סימן חדש בדין ערב
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן

סוגיא דערב בקידושין

ענף א'

1. **תן מנה לפלוני ואקדש לך - מקודשת מדין ערב, ערב לאו אף ע"ג דלא מטי הנאה לידיה קא משעביד נפשיה, האי איתתא נמי, אף על גב דלא מטי הנאה לידה קא משעבדא ומקניא נפשה**. ע"כ. ופרש"י ואקדש אני לך - וכשנתנו לו א"ל התקדשי לי מקודשת ואף על גב דלא מטי הנאה לידה. מדין ערב - ממה שמצינו בתורה שהערב משתעבד למלוה אנו יכולין ללמוד. ע"כ. פשטות לשון הגמ' ופרש"י מורה דלעולם בהך קידושין האשה אינה מקבלת הנאה, ומ"מ מקודשת דילפינן ממה שמצינו בתורה שערב משתעבד וה"נ מקניא נפשה.
2. ויש להקדים בזה להסוגיא דביארה ליסוד דין ערב, הלא היא הסוגיא ב"ב קעג ב' דאיתא התם: **א"ר הונא: מנין לערב דמשתעבד? דכתיב: אנכי אערבנו מידי תבקשנו. מתקיף לה רב חסדא: הא קבלנות היא, דכתיב: תנה אותו על ידי ואני אשיבנו! אלא אמר רבי יצחק, מהכא: לקח בגדו כי ערב זר ובעד נכריה חבלהו; ואומר: בני אם ערבת לרעך תקעת לזר כפיך, נוקשת באמרי פיך נלכדת באמרי פיך, עשה זאת אפוא בני והנצל כי באת בכף רעך לך התרפס ורהב רעיך, אם ממון יש לו בידך - התר לו פיסת יד, ואם לאו - הרבה עליו ריעים. אמר אמימר: ערב דמשתעבד - מחלוקת ר' יהודה ור' יוסי, לרבי יוסי דאמר: אסמכתא קניא - ערב משתעבד, לר' יהודה דאמר: אסמכתא לא קניא - ערב לא משתעבד. אמר ליה רב אשי לאמימר: הא מעשים בכל יום, דאסמכתא לא קניא וערב משתעבד! אלא אמר רב אשי: בההוא הנאה דקא מהימן ליה - גמר ומשתעבד נפשיה.** ע"כ. אף בכאן פשטות הגמ' מורה דיסוד התחייבות של ערב אינה ההיא הנאה דקא מהימן ליה. אלא יסוד אחר הוא. אלא דלמ"ד אסמכתא לא קניא הוצרכה הגמ' לההיא הנאה דקא מהימן ליה בכדי שלא יהא אסמכתא אבל לעולם למ"ד אסמכתא קניא אין צריך כלל לההיא הנאה ואף בלא זה חלה התחייבותו של הערב.
3. וכן כתבו רע"א וחזו"א. ז"ל רע"א בתשובה [חלק אהע"ז חדשות תשובה ז]: דבבבא בתרא דף קע"ג ב' לא אמרינן בההיא הנאה וכו' רק דלא להוי אסמכתא דהוי כמו אם יהיה כך אבל לולי אסמכתא, וכן בערב קבלן שפיר י"ל דמה שמחסר ממון עפ"י דבורו הוי נתינת כסף ממש וכאלו נשא ונתן מידו עכ"ל והקשה בזה על דברי הרשב"א בסוגיין.
4. ז"ל חזו"א [חו"מ ליקוטים סימן יז אות א] והא דאמר שם קע"ג ב' בההיא הנאה דמהימן לי' כו' אינו אלא למימר דלאו אסמכתא היא אבל הקנין הוא בממון עצמו תדע שהרי לר"י דאמר אסמכתא קניא היה ניחא לי' אלמא דהקנין הוא בממון עצמו עכ"ל.
5. עוד ילה"ע דאם נימא דכל יסוד חיובו של ערב הוא מכח בההיא הנאה דקא מהימן ליה גמר ומשעבד נפשיה. הרי אין להנאה זו באופן של תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, דדוקא בהלואה שנותן לפלוני על סמך ערבותו איכא לנאמנות זו. ובסוגיא דילן דתן מנה לפלוני אם יש הנאה היינו ההנאה שהתרצה לתת לפלוני מכח דבורה. אכן לפ"ז הא דילפינן מערב אינו לענין סוג ההנאה אלא דדי בהנאה להחיל קידושין. ואין זה משמע מלשון הגמ' מדין ערב. ועוד דאף בשחוק לפני או בהנאת מחילת מלוה הול"ל דהקידושין חלים מדין ערב.
   1. וכבר עמד על הערות נפלאות אלו בחזו"א שם ז"ל: והכי מוכח קדושין שם דאמר ערב לאו אע"ג דלא מטי הנאה לידו כו' ואי ערב משום הנאה דמהימן לי' לא שייך בתן מנה לפלוני. ואי מדמה הנאה שנעשה רצונו להנאה דמהימן לי', א"כ בכל מקום דאמרו חכמים 'בההיא הנאה', הו"ל למילף מערב. ועוד דהו"ל להזכיר הנאה, וכן לישנא דאמר מדין ערב משמע דענין ערב הוא דין מיוחד. עכ"ל.
6. אכן מצאנו בזה דברים מפורשים בראשונים ויש לסדר דבריהם והשיטות בזה. הנה הריטב"א בסוגיין כתב דלא כדברינו ולעולם אין כונת הגמ' דלא מטא הנאה לידה כפשוטה, אלא דלא מטא לידה הנאת המעות עצמם אבל לעולם ודאי יש לה הנאה מה שנותן ע"פ דבורה ובזה מתקדשת היא. ז"ל ערב לאו אף על גב דלא מטי הנאה לידיה משתעבד. פי' לאו למימרא דלא מטי ליה שום הנאה דאם כן במאי משתעבד, אלא לומר דאע"ג דלא מטי לידיה הנאת המעות שהוציא המלוה ולא הגיע לידו של ערב לא כסף ולא שוה כסף, אפילו הכי משתעבד בהנאה דמטי ליה שהלוה לזה על אמונתו, דהנאה בכל דוכתא חשובה ככסף כדפרישנא בכמה דוכתי, הכא נמי אף על גב דלא מטי לידה הנאת מנה עצמו מקניא נפשה בההיא הנאה דשויא פרוטה דיהיב מנה לפלוני בדבורה, וכו'. עכ"ל. והנה כתב להדיא דאם לא מטי הנאה לידיה דהערב במאי משתעבד. וזה דלא כדברינו הנ"ל דמוכח בגמ' ב"ב דאף בלא הנאה משתעבד לולי בעיית אסמכתא. וממילא כתב דלעולם כל הקידושין והתחייבות של ערב הוא מכח ההנאה דיהיב מנה לפלוני בדיבורה.
7. והנה הריטב"א אזיל בזה לטעמיה דפירש כן להדיא להסוגיא דב"ב שם ז"ל בההיא הנאה דקא מהימן ליה גמר ומשעבד נפשיה. פי' משעבד נפשיה כאילו קיבל המעות ממש לטובתו ולא היה קונס עצמו בשום דבר, שאין בו אסמכתא, וזהו מה שחידש רב אשי דאנן נמי מעיקרא הכי סברינן דערב דמשתעבד בדברים בשעת מתן מעות אינו אלא משום הנאה זו דאי לא במה נשתעבד. עכ"ל. חדית לן הריטב"א פירוש מחודש בגמ' דלעולם מעיקרא סברינן דכל התחייבות של הערב חלה מחמת שקיבל לההיא הנאה דקא מהימן ליה. אלא דאכתי הוקשה לגמ' דאסמכתא לא קניא ואהא משנינן דמשעבד נפשיה כאילו קיבל המעות ממש לטובתו ולא היה קונס עצמו בשום דבר. והיינו דאין זה התחייבות בעלמא בלא שקיבל כסף אלא דנים זאת כקיבל המעות ושוב אין לבעיה דאסמכתא. אכן הדברים צ"ב רב. ועכ"פ הריטב"א לשיטתיה אזיל דס"ל דלולי בההיא הנאה דקא מהימן ליה לא חייל החתייבותו דהערב. וכן בקידושין החלות מכח מה שנהנית שעשה ע"פ דבורה.
8. והנה מצינו בזה דברים חדשים ברשב"ם שם שפירש בתירוץ הגמ': גמר ומשתעבד - בלב שלם ושליחותא דערב קא עביד מלוה כאילו הוא עצמו הלוה. ע"כ. הנה חדית הרשב"ם דיש כאן שליחות של הערב ששלח את המלוה להלוות וכאילו הוא עצמו הלוה. ולהכי חייב לשלם. ונחלקו בביאור דבריו הקצוה"ח ואבנ"ז. בקצות פירש לדבריו דלהכי לא הויא אסמכתא כיון דהוציא המעות בשליחותו הרי הוא חייב מדינא כאילו הוא עצמו הלוה. [ואף דאינו חייב אא"כ לא ישלם הלוה, מ"מ אין זה אלא תנאי בהתחייבות. כצ"ל לפו"ר] ומכח זה יצא לדון הקצות דהיכא דאין לחוש משום אסמכתא א"צ אף לא לשליחות. ודי בזה שמתחייב בההיא הנאה וכו'. ובאבנ"ז תמה עליו דא"כ לא נמצא דבר בתירוץ הגמ' הואיל והך יסוד דמלוה שליחותיה דערב קעביד אינו מופיע בגמ' כלל. ולכן פירש איפכא דלעולם יסוד התחייבות הערב הוא מכח שליחותיה קעביד. והא דלא הויא אסמכתא היינו משום דבההוא הנאה דמהימן ליה גמר ומשעביד נפשיה. וע"ש שביאר אמאי נקט ליה הרשב"ם רק בתירוץ הגמ' ולא בעיקר הגמ' לפני כן. הו"ד בהערה[[1]](#footnote-1)
9. ובאמת טענתו של האבנ"ז אלימתא היא. אלא דמ"מ בריטב"א כתב כעין מהלכו של הקצות. אכן אכתי בריטב"א עולים יותר הדברים דפירש דהבההיא הנאה גמר ומשעבד נפשיה היינו להיות כאילו הוא קיבל המעות. ואף דדוחק הוא מ"מ זה נותן טעם לתירוץ הגמ' אבל להקצות תקשי טובא קושייתו של האבנ"ז.
10. והנה בעיקר דברי הרשב"ם דשליחותיה קעביד. הנה בקצות ושער המשפט למדו דהיינו שליחות ממש. וכל דליכא שליחות ממש שוב לא מהני ערבותו. ומכח זה חידש בשער המשפט סימן קלב שא"א להיות ערב לקטן שהלוה לאחרים, כיון דאין שליחות לקטן הו"ד בהערה[[2]](#footnote-2). ואף הקצות חידש מכח זה לבאר דברי הש"ך דכל היכא דאין שליחות ממש כאומר כל הזן אינו מפסיד שוב אין חלה ערבותו דהויא אסמכתא הו"ד בהערה[[3]](#footnote-3)
11. אכן הקשו בזה מב"מ פרק הריבית ???? דהתם חזינן דשייך דין ערבות לישראל על גוי ולגוי על ישראל. ולכן יש מקום לפרש דכונת הרשב"ם דמכח דין ערב חשיב שהוציא הכסף בשליחותו. אבל לעולם אין זה מדיני שליחות ומתנאי דיני שליחות אלא דדנים דחשיב כקיבל הערב את הכסף כיון שהמלוה הוציא הכסף ע"פ ציוויו. ולקמן יובאו דברי הראשונים לקמן דף ח בענין זה.
12. העולה לן לע"ע בס"ד
    1. רע"א וחזו"א דקדקו את הגמ' בב"ב דהתחייבות הערב אינה מחמת בההיא הנאה ולא נצרכה בההיא הנאה אלא לפתור את בעיית האסמכתא לא קניא. וכן היא שיטת הרשב"ם אליבא דהאבנ"ז. ולפ"ז הא דאמרינן בגמ' דאף דלא מטא הנאה לידה קמשעביד נפשה. מבוארים דברים ככתבן.
    2. ריטב"א פירש דלעולם כל ההתחייבות בההיא הנאה ואף בס"ד של הגמ' ב"ב ידעה הגמ' מזה. וכן בסוגיין הא דמתקדשת הוא בההיא הנאה והא דאמרינן דלא מטא הנאה היינו הנאת המעות עצמן. ואף בגמ ב"ב ידעה זאת הגמ' ולא חידשה בתרוץ אלא דחשבינן כקיבל המעות לענין בעיית אסמכתא. וכעין זה למד הקצות בדעת הרשב"ם דבתירוץ התחדש ענין שליחותיה דמלוה קעביד ולהכי לא הויא אסמכתא.
    3. ביסודו של הרשב"ם דשליחותיה קעביד הקצות ושעה"מש כתבו דבעינן שליחות ככתבה וכלשונה. ויש מפרשים דא"צ בכאן לדיני שליחות עם כל תנאיו.
13. הנה לצורך ליבון הענין יש להביא להסוגיא לקמן דף ח ב' עם הראשונים ושם נתגלו הרבה סודות בגדרי דין ערב. והוא מקור גדול להבנת הסוגיא. איתא התם תנם ע"ג סלע אינה מקודשת. והקשו אמאי לא תתקדש מדין ערב וכההיא דסוגיין דתנם לפלוני הרי היא מקודשת מדין ערב. ובשינויא דהך קושיא נחלקו הראשונים. דעת הרשב"א דדוקא בתנם לפלוני שזכה בהם בן דעת מתקדשת מדין ערב. אבל בתנם ע"ג סלע שאין זכיה של בן דעת לא מהניא מדין ערב, וה"ה באומרת זרוק מנה לים ואתקדש לך אינה מקודשת. ולא זו בלבד אלא אף בתנם לחרש שאינו בר זכיה אינה מקודשת. ויסוד הדברים מבואר בירושלמי. אכן הרמב"ן כתב דהבבלי פליג אירושלמי ולעולם אף בזרוק מנה לים ואתקדש לך מקודשת וההיא דתנם ע"ג סלע שאני שיכול הוא לחזור ולקחת מהסלע. אבל באופן שאינו יכול לחזור ולקחת ואומרת היא תנם שם ואתקדש לך מקודשת. ויש ללבן כמה נקודות בדבריהם:
    1. מהו טעמו של הירושלמי דבעינן זכיה של בן דעת.
    2. מהיכן למד הרמב"ן דהבללי חלוק על הירושלמי.
    3. ומדבריהם יש ללמוד מהו שורש המחייב של ערב.
14. ז"ל הרמב"ן: היתה סלע שלה מקודשת. פי' רש"י ז"ל וכו'. ולפי דבריו אינה מתקדשת אלא אם כן קנתה, והא דאמרינן לעיל תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך איכא למימר התם שאני דכיון דמפיק ממונא אפומה ואם קבלה עליה מדין ערב חייבת לשלם ממונא שקלה מיניה, אבל הכא איהי לא שקלה כלום ואיהו נמי לא אפיק כלום, לשקול ממונא וליזיל.
15. אבל הדברים מראין שאם אמרה לו השלך מנה לים ואתקדש אני לך וזרק מקודשת, וכן בדין ערב מיחייב בקבלן, והכא נמי קתני תנהו לכלב אינה מקודשת טעמא דאמרה ליה סתם הא אמרה ליה תנהו לכלב ואתקדש אני לך מקודשת, ומיהו רישא דסלע לא נצרכה אלא אפילו חזרה ונטלה המנה משם. אי נמי לאו דוקא. ובפסקי חכמי הצרפתים אפילו תן על גבי סלע ואתקדש אני לך אינה מקודשת וצ"ע. הנה דעתו דכל שהוציא הלה ממון על פיה הרי זו מתקדשת לו. דממונא שקלה מיניה.
16. אבל בירושלמי אפילו תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך פירשו משום דזוכה לאשה וחוזר וזוכה לעצמו, ולא אתיא אליבא דגמרין, ושם אמרו שאם היה חרש שאין לו זכות אינה מקודשת, ובזה נ"ל לפום גמ' דילן שכל זמן שהם ברשות חרש אם הלה רוצה יכול לחזור ולהוציא מידו אף היא יכולה לחזור, וכן הדין בערב אם אמר לו הלוהו לחרש שיכול לומר לו טול ממנו מעותיך שהרי לא קנה הלה כלום, ואם אבדו ואינו יכול להוציאם ממנו בעצמם חייב ומקודשת, שהרי מתחלה על מנת שיוציאם החרש אמרה לו והרי עשה כן, משל לאומר לחבירו לזון בניו או בני אחרים הקטנים והוא נותן שזה זן וזה משלם,
    1. הנה הביא להירושלמי דבעינן שיזכה בן דעת, ופריש לן הירושלמי דהא דתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך דמקודשת היינו משום דהפלוני זוכה לאשה וחוזר וזוכה ממנה. והרי זכתה האשה מהנותן והרי הוא מקדשה בזכיה זו. ולהכי בעינן בן דעת דייקא. אבל בהיה חרש אינה מקודשת. וכתב עלה הרמב"ן דלפום גמרא דילן אינו כן. וצ"ע היכן מצא הרמב"ן בסוגיא דילן דאינו כן.
    2. ובריטב"א הדברים מפורשים ז"ל: ואף על גב דבירושלמי (פ"ב ה"א עי"ש) פירשו טעמא דמילתא מפני שהוא זוכה לאשה וחוזר וזוכה לעצמו ואם היה חרש שאין לו יד לזכות אינה מקודשת, גמרא דילן דמדמי לה לערב לא אזיל כלל בהאי שיטתא, ואנן אגמרא דילן סמכינן, וכו'.
    3. והיינו דהירושלמי דפירש לתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך דמקודשת משום דהפלוני זכה עבור האשה וחזר וזכה לעצמו, על כרחך דאין זה מדין ערב. דהרי בערב ודאי אין הטעם דמתחייב משום דהלווה זכה עבור הערב וחזר וזכה ממנו. ועל כרחנו דהירושלמי פליג דמקודשת מטעם אחר. אבל הבבלי שכן פירש הטעם מדין ערב, מוכח דפליג על הירושלמי דלעולם אף באומרת תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך טעמא דמקודשת אין זה משום דהפלוני זכה לאשה וחזר וזכה ממנה, אלא הוא מטעם ערב, דכל שהלה הוציא ממון על פיו הרי מתחייב בזה מדין ערב ומה"ט אף אשה מתקדשת בזה.
17. אכן טעמא בעי אמאי פשיטא להו דערב אינו מטעם זה דהוא זוכה ומזכה. ואפשר דא"כ לא היה הלווה חייב להחזיר למלוה מידי שהרי לא קיבל ממנו מידי. דהוא קיבל מהערב לההלואה ולא מהמלוה כלל. ועל כרחך דטעמא דערב הוא מטעם אחר, והיינו דאף בלא שזכה וזיכה מתחייב הערב לשלם כיון שהלה הוציא על פיו.
18. אלא דא"כ צ"ע אמאי הירושלמי לא פירש טעמא דתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך דהוא מטעם ערב ואמאי באמת הוצרך לחדוש חדש דהו"ל זוכה ומזכה.
19. וראיתי בחזו"א שפירש דהירושלמי ס"ל דכל מה דחלה התחייבות הערב היינו באופן שאומר הלוה מעות לפלוני ובזה הרי מתחייב הפלוני להחזירם להמעות, והערב אינו מתחייב אלא באם הלווה לא ישלם, ובזה נתחדש דחלה התחייבותו. אבל באופן שהמקבל לא מתחייב לשלם כלל וכל ההתחייבות היא על האומר תן לפלוני, בזה ס"ל להירושלמי דלא גמר דעתו דהאומר להתחייב. דלזה צריך הרבה יותר גמירו"ד דהיא התחייבות הרבה יותר גדולה.
20. וראיתי שהגרא"א שליט"א פריש לה באופן אחר. דלעולם אף הירושלמי מודה דחלה התחייבות הערב אף בתן מנה לפלוני. אלא דמ"מ אינה מקודשת. והוא משום דס"ל להירושלמי דמה שחלה התחייבות הערב אף בכגון דא, אין זה מחשיב את הערב שקיבל ממון מהשני. אלא דחלה התחייבותו משום שהלה הוציא הוצאות על פיו. אבל לעולם לא חשיב שקיבל ממון ולהכי אינה מקודשת ואף הבא לקנות מחבירו באופן זה לא קני. ואפשר עוד למהלך זה, דלעולם אף להירושלמי אם אומר תן מנה לפלוני ותימכר לך שדה זו, המכר יחול ודוקא לענין קידושין ס"ל להירושלמי דלא חיילי קידושין, דאין זה בכלל קבלת כסף שיכולה להנות בו, ואין די בזה שיחול מכח זה קידושי כסף. ועכ"פ לענין קידושין ס"ל להירושלמי דבאומרת תן מנה לפלוני ואתקדש לך ע"כ דאינה מקודשת מדין ערב, והא דמקודשת הוא מטעם אחר, דדנים זאת כזוכה ומזכה.
21. עוד כתב הרמב"ן: ואשכחן בכי האי גוונא (ב"מ צ"ט א') דאתמר השאילני פרתך ואמר לו ביד מי הכישה במקל והיא תבא אחרי ואמר רב נחמן עלה כיון שיצתה מרשות משאיל ומתה חייב וסוגיא משמע דפליגי עלה שמואל ורב אשי ופסק רבינו חננאל והרב ר' משה הספרדי ז"ל דפטור, ושמעינן מינה דלא מחייב איניש באחריות שאלה וה"ה למלוה סתם כיוצא בה עד דאתיא לרשותיה וקני לה, הילכך תן על גבי סלע ואתחייב או אתקדש לך לא אמר כלום אבל השלך לים או תן לחרש והוציאם עדיין אני אומר שהוא חייב שעל פיו הוציא. עכ"ל
22. העולה מדבריו דכל שהוציא הלה על פיו הרי הוא חייב. ומכח זה חשיב שהלה קיבל מהנותן ושפיר מתחייב לו ואף קונה כנגדו ואף מתקדשת היא מכח דחשיב שקיבלה. ויסוד הדברים דכל שהוציא הלה על פיו, חשיב שהמצווה נשתמש במעות של חבירו דהלה הוציאם על פיו, וחשיב שימוש זה כקבלת השימוש בממון ואף שלא קיבל את הממון עצמו אבל קיבל את שימוש הממון והנאת הממון, ולהכי יכולה האשה להתקדש בקבלה זו.
23. וז"ל החזו"א במילותיו המאירות עינים ולדעת רמב"ן גמ' דידן ס"ל דכל שהוציא הממון על פיו חשיב כאילו חזרה הנאת הממון להערב שהרי עשה רצונו בממון חברו ויש בענין זה קבלת הנאה שוה כל הממון וההנאה הגיעתו מאותו הממון עצמו וה"ל כסף קנין לכל דבר עכ"ד המתוקים.
24. אכן הרשב"א רוח אחרת עמו. ואביא דבריו ואעירה את אשר יעורר רוחי בזה.
25. ואי קשיא לך אפילו בסלע שאינו שלה אמאי אינה מקודשת מדין ערב דהא הו"ל כתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך דמקודשת מדין ערב, וכו'. ומסתברא דלעולם אינה מקודשת אלא בשפשטה ידה וקבלתו, **או שאמרה ליתנו לבן דעת שהיא מתקדשת מדין ערב כאלו קבלתו היא,** א"נ בשאמרה ליתנו לכלב שלה משום דמשתרשי לה והוי כאלו קבלתו היא, ואף על גב דלא אמרה ואתקדש אני לך מקודשת דכל שאמר לה התקדשי לי בזה ואמרה תנהו לי אינה צריכה לומר ואתקדש אני לך דכל שקבלתו מודה היא במה שאמר, וכן נמי בשאמרה לו תנהו לפלוני בן דעת מקודשת מדין ערב והוא דקאמרה ואתקדש אני לך אבל לא אמרה ואתקדש אני לך אינה מקודשת, והיינו תנם לאבא ולאביך ותנם לעני, אבל אמרה לו תנהו לכלב שאינו שלה ואתקדש אני לך והניחהו על גבי הסלע שאינו שלה אף על פי שאמרה ואתקדש אני לך, א"נ השלך מנה לים ואתקדש אני לך, אינה מקודשת לפי שלא קבלה ממנו היא כדי שתתקדש מחמת הנאה דמטי לה מיניה, ולא מדין ערבות **דאין דין ערבות אלא במי שנותן לבר זכיה על דבורה לפי שהערב אינו מתחייב אלא מפני זכיית הלוה, דכל שאמרה תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך אף על פי שהמקבל אינו מתחייב עליו בכלום דהא מתנה הוא דקא שקיל מ"מ היא מתקדשת בו באותה הנאה הבאה לאותו בן זכיה בדבורה, אבל כשהמקבל אינו בר זכי' אין כאן דין ערבות, והיינו דבכלב רץ אחריה אינה מתקדשת מחמת ממשו של ככר שנתן לכלב בדבורה ואף על פי שאמרה ואתקדש אני לך אלא מחמת הנאת ההצלה שהיא חשובה לה כפרוטה וכאלו קבלה היא ממש פרוטה מידו כדין הנאת מלוה, או כהילך מנה ואתקדש אני לך דמקודשת באדם חשוב דאינה מתקדשת בגופה של מלוה ובגופה של מתנה אלא בהנאתן שהיא חשובה אצלה כקבלת פרוטה.**
26. הנה מבואר ברשב"א:
    1. יסוד דין ערבות הוא, דהואיל והיא מקבלת אותה ההנאה שבאה לבן זכיה בדבורה, להכי חשיב כאילו קיבלה היא להמנה עצמו.
    2. אבל כשלא הגיעה הנאה לבן זכיה שזכה בהמנה, ליתא לדין ערבות דכה"ג לא חשיבא שקבלה ממשו של מנה. ולהכי בכלב רץ אחריה אינה מתקדשת מחמת ממשו של ככבר שנתן לכלב בדבורה, אלא משום הנאת ההצלה שהיא חשובה לה כפרוטה. אבל בתן מנה לפלוני אינה מקודשת משום הנאה של פרוטה שיש לה שהלה נתן בדבורו וכיו"ב, אלא מקודשת במנה עצמה דחשיב שהיא קיבלה להמנה עצמו. דוק ותשכח שדברים הללו מפורשים להדיא בדבריו והם דברים ככתבן ללא שום תוספת פירוש.
    3. והדברים מפורשים אף בתשובות הרשב"א זה לשון הרשב"א בתשובה ח"ה קנד: ותדע, שהרי ערב אינו מקבל מיד הלוה ולא כלום. ואפ"ה, בההוא הנאה דקא יהיב ללוה בדיבורו, משתעבד נפשיה כאילו בא הממון לידו. ותן מנה לפלוני, ואתקדש אני לך, מק"ו [לע"ד צ"ל מקודשת] מדין ערב, **כאילו קבלה היא המנה, שהרי הנאת המנה בא לידה, והרי הוא כאילו קבלה היא**. עכ"ל.
    4. ועיין תלמיד הרשב"א בסוגיין ז"ל: פי' והוא דהדר ואמ' לה ההוא נותן מנה הרי את מקודשת לי **באותו מנה דקא יהיבנא לפלו' בשליחותך דהוי כאלו מטי הנאה לידה כיון דאיהי אמרה ליה שיתנם לו הוי כאלו היא קבלתם**. וכן נמי מפרשינן בכל הנהו דבעינן שהמקדש יחזור ויסדר הדברים כדרכן ויחזור הדבר לאשה בעת נתינת המעות.
    5. אכן עיקר דברי הרשב"א דדוקא בזכיית בן דעת איתא להך דינא הוא צ"ב רב. ויבואר אי"ה
27. עוד כתב הרשב"א וגרסינן בירושלמי דמכלתין בפרק האיש מקדש התקדשי לי בסלע זו ואמרה השליכהו לים או לנהר אינה מקודשת תנהו לעני מקודשת בכל מקום לא נכנס תחת ידה כלום הכא איתמר מקודשת והכא איתמר אינה מקודשת, א"ר אבהו רוצה היא [שתהא] מקודשת ותראה עושה טובה לעני, אלמא כל שלא נכנס תחת ידה כלום אינה מקודשת אף על פי שהשליכו במצותה למקום שאינו יכול עוד ליטלו בים או בנהר אפ"ה אינה מקודשת, ולא משום דאמרינן דהשליכהו לים לדעתך קאמרה, דהא מפרש טעמא התם משום שלא נכנס תחת ידה כלום, **ועוד פירשו תמן דתנהו לעני שהיא מקודשת משום דנעשה הבעל שלוחה של אשה לזכות לעני א"נ משום דעני זוכה לאשה וחוזר וזוכה לעצמו, ולאו זוכה ממש לאשה אמרו אלא עשאוהו כזוכה לאשה כדין לוה שזוכה לחייב בקבלתו את הערב כטעמא דגמרין דאמרי' לעיל דמקודשת מדין ערב, וגרסי' נמי התם שאם אמרה תן מנה לחרש ואקדש אני לך אינה מקודשת לפי שאינו בר זכיה והלכך א"א לה להתחייב מדין ערבות בקבלתו והלכך אינה מקודשת** וזה ראי' למה שאמרנו, כנ"ל.
28. הנה הביא להירושלמי דכתב דחילק בין זכית בן דעת לזורק מנה לים, וביאר הטעם דיסוד דין ערבות מתפרש בתרי אנפי. או דנעשה הבעל שלוחה של אשה לזכות לעני, נמצא דהוציא המעות בשליחותה של אשה. א"נ דהעני זוכה לאשה וחוזר וזוכה לעצמו. וזה לא שייכא אלא בבן דעת. אכן הוסיף הרשב"א דלאו זוכה ממש אמרו, אלא עשאוהו כזוכה לאשה, וזהו כל יסוד חיוב דערב, דחשיב הערב כזוכה לחייב את הערב בקבלת הלוה את המלוה.
    1. הנה פליג על הרמב"ן דהרמב"ן פשיט"ל בדעת הירושלמי דתן מנה לפלוני אינו מדין ערב, וערב דמתחייב הוא מטעם אחר ולא מטעם דעשו את הלוה כזוכה לערב וחוזר וזוכה ממנו.
    2. ואילו הרשב"א סובר דהא גופא טעמא דחיוב ערב.
    3. ויסוד הדברים נעוץ במש"כ הרשב"א דלאו זוכה ממש אמרו וכו'. וכפי הנראה הרמב"ן פירש להירושלמי דהוא זוכה ממש כפשטות הלשון, ולהכי פשיט"ל להרמב"ן דהא לא שייכא בערב למלוה, דא"כ אמאי הלוה חייב להמלוה והרי הוא זכה הממון מיד הערב ולא מיד המלוה כלל. אבל הרשב"א פירש לדברי הירושלמי דלאו זוכה ממש לאשה אמרו אלא עשאוהו כזוכה לאשה כדין לוה שזוכה לחייב בקבלתו את הערב ולהכי שייך לפרש כן אף לחיוב דערב. דודאי הלוה זכה המעות מיד המלוה ולא מיד הערב, אלא דאף הערב חשיב כזוכה.
29. ונמצא דלהרשב"א יסוד דין ערבות הוא דעשאוהו כזוכה ומזכה. וכל יסוד זה שייך דוקא בזכיית בן דעת אבל בתן מנה לחרש ואתחייב לך שהחרש אינו בן דעת ליכא לדין ערבות. ודברים הללו צריכים ליבון רב מהו יסוד הדין דעשאוהו כזוכה ומזכה ואמאי זה שייך דוקא בזכיית בן דעת.
30. ונראה דכיון ששמעון הוציא המעות לפי בקשתו של ראובן הרי הוא שימוש של ראובן במעות אולם שימוש זה עדין אינו חשוב כקבלת הנאת הממון אלא כשימוש בלא קבלת ההנאה ממנו. אבל אם אופן השימוש הוא שאחר זוכה בממון, הרי זה שימוש של זכיה בממון, ושימוש כזה נחשב כמי שראובן זכה בהנאת הממון. וזמש"כ הרשב"א דעשאוהו כזוכה. וזה שייך דוקא בזכיית בן דעת, אבל כשנעשה שימוש שאף אחד לא זכה במעות הללו, יש כאן שימוש גרידא. ואכתי לא ברירא לי מלתא כראוי.
31. אכן העומד לנגדנו בכל זה הם דברי הרשב"א בסוגיין תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך מקודשת מדין ערב. כלומר וחוזר הוא ואומר לה התקדשי לי בהנאה זו שאני נותן מתנה זו לזה בדבורך דערב נמי בההיא הנאה דקא מהימן ליה משתעבד ולא מחמת גוף הממון ממש שאינו מקבלו, וכ"כ הרמב"ם האשה שאמרה תן דינר לפלוני מתנה ואתקדש אני לך ונתן ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מתנה זו שנתתי על פיך ה"ז מקודשת ע"כ. והנה בפשטות הרשב"א אומר שמקדשה בהנאה שיש לה שסומך על דבורה, והיינו שמחת הנפש שיש לה והנאה זו שוה פרוטה. והוא להדיא דלא כדבריו הנ"ל בדף ח' ב', ומכח דבריו שם נצטרך לפרש כונתו באופן אחר לגמרי, דמה שאני נותן מתנה זו לזה בדבורך חשיב שאת מקבלת הנאת הממון כולו. ובהנאת כולו מקדשה ולא בהנאה צדדית שהיא נהנית מזה שהתחשב בדבורה. אלא דעדין יקשה לנו מאד מש"כ דערב נמי בההיא הנאה דקא מהימן ליה משתעבד. והרי פשיטא שכונתו לדברי הגמ' ב"ב קעג ב' והתם היא הנאת פרוטה שנהנה בזה שהוא מאמינו, והרי זה מוכיח שאף בסוגיין ההנאה היא ההנאה הצדדית שהוא מתחשב בבקשתה. וכבר עמד על כל זה בחזו"א שם בזה"ל: ואמנם הרשב"א קדושין ו' ב' כתב בהא דתן מנה לפלוני שחוזר ואומר התקדשי לי בהנאה זו שאני נותן מתנה זו לי' בדבורך דערב נמי בההיא הנאה דמהימן לי' משתעבד ולא גוף הממון ממש שאינו מקבלו **והנה מה שפי' בקדושין דמקדשה בהנאה היינו שיש לו הנאה של כל הכסף ואין כונתו שמחה אבל מה שפי' בערב דמשתעבד בהנאה דמהימן לי' צ"ע ואפשר דכונתו דמהימן לי' וסמיך עלי' והוציא ממון על פיו ואינו מהימן לי' שאמרו ב"ב שם** וכן לשון הר"מ שהביא הרשב"א מתפרש דלהנאת כל הממון קאמר עכ"ל והנה מש"כ דאין כונתו למהימן ליה שאמרו בב"ב הוא דחוק.
32. ולולי דמסתפינא הו"א דהרשב"א פירש להסוגיא דב"ב דהנה מבואר בגמ' דלמ"ד אסמכתא קניא אף בלא ההיא הנאה הרי הוא מתחייב. והיינו כפי שביאר בדף ח דחשיב כקבלת הנאת המעות שהלה נותנם על פיו. אלא דהוקשה לגמ' דכלפי ערבות שהיא התחייבות רק באם הלה לא ישלם, הויא אסמכתא. ואהא תירצה הגמ' דבהלואה ההנאה שיש לו בזה שהלה מלוה על פיו, היא הנאה מעליא טפי, דאין זה שהלה נותנם ע"פ בקשתו אלא יש לו שימוש יותר חשוב בכסף שבזה שהלה נותנם על פיו יש לו הנאה דהלה מהימן ליה, ולהכי גמר להתחייב ולא חשיבא אסמכתא. והנה הנאה זו אינה הנאה מן הצד אלא דנחשב שבהלואת פלוני לפלוני מקבל את הנאת המעות בהלואה לא רק בזה שנעשה רצונו שפלוני יקבל הלואה אלא אף שהוא נאמן על המלוה. אבל לעולם הגמר ומשעבד נפשיה הוא להיחשב כאילו קיבל להמעות. ובאמת הרי מצינו כעין זה בריטב"א שהבאנו לעיל בפירוש הסוגיא שם ודוק. ובאמת הרע"א הרי תמה בנקודה זו על הרשב"א שהביא להסוגיא בב"ב דהתם הגמר ומשעביד נפשיה אין זה אלא לשלול את האסמכתא שבהתחייבותו. ולכאורה יש ליישב להרשב"א כמש"נ.
33. ואיך שיהיה עלה לנו בבירור גמור, דלהרמב"ן והרשב"א עיקר חיובו של ערב הוא דחשיב כאילו קיבל להמעות כיון שקיבל להנאת המעות, בזה שהשתמש בהם, ולא נחלקו אלא דלהרמב"ן איתא להך דינא אף בזרוק מנה לים. ולהרשב"א אינו אלא באופן שהגיע לזכיית בן דעת.

1. ז"ל אבני נזר יו"ד קנא ואף שבקצה"ח (בהלכות ערב [סי' קכ"ט סק"א]) כתב דכי צריך לטעמא דשליחות דוקא בערב ששיעבודו על תנאי ואסמכתא הוא ע"כ צריך שיהי' שלוחו כאילו הוא עצמו הלוה עיין שם. וא"כ בקדושי אשה א"צ לשליחות. אין דבריו נראין לי שהרי בגמ' קאמר הטעם דלא הוי אסמכתא משום דבההוא הנאה דמהימן לי' גמר ומשעבד נפשי'. ואיך חידש רש"י טעם אחר ופירש זה על הגמ' דאמר בההיא הנאה דמהימן לי' אלא ודאי רש"י רק על עיקר חיוב פירש כן דמשום זה משתעבד בלא קנין. ומה שפירש רש"י כן בסוף הסוגיא בהא דאמר בההיא הנאה דמהימן לי' לא הוי אסמכתא. היינו דבלא מסקנא זו הוה אמינא דשיעבודא דערב משום דבההוא הנאה דמהימן וערב דלאחר מתן מעות דלא משתעבד בלא קנין משום דלאחר מתן מעות לא שייך דמהימן לי' שאינו מלוהו עכשיו. אבל למסקנת הש"ס דערב אסמכתא רק בההיא הנאה דמהימן לי' מסלק אסמכתא. א"כ צ"ל דערב דלאחר מתן מעות נמי שייך בההיא הנאה דמהימן. דאל"כ אפי' קנין לא יועיל. וכיון דאפי' לאחר מתן מעות איכא בההיא הנאה דמהימן לי'. ומ"מ לא מהני בלא קנין. שוב אי אפשר לומר דשיעבודא דערב משום בההיא הנאה דהא אפי' לאחר מתן מעות איכא בההיא הנאה ואעפי"כ לא מהני בלא קנין. על כן פירש רש"י משום דשליחותי' דערב עביד מלוה. וזה ברור בדעת רש"י. ואם כן באשה דמתקדשת מדין ערב נמי שלוחה היא ואינו אסור מה"ת כדברי הב"י: עכ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ז"ל שער המשפט סימן קלב ס"ק [א] אבל קטן שערב לאחרים אינו חייב לשלם. וכתב הרב המגיד פכ"ו מהלכ' מלוה (הי"א) [דהא] דלא דמי למתנתו שהיא קיימת במטלטלין היינו משום דערבות הוא אסמכתא אם לא מפני שכיון שהלוהו על אמונתו גמר ומשעבד נפשיה ואין לקטן דעת כדי לשעבד עצמו בזה, עכ"ל. ולפ"ז אם אחד ערב לקטן שהלוה לאחרים דלא שייך טעם זה משתעבד. אך מ"מ לפי מה שכתב המחבר בסי' רמ"ג סי"ט בשם יש מי שאומר דמי שמתחייב לקטן בין בשטר בין בקנין כיון שאין אותו דבר תחת ידו דהקטן אינו זוכה בו אלא א"כ זיכהו ע"י אחר, א"כ הכא נמי בערב לקטן אף דגמר ומשעבד נפשיה מ"מ אין זוכה בו הקטן. אמנם לולי דברי הרב המגיד הייתי אומר טעם אחר דלכך קטן שערב לאחרים אינו משתעבד, משום [ד] כיון דטעמא דערבות דמשתעבד משום דסמך עליו ועל פי צוויו הלוה לו חייב הערב, וא"כ לא עדיף הערבות משליחות דכל היכא דלא נתחייב המשלח מתורת שליחות ג"כ לא מתחייב מתורת ערבות, וכן משמע להדיא מדברי הרשב"ם בס"פ גט פשוט דף קע"ג ע"ב שכתב התם על הא דאמרינן בש"ס דטעמא דערב משום בההוא הנאה דקא מהימן ליה גמר ומשעבד נפשיה, וז"ל: גמר ומשתעבד בלב שלם ושליחותא דערב קא עביד מלוה כאלו הוא עצמו הלוה, עכ"ל. וא"כ בערב לקטן כיון דאין שליחות לקטן לא אנן לדידהו ולא אינהו לדידן ג"כ אינו שייך לגביה חיוב ערבות הן קטן שערב לאחרים והן אחר שערב לקטן, כמו המשלח את הבעירה ביד חרש שוטה וקטן דפטור המשלח משום דאין שליחות לקטן, ולא עדיף ערבות משליחות גמור, ובאמת אף הערב לעכו"ם אינו מתחייב מדינא כיון דאין שליחות לעכו"ם אלא דעכו"ם לא ציית דינא דידן, וזו סברא נכונה לפע"ד. ויש להביא ראיה לזה מדברי תשובות הרשב"א (ח"ד סי' ב') שהביא בב"י ובש"ע סוף סי' קע"ז דשותף שאמר לחבירו גנוב וכל נזק שיגיע לך אשלם לך פטור דאין זה שלוחו לדבר עבירה ובמה נתחייב לו ואף על פי שנהנה מאותה גניבה פטור יע"ש. ואמאי נהי נמי דפטור מטעם שליחות מ"מ יהא חייב מתורת ערבות דהא שותפו גנב על פי צוויו וסמך עליו לגנוב וגם המשלחו נהנה באותה הגניבה, אלא ודאי דכל היכא דפטור מטעם השליחות משום דאין שליח לדבר עבירה פטור נמי מתורת ערבות דלא עדיף ערבות משליחות גמורה, והוא הדין כל הני שאינן בתורת שליחות לא מתחייבי נמי מתורת ערבות וכמו שכתבתי, כן נ"ל נכון. עכ"ל [↑](#footnote-ref-2)
3. ז"ל קצוה"ח: ואחר העיון נראה דברי הש"ך נכונים, והוא דודאי סבירא ליה לש"ך ביו"ד באומר כל הזן אינו מפסיד דחייב לשלם ומשום דסובר כדברי הפרישה שם דהו"ל כאומר מי שיפרנס להמודר אני אשלם (יו"ד סימן רכ"א סעיף ח') ומשום הכי חייב לשלם, אבל שליחותיה לא מיקרי ואינו אלא כפורע חובו של המודר דמותר כיון דאינו שלוחו, והכא לענין ערב בעינן דוקא שליחות ומי שאמר הריני ערב בעד חובו של פלוני והחוב לא היה עפ"י שליחות דידיה אינו מתחייב כלל, ומשום דערבות הוי אסמכתא ואינו מתחייב בדיבור גרידא אפילו לדעת הרמב"ם (פי"א ממכירה הט"ו) דאדם יכול לחייב עצמו בדיבור והוא בשו"ע סימן מ' (סעיף א'), ערב אינו משתעבד אלא בשעת מתן מעות ומשום דהמלוה נותן עפ"י שליחות דידיה גמר ומשעבד נפשיה בההיא הנאה, ועיין לשון (רש"י) [רשב"ם] סוף פרק גט פשוט (ב"ב קעג, ב ד"ה גמר ומשתעבד) גמר ומשעבד בלב שלם ושליחותיה דערב קא עביד מלוה כאילו הוא עצמו הלוה עכ"ל, וכיון דאומר כל מי שיתנדב אינו שליחות דאל"כ היה אסור במודר הנאה, וזה שכתב הש"ך דדמי לאומר כל הזן אינו מפסיד דמותר במודר הנאה ומשום דאינו שלוחו, ואף על גב דהתם חייב לשלם, ערב אינו מתחייב בדיבור משום דהו"ל אסמכתא ובעינן דוקא שליחות, [↑](#footnote-ref-3)