ספק דרוסה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד כ' שבט תש"ע

**בדין ספק דרוסה**

**א]ביאור שיטת תוס' בדין ספק דרוסה שזה מצד ששכיח והאם זה סברא מדאוריתא**

**ב]בקושית האחרונים שהרי תוס' ס"ל שאין חזקה הבאה מכח רוב**

**ג]ביאור שיטת הרשב"א שזה מצד ריעותא בחזקה ובחילוק שבין שיטתו לשיטת רבינו יונה**

**ד]בנידון הראשונים בספק האם הארי שתק או צווח והאם זה תלוי בנ"ל ויוכיח שהרשב"א בתורת הבית חזר בו מפרט זה**

**ה]בדין נשבר הגף האם לרשב"א הוי ריעותא**

**ו]בחילוק בין צמקה הריאה דס"ל לרשב"א דהוי ריעותא לירקות במעים דלא הוי ריעותא**

**ז]בנידון הראשונים בסירכא מהריאה לדופן שזה תלוי בדין ספק דרוסה ולכאורא תליא בנ"ל**

**ח]בנידון שו"ת הרשב"א בסירכא ספק כסידרן או לא כסידרן**

**ט]בנידון הראשונים האם במקום שזה לא ריעותא זה חוזר להכרעת הרוב ודעת ר"י והרשב"א בזה ונפק"מ להנ"ל**

**י]ידון לחלק בדין ריעותא שזה לא לענין רוב אלא רק לענין חזקה**

**י"א]סיכום שיטות הראשונים ודעת רבינו יונה בשני שבילין האם הוי ריעותא בחזקה**

**י"ב]מהלך האחרונים שדברי רבינו יונה מצד מחזיקין מאיסור לאיסור והתימה בזה**

**י"ב,ב]דעת שאר הראשונים והכרעת ההלכה בזה**

**י"ג]בהא דמבואר בגמ' דזרק לה גט ספק קרוב לה או לו הוי ספק גט ולא מעמידים על החזקה**

**י"ד]באלמנת עיסה וספק קידושין וחתיכה ספק דם דמבואר שיש חזקה הטעם דלא הוי ריעותא**

**ט"ו]בדברי הרשב"א שספק אונס או רצון אין חזקה ובדין ראיה ללא הרגשה בזמנינו ובדבריו לענין שחיטה שמקלקלת החזקה**

**ט"ז]בדברי הראשונים לענין מפלת חתיכה ספק דם או מראה טהור ובדין נאבד העד**

**י"ז]בדין איסור שספק האם נפל להיתר האם הוי ריעותא בחזקה**

**י"ח]בנידון האחרונים בגר שנתגיר והיה לו עיסה שלא יודעים מתי נתגלגלה**

**י"ט] בדין העמד טמא על חזקתו הטעם שלא הוי ריעותא בחזקה מה שעשה מעשה טבילה**

**כ] בראית השערי תורה מכל אשם תלוי שלא מעמידים האדם על חזקת פטור**

**כ"א]בדעת רש"י פסחים ט:**

**כ"ב]בדין נפל עליו גל דמבואר בתוס' שאין להעמיד על החזקה**

**כ"ג]בדין ספק על זמן הטרפות שס"ל לר"י שמעמידים על החזקה והחילוק בין זה לנשבר הגף**

**כ"ד]בריעותא שזה לא סיבה לאסור האם יש חיוב לבדוק**

**כ"ה]בדין חזקה בספיקא דדינא ובספיקא דדינא בטרפות**

**כ"ו] הדוגמאות בפרקין שצריך בדיקה ובטעם הדבר לתוס' שצריך שכיח לאיסור יותר מהיתר**

**המורם מהנ"ל וכללי חזקה דאיתרע**

**ביאור שיטת תוס' בדין ספק דרוסה שזה מצד ששכיח והאם זה סברא מדאוריתא**

א]עיין סוגית הגמ' נ"ג. דנחלקו אמוראים בספק דרוסה האם מותרת או אסורה ועיין בגמ' האופנים דנחלקו בזה וקי"ל שספק דרוסה אסור ומבואר בגמ' מ"ג: דישב לה קוץ בוושט עולא מתיר והגמ' מבארת מצד שס"ל שספק דרוסה מותר ודייקו רוב הראשונים שלהלכה זה אסור כמו כל ספק דרוסה וצ"ב למה שלא נעמידנה על החזקה ועיין תוס' כיון ששכיח יותר צד האיסור ועיין חזו"א שכתב שזה רק סברא דרבנן וכן נקט היד יהודה ודימה את זה לתוס' בכתובות ט. שהקשו בספק אונס ספק רצון למה שלא נעמיד על החזקה ותירצו שאונס לא שכיח והקשו א"כ שיש רוב רצון ותירצו שזה רק רוב דרבנן ומשמע שס"ל שאין מצב שזה מסלק החזקה אבל אין רוב אמנם לכאורא יש לחלק שדווקא שם שאין מחמת עצם המעשה סיבה לומר איך קרה ורק שכך ההוה כה"ג כל שאין רוב זה לא סיבה לשבור החזקה אבל כאן שיש מצב שאדרבא דרכו לשנות המציאות יתכן שזה סברא דאוריתא ועיין תוס' נד"ה ב: שסוטה שנסתרה אין שם חזקה מדאוריתא ומבואר שיש מצב שאין כאן הכרעה לאיסור אבל זה שובר החזקה וכן במשנה של עיר שכבשוה כרכום וספינה שאבדה בים ויוצא ליהרג שנותנים עליו חומרי חיים ומשמע שזה לכו"ע ועוד שמעתי לדון מנפולה שצריכה בדיקה וזה גם למאן דאמר ספק דרוסה אסור כמבואר בגמ' שרב ס"ל כן והוא הרי ס"ל שספק דרוסה מותר ובפשוטו וודאי ששם זה דאוריתא ובהכרח שכאן שיש מעשה שדרכו להטריף זה סברא דאוריתא וכן נקט בפרמ"ג סימן נ"ז שזה דאוריתא

אמנם הרא"ש הקשה בספק דרוסה שמועיל בדיקה בפנים הרי אולי הדריסה בחוץ ותירץ שכיון שאי אפשר הקילו ומשמע שזה רק דין דרבנן וצ"ע

והנה תוס' הקשו שנעמיד על החזקה כמו שבבא זאב מעמידים על החזקה וכתבו שאין לומר שדוקא שם כי נשחטה הותרה דהיינו שאין ריעותא ברור על מחיים אבל כאן שיש ריעותא ברור על מחיים גרע דהרי מבואר בגמ' שדנים חזקה שמתי שבעלה ימות יהיה מותר וצ"ב מה הוצרכו לזה הרי כאן יש לזה חזקה שהיא לא טריפה ובפשוטו הביאור דדנו דאדרבא נחזיק מאיסור לאיסור וממילא יש לה חזקת איסור ועל זה תירצו או שחזינן שאין מחזיקין מאיסור לאיסור דאל"כ לא שייך חזקה דרבה או יתכן שזה עצמו הסיבה לא לדון מחזיקין מאיסור לאיסור כיון שדנים שזה עומד להיות ניתר אחרי זה אמנם צ"ע הרי יש כאן חזקת הגוף ויתכן שזה לא עדיף מחזקת איסור עד כמה ששניהם זה בגוף הדבר עוד יתכן שכיון שס"ל שחזקה הבאה מכח רוב זה לא חזקה ממילא לא שייך לדון מצד חזקת הגוף ורק מצד החזקת היתר וכדלקמן

**בקושית האחרונים שהרי תוס' ס"ל שאין חזקה הבאה מכח רוב**

ב]עוד הקשו האחרונים מה דנו תוס' לומר שנעמיד על החזקה הרי תוס' ס"ל שחזקה הבאה מכח רוב זה לא חזקה ובפליתי רצה לבאר שבאמת כל נידון התוס' האם מעמידים על הרוב כה"ג דהינו שעד כמה שעכשיו יש מצב מספק שבמצב זה לא מעמידים על הרוב ממילא לא דנים רוב וכל זה אם עדין לא דנו דין רוב דעד כמה שדנו דין רוב על זה הוקשה להם שאין לנו סיבה עכשיו לשנות הנהגה זו וזה הסברא המבוארת בבני מעים וא"כ ה"ה כאן ועל זה כתבו להוכיח שכמו שלענין חזקה חזינן שדנו דין חזקה מחיים ה"ה לענין רוב ולפ"ז הלשון חזקה הכוונה שממשיכים לדון את הכרעת הרוב וכתב שזה דוחק בלשון התוס'

אמנם יש שדנו שכל מה שכתבו התוס' שחזקה הבאה מכח רוב לא עוזר זה רק ביחס לשינוי שקרה ורוצים לאחרו כה"ג לא נחשב שהיה בתחילה וודאי לא כך אבל ביחס לנידון האם קרה שינוי בזה דנים דין חזקה ובתבואות שור כתב כיון שלא נולדה דרוסה וכן לא נולדה אם קוץ בוושט והקשו החוו"ד והבינת אדם סימן כ"ה אבל אולי נולדה אם חור במקוץ הקוץ וברעק"א כתב לדון שדנים על הבהמה בכללותה שאין לה חזקה שהיא לא טריפה ולכאורא היה נראה כוונת התבואות שור שבמקום שכל מה שאנו באים להסתפק רק מצד שאולי קרה שינוי בזה ודאי שזה מיסוד דין חזקה לומר שלא קרה שינוי ואין זה דומה למתי שוודאי קרה שינוי שבזה רק הנידון לאחר השינוי מכח שבתחילה זה לא היה ובזה הרי זה רק מכח רוב ואין לנו וודאות מתי זה היה ולכאורא זו סברא ברורה וצ"ע

וברעק"א כתב לדון שכל סברת התוס' ביחס למציאות אבל ביחס להנהגה וודאי שדנו כאן היתר ולכן אם הנידון האם להתיר או לאסור כה"ג שייך לדון חזקה מההנהגה ורק ביחס לשינוי שוודאי קרה כה"ג שייך רק חזקה לא על ההנהגה אלא על המציאות ובזה חזקה הבאה מכח רוב זה לא חזקה ושמעתי לבאר שזה וודאי שבכל חזקת דין יש חזקה גם אם זה השתנה לפנינו אלא ששם יסוד החזקה בגלל שינוי דין הדבר שזה גם נחשב שינוי משא"כ פה שהנידון רק על ההנהגה בפועל כה"ג צריך שלא יהיה שינוי וצ"ע

ושמעתי עוד לבאר שתוס' גם מודים שחזקה הבאה מכח רוב יש לה דין חזקה אלא שס"ל שזה חזקה גרועה ועד כמה שיש חזקה דהשתא לפנינו היא עדיפה אבל איפה שהנידון האם קרה טריפה שבזה אין חזקה דהשתא להטריף מועיל החזקה מכח רוב אמנם לפ"ז במצאו נקב לאחר שחיטה והספק מתי שזה קרה לכאורא גם כה"ג יש חזקה דהשתא שזה נשבר מחיים ואולי שבר לאחר מיתה אין לזה שם מעשה המטריף וצ"ע

והנה מבואר בתוס' וברא"ש נ"ח. דבביצת טריפה שנטרפה כשהביצה במעיה אם זה ספק האם זה היה מעורה בגידים זה אסור מספק ומשמעות דברים שזה ספק דאוריתא ושמעתי להקשות לכאורא למה לגבי ביצה זו שיש ספק האם היא נטרפה או לא לא נעמידנה בחזקת אינה טריפה והרי פה זה לא שכיח לאיסור יותר מהיתר ולכאורא אם נימא שחזקה הבאה מכח רוב זה לא חזקה ורק כאן שהנידון האם בכלל קרה שינוי יתכן שכאן שוודאי נטריפה ורק השאלה ביחס לביצה לא שיך לדון שהנידון האם זה נטרף אלא מתי זה נטרף שכה"ג אין חזקה אמנם לרבינו יונה שבגבינות מותר ה"ה כאן וצ"ע ואם נימא שכל דברי התוס' מצד רוב לכאורא לענין הביצה וודאי לא שייך לדון רוב

והנה קשה על תוס' מהגמ' של שיגרוניא שכיח ויש שביארו שנפק"מ שלא צריך בדיקה אמנם לכאורא לא מצאנו בדיקה בדין מיעוט המצוי רק אם הרוב מלכתחילה לא טוב והראיה מישב קוץ למ"ד שמותר דבפשוטו לא צריך בדיקה וכן בשאר דוכתי עיין מה שכתבנו לבאר בזה בסוגיא דמחט הנמצאת בבית הכוסות ועיין פר"ח שכתב לדחוק שהגמ' אמרה האמת

עוד צ"ע דהגמ' לגבי תולעת דנה לאסור והגמ' דוחה שיתכן שלאחר מיתה וצ"ל שהגמ' דנה שיותר מסתבר שזה קרה מחיים וזה עצמו הגמ' משנה שיש סברא לומר יותר שזה קרה לאחר מיתה וצ"ע

**ועיין לקמן סקכ"ו שהארכנו בהרבה דוגמאות בפירקין לדעת תוס' ומה שהבאינו מהבית הלוי**

**ביאור שיטת הרשב"א שזה מצד ריעותא בחזקה ובחילוק שבין שיטתו לשיטת רבינו יונה**

ג]אמנם בפשוטו הוא מצד ריעותא בחזקה וכן משמע ברבינו יונה הובא ברשב"א והר"ן לעיל ט. וצ"ב הגדרים מתי זה נחשב ריעותא ומתי לא ועיין רשב"א מ"ו: לענין סירכא תלויה ששיטת הרמב"ם שצריך לבדוק האם יש נקב וכתב על זה הרשב"א וז"ל ואפשר לומר שאפילו בדיקה אינה צריכה ואינה דומה לספק דרוסה ולישב לה קוץ בוושט דהתם אתילדא בה ריעותא דבהמה כלומר שהוחל בה מעשה המטריף אלא שאנו מסופקים בגמר המעשה שהרי על ארי ביניהו או נמצאת צפורן בגבו של אחד מהן דרגליים לדבר שדרסן כיון דאיהו שתיק ואינהו מקרקרן או ישב לה צפורן בגבה, [דהינו שביש בצפורן מה שתולים שזה לא מהכותל וכן במקרים שעל ארי ואוסרים זה רק מצד שיותר שכיח לאיסור וזה הכוונה רגלים לדבר] אלא שאנו מסופקים אם דרסן דריסה האוסרת אם לאו [דהיינו שיש פה עוד נידון אפילו שהוא דרס אבל אולי הוא דרס במקום שזה לא אוסר וזה אסור מצד שחשיב התחלת טרפות מה שהיה כאן וודאי דריסה וכן יש ספק האם הוא דרס דריסה אם ארס] וכן אם ישב לה קוץ שאנו מסופקים אם גמר הקוץ לנקוב ויצא לחוץ אם לאו וכיון שכן מספק צריכה בדיקה אבל בזו שאין כאן שום הוכחת איסור ולא התחלתו שהרי סירכא זו יש לתלותה בלחה הבאה שלא מחמת נקב כלל אף בדיקה אינו צריכה, ותדע שהרי היכא דעל ארי ביניהו והוא שתיק ואינהו שתקן או צווח ואינהו מקרקרן תלינן לקולא דאימר שלמא הוא דעבוד או ביעותי מבעתי מהדדי ולא וודאי קאמרי אלא אימר וא"ת א"כ תקשי לן הא דאמרינן לקמן גבי אמרתא דהות גבי רחבוניא שגרוניא שכיח חוט השדירה לא שכיח דמשמע דאי כהדדי נינהו חיישינן וצריכה בדיקה לא היא דהתם נמי הא אתילדא בה ריעותא אע"ג דאמרינן שגרונא שכיח לאו שכיח ממש קאמרי אלא טפי מפסיקת חוט השדירה קא אמרינן ומיהו שגרונא נמי לא שכיח והילכך אי לאו דחוט השדרה לא שכיח דכוותיה נמי הוא מצרכינן לה בדיקה אבל סירכה דמחמת ליחה שכיחא טובא ודרכה בכך להוריד רירין אילך ואילך הלכך אפילו בדיקה לא צריכה עכ"ל

ובפשוטו מבואר בדבריו שכדי שיחשב ריעותא זה באחד משלשה אופנים א.או שיש כאן דבר שזה התחלה של הטרפות כגון ישב לה קוץ בוושט או דריסה וודאית ולא יודעים האם זה אם ארס ב. או דבר ששכיח לאיסור יותר מהיתר כגון ישב לה צפורן של ארי בכריסה או על ארי ביניהו והוא שותק והם מצווחין ג. או במקום שצד ההיתר לא שכיח כה"ג זה וודאי מעורר ספק אפילו שיתכן שלא היה כאן התחלה של מעשה המטריף אמנם במקום שמוצאים דבר כגון סירכא שיתכן שזה לא מנקב כלל כה"ג לא חשיב שיש כאן ריעותא כלל

אמנם עיין בחידושיו לעיל ט: וכן בר"ן שם שהביאו מרבינו יונה וז"ל ולענין כל ספק בשחיטה תניא שחט את הוושט ונמצאת הגרגרת שמוטה ואינו ידוע אם קודם שחיטה נשמטה אם לאחר שחיטה נשמטה זה היה מעשה בבית שאן ואמרו כל ספק בשחיטה פסולה, וכן בספק שהה או ספק דרס דלא אמרינן הלך אחר הרוב שוחטין שאין שוהין ואין דורסין, והיכא דנשמט גף העוף או נשברה רגלו מהארכובה ולמעלה ואין ידוע אם קודם שחיטה או לאחר שחיטה כתב רבינו ז"ל דמסתברא דספק דאוריתא ולחומרא וכדתניא שחט את הוושט ונמצאת הגרגרת שמוטה ואינו ידוע אם קודם שחיטה וכו' זה היה מעשה בבית שאן ואמרו כל ספק בשחיטה פסולה וה"ה לכל שאר טרפיות וכדאמרינן לקמן ההיא אימרתא דהות ביה רחבוניא והוא משדרא כרעא בתרייתא א"ר יימר האי שגרוניא נקטיה מתקיף לה רבינא דילמא האי חוט השדירה אפסיק אלמא מדאתקיף עליה רבינא הכי ש"מ דכל היכא דאיליד ריעותא לחומרא תלינן ואע"ג דפסיק התם תלמודא כרב יימר הא קאמר טעמא התם משום דשגרוניא שכיח חוט השדירה לא שכיח אלמא אי תרויהו שכיחי או לא שכיחי לחומרא תלינן, והא דאמרינן לקמן ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא ואמרינן נמי ספק קניא ספק שונרא אימר קניא התם משום דלא שכיח דדריס שונרא דהא מעשים בכל יום דשכיח שונרא בין התרנגולים ואינו דורס ותדע דהא קיי"ל חוששים לספק דרוסה אלמא היכא דתלינן לקולא כגון בספק כלבא ספק שונרא טעמא דמילתא משום דמסתבר טפי למיתלי בהיתרא ואי קשיא לך הא דתלינן לקולא בזאב והיכא דממשמשא ידא דטבחא התם לפי שיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור ומיהו כל שיש לפנינו דבר שיש בו לתלות להיתר שדרסו על העוף או פרכס ונלחץ אל הקיר ואיכא אומדנא דאפשר שנשמטה גפו מחמת כן תלינן לקולא דהא תלינן בזאב כ"כ רבינו ז"ל עכ"ל ומבואר שגם בספק כלבא ספק שונרא או ספק קניא ספק שונרא כל מה שמותר רק מצד שיש סיבה לתלות בהיתר אבל ללא זה היינו תולים לאיסור אע"ג דשם אין כאן התחלת הטרפות וכן בשגרוניא לא הוקשה לו כלל אלא זה אסור ככל ריעותא וכתב מפורש דבתרויהו שכיחי גם אסור

והנה הוא הוכיח את יסודו מהדין של נשמט הגף וצ"ע הרי זה בריתא ומה יעשה אם זה המאן דאמר שספק דרוסה מותר וצ"ל שדוקא שם שאין כאן לפנינו מעשה טרפות זה אסור משא"כ בספק דרוסה שרק הנידון האם זה ראיה חיצונה על טרפות והנה בפשוטו לפ"ז שגרוניא גם תלוי בנידון של ספק דרוסה דזה ראיה חיצונית וצ"ב עד כמה שהביא ראיה משם למה לא הביא ראיה מכל ספק דרוסה ואולי כי היה אפשר לבאר כהרמב"ם שזה חומרא מיוחדת בטריפה של דרוסה וצ"ע אמנם מפורש בדבריו שלפי דבריו גם ספק דרוסה צריך לאסור מצד זה שהרי הקשה מספק שונרא ספק כלבא וקניא ובביאור הגר"א סימן נ"ה כתב שרבינו יונה הוכיח את שיטתו מספק דרוסה

**בנידון הראשונים בספק האם הארי שתק או צווח והאם זה תלוי בנ"ל ויוכיח שהרשב"א בתורת הבית חזר בו מפרט זה**

ד]והנה דעת הרשב"א בחידושיו שאם היה אריה ולא יודעים האם שניהם שתקו או צווחו וזה מותר, או שהוא שתק והם צווחו שזה אסור, שמספק זה מותר אמנם בר"ן מבואר וכן נפסק בשו"ע שמספק זה אסור ורק אם יודעים וודאי שהיה מצב שמראה שלא היה דריסה זה מותר ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דלרשב"א שלא נחשב ריעותא אלא א"כ יש כאן התחלת טרפות א"כ בעל ארי לולי שיש לפנינו סיבה לתלות שהוא דרס אין סיבה לאסור וכמבואר מפורש בדבריו שזה רק מצד שרגלים לדבר משא"כ לר"י שגם כה"ג שאין התחלה זה ריעותא לכן כל שלא יודעים זה אסור ובאמת בר"ן ביאר שכשהוא צועק וכן הם או ששניהם שותקים זה ראיה שהוא לא דרס דלולי זה היינו אוסרים אמנם אין זה מוכרח דיתכן דגם לרשב"א בדף מ"ו יתכן שלא צריך התחלה ממש אלא כל שיש לפנינו דבר שיכול לעשות וודאי שינוי ויש לנו סיבה להסתפק שהוא עשה שינוי זה מספיק סיבה לעשות ריעותא ואין זה דומה לסירכא תלויה שלא ברור שיש כאן צד איסור לפנינו

ובאמת נראה דבתורת הבית חזר בו מפרט זה שבספק דרוסה אוסרים רק אם יש רגלים לדבר שהוא דרס דאע"פ שלענין ספק כלבא ספק שונרא כתב [מ"ו.] שמותר סתם כי תולים והוסיף שהולכים לפי הרוב וכן לענין סירכא תלויה כתב [ל"ה:] הסברא שאין כאן צד איסור ברור לפנינו ולכן זה לא סיבה לחשוש ולבדוק אמנם לענין שניהם שותקים או צווחים כתב בקצר [מ"ד.] וז"ל אבל בזמן שהם שותקים והוא שותק אין חוששין פעמים שגר זאב אם כבש ונמר אם גדי ואינו מזיקו ובידוע שאילו היו מזיקן היו צווחים היה הוא והם צווחים אין חוששין להם, כל שהוא צווח בידוע שהוא ירא מהם עכ"ל ומבואר שרק כי יש ראיה שהוא לא דרס מותר אבל ללא שזה היה ראיה אסור ולפ"ז אם לא יודעים מה היה אוסרים וכדעת הר"ן וכן עיין בארוך [מ"ו:] שכתב לגבי ישב לו צפורן בגבו שאסור שכתב שהחידוש אפילו שניהם שותקים או שניהם צווחים ולא כתב אפילו לא יודעים מה היה שכן כתב בחידושיו ומשמע שכאן נקט שכה"ג שלא יודעים מה היה בין כה אוסרים וכהר"ן

והנה בחידושיו הביא את תוס' שאם רואים איפה הארי דרס צריך לבדוק רק שם אמנם בתוה"ב [מ"ז:] תמה על זה דמה פתאום לא לחשוש שמא דרס במקומות אחרים ויתכן שתליא בנ"ל דבחידושיו שנקט שלא חוששים אלא באיכא רגלים לדבר א"כ אין כאן רגלים לדבר להרבה דריסות בכל אחד משא"כ בתוה"ב נקט שעצם זה שיש כאן ארי זה סיבה לחשוש א"כ זה גם סיבה לחוש על מעשה דריסה גם במקומות אחרים

אמנם עיין בתוה"ב [ל"ח:] שהביא לדון האם לענין טפח סמוך לוושט הוא טריפה בכל שהוא וכתב שלכאורא יש להוכיח מהגמ' שאם מוצאים מחט בחיתוכא דכבדא לרבנן טרופאי אוסרים והטעם כי זה עבר דרך הוושט וודאי ניקב את הוושט ואם נימא שיש מקום בוושט שלא מטריף א"כ אולי זה עבר דרך שם והוסיף דהרי כל היכא דאיכא למיתלי תלינן דהא תלינן בזאב ובידא דטבחא ואבא דכולהו דאזלינן בתר רובא עכ"ד ולכאורא זה כשיטתו שאפילו שיש מחט לפנינו שיכולה להטריף וזה כמו אריה שלפנינו אבל כל שאין כאן התחלת טרפות או רגלים לדבר שזה הטריף אין זה טריפה אמנם ע"ש שדחה וז"ל ויש לדחות בזה דלא תלינן להקל אלא בשיש לפנינו ממש דבר לתלות בו כזאב וידא דטבחא וכיוצא בזה אבל בכל מקום שנמצא שם עניין הטורף ולא ידענו ענינו אין תולין להקל והראיה ספק דרוסה דאמר התם נמצאת צפורן בגבו של אחד מהם כיון דאיכא למימר בכותל ואיכא למימר ארי דרסה א"ר כשירה רב לטעמיה דאמר אין חוששין לספק דרוסה אלמא לדידן דחיישינן לספק דרוסה אסורה וכן חרותא ספק בידי שמים ספק בידי אדם אסורה וכו' עכ"ל והנה במחט אין סיבה לאיסור יותר מהיתר ואין להוכיח מארי שביאר בחידושיו ששם זה שכיח לאיסור יותר מהיתר ומבואר שכאן חזר בו ונקט ששם גם אם זה שקול אסור אמנם לכאורא כאן לא שייך הסברא שזה וודאי יכול לטרוף דהרי אם זה מהכותל או שזה ארי חולה כר"ת אין לו אפשרות לטרוף כלל וקצת משמע שכאן חשש לדברי רבינו יונה לגמרי וגם לא היה מוכרע לו החילוק לגבי סירכא תלויה והרי כתב שם עוד טעם להתיר וצע"ג

**בדין נשבר הגף האם לרשב"א הוי ריעותא**

ה]והנה ברבינו יונה מבואר שנשבר הגף זה אסור מספק וכן הוכיח את דינו משמוטה שספק האם זה קודם שחיטה או לאחר שחיטה ומבואר בגמ' שאסור ובפשוטו לפי הרשב"א כה"ג אין סיבה לאסור דהרי יתכן שזה לאחר מיתה ואין כאן שום צד וודאי של טרפות ועיין רא"ה בחידושיו מ"ג: שבאמת כתב לחלק בין ישב קוץ לבא זאב או מורנא דשם לא ראינו ריעותא כיון שיתכן שזה לאחר מיתה אפילו שנקט לענין ארי כר"ן שרק אם יודעים ששניהם צווחים או שותקים מותר ובהכרח שהטעם שכל שיש ארי זה כמו התחלה

והנה בגמ' מבואר שבא זאב ונטל בני מעיים זה מותר ועייין רבינו יונה שזה מצד שצד ההיתר לפנינו וצד האיסור לא לפנינו ומבואר שאם שניהם היו לפנינו זה היה אסור ולכאורא כל זה לשיטתו שכה"ג חשיב ריעותא אבל לרשב"א עיקר הסברא שכל שצד ההיתר לפנינו אין כאן ריעותא וכמו בספק כלבא שזה רק אימר ולא צריך סיבה להעדיפו וכן הוא לתוס' שרק צריך שלא יהיה שכיח לאיסור יותר מהיתר

והנה בפשוטו מבואר כן בחידושיו לקמן לענין נפלה לאור שכתב שאם בירוקה בעלמא זה מותר א"כ גם בנפלה לאור זה מותר דהרי תלינן בזאב והנה כאן אין צד ההיתר לפנינו וצד האיסור לא לפנינו ובכל אופן למד משם להתיר ומבואר שהעיקר שצד ההיתר יהיה לפנינו וכה"ג כיון שיתכן שזה מבריאתה לכן זה מותר

אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שיש כאן נקב וודאי לפנינו כה"ג זה כמו שנעשה בו מעשה המטריף וגרע שכאן יש וודאי דבר שמטריף וכן ביאר בחוות דעת סימן נ' ולכאורא כן מבואר בתורת הבית נ"ד. שכתב כנ"ל לענין ירוקה במעים שזה אסור גם ללא שנפלה לאש דאל"כ תמיד זה יהיה מותר כמו בא זאב והוסיף גדולה מזו אמרו דאף בנקב שבבני מעיים שעל כל פנים פוסל אם היה מחיים אפילו הכי תולים בזאב ובידא דטבחא אע"ג דהתם דוווקא בדאיכא קמן מידי דניתלי ביה כזאב וכידא דטבחא דממשמשו בה התם הוא דאיכא מידי דפוסל על כל פנים אי איתיה מחיים דבהמה אבל הכא דליכא מידי דפסיל דהא ירקות לא פסיל אפילו איתי מחיים אם היה מחמת תולדתה או חולי אחר וא"כ אפילו ליכא מידי למיתלי תלינן וכו' עכ"ל ומבואר מפורש שס"ל שזאב זה דין תליה מיוחד שזה לפנינו וכן מבואר שכאן זה גרע מסתם ספק טרפות כי יש כאן טרפות וודאית לפנינו וכסברא הנ"ל ובאמת מפורש בחידושיו ע"ז.שנקת את דינו של רבינו יונה של נשבר הגף כדבר פשוט וציין לדבריו בדף י. חזינן שכאן זה גם לשיטתו

**בחילוק בין צמקה הריאה דס"ל לרשב"א דהוי ריעותא לירקות במעים דלא הוי ריעותא**

ו] והנה מבואר בגמ' נ"ה: לענין צמקה הריאה בידי אדם טריפה ובידי שמים אינה טריפה ומבואר בגמ' שיש צורה לבדוק ועיין רשב"א שנסתפק ביודעים ששמע קול ארי שזה לא טריפה האם תולים בזה או שבכל אופן צריך בדיקה וכתב שלכאורא זה כמו בא זאב ונטל בני מעיים ודחה שדוקא שם כי היא בחזקת שחוטה ורק לאחר שחיטה נוצר הספק משא"כ כאן שיש כאן וודאי ספק מחיים והנה צ"ע דהרי לעיל הבאינו דנקט לענין הוריקו מעיה שאפשר לתלות שזה מטבעה אפילו שזה ספק על דבר שוודאי קרה מחיים וצ"ל ששם כוונתו שאין זה בגדר ריעותא כלל וכשיטתו שכיון שעד כמה שזה לא מצד הטרפות אלא מסיבה אחרת אין כאן התחלת טריפה [אמנם צ"ע שלכאורא כאן זה דבר שלא שכיח והוי כשרוניא] משא"כ כאן שזה וודאי קרה מחמת פחד אלא שהשאלה האם זה דרגא של פחד שלא הדר ברי או שזה הדר ברי ובזה ס"ל שזה וודאי התחלה בפנינו והוי ריעותא ואפילו שזה דומה לבא זאב ונטל בני מעיים בזה כתב לחלק שכאן שזה ריעותא וודאי מחיים גרע

[והנה בעיקר נידון הרשב"א שרק בבא זאב שזה לאחר שחיטה עוזר תליה לפנינו לכאורא זה רק אםן ההיתר הוא מצד חזקה א"כ אפשר לדון דכה"ג אין חזקה אבל אם נימא שההיתר מצד רוב אם כן לגבי זה לא שייך לחלק ולומר שלגבי ריעותא מחיים אין הנהגת רוב אמנם הרשב"א בחידושיו לא הזכיר כלל סברת רוב ומשמע שנקט כרבינו יונה שלענין כל ספק לפנינו אין רוב וכן לענין בא זאב אין היתר של רוב ויתכן עוד שבריאה שוודאי צמקה ורק השאלה ממה וודאי לא שייך רוב כי מציאות הצמיקה לפנינו ברור רק צריך להסביר מה זה וכמו שבספיקא דדינא לא שייך להכריע מצד רוב בהמות אינם טריפות]

**בנידון הראשונים בסירכא מהריאה לדופן שזה תלוי בדין ספק דרוסה ולכאורא תליא בנ"ל**

ז]והנה בגמ' מ"ח. מבואר שאם יש סירכא מהדופן לריאה ר"נ ס"ל שאם אין צמחים זה מותר ועיין רשב"א שהביא לדון או שזה כעולא שלא חוששים לספק דרוסה או שיש סברא לומר שזה מהדופן וצ"ע שלכאורא כאן עד כמה שזה מהדופן אין כאן ריעותא כלל וזה כמו שגרוניא שאין כאן שום שיכות לטריפה ואולי גם כאן זה בגדר לא שכיח אמנם צ"ע מנ"ל לרשב"א לבאר כך ולהקשות אמנם לרבינו יונה א"ש שכאן שיש וודאי שינוי לפנינו זה כמו שיגרוניא וצ"ע בזה ועיין רא"ש שגם תמה למה לר"נ מותר וצ"ע ששיטתו שרק אם צד האיסור שכיח יותר זה סיבה לאסור ולכאורא כאן אין סיבה לומר שצד האיסור שכיח יותר

**בנידון שו"ת הרשב"א בסירכא ספק כסידרן או לא כסידרן**

ח]ועיין שו"ע סימן ל"ט שהובא תשובות הרשב"א ס' קע"ד שאם יש סירכא ולא יודעים האם זה בכסידרן או לא מספק זה מותר וביאר טעמו שמעמידים על החזקה ועיין פר"ח שהקשה דהניחא לתוס' כיון שכאן זה לא שכיח לאיסור יותר מלהיתר זה סיבה להתיר אבל לרשב"א שכל שיש כאן ריעותא אסור א"כ גם כאן יש ריעותא ועיין תבואות שור בהקדמתו לדיני טרפות שלשיטת הרשב"א שסירכא זה לא מצד שזה ראיה על נקב אלא כי זה סופו להינקב א"כ כל שזה במקום שאין סופו להינקב חשיב שאין כאן התחלת טרפות כלל וא"ש לשיטתו שאין זה ריעותא אמנם צ"ע על השו"ע שפסק כרש"י שחוששים שהיה נקב וההבדל שנקב במקום זה הוא מתרפא וכאן לא ולכאורא כה"ג וודאי יש ריעותא דיש כאן וודאי נקב והשאלה האם זה עומד להתרפאות והרי השו"ע סימן נ"ה לענין נשבר הגף פסק כרבינו יונה שהוי ריעותא וצ"ע

**בנידון הראשונים האם במקום שזה לא ריעותא זה חוזר להכרעת הרוב ודעת ר"י והרשב"א בזה ונפק"מ להנ"ל ובביאור הרא"ש לענין היתר הגבינות שרובא עדיף מחזקה**

ט]והנה דנו הראשונים לענין שמצאו טריפה לגבי הגבינות האם לחוש למפרע ובתוס' כתבו שחזקה הבאה מכח רוב זה לא חזקה וממילא הכל אסור אמנם הרשב"א הביא מרבינו יונה להתיר מצד שחזקה הבאה מכח רוב חשיב חזקה וממילא יש לנו כאן חזקה שהיא נטריפה כמה שיותר מאוחר וע"ש שהוכיח מהא דבא זאב ונטל בני מעיים זה מותר ומבואר שס"ל שזה וודאי במקום שיש מספק לפנינו על זה לא שייך רוב וכל סברת הגמ' להתיר רק מצד חזקה אמנם ברשב"א בתורת הבית מבואר בכמה דוכתי שדן להתיר מצד רוב ע"ש בקצר [מ"ד:] לענין ספק על שכתב טעם אחד להתיר כי רוב בהמות לא טרפות וכן בספק כלבא ספק שונרא כתב שמותר כי רוב בהמות כשרות הן וכן הבאינו לעיל לענין מחט בכבידא שכתב שהטעם להתיר דאבוה דכולן הוא רוב ע"ש ובעוד כמה דוכתי דהיינו שכל שזה לא ריעותא שבסיבתה לשנות הדין ממילא הדרינן להכשיר מצד שעכשיו יש רוב בהמות לא טרפות ובאמת הרשב"א לא הכריע כר"י להתיר הגבינות ובפשוטו לא הסכים אם ראיתו מצד הנ"ל

ולפ"ז יוצא שהנידון של ריעותא יש לו תמיד נפק"מ א. לענין לבטל את הכרעת הרוב ב. לענין לבטל את הכרעת החזקה ולפ"ז היה מקום לומר שכל מה שהרשב"א כתב שכל שלא התחיל מעשה הטרפות זה לא חיסרון הוא רק לענין דין רוב אבל במקום שהנידון יהיה מצד חזקה הוא יודה שתמיד חשיב ריעותא ורבינו יונה שכתב שזה ריעותא זה לשיטתו שאי אפשר לדון פה מצד רוב אלא מצד חזקה

והנה לענין הגבינות הרא"ש כתב להתיר וביאר וז"ל ועי"ל למאי דמסיק דאזלינן בתר רובה כל הבהמות בחזקת כשרות ואפילו בתוך שנתן משום דרוב בהמות כשרות ורובא עדיף מחזקה עכ"ל ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ' דהטור הקשה לו מה שייך כאן לומר שרוב עדיף מחזקה הרי אין כאן רוב דהרי טריפה לפניך ועיין ברא"ש שיישב לו וז"ל אבל השתא דפסקינן דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה הלכך בכל שעתא ושעתא אזלינן בתר רובה וכשרה היא ועדיף האי רובא מחזקה ואוקמא אחזקתה וסמוך למיתתה נטרפה עכ"ל ובפשוטו דבריו פלא הרי חזקה תמיד דנים מכח וודאי וכאן כל הידיעה בתחילה היא רק מכח רוב וודאי שזה פחות ומה שייך לומר רובא וחזקה רובא עדיף ושמעתי לבאר שעיקר כוונתו שהכוונה שלגבי הזמן המסופק אנו מכריעים מכח רוב שהיא לא טריפה ועל זה כתב שרובא עדיף מחזקה דהינו שבחזקה רגילה הרי אין הכרעה על הזמן המסופק אלא מכח חזקה וכאן זה מכח רוב על הזמן הזה אלא שהיה מקום לדון שכיון שאנחנו רואים לפניו שזה יצא מהרוב א"כ זה ריעותא על הכרעת הרוב ובזה כתב הרא"ש שמעמידים על החזקה והכונה שיסוד דין חזקה הוא שלא מחדשים ריעותא על יותר ממה שמוצאים וממילא על הזמן המסופק זה כחזקה ללא ריעותא וה"ה כאן זה רוב ללא ריעותא ויש כאן הכרעת הרוב ודו"ק ולפ,ז מבואר שהדין שחסר לפניך מעמידים על החזקה לא שזה דין החזקה דא"כ ברוב זה לא שייך אלא שלא מחדשים ריעותא על הזמן המסופק ודו"ק

והנה לפ"ז אין זה ענין לדברי רבינו יונה שחזקה הבאה מכח רוב זה עוזר וכוונתו שחשיב שאנחנו יודעים אתמול שהיא לא טריפה מכח רוב ומזה עצמו עושים חזקה דלדבריו הוא הכרעת חזקה ולרא"ש זה הכרעת רוב והנה לכאורא כל סברת הרא"ש כשרוצים לחדש ריעותא למפרע אבל עד כמה שהנידון מזמן הריעותא לכאורא עד כמה שאין כאן רוב לא שייך סברת הרא"ש ובזה יתכן שלא ס"ל ששיך רוב אמנם מהרשב"א הבאינו שגם כה"ג שייך רוב ויתכן שבזה פשיטא ליה לרא"ש שיש רוב שהרי לא ברור שהוא יצא מהרוב וכל נידנו באחד שוודאי יצא מהרוב ויתכן איפכא שבזה ס,ל כר"י שלא שייך רוב ודו"ק

ובעיקר הנידון עיין שערי יושר שכתב שוודאי שלא שייך רוב על ספק של מקרה שקרה שכל הרוב הוא שלא קרה מקרה אבל אחרי שקרה כאן מקרה שהוא נפגש אם אריה במצב זה אין רוב שלא קורה מקרה טריפה ועיין בינת אדם סימן כ"ה שכתב לחלק שבמקרה שבהמה זו וודאי יצאה מהרוב כגון שיש לה מים במוח דנים אותה כסוג בהמה מסוימת שעליה אין רוב אמנם כשהנידון על מקרה שקרה ויש ספק האם נדרסה וכדו' כה"ג שייך לדון שהיא בכלל הבהמות ויש עליה רוב ובחזו"א מבואר גם שס,ל שבאופן זה שיך לדון שהיא בכללה רוב ע"ש בדעת רבינו יונה וצ"ע בכל זה ויש מקום לומר שיסוד דין רוב הוא שרואים שהנהגת הקב"ה שרוב הבהמות לא מטריף אותם ולכן גם אם היא נפגשה אם אריה אנו עדין דנים שינהג איתה כהרוב שהיא לא תטרף אמנם במקום שהתחיל החולי שחזינן שבזה עצמו יצאה מההנהגה של הרוב שאני וצ"ע בכל זה ולא ירדתי לעומק הסברות [ועיין מה שכתבנו בזה עוד לעיל סק"ו דברשב"א בחידושיו מבואר שבא זאב זה לא היתר מצד רוב ע"ש]

**ידון לחלק בדין ריעותא שזה לא לענין רוב אלא רק לענין חזקה**

י]ועיין פמ"ג סימן ק"ה דהרמ"א הביא מהאיסור והיתר שספק כבוש אסור והט"ז הקשה הרי יש כאן חזקה שזה לא נכבש ותירצו האחרונים שאיתרע החזקה דהרי היה כאן מעשה כבישה ועיין פמ"ג שכתב שגם לפי תוס' שכתבו שצריך שכיח לאיסור יותר מהיתר זה רק במקום שיש הכרעת רוב אבל במקום שהנידון מצד חזקה וודאי שגם בספק הוי ריעותא בחזקה אמנם בפשוטו לשון התוס' שדנו מצד חזקה מבואר שמצד רוב ס"ל כרבינו יונה שלא שייך כאן לדון רוב ורק דנו מצד חזקה ועיין לעיל מה שהבאינו מהפליתי

אמנם צ"ב הסברא לחלק בזה וראיתי בספר וניגש הכהן שכתב דרוב הרי תמיד הוא במקום שיש מיעוט לא כך ובכל אופן נתחדש ללכת אחרי הרוב משא"כ חזקה לא מצאנו אלא במקום שיש כאן מספק ברור לפנינו לומר שנשתנה ויתכן לומר סברא זו בדעת הרשב"א

**סיכום שיטות הראשונים ודעת רבינו יונה בשני שבילין האם הוי ריעותא בחזקה**

י"א]והנה העולה משיטות הראשונים ששיטת תוס' שכל שאין שכיחות לאיסור יותר מהיתר זה לא סיבה לאסור ושיטת הרשב"א בחידושיו שגם בספק שקול אלא שנקט שצריך התחלת טרפות או שכיח לאיסורא או שזה דברים שלא שכיח ובתורת הבית חזר בו שכל שיש לפנינו דבר שיכול להטריף זה מספיק סיבה להחשב ריעותא שזה כמו התחלת הטרפות ולכן מחט בכבד אוסרת אפילו שיתכן שזה עבר דרך מקום שהוא לא מטריף וברשב"א מבואר שנקט שאם מוצאים נקב בבני מעים זה גם כמו ריעותא ברורה לפנינו ורק מצד שהזאב לפנינו והאיסור לא לפנינו לכן מקילים אמנם בחידושי הרא"ה משמע שכה"ג שיש צד שזה קרה לאחר מיתה לא חשיב ריעותא כלל כל שאין סיבה לומר שקרא מחיים ובדעת רבינו יונה מבואר לכאורא שהוקשה לו גם בספק כלבא או שונרא לאסור אפילו שלכאורא אין כאן שום סיבה לנקוט לאיסור יותר מהיתר והרשב"א בתורת הבית באמת כתב סתם שתולין להקל וטעמא משום דרובא דאוריתא דהינו שכה"ג לא חשיב ריעותא בחזקה

והנה צ"ב לדעת רבינו יונה שגם כה"ג לא הוי חזקה א"כ כל ספק שרץ ספק צפרדע שספק טומאה ברה"ר טהור זה רק מצד ההלכה ולא מצד חזקה והרי ברשב"א עצמו ט: מבואר בשם רבינו יונה שכה"ג אפשר להתיר מצד חזקה ולא מצא אופן שספק טומאה ברה"ר אין חזקה אלא במקוה שנמדד ע"ש ובאמת ראיתי בשערי תורה שהביא מהדברי אמת שכתב שדעת הרמב"ם שספק דאוריתא מהתורה לקולא וביאר שזה הטעם שספק טומאה ברה"ר טהור וצ"ע תיפו"ל מצד חזקה וכתב הנ"ל שדעת הרמב"ם דחשיב ריעותא ואין כאן חזקה ובהכרח שזה דין של ספק לקולא וכן נקט הבינת אדם דלר"י זה רק מצד ההלכה של ספק טומאה ברה"ר טהור ולא מצד חזקה

ואולי גם לדבריו זה וודאי שסתם ספק שרץ ספק צפרדע זה לא ריעותא ורק פה שיש וודאי שינוי שהרי רואים שהוא נדרס כה"ג כיון שיסוד דין חזקה הוא לומר שלא קרה שינוי א"כ כאן שקרה שינוי וודאי זה עצמו סיבה שלא להעמיד על החזקה אמנם צ"ב שכל זה לענין החזקת הגוף אבל עד כמה שנבוא לדון מצד חזקת היתר לגבי זה אין פה שום התחלת ריעותא ואם נימא שפה אין חזקת היתר כיון שהיא בחזקת איסור ואפילו שאין מחזיקין מאיסור לאיסור אבל זה לא חזקת היתר א"ש אמנם בפשוטו לדעת הרשב"א בחזקה דרבה הוי כאן חזקת היתר וכן מבואר בפשוטו בדבריו בב"ב קל"ה. ועיין לקמן ועיין מה שכתבנו בזה בסוגיא דמחזיקין מאיסור לאיסור

**מהלך האחרונים שדברי רבינו יונה מצד מחזיקין מאיסור לאיסור והתימה בזה**

י"ב]והנה יש שנקטו שבאמת גם לרבינו יונה אין מושג של ריעותא בחזקה ורק מצד שמחזיקין מאיסור לאיסור א"כ היא בחזקת איסור והא דהוא ספק כמבואר ברבינו יונה כיון שיש כאן חזקת הגוף נגד חזקת איסור ורק עד כמה שאין פה שום ריעותא בחזקת הגוף א"כ זה מכריע משא"כ מתי שיש ריעותא והאריך בביאור זה בש"ש וכן משמע בש"ך ובגר"א שהקשו על הדין המובא בשו"ע סימו נ' וסימן נ"ה שספק טריפה אסור הרי יש חזקה דרבה ותירצו שלמסקנא הגמ' חזרה בה ובפשוטו כוונתם שממילא יש כאן איסור מצד מחזיקין מאיסור לאיסור וכקושית התוס' שם וזה מוכרח שם בדעת הרמ"א

והנה עיין או"ש הלכות שחיטה ועוד אחרונים שתמהו על זה דהרי ברשב"א ביבמות הקשה מה שייך לומר שמחזיקין מאיסור אבר מן החי לנבילה הרי מבואר בגמ' שיש חזקה דרבה וביאר שיסוד הדין שלא אומרים שנתחדש דבר ולכן ברבה שללא שנתחדש גירושין ממילא היא פטורה לכן יש חזקת פטור אבל פה שללא שיתחדש כאן מעשה שחיטה זה אסור ורק על ידי התחדשות של מעשה שחיטה זה נהיה מותר כה"ג רק מחזיקין מאיסור לאיסור וא"כ כל זה שייך לגבי איסור נבילה שללא מעשה זה עדין אסור אבל עד כמה שהנידון האם חל כאן טרפות א"כ בזה אדרבא יש כאן חזקה דרבה שלא נתחדש כאן דבר האוסר ועיין רעק"א שנקט שגם אם עיקור סימנים זה הלכה בשחיטה וכבה"ג בכל אופן יש כאן חזקה דרבה להתיר מטעם שללא שנתחדש כאן שינוי של עיקור סימנים ממילא זה מותר וצריך לומר בדעת הש"ש שכל שבין כה להחזיק איסור זה לא בגדר שינוי כיון שללא מעשה זה לא ניתר ממילא כה"ג אפשר להחזיק איסור אחר והסברא צ"ב ועוד דעיין ער"י ורשב"א בב"ב קל"ה שנקטו לענין אשת איש שיש ספק האם יש אחים והיא צריכה יבום דהיא בחזקת היתר מצד דינו של רבה חזינן שאין כאן מחזיקין מאיסור לאיסור כלל אפילו שכאן לא צריך לומר התחדשות אלא הנידון האם מאז ומתמיד היו אחים או לא וא"כ וודאי שגם לא מחזיקים לאיסור טריפה ורק אם נימא שטריפה זה חיסרון בהיתר שחיטה א"כ חשיב שלא נעשה כאן השינוי של שחיטה אמנם כבר הוכחנו במקום אחר שלרשב"א לא חסר בעצם השחיטה אלא רק אולי חסר בהיתר השחיטה ובזה וודאי מסתבר שיש חזקה דרבה

וראיתי בבינת אדם בשער רוב וקבוע בדין מחזיקין מאיסור לאיסור שהביא ראיה אלימתי דדעת הרשב"א שאין מחזיקין מאיסור לאיסור דהרמב"ם ס"ל שספק דאוריתא מהתורה לקולא והקשה הרשב"א בשער התערובת א"כ מה הגמ' דנה מנ"ל שהולכים בתר רובא ומוכיחה מקרבן פסח ופרה אדומה שלא חוששים שזה טריפה והרי שם אולי מה שמותר מצד ספק לקולא עכת"ד ואם נימא שמחזיקין מאיסור לאיסור א"כ הרי שם ללא דין רוב זה אסור מצד חזקה שמחזיקין מאיסור לאיסור ואין לומר שנגד זה יש חזקת הגוף כמו שביארנו מקודם שלכן זה ספק שהרי הרשב"א הסכים אם הראשונים שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה ורק שיש כאן חזקה מכח חזקה הבאה מכח רוב וכיון שלא הולכים אחרי הרוב א"כ אין כאן חזקה כלל וא"כ החזקת איסור צריכה להכריע אלא בהכרח שאין מחזיקין מאיסור לאיסור וזו ראיה עצומה אם לא שנימא שהדין מחזיקין מאיסור לאיסור זה רק שאי אפשר להחשיבו בחזקת היתר אבל זה לא שיש כאן חזקת איסור ולכן זה ספק ולכן הוקשה לו שלדעת הרמב"ם אין כאן סיבה לאסור

עוד יש להקשות שעד כמה שנימא שטעם הראשונים מצד מחזיקין מאיסור לאיסור א"כ לגבי החלב שהנידון מחיים שאז מהיכי תיתי לומר שיש עוד איסור טריפה א"כ הבהמה בחזקת שאין עליה איסור טריפה והחלב יהיה מותר וכן נקט הש"ש וזה תימא לומר שספק דרוסה חלבה מותר ובגמ' מבואר שספק טריפה הביצים של שיחלה קמא אסורים וסתימת הדברים וודאי שזה בכל ספק טריפה אמנם עיין גידולי הקדש שדן שכיון שלאחר שחיטה יש לנו הכרעה על הבהמה שהיא טריפה ממילא אי אפשר לחלק שהחלב לא יהיה טריפה שהרי זה תוצאה מדין הבשר אמנם אין זה מוכרח דהרי לגבי חיי הבהמה אין סיבה לפסוק שהיא טריפה ועוד בטריפה כזאת שאפשר לברר לאחר שחיטתה ואז באמתתהיה מותר אין סיבה לאסור מחיים

ומצאתי בס"ד ראיה ברורה שהחלב אסור מחיים דעיין רשב"א י"ב. דהביא מרבותיו של רש"י שאמרו שדין בדיקת הריאה זה חיוב גמור מדאוריתא שיש הרבה טריפות ואם נאבדה הריעה אסורה באכילה וע"ש שהביא שרש"י הקשה א"כ איך מותר לשתות החלב והביא לישב שזה חידוש שהרי זה אבר מן החי ודחה הרשב"א אולי היתר החלב אם אחרי זה ישחטו ויראו שהוא לא טריפה והנה אם נימא שמחזיקין מאיסור לאיסור אבל לענין החלב יש לה חזקת הגוף ולכן הוא מותר א"כ אפילו שהיא עצמה אסורה מספק אבל חלבה מותר מצד חזקה אלא מחורתא שלענין טריפה אין טעם האיסור כי מחזיקין מאיסור לאיסור וזו ראיה ברורה

ובתבואות שור וכן בנשמת אדם דן בדעת הר"ן שזה רק פה כיון שכל החזקה היא מכח חזקה הבאה מכח רוב כה"ג אם יש ריעותא אי אפשר להעמיד על החזקה אבל בחזקה רגילה וודאי שגם אם ריעותא אי אפשר להעמיד על החזקה והנה צ"ב הסברא לחלק ובפשוטו מבואר בדבריהם שריעותא זה סיבה שלא יהיה הכרעה של רוב ולכן חזקה שבאה מכח רוב אין כח הכרעתה יותר מאשר רוב ולכן ריעותא בחזקה זו שוברת החזקה אמנם דבר זה עצמו צ"ע למה שריעותא לא תועיל במקום חזקה ובפשוטו הטעם כמו שביאר בשערי יושר שביחס לספק לפנינו לא שייך שהחזקה תכריע כי על מצב זה אין רוב ולפ"ז לכאורא אין הביאור שבמקום ריעותא אין הכרעה של רוב דלו יצויר יהיה רוב אם ריעותא זה יעזור וא"כ לענין החזקה שמכוחו ששיך החזקה אפילו שיש ריעותא אין סיבה שלא תועיל החזקה ובאמת ברבינו יונה שהובא ברשב"א הוכיח שמועיל חזקה הבאה מכח רוב מהדין של בא זאב וכו' ומבואר שגם כה"ג אין רוב ובכל אופן החזקה שמכוחו מועילה

ובחזו"א סימן ד' סק"ז כתב לבאר שרבינו יונה ס"ל שחזקה מכח רוב לא עוזר ורק מדין רוב זה עוזר ובמקום שיש ריעותא לא שייך לדון רוב ובבא זאב כה"ג לא חשיב ריעותא וממילא יש כאן רוב ודבריו תימא שהרי רבינו יונה הוא זה שס"ל שחזקה מכח רוב עוזר כמבואר בראשונים ועוד דמפורש ברשב"א בשם רבינו יונה שבבא זאב זה רק עוזר מכח חזקה הבאה מכח רוב וצ"ע

ולאחר כל הנ"ל בהכרח שכוונת הרשב"א על דרך הבינת אדם והפרי חדש שזה מדין ריעותא בחזקה וצ"ע כנ"ל מה שנא מתמיד ששני שבילין או ספק שרץ ספק צפרדע לא חשיב ריעותא בחזקה

**דעת שאר הראשונים והכרעת ההלכה בזה**

י"ב,ב] ונחזי אנן מה דעת שאר הראשונים והנה הגר"א סימן נ"ה סקכ"ה כתב שבסמ"ק ובה"ג והגהות מימוני והמרדכי מבואר שכל ספק אסור וזה כרבינו יונה והנה הם דיברו בשני אופנים אופן אחד שהספק האם השינוי קרה לאחר מיתה או מחיים ובזה היה אפשר לומר כמו שכתב התבואות שור והחזו"א שעד כמה שאין סיבה לומר שזה קרה לאחר מיתה מסתברא שזה קרה מחיים אמנם בספר התרומה והסמ"ק ועוד מובא גם אם יש ספק האם התעכלו ניביה או נשמט בוקא דאטמיה ומבואר שגם בספק מה קרה אסור והרי כאן אין סיבה לומר שזה קרה מחיים אמנם הראשונים הוסיפו ומקורם מספר התרומה וז"ל ועל כיוצא בזה פ' בה"ג של רב יהודאי גאון דאנן לא בקיאנן בבדיקות יש לנו לאסור הכל ואין להתיר מטעם דאמר רב הונא נשחטה הותרה עד שיודע וכו' דהני מילי כשיש לתלות בהיתר כגון זאב שנטל בני מעיים והחזירן כשהן נקובים דיש לתלות הנקב בזאב אבל במקום שיש לתלות בחסרון הלב וחסרון חכמה שאינו בקי להבחין אם קרוי זה סרכא או נפסק אחד מחוטי צומת הגידים ויש ריעותא בדבר יש יש לאסור הכל כדברי הגאון עכ"ל וצ"ב מהו הנידון של חסרון חכמה ובפשוטו היה מקום לומר שזה רק ביחס למקום שאפשר לדון שיעשו בדיקה ובזה ביאר שאנו לא סומכים על בדיקתינו וממילא זה חוזר לעיקר הדין כאילו לא בדקו אבל מה שבאמת זה אסור מחמת שמספק אסור אמנם קצת משמע שגם במקומות שאין כאן מה לבדוק רק שבזמנם ידעו לראות האם זה נפסק או לא היום אוסרים מחמת חסרון חכמה וא"כ משמע שמעיקר הדין אפשר להקל וצ"ע מהי הסברא של חסרון חכמה הרי הכי הרבה זה נחשב ספק ועיין תבואות שור שהאריך שכיון שמוטל לברר כי יש כאן ריעותא ממילא כל שאנו לא יודעים החיוב לברר נשאר וצ"ב מהיכי תיתי שיש דין לברר ועיין בינת אדם שהביא מהרא"ש לענין אי אפשר לשמוטה שתעשה שחיטה שאפילו שמעיקר הדין מותר אבל כיון שחיבו בדיקה הבדיקה מעכבת והיום שלא יודעים זה אסור

והיה מקום לבאר שכשיש סיבה להסתפק וודאי שצריך להסתכל מה קרה כאן וכל שיתכן שמומחה היה רואה בבירור חשיב שאין כאן ספק ורק בבא זאב ונטל בני מעים שזה בגדר מהיכי תיתי להסתפק וצ"ע בכל זה ובש"ך משמע שנקט לעיקר שדעתם כתוס'

ועיין בחכמת אדם שנקט שדעת הראב"ן שהובא ברא"ש שישב קוץ בוושט מותר ולא חוששים שזה ניקב זה בהכרח כדעת תוס' שצריך שכיח לאיסור דהינו דאם לא כן שבספק אסור אין להוכיח מבית הכוסות דוודאי יתכן שיש סברא לחלק ששם זה לא שכיח לאיסור ורק אם צריך שכיח לאיסור בזה לא מסתבר לחלק וכמו שכתב הרא"ש

והנה דעת הרמ"א לחלק שאם זה ריעותא שוודאי קרה מחיים כה"ג מעמידים על החזקה משא"כ אם יש צד שזה קרה לאחר מיתה כה"ג מעמידים על החזקה והביא לזה מקור מתוס' ובפשוטו סברתו מצד מחזיקין מאיסור לאיסור אלא שחילק שכה"ג חשיב שהוחזק להיתר

ועיין ש"ך שכתב שלכתחילה צריך לפסוק כדעת רבינו יונה ובמקום הפסד מרובה אפשר להקל כתוס' שזה דעת הרבה מהראשונים

**בהא דמבואר בגמ' דזרק לה גט ספק קרוב לה או לו הוי ספק גט ולא מעמידים על החזקה והאם יש כלל שמדרבנן כל שנששה מעשה לשנות החזקה לא מעמידים על החזקה**

י"ג]והנה מבואר בגמ' שזרק גט ספק קרוב לו או לה אפשר להעמיד על החזקה וצ"ע למה לא הוי ריעותא בחזקה ועיין ביאור הגר"א סוף סימן נ"ה וכן בש"ך סימן נ' סק"ג שנקטו בדעת רבינו יונה שבאמת למסקנא כה"ג ליכא חזקה והגמ' חזרה בה והנה מדבריהם משמע שזה אסור מצד מחזיקין מאיסור לאיסור אמנם כבר הוכחנו שזה לא יכול להיות בדעת רבינו יונה ועוד צ"ע דרבינו יונה הוכיח את דינו מהדין של נשמטה הגרגרת והרי זה ברייתא והגמ' לא שאלה מזה על רבה וכן עיקר דבריהם צ"ע הרי מבואר בגמ' שגם במשנה בגיטין שמדובר על סתם ספק קידושין או גירושין צריך גט מספק ושם הרי לא שייך כלל מחזיקין מאיסור לאיסור [ומצאתי בחזו"א שהקשה כן] וצ"ל שבטריפה זה יותר ריעותא בגופו אמנם עדין יתכן לומר על פי דרכם שהגמ' בתחילה דנה שיש פה חזקה אמנם הרי למסקנא מבואר שאין חזקה גם בספק קידושין ויתכן שזה מצד הנ"ל שזה ריעותא בחזקה אמנם בפשוטו דין זה הוא רק מדרבנן כמבואר בריטב"א שם ובכתובות כ"ג. וכן הוא בנימוק"י ביבמות שם וכן בתוס' ותוס' הרא"ש בכתובות שם וכן במהרי"ק שורש קע"א ובפשוטו נידון רבינו יונה הוא סברא מדאוריתא וכמבואר בלשונו שזה ספק דאוריתא לחומרא וכמו שהוכיחו התבואות שור ובחזו"א ועוד שיתכן שזה חומרא באיסור ערוה וכמבואר בר"ן קידושין לענין נתן הוא ואמרה היא שבכל ספק קידושין מחמירין מצד חומרא דערוה אבל אין לנו מקור לומר שזה בכל איסור לאו דאוריתא [אמנם לענין נידון הגמ' שם בתרי ותרי ספיקא דרבנן מבואר ברשב"א בקידושין ס"ו. שזה בכל איסור דאוריתא אבל לא לענין תרומה דרבנן ע"ש] ובמהרי"ט בקידושין ד: שם נקט שכה"ג מדאוריתא לא הולכים אחרי החזקה למסקנת הגמ' אמנם זה נגד כל הראשונים הנ"ל דמבואר שזה רק מדרבנן

והנה בפשוטו צ"ע למה כה"ג יש כאן חזקה מדאוריתא ולא נימא שיש כאן ריעותא בחזקה וכמו שנקט המהרי"ט ועיין קהלת יעקב [לבעל הנתה"מ] אבן העזר סימן י"ז שדקדק מדברי השו"ע שבזרק קידושין ספק קרוב לו או לה הוי ספק דאוריתא והקשה מסוגיא דיבמות דמבואר שמדאורייתא יש חזקה ורק מדרבנן חוששים וע"ש שכתב לחלק שדוקא שם שהנידון לגבי צרתה א"כ כיון שבה אין ריעותא ממילא יש כאן חזקה דאוריתא וכסברת הגמ' סכין אתרעי בהמה לא אתרעאי אבל באמת בספק קידושין מדאוריתא לא מעמידים על החזקה כי איתרע החזקה אמנם כבר הבאינו דבראשונים בכתובות מפורש שזה רק דין דרבנן גם לגבי ספק קידושין רגיל

והנה בפשוטו כאן הוי ריעותא כיון שיש כאן דבר שיכול לשנות דהרי יש כאן איש ואשה שרוצים להתקדש וכסף שיכול לקדש וזה כמו מחט שיכולה לינקוב אמנם לכאורא לצד שצריך דוקא התחלת טרפות א"כ אין כאן התחלת טרפות אמנם למסקנת הרשב"א ור"י שמספיק מה שיש כאן דבר שיכול לשנות כמו מחט א"כ גם כאן הוי ריעותא וצ"ע אמנם יתכן שכאן כיון שעד כמה שזה קרוב לו אין כאן שום מעשה קידושין לא חשיב אפילו ריעותא בחזקה וכן ביאר בשו"ת חמדת שלמה יור"ד ס"ב ד"ה תו וביתר ביאור דהרי מצד ששניהם רוצים לקדש ויכולים זה לא ריעותא כיון שהם בני דעת וזה תלוי בהחלטתם האם לקדש או לא ואין זה כמו אריה שזה מטבעו לטרוף ומצד עצם המעשה הרי לא ברור שהיה כאן מעשה קידושין ואין זה דומה למחט שבכבד שכיון שרואים שור שחוט לפניך שיש כאן וודאי מציאות של מחט שעברה ורק השאלה איך זה עבר משא"כ כאן לא ידוע מה ראו ועדין צ"ב ועיין שערי יושר מה שביאר בזה

והנה בפשוטו צ"ע איפכא דלשיטת תוס' שכל שזה לא שכיח לאיסור יותר מהיתר סמכינן על החזקה א"כ למה כאן לא נסמוך על החזקה ואולי זה חומרא דא"א וכמו שהביא הש"ך מהב"י עוד יתכן שכאן שהיה בידם לקדש ועשו מעשה לקדש ורק ספק האם זה הצליח מדרבנן זה ריעותא יותר וצ"ע בהגדרת הדברים

והנה באמת הפרי חדש בכללי ס"ס סימן קי"א כתב שצריך להחמיר כרבינו יונה לענין ריעותא בחזקה מדרבנן כדחזינן מזרק גט או קידושין ספק קרוב לו או לה שמדרבנן לא מעמידים על החזקה דהינו שנקט שזה לא דין מיוחד בדבר שבערוה אלא דין כללי והנה צ"ע כיון שמצאנו בר"ן שכתב לענין ספק של נתן הוא וכו' שהסיבה להחמיר בגלל חומר ערוה א"כ מהיכי תיתי לומר שכאן זה לא מצד חומר ערוה ועוד עיין חזו"א אבן העזר סימן פ' סקכ"ב כ"ד שכתב שמצאנו שגם בחזקה קמא שחסר לפניך לא סומכים בדבר שבערוה דחשיב ריעותא ובזה הרי בעלמא וודאי הולכים אחרי החזקה כמבואר בנדה שדיה שעתה ובהכרח שהיה חומרא מיוחדת בדבר שבערוה א"כ מהיכי תיתי לומר שהדין של זרט גט ספק קרוב לו לא הוי חומרא מיוחדת בדבר שבערוה ולא בשאר דוכתי

ועיין חזו"א אבן העזר סימן ל"א סק"ז ד"ה ובכל שכתב להוכיח שזה וודאי שחזקה שנעשה מעשה לשונתה בכל אופן הולכים אחריה א. מהא דמבואר בגמ' שמקוה שנמדד ונמצא חסר אפשר לטמאתו מצד שמעמידים את הבן אדם בחזקת טמא והרי נעשה פה מעשה טבילה שנות החזקה ב. בגמ' מבואר ששוחט ויש ספק בשחיטה מעמידים הבהמה בחזקת אינה שחוטה והרי נעשה מעשה לשנות החזקה אמנם כל זה ראיה שמדאורייתא מעמידים על החזקה כה"ג אבל יתכן שמדרבנן לא מעמידים וזה לא סברא להקל ולכן באופנים אלו יש חזקת טמא ואינה שחוטה

אמנם מהדין אלמנת עיסה המבואר לקמן מוכח שגם מדרבנן לא מעמידים על החזקה אם לא שיש שם טעם מיוחד וכן עיין תוס' ביבמות ס"ח. דנבעלה לספק בן ט' אפשר להעמידה על החזקה ולא אמרינן שוודאי נעשה בה מעשה ואין כאן חזקה וכן מבואר בראשונים שהבאינו לקמן שראתה חתיכה ספק דם מעמידים אותה על החזקה ובפשוטו מכל זה מבואר שלא היה דין דרבנן כללי לא להעמיד על החזקה במקום שיש ריעותא שנעשה מעשה שאולי שינה החזקה ובהכרח כנ"ל או שזה חומרא מיוחדת בערוה או שדוקא שם שיכל לעשות מעשה לשנות החזקה ורצו וודאי לעשות רק כה"ג מדרבנן לא מעמידים על החזקה וכן נקט החזו,א שם ובאבן העזר סימן פ' כ"ה

**באלמנת עיסה וספק קידושין וחתיכה ספק דם דמבואר שיש חזקה הטעם דלא הוי ריעותא**

י"ד]עוד צ"ע מאלמנת עיסה דמבואר כתובות י"ד דמעמידים על החזקה וכן צ"ע דהר"ן קידושין ד: דן בספק קידושין של נתן הוא שיהיה מותר מצד שמעמידים על החזקה וצ"ע שזה ריעותא וכן הר"ן נדה כ"א. לענין חתיכה ספק דם או חתיכה טהורה שאפשר להעמיד על החזקה ויתכן שרק אם יש לפנינו דבר שוודאי יכול לשנות הוי ריעותא ולא שיש ספק האם יש כאן דבר שיכול לשנות ומעשה קידושין שקרוב לו זה מעשה שלא יכול לשנות וזה לא דומה לשונרא שוודאי יכל להטריף ורק השאלה איזה מעשה נעשה כאן אמנם צ"ע משגרוניא שהר"י הוכיח משם כדבריו והרי שם אם זה מחלה אחרת אין כאן שום צד טרפות ואם נימא כנ"ל ששם זה סברא מיוחדת כי יש כאן וודאי שינוי א"כ בכל מקרים אלו זה לא שייך ודו"ק

ועיין ר"ש פ"ב דמקואות דהביא תוספתא שאם יש שני מקואות אחד כשר ואחד לא וטבל באחד מהם ולא ידע איפה טבל שהוא טמא ואם נגע בטהרות לא שורפים וצ"ע למה לא נעמידנו על חזקת טמא ועיין מלבושי יו"ט וכן בחלקת יואב בפתיחה ליור"ד שכתבו שמכאן מוכח שחזקה אם ריעותא זה לא חזקה אמנם עיין ר"ש בכת"י שביאר וז"ל וי"ל דלא דמי דאפילו לרבנן מודו הכא דתולין לכל הפחות ברה"ר דלא דמי לאחריני דאוקמי אחזקתן דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהיה אבל הכא דאיכא שני מקואות וחד מיניהו כשר בוודאי שיש לתלות שטבל בזה כמו בזה עכ"ל ולכאורא כוונתו שאם יש לפנינו שרץ וצפרדע ונגע באחד וודאי ולא יודע במה שכה"ג לא מעמידים על החזקה אבל כל זה כנ"ל שיש לפנינו דבר שוודאי יכול לשנות החזקה ולא באופן שיש לפנינו דבר שלא וודאי יכול לשנות כגון כל האופנים הנ"ל ובחזו"א בידים סימן ו' האריך להוכיח מראשונים שגם כה"ג מעמידים על החזקה

**בדברי הרשב"א שספק אונס או רצון אין חזקה ובדין ראיה ללא הרגשה בזמנינו ובדבריו לענין שחיטה שמקלקלת החזקה**

ט"ו]עיין רשב"א במשמרת הבית שספק אונס ספק רצון אין כאן חזקה מדאוריתא וצ"ע שלכאורא לשיטתו עד כמה שיש כאן מעשה אונס אין כאן צד איסור אמנם זה ודאי יתכן שמעשה ביאה חשיב שיש כאן דבר שיכול לשנות כמו מחט אמנם יתכן עוד שכאן שזה לא מעשה אחר אם זה באונס או ברצון כה"ג זה וודאי ריעותא מדאוריתא דוודאי נעשה כאן המעשה המשנה ורק שיתכן שזה נעשה בצורה שזה לא משנה אבל זה לא מעשה אחר אמנם תוס' בכתובות הקשו שכה"ג נעמיד על החזקה [ובאמת צ"ע לענין ראית דם שלא בהרגשה בזמנינו שאין ראיה כל כך מזה שלא הרגישה א"כ לכאורא עיקר ההיתר מצד שיש לה חזקת טהרה ולכאורא כה"ג זה וודאי ריעותא בחזקה דיש כאן וודאי ראיה והשאלה האם זה אם הרגשה או לא ולכאורא זה דומה לספק אונס ספק רצון וצ"ע] ועיין במשמרת הבית שנראה שנקט ששוחט ששחט ויש ספק האם הוא מומחה לא שייך לומר שיש כאן חזקת אינה שחוטה דהרי נעשה פה מעשה שחיטה ועיין סוגיא דוודאי נגע במסכת נדה דהארכנו דיתכן דס"ל שמעשה שחיטה אם שהיה או דרסה זה לא מעשה אחר ולכן זה וודאי ריעותא דהרי נעשה פה וודאי המעשה שמשנה את המצב הקודם ודו"ק בזה

**בדברי הראשונים לענין מפלת חתיכה ספק דם או מראה טהור ובדין נאבד העד**

ט"ז]והנה עיין גמ' תחילת המפלת דמפלת חתיכה ולא יודעים האם זה דם או לא שלרבנן טהורה והקשה הרשב"א למה זה לא ספק דאוריתא ובר"ן ורמב"ן מבואר שיש כאן חזקת טהרה וכן מבואר בתוס' וצ"ע למה כה"ג לא הוי ריעותא בחזקה והרי הר"ן הביא את רבינו יונה ועיין נשמת אדם שכתב שצ"ל שהר"ן ס"ל שרק בטריפה שכל החזקה היא מכח רוב כה"ג שהוא יצא מהרוב זה לא חזקה אבל בסתם חזקה אין חיסרון של ריעותא בחזקה ועיקר הסברא צ"ב ועוד שמעתי דבשערי יושר הקשה דבנשמט הגף יתכן שמדובר שוודאי ראו בתחילתה שהיא לא שמוטת הגף וא"כ יש כאן חזקה גמורה ובכל אופן מבואר שלא סומכים על החזקה וצ"ע אמנם בפשוטו לשיטת הרשב"א שרק אם היה התחלה של טרפות זה סיבה לאסור א"כ כאן הרי אם זה מראה טהור אין כאן שום תחילת איסור ויתכן ששיטת הר"ן בזה כרשב"א ורק העתיק את רבינו יונה כלשונו

והנה ברשב"א שם מבואר שכה"ג לא מעמידים על החזקה אמנם מבואר בדבריו שזה מצד וודאי נגע דהיינו שיש כאן חתיכה לפנינו שהיא ספק מה היא וכיון שהוא וודאי נגע בחתיכה מסופקת כה"ג זה וודאי ריעותא [אמנם צ"ע מה זה שונה מאלמנת עיסה והארכנו בזה במסכת נדה בסוגיא דוודאי נגע] ולפ"ז נראה שכל זה כשיש חתיכה מסופקת לפנינו אבל במקרה שהחתיכה עצמה מבוררת מה היא אלא שהיא לא הסתכלה וזה נאבד או שאשה ראתה מראה ונסתפקה בדינו וזה נאבד לה כה"ג שכל הנידון מה ראתה ואין כאן הדין של וודאי נגע וודאי שגם לרשב"א אין שום ריעותא כיון שיתכן שאין כאן צד איסור וכמו סירכא תלויה ולא הבנתי טעמו של הבינת אדם בהלכות נדה שנקט לאסור לרשב"א ודו"ק בזה

ובריטב"א שם מבואר שגם בהפילה חתיכה ויש ספק האם היה אם זה דם מצד שזה ספק האם יש פתיחת הקבר בלא דם גם כה"ג לא מעמידים על החזקה ולכאורא כאן הביאור שזה כמו התחלת טרפות כי היה כאן דבר שהוא סיבה להוציא דם ורק יש ספק האם מוציא דם וזה כמו מחט שיכולה לנקוב ועיין שם ברשב"א שכתב על כהאי גוונא שלאוקמא על חזקתה אי אפשר

**בדין איסור שספק האם נפל להיתר האם הוי ריעותא בחזקה**

י"ז]עיין בינת אדם שכתב להוכיח שהשו"ע פסק שחזקה אם ריעותא זה לא עוזר מהא דבסימן קי"א מבואר ששני קדירות אחת של היתר ואחת של איסור בדאוריתא לא אומרים שאני אומר שהאיסור נפל לאיסור וצ"ע למה שלא נעמיד ההיתר על החזקה אלא בהכרח מצד חזקה דאיתרע והנה לכאורא אין זה חזקה דאיתרע אלא לשיטתו שגם שני שבילים זה חזקה דאיתרע אבל אם לא הרי אין פה וודאי ריעותא לפנינו דהרי יתכן שבהיתר לא נפל כלום והנה לכאורא היה מקום לומר שכה"ג לא שייך חזקה כלל דאפילו שההיתר לא משתנה אבל עדין יש ספק אולי הוא אוכל את האיסור

והנה מבואר בגמ' ביבמות פ"ב. דשני קופות אחת של חולין ואחת של תרומה ולפניהם שני סאים אחת של חולין ואחת של תרומה ונפלה אחד לתוך זה ואחת לזה דאמרינן שאני אומר ונחלקו ר"י ור"ל האם דין זה הוא דוקא אם היה גם ביטול ברוב או אפילו ללא דין ביטול ברוב ומבואר בגמ' שכל זה בדרבנן אבל בדאוריתא וודאי צריך שיהיה רוב והקשו הראשונים למה הגמ' מעמידה את נידון ר"ל ור"י על הבריתא ולא על המשנה בתרומות פ"ז דשני קופות אחת של חולין ואחת של תרומה ולפניהם סאה תרומה ונפלה לאחת מהם ולא יודעים לאיפה שתולים שזה נפל לתוך התרומה והחולין נשאר מותר ועיין תוס' שתירצו שזה בא להשמיע את חידושו של ר' יוחנן שגם כה"ג שלא שייך לומר כל כך אוקי אחזקתיהו [ועיין חזו"א ידים סימן ו' שדקדק מלשון התוס' שכתבו כל כך דמעיקר הדין אפשר גם כה"ג להעמיד על החזקה] בכל אופן הוא אומר שאומרים שאני אומר והוסיפו עוד שיתכן שבסאה אחת ר"ל מודה שמעמידים החולין על חזקתן ולכן העמידו המחלוקת על המשנה ועיין תוס' הרא"ש שהוסיף שכה"ג אפילו בדאוריתא אפשר להעמיד על החזקה וכן הוא בתו"י שם עכת"ד ומבואר שיש חזקה על תערובת וכמו שנקט הבינת אדם וצ"ע א"כ למה בשני קופות אין על כל אחד מדין דאוריתא חזקת היתר ולכאורא הביאור שבאמת כמו שכתבנו שלא שייך חזקה מצד חזקת היתר אלא שכל החזקה שלא נפל כאן כלום וזה שייך אם באמת לא נפל אבל אם נפל ולא יודעים אם זה חולין או תרומה לא שייך להעמיד על החזקה

ווהנה בשו"ע מבואר ומקורו מהרשב"א שגם באופן דהמשנה בתרומות בדאוריתא לא אומרים שאני אומר והוקשה לו לבינת אדם שאין להוכיח דין זה מהגמ' דשם הרי אין חזקה כמבואר בתוס' רא"ש משא"כ באופן זה אלא בהכרח שגם באופן זה דהמשנה אין חזקה דיש כאן ריעותא בחזקה אמנם יתכן דהרשב"א פליג על תוס' וס"ל שלא שייך כאן חזקה וכנ"ל [ועיין שערי יושר ש"ב פי"א מה שכתב בזה]

אמנם יתכן עוד דאדרבא באמת מעיקר הדין יש חזקת היתר גם בשני קופות ונפל בהם שני סאין ובהכרח שכאן רבנן לא סמכו על החזקה והחשיבו לחזקה דאיתרע וממילא גם בסאה אחת דעד כמה שכאן לא סמכו במקום ריעותא ה"ה בסאה אחת

ולכאורא יש לדקדק כן מהר"ש בתרומות שם שהקשה מהמשנה של ידים שאם יש שני כיכרות אחת טמאה ואחת טהורה ויד אחת טמאה ויד אחת טהורה שתולים שנגע בטהורה בכיכר הטהור ובטמאה בטמא והרי כאן אין רביה וצ"ע על ר"ל וצ"ע הרי כאן יש חזקה ואולי לכן טהור משא"כ במשנה ומשמע שס"ל שגם שם יש חזקה אלא שלא סומכים כאן על החזקה מחמת הריעותא וזה וודאי רק מדרבנן

וע"ש שהקשה מהגמ' בפסחים ששואלת אם כזית בכדי אכילת פרס דאוריתא למה אומרים שאני אומר והקשה למה הגמ' לא שואלת מהמשנה שנפל תרומה לאחת משני קופות וכתב ששאני אומר אחד הבינה הגמ' שאומרים ולא שנים ושמעתי מהגר"מ גינויאר להקשות דעד כמה שהגמ' בתחילה הבינה שיש כאן נידון בדאוריתא ואין ביטול ברוב מצד שזה מין במינו א"כ מה שיך לומר בקופה אחת שאני אומר הרי זה נידון דאוריתא ובהכרח שמדאורייתא מעמידים על החזקה וגם בשני קופות ויש כאן חומרא דרבנן לא להעמיד על החזקה ובזה כתב לחלק מצד שאני אומר בין אחד לשנים וצ"ע שם

והנה מבואר ברמ"א סימן ק"ה שספק כבוש אסור דהינו אם לא יודעים אם זה נכבש מעת לעת והקשה הט"ז למה שלא נעמיד על החזקה שזה נשאר מותר והש"ך בנקודות הכסף ושאר האחרונים כתבו שהוי איתרע החזקה והביאו כן מהאיסור והיתר [ועיין פמ"ג שהקשה על הט"ז שא"כ גם בנפל איסור ונשפך ההיתר ולא יודעים אם היה שישים שנעמיד על החזקה ותירץ הגליון מהרש"א שיש שם גם חזקת האיסור דהינו ששם עד כמה שנהיה ביטול האיסור עצמו נהיה היתר משא"כ כאן הנידון שלא עבר מהאיסור להיתר] ועיין ש"ש שכתב לישב קושית הט"ז שלא שיך כאן חזקה כיון שהנידון האם נכנס כאן איסור או לא אמנם מדברי כל רבותינו האחרונים משמע ששיך כה"ג חזקה

והנה הם תירצו שזה איתרע ולכאורא זה ראיה אלימתי לבינת אדם שנקט שכל שנעשה דבר שספק האם היה יכול לשנות הוי חזקה דאיתרע וכמו בזרק לה גט אמנם עיין חזו"א יור"ד סימן ל"א שכתב שמעיקר הדין מעמידים על החזקה באמת אלא שהרי בכל שני קדירות יש חזקה וכאן היה חומרא דרבנן כה"ג לא לסמוך על חזקה דאיתרע ולכן גם בספק כבוש זה אותו דבר והנה כונתו שגם בשני סאים שנפלו ס"ל שמעיקר הדין אפשר להעמיד על החזקה ולכן יש מקור מהגמ' שלא להעמיד על החזקה אבל אם נימא כתוס' הרא"ש דבשני סאים שנפלו לא שיך חזקה א"כ אין שום מקור מהגמ' שבקדירה אחת ששיך לומר חזקה לא מעמידים על החזקה ואולי מהירושלמי שהובא בר"ש שנקט שלר"ל גם בסאה אחת צריך רביה מוכח שכאן לא מעמידים על החזקה אמנם הראשונים לא הביאו זה וצ"ע

**העולה מהנ"ל** דנחלקו האחרונים האם בספק האם נפל איסור להיתר שייך להעמיד על החזקה ויש שנקטו שגם בוודאי נפל והשאלה מה נפל שייך להעמיד על החזקה ולפ"ז מוכח מהגמ' שכאן לא מעמידים על החזקה מחמת שאיתרע ובתוס"ר נקט שרק בספק האם נפל משהו יש חזקה ולא אם לא יודעים מה נפל ונקט שבאמת מעמידים על החזקה אמנם בשו"ע מבואר שלא מעמידים על החזקה והנשמת אדם הוכיח מכאן דבעלמא לא מעמידים על החזקה באיתרע ובחזו"א כתב שאין לדמות הדברים וכאן חכמים החמירו

**בנידון האחרונים בגר שנתגייר והיה לו עיסה שלא יודעים מתי נתגלגלה**

י"ח]עיין פמ"ג בפתיחה להלכות טרפות שהביא להקשות מהדין של גר שנתגייר והיה לו עיסה ולא יודעים מתי נעשית שחייב מספק ולא מעמידים על חזקת פטור והוכיחו מצד שיש כאן חזקה דוודאי נעשה כאן עיסה ויש שדחו שזה איסור מיתה והבית מאיר דחה דבר זה והוכיח שלא מחלקים בין איסור לאו לאיסור מיתה ועיין בבינת אדם שהאריך לבאר הסוגיא שם בדרך אחרת אמנם כתב שרש"י שביאר שהחידוש שלא מעמידים על החזקה חזינן שס"ל שחזקה אם ריעותא לא הולכים אחריה וצ"ע דהרי רש"י באלמנת עיסה ביאר שיש חזקה אפילו שהתינוק וודאי נגע אמנם לנ"ל שם זה עדיף שאין צד איסור ברור לפנינו משא"כ כאן שיש כאן עשית עיסה שזה המחייב ולכאורא יש לדון שלא שייך חזקה כיון שהמחייב זה עשית העיסה ונעשה כאן וודאי הדבר המחייב ורק השאלה אם יש כאן פטור והרי זה כספק אונס ספק רצון וכנ"ל וצ"ע

**בדין העמד טמא על חזקתו הטעם שלא הוי ריעותא בחזקה מה שעשה מעשה טבילה**

י"ט]עוד ראיתי להקשות מהדין של הגמ' נדה ב: שדנה העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל והרי זה וודאי איתרע שהוא טבל ואם נימא שכל דינו של רבינו יונה הוא רק ריעותא מדרבנן א"ש שזה לא סברא לקולא אמנם לכאורא כיון שאין כאן טבילה וודאית לפנינו ואין כאן מקוה וודאי לפנינו א"כ לדעת הרשב"א כה"ג אין זה ריעותא וכן לדעת רבינו יונה אם נימא שכל דבריו כי היה כאן וודאי שינוי א"כ כאן לא היה וודאי שינוי אמנם עדיין צ"ע מה זה שונה מזריקת קידושין ספק קרוב לו אמנם כבר כתבנו לעיל ששם היה אפשרות וודאית לשנות ולעשות מעשה גירושין זה גרע מכאן שאולי אין מקוה לפנינו ואין אפשרות לשנות הדברים וצ"ע בזה

**בראית השערי תורה מכל אשם תלוי שלא מעמידים האדם על חזקת פטור**

כ]וראיתי בספר שערי תורה שער ג' שכתב אם נימא שיש חזקת פטור גם על מצוות וחיוב קרבן א"כ למה יש חיוב אשם תלוי הרי האדם הוא בחזקת פטור אלא בהכרח שכה"ג איכא ריעותא בחזקה כיון שאכל וודאי חתיכה מסופקת ושמעתי לדון שכיון שאשם תלוי הוא על מצד הספק כיון שביחס לנידון האם עבר עבירה יש כאן ספק גמור שזה מחייב קרבן ממילא לא שייך לדון חזקה על החיוב קרבן ולפטור דהרי ביחס לעבירה זה נשאר ספק

והנה לרשב"א לעיל אין זה ריעותא כי אין כאן צד איסור ברור לפנינו ובפשוטו מוכח מברכות כ. לענין ספק בירך ברכת המזון שאין כזה מושג חזקת חיוב או פטור והטעם שאין זה שום שינוי בבן אדם ועיין ברשב"א קידושין ס"ה: לענין עד אחד לחייב קרבן אם חשיב נגד אתחזק כיון שהוא בחזקת פטור וצ"ע וראיתי במחנה אפרים בנדרים סימן י"ב דבנדר ולא ברור מה כוונתו כה"ג מה שלא מעמידים אותו בחזקת שאינו חייב לקים הנדר דהוי ריעותא בחזקה ולפ"ז כתב שאם יעשה תנאי בחלות הנדר ויהיה ספק האם התקיים כה"ג וודאי נעמיד על החזקה

**בדעת רש"י פסחים ט:**

כ"א]עיין פסחים ט:דאם יש חמץ ומצה לפניו ובדק הבית ולקח עכבר חתיכה ולא יודעים מה ונכנס לבית שיש חיוב בדיקה והקשו התוס' שהרי ספק דרבנן לקולא ואפילו אם מדובר שלא ביטל אבל יש הרי חזקת בדוק של הבית וכתב הפני יהושע שדעת רש"י שכה"ג הוי ריעותא בחזקה כיון שוודאי נכנס לבית חתיכה ועיין בינת אדם שהאריך שכן שיטת רש"י שבמקום ריעותא אין מעמידים על החזקה והנה למה שכתבנו לעיל לכאורא לדעת הרשב"א אין זה ריעותא כיון שאין לפנינו וודאי דבר האוסר ורק לר"י שי מקום לדון שזה כמו ספק כלבא ספק שונרא אמנם למה דמבואר דבריו ששני שבילין יש חזקה א"כ ה"ה כאן ובעיקר קושית תוס' על רש"י לכאורא צ"ע הרי הנידון האם יש לו חמץ ועובר בבל יראה ומה פתאום שחזקת הבית יכריע לגבי הנידון על הגברא וכל דבריהם עד כמה שכל הנידון יהיה על חיוב של הבית

והנה במה שנקט הבינת אדם שדעת רש"י שחזקה אם ריעותא זה לא חזקה לכאורא זה נסתר מהא דלענין סמוך מיעוטא לחזקה כתב באופן שהתינוק וודאי לקח מהעיסה והספק האם התינוק טמא ויש רוב שהוא טמא ולכאורא אין לך ריעותא גדולה מזו אמנם יתכן שכל דבריו שם לא להכרי אם החזקה אלא כדי שזה יהיה סמוך מיעוטא לחזקה דהינו שהצד טהרה הוא צד אלים ובזה יתכן שגם חזקה שיש בה ריעותא עוזרת וצ"ע

**בדין נפל עליו גל דמבואר בתוס' שאין להעמיד על החזקה**

כ"ב]עיין גמ' פסחים צ"א. דמי שפקח את הגל והביאו עליו קרבן פסח ואחרי זה נמצא מת מתחתיו הוא חייב פסח שני כיון שהוא טמא מתחילתו והקשו התוס' הרי יש לו חזקת חי ואולי הוא מת לאחר שהוא פקח את הגל ותירצו שכל הטומאות כשעת מציאתן והקשו האחרונים הרי מבואר בתוס' שזה רק מדרבנן וא"כ למה שכאן יוכל להביא קרבן שזנה נידון דאוריתא עוד הקשו הרי תמיד חזקה מעיקרא עדיפה וביאר הנוב"י אבן העזר קמא סימן ל"ו שיש כאן ריעותא בחזקה כיון שנפל עליו גל וממילא כה"ג הדין כשעת מציאתן הוא דאוריתא ודימה זה לסוטה שנסתרה וכן הוא בנקוה"כ יור"ד סימן שצ"ז והנה כה"ג לכאורא זה כמו מחט בכבד שגם לרשב"א הוא ריעותא כיון שזה וודאי יכול לעשות שינוי אמנם בעיקר הדבר יש ראשונים שששעת מציאתן זה דאוריתא ועיין ראשונים שם עוד תירוצים ולכאורא לדעת תוס' עד כמה שכאן לא שכיח צד אחד יותר יש כאן חזקה ועיין בנוב"י שהביא ראשונים שביארו הסוגיא בדרך אחרת ועיין חזו"א מה שכתב לבאר בסוגיא זו

**בדין ספק על זמן הטרפות שס"ל לר"י שמעמידים על החזקה והחילוק בין זה לנשבר הגף**

כ"ג]והנה כתבו הראשונים בשם רבינו יונה שאם מצאו טריפה בכל אופן הגבינות שעשו עד עכשיו מותרות שמעמידים על החזקה ואומרים שזה קרה כמה שיותר מאוחר והקשו האחרונים ובראשם הפליתי מה זה שונה מנשבר הגף שלא אומרים חזקה שזה קרה לאחר מיתה וממילא היא לא טריפה ובדוחק היה מקום לומר שלענין למפרע אין שום ריעותא שאין שום סיבה לומר שזה קרה יותר מוקדם ורק לענין לאחר מיתה שבזה יותר מצוי שזה קורה מחיים לכן חשיב שזה ריעותא מחיים אמנם זה דוחק דאם ס"ל שזה יותר מצוי שזה קורה מחיים א"כ מה הוכיח משמוטה שכל ספק בטריפה אסור הרי אולי הטעם כי יותר שכיח שזה יקרה מחיים

ובבינת אדם ביאר שווודאי מסתבר שהתחיל משהו מחיים דאל"כ מה פתאום שזה נשבר לאחר מיתה וא"כ יש כאן ריעותא על מחיים אבל אין כאן ריעותא על זמן מוקדם ולענין זה אפשר להעמיד על החזקה

ולכאורא היה מקום לומר שכיון שהנידון האם היא טריפה או לא בזה לא הנידון מתי זה קרה אלא מה קרה א"כ לא עושים הכרעה שהשינוי קרה כמה שיותר מאוחר וממילא זה לא טריפה דהרי זמן הטרפות לא נוגע לן אלא האם היא טריפה או לא ולגבי נידון זה יש לנו חזקה אם ריעותא משא"כ אם היא וודאי טריפה ורק הספק מתי בזה שהנידון על הזמן בזה מדין חזקה אומרים שזה קרה כמה שיותר מאוחר וממילא אין כאן ריעותא על הזמן שמקודם

אמנם לכאורא משמע במקומות אחרים שכה"ג כן אומרים חזקה שזה קרה יותר מאוחר דעיין תוס' בכתובות לענין ספק תחתיו או לא כתבו שנכריע על ידי חזקה ולכאורא שם הנידון הוא האם היה כאן ביאה של זנות או לא והזמן הוא לא בכלל הספק וכן לענין כל דם שאשה מוצאת שזה נחשב ללא הרגשה וצ"ע שלענין דאוריתא יש כאן ספק האם זה אם הרגשה או לא והרי יתכן שזה יצא בזמן הטלת מי רגליים ולכן אין כאן הרגשה ולמה לא הוי ריעותא בחזקה ובפשוטו מבואר שמדין חזקה אומרים שזה יצא יותר מאוחר וממילא זה וודאי ללא הרגשה וכן הוא בחזו"א ומבואר דלא כנ"ל וצ"ע בסברא זו

ועיין שב שמעתתא שכתב ליישב לשיטתו שכל האיסור מצד מחזיקין מאיסור לאיסור וכל זה שייך לענין לאחר מיתה אבל מחיים אדרבא היא בחזקת אינה טריפה והחלב מותר ולפ"ז ספק דרוסה החלב מותר והוא חידוש גדול ועיין לעיל שהוכחנו בראיות ברורות דלא כדבריו

ובפלתי והחזו"א כתבו שכל מה שרבינו יונה אוסר בנשבר הגף כי מסתבר שזה מחיים ודבריהם תמוהים כמבואר בתבואות שור שהרי הם כתבו מפורש שבבא זאב כל מה שמותר רק מחמת שהאיסור לפנינו וההיתר לא

**בריעותא שזה לא סיבה לאסור האם יש חיוב לבדוק**

כ"ד]עין בינת אדם שער רוב וחזקה סקט"ז שכתב שגם לתוס' שהולכים בתר חזקה דאיתרע אבל וודאי צריך לבדוק ונסתפק במקום שיכול לבדוק ולא בדק או שיש היום חסרון חכמה שזה יאסר וכדמשמע מספר התרומה הנ"ל

אמנם הנה לכאורא מדברי הראשונים משמע שעד כמה שמעמידים על החזקה אין צריך לבדוק ואין זה דומה למיעוט המצוי דשם מלכתחילה דין הרוב הוא הכרעה אם דין לברר אבל כאן הרי ללא ריעותא לא צריך לברר ורק מחמת הריעותא שקרה צריך לברר ועד כמה שמכריעים שזה לא ריעותא ומעמידים על החזקה לא צריך לברר אמנם מסברא הדבר צ"ע דהרי החשש לאיסור כאן הוא וודאי יותר ממיעוט המצוי ושמעתי לבאר דהסברא שבמיעוט המצוי לא סומכים על זה כי זה שאלה על כל הבהמות כגון אם יש סירכה ועד כמה שנלך אחרי הרוב וודאי ניכשל באיסור ולכן גם חזקה שמצוי שתשתנה צריך לבדוק כגון חוטי הציצית אבל אם זה מחמת מקרה שקרה הרי כל פעם זה דבר לעצמו ואין סיבה לומר שיקרה הרבה מקרים ובחלק מהם וודאי יכשלו באיסור

והנה עיין בית הלוי שהביא מרבינו ירוחם שגם לעולא שישב לה קוץ בוושט לא צריך לבדוק הכוונה שזה לא מעכב אבל לכתחילה צריך לבדוק אמנם ע"ש הוכיח מכל רבותינו הראשונים שלא צריך לבדוק כלל וכלשון הגמ' שלא חוששים כלל וצ"ע הטעם ובהכרח כנ"ל וכן הרשב"א והר"ן שהוכיחו מהגמ' שרבי בדק במחט הנמצאת בבית הכוסות בצד אחד שחזינן שצריך לבדוק ונקטו שזה מעכב בדיעבד והרשב"א כתב בתשובה שכל מקום שאמרו לבדוק זה מעכב בדיעבד חוץ ממיעוט המצוי

אמנם באמת באחרונים בכמה מקומות כתבו שאפילו שבדיעבד אם לא בדקו זה טוב אבל לכתחילה צריך לבדוק כגון בבית הכוסות מצד אחד שלכתחילה צריך לבדוק שאין קורט דם בצד השני אבל אם ניקו ואי אפשר לבדוק זה לא מעכב וכן החזו"א והתבואות שור ביארו מה שהגמ' אומרת שיגרוניא שכיח שנפק"מ שאפילו אין דין לבדוק לכתחילה ומבואר שלולי זה יש דין לבדוק לכתחילה

ובאמת שמצאנו בגמ' כנ"ל שהגמ' אומרת שאי אפשר לשמוטה שתעשה שחוטה ור"י אומר תיבדק וביאר הרא"ש בפרק שני שמדמים לבהמה אחרת וביאר שמה שזה עוזר כיון שמעיקר הדין יש כאן רוב שזה לאחר שחיטה ומבואר שאפילו שמעיקר הדין מכריעים המעשה לקולא אבל יש דין לכתחילה לבדוק ובשו"ע מבואר שהיום שלא יודעים זה מעכב ובפשוטו זה גם לרא"ש אמנם יתכן ששם מצד הריעותא עצמה מסתבר שזה מחיים אלא שיש ראיה שזה לא כך וראיה זו לא מוכרחת כדי שאפילו לא יצטרכו בדיקה וצ"ע בכל זה

**בדין חזקה בספיקא דדינא**

כ"ה]ברי"ף בפ"ק דקידושין לענין נתן הוא ואמרה היא כתב שהוא ספק דאוריתא והקשה הר"ן שלכאורא נעמיד על החזקה ורק שמדרבנן מצד חומר ערוה לא מעמידים על החזקה והאחרונים ביארו בכמה דוכתי דבספיקא דדינא לא שייך להעמיד על החזקה דיסוד דין חזקה שנוקטים כמו צד אחד אמנם נקטו שהדבר כספק מצד שדעת הר"ן שכה"ג לא מעמידים על החזקה וישש נקטו שזה כמו תרי ותרי דהוי ספיקא דרבנן והוא בכל דחיני התורה

והנה לענין טריפות מבואר בכל רבותינו הראשונים שבכל ספק של הגמ' בין מחלוקת אמוראים בין תיקו בין ספק שבגמ' שלא הוכרע שצריך להחמיר וכתבו כדין ספק דאוריתא וצ"ע לדעת הר"ן שגם כה"ג אפשר להעמיד על החזקה א"כ למה כאן לא נעמיד על החזקה ובאמת שבביאור הגר"א סימן נ"ו סק"ט הביא את דבר זה לראיה למה שפסק כרבינו יונה שכל ספק טריפה לחומרא דהינו שנקט שאין סברא מיוחדת מצד ספיקא דדינא אלא מצד שלא מעמידים על החזקה כה"ג ואם נימא דהטעם מצד ריעותא בחזקה יתכן שכה"ג הוי ריעותא בחזקה אמנם יותר ניחא אם מצד שס"ל שמחזיקין מאיסור לאיסור א"כ זה סברא מיוחדת לענין כל ספק טריפות אמנם יתכן עוד שגם אם בעלמא מעמידים על החזקה בספיקא דדינא זה רק מצד חזקת הנהגה אבל בחזקת הגוף יתכן שוודאי שלא שיך כאן חזקה דהרי וודאי השתנה והשאלה מה דינו ויתכן שלכו"ע אין חזקה בטריפה אלא מצד חזקת הגוף והטעם כיון שלא נהגו בפועל מחים לענין הבשר האם זה מותר או אסור והדברים מחודשים ובפשוטו מוכח מזה שקי"ל שבספיקא דדינא לא מעמידים על החזקה וצ"ע בזה

כ"ו]והנה מצאנו בפרקין הרבה מקומות שצריך בדיקה ובפשוטו לדעת תוס' צ"ל ששכיח לאיסור יותר מהיתר וכל זה צ"ע וכדלקמן ונבאר הדוגמאות בפרקין

א)עיין מ"ה: דרב בדק מוח האם זה נפסק ברוב עביו או הקיפו וזה פשוט שאם רואים שקרה משהו שמחויבים לראות מה קרה אפילו אם לא שכיח לאיסור יותר מהיתר וצ"ע

ב)מ"ו:- האי ריאה דאוושא וכו' ולשיטות הראשונים הוא פשוט שיש כאן ריעותא בגופו ולדעת תוס' בפשוטו צ"ל שזה שכיח לאיסורא יותר מהיתרא

ג)שם: האי ריאה דאגליד כהאינא סומקא כשירה וברא"ש מבואר שצריך לבדוק ולשיטת תוס' צ"ל שזה שכיח לאיסור יותר מהיתר מצד שכיון שזה נהיה דק הרבה פעמים זה ניקב

ד) מ"ז.- לענין בועי חדא ומתחזין כתרי מיתינן סילוא וכו' וזה פשוט לכו"ע שכיון שרואים את צד הטרפות לפנינו וודאי צריך לבודקו ואם נאבד בפשוטו גם אסור ובזה יתכן כי שכיח לאיסור יותר מהיתר

ה)מ"ז:- ריאה שנשפכה כקיתון כשירה אם קימי סימפונות היכי עבידא וכו' וצ"ל שכה"ג שכיח לאיסור יותר מהיתר

ו)מ"ח.- ריאה שהיא סמוכה לדופן והעלתה צמחים לכו"ע צריך בדיקה ובזה יתכן ששכיח לאיסור יותר מהיתר ובלא העלתה צמחים שנחלקו אמוראים יש מקום לומר שנחלקו האם שכיח לאיסור יותר מהיתר ועיין רא"ש שטרח לבאר למה שיהיה מותר ועיין לעיל מה שכתבנו בזה

ז)מ"ח:- מחט שנמצאת בריאה מבואר בגמ' שצריך לבדוק ובפשוטו צ"ל שזה שכיח לאיסור יותר

ח) שם:- במקום שהבדיקה לפי צורת המחט לכאורא כיון שיש דבר לפנינו וודאי צריך לראות איך קרה וצ"ע לענין בדיעבד למה שזה יאסר

ט)נ.- מקיפים בבני מעיים וכן מקיפים בריאה וכן מקיפים בקנה וצ"ל כיון שאין לפנינו איפה לתלות ממילא בפשוטו זה מחיים ורק עד כמה שיהיה ריאיה שזה לאחר שחיטה זה סיבה להתיר

י)שם:- מחט שנמצאת בריאה מצד אחד כשירה משני צדדים טריפה ודעת הרשב"א והר"ן שצריך לבדוק האם זה ניקב לצד השני ודעת הרא"ש שלא צריך לבדוק ובפשוטו זה לשיטתם האם צריך שכיח לאיסור יותר מהיתר וכן הוא בחכמת אדם אמנם יתכן שזה שכיח לאיסור יותר מהיתר ולכן צריך לבדוק

י"א) נ"א.- בדין נפולה הנה אם לא שהתה מעת לעת ושחטה בפשוטו זה לא וודאי טריפה וכמבואר בב"ק נ"א: אמנם יתכן שזה שכיח לאיסור יותר מהיתר אמנם בשהתה שצריך בדיקה מבואר בגמ' ביצה ל"ד. שדנה האם מותר לשוחטה ביו"ט ולרוב הראשונים הכרעת הגמ' שמותר ולשון הגמ' מי מחזקינן ריעותא ביו"ט ועיין שאגת אריה כי דין הבדיקה הוא רק מדרבנן ולפ"ז וודאי שזה לא שכיח לאיסור יותר מהיתר וצ"ע למה רבנן פה חייבו בדיקה שזה לעיכובא יותר מתמיד ובאמת שהוא חידוש לומר שכאן זה שכיח לאיסור יותר מהיתר וצ"ע ומצאנו בגמ' שגם רב דס"ל שספק דרוסה מותרת כאן יש חיוב בדיקה וצ"ע הסיבה שחייבו כאן יותר מתמיד

י"ב)שם:- היכה על חוט השדירה מבואר בגמ' שצריך בדיקה ולדעת תוס' לכאורא צ"ל שזה יותר שכיח לאיסור ודוחק ויתכן שזה דין דרבנן ומכלל הדין בדיקה בכל נפולה בעבר עליה מעת לעת

י"ג) נ"ד.- בשחט ונמצאת שמוטה הגמ' דנה האם אפשר לשמוטה שתעשה שחוטה ואיכא מאן דאמר שצריך לבדוק ועיין רא"ש פ"ב שזה דין דרבנן לבדוק ויתכן שכאן מצד עצמו זה מסתבר שזה מחיים אלא שיש ראיה שזה לאחר שחיטה ובזה רבנן לא סמכו כל שזה לא ראיה מוכרחת וחייבו לבדוק מה שאפשר ויתכן עוד שאחרי בדיקה זו אפילו שזה לא מוכרח לגמרי כמבואר ברא"ש שם אבל כבר אין סיבה להסתפק וצ"ע האם יש ללמוד מכאן לכל מקום כנ"ל שיש חיוב בדיקה מדרבנן

י"ד)נ"ה:- צמקה הריאה בידי שמים כשירה בידי אדם טריפה ומבואר בגמ' שצריך לבדוק וצ"ע לדעת תוס' למה שזה יהיה שכיח לאיסור יותר מהיתר

ט"ו)נ"ו.- הכתה חולדה על ראשה מקום שעושה אותה טריפה ובגמ' מבואר את אופן הבדיקה ובפשוטו צ"ל ששכיח יותר לאיסור שניקב קרום של מוח על ידי ההכאה בראשה

ט"ז)נ"ז.- ההוא צומת הגידים דאתיא לקמיה דרבא בדקיה בצומת הגידים וצ"ל שהיה ריעתא ששכיח ללאיסור יותר מהיתר ויתכן שדין בדיקה לכתחילה יש בעוד אופנים אמנם משמע שתמיד שיש חיוב לבדוק זה מעכב

י"ז)נ"ז.-שמוטת גף בעוף טריפה חיישינן שמא ניקבה הריאה וצ"ל בפשוט שזה שכיח יותר לאיסור

ועיין בבית הלוי ח"ב סוף סימן כ"א שהקשה מחלק הדוגמאות הנ"ל שלא מסתבר שזה שכיח לאיסור יותר מהיתר וכתב שכל דברי התוס' במקום שאין ריעותא בגופו שמספק אולי רואים כאן טריפה אלא כגון קוץ בוושט שלא רואה כאן נקב יותר אלא חוששים אולי היה נקב וכן בא זאב ונטל בני מעיים הרי אם זה קרה לאחר מיתה אין שום ריעותא מחיים אבל כל שרואים ריעותא בגופו כגון נחמרו מעיה בזה גם תוס' מודים דהוי ריעותא מחיים ועיין שערי יושר שער ב' פי"ז שכתב על דרך זה ולפ"ז בנמצא מים במוח אפילו אם זה לא שכיח לאיסור יותר מהיתר וודאי צריך בדיקה מדאוריתא וזה דלא כדנקט הש"ך ועוד אחרונים ובאמת מדברי התוס' שלא הקשו אלא על ישב קוץ בוושט ולא בשאר כולי פרקין משמע קצת כנ"ל שרק כאן היה להם סברא מיוחדת לדון בזה וכן בזה א"ש הרא"ש שבריאה הסמוכה לדופן דן מה הטעם להתיר וצ"ע אמנם זה לא מיישב את כל הדוגמאות כגון מחט שלא יודעים אין היא נמצאת ועוד דוגמאות וצ"ע בכל זה

**המורם מהנ"ל וכללי חזקה דאיתרע**

א]נחלקו אמוראים בספק דרוסה האם מותרת או אסורה וקי"ל שזה אסור ובטעם הדבר שלא מעמידים על החזקה מצאנו כמה שיטות בראשונים א.דעת תוס' והרא"ש שכל שזה לא שכיח יותר לאיסור מעמידים על החזקה ורק בשכיח יותר לאיסור לא מעמידים על החזקה ובמשאת בנימין וחזו"א מבואר וכן משמעות הרא"ש שזה רק מדרבנן אמנם בפמ"ג מבואר שזה מדאוריתא אמנם זה וודאי שיש מקומות שזה ספק דאוריתא כגון נפולה שצריך בדיקה וז"ב [ועיין סקכ"ו שהבאינו מהבית הלוי שכל דברי התוס' בריעותא שזה לא בגופו אמנם הרבה אחרונים נקטו דלא כנ"ל וצ"ע]

ב.ודעת הרמ"א בפשוטו לחלק בין ריעותא שוודאי קרה מחיים כגון קוץ בוושט או ספק דרוסה לבין ריעותא שיתכן שקרה לאחר מיתה כגון בא זאב ונטל בני מעיים שרק כה"ג מעמידים על החזקה ובפשוטו הטעם שלא מעמידים על החזקה כי מחזיקין מאיסור לאיסור וברא"ה גם נראה כחילוק הנ"ל אמנם מטעם אחר שכה"ג שיתכן שזה קרה לאחר מיתה לא הוי ריעותא כלל

ג.דעת הרשב"א והר"ן ורבינו יונה שבכל מקרה בין אם זה ספק אם קרה לאחר מיתה ובין אם לא יודעים האם זה קרה מחיים לא מעמידים על החזקה אמנם בפשוטו מה נקרא ריעותא נחלקו בזה הנ"ל דדעת רבינו יונה שגם דבר שיתכן שאין כאן שום קשר לטרפות כגון ספק כלבא ספק שונרא הוא סיבה לא להעמיד על החזקה

ד.אמנם הרשב"א כתב שצריך דוקא התחלת מעשה הטרפות כגון ישב קוץ בוושט או דבר שזה שכיח יותר לאיסור או אם צד ההיתר לא שכיח אפילו שצד האיסור גם לא שכיח כגון שגרוניא ולענין ספק האם האריה דרס בחידושיו נקט שזה לא נחשב התחלת מעשה הטרפות ורק מצד שזה שכיח הוי ריעותא ובתוה"ב נראה שחזר בו ונקט שכל שיש כאן דבר שיכול להטריף וזה ספק האם הוא הטריף זה כמו התחלת הטרפות וכגון מחט שנמצאת בכבד ולא יודעים האם זה עבר דרך מקום המטריף או לא

ובטעם הדבר דבמקומות אלו לא הוי חזקה נחלקו האחרונים [הגר"א והש"ך] והש"ש [וראיתי מביאים שכן נקט בתורת יקותיאל] נקטו שזה מצד מחזיקין מאיסור לאיסור והא דמבואר בדבריהם שזה ספק צ"ל כי יש כאן חזקת הגוף נגד חזקת איסור אמנם הבאינו לכאורא ראיות ברורות שדעת הרשב"א שאין מחזיקין מאיסור לאיסור ולפ"ז לכאורא אין סברא שזה יהיה דין מיוחד בטריפות אלא הביאור כמבואר בפרי חדש כללי ס"ס ובבית מאיר סימן ו' סי"ד ובבינת אדם ובחמדת שלמה יור"ד ס"ב ועוד אחרונים שזה מצד שהוי ריעותא בחזקה ובפשוטו לפ"ז הוא כלל לכל דיני התורה אלא שיש שנקטו שזה רק דרבנן אמנם כבר כתב התבואות שור ועוד דמבואר בדברי הרשב"א מפורש שזה דין דאוריתא ובפשוטו נפק"מ לחלב דלביאור הש"ש הוא מותר אמנם אם מצד הריעותא בחזקה אסור והוכחנו מהרשב"א שהחלב אסור [ובחזו"א אבן העזר נקט שזה סברא מיוחדת מצד שזה חזקה הבאה מכח רוב ובדעת רבינו יונה הוכחנו בברור שאין זה כוונתו]

ולענין הלכה מבואר בש"ך ושאר אחרונים שבמקום הפסד מרובה אפשר להקל כתוס' אמנם לכתחילה צריך להחמיר כרבינו יונה ובגר"א נקט מכח הגמ' של שיגרוניא שהלכה כרבינו יונה ובפשוטו השו"ע פסק על דרך רבינו יונה אבל כרשב"א שרק אם יש התחלת מעשה טרפות ולכן גם בספק זאב או כלב גם מותר וצ"ע על הגר"א שנקט לגמרי כר"י ובבית מאיר באבן העזר הביא שהפרי חדש פסק כרבינו יונה גם במקום הפסד [א-י"ב,כ"ו]

ב]נשבר הגף וספק האם לאחר מיתה או מחיים רבינו יונה אסר כשיטתו וכאן יתכן שכולם מודים שזה אסור דיותר שכיח שקורא מחיים וכן נקטו רבותינו האחרונים [כ"ד]

ג]בסירכא שלא יודעים איפה היא האם במקום שזה מטריף או לא בשו"ע מבואר שזה מותר והגר"א והפר"ח נקטו שזה רק לתוס' ולא לרשב"א דיש כאן ריעותא לפנינו ובתבואות שור כתב שאם סירכא זה מצד שמא ינקב אין כאן ריעותא [סק"ח]

ד]אם מצאו מים בראש ולא יודעים האם זה הקיף את כל המוח בש"ך משמע שלדעת תוס' אפשר להקל כי לא שכיח לאיסור יותר מהיתר אמנם הבינת אדם והחוות דעת והתבואות שור ועוד אחרונים נקטו שכה"ג שזה יצא מהרוב וודאי אסור ולכאורא במקום שזה וודאי לא מתחילת ברייתו אם יש חזקה הבאה מכח רוב אפשר להתיר [סק"א]

ה]מצאו טריפה ולא יודעים מתי זה קרה לתוס' לא מעמידים על החזקה לומר שזה בא יותר מאוחר ודעת רבינו יונה שכיון שמכח רוב הכרענו שהיא לא טריפה א"כ יש חזקה הבאה מכח רוב ודעת הרא"ש שכה"ג חשיב שיש הכרעת הרוב שהיא לא טריפה וברבינו יונה מבואר שכה"ג אין הכרעת רוב [כ"ג]

ו]במקום שלא הוי ריעותא כגון אם לא שכיח לאיסור יותר מהיתר רבינו יונה מבואר שאין להתיר מצד רוב ולשון הרשב"א בתוה"ב שאפשר להתיר מצד רוב ויתכן שזה רק כשלא היה שינוי בדבר הנידון אלא רק ספק האם קרה מקרה ולא אם היה התחלת שינוי שכה"ג וודאי לא שייך להתיר מצד רוב וסברא זו מבוארת בחכמת אדם בדעת הר"ן וצ"ע בזה [סק"ט]

ז]מבואר בגמ' שבא זאב ונטל בני מעיים והחזירן כשהן נקובין אינו טריפה דתולין שזה קרה על ידי הזאב וברבינו יונה כתב שזה דוקא כי צד ההיתר לפנינו וצד האיסור לא לפנינו אמנם בדעת תוס' מסתבר שגם אם צד האיסור יהיה לפנינו יהיה מותר [סק"א]

ח]הרשב"א נסתפק שאולי במקום שיש ריעותא מה שמועיל התליה בצד ההיתר שלפניו זה רק אם הספק נולד לאחר שחיטה דהינו שיש צד שזה קרה לאחר שחיטה אבל אם זה ריעותא שוודאי מחיים כגון צמקה הריאה והיה הפחדה על ידי אריה שיתכן שכה"ג אסור אמנם הר"ן נקט שמותר וכן קי"ל ובפשוטו עד כמה שזה היתר של רוב אין מקום לדון בזה [סק"ו]

ט]עיין ש"ך סימן נ' וסוף סימן נ"ה שהביא מספר התרומה ועוד ראשונים שבמקום שיש ספק לפנינו ורק שמדין חזקה זה מותר כה"ג אם מה שלא יודעים האם זה טריפה או לא זה חיסרון חכמה כה"ג אי אפשר להעמיד על החזקה אבל בבא זאב שזה לא מעורר כלל ספק כה"ג וודאי מעמידים על החזקה וצ"ע בשאר דיני התורה כה"ג האם הוי אסור [י"ב,ב]

י]הדוגמאות שמצאנו שהוי ריעותא א.עיין רשב"א שצמקה הריאה על ידי פחד ויש ספק האם בידי אדם וטריפה או בידי שמים ולא טריפה הוי ריעותא ובפשוטו כי הוי התחלה שוודאי צמק מצד פחד

ב. מהלכת אם רגליה לאחוריה מבואר בגמ' שרק מחמת ששיגרוני שכיח לכן לא הוי ריעותא אבל ללא זה אסור ורבינו יונה כתב שזה גם אם שניהם שכיחים וברשב"א מבואר שזה רק כי שניהם דברים לא שכיחים אבל אם לא זה לא ריעותא בחזקה

ג.אריה שדרס ולא יודעים האם הוציא ארס כתב הרשב"א שזה כמו תחילת מעשה המטריף

ד.מחט בכבד ולא יודעים איך עברה האם דרך מקום שמטריף או לא נסתפק הרשב"א האם הוי ריעותא ובפשוטו מסקנתו דהוי ריעותא

י]בדברי רבינו יונה מבואר שספק כלבא ספק שונרא גם אסור ובבינת אדם למד מזה שכל שני שבילין או ספק שרץ ספק צפרדע אין להעמיד על החזקה וזה רק מצד הלכה של ספק טומאה ברה"ר טהור אמנם הבאינו דברבינו יונה עצמו מבואר לא כך ובהכרח צ"ל כמבואר בחמדת שלמה יור"ד תשובה ג' שרק כאן שהיה וודאי שינוי שהרי מדובר שרואים שהוא פצוע ודרוס אבל במקום שהנידון האם היה כאן שינוי כלל כגון ספק צפרדע ספק שרץ כה"ג אפשר להעמיד על החזקה וצ"ע אמנם לדעת הרשב"א וודאי דלא הוי ריעותא בחזקה וכן הוא בראשונים בהרבה דוכתי שכה"ג אפשר להעמיד על החזקה [י"א]

י"א]מבואר במשנה בטהרות שנגע בדבר שהוא ספק שרץ ספק צפרדע או שהיה לפניו את שניהם ולא ידע במה הוא נגע שברה"ר טהור ויש ראשונים שהדין ס"ט ברה"ר טהור הוא מדין חזקה ומבואר שכה"ג יש חזקה אמנם יש ראשונים שיש הלכה מיוחדת ולפ"ז יתכן שזה רק מצד ההלכה אבל מדאוריתא יש כאן ריעותא אמנם ברשב"א עצמו ותוס' בכל הש"ס וכן שאר ראשונים דנו שיש כאן חזקה ומבואר שבשני אופנים אלו מעמידים על החזקה אמנם עיין ר"ש מקואות פ"ב מכת"י שכתב שטמא שיש שני מקואות לפניו אחד כשר ואחד פסול ולא יודע במה טבל שאם נגע בטהרות לא שורפים וביאר שלא שייך להעמיד על החזקה כי וודאי טבל ויש לפנינו מקוה אחת טובה ולפ"ז גם בשרץ וצפרדע לפניו ונגע וודאי באחד מהם לא שייך חזקת טהרה והאריך בזה בלמבושי יו"ט שבשני סכינים לפניו אחד פגומה ואחד לא, ושחט באחד ולא יודע באיזה שאין כאן חזקת אינו שחוט ובחזו"א בידים סימן ו' האריך להוכיח מהראשונים לא כך ועיין תוס' בפסחים ט: שכה"ג מעמידים על החזקה ובדעת רש"י יש שביארו דהוי ריעותא בחזקה וכנ"ל ואינו מוכרח שיש לישב דבריו באופנים אחריני [י"ד, כ"א]

י"ב]מבואר בגמ' בגיטין שזרק לה קידושין ספק קרוב לו או לה רבה סבר שאינה מקודשת ואביי ורבא ס"ל שזה ספק קידושין והמהרי"ט והפנ"י [גיטין כ"ח] נקטו שזה ספק דאוריתא אמנם בתוס' והרא"ש וריטב"א ומרדכי ובב"י סימן רע"ג בשם הרמ"ה וכן כל רבותינו הראשונים מבואר שזה רק נידון דרבנן והפר"ח כתב שזה חומרא דרבנן כללית להיחשב ריעותא בחזקה אמנם בפשוטו זה חומרא מיוחדת לענין עניני אישות כמו שמצאנו במקומות אחרים שלא סמכו על החזקה אפילו שבשאר מקומות סומכים גם מדרבנן על החזקה וכן נקט החזו"א [י"ג]

י"ג]יש שנקטו ללמוד מכאן לכל מקרה שנעשה מעשה לשנות החזקה ולא יודעים האם זה שינה שהוי ריעותא בחזקה והנה לומר שזה דאוריתא זה וודאי נסתר מהרבה מקומות כגון מטבילה בספק מקוה או בשחיטה בסכין ונמצאת פגומה אמנם יתכן שלחומרא מדרבנן זה ריעותא אמנם יש מקום לומר שדוקא כאן שיכל לעשות מעשה קידושין וספק אם נעשה ולא במקומות שזה עצמו הנידון האם יכל לעשות השינוי. ופשטות הדברים לומר שכל שנעשה מעשה זה מסלק החזקה זה נסתר מהרבה מקומות מהראשונים [י"ג]

י"ד] מבואר יבמות קי"ג דבא על אשת ספק חרש חייב אשם תלוי והקשה הפנ"י למה לא נעמיד האשה על חזקת פנויה והוכיח מכאן שחזקה דאוריתא לא מועיל במקום שיש ריעותא וכה"ג שנתקדשה לספק הוי ריעותא והנה לראשונים שוודאי נגע א"ש ולראשונים שחולקים עיין עונג יו"ט וחזו"א שהאריכו שפה שיש נידון על החרש לשאר דיני התורה והוכרע שזה ספק זה וודאי שגם התוצאות הם ספק ולכן כאן מביא אשם תלוי

ט"ו]הבינת אדם והחזו"א נקטו שגם לתוס' שמעמידים על החזקה בכל ספק שלא שכיח לאיסור יותר מהיתר אבל צריך לבדוק אמנם פשטות הראשונים שלא צריך אפילו לבדוק לכתחילה אמנם ברבותינו האחרונים כתבו בהרבה מקומות לבדוק לכתחילה וצ"ע הכללים בזה [כ"ד]

ט"ז]מקום שנולד ספק והוא תלוי בדבר אחר שהוא ספק לפנינו דעת הרבה ראשונים שגם כה"ג מעמידים על החזקה אמנם דעת הרשב"א והריטב"א שכה"ג לא מעידים על החזקה וכגון ספק בן תשע שבא על אשה והוא דין וודאי נגע ובפשוטו הוי דין דאוריתא ובפשוטו צריך להחמיר בזה [ט"ז]

י"ז]הפילה חתיכה ולא יודעים האם זה היה דם או לא דעת תוס' רמב"ן ור"ן דמעמידים על החזקה ודעת הרשב"א והריטב"א שאי אפשר להעמיד על החזקה ולכאורא מסתבר שגם לרשב"א זה רק אם יש חתיכה מסופקת ולא אם החתיכה בעצמה ידועה אלא שהיא נאבדה ולא ראתה מה טיבה ולפ"ז נאבד העד וזה דבר שהרב היה מכיר מה דינו אפשר להעמיד על החזקה והחכמת אדם נקט שאם וודאי יצא מגופה והשאלה מה זה אסור ואם יש צד שזה מעלמא הסכים שזה מותר ונקט שלא חשיב התחלת טרפות וצ"ע [ט"ז]

י"ח]הר"ן דן שגם בספיקא דדינא אפשר להעמיד על החזקה אמנם ברי"ף מבואר שאי אפשר להעמיד על החזקה וכן מבואר בראשונים כולם לגבי ספק טרפות בין בתיקו בין במחלוקת אמוראים בין בספק שלא הוכרע בגמ' דהוי ספק דאוריתא ובביאור הגר"א כתב שזה אותו נידון של ספק טריפה ויתכן לשיטתו שרק כאן כי מחזיקים מאיסור לאיסור אמנם לדעת תוס' שצריך שכיח איסורא וודאי דזה דין אחר [כ"ה]

י"ט]ספק אונס ספק רצון [כתובות ט.] תוס' נקטו שאפשר להעמיד על החזקה וברשב"א במשמרת הבית מבואר שאין כאן חזקא מדאוריתא ולכאורא הביאור דכאן נעשה וודאי מעשה האוסר שזהו הביאה והרצון הוא כתנאי צדדי ולפ"ז יש לדון דבראתה דם וספק אם הרגשה שלא שייך להעמיד על החזקה לרשב"א הנ"ל וצ"ע [ט"ו]

כ]המקומות שמצאנו דהוי ריעותא בשאר דיני התורה א. עיין תוס' נדה ב: דסוטה שנסתרה אין לה חזקה מהתורה אמנם תוס' בסוטה נקטו שמותרת ברה"ר מצד חזקה ב.עיין רשב"א חולין ט: שנקט שחולדה המהלכת אם שרץ בפיה על גבי ככרות אין בזה חזקה אמנם לראשונים שס"ט טהור זה מצד חזקה וגם במקום שאין בו דעת להישאל בהכרח שכה"ג איכא חזקה ג.ע"ש ברשב"א שמים שנתגלו שיש ספק אולי שתה מהם נחש אין בזה חזקה כי מצויים נחשים ד.עיין תוס' בכתובות כ"ב: דתרי ותרי האם מת בעלה אין לה חזקה מדאוריתא מצד שאשה דייקא ומינסבא זה מרע את החזקה ה.עיין גרי"ז סטענצל נזיר ס"ג שדקדק מדברי הרמב"ם שיש דברים שהם קרובים לאיסור יותר מהיתר וכה"ג מצד חזקה אי אפשר להתיר ולכן צריך את הדין ספק דאוריתא לקולא לפי הר"מ ע"ש ו.מבואר גיטין כ"ח: דהיוצא להירג ועיר שכבשוה כרכום וספינה שאבדה בים שנותנים עליו חומרי חיים חומרי מתים ולכאורא זה דאוריתא דכה"ג הוי וודאי ריעותא בחזקה ז.עיין רשב"א וריטב"א נדה כ"א.דאפילו אם אפשר לפתיחת הקבר ללא דם אבל אם לא בדקו אם היה דם וודאי שאין להעמיד על החזקה ויתכן שזה רק מצד שיש כאן מעשה המטריף וכשיטתם בטריפות וצ"ע ועיין אריכות בסקכ"ו לענין טריפות [עיין סק"א]

כ"א]שתי קופות אחד היתר אחד איסור ונפל איסור לאחד מהם ולא יודעים לאיפה בתוס"ר ביבמות מבואר שכה"ג אפשר להעמיד ההיתר על חזקתו שלא נפל בו כלום ומותר וברשב"א מבואר שאסור ובחזו"א ביאר כי יש כאן חומרא דרבנן לא לסמוך על החזקה כי זה איתרע ובש"ש ביאר שאין חזקה על תערובת כי האיסור לא היה לו מעולם חזקת היתר [י"ז]

כ"ב]שתי קופות אחד היתר ואחד איסור ולפניהם שני סאין אחד היתר ואחד איסור ונפלו שניהם בדאוריתא מפורש בגמ' שלא אומרים שאני אומר ובתוס"ר מבואר שאין כאן חזקה והטעם שכה"ג כל החזקה שלא נפל וכן הרי וודאי נפל משהו ובחזו"א נקט שזה רק חומרא דרבנן לא להעמיד על החזקה וכן קצת משמע בר"ש וכן דקדק החזו"א מתוס' ביבמות [י"ז]

כ"ג]כתב הרמ"א סימן ק"ה דספק כבוש אם זה נידון דאריתא אסור וביארו האחרונים שלא מעמידים על החזקה כי הוי ריעותא בחזקה וביאר החזו"א שזה לא מעיקר הדין אלא כחומרא דשני קדירות ובש"ש ביאר כנ"ל שכה"ג לא שייך להעמיד על החזקה [י"ז]

כ"ד]נחלקו הראשונים האם חזקה הבאה מכח רוב הוי חזקה אמנם כל זה לענין אם וודאי שזה השתנה והשאלה מי אבל אם השאלה האם קרה שינוי כה"ג וודאי שיש חזקה לומר שזה לא נשתנה ועיין שכתבנו עוד ביאורים [סק"ב]

כ"ה]מבואר בגמ' שגר שנתגיר והיה לו עיסה שנעשית וספק מתי זה נעשה שזה חייב בחלה וכתב רש"י שלא מעמידים על החזקה וביאר הבית מאיר שזה מדין ריעותא בחזקה והפמ"ג כתב שזה סברא מיוחדת כי זה איסור מיתה ועיין מה שכתבנו [י"ח]

כ"ו]מבואר בגמ' שספק שמוטה מחיים או לאחר שחיטה צריך לדמות לשמוטה אחרת וביאר ברא"ש פ"ב כ"ח. שזה רק דין מדרבנן ולכאורא עיקר הטעם שפה חששו יותר מתמיד כי מצד עצמו מסתבר שזה לקודם שחיטה אלא שיש לנו ראיה לא כך וכיון שזה ראיה לא מוכרחת יש דין מדרבנן לבדוק וצ"ע אם יש ללמוד מכאן לתמיד [כ"ו]

כ"ז]מבואר בגמ' שבנפולה צריך לבדוק האם נטרפה ויש אחרונים שנקטו שזה מדרבנן וצ"ב למה כאן גזרו יותר מתמיד ולפ"ז קשה לתת כלל מתי לא חוששים שהרי לפעמים חוששים מדרבנן אפילו שמדאורייתא מעמידים על החזקה [כ"ו]