שיעור מד סימן קפג סעף ו-ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור מד**

**~ סימן קפג סעי' ו - ח ~**

## [סעיף ו] ואם עברו ושחו בין ברכה לברכה בשעה שהמברך שותק מעט יצאו. (הגה: אפילו אם שח המברך עצמו), אבל אם שחו בשעה שהוא מברך לא יצאו.

# אם שחו השומעים בזמן ששמעו הברכה מהמברך

כתב המשנ"ב (ס"ק כו) דכיון דקיי"ל שאם שחו השומעים בשעה ששמעו הברכה שלא יצאו ידי חובתם תלוי בזה, שאם שמעו רק חצי ברכה חוזרים המסובים ומברכים בעצמם ממקום שפסקו לשמוע מהמברך.

ומדברי המשנ"ב מבואר שאף שאת החלק הראשון של הברכה שמעו מהמברך, מכל מקום יכולים להשלים את סוף הברכה בעצמם, והיינו שמועיל דין שומע כעונה שיצאו ידי חובתם רק בחלק מהברכה. וכן הוכיח הקהילות יעקב (ברכות סימן יא) מדברי המשנ"ב. אמנם בחזו"א (סימן כט ס"ק ו) חלק על דבריו וס"ל שא"א לצאת ידי חובה מדין שומע כעונה אלא רק בברכה שלמה. והוכיח כן מהמבואר בשו"ע לקמן (סימן קצד סעיף ג) לעניין שלשה שאכלו כאחד ואין כל אחד יודע לברך אלא רק חצי ברכה, דקיי"ל שאין יכול האחד לברך רק חצי ברכה וחבירו יברך את החצי השני של אותה הברכה, דאינו יכול להוציא את חבירו רק בחצי ברכה. אמנם בקה"י שם ביאר שיש לחלק דהיכא שהמברך בירך רק חצי ברכה אינו יכול להוציא את השומע, כיון שגם המברך לא בירך ברכה שלמה, אך היכא שהמברך מברך ברכה שלמה יש על זה שם ברכה, וגם אם ישמע השומע רק חצי ברכה יצא ידי חובתו במה ששמע.

# דין שומע כעונה להפסיד את הברכה

עוד מבואר במשנ"ב (שם) שאם שחו השומעים באמצע הברכה וכשגמר המברך את הברכה כיוונו השומעים לשמוע את סוף ברכתו, דבזה חוזרים המסובים ומברכים בעצמם את כל הברכה מתחילתה, דכיון שלא שמעו את אמצע הברכה הוי כמו שלא אמרוה כלל. וכל זה הוא באופן שדילגו דבר שהוא מעיקר הברכה [כמו ברית ותורה], אך אם דלגו דברים שאינם מעיקר הברכה יצאו בדיעבד ידי חובתם. ומבואר בדבריו דכיון שנתכוין לצאת בהמשך הברכה מהמברך, אינו יכול להמשיך ממקום שהפסיק לשמוע אלא צריך לחזור לתחילת הברכה, והיינו שמדין שומע כעונה אינו רק יוצא ידי חובתו, אלא הרי זה כמו שמברך בעצמו ומוציא את המילים מפיו, ולכן אם שמע את סוף הברכה הרי הוא מקלקל את מה שכבר שמע ואינו יכול לחזור ולהמשיך ממקום שפסק.

[ובמאמר מרדכי (הובא בשעה"צ ס"ק כז) הוסיף שאם שח באמצע הברכה צריך לחזור לתחילת ברכת המזון, אמנם זה רק לשיטתו דפסק כהרא"ש שכל הג' ברכות נחשבות כברכה אחת, אך לדידן דקיי"ל להחמיר שמא הוא ג' ברכות [וכמו שנתבאר בשיעור הקודם] אינו חוזר אלא לתחילת אותה הברכה, וכמבואר בשעה"צ (שם)].

# להשלים מה שלא אמר בברכה אחר החתימה

והנה מקור דברי המשנ"ב הנ"ל הוא מהמאמר מרדכי (ס"ק ז), ובמאמ"ר שם סיים שאף אם גמר את הברכה יכול עדיין לתקן ולהוסיף את מה שהחסיר בברכה קודם שיתחיל את הברכה הבאה, והוכיח כן מהא דמצינו בשו"ע (סימן קיד סעיף ו) שמי ששכח לומר משיב הרוח ומוריד הגשם בימות הגשמים, וסיים ברכת מחיה המתים, אך עדיין לא התחיל את הברכה הבאה, דאומרו במקום שנזכר קודם שיתחיל הברכה הבאה, וה"נ קודם שהתחיל הברכה הבאה לא נסתלק מברכתו ויכול להשלים את מה שהחסיר.

אמנם המשנ"ב לא העתיקו, ומשמע קצת דלא ס"ל כן. ובאמת נראה דיש לדון אם כאן יוכל לתקן את נוסח הברכה אחר שכבר סיים את הברכה, דהנה בביאור הלכה (סימן קיז סעף ה ד"ה אם) הסתפק אם מי שחיסר בשמו"ע דבר שהוא מעיקר הברכה, אם יכול לתקן ולהשלימו בשומע תפילה, וכגון שלא הזכיר 'קיבוץ גלויות' בברכת 'תקע בשופר' שהוא לעיכובא אם יוכל להזכירו בשומע תפילה ולצאת בזה ידי חובתו. [וביאור הספק האם כמו שיכול להשלים את בקשת טל ומטר בשומע תפילה יכול גם להשלים את מה שהחסיר בברכה עצמה, או שיש לחלק בין בקשת טל ומטר שהיא בקשת צרכים נוספת שאינה מנוסח הברכה ואפשר לבקשה בשומע תפילה, לבין מקום שחיסר בעיקר מטבע הלשון של הברכה שבזה אינו יכול לתקן].

ולכאורה הספק דידן תלי בספק הנ"ל דאי נימא ששם הוא יכול לתקן את מה שהחסיר בברכה בשומע תפילה, שייך לומר גם כאן שיוכל לתקן את נוסח הברכה אף לאחר שסיים את הברכה, אך לפי מה שצידד שם שאי אפשר להשלים דברים המעכבים בברכה בשומע תפילה, א"כ הכא נמי נראה שלא שייך להשלים דברים שהם מעיקר הברכה אחר שכבר חתם את הברכה שלא כדין.

ולעניין מעשה יל"ע אם יש לסמוך על דברי המאמר מרדכי שיוכל לתקן אחר חתימת הברכה, שהרי המשנ"ב לא העתיקו ואולי חלק עליו וצ"ע לדינא.

[סעיף ז] נכון הדבר שכל אחד מהמסובין יאמר בלחש עם המברך כל ברכה וברכה ואפילו החתימות. הגה: ויקדים לסיים קצת קודם המברך כדי שיענה אמן כדלעיל סי' נ"ט. אין נותנין כוס של ברכה אלא לטוב עין.

# הטעם שצריך לשמוע מהמזמן את הברכה הראשונה

וביאר המשנ"ב (ס"ק כז) דעיקר דינא היה שרק המזמן מברך וכל השומעים יוצאים ידי חובתם מברכת המזמן, אך כיון שמצוי שהשומעים אינם מכוונים ומסיחים דעתם בשעת הברכה, לכן נהגו שיאמרו השומעים מילה במילה עם המזמן. ובהמשך דבריו (ס"ק כח) כתב המשנ"ב שצריך להיזהר שהשומעים יברכו לכה"פ את הברכה ראשונה בלחש, והמזמן יברך בקול והם יאמרו עמו בלחש מילה במילה, ורק בסיום הברכה יקדימו לסיים כדי שיוכלו לענות אמן על ברכת המברך וכמבואר ברמ"א כאן.

ובדין זה שצריכים השומעים לשמוע מפי המברך אף שהם עצמם מברכים בלחש היה נראה לבאר שבברכה הראשונה של ברכת המזון בזימון יש שתי עניינים דיש על זה שם 'ברכת הזימון', ובנוסף הוא מוציא את השומעים ידי חובת ברכת המזון באותה ברכה, ובזה מבואר דאף שהמנהג כיום שכל אחד מהשומעים מברך בעצמו ברכת המזון, מכל מקום צריך לשמוע גם את הברכה מפי המברך מדין 'ברכת הזימון', ולכן נהגו שהשומעים מברכים בלחש ושומעים את 'ברכת הזימון' מפי המברך.

[וראיה ליסוד זה מהא דמצינו לקמן (ברמ"א סימן ר סעיף ב ובמשנ"ב שם ס"ק ט) שמי ששמע ברכת הזימון והיה בדעתו להמשיך ולאכול, דאינו יוצא ידי חובתו בברכת הזן וכשמברך בעצמו צריך לחזור ולברך מתחילת ברכת המזון [אמנם אם לא היה בדעתו לאכול וגם בפועל לא אכל, כשחוזר ומברך אינו צריך לחזור ולברך אלא מ'נודה לך'], ומבואר דאף באופן ששמע ברכת הזן מהמברך אינו יוצא ידי חובת הברכה ראשונה של ברכהמ"ז, אלא רק ידי חובת ברכת הזימון, ולכן שייך שישמע את הברכה ומ"מ אינו יוצא ידי חובת ברכת המזון של ברכה זו].

אלא שלפי זה צ"ע מה שנתבאר בשו"ע שצריך לומר עם המברך את כל הברכה ראשונה מילה במילה, הרי בשעה שהוא מקדים לסיים את הברכה אז הוא לא אומר את הברכה יחד עם המברך. [ובדוחק י"ל שכיון שבסוף הברכה מה שאומר המברך הם דברים שאינם מעכבים, חשיב ברכת הזימון אף אם לא שומע אותם מפי המברך בעצמו].

אך יותר נראה דמזה מוכח דהטעם שצריכים לשמוע את הברכה מפי המברך הוא משום שצריך שיברכו ביחד, וזה עיקר עניין ברכת הזימון שיברכו כולם ביחד.

ולפי"ז יש ליישב שמה שמקדימים לסיים קודם המברך אין בזה חסרון, דכיון שכל עניין ברכת הזימון הוא שיברכו כולם ביחד, דבר זה נחשב כמו שאומרים את הכל ביחד, משום שכולם עוסקים באותו ענין. [ומצינו כעין זה בביאור הלכה (סימן קכה סעיף א ד"ה אלא שותקין) לגבי אמירת קדושה יחד עם הציבור, דאף אם אינו אומר ממש ביחד עם הציבור, כיון שמתחיל את הפסוק קודם שהציבור מסיים וכולם נמצאים באותו הפסוק חשיב כמו שאומרים ביחד ע"ש].

וגם מלשון המשנ"ב משמע כן שכתב הטעם שצריכים השומעים לומר את הברכה בשקט ולשמוע מהמברך הוא 'כדי שיברכו יחדיו', וכן הוא לשון המג"א כאן (ס"ק יב), וביאר במחצית השקל (שם) דכיון שמזמנים צריך שיצטרפו יחדיו בברכת המזון, ומשמע שאינו משום שצריכים לשמוע את ברכת הזימון מהמזמן, אלא הוא דין שצריך שיברכו ביחד [ולפי"ז צ"ל שהטעם שהמסובים צריכים לברך בלחש והמזמן בקול הוא כדי שבכך יברכו כולם ביחד].

# לברך עם המזמן בלחש

במשנ"ב (ס"ק כח) עורר נגד מנהג העולם שאחר שאמרו 'ברוך שאכלנו משלו' מברכים כל אחד בקול רם, שהרי צריך שישמעו את הברכה הראשונה מהמברך, ולכן צריכים לברך בלחש ולשמוע את ברכת המברך. וכן ראוי לנהוג לומר מילה במילה עם המזמן, אכן נראה שאם המברך אומר את הברכה במהירות והשומעים לא יכולים לכוין אם יאמרו איתו מילה במילה במהירות שלו, נראה שעדיף לברך לעצמו, דאין צריך להפסיד מעלתה של ברכת המזון בכוונה כדינה משום שצריך לשמוע את הברכה מהמזמן. [ובכף החיים (ס"ק לח) שראה שמנהג כמה רבנים אשכנזים שא"צ לומר עם המברך מילה במילה ע"ש, אך ודאי לדידן צריך להקפיד שלכל הפחות בברכה הראשונה של ברכת המזון יברכו המסובים בלחש עם המברך מילה במילה וכמש"כ המשנ"ב].

# מה צריך לשמוע את מפי המברך בזימון בג' ובי'

הנה מבואר במשנ"ב (שם) שעד ברכת הזן צריך לשתוק ולשמוע את ברכת המזמן [או שיברך בלחש וכמשנ"ת], משום שזה עיקר ברכת הזימון. ובאמת כבר נחלקו בזה השו"ע והרמ"א לקמן (סימן ר סעיף ב) דדעת השו"ע שאין צריך להפסיק אלא עד שיאמר 'ברוך שאכלנו משלו', אך הרמ"א שם הביא די"א שצריך להפסיק עד שיאמר הזן את הכל בסוף הברכה ראשונה, והיינו שנחלקו אם ברכת הזימון היא עד שגומר ברוך שאכלנו וכו' או שהוא עד סוף הברכה ראשונה [והיא מחלוקת רב נחמן ורב ששת בגמרא בברכות (מו, א) ע"ש].

ואף לעניין המברך ברכת הזימון בעשרה משמע במשנ"ב בסימן ר (ס"ק ט) שצריך להמתין עד סוף הברכה הראשונה דכתב ששלשה או ארבעה צריכים להפסיק מסעודתם להשלים לעשרה, אך אין צריכים להפסיק אלא רק עד ברוך שאכלנו משלו ע"ש, ומשמע דהיינו רק אם הם שלשה או ארבעה, דכיון שהם אחר כך יחזרו ויזמנו בעצמם א"צ לשמוע את כל הברכה ראשונה מהמזמן, אך אם יחיד מפסיק כדי לענות על ברכת הזימון אפילו בזימון בעשרה צריך לשמוע מהמזמן את כל הברכה הראשונה. אכן דעת החזו"א (סימן ל ס"ק יג) שבעשרה א"צ לשמוע את ברכת הזן, דבזה לכו"ע ברכת הזימון היא רק עד שיאמר 'ברוך שאכלנו משלו', כיון שיש הזכרת השם בברכת הזימון עצמה.

ובבית יוסף לקמן (סימן ר) מבואר שנידון זה תלוי במחלוקת הראשונים בביאור דעת רב ששת דס"ל שברכת הזימון הוא עד 'הזן את הכל', דרש"י (ברכות מו, א) פירש שלדעת רב ששת כל הברכה הראשונה היא 'ברכת הזימון' [ולכך אפילו ביחיד לא אומרה כמבואר שם בתוס'] אך דעת התוס' (שם) שמה שצריך לשמוע את כל הברכה ראשונה מפי המברך, הוא כדי שישמע ממנו את הזכרת ה'. ובזה תלוי אם בזימון בעשרה צריכים לשמוע את כל הברכה תלוי בזה דלדעת רש"י כיון שכל הברכה ראשונה היא ברכת הזימון א"כ צריך לשמוע את כל הברכה מהמזמן גם בזימון בעשרה [אא"כ יש ג' ואז א"צ לשמוע מהמזמן שהרי יברכו הם בעצמם], אך לדעת התוס' שכל מה ששומע את כל ברכת הזימון הוא כדי שיהיה הזכרת ה', א"כ בזימון בעשרה כיון שיש הזכרת ה' בזימון עצמו א"צ לשמוע את כל הברכה הראשונה.

## [סעיף ח] לענין לשאול בברכת המזון מפני היראה או מפני הכבוד יש מי שאומר שדינה כתפלה.

# עניית דברים שבקדושה בברכת המזון

ובכף החיים כאן (ס"ק מה) הביא בשם כמה אחרונים (הבן איש חי, ר' חיים פלאג'י ועוד) שדין ברכת המזון הוא ממש כמו בשמונה עשרה שאסור להפסיק באמצע ברכת המזון אפילו לקדושה. אכן החזו"א (סימן כח ס"ק ג) נקט שאין דינו חמור כל כך שהוא ממש כתפילה, ולכן יכול לענות קדושה וברכו אפילו באמצע ברכת המזון.

ונראה שמחלוקת זו תלויה בפלוגתת האחרונים שהביא המשנ"ב בסימן סו (ס"ק יט) במה שנתבאר שם בשו"ע דלקדיש ולקדושה מפסיק בק"ש ואפילו באמצע הפסוק, דדעת המג"א דהטעם שעונים קדושה בברכת ק"ש הוא משום דלא גרע מהא דעונה מפני הכבוד, דאם מפסיק מפני כבוד של בשר ודם כל שכן שיפסיק בשביל כבודו של הקב"ה. וע"ש במג"א דלפי זה גם ברכת הרעם יענה, כיון שהוא שבח של הקב"ה. אכן דעת התבואות שור ואליה רבה (הו"ד במשנ"ב שם) שאין להפסיק בברכות ק"ש כדי לברך ברכת הרעם, דכיון שהוא עוסק בשבחו של מקום אין לו להפסיק בשביל שבח אחר. ולשיטה זו צ"ל דהטעם שהוא עונה בברכת ק"ש לקדושה הוא משום שכשתיקנו חז"ל לאומרו בלא הפסק כלל, תיקנו שבמקום שצריך לענות קדושה וקדיש יכול להפסיק ולענות. ונראה דדעת החזו"א הנ"ל דס"ל שיש להקל ולענות קדושה באמצע ברכת המזון אזיל בשיטת התבואות שור, דיש לומר דכמו שתיקנו חז"ל שלא לדבר בשעת ברכות ק"ש והתירו לענות קדושה, הכא נמי בברכת המזון תיקנו כן שדינו כתפילה אך מותר להפסיק לקדיש וקדושה [וכמו שהיה סלק"ד בגמרא שאפילו בתפילה מפסיקים כדי לענות לקדושה], אך לשיטת המג"א שטעם ההיתר הוא משום דהוי כמו שעונה מפני הכבוד, א"כ אין להקל בברכת המזון להפסיק לקדושה שהרי אינו עונה בברכת המזון מפני הכבוד.

והנה המאמר מרדכי (בספר דברי מרדכי הובא במאמ"ר בדפוה"ח) הקשה על מש"כ הרמ"א שימהר לגמור ברכה ראשונה בברכת המזון כדי שיענה אמן על ברכת המזמן, דאם ברכת המזון דומה ממש לתפילה איך מותר לו לענות אמן אחר ברכת המברך הרי אסור לענות אמן בשעת התפילה, ואפילו כשהוא עונה על אותה ברכה שהוא עוסק בה יש לאסור שהרי אם שומע ברכה בחזרת הש"ץ והוא אוחז בברכה זו נראה פשוט שאינו עונה אמן באמצע שמו"ע [ואף בברכה ראשונה שבה הוא יוצא ידי חובת ברכת הזימון, מ"מ אין נראה שיהיה מותר לו לענות אמן אם דינו ממש כמו תפילה] ובמאמ"ר מסיק שדברי הרמ"א צ"ע, ולכן עדיף שלא להקדים ולגמור קודם המברך ע"ש.

ובאמת מדין זה נראה להביא ראיה לדעת החזו"א, דס"ל שמותר לענות לקדיש וקדושה באמצע ברכת המזון, דאין דינו ממש כתפילה, ולכן א"ש דה"ה שיכול לענות גם אמן.

.

**הדינים העולים:**

1. אם שחו השומעים בשעה ששמעו את הברכה מהמברך, צריכים להמשיך ממקום שפסקו לשמוע, ועל החצי הראשון יצא מדין שומע כעונה, אך דעת החזו"א שלא יצאו יד"ח דאין שומע כעונה על חצי ברכה.
2. אך אם לאחר ששחו שמעו את סוף הברכה מחבירו ה"ז מקלקל וצריך לחזור להתחלה.
3. במאמ"ר כתב שיכול להשלים את תוכן הברכה אחר החתימה, והמשנ"ב לא הביאו וצ"ע לדינא אם לסמוך על זה.
4. צריך לשמוע מהמזמן את הברכה ונהגו השומעים לברך בשקט ולשמוע מהמברך ובסוף הברכה ממהרים לסיים קודם המברך כדי שיוכלו לענות אמן. [והטעם שצריך לשמוע מהמברך לכאו' יש לפרש כדי לצאת ב'ברכת הזימון', אך מוכח שהוא כדי שיברכו ביחד.]
5. צריך לשמוע מפי המברך את כל הברכה ראשונה [ולשו"ע א"צ אלא עד 'ברוך שאכלנו משלו']. ובזימון בעשרה אם הם ג' א"צ לשמוע ברכה ראשונה כיון שיזמנו אח"כ בעצמם אך ביחיד משמע במשנ"ב שצריך לשמוע ברכת הזן, ולחזו"א אפילו ברכה ראשונה א"צ לשמוע דבזימון בעצמו יש הזכרת ה'.
6. י"א שדין ברכת המזון הוא ממש כתפילה ואסור להפסיק אפילו לקדיש וקדושה, אך החזו"א נקט שיש להקל שלא החמירו בזה כל כך, וראיה לדבריו מהא דהתירו לענות אמן אחר ברכת המברך.