סימן שי_ב - הערות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

יום ה' י"ג מרחשון תשע"א

א] סימן שי"ב ס"א, ואם הי' מושכר בענין של"ה יכול לפדותו לעולם אם לא מכרו יכול למכרו ולהוציאו מיד.

ומקור דין זה הוא מד' המרדכי בפ' השואל שכתב לפרש ד' הירושלמי, ז"ל, אותו בית שהוא דר בו הי' נחלט לגוי בשביל חוב, ואם ל"ה עכשי פודהו ל"ה חוזרת לעולם, והי' לו עוד בית אחר ששכר לישראל אחר, והוצרך למכור את הבית שהשכיר לאחר כדי שיוכל לפדות ביתו שהוא דר מן הגוי, ולא מצא למכור רק בענין שיצא השוכר מיד, הדין עם המשכיר דהוי כאילו נפל ביתו דמשכיר, עכ"ל.

אך כבר תמהו ע"ז הט"ז הגר"א והנתיה"מ, שהרי בד' המרדכי מבו' שהטעם שיכול להוציאו, הוא משום דהוי כאילו נפל ביתו של משכיר, והיינו משום דהבית שהי' המשכיר דר בו, הי' נחלט לגוי, אם לא ימכור את הבית המושכר, וע"כ דמי זה לנפל ביתו של משכיר, (ולכאו' איירי בגונא שכשיחלט הבית ביד הגוי, יוציא את הישראל משם, וע"כ הוי זה כנפל ביתו, דכ"ה שאם נפל ביתו יכול להוציא את המשכיר, ה"נ יכול להוציאו כדי שלא יפול ביתו), והרי אנן קי"ל דבשכירות לזמן קצוב ל"מ להוציאו אף אם נפל ביתו, וא"כ ה"נ אין לו להוציאו בכה"ג, והמרדכי שכתב כן, כתב הט"ז דאיירי בבית סתם, ומהרש"ל בחי' הטור והגר"א והנתיה"מ כתבו דס"ל דהא דנפל ביתו מצי להוציאו הוא אף בשכירות לזמן קצוב.

והגר"א כתב לישב בזה, ז"ל, והנה אף שאין הלכה כן דאף בנפל א"י לכופו לצאת וכו', מ"מ למד הרב משם אם היה ביתו שדר השוכר מושכר כה"ג דודאי אין לו להפסיד ביתו, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דהגם דבנפל ביתו של משכיר ל"מ להוציאו, מ"מ אם עומד הבית המושכר ליפול, מצי המשכיר להוציאו כדי לתקן הבית, דלית לי' זכות לדור בבית אם עי"ז יפסד בית זה עצמו, וע"כ ה"נ אם עי"ז שדר השוכר בו, יוחלט הבית לגוי, מצי להוציאו, ולא למד הרמ"א מד' המרדכי, אלא דכה"ג שעומדים להחליט את הבית ואין לו במה לפדותו, חשיב המשכיר כאנוס, ולא אמרינן דיש לו ללוות מעות מאחרים כדי לפדותו.

והנתיה"מ כתב בזה, ז"ל, ואפשר דהרא"ש[[1]](#footnote-2) והמרדכי מחלקין בין נפל הבית שאין להמשכיר דירה רק משך זמן השכירות, ובין כשאינו יכול לפדות שהי' לו הפסד רב וגם אין לו בית דירה לעולם, וצ"ע מנין לו זה, עכ"ל.

ונפ"מ לדינא בזה, במעשה שהי' שנצרך המשכיר להביא פועלים לבית המושכר ולסתרו מעט, כדי שלא יטילו עליו קנסות גדולים, ולפי הנ"ל נמצא, דלפ"ד הט"ז והגר"א ל"מ להוציא את השוכר, ולפ"ד הנתיה"מ דעת הרמ"א דאם הוי זה הפסד רב, בידו להוציא את השוכר, אך הנתיה"מ גופי' פקפק בזה, ושו"ר באולם המשפט שנקט מכח דינא דהרמ"א לדינא דכל שיהא לו הפסד גדול יכול להוציא את השוכר, ובערוה"ש ס"ג חילק, דכ"ז הוא הסיבה מאבדון הבית היתה בעת שהשכירו, דהוי זה כשכירות בטעות, אך אם הסיבה נתהוה אח"כ אינו יכול להוציאו.

ב] שם, ואם הקדים לו השכר אפי' לזמן מרובה אינו יכול להוציאו עד שיכלה כל זמן השכירות, ובסמ"ע סק"ב כתב דדין זה למד הב"י מד' הטור,[[2]](#footnote-3) והסמ"ע כתב לפרש דבריו בע"א, די"ל דגם הך בבא דהקדים לו שכר קאי אשכרו לזמן קצוב ומכרו לאחר, ואף דברישא כבר אשמועינן דאין המשכיר יכול להוציאו כלל וגם הלוקח, מ"מ צריך השוכר ליתן ללוקח השכירות ולא למשכיר, ובסיפא אשמועינן דאם הקדים השוכר השכר למשכיר, אין הלוקח יכול להוציאו עד שיכלה זמנו, אף שאין נותן שכירות ללוקח כלל, והן הן דברי הרא"ש ע"פ הירושלמי, עכ"ד, והסכים לזה הש"ך שם סק"ד.

ומבו' בד' הסמ"ע לדינא, דהשוכר בית מחבירו ומכרו המשכיר לאחר, אם עדין לא נתן השוכר את השכר למשכיר, צריך ליתן השכר ללוקח, ואם כבר נתן את השכר למשכיר, אין הלוקח נוטל שכר כלל.[[3]](#footnote-4)

אמנם בביאור הגר"א שם סק"ז כתב בסו"ד, ז"ל, ומתוספתא הנ"ל ג"כ מוכח שא"י להוציאו בכה"ג ששכרו בסתם והקדים השכר ממש"ש עמד בע"ה ומכרה מחשבין עם בע"ה ר"ל הלוקח נוטל השכירות מן המוכר עד שישלם זמנו, עכ"ל, ומבו' בד' הגר"א, דאף אם הקדים השכר, זכאי הלוקח ליטול דמי השכירות, וע"כ הוא נוטל את השכירות מן המוכר, וצ"ב הפלוגתא בזה.

והנה בעיקר הך דינא דהשוכר נותן את השכר ללוקח, לכאו' מוכח מזה דחיוב דמי השכירות אי"ז בעד הקנין שקנה מתחילה, אלא הוא מתחייב בעד השימוש, והיינו דאף דכבר זכה בתחילת השכירות בכל השכירות, מ"מ אכתי איכא זכי' להבעלים בהדיורים, שיתחייב לו השוכר דמים בעד קבלת הדיורים, וע"כ כל שמכרו לאחר, ה"ה מתחייב את הדמים ללוקח, שהרי הלוקח זכה בזכות זו, וע"כ מתחייב לו השוכר בעד קבלת הדיורים.

ונ' דמה"ט ס"ל להגר"א דאף אם הקדים השוכר שכרו, נוטל הלוקח את השכירות מהמוכר, משום דאף אם הקדים השוכר שכרו, הוי זה תשלום בעד הדיורים, והיינו דלקיחת הדיורים מחייבת את השוכר בדמים, ואך שכבר פרע דמים אלו מתחילה, וע"כ כיון שמכר הבית לאחר וחשיב שהשוכר מקבל את הדיורים מן הלוקח, הרי שמן הדין הוא חייב את השכר ללוקח, וכיון שהקדים את השכר למוכר, נוטל הלוקח את השכר מן המוכר, אך ל"מ הלוקח לתבוע את השוכר שיתן לו דמים, דמכלל זכותי השכירות דהלוקח הוא, שלא יצטרך לשלם בפועל ב' פעמים, וע"כ אין כח ביד המשכיר לחייבו ע"י המכירה לשלם גם ללוקח.

ובדעת הסמ"ע והש"ך דפליגי, בפשוטו הי' נ' לפמש"כ האחרונים דכל שהקדים השוכר שכרו, ה"ה זכי בדיורים בקנין גמור, ואינו מתחייב כלל לשלם בעד השימושים, אלא הוי התשלום על הקנין עצמו, ואשר ע"כ בכה"ג אין ללוקח בשכר כלום.

אך אי"ז מתישב בד' הש"ך, שביו"ד סימן רכ"א סקמ"ה הביא ד' הרא"ש שתמה עמש"כ התוס' לחלק בהקדיש המשכיר, אם הקדים לו שכרו או לא הקדים, דמה תלוי בהקדמות השכירות דשכירות קרקע נקנה בשטר וחזקה וזוזי הוא דמסיק בי', והש"ך שם הסכים לזה, והש"ך כאן ציין לדבריו שם, ואם הוה ס"ל דהיכא דלא הקדים שכרו הוי התשלומין בעד השימוש, ואכתי אית לי' להמשכיר זכות בגוי', ואם לא הקדים הוי התשלום בעד הקנין, וכבר ליכא למהשכיר זכות בגוי', הרי דשפיר יש לחלק דאם הקדים שכרו ל"מ להקדיש ואם לא הקדים שכרו מצי להקדיש, כיון דאכתי אית לי' זכות בדיורים, ומה קשיא לי' מהא דשכירות קרקע נקנה בשטר וחזקה, ובע"כ דליכא נפ"מ בגדר השכירות בין היכא דהקדים לו שכרו להיכא דלא הקדים שכרו, ולפ"ז צ"ב, דמ"ט אם הקדים לו השוכר שכרו, אין נוטל הלוקח את השכר מן המוכר.

ונ' דהטעם בזה הוא, לפמש"כ הש"ך ביו"ד שם, ז"ל, והלכך כשלא הקדים שכרו הוא דמעלה שכר להקדש, דנהי דזה דר בתוכו משום שאינו יכול להקדישו להפקיע שעבודו דשוכר, מ"מ שכרו שלו המגיע לו יכול להקדיש וכו', וכן משמע בריב"ש וכו', אלא שאם הקדים לו שכר דר בו חנם ואם לא הקדים שכר נותן השכר להקדש וכיון שהקדיש גוף הבית גם השכירות בכלל וכו', עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו, דהא דהשוכר נותן שכר להקדש, אי"ז מידי דממילא דכיון דזכי ההקדש בגוף הבית, ממילא אף השכירות שלו, אלא היינו משום דבכלל הקדשו נכלל גם דמקדיש לזכות זו לקבל השכר בעד הדיורים, ולפ"ז נ' דמה"ט אם כבר הקדים לו שכרו, אין הלוקח זכאי בשכר, דכיון שהקדים השוכר שכרו, וכבר אין להמשכיר זכות בפועל ליטול שכר מן השוכר, הרי דהגם דעדין זכותו קיימת בדיורים ליטול שכר עליהן, ומכח זה הוא זוכה בהשכר שהקדים לו, אין נכלל זה במכירתו, וע"כ אין הלוקח זכאי בשכר הדיורים, וז"פ.

ג] שם ס"ג, משכנו לשנים ידועים בכך וכך לכל שנה ושנה כ"ז שלא יפדנו וחזר ומכרו לאחר, אין הלוקח יכול לקחתו מיד המלוה תוך השנה, אבל אחר השנה יכול לקחתו.

והנה בביאור הגר"א שם?ולכאו' נ' שהטעם בזה הוא כמבו' בד' הריטב"א לעיל דע"ג: דמדינא יכול הלוקח לסלק את המלוה מלאכול פירות הקרקע הממושכנת, אף בלא שפורע את החוב, עיי"ש, וזה כמש"נ במק"א בגדר זכות המשכנתא, שאינה אלא בעד החוב, וכשמכרה לאחר שאינו חייב לו, לי"ל זכות באכילת המשכנתא.

והנה בתוס' ב"מ לא נתפרש הדין בזה, די"ל דמש"כ דחשש משום רבית, היינו דאיכא בזה נמי רבית, וכמש"כ הריטב"א בשם התוס', אך בתוס' כתובות נתפרש דלא פקע זכותו, אך י"ל דתוס' ב"מ וערכין פליגי ע"ז, ורק כנגד חובו אינו יכול להקדיש, ודו"ק.

וזה עפמש"נ במק"א בגדר דינא דמשכנתא באתרא דמסלקי ובאתרא דלא מסלקי, עיי"ש.

ואמנם בל' הגר"א בסק"ה נ' דרק אם הלוקח פודהו יכול לסלקו, אך צ"ע דא"כ מאי קמ"ל, וצ"ע בכ"ז.

הלבוש כתב דגם אחר שנה שיכול הלוקח לקחתו, אינו יכול להוציאו מיד המלוה, אלא לאחר זמן הודעה, אך הגר"א כתב לא כן, וכתב דמשכנתא ל"ד לשכירות, ואפשר לפ"ז לפרש מש"כ הגר"א בסק"ה דהלוקח פודה אותו, ומ"מ קמ"ל דיכול לסלקו מיד, וא"צ להמתין שיעור הודעה.

אך אי"ז מתישב, דבד' הגר"א בסק"ה מבו' דבמשכנתא אף כהשלוה פודה ליכא דין הודעה, ויכול לסלקו בכל עת שירצה,

ועי' באולם המשפט כאן שכתב דמסוגיא דאיזהו נשך מ' דבמשכנתא א"צ הודעה, ודחה דהתם איירי בשדה אך בבית י"ל דצריך הודעה, עכ"ד.

ל' הרא"ש פ"ק דע"ז סימן כ"ב, ועוד נהי דלדידן שכירות לא קניא כיון שיד אומות תקיפה ובדיניהם שכירות ליומא כמכר ואף אם נפל ביתו של משכיר אינו יכול להוציאו הוי כמכר, עכ"ל, וצע"ג שהרי אף בדינינו אינו יכול להוציאו בשהשכיר לו לזמן, וכמש"כ הרא"ש בפירקין סימן ? ובתשו' כלל א' סימן ו'.

ועי' עוד בתוס' רבינו אלחנן בע"ז ספ"ק שכתב דהחילוק בין לוקח לזמן לשכירות, הוא דבלוקח לזמן אינו חייב באחריותו ובשכירות חייב באחריותו, ובלוקח בזמן ל"מ להוציאו אם נפל ביתו, ובשכירות מצי להוציאו, עכ"ד, ומבו' דס"ל דגם בשכירות לזמן מצי להוציאו.

והנה בד' הרא"ש ובד' רבינו אלחנן מבו' דהא דמצי להוציאו הוא משום דקליש קנין השוכר, שהרי הרא"ש כתב דבדיניהם דא"א להוציאו הוי זה ממכר, ומבו' דהא דיכול להוציאו הוא משום דאי"ז ממכר, וגם בד' רבינו אלחנן מבו' דזהו גריעותא דשכירות מלוקח לזמן, ומבו' דאי"ז תנאי בעלמא שיהא בידו להוציאו, וכ"ה גם בל' תשו' הרא"ש כלל א', שכתב דודאי אינו יכול להוציאו, דשכירות ליומא ממכר הוא, וזה צ"ב.

ונ' בביאורו, והיינו דאם כבר זכה השוכר לגמרי בדירה, ודאי ל"מ להוציאו, ורק אם שכירות ל"ה ממכר גמור, אלא הוא שעבוד המשכיר, י"ל דאינו משועבד לו בכה"ג.

ל' פסקי רי"ד דנפל ביתו של משכיר יכול להוציאו וכו', שהוא אומר לא ע"ד כן השכרתי לך שתהי' עודף עלי שאתה חותדור בו ואני אחזר למצוא בית שאדור בו, וכ"כ הריא"ז, ונ' מזה להדיא, דהא דאם לא הודיעו אינו יכול להוציאו, הוא משום דהוי השכירות ע"ד כן, וע"כ בכה"ג שנפל אומר לו שלא ע"ד השכיר לו, אך אם דינא דהודעה הוא תקנ"ח בעלמא שאינו יכול להוציאו, הרי דהא דאם נפל יכול להוציאו, הוא משום שאינו בדין שיהא השוכר בפנים ובעה"ב בחוץ, ובכה"ג לא תיקנו חכמים.

ולפי דבריהם דדינא דהודעה הוא משום דהוי השכירות ע"ד כן, שפיר ניחא הא דאם לא הודיע השוכר ויצא, חייב בשכירות כל הבית, וכמש"כ המיוחס לריטב"א, וכ"ה בל' תשו' הרא"ש כלל א' סימן ז', עיי"ש.

ועי' בל' הט"ז סימן שי"ב סי"א דנראה דדינא דהודעה הוא מתקנ"ח, וע"כ הוא שאם נפל ביתו יכול להוציאו, דכה"ג ליכא תקנה.

ויל"ד עפי"ז בנידון השעמ"ש בשוכר שיצא בלא להודיע אם הוא חייב בשכרו, ונת' במק"א דבל' תשו' הרא"ש נ' להדיא דחייב בשכר, וכ"ה בל' המיוחס לריטב"א, וכ"ה גם בל' המרדכי ב"ב סימן תקכ"ט, ולהנ"ל נ', דלא מיבעיא דאם אומדנא הוא, חיילא השכירות גם על זמן זה והוא חייב בשכרו, אלא גם אם הוא מתקנ"ח, מ"מ גדר התקנה היתה שתחול השכירות גם על זמן זה.

והעירוני עוד לד' הרמב"ן בקו"א כתובות דנ"ט. שהוכיח מסוגיין דהמשכיר יכול למכור את הבית המושכר, והשוכר דר בו עד סוף הזמן, וצ"ע דהכא הרי הוי שכירות סתם, ורק דא"א להוציא את השוכר מכח דין הודעה, ובכה"ג ודאי מצי המשכיר למכור, וכ"נ מד' הגר"א סימן שי"ב סק"ז דיש לחלק כן, עיי"ש, ויש לדחות, והיכי שמעינן מינה דגם בשכירות לזמן קצוב יכול למכור, ובע"כ מד' הרמב"ם דכל שלא הודיעו, קנוי לו הבית, ודמי זה לשכירות לזמן קצוב.

עוד העירוני לדינא דהרמב"ם והשו"ע בסימן שי"ב סט"ז, דאם המשכיר אומר שהשכיר לזמן והשוכר אומר ששכר סתם בעה"ב נשבע היסת ומוציאו מן הבית, והיינו דהמשכיר אומר שהשכיר לזמן וליכא דין הודעה, והשוכר אומר שהשכיר סתם ואיכא דין הודעה, והנה בהא דהבעה"ב מוציאו פירש המ"מ דהוא משום דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, ומ' דקאי גם על הך גוונא, ואם דין הודעה הוי חיוב בעלמא על המשכיר, ל"ה בעינן בזה להא דקרקע בחזקת בעלי' עומדת.

אך יתכן, דודאי דמכח דין הודעה דמשכיר איכא להשוכר זכות להמשיך לדור בבית, ואין המשכיר יכול להוציאו, אך בדין הודעה דשוכר, י"ל דאי"ז מועיל לחייבו דמים, וכמו שנקט השער משפט, וצ"ע בזה.

עוד יל"ד נפ"מ בזה, אם מהני מחילת השוכר בתוך ימי ההודעה, למש"כ הריב"ש דל"מ מחילה על שכירות, אך יתכן דגם אם מכח דין הודעה חיילא השכירות גם על זמן זה, מ"מ כל שמחל השוכר ע"ז, דמי להיכא שעתה מוצא בית אחר לשכור דמצי המשכיר להוציאו, וכמש"נ להלן דכל דמדיני הודעה יכול להוציאו, לא חיילא השכירות על זמן זה, וראיתי בס' נתיב השכירות פ"ט הע' כ"ב שהביא מס' משכנות הרועים מערכת פ' אות קע"ז שדן בדין זה, ודקדק מד' מהרשד"ם דאף בכה"ג ל"מ מחילתו, ואין הספר תח"י.

עוד הביא שם משו"ת חוקות החיים סימן פ' ד"ה ובהיותי, שהביא בשם מהר"ש יונה דבשכירות סתם לא אמרינן דשכירות ליומא ממכר הוא, ופליג עלי', וכתב לפרש ד' מהר"ש יונה דאיירי על זמן ההודעה, ובזה הוא שכתב דלא אמרינן שכירות ליומא ממכר הוא, דאי"ז שכור לו בזמן זה, אלא הוי זה דינא בעלמא דאסור לו להוציאו.

ויל"ד עוד לפי הנ"ל, דהנה הב"י בסימן שי"ב כתב, דהגם דשוכר חנות אינו יכול לצאת בלא הודעה, מ"מ אם מוצא שוכר אחר, דאין המשכיר מפסיד יכול לצאת, עיי"ש,[[4]](#footnote-5) ובשו"ת מהרח"ש ח"ג סימן ל"ז למד מזה, דה"נ אם רוצה המשכיר להוציאו, ומוצא השוכר חנות אחרת סמוכה לזו, שלא יפסיד הקפותיו, ה"ה יכול להוציאו, שהרי חזינן מד' הב"י דכל דליתיה לטעמא דצריך לגבות הקפותיו ליתיה לדינא די"ב חדש, עכ"ד. [[5]](#footnote-6)

ולכאו' צ"ע בזה, שהרי הב"י למד לדין זה מההיא דספינה שפרקה, דמבו' התם דאף בתוך הזמן מצי השוכר לצאת אם שכיח לאוגורי, עיי"ש, ולפ"ז הרי לעולם י"ל, דכל שלא הודיעו, ל"מ לצאת אף אם מוצא חנות אחרת סמוכה לה דלי"ל פסידא, דדינא הוא דכל שלא הודיעו חיילא השכירות גם על הזמן העתיד, ול"מ להוציאו, כ"ה דלא מצי להוציאו באמצע זמן השכירות, אף אם מוצא בית אחר לשכור, ומ"מ השוכר מצי לצאת בכה"ג שמוצא שוכר אחר, דהגם דכיון שלא הודיעו חיילא השכירות גם על זמן העתיד, מ"מ לא עדיף מאם שכרו לזמן ממש, דמצי לצאת אם מוצא שוכר אחר, וצ"ע בזה.

ואמנם בד' מהרח"ש מבו' דכל הא דא"א להוציאו כשלא הודיעו, הוא רק בדאית לי' פסידא, אך אם לית לי' פסידא מצי להוציאו, והיינו דלעולם י"ל דכל שלא הודיעו הויא השכירות גם על זמן זה, אך זה מיתלי תלי בדינא דהודעה, (שהרי אם יפול ביתו מצי להוציאו), וע"כ כל דהשתא לית לי' פסידא, תו ל"ה השכירות על זמן זה.

ובאמת כ"ה משמעות ל' רש"י בסוגיין, בד"ה לא עדיפת מינאי, ז"ל, הלא אינך בא עלי אלא מחמת שלא הודעתיך ואתה אינך מוצא בית לשכור וכו', עכ"ל, והרי דכל הא דאינו יכול להוציא את השוכר, הוא רק בשאינו מוצא בית אחר לשכור.

ולפ"ז הדבר פשוט, דה"נ מצי המשכיר להוציאו מבית זה לבית אחר אף בשלא הודיעו, אם הוי כמותו ואין דמיו יתירים על בית זה, וכמו שהתנה מהרח"ש שם, דכל הא דל"מ המשכיר להוציאו בשלא הודיעו, הוא משום דלא יהא לו בית אחר לדור בו, וכל שהוא נותן לו בית אחר לדור בו, שפיר מצי להוציאו.

ולפ"ז יל"פ טפי ד' הרי"ד והריא"ז דבאייקור בתי מצי להרבות בדמיו, משום שגם אם הי' מודיעו ל"ה מוצא לשכור אלא ביוקר, ויל"פ דאף אם גדר הא דאינו יכול להוציאו בשלא הודיעו, הוא שהאריכו חכמים זמן השכירות, וא"כ הי' מקום לומר דמה לי של"ה מוצא בית אחר אלא ביוקר, מ"מ כיון שלא הודיעו והאריכו חכמים זמן שכירות זו, בדין שלא ישלם אלא כפי הקציצה הראשונה, מ"מ כיון דכ"ז הוא היכא שאינו מוצא בית אחר לשכור, אך אם מוצא בית אחר לשכור ה"ה יכול להוציאו, הרי דכיון שהמשכיר מניחו לשכור בית זה עצמו כפי היוקר, חשיב כמוצא בית אחר לשכור, דמאי נפ"מ אם נותן לו המשכיר בית אחר כפי היוקר, דודאי הי' יכול להוציאו, דלית לי' פסידא, שהרי גם אם הי' מודיעו תחילה ל"ה מוצא לשכור אלא ביוקר, או שנותן לו בית זה עצמו כפי היוקר, וז"פ.

בערוה"ש סעיף כ' חידש, דבחנות ל"מ להוציאו אף אם נפל חנותו, דרק בבית הוא דמצי להוציאו, משום דהפסד שניהם שוה, אך בחנות שלשוכר יש הפסד הקפותיו אם יוציאו, ולמשכיר אין הפסד זה, ל"מ להוציאו.

והיינו שהרי רש"י פירש בהא דבנפל מצי להוציאו, ז"ל, ואמר לו הלא אינך בא עלי אלא מחמת שלא הודעתיך ואתה אינך מוצא בית לשכור, אף אני ל"ה לי להודיעך שלא ידעתי שיפול ביתי, ואני איני מוצא בית לשכור, ולא טוב שתדור אתה בפנים ואני בחוץ, עכ"ל, ופשוט דאי"ז ב' טעמים, דודאי בעלמא ל"מ המשכיר להוציאו אף אם ל"ה בידו להודיע את השוכר, ורק הכא דאמרינן שלא טוב שתדור אתה בפנים ואני בחוץ, ואך דמצי השוכר לטעון שהי' לך להודיעני, ואתה הפסדת על עצמך, הרי דע"ז טוען המשכיר שלא הי' לו להודיע, ומה"ט בכללי' לברי', ל"מ להוציאו אא"כ ל"ה ידוע לו מתחילה, דאם הי' ידוע לו מתחילה והי' לו להודיעו, איהו דאפסיד אנפשי'.

ואשר ע"כ מסתברא מילתא דכ"ז הוא בהשכיר בית ונפל ביתו של משכיר, דאמר לי' משכיר לשוכר לא עדיפת מינאי ולא טוב שתדור אתה בפנים ואני בחוץ, דהואיל ולשנינו יש פסידא, הדין נותן שתדור אתה בחוץ ואני בפנים, אך בשוכר חנות ונפלה חנותו של משכיר, דלשוכר יש הפסד הקפותיו ולמשכיר אין הפסד זה, הדין נותן שלא יוציאנו המשכיר.

והנה כתב הב"י בסימן שי"ב, מצאתי כתוב והוא בתשו' מהרי"ל סימן ע"ז על ראובן שהיה דר בבית לאה ורצה להחזיק בקצת הבית ולא עלה בידו והיא טוענת שאינה יכולה לדור עמו, שפיר טענה דדמי עלי כאריא ארבא וכו', עוד שם מש"כ ראובן שלא יוכל לצאת בחורף וזמנו הוא בר"ח אלול איני רואה דבריו דכיון דימים רבים הוא שטענה עמו לאה איבעי ליה למיחש שמא תנצחנו אף כי מר שמואל אמר לו שאין צריך להוציא מוחזק שלו מתחת ידו כיון דציית דינא הוא לפניו מכל מקום לא פסק לו שזכה בבית, עכ"ל.

ולכאו' נ' דתרי טעמי דקאמר דדמי עלי כאריא ארבא ודהו"ל למיחש צריכי זל"ז, וזה כמש"נ בד' רש"י דבנפל הבית בעינן לתרי טעמי, וה"נ הכא, הגם דדמי עלי כאריא ארבא, וזה הוי טעם שהיא רשאית להוציאו בלא הודעה, מ"מ אם לא הו"ל למיחש להכי, הי' לה להודיעו, וכיון שלא הודיעתו אין לה להוציאו, אך מאידך לא סגי במה דהו"ל למיחש, דכל הא דהו"ל למיחש, הוא רק במקום שמן הדין היא יכולה להוציאו, ואך שבאנו לטעון עלי' מ"ט לא הודיעתו, אך היכא שמן הדין אינה יכולה להוציאו, ל"מ ה"ט.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דמה הי' לה להודיעו שאם תזכה תוציאו, הרי גם הוא ידע לזה, ואך שהי' סבור שלא תזכה, וע"ז ל"מ הודעתה מידי.

וע"כ נ' ביאור ד' מהרי"ל, דמש"כ מתחילה לה"ט דדמי עלי כאריא ארבא, הוא משום דהרי איירי התם בשהי' זמנו בר"ח אלול, ועכשיו הוא בתוך זמן השכירות, וע"כ ל"מ להוציאו אלא משום דדמי עלי כאריא ארבא, דמשו"ז הוי זה כנסתיים זמן השכירות, ומ"מ הי' לנו לדון שיהא בזה דין הודעה, וע"ז כתב דהי' לו לחוש לכך.

אך הדברים צע"ג, דהיאך מציא להוציאו בתוך הזמן מכח הא דדמי עלי כאריא, הרי כתב הריטב"א דהמשכיר בית לאוהבו ונעשה שונאו אינו יכול להוציאו, ואי דנימא דהכא שהיא דרה עמו יחד, גרע טפי, דאין אדם דר עם נחש בכפיפה, ובכה"ג מציא להוציאו אף בתוך הזמן, א"כ מה דן בזה משום דין הודעה, דאם יכולה להוציאו מכח ה"ט אף שהוא תוך הזמן, כ"ש שתוכל להוציאו מכח זה בלא הודעה, וצע"ג בזה.

1. מה שנקט הנתיה"מ שם דגם ד' הרא"ש מתפרשים כן, צע"ג, שהרי להדיא בד' הרא"ש דאיירי בשבא להוציא את מי שהבית ממושכן בידו, עיי"ש, והוא דינא דשו"ע בסעיף ג'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בשו"ת מים עמוקים לראנ"ח סימן ע"ו מה שהאריך בביאור ד' הרא"ש, ומש"כ לפרש להטעם שכתב הרא"ש, דכיון שהקדים לו שכרו "ונשתמש זה במעותיו" מפני דוחקו של המשכיר לא יפסיד השוכר, עכ"ל, ומה הוצרך להא דנשתמש זה במעותיו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם שו"ר שאי"ז מוכרע במכוון ד' הסמ"ע, דהנה ז"ל הראנ"ח בשו"ת מים עמוקים סימן ע"ו, הי' אפשר לומר דיש בזה מה שאין בזה, דבלא הקדים לו שכר אין הלוקח מפסיד כלום דהשוכר פורע לו השכירות מכאן ואילך, אבל במקדים לו שכר דהשתא אין השוכר פורע השכירות ללוקח וכו' , אפי' תאמר שהלוקח יגבה השכירות מהמוכר, מ"מ לא דמי לרישא והוי מצד א' רבותא טפי דאם הקדים לו שכירות שהוא דר בו כפי המעות שנתן והלוקח יחזור על החוב או יפסיד, אבל השוכר לא יפסיד זכותו וכו', עכ"ל, והרי שנסתפק בדין זה אם בהקדים שכרו חוזר הלוקח על המוכר, ונקט דאף אם חוזר הלוקח על המוכר הוי זה רבותא טפי שאין הלוקח יכול להוציא את השוכר, אף שאינו נוטל ממנו שכר, וא"כ יל"פ כן גם בד' הסמ"ע, דלעולם אף אם הקדים שכרו חוזר הלוקח על המוכר, אך סתימת דבריו לא מ' כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני לתמוה בזה, שהרי אמרו בתוספתא שהביאו התוס' בערכין דכ"א. והרמב"ן בכתובות דנ"ט., דהשוכר שדה מחבירו ועמד השוכר והשכירה לאחר רשאי בעה"ב שיאמר לו אין לי חשבון עם כל אדם אלא עמך, והרי דלא מצי השוכר להשכירה לאחר וליפטר מן הבעלים, ובאמת קשיא במש"א לעיל דע"ט: דבפרקה בחצי הדרך אם משכח לאוגורי אין לו עליו אפי' תרעומת, דמ"ש מדינא דהתוספתא.

   שו"ר בקונט' הראיות להריא"ז בסוגיין שכתב, ז"ל, דא"ל אילו הודעתן וכו', ואם הוא מוצא אחר להשכירה לו יכול לומר לו השוכר השכירה לזה וכו' ואם לאו אינש מעליא הוא יכול לומר לו המשכיר שאינו רוצה לסמוך עליו וכו', ודומה זה למאי דתניא בתוספתא השוכר שדה מחבירו ועמד השוכר והשכירה לאחר רשאי בעה"ב שיאמר לו אין לי חשבון עם כל אדם אלא עמך, עכ"ל, והרי דמפרש לדינא דהתופסתא בשהשוכר השני אינו אינש מעליא, וכ"ה מבו' בפסקיו בפירקין ה"ו דין ד', וא"ש, וזה מקור נאמן למש"כ הב"י דאינו יכול לומר לו להשכירה לאדם שאינו הגון מאד וליפטר.

   אמנם באמת בעיקר הקו' נ' לישב בפשיטות, דעד כאן לא שמענו בסוגיא דספינה שפרקה, אלא דכה"ג יכול השוכר לחזור בו מן השכירות ואינו חייב בדמים, אך כל שמשכירה לאחר ואינו מחזירה לבעלים, יכול בעה"ב לומר לו אין לי חשבון עם כל אדם אלא עמך, וזה ע"ד הא, דהשוכר פועל יכול לחזור בו אם מוצא להשתכר במקום אחר, אך ודאי ל"מ לתבוע ממנו לעבוד אצל אחר ושישלם לו האחר את הדמים, (אף בלא מש"כ הראשונים מד' התוספתא דכלל אינו יכול ליתן לו מלאכה אצל אחר), וה"נ הכא דכוותה, ובזה ניחא גם ד' הב"י, וז"ב, והריא"ז דלא ניח"ל בזה, י"ל דהוא משום דמשמע לי' דהבעלים תובעין מן הראשון שישלם השכר, אף אם אומר לו הראשון שרוצה לחזור בו מן השכירות וביד הבעלים להשכירה לשני, (דסתמא דמילתא לא איירי בשהראשון רוצה בדוקא שידור בה השני, אלא איירי בשלא הי' הראשון נצרך לדור שם, וע"כ השכירה לאחר). [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר כעי"ז בס' נתיב השכירות פ"ט סל"א, שהביא מס' בית יהודה למהר"י עייאש שכתב דאין המשכיר יכול להוציא את השוכר אף אם מביא לו בית אחר לדור בו בימי ההודעה, ול"ד לדינא דהב"י דהשוכר יכול לצאת כשמעמיד שוכר אחר, משום דמצי אמר דאין רצונו לטרוח ב' פעמים, עכ"ד, ומבו' דס"ל אם מביא לו בית אחר לדור בו בקביעות, יכול להוציאו, דומיא דמש"כ הב"י דיכול השוכר לצאת אם מעמיד לו שוכר אחר. [↑](#footnote-ref-6)