א
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב מאיר מרילס

**חלה**

**חיובה מדאורייתא ומדרבנן**

מדאורייתא עיסה שלא הפרישו ממנה חלה דינה כמו טבל שאסור לאכלו ואינה בטילה במינו ואוסר מאכלים אחרים בבליעתו (וממילא **אסור לטעום מן העיסה קודם ההפרשה**). והחלה שהפרישו ממנה דינה כתרומה שאם היא טהורה (וזה יתכן אפי' בזה"ז אם לא הרחיצו החיטין או הקמח במים (כנהוג במקרה שצריך להיות כשר לפסח) ולא עשו את העיסה[[1]](#footnote-2) בז' מיני משקין (שהם יין, דבש, שמן זית, חלב, טל, דם, ומים) וכגון שעשוהו עם ביצים או שמן שאינו שמן זית או שאר מי פירות אינה נאכלת אלא לכהנים טהורים (שאין לנו בזה"ז לא כהנים מיוחסים ולא טהורים) ובטילה במאה. וכן **אסור** לשרפו אם היא טהורה, ואין דינו בזה"ז אלא להשאירו לירקב לבד.

ואין חיוב חלה מדאורייתא אלא בא"י מדכתיב (במדבר ט"ו,י"ט) "באכלכם מלחם *הארץ*" (כן דרשו בסיפרי, ומובא ברמב"ם פ"ה ה"ה מהל' ביכורים, וכן מתבאר מן הגמ' שבסמוך). ואפי' בא"י אין חיוב מדאו' אלא בזמן שרובם (ע' ריטב"א בכתו' כ"ה) ככולם של ישראל שם מדכתיב "בבואכם אל הארץ" פי' בביאת כולכם (ע' כתו' כ"ה ע"א וברמב"ם שם). וממילא אין חיוב חלה בזה"ז אפי' בא"י אלא מדרבנן (ויתכן שאפי' אם יהיו רוב ישראל בא"י ג"כ לא יהי' מדאו' בזה"ז כיון שצריכים קידוש חדש לא"י – ע' חזו"א שביעית סי' כ"א אות ה'). ומ"מ אפי' בזה"ז יש חיוב מדרבנן.

וגם בחו"ל יש חיוב חלה מדרבנן. אבל מכיון שאין חיוב חלה מדאו' כלל בחו"ל, הקילו בדיני הפרשת חלה בחו"ל מעל חיוב חלה בא"י (אפי' בזה"ז שאין חיובה אלא מדרבנן). ולמשל הזכרנו לעיל שעיסה אסורה באכילה כטבל עד שמפרישים ממנו חלה. אבל בחו"ל ע' במס' ביצה (ט' ע"א) "דאמר שמואל חלת חוצה לארץ אוכל והולך ואח"כ מפריש". והיינו דלא מיבעי שאינו טבל אלא אפי' לכתחילה מותר לאפותו ולאוכלו ולהמתין מלהפריש עד לבסוף (ואז צריכים להפריש מן מה שנשאר חלק חלה וחלק שיריים ע"ש ברמ"א). ומ"מ גם בחו"ל מדת חסידות להפריש קודם (ע' שו"ע הגר"ז או"ח סי' תנ"ז אות י"ב).

**המינים החייבים בחלה**

במשנה הראשונה של מס' חלה מבואר שכל החמשת מיני דגן חייבים בחלה. וכן מצטרפין זה עם זה לעשות שיעור שלם. ואמנם יש נידון בגמ' ובראשונים איך, ואיזה מין מצטרף עם השני, מ"מ מבואר בירו' (הביאו הר"ש בר' מס' חלה) שאם בללם יחד כל המינים מצטרפין זה עם זה. (ויש בזה נפ"מ בכגון מה שקוראים **עוגיות שבולת שועל, דכשעושים חשבון בשיעור חלה צריכים לחשבן בין את הקמח חטה ובין את השיבולת שועל**). וכן אורז ג"כ מצטרף עם חיטין להתחייב בחלה אם החיטין נותנים טעם באורז, ובאופנים מסוימים גם שאר מיני דגן מצטרפין עם שאר מינים (ע' פ"ג מ"ז ממס' חלה, יו"ד סי' שכ"ד סע' ט', מ"ב סי' תנ"ג ס"ק י"ד[[2]](#footnote-3)).

וחמשת מיני דגן הם חטה, שעורה, כוסמין, שיבולת שועל, ושיפון. ובאנגלית הם: חיטין-wheat, שעורה-ybarle, כוסמין[[3]](#footnote-4)-spelt, שיבולת שועל-oats, שיפון-rye.

**שיעור החייב בחלה**

ע' במס' חלה פ"ב מ"ו "חמשת רבעים קמח חייבים בחלה". ובטעם הדבר ע' במס' עירובין דף פ"ג ע"א "תנו רבנן ראשית עריסותיכם כדי עיסותיכם, וכמה עיסותיכם כדי עיסת המדבר [פירש"י שאתם לשים במדבר עומר לגולגולת] וכמה עיסת המדבר דכתיב "והעומר עשירית האיפה הוא". ושיעור חמשת רבעים כתב השו"ע (רסי' שכ"ד) מהרי"ף והרא"ש שהיא ארבעים ושלש ביצים וחומש ביצה. מלשון המתני' מדויק שהשיעור הוא בקמח ולא בעיסה[[4]](#footnote-5) (ע' ר"ש פ"א מ"ד ד"ה פחות וכ"כ בביאור הגר"א שם).

ומדתה בשיעורים שבזמנינו: לפי הגר"ח נאה שיעור זה יוצא בערך 2,500 סמ"ק. והשיעור האמיתי אצלנו הוא מדת הנפח, אמנם בדר"כ משתמשים עם מדת משקל. וכיון שכן, והרמב"ם (בפיהמ"ש למס' עדיות פ"א מ"ב) כתב שמשקל הקמח הוא קל מן המים בשליש, יוצא שמכיון של2,500 סמ"ק מים יש 2.5 ק"ג, א"כ ל2,500 קמח יש 1.6667 קילו גרם (7.35 cups or 58.78 oz.). ולמעשה כתב הגר"ח נאה (שיעורי תורה עמ' קס"ט) שיש להפריש חלה כבר משיעור 1.25 ק"ג (5¼ cups or 42.3 oz.) כיון ששיעור 1.6667 ק"ג מבוסס על זה שמתמעכים החללים שבקמח, ואם לא עושים כן, כבר נכנס ב2,500 סמ"ק רק 1.25 ק"ג. ומנהג ירושלים הוא לברך כבר בשיעור 1.6667. אבל יש מחמירים שלא לברך אא"כ יש קמח כשיעור שיטת החזו"א, שיוצא 2.25 ק"ג קמח (10 cups or 80 oz.). וי"א אפי' 2.9 ק"ג – ע' בכל זה בס' מדות ושיעורי תורה עמ' רצ"ב – רצ"ג).

**העושה שיעור החייב בחלה ע"מ לחלקה**

הנה השיעור הנ"ל הוא בעושה עיסה א' לעצמו. אמנם העושה ב' עיסות פחות משיעור החייב בחלה, ולא הצטרפו יחד, שניהם פטורים. ותו, מבואר במס' חלה שאפי' אם עושה עיסה א' ע"מ לחלקה נותן דין לעיסה כאילו היא כבר חלוקה לב' וג"כ אינו חייב בחלה. ויסוד הדבר יוצא ממתני' דמס' חלה (פ"א מ"ז) "נחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה, נשים שנתנו לנחתום לעשות להן שאור, אם אין בשל אחת מהן כשעור פטורה מן החלה". והר"ש והרא"ש שם מביאים מן הירו' שדעת ר' יוחנן שאם א' עשה עיסה ע"מ לחלקה בצק שפטור מן החלה. ומקשה הגמ' דמאי שנא מנחתום של המתני' ותי' דשאני נחתום כיון שאינו ע"מ לחלק אא"כ ימצא קונים ויתכן שישאר שיעור שלם.

ולכאורה לפי הירו' יוצא שמי שעשה עיסה כדי לחלקה לככרות חלוקות שאין בכל ככר שיעור חלה לא יהי' חיוב חלה. וכבר העירו האחרונים (ע"ש בפת"ש) שא"כ כמעט ואין אף א' מתחייב בחלה שלעשות ככר א' שלם כשיעור חלה הוא דבר רחוק (ולשונם שם להקשות על מנהגינו בהפרשת חלה בע"ש. ואיכא למימר שבשאר ימי השבוע או שהיו אופים באמת ככר שלם כשיעור חלה[[5]](#footnote-6) או (וכן נראה יותר מסתבר) או שהיו עושים עיסות שאפי' קודם חילוקם היו פטורים מן החלה, או שהיו קונים מנחתום, ונחתום בכל אופן מפריש חלה. ולכן כתבו הרבה אחרונים, שכל הדין של ע"מ לחלק היינו כדי לחלקה לאנשים הרבה. ובטעם הדבר ע' בשו"ת בית אפרים (יו"ד סי' ס"ט, ובתוספת ביאור מחזו"א שבהמשך בדעתו) שכמו דאמרינן בנחתום דכיון שיתכן שהלקוחות לא ירצו לקנות הרי הוא חייב, הה"נ אם הוא מחלקם לאדם א' ג"כ אינם כמחולקים כיון שיתכן שיצרפם אח"כ בסל ודומה.

ומ"מ שם בשו"ת בית אפרים (סי' ס"ט), וכן בסוגריים בביאור הגר"א שם, העירו שזה לכאורה נגד דברי התוס' במס' ברכות דף ל"ח ע"ש. ושם בבית אפרים פי' ע"פ ביאורו הנ"ל דשאני הא דתוס' שאין כ"כ סיכוי שיצטרפו אח"כ משא"כ בעלמא. וע' בצל"ח למס' ברכות שם שכתב עוד שמנהגנו לברך אהפרשת חלה משום שאין פטור אלא בהצטרף כמה ספיקות יחד. ובביאור הגר"א שם הקשה עוד ממתני' דר"פ ד' דמס' חלה "שתי נשים שעשו שני קבין ונגעו זה בזה אפילו הם ממין אחד פטורים, ובזמן שהם של אשה אחת מין במינו חייב ושלא במינו פטור" וע"ש בר"ש הטעם לפטור בב' נשים אפי' במין א' משום שמקפידות. וכ"כ בשו"ע רסי' שכ"ו. וצ"ע מה לנו בקפידתן הא הוי של שניהם ודעתן לחלק. ותי' הגר"א דע"כ מיירי באין דעתן לחלק ולכן מצטרפין. אמנם בחזו"א (זרעים ליקוטים סי' ב' אות ב' – ג') העיר בדוחק שבדבריו, ולכן פי' שאין פטור של ע"מ לחלק אלא כשמקפידות לאחר חילוקן שלא יגעו א' לשני, אבל אין מקפידות אע"ג שסופן באמת ליחלק, חייב בחלה.

וראוי להעיר שעושה עיסה ע"מ לחלק, ולבסוף לא חילקו, חייב חלה בברכה (ע' משפטי ארץ פ"ב הערה 51).

**מתי מחלקה לאחרים**

והנה ע' בש"ך סי' שכ"ו ס"ק ה' דלשון הירו' לחלקו בצק דוקא שאילו הי' דעתו לחלקה לאחר אפיי' עדיין חייב. ויל"ע לפי ביאורם של רוב רובם של האחרונים שבעינן ע"מ לחלק לאנשים הרבה, אי בעינן שיהא כבר מחולק להם קודם האפי' כדי ליפטר, או"ד סגי בזה שדעתו לחלק לככרות שונות העתידות ליחלק אפי' אחר האפי'. ולכאורה לפי טעמו של הבית אפרים הנ"ל, מאד מסתבר שצריך לחלק לאנשים אחרים כשהוא עדיין עיסה, שאם יהא אח"כ (ולא נאמר כמה זמן אח"כ) עדיין י"ל שיצטרף בסל וכדומה. וכן באמת כתב בשערי צדק לבעל החכמת אדם סי' י"ד בינת אדם ס"ק ד'.

אמנם ע' בפי' הרע"ב למתני' הנ"ל שפי' הטעם שנחתום חייב בחלה "שדעתו אם לא ימצא קונים שיעשנה עיסה ואופה אותה *כולה כאחת*". ודקדק בשו"ת ארץ צבי (סי' מ"ט) דלמה בעינן שיאפנה כולה כא', הא דיינו אם לא יחלקנו לאחרים קודם האפי'. ומשו"ה נקט שע"מ לחלקו לאחרים פוטר אע"ג שלא יחלקנו לאחרים עד אחר האפי'. וכן הביא את דבריו בשו"ת מנח"י ח"י סי' ק"ב ומבואר שדעתו לחשוש לכתחילה כדבריו. ולמעשה שמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א שכה"ג אפשר לברך אא"כ יחד העיסות השונות כל א' וא' לאיש אחר. **ויש בזה נפ"מ גדולה באפיית עוגות למשלוח מנות**, שהרי אין מחלקים אותם עד לאחר אפיי', ולארץ צבי וסייעתו כה"ג אין להפריש בברכה.

**העושה עיסה ע"מ לחלק לככרות שמקפיד על תערובתן**

לכאורה דבר זה צריך להיות פטור לכו"ע. לא מיבעי לחזו"א שהכל תלוי בקפידא הא הכא איכא קפידא. אלא אפי' לגר"א לכאורה חוץ מן הפטור של ע"מ לחלק אע"ג שאינם מקפידות על תערובתן (וכדאיתא בביאור הגר"א סי' שכ"ו ס"ק ד' בהדיא), יש ג"כ פטור של ע"מ לחלק ומקפידות אחרי חילוקן על תערובתן אפי' של אדם א'. וכן ראיתי בס' חלה כהלכתה סי' ז' ה"ז ס"ק כ"ג. אמנם שם סיים שיש להפריש בלי ברכה. וצ"ע. שו"ר בדרכ"א פ"ו צה"ל ס"ק שפ"ח שמשמע מיני' דדבר זה פטור רק לדעת החזו"א, אבל לדעת שאר המפרשים יהא חייב. וצ"ע.

**עוד דעות בפטורא דע"מ לחלק**

דעת המעדני מלך על הרא"ש בהלכות חלה שאם הוא ע"מ לחלק שאופה קצת היום וקצת למחר אינו חייב. ואע"ג שבפת"ש מביא מתפאל"מ שאין זה מיישב התוס' מ"מ אין זה אומר דלא סבירא לי' כוותי', אלא דמתוס' משמע שיש פטור של ע"מ לחלק אפי' אופה אפי' כשאופה הכל היום. וכ"כ גם בחדרי דעה וביאר הטעם שכשאופה הכל ביחד אין זה חילוק כיון שזהו דרך אפיי' לעשות הכל בככרות קטנות. אבל כשאופה בב' ימים זה נחשב ע"מ לחלק ופטור. וכן הביא בדרכ"א פ"ו ס"ק קס"ב וחלת לחם

**צירוף סל ע"מ לחלק**

וכה"ג יש לדון בדין צירוף סל ע"מ לחלק[[6]](#footnote-7). דיעוין במנח"ש (ח"א סי' ס"ח - עמ' שס"ח) שהביא מס' תורת הארץ (פ"ד אות ק') שצירוף סל ע"מ לחלק פטור, וכל הטעם דבעינן ע"מ לחלקו בצק משום שאם אינו מחלקו כאשר הוא בצק יש לחייבו מדין בצק. אמנם הגרש"ז פקפק בדבריו וכתב שהטעם דבעינן עיסה הוא משום שאין עיסה חייבת אלא משום שיעשה ממנו לחם, ולכן אם דעתו לחלק קודם שיהיה לחם אינו מתחייב כיון שאין דעתו אפי' בשעת גלגול שיהי' לחם החייבת. משא"כ כשיהי' אפי' לרגע א' לחם אפוי כשיעור ודאי חייב. ולכן אם צירפן בסל שכשכבר הם אפויין, שפיר חייב ולא מהני מחשבת ע"מ לחלק. ולמעשה דבר זה הוי ספיקא דדינא (ע' משפטי ארץ פ"ב הערה 63 הדעות בזה).

**נחתום מהו**

ויל"ע מי נכנס בגדר נחתום. והנה בחזו"א (שם אות ד') כתב שגם מי שאמור לתת כמתנה לאחרים ג"כ הוי בכלל נחתום שגם אז שמא יחזור בו ולא יתנם לו. אמנם נראה פשוט שזהו לשיטתו לעיל מיני' שע"מ לחלק אינו פוטר אלא כשמקפידות, אבל לדידן לכאורה החילוק היחיד שבין ע"מ לחלק לאנשים אחרים לנחתום הוא שא' הוי במכירה, שאז יתכן שלא יקנה, וא' הוי מתנה[[7]](#footnote-8), שזה יותר מסתבר יקבלו כיון שנפשו של אדם מחמדתן.

**מה לעשות בחלה שהפרישו**

הזכרנו לעיל שחלה טמאה (ובכמעט כל המקרים החלה טמאה) דינה בשרפה. ומקור הדבר ממתני' שבסוף מס' תרומה שתרומה מטאה נמנה בין הנשרפים. והמנהג אצל כמה הוא לשרוף אותו בתנור שם אופים את הלחם שאוכלים. ואע"ג שאסור לאכול חלה טמאה, וכמו"כ אסור לאכול דבר שיש בה בליעות של חלה טמאה, מ"מ הדבר מותר מעיקר הדין **ובלבד שיעטוף את החלה שהפרישו *היטב*** בנייר כסף וכדומה. וזהו כמו שמבואר ביו"ד רסי' ק"ח שמאכל העטוף אינו אוסר לא ע"י ריחא ולא ע"י זיעה. ואם לא עטפו את החלה היטב והעיסה יצא מחוץ לעטיפה בזמן שהתנור הי' חם (וכן דרך העיסה להתנפח בזמן האפי' ולכן צריכים תוספת זהירותת בעטיפתו כדי שזה לא יקרה), ובפרט אם היו עוד מאכלים בתנור, יש לשאול שאלת חכם אם המאכלים או התנור עדיין מותר או לא. ולפעמים המורה הוראה יפסוק שיצטרך לעשות שאלה על ההפרשה ולהתחיל מחדש.

ומכיון שיש שדואגים שאולי לא יעטפו את החלה היטב וטעם חלה טמאה יכנס למאכלים שלהם, יש מקילים רק לעטוף אותו מיטב ולזרוק אותו לפח. והוא ע"פ דברי החזו"א (מעשרות סי' ז' ס"ק ג') שאם אין עצים לשרוף חלה טמאה, יש לקוברה כדי שלא יכשלו בה.

**איך לעשות את ההפרשה**

לכתחילה יש להפריש חלה בעודה בצק מדכתיב ראשית עריסותיכם (מג"א סי' תנ"ז ס"ק ב' מב"י ושם במ"ב ס"ק ה') ובדיעבד יכול להפריש אחרי האפי'. וכל זה בעיסה שבלילתו קשה, אבל בבלילה רכה (לדוגמא: כשעושים עוגות שוקולד) אי אפשר להפריש עד אחרי האפיי'.

אמנם בזמן שהיו אוכלים החלה יש שיעור כמה צריכים להפריש, מ"מ קיי"ל (סי' שכ"ב סע' ה' ברמ"א) בזמן הזה שאין שיעור לחלה שמפרישים. ואפי' בא"י (ע' שם בברכ"י בראש הסי', דרכ"א פ"ה ס"ק ע"ה). ומ"מ המנהג גם בזה"ז להפריש כזית. ובכל אופן בידעבד אין שיעור ומה שהפריש מתיר את שאר העיסה באכילה.

אם יש חיוב הפרשה *ודאית*, מברך "אשר קדשנו במצותיו וצונו להפריש חלה מן העיסה" (ע' ט"ז רסי' שכ"ח שכן המנהג אע"ג שתמה עליו, וכן הוא בר"ש פ"ב מ"ג). ויש אומרים "להפריש חלה" ולא "מן העיסה" (ע' דרכ"א פ"ה ס"ק ק' שכן המנהג).

ונראה שהסדר המובחר בהפרשת חלה הוא שהאשה תפריש חלק מן העיסה *בלי כוונה שע"י זה היא עושה 'הפרשת חלה'*, רק מכינה החתיכה שהיא תעשנה חלה באמירה. ואח"כ היא מברכת הברכה הנ"ל. ואח"כ מיד היא אומרת הרי זו חלה. וביאור הנהגה זו, שהרי בהגהות רע"א רסי' שכ"ח מביא מן הראשונים שיש לומר "הרי זו חלה" כדי לעשות חלות הפרשת חלה. וע' ברמב"ן בסוף הל' חלה שלו (אחרי הל' בכורות) מן התוספתא, שאם עושים את החלות שם חלה ע"י קריאת שם, יש להפריד את החתיכה שיהי' ה'חלה' קודם הברכה כדי שיהא ברכתו עובר לעשייתן מיד קודם הקריאת שם. אלא שמצד שני, יש להקפיד שאם העיסה נמצאת בתוך כלי בשעת ההפרשה, שיהא גם החלק שהפריש ג"כ בתוך כלי, כיד שיהא מוקף בשעת ההפרשה וכדבסמוך.

**הקדמה לדיני צירוף ומוקף**

כהקדמה לדיני מוקף וצירוף יש להדגיש שטעות נושנת בין כמה אנשים להשוות דין צירוףלדין מוקף. ובאמת דינים שונים הם ולכן הלכותיהם שונים זה מזה. וכדי להבין את הענין נראה לבאר יסוד שניהם:

* **צירוף:** הוא דבר שהופך ב' עיסות שעדיין לא התחייבו בחלה להיות 'מצורפין' להיות כעיסה א' ולכן אם יש בין הכל שיעור חחלה חייב בחלה. א' מסוגי הצירוף הנפוצים הוא **צירוף סל** והוא צירוף עיסות שונות או ככרות שונות ע"י היותם יחד בתוך סל א'.
* **מוקף:** הוא דין בסדר ההפרשה, שאין להפריש מעיסה א' על השני (וכן הדין בשאר פירות כשמפרישים מהם תרו"מ) אא"כ הם מוקפים ביחד, והיינו שסמוכים א' לשני. ורש"י במס' גיטין (ל' ע"ב ד"ה מוקף) מבאר שהטעם דבעינן מוקף משום שכשמפריש כאן על פירות שאינם כאן חיישינן שאולי הפירות שאינם כאן עכשיו אינם בעין. ובתוס' שם (ד"ה לתרום) מבואר שהוא דין דאו'. והראשונים הביאו שכן דרשו בספרי "והרמותם ממנו – מן המוקף". (וי"א שגם רש"י לא פירש דהו גזרה מדרבנן אלא בתרומת מעשר, אבל לא בכגון תרומה גדולה ).

**להפריש חלה מן המוקף**

והנה זה פשוט שכשיש עיסה א' הכל ביחד, אין לך מוקף גדול מזה. ושאלות של מוקף בהפרשת חלה הם בדרך כלל כששכחו להפריש כשהיתה העיסה הכל ביחד מה צריכים לעשות כדי להפריש עכשיו. וכדי לעשותם מוקף כתב בשו"ע סי' שכ"ה סע' ב' דלא בעינן שהככרות יגעו זה בזה וכן לא צריכים שיהיו ביחד בכלי א'. רק צריכים שיהיו כולם לפניו. ושם בביאור הגר"א נקט שהעיקר כדברי הרא"ש (הלכות חלה אות ד') ומבואר שיש ג' דינים בזה:

1. אם כל העיסות או ככרות אינם כלל בכלי, אין צורך שיהיו נוגעים א' בשני (וכדאיתא במס' מעשר שני פ"ג מי"ב), ומספיק שיהיו כולם בתוך אותו בית (ע' תוספתא דמס' תרומות פ"ג ה"ט). ופי' באותו חדר – ע' דרכ"א הלכות תרומות פ"ג ס"ק קנ"ג) אא"כ מקפיד על תערובתן שאז צריך נגיעה (וזהו הא דסופ"ב דמס' חלה). (ואין צריך להקפיד שלא יהא מין אחר (שמקפיד על תערובתו) מפסיק בין העיסות שמפריש עליהם – ע' דרכ"א שם בבה"ל ד"ה או בשאלה הד').
2. אם כל ככר או עיסה בתוך כלי *ופתוח מלמעלה* (ולא סגי בסגור אבל אינו מגופף – כן הכריע דרכ"א שם שאלה ג' וה'), בעינן נגיעת כל *כלי* לכלי כדי לעשותם מוקפים (וזהו הא דתוספתא שם שקי תבואה וכו'). ואם מקפיד על תערובת העיסות לא מהני נגיעת הכלים וצריכים נגיעת העיסות ממש. אמנם אם הם עטופים בנייר או ניילון יתכן שאין צריך שיגעו (שש"כ פמ"ב הערה ל"ט ותו"מ שם שאולי עטיפה לעולם לא נחשב כלי שבטל ללחם).
3. אם הכלים סגורים לגמרי אינם יכולים להיות מוקפים.

וראוי לציין שבשו"ע הגר"ז (סי' תנ"ז ססע' י"א) כתב להחמיר גם לענין מוקף שיהיו העיסות בתוך כלי א' ונוגעים זה בזה. אבל גם לדידי' אין זה אלא חומרא בעלמא להחמיר כשיטות בין הראשונים שמחמירים בזה, אבל עיקר הדין אינו כמותם.

**צירוף**

יש בדיני צירוף בין צד קולא ובין צד חומרא: לחומרא צריך אדם לחשוש שאם אפי' בטעות (ע' בהמשך אם מהני צירוף סל אפי' בע"כ) היו ב' עיסות שאין בא' מהם שיעור החייב בהפרשת חלה (וכ"ש אם יש בא' מהם שיעור חלה ובשני אין), וביחד יש להם שיעור, שהסל מצרפם והעיסות אסורים באכילה עד שיפריש. ולקולא שע"י צירוף סל הרי אתה עושה אותם כשיעור ולכן אחרי שהפריש ממנו חלה הרי היא פטורה מן החלה עולמית ולא שייך שאח"כ יתחייב בחלה. ונפ"מ בזה שיש צד חומרא וצד קולא, שלפעמים יש ספק בדינא אם הי' צירוף או לא הי' צירוף, ובכה"ג יש מקום לחשוש לחומרא ולהפריש, ומאידך כשרוצים להפריש לקולא יש להקפיד יש כאן צירוף לכל השיטות (עד כמה שאפשר) ובפרט אם הוא רוצה להפריש בברכה.

ויש ב מיני צירוף: 1) ע"י נשיכת העיסות א' לשני; 2) צירופם בסל.

**צירוף שלא בסל**

אם יש ב' עיסות נוגעות א' בשני עד שנדבקים מעט (פי' שכשמפרישים עיסה מחברתה חוטין נמשכין מהם) מצטרפין וחייבים בחלה (שו"ע רסי' שכ"ה). והנ"מ אם הם מאותו מין, ובמינים שונים אפי' מקפיד על תערובתן אינו מצטרף (רסי' שכ"ו). (ויל"ע בדעתו לחלק ולהיות מקפיד על תערובתו ................).

ולמעשה ע' בט"ז סי' תנ"ז ס"ק א' שאין לסמוך על צירוף כזה בעיסה שנילוש בקשה כיון שאינן נדבקים יחד. וכ"כ גם במ"ב שם ס"ק ג'.

**צירוף סל**

איתא במס' חלה (פ"ב מ"ד) העושה עיסתו קבים ונגעו זה בזה פטורים מן החלה עד שישוכו, ר' אליעזר אומר אף הרודה ונותן לסל הסל מצרפן" ובמס' פסחים (מ"ח ע"ב) מובא משנה זו ואמר ר' יהודה אמר שמואל שם דהלכה כר' אליעזר. ואמנם י"א שם בגמ' שאין הסל מצרף עד שישוכו (ע"ש בפיר"ש למתני' שהתקשה בלשון המתני' לפי זה) מ"מ קיי"ל כמ"ד שם דלא בעינן נשיכה. וברי"ף שם (ומשמע שכן גרס בגמ', וע' מאירי) מבואר שהמקור להא שהסל מצרף לשיעור חיוב חלה הוא ממאי דכתיב "והיה באכלכם מלחם הארץ חלה תרימו". וכ"ה ברמב"ם פ"ו הט"ז. וביאר שם בר"ן "אלמא דזימנין דלא מחייב מעיסה ומחייב בתר דהוי לחם והיינו ע"י צירוף סל וכו'". (ויש ראשונים[[8]](#footnote-9) (ע' כגון יראים השלם מצוה קמ"ח) שלמדו דין צירוף סל מדכתיב אצל הנשיאים "כף אחת" ודרשו במס' חגיגה (כ"ג ע"ב) שהכתוב עשה כל מה שבכף אחת. ואע"ג ששם לענין צירוף קודם לקבלת טומאה מיירי, הראשונים האלו למדו גם לענין צירוף סל דחלה)[[9]](#footnote-10).

**צירוף סל שלא מדעתו**

לכאורה מבואר בירו' (פ"א ה"ה) לפי גירסת הר"ש (פ"א מ"ז) ועוד שאם אין ב' העיסות ע"מ לחלק אז מצטרף אפי' שלא מדעת הבעלים לר' יוחנן דקיי"ל כוותי'. וכן הוכיחו הפוסקים עוד מדברי כמב ראשונים שחששו שאולי יצטרף אח"כ דע"כ סבירא להו שמצטרף שלא מדעתו (ע' כגון רא"ש במס' ביצה פ"א סי' י"ג, הל' חלה סי' ה', ר"ש פ"א מ"א). וראיתי גם בא-ת ערך חלה (יד; הערה 184) שדקדק מלשון הרמב"ם ושו"ע ושאר פוסקים שסתמו בזה ולא כתבו דהיינו רק מדעתו (ע' בשו"ת מחזה אליהו שבסמוך שדחה דיוק זה). ומשו"ה תמוהים דברי ר' יחיאל שבתוס' ר"פ (פסחים מ"ח ע"ב), וכן תמה בדרכ"א פ"ו צה"ל שי"ב מהירו' הנ"ל. (וראיתי בשו"ת מחזה אליהו (סי' קט"ז) שדקדק כדברי ר' יחיאל מן הריטב"א שם גם. ולענין המשמעות של שאר הראשונים הנ"ל ע' מש"כ לחלק בין דבריהם להא דר' יחיאל, ולא ירדתי לסוף דעתו). ולכן נלעוק"ד שקשה להקל בזה.

**דיני הסל**

אין צורך לדיני כלי קיבול בצירוף סל, וכל דבר העוטף את הכל סגי (שו"ת שבט הלוי ח"י סי' קצ"ב וכן בדרכ"א פ"ו ס"ק קל"ד בשם הגריש"א. וכן נראה פשוט מדין כיסוי מפה – שו"ר שכן העיר נמי בשו"ת מחזה אליהו סי' קי"א).

והנה במס' פסחים (מ"ח ע"ב) הגמ' מסתפקת אם ב' עיסות מצטרפין ע"י זה בלבד שהם נמצאים על שלחן א'. וצדדי הספק האם בעינן תוך כלי לצירוף כלי או לא. וזה נשאר בגמ' כאיבעיא שלא איפשיטא. והרמב"ם (פ"ו הט"ז) והשו"ע (רסי' שכ"ה) פסקו לקולא כיון שחלה בזה"ז דרבנן וספיקא דרבנן לקולא. (וע' בערוה"ש שאולי בא"י אפי' בזה"ז יש להחמיר).

עוד שם בגמ' יש מחלוקת אם תנור מצרף או סל. וכמה ראשונים (ע' רמב"ן בהל' חלה כ"ז ע"ב מהר"ם חלאוה ור' דוד שם במס' פסחים, רא"ש אות ה', שאילתות שאילתא ע"ג) פירשו שאם סל מצרף כ"ש שתנור מצרף. דענין תנור הוא שמצרף כשהוא עדיין עיסה מיהת, ובזה קמ"ל ר"א שאפי' סל מצרף שהוא גמר מלאכת האפיי' (ע"ש שלפי זה אין סל מצרף אלא כשרדה מן התנור לתוך הסל). ולדבריהם להלכה דקיי"ל כר"א גם תנור מצטרף. אבל הרמב"ם (שם) פסק לקולא (וע"ש גם בחי' הר"ן שם), וכן השו"ע לא הביא להחמיר, וכן הסכים בביאור הגר"א.

ולדברי הרמב"ם צ"ע מהו טעמו של דבר זה שתנור אינו מצרף, דמי גרע ממפה שמצרף. והנה בר"ן הנ"ל מבואר שהלימוד של צירוף סל אינו בעצם צירוף הסל, אלא בזה שאפשר להצטרף כשהם כבר לחמים. וברדב"ז שם על הרמב"ם לכאורה מבואר שזהו דין מיוחד לפת אפוי, שאילו עיסה אינה מצטרפת עם חברתה אלא דרך נשיכה שבזה הם מתחברות להיות לחם א'. ולכן תנור אינו מצטרף, שהרי כשהיו עיסות נפרדות לא היו נשוכים א' לשני, ואילו להצטרף לאחר אפיי' אינם בדין לחם עד שיוציאנו מן התנור. אמנם בשו"ע כמעט מפורש שסל מצרף אפי' עיסות, וא"כ להלכה טעם זה לא מהני (וכן ראיתי שהעיר בשו"ת מחזה אליהו סי' קי"ד).

ויש עוד טעמים שנאמרו בזה. ובפתחא זוטא הביא מחלוקת אחרונים בטעם הא דתנור אינו מצרף. בשם הדע"ק הביא משום שצד א פתוח ואין לו שם כלי (וזה קשה לפי מה שכתבנו לעיל). והמק"מ (וכ"כ גם במגן האלף בסי' תנ"ז) כתב הטעם משום שהוא מחובר לקרקע (וי"א שלכו"ע במחובר אינו מצטרף וכל פלוגתתם בתנור תלוש). ובדרכ"א (בה"ל שם) העלה עוד צד משום שאין דעתו שיהי' בתנור לצורך עצמו אלא כדי שיהי' אפוי ומיד יוציאנו, משא"כ בשאר מירוף כלי שבאמת רוצה שיהי' בכלי (ובזה מצטרף אע"ג שאינו רוצה שיצטרף ע"פ מש"כ לעיל)[[10]](#footnote-11). וע' גם רדב"ז שם וחלת לחם (סי' י"ד אות ד') עוד טעמים. ונפ"מ בין הטעמים שאם לא קיימים כל הטעמים, יש לחשוש שעדיין אי אפשר להפריש בברכה, וכן כשא' מהם לא שייך יש לחשוש שהצטרף.

**צירוף ע"י מפה**

ומבואר בשו"ע שגם כיסוי מפה סגי לצירוף ומקורו בסמ"ק. ואע"ג שהשו"ע הביאו בשם יש מי שאומר, הש"ך שם התקשה בזה דלכאורה אין בזה חולק. אמנם איך שמפה מצרף הוי מחלוקת בין הפוסקים. דיעוין בבה"ל סי' תנ"ז ד"ה והסל שהביא מפמ"ג שאם מונחים הככרות על השלחן, ופירס מפה עליהם, שלא מצטרפין. אמנם הביא שמשמעות הסמ"ק ומחצית השקל שגם בזה הוי צירוף. ומ"מ אפי' לפי השיטה המחמירה, אם הלחמים מכוסים מלמעלה ומלמטה הם מצטרפים אפי' אם הם מגולים מן הצדדים.

**סל בתוך סך**

ע' בדרכ"א פ"ו הט"ז בה"ל ד"ה ואין שדן בזה. והביא משמעות המ"ב סי' תנ"ז ס"ק ז' שכתב "אבל אם אין בכל עיסה שיעור חלה וצריכין צירוף אין להקל אף שהכלים פתוחים ומקורבין להדדי אא"כ יניחם בתוך בתוך סל א' או שיכסה עליהם במפה". ולכאורה משמע ד'"יניחם" קאי אכלים דסמוך לי'. אמנם כתב בדרכ"א שיש לדחות שהכוונה למצות ושיוציאם מן הכלים. אלא שהביא מהגהות אביו בעל הקה"י למ"ב שדקדק שכוונתו שאפי' אם הכלים בתוך כלי מצטרף. וצ"ע איפה ראה דברים אלו בבה"ל. וכתב עוד שם בדרכ"א דלכאורה מדיני מוקף חזינן שאם יש הפסק כלי ביניהם אינו מוקף, וא"כ י"ל דהה"נ לענין צירוף (ולפי"ז אם יגעו הכלים זה בזה ג"כ יצטרפו אם הם בתוך כלי). וע"ש שכתב טעם לחלק שתוך כלי שאני מתוך בית. וע"ש שהוכיח ממנחות כ"ד ע"א שאפי' את"ל שאין צירוף כשנמצאים בב' כלים, אם היסות (או ככרות) נוגעים בהדדי מלמעלה ודאי מצטרפין (ומשמע שם שבנגיעת הכלים להדדי לא יצאנו מידי כל ספק). וכן הביא שם משו"ת שלמת חיים סי' ש"צ ושצ"ג. שכלי בתוך כלי מצטרף.

**אויר כלי**

ע' ברמ"א סי' שכ"ה סע' א' שהעיסות צריכות להיות בין דופני הכלי. ומקור הדבר מהא שיש ספק בשלחן שאין לו לבזבז א"כ מה שיוצא למעלה מן הכלי י"ל שאינו מצטרף דהוי כאין לו לבזבז. וזהו דלא כסמ"ג שסבר שאם יש לבזבז אז כל מה שבאויר למעלה ממנו ג"כ מצטרף. אמנם הוסיף הרמ"א דהנ"מ כשיש ככר שלם למעלה מדופני הכלי, אבל מקצת בפנים ומקצת בחוץ מצטרף (וכן הסכימו כל האחרונים חוץ מהב"ח). ואם יוצא ככר שלם מבין דופני הכלי ורוצה לצרפף, לכתחילה לא סגי בפריסת מפה מלמעלה בלבד, אלא צריך שיהי' המפה בין מלמעלה מתחת לכלי ולכין מלמעלה מעל הכלי – כן משמע בש"ך ס"ק ה' ממהרי"ל (ע' משפטי ארץ פ"ב הערה 45). ובבה"ל סי' תנ"ז כתב שבדיעבד אם פירס רק מלמעלה והפריש יש להקל כיון שלהסמ"ג אפי' אויר כלי מצרף (ודלא כפמ"ג שהביא שם שהסתפק לענין דיעבד).

**דיני הצירוף**

י"א שצריכים העיסות לנגוע א' לשני בתוך הסל כדי שיצטרפו, ולכן אין להקל שהעיסות חשובות כמצורפים אא"כ הם נוגעים א' בשני (כ"כ הגר"א סי' שכ"ה ס"ק ג' ובמ"ב סי' תנ"ז ס"ק ז'). ומאידך אם היו בכלי ולא נגעו יש לחשוש להחמיר שהצטרפו ולהפריש חלה בלי ברכה (ויותר טוב בכה"ג שיעשה צירוף המועיל לכו"ע ולהפריש בברכה אם אפשר).

**מקפיד על תערובתן בצירוף סל**

הנה לענין צירוף ע"י נשיכה וכדומה אין צירוף כשמקפיד על תערובתו וכדמבואר ממתני' רפ"ד. ולכאורה הה"נ כלפי צירוף סל. וכ"כ בחלת לחם סי' ה' אות ה', וע"ש בס"ק כ"א כמה הוכחות לזה. אמנם לפי איך שביארנו לעיל שי"א שצירוף סל מצטרף אפי' עושהו ע"מ לחלק, א"כ הה"נ בצירוף סל כשמקפיד על תערובתן. וכ"כ במקו"ח סי' תנ"ז, ואע"ג שביד אפרים שם תמה עליו, מ"מ ע"פ הגרש"ז ועוד לכאורה דבריו מאד מובנים. ומ"מ הרבה אחרונים סתמו שמקפיד על תערובתן אינו מצטרף בסל.

**צירוף סל לפטור העיסה מחיוב מוקף**

ע' בב"י סי' תנ"ז בשם המרדכי בפ' אלו עוברין שאם יש ב' עיסות של חלת חו"ל שבכל א' יש שיעור חלה, אע"ג שהדין שאוכל והולך ואח"כ מפריש, מ"מ אי אפשר לאכול א' מהם ואח"כ יפריש מן השני על הראשון, אלא ישאר קצת מכל עיסה ויפריש מתרוייהו. ויש בזה עוד נפ"מ דאע"ג דאוכל והולך ואח"כ מפריש, וא"כ ע"כ לא בעינן הפרשה מן המוקף, הנ"מ בעיסה א' שהתחייב ביחד, אבל להפריש מעיסה א' על השני, צריך היקף אפי' בחלת חו"ל. והוסיף הב"י דהנ"מ כשלא צירפם בסל אבל אם צירפם בסל יכול לאכול א' מהם ולהפריש מן השני אתרוייהו. אמנם הב"ח שם כתב דלא מהני צירוף סל אלא לצרפם להתחייב בחלה, אבל אלו שכבר חייבים בחלה לא מהני צירוף[[11]](#footnote-12). (וע' במקו"ח ס"ק א' שכתב שגם הב"י מודה לב"ח בזה, אמנם הביא שם מפר"ח שהדין כמש"כ לעיל). וכן פסק המ"ב בס"ק ו'.

ויל"ע ביסוד דבר זה. שי"ל שאין חיוב שיהא העיסות מן המוקף אפי' בחלת א"י אלא במקום שלא התחייבו ביחד, אבל התחייבו ביחד יכול להפריש מחלק על חבירו אפי' אינם מוקפים ואפי' כל א' בבית אחר. או"ד שאין זה אלא דין בחלת חו"ל שאמנם הקילו בחלת חו"ל שאינו צריך מן המוקף, הנ"מ כשהתחייבו ביחד, אבל לא התחייבו ביחד חייב בצירוף. אבל בחלת א"י לעולם בעינן צירוף או"ד שיש ב' דינים בהיקף: א' בסדר ההפרשה דלכתחילה בעינן להפריש מן המוקף אפי' ב' חלקים של עיסה א' שהתחייבו ביחד, ובזה אמרינן דבדיעבד מהני ההפרשה אפי' שלא מן המוקף; והשני דין בהפרשה מב' עיסות שכל א' התחייב בפני עצמו, דכדי שהפרשה מא' תהא מהני לחבירו בעינן שיהיו מוקפים, ולזה אם אינם מוקפים לא מהני אפי' בדיעבד. א"נ דאה"נ דמהני מעיסה א' על חבירו בחלת חו"ל אע"פ שכבר נאכל, וכל דבריהם אינם אלא לענין לכתחילה.

ובמ"ב שם ס"ק י' כתב שאם יש כמה עיסות בחו"ל החייבים בחלה, והתערבבו המצוחת שלהם ביחד בענין שאין אנו יודעים איזה מצה מאיזה עיסה, צריך להשאיר קצת מכל מצה ומצה, ואח"כ יצרף כל החתיכות ביחד ויפריש מא' על כולם. ולכאורה צ"ע דהא כבר כתב לעיל מיני' דלא מהני צריוף סל לעיסות חו"ל שהתחייבו בפני עצמם. וכן צ"ע בדברי המקו"ח ס"ק א' שחלק על הפר"ח דלא מהני צירוף סל לעיסות שכבר התחייבו, וא"כ איך מהני צירוף לחתיכות שהשאיר מכל מצה ומצה. ולכאורה צריכים לומר, דלעולם לא הצריכו מן המוקף לכל העיסה של חלת חו"ל, רק הצריכו שיהיו החלק שמפריש מוקף עכ"פ לחלק של העיסה שמפריש עליו, ולכן מהני השארת חלק מן העיסה שיפריש עליו אח"כ מן המוקף. ועדיין צ"ע.

..............וע' מקדש מעט סי' שכ"ג ס"ק כ"א דלא מהני בדיעבד עיסה הקיימת אעיסה שאינה קיימת אפי' בחלת חו"ל ולא הוי כשאר דין שלא מן המוקף דמהני בדיעבד. וע' גם בבית מאיר אריכות בנד"ד.

**איזה משקין מתערבין בקמח להתחייב בחלה**

איתא במתני' דמס' חלה (פ"ב מ"ב) עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה. והרא"ש בפסקי חלה (סי' ג') הביא שבירו' קאמר ר' עקיבא שאין מי פירות מחברין לטומאה. ונחלקו ר' יוחנן וריב"ל דר' יוחנן סבר שדברי ר' עקיבא הם רק לענין טומאה אבל לגבי חיבור לחלה מודה. וריב"ל סבר שהה"נ לענין חלה. ומכיון שהלכה כר עקיבא מחבירו והלכה כריב"ל לגבי ר' יוחנן, דחה הרא"ש משנה זו מן ההלכה כיון שלדעתו מוכח מן הירו' שאין הלכה כמותה. ולכן הזהיר הרא"ש שאין לעשות עיסה במי פירות לבד בלי עירוב מים. אמנם הרא"ש (בשו"ת כלל ב' סי' י"ד) שאל הרשב"א (ח"א סי' תס"ד) אם לדחות משנה זו מכח הנ"ל והשיב הרשב"א שאין כח ביד ברייתא שבירו' לדחות סתם משנה בפרט במקום שיש מחלוקת בירו' אם הוא נגד משנתינו.

ובשו"ע (סי' שכ"ט סע' ט') סתם שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, והש"ך שם הביא דעת הרא"ש והורה שיש להפריש בלי ברכה. אמנם ע"ש בפת"ש שאפי' לרא"ש הנ"מ במי' פירות לבד אבל לא בעינן דוקא מים, דכל הז' משקים מחייבים לחלה.

והנה ברא"ש הנ"ל הזהיר מלעשות עיסה בלי תערובת מים, ומשמע שאם יש תערובת מים מספיק להתחייב אפי' לשיטתו. אמנם לא מתבאר כמות המים המספיק לחייב בברכה. והנה בשאר הז' משקים ודאי שצריכים רוב משקין ממי פירות שרק בזה מתחברים לטומאה. ולמעשה אע"ג שי"א שבמים מספיק אפי' מעט (כ"כ השער המלך (פ"ו ה"ד מהלכות ברכות והביאוהו רע"א בגליון השו"ע; ולכאורה אפי' לשיטתם צ"ל שלא התבטל בששים) מ"מ לפי שיטת הראב"ד (פט"ז ה"ד מהל' טומאת אוכלין) גם מים אינו מחבר לטומאה אא"כ הוא הרוב. ולכן יש להקפיד שיהא רוב מים קודם שמברכים.

**הכשר לקבל טומאה**

מ"מ שם בשו"ע סע' י' מזהיר מלעשות עיסה שאין בה ז' משקין כיון שאין החלה טמאה ולא יוכל לשרוף אותה. ושם בפת"ש מביא שאם הכשירו את החיטין קודם כבר אין לנו קפידא בזה. וצ"ע אם בזה"ז החיטין המצויין הם מוכשרים לקבל טומאה.

**עיסה שבלילתו עבה או רכה**

איתא במתני' דפ"א מ"ה דעיסה שתחלתה סופגנין וסופה סופגנין חייבת בחלה, תחלתה עיסה וסופה סופגנין תחלתה סופגנין וסופה עיסה חייבת בחלה. ור"ת פי' הא דתחלתה עיסה וסופה סופגנין דמיירי בעשה עיסה שבלילתו עבה ע"מ לבשלה וכדומה דמ"מ חייב בחלה כיון שמעיקרא היתה בלילה עבה. אמנם הר"ש והרא"ש ורוב ראשונים סבירא להו שאם עשה עיסה ע"ד לבשלה הרי זו פטור מן החלה, והא דתחילתו עיסה וסופה סופגנין שחייב בחלה מיירי בעשה עיסה מעיקרא ע"מ לאפותו ואח"כ נמלך לבשלו. ומעיקר הדין קיי"ל כששיטת רוב ראשונים שעיסה עבה שגלגלה ע"מ לבשלו פטור מן החלה, אבל לכתחילה מחמירים כשיטת ר"ת ומפרישים ממנה בלי ברכה.

**שעת ההפרשה בעיסה שבלילתו רכה ודעתו לאפותו**

עוד שם במתני' דעיסה שתחילתה סופגנין וסופה עיסה חייבת בחלה. ור"ת פי' דהיינו עיסה שבלילתו רכה ואח"כ אפוהו שחייבת בחלה. ואע"ג שיש ראשונים שחולקים על פירוש זה, מ"מ אין לנו ראי' שהם חולקים על הדין[[12]](#footnote-13) (אמנם ע' .......). אלא שאע"פ כן לכאורה עדיין אין עליו שם עיסה החייבת.

**שאלה על הפרשת חלה**

1. וכדקיי"ל להחמיר כשיטה הסוברת שעיסה הנילושה באלו חייב בחלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. הערת הגר"מ שטאר: המ"ב תמוה [↑](#footnote-ref-3)
3. בדרכ"א פ"ו ס"ק ט' הביא מדרה"ח ועוד שאין אנו יודעים מהו כוסמין. ומעשה רש"י במס' מנחות תרגם "אשפיילט"א". ובמשפטי ארץ (פ"א ס"ק 41) כתב שאפי' אם ספלטא (spelt) אינו כוסמין, הרי הוא מין חטה וחייב בחלה. [↑](#footnote-ref-4)
4. הערת הגר"מ שטאר: לא מצאתי שם ואולי צ"ל ולא בתבואה [↑](#footnote-ref-5)
5. הערת הגר"מ שטאר: ע' ערלה ב, ז בדברים החשובים רע"א אף ככרות של בעה"ב, וע"ש בראשונים של בעה"ב גדול ושל נחתומים קטנים [↑](#footnote-ref-6)
6. הערת הגר"מ שטאר: בחלת לחם בפתיחה לפ"ה פטר ובתורת הארץ הסתפק ולחי' הגר"ח ודאי חייב בחלה [↑](#footnote-ref-7)
7. הערת הרה"ג ר' מתתתיהו סטאר שליט"א: "ע' במהר"י קורקוס שמוכח שנותן מתנה לחבירו לא נחשב נחתום". [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' במשנת חלה בהערות לר"ש הערה 6 לרשימה של ראשונים בזה [↑](#footnote-ref-9)
9. וע' מנח"ש ח"א סי' ס"ח מה שהעיר על לימודים אלו [↑](#footnote-ref-10)
10. וראיתי בהערות להגריש"א למס' פסחים שם שהחילוק בין תנור לסל שסל הדרך לצרף בו משא"כ תנור. ולא ידעתי ביאור דבריו. ואולי ר"ל כדרכ"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואיכא למימר שזהו ג"כ כוונת הראשונים המובאים שם בב"י דלא מהני צירוף סל אלא לחומרא ולא לקולא. דהא ודאי שהצירוף מהני להתחייב בחלה בין לקולא (כגון דלא יתחייב שוב אח"כ) ובין לחומרא וכמו שהדגיש הגרש"ז במנח"ש סי' ס"ח. רק כוונתם דלא מהני צריוף אלא לחייב עיסות שעדיין לא התחייבו, אבל לא מהני לעשותם א' אחרי שכבר מחויבים כדי שלא יצטרכו היקף (וא"כ י"ל דקיי"ל כראשונים אלו לענין חלת חו"ל, רק דבחלה שכבר התחייב ביחד לא קיי"ל כוותייהו). וע' שם במנח"ש מש"כ עוד ביאור בדברי הראשונים האלו. ונפ"מ בין הביאור שלנו לביאורו של הגרש"ז האם יהא מותר להפריש מעיסה שהתחייב ע"י צירוף סל על חבירו אפי' אינם נוגעים זה בזה אליבא דראשונים הכותבים דלא מהני צירוף סל לקולא (אמנם למעשה אין נפ"מ דלגרש"ז אוירבך לא קיי"ל כראשונים אלו). [↑](#footnote-ref-12)
12. הערת הגר"מ שטאר: הוא מח' ראשונים דעיין ברבנו דוד שהביא בשם רבו [הרמב"ן] שבלילה רכה פטורה מחלה גם לאחר אפיה וכן נקט המאירי בפסחים ל"ז אמנם המהר"ם חלאוה וכן שו"ע והטור פסקו כר"ש ומ"מ ס"ל שעיסה רכה שאפאה חייב בחלה. [↑](#footnote-ref-13)