כלים פ_י מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"י מ"א**

א] **כלי גללים**, בפי' הר"ש מכת"י הביא מה שפירש"י בשבת דט"ז. דגללים שיש, והוכיח דאי"ז כן, ועי' עוד בשו"ת תשב"ץ ח"א סימן קכ"א שהאריך להוכיח דאי"ז כן, אלא היינו של צפיעי בקר, ובאמת שכן פירש"י גופי' בשבת דנ"ח. ובמנחות דס"ט: , וכבר עמד בשו"ת משאת בנימין סימן צ"ב הובא בתורת הראשונים על סתירת ד' רש"י.

והנה הרמב"ם בפיהמ"ש תמה על פירוש זה דכלי גללים הם כלי השיש, שהרי כלי שיש הוו בכלל כלי אבנים, וכן הק' בתו"י ריש יומא, וי"ל בישוב ד' רש"י, לפ"מ שחידש בתורי"ד ריש יומא, ז"ל, ובפ"י דכלים פירשתי דכלי אבנים הן שאר אבנים שאין דרך העולם לעשות מהן כלים, אבל אבנים שדרך לעשות מהן כלים ומלאכתן דקה ונאה הן חשובין ומקבלין טומאה, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דלאו דינא הוא דמין אבן אינו מן המינים המקב"ט, אלא עיקר הדין הוא דרק מינים שדרך לעשות מהן כלים, הוא דהעשוי מהן מקבל טומאה, וע"כ אם עשה כלים מאבנים שאין דרך לעשות מהן כלים אינם מקבלין טומאה, ועיי"ש שכתב כן גם לגבי כלי אדמה, ונת' להלן אות ב', ולפ"ז ניחא הא דתני לכלי שיש בפנ"ע, וקמ"ל דאף שיש אינו מין הראוי לעשות מהן כלים, וע"כ אין כלי שיש מקבלין טומאה.

ב] **כלי אדמה,** בפי' הר"ש מכת"י ציין למה שפירש בכת"י לעיל ספ"ד, ועיי"ש שהביא דעת ר"ת דכלי אדמה היינו כלי חרס קודם היסק כבשן, ונחלק עליו, והביא מה שפירש"י בשבת דט"ז: דכלי אדמה קרמיא"ה בלע"ז דלאו ע"י גיבול הוא, עוד פירש שהן של מין אחר שלא מאותן שעושין כלי חרס, ועיי"ש מה שעמד לפ"ז במתני' דלעיל פ"ג מ"ב, ומבו' בדבריו דיש להוכיח משם, דאף כלי אדמה אם הוסקו בכבשן חשיבי ככלי חרס ומקבלין טומאה, ודעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג מ"ב וספ"ד כדעת ר"ת דכלי אדמה הוא כלי חרס שלא נצרף בכבשן, וכ"כ התוס' בביצה דל"ב. ובמנחות דס"ט:.

ובתורי"ד ריש יומא כתב, ז"ל, כך אני אומר בכלי אדמה, דדוקא טיט המיוחד ליוצרים ולעשות ממנו כלי חרס אותן הכלים מקבלין טומאה אבל עפר אחר שאינו מיוחד לכך אם גיבלו ועשה ממנו כלים אע"פ שהסיקן בכבשן הן כלי אדמה שאינן מקבלין טומאה מפני שאינן חשובין וכו', וקשיא לי וכו', ומוכיח מיכן שגם כלי אדמה אם הוסקו מקבלי טומאה ככ"ח וכו', ופתרון המורה נ"ל עיקר שפי' כלי אדמה שאינן עשוין ככלי חרס בכבשן אלא מין אדמה היא שהיא כאבן רכה וחוקקין ממנה כלים זה נ"ל נכון, אבל אדמה המגובלת במים ועשו ממנה כלים אם הוסקו בתנור אע"פ שאין חשובין ככלי חרס מקבלין טומאה הן, עכ"ל.

ג] **וכלי עץ הטהורים,** הר"ש פירש דהיינו כלי עץ הבאים במידה, ועי' בפי' הר"ש אהלות פ"ד מ"א שכתב דאם הן מכוסין בנסר ה"ה מצילין בלא צ"פ, והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו פשוטי כלי עץ, וכתב דמשכח"ל דיצילו פשוטי כלי עץ, כגון כגון שלקח לוח פשוט של עץ ונתנו על פי כלי מן הכלים הללו והקיפו בצ"פ, הרי נצול כל מה שבתוך החבית, עכ"ד, ולכאו' משכח"ל עוד למש"כ הר"ש בכת"י בחד פירושא, דחקק שבבקעת שלא נעשה לקבלה שהקיפו צ"פ אם יש בו פו"ט ה"ז מציל.

וצ"ב דהרי במתניתין תני הכלים המצילין בצ"פ משום תורת כלי שעליהן, אך כשהניח פשוטי כלי עץ ע"ג הכלי והקיפו בצ"פ, הרי הצלת הצ"פ אינה מכח הכלי עץ, אלא הוי הכלי עץ במקום מירוח טיט, ונ' לפמש"נ לעיל פ"ט מ"ח אות ד' בדעת הרמב"ם, דבמירוח טיט כל שניקב המירוח אפי' בכ"ש אינו מציל, ואילו בנסדקה הסרידה שע"ג התנור ה"ז מציל, ומשום דהסרידה כלי היא, וכל שניקבה פחות מכשיעור, חשיב הנקב כסתום, ועד"ז מצינו בחי' הרשב"א ב"ק דק"ה: דהיכא דסותם כל החלון בכלי נקוב בפחות מכדי טהרתו, חשיב נמי כסותם כל החלון דא"צ ביטול, ונת' לעיל שם אות ל"ז, וזהו דתנן הכא דפשוטי כלי עץ נמי תורת כלי עליהן להציל שנתנן ע"ג כלי וכו', ונפ"מ דמצילין אף כשהן נקובין בפחות מכשיעור, אך צ"ע אם זה מתישב למש"כ הרמב"ם רפכ"א מטו"מ להך דינא בנסרים שהן פשוטין ואינם כלים.

?והעירוני דמ"ט לא פירשו הראשונים לדין זה בכלי עץ שניקבו כדי טהרתן, וע"כ הן מצילין, ובחי' הגר"ח הל' כלים כתב דכלי שניקב כדי טהרתו הוי בכלל כלי עץ הטהורין דתנן דהן מצילין, וצריך עוד בדיקה בזה, ועי' עוד בחי' הגר"ח שם שכתב דלהסוברים דכלי גדול שניקב כמוצ"ר אינו מציל בצ"פ אף אם סתם הפחיתה בטיט, לא משכח"ל להך דינא, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' שפיר משכח"ל להך דינא, ועי' מש"נ לעיל פ"ח מ"ג בהא דשאר כלים אין הזפת חיבור להן, דלפמש"כ הגר"ח והחזו"א לכאו' בע"כ דאיירי בשלא ניקבו כדי טהרתן, וצ"ב סתימת הדברים?.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דפשוטי כלי עץ מצילין משום שאינם מקבלין טומאה מדאורייתא, ומבו' דאף דמדרבנן הן מקבלין טומאה, וכאשר כ"ה דעת הרמב"ם בפיהמ"ש במכילתין, דכל פשוטי כלי עץ מקבלין טומאה מדרבנן, מ"מ הן מצילין בצ"פ, וכבר עמד ע"ז במי נפתוח פרפר ל"ט ז', אך ל' הר"ש בכת"י דהא דכלי גללים וכו' מצילין, הוא משום שאינם מקב"ט לא מדברי תורה ולא מדברי סופרים, והרי דאם היו מקב"ט מדרבנן לא היו מצילין בצ"פ, וכן הוכיח המל"מ פי"ב מטו"מ מד' הר"ש לקמן פי"ז מט"ו, גם בל' הרמב"ם רפכ"א מטו"מ משמע דרק נסרים של עץ שאינם כלים ואינם מקבלים טומאה אף מדרבנן, מצילין בצ"פ, ועי' מי נפתוח פרפר ל"ז ג' שהוכיח כן גם מד' התוס' בשבת דט"ז., ומד' התוס' שם דס"ו., וכ"ה מבו' מד' הר"ח בשבת דט"ז: שכתב דכלי זכוכית אין מצילין בצ"פ, וכ"כ גם בשיטה להר"נ שם דט"ז., ועמש"נ עוד בענין זה להלן מ"ד אות ? בדין חמת העשוי' מן הנייר?.

והנה לגבי מיעוט בחלון פליגי הראשונים אם דבר המקב"ט מדרבנן ממעט בחלון, דדעת התוס' בב"ב ד"כ. דהוא ממעט בחלון, וכ"כ הרמ"ה הרמב"ן והר"ן שם, ודעת הרשב"א בשבת דצ"א. דאינו ממעט בחלון, ובמל"מ שם עמד בסתירת ד' הר"ש, דלגבי מיעוט בחלון ס"ל דדבר המקב"ט מדרבנן ממעט בחלון, ובהצלת צ"פ ס"ל דדבר המקב"ט מדרבנן אינו מציל בצ"פ, וכתב דצריך לחלק ביניהם, ועי' מי נפתוח ל"ז ג' שכתב דצ"ל כן בדעת התוס', ועי' עוד במי"ט לקמן פי"ז מט"ו חרד"נ ג' מש"כ בזה.

ה] **היו כפוין על פיהן מצילין כל שתחתיהן עד לתהום,** בעיקר דין הצלת כלים כפויין נחלקו הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם בפכ"א מטו"מ ה"ג כתב, ז"ל, כל הכלים המצילין בצ"פ, אם היו בהן טע"ט על רום טפח וכפאן על פיהם על הארץ, אע"פ שלא מירח בצ"פ מן הצדדין הרי אלו מצילין כל מה שתחתיהן עד התהום, מפני שהן כאהל והאהל מציל וכו', עכ"ל, והראב"ד בהשגות שם כתב, ז"ל, גם מה שאמר שכל הכלים המצילים בצ"פ אם כפה על פיהם מצילין בלא צ"פ אין לו שורש שכל המשנה שכתבתי ע"י צ"פ היא שנוי' בתחילתה, ודבר פסוק הוא בספרי שכל הכלים צריכין צ"פ וכשהם כפויים איך יצאו מתורת כלים, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' הרא"ש במשנתינו דהצלת כלים כפויין הוא בשמירח פיהן בארץ.

והנה בפשוטו טעם הפלוגתא הוא, דלדעת הרמב"ם הצלת כלים כפוין הוא בתורת אהל, וע"כ ל"ב שימרח בצ"פ,[[1]](#footnote-2) וכן פירש בפיהמ"ש, ז"ל, מפני שנעשה כמו אהל באהל המת, ואילו הי' אהל באהל ונטמא האהל החיצון לא נטמא מה שבאהל הפנימי, ודעת הראב"ד דהצלת כלים כפויין הוא מדינא דצ"פ, וע"כ אינם מצילין בלא מירוח צ"פ.

ו] אמנם בחי' הגר"ח פ"כ מטו"מ כתב, דמהא דמצילין כל מה שתחתיהן עד התהון, מוכח דאין הצלתן בתוך צ"פ, שהרי צ"פ אינו מציל אלא על תוכו, ובע"כ דגם לדעת הראב"ד הצלתן היא בתורת אהל, והא דס"ל דבעי' מירוח טיט, הוא משום דילפי' לה מצ"פ, וע"כ אינם מצילין בלא מירוח טיט, ועיי"ש שביאר ביסוד פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דהרי הגם דהצלת כלים כפויין היא מדין אהלים, מ"מ אינם מצילין על הטומאה, דכיון דילפי' להו מצ"פ, הוו כצ"פ שאינו מציל אלא על הטהרה, ומאידך אמרינן דהן מצילין מה שתחתיהן עד התהום, ול"ה כצ"פ דאינו מציל אלא על תוכו, והטעם בזה משום דהא דאהל מציל עד התהום וצ"פ אינו מציל רק על תוכו, אי"ז משום דדין הצלה דצ"פ שאני מהצלה דאהל, אלא דהוא דין בעצמן של אהל וצ"פ, דכך הוא דינו של עצם האהל שעד התהום מקרי הכל תחת האהל, ודין צ"פ ליכא רק על תוכו, וע"כ אינו מציל רק על תוכו, ולהכי גם כלים הכפויין נהי דדין הצלתן בק"ו מצ"פ הוא דילפינן לי', אבל מ"מ מכיון דעיקר הילפותא בזה הא הויא שגם אהל יציל בק"ו מצ"פ, ומכח דין אהל שעליהן הוא שמצילין, ע"כ ממילא דמצילין עד התהום כדין אהל, ומשא"כ הא דצ"פ מציל רק על הטהרות ולא על הטומאה, אי"ז שייך כלל לחלות דין צ"פ, כ"א דכן הוא עיקר דין הצלתו דמועיל רק על הטהרות לבד, וע"כ גם אהל כלים דילפינן לי' מצ"פ, ג"כ אינו מציל רק על הטהרות ולא על הטומאה, ובזה הוא דפליגי הרמב"ם והראב"ד אם צריכין מירוח טיט אם לא, דהרמב"ם ס"ל דגם מירוח טיט הוא שייך לעצם מעשה הצ"פ, וממילא דל"ש למילף אהל כלים מיני', דאהל שאני דחייל שם אהלו גם בכיסוי לבד, והראב"ד ס"ל דדין מירוח טיט הוא שייך לדין הצלתו, דכל שלא נתמרח בטיט אינו ניצל, והטומאה נכנסת בו, וממילא דגם אהל דכוותי' דצריך ג"כ מירוח טיט, עכ"ד, וצע"ק בזה ממש"כ הראב"ד שם להשיג, דדבר פסוק הוא בספרי שכל הכלים צריכין צ"פ וכשהם כפויים איך יצאו מתורת כלים, עכ"ד, ומ' מזה דטעמא דהראב"ד הוא משום דהצלת כלי כפוי אינה משום הצלת אהל דכלי אינו נעשה אהל לטהר אלא משום הצלת כלי, וע"כ הוא דאינו מציל אלא בצ"פ.

ז] אמנם מד' הרא"ש יש להוכיח דהא דכלים כפויין מצילין הוא משום הצלת צ"פ, וזה ממה שפירש, ז"ל, כפויין ומירח פיהן בארץ, מצילין כל שתחתיהן כגון אם גומא תחתיהן ובה אוכלין ומשקין, או אם הי' פי הכלי מוקף צ"פ וכפאו על פיו וטומאה רצוצה בקרקע תחתיו מציל על מה שבתוכו,[[2]](#footnote-3) ור"א סבר דכפוי אינו מציל, עכ"ל.

והנה הרי בגוונא בתרא דפי הכלי מוקף צ"פ וכפאו על פיו וטומאה רצוצה בקרקע תחתיו, ל"ש כלל הצלת אהל, אלא הא דהן מצילין הוא מדין הצלת צ"פ, וא"כ הרי מדכייל הרא"ש להני תרי גווני יחד, נראה דגם הא דכשמירח פיהן בארץ מצילין כל שתחתיהן הוא משום הצלת צ"פ, וביותר, שהרי ר"א דס"ל דכפוי אינו מציל, פליג על הני תרי גווני, ואי נימא דהא דכשמירח פיהן לארץ מצילין כל שתחתיהן, הוא משום הצלת אהלים, הרי דהא דפליג ר"א וס"ל דאינם מצילין, הוא משום דלא ס"ל דכלים כפויין חשיבי אהל להציל על מה שתחתיהן, ומהיכ"ת דפליג ר"א גם בגוונא שהקיפן צ"פ שאינם מצילין על מה שבתוכן, ובע"כ מד' הרא"ש דהא דכלים כפויין מצילין על מה שתחתיהן, הוא מדין הצלת צ"פ, ור"א דפליג וס"ל דאין מצילין, הוא משום דס"ל דכלי כפוי אינו מציל בצ"פ, וע"כ ה"נ כשהוא מוקף צ"פ וטומאה רצוצה תחתיו אינו מציל על מה שבתוכו.

אך באמת לא ברירא לי דמכוון הרא"ש לפרש למתניתין דאיירי בתרי גווני, דיל"פ דהם ב' פירושים, דבפי' קמא פירש דהא דתנן דמצילין כל שתחתיהן, היינו שהן מצילין על הטהרות שתחתיהן, ואיירי כשמירח פיהן בארץ, ולפי' בתרא הא דתנן דהן מצילין כל שתחתיהן, היינו שהן מצילין מן הטומאה שתחתיהן, ואיירי כשהן עצמן מוקפין צ"פ, ולפ"ז שפיר י"ל דלפי' קמא הצלתן הוא מדין אהל, ור"א דפליג הוא משום דלא ס"ל להצלת אהלים בכלים כפויין, ולפי' בתרא הצלתן הוא מדין צ"פ, ור"א דפליג הוא משום דכלי כפוי אינו מציל בצ"פ.

גם מל' הר"ש דקסבר ר"א דכפוי אינו מציל, מ' דהא דס"ל לר"א דאינו מציל הוא משום דהוי כפוי וכפוי ל"מ להציל, ואי נימא דהא דלרבנן כלים כפויין מצילין, הוא משום הצלת אהל, הרי דהא דפליג ר"א, אי"ז משום דמכח דהוי כפוי אינו מציל, אלא משום דלא ס"ל דאיכא בכה"ג להצלת אהל, ואין מ' כן מד' הר"ש.

ח] ומה שהוכיח הגר"ח דאין הצלתן מדין צ"פ, דא"כ מ"ט הן מצילין מה שתחתיהן עד התהום, הרי צ"פ אינו מציל אלא על תוכו, י"ל למש"נ לעיל פ"ט מ"א אות ט"ז ללמוד מד' הר"ש דהנמצא באויר המגופה למעלה מתוך הכלי, ניצל בהצלת הכלי, משום דחשיב מקום זה כתוך להציל בצ"פ, עיי"ש באורך, ולפ"ז הרי י"ל דמה"ט כלים כפויין מצילין מה שתחתיהן עד התהום, משום דהקרקע חשיבא כמגופת הכלי, וע"כ החלל שבקרקע חשיב כאויר המגופה, שאוכלין ומשקין שבו ניצלין בהצלת הכלי.

ובאמת יש להוכיח כן גם מד' הרמב"ם, שהרי הרמב"ם שם כתב דכ"ח שכפוי על פיו אינו מציל, משום דאין אהלי כ"ח מצילין, ואף אם מירחו בטיט ל"מ, משום דהוי צ"פ על גבו, ואם הדביק פי' לכותל ומירחה מן הצדדים מצלת על כל מה שבתוכה ועל כל שכנגדה בכותל, עיי"ש, והנה הרי בכה"ג דהדביק פי' לכותל ומירחה מן הצדדים, הויא הצלתה מדין צ"פ, שהרי אין כ"ח מציל משום אהל, וכמש"כ הרמב"ם שם דמה"ט אם לא מירח מן הצדדים אינה מצלת, ואפ"ה היא מצלת אף שכנגדה לכותל, אף שאי"ז בתוכה, ובע"כ דהצלת צ"פ היא אף על מה שבאויר המגופה, וע"כ ניצל מה שכנגדה לכותל, כיון דהכותל הוא כמגופת החבית, וא"כ הרי ה"נ יל"פ דהא דמצילין מה שתחתיהן עד התהום הוא מטעם זה, אך מד' הגר"ח מבו' דאף דחבית שהדביק פי' לכותל ומירחה מצלת על כל שכנגדה בכותל מדין הצלת צ"פ, מ"מ כלים כפויין, אם היתה הצלתן מדין צ"פ, לא היו מצילין מה שתחתיהן עד התהום, (וכנראה הטעם בזה, דהגם דהנמצא באויר הכותל, חשיב כנמצא באויר המגופה, מ"מ הנמצא שבקרקע לא חשבינן לי' כנמצא באויר המגופה, וי"ל עוד, דהא דמצלת על כל שכנגדה בכותל, אי"ז משום דהוי כאויר המגופה, אלא משום דמכח דחייל הצלת הצ"פ על תוך הכלי, הוי זה כמחיצה על החור שבכותל, וצ"ע), גם באמת משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' טו"מ שם, דאם הי' כ"ח הכפוי על פיו וממורח בטיט מציל בהצלת צ"פ, הי' מציל על כל מה שתחתיו עד התהום, עיי"ש.

ט] והנה בעיקר ד' הרא"ש דר"א ס"ל דכלי כפוי המוקף צ"פ אינו מציל על מה שבתוכו, עי' בחזו"א אהלות סימן א' סק"ו שהק' מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש, דמודה ר"א בב' לפסין וב' קדרות שכפאן זו על זו ומירח בטיט מן הצדדין שהן מצילין, והרי דמודה ר"א דכלי כפוי מציל בצ"פ, ולא פליג אלא בשעשה לו את הקרקע צ"פ.

אך למש"נ דמהא דכלי כפוי מציל על מה שתחתיו עד התהום, מוכח דהנמצא באויר המגופה ניצל בהצלת הכלי, הרי יל"פ דמה"ט הוא דמודה ר"א בב' לפסין וב' קדרות שכפאן זו על זו וכו', דהגם דהכלי העליון ל"מ להציל בצ"פ, כיון שהוא כלי כפוי, מ"מ כיון שהכלי התחתון מציל בצ"פ, והכלי העליון הוי המגופה דהתחתון, ניצל כל מה שבאויר הכלי העליון, והחזו"א שהק' כן, אזיל לטעמי' שפירש בסימן י"א סק"ט בדעת הר"ש והרא"ש דהנמצא באויר המגופה אינו ניצול.

י] אך אכתי צ"ע בזה, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דאם הי' כלי קטן ואין בו טע"ט וכפאו על פיו אינו מציל, ופירש הר"ש בכת"י דבהא מודו רבנן לר"א, ולכאו' מוכח מזה דהצלת כלי כפוי הוא מדין אהל, וע"כ הוא דבעי' שיהא בו טע"ט, דאם הצלת כלי כפוי הוא מדין הצלת צ"פ, מ"ט בעינן שיהא בו טע"ט, ועי' בחס"ד שתמה כן לד' הראב"ד דהצלת כלים כפויין הוא מדין צ"פ, דמ"ט בעי' שיהא בהן טע"ט, וצ"ע בזה.

יא] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דכלי כפוי מציל אי"ז בכלי חרס, שאם כפה כ"ח על פיו אינו מציל מה שתחתיו לפי שהוא מתטמא דרך פתחו וכו', ולזה נתכוונו באמרם בספרא בטומאת כ"ח אמר וכלי חרס לרבות את האהלין שאהל של חרס מתטמא ואינו מציל מה שתחתיו כמו שמצילין האהלים, עכ"ד, וכ"כ בפכ"א מטו"מ ה"ג דכ"ח כפוי אינו מציל שאין אהלי כ"ח מצילין, אמנם הראב"ד בהשגות פי"ג מכלים פירש לדינא דספרא בע"א, עיי"ש, ולדעתו אף אהלי כ"ח מצילין, וכמבו' כן בדבריו בהל' טו"מ שם, ועי' חזו"א אהלות סימן א' סק"ג מה שהעיר בזה.

ובגדר הך דינא דאין כ"ח מציל משום אהל, מ' מל' הרמב"ם בפיהמ"ש דאי"ז גזה"כ בעלמא דכ"ח אינו נעשה אהל, אלא הוא משום שהוא מתטמא דרך פתחו, וכיון שהוא עצמו נטמא, אינו מציל משום אהל, ועפי"ז יל"ד במשה"ק האחרונים מכ"ד ע"ד הרמב"ם, ואכמ"ל, וע' להלן מ"ד אות י"ג שהבאנו מש"כ הגר"ח דכ"ח הטהורים נעשין אהל, ולפמש"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, הוא פשוט כן.

יב] הרמב"ם שם כתב עוד, דכ"ח כפוי אינו מציל, אף אם מירחו בטיט, ולי"ב להצלת צ"פ, משום דבעי' צ"פ עליו ולא צ"פ על גביו, ובתוס' חדשים נקט דדין זה תליא בפלוגתתת רבנן ור"א, וכמשמעות ל' הרע"ב, ועמד לפ"ז על ד' הרמב"ם בהלכותיו, אך כבר כתב המי"ט דודאי דדין זה הוא לכו"ע, דלא פליגי רבנן ור"א אלא אם כלי כפוי מציל משום אהל, וכאשר כ"ה להדיא בפיהמ"ש, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, אמת כך היא שנויה בספרי, אבל תוספתא דכלים חולקת עליהם דתניא חבית שכפאה וכו' כפאה על הקרקע ומירח שפתותי' עם הקרקע מצלת על כל מה שבתוכה ועל מה שכנגדה בקרקע, והמשנה כמו כן כך מוכיח דתנן וכו' אלו כלים מצילין בצ"פ וכו' וכלי חרס וכו' היו כפויים על פיהם מצילין כל מה שתחתיהם עד התהום וכו', כ"ז במשנה ובתוספתא ואיך ידחו, ואני אומר מה ששנו בסיפרי שמירח מן הצדדין אינו מציל, כשלא מירח שפתי' עם הקרקע אלא שנתן הטיט סביב סביב דדינו כעל גבה, עכ"ל, ועי' בפי' הר"ש לקמן מ"ד דמבו' דמפרש להא דתניא בספרי דמירח מן הצדדין אינו מציל, כפי' הראב"ד, ועי' עוד בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד פכ"ב מטו"מ ה"י, ואזלי לטעמייהו, ואכמ"ל.

והנה משה"ק הראב"ד ממשנתינו, פשוט דלפי' הרמב"ם ניחא, וכמש"כ במרכה"מ שם, שהרי פירש דהא דהיו כפויים על פיהם מצילין, הוא אף בלא שמירחן בטיט, ומשום הצלת אהלים, ולא מצינו כלל דכלי כפוי שמירחו בטיט לקרקע מציל בצ"פ, ומשה"ק מהא דתניא בתוספתא, הנה ד' התוספתא אלו הובאו בפי' הר"ש במשנתינו, וליתא שם לבבא זו דכפאה על הקרקע וכו', וי"ל דכן הי' גירסת הרמב"ם בתוספתא, והאמנם גם לגיר' הר"ש תניא בתוספתא דחבית שכפאה על הכותל ומירח שפתותי' עם הכותל מצלת על מה שבתוכה ועל מה שכנגדה בקרקע, ופירש הר"ש, דהא דתניא ובקרקע, היינו דכן הדין נמי בחבית שע"ג קרקע, אך בדעת הרמב"ם נ' דגריס ועל מה שכנגדה בכותל.

יג] **ר"א מטמא,** לדעת הרמב"ם דהצלת כלים כפויין הוא מדין אהלים, הא דפליג ר"א וס"ל דאינם מצילין, בפשוטו הוא משום דס"ל דכלים כפויין לא חשיבי אהל להציל על מה שתחתיהן, אך לפשטות ד' הראב"ד והרא"ש דהצלת כלים כפויין הוא מדין צ"פ, יש להסתפק אם טעמא דר"א הוא משום דכלי כפוי אינו מציל בצ"פ, או הוא משום דהקרקע אינה נעשית צ"פ לכלי, ומל' הר"ש דקסבר ר"א דכפוי אינו מציל, מ' כדרך קמא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ש, ועמש"נ לעיל אות ז' ואילך.

יד] **חוץ מכ"ח שאינו מציל אלא על האוכלין ועל המשקין ועל כ"ח,** דעת הרמב"ם בפיהמ"ש דהיינו אף בכלי חבר, דגזרו שלא יצילו על כלי שטף, ודעת הר"ש והרא"ש דהיינו רק בכלי של ע"ה, ועמש"נ באורך בדין זה לעיל פ"ט מ"ב, ולפי' הר"ש והרא"ש שם פלוגתא דב"ש וב"ה התם הוא בדין זה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירשה בע"א.

טו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' וגולמי כלי מתכות וכו' מצילין בצ"פ,** מבו' דאף כלי שלא נגמרה מלאכתו מציל בצ"פ, אך י"ל דגולמי כלי מתכות שאני, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש להלן מ"ד, דגולמי כלי מתכות הרי הן ככל הכלים אלא שהן טהורין, ועמש"נ שם אם הוא דין מסוים בגולמי כלי מתכות?, ואמנם בד' הראב"ד פ"כ מטו"מ ה"ה מבו' דתנור שלא הוסק מציל בצ"פ, וכ"ה מבו' בד' הר"ש ומהר"ם והרא"ש באהלות פ"ט מט"ז דחבית שלא הוסקה בכבשן אינה מצלת בצ"פ, למה שפירשו הר"ש ומהר"ם והרא"ש שם מ"א דהא דתוכה טהור הוא דומיא דהצלת צ"פ, עוד הביאו בזה מד' רבינו הלל בפר' חוקת דכלי עץ המחוסרים חטיטה מצילין בצ"פ.

?אך באמת אין להביא מד' הראשונים באהלות, שהרי שם מבו' בדבריהם דאף אינו נעשה אהל, והרי דל"ה כתנור שלא הוסק שנעשה אהל, כמבו' רפי"ב, ועי' משנ"א אהלות פ"ה מ"ו, ועי' עוד באלי' רבה אהלות רפי"ב דלדעת ריב"נ אף תנור טמא נעשה אהל, ומ"מ לא מצינו דפליג על הא דמציל בצ"פ, וצ"ב, ועי' חזו"א סימן י"ג סק"י שכתב בסו"ד דתנור שלא הוסק מציל בצ"פ, אך שהוא נעשה אהל לטהר, ודימה לכלים שניקבו כדי טהרתן שנעשין אהל לטהר, ואפ"ה מצילין בצ"פ?.

טז] **שם, חקק שבבקעת ושבקורה והמעך שבחבית אין מצילין בצ"פ,** הר"ש להלן פירש דחקק שבבקעת ושבקורה, הוא חקק שנחקק מאליו, וכן מעך שבחבית, לא נעשה כלל לשם כך אלא מאליו, ומ' קצת מזה, דרק תוך העשוי מאליו, הוא דלא חשיב תוך להציל בצ"פ, אך תוך העשוי בכונה, אף דלא נעשה לקבלה, מציל בצ"פ, וכ"נ מד' הר"ש ומהר"ם באהלות פ"ט מט"ז לפ"מ שפירשו שם מ"א דטהרת תוכה הוא דומיא דהצלת צ"פ עיי"ש, וע' עוד בד' הראב"ד פ"כ מטו"מ ה"ה שכתב דמגופה שיש לה תוך מצלת בצ"פ, והנה הרי בפשוטו תוך המגופה אינו עשוי לקבלה, ואפ"ה ה"ז מציל בצ"פ, אך באמת בד' הראב"ד שם מפורש דכשיש לה תוך היא מקבלת טומאה, ובע"כ דאיירי בשתוכה עשוי לקבלה, ועמש"נ לעיל פ"ט מ"א אות כ'.

יז] **שם, ומודה ר"א בשני לפסים וכו',** בפשוטו טעם הא דמודה בזה ר"א, הוא משום דכל הא דס"ל דאין כלים כפויין מצילין, הוא רק בשהקרקע צ"פ להן, אך הכא דכלי א' הוי צ"פ לחבירו, אף כלי כפוי מציל, אך לדעת הרא"ש דלדעת ר"א אין כלי כפוי מציל אף בשעשה לו צ"פ, צ"ע דמ"ט מודה ר"א בב' לפסין וכו', ועמש"נ בזה לעיל אות ט'.

יח] ולדעת הרמב"ם דפלוגתת רבנן ור"א היא אם כלי כפוי מציל בתורת אהל, ולא נחלקו כלל בהצלתו מדין צ"פ, צ"ב דא"כ מהו דתני דמודה ר"א בב' לפסין, הרי אי"ז שייך לפלוגתייהו כלל, ועוד, שהרי לדעת הרמב"ם גם לדעת רבנן כ"ח כפוי אינו מציל, וא"כ בלפסים וקדירות שהן של חרס, אינו ענין כלל לפלוגתא דרבנן ור"א.

אך באמת הרי תניא בתוספתא לעיל, דפליגי רבנן ור"א בחבית שכפאה על הכותל ומירח שפתותי' עם הכותל, והנה לדעת הרמב"ם ה"ז מתפרש בשהדביק פי' לכותל, וה"ה מצלת מדין צ"פ וכמבו' כן בדבריו פכ"א מטו"מ ה"ג, והרי דמלבד הא דפליגי רבנן ור"א במשנתינו בדין כלים כפויין אם מצילין בהצלת אהלים, עוד פליגי בדין חבית שהדביק פי' לכותל אם היא מצלת בצ"פ, וע"ז הוא דתניא דמודה ר"א בב' לפסין וכו', ועי' בחזו"א אהלות סימן א' סק"ה כעי"ז.

1. ועי' בחי' הגר"ח פ"כ מטו"מ שביאר, דאף דקי"ל דאדם וכלים אינם נעשין אהלים לטהר, היינו בדין אהל דכתיב בקרא דכל אשר באהל וגו' דהוא מדין חציצה, ובזה הוא דאדם וכלים אין נעשין אהלים לטהר, אך דינא דהכא הוא דין "הצלת אהל" ודינו כדין צ"פ שמציל על הטהרה ולא על הטומאה, ובזה שפיר מועיל אהל כלים, דכל הני כלים דמצילין בצ"פ מצילין גם באהלן על מה שתחתיהן, כיון דדין טהרת והצלת צ"פ בהו, ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ם פכ"א מכלים ה"א, ז"ל, אם הדברים שבתוך הכלי המוקף נצלו ק"ו לבלועין ולכלים שתחת האהלים, עכ"ל, והרי על אהל גמור האמור בתורה הלא לא צריכינן לק"ו, דהא מקרא מפורש הוא כל אשר באהל יטמא הא מה שחוץ לאהל טהור, ומשום שהאהל חוצץ, אלא משום דקאי על אהלי כלים שהצלתן היא מדין צ"פ, וזהו דצריכינן בהו לק"ו, כיון דאינן בכלל אהל האמור בתורה, משום דינא דהאדם וכלים אינן נעשין אהלים, עכ"ד, אך במקד"ד קונט' טהרות אהלות אות ג' ובחזו"א אהלות סימן א' ס"ק ד' ה' נקטו דהן מצילין מדינא דכלים מצילין עם דפנות אהלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ב דמ"ט פירשה הרא"ש בגוונא דטומאה רצוצה בקרקע תחתיו, ולא פירשה בשיש טומאה בבית, דהכלי מציל על מה שבתוכו, והנה אמנם כנראה דהרא"ש פירש כן למשנתינו דמצילין מה שתחתיהן עד התהום, דהיינו דמצילין מטומאה שתחתיהן, אך הא גופא תיקשי דמ"ט נקט תנא דמתניתין להך דינא בכה"ג, ובחזו"א אהלות סימן א' סק"ו כתב לדון לדעת הרא"ש, דכל הא דס"ל לר"א דכלי כפוי אינו מציל, הוא רק על טומאה שתחתיו, וכתב ע"ז דאינו מתישב על לבי ומה סברא הוא לחלק בישיבת הקדירה, ואולי י"ל, דמלבד הא דכלי כפוי מציל בצ"פ, ה"ה מציל על מה שבתוכו גם משום הצלת אהל, ומודה ר"א לזה, וע"כ בכה"ג שהטומאה בבית, מודה ר"א דאוכלין ומשקין שבתוכו ניצלים, ולא פליג אלא באוכלין ומשקין שבגומא שתחתיו, דהצלת אהל י"ל דהוא רק על מה שבתוך האהל, וכן פליג בגוונא שהטומאה רצוצה תחתיו, דכה"ג ל"ש להציל מה שבתוכו משום הצלת אהל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)