סימן ע_ה - ד - בגדרי שבועת ע_א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

מרחשון תש"ע

א] בעיקר הדין דע"א מחייב שבועה, נ' שנחלקו הראשונים, דהנה בחי' הרשב"א שבועות דמ"ה: הביא מה שהוכיח הר"י מיגש דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, משבועת ע"א דאיכא למימר מיגו ואפ"ה לא מיפטר משבועה, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, ומע"א ליכא ראיה, דהתם עשאו רחמנא לע"א לגבי שבועה כשנים לגבי ממון, דבכל מקום ששנים מחייבים אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, ובשנים בממון לא מפטר במיגו דמיגו במקום עדים לא אמרינן, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם.

אמנם הרא"ש שם סימן ג' כתב ע"ד הרי"מ, ז"ל, וגם בע"א לא ידענא מאי מיגו איכא, עכ"ל, ונ' מד' הרא"ש, דאה"נ אם הי' מיגו לנתבע הי' מועיל לפטרו משבועת ע"א, ולא ס"ל למש"כ הרשב"א והר"ן דע"א לשבועה כשנים לגבי ממון וכו' ול"מ מיגו לפטרו.

וגם מד' הרי"מ שלמד מהא דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, דל"מ מיגו לאפטורי משבועה, מבו' דס"ל דאין לחלק בין שבועת ע"א לשאר שבועות, משום דע"א לשבועה כשנים לממון, אלא אם הי' מועיל מיגו לפטור משאר שבועות, הי' מועיל גם לפטור משבועת ע"א, וצ"ב הפלוגתא בזה.[[1]](#footnote-2)

ב] עוד מצינו פלוגתא בזה, דהנה הר"ן בפ' כל הנשבעין כט. כתב על קו' הראשונים בנסכא דרב אבא דמ"ט אינו נאמן לישבע דדידי' חטף במיגו דאי בעי אמר לא חטפי דמהימן בשבועה, וכתב לישב, ז"ל, עוי"ל דה"ט דלא מהימן בשבועה למימר דידי חטפי מיגו דאי בעי אמר לא חטפי, לפי שהתורה האמינה ע"א לענין שבועה כב' לענין ממון, וכדתניא בפ' שבועת הדיינים כל מקום שב' עדים מחייבין אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, וכיו שיש לו נאמנות לענין שבועה כב' לענין ממון יש לבעל הדין לשלם או לישבע להכחיש העד, אבל כל שלא הכחישו לא מצי למימר דידי חטפי לענין שבועה, כ"ה דלא מצי למימר הכי בשנים לענין ממון, עכ"ל.

וכעי"ז כתב בחי' הרשב"א ב"ב דל"ד., ז"ל, יש לי עוד לומר, דמה שאינו נאמן בשבועה חמורה משום מגו דאי בעי אמר לא חטפי ה"ט דכשם שאמרו דלא אמרינן מגו במקום עדים לגבי ממונא. ה"נ אית לן למימר דלא אמרי' מגו במקום ע"א לאפטורי מן הממון אלא בשבועה שחייבה עליו תורה דהיינו לאכחושי העד, עכ"ל.

וגם בתי' הריב"ם שהביאו הראשונים בב"ב שם, מבו' בל' הרמב"ן והרשב"א שם, דהוא דין מסוים בשבועת ע"א, דהעד נאמן כ"ז שלא נשבע, עיי"ש.

אך בעליות דר"י ובשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש שם, מבו' דלתי' ריב"ם אי"ז דין מסוים בשבועת ע"א, אלא ה"ה בשאר השבועות, וע"כ קשיא להו מ"ט מהימני' לי' בהחזרתי מיגו דנאנסו, עיי"ש מש"כ בזה, והרי דלא ס"ל לחלק בין שבועת ע"א לשאר שבועות.

ג] ונ' מזה, דפליגי הראשונים בגדר חיוב שבועת ע"א, דדעת הרשב"א והר"ן ודעימי', דהיינו דהע"א נאמן על הממון כשנים לענין שבועה, וע"כ ס"ל דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, וע"כ נמי ס"ל דהא דבנסכא דר"א ל"מ לו מיגו דלא חטפי ליפטר, הוא דין מסוים בשבועת ע"א, ומשום דכ"ז שלא נשבע להכחישו ה"ה נאמן והוי כשנים.

אך בדעת הרא"ש ודעימי' נ' דס"ל, דשבועת ע"א דמיא לשאר שבועות, והיינו דלעולם אין הע"א נאמן כב' כלל, ואך דכ"ה דמודה במקצת חייב שבועה משום דמכח הודאתו איכא דררא לטענת התובע, ה"נ עדות ע"א מחייבת שבועה, דמכח העדות איכא דררא לטענת התובע.

והיינו, דהגם דאין ע"א קם לממון, מ"מ ודאי אית לי' נאמנות מסויימת, וכחזינן שהוא מצטרף עם אחר לחייב ממון, אף כשאין מסייעין זל"ז כהלואה אחר הלואה, וסגי בנאמנות זו דעי"ז איכא דררא לטענת התובע, וחייב הנתבע שבועה.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בב"מ ד"ד. ד"ה הצד השוה, ז"ל, וי"ל דבהצד השוה שבהן יש טענה חשובה דכשמודה מקצת או עד מכחישו נראה דמשקר ולכך יש שבועה, עכ"ל, והרי דהא דע"א מחייב שבועה, הוא משום דנראה הנתבע כמשקר, ואיכא דררא לטענת התובע.

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ה מעדות, ז"ל, אין חותכין דין מן הדינין על פי ע"א וכו', ומפי השמועה למדנו שקם הוא לשבועה וכו', בב' מקומות האמינה תורה ע"א, בסוטה שלא תשתה מי מרים ובעגלה ערופה שלא תערף כמו שביארנו, וכן מדבריהן בעדות אשה שיעיד לה שמת בעלה, עכ"ל, וראיתי לדקדק בד' הרמב"ם, שכתב דבב' מקומות האמינה תורה ע"א, ולא כתב דבג' מקומות האמינתו, שהרי נאמן הוא לשבועה, וגם יש לעמוד על שינוי הלשון, דבהא דע"א מחייב שבועה כתב הרמב"ם דע"א "קם" לשבועה, ובדין ע"א לסוטה ובעג"ע כתב הרמב"ם "שהאמינה" תורה ע"א.

ונ' מזה, דבאמת לא האמינה תורה ע"א נאמנות גמורה אלא בסוטה ובעג"ע, דנאמן הע"א להעיד בסוטה שלא תשתה ובעג"ע שלא תערף, אך הא דע"א קם לשבועה, לאו היינו שהוא נאמן לחייב שבועה, אלא אדרבה אף שאינו נאמן נאמנות גמורה, וע"כ ל"מ עדותו לממון, מ"מ סגי בעדותו לאשוויי דררא המחייבת שבועה, וזה כמו שנ' מד' רבו הר"י מיגש, דדמי דין שבועת ע"א לשאר שבועות, וע"כ ס"ל דאילו הי' מועיל מיגו לפטור מן השבועה, אף הי' פוטר משבועת ע"א.

ה] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, וכל מקום שע"א מועיל, אשה ופסול כמו"כ מעידים, חוץ מע"א של שבועה שאין מחייבין שבועה אלא בעדות כשר הראוי להצטרף עם אחר ויתחייב זה הנשבע ממון על פיו וכו', עכ"ל.

ולמש"נ נ' שהטעם בזה הוא, דבעדות סוטה ועג"ע שחידשה תורה נאמנות לע"א, האמינה תורה אף לאשה ופסול, אך בהא דע"א נאמן לשבועה, שלא נתחדש בזה נאמנות לע"א, אלא היינו דכיון דע"א אית לי' נאמנות מסוימת, שהרי עדותו מועלת לממון בצירוף עם אחר, ואף בגונא שאין עדות השני מסייעת לעדותו, וכהלואה אחר הלואה, סגי בנאמנות זו לאשוויי דררא לחייב שבועה, וע"כ עדות אשה ופסול דלי"ב נאמנות כלל, שהרי אינה מועלת לממון אף ע"י צירוף, אינה מועלת לחייב שבועה.

וזהו מש"כ הרמב"ם שאין מחייבין שבועה אלא בעדות כשר הראוי להצטרף עם אחר ויתחייב זה הנשבע ממון על פיו, והיינו דרק עדות כשר דאית בה נאמנות, שהרי היא ראוי' להצטרף עם אחר לממון, הוא דמהניא לאשוויי דררא לחייב שבועה, אך עדות אשה ופסול דלי"ב נאמנות כלל, ל"מ לאשוויי דררא לחייב שבועה.

אמנם ודאי דגם לדעת הסוברים דגדר חיוב שבועת ע"א הוא שהאמינתו תורה כשנים לענין שבועה, כ"ז הוא בעד כשר ולא בעד פסול, אך אין הטעם כמש"כ הרמב"ם דבעי' עד הראוי להצטרף עם אחר, דטעם זה הוא רק להרמב"ם לטעמי' דגדר שבועת ע"א הוא דנאמנות זו דע"א סגי בה לאשוויי דררא לחייב שבועה, וזה הוא רק בעד כשר שראוי להצטרף עם אחר ואיכא נאמנות מסוימת בעדותו.

ו] ועמש"נ בדברינו בסימן פ"ז בדין עד המסייע לדון עפי"ז, דמש"כ הר"ן בריש ב"מ דבעד המחייב שבועה איכא לדינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, הוא רק לטעמי', אך לדעת הרא"ש ל"ש בזה דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, עיי"ש.

ועיי"ש שנת' עוד לפ"ז, די"ל לדעת הרא"ש, דבע"א המחייב שבועה ל"ש דינא דע"א בהכחשה לאו כלום הוא.

והנה בעיקר מש"כ הראשונים דע"א לשבועה כשנים לממון, ונ' מדבריהם דמה"ט הוא דאמרי' בי' משאיל"מ, צ"ע דא"כ מ"ט תלי זה בפלוגתת אמוראי אם אמרי' משאיל"מ.

והנה אי נימא דגדר הא דס"ל לרב ושמואל דלא אמרי' משאיל"מ, הוא משום דכל שאינו יכול לישבע אינו מחויב שבועה כלל, ניחא דע"כ שפיר תלי זה בפלוגתייהו.

אמנם צ"ע בזה, דאם אכן לרב ושמואל אינו מחויב שבועה כלל, א"כ מ"ט כתבו הראשונים בשבועות דמ"ז. שצריך לישבע שאינו יודע, דהאמנם להמבו' בד' הרמב"ן שם דא"צ לישבע שאינו יודע אלא כשהלה טוען בברי שהוא יודע, ניחא, דבכה"ג חלה השבועה ע"ז גופא, אך לד' ש"ר שם דצריך לישבע שאינו יודע אף כשאין הלה טוען בברי שהוא יודע, ונ' בד' הריטב"א שם בדין יתומים, וה"נ הוא לדעת רב ושמואל, שהטעם בזה הוא, דעיקר חיוב השבועה חל על הממון, דכיון שהוא טוען בברי שהוא חייב לו, ה"ה חייב לישבע, ואך דכל שאינו יכול לישבע אינו חייב ממון, אך עיקר חיוב השבועה קיים, וע"כ עכ"פ צריך לישבע שאינו יודע.

וכ"ז ניחא אי נימא דלא פטרינהו קרא מן השבועה, אך אם פטרינהו קרא מן השבועה, תיקשי דמ"ט צריך לישבע שאינו יודע.

וע"כ נ' לדון בע"א, דהרי ל' הר"ן בכ"ד דע"א הוי כשנים "לענין שבועה", ונ' בביאורו, דלגבי מה שהאמינתו תורה הוי כשנים, אך לגבי מה שלא האמינתו תורה אינו נאמן כלל, וע"כ רק למאן דאית לי' מתוך, הרי שהאמינתו תורה לגבי מתוך, וממילא חשיב כשנים לגבי זה, אך למאן דלית לי' מתוך, הרי דהגם דנאמן כשנים לגבי השבועה, אך לגבי הממון אינו נאמן כלל, וע"כ א"צ לשלם.

ועד"ז הוא גם ביורשים, דפטרינהו קרא מן הממון, ולא האמינה תורה את העד כלל לגבי הממון, אלא לגבי השבועה, וע"כ נשבעין שאין יודעין, ואינם צריכין לשלם, ודו"ק.

אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הרמב"ן בסוגיא דנסכא, דנ' בדבריו דע"א כשבועה הוי כשנים ממש ורק שבכח הנתבע להכחישו בשבועה, וכ"ז שלא הכחישו ה"ה כשנים גם לגבי הממון, ולפ"ז צ"ל דמ"ד דלא אמרי' משאיל"מ, וכן ביתומים דלא אמרי' משאיל"מ, הוא משום דפטרינהו קרא משבועה, וא"ש עם ד' הרמב"ן בשבועות שאינם צריכין לישבע שאינם יודעין אלא בשהלה טוען בברי שהם יודעים, ועדין צ"ע בזה.

שו"ר בד' הגרע"א במערכה דפוגמת, שכתב בתו"ד, ז"ל, אמנם י"ל דסברת הר"ן רק לדידן דקי"ל כנסכא דר"א כמו שפירשו תוס', הא דאינו נאמן בשבועה דידי חטפתי במגו דלא חטפתי דע"א בשבועה הוי כמו ב' עדים, דכ"ז דלא נשבע להכחישו הוי כשנים וכאלו היה ב' דחטף, משו"ה ה"נ לא מהני מגו להכחיש העד דכ"ז דלא נשבע הוי כמו ב', דהתורה אמרה או השבע או טול, וא"כ י"ל דרמב"ח ס"ל דל"א מחוייב שבועה וא"י לישבע משלם, ולא אמרינן או השבע או שלם ומהני מגו להכחיש העד, עכ"ל, והרי שנקט הגרע"א דמאן דלית לי' מתוך פליג על הך דינא דע"א הוי כשנים לענין שבועה, וצ"ע דמ"ש זה להפלוגתא אם אמרי' מתוך בשאר שבועות.

] יש להסתפק אם מהני צירוף עדות ב' ע"א, לחייב שבועה, וכגון במעיד ע"א שאמר ראובן לשמעון לך משוך וקני, ומעיד עד אחר שמשך ראובן את החפץ, או כגון שהודה ראובן שהוא חייב ממון לשמעון, וטוען ראובן שמשטה הי', ובא עד אחר ומעיד שהי' ראובן שכ"מ ול"מ טעין משטה אני בך, לדעת רוב הפוסקים, דבהני גווני כל עד בפנ"ע אינו מעיד על חיוב ממון, אך בצירוף ב' העדים יחד, אית לן ע"א על חיוב ממון, ויש להסתפק אם כה"ג הוא חייב שבועה, ושמא כה"ג ל"מ משום דינא דחצי דבר, וצ"ע בזה.

ומסברא נ' דכה"ג אינו מחייב שבועה, שהרי הדבר פשוט שע"א שמעיד שנתחייב פלוני שבועה בבי"ד ע"פ ע"א, אינו מחייב שבועה, שהרי אינו מעיד שפלוני חייב ממון, אלא שהוא חייב שבועה, והאמנם יל"ד אם יתחייב שבועה על הך מילתא גופא שמעיד העד שהוא חייב שבועה, וזה תלי בהפלוגתא אם ע"א שמעיד על חיוב שבועה, מחייב שבועה, עמש"נ בזה בדברינו בסימן ע"ה בדין שבועה על דבר הגורל"מ, וה"נ הכא, כיון שכל עד אינו מעיד על חיוב ממון, ורק בצירוף ב' העדים אית לן ע"א לחייב ממון, הרי נמצא דכל עד הוי כמעיד דאיכא ע"א שחייב פלוני ממון, ול"מ לחייב שבועה, ובכה"ג לא יתחייב שבועה גם לדעת הסוברים דע"א שמעיד שנתחייב פלוני שבועה מחייב שבועה, שהרי לדעתם בע"כ לומר דכ"ז הוא בשכבר נתחייב שבועה בבי"ד, אך אם עדין לא נתחייב שבועה, ל"מ עדות הע"א לחייבו, וכמש"כ כן הסמ"ע בסימן צ"ג ונת' בדברינו הנז', וע"כ גם בנידו"ד לא יחייב העד שבועה על הך מילתא.

אך יש מקום לבע"ד לומר דל"ד להתם, דהכא מצינו לחשוב ב' העדים כחדא, ותרוייהו יחד מעידים על חיוב ממון, ול"ד לע"א שמעיד שנתחייב פלוני שבועה ע"פ ע"א, דהתם אנן לא ידעינן לעדות הע"א שהעיד על הממון, וע"כ א"א לנו לחייב שבועה ע"פ עדותו, ואך דאתינן עלה דעדות העד המעיד שנתחייב שבועה ע"פ ע"א בפנ"ע תחייב שבועה, ועדות זו ודאי ל"מ לחייב שבועה כיון שאינו מעיד על חיוב ממון, אך כל שיש לפנינו ב' עדויות דע"א שמכח תרוייהו הוא חייב ממון, סגי בהו לחייבו שבועה.[[2]](#footnote-3)

] ואמנם נ' דיש ללמוד דכה"ג אינו חייב שבועה, ממש"כ בשו"ע סימן ל' ס"ג, ראובן תבע משמעון אלף ות"ק זהובים, ומביא ה' עדים, א' אומר ראיתי שהלוהו ק', וא' מעיד על ר', וא' מעיד על ש', וא' על ת', וא' על ת"ק, אם העידו כל אחד מהם בעדות מיוחדת, כגון שאמר הראשון בא' בניסן בשנה הראשונה, והשני אומר בזמן אחר, וכן כולם, משלם ת"ש וישבע שבועת התורה על מאה ויגלגל עליו הת"ש שנשארו, ע"כ, ועיקר הדין הוא מבעה"ת והובא בטור, ולא אמרי' דגם על הת"ש שנשארו ישבע שבועת ע"א, משום דאם נצרף עדות כל העדים יחד, אית לן עדות דע"א שהוא חייב אלף ת"ק.

והנה אמנם בד' הטור שם נראה דע"א שחייבנו מכח עדותו ממון, א"א לחייבו מכחה שבועה, עיי"ש בב"ח שפירש הטעם בזה, אך מלבד דהש"ך שם סק"י תמה ע"ד הטור, גם לא מצינו להאחרונים שדנו כלל בד"ז שיתחייב שבועת ע"א על הת"ש הנשארים.

ומוכח מזה, דכיון דעדות כל ע"א בפנ"ע אינה מחייבתו שבועה, שהרי משלם ת"ש, לא מצינו לחייבו שבועה מכח עדות כל העדים יחד.

וגדולה מזו כתב בהגה' אמרי ברוך לש"ך שם, דטעמא דהטור דל"מ לחייבו שבועה על הק', רק מכח עדות העד המעיד על ק', ולא מכח הק' המשתייר מעדות המעיד על ש' או מעדות המעיד על ת"ק, הוא משום דכשמשלם ת"ש אין עוד מאותן העדים שום עד שיהי' יכול להעיד שחייב עוד, דהא מצד הצירוף שילם יותר ממה שעולה מהגדת של א' בפנ"ע, הגדול שבכולם העיד על ת"ק, והרי הוא כבר שילם ת"ש וכו', עכ"ד, והתם הוא מחודש טובא, שהרי מה ששילם ת"ש אי"ז כלל מכח עדותו על הק' היתירים, וידוע לו דק' אלו עדין לא נשתלמו, וצ"ב, אך הא דלא מחייבינן לי' שבועה על הת"ש שנשארו הוא פשוט, שכיון שכבר שילם ת"ש מכח עדות כל העדים, תו אין כל עד בפנ"ע מעיד שהוא חייב, ורק מכח עדות כמה עדים יחד באנו לחייבו, וזה ל"מ לחייב שבועה.

] ובאמת מצינו כן בד' הראשונים בכתובות דפ"ח., במש"א התם היכי סמיך סהדא קמא אסהדא בתרא, וכתב הריטב"א שם, ז"ל, פרש"י ז"ל הא מה שראה זה לא ראה זה ואם תכפור על שתיהן אין כאן אלא ע"א ותשבע ותטול שלישית ונמצא מפסיד ע"כ, והקשו בתוס' דא"כ אתיא קושיין דלא כהלכתא דהא קי"ל כריב"ק וכו', לכך פירשו היכי סמיך דהא כיון שנצטרפו שניהם למנה אליבא דריב"ק, כבר עשה כל אחד עדותו במה שראה ונתקבלה עדותו, והיאך יכול עוד לחזור ולהשביעו על פי ע"א מהם, עכ"ל, וכעי"ז בתוס' הרא"ש שם.

וצ"ב דמה לי שעשה כל א' עדותו ונתקבלה עדותו, הרי הגם דהוי זה טעם שא"א לחייבה שבועה מכח עדות כל א' מהם לבדו, מ"מ מצינו לחייבה שבועה מכח עדות שניהם יחד, דע"פ עדות שניהם אית לן עדות דע"א שפרעה ב' פעמים.

ומוכח מזה, דכל שאין כל עד בפנ"ע מעיד על חיוב ממון, הגם דב' העדים יחד מעידים שהוא חייב ממון, ל"מ זה לחייב שבועה.

ומש"כ הראשונים דהטעם משום שכבר עשה עדותו וכו', היינו דאילו הי' מתקבל בבי"ד שקיבלה ממנו פירעון א' בלא עדותו, וכגן אם הי' מודה שקיבל הפירעון השני, ול"ה בעינן לצרף עדות ב' העדים ע"ז שפרע לה כתובתה, הוה מצי שפיר להעיד בפנ"ע על חיוב השבת הפירעון השני, ורק משום דגם הפירעון הראשון אין ידוע רק בצירוף עדותו, נמצא שאין הוא מעיד בפנ"ע על חיוב השבת הפירעון השני, וע"כ ל"מ לחייב שבועה.

וכ"ה להדיא במאירי שם, ז"ל, והק' והיכי סמיך קמא אבתרא, כלומר היאך יעיד הראשון על פי העד השני, והוא לא ראה הפירעון השני, אלא יהיב לה כל הכתובה באפי תרוייהו, וה"ה אם פרעה בפני אותו עד ראשון לבד, אלא שעצה טובה קא משמע לן דליפרעה באפי תרי, והרי יודע הראשון עכשו בפירעון כל הכתובה ומעיד על הראשונים בהלואה, עכ"ל, והרי דכיון דהעד הראשון בפנ"ע אינו יודע שהיא חייבת ממון, אלא בצירוף עדות העד השני, ל"מ לחייבה שבועה.

ובד' המאירי מפורש, דהוא אף בלא הא שכבר עשה כל א' עדותו, שהרי כתב דה"ה אם פרעה בפני אותו עד ראשון לבד, ובכה"ג הרי ל"מ עדותו כלל לענין ממון, ואפ"ה אינו מחייב שבועה אלא משום שהוא ראה ב' הפרעונות, והרי דכשעד אחר ראה את הפירעון השני, ל"מ עדות העד הראשון לחייב שבועה, אף בשלא באנו לצרף עדותם לענין ממון, ודו"ק.

שו"ר הדברים מבוארים בביאור הגר"א בסימן ל' סקט"ז, שכתב אהך דינא שהבאנו לעיל סק"? שמגלגל עליו שבועה על הת"ש הנשארים, ז"ל, ויגלגל, הא לא"ה אינו נשבע כיון שנצטרפו עד לעד, כתובות פ"ח היכי סמיך כו', ומתורץ קו' תוס' דשם ד"ה היכי, דאם נצרף לא תשבע, עכ"ל, ובס' ברכת אליהו נשתבשו בהבנת ד' רבינו הגר"א.

אך יל"פ בעיקר הענין באופ"א, וע"ד ד' הב"ח, דאם יכחיש העד תו ל"מ לצרפו לממון, ול"ד להיכא שבא עד אחר והעיד על אותו דבר עצמו דמהני, ומשא"כ הכא דמעיד על חיוב אחר, ודו"ק.

אך לפ"ז כל הא דלא מצינו לצרף ב' העדים יחדיו, הוא רק לחייב שבועה, אך לחייב ממון שפיר מצינו לצרפן, ועי' להלן שהוכחנו דא"א לצרפן לחייב ממון.

ולגבי עדות ב' עדים כה"ג הי' נ' מסברא דג"כ אינו מועיל, דאם ע"א מעיד שהודה ביום א' וע"א מעיד שהי' שכ"מ, ועוד ע"א מעיד שהודה ביום ג' וע"א מעיד שהי' שכ"מ, ודאי שאינו חייב ממון, שהרי אף שנצרף ב' עדויות ההודאה, ונצרף ב' עדויות השכ"מ, לא סגי בזה לחייב, דידענו שהודה פעם א' ושהי' שכ"מ פעם א', אך לא ידענו שהי' זה באותו פעם.

ולדון כל ב' עדים כא', ותו יהא לנו עדות מיוחדת ל"מ, וכמש"נ.?

ועי' במש"נ בדין הודאה אחר הודאה לדעת בעה"מ, והוא תלוי בהנ"ל, ובאמת התם ודאי א"א לחייבו ממון, דהוי כע"א אומר אג"ה וע"א אומר בד"ו דאין מצטרפין, ולא אמרינן דכל עד מעיד שאם כנים דברי העד השני אית לי' חזקה, וממילא יהא ב' עדים על חזקה, והיינו משום דאף אי נימא דמצרפין ב' עדים לאשוויי עדות ע"א, מ"מ התם ל"מ משום דנפיק טפי מפלגא ע"פ ע"א, דהגם דכ"ה דעדותו נצרכת לעדות חבירו, גם עדות חבירו נצרכת לעדותו, מ"מ ל"מ, דכל שבלא עדותו לא הי' אפי' חצי עדות, חשיב דנפיק יותר מפלגא דממונא על פיו, וז"פ.

והעירוני דלכאו' הוא טפי מזה, דהרי אף אם הי' לנו ב' עדים על אג"ה וע"א על בד"ו ל"מ, משום דשנים אלו נצרכות לחזקה, ויש לנו עליהן רק ע"א, וא"כ היאך יתכן דע"א על אג"ה וא' על בד"ו יהא טפי מזה.

ובקצוה"ח כתב דכה"ג הוא חייב שבועה, וזה מובן היטב, דאית לן עדות מיוחדת שהוא חייב שבועה, דהעד הראשון מעיד שיש ע"א שהוא חייב שבועה, והעד השני ג"כ מעיד שיש ע"א שהוא חייב שבועה, ודו"ק.

שו"ר ד' הרשב"א בב"ב דכ"ט. דו' עדים על ו' שנים מהני, והובא בטור סימן ק"מ, ובאבנ"מ שו"ת סו"ס ד' ובנתיה"מ סימן קמ"ה עמדו דמ"ש מע"א על אג"ה וע"א על בד"ו דאין מצטרפין, ומשום דחילק לו' עדים מצטרפין, ובהגה' לאבנ"מ ובשעמ"ש סימן מ"ו כתבו דהא דהן מצטרפין, הוא משום דג' עדים הראשונים הוו כע"א על ג' שנים, וג' עדים האחרונים הוו כע"א על ג"ש, ומשא"כ בע"א אומר אג"ה וע"א אומר בד"ו, דכל עד אינו מעיד על חזקה, וזה דלא כמש"נ, אך מד' האבנ"מ והנתיה"מ שלא פירשו כן, נ' כמש"נ זה ל"מ מידי, דא"א לצרף ב' עדים להיות כע"א.

ומצאתי בחי' הגרש"ש כתובות סו"ס כ"ב שעמד כן, דא"א לצרף, וכתב דהאמנם אם היו ב' עדים על כל שנה, מהני, אך היינו משום דכה"ג מצורפין ב' העדים על גוף המעשה, אך בעדות מיוחדת שאין מצורפין אלא על הדין, ל"מ אא"כ יודע כל עד בפנ"ע את הדין.

ומה שפירשו האבנ"מ והנתיה"מ דמהני משום שמצרפין הא' עם הד' או עם הו' וכו', צ"ע כמו שתמהו המגי' שם והשעמ"ש שם, שהרי הגם דידעי' דמכל כת המצורפת א' אומר אמת, מ"מ אין לנו חזקה, שהרי יתכן שהחזיק א' ג' ה' וכיו"ב, ואולי צ"ל דבדין רצופין סגי במה שיתכן שהן רצופין, וזה צע"ג.

עוד יל"ע בזה, דאם אכן מצינו לצרף עדות ב' עדים יחד לחשבן כעדות ע"א, א"כ מ"ט היכא דהעידו ג' עדים בעדות מיוחדת שראובן לוה משמעון מנה, אין מחייבין אותו ב' מנים, שהרי ב' הראשונים מחייבין אותו מנה, ומלבד זאת הוו ע"א על עוד מנה, שהרי שניהם יחד מעידין שהוא חייב מאתים, וא"כ יצטרפו שניהם יחד עם העד השלישי לחייבו עוד מנה.

אך אם נימא דכללא הוא דכל שכבר קיבלנו עדותו לחיוב א', א"א לדון מכחה על חיוב אחר, ניחא, אך עיקר הך מילתא צ"ב, וכנ"ל.

ונ' דיל"פ בזה, דיסוד דינא דעדות מיוחדת הוא שאין אנו משגיחים בפרטי המעשה, ואנו דנים כאילו מעידים שניהם על מעשה א', וע"כ כל שקיבלנו עדותם בתורת עדות מיוחדת על מעשה א', א"א לנו לחשבן כע"א על ב' חיובים.

ולפ"ז יל"פ דזהו גם מש"כ הריטב"א ותוס' הרא"ש, דמה"ט כל שכבר עשו עדים עדותם ל"מ לחייב שבועת ע"א, וזה גם מכוון הגר"א בסימן ל'.

שו"ר עוד בחזו"א סימן י' סוסק"ב שכתב דעדות מיוחדת על מנה, אינו מתחייב שבועה על המנה השני, דכל עד אינו יודע שחייב טפי מזה, עיי"ש.

1. והנה אמנם הקצוה"ח בסו"ס פ"ד והגרע"א בגל' סימן ע"ח לש"ך סקט"ו נקטו בפשיטות עפי"ד הר"ן דל"מ חזקה לפטור משבועת ע"א, ועד המעיד על פירעון תו"ז מחייב שבועה, ונ' מדבריהם שנקטו דלא פליג הרא"ש ע"ד הר"ן, ועי' גם בד' הגרע"א ע"ד הרא"ש בדין עד המסייע, שהק' ע"ד הרא"ש מכח הך כללא דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, ועיי"ש בתשו' אחיו שדן בזה דשמא לא ס"ל להרא"ש כן, ועי' עוד בד' הגרע"א במערכה דפוגמת דנמי נקט בפשיטות דאין אנ"ס פוטר משבועת ע"א, אך מש"כ שם, ז"ל, נראה לומר דין חדש, דבא"ל אל תפרעני א"צ לישבע להכחיש עד, דחזקה דאנן סהדי אלים טובא לפוטרו גם משבועת ע"א, אף דכללא כיילי' כ"מ שב' עדים מחייבים ממון ע"א מחייב שבועה, י"ל היינו היכא דב' מחייבים ממון מועילין בעדותן לחלק החזקה כגון תו"ז, גם ע"א מחייב שבועה נגד החזקה, אבל הכא בא"ל אל תפרעני, דב' מחייבים ממון אין מועילין לסלק החזקה דאנן סהדי, דבפרע בעדים ליכא אנן סהדי, בזה אין ע"א מחייב שבועה, עכ"ל, צע"ג, דמה לי דבב' עדים דמחייבין ממון ליכא להחזקה, הרי גם אם הי' להחזקה היתה עדותן מועלת, וא"כ מ"ט לא יחייב ע"א שבועה, וביותר, דהרי משכחת גווני דעדותן מועלת אף כנגד החזקה, וכגון בשפרע בינו לבינו ועדים רואין אותן מבחוץ, או בשאמר לו אל תפרעני אלא בפני פלוני ופלוני, ובאו עדים אחרים והעידו שפרעו בפניהם, וצע"ג.

   ובד' הש"ך סימן ע"ח סקט"ו מבו' דחזקה אין אדם פורע תו"ז פוטרת משבועת ע"א, ואזיל לטעמי' בסימן ע"ה סקל"ד דמ' דס"ל דמיגו פוטר משבועת ע"א, והקצוה"ח שם סק"ט תמה עליו מד' הר"ן.

   ועי' עוד בנתיה"מ סימן ע"א סק"ב מבו' דחזקה אין אדם פורע תו"ז ושאר אנ"ס מועילין לפטור משבועת ע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכמדומה דכל מקום הספק בזה, הוא רק להסוברים דגדר חיוב שבועת ע"א הוא דע"א לשבועה כשנים לממון, וע"כ יש מקום לומר דמצרפין עדות ב' העדים לחייב שבועה, כ"ה דאם היו ב' עדים מעידין שאמר לו לך משוך וקני וב' עדים מעידים שמשך הי' חייב ממון, אך אם גדר חיוב שבועת ע"א הוא דעדות הע"א מהניא לאשוויי דררא המחייבת שבועה, הרי בכה"ג כיון דעדות כל עד בפנ"ע אינה מחייבת שבועה, ורק מכח ב' העדים יחד הוא שבאנו לחייב שבועה, ליכא בזה להדררא המחייבת שבועה, שרק עדות ע"א בפנ"ע משויא דררא דשמא עדותו אמת, אך כל שאינו חייב רק אם עדות ב' העדים אמת, לא סגי בזה לאשוויי דררא המחייבת שבועה.

   וכיו"ב מצינו בד' הגרע"א בח"ה סימן ק"ט (ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן ס"ט), שנסתפק בע"א שמעיד שמחל התובע לנתבע על השבועה, אם ה"ה פוטר מן השבועה, ומבו' בדבריו דכל הצד לומר דהוא פוטר מן השבועה, הוא רק משום דלענין שבועה כל מה שאומר העד הוי כב', והיינו דאם הא דע"א פוטר מן השבועה, היינו משום דסיוע העד פוטר, הרי דרק כשהע"א מסייעו שהוא פטור מן הממון, הוא דמהני זה לפטרו מן השבועה, אך כשאינו מסייעו אלא שהוא פטור מן השבועה, לא סגי בזה לפטרו מן השבועה, ורק אם לענין שבועה כל מה שאומר העד הוי כב', חשיב כב' המעידים שהוא פטור מן השבועה. [↑](#footnote-ref-3)