שיעורי שבת יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור יג

**בדין עשיית רטיה והנחתה ע"ג המכה בחולה שאב"ס ובמקצת חולי**

א] [סעיף כה] **רטיה שנפלה מע"ג המכה ע"ג קרקע לא יחזירנה, נפלה ע"ג כלי יחזירנה, וע"י גוי מותר להניחה אפי' בתחילה. הגה: ומותר לומר לגוי לעשות רטייה על מכה או חבורה, ואסור ליתן עליה אפר מקלה דמרפא כי אם ע"י גוי.** הנה סעיף זה צריך ביאור באיזה חולי מיירי, דהמחבר כתב להתיר להניח רטייה ע"י גוי, והוא איסור דרבנן [גזירה שמא ימרח, וכן רפואה בשבת] וכשעושה ע"י עכו"ם הוי שבות דשבות, ובהכרח מדובר במקצת חולי דמבואר לעיל סי' ש"ז (ס"ה) דשרי שבות דשבות, דהיינו שבות ע"י גוי, דאילו במיחוש בעלמא אסור אפי' ע"י עכו"ם, ובחולה גמור אפי' מלאכה דאורייתא שרי ע"י גוי וכ"כ המג"א (סקכ"ח). אמנם מה שכתב הרמ"א להתיר עשיית רטייה ע"י גוי דהוא איסור דאורייתא של ממרח, כתב המג"א (סקכ"ט) דבהכרח מיירי כשחלה כל גופו, או שיש סכנת אבר, ובלא"ה אסור. וקשה דהמשך דברי הרמ"א לאסור נתינת אפר מקלה כי אם ע"י גוי, שוב מיירי במקצת חולי, דבחולי גמור שרי אפי' ישראל [וכ"כ המג"א סק"ל, וכשיטתו לקמן סקמ"ד לפסוק לעיקר בדעת הרמ"א כדעה א' בסעיף י"ז, דבחולה שרי שבותין ע"י ישראל. אמנם באמת אף לדידן דקיי"ל כדעה הג' שם דצריך לעשות ע"י שינוי, קשה, דהלא רפואה לכו"ע שרי אפי' בלא שינוי וכדעת המ"ב לקמן ס"ק קכא (וכמו שנתבאר לעיל שיעור ט) וא"כ כאן יהיה מותר אפי' ע"י ישראל], ובהכרח דהוא במקצת חולי, וכ"ז דוחק.

ועיין בבאור הגר"א (סקנ"ג) שכתב **צריך עיון**,ונראה דכוונתו לדוחק הנ"ל, דאם תחילת הרמ"א מיירי בחולי גמור, א"כ שרי באפר מקלה אפי' ע"י ישראל.

ובמשנ"ב (ס"ק פה) יישב דמה שאסר הרמ"א ליתן אפר מקלה על המכה ע"י ישראל, הוא בחולה גמור, ומ"מ לא שרי ע"י ישראל בלא שינוי [והוא מהפמ"ג א"א סק"ל], וצ"ע דהא דעת המשנ"ב להקל ברפואה אפי' בלא שינוי וכמו שנתבאר. ואולי אפשר לחלק בין סוגי הרפואות, דדוקא נטילת תרופות בפיו, שא"א ע"י עכו"ם דהחולה צריך לאכול זאת, התירו ע"י ישראל גם בלא שינוי, משא"כ בנתינת אפר מקלה דבקל יכול לעשות ע"י גוי, לא התירו כי אם על ידי גוי או בישראל ע"י שינוי.

**בקינוח פי המכה אם יש בו משום ממרח**

ב] [סעיף כו] **מגלה קצת רטייה ומקנח פי המכה, וחוזר ומגלה קצתה השני ומקנחה, ורטייה עצמה לא יקנח מפני שהוא ממרח.** בפשטות מירוח פי המכה הוא אותו מירוח שעל הרטייה הוא מירוח המשחה, ולפ"ז משמע דאין איסור מירוח באדם. אמנם דעת החזו"א (סי' נב סקט"ז) לא כן, אלא יש חיוב מירוח גם על האדם וכן קיי"ל, ואולי קינוח דהכא הוא נקיון המכה מההפרשות ומהדם של המכה, וממילא מוריד גם המשחה ואין כאן מירוח כלל [אבל ברטיה שפיר יש מירוח].

ג] [סעיף כז] **מכה שנתרפאה נותנין עליה רטייה שאינו אלא כמשמרה.** ובמג"א (סקל"א) כתב 'ואינו בהול כ"כ יבוא לידי שחיקת סממנים ולמירוח', אמנם כבר נתבאר (לעיל שיעור יב) בשם התהל"ד ס"ק מ"ה דגם בבריא גזרו שמא ימרח, ודחק לפרש דכוונתו דאין צריך למירוח ומשו"ה לא גזרו [ועיין עוד לעיל שיעור יב בזה].

**אם יש בונה ומכה בפטיש בגוף האדם**

ד] [סעיף כח] **המפיס שחין בשבת כדי להרחיב פי המכה כדרך שהרופאים עושים שהם מתכוונים ברפואה להרחיב פי המכה, ה"ז חייב משום מכה בפטיש שזו היא מלאכת הרופא.** דכל פתח שעשוי להכניס ולהוציא יש לו שֵם פתח, וכאן עשוי להוציא את הליחה ולהכניס אויר, וחייב. ומבואר דיש חיוב מכה בפטיש באדם. ולעיל סי' ש"ג (סכ"ו) פסק השו"ע 'אסור לקלוע האשה שערה בשבת', ובמשנ"ב שם (סקפ"ב) ביאר דהוא מדרבנן דדמי לבנין [כמבואר בגמרא שבת צה.], ומשמע דאין בניה באדם, וצ"ל דשם הוא אי"ז כ"כ בנין משא"כ פתח דמורסא דהוא פתח גמור. וע"ע במשנ"ב שם (ס"ק עט) שאין צביעה מדאורייתא על עור האדם, ובבה"ל סי' ש"ב ס"ט (סוד"ה אסור) שכתב שאין כיבוס בשער כיון שמחובר לאדם, וצריך לחלק דמלאכת מכה בפטיש שאני שהוא רק גמר מלאכה ושייך ג"כ באדם, והיינו שמכה בפטיש אינה מלאכה גמורה וחייבים עליה רק משום שיש בה גמר, ולכן חייבים משום מכה בפטיש גם באדם שאין אצלו חיוב מלאכות גמורות. שו"ר בתהל"ד סקמ"ו שהיות והאדם לא נחשב למחובר, לכן לא שייך אצלו בונה אלא רק מכה בפטיש, ולכן בסי' שג פטור על הבונה וכאן חייב משום מכה בפטיש.

**הוצאת קוץ כשא"א ליזהר שלא יצא דם**

ה] **ואם הפיסה להוציא ממנה הליחה שבה הרי זה מותר.** ופי' המשנ"ב (סק"צ והוא מהמג"א ס"ק ל"ג) דהתירו במקום צער איסור דרבנן דמלאכה שאין צריכה לגופה, והיא מלאכה שאי"צ לגופה כיון שאינו צריך לפתח אלא כדי להוציא הליחה ואינו צריך שיכנס אויר, וכמו שכתב המג"א (סקל"ב) 'ואינו חושש אם תחזור ותסתם מיד'. אמנם כתב שטוב לעשות על ידי עכו"ם, וביאר במחצה"ש דחוששים שמא יכוין לפתח, דהאויר טוב לו, ויעבור באיסור דאורייתא.

עוד כתב המג"א (סקל"ב) דאם יש לו קוץ, מותר ליטול הקוץ במחט, ובלבד שיזהר שלא יוציא דם דעביד חבורה כדאיתא בסנהדרין (פד:). וסתימת דבריו בפשטות דאם הוא פסיק רישא שיצא דם אסור בכל גווני. אמנם המשנ"ב (סקפ"ח) כתב דאף דבשחין התירו איסור דרבנן משום צערא וכדלקמיה, הכא כיון דאפשר להוציא הקוץ בלי הוצאת דם אין לעבור איסורא בכדי. ומבואר דעתו דכשא"א באופן אחר אלא הוא פ"ר שיצא דם, כגון שהקוץ תחוב עמוק בבשרו, אה"נ דשרי דומיא דמפיס מורסא להוציא ליחת השחין [וכן הוא במחצה"ש], וכן הוא בשער הציון ס"ק ס"ג וז"ל הוספנו זה כדי להציל המג"א מקושיית החמד משה שהקשה עליו מתוס' שבת ק"ז דמשמע שם דאפי' היה וודאי חביל ג"כ לא אסרו לפי המסקנא, אמנם דעת המג"א דדווקא היכא דא"א להוציא הקוץ בלי חבלה כגון שנתחב בעומקו דאז הוא דומיא דמפיס מורסא אבל היכא דאפשר אסור עכ"ל.

אלא דלפ"ז קשה מ"ש המג"א סס"ק ל"ג 'ונראה שאסור לחוך שחין שמוציא דם ולא דמי לליחה שהוא מפקד פקיד' והעתיקו ג"כ המשנ"ב (סק"צ), ולמשנ"ת קשה אמאי אסור ולא התירו במקום צער כיון שא"א ליזהר בזה, וכן הקשה התהל"ד (ס"ק מ"ט) על מש"כ המג"א לאסור קנוח מכה בבגד, והניח בצ"ע [ודוחק לפרש דהוא באופן שאין לו צער מזה כ"כ]. ובאמת בשו"ע הרב (סי' שח ס"ק לח) למד דברי המג"א כפשוטו, דגם כשא"א ליזהר אסור להוציא הקוץ, ולא התירו במקום צער כה"ג.

ונפק"מ למעשה אם נצרך לזריקה בשבת במקום צער, והוא פסיק רישא שיצא דם, אם שרי, דלמש"כ המשנ"ב מותר, ולשו"ע הרב אסור.

**טעם ההיתר במפיס מורסא**

ו] ולפי השו"ע הרב יוצא שיש חילוק בין מפיס מורסא להוצאת דם, והסברא לחלק לכאו' הוא ע"פ מש"כ בשעה"צ (ס"ק סה) בשם ספר הבתים, דמה דמותר להפיס מורסא הוא משום שאינו מתכוין, וכוונתו דאינו מלאכה כלל, וע"פ היסוד הידוע של המ"מ הובא במג"א סי' שי"ח (ס"ק לו) דקוטם קיסם ולא מתכוון אין חייב משום מכה בפטיש אף בפסיק רישא, דדווקא כשמכוין הרי הוא עושה מלאכה שרוצה לעשות ממנו כלי, אבל כשאינו מכוין הרי אינו עושה כלי כלל, וע"כ אף כשהוא פ"ר שרי דאין כאן עשיית כלי, וה"ה במפיס מורסא כשאינו מכוין לשם פתח אין כאן עשיית פתח כלל, ואף כשהוא פ"ר שרי. אמנם זה שייך דוקא במפיס מורסא שאיסורו משום עשיית פתח, ואז כשאינו מכוין אין כאן עשיית פתח, אבל בהוצאת דם ע"י קוץ דגם כשאינו מכוין יש כאן מלאכה דאו', א"כ יש לאסור בפסיק רישא. אמנם לדעת המשנ"ב אף כשיש פ"ר שרי כמשנ"ת.

ז] והמשנ"ב (סק"צ) ביאר טעם ההיתר להפיס מורסא משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה והוי דרבנן, ובמקום צער לא גזרו, והוא מהתוס' בשבת (ג.) דהתירו במקום צער. אמנם בתהל"ד (סקמ"ט) התקשה בזה מאוד, דאנן קיי"ל דלא הותר שבות כדרכו לצורך חולה שאב"ס [כדעה ג' לעיל סעיף י"ז], ומלאכה שאצל"ג הוא שבות חמור, ואיך יתכן דהתירו בשבות החמור במקום צער גרידא. והבאנו לעיל (שיעור י') דברי הר"ן בפרק חבית, דאע"פ דהתירו אמירה לעכו"ם במקום פסידא באיסור דרבנן, מלאכה שאצל"ג דכבוי לא התירו דחמיר טפי דקרוב לאיסור תורה ודנים אותו כדאורייתא, וא"כ איך התירו כאן במקום צער. וביותר קשה דלעיל סי' רע"ח מבואר דאסור לכבות הנר לצורך חולה שאב"ס, אף דהוא מלאכה שאצל"ג. ואין לומר במקום צער הקילו יותר מחולה שאין בו סכנה, שהרמב"ן (תורת האדם עמ' כב וכן הוא בר"ן בשבת לט:) הוכיח שהתירו שינוי בחולה שאין בו סכנה מדין גונח בכתובות (ס.) שהקילו בו במקום צערא, ומוכח שחולה שאין בו סכנה לא גרע ממקום צערא.

ח] וע"כ פי' התהל"ד (שם) לעיקר דסיבת ההיתר כמו שכתב הרשב"א בכתובות (ו:) דאינו מתכוון לפתח, ואף דהוי פ"ר וקיי"ל דפ"ר דלא ניחא ליה אסור ודלא כהערוך, מ"מ הא אינו שבות חמור כ"כ, ומשו"ה הקילו במקום צער, אבל שבות אחר וכגון משאצל"ג לא הותר [עיי"ש בתהל"ד שפי' כן בדברי הרשב"א שם, אמנם בפשטות משמעות דברי הרשב"א לקיים דברי הערוך דהתיר פ"ר דלא ניחא ליה ואפי' שלא במקום צער משום אינו מתכוון, ואנן לא קיי"ל הכי, אבל עכ"פ מבואר ברשב"א שמפיס מורסא לא הוי מלאכה שאצל"ג אלא רק פס"ר דלא ניחא ליה, ואין להקל יותר מזה**].**

**אם שרי ליתן בגד ע"ג מכה שמוציאה דם**

ט] עוד כתב המג"א (סקל"ג) בשם ספר הזכרונות דאסור ליתן בגד על המכה משום שמושך הדם, וסיים 'ועיין לקמן סעיף מ"ח מה שכתבתי', ושם (בס"ק נג) הביא דפליגי רש"י והגהות מימוניות לעניין הנחת עלוקה על בשרו למצוץ דמו אם שרי, דדעת ההגהות מימוניות דאף שמושך מעצמו דם חשיב מעשה דידיה ואסור, אבל דעת רש"י דנעשה ממילא ושרי. והמחצה"ש הבין דכוונת המג"א לאסור ליתן הבגד, אמנם המשנ"ב (ס"ק צ' ובשעה"צ ס"ק סט) כתב להתיר, ולכאו' פי' כן בדעת המג"א, אלא אם נדחוק דנסמך להיתר משום דהכא שאני דיש נקב וקיל יותר וכמו שכתב פה במחצה"ש, ולפ"ז נתינת משחה המושכת את הדם (כגון צו"ק זלא"ב המובא במג"א) תלוי בנידון הנ"ל אם שרי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**