86 אויר כלי
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ג' תמוז תשס"ב

**בדין אויר כלי ככליא בביאור דעת הרמב"ם בזה, ב בדעת התוס' בזה, (ובמשה"ק תוס' מההיא דאויר כבש)**

# א

א] זבחים דכ"ה:, בעא מיני' רבי אסי מר' יוחנן, הי' מקבל ונפחתו שולי מזרק עד שלא הגיע דם לאויר מזרק מהו, אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא כמונח דמי, וכו', יעו"ש כל הסוגיא.

והנה בפירש"י שם פי' מש"א שנפחתו עד שלא הגיע דם לאויר מזרק, דאם הגיע דם לאויר דופנותיו עד שלא נפחתו שוליו לא מיבע"ל, דמשנכנס לתוכן הויא קבלה.

והנה במש"א שם בסוגיא חבית בעא מיני' ופשט לי' מזרק, אי אתה מודה שא"א לו בלא זינוק, פירש"י דכששוחט על אויר הכלי וכו' מקלח הדם לרוחב הכלי, ואי אויר שסופו לנוח לאו כמונח דמי, נמצא כשהוא יורד לכלי מן האויר הוא בא ולא מן הפר, והתורה אמרה דם מהפר יקבלנו, ע"כ, והנה מה דמיתי ראי' מהתם, ולא אמרי' דשמא אה"נ ל"מ רק אם מכניס הורידין לתוך הכלי, דבזה הרי א"צ לדין אויר שסופו לנוח וכדפירש"י הנז, פשוט דהוא כמש"פ רש"י בד"ה ורידין לתוך כלי, דהאי תוך לאו דוקא דהא לא אפשר, ואשר ע"כ שפיר מיתי' מזה דאויר שסופו לנוח כמונח.

אך צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, שכ' בפ"ד ממעה"ק ה"ח ז"ל, כיצד הוא עושה אוחז הסימנין בידו ומוציא הסימנין והורידין לתוך המזרק וכו', וכבר דייקו מכל לשונו דס"ל דצריך להכניס הורידין לתוך הכלי ממש, וס"ל דאפשר לעשות כן, ולדידי' תיקשי דמה מיתי' מהא דא"א בלא זינוק, הרי מצי להכניס הורידין לתוך הכלי, ובאויר הכלי גופי' הרי ל"ב להא דסופו לנוח כמונח, וכמבואר מהא דלא מיבע"ל רק בנפחתו קודם שהגיע הדם לשולי מזרק.

עוד צ"ע בדעת הרמב"ם, דהנה מבו' בסוגיין דבחבית שתחת הזינוק, חשיב אויר שסופו לנוח, הגם דלבסוף לא נח כיון שהכניס כלי וקלט המים, ומבו' בפירש"י ד"ה וקא פשיט לי', דהא דשאני מנפחתו שולי מזרק דחשיב אויר שאין סופו לנוח, הוא משום דבנפחתו לא הי' עתיד מתחילה לנוח, שכבר הי' עומד ליפחת, ומשא"כ בחבית שתחת הזינוק דראוי הי' לנוח אי לא שבא זה וקלט, ולפ"ז הרי שאף בנפחתו שולי מזרק אם לא היו עתידין מתחילה ליפחת חשיב אויר שסופו לנוח, וע' חזו"א סי' ה' סק"ו שכתב דסתימת הרמב"ם דנפחת שוליו לא נתקדש הדם מ' אפי' נפחת מחמת הכאה וכיו"ב, וצ"ע שבכה"ג הרי חשיב סופו לנוח כדמוכח מהא דבחבית חשיב סופו לנוח, ועיי"ש בחזו"א מש"כ בזה.

עוד צ"ע דהרי להדיא אמרי' בגיטין דע"ט. דקדם גט לדליקה מגורשת, והרי דכל כה"ג ודאי חשבי' לה אויר שסופו לנוח, כיון שכשנכנס לאויר החצר הי' עומד לנוח, אך אפשר דהכא שאני, כיון דאיירי' באויר שמעל הכלי, וי"ל עוד שאין לדמות קנינים לדין קבלה, ע' רשב"א גיטין דע"ט שדן דאין לדמות, וע' גם בתור"ג ובבית מאיר אבהע"ז קל"ט.

אמנם באמת בד' הרמב"ם מבו' להדיא שמפרש עיקר הסוגיא באופן אחר, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ד ממעה"ק ה"ט, אויר הכלי הרי הוא ככלי, הי' מקבל הדם ונפחתו שולי המזרק קודם שיגיע הדם לאויר המזרק, ואח"כ הגיע הדם לאויר המזרק הנפחת, לא נתקדש הדם, שהאויר שאין סופו לנוח אינו כמונח, עכ"ל, ומבו' להדיא ממש"כ ואח"כ הגיע הדם וכו', שמה שדנו בסוגיין דיהני אם אויר שאין סופו לנוח כמונח, אינו כלל כפירש"י דהוא משום הא שהי' באויר הכלי קודם שנפחתו שוליו, אלא היינו משום דאי הוי כמונח הוי קבלה כשהגיע לאויר אחר שנפחתו שוליו, ואשר זהו שכתב הרמב"ם דל"מ היכא שהגיע הדם לאויר המזרק הנפחת, משום דאויר שאין סוםפו לנוח לאו כמונח, אך אם הי' כמונח הי' הקבלה כשהגיע לאויר המזרק הנפחת, והאמנם לפי גיר' הדפוסים דלא גר' לכ"ז אין להוכיח כן, אך עי' אבהא"ז שפי כן ד' הרמב"ם אף לגיר' הדפוסים, ועיי"ש שהכריח כן מכח ד' הרמב"ם בה"ח הנז', וכיון להאמת בפי' ד' הרמב"ם, וכמבו' להדיא לפי גי' כתה"י שנשמט בדפוסים מפני טעות הדומות.

ואמנם צ"ע, דאם דייני' על הקבלה באויר הכלי אחר שנפחתו שוליו, מה הוצרכנו להא דהוי אויר שאין סופו לנוח, תיפו"ל דכיון שנפחתו שוליו ואינו ראוי לקבל ל"ח כלל קבלה, וגם דאין לו כלל תורת כלי, ובפשוטו צ"ל כמש"כ באבהא"ז שם, דלא נפחתו שוליו אלא מצד א', דבכה"ג אי"ל תורת כלי לקבלה, דה"ה ראוי לקבל כשיטנו על צדו, וכדתנן בזבחים דפ"ח דבעושין מעין מלאכתן מקדשין בהן, וי"ל עוד, לפמש"כ הרדב"ז בפי' עהרמב"ם שם, דאף כלי שנפחתו שוליו לגמרי ואין ראוי כלל לקבל מקדשין בו, וצ"ע רב בזה, ועי' גם בתורת גיטין סי' קל"ט ס"ח ז"ל, דהא שם בזבחים האיבעיא היא בנפחתו שולי המזרק קודם שהגיע לאויר המזרק, וכלי שאין בו שוליים לכו"ע לענין קנין אויר כלי לאו ככלי דמי, ולמדנו מדבריו דפירש סוגיין כמש"נ בדעת הרמב"ם דהנידון על הקבלה בהאויר אחר שנפחתו שוליו, ודלא כמו שפירש"י, והביא מזה דלענין קבלה אף כלי שאין לו שוליים ראוי לקבל באוירו, אי אויר שא"ס לנוח כמונח, וזה כד' הרדב"ז, וצ"ע בזה.

והנה לפ"ז הרי מיושב היטב מה שהקשינו לעיל לדעת הרמב"ם, דהרי לפי המבו' בדעתו נמצא דמש"א עד שלא הגיע דם לשולי מזרק, אינו כפירש"י דכל שהגיע דם לשולי מזרק הוי קבלה ואף שאין סופו לנוח, דהרי לדעת הרמב"ם כל מש"א בגמ' דל"מ משום דהוי אויר סופו לנוח, הוי על הקבלה דהויא אחר שהגיע הדם לאויר מזרק, והרי שאף בזה ל"מ כשאין סופו לנוח, אלא לדעתו מש"א עד שלא הגיע היינו משום דאם כבר הגיע הדם לא תיבע"ל כיון דקודם שנפחתו שוליו הוי אויר שסופו לנוח וע"כ ודאי דהוי קבלה, דלמש"נ הרי שלדעת הרמב"ם לא חשיב אויר שאין סופו לנוח רק אחר שנפחתו שוליו בפועל, וכיון שאף אחר שהגיע הדם לתוך הכלי בעי' לדין אויר שסופו לנוח, הרי ממילא דא"ש בפשוטו מש"א דפשט לי' מזרק דא"א לו בלא זינוק, דאף דלדעת הרמב"ם יכול להכניס הורידין לתוך הכלי, מ"מ הרי לדעתו אף בתוך הכלי בעי' לדין אויר שסופו לנוח, וז"פ.

וניחא נמי מה שלא חילק הרמב"ם היאך נפחת הכלי, דכיון שלדעתו הוי הנידון על הקבלה אחר שנפחת הכלי, הרי דלא נ"מ כלל היאך נפחת הכלי, ולדעתו מש"א דבחבית חשיב סופו לנוח, א"צ לפירש"י דשאני מנפחתו שולי מזרק משום דבחבית לא הי' עומד לזה, אלא לדעתו הרי ל"ח אין סופו לנוח רק בהאויר דאחר שנפחתו שוליו, וע"כ ודאי דבחבית הוי אויר שסופו לנוח, וז"פ וברור.

ב] והנה לפי המבואר, נ' עוד בדעת הרמב"ם, דס"ל דקודם שהגיע הדם לאויר שבתוך המזרק ודאי ל"ה קבלה, ואף אי אויר שא"ס לנוח כמונח, ואף באויר שסופו לנוח, וע"כ כל שנפחתו שולי הכלי קודם שהגיע הדם לאוירו, הגם שהי' באויר שכנגד הכלי קודם שנפחתו שוליו, אשר בשעה זו הי' חשוב אויר שסופו לנוח, מ"מ ל"מ לקבלה, דרק באויר שבתוך הכלי מהני אם סופו לנוח, אמנם דיל"פ ל' הרמב"ם קודם שיגיע הדם לאויר המזרק דהיינו קודם שהגיע אף להאויר שכנגד הכלי, אך טפי נ' לפרש דהיינו קודם שהגיע לאויר שבתוך הכלי, וכמש"פ רש"י ל' זה לפי דרכו, ועי' גם בס' ליקוטי הלכות שכתב דסתימת ל' הרמב"ם שכתב אויר כלי ה"ה כלי מ' דהיינו רק באויר שבתוך הכלי, יעו"ש מה שדן בזה, וודאי אין לומר כן רק אם נפרש האיבעיא לדעת הרמב"ם כמש"נ, דאי נפרש האיבעיא כפירש"י הרי מבו' להדיא דאף באויר שכנגד הכלי הוי קבלה אם אויר שאין סופו לנוח כמונח, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

וניחא בזה מש"כ בלח"מ בהל' מעה"ק שם בד' הרמב"ם, דמהכא נפשט האיבעיא בב"מ באויר שאין סופו לנוח, וע"כ השמיטה הרמב"ם, ובאבנ"מ סי' קל"ט תמה ע"ז דהרי התם האיבעיא באויר שבתוך המחיצות, והכא הרי באויר שבתוך הכלי ל"ב כלל שיהא סופו לנוח, וע"כ דל"ד דין קנין לדין קבלה, ועד"ז גם ק', דהרי הכא הוי הנידון באויר שמעל הכלי, ובזה הוא שאמרו דל"מ אויר שסופו לנוח, אך לגבי קנין הרי באויר שמעל כלי ודאי ל"מ אף אי סופו לנוח, אך י"ל דמה דל"מ התם באויר שמעל הכלי הוא משום שאי"ז משתמר, וע' להלן, וכל הנידון הוא על אויר שבתוך הכלי ובתוך הרשות, ובע"כ דל"ד זל"ז.

אך לדרך זו א"ש היטב, דדמי ממש דין קבלה לדין קנין, דאף הכא ל"מ אף באויר שבתוך הכלי רק אם סופו לנוח, וכן ל"מ באויר שמעל הכלי אף אם סופו לנוח, ודמי ממש לקנין, ושפיר פשטי' להאיבעיא בקנין ממש"א הכא דלאו כמונח דמי, כיון דדמו זל"ז, וע' אבהא"ז שכבר כ' כן.

ומיושב לפ"ז גם משה"ק התוס' בד"ה זאת אומרת, בהא דמיבע"ל בפ' המזבח מקדש אי אויר כבש ככבש, והיינו דמ"ט לא תיפשוט מהכא דאויר כלי ככלי, אך למש"נ בדעת הרמב"ם לק"מ, דכל הא דאויר כלי הוי ככלי הרי היינו רק באויר שבתוך מחיצות הכלי, אך אויר שמעל מחיצות הכלי ל"ה ככלי, וע"כ שפיר מיבע"ל אי אויר כבש ככבש, דהתם הרי הוי זה אויר שמעל הכבש, וע"כ ליכא למיתי עלה מכח הא דאויר כלי ככלי, ואך דמיבע"ל התם דדילמא אויר כבש מצ"ע אי"ל דין כבש, ולא מכח דכל הנמצא באויר הוי כנמצא בכבש, אלא דהאויר עצמו אי"ל דין כבש, וע"כ הגם דאויר שמעל הכלי לאו ככלי, מ"מ י"ל דאויר כבש ככבש, וז"פ.

ונ' להוכיח כן, גם מד' הרשב"א בגיטין דע"ט:, בסו"ד ז"ל, דלאו נח ממש צריך רק שיכנס לתוך אויר הכלי, כההיא דע"ז וזבחים דאויר כלי ככלי דמי, והרשב"א שם בתחילת דבריו כתב מיהו ההיא לאו לענין קנין אמורה, אך במסקנתו מדמה להו, ותימה על הבי"מ סי' קל"ט שהביא מהרשב"א שאין לדמותן, ונ' להדיא דאף בההיא דזבחים ל"מ רק בנכנס לתוך מחיצות הכלי, דהרי מש"כ הרשב"א דבקנין צריך שיכנס לתוך אויר הכלי, היינו לתוך המחיצות, דממעל למחיצות ל"מ כלל, כמש"כ שם להדיא, ואמנם דזה צ"ע רב מסוגיין דמבו' להדיא דאף קודם שנכנס לתוך הכלי מהני האויר, וכדמיבע"ל בנפחתו שולי מזרק קודם שנכנס דם לאויר הכלי, ואפ"ה הי' מהני אי אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, ובע"כ מוכח מזה, דהרשב"א מפרש הסוגיא כמש"נ בדעת הרמב"ם, דאין הנידון כלל משום האויר שמעל הכלי, דהאויר שמעל הכלי ודאי ל"מ כלל ואף אם סופו לנוח, אלא הוי הנידון משום האויר שבתוךהכלי אי הוי קבלה כיון שכבר נפחתו שוליו ואין סופו לנוח, וכמש"נ.

ג] והנה עיי"ש באבהא"ז שביאר לפ"ז דמש"א בסוגיין בנתן ידו או רגלו וכו', דזאת אומרת אויר כלי ככלי דמי, אשר לכאו' מבו' מזה דגם אויר שמעל הכלי הוי ככלי, וכמו שביאר באורך בשטמ"ק אות י"ט, וכתב שם דבד' הרמב"ם גופי' בפ"ד מהל' פרה ה"ח מבו' דמפרש לה על אויר שבתוך הכלי, וגם מזה נ' דדעת הרמב"ם דכל דין אויר כלי ככלי הוי רק בהאויר שבתוך הכלי, וכמש"נ, עייש"ה.

אמנם הק' שם, דהרי מבו' להדיא בסוגיין בההיא דחבית שמונחת תחת הזינוק, דאף המים שחוצה לה פסולין, משום דהוי אויר שסופו לנוח, והרי להדיא דאף אויר דחוץ לכלי הוי ככלי, ודלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ בזה דרך מחודשת.

עוד צ"ע בזה, דהנה ברמב"ם שם בה"ח הנז', הרי מבו' דכל מה דבעי' שיתן ורידין לתוך הכלי היינו רק כדי שיקבל כל הדם, ואי נימא דדעת הרמב"ם דל"ה אויר כלי ככלי רק באויר שבתוך הכלי, א"כ בלא"ה הי' לנו להצריך שיתן ורידין לתוך הכלי משום דינא דדם מהפר יקבלנו, דהרי אמרי' בסוגיין דפשיט לי' ממזרק דא"א בלא זינוק, והרי דאלמלי הא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי ל"ה מהני לקבל הדם כיון שאינו מגיע לכלי מהפר דמפסיק אויר בינתיים, והקר"א והליקוטי הלכות נקטו דדין זה הוא לעיכובא, אך בס' אבהא"ז כתב בשם הגר"א כהן דהוי רק דינא לכתחילה, וכדמ' ל' רש"י ד"ה ורידין דנהוי קבלה מהפר "שפיר", וא"כ א"נ דלהרמב"ם אויר שמעל הכלי לאו ככלי דמי הרי דמשו"ז הי' לנו להצריכו שיתן ורידין לתוך הכלי, כי היכי שתהי' הקבלה מהפר ולא יהי' הפסק אויר בינתיים, ומדהוצרך הרמב"ם לפרש שהטעם דבעינן שיתן ורידין לתוך הכלי הוי משום דבעי' שיקבל כל דמו, ולא פי' הטעם משום דינא דדם מהפר, מוכרח לכאו' דאף אויר שמעל הכלי הוי ככלי, ודלא כמש"כ, וצ"ע בזה. [[2]](#footnote-3)

ד] ונ' די"ל בזה, דהנה הרי ז"ל הרמב"ם שם, אויר כלי ה"ה ככלי וכו' שהאויר שאין סופו לנוח אינו כמונח, ומ' מלשונו דב' ענינים איכא בזה, הא' דאויר כלי הוי ככלי, והב' דאויר שסופו לנוח כמונח ושאין סופו לנוח לאו כמונח, ולקמן סק"ה יתבאר דכ"ה מת' בסוגיין, דבתחי' הסוגיא דנו על דינא דאויר שאין סופן לנוח או שסופו לנוח אם הוי כמונח, ובסוף הסוגיא דנו אם אויר כלי ככלי דמי, ועיי"ש שנת' מ"ט בתחילת הסוגיא הוי כל הנידון אי הוי כמונח, ובסוף הסוגיא הוי הנדון אם הוי ככלי, עיי"ש.

והבי' בזה, דהנה לגבי קנין חצר דקונה באויר החצר, כתב הר"ן בגיטין דע"ח דהוא משום דאויר חצרו הוי שלו עד לרקיע, וצ"ב שהרי בגמ' בכ"ד אמרי' שהטעם הוא משום דאויר שסופו לנוח הוי כמונח, ומה"ט מיבע"ל באויר שאין סופו לנוח ע' ב"מ די"ב. ודק"ב., ועי' גם בפירש"י ב"ק ד"ע: ובחי' הרשב"א קידושין דכ"ו שכתבו דהא דאויר חצרו קונה לו הוא משום דאויר שסופו לנוח כמונח.

אמנם פשוט דבעינן לתרווייהו, דודאי עיקר הא דאויר חצרו קונה לו הוי משום דהאויר הוי מכלל חצרו, כיון דהוי האויר שלו עד לרקיע, ואלמלי הא דהוי האויר מכלל חצרו ל"ה מצי לקנות הגם דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, דהגם דחשיב כמונח בחצרו, לא סגי בזה לקנין, וכל שאין החפץ בחצירו ל"מ מידי מה דחשיב כמונח בו, וע"כ בעי' להא דאויר חצרו הוי שלו עד לרקיע, ומאידך בהא לחוד לא סגי, דהגם דהוי האויר דילי' והוי מכלל חצרו, מ"מ לקנות בקנין חצר בעי' שיהא החפץ "מונח" בחצירו, ואם ל"ה מונח בחצירו ל"מ לקנותו, הגם דהוי בתוך החצר, וכאשר מבו' להדיא ממש"א בב"מ די"ב. דאף במתגלגל החפץ החצר ל"מ קני לי' רק אי מתגלגל כמונח, והרי שאף שהחפץ על הקרקע ול"ב בזה כלל לדין אויר, מ"מ בעי' שיהא כמונח, ואי לאו הכי ל"מ קני לי' בקנין חצר, הגם דהוי על הקרקע, ומה"ט הוא דבעי' נמי באויר שיהי' כמונח, דאל"כ הרי שהגם שאויר חצרו הוי דילי' ל"מ קני לדבר הנמצא באוירו, כיון שלקנין חצר בעי' שיהי' הדבר מונח בחצירו וכנ"ל, וע"כ בעי' בזה לדין אויר דכמונח דמי, ועד"ז מצי' גם באויר כלי, דלדעת רש"י גיטין דע"ט: לא קני כלל באויר כלי, ואף דהוי אויר שסופו לנוח וכמונח בכלי דמי, והטעם בזה דכיון דלענין קנין ל"ה אויר הכלי מכלל הכלי, ל"מ מידי מה דהוי כמונח בכלי, וגם להראשונים דפליגי שם ע"ד רש"י, מ"מ הרי מודו דבאויר שמעל הכלי אינו קונה, הגם דגם בזה י"ל דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, ועד"ז גם בחצרו אינו קונה באויר שמחוץ לחצר הגם שסופו לנוח בחצר, (אך יל"פ בכ"ז שהטעם הוא משום שאי"ז משתמר לו, ואכמ"ל), והטעם בזה הוא כמש"נ, דלא סגי במה דהוי כמונח בחצר, וכל שאין החפץ בפועל בתוך החצר ל"מ לקנות, ורק היכא דהוי החפץ בהחצר, הוא דבעי' שיהי' כמונח דאל"כ ל"מ לקנותו, וכנ"ל.

ונ' לפ"ז בדעת הרמב"ם, דה"נ בדין אויר לענין קבלה בעינן בזה לתרתי, הא' הוא הא דאויר כלי ככלי דמי והוי האויר מכלל הכלי, דאל"כ ל"ה זה קבלה כלל, ואף דהוי אויר שסופו לנוח והוי כמונח, ל"מ מידי, כיון שאין הדם בתוך הכלי, ול"מ חייל עלי' קבלה מכח הכלי, אך לא סגי בזה לקבלה, דליחשב קבלה בעי' שיהא מונח הדם בהכלי, ומשו"ז בעי' שיהא אויר שסופו לנוח דכמונח דמי, ואויר שאין סופו לנוח שאינו כמונח ל"מ לקבלה, והגם דאף אויר שאין סופו לנוח הוי ככלי, דהגם שאין סופו לנוח מ"מ הוי ככלי, כיון שדין סופו לנוח ל"ה כלל דין מסוים באויר, דהרי אף בדהוי על הקרקע מצי' שדנו אם הוי כמונח, וכמו שהבאנו לעיל מסוגיית הגמ' בב"מ די"ב. במתגלגל, מ"מ לא סגי בזה לקבלה, אלא כיון שאין סופו לנוח ואינו כמונח ל"ה זה קבלה, וז"פ.

והנה לפ"ז הרי פשוט דכל מש"נ בדעת הרמב"ם דאויר שמעל הכלי ל"מ לקבלה, היינו מכח הא דבעי' לדינא דאויר כלי ה"ה ככלי, וע"כ אויר שמעל הכלי דל"ה ככלי ל"מ לקבלה, וכמו שדייק הליקו"ה דל' הרמב"ם אויר כלי ה"ה ככלי מ' דהיינו אויר שבתוך הכלי אך אויר שמעל הכלי לי"ב לדינא דה"ה ככלי, אך דינא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי ודאי הוי אף באויר שמעל הכלי, ואך דלא סגי בזה לדין קבלה, דכ"ה דיחול קבלה על הדם מכח הכלי בעי' שיהא הדם בתוך הכלי ולא סגי במה שה"ה כמונח בכלי, וכמש"נ.

ולפ"ז נ' ליישב מה דלענין חבית שפי' לזינוק, אף מים שחוצה לה פסולין, ואף שלדעת הרמב"ם אויר שמעל הכלי ל"ה ככלי, אך למש"נ הרי אף אויר שמעל הכלי הוי כמונח בכלי, דלגבי דין אויר שסופו לנוח כמונח אין לחלק ביו אויר שבתוך הכלי לאויר שמעל הכלי, ורק דלענין קבלה לא סגי בזה, וכל שאין הדם בתוך הכלי לא הויא קבלה, אך לענין דינא דמים חיים דכל דהוו המים בהכלי פסקה חיותן, הרי י"ל דסגי לזה מה דהוו המים כמונחין בכלי, ודמשו"ז כבר ל"ח מים חיים, ואף דאין המים בתוך הכלי מ"מ פסקה חיותן, והבי' בזה נ', דכד בעי' לכח הכלי, שיועיל הכלי לקנות בו ושיועיל לקבלה, בעי' שיהא בתוך הכלי ולא סגי במה דחשיב כמונח בכלי, ומשא"כ בהא דפסקה חיותן של המים כשמונחין בכלי, הרי ל"ב בזה לכח הכלי שיחול מכחו מידי על המים, אלא כל דחשיבי המים מונחין בכלי הרי פסקה חיותן, וע"כ נפסלין המים אף דהוו באויר שמעל הכלי, וכמש"נ.

ועד"ז נ' ליישב גם מה דלא הצריכו שיהיו הורידין בתוך הכלי משום דינא דדם מהפר, אלא משום הא דבעי' לקבל כל הדם, אשר ק' דהרי לדעת הרמב"ם אויר שמעל הכלי ל"ה ככלי, וא"כ אם אין הורידין בתוך הכלי אי"ז דם מהפר, אך למש"נ נ', דכיון דדין אויר שסופו לנוח כמונח הוי אף באויר שמעל הכלי, ורק דין אויר כלי ככלי ל"ה באויר שמעל הכלי, הרי י"ל דלקיום דין דם מהפר סגי במה דכשיוצא הדם מהפר מיד חשיב כמונח בכלי, דמשו"ז חשיב דכבר אתחלה לה הקבלה, והוי שפיר דם מהפר, והדם דלא חיילא הקבלה עד שיכנס הדם לתוך הכלי, מ"מ חשיב שפיר דם מהפר כיון שכבר אתחלה לה הקבלה בהאויר, וא"ש היטב דעת הרמב"ם.

ה] ולפי המבו' הרי נמצא דמה דאמרי בסוגיין דפשט לי חבית ופשט לי' מזרק, ל"מ למפשט מינה רק להך מילתא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, אך דינא דאויר כלי ככלי דמי לא מצי' למיפשט מינה, כיון דלפסול המים ל"ב שיהא האויר ככלי, וכן לקיום דין דם מהפר ל"ב שיהא האויר ככלי, וכמש"נ.

וניחא לפ"ז מה שיש להעיר במש"א בגמ' דאמר ר"ח אמר ר' יוחנן זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי, ולכאו' הו"מ למשמע לה גם מברייתא דחבית וגם ממזרק דא"א לו בלא זינוק, אך למש"נ הרי דמהנך מילי ל"מ למשמע דאויר כלי ככלי דמי.

ואולי י"ל עוד לפ"ז, דהנה בתוס' ד"ה זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי, כתבו דמהכא הו"מ למיפשט לעיל, ולפמש"נ בדעת הרמב"ם אולי י"ל, דהגם דמהתם שמעי' דאויר כלי ככלי דמי, מ"מ ל"מ למיפשט מינה לעיל, דלעיל הרי הוי הנידון אם אויר שסופו לנוח כמונח דמי, וזה ל"מ למשמע מברייתא דנתן ידו וכו', דמהתם לא שמעי' רק דאויר כלי ככלי דמי, אך הא דאויר שסופו לנוח כמונח לא שמעי' מינה, והטעם בזה נ' די"ל בתרי אנפי, חדא, די"ל דלדין מלוי מי חטאת סגי במה דממלא המים בכלי, אך ל"ב בזה שיהיו המים מונחין בכלי, וע"כ סגי בזה בהא דאויר כלי ככלי דמי, ומתקיים דין המלוי באויר, וממילא דל"ה הוייתו ע"י טהרה, אך ל"ב בזה כלל לדין אויר שסופו לנוח כמונח דמי, כיון דכלל ל"ב לדין מלוי המים שיהיו מונחין בכלי, וע"כ ל"מ למיפשט מינה כלל דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, עוד י"ל. דאף א"נ דגם לדין מלוי בכלי לא סגי במה דממלא המים בתוך הכלי ובעי' שיהיו מונחין בכלי, ודלפ"ז כל מה דמהני מלוי באויר הכלי הוי רק משום הא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, מ"מ י"ל דאי מילא מים בכלי ע"י דבר המקב"ט, הגם דעדין לא נחו המים בהכלי, מ"מ כבר ל"ח דהויא הוייתו ע"י טהרה, כיון שתחילת המלוי הויא שלא ע"י טהרה, וע"כ ל"ב בזה כלל לדין אויר דהוי כמונח, וע"כ ל"מ למיפשט מינה לעיל.

ועכ"פ נת' לפ"ז דמה שדנו בסוגיין אם אויר הוי כמונח, ומה שדנו אם אויר כלי ככלי, הוו ב' ענינים חלוקין, ולגבי חבית ומזרק סגי שיהא האויר כמונח, ול"ב לדינא דאויר כלי ככלי, ואילו לגבי הוייתו שלא ע"י טהרה סגי בהא דאויר כלי ככלי, ול"ב להא דהוי האויר כמונח, וכמש"נ.

# ב

ו] בתוס' בסוגיין ד"ה זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי, ז"ל, וצ"ע פ' המזבח מקדש גבי אויר כבש ככבש דמי, ע"כ, והיינו דקשיא להו דכיון דפשטו הכא דאויר כלי ככלי דמי, א"כ מהו דקמיבע"ל לקמן בדין אויר כבש.

ולכאו' יש להעיר בזה, דהנה בעיקר הדין המבו' בסוגיין דאויר כלי ככלי דמי, יש להסתפק אם מכח זה מהני אויר הכלי שמתקיים בו דין קבלה ומתקדש בו הדם, או דלעולם הגם דאויר כלי ככלי ל"מ זה כלל לענין קבלה וקידוש, ורק דמהני הא דאויר כלי ככלי דמכח זה לא חשיב כנשפך במה שהי' הדם באויר הכלי, דכיון דאויר כלי ככלי הרי שכבר התחילה הקבלה במה שהי' הדם באויר ול"ח הדם נשפך.

והנה מרן הגרי"ז זצ"ל דן בזה, ור"ל דכל הדין דאויר כלי ל"מ כלל לענין דיחשב בזה קבלה, ואך דמ"מ מהני שכבר חשיב דהתחילה הקבלה דע"ז ל"ח נשפך, אם נתקבל אח"כ בכלי, והנה לפ"ז הרי דמש"א בגמ' בהי' מקבל ונפחתו שולי מזרק, דאי אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי מהני, לא איירי בגוונא שנפחתו שולי מזרק ונשפך הדם על הרצפה, דבכה"ג לא מהני מידי מה דאויר הוי כמונח, דמ"מ כיון דלא מתקיים הקבלה בהאויר, הרי הוי זה בכלל נשפך מן הצואר על הרצפה ואספו שפסול, ובע"כ לפרש לפ"ז דאיירי בגוונא שקדם וקיבלו בכלי אחר, וע"כ ה"ז תלוי אם אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, דאם הו כמונח הרי לא חשיב נשפך ומהני קבלתו בכלי אחר, אך אם ל"ה כמונח, הרי דחשיב כנשפך במה שהי' מעיקרא בהאויר, ותו ל"מ מה שמקבלו בכלי.

אמנם בפירש"י ד"ה אויר אין סופו לנוח, נ' להדיא דאם הוי כמונח מתקיים בהאויר דין הקבלה, ואף אם נשפך מהאויר לרצפה הוי כנשפך מן הכלי לרצפה ואספו שכשר, והרי דס"ל לרש"י דמכח הא דאויר הוי כמונח הוי קבלה מעליא, וע"כ אם נשפך אח"כ לרצפה חשיב כנשפך אחר קבלה.

והנה בדעת התוס' בזה, נ' לכאו' דפליגי בזה על דעת רש"י, דהנה התוס' לעיל די"ב. כתבו דמשכח"ל דחוי מעיקרא שאינו דחוי בדמים, בקיבל דם בכלי שיש בו מים דראשון ראשון דחוי וחזר ונהפך למראה דם וכו'.

והנה מש"כ התוס' דבהך גוונא הוי דחוי מעיקרא, צ"ב, דהרי אויר כלי ככלי וכבר נתקבל הדם מתחילה קודם שנתבטל והוי נראה ונדחה, ואף אי ס"ל דאויר כלי אינו מקדש מצ"ע רק משום שסופו לנוח, הרי הכא חשיב סופו לנוח, דהרי דעת התוס' דאח"כ כשחזר ונראה מראית דם חוזר ונראה, והרי דס"ל דכבר מתחילה הויא קבלה, דאל"כ הרי הוי כנשפך וכמשה"ק תוס' הרא"ש, [[3]](#footnote-4) וכנ' דלא ס"ל דהנחה ע"ג מים חשיב הנחה שלא כתקנה, אלא הוי שפיר קבלה, והגם דכשנפל הדם נתבטל, ס"ל להתוס' דמ"מ חיילא קבלה על הדם, ורק שה"ה בטל ברוב מים, ולאו היינו דאי הדם בטל ל"מ חייל עלי' קבלה, וא"כ מ"ט לא חשיב סופו לנוח.

ולכאו' נ' מוכרח בדעת התוס' דס"ל דאויר כלי אף אם סופו לנוח ל"מ כלל לקבלה, ולא חיילא קבלה רק כשנח בכלי, וכל מה שאמרו בסוגיין דמהני אויר כלי היינו רק דמתחלת הקבלה בהאויר ול"ח נשפך, ואשר ע"כ שפיר נקטו התוס' דל"ה נראה ונדחה, כיון דלא חיילא הקבלה עד שנח בכלי, ובשעה זו כבר נתבטל, והוי דחוי מעיקרא. [[4]](#footnote-5)

ז] והנה לפי המבו' הרי יש להעיר על מה שהק' התוס' בסוגיין, בההיא דאויר כבש, ולפי המבו' שדעת התוס' היא דל"מ אויר כלי כלל לקדש, ורק דחשיב כתחילת קבלה, א"כ מאי קשיא להו כלל מהתם והרי התם דייני' לענין קידוש מזבח, וע"ז לא מצי' כלל בסוגיין דמהני אויר כלי לקדש.

ונ' דאדרבה בזה מבו' ד' התוס', דהנה לכאו' יש להעיר עוד בד' התוס', דהנה בפ' המזבח מקדש שם, בעא מיני' ר"ל מר"י וכו, אויר מזבח כמזבח דמי או לא, ת"ש כשם שהמזבח מקדש כך הכבש מקדש, ואי אמרת אויר מזבח לאו כמזבח דמי אויר כבש נמי לאו ככבש דמי, היכי מסיק' לי' מכבש למזבח הוה לי' ירוד וכו', וצ"ע מה שהק' תוס' מהא דאויר כבש ככבש, ולכאו' הי' להם להקשות מאויר מזבח שדנו אי הוי כמזבח דזהו עיקר הסוגיא דהתם.

ולפי מש"נ נ' דזהו דלא הוי קשיא להו כלל ממה שדנו באויר מזבח אי הוי כמזבח, כיון דאף דאויר כלי ככלי וה"נ אויר מזבח כמזבח, מ"מ הרי ל"מ האויר לקידוש מזבח, ושפיר דנו בגמ' אם אויר מזבח כמזבח ומהני לקדש, ומה שהקשו התוס', נ' שהוא ממה דאמרי' התם דאי אויר כבש לאו ככבש הרי שאם נתקדשו פסולין באויר הכבש היכי מסיק להו מכבש למזבח הוי לי' ירוד, ומבו' דאם אויר כבש לאו ככבש חשיב מה דבאויר הכבש ירוד ולא יעלה, ומזה הוא שהקשו התוס' דכיון דאויר כלי ככלי דמי לא הו"ל למחשבי' ירוד.

והיינו, דהנה מרן הגרי"ז נסתפק בהדין דירדו לא יעלו, אם היינו משום דהמזבח מקדש להפסולין כ"ז שהן עליו, וכל שירדו ממנו פקע הקידוש, כיון שכבר אינן במקום הראוי לקדש, או דלעולם לא פקע הקידוש אף אחר שירדו, ורק דזהו כל דין הקידוש דל"מ רק לענין שלא ירקו ול"מ להעלותן לכתחילה,[[5]](#footnote-6) ונ' לפ"ז בדעת התוס' דס"ל דדין ירדו לא יעלו לאו היינו דפקע הקידוש כשירדו למקום שאין ראוי לקדש, אלא היינו דל"מ הקידוש רק לענין שלא ירדו אך ל"מ לענין להעלות, ואשר ע"כ הק' התוס' דאי אויר כלי ככלי, הרי דאף דהאויר לא חזי לקדש, מ"מ דיון דאכתי חשיב דהוו בהכבש, כיון דאויר כלי ככלי, הרי דלא חשיבי ירדו, והגם שאי"ז מקום הראוי לקדש מ"מ לא חשיב ירדו,[[6]](#footnote-7) ומ"ט אמרי בגמ' דהוי לי' ירוד וא"א להעלותן.

וי"ל עוד דאף אי נימא דהא דירדו לא יעלו הוא משום דפקע הקידוש, אך מ"מ קשיא להו להתוס', דאי אויר כלי ככלי דמי, הרי שהגם דל"מ האויר לקדש, מ"מ לא חשיב ירדו, וע"ד הא דאי אויר כלי ככלי דמי ל"ח נשפך כיון שמתחלת הקבלה בהאויר, וה"נ כיון שאכתי לא ירד לגמרי ממקום הראוי לקדש, ל"ח ירדו ולא פקע הקידוש.

ג] אמנם עיקר מש"נ בדעת התוס' דס"ל דאויר כלי ל"מ כלל לקידוש צ"ע בזה, דהנה בתוס' ר"פ איזהו מקומן דמ"ז. כתבו דהא דתנן קיבול דמן בכלי שרת בצפון, היינו משום דבעי שיהי' גם הכלי בצפון לאפוקי אם הבהמה בצפון והכלי בדרום והדם מקלח בתוכו וכו', וכן לעיל בפ"ב דתניא קדשים קלים שחיטתן בפנים וקיבול דמן בכלי שרת בפנים, אתא לאשמועי' שצריך שיהא הכלי בפנים, לאפוקי אם רוב הכלי בחוץ ומיעוטו בפנים, אע"פ שאין הדם בפנים נפסל ביוצא שמקבל במיעוט שבפנים, עכ"ל, וכן כתבו גם תוס' בחולין ד"ג. עיי"ש, והיינו דבהא דתניא כלי שרת בפנים אאל"פ דממעט היכא שכל הכלי בחוץ, דבכה"ג תיפו"ל שנפסל ביוצא, ובע"כ דממעט בגוונא שמיעוטו בבפנים ומקבל בו, ומ"מ ל"מ משום דהוי הדין שיהי' הכלי בפנים ובעי' שיהא כולו בפנים, אך בהא דתניא כלי שרת בצפון שפיר יל"פ דממעט היכא דכולו בדרום.

והנה עיי"ש בשטמ"ק שהביא מתלמיד ר"פ שהק' ע"ז, דאי הוי כל הכלי בדרום א"צ לפסול בזה משום דבעי' שיהא הכלי בצפון, דבלא"ה ודאי ל"מ כיון דבעי' שתהא הקבלה בצפון וכיון שהכלי בדרום הרי שהקבלה הויא בדרום, וצ"ע בזה בד' התוס' דמבו' דאין לפסול בכה"ג משום הדין שתהא הקבלה בצפון רק משום דין הכלי שיהא בצפון, ואין לומר דס"ל להתוס' דסגי במה שהבהמה בצפון לחשוב דעבודת הקבלה נעשתה בצפון, דנ"פ דגם אי נימא דעבודת הקבלה ל"ה עבודה בהדם לחוד אלא הויא עבודה בהבהמה, ומה"ט בעי' שתהא הבהמה בצפון בשעת קבלה, ואי הוה בעי' קבלה על ירך ל"ה מהני כשהבהמה נתלית כמבו' לק' דכ"ו., (ועי' חזו"א שדעתו נוטה דסגי שיהא בית השחיטה בצפון ול"ב כלל שתהא רוב הבהמה הצפון), ואכמ"ל בזה, מ"מ ודאי דאי קבלת הדם לא הויא בצפון, ל"ח כלל שהקבלה בצפון.

ונ' ברור בדעת התוס', דס"ל דכיון דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, הרי נמצא דשפיר הויא הקבלה בצפון, דהגם דהכלי הוי בדרום, מ"מ הרי מיד כשיצא הדם מאויר הבהמה בצפון, כיון דהוי באויר הכלי חיילא הקבלה, והיינו משום שהכלי מוטה על צדו, וע"כ הוי אוירו בצפון, אך יל"ד בזה אם כה"ג חשיב זה אויר הכלי,[[7]](#footnote-8) ועי' בזה, ונמצא שהויא הקבלה בצפון, וע"כ אין לדון בזה רק משום דין הכלי דבעי' שיהא הכלי בצפון, ותלמיד ר"פ שהק', נ' דס"ל דל"מ אויר כלי לענין קבלה כלל, ולא הויא הקבלה רק כשנח בכלי, וע"כ הרי דאם הכלי בדרום הרי שהויא הקבלה בדרום, וי"ל עוד דס"ל דאויר דמחוץ לכלי ל"מ לקבלה, וכמש"נ לעיל סק"ב בדעת הרמב"ם, ול"ה הקבלה רק כשהגיע לאויר שבתוך הכלי והוי זה בדרום.

ועכ"פ הרי נת' לפ"ז בדעת התוס' דלקמן דאויר כלי מהני לקבלה, ודלא כמש"נ בדעת תוס' לעיל די"ב., ואי נימא כן בדעת תוס' בסוגיין הדר יל"ע מ"ט לא הקשו מעיקר מה שדנו לק' דפ"ז: אי אויר מזבח כמזבח.

ואולי נימא בישוב ד' התוס' בדי"ב עם דבריהם בדמ"ז עפ"ד האבהא"ז והמקד"ד, דהקבלה והקידוש מתחלקין זמ"ז, ולפ"ז ידוע לפרש דאויר כלי ככלי ל"מ רק לענין קבלה, אך קידוש ליכא בזה, כיון שאין הדם בתוך הכלי והיאך יקדשו הכלי, ולפ"ז י"ל דע"כ התוס' בדי"ב שפיר כ' דהוי דחוי מעיקרא, כיון דלא חייל הקידוש באויר כלי, אך בד' התוס' בדמ"ז. י"ל דסגי במה דחיילא קבלה באויר כלי, דכבר חשיב דהויא הקבלה בצפון, ולפ"ז ניחא ד' התוס' בסוגיין, כיון דאויר כלי ל"מ לקידוש, וע"כ לא קשיא להו על עיקר הדין דדנו אם אויר מזבח מקדש, כיון שלקדש ל"מ אויר כלי, אך מלבד דעיקר הדברים מחודשין לחלק הקבלה והקידוש זמ"ז, גם נ' דאי"ז מיישב ד' תוס' לק' דמ"ז. דלכאו' ודאי בעינן שיהא אף הקידוש בצפון, וצ"ע בזה.

ואשר ע"כ נ' דצ"ל בישוב סתירת התוס', דלעולם ס"ל כפירש"י דאויר מהני לקבלה ולקידוש, ומה שכתבו בדי"ב. דהוי דחוי מעיקרא, הוא לפ"ד התוהרא"ש ותוס' טוך דאי"ז הנחה כתקנה כיון דהוי ע"ג מים, ומה דל"ח כנשפך צ"ל כמש"כ החזו"א דכיון שלבסוף נשלם קבלת הדם בכלי זה ל"ח זה נשפך, והוי כקיבל הדם טיפין טיפין דל"ה כנשפך, וע"ד שנת' לעיל הערה ג'.

ט] ובפשוטו נ' די"ל בזה, דהנה בעיקר המבו' בד' רש"י ובד' התוס' לקמן דמ"ז. דמהני אויר כלי לקבלה, והיינו אף אויר שמחוץ לכלי, צ"ב היאך מהני הכלי לקדש מה שאינו בתוכו, א"נ דמהני אויר הכלי אף לקדש, ולאו היינו דרק מתקיימת בזה הקבלה ואי"ז מקדש, ומה מהני לזה הא דאויר כלי ככלי סו"ס הרי אי"ז בתוך הכלי, ועי' חזו"א שעמד בזה.

ונ' הביאור בזה, דודאי בכל כלי שרת שמקדשין מה שבתוכן, ודאי דל"מ לקדש רק מה שבתוכן ולא מה שבאויר שמחוצה להן, אך הא דהכלי מקדש להדם נ' דהיינו דמכח מה דנעשית קבלה בהדם ע"י הכלי, מהני הכלי לקדש להדם, והוי ע"ד הא דסכין מקדש להדם, לדעת הראשונים דהוי הקידוש מכח הסכין ודע"כ בעי' שיהא כלי שרת, (וע' רמב"ן ריש חולין שכתב דלכתחילה בעי' שיהי' הסכין כלי שרת כדי שיקדש לדם בצואר הבהמה, ובדיעבד מהני אף שאינו כלי שרת, דבכה"ג יתקדש הדם בקבלה), והרי דאף שאין הדם בתוך הסכין, מ"מ מקדש הסכין להדם מכח מה דעביד שחיטה בהסכין, וה"נ הכלי מקדש להדם מכח מה דעביד קבלה בהכלי.

ולפ"ז הרי ניחא דכ"ז ל"ש רק בדין קידוש כלי שבקבלה דכיון דאויר כלי ככלי הוי זה קבלה וממילא דנתקדש הדם, אך באויר מזבח ל"מ לקדש דהגם דאויר כלי ככלי מ"מ אי"ז על המזבח, וע"כ לא הק' מזה התוס' כלל, ולא קשיא להו רק מהמבו' בגמ' שם דאי אויר כבש לאו ככבש חשבי' לי' ירוד, וכמש"נ.

י] ונ' עוד בזה, דהנה בעיקר קו' התוס' מהתם, תמוה טובא, דהרי הכא מסקי' דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, והתם הרי הוי זה אויר שאין סופו לנוח, כיון דהוו הפסולין ביד האדם ואין סופן לנוח ע"ד המזבח, ועי' בס' קה"י סי' י"ח שעמד בזה, ועיי"ש שהוכיח דאין לומר דכיון דדעת האדם להניחן חשיב סופו לנוח.

ונראה בדעת התוס', דהנה בסוגיין אמרי' בתחילה דאויר וכו' כמונח דמי, ובסוף הסוגיא אמרי' דאויר כלי ככלי דמי, וכבר נת' לעיל סק"ד' וה' בדעת הרמב"ם, דאי"ז חד מילתא, דאם סופו לנוח הוי כמונח וממילא דהוי ככלי, אלא תרי מילי נינהו, הא' דאויר הכלי נמי הוי מכלל הכלי וכל דהוי בהאויר חשיב דה"ה בכלי, אך בזה לא סגי לקבלה, דהגם דאויר הכלי הוי מכלל הכלי, בעי' לקבלה שיהא הדם מונח בהכלי, ולזה בעי' להא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, דמכח זה חשיב הדם כמונח בכלי, אך גם בזה לחוד לא סגי, דאם ל"ה אויר הכלי ככלי ל"מ מה שסופו לנוח בכלי לחשבו שה"ה בכלי, ורק משום דאויר כלי ככלי וכל דהוי באויר הכלי חשיב דה"ה בהכלי, תו מהני מה שסופו לנוח שיהא כמונח.

ולפ"ז הרי נמצא דכל מה דבעי' לדין אויר כמונח דמי, ובעי' משו"ז שיהא סופו לנוח, היינו רק היכא דבעי' שיהא הדבר מונח בכלי, וע"כ לא סגי לזה בהא דהוי אויר כלי ככלי אלא כיון דבעינן שיהא כמונח, בעי' שיהי' אויר שסופו לנוח, אך היכא דלא בעי' כלל שיהא מונח בכלי, הרי דלזה מהני אף אויר שאין סופו לנוח, דאויר כלי ככלי דמי אף אם אין סופו לנוח, וכמש"נ.

ולפ"ז נ' ליישב היטב ד' התוס', דס"ל דבהא דאויר כבש ככבש דאמרי דאם אויר כבש לאו ככבש הוי לי' ירוד, הרי דאם אך הי' אויר הכבש כהכבש, כהא דאויר כלי ככלי, הגם שאי"ז סופו לנוח ול"ה מונח בהכבש, מ"מ כבר ל"ה חשיב ירוד, דירוד ל"ה רק אם ירד מע"ג הכבש, ולא היכא דהוי אכתי ע"ג הכבש ואף שאינו מונח עליו,[[8]](#footnote-9) וגם זה מת' טפי א"נ דדין ירדו לא יעלו היינו דל"מ הקידוש לעין להעלותם, אך גם א"נ דהוא משום דכל שירדו פקע הקידוש ג"כ י"ל דכל דאכתי הוי ע"ג הכבש לא פקע הקידוש, הגם דל"ה מונח עליו, וזהו שהקשו כן התוס'.

ולפ"ז נמי ניחא מה דלא קשיא להו להתוס' על עיקר מה שדנו בגמ' אם אויר מזבח כמזבח, דלענין הא דהמזבח מקדש פסולין י"ל דלא סגי בהא דהוי האויר מכלל המזבח, דלקידוש פסולין בעי' שיהי' מונח על המזבח, וכיון דהוי אויר שאין סופו לנוח ל"מ לקדש, כיון דאי"ז כמונח על המזבח, ולא קשיא להו להתוס' רק מהא דאמרי' דאם אויר כבש לאו ככבש הוי לי' ירוד, ובזה ס"ל להתוס' דודאי סגי בהא דאויר כבש ככבש דלא יחשב ירוד, הגם דאי"ז כמונח ע"ג הכבש כיון שאין סופו לנוח, ומזה הוא שהקשו התוס', וכמש"נ.

וצריך להוסיף בזה, דאי נימא דלקידוש מזבח ל"מ רק אם הוי הדבר ע"ג המזבח, וע"כ מזה ל"ה קשיא להו להתוס' כיון שאין סופו לנוח ואינו כמונח, א"כ תיקשי דמה איבע"ל בגמ' שם אי אויר מזבח כמזבח, ומה יהני לן הא דהוי כמזבח, הרי אין סופו לנוח ואינו כמונח, והרי בלא"ה הוי אויר מזבח כמזבח בהא דאויר כלי ככלי, ואפ"ה ל"מ זה לקידוש, וכנ"ל, ומה מהני לן הדין הנוסף דאויר מזבח כמזבח, הרי סו"ס אי"ז מונח, אך נ"פ בזה, דכל מה שנתבאר דל"מ אויר מזבח לקדש כיון שאי"ז מונח, היינו רק אם אויר מזבח כמזבח כ"ה דאויר כלי ככלי, דהיינו דכל הנמצא באויר חשיב דה"ה במזבח עצמו, וע"כ ל"מ זה לקדש, כיון דאי"ז מונח על המזבח, אך מה שדנו בסוג' שם אם אויר מזבח כמזבח היינו שיהא האויר עצמו כמזבח, ויהא מקדש פסולין מכח האויר, ולא מכח דהוו כנמצאין במזבח עצמו, אל האויר גופי' מקדש, וע"כ בזה לא איכפ"ל שאין סופו לנוח על המזבח, דהגם שאין סופו לנוח על המזבח ואינו כמונח במזבח, מ"מ ה"ה מונח באויר, ומהני האויר לקדשו, ורק אם אויר מזבח לאו כמזבח, הרי דהגם דמ"מ כל דהוי באויר המזבח חשיב כנמצא במזבח מדינא דאויר כלי ככלי דמי, הרי מ"מ אינו מונח במזבח, ול"מ המזבח לקדשו, וז"פ.

1. ובפירש"י לקמן דצ"ב: ד"ה תיפוק לי, מבו' נמי דאף אויר שמעל הכלי הוי ככלי, ופי' כן בסוגיא שם, ולדעת הרמב"ם דס"ל דאויר שמעל הכלי ל"ה הכלי, נ' דמפרש לסוגיא דהתם, שאין כוונת הגמ' דהדם נפסל משום אויר הכלי, אלא היינו שנפסל הדם משום שכבר יצא מן העוף, וכמו שפי' שם הגרע"א ז"ל, ותמה ע"ד רש"י שלא פי' כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל בזה אי נימא דאפשר לחלק הקבלה מהקידוש, ולפ"ז י"ל דאויר שמעל הכלי הגם דל"מ לקידוש דלזה בעי' תוך הכלי מ"מ הוי קבלה, ומדוקדק לפ"ז ל' הרמב"ם שם "לא נתקדש הדם", דקבלה באמת חיילא כבר בהאויר שמעל הכלי דאכתי הי' סופו לנוח, וניחא נמי מה שדקדק הליקו"ה מלשונו דל"ה נשפך עיי"ש, ולהנ"ל ניחא דהרי כבר חיילא קבלה קודם שנפחתו שוליו, וע"כ לענין חבית שפי' לזינוק ולענין דין דם מהפר הרי שאף אויר שמעל הכלי הוי ככלי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יל"ד ולומר, דאף אי ל"ח קבלה כלל ל"ה כנשפך, כיון שהוי הדם בהכלי, וראוי להתקדש בכלי זה כשיחזור למראית דם, וע"ד מש"כ הגר"ח בספרו לענין קומץ, אך הרי לענין דם כתב הגר"ח שם דל"מ בכה"ג, אך י"ל דהכא כיון דחוזר הדם ונראה בכלי זה ודאי מהני, וכמש"כ שם הגר"ח בקיבל מתחי' פחות מכשיעור ואח"כ הוסיף עליו בכלי זה, אך יש לחלק בזה, וצ"ע בזה, שו"ר בזה בחזו"א עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בתוס' טוך קידושין ד"ז. שהק' על פי' זה, דאם אויר כלי מקדש א"כ נראה ונדחה הוא, ואת"ל דאין אויר כלי מקדש עד שיגיע לשולי הכלי והוי כמו אויר שאין סופו לנוח, א"כ לא חזר ונראה, דל"ה הנחה כתקנה, דאפי' דבקו בדופני דמנא מיבעיא לן במנחות דדילמא הנחה כתקנה בעי וליכא, עכ"ל, ודבריו צ"ב, ויל"פ שכונתו לספיקא דגמ' באויר שאין סופו לנוח, ועי' בזה.

   ונ' בביאורו, דהנה בפירש"י בד"ה אויר שאין סופו לנוח, כתב דהיכא דהגיע הדם לאויר דופנותיו עד שלא נפחת הכלי לא מיבעיא לי' דמשנכנס לתוכו הוי קבלה, ומבו' דהא דבהגיע הדם לתוך הכלי הוי קבלה ל"ב לדין אויר דכמונח דמי, אלא אף אם אי"ז כמונח הוי זה קבלה מעליא, דמה שהגיע הדם לתוך הכלי הוי קבלה אף בלא דהוי כמונח, אמנם כבר נת' לעיל סק"א בד' הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דגם בתוך הכלי בעי' שיהי' כמונח ואל"כ ל"ה קבלה

   ונ' לפ"ז בבי' ד' תוס' טוך, דזהו שדן אם אויר כלי מקדש, והיינו אם אויר כלי מקדש מצ"ע ואף דל"ה כמונח, או דכל מה דהאויר מקדש הוי רק מכח שה"ה כמונח בהכלי, ובזה תליא דין קבלה בכלי שיש בו רוב דם, דאם אויר כלי מקדש מצ"ע, הרי דבהאויר הוי זה קבלה כתקנה, וע"כ כבר חשיב דנתקבל הדם מעיקרא כשהי' באויר, ואח"כ כשנתבטל במים הוי נראה ונדחה, ואי אין אויר כלי מקדש דהיינו דאינו מקדש רק מכח מה שסופו לנוח והוי כמונח, וע"כ הכא אין האויר מקדש, דהכא חשיב כאין סופו לנוח, ואין מתקדש הדם בהאויר, וצ"ב מ"ט חשיב אין סופו לנוח, ואולי כונתו מכח דכשינוח אי"ז הנחה כתיקנה, וע"כ ל"ח סופו לנוח, אך אי"ז מ' בלשונו, הרי שאף כשהגיע לשולי הכלי לא נתקדש, דאי"ז הנחה כתקנה כיון שנח מתחילה ע"ג המים, וא"כ הרי אינו חוזר ונראה לעולם דהוי כנשפך.

   וז"ל תוס' הרא"ש שם, דאי"ז חוזר ונראה דדחוי לעולם הוא, כיון שהדם נופל מתחילה על המים, דבעי' שיתקבל הדם בכלי מצואר הבהמה, כדתנן בפ"ב דזבחים נשפך מן הצור על הרצפה ואספו פסול, ואפי' דבקי' לקומץ בדופני' דמנא מיבע"ל בספ"ק דמנחות דדילמא הנחה כתיקנו בעי וליכא, ה"נ כיון שהמים מפסיקין בין דם לכלי הנחה שלא כתקנו היא, עכ"ל, ונ' שאף הרא"ש ס"ל דל"ה הקבלה עד שנח הדם בכלי, ויל"פ שאי"ז מטעמא דתוס' טוך, אלא משום דס"ל דאויר כלי ל"מ כלל למיהוי קבלה, וכד' מרן הגרי"ז, וזהו שהק' דל"ה זה הנחה כתיקנה, ונ' מלשונו דרק בתחילה כשנופל הדם ל"ח הנחה כתיקנה, כיון דהמים מפסיקין, אך אח"כ כשמתערב הדם ונח על הכלי הרי אין המים מפסיקין והוי קבלה, ואך דכיון דמעיקרא נח בכלי שלא כתקנו, הוי זה כנשפך על הרצפה דל"מ לחזור ולקבל.

   והנה בהא דבעי התם בדבקי' לקומץ בדופני דמנא, הק' האחרונים דהרי אף אויר כלי מהני לקבלה, והגרי"ז הוכיח מזה כדבריו דל"מ אויר כלי כלל לקבלה, והנה בפי' הקושיא, עי' בחי' רמ"ש ח"ב סי' נ"ב אות ג' ובדב"א ח"ג סי' ז' סק"ה, שמבו' דקשיא להו, דמה לי דהנחת הקומץ אדופני' דמנא לא הויא כתקנה, אך הרי קודם דדבקי' כבר הי' באויר הכלי, ועיי"ש בחי' רמ"ש שחידש דבמתן כלי דקומץ ל"מ אויר עיי"ש בטעמו, ובדב"א שם כתב כן מטעם אחר, ובדב"א שם כתב עוד, דהרי קודם דדבקי' בדופני' והוי הקומץ בידו ודאי דאינו מתקדש, ואחר שדיבקו בדופני הכלי ל"מ מדין אויר יעו"ש, אך בשם מרן הגרי"ז הק', דאי אף אויר מהני לקדש, ואי"צ שיהי' מונח בכלי, א"כ ל"ש כל דין הנחה כתקנה, דלא גרע הדופן מאויר, אך מתו"ד תוס' טוך הנז' נ' ליישב, דאי כל מה דמהני אויר כלי לקדש הוי משום שסופו לנוח וכמונח דמי, ניחא בפשוטו, דבאויר חשיב הנחה כתקנה, כיון שסופו לנוח בכלי כתקנה, הרי דחשיב מעיקרא הנחה כתקנה, אך משא"כ בדבקי' בדופני דמנא דאינו מונח הנחה כתקנה ל"מ כלל, ולדעת רש"י דאויר כלי מהני לקבלה מצ"ע, ואי"צ שיהי' כמונח, נ' דמ"מ בעינן שיהי' הדם בכלי כתקנו, וע"כ באויר חשיב שה"ה בכלי כתקנו, אך בדופני' דמנא אין הקומץ בהכלי כתקנו, וע"כ ל"ח הנחה, והרי חזינן בתוס' טוך שדן לומר דאויר כלי מקדש הגם שהביא אח"כ להא דבעינן הנחה כתקנה, וי"ל עוד, שהרי ל' השטמ"ק באות א' דכשהגיע לתוך המחיצות פשיטא "דכמונח דמי", והרי דאף מה דהוי קבלה בתוך הכלי כשאין סופו לנוח הוא משום דחשיב כמונח, והיינו ע"ד דין קלוטה כמי שהונחה, וע"כ שפיר שייך בזזה דין הנחה כתקנה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' בשטמ"ק לק' דכ"ז: אות ג' שהביא מתו"ח דמהני קידוש מזבח הפנימי בקמצים שלא קידשו בכלי, לענין שאם עלו אח"כ על מזבח החיצון לא ירדו, וכבר פירשו שאין כוונת התו"ח דהמזבח מקדש הקמצים מדינא דכ"ש מקדש, שהרי אין לו תוך ול"מ לקדש ליקרב, אלא מהני מדין קידוש מזבח, ולפ"ז הרי מבו' בדבריו דקידוש מזבח לא פקע כשירדו הקמצים מן המזבח, דאי הוי פקע הקידוש הרי שאף אם עלו על מזבח החיצון ירדו, כיון שאין ראויין לו, וכל הדין דירדו לא יעלו הוא דל"מ הקידוש לענין להעלות, וע"כ אם העלן אח"כ על מזבח החיצון מהני להו הקידוש שנתקדשו במזבח הפנימי שלא ירדו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז ראיתי לדון, דאם דין ירדו לא יעלו אינו משום דפקע הקידוש אלא משום דל"מ הקידוש להעלות, הרי דאף לדעת תוס' לקמן דפ"ז. דל"מ רצפה לר"י לקדש פסולין, מ"מ כל שנתקדש על המזבח וירד על הרצפה לא חשיב ירדו דלא יעלו, ונ' דה"נ הכא דכוותה, אך התם פשיטא טפי דל"ח ירדו, כיון דהוי מקום הראוי להקטרה, אך הכא הרי לכאו' אם אויר מזבח לאו כמזבח, ל"ה כלל מקום הקטרה, אך י"ל דמ"מ ל"ח ירדו, וכמש"נ, וגם י"ל דאף חשיב שפיר מקום הקטרה, וכמו שפירשו כן בשם מרן הגרי"ז, ולפ"ז ודאי נ' דל"ח ירדו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה שו"ר בפירש"י לק' דצ"ב: ד"ה תיפוק לי, מבו' דבניתז דם על הבגד, נפסל הדם קודם שנגע בבגד, משום הא דאויר כלי ככלי דמי, והנה הרי איירי התם אף באופן שנפל על הבגד מן הצד, וכלל לא הי' בהאויר שמעל הבגד, ולכאו' מבו' מזה, דאף בכה"ג חשיב אויר כלי, כיון שסופו לנוח על הכלי, אך ודאי דאם אין סופו להגיע לבגד, ל"ח אויר הבגד, אף אי אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, דהתם אם אין סופו לנוח על הבגד, ל"ה כלל אויר הבגד, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך לפ"ז מבו' דגם אויר שמעל הכלי הוי ככלי אף בלא הא שסופו לנוח בכלי, ובפשוטו הי' מקום לומר דאויר שמעל הכלי כל מה דשייך להכלי הוי רק מכח שסוף הדבר לנוח בהכלי, והי' נ' לפ"ז דאף א"נ דאויר שאין סופו לנוח נמי הוי כמונח ומהני אויר שמעל הכלי לקבלה הגם שאין סופו לנוח, מ"מ היינו רק היכא שסופו לבא לתוך הכלי ואך שאין סופו לנוח בתוכו, אך זרק דם מעל הכלי מצד זה ויצא מצד אחר י"ל דודאי ל"מ דבכה"ג כלל ל"ה ככלי, אך למש"נ בד' התוס' צ"ל דאי"ז כן, וכן נ' גם מד' האחרונים שדימו נידון סוגיין באויר שאין סופו לנוח לנידון הסוגיא בב"מ, והתם הרי איירי בזרק מצד זה ויצא מצד אחר, ומ' דנקטו דאף הכא יהני אף בכה"ג, וכן מ' גם בד' רש"י ד"ה וקא פשיט, דאף אם הי' עומד שיהא שם הכלי, מ"מ כל החיסרון הי' משום דהוי אויר שאין סופו לנוח, ולא דבכה"ג ל"ה כלל אויר הכלי, ועי' גם בקר"א שם שדן דאף בדמפסיק כלי חשיב כאויר החבית, הגם דאין סופו כלל לבא לחבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)