2. עקירת גופו וידו לא נייח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

י"א אייר ע"ג

**סימן ב'**

**בדין עקירת גופו וידו לא נייח**

גרסינן שבת ג. בעי מיניה רב מרבי הטעינו חברו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ מהו עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומחייב או דילמא לא א"ל חייב ואינו דומה לידו מאי טעמא ידו נייח גופו לא נייח ע"כ וצ"ב ספק הגמ' וכן כוונת החילוק בין יד לגוף ונבאר הדברים בס"ד

**בביאור ספק הגמ' דעקירת גופו**

א]והנה בעיקר ספק הגמ' דעקירת גופו לא מחייב היה מקום לומר דזה סברא דגוף האדם כיון שהוא דבר נייד לא דנים אותו כדבר מונח וממילא לא חשיב שהחפץ מונח ולכן אין כאן עקירה והנחה כיון שהחפץ לא חשיב מונח אמנם בפשוטו דבר זה לא יתכן כמו שכתב המהרש"א דהרי מבואר במשנה דבעני המניח בידו דבעל הבית חייב וכן בעוקר מידו של בעל הבית חזינן דהחפץ חשיב מונח אמנם עיין צל"ח בד"ה ולתרץ שכתב לבאר בכונת המהרש"א ששיך לדון שלגבי מעשה עקירת האדם שהחפץ מונח עליו דנים שהחפץ לא מונח אמנם לגבי אדם אחר דנים החפץ כמונח וצ"ב הסברא בזה אמנם יתכן שזה סברא ביחס למעשה המלאכה שביחס לאדם חסר בחשיבות המלאכה דאין כאן נידון של דבר מונח שנעקר אפילו שמצד החפצא הוא היה מונח ועיין חזו"א ק"ה סק"ז בסופו שכתב לדון גם שלגבי עקירת גופו דנים שגופו זה לא רה"י משא"כ לגבי הנחה של דבר אחר ע"ש וזה גם על דרך סברא הנ"ל ויתכן שזה מצד שבמלאכת הוצאה אין המלאכה רק מצד הנפעל אלא רק בצירוף למעשה האדם [וכנ"ל בסוגיא דמלאכה גרועה] וכל שביחס לאדם אין כאן מעשה הוצאה ממילא זה סיבה לא לחייב אפילו שמצד הנפעל זה אותו נפעל

אמנם בפשוטו מוכח מכאן כמו שביארו המהר"ם ורעק"א דזה ודאי דהחפץ חשיב מונח אלא שהגמ' דנה סברא שאין כאן מעשה מלאכה דהוצאה ובביאור הסברא עיין רעק"א שכתב שהחיסרון כיון שלא עקר החפץ ממקומו דהינו שאפילו דברגע דאדם עקר את עצמו החפץ כבר לא נחשב מונח וכשהוא עומד החפץ עכשיו חוזר להחשב מונח אבל כיון שגם במצב עקירתו הוא היה מונח באדם כה"ג אין כאן סיבה לחייב והנה היה מקום לבאר שהכוונה שבעיקר מלאכת הוצאה ס"ל לגמ' שלא מספיק שהחפץ שינה רשות אלא צריך שישנה את מקומו וכיון שהוא נשאר באותו מקום אין כאן מחייב של הוצאה אלא שלפ"ז לכאורא כל הספק רק אם היה גם עקירת גופו וגם הנחת גופו אבל כל שאחד מהם היה בחפץ או בעקירה או בהנחה ודאי חייב דהרי החפץ שינה את מקומו דבתחילה היה בקרקע רה"י ועכשיו הוא על האדם ברה"ר והנה בתוס' מפורש לא כך דנקטו שהספק גם על הנחה דהינו שגם בעקר מהקרקע צריך לחזור ולהניח על הקרקע ואין לומר שכיון שבשינוי מרה"י לרה"ר הוא היה באותו מקום זה סיבה לא לחייב דא"כ גם אם עקר מהקרקע והניח בקרקע יהיה פטור והרי כה"ג ודאי חייב [ואולי יש מקום לדון שבאמת יסוד החיסרון זה במלאכה שיסודה שינוי מקום החפץ אלא שבתוצאה מזה שגם מעשה העקירה וההנחה צריך להתיחס למקום ולא מספיק מה שזה עקור וזה לא נעקר ממקומו ולכן זה גם מחייב שמעשה ההנחה יהיה אחר ממצב החפץ מתי שהוא היה ברה"י אפילו לאחר עקירתו אמנם זה רק מצד חשיבות ההנחה ולכן התו"י ס"ל שאין כזה חיסרון] ובאמת שאם מעצם המלאכה זה השינוי מקום וכאן חסר בשינוי מקום היה מסתבר שגם בעקר מהקרקע והניח בקרקע פטור כיון שבשינוי רשות לא היה שינוי מקום וצ"ע בפרט זה [אמנם אינו מוכרח דיתכן דדנים הכל יחד]

ובפשוטו מבואר מזה דזה וודאי שמצד עיקר המלאכה זה לשנות החפץ מרשות היחיד לרה"ר והחפץ הרי היה בחלל רה"י ועבר למקום אחר שזה חלל רה"ר אלא שיש כאן סברא במעשה העקירה וההנחה שכדי שזה יהיה מעשה חשוב צריך לעקרו ממקומו ולא מספיק שהוא מפסיק להיות מונח והוא באותו מקום ושיטת התוס' שזה גם בהנחה דהינו שמעשה הנחה זה צריך להעשות בחידוש מקום חדש לחפץ והתו"י דן דבמעשה ההנחה לא צריך חלק זה שיתחדש מקום חדש לחפץ

**בביאור המסקנא שעקירת גופו הוי עקירה**

ב]והנה הכרעת רבי שעקירת גופו הוי עקירה ויש לבאר דבר זה בכמה אופנים או שבאמת אין דין עקירה מהמקום אלא כל שהוא שינה רשות ונעקר מהרשות והונח ברשות אחרת חייב אמנם יתכן שהגמ' נשארה אם ההנחה שצריך עקירה מהמקום אלא שבעקירת גופו זה נחשב שהחפץ נעקר ממקומו ובטעם הדבר אפשר לבאר בכמה צורות או שדנים שמקום החפץ הוא בקרקע ולא על האדם וממילא חשיב שהוא נעקר ממקומו. ואפשר לבאר שדנים את האדם אם החפץ כדבר אחד וממילא חשיב שהוא שינה את מקומו מהקרקע למקום אחר עוד יתכן שכיון שהאדם הוא מקום החפץ א"כ המעשה עקירה שנעשה באדם זה מחשיב שהחפץ נעקר ממקומו

והנה הגמ' צ"ב. אומרת המוציא משאוי למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת ודעת תוס' בעירובין ל"ג. ד"ה שצריך שהעקירה וההנחה יהיה למטה מעשרה ודעת הריטב"א שם והתוס' רי"ד ק"ב. ובתוס' שם שבכל מקרה חיבים שכיון שאדם לא חולק מקום כל מה שמונח על האדם חשיב כאילו זה מונח בקרקע אמנם הרשב"א ה. חילק שאם זה עקירת גופו חייב גם אם זה למעלה מעשרה אמנם אם אדם אחר עוקר או מניח על האדם כה"ג צריך שיהיה למטה מעשרה ומשמעות לשונו זה מצד שכיון שהעקירה היא עקירת גופו והרי גופו מונח בקרקע ועיין משנת הגר"א קוטלר שהוכיח מזה שהגדר בעקירת גופו שהעקירה שבגוף היא מעשה העקירה ע"ש [אמנם לכאורא אין להוכיח אלא ששיך לדון מצד עקירת גופו אבל יתכן דבעלמא אפשר לדון מצד עקירת חפץ]

ועיין גמ' קנ"ג: שאם מניח על בהמה כשהיא מהלכת אין המשך הליכתה חשיב מעשה עקירה ואין כאן איסור שביתת בהמתו וכתב רש"י שזה מבואר בסוגיא דהטעינו חברו אוכלין ומשקין שכה"ג לאו עקירה וצ"ב כונתו ועוד דלכאורא כאן החיסרון שזה לא מונח כמבואר בתוס' ה: ועין זכרון שמואל שכתב לבאר לנ"ל שרש"י ס"ל שחפץ שמונח על בהמה חשיב מונח ואם משהו יעקור אותו מצב זה הוא חייב ורק כאן כיון שצריך עקירה של הבהמה דהינו עקירת גופו והרי היא לא נעקרת לכן פטור וזה הוכיח רש"י מסוגין דבעינן עקירת גופו דוקא שהרי זהו כל נידון הסוגיא [אמנם גם כאן יתכן דמוכח שאפשר לדון מצד עקירת גופו ויתכן שיש לחייב גם מצד עקירת חפץ רק ששם עד כמה שזה מוגדר כמונח זה ביחס לבהמה ומשם זה לא נעקר כלל] [אמנם בפשוטו תוס' ה: פליגי ופשיטא להו שאם היה חשיב שהחפץ מונח ודאי שהבהמה היתה חייבת וע"ש מה שביאר ויתכן דס"ל שכיון שיש כאן דבר חדש לגביו חשיב עקירה חדשה גם מצד הגוף ועוד יתכן שדנו שמצב הליכה של בהמה זה הנחה]

ועיין גמ' ה. לגירסת ר"ח דהגמ' דנה דאם אדם זורק חפץ מידו ורץ ותופסו בסוף ארבע הוא פטור ועיין חת"ס שם שהקשה הרי אם ילך אם גופו לסוף ארבע הוא חייב וכאן הרי שינה את מקום גופו ומה ההבדל אם עשה דבר זה על ידי עקירת גופו או על ידי עקירת חפץ ועיין משנת הגר"א קוטלר ובאבי עזרי שביארו לנ"ל שכיון שצריך שהחפץ ישנה את מקומו א"כ רק בעקירת גופו חשיב שהחפץ שינה את מקומו אבל כאן כיון שעקירת החפץ לא מצד עקירת הגוף אלא מצד עקירתו עצמו כל שחוזר לאותו מקום חסר בהנחה במקום אחר אמנם אין זה מוכרח כיון שההנחה היא במקום אחר מאיפה שהיתה לפני זה רק זה לא במקום אחר מאיפה שהיה העקירה [ועיין מה שכתבנן ה. בדין הנחה על גבי מקום ד' ובישוב דעת הרמב"ם]

**ביאור החזו"א בספק הגמ' והוכחה מסוגין שיש דין מעשה עקירה**

ג]עוד אפשר לבאר בעיקר נידון הגמ' שעקירת גופו לא יחשב עקירה מצד שאין כאן מעשה עקירה בחפץ אלא שהעקירה מתיחס לגוף האדם וממילא החפץ משנה את מקומו וביתר ביאור שמעשה ההליכה של אדם אין זה גדר טלטול על גופו וממילא מצד שהחפץ זה זז כיון שזה על ידי הליכת האדם אין זה מעשה עקירה וכן ביאר בחזו"א ס"ב ב' אלא שלפ"ז צ"ב למה זה רק חיסרון בעקירה וההנחה ולא בעצם ההולכה וצ"ל שרק בעקירה שצריך מעשה חשוב בזה יש חיסרון זה ולא בהעברה מרשות לרשות ועיין חזו"א ס"ב ב' אמנם לביאור הראשון לא קשה דכל החיסרון במעשה העקירה אבל לענין העברה וודאי שזה לא שייך והנה לפ"ז הכרעת הגמ' שלא דנים בכזו צורה אלא שחשיב מעשה עקירה ביחס לחפץ

והנה בעיקר דין עקירה והנחה בפשוטו היה מקום לומר שאין הלכה של מעשה עקירה והנחה רק שכדי שיחשב מלאכה צריך שהחפץ ישתנה ממצב מונח למצב מונח אמנם לביאורים הנ"ל דהחיסרון בסוגיא מצד שאין כאן מעשה עקירה והנחה והרי כאן החפץ היה מונח לגמרי ביד האדם וכדחזינן שאדם אחר חיב על הנחה ביד האדם ורק שיש כאן חיסרון במעשה העקירה ומבואר שיש כאן הלכה שהמלאכה תעשה דרך מעשה עקירה והנחה ובאמת שרש"י כאן ביאר שאין דרך המלאכה אלא על ידי עקירה והנחה וצ"ב למה רש"י הוצרך לבאר דבר זה דוקא כאן אמנם לנ"ל א"ש שכאן חזינן שיש דין מעשה עקירה ולא מצד שצורת המלאכה שהחפץ צריך להתנתק ממצב מונח ובמה שחילק התו"י בין עקירה להנחה יתכן שכונתו שבהנחה מספיק מעשה יותר קל אמנם יתכן שבאמת הכונה שאין דין מעשה הנחה רק שהחפץ יגיע למצב מונח וד"ז צריך בדיקה בהמשך סוגיות הוצאה [ועין סוגיא דזירזא דקני דדעת הראב"ד שהחיסרון שלא היה מעשה עקירה אפילו שזה שינוי ממצב מונח למצב מונח ועיין בגמ' פ. כתיבתן זהו הנחתן ומבואר שאפילו שזה עדין מצב ניד חשיב הנחה ובפשוטו מבואר שהעיקר זה מעשה הנחה ועיין סימן א' וסימן י"ב סק"ב וצ"ע]

**בדין בטלה עקירה הראשונה בעקירת גופו**

ד]והנה הגמ' בע"ב מביאה ברייתא היה טעון אוכלין ומשקין מבעוד יום והוציאן לחוץ משחשיכה חייב לפי שאינו דומה לידו והנה בהכרח מדובר בעמד לפוש דאל"כ אינו חייב והקשו תוס' א"כ למה כתוב מבעוד יום הרי גם משחשיכה זה כך ותירצו שכיון שבאים להשמיענו דין עקירת גופו א"כ בעקר משחשיכה אפילו בעמד לפוש אם עקירת גופו לא הוי עקירה הוא יתחייב על העקירה מהקרקע עכ"ד והקשה הגרעק"א דהרי גם לצד שעקירת גופו לא הוי עקירה הרי חשיב שהחפץ מונח וא"כ לענין הדין של בטלה עקירה הראשונה אין סיבה שבעמד לפוש זה לא יחשב בטלה עקירה הראשונה ובאמת בריטב"א מבואר כדבריו והנה אם כביאור הצל"ח במהרש"א דהגדר דכלפיו דנים שהחפץ לא נח א"כ א"ש שזה גם סברא שלא יהיה בטלה עקירה הראשונה [וכן לחזו"א הנ"ל ק"ה סק"ז שכלפיו דנים שזה לא בטל לרשות א"כ ממילא זה גם לא הנחה ע"ש] אמנם לכל הביאורים הנ"ל צ"ע

ועיין זכרון שמואל מכתב ה' שכתב ליישב דכדי שיהיה בטלה עקירה הראשונה לא מספיק שהחפץ מונח אלא צריך שיהיה מעשה הנחה והביא דוגמא לזה מעמד לכתף שכתב החזו"א דמי שיניח על כזה מצב יהיה חייב כי יש כאן הנחה ביחס לחפץ אבל כיון שלא היה מעשה הנחה מצד הבן אדם זה לא מחלק את המעשה [וכל זה ניחא אם החיסרון בעקירה והנחה אבל אם כסק"א דהחיסרון בעיקר המלאכה שזה נשאר באותו מקום אבל בדין עקירה והנחה לא חסר א"כ לכאורא לא שיך לומר כנ"ל] ובחזו"א ס"ב ג' כתב לחדש שבטלה עקירה הראשונה זה רק אם לקיחת החפץ נחשב כמעשה עקירה חדש אבל אם עקירתו לא נחשבת עקירה אין בזה בטלה עקירה הראשונה והנה עיין שפת אמת דנקט דלתו"י דבהנחה הגמ' לא הסתפקה לא שייך את סברת התוס' אמנם בפשוטו אין הכונה שלענין הנחה המציאות אחרת אלא שזה סברא שלא צריך מעשה הנחה אבל לענין בטלה עקירה הראשונה זה לא סיבה

**בדין שביתת בהמתו בעקירת גופו**

ה] והנה שמעתי להעיר דבפשוטו כל הוצאה דבהמה זה עקירת גופו דהרי הבהמה לא עושה מעשה עקירה מהקרקע וא"כ למה רב לא הוכיח מכל פרק במה בהמה שעקירת גופו זה כעקירת חפץ ואין לומר שזה מדרבנן דהרי הגמ' קנ"ג: אומרת כל שבחברו פטור אבל אסור בבהמה לא גזרו ואפילו שיש מקומות שגזרו אבל כאן שלא משכחת ליה בבהמה איסור הוצאה לא מסתבר לגזור ובפשוטו מוכח שלענין בהמה ודאי שעקירת גופו הוי עקירה וצ"ב החילוק והנה לביאור הראשון על דרך המהרש"א שחסר בהנחת החפץ ביחס לבן אדם העוקר יש לדון ששביתת בהמתו המלאכה היא ביחס לאדם וא"כ צריך לדון אם זה מעשה חשוב לא ביחס לבהמה ועוד יתכן שבהמה שהיא ממון אדם גם כלפיה לא שיך לדון שאין זה עקירה ולסברת החזו"א שזה מעשה הילוך צ"ב ולמהלך שחסר בעקירה כי זה נשאר באותו מקום בזה יתכן שבהמה אינה חולקת מקום לעצמה אלא זה כמו אוכלין בכלי וצ"ב

**בביאור גירסת רש"י ידו לא נייח ובביאור דברי הרא"ש**

ו]והנה הגמ' מוסיפה ולא דמיא לידו וגירסת רש"י ידו נייח גופו לא ניח ופשטות לשון רש"י שדבר שהוא בתוך היד חשיב שהוא לא מונח ולפ"ז כל הדין עקירת גופו זה רק אם זה מונח על הגוף וכן הוא בראב"ן סימן של"ח ועיין תוס' שהקשו על רש"י דא"כ למה בעני שהניח ביד בעל הבית חייב ועיין מהרש"א שהקשה הרי כמו שבספק רב שעקירת גופו זה לא עקירה ובכל אופן במניח ביד אחר חייב ה"ה במסקנת הגמ' לענין היד וזה על דרך הסברא לעיל שיש כאן חיסרון ביחס לחפץ ביחס למעשה האדם ובזה יתכן לחלק בין אם זה מונח בגוף או ביד ובדעת תוס' ביארו המהר"ם שכל הספק שזה לא מעשה עקירה ועד כמה שזה מעשה עקירה א"כ ביד בהכרח שזה חיסרון במציאות שזה מונח ולכן קשה מהמשנה

אמנם הרמב"ן כתב לבאר בכוונת רש"י שכל מה שהיד לא ניח אם זה לא ברשות שהגוף מונח ומבואר בכוונתו שכונת הגמ' שכיון שהיד לא נחה מצד עצמה אלא רק בתור חלק מהגוף לכן זה סברא להחשיב את ההנחה ביד לא ברשות שהיד נמצאת וכסברת הראשונים שבתר גופו גריר רק שלראשונים זה סברא בעצם ולרש"י רק מצד שהיד לא מונחת על הקרקע ונפק"מ במונחת על הקרקע ממש כמבואר בחידושי הר"ן שכאן לא שייך לומר שלא נייח כי זה נח ממש וגם אם אגד יש שמיה אגד אבל כל זה מתי שיש חיסרון הנחה ולא כשזה מונח ממש והריטב"א כתב שדברי רש"י רק אם אגד יש לא שמיה אגד [וברשב"א כתב שגם במונח בקרקע אין זה נחשב נח כיון דבעלמא דרך היד לא להיות בקרקע דהינו שהגדר בשמיה אגד שזה לא נח ע"ש היטב]

אמנם עיין רא"ש שגרס כרש"י שידו לא נייח והוסיף שכל זה בעקירת ידו לבד ולא ביד אם גופו וכן לשונו שבעקירת ידו זה לא כעקירת חפץ ועיין ראש יוסף שביאר שהרא"ש למד שכונת הגמ' לחלק בין יד לגוף דעקירת גופו הוי עקירה ועקירת ידו לא הוי עקירה ורק הרא"ש הוסיף שגם אם זה מונח ביד אבל אם עוקר את כל הגוף זה נחשב עקירת גופו ועיין קרבן נתנאל וכן באריכות בראש יוסף שמשמע שאם יעקור ידו לבד ויניח ברה"ר יהיה פטור וצ"ב הסברא דממ"נ אם זה נחשב מונח למה בעקירת היד לבד זה לא נחשב מונח ועיין זכרון שמואל שכתב לבאר לפי הנ"ל סק"ב שהכרעת הגמ' שעקירת גופו זה עצמו המעשה עקירה לענין החפץ אבל צריך שהחפץ ישנה את מקומו ולפ"ז ביאר שס"ל לרא"ש שבעקירת ידו לבד ללא גופו לא חשיב עקירת גופו כלל וכל העקירה ביחס לחפץ וזה לא סיבה לחייב ולשון הגמ' לא נייח הכוונה על דרך הרמב"ן שכיון שזה לא מונח מצד עצמו לכן אין כאן דין עקירת גופו על היד

והנה עיין ראש יוסף שכתב לפ"ז שאם יוציא את ידו אם דבר ומישהו אחר יעקור ממנו ויכניס פנימה יהיה חייב דהרי לרא"ש כל החיסרון במעשה העקירה שזה נשאר במקומו אבל מצד עצם המצב חשיב שזה מונח אמנם בפשוטו זה נסתר מהרא"ש בעירובין פ"י שכתב שזה מקום פטור ואפילו אם יעביר מיד ליד יהיה פטור [ולביאור הבעל המאור בסוגין ידו אינה כרה"י מפורש בגמ' לא כך] ועיין בחזו"א מה שהקשה עוד מהגמ' ד. אמנם יש מקום לדון שזה ודאי דהרא"ש מודה שכיון שהיד נגרר אחרי הגוף וההנחה שביד מתיחס לגוף לכן זה גם לא נחשב מונח ברשות אלא שממילא ס"ל לרא"ש שעד כמה שלא דנים את היד לעצמה אלא היא כהגוף ממילא וודאי שאין כאן מעשה עקירה ואין לחייב בעקר את ידו לבד ובפשוטו מסברא ודאי ששני הדברים תלוים אחד בשני ואם היד נגרר אחרי הגוף ושלכן ההנחה של היד זה לא הנחת גופו ברשות ממילא אין כאן עקירת גופו בעקירת היד ועד כמה שזה ההבנה בסוגיא שצריך עקירת המקום א"כ ודאי שכן הוא הדין [אמנם משמעות הרא"ש שלמד שזה הביאור בסוגין ואולי הגמ' נקטה בכזו צורה דנפק"מ לדין הק"נ וצ"ע] אמנם הראשונים שביארו שכוונת הגמ' שידו בתר גופו גרירא ולכן פטור ומבואר שלא זה היה חיב וצ"ע הרי זה נשאר באותו מקום ובהכרח או שמסקנת הגמ' שאפשר לחייב מצד העקירת חפץ ודלא כסק"ב או שגם על עקירת ידו שיך לדון שעוקר את ידו אם החפץ שיש כאן עקירה מהמקום שזה מונח וזה דלא כדביארנו ברא"ש הנ"ל וצ"ע בזה

**כתיבה ראשונית**

]והנה הגמ' מוסיפה ולא דמיא לידו וגירסת רש"י מ"ט ידו נייח גופו לא נייח אמנם הראשונים הביאו גירסא ידו בתר גופו גרירא גופו נייח והנה עיין תוס' לקמן צ"ב. שביארו שזה דין אגד יד ובפשוטו הביאור שהכוונה כיון שהיד נגררת אחרי הגוף לכן היא לא נחשבת כמו הרשות שהיא נמצאת בו וממילא אי אפשר לחייב על ההנחה שנעשית ביד ברשות השניה וכן האריך בחזו"א ק"ה י"ב וכן הוא בלשון חידושי הר"ן בסוגין וכן עיין בעל המאור ורשב"א בגמ' בע"ב שידו אינה כרה"ר הכונה שיד שמונחת ברה"ר אין דינה כרה"ר ומצאנו לשונות בראשונים שחשיב שזה לא מונח דהינו שכיון שזה נגרר אחרי הרשות השניה ולא מתיחס לרשות לכן זה לא נחשב מונח אמנם בפשוטו זה שלב שני שכיון שהיד לא מוגדרת כרשות שנמצאת אלא מתיחסת לרשות השניה ומצד שני היא נמצאת ברשות זו לכן חשיב שמה שבתוכה זה לא מונח וכדחזינן בגמ' שחשיב שנים שעשו ומצד שני אם היד כרשות שהיא נמצאת היה חייב דהינו שמצד שהיד גרורה אחרי הגוף לכן אין כאן הנחה

והנה רש"י גרס ידו לא נייח ופשטות לשונו שדבר שמונח בתוך היד לא נחשב שהוא נח וכל הדין עקירת גופו רק אם עקר את הגוף ולא אם עקר את היד ועיין תוס' שהקשו א"כ למה מי שמניח בידו חייב ועיין מהרש"א שהקשה הרי בספק הגמ' בהכרח שגם לצד שעקירת גופו זה לא עקירה אבל אם מניח בידו חייב וא"כ ה"ה כאן ועיין מהר"ם שביאר שכל קושית תוס' למסקנת הגמ' שעקירת גופו זה עקירה וא"כ כל החיסרון ביד בהכרח שזה סתם לא נחשב מונח וא"כ קשה גם אם יניח בידו לא יתחייב אמנם מדברי המהרש"א חזינן שיש מקום לדון שאותו צד של תחילת הסוגיא נשאר למסקנא לגבי יד האדם וזה כמו שביארנו לעיל מהצל"ח שביחס לאדם אחר זה נחשב מונח אבל ביחס לעצמו זה נחשב מונח אלא שיש הבדל אם זה ביד או בגוף ועיין ראב"ן סימן של"ח דמשמע שנקט כרש"י שגם אם עקר ידו אם גופו פטור אמנם בדין המשנה חייב

ועיין רמב"ן שכתב לבאר בדעת רש"י שעד כמה שהיד ברשות שהגוף נמצא חשיב מונח ורק אם זה לא ביד שהרשות נמצא כה"ג זה לא נייח ולכאורא כונתו שבאמת גם לרש"י יסוד החיסרון כי זה אגוד אחרי הגוף אלא שכל הסברא כיון שהיד מחמת עצמה היא לא מונחת וכל הנחתה מכח הגוף לכן היא נחשבת כהגוף ולפ"ז אם תהיה מונחת על הקרקע שהנחתה לא מכח הגוף לא יהיה חיסרון וכמו שביאר בחידושי הר"ן אמנם הרמב"ן חלק שעצם זה שזה אגוד לגוף זה סיבה מצד עצמה שזה לא נחשב כמו הרשות שזה נמצא ע"ש

והנה הרא"ש גרס כרש"י וכתב שגם אם זה מונח בידו אבל כיון שעקר את גופו חשיב שיש כאן גם עקירת ידו ומשמעות דבריו שאם לא יעקור את גופו אלא רק יעקור את ידו באמת בזה יהיה חיסרון שידו לא נייח ועיין ק"נ וכן הוא באריכות בראשי יוסף שלפ"ז אם היה חפץ בידו והכניס את ידו והניח החפץ אינו חייב דהינו שדין המשנה הוא רק אם היה עקירה ממש ולא רק עקירת גופו ועיין ראש יוסף שכן מדויק ברש"י במשנה שכתב לגבי עקירת העני שהניח על גבי קרקע והנה אם כונת הרא"ש כמו שהבינו תוס' ברש"י שזה לא נח במציאות א"כ לכאורא לא שייך לחלק בין ביחד אם הגוף או לבד

ועיין זכרון שמואל שכתב לבאר לפי הנ"ל סק"ב שמסקנת הגמ' שעקירת גופו מועיל שיחשב עקירת חפץ דהינו שרק מצד שחשיב שהחפץ שינה את מקומו וס"ל לרא"ש שכל המושג שנחשב שיש מעשה עקירה בגוף שזה עוזר לענין מה שעליו זה רק בגוף אבל ביד שהגוף נשאר במקומו בזה זה לא נחשב שנעשה כאן מעשה עקירה ביחס ליד וממילא מצד עקירת החפץ זה נחשב שזה נשאר במקומו ולפ"ז כוונת הגמ' ידו לא נייח על גבי קרקע וכל הנחתה מצד הגוף ממילא בזה עקירת גופו זה לא כעקירת חפץ דהינו שאם היד היתה מונחת על גבי קרקע היו דנים אותה כגוף על גבי קרקע אמנם כיון שלא מונחת על גבי קרקע ממילא דנים אותה כחלק מהגוף ובעקירתה ליד יש החסירון שזה לא עקירה

והנה עיין ראש יוסף שנקט שלפ"ז בהוציא ידו אם חפץ ועקרה ביד השניה והחזירה לבפנים יהיה חי בדכאן יש עקירת חפץ והרי הרא"ש לא ס"ל שביד יש חיסרון שזה נגרר אחרי הרשות דאל"כ מהיכי תיתי שיש עוד דין שזה לא מונח אמנם בפשוטו זה נסתר מהרא"ש בעירובין שכתב שידו זה מקום פטור וכן עיין חזו"א ס"ב א' שהוכיח מרש"י ד. שבהוציא ידו וחזר וזרקה לרה"י פטור ולנ"ל כה"ג צריך להיות חייב אמנם צ"ע הטעם ולכאורא יש לומר שזה ודאי שהרא"ש מודה לסברא שידו בתר גופו גרירה אלא שס"ל שעד כמה שהיד נגרר אחרי הגוף ממילא מסברא אין כאן מעשה עקירה כיון שצריך עקירת גופו ואין כאן וכל הצד בגמ' שהחיסרון ביד כי עקירת גופו זה לא טוב עד כמה שהיד זה דבר לעצמו ממילא זה כל החיסרון אבל עד כמה שזה נגרר אחרי היד א"כ ודאי שאין כאן עקירה כלל וצ"ע בזה

ועיין חזו"א ס"ב א' שהקשה עוד שבהוציא ידו ואחרי זה גופו מצב הוצאת גופו זה לאחר שהחפץ ברה"י וזה לא סיבה למעשה הוצאה אמנם לכאורא דבר זה לא מצוי ובצורה רגילה עד כמה שתכנית האדם לעקור את גופו עוקרה אם ידו יחד ויתכן שבכזה מקרה באמת יהיה פטור וצ"ע