מראי_מקומות_שכ-ה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**ס' שכ ה-ז**

★בב"י מובא כלבו דאשכול שמותר לסחוט לאוכל דוקא בעומד לאכילה, אבל בעומד לשתיה **אסור**.

לכאורה כוונתו היות והעמיד מתחילה למשקה גם אחר שיצא לאוכל, לא יקבל שם אוכל אלא הוי מפרק משקה מאוכל, וצ"ע למה עכשיו שסוחט לאוכל לא מהני חזרתו ממה שהעמידו תחילה, וכעת מעמידו לאוכל, וא"כ ליהוי אוכל מאוכל **וצריך ביאור.** [ובביאו"ה דייק מהשו"ע דלא ככלבו הנ"ל].

**ס"ה**

★**בענין סחיטת בוסר לתוך אוכל, הטור אסר מפני דהבוסר אינו ראוי לאכילה והוי כבורר אוכל מפסולת.**

הט"ז נקט כפשוטו מצד בורר, וא"כ לאלתר שרי כבורר שהותר לאלתר.

ועיין מג"א, ועיין מ"ב שביארו שכל ההיתר בבורר לאלתר שחסר בדרך ברירה, משא"כ בוסר זה דרכו ולכן נאסר לסוחטו לאלתר.

לולי דבריו היה מקום לומר בכוונת המג"א, דכל ההיתר לאלתר דמוגדר "פעולת אכילה" לא ברירה. וכ"ז בדבר קים לפניך משא"כ הכא דבלוע בבוסר וכן חליבת בע"ח ל"ש לומר דנחשב פעולת אכילה דעכשיו **יוצר את הדבר וחסר בהגדרת דרך אכילה**.

וז"ל הגר"ז שלא הותר לברור אוכל מפסולת בידו כדי לאכול לאלתר אלא מפני שדרך אכילה כך הוא ליטול האוכל בידו מן הפסולת ולאכול ואינו מעין מלאכה **אבל לסחוט ולאכול אינו דרך אכילה אלא דרך מלאכה.**

וכ"ז להבנה שהטור אסר מצד בורר וכנ"ל וכן משמע ברע"א [שיט-טז] שאסר מצד בורר.

ואפש"ל בכונת הטור שאסר מצד דש שכה"ג שהבוסר לא ראוי לאכילה, א"כ איה"נ שסוחט לאוכל ומקבל שם אוכל, אבל הוי **אוכל** מפסולת וע"ע ביאו"ה ד"ה לאוכל.

★יל"ע למה כל סחיטת שיער שרי ואין כאן בורר איה"נ המים השמן לא בלועים בשיער ואין כאן מפרק [מדאוריתא, ומדרבנן חשיב כבלוע], אבל יש כאן תערובת וא"כ להוי בורר ול"ש תירוץ המג"א דחשיב מין אחד.

וכן כל סחיטת בגד מלבד מה שדנו מלבן ומפרק שיאסר מצד בורר.

ועיין פמ"ג [א"א סוף הקדמה לסימן] "גם הא דהסוחט מבגד משקה צבוע דלית כיבוס וגם י"א מעלמא לית מפרק והיינו אף ע"ג דלא אזיל לאיבוד זה דוקא בסוחט משקה ושותה **מיד הא לא"ה יש בו משום בורר וחייב ודאי לכו"ע".**

★מ"ב [ס"ק כו] "וע"כ צריך לזהר שיסחוט מקודם על הצוקער".

וע"ע ח"א [יד-ד] וז"ל "ועכ"פ יש ליזהר שיסחוט מקודם ע"ג צוקער דהוי כמשקה הבא לאוכל **וגם זה צ"ע**", וע"ע בנשמ"א.

עיין חזו"א [נו-ז] שאם דעתו לאכול את הסוכר שפיר דמי "אבל אם דעתו לתת את הסוכר לתוך המים נראה דסחיטה זו אסורה דכיון שדעתו למשקה חשיב משקה כשיוצא קודם שנבלע בסוכר וכו'", עיש"ה.

★ההיתר לסחוט לאוכל **מסתבר** שגם אם אח"כ אוכל את המאכל ונשאר המשקה בפנ"ע.

המשקה הנשאר מותר ולא נאסר בגזירת משקין שזבו [אפי' בזבו מאליהן].

שם **זב** **בתור משקה**, אבל הכא לא קיבל שם משקה אלא אוכל וא"כ לא נאסר ולא מסתבר שעכשיו שהופרד מהאוכל יהפך למשקה שזב ויאסר.

**ס"ז**

★לסחוט כבשים לגופן מותר.

והטעם:

**א.** לתוס' לעיל עג: [בד"ה וצריך] היות ואינו צריך לדבר המתפרק לא חשיב מלאכה [לא בגלל משאצל"ג], דצורת מלאכת דש היא רק בצריך לדבר.

ובר"ן [סוף פ' שמונה שרצים] וז"ל "לפי שסחיטה זו אינה אב מלאכה אלא תולדה היא כעין מפרק שהוא תולדה דדש ובודאי לא דמי לדש אלא היכא שהוא צריך למשקה שהוא נסחט ממנה דהיכא שאינו צריך לא דמי לדש כלל וכו'.

וזה כדברי תוס' שחסר בצורת דישה רק בר"ן מודגש שזה **תולדת מפרק** ולכן כדי לחייבו צריך שיצטרך לדבר המתפרק משמע שבמלאכת דישה עצמה לא אמרינן האי סברא.

ותוס' אמר סברא זו גם בדש.

וכן ברש"י ד"ה לגופו "דלא מפרק הוא הואיל ולאו למשקה הוא צריך".

וע"ע בר"ן הנ"ל וברמב"ן שם, דיש מקרים שרבנן גזרו גם בהולך לאיבוד ולכן אסור להדק "מסוכריא דנזייתא"[אפי' שאין שם ליבון עי"ש] נאסר **מדרבנן מצד סחיטה**.

**ב.** תוס' בכתובות [ו ע"א ד"ה האי] משום דהוה פסי"ר דלא ניח"ל.

[וצ"ב אמאי חשיב פסי"ר הרי זו פעולה ישירה וזה מעשיו שסוחט איה"נ אינו נצרך למים, וא"כ הוה אינה צריכה לגופה אבל למה נחשב פסי"ר].

**ג.** תוס' הנ"ל בהמשך דבריו משום דהוה **אוכלא דאפרת**, דהיינו המים והיין שנכנסו לכבשים נידונים כאוכל, וא"כ כשסוחט הוה כמפריד אוכל [ולא חשיב שמוציא יין מאוכל, וי"ל בין מוציא יין מענבים שחייב למוציא יין מכבשים דשרי].

★עיין מג"א סק"ט דגם **בזיתים וענבים לגופן לא הוה דאוריתא**, ורבנן אסרו מפני דבזיתים **רוב העולם סוחטים למימיהם.**

ולא הוה ככבשים שהותר לגופם.

ועיין בפמ"ג **דעיקר החילוק** דזיתים למימיהם הוה דאוריתא לכן גזרו לגופן, משא"כ כבשים לא שייך בסחיטתם איסור דאוריתא לכן לא גזרו למימיהם.

רק המג"א דבר גם הסוברים שכבשים למימיהם דאוריתא, ובכ"ז לא גזרו לגופן, לכן עקר את הטעם של רוב העולם.

ובמשב"ז ה' נקט בדעת הט"ז **שזיתים וענבים לגופם הוה דאוריתא**.

**ובתותים ורימונים לגופן** [בא"א ט] נקט **שמותר.**

ובדעת הט"ז [במשב"ז ה] נקט שתותים לגופן אסור, והעירו שבמשב"ז א נוקט שתותים לגופן מותר.

★בסוחט לגופו דשרי והמשקה לא הולך לאיבוד וסופו שמשתמש בזה. יל"ע מה דינו.

עיין ח"א כלל [יד-ה] וז"ל "וסוחטו להוציא מימיהן **והמים הולך לאיבוד** מותר לסחוט אפי' לכתחילה דלא דמי לדש דהתם צריך וכו'. הרי דנקט היתרא דגופן **באיבוד.**

ובמ"ב [ס"ק כד] נקט להדיא דשרי וז"ל "ואף **דסוחט לתוך הקערה ואין המשקה הלך לאיבוד** וכו'.

**כבשים שסוחט למימיהן**

★**נחלקו בגמ'** האם חייב ע"ז או לא, לדינא נפסק **שאסור מדרבנן** ולר"ח נאסר מדאוריתא, וחייב עי"ז וע"ע בביאה"ל ד"ה ולר"ח.

והסברא דלא חייב עי"ז א. לרש"י דאינו גדל בתוכן. ותוס' מבין ברש"י שלפ"ז לא שיך דישה בסחיטת בגדים דגם שם המים לא גדלים בוכן.

וע"ע במ"מ פ"ט הי"א בדעת הרמב"ם.

וע"ע במאירי [קמה ע"א ד"ה מה שאמרו] וז"ל "שזה שאמרו ד"ת אינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים פירושו למעט כבשים ושלקות שאין בהם משקה כנוס מגופן ואף הבא עליהם אינו נבלע בהם, וכן שאר פירות כגון תותים ורימונים אין המשקה כנוס בהם **אבל בגדים שהמשקין בלועים בגופם ואינם ממינם שיאמרו עליהם מבלעי בלעי יש בהם דין מפרק כזיתים וענבים"** דהיינו דגם לסברת רש"י בגדים יש בהם דישה מדאוריתא.

ב. לתוס' דקי"ל דאינו חייב **אלא על זיתים וענבים לחוד** וכוונתו דמלאכת דש בעינן שיוציא משקה מאוכל, והכא לא חשיב משקה למרות שמדובר בדבר שכבר היה לו שם משקה [יין או חומץ שנבלעו בכבשים] צ"ל דבזמן שנבלעו בטל מהם שם משקה [כדברי תוס' בכתובות דהוה אוכלא דאפרת].

וכלפי בגד שנבלע בו מים לא שייך לומר שהמשקה יתבטל לבגד.

ואפי' אם יתבטל י"ל דחייב, שבכל אנפי שהוציא חייב, שבכל מקרה הוציא אוכל או משקה מבגד.

★המג"א ביאר דסחיטת פירות **ליכא בורר דחשיב מין אחד**. יל"ע בכבשים שמותר לגופן דליכא דישה כנתבאר, עכ"פ שיאסר מצד בורר וקשה לומר דחשיב מין אחד דהרי זה דבר חיצוני שנבלע בכבשים וי"ל.