הבדלה ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רצד עד סימן ש - הבדלה

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות הבדלה

##### **או"ח סימן רצו סעיף ח וסימן רצז א - ה**

##### **שיעור ד**

**[סעיף ח] נשים חייבות בהבדלה כשם שחייבות בקידוש ויש מי שחולק. הגה: על כן לא יבדילו לעצמן רק ישמעו הבדלה מן האנשים.**

## חיוב נשים בברכת ההבדלה

וביאר המשנ"ב (ס"ק לד) דאף על גב דהוי מצוה שהזמן גרמא מכל מקום נשים חייבות בזה משום דבדיני שבת איש ואשה שוין דאיתקש זכור לשמור. והוסיף דלפי שיטת הרמב"ם שחיוב הבדלה הוא מדאורייתא ודאי נשים חייבות בו כמו בקידוש, והביא דבמגיד משנה מבואר שאף למ"ד שחיוב הבדלה הוא מדרבנן חייבו נשים, כיון שתיקנו הבדלה כעין הקידוש. אך דעת הארחות חיים שנשים פטורות מהבדלה, וכמבואר במשנ"ב (שם) דהבדלה היא ככל מצוה דרבנן שהזמן גרמא דנשים פטורות. וברמ"א כתב שנשים לא יבדילו בעצמן אלא ישמעו מן האנשים, ומשמע דדעתו ששהאשה לא תברך בעצמה.

והנה הקשה הב"ח (סוף הסימן) דמדוע האשה אינה יכולה לחייב את עצמה בהבדלה, ומאי שנא מכל מצות עשה שהזמן גרמא שיכולה למשוך חיוב על עצמה ולברך [וע"ש שביאר דגם הארחות חיים לא התכוין שאשה אינה יכולה להבדיל לעצמה, אלא כוונתו שאינה חייבת להבדלה].

ובמג"א (ס"ק יא) הביא קושיא זו וכתב דבמצוה שיש בה מעשה יכולה לחייב את עצמה לעשות את המצוה ואז צריכה לברך, אך בדבר שאין בו אלא את הברכה עצמה אינן יכולות לחייב את עצמן. ובמג"א כתב דברא"ש (קידושין פרק א סימן מט) משמע שיכולות לחייב את עצמן בכל ברכה שלא מברכים בה 'וצונו'.

עוד הקשו האחרונים דבתוס' בראש השנה (לג, א ד"ה הא) מבואר שנשים יכולות לעלות לתורה למנין ז' קרואים ומחייבות את עצמן בברכת התורה [ואולי י"ל דחייבת בלימוד תורה]. ובערוך השולחן (סעיף ה) הקשה על חילוקו של המג"א דצ"ע בסברא, ועוד שהרי בהבדלה יש מעשה דהא צריך לשתות את היין, ומדוע אינה יכולה לחייב את עצמה בזה.

ובט"ז (ס"ק ז) ביאר שהאשה יכולה לחייב את עצמה במצוות עשה שהזמן גרמא שהאיש חייב בהם מדאורייתא, אך במצוה שחיובה רק מדרבנן לא יכולה לחייב את עצמה. ובפמ"ג (משבצו"ז שם) הקשה עליו מהא דמברכות על הלל בראש חודש וכן מלולב בחולו של מועד, ושופר ביום ב' של ראש השנה דמבואר שיכולות לחייב את עצמן אפילו בחיוב דרבנן.

ולעניין הלכה מבואר במשנ"ב (ס"ק לה) דלכתחילה לא תבדיל האשה בעצמה כיון שלכתחילה לא תשתה האשה מהכוס של הבדלה וכמו שנתבאר במשנ"ב לעיל (ס"ק ו ועיין לעיל בשיעורים שיעור ג), אך אם אין לה ממי לצאת תעשה הבדלה בעצמה ותשתה את הכוס. אך האיש לא יבדיל להוציא אותה ידי חובה אם כבר הבדיל בעצמו, דיש בזה חשש ברכה לבטלה וכמבואר במשנ"ב (ס"ק לו).

## חיוב נשים בברכת הנר

והנה בביאור הלכה (ד"ה לא יבדילו) הביא מהמג"א (ס"ק יא) דפשוט שהנשים יכולות לברך לעצמן על הבשמים ועל הכוס דברכת הנהנין הן. ודקדק הביאוה"ל שהמג"א השמיט את ברכת הנר, ומשמע דברכת הנר אינם רשאיות לברך, וביאר שם הטעם שאינה יכולה לחייב את עצמה דכיון דברכת הנר אינה ברכת הנהנין אינה יכולה לברך אלא כחלק מההבדלה, ואף לפי הדעות שנשים חייבות בהבדלה הסתפק שם שאולי פטורות מלברך על הנר, כיון שברכה זו אינה ממש חלק מההבדלה שהרי אפשר לברך אותה בפני עצמה, וכן אין צריך לחזר אחריה כמבואר לקמן (סימן רחצ סעיף א).

אך צ"ע על דברי הביאור הלכה דמדוע אינה יכולה לחייב את עצמה בברכת הנר, וכמו שיכולה לחייב את עצמה בהבדלה אף אם אינה חייבת ככל מצות עשה שהזמן גרמא, וכבר הקשה כן האגרות משה (חושן משפט חלק ב סימן מז אות ב), וע"ש שהסיק דודאי יכולה לחייב את עצמה אף בברכת הנר. ואולי יש ליישב את דברי הביאור הלכה על פי סברת הערוך השולחן שהזכרנו לעיל, שהקשה על המג"א שאף בהבדלה יש מעשה שהרי מחוייב לשתות את היין, ולפי"ז יש ליישב דהביאור הלכה נקט כדברי המג"א שהאשה יכולה לחייב את עצמה רק במצוה שיש בה מעשה, וס"ל שיכולה לחייב את עצמה בהבדלה כיון שיש בה מעשה של שתיית היין, אך בברכת הנר אין מעשה כלל ולכן אינה יכולה לחייב את עצמה בברכה כיון שאין זה ברכת הנהנין [והדלקת הנר לא הוי חלק מהמצוה שהרי יכול לברך אפילו על נר שהיה דלוק ועומד].

ולעניין הלכה הנה בביאור הלכה (שם) מסיק דיותר נכון לומר שאינה חייבת בברכת הנר לכולי עלמא, אך כבר הבאנו דהאגרות משה (שם) כתב שרשאית לברך על הנר שיכולה לחייב את עצמה בברכה זו, ובספר שונה הלכות גם נקט שאשה יכולה לחייב את עצמה בברכת הנר [ובאמת במהדורה הראשונה כתב שאשה לא תברך על הנר, אך במהדורה השלישית כתב שאינה חייבת לברך על הנר, ומשמע שיכולה למשוך על עצמה חיוב], וכן הביאו בשם הגריש"א (ספר קרא עלי מועד עמוד נ) שיכולה לחייב את עצמה בברכת הנר.

**[סימן רצז סעיף א] מברך על הבשמים אם יש לו ואם אין לו אין צריך לחזר אחריהם.**

## גדר חיוב הברכה על הבשמים

וכתב החזו"א (אורח חיים סימן לה ס"ק ח) דאף שאין צריך לחזר אחר הבשמים, אם יש לו בביתו חייב לברך עליהם רק שלא תיקנו לחזר אחרי זה.

והנה מבואר בשו"ע לקמן (סעיף ה) שמי שאינו מריח אינו מברך על הבשמים אלא אם כן נתכוין להוציא בני ביתו הקטנים או מי שאינו יודע, ובאמת בטור מצינו בזה מחלוקת ראשונים דדעת רבינו אפרים שאינו יכול להוציא אחרים כיון שברכה זו היא ככל ברכת הנהנין, שאם אינו נהנה אינו יכול להוציא אחרים [ובטור הוכיח מהא דמבואר בראש השנה (כט, ב) שבפת יכול להוציא את בניו הקטנים אפילו שאינו אוכל עמהם, אך הבית יוסף תמה על דבריו דשם הוא דין מיוחד שמברך עבור בני ביתו הקטנים מדין חינוך, ע"ש].

ובבית יוסף (שם) ביאר סברת הרא"ש דכיון שיש מנהג שמחייב אותו לברך על הבשמים הוי כברכה המחוייבת שיכול להוציא אחרים ידי חובה מדין ערבות, ומכח זה פסק בשו"ע שיכול להוציא אחרים אפילו מי שאינו מריח, אך המג"א (ס"ק ה) הקשה על דבריו דהא מבואר בשו"ע לעיל (סימן קסז סעיף כ) שאפילו בשבת שמחוייב לאכול פת אינו יכול להוציא אחרים בברכת המוציא אלא אם כן אוכל עמהם, וטעם הדבר דאף שהסעודה בשבת היא חוב אין החוב עליו משום מצוה אלא כדי שיהנה מסעודת השבת, וכיון שחיובו הוא רק משום הנאה אין ערבות. והוסיף המג"א דאף שבכרפס מצינו בסימן תפד (סעיף א) דאף על פי שאינו נהנה יכול לברך משום ערבות, לא דמי לחיוב דבשמים משום דבכרפס כל עיקר תקנתו הוא לקיים מצוה משא"כ הכא דגדר תקנת הברכה על הבשמים היא כדי שיהנה, ודמי לברכת הנהנין שאם אינו נהנה בעצמו אינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם. ועוד כתב המג"א דהכא לא דמי לחיוב של כרפס דבברכת בשמים אינו מחוייב לגמרי שהרי א"צ לחזר אחריו. עכת"ד.

ומסוף דבריו משמע דחיוב ברכת הבשמים אינו ממש חיוב גמור, ולכן אין צריך לחזר אחריו, ולכאורה מוכח מדברי המג"א דלא כהחזו"א הנ"ל, אכן באמת מבואר בחזו"א עצמו סברא זו וז"ל 'אם יש לו חייב לברך עליו ולהריח בו, ומ״מ לא נפיק בזה מתורת ברכת הנהנין כיון דעיקרו ברכת הנהנין ואין החוב כל כך, וכמבואר בשו״ע שם סעי׳ ה'' עכ"ל, וצ"ל דאף שאם יש לו בשמים הוא מחוייב לברך עליהם, מכל מקום לא חשיב חיוב גמור שהרי כשאין לו בשמים אינו צריך לחזר אחריהם.

## גדר חיוב הברכה על הנר

ובדומה לזה יש לדון לגבי חיוב ברכת בורא מאורי האש על הנר דהנה מבואר במשנ"ב (סימן רחצ ס"ק לו) בשם האחרונים שאפילו אם בירך כבר ברכת בורא מאורי האש יכול לחזור ולברך בביתו כדי להוציא את בני ביתו, ומוכח דס"ל דברכת מאורי האש אינה בגדר ברכת הנהנין כמו ברכת הבשמים, וכמו שמצינו גם בדברי הביאור הלכה בסוף סימן רצו (ד"ה לא יבדילו, והובא לעיל בתחילת שיעור) דברכת הנר אינה כברכת הנהנין דהא אין מברך בכל פעם שנהנה מן האור. אמנם בחזו"א (שם) מבואר דברכת הנר לא חשיבא כברכת המצוות ואין בה דין ערבות, ובאמת מצינו בביאור הלכה לעיל (סימן ריג סעיף א ד"ה על כל) שהביא שנחלקו האחרונים אם ברכת בורא מאורי האש חשיבא כברכת הנהנין וצריך לשבת כשמוציא את הרבים ידי חובה, או שדינו כברכת המצוות וא"צ שישבו כל השומעים ע"ש. ושוב מצינו בשו"ע הגר"ז (סימן רצז סעיף ט) שחושש לדעת האחרונים שסוברים שבברכת הנר אינו יכול להוציא אחרים אחר שכבר יצא בעצמו ידי חובתו.

## להוציא אחרים ידי חובתם בברכה שמברך עבור הקטנים

ובעצם דברי החזו"א (שם) מבואר שאף שאינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם בברכת הנר, מכל מקום מותר לו לחזור ולברך בביתו כדי להוציא את בניו הקטנים, וביאר החזו"א דהטעם לכך הוא כמו שמצינו בראש השנה (כט, ב) שיכול לברך בביתו ברכת הנהנין כדי לחנך את בניו הקטנים. והוסיף החזו"א שאם חוזר ומברך בביתו כדי לחנך את בניו הקטנים אין הגדולים השומעים יכולים לצאת ידי חובה בברכתו כיון שאין דין ערבות שיוכל להוציאם.

ולכאורה יש להוכיח מדברי החזו"א למה שדנו האחרונים אם אפשר לצאת ידי חובה באופן שסיבת הברכה של השומע וסיבת הברכה של המברך אינם מאותו טעם, וכגון אם אחד מברך שהחיינו מחמת בגד חדש אם יכול להוציא מי שצריך לברך על פרי חדש, ומצינו בהגהות הרעק"א (סימן ריט סעיף ה) שהביא מספר אורים גדולים שהסתפק אם אחד שנתחייב בברכת 'הגומל' שבא מן הים יכול להוציא מי שמחוייב שהיה חולה ונתרפא.

[עוד הביאו בזה מש"כ הרעק"א בהגהותיו (סימן קפד וכן בתשובה סימן ו והו"ד במשנ"ב שם ס"ק יד) לגבי מי שהוא מחוייב בברכת המזון מחמת ספק שאינו יכול להוציא את מי שחייב בברכת המזון בתורת ודאי, וכתב שם להקל רק משום שברכת המזון שצריך אכילה הוא רק מדרבנן ע"ש, והקשו דלמ"ד ספק דאורייתא מן התורה לחומרא, וכפי מה שביאר הג"ר שמעון שקופ בספר שערי יושר (תחילת שער א) דהיינו שצריך להחמיר בתורת ודאי, הרי כשיש ספק הוא מחוייב מדאורייתא לברך, ומדוע אינו יכול להוציא את מי שאכל ולא בירך, והוכיחו מזה שכיון שסיבת חיובו משום ספק דאורייתא לחומרא אינו יכול להוציא אחר שסיבת חיובו היא מחמת שאכל ונתחייב מדין ואכלת ושבעת וברכת ואכמ"ל].

ומדברי החזו"א כאן מבואר לכאורה שאף שנוסח הברכה שמברך בשביל להוציא את הקטנים הוא ברכת בורא מאורי האש, מכל מקום אינו יכול להוציא בזה את הגדולים כיון שסיבת חיובו שונה שהרי חיוב הברכה היא רק מדין חינוך, והגדולים חייבים בברכה מדינא. אכן יש לדחות דלשון החזו"א שם 'דלדידהו לא מיחשב ברכה', ונראה כוונתו דברכה זו שמברך בביתו לחנך את הקטנים אין על זה שם ברכה, כיון שמברך רק מדין חינוך ולכן אינם יכולים לצאת בברכה זו.

## הרחת הבשמים במוצאי יום הכיפורים וכשחל בשבת

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) שמי שמתענה בשבת צריך לברך על הבשמים במוצאי שבת, מה שאין כן ביום הכיפורים אף כשחל בשבת אין צריך לברך על הבשמים. וטעם הדבר מבואר במשנ"ב לקמן (סימן תרכד ס"ק ה) שכיון שיום הכיפורים הוא יום תענית אין בו נשמה יתירה.

ואף שכאן סתם המשנ"ב שא"צ לברך על הבשמים במוצאי שבת שחל בו יום הכיפורים, לקמן (שם) הביא המשנ"ב דהרבה אחרונים חולקים על זה וסוברים שאם חל יום הכיפורים בשבת יש לברך על הבשמים, וסיים שם שאם מברך על הבשמים אין חשש ברכה לבטלה שהרי נהנה מהריח, אך אין למחות בבתי כנסיות שנהגו שלא לברך על הבשמים במוצאי יום הכיפורים שחל בשבת. וכן מטו בשם החזו"א (בספר עלי שיח עמוד קעז) דמברך על הבשמים בהבדלה כמו כל מוצאי שבת.

אמנם עדיין יש להעיר דאם אין צריך לברך על הבשמים הרי הברכה עליהם תחשב הפסק בין ברכת היין לשתייתו, ובחיי אדם (כלל קמה סעיף טו) כתב שיריח את הבשמים אחר ההבדלה ואחר שכבר שתה מהכוס, כדי שלא יהיה הפסק בין הברכה לשתיית היין.

ויש שחידשו שיברך על הבשמים קודם להבדלה ויריח מהם, ובשעת ההבדלה יריח שוב מהבשמים ונמצא שמקיים הבדלה כתיקונה, אמנם הגרי"ש אלישיב (קובץ תשובות חלק א סימן לג) דחה סברא זו, משום שעצם הרחת הבשמים בין ברכת הגפן לשתיית היין נחשבת כהפסק. ויתכן לומר בזה סברא נוספת שאם מריח את הבשמים לפני ההבדלה הרי הוא מקיים את דין התקנה של ברכת בורא מיני בשמים משום דדין הרחת הבשמים אינו אלא מדרבנן, ובדרבנן מצוות אינם צריכות כוונה וא"כ אף אם לא התכוין לקיים את התקנה הרי יצא בזה ידי חובתו וע"ע ביאור הלכה לעיל (סימן ס סעיף ד ד"ה לצאת) דלא ברירא ליה אם בכהאי גוונא נחשב שיש לו כוונה הפכית, אכן אם יחשוב להדיא כוונה הפוכה מבואר שם דלכו"ע לא יצא ידי חובה ויוכל לחזור ולהריח. [וע"ע במשנ"ב לעיל (סימן ס ס"ק י) דנראה מדבריו שנוטה יותר שמצוות דרבנן ג"כ צריכות כוונה].

**[סעיף ה] מי שאינו מריח אינו מברך על הבשמים.**

## יש ספק אם מריח את הבשמים

והאחרונים דנו באופן שהוא מסתפק אם יש ריח לבשמים שבידו אם יכול לברך עליהם. וכתב הכף החיים (ס"ק ג) שאם חושש שאינו יכול להריח או באופן שחושש שהבשמים התייבשו ויש ספק אם מריח, דמותר לבדוק ולהריח מהם מעט קודם הברכה כדי לדעת אם מותר לו לברך עליהם, והביאו מהגרח"פ שיינברג (בספר וזאת הברכה פרק יט אות ו) דדמי למה שנתבאר בשו"ע לעיל (סימן רי סעיף ב) דשרי לטעום מהמאכל בלא לברך עליו, אכן יל"ע דלכאורה לא דמי לטעימה דשם חיוב ברכה הוא על 'אכילה', וטעימה אינה בכלל אכילה, אך לגבי ברכת הריח חייב לברך אפילו אם מריח מעט ואיך התירו בלא ברכה וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים האם אשה חייבת בהבדלה, ולכתחילה תשמע מהאיש, ואם לא שמעה יכולה להבדיל בעצמה.
2. מדברי הביאוה"ל משמע שאינה יכולה לחייב את עצמה בברכת הנר, אך נראה שיכולה להמשיך על עצמה ולהתחייב בברכה על הנר.
3. חייב לברך על הבשמים ואם אין לו א"צ לחזר, ואם כבר בירך על הבשמים נחלקו הראשונים אם יכול לברך כדי להוציא אחרים, ואם מכוין להרי יכול להוציאם בברכה.
4. נחלקו האחרונים האם ברכת הנר כברכת הנר שאינו יכול להוציא אחר שכבר יצא.
5. אף אם אינו יכול להוציא אחרים בברכת הנר, יכול לברך בביתו עבור בניו הקטנים מדין חינוך.
6. כשמברך עבור הקטנים הגדולים אינם יכולים לצאת בברכתו.
7. נחלקו האחרונים אם מברכים על הבשמים במוצאי שבת שחל בו יום הכיפורים.
8. כתבו האחרונים שאם יש לו ספק אם מריח את הבשמים יכול להרי מעט קודם הברכה כדין טעימה.