שאין יוצא אלא בבע"ח, א"נ שאין איסור יוצא אלא בדבר שיצא מגוף האיסור אבל משקין של הפרי לא יצאו מבשר הפרי רק שהעץ יצר את הפרי ואת המשקין מעורבים זב"ז, וכש"כ לעיל ותי' עפי"ז גם קו' הקו"ש מ"ט אין במשקין איסור משום נגרם.

במקו"א נתבאר היאך הדין במשקין היוצאין מטבל קודם שנגמרה מלאכתו דלכאו' אין בו משום יוצא מן האיסור.

**יב. בדין ציר בשאר איסורי תורה-**

והנה אם נבוא לדון בדין ציר בשאר איסורין כמו חמץ וכה"ג, הנה לכאו' לפי"ד הפנ"י יתחייב בכל איסורין דילפינן לחייב בהמחהו, וכיון דגבי חמץ ילפינן לחייב בהמחה וה"ה במשקין היוצאין לפי דעתו.

אבל לפי"ד מנח"ב לכאו' י"ל דפטור אף בכל איסורין ודוקא בהמחה חייב, ורק בציר שרצים גזיה"כ לאסור אף שאינו כמיחוי [ולד' הקר"א שהבאנו לעיל הרי הוא כמיחוי ממש], ואין ללמוד מזה לשאר איסורין כמבואר בסוגיין קכ. שא"א ללמוד משרצים ורק לענין מיחוי ילפינן מכל הנך דסוגיין במה הצד.

ומ"מ לשיטת הקר"א ומנח"ב בדעת הר"מ בוודאי אסור מדאורייתא משום יוצא אף שאין בו עיקר האיסור.

ועי' בב"ח יו"ד-קה כתב דציר של חלב אין בו איסור לשיטת הר"מ, ומ"מ ציר נבילה אסור וכדילפינן בסוגיין דאיכא קרא גבי נע"ט לחייב בהמחהו, ותמה ע"ז במנח"ב דלא ילפינן אלא המחה ולא ציר, וביותר דהא אף בחלב איכא קרא [ועוד תמה מנ"ל לדמות נבלת בהמה לנע"ט].

וע"ע בחזו"א דבחמץ וודאי צירן אסור לכו"ע אבל למנח"ב אינו מוכרח, וע"ע אמ"ב טריפות-יא בכ"ז.

אבל מ"מ מסיק במנח"ב שאין להסיק להתיר ציר בכל איסורין וי"ל דילפינן לה משרצים, שהרי מבואר קיב: דציר טריפה אית ביה איסור, וכבר נתקשו התוס' מ"ש מדגים שאין בו איסור תורה, ונשארו בקו', וה"נ בשאר איסורין יתכן לחייב בציר כמו בטריפה שלא ידענו הכלל בזה אימת חייב.

ובהשמטות לשטמ"ק בכורות ו: הביא מתו"ר כתב דילפינן כל ציר בהמה טריפה מטמאה, וכל פטור ציר דגים הוא משום דהוי כזיעה בעלמא, עיי"ש ולפי"ז י"ל דכל ציר איסורו מדאורייתא ורק ציר דגים קליש, וכ"כ ביד יהודה ע-יב באורך לדינא [ושם פשיטא ליה דילפותא דהמחה את החלב גם ציר בכלל דלא כהמנח"ב, עיי"ש].

וע"ע בפנ"י מש"כ דציר טריפה נמי שרי ואין בו איסור תורה, ומה דאמרינן קיב: שאסור הוא רק אחר שנבלע באוכל, עיי"ש ובאמ"ב טריפות-יא תמה עליו היאך יחזור לאיסורו אחר שכבר הותר, ועיין בקר"א מש"כ ע"ז.

ועיקר ד' הפנ"י מבוארים במרדכי ז-תרעא בשם מהר"ם מרוט"ב דעתו דאיסור ציר טריפה אינו אלא דרבנן, ועי' מש"כ בפא"ט בדין צו"ר.

עיין לקמן עוד בחומרת הגרי"ז לענין משקין היוצאין בטבל מה שנתבאר עפ"י הנ"ל.

**יג. משקין היוצאין ודין טכע"ק-**

בתוס' פסחים כד: הק' מה בכך דהוי כזיעה בעלמא מ"מ ייאסרו המשקין מתורת טכע"ק.

ובחכ"צ ומנח"ב כתבו ליישב דדין טכע"ק אינו אלא בדבר שנבלע באוכל אבל לא במשקה, ויסוד דבריהם מבואר בתוס' קיב: שיש מקום לחלק בזה, וצ"ע מענבים ששרה במים (פסחים מד:), ועיין במנח"ב משכ"ב.

וברש"ש שם כתב ליישב עפי"ד הרא"ש בברכות לט. דסוחט פירות אינו מברך ברכת הפרי משא"כ במבשל במים מברך עליהם ברכת הפרי, ויסוד הדבר כתב החזו"א או"ח לג-ה שהוא מתורת טכע"ק, ומבואר דדוקא בבישול אמרינן כן ולא בסחיטה.

אבל לכאו' אין לו מובן ושפיר צדקו התוס' שהרי סו"ס משקין היוצאין יש בהם טעם הפרי?

וכתב בקה"י פסחים-יז לבאר שאף שיש בו טעם מ"מ אי"ז טעם מן הפרי רק המשקין עצמן והם לא נאסרו, וכל דין טכע"ק הוא בטעם היוצא מגוף האיסור, ורק היכא שנתבשל יש בו משום טכע"ק שהאיסור עצמו נתן בו טעם, וכשנ"ת לעיל לענין איסור יוצא.

ודעת התוס' פסחים באמת צ"ע שהרי אין כאן טעם מהפרי עצמו?

ובחי' הגרי"ז בכורות ו: נתקשה בזה וכתב דע"כ אין כוונת קו' משום טכע"ק רק משום יוצא מן האיסור, וכנראה ס"ל דלענין יוצא שפיר יש מקום להחשיבו כיוצא אף שלא נתמצה מבשר הפרי ממש.

אבל מ"מ בתו"ר פסחים הנדמ"ח מבואר לא כן שכתב דטכע"ק דאורייתא כדפרישית לקמן משמע דאיירי בדין טכע"ק ולא בדין יוצא.

ואולי כוונת התוס' להקשות בתורת כ"ש, דכיון דטכע"ק חייב כ"ש דמשקין היוצאין יש לאסור, ועצ"ע.

והנה לפי פשטות ד' התוס' מבואר דאף במקום שלא אסרה תורה את היוצא מ"מ יש לאסור משום טכע"ק ודלא כיסוד החוו"ד קה-ב וכבר עמד ע"ז החוו"ד שם, ואזלי עוד התוס' לטעמייהו קיב: דס"ל כן דלא כהחוו"ד, וכשנ"ת במקו"א [מיהו אם קו' התוס' מתורת כ"ש אין בכאן קו'], ועוד ביסוד החוו"ד נתבאר בסוגיא דטכע"ק לא"ד.

**יד. הערות בסוגיין-**

א. בגמ' בע"ב מקשינן מנ"ל לאסור משקין היוצאין בכה"כ, ותמה בקו"ש-נט מ"ט לא ייאסר משום נגרם משום איסוה"נ.

והנה לשיטת הר"מ שאין מלקות על הנאה לא תיקשי מידי די"ל קו' הגמ' מנ"ל שכלול באיסור אכילה לחייבו מלקות, אבל לראשונים דפליגי צ"ע.

ובקו"ש כתב דלשון משקין היוצאין כמותן משמע איסור אכילה, ולא איסוה"נ לחוד.

ובפשוטו צ"ל כש"כ לעיל עפי"ד הקה"י דלא שייך יוצא בכה"ג שאינו יוצא מן הפרי רק המשקין נוצרו מן האץ וקיימים בתוך הפרי.

ולד' המנח"ב דהברייתא איירי לענין המחה את החלב וודאי תיקשי מ"ש מאפר הנקברין שאסור בהנאה, ונראה דדוקא אפר אסור משום נגרם שהאיסור עצמו לא הותר וממילא מה שנוצר ממנו אסור, אבל היכא שהאיסור עצמו הותר שאני ופקע האיסור ולא שייך לאסור משום נגרם, וראיה לזה ממשה"ק בכו"פ היאך אפר בב"ח אסור והא איכא למ"ד אל"ס מותר, וע"כ היכא שהדבר עצמו נפרד הבב"ח שפיר הותר ול"ש לאסור משום נגרם משא"כ באפר שיצא מבב"ח הרי אסור מתורת נגרם, וכש"כ מנח"ב-סז.

ובתוס' בע"א מבואר דהיכא שהכוא אסור בהנאה לא שייך לפטור בהמחה את החלב, והוא לכאו' דלא כסוגיין, ונתבאר במקו"א לדון בזה באורך.

ב. הק' מנח"ב-ס וחזו"א מעשרות-ז גבי הקדש תיפו"ל משום גידולי הקדש וממון הקדש לא פקע, וכנראה י"ל דאין מעילה בגידולין ונפק"מ לענין מעילה.

ובמנח"ב הק' לפי שיטתו סי' ל' בדעת הרשב"ם שכל הצד שאין מעילה בגידולין הוא משום שאינו ממון הקדש א"כ הכא וודאי הוי ממון הקדש ומה"ת ייפטר.

ועיין בחזו"א מש"כ דלאו דמעילה ילפינן מלא תוכל לאכול בשעריך לכמה ראשונים ובעינן אכילה דוקא למלקות, עיי"ש.

1. אח"כ ראיתי מש"כ ביד יהודה ע-יב שלא כהמנח"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר סברת הקה"י יש בה כמה דחוקים:

   חדא, אטו בפירות הדר ג"כ אפשר לומר כן והרי רוב רובו של הפרי הוא במיץ ולא הבשר כלל.

   ועוד ילה"ע ממה שהביא רעק"א או"ח-רב,רי משו"ת מים חיים להפר"ח שאם מוצץ את הפרי מברך בפה"ע והרי סו"ס אינו אוכל את גוף בשר הפרי [ובאמת בגר"ז בסידור כתב שהמוצץ מברך שהכל כיון שאינו אלא משקין היוצאין].

   ולדרך הקה"י צ"ל דכל שלא יצאו המשקין מן הפרי אכתי חשיב חלק מהפרי ורק אחר שיצא חשיב זיעה בעלמא, [ויל"ע לענין מאכ"א היאך הדין כה"ג], ועי' מש"כ במקו"א בדין מוצץ פרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושיטה נוספת הביא מהראב"ד דר"י יליף ליה מקראי דזיתים וענבים חשיבי טפי, וגם למר בר"א דסברתו משום זיעה ולא מילפותא מ"מ בסוחט בידים אין חסרון זיעה ולכך זיתים וענבים לא חשיב זיעה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ברכות לט. ס"ד דגרגלידי דליפתא מברך שהכל משום שחתוך דק דק [ומסיק דכיון שהריסוק ממתקן מברך בפה"א], ובקה"י הוכיח מזה כדעת תרוה"ד שאם נתרסק לגמרי ל"ח פרי, וכבר קדם לו בחי' הרא"ה לט., וצ"ע לדעת החולקים.

   וכנראה יפרשו החסרון משום נשתנה לגריעותא שנשתנה טעמו ע"י החיתוך, ומכאן נלמד לדינא שאם נשתנה לגריעותא בחיתוך מברך שהכל [אמנם בר"מ והרי"ף השמיטו דין זה כנראה משום דפשיטא מהא דטרימא ולפי"ז אין מקור לחידוש הנ"ל דנשתנה לגריעותא].

   בשו"ע רה-ד פסק לדינא בפירות שאם חתך דק דק מברך בפה"א, וכתב המ"ב משום שעדיין ניכר תארן, וצ"ע שהרי לדעת השו"ע רב-ז אף אם נתרסק לגמרי ואינו ניכר מברך בפה"א א"כ מאי קמ"ל הכא, ועי' בתורת רפאל מש"כ בזה [הו"ד בס' שלמי ניסן על ברכות]. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש לבאר שהטעם טפל וכחלק מהפרי דמי ומברך על הפרי ולכך תלי אם נשתנה הפרי, וע"ע ברכות לז: בבא מלחם גדול וכו' וברש"י שם.

   וכנראה מקור לזה עי' ברכות לח. האי דובשא דתמרי מברך שהכל וכתב הרא"ה דנקט דוקא דבש ולא שאר מי פירות לרבותא דאף שפרי התמר נשאר קיים שלם ורק הדבש זב ממנו וס"ד שיברך בפה"ע מ"מ קמ"ל שמברך שהכל, ומשמע שיש מקום לחלק אם הפרי נשאר שלם או לא, שהמי פירות נגררים אחר הפרי.

   אמנם יל"ע בהא דמבואר לט. שעל מי השבת מברך האדמה, ועל שבת עצמו פסק בשו"ע-רד שמברך שהכל, וכבר תמה הגר"א היאך יתכן שיברך על מימיו האדמה אם הוא עצמו שהכל, וכנראה הביאור דאינו עומד לאכילה אלא בצורה של טעם ולכך רק על הטעם מברך האדמה, אמנם יל"ע לפי ד' תהל"ד שכל הברכה היא אגב הפרי היאך יברך עליו בפה"א, וי"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויתכן לדון נפק"מ בין הקה"י לתהל"ד במרסק פרי ואח"כ מבשלו, דלדעת תהל"ד וודאי מברך שהכל שהרי הפרי אשתני וגם הטעם היוצא ממנו הוא בכלל שהכל, משא"כ לקה"י יש לדון שמברך בפה"א שהטעם יוצא כתקנו ומה לי שהפרי נתרסק. [↑](#footnote-ref-7)
7. אלא דמ"מ צ"ע שהרי המקור לסברת אשתני הוא מגמ' ברכות לו. גבי קמחא, והתם מקשי בגמ' דא"כ אף בשמן זית נימא כן, והרי לפמש"כ בקה"י השמן היוצא מן הפרי לא חשיב שנשתנה כלל?

   ואולי שאני שמן שהוא עיקר הפרי ולא חשיב זיעה א"כ דוקא בזה חשיב שנשתנה גוף הפרי, חשיבותו היא מגרעתו , וצ"ע בסברא. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם ברמ"א כתב שאם ברך העץ יצא כי כן נראה עיקר משמע דלשיטת תרוה"ד לא יצא בברכת העץ, ועי' במנח"ש צא-ג מש"כ לדחוק לשון הרמ"א.

   גם נראה שד' החיי"א אינם מוסכמים, עי' מ"ב רב-מב הביא מהפמ"ג לדון לענין ברכה אחרונה על רסק מה יברך שאין לו עצה, ומשמע דעתו דלא חשיב פרי אף לענין דיעבד, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואדאתאן להכי יתכן לפרש גם דעת הרא"ה ע"ד תרוה"ד שאין כוונתו לומר דממחה את הפרי הוי כזיעה, ולעולם עיקר סברת זיעה היינו דמשקה היוצא מצ"ע לאו פרי הוא לברך עליו בתורת דבר בפנ"ע שלא נשתנה.

   אבל יש לדון אותו באופן אחר שהוא כחלק מהפרי שנשתנה וע"ז אמר הרא"ה דכל שנשתנה הפרי א"א לברך עליו כמו דחזינן במרסק את הפרי, ולפי"ז יתיישבו חלק מהראיות הנ"ל גם לשיטת הרא"ה.

   אמנם גם לפי"ז נמצא שלא כד' האחרונים שחילקו לדינא בין זיעה לממחה את הפרי שהרי לפי"ז נמצא דבכל זיעה ג"כ בעינן להא דממחה את הפרי מברך שהכל א"כ בדיעבד יצא נמי בברכת בפה"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואין להוכיח כן ממה שנוהגים שלא לברך על מיץ טבעי תוך סעודה והרי פרי הוא לד' הביאוה"ל, וע"כ שלא אמר בכה"ג דלהרא"ש שפיר הוי זיעה וכמשקה.

    אבל זה אינו דבזמנינו כתבו הפוסקים שכל המשקין באים לרויה ובזה י"ל דוודאי הוי משקה ליפטר בסעודה גם להרא"ש, והרי אפי' מיץ ענבים לשיטת הגריש"א דלאו יין הוא אי"צ לברך עליו בסעודה אף דוודאי פרי הוא לכו"ע ולא זיעה, וכל ד' הביאוה"ל הוא באוכלן בתורת מאכל. [↑](#footnote-ref-11)
11. אח"כ ראיתי בתשובת הגרשז"א שנדפסה בספר דבר חריף שכתב שם בטעמיה דר"ז דכיון דחיוב ערלה חל מכח השם פרי א"כ דנים שלא כדרך כפי הצורה להשתמש בפרי, ועצ"ע.

    ועיין ברעק"א ברכות לה: שהוכיח שיש חיוב ברכה בשלא כדרך הנאתו ממה דמברכים על משקין היוצאין מהן, ותמה מזה על רש"י שם לה: דבעינן דרך אכילה, ותמהו ע"ז במנח"ש ח"א כא-א ואבי"ע פ"י מאכ"א [וכבר קדם להם באמ"ב תרו"מ-יז] דלענין ברכות שחיובו הוא מכח המשקין דהשתא ואינו תלוי בשם פרי דמעיקרא והרי השתא הוא דרך אכילתו.

    וכן לענין יוהכ"פ וודאי דנים אכילה כפי מה שהוא כעת ומשקין היוצאין חייב עליהם דהשתא הוא עומד לשתיה ודלא כש"כ בשנות חיים למהרש"ק סי' לט דלא אמרינן שתיה בכלל אכילה היכא שאינו עומד לאכילה דהא השתא מיהת עומד לאכילה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אלא דבמ"מ פ"ב מאכ"א ה"ג כתב בדעת הר"מ דבאיסור עשה אין דין יוצא ולפי"ז שביעית ע"כ אין בה איסור תורה שהרי אין בה אלא עשה, זכרו"ש סח-ו עיי"ש עוד. [↑](#footnote-ref-13)