65 רודף ג - בדין יכול להצילו באחד מאבריו
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' ב' תמוז תשע"ג

א] סנהדרין דע"ד., דתניא ר"י בן שאול אומר רודף שהי' רודף אחר חבירו להורגו ויכול להצילו באחד מאבריו ולא הציל נהרג עליו, מ"ט דר"י בן שאול דכתיב וכי ינצו אנשים וגו', וא"ר אלעזר במצות שבמיתה הכתוב מדבר וכו' ואפ"ה אמר רחמנא ולא יהיה אסון ענוש יענש, אא"ב יכול להציל באחד מאבריו לא ניתן להצילו בנפשו היינו דמשכח"ל דיענש כגון שיכול להציל באחד מאבריו, אלא אי אמרת יכול להציל באחד מאבריו נמי ניתן להצילו בנפשו היכי משכח"ל דיענש.

ובחי' הפלאה כתובות דל"ח. הק', דאף ביכול להצילו באחד מאבריו בדין דיהא פטור מן הממון, משום דהצלה באבריו לא גריע מחיוב מלקות, והנה אמנם בהא דרודף פטור מן התשלומין, פירש"י בסוגיין דאי"ז אלא מדינא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, ולפ"ז לפ"מ דקי"ל דחייבי מלקיות שוגגין חייבין בתשלומין, ניחא הא דלא פטרינן לי' מכח הא דיכול להצילו בא' מאבריו, אך תיקשי בד' התוס' בכתובות דל"ח. שכתבו כן לדעת רבא, דזהו דבעינן קרא בסימא את עינו והרגו בדבר אחר דפטור מן התשלומין, ולא פטרינן לי' משום רודף, דמיירי ביכול להצילו בא' מאבריו, ולרבא לטעמי' דס"ל שם דל"ה דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מן התשלומין, תיקשי דמ"ט לא פטרינן לי' מממון מכח הא דיכול להצילו בא' מאבריו, דהו"ל כחיוב מלקות, עיי"ש בדבריו.

ובפשוטו צ"ל בזה, למשמעות ד' הרשב"א בתשו' ח"ה סימן י"ח, דברודף ל"ש כלל פטורא דכדי רשעתו, משום דאי"ז רשעה המסורה לבי"ד, וכמש"א במכות די"ג: בדינא דכדי רשעתו דברשעה המסורה לבי"ד הכתוב מדבר, וכל הא דרודף פטור מן התשלומין, הוא מקרא דולא יהי' אסון, וע"כ ביכול להצילו באחד מאבריו, דלי"ב לפטורא דקלב"מ הנלמד מקרא דולא יהי' אסון, לא מצינו לפטרו מדינא דכדי רשעתו, כיון דאי"ז רשעה המסורה לבי"ד, ושו"ר שכבר כתב כן ?.

ב] ונראה עוד בזה, דהנה ההפלאה שם בסו"ד כתב, דאין לומר דיכול להצילו בא' מאבריו ל"ד, ואיירי כשיכול להצילו בלא א' מאבריו, ובכה"ג אינו רשאי להצילו בא' מאבריו, דזה אינו,

שמא כוונת הרא"ש רק להוכיח דגם הנרדף עצמו מוטל עליו לדקדק בזה, אך עיקר דינא דהתם הוא דין מסוים בחבלה, וכדדרשינן לה מקרא דוקצותה את כפה, ולכאו' בע"כ דכל מה שדן הרא"ש הוא על הנרדף עצמו, וניחא ד' ההפלאה.

קו' ההפלאה דמ"ט אינו נפטר משום דיכול להצילו בא' מאבריו, וכתב דאין לומר דל"ד באחד מאבריו, אלא יכול להצילו בלא חבלה כלל, דעד כאן לא למדנו אלא ביכול להצילה בא' מאבריו דאסור להרגו וילפינן לה מקרא, אך אין מקור דביכול להצילו בלא הכאה, דאסור להצילו בא' מאבריו, עכ"ד.

] ונראה די"ל עוד בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי פירקין, ז"ל, ואין כן מי שראינוהו רודף בהמה או רוצה לחלל שבת או לעבוד ע"ז, אלא יש לנו למנעו ולעכבו בכל מה שאפשר, חוץ מהריגתו שאסור, עכ"ל, ?

וברודף להרגו י"ל עוד, דסגי בהתירא דפיקו"נ.

ב] ונראה לדון עוד, דהנה בחזו"א הק' בההיא דזמרי דמ"ט לא חשיב כיכול להצילו בא' מאבריו.

ונ' לישב, דהנה הרא"ש בפ' המניח סימן י"ג כתב שאם התחיל אחד לחבול והשני חובל בו כדי להציל עצמו ה"ה פטור, וכתב ע"ז, ז"ל, ומיהו צ"ל דאם הי' יכול להציל עצמו בחבלה מועטת וחבל בו הרבה חייב, מידי דהוה איכול להציל באחד מאיבריו והרגו, עכ"ל.

וצ"ב מה מקור הביא משם, הרי התם היינו דלא הותר איסור רציחה בכה"ג, ומה מקור יש מזה לחבלה, - ובאמת מבו' מזה שלא כד' ההפלאה, שכתב דכל הא דיכול להציל באחד מאבריו הוא רק דבכה"ג אסור להרגו.

ונראה ללמוד מד' הרא"ש, דהא דיכול להצילו באחד מאבריו לאו היינו דכה"ג לא הותר איסור רציחה, שהרי כבר נת' דל"ב כלל להיתר לאיסור רציחה, אלא כיון דהותר דמו אי"ז רציחה כלל, וא"כ ע"ז ל"מ הא דיכול להצילו באחד מאבריו, אלא היינו דכל דיכול להצילו באחד מאבריו, אין לו זכות להרגו, וכיון דאין לו זכות להרגו, ממילא דלא הותר דמו, וע"כ הוא דנהרג עליו, וע"כ ס"ל להרא"ש דאין לחלק בזה בין האופנים.

ולפ"ז י"ל דאיירי ביכול להצילו בלא חבלה, וע"כ לא חשיב כחייבי מלקיות.

וי"ל עוד בזה, דכל הא דחשיב כקלב"מ, הוא רק ברציחה שאינה נדחית מפני פיקו"נ, וברודף הותר דמו, וכיון דהותר דמו, ע"כ הו"ל כחיוב מיתה דאמרינן קלב"מ, אך ביכול להצילו באחד מאבריו, דל"ב להיתר, אלא היינו דפיקו"נ דוחה לזה, וברודף אחר ערוה יל"ד אם ג"כ י"ל כן, וי"ל דגם בזה אמרינן דהצלה מהעבירה דוחה לאיסור חבלה, וי"ל גם כד' הרמב"ם דבכל עבירה הותר לחבול בו כדי שלא יעבור, ורק אסור להרגו, ע"כ ל"ש בזה כלל דין קלב"מ.

ועיקר מש"נ דאיכא דין בפנ"ע דמזכותי הנרדף להציל עצמו, עי' חינוך דמדין בא במחתרת למד למחרף את חבירו שמותר להציל עצמו, - ויל"פ כן בד' תורי"ד וריא"ז בעובדא דההיא חמרא, שכתבו דהחמור הוא כרודף, וי"ל דודאי ל"ש עליו חיובא דרודף, אך מ"מ אית לי' זכות להפילו לנהר, - ובד' ש"ר דפליגי ע"ז, י"ל דהוא משום דהחמור לא חשיב כלל כרודף, שפירשו כד' הראב"ד דהי' זה בכובד המשוי, וע"כ כולם רודפין בשוה, - אך בד' המרדכי והגה"א החדש מבו' דאף בכה"ג לא חשיב כרודף, וכן פסק הרמ"א, ועי' ש"ך שם שדין זה מוסכם, וצ"ל דרק באדם שייך לומר כן, אך שור אינו בעלים על עצמו.

ועי' בד' הרא"ש בפ' המניח דמבו' בתו"ד דגם בשור יש לפטרו משום דהוא התחיל, וכ"ה מבו' בגמ' דכ"ח. דבשור שעלה על שור להרגו, והמית את העליון, ה"ה פטור, משום דעביד אינש דינא לנפשי'.

בפסקי ריא"ז כתב בדין קטן הרודף דניתן להצילו בנפשו אם א"א בענין אחר, וצ"ע דהריא"ז גופי' כתב דלא קי"ל כר"י בן שאול, והי' מקום לומר דכל הא דלא קי"ל כוותי' הוא רק משום עונש הרודף, וזה ל"ש בקטן הרודף.

ועד"ז י"ל בד' רש"י בדע"ד. שהוצרך לפרש דהו"ל מזיד, דאם הי' שוגג, ודאי דלא ניתן להרגו כשאפשר להצילו בא' מאבריו, אך יל"פ מכוון ד' רש"י, דאם הי' שוגג, אין מקור שהי' כאן רדיפה, שהרי לפי האמת לא הכהו מכה שיש בה כדי להמית.

ובזה ניחא גם הא דלא פטרינן לי' התם משום דהו"ל רודף על האשה וכן על הולד אי נימא דהרודף אחר העובר ניתן להצילו בנפשו, ומשום דע"ז הו"ל שוגג, ולי"ב לעונש הרדיפה.

והעירוני די"ל עוד בזה, למש"כ האחיעזר דבשעת המעשה עצמו כבר ל"ה רודף, אך העירו ע"ז מד' התוס' בכתובות דל"ח. דלכאו' מוכח לא כן, וצ"ע.

אך יותר נראה, דאף אי נימא דליכא ב' דינים ברודף, נמי ניחא, ומשום דלכאו' פשוט דכל הא דאין מצילין את הרודף בשבת, הוא רק ברודף במתכוין, אך רודף שלא במתכוין, הגם דניתן להרגו להצלת הנרדף, אך ודאי יש דין גם להצילו, וע"כ ודאי דאם אפשר להצילו בא' מאבריו, ה"ז מוטל עליו, משום הצלת הרודף, והאמנם דלפ"ז י"ל דאם הרגו אינו נהרג עליו, אך מ"מ אסור להרגו.

וגם לפ"ז ניחא קושיות אלו.