סימן פ_ - א- בדין חוזר וטוען - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

א] בדינא דב"מ די"ז. מ' בתשו' הרי"ף סימן פ"א דמפרשה בשטוען פרעתי מתחילה, עיי"ש, וכ"ה בחי' המיוחסים להריטב"א.

אך בחי' הריטב"א במאירי ובבעה"ת מפורש דהנידון לגבי טענת פירעון שטוען אח"כ.

ובד' הנמו"י נראה דמפרש לה על טענת פרעתי מתחילה, עיי"ש שכתב דמהא שמעינן שאין יכול לשנות לטענה אחרת, וכ"נ ממש"כ לעיל מינה בשם הראב"ד דל"ה הוחזק כפרן אלא בבי"ד, ולא הביאה מד' הרי"ף.

ועי' עוד בפסקי רי"ד שבועות שהק' מ"ט אמרו בגמ' ב"מ דאינו נאמן משום הוחזק כפרן, ולא אמרו משום כל האומר, וכתב דהתם איירי בשטוען שפרע אח"כ, ותמה ע"ד הרמב"ם שכתב גם על פירעון לפני זה לה"ט דהוחזק כפרן, וכתב הרי"ד דהנפ"מ בב' הטעמים, דמשום הא דהוחזק כפרן אינו נאמן גם על פירעון אח"כ, ומשום הא דכל האומר אינו נאמן אף בשבאו עדים.

ועי' רי"ף שלהי ב"ב במוציא כת"י על חבירו, שכתב גם הוחזק כפרן וגם כל האומר, ועי' גידו"ת דב' טעמים הם, וכד' פסקי רי"ד, אך י"ל דהרי"ף לטעמי' שפירש כן גם בסוגיא.

וכן בד' המ"מ רפ"ו מטונ"ט מבו' דהא דל"מ טעין פרעתי מקודם, הוא רק מדין הוחזק כפרן, דאל"כ אין ראייתו ראי', עיי"ש, וכבר תמהו עליו האחרונים ז"ל. ועי' שיעורי הגר"ש אות קמ"ה קמ"ו.

ריטב"א שבועות דל"ז: קרי לדינא דכל האומר, הוחזק כפרן, וכ"ה מבו' גם בדבריו בד"מ: שהק' שהרי אינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו, ובסו"ד תירץ דמש"א דאינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו, הוא דאינו מוחזק כפרן לעולם, עיי"ש, ומבו' דמ"מ גם מה שאינו נאמן לומר לויתי ופרעתי, הוא מדין הוחזק כפרן, דאל"כ מעיקרא מה כתב דיש ללמוד ממתני' דהוא מוחזק כפרן ע"פ עצמו.

בד' הרמ"ה צ"ע בתרתי, חדא דפתח דהא דאין טוען וחו"ט הוא משום דמוכחא מילתא דמחמת סהדי הדר בי', ולפ"ז בחוזר מפטור לפטור דליכא לה"ט יש להאמינו אף בדליכא מיגו, ואח"כ כתב דבחו"ט מפטור לפטור נאמן משום מיגו.

ואין לומר דלעולם ל"ב למיגו, וכונתו רק דכיון דיכל לעמוד בטענתו ליכא ריעותא, שהרי כתב אח"כ דאם באו עדים ובטל המיגו אינו נאמן.

עוד צ"ע בדבריו במש"כ בסו"ד דאם לבסוף באו עדים שלוה אינו נאמן, עד שיביא ראי', ותמה המבי"ט דמה מהני שיביא ראי' הרי כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי ומהני נגד עדים, והש"ך ר"ס ע"ט כתב דהתם שבאו עדים אח"כ שאני, וצ"ב.

והנה יש להקדים, דבהא דחו"ט מפטור לפטור אף דאיכא הודאת בע"ד, כתב קצוה"ח דהוא משום דקודם שנתחייב עפי"ז לא חשיב כהודאת בע"ד, אך בד' הרמ"ה שם מפורש לא כן, ובלא הא דחוזר וטוען מפטור לפטור, הי' ע"ז תורת הודאת בע"ד.

ואמנם מצינו הטעם מפורש בד' בעה"ת, דהגם דל"מ לחזור מהודאה, היינו בדרך הודאה, אך בדרך טענה מצי למיהדר בי', ונ' בביאורו, עפי"ד הנתיה"מ, דבדרך טענה לא דייק, וע"כ מצי הדר בי'.

והנה אמנם מבו' בד' הראשונים דהוא רק כד איכא מיגו, ונ' דהוא משום ?

ולפ"ז נ' בדעת הרמ"ה, דהגם דאין חו"ט רק כד איכא מיגו, מ"מ כאשר באו עדים אינו חו"ט אף כד איכא מיגו, משום דמוכחא מילתא דמחמת סהדי הדר בי', ואין חזרתו מתקבלת כלל, וזהו שכתב הרמ"ה ב' טעמים בזה.

ולפ"ז נ', דכ"ה דחו"ט כד איכא מיגו, ה"נ חו"ט כד עדים מסייעים לטענתו, ואך דמ"מ אם הכחישוהו העדים וחזר בו ל"מ, כיון דמוכחא מילתא דמחמת סהדי הדר בי'.

אך משא"כ כשחזר בו קודם העדים, הרי דאף אם נתבטל המיגו, מ"מ אם מביא ראי' אחרת שפיר דמי, דעי"ז הוא נאמן לחזור בו מדבריו, ומיושב היטב ד' הרמ"ה וכמש"נ.

ולפמש"נ ניחא גם משה"ק בחי' הגר"ח מטעלז, דמ"ט לא מהימני' לי' כשאומר דסמיכנא עלה כדאבהתי כשיצא חוץ מבי"ד, במיגו שהי' אומר שלקחוה מאבותיך, ולמש"נ ניחא, דכל שחזר בו מכח העדים, ל"מ מיגו להאמינו.

אך בל' הגר"א מבו' דכל הא דאינו נאמן כשחזר אחר בא העדים, הוא משום דלית לי' מיגו, ואולי אין כונתו למיגו, אלא להא שהי' יכול לישאר בטענתו וע"כ ליכא ריעותא במה שחזר בו.

ולפ"ז נ', דע"כ אם חזר בו קודם שבאו העדים, הרי דעדות העדים הויא עדות מעליא גם לגבי דידי', וע"כ מועלת עדותם כנגד הודאתו, אך בכל האומר וכו' דחזר בו אחר עדותם, הרי נמצא שכבר הכחיש עדים אלו ומיפסלי לגבי דידי', ותו ליכא כלל עדים כנגד הודאתו, ועל נידון זה אם איכא עדים או ליכא עדים, הרי אין עדים שמכחישין אותו, ודו"ק, וע"כ אזלינן בתר הודאתו, ומשא"כ היכא שחזר בו קודם עדותם, דלא נפסלו העדים, הרי דכל דאיכא עדים כנגד הודאתו, אזלינן בתר העדים.

ובדעת הרי"מ כתב בעה"ת שם, דל"ד לגינאי, דהתם מעידים העדים ע"ז שטעו בחשבון, ונ' דהיינו דהתם שמעידין ע"ז גופא שטעה בחשבון, הרי דמכח עדותם מצי לחזור בו, דכל הא דל"מ לחזור בו מהודאה דרך הודאה, אף דאית לי' אמתלא, הוא משום דלא מהימנינן לי' על אמתלא זו, אך כל דאיכא עדים המעידים ע"ז, יכול לחזור בו.

במ"מ פ"ז ה"ח כתב שטעמו של הר"י מיגש הוא משום דהפש"א הוא הפש"ה, ונ' דזה כמש"כ בפי"ב מאישות ה"א, דהא דא"א אני נאמנת כשנותנת אמתלא לדברי' הוא מדין הפש"א, ונת' במק"א, וזהו גם הא דתני בתוספתא דהא דמצי הדר בי' מהודאתו בשהודה בלא תביעה, הוא מדין הפש"א.

ועי' תשו' הראב"ד דל"ש הפש"א בשסותר את דבריו, ועי' בל' הראשונים בכתובות דכ"ב. שנראה לא כן.

מאירי דכשחוזר וטוען הוא נראה כמשקר, אך יל"פ שכונתו להא דמוכחא מילתא, וכמש"כ לעיל מינה, ואין מקור מדבריו דיש בזה דין נוסף.

מחנ"א פי"ח מאיסו"ב הביא בשם פני משה, דהכא ל"ד לכל מיגו, משום דהטענה נאמנת מצ"ע, ול"ב למיגו אלא לסתור טענתו הראשונה.

חי' הגר"נ דדינא דאין טוחו"ט הוא דין בהל' טענות שאין אנו נזקקין לטענתו השני', ובמפטור לפטור ל"ש ה"ט, רק במחיוב לפטור, וע"כ במחיוב לפטור דלי"ל כח טענה, ל"מ לי' מיגו להאמינו.

מאירי כתובות דט"ו:, ואם יש עדים שהוא של אביו ולא מפי המחזיק לבד נתברר הדבר לזה והוא טוען שלקחה מאביו אינו נאמן ואפילו באו עדים אחר כן שבודאי סרך שקרות יש בדבר ואף לדעת האומר קם דינא כבר ביארנו בראשון של בתרא שבדבר שאפשר לבא לידי בירור אין אומרין כן.

בשיעורי הגר"ש ב"ב אות קמ"ב הק' מה הוצרך בעה"ת לפרש בההיא דשבועות דל"ד: דאין נאמן לומר פרעתי, משום כל האומר, תיפו"ל משום דהוחזק כפרן, אך נ' דכונתו דמה"ט פטור גם משבועה, עיי"ש.

ק' אי נימא דאין חילוק בין מפטור לפטור למחיוב למפטור, בדין הודאת בע"ד, ולפ"ז לכאו' הא דמפטור לפטור חוזר ומחיוב לפטור אינו חוזר, הוא משום דבזה איכא מיגו ובזה ליכא מיגו, וא"כ הי' בדין דאם גם במחיוב לפטור יהא מיגו יחזור בו.

אך מוכח לא כן, שהרי לנהרדעי אינו נאמן לומר דסמיכנא כדאבהתי במיגו שהי' אומר שלקחוה מאבותיך, וגם לעולא אינו נאמן להכחיש דיבורו ולומר שקר אמרתי במיגו דמצי אמר שלקחוה מאבותיך או דסמיך עלה כדאבהתי, ולד' הקצוה"ח ניחא, דכל שנתחייב ע"פ הודאתו תו ל"מ הדר בי' כלל אף ע"י מיגו.

ונ' דזה הוא משום מש"כ הרי"מ דמוכחא מילתא דמחמת סהדי הדר בי', ובכה"ג ל"מ גם מיגו, וכמש"נ במק"א.

אך קשיא כן ע"ד הגר"א שכתב בתו"ד דהא דבהכחישוהו עדים אינו נאמן הוא משום דליכא מיגו, וזה ק' טובא, דהרי בע"כ דגם כד איכא מיגו אינו נאמן.

וצ"ל דכל ד' הגר"א הם רק במיגו דאי בעי שתיק, אך שאר מיגו ודאי ל"מ.

בד' הרי"מ שבועות דל"ד: מבו' דסוגיא דהתם אי"ז מדין הודאה, אלא משום ריעותא בטענה דלא הדר בי' אלא מחמת העדים, ובדין כל האומר איכא ב' טעמים, חדא משום ריעותא בטענה וחדא משום הודאה.

ולפ"ז נמצא לנו עוד מקור להך מילתא דאיכא ריעותא דמוכחא מילתא וכו'.

גם מבו' בדבריו, שלא כד' המבי"ט, אלא אף שחזר בו ואמר שלוה ופרע, איכא הודאת בע"ד שלא פרע.

גם נ' מדבריו דכל הא דבעי' ל"מיגו" בחוזר וטוען, הוא רק בדאיכא הודאת בע"ד, שהרי פירש דבחוזר ואומר פרעתי איכא ב' טעמים שאינו נאמן, חדא משום דמוכחא מילתא ועוד משום דאיכא הודאה, ולא פירש טעם נוסף משום דלי"ל מיגו.

בד' הרמ"ה מבו', דאם הי' הדין דאין חו"ט מפטור לפטור, הרי שאם טען טענה ונתחייב עלי' שבועה וחזר וטען טענה אחרת, הי' נשבע על הטענה הראשונה, וצ"ע שהרי הודה שטענה הראשונה אינה אמת, ובע"כ צ"ל דאיירי כשיתכן שב' הטענות אמת, וא"כ צ"ע דמ"ט נימא שלא יהא נאמן לישבע על הטענה השני', הרי הטענה הראשונה אינה סותרתה כלל, ובע"כ דכל שמעיקרא לא טען טענה זו ועתה חזר וטען, ריעא טענתי', ונקט הרמ"ה דאינו נאמן בזה אלא מכח מיגו, וא"כ צ"ב מ"ט היכא דל"ב לטענתו אלא אנן טענינן, הוא אף בכה"ג, וצ"ל דאין ראי' דלא הי' כן, אלא הוי זה ריעותא על הגברא שנראה כמשקר בטענותיו, וע"כ שפיר טענינן לי'.

ועיקר ד' הרמ"ה צ"ב, דמ"ש של אבותי ולא של אבותיך דל"ה הודאת בע"ד ואנן טענינן לי', מכל האומר לא לויתי דכאומר לא פרעתי דמי והוי זה הודאת בע"ד, ואולי בטענת של אבותי ולא של אבותיך, דבין לפי דבריו ובין לפי מה דטענינן לי', נמצא שירשה הוא מאבותיו, וזה הוי עיקר טענתו, ומשא"כ בלא לויתי ופרעתי דב' מיני טענות הם, וצ"ע אם יש מקום לזה.

בל' רמ"ה מ' קצת דכל הא דטוח"ט מפטור לפטור הוא רק לדעת עולא, אך לדעת נהרדעי אינו חו"ט אף מפטור לפטור, אך זה אינו מסתבר, וגם אינו מתישב אם מה שדקדקו הראשונים מדאמרי' הדר אמר וכו', דמ' דאם הי' חוזר בו מתחילה הי' נאמן.

ריטב"א דל"א. דגם בחוזר מפטור ל"מ היכא שחזר אחר שיצא מבי"ד, וזה ע"ד מש"נ לדעת הרי"מ, דאף שיכול לחזור מהודאתו, מ"מ אם מוכחא מילתא וכו' ל"מ הדר בי', וה"נ אם יצא מבי"ד ג"כ הוי זה כמוכחא מילתא.

ובזה י"ל קו' הגר"ח מטעלז, שיהא נאמן ביצא מבי"ד לומר דסמיכנא כדאבהתי במיגו דשלקחוה מאבותיך, ובזה ל"ש לומר דטענתא אגמרוה, שהמיגו יאמינו, אך להנ"ל כל שאי"ז נראה כחזרה, ל"מ מיגו להאמינו, כדמצינו בחו"ט אחר שחייבוהו עדים דל"מ הדר בי'.

בד' רמ"ה נ' לפרש דב' נידונים יש, דהנה הגם דחוזר מהודאתו, מ"מ בעי' מעשה חזרה, דלאו היינו דע"י דמגלה דלא דייק מ"מ בטלה הודאתו, אלא הוי זה ע"ד ד' הר"ן דעד חוץ לבי"ד חוזר ומגיד, ונ' דלאו היינו שמברר לנו של"ה עדותו עדות, אלא הוי זה כחזרת עדים אלמלי הא דאין חוזר ומגיד, דמוכח במכות ד"ג. שלא בטלה עדותם למפרע, וה"ה חייבין בהזמה, עיי"ש.

ואשר ע"כ בעי' לתרתי, חדא דיהא זה חזרה מהודאתו מכח שנזכר ולא מכח יראת העדים, וכל שנראה שחזרתו היא מכח יראת העדים, ל"מ מידי מה דאיכא מיגו ועדים דמסייעין לי', אך איכא עוד דין נוסף, דלא מהימני' לי' על חזרתו אלא בדאית לי' ראי' למה שאומר כשחוזר בו, דהגם דל"ב שנדע דלא דייק, מ"מ בעי' שנדע שהעדות היא כחזרתו, וזה למש"נ דאם יאמר רק דלא דייק אי"ז מבטל הודאתו רק אם יאמר שאי"ז כן, וכמש"נ.

בגמ' שבועות דל"ד: עי' גר"א דאם ל"ה חוזר בו, ל"ה בעי' להוחזק כפרן, ומוכח דבעי' טענה, ובלא טענה ה"ה מפסיד אף בלא שיש הודאה וכו'.

וכן מוכח גם מד' הריב"ש שכל שהוחזק כפרן נאמן התובע על שווי החפצים, וכנר' ס"ל דחשיב כהוחזק כפרן לאותו ממון, ועי' שטמ"ק ב"מ דכל הא דבר' חייא ל"ח כאותו ממון הוא רק משום דהוי בב' זמנים, עיי"ש, אך אכתי צ"ב דמהיכ"ת נאמינו, הרי ע"ז ודאי ליכא הודאה, ובע"כ דכל שהתובע טוען והנתבע אינו נאמן כלל בטענתו, מהניא טענת התובע.

במרדכי פ' חזקת כתב דבחוזר מפטור לפטור מהני אף בשאומר שיקרתי, ויל"ע אם זה מתישב עם ד' התומים והנתיה"מ הנז'.

בד' הרשב"א ח"ו סימן רל"ח, דהא דחוזר מפטור לפטור הוא משום שאינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו, וכ"ה בחי' הריטב"א שבועות ד"מ: ובכמה מן הראשונים, וצ"ע דתיפו"ל דאית לי' מיגו, ועי' שעמ"ש סימן ע"ט סק"ג שכתב שזהו גופא כונת הרשב"א, ואי"ז במשמע, ועי' חי' הגר"ש סימן ח' סק"ח שכתב דהנפק"מ בזה הוא דנאמן אף שבאו עדים אח"כ,.

ועיי"ש שהק' שהרי אחר שבאו עדים נתברר דהוי כפרן ע"פ עדים, וע"ז כתב או דאין הוחזק כפרן למפרע, או דאם חזינן דהוא אמיתי ל"ה כפרן כלל עכ"פ בטענה זו.

בד' הרשב"א שנחלק ע"ד הרמב"ם בע"א מעיד שלוה, צ"ע, שהרי לית לי' מיגו, דומיא דנסכא דר"א, וביותר צ"ע מש"כ הסמ"ע דסגי בשבועת היסת, ובע"כ כמש"כ הגר"ש דהתם ס"ל להרשב"א דל"ב למיגו, וכדחזינן דאף בב' עדים הוצרך להא דהוחזק כפרן.

בד' הרמ"ה דאחר שחזר ובאו עדים, סגי שיביא ראי' שפרע, יל"פ לפ"ד הב"י דכל הא דאינו נאמן הוא משום דליכא לראיית המיגו, ולפ"ז הרי לעולם לא חייל עדין ההודאה, וע"כ שפיר מהני עדים, ודו"ק.

עי' היטב בל' רבינו יונה ב"ב דל"א. שמשמע דהא דחוזר וטוען מפטור לפטור קודם שבאו עדים, ל"ב בזה לדין מיגו, אלא כיון שאם הי' עומד בטענתו הי' פטור, יכול לחזור בו, עיי"ש.