ג - בדין נתן הוא ואמרה היא ונתנה היא ואמר הוא, וביסוד דין אמירה בקידושין
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים תשע_ט

**סימן ג**

**בדין נתן הוא ואמרה היא, ונתנה היא ואמר הוא**

**וביסוד דין אמירה בקידושין**

**א**

א] **קידושין ה' ב',** מתקיף לה ר"פ טעמא דנתן הוא ואמר הוא הא נתן הוא ואמרה היא אינה מקודשת, אימא סיפא וכו' הא נתן הוא ואמרה היא הוו קידושין וכו', אלא ה"ק נתן הוא ואמר הוא פשיטא דהוו קידושין, נתן הוא ואמרה היא נעשה כמי שנתנה היא ואמרה היא ול"ה קידושין, ואב"א וכו' נתן הוא ואמרה היא ספיקא היא וחיישינן מדרבנן.

**ונחלקו** הראשונים בדין נתנה היא ואמר הוא, דדעת הבה"ג בהל' קידושין דג"כ הוי ספק קידושין, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בשם הראב"ד, אך דעת ש"ר דכל שנתנה היא ואמר הוא פשיטא דל"ה קידושין.

**ובטעם** הא דשאני נתנה היא ואמר הוא דל"ה קידושין מנתן הוא ואמרה היא דהוי ספיקא, מצינו כמה דרכים, דהרא"ש בסימן א' כתב דהוא משום דעיקר הקיחה היינו נתינת הכסף ובעינן כי יקח איש, והר"ן כתב, ז"ל, דבשלמא נתן הוא ואמרה היא כיון שבשעת נתינה אמרה היא והוא שתק ה"ה כמסכים לדברי' וכו', ואע"פ שלא פירש הו"ל כמדבר עמה על עסקי קידושי' וכו', אבל נתנה היא ואמר הוא כיון שאינו חשוב ליכא למימר דקרינן בי' כי יקח כלל ומשו"ה ליכא לספוקי דליהוו קידושי, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הבה"ג ודעימי', דהא דל"מ נתנה היא, הוא משום דבעינן שיעשה הבעל את מעשה הקיחה, וכל שנתנה היא ועשתה היא את מעשה הקיחה ל"מ, וזהו דס"ל להבה"ג דכ"ה דנתן הוא ואמרה היא הוי ספיקא, משום דעשה הבעל מקצת ממעשה הקיחה, ה"נ נתנה היא ואמר הוא הוי ספיקא, ובזה הוא שנחלקו הרא"ש והר"ן וס"ל דדוקא נתן הוא ואמרה היא הוי ספיקא משום שעשה הבעל את עיקר מעשה הקיחה, או משום דהוי כמסכים לדברי', אך בנתנה היא ואמר הוא דעשתה האשה את עיקר הקיחה, ודאי דל"מ.

ב] **אך** הנה הרמב"ן כתב, ז"ל, דנתנה היא ואמר הוא כ"ש דל"ה קדושין, דאי אמר לה הרי את מקודשת לי במאי מקדשה לי', ואי דאמר הרי אני מקודש לך אינו לשון קדושין ותקח אשה לאיש הוא, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דל"מ נתנה היא ואמר הוא הרי את מקודשת לי, אי"ז משום דעשתה האשה את מעשה הקיחה, אלא הוא משום דכדי שתהא מקודשת לו בעינן שיתן הוא את הכסף, וכל שנתנה היא את הכסף א"א כלל שתתקדש לו בזה.[[1]](#footnote-2)

**וכ"נ** גם בד' הרשב"א, ז"ל, אבל נתנה היא ממש ואמר הוא אינה מקודשת, "והדין נותן שאם נתנה היא במה קנאה" אדרבה דמי לכי תקח אשה איש, עכ"ל, ונראה דדבריו מתפרשים ע"ד דברי הרמב"ן, דאם נבא לדון דע"י שנתנה היא תתקדש לו, ע"ז אמרינן דבמה קנאה, דלעולם בעינן שיתן הלוקח את הכסף, וכל מה דיש לדון הוא דיועיל הכסף בעד לקיחת האשה לבעל, וזה הוי כתקח אשה לאיש.[[2]](#footnote-3)

ג] **ולמדנו** מזה דפליגי הראשונים בביאור מה שאמרו לעיל ד' ב' דהיכא דיהבא איהי לדידי' וקדשתו ל"ה קידושין משום דכתיב כי יקח ולא כי תקח, דלדעת הבה"ג ודעימי' הוא משום דבעינן שיעשה הבעל את מעשה הקידושין, וכל שנתנה היא ועשתה היא את מעשה הקידושין ל"מ, וזה ע"ד הא דמיבע"ל דנתן הוא ואמרה היא ל"ה קידושין, משום דלא נעשה כל מעשה הקידושין ע"י הבעל, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' הוי הגריעותא בעיקר עשיית הקידושין, דבעינן שילקח הבעל את האשה ולא שתקח האשה את הבעל.

**ונפ"מ** בזה הוא בגונא שאמרה הרי אני מקודשת לך, דלדעת הבה"ג ודעימי' גם בכה"ג הא דל"מ הוא משום דעשתה היא את מעשה הקיחה, שהרי בברייתא הכא איירי כשאמר הבעל הרי את מקודשת לי, וכתבו הראשונים דהא דל"מ הוא משום דנעשית הקיחה ע"י האשה, אך לדעת הרמב"ן בכה"ג ליכא להגריעותא דכי יקח ולא כי תקח, שהרי בכה"ג לוקח הבעל את האשה, אלא הא דל"מ בכה"ג הוא משום דבמאי מקדשה, דא"א שע"י נתינת האשה את הכסף תהא מקודשת לבעל.

ד] **ולדעת** הרמב"ן ודעימי' נמצא, דל"ד הא דל"מ כשאמרה היא, להא דל"מ כשנתנה היא, דהא דל"מ כשנתנה היא הוא משום דאי"ז עשיית קידושין כלל, דאם אמר לה הרי את מקודשת לי במאי מקדשה, ואם אמר הרי אני מקודש לך אי"ז לשון קידושין, והא דל"מ כשאמרה היא הוא משום דבעינן כי יקח איש דיהא מעשה הקיחה ע"י הבעל, אך לדעת הבה"ג ודעימי' הא דל"מ כשאמרה היא הוא מחד טעמא עם הא דל"מ כשנתנה היא, והוא משום דבעינן דיהא מעשה הקיחה ע"י הבעל.

**והתוס'** בחולין ט"ז א' כתבו, ז"ל, ול"ד לנתן הוא ואמרה היא דבפ"ק דקדושין דמשני התם נעשה כמי שנתנה היא ואמרה היא, דחד טעמא הוא משום דכתיב כי יקח איש אשה ולא שתקח את עצמה, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, וזה כדעת הבה"ג ודעימי' דהא דל"מ אמרה היא הוא מחד טעמא עם הא דל"מ נתנה היא דהוא משום דהיא עושה את מעשה הקיחה ומקחת את עצמה לבעל.[[3]](#footnote-4)

**וצ"ב** בטעם הפלוגתא בזה, אם הא דל"מ נתנה היא הוא משום דבעינן שיעשה הבעל את מעשה הקיחה, או דהוא משום דבעינן שיתן הבעל שהוא הלוקח את הכסף.

**ב**

ה] **והנה** מד' הראשונים נלמד דפליגי גם בטעם הספק דנתן הוא ואמרה היא הוו קידושין, דלדעת הרא"ש הוא משום דנעשה עיקר הקיחה ע"י הבעל, והיינו דמיבע"ל אם בעינן שתעשה כל הקיחה ע"י הבעל ואף האמירה, או דסגי במה שנעשה עיקר הקיחה ע"י הבעל,[[4]](#footnote-5) ועד"ז הוא משמעות פירש"י, ז"ל, נתן הוא, דמי לכי יקח איש, ואמרה היא, דמי (לתקח) [לתלקח] אשה לאיש, עכ"ל, ומשמעות הדברים דהא דמיבע"ל בזה הוא משום דמחד גיסא דמי לכי יקח איש במה שנתן הוא, ומאידך גיסא דמי לתלקח אשה לאיש במה שאמרה היא, ובזה הוא דמיבע"ל אם בעינן שתעשה כל הקיחה ע"י הבעל, או דסגי במה שנעשה נתינת הכסף ע"י הבעל.

**אך** לדעת הר"ן פשיטא לן דבעינן שתהא כל הקיחה ע"י הבעל, ומה"ט פשיטא לן דנתנה היא ואמר הוא ל"ה קידושין, והא דמיבע"ל בנתן הוא ואמרה היא, הוא משום דה"ה כמסכים לדברי', וי"ל דחשיב דנעשית כל הקיחה ע"י הבעל, - וכ"כ הרמב"ן, ז"ל, אבל נתן הוא ואמרה היא ספיקא הוי משום דכי יהיב אדעתא דתהא מקודשת לו יהיב, ואע"פ שלא פירש הוא באה היא ופירשה הסתם שלהם שע"מ כן נתן, עכ"ל.

**והנה** הר"ן הוכרח לפרש כן דכל הצד דיועיל נתן הוא ואמרה היא, הוא משום דה"ה כמסכים לדברי', דאל"כ מ"ש מנתנה היא ואמר הוא דפשיטא לן דל"ה קידושין, - אך לדעת הרמב"ן ליכא הכרח לזה, שהרי פירש דהא דל"מ נתנה היא ואמר הוא הוא מטעם אחר, ואפ"ה פשיטא לי' דאין מקום שיועיל נתן הוא ואמרה היא אלא משום שע"מ כן נתן, ודלא כמו שפירש"י והרא"ש דהוא משום דסגי שנעשה נתינת הכסף ע"י הבעל, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ו] **עוד** יש להעיר בד' הרמב"ן, דאחר שפירש דהצד דנתן הוא ואמרה היא מהני, הוא משום דע"מ כן נתן, ואלמלי כן ל"ה מהני משום דבעינן שתהא כל הקיחה ע"י הבעל, הרי מה"ט הוא דנתנה היא ואמר הוא ל"מ, וכמש"כ הר"ן, ומ"ט הוצרך לפרש טעם אחר בזה דהוא משום דבמאי מקדשה וכו'.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ז] **והנה** בעיקר הא דמבו' בסוגיין דאיכא דין אמירה בקידושין, ומכח זה הוא דמיבע"ל בנתן הוא ואמרה היא, בפשוטו הוא דין מסוים בקידושין, אך במקח ליכא דין אמירה כלל, ול"ב אלא שיהא ידוע לנו דעתם, ולא יהא זה דברים שבלב, וכן נקטו האחרונים בכ"ד.

**אך** הנה בד' כמה מקמאי מבו' דאיכא דין אמירה גם במקח, דהנה התורי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, ואיבע"א נתן הוא ואמרה היא ספיקא וחיישינן מדרבנן, פירוש שיש לומר קידושין הן דומיא דשדה שבין אם המוכר אמר לו שדי מכורה לך בין אם הקונה אמר שדך מכורה לי במנה זה וקיבל המוכר המנה קנה,[[6]](#footnote-7) או"ד י"ל שאני הכא דכתיב כי יקח איש שכל הלקיחה יעשה האיש בין הנתינה בין האמירה וכו', עכ"ל, ומבו' מדבריו דגם במקח איכא דין אמירה, ואך דמהני בין אם אמר המוכר ובין אם אמר הלוקח.[[7]](#footnote-8)

**וכ"נ** גם בד' התוס' הרא"ש, ז"ל, הא נתן הוא ואמרה היא ל"ה קדושין, דכי יקח משמע שע"י דיבורו ונתינתו לוקחה, כאדם הלוקח מקח שקוצץ דמים ונותנם, וכשאמרה היא אין זה כי יקח אלא כי תקיח את עצמה, עכ"ל, ומשמע דגם במקח איכא דין אמירה, ובעינן שיקצוץ הלוקח הדמים, דזהו האמירה דמקח, שתהא השדה קנוי' לו בעד הדמים.

**וגדולה** מזו מצינו בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, כתבו בתוס' שקניית הכסף שבקרקע דינה כקניית הכסף שבקדושין, ונתן הלוקח ואמר הלוקח קנה נתן המוכר ואמר המוכר לא קנה, נתן המוכר ואמר הלוקח או בהיפך ה"ז ספק, ואין הדברים נראין אלא כל שהלוקח נותן יאמר אי זה מהם וקנה, וכל שהמוכר נותן לא קנה, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' התוס' דאף במקח איכא דין אמירה, וס"ל דבעינן שיאמר הלוקח, וכל שאומר המוכר הו"ל ספיקא.[[8]](#footnote-9)

**ומצינו** כן גם בד' הרמב"ן לקמן ט' א', ז"ל, והא ל"ד הך שטרא לשטר זביני ק"ל אלא היכי ליעביד כשטר זביני כלומר שיאמר בתי מקודשת לך, לא אפשר דכתיב כי יקח ולא שתקיח היא את עצמה וכו', וניחא לי כי כתיב כי יקח ולא שתקיח היא את עצמה בכסף הוא דכתיב וכו', ומפרקינן הכא מענינא דקרא בין בכסף בין בשטר במוכר תלא רחמנא "דבעי למימר שדי מכורה לך בכסף או בשטר" וכו', והיינו טעמא דלא קשיא לי' מעיקרא דל"ד האי כספא לכסף זביני, דהכא אמר הרי את מקודשת לי בכסף זה "והתם אמר שדי מכורה לך בכסף זה", עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם, ומבו' להדיא בדבריהם דאיכא דין אמירה במקח, וס"ל דבעינן שיאמר המוכר, וע"כ הו"מ למיפרך דמ"ש דבקידושין הבעל אומר ובמקח המוכר אומר, אלא דבזה פשיטא לן דשאני קידושין משום דכתיב כי יקח.[[9]](#footnote-10)

ט] **והנה** בדעת התורי"ד דבמכר מהני בין כשאמר הלוקח ובין כשאמר המוכר, נראה דהוא משום דדוקא בקידושין ל"מ כשאמרה היא, משום דכתיב כי יקח, וילפינן מינה דבעינן שיעשה הבעל את מעשה הקיחה, אך במכר ל"ב לזה, ושפיר מהני כשאמר אחד מהן.[[10]](#footnote-11)

**אך** בדעת ש"ר נראה דס"ל דגם מכר הוא דומיא דקידושין, ובעינן שיאמר זה שהמקח נעשה על ידו, ואך דפליגי אם המקח תלוי בלוקח ובעינן שיאמר הלוקח, או דהמקח תלוי במוכר, ובעינן שיאמר המוכר,[[11]](#footnote-12) וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ד**

י] **ובעיקר** מש"כ הראשונים דבמקח איכא דין אמירה, צ"ע דלא מצינו כן בשום מקום דאין המקח חל אלא בדאיכא אמירה, וההולך לשוק ולוקח מקח, פעמים הרבה דאינם מדברים כלום, ואפ"ה חייל המקח, אך שמא התם הוי אומדנא דמוכח וחשיב כאמירה.

**גם** יש להעיר ממה שמצינו בקנין חזקה ומשיכה, דהמוכר אומר לך חזק וקני ולך משוך וקני, והלוקח הולך ומחזיק או מושך, ולא נזכר דצריך שיאמר הלוקח דהשדה והחפץ קנויים לו ע"י החזקה והמשיכה, ותיקשי מינה לדעת הסוברים דבמכירה בעינן שיאמר הלוקח.

**וביותר** יש להעיר, ממה שאמרו בב"ב מ"א א' בעובדא דרב ענן, דכל שהחזיק בשדה חבירו מכח שהי' סבור שהוא שלו, וגם חבירו הי' סבור כן, ל"מ משום דהוי מחילה בטעות, והרי דאלמלי הא דמחילה בטעות ל"ה מחילה הי' זוכה בקרקע ע"י חזקתו, אף שלא אמרו הלוקח או המוכר כלום.

יא] **עוד** יש להעיר בזה במש"כ הרמב"ן והרשב"א דבמקח בעינן שיאמר המוכר, והו"מ למיפרך דמ"ש דבקידושין הבעל אומר ובמקח המוכר אומר, ולכאו' למש"כ הרשב"א בסוגיין דכל הא דל"מ נתן הוא ואמרה היא אע"פ שהדברים מראין דלדעת מה שאמרו לו נתן הוא וכמו שפירש דמי, הוא משום דבעינן עדי קיום, הרי דבמקח דל"ב עדי קיום שפיר יועיל אף כשאמר הלוקח, ואי"ז במשמעות דברי הראשונים.[[12]](#footnote-13)

**ה**

יב] **והנה** לעיל בע"א פרכינן ואקיש נמי יציאה להוי' מה הוי' בכסף אף יציאה בכסף, ובפירש"י בעירובין ט"ו ב' פירש דהס"ד דיציאה בכסף, הוא כשנתן לה הבעל כסף ואמר לה התגרשי בו, וכ"כ בפירש"י בסוכה כ"ד ב' ובגיטין כ"א ב', וכ"נ גם בל' רש"י לעיל שם בד"ה האי כספא לחוד.

**וכ"ה** מבו' גם בד' התוס' לעיל שם שכתבו בהא דמשני אביי דיאמרו כסף מכניס כסף מוציא סניגור יעשה קטיגור, ז"ל, וא"ת א"כ היכי קאמר לעיל מה לאמה העברי' שכן יוצאה בכסף ודין הוא שתהא נקנית בכסף, אדרבה גריעותא דאין קטיגור נעשה סניגור, וי"ל דבאמה העברי' ליכא למימר הכי, לפי שמתחילה שאבי' מוכרה לשפחות הוא מקבל הכסף מן האדון, א"כ כשהוא רוצה לפדותה דין הוא שיקבל האדון הכסף, אבל איש שמקדש אשה הכל בא על ידו בין הקידושין בין הגירושין והתם שייך למיפרך יאמרו כסף מכניס וכו', עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ולהדיא דהס"ד דיועיל גירושין בכסף, הוא שיתן הבעל כסף, וע"כ הוא דאמרינן דסניגור נעשה קטיגור.

יג] **אמנם** הנה בחי' הרשב"א לעיל שם כתב, ז"ל, יאמרו וכו' סניגור נעשה קטיגור, וכסף שמוציא באמה העברי' אינו קטיגור דלא נכנסה אלא לשפחות, עכ"ל, ומהא דלא ניח"ל במש"כ התוס' דבאמת העברי' אי"ז כלל סניגור נעשה קטיגור, דמתחילה אבי' מקבל הכסף וכשבא לפדותה מקבל האדון הכסף, נראה דמפרש דהס"ד דיועיל גירושין בכסף, הוא שתתן האשה כסף, דומיא דכל מקח שנותן הלוקח את הכסף, ואפ"ה אמרינן בזה דיאמרו סניגור נעשה קטיגור, וזהו דקשיא לי' דה"נ באמה העברי' נימא הכי.

**וצ"ב** בטעם פלוגתת הראשונים דלדעת רש"י ותוס' ליכא ס"ד דיועיל גירושין בכסף, אלא ע"י שיתן הבעל כסף, אך פשיטא לן דא"א שיועיל שתתן האשה כסף, וזהו שאמרו דסניגור נעשה קטיגור,[[13]](#footnote-14) אך לדעת הרשב"א ס"ד דיועיל גירושין בכסף ע"י שתתן האשה כסף.

**ו**

יד] **ונראה** לפרש בזה, דהנה לקמן ט' א' מתקיף לה וכו' הא ל"ד האי שטרא לשטר זביני התם מוכר כותב לו שדי מכורה לך הכא בעל כותב בתך מקודשת לי, אמר רבא התם מעניינא דקרא והכא מעניינא דקרא, התם כתיב ומכר מאחוזתו במוכר תלה רחמנא, הכא כתיב כי יקח בבעל תלה רחמנא, התם נמי כתיב שדות בכסף יקנו, קרי בי' יקנו וכו'.

**והתוס'** הרא"ש שם כתב, ז"ל, התם כתיב ומכר במוכר תלה רחמנא, וע"כ במוכר בשטר מיירי, "דאילו במוכר בכסף בקונה תליא מילתא שע"י הכסף שהוא נותן הוא קונה השדה", עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל מה שדנו בסוגיית הגמ' שם אם במקח במוכר תלה רחמנא או בלוקח תלה רחמנא, הוא רק במכירה בשטר, אך במכירה בכסף פשיטא דבלוקח תליא מילתא, שהוא נותן הכסף.[[14]](#footnote-15)

**אך** הרמב"ן שם כתב, ז"ל, הכא מענינא דקרא בין בכסף בין בשטר במוכר תלא רחמנא דבעי למימר שדי מכורה לך בכסף או בשטר וכו', ואקשינן התם נמי כתיב שדות בכסף יקנו דאלמא לוקח אמר שדך קנוי' לי בכסף וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם, ומבו' בדבריהם דמה שדנו אם במוכר תלה רחמנא או בלוקח תלה רחמנא, הוא אף במכירה בכסף, ולפ"מ דמסקינן דבמוכר תלה רחמנא, היינו אף במכירה בכסף.

טו] **ולמדנו** מזה דפליגי הראשונים בעיקר קנין כסף, דהרא"ש ס"ל דעיקר קנין כסף הוא מכח נתינת הכסף, וכיון דהלוקח נותן את הכסף ודאי דהוי הקנין מכח הלוקח, אך הרמב"ן והרשב"א ס"ל דאף דהלוקח נותן את הכסף, מ"מ שפיר י"ל דבמוכר תלה רחמנא, והוא עושה את ההקנאה ע"י קבלת הכסף מיד הלוקח,[[15]](#footnote-16) וסמך לזה הוא ממה שאמרו לקמן כ"ג א' דכסף קבלת רבו גרמה לו, ומשמע דעיקר קנין כסף אי"ז מכח נתינת הלוקח, אלא מכח קבלת המוכר.

**ופשוט** דבזה הוא שנחלקו הראשונים בדין האמירה במקח, דהתוס' הרא"ש שכתב דדין האמירה הוא על הלוקח, וכ"כ המאירי בשם תוס', הוא לטעמי' דבמקח בכסף בקונה תליא מילתא, והוי הקנין מכח הלוקח, וע"כ הוא דבעינן שיאמר הלוקח, אך הרמב"ן והרשב"א שכתבו דבמקח בעינן שיאמר המוכר, הוא משום שפירשו דמה שאמרו דבמוכר תלה רחמנא הוא אף בקנין כסף, וכיון דהוי הקנין מכח המוכר, בעינן שיאמר המוכר שדי מכורה לך.

**ז**

טז] **ולפ"ז** נראה דבזה הוא שנחלקו בטעם הא דל"מ נתנה היא, דהרא"ש ודעימי' שפירשו דהוא משום דהוא משום דבעינן שיעשה הבעל את מעשה הקיחה, הוא משום דס"ל דלעולם בקנין כסף הוי הקנין מכח הנותן, וע"כ כל שנתנה היא הוי הקנין מכחה ואי"ז כי יקח.

**אך** הרמב"ן והרשב"א שפירשו דהא דל"מ נתנה היא הוא משום דבמאי מקדשה, הוא לטעמייהו דס"ל דבמקח חייל הקנין מכח המוכר אף שהלוקח נותן את הכסף, וע"כ אף כשנתנה היא מצי חיילי הקידושין מכח הבעל שמקבל את הכסף, והוי שפיר כי יקח,[[16]](#footnote-17) וע"כ פירשו דהא דל"מ נתנה היא, הוא משום דמאי מקדשה.

יז] **ונראה** דזהו גם טעם הפלוגתא בטעם הספק דנתן הוא ואמרה היא, דרש"י והרא"ש שפירשו דהוא משום דלקיום דין כי יקח סגי שנעשית הנתינה ע"י הבעל, הוא משום דס"ל דבקנין כסף הוי עיקר הקנין מכח הנותן, וכל שנתן הבעל הויא עיקר הקיחה על ידו.

**אך** הרמב"ן שהוצרך לפרש דהוא משום דע"מ כן נתן, הוא משום דס"ל דאין הקנין חל מכח נותן הכסף, וע"כ כל שאמרה היא, אף שנתן הוא, חשיב דנעשו הקידושין ע"י האשה, שהרי במקח במוכר תלה רחמנא, וה"ז חל כשנותן הלוקח ואומר המוכר, והרי דכל שנותן הלוקח ואומר המוכר חשיב כעשי' גמורה דהמוכר, וה"נ בקידושין כשנותן הבעל ואומרת האשה, הו"ל כקיחה דהאשה, וכל הא דמיבע"ל דהיא מקודשת, הוא משום דאף הוא ע"מ כן נתן, וחשיב כאמירה דהבעל.

**ח**

יח] **ובזה** מתפרש גם מה שנחלקו בביאור הס"ד דיועיל כסף בגירושין, דדעת רש"י ותוס' דהוא ע"י שיתן הבעל כסף, והיינו משום דס"ל דעיקר קנין כסף נעשה ע"י הנותן,[[17]](#footnote-18) וע"כ הוא דבגירושין דבעינן שיעשה הבעל את מעשה הגירושין, כדכתיב בקרא ושלחה,[[18]](#footnote-19) ליכא ס"ד דיועיל כסף, אלא כשנותן הבעל את הכסף.

**אך** הרשב"א שנקט דהס"ד דיועיל כסף בגירושין הוא ע"י שתתן האשה את הכסף, הוא לטעמי' דס"ל דבמקח במוכר תלה רחמנא, אף שהלוקח נותן את הכסף, וע"כ ה"נ י"ל בגירושין דאף דבבעל תלה רחמנא, מ"מ שפיר מצי חיילי הגירושין אף שהאשה נותנת את הכסף.

יט] **ומאידך** נראה דלהרשב"א לטעמי' ודאי דכל הס"ד דיועיל כסף בגירושין הוא כשהאשה נותנת את הכסף, ול"ש כלל שיועיל שיתן הבעל את הכסף, דכ"ה דבקידושין ל"מ כשנתנה היא משום דבמאי מקדשה, והיינו משום דלעולם בקנין כסף בעינן שיתן הלוקח כסף, ה"נ ל"מ גירושין כשנתן הבעל, משום דבמאי מגרשה, ובעינן שתתן האשה שהיא הלוקח את הכסף.[[19]](#footnote-20)

**ובדעת** רש"י ודעימי' שפירשו דהס"ד דיועיל גירושין בכסף הוא כשנותן הבעל כסף, נראה דהוא משום דס"ל כדעת הרא"ש ודעימי' דכל הא דל"מ נתנה היא הוא משום דנעשה מעשה הקידושין ע"י האשה, ולא משום דבעינן שיתן הלוקח כסף, וע"כ הוא דבגירושין שהם נעשין ע"י הבעל, ס"ד דיועיל שיתן הבעל כסף.

**ט**

כ] **ובעיקר** מש"כ הרמב"ן דטעם הספק דיועיל נתנה הוא ואמרה היא, הוא משום דע"מ כן נתן, ודלא כמש"כ רש"י והרא"ש דהוא משום דלקיום דין כי יקח סגי שנעשית הנתינה ע"י הבעל, נראה דיש לפרש עוד בזה, דתליא ביסוד דין אמירה בקידושין.

**דהנה** בפסקי ריא"ז בפירקין כתב בשם הרי"ד, ז"ל, אבל בקידושי כסף צריך שיאמר לה בפיו הרי את מקודשת לי, "שבדיבורו הוא מקדשה ע"י הכסף", ואם אמר לה ה"ז לקידושיך לא אמר כלום, עכ"ל, וצ"ב דמאי קאמר דהקידושין הם בדיבורה ע"י הכסף.

**ולמדנו** הביאור בזה ממש"כ הרמב"ן לקמן ט' א', ז"ל, בין ע"י אבי' בין ע"י עצמה מקודשת, פי' בתורת שליחות וכו', ובתך מקודשת לי ל"ד בתרווייהו, דודאי כי יהיב לה לדידה בין בתורת שליחות דאב בין שנתן לה רשות לקבל קדושין, אי נמי אמר הרי את, מקודשת היא, דהא בקטנה שנתקדשה שלא לדעת אבי' אמרינן חוששין שמא נתרצה האב והוו קדושין ואע"פ שאמר לה הרי את וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

**והר"ן** שם נחלק ע"ז, ז"ל, וכן מש"כ וכו' דודאי כי יהיב לה לדידה וכו' אי אמר לה הרי את מהני, וגמר לה להא מילתא מקידושי כסף, אינו ענין לפי שהכסף הוא שקונה ואמירה אינה צריכה אלא לגלות שנתינה זו לשם קידושין הי', ולפיכך כשלא בגרה ומקבלת קידושין מכח אבי' בדין הוא שיאמר לה הרי את וא"צ שידבר עם אבי' אע"פ שהוא מקדשה, כשם שהנותן גט לשליח קבלה בשעה שנותנו לידו אינו מדבר עם האשה אלא לשליח אומר התקבל גט זה לפלונית, ובקדושי כסף נמי בדין הוא שיאמר הרי את מקודשת לי כלומר קבלי קידושין הללו לעצמך, אבל בקידושי שטר כיון שהשטר הוא שקונה צריך שלשון השטר ידבר עם מי שהוא מקבל הקדושין וכו', עכ"ל.

כא] **והנה** בד' הר"ן מבו' דחלוק הוא דין האמירה בקידושי כסף, מדין הכתיבה בשטר, דדין האמירה בקידושי כסף אינו אלא לגלות שהנתינה היא לשם קידושין,[[20]](#footnote-21) ומשא"כ בשטר הויא הכתיבה גופו של שטר, ונעשה הקנין ע"י הכתוב בשטר.

**אך** מדברי הרמב"ן והרשב"א שדימה דין האמירה בקידושי כסף, לדין הכתיבה בשטר, יש ללמוד דס"ל דדין האמירה בקידושי כסף, אינו לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, דזה אינו ענין כלל לשטר, אלא הוא דומיא דדין הכתיבה בשטר, דנעשין הקידושין ע"י הכתוב בשטר.

**י**

כב] **וביאור** הדברים הוא, דהנה בעיקר מש"כ הרמב"ן והרשב"א שם דאף דכשמקדש את הבת ע"י אבי' כותב בתך מקודשת לי, מ"מ כשמקדשה ע"י עצמה מהני אף כשכותב הרי את, אף שהיא באה בשליחות האב, צ"ב דכיון דאם יתן שטר זה לאב אינה מקודשת, א"כ מ"ט כשנתנו לה עצמה היא מקודשת, וממ"נ אם יש ע"ז תורת שטר מ"ט אם נתנו לאבי' אינה מקודשת, ואם אין ע"ז תורת שטר מ"ט אם נתנו לה ה"ה מקודשת.[[21]](#footnote-22)

**ויש** ללמוד מזה, דעיקר החפצא ד"שטר" הוא דאף דדברים בעלמא אינם מועילין לקנין, וכמש"כ הרמב"ם בריש הלכות מכירה דהמקח אינו נקנה בדברים, מ"מ דברים שבשטר מועילין לקנין, דרק דברים גרידא, אינם מועילין לקנין, אך כל שכתב לו את הדברים בשטר ונתנם לו, מועילין דברים אלו לקנות,[[22]](#footnote-23) וע"כ כל שכתב בשטר דקידושי קטנה ונערה הרי את מקודשת, אף שאם נתנו לאב אינה מקודשת, מ"מ אם נתנו לה עצמה ה"ה מקודשת, דכ"ה דאם היו מועילין דברים בעלמא לקידושין, הרי דכשהי' מקדשה ע"י אבי' הי' אומר לו בתך מקודשת, וכשהי' מקדשה ע"י עצמה הי' אומר לה הרי את מקודשת, ה"נ הוא כשהוא מדבר עמהם ע"י השטר.

כג] **ולפ"ז** נראה בדעת הרמב"ן ודעימי', דזהו גם דין האמירה בקידושי כסף, דאין הקידושין חלים ע"י נתינת הכסף בפנ"ע, אלא מכח הדברים שביניהם, שהם מתקיימים ע"י נתינת הכסף, ובזה הוא דדמי לקידושי שטר, דחיילי הקידושין ע"י הדברים שביניהם בשטר, וה"נ הוא בקידושי כסף, ואך דבקידושי כסף שלא כתב הדברים בשטר, אינם חלים אלא מכח הכסף, וזהו מש"כ הרי"ד דבדיבורו הוא מקדשה ע"י הכסף.

**ואשר** זהו מש"כ הרמב"ן והרשב"א דכ"ה דבקידושי כסף מהני כשאומר לבת קטנה או נערה הרי את מקודשת לי, ה"נ בקידושי שטר מהני כשכותב לה הרי את מקודשת לי, דכיון דחזינן דלדברי הקידושין מהני כשמדבר עם הבת עצמה, ה"נ הוא בשטר, דמהני דמדבר עם הבת עצמה.[[23]](#footnote-24)

כד] **ולפ"ז** י"ל בדעת הרמב"ן, דהא דפשיטא לי' דהצד דנתן הוא ואמרה היא מקודשת הוא משום דהוא נתן ע"מ כן, הוא לטעמי' דס"ל דשוה דין האמירה בקידושי כסף, לדין הכתיבה בשטר, וע"כ כ"ה דבקידושי שטר בעינן שיכתוב הבעל הרי את מקודשת לי, ול"מ שתכתוב האשה, ה"נ בקידושי כסף בעינן שיאמר הבעל ול"מ אמירת האשה, וע"כ בע"כ דהצד דאמרה היא מקודשת הוא משום דהוא נתן ע"מ כן, וחשיב כאמירה דבעל.

**יא**

כה] **והנה** למש"נ נראה לדעת הרמב"ן והרשב"א, דה"נ הוא דין האמירה במכירה, דאין המקח חל אלא ע"י הדברים שביניהם, דהם מתקיימים ע"י הכסף.

**ואמנם** נראה דכ"ז הוא בקנין כסף, שאינו מעש"ק בגוף הקרקע, אלא הוא נעשה בין הלוקח והמוכר, וכל הא דהוא מועיל לקנות את הקרקע, הוא מכח הדברים שבין המוכר ללוקח, שהם מתקיימים ע"י הכסף, אך בקנין חזקה או משיכה שהוא נעשה בקרקע ובמטלטלין עצמן, ה"ז מועיל לקנותם, ול"ב להדברים שביניהם,[[24]](#footnote-25) וגם בקידושין כל הא דבעינן אמירה, הוא בקידושי כסף, אך אם היתה אשה מתקדשת בחזקה, ל"ה בעינן אמירה.[[25]](#footnote-26)

**ובזה** מתישב מה שמצינו בקנין חזקה ומשיכה, דמהני אף בדליכא אמירה, וכמש"נ לעיל סק"י, והוא משום דכל מש"כ הראשונים דאיכא דין אמירה במכירה, הוא רק במכירה בכסף, וכנ"ל.

כו] **ועד"ז** נראה לדעת הר"ן דדין האמירה בקידושין הוא לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, דה"נ דין האמירה במכירה הוא לגלות שנתינת הכסף היא לשם מקח, וכ"ז הוא בקנין כסף שאינו נעשה בגוף הקרקע, ובלא האמירה לא חזינן לה כלל כמעשה קנין על הקרקע, אך בחזקה ומשיכה שהם נעשין בגוף הקרקע והמטלטלין ל"ב אמירה כלל.

**יב**

כז] **והנה** הריטב"א לקמן מ"א ב' כתב, ז"ל, אבל מחשבה ישנה בשתיהן ואינה בגירושין וקידושין, ואע"ג דקי"ל הי' מדבר עמה על עסקי גיטה וקדושי' ונתן לה ולא פירש דיו, התם כיון דמדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' כמאן דפריש דמי ולא חשיבא מחשבה, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הריטב"א, דמה שאמרו בגמ' שם דתרומה וקדשים ישנן במחשבה, לאו היינו דישנן במחשבה בלא מעשה, דאל"כ הרי ל"ק כלל מגיטין וקידושין, דאף אם ל"ב דיבור, הרי יש בהן מעשה גמור, אלא היינו דל"ב בהו דיבור, וע"כ קשיא לי' דאף בגיטין וקידושין ל"ב דיבור, ואף דיש בהן מעשה, מ"מ כיון דה"ז מועיל מכח דעתו שבלבו, ול"ב שיגלה דעתו בדיבור, הו"ל דומיא דתרומה וקדשים, וע"ז הוא שכתב דשאני התם דהו"ל כמאן דפריש ולא חשיבא מחשבה.

כח] **ויש** להסתפק במש"כ הריטב"א דכל דמדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' כמאן דפריש דמי, אם היינו משום דמהני מה שפירש תחילה בפיו, או היינו משום דכל שהמעשה מוכיח לקידושין חשיב כמפרש ע"י המעשה עצמו, דכי היכי דאם מפרש בפיו מהני, ה"נ אם מפרש ע"י עשייתו מהני.

**ונראה** דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים ביסוד דין אמירה, דלדעת הר"ן דעיקר דין אמירה הוא כדי לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, הרי דאף דנימא דבעינן לזה אמירה בפה, שפיר י"ל דמהני לזה מה שפירש תחילה בפיו, וכ"ה משמעות ד' הר"ן לקמן ז' א' דהא דמהני עסוקין באותו ענין, הוא מכח שפירש תחילה, וע"כ ל"מ עסוקין באותו ענין אלא כשאמר הוא, - אך לדעת הרמב"ן והרשב"א דעיקר דין אמירה הוא משום דהקידושין חלים ע"י הדברים שביניהם, הרי דאי נימא דבעינן לזה אמירה בפה, ל"מ מה שדיברו תחילה, דדברי קידושין הוא רק כשאומר שהוא עושה קידושין, ול"מ לזה הדברים שדיברו תחילה על רצונם בקידושין, ובע"כ דהא דמהני עסוקין באותו ענין הוא משום דחשיב כמדבר ע"י המעשה עצמו.[[26]](#footnote-27)

**וכ"ה** מבו' ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קפ"ט דכשנתן טבעת למשודכת מהני אף שלא אמר כלום, כיון דהדבר מפורסם שהוא לקידושין, ודמי לעסוקין באותו ענין, והרי דס"ל דהא דבעסוקין באותו ענין הוי קידושין, הוא אף בדליכא אמירה כלל, והיינו משום דכל דהמעשה מוכח לקידושין, חשיב כמדבר ע"י המעשה עצמו.

**יג**

כט] **והנה** לפ"ז נראה לדעת הרמב"ן והרשב"א, דכל הא דמהני קידושין ומקח בדאיכא אומדנא דמוכח, הוא רק בגונא דמצינו לחשוב שהוא מדבר ע"י מעשה הקידושין ומעשה המקח עצמן, אך כל דא"א לחשבו כמדבר ע"י מעשה הקידושין ומעשה המקח, ל"מ הקידושין והמקח אף אם הוי אומדנא דמוכח.[[27]](#footnote-28)

**ולפ"ז** נראה, דשפיר משכחת גוונא דבעינן שיאמר המוכר שדי מכורה לך, ולא יועיל אמירת הלוקח, אף דהדברים מראים שדעת המוכר ע"ז, והיינו בגונא שאמר הלוקח שדי מכורה לך במעות אלו ונתן המעות ברשות המוכר, ולא עשה המוכר מעשה כלל, דאף אם מוכחא מילתא שנתרצה המוכר בכך, מדלא מחה בזה, מ"מ ל"מ, כיון שלא עשה המוכר מעשה המורה על המכירה.[[28]](#footnote-29)

ל] **והנה** הר"ן לקמן ז' א' כתב בשם אחרים, דהא דתן מנה לפלוני ואקדש אני לך מקודשת מדין ערב, הוא אף כשלא אמר כלום, דכיון שאמרה לו ואתקדש אני לך והוא נתן על פי', לא גרע ממדבר עמה על עסקי קדושי' דמהני אע"פ שלא פירש, ול"ד לנתן הוא ואמרה היא, דשאני התם דנתן הוא תחילה ואין הדבר מוכיח שבתורת קידושין נתנו אלא בדיבורה ונמצא שבאמירתה נגמרו הקידושין ומשו"ה ל"מ, אבל כאן הוא עושה מעשה קידושין לגמרי שהרי בנתינה זו היא מתקדשת בלא דיבור אחר.

**והר"ן** שם תמה ע"ז, דודאי דההיא דנתן הוא ואמר ההיא, היינו כשאמרה כן בשעת נתינה, דאם אמרה לאחר נתינה, לא עדיף משתיקה לאחר מתן מעות דלאו כלום הוא.

**ולמש"נ** נראה בישוב דעת הני רבוותא, דאף דודאי דהא דנתן הוא ואמרה היא איירי כשאמרה קודם נתינתו, דאל"כ הו"ל כשתיקה לאחר מתן מעות דלאו כלום היא, אך איירי בגונא שבא ליתן לה מעות, ואמרה לו הריני מקודשת לך בהן,[[29]](#footnote-30) ובכה"ג אף דמוכחא מילתא שנתרצה לקידושין, מ"מ י"ל דלא חשיב כמפרש במעשיו, שהרי אף בלא הקידושין הי' נותן לה מעות אלו, וההוכחה הוא ממה שלא מחה בה ואמר שאינו מתרצה בכך, וע"כ אי"ז אלא כמחשבת הלב, ול"מ זה לקידושין, ומשא"כ בתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, דכל מה שנתן לאותו פלוני, הוא מכח דיבורה, הרי דחשיב כמפרש במעשיו שהוא מקדשה, וע"כ שפיר מהני.[[30]](#footnote-31)

1. ואמנם כשאומר הרי אני מקודש לך, הי' שייך שיועיל נתינת כסף דילה, ואך דבכה"ג ל"מ, משום דבעינן שיהיו הקידושין ע"י לקיחת הבעל את האשה, ולא ע"י לקיחת האשה את הבעל, ומשא"כ כשאומר הרי את מקודשת לי, הרי דאף שנתנה היא את הכסף, חשיב שפיר שהבעל לוקח את האשה, שהיא מתקדשת לו, והא דל"מ הוא משום דלא שייך שנתינת כסף דילה, תועיל שתתקדש היא לו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואך דבחד מילתא פליג הרשב"א ע"ד הרמב"ן, דדעת הרמב"ן דכל הצד דיועיל הכסף בעד לקיחת האשה לבעל, הוא רק כשאמרה הרי אתה מקודש לי, אך בד' הרשב"א מבו' דאף בלישנא דברייתא דהריני מקודשת לך, מצינו למימר דהכסף הוא בעד מה שנכלל בקידושין דיש להאשה את הבעל, וזה ע"ד מה שנחלקו רש"י ותוס' לעיל ד' ב' בהס"ד דיהבא לדידי' וקדשתי' הוי קידושין, אם הוא רק כשאומרת הרי אתה מקודש לי, או אף כשאומרת הריני מקודשת לך. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך רה"י הגר"נ שליט"א העיר לנכון דזה מתישב גם לד' הרמב"ן, דאף דלדעתו הא דל"מ נתנה היא הוא משום דבעינן שיתן הבעל שהוא הלוקח את הכסף, מ"מ הרי כתב הרמב"ן דכל שנתנה היא ואמרה היא ס"ד דיהני משום דשויתי' אדם חשוב, וכל הא דל"מ הוא משום דחשיב כתלקח אשה לאיש, ושפיר מדמינן לה הא דל"מ נתן הוא ואמרה היא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועד"ז הוא לדעת הבה"ג והראב"ד דגם נתנה היא ואמר הוא הוי ספיקא, והיינו דהא דנתן הוא ואמרה היא הוי ספיקא, הוא משום דנעשית מקצת הקיחה ע"י הבעל, וע"כ ה"נ נתנה היא ואמר הוא הוי ספיקא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפשוטו צ"ל דהאמת קאמר, דפשיטא לי' דהא דל"מ נתנה היא הוא משום דבמאי מקדשה, - ויש להוסיף דהוכרח הרמב"ן לכך כדי לפרש טעם הא דלא מדייקינן מהא דתניא דנתנה היא ואמרה היא אינה מקודשת, דנתנה היא ואמר הוא מקודשת, וע"ז הוא שכתב דהא דתני נתנה היא ואמרה היא, הוא משום דבכה"ג שאמרה היא ס"ד דשויתי' אדם חשוב וכו', אך כשנתנה היא ואמר הוא פשיטא דאינה מקודשת משום דבמאי מקדשה וכו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. מבו' בדבריו, דגם כשאומר הקונה שדך מכורה לי, הוי לישנא מעליא, אך הריא"ז בפירקין ה"א דין ו' כתב, ז"ל, אמר לה הרי את מכורה לי וכו', שאין לשון מכר נופל אלא במוכר כגון אדם שמוכר שדהו ואמר שדי מכורה לך, אבל הלוקח אין ראוי לומר לשון מכר, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו משום דאי נימא דבמקח ליכא דין אמירה כלל, הרי אין ללמוד מהתם דה"נ בקידושין יועיל גם כשאמרה האשה, דהא דבמהני במקח כשאמר המוכר, הוא משום דליכא דין אמירה כלל, אך בקידושין דאיכא דין אמירה, בעינן שיאמר הבעל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובדעת המאירי שנחלק ע"ז וס"ל דמהני אף כשאמר המוכר, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דליכא דין אמירה כלל במקח, או דאף דאיכא דין אמירה במקח, מ"מ מהני בין כשאמר הלוקח ובין כשאמר המוכר, וכמש"כ התורי"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שפירשו בהא דפריך התם דהתם נמי כתיב שדות בכסף יקנו, דהיינו דגם בכסף נימא דהלוקח אומר שדך קנוי' לי בכסף, והרי דנידון הסוגיא התם אם במוכר תלה רחמנא או בלוקח תלה רחמנא, אינו במסוים בקנין שטר, אלא אף בקנין כסף תליא בזה, אם בעינן שיאמר המוכר או בעינן שיאמר הלוקח. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומצינו כן בד' הטור בחו"מ סימן ק"צ דמשמע להדיא דבערב ועבד כנעני בעינן שיאמר הלוקח שדך קנוי' לי, ובאדם חשוב ל"ב לזה, ועמד ע"ז הב"י שם, ובבדה"ב שם כתב, ז"ל, ול"נ דדוקא גבי קדושין קפדינן בהכי כ"ה דלא ליהוי אמרה היא, אבל גבי ממון א"צ לומר הלוקח דבר, עכ"ל, ומשמע דגם במקח איכא דין אמירה, ואך דמהני גם כשאומר המוכר, ודוקא בקידושין הוא דל"מ אמרה היא, - אך הדרישה שם סק"ד כתב בדעת הטור, דכשנותן הלוקח כסף למוכר , א"צ לומר כלום, וכל הא דבעינן אמירה הוא רק כהני גווני דאין הלוקח נותן את הכסף למוכר, דמסתמא אדעתא דהכי הוא נותן לו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומצאתי בס' קרית מלך רב בפ"א ממכירה ה"ג שכתב דבד' הטור בסימן ק"צ ס"ד נראה נראה דכשנתן הלוקח את הכסף ואמר שדך מכורה לי קנה אע"פ שלא אמר המוכר, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן ט' א', דלפמש"כ הרשב"א שם מבו' דבמכר בעינן שיאמר המוכר, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך למש"נ הרי פליגי הראשונים בזה, ואמנם דעת הרמב"ן והרשב"א דבמכר בעינן שיאמר המוכר, אך דעת התוס' הרא"ש והמאירי בשם תוס' דאדרבה בעינן שיאמר הלוקח, ודעת התורי"ד והמאירי דמהני בין כשאמר המוכר ובין כשאמר הלוקח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם הי' מקום לומר דמש"כ הראשונים דבעינן שיאמר המוכר, היינו דביסוד הדין בעינן לאמירת המוכר, אך לעולם יועיל גם אמירת הלוקח משום דהדברים מראים שנתן המוכר ע"ד כן, - אך אי"ז במשמעות דבריהם שהעמידו דע"ז הי' המו"מ בסוגיא שם אם בעינן שיאמר המוכר או בעינן שיאמר הלוקח, וגם כתבו דהו"מ למיפרך דמ"ש דבקידושין הבעל אומר ובמקח המוכר אומר, ולכאו' הוא משום דקים להו דהדין הוא כן דל"מ מקח אלא כשאמר המוכר, דאם בפועל מהני במקח אף כשהלוקח אומר, ל"ה מצי למיפרך מידי, דשמא באמת גם במכר הוי דין האמירה על הלוקח דומיא דקידושין. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובאמת יש להעיר בזה, שהרי בסוגיית הגמ' לקמן ט' א' ובד' הראשונים שם מבו', דבשטר קידושין יש מקום ללמוד מהיקש הוי' ליציאה, דכ"ה דביציאה כותבו הבעל שהוא המקנה, ה"נ בהוי' כותבת האשה שהיא המקנה, ומ"ט כשבאנו ללמוד יציאה מהוי' דתהא אשה מתגרשת בכסף, פשיטא להו לרש"י ותוס' דלא ס"ד דיועיל אלא כשנותן הבעל כסף, ולא ילפינן מהקישא, דכ"ה דבהוי' נותן הבעל שהוא הקונה כסף, ה"נ ביציאה נותנת האשה שהיא הקונה כסף. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שהק' לפ"ז בהא דמייתינן מדכתיב כי יקח דבקידושין בלוקח תלה רחמנא, דהרי קרא דכי יקח איירי בקידושי כסף, וקניית כסף ודאי בלוקח תלה רחמנא, והק' עוד בהא דפריך דהתם נמי כתיב שדות בכסף יקנו, דמאי פריך מקנין כסף דודאי בלוקח תליא מילתא. [↑](#footnote-ref-15)
15. וזה ע"ד מש"כ בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין בדעת הרשב"א, דאלמלי קרא דכי יקח הו"א דכל שנוטלת לשם קידושין הוי מעשה קידושין, אלא דבעינן רצונו בכך, והיינו דהיו הקידושין חלים מכח האשה ע"י קבלתה את הכסף, ולמש"נ הוא דומיא דמקח דלדעת הרשב"א חייל מכח המוכר ע"י קבלתו את הכסף. [↑](#footnote-ref-16)
16. והיינו, דהרי במוכר כתיב ומכר ובמוכר תלה רחמנא, אף שהלוקח נותן את הכסף, וה"נ בקידושין דכתיב כי יקח ובבעל תלה רחמנא, שפיר מצי מהני אף כשנתנה האשה את הכסף, - ובגמ' לקמן ט' א' מדמינן הא דכתיב כי יקח ובבעל תלה רחמנא, להא דכתיב ומכר ובמוכר תלה רחמנא. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכאשר כ"ה משמעות פירש"י בסוגיין שפירש דנתן הוא דמי לכי יקח איש ואמרה היא דמי לתלקח אשה לאיש, ומשמע דמכח דהבעל נותן את הכסף חשיב דנעשה מעשה הקיחה ע"י הבעל. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועוד, שהרי האשה מתגרשת בע"כ, וא"א שיחולו הגירושין כלל מכח האשה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואם נבא לדון דיועיל שיתן הבעל כסף, ויאמר איני אישך, דמשלח עצמו ממנה, ובזה שפיר יש מקום לדון דיועיל נתינת כסף דהבעל, ודמי להיכא שנתנה היא כסף ואמרה הרי אתה מקודש לי, דס"ד דיועיל בקידושין, הרי זה בלא"ה ל"מ דבעינן ושילח ולא שישלח את עצמו. [↑](#footnote-ref-20)
20. וכ"ה גם בתוס' ר"י הזקן בסוגיין, ז"ל, שהוא צריך לומר הרי את מקודשת לי, לבאר שהכסף נותן לה בתורת קידושין, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ן שם לדון דכשמקדש בוגרת ע"י אבי' מהני כשיכתוב לו בתך מקודשת לי, וכ"כ הריטב"א שם, וכתב דאף כשעשה את אחי' שליח, מהני שיכתוב אחותך מקודשת, ותיקשי דכיון דאם נתן שטר זה לאשה עצמה אינה מקודשת, ואין ע"ז תורת שטר קידושין, מ"ט כשנתנו לאבי' מקודשת. [↑](#footnote-ref-22)
22. וזהו לישנא דברייתא כתב "לו" על הנייר וכו', דהכתיבה היא כתיבה לו, וע"י הכתיבה הוא מדבר עם הלוקח ועם האשה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובזה מתפרש גם עיקר הס"ד דהרמב"ן דאף בקידושי כסף לא יועיל שיאמר לבת הרי את מקודשת לי, כיון שקידושי' הם מכח אבי', והוצרך להוכיח כן מההיא דקטנה שנתקדשה שלא לדעת אבי', ומדין קידושי יעוד, והיינו דכיון דהדברים שביניהם הוו מעיקר הקידושין, י"ל דבעינן שידבר עם האב דהקידושין חלים מכחו, אך לדעת הר"ן דל"ב להאמירה אלא כדי לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, ודאי דמהני כשאומר לה הרי את מקודשת, וא"צ לראיות ע"ז, (ואדרבה ל"מ אלא כשאומר הרי את, וכמש"כ הר"ן בתו"ד). [↑](#footnote-ref-24)
24. והרי אף הפקר נקנה בחזקה ובמשיכה, אף דליכא דברים כלל, והדבר פשוט דהמחזיק בהפקר או המגבי' מציאה קנה, אף אם לא אמר כלום. [↑](#footnote-ref-25)
25. ואמנם בקידושי ביאה בעינן אמירה, אף דהוו הקידושין ע"י מעשה בגוף האשה, - ושמא הוא משום דקידושי ביאה אינם ע"ד קנין חזקה, אלא חלות הקידושין הוא ע"י נתינת הבעל לאשה, כדחזינן לקמן ט' ב' דבעינן קרא למעט דאין אמה העברי' נקנית בביאה, והתוס' לעיל בע"א דנו דמ"ט לא מקשינן יציאה להוי' שתהא מתגרשת בביאה, ובזה מתפרש משה"ק התוס' לעיל ג' א' דאם ילפינן אשה משדה תהא אשה נקנית בחזקה, ויש שפירשו דחזקה באשה הוא ע"י ביאה, וצ"ע דא"כ מאי קשיא להו להתוס', הרי באמת אשה נקנית בביאה, ולהנ"ל ניחא, דנפ"מ בהא דהיתה אשה נקנית בחזקה, הוא דלא בעינן לאמירת הבעל.

    אך באמת ודאי דהדבר נוטה דקידושי ביאה הוא ע"י ניהוג אישות, ואף דלהס"ד דתהא אמה העברי' נקנית בביאה ותהא אשה מתגרשת בביאה, בע"כ דאי"ז מכח ניהוג אישות, אך לפי האמת דל"מ ביאה אלא בקידושין, ודאי דהוי קידושי ביאה ע"י ניהוג אישות, ולפ"ז תיקשי דמ"ט בעינן בזה אמירה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-26)
26. ויש להוסיף, דהנה בההיא דהמגרש את אשתו ולנה עמו בפונדקי דמקודשת משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, מבו' בפשוטו דבכה"ג ל"ב אמירה, - ובטעמא דמילתא נראה דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת הר"ן דעיקר דין האמירה הוא לגלות על המעשה שהוא לשם קידושין, הרי דהתם דהמעשה מצ"ע מפורש שהוא לשם קידושין, כיון דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, ל"ב כלל לאמירתו, - אך לדעת הרמב"ן והרשב"א דדין האמירה הוא שהקידושין חלים ע"י הדברים שביניהם, הרי דהא דהתם ל"ב אמירה, הוא משום דכל שהמעשה מורה על קידושין, חשיב כמדבר ע"י המעשה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ומשל לדבר נראה, במשה"ק הרשב"א דמ"ט ל"מ נתן הוא ואמרה היא, משום דהדברים מראין דלדעת מה שאמרה לו נתן הוא וכמו שפירש דמי, ולמש"נ נראה דכ"ז הוא משום שנתן אחר אמירתה, וע"כ מצינו לחשוב דהוא מפרש ע"י נתינתו, אך כל שנתן הוא ואח"כ אמרה היא, הרי דגם אי הי' ראי' משתיקתו שהוא מתרצה, ול"ה מדמינן לה לשתיקה לאחר מתן מעות דל"מ, ודאי דלא הי' זה מועיל, משום דאף דידוע לנו שהוא מתרצה בכך, מ"מ אין בזה אלא מחשבת לבו, ולחלות הקידושין בעינן דיבור או מעשה המוכיח. [↑](#footnote-ref-28)
28. וכל מש"כ הרשב"א דבנתן הוא ואמרה היא הי' מועיל אלמלי הא דבעינן עדי קיום, הוא רק משום שנתן הבעל מעות ע"פ דיבורה, ועשה מעשה המורה על הקידושין, - וה"נ במקח אם אמר הלוקח שדך מכורה לי, ואח"כ נתן מעות למוכר, שפיר דמי, כיון שקיבל המוכר את המעות ע"פ דיבור הלוקח, ועשה מעשה המורה על המכירה. [↑](#footnote-ref-29)
29. וזהו מש"כ דאיירי דנתן הוא תחילה, ואין מכוון דבריהם שכבר נתן לה ואחר הנתינה אמרה לו, אלא היינו דתחילה בא ליתן לה ואח"כ אמרה לו. [↑](#footnote-ref-30)
30. והנה הר"ן שם השיב על דבריהם, דל"מ לעסוקין באותו ענין דמהני, דהתם בשאמר הוא וכו', - ולמש"נ נמצא, דהר"ן לטעמי' אזיל דס"ל דהא דמהני עסוקין באותו ענין הא משום דהמעשה מתפרש מכח הדיבור שדיברו תחילה, וע"כ ל"מ אלא כשאמר הוא, דאם אמרה היא והמעשה מתפרש ע"פ אמירתו, אי"ז כי יקח, - אך להני רבוותא דס"ל דהא דמהני עסוקין באותו ענין הוא משום דהוא מפרש ע"י המעשה עצמו, הרי אין מקום כלל לחלק בין היכא שאמר הוא להיכא שאמרה היא, שהרי בלא"ה האמירה שאמרו תחילה לאו כלום היא, אלא הוי האמירה ע"י המעשה עצמו.

    ובזה מתפרש גם משה"ק הרשב"א בסוגיין דמ"ט ל"מ נתן הוא ואמרה היא משום דהדברים מראין דלדעת מה שאמרה לו נתן הוא, ודמי לעסוקין באותו ענין, וכתב דהוא משום דבעינן עדי קיום, ול"ה מצי לחלק ביניהם כמש"כ הר"ן דשאני בעסוקין באותו ענין שאמר הוא, משום דלהרשב"א לטעמי' הא דמהני עסוקין באותו ענין, אי"ז מכח הדיבור שדיברו תחילה, אלא משום דהוא מפרש ע"י המעשה עצמו, ובזה אין מקום לחלק אם אמר הוא תחילה או אמרה היא תחילה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-31)