4 מ_מ סמיכת מזיק
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / מראי מקומות

**בס''ד** **במח' אביי ורבא**

א. בתוס' יז: ד''ה מרחיקים מבואר שאפי' לרבא אליבא דר' יוסי א''צ להרחיק דבר שאינו גיריה כעת, ולכן פי' – ועי' דרישה סימן קנ"ה סקמ"ז שלא נח' בנקודה זו ב' תי' התוס' - שלא הקשו על רבא מגפת אלא לרבנן ולא לר' יוסי, והרמב''ן והר''ן בסוגיין והריב''ש בסי' תע''א כתבו דיש לפרש שהקשו מגפת על רבא גם אליבא דר' יוסי משום שכל שאילו נמצא דבר הניזק נחשב גיריה, אף כשאין כעת את הדבר הניזק נחשב גיריה, - ויש לפרש שאף שאין ניזק אך כל שהוא גיריה נחשב לעושה בתוך של חבירו ולא הותר לעשות בתוך של חבירו אף כשכעת אין דבר הניזק - ולפי''ז יש לפרש דכל מרא ומרא וכו' הוא משום הזק הבור שיהיה מחר ולא משום הזק הקרקע כעת, אך עי' רמב''ן בקונ' דחייב בתשלומין מחמת כל מרא ומרא אף למאן דלא דאין דינא דגרמי משום דהוי מזיק בידים - די''ל שאין דין הרחקה בדיני שכנים אלא בהזק שימושים ולא בהזק הקרקע – וכן כתב המאירי לפרש בתרי אנפי כל מרא ומרא אם הוא הזק הקרקע או הזק הבור, אך בדעת הרמב''ן והר''ן י''ל דכ''ז אינו אלא בגפת דיכול אידך לבנות כותל סמוך לגפת, אך בבור לשיטות שהשני צריך להרחיק ו' טפחים נמצא דלעולם לא יזיק את הבור, עוד י''ל דבכותל ינזק הכותל מהגפת, אך בבור מעיקרא נעשית הבור בקרקע רפויה ואין הכל מרא ומרא מזיק את הבור,

ב. עי' ריטב''א דכתב שלאביי שרי לסמוך בור כי אין עדיין בור ברשות חבירו ''ואי דמרפא ארעא אין בזה נזק לגופו של קרקע'' ומשמע שלרבא הנזק בכל מרא ומרא הוא הזק הבור, ומאידך עי' ר' יונה שכתב דבשדה שאין עשויה לבורות לא שייך כל מרא ומרא, ולכא' רק משום דהוי הזק הקרקע כעת, ובאין עשויה אין נחשב להזק - ויש לומר שאין הנידון במה שניזוק הקרקע, אלא במה שאינו יכול להשתמש בקרקע, דבשכנים לא נאסר להזיק אלא להפריע לשימוש חבירו, ומצד מזיק דב''ק א''א לאסור אף בגיריה דידיה כמוש''כ הברכ''ש בסי' כ' ולכן פליג אביי משום דס''ל שאין דין הרחקה אלא כשכבר משתמש ולא על מה שעתיד להשתמש -

ג. במח' אביי ורבא יש לדון אי נח' בתרתי, דהיינו שנח' בדעת רבנן אי רשאי לסמוך כשאין דבר הניזק, ונח' בדעת ר' יוסי אי אמרינן כל מרא ומרא וכו', וכן נראה במהרש''א על דברי התוס' יח. ד''ה דיקא נמי, וכ''כ רעק''א בקונ' ד''ה ע''כ נראה, דאביי נח' על כל מרא ומרא, וכ"נ בחזו"א סימן י"א סק"ג דבתרתי פליגי, או''ד דנח' בחדא - כ''כ האבי עזרי בקונ' הרחקת נזקין אות ט''ז - רק אי שרי לסמוך כשאין דבר הניזק, וכל מרא ומרא לרבא אינו משום הזק הקרקע אלא משום הזק הבור וכנ''ל במאירי, עי''ל דרבא ס''ל דאסור להניח דבר שיגרום שלא יוכל להשתמש, ואביי ס''ל דאסור להניח דבר המפריע לשימוש הקיים, ולכו''ע אין האיסור מצד הזק הקרקע, ולא מצד הזק הבור, ועי' שו''ת הרא''ש כלל ה' אות ג'.

ד. החזו''א סי' י''א סק''ג הוכיח מתוס' יח. ד''ה דיקא נמי דאע''פ שכל שאינו גיריה כעת אין דין הרחקה אפי' לרבא אליבא דר' יוסי, בכ''ז בגיריה המתחדש - דהיינו בסמך בהתר ודרך השימוש לחזור ולהניח דבר שהוא גירי - יש כבר היום דין הרחקה מצד טענת התעצמות, ורק לאביי שזכה בקדימתו ולא יצטרך להרחיק גם אח''כ שרי לסמוך, אך בנתה''מ סי' קנ''ה סקי''א מבואר שאין טענת התעצמות בגיריה המתחדש דרק כשצריך לסלק את המזיק חישיינן שיתעכב, אך כשא''צ לסלק אלא רק לא להמשיך ולשים דבר המזיק אין חשש.

ה. עי' רמב"ן לקמן כ"ו א' דכל הא דבשדה שאינה עשוי' לבורות סומך, הוא כשאין חבירו רוצה לחפור בור עכשיו, אבל אם חבירו בא לחפור בור, ה"ה מעכב עליו אף שאין השדה עשוי' לכך, - ובד' הר"י מיגש שהביא הרמב"ן שם, מבו' בפשוטו דפליג ע"ז, עיי"ש, וכן נקט בדעתו בקצוה"ח סימן קנ"ה סוסק"ג וסוסקי"א, ועי' משנת ר"א עמ' פ"ב מש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ע, דבד' הר"י מיגש לקמן י"ח א' משמע דהא דבשדה שאינה עשוי' לבורות סומך, הוא משום דאין לחוש שימלך לעשות בה בור, וא"כ כשבא עכשיו לעשות בור, מ"ט לא יהא חבירו חייב להרחיק.

ו. מבואר בגמ' דבבאו בבת א' לכו''ע כל א' מרחיק ג''ט, ולענין רפת ואוצר מספקא ליה לגמ' בכיבד וריבץ וכו' ולהך גיסא דשרי לעשות רפת – ואף לתוס' דלאביי א''א דירה שאני - צ''ל דלא דמי לבאו לחפור בור בב''א, דמכיון שכל א' רשאי לסמוך עד המיצר והקודם זוכה ואידך צריך להרחיק ו' טפחים, ממילא בבאו בב''א מתחלקים וכל א' מרחיק ג''ט, משא''כ ברפת ואוצר שרק הרפת מזיק את האוצר כל שאין ניזק אין איסור סמיכה, ואינו גורם שאידך יתחייב להרחיק את כל ההרחקה דנימא שיתחלקו בהרחקה.

ז. יש לעיין לראשונים דס''ל דלל''ק לא אסר רבא לסמוך באין עשויה לבורות אלא לרבנן, ולא שייך כל מרא ומרא באין עשויה לבורות, מה הדין בעשויה לבורות לר' יוסי, האם אמרינן כל מרא ומרא, או''ד שאין מקור לכל מרא ומרא אליבא דל''ק.

ח. בתוס' מבואר דלרבא א''צ לכל מרא ומרא אליבא דרבנן, ועי' נמוק''י, ועי' מש''כ הב''ח והדרישה על קושיית הב''י על הטור סעי' מ''ז.

**כשסמך בור בהתר – לל''ק לאביי, ולל''ב גם לרבא באינה עשויה לבורות – נח' הראשונים כמה צריך להרחיק אידך כשבא לחפור בור, האם ו' טפחים או ג''ט.**

א. הנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ב תמה על השיטות שמרחיק ו' טפחים וז''ל אין להקשות דהא כל הקרקע עד המיצר הוא שלו ומהיכי תיתי לא יהיה יכול להפסיד את שלו, וכי צריך הוא ליתן כותל לחבירו משלו, י''ל דכשחופר פחות מו' טפחים לבור מפסיד אף הכתלים שבצידי הבור והכתלים שבצדדים של חבירו הן עכ''ל, והעירו דלפי''ז כשהבור של הניזק רחב וחופר בור צר לא יצטרך להרחיק, עוד העירו באופן שמקיף את הניזק בכל הרוחות וחפר הניזק את כל רשותו ועשאו בור יהיה רשאי לסמוך, עוד העירו דבור אינו אלא כשיש ד' כתלים, ועד כמה שכותל א' יכול לשבור, אין שום ערך לג' האחרים ולא נחשב הזק בשבירתם.

ב. וז''ל הרמ''ה אות א, דג' טפחים אישתעבודי משתעבדי ליה לכותל הבור דומיא דארבע אמות הסמוכות לכותל חבירו לעניין דוושא עכ''ל ועי' עוד חזו''א ב''ב סי' י''א סק''א – ג' בענין זה.

ג. תוס' בדף יח: חילקו בעשה הראשון שלא כהוגן בין סמך בור שצריך השני להרחיק ו' טפחים לסמך דבורים שא''צ השני להרחיק את כל ההרחקה כי אינו מזיק בידים, ולכא' צ''ב הרי אין מזיק אלא את שלו, אלא שזכה הראשון שסמך וכנ''ל מהרמ''ה וא''כ מאי שנא בור מדבורים, ולנתה''מ ניחא.

ד. עי' רשב''א שהקשה לשיטות שצריך להרחיק ו' טפחים מדוע רשאי לסמוך לאביי הרי בזה משעבד קרקע חבירו עי''ש, ועי' בר''ן ובנמוק''י דקשה כן אף אחר תי' התוס' ד''ה אביי אמר - הראשון -, ועי' מהרש''א על דברי התוס' הנ''ל. ועי' רשב''א כב. בסוגיית דוושא דהקשה לרבא כיצד רשאי קמא לסמוך כותל, הא גורם לאידך שיצטרך להרחיק ולא יוכל לבנות כותל תוך ד''א.

ה. סברת הראשונים דסגי בג''ט הוא לכא' משום קושיית הנתה''מ וכן נראה ברמ''ה אות כ''ד ועי' בדברי ר' יונה, אך בכמה ראשונים מפורש לא כך להלן בענין חרדל ודבורים, שגם כתבו חלק מהראשונים דדי שירחיק השני חצי ההרחקה כשסמך הראשון למיצר אע''פ ששם לא קשה קושיית הנתה''מ, וע''כ סברתם כמו שנראה ברשב''א דאע''פ שזכה הראשון בקדימתו שא''צ להרחיק, אך לא זכה כל כך לענין שיתבע את השני להרחיק את כל ההרחקה.

ו. הרשב''א דף י''ח הוכיח שצריך להרחיק ו' טפחים מהא דלרבנן צריך להרחיק בעל החרדל, ואם א''צ להרחיק אלא חצי ההרחקה הרי אין שום תועלת בחרדל להרחיק חצי מכיון שעדיין יבואו הדבורים, וע''כ צריך להרחיק את כל ההרחקה, ואולי החולקים יסברו שבכה''ג שאין תועלת בחצי צריך להרחיק הכל וצ''ע.

**כשסמך בהתר – לל''ק לאביי, ולל''ב גם לרבא באינה עשויה לבורות – האם כשבא אח''כ הדבר הניזק צריך להרחיק**

א. יש לדון בדבר שאינו גירי לרבנן, ויש לדון בדבר שנחשב גירי אילו היה הניזק בשעה שסמך, ויש לדון בגירי המתחדש, או באופן שממונו מזיק בגירי לנתה''מ דגירי דממונו הוי גירי.

ב. מהראשונים דס''ל שבסמך בור בהתר אידך צריך להרחיק ו' טפחים א''א להוכיח די''ל דמכיון שאסור לאידך לחפור בור אין כאן דבר הניזק, אך מהראשונים דס''ל שא''צ להרחיק אלא ג''ט ובכ''ז א''צ קמא לסתום את בורו מוכח שא''צ להרחיק.

ג. בתוס' יח. ד''ה דיקא נמי - השני - מבואר שאפי' בגירי א''צ להרחיק ואפי' בגירי המתחדש - דהיינו בשימוש ששוב מניח דבר שהוא גירי כמניח עוד צבע וכיוצ''ב - וכן מבואר בתוס' כה: ד''ה עני והעשיר עי''ש, - וכתבו דבלא קביעה תשמישיה לא מהני קדימה עי''ש - ועי' בהגר''א סי' קנ''ה סקמ''ז, ועי' נתה''מ סי' קנ''ה סקי''א. - ויש שהוכיחו גם מתוס' יז: ד''ה מרחיקין שאין דין להרחיק אח''כ לאביי, דאל''כ מנ''ל דפליג אביי גם על טענת התעצמות, ויש לדחות לפי מש''כ הנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ג על דברי הפנ''י דאין טענת התעצמות טענה בפנ''ע אלא רק כשאסור לסמוך אף כשאין מזיק, ובא בטענה שיסיר אח''כ וכופין על מדת סדום, על זה יש טענת התעצמות ואינו מדת סדום, וכעי"ז כתבו במשנת ר"א עמ' ע"ח, וביונת אלם סימן כ"ח, ובאבי עזרי קונט' הרחקת נזיקין סק"ז, ובחי' הגר"ש סימן י"ד סק"ד, אך רעק''א בקונ' ד''ה ע''כ נלענ''ד כתב שטענת התעצמות הוא טענה בפנ''ע -

ד. הר''י מגאש בדף יח כתב דבכל גוונא כשבא דבר הניזק צריך המזיק להרחיק אף שסמך בהתר.

ה. הרשב''א בדף יח. וכב: כתב - וכ''כ הגרע"א בקונט' ד"ה ע"כ נראה לענ"ד בדעת הרא"ש והטור - שכשיש אח''כ דבר הניזק צריך להרחיק דבר שנחשב גירי, וכ''ש בשימוש בגירי המתחדש, - ויש בדבריו ב' חידושים דנחשב אח''כ לגירי אע''פ שבשעה שסמך לא היה מוגדר לגירי, דלא ס''ל כהרמב''ן שנחשב גירי בשעת הסמיכה, מדכתב הרשב''א כדברי התוס' שהקשו מגפת רק על רבנן, ועוד חידש שבגירי צריך אח''כ להסיר אע''פ שמצך כדין - וכך פי' את כוונת הגמ' דירה שאני עי''ש. ולכא' צ''ב מה החילוק בין גירי ללא גירי וממ''נ אם סמך בהתר מהני מדוע בגירי לא מהני, וכן אי זוכה בקדימתו מדוע בגירי אין זוכה, עי' בחי' ר' שמואל סי' י''ד סק''ד מה שביאר בדבריו, ולכא' כל הראשונים שפי' בשם ר''ת בדף יח דלמסקנא רבא מודה לאביי, ורק בבור נח' וא''צ את כל התי' שתי' הגמ' והזכירו גם רפת בדבריהם, נח' על הרשב''א, אך הרא''ש אע''פ שנקט כר''ת, בכ''ז כתב דדירה שאני, וי''ל דס''ל כהרשב''א, ועי' נתה''מ סי' קנ''ה סק''ב שפי' בדברי הרא''ש שנצרך דירה שאני באופן שרק הכין את הרפת ועדין לא השתמש בו.

ו. בסברת הראשונים שא''צ אח''כ להרחיק, יש לפרש שלא נאמר בדיני שכנים להסיר את הדבר המזיק אלא רק לא להניח ולסמוך את הדבר המזיק, אך כל שכבר נמצא דבר המזיק בהתר אין דין על המזיק להרחיק אלא על הניזק להרחיק את עצמו, - ויש לדון אי שייך לומר כן גם בגיריה המתחדש - אך הקצוה''ח סי' קנ''ה סקי''א הוכיח מהתוס' יח: שאין זה הגדר מדכתבו התוס' דבהניח דבר המזיק ברשותו, ואח''כ מכר חלק מהקרקע לאחר, והעמיד הלוקח דבר הניזק, צריך המוכר להרחיק, אע''פ שהונח בהתר, - ובחי' ר' שמואל סי' י''ד הוכיח כן מדברי התוס' שאף בגירי המתחדש א''צ להסיר אח''כ ובזה לא שייך בהתר - ולכן ביאר שהגדר לאביי הוא שהראשון שקודם זוכה בקדימתו בזכות לסמוך לעולם, וזה לא שייך בלוקח שכשסמך אין כלל שכן הסמוך לו שנאמר שזוכה עי''ש, - ומצינו שהקודם זוכה בקרקע של חבירו לראשונים שהשני צריך להרחיק ו' טפחים, וא''כ ה''ה זוכה בשל אידך לענין זה שלא יצטרך אח''כ להרחיק ועי' ריטב''א י''ז ד''ה איתמר ויח: ד''ה ותני עלה וכ: ד''ה ואם היתה רפת - אלא שתמה לל''ב לרבא באינה עשויה מדוע כשאח''כ בא דבר הניזק א''צ להרחיק הרי רבא ס''ל דל''מ קדימתו, עי''ש בתירוצו. ובמשנת ר' אהרן תי' על קושיית הקצוה''ח מלוקח, דבלוקח אין נחשב בהתר כי אין שכן, וכשנוצר שכינותם הוא באיסור, ולעולם יש דין שהסומך בהתר א''צ אח''כ להרחיק עי''ש, ולדבריו אין הגדר כנ''ל דאין דין להסיר, אלא שהסומך בהתר לא חייבהו להרחיק.

ז. והעולה לפי''ז הוא דיש לפ' מח' אביי ורבא בתרי אנפי, לאופן הראשון נח' אביי ורבא אי רשאי לסמוך דבר המזיק כשאין ניזק, ולכו''ע אי סמך בהתר א''צ להרחיק, ולדברי הקצוה''ח לכו''ע אין דין שבהתר א''צ להרחיק, ולכו''ע אילו היה צריך להרחיק כשיבא דבר הניזק היה אסור לסמוך אף כשאין כעת דבר הניזק, אלא שנח' אי זוכה הקודם, לרבא אין הקודם זוכה ולכן אסור לסמוך, ולאביי הקודם זוכה ולכן רשאי לסמוך כי זכה, ועי' במשנת ר' אהרן עמ' פ' שביאר שנח' אביי ורבא אם יש דיני שכנים כשאין דבר הניזק דרבא ס''ל שיש דיני שכנים ולכן לא זוכה, ואביי ס''ל שאין דיני שכנים ולכן זוכה, ועי' ברמב''ן להלן בענין חרדל שמבואר עוד ב' דרכים במח' אביי ורבא.

ח. נח' הראשונים בדף יח. במפסיק צונמא דרשאי ליטוע אילן אף לרבא, ואח''כ נעקר הצונמא, אי צריך להרחיק, ויש לדון לפי הדרכים הנ''ל.

ט. עי' ריב''ש סי' שכ''ב דהזוכה בהפקר וסמך מזיק, ואח''כ זכה אחר בקרקע הסמוך לו, א''צ להרחיק לכו''ע, ולא דמי ללוקח עי''ש, ויש לדון לפי הדרכים הנ''ל.

י. מבואר בתש' הרא''ש סוף כלל צ''ח - הובא בטור סי' קנ''ד סעי' כ''ב - דבהתר מהני רק כשסמך ואח''כ בא הניזק לסמוך דיכול לומר לו לאו כל כמינך להניח ולתובעני להרחיק, אך בציור שלא שייך סברת לאו כל כמינך, לא מהני סמך בהתר וצריך אח''כ להרחיק עי''ש, וניחא לפי הך גיסא שזוכה בקדימתו שזה לא שייך כשסמך ויש דבר הניזק אלא שאינו מזיקו, אך אם לא חייבו להסיר דבר המזיק אלא רק לא להניחו יש לעיין.

יא. עוד כתב הרא''ש – שם, וחלק זה לא הביא הטור – וז''ל לאו כל כמיניה לסמוך דבר חדש להזקיקו להרחיק חרדלו שקדם בהתר **כי אין שדה שלו נפסד אם לא יעמיד דבורים כי יכול להשתמש בה כל תשמיש שירצה ולא יזיק לו החרדל** עכ''ל, ומבואר בדבריו חידוש שאם אין יכול להשתמש כלל לא מהני סמיכה בהתר לכו''ע, וכתב הגרשש''ק ב''ב סוף סי' א דלפי זה בהזק ראיה שאין יכול להשתמש בתשמיש צנוע לא מהני סמיכה בהתר וכך פי' שם את דברי הרא''ש עי''ש, ויש לפרש שכשאין יכול להשתמש כלל אין סברת לאו כל כמינך וכו', ויש לפרש על דרך מש''כ הרא''ש בכלל ק''ח שכשאין הניזק יכול להרחיק אף לר' יוסי חייב להרחיק אף כשאינו גירי דידיה.

יב. עי' נתה''מ סי' קנ''ה סקי''א בשם הב''י דלא מהני סמך בהתר בקוטרא ובית הכסא, כמו שלא מהני בהו חזקה.