60 תתאה גבר ה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' כ"ג אדר ב' תשע"ד

**רוב הדברים הם העתקה ממש"נ בשנת תשס"ז**

א] שבת דמ"ב:, תוד"ה אבל נותן הוא לתוך הקערה, ורבינו שמואל מביא ראי' דעירוי ככלי שני מהא דקי"ל תתאה גבר, ולר"י נראה דעירוי ככלי ראשון וכו', ונראה דעירוי ל"ה לא ככלי ראשון ולא ככלי שני אלא מבשל כדי קליפה דהא קי"ל כשמואל דאמר תתאה גבר וכו' ומ"מ מבשל כדי קליפה דאמר התם וכו' אדמיקר לי' בלע, אלא אימא חם לתוך צונן קולף וכו', עכ"ל.

וצ"ב בדעת רשב"ם דס"ל דשרי לערות על התבלין בשבת משום דעירוי הוי ככלי שני ואינו מבשל כלל מכח הא דתתאה גבר, הרי ל"מ הא דתתאה גבר הוא רק לענין שאינו מבשל בכולו, אך לענין כדי קליפה הרי ל"מ ע"ז הא דתתאה גבר, שהרי אמרו בגמ' בפסחים דע"ו. דאדמיקר לי' בלע, וכמש"כ כן התוס' גופייהו דמה"ט עירוי מבשל כדי קליפה, וצ"ב דעת רשב"ם דפליג ע"ז וס"ל דאינו מבשל כלל, אשר מכח זה ס"ל דמותר לערות ולא אסרינן משום בישול כדי קליפה, הרי הא דתתאה גבר ל"מ לענין שלא יבשל כדי קליפה.

והש"ך בס' הארוך סימן צ"ה כתב בזה, ז"ל, דאע"ג דס"ל לרשב"ם דעירוי ככלי שני לענין בישול מ"מ מודה דעירוי מבליע בכדי קליפה וכו', שהרי מביא ראי' דעירוי ככלי שני מהא דקי"ל תתאה גבר, והתם אמרי' דלכו"ע קליפה מיהא בעי, אלא דס"ל לרשב"ם דעירוי אינו מבשל כלל וכו', עכ"ל.

ובתוס' הרשב"א פסחים ד"מ: הביא שרשב"ם הוכיח כדבריו, מהא דקרי לה בלוע בלא בישול, וכ"ה בספה"י לר"ת סימן ר"נ, ומבו' דאף לדעת רשב"ם ה"ז מבליע, ואך דאי"ז מבשל.

אך צ"ב, שהרי רשב"ם יסד דבריו על הא דקי"ל תתאה גבר, והיאך למד מהתם דאין עירוי מבשל כלל, דילמא כ"ה דאדמיקר לי' בלע כדי קליפה, ה"נ הוא מבשל כדי קליפה, ואי דמסברא ס"ל לרשב"ם דאין בכח עירוי לבשל אלא להבליע, א"כ לא הי' לו להביא מהא דקי"ל דתתאה גבר, דזה אינו טעם אלא שלא יבשל לכולו, אך אי"ז טעם שלא יבשל כדי קליפה.

ובפשוטו י"ל בביאור ד' רשב"ם, לפמש"כ החוו"ד בסימן צ"א סק"ה ובסימן צ"ב סקכ"ז, דכל הפלוגתא דעילאה ותתאה, היא בדבר שאינו בכלי ראשון, אך דבר הנמצא בכלי ראשון אינו מצטנן ע"י עילאה או תתאה צונן, עיי"ש בדבריו.

ולפ"ז י"ל, שאין מכוון רשב"ם דהא דאין עירוי מבשל הוא משום דינא דתתאה גבר, אלא הא דאין עירוי מבשל הוא משום דעירוי לא חשיב ככלי ראשון כיון שאינו בתוך דפנות הכלי ראשון, ואף היכא דליכא תתאה המצננו נמי אינו ככלי ראשון, ואך הוכיח רשב"ם כן דעירוי אין דינו ככלי ראשון, מהא דתתאה גבר, ואילו הי' עירוי ככלי ראשון, ל"ה מהני בזה הא דתתאה גבר.

וזה מדויק היטב בל' התוס', שכתבו דרשב"ם "הוכיח" דעירוי ככלי שני מהא דתתאה גבר, ומ' דאין מכוון רשב"ם דעירוי חשיב ככלי שני ואינו מבשל, מכח הא דתתאה גבר, אלא מהא דתתאה גבר הביא רשב"ם ראי' דעירוי ככלי שני, והיינו משום דאם הי' דין עירוי ככלי ראשון, ל"ה מהני בזה הא דתתאה גבר.

ועיקר הך מילתא דהא דעירוי אינו מבשל אי"ז כלל מכח הא דתתאה גבר, מצינו כן בעליות דרבינו יונה ב"ב די"ט. והובא בר"ן ר"פ במה טומנין, שכתב דאסור לערות מקומקום של מים חמים לתוך הקדירה בשבת, משום דאיכא מ"ד בירושלמי עירוי אינה ככלי ראשון, וכשמערין המים לאלתר שיצאו מן הכלי אע"פ שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדי כלי שני שאינו מבשל, ומתבשלין בתוך כלי ראשון, עכ"ד, והרי להדיא דס"ל דהא דעירוי אינו מבשל, אינו כלל משום הא דתתאה גבר, שהרי התם מערה לתוך קדירה רותחת, וליכא כלל תתאה צונן שיצנן, אלא לאלתר שיצאו מן הכלי פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל, והיינו דהא דכלי ראשון מבשל הוא מכח דפנות הכלי המחממות, וע"כ כשיצאו המים מן הכלי פסק כח רתיחתן מלבשל, וכ"ה מבו' גם בד' בעה"ע, דהא דעירוי אינו ככלי ראשון, הוא מיד כשיצא מדפנות הכלי, עיי"ש.

ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דס"ל לרשב"ם דשרי לערות, ולא אסרינן משום בישול כדי קליפה, דהאמנם אם כל הא דעירוי אינו מבשל הוא מכח הא דתתאה גבר, הרי דלגבי כדי קליפה דל"מ הא דתתאה גבר, הי' בדין שאף יהא בכח העירוי לבשל, אך כיון דהא דעירוי אינו מבשל אי"ז כלל משום תתאה גבר, אלא הוא משום דעירוי אין לו מעלת כלי ראשון, ע"כ אין בכחו לבשל כלל, ול"מ אלא להבליע, דלזה ל"ב למעלת כלי ראשון.

והנה התוס' בזבחים דצ"ה: כתבו, ז"ל, ורבינו שמואל הי' מדקדק דעירוי ככלי שני, מהא דתנן בפרק כירה האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, דמשמע הא לערות מהן על התבלין שרי וכו', ור"ת אומר וכו' ועוד לדבריו קשה ההיא משנה למ"ד עילאה גבר, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים ד"מ:.

אך לפמש"נ ניחא ד' רשב"ם, דכיון שנתבאר שלדעתו הא דעירוי אינו מבשל אי"ז כלל מכח הא דתתאה גבר, אלא היינו משום דעירוי אין לו דין כלי ראשון, כיון שאינו בתוך הדפנות המחממות, הרי דלפ"ז הא דעירוי אינו מבשל הוא אף למ"ד דעילאה גבר, דהגם דלדידי' עירוי מבליע בכולו, מ"מ לא חשיב ככלי ראשון ואינו מבשל, וע"כ לא קשיא ממתניתין למ"ד דעילאה גבר.

אך באמת עיקר דרך זו אין מתישבת בל' רשב"ם שהביאו התוס', שהוכיח דעירוי ככלי שני מהא "דקי"ל" תתאה גבר, ולמש"נ הרי אין הראי' מהא דקי"ל תתאה גבר, דאף אם הוה קי"ל דעילאה גבר, מ"מ יש להוכיח דעירוי אינו ככלי ראשון מהך מ"ד דס"ל דתתאה גבר, דאם הי' עירוי ככלי ראשון ל"ה מהני בזה הא דתתאה גבר, אך מל' רשב"ם שהוכיח דעירוי ככלי שני רק מהא דקי"ל דתתאה גבר, נ' דמכוון דבריו דמכח הא דתתאה גבר הוא דהוי עירוי ככלי שני, ודלא כמש"נ, וכ"ה בל' הרא"ש שהוסיף בד' רשב"ם, ז"ל, ואי עירוי מבשל א"כ עילאה גבר, וצ"ע בזה.

בתורי"ד הק', דלשמואל דתתאה גבר, א"כ מ"ט שרי ליתן מים מרובין, הרי קמא קמא דנפיל איבשיל, והרי התם לא מחלק בין מועטים למרובין אלא הכל הי' אוסר, ודלא כראב"ן ויראים, והכא אמאי מחלקינן בין מועטין למרובין.

ונ"ל לתרץ דודאי התם בפלוגתא דרב ושמואל דפליגי בנו"ט, רב דאמר עילאה גבר והי' אוסר חם לתוך צונן, ושמואל דאמר תתאה גבר והי' אוסר צונן לתוך חם וכו', כמו חם בתוך חם דאליבא דכו"ע הוא אוסר עד ס' ומיד הוא נו"ט האיסור בהיתר ואע"פ שלא שהה הרבה, אבל גבי איסור שבת אינו תלוי האיסור בנו"ט אלא בבישול, והלכך אם נתן צונן מרובים לתוך חמין מועטין, אע"פ שיש כח לאותן חמין המועטין ליתן בהן טעם, אין להם כח לבשלם כ"א להפשירן, הלכך שרי, וגם אין לומר קמא קמא דנפיל איבשיל, שאינו מתבשל מיד עד שישהה כשיעור בישולו, וקודם שישהו נתרבו עליו צונן מרובין עד שאין כח בחמין לבשלן, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דהא דתתאה גבר הוא אף שאינו מביא העליון לידי יד סולדת, וע"כ הגם שהתתאה מבליע בעליון, מ"מ אינו מבשלו כיון שאינו מביאו לידי יד סולדת.

בר"ן חולין שם כתב, דלמ"ד עילאה גבר אפשר דל"ד עילאה אלא ה"ה מן הצדדין ולא אמר עילאה אלא למעוטי דלא אמרי' תתאה גבר, ואפי' למ"ד תתאה גבר אפשר לומר כן, זה נראה לי, עכ"ד.

וזה חידוש, שהרי בגונא שעילאה גובר על התתאה או שתתאה גובר על העילאה, היינו בין לחממו ובין לקררו, וא"כ היאך אפ"ל דבנוגעין הוא גובר עליו, מהיכ"ת שהחם יגבר על הצונן שמא הצונן יגבר על החם.

וחזינן מזה דודאי כח החם עדיף, ורק היכא שהחם הוא עילאה, שאין בכחו לגבור, הוא שגובר עליו התחתון ומצננו.

ויתכן טפי, דעיקר הנידון דעילאה ותתאה גבר הוא רק לגבי לחמם, והא דבתתאה צונן ועילאה חם, ס"ל לשמואל דהתתאה מצננו ולרב אינו מצננו, והרי דהפלוגתא היא גם לגבי לצנן, היינו משום דכל ב' דברים הנוגעין זב"ז, אם אין בכח החם לגבור על הצונן ולחממו, הרי אדרבה הצונן מצנן את החם, והיינו דהא דהצונן מצנן את החם הוא בין בתתאה ובין בעילאה, ואך דכל שהחם גבר ומחמם לצונן אין הצונן מצננו, אך כל שאין בכח החם לחמם את הצונן, ממילא הצונן מצנן את החם, אך זה מחודש מאד.

אך לכאו' מוכח כן להנך שכתבו דטעמא דמ"ד תתאה גבר הוא משום שהחום עולה למעלה, וזה לכאו' אינו טעם רק מ"ט תתאה גובר לחמם לעליון, אך אי"ז טעם מ"ט תתאה גובר לצנן לעליון, ובע"כ כמש"נ, דכל שאין החם גובר על הצונן לחממו, תו ממילא גובר הצונן על החם לצננו.

עו"כ הר"ן, ז"ל, ועוד אפשר לי לומר, דל"ש במליחה הך פלוגתא דעילאה גבר ותתאה גבר כלל, משום דהתם ודאי לא אמרי' הכי אלא בנתסלק מעל האור, שאילו הי' על האור שניהם היו מתחממין, וכשנסתלק מהאור מפני שהוא הולך ומתקרר וסופו שיתקרר ודאי אמרי' שהאחד ממהר לצנן את חבירו, אבל המליח שאין סופו להצטנן מעצמו לא מפלגינן בי' כלל בין עילאה לתתאה, ומשו"ה אמרי' סתמא דאם הי' טהור תפל וטמא מליח אסור איזה מהם שיהי' תחתון או עליון, עכ"ל.

וצ"ב, דהגם שהמליח אינו מצטנן, מ"מ היאך הוא מבליע בטהור התחתון, הרי אין כח בעליון לחמם את התחתון.

ולכאו' צ"ל, דכל שהוא חם והשני קר, יכול הוא להבליע בו, אא"כ הצונן מצנן אף אותו, וזהו שתירץ דכיון שהוא אינו מתקרר והולך, אלא חומו קיים בו במליחתו, ל"ש לומר שהצונן מצננו.

ולפ"ז בע"כ דשנויא קמא קאי ג"כ לישב מ"ט אין הצונן מצנן להטמא המליח, וע"ז תירץ דבנוגעין זב"ז אינו מצננו, אך יל"פ המכוון כמש"נ, דלאו היינו דבנוגעין אין בו כח לצננו, אלא היינו דבנוגעין בכחו לחממו, וממילא אין יכול לצננו.

ובאמת לפ"ז מוכח כהביאור השני שנת' לעיל, דאל"כ תיקשי דמה נדחק הר"ן לחדש דבנוגעין זב"ז מודו כו"ע שהחם גבר, הרי י"ל דלעולם בנוגעין אין גובר לא העילאה ולא התתאה, וע"כ נשאר המליח בחומו, וממילא מבליע בטהור התפל, שהרי מוכח בד' הר"ן דכל שנשאר המליח בחומו והתפל בקרירותו, בכח המליח להבליע בתפל, וכמש"נ דכן מוכח לפי' בתרא, וא"כ שמא אף בנוגעין זב"ז הוא כן, ובע"כ כמש"נ, דכל הא דאין עילאה צונן מצנן לתתאה חם, הוא רק מכח שהתתאה החם מחממו, אך בנוגעין זב"ז, אם אך נימא דכה"ג אין החם מחמם את הצונן, ממילא ודאי דהצונן מצנן את החם, וצ"ע עוד בזה.

אך בעיקר הדברים י"ל להיפך, דמכוון הר"ן, דגם כל הא דאין עילאה חם מחמם את הצונן, הוא משום שאדרבה הצונן מקררו, אך כל שהוא נשאר בחומו, גם יש בכחו לחמם לתתאה הצונן.

וכן מוכח ממש"כ האחרונים דכל שהעילאה ע"ג האש, ה"ה מחמם להתתאה, והתורת חטאת למד כן מד' הר"ן, וצ"ב מה המקור מד' הר"ן, הרי הר"ן איירי בשניהן על האש, ובכה"ג ודאי ל"ש תתאה ועילאה, שהרי שניהם חמין מכח האש, אך כנראה מקורו מד' הר"ן לגבי מליח, ששם הרי הטמא המליח חשיב כע"ג האש, אך הטהור התפל ל"ה כעל גבי האש, ואפ"ה אוסרו הטמא המליח, ובע"כ דכל שהעילאה הוא ע"ג האש, אף הוא מחמם את התתאה.

אך לפ"ז לא יתישב מ"ט בטהור מליח וטמא תפל מותר, ובע"כ דבמליח כלל ל"ש לומר תתאה גבר לחמם את התפל, וכל מה שדן הר"ן הוא אם התפל יכול לצנן את המליח או שאינו יכול לצנן את המליח, אך כלל לא דן שהמליח יחמם את התפל, וצ"ע רב עוד בכ"ז.

בחי' הרשב"א שם תירץ, ז"ל, דג שטהור שמלחו עם דג טמא מותר וכו' דל"ש עילאה או תתאה לעולם מותר, ואע"ג דקי"ל כשמואל וכו' ובין דתתתאה כשר או אסור לעולם הכשר בולע ואסור, התם הוא דהוי חם מחמת אש שיש בו כח להפליט את חבירו, אבל חם מחמת מלח אין בו כח להפליט אלא מבליעו, והיינו דכי טהור מליח וטמא תפל שהוא מותר לעולם, משום דטהור פולט ומבליע לטמא אבל אין בו כח להפליט את האיסור וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דהא דתתאה גבר ואם התחתון היתר חם והעליון אסור ה"ז אוסר לתחתון, לאו היינו משום שהתתאה מחמם לעליון ומכח זה ממילא הוא מפליט, אלא היינו דחום דאש יש בו כח להפליט מצונן, וזהו שחילק דכ"ז בחום של אש ולא בחום של מליחה, דחום של מליחה אין בו כח אלא להבליע ולא להפליט.

אך זה צ"ע שהרי להדיא מבו' בגמ' דתתאה חם גם יש בכחו כדי לחמם את העילאה, וכמבו' שם דלרב דעילאה גבר ה"ז מחמם את החרס התתאה הצונן ועי"ז הוי צלי מחמת דבר אחר, וצ"ל דהתם איירי בשהגיע ליד סולדת, ואנו דנים אם חשיב ככלי ראשון, וזה תלוי אם תתאה גבר או עילאה גבר, אך כל שלא הגיע ליד סולדת דנמי ה"ז אסור, התם הוא רק משום דבכח דבר החם מחמת האש להפליט גם מדבר צונן.

ועכ"פ מבו' מזה דדינא דתתאה גבר הוא אף בשהעליון נשאר צונן, ובלא"ה נת' לעיל דהוא מוכח כן להראשונים שדימו מליחה לדין תתאה ועילאה, והתם הרי ודאי אינו מחמם להצונן, וכנ"ל.

בתוס' פסחים דע"ו. הק' דכל פסח הוי צלי מחמת דבר אחר מחמת השפוד למ"ד עילאה גבר, ומהרש"א הק' דאף למ"ד תתאה גבר תיקשי, דבשפוד יש בשר הפסח גם תחתיו וגם עליו.

והחזו"א כתב, דד' מהרש"א צ"ע, דבשפוד הוי חם לתוך חם דהשפוד מקבל זרם האש כמו הפסח ולא נאמר דין עילאה ותתאה אלא בשהחם הוסר מעל האש והצונן כל חומו הוא מקבל מן החם משא"כ בשניהם על האש, אבל כונת התוס' באמת לכו"ע, אלא דהכא הוזכר בגמ' דלמ"ד עילאה גבר אף בשניהם על האש מתחילה מיקרי צלי ע"י ד"א, אע"ג דשורש החום הוא מהאש אלא שעובר ע"י החרס או ע"י הסולת, אבל למ"ד תתאה גבר לא נתפרש זה להדיא, ואף דלא מצינו דשמואל פליג בפרט זה, מ"מ נקטו תוס' עילאה דזה מה שנזכר בגמ', עכ"ד.

אך הנה בתוס' הרשב"א כתב, ז"ל, א"נ בשר אינו מרתיח כמו רוטב, ומיהו הא לא נהירא שא"א שלא יפול עליו גם מן הרוטב ויחזור אליו, וי"ל דרוטב שבפנים אינו רותח כרוטב שבחוץ, עכ"ל,

ומפורש להדיא דכל עיקר הקו' היא משום שהבשר מחמם את השפוד וחוזר השפוד ומחמם את הבשר, ורק משום זה הוא דהוי צלי מחמת דבר אחר, ודלא כמו שנקט החזו"א דגם מחמת חום השפוד שקיבל מן האש, חשיב כצלי מחמת דבר אחר, וזהו שתירץ, דבשר אינו מרתיח כ"כ כמו רוטב, ואין בכחו להרתיח את השפוד עד כדי שהשפוד ירתיח את הבשר, וזהו שהק' דאיכא נמי רוטב, ותירץ דרוטב שבפנים אינו רותח כרוטב שבחוץ, והיינו דהרוטב שבפנים אין כחו להרתיח כ"כ לשפוד עד כדי שיחזור וירתיח את הרוטב, וזה גם מכוון התוס' שכתבו בשנויא בתרא דמבפנים אינו רותח כבחוץ, ואין כונתם על השפוד, אלא על הרוטב, וכמפורש בתוהרשב"א.

ומשה"ק החזו"א דהרי הוי חם לתוך חם, וא"כ מה בעינן להא דמרתיחו, נ' בביאורו, דאם משום שהאש מחממת להשפוד והשפוד מחמם להבשר, לא חשיב כצלי מחמת דבר אחר, דחשיב הכל כחום האש, וע' בחזו"א שדן הרבה בסברא זו, ופי' עפי"ז תירוצי התוס' דהוא אם חזינן שהחום נח בשפוד ואח"כ בא לפסח, או חזינן שהכל מכח האש, ולמש"נ בכל גווני לא חזינן לחום כנח בשפוד, ורק משום שהבשר מחמם לשפוד והשפוד חוזר ומחמם הוא דחשיב כצלי מחמת דבר אחר, וז"ב.

ובחזו"א הק' על תירוצי התוס', ז"ל, ולכאו' אינו מובן הרי כל יד סולדת שקיבל החום מן האש מבשל, והשפוד ודאי יס"ב ולמה לא יצלה את הפסח, ועיי"ש מה שפירש בזה.

וכל הא דקשיא לי' הוא משום שפירש דקו' התוס' הוא דחשיב צלי מחמת דבר אחר אף משום החום שנתחמם השפוד מן האש, אך למש"נ דלא חשיב צלי מחמת דבר אחר אלא מחמת החום שקיבל מן הבשר והרוטב, הרי דזהו שתירצו התוס' דשפוד של עץ אינו מקבל כ"כ חום, ול"מ הא דעילאה גבר לחממו כ"כ עד כדי שיחזור ויצלה לפסח, ותירצו עוד דהרוטב שבפנים אינו חם כ"כ כדי לחממו לשפוד, וז"ב בדעתם.

ובזה מיושב גם משה"ק החזו"א שם מ"ט לא הביאו התוס' ממתני' דאין צולין בשפוד של מתכת, ולמש"נ שלא דנו התוס' כלל מחמת חום האש, אלא מחמת החום שמחמם הבשר להשפוד, א"כ אי"ז שייך להא דאין צולין בשפוד של מתכת, אשר הוא משום דחם מקצתו חם כולו, וחשיב כצלי מחמת דבר אחר אף בחום האש.

ועכ"פ מבו' לפ"ז, מהא דלא הקשו התוס' אלא למ"ד עילאה גבר, דלמ"ד דתתאה גבר, הרי דאף היכא שהתחתון חם ול"מ לקרר לעליון, מ"מ אין בכח העליון לחממו, וע"כ לדידי' ל"ק דהוי צלי מחמת דבר אחר, כיון שאין השפוד מקבל חום מן הבשר.

ויל"ד לפ"ז בקו' הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' בדמ"ב: לענין הגעלה, וי"ל דהגם שהתחתון חם, מ"מ כיון שאין בכח העליון לחמם להתחתון, אף ל"מ זה להגעלה, וצ"ע עוד בסברא זו.

וע' חזו"א בהערות לפסחים ד"מ: שכתב דאם נדון דיהא הגעלה מכח החום שקיבלו המים מן הקדירה מבחוץ דתתאי גבר, י"ל דחום זה ל"מ להגעלה, וגם החום שנתחממו על האש, הרי דאי עירוי ככלי שני ל"מ, עכ"ד, ואך דזה צ"ב, שהרי ביסוד הדין נ' בתוס' דעירוי ככלי ראשון, ואך דמשום דתתאה גבר הוא דאינו מבשל, והכא הרי ליכא תתאה שיגבור, אך למש"נ ניחא, דכיון דתתאה גבר אין כח ביד העילאה לבשל להתתאה אף אם התתאה חם.

אך צ"ע, דא"כ מ"ט כדי קליפה ה"ה מבשל, דאדמיקר לי' בלע, הרי אין כלל בכח העילאה להשפיע על התתאה, וצ"ל דכדי קליפה בכחו לבשלו, ולפ"ז מש"א אדמיקר לי' בלע ורק כדי קליפה, אין הטעם משום דעל יותר מכדי קליפה אינו מספיק אדמיקר לי', אלא היינו דכיון דתתאה גבר אין כח בהעילאה לחממו להתתאה יותר מכדי קליפה, אך כדי קליפה שפיר בכחו לחממו, ואך דהגם שבכחו לחממו כדי קליפה הרי אדרבה התתאה מצננו, וע"ז אמרו אדמיקר לי' בלע, ודו"ק היטב.

ומה"ט בשניהם זה אצל זה נמי בולע כדי קליפה, וצ"ע מ"ט רק כדי קליפה, הרי הכא אין א' מצנן לחבירו, ובע"כ דכל שאינו עילאה לרב או תתאה לשמואל ל"מ לחמם אלא לכדי קליפה, וכמש"נ.

אך עיקר הדבר צ"ע, שהרי בגמ' אמרו דאזיל רוטב ומרתח לי' לחרס ואזיל חרס ומרתח לי' לרוטב, והרי חרס הוי תתאה וא"כ היאך מרתח לחרס, ובע"כ דכל ששניהם חמין אף התתאה מחמם לעילאה, ודלא כמש"נ.

וכנראה צ"ל דכל שקיבל חומו ממנו אף חוזר ומחממו, ומשא"כ היכא שיש לו חום עצמי אינו מחמם להעילאה אף אם העילאה עצמו חם, אך צ"ב מה טעם יש בכ"ז.

ומעיקר ד' התוס' מבו', דאף עילאה שהוא על האש אינו מחמם לתתאה לדעת שמואל, וזה דלא כמו שנקטו הפוסקים, הבאנו דבריהם להלן, וצ"ע בזה.

בחזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף ע"ו א', כתב דמודה רב דכלי שני אינו מבשל, אף דעילאה גבר, וכל הא דעילאה גבר הוא רק בזמן נפילתו, וכ"כ היד יהודה בסימן צ"א סקי"ב ד"ה ועתה, ועי' בחוו"ד סימן צ"ב סקכ"ז.

בתוס' תלמיד ר"י הזקן שיו"ל זה עתה כתב, ז"ל, ויש לתמוה דהכא אמרינן וכו' דהיכא דעירה תחילה רותחין לתוך הקערה דשרי ליתן תבלין לתוכו, ומ"ש מהא דמסיק בפ' כיצד צולין וכו' ופריך בשלמא למ"ד עילאה גבר אמטו להכי יטול את מקומו דאזיל האי ומחים לחרס והדרא חרס ומטויא לדידי' והוי צלי מחמת דבר אחר וכו', ומפרש תלמיד ר"י הזקן כפשטות הלשון, ודלא כמש"כ התוס' שם דל"ד הוא, והשתא יש לתמוה אמאי יטול את מקומו הכי כי נפלה הטיפה על החרס צוננין הוי כמו עירה רותחין לתוך הקערה צוננת, וכי הדר שדי תבלין לגבייהו שפיר דמי דלאו מבשל הוא, ה"נ כי הדרא לא מטויא לי' לדידי', עכ"ל.

ולכאו' בפשוטו הטעם בזה הוא, דגם מ"ד דעילאה גבר מודה דכלי שני אינו מבשל, ואך דכ"ז הוא אחר זמן מועט שנתקרר העילאה עצמו, אך בעת שנופל לתוך התתאה ה"ה מחממו ואתי תתאה ומבשל לעילאה.

במש"כ המהרש"ל דכלי שני אינו מבליע ומפליט כאחד, צ"ב, דבשלמא בעירוי, פירשו האחרונים דהא דאי"ז מבליע ומפליט הוא משום דהוא זמן מועט, עי' כן בפר"ח סימן ס"ח סקי"ח, אך בכלי שני מ"ט יש בזה דלא יבליע ויפליט, וכמדומה דעמד ע"ז הפמ"ג בחד דוכתא, וכן עמד ע"ז היד יהודה בסימן ק"ה סק"י, - והיד"י בכ"ד דחה לעיקר הך מילתא דאינו מבליע ומפליט כאחד, דאין מקור לזה בד' הראשונים, והא דמתירין במליגה, הוא משום דכל שלא נתבשל, ה"ז יוצא ע"י מליחה, וכאשר כ"ה בתשו' הר"ש שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ג, ובמרדכי ע"ז סימן תתנ"ח, ועי' יד יהודה סימן ק"ה סק"י שכתב טעם אחר להתיר בזה, לדעת הסוברים דכל שא"א לקלוף ל"ב קליפה, וע"כ כיון דהמים אינם נאסרין, אף אינם אוסרין את התרנגולת..

ושמעתי לפרש בזה, דהא דאינו מבליע ומפליט כאחד, הוא משום דאין בכחו לחמם דבר אחר בחום גמור שיהא בכחו ליבלע בדבר אחר, - ומה"ט כל הא דאינו מפליט ומבליע כאחד, הוא רק מב' דברים אחרים, אך פליטת עצמו ה"ה מבליע בדבר אחר, ודו"ק היטב.

שו"ר ביש"ש פ' כל הבשר סימן ס"ד, ז"ל, אלא ה"ט משום דלא מסתבר לומר שהמים חמין שהם בכלי שני יחממו הדם ויעשו ג"כ כלי שני כדי שתבלע התרנגולת וכו', אבל אין כח בכלי שני להרתיח דבר צונן וכו', כי המים שהם כלי שני לא יחממו התרנגולת לעשות כלי שני שתפליט ויבלע הכלי חרס, עכ"ל, ונראה להדיא כדרך זו.

בדעת ר"ת דעירוי מהני להגעלה, אשר הק' הראשונים דהרי עירוי אינו מבליע ומפליט אלא כדי קליפה, שמעתי לפרש לפ"ד המהרש"ל דבכלי לא אמרינן דתתאה גבר, וע"כ הוא מפליט מכולו.

ואמנם דלפ"ז לכאו' אי"ז ענין לד' ר"ת דעירוי ככלי ראשון, - אך אי נימא דפלוגתת קמאי בעירוי, אינה רק מכח הא דתתאה גבר, אלא די"א דעירוי מצ"ע אינו ככלי ראשון, ניחא.

בקו' תוס' דצ"ו: בבר גוזלא דמ"ט אי"ז אוסר כדי נטילה, ועי' בהגרע"א שהק' דהרי תתאה גבר, ודן לפרש דהתוס' גרסי רב, ורב ס"ל דעילאה גבר, אך הנה בהגמי"י פ"ט ממאכ"א ושם פט"ו כתב כן לדינא דבצלי רותח צריך נטילה, וצ"ב הטעם בזה, - ועי' בית אפרים יו"ד סימן ל"ח במש"כ בזה דברים מחודשים, דבחום דצלי לעולם צריך נטילה, אף דתתאה גבר, כיון דהוא מתפשט מיד כדי נטילה, - אך העירוני דצ"ע בזה, שהרי התוס' בהמשך דבריהם כתבו בעוד כמה גווני דבדין דיהא צריך נטילה, ואם רק בחום מרובה דצלי צריך נטילה, הרי ל"ק מהני דוכתי, וצ"ע.

ולכאו' יל"פ בזה כמש"כ החוו"ד דהתוס' ודעימייהו ס"ל דכיון ששוקע הבר גוזלא בכותח, חשיב כתתאה, וע"כ הוא אסור, והא דאי"ז אוסר בכולו, הוא משום דס"ל דל"מ דינא דתתאה גבר לחשבו כרוטב, עכ"פ כשלא נתחמם מחמת זה, וכמש"כ היד יהודה בדעתם,, והרשב"א דפליג ע"ז הוא לטעמי', דס"ל דאף בקדירה מלוחה, ששמו בה רוטב, הרי דאם חשבינן לה כרותח ואמרינן דתתאה גבר, ה"ז מבליע בכולו, ואף שלא נתחמם הרוטב כלל.

בדינא דיקמוץ את מקומו, צ"ע, דבפשוטו הי' נראה דאי"ז משום רתיחתו, אלא אף אם הוא צונן ה"ה מתפשט בכדי קמיצה, אך הנה בד' התוס' מבו' דאם תתאה גבר, אף שהרוטב אסור, מ"מ א"צ אלא ליטול את מקומו, והרי דהתפשטות הרוטב מצ"ע אינה אלא כדי נטילה, וא"כ מ"ט אם עילאה גבר בעי לקמוץ את מקומו, הרי צלי אינו אוסר אלא כדי נטילה, והרי התוס' נקטו דרוטב לא חשיב כדבר שמן, דמה"ט אם חזר הרוטב אליו, יטול את מקומו, ועי' בחי' הגרע"א שתמה כעי"ז ע"ד התוס', ובחזו"א פירש דאה"נ הא דתנן יקמוץ את מקומו הוא כדי נטילה, ומש"א יטול את מקומו הוא כדי קליפה, ולפ"ז ניחא, אך גם לפ"ז מבו' דבתוך כדי נטילה ה"ז יוצא מחתיכה לחתיכה, וזה שלא כדעת רוב האחרונים, - אמנם לפ"ד הפמ"ג באו"ח דבקמח ל"ש דינא דבלוע אינו יוצא, ניחא, - אמנם עי' בספה"י לר"ת סימן ש"ס דמפורש דיקמוץ את מקומו הוא יותר מכדי נטילה, ומשום דסולת בלע טפי, עיי"ש, וצ"ע.

ועוד ילה"ע, דלכאו' מבו' מזה דלא חשבינן לכל משהו דהסולת כדבר לעצמו, אלא חשבינן לכולהו לדבר אחד, וע"כ לא אמרינן דאין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה, וצ"ע אם הוא מוכח כן מן הסוגיא, - ועי' פמ"ג סימן צ"ד מש"ז ז' שנקט, דאורז וכיו"ב שנתבשלו ונתיבשו, חשיבי כדבר א', והיד יהודה שם סוסקכ"ז פקפק בזה, עיי"ש.

בכמה מקמאי מצינו דדינא דעילאה ותתאה תליא במה שהוא מכביד, ועי' יד יהודה סימן צ"א סקי"ג שהאריך בביאור ד' קמאי בזה, ולענין מה תלי במה שהוא מכביד, וצ"ע עוד בזה.

בד' הריטב"א בשבת מבו' לכאו' דדבר גוש קייל מכלי שני, וזה כד' הרמ"א, ועיי"ש שהוכיח מהא דחם לתוך חם אוסר, דכ"ש דכלי שני אוסר, וצ"ע.

יד"י צ"א סקי"א, דבד' הרשב"א והר"ן בבר גוזלא מבו' דע"י תתאה חשיב כרוטב, ואיירי אף כשלא נתחמם, אך החוו"ד כתב דאיירי רק כשנתחמם, והיד"י כתב דזה א"א, דאין כל החלב מתחמם ע"י בר גוזלא, והנה לפ"ז מבו' כד' החוו"ד והבית מאיר, דהא דתתאה גבר הוא אף כשלא נתחמם, וזה שלא כד' חי' חת"ס החדש בפסחים, והביאו כן גם בשם החזו"א, - ויל"ע בזה בד' הרמב"ן והריטב"א בחולין דק"ח:, ובאמת דלפ"מ שצידד הרשב"א דגם במליחה אמרינן דתתאה גבר, בע"כ דהא דתתאה גבר הוא אף כשלא נתחמם, ויש להוסיף דכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בחולין דקי"א: ובתוה"ב שכתב דלד' הראב"ד דקדירה מלוחה חשיבא כרותח, אם נתן בה לח גמור, כולו נאסר כבישול, והרי דמכח הא דתתאה גבר חשבינן לי' כרוטב, וגם מזה מבו' דהוא אף כשלא נתחמם, שהרי במליח לעולם אינו מתחמם, וכנ"ל.

ועיי"ש שכתב דבד' התוס' והרא"ש בדצ"ו: שהק' בבר גוזלא דניבעי נטילה, ולא קשיא להו תו, דמ"ט אין כולו אסור, ואין לומר דהוא משום דתתאה גבר, דא"כ מעיקרא מאי קשיא להו, וגם התוס' גרסי התם רב, ובע"כ דלא חשיב כרוטב, אך י"ל דהיינו רק כשלא נתחמם, אך אם נתחמם והגיע ליס"ב, לכו"ע הוא חשוב כרוטב, - ועיי"ש שכתב עוד, דלענין להוציא בלוע, י"ל דלכו"ע לא חשיב כרוטב אם לא הגיע כיס"ב, עיי"ש בטעמו.

ועי' עוד בפמ"ג מש"ז סימן צ"א סק"ה דכל דתתאה גבר חשבינן לי' כרוטב, וכ"כ בגל' הגרע"א סימן ק"ה ס"ז, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

העתקה ממק"א, - באופן שנפל חלב צונן על בשר רותח, נחלקו אם מדין תתאה גבר נידון כבישול ומבליע בכולו, או דאי"ז אלא כצלי, דמד' הר"ן מ"א: סוד"ה גרסינן מוכח דנידון כבישול, וכמו שעמד החוו"ד צ"א סק"ז וכן מוכח מהרשב"א, אבל מתוס' צ"ו: ד"ה עד מוכח שדינו כצלי וכן מוכח מהרא"ש שם, וכמו שעמד ע"ז הגרע"א שם וביד"י בסימן צ"א, - ולפ"ד התוס' והרא"ש צל"פ ד' המחבר בסימן צ"א סק"ד באופן שהבשר מתבשל בתוך רוטב רותח ואיכא הבל הקדירה, וזה כוונת הש"ך שם סק"ד וכמש"כ ביד"י, וע' בדה"ש סקכ"ג ובביאורים עמ' קי"ג, - ע"כ העתקה.

בחי' הרא"ה כתב דהא דבדאית בי' תבלי כולו אסור, הוא רק משום שנשרה בתוך החלב, אך בנוגע באיסור, אי"ז אוסר לכולו, והאחרונים נחלקו בדין זה.

רא"ה בחי' ובבדה"ב בית ד' ג: נראה, דכל הא דשמן מפעפע בכולו הוא רק כשהוא על האור, אך כשאינו על האור אינו מפעפע בכולו, וכ"כ בפי' הר"ן בההיא דפסח דאיירי כשאינו על האור, וע"כ אינו מפעפע בכולו אף דשמן הוא, עיי"ש, - ועי' יד יהודה צ"א סקי"א דד' הרא"ה אתיין לטעמי' דגם במליחה אינו מפעפע, אך באמת בד' הר"ן מבו' דס"ל דשמן אינו מפעפע כשאינו על האור, אף דס"ל דגם במליחה הוא מפעפע, וצ"ע.

ויש להוסיף, שהרי דעת הרא"ה דאף אם נפל לתוך רוטב רותח שאינו על האור, אין כולו נאסר, דמעלת רוטב היא רק כשהוא על האור, והר"ן נחלק ע"ז, וגם בד' הרשב"א בקו' מההיא דבר גוזלא ובדבריו בדין קדירה מלוחה לדעת הראב"ד דחשיבא כרותח, מבו' דפליג ע"ז, ויתכן דד' הרא"ה הם לטעמי', דכל שאינו על האור, ליכא לא למעלת שמן ולא למעלת רוטב, אך בד' הר"ן מבו' דחילק ביניהם, וכנ"ל.

במש"נ במק"א אם צונן בולע מן החם, הנה בפשוטו נפ"מ בזה, הוא בדין איסור חם והיתר צונן הנוגעין זב"ז וליכא עילאה ותתאה, דאי נימא דכל הא דהחם מבליע בצונן, הוא רק משום שהוא מחממו, הרי די"ל דבכה"ג דאינו תתאה, אין בכחו לחממו, ואינו אוסר אלא כדי קליפה, ואמנם הי' מקום לדון, דכל הא דעילאה אינו מחממו, הוא משום דהתתאה מצננו, אך בנוגעין זב"ז דאינו מצננו, אף ה"ה מחממו, ונת' במק"א, אך אי נימא דהא דהחם מבליע בצונן הוא אף כשאינו מחממו, הרי בדין דבכה"ג יהא ההיתר הצונן אסור כולו, ונחלקו בזה הרמ"א בסימן ק"ה ס"ג והמהרש"ל שהביא הט"ז שם, עיי"ש.

והאחרונים כתבו דלפ"ד המהרש"ל, גם אם האיסור צונן וההיתר חם, מ"מ אם הוי האיסור צלול, ה"ה אוסר את ההיתר כולו, דומיא דטמא תפל וטהור מליח, דאם הוא צלול ה"ה אוסרו, - וזה ממש כמש"נ לעיל בדעת המאירי והרא"ה.

והנה ז"ל ר"פ בהגה' סמ"ק מ' ר"ה, דאם תתאה חם ועילאה צונן אסור אפילו אם תתאה שהוא חם הוא ההיתר ועילאה הצונן הוא האיסור מתסר כל ההיתר משום דתתאה גבר להפליט את העליון שהוא האיסור ולהבליעו בהיתר התחתון אבל אם תתאה צונן ועילאה חם מותר רק כדי קליפה אפילו אם תתאה היתר והעליון שהוא חם האיסור דתתאה שהוא צונן גבר, ונמצא שיש חילוק בין מחמת האור למחמת המליחה כדפרי', דגבי מחמת האור הדבר תלוי בתתאה ולא באיסור, וגבי מליחה תלוי באיסור ולא בעילאה, ויש לתמוה דכיון דמליח כרותח אם כן הי' לנו להשוות מליחה לחם מחמת האור, וי"ל נקוט האי כללא בידך דלעולם אין האיסור נפלט ונבלע בהיתר אלא אם כן יש בו כח באיסור עצמו או מחמת מליחה או מחמת חמימות האור אך בזה יש חילוק בין מחמת האור למחמת מליחה דמחמת האור אותו שהוא גבר מרתיח חבירו או מצנן חבירו, כי כן הוא דרך תולדות האור אבל מחמת מליחה אין כח באותו שהוא תפל לבטל כח המליחה, וכן אין כח במליחה לעשות התפל מליח כי כן הוא דרך המלח דאינו יכול להתבטל כי אם על ידי הדחה וכן המליח אין שם מליח עליו להיות כרותח עד שימלחנו משני צדדים שהוא דין מליחה לקדרה ואז הוא דוקא חשוב כרותח כדפי' בתוס' והשתא ניחא כולא מילתא דגבי מחמת האור אזלינן בתר תתאה אפילו תתאה היתר משום דתתאה גבר אם כן התתאה מרתיח ומחמם את העליון והוה לי' חם לתוך חם דאוסר את הכל, אבל אי תתאה צונן ועילאה חם אפילו אם עילאה חם הוא האיסור, מכל מקום מותר ההיתר רק כדי קליפה, "משום דתתאה שהוא צונן גבר ומצנן את העליון שהוא האיסור ומבטלו מחמימותו והו"ל איסור צונן ולכך אין האיסור יכול ליבלע בהיתר" מיהו כדי קליפה מיהא אסור משום דאדמיקר לי' בלע כדי קליפה, ולכך לענין חום מחמת האור אזלינן בתר תתאה דגבר לא שנא היתר ולא שנא איסור, אבל לענין מליחה שאין זה מבטל את זה כדפרי', הלכך לא אזלינן כלל בתר תתאה, אלא בתר האיסור, ואם האיסור מליח אוסר את ההיתר לא שנא עילאה ולא שנא תתאה, אבל אם האיסור תפל, אף כי הטהור מליח וגם הוא תתאה מכל מקום מותר ההיתר, כיון שהטמא תפל, והטהור תתאה שהוא מלוח אינו יכול לעשותו מליח כדפרי', ולכך טמא תפל וטהור מליח מותר, עכ"ל.

ולכאו' מבו' להדיא בדבריו דרותח נבלע בצונן, וע"כ הוא דלענין מליחה דאין א' משפיע על חבירו, אם האיסור הוא מליח ה"ה אוסר את ההיתר התפל, ואם האיסור הוא תפל אינו אוסר את ההיתר המליח, אך לגבי חום האש, אף אם האיסור הוא חם, מ"מ כל שהוא עילאה אינו אוסר את ההיתר, והגם דחם נבלע בצונן, והיינו משום דהתתאה מצננו, ועי' ביש"ש שלמד כן מדבריו, ועי' ביד יהודה סימן ס"ט סקע"א בזה.

או"ה לרבינו ירוחם סימן מ"ד, ואף על גב דאמרי' [פכ"ה דקי"ג] טהור מליח וטמא תפל מותר ואיפכא אסור ולא מפליג בין עליון לתחתון ועוד אמרי' מליח כרותח, הנ"מ להבליע איסור של זה לתוך זה אבל להרתיח חבירו שיהי' לו כח להפליט או לצנן חבירו שלא יפליט לא תמצא רק בתולדת האור

הרי"ד בסו"ד כתב דבכלי לא אמרינן תתאה גבר, וע"כ הוא מפליט, ומבו' בדבריו, דבשאר דברים דאמרינן דתתאה גבר, אי"ז מפליט, דהגם דאדמיקר לי' בלע, מ"מ כיון שאין התתאה מתחמם כלל, אינו מפליט, אך בכלי ה"ה בולע בקל וה"ה מפליט בקל, וע"כ אף שאינו מתחמם, מ"מ ה"ה מפליט.

ולפ"ז נמצא, דאין מכוון הרי"ד דבכלים לא אמרינן כלל תתאה גבר, וכמו שפירש היד יהודה, אלא היינו דאף דאמרינן בהו תתאה גבר, וע"כ אין הכלי מתחמם, ולי"ב משום צלי מחמת דבר אחר, מ"מ הכלי מבליע ופולט, - אך צ"ע לפ"ז במש"כ הרי"ד דשמואל לא איירי בכלים, דלכאו' עיקר דינא דשמואל דתתאה גבר הוא גם בכלי, ולכאו' גם בכלי לא יאסר אלא כדי קליפה, שהרי הכלי מקרר את העילאה החם, שהרי לא כתב הרי"ד דכלי אין לו כח דתתאה, אלא דכלי אף שהוא צונן ה"ה בולע מחם, אך בהך מילתא דהתתאה מקרר את העילאה, ליכא חילוק בין אוכלין לכלים, וצ"ע בזה.

רשב"א בתשו' ח"א סימן רס"ד, דחם לתוך חם וכו' איירי בדבר שמן, וכ"ה במשמה"ב בית ג' ש"ג עט:, ועי' גם בחי' הרשב"א חולין דקי"ג. דמבו' דפירש דאיירי בב' חתיכות, אך התם נקט דאיירי בכחוש, ופירש דמש"א אסור, היינו משום דהוא אסור כדי נטילה, וקרינן לי' אסור, והתם אזיל לפ"מ שנקט כדעת התוס' דבצלי בעינן כדי נטילה, אך אחר שחזר בו ונקט לעיקר דבצלי סגי בכדי קליפה, אין לפרש כן, וע"כ הוצרך לפרש דאיירי בדבר שמן.