סימן יטו ביעור
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן ?

בענין ביעור מעשרות

# פרק ה משנה ו

# ערב יום טוב הראשון של פסח של רביעית ושל שביעית היה ביעור. כיצד היה ביעור נותנין תרומה ותרומת מעשר לבעלים ומעשר ראשון לבעליו ומעשר עני לבעליו ומעשר שני והבכורים מתבערים בכל מקום רבי שמעון אומר הבכורים ניתנין לכהנים כתרומה.

**א**

**דברי הר"ש והראשונים ביבמות שבמע"ש ובכורים יש דין ביעור נוסף לבערם מהעולם**

כתב הר"ש וז"ל 'וא"ת דבפרק שני דבכורים תנן ומייתי לה בפ' הערל יש במעשר ובכורים מה שאין כן בתרומה וקא חשיב ביעור אלמא לא מיחייבא בביעור, ויש לומר דהכא בביעור של נתינה לכהן אבל התם בביעור שאוכלין אותן ומבערין אותן מן העולם כדתנן הכא מעשר שני והבכורים מתבערים בכל מקום שאף הכהן חייב לבערם והמעשר היה נאכל עד זמן הוידוי שהיה במנחה ביום טוב האחרון כדתנן בפרקין, והיינו דפליג התם רבי שמעון גבי בכורים דקתני רבי שמעון פוטר דאין ביעורם כביעור של מעשר שני כדקתני הכא רבי שמעון אומר הביכורים ניתנים לכהנים כתרומה, וטעמא דרבי שמעון כדמפרש בפרק הערל משום דתרומה קרנהו רחמנא כדדרשינן ותרומת ידך אלו הביכורים דכתוב בהו ולקח הכהן הטנא מידך'.

מבואר בדברי הר"ש שיש חילוק בין הביעור של כל המעשרות לביעור של מע"ש ובכורים, שבכל המעשרות דין הביעור הוא ליתן לכהן וללוי וכן מעשר עני ליתן לעני אבל במע"ש ובכורים יש דין ביעור נוסף שצריך לבערם מהעולם בשעת הביעור, וזהו דקתני במתני' שהמעשר שני והבכורים מתבערים בכל מקום. [[1]](#footnote-1)

וכן מבואר ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א ביבמות דף עג. שבמע"ש ובכורים יש דין ביעור נוסף לבערו מהעולם כמו ביעור חמץ.

וצריך לבאר מה הם שתי דיני ביעור אלו שבכל המעשרות צריך לקיים את הנתינה ואילו במע"ש וביכורים צריך לאבדו מהעולם, ומה השייכות בין שתי עניני ביעור אלו. גם צריך לבאר מ"ט דווקא במע"ש וביכורים יש דין ביעור לאבד מהעולם.

**ב**

**שיטת התוס' בקדושין שאם העלה מע"ש לירושלים אי"צ לבערו מהעולם**

והנה התוס' בקידושין דף כז. כתבו וז"ל 'ואין להקשות מההיא דיש במעשר שני ובבכורים מה שאין כן בתרומה דמשמע תרומה אינה חייבת בביעור, די''ל דמיירי התם לבערם מן העולם כשהגיע זמן הביעור כגון מעשר שני ובכורים שאי אפשר לאוכלם חוץ לירושלים לכך צריך לבערם מן העולם כשיגיע זמן הביעור אם לא יביאם בירושלים אבל תרומה שנאכלת בכל מקום אין צריך לבערה מן העולם אלא צריך ליתנה לכהן והיינו ביעור שלה' עכ"ל.

מבואר בדברי התוס' שאם העלה את המע"ש לירושלים אי"צ לכלותו ולבערו מהעולם וכל דין הביעור הנוסף של מע"ש ובכורים הוא רק אם לא הביאם לירושלים, וכך דייק המנ"ח מרש"י בסוטה דף לב שאינו חייב לאוכלו בירושלים, ועי' חזו"א. וכ"מ ברש"י בסנהדרין דף יא, ועי' רש"י עה"ת[[2]](#footnote-2).

נמצא שהתוס' נחלקו על הראשונים במהות דין ביעור, שלפי התוס' כל חיוב ביעור לאבד מהעולם הוא רק כשלא קיים את דין המע"ש להעלותו לירושלים, אבל לפי שאה"ר אינו תלוי בקיום דין המע"ש אלא שיש חיוב בעצם לבער את המע"ש מהעולם[[3]](#footnote-3). וצ"ב ביסוד מחלוקתם.

**מדייק מדברי התוס' בקדושין שגם בתרומה יש דין לבערו מהעולם אם לא נתן לכהן, ואין חילוק מהותי בין ביעור של מע"ש לתרומה**

אכן יש לדייק בדברי התוס' חידוש נוסף, שגם בתרומה יש דין ביעור לאבדו מהעולם אם לא נתנה לכהן, ואין חילוק בין מע"ש לתרומה כלל, דכתבו התוס' וז"ל 'כגון מעשר שני ובכורים שאי אפשר לאוכלם חוץ לירושלים לכך צריך לבערם מן העולם כשיגיע זמן הביעור אם לא יביאם בירושלים אבל תרומה שנאכלת בכל מקום אין צריך לבערה מן העולם', מבואר בדבריהם לכאו' שעיקר החילוק בין מע"ש לבכורים אינו חילוק מהותי בעצם דין הביעור, אלא החילוק במציאות אם יכול לקיים את דינם, שבתרומה יכול ליתנה בקל לכהן ולכך אי"צ לבערה מהעולם משא"כ מע"ש צריך לעלות לירושלים, אבל באמת גם בתרומה אם לא ימצא כהן חייב לבער מהעולם.[[4]](#footnote-4)

ועולה לפי"ז שהתוס' נחלקו על הר"ש והרמב"ן[[5]](#footnote-5) שאין שתי דיני ביעור, אלא החילוק בין מע"ש לשאר תרו"מ הוא במציאות אם יכול לקיים את דין המעשר, וזה ביאור חדש.

**ג**

**מקשה כמה קושיות על דיוק זה בדברי התוס'**

אך זה תמוה ולכאו' לא ניתן להיאמר, דהא קתני במשנה בבכורים (פ"ב) שיש חומרא בבכורים מתרומה שיש בה דין ביעור, והרי לפי התוס' לכאו' אינו חומרא כלל דגם בתרומה אם לא יתן לכהן חייב לבערה מהעולם וצ"ע.

עוד צ"ע לפי"ז, דא"כ במאי פליג ר"ש שבבכורים סגי בנתינה לכהן, הרי כל דין נתינה לכהן הוא רק לאחר שהעלה לירושלים והניח ע"ג המזבח, ובכה"ג שהעלה לירושלים גם לפי רבנן אי"צ לבערה ובמאי ר"ש מיקל טפי מרבנן, ובשלמא לפי שאה"ר אליבא דרבנן יש דין שהכהן יבער וע"ז פליג ר"ש שמספיק ליתנה לכהן, אבל לפי התוס' שגם לרבנן סגי להעלותו לירושלים א"כ במאי פליג ר"ש [ובמשנה בבכורים שהביא הר"ש איתא 'ר' שמעון פוטר' ומבואר בהדיא שהוא מיקל].[[6]](#footnote-6)

ועוד שלפי"ז אין חילוק מהותי בין מע"ש לביכורים וכל מה שהמשנה מחלקת בין מע"ש לשאר התרומות הוא אם יכול לקיים את הדין נתינה וזה דחוק. וגם צ"ב מהיכא פסיקא להו שאינו יכול לעלות לירושלים ואילו כהן משכחת ליה. ועוד שהתוס' לא הדגישו חילוק זה.

**ד**

**מבאר שהתוס' מודו לדברי הר"ש שיש חילוק מהותי בין מע"ש לבכורים וכוונת התוס' רק ליתן טעם לחילוק זה**

ולכך נראה ברור, שגם לשיטת התוס' יש חילוק מהותי בין תרומה למע"ש וביכורים, שבתרומה אם לא נתן לכהן אי"צ לשורפו ובמע"ש ובכורים אם לא העלה לירושלים צריך לשורפם, ומה שכתבו התוס' שהחילוק הוא שבמע"ש א"א לאוכלו חוץ לירושלים משא"כ תרומה נאכלת בכל מקום, הוא נתינת טעם לחילוק זה, שהטעם שהתורה חייבה לשרוף מע"ש כשלא קיים את דינו ואילו תרו"מ אי"צ לשורפם אם לא נתנם לכהן, הוא משום שתרומה 'נאכלת בכל מקום' ולא חסר בדין אכילה שלה ולכך כשלא נתן לכהן אין דין לשרוף, משא"כ מע"ש הוא חמור שאין לו דין אכילה כלל אלא בירושלים ומש"ה אם לא העלה לירושלים יש דין לשורפו[[7]](#footnote-7). [וסברא זו תתבאר לקמן אי"ה].

וקצת יש לדייק כך בדבריהם שכתבו שבתרומה 'אין צריך לבערה מן העולם אלא צריך ליתנה לכהן' ומשמע שהנתינה לכהן אינה במקום הביעור מהעולם, אלא שיש דין ליתן לכהן בלבד ואי"צ לבער משום שנאכלת בכל מקום. [עוד משמע כך בדבריהם ממש"כ ש'תרומה נאכלת בכל מקום' ומשמע שזה דין שנאכלת בכל מקום ולא הכ"ת שיוכל למצוא כהן בכל מקום].

ולפי"ז מיושב כל מה ששאלנו בדברי התוס', דאין כוונת התוס' לומר שיש רק חילוק מציאותי אלא החילוק בעצם הדין ביעור. ומתבאר היטב מה שר' שמעון נחלק שבביכורים אין דין ביעור נוסף לשורפו אם לא נתן לכהן דהוי כמו תרומה, וכוונת ר"ש לומר שבבכורים סגי לקיים את הנתינה לכהן ואי"צ לשורפו[[8]](#footnote-8) ופשוט.

נמצא לפי"ז שהתוס' נחלקו על הראשונים רק בפלוגתא אחת, שלפי התוס' כל חיוב ביעור לאבד מהעולם הוא רק כשלא קיים את דין המע"ש להעלותו לירושלים, אבל לפי שאה"ר אינו תלוי בקיום דין המע"ש אלא שיש חיוב בעצם לבער את המע"ש מהעולם, אבל כו"ע מודו שבמע"ש ובכורים יש דין ביעור נוסף לבערו מהעולם ואילו בתרו"מ אין דין ביעור זה.[[9]](#footnote-9)

וצריך לבאר סברא זו של התוס' שמשום שתרומה נאכלת בכל מקום אין לה דין ביעור של שריפה, מה טעם יש בזה.

**ה**

**קושיית המנ"ח מ"ט ביעור אינו נמנה כמצות עשה**

והנה הקשה המנ"ח (מצוה תר"ז אות ד) מ"ט מצות ביעור מעשרות אינה נכללת במנין המצוות והרי הוי מצוה לעצמה.

ועי' במשנה ראשונה (מ"ז) ובתורת הארץ (פ"ג אות נ"ה) שחדשו שדין ביעור הוא מדין הוידוי ולכך אינו נמנה כמצוה לעצמה, וכך משמע ברמ"ה בסנהדרין דף יא:, וכך משמעות ד' הרמב"ם. אמנם המנ"ח (שם אות א) הוכיח שביעור הויא מצוה בפ"ע, מהא דאיתא במשנה ט"ו שיוחנן כהן גדול ביטל את הוידוי ואעפ"כ חייב לבער, ומוכח שהביעור אינו תלוי בוידוי. וי"ל ואכמ"ל.

**מבאר שביעור הוא חלק ממצות הפרשת תרו"מ, ומקשה מביעור של מע"ש שהוא שריפה דלכאו' אינו שייך להפרשת תרו"מ**

והיה מקום לומר, שדין ביעור אינו נכלל במנין המצוות משום שאינו מצוה לעצמה אלא הוא חלק ממצות הפרשת תרו"מ דבכלל דיני המעשרות יש מצוה נוספת ליתן את המעשרות בזמן מסויים לכהן וללוי, ואף שהוא מצוה נוספת מ"מ הוי פרט ממצוות תרו"מ ולכך אינו נמנה כמצוה לעצמה.

ויל"ע בזה, דבשלמא בביעור של תרומה שהוא נתינה לכהן ניחא שהוא חלק ממצות נתינת תרו"מ לכהן, אבל בביעור של מע"ש וביכורים שיש דין לשורפו, לכאו' הויא מצוה נפרדת של שריפה ומאי שייכא להפרשת תרו"מ וצ"ע [ועי משי"ת לקמן בזה].

**יסוד החזו"א שביעור אינו מ"ע כלל אלא לאו הבא מכל עשה, והמנ"ח חולק שביעור הוא מ"ע, ובזה תלוי כמה מחלוקות ביניהם**

ובחזו"א (דמאי סי' ב סק"ז ובסי' ד' סק"ב) חידש שדין ביעור אינו מצוה כלל אלא הוא לאו הבא מכלל עשה, שאסרה התורה ליתן את התרומות לאחר זמן הביעור ואם עבר ולא נתן לכהן עד זמן הביעור עבר על איסור של ביעור אבל אין מצוה נוספת של ביעור דאדרבה מן הדין צריך ליתן בזמנו קודם זמן הביעור. ועפ"ז כתב החזו"א שנשים חייבות בביעור כיון שהוא רק לאו הבא מכלל עשה בקיום דין תרו"מ ונשים חייבות בכל דיני תרו"מ, אמנם המנ"ח שם אות י' הסתפק בזה.

והוסיף החזו"א שאף הביעור של מע"ש וביכורים שהוא שריפה אינו מצוה חדשה אלא שאם עבר ולא נתן את המע"ש בזמנו צריך לבערו מהעולם, אבל אינו לכתחילה דאדרבה בכה"ג הוא ביטל את דין הביעור. ועפ"ז חידש החזו"א שאם לא ביער והוצרך לשרוף את המע"ש אינו מתוודה כיון שאי"ז קיום ביעור כמצוותו עכ"ד.

אמנם המנ"ח נקט שביעור הוא מצוה לעצמה דאם נשאר לו מע"ש יש עליו מצוה לבערו מהעולם כמו ביעור חמץ, ופשיטא שאם שרף וקיים מצות ביעור שמתודה, ומה"ט הקשה המנ"ח מ"ט נשרף טבלו אינו מתודה ע"ש.

וכך משמעות דברי הרמב"ם שכשביער מע"ש בשריפה מתודה (ועי' חזו"א שדחק בלשון הרמב"ם), וכן הביא הדרך אמונה מהרמ"ה שמשמע שאם שרף מע"ש מתוודה וכ"מ גם ברש"י בסנהדין דף יא:.

ועי' מנ"ח שמשמע מדבריו שרק אם מבער בזמן הביעור מקיים מצות ביעור אבל בלא"ה אינו מקיים מצות ביעור אלא מצות נתינת תרומה לכהן. אך החזו"א לשיטתו כ' שאין מצוה נוספת בביעור אלא של תרו"מ וכ"ש כשנותן בזמנו.

**ו**

**נדון האחרונים אם לאחר זמן ביעור המע"ש נאסר בהנאה**

והנה האחרונים דנו האם לאחר זמן הביעור נאסרים הפירות באכילה כשעבר ולא ביער במע"ש[[10]](#footnote-10). ומצאנו כמה פוסקים שכתבו בהדיא שהפירות אסורים לאחר זמן הביעור (הביאם המנחת שלמה סי' ס"ה ענף ב[[11]](#footnote-11)). והם - השער המלך[[12]](#footnote-12) פ"י ממאכ"א הט"ז, והאדר"ת (בספרו אחרית הימים), והרש"ס פ"ה ה"ה, והגר"א בשנות אליהו שם, והקרית ספר להמבי"ט פי"א ממע"ש, וכן במלאכת שלמה במשניות כאן, ועי' מנ"ח מצוה תר"ז אות ו' שהסתפק בזה[[13]](#footnote-13).

אכן בדברי הרמב"ן עה"ת (פרשת בהר) מתבאר בהדיא שהפירות לא נאסרים באכילה ובהנאה לאחר זמן הביעור, (כמו שדייקנו מדבריו בסימן הבא אות ו. וע"ע מה שהארכנו בדבריו שם). וכך נקט החזו"א בפשיטות שהפירות לא נאסרין לאחר זמן הביעור וכתב שהוא כמו בל תאחר שאם לא הביא אינו נאסר.

וצריך לבאר בדעת כל האחרונים הנ"ל שהפירות נאסרים לאחר זמן הביעור, מהו המקור והטעם לדין זה, והאם הוא מן התורה.[[14]](#footnote-14)

**ז**

**מבאר שיסוד האיסור הנאה לאחר זמן הביעור הוא שפוקע ההיתר אכילה של מע"ש לאחר ג' שנים**

ונראה לבאר את יסוד האיסור הנאה לאחר זמן הביעור, דאינו איסור חדש מחמת שעבר ולא קיים את דין הביעור, אלא הוא נכלל בעצם דין ביעור, שמאותה סיבה שחייבה התורה לשרוף ולאבד מהעולם את המע"ש, מה"ט נמי אם לא ביער הפירות נאסרים, ומעצם חיוב ביעור למדנו שאסור בהנאה דבלא"ה אין מקום לחייב לבער.

והביאור בזה, שיסוד דין ביעור, הוא הגבלה בעצם ההיתר אכילה של המע"ש ובכורים, שכל הדין אכילה שניתן לאכול בירושלים את המע"ש והבכורים הוא עד שלש שנים אבל לאחר ג' שנים פקע היתר אכילתם בירושלים ואסורים באכילה, ולכך ג"כ צריך לאבדם מהעולם. ונמצא שהדין ביעור אינו דין חיצוני לאבד את המע"ש מהעולם כיון שלא קיים את דינם אלא הוא הגבלה בעצם הדין של מע"ש שאין היתר אכילה לאחר ג' שנים, וזהו הטעם שהפירות נאסרים בהנאה לאחר ג' שנים.

ועולה לפי"ז, שהמקור לדין זה שלאחר זמן הביעור נאסר בהנאה, הוא מעצם החיוב ביעור, דמאיזה טעם הצריכה התורה לשרוף את המע"ש שעומד לאכילה, ובשלמא בכל התרו"מ הדין ביעור מחייב רק לקיים את דינם ליתן לכהן אבל במע"ש ובכורים שצריך לשורפם אינו מובן מהו הטעם בזה, ובהכרח שהתחדש בזה שכל ההיתר של אכילת מע"ש מוגבל עד זמן הביעור ולאחמ"כ אין לו היתר אכילה כלל ולכך אמרה התורה לבערו מהעולם.

**לפי"ז יש ליתן טעם שרק במע"ש ובכורים צריך לבערם מהעולם, ומתבאר השייכות בין הביעור של מע"ש לביעור של תרו"מ**

וזהו ג"כ יסוד הדין ביעור בשאר התרו"מ שצריך ליתן לכהן לאחר ג' שנים, שהגדר בזה שלאחר ג' שנים נגמר דין התרו"מ וחייב להשלים ולקיים את דינם.

ולפי"ז מובן הטעם שדין ביעור של איבוד מהעולם התחדש רק במע"ש וביכורים, משום שבמע"ש וביכורים יש דין לאוכלם בצורה מסויימת דהיינו בירושלים, ובזה התחדש בדין ביעור שההיתר אכילה הוא רק עד שעת הביעור ולאחמ"כ פקע ההיתר אכילה שלהם, אבל בתרומה אין הגבלה באכילתה אלא שהיא אסורה לזרים מחמת קדושתה, ומש"ה אין הגבלה בדין אכילתה, דגדר דין הביעור הוא שלאחר ג' שנים פוקע ההיתר אכילה וזה שייך רק במע"ש וביכורים שיש בהם דין אכילה בירושלים משא"כ בשאר תרו"מ אין דינים כלל באכילתם ומש"ה לית בהו דין ביעור.

ובזה מתבאר השייכות בין שתי דיני ביעור אלו, שבכל המעשרות הדין ביעור הוא ליתן לכהן ובמע"ש ובכורים הדין הוא לאבד מהעולם, דלדברינו עיקר ההגדרה של ביעור הוא שחידשה התורה שלאחר ג' שנים נגמר הדיני תרו"מ, ולכך בכל המעשרות חייב ליתן לכהן את מעשרותיו, ומה"ט גופא במע"ש וביכורים נגמר ההיתר אכילה וחייב לבערם מהעולם.

**ח**

**מבאר את שיטת התוס' בקדושין בגדר דין ביעור, ובזה יתבאר סברת התוס' בחילוק בין מע"ש לתרו"מ**

ועתה נבוא לבאר את שיטת התוס' בקדושין בעז"ה, דהנה מבואר בדברי התוס' [וכך נקט המנ"ח בשיטת רש"י כנ"ל] שכל החיוב ביעור של מע"ש ובכורים לאבדם מהעולם הוא רק כשלא העלה את הפירות לירושלים אבל אם העלם לירושלים אינו חייב לבערם מהעולם. ולפי"ז אין לומר כמו הגדר שכתבנו שלאחר זמן הביעור נפקע ההיתר אכילה ולכך חייב לבער, שהרי יכול לאכלם בירושלים, וא"כ צריך לבאר לשיטתם מהו יסוד דין ביעור.

עוד צ"ב, במה שכתבו התוס' שהחילוק בין מע"ש ובכורים שחייב לבערם מהעולם לשאר תרו"מ, הוא שתרומה נאכלת בכל מקום ולכך אינו חייב לבערה מהעולם משא"כ מע"ש שאינו נאכל אלא בירושלים חייב לבערה העולם[[15]](#footnote-15). וסברא זו טעונה הסבר.

ונראה הביאור בדעת התוס', דסברי שהחיוב ביעור במע"ש ובכורים הוא מחמת שלא קיים את דין המע"ש והבכורים דכיון שלא התקיים הדין של הדבר לכך אסרתו התורה, ובפרט במע"ש יש להבין שבעצם המע"ש הוא דין גבוה אלא שיש לו היתר אכילה ולכך אם לא קיים את דינו חייב לשורפו ופקע היתרו.

ובזה יתבארו דברי התוס' בסברת החילוק בין מע"ש ובכורים לשאר תרו"מ, שבמעשר שני וביכורים כל זמן שלא העלם לירושלים חשיב שעדיין החפצא לא עומד לקיום דין המע"ש דכל הדין אכילה של מע"ש חל רק בשעה שנכנסו לירושלים, ובזה חידש דין ביעור שלאחר ג' שנים לא חל ההיתר אכילה של ירושלים והרי היא נשארת כדינה מחוץ לירושלים[[16]](#footnote-16) וחייב לבערה מהעולם, משא"כ בתרומה שנאכלת בכל מקום כל זמן שלא ניתנה לכהן לא חסר בה שום דין שצריך לחול בה ולא חשיבי פירות שמופקעים מעצם קיום דינם, ולכך אינו חייב לבערם מהעולם.

ויש להביא דוגמא לדבר ממה שמצאנו [בסנהדרין דף קיב:] שמע"ש חוץ לירושלים נחשב ממון גבוה משום שאינו יכול להיאכל במקומו, ומבואר שכל הדין אכילה חל בירושלים וכל זמן שהוא חוץ לירושלים שאינו נאכל במקומו זה גופא סיבת ההפקעה, וה"נ זהו הטעם שיש דין לשורפו בזמן הביעור כיון שאינו יכול לקיים את דינו של המעשר כלל ועיין.

[ומה"ט יותר נראה שלשיטת התוס' אין איסוה"נ לאחר זמן הביעור, כיון שלשיטתם אין הגדר שפקע כל דין המעשר מיניה בשעת הביעור אלא רק כשלא ביער חייב לאבדו מהעולם, וא"כ אין סברא שיאסר בהנאה וצל"ע].

**ט**

**מבאר לפי"ז את הטעם שביעור לא נמנה במנין המצוות**

ולהאמור יש לבאר מה שכתבנו באות ה, דהא דמצות ביעור לא נמנית במניין המצוות הוא משום דהויא בכלל מצות תרו"מ, ושאלנו דהניחא בביעור של תרו"מ שצריך ליתן לכהן שפיר שייך למצות תרו"מ אבל ביעור של מע"ש שהוא איבוד מהעולם מאי שייך לדין תרו"מ, ולפמש"כ ניחא שכל יסוד הדין שצריך לבערו מהעולם הוא משום שפוקע ההיתר אכילה של מע"ש בירושלים בזמן הביעור והיתר אכילתו מוגבל ומש"ה צריך לכלותו כיון שלא התקיים דינו, וא"כ הוא הגדרה בעצם הדין של המע"ש, ושפיר איכלל במצות הפרשת תרו"מ, דהויא פרט במצות המע"ש.

**י**

**מביא קצת אסמכתא ליסוד הדברים**

ויש להביא קצת אסמכתא לדברינו, ממש"כ הרשב"א בב"ק דף סח שביעור הוא מדין קדושת המע"ש [העתקנו דבריו בהערה[[17]](#footnote-17)], דלפי מש"כ הוא מתבאר היטב שביעור הוא דין בעצם קדושת המע"ש.

[ועי' בזבחים דף כט. דילפינן שבכור שעברה שנתו אינו נאסר כמו במעשר, ופרש"י שנאמר מקצה ג' שנים שצריך לשורפו רק לאחר ג', ומבואר שאם היה ביעור בשנה א' הוה אמרי' שגם בבכור יש דין שנאסר לאחר שנתו, וצ"ב דהא דין ביעור ג"כ אינו איסור של פסול אלא חיוב שריפה בעלמא, והיכי הוה מצינן למילף מינה, ויש ללמוד מזה שדין ביעור הוא ג"כ שההיתר אכילה מוגבל ולאחר שנה שלישית הרי הוא אסור והוא כמו פסול אצל קדשים].

ובדברינו מיושב הטעם שאין איסור הפסד בביעור מע"ש, כיון שלאחר זמן הביעור כבר אין קיום אכילת מע"ש בירושלים דהוא כבר נאסר בהנאה ופקע זמן המצוה, ועי' מאירי ביבמות.

1. והנה יש שלמדו שהר"ש אינו סובר כמו הראשונים שיש דין לבער מע"ש ובכורים מהעולם, אלא שדין ביעור בין בתרומות ובין במע"ש הוא לקיים את הדין של הדבר ולכך בתרומה צריך ליתנה לכהן, אלא שבמע"ש ובכורים התווסף שגם הכהן צריך לקיים את מצות אכילתם דזהו חלק מהקיום של המע"ש ובכורים, וזהו שכתב הר"ש 'שאף הכהן חייב לבערם' דאינו דין ביעור מהעולם אלא חלק מקיום דינם.

   ולפי"ז ניחא מה ששאלנו בסמוך, דבאמת אין דין מיוחד לבער מע"ש ובכורים מהעולם אלא עיקר הדין לקיים את דיני התרומות ורק שבמע"ש ובכורים חלק מהקיום שלהם הוא שהכהן יאכלם בירושלים.

   אכן יש לדייק את לשון הר"ש שכתב וז"ל 'אבל התם בביעור שאוכלין אותן ומבערין אותן מן העולם' ומשמע שדין ביעור זה הוא לא דין אכילה בעלמא של הכהן אלא ביעור מהעולם. ומלבד זאת צ"ב מהו דין זה שבמע"ש ובכורים צריך שהכהן יאכלם, דלכאו' בבכורים לא מצאנו דין אכילה יותר מתרומה, [ועי' רמב"ם שכ' שכל דיני אכילת ביכורים הם כמע"ש וגם בתרו"מ יש מצוה באכילתם. ועי' תוס' גיטין יג: ובקוב"ש שם], וא"כ מהו דין זה שכתב הר"ש שבבכורים יש דין נוסף שהכהן יאכלם.

   ונראה ברור שגם לפי הר"ש יש דין נוסף של ביעור במע"ש ובכורים ע"י איבוד מהעולם כמו ביעור חמץ, ומש"כ הר"ש שהכהן יאכלנו הוא משום שלכתחילה בודאי אינו ראוי לשורפו ולאבדו מהעולם אלא שהכהן יאכלנו, ועוד שמסתבר שבמע"ש ובכורים יש גם דין ביעור של נתינה לכהן כמו שאר תרו"מ וא"כ ממילא יוצא שהכהן שמקבל את הבכורים יאכלם, אבל בודאי אם הכהן לא יכול לאכול או שאין לו כהן ליתן לו צריך לשורפו. ואדרבה כל הדין אכילה שכתב הר"ש אח"כ [שגם הכהן חייב לבערם] הוא בשביל לבער מהעולם ולא קיום דין אכילה וז"ב. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכאו' מבואר חידוש בשיטה זו, שיש מצוה בעצם ההעלאה לירושלים מלבד מצות האכילה. ועי' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם יתכן שהראשונים לא נחלקו על עצם יסוד התוס' אלא דסברי שהעלאה לירושלים עדיין אינו קיום של המע"ש עד שיאכלנו כיון שחלק מהקיום דין של המע"ש בירושלים הוא האכילה, וזה יסוד מחלוקת התוס' לראשונים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכן יש לדייק ממש"כ בסוף דבריהם שבתרומה 'צריך ליתנה לכהן והיינו ביעור שלה' ומשמע שזה אותו דין ביעור, אך אי"ז דיוק דכוונתם שבתרומה הביעור הוא רק הנתינה ואין דין ביעור של שריפה, אבל בעצם דבריהם משמע שעיקר החילוק בין תרומות למע"ש ובכורים הוא שבתרומה יכול ליתנה לכהן משא"כ במע"ש צריך לטרוח לעלות לירושלים כמש"כ. [↑](#footnote-ref-4)
5. וברמב"ן יש להוכיח שיש חילוק מהותי בין מע"ש לבכורים ואינו רק חילוק מציאותי, שהקשה מדוע לא ילפינן תרומה מבכורים לדין ביעור הנוסף של ביעור מהעולם הרי תרומה הוקש לבכורים ותי' שיש מיעוט בתרומה שכל הדין ביעור הוא נתינה לכהן ע"ש, מבואר עכ"פ שיש כאן שתי דיני ביעור וכשיטת הר"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש מקום לומר שלדע' ר"ש אפשר ליתן ביכורים לכהן בגבולין וחשיב כקדשי הגבול, ועי' ס' זהב התרומה שהאריך בזה, והק' שא"כ מי יעשה הנחה הרי אינו ביכורי אדמתו של הכהן ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה המנחת שלמה (סי ס"ה בהערה) כתב שתרומה טמאה יש דין לשרוף אותה מדין ביעור כיון שאינה ראויה לאכילה ואין דין ביעור בנתינה לכהן וממילא הישראל יכול לשרוף ע"ש, ודבריו יתכנו רק לפי סברת התוס' בקידושין, דס"ל שהדין שריפה של תרומה טמאה הוא יותר קיום עצם דין התרומה ולא רק כאכילת כהן ולכך יש דין לקיים שריפה זו ולא סגי בנתינה לכהן, אמנם צ"ע לפמש"כ לבאר באופ"א בדברי התוס', ועוד שרוב הראשונים בודאי פליגי ע"ז וצ"ע, ואולי ס"ל שמהדין ביעור של תרומה שהוא לקיים את הנתינה יש דין בתרומה טמאה לשרוף וע"ד הסברא הנ"ל. ועי' בס' משפטי ארץ פ"כ סי"ב בשם הגריש"א שאין חיוב ביעור בשריפה על תרומה טמאה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואגב אורחין יש לדון, האם רבנן מודו נמי שהקיום של בכורים הוא בנתינה לכהן ובלא"ה חייב לבערו מהעולם או שזה חידוש נוסף של ר"ש אבל לרבנן אם העלה לירושלים אי"צ לבערו מהעולם אע"פ שלא נתן לכהן ודו"ק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועצם שיטה זו מצאנו בדברי המאירי ביבמות דף ע"ג. שכתב שבתרומה צריך ליתנה לכהן אבל מעשר כל שלא העלה לירושלים חייב לשורפו ומשמע שבתרומה אי"צ לשורפו, ומאידך משמע בדבריו שאם העלה את המע"ש לירושלים אי"צ לשורפו כשיטת התוס' והיינו שדין השריפה הוא רק עד כמה שלא מעלה לירושלים אבל בתרומה אף אם לא נתן לכהן אי"צ לשורפו. [↑](#footnote-ref-9)
10. אמנם כתב הגרש"ז שנדון זה הוא רק בביעור של מע"ש שהוא איבוד מהעולם, אבל בביעור של שאר תרומות שהוא נתינה לכהן בלבד פשיטא שלא נאסר, והביא כך מהתוס' ביבמות ולא מצאתי שם לפו"ר. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' במנחת שלמה שהוכיח שנאסר בהנאה לאחר זמן הביעור, מהגמ' בר"ה שהיה הו"א שכשעובר על בל תאחר נאסר בהנאה, ומוכח שכשיש זמן מוגבל ראוי שיאסר בהנאה לאחר זמן זה, והיינו דהתם מיירי לענין קרבן שיש דין בחפצא וה"נ במע"ש שהוא דין בחפצא שזמנו מוגבל. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכתב השעה"מ שכיון שנאסר לאחר זמן הביעור ממילא אין לו פדיון (ועי' מנח"ש שם ד"ה וכ"ש דלא. ויל"ע אי תליא במה שחקרנו אם הוא דין בחפצא או בגברא). [↑](#footnote-ref-12)
13. עוד הסתפק המנ"ח אם עבר הרגל ולא ביער אם יש עדיין מצוה לבער. והחזו"א נקט שיש מצוה לבער אף שאין איסוה"נ, אמנם נדמה לי שכ' שם שהוא דווקא כשהיה חייב לבער בזמנו כדיני בל תאחר. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' באדר"ת שכתב שהוא הלל"מ. [↑](#footnote-ref-14)
15. כמו שהכרחנו לעיל שאין כוונתם לחלק במציאות אלא לבאר את סברת החילוק. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויל"ע לפי נוסח זה, דא"כ יהיה דין אחר הביעור רק כמו חוץ לירושלים, וי"ל שאה"נ ויש איסור הנאה חוץ לירושלים והתחדש שחל ע"ז ג"כ חיוב ביעור. [↑](#footnote-ref-16)
17. וזה לשונו 'אבל לבית הלל לא למדו אותו לגמרי ממעשר שני שהרי יש לו חומש וביעור בכל זמן וכיון שכן אף הוא אינו נלמד ממעשר שני אלא **לענין קדושתו כלומר לפדיונו ולבעורו** ולחומשו ולהיותו ממון גבוה לפי שהכתוב קראו קדש כמעשר שני הא בזמן ומקום אינו למד ממנו'. [↑](#footnote-ref-17)