מ_מ
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה

**פרק המוכר את הספינה**

**ע"ה ב' - ספינה רב אמר כיון שמשך כ"ש קנה ושמואל אמר לא קנה עד שימשוך את כולה,** בטעמא דרב דסגי במשיכת כ"ש, יש להסתפק אם הוא משום דסגי במעשה משיכה דמקצת מן החפץ כדי לקנותו ול"ב למשוך את כולו, דמה שמשך מקצת מן החפץ, הוי זה מעשה קנין על כל החפץ, או דלעולם בעינן למשוך את כולו, ואך דס"ל דאף במשיכת כ"ש חשיב כמשיכה על כולו, כיון שזז כולו מעט, - ונפ"מ בזה בגונא דמשך מקצת מן החפץ ומקצתו לא נמשך כלל, כגון שהי' ספר מונח בסימטא ופתחו, דאם טעמא דרב הוא משום דסגי במשיכת מקצת מן החפץ כדי לקנותו, לכאו' גם בכה"ג מהניא המשיכה, אך אם טעמא דרב הוא משום דחשיב כמשיכה על כולו, הרי דבכה"ג שלא משך אלא את מקצתו ל"מ המשיכה.

ולקמן בגמ' ס"ד דרב ושמואל פליגי בפלוגתא דתנאי במשיכת בהמה אם סגי שתעקור יד ורגל או בעינן שתהלך מלא קומתה, ודחינן דאמר לך רב דאף לר' אחא דבעינן שתהלך מלא קומתה, הוא משום דבבע"ח אע"ג דעקרה יד ורגל בדוכתה קיימא, אבל ספינה כיון דנדה בה פורתא נדה בה כולה, ומבו' דלדעת ר' אחא ודאי לא סגי במשיכת מקצת, וכל הא דמהני שמשך כ"ש, הוא משום דהו"ל כמשיכת כולו, דזז כולו מעט ממקומו, - אך לדעת ת"ק דבמשיכת בהמה סגי שתהלך יד ורגל, אף שמקצתה לא זזה ממקומה, ולדעת רב אי"ז דין מסוים במשיכת בע"ח, אלא ה"ה בספינה מהני משיכת כ"ש, מבו' לכאו' דסגי במשיכת מקצת מן החפץ לקנות את כולו, ול"ב למשוך את כולו.[[1]](#footnote-2)

בטעמא דשמואל דלא קנה עד שימשוך את כולה, בפשוטו הוא משום דס"ל דמעיקר דין משיכה לא סגי במשיכת מקצתה, אלא צריך למשוך את כולה, וס"ל נמי דלא סגי במה שזז כולו מעט ממקומו, דאנו דנים על כל הספינה כדבר אחד, וכל שלא נעקרה כולה ממקומה הראשון, ל"ה זה משיכה.

אך בס' אולם המשפט סימן קצ"ח סי"ד כתב לפרש בטעמא דשמואל, לפמש"כ התוס' בקידושין כ"ה ב' בשם הר"ח כהן דהא דל"מ מסירה בסימטא, הוא משום דהסימטא היא רשות של יחיד והקודם בו זכה, וכל שקדם המוכר והניח שם את בהמתו הו"ל מקום בהמתו לחצרו, ואין מסירה קונה שם, והא דמשיכה קונה בסימטה הוא משום דנעקר הדבר ממקומו הראשון, וע"כ הוא דבעינן שימשוך את כולה, דכ"ז שלא משך את כולה, אכתי אגידא לרשות מוכר, ול"מ, עכ"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט בבע"ח סגי בעקירת יד ורגל משום דלמעקר קיימא, והרי לכאו' אם הויא ברשות מוכר ועקרה יד ורגל לסימטא ועדיין מקצתה ברשות מוכר, לכו"ע ל"מ המשיכה, ושמא כיון דלמעקר קיימא, ה"ז מועיל להפקיע את קנינו של המוכר בסימטא.

ובדעת רב דס"ל דמהני משיכת כ"ש, ולא אמרינן דאכתי היא אגודה ברשות מוכר ול"מ, דבפשוטו מודה רב דל"מ משיכה כשמקצת החפץ הוא ברשות מוכר, ונת' בזה להלן עמ' ?, י"ל דהוא משום דאין המקום קנוי למוכר אלא כ"ז שהחפץ שם, וכל שהתחיל לעקרו ממקומו, כבר אין המקום קנוי למוכר, וצ"ע.

בפי' רשב"ם לקמן פ"ו ב' סוד"ה הכא במאי עסקינן, כתב דבשליפי רברבי דפירות, לא קנה עד שימשוך את כולן, והרמב"ן וש"ר שם תמהו ע"ז, דכל הא דל"מ משיכה כ"ש, הוא רק בספינה שהיא כלי אחד, אך בשליפי רברבי דפירות, שפיר סגי במשיכה מועטת, מפני שהפירות כשנמשכין מעט הרי משך כל פרי ופרי כולו ויוצא ממקומו, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.[[2]](#footnote-3)

בטעם הא שנחלקו רב ושמואל במשיכת ספינה, ולא במשיכת שאר דברים, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפי' רשב"ם לקמן פ"ו ב' כתב די"ל דהא דס"ל לרב דסגי במשיכת כ"ש, הוא רק בספינה, דמים יש תחתיו ומדניידא פורתא חשיבא כמאן דנעקרה כולה ממקומה, אבל במשיכה ע"ג קרקע מודה דבעינן משיכת כולה, ולכאו' היינו, דכיון דאין לה קביעות במקומה, ע"כ אף במשיכת מקצת, חשיב זה כעקירה במקומה, וצ"ל דהא דמדמינן לה למשיכת בע"ח, הוא משום דגם בע"ח ניידי, ואין להן קביעות במקומם.

**ב** הרא"ש בסימן ב' כתב דכל הא דלשמואל לא קנה עד שימשוך את כולה, הוא רק במשיכת ספינה, משום דאי משיך לה כל דהו אזלא, וכן הוא בבע"ח דמדמינן לה בגמ' דאזלי במשיכה כ"ד, וע"כ לא סגי במשיכת כ"ש, אבל בשאר מטלטלין שמשיכתן מכח אדם המושכן, לכו"ע סגי במשיכת כ"ש, וכ"כ באו"ז סימן נ"ג ובהג"א סימן ב' בשם הר"ש, וכ"כ רבינו ירוחם ריש נתיב י' בדעת הרמב"ם,[[3]](#footnote-4) אך המ"מ בפ"ד ממכירה ה"ד נקט בדעת הרמב"ם דאין חילוק בין ספינה לשאר חפצים, עיי"ש.

**ג** רבינו יונה והריטב"א כתבו דפלוגתייהו היא אף בשאר מטלטלין, ומה שנחלקו בספינה, הוא לאשמועינן דאף בספינה דמשיכתה קשה בעי שמואל משיכת כולה, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפ"ד ממכירה ה"ד, וכ"כ המ"מ שם, וכן נראה גם בד' הרמב"ן והרשב"א לקמן פ"ו ב'.

הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"ד כתב דדבר הנקנה במשיכה אם הי' ברה"ר ומשכו הלוקח לרשותו או לסימטא, כיון שהוציא מקצת החפץ מרה"ר קנה, ובפשוטו מכוון דבריו הוא, דאף אם לא הוציא לסימטא אלא את מקצתו, ומקצתו עדיין הוא ברה"ר, ה"ה קונה, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש לקמן בפירקין בתרגום החדש.[[4]](#footnote-5)

והראב"ד שם השיג ע"ד הרמב"ם, דבספינה קי"ל כשמואל דאמר עד שימשוך את כולה, אבל בבהמה ודאי סגי לה ביד ורגל כת"ק, עכ"ד, ומבו' מד' הראב"ד דמודה דלדעת רב דסגי במשיכת מקצת, מהני אף אם מקצת החפץ הוא ברה"ר,[[5]](#footnote-6) וכן בבע"ח דסגי בעקירת יד ורגל מהני אף אם אידך יד ורגל הוא ברה"ר, וכל הא דס"ל דל"מ משיכת מקצת לסימטא, הוא רק בספינה ובשאר מטלטלין דלא סגי להו במשיכת מקצת, וכיון דאין המשיכה מועלת אלא בסימטא, הרי דכל שלא הוציא אלא מקצת החפץ לסימטא, הו"ל כמשיכת מקצת דל"מ, וכ"ה מבו' גם בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין, עיי"ש.

ובדעת הרמב"ם דס"ל דסגי במה שהוציא מקצת החפץ מרה"ר, אף דקי"ל כשמואל דבעינן משיכת כולה, הנה למש"כ רבינו ירוחם בדעתו דבשאר מטלטלין מודה שמואל דסגי במשיכת מקצת, הרי דמה"ט סגי במה שהוציא מקצת החפץ לרה"ר, וכ"נ בהגמי"י שם דפוס קוש' שפירש כן בד' הרמב"ם, עיי"ש.

אך המ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דאף דבעינן משיכת כולה, מ"מ סגי במה שהוציא מקצתו לסימטא, משום שכבר משכה כולה, אלא שהיתה ברשות שאין המשיכה מועילה בו, וכיון שהכניס מקצתה ברשות שהמשיכה קונה בו די בכך, עכ"ד,[[6]](#footnote-7) ולכאו' היינו, דאיירי כשמשכה כולה ברה"ר, ונתקיים בזה דינא דמשיכת כולה, ולהך דינא דבעינן שתהא המשיכה לרשותו, סגי במה שהכניס מקצתו לרשותו, וכ"ה בד' הלח"מ שם, אך באו"ש שם פירש דל"ב שימשכנה כולה ברה"ר, וצ"ע, ועמש"כ לפרש הטעם בזה בזה בדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקי"א ובאבהא"ז בהל' מכירה שם, ועמש"נ בזה באורך בסימן א'.

ובס' אולם המשפט סימן קצ"ח סי"ד כתב לפרש בדעת הרמב"ם, דהא דבעינן משיכת כולו, הוא דוקא כשהחפץ הוא בסימטא, דמקומו קנוי לבעלים הראשונים, וכ"ז שלא משכו כולו עדיין מקצתו ברשות בעלים, ואין משיכה מועלת ברשות מוכר, אך כשהחפץ הוא ברה"ר דאין מקומו קנוי לבעלים, סגי במשיכת מקצתו לסימטא, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אפי' אם לא עקרה כולה ממקומה, כגון שהיתה עומדת על שפת רה"ר ומשך מעט לסימטא, ג"כ קנה, עכ"ד, אך צ"ע מד' הרמב"ם בפ"ג ממכירה ה"ג דמבו' להדיא דגם כשהספינה היא ברה"ר, בעינן משיכת כולה, עיי"ש, וכ"ה להדיא בשו"ע סימן קצ"ח ס"י.

באבהא"ז בהל' מכירה שם כתב לפרש טעם פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם סגי במה שמשך מקצתו לסימטא, דפליגי בעיקר קנין משיכה, דלדעת הרמב"ם עיקר קנין המשיכה הוא במעשה המשיכה עצמה דהוי זה הוראת בעלות על החפץ במה שהוא מושכה מרשות הבעלים לרשותו, ולדעת הראב"ד עיקר קנין המשיכה הוא בההכנסה לרשותו, ועי' בדבריו שם פ"ב ה"ח וה"ט שפירש בזה גם לעוד ב' מילי דפליגי הרמב"ם והראב"ד, וע"כ לדעת הרמב"ם דעיקר קנין המשיכה הוא במעשה המשיכה עצמו דהוא הוראת בעלות על החפץ, הרי דהגם דבעינן למשוך לרשותו, סגי לזה במשיכת מקצת לרשותו, אך לדעת הראב"ד דעיקר קנין המשיכה הוא בההכנסה לרשותו, הרי דכל שלא הכניס כולו לרשותו לא קנאו, עכ"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט בבהמה סגי שהכניסה יד ורגל לסימטא, הרי אכתי אין כל הבהמה ברשותו.

ובעיקר הנידון בגדר קנין משיכה, הנה הרמ"ה לקמן בסוגיין באות כ"ו כתב, ז"ל, דמשיכה כי קניא לאו מחמת דעקרה לה מדוכתה בלחוד הוא דקניא, אלא משום דעקרה מדוכתה ואוקמה בדוכתא דאית לי' רשותא ללוקח לאוקומה בגוי' דהו"ל כמאן דעיילה לרשותי', עכ"ל, ומשמע דעיקר קנין משיכה הוא במה שהכניסה לרשותו, - וכ"נ בד' הר"ן בקידושין כ"ו א' שכתב דדבר הנקנה מיד ליד הוא משיכה שיצא מרשות מוכר לרשות לוקח, - וכן נראה ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ספינה, דשכירות מקום הוי כעין משיכה שמביאה לרשותו, - וכ"ה מבו' להדיא בד' הריא"ז בקונט' הראיות ב"מ מ"ז ב', שכתב דמשיכה ל"ב קרא, דסברא הוא דכיון דמושך החפץ מביאו לרשותו, - וכן הוכיח באבהא"ז בפ"ב שם ממש"כ התוס' ביבמות צ"ג א', דאף דקנין חזקה ל"מ כשאמר מעכשיו ולאחר ל' משום דבשעת גמר הקנין ליכא להחזקה, מ"מ משיכה קונה במעכשיו ולאחר ל' אם הפרה עומדת בסוף ל' באגם שהוא מקום הראוי לקנין, דע"י תחלת משיכה שהותחל קנין נעשה האגם רשותו והו"ל כמשיכה אריכתא, עכ"ד.

בשעה"מ פ"ג מגניבה ה"ב, הק' ע"ד הרמב"ם דסגי במשיכת מקצת לסימטא, מסוגיית הגמ' בשבת צב' א', דמבו' דהגונב נסכא בשבת, אינה מתחייב משום גניבה אלא כשהוציא כולו לחוץ, ולא סגי בהוצאת מקצתו, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה, דכל הא דסגי בהוצאת מקצת לסימטא, הוא רק כשמקצתו השני הוא ברה"ר או בחצר שאינה של שניהם, אך כל שמקצתו השני הוא ברשות מוכר לא קנה עד שימשוך את כולו ויוציאנו מרשות מוכר, וכתב לדקדק כן גם מל' הרמב"ם בהל' מכירה, עיי"ש, ובגליון הגרע"א בהל' מכירה הביא לדבריו, ועי' באו"ש בפ"ד ממכירה ה"ד ובדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקי"א מש"כ לפרש הטעם בזה.

מד' רשב"ם שכתב דשאני ספינה דמים יש תחתיו וכו', מבו' דמשיכה דספינה איירי כשהיא ע"ג מים, וכ"ה מבו' גם מד' הרא"ש שכתב דשאני ספינה דכיון דמשך לה כ"ד אזלא, וכ"ה בפי' רשב"ם לקמן ע"ו ב', - ועיי"ש ברבינו יונה שכתב דאינה נקנית במשיכה אלא כדרך משיכתה כשהיא מונחת במים או ברקק מים, אבל אם היתה מונחת ביבשה דאין דרך למשוך ולגרר אותה, אינה נקנית במשיכה, והביאו הטור בסימן קצ"ח והשו"ע שם סי"ג, וכן דקדק בביאור הגר"א בסימן קצ"ח סקי"ח מד' הרשב"ם, והנימו"י לקמן בסוגיין והסמ"ע בסימן קצ"ח סקי"ט דקדקו מד' הרשב"ם דאף מסירה ל"מ אלא כשהיא עומדת ברקק מים, אך הגר"א שם נחלק ע"ז, עיי"ש.

אך בפסקי הרי"ד כתב דאדרבה אין משיכה קונה בספינה, אלא כשהיא עומדת ביבשה והיא נחה, אבל אם היא עומדת במים אין משיכה קונה בה כיון שאינה נחה, ועיי"ש שלמד לזה ממה שאמרו בשבת ה' ב' דאגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו ואם עקרו משם והוציאו לחוץ פטור שאין זו עקירה כיון שלא נח, וה"נ לענין קני' אינו קונה בכה"ג, עכ"ד, ובפסקי ריא"ז נחלק ע"ז, וכתב דאף במים משיכתה משיכה היא, אך מבו' בדבריו דגם ביבשה היא נקנית במשיכה.

**כיצד במסירה,** התוס' לקמן בסוגיין בד"ה אי כרבי, כתבו דלא מצינו מסירה אלא בספינה ובבע"ח, אבל שאר מטלטלי לא מיקנו במסירה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הרמב"ם בפ"ג ממכירה ה"ג כתב דהוא משום דיש במשיכת הספינה טורח גדול ואינה נמשכת אלא לרבים, וע"כ לא הצריכוה משיכה אלא נקנית במסירה, וכ"כ הרמ"ה באות כ"ו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין.[[7]](#footnote-8)

**ב** רבינו יונה בשלהי סוגיין כתב, דבהמה דרך לאחוז בה כדי שלא תברח, וע"כ ראוי לקנותה באחיזתה, וספינה דמהני בה מסירה, הוא משום שאין דרך בנ"א להכניס ספינתם לביתם, וע"כ לא הצריכו בה חכמים משיכה.

**ג** הרא"ש בסימן ג' כתב דהוא משום דמסירה דידהו הוי כמו משיכה, דכשאוחז הספינה בחבל ומנענעו כ"ד הולכת מכחו על פני המים, הלכך אפי' לא הלכה כלל קני לה במסירה, וכן נמי בבע"ח, ומשא"כ בשאר מטלטלין.

בעיקר קנין מסירה יש להסתפק, אם עיקר הקנין הוא במה שמוסר לו המוכר, דע"י שמוסרו לו המוכר ה"ה קונה,[[8]](#footnote-9) וע"כ הוא דבמציאה ונכסי הגר אינו קונה באחיזתו, דליכא בזה לעיקר החפצא דמסירה, דהוא במה שמוסרו לו המוכר, או דלעולם עיקר הקנין הוא במה שהוא אוחזו בידו דהוי זה כהכנסה ברשותו, והא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, הוא משום דאחיזה זו אינה מועלת לקנות אלא כשמסרו לו המוכר, והיינו דכל הא דחזינן להאחיזה בידו כהכנסה לרשותו, הוא רק כשאוחזה על פי הבעלים.

ובד' הר"י מיגש לקמן בסוגיין מבו' דעיקר קנין מסירה הוא משום דהוי כמאן דנקיט לי' בידי', והוי דומיא דקנין משיכה, עיי"ש, ומבו' דאין עיקר הקנין במסירת הבעלים, אלא עיקר הקנין הוא במה שהוא אוחזו בידו, וכן נראה גם בד' הריטב"א בקידושין כ"ה ב' שכתב דמסירה הוי תולדה דמשיכה, וכעי"ז כתבו הרמב"ן והר"ן שם כ"ו א', וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש דל"מ מסירה אלא בספינה ובע"ח דמסירה דידהו הוי כמו משיכה.

אך בד' רשב"ם לקמן בסוגיין שכתב דבשטרות ל"מ משיכה משום דאין משיכה אלא בדבר שבגופו ממון, וע"כ כדי לגבות החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוקח, משמע דעיקר קנין מסירה הוא במה שמוסרו לו המוכר, וע"כ אף דמשיכה ל"מ בשטרות לגבות החוב, כיון דלא משך את החוב, דרק הנייר עצמו נכנס לרשותו, אך מסירה שפיר מהניא באותיות, דכיון דהשטר הוא אפסרא דהחוב, הרי דכל שמוסר לו המלוה את השטר, הוי זה מעשה מסירה על החוב, וע"כ ה"ה קונה את החוב, ועמש"נ בנידון זה באורך בסימן ב'.

**כיצד במשיכה קורא לה והיא באה או שהכישה במקל ורצתה לפניו,** בתורי"ד ב"מ ט' ב' כתב דבמשיכת מטלטלין בעינן שימשוך המטלטל ויביאנו אליו אבל אם גלגלו הלאה ברחוק ממנו לא קנה, דלא חשיבא משיכה דידי' אלא כשהוא מביאו אצלו, והא דמהני הכא כשהכישה במקל ורצתה לפניו, הוא משום דמשיכת בע"ח שאני, דעיקר משיכתם היא להנהיגה לפניו ולא שיביאם אצלו, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף דמשיכת מטלטלין אינה קונה ברה"ר, מ"מ משיכת בע"ח קונה אף ברה"ר, דדוקא משיכת מטלטלין שהיא להביאה לרשותו, ל"מ אלא בסימטא שיש לו בה רשות והוי כאילו הביאו לרשותו, אך משיכת בע"ח דל"ב שיביאנה לרשותו, מהניא אף ברה"ר, עכ"ד, ולפ"ז הרי דמהא דמדינן הכא משיכת ספינה למשיכת בע"ח דסגי בהו בעקירת יד ורגל, יש ללמוד, דטעמא דשמואל דלא סגי במשיכת מקצתה, אי"ז משום דבעינן שיביאנה כולה לרשותו, דא"כ אי"ז ענין למשיכת בהמה, דל"ב כלל שיביאנה לרשותו, אלא הוא משום מעשה המשיכה עצמו, דלא חשיב כמשיכה אלא במשיכת כולו, וזהו דס"ד דה"נ במשיכת בהמה בעינן שתעקור כולה ממקומה.

**עד שתהלך מלא קומתה,** בפי' רשב"ם כתב דהיינו עקירת ד' רגלי', ורבינו יונה והריטב"א הוכיחו כן דסגי בעקירת ד' רגלי' ול"ב שתרוקן כל מקומה, מהא דדחי דעד כאן וכו' דאע"ג דעקרה יד ורגל בדוכתה קיימא, אלמא אילו עקרה ידי' ורגלי' דלאו בדוכתה קיימא סגי בהכי, וכן מהא דדחי דעד כאן וכו' דכיון דעקרה יד ורגל אידך למעקר קיימא, ואם הוה בעינן שתרוקן כל מקומה, הרי ודאי לא קיימא לרוקן מקומה, ובע"כ דעקירת כל גופה בבע"ח, חשיב כאילו תרוקן כל מקומה בספינה, עכ"ד, ולכאו' הטעם בזה הוא לפי המבו' בסוגיית הגמ' בקידושין כ"ה דאם מניח ד' כלים תחת ד' רגלי הפיל, קונים לו כליו, והרי דמקום הבהמה נקבע לפי מקום עמידת רגלי', וע"כ כל שעקרה ד' רגלי', חשיב כעקרה כולה ממקומה.

**מסירה בשטרות**

**ע"ו א' - ואותיות במסירה,** הראשונים עמדו בהא דאותיות נקנין במסירה, ומ"ש מכל המטלטלין דאין נקנין במסירה, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפי' רשב"ם כתב דהא דאותיות נקנין במסירה, הוא משום דמשיכה אינה אלא בדבר שגופו ממון דמכי משך לי' זכה בי', וע"כ אף דמשיכה קונה את הנייר לצור ע"פ צלוחיתו, מ"מ כדי לגבות החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוקח,[[9]](#footnote-10) ובחי' הרשב"א הק' ע"ז, דמ"ש מסירה ממשיכה, הרי הראי' שבשטר אינה נמשכת ואינה נמסרת.[[10]](#footnote-11)

ובתשו' מהר"ח או"ז סו"ס ר"י כתב לפרש, דאף דמשיכה והגבהה לא שייכי באותיות משום דאינו בא לקנות גוף הקלף אלא האותיות, מ"מ מסירה שפיר מהני בזה, דכיון שמסרם לו והם בידו לגבות בהם קנאם, ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז, למש"כ רש"י בפסחים ד' א' דהמשכיר בית לחבירו ומסר לו מפתח קנה, וכ"כ רשב"ם לעיל נ"ג א' ד"ה והשתא, וכתב שם דכי היכי דשכירות הבית נקנית במסירת מפתח, ה"נ כשבא לקנות את הבית ה"ז נקנה במסירת מפתח,[[11]](#footnote-12) והיינו דמזה נלמד דבקנין מסירה ל"ב שימסור לו המוכר את גוף הדבר הנקנה, אלא אף כשמוסר לו מפתח דעי"ז יש בידו ליכנס לבית, הו"ל כמסירה, וה"נ כשמוסר לו את השטר, דעי"ז יש בידו לגבות את החוב, ה"ה קונה את החוב, - וי"ל עוד עד"ז, דהא דמהני מסירת השטר לקנות את החוב, הוא משום דהשטר הוי אפסרא דחוב, וע"כ כל שמוסר לו את השטר, הוי זה מעשה מסירה על החוב, ולפ"ז במסירת מפתח, דאינו אפסרא דבית, ליכא לקנין מסירה.

ועמש"נ לעיל עמ' ? דמעיקר ד' רשב"ם נראה דעיקר קנין מסירה הוא במה שמוסרו לו המוכר, וע"כ אף דמשיכה ל"מ באותיות לקנות החוב, כיון שלא משך את החוב עצמו, ורק הנייר עצמו נכנס לרשותו, מ"מ מסירה שפיר מהניא באותיות, דכל שמוסר לו את השטר, הוי זה מעשה מסירה על החוב, או משום דעי"ז יש בידו לגבותו, או משום דהשטר הוא אפסרא דהחוב, - אך הרשב"א שתמה ע"ד רשב"ם דמ"ש מסירה ממשיכה, הוא כמשמעות דבריו לקמן בסוגיין דקנין מסירה הוא כעין קנין משיכה, שהוא מוציאו מרשות מוכר ומכניסו ברשות לוקח, וכתב דמה"ט ל"מ מסירה ברשות מוכר, וע"כ אם ל"מ משיכה בשטרות משום שאין הראי' נמשכת ולא נכנסה הראי' לרשותו, ה"נ ל"ש מסירה באותיות משום שאין הראי' נמסרת, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' סק"ט.

**ב** התוס' בד"ה אי כרבי כתבו, דעם המסירה דאותיות בעי משיכה, והיינו בשק מלא שטרות שאין דרכו בהגבהה, דאל"כ אינו נקנה אלא בהגבהה, וכמש"כ התוס' בד"ה ר"נ אומר, ובהא דמזכיר מסירה באותיות, אף דכל משיכה יש בכללה מסירה, כתבו התוס' ב' דרכים, חדא, דהוא משום דבעי מסירה מיד ליד, ואף דבעלמא ל"ב מסירה מיד ליד, הכא בעינן טפי כדי לקנות השעבוד שבתוכו, ועוד, דאף אם ל"ב מסירה מיד ליד, מ"מ נקט מסירה משום דבעינן דעת אחרת מקנה אותן, לאפוקי מפקיר שטרותיו שאין מחזיק בהן קונה מה שכתוב בתוכו כיון דליכא מסירה דאין דעת אחרת מקנה אותן,[[12]](#footnote-13) וכ"כ הרא"ש בסימן ג', ועי' ש"ך סימן ס"ו סקכ"ב שהק' ע"ד התוס' דבכל דוכתא משמע לשון מסירה בש"ס מסירה לחוד, והיאך נאמר שלשון מסירה הנאמר בכאן מסירה שיש בה משיכה. ועוד, מדקאמר הכא ספינה נקנית במשיכה ואותיות במסירה, משמע דכי היכי דספינה נקנית במשיכה לחוד ה"נ אותיות במסירה לחוד.

ובטעם הא דלא סגי בשטרות במשיכה ובעינן גם מסירה, ואפשר דבעי אף מסירה מיד ליד, כתב בתו"י דהוא משום דבעינן קנין גמור טפי כדי לקנות השעבוד שבתוכו, וכעי"ז כתב הרא"ש, ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הרא"ש בסו"ס ד', די"ל בטעמא דמ"ד דבעינן כתיבה ומסירה, דאף דעיקר הקנין הוא בכתיבה, מ"מ בעינן גם מסירה דליהוי קנין אלים למיקני השעבוד,[[13]](#footnote-14) - אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן ר"י כתב דהיינו דבעינן משיכה בשביל לקנות גוף הקלף, ומסירה בשביל לקנות האותיות דמילי נינהו ואין שייך בהם לא משיכה ולא הגבהה.[[14]](#footnote-15)

**ג** הרמב"ן כתב דהא דאותיות נקנות במסירה, הוא משום שהמסירה והמשיכה וההגבהה שוין בהן, שאין גופן מכור וקנוי והראי' שבהן אינה נמשכת ומוגבהת במשיכתן, וע"כ לא הצריכו בהן הגבהה ומשיכה, ותקנ"ח הוא שיקנה משעה שהוציא הלה ראיותיו מתחת ידו וגמר והקנה אותן לו, וכ"כ הרשב"א, - ובסו"ד הרמב"ן מבו' דודאי דאף הן נקנין בהגבהה ובמשיכה, וכ"כ הריטב"א והר"ן והנימו"י.[[15]](#footnote-16)

והש"ך בסימן ס"ו סקכ"ב כתב דלפ"ד הרמב"ן ניחא משה"ק התוס' דשאר מטלטלין לא מיקנו במסירה, וזה משום דלקנות השעבוד עדיף טפי, כיון שאינו נמשך או מוגבה, וע"כ מסירה ומשיכה והגבהה שוין, ועיי"ש במש"כ בישוב שאר הוכחות התוס', - והקצוה"ח שם סוסק"ח כתב דאכתי קשיא קו' התוס', דכיון דלקנות הנייר לצור ע"פ צלוחיתו בעי משיכה או הגבהה ואינו נקנה במסירה, דהנייר עצמו שייך בו משיכה או הגבהה, ע"כ אף ל"מ המסירה לקנות את השעבוד, דכיון דלא קנה את הנייר, אף אינו קונה את השעבוד שבתוכו, - וי"ל עוד בביאור קו' התוס', למש"כ הרא"ש דהא דל"מ מסירה אלא בספינה ובע"ח, הוא משום דמסירה דידהו הוי כמו משיכה, ולפ"ז בשאר מטלטלין ל"ה מסירה מעשה קנין כלל, וע"כ אף ל"מ לקנות את השעבוד.

**ד** רבינו יונה כתב דמסירה שהוזכרה באותיות היינו הגבהה, ומה שלא הזכירו הגבהה, הוא משום שאין דרך הבעלים להניח את השטרות ע"ג קרקע כדי שיגבי' הלוקח אותם מן הקרקע, אלא דרך להצניעם בקופסא או בדלוסקמא, וכשבא למוכרם לוקח אותם משם ומוסר אותם ביד לוקח, וזו היא הגבהתן, והובאו דבריו בחי' הרשב"א הריטב"א והר"ן, וכ"כ הריטב"א בקידושין כ"ה ב'.[[16]](#footnote-17)

והנה הט"ז באו"ח סימן שס"ו סק"ו כתב בדין הקנאת עירוב, דאם הניח את הפת ביד הזוכה התלוי' באויר, צריך שיגבי' ידו טפח, והביאו המ"ב שם סקנ"א, ונתחדש בדבריו דלקנין הגבהה, לא סגי במה שהדבר מוגבה על ידו, אלא בעינן שיעשה מעשה הגבהה, - אך מד' רבינו יונה ודעימי' מבו' להדיא דכל שנתן המוכר בתוך ידו הוי הגבהה, אף שלא חזר והגביהן.[[17]](#footnote-18)

**ה** בתורי"ד כתב דאף אם ל"מ מסירה במטלטלין גדולים, וגם בבע"ח נחלקו אם הם נקנין במסירה, מ"מ בדברים קטנים ודאי דכיון שמסרן לתוך ידו קנאם, וה"ז עדיף ממשיכה, דמשיכה אינה מכנסת לרשותו וזו המסירה מכנסת לתוך ידו, וכיון דחצירו של אדם קונה לו, ידו לא כ"ש.

ובדעת ש"ר שנקטו דל"מ מסירה בשטרות מדין קנין יד, צ"ל דס"ל דל"מ קנין יד אלא כשכולו בתוך ידו, אך כל שבולט לצידי ידו אינו נקנה לו,[[18]](#footnote-19) וע"כ כיון דסתמא דמילתא בולט השטר לצידי ידו, אינו נקנה בקנין יד, - אך בד' התורי"ד מבו' דכל שהוא תופס את הדבר בידו, אף אם הוא בולט לצידי ידו, ה"ה נקנה בקנין יד, אך מבו' בדבריו דהיינו רק בדברים קטנים, אך בדברים גדולים, אף כשהוא מגביהם בידו, לא חשבינן להו כמונחים בידו, ואינם נקנים אלא משום הגבהה.

**שטר לספינה למה לי מטלטלין היא,** בפי' רשב"ם כתב דפריך דמכי משכי' קניי' כדין מטלטלין, והרשב"א כתב דפריך נמי דשטר למטלטלין ל"מ מידי ולא מיקנו בשטר, דאין שטר אלא לדבר שיכול לסיימו בשטר, כגון קרקע ועבדים, ומשא"כ במטלטלין דא"א לסיימן בשטר, ועוד שלא למדו הקניות אלא מן הכתוב, ולא מצינו שטר אלא בקרקע, ועיי"ש שמסיק כטעמא בתרא, דלטעמא קמא קשיא מהא דמהני עשה שורו אפותיקי בשטר, אך הריטב"א כתב כטעמא קמא.

**דתניא אותיות נקנות במסירה וחכ"א וכו' לא קנה עד שיכתוב וימסור,** בטעם פלוגתת רבי וחכמים, ובביאור הצירוף דכתיבה ומסירה, ואם בעינן שתקדם הכתיבה או שתקדם המסירה, נחלקו הראשונים, ויתבאר בעזה"י להלן בסוגיא דמכירת שטרות.

**ספינה נקנית במסירה דברי רבי וחכ"א לא קנה עד שימשכנה,** הריטב"א והר"ן לקמן בסוגיין כתבו, דלפי הס"ד הוי פלוגתת רבי ורבנן בסימטא, וע"כ ס"ל לחכמים דאינה נקנית במסירה, דאין מסירה קונה בסימטא, ועמש"נ להלן הטעם בזה, ורבי דפליג ס"ל דמסירה קונה אף בסימטא, וכ"כ התוס' בסוד"ה ספינה, - אך הרשב"א לקמן כתב דלפי הס"ד פליגי בין ברה"ר ובין בסימטא, דרבי ס"ל דספינה נקנית במסירה ואפי' בסימטא, ורבנן ס"ל דאין ספינה נקנית במסירה כלל אלא במשיכה.

**מסירה בסימטא**

**ע"ו ב' - כאן ברה"ר כאן בסימטא,** נחלקו הראשונים בדין מסירה בסימטא וג' דעות בדבר.

**א** בפי' רשב"ם כתב דמסירה אינה קונה בסימטא, כיון דאפשר בה במשיכה, וכ"כ הרמב"ן, - והתוס' הביאו בשם ר"ת שהק' דכי מסירה ומשיכה מצוות הן שאין לעשות אלא מן המובחר, והתוס' כתבו בשם ר"י דמצינו עד"ז בהא דדברים שדרכן בהגבהה אין נקנין אלא בהגבהה.

ובדעת ר"ת שהק' כן, צ"ל כמש"כ רבינו יונה דל"ד להא דדברים שדרכן בהגבהה אין נקנין אלא בהגבהה, דהתם הוא משום שאין דרכן של בנ"א למשכן כיון שהן קלין ודרכן להגבי', ואין קונין אלא במעשה שדרך בנ"א בכך, וכ"כ בשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש, ועיי"ש שכתב דמצינו עוד דכוותה דל"מ קנין כשאין הדרך בכך, במה שאמרו בב"מ ט' א' דמושך בגמל ומנהיג בחמור קנה אבל איפכא לא, ועוד אמרו שם דרכוב בעיר לא קנה, - אך בל' רשב"ם שלפנינו משמע, דגם הא דל"מ מסירה בסימטא הוא משום דלאו אורחא במסירה, ולכאו' היינו, דדרך בנ"א הבאים לקנות בסימטא, לעשות משיכה דעדיפא טפי, ואין דרכם במסירה, וע"כ אין מסירה קונה שם.

**ב** התוס' בקידושין כ"ה ב' כתבו בשם ר"ח כהן, דמסירה ל"מ בסימטא משום דהסימטא היא רשות של יחיד והקודם בו זכה, וסתמא דמילתא המוכר קדם והביא בהמתו לשם קודם שבא הלוקח, וא"כ הוי מקום בהמתו כחצירו, ואין מסירה קונה ברשות מוכר, ודוקא משיכה קונה בסימטא משום שעקר הדבר ממקומו הראשון, וכ"כ הר"י מיגש בסוגיין, וכ"כ הרמ"ה באות כ"ו, וכ"כ רבינו יונה בשם הר"י מקורביל.

והרשב"א הק', דלפי הס"ד דברייתא דספינה נקנית במסירה הוא בסימטא, מ"ט דרבי דהיא נקנית במסירה, הרי הו"ל כרשות מוכר, וכתב דהוא משום דלאו רשותו גמורה היא אלא לשעתו, וע"כ ה"ה מסתלק ממנו בנקל, וכל שמוסר הספינה ללוקח, ספינתו ורשות שקנה על ידי הספינה נתן ללוקח וספינה ורשותה באין לו כאחד, - אך הר"ן כתב דלפי הס"ד ס"ל לרבי, דסימטא לאו כרשות מוכר דמיא, וע"כ מהני בה מסירה.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"ת דמסירה קונה אף בסימטא, ומה שאמרו אביי ורבא דמסירה קונה ברה"ר וכו', היינו דהיא קונה אף ברה"ר וכ"ש בסימטא, וכ"כ הבעה"מ, - ובתוס' תלמיד ר"ת ב"ק י"א ב' הביא בשם ר"ת שהוכיח כן, דק"ו במקום שמשיכה אינה קונה כגון ברשות הרבים מסירה קונה, במקום שמשיכה קונה לא כ"ש שמסירה קונה, ועוד אם כשאינן שלו כגון ברה"ר מסירה קונה, בשלו כגון בסימטא לא כ"ש, - ומשמע מדבריו דקנין מסירה הוא כעין קנין משיכה שהוא מכניסו לרשותו, ואף שדעתו דמסירה היא מיד ליד, מ"מ עיקרה הוא שהלוקח מכניסה לרשותו, ורק דלא חזינן לאחיזתה כהכנסה לרשותו, אלא כשהמוכר מוסרה בידו, וזהו שכתב דכיון דהיא קונה ברה"ר שאינו שלו וחשבינן לה כהכנסה לרשותו, כ"ש שהיא קונה בסימטא שהיא שלו, וזהו גם הא דעביד ק"ו ממשיכה שאינה קונה ברה"ר וקונה בסימטא.

התוס' בד"ה אי כרבי כתבו, דאי נימא דאותיות נקנות במסירה לחוד, ול"ב משיכה עם המסירה, ל"ה נקנין בכך בסימטא, דמסירה אינה קונה בסימטא, - אך הרמב"ן כתב, דמסירה באותיות קונה אף בסימטא, דהא דאין מסירה קונה בסימטא הוא משום דאפשר במשיכה, אך באותיות דבלא"ה הוו דברים שדרכם להגבי', ואפ"ה הן נקנין במסירה, וזה לטעמי' בטעם הא דמהני מסירה באותיות, ועד"ז כתב הש"ך בסימן ס"ו סקכ"ב, - ועיי"ש בקצוה"ח סק"ח דכ"ז הוא לדעת הרשב"ם ודעימי' דהא דאין מסירה קונה בסימטא הוא משום דאפשר במשיכה, אך לדעת ר"ח כהן ודעימי' דהא דאין מסירה קונה בסימטא הוא משום דהו"ל כרשות מוכר, בדין דאף מסירה דאותיות לא תועיל בסימטא, וכ"ה מבו' בחי' הר"ן שנסתפק דשמא אין מסירה דאותיות קונה בסימטא, ולכאו' הוא מכח שהביא לעיל מינה ד' הר"י מיגש דהא דל"מ מסירה בסימטא הוא משום דהו"ל כמסירה ברשות מוכר.

**מסירה בבע"ח**

התוס' הביאו לסוגיית הגמ' בקידושין שנחלקו אם בהמה גסה נקנית במסירה או במשיכה, וכתבו דדעת ר"ת דלמ"ד דהיא נקנית במסירה, היינו דוקא במסירה ולא במשיכה, וכן דעת רש"י בקידושין שם, ולמ"ד דהיא נקנית במשיכה היינו אף במשיכה, - אך דעת ר"י דלמ"ד דהיא נקנית במסירה היינו אף במסירה וכ"ש במשיכה, ולמ"ד דהיא נקנית במסירה היינו רק במשיכה ולא במסירה.[[19]](#footnote-20)

והראשונים בסוגיין ובקידושין שם פירשו דטעמא דמ"ד דבהמה אינה נקנית במסירה ול"ד לספינה דנקנית במסירה, הוא משום דשאני ספינה שמשיכתה קשה טפי, וע"כ מהני בה מסירה, אך בהמה הויא כשאר המטלטלין דאין מסירה קונה בה, - וטעמא דמ"ד דבהמה נקנית במסירה, כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין דהוא משום דס"ל דאף בהמה גסה משיכתה קשה, אך רבינו יונה כתב דהוא משום דדרך לאחוז בה כדי שלא תברח, וע"כ ראוי לקנותה באחיזתה, והרא"ש כתב דהוא משום דמסירה דידה הוי כמו משיכה, דכשאוחזה ה"ה הולכת מעט.[[20]](#footnote-21)

התוס' הק' לדעת רש"י ור"ת דפלוגתת תנאי בקידושין היא אם בהמה גסה נקנית אף במשיכה, דא"כ מאי פריך התם והא אנן תנן במסירה דוקא תנן, הרי בפ"ק דב"מ תנן ג"כ דבהמה נקנית במשיכה, והתוס' בקידושין כ"ה ב' הק' עוד, דשמואל גופי' דפריך דהא אנן במסירה תנן, קאמר בפ"ק דב"מ דמנהיג קונה, וכתבו לישב, דכל הא דבהמה אינה נקנית במשיכה, הוא רק בנכסי חבירו, אך במציאה דא"א לקנות במסירה, ה"ה נקנית במשיכה, - והמהרי"ט בקידושין שם הק' דלדעת ר"ת גופי' דס"ל דאף אם מסירה גריעא ממשיכה, ה"ה קונה אף בסימטא, דאינם מצוות שאין לעשות אלא מן המובחר, א"כ אם משיכה קונה בבהמה במציאה, מ"ט אינה קונה בנכסי חבירו, והגם דבנכסי חבירו אפשר במסירה, אטו מצוות הם שאין לעשות אלא מן המובחר, ועיי"ש מש"כ בזה בתרי אנפי.[[21]](#footnote-22)

הרמ"ה בסוגיין באות כ"ו כתב דקי"ל כרבנן דבהמה גסה אינה נקנית במסירה, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ הרשב"א בשם הרב אב"ד והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בקידושין כ"ה ב', וכ"כ הרמב"ם ברפ"ג ממכירה.

אך בד' רשב"ם בד"ה מסירה, משמע דס"ל דקי"ל דבהמה גסה נקנית במסירה, וכ"כ הטור בסימן קצ"ז, והב"י שם האריך לתמוה ע"ז דלדעת רוב קמאי קי"ל דבהמה אינה נקנית במסירה, ועמש"כ הדרכי משה שם, והסמ"ע שם סק"א.

הרמ"ה שם כתב דאף דאין מסירה קונה בבהמה ובשאר מטלטלין, היינו דוקא היכא שלא מסר לו מיד ליד, אך כל שמסר לו מיד ליד, קנה אף בבהמה ובשאר מטלטלין, אך הטור בסימן קצ"ח כתב בשם הר"י והרא"ש דס"ל דלעולם אין מסירה קונה בשאר מטלטלין, וכ"ה מבו' בד' ש"ר.

הרמב"ן הביא דעת רב האי גאון, דאם פירש המוכר שיקנה במסירה, או שאמר לו בלשון שדומה שרוצה שיקנה אף במסירה, מהניא מסירה בכל המטלטלין, ואם לא פירש, אף ספינה ובע"ח אינם נקנין במסירה שהוא קנין גרוע, - וכתב הרמב"ן דלדעתו פלוגתת תנאי אם בהמה גסה נקנית במסירה, הוא כשלא פירש, וטעמא דמ"ד דנקנית במסירה, הוא משום דדרכה בכך וכיון דתפיס לה למעקר קיימא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**מסירה קונה ברה"ר,** בפי' רשב"ם לעיל נ"ג ב' ד"ה לא תהא, כתב דמסירה אינה קונה ברשות מוכר, וכ"כ התוס' בסוגיין בד"ה ה"ק, וכ"כ הר"י מיגש וש"ר, והרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום דאכתי אינו מסור ביד לוקח דעדיין לא יצא מרשות מוכר, ואין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח.[[22]](#footnote-23)

**משיכה ברה"ר**

**משיכה קונה בסימטא ובחצר שהיא של שניהם,** בפי' רשב"ם כתב דהא דאין משיכה קונה ברה"ר, הוא משום דאין משיכה אלא כשמושך לרשותו, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה, אך הרמב"ן בתו"ד כתב דהוא משום דל"מ משיכה אלא בסימטא שהוא מקום פנוי ואפשר לעשות בו משיכה, ומשא"כ ברה"ר דא"א למשוך מפני הרבים המעכבין, והרשב"א כתב לב' הטעמים.

בכתובות ל"א ב' פליגי אמוראי בגונב כיס והוציאו לרה"ר, דדעת רב אחא דאינו חייב, דמשיכה ברה"ר אינה קונה, ודעת רבינא דחייב דמשיכה ברה"ר קונה, והתוס' שם כתבו בשם ריצב"א דרבינא פליג על אביי ורבא וס"ל דמשיכה ברה"ר קונה, וכ"כ בפסקי רי"ד שם, - אך בשם ר"י כתבו דמודה רבינא דמשיכה ברה"ר אינה קונה, וכל הא דס"ל דמהניא משיכה ברה"ר, הוא להתחייב באונסין, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם, - ובקוב"ש בפירקין אות ש"ח כתב לפרש בזה דהוא משום דבמקח צריך שיוציא מרשות מוכר ויכניס לרשותו, ובמשיכה לרה"ר איכא הוצאה מרשות בעלים וליכא הכנסה, אבל בגנב מתחייב בשביל הוצאה מרשות בעלים גרידא אף שלא הכניס לרשותו,[[23]](#footnote-24) - וי"ל עוד, למש"כ הרמב"ן דהא דמשיכה ברה"ר אינה קונה, הוא משום דא"א למשוך מפני הרבים המעכבין, וע"כ לאו אורחא במשיכה, וי"ל דלהתחייב באונסין סגי בכ"ד, ואף במשיכה זו סגי, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן שם דלדעת רבינא מהני משיכה בגנב להתחייב באונסין, אף בדבר שדרכו בהגבהה.

בד' רשב"ם בד"ה משיכה, מבו' דאף משיכה דבהמה אינה מועלת ברה"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממכירה ה"ה, - אך בתורי"ד ב"מ ט' ב' כתב דמשיכת בהמה קונה אף ברה"ר, דדוקא משיכת מטלטלין שהיא להביאה לרשותו, ל"מ אלא בסימטא שיש לו בה רשות והוי כאילו הביאו לרשותו, אך משיכת בע"ח דל"ב שיביאנה לרשותו, דמהניא אף כשהכישה במקל ורצתה לפניו, שאינו מביאה אצלו, מהניא אף ברה"ר, עכ"ד, - ובתשו' בית מאיר סימן כ"ד כתב, דכיון דדרך רכיבה הוא אף ברה"ר, ה"ז קונה אף ברה"ר, וזה מתפרש לפ"ד הרמב"ן דהא דאין משיכה קונה ברה"ר, הוא משום דלאו אורחא במשיכה.

**קנין הגבהה**

**והגבהה קונה בכל מקום,** בטעם הא דהגבהה קונה בכל מקום, ובביאור עיקר קנין הגבהה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הרמ"ה באות כ"ו כתב, דהא דהגבהה קונה בכל מקום, הוא משום דכיון שהגביהו הוציאו מהרשות שהי' בה והכניסו לרשותו, דאי למ"ד דחצר משום יד איתרבאי, לא תהא ידו קלה מחצירו, ואי למ"ד משום שליחות איתרבאי לא יהא עצמו קל משלוחו, וסברא נמי הוא שאין לך דבר שנכנס לרשותו של אדם יותר מהבא לידו, עכ"ד, ומבו' בדבריו דקנין הגבהה הוא מדין יד, והוא בכלל קנין חצר, וע"כ היא קונה בכל מקום, וכ"נ גם בד' הר"ן, ועיקר הא דקנין הגבהה הוא בכלל קנין יד וחצר, כ"ה גם בד' התורי"ד בע"א, עיי"ש, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן כ"א במילואים אות ג' מש"כ על דבריו.

ובפי' רשב"ם לקמן פ"ו א' כתב דהא דהגבהה קונה בכל מקום הוא משום דמשהגביהה הניחה ברשותו,[[24]](#footnote-25) ויש להסתפק אם היינו כד' הרמ"ה דהגבהה קונה משום יד וחצר, או דלעולם הגבהה היא מעש"ק דומיא דמשיכה, ואך דבהגבהה לעולם חשבינן לה כהכנסה לרשותו,

באמרי בינה קנינים סימן ו' הק' ע"ד הרמ"ה, דכ"ז ניחא בהגבהה בידו, אך בהגבהה מכחו מ"ט היא קונה,[[25]](#footnote-26) הרי לא בא הדבר לרשותו, ובדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקט"ו ד"ה וכן משמע כתב דצ"ל דאף בהגבהה מכחו חשיב דהוא ברשותו, ועי' באבנ"מ סימן קל"ט סק"ו שכתב בתו"ד דאף בהגבהה מכחו חשיב דהוא בידו ואינו ברשות מוכר.[[26]](#footnote-27)

**ב** הרמב"ן והר"ן בקידושין כ"ו א' כתבו דהא דהגבהה קונה נלמד מהא דמשיכה קונה, ולמ"ד דמשיכה אינה קונה אלא מדרבנן, אף הגבהה אינה קונה אלא מדרבנן, וכ"כ הריטב"א שם כ"ה ב', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין רמ"ה, וכ"כ בקרית ספר פ"ג ממכירה, ומבו' דקנין הגבהה אינו משום חצר, דחצר קונה מדאורייתא, וכמש"כ הריטב"א בב"מ מ"ז א' בשם הרמב"ן, אלא הוי מענין קנין משיכה.[[27]](#footnote-28)

ובד' הראשונים בקידושין שם משמע, דבהגבהה לא חשיב כלל דמוציא מרשות מוכר לרשות לוקח, ומשמע דהא דהגבהה קונה הוא משום דהוי זה הוראת בעלות, והוא קנין דעדיף דמהני אף ברשות מוכר.

**ג** הרשב"א בסוגיין הק', דמ"ט הגבהה קונה ברשות מוכר, הרי באויר חצירו של מוכר היא עדיין ואויר חצרו כחצרו, וכמו שאין משיכה קונה ברשותו אע"פ שהלוקח מוציאו ממקום למקום, אפשר דה"ה והוא הטעם להגבהה, וכתב לישב דהוא משום דאיכא דעת אחרת מקנה, וכיון דעקר מן החצר ממש אין אוירו חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, וכתב דל"ד למשיכה שאינה קונה בחצרו ואע"ג דאיכא דעת אחרת מקנה, והיינו משום דמשיכה היא בקרקע החצר, עכ"ד, ומבו' דס"ל דל"מ ההגבהה לחשבו שהוא ברשותו לגמרי ואינו ברשות מוכר,[[28]](#footnote-29) וכל הא דמהני הגבהה ברשות מוכר, הוא רק משום דאיכא דעת אחרת מקנה, ובכה"ג אין אויר חצרו של מוכר חשוב כ"כ שלא תקנה שם ההגבהה.[[29]](#footnote-30)

ובחי' הרשב"א בקידושין כ"ו א' הק' דהיאך מהני הגבהה מכחו ברשות מוכר, הרי קי"ל דאויר חצרו כחצרו וכל שסופו לנוח כנח ע"ג קרקע חשבינן לי', והניח בצ"ע, ובקצוה"ח סימן רע"ג סק"ד נקט דלפ"ד הרשב"א אלו ל"מ הגבהה מכחו ברה"ר, אך בדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקט"ז כתב דד' הרשב"א הם רק ברשות מוכר, דכיון דאויר שסופו לנוח כמונח דמי וחשיב דהוא ברשות מוכר, ל"מ לקנות, אך ברה"ר שפיר מהניא ההגבהה לקנות, - ובמילואים שם אות ב' עמד דד' הרשב"א סותרים לדבריו בסוגיין דאף הגבהה מכחו מהניא ברשות מוכר, משום דאין אויר החצר חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, וכתב דכל מש"כ הרשב"א הכא דאין אויר החצר חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, הוא רק בגונא שאין סופו לנוח בקרקע, דכל שסופו לנוח, הוי כמונח בקרקע, ול"מ ההגבהה, עיי"ש.

**הבמ"ע דאמר לי' לך משוך וקני מר סבר קפידא,** הרמ"ה באות כ"ה כתב, דכל הא דהוי קפידא ואינו קונה במסירה, הוא רק משום דמסירה גרועה משיכה וגרועי גרעה לקנייתו, אך אם עשה קנין דעדיף כגון הגבהה קנה, והוכיח כן מהא דאף בכה"ג דקפיד מהני שכירות מקום, כתניא עד שימשכנה או עד שישכור את מקומה, והרי דכל שעשה קנין דעדיף, ליכא קפידא,[[30]](#footnote-31) ועיי"ש שכתב דאם אמר לא תיקני אלא במשיכה, אינו קונה אף בקנינים דעדיפי, וכ"ה מבו' בד' ר"ה גאון בספר המקח שער י"ג עמ' קצ"ד, וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"א, דלדעת רשב"ם דמשיכה עדיפא ממסירה, י"ל דל"מ הקפידא אלא שלא יקנה בקנין גרוע, ומה"ט הוא דמהני שכירות מקום.

אך לדעת ר"ת דמסירה עדיפא ממשיכה, הוכיחו התוס' דמהני הקפידא אף שלא יקנה בקנין דעדיף,[[31]](#footnote-32) וכתבו דהא דמהני שכירות מקום, הוא משום דהויא כעין משיכה שמביאה לרשותו, וכ"כ הריטב"א דהא דמהני שכירות מקום, הוא משום דאין לך משיכה גדולה כמוה, וכ"כ הר"ן, ועד"ז כתב הרשב"א.[[32]](#footnote-33)

בפי' רשב"ם כתב דהא דהוי קפידא, הוא משום דלא גמר להקנותו אלא במשיכה ולא במסירה שאם ירצה מוכר יוכל לחזור בו כ"ז שלא משכה זה לרשותו, וכ"כ רבינו יונה, וכ"כ הרשב"א בתו"ד, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף אי נימא דמסירה עדיפא ממשיכה, מ"מ הו"ל קפידא, כדי להאריך זמן הקני'.

אך בד' הרמ"ה נראה דלעולם כל שאמר לו לקנות בקנין מסוים אינו קונה בקנין הגרוע ממנו, אף אם אין בכך תועלת להאריך זמן הקני', וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן קצ"ז שכתב דלדעת הסוברים דכל דהוי קפידא אינו קונה אף בקנין דעדיף, הרי דאם אמר לו לך משוך וקני והגביהה או שא"ל קני במסירה ומשכה לא קנה, ועי' באולם המשפט שם ס"א שעמד בזה.

הר"י מיגש כתב דהא דמשיכה אינה קונה ברה"ר, הוא אף כשהוא אוחזה בידו, ואינו קונה אותה בכה"ג משום מסירה, דכיון דחזינן דהוא מושכה, גלי אדעתי' דבמשיכה ניח"ל דליקני במסירה לא ניח"ל דליקני, וכ"כ הרמ"ה באות כ"ו, ודימה ד"ז למה שאמרו בב"מ י' א' בדין ד' אמות, דכל שנפל על המציאה אינו קונה אותה בד' אמות, משום דגלי אדעתי' דבנפילה קא ניח"ל למיקני בד' אמות לא ניח"ל למיקני, וכ"כ בשו"ע סימן קצ"ח ס"ב.

ובשער משפט שם סק"ד הק' ממש"כ הרמ"א בסימן רס"ח ס"א דקי"ל דד' אמות קונים לו אף כשנפל עלי', ולא אמרינן דגלי דעתי' דלא ניח"ל לקנות בד' אמות, וכן הק' בגל' הגרע"א שם ובסימן רס"ח.

והשער משפט שם הביא מד' המל"מ בפ"ב מזכי' ה"ט שרמז לישב, דכל הא דהוא קונה בד' אמות, אף דגלי דעתי' וכו', הוא רק משום שהוא מתכוין לקנות בשעה זו, ומשא"כ הכא דלא נתכוין לקנות בשעת המסירה עד שימשכנה, וכ"כ בפת"ש שם סק"ט, וכ"כ בדברי משפט סימן רס"ח סק"ב.

והדברי משפט שם הוסיף לפרש, דהא דאחר שמשך שכבר יש בדעתו לקנות אינה קונה אותה במסירה, הוא משום דקנין מסירה אינו אלא כאדם המוסר דבר לחבירו, וכיון דכבר מסור בידו ל"ש קנין מסירה, ועיי"ש שכתב דודאי דאם יש לו פיקדון ביד חבירו, ואח"כ אמר המפקיד לנפקד קנה אותה בקנין מסירה, דלא קנה, דכיון דכבר מסור בידו ל"ש כאדם המוסר דבר לחבירו, ועי' גם באבנ"ז סימן ת"ה וסימן ת"ו שכתב כן, דל"מ קנין מסירה רק בשעה שהוא תופסה, דאח"כ כבר אי"ז כאדם המוסר לחבירו.[[33]](#footnote-34)

**מכירת שטרות**

**פלוגתת הראשונים אם מהני מכירת שטרות מה"ת**

התוס' בסוגיין דנו אם מכירת שטרות מדאורייתא, או אינה אלא מדרבנן, ונחלקו בזה הראשונים, דדעת הרמב"ם בפ"ו ממכירה הי"ב דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן ורבינו יונה בסוגיין, והרמ"ה והרשב"א לקמן קמ"ז ב', ופירשו כן בד' הרי"ף בפרק הכותב, ועי' בש"ך סימן ס"ו סק"א שהק' דהיאך למדו כן מד' הרי"ף, ועי' בתומים שם סק"א מש"כ בזה.

אך הראשונים בכ"ד הביאו דעת ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא, וכן דעת הריטב"א לקמן קמ"ז ב' ובקידושין מ"ז ב', ודעתו דל"מ המכירה אלא על השעבוד נכסים ולא על השעבוד הגוף, וע"כ מצי המוכר למחול, ונת' להלן עמ' ?.

והתוס' בב"מ נ"ו ב' ד"ה יצאו שטרות הביאו דעת רבינו חיים, דכל שיש ללוה קרקעות, חיילא המכירה מה"ת, שמוכר לו שעבוד שיש לו בקרקע, וכל שאין לו קרקעות, לא חיילא המכירה אלא מדרבנן, וכ"נ בד' התוס' בכתובות פ"ה ב' ד"ה המוכר שט"ח.

בטעם הא דל"מ מכירת שטרות מה"ת, כתב הרמב"ם בפ"ו ממכירה הי"ב דהוא משום שאין הראיות נקנות, ובחי' הגר"ח בפכ"ב ממכירה הוכיח מדבריו, דחוב הוי בר הקנאה וזכי' מה"ת, ורק משום חיסרון מעש"ק הוא דאתינן עלה, וע"כ הא דל"מ מכירת שטרות מה"ת, הוא רק משום דאין הראיות נקנות, וע"כ אין קנינו שבשטר מועיל לקנות את החוב, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ט.

וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפ' גט פשוט סימן כ"ג, שכתב דגם כשמוכר לחבירו שטר קנין דקרקע דעי"ז קונה חבירו את הקרקע, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן קס"ט א', אין הקנין אלא מדרבנן, והרי דאף דהתם הויא הקרקע ברשותו, מ"מ אין המכירה אלא מדרבנן, ובע"כ דהא דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, הוא גם משום דהא דמהני הקנאת השטר לקנות את הכתוב בו, אי"ז אלא מדרבנן, וכן הוכיח בקוב"ש אות תקי"ד.

הרמ"ה לקמן קמ"ז ב' אות פ"ג כתב דהא דל"מ מכירת שטרות מה"ת, הוא משום דממונא דשטרא הוי דבר שאינו ברשותו, וכתב לפ"ז, דכל הא דאין המכירה אלא מדרבנן, הוא בשטר חוב דהחוב אינו ברשותו, אך בשטר פיקדון דהפיקדון הוא ברשותו, שפיר מהניא המכירה מה"ת, עיי"ש, - ובפשוטו כ"ה גם דעת התוס' בסוגיין, שכתבו בתו"ד דהא דל"מ מכירת שטרות מה"ת, הוא משום דל"מ להקנות את שעבוד הקרקעות, דהוי דבר שאינו ברשותו, וכ"כ בקצוה"ח סימן ס"ו סק"א ובברכ"ש סימן כ"ה סק"ב בדעתם, וכתב דפליגי ע"ד הרמב"ם דס"ל דהחוב עצמו בר הקנאה הוא, וכמש"כ הגר"ח, וכ"כ שם בסימן כ"ו סק"א, וכ"ה בחו"ש הגרב"ד במכילתין סו"ס כ"ה ובנדרים סימן י"א וגיטין סימן ט"ו, וכן נקט בקוב"ש אות תקי"ג.[[34]](#footnote-35)

אמנם הנה בד' התוס' מבו', דאף דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, מ"מ אם מתנת שכ"מ היתה דאורייתא, היתה מועלת אף בשטרות, ורבינו יונה לקמן קמ"ז ב' הק' ע"ז, דאם מתנת בריא אינה מועלת בשטרות מה"ת, מ"ט תהא מתנת שכ"מ עדיפא ותהא מה"ת, דיו לשכ"מ שתהא מתנתו בדברים כמתנת בריא בקנין גמור שאין אדם יכול למכור שעבודו לחבירו.[[35]](#footnote-36)

ולכאו' מוכח מד' התוס' דהא דמכירת שטרות אינה מועלת מה"ת, הוא משום חיסרון מעש"ק, וע"כ מתנת שכ"מ דהיא באמירה בעלמא וא"צ מעש"ק, שפיר מהניא אף בשטרות,[[36]](#footnote-37) - ומש"כ התוס' בסו"ד דהא דל"מ המכירה הוא משום דשעבוד הקרקעות אינו ברשותו, היינו דאף דהחוב עצמו אינו נתפס בקנין, מ"מ שעבוד הקרקעות שפיר נתפס בקנין, והא דל"מ להקנות את שעבוד הקרקעות הוא משום דאינו ברשותו, אך החוב עצמו שפיר הוי ברשותו, והא דל"מ להקנותו, הוא משום שאינו נתפס בקנין, וע"כ הוא נקנה במתנת שכ"מ, וכ"כ בשיעורי הגר"ש גיטין י"א ב' אות רי"ח, וצ"ע.

בדעת רבינו חיים דכל שיש לו קרקעות מהניא המכירה מה"ת, בפשוטו היינו דבכה"ג הוא מוכר לו את השעבוד עצמו, אך החוב עצמו אינו נמכר.

וכן נראה בד' התוס' בכתובות פ"ה ב', דמשמעות דבריהם, דכיון דמכירת שטרות דרבנן, הרי דגם אם יש ללוה קרקע דבכה"ג חיילא המכירה מדאורייתא, מ"מ מצי המלוה למחול,[[37]](#footnote-38) והיינו משום דכיון דכשאין ללוה קרקע, ל"מ המכירה מה"ת, והרי דל"מ חיילא המכירה על עיקר החוב, ע"כ אף כשיש לו קרקע לא חיילא המכירה אלא על שעבוד הקרקע, וע"כ שפיר מצי המלוה למחול על עיקר החוב.

אמנם הנה בד' התוס' בסוגיין משמע, דאם היתה חלה המכירה על השעבוד קרקעות, ל"ה המלוה יכול למחול, ומבו' מזה דס"ל, דכל דחיילא המכירה על השעבוד קרקעות, קונה הלוה מכח זה לגוף החוב, דכיון דהשעבוד הוא תמורת החוב, הרי דכל שקונה את השעבוד, קונה את עיקר החוב, וע"כ לא מצי המלוה למחול, - ועמש"נ בענין זה בסימן ה' סקט"ז הערה י"ג.

**בגדר דין מכירת שטרות**

בביאור דין מכירת שטרות, יש להקדים פלוגתת הראשונים בדין מכירת מלוה ע"פ, דדעת רש"י בכתובות נ"ה ב' ד"ה מתנת שכ"מ דמלוה ע"פ נקנית אגב קרקע, והא דאינה נקנית בחליפין, הוא משום דאין מטבע נקנה בחליפין,[[38]](#footnote-39) ודעת התוס' שם ולקמן ע"ז ב' דל"מ להקנות מלוה ע"פ, וכן דעת ש"ר.

עוד נחלקו הראשונים בדין הקדש מלוה ע"פ, דדעת הבעה"מ בב"ק ל"ו ב', דמצי להקדיש מלוה ע"פ, ולא חשבינן לי' כדבר שאינו ברשותו, והוכיח כן מהא דמצי למכור מלוה ע"פ במעמד שלשתן, וכ"כ המרדכי בשלהי פירקין סימן תקס"ה, - אך דעת הראב"ד בכתוב שם בב"ק שם והרמב"ן במלחמות שם דל"מ להקדיש מלוה ע"פ, דהוי דבר שאינו ברשותו או דבר שאינו שלו, והא דמהני מעמד שלשתן, הוא הלכתא בלא טעמא, - ובפשוטו פלוגתייהו תליא בפלוגתת הראשונים אם מה שאמרו דמעמ"ש הוי הלכתא בלא טעמא, קאי על עיקר קנין מעמ"ש, דהא דהו"ל מעש"ק הוא הלכתא בלא טעמא, או קאי על הא דמהני מעמ"ש במלוה אף שאינו ברשותו ואינו שלו, ואכמ"ל.

בחי' הגר"ח פכ"ב ממכירה כתב, דאף לדעת הסוברים דמלוה ע"פ אין בו קנין כלל, י"ל דהוא רק משום חיסרון מעש"ק, דהחוב אינו נתפס בקנינים, אבל לא דעיקר דין הקנאה וזכי' ליתא בחוב, ועיי"ש שהוכיח כן מדין מכירת שטרות,שהרי בעיקר דין מכירה וזכי' של חוב מלוה בשטר ומלוה ע"פ שוין הן, ומדחזינן דאיכא דס"ל דקנין שטרות מועיל מדאורייתא, ש"מ דבעיקר דין הקנאה וזכי' גם מלוה ע"פ חשיבא דבר הנקנה, וכל הא דל"מ להקנותו, הוא משום שאינו נתפס בקנין, ובזה נתחדש דמצי להקנותו ע"י השטר, ואפי' לדעת הסוברים דמכירת שטרות אינה מועלת מה"ת, מבו' בד' הרמב"ם דהוא משום שאין הראיות נקנות, ונת' בזה לעיל עמ' ?, אבל בלא"ה שפיר היתה מועלת מכירה בחוב גם מה"ת, והרי להדיא דעיקר דין מכירה והקנאה שפיר איתא גם בחוב מן התורה, ורק משום חסרון מעשה קנין הוא דאתינן עלה, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ט, עכ"ד.

ולכאו' לפי דבריו נמצא, דגדר דינא דמכירת שטרות, הוא דחיילא ההקנאה על החוב עצמו, דהחוב עצמו הוא בר הקנאה וזכי', ומכירת השטר היא המעש"ק על החוב, דכיון דהשטר הוא אפסרא דחוב, ע"כ קנין השטר הוי מעש"ק על החוב.

אמנם הנה מבו' מד' הגר"ח שם דדבריו קיימי רק לדעת הסוברים דמצי המלוה להקדיש מלוה ע"פ, אך לדעת הסוברים דל"מ להקדיש מלוה ע"פ, בע"כ דחוב אינו בר הקנאה, וכמש"כ הראב"ד והרמב"ן דהוי דבר שאינו ברשותו או דבר שאינו שלו, דאם כל הא דל"מ להקנות חוב, הוא משום חיסרון מעש"ק, לא שייך כן בהקדש דחייל בדיבור ול"ב בזה מעש"ק, עיי"ש, וכ"כ בחו"ש הגרב"ד במכילתין סימן כ"ה ובנדרים סימן י"א, דד' הגר"ח הם לדעת הבעה"מ דמצי להקדיש מלוה ע"פ, עיי"ש,[[39]](#footnote-40) - וגם עיקר ד' הגר"ח אינם כדעת הסוברים דהא דל"מ מכירת שטרות מדאוריתא, הוא משום דהחוב אינו ברשותו, וכמש"כ כן בברכ"ש בכ"ד, ונת' לעיל.

לדעת הסוברים דהחוב הוי דבר שאינו ברשותו, ואינו בר הקנאה וזכי', וע"כ ל"מ מכירת שטרות אלא מדרבנן, צ"ע דאחר שתיקנו חכמים דמצי להקנות מלוה בשטר אף שהחוב הוא אינו ברשותו, מ"ט ל"מ להקנות מלוה ע"פ.

ועי' בקוב"ש אות תקכ"ב שעמד בזה, וכתב דאין לומר דהוא משום דבמלוה ע"פ ליכא מעש"ק, דא"כ מ"ט ל"מ להקדיש מלוה ע"פ, הרי הקדש חייל באמירה, וכתב דצ"ל דכך היתה התקנה דדוקא מלוה בשטר מצי להקנות.

ובקוב"ש שם הק' עוד, במש"כ התוס' בכתובות נ"ה ב' דא"א להקנות מלוה ע"פ משום שאינו בעין, ובתוס' הרשב"א דימה ד"ז להא דל"מ להקדיש גזל דאינו ברשותו, וא"כ מ"ט מצי להקנות מלוה בשטר, הרי גם בזה שייך ה"ט דאינו בעין,[[40]](#footnote-41) - וכתב שם לדון דמכוון התוס' הוא דמלוה ע"פ דליכא שעבוד נכסים מיקרי אינו בעין, אך במלוה בשטר מוכר שעבוד הנכסים, ועיי"ש שהק' ע"ז דלמ"ד דשעבודא דאורייתא גם במלוה ע"פ איכא שעבוד נכסים מיני' דידי', ועוד שהרי מהני מכירת שטרות אף בשטר דכתב ידו, אף דאינו גובה ממשעבדי והוי כמלוה ע"פ.

עוד צ"ע בד' הריטב"א שדעתו לקמן קמ"ז ב' ובקידושין מ"ז ב' דמכירת שטרות מועלת מה"ת, ולפ"ז לכאו' בע"כ דהחוב עצמו הוי בר הקנאה, וכל הא דא"א להקנות מלוה ע"פ הוא משום חיסרון מעש"ק, וכמש"כ הגר"ח, - אך הנה בחי' הריטב"א בקידושין כ"ח ב' מבו', דל"מ להקדיש מלוה ע"פ, ול"מ להקדיש אלא מלוה בשטר, כשמקדיש את השטר וכל שעבודו, דאמירתו לגבוה הויא ככתיבה ומסירה, ואם כל הא דל"מ להקנות מלוה ע"פ הוא משום חיסרון מעש"ק, מ"ט ל"מ להקדישו.[[41]](#footnote-42)

אמנם מצינו בזה דברים בד' הנימו"י לקמן בפ' מי שמת סט. בדפי הרי"ף, שכתב דהא דמלוה ע"פ לא מצי להקנות ומלוה בשטר מצי להקנות, הוא משום דמלוה ע"פ אין קנין תופס בה מפני שאינו בעין, ומשא"כ במלוה בשטר שהוא כותב לו קני הוא וכל שעבודא דאית בי', ואע"ג שמכר את השעבוד והשעבוד הוא דבר שאין לו גוף, היינו דאינו נמכר בפנ"ע, אבל אגב הנייר מכור, והוי כאויר שאינו נמכר אלא אגב הבית, עכ"ד, - ומבו' בדבריו, דהא דא"א להקנות מלוה ע"פ, הוא משום שהוא דבר שאינו בעין, ואין הקנין תופס בו, והא דמצי להקנות מלוה בשטר, הוא משום דהשעבוד נמכר אגב השטר,[[42]](#footnote-43) וצ"ב גדר הדברים, דלכאו' הא דאויר נמכר אגב הבית, הוא משום דהאויר הוא בכלל הבית וטפל לו, אך בשטר, הרי אין החוב טפל לשטר, אלא אדרבה השטר הוא אפסרא דחוב וטפל לו.

וכ"נ גם בד' הריטב"א בקידושין מ"ז ב', שכתב דבקנין כתיבה ומסירה צריך להקדים המסירה לכתיבה, שהשטר עיקר והוא גורר השעבוד, וכ"כ הר"ן בסוגיין בשם הרא"ה, ומבו' דעיקר הא דחיילא המכירה על השעבוד אף שאין בו ממש, הוא אגב השטר, - וכ"נ גם בד' המ"מ בפ"י מזכי' סוף ה"ב, שדימה מכירת שטר למכירת בית שנקנית הדירה במכירת גוף הבית, עיי"ש, - וכ"ה במל"מ פ"ו ממכירה הי"א, ובשער משפט סימן ס"ו סק"ו, ועיי"ש שפירש בזה טעם הא דמהני מכירת שטר דכתב ידו, ול"ה כמלוה ע"פ דל"מ להקנותו.

ומבו' לפ"ז, דאף להריטב"א לטעמי' דמהני מכירת שטרות מה"ת, מ"מ מלוה ע"פ אינו בר הקנאה וזכי' כלל משום שאינו בעין, ורק מלוה בשטר הוי בר הקנאה וזכי', שזוכה בשעבוד אגב השטר, וניחא לפ"ז מש"כ הריטב"א דל"מ להקדיש מלוה ע"פ.

ובד' הקצוה"ח סימן ס"ו סקי"א מבו' טפי מזה, דבמכירת שטרות עיקר הדבר הנקנה הוא השטר עצמו, והשעבוד נגרר אחר השטר, ובד' הראשונים לא מצינו, אלא דהא דמצי להקנות את השעבוד אף דאין בו ממש, הוא אגב השטר, אך לעולם י"ל דהוא הקנאה בפנ"ע על השעבוד, אך בד' הקצוה"ח שם מבו' דחלות הקנין שבשעבוד, הוא בגררת השטר, עיי"ש, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין הפקר שט"ח, וכ"ה מבו' גם בד' הקצוה"ח בסימן קכ"ו סוסק"ט, וכתב דמה"ט אף דבמוכר חוב במעמ"ש חשיב כמכירת דבר שגופו ממון דהחוב עצמו הוי גופו ממון, מ"מ מכירת שטרות הויא מכירת דבר שאין גופו ממון, וכ"כ בחי' ר' ראובן סימן י"ח סק"ב, והביא כן בשם הגרב"ד זצ"ל.

**טעם הפלוגתא אם אותיות נקנות במסירה**

בטעם פלוגתת רבי ורבנן אם אותיות נקנות במסירה, או אינם נקנות אלא בכתיבה ומסירה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** דעת רשב"ם, דהא דפריך רב אשי בסוגיין, טעמא וכו' הא דלא כתב לי' הכי לא קני, וכי לצור ע"פ צלוחיתו הוא צריך, היינו דפריך על עיקר דעת רבנן דאין אותיות נקנות במסירה, דכי לצור ע"פ צלוחיתו קנאו זה, הא סברא היא דמשום גביית חוב הכתוב בו קזבין לי', והלכך במסירה לחוד מיקני כרבי, - ומבו' לפ"ז, דעיקר הפלוגתא דרבי ורבנן היא, דלרבי לא אמרינן דלצור ע"פ צלוחיתו מכרו לו, וע"כ סגי במסירה לחוד, ולרבנן אמרינן דלצור ע"פ צלוחיתו מכרו לו, וע"כ אינו נקנה עד שיכתוב לו קני לך איהו וכל שעבודי', - וכ"ה מבו' גם בפי' רשב"ם ע"ו א' ד"ה אותיות נקנות וד"ה כתב.

ובפשוטו מכוון הדברים הוא, דאף שפירש לו להדיא שהוא מוכר לו את החוב עצמו, מ"מ ס"ל לרבנן דכיון דבמסירה עצמה אין הוכחה לקניית החוב, דאפשר דלצור ע"פ צלוחיתו מסרו לו, ל"מ המסירה לקנות, ובזה הוא דפליג רבי וס"ל, דכיון דסברא הוא משום גביית החוב הכתוב בו קזבין לי', שפיר מהניא המסירה לקנות.

אך במל"מ פ"ו ממכירה הי"א עמ' לה כתב לפרש בד' רשב"ם, דפלוגתת רבי ורבנן הויא בגדרי שטר, דרבי ס"ל דהשטר מצ"ע ל"מ כלל, ועיקר השטר אינו אלא לשעבוד שבו, וכיון שכן במסירת השטר לבד נקנה השעבוד שהרי עיקר השטר הוא השעבוד, וכמו שהקונה בית כיון שהחזיק בבית קנה הדירה, ה"נ כיון שקנה השטר קנה השעבוד, אבל רבנן ס"ל דהשטר מצ"ע מלבד השעבוד שבו מהני לצור ע"פ צלוחיתו, וכיון שכן אין השעבוד נקנה במסירת השטר ולא קנה אלא השטר, לפי שאין השטר נגרר בתר השעבוד שהרי שייך בו קנין מלבד השעבוד שבו, וע"כ אף אם אמר לו קני איהו וכל שעבודא דאית בי', ל"מ זה לקנות את השעבוד, דאינו נקנה במסירת השטר, שאין השעבוד והשטר מתדבקים זב"ז, לפי שהשטר יש בו קנין מצד עצמו מלבד השעבוד לצור ע"פ צלוחיתו, עכ"ד.

**ב** גירסת התוס' וש"ר בגמ' ע"ז א', דמפרשינן דטעמא דמ"ד דאין אותיות נקנות במסירה, הוא משום דאותיות מילי נינהו ומילי במילי לא מיקנו, והרמ"ה שם פירש דאין המכוון דהוא דין מסוים במילי שאינם נקנים במילי, אלא היינו דאם היתה הזכות שבשטר דבר שבגוף הנייר, הי' נקנה אגב השטר במסירה, אך כיון דהזכות שבשטר הוא מילי, והיינו דהוא דבר שמחוץ לגוף השטר, ע"כ ל"מ המסירה לקנותו, וזה ע"ד מש"כ המל"מ בדעת הרשב"ם, ואם באנו לדון שיהא נקנה במה שפירש לו שהוא מקנה אף את הזכות שבשטר, הוי זה מילי בעלמא, ול"מ לקנות, ומה שאמרו דמילי במילי לא מקניין, אי"ז משום דדבר שיש בו ממש נקנה במילי בעלמא, אלא היינו דדבר שיש בו ממש נקנה מכח המסירה, אך הזכות שבשטר דל"מ בה המסירה, אינה נקנית במילי גרידא, וכ"נ בד' הר"י מיגש והרמב"ן והר"ן שם, וכ"נ שפירש רבינו יונה בתחילת דבריו.[[43]](#footnote-44)

**ג** רבינו יונה בסו"ד פירש, דהוא דין מסוים במילי, דאינם נקנין במילי, דכיון דעיקר המקח הוא דברים שבשטר ולא גוף השטר וממשו, אינו נקנה במילי בעלמא, וע"כ אינו נקנה במסירה, דכיון דצריך לפרש קני לך איהו וכל שעבודי', ואף לרב אשי דפליג ע"ז, מ"מ מודה דצריך לפרש קני לך, דבלא"ה אין המסירה אלא הקנאת גוף הנייר, הו"ל מילי בעלמא, ול"מ, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דודאי דאין אותיות נקנות בכסף ומסירה או בחליפין ומסירה, שהרי אף שיש שם כסף או חליפין, צריך לפרש ולומר קני לך הוא וכל שעבודי', ואין אותיות נקנות במילי אלא בדברים הנכתבים.

ועיקר הך מילתא דהא דמילי במילי לא מיקנו הוא דין מסוים במילי דאינם נקנין במילי, נראה כן גם בד' התוס' בשלהי סוגיין ד"ה נקנה והרא"ש בסימן ו' שכתבו דמדמינן דכ"ה דמהני אגב שהוא קנין גרוע לקנות שעבוד שטר הכתוב על שמו, ה"נ מהני מסירה לקנות שעבוד דשטר שאינו כתוב על שמו, ומשמע דדינא דמילי במילי לא מיקנו הוא דלקנות מילי בעינן קנין מעליא, ול"מ להקנותם ע"י מילי דהוא קנין גרוע.

וכ"נ גם בד' התוס' בד"ה אותיות מילי נינהו, שהוצרכו לפרש דהא דמהני כתיבה, הוא משום דכשכותב שטר בשמו על השעבוד אין לך מעשה גדול מזה, ומבו' דאיכא דין מסוים במילי דאינם נקנין במילי, וע"כ כל הא דמהני שכותב לו שטר ע"ז, הוא משום דהו"ל כמעשה, וכ"נ גם בד' הרא"ש סו"ס ד', אך לד' הר"י מיגש והרמ"ה א"צ לזה, דליכא כלל דין בפנ"ע דמילי לא מיקנו במילי, ולא אמרו אלא דכיון דאין הזכות שבשטר נקנית מכח המסירה, אף אינה נקנית מכח דברי המקנה, דמילי בעלמא ל"מ לקנות, אך שטר קנין דמועיל לקנות, מועיל אף לקנות את הזכות שבשטר.

**בגדר הצירוף דכתיבה ומסירה**

בביאור הצירוף דכתיבה ומסירה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הר"י מיגש בדף ע"ז א' כתב, דהמסירה קונה את גוף השטר, והכתיבה קונה את הזכות שבשטר, וכ"כ הרמ"ה באות כ"ח דבעינן מסירה לגופי' דניירא וכתיבה למקנא שעבודא דאית בי', וכ"נ בד' הריטב"א בשם הרא"ה, וכ"כ הריטב"א בקידושין מ"ז ב', וכ"כ הטור בסימן ס"ו ס"ד בשם הראב"ד.

וזה מתפרש היטב להר"י מיגש והרמ"ה לטעמייהו, דהא דאין אותיות נקנות במסירה לחוד, הוא משום דהמסירה אינה קנין כלל על הזכות שבשטר, וע"כ אין הזכות שבשטר נקנית, אלא מכח הכתיבה, והא דבעינן להמסירה, הוא כדי לקנות את גוף הנייר, וכנראה דהוא משום דבלא שיקנה את גוף השטר, א"א לקנות את הזכות שבשטר, וכמש"כ הריטב"א בשם הרא"ה דמה"ט בעינן שתקדום הכתיבה למסירה, ונת' להלן עמ' ?.

**ב** רבינו יונה בסוף דבריו כתב, דמה שהצריכו כתיבה ומסירה, לא מפני שתחול הקנאת הכתיבה על השעבוד, אלא משום דמילי במילי לא מקניין, דכיון דל"מ המסירה לבדה בלא שיפרש לו שמוכר לו את הכח והזכות שיש לו בשטר זה, דאל"כ אין המסירה אלא הקנאת גוף הנייר, צריך שיהיו דברים הללו נכתבים, ולא שיאמר לו כן בע"פ, דמילי במילי לא מקניין.

ובחי' ר' ראובן סימן י"ח סק"ג כתב לפרש בדבריו, דלעולם עיקר קנין השטר הוא ע"י המסירה,[[44]](#footnote-45) דהוא קנין דמטלטלין ונקנה השטר ע"י זה, וכיון שהוא קונה את השטר, נקנה אף השעבוד שהוא בכלל השטר, ואך דכיון דצריך לפרש שהוא מקנה לו גם את השעבוד, הו"ל מילי בעלמא ומילי במילי לא מקניין, וע"כ צריך שיהיו דברים הללו נכתבים, דעי"ז יש כאן איהו וכל שעבודי' ע"י מעשה, ועי"ז מועילה המסירה גם על השעבודים, וכ"ה מבו' בד' ספר התרומה הל' גיטין סימן ק"ל שהבאנו להלן עמ' ?, עיי"ש.

**ג** הרא"ש בסו"ס ד' כתב דעיקר הקנין הוא בכתיבה, והא דבעינן מסירה הוא כדי שיהא קנין אלים לקנות השעבוד, ומשמע דאף דעיקר קנין השעבוד הוא ע"י הכתיבה, וכדברי הר"י מיגש ודעימי', מ"מ המסירה מועלת גם לגבי קנין השעבוד, דהכתיבה לחודה ל"מ לקנות, אלא בצירוף הא שמוסר לו את השטר, ולא רק לגבי קנין השטר עצמו, - וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בסוגיין והרא"ש בסימן ג' די"ל דבמסירה דאותיות בעי מיד ליד משום דבעינן קנין חשוב לקנות השעבוד, ומבו' דהמסירה הוי קנין גם על השעבוד.

**אם בעינן שתקדום המסירה לכתיבה**

הריטב"א כתב דמשמעות ל' הברייתא הוא שצריך להקדים כתיבה למסירה, אך כתב בשם הרא"ה בשם רבו, דאדרבה בעינן שתקדום המסירה לכתיבה, דהכתיבה שהיא באה להקנות הראי' שבו, אינה חלה אלא על מסירת השטר, שכשם שזכה בגופו של שטר יזכה בראי' שבו, ונתינת השעבוד בלא שטר אינו כלום, וכ"כ הר"ן, והוסיף לפרש דהוא משום דאינו זוכה בשעבוד שהוא דבר שאין בו ממש, אלא מחמת שהוא נגרר עם השטר, וע"כ כל שהקדים כתיבה למסירה, כיון דגוף הנייר אינו נקנה בכתיבה זו, אף השעבוד אינו נקנה, וכ"כ הריטב"א בקידושין מ"ז ב'.[[45]](#footnote-46)

אך בל' הרשב"ם בד"ה כתב, משמע להדיא דמהני אף אם קדמה הכתיבה למסירה, וכן משמע בדבריו בריש סוגיין בד"ה ובשטר, ובלשונו שם משמע קצת, דבעינן שתקדום הכתיבה למסירה, ויש לדחות, ולכאו' כ"ה לדעת הסוברים דעיקר הקנין הוא ע"י המסירה, והכתיבה אינה אלא שטר ראי', ונת' להלן, וצ"ע.[[46]](#footnote-47)

**שטר הכתיבה, אם הוי שטר קנין או שטר ראי'**

בשו"ע סימן ס"ו ס"ב כתב בדין כתיבה ומסירה, דיש מי שאומר שצריך שתבא לידו אותה כתיבה, והש"ך שם סקי"א כתב דלא מצא מי שאומר כן,[[47]](#footnote-48) מיהו מסתבר כן, דכיון דאין אותיות נקנים אלא בכתיבה, אותו שטר דמי לקרקע שניקנית בשטר דבעינן שיגיע השטר לידו, עכ"ד, ובד' הרמ"ה בסוגיין אות כ"ח בתו"ד, מפורש שצריך שימסור ללוקח את ב' השטרות, וכ"כ באורים שם סקט"ו ללמוד מד' בעה"ת שער נ"א ח"ג, עיי"ש.

והנה מל' השו"ע משמע דיש דס"ל דא"צ שתבא לידו אותה כתיבה, וכ"כ בקצוה"ח שם סוסק"ט, ועי' גם בדבריו בסק"ה שכתב כן בדעת השו"ע בסימן רל"ה ס"א, - והנה לדעת הר"י מיגש ודעימי', דהמסירה אינה קונה אלא אף גוף השטר, וקנין השעבוד הוא ע"י הכתיבה, הרי דהא דמהניא הכתיבה הוא משום דהויא שטר קנין, וכמש"כ כן הר"י מיגש והרמ"ה דמה"ט לא סגי בקנין סודר ומסירה, אף דסתם קנין לכתיבה עומד, דאף אם כתבו לו את השטר, אי"ז אלא שטר ראי' ולא שטר קנין, וודאי דבעינן שיבא השטר ליד הלוקח, וכ"ה גם למש"כ הרא"ש דעיקר הקנין הוא ע"י הכתיבה, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ס"א דשטר זה שטר קנין הוא, - אך למש"כ רבינו יונה דעיקר הקנין הוא ע"י המסירה, ובעינן להכתיבה כדי לפרש את המסירה, שפיר י"ל דל"ב שיבא השטר ליד הלוקח, וכ"נ בקצוה"ח שם שפירש כן בטעם דעה זו, וכ"כ בחי' ר' ראובן סימן י"ח סק"ג.

ומצאנו בספר התרומה הל' גיטין סו"ס ק"ל שכתב, דאף למ"ד דעדי חתימה כרתי ולא סגי בעדי מסירה, מ"מ בשט"ח הנקנה בכתיבה ומסירה, ל"ב שיהא על כתיבה זו עדי חתימה וסגי בעדי מסירה, ופירש הטעם, ז"ל, דפלוגתייהו ל"ה אלא בשטר של קנין וכו', אבל שטר זה שעושה על שט"ח אינו אלא לראי' בעלמא, דאילו לקנין היאך שט"ח נקנה על ידו, הלא מטלטלין אינן נקנין אלא בהגבהה, הלכך לכו"ע בעדי חתימה סגי, עכ"ל, - ומבו' להדיא בדבריו, דבמכירת שטרות הוי עיקר ההקנאה על השטר עצמו דהוי מטלטלין, וע"כ א"א לומר דהקנין הוא ע"י הכתיבה, דמטלטלין אין נקנין בשטר, ובע"כ דעיקר הקנין הוא במסירה, ול"ב להכתיבה אלא לראי' בעלמא, דעי"ז מתפרש המסירה דהיא אף על השעבוד, וע"כ לכו"ע סגי בזה בעדי מסירה.

וכ"נ גם ממש"כ בשו"ע שם ס"ז דשטר דערכאות מהני לקנות בו שט"ח, והגר"א שם הק', ממש"כ השו"ע בסימן ס"ח דהכשר שטר ערכאות הוא רק בשטרי ראי' ולא בשטרי קנין, וכן הק' בגל' הגרע"א שם, - והשער משפט שם סק"ז כתב די"ל, דכיון דעיקר הא דבעינן כתיבה, הוא משום דמילי במילי לא מיקנין ובעינן להכתיבה שיהא זה מעשה, סגי לזה בשטר ראי', עכ"ד,[[48]](#footnote-49) - אך הנה בתשו' הרשב"א החדשות סימן רנ"ו כתב להדיא, דשטר של מכירת שטרות, ל"מ בערכאות, כיון דהוא שטר העשוי לקנין, עיי"ש,[[49]](#footnote-50) ואזיל לטעמי' דבעינן שתהא הכתיבה שטר קנין.

ובשו"ע סימן רל"ה ס"א כתב דקטן שירש שט"ח יכול למכרם לאחר, ובקצוה"ח סימן ס"ו סק"ה הק' דאיך יכול למוכרו הרי בשטרות בעינן כתיבה, ול"מ שטר מקטן, ושם סק"ט כתב דמשמע מזה דהשו"ע התם ס"ל דל"ב שתבא הכתיבה לידו, וע"כ שפיר מהני בזה שטר דקטן,[[50]](#footnote-51) ומבו' לפ"ז, דאף ל"ב שיהא ע"ז תורת שטר ראי', (שהרי אין כותבין שטר ראי' על הקטן), וכ"נ גם מד' הקצוה"ח בסימן ס"ו סק"ט שכתב דאם ל"ב שתבא לידו הכתיבה, הרי דה"נ הפקר בדיבור הוי ככתיבה, - אך בחי' הריטב"א גיטין נ"ט א' כתב דקטן אינו מקנה שט"ח, דאינו בר כתיבה, ול"מ שטר מקטן, וכ"כ בתשו' הריטב"א סימן קס"ח, והביאו הב"י בסימן רל"ה, ומבו' דבעינן שתהא הכתיבה שטר קנין.

**צריך למכתב לי' קני לך הוא וכל שעבודא דבי',** הרשב"ם כתב דאתא לפרושי דהלכתא כרבנן דבעינן כתיבה ומסירה, וגם בא לפרש היאך יכתוב שטר זה, - והתוס' כתבו לדון די"ל דסבר רב פפא דאותיות נקנות במסירה, והא דקאמר צריך למכתב לי', הוא משום דס"ל דאף דאותיות נקנות במסירה ה"ה צריך להביא ראי', וכדעת אביי לקמן קע"ג א', וע"כ הוא צריך לכתוב, כדי שיהי' לו לראי', והיינו דאף דיסוד דינא דרב פפא הוא דאין השטר נקנה בלא שאמר לו קני לך איהו וכל שעבודי', וכמבו' בקידושין מ"ז ב', מ"מ מכח זה צריך לכתוב כן גם בהשטר ראי', - והרמב"ן וש"ר כתבו דל"ד קאמר צריך למכתב לי', אלא היינו דלרבי צריך לומר לו, ולרבנן צריך לכתוב לו, עיי"ש.

**א"ר אשי וכו' הא לא כתב לי' הכי לא קני וכי לצור ע"פ צלוחיתו הוא צריך,** הרשב"ם כתב דפריך על עיקר הא דל"מ מסירה לחודה, דאטו לצור ע"פ צלוחיתו הוא צריך הא סברא היא דמשום גביית חוב הכתוב בו קזבין לי', והלכך במסירה לחוד מיקני כרבי, וע"ז משני רב פפא דאין לצור ולצור, - ומבו' לפ"ז דעיקר הפלוגתא דרבי ורבנן היא, דלרבי לא אמרינן דלצור ע"פ צלוחיתו מכרו לו, וע"כ סגי במסירה לחוד, ולרבנן אמרינן דלצור ע"פ צלוחיתו מכרו לו, וע"כ אינו נקנה עד שיכתוב לו קני לך איהו וכל שעבודי', וכ"ה מבו' גם בד' רשב"ם לעיל בסוגיין בד"ה אותיות נקנות ובד"ה כתב, ועמש"נ לפרש בזה לעיל עמ' ?.

אך התוס' וש"ר פירשו דפריך אדינא דרב פפא דצריך למכתב לי' קני לך הוא וכל שעבודא, דמ"ט לא סגי דכתב לי' קני לך, דודאי שנכלל בזה הקנאת השעבוד, דאטו לצור ע"פ צלוחיתו הוא צריך, - ומהא דלא פריך הכי על עיקר הא דבעינן כתיבה ולא סגי במסירה, משמע דהא דלרבנן לא סגי במסירה, אי"ז משום דאמרינן דלצור ע"פ צלוחיתו מכרו לו, אלא הוא מטעם אחר, וע"כ לא פריך אלא על הא דצריך לכתוב קני לך הוא וכל שעבודי', ולא סגי לכתוב קני לך.

**א"ל לצור ולצור,** הרשב"ם כתב דאי משום אונאה יותר משתות ליהוי ביטול מקח וכו', והרמ"ה כתב דללישנא בתרא דלקמן ע"ח א', דבאונאה בכדי שאין הדעת טועה הוי מחילה, ה"נ הכא הוי מחילה, ועי' גם בד' הגרע"א בגהש"ס שעמד בזה ע"ד הרשב"ם, - אך הרשב"א וש"ר כתבו, דהכא לכו"ע ל"ה מחילה, כיון דהלוקח ודאי נתכוין לקנות את הראי' שבו, וע"כ כל שלא קנאה, מחזיר לו הדמים והמקח בטל.

והריטב"א כתב די"מ דמה שאמרו לצור ולצור, היינו דכיון שלא הזכיר אלא קני לך האי שטרא, לצור נתכוין, ולצור משמע לישנא, ומ"מ אף שהמוכר נתכוין לנייר לחוד, ודאי דהלוקח נתכוין לקנות את השעבוד, והו"ל מק"ט וחוזר, וי"מ דלעולם אמרינן דאף המוכר נתכוין למכור את השעבוד, ומ"מ ל"מ, משום דהו"ל דברים שבלב, כיון דלשון קני לך משמע דאינו קונה אלא את השטר עצמו לצור, וכתב דלפ"ז ודאי דהמקח בטל.

הרמב"ן נחלק ע"ד רשב"ם, וכתב דלא קנה אף גופו של שטר, מפני שעיקר מקחו לראי' שבו והכל בטל ולא יתקיים לחצאין, וכ"כ הרמב"ן בספר הזכות בפרק הכותב מד. בדפי הרי"ף, ועיי"ש שפירש דהוא משום דלמקום שהשעבוד הולך שם השטר הולך במכירה ובמתנה, - ובתשו' הרמב"ן שהובאה בסה"ת שער נ"א ח"ג הוסיף לפרש דהוא משום דאין גופן של אותיות כגוף שאר המטלטלין, דעיקר הקנין שבהם הוא לראי' שבהן, וע"כ כל שלא קנה את הראי' שבהן, לא קנאן כלל.

והריטב"א בקידושין מ"ז ב' כתב, דאף דבמכירה כל שמסר לו ולא כתב, לא קנה אף את הנייר, משום דהו"ל ככור בשלשים שיכול לחזור בו אפי' בסאה אחרונה, מ"מ אם נתן לו את השטר במתנה ומסר ולא כתב, קנה את הנייר, - אך בד' הרמב"ן בס' הזכות שם מפורש דגם במתנה לא קנה את הנייר, וזה לטעמי', דהא דלא קנה את הנייר, אי"ז משום דהוי ככור בשלשים, אלא הוא משום דלמקום שהשעבוד הולך שם השטר הולך, דעיקר קנין השטר הוא לראי' שבו, ולא קנה כלל את הנייר בפנ"ע, וע"כ אף במתנה לא קנה את הנייר.

**תוד"ה קני לך, אלמא מוכר שטר מדיכול למחול הוי מדרבנן,** בטעם הך דינא דמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, נחלקו הראשונים, ונת' בזה להלן עמ' ? ואילך באורך.

**היינו שמצא שטר לאחר יאוש ומוכרו לבעליו ביוקר,** המהרי"ק בסימן ג' פירש לד' התוס' דאיירי כשנתיאשו הבעלים מהחוב, ועיי"ש שהוכיח מזה דמהני יאוש בחוב, - והקצוה"ח בסימן ס"ו סק"א הק' דהיאך זוכה בזה המוצא מדאורייתא, ומ"ש מכל מכירת שטרות דאינה אלא מדרבנן, ועוד, דהרי קי"ל כרבנן דבעינן כתיבה ומסירה, והיאך זהו זוכה בזה בלא כתיבה, ועוד, שהרי אף בהפקר כתבו התוס' לעיל דל"מ אחר לזכות, משום דליכא דעת אחרת מקנה, וא"כ היאך הוא זוכה בשטר לאחר יאוש, אף דליכא דעת אחרת מקנה.

ועיי"ש שכתב לישב, דהא דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, הוא משום דהוי דבר שאינו ברשותו, וכמש"כ התוס', וע"כ שפיר מהני יאוש מדאורייתא, דיאוש מועיל אף בדבר שאינו ברשותו,[[51]](#footnote-52) - ומה"ט נמי ה"ז מועיל בלא כתיבה ואף בדליכא דעת אחרת מקנה, דכל הא דבעינן כתיבה ומסירה, הוא רק במכירת שטרות דהוי דבר שאינו ברשותו,[[52]](#footnote-53) וגם הא דבהפקיר שטרותיו ל"מ אחר לזכות בזה משום דליכא דעת אחרת מקנה, היינו דוקא בהפקר דל"מ בדבר שאינו ברשותו, אך ביאוש דמהני מדינא אף בדבר שאינו ברשותו, שפיר מצי המוצא לזכות אף דליכא כתיבה ואף דעת אחרת מקנה.[[53]](#footnote-54)

אך החכם צבי בהגהתו לט"ז סימן קס"ג ס"ג בסוף דבריו כתב דמכוון התוס' הוא דהיאוש מועיל על השטר עצמו, וזכה בו המוצא,[[54]](#footnote-55) ואע"ג דאינו יכול לגבות בהם, מ"מ הרי הם שלו ויכול לעשות בהם מה שירצה, והמלוה לקחם ממנו לראי' ולטרוף מלקוחות, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ס"ו סק"א, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

**וי"ל דכמו שאין יכול להקדישו כדמוכח בפ' כל שעה,** בסוגיית הגמ' בפסחים שם אמרו, דכיון דבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה, ע"כ אף זבין מלוה או אקדיש מלוה, ל"מ המכירה וההקדש, ולפ"ז צ"ע בד' התוס' שהוצרכו לדמות דכי היכי דל"מ להקדיש את השעבוד קרקעות ה"נ ל"מ למכרו, ומה הוצרכו לדמות מכירה להקדש, הרי בסוגיא דהתם מפורש דגם ל"מ למכור, ובאמת כ"ה בד' הרמב"ן שהוכיח מסוגיא דהתם דל"מ למכור את הקרקע המשועבדת, עיי"ש, ועמד ע"ז הפני שלמה, וכן עמד בזה המחנ"א בהגהתו על הנימו"י בסוגיין.

ובחי' ר' ראובן סו"ס י"ח בהערה כתב לישב, דאף אם יכול המלוה למכור את שעבוד הקרקעות, כ"ז הוא כשהתנה בפירוש דאינו מוכר אלא את השעבוד, אבל התם הרי מיירי שמכר לו את גוף הקרקע, וע"כ כיון דמכאן ולהבא הוא גובה ולא חיילא המכירה על גוף הקרקע, אף אינו קונה את השעבוד, דדעת הלוקח שנתחייב בתשלומיו, לא היתה אלא על הקרקע כולה, וע"כ לא הביאו התוס' אלא מהא דלא חייל ההקדש, דאף דהתם הקדיש את גוף הקרקע, ול"מ חייל הקדש זה, מ"מ הי' בדין דיחול ההקדש על השעבוד שיש לו בקרקע, דבכלל מאתים מנה, ומהא דלא חייל ההקדש על השעבוד, מוכח דהשעבוד חשיב כדבר שאינו ברשותו, ול"מ להקדישו, וכעי"ז כתב בהגהות מעשה אילפס על הנימו"י, עיי"ש.

**והא דלא תיקנו רבנן שיוכל להקדישן,** בקצוה"ח סימן ס"ו סק"ב הק' דמ"ט הוצרכו התוס' לחלק בין הקדש למכירה, שהרי בגמ' שם לא מצינו, אלא דאינו יכול להקדיש את גוף הנכסים של לוה, אבל אם מקדיש את גוף החוב, דילמא אה"נ דמהני ההקדש, ועיי"ש שהוכיח כן, ממה שאמרו בגמ' שם דאף זבין מלוה ל"מ, והרי דאף דמצי למכור את החוב, מ"מ כשמכר את גוף הקרקע, ל"מ מכירתו, וא"כ ה"נ י"ל בהקדש, דאף דמצי להקדיש את החוב, מ"מ התם שהקדיש את הקרקע, ל"מ ההקדש, ולמש"כ בחי' ר' ראובן ניחא, דכשמכר המלוה את הקרקע, כיון דלא חיילא המכירה על גוף הקרקע, אף אין הלוקח קונה את השעבוד, ומשא"כ בהקדש, אף דלא חייל ההקדש על גוף הקרקע, הי' בדין דיחול ההקדש על השעבוד, וכנ"ל.

והגרש"ש במערכת הקנינים סימן י"א כתב לישב, דהתם לא איירי כלל שהוא מוכר את גוף הקרקע, די"ל דזה ל"מ גם למ"ד דלמפרע הוא גובה, אלא הוא מוכר את הזכות שיש לו בקרקע, וע"כ אם הי' יכול להקדיש את החוב והשעבוד מדרבנן, הי' מועיל גם אם הקדיש את השעבוד בפנ"ע, דהגם דבמכירה ל"מ למכור את החוב והשעבוד, אלא ע"י מסירת השטר, מ"מ בהקדש דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, מהניא האמירה במקום כתיבה ומסירה, ומהא דלא חייל ההקדש על זכות השעבוד, בע"כ דלא תיקנו חכמים דיכול להקדישו, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז ניחא דלא תיקשי ע"ד התוס' ממה שאמרו התם דאף זבין מלוה ל"מ, דאף דבמכירה תיקנו חכמים שהוא יכול למכור את החוב והשעבוד, הרי היינו רק ע"י מסירת השטר, והתם שלא מסר לו את השטר, לא קנה, ולא הביאו התוס' אלא מהא דל"מ ההקדש על השעבוד, אף דהאמירה הויא במקום כתיבה ומסירה.

והנה בד' הקצוה"ח מבו' דלא קשיא לי', אלא משום דהתם לא איירי כלל שהקדיש את החוב, אלא הקדיש את הקרקע, אך הגרע"א בסוגיין הק', דאף דהתם הקדיש את החוב, מ"מ אין להוכיח מזה דלא תיקנו חכמים שיוכל להקדישן, דהתקנ"ח דמצי למכור חוב, הוא רק ע"י מכירת השטר, ואת החוב עצמו ל"מ למכור, וא"כ אף אם תיקנו חכמים דיכול להקדישן, היינו רק כשמקדיש את השטר, אך כל שמקדיש את החוב עצמו, ל"מ ההקדש, - ובאמת דכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בקידושין כ"ח ב' שכתב דהאומר שטר זה וכל שעבודו יהא לעניים זכו לגמרי, ומבו' דאף דס"ל דבהקדש עניים אמרינן דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, מ"מ ל"מ אלא כשהקדיש את השטר וכל שעבודו, אך אם הקדיש את החוב בפנ"ע ל"מ.[[55]](#footnote-56)

ובחי' ר' ראובן סו"ס י"ח כתב, דזה תליא ביסוד דינא דמכירת שטרות, דבד' הגרע"א מבו' שנקט דעיקר התקנ"ח דמכירת שטרות הוא דהשטר הוא הדבר הנמכר, ומכח קנין השטר הוא קונה את החוב, וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א בב"מ כ' א', עיי"ש, וזהו דס"ל דאף אם תיקנו חכמים גם שיוכל להקדישו, מ"מ ל"מ אלא כשהקדיש את השטר, ולא כשהקדיש את החוב עצמו, - אך בדעת התוס' י"ל דס"ל דעיקר התקנ"ח דמכירת שטרות, הוא דהחוב והשעבוד עצמו הוא הדבר הנמכר, ע"י קנין אלים דכתיבה ומסירה, ולפ"ז נמצא דהא דל"מ להקנות בלא מסירת השט"ח, הוא משום חיסרון מעש"ק, וע"כ בהקדש דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, ואמירה לגבוה מהניא במקום כל הקנינים דהדיוט, וכמש"כ התומים בסימן ס"ו סק"ב והקצוה"ח שם סק"ב, שפיר הי' בדין דיועיל אף כשהקדיש את החוב והשעבוד עצמו בלא מסירת השט"ח, ומהא דלא חייל ההקדש בכה"ג, מוכח דלא תיקנו חכמים שיוכל להקדיש חוב, עכ"ד.

בעיקר קו' התוס' דאם מכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, מ"ט איצטריך למעט שטרות מאונאה, מצינו עוד כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הרמב"ן בסוגיין כתב דאיצטריך קרא להיכא שמכר לו שטר ולא חזר בו עד שגבה הלוקח את חובו, דתו אין ביד המלוה לחזור, ובכה"ג ממעטינן דאין לו אונאה, כיון דשטר מכר לו מתחילה, - ונתחדש בדבריו, דאף דלא חיילא המכירה אלא כשגבה את חובו, ובשעה זו הו"ל דבר שגופו ממון, מ"מ כיון שהמכירה שביניהם היתה על שטר, ליכא בזה דין אונאה, ועמש"כ לדון בזה בישועות ישראל סימן ס"ו סק"ב ובאמרי בינה דיני הלואה סימן ס"ג סקכ"ט.

**ב** הרשב"א לקמן קמ"ז ב' כתב, דבקרא לא כתיב למעט שטרות, אלא אנן דרשינן מקרא דא"א להיות אונאה דינא אלא בדבר המטלטל וגופו ממון, וע"כ אחר שתיקנו חכמים מכירת שטרות, אין בהן אונאה, דכיון שאם היתה מכירתן דאורייתא ל"ה אונאה נוהגת בהן, אף עכשיו אין דין אונאה נוהג בהן, דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, וכ"כ הר"ן שם.

**ג** הרמ"ה לקמן קמ"ז ב' אות פ"ג כתב דאף דמכירת שטר חוב אינה אלא מדרבנן, מ"מ מכירת שטר פיקדון מהניא מדאורייתא, כיון דהוי הפיקדון ברשותו, ובכה"ג איצטריך קרא למעט דלית בי' אונאה,[[56]](#footnote-57) ועיי"ש שכתב דל"מ למכור שטר פיקדון בכתיבה ומסירה, כיון דמטלטלין אינם נקנין בשטר, אלא איירי כשמכר לו באגב או בחליפין, - ונתחדש בדבריו, דאף דהפקדון עצמו הוי דבר שגופו ממון, מ"מ כל שמוכר את הפקדון ע"י השטר, הו"ל כמכירת דבר שאין גופו ממון, ואין בו אונאה.[[57]](#footnote-58)

**ד** התומים בסימן ס"ו סק"א כתב לישב, דבשטר שכתוב בו שהוא משעבד עצמו לכל המוציאו, ודאי דמצי למכרו מדאורייתא, שהרי הלוה שעבד עצמו לכל מי שיהא השטר בידו, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן ס"ו סק"י, שכתב דבשטר זה לכו"ע אין יכול המוכר למחול, עיי"ש, ומבו' דמכירתו היא מדאורייתא, ובכה"ג ממעט לי' קרא מדין אונאה, ובד' התוס' וש"ר שלא כתבו לישב כן, י"ל כמש"כ באמרי בינה דיני הלואה סימן ס"ג סקט"ו לדון, דבכה"ג חשיב כדבר שגופו ממון, ובנחל יצחק סימן ס"ו אות ב' בתחילת דבריו כתב דטעמייהו הוא משום דס"ל דהא דמהני שט"ח דלכל המוציאו אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא אין ברירה, עיי"ש.

**בדין מפקיר שטרותיו**

התוס' לעיל בסוגיין כתבו דעם המסירה דאותיות בעינן משיכה, והא דנקט מסירה, הוא משום דבעינן דעת אחרת מקנה, לאפוקי מפקיר שטרותיו שאין מחזיק בהן קונה מה שכתוב בתוכו, כיון דליכא מסירה, שאין דעת אחרת מקנה אותן, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ג', וכ"כ בטוש"ע סימן ס"ו סעיף י'.

ובתשו' מהר"ם מלובלין סימן כ"ב הק', דלפ"מ דקי"ל דבעי כתיבה ומסירה, א"כ ודאי דלא יקנה המחזיק בשטר הפקר, כיון דליכא בזה כתיבה, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** המהר"ם שם כתב לישב, דלא הצריכו כתיבה אלא מצד המוכר, במקום ששייך לומר שנשאר לו שום זכות בשטר חוב, אבל המפקיר שטרו שנתרוקן כל זכותו של בעל השטר מהשט"ח לגמרי, הו"א שהזוכה בו קונה השעבוד שבו, עכ"ד, - וזה מתפרש היטב לדעת רשב"ם דהא דל"מ מסירה לחוד, הוא משום דמצי למימר דלצור ע"פ צלוחיתו מסרו לך, די"ל דכ"ז הוא מצד המקנה, דשמא אין דעתו להקנות את השטר אלא לצור ע"פ צלוחיתו, אך מצד הקונה ודאי דמתפרש דהוא בא לקנות אף את השעבוד שבשטר, - וי"ל דגם לדעת התוס' דהא דל"מ מסירה לחוד, הוא משום דמילי במילי לא מקניין, כ"ז הוא במוכר שטרו, דצריך שיאמר המוכר קני לך, וזה הוי מילי בעלמא, אך בזוכה מהפקר, דא"צ כלל להקנאת המקנה, לא חשיב כמילי, - והש"ך בסימן ס"ו סקכ"ה תמה ע"ד המהר"ם, עיי"ש, ועמש"כ לישב בזה בקצוה"ח שם סק"ט.

**ב** הש"ך שם כתב דמיירי בשטר שכתוב בו שנשתעבד לכל המוציאו, דשטר זה נקנה במסירה בלא כתיבה, - ונתחדש בדבריו, דאף דבשטר זה ל"ב כתיבה, כיון דמעיקרא נשתעבד הלוה לכל המוציאו, מ"מ אינו נקנה אלא במסירה דאיכא דעת אחרת מקנה, ול"מ בזה משיכה, - אך בנתיה"מ שם סוסקי"ג נחלק ע"ז, וכתב דשטר זה נקנה במשיכה גרידא, ככל המטלטלין, ועמש"נ בזה בסימן ד'.

**ג** הקצוה"ח שם סק"ט כתב, דס"ל להתוס' דאע"ג דבעינן כתיבה, מ"מ ל"ב שיבא אותו הכתיבה ליד המקבל, וע"כ כשהפקיר הוא וכל שעבודי' ה"ה ככותב, דהפקר בדיבור הוי ככתיבה, והמחזיק שבא לידו השטר אפי' לא בא לידו הכתיבה סגי, ועיי"ש שכתב די"ל כן אף אי נימא דבעלמא צריך שתבא הכתיבה לידו, דכ"ז הוא משום דכל שלא בא הכתיבה לידו לא יצא השעבוד מרשות נותן כיון דלא זכה המקבל, ומשא"כ בהפקר.

**ד** הנתיה"מ שם סקי"ד כתב, דל"מ כלל ההפקר על גוף החוב, דכיון דאין החוב ברשותו, ל"מ להפקירו, ול"מ ההפקר רק לגוף השט"ח, דיש להמלוה קנין בהשט"ח שיהא שלו עד שיפרע לו ויכול למכור זכות זו או להפקירו, ובזה הוא שכתב בשו"ע דאין המחזיק זוכה כיון דליכא דעת אחרת מקנה.[[58]](#footnote-59)

**ה** התומים שם סקט"ו כתב דמיירי שהפקיר המלוה את השטר עצמו, ובא המחזיק לקנות את החוב מן המלוה, ע"י שיחזיק בשטר ושיכתוב לו המלוה שטר מכירה, ובכה"ג איכא שפיר כתיבה, והא דל"מ הוא משום דליכא דעת אחרת מקנה על קנין השטר, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הסמ"ג עשין ע"ד שכתב, דבשטר של גר שמת אין המחזיק זוכה משום דליכא דעת אחרת מקנה, ובשטר דגר, הרי אף גוף החוב הוי הפקר.

הש"ך שם הק' עוד ע"ד התוס', דבכה"ג שהפקיר המלוה שטרו, הרי זכה הלוה במה שבידו, כמבו' בב"ק מ"ט ב',[[59]](#footnote-60) והיאך יזכה בזה המחזיק בשטר, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה התומים שם סוסקט"ו והקצוה"ח שם סקי"א והנתיה"מ שם סקי"ד.

**בטעם הא דיכול המוכר למחול**

התוס' בסוגיין דנו בטעם הא דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, ומצאנו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** התוס' בתחילת דבריהם כתבו דהוא משום דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, וכ"כ הראשונים בכ"ד בדעת הרי"ף בפ' הכותב, והש"ך בסימן ס"ו סק"א נחלק ע"ז, ואכמ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממכירה הי"ב.

וצ"ב דאף דאין המכירה אלא מדרבנן, מ"מ מ"ט יכול המוכר למחול, ועוד צ"ע, ממש"כ התוס' בכ"ד דכל שמכר לו במעמד שלשתן, אין יכול המוכר למחול, אף דגם קנין מעמ"ש אינו אלא מדרבנן.

ובחי' הריטב"א בכתובות פ"ה ב' כתב, דהא דיכול המוכר למחול, הוא משום דמכירת שטרות דרבנן, ואתיא מחילה דאורייתא ומפקעא מכירה דרבנן, עכ"ד, ולכאו' היינו, דאף דמדרבנן זכה בזה הלוקח, מ"מ כלפי דינים דאורייתא אכתי הוי של המוכר, וע"כ כל שמחלו המוכר, אתיא מחילה דאורייתא ומפקעא מכירה דרבנן, - ועיי"ש שכתב עוד, דהא דבמכנסת שט"ח לבעלה אינו יכולה למחול מפני שידו כידה, אף שאין זכי' זו אלא מדרבנן, הוא משום דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל ושמו ידו כידה כאילו זכה בהם מה"ת והפקר בי"ד הפקר, עכ"ד, ומבו' דמכח דינא דהפקר בי"ד הפקר, יש בכח חכמים להפקיע לדין התורה ודעי"ז יזכה בזה הלוקח אף מדאורייתא, ואך דבמכירת שטרות לא האלימו לתקנתם, ולא זכה הלוקח אלא מדרבנן, וע"כ במכנסת שט"ח לבעלה דהאלימו רבנן לתקנתם שיזכה הבעל זכי' גמורה, ה"ז מועיל אף כלפי דינים דאורייתא, וע"כ אין האשה יכולה למחול, וכ"ה בד' הרמב"ם בפ"י מזכי' ה"ב, דהא דיכול המלוה למחול, הוא משום דעדיין הוי השטר שלו מן התורה.

ועד"ז כתב הר"ן בגיטין לא: בדפי הרי"ף דאף דבעלמא הפקר בי"ד הפקר, וה"ה קנוי לו קנין גמור, מ"מ הכא לא תיקנו רבנן שיזכה זכי' גמורה, דהם אמרו והם אמרו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, די"ל דאף בקטן הזוכה לאחרים מדרבנן אי"ז זכי' גמורה, וע"כ לא סגי בזכי' זו לשתופי מבואות, אלא משום דשתופי מבואות דרבנן.[[60]](#footnote-61)

ולפי דבריהם ניחא הא דבמעמד שלשתן ל"מ למחול, דבמעמד שלשתן תיקנו חכמים שיזכה הלוקח זכי' גמורה אף כלפי דינים דאורייתא, והטעם בזה הוא כמש"כ הרא"ש בפ"ק דגיטין סימן י"ז דעיקר תקנת מעמ"ש הוא משום תקנת השוק, ואם יהא המוכר יכול למחול בטלה עיקר התקנה, וע"כ אין המוכר יכול למחול.[[61]](#footnote-62)

והגרע"א בדו"ח ב"מ כ' א' כתב, דודאי בעלמא קנין דרבנן הוא אלים כמו דאורייתא וזכה לגמרי בכל זכיות שבעולם, והא דבמכירת שטרות דרבנן לא זכה זכי' גמורה ויכול המוכר למחול, הוא משום דבחוב לא שייך בו התפסת קנין שבעולם מדאורייתא דאינו בעין, ורק מדרבנן תיקנו דע"י קנין השטר זכה בחוב, וע"כ הו"ל זכות גרוע ואין לו קנין גמור בזה, - וכתב לפ"ז, דאם היתה מכירת שטרות מדאורייתא ול"ה יכול למחול, הרי דאף אם מכר שטר באגב, ל"ה יכול למחול, אף להסוברים דקנין אגב אינו אלא מדרבנן, - ועי' גם בד' הגרע"א במערכה ט"ז שהועתק בחי' הגרע"א בב"מ שם שכתב כן, - ועיי"ש שכתב דמד' הר"ן בגיטין שדימה דה"ז בקטן הזוכה לאחרים מדרבנן, אי"ז זכי' גמורה, מבו' שלא חילק בזה.[[62]](#footnote-63)

הרמב"ן בסוגיין הק' ע"ד הרי"ף דהא דיכול למחול הוא משום דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, ממה שאמרו בקידושין מ"ז ב' דהתקדשי לי בשט"ח ר"מ אומר מקודשת וכו', ואי ס"ד לא קנאתו אלא מדבריהם ולפיכך הוא יכול למחול, לא תהא מקודשת גמורה, וכתב דאפשר דמאי מקודשת דקאמר ר"מ מקודשת מדבריהם לאצרוכה גיטא ואם בא אחר וקדשה חוששין לקדושיו, וכתב ע"ז דאינו מחוור.

והפנ"י בקידושין שם הק' ע"ד הרמב"ן, דהרי בברייתא דהתם פליגי גם במלוה ע"פ, ומפרשינן התם דאיירי כשנתנו במעמד שלשתן, ונחלקו אם מהני מעמ"ש במלוה, ובמעמ"ש הרי ודאי דאין הקנין אלא מדרבנן, ואינה מקודשת גמורה, וא"כ הרי ה"נ במלוה בשטר, שפיר י"ל דאין הקנין אלא מדרבנן ואינה מקודשת גמורה.

והגרש"ש במערכת הקנינים סימן י"א כתב בביאור ד' הרמב"ן, וכעי"ז כתב גם בשערי ישר ש"ה פ"ט, דודאי דכל קנין דרבנן מהני לדאורייתא, והויא מקודשת גמורה, ומשה"ק הרמב"ן דאם מכירת שטרות דרבנן לא תהא מקודשת גמורה, היינו דאי נימא דהא דיכול למחול הוא משום דמכירת שטרות דרבנן, בע"כ דהכא ל"מ הקנין דרבנן שיזכה זכי' גמורה, וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א והר"ן דהיינו שלא האלימו חכמים לתקנתם שיזכה זכי' גמורה כלפי דינים דאורייתא מכח הא דהפקר בי"ד הפקר, ואין זכייתו אלא לגבי דינים דרבנן, וא"כ לא תהא מקודשת גמורה, ומשא"כ להחולקים על הרי"ף והא דמצי למחול הוא מטעם אחר, הרי דאף במעמ"ש דאינו אלא מדרבנן, זכתה זכי' גמורה, וע"כ היא מקודשת גמורה,[[63]](#footnote-64) ועד"ז כתב התרוה"כ בסימן ס"ו סק"א בשם בנו.

**ב** התוס' הביאו דעת ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא, ואפ"ה הוא יכול למחול, ול"ד למתנת שכ"מ שאמרו בגמ' דאם הוא דאורייתא ניחא הא דאין יכול למחול, דהתם היינו משום דהמקבל מתנה הו"ל כיורש ואין כאן יורש אחר, והקשו ע"ז, דמ"ט ל"ה קנין גמור ויוכל לומר לו הלוה לאו בע"ד דידי את, הרי הקנה לו שעבוד הקרקעות בשטר, וא"כ יקנה לגמרי שלא יוכל עוד למחול.

והרא"ש בפ' הכותב סימן י' כתב בשם ר"ת, דהא דהמוכר יכול למחול, הוא משום דב' שעבודים יש לו למלוה על הלוה, אחד שעבוד נכסיו ואחד שגופו משועבד לפרוע לו, ושעבוד נכסיו של הלוה יכול המלוה למכור, אבל שעבוד גופו של הלוה אין קנין נתפס עליו, וע"כ כ"ז שלא מחל לו גובה נכסיו של לוה, אבל אם מחל המלוה ללוה שעבוד גופו שנשאר אצלו פקע נמי שעבוד נכסיו, דנכסי דאיניש אינון ערבין בי' וכשנסתלק שעבוד הלוה נסתלק נמי שעבוד נכסיו, וכ"כ הר"ן בכתובות שם, וכ"כ רבינו יונה לקמן קמ"ז ב', והריטב"א בכ"ד.

והר"ן שם הוסיף, דכשמת הלוה, אע"פ שפקע שעבוד גופו לא פקע שעבוד נכסים, לפי שעיקר ערבותן של נכסים בענין זה הוא שכ"ז שלא יצא הלוה ידי חובו שירד לנכסיו ויפרע מהם, ודוקא כשנפקע שעבוד הגוף מחמת המלוה, נפקע אף שעבוד הנכסים, - ובקצוה"ח סימן ס"ו סקכ"ו כתב לפרש דבריו, דדין שעבוד נכסים הוא כדין ערב, ובערב הרי אם מת הלוה ולא הניח אחריו כלום חייב הערב לשלם, ואם מחל המלוה ללוה, אין הערב חייב לשלם, וה"נ הוא בשעבוד נכסים, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.[[64]](#footnote-65)

התומים בסימן ס"ו סק"א כתב דמש"כ ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא, הוא רק למ"ד דשעבודא דאורייתא, ואיכא שעבוד נכסים מדאורייתא, אך למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, וליכא שעבוד נכסים אלא מדרבנן, ל"מ המכירה אלא מדרבנן, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד הש"ך בסימן ל"ט סק"ב שנקט לעיקר דקי"ל דשעבודא לאו דאורייתא, ובסימן ס"ו סק"א הכריע כדעת ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא משום דמוכר את השעבוד נכסים, וכ"כ בחי' חת"ס ב"מ י"ט ב', ובאמרי בינה דיני הלואה סימן ס"ג סק"י, ובקוב"ש ב"ב אות תקט"ו,[[65]](#footnote-66) - וכ"נ מד' הרמב"ן בסוגיין, שכתב דלדעת ר"ת הא דמהניא המכירה מדאורייתא, הוא משום דקרקע נקנית בשטר, וע"כ הוא קונה בכתיבתו את שעבוד הקרקעות.[[66]](#footnote-67)

אמנם הנה בד' הרא"ש בכתובות שם מבו', די"ל דגם מעמד שלשתן ל"מ אלא לשעבוד נכסיו ולא לשעבוד הגוף, הגם דמעמד שלשתן מועיל אף במלוה ע"פ, דליכא בזה שעבוד קרקעות כלל,[[67]](#footnote-68) ואמנם למ"ד דשעבודא דאורייתא, י"ל דאף אחר שהפקיעו חכמים השעבוד במלוה ע"פ, מ"מ אכתי אית לי' שעבוד מיני' דידי', אך למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, הרי דבמלוה ע"פ ליכא שעבוד נכסים כלל, ואפ"ה מהני בזה מעמ"ש.

ומבו' מד' הרא"ש, דמש"כ ר"ת דמוכר את שעבוד הנכסים, אין המכוון לשעבוד קרקעות דאיכא למ"ד דשעבודא דאורייתא, אלא לזכות הגבי' שיש להמלוה לגבות מנכסי הלוה, וזכות זו היא אף למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא,[[68]](#footnote-69) ועמש"נ בזה באורך בסימן ה'.

בעיקר מש"כ ר"ת דל"מ המכירה על שעבוד הגוף, משמע בל' הרא"ש דהוא משום דעל שעבוד הגוף אין נתפס מעש"ק, אך הריטב"א בקידושין מ"ז ב' כתב דהוא משום דאפי' עבד עברי אין גופו קנוי לגמרי, כ"ש זה, ומשמע דהיינו דאי"ז זכות ממון גמורה, וע"כ ל"ש למכרה.

ובד' הרשב"א נראה שפירש בזה בע"א, דהנה הרשב"א לקמן קמ"ז ב' הק' ע"ד ר"ת, דא"כ מ"ט בכל הלואה גובין יורשי המלוה את החוב מן הלוה, הרי לא נשתעבד להן אלא לאביהן, דכי היכי שאינו יכול למכור את שעבוד הגוף, ה"נ אינו יכול להורישו, ועיי"ש דמסיק כדעת הרי"ף דכל מכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, - וצ"ע, דגם לדעת הרי"ף תיקשי, דכמו שאינו יכול למכור את החוב ה"נ אינו יכול להורישו, ומ"ט גובין יורשי המלוה מן הלוה, - וצ"ל, דלדעת הרי"ף דל"מ מכירת שטרות כלל מדאורייתא, משום דל"ש להקנות חוב, ודאי דכ"ז הוא במכירה, אך ירושה שפיר שייכא בזה, אך לדעת ר"ת דמהני מכירת שטרות מדאורייתא, ואפ"ה ל"מ למכור את השעבוד הגוף, בע"כ דהיינו משום דס"ל דשעבוד הגוף אי"ז זכות דהמלוה כלל, אלא הוא חיוב דרמי על הלוה לפרוע למלוה, וע"כ ל"ש למכרו לאחר, דכל החיוב הוא לפרוע למלוה עצמו, וע"כ ה"נ הי' בדין דל"מ ע"ז ירושה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ו' סק"ט וסקכ"ה.

הריטב"א בקידושין מ"ז ב' הק', דכיון שלא מכר את השעבוד הגוף, היאך הוא יכול לתבוע את הלוה, וכ"ת דבכלל הקנאת השעבוד נכסים יש הרשאה לתבוע הלוה, א"כ כשמת המוכר תבטל ההרשאה ותבטל המכירה, ועיי"ש שכתב די"ל דהלוה נעשה בשעת מתן מעות כאומר משתעבדנא לכל מאן דאתי מחמתך כ"ז שלא תמחול לי, - ועיי"ש שכתב דמה"ט אף אם מכר גר שט"ח ואח"כ מת, גובה הלוקח מן הלוה, אף דבכה"ג פקע שעבוד הגוף דהמלוה לגמרי, משום דהלוה משועבד ללוקח כ"ז שלא פטרו המלוה או יורשיו.[[69]](#footnote-70)

ובקצוה"ח סימן ס"ו סקמ"א הק', דאם כל הא דמצי הלוקח לגבות הוא משום דהו"ל כאומר משתעבדנא לכל מאי דאתי מחמתך, א"כ תיקשי דכ"ז הוא כשהקנה למי שהי' בעולם בשעת ההלואה, אך א"כ למי שנולד אח"כ, לא יהא בידו לגבות את החוב, וכדפריך בגיטין י"ג ב' דאם הא דמהני מעמד שלשתן הוא משום דנעשה כאומר משתעבדנא לך ולכל מאן דאתי מחמתך, א"כ אם הקנה לנולדים הכי נמי דלא קנו, ועיי"ש שכתב לישב קו' הריטב"א בע"א, ועי' גם בתומים סימן ס"ו סוסקמ"ג במשה"ק ע"ד הריטב"א, ועמש"כ בזה בקה"י סימן ל"ה, ועיי"ש משה"ק ע"ד הקצוה"ח בזה, ועמש"נ בזה באורך בסימן י"ט.

בקה"י סימן ל"ה הק', דלדעת ר"ת דל"מ המכירה אלא על שעבוד הנכסים, א"כ לא יהא ביד הלוקח לגבות מנכסים שקנה הלוה לאחר המכירה, וזה לא שמענו, ועיי"ש שכתב לישב לפמש"כ הריטב"א דהלוה נשתעבד לכל מאן דאתי מחמתי', ומכח זה הוא יכול לגבות, ועמש"נ בזה בסימן ו' סקי"ח.

**ג** הראב"ד בפ"ו ממכירה הי"ב כתב, דהא דיכול המלוה למחול, הוא משום שהלוה אומר ללוקח אני לא שעבדתי לך את עצמי, ובקצוה"ח סימן ס"ו סקכ"ו כתב כן גם בדעת רש"י בכתובות פ"ה ב' שכתב דהא דחזר ומחלו מחול, הוא משום דא"ל לוה ללוקח לאו בע"ד דידי את, וכ"נ גם בד' רשב"ם לקמן קמ"ז ב'.

ובקצוה"ח שם כתב בביאור ד' הראב"ד, דאינו מחלק בין שעבוד הגוף לשעבוד הנכסים, ומצד המלוה הי' המכירה קיים, אלא אחר שהמלוה מוחל אומר הלוה ללוקח לדידך לא משתעבדנא, מה לי במכירתו של המלוה,[[70]](#footnote-71) - ועיי"ש שהביא מש"כ בסה"ת שער נ"א ח"ד בשם הראב"ד, דבמוכר שט"ח לחבירו, ל"מ הלוקח לגבות, בלא שכתב לו המוכר הרשאה, וכ"ה בהשגות הראב"ד על הרי"ף בפ' הכותב (מה. בדפי הרי"ף), וכ"נ בפירש"י בקידושין מ"ז ב' ד"ה והרשה עליהן, וכמש"כ בשלנ"ל שם מ"ח א' בדעתו, וכתב הקצוה"ח דאזיל הראב"ד לטעמי', דזהו עיקר הטעם שיכול המלוה למחול, משום דהלוה אינו יכול לגבות אלא מכח הרשאת המלוה, וע"כ כל שמחל המלוה על שעבודו, אין יכול הלוה לגבות.

ובחי' ר' ראובן סימן י"ט הוסיף לפרש בזה, דאף דהלוקח זוכה בזכות הממון דהחוב, מ"מ לא סגי בהכי שיהא בידו לגבות את החוב, דעיקר הא דהלוה חייב לפרוע את החוב, אף שאין למלוה ממון מסוים אצלו, הוא מכח שנשתעבד להעמיד למלוה את ממונו, ועל שעבוד זה ל"מ מכירה, וע"כ כל הא דיש ביד הלוקח לגבות את החוב, הוא רק כ"ז שישנו עדיין להשעבוד שנשתעבד הלוה להמלוה לפרוע, אבל כשמחל לו את שעבוד גופו, שוב אין לו ללוקח במה למיחת לנכסי', ועיי"ש שכתב דזה מתישב גם לדעת החולקים על הראב"ד, וס"ל דא"צ שיכתוב לו המוכר הרשאה.

הראב"ד שם כתב דמה"ט אם כתב הלוה בשטר חובו הרי משועבד לך ולכל הבאים מכחך, אינו יכול למחול, וכ"כ בהשגות הראב"ד על הרי"ף שם, והכס"מ שם כתב דאם כתב לו כן גם לדעת הרי"ף והרמב"ם אינו יכול למחול, והיינו משום דבכה"ג אין זכיית הלוקח כלל מדין מכירת שטרות, אלא הוי עיקר החוב ללוקח, וע"כ אין המלוה יכול למחול, וכ"כ בחי' הרשב"א גיטין י"ג ב', - אך בגידו"ת שער נ"א ח"ז כתב דמד' הראב"ד מבו' דס"ל, דרק לפי דבריו הוא דבכה"ג אין יכול המלוה למחול, אך לדעת הרי"ף והרמב"ם הוא יכול למחול, ועמש"כ לפרש בזה בקצוה"ח סימן ס"ו סקל"ג ובחי' ר' ראובן שם.[[71]](#footnote-72)

**ע"ז א' - אמר אמימר הלכתא אותיות נקנות במסירה כרבי,** כ"ה גירסת רשב"ם, וכתב דכן ריהטא דגמ' ומסקנא בהרבה מקומות דאותיות נקנות במסירה, ועי' בתורי"ד שהאריך להוכיח כן מכ"ד, - אך גיר' התוס' וש"ר דהלכתא אין אותיות נקנות במסירה, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממכירה ה"י.

והתורי"ד הביא בשם הבה"ג דקי"ל דאותיות נקנות במסירה, משום דקי"ל דעדי מסירה כרתי, והביא גם בשם ר"ה גאון דדין אותיות נקנות במסירה תליא בהפלוגתא אם עדי חתימה כרתי או עדי מסירה כרתי, ואך שכתב דקי"ל דאין אותיות נקנות במסירה, דאין הלכה כר"א דעדי מסירה כרתי בשאר שטרות, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז, דמה ענין הפלוגתא אם אותיות נקנות במסירה, לדין עדי מסירה כרתי.

ובכתבי הגר"ח החדש לקמן קס"ט ב' כתב לפרש בזה, דעיקר הקנין במכירת שטרות נעשה ע"י שנמסר לו הראי', וזהו טעמא דמ"ד דבעינן כתיבה ומסירה, דבמסירה לחוד עדיין ליכא ראי' שנמסר לו החוב, דהרי השטר הוא ראי' שיש למוכר שעבוד על הלוה, וכיון דכל עיקר הקנין הוא ע"י הראי', בעינן ראי' דעכשיו הוא החוב של לוקח, וע"כ בעינן שיכתוב לו קני הוא וכל שעבודיו, ואז נשלמה מסירת הראי' ושפיר קנה החוב, ואמנם כ"ז הוא למ"ד דעדי חתימה כרתי, אך למ"ד דעדי מסירה כרתי, דס"ל דאע"ג דהעדים הויין תשלום הראי' והשטר, מ"מ מהניא בע"פ, ה"נ הכא אע"ג דבעינן עדות כדי להשלים את ראיית השטר, מ"מ ל"ב שתימסר לו ראי' זו, ומהני בעדי מסירה, ומה"ט כתב הבה"ג שם דהא דאותיות נקנות במסירה, הוא כשנמסר לו בפני עדים, דאם מסר לו שלא בפני עדים, ל"מ, דכל דליכא עדי מסירה, נמצא דלא נמסרה לו ראי' כלל, ועי' גם באמרי בינה הלואה סימן ס"ג סק"א ובישועות ישראל סימן ס"ו סק"א שכתבו עד"ז.

אמנם מד' הרי"ף ודעימי' שכתבו דמהני מכירת שטרות באגב בלא כתיבה ומסירה, ונת' להלן, מוכח דהא דבעינן כתיבה אינו משום דעי"ז נשלם מסירת הראי', דא"כ ל"ה מועיל אגב במקום כתיבה, שהרי עדיין ליכא ראי' בידו, ובע"כ דהא דבעינן כתיבה הוא משום דאין שעבוד השטר נקנה אלא בכתיבה, וע"כ שפיר י"ל דאגב מהני במקום כתיבה.

**מילי במילי לא מיקנו**

**סברא נמי הוא דאותיות מילי נינהו ומילי במילי לא מיקנו,** בפי' רשב"ם כתב דזהו טעם דאין השטר מועיל כלום לקנות שטר אחר על ידו, משום דמכירת שט"ח מילי נינהו, דדברים הוא מוכר ולא ממון ממש, וע"כ מעשה בידים הוא עיקר קנייתם, אבל שטר אחר ל"מ, דשטר לא יקנה בשטר,[[72]](#footnote-73) - ומבו' לפ"ז דאף שטר קנין הוי מילי, דהא דמהני קנין השטר לקנות את הכתוב בו, הו"ל מילי בעלמא, שהרי לא עשה מעשה בהדבר הנקנה, אלא נתן לו שטר הכתוב בו את דברי ההקנאה, וע"כ הוא דל"מ שטר לקנות שטר אחר, דמילי במילי לא מיקנו.[[73]](#footnote-74)

והרא"ש בסו"ס ד' הק' ע"ד רשב"ם דה"ט דמילי במילי לא מיקנו אינו טעם מספיק דלא ניבעי שטר, די"ל דאע"ג דעיקר הקנין במסירה ואין תועלת בשטר, מ"מ בעינן גם שטר עם המסירה, כדי שיהא קנין אלים לקנות השעבוד, - ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז למ"ד דאין אותיות נקנות במסירה, דלדידי' הוי עיקר הקנין בכתיבה דהוי מעשה, ואפ"ה בעינן גם מסירה.[[74]](#footnote-75)

התוס' וש"ר פירשו דטעם זה הוא להא דאין אותיות נקנות במסירה, דהוא משום דמילי במילי לא מיקנו, ובביאור טעם זה נת' לעיל עמ' ? שנחלקו הראשונים, דהרמ"ה פירש דאין המכוון דהוא דין מסוים במילי שאינם נקנים במילי, אלא היינו דאם היתה הזכות שבשטר דבר שבגוף הנייר, הי' נקנה אגב השטר במסירה, אך כיון דהזכות שבשטר הוא מילי, והיינו דהוא דבר שמחוץ לגוף השטר, ע"כ ל"מ המסירה לקנותו, ואם באנו לדון שיהא נקנה במה שפירש לו שהוא מקנה אף את הזכות שבשטר, הוי זה מילי בעלמא, ול"מ לקנות, ומה שאמרו דמילי במילי לא מקניין, אי"ז משום דדבר שיש בו ממש נקנה במילי בעלמא, אלא היינו דדבר שיש בו ממש נקנה מכח המסירה, אף הזכות שבשטר דל"מ בה המסירה, אינה נקנית במילי גרידא, וכ"כ הר"י מיגש, וכ"נ בד' הרמב"ן, וכ"נ בד' רבינו יונה בתחילת דבריו.[[75]](#footnote-76)

אך רבינו יונה מסיק, דהוא דין מסוים במילי, דאינם נקנין במילי, דכיון דעיקר המקח הוא דברים שבשטר ולא גוף השטר וממשו, אינו נקנה במילי בעלמא, וע"כ אינו נקנה במסירה דהויא מילי בעלמא, דאף דהמסירה היא מעשה, היינו רק לגוף הנייר, אך לגבי השעבוד אי"ז אלא מילי, שהרי המסירה אינה מעש"ק על השעבוד, אלא מכח אמירת המקנה קני לך הוא וכל שעבודי',[[76]](#footnote-77) ואינו נקנה אלא בשטר דלא חשיב מילי, וכ"נ גם מד' התוס' בד"ה נקנה ובד' הרא"ש בסו"ס ד'.

**ומילי במילי לא מיקנו כו' כיון שהחזיק זה בקרקע נקנה שטר בכל מקום שהוא,** הראשונים הקשו דמה מייתינן מהתם דמילי במילי מיקנו, הרי בשטר זה שנכתב על שמו, ה"ה נקנה במסירה, וה"נ הוא נקנה באגב, ומצאנו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפי' רשב"ם כתב דקס"ד דהשטר במילי בעלמא מיקני שנתרצה המוכר להקנות ללוקח ואע"פ שלא בא השטר לידו ללוקח קני לי', והרי דנקנה השטר במילי בעלמא בלא שטר, וכ"ש דשטר נקנה בשטר, והתוס' פירשו לדעתו דס"ד דהא דנקנה השטר אי"ז מדין קנין אגב, אלא הוי הקנין במה שנתרצה לו, וכתבו דהא דתניא דכיון שהחזיק בקרקע נקנה השטר בכל מקום שהוא, הוא משום דלא נתרצה לו עד שיחזיק, - אך צ"ע דבפי' רשב"ם שלפנינו בד"ה נקנה מבו' דכבר מעיקרא ידעינן דהא דנקנה השטר הוא מדין קנין אגב, וכ"ה גם בלישנא דברייתא דזו היא ששנינו נכסים שאין להן אחריות נקנין עם נכסים שיש להן אחריות בכסף שטר וחזקה.[[77]](#footnote-78)

**ב** התוס' כתבו דס"ד דאגב קנין גרוע הוא, ואפ"ה מהני בלא מסירה לקנות שטר הכתוב בשמו, וזהו דפריך דא"כ אפי' בשטר שאינו כתוב בשמו, תועיל מסירה בלא כתיבה, כיון דשעבוד כ"כ קל לקנות, ועז משני דאגב הוא קנין אלים כמסירה, ואינו קנין גרוע, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', - ולכאו' מכוון הדברים הוא, דהא דמילי במילי לא מיקנו, הוא דמילי לא מיקנו בקנין גרוע דמילי, וזהו דפריך דמהא דשטר שנכתב על שמו נקנה באגב, חזינן דשטר נקנה בקנין גרוע, וה"נ בדין דשטר שלא נכתב על שמו נקנה במסירה לחודה, אף דהוי זה קנין גרוע.[[78]](#footnote-79)

**ג** רבינו יונה כתב דלעולם אף שטר שנכתב על שמו הוי מילי בעלמא, לפי שעיקר מה שזוכין בו הלוקח והמלוה אינו לגוף הנייר אלא לכח וזכות שבו,[[79]](#footnote-80) והא דהוא נקנה במסירה, הוא משום דבשטר זה הוי המסירה קנין מעליא ואי"ז מילי, שהרי ההקנאה מפורשת בשטר, וזהו דפריך דכ"ז הוא כשהוא מוסר את השטר בידו, אך כל שאינו מוסר את השטר בידו, א"א להקנותו באגב, דכיון שצריך שיאמר לו קנה לך שטר שבמקום פלוני, הו"ל מילי, וע"כ אין השטר נקנה בכך, דמילי במילי לא מיקנו,[[80]](#footnote-81) וכעי"ז כתב הרמ"ה באות כ"ט.

**ד** הרשב"א כתב דאף דכל שטר מכר ושטר הלואה שנכתבו לצורך הלוקח והמלוה סגי בהו במסירה היינו רק בשטר שנכתב לצורך הלוקח והמלוה, דעם כתיבתן זכו בהם הלוקח והמלוה, וע"כ א"צ להקנותן דהן עצמן שלהן הן, אבל שטר זה שכתבוהו למוכר שאם יתפייס לו הלוקח יתן לו שטר זה וישנה אותו לו, ה"ז כשטרות דעלמא דלמ"ד דאין אותיות נקנות במסירה אינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה,[[81]](#footnote-82) - ועי' בתשו' הרשב"א ח"ב סימן צ"ט במה שהוסיף לפרש בזה, ובדבריו שם מבו' דאין מכוון הדברים דאם נכתב השטר לצורך הלוקח והמלוה, זכו הלוקח והמלוה במקח ובשעבוד בשעת הכתיבה, (וכמשמעות ל' הרשב"א הכא), אלא היינו דזכו הלוקח והמלוה בשעת הכתיבה "בשטר", וחשיב כשטר של הלוקח ושל המלוה, וע"כ ל"ב בזה כתיבה ומסירה, וכתב שם דבגיטי נשים ושחרורי עבדים ושטר קידושין, לעולם סגי במסירה לבד, ומה"ט מהני גט, אף אם כתבי' ואנחי' בכיסתי' ולאחר זמן יהבי' ניהלה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**ה** הריטב"א כתב וכתב דהסכימו לזה הרא"ה ורבני צרפת, דהשטר שמקנה לו, אינו שטר ראי' על הקנאת שדה זו, אלא איירי כשלקח הנותן את שדה זו קודם לכן באחריות, וכשרוצה עכשיו לתת לו את השדה, אינה רוצה ליתנה באחריות, אלא רוצה להקנות לו שטר המכר וכל שעבודו, שיהא לו אחריות על המוכר, ושטר זה הוי ככל שטר דאינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה, וזהו דפריך דמהא דמהני בזה אגב, ש"מ דמילי במילי מיקנו.

התוס' הקשו דמה מייתי מהכא דמילי במילי מיקנו, הרי הכא לא קני שעבוד השטר, דבלא"ה שעבד נכסיו, דמוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משעובדים, ואין מועיל אלא לקנות שטר עצמו, ולפ"ד הריטב"א דאיירי כשמקנה לו השטר שלקח בו שדה זו וכל שעבודו, ניחא, וכתבו דמשמע לי' דאיירי בכל ענין, אף כשהחזיק בלא עדים שלא נשתעבדו נכסיו, ובכה"ג נקנה לו שעבוד הנכסים ע"י הקנאת השטר, - ועד"ז כתב הר"ן דמשמע דאיירי אפי' אם יש בו שאר תנאים של שעבוד כגון שנוהגין לכתוב בשטר מכר קנה, אף דמילי נינהו.[[82]](#footnote-83)

והר"ן כתב די"ל עוד, דכל שלא הקנהו מוכר ללוקח לראי' שבו, אע"ג שקנה גופו ל"מ ולא מידי, דשטר מקנה בעינן, וכל שלא זכה בו הלוקח אלא מחמת גופו של נייר, אע"פ שהמקח כתוב בו לאו שטרא הוא דהו"ל מפי כתבם, עכ"ד,[[83]](#footnote-84) ובחי' הגר"ש גיטין סימן י"א סק"ד כתב לפרש בזה, דהקנאת שטר אי"ז הקנאת נייר עם כתב גרידא והלוקח ממילא אית לי' ראי' ממה שהנייר שכתוב בו שקנה את השדה יוצא מתחת ידו, דזה הוי מפי כתבם כיון דלא חייל בהכי תורת שטר, אלא דהוא הקנאת החפצא דשטרא, דהיינו החפצא ד"ראיה" שבו, ולהכי פריך דמילי נינהו, דראיית השטר חשיבא מילי, וכעי"ז כתב באבי עזרי בריש הל' גירושין.

**קנין אותיות באגב**

**אגב שאני וכו',** התוס' כתבו דהיינו דאגב הוי קנין אלים כמסירה גמורה, ולפי דבריהם ל"מ קנין אגב אלא במקום מסירה, וע"כ לפ"מ דקי"ל דבעי כתיבה ומסירה, אין אותיות נקנות באגב לחוד, אלא בעינן כתיבה ואגב, וכ"כ רבינו יונה בשם הר"ח, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', - אך הרי"ף כתב דאף דאין אותיות נקנות במסירה, מ"מ הן נקנות אגב קרקע, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממכירה הי"ד, - והשו"ע והרמ"א בסימן ס"ו סעיף י' הכריעו כדעה זו דמהני אגב במקום כתיבה ומסירה, והש"ך שם סקכ"ז האריך להכריע דל"מ אגב אלא במקום מסירה, עיי"ש.

ופלוגתא זו תליא בפי' סוגיין, דהתוס' והרא"ש לטעמייהו דבגונא דהכא דנכתב השטר על שמו סגי במסירה לחוד, והא דפריך דמ"ט מהני אגב, היינו משום דס"ד דאגב גרע ממסירה, וע"ז משני דאגב לא גרע ממסירה, וכיון דבשטר שנכתב על שמו מהני מסירה, ה"נ מהני אגב, אך בשטר שלא נכתב על שמו דבעינן כתיבה ומסירה, מהיכ"ת נימא דמהני אגב במקום כתיבה, וכמש"כ כן הרא"ש שם.

אך לפ"מ שפירש רבינו יונה דגם בשטר שנכתב על שמו בעינן ביסוד הדין כתיבה ומסירה, והא דמהני מסירה לחודה, הוא משום דהו"ל ככתיבה, כיון שההקנאה מפורשת בשטר, וזהו דפריך דמ"ט מהני אגב, אף דאגב ל"ה ככתיבה, וע"ז משני דאגב עדיף, הרי דמזה יש ללמוד דאגב מהני במקום כתיבה ומסירה, וע"כ אף בשטר שלא נכתב על שמו מהני אגב במקום כתיבה ומסירה, וכמש"כ כן רבינו יונה שם, - וכ"ה גם לד' הרשב"א דהכא איירי בשטר שלא נכתב ללוקח, דאינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה, ולד' הריטב"א דהכא מיירי כשמוכר לו גם שטר אחריות דאינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה, ולפ"ז הרי דמהא דנקנה שטר זה באגב, מבו' דאגב הוי במקום כתיבה ומסירה.

הרא"ש בפ' שנים אוחזין סימן מ"ט כתב בשם ר"ה גאון ור"ח, דכל הא דשטר נקנה באגב, הוא בשטר שנכתב על שמו, אך שטר שלא נכתב על שמו אינו נקנה באגב כלל, ול"מ האגב אף במקום מסירה, וכ"נ גם בד' התוס' ביבמות קט"ז א' ד"ה אותיות, וכמש"כ הגר"א בסימן ס"ו סקל"ה בדעתם,[[84]](#footnote-85) - והש"ך בסימן ס"ו סקכ"ז והגר"א שם סקל"ה תמהו ע"ז מסוגיין דמייתינן דמילי במילי מיקנו, מהא דשטר שנכתב על שמו נקנה באגב.[[85]](#footnote-86)

**קנין אותיות בחליפין**

התוס' בד"ה אמר אמימר כתבו בשם ר' יהודאי גאון דאין אותיות נקנות בחליפין, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה,[[86]](#footnote-87) וכ"כ רבינו יונה,[[87]](#footnote-88) והוכיח כן, מהא דפריך דלא יהא השטר נקנה באגב, משום דמילי במילי לא מיקנו, ולא משני אלא דאגב שאני, ומשום דאלים טפי מחליפין, דאף מטבע שאינו נקנה בחליפין נקנה באגב, אך קנין חליפין דלא אלים, ל"מ במקום כתיבה.

ורבינו יונה לעיל בסוגיין הק', דכיון דאותיות נקנות בכתיבה ומסירה, ה"נ בדין שיהיו נקנות בחליפין ומסירה, דאין לך דבר שנקנה בשטר ואינו נקנה בחליפין, והרי הוא יכול להקנות השעבוד שנכסי חבירו משועבדים לו בחליפין, כמו שהוא יכול להקנותם בשטר, וחליפין עדיפי משטר, דהוא יכול להקנות בזה אף שעבוד מטלטלין, ועיי"ש שכתב דלעולם א"א להקנות את שעבוד נכסי חבירו בחליפין, כיון דעכשיו אין הנכסים שלו, והא דמהני כתיבה ומסירה, אף דאינו יכול להקנות קרקעות המשועבדים, הוא מתקנ"ח, והא דבעינן כתיבה, הוא משום דבמסירה גרידא הו"ל מילי במילי, דכיון דצריך שיאמר לו קני לך הוא וכל שעבודי', הרי דאם אומר כן בע"פ הו"ל מילי בעלמא, וע"כ בעינן שיהיו דברים הללו נכתבים, וע"כ גם ל"מ קנין חליפין, דכיון דאף כשמקנה בחליפין צריך הוא לפרש קני לך הוא וכל שעבודי', הרי דמילי במילי לא מקניין, אלא בדברים הנכתבים.

רבינו יונה כתב, דאף דאין אותיות נקנות בחליפין לחודייהו, מ"מ י"ל דהן נקנות בכתיבה ובחליפין, דהחליפין הוו במקום מסירה, וכ"כ בתשו' הרמב"ן שבסה"ת שער נ"א ח"ג בדעת הראב"ד, וכ"נ בל' הרא"ש בסו"ס ו'.

אך הרמב"ן בתשו' שם כתב דאין אותיות נקנות בכתיבה ובחליפין, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דהא דאותיות נקנות במסירה ול"ב בהו הגבהה או משיכה, הוא משום דקנין שטרות מדבריהם הוא, והם אמרו דמאחר שסמכה דעתו לקנות אותן יקנה, דהיינו משמסר לידו, והוסיף לו קני' של כתיבה להיות לו ראי' לגבי ראי' ושעבוד שבהן, וע"כ אין חליפין קונים בהן, שאין דעתו סמוכה עליהן עד שיגיעו לידו, ועיי"ש דמדמי לה למה שאמרו דטוה"נ אינו ממון להקנות בחליפין, וקנין שטרות הו"ל כטוה"נ

והרמב"ן בב"מ מ"ה ב' כתב דהא דמטבע אינו נקנה בחליפין משום דדעתי' אצורתא וצורתא עבידא דבטלה, היינו דהו"ל דבר שאין גופו ממון דומיא דאותיות, וע"כ אינו נקנה בחליפין, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, ומבו' לפ"ז דאותיות אין נקנות בחליפין משום דאין גופן ממון.[[88]](#footnote-89)

ובשו"ע סימן ס"ו ס"ד כתב דל"מ חליפין באותיות אף במקום מסירה, והתומים שם סקי"ג האריך דהוא ספיקא דדינא, עיי"ש.

בתשו' הרא"ש כלל ע"ה סימן ב' נראה דמפרש בד' רשב"ם לקמן ק"נ ב' דאותיות נקנות בחליפין, וכתב דאזיל לטעמי' דאותיות נקנות במסירה לחודה, וה"נ הן נקנות בחליפין,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הגר"א בסימן רנ"ג סקמ"ב והשער משפט בסימן ס"ו סקכ"ו בדעת רשב"ם לקמן קמ"ז ב',[[90]](#footnote-91) - ולכאו' זה תליא בפלוגתת הראשונים אם אותיות נקנות בכתיבה וחליפין, דלדעת רבינו יונה והראב"ד דהן נקנות בכך, והוו החליפין במקום מסירה, הרי דלמ"ד דאותיות נקנות במסירה, אף הן נקנות בחליפין, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאינם נקנות בכך, דל"ה החליפין במקום מסירה, הרי דאף למ"ד דאותיות נקנות במסירה, אינם נקנות בחליפין.

בתרוה"ד סימן של"א צידד, דשטר שכתוב בו לכל המוציאו, נקנה בחליפין, וכ"כ הרמ"א בסימן ס"ו ס"א, אך הש"ך שם האריך לחלוק ע"ז, וכתב דאף שטר שאין כתוב בו שם המלוה כלל, אינו נקנה בחליפין, - והתומים שם סק"ט והנתיה"מ שם סק"ט הכריעו כד' התרוה"ד, אך הנחל יצחק שם סק"ד כתב, דלמש"כ הראשונים דאותיות הוו כמטבע דאינו נקנה בחליפין, הרי דאף שטר שכתוב בו לכל המוציאו אינו נקנה בחליפין, וכ"כ בישועות ישראל שם סק"ח ובאולם המשפט שם.

**קנין אגב ואודיתא במלוה ע"פ**

התוס' בד"ה רב פפא כתבו, דמלוה ע"פ אינו נקנה באגב, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממכירה ה"ז, - אך בפירש"י בכתובות נ"ה ב' מבו' דמלוה ע"פ נקנה באגב, וכל הא דאינו נקנה בחליפין הוא משום דאין מטבע נקנה בחליפין, ולפ"ז הלואת חטים נקנית אף בחליפין, והתוס' לקמן קמ"ח א' כתבו דזה תליא בהגירסאות בסוגיין, עיי"ש, - ובקצוה"ח סימן קצ"ד סק"ג כתב דזה תליא בפלוגתת הבעה"מ והרמב"ן בר"פ שור שנגח דו"ה אם חוב חשיב כדבר שברשותו, דלהבעה"מ דחשיב כדבר שברשותו, וע"כ מצי להקדישו, ה"ה נקנה באגב, וכל הא דאינו נקנה בחליפין הוא משום דמטבע אינו נקנה בחליפין, אך להרמב"ן דחשיב כדבר שאינו ברשותו, אינו נקנה באגב.[[91]](#footnote-92)

והתוס' לקמן שם כתבו דמלוה ע"פ נקנה באודיתא, והקצוה"ח שם כתב דהתוס' לטעמייהו דהוא נקנה אגב קרקע והרי דחשיב כדבר שברשותו, וה"נ הוא נקנה באודיתא, אך לדעת ש"ר דאינו נקנה באגב קרקע, אף אינו נקנה באודיתא.[[92]](#footnote-93)

**פ"ד ב - מדד ולא משך לא קנה,** הראשונים הקשו דמ"ט לא קנה במדידה עצמה דיש בכללה משיכה והגבהה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרשב"א והריטב"א כתבו בשם התוס' דאיירי כשמדד המוכר וע"כ לא קנה הלוקח, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דהא דקתני דמשך ולא מדד קנה מדד ולא משך לא קנה, היינו דאם משך מי שדרכו למשוך דהיינו הלוקח, קנה, ואם מדד מי שדרכו למדוד דהיינו המוכר לא קנה, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה ורבינו יונה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד ממכירה ה"ה, והטור בסימן ר', וכ"נ גם בד' התוד"ה מדד, ועיי"ש במהרש"א ונימוקי הגרי"ב, ובביאור הגר"א סימן ר' ריש סק"כ.

**ב** הרשב"א כתב דכיון שלא נתכוין לקנות במדידה לא קנה, דדמי לעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, - ועיי"ש שכתב לדון בזה די"ל דכל הא דלא קנה כשלא נתכוין לקנות, הוא רק בדליכא דעת אחרת מקנה, אבל הכא דאיכא דעת אחרת מקנה קנה.[[93]](#footnote-94)

**ג** הראב"ד כתב דאיירי כשמדד הלוקח, והא דלא קנה במדידתו, שיש בכללה משיכה והגבהה, הוא משום דכשמסרו לו המוכר למוד, לצורך עצמו הוא לידע כמה מדות יש בהם, והלוקח אינו מתעסק בקניית הפירות לעצמו רק לצורך שניהם, ודוקא כשמשך הלוקח קנה, משום דהמשיכה הויא לצרכו, - ובד' הרשב"א והר"ן מבו' להדיא שפירשו בד' הראב"ד, דאי"ז משום דלא נתכוין לקנות, ודומיא דעודר בנכסי הגר וסבור שהוא שלו דלא קנה, אלא הוא משום דהגבהה ומשיכה ל"ה מעש"ק כלל, אלא כשהם נעשים לצורך הלוקח, אך כל שהם נעשים לצורך שניהם, אי"ז מעש"ק כלל, - אך בד' רבינו יונה והמאירי והטור בסימן ר' משמע שפירשו בד' הראב"ד דהא דלא קנה הוא משום שלא נתכוין לקנות, וצ"ע.[[94]](#footnote-95)

**בדין דעת לקנין**

בקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד פירש בד' הראב"ד דהא דלא קנה הלוקח במדידה הוא משום דלא נתכוין לקנות, והק' ע"ז דסתרי ד' הראב"ד למש"כ הראשונים לעיל מ"א א' בשמו דהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא דוקא בנכסי הגר, אך בנכסי חבירו דאיכא דעת אחרת מקנה, קנה, וכתב דשמא תרי ראב"ד נינהו.

ובנתיה"מ סימן ר' סקי"ד כתב לישב, דכל הא דבדעת אחרת מקנה קנה אף כשלא נתכוין לקנות, הוא רק אם דעת המוכר להקנות לו, ובזה נתחדש דל"ב דוקא לדעת הלוקח, ומהני גם דעת המוכר, אך הכא דבין הלוקח ובין המוכר לא נתכונו שתהא המדידה לשם קנין אלא למדידה בעלמא, לא קנה,[[95]](#footnote-96) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז ד"ה ומדברי הראב"ד כתב דהכא גרע, דכיון שמדד הלוקח לשם מדידה בעלמא ולא לשם קנין, גלי דעתי' דעדיין לא ניח"ל לקנות, ובכה"ג אינו קונה אף דאיכא דעת אחרת מקנה.

בדעת ש"ר דס"ל דכל שמדד הלוקח קנה, ולא אמרינן דכיון שלא נתכוין לקנות לא קנה, דומיא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, מצינו כמה דרכים.

**א** המאירי כתב דהוא משום דכל שהוא מודד אחר פסיקה ודאי דעתו לקנות בה, וכ"נ בד' הריטב"א דפשטא דמילתא דהוא מתכוין לקנות במדידה.

**ב** הרשב"א נסתפק, דאף אם לא נתכוין לקנות, ה"ה קונה, משום דבדעת אחרת מקנה קונה אף בלא כונה, וכ"כ הריטב"א, וכן נקטו בקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז ד"ה ובזה נ"ל בטעמא דהטור שכתב דאם מדד הלוקח קנה, עיי"ש.

**ג** הט"ז בסימן ר' ס"ח כתב דהא דקנה, הוא משום דמדידה זו מקדם נתכוין לקנותם, וצ"ב, ושמא כונתו כד' המאירי דבכלל דעתו הוא לקנות במדידה, וכן פירש באולם המשפט, - והגרע"א בתשו' שם ד"ה שו"ר פירש דהיינו, דדוקא בעודר בנכסי הגר דאין כוונתו כלל לקנות כיון דסבר שהוא שלו, אבל הכא דהוא רוצה לקנות, אלא דדעתו לקנות במשיכה, בזה שפיר קנה ע"י ההגבהה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ד** הנתיה"מ בסימן ר' סקט"ו כתב, לפמש"כ המהרי"ט בח"ב חו"מ סימן מ"א דהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא דוקא בקנין חזקה, דאינו קונה אלא מדעת ובכונה, אך בחצר דקונה שלא מדעתו, ה"ה קונה אף בכה"ג, ולפ"ז ה"נ הכא דהוא קונה בהגבהה דמטעם ידו היא, ה"ז קונה אף שלא מדעתו.[[96]](#footnote-97)

הטור ביו"ד סימן קל"ב כתב בדין נכרי הלוקח יין מישראל, דאם הי' הנכרי מודד ולא הגביהו תחילה לקנותו לא קנאו, והב"י שם הביא מש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ה' סוף ש"ב דהיינו, דאע"פ שהגביהו בשעה שהוא מודד, לא קנה, משום שאותה הגבהה לא היתה לקני' אלא למדידה, והרשב"א שם למד לזה מהא דתנן הכא דמשך ולא מדד לא קנה, ופירשה דהוא אף כשמדד הלוקח.

והמל"מ בפ"ד ממכירה ה"ה הק' דד' הטור שם סותרים למש"כ בחו"מ סימן ר' דאם מדד הלוקח קנה, ובקצוה"ח סימן ער"ה סק"ד כתב לישב, דמש"כ הטור בחו"מ דמדד הלוקח קנה, הוא משום דבדעת אחרת מקנה ל"ב שיהא דעת הלוקח לקנותו, משום דזכין לאדם שלא בפניו,[[97]](#footnote-98) וע"כ כ"ז הוא בישראל, אך בנכרי כה"ג אינו קונה, דאין זכי' לנכרי, ועמש"כ בזה בנתיה"מ סימן ר' סקט"ו, ובאולם המשפט שם ס"ז, ואכמ"ל.

**מדד והניח ע"ג סימטא**

**מדד והניח ע"ג סימטא קנה,** הראב"ד כתב דאיירי כשמדד הלוקח והניח ע"ג סימטא, וע"כ הוא קונה בהגבהה או במשיכה, ובזה הוא שנחלקו אמוראי אם הוא קונה בכך, או דכיון דהוא עושה כן לצורך שניהם לא קנה,[[98]](#footnote-99) דאם מדד המוכר, מ"ט דר' אסי, הרי לא עשה בהן הלוקח מעש"ק כלל, ומ"ט הוא קונה.

אך דעת ש"ר דאיירי כשמדד המוכר והניח ע"ג סימטא, דאם מדד הלוקח ה"ה קונה לכו"ע, וכנ"ל, ובטעמא דר' אסי דהוא קונה בכך, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפי' רשב"ם כתב דהוא משום דכל שהניחם המוכר בסימטא, הוי כאילו הניחם ברשותו של לוקח, וכ"כ רבינו יונה, ועיי"ש שהוסיף לפרש לזה, דהוא משום דסימטא כרשות השותפין, וכשאדם מניח שם כליו הרי הם מושאלות לו בשעה שכליו נתונים שם, הלכך כשהמוכר מניח שם פירותיו לצורך הלוקח, זכתה לו סימטא,[[99]](#footnote-100) וכ"כ הרמ"ה באות פ"ה, וכעי"ז כתב הריטב"א, אלא שבדבריו מבו' דהא דזוכה הלוקח ברשות הסימטא, הוא משום דהמוכר הניח שם בשליחותו וחשיב כאילו הניחו הלוקח שם.[[100]](#footnote-101)

**ב** הרמב"ן כתב לדון דמודה ר' אסי דסימטא לא חשיבא כרשותו, ודוקא כשמדד המוכר והניח ע"ג סימטא קנה הלוקח, דכיון דאיתעביד בה כולי האי גמר ומקני, ועיי"ש דמדמי לה למה שאמרו לקמן פ"ו א' דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, מ"מ אם אמר לו המוכר זיל קני קנה, וצ"ב.

**ג** בתוס' הרא"ש ב"מ צ"ט א' כתב, דטעמא דר' אסי הוא משום דחשיב כמו שמשכה השואל, וכ"נ בד' התוס' שם, ובחזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"ג כתב לפרש בזה, דאע"ג דאין הנותן נעשה שליח לזכות להמקבל, וכדתנן בעירובין ע"ט א', היינו דוקא בהגבהה, דכיון דהמקח ביד המקנה אי"ז קנין להוציא מרשותו לרשות אחרים, אבל אם מושך לסימטא ומסלק ידיו, נעשה המוכר שליח ללוקח למשוך עבורו.[[101]](#footnote-102)

ובשער משפט סימן ר' סק"ד כתב דמד' התוס' מבו' כמש"כ המבי"ט בתשו' ח"א סו"ס קמ"ה דאם שלח הקונה את המוכר להחזיק בקרקע או למשוך מטלטלין, ה"ז מועיל לקנות, ועיי"ש שהאריך דמד' ש"ר מבו' דפליגי בזה, וס"ל דל"מ משיכת המוכר לקנות ללוקח, דאף דאם שלח הלוקח אדם אחר למשוך, שפיר מהני זה לקנות, מ"מ המוכר עצמו אינו זוכה בשלו לאחרים, וכתב דגם לדעת התוס' הרי מבו' בסוגיא דהתם דקי"ל דל"מ המשיכה כה"ג, וכ"ה מבו' גם בסוגיין דלא קי"ל כר' אסי, והרי דקי"ל דמשיכת המוכר ל"מ לקנות ללוקח, ועי' עוד באמרי בינה דיני קנינים סימן ח' מש"כ בענין זה, ועמש"נ בזה בסימן ט'.

**שמא לא שמע רבי וכו',** בטעמא דר' זירא דפליג על רב אסי וס"ל דמדד והניח ע"ג סימטא לא קנה, הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים בביאור דינא דר' אסי, דלדעת הראב"ד דאיירי כשמדד הלוקח וקנה מטעם הגבהה ומשיכה, הרי דטעמא דר' זירא דלא קנה, הוא משום דהמדידה נעשית לצורך שניהם, וכנ"ל.

ולדעת רשב"ם ודעימי' דאיירי כשמדד המוכר, והא דלר' אסי קנה הוא משום דחשבינן לה כחצרו, כתב רבינו יונה לעיל ע"ו ב' דטעמא דר' זירא דלא קנה, הוא משום שאין הכלי יוצא מחזקת בעליו בכך, ולכאו' מכוון דבריו הוא דלא חשיב זה כחצר גמורה דהלוקח לקנות עי"ז מן המוכר.

ולדעת התוס' בב"מ דהא דלר' אסי קנה הוא משום דמשיכת המוכר מועלת לקנות ללוקח, הרי דטעמא דר' זירא דלא קנה, הוא משום דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, ול"מ משיכת המוכר לזכות ללוקח.

**במודד בתוך קופתו,** בפי' רשב"ם כתב דהיינו כשמדד לתוך קופתו של לוקח, וכליו של לוקח קונים לו בסימטא, משום שיש לו רשות להניחם שם.

אך המ"מ בפ"ד ממכירה ה"י כתב בדעת הרמב"ם שם ה"ז דאם מדד המוכר בסימטא לתוך כליו של מוכר קנה הלוקח, אך הכס"מ שם ה"ז פירש בד' הרמב"ם שם דלא קנה כשמדד לתוך כליו של מוכר, אלא ברשות לוקח, - והגר"א בסימן ר' סק"כ כתב בדעת הרמב"ם, דמפרש כן במה שאמרו הכא במודד לתוך קופתו, דהוא לתוך קופתו של מוכר, ועיי"ש שכתב דהא דהוא קונה בכה"ג, הוא משום דהוי כמקנה לו כליו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ובמרכה"מ בהל' מכירה שם כתב בדעתו, דמדידה לתוך כלים הוא קנין בפנ"ע, וע"כ הוא דקונה הלוקח כשמדד המוכר לתוך כליו, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, וצ"ע.

**חצר השותפין**

**חצר השותפין קונין זמ"ז וכו' לא לתוך קופתו,** בטעם הא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, מצינו כמה דרכים, **א** במחנ"א חצר סימן ו' כתב דהוא משום דלא יצא החפץ מרשות המוכר. - **ב** בש"ש ש"ד פי"ד כתב דהוא משום דדמי לב' שהגביהו מציאה שאמרו בב"מ ח' א' דאין זוכין אלא משום דמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, דבלא"ה הו"ל כמונחת ע"ג קרקע, וה"נ בחצר השותפין הו"ל כמונח ע"ג קרקע, דאין חצירו זוכה לו אלא כשהוא כולו ברשותו, והכא ל"ש הא דמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, דאין אדם זוכה לחבירו ע"י חצירו, וכעי"ז כתב בקצוה"ח סימן ר"ס סק"א, ואך דהתם כתב דל"ש בזה הא דמגבי' מציאה לחבירו קנה חבירו, משום דאין החצר אלא יד אחת המשותפת לשניהם, ול"ד לב' שהגביהו דב' ידים זוכות בו, עיי"ש. - **ג** בנתיה"מ סימן קע"ו סק"ב כתב דהוא משום דכשהניח ראובן השותף החפץ שלו בחצר השותפין, הוי כהוברר הדבר שהמקום שהניח עליו החפץ הוא של ראובן, ושוב ל"ה מקום זה חצירו של שמעון וא"א לקנות לו.

הרמב"ם בפ"ד משלוחין ה"א כתב דב' ששכרו מקום בשותפות והניח זה כדו וזה חביתו שנשתתפו בהן הרי אלו שותפין, וכ"כ בטושו"ע סימן קע"ו ס"א, ובקצוה"ח שם סק"א הק', דהא חצר השותפין אין קונין זמ"ז, וא"כ היאך הן נעשין שותפין ע"י שהניחו את הכד והחבית בחצרם, ועיי"ש שכתב דאפשר דהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז היינו דוקא לקנותו כולו, אך כל שבאין לקנות זמ"ז להיות הדבר בשותפות, מהני גם חצר השותפין,[[102]](#footnote-103) וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בגט מקושר סימן י"א, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דהא דאין קונין זמ"ז, הוא משום דלא יצא החפץ מרשות המוכר, אך לענין לזכות במחצה, חשיב דיצא החפץ מרשות לרשות, דתחילה הי' ברשות המוכר, ועכשיו הוא ברשות המשותפת, וצ"ע, - אך בנתיה"מ שם סק"ב נחלק ע"ז, דאף אין קונין זמ"ז מחצה, ועיי"ש במש"כ לישב בע"א, וזה לפי דבריו בטעם הא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז.

ובמחנ"א דיני חצר סימן ו' כתב לישב, דכל הא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, היינו כשהי' שם כבר החפץ וליכא הוצאה מרשות לרשות, אבל כל שהביא עכשיו חפץ והניחו בחצר השותפות כדי שיקנה חבירו קנה, ובאו"ש בהל' שלוחין שם כתב דכ"ה להדיא בירושלמי נדרים ר"פ השותפין, - אך בנתיה"מ שם תמה ע"ז מסוגיין, דמדמינן דין סימטא לדין חצר השותפין, ואמרינן דמדד והניח ע"ג סימטא לא קנה, והרי דאף כשהניח המוכר את החפץ בחצר השותפין כדי שיקנה חבירו לא קנה,[[103]](#footnote-104) וכ"ה להדיא בד' התוס' והרא"ש בקידושין ח' ב' דאף בכה"ג שהניח הבעל את מעות הקידושין בסלע של שניהם, לא קנתה האשה, ועמד ע"ז באו"ש שם.

בתשו' הרא"ש כלל א' סימן א' כתב דמציאה שנפלה לחצר השותפין, זוכין בה שניהם, וכמו שאמרו הכא דחצר השותפין קונין זמ"ז, וכ"ש מאינש דעלמא, ובקצוה"ח סימן ר"ס סק"א תמה דאדרבה הכא אמרינן דבחצר השותפין אין קונין זמ"ז, ורק אם מדד לתוך קופתו קנה דקנו לו כליו, וצ"ע, ואמנם בנידון הרא"ש שבאים לזכות מציאה מעלמא, שפיר י"ל דחצרם זוכה להן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה לעיל י"א ב' (אות קמ"ד), ועיי"ש בקצוה"ח במש"כ לדון בדין זה, ואכמ"ל.

**ואי ברה"ר ממאן אגר,** בפי' רשב"ם כתב דאם מיירי בסימטא ניחא, דמצי אגר מבני ההוא מבוי הפתוח לההיא סימטא, וכ"כ התוס', וכ"כ רבינו יונה לעיל ע"ו ב', ובתורי"ד בסוגיין תמה ע"ז, דא"צ לשכור מבני אותו מבוי וגם אם שכר מהם אינו מועיל לו כלום, דאטו אותה הסימטא חלוטה להם, הרי הוא של כל בני הרבים.[[104]](#footnote-105)

והריטב"א כתב דבאמת ל"מ שכירות מקום בסימטא, אלא מיירי בחצר של שניהם שהיא כעין סימטא, ומהני בה שכירות מקום, וכ"כ הרמב"ן בדרך בתרא, וכ"כ התוס' והרמב"ן והריטב"א והר"ן לעיל ע"ו ב', והמהרש"א הכא עמד על סתירת ד' התוס' בזה, ועי' בפני שלמה מש"כ בזה.

ובתורי"ד כתב דבסימטא מצי לשכור מן המוכר, דכמו דבחצר השותפין מצי לשכור מן המוכר ונמצא דכל החצר שלו, ה"נ בסימטא אותו המקום שעומדין בו כאלו היא של שניהן, כיון שהם רשאים לעמוד שם ואין הרבים יכולים לסלקם משםף ובמקום שעומדין פירות המוכר הוא שלו, ואם שוכר מקומן ממנו נמצא שעומדין כולן ברשות לוקח, וכעי"ז כתב התורי"ד לעיל ע"ו ב', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ז'.

**קנין כליו**

**פ"ה א' - כליו של אדם קונה לו,** בב"מ ט' ב' אמרינן דאינו קונה את הכלים המונחין ע"ג בהמתו, משום דבהמתו הו"ל חצר מהלכת וחצר מהלכת לא קנה, ובחי' הרשב"א שם כתב ללמוד מזה דכליו של אדם מדין חצרו הוא קונה, דאל"ה מאי קא משני מחצר המהלכת, דילמא כליו שאני, וכ"כ הרמב"ן שם, וכ"כ הרמ"ה לקמן פ"ו ב' אות ק"ט דכליו של לוקח קונה לו מדין חצר, וכ"כ הריטב"א בע"ז ע"א ב', דכליו מדין ידו או מדין חצרו, וכ"נ בד' רשב"ם בע"ב ד"ה קנה לוקח, ובד' הרא"ש בפירקין סימן ט"ז.

אך הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"א כתב דכיון שנכנסו המטלטלין בתוך הכלי וכו' וה"ז כמו שהגביהן או כמו שהונחו בתוך ביתו, ובאו"ש שם פ"א ה"ד כתב בדעתו דבקנין כליו יש תרי טעמי, חדא משום דהוי כאילו הגבי' הלוקח, דכיון שבאו מכח הלוקח לתוך כליו, הו"ל כהגבהה, וככל הגבהה מכחו, וחדא משום חצר, ומשום הגבהה ל"מ אלא אם באו בסיבת הלוקח וברצונו, אך אם באו שלא מדעתו ל"מ אלא משום חצר,[[105]](#footnote-106) ומאידך משום חצר ל"מ אלא בישראל, אך בגוי ל"מ אלא משום הגבהה,[[106]](#footnote-107) דמשום חצר ל"מ, דחצר מטעם שליחות איתרבאי, ואין שליחות לגוי, עכ"ד, - והנימו"י בריש סוגיין בתו"ד כתב דקנין זה דכליו הוא מטעם משיכה, וצ"ע.

בגיטין ס' ב' אמרינן דהא דמצודות חי' ועוף אין בהן גזל אלא מפני דרכי שלום, הוא רק במצודות שאין להן תוך, אך במצודות שיש להן תוך הוי גזל גמור, ופירש"י דהוא משום דקנו לו כליו, ומבו' דבמצודות שאין להן תוך, ליכא לקנין כליו,[[107]](#footnote-108) ובמחנ"א דיני חצר סימן י"א כתב דכ"ז הוא לקנות בע"ח, אך שאר מילי נקנין אף בכלי שאין לו תוך, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בב"מ ס"ז ב', וכ"נ גם בד' התוס' בסנהדרין כ"ה ב' והרמ"א בסימן ר"ז סי"ג דדף קונה את המעות שעל גביו, - אך בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ק"ד תמה ע"ז, דאין לחלק בין בע"ח לשאר מילי, דכלי שאין לו תוך אינו קונה, ונסתפק דשמא דבר שעיקר עשייתו היא לקבל, קונה מטעם כליו, אף דאין לו תוך, עיי"ש, וכן נקט גם בחי' רמ"ש ב"מ ס"ז ב', עיי"ש.

**א"ר פפא לא פליגי כאן ברה"ר כאן בסימטא ואמאי קרו לה רה"ר שאינה רה"י,** הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב, דרב פפא לא ס"ל כר' אסי א"ר יוחנן דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, דלר' אסי אין לפרש דמה שאמרו ר' יוחנן ור"ל דכליו של אדם קונות לו ברה"ר, דהוא בסימטא, דא"כ למה לי כליו, על קרקע סימטא נמי קנה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין, דלדעת ר' אסי בע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן דכליו של אדם קונות לו אפי' ברה"ר, היינו רה"ר ממש, - ועד"ז כתב הר"י מיגש, דממה שאמרו דכליו של אדם קונות לו בסימטא, יש ללמוד דלא קי"ל כר' אסי, דלר' אסי למה לי כליו בלא"ה נמי אם הניח ע"ג קרקע קנה.

אך בפי' רשב"ם לעיל פ"ד ב' ד"ה לא ברה"ר מבו' דאף לדעת ר' אסי אין כליו של אדם קונות לו ברה"ר, וכ"נ גם מדבריו שם בד"ה מימרא בעי,[[108]](#footnote-109) וגם בחי' הריטב"א לעיל שם נסתפק בדעת ר' אסי בזה, עיי"ש, ומבו' לדעתם דאף לר' אסי מצינו לפרש למה שאמר ר' יוחנן דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, דהוא בסימטא, והא דבעינן לקנין כליו, אף דקרקע סימטא קונה לו אף כשאי"ז בכליו, הוא בגונא דהיו הפירות מונחים שם מעיקרא, דבכה"ג אין קרקע הסימטא קונה לו, וכמבו' כן בד' הריטב"א לעיל שם דכל הא דקרקע סימטא קונה לו, הוא רק כשהניחה המוכר שם לצורך הלוקח, ובעינן לקנין כליו,[[109]](#footnote-110) ועמש"נ עוד בזה בסימן י' סק"ד ובהערה שם.

**כליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו,** התוס' הקשו בהא דאמר לעיל דמדד והניח ע"ג סימטא קנה ומוקמינן לה במודד לתוך קופתו, ומשמע דאם לא מדד לא קנה לו כליו, וכתבו דהא דכליו קונה לו בסימטא הוא כשאמר לו זיל קני, וכיון דמדד הוי כאומר לו זיל קני, וכ"כ רבינו יונה ותוס' הרא"ש לעיל פ"ד ב' דאין כליו קונה לו בסימטא בלא מדידה אלא כשאמר לו זיל קני, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, והטור בסימן ר', - אך בד' הרשב"ם בסוד"ה ראשון ראשון מבו' דכליו קונים לו בסימטא אף בלא מדידה, עייש"ה, וכ"כ המאירי בקידושין כ"ה ב', וכ"כ הב"י בסימן ר' בדעת הרי"ף והרמב"ם, עיי"ש, וכן סתם בשו"ע שם ס"ג, והרמ"א שם הביא לד' התוס' והרא"ש.

בד' הרא"ש בסימן ט"ו והטור בסימן ר' מבו', דהא דבעינן שיאמר זיל קני, הוא משום דבלא"ה אמרינן דאין דעתו שיקנו לו כליו כיון דמחוסרין מדידה, וכ"כ רבינו יונה ותוס' הרא"ש לעיל פ"ד ב', ולפ"ז נמצא, דבדבר שאינו מחוסר מדידה, קונה לו כליו בסימטא אף כשלא אמר לו זיל קני, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה לקמן בסוגיין,[[110]](#footnote-111) וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה לקמן פ"ו א' אות ק"ג, עיי"ש, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ר' סק"ו בתו"ד, והנתיה"מ שם סק"ז, והגרע"א בתשו' ח"ג סימן ל"ה, וכ"כ האבנ"מ בסימן קל"ט סק"ח, והתורת גיטין שם, והגרע"א בגליון הב"ש שם סקי"ג, ונחלקו בזה ע"ד הב"ש שם, עיי"ש.[[111]](#footnote-112)

המהרש"א הק' ע"ד התוס', מהא דמיבע"ל לקמן בסוגיין בכליו של לוקח ברשות מוכר, ובע"כ דאיירי בדלא אמר זיל קני, דאם אמר זיל קני ה"ה קונה אף ברשות מוכר, וכמו שאמרו בשלהי סוגיין, - ועיי"ש שכתב דכל מה שאמרו דכשאמר לו זיל קני קנו לו כליו אף ברשות מוכר, הוא רק כשאמר יקנו לך כליך, וכמשמעות ד' רשב"ם שם, והא דמיבע"ל בכליו של לוקח ברשות מוכר, הוא כשאמר לו זיל קני, ולא אמר יקנו לך כליך, וכ"כ בשטמ"ק בשם גליון תוס', - אך הנה בד' הרא"ש בסו"ס ט"ו נראה להדיא, דאותו אמירת זיל קני המועלת שיקנה בכליו בסימטא, מועלת ג"כ שיקנה בכליו ברשות מוכר, ולפ"ז הדרא קו' לדוכתה.

אמנם הנה בד' הרא"ש שם מבו', דאף דאם אמר זיל קני קונה אף בכליו ברשות מוכר, מ"מ הא דמהני מדידה בדלא אמר לו זיל קני, הוא רק בכליו של לוקח בסימטא, אך ברשות מוכר אינו קונה בכה"ג, וכ"כ רבינו יונה ותוס' הרא"ש לעיל פ"ד ב', ופירשו דהוא משום דאין המדידה אלא גילוי הדעת שאינו מעכב על קניית הלוקח, ורוצה הוא שיקנה בענין שדינן לקנות, אבל אין בה גילוי הדעת שיקנה לו הוא את רשותו שיקנה שם כליו, ולפ"ז ניחא, דמיבע"ל בכליו של לוקח ברשות מוכר, בגונא שמדד המוכר ולא אמר זיל קני, ועד"ז כתב בנתיה"מ סימן ר' סק"ז דמיבע"ל בדבר שאינו מחוסר מדידה, דבזה קונה לו כליו בסימטא אף בלא שאמר לו זיל קני, אך מד' המהרש"א נראה שנקט בדעת התוס', דאף בדבר שאינו מחוסר מדידה בעינן שיאמר זיל קני, והא דמהני כשמדד, הוא משום דהו"ל כאמר זיל קני, וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס', וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט אינו קונה ברשות מוכר בכה"ג.

**משנתמלאת מדה ללוקח,** בפי' רשב"ם כתב דהוא משום דעכשיו נעשית כליו של לוקח דלדעת כן נשאלה לו וכליו של לוקח קונה לו, ובחי' הגרע"א החדש הק', דהיאך זכה הלוקח בזכותי השאלה, הרי קרקע הסימטא אינה קונה לו, וגם אם משכה תחילה ע"ד שתהא שאולה לו כשתתמלא, מ"מ הו"ל כמשיכה לאחר ל' דל"מ, - וכבר עמד בזה רבינו יונה בתו"ד, וכתב דהא דמשנתמלאה מדה ללוקח, אי"ז משום דהוי כליו של לוקח, אלא הוא משום שהסרסור רוצה שיקנה הכלי שלו ללוקח, וכ"נ גם בד' הרא"ש בריש סימן ט"ז, - ועמש"נ בסימן י"ב סקי"א וסקכ"א בישוב ד' רשב"ם.

**ברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח,** בערוה"ש חו"מ סימן ר' ס"א כתב, דאף דבכל הקנינים אין הלוקח קונה אלא כשאמר לו המוכר לך משוך וקני ולך חזק וקני, מ"מ בקנין חצר א"צ לומר לו, והוכיח כן מהא דתניא הכא דכיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, אף שלא אמר לו המוכר זיל קני, ועיי"ש מש"כ להוכיח כן עוד.

ואמנם בפשוטו נראה דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין קנין חצר לשאר קנינים, והא דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, הוא משום דכל הא דצריך לומר לך חזק וקני, הוא משום דשמא חזר בו, וכמש"כ רשב"ם לעיל נ"ג א', אך כשהוא ברשות הלוקח דקנה מיד כשקיבל עליו המוכר, א"צ לומר לו כלום, - וי"ל עוד, דכיון שאמרו לעיל נ"ב ב' דבפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני, ה"נ הכא שהוא בפני המוכר, א"צ לומר לו לך חזק וקני,[[112]](#footnote-113) ויש להוסיף דגם אם אינם שם הרי יודע המוכר שהוא ברשות הלוקח והו"ל כבפניו, וכ"נ בד' הערוה"ש שם שכתב דהא דמהני הוא כשהמוכר יודע שהם ברשות הלוקח.

**רשות נפקד**

**ברשות הלה המופקדין אצלו,** בפי' רשב"ם כתב דמסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו לצורך פירותיו למכור ולמדוד פירותיו בביתו כדרך כל הנפקדים, והוצרך לזה לפרש טעם הא דלא קנו הכלים ללוקח, אף להס"ד דכליו של לוקח בחצר שאינה של שניהם קונים לו, וכ"כ הר"י מיגש, והט"ז בסימן קפ"ט כתב לפ"ז, דאם המפקיד מוכר לנפקד, אין רשותו של הנפקד קונה לו, כיון דהמקום שמונח שם החפץ הוי רשות המפקיד, וכ"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן פ"ה בשם חד מרבוותא.

אך המהרי"ט שם תמה ע"ז, דאי נימא דאין רשותו של הנפקד קונה לו, א"כ היאך קתני דכשקיבל עליו הנפקד קנה לוקח, ומי איכא מידי דלנפשי' לא זכי לאחריני זכי,[[113]](#footnote-114) ועיי"ש שכתב דודאי דאין רשות הנפקד קנוי' למפקיד, שהרי אין קרקע נקנית אלא בכסף שטר וחזקה, אך המחנ"א שכירות סימן א' והקצוה"ח סימן קפ"ט א' נחלקו ע"ז וכתבו דזכות שכירות נקנית ע"י השימוש, ונת' להלן, וכתב שם עוד, דכל שלא ייחד לו הנפקד מקום, והוא יכול לשנותו למקום אחר, ודאי דהויא רשותו של נפקד ולא של מפקיד, ועי' בקצוה"ח שם שהשיב ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' רשב"ם בע"א.

**ברשות הלה המופקדים אצלו לא קנה עד שיקבל עליו,** בטעם הא דקנה הלוקח כשקיבל עליו הנפקד, מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' בד"ה ד' מדות ובד"ה ה"ג מבו' דהוא משום דהנפקד זוכה ללוקח ע"י חצירו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ופירשו דהוא משום דחצירו כידו, וכשם שאדם זוכה לחבירו בידו, כך הוא זוכה לחבירו בחצירו.[[114]](#footnote-115)

ורבינו יונה הוסיף, דהא דהוא זוכה לחבירו בחצירו, הוא משום דקי"ל דחצר משום יד איתרבאי, וע"כ כמו שהוא זוכה לחבירו בידו, כך הוא זוכה לו בחצירו, - ומשמעות דבריו דלמ"ד דחצר משום שליחות איתרבאי, אין אדם זוכה לחבירו בחצירו, וכ"כ במחנ"א דיני חצר סימן א', וכתב דהוא משום דאין שליח עושה שליח, דמילי לא מימסרי לשליח, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.[[115]](#footnote-116)

אך בקצוה"ח סימן רמ"ד סק"ג כתב, דחצר השליח קונה אף בגוונא דל"מ החצר אלא משום שליחות, ולא אמרינן דמילי לא מימסרי לשליח, משום דזכי' לאו מטעם שליחות היא, וע"כ ליכא בזה לדינא דמילי לא מימסרי לשליח, עיי"ש, ובבית מאיר אהע"ז סימן ק"מ ס"ג כתב לדון עוד, דאף דאין שליח עושה שליח משום דמילי לא מימסרי לשליח, מ"מ בחצירו של שליח דהויא מעצמו שלוחו וא"צ מינוי, ל"ש בזה דינא דמילי לא מימסרי לשליח, וע"כ מהניא חצירו של שליח לזכות למשלח.

**ב** בפי' רשב"ם כתב דהא דיקבל עליו היינו, שיקבל עליו נפקד במצות מפקיד לייחד לו רשות ללוקח לקנות הפירות באשר הוא שם, ומשמע דהא דמהני קבלה, אי"ז משום שהנפקד זוכה בחצירו ללוקח, אלא הוא משום דהוא מייחד הרשות ללוקח, ונעשית הרשות שאולה ללוקח, וע"כ היא קונה לו, וכ"נ גם בהמש"ד רשב"ם, דקבלה היינו שהוא משאיל את הרשות ללוקח, וזהו שכתב דסתמא דמילתא אין המוכר חפץ להשאיל רשותו, וכ"כ רבינו יונה בפי' בתרא, וכתב דהיינו משום דכלתה שאלת רשותו שהיתה מושאלת עד עתה לראשון, וכיון שהוא מתרצה שיהו שם פירות אלו מונחים בשביל הלוקח, ה"ז חזקה לשאלת רשותו ללוקח.

ובזה מתפרש מש"כ רשב"ם דגם ברשות מוכר מהניא קבלה, והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, דהא דברשות נפקד מהניא קבלה הוא משום שהנפקד זוכה בחצירו ללוקח, וזה ל"ש ברשות מוכר, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים ע"י עצמו, אך רשב"ם אזיל לטעמי' דס"ל דהא דמהני קבלה, הוא משום דנעשית הרשות שאולה ללוקח וקונה לו רשותו, וע"כ ס"ל דאף ברשות מוכר מהניא קבלה, וכ"כ המאירי דדעת רבים דאף ברשות מוכר מהניא קבלה, משום שהשאלה כשכירות.[[116]](#footnote-117)

ובעיקר הך מילתא דמה שהפירות מונחים שם הו"ל חזקה לשאלת רשותו ללוקח, הנה המהרי"ט בח"א סימן ס"ה כתב דאין לפרש כן דנקנית הרשות למפקיד ע"י הנחת הפירות, שהרי שימוש בקרקע הוי כאכילת פירות דל"ה חזקה לדעת רוב הראשונים, ורק לדעת הרמב"ם בפ"א ממכירה הט"ו מהניא שטיחת פירות לקנות את הקרקע, (והמהרי"ט שם צידד דגם לדעת הרמב"ם היינו רק בצונמא דלא חזי לגדירה ולנעילה, ואכמ"ל), ועיי"ש שהביא דכ"ה להדיא בד' התוס' לקמן בסוגיין בד"ה כגון, - וצ"ע לפ"ז בד' רבינו יונה שפירש דהנחת הפירות הויא חזקה לשאלת רשותו ללוקח, אף דאיהו גופי' כתב לעיל כ"ט ב' דשטיחת פירות בקרקע ל"ה חזקה לקנות את הקרקע, כיון שאינו משביח את גוף הקרקע.

אך הנה המחנ"א שכירות סימן א' נחלק ע"ד המהרי"ט, וכתב דאף דהנחת הפירות ל"מ לקנות את גוף הקרקע, מ"מ שפיר מהניא לקנות את זכות השאלה, דכיון דאינו בא לזכות אלא בזכות השימוש, כדרך תשמישו כך דרך זכייתו, וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ב אות כ"ב, והקצוה"ח בסימן קפ"ט סק"א,[[117]](#footnote-118) ולפ"ז ניחא דע"כ הכא מהני מה שהפירות מונחים שם, לקנות את הרשות ללוקח.

**ג** המהרי"ט בתשו' ח"א סימן ס"ה ד"ה ומעתה כתב לפרש בד' רשב"ם, דלפ"מ דס"ד מעיקרא, איירי הכא דהפירות מונחים בכליו של לוקח, וע"כ כיון שקיבל עליו נפקד לייחד רשותו ללוקח, הו"ל כמקום שיש לו רשות להניח שם כליו, וקונה הכלי ללוקח, - ועיי"ש שכתב דזהו גם מש"כ רשב"ם דברשות מוכר מהני קבלה, דכיון דהפירות מונחים בכליו של לוקח, שפיר מהניא קבלת המוכר, דעי"ז זוכים הכלים ללוקח, כיון דיש לו רשות להניחם שם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ד** בשטמ"ק כתב בשם שלנ"ל, דכיון שקיבל עליו נפקד ליתן לזה הלוקח במצות המוכר, זכה לו מדין מעמד שלשתן, ועיי"ש שהוכיח מזה דמעמד שלשתן ל"מ אלא מדעת הנפקד.

הרי"ף ל"ג להא ד"עד שיקבל עליו", אלא גריס לא קנה עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו, והרמב"ן כתב דאף לגיר' זו מתפרש הא דעד שיוציאנה מרשותו, דהיינו משיקבל עליו הלה, דמכיון שקיבל עליו יצאו מרשות מוכר, - אך הרמב"ם בפ"ד ממכירה כתב, דלא קנה הלוקח עד שיגביהם או עד שיוציאם מרשותו בשכירות מקומם, וכתב הב"י בסימן ר' דהרמב"ם פליג ע"ד הרמב"ן, ומפרש דעד שיוציאם מרשותו, היינו שיוציאם מרשותו ממש, ועיי"ש שכתב דמשמע דס"ל דל"מ מה שקיבל עליו נפקד, אך בסו"ד הביא למש"כ המ"מ בהל' מכירה, דמודה הרמב"ם דאם קיבל עליו נפקד קנה לוקח, ועי' עוד בכס"מ בהל' מכירה שם, שנחלק ע"ד המ"מ בזה.

והנה לפ"ד הב"י מבו' מד' הרמב"ם דס"ל דאין אדם קונה לחבירו ע"י חצירו, וכ"כ התורי"ד בגיטין י"ד א', דכל הא דמצי אדם לזכות לחבירו, הוא רק כשהוא בידו, אך אם הוא בחצירו, ל"מ לזכות בו לאחר, דרשותו של אדם זוכה לו לעצמו, ואינה זוכה לאחרים, וזה שלא כדבריו בסוגיין שכתב דגרסינן עד שיקבל עליו, ומהני משום שהנפקד זוכה בעד הלוקח, והמחנ"א חצר סימן א' פירש בד' הרמב"ם דהוא משום דחצר דגברא משום שליחות איתרבאי, ויש בזה לדינא דמילי לא מימסרי לשליח, עיי"ש.

**כליו של לוקח ברשות מוכר**

**פ"ה ב' - כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח או לא קנה לוקח,** בפי' רשב"ם כתב דמיבע"ל אם חשיב כמו שנתן לרשותו של לוקח וקנה לוקח, או דלא חשיב כמו שנתן לרשותו דהרשות עיקר והכלי בטל אצל הרשות, וכ"כ התוס' בד"ה בכליו דמוכר, והר"י מיגש, והרא"ש בסימן ט"ו, ועד"ז כתבו גם ש"ר.

ולקמן בסוגיין אמרינן, דאם כליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, הרי דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ופי' רשב"ם דאם בכליו של מוכר ברשות לוקח אמרינן דהכלי בטל אצל הרשות וקנה לוקח, כ"ש דבכליו של לוקח ברשות מוכר נימא דהכלי בטל אצל הרשות ולא קנה לוקח, וכעי"ז כתבו התוס' וש"ר שם, ומבו' ג"כ דעיקר האיבעיא היא אם הכלי עיקר או הרשות עיקר, וע"כ תליא בזה גם דין כליו של מוכר ברשות לוקח.

**בביאור צד האיבעיא דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח**

התוס' כתבו, דהא דמיבע"ל בכליו של לוקח ברשות מוכר דקנה לוקח, ול"ד לכליו של לוקח ברה"ר דלא קנה, הוא משום דברה"ר לא ניח"ל לבני רה"ר שיניח כליו שם, ומשא"כ ברשות מוכר, דשמא משאיל לו מקום ללוקח שיקנה מה שהוא מוכר לו, וכ"כ הריטב"א.

אך הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין כתב, דמהא דאמר ר' יוחנן דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניח, יש ללמוד דאין כליו של אדם קונה לו ברשות מוכר דאין לו רשות להניח, דומיא דרה"ר וחצר שאינה של שניהם, ומבו' דפשיטא לן דאין המוכר משאיל לו מקום להניח שם כליו, וע"כ חשיב דאין לו רשות להניח שם כליו, ומ"מ מיבע"ל אם קנו לו כליו, וצ"ב דמ"ש מרה"ר דפשיטא לן דלא קנו לו כליו.

במש"כ התוס' דמיבע"ל דשמא משאיל לו מקום ללוקח שיקנה מה שהוא מוכר לו, הנה משמעות דבריהם דבזה עצמו הוא דמיבע"ל, אם אמרינן דהמוכר משאיל לו מקום כדי שיקנו לו כליו, וחשיב כמקום שיש לו רשות להניחו וע"כ קונה לו כליו, או דאין המוכר משאיל לו מקום וחשיב כמקום שאין לו רשות להניחו, ואין קונה לו כליו, וכ"נ בד' המהרש"א שפירש כן בדבריהם, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בד"ה כגון שהי', עיי"ש.

אך המחנ"א חצר סימן י' והנתיה"מ בסימן ר' סק"ח הקשו, דאם עיקר האיבעיא היא אם המוכר משאיל לו מקום כדי שיקנו לו כליו, א"כ מ"ט תלי בזה גם דין כליו של מוכר ברשות לוקח,[[118]](#footnote-119) והנתיה"מ הק' עוד, ממש"כ הראשונים דהאיבעיא היא אם בטל הכלי אצל הרשות, - ועיי"ש שפירשו דמכוון התוס' הוא דהא פשיטא לן דהמוכר משאיל לו מקום, ומ"מ מיבע"ל דשמא לא קנה לו כליו, משום דהכלי בטל אצל הרשות, - וכ"נ להדיא בד' הר"י מיגש והתורי"ד, דהא פשיטא לן דברשות מוכר יש לו רשות להניחו, ואפ"ה מיבע"ל אם קנה לו כליו, או דהוא בטל לגבי הרשות, ועי' גם בד' הרמ"ה באות ק"ג דברשות מוכר לא קנה לו כליו אף דיש לו רשות להניחו שם, אם לא נתן לו רשות להניחם שם כדי לקנות בהן, ול"ד לסימטא דקנה לו כליו מכח הא דיש לו רשות להניחו שם, וכתב ב' טעמים בזה, והבאנו דבריו להלן עמ' ?.

לקמן בסוגיין אמרינן דאף אם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, מ"מ אם אמר לו המוכר זיל קני, קנה לוקח, וכתבו הרשב"ם וש"ר דהוא משום דמשאיל לו מקום להנחת כליו, ועד"ז אמרינן לקמן, דאם הי' בעלה מוכר קלתות, קונה לה קלתה, וכתבו התוס' דהוא משום דנותן לה רשות להניחה, ואף שאין לה קנין שאלה, מ"מ כיון שיש לה רשות להביא שם קלתה ה"ה קונה לה, דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, ונת' בזה להלן, - וצ"ע דלמש"כ הנתיה"מ והמחנ"א בביאור ד' התוס' דהא פשיטא לן דהמוכר משאיל מקום ללוקח להניח שם כליו, א"כ מ"ט מיבע"ל דשמא לא קנה לוקח, ומ"ש מהיכא דאמר המוכר זיל קני, ומהיכא דהי' בעלה מוכר קלתות, דקנה לו כליו.

ובד' הרמ"ה באות ק"ג מבו' דהטעם בזה הוא, דשאני היכא דאמר לו המוכר זיל קני, שנתן לו רשות להניח הכלי שם כדי לקנות, ובכה"ג הוא דקני, ומשא"כ כשלא אמר לו זיל קני, הרי דאף דיש להלוקח רשות להניח הכלי שם, מ"מ אין לו רשות להניח הכלי כדי לקנות, ובכה"ג הוא דמיבע"ל אם קנה לו כליו, - אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התוס' דהא דהמוכר משאיל לו מקום, הוא כדי שיקנו לו כליו, והרי דיש להלוקח רשות להניח הכלי כדי לקנות, וא"כ תיקשי דמ"ט מיבע"ל אם קנה לו כליו, ומ"ש מהיכא דאמר לו המוכר זיל קני או היכא שהי' בעלה מוכר קלתות, דקנה לו כליו.

ובד' הנתיה"מ שם בסו"ד מבו' דהטעם בזה הוא, דדוקא כשאמר זיל קני, או כשהי' בעלה מוכר קלתות, אמרינן דה"ה משאיל לו אף את אויר הכלי, ומשא"כ בסתמא דאינו משאיל לו את אויר הכלי, וע"כ אף דיש לו רשות להניחו, מ"מ מיבע"ל דשמא כיון דהאויר הוי של המוכר, ויש להמוכר תפיסת יד בזה, אין הכלי קונה ללוקח, וזה לפ"מ שהאריך הנתיה"מ שם בביאור האיבעיא הכא, עיי"ש,[[119]](#footnote-120) - ועמש"כ בזה החזו"א בליקוטים לסוגיין, והוא מאהע"ז סימן קמ"ז לפ' הזורק אות ג'.

**בביאור צד האיבעיא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח**

בביאור הצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, נחלקו הראשונים, דהנה בד' התוס' בד"ה כגון, מבו' דהוא משום דאין כליו של אדם קונה לו במקום שאין לו רשות להניחו, דכל שאין לו רשות להניחו בטל הכלי אצל הרשות, ורשות מוכר חשיב נמי כמקום שאין לו רשות להניחו, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין שכתב דבכללא דר' יוחנן דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, נתמעט דאינו קונה ברשות מוכר דאין לו רשות להניחו, אך בזה חלוקין עליו התוס' וש"ר וכתבו די"ל דברשות מוכר חשיב כמקום שיש לו רשות, ונת' לעיל, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בע"א בסוד"ה ד' מדות, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"א.

ועפי"ז כתבו התוס' בע"א בד"ה ד' מדות, דלהס"ד דהתם דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, כ"ש דהן קונות לו ברשות מוכר, שהרי אף לפ"מ דמסקינן דאין כליו קונה לו ברה"ר מיבע"ל אם כליו קונה לו ברשות מוכר, וכ"כ רבינו יונה והרשב"א שם, והרשב"א שם הוסיף לפרש דהוא משום דאם ברה"ר ממש קונה, כ"ש ברשות מוכר דיש לו רשות טפי להניח שם כליו, וכ"כ התורי"ד בסוגיין בתו"ד, - וזה משום שפירשו דצד האיבעיא דאינו קונה ברשות מוכר, הוא משום דחשיב כמקום שאין לו רשות, וע"כ אם כליו קונה לו ברה"ר דאין לו רשות כלל, כ"ש דהוא קונה לו ברשות מוכר.

אך הנה בפי' רשב"ם בע"א ד"ה ברה"ר וד"ה אבל מבו', דאף להס"ד דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, מ"מ אינו קונה לו ברשות מוכר, והוא מוכרח כן לפי גירסתו בברייתא, בד"א ברה"ר ובחצר של שניהם, וכמו שעמדו ע"ז רבינו יונה והרשב"א שם, וכ"ה להדיא בד' הר"י מיגש שם, ופירש דהיינו משום דאף דברשות שאינה של שניהם ס"ד דכליו של לוקח קונה בה, משום שאין בה רשות למוכר, מ"מ ברשות מוכר ששיש בה רשות למוכר, אין כליו קונה לו, ופירש לפ"ז דגם ברשות נפקד אין כליו קונה לו, דבעל החצר השאיל מקום למוכר להניח שם פקדונו והו"ל כרשות מוכר, וע"כ אין כליו של לוקח קונה שם.[[120]](#footnote-121)

ולפי דבריהם מבו', דהא דמיבע"ל אם כליו של אדם קונה לו ברשות מוכר, אי"ז רק משום דחשיב דאין לו רשות להניחו, אלא אף אם חשיב דיש לו רשות להניחו, מ"מ י"ל דאינו קונה, משום דה"ז אגיד אצל המוכר, וע"כ כתבו דאף אם כליו של אדם קונה לו אף במקום שאין לו רשות להניחו, מ"מ י"ל דאינו קונה ברשות מוכר.

והנתיה"מ בסימן ר' סק"ח נקט, דהצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, אי"ז משום דחשיב כמקום שאין לו רשות, דהא פשיטא לן דמשאיל לו המוכר מקום וחשיב כמקום שיש לו רשות, אלא הוא משום דהאויר הוי של המוכר, ואיכא תפיסת יד למוכר, עיי"ש בדבריו, וצ"ע בזה.

**בהא דאם אמר לו המוכר זיל קני קונה לו כליו**

בשלהי סוגיין אמרו, דאף אם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, מ"מ אם אמר לו המוכר זיל קני, קנה, ופי' רשב"ם דהוא משום דהוי כמו שמשאיל לו מקום הנחת כליו, ועד"ז אמרו בסוגיין, דהא דזרק לה גט לתוך קלתה ה"ה מגורשת, הוא כשהי' בעלה מוכר קלתות, וכתבו התוס' דהוא משאיל לה מקום קלתה.

ובביאור דין זה נחלקו הראשונים, דהנה התוס' כתבו, דהא דמהני מה דהוא משאיל לה מקום קלתה, אי"ז משום דעי"ז נקנה לה מקום קלתה, שהרי אין שאלת קרקע נקנית אלא בכסף שטר וחזקה, אלא הוא משום דסגי במה שיש לה רשות להניח קלתה שם, דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, ובשטמ"ק כתב בשם תוס' הרא"ש, דמה"ט נמי הוא דמהני כשאמר לו זיל קני, אף דאין שאלה נקנית בדיבור בעלמא, דמ"מ כיון שיש לו רשות להניח שם את הכלי, ה"ה קונה לו,[[121]](#footnote-122) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בתו"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, והרשב"א לעיל בסוגיין בד"ה ד' מדות, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין כ"ה ב', עיי"ש.

אך הר"י מיגש כתב, דהא דמהני כשבעלה מוכר קלתות וכשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דה"ה מקנה לו את מקום הכלי, והו"ל ככליו של לוקח ברשות לוקח, וכ"כ הריטב"א והמאירי בקידושין כ"ה ב', וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בסוגיין, וצ"ל לדעתם דהוא קונה את זכות השאלה, ע"י שכליו מונחים שם, - ועי' במחנ"א שכירות סימן א' ובמהרי"ט אלגאזי פ"ב דבכורות אות כ"ב, שפירשו בד' הריטב"א, דה"ה קונה את שאלת הקרקע, ע"י הנחת הכלים שם, וכתבו דאף לדעת רוב קמאי דאכילת פירות ל"ה חזקה, היינו רק לקנות את גוף הקרקע, אך שפיר מהניא אכילת פירות לקנות לזכות השאלה,[[122]](#footnote-123) ועיי"ש במהריט"א במש"כ לפרש עוד בזה בע"א.

ונפ"מ בזה בדין כליו של מוכר ברשות לוקח ואמר לו המוכר זיל קני, דלמש"כ הרא"ש והרשב"א דכשאמר לו זיל קני אינו משאיל לו המקום, והא דקנו לו כליו בכה"ג, הוא משום דכליו קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו, הרי דבכליו של מוכר ברשות לוקח, לא יועיל הא דאמר לו זיל קני, וכ"כ הרמ"ה באות ק"ג, ורבינו יונה, והרא"ש בסו"ס ט"ו, וכ"כ הטור בסימן ר' והרמ"א שם ס"ה, - אך למש"כ הר"י מיגש דהא כשאמר לו זיל קני קנו לו כליו, הוא משום דהוא משאיל לו את המקום, הרי דה"נ בכליו של מוכר ברשות לוקח ואמר לו המוכר זיל קני, ה"ה משאיל לו את כליו, והוו הכלים של לוקח, שקנאם בקנין חצר, והם קונים לו, וכ"כ המאירי, וכ"כ הב"י בסימן ר' בדעת הרי"ף, וכ"כ שם גם בדעת הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"ז, וכ"כ הגר"א שם סקי"ח בדעתם.

הרמ"ה באות ק"ג כתב דהא דכליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר כשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דגילה המוכר בדעתו דנתן לו רשות להניחו שם ע"ד לקנות בו, אבל אם לא אמר לו זיל קני, אע"ג שנתן לו רשות להניחו שם לא קנה, ול"ד לסימטא דקנו לו כליו כשיש לו רשות להניחם, דשאני סימטא דהמוכר והלוקח שוים שם, וגם דהזכות שיש להלוקח שם אינה מחמת המוכר, אך ברשות מוכר דהזכות שיש ללוקח להניח שם כליו היא מחמת המוכר, אין כליו קונה לו, דאף שנתן לו המוכר רשות להניח את הכלי, לא נתן לו רשות ע"ד שיקנה את המקח שבתוכו,[[123]](#footnote-124) והביאו הטור בסימן ר', ועיי"ש שכתב בשם הר"י מיגש דפליג ע"ז, והב"י בבדה"ב תמה ע"ד הטור, דמהיכן למד דהר"י מיגש נחלק בזה ע"ד הרמ"ה, ועמש"כ בזה הב"ח שם, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה לקמן בסוגיין דכל שנתן לו רשות להניח כליו קנה אף אם לא אמר זיל קני, וכתב שם דמה שהעמידו כשאמר לו זיל קני, הוא כדי שיקנה אף בדבר המחוסר מדידה.

והשו"ע שם ס"ג נקט לדינא כדעת הרמ"ה דלא קנה לוקח אלא כשאמר לו המוכר זיל קני, אך הב"ח שם והש"ך שם סק"ז הכריעו כדעת הר"י מיגש דבכל גוונא שנתן לו רשות להניחו והשאיל לו מקום קנה, ועמש"כ בזה הנתיה"מ שם סק"ח, והשער משפט שם סק"א, והחזו"א בליקוטים לסוגיין.[[124]](#footnote-125)

**כליו של לוקח באויר רשות מוכר**

בב"מ ק"ב א' אמרו, דאם קלט השוכר גללים מן האויר לתוך כלי, הוו שלו, ובגמ' שם מפרשינן דהא דאין המשכיר זוכה בגללים באויר חצירו, ודעת רוב קמאי דאיירי כשהחצר אינה מושכרת, ודעת הרמב"ם דאיירי בחצר המושכרת, ואף חצר המושכרת זוכה למשכיר, הוא לאביי במדביק כלי בשולי פרה, ולרבא הוא משום דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי היכא דמפסיק כלי.

ובחי' המיוחסים לריטב"א שם הק', דמ"ט קונה השוכר, הרי הו"ל ככליו של לוקח ברשות מוכר דלא קנה,[[125]](#footnote-126) - וכבר עמד בזה בחי' הרשב"א בגיטין ע"ח א' בתו"ד, וכתב דכל הא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, הוא רק כשהכלי מונח על הקרקע, אך התם דאין הכלי מונח על הקרקע, קנה לוקח, וכ"ה משמעות ד' הר"י מיגש והרמ"ה בסוגיין בטעם מה שאמרו דאם היתה קלתה תלוי' בה ה"ה קונה לה, דהוא משום דכל הא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא רק כשהכלי מונח על הקרקע.

אך ממש"כ הרשב"ם והרגמ"ה בסוגיין דהא דקלתה התלוי' בה קונה לה, הוא משום דדמי להגבהה, מבו' דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הוא אף כשאין הכלי מונח ע"ג קרקע, וע"כ כל הא דקונה בקלתה התלוי' בה, הוא רק משום דדמי להגבהה, וי"ל לדעתם דהא דהקולט מן האויר ה"ה שלו, הוא ג"כ משום דדמי להגבהה.

**הכרעת ההלכה בדין כליו של לוקח ברשות מוכר**

הרי"ף גריס בסוגיין דפשיט רב הונא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, והסכימו לזה הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות, אך הבעה"מ כתב דברוב ספרים ל"ג הכי ולא איפשיטא האיבעיא, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, וכן דעת הר"י מיגש והרמ"ה ורבים מקמאי דלא איפשיטא האיבעיא.[[126]](#footnote-127)

והרמב"ן שם כתב דאף אם לא נפשטה האיבעיא להדיא, מ"מ יש ללמוד דלא קנה מכ"ד, **א** מהא דא"ר ינאי דחצר השותפין קונין זמ"ז ואוקימנא במודד לתוך קופתו, והרי דברשות מוכר אף אם מודד לתוך קופתו לא קנה, אך התוס' כתבו דהא דלא פשיט מהא דא"ר יוחנן דמדד והניח ע"ג סימטא קנה ואוקימנא לתוך קופתו מכלל דברשות מוכר לא קנה, הוא משום דר' יוחנן גופי' מיבע"ל אם קנו לו כליו ברשות מוכר, וע"כ נקט סימטא, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת ר' ינאי. - **ב** מהא דא"ר יוחנן כליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניח, והרי דבמקום שאין לו רשות להניח אינו קונה, וממילא דברשות מוכר דאין לו רשות להניח לא קנה, אך התוס' וש"ר כתבו די"ל דרשות מוכר חשיב כמקום שיש לו רשות, ונת' לעיל עמ' ?. - **ג** ממה שהוצרכו כל האמוראים לישב להא דזרק לה גט לתוך קלתה מגורשת, והרי דס"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה, וכ"כ הר"ן, אך התוס' כתבו דהני אמוראי מיבע"ל בדין זה, והריטב"א כתב די"ל דאמרו כן בדרך דחי'. - **ד** מסוגיית הגמ' בב"מ ס"ז ב', דמבו' דאנן ס"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח ,עיי"ש, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה והסכים לזה, וכ"כ הר"ן.

**כליו של מוכר ברשות לוקח**

לקמן בסוגיין אמרו, דאם כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה המוכר, ואינו מעכב על הלוקח מלקנות, הרי דבכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה הלוקח.

ודעת הבעה"מ בשלהי סוגיין דהיינו, דב' דינים אלו תליין הא בהא, דאם אזלינן בתר הרשות, ומה"ט בכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, הרי דבכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, ואם אזלינן בתר הכלי, ומה"ט בכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, הרי דבכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, והסכים לזה הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ הר"י מיגש לקמן שם, והרמ"ה באות ק', והתורי"ד לקמן פ"ו ב', והרא"ש בסימן ט"ו, והריטב"א בשם הרא"ה.

והראב"ד שם כתב לפ"ז, דלפ"מ דס"ל דנפשטה האיבעיא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, הרי דבכליו של מוכר ברשות לוקח קי"ל דקנה לוקח, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף, וכ"כ הרא"ש שם בדעתו, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה, וכ"כ הריא"ז בפסקיו.

והבעה"מ והרמ"ה שם כתבו, דאף דלא נפשטה האיבעיא, מ"מ אם היו ביניהם ב' מכירות, אחת בכליו של לוקח ברשות מוכר, והאחרת בכליו של מוכר ברשות לוקח, ודאי דקנה הלוקח א' מהן, ויכול להוציא מיד המוכר את הפחות שבהן, וכ"כ הטור בסימן ר'.

אמנם הנה בד' הרי"ף שלפנינו כתוב, דכליו של מוכר ברשות מוכר לא קנה לוקח, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והריטב"א והר"ן בשמו, ודלא כמש"כ הרא"ש בשמו דקנה לוקח, - והרמב"ן שם כתב לפרש בזה, דמה שאמרו בגמ' דאם כליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, היינו מק"ו, דאת"ל דבכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח דבתר רשות אזלינן וקנה, כ"ש שהוא בדין דניזיל בתר רשות שלא יקנו כליו של לוקח ברשות מוכר, דמרובה מדת שלא לקנות ממדת לקנות, דאף אם הרשות והכלי שוין זל"ז לא קנה, אך לעולם י"ל דלא קנה עד שיהיו שניהם ללוקח, ועד"ז כתב הר"ן, ודקדק כן מל' רשב"ם שכתב דמכוון הגמ' הוא, דכיון דהועילה רשות לוקח לבטל כליו של מוכר ולהוציאן מרשות מוכר, כ"ש וכ"ש בכליו של לוקח ברשות מוכר, דיבטל הרשות את הכלי של לוקח, שלא להוציאן מחזקת המוכר שמוחזק בהן עד עתה, עכ"ד, והרי דשפיר יש מקום לומר, דאף דבכליו של לוקח ברשות מוכר מבטל הרשות את הכלי שלא להוציאן מחזקת המוכר שמוחזק בהן עד עתה, מ"מ בכליו של מוכר ברשות לוקח, לא יתבטל הכלי לגבי הרשות להוציאן מרשות המוכר.

והרמב"ן שם כתב לפ"ז, דאף דלא נפשטה האיבעיא דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה, די"ל דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, מ"מ גם כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, מ"מ לא איפשיט גם דלא קנה, והו"ל ספיקא, וכ"כ הר"ן, ועיי"ש שעמדו ע"ד הרי"ף שכתב בסתמא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, וכתבו דאפשר דכיון דהוא ספק ודינו דלא קנה, כתב הרי"ף בסתמא דלא קנה.

והרמב"ן כתב די"ל, דהרי"ף משוה כח קנייתו של כלי לקניתו של רשות, וכל א' משניהם מעכב ולא קנה עד שיהו כלי ורשות שוין ללוקח כלומר שלא יהיו של מוכר, עכ"ד, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"ב שכתב, דכשם שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר, כך אין כליו של מוכר קונה ללוקח אע"פ שהוא ברשות הלוקח, והרי דאדרבה מדמינן דכמו דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, ה"נ בכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, אך עמש"נ בסימן י"ד סקי"ט לפרש ד' הרמב"ם בע"א, ועי' בכס"מ בהל' מכירה שם ובמחנ"א חצר סימן י' במש"כ בדעת הרמב"ם.

בנתיה"מ סימן ר' סק"ח הק' בהא דמיבע"ל דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, דלפ"מ שאמרו בב"מ ק"ב א' דאויר שאין סופו לנוח אינו קונה בדמפסיק כלי, א"כ כל שהוא מונח בכליו של מוכר ומפסיק אויר, ודאי דלא קנה, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ופירש לפ"ז פלוגתת הראשונים אם דין כליו של מוכר ברשות לוקח תליא בדין כליו של לוקח ברשות מוכר, - ובהגה' אמרי ברוך שם כתב, דדוקא כשהדבר הוא באויר החצר ואינו מונח על הקרקע, הוא דאם אין סופו לנוח אינו קונה, אך הכא דהדבר מונח בכלי שהוא ע"ג קרקע, חשיב דה"ז מונח ע"ג קרקע, וע"כ ה"ה קונה.[[127]](#footnote-128)

**כליו של לוקח בתוך כליו של מוכר ברשות לוקח**

הבית שמואל בסימן קל"ט סקי"ג כתב דכלי של לוקח בתוך כלי של מוכר ועומד ע"ג קרקע של לוקח אינו קונה, והאבנ"מ שם סק"ח והתורת גיטין שם הק' ע"ז, דלמש"כ הרא"ש ודעימי' דהאיבעיות תלויות זב"ז, דאם אזלינן בתר הרשות, הרי דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה, ואם אזלינן בתר הכלי, הרי דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה, נמצא דבהך גוונא קנה ממ"נ, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ר' סק"ה והגרע"א בתשו' ח"ג סימן ל"ה, וכעי"ז כתב בגל' הגרע"א באהע"ז שם.

והנה האבנ"מ שם כתב דלדעת הרמב"ם דב' האיבעיות אינם תלויות זב"ז, אף בכה"ג לא קנה, אך בקצוה"ח שם צידד דגם לדעת הרמב"ם קנה בכה"ג, דכיון דאיכא תרתי כליו של לוקח וגם רשותו, אע"ג דמפסקי כליו של מוכר קני לה שפיר, וכ"כ הגרע"א בתשו' שם.

ובאולם המשפט סימן ר' ס"ג כתב בדעת הב"ש דס"ל דאף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, מ"מ בכליו של לוקח בתוך כליו של מוכר, לא קנה לוקח, דבכלי בתוך כלי בטל הכלי הפנימי לגמרי, וע"כ אף אם הוו ב' הכלים ברשות לוקח, מ"מ כיון דהא פשיטא לן דהכלי הפנימי ל"מ לקנות, ע"כ הו"ל ככל כליו של מוכר ברשות לוקח דקי"ל דלא קנה.

**כליו של מוכר ברשות לוקח כשאין לו רשות להניחם שם**

הקצוה"ח בסימן רע"ג סק"ה כתב, דלפמש"כ התוס' דכל הצד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, הוא משום דיש לו רשות להניחם שם, הרי דה"נ בכליו של מוכר ברשות לוקח, כל הצד דלא קנה הלוקח, הוא רק אם יש רשות להמוכר להניחם שם, אך אם אין לו רשות להניחם שם, קנה הלוקח, וכ"נ במחנ"א חצר סו"ס י', עיי"ש.

אך הנתיה"מ בסימן ר' סק"ח נקט, דמש"כ התוס' דבכליו של לוקח ברשות מוכר משאיל לו המוכר מקום, היינו כדי שיהא בידו לקנות בכליו, אך בכליו של מוכר ברשות לוקח ודאי דאין הלוקח משאיל לו מקום, ואפ"ה לא קנה לוקח, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, אך בסימן רע"ג סוסק"ג כתב הנתיה"מ דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הלח"מ בפ"א מזכי' ה"ד שנקט כן, ומכח זה עמד ע"ד הרמב"ם שם, והבאנו דבריו להלן, ועמש"נ בסימן י"ד ענף ג' וענף ד' בביאור הפלוגתא בזה.

**כליו של אחר ברשות לוקח**

הרמב"ם בפ"א מזכי' ה"ד כתב בדין הפורס מצודה בשדה חבירו וצד בה חי' או עוף, דאם הי' בעל השדה בצד שדהו ואמר זכתה לי שדי, קנה בעל השדה, ואין לבעל המצודה כלום, והמ"מ שם כתב דהא דאין בעל המצודה זוכה בזה, הוא משום דכליו של אדם ברשות חבירו לא קנה, וק"ו הוא מכליו של לוקח ברשות מוכר דלא קנה אף דאיכא דעת אחרת מקנה, והלח"מ שם הק', דא"כ מ"ט בעל השדה קונה, הרי הו"ל ככליו של מוכר ברשות לוקח דלא קנה לוקח.[[128]](#footnote-129)

והלח"מ שם כתב לדון, דכל הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, היינו רק כשהוא בא לקנות מן המוכר, וע"כ אין חצירו קונה לו, כיון שעדיין הוא בכלי של המוכר ולא יצא לגמרי מרשותו, אך בבא לזכות מהפקר, אין כליו של חבירו מעכבין עליו, אך הק' דלפ"ז היאך למד המ"מ ק"ו מהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, דכ"ש הכא דלא קנה, הרי גם בזה י"ל דרק רשות המוכר מעכבת, וכ"כ המחנ"א חצר סימן י', עיי"ש, וכ"כ המחנ"א בקצרה גם בחי' על הרמב"ם שם.

ובחי' הגרנ"ט סימן קפ"ה כתב דמד' הרמ"ה פ"ז א' אות קי"ד דכליו של סרסור ברשות לוקח קנה לוקח אף קודם שנתמלאה המידה, וכ"כ הבעה"מ בשלהי סוגיין מבו' דבכליו של אחר ברשות לוקח קנה לוקח, וכ"ה גם בד' הרמ"ה לקמן פ"ו ב' אות ק"ט דעד כאן לא מספק"ל אלא כליו דמוכר ברשות לוקח, אבל כליו דסרסור ברשות לוקח ודאי קנה,[[129]](#footnote-130) וכ"כ המרכה"מ בפ"ד ממכירה ה"ח בביאור ד' הראב"ד שם,[[130]](#footnote-131) ועמש"נ בסימן י"ד ענף ה' וענף ו' בביאור הפלוגתא בזה.

**כגון שהיתה קלתה תלוי' בה, ור"ל אמר קשורה אע"פ שאינה תלוי',** בטעם הא דבהני גווני קונה לה קלתה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפי' רשב"ם כתב דהא דבקלתה תלוי' בה היא מגורשת, הוא משום דדמי להגבהה שקונה בכל מקום, ובתורת גיטין סימן קל"ט סט"ו פירש דהיינו דהא דהיא מגורשת, אי"ז משום קנין כליו, אלא הוא משום דהיא קונה את הגט בהגבהה, והוכיח מזה דמהני קנין הגבהה ומשיכה בגט,[[131]](#footnote-132) וכ"ה להדיא בד' רגמ"ה שכתב דכשקלתה תלוי' בה הויא הגבהה.[[132]](#footnote-133)

אך בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ק"ד כתב דאין מכוון רשב"ם דהיא מגורשת מטעם הגבהה,[[133]](#footnote-134) אלא דדמי להגבהה, וכ"כ באבנ"ז אהע"ז סימן ק"ס סק"ז ובחלקת יואב אהע"ז סימן י"ב, ועיי"ש שפירשו דהיינו דכמו דהגבהה מועלת אף ברשות מוכר, והרי דאויר רשות מוכר אינו מבטל ההגבהה, ה"נ אינו מבטל לכליו של לוקח, אך בד' הבית אפרים שם נראה שפירש לד' רשב"ם בע"א, ונת' להלן.

והנה אמנם ב' דרכים אלו הם רק בהא דמהני כשקלתה תלוי' בה, אך הא דמהני לר"ל כשקלתה קשורה אע"פ שאינה תלוי', אף דאי"ז כהגבהה, כתב הרגמ"ה דהוא משום דכיון דמחברא בה כגופה דמי ורשותה הוא, ושמא כונתו דחשבינן לה כידה.

**ב** בד' התוס' בכתובות ל"א א' ד"ה דאי בעי וגיטין ע"ח א' ד"ה מקום חיקה מבו' דטעם הא דהיא מגורשת בכה"ג הוא משום דחשבינן לה כידה, וכ"ה להדיא בסדר הגט לר"י הזקן, ובתוס' תלמיד ר"ת ב"ק כ"ט ב', וכ"ה גם בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש כתובות ל"א ב' בטעמא דמ"ד דקשורה אע"פ שאינה תלוי', והיינו דבכה"ג דהקלתה קשורה ותלוי' בה או אף כשהיא קשורה בה ואינה תלוי, ה"ה בטילה לגוף, וחשבינן להמונח בה כמונח בידה, וכ"נ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ק"ד שפירש כן בד' רשב"ם, ועמש"נ להלן להוכיח כן ממה שהצריך רשב"ם שתהא הקלתה "קשורה" ותלוי'.

**ג** הריטב"א בגיטין ע"ח א' כתב דהוא משום דבכה"ג שהיא תלוי' בה, לא חשיב דליהוי ברשות מוכר, ולר"ל אף כשאינה תלוי', מ"מ כיון דבשעה שעומדת הולכת עמה לא חשיבא דליהוי ברשות מוכר, - ומשמעות הדברים דהוא משום דבכה"ג שהכלי תלוי בה ולר"ל אף כשהוא קשור ואינו תלוי הוא טפל לגופה, וע"כ אינו בטל לרשות, והיא קונה את הגט ע"י הכלי.

**ד** בחי' מכת"י בגיטין ע"ח א' ונראה שהוא מד' הרמ"ה כתב, דהוא משום דכל כה"ג לא קפיד, וכ"כ בתורת גיטין סימן קל"ט סט"ו.[[134]](#footnote-135)

בפי' רשב"ם כתב דתלוי' בה היינו קשורה ותלוי', ובסדר הגט למהר"י מרגלית סימן ס"ח כתב דרבינו פרץ למד מד' רשב"ם דל"מ תלוי' לחוד, ובעינן שתהא גם קשורה בה, ועפי"ז כתב דיש ליזהר שלא יפול הגט ע"ג טבעת רפוי' דלא חשיבא כקשורה בה, וכ"ה משמעות ד' כמה מקמאי.

ומוכח לפ"ז מד' רשב"ם דהא דמהני כשקלתה תלוי' בה, הוא משום דחשבינן לה כידה, וע"כ י"ל דבעינן שתהא גם קשורה בה, דאם הא דמהני כשקלתה תלוי' בה הוא משום הגבהה, או משום דאויר רשות מוכר אינו מבטל לכלי הלוקח, לכאו' אין להצריך שתהא גם קשורה בה.

**כגון שהיתה קלתה מונחת לה בין ירכותי',** בפי' רשב"ם כתב דהא דמהני בכה"ג הוא משום דאין אדם מקפיד על מקום מושב אשתו ועד עכשיו הי' מקום זה קנוי לה, וכ"כ בפירש"י בגיטין ע"ח א', וכ"נ גם בשטמ"ק ב"מ ט' ב' בשם הראב"ד בסו"ד,[[135]](#footnote-136) - ובפסקי הלכות יד דוד פ"ד קכב. כתב לפ"ז, דכל הא דמהני בכה"ג הוא רק באשתו, אך באדם אחר אין כליו קונה לו ברשות מוכר, אף כשהוא מונח בין ירכותיו.

אך הנה הרמ"ה כתב דאף באדם אחר קונה לו כליו כשהוא מונח בין ירכותיו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובגיטין ע"ח א', ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגם באדם אחר אינו מקפיד על המקום שבין ירכותיו, או דהוא משום דס"ל דהא דקלתה קונה לה כשהיא מונחת בין ירכותי', אי"ז כלל משום דאינו מקפיד על מקום זה, אלא הוא משום דבכה"ג שהכלי הוא בין ירכותי', אינו בטל לרשות.[[136]](#footnote-137)

**כגון שהי' בעלה מוכר קלתות,** בפירש"י בגיטין כתב דהיינו דכיון שהוא מוכר קלתות ע"כ אינו מקפיד על מקומם שיש לו בית לכך, וכ"כ רשב"ם, - והר"י מיגש כתב דאיירי כשקנתה ממנו את הקלתה והניחתו בקרקע, דבההיא הנאה שקנתה אותה ממנו, אינו מקפיד על הנחתה בחצירו והוי כמו שהשאילה מקום הקלתה, וכ"כ הרמ"ה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"א, - ורבינו יונה כתב דכיון דהוא מוכר קלתות, טוב בעיניו שיהיו קלתות של אשתו מצויות בבית, שאם יצטרך אדם לקנות בעת שמכר כל הקלתות הנמצאות בידו, ימכור לו קלתה של אשתו ויתן לאשתו קלתה אחרת, וכתב דלפ"ז איירי דוקא בקלתה חדשה הראוי' למכירה, - והריטב"א כתב דכיון דהוא מוכר קלתות ניח"ל שיעמיד שם כל אדם קלתו כדי ליישב חנותו.

הר"י מיגש כתב דכל הא דכליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר כשקנה ממנו כלי זה, היינו רק אם הגבי' תחילה את הכלי וקנאו בהגבהה ואח"כ הניחו, דכיון שקנאו ממנו אינו מקפיד עליו להניחו ברשותו, וה"ה משאילו את מקומו, והו"ל ככליו של לוקח ברשות לוקח, אך כ"ז שלא הגביהו, הו"ל כמקח עצמו, דאינו קונה אותו כ"ז שלא הגביהו, - ועיי"ש שכתב דהא דלא אמרינן אף בכה"ג דאינו מקפיד עליו להניחו ברשותו וה"ה משאילו את מקומו, והו"ל כרשות לוקח דכיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, הוא משום דרק כשקנאו תחילה הוא דאינו מקפיד עליו להניחו ברשותו, אך כ"ז שלא קנאו אינו משאילו את מקומו, - ורבינו יונה הוסיף לפרש בזה דהוא משום דכ"ז שלא קנאו, מה לו למהר הקנאתו ולהשאיל מקום לכליו של לוקח כדי שיקנה בו הפירות, ושמא יותר טוב בעיניו שלא תגמר הקני' עד שימשוך כדי שיוכל לחזור בו בתוך כך, ורק אחר שמכר הכלי, ה"ה משאילו מקום לכלי עד שיקחנו.

אך הרמ"ה בסוף אות צ"ט כתב, דהא דאינו קונה את המקח עצמו אף שאין המוכר מקפיד עליו להניחם ברשותו, הוא משום דכל הא דמהני מה שאין המוכר מקפיד, הוא רק בכליו של לוקח, דכיון שאין המוכר מקפיד עליו, הו"ל מקום שיש לו רשות להניחו, וכליו של אדם קונה לו במקום שיש לו רשות להניחו, אך ל"מ הא דאין המוכר מקפיד על המקום, שיהא המקום מושאל לו ויהא כחצירו, וע"כ אינו מועיל לקנות את המקח.

ופלוגתא זו תליא במה שנחלקו בביאור הא דמהני כשאינו מקפיד על מקום הכלי, דהר"י מיגש לטעמי' דס"ל דהוא משום דהוא מקנה לו את מקומו והו"ל ככליו של לוקח ברשות לוקח, והוא קונה את זכות השאלה ע"י שהכלי מונח שם, וע"כ ס"ל דה"נ הי' בדין שיקנה עי"ז את המקח עצמו, כיון דהוא מקנה לו את מקומו, והו"ל כרשות לוקח, וכל הא דל"מ הוא משום דכ"ז שלא קנה את המקח עצמו, אינו משאיל לו את מקומו, - אך הרמ"ה לטעמי' דס"ל דלעולם אינו מקנה לו את מקומו, ואך דכיון שיש לו רשות להניח שם את הכלי, ה"ה קונה לו, אך המקום עצמו ל"ה כחצירו, וע"כ אינו מועיל לקנות את המקח עצמו.

**מקום חיקה קנוי לה,** התוס' בגיטין כתבו בשם ר"י דהא דאיצטריך לה"ט דמקום חיקה קנוי לה, הוא משום דר' יוחנן ס"ל דבעינן שתהא קלתה קשורה ותלוי', והכא איירי כשבגדי' נגררין בארץ, וע"כ בלא ה"ט דמקום חיקה קנוי לה, לא היתה מגורשת, ועד"ז כתב בסדר הגט לר"י הזקן, וכתב דאיירי כשהיא יושבת ע"ג קרקע ומלבושי' ע"ג קרקע ואינה תלוי' כלל באויר, ועיי"ש שנסתפק דשמא ס"ל לר' יוחנן דאפי' בקלתה קשורה ותלוי' אינה קונה דלא חשבינן לה כידה, וע"כ כל הא דהיא מגורשת כשזרק לתוך חיקה, אף כשבגדי' עומדין באויר, הוא משום דמקום חיקה קנוי לה.[[137]](#footnote-138)

**מקום קלתה קנוי לה,** הריטב"א כתב דהיינו רק באשתו, ואפי' שהוא בא עכשיו לגרשה, אינו מסלק רשותה משם כדי שתמהר ותתגרש, אבל באיניש דעלמא לא אמרינן הכי, וכ"כ הריטב"א בגיטין, וכ"ה משמעות ד' רש"י שם, - אך הרמ"ה כתב דה"ה בלוקח קנה בכה"ג, וכל הא דמיבע"ל בכליו של לוקח ברשות מוכר, הוא רק בשאר כלים דל"ה כקלתה, וכמבו' בסוגיית הגמ' בגיטין, דכל הא דאמרינן דמקום הכלי קנוי לה הוא רק בקלתה או בטסקא דאכלה בה תמרי, אך בשאר כלים אין מקומם קנוי לה.

הרשב"א בע"א כתב, דהא דמקום חיקה ומקום קלתה קנוי לה, לאו היינו דהקרקע קנוי לה, דאין שאלת קרקע נקנית אלא בכסף שטר וחזקה, אלא היינו דאינו מקפיד עלי' להעמיד שם קלתה, ולפיכך אינו מעכב ביד הכלי מלקנות לה, וכתב דזהו מה שאמר רבא דטעמא דר' יוחנן הוא משום שאינו מקפיד לא על מקום חיקה ולא על מקום קלתה, וכ"כ הריטב"א שם, - אך המאירי כתב דהא דהיא מגורשת בכה"ג, אי"ז מתורת כלים, שהרי כליו של לוקח ברשות מוכר אינו כלום, אלא משום דמן הסתם אין הבעל מקפיד על מקומו והוא מושאל לה מן הסתם, ומבו' מדבריו דהקרקע קנוי לה בקנין שאלה, והקרקע עצמה קונה לה, וצ"ל דהיא קונה את זכות השאלה ע"י שבגדי' וקלתה מונחים שם, וזה ע"ד מש"כ המאירי גם בהא דמהני כשאמר המוכר זיל קני, דהוא משום דהרשות עצמה קנוי' לה, וכ"כ הר"י מיגש, ונת' לעיל עמ' ?.

**משיכה בכליו של מוכר**

התוס' בד"ה לא בכליו דמוכר, הוכיחו דמהניא משיכה בכליו של מוכר, וכ"ה מבו' בד' רשב"ם לקמן פ"ו א' ד"ה מדד, וכ"כ הרמב"ן לקמן שם וכתב דכן נראה מד' הר"ח ומד' רשב"ם, וכ"כ ש"ר בסוגיין, והוכיחו כן מכ"ד.

אך הרמב"ן בב"מ ט' ב' כתב דאין משיכה מועלת בכליו של מוכר, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין בשם י"מ, וכ"כ המ"מ בפי"ד ממכירה ה"ה בדעת הרמב"ם, אך בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה נקט בדעת הרמב"ם דאין משיכה מועלת בכליו של מוכר, וכ"נ בד' המאירי בב"מ ט' ב' שפירש כן בדעתו.

בטעם הסוברים דאין משיכה מועלת בכליו של מוכר, כתב הרמב"ן ב' טעמים, חדא, דכשם שאין משיכה קונה ברשות מוכר כך אינה קונה בכליו של מוכר ברשות לוקח, להצד דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, דהא כליו כחצרו דמי, ועוד, משום דהפירות מונחים ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן, ואי"ז משיכה כלל.

ובדעת ש"ר דמשיכה מועלת בכליו של מוכר, ולא חשיב כמשיכה בחצירו של מוכר דלא מהניא, משמע בד' הרשב"א דהוא משום דלא אמרינן דכליו של מוכר שבסימטא הוו כחצירו ממש, והיינו דאף דאין הכלי בטל אצל הרשות ולא חשיב דהפירות הם ברשות בעל הקרקע לגמרי שיקנה בקנין חצר, מ"מ לדין הכנסה לרשותו דמשיכה סגי בזה.

אך בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה כתב דודאי דכליו כחצירו, וכמו דל"מ משיכה בחצירו של מוכר ה"נ ל"מ משיכה בכליו של מוכר, וכל הא דמהניא המשיכה, הוא משום דמשך גם את הכלי, וע"כ מהניא המשיכה לקנות את מה שבתוכו,[[138]](#footnote-139) ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם משך דבר בתוך כליו של מוכר מזוית זו לזוית זו, ודאי דל"מ, דהוי כמשיכה ברשות הבעלים דל"מ.

והגר"ח שם כתב עוד לפ"ז, דאף אם משך גם את הכלי, מ"מ אם לא משכו כולו, דל"מ המשיכה על הכלי עצמו, לפ"מ דקי"ל כדעת שמואל דלא קנה אלא כשמשך את כולו, אף ל"מ על הפירות, - אמנם הנה מד' הרמב"ן וש"ר לקמן פ"ו ב' מבו' דאף כשלא משך את כל הכלי, ה"ה קונה את הפירות שבתוכו, וע"כ נקטו דבשליפי רברבי מהניא משיכת כ"ש, משום דכל פרי ופרי נעקר כולו ממקומו, והרי דאף שהשק שהפירות בתוכו לא נעקר כולו ממקומו, מ"מ ה"ה קונה את הפירות שנעקרו ממקומן.[[139]](#footnote-140)

ובטעם הא דמהני המשיכה בכליו של מוכר ולא אמרינן דהפירות מונחין ועומדין בכלי ואי"ז משיכה, יש להסתפק אם הוא משום דג"ז חשיב כמשיכה, ולא איכפת לן דהן מונחין באותו מקום בתוך הכלי, או דלעולם ל"מ המשיכה על הפירות בפנ"ע שלא זזו ממקומן, אלא כיון דמשך גם את הכלי, שפיר מהניא המשיכה, דהכלי והפירות יחד זזו ממקומן, וזה ע"ד מש"כ הגר"ח בטעם הא דלא חשבינן לה כמשיכה ברשות מוכר דל"מ.

והרמב"ן בתו"ד כתב דהא דמהניא המשיכה הוא משום דהא אמשיכו להו כלים, ומשמע דמהניא המשיכה על הכלים בפנ"ע, וכן משמע בד' התורי"ד בב"מ ט' ב', שכתב דהא דמהני המשיכה הוא משום דהכלים בכחו הם נמשכים, ומה לי משכם בפנ"ע ומה לי משכן עם הספסל שתחתיהן, וכן נראה מד' הראשונים לקמן פ"ו ב' דמבו' בדבריהם דמשיכת כלי מלא פירות מועלת לקנות את הפירות, אף כשלא נעקר כל הכלי ממקומו, וכמש"נ לעיל, - אך עמש"נ להלן דמד' התוס' והרא"ש בב"מ נראה דכל הא דמהניא משיכת כלי מלא פירות, הוא משום דחיילא המשיכה גם על הכלי.

**משיכת בהמה לקנות כלים שעלי'**

בב"מ ט' ב' בעי ר' אלעזר משוך בהמה זו וקני כלים שעלי' מהו, מי מהניא משיכה דבהמה לאקנויי כלים או לא, והנה לדעת הסוברים דל"מ משיכה בכליו של מוכר, הרי דהתם ל"מ לקנות את הכלים משום משיכה, והא דמיבע"ל אם קנה, הוא משום חצר, וכ"כ הרמב"ן שם, - אך לדעת ש"ר דמשיכה מועלת בכליו של מוכר, קשיא דמ"ט התם מיבע"ל אם מהני משיכת הבהמה לקנות את הכלים,[[140]](#footnote-141) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' שם כתבו דאף דאם אמר משוך קופה וקני פירות שבתוכה קני, מ"מ מיבע"ל במשוך בהמה וקני כלים שעלי', משום דמשיכת הבהמה שהולכת מעצמה לא שייכא בכלים, והרא"ש שם בסימן כ"ג כתב דאף דהתם מוקמינן לה בכפותה, מ"מ סתם קניית הבהמה הוא ע"י הילוך, וצ"ב, - ולכאו' המכוון בזה, דכל הא דמהניא משיכה בתוך כלים, הוא רק משום דחיילא המשיכה על הכלים והפירות שבתוכם יחד, וכמש"נ לעיל לדון בזה, וזהו דמיבע"ל בבהמה וכלים דאין משיכתן שוה, דשמא לא מצינו לחשבן כחד לגבי משיכה, ולמימר דמשיכת הבהמה חלה גם על הכלים, וצ"ע.

**ב** רבינו יונה לעיל בע"א כתב דהא דמיבע"ל דל"מ משיכת הבהמה לקנות את הכלים, הוא בבהמה כפותה, לפי שאין דרך משיכת כלים בבהמה כפותה.[[141]](#footnote-142)

**ג** רבינו יונה שם כתב עוד, דשאני בהמה שאינה נעשית בסיס וטפילה לכלים הנמשכין, ומשא"כ כשמושך פירות בכלים, דהכלים נעשין בסיס לפירות, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, - ויש להסתפק אם היינו דכל הא דמהניא המשיכה היא משום דחיילא המשיכה על הכלים והפירות יחד, וע"כ ל"מ אלא בכלים שהם בסיס לפירות, או דהיינו, דהא דל"מ משיכת הבהמה לקנות את הכלים, הוא משום דלא חשבינן לה כמעשה משיכה על הפירות, שהוא מושך הבהמה והכלים ממילא נמשכין, אך בקופה שנעשית בסיס לפירות, הרי שמשיכת הקופה חשיבא כמעשה משיכה על הפירות, שהיא בית יד להם.[[142]](#footnote-143)

**ד** התורי"ד בב"מ שם כתב דהא דמיבע"ל דל"מ משיכת הבהמה לקנות את הכלים, הוא משום דהבהמה היא בע"ח והיא הולכת מאלי' ומושכת כלים שעל גבה, ולאו בכחו של זה נמשכו, וכ"כ הריא"ז שם.[[143]](#footnote-144)

**הגבהה בכליו של מוכר**

לדעת הסוברים דמשיכה אינה מועלת בכליו של מוכר, כתבו הרשב"א והריטב"א בסוגיין דה"נ ל"מ הגבהה בכליו של מוכר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בע"ז ע"א ב', והרשב"א והריטב"א בשבת צ"א ב', אך בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב, דאף אם משיכה ל"מ בכליו של מוכר, מ"מ הגבהה מועלת בכליו של מוכר.

ובפני שלמה כתב דד"ז תליא בטעם הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, דאם הוא משום דכליו כחצירו, הרי דכ"ז הוא במשיכה דל"מ ברשות מוכר, אך הגבהה דמהניא ברשות מוכר, מהניא אף בכליו של מוכר, אך אם הוא משום דלא זזו הפירות ממקומם, הרי דמה"ט גם ל"מ הגבהה בכליו של מוכר,[[144]](#footnote-145) וכ"ה מבו' בחי' הגר"ח בפ"ג מגניבה, דבהגבהה בכליו של מוכר ליכא לה"ט דכליו כחצירו, כיון דהגבהה מהניא אף ברשות מוכר.

אך בד' הרשב"א בסוגיין מפורש, דטעם הסוברים דל"מ הגבהה בכליו של מוכר הוא משום דכליו כחצירו, ובדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקט"ו כתב לפרש בזה, דכל הא דמהניא הגבהה ברשות מוכר, הוא משום דכשהגביהו הכניסו ברשותו וחשיב דיצא מרשות מוכר, אך כל שמגבי' בכליו של מוכר, דעדיין הוא ברשות מוכר, ל"מ ההגבהה, - וי"ל עוד למש"כ הרשב"א לעיל ע"ו ב' דכל הא דמהניא הגבהה ברשות מוכר, הוא משום דכבר אי"ז בחצרו ממש, ואין אויר החצר חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, אך כל דהויא ההגבהה בחצר המוכר עצמה לא מהניא, וע"כ אם כליו כחצרו, ל"מ ההגבהה בתוך כליו.

**משיכה בכליו של סרסור**

הרמב"ן כתב דאי נימא דל"מ משיכה בכליו של מוכר משום דהפירות מונחין ועומדין ולא זזו ממקומם, אף ל"מ משיכה בכליו של סרסור,[[145]](#footnote-146) אך אם הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דכליו כחצירו, היינו רק בכליו של מוכר, אך בכליו של סרסור שפיר מהניא המשיכה,[[146]](#footnote-147) - וצ"ע דמ"ט לא נימא דכמו דל"מ משיכה בכליו של מוכר, דהו"ל כמשיכה בחצרו של מוכר, ה"נ ל"מ משיכה בכליו של סרסור, דהו"ל כמשיכה בחצרו של אחר דל"מ.

ולכאו' מבו' מד' הרמב"ן, דאף אם כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, מ"מ כליו של אחר ברשות לוקח קנה, וע"כ אף דל"מ משיכה בכלי של מוכר, משום דחשבינן לה כמשיכה ברשות מוכר, מ"מ מהני משיכה בכליו של אחר, דחשיב שפיר כמשיכה לרשותו.[[147]](#footnote-148)

וי"ל עוד, למש"כ הסמ"ע בסימן קצ"ז סק"ד דמשיכה מועלת בחצר שאינה של שניהם כשנתן לו בעל החצר רשות למשוך, ומשמעות הדברים דאי"ז משום דבכה"ג נעשית החצר שאולה לו, אלא אף דאינה שאולה לו, מ"מ כיון דיש לו רשות למשוך שם, חשיבא כרשותו לענין משיכה, וע"כ שפיר מהניא משיכה בכליו של אחר כשנתן לו בעל הכלי רשות למשוך בכליו, אך בכליו של מוכר ל"מ המשיכה אף כשנתן לו המוכר רשות למשוך, דדמי לרשות מוכר דל"מ המשיכה אף שהוא מושך ברשות המוכר.[[148]](#footnote-149)

**משך חמריו ופועליו וכו' שניהם יכולין לחזור בהן,** בפי' רשב"ם כתב דהא דאינו קונה את הפירות במשיכה, הוא משום דמשיכת אדם טעון פירות ל"מ לקנות את הפירות עד שימשוך הפירות עצמן, וכ"כ הר"י מיגש והמאירי,[[149]](#footnote-150) ועיי"ש במאירי שכתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום שאין האדם עצמו נקנה במשיכה, וע"כ אין המשיכה שנעשית באדם מועלת למה שעל גביו, וכ"נ גם בד' רש"י בע"ז ע"ב א' ד"ה משך, דמה"ט הוא דל"מ משיכת האדם לקנות את הפירות שעליו, עייש"ה, - ומבו' מזה, דכל הא דמיבע"ל דמהני משיכת בהמה לקנות את הכלים שעלי', הוא רק משום דחיילא המשיכה גם על הבהמה, וע"כ באדם שאינו נקנה במשיכה, ולא חיילא בי' המשיכה כלל, ל"מ המשיכה על הפירות, וצ"ע.

התוס' כתבו בתי' בתרא דאיירי דכמשך את החמורים, ואפ"ה אינו קונה את הפירות במשיכה, דכל הא דמיבע"ל במשוך בהמה וקני כלים שעלי', הוא רק כשאמר לו שע"י משיכת הבהמה יקנה את הכלים, אבל הכא שלא אמר לו כן, אינו קונה את התבואה במשיכת הבהמה, וכ"כ רבינו יונה בתי' קמא, - וצ"ל דהא דל"ה ככל משיכה דעלמא דא"צ לומר שיקנה במשיכה זו, הוא משום דהכא ליכא משיכה על הפירות בפנ"ע, וכל הא דמיבע"ל דמהניא המשיכה, הוא משום דחיילא המשיכה על הבהמה, ומועלת משיכת הבהמה לקנות את הכלים, ובזה אינו קונה אלא כשאמר לו שיקנה את הכלים במשיכת הבהמה.

והנה בד' התוס' לקמן פ"ו א', ד"ה והא מדכליו, מבו' להדיא, דכל הא דל"מ המשיכה כשלא אמר לו קני, הוא רק במשיכת בהמה טעונה פירות, אך משיכת כלי מלא פירות מהני אף כשלא אמר לו שיקנה את הפירות במשיכת הכלים, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה לקמן שם, אך התוס' בב"מ ט' ב' כתבו בתי' קמא דגם משיכת כלי מלא פירות ל"מ כשלא אמר לו קני, - ולכאו' מבו' מזה, דבמשיכת כלי מלא פירות, שפיר מהניא המשיכה על הפירות בפנ"ע, אך במשיכת בהמה טעונה פירות, כיון דאין הבהמה נעשית בסיס לכלים, לא חשבינן לה כמשיכה על הכלים, וכל הא דמיבע"ל דמהניא המשיכה לקנות את הכלים, הוא משום דשמא משיכת הבהמה מועלת לקנות את הכלים, וכל' הגמ' בב"מ שם דמי מהניא משיכת בהמה לקנות כלים, וע"כ בזה אינו קונה אלא כשאמר לו שיקנה את הכלים במשיכת הבהמה, וצ"ע.

1. אמנם יש מקום לומר, דכבר מעיקרא ידעינן לה"ט דבע"ח כיון דמעיקרא יד ורגל אידך למעקר קיימא, וע"כ חזינן לעקירת היד ורגל, כתחילת משיכה על כל הבהמה, אך כל שלא משך אלא מקצת מן החפץ, ועל מקצתו השני ליכא אף תחילת משיכה, י"ל דל"מ, ויש להוסיף, דאף לענין שבת מבו' בפירש"י בכתובות ל"א ב' דכשעוקר רגלו אחת חשיב כעקירה על כל גופו, והיינו משום דהוי זה תחילת ההילוך דכל גופו, וה"נ הכא חשיב זה כמעשה משיכה על כל הבהמה, - וכן נראה ממה שאמרו בב"מ ח' א' וט' א' דטלית שהגבי' מקצתה ומקצתה ע"ג קרקע לא קנה, והרי דל"מ הגבהה על מקצת החפץ לקנותו, וה"נ בדין דלא תועיל משיכה על מקצת החפץ לקנותו, ובע"כ דהא דלרב מהני משיכת כ"ש, הוא משום דהוי זה תחילת משיכה על כולו, - אך י"ל דהא דל"מ הגבהה כשמקצתה ע"ג קרקע, הוא משום דכל דמקצתה ע"ג קרקע, אי"ז הגבהה כלל, דלא הוגבהה מן הקרקע כיון שמקצתה הוא ע"ג קרקע, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועמש"נ להלן פ"ה ב' עמ' ? בהערה קל"ט די"ל דטעמא דרשב"ם דלא קנה בכה"ג, הוא משום דס"ל דל"מ משיכה בכליו של מוכר כשלא משך את כל הכלי וליכא משיכה על הכלי עצמו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. וברי"ו הנדמ"ח מכת"י כתב דכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממכירה, ונראה דמכוון דבריו הוא למש"כ הרמב"ם שם ה"ג להך דינא דבעינן משיכת כולה, ז"ל, הספינה הואיל וכו', ואם אמר לו המוכר לך משוך וקני אינה קונה הספינה עד שימשכנה כולה ויוציאנה מכל המקום שהיתה בו וכו', עכ"ל, והרי שלא הביא להך דינא דבעינן משיכת כולה, אלא בכלל דיני ספינה, ונראה מזה דס"ל דרק בספינה הוא דבעינן משיכת כולה, אך בשאר מילי סגי במשיכת מקצתה, ועמש"נ להלן דלפ"ד רי"ו מתפרשים כן גם ד' הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' הסמ"ע בסימן קצ"ח סק"כ נראה דמפרש לד' הרמב"ם דהיינו דסגי במה שהוציא את החפץ לסימטא, ול"ב שימשכנו בסימטא עצמה, אך לעולם צריך שיוציא את כל החפץ לסימטא, וכ"ה להדיא בדרישה שם סוסקי"א ובביאור הגר"א שם סקי"ט, ועי' בתשו' בית אפרים או"ח סימן ל"ז ד"ה והנה הרמב"ן ובתשו' משכנות יעקב חו"מ סימן נ"ח שתמהו ע"ד הסמ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל דכ"ז הוא לדעת ת"ק דגם בבהמה מהני משיכת מקצת אף דלא ניידא כולה, וכיון דמשיכת מקצת מהני לכולה, מהני אף כשמשך מקצת לסימטא ומקצתו הוא ברה"ר, אך לדעת ר' אחא דבבהמה דלא ניידא כולה ל"מ משיכת מקצת, הרי דגם אי נימא דבספינה דניידא כולה מהני משיכת כ"ש, י"ל דהיינו רק בדניידא כולה בסימטא, אך אם מקצתה ברה"ר ל"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומש"כ המ"מ שם שכ"כ הרמב"ן בפרק אלו נערות, תמהו ע"ז האחרונים, דד' הרמב"ן שם הם דל"ב שימשוך בסימטא עצמה ממקום למקום, אלא סגי במה שהוציאה לסימטא, אך לא סגי במה שהוציא מקצתה לסימטא, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן לקמן פ"ד ב' ד"ה מאי משך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומבו' בד' הרמב"ם והרמ"ה שם דמה"ט הוא דס"ל דקי"ל דאין בהמה נקנית במסירה, והיינו משום דדרכה במשיכה, וכל דדרכה במשיכה אינה נקנית במסירה, - ובדעת הני תנאי דס"ל דבהמה נקנית במסירה, מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן בסוגיין דהוא משום דס"ל דאף בהמה גסה משיכתה קשה, וע"כ היא נקנית במסירה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' בחי' הרי"מ חו"מ סימן קצ"ח סקי"ז ואהע"ז סימן כ"ז ס"א שנקט כן בפשיטות דעיקר קנין מסירה הוא במה שמוסר לו הבעלים, ובאהע"ז שם כתב, דגם למש"כ התוס' וש"ר דל"ב מסירה מיד ליד, היינו דמה שאוחז ע"פ ציוויו, חשיב כמסירת הבעלים. [↑](#footnote-ref-9)
9. והרש"ש כתב דלפ"ד רשב"ם ניחא קו' התוס' בד"ה אי, והיינו דאף דשאר מטלטלין אין נקנין במסירה, היינו משום דשייך בהו משיכה, אך אותיות דל"ש בהו משיכה, נקנין במסירה, - וגם ניחא הא דמהניא מסירה זו בסימטא, דהא דל"מ מסירה בסימטא, פי' רשב"ם דהוא משום דאפשר במשיכה, אך באותיות דא"א במשיכה, שפיר מהני מסירה אף בסימטא. [↑](#footnote-ref-10)
10. והרשב"א הק' עוד ע"ד הרשב"ם, דאם דעתו הוא דבמסירת אותיות בעינן שימסרנו ממש מידו ליד הלוקח, וע"כ הוא קונה אף את הראי' שבו, א"כ משונה מסירה זו מכל המסירות שנשנו כאן ובכל מקום, וכמש"כ רשב"ם גופי' לעיל בסוגיין דמסירה הוא שאחזה ברגלה במצות המוכר, והרש"ש כתב דשמא דעת רשב"ם היא כמש"כ התוס' בסוד"ה אי לרבי, די"ל דהכא בעינן מסירה מיד ליד כדי לקנות השעבוד שבתוכו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב דאף התוס' שם שנחלקו ע"ז, היינו משום דאפשר בחזקה, ומשא"כ הכא דא"א לקנותו בקנין אחר, - ולכאו' כונתו, דטעם הא דס"ל להתוס' דאין בית נקנה במסירת מפתח, הוא משום דס"ל דכי היכי דכל המטלטלין אינם נקנין במסירה משום דאפשר לעשות בהן משיכה, ורק ספינה ובע"ח דמשיכתם קשה נקנין במסירה, ה"נ בית אינו נקנה במסירה, משום דאפשר לעשות בו חזקה, אך שטר דא"א לעשות בו קנין אחר, נקנה במסירה.

    ובעיקר ד' המהר"ח או"ז נתחדש, דהא דמהני מסירת מפתח לקנות לדעת רש"י ורשב"ם, הוא מדין קנין מסירה, וכ"נ בפי' רשב"ם לעיל שם שכתב דל"מ מסירת מפתח לקנות אלא במוכר ומשכיר, אך בנכסי הגר ל"מ, דמאן מסר לי' מפתח דליקני, וזה כעין מה שאמרו בב"מ ח' ב' בקנין מסירה דל"מ בנכסי הגר, - ונתחדש לפ"ז, דקנין מסירה הוא אף בקרקעות, ולמש"כ המהר"ח או"ז גם התוס' מודו דביסוד הדין שייך קנין מסירה אף בקרקע, ואך דס"ל דכיון דאפשר בחזקה ל"מ מסירה, ולכאו' הוא שלא כד' הריטב"א בקידושין כ"ה ב' שכתב דקנין מסירה הוא תולדה דקנין משיכה, וכעי"ז כתבו הרמב"ן והר"ן שם כ"ו א', דלפי דבריהם ליכא לעיקר קנין משיכה אלא במטלטלין ולא בקרקע, גם צ"ע מסוגיית הגמ' בגיטין כ"ב א' בדין עציץ נקוב, דנראה להדיא דאין קרקע נקנית במסירה. [↑](#footnote-ref-12)
12. והאחרונים תמהו בזה בתרתי, חדא, דבמפקיר שטרותיו מ"ט אין הלוה עצמו זוכה בחוב, ועוד, דלדעת חכמים דאותיות נקנות בכתיבה ומסירה, בלא"ה ל"מ במפקיר שטרותיו, משום דליכא כתיבה, וא"כ מ"ט נקטו חכמים מסירה, ועמש"נ בזה להלן עמ' ?. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ע"ז א' שפירשו דס"ד דבהקנאת שט"ח לא סגי בדברי שכ"מ, כיון דבעלמא בעי מסירה ושטר, ומבו' לפי דבריהם דמכח זה הוה בעינן בזה משיכה, שהרי התוס' הכא דקדקו ממה שאמרו התם והא לא משך, דבעינן באותיות משיכה, והרי דאף הא דבעינן להמשיכה, היא כדי לקנות את השעבוד, דאם ל"ב להמשיכה אלא כדי לקנות את גוף השטר, אין טעם להצריך לזה בשכ"מ, שהרי לקנות את גוף השטר סגי במשיכה לחודה, והוי ככל מילי דמהני בהו דברי שכ"מ. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם הי' רוצה להקנות לו רק השעבוד ולא גוף הקלף, סגי במסירה לחוד, - אמנם בד' התוס' מבו' דפשיטא להו דכיון דאת הנייר עצמו אינו קונה במסירה, כ"ש דאינו קונה את החוב, ועמש"כ בקצוה"ח סימן ס"ו סוסק"ח לפרש בדבריהם, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובפשוטו מש"כ הרמב"ן דהן נקנין בהגבהה ומשיכה, הוא מדין קנין הגבהה ומשיכה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן בד"ה אי רבי, עייש"ה, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן ס"ו סקכ"ה, - אך הקצוה"ח שם סק"י נחלק על דבריו, ופירש בד' הרמב"ן דאף הא דמהני הגבהה ומשיכה הוא רק מדין מסירה, ולמד לזה ממש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין בתו"ד, שאין משיכה והגבהה משמשת בהן, וכן נראה גם בד' הקצוה"ח שם סק"ח בתו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. והריטב"א כתב עוד בשם החכם ר"י הלוי, דלעולם המכוון הוא להגבהה, והא דקרי לי' מסירה, הוא משום דבהגבהה זו בעי לקנות אף ראי' שבהם שאינה נגבהת ולא נמסרה, וע"כ קרי להגבהה זו מסירה, כי מסירת השטר הוא כעין מוסירה ואפסר לראי' שבהן, - ועי' עוד בד' ר"ת שהובאו בתוס' תלמיד ר"ת ב"ק י"א ב', שכתב בתו"ד דמסירת אותיות היא הגבהה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכן הוכיחו באבנ"ז אהע"ז סימן ק"ס סק"ח ובחלקת יואב אהע"ז סימן י"ג בהגה' מד' הריטב"א בע"ז ע"א א', ועיי"ש בחלקת יואב שהוכיח כן עוד מכ"ד, וכ"ה מבו' גם בסדר הגט לר"י הזקן, שכתב בדין נתינת גט, דאם אין כל הגט בידה, תגבי' ידה למעלה מג' קודם שיתננו לה, ונסתפק שם בגונא שנתנו לתוך ידה בעודה תוך ג' ואח"כ הגביהה את ידה למעלה מג', אם מהני, או דהוי כטלי גיטך מע"ג קרקע, וכן נקטו בפשיטות בתורת גיטין סימן קל"ט סט"ו, וכ"נ בד' הרמ"א שם, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"ב אות כ"ג, - וכ"נ גם בל' הרמב"ם בפ"ד ממכירה הי"א, עייש"ה.

    אך בתוס' הרא"ש כתובות ל"א א' סוד"ה ה"נ נימא, מבו' להדיא כד' הט"ז, דלא סגי במה שהחפץ מוגבה על ידו ג"ט, ובעינן מעשה הגבהה, עייש"ה, וכן נקטו המקנה בקידושין כ"ו א', והאמרי בינה בקונט' הקנינים סימן ו' ד"ה וקצת, וכ"נ בסדר הגט למהר"ם אות נ', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכ"ה מבו' בסדר הגט לר"י הזקן, ובתוס' תלמיד ר"ת ב"ק כ"ט ב', - וכ"כ הנתיה"מ בסימן קצ"ח סק"ג ובסימן רס"ח סק"ב, ובתורת גיטין סימן קל"ט, וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ב ריש אות י"ז, והמקנה בקידושין כ"ו א', והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן רכ"ב ובדו"ח מערכה ה' אות ז', והברוך טעם בגל' הקצוה"ח סימן קצ"ח סק"א, וכ"כ בביאור הלכה סימן שס"ו ס"ט. [↑](#footnote-ref-19)
19. והראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב, דפלוגתת תנאי אם בהמה גסה נקנית במסירה, הוא בסימטא, אך ברה"ר לכו"ע היא נקנית במסירה, והביאוהו רבינו יונה והרשב"א, - ועד"ז כתב הרמב"ן בשם י"מ דלעולם מסירה ברה"ר קונה בכל המטלטלין, ופלוגתת תנאי אם מסירה קונה בבהמה גסה הוא בסימטא. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' בזה תליא דין בהמה דקה אם היא נקנית במסירה, דלמש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דבהמה נקנית במסירה הוא משום דמשיכתה קשה, הרי דרק בהמה גסה נקנית במסירה, אך בהמה דקה דאין משיכתה קשה אינה נקנית במסירה, וכאשר כ"ה פשטות מתניתין בקידושין כ"ה ב', וכ"כ הראשונים בסוגיין ובקידושין, אך לטעמא דרבינו יונה ולטעמא דהרא"ש, הדין נותן דאף בהמה דקה נקנית במסירה, והא דתנן בקידושין בהמה גסה נקנית במסירה והדקה בהגבהה, הוא משום דלר"ש דבהמה דקה נקנית בהגבהה ולא במשיכה, ה"נ אינה נקנית במסירה, אך לחכמים דהיא נקנית במשיכה, אף היא נקנית במסירה, (ואמנם לדעת רוב קמאי דמשיכה עדיפא ממסירה, לכאו' הא דתנן דחכ"א בהמה דקה נקנית במשיכה היינו במשיכה ולא במסירה, וצ"ע), וכ"ה מבו' בפירש"י בב"ק נ"ב א' דבהמה דקה נקנית במסירה, ובתורי"ד שם תמה ע"ז, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן קצ"ז, וכמו שדקדקו הדרכי משה שם והסמ"ע שם סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ודרך קמא שכתב, דהא דמהני משיכה במציאה ונכסי הגר, הוא משום דמהני בהו קנין כ"ד, יש ללמוד כן מד' הרשב"א בקידושין שם, שכתב דה"נ מהני משיכה במציאה ונכסי הגר, אף לדעת ר"ש דזו וזו בהגבהה, ובע"כ דהוא משום דבמציאה ונכסי הגר סגי בקנין כ"ד, שהרי אף במציאה ונכסי הגר אפשר בהגבהה, - אך צ"ע היאך זה מתישב בל' התוס' ובל' הרשב"א בתחילת דבריו, שפירשו דהא דבמציאה ונכסי הגר מהני משיכה, הוא משום דא"א במסירה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובפירש"י ב"ק י"א ב' כתב, דבהמה נקנית במסירה אע"פ שלא משכה מרשות מוכר, והרש"ש שם דקדק מדבריו דמסירה קונה ברשות מוכר, ואינו מוכרח, וגם עיי"ש בס' שנו"ס דבכת"י אין הגיר' כן בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-23)
23. וצ"ע אם זה מתישב במש"כ התוס' בב"מ צ"ט א' סוד"ה כיון דה"נ מהניא משיכה ברה"ר, להתחייב בחיובי שואל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. והסמ"ע בסימן קצ"ז סק"ג הוסיף לפרש דאף אם הוא ברה"ר או ברשות המוכר, מ"מ במה שמגביהו בידו מביאו אותו לרשותו, דכל מה שהוא ביד האדם ה"ה כאילו מונח בביתו, ועיי"ש בקצוה"ח סק"א שכתב דאף בהגבהה מכחו מהני בכל מקום, משום דל"ב סימטא אלא משיכה, אבל הגבהה קונה בכל מקום אפילו ברשות מוכר וברה"ר, ולכאו' הוא משום דהגבהה לעולם חשיבא כלקיחה אליו והוצאה מהמוכר, ואף כשהוא מגבי' מכחו, וכאשר כ"ה באבנ"מ סימן קל"ט סק"ו. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכמש"כ התוס' בב"ק צ"ח א' ד"ה וה"מ ובב"מ ט' א' ד"ה הואיל, דאף כשאינו מגבי' בידו אלא מגבי' בכחו, ה"ז קונה, ולמדו לזה מסוגיית הגמ' בחולין קמ"א ב', והתוס' בב"ק שם דנו דשמא רק בבע"ח מהניא הגבהה זו, עיי"ש, וכ"כ התוס' וש"ר בקידושין כ"ו א'. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואולי הטעם בזה, דעיקר הא דחצרו קונה לו, היינו משום דמכח שהדבר נמצא בחצרו חשיב דהדבר נמצא ברשותו ובשליטתו, וכמו שהוכיחו ממש"כ הרמ"ה בפ' מי שמת אות פ"ג דהא דמחילה א"צ קנין הוא דומיא דדינא דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, והיינו דהחוב הוי ברשותו, אף שאי"ז מונח בחצרו, ולפ"ז י"ל דדבר המוגבה מכחו אף שאינו בתוך ידו, חשיב דהוא תחת ידו ובשליטתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובמשובב נתיבות סימן ע"ב סק"ל בהג"ה כתב דרק משיכה אינה קונה אלא מדרבנן, אך הגבהה קונה מה"ת, וכן נראה בתשו' חת"ס חו"מ סימן צ"ט סוד"ה ובר מן דין, ולכאו' כ"ה לדעת הרמ"ה ודעימי' דהגבהה הויא בכלל קנין חצר. [↑](#footnote-ref-28)
28. והגם דברה"ר שפיר מהניא הגבהה, דחשבינן לה כהכנסה לרשותו אף שאין הרשות עצמה שלו, מ"מ ברשות מוכר הי' בדין שלא תועיל ההגבהה, משום דעדיין החפץ גם ברשות המוכר, ול"מ קניני משיכה והגבהה כשעדיין החפץ ברשות מוכר, - ומה"ט פשוט דכל מה שהוצרך הרשב"א לה"ט דדעת אחרת מקנה, הוא רק ברשות מוכר, אך ברשות שאינה של שניהם, שפיר מהניא הגבהה, אף דליכא התם לטעם זה, אך ראיתי מובא משו"ת פתחי שערים סימן ל"ו שכתב לפ"ד הרשב"א דל"מ הגבהה ברשות שאינה של שניהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. והעירוני דתיקשי מהא דבגניבה מהני הגבהה ברשות מוכר, כמבו' במתניתין ב"ק ע"ט א', אף דהתם ליכא דעת אחרת מקנה, - ולכאו' מוכח מזה כמו שדן הגרע"א בכו"ח סימן א' דקטן קונה גניבה בשינוי, דגזה"כ הוא דבכל ענין שאם הי' הקנין הזה מדעת בעלים הי' זוכה בו, עשאה הכתוב שלא מדעתו כאילו הוא מדעתו לענין חיוב אונסין, עיי"ש, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' סקכ"ח. [↑](#footnote-ref-30)
30. והעירו במש"כ הרמ"ה באות כ"ו בתו"ד, ז"ל, אבל אי א"ל זיל קני במסירה ואזל תפיס בה וקא משך לה מיד, אע"ג דמשכה מרה"ר לסימטא נמי לא קני, דהא גלי מוכר אדעתי' דבמסירה קא ניח"ל לאקנויי לי', עכ"ל, וצ"ע דלפ"מ דס"ל דמשיכה עדיפא ממסירה, מ"ט הוי זה קפידא, הרי כל דאמרינן דהוי קפידא הוא רק היכא דגרועי גרעה לקנייתו, - ויש להוסיף, דבאמת בד' הטור סימן קצ"ז מבו' להדיא דלדעת הרמ"ה אם אמר לו קני במסירה ומשכה, קנה, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הרמ"ה שלפנינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-31)
31. והטור בסימן קצ"ז כתב דכן דעת ר"י דאפי' שינה למעליותא לא קנה, וכ"כ הרי"ף והרא"ש, וכן פסק הרמ"א שם ס"א, ועי' באולם המשפט שם שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-32)
32. וצ"ע אם היינו דבאמת שכירות מקום מהני גם מדין משיכה, דכ"ה דאם מכניס החפץ לרשותו קונה, ה"נ כשעושה את מקום החפץ לרשותו קונה, או דרק לענין קפידא דמוכר הוא דאמרינן דאין בכלל קפידתו שלא יקנה בשכירות מקום, ובד' הרשב"א משמע טפי דהיינו רק לענין קפידא דמוכר, אך בד' הריטב"א והר"ן משמע טפי דמהני מתורת משיכה, ועי' בביאור הגר"א סימן ר"ג סקל"ו שכתב בדין שכירות מקום, דמהני משום משיכה כמ"ש בפ"ה דב"ב, ושמא כונתו לסוגיין, אך עי' בחי' הרשב"א קידושין כ"ה ב' שהוכיח מסוגיא דהתם דשכירות מקום אינה מדין משיכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך בתשו' חלקת יואב חו"מ סימן י"ח נחלק ע"ז, וכתב דכיון דל"ב מסירה מיד ליד, נמשך קנין המסירה אח"כ, וע"כ אין לישב דהא דאמרינן בזה דגלי דעתי' דלא ניח"ל לקנות במסירה, הוא משום שאין דעתו לקנות בשעת המסירה, דאכתי מ"ט לא יקנה כשמשך מדין קנין מסירה, - וכ"נ גם מד' הגרע"א שעמד בקו' זו, אף דהגרע"א גופי' בתשו' מהדו"ק סימן ל"ז הוכיח דכל הא דבנפל קונה בד' אמות, הוא רק משום שנתכוין לקנות בשעה זו, עיי"ש, ומהא דקשיא לי' דבמשכו הלוקח מ"ט אינו וקנה במסירה, נראה דס"ל דאף בגמר המשיכה מצי לקנות במסירה, ועמש"נ עוד בענין זה בסימן ב' ענף ב' וענף ו'. [↑](#footnote-ref-34)
34. אמנם הנה הרא"ש גופי' בפירקין בסימן ד' כתב בתו"ד דהא דמכירת שטרות דרבנן, הוא משום דא"א להקנות שעבוד קרקעות שיש לו על חבירו כ"ז שלא גבאו בחובו, ולכאו' זה שלא כדבריו בפ' גט פשוט דאף מכירת שטר קרקע אינה אלא מדרבנן, - וצ"ל דלעולם עיקר הא דמכירת שטרות דרבנן, הוא משום דהשעבוד קרקעות אינו ברשותו להקנותו, דאם הי' השעבוד קרקעות ברשותו להקנותו, הו"מ להקנותו בפנ"ע בשטר, ול"ה בעינן לדינא דמכירת שטרות כלל, אך אחר דמכירת שטרות דרבנן, הרי לא מצינו כלל דמדאורייתא כתיבה ומסירה הויא קנין לקנות את הכתוב בתוך השטר, וע"כ אף מכירת שטרי קרקע בכתיבה ומסירה אינה אלא מדרבנן, - ולפ"ז י"ל גם בדעת התוס', דמודו דמכירת שטרי קרקע אינה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובקוב"ש אות תקי"ג כתב לישב, דמתנת שכ"מ דאורייתא הויא כירושה, וכל דאיתא בירושה איתא במתנת שכ"מ, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה לקמן שם, עיי"ש, - אך בשיעורי הגר"ש גיטין י"א ב' אות רי"ח הק' ע"ז, שהרי התוס' בתחילת דבריהם לא ס"ל להא דמתנת שכ"מ הויא כירושה, וע"כ הוכיחו מהא דבמתנת שכ"מ דאורייתא אין יכול למחול, דבע"כ דהא דבמכירת שטרות מצי למחול, הוא משום דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, וא"כ מ"ט ניחא להו הא דמתנת שכ"מ קונה שטר מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-36)
36. ולפ"ז צ"ל, דגם מש"כ התוס' בכתובות פ"ה ב' דהא דל"מ מכירת שטרות מדאורייתא, הוא משום דכשאין לו שעבוד קרקעות "מה מוכר לו", לאו היינו דזכות החוב עצמו הויא דבר שאינו במכירה כלל, אלא הוא משום דאין נתפס ע"ז מעש"ק, וע"כ שפיר ניח"ל להתוס' שם הא דמתנת שכ"מ דאורייתא מועלת בחוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. והנה אמנם באמרי בינה דיני הלואה סימן ס"ג סק"ו הביא מס' נתיבות משפט על רבינו ירוחם דבכה"ג דיש להלוה קרקעות, אין המלוה יכול למחול, והאמרי בינה תמה ע"ז, דמימרא דשמואל דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול סתמא קתני, אף באם יש ללוה קרקעות, והיינו משום דאף כשיש לו קרקעות, לא חיילא המכירה אלא על שעבוד הקרקע, וע"כ שפיר מצי המלוה למחול על עיקר החוב, וכן מסיק ההפלאה בכתובות שם. [↑](#footnote-ref-38)
38. וצ"ע ממש"כ רש"י בגיטין י"ג ב', דהא דפריך על מעמ"ש דטעמא מאי, הוא על הא דמהני מעמ"ש במלוה אף דליתא בעינא דליקניי', ובקצוה"ח סימן קכ"ו סק"ג כתב דלדעתו גם מה שאמרו בגמ' שם י"ד א' דמעמ"ש הוי הלכתא בלא טעמא, קאי על הא דמהני מעמ"ש במלוה, ולכאו' לרש"י לטעמי' דמצי להקנות מלוה ע"פ אגב קרקע, והרי דמלוה ע"פ איתא בהקנאה, הרי דשפיר ניחא גם הא דמהני מעמ"ש במלוה, - ועמד בזה בקצוה"ח סימן רנ"ג סקי"א, וכתב דכל הא דמצי להקנות מלוה ע"פ, הוא רק אגב קרקע, אבל לחודי' אינו בקנין, וייסד דבריו על דברי התוס' לקמן קמ"ח א' ד"ה שכ"מ.

    אך צ"ע בזה, שהרי בד' רש"י בכתובות מבו' דמן הדין הי' מועיל קנין חליפין במלוה ע"פ, וכל הא דל"מ הוא משום דמטבע אינו נעשה חליפין, ונראה לפ"ז דהלואת חטין נקנית בחליפין, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ע"ז ב' ד"ה רב פפא, דאם הא דמלוה אינה נקנית בחליפין הוא משום דמטבע אינו נקנה בחליפין, הרי דהלואה שאינה ממטבע נקנית בחליפין, וכמש"כ המהרש"א שם, וכ"ה גם בתשו' ר"י שהביא האו"ז ב"מ סימן ק"פ, והרי דביסוד הדין מצי להקנות מלוה ע"פ, אף שלא אגב קרקע, וא"כ מ"ט הי' בדין דלא יועיל מעמ"ש במלוה, - ועי' בחי' ר' נחום בגיטין שם אות שי"ט במש"כ לישב בזה. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הגר"ח לדבריו גם בדעת התוס' בב"ק ל"ו ב', והרי בד' התוס' שם מפורש דגם ל"מ להקדיש חוב, עיי"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-40)
40. והיינו דאף דהתוס' שם פ"ה ב' כתבו דל"מ מכירת שטרות אלא מדרבנן, מ"מ מאי קשיא להו ע"ד רש"י, הרי שפיר י"ל דכיון שתיקנו חכמים דמצי למכור מלוה בשטר אף שאינו בעין, ה"נ מצי למכור מלוה ע"פ. [↑](#footnote-ref-41)
41. והנה אמנם לפ"מ שהסכים הריטב"א בכ"ד לד' ר"ת דל"מ המכירה מדאורייתא אלא על שעבוד הנכסים, י"ל דמה"ט הוא דבמלוה ע"פ דליכא שעבוד נכסים ל"מ הקדש, - אך לכאו' אי"ז מתישב, חדא, דכבר נת' להלן עמ' ? ובסימן ו' דל"ב בזה לשעבוד הנכסים לגבות מלקוחות, אלא לדין הגבי' מנכסים מיני' דידי', וזה איכא גם במלוה ע"פ, עכ"פ למ"ד דשעבודא דאורייתא, ועוד, דבד' הריטב"א בקידושין מבו' דגם במלוה בשטר ל"מ ההקדש, אלא כשהקדיש את השטר וכל שעבודו, אך ל"מ להקדיש את החוב והשעבוד בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואמנם לכאו' כ"ז ניחא אם הא דל"מ להקנות חוב, הוא משום דהוי כדבר שאין בו ממש, ובזה י"ל דמצי להקנותו אגב השטר, אך למש"כ הראב"ד והרמב"ן דהא דל"מ להקדיש מלוה ע"פ הוא משום דהוי דבר שאינו ברשותו או אינו שלו, לא יועיל הא דמקנה אותו אגב השטר, ובע"כ דהא דמהניא מכירת שטרות, אי"ז אלא מדרבנן, ולא תיקנו חכמים אלא במלוה בשטר ולא במלוה ע"פ, - אך בד' הקצוה"ח בסימן ס"ו סקי"א מבו' דאף דהא דל"מ להקנות מלוה ע"פ הוא משום שאינו ברשותו, מ"מ במלוה בשטר מצי להקנותו אגב השטר, עיי"ש, וכ"כ בחי' ר' ראובן סימן י"ח סק"ב, וכתב דכיון דהשטר הוא ברשותו, שפיר מהני הקנין, - וכ"נ גם ממש"כ הראב"ד והרמב"ן שם דהא דמהני מעמד שלשתן הוי הלכתא בלא טעמא, משום דהחוב הוא אינו ברשותו או אינו שלו, ובהא דמהני מכירת שטרות לא אמרו דהוי הלכתא בלא טעמא, ומשמע דכל שמוכר את השטר, ליכא להגריעותא דדבר שאינו ברשותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך צ"ע ממש"כ הר"י מיגש והרמ"ה בהמשך דבריהם, דחליפין ל"מ לקנות במקום כתיבה, משום דאכתי הו"ל מילי ומילי במילי לא מקניין, והרי דאף חליפין הקונים כל דבר, אין קונין את הזכות שבשטר משום דהו"ל מילי במילי, ולכאו' מבו' מזה דאיכא דין בפנ"ע דמילי לא מקניין במילי, ועמש"נ לישב בזה בסימן ז' ענף ז'. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכמש"כ רבינו יונה שם לעיל מינה דהכתיבה ל"מ לקנות, שהרי אין נקנין בשטר אלא קרקעות ועבדים, ואף אם יש ללוה קרקעות והן משועבדין למלוה, ל"מ המלוה להקנותם דעכשיו אינם שלו, וכ"ש כשאין ללוה קרקעות, דל"ש קנין שטר כלל. [↑](#footnote-ref-45)
45. והסמ"ע בסימן ס"ו סקט"ו כתב דה"נ מהני אם מסר השטר בב"א עם הכתיבה, והש"ך שם נחלק ע"ז, וכתב עוד דא"א לצמצם לכתוב ולמסור ביחד, ובתפארת יעקב שם סקי"ב ובחי' הרי"מ שם תמהו ע"ז, דלמש"כ השו"ע שם ס"ב דצריך שתבא לידו אותה כתיבה, שפיר אפשר לצמצם ולמסור לו ב' השטרות יחד, וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה באות כ"ח, ז"ל, היכי עביד, כתיב לי' שטר זביני וכו', ומסר להו לתרוייהו ניהלי', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. וצ"ע לפ"ז בד' הנימו"י שהביא בשם הרשב"א לדין זה דבעינן שתקדם המסירה לכתיבה, ולעיל מינה הביא לד' רבינו יונה בביאור הא דבעינן כתיבה ומסירה, אשר לכאו' מבו' מדבריו דל"ב שיהא השטר שטר קנין על השעבוד, וכמש"נ לעיל בשם חי' הגר"ר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ואמנם הנה בפי' רשב"ם בסוגיין כתב, ז"ל, כתב לו מוכר ללוקח שטר מכירה על שטר זה "ומסר לו אותו שטר מכירה" אבל לא מסר לו עדיין שטר המלוה לא קנה, ולכאו' מבו' בדבריו דצריך שימסור לו את השטר מכירה, וצ"ע דמ"ט כתב הש"ך דלא מצא מי שאומר כן.

    וצ"ל בזה, דד' רשב"ם אלו הרי קיימי לפרש הא דתניא דכתב ולא מסר לא קנה, דלא נימא דשט"ח נקנה בכתיבה לבדה, ובזה הוא שפירש דאיירי כשמסר לו אותו שטר מכירה, והיינו משום דלהס"ד דשט"ח נקנה בכתיבה לבדה, ודאי הוה בעינן שימסור לו את השטר מכירה, דומיא דכל שטר קנין, אך לעולם י"ל, דאחר דלא סגי בכתיבה לחודה ובעינן גם להמסירה, הוי עיקר הקנין מכח המסירה, ול"ב שתבא הכתיבה לידו. [↑](#footnote-ref-48)
48. וצ"ל לפי דבריו, דמש"כ בשו"ע שם ס"ב דצריך שתבא לידו אותה כתיבה, אי"ז משום דכתיבה זו הויא שטר קנין, אלא אף דהויא שטר ראי', מ"מ ל"מ זה לפרש את המסירה, אלא כשהגיע השטר ליד הלוקח, דיש בידו ראי' על המסירה שהיא אף על השעבוד. [↑](#footnote-ref-49)
49. והנה אמנם דין זה שכתב השו"ע דשטר דערכאות מהני לקנות בו שט"ח, הוא מד' הרשב"א בתשו' ח"ז סימן ר"נ, - אך באמת בד' הרשב"א שם מבו' דדבריו קיימי במקום דאיכא דינא דמלכותא, ובכה"ג מהני השטר אף לקנות במתנה, אך בדליכא דינא דמלכותא, ל"מ השטר דערכאות לקנות בו שט"ח, - וצ"ע ד' השו"ע שסתם בזה, וביותר, דבפשוטו דעת השו"ע בסימן ס"ח דאף במקום איכא דינא דמלכותא, ל"מ שטר דערכאות לקנות בו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך בסימן רל"ה סק"א כתב, דמקור ד' השו"ע שם הוא מתשו' הרא"ש, והרא"ש שם ס"ל דשפיר מהני שטר בקטן, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד השו"ע דבדבריו שם ס"ה מבו' דאיכא דין בפנ"ע דאין כותבין שטר על הקטן, וא"כ היאך הביא לדינא דהרא"ש דמהני כתיבה ומסירה בקטן, ועיי"ש בנתיה"מ סק"ה מש"כ לישב בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנתיה"מ שם סק"א הק' ע"ז, דאף דיאוש מועיל אף בדבר שאינו ברשותו להפקיע רשות הבעלים, מ"מ היאך זוכה בזה המוצא, הרי א"א לזכות בדבר שאינו ברשותו, והקצוה"ח במשובב שם השיב, דכל הגריעותא דדבר שאינו ברשותו, הוא מצד המקנה, אך הקונה שפיר מצי זכי אף בדבר שאינו ברשותו, ועי' בחי' הגרש"ש ב"מ סימן כ"ה (כ"ב) משה"ק ע"ד הקצוה"ח. [↑](#footnote-ref-52)
52. וצ"ע ממה שאמרו לקמן קס"ט ב' דגם כשמוכר לחבירו קרקע ע"י שמוסר לו את שטר המכירה דהקרקע, תליא בפלוגתא דרבי ורבנן אם סגי במסירה, והרי דאף כשמוכר קרקע שהיא ברשותו, אינו קונה לרבנן במסירת השטר לחוד, והיינו משום דלרבנן מסירת השטר אי"ז מעש"ק כלל על החוב, וא"כ הדין נותן דאף ביאוש דמהני מדאורייתא בדבר שאינו ברשותו, לא יזכה המוצא בחוב ע"י משיכת השטר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-53)
53. והקצוה"ח שם כתב דה"נ עדיף יאוש על נכסי הגר, דאף דבשטרות דנכסי הגר, ל"מ לזכות, משום דליכא דעת אחרת מקנה, וכמש"כ הסמ"ג שהביא הקצוה"ח שם סקי"ב, מ"מ בשטר לאחר יאוש מצי לזכות, - וצ"ב, דאף דיאוש עדיף מהפקר, משום דיאוש מהני בדבר שאינו ברשותו והפקר ל"מ, מ"מ מ"ט עדיף יאוש מנכסי הגר, דנעשו הפקר ממילא, ול"ש בזה כלל הגריעותא דדבר שאינו ברשותו. [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש שכתב דהא דל"מ היאוש על החוב, הוא משום דאין יאוש מועיל בחוב, - וי"ל עוד, דלא איירי כלל שנתיאשו הבעלים מן החוב, דכל שלא הוחזק הלוה לכפרן, הרי דאף שאבד השטר, אין הבעלים מתיאשים מן החוב, ולא נתיאשו אלא מן השטר, וכ"כ התומים בסימן ס"ו סקט"ו בתו"ד. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכבר עמד ע"ז הגרש"ש במערכת הקנינים שם, - ועיי"ש שכתב דבזה ניחא לדעת הריטב"א מה שאמרו בפסחים שם דאם הקדיש מלוה ל"מ, דאף דמצי להקדיש שט"ח באמירה בעלמא, מ"מ התם שלא הקדיש את השט"ח, אלא את זכות השעבוד בפנ"ע, ל"מ ההקדש. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך למש"כ הרא"ש בפ' גט פשוט סימן כ"ג דאף מכירת שטר קנין על קרקע, אינה אלא מדרבנן, אף דהקרקע היא ברשותו, ה"נ מכירת שטר פיקדון אינה אלא מדרבנן, ועמש"נ בזה לעיל עמ' ?. [↑](#footnote-ref-57)
57. וזה מקור נאמן לד' הקצוה"ח בסימן קכ"ו סק"ט שכתב דהחוב עצמו חשיב כדבר שגופו ממון, והא דנתמעטו שטרות מאונאה, הוא כשמוכר השט"ח בכתיבה ומסירה, דהשטר אין גופו ממון, ובחי' הגר"ש קידושין סימן ה' הק' ע"ז, דאף כשמוכר השט"ח, הרי כיון שהלוקח זוכה עי"ז בחוב, מ"ט חשבינן לה כדבר שאין גופו ממון, עיי"ש, אך בד' הרמ"ה מבו' כן, דאף דע"י מכירת השטר פיקדון הוא זוכה בפיקדון עצמו דהוי דבר שגופו ממון, מ"מ כיון דהמכירה היא ע"י השטר, ליכא בזה דין אונאה. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב דלפ"ז נלמד מד' השו"ע, דגם לזכות בגוף השטר בעינן דעת אחרת מקנה, וזה דלא כמש"כ התוס' בסוגיין דביאוש מצי המוצא לזכות בגוף השטר, אף דליכא דעת אחרת מקנה, - וצ"ע, שהרי ד' השו"ע דבמפקיר שטרותיו אין המוצא זוכה, הם מד' התוס', ולפ"ד הנתיה"מ נמצא דד' התוס' סותרים זא"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ועי' בתשו' הרא"ש החדשות סימן ל"ב שכתב, דהא דמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, הוא אף אם כתב המלוה שהוא מסלק כחו וזכותו מן החוב, דכיון דמכח מכר אין הלוקח זוכה בשטר מדאורייתא, גם מכח סילוק אינו זוכה, ואי הוי הסילוק כהפקר "זכה הלוה במה שבידו", עכ"ד, ולהדיא דכל שהפקיר המלוה את החוב, זוכה בו הלוה. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך עיי"ש שדחה לזה, דאף דבמכירת שטרות דרבנן מצינו דל"מ המכירה כלפי דאורייתא דהם אמרו והם אמרו, מ"מ מהיכא פשיטא להגמ' דאף בזכיית קטן לאחרים הוא כן, - ומבו' שלא חזר בו הר"ן ממש"כ מעיקרא, דהא דיכול למחול הוא משום דל"מ הקנין כלפי דאורייתא, וע"כ יש מקום לומר כן גם לגבי זכיית קטן לאחרים, דל"מ זכי' זו לגבי דינים דאורייתא, ואך שהק' דמנ"ל להגמ' הך מילתא דגם התם לא תיקנו שיזכה הקטן לאחרים זכי' גמורה.

    ובעיקר ד' הר"ן צ"ב, שהרי בכל קנינים דרבנן כהגבהה ומשיכה, ודאי דזכה הלוקח זכי' גמורה, וא"כ מ"ט נקט מעיקרא דבקטן הזוכה לאחרים מדרבנן, אינו זוכה זכי' גמורה, - וראיתי לפרש בזה לפמש"כ בדבר אברהם ח"א סימן א' סקט"ז דקנין סיטומתא מהני מדאורייתא, וכתב לפ"ז, דודאי דקנין דרבנן מהני לדאורייתא, דאחר שנהגו כן, הו"ל כסיטומתא דמהני מדאורייתא, וכל הנידון אם קנין דרבנן מהני לדאורייתא, הוא רק בירושת הגר וכיו"ב, דליכא מעשה קנין, ולפ"ז ניחא ד' הר"ן, דאף דבכל קנינים דרבנן זכה הלוקח זכי' גמורה, מ"מ י"ל דבקטן הזוכה לאחרים לא זכה זכי' גמורה דומיא דמכירת שטרות, והיינו משום דבקנינים דרבנן הו"ל כסיטומתא דמהניא מדאורייתא, ומשא"כ בקטן הזוכה לאחרים ובמכירת שטרות, דל"מ להועיל משום סיטומתא, דהקטן ל"מ לזכות אף ע"י סיטומתא, וגם חוב אינו נמכר מדאורייתא אף ע"י סיטומתא, י"ל דלא זכה הקונה זכי' גמורה. [↑](#footnote-ref-61)
61. אמנם צ"ע בזה בד' הרא"ש שכתב בתשו' החדשות סימן ל"ב, בטעם הא דיכול המוכר למחול, ז"ל, וכיון שאין המכר אלא מדרבנן, "לא הי' כח ביד חכמים להפקיע כח המלוה לגמרי" ונשארה עיקר ההלואה ברשותו ובכחו ואם מחל מחול, עכ"ל, ומשמע דס"ל דאין כח ביד חכמים כלל להפקיע כח המלוה, וצ"ע דא"כ מ"ט במכנסת שט"ח לבעלה אינה יכולה למחול. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתב דמ"מ עיקר דבריו קיימים גם לפ"ד הר"ן, דאם מכירת שטרות הויא מדאורייתא, הרי דאף דקנין אגב אינו אלא מדרבנן, מ"מ כיון דתקנת קנין אגב ל"ה במסוים לגבי קנין שטרות, אלא דתיקנו קנין אגב בכל מטלטלין וממילא אף שטרות נקנין, ל"ש לומר דהם אמרו והם אמרו. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ן דאם לא קנאתו אלא מדבריהם "ולפיכך הוא יכול למחול" לא תהא מקודשת גמורה, ומשמע דעיקר הקו' הוא מכח הא דחזינן דהוא יכול למחול, והרי דלא תיקנו חכמים שיזכה זכי' גמורה. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובתומים סימן ס"ו סקמ"ג כתב, דהא דגובין חוב כשמת הלוה, הוא משום דהיורש שזכה בנכסי אביו, נשתעבד גם בשעבוד הגוף, והסכים לזה בנתיה"מ סימן ל"ג סק"ב, והקצוה"ח במשובב שם הק' ע"ז, ממש"כ בטוש"ע סימן ער"ה, דגר שמת ובזבזו ישראל נכסיו, דגובין מן הנכסים מלוה ע"פ של הגר, כדרך שנגבה מהיורשים, והרי דאף דהתם ליכא שעבוד הגוף כלל, מ"מ גובין מן הנכסים.

    ובחי' הגר"ח בהל' שבועות בתו"ד כתב דכשמת הלוה לא פקע ממנו השעבוד הגוף, עייש"ה, ולפ"ז ניחא הא דגובין חוב כשמת הלוה, ושמא זהו מכוון הרשב"א לקמן קמ"ז ב' דמדמי לה להלך הלוה למדינת הים. [↑](#footnote-ref-65)
65. ובקוב"ש שם הק' לפ"ז במה שהוכיח ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא, מדאיצטריך קרא למעוטי שטרות מאונאה, ולכאו' אף לדידי' תיקשי, דלמ"ד דשעבודא לאו דאורייתא דליכא שעבוד נכסים כלל, מ"ט איצטריך קרא למעוטי שטרות מאונאה, ועיי"ש שכתב די"ל דמשכח"ל דהא המכירה מדאורייתא בגונא ששעבד נכסיו בפירוש, לדעת רש"י בקידושין י"ג ב', דבכה"ג לכו"ע הוי שעבודא דאורייתא, וכ"ה בתו"ד התומים שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-66)
66. וצ"ע דאטו לדעת רבי דאותיות נקנות במסירה, אין הקנין אלא מדרבנן, - עוד צ"ע, דאם הא דמהניא המכירה מדאורייתא הוא משום דקרקע נקנית בשטר, א"כ מ"ט בעינן מסירה ולא סגי בכתיבה לחודה, וכמו שהקשו כן התוס' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובאמרי בינה שם הביא מתשו' אבקת רוכל סימן קכ"ג שכתב, דלדעת ר"ת דהא דמהני מכירת שטרות הוא משום דאיכא שעבוד נכסים, הרי דבמקום דליכא אלא שעבוד הגוף, ל"מ המכירה כלל, שהרי לדעתו לא מצינו שתיקנו חכמים שתועיל מכירת שטרות, אף במקום שאינה מועלת מדינא, (ויש להוסיף, דמשמעות ד' הראשונים, דלדעת ר"ת א"צ לפרש דהא דמהני מחילת המלוה, הוא משום דאין המכירה אלא מדרבנן, ומבו' מזה, דאף מדרבנן ל"מ המכירה על שעבוד הגוף, וא"כ במקום דליכא אלא שעבוד הגוף לא תועיל המכירה כלל), ועיי"ש שכתב דלפ"ז הרי דבשטר דכתב ידו, דליכא שעבוד נכסים, ל"מ המכירה, והק' לפ"ז ע"ד הש"ך שהסכים בסימן ס"ו סעיף ו' לד' השו"ע שם דשטר של כתב ידו נקנה בכתיבה ומסירה, אף שהכריע שם סק"א כדעת ר"ת, ואמנם כ"ז קשיא רק למש"כ הש"ך בסימן ל"ט סק"ב דהעיקר הוא דשעבודא לאו דאורייתא, דלמ"ד דשעבודא דאורייתא, הרי דאף בשטר דכתב ידו, איכא שעבוד מיני' דידי', וע"כ שפיר מצי למכרו. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם זה ניחא רק למשמעות ד' התוס' לקמן קע"ה ב', דגם למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, איכא דין גבי' מן הנכסים מיני' דידי', אך למש"כ הרמב"ן והרשב"א שם דדין הגבי' מנכסיו הוא רק משום המצוה דפריעת בע"ח, דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, לא א"ש, וגם בדעת התוס' אין הדבר ברור, דאמנם בנתיה"מ סימן ל"ט ריש סק"ב נראה שפירש כן בד' התוס', אך בקצוה"ח שם סק"א בתו"ד כתב דגם לדעת התוס' אין הגבי' מנכסיו אלא משום המצוה דפריעת בע"ח, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. אמנם בסה"ת שער נ"א סוף ח"ו כתב דגר שמכר שט"ח ומת, אין הלוקח גובה, וכ"ה בשו"ע סימן ס"ו סל"ז, והש"ך שם ס"ק קי"ח נחלק ע"ז, והביא לד' הריטב"א דאף בכה"ג גובה הלוקח, ועמש"כ בזה הקצוה"ח שם סקמ"א. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך הלח"מ בפ"ו ממכירה הי"א בסו"ד, פירש דד' הראב"ד הם כד' ר"ת, וכ"נ בתו"ד הנתיה"מ סימן ס"א סק"ג, וכ"כ בכתבי הגר"ח בכתובות פ"ה ב' בדרך קמא, ועמש"נ בזה בסימן ו' סקט"ז.

    ובכתבי הגר"ח שם כתב לפרש עוד בד' הראב"ד, דכשמוכר המלוה השעבוד, אין השעבוד משתנה במכירה זו דמקודם הי' השעבוד למלוה ונשתנה ונתחלף השעבוד ללוקח, אלא על השעבוד שישנו למלוה על הלוה חל קנין הלוקח, ששעבוד של המלוה הוא קנוי עתה ללוקח לגבותו, אבל עצם השעבוד גם עכשיו הוא למלוה, ולכן שפיר יכול למחול, והיינו דעיקר החוב עדיין הוא למלוה, וקנין הלוקח הוא שחובו של המלוה קנוי לו, וע"כ כל שמחל המלוה ופקע עיקר החוב, בטל קנינו של הלוקח, - וכעי"ז מצינו בפסקי רי"ד בכתובות פ"ה ב' ובחי' הר"א מלוניל לקמן קמ"ז ב', וכ"נ גם בתורי"ד לקמן קס"ט א', ובד' הרמ"ה לקמן קמ"ז ב' אות פ"ג, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובעיקר הדין בזה, עי' בחי' הרמב"ן גיטין י"ג ב' ובתשובתו שהובאה בסה"ת שער נ"א ח"ז שכתב דאף בכה"ג יכול למחול, וכ"כ הרא"ש בפ' הכותב סימן י', וכ"כ הטור בסימן ס"ו סכ"ה בשם הרמ"ה, והובאו ב' הדעות בזה בשו"ע סימן ס"ו סכ"ז, והש"ך שם סקפ"ז האריך להכריע כדעה זו דאף בכה"ג יכול המלוה למחול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-72)
72. והנה לעיל בסוגיין פי' רשב"ם דטעם הא דאותיות נקנות במסירה, הוא משום דסברא הוא דמשום קניית החוב הכתוב בו קזבין לי', ולא אמרינן דמסרו לו לצור ע"פ צלוחיתו, וע"כ הוא נקנה במסירה לחוד, והכא פירש דהוא משום דמילי במילי לא מיקנין, - אך פשוט דאינו ענין זל"ז, דהא דמילי במילי לא מיקנין, אי"ז טעם להא דסגי במסירה, דאם מן הדין אין אותיות נקנות במסירה, מה יועיל הא דשטר לא יקנה בשטר דמכח זה יועיל מסירה לחוד, אלא הוא הוכחה דאותיות נקנות במסירה, דאם אינם נקנות במסירה, אף לא היו נקנות בכתיבה ומסירה דשטר לא יקנה בשטר, אך טעם הא דאותיות נקנות במסירה הוא משום דלא אמרינן שמסרו לו לצור ע"פ צלוחיתו.

    אמנם הנה בד' הרא"ש בסו"ס ד' משמע דמפרש בד' רשב"ם, דה"ט דמילי במילי לא מקניין, הוי טעם להא דל"ב שטר, וכתב דאי"ז טעם להא דמהני מסירה לבדה, אלא הוא טעם להא דל"ב גם שטר עם המסירה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-73)
73. אך לפי' התוס' וש"ר דה"ט דמילי במילי לא מיקנו הוא להא דלא סגי במסירה אלא בעינן כתיבה, הרי מבו' דשטר הכתיבה לא חשיב כמילי, וכמש"כ התוס' דאין לך מעשה גדול מזה, - ורבינו יונה כתב דהוא משום דשטר שנכתב על הקנאה זו אינו נקרא מילי, והא דכשמוכר שט"ח חשבינן להשטר הנקנה כמילי, הוא משום דלא נכתב השטר על שמו, אבל לגבי המלוה שכתב לו הלוה שטר זה ונשתעבד לו בשטר לא מיקרי מילי, וכעי"ז כתב הריטב"א, אך רבינו יונה לקמן בסוגיין כתב דאף שטר הכתוב על שמו חשיב מילי, ועמש"נ להלן עמ' ? לדון דחזר בו רבינו יונה, וצ"ע, - ובד' הרשב"א נראה דמפרש בע"א, דהקנאת השעבוד ע"י השטר לא חשיבא כמילי, והקנאת השטר עצמו הוא דחשיב כמילי משום דהראי' שבו אין גופה ממון שיקנה אותה כשאר המטלטלין, ואזיל לטעמי' לקמן בסוגיין דס"ל דאף שטר שנכתב על שמו חשיב כמילי, וכל הא דהוא נקנה במסירה, הוא משום דהוא זוכה בו בשעת כתיבתו. [↑](#footnote-ref-74)
74. ולכאו' לד' רשב"ם גופי' ניחא, דבד' רשב"ם לעיל ע"ו א' מבו' דבכתיבה ומסירה אין עיקר הקנין בכתיבה, דאין נקנין בשטר אלא קרקע ועבדים, ולפ"ז לא מצינו דאף דהוי עיקר הקנין במעשה א', מ"מ בעינן גם למעשה א' כדי להאלים הקנין, וע"כ כיון דמילי במילי לא מקניין ול"מ השטר להיות מכלל עיקר הקנין, אין לנו לומר דניבעי להשטר כדי להאלים הקנין. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הר"י מיגש והרמ"ה דאין אותיות נקנות בחליפין משום דהו"ל מילי במילי, ולכאו' לדעתם דליכא דין בפנ"ע דאותיות אינם נקנות במילי, והא דאינם נקנות במסירה, הוא משום דהמסירה עצמה אינה קנין כלל להזכות שבשטר, ואף שאמר לו שיקנה את השטר וכל שעבודא דאית בי', אי"ז אלא מילי בעלמא ול"מ כלל לקנות עי"ז, ולכאו' לפ"ז בכסף או בחליפין שהם מועילין לקנות, מ"ט נימא דאינם מועילין לקנות את הזכות שבשטר, ובאמת דזה קו' רבינו יונה בסוגיין על דרך זו, וכתב דכמה שני ל"ה סלקא הך סברא בידן, עד שחזר בו ופירש לדינא דמילי במילי לא מיקנו בע"א, ועמש"נ לישב בזה בסימן ז' סק"כ, ועיי"ש בסקכ"ב במש"נ בביאור קו' רבינו יונה. [↑](#footnote-ref-76)
76. ועיי"ש שכתב דאף למ"ד לעיל דא"צ לומר קני לך איהו וכל שעבודי', מ"מ צריך לומר קני לך, דבלא"ה אי"ז אלא הקנאת גוף הנייר לצור ע"פ צלוחיתו, וכ"כ המהרש"א, עיי"ש, - אך המהרש"ל נקט דלמ"ד לעיל דכי לצור ע"פ צלוחיתו הוא צריך, א"צ לומר כלל, וע"כ כתב דצ"ל בגמ' לעיל דרב אשי אית לי' דאמרינן לצור ולצור והוא צריך לומר קני לך איהו וכל שעבודי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
77. ושמא יל"פ בד' רשב"ם, דאף דכבר מעיקרא ידעינן דהא דנקנה השטר הוא מדין קנין אגב, מ"מ ס"ד דעיקר קנין אגב הוא משום דעי"ז גמר המוכר ומקני, ואי"ז אלא מילי בעלמא, וע"ז הוא דמשני דאגב שאני דהוי קנין גמור כמשיכת הממון עצמו, ולא חשיב כמילי, - ובזה ניחא גם הא דמייתינן מהא דמטבע אינו נקנה בחליפין ואגב קרקע נקנה, דמזה חזינן דאגב הוי קנין גמור כמשיכת הממון עצמו, ול"ה כחליפין דעיקר הקנין הוא לקיים הדברים שביניהם, וע"כ ל"מ במטבע דדעתי' אצורתא. [↑](#footnote-ref-78)
78. והיינו דהא דשטר שנכתב על שמו נקנה במסירה לכו"ע, אי"ז משום דשטר זה נקנה בקנין גרוע, אלא הוא משום דבשטר שנכתב על שמו הוי המסירה קנין מעליא, וע"כ מהא דחזינן דשטר זה נקנה באגב אף דהוי קנין גרוע, יש ללמוד דשטר נקנה בקנין גרוע, וממילא דאף שטר שלא נכתב על שמו נקנה בקנין גרוע, - דבהך מילתא אם מהני קנין גרוע לקנות שטר, אין לחלק בין שטר שנכתב על שמו לשטר שלא נכתב על שמו. [↑](#footnote-ref-79)
79. ולכאו' זה דלא כמש"כ רבינו יונה לעיל בסוגיין, דהא דאותיות נקנות בכתיבה ומסירה, ולא אמרינן דשטר הכתיבה הו"ל מילי, הוא משום דשטר שנכתב על הקנאה זו אינו נקנה מילי, והא דכשמוכר שט"ח חשבינן להשטר הנקנה כמילי, הוא משום דלא נכתב השטר על שמו, אבל לגבי המלוה שכתב לו הלוה שטר זה ונשתעבד לו בשטר לא מיקרי מילי.

    וצ"ל דכל ד' רבינו יונה לעיל שם, הם לפ"מ שנקט מעיקרא דבקנין אותיות בכתיבה ומסירה הוי עיקר הקנין בכתיבה, וע"כ הוצרך לפרש דשטר שנכתב על הקנאה זו אינו מילי, אך לפ"מ דמסיק שם דעיקר הקנין הוא במסירה, ואך דכיון דבעינן שיאמר לו קני לך הוא וכל שעבודי', צריך שיהיו דברים הללו נכתבים, ולא שיאמר כן בע"פ דמילי במילי לא מיקנו, הרי דלפ"ז אין מקור כלל דשטר שנכתב על הקנאה זו אינו מילי. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועיי"ש בסו"ד שכתב דיל"פ בע"א, דפריך אהא דקאמר דהשטר הנקנה חשיב כמילי, וע"ז הוא דפריך דא"כ לא יהא נקנה באגב, כיון דדעתי' אמילי ולא אניירא ולא קני לי' עד שימסרנו לידו, דומיא דמטבע דאינו נקנה בחליפין משום דדעתי' אצורתא, וס"ד דכמו שאין מטבע נקנה בחליפין כך אינה נקנה באגב, ומשני דאגב שאני, דאף דדעתו על המילי ולא על הנייר, ה"ז נקנה באגב, וזהו דמייתי מהא דמטבע נקנה באגב אף שאינו נקנה בחליפין, וכתב דפי' קמא מחוור יותר. [↑](#footnote-ref-81)
81. ובאבי עזרי ריש הל' גירושין דכתב דאין מכוון הרשב"א דבשטר שנכתב למוכר כשלא הי' הלוקח עמו ל"מ מסירת המוכר בלא כתיבה, דזה לא שמענו, אלא לעולם אף דגם בזה מהני מסירת המוכר, ואך דהיינו רק משום דמסירת השטר שנכתב על שמו הו"ל ככתיבה וכמש"כ רבינו יונה, וזהו דפריך דמ"ט מהני אגב, אף דהו"ל כמילי בעלמא, - אך בד' הרשב"א בתשו' מפורש דבשטר שנכתב שלא לצורך הלוקח, ל"מ מסירת המוכר בלא כתיבה, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דכותבין שטר למוכר אע"פ שאין לוקח עמו, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"ה מבו' גם ממה שעמד הרשב"א בהא דמהני גט, אף בכתבי' ואנחי' בכיסתי', , - וכ"נ גם מד' הרשב"א הכא, דאי נימא דאף בשטר זה שלא נכתב לשם הלוקח, אף דביסוד הדין בעי כתיבה ומסירה, מ"מ מהני בי' מסירה לחודה, משום דהו"ל ככתיבה, א"כ מעיקרא מאי קשיא לי' להרשב"א דמאי פריך משטר שנכתב על שמו, הרי שפיר י"ל דאף בשטר שנכתב על שמו בעינן ביסוד הדין כתיבה ומסירה, ואך דמהני בזה מסירה לחודה משום דהו"ל ככתיבה, וכמש"כ רבינו יונה. [↑](#footnote-ref-82)
82. ובחי' הגר"ש גיטין סימן י"א סק"ד הק' דמה נתישב בהני גווני, הרי דוקא בשטר של אחרים דיש לו שעבודים בשטר והוא בא להקנותם ללוקח ע"י השטר וצריך להקנות לו את השעבוד שבשטר, ובזה הוא דאמרינן דמילי במילי לא מיקנו, אך הכא הרי מיירי בשטר דידי' דהמוכר עצמו מקנה או משתעבד ללוקח בשטר זה, ובזה הרי השעבוד והקנין חייל השתא ע"י נתינת השטר קנין, וא"צ אלא להקנות את השטר עצמו ועי"ז חל הקנין והשעבוד. [↑](#footnote-ref-83)
83. וכ"נ גם בתשו' הרשב"א ח"ב סימן צ"ט, דאף שטר שאינו אלא לראי' בעלמא, אינו נקנה בלא כתיבה ומסירה, ומה"ט קשיא לי' שם בהא דכותבין שטר ללוה אע"פ שאין מלוה עמו, דהיאך נקנה שטר זה בלא כתיבה, לפי דעתו דשטר שלא נכתב מתחילה למלוה, בעי כתיבה ומסירה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-84)
84. ועי' בחי' הגרע"א ביבמות שם שתמה ע"ד התוס' שם, דמ"ט הוצרכו לחלק בין שטר של אותה קרקע לשטר אחר, הרי לפי דבריהם בסוגיין אין מקור אלא דאגב הוי כמסירה, ולא מצינו כלל דמהני אגב במקום כתיבה. [↑](#footnote-ref-85)
85. והעירוני די"ל בזה, דלא מיבעיא למש"כ התוס' לעיל ע"ו א' והרא"ש בסימן ד' לדון דשמא במסירה דשטרות בעינן מסירה מיד ליד, דלפ"ז הרי דאף לפ"מ דמשני דאגב הוי כמסירה ומהני בשטר הכתוב על שמו, מ"מ לא למדנו דאגב הוי במקום מסירה מיד ליד, והדין נותן דאף דאגב מועיל בשטר הכתוב על שמו דסגי בי' במשיכה גרידא ול"ב מסירה מיד ליד, מ"מ במכירת שט"ח דבעינן מסירה מיד ליד, ל"מ אגב כלל, - אלא אף אם במסירה דשטרות ל"ב מיד ליד, מ"מ הרי כתבו התוס' והרא"ש דבעינן שיהא ע"ז תורת "מסירה", וע"כ הוא דל"מ בהפקר, משום דל"ה כמסירה, ובשטר הכתוב על שמו לא מצינו דבעינן שיהא ע"ז תורת "מסירה", וכי היכי דלהצד דבעינן במכירת שט"ח מסירה מיד ליד, מ"מ בשטר הכתוב על שמו ל"ב לזה, הרי י"ל דאף להצד דסגי במכירת שטרות ב"מסירה" אף אם אינה מיד ליד, מ"מ בשטר הכתוב על שמו ל"ב מסירה כלל, וע"כ שפיר י"ל, דאף לפ"מ דמשני דאגב הוי קנין מעליא ומהני בשטר הכתוב על שמו, מ"מ בשטר שאינו כתוב על שמו, ל"מ האגב אף במקום מסירה, דכיון דשטר שאינו כתוב על שמו אינו נקנה אלא ב"מסירה", הרי דבאגב שאין השטר כלל ביד הקונה, אף דאיכא דעת אחרת מקנה, מ"מ ל"ה זה כמסירה, דקנין מסירה הוא רק ע"י כשנכנס הדבר לרשותו, ובקנין אגב שלא נכנס השטר לרשותו, אי"ז בכלל מסירה, וע"כ הוא דאף אם איכא כתיבה ואגב ל"מ זה לקנות, דאף דאגב הוי קנין מעליא, מ"מ כיון דשט"ח אינו נקנה בכל קנין אלא במסירה, ל"ה אגב כמסירה.

    והדברים מבוארים כן להדיא בד' הטור בסעיף י"א, ז"ל, ואין נקנין נמי אגב קרקע, אע"ג דשאר מטלטלי נקנין אגב קרקע, הכא בעינן קנין חשוב כדפרישית, עכ"ל, והרי דהא דל"מ אגב, הוא משום דלקנות השטר בעינן "מסירה", דיהא זה קנין חשוב לקנות השעבוד, ואגב אין תורת מסירה עליו, וזהו דמדמי לה הטור למש"כ לעיל מינה די"ל דבעינן מסירה מיד ליד כדי שיהא זה קנין חשוב לקנות השעבוד. [↑](#footnote-ref-86)
86. והר"י מיגש והרמ"ה כתבו עוד, דאף דסתם קנין לכתיבה עומד, ל"מ כתיבה זו לקנות, דאי"ז אלא לראי' בעלמא, והר"ן כתב לדון בזה, דלדעת הסוברים דשטרי ראי' מועילין לקנין, א"כ מ"ט לא יועיל השטר שכתבו לו העדים לקנות בו, ועי' בתומים סימן ס"ו סק"י שעמד בזה מדעתו, וכתב די"ל דאיירי בגונא שמסר לו את השטר בשעת הקנין, דבכה"ג דלא איצטריך קנין משום גופו של נייר שהרי מסרו לו, איכא למימר דגלי אדעתי' דבקנין ניח"ל לאקנויי ושטרא לראי' בעלמא עלוי' ולא קני. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך בספר המקח שער י"ג כתב דיש גאונים שכתבו דאותיות נקנות בחליפין, ובתשו' בית אפרים חו"מ סימן כ' (ד"ה ואמנם לפי) כתב דמבו' בדבריהם דמהני החליפין במקום כתיבה, ותמה על מש"כ בתשו' הרמב"ן שבסה"ת שער נ"א ח"ג די"ל בדעתם דל"מ החליפין אלא במקום מסירה, וכ"נ בד' רש"י ביבמות קט"ז א' ד"ה דילמא מסר דאם מסר לו השטר וקנו מידו ל"ב כתיבה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועד"ז הוא למש"כ רבינו יונה בסוגיין בפי' בתרא, דס"ד דאותיות אין נקנות באגב משום דדעתי אמילי ולא אניירא ודמי למטבע, ומשני דאף מטבע נקנה באגב, ולפ"ז הרי דאין אותיות נקנות כלל בחליפין ואף ל"ה זה במקום מסירה, דהו"ל כמטבע דאינו נקנה בחליפין. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך שמא אין מכוון הרא"ש לפרש בד' רשב"ם דהן נקנות בחליפין, דבאמת בההיא דהתם איכא קנין אגב, ומה"ט אמרו שם דאף זוזי נקנין, אף דמטבע אינו נקנה בחליפין, אלא מכוון הרא"ש דהא דנקנה השטר אף שלא אמר לו קני לך איהו וכל שעבודי', הוא משום דסגי במסירה לחודה, ול"ב לפרש קני לך איהו וכל שעבודי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. וצ"ע בזה ממש"כ רשב"ם לקמן קנ"א א', בההיא דאימי' דרב עמרם חסידא הו"ל מלוגא דשטרי ואמרה ליהוי לעמרם ברי, ופירש רשב"ם, ז"ל, כגון שקנו מידה, א"נ בלא קנין וכגון דלא שיירה מידי, עכ"ל, ובגמ' שם פריך ע"ז, והא דלא משך, ומשני דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין דמי, ולפ"ז מבו' להדיא דאין שט"ח נקנה בחליפין, וע"כ אף דקנו מידה, מ"מ ל"מ לקנות, כ"ז שלא משך, וגם בל' רשב"ם לקמן קמ"ח א' ד"ה הלואתי לפלוני, משמע דאין שט"ח נקנה בחליפין, עיי"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובקצוה"ח סימן רנ"ג סקי"א כתב בדעת רש"י, דלעולם מלוה ע"פ אינו כלל בר הקנאה, ואינו נקנה אלא אגב קרקע, אבל לחודי' אינו בקנין, וייסד דבריו ע"ד התוס' לקמן קמ"ח א' ד"ה שכ"מ, - וכבר נת' לעיל עמ' ? בהערה ל"ח להעיר בזה ממש"כ רש"י בכתובות שם דכל הא דאינו נקנה בחליפין הוא משום דמטבע אינו נקנה בחליפין, והרי דשפיר הוי בר הקנאה. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך בתשו' הגרע"א שהובאה בחי' הגרע"א החדש לקמן שם כתב בדעת התוס', דמהני אודיתא אף בדשלב"ל, דקנין אודיתא ל"ד לשאר קנינים, וע"כ הוא דמלוה ע"פ נקנה באודיתא, וכתב דאין לדמותו להא דמלוה ע"פ נקנה באגב, דהרי מ"מ בעצמותו אין נתפס בו קנין, רק בדרך אגב, וא"כ כל הא דמהני בו אודיתא, הוא משום דאודיתא ל"ד לשאר קנינים. [↑](#footnote-ref-93)
93. וזה כד' הרשב"א לעיל מ"א א', דנראה שם שנסתפק בדין זה אם הא דעודר וכסבור שהוא שלו לא קנה הוא אף בנכסי חבירו, עיי"ש, אמנם הנה בחי' הרשב"א גיטין כ' ב' כתב דכל שנתכוין המקנה להקנות, אף שהקונה לא ידע, ה"ה קונה, ול"ד לעודר בנכסי הגר וכו', דדעת אחרת מקנה אותם שאני, ועי' בדברי יחזקאל סימן נ"ה סק"א מש"כ לישב בזה, ועמש"נ בזה בסימן י"א סק"כ. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך שמא מכוון דבריהם, דאם הי' מתכוין לקנות במדידה, הוה חשבינן שעושה את ההגבהה לצורך עצמו כדי לקנות עי"ז, וע"כ שפיר הי' קונה, אך כיון שלא נתכוין לקנות במדידה, ע"כ אין המדידה מעש"ק כלל, משום שלא עשאה הלוקח לצרכו אלא לצורך שניהם, - ויל"פ עוד, דאם הי' מתכוין לקנות במדידה, הוה חשבינן לה כמעש"ק אף שעשאה לצורך שניהם, וכל הא דמדידה הנעשית לצורך שניהם אינה קונה, הוא רק כשלא נתכוין לקנות בכך, דבכה"ג לא חשבינן לה כלל כמעש"ק, וע"כ אף דבדעת אחרת מקנה ל"ב כונה לקנין, כ"ז הוא בעודר וכסבור שהוא שלו, דעשה את מעשה החזקה בתורת בעלים, וחשבינן לה כמעש"ק אף שלא נתכוין לקנות בזה, אך כל שמדד לצורך שניהם ולא נתכוין לקנות בזה, לא חשבינן לה כלל כמעש"ק. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך בד' הרשב"א שכתב די"ל דהכא קנה אף שלא נתכוין לקנות משום דאיכא דעת אחרת מקנה, מבו' דהא דבדעת אחרת מקנה קנה אף שלא נתכוין לקנות, אי"ז משום דאיכא לדעת המוכר, שהרי הכא כמו שלא נתכוין הלוקח לקנות ה"נ לא נתכוין המוכר להקנות, אלא הוא משום דבדעת אחרת מקנה ה"ז נוח ליקנות, וה"ה קונה בלא כונה, וזה ע"ד דינא דב"מ י"א ב' דחצר שאינה משתמרת קונה בדעת אחרת מקנה, ופירש"י דהוא משום דנוחה מתנה זו ליקנות, וע"כ ה"ה קונה אף דגם המוכר לא נתכוין להקנות לו, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז ד"ה מ"מ נראה לי הוכיח כן גם מד' הראב"ד לעיל מ"א א', עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א ביבמות נ"ב ב', ונת' עוד בזה בסימן י"א ענף ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך מד' הרשב"א והריטב"א שדנו דכשמדד הלוקח לא קנה משום שלא נתכוין לקנות, מבו' דאף בהגבהה אינו קונה כשלא נתכוין לקנות, וכ"ה בתוס' הרא"ש ב"מ י' א', - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דהגבהה ל"ד לחצר, ואינה קונה שלא מדעתו, וכן נקט בקצוה"ח סימן רס"ח סק"ב, עיי"ש, או דהוא משום דס"ל כמש"כ התוס' לעיל נ"ד א' דגם חצר אינה קונה כשיודע שהוא בחצירו ואינו מתכוין לקנות. [↑](#footnote-ref-97)
97. וצ"ע דלכאו' הכא כמו שלא נתכוין הלוקח לקנות במדידה, ה"נ לא נתכוין המוכר להקנות בכך, וכמש"כ כן הנתיה"מ בסימן ר', ונת' לעיל, ואם הא דבדעת אחרת מקנה ל"ב שיתכוין הלוקח לקנות, הוא משום דהמוכר זוכה לו, לכאו' הדין נותן דכ"ז הוא כשנתכוין המוכר להקנות לו בכך, ועמש"נ בזה בסימן י"א סקי"ב הערה י"ב. [↑](#footnote-ref-98)
98. וצ"ע דא"כ מ"ט קאמר ר' אסי דמדד והניח ע"ג "סימטא" קנה, הרי גם אם מדד והניח ברה"ר קנה משום הגבהה, וביותר קשיא בהא דפריך לקמן לר' אסי מדתנן דמדד ולא משך לא קנה ומשני דאיירי ברה"ר, ותיקשי דאף ברה"ר מ"ט לא קנה בהגבהה, ושמא י"ל דאיירי בגונא דליכא הגבהה אלא משיכה, אך אי"ז במשמעות ד' הראב"ד שפירש דטעמא דר' אסי הוא משום דא"א בלא משיכה או אפי' הגבהה, ור' אסי גופי' קאמר דהניח ע"ג "סימטא" קנה, עוד צ"ע מהא דמייתי מההיא דר' ינאי דחצר השותפין קונין זמ"ז, ואם טעמא דר' אסי הוא משום משיכה או הגבהה, ופלוגתא דר' אסי ור' זירא היא אם מהני משיכה והגבהה הנעשין לצורך שניהם לקנות, מה ענין זה לדינא דר' ינאי דחצר השותפין קונין זמ"ז, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-99)
99. ומצינו עוד בד' רבינו יונה לעיל ע"ו ב' שכתב דהא דל"מ מסירה בסימטא הוא משום שהכלי המונח בסימטא ה"ה כמו שנתון ברשות בעליו, ואין מסירה קונה ברשות מוכר, וכתב לסייע לזה מהא דס"ל לר' אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, דהיינו משום דכל שהניח שם לצורך הלוקח הוי אותו מקום שהניח שם כחצירו של לוקח וקונה לו, ועיי"ש שכתב דאע"ג דלא קי"ל כר' אסי, שאין הכלי יוצא מחזקת בעליו בכך, מ"מ יש ללמוד ממנה דמי שהניח כליו בסימטא הו"ל כמונח בחצירו, וע"כ אין מסירה קונה שם. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובד' הרמב"ן לקמן בסוגיין מבו', דלדרך זו דלר' אסי חשיבא הסימטא כרשותו, הרי דגם אם היו הפירות מונחים מכבר בסימטא וקיבל עליו המוכר להקנותם, קנה לוקח, עיי"ש, וזה דלא כמשמעות ד' ש"ר דרק ע"י הנחת הפירות לצורך הלוקח, הוא דחשבינן להסימטא כרשות הלוקח, ועמש"נ בזה בסימן י' ענף א' ב'. [↑](#footnote-ref-101)
101. ויש להוסיף, דהנה בעיקר הא דמהניא משיכה ע"י שליח, יש להסתפק אם היינו דמעשה המשיכה עצמה מתייחס למשלח, וחשיב כעשה המשלח עצמו את מעשה המשיכה, והוי זה הכנסה לרשות המשלח, וע"כ הוא קונה, או דלעולם אי"ז הכנסה לרשות המשלח אלא הכנסה לרשות השליח, והשליח זוכה למשלח עם מעש"ק דידי', - ולכאו' מד' התוס' דמשיכת המוכר מועלת לקנות ללוקח, מוכח דבמשיכה ע"י שליח חשבינן שנעשית המשיכה ע"י המשלח, והוי זה הכנסה לרשות המשלח וע"כ ס"ל דאף כשמשך המוכר חשבינן לזה כמו שמשך הלוקח והו"ל הכנסה לרשות הלוקח, וע"כ הוא זוכה בזה, אך אי נימא דהא דמהני משיכה ע"י שליח, היינו דאף דהמשיכה הויא הכנסה לרשות השליח, מ"מ הוא זוכה למשלח עם מעש"ק דילי', הרי ודאי דל"ה מהניא משיכת המוכר לזכות ללוקח, ועמש"נ עוד בזה בסימן ט'. [↑](#footnote-ref-102)
102. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הקצוה"ח בסימן ר"ס ובש"ש ש"ד פי"ד בטעם הא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז, דלפ"ז ודאי דל"מ לקנות אף מחצה, וכ"ה להדיא בש"ש שם, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. אמנם הנה במחנ"א שם כתב דהא דבכה"ג שהניח המוכר בחצר השותפין כדי שיזכה חבירו קנה, הוא משום דהו"ל כמשאיל המקום לחבירו, ולפ"ז י"ל דבסימטא דאינם רשותם גמורה, ל"מ שישאיל לו חבירו את מקומו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הראשונים לקמן בסוגיין, דל"מ שישכור מחבירו את זכותו בסימטא דעי"ז תקנה לו הסימטא, וע"כ אינו קונה אף כשהניח המוכר שם כדי שיזכה, ועמש"נ עוד בזה בסימן י' סק"י, - ועמש"נ שם סקכ"ג לישב עיקר הקו' בע"א. [↑](#footnote-ref-104)
104. ובפני שלמה כתב דד"ז תליא במש"כ רשב"ם בד"ה והניח, די"מ דסימטא הוא שביל של יחידים, וי"מ דהוא כניסה בולטת מרה"ר, דלדעת הסוברים דהוא שביל של יחידים, שפיר מהני לשכור מהם, אך לדעת הסוברים דהוא כניסה בולטת מרה"ר, הויא הסימטא של כל בני הרבים, ול"ש בזה שכירות מקום כלל. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועיי"ש שכתב דזהו דפריך בב"מ ט' ב' דהי' מהלך בספינה וקפצו דגים ונפלו לתוך הספינה ה"נ דחצר מהלכת היא ולא קני, והיתה מהלכת ברה"ר וזרק לה גט לתוך חיקה או לתוך קלתה ה"נ דלא מגרשה, משום דבהני גווני שבאו הדברים לכליו שלא בסיבתו ובדעתו, ל"מ אלא בתורת קנין חצר, וכל דהוי חצר מהלכת לא קנה, - ועיי"ש שכתב עוד, דמה שאמרו במשוך בהמה וקני בהמה וכלים דלא קנה את הכלים ע"י הבהמה, משום דהויא חצר המהלכת, הוא משום דהתם כבר היו הכלים מונחים על הבהמה מעיקרא, וליכא השתא הגבהה כלל, וכתב לדון עוד, דגבי בהמה שאני דלא חשיב כאילו הגביהן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-106)
106. ופירש בזה למה שאמרו בע"ז ע"א ב' דכליו של גוי קונים לו, אך בקצוה"ח סימן קצ"ד סק"ג ובמקו"ח סימן תמ"ח סק"ה ובגל' הגרע"א חו"מ סימן ר' הוכיחו מהא דכליו של גוי קונים לו, דיש קנין חצר לגוי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך לכאו' יש לדחות, למש"כ בש"ש ש"ד פי"ד דחצר אינה קונה אלא כשכל החפץ בתוכה, אך כל שמקצתו חוץ לחצר, אינה קונה אף את מה שבתוך החצר, וע"כ הוא דמצודות דאין להן תוך אינם קונים, כיון דאין כל הבע"ח ע"ג המצודה, - אמנם בד' הרמב"ם בפ"א מזכי' ה"ג מבו' דהא דאינם קונים, הוא משום דאין תורת כלי עליהן, ומשמע דאין הטעם משום דאין הבע"ח ע"ג המצודה, אלא משום דהמצודה לא חשיבא כלל ככלי לקנות. [↑](#footnote-ref-108)
108. וצ"ע בד' הגרע"א לעיל שם שנקט גם לדעת הרשב"ם דר' אסי ס"ל דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-109)
109. ואמנם הריטב"א הכא כתב ג"כ דמכל הני אמוראי שאמרו דכליו קונות לו בסימטא, משמע דלא כר' אסי, אך בדבריו מבו' דהיינו רק משום דמשמעות דבריהם דאיירי אף כשהניח המוכר בכליו, דאף בכה"ג בעינן לכליו של לוקח, ואין קרקע הסימטא קונה לו, - והיינו דעיקר הא דבעינן לקנין כליו בסימטא, ניחא אף לר' אסי, כיון דכל הא דקרקע סימטא קונה לו בכל כליו, הוא רק כשהניחה המוכר שם לצורך הלוקח, וכנ"ל, ואך דמשמעות הדברים הוא, דמה שאמרו דכליו של אדם קונות לו בסימטא איירי אף כשהניח המוכר שם, ואף בכה"ג אין קרקע הסימטא קונה לו, וזה הוא דלא כר' אסי. [↑](#footnote-ref-110)
110. ורבינו יונה שם כתב לפ"ז, דאם מכר לו כל הפירות הנמצאים שם לשער כו"כ והניחן בכליו של לוקח בסימטא, קנה לוקח, כיון שאין מחוסרין מדידה אלא לידע כמה דמים יתן לו, וכל הא דאינו כליו קונה לו בלא מדידה, הוא כשמכר לו סאה מתוך סאתים, דה"ז מחוסר מדידה, עכ"ד, - אך בד' הרא"ש מוכח דפליג ע"ז, וזה ממש"כ בסו"ס ט"ו דרק בכליו של לוקח בסימטא בעינן מדידה, אך ברשות לוקח אע"ג שלא מדד קנה, ובסימן י"ז כתב דכל שמכר לו מידה מסוימת, אף ברשות לוקח לא קנה בלא מדידה, וזה כדעת רשב"ם ותוס' לקמן פ"ו ב', אך ש"ר שם נחלקו ע"ז, ואכמ"ל, ולפ"ז הא דברשות לוקח קונה בלא מדידה, הוא כשמכר לו כל הפירות הנמצאים שם, ול"ב להמדידה אלא לידע כמה דמים יתן לו, וכמש"כ רשב"ם לעיל פ"ד ב' , וכ"כ הטור בסימן ר', ובע"כ דבסימטא אף בכה"ג אין כליו קונה לו בלא מדידה, דכיון דבעינן מדידה לידע כמה דמים יתן לו, אין דעתו שיקנה לו כליו בסימטא. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך צ"ע, דא"כ מ"ט הוצרכו התוס' לפרש דהא דקונה כשמדד, הוא משום דהו"ל כמו שאמר זיל קני, הרי כל שמדד וכבר אין הפירות מחוסרין מדידה, ל"ב כלל שיאמר זיל קני, - וצ"ע כן גם בד' רבינו יונה ותוס' הרא"ש לעיל שם שהוצרכו לפרש, דבכליו של לוקח ברשות מוכר ל"מ מה שמדד, ול"ד להיכא שאמר זיל קני, דקנו לו כליו ברשות מוכר, וכתבו דהוא משום דאין המדידה אלא גילוי הדעת שאינו מעכב על קניית הלוקח, ורוצה הוא שיקנה בענין שדינן לקנות, אבל אין בה גילוי הדעת שיקנה לו הוא את רשותו שיקנה שם כליו, עכ"ד, וצ"ע דמנ"ל כלל דמדידה היא גילוי דעת שהוא רוצה שיקנה הלוקח, הרי כל דמדד וכבר אין הפירות מחוסרין מדידה, ל"ב כלל לגילוי דעת דהמוכר.

     ושמא י"ל, דלעולם הא דאינו קונה בלא מדידה, אי"ז משום דהוא מחוסר מדידה, אלא הוא משום דכליו אינם קונים לו בסימטא אלא כשאמר זיל קני, ואך דמן הדין הי' דכל שהניח המוכר בכליו הו"ל כאמר זיל קני, ורק משום דהוא מחוסר מדידה, אמרינן דאין הנחתו כאמירת זיל קני, דהניחם שם ע"ד שימדדם ואח"כ יקנה אותם, וכל' רבינו יונה והרא"ש, אך כל דאינו מחוסר מדידה, הו"ל הנחת המוכר שם כאמירת זיל קני, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-112)
112. אמנם אי"ז מוכרע, די"ל דהא דבפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני, הוא משום דמוכחא מילתא שגמר בדעתו להקנות לו ממה שמניחו להחזיק ולמשוך ולא מחה בידו, אך הכא שהיו הפירות מונחים מעיקרא ברשות הלוקח, ל"מ הא דהוי זה בפניו. [↑](#footnote-ref-113)
113. וקו' זו קשיא גם למש"נ להלן לפרש בד' רשב"ם דהא דכשקיבל עליו נפקד קנה לוקח, אי"ז משום שהנפקד זוכה ברשותו ללוקח, אלא הוא משום שהוא מייחד את רשותו ללוקח ונעשית רשותו של לוקח וה"ה קונה לו, - והיינו דמזה חזינן דאף דרשות הנפקד מושאלת למפקיד, מ"מ כל שנתרצה המפקיד למכרו לאחר, כלתה שאלתו, וכמש"כ רבינו יונה, וא"כ ה"נ אם בא המפקיד למכור לנפקד עצמו, בדין דתקנה לו רשותו, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה בסוגיין, וכתב דזהו דקמ"ל בהך בבא דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, עיי"ש.

     ובדעת הט"ז צ"ל, דרק אם ציוה המפקיד את הנפקד לייחד את הרשות ללוקח, כמו שפירשב"ם כן להא דקיבל עליו, הוא דכלתה שאלתו של המפקיד, אך בסתמא כשבא המפקיד למכור לנפקד, הרי דכ"ז שלא חלה המכירה, לא כלתה שאלתו של המפקיד, וע"כ אין רשותו של הנפקד קונה לו, - אמנם בד' המהרי"ט שם מבו' דאף בכה"ג דרשות המפקיד מושאלת לנפקד, מ"מ הדין נותן דכל שבא למכור את החפץ לנפקד, תזכה לו רשותו, דקנין המטלטלין והרשות באין כאחד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-114)
114. והב"י בסימן ר' כתב ללמוד מד' הרמב"ן, דכל הא דכשקיבל עליו הנפקד ה"ה זוכה ללוקח, היינו רק כשקיבל עליו במצות המוכר, אך אם לא ציוהו המוכר בכך, אלא שאמר לו הלוקח פירות שברשותך מכרם לי פלוני וקיבל עליו הנפקד לתתם לו, לא קנה, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' המ"מ בפ"ד ממכירה ה"ו, ועמש"כ בזה בנתיה"מ שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-115)
115. ויש מקום לפרש עוד בזה, דאם חצר משום שליחות איתרבאי, הוי עשיית החצר בעד הבעלים, ואין ביד הבעלים לקבוע שיזכה אחר עי"ז, ודמי לשליח ממש, דמסתברא מילתא דאם שלח שליח לקנות לו, ל"מ המשלח לקבוע אח"כ שיזכה אחר עי"ז. [↑](#footnote-ref-116)
116. אמנם בד' רבינו יונה מבו' דאף דס"ל דהא דברשות נפקד מהניא קבלה הוא משום דעי"ז הויא רשותו מושאלת ללוקח וה"ה קונה לו, מ"מ כ"ז הוא ברשות נפקד, אך ברשות מוכר ל"מ קבלה, ונראה בטעמו, דכיון דהא דזוכה הלוקח ברשות, הוא ע"י שהפירות מונחים שם דהוי זה חזקה על שאלת הרשות, ע"כ כ"ז הוא ברשות נפקד, אך ברשות מוכר, אי"ז חזקה כלל, שהרי פירות אלו הוו של המוכר, ומה שפירותיו מונחים ברשותו אי"ז חזקה כלל לקנות ממנו, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קפ"ט סק"א, עיי"ש, - אך בדעת רשב"ם צ"ל, דכיון דהפירות עומדים שם עכשיו בעד הלוקח, הו"ל כחזקה דהלוקח, ומהניא שיזכה עי"ז בזכות השאלה, וצ"ע, ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב ענף ט'. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועיי"ש במחנ"א ובקצוה"ח שנקטו דמהני השימוש לקנות את הקרקע, אף לענין שתהא חשובה כחצירו לזכות בה, - אך הנתיה"מ בסימן קצ"ב סק"ו נחלק על דבריהם, וכתב דכל הא דמהניא השימוש בקרקע, הוא רק דעי"ז משתעבדת לו הקרקע לתשמישים אלו, אך אין לו קנין בגוף הקרקע, וע"כ בכה"ג ל"ה הקרקע כחצירו לזכות לו, עיי"ש בדבריו, ולפי דבריו לא א"ש הא דהכא נקנית הקרקע ליחשב כחצירו של לוקח, ע"י שהפירות מונחים שם. [↑](#footnote-ref-118)
118. המחנ"א שם העמיד הקו', דאם האיבעיא היא אם השאיל לו מקום כדי שיקנו כליו, א"כ י"ל דאף דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח דהכלי בטל אצל הרשות, מ"מ בכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, משום דהמוכר השאיל לו מקום, - והנתיה"מ שם העמיד הקו' להיפך, דאם צד האיבעיא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, הוא משום דלא השאיל לו מקום ואין לו רשות להניחו, א"כ לא שמעינן מינה דהכלי בטל אצל הרשות, דאף דאין הכלי בטל אצל הרשות, מ"מ כיון דאין לו רשות להניחו שם לא קנה, ודמיא להא דברה"ר לא קנה לו כליו, אף להצד דאין הכלי בטל אצל הרשות. [↑](#footnote-ref-119)
119. וצ"ע דאי"ז במשמעות ל' התוס' בד"ה כגון, דמשמעות דבריהם, דכל מקום שיש לו רשות להניח את כליו, ה"ה קונה לו, ובע"כ לפ"ז דהצד דאין כליו קונה לו ברשות מוכר, הוא משום דחשיב כמקום שאין לו רשות להניחו, ולא משום דתפיסת יד המוכר מעכבת, - וכ"ה מבו' גם מד' התוס' בע"א שכתבו דאם כליו קונה לו ברה"ר, כ"ש דהוא קונה לו ברשות מוכר, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-120)
120. והנימו"י בריש סוגיין כתב, דאין כליו של אדם קונה לו ברה"ר ובחצר שאינה של שניהן, וכ"ש ברשות מוכר, משום דאין לו רשות בו והכלי בטל אגב הרשות, עכ"ד, וצ"ב, שהרי בסוגיין מבו' דאף דכליו של אדם אינו קונה לו ברה"ר, מ"מ מיבע"ל אם הוא קונה לו ברשות מוכר, והרי דאי"ז ק"ו דאם ברה"ר לא קנה כ"ש דברשות מוכר לא קנה. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך התוס' לא הוכיחו כן מהא דמהני זיל קני, ועמד ע"ז המהרש"א, עיי"ש, ושמא י"ל בדעתם, למש"כ בד"ה בכליו דמוכר, דביטול הכלי לגבי הרשות תליא בדעת המוכר, ולפ"ז י"ל דהא דמהני כשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דביד המוכר לקבוע שלא יתבטל הכלי לגבי הרשות, וע"כ קונה הלוקח בכה"ג בכליו, ול"ב כלל להא דהמוכר משאיל לו מקום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. והמהריט"א שם כתב, דמד' התוס' שכתבו דאין שאלת הקרקע נקנית בהנחת הכלי שם, מבו' דפליגי וס"ל דל"מ מה שהוא משתמש בקרקע, אף לקנות את זכות השימוש, וכבר הוכיח כן המהרי"ט בתשו' ח"א סימן ס"ה, וכן הוכיח הגרע"א בגל' המחנ"א שם.

     אך בנתיה"מ סימן קצ"ב סק"ו כתב לדחות, דאף דשכירות נקנית בתשמישים לחוד, מ"מ בכה"ג לא חשיב כחצירו לקנות, דלזה בעינן שיהא לו קנין הגוף לפירות, וזה אינו נקנה אלא ע"י חזקה גמורה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-123)
123. והחזו"א בליקוטים לסוגיין כתב דלכאו' מוכח כד' הרמ"ה, שהרי בכל כליו של לוקח ברשות מוכר, כיון שהביא את כליו שם בפני המוכר ושתק, הו"ל כנותן רשות, ואפ"ה מיבע"ל אם קנה לוקח, ועיי"ש מש"כ בזה, - ואמנם לכאו' נראה דגם למש"כ הטור בשם הר"י מיגש דכל שנתן לו רשות מהני אף אם לא אמר לו זיל קני, היינו רק כשנתן לו רשות להדיא, דה"ז מתפרש שהוא משאיל לו את המקום, וס"ל דל"ב שיאמר שהוא נותן לו רשות כדי שיקנו לו כליו, אך במה שהוא מתרצה שיניח שם הלוקח את הכלי, ל"ה כלל כמשאיל לו את המקום, וע"כ לא קנה, ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ג סקי"ד וסקי"ז. [↑](#footnote-ref-124)
124. והמהרש"א בריש סוגיין דקדק מד' רשב"ם, דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר קונה לו כשאמר המוכר זיל קני, לא סגי במה שאמר זיל קני, אלא בעינן שיאמר לו יקנו כליך, עיי"ש, אך מד' הרמ"ה אלו מבו' דסגי במה שאומר לו זיל קני, וכ"ה מבו' גם בד' רבינו יונה ובד' הרא"ש בסו"ס ט"ו, וכן נקטו הפוסקים בסימן ר'. [↑](#footnote-ref-125)
125. וכתב דלאביי דמוקי לה במדביק כלי בשולי פרה, י"ל דל"ד לכליו של לוקח ברשות מוכר, כיון דהכא ליכא כלל אויר דבעל החצר, - ובתו"ד המחנ"א חצר סימן י' מבו' די"ל בזה, לדעת הרמב"ם דאיירי התם דאף החצר שכורה לו, וע"כ שפיר קונה לו כליו, כיון דיש לו רשות גמורה להניח כליו שם. [↑](#footnote-ref-126)
126. והאו"ז בסימן ס"ד כתב בשם רבינו ברוך, דקי"ל דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, והאו"ז שם נחלק ע"ז, וכ"כ בחי' הריטב"א בע"ז ע"ב א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
127. ויש מקום לדמות ד"ז למש"כ הרשב"א דאף דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, מ"מ אם הכלי הוא באויר ואינו מונח ע"ג קרקע, קנה לוקח, ונת' לעיל עמ' ?. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובקצוה"ח סימן רע"ג סק"ה כתב דכיון דאין לבעל המצודה להניח מצודתו שם, שפיר קונה בעל השדה, דכל הא דכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, הוא רק כשיש להמוכר רשות להניח כליו שם, ונת' לעיל עמ' ?. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך כמדומה דאין ללמוד כן מד' הרמ"ה, דבד' הרמ"ה שם לקמן פ"ז א' ד"ה ואי קשיא לך מבו' להדיא דס"ל דכליו של סרסור הן מושאלים ללוקח, וע"כ הם קונים לו, וכל מש"כ שם דבסימטא אינם קונים לו, הוא משום קפידא דהמוכר, עייש"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-130)
130. והנה אמנם דעת הרי"ף לקמן פ"ז א' והרמב"ם בהל' מכירה שם דהא דכליו של סרסור אינו קונה לו קודם שנתמלאה המידה, הוא אף ברשות לוקח, וכן הסכים הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין, - אך אין להוכיח מדבריהם דאף בכלי של אחר ברשות לוקח לא קנה לוקח, דשאני כליו של סרסור דעד שנתמלאה המידה הן מושאלין למוכר, וכמש"כ הרמב"ן שם, וע"כ הו"ל ככליו של מוכר ברשות לוקח דלא קנה לוקח, - אמנם הנה בד' הגר"א בסימן ר' סוסק"כ משמע שפירש בדעתם דאף בכלי של אחר ברשות לוקח לא קנה לוקח, דכלי של אחר דינו ככלי של מוכר, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובאמרי משה סימן כ' סק"ג כתב לדחות, דלקיום דין הנתינה שפיר מהני כליו של לוקח ברשות מוכר, וכל הא דל"מ, הוא משום דבעינן שתקנה את הגט, ולזה שפיר מהני קנין הגבהה, וכעי"ז כתב בקה"י גיטין סימן י"ז. [↑](#footnote-ref-132)
132. וקשיא טובא בזה מסוגיית הגמ' בב"מ ט' ב' דפריך דהיתה מהלכת ברה"ר וזרק לה גט לתוך חיקה או לתוך קלתה ה"נ דלא מגרשה, משום דהוי כחצר מהלכת, ואם בזרק לה גט בתוך קלתה התלוי' בה ה"ה מגורשת מדין הגבהה, א"כ אף דהקלתה הויא כחצר מהלכת, תהא מגורשת מדין הגבהה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-133)
133. ועיי"ש שכתב להוכיח דאין מכוון רשב"ם משום הגבהה, שהרי ל"מ הגבהה אלא כשהוא מוגבה מכח המקבל, - וזה כד' הט"ז באו"ח סימן שס"ו סק"א דלא סגי במה שהדבר מוגבה על ידו, אלא בעינן שיעשה מעשה הגבהה, ועמש"נ בנידון זה לעיל ע"ו א' עמ' ?. [↑](#footnote-ref-134)
134. וממש"כ הרמ"ה בסוגיין דאף באדם אחר קנה בכה"ג, מבו' דהא דאמרינן דלא קפיד, אי"ז במסוים באשתו, אלא אף באדם אחר אינו מקפיד בכה"ג, ואזיל הרמ"ה לטעמי' דלא ס"ל לחלק בין אשתו לאדם אחר, וע"כ ס"ל דגם מה שאמרו דמקום חיקה ומקום קלתה קנוי לה, הוא גם באדם אחר, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך בתחילת דבריו שם פירש, דהא דבכה"ג היא מגורשת, אי"ז משום דבכה"ג קונה לה קלתה, אלא הוא משום לתא דידה, והיינו דכל דקלתה מונחת לה בין ירכותי', חשבינן להמונח בקלתה כמונח בידה, וע"כ היא מגורשת. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובחי' מכת"י בגיטין שם כתב ונראים הדברים שהם ד' הרמ"ה דהא דמהני כשקלתה מונחת בין ירכותי', הוא משום דבלאו קלתה נמי ל"ה חזי לאשתמושי בדוכתא, ושמא המכוון בזה הוא, דמה"ט יש לה רשות להניח קלתה שם, כיון דבלא"ה אין בידו להשתמש במקום זה, ולפ"ז הרי ממש"כ הרמ"ה דגם באדם אחר קונה לו כליו כשהוא מונח בין ירכותיו, מבו' דאף אדם אחר יש לו רשות להניח כליו בין ירכותיו, - וזה ניחא להרמ"ה לטעמי' דס"ל דהא דמקום חיקה וקלתה קנוי לה, אי"ז רק באשתו, אלא ה"ה בלוקח, והרי דגם באדם אחר אמרינן דמקומו קנוי לו, וממילא דאף בהמקום שבין ירכותיו יש לו רשות להניח, כיון דבלא"ה אין ביד הבעלים להשתמש במקום זה, אך אי נימא דבאדם אחר אין מקומו קנוי לו, נראה דל"מ מידי הא דכשהוא יושב שם אין ביד הבעלים להשתמש במקום שבין ירכותיו, שהרי אין לו רשות גם על ישיבתו עצמה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ומבו' בדבריהם דמה שהוצרכו לכ"ז, הוא לטעמייהו דס"ל דטעמא דמ"ד דכשקלתה קשורה ותלוי' בה או קשורה ואינה תלוי' מגורשת, אי"ז משום דבכה"ג קנוי לה מקומה, אלא הוא משום דבכה"ג חשבינן לה כידה, ונת' לעיל, וזהו דקשיא להו דמ"ט הוצרך ר' יוחנן לה"ט דמקום חיקה קנוי לה, תיפו"ל דאף אם אינו קנוי לה, מ"מ היא מגורשת משום דחשיב כידה, - אך למש"כ בחי' מכת"י בגיטין דהא דבהני גווני מגורשת הוא משום דאינו מקפיד על מקומם, נמצא דלכו"ע הא דמהני כשזרק לה לתוך חיקה, הוא משום דמקום זה קנוי לה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ולכאו' המכוון בזה הוא, דהגם דכשאנו דנים על הפירות שבכלי בפנ"ע, הרי הם ברשות המוכר, מ"מ כשאנו דנים על הכלי והפירות יחד, הרי הם ברשות הלוקח, וע"כ כל שמשך את הכלי עם הפירות, הו"ל כמשיכה לרשות לוקח דמהניא, ומשא"כ כשמשך את הפירות בפנ"ע, הו"ל כמשיכה ברשות מוכר דל"מ, - אך בגליונות חזו"א שם נחלק ע"ז וכתב דמה שמשך גם את הכלי ל"מ מידי, כיון שאינו קונה את הכלי, ובע"כ דהמשיכה על הפירות עצמן מועלת אף בכליו של מוכר. [↑](#footnote-ref-139)
139. אך בד' רשב"ם שם דס"ל דבשליפי רברבי ל"מ עד שימשוך את כולן, י"ל דהוא משום דס"ל דל"מ משיכה בכליו של מוכר אלא משום דנעשית המשיכה גם בכלי, וכמש"כ הגר"ח, וע"כ כל שלא משך את כל השק, אינו קונה את הפירות שבתוכו. [↑](#footnote-ref-140)
140. והנה אמנם דעת הרמב"ן שם ודעימי', דלא מיבע"ל התם כלל שיקנה את הכלים משום משיכה אלא משום חצר, והרמב"ן בסוגיין פירש דהוא משום שאמר משוך בהמה זו וקני כלים אגבה, וקפיד שלא יקנה בתורת משיכה אלא בתורת חצר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בב"מ שם, - אך דעת רש"י ותוס' שם ודעימייהו דמיבע"ל שיקנה את הכלים משום משיכה, והרי דלא קפיד שלא יקנה בתורת משיכה, ולפ"ז צ"ע דמאי מיבע"ל דלא תועיל המשיכה, ומ"ש מכל משיכה בכליו של מוכר דמהניא. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך בדבריו בסוגיין בד"ה והכניסן לתוך ביתו כתב בתי' בתרא להיפך, דכל הא דמיבע"ל שתועיל משיכת הבהמה לכלים, הוא רק בבהמה כפותה דדמי טפי למשיכה, כמו שמושך פירות בכלי, אך בבהמה שאינה כפותה, פשיטא לן דל"מ משיכת הבהמה לקנות את הכלים שעלי'. [↑](#footnote-ref-142)
142. וי"ל עוד, דבבהמה שאינה בסיס לכלים שעלי', לא חשיב דזזו הכלים ממקומם, ורק בכלים שהם נעשין בסיס לפירות, לא חשיב דמקומם דהפירות הוא הכלי, אלא מקומם הוא הקרקע שמתחת הכלי, כיון דהכלי טפל לפירות, וע"כ מהניא המשיכה, דנעקרו הפירות ממקומן. [↑](#footnote-ref-143)
143. ונתחדש בדבריהם, דכל הא דמהני משיכה בגרמתו, הוא רק בבע"ח שדרך משיכתו בכך, אך בכל מטלטלין ל"מ אלא כשמושך בידים, ומד' הרי"ד משמע דגם להצד דמהניא משיכת הבהמה לקנות את הכלים, הוא רק משום דהמשיכה נעשית בבהמה דדרך משיכתה בכך, וזה דלא כמש"כ הנתיה"מ בסימן קפ"ח סק"א דבכל מטלטלין מהני משיכה בגרמתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-144)
144. וכ"ה בל' הרמב"ן בע"ז שם, דאם ל"מ משיכה בכליו של מוכר משום דמונחין בו ואינן זזין ממקומן, אף הגבהה אינה קונה, עיי"ש.

     אמנם צ"ע בזה, דלכאו' אי נימא דכל שהחפץ מוגבה על ידו ה"ה נקנה לו אף כשלא עשה מעשה הגבהה, ונת' בזה לעיל ע"ו א' עמ' ?, הי' בדין דכל הגריעותא דלא זזו הפירות ממקומם, הוא רק במשיכה דבעינן מעשה משיכה, אך בהגבהה דמהני במה שהפירות מוגבהים על ידו, ל"ב שיזוזו הפירות ממקומם, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקט"ו שעמד בזה, וצ"ל דאף דל"ב מעשה הגבהה, הרי מ"מ בעינן שיהיו הפירות מוגבהים על ידו, וכל שגם בלא הגבהתו היו הפירות באותו המקום, לא חשיב דהפירות מוגבהין על ידו. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובדברי חיים מכירה סימן י"ז כתב דלפ"ז גם ל"מ משיכה בכליו של לוקח, היכא שאינו קונה משום כליו, כיון שלא זזו הפירות ממקומם, ועי' בזה בדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-146)
146. וצ"ע שהרי כליו של סרסור מושאלין עד שלא נתמלאה המדה למוכר ומשנתמלאה המדה הן מושאלין ללוקח, וכמו שפירש רשב"ם לעיל בסוגיין וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין, וא"כ הרי ממ"נ אם משך קודם שנתמלאה המדה, הויא משיכה בכליו של מוכר ממש, ויש בזה גם להגריעותא דכליו כחצרו, ואם משך אחר שנתמלאה המדה, דהכלי מושאל לו, ודאי דהוא קונה, - ולכאו' בעכצ"ל דהרמב"ן לישנא בעלמא נקט, וכונתו היא לכלי של אחר שאינו מושאל לא למוכר ולא ללוקח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
147. והיינו דאף דכליו כחצרו של בעל הכלים דמי, מ"מ חשיב שפיר כמשיכה דהלוקח לרשותו, דלזה סגי במה שנמשכין הפירות לרשותו אף שהן מונחין בכליו דמוכר, וכל הא דל"מ המשיכה, הוא משום דהוו הפירות ברשות מוכר, ומשיכה ברשות מוכר לא מהניא כיון דלא יצאו הפירות מרשותו, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א בב"מ ט' ב' והר"ן בע"ז ע"א ב', עיי"ש, וע"כ בכליו של אחר שפיר מועלת המשיכה. [↑](#footnote-ref-148)
148. וי"ל עוד דהרמב"ן לטעמי' אזיל דמשמעות דבריו לעיל ע"ו א' דהא דל"מ משיכה ברה"ר הוא משום שהרבים מעכבין, ואי"ז מקום הראוי למשיכה, ובפשוטו לפ"ז גם הא דל"מ משיכה בחצר שאינה של שניהם הוא מה"ט, וע"כ אי"ז טעם שלא תועיל משיכה שמושך ברשות העומדת למשיכה, אף דהפירות הם בתוך כלי של אחר. [↑](#footnote-ref-149)
149. ולכאו' הוא משום שפירשו דאיירי בגונא שהפירות הם ע"ג האדם, ואף בחמריו איירי שפרקו החמרים את הפירות מן החמורים וטענו אותם על כתפיהם, ונמצא דהוא מושך את הפירות ע"י משיכת האדם. [↑](#footnote-ref-150)