= ח - לש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

יח. מאן תנא - ת"ר, קנה: אמר אביי - קנו. כתיב אפינקסי', קמ. איתמר חרדל - ועושין אנמולין, ביצה לב: אמר רבינא וקטמא שרי

י"א שבט פ'

דף מס' 1

**מלאכת לש**

**י"ח א'** **- מאן תנא נתינת מים לדיו זו היא שרייתן,** הפסקי רי"ד לעיל במתניתין פירש דשריית דיו במים היינו דשורין דיו יבש במים והוא נימוח במים ומשחירן וכותבין באותן המים, וכ"כ הריטב"א שם בשם ר"ת, וכ"כ בפי' ריבב"ן שם, וכ"כ הסה"ת בהל' ס"ת סימן קצ"ה, - ונתחדש בזה דשריית דיו יבש במים עד שנימוח הוי בכלל מלאכת לישה, אף דאינו מחבר גופין נפרדים ע"י המים, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דכל שדרך להמחותו ע"י משקין נקראת לישה.[[1]](#footnote-2)

**אחד נותן את המים ואחד נותן את הקמח האחרון חייב דברי רבי, ר"י ב"ר יהודה אומר עד שיגבל,** בביאור הפלוגתא דרבי וריבר"י מצינו כמה דרכים, **א** התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב' כתבו דהא דמחייב רבי בנתינת המים הוא רק בקמח דבר גיבול הוא, אך במורסן דלאו בר גיבול הוא אינו חייב בנתינת המים, ומבו' לפ"ז דמודה רבי דהלישה הגמורה היא רק ע"י גיבול, והא דחייב בנתינת המים, אי"ז משום דנתינת המים בפנ"ע חשיבא כלישה, אלא הוא משום דהוי זה מכלל מלאכת הלישה, וע"כ הוא דבמורסן דלאו בר גיבול הוא, אינו חייב בנתינת המים, ולפ"ז פלוגתא דרבי וריבר"י הוא דלרבי חייב על תחילת הלישה, ולריבר"י אינו חייב אלא על גמר הלישה.[[2]](#footnote-3)

**ב** המ"ב בסימן ת"ס סק"ד במהדו"ב כתב בדין מצה שנתן קטן את המים לתוך הקמח, תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י ולרבי דנתינת המים הויא בכלל לישה אינו יוצא יד"ח במצה זו, ומבו' דפלוגתא דרבי וריבר"י היא אם בנתינת מים כבר יש ע"ז תורת עיסה, דלרבי יש ע"ז תורת עיסה וע"כ הו"ל כלישה, ולריבר"י אין ע"ז תורת עיסה וע"כ ל"ה כלישה.[[3]](#footnote-4)

**ג** האג"ט לש סק"ט אות י"ב י"ג פירש דפליגי בעיקר מלאכת לישה, דלרבי הוא משום הרכבת קמח ומים, וע"כ הוא חייב בנתינת המים, ולריבר"י הוא משום שנעשה הקמח גוש אחד, וע"כ אינו חייב עד שיגבל.[[4]](#footnote-5)

בפירש"י לקמן מ"ט ב' ד"ה הם וע"ג א' ד"ה האופה כתב דמלאכת לישה היתה במשכן בסממנין, והפסקי רי"ד בסוגיין כתב דאף דבלישת סממנין ל"ב גיבול, מ"מ בלישת הלחם בעינן גיבול, דהאי כי אורחי' והאי כי אורחי', וכ"כ התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב', - והמגן אבות במלאכת לש כתב דתחילה היו גובלין את הסממנין במים, ואח"כ ממחין אותן לתוך המים, וכמש"כ כן בפירש"י לקמן כ"ג א' (ד"ה לגבל) והרמב"ם בפ"א מס"ת ה"ד בדרך עשיית דיו, ונמצא דהי' בסממנין לישה גמורה,[[5]](#footnote-6) וכ"כ האג"ט לש סקי"ד.[[6]](#footnote-7)

הר"ח והרי"ף בשלהי מכילתין כתבו דקי"ל כר"י ב"ר יהודה, וכ"כ הבעה"מ שם והרא"ש שם סימן ג' והפסקי רי"ד והריטב"א שם, וכ"כ ההשלמה בסוגיין, והריא"ז בפ' כלל גדול ה"ז דין ב', והיחוסי תנו"א בע' ר"י ב"ר יהודה, והרוקח בסימן ס"ה, והראבי"ה בסימן שע"ד, והאו"ז בסימן ס"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז ובפכ"א הל"ג, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ה, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דקי"ל כרבי דהלכה כרבי מחבירו, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והסה"ת בסימן ר"כ, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, וההגמי"י בפכ"א משבת הל"ג, - והטוש"ע בסימן שכ"א סט"ז ובסימן שכ"ד ס"ג הביאו לב' הדעות.[[7]](#footnote-8)

השיטה להר"נ בסוגיין כתב דלדעת רבי דמחייב בנתינת מים, אם נתן בו מים מבעו"י ונשרה כדי שיעור שרייתו ובא אדם וגיבלו בשבת, אינו חייב חטאת, משום דלא קעביד מידי דכבר הי' עשוי, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והמאירי לעיל במתניתין,[[8]](#footnote-9) וכ"ה מבו' להדיא בד' התרוה"ד בסימן נ"ג, ויתבאר בעזה"י לקמן ק"מ א'.

אך היראים בסימן ער"ד כתב דנתינת מים היא תולדת לישה, ומבו' דגם לדעת רבי עיקר הלישה היא בגיבול, ונתינת המים אינה אלא תולדה, ולפ"ז ודאי דאף לדעתו חייבין על הגיבול, דזהו האב מלאכה דלישה.[[9]](#footnote-10)

והביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד ד"ה אין מגבלין כתב כן דאף לרבי דחייבין על נתינת המים, מ"מ אם נתן המים בחול וגיבל אח"כ בשבת חייב,[[10]](#footnote-11) ולא אמרינן דמיקרי לישה אחר לישה ופטור, והוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי בפ' כלל גדול דהלש והעורך והמקטף חייב משום לש, והרוקח בסימן ס"ה והאו"ז בסימן ס"א הביאו לד' הירושלמי,[[11]](#footnote-12) והרי דאף שכבר נילושה העיסה, חייבין על עריכתה משום לישה, והיינו משום דע"י העריכה מתיפה הלישה יותר,[[12]](#footnote-13) וכ"ש דאם נתן המים בחול וגיבל אח"כ בשבת חייב, דאף דנתינת המים זהו גיבולו, מ"מ כשמגבל אח"כ עושה לישה גמורה בשבת וחייב.

והביאוה"ל שם כתב דכ"ז הוא במידי דבר גיבול, אף במידי דלאו בר גיבול, אין חייבין לדעת רבי על גיבולו,[[13]](#footnote-14) והוכיח כן מד' הרא"ש בביצה פ"ד סימן ט', ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ה, ונסתפק דאף במידי דבר גיבול אין חייבין לרבי על גיבולו, ועיי"ש ש שכתב דל"ד להא דחייבין על עריכה וקיטוף משום לש, דעריכה וקיטוף הוא ענין מחודש, אבל מידי דלאו בר גיבול ואינו אלא עירוב שפיר י"ל דכל דמעורב כבר אין בהוספתו משום לש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה האג"ט דש סק"ד.

בד' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ שם משמע דאם ל"ה חייבין בשריית הדיו עד שיגבל, היו חייבין על גיבולו בשבת אף כשנשרה מבעו"י, משום דהגיבול הוי מעשה הלישה, וכן פשיט"ל להביאוה"ל שם דלדעת ריבר"י חייב המגבל בשבת אף שנתנו למים מבעו"י, - אך האג"ט לש ס"א וסק"ב כתב דאינו חייב אלא כשנתן למים וגיבל בשבת, דנתינת המים והגיבול יחד הוו מעשה הלישה, וכן צידד השפ"א בסוגיין.

**אבל דיו דלאו בר גיבול הוא אימא ליחייב,** הרמב"ם בפיהמ"ש באהלות פ"ב מ"ב פירש דמה שאמרו דלאו בר גיבול הוא, היינו דחלקיו חלוקין זמ"ז והגיבול אינו מועיל להן ואינו עושה אותן גוף אחד, וכ"כ בפי' קדמון בפ"ח משבת הט"ז.

אך הפסקי רי"ד כתב דלאו בר גיבול היינו דאין דרך לגבלו, משום דאין שורין הדיו והסממנין אלא שיתנו טעם במים, וא"צ לגבלן לעשות מהן עיסה,[[14]](#footnote-15) וכ"כ התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב', והריא"ז בפ' כלל גדול ה"ב דין ב',[[15]](#footnote-16) - ועד"ז כתב הראב"ד בפ"ח משבת הט"ז במה שאמרו דאפר לאו בר גיבול הוא, דהיינו דאינו מחוסר גיבול, וכ"כ הס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"א בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים, וכ"כ המאירי בסוגיין, ונת' להלן, - ועד"ז כתב היחוסי תנו"א ע' ר"י ב"ר יהודה במה שאמרו לקמן דמורסן לאו בר גיבול הוא, דהיינו דאין דרך לגבלו משום דאין צריך,[[16]](#footnote-17) - וכ"נ בפי' הר"י מלוניל לקמן קנ"ו א' שכתב דאפר ומורסן לאו אורחי' למיגבל.

התוס' הק' ממה שאמרו לקמן קנ"ה ב' במורסן דלאו בר גיבול הוא ולר"י ב"ר יהודה אינו חייב עד שיגבל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאף דמורסן לאו בר גיבול הוא כקמח, מ"מ הוא בר גיבול יותר מדיו, וכ"כ ההשלמה והריטב"א, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והאו"ז בסימן ס"א, ועד"ז כתב היחוסי תנו"א בע' ר"י ב"ר יהודה.[[17]](#footnote-18)

**ב** הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דבמורסן אין חייבין אף אם גיבלו, משום דאין דרך העולם לגבלו כלל, וכל הא דאסרו במורסן הוא מדרבנן גזירה אטו לישה דקמח, וע"כ לרבי אסרו אף בנתינת מים ולריבר"י לא אסרו אלא בגיבול, אך בדיו אע"פ שאין דרך העולם לגבלו, איכא חיוב חטאת בשרייתו, שהיא הלישה שהיתה במשכן, וכ"כ התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב'.[[18]](#footnote-19)

**ג** בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"א כתב בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים דהא דאפר לאו בר גיבול הוא היינו דא"צ לגבל, וע"כ חייב בנתינת מים משום מגבל, ומשא"כ במורסן דהוא צריך לגבל אלא שאין גיבולו גיבול גמור, וע"כ מותר לתת בו מים לכתחילה, ועד"ז כתב המאירי בסוגיין ולקמן קנ"ה ב'.

**ד** המ"מ בפ"ח משבת הט"ז כתב בדעת הרמב"ם דמהא דתניא התם דריבר"י אומר דנותנין מים למורסן, נדחו דברי אביי דהכא, ובדבר שאינו בר גיבול אינו חייב אף אם גיבל, ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה, - ועד"ז כתבו ההשלמה והמכתם בביצה ל"ב ב' בדעת הרי"ף דסוגיא דהתם פליגא אסוגיא דהכא, וס"ל דבדבר שאינו בר גיבול אין חייבין אף אם גיבלו.

התוס' הק' מהא דאיבע"ל לקמן כ"ג א' בהא דכל השמנים יפין לדיו אם לגבל או לעשן, והרי דדיו הוא בר גיבול, וכתבו דל"ד גיבול אלא עירוב בעלמא, והריטב"א לקמן שם כתב לישב דפעמים שמגבלין אותו,[[19]](#footnote-20) א"נ דלנתינת יין מים ושמן שבו קרי גיבול מפני שזה גיבולו.

אך בפירש"י לקמן שם ד"ה לגבל הביא מתשו' הגאונים דמעשנין וכו' ונותן בו שמן קימעא ומגבל בו ומייבשו בחמה וממחה אותו לתוך הדיו, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מס"ת ה"ד דמעשה הדיו הוא דמקבצין העשן וכו' וגובלין אותן וכו' ומייבשין אותו ובשעת כתיבה שורהו במי עפצים וכיו"ב, והמרכה"מ בפ"ח משבת הט"ז כתב דלפ"ז ניחא קו' התוס', דמה שאמרו הכא דדיו לא בר גיבול הוא הוא כששורין את הדיו היבש במים, וכמש"נ לעיל מד' הרי"ד ועוד מקמאי דהכא איירי בשריית הדיו היבש במים, אך עשיית הדיו מתחילה היא ע"י גיבול.

**לא ס"ד תניא אחד נותן את האפר וכו' ריבר"י אומר עד שיגבל,** הפסקי רי"ד כתב דאיירי כששורה את האפר במים כדי שיתן טעם במים, כגון אלו שעושין הבורין שעושין אותו ממי האפר, ודמי שרייתו לשריית דיו וסממנין, ולדעת רב יוסף אע"ג דלאו בר גיבול הוא שיעשה ממנו עיסה אלא לשרייתו הוא צריך שיתן טעם במים, אינו חייב לריבר"י עד שיגבל, וכתב דהוא משום דלא מיערב שפיר ואינו נשרה יפה אם לא יגבלוהו, וה"נ בדיו וסממנין אינו חייב עד שיגבל, וכ"כ התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב'.[[20]](#footnote-21)

המאירי והמאורות בסוגיין כתבו דקי"ל כאביי דנתינת דיו למים היינו שרייתו משום דלאו בר גיבול הוא, וכ"כ התורי"ד והריטב"א לקמן קנ"ה ב', והתורי"ד שם כתב דקיבל רב יוסף דברי אביי, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י ב"ר יהודה, והאו"ז בסימן ס"א, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"א בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים, וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן קצ"ד, וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת הט"ז ובפ"ג מיו"ט ה"י בדעת הראב"ד שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ה, וכ"נ בד' התרוה"ד בסימן נ"ג, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"א סקי"ט בדעת התוס' בסוגיין, וכ"כ בתוס' הגרע"א במתניתין בדעת התוס' והראב"ד והר"ן, וכ"כ החיי אדם בכלל י"ט ס"א, והמ"ב בסימן שכ"א סק"נ, ובשעה"צ שם סק"ס כתב כן בדעת התוס' בסוגיין והרא"ש בפ"ד דביצה והראב"ד והרשב"א והר"ן, וכ"כ בביאוה"ל סימן שכ"ד ס"ג (ד"ה אין גובלין).

אך דעת הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז דקי"ל כדעת רב יוסף, ונת' להלן,[[21]](#footnote-22) וכן משמע בד' ההשלמה בסוגיין, וכתב דאביי גופי' דחי בדרך דילמא, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ו סק"ג, וכתב כן בדעת התוס' והראב"ד וש"ר.[[22]](#footnote-23)

הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז כתב דאין גיבול באפר ולא בחול הגס ולא במורסן ולא בכיו"ב, והמ"מ שם כתב דכ"ה דעת הרי"ף בביצה ל"ב ב', וכ"כ המאירי בסוגיין וההשלמה והמכתם בביצה שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, והראב"ד שם השיג ע"ז דלא אמרו באפר דאינו בר גיבול, אלא שאינו מחוסר גיבול ובנתינת מים לבדה חייב.

והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דמקורו הוא מהא דתניא לקמן קנ"ה ב' דלריבר"י נותנין מים למורסן, ובע"כ דאף אם גיבלו פטור, דאם הי' חייב כשגיבלו, היתה נתינת המים אסורה מדרבנן, והרי דכל שאינו בר גיבול אף אם גיבלו פטור, ודלא כדעת אביי הכא דכל שאינו בר גיבול חייב אף בנתינת המים,[[23]](#footnote-24) ועיי"ש שכתב דלפ"ז הא דתניא הכא דריבר"י אומר עד שיגבל, היינו בדבר הראוי לגיבול.[[24]](#footnote-25)

למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם נתחדש, דאף דלריבר"י אינו חייב בדבר דלאו בר גיבול אף אם גיבלו, מ"מ לרבי חייבין בזה על נתינת המים, וכדתניא דאחד נותן את האפר ואחד נותן את המים האחרון חייב, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן קנ"ה ב', - והמרכה"מ בפ"ח משבת הט"ז כתב דהוא משום דפליגי רבי וריבר"י בעיקר מלאכת הלישה, דלרבי עיקר המלאכה ההוא השרי' ולא הגיבול, וע"כ שייך לישה אף בדבר שאינו מתגבל, ולריבר"י עיקר המלאכה הוא הגיבול, ואין השרי' מלאכה כלל, ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"ח סק"ג דלריבר"י אין לש אלא המדבק את הנפרדים אבל עירוב אינו לש, והלכך מידי דלאו בר גיבול אף אם עירבו יפה יפה פטור.

י"ד שבט פ'

דף מס' 2

**י"ח א'** **-** בפירש"י בביצה ל"ב ב' פירש במה שאמרו התם דקיטמא שרי, דמותר לגבלו ולטוח בו משום דלאו בר גיבול הוא, ויתבאר בעזה"י במקומו, והשטמ"ק שם כתב בשם ר"ת שתמה ע"ז מסוגיין דמשמע להדיא דאפר בר גיבול הוא, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והר"ן והמאירי שם, וצ"ע דלהדיא אמרו הכא דאפר לאו בר גיבול הוא,[[25]](#footnote-26) ועמש"נ בזה בדף מס' 5 בהערה.

הריטב"א כתב דהא דמוקים רב יוסף למשנתינו כרבי, הוא משום דלדעת ריבר"י דנתינת המים אינה אסורה אלא מדרבנן לי"ב לדין שביתת כלים, ולדעתו מבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן י"ט א' דליכא דין שביתת כלים באיסור דרבנן, (וכ"כ בפי' הר"ן לעיל במתניתין ולקמן שם), וכמש"נ במקומו, וכ"כ המאירי לעיל במתניתין.

אך הנה בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ולימא מר מבו' דדין שביתת כלים הוא אף בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן, ועמד ע"ז הגרע"א שם, - והחת"ס כתב דלדעתם בעכצ"ל דלדעת ריבר"י אין נתינת המים אסורה אף מדרבנן, ועמש"נ בזה לקמן קנ"ה ב', וע"כ הוצרך רב יוסף להעמיד למשנתינו כרבי, אף דאיהו גופי' ס"ל דטעמא דב"ש הוא משום שביתת כלים.

אך הנה התורי"ד לקמן קנ"ה ב' ובפסקיו לקמן י"ט א' כתב דדין שביתת כלים הוא אף בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן, עיי"ש, ובדבריו שם ובפסקיו בסוגיין מבו' דמודה ריבר"י דנתינת המים אסורה מדרבנן, ורק במורסן דלאו בר גיבול הוא ולי"ב חיוב חטאת כלל, לא אסר בנתינת המים, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הוצרך רב יוסף להעמיד למשנתינו כרבי, וצ"ע.[[26]](#footnote-27)

\*בפי' הרמב"ם למכילתין כתב לפרש להא דמוקים רב יוסף למשנתינו כרבי, דהוא מהא דשרו ב"ה לשרות דיו עם חשיכה, והיינו משום דנתינת המים זו היא שרייתו, ומשו"ה התירו ב"ה שאומרים כבר נעשית מלאכה קודם השבת, דאם הוה ס"ל כריבר"י דעדיין לא נעשית המלאכה כלל, ל"ה מתירין עשיית מלאכה בשבת כלל, דלא התירו ב"ה מלאכה הנשית בשבת, אלא כשעשה קודם השבת מקצתה, דבכה"ג ס"ל דכאילו עשה המלאכה כולה בחול וזה שיעשה בה בשבת ממילא קא אתי,ו[[27]](#footnote-28) ועמש"כ בזה בהגה' הגרא"ז זצ"ל שנד' בסוף הספר.

הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד כתב דהעושה עין הצבע ה"ז תולדת צובע וחייב, כיצד כגון שנתן קלקנתוס לתוך מי עפצא שנעשה הכל שחור וכו', והראב"ד שם השיג ע"ז דאינו חייב בזה משום צובע, ושריית דיו וסממנין משום לש באו לה ולא משום צבע המים.

והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דמפרש דהאיסור בנתינת מים לדיו הוא משום צובע, ובמה שאינו בר גיבול נגמרה בו מלאכת הצביעה, ומה שהוא בר גיבול דעתו על הלישה ואין בו צביעה, ועמש"כ הלח"מ שם פ"ח הט"ז לפרש לפ"ז להא דתלינן לה בפלוגתא דרבי וריבר"י,[[28]](#footnote-29)[[29]](#footnote-30) וכ"נ בד' המג"א בסימן שכ"א סוסקכ"ה דלדעת הרמב"ם אסורה שריית דיו במים משום צובע, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סוסקי"ב, והמרכה"מ בפ"ג משבת ה"ב, ובתוס' הגרע"א במשנתינו, והמ"ב בסימן רנ"ב סק"א, - אך בפי' רבינו פרחי' במתניתין כתב דהאיסור בשריית דיו הוא משום לישה, והאיסור בשריית סמנין הוא משום צובע, ועמש"נ במ"מ למלאכת צובע דף מס' 2 בטעמו.

הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ב כתב דשורין דיו וסמנין עם חשיכה והן נשרין והולכין כל השבת כולה, משום דמותר להתחיל במלאכה מערב שבת אף על פי שהיא נגמרת מאלי' בשבת, - והלח"מ שם פ"ח הט"ז עמד בזה דלדעת הרמב"ם שם דבמידי דלאו בר גיבול ליכא איסור בשרייתו, א"כ אף בשבת מותר לשרותם, וכתב לישב למש"כ המ"מ דשריית דיו במים אסורה משום צובע,[[30]](#footnote-31) וכ"כ המרכה"מ בפ"ג שם והפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סוסקי"ב, ובתוס' הגרע"א במשנתינו, - ועמש"כ האבהא"ז שם פ"ח הט"ז לישב בע"א.

\*בהא דאסרו במתניתין בשריית כרשינין מצינו כמה דרכים, **א** הראב"ד בפ"ט משבת הי"ד כתב דהוא משום לישה, וכ"נ בד' המאירי.[[31]](#footnote-32) - **ב** בפי' רבינו פרחי' במתניתין כתב דהוא משום זורע, וכ"כ הצל"ח בסוגיין בדעת הרמב"ם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חיטין ושעורין וכיו"ב במים ה"ז תולדת זורע וחייב, וכ"כ הבית מאיר בסימן של"ו סי"א, והמשכנות יעקב בס' קהלת יעקב בסוגיין ובתשו' סימן קט"ז בדעתו, וכתבו דמהכא הוא מקורו של הרמב"ם לדין זה.[[32]](#footnote-33) - **ג** התורי"ד לקמן קנ"ה ב' ובפסקיו לקמן י"ט א' כתב דהאיסור בזה הוא מדרבנן משום בורר, כדתנן לקמן ק"מ א' דאין שורין את הכרשינין.

**קנ"ה ב'** **- דילמא וכו' אבל מורסן דלאו בר גיבול הוא אפי' ריבר"י מודה, לא ס"ד וכו',** התוס' לעיל י"ח א' ד"ה אבל דיו הק' מהכא על הא דאמר אביי התם דבדיו דלאו בר גיבול מודה ריבר"י דחייב בנתינת המים, ומצינו בזה כמה דרכים, ונת' לעיל שם.

**אין נותנין מים למורסן,** התורי"ד כתב דמהא דלא קתני דהנותן את המים למורסן חייב, כדקתני לגבי קמח דאחד נותן את הקמח ואחד נותן את המים האחרון חייב, יש ללמוד דבמורסן ליכא חיוב חטאת, משום דאינו בר גיבול, ובהמשך דבריו כתב דהוא משום דאין דרך לגבלו, וכ"כ בפסקיו דהוא משום דאין עושין ממנו עיסה, וכ"כ הריטב"א.

אך בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ריבר"י היא מבו' דלדעת רבי חייבין על נתינת מים למורסן, אך המהרש"ל מחק לד' רש"י אלו, ובד' הר"ן והנמו"י שם משמע קצת דה"נ לריבר"י חייבין על גיבול דמורסן, וכ"ה מבו' בל' התוס' לעיל י"ח א' ד"ה אבל דיו דבלישת מורסן איכא חיוב חטאת, וכ"כ התוס' הרא"ש שם להדיא,[[33]](#footnote-34) וכ"כ המאירי שם והאו"ז בסימן ס"א.

הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז כתב דאין גיבול במורסן, וע"כ אף אם גיבל אינו חייב משום לש, ואמנם למש"כ המ"מ שם בדעתו מוכח דכ"ז הוא לדעת ריבר"י, דלדידי' דלישה היא ע"י גיבול, ליכא חיוב לישה במידי דלאו בר גיבול, אך לדעת רבי חייבין בזה על נתינת המים, שהרי כתב כן גם באפר דאין בו גיבול, ולעיל י"ח א' מפורש דמחייב רבי בנתינת המים לאפר,[[34]](#footnote-35) - וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בסוגיין דלריבר"י אין חייבין על גיבול דמורסן ואפר דאין דרך לגבלן, ולרבי חייבין בהן אף על נתינת המים.

**דברי רבי, ריבר"י אומר נותנין מים למורסן,** בטעם הא דשרי ריבר"י ליתן מים לכתחילה למורסן מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דאף בגיבולו אין חיוב חטאת, משום דלאו בר גיבול הוא שאין עושין ממנו עיסה, ואינו אסור אלא מדרבנן דגזרינן גיבול מורסן אטו גיבול דקמח, וע"כ לריבר"י דבנתינת מים דקמח ליכא חיוב חטאת עד שיגבל, לא גזרו בנתינת מים דמורסן, אך לרבי דבנתינת מים דקמח איכא חיוב חטאת, גזרו אטו זה בנתינת מים דמורסן, וכ"ה מבו' גם בדבריו בתורי"ד, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפי' ריבב"ן לקמן בסוגיין, - וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת הט"ז בדעת הרמב"ם דהא דשרי ליתן מים למורסן, הוא משום דאין גיבולו אסור מדאורייתא, דאם הי' גיבולו אסור מדאורייתא, הי' אסור נתינת מים מדבריהם.

וכ"נ בד' המאירי בסוגיין ולעיל שם שכתב דהא דלא אסרו חכמים בנתינת המים הוא משום דמורסן א"א לגבלו כקמח ונמצא מחוסר גיבול ואין גיבולו גיבול כ"כ, וכ"כ הס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"א בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים, ולכאו' מכוון דבריהם דכיון דאינו גיבול כ"כ אינו אסור מדאורייתא, וע"כ לא אסרו בנתינת המים,[[35]](#footnote-36) וכ"כ התו"ש בסימן שכ"ד סוסק"ד והאג"ט לש סק"ט אות ו' בדעת הראב"ד, והאג"ט שם הוכיח כן ממה שלא השיג הראב"ד בפכ"א משבת הל"ד ע"ד הרמב"ם שם בדין מורסן.

**ב** המאירי לעיל שם כתב לפרש עוד, דהוא משום דלצורך תרנגולים התירו, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ד ס"א בדעת התוס' והראב"ד דלא גזרו בנתינת מים אלא בקמח שאין בו צורך ליום, אבל במורסן שיש בו צורך היום להאכיל לחי' ועוף לא גזור.

**ג** הט"ז בסימן שכ"ד סק"א כתב בדעת התוס' והראב"ד דלדעת ריבר"י לא אסרו חכמים כלל בנתינת המים אף בקמח,[[36]](#footnote-37) וכ"כ החת"ס לעיל י"ח א' בדעת התוס', ונתבאר לעיל שם.

ט"ו שבט פ'

דף מס' 3

**קנ"ה ב'** **- אין גובלין את הקלי,** הפסקי רי"ד כתב דקמח קלי אינו בר גיבול לעשות ממנו ככרות ואין בגיבולו אלא איסור דרבנן, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' ריבב"ן והמאורות, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ג דהא דאין מגבלין קמח קלי הוא מגזירה שמא יבא ללוש קמח שאינו קלי, וכ"כ הההשלמה והמאורות והמכתם בביצה ל"ב ב', וכ"כ השו"ע בסימן שכ"א סי"ד.

אך בד' המג"א בסימן שכ"א סקי"ט מבו' דלדעת התוס' ודעימייהו אף בקמח קלי חייבין על גיבולו, ודמי למורסן דלדעתם חייבין על גיבולו,[[37]](#footnote-38) וכ"כ הפמ"ג שם, והמ"ב שם סקנ"ב.[[38]](#footnote-39)

**מאן י"א א"ר חסדא ריבר"י היא,** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דת"ק דאין גובלין את הקלי הוא רבי דאסר אף בנתינת המים, ואין גובלין דקתני אף נתינת מים בכלל, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, וכ"כ התוס' בשבת ל"ח א' ד"ה ושוין שבוחשין והמ"מ בפכ"א משבת הל"ג, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ועוד מרבוותא שכתבו דמה שאמרו הא בעבה הא ברכה הוא לדעת רבי, - אך בפי' הר"י מלוניל משמע דאף ת"ק ס"ל כריבר"י, אלא דפליגי אם אסרו לגבל קמח קלי אף ע"י שינוי אטו שאר קמח, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל י"ט סק"ג בתחילת דבריו,[[39]](#footnote-40) ועמש"כ בזה בס' שלום יהודה סימן ח' ענף א'.

**והני מילי הוא דמשני,** בפירש"י לפי הגירסא שלפנינו כתב דהא דתליא בפלוגתא דרבי וריבר"י, הוא משום דלרבי דמחייב מנתינת המים ל"מ לי' שינוי, ולריבר"י דעד שיגבל, מהני לי' שינוי שמגבל כלאחר יד, ובפשוטו מכוון דבריו הוא כמש"כ הפסקי רי"ד, דלרבי דאסר בנתינת המים לא שייך שינוי, דבכל מידי דיהיב אורחי' הוא, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והריטב"א.[[40]](#footnote-41)

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דלרבי דמחייב בנתינת המים היינו אף במידי דלאו בר גיבול, וע"כ לא שרינן בזה ע"י שינוי, ורק לדעת ריבר"י דבקמח קלי דלאו בר גיבול ליכא לישה דאורייתא, ואינו אסור אלא אטו שאר קמח, התירו לזה ע"י שינוי, וכ"ה גם למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דדין לישה במידי דלאו בר גיבול תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י.

במש"כ הר"י מלוניל דלא הותר ע"י שינוי אלא משום דאי"ז לישה דאורייתא, כ"כ גם הריטב"א והמאורות והריבב"ן, וכ"נ בפסקי רי"ד, וכ"כ ההשלמה והמכתם בביצה ל"ב ב', - אך לדעת הסוברים דקמח קלי חייבין על גיבולו, בע"כ דהתירו ע"י שינוי אף בלישה דאורייתא, וכמש"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"א סקי"ז, והנשמ"א בכלל י"ט סק"א, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד (ד"ה שמא יבא), ונת' להלן.

האג"ט לש סקכ"ג הק' דמ"ט בנתינת המים ליכא שינוי במה שנותן המים למעט קמח, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן נ"ח סק"א ד"ה ולפ"ז.[[41]](#footnote-42)

הסה"ת בסו"ס רי"ט ובריש סימן ר"כ כתב, דכל הא דלרבי לא שרי ע"י שינוי, הוא רק כשבא ליתן את המים בשבת, אך כל שנתן את המים מער"ש, מותר לגבל בשבת ע"י שינוי,[[42]](#footnote-43) וכ"כ המ"ב בסימן שכ"א סקנ"ב.

אך הנשמת אדם בכלל י"ט סוסק"ג נקט בפשיטות דלדעת רבי אף אם נתן את המים מבעו"י אסור לגבל בשבת אף ע"י שינוי, עיי"ש,[[43]](#footnote-44) וכ"נ בד' הריטב"א שכתב דלרבי דאסר נתינת מים גרידא כ"ש שאסר גיבול אפי' בשינוי,[[44]](#footnote-45) וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד וריטב"א לקמן בסוגיין, וכ"נ בד' תלמיד הרמב"ן לקמן שם,[[45]](#footnote-46) - וכ"נ גם ממש"כ הר"ח והרי"ף דמהא דמתרץ רב חסדא אליבא דריבר"י הלכתא כוותי', ואם גם לרבי מותר לגבל ע"י שינוי כשנתן את המים מבעו"י, שפיר הוצרך רב חסדא לפרש היכי משני, אף אם קי"ל כרבי,[[46]](#footnote-47) ובזה מתפרש מש"כ הסה"ת שם דקי"ל כרבי, ולא חשש למש"כ הר"ח והרי"ף דמהא דמתרץ רב חסדא אליבא דריבר"י ש"מ דהלכתא כוותי', שהרי לדעתו אתיין ד' רב חסדא גם לדעת רבי.[[47]](#footnote-48)

בחי' תלמיד הרמב"ן הק' דכיון דלדעת ריבר"י מותר לגבל בשינוי, היאך מוקמינן להא דתנן דנותנין מורסן לתרנגולים אבל לא גובלין כריבר"י, וכתב די"ל דבמורסן לתרנגולים לא התירו לגבל אף ע"י שינוי, משום דכל גיבול לתרנגולים הוי כי אורחי' דאינם צריכין גיבול שלם, כיון דהתרנגולים עצמן מגבלין אותו ע"י ניקור, ועוד דכיון דאינם צריכין גיבול לא טרחינן בכדי, וכ"כ הרמב"ן במלחמות דגיבול מורסן לתרנגולים לעולם אסור, ול"ד למירוס מורסן לשוורים דהתירו כשאינו מגבל כל צרכו אלא שתי וערב.

אך המאורות לעיל במתניתין כתב דהא דתנן דאבל לא גובלין הוא כדרכו בלא שינוי, וכ"כ בפי' הר"ן לקמן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ד דמותר לגבל את המורסן לתרנגולים ע"י שינוי דשתי וערב, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ד ס"ג.

**היכי משני א"ר חסדא על יד על יד,** בפי' ר"ח כתב דהיינו מעט מעט, וכ"כ הערוך בע' עלגא והרי"ף וש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ג, והטוש"ע בסימן שכ"א סי"ד, - והפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סקי"ב כתב דמעט היינו מה שאוכל באותה סעודה, ומבו' דאף שהוא יותר מכשיעור חשיב כלישת מעט מעט, וכ"כ הנשמ"א בכלל י"ט סק"א, והמ"ב בסימן שכ"א סקנ"ד ובביאוה"ל שם ד"ה שמא יבא.

בטעם ההיתר בגיבול מעט מעט מצינו כמה דרכים, **א** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דאף דמגבל כל צרכו שרי, משום דאין דרך גיבול בכך, שאין דרכו אלא במרובה,[[48]](#footnote-49) והשביתת השבת לש סקל"ה כתב בשם ח"א לפרש בזה, דהוא משום דאין דרך בנ"א כלל ללוש פחות מכשיעור חשוב, דאין אדם טורח ללוש פחות מכשיעור, ואף אם עושה עיסה גדולה אינו לש מעט מעט עד שמצטרף לעיסה גדולה, אלא לש כל העיסה בב"א ואח"כ אם ירצה חותך העיסה לחתיכות קטנות, וע"כ כשלש פחות מכשיעור הו"ל כלאחד יד וחשיב שינוי ומותר.[[49]](#footnote-50)

**ב** הריטב"א כתב דהא דשרי לגבל על יד על יד, היינו שמגבל מעט מעט ואוכל לשעתו,[[50]](#footnote-51) והשביתת השבת לש סקל"ה כתב לפרש דהוא ע"ד הא דס"ל לרב חסדא לעיל ע"ד א' דמותר לברור פחות מכשיעור, והריטב"א לעיל שם פירש בטעמו, דהוא משום דכל פחות מכשיעור אין עליו שם ברירה כלל אלא כמכשיר ומתקן אכילתו.[[51]](#footnote-52)

**ג** העולת שבת בסימן שכ"א סקכ"ג כתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דאסור לגבל קמח קלי הוא מגזירה שמא יבא ללוש קמח שאינו קלי, הרי דזהו דמהני דמשנה ולש מעט מעט ולא הכל ביחד, דע"י שינוי זה יזכור ולא יבא ללוש קמח שאינו קלי, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל י"ט סק"א.

הנשמ"א בכלל י"ט סק"א כתב דלדעת הסוברים דאף במידי דלאו בר גיבול חייבין על גיבולו מדאוריתא, בע"כ דהא דשרי הכא על יד על יד, אי"ז מעט מעט, דדמי לשאר מלאכות דאף אם עושה פחות מכשיעור ה"ז אסור מדאורייתא, וכמו שאמרו לעיל ע"ד א', אלא היינו כלאחד יד, וכמו שפירש"י בד"ה ריבר"י.

אך הביאוה"ל שם סי"ד ד"ה שמא יבא כתב דגם לדעת רש"י מתפרש מה שאמרו על יד על יד דהוא מעט מעט, וכמו שפירש"י גופי' בביצה י"ב ב', ומש"כ הכא דהוא כלאחר יד, היינו משום דע"י שינוי דמעט מעט חשיב כלאח"י, - ועיי"ש שכתב דמה שהתירו בזה מעט מעט, הוא משום דע"י מה שמיבשין הקליות בתנור ועושין אותן שיהיו ראוין לאכילה, חשיב כמו דבר שנאפה ונתבשל, וע"כ אף דע"י נתינת מים שנותנין בתוכו אח"כ הוא מתגבל, אי"ז חשוב כמלאכת לישה, אלא כתיקון אוכל בעלמא דדרך אכילתו בכך ואי"ז מלאכה דאורייתא, והוי כרוטב שנותנין בתבשיל, וע"כ התירו מעט מעט דחשיב קצת שינוי,[[52]](#footnote-53) ועיי"ש שנסתפק דלא הותר מעט מעט אלא בעת האכילה, ומשום דדרך אכילה בכך.

והתו"ש שם סקכ"ח נקט דהשינוי דמעט מעט מהני להתיר אף בגיבול האסור מדאורייתא, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקי"ז, וזה מתפרש כמש"נ לעיל מד' תלמיד הרמב"ן ומד' הריטב"א, וכמש"כ השביתת השבת לש סקל"ה, - ועמש"כ בזה האג"ט לש סקכ"ג, והחזו"א בסימן נ"ח סק"א ד"ה ולפ"ז וסק"ז ד"ה בבה"ל שם.

ט"ז שבט פ'

דף מס' 4

**קנ"ו א'** **- ושוין שבוחשין את השתית וכו' והאמרת אין גובלין,** בפירש"י כתב דבוחשין היינו שבוחשין בתרווד והוא גיבול, וזהו דפרכינן דלת"ק הרי אין גובלין, ומשני דבעבה אין גובלין וברכה גובלין, - אך הפסקי רי"ד פירש דבוחשין היינו דמערבין קמח הקלי עם שמן ומים ומלח בתרווד, והא דשרי הוא משום דאי"ז גיבול, וע"ז פרכינן מהא דתניא דאין בוחשין את השתית,[[53]](#footnote-54) ומשני דבעבה אין בוחשין משום דה"ז נראה כמו לישה ואסור מדרבנן משום גזירה, ואם היא רכה נראה כמו משקה ול"ד ללישה, וכ"כ הריטב"א.

**הא בעבה הא ברכה,** התרוה"ד בסימן נ"ג כתב דהא דשרי ברכה הוא משום דבלילה רכה לא חשיבא לישה וגיבול,[[54]](#footnote-55) וכ"כ החזו"א בסימן נ"ח סק"ב ד"ה ונראה וסק"ו ד"ה ואין עושין דבלילה רכה ל"ה לישה מה"ת.

אך לדעת רוב קמאי דס"ל דבקמח קלי ובשתית לי"ב משום לישה מה"ת ואי"ז אסור אלא מגזירה שמא יבא לגבל קמח שאינו קלי, י"ל דמה"ט הוא דשרי ברכה דל"ד לגיבול דקמח, וכאשר כן נראה בל' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א, ואין ללמוד מזה דבלילה רכה לא חשיב כלישה,[[55]](#footnote-56) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם דהתירא דבלילה רכה הוא רק בשתית ולא בקמח קלי, ונת' להלן, וצ"ע.[[56]](#footnote-57)

למש"כ תלמיד הרמב"ן ודעימי' דת"ק דאין גובלין הוא רבי, מבו' דאף לרבי דנתינת המים חשיבא כלישה, איכא להתירא דבלילה רכה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ועוד מרבוותא, אך למשמעות ד' הר"י מלוניל דת"ק דאין גובלין ס"ל נמי כריבר"י, לא מצינו דהתירא דבלילה רכה הוא אף לדעת רבי,[[57]](#footnote-58) - והחזו"א בסימן נ"ח סק"ח ד"ה הא דמותר כתב דהא דשרינן בזה לדעת רבי אע"ג דקודם שהוסיף מים רבים הו"ל עבה, הוא משום דכ"ז שלא פסק קילוח המים לא חשיבא מלאכה, וכתב דלפ"ז צריך ליתן בב"א מים הרבה עד שעושהו רכה, אבל אם פוסק הקילוח בעודו עבה אף שדעתו להוסיף אסור, אך לריבר"י שרי בכל ענין, שהרי גם בעבה מותר ליתן מים בקמח ולשנות בגיבול, וע"כ שפיר גם בכה"ג דמוסיף מים עד שעושהו רך ועי"ז א"צ לשנות בגיבול.

בפי' הר"י מלוניל כתב דבלילה רכה היינו כשהיא רכה הרבה דל"ד לשאר לישה, וכ"כ המאורות והשיטה להר"נ, - והשביתת השבת לש סקל"ו נתחבט בזה מהו דהוי בכלל בלילה עבה ומהו דחשיב כבלילה רכה, ועיי"ש מש"כ בזה.

החזו"א בסימן נ"ח סק"ט כתב דבלילה רכה היינו דנשפך ונרוק, אבל אכתי הן גוש ולא נוזל,[[58]](#footnote-59) אבל אם המים מרובין והן רק כמים עכורין אינו כלל בשם לש,[[59]](#footnote-60) וכתב לפ"ז דמיני האבקים שנמסים במים מותר לערבן במים בשבת ואין בזה משום לישה.

בד' הר"ח ותלמיד הרמב"ן וש"ר מבו' דשתית וקמח קלי הוא חד מילתא והותרו בבלילה רכה ע"י שמשנה בנתינה שנותן את הקמח ואח"כ נותן את המשקה, - אך הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ג פירש דשתית הוא תבואה שלא הביאה שליש שקלו אותה ואח"כ טחנו אותה טחינה גסה שהרי היא כחול, ובזה הוא שהותר בלילה רכה ע"י שינוי בנתינה,[[60]](#footnote-61) אך בקמח קלי לא הותר אף בבלילה רכה אלא כשמגבל מעט מעט.[[61]](#footnote-62)

**וה"מ הוא דמשני,** הפסקי רי"ד כתב דהא דבעי שינוי הוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, והיינו דמדינא כיון שהיא רכה ל"ד כלל ללישה וליכא למיגזר, וכל הא דצריך לשנות הוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, וכ"כ הריטב"א, וכתב דמה"ט דעת הפוסקים דאף לריבר"י בעינן שינוי.[[62]](#footnote-63)

**בשבת נותן את החומץ ואח"כ נותן את השתית,** התרוה"ד בסו"ס נ"ג כתב דבבלילה עבה דהוי לישה גמורה, ליכא נפ"מ אם נותן המשקה תחילה או אחריו, ולמאן דמחייב בנתינת המים ה"ה חייב בכל גוונא, וכל הא דשרינן מכח הא דמשנה בסדר הנתינה, הוא בבלילה רכה, וזה מתפרש היטב למש"כ הפסקי רי"ד והריטב"א דהא דבעינן שינוי הוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, וע"כ ל"ב שינוי גמור, אלא שלא יהא כדרך חול.

הרי"ף הביא להך דינא דבוחשין את השתית ברכה אבל לא בעבה, וההשלמה נחלק ע"ז דלפ"מ דקי"ל כריבר"י אף בעבה מותר ע"י שינוי,[[63]](#footnote-64) וכ"כ הב"י בסימן שכ"א סי"ד בדעת המ"מ בפכ"א משבת הל"ג,[[64]](#footnote-65) - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף לדעת ריבר"י לא הותר בבלילה עבה אלא ע"י שינוי בגיבול דמגבל מעט מעט או דמגבל שתי וערב, ובבלילה רכה שרי אף בלא שינוי בגיבול, ע"י שמשנה בנתינת המים, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והרשב"א והריטב"א.

ומד' הרי"ף ודעימי' מבו' דאף דלדעת ריבר"י הוי עיקר האיסור בגיבול, מ"מ בבלילה רכה סגי במה שעושה שינוי בנתינת המים,[[65]](#footnote-66) וכמש"כ הרמב"ן ודעימי' דאיירי כשאינו משנה בגיבול, והוא מוכח כן, דאם הי' משנה בגיבול, ל"ה בעי שינוי בנתינת המים,[[66]](#footnote-67) - אך התרוה"ד בסו"ס נ"ג כתב דלדעת ריבר"י דנתינת מים לא חשיב גיבול, הרי דאף בבלילה רכה ל"מ הא דעביד שינוי בנתינת המאכל בתחילה, דאכתי לא עביד מלאכה עד שיגבל ובעינן שינוי בגיבול, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן שכ"א סוסט"ז, וצ"ע.[[67]](#footnote-68)

**היכי משני וכו' שתי וערב,** בפירש"י כתב דפעם אחת מוליך המקל שתי ופעם אחת ערב, וכ"כ הסה"ת בסימן ר"כ, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והריא"ז בפירקין, והטור בסימן שכ"ד, - והב"י שם כתב דבד' הרי"ף והרמב"ם נראה דמוליך התרווד שתי וערב כמה פעמים ואינו חושש כיון שאינו ממרס בידו ולא מסבב אותו, וכ"כ הב"ח שם, והביאום הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ומעביר בו, והחזו"א בסימן נ"ח סק"ו ד"ה שתי וערב.[[68]](#footnote-69)

בל' הרמב"ן במלחמות מבו' דהא דהוי זה שינוי, הוא משום דאינו מגבל כל צרכו, וכ"נ בד' תלמיד הרמב"ן, ועפי"ז כתב לעיל בסוגיין דבגיבול מורסן לתרנגולים לא שרי עי"ז, משום דכל גיבול לתרנגולין הוי כי אורחי', שאין צריכין גיבול שלם.

לדעת הרמב"ם ודעימי' דאין חייבין על גיבול דמורסן, הרי דמה"ט הוא שהתירו לגבל מורסן ע"י שינוי דשתי וערב, אך אם הי' בזה לישה מה"ת, ל"ה מתירין בזה ע"י שינוי, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דחייבין על גיבול דמורסן, מבו' דשינוי דשתי וערב מהני להתיר אף ללישה דאורייתא.

הריטב"א כתב דה"נ שרי לגבל ע"י שינוי דמעט מעט, כמו שאמרו לעיל בגיבול דקלי, אלא דהכא איירי כשרוצה לגבל הרבה ביחד, ובכה"ג צריך לשנות ולגבל שתי וערב, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ד סק"א.

אך הרמב"ן במלחמות כתב דהכא לא שרי ע"י שינוי דמעט מעט, דרק בשתית לאדם שרי ע"י שינוי אף שמגבל כל צרכו, אך במורסן לשוורים לא שרי אלא ע"י שינוי דשתי וערב דלא מגבל כל צרכו, - ובחי' תלמיד הרמב"ן הוסיף לפרש דהא דשאני שתית לאדם ממורסן לשוורים, הוא או משום דעדיף לן למיטרח במאכל אדם יותר ממאכל בהמה, או משום דשתית אינו נאכל בלא גיבול כל צרכו ומורסן לשוורים נאכל בלא גיבול כל צרכו,[[69]](#footnote-70) - וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ד סק"ו ובביאוה"ל שם ד"ה מורסן.

**מהו לגבל,** הבעה"מ פירש דהיינו לגבל ע"י שינוי, והא דה"ז אסור, הוא משום דס"ל כרבי, ותמה עפי"ז ע"ד הרי"ף שהביא לזה, אף דקי"ל כריבר"י, וכן צידד תלמיד הרמב"ן, וכ"כ הפסקי רי"ד, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דהיינו לגבל כל צרכו, וע"כ ה"ז אסור, דלא הותר גיבול מורסן לשוורים כשמגבל כל צרכו, אף ע"י שינוי דמעט מעט.

**מהו לפרק א"ל מותר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו לתת מתוך כלי שלפני בהמה זו ולתת לפני חברתה, וכ"כ הערוך בע' פרק ב' בפי' קמא, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות, ועד"ז כתב בפי' רבינו פרחי' דהוא לחלקו לכלים אחרים כדי ליתנו לפני כל מין ומין לבדו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ד. - **ב** הערוך שם כתב לפרש עוד דהיינו לפרק טעינה בשבת, א"נ להתיר פקיעים. - **ג** התוס' כתבו דהיינו להריק המים וגם המורסן מכלי אל כלי שתגבל היטב, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות ותלמיד הרמב"ן, והריטב"א כתב דלפ"ז הא דשרי הוא כריבר"י, אך תלמיד הרמב"ן כתב דהוא כרבי.[[70]](#footnote-71) - **ד** הפסקי רי"ד והריטב"א כתבו דהיינו במורסן מגובל מאתמול ובא לפרקו לכלי אחר לתת לפני הבהמה כדי שתגבל יותר, והא דא"ל דמותר, ולא אמרינן דכשהוא מפרקו ומערה אותו לכלי אחר הוא מתגבל יותר, הוא משום דכולי האי לא אסר רבי.[[71]](#footnote-72)

**תלתא קמי תרי אסור וכו' אפי' כור אפי' כורים,** בפירש"י כתב דהיינו דלרב מנשיא אסור ליתן לפני ב' בהמות ג' מדות, דכיון דבחול לא יהיב להו כי האי הו"ל טירחא דלא צריך, ולעולא מותר ליתן אפי' כור וכורים, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דקאי על הא דשרי לפרק דהיינו לגבל ע"י ניעור מכלי לכלי דלרב משרשיא לא הותר לפרק כדי ליתן ג' מדות לפני ב' בהמות, ולעולא הותר לפרק אף כור וכורים, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ד.[[72]](#footnote-73)

י"ז שבט פ'

דף מס' 5

**לישה בחרדל**

**ק"מ א'** **- חרדל שלשו מער"ש וכו' לית הלכתא וכו' למחר ממחו בין ביד ובין בכלי,** נחלקו הראשונים היאך איירי הכא, ומ"ט הותר למחותו ביד או בכלי ולי"ב משום לישה, **א** הסה"ת בסימן ר"כ כתב בשם ר"י דאיירי הכא כשנתן מים מער"ש, ובכה"ג הותר לערבו ולהמחותו אפי' בכלי, והוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב דמאן דשחק תומא וכו' כד יהב משקין חייב משום לש, וא"כ ה"נ בחרדל יש לאסור ליתן המשקין בשבת, ולא ניח"ל לחלק בין שום לחרדל, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והריטב"א בסוגיין.[[73]](#footnote-74)

והתרוה"ד בסימן נ"ג כתב בטעמא דהסה"ת דתליא אם נתן המשקין מער"ש, דאזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל כרבי דנתינת מים זהו גיבולו, וע"כ כל שנתן המשקין מער"ש כבר מגובל הוא בחול, וליכא קפידא במה שמערב בשבת, אך אם נותן מים בשבת חייב על נתינת המשקה, ול"מ אף מגבלו בדרך שינוי,[[74]](#footnote-75) אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א דס"ל לקמן קנ"ה ב' דקי"ל כריבר"י דאינו חייב עד שיגבל,[[75]](#footnote-76) ושמא י"ל דס"ל דחרדל אינו מחוסר גיבול, ולכו"ע נתינת המים זהו גיבולו.

**ב** בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בשם רבו דאיירי כשלשו מער"ש במשקין, ולמד לזה מלישנא דחרדל שלשו, אך בלא"ה אסור לערבו ביין או בתבשיל, משום דדמיא ללישה גמורה, וכ"כ בפי' ריבב"ן דאיירי כשלשו מער"ש ביין או בחומץ, וע"כ אף אם נבלע בו החומץ מותר להוסיף עליו חומץ ולערבו, כיון דאתמול לשו, ומשמע דאיירי כשנילוש לישה גמורה מער"ש, וע"כ לי"ב משום לישה כשמוסיף עליו חומץ ומערבו, - וכן צידד הביאוה"ל בסימן שכ"א סט"ו בדעת הרמב"ם, וכתב לפ"ז דהא דמותר להמחותו בשבת, הוא משום דאינו עושה בזה מעשה לישה כלל, דהא כבר נילוש, ואין מיפה בהמיחוי להלישה, אלא ע"י המיחוי עושה את החרדל רכה מאד שיהא ראוי לשתי', ואין ד"ז מיקרי לישה, וכתב דל"ד להא דאסרינן בבלילה רכה, דהתם מערב קמח במים ודמי ללישה, אך הכא אינו מערב את חלקי חרדל ע"י המים, אלא אדרבה הוא מפריד ע"י המים את החלקים שנדבקו ע"י הלישה.

**ג** הסה"ת בתחילת דבריו כתב דאיירי הכא כשלא נתן משקין מער"ש, ואפ"ה מותר ליתן משקין בשבת ולערב, וחזר בו מכח ד' הירושלמי, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכתב דהירושלמי פליג על התלמוד שלנו, וקי"ל כתלמוד שלנו דאף דלא נתן לתוכו משקין מער"ש מותר ליתן לתוכו משקין בשבת ולערב,[[76]](#footnote-77) וכ"כ הטור בסימן שכ"א בדעת הרא"ש, והב"י שם כתב כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"כ התרוה"ד בסימן נ"ג בדעת הרי"ף והרא"ש.

ובטעם ההיתר בזה כתב הסה"ת שם, דהוא משום דל"ד למורסן דאסור ליתן לתוכו משקין בשבת, דדמי ללישה טפי, והריטב"א בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו משום דשאני מורסן דתחילתו יבש, וצ"ב.

והלבוש בסימן שכ"א סט"ו כתב לפרש בזה, דאף דיש בחרדל משום לישה, מ"מ כיון שכבר נילוש מער"ש מותר לערבו בשבת,[[77]](#footnote-78) וכ"כ התו"ש שם סקל"א, ומבו' דאף דאיירי כשלא נתן לתוכו משקין, כמש"כ שם סט"ז, מ"מ כל שנילוש בלחות שבגופו חשיב כנילוש ולי"ב משום לישה.

**ד** התרוה"ד שם כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דהא דמותר ליתן משקין בשבת ולערב, הוא כשמערב בדרך שינוי כגון באצבעו או בכלי עצמו לנערו, ואזלי לטעמייהו דס"ל דקי"ל כריבר"י דנתינת המים לא זהו גיבולו, וע"כ סגי במה שמשנה בגיבול,[[78]](#footnote-79) והביא כן מד' האו"ז בסימן ס"א דשום או חרוסת שכתשן מער"ש ולא נתן לתוכן יין, נותן בהן בשבת יין וחומץ ומערב באצבעו,[[79]](#footnote-80) אך הב"י בסימן שכ"א סט"ו כתב דאי"ז במשמעות ד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש אלא שרי לערב אף בכף.[[80]](#footnote-81)

**ה** בתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס ע"ה כתב דלעולם איכא בלישת החרדל משום לישה, כמו שאמרו בירושלמי בשום, והא דהתירו הכא להמחותו ביד או בכלי, הוא כשעושה כן לאכול לאלתר, והוכיח מזה כמש"כ שם באיסור טוחן, דאף דפרים סילקא חייב משום טוחן, מ"מ כל שעושה כן כדי לאכלו לאלתר שרי.[[81]](#footnote-82)

**ו** הפי' קדמון בפ"ח משבת הי"ד כתב דהא דמותר לערב את החרדל ואין אומרין שהוא נראה כלש, הוא משום שאינו עבה שיהא בו ענין לישה.[[82]](#footnote-83)

**ז** האג"ט לש סק"ל אות ג' כתב בדעת היראים ודעימי' דס"ל דבמינים אלו דחרדל ושחליים ושום ליכא משום לישה כלל, וכ"כ השביתת השבת בפתיחה סוסקט"ז,[[83]](#footnote-84) וכ"כ החזו"א בסימן נ"ח סק"ד דמינים אלו אינם מתחברים ע"י המים, וע"כ לי"ב משום לישה מדאורייתא, ועיי"ש שנסתפק דשמא ע"י טריפה בכח הוי לישה דאורייתא.

והך מילתא דבמינים אלו ליכא לישה דאורייתא, כ"נ בד' הפי' קדמון, דמשמעות דבריו דאף אם הי' זה בלילה עבה, ל"ה אסור אלא מדרבנן משום דנראה כלש, (וע"ז מהני הא דהוא בלילה רכה ואינו נראה כלש),[[84]](#footnote-85) - וכ"נ ממש"כ התרוה"ד בדעת הרי"ף ודעימי' דהותר ליתן לתוכו משקין בשבת ולערב בדרך שינוי, ובע"כ דאין בו משום לישה דאורייתא, דאם הי' בו לישה דאורייתא, היתה נתינת המים בפנ"ע אסורה מדרבנן, ול"ה מהני מה שעושה שינוי בגיבול.[[85]](#footnote-86)

**לישה בלחות עצמו**

בעיקר משה"ק הסה"ת ודעימי' ממה שאמרו בירושלמי בדין שום דהנותן לתוכו משקין חייב משום לש, צ"ב דהרי הא דהתירו הכא בחרדל הוא כשלשו מער"ש, וכיון דכבר נילוש מער"ש אין בו משום לישה, - והאג"ט לש סק"ל אות ג' כתב בדעת היראים דהוא משום דס"ל דכל שלא נילוש במשקין אלא בלחות עצמו, לא חשיב כלישה, וע"כ יש לאסור ללושו במשקין,[[86]](#footnote-87) וכ"כ התהל"ד בסימן שכ"א סקכ"א בדעת הסה"ת, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז שם סקי"ג, - ובדעת האו"ז כתב האג"ט שם אות ו' דס"ל דהא דחרדל שלשו, לאו לישה גמורה ליעשות גוש אחד, אלא עושהו גוש אחד שיחזיק חריפותו ואי"ז פעולת לישה הנאמר במלאכת שבת.

אך למש"כ הלבוש ודעימי' בדעת הרי"ף והרמב"ם מבו' דלישה בלחות עצמו חשיבא כלישה, ומה"ט הוא דמותר ליתן לתוך החרדל משקין בשבת ולערב, משום דכבר נילוש מער"ש בלחות עצמו, - וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן רצ"ט דלישה בלחות עצמו חשיבא כלישה, עיי"ש.

התהל"ד שם כתב דאף לדעת הסה"ת דלישה בלחות עצמו לא חשיבא כלישה להוציא מכלל איסור לישה אח"כ, מ"מ אסור ללוש פרי בשבת בלחות עצמו, ועיי"ש שהביא כן מד' הב"ח בסימן רנ"א סי"ב, ועיי"ש בסקכ"ט במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה השביתת השבת בפתיחה אות ח', - והחזו"א בסימן נ"ח סק"ח סוד"ה ויש לעי' צידד דאין צורת לישה אלא בנותן משקה לדבר היבש, אבל המרסק פרי אף שמתדבק במימיו אין ע"ז שם לש, ושם סוסק"ט צידד לפ"ז דפרי המתדבק ע"י ריסוקו כמו בננות וכיו"ב אסור ליתן לתוך המרוסק משקה אף אם ריסקו מער"ש, ולא חשיב כנתן לתוכו משקה מער"ש דמותר להוסיף בשבת, כיון דלא חשיב כלישה ע"י משקה של הפרי עצמו.

\***אימי' דאביי עבדא לי' ולא אכל,** בד' הרמב"ן במלחמות לעיל ל"ח א' מבו' דהא דלא אכל הוא משום איסור מעשה שבת, והוכיח מזה דקי"ל כר' יהודה דמעשה שבת בשוגג אסור, והגר"א בסימן שי"ח ס"א הק' ע"ז דהרי בדרבנן לא קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד ור"מ קניס, וא"כ אדרבה אתיא כר"מ, והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"ד ד"ה אמנם כתב דהא דמתיר ר' יהודה בשוגג בדרבנן, הוא בדרבנן שיש לו שם בפנ"ע, אך שבותי המלאכות דינם כמלאכות עצמן ואסר בהו ר' יהודה בשוגג.

**ולא יטרוף אלא יערב,**[[87]](#footnote-88)בפירש"י כתב דהיינו שלא יטרוף בכף דרך טריפה שמכה בכח, והב"י בסימן שכ"א סט"ו כתב דמשמעות ד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש דכל שאינו טורף בכח שרי אף כשמערב בכף, וכ"כ הב"ח שם, וכתב דזהו שאמרו דממחהו בין ביד ובין בכלי, וכ"כ הב"י שם, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דלא יטרוף בכף של עץ, אלא מערב בין ביד בין בכלי שהשחלים או החרדל מונחין בו, ומבו' דלא הותר לטרוף בכף, אלא לערב ע"י הכלי עצמו.[[88]](#footnote-89)

\*הטור בסימן שכ"א כתב דלא יטרוף לערבבו בכח אלא מערבו מעט מעט, והב"ח שם צידד דס"ל דמה שאמרו דלא יטרוף אלא יערב תרתי אתא לאשמועינן, חדא, שלא יטרוף בכח, ועוד, שיערב מעט מעט, - אך השעה"צ שם סקע"ד כתב דבד' הב"י משמע דהעיקר הוא שלא יטרוף בכח, וגם בגמ' לא נזכר כלל דהעירוב הוא דוקא מעט, ומש"כ הטוש"ע דמערבו מעט מעט היינו דמערבו בנחת.

\*בד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד ופכ"ב הי"ב נראה להדיא, דמה שאמרו דלא יטרוף אלא מערב, לא קאי על מיחוי החרדל, דזה שרי בין ביד ובין בכלי ולי"ב תנאי נוסף, כמו שסתם הרמב"ם בזה בפ"ח, אלא קאי על עירובו בדבש, וכ"ה להדיא בד' הסה"ת בסימן ר"כ, עיי"ש.[[89]](#footnote-90)

בטעם הא דאסרו לטרוף, כתב בפי' רבינו פרחי' דהוא כדי לשנות שלא לעשות כדרך שהוא עושה בחול, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ, וכ"ה בפירש"י שעל הרי"ף, ומשמע דאין האיסור בזה משום לתא דלישה, אלא משום עובדין דחול.[[90]](#footnote-91)

**שחליים ששחקן מער"ש למחר נותן לתוכן שמן וחומץ,** הפסקי רי"ד כתב דבשחליים התירו ליתן לתוכן שמן או חומץ כששחקן מער"ש אף כשלא נילושו מער"ש, ול"ד לחרדל דלא סגי לי' בריסוק אלא בעינן שילושנו מער"ש, שלישתו היא חשובה, וע"כ אסור ליתן בחרדל המרוסק מים או חומץ בשבת, והביאו השבה"ל בסימן פ"ט,[[91]](#footnote-92) והריא"ז ה"ג דין ב' הוסיף לפרש דהיינו דשום ושחליים א"צ לישה כמו החרדל, וע"כ כל שהיו מרוסקין מער"ש מותר ליתן בהן משקין בשבת.

אך הריא"ז שם נחלק ע"ז וכתב דגם השום והשחליים צריך לתת בהן משקין מערב שבת, ולא התירו ליתן בהן בשבת אלא דבש בחרדל וגריסין בשום,[[92]](#footnote-93) אבל כולן הן מעורבין במשקין מער"ש, וכ"ה משמעות פירש"י שכתב דהיו שוחקין אותן במים,[[93]](#footnote-94) וכ"ה לדעת הסה"ת ודעימי' שלמדו ממה שאמרו בירושלמי דהנותן משקין לשום חייב משום לש, דבחרדל לא התירו אלא כשנתן משקין מער"ש, ולדעתם ה"נ בשום ושחליים לא התירו אלא כשנתן משקין מער"ש.

**ביצה ל"ב ב'** **- אמר רבינא וקיטמא שרי,** בפירש"י כתב דמותר לגבלו ולטוח בו דלאו בר גיבול הוא, וכ"כ הר"ח והרי"ף, ובפשוטו מכוון דבריהם דבאפר דאינו דבר המתגבל לי"ב משום לישה, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאירי בסוגיין והמאירי בשבת י"ח א' והמ"מ בפ"ח משבת הט"ז בדעת הרי"ף, וזה כדעת הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז.

אך התורי"ד בשבת קנ"ה ב' ובפסקיו שם י"ח א' פירש בד' רש"י דהא דלאו בר גיבול היינו דאין דרך לגבלו, וע"כ אין חייבין על גיבולו, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ד, וכ"כ הריטב"א שם, ועיי"ש שנחלק ע"ד רש"י, דל"ד למורסן דאין דרכו בשום גיבול, ואילו אפר דרכו בגיבול לפעמים לטוח בו תנורים וקדרות ע"ג כירה.

התוס' הק' על פירש"י ממה שאמרו בשבת י"ח א' דאפי' בנתינת מים על האפר חייב משום מגבל,[[94]](#footnote-95) והשטמ"ק כתב בשם ר"ת שהק' מסוגיית הגמ' בשבת שם דאפר בר גיבול הוא, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והמאירי והר"ן.[[95]](#footnote-96)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** ההשלמה והמכתם כתבו, דאף דבסוגיית הגמ' בשבת שם מבו' דיש באפר משום לישה, מ"מ בסוגיית הגמ' שם קנ"ה ב' בדין קמח קלי מבו' דלי"ב משום לישה דאורייתא, משום דאינו מתגבל, וה"נ באפר ליכא משום לישה, והמאורות כתב לפ"ז דלא הותר לגבל את האפר אלא בשינוי, דדמי ללישת קמח קלי שלא הותרה אלא בשינוי.

**ב** בד' המ"מ בפ"ח משבת הט"ז מבו', דאף דלדעת רבי דחייבין בנתינת המים יש באפר משום לישה, מ"מ לדעת ריבר"י דאינו חייב עד שיגבל, אין באפר משום לישה, כיון דלאו בר גיבול הוא, ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

**ג** התורי"ד בשבת קנ"ה ב' ובפסקיו שם י"ח ב' כתב דהא דמחייבינן באפר משום לישה, הוא כשלא גיבלו לבנין, אלא הי' צריך לשרותו במים כדי שיתן טעם במים, לעשיית בורית, ובכה"ג דמי לשריית דיו וסממנין דחייב חטאת, אך כל שמגבלו לבנין, כיון דאין דרך לגבלו, לי"ב משום לישה.

הר"ן כתב לפרש לד' הרי"ף, דמש"כ דקיטמא לאו בר גיבול הוא, היינו דאינו בר גיבול לבנין, וע"כ לא מיחזי כמגבל לבנין, וכל הא דאסרו לגבל את הטיט אף דהוא לצורך אוכל נפש הוא משום דמיחזי כמגבל לבנין, ועד"ז כתב הרא"ה.

הרא"ש בסימן ט' כתב לפרש להא דשרינן בקיטמא, דאליבא דרבי אפשר לפרש דמיירי שנתן בו מים מערב יו"ט ונתינתו זהו גיבולו וכבר נתגבל מערב יו"ט, וצ"ב דא"כ מ"ט לא שרי בכה"ג אלא בקיטמא ולא בטיט, הרי אף בטיט יש להתיר כשנתן בו מים מערב יו"ט שכבר נתגבל מערב יו"ט, - ובד' הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד ד"ה אין מגבלין ותק"ז ס"ז ד"ה אבל לגבל וד"ה ומותר לגבל מבו' שפירש בזה, דאף לדעת רבי דמחייב בנתינת מים, מ"מ הוא חייב אף על הגיבול, וע"כ בטיט אסור לגבלו ביו"ט אף אם נתן בו מים מערב יו"ט, ורק בקיטמא שאינו בר גיבול, מותר לגבלו כשנתן עליו מים מערב יו"ט, משום דגם כשמגבלו אין בזה לישה גמורה, והעירוב שמערב עכשיו את האפר במים, הרי לדעת רבי חשיב כמעורב מתחילת נתינת המים.[[96]](#footnote-97)

אך הב"ח גריס בד' הרא"ש דאליבא דריבר"י אפשר לפרש וכו', וכן גירסת היש"ש בסימן י"ד, וכ"ה מוכח מד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן תק"ז שהביא לד' הרא"ש אלו לדינא,[[97]](#footnote-98) - וצ"ל דהא דשרי לריבר"י כשנתן מים מערב יו"ט, הוא משום דבמידי דלאו בר גיבול מודה ריבר"י דנתינת המים זהו גיבולו, וכדעת אביי בשבת י"ח א', וכ"כ האו"ז בסימן שס"א, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן תשע"ט, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם בסוגיין,[[98]](#footnote-99) וי"ל עוד למש"כ האג"ט דגם לדעת ריבר"י לא נאסר גיבול לחודי' כשנתן המים מער"ש.[[99]](#footnote-100)

בעיקר הך דינא דקיטמא שרי מצינו עוד כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' כתבו דהיינו בלא גיבול, והרשב"א בשבת י"ח א' כתב בשם ר"ת דקמ"ל דלא גזרינן דלמא אתי למיגבל, ולכאו' בזה מתישב משה"ק הרשב"א בסוגיין על פי' זה. - **ב** הרשב"א כתב דאף דיש באפר משום לישה, מ"מ מותר לגבלו ביד, משום דא"א מערב יו"ט דמיד מתייבש, וע"כ ה"ז מותר לצורך אוכל נפש, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ו. - **ג** הרא"ש בסימן ט' כתב בשם ר"ת דקאי על מתניתין דקתני אבל מכבשין, דמשכיבין את האפר, וקמ"ל רבא דמותר ואפי' אפשר מבעו"י, וקאי על מה שאמרו בשריקת התנור בטיט דלא הותר אלא בדציירי' מאתמול, וע"ז קאמר דהשכבת האפר מותרת אע"פ שהי' יכול לעשות מאתמול. - **ד** הרא"ש כתב לפרש עוד בשם ר"ת, דאיירי להניח קיטמא על כיסוי התנור להחזיק החום, וקמ"ל דדוקא קיטמא שרי אבל עפר אסור שמא ימרח.

1. והנה בפשוטו מבו' בסוגיית הגמ' לקמן קנ"ו א' דבלילה רכה ל"ה לישה מה"ת, אך עמש"נ לקמן שם לדון בזה, וצ"ל כמש"כ השביתת השבת בפתיחה סקי"ט דהא רק היכא דהלישה היא לצורך אכילה, אין דרך לישה אלא בבלילה עבה, ובלילה רכה הוי שינוי ופטור, אך בדיו וסממנים הוי עיקר דרך הלישה בבלילה רכה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך מד' הרמב"ם דבמידי דלאו בר גיבול אין חייבין לדעת ריבר"י אף אם גיבל, ואפ"ה לדעת רבי חייבין בנתינת המים, ונתבאר להלן, מוכח שלא כדרך זו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך במהדו"ק כתב המ"ב דנתינת המים לתוך הקמח הוא בכלל לישה כדאיתא בשבת י"ח, ולא תלה לה בפלוגתא דרבי וריבר"י, - ושמא מכוון דבריו הוא להא דאמרינן הכא דגם לריבר"י חייבין על נתינת המים בדבר דלאו בר גיבול, והרי דכל הא דפטר בנתינת המים הוא דין מסוים לענין שבת, דאין חייבין אלא על גמר הלישה, אך לענין מצה בעינן אף לריבר"י שתהא נתינת המים ע"י גדול. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך מהא דשריית דיו הויא בכלל מלאכת לישה, נראה לכאו' דאין עיקר המלאכה במה שעושה הקמח גוש אחד, אלא במה שהוא מתערב עם המים ונעשה עי"ז דבר חדש, דבדיו הרי כבר הי' מעיקרא גוש אחד, אלא שהוא נימוח ומתערב עם המים, - ואמנם למש"כ המ"מ בפ"ט משבת הי"ד בדעת הרמב"ם דהחיוב בשריית דיו אינו משום לישה אלא משום צובע, ונת' בדף מס' 2, י"ל דמלאכת לישה היא רק במה שעושה הקמח גוש אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שהוכיח כן לדעת הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז דמלאכת לישה היא רק במידי דבר גיבול, ולפ"ז ליכא לישה כלל בשריית הדיו במים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולדעת ר"ה גאון שהובא בפי' קדמון פ"ז משבת ה"א דמלאכות הפת היו במשכן בקרבן תמיד ובחביתי כה"ג ובמילואים, ניחא דהיתה בהן לישה גמורה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והמ"ב בסימן שכ"ד סקי"א כתב דנהגו להחמיר בזה, וכתב בשם החיי אדם דבשעת הדחק יש להקל ע"י גוי, והביאוה"ל בסימן שכ"א סט"ז ד"ה אבל כתב בשם הא"ר דבדיעבד אין לאסור כיון דהרבה פוסקים מקילין כדעה הראשונה דקי"ל כריבר"י, והשעה"צ שם סקפ"ד כתב בשם הט"ז והא"ר דבדבר דא"א לעשות מער"ש סמכינן אדעה קמייתא דלא אמרינן דנתינת המשקה זו גיבולו, אך כתב במ"ב שם סקס"ח דגם בכה"ג טוב לעשות שינוי גם בנתינת המים, - והחזו"א בסימן נ"ח ריש סק"ו כתב דבמקום הפסד וצעב"ח יש לסמוך ע"ד רוב הפוסקים דקי"ל כריבר"י, אך אם אפשר ע"י גוי או אפשר לעשות רכה, נוהגין להחמיר כדעת המחמירין, ועיי"ש בסוד"ה ואם שכתב דבבלילה רכה דלי"ב לש מה"ת יש לסמוך ע"ד הפוסקים דהלכה כריבר"י, וע"כ אף את"ל דלרבי צריך דוקא שינוי בשעת נתינת המים, יש להקל בזה דסגי בשינוי בשעת גיבול, ושם סק"ח ד"ה כשכותשין כתב דלצורך תינוק יש להקל כדעת רוב הפוסקים דקי"ל כריבר"י. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם בדבריהם יש לדחות דקיימי לפ"מ דדחינן דבאפר דאינו בר גיבול לכו"ע חייב בנתינת המים, או דמה"ט לי"ב כלל משום לישה, וע"כ אין חייבין על גיבולו, אך במידי דהוי בר גיבול, אף אם נשרה מבעו"י, חייבין על גיבולו בשבת, אך אי"ז במשמעות דבריהם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' כמה מקמאי בשלהי מכילתין מבו' דלדעת רבי יש לחייב על הגיבול טפי מלדעת ריבר"י, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"ז ס"ז ד"ה אבל לגבל, והשעה"צ בסימן שכ"ד סק"ט. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך האג"ט דש סק"ו כתב דלרוב הפוסקים לא קי"ל כהירושלמי, דהירושלמי לטעמי' דילפינן למלאכת המשכן ממנחות שהי' בהן עריכה וקיטוף, אך לפ"מ דקי"ל דילפינן למלאכת המשכן מסממנין, אין לחייב בעריכה וקיטוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. לכאו' יש ללמוד מזה דמלאכת לישה אינה בחיבור הקמח ע"י המים, אלא בעשיית העיסה, שהרי ע"י העריכה והקיטוף אין הקמח מתחבר יותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולפ"ז אין להוכיח מד' השיטה להר"נ ודעימי' דס"ל דלרבי לעולם אין חייבין על הגיבול, די"ל דדבריהם קיימי רק בדיו דלאו בר גיבול הוא. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שהוסיף דהא דמודה בזה ריבר"י דחייב בנתינת המים, הוא משום שהם נישורים מאליהן, ודמי למדביק פת בתנור שהוא נותנה והיא נאפת מאלי' מעט מעט, וכן שפיתת הקדירה על האש, - ומשמע דלדעת רבי דמחייב בכל לישה בנתינת המים, א"צ לדמותו למדביק פת בתנור וכו', משום דלדידי' חייבין על נתינת המים משום שהיא תחילת הלישה, ורק לריבר"י דאין חייבין אלא על גמר הלישה, וכמש"נ לעיל בדעת הרי"ד דזהו יסוד הפלוגתא דרבי וריבר"י, הרי דאף דבמידי דאינו מחוסר גיבול, אין חייב אלא במה שנגמרה שרייתו, והא דחייב על נתינת המים הוא משום שהם נישורים מאליהם ודמי למדביק פת בתנור וכו'. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"נ בפירש"י שכתב דעפר בר גיבול הוא לטיט של בנין, וממה שהוצרך לפרש דהוא לטיט של בנין, ועמד ע"ז השביתת השבת בפתיחה סקי"ג, נראה דס"ל דבר גיבול היינו שדרך לגבלו לצורך תיקונו, וזהו שפירש דהא דעפר בר גיבול הוא משום דדרך לגבלו לטיט של בנין, - וכן פירשו הרי"ד והריטב"א במש"כ בפירש"י בביצה ל"ב ב' דקיטמא שרי משום דלאו בר גיבול הוא, דהיינו משום דאין דרך לגבלו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולפ"ד כל הני רבוותא נמצא, דאף לדעת אביי דבמידי דלאו בר גיבול חייב על נתינת המים, כ"ז הוא בדבר דא"צ גיבול, אך בדבר דצריך גיבול אלא שאינו מתגבל, אינו חייב על נתינת המים, וי"ל דבכה"ג אינו חייב אף על גיבולו, כיון שאינו מתגבל גיבול גמור, - ובזה ראיתי לפרש דעת הב"י דאף דבאפר ומורסן נקט לעיקר כדעת התוס' דיש בהן משום לישה, מ"מ בקמח קלי כתב דאין בו לישה דאורייתא משום שאינו מתגבל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן שם, די"ל דהא דשרי ריבר"י נתינת מים למורסן הוא משום דעביד לי' כקמח דבר גיבול הוא. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולא נתפרש בדבריהם דכיון דבאפר חייב בנתינת מים אף דאינו בר גיבול משום דדמי לדיו שהי' במשכן, מ"ט במורסן אינו חייב, וי"ג בד' הריטב"א שם דמורסן "אין דרך העולם לשרותו" ולא לגבלו, ולפ"ז ניחא, אך הרי"ד כתב דהוא משום דאין דרך לגבלו, - וצ"ל דשאני אפר ודיו דשרייתן היא כדי ליתן טעם במים, ובכה"ג חשיבא השרי' עצמה כלישה, ומשא"כ במורסן דאינו נותן טעם במים, וע"כ אין לחייב על שרייתו דאי"ז אלא תערובת בעלמא, ועל גיבולו ג"כ אינו חייב, כיון דאין דרכו בכך. [↑](#footnote-ref-19)
19. וזה לטעמי' דהא דלאו בר גיבול לאו היינו דלא שייך בו גיבול, שאין הגיבול עושה את חלקיו לגוף אחד, אלא היינו דאין דרך לגבלו, וע"כ שפיר י"ל דפעמים שמגבלין אותו. [↑](#footnote-ref-20)
20. והוצרכו לזה לטעמייהו דס"ל דבמורסן דלאו בר גיבול הוא לכו"ע אין חייבין על נתינתו במים, ויתבאר בעזה"י במקומו, ובע"כ דהא דבאפר חייב על נתינתו במים הוא משום דשורין אותו במים כדי שיתן טעם במים, ודמי לשרי' דדיו וסממנין. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ער"ד והסה"ת בסימנים בסימן ר"כ והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב דסתם מתניתין דהכא הוא כדעת רבי, ומכח זה הוא דפסקו כוותי', וכ"נ גם בד' הריטב"א בסוגיין דדחינן לאביי, ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א דהלכה כרבי מחבירו, אף דסתם מתניתין בשלהי מכילתין היא כריבר"י, והיינו משום דהכא איכא סתמא אחרינא כרבי, והדרינן לכללא דהלכה כרבי מחבירו. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובחי' תלמיד הרמב"ן בשלהי מכילתין משמע דהגמ' הכא נסתפקה בדין זה ולא איפשיטא. [↑](#footnote-ref-23)
23. וההשלמה והמכתם בביצה ל"ב כתבו עד"ז בדעת הרי"ף, דסוגיית הגמ' לקמן קנ"ה ב' פליגא על סוגיין, וס"ל דבדבר שאינו בר גיבול אין חייבין אף אם גיבלו, ואך דלדעתם הוא גם שלא כדעת רב יוסף הכא דס"ל דבאפר חייבין על גיבולו אף דלאו בר גיבול הוא. [↑](#footnote-ref-24)
24. והמרכה"מ שם הוסיף דהך ברייתא אינה ברייתא בפנ"ע, אלא הוא סיפא דברייתא דקמח, כאשר כ"ה בתוספתא ספי"ב, ור' יוסי פליג אתרוייהו כחדא דאינו חייב משום לישה עד שיגבל, וממילא בקמח כשיגבל חייב, ובאפר לעולם פטור כיון דא"א לגבל, - ויש להוסיף, דזה מתישב להרמב"ם לטעמי' דהא דאפר לאו בר גיבול הוא היינו דלא שייך בו גיבול כלל, וע"כ שפיר תני דאינו חייב עד שיגבל, ובאפר כיון דא"א לגבל אינו חייב לעולם, דלדעת הרי"ד והריטב"א דשייך באפר גיבול אלא דאין דרך לגבלו, הרי ודאי דמשמעות לישנא דאינו חייב עד שיגבל הוא דגם באפר חייב כשמגבלו. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובד' הרשב"א שם משמע דבזה גופא פליגי אביי ורב יוסף, דלאביי דיו ואפר חשיבי כלאו בר גיבול, ולדעת רב יוסף חשיבי כבר גיבול, וזהו שהק' הרשב"א ע"ד רש"י דקטמא בר גיבול, ולא עוד אלא דאי לאו בר גיבול הוא כ"ש דאסור דמשעת נתינתו במים חייב דשרייתו זהו גיבולו, והיינו דס"ל דקי"ל כרב יוסף דאפר בר גיבול הוא, וזהו שהק' ע"ד רש"י תרתי, חדא דבר גיבול הוא, ועוד דאם כדעת אביי דלאו בר גיבול הוא, ה"ה חייב משעת נתינתו במים. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובל' התורי"ד שם ובפסקיו בסוגיין משמע דהא דמוקי רב יוסף למתניתין כרבי, הוא משום דלריבר"י לי"ב לדין שביתת כלים כיון שלא נגמרה המלאכה בשבת, ומשמע דהיינו דליכא דין שביתת כלים אלא במלאכה שנגמרת בשבת, אך כל שאינה נגמרת בשבת, אף דאסרו חכמים אף לתחילת המלאכה, מ"מ לי"ב לדין שביתת כלים, וי"ל דהיינו דכ"ה דלא אסרו חכמים בשביתת כלים היכא דמדאורייתא חשיב שנגמרה המלאכה מבעו"י, (כמש"כ התורי"ד ובפסקיו שם), אף דה"ז אסור מדרבנן, ה"נ לא אסרו היכא דמדאורייתא חשיב דלא נעשית המלאכה בכך, - וי"ל עוד דלריבר"י דאסר בנתינת המים שמא יגבל, הוי כל האיסור במעשה נתינת המים, אך במה שהם שרויים יחד אי"ז דבר האסור כלל, וע"כ לי"ב משום שביתת כלים, ורק לרבי דנתינת המים הויא לישה, הויא שרייתם דבר האסור, ויש בזה משום שביתת כלים. [↑](#footnote-ref-27)
27. צ"ע דהרי אדרבה לדעת ריבר"י דליכא איסור בנתינת המים, אין מקום לאסור לשרות מבעו"י, שהרי אין נעשית מלאכה בשבת כלל בלא גיבול, ושמא י"ל למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהאיסור הכא הוא משום צובע, וצ"ל דבדיו וסממנים ה"ז מתגבל מאליו אף בלא מעשה גיבול, וע"כ שפיר יש לאסור לדעת ריבר"י, - וכן נקט בחי' הגרע"א בסוגיין, ועיי"ש שהק' לפ"ז דלרב יוסף דהא דאסרי ב"ש הוא משום שביתת כלים ואף בדלא עביד מעשה, א"כ מנ"ל דנתינת מים היא שרייתו, הרי י"ל דהא דאסרי ב"ש הוא משום דאח"כ כשיעשה השרי' בשבת יהא אסור משום שביתת כלים. [↑](#footnote-ref-28)
28. והאג"ט לש סק"ט אות ט' והאבהא"ז בפ"ח משבת הט"ז הק' ע"ז דא"כ מ"ט פירש הרמב"ם שם להא דהעושה עין הצבע חייב משום צובע דהוא כגון שנתן קלקנתוס לתוך מי עפצא וכו', ולא פירשה בנתינת דיו למים כדתנן הכא, והוכיחו מזה דבנתינת דיו למים מודה הרמב"ם דאינו חייב משום צובע, (ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה), וחיובו הוא משום לישה. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך צ"ע דלדעת הרמב"ם למש"כ המ"מ בדעתו דאף במידי דלאו בר גיבול דלדעת ריבר"י אין חייבין על לישתו מ"מ לדעת רבי חייבין על נתינת המים, הרי בע"כ דעיקר הפלוגתא דרבי וריבר"י היא אם מלאכת לישה היא בנתינת המים או בגיבול, וא"כ מה מקום יש לתלות הנידון אם חייב משום צביעה בפלוגתא דרבי וריבר"י, - והיינו דהניחא אי נימא דפלוגתא דרבי וריבר"י היא אם חייב על נתינת המים אף דהוא מחוסר גיבול, י"ל דה"נ פליגי לענין צובע אם חייב עך נתינת המים, אך לדעת הרמב"ם דהא דפטר ריבר"י אי"ז משום דמחוסר גיבול, שהרי פטר במידי דלאו בר גיבול אף אם גיבלו, אף דלרבי חייבין בזה על נתינת המים, אלא הוא משום דנתינת המים אינו בכלל מלאכת לישה, ובזה הוא דפליג רבי דס"ל דנתינת המים חשיבא כלישה, מה ענין עשיית עין הצבע לפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב דאף דדעת הרמב"ם דלא קי"ל כאביי דבמידי דלאו בר גיבול חייבין בנתינת המים משום לישה, מ"מ קי"ל כוותי' לענין צובע. [↑](#footnote-ref-31)
31. והצל"ח הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בזבחים צ"ד ב' דבשורה חטים ושעורים במים ליכא משום לישה, - אך בד' המאירי מבו' דהכא איירי בכרשינין קלופים רכים, דהם נימוחים קצת במים והמים מתעבים בסיבתם, וכ"כ המ"ב בסימן של"א סקנ"א דאין בזה משום לישה, הוא בזרעונים שאין נבללים במים, אבל בזרעונים שמתערבים ונתלים זב"ז במים כמו כרשינין וכיו"ב שמתרככין ונימוחים שם והמים מתעבים בסיבתם ונעשים כמים שעיסה או קמח בלולים בתוכה, אסור לשרותן לבהמתו משום לש. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך המרכה"מ בפ"ג משבת ה"ב כתב בדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום לש, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם שם לדין זה, שכתב דשורין דיו וסמנים מבעו"י והשמיט כרשינין, דלפ"מ דקי"ל כריבר"י דאינו חייב עד שיגבל ודאי דמותר לשרותן מבעו"י. [↑](#footnote-ref-33)
33. וגריס הכא אחד נותן המורסן ואחד נותן לתוכו מים האחרון חייב דברי רבי, ריבר"י אומר אינו חייב עד שיגבל, וכ"נ בד' התוס' שם דגרסי הכי, ועיי"ש שהק' דמ"ט נקט לפלוגתא דרבי וריבר"י במורסן, דאי משום רבותא דרבי הו"ל למינקט קמח, ואי משום רבותא דריבר"י הול"ל אפר ודיו, ותיפשוט מינה דבאפר ודיו מודה ריבר"י דחייב בנתינת המים, וכתב דנקט הכי משום רבותא דריבר"י, והא דנקט מורסן ולא נקט אפר ודיו הוא משום דשכיח בי' גיבול טפי מאפר ודיו. [↑](#footnote-ref-34)
34. ואמנם אי"ז מוכרע בד' הרמב"ם, דלמש"כ ההשלמה והמכתם בביצה ל"ב ב' י"ל דלפ"מ דקי"ל כסוגיין הרי דאף לדעת רבי ליכא משום לישה במידי דלאו בר גיבול, והא דתניא דאחד נותן את האפר ואחד נותן את המים האחרון חייב הוא בעפר. [↑](#footnote-ref-35)
35. והנה המאירי לעיל שם כתב בתחילת דבריו דאף דמורסן א"א לגבלו ונתינת המים שבו אינו כלום מ"מ אם גיבלו חייב, אך בדבריו שם לא נתפרש דהא דלי"ב איסורא מדרבנן הוא משום דאינו בר גיבול, דכיון דאם גיבלו חייב שפיר הי' לנו לאסור בנתינת המים, וי"ל דהוא משום דהתירו לזה לצורך תרנגולים, וכמש"כ בהמשך דבריו בפי' בתרא, אך בדעת חכמי הדורות שהביא שם דהא דלא אסרו בנתינת המים הוא משום דאין גיבולו גיבול כ"כ, לכאו' הוא משום דאין גיבול זה אסור מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. והתו"ש שם סוסק"ד פירש בד' הט"ז דכל הא דלא אסרו חכמים בנתינת מים לקמח הוא רק לצורך היום, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם והביאוה"ל שם בד"ה אין גובלין, ועי' גם בשעה"צ בסימן שכ"א סקס"א שכתב להתיר נתינת המים בקמח קלי כדי להאכיל לאדם, דלא גרע מהא דשרינן בנתינת המים לצורך שוורים, ולפ"ז לא פליג הט"ז לדינא ע"ד הב"י, - אך צ"ע, דלפ"מ שפירש הט"ז דהא דקתני אינו חייב עד שיגבל ל"ד הוא, ואף לכתחילה שרי, לא מצינו כלל שאסרו חכמים בנתינת מים, ומהיכ"ת נימא דלא התירו לזה אלא לצורך היום, וכ"ה משמעות ד' הט"ז שם שכתב דהא דמותר ליתן מים הוא משום דלאו מידי עביד, ומש"כ הט"ז דבקמח יש בו צורך לעופות ולבהמות, הוא לתמוה ע"ד הב"י שכתב דבמורסן התירו נתינת מים משום דיש בו צורך היום, וע"ז הק' דגם בקמח איכא לטעם זה, ובע"כ דהא דתני דאינו חייב עד שיגבל ל"ד הוא ואף לכתחילה שרי, והיינו משום דלאו מידי עביד ולא אסרו חכמים כלל בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך בד' הב"י בכ"ד מוכח דמחלק ביניהם, - וראיתי לפרש בזה דהוא משום דס"ל בדעת התוס' דהא דאפר לאו בר גיבול הוא היינו דאינו צריך גיבול, אך שפיר הוא מתגבל, וכדעת הראב"ד ודעימי', ונת' לעיל י"ח א', וע"כ לדעת רב יוסף חייבין על גיבולו, ולדעת אביי חייבין על נתינת המים כיון דאינו מחוסר גיבול, אך קמח קלי שאינו מתגבל לי"ב לישה מה"ת כלל, - ובזה מתפרש משמעות ד' הב"י בסימן שכ"ד דלא פסיקא לי' דלדעת התוס' גיבול מורסן אסור מדאורייתא, אף שכתבו התוס' לעיל י"ח א' דמורסן הוי טפי בר גיבול מאפר, והיינו משום דלדעת התוס' מה שאמרו דלאו בר גיבול היינו דאינו מחוסר גיבול, ובזה הוא שכתבו דמורסן מחוסר גיבול טפי מאפר, אך שפיר י"ל דמורסן אינו מתגבל לגמרי ואין בו משום לישה. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך הביאוה"ל שם ד"ה שמא יבא כתב דאף דלדעת התוס' חייבין על לישה אף במידי דלאו בר גיבול מ"מ בקמח קלי אי"ז חשוב כמלאכת לישה אלא כמו תיקון אוכל בעלמא דדרך אכילתו בכך, ונת' להלן, - ובחי' הר"מ קזיס בסוגיין כתב דאין חייבין על גיבול דקמח קלי, משום דאין חייבין בכל המלאכות אלא כדרך עשייתן, ודרך גיבול הקמח הוא בקמח שאינו קלי ולא בקלי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולכאו' ד' תלמיד הרמב"ן מתישבים לטעמי' דס"ל דהא דלרבי ל"מ שינוי הוא אף כשנתן את המים מבעו"י, ונת' להלן, וע"כ שפיר תני דאין גובלין, וה"נ אסור גם בנתינת המים, אך לדעת הסה"ת דמודה רבי דכל שנתן את המים מער"ש מותר לגבל בשבת ע"י שינוי, ונת' להלן, הרי בע"כ דטעמא ת"ק דאין גובלין אינו משום דס"ל כרבי, דא"כ מהו דקאמר דאין גובלין, הרי שפיר מותר לגבל, ולא נאסר אלא נתינת המים, אלא משום דס"ל דלא התירו לגבל ע"י שינוי, וכמש"כ הנשמ"א. [↑](#footnote-ref-40)
40. אך ממה שהזכיר רש"י להא דמנתינת מים "מיחייב", משמע טפי דמכוון דבריו הוא כמש"כ הר"י מלוניל, דכיון דאף בקמח קלי חייבין על נתינת המים, אין להתיר בזה ע"י שינוי דעל יד על יד. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך דבריו שם אינם מתישבים עם מש"כ תלמיד הרמב"ן בסוגיין בביאור ענין השינוי דמעט מעט, וכמש"כ החזו"א גופי' שם ד"ה ומשמע, ובל' תלמיד הרמב"ן משמע דרק בגיבול הוא דאמרינן דאין דרכו אלא במרובה, אך נתינת המים דרכו אף במועט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ובדבריו בסו"ס רי"ט מבו' דלדעת רבי פשיטא טפי דשרי, ולכאו' הוא משום דלרבי דנתינת המים חשיבא כלישה, אין חייבין על הגיבול משום לישה, וכמשמעות ד' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ לעיל י"ח א', ונת' לעיל שם, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת גופי' בסימן ר"כ בדין חרדל, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ לדידי' פשיטא טפי להתיר בזה ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך העירו די"ל דדעת הר"ח והרי"ף דלרבי ליכא איסור בגיבול כלל, עכ"פ בקמח קלי דאינו בר גיבול, וע"כ לדידי' לא משכח"ל להתירא דשינוי, דאם לא נתן את המים מבעו"י ל"מ להתיר ע"י שינוי בגיבול, ואם נתן את המים מבעו"י מותר לגבל אף בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואין נראה לפרש דמכוון דבריו הוא דלרבי יש לאסור גיבול אפי' בשינוי משום נתינת המים, דא"כ א"צ ללמוד לאסור בזה בכ"ש מהא דאסר נתינת מים גרידא, שהרי בכה"ג ה"ז אסור משום נתינת המים. [↑](#footnote-ref-45)
45. וזה ממש"כ הרי"ד והריטב"א לפרש להא דאמר רבי דמותר לפרק, היינו במורסן מגובל מאתמול, ולא אמרינן דכשהוא מפרקו ומערה אותו לכלי אחר הוא מתגבל יותר, דכולי האי לא אסר רבי, והרי דאף דלדעת ריבר"י שרי בזה ע"י שינוי, מ"מ לדעת רבי הי' לנו לאסור אף שכבר נתן המים מבעו"י, וכל הא דשרי הוא משום דכבר הוא מגובל מאתמול וכולי האי לא אסר רבי, - וכ"נ גם ממש"כ תלמיד הרמב"ן שם דלרבי לא התירו שום גיבול בכלי עצמו אלא לפרק דאין נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, ולריבר"י שרי אף לגבל, ובע"כ דאיירי כשנתן את המים מבעו"י, דאל"כ מ"ט שרי לפרק, הרי אף דאינו נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, יש לאסור משום נתינת המים, ואפ"ה לדעת רבי אסור לגבל אף ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך יש לדחות דס"ל דלדעת רבי כל שנתן את המים מבעו"י ליכא איסור בגיבול כלל, עכ"פ בקמח קלי שאינו בר גיבול, וא"צ לשנות, וע"כ מהא דמפרש רב חסדא היכי משני, יש ללמוד דקי"ל כריבר"י. [↑](#footnote-ref-47)
47. ואמנם צ"ע, דלמש"כ הראשונים דהא דלרבי לא שרינן ליתן מעט מעט, משום דבנתינת המים לא שייך שינוי, הרי אי"ז טעם לאסור לדידי' בגיבול מעט מעט, ומד' הריטב"א משמע דהוא משום דגיבול בשינוי הוי לישה טפי מנתינת המים, וזה צ"ב, - ושמא יש לפרש בזה, דהתירא דגיבול בשינוי אי"ז מדינא דכלאחר יד, דלישת מעט מעט ל"ה לישה כלאח"י, אלא הוא משום דאי"ז עיקר דרך מלאכת לישה ואין ע"ז חשיבות מלאכה, אך לרבי דאף נתינת מים חשיבא כלישה, ומשום דכל מעשה שבכלל הלישה הוי מלאכה, כ"ש דגיבול בשינוי חשיב כמלאכה, וזה מתישב עם מש"נ בדף מס' 1 ללמוד מד' התורי"ד והריטב"א בסוגיין דהא דמחייב רבי בנתינת המים, אי"ז משום דס"ל דזהו הלישה הגמורה, אלא הוא משום דהו"ל מכלל מלאכת הלישה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. החזו"א בסימן נ"ח סק"א ד"ה אח"כ ראיתי כתב דבקמח ל"ה שינוי כשלש מעט מעט, משום דאינו נאכל בלא אפי' ופעמים שאדם לש ואופה שיעור מועט, אך בקלי הנאכל אין אדם טורח לעשות שתיתא בשיעור מועט ואפשר שטורחו מרובה לדקדק להעמידו על אפנו הראוי וכו', ועפי"ז נחלק שם סק"ח (ד"ה מש"כ במ"ב) על מש"כ המ"ב להתיר ליתן משקה בקמח מצה בעושה מעט מעט, - והעירו דאי"ז מתישב במש"כ תלמיד הרמב"ן לדון בטעם הא דלא הותר לגבל מורסן לשוורים ע"י שינוי דעל יד על יד, ולמש"כ החזו"א הרי דבמורסן דאינו נאכל אלא ע"י גיבול הוי דרך ללוש אף מעט מעט, ואין מקום להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הנשמ"א בכלל י"ט סק"א מהא דפריך לעיל ע"ד א' דוכי מותר לברור פחות מכשיעור, דהתם דרך בנ"א לעשות עצם המלאכה בפחות מכשיעור, וע"כ אין מקום להתיר בזה, ומשא"כ הכא דבפחות מכשיעור מיקרי כלאח"י והוי שינוי ומותר. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דאף בגיבול מורסן לשוורים שרי על יד על יד, והא דאמרינן התם דשרי רק ע"י שינוי דשתי וערב, הוא משום דאיירי כשרוצה לגבל הרבה ביחד, וזה לטעמי' דלא הותר גיבול מעט מעט אלא כשמגבל מעט מעט ואוכלו, דלדעת ש"ר הרי מותר לגבל הרבה ע"י שיגבלנו מעט מעט, ולא יגבל הכל ביחד. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש שהק' ע"ז דהרי התם לא קי"ל כרב חסדא והכא קי"ל כוותי', ומש"כ שם לישב, אינו מתישב בד' הריטב"א גופי' בסוגיין שנקט דקי"ל כרב חסדא, וצ"ל דהכא כשמגבל מעט מעט ואוכל לשעתו הוי דרך אכילה טפי, וזה ע"ד הא דשרי לברור בידו אוכל מתוך פסולת לשעתו, וזה כמו שנסתפק הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד ד"ה שמא יבא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. אך בד' תלמיד הרמב"ן והריטב"א שדנו להתיר גם בגיבול מורסן לשוורים ע"י שינוי דמעט מעט, מבו' דהתירא דמעט מעט אי"ז במסוים בקמח קלי שכבר נאפה, ועמד ע"ז החזו"א בסימן נ"ח סק"ז ד"ה בבה"ל שם, - אך י"ל דהריטב"א לטעמי' דס"ל דגיבול מורסן אינו אלא מדרבנן, וי"ל כן גם בדעת תלמיד הרמב"ן, וד' הביאוה"ל הם לדעת הסוברים דיש בהן לישה דאורייתא, - ועי' עוד בשלום יהודה סימן ח' ענף ב' במשה"ק ע"ד הביאוה"ל. [↑](#footnote-ref-53)
53. וי"ל גם בדעת הרמב"ם דגריס הכי, דלדעתו בפכ"א משבת הל"ג דקמח קלי ושתית תרי מילי נינהו, ונת' להלן, אין מתישב הגירסא שלפנינו, וכמש"כ המ"מ שם, והמ"מ שם כתב לדעתו דגרסינן והא תניא אין גובלין. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך לא נתפרש בדבריו דהוא בכל מילי, וי"ל דהוא רק במינים דכל שהם בלילה רכה אינם נעשים כלל כעיסה אחת, כאשר כ"ה בשתיתא, דכל שהוא בלילה רכה אי"ז מתאחד כלל, אך בבלילה רכה שהיא עיסה גמורה, כעיסת טורט וכיו"ב, י"ל דהוי לישה גמורה, ומצינו שנחלקו הראשונים לענין חלה, אם יש על בלילה רכה תורת עיסה, (שתהא חייבת בחלה אף קודם אפי'), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובזה מתישב מש"כ התורי"ד והריטב"א בסוגיין דמלאכת לישה במשכן היתה בשריית הסממנים במים, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל י"ח א' דשריית דיו יבש במים הו"ל לישה דאורייתא, אף דהו"ל כבלילה רכה, - אך השביתת השבת לש סקכ"ה כתב לישב בע"א, דרק היכא דהלישה היא לצורך אכילה, אין דרך לישה אלא בבלילה עבה, ובלילה רכה הוי שינוי ופטור, אך בדיו וסממנים הוי עיקר דרך הלישה בבלילה רכה, ואמנם לפי דבריו לכאו' הדין נותן דגם במיני אוכלין, כל שדרכן בבלילה רכה הוי לישה מה"ת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך בחי' הר"מ קזיס כתב דאף דבשתית ליכא לישה דאורייתא, מ"מ מהא דשרינן בזה ברכה נראה דגם בקמח ליכא חיוב ברכה, דאל"כ הי' גוזרין בשתית אטו קמח, ועיי"ש שכתב דכיון דאף בקמח ליכא חיוב ברכה, הי' ראוי להתיר בשתית ברכה אף בלא שינוי, והא דבעי שינוי הוא משום עובדין דחול, וכמש"כ הרי"ד. [↑](#footnote-ref-57)
57. ולמש"נ לעיל דלדעת רוב קמאי דקמח קלי ושתית לי"ב לישה דאורייתא, לא מצינו דבלילה רכה לא חשיבא כלישה, הרי הדין נותן דלהר"י מלוניל לטעמי' דחיובא דנתינת המים לדעת רבי הוא אף במידי דלאו בר גיבול, היינו אף בבלילה רכה, ואין מקום להתיר לזה ע"י שינוי בסדר נתינת המים, וכ"ה גם לדעת הרמב"ם, למש"כ המ"מ בדעתו דדין לישה במידי דלאו בר גיבול תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י, - ויש להוסיף, דלפ"מ דס"ל דחיובא דנתינת המים הוא אף במידי דלאו בר גיבול, אף דלריבר"י לי"ב משום לישה, מבו' דחיובא דנתינת המים אינו משום דהוא תחילת מעשה העיסה, אלא משום נתינת המים עצמה, ולפ"ז ל"ש בזה כלל התירא דבלילה רכה, דכל החילוק בין בלילה עבה לרכה הוא בגיבול, אך בנתינת המים הרי שפיר יתכן דגם בבלילה רכה נדבק חלקו בצורה עבה. [↑](#footnote-ref-58)
58. וצ"ל דאיירי בגונא דהוא דבר נוזל טפי מדיו הנשרה במים דיש בו משום לישה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. והמ"ב בסימן שכ"ג סקל"ח כתב בדין עירוב חול ומים, דכל שנותן הרבה מים שלא יתדבק כלל החול אחד לחבירו, לי"ב משום לישה. [↑](#footnote-ref-60)
60. והשה"ג בפירקין כתב בדעתו דבשתית אסרו בבלילה עבה אף ע"י שינוי דמעט מעט, אך החמד משה בסימן שכ"א סק"ג כתב דודאי דאף בשתית שרי ע"י שינוי דמעט מעט, וכ"כ הגר"ז שם סט"ז, והמ"ב שם סקנ"ו. [↑](#footnote-ref-61)
61. ולכאו' הטעם בזה, דבקמח קלי שאיסורו הוא מגזירה שמא יבא ללוש קמח שאינו קלי, אין להתיר בבלילה רכה, דאף בלילה רכה חשיבא כלישה, וכמש"נ לעיל, ורק בשתית דלא מיחלף בקמח, ואיסורו הוא משום שנראה כלישה, הרי דבבלילה רכה לא מיחזי כ"כ כלישה, וע"כ שרינן לה ע"י שינוי בנתינה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ולפי דבריהם מתפרש מה שאמרו בחול נותן את החומץ וכו' בשבת נותן את השתית וכו', דזהו עיקר דין השינוי שלא לעשות כדרך חול. [↑](#footnote-ref-63)
63. ונתחדש בדבריו דגם בשינוי בנתינת המים יש להתיר טפי לדעת ריבר"י מלדעת רבי, וזה מתפרש כמש"נ בדף מס' 3 מד' כמה מקמאי דיש לאסור טפי גיבול בשינוי לדעת רבי מלדעת ריבר"י. [↑](#footnote-ref-64)
64. והאג"ט לש סק"ט אות י"ט בהג"ה פירש דהמ"מ כתב כן בשם הרמב"ן והרשב"א, ועיי"ש שתמה ע"ז דמפורש בדבריהם להיפך, אך בד' הב"י מבו' דהך מילתא כתבו המ"מ מדעת עצמו, - והתו"ש בסימן שכ"א סקכ"ז תמה ע"ד הב"י, ופירש דמכוון המ"מ הוא דשרי אפי' בעבה ע"י שינוי דמעט מעט, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ח סוסק"ב. [↑](#footnote-ref-65)
65. והאג"ט לש סק"ב הוכיח מזה דאף לדעת ריבר"י ליכא חיוב בגיבול לבדו, וע"כ סגי בהשינוי בנתינת המים, - והחזו"א בסימן נ"ח סק"ב סוד"ה ונראה כתב דבשעת עירוב נמי ניכר השינוי שנתן החומץ על הקמח דאל"כ לאו שינוי הוא, - וי"ל עוד, למש"כ הרי"ד והריטב"א דהא דבעינן שינוי בבלילה רכה, אי"ז משום דבעינן שתהא המלאכה כלאח"י, אלא הוא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, ולזה י"ל דסגי במה שעושה שינוי בנתינת המים. [↑](#footnote-ref-66)
66. ויש שכתבו דאף דבבלילה עבה סגי לריבר"י בשינוי בגיבול, מ"מ בבלילה רכה בעי שינוי גם בנתינת המים, משום דנתינת המים בבלילה רכה קרוב טפי לגמר הגיבול, - אך אי"ז מתישב, שהרי בגמ' אמרו להא דבלילה רכה להקל, ומהיכ"ת נימא דלדעת ריבר"י אדרבה בלילה רכה חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובד' המ"ב בסימן שכ"א סקנ"ז מבו' דסגי בשינוי בנתינת המים, ולא הצריך לשנות בגיבול, רק בעירוב קמח העשוי מטחינת מצה וכו', שדעת הט"ז דאין להתירו ע"י שינוי בנתינת המים, דאין ידוע דרכו, ובזה כתב המ"ב דטוב להחמיר שלא לערב בכף, אך בדבריו שם סקס"ח מבו' כד' התרוה"ד דבבלילה רכה לא סגי בשינוי בנתינת המים אלא צריך לשנות גם בגיבול, וצ"ל דהוא משום דלא התירו ע"י שינוי בנתינה רק בשתיתא ולא בקמח קלי, (וכמש"כ השו"ע שם סי"ד), וע"כ גם במיני התערובת דאיירי בהו התם י"ל דלא התירו ע"י שינוי בנתינה, - והחזו"א בסימן נ"ח סק"ה ד"ה ומשמע בגמ' כתב דא"צ שינוי בגיבול, וכ"כ שם סק"ב סוד"ה בלשון. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שכתב דאפשר דצריך להוציא התרווד בכל פעם בין שתי לערב, דאל"כ הרי יש כאן סיבוב, אך אפשר דחוזר מאמצעיתו. [↑](#footnote-ref-69)
69. ולמשמעות ד' הב"י בכ"ד דאף לדעת התוס' ודעימייהו דחייבין על גיבול דמורסן, מ"מ בקמח קלי שאינו מתגבל אין חייבין על גיבולו, ונת' בדף מס' 3, מתפרש בע"א טעם הא דלא שרינן במורסן לגבל מעט מעט, דלא התירו גיבול מעט מעט אלא בקמח קלי דאין איסורו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמשמע דלא התירו שום גיבול בכלי עצמו אלא לפרק בלבד שהוא ניעור מכלי אל כלי שלא נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, ונתבאר בדף מס' 3 ללמוד מזה דלדעת רבי אסור לגבל בשינוי אף כשנתן המים מבעו"י, שהרי הכא איירי כשנתן המים מבעו"י, (דאל"כ אסור אף לפרק), ואפ"ה לא התירו לגבל בשינוי, אך הריטב"א כתב להיפך, דמה שהתירו לפרק הוא כדעת ריבר"י דהתיר גיבול בשינוי, וזה לפ"מ שפירש שם דלפרק היינו לגבל בשינוי לעשות שתי וערב ונוער. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובדף מס' 3 נתבאר ללמוד מזה, דהא דפליגי רבי וריבר"י אם מותר לגבל ע"י שינוי, הוא אף כשנתן את המים מער"ש, שהרי הכא אף דלדעת ריבר"י שרי לגבל ע"י שינוי, מ"מ לדעת רבי הי' לנו לאסור אף שכבר נתן המים מבעו"י, וכל הא דשרי הוא משום דכבר הוא מגובל מאתמול וכולי האי לא אסר רבי. [↑](#footnote-ref-72)
72. והב"י בסימן שכ"ד כתב דלדעת הרמב"ם לא הותר לפרק כור וכורים, אלא כשהוא צריך לזה לבהמות שיש לו, אך בד' הר"ן נראה דשרי לגבל יותר ממה שהן צריכות, ועיי"ש שהק' ע"ד הרמב"ם דא"כ לא פליג עולא על רב משרשיא דאסר בתלתא קמי תרי, וכתב דשמא גריס הרמב"ם בד' רב משרשיא דתלתא קמי תלתא אסור, - אך החמד משה שם סק"ד כתב דגם לדעת הרמב"ם הותר לגבל יותר ממה שצריך לבהמותיו. [↑](#footnote-ref-73)
73. והתורי"ד כתב דלא הותר אלא כשלשו מער"ש, אבל לושו בשבת אסור, והריא"ז ה"ג דין ב' כתב בשמו הרי"ד דהחרדל אסור לתת לתוכו משקין בשבת, אלא צריך ללושו במשקין מער"ש, - ולא נתפרש בדבריו אם סגי במה שנתן בו מים מער"ש, כמשמעות ד' הסה"ת ודעימי', או שצריך שילוש בהן, כמש"כ תלמיד ר"י הזקן וריבב"ן, - ומסתבר דכונתו שצריך שיהא נילוש במשקין מער"ש, שהרי דעת הרי"ד והריא"ז דקי"ל כריבר"י דנתינת המים לא זהו גיבולו, וא"כ בפשוטו אין להתיר מכח מה שנתן בו משקין מער"ש אם לא נילוש בהן. [↑](#footnote-ref-74)
74. מבו' בדבריו, דלדעת רבי דחייבין על נתינת המים, הוי עיקר הלישה בנתינת המים, וכל שנתן מים מער"ש ליכא איסור כלל בגיבול, ודלא כמש"כ הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד, ונת' לעיל י"ח א', ולדעת ריבר"י דאין חייבין על נתינת המים, הוי עיקר הלישה בגיבול, ואף אם נתן מים מער"ש אסור לגבלו בשבת. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך שמא אזיל הריטב"א הכא במש"כ לעיל י"ח א' דקי"ל כרבי דחייבין על נתינת המים. [↑](#footnote-ref-76)
76. והאו"ז בסימן ס"א כתב בשם ר"י ב"ר יצחק דהירושלמי דאוסר ס"ל כר"א דאמר בשמעתין דאחד זה ואחד זה אסור, וכבר אסיקנא דלית הלכתא ככל הני שמעתא, וע"כ לא קי"ל כהירושלמי, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן נ"ח סוסק"ד. [↑](#footnote-ref-77)
77. וזה נלמד ממה שאמרו הכא חרדל "שלשו" מער"ש, והרי דלא הותר ליתן לתוכו משקין בשבת ולערב אלא כשלשו מער"ש. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך אי"ז מתישב בד' היראים שהתיר ליתן משקין לחרדל שלא נתן לתוכו משקין מער"ש, אף שדעתו דקי"ל כרבי דחייבין על נתינת המים. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומצינו כן בד' הבה"ג בפירקין דחרדלא דליש ממעלי שבתא במנא, למחר אי רמי בי' חלא ועביד בחדא אצבעתי' ולאו בכולי ידי' דמשני מחולא שרי, ואי לא, אסיר, וכ"כ הראבי"ה בסימן רצ"ט דאיירי כשעושהו ע"י שינוי דאף בעבה מותר, או איירי בעשאו רכה. [↑](#footnote-ref-80)
80. והמ"ב שם סקנ"ח פירש גם לדעת השו"ע דההיתר בזה הוא משום שינוי בגיבול, משום דדרך גיבולו הוא ע"י טריפה בכח, וכל שמערב בנחת הו"ל שינוי, - אך בביאוה"ל שם תמה ע"ז דהיאך התירו איסור דאורייתא ע"י שינוי מועט זה, ועיי"ש שרמז דלדעת הרמב"ם י"ל דהוא דבר דלאו בר גיבול, דאין בו מדאורייתא משום לישה, וע"כ התירוהו ע"י שינוי זה, וכתב שם די"ל דלא התירו אלא כשלש על יד על יד, וזהו מכוון הטוש"ע שם שכתבו דמערבו מעט מעט. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך בביאור מהרש"ל לסמ"ג לאוין ס"ה כתב דלישה אסורה אף סמוך לסעודה, וכ"כ המג"א בסימן שכ"א סקכ"ד והמ"ב שם סקס"ו, ועמש"כ בזה האג"ט לש סק"ל אות כ"ג, ועיי"ש במש"כ לדון לפרש לד' הרשב"א בע"א. [↑](#footnote-ref-82)
82. וכ"כ שם פכ"ב הי"ב בדין שחלים, דשורים אותו ומערבין בו חומץ ושמן ודרכם הי' לשתותו בצאתם מן המרחץ, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בסוגיין דכל הדברים הללו היו שותין אותן לחמם גופן בימי הקור. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם שלא הביא לדינא דשום ושחליים ולדין חרדל בכלל דיני לישה, אלא הביאם בפכ"ב משבת הי"ב בכלל דיני תיקון אוכלין. [↑](#footnote-ref-84)
84. וכ"ה משמעות ד' הסה"ת בסימן ר"כ והריטב"א בסוגיין שעמדו בהא דהותר ליתן לתוכו משקין בשבת דמ"ש מהא דאסור ליתן מים למורסן, ולא קשיא להו מכל נתינת מים דאסורה, משום די"ל דחרדל אינו מתגבל ולי"ב משום לישה, וע"כ לא עמדו אלא מהא דאסור ליתן מים למורסן אף דאינו מתגבל, - אך למסקנת דבריהם דדמי חרדל לשום דאם נתן משקין חייב משום לש, מבו' דחרדל מתגבל, להריטב"א לטעמי' לקמן קנ"ה ב' דבמורסן דאינו מתגבל ליכא אף לחיובא דנתינת המים לרבי. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך יש לדחות, די"ל דדעת התרוה"ד דלריבר"י לא נאסרה נתינת המים בשבת אף במידי דבר גיבול, עכ"פ כשעושה כן לצורך אכילה, וע"כ אף אם חרדל הוא בר גיבול ולישתו אסורה מדאורייתא הותר ליתן לתוכו משקין ולערבו בשבת בשינוי [↑](#footnote-ref-86)
86. ואמנם י"ל דלעולם דעת היראים גופי' דלישה בלחות עצמו חשיבא כלישה, וזהו טעם התירא דחרדל שלשו לדעת תלמודין, ומשה"ק ע"ז מד' הירושלמי, הוא משום דאם לישה בלחות עצמו חשיבא כלישה, ל"ה חייב בנתינת משקין לתוך השום, אף שעדיין לא נילוש, משום דכבר יש בו ללחות עצמו, ודמי לקמח שנתנו בו מים מער"ש דמותר להוסיף לתוכו מים בשבת ולי"ב משום לישה, כמש"כ התרוה"ד בסימן נ"ג, ובע"כ מד' הירושלמי דלישה בלחות עצמו לא חשיבא כלישה. [↑](#footnote-ref-87)
87. השיטה להר"נ גריס לא יטרוף אלא מערב שבת, ועד"ז הוא גירסת היראים בסימן ער"ד, ופירש דלא יטרוף בכף שמערב ומכה אותו בכח כדרך שעושה בחול, אלא מער"ש, אבל בשבת לא אלא ממחה אותו. [↑](#footnote-ref-88)
88. וכ"כ התרוה"ד בסימן נ"ג בדעת הרי"ף והרא"ש דלא הותר להמחות החרדל אלא ע"י שינוי בגיבול שמערבו באצבעו או שמנער הכלי עצמו. [↑](#footnote-ref-89)
89. וזהו שכתב הסה"ת שם דהא דלא יטרוף אלא יערב היינו דלא יטרוף בכף אלא יערב ביד, ואף דלהדיא אמרו דממחהו בין ביד ובין בכלי, ומשום דתרי מילי נינהו דמיחוי החרדל שרי אף בכלי, ועירובו בדבש לא הותר אלא ביד. [↑](#footnote-ref-90)
90. וכ"נ ממה שאמרו כן גם בשום שנותן לתוכו פול וגריסין, אף דאין בזה משום לישה, - ואמנם הנה החזו"א בסימן נ"ח ריש סק"ט דגם בשום איירי כשנותן לתוכן משקין, או שנותנם לתוך גריסין המבושלין במים, וע"כ יש בזה משום לישה, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד והריא"ז דיש בשום משום לישה, וזהו שנחלקו אם התירו גם כשלא נתן לתוכו משקין מער"ש, - אך בד' הסה"ת והיראים ודעימי' שלא עמדו בהא דשרינן הכא בשום ממה שאמרו בירושלמי דאם נתן לתוכו משקין חייב משום לש, אלא הק' מהא דשרינן בחרדל, אם שום וחרדל דמו זל"ז, מבו' דליכא בזה משום לישה כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
91. ומד' הריא"ז מבו' דמכוון הרי"ד הוא דבחרדל בעינן שיתן לתוכו משקין מער"ש, ובשום ושחליים מותר אף שלא נתן משקין מער"ש, וכן פירשו הביאוה"ל בסימן שכ"א סט"ו בסו"ד והתהל"ד שם סקכ"א בד' השבה"ל, - אך בד' הלבוש שם סט"ו ט"ז ועוד מהאחרונים מבו' שפירשו לד' השבה"ל, דבחרדל בעינן שיהא נילוש מער"ש בלחות עצמו, ובשום ושחליים א"צ שיהיו נילושים כלל, וכ"נ קצת בד' השו"ע שם סט"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-92)
92. השביתת השבת בפתיחה סק"ו הביא מס' טל אורות שהק' דמ"ט הותר ליתן לתוכן דבש, הרי גם לישה בדבש חשיבא כלישה, ועיי"ש מש"כ בזה, - וצ"ע דלכאו' הדבר פשוט דמכוון הריא"ז דכיון שנתערבו במשקין מער"ש מותר להוסיף וליתן לתוכו דבש. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכמדומה דהוצרך רש"י לזה לפרש הא דבחרדל אמרו דההיתר הוא כשלשו בער"ש ובשחליים לא אמרו כן, דמזה דקדק הרי"ד דחלוקין הן זמ"ז, וע"ז פירש דהוא משום דשחליים שוחקין אותן במים, וע"כ לא הוצרכו לפרש דאיירי כשנתן בהן משקין מער"ש, דזהו דרך שחיקתן. [↑](#footnote-ref-94)
94. צ"ע דהא דתניא התם דחייב הוא לדעת רבי, אך לדעת ריבר"י אינו חייב עד שיגבל, וא"כ י"ל דאף דלדעת רבי חייבין באפר על נתינת המים, אך לריבר"י דאינו חייב עד שיגבל אין לחייב באפר דלאו בר גיבול הוא, ואף דיש להקשות מהא דתניא דריבר"י אומר עד שיגבל, (וכמשה"ק הרא"ש), או מהא דלדעת אביי שם אף לריבר"י חייבין על נתינת המים באפר, אך התוס' לא הביאו מזה, - וצ"ל למש"כ התורי"ד והריטב"א בשבת קנ"ה ב' דכל דלאו בר גיבול הוא דאין חייבין על גיבולו, אף אין חייבין על נתינת המים לרבי, דחיובא דנתינת המים הוא משום דהוי זה מכלל הלישה, ובדבר דאין גיבולו חשיב כלישה אינו חייב על נתינת המים, וזהו שהביאו התוס' מהא דמחייב רבי בנתינת המים, דבע"כ דגיבולו חשיב כלישה, וע"כ אף לדעת ריבר"י יש לחייב על גיבולו. [↑](#footnote-ref-95)
95. וצ"ע דבשבת שם אמרו דאפר לאו בר גיבול הוא, וי"ל בזה בכמה גווני, **א** דפירשו דמש"כ רש"י והרי"ף דלאו בר גיבול הוא, היינו דאינו בר לישה ואין לישתו חשובה כלישה, וע"ז הק' מסוגיית הגמ' בשבת דמבו' דיש באפר משום לישה. - **ב** דפירשו דמש"כ רש"י והרי"ף דלאו בר גיבול הוא היינו דאינו מתגבל כלל, וע"ז הק' דא"כ ל"ה בו חיוב לישה, ומהא דא"ר יוסף בשבת שם דחייבין באפר משום לישה, בע"כ דהוא מתגבל, וטעמא דאביי דחייבין בו על נתינת המים, אינה משום דאינו מתגבל, אלא הוא משום דאינו מחוסר גיבול, (וכמש"כ הראב"ד בפ"ח משבת הט"ז ועוד מקמאי, ונת' בשבת שם). - **ג** דמכוון דבריהם הוא דמהא דלרב יוסף אינו חייב באפר עד שיגבל, יש ללמוד דס"ל דאפר בר גיבול הוא, דאל"כ ל"ה החיוב תלוי בגיבול, ואביי ורב יוסף פליגי אם חשיב כבר גיבול, וכדרך זו משמע בד' הרשב"א, (וב' הדרכים הראשונים אינם מתישבים בדבריו). [↑](#footnote-ref-96)
96. צ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ בשעה"צ בסימן שכ"א סק"ס ללמוד מד' הרא"ש בביצה שם דגם לדעת ריבר"י חייבין על נתינת המים במידי דלאו בר גיבול, וא"כ מ"ט תלי דין גיבול אפר שנתנו בו מים מערב יו"ט בפלוגתא דרבי וריבר"י. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך י"ל עוד בדעתו כגירסת הקרבן נתנאל בד' הרא"ש דאליבא דהרי"ף אפשר לפרש וכו'. [↑](#footnote-ref-98)
98. עיי"ש שהק' על מש"כ התוס' לפרש דמיירי במגובל מערב יו"ט דא"כ אפי' טיט נמי, וכתב דמכוון התוס' הוא כשנתנו עליו מים מער"ש ונתינת מים זהו גיבולו והוי כאילו נתגבל מערב יו"ט, ומשא"כ בטיט, וכתב דזה ניחא לדעת ר' יוסי, וזה כמש"כ הרא"ש דלריבר"י אפשר לפרש דאיירי בכה"ג, והיינו דלדעת רבי אין להעמידה כשנתן מים מערב יו"ט, דא"כ אף בטיט שרי, ורק לדעת ריבר"י הוא דמצינו להעמידה כשנתן בו מים מערב יו"ט, ובטיט כה"ג אסור לגבלו ביו"ט, משום דלדידי' נתינת המים לא זהו גיבולו, ומשא"כ באפר דלאו בר גיבול הוא ומודה ריבר"י בזה דנתינת המים זהו גיבולו, הרי דכל שנתן מים מערב יו"ט שרי לגבלו ביו"ט, ולדרך זו מבו' בד' הרא"ש דלדעת רבי כל שנתן מים מערב יו"ט אין חייבין על גיבולו אף במידי דבר גיבול, וכאשר כ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן נ"ג, (ודלא כמש"כ הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ד ותק"ז ס"ז). [↑](#footnote-ref-99)
99. אך לדרך זו תיקשי דמ"ט אין לפרש כן רק לדעת רבי ולא לדעת ריבר"י, וגם תיקשי דמ"ט לא הותר בטיט בכה"ג כשנתן מים מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-100)