ב. שעורה וכוסמת שאינן קלופים פא מה
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בענין שעורה בקליפתה**

פרק א' משנה ה' - 'השערה והכסמת בזמן שאינן קלופים התיאה והחלתית והאלום רבי יהודה אומר אף אפונים שחורים טהורים באב הטומאה ואין צריך לומר בטבול יום דברי רבי מאיר וחכמים אומרים טהורים בטבול יום וטמאים בכל הטומאות. השעורה והכוסמת בזמן שהן קלופים והחטה בין שהיא קלופה בין שאינה קלופה הקצח והשמשום והפלפל רבי יהודה אומר אף אפונים לבנים טמאים בטבול יום ואין צריך לומר בכל הטומאות'

**א.** מצאנו ג' שיטות בפירוש המשנה, הר"ש פירש בתחילה[[1]](#footnote-1) דמיירי לגבי חיבור הקליפה לשעורה, שחידשה המשנה שהקליפה לא נחשבת חיבור ואם נגע בקליפה לא נטמא האוכל, ולפי"ז תיאה וחלתית מיירי נמי באינן קלופין.

והקשה הר"ש למה אינו חיבור מדין שומר והא ליכא מאן דפליג על דין שומר, ועוד הקשה לרבנן למה בטבול יום אינו חיבור הרי שומר דאורייתא, ועוד הקשה מה שייך בסיפא בשעורה קלופה חיבור הרי אין בה קליפה, ועוד למה לא קתני בסיפא תיאה שאינה קלופה.

אכן שיטה זו מצאנו במהר"ם מרוטנבורג ותירץ את קושיות הר"ש, שבשעורה יש שתי קליפות חיצונה ופנימית והקליפה החיצונה אינה שומר אלא הקליפה הפנימית שדרך בנ"א לזרוע עמה, ולכך אינו חיבור מדין שומר דהקליפה החיצונה אינה שומרת [ולכאו' כונתו דהוי שומר ע"ג שומר], אלא שרבנן החמירו בשאר טומאות שהקליפה החיצונה נחשבת חיבור אטו הקליפה הפנימית, ולפי"ז מיושב ג"כ הקושיא של הר"ש מהסיפא דהתם מיירי בקליפה הפנימית דהוי חיבור. [והקושיא האחרונה של הר"ש לא ראיתי בדבריו שתירץ].

**ב.** שיטת הרמב"ם (ולגירסתנו כך מסקנת הר"ש) דמיירי לגבי השעורה עצמה שאינה מקבלת טומאה כשאינה קלופה משום שאינה ראויה לאכילה כשהיא בקליפתה, ולפי"ז תיאה וחלתית מיירי אפי' קלופים דלא חשיבי אוכל ולא מקבלים טומאה אבל שעורה קלופה מקבלת טומאה.

והרא"ש הקשה על שיטה זו, דהא בברייתא בחולין קתני שעורה בקליפתה ומבואר ששעורה שאינה קלופה מקבלת טומאה. אולם הר"ש תירץ על קושיא זו שהברייתא כתבה שעורה בקליפתה אגב חטה בקליפתה משום שלרבנן השעורה מקבלת טומאה מדרבנן.

והקשה בגליון הרא"ש למה השעורה לא נחשבת אוכל מחמת קליפתה הרי השעורה עצמה ראויה לאכילה ומאי שנא מביצה ורימון ואגוז שאע"פ שקליפתם אינה מקבלת טומאה מ"מ האוכל עצמו מקבל טומאה.

וביאר המקד"ד (סי' מ"ב סק"ב), דהנה הרמב"ם (פ"ג מטו"א ה"ז) כתב וז"ל 'פחות מכזית מבשר המת שהשלים עליו כביצה משאר אוכלין הכל צריך מחשבה שהרי בטל הכל אצל כל אדם', ומבואר בזה חידוש שאע"פ שהאוכל ראוי לקבל טומאה כשהוא לבדו מ"מ בשעה שהוא עם הבשר המת צריך מחשבה כיון שהוא מחובר אליו ולא ראוי לאכילה כך, וא"כ ה"נ השעורה אע"פ שהיא ראויה לאכילה מצ"ע מ"מ כשהיא בקליפתה אינה ראויה לאכילה ולכן לא מקבלת טומאה.

ויש ללמוד מזה, שהדין של אוכל לגבי טומאה אינו תלוי רק אם ראוי לאכילה אלא אם אינו עומד לאכילה לא מקבל טומאה אפי' שהוא בעצם ראוי לאכילה.

**ג.** ומצאנו כעין סברא זו בדברי התורי"ד בהמשך המשנה, דקתני 'ר' יהודה אומר אף אפונים שחורים', והקשה התורי"ד (נדה נ"א:) שהרי אפונים שחורים עצמם מקבלים טומאה ומדוע כשהם עם הפת לא מקבלי טומאה, ותירץ שבשעה שהם עם הפת קפיד עלייהו ולא מנח להו התם ולכן אינם מקבלים טומאה והוכיח מזה שאין ללמוד את החיבור בשעה שהוא עם הפת למצב שאינו עם הפת [ולכאו' כונתו שבאופן שהם מחוברים לפת אינו אוכל אותם אלא הם נזרקים], וצ"ב דסו"ס האפונים ראויים לאכילה גם כשהם עם הפת ומאי איכפ"ל שקפיד עלייהו ואינו אוכל אותם, ומוכח מזה שכיון שלא עומדים לאכילה אינם מקבלים טומאה אע"פ שמצ"ע ראויים לאכילה.

**ד.** ובגליון הרא"ש הביא פירוש נוסף בשם הר"ר מנחם (והובא גם במלאכת שלמה) וכך ביאר הגר"א, שהמשנה מיירי בשעורה שהתחברה לפת שאם אינה קלופה לא הוי חיבור כיון שהשעורה עצמה אינה ראויה לאכילה כשהיא עם קליפתה אבל שעורה קלופה הוי חיבור כיון שנאכלת מצ"ע כשהיא קלויה.

מבואר בדבריו ששעורה קלופה אינה מקבלת טומאה מצ"ע אלא אם התחברה לפת. והיה מקום לדחוק שמה שנקטו אגב הפת הוא בשביל הרישא שאם היא בקליפתה לא הוי חיבור אבל שעורה קלופה מקבלת טומאה אף בלא פת. אך מוכח מדבריו לא כן כדלהלן.

דהנה הרא"ש לעיל דהקשה על הר"ש איך הקליפה מבטלת ממנה שם אוכל ומאי שנא מרימון ואגוז, וצ"ב למה לשיטתו ניחא הרי אפי' אם מיירי כשהיא מחוברת עם הפת סו"ס מבואר שהקליפה מבטלת ממנה שם אוכל, ומוכח מזה שלדעת הרא"ש שעורה קלופה לא נחשבת אוכל וא"כ לא הקליפה מבטלת ממנה שם אוכל דבלא"ה לא חשיבא אוכל, אלא שכשהיא עם הפת נחשב אוכל אגב הפת כיון שנאכלת ממנה ובזה אין תימה שכשהיא בקליפתה אינה מקבלת טומאה כיון שלא נאכלת עם הקליפה וכל מה שנחשבת אוכל כשהיא קלופה רק מחמת שנאכלת.

ולפי"ז צריך לדחוק שהברייתא במנחות דף ע: מיירי בשעורה שהתחברה עם הפת דבזה מקבלת טומאה כשהיא בקליפתה אבל שעורה לבדה אינה מקבלת טומאה אפי' קלופה.

ועי' תורי"ד בנדה דף נ"א: לגבי הסיפא של המשנה.

**ה.** הר"ש הקשה מאי שנא טבול יום משאר טומאה הרי שומר דאורייתא וטבול יום דאורייתא, והרא"ש תירץ וז"ל' ואפשר לומר דמיירי שנתרועעה הקליפה ואינה מחוברת היטב ולא חשיבא שומר ופליגי אי הויא חיבור'.

והנה החזו"א (טבו"י א' א') דייק מלשון הר"ש האלו שלגבי חיבור דאורייתא אין מקום לחלק בין טבו"י לשאר טומאות, ולכאו' הוכחתו מקושיית הר"ש שמבואר בדבריו שעד כמה שהטומאה הייתה דאורייתא אין מקום לחלק ולכך תירץ הר"ש שהטומאה מדרבנן דאינו ראוי לאכילה אלא שרבנן החמירו בשאר טומאות ולא בטבו"י.

אך צ"ע דברא"ש בתרוצו משמע שהמח' אי הויא חיבור היא בדאורייתא ולא בדרבנן ואעפ"כ יש חילוק בין טבול יום לשאר טומאות.

ולכך נראה, דהנה הבאנו במשנה א' שהאחרונים בארו שלגבי טבו"י יש סברא לומר שלא יהיה חיבור כיון שאינו דין טומאה אלא דין פסול ולא מתפשט הטומאה, ולכך אף לתירוץ הרא"ש שהנידון אי הויא חיבור יש סברא להקל בטבו"י, אלא שהר"ש בקושייתו מיירי לגבי נידון אם השומר מקבל טומאה כלל דלולא דין שומר לא היה מקבל טומאה כלל והתחדש בדין שומר שמצטרף לאוכל כיון שהוא טפל אליו ובזה אין מקום לחלק בין טבו"י לשאר טומאות שבטבו"י לא יחשב אוכל דלגבי שומר אין חסרון של חיבור אלא אם נחשב אוכל כלל ובזה אין מקום לחלק בין טבו"י לשאר טומאות.

ובגוף דברי הרא"ש צ"ע דמשמע מלשונו שלכו"ע אינו שומר ופליגא אי הוי חיבור וקשה דדבר שאינו אוכל לא מועיל שהוא מחובר לאוכל דאל"כ ל"צ פסוק לידות ושומר וא"כ עד כמה שאינו שומר יועיל חיבורו וצ"ע.

1. ויש גירסאות שנשאר בזה ומש"כ אח"כ אינו מדברי הר"ש, וכ"מ ברא"ש שהביא רק את הפירוש הראשון בשם הר"ש. [↑](#footnote-ref-1)