ג - שבת ג_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**ג' ב' - תוד"ה הי' טעון, דבלא עמד לא מיחייב וכו' לא בטלה עקירה ראשונה, - עי' שיעורי הגר"נ סימן א' מש"כ בביאור ד' התוס'.**

**דאפי' וכו' חייב משום עקירה ראשונה, - עי' בחי' הגרע"א משה"ק על דבריהם, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ס"ב סק"ג וסימן ק"ה סק"ז ובזכרון שמואל במכתבים סימן ה' ובשיעורי הגר"נ סימן א' ענף ג' ד'.**

**תוס' עירובין כ' א', - דמשקין נחין בתוך פיו שהוא מקו"פ, - בטעם הא דחשיב כמקו"פ, עי' קרבן נתנאל פ' המוציא תפילין סימן ו', שו"ע הגר"ז סימן שמ"ז ס"ז, ובית מאיר סימן ש"נ ד"ה ועדיין.**

**עי' בחי' הגרע"א עירובין צ"ט א' משה"ק ע"ד התוס', ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ד מש"כ לישב, - ועי' בית מאיר סימן ש"נ משה"ק עוד ע"ד התוס', ומש"כ ע"ד האהעו"ז שם, - ועי' גאו"י בעירובין ומשנת ר"א סימן א' משה"ק עוד ע"ד התוס'.**

**בעיקר הדין בזה, עי' בחי' הריטב"א בעירובין שם, ובחי' הריטב"א לקמן י"א א', ועי' רשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה בדין קולט משקין בידו, ומבו' בדבריו דידו הפשוטה לרה"ר למעלה מג' הויא מקו"פ, וידו הפשוטה לרה"י ל"ה מקו"פ.**

**ג' ב' -** **תוד"ה הי' טעון, דבלא עמד לא מיחייב אע"ג וכו' לא בטלה עקירה ראשונה כדאמר לקמן המפנה חפצים וכו', - עי' תוס' לקמן ה' ב' שכתבו דהמונח על אדם המהלך ל"ה כמונח, והוכיחו כן מהא דרכוב כמהלך, וממש"א בשלהי מכילתין דמניחו עלי' כשהיא מהלכת וכו', והתם לא הוכיחו מההיא דהמפנה חפצים, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן א' שעמד בד' התוס' הכא שפירשו דטעם הפטור הוא משום דלא בטלה עקירה ראשונה, ולא פירשו דהוא משום דליכא עקירת גופו כלל, כיון דהמונח ע"ג המהלך לא חשיב כמונח, ועיי"ש שכתב דאיירי הכא כשהגבי' מבעו"י ועדיין לא עקר ממקומו, דבכה"ג איכא עקירת גופו מעליא כשהולך, ואפ"ה הוא פטור משום דלא בטלה עקירה ראשונה, וזה חידוש, דאף שהוא עומד שם לפוש, מ"מ אי"ז מבטל לעקירה ראשונה, ודינא הוא דכל שלא בטלה עקירה ראשונה אינו חייב על עקירה אחרת, וזהו שהוכיחו מההיא דהמפנה חפצים, דאיירי אף בכה"ג שנמלך קודם שעקר ממקומו, אף דלאחר שנמלך איכא עקירת גופו, ועי' נפש חי' סימן ו' שהאריך בנידו"ז אם פטורא דמפנה חפצים הוא אף בכה"ג, עיי"ש, וית' בעזה"י במקומו.**

**דאי הוה נקט טוען עצמו משחשיכה ועמד לפוש וכו', - עי' חזו"א סימן ס"ב סק"ג שעמד, דמ"ט לא עמדו התוס' בעיקר האיבעיא, דמ"ט נקט הטעינו חבירו, כיון דבע"כ איירי שהטעינו כשהוא עומד, וא"כ גם כשהטעין עצמו בטלה עקירה ראשונה, וכתב דבעיקר האיבעיא י"ל דאיירי כשהתחיל להלך תיכף כשהטעינו, ומה שעמד להטעינו הוי עמידה לכתף, וע"כ גם לא בטלה עמידה ראשונה, והא דאם הטעינו חבירו חייב, ולא חשיב כהטעינו כשהוא מהלך דליכא עקירת גופו, צ"ל דהוא משום דבתחילת ההילוך ליכא לדינא דעמד לכתף, ועי' שפ"א לקמן ה' ב', ועמש"נ בזה לעיל בהא דבעינן להא דידו לא נייח, (ועי' בזה בחזו"א סימן ק"ה סוסק"א).**

**דאפי' אי עקירת והנחת גופו ל"ה עקירה והנחה חייב משום עקירה ראשונה, - עי' בחי' הגרע"א שהק', דכיון דהא פשיטא דהמונח ע"ג האדם חשיב כמונח, וע"כ הנוטל ממנו חייב, ולא מיבע"ל אלא אם חייב על עקירת גופו, א"כ להצד דעקירת גופו ל"ה עקירה, היאך מצינו לחייבו משום עקירה ראשונה, הרי כיון דהו"ל כמונח בטלה עקירה ראשונה, ולד' המהרש"א דלהצד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, ל"ה החפץ כמונח לגבי אדם זה, ניחא, ובאמת כ"ה מבו' בד' הריטב"א שכתב דהו"מ למיבעי בהטעין עצמו משתחשך ועמד לפוש, והרי דלהצד דעקירת גופו ל"ה עקירה, אינו חייב משום העקירה הראשונה, - ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה' בדעת התוס', דלבטל עקירה ראשונה לא סגי במה דהוי החפץ כמונח, אלא תלי במה שנעשה מעשה הנחה, וכעי"ז במשנת ר"א סימן א' סק"ב, וכ"נ בחזו"א סימן ס"ב סק"ג, ועיי"ש שכתב דזה ניחא גם לדעת התו"י דבהנחה לא מיבע"ל דמהני הנחת גופו, ועי' עוד בדבריו בסימן ק"ה סק"ז, ובגליונות לקובץ בית ישראל שנד' בחזו"א ע"ס המס', שכתב בע"א, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן א' ענף ג' ד' בזה.**

**תוס' עירובין כ' א', - ורש"י תי' לקמן וכו' דמשקין נחין בתוך פיו שהוא מקו"פ, - עי' בית מאיר סימן ש"נ דבד' רש"י שלפנינו בעירובין צ"ט א' לא נתפרש דהוא משום דפיו הוא מקו"פ, ועיי"ש שכתב לפרש דבריו בע"א.**

**עי' קרבן נתנאל בפ' המוצא תפילין סימן ו', דהא דפיו חשיב כמקו"פ הוא משום דהוא גבוה י' ואינו רחב ד', ועי' בית מאיר סימן ש"נ ד"ה ועדיין שדן לפרש כן, והק' לפ"ז דמ"ט בעומד ברה"ר וראשו ברה"י מ' ג"כ דאין האיסור אלא משום גזירה, והרי רה"י עולה עד לרקיע, ועי' ריטב"א בעירובין שם דמבו' בדבריו לחלק כן לענין רוק, דאין להתיר אלא כשראשו למעלה מי' ברה"ר, עיי"ש, (ועי' גם בד' הריטב"א לקמן י"א א' בזה, ואכמ"ל), ועי' עבוה"ק ש"ג פ"ה, דבקלט מי גשמים ברה"ר למעלה מג', מותר להכניסם לרה"י, דחשיב כמקו"פ, אך בקלט מי גשמים ברה"י אסור להכניסם לרה"י, ועי' רשב"א לקמן בסוגיין דבפשט את ידו לפנים ודאי אין ידו ככרמלית דרה"י עולה עד לרקיע, גם העירו ע"ז ממשה"ק התוס' שם מההיא דאי שדי אתי לידי חיוב חטאת, והתם איירי בשפשט ידו למטה מי', - ועי' הגר"ז סימן שמ"ז ס"ז דהא דחשיב כמקו"פ, הוא משום דאינו נגרר אחר גופו, וגם אינו כרה"ר שהוא בתוכו הואיל ואגוד בגופו, וע"כ הוי כמקו"פ, ועי' בחי' הגרע"א בעירובין צ"ט א' שנסתפק אם הא דחשיב כמקו"פ, הוא רק מכח מש"א דל"ד לידו וכו', והוא תלוי בהנ"ל.**

**עי' בחי' הגרע"א בעירובין צ"ט א' שהק', דמ"ט חשבינן להמשקין כנחין בפיו, הרי ידו לא נייח, וה"נ פיו, וכעי"ז הק' הבית מאיר בסימן ש"נ ד"ה והן אמת, ונתחדש בדבריהם דמכח הא דידו לא נייח, גם לא חשבינן להחפץ כמונח בידו, ולא אמרינן דאף דלא חשיב כמונח ברשות עצמה, מ"מ חשיב כמונח ביד, וצ"ע.**

**עי' בשיעורי הגר"נ סימן א' ענף ב' שעמד בזה, דהנחת המשקין בפיו הוי כהנחה לכתף ומ"ט היא פוטרת, ועיי"ש שכתב די"ל דבהנחת חפץ ליכא לדינא דעמד לכתף, וכאשר כ"ה בשיטה להר"ן לקמן ה' ב', ועוד, די"ל דהנחה במקו"פ מפסקת אף כשהיא לכתף, דהא דהנחה במקו"פ מפסקת, ל"ב בזה לביטול עקירה הראשונה, אלא הוא משום דמלאכת הוצאה היא רק כשעוקר מרה"י ומניח ברה"ר בלא הפסק מקו"פ באמצע, - ועי' תוס' הרא"ש בסו"ד דמבו' דההנחה בפיו הויא הנחה אף לחייב, ועיקר משה"ק ע"ד רש"י מההיא דכריתות צ"ב, דלכאו' התם איירי כשנתנו בפיו ברה"י והוציאו לרה"ר, ובכה"ג ודאי אין לחייב משום ההנחה בפיו, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"א דמבו' בדבריו דהנחה בפיו אינה נידונת כהנחה לכתף, וכתב לישב לפ"ז מ"ט לא הק' התוס' ממשתינו דפשט בעה"ב ידו ונתן לידו של עני דחייב, ולא פטרינן לי' משום דכשפשט ידו הו"ל כהנחה במקו"פ, וכתב דהוא משום דהתם לא עמד לפוש, ומשא"כ בשותה דלעולם חשיב הנחה בפיו והתחלת הבליעה היא כח שני.**

**אבל מפ"ק דשבת וכו' וי"ל דלא חשיב הנחה במקו"פ וכו' אבל התם שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקו"פ, - עי' בשו"ע הגר"ז סימן שמ"ז ס"ז דהיינו, דהנחה על היד אינה חשובה הנחה אלא לחפץ שהונח עלי' ממקום אחר, אבל חפץ שהי' עלי' תחילה ברשות זו והושיטה לרשות אחרת, כיון דאין הושטה זו חשיבא כהנחה ליד עצמה, ה"נ אינה חשובה הנחה לחפץ, ולכאו' היינו דבהנחת ידו ליכא הנחה על החפץ בפנ"ע, ורק אם הוי הנחה גם על היד הוא דחשיבא כהנחת חפץ, ועי' בדבריו בקו"א שם סק"א, וצ"ב, ועי' במשנת ר"א סימן א' דהיינו משום דאין עקירה ראשונה בטילה אלא ע"י מעשה הנחה, כמש"נ לעיל בד' התוס' בשבת, וע"כ כיון דליכא מעשה הנחה על הכלי, לא בטלה עקירה ראשונה, וכעי"ז בנפש חי' סימן ו', ומבו' לפ"ז דאף בהנחה במקו"פ לא פטרינן אלא בדאיכא מעשה הנחה, - ועי' מחה"ש סימן ש"נ סק"ב דהוא משום דבשעה שעקר הכלי ל"ה על היד שם מקו"פ, וע"כ אף שהוציאה אח"כ מ"מ נשאר על היד שם רשות הראשון שהי' עליו בשעת עקירה, ולא יחול עליו שם מקו"פ, וצ"ב, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ב וסוסקי"ב מש"כ לפרש בזה, - ועי' בד' האהעו"ז והבית מאיר בסימן ש"נ שהבאנו להלן, ומבו' בדבריהם, דאם נתן החפץ בידו כשהיא פשוטה לרשות אחרת ואח"כ הרגיע ידו חשיב כהנחה במקו"פ, וכ"נ להדיא בד' ההגמ"ר עירובין סימן תקכ"ח, עייש"ה, ולד' הגר"ז והמשנת ר"א לכאו' אין הדין כן, וצ"ע.**

**עי' בחי' הגרע"א בעירובין צ"ט א' שהק' ע"ד התוס', דא"כ מ"ט בעינן בפשט העני את ידו וכו' להא דידו לא נייח, הרי ידו הפשוטה לפנים הויא מקו"פ, וכתב דבדוחק י"ל דזהו גופא שנויא דגמ' דידו לא נייח, וכתב דאכתי תיקשי דלהס"ד תיקשי לי' מתניתין דהתם דאם הכניס ראשו ורובו מותר, וצ"ע דהראשונים לא הק' כלל מ"ט שרי בהכניס ראשו ורובו, ומ' דבזה פשיטא להו דליכא הנחה אח"כ ברה"י, - ועי' בחזו"א סימן ק"ה סק"ד שכתב, דהא דבעינן לה"ט דל"ד לידו, הוא משום דאם מחייבינן על עקירת גופו אף שהחפץ במקומו, ה"נ ס"ד דיד הפשוטה לרשות אחרת חשיבא כנמצאת ברשות זאת לענין דאם הוציאה אח"כ מיקרי מלאכת הוצאה, ומשא"כ כשלקח חפץ מידו הפשוטה והוציאו, ודאי דלא חשיב כעקירה מהרשות, דלענין זה ודאי דהיד חולקת רשות לעצמה, ולכאו' היינו דאף דהחפץ מונח בידו שהיא מקו"פ, מ"מ החפץ וידו יחד מונחים ברה"ר, וע"כ כל שעקר את ידו עם החפץ, ס"ד דיש לחייבו, ומשא"כ בההיא דעירובין דהויא העקירה על המשקין בפנ"ע, ועקירה זו היא ממקו"פ.**

**עי' בית מאיר בסימן ש"נ שהק' דלפ"ד התוס' מ"ט מחייבינן בפשט בעה"ב את ידו ונטל מתוך ידו של עני, דמ"ש נטילה זו מנטילת הבאת המים לתוך פיו שחשובים המים כנחים במקו"פ וממקו"פ מכניס לרה"י, וה"נ ניהוי נטילה זו כמניח במקו"פ ומשם מכניס לרה"י, ועיי"ש שכתב דמד' האהעו"ז שם מ' דהא דפטרינן בשותה הוא משום דהמים משתהין בפיו קצת, ומשא"כ בההיא דפשט ידו דלא שהה בעה"ב קצת, ומה"ט התיר האהעו"ז שם להביא תינוק לצורך מילה, ע"י דהעומד בחוץ יכניס ידו לבית ותיטול התינוק ותשהה קצת ואח"כ תוציאו לחוץ, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכתב בשם ח"א דבפשט ידו וכו' כיון דעביד עקירה בידו, א"א שתהא חשובה כהנחה במקו"פ, כיון דהנחה זו היא עצמה העקירה, ומשא"כ בשותה וראשו בחוץ, דשותה מכלי שנטל מידו, ונטילת הכלי עם המים היא העקירה, וכשבאים המים לפיו הוי כהנחה במקו"פ, - ועי' במשנת ר"א סימן א' שכתב, דבפשט ידו, הרי בשעת שעקר החפץ לא נחה ידו כלל, ואף אם הרגיע ידו אח"כ, הו"ל הנחה דממילא ולא בטלה עקירה ראשונה, ומשא"כ בשותה דהכנסת המים לפיו הויא מעשה הנחה, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"א מש"כ בזה בע"א ונת' לעיל.**

**עי' גאו"י בעירובין שהק', דמ"ט כשפשט א' את ידו לרשות השני', אסור חבירו ליתן לתוך ידו, הרי הו"ל כעוקר מרה"ר ומניח במקו"פ דשרי, וכתב דהא דהשני אסור, י"ל דהוא משום איסור החלפה דרך מקו"פ, אך על הראשון ליכא לאיסור זה, - ועי' במשנת ר"א סימן א' שהק' בהא דפריך אמתניתין דריש שבת דהא איתעבידא מלאכה מביניהו, והרי כיון דידו של העני הפשוטה בפנים היא מקו"פ, נמצא דלא איתעבידא מלאכה כלל, ועיי"ש שהק' עוד ממש"כ התוס' דפטורי דאתי לידי חיוב חטאת, היינו דעשה עיקר המלאכה אלא דחיסר מעט, וכיון דידו הפשוטה חשיבא כמקו"פ, הרי לא עשה לעיקר המלאכה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**