סיכום
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

סימן שי"ב

א] המשכיר לזמן קצוב אינו יכול להוציא בתוך הזמן אפי' נפל ביתו של משכיר, ובדעת התוס' והמרדכי נקט הגר"א דיכול להוציאו אם נפל ביתו, (ויש חולקים), וכ"נ בתוס' רבינו אלחנן וברא"ש ספ"ק דע"ז, ואף אם העני וצריך למכרו לאחר ואין הלוקח רוצה לקחתו אא"כ יצא השוכר, אלא הגם דהמקח קיים, דר בו השוכר עד סוף הזמן, ובד' הרמב"ן מבו' דכ"ז הוא בבית זה, אך בבית סתם, יכול הלוקח להוציא את השוכר מן הבית.

ב] אם הקדים לו השכר, דעת השו"ע דכה"ג מתפרש דשכר לכל הזמן הראוי לדמים אלו, והש"ך פליג ע"ז דלא אמרינן הדמים מודיעין, והקצוה"ח כתב דכיון שאי"ז סותר לדיבורו אמרינן לכו"ע הדמים מודיעין, ואף בקרקע אמרינן הדמים מודיעין בכה"ג, וגם דבשכירות קרקע י"ל דדמי למטלטלין לענין זה, (אך בהג"א מבו' לא כן), והנתיה"מ חידש דכיון דסתם שכירות ל' יום חשיב דה"ז סותר לדיבורו, וצ"ע, והחכ"צ וערך ש"י כתבו, דכיון שפירשו דמי השכירות לכל חודש, ודאי דמהני הודעת דמים, דבעלמא ל"מ הודעת דמים דאמרינן שנתרצה להוסיף על דמי המקח, וזה ל"ש בשפירשו דמי שכירות כל חדש.

ג] מכר המשכיר הבית המושכר, דעת הסמ"ע והש"ך, דהשוכר משלם שכר ללוקח, ואם הקדים השכר מעיקרא, מ' מדבריהם דאין הלוקח נוטל שכר כלל, והגר"א נקט דכה"ג נותן המוכר ללוקח את השכר שקיבל מן השוכר.

ד] אף אם רוצה המשכיר לבנות בבית בתוך הזמן, אין יכול להוציא את השוכר, ואף לבית יפה ממנו, וגם אין יכול להכניס פועלים לביתו, אך מבקשין ממנו לעשות לפנים משורת הדין. ואם הבית המושכר ממושכן ביד גוי, ואם לא ימכרנו לא יוכל לפדותו, כתב הרמ"א דיכול להוציאו, והט"ז תמה ע"ז, דכה"ג הוי כנפל כמבו' במרדכי, וא"כ בשכירות לזמן קצוב אינו יכול להוציאו, והגר"א כתב דכה"ג שהבית המושכר עצמו ממושכן, לכו"ע יכול להוציאו, ונ' מדבריו דגם אם הבית המושכר עומד ליפול, יכול להוציא את השוכר כדי לבנותו שלא יפול, והנתיה"מ כתב דכה"ג דהוי זה הפסד רב, יכול להוציאו, וכ"כ באולם המשפט ובערוה"ש.

ה] כתב המבי"ט דאפשר להשכיר לאחר בית המושכר לכשיגיע זמנו, והנתיה"מ כתב דמ"מ אם השכיר לו סתם שדה, לא מהני, דכיון דהשכירות ע"ז לא חיילא רק כהקנאה בדשלבל"ע, צריך לפרש שעושה הקנאה זו.

ו] אם חזר המשכיר והשכיר או מכר הבית לגוי או לאנס שהפקיע שכירות הראשון, חייב להשכיר לו בית אחר כמותו, ובנתיה"מ פירש דהוא משום דבשכירות אית לי' שעבוד הגוף, והא דבבית זה ונפל א"צ להעמיד לו אחר הוא משום דהוי כאפותיקי מפורש, וע"כ אם אבדו בידים ה"ה חייב להעמיד לו בית אחר, וצ"ע, ולמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דבמשכיר סתם אינו חייב להעמיד לו אחר, ואך שאם אינו מעמיד ה"ה מפסיד את שכרו, ובפשוטו ה"נ הוא במשכיר בית סתם, הרי ממילא דגם מש"כ הרמב"ם כאן דחייב להעמיד לו אחר, היינו דאם אינו מעמיד לו ה"ה מפסיד את שכרו, וזה מובן היטב מסברא.

ז] ?

ח] המשכיר ללינה אין פחות מיום א', לשביתה אין פחות מב' ימים, לנשואין אין פחות מל' יום. - ובשכירות סתם, דעת הסמ"ע דאפי' שעה א' במשמע, ודעת הש"ך דאין שכירות פחותה מל' יום, וכ"נ גם בסמ"ע סקט"ו, וצ"ע, והט"ז כתב דבסתמא הוא כמנהג העיר.

ט] המשכיר סתם אין יכול להוציאו, אא"כ הודיעו ל' יום קודם, ובימות הגשמים צריך להודיע ל' יום קודם תחילת ימות הגשמים, ואם הודיע פחות מל' יום קודם, דעת הסמ"ע דאין יכול להוציאו אחר הפסח, אא"כ חזר והודיעו, ודעת הגר"א דשפיר סגי בהודעה קמייתא, ובכרכים או בחנות צריך להודיע י"ב חודש, ודעת הרמ"א דבחנות של נחתומין וצבעים צריך להודיע ג' שנים קודם, ודעת הב"י דבזה"ז סגי להודיע ג' חדשים קודם. - עבר הזמן שהודיע לו שיוציאנו ולא הוציאו, ואחר זמן הוא בא להוציאו, כתב המאירי שא"צ הודעה אחרת, ובד' הגר"א אין נ' כן, וצ"ע.

י] אף השוכר אינו יכול לצאת אא"כ הודיע בזמנים אלו, וגם בחנות צריך להודיע י"ב חודש קודם, כ"כ הב"י, והב"ח חולק, וכבר דנו בזה הראשונים בשטמ"ק, ואם לא הודיע ויצא, דעת השעמ"ש דאינו חייב לשלם השכר, ובד' המיוחס לריטב"א והרא"ש נ' דצריך לשלם השכר.

יא] בשכירות לזמן קצוב ליכא דין הודעה, ושלא כדעת רש"י דגם בזה איכא לדין הודעה, ואם המשיך לדור אחר הזמן, כתבו ערוה"ש וחי' רמ"ש דאיכא דין הודעה, ובד' רה"ג מאירי מהריב"ל ורדב"ז נ' דליכא דין הודעה.

יב] אף אם לא הודיעו, אם נתייקרו הבתים יכול המשכיר להוסיף על השכר, ואם הוזלו יכול השוכר לפחות השכר, י"א משום דהוי הפסד הניכר, י"א משום דלא הפסיד במה שלא הודיעו, וי"א משום דהוי זה כשכירות חדשה, ואכמ"ל, ובשכירות לזמן קצוב אינו יכולים להוסיף או לגרוע בתוך הזמן.

יג] אף אם נתייקר או הוזיל, אם המשיך לדור בסתמא, הוא ע"ד השכר הראשון, ודעת הש"ך דהדין כן גם בשכר לזמן קצוב והמשיך לדור אחר הזמן, אך המחנ"א והדברי משפט דקדקו מד' הרשב"א לא כן, וכן מבו' גם בד' רה"ג.

יד] המשכיר בית לאוהבו ונעשה שונאו אינו יכול להוציאו, ואם אמר לו שמשכיר מפני שהוא אוהבו ונעשה שונאו, דעת הרמ"א דיכול להוציאו, וכתב הט"ז דהוא רק היכא שגרמת השנאה הוא בפשיעת השוכר, והקצוה"ח נחלק על דין זה, שהרי לא התנה ולא כפל לתנאו, וליכא בזה גילוי דעת, והנתיה"מ קיים ד' הרמ"א בשלא הי' הבית עומד להשכיר, וגילה דעתו שמשכיר לזה רק מפי שהוא אוהבו.

טו] בשכירות סתם אם נפל בית המשכיר יכול להוציאו בלא הודעה, ואם הי' יודע שביתו עומד ליפול ולא הודיעו, נ' דאינו יכול להוציאו, וכן אם נתן הבית לבנו לישא בו אשה, או שנתן את ביתו לבנו והוא צרי לבית זה, אם ל"ה בידו להודיעו מקודם, ה"ה יכול להוציאו.

טז] מכר הבית או נתנו או הורישו, אין הלוקח יכול להוציאו עד שיודיעו מקודם כזמן ההודעה, וכתב הפרישה דאף אם נפל ביתו של לוקח אינו יכול להוציאו, ויש חולקים.

יז] שכר בית לשנה ואחר כלות השנה המשיך לדור בו בסתמא, אם יש להם ראשי שנה ידועים לשכירות הבתים, אינו יכול לצאת בתוך הזמן, וגם אין המשכיר יכול להוציאו בתוך הזמן, ובד' הב"ח הט"ז והגר"א מבו' דהיינו דבכה"ג חיילא השכירות גם לשנה השני', אך בתשו' הרא"ש מבו' דהוא מדינא דהודעה, ונפ"מ דאם נפל ביתו של משכיר, ה"ה יכול להוציאו. - ולפ"ז במקום שאין ראשי שנים ידועים וכו', למשמעות ד' הרא"ש יכול השוכר לצאת ויכול המשכיר להוציאו, וכ"כ מהריב"ל ורדב"ז, ולד' הב"ח הט"ז והגר"א אין יכול המשכיר להוציאו, אך השוכר יכול לצאת כיון דשכיח למיגר אחריני.

יח] שכר בית בכו"כ "לכל" חדש, או ששכר בכו"כ לחודש, והמשיך לדור בסתמא בחודש השני, אינו יכול להוציאו עד סוף החודש.

]?

] המשכיר בית לזמן אינו יכול לסתרו בתוך הזמן ואם סתרו חייב להעמיד לו בית אחר, ואם מעצמו נפל או נשרף, אם אמר לו בית זה אינו חייב לבנותו, ואפי' בנאו השוכר יכול לומר לו שלא ישתמש בו, אך בשטמ"ק ס"פ השואל כתב בשם הרמ"ך שיכול השוכר לבנותו ולדור בו, - אך אינו משלם השכר אלא כפי הזמן שדר בו, ודעת הרא"ה והר"ש דמשלם כל השכר, אא"כ הי' זה מכת מדינה, והנתיה"מ חידש, דאם הקדים לו שכרו, לכו"ע אינו מחזירו לו (בשאי"ז מכת מדינה), ובד' הריטב"א מפורש לא כן. ודעת הרא"ש דאם לא נפל כולו אלא הוא קיים ומסוכן לדור בו, חייב המשכיר לתקנו, ובד' הריטב"א והנמו"י נ' דפליגי ע"ז, והשו"ע הביא לדינא דהרא"ש בשיש בידו שכר מוקדם, והסמ"ע תמה ע"ז, ועי' נתיה"מ, - ואם אמר לו בית סתם, חייב ליתן לו בית אחר, אף אם הוא קטן מהראשון, ובד' הנמו"י נ' (כן פירשו הסמ"ע והט"ז), דדעת הריטב"א שאם כבר דר בבית זה, אינו יכול ליתן לו בית קטן ממנו, והרמב"ם חולק, אך הדרכ"מ פירש ד' הנמו"י בע"א, אך אם אמר לו בית כזה, צריך ליתן בית ששוה במידת ארכו ומידת רחבו, אע"פ שאינו נאה במידתו ובקישוטו, ודעת הנמו"י שא"צ שיהא קרוב לנהר כמותו, ודעת רש"י דבעינן נמי שיהא קרוב לנהר כמותו וכ"כ בשטמ"ק בשם הרמ"ך.

] השוכר בית סתם, דעת הש"ך דיכול להוציאו לבית אחר גדול הימנו, ודעת הט"ז והגר"א שאינו יכול, והנתיה"מ כתב דרק פעם א' יכול לשנותו בטענה, אך ודאי אינו יכול להוציאו כל יום ויום, דמצי אמר לא בעינא למיטרח בכניסה ויציאה.

] המשכיר עלי' ונפחתה ד"ט, אם אמר עלי' זו א"צ להעמיד לו אחרת, ואם אמר עלי' זו צריך להעמיד לו אחרת, ואם אמר עלי' שע"ג בית זה, אם אין המשכיר מתקן, יורד השוכר ודר בבית יחד עם בעה"ב, ואם אין מקום לדור לשניהם יחד, מסיק הרדב"ז דאין יכול להוציא את בעה"ב, דהמע"ה, ואם נפל אף העלי', נוטה דעת הרשב"א דאינו דר בבית, וכ"כ המ"מ תלמיד הרשב"א והנמו"י, אך דעת הרי"ד הריא"ז והרא"ש והטור, דה"ה דר בבית. - וכתב הרמ"ה דאין השוכר יכול לתבעו לתקן את העלי', וכל זכותו הוא לדור בבית, וכן מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א, ובד' הטור נ' שחולק ע"ז, דמחויב המשכיר לתקן את העלי'. - ואם נפל הבית התחתון לגמרי והעלי' קיימת, כתב הרמ"ה שאין המשכיר חייב להעמידה, ונ' מד' הטור שהסכים לזה.

] היו ב' עליות זו ע"ג זו ונפחתה עליונה ה"ה דר בתחתונה, ואם נפחתו שניהם, נ"פ דה"ה דר בבית, ודלא כערוה"ש, ואם נפחתה תחתונה, אינו דר בבית אלא בעליונה דהמע"ה, ואם דר בבית אין מוציאין מידו, בפרישה ובמל"מ נקטו שהוא מדין תפיסה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם, אך הקצוה"ח פירש בע"א, וצ"ע.

] אמר דלית שע"ג פרסק אני משכיר לך, ונעקר הדלית אינו חייב לו כלום, ואם נעקר הפרסק, ה"ה חייב להעמיד לו פרסק, וכתב הרמ"ה דהיינו רק דאם הפרסק קיים זכאי השוכר להשיבו לשם, אך אם נקצץ ואינו קיים אינו חייב להעמיד לו אחר, וכן פסק הרמ"א, ובסתימת ד' הראשונים לא מ' כן.

סימן שי"ג

]

ב] המשכיר חצרו סתם לא השכיר הרפת שבה.

ג] הזבל שבחצר, דעת הרמב"ם דאף אם השכיר לו החצר, הוי הזבל של משכיר, אא"כ כשיצא מן הבהמה הי' כלי של השוכר באויר וקלטו, (והסמ"ע נסתפק דכה"ג שהחצר מושכרת, י"ל דאף אם לא קדם הכלי ה"ה זוכה בזבל, וגם י"ל דאף אם אין הכלי באויר אלא על הקרקע ה"ה זוכה בזבל), ורק זבל בהמותיו של שוכר הוי של השוכר, וכן פסק השו"ע, ודעת ש"ר דאם השכיר לו החצר הוי הזבל של השוכר. - והאפר היוצא מן התנור והכירה המושכרים לשוכר, הוי של השוכר, וכתב הרמ"א דהוא אף בשאחרים אופים ומבשלים שם, והסמ"ע כתב דהוא אף לדעת הרמב"ם, כיון דהוא מעורב עם האפר של המשכיר, והט"ז כתב דהרמ"א הכריע דרק בזבל אינו זוכה דלא עביד דאתי ואין דעתו ע"ז, ומשא"כ באפר, והגר"א נקט לעיקר שאי"ז מתישב לדעת הרמב"ם, ושוב כתב די"ל דכה"ג אי"ז משתמר למשכיר, וע"כ ביד השוכר לזכות בזה, והקצוה"ח כתב שכ"ד הרמב"ם הם רק בשיש לו רפת בחצר, דכה"ג אמדינן דעתו שלא השכיר לו החצר לענין זה.

ד] לדעת הרמב"ם דזוכה המשכיר בזבל אף שהשכיר החצר, י"א דלעולם אין חצר השכורה זוכה לשוכר אלא למשכיר, ופירשו הט"ז והש"ך דהוא משום דשכירות לא קניא, ורק אם השכיר לו ע"ד שיזכה בו ה"ז זוכה לו, והש"ך כתב לדון דהיכא דדעת אחרת מקנה לשוכר, ה"ה זוכה בזה, עו"כ לדון דבדבר שהונח שם מדעתו, ה"ה זוכה. - וי"א דרק בזבל אינו זוכה משום דאין דעת השוכר ע"ז, וי"א דהוא משום דלא השכיר לו את הרפת, וע"כ שייר לעצמו ג"כ לזכות בזבל.

סימן שי"ד

א] המשכיר בית לחבירו חייב להעמיד לו דלתות ?

] השוכר חייב לעשות מזוזה אף שמעשה אומן הוא, משום דמזוזה חובת הדר היא. - וחייב לעשות מעקה, דמצות מעקה עלי' רמיא, וכתבו הראשונים שהפקיעו חכמים המצוה מהמשכיר על השוכר. - ואם רצה לעשות סולם או מרזב או להטיח גגו עושה, ובד' הטור נ' דכל הני הוו מעשה הדיוט, אך י"מ דאף אם הוו מעשה אומן, כיון שאי"ז לצורך עיקר השכירות, אין המשכיר מחויב בזה, וכתבו הריטב"א והנמו"י דעל המשכיר לעשות סולם לעלות לעלי', ובד' הסמ"ע נ' דאף דהוי זה מעשה הדיוט ה"ה מחויב בכך, אך י"מ דהיינו רק בדהוי זה מעשה אומן. - וכן כל דברים שהם מעשה הדיוט, אין חייב המשכיר לעשות. - ובכל אלו הדברים הולכין אחר מנהג המדינה.