‏‏ פו,א  -  פז,א   יב
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**תנן התם וכו',** דברים שדכן להגביה בהגבהה אין במשיכה לא. נחלקו הראשונים בטעם הדבר. דעת התוס' לעיל עו. ד"ה בספינה 'דהגבהה החשובה מבטלת שאר קנינים', והיינו דמשיכה הוי קנין גרוע לגבי קנין הגבהה. ובביאור הדבר י"ל דמשיכה והגבהה שניהם הגדר הוא של הכנסה לרשותו דלוקח, וע"כ צריך לעשות כל הכנסה לרשותו שאפשא, ואם עושה משיכה שאינה הכנסה כמו הגבהה, נחשב שעדין חסר בלקיחת החפץ, ולכך צריך לעשות הגבהה.

ולעומת זה בר"ת שם פליג על יסוד זה [וכי מצוות הן], וכתב בתורא"ש לבאר דעת ר"ת [הובא בשטמ"ק שם] טעם אחר, 'דקניה תלויה בדבר שאדם רגיל לעשות בו כדא' בב"מ מושך בגמל ומנהיג בחמור וכו' ודרך הוא כשאדם קונה חפץ שיכול להגביהו, דרכו להגביהו לאלתר ולהכניסו לרשותו'. וכ"כ ברבינו יונה שםד"ה ל"ק 'משום דאין דרכן של בני אדם למשכן כיון שהן קלין ודרכן להגביה, ואין קונין אלא במעשה שדרך בני אדם בכך'. מבואר דס"ל דהטעם דאינו מקנה במשיכה הוא משום דהוי שלא כאורחי' ובקנין בעינן דווקא כאורחי'.

והנה ולכאו' נפק"מ בדברים שדרכן בין במשיכה ובין בהגבהה - כמציעי, דאם הטעם הוא משום שמשיכה הוי קנין גרוע במקום שאפשר קנין הגבהה, א"כ בכה"ג נמי אינו בקנין משיכה. אבל אם הטעם שבעינן מעשה קנין שדרכו בו, א"כ בכה"ג דרכו בין במשיכה ובין בהגבהה, משיכה נמי תועיל.

אך זה אינו, דלכאו' מימרא דלא שנו וכו' אתי למימר שהגבהה עדיפא ממשיכה, ואם איירי בדברים שדרכם בהגבהה ולכך ל"ק במשיכה, זה לא הוי עדיפות של הגבהה על משיכה. וע"כ דאיירי ברייתא בדברים שדרכן בין בהגבהה ובין במשיכה, ואפ"ה ל"ק במשיכה, ע"כ דהגבהה עדיפא אף במקום שדרכו גם במשיכה. וליכא למימר דאיירי בדברים שאין דרכם להגביהה, ואפ"ה מועיל הגבהה כרשב"ם ותוס' בסמוך, דבזה לא איירי ברייתא, וצ"ע].

וע"כ דלכו"ע דברים שדרכן בין בהגבהה ובין במשיכה, קונה בהגבהה דווקא ולא במשיכה, וזהו חידושא, ומה שכתבו דבעינן 'כאורחיהו' כוונתם דכיון דאפשר בהגבהה לכך דרכם בהגבהה ולא במשיכה, וכל' התורא"ש 'ודרך הוא כשאדם קונה חפץ שיכול להגביהו, דרכו להגביהו לאלתר ולהכניסו לרשותו'.

ועוד נפק"מ בדבר שדרכו במשיכה והוא עושה הגבהה. דדעת הרשב"ם ד"ה לצדדים והתוס' ד"ה לצדדים דקונה וכ"ה בשו"ע קצח ד', אמנם ברשב"א הביא בשם הראב"ד דלא קנה. והנה אם הנידון הוא בטעמא דלאו אורחא בכך, מובן המחלוקת דהראב"ד ס"ל דכמו דאין משיכה קונה במקום הגבהה דלאו אורחא כך לא קונה הגבהה במקום משיכה, והרשב"ם והתוס' ס"ל דכיון דהגבהה הוי קנין חשוב לכך קני אף דלאו אורחא בכך. אבל אם הטעם הוא דקנין הגבהה עדיפא על משיכה [מהטעם שיכול להכניס יותר לרשותו וכו], א"כ אף במקום שדרכו במשיכה תהני בו הגבהה, ומה סברת הראב"ד דפליג.

ובר"י מיגש הוכיחו מסוגיא בע"ב דאין הכוונה דדבר שאין דרכו במשיכה נקנה בהגבהה, אלא כל דבר שאפשר בו הגבהה אינו נקנה במשיכה, [ואין נקנין במשיכה אלא בדברים שאין אדם יכול להגביהן]. וכ"ה בחי' הר"ן 'דברים שדרכן להגביה קרי כל שאפשר להגביה וכו', דאע"ג דאורחיהו נמי במשיכה לא מיקנו אלא בהגבהה'. וכן דקדקו בתוס' ד"ה והא, ויבואר במקומו.

**רשב"ם ד"ה במשיכה.** 'וכ"ש בהגבהה דהגבהה קונה בכל מקום ובכל דבר דמשהגביהה הניחה ברשותו'. מבואר שהגדר בקנין הגבהה הוא הכנסה לרשותו, ומה שבידו הוי ברשותו. וכן ל' הרמ"ה לעיל אות כו 'דכיון דאגבהיה ודאי אפקיה מרשותא דהוה קאי בגויה ועיילה לרשותא דנפשיה, דאי למ"ד חצר משום יד אתרבאי, לא תהא ידו קלה מחצרו, ואי למ"ד משום שליחות איתרבאי, לא יהא עצמו קל משלוחו, וסברא נמי הוא, שאין לך דבר שנכנס לרשותיה של אדם יתר מהבא לידו עכ"ל. וכ"מ להדיא בסמ"ע קצז סק"ג דכל מה שהוא ביד האדם הרי הוא כאלו מונח בבית.

ועי' בקצה"ח שם סק"א שהעיר דהגבהה קונה גם כשזה מוגבה מכוחו, ולאו דוקא בתוך ידו. וכן יל"ע מקידושין כה: גבי הגבהה של פיל ע"ג חבילי זמורות אף שאינו מונח כלל בידו.

[וכבר כתבו דלא צ"ל שהוא ממש ידו או חצרו, אלא כוונתם דקנין הגבהה הוא בגדר של הוראת בעלות בעצם השליטה שלו על החפץ, והוי כעין יד וחצר שהוא שולט ע"ז. וצ"ע. ועוד יש לדון עפ"י האו"ש פ"א ממכירה ה"ד דחלוק קנין הגבהה בידו, מקנין הגבהה ע"י כוחו].

**שהרי איסור שבת.** פי' רשב"ם דבשעת הוצאת חוץ קנייה וכו' 'ומקמינן לה כשצירף ידו למטה מג' וקיבלה וכו', והך קניה לאו משום הגבהה היא אלא משום משיכה לתוך ידו שהרי ידו סמוכה בתוך ג' לקרקע'. אך ברש"י כתובת שם ד"ה כדרבא נראה דהוי מטעם הגבהה, [וברש"י ב"מ ט. ד"ה במה וכו' נראה דגם בתוך ידו לא קני מדין חצר, אלא מטעם הגבהה או משיכה, והיינו דאין קנין יד], כמש"כ בקצוה"ח רסח ב'. ועי' דב"א סי' כא אות יז.

אמנם שי' התוס' דבכה"ג הוי מטעם חצר דידו כחצרו, [ופריך רק ללישנא דמוקי ליה בצידי רה"ר] וכ"כ בכתובת שם. ולעיל נד. ד"ה אדעתא. ולכאו' דעת התוס' ניחא מאד דכמו דלענין גט אשה אמרינן דחצרו וידו שוים הם, כך לענין קנינים ידו הוי כחצרו. וצ"ב לדעת הרשב"ם דאם זה בידו מדוע הבעינן לטעמא דמשיכה. וכבר תמהו בזה על הרשב"ם הרמב"ן והר"ן. [ואפשר דקנין יד הוי רק במחזיקו ביד, אבל לא במונח על היד. ועי' בדברי יחזקאל סי' כה וצ"ע].

ובעיקר פי' הרשב"ם דהוי מטעם משיכה, לכאו' יל"ע הא כל קו' הגמ' היא דמשיכה לא קונה ברה"ר, א"כ מה תי' שצירף ידו הא אכתי הוי מטעם משיכה ומשיכה אינה קונה ברה"ר. וצ"ל דהא דמשיכה אינה קונה ברה"ר לאו משום דהוי חסרון במעשה המשיכה, אלא משום דבעינן משיכה שיש בה הכנסה לרשות לוקח, וברה"ר אין הכנסה לרשותו, אבל אילו הוי מעשה משיכה שיש בה הכנסה לרשותו גם ברה"ר שפיר מהני. וזהו תי' ר"א דכיון דמיירי שצירף ידו, בזה הוי הכנסה לרשותו במה שמונח בידו, ושפיר מהני גם ברה"ר.

[וראיה לדבר מהא דמהני קנין של רכוב בעיר, אף דהוי מטעם משיכה במאי דאזלא מחמתיה, והא אין משיכה קונה ברה"ר. וכבר עמד בזה בתורי"ד ב"מ ט. וע"ע בקצה"ח קצז סק"ב וברע"א. ולהנ"ל אפשר דרכוב עצם מעשה הרכיבה הוי הכנסה לרשותו, ובזה מהני אפי' ברה"ר].

**בתד"ה והא.** בתוס' העמידו בכיס מיצעי, והק' דא"כ איך ס"ד דבר הגבהה הוא, ותי' 'וי"ל דיש דברים שדרך הוצאה בכך לענין שבת, ואפ"ה לענין קנין אין נקנין אלא בהגבהה שדרכן להגביה'. לכאו' כוונתם דדרכם בין במשיכה ובין בהגבהה, ולכן לענין שבת חייב במשיכה, ולענין קנינים גם בכה"ג אין נקנין אלא בהגבהה.

**לצדדין קתני**. בפי' רשב"ם מבואר דמהני הגבהה אף כשאין דרכו כך, [והביא ראיה מקידושין דלר"ש מהני הגבהה ולא משיכה, וע"ז פריך שם פיל במה יקנה, ש"מ דלא דמהני הגבהה גם כשדרכו במשיכה]. וכ"מ בתוס' חזינן דסברי דהגבהה הוי קנין חשוב טפי ממשיכה, ולא משום דדרכו בכך ובעינן מעשה קנין כאורחי'. אך ברשב"א הביא שהראב"ד חולק ע"ז וס"ל דדבר שדרכו במשיכה אינו נקנה בהגבהה. והיינו משום דס"ל דבעינן כאורחי'. אלא דלכאו' צ"ב מראית התוס' ממתני' דבמדי דבעי מיתנא ובכ"ז קתני דחייב בתשלומין דכבר נתחייב בגניבה קודם. [וציינו כאן לאו"ש פ"א ממכירה ה"ד דכ' דהגבהה מכוחו לכו"ע לא מהני אלא בדברים שדרכם בכך, והוכיח כן מתוס'ב"ק צח. ד"ה וה"מ. ולפי"ז י"ל וצ"ע].

**פו:**

**שאני פשתן דמשתמיט.** פי' רשב"ם דכיון דמחליק אין עושין ממנו משאות וע"כ אין דרכו אלא בהגבהה. ועוד פי' בשם ר"ח דכיון שמתנתק אין דרך לעשות בו משיכה לפיכל מועיל בו הגבהה. ולכאו' ק' הא הרשב"ם לעיל כתב הגבהה קונה אפי' בדבר שדרכו במשיכה, ולמה בעינן לסברא דמשתמיט בכדי שיועיל בו הגבהה, וצ"ע.

ועוד הק' בר"י מיגש [שהבין דלפי' רשב"ם סברת משתמיט דפשתן מחזירה שוב הוי את הדין דדברים שדרכן להגביה אינם במשיכה], והק' ע"ז דלא נאמר דדבר שאין דרכו במשיכה נקנה בהגבהה, אלא דדבר שהוא בר הגבהה אינו נקנה במשיכה. ולכך פי' דכונת הגמ' דאפשר להתירן ולהגביה עץ עץ ושוב הוי בר הגבהה.

ומ"מ משמע דלדברי הראשנים הוצרכו לסברא דמשתמיט בכדי שתועיל הגבהה, וע"כ דסברי דדברים שדרכן במשיכה אינם נקנים בהגבהה, ודלא כרשב"ם והתוס' לעיל. וסברי שסברת הדין דדבר דבר הגבהה אין נקנה במשיכה הוא מצד דלא הוי כאורחי', וחבילה גדולה של פשתן אורח' במשיכה, וכמו דדבר שהוא בר הגבהה אינו נקנה במשיכה משום דלאו אורח', כך דבר שדרכו במשיכה אינו נקנה בהגבהה דבעינן כאורחי', ולכך בעינן לסברא מיוחדת שהוא משתמיט, ששוב הוי אורח' בהגבהה. אבל לר"י מיגש ס"ל שאין חיסרון מצד שלא אורחי' [אלא דהגבהה הוי קנין עדיף], ולכך הק' עליהם מה בכך שאין דרכם במשיכה. ולכך פי' דכיון דיכול להתירן ולהגביה עץ עץ שוב הוי בר הגבהה, וע"כ לא קונה משום דדבר שבהגבהה לא קונה במשיכה.

**רב ושמואל** דאמרי תרוויהו כור בשלושים וכו', יכול לחזור בו אפי' בסאה אחרונה. עי' בל' הרשב"ם דמשום אומדנא הוא, 'דלא נתכון שיהי' זה וכו', משמע דאינו רוצה למכור לו אלא בור לא פחות ולא יותר, ונמצא דהוי חסרון בגמי"ד דאינו רוצה להקנות לו סאה סאה, אלא הכל ביחד.

אך מאידך עי' בל' הרשב"ם בסוף הדיבור שכ' 'אינה משיכה מעליא דכור זה חד מקח הוא, ועד דמשיך כוליה לא קני, כדאמרינן וכו', משמע דהוי חסרון בעצם מעשה הקנין משיכה, דמשיכת מקצת אינה מעשה לקנות את המקח, [וכן ל' רש"י ב"מ קב:], וכן כתב הר"י מיג"ש 'דכיון דכור אמר ליה הו"ל כוליה כור כחד גופא, ולא קני עד דמשיך ליה לכוליה, וכי לא משיך ליה כוליה כמאן דלא משך ליה מידי'. הרי דמשמע מדבריו דהוי מקח אחד ויש כאן חסרון בעצם המשיכה, ודמי למושך מקצת החפץ ולא את כולו דלא קנה. והדבר צ"ב.

והנה הק' הראשונים הא כלתה קנינו, ואיך קונה כשמודד הסאה נאחרונה את כל הכ"ט סאין. [ובריטב"א תי' דמיירי שמדד בכלי דלוקח וקונה בחצר. ועוד שקונה לבסוף הכל למפרע. עי' לקמן]. ולכאו' קו' זו תלויה בהנ"ל דאם הוי חסרון בגמ"ד עד שמושך כולה א"כ הוי קלתה. אך אם נפרש דהוי חסרון בעצם המשיכה, נראה דאין חסרון של כלתה, דרק היכא דעשה מעשה משיכה ורוצה שהמשיכה יקנה רק אח"כ ולא עכשיו אמרינן דאח"כ כבר כלתה משיכתו, אבל במקום שהחסרון שלא נגמרה משיכתו ל"ש כלתה.

ויש עוד שי' בסוגיא לרבינו יונה, ויתבאר לקמן.

**כור בל' סאה בסלע ראשון ראשון קנה.** בגמ' ב"מ קב: דלרב היינו משום דאזלינן בתר לשון אחרון, ולשמואל משום דהוי ספק אם תפוס לשון ראשון או תפוס לשון אחרון, ומספק קנה הלוקח שהוא שהמוחזק. כתבו הראשונים דהך תפיסה עדיפא מסתם תפיסה בספיקות, כי הלוקח תופס ברשות המוכר, שהמוכר עצמו מדד לתוך כלי הלוקח. ועי' ברש"ש.

**ת"ש** אם הייתה המידה של אחד מהן ראשון ראשון קנה. מצינו כאן כמה שיטות.

**שיטת הרשב"ם** והרא"ש וכ"מ בתד"ה ראשון דגם ברשות לוקח שייך דינם של רב ושמואל, [וליכא למיפרך מרישא דקתני ברשות לוקח כיון שקיבל וכו', עי' בדבריהם]. ולכך עולה מדבריהם דגם במשיכה והגבהה ובחצר הלוקח בעי' שיגמור את מדידת כל הכור, וס"ל דגם אם כל הכור מונח ברשות לוקח, אינו קונה עד שימדוד. ומיתי לה הרמ"א ר' סעי' ד' להלכה.

[וצ"ל דכשלא אמר לו כור בשלושים, אלא מכר לו כל פירותיו או בכה"ג דלא הקפיד על המדידה, אין המדידה מעכבת ולכך קונה מיד, וזהו משך ולא מדד דקנה. אך כשא"ל כור בשלושים הקפיד לא למכור הכור אלא בשלושים, ולכך בעינן מדידה גם ברשות לוקח]. כן ביאר בבעה"מ.

**אך ברי"ף** כתב 'משכחת לה [לדינא דרב ושמואל] בסימטא, אי נמי ברשות לוקח והוא דאיתנהו בכליו דמוכר, דאי ברה"ר הא קיי"ל דאין כליו של לוקח קונה ברה"ר, ואי ברשות מוכר הא קיי"ל נמי דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ואי ברשות לוקח וליתנהו בכליו דמוכר, הא קאמר ברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח אע"פ שלא מדד, הילכך לא משכחת לה אלא כדאמרינן'. מובא בטור סי' ר' ובשו"ע.

וצריך לבאר דבריו מה איכפ"ל דהוי ברשות לוקח, הא סו"ס המוכר מקפיד על המידה לא למכור אלא בשלושים, וזו היא השגת הבעה"מ על הרי"ף שם.

ובביאור שי' הרי"ף מצינו ב' דרכים.

**א.** שי' הרמב"ן במלחמות דמיירי שכל הכור כבר מונח ברשות הלוקח אלא שעדין לא מדד, וכיון שכולו מונח ברשות לוקח חצרו של לוקח קנתה לו, ונמצא שקנה כל הכור בכל מקום שהוא, אף שעדין הוא מעורב בפירותיו של המוכר, ומשא"כ בסימטא דהוא אינו קונה גוף הסימטא, צריך שימדוד את כל הכור לתוך כליו של הלוקח, ונמצא דאם לא הכניס את כל הכור לרשות לוקח, וחלק מהכור נשאר מחוץ לרשותו, גם התם יכול לחזור בו עד סאה אחרונה.

והנה הרי"ף כתב משכח"ל נמי 'ברשות לוקח והוא דאיתנהו בכליו של מוכר', וכתב הדרישה סי' ר' דע"כ צ"ל דלאחר מדידה הם בכליו דלוקח או ברשותו, דאל"כ הא בכליו של מוכר קנה כלל, כמבואר ברי"ף לעיל, ואמאי מהני כשימדוד. אכן ברמב"ן מבואר כוונת הרי"ף 'או בכלי המוכר ברשות לוקח והוא מדד בכליו לכלי דלוקח וכו', וקודם שתתמלא שנתו יכול לחזור בו'. ומבואר דאין כוונת הרי"ף דקנה בכליו דמוכר, אלא דבכה"ג משכחת לה שאין כל הכור ברשות לוקח, כי הוא מונח ברשות מוכר, ואדרבא מבואר להיפך דבכליו דמוכר לא קנה.

וכיסוד דבריו בר"י מיגש וביד רמ"ה ובטור בשמו וכ"ה בריטב"א

**ב.** אך מדברי רבינו יונה נראה פי' אחר. דהנה כתב רבינו יונה לבאר את הסוגייא בשני אופנים.

חדא, כשי' הרשב"ם דבין בלוקח שקונה בכליו או במשיכה והגבהה אינו קונה עד שימשוך הסאה האחרונה. ולפי"ז כתב רבינו יונה דצריך לומר דבסאה האחרונה הוא קנה למפרע, דכשגמר מדידת כל הכור כלו וכו' איגלאי מילתא שקנה כל סאה וסאה משעה שהיה מושך אותה, או משעה שהיה מודד לכליו, דאל"כ איך יקנה הכ"ט סאין הראשונות הא כבר כלתה קנינו,

[והביא ראיה לזה מדתנן לעיל עד שיטלטלנו ממקום למקום, ואוקימנא בשלפי רברבי דחד מקח הוא, וקני לה כשמטלטל ומניח וחוזר ומטלטל ומניח, ולא אמרי' כיון שלא קנה בשעת טילטול הראשון לא קנה אח"כ]. וכן נקט הרא"ש מובא בטור להלכה.

ועוד כתב במהלך השני, 'דכי אמרי' יכול לחזור בו אפי' בסאה האחרונה דווקא בזכית כלי, אבל במשיכה או בקנית רשות ראשון ראשון קנה'. והביא לזה ראיה וכו', ובטעמא דמילתא כתב רבינו יונה 'והיינו טעמא דמשיכה והגבהה קונה ראשון ראשון, ובכליו אינו קונה אלא עד שיתן שם כל הפירות שהוא מוכר לו, משום דלא גלי מוכר דעתיה כשנותן בכליו של לוקח שהוא חפץ שיקנה לו כליו של לוקח [בלא מדידה], וכיון שמדד ונתן כל הפירות בכליו אמרי' מסתמא ניחא ליה דליקנו ליה כליו, אבל במשיכה והגבהה כיון דמושך ומגביה בפניו אדעתא דלמקני עביד, וכיון דשתיק מוכר ודאי קנה, דכל שבפניו אין צריך לומר לו לך משוך וקני כדקיי"ל גבי חזקה, [וצ"ב לפי' זה מ"ט ברשות לוקח הוא קנה מיד, הא אין כאן מעשה מיוחד בפני המוכר, ובמה עדיף מכליו של לוקח], מ"מ חזינן דדברי רב ושמואל הם המשך למה שביאר רבינו יונה לעיל פד: ד"ה א"ל רב זירא דבכליו של לוקח בסימטא אין אומדנא שהוא מקנה לו בלא מדידה, וע"ז באו רב ושמואל לבאר מהו הכלל של מדידה, דבכור בשלושים לא הוי מדידה אלא כשגומר את מדידת כל הכור, ובסאה בסלע כל סאה וסאה הויא מדידה לעצמה, ולפי"ז כתב רבינו יונה דבאמת כור בשלושים אינו קונה אלא בשעת מדידה האחרונה מכאן ולהבא, ודוקא אם כל הכור עדין בכליו של לוקח.

ולפי"ז מובן דינו של הרי"ף דברשות הלוקח קונה מיד, דהא התם לא בעינן מדידה כמש"כ הרי"ף עצמו, וא"כ ראשון ראשון קנה. אך צ"ע איך יהני זכיה בכליו של מוכר, דאי אפשר לומר עוד כרמב"ן דמיירי שמודד ומניח ברשות הלוקח, דא"כ שוב יקנה ראשון ראשון. ומוכרח דהרי"ף מיירי כשהפירות בכליו של מוכר מתחילה ועד סוף, וא"כ איך יקנה בסאה אחרונה, כמו שהק' הב"י.

**ועי' ברמב"ם** פ"ד ממכירה ה"ז שכ' אם א"ל כור בשלושים וכו' הואיל ועדין הפירות בכליו ולא גמר כל המדה וכליו של מוכר אינו קונה ללוקח אע"פ שהוא ברשות לוקח. ואם א"ל כור בל' סאה בסלע ראשון רשאון קנה, שכיון שפסקו וכו' כל סאה וסאה שיגביה המוכר ויערה אותה נגמרה מכירתה וכו'. ובהשגות הראב"ד שם עירבובי דברים וכו' שלא פי' לאיזה כלי עירה, ואם לכלי המוכר כמו שכתב בתחילת דבריו א"כ אפי' גמר כל הכלי ל"ק וכו'.

ושי' המ"מ שם היא ששיטת הרמב"ם היא כרמב"ן לעיל. ע"ש. ובהג' הגר"א האריך שם לפרש כל הסוגיא באופ"א. וציין לרשב"ם לעיל פד: ד"ה מדד וכתב 'והמ"מ לא עי' שם', וכוונתו על מש"כ המ"מ שדעת הרשב"ם כחולקים על הרמב"ם, וע"ז הק' שהרשב"ם שם כתב שמדד לתוך כליו של מוכר וכו' ע"ש, הרי דדעת הרשב"ם כרי"ף. אמנם יעי' כאן ברשב"ם ד"ה ראשון ראשון וכו' שכ' להדיא דבמידה דלוקח עסקינן, הרי להדיא כמ"מ. ודברי הרשב"ם שם צ"ע.

אך בכס"מ ביאר שי' הרמב"ם דמדד הוי כא"ל זיל קני, והוא קונה גם בכליו של מוכר ברשות לוקח, והביאור בזה, דע"י אמירת זיל קני הר"י כמו שהמוכר מבטל את כליו לרשות הלוקח, וכסברת התוס' לעיל פה: ד"ה בכליו, [אך אין לפרש דהוי משאיל לו את כליו, דבמה יקנה את הכלים, דבשלמא בקרקע אפשר לקנות בחזקת תשמישמין, אך אין זה שייך במטלטלין].

וצ"ל כמו שתי' הב"י סי' ר' דבמדד הוי כא"ל זיל קני, [והוי אמירה מפורשת כמש"כ מהרש"א לעיל] ומהני אמירת זיל קני גם בכליו של מוכר ברשות לוקח, אך ברבינו יונה עצמו לא ס"ל הכי. ועי' בזה באריכות באחרונים.

**תוד"ה דינר**. ונראה לרשב"א דהא דתנן מרבין על השכר וכו' כגון שנכנס מיד לתוך הבית וכו'. [והיינו דמבואר דשרי להרבות שכר למשכיר יותר מדמי שכירות, בכדי שימתין מלקבל שכרו עד סוף השכירות. והיינו משום שמתחיל לגור מיד]. מבואר דלהתוס' גם בשכירות קרקע אסור להקדים מעות אף שהבית בעולם. וזה דלא כרבינו יונה המובא בסמוך דכל הדין בסוגיין הוא רק בפועל שיכול לחזור בו, אבל בשכירות שזוכה בה מיד זכיה גמורה כמו בשכירות קרקע, שרי למימר ליה מהיום בדינר וכו', דלא הוי הלואה משום שעכשיו קנה קנין גמור של השתמשות גם בזמן שעדין לא הגיע, ולכך לא מחזי כאגר נטר. וכ"ד הרשב"א לקמן, ולכך נחלק רבינו יונה על התוס' דאפי' אם אינו נכנס לגור מיד שרי. ועי' בט"ז יו"ד קעו ז' שהביא פלוגתם. וע"ע בנקוה"כ שם.

**פז.**

**אבל אם שכר**ו מהיום בדינר ליום ולגורן יפה סלע מותר. מבואר דאם השכירות חל מיד אין כאן המתנת המעות. והק' הרא"ם הובא בשטמ"ק הא כיון דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, א"כ אם משלם תחילה הוי כהלואה. [וכעי"ז ברש"ש] וכתב בר"י מיגש שכיון שהתחיל לעשות עמו אין כאן הלואה, 'דאע"ג דקיי"ל שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, ה"מ היכא דלא בעי משכיר למיתן ליה מתחילה, הוא דלא מחייבינן ליה לשלומי אלא לבסוף, אבל היכא דיהיב ליה מדעתיה מתחילה מכל מקום שכירות מקריא ולא הלואה'. ביאור קו' דבשלמא במקח אם המקח חל מיד ליכא המתנת המעות, דהא זמן המשלום הוא בחלות המקח, אבל בשיכרות הלא אף כשהקנין חל עכשיו, מ"מ זמן התשלום הוא רק בסוף, והו"ל כהלואה דסו"ס הוא מקדים את המעות קודם הזמן. וע"ז תי' שאף שכשאינו רוצה אינו מחויב לשלם עד הסוף, מ"מ בשילם חשיב דמי שכירות ולא הלואה. וצ"ב.

ועי' בקובץ הערות סי' נג אות ט' שכ' 'נראה דתשלומי שכירות אפשר בב' אופנים. א' לשלם בעד ההשתמשות ובאופן זה אינה אלא לבסוף. ב' אפשר לשלם בעד הקנין כמו בלוקח מקח דתיכף משזכה במקחו נתחייב לשלם, ומשו"ה כשמקדים לו שכרו אין כאן הלואה אלא תשלומי קנינו'. והאריך בזה בק"י ב"מ סי' מו אות ג'.

**אמר רבא ותסברא זלזולי בשכירות מי אסירי**. עי' רשב"ם 'דלא דמי להלואה ולא למקח דאית ביה אונאה וכו', דדרך פועל להשכיר עצמו בכ"ש'. ונראה מדבריו דהוא דין מיוחד בשכירות שאין בה אונאה הואיל והדרך להוזיל בה וכו', אבל להוזיל במקח במקדים המעות קודם זמן הקנין אסור. אך ברבינו יונה הק' על הרשב"ם דגם שכירות כלי או בהמה יש בה אונאה, ולא אמרינן דהוא מוכר בכל דהוא בשאינו מוצא להשכירן. [ועי' ברמב"ם פי"ג ממכירה הט"ו דפועל אין אונאה, כי אין אונאה בעבדים, ונפסק להל' בשו"ע חו"מ רכז]. ועי' בקוב"ש אות שי.

ולכך פי' דלא הוי רבית משום דלא הלואה נינהו, אלא אגרא הוא דקא מקדים ליה, שהרי מעכשיו הוא נשכר לעשות עמו בגורן, ודמי ללוקח חפץ הנמצא ביד חברו לאחר ל', והמוכר וזיל אם יקדים וישלם היום הדמים, שאין כאן הלואה אלא תשלום עבור המקח. והיינו דגם במקח מותר בכה"ג שהמקח כבר ברשות המוכר, והוא אינו מוכר לו דשב"ל. ורק בדבר שלב"ל דליכא בזה תורת מכר אסרינן להקדים המעות. ויסוד הדברים הוא דכשמקדים לתת לו שכרו הוי קנין גמור של זכות העבודה של הפועל, ולא הוי אגר נטר, וכמו לענין שכירות דשמשלם עכשיו הוי קנין גמור, ולא אמרינן דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף והוי אגר נטר וכדלעיל. [ויסוד הדברים בסוגיא דב"מ סה. דחשיב כאלו המקח חל מעכשיו], והא דבפועל ס"ד דהוי כרבית היינו משום שפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, ס"ד שלא יהי' כמוכר דבר מסוים ואסור, וע"ז משני דזלזולי בשכירות מותר, דסו"ס גופו בעולם והוי דמקח ומותר, וברישא אסור רק משום מראית העין. ועי' בריטב"א.

ועי' בשו"ע יו"ד קעג ז' דפסק דמותר להקדים מעות במקח כשהמקח ברשות המוכר, אולם כתב ברמ"א דאם הוא מפרש בהדיא דהוא מוזיל לו משום הקדמת המעות אסור, אך בשכירות מותר גם בכה"ג כמבואר בטור שם. ועי' ביד אברהם על השו"ע. וא"כ י"ל דע"ז כתב ברשב"ם דמותר בשכירות מה שאסור במקח. וצ"ע.