כלים פי_ח מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ח מ"ו**

א] **נשברה שני' ותקנה טהורה מן המדרס,** הר"ש והרא"ש פירשו דטעם טהרתה הוא משום דפנים חדשות באו לכאן, כדאמרינן בשבת דקי"ב: לגבי סנדל, והיינו דהתם בעי ר"ח ניקב כמוציא זית וסתמו וחזר וניקב כמוציא זית וסתמו עד שהשלימו למוציא רימון מהו, א"ל ר' יוחנן רבי שנית לנו סנדל שנפסקה אחת מאזניו ותיקנה טמא מדרס נפסקה שניה ותיקנה טהור מן המדרס וכו' ואמרת לן עלה פנים חדשות באו לכאן, ה"נ פנים חדשות באו לכאן, ומה"ט הוא דמטהרינן הכא, אף שתיקן הראשונה קודם שנשברה השני', משום דפנים חדשות באו לכאן.

והנה התוס' שם תמהו, דמ"ט לא מייתי סייעתא ממתניתין דהכא, דמתניא מקמי מתניתין דסנדל, והר"ש כתב דהך דהכא הו"מ לאתויי התם.

ב] ולדעת רש"י נ' די"ל היטב בזה, דהנה בפירש"י בשבת שם ע"א פירש דבטעמא דר' יהודה דנסדל שנפסקה הפנימית טמאה והחיצונה טהורה, הוא משום דכשנפסק הפנימי ראוי הוא לתקנו וכשנפסקה חיצונה אינו הגון שוב לתקנו, עיי"ש, וטעמא דרבנן דאפי' נפסקה חיצונה טמאה, הוא משום דמצי להפכה לרגל השני', ונמצאת החיצונה פנימית, וראוי לתקנה, ומבו' לפ"ז, דאף דעכשיו אין הסנדל ראוי, מ"מ כיון שהוא ראוי לתקנו, ה"ה טמא,[[1]](#footnote-2) ובד' רש"י שם ד"ה טמא, משמע קצת דל"מ ה"ט אלא לענין שלא יטהר הסנדל מטומאתו, אך אינו מקב"ט מכאן ולהבא, וצ"ע, וצ"ע דמ"ש ממטה דכל שנשברו ב' ארוכותי' טהורה, אף דודאי הוא עתיד לתקנה ולעשות לה ארוכות אחרות.

ולכאו' הטעם בזה הוא, דשאני אזני הסנדל שאינם מכלל עיקר הסנדל, והא דסנדל שניטלו אזניו טהור, הוא משום דבפועל אינו ראוי לנעילה, ובטל תורת סנדל מעליו, וע"כ כל שהוא עתיד לתקנו, עדין תורת סנדל עליו וה"ה מקב"ט, ומשא"כ במטה דכל פרקי' הם חלק מעיקר המטה, וכל שנשברו ב' ארוכות אינה אלא חצי מטה, וע"כ היא נטהרת מטומאתה אף שהוא ראוי ועתיד לתקנה.

והנה בדין כלי שניקב דטהור, נ' דדמי לסנדל שניטלו אזניו, דלא בטל עיקר הכלי, ואך דכיון דלא חזי, ע"כ הוא טהור, וכ"ה מבו' ממש"כ הראב"ד בהשגות פי"ד מכלים ה"ט, דהא דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, הוא משום שהוא ראוי לתקנו ואין אדם פורש ממנו עד שינקב במוציא רמון, ועיי"ש בחי' הגר"ח שפירש לדבריו, דכיון דיכול לתקנו לא בטל שם כלי מיני', והרי דכל הא דכשניקב הכלי כשיעור טהור, הוא משום דבפועל לא חזי וע"כ בטל תורת כלי מיני', ומה"ט כל שיכול לתקנו, לא בטל תורת כלי מיני', ועדין הוא בטומאתו.

ג] ולפ"ז י"ל, דכל הא דמיבע"ל בניקב כמוציא זית וסתמו וכו', הוא רק בכלי שניקב, דכל טהרתו הוא משום דבפועל לא חזי, וע"כ אף שבצירוף כל הנקבים הוי כמוציא רמון, מ"מ כיון דעכשיו כשחזר וניקב כבר סתם הנקבים הראשונים, ונמצא דאין נקב זה מבטלו ממלאכתו, י"ל דעדין הוא בטומאתו, וזהו דמייתינן מההיא דסנדל, דמטהרינן לי' בשנפסקה השני', אף דכבר תיקן הראשונה, ועדין הוא ראוי למלאכתו, ומשום דכיון דבלא ב' האזנים ל"ה חזי, חשיב כפנים חדשות, וה"נ בניקב כמוציא זית וסתמו וכו' ה"ה טהור משום דפנים חדשות באו לכאן.

ולפ"ז ניחא, דל"ה מצי לאתויי ממשנתינו דמטהרינן בנשברה ארוכה ותיקנה ונשברה שני', דשאני מטה דבלא הארוכות אינה אלא חצי מטה, וע"כ כיון שניטלו ב' הארוכות שהיו בה בשעה שנטמאה ונמצא דאין המטה הראשונה קיימת, ה"ה טהורה מטומאתה, ול"ד לכלי שניקב, דאף שבצירוף הנקבים איכא כמוציא רמון, עדין עיקר הכלי הראשון קיים, ובזה י"ל, דאין לנו לטהרו מכח צירוף הנקבים, כיון שבפועל הוא ראוי למלאכתו, וכמש"נ, ועי' במי"ט שכתב כעי"ז, והביא שכ"כ המג"ש בשבת שם.

ד] בעיקר הטהרה דפנים חדשות, בפשוטו היינו, דאף דהשתא כשנשברה הארוכה השני' כבר תיקן הראשונה, מ"מ הוי זה כשבירה כלפי המטה הראשונה, שנשברו ממנה ב' הארוכות, וה"נ הוא בסנדל ובכלי שניקב, דהגם דהשתא הן ראויין למלאכתן, מ"מ חשבינן דהסנדל והכלי הראשון נשברו.

אמנם כבר עמדו בזה, דמצינו שיטה חדשה בזה בתשו' רבינו משולם בשו"ת ספה"י לר"ת סימן מ"ט, והובא בתוס' שאנץ סוטה דכ"ט. ובמרדכי פ' כירה, עיי"ש שדעתו דכלי שנשבר ונטהר בשבירתו טעון הערב שמש, וכתב ע"ז, ז"ל, ומותבינן אשמעתין מהא דאמרינן במס' שבת בחזרת כלי מתבות לטומאה ישנה רבא אמר גזירה שמא יאמרו טבילת בת יומא עולה אלמא כשנשברו טהרו מיד בלא הערב שמש, ויש לתרץ התם כשנשברו וחזר וריתכן ודאי טהור מיד בלא הערב שמש, מאחר שעשאן כלים חדשים פנים חדשות באו לכאן, כדאמרינן בסנדל שנפסקה אחת מתרסיותיו ותיקנה טמאה נפסקה שנייה ותיקנה טהורה פנים חדשות באין לכאן. וה"נ הוי ככלי שנוצר עתה מחדש ולא היה עוד בעולם, אבל אם היה הנשבר בעין שלא חזר וריתכו הרי הוא בתורת ברייתו שצריך הערב שמש וכו', עכ"ל.

והנה מבו' בד' רבינו משולם, דאף דכשנשבר הכלי עדין הוא טעון הערב שמש ולא נטהר לגמרי מטומאתו, מ"מ כל שעשה ממנו כלי אחר, פרחה טומאתו לגמרי, משום דפנים חדשות באו לכאן, והרי דאיכא טהרה בפנ"ע דפנים חדשות, דכל שנעשה לכלי אחר ה"ז דבר המטהרו מטומאה קמייתא, וממה שלמד רבינו משולם לזה מדינא דסנדל, מבו' דמפרש דהא דמטהרינן בנפסקה שני' ותיקנה, אי"ז משום דכלפי הסנדל הראשון חשיב זה כשבירה, דלעולם כיון דלא הי' רגע א' שלא הי' הסנדל ראוי למלאכתו, אי"ז שבירה, אלא הוא משום דחשבינן שסנדל זה הוא כלי אחר, ואית בי' לטהרת פנים חדשות.[[2]](#footnote-3)?יל"ע היטב בזה בד' ראבי"ה שהעתקנו להלן מ"ח?

ה] והנה התוס' בשבת שם כתבו, דהא דתני בסנדל שנפסקה שני' ותיקנה, ה"ה בשלא תיקנה, אלא אגב דנקט ברישא תיקנה נקט נמי בסיפא, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שם ובפירש"י שם ד"ה אדתני ובד' ש"ר שם, ובתוי"ט כתב דה"נ הא דתנן הכא דנשברה שני' ותיקנה, ל"ד הוא.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ז מכלים הי"ב, נפסקה שני' ותיקנה ה"ה טהור מן המדרס, שהרי נעשו לו אזנים חדשות, עכ"ל, ומ' דכל הא דמטהרינן לי' הוא משום שנעשו לו ב' אזנים חדשות, וכ"נ בל' הרמב"ם שם לגבי תפילין, וכ"ה בפיהמ"ש לקמן מ"ח, ויתבאר שם בעזה"י?, אך קודם שתיקן האזן השני', עדין הוא בטומאתו, וזה צ"ב.

ולפ"ד רבינו משולם, דהא דמטהרינן בנפסקה שני' ותיקנה, הוא משום דהו"ל ככלי חדש, יש מקום לומר דכ"ז הוא בשתיקן את השני', אך קודם שתיקן את השני', לא חשבינן לי' ככלי אחר, דהגם שבלא האוזן הראשונה שתיקן לא הי' עליו תורת כלי, מ"מ כיון שבשעה שתיקן את האוזן הראשונה עדין היתה האוזן השני' קיימת, ול"ה חשבינן לי' ככלי אחר, הרי דאף עתה שנפסקה האוזן השני', ל"מ האוזן הראשונה לחשבו ככלי אחר, ולי"ב לטהרת פנים חדשות, וע"כ רק כשתיקן את האוזן השני', הוא דמטהרינן לי' משום דפנים חדשות באו לכאן, ואכתי צ"ע בזה.

ו] **אבל טמאה מגע מדרס,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דכשחיבר הארוכה הראשונה למטה, נטמאת במגע מדרס שהרי נגעה במטה הטמאה מדרס, וע"כ אף כשנשברה שני' ונטהרה המטה מטומאת מדרס, עדין טמאה הארוכה הראשונה מגע מדרס, דכלפי טומאה זו ל"ה פנים חדשות, וע"כ טמאה כל המטה המחוברת לה מגע מדרס משום שהיא מחוברת לארוכה הטמאה, וזה ע"ד דינא דלקמן מ"ז בכרע טמאה שחיברה למטה, וכן פירש הרא"ש לקמן פכ"ו מ"ד בהא דתנן דסנדל וכו' שנפסקה שני' ותיקנה טמאה מגע מדרס.

אך הנה בפירש"י עירובין דכ"ד. פירש מתחילה דטעם הא דנפסקה שני' טמאה מגע מדרס, הוא משום דאף אם נפסקו ב' אזניו עדין הוא ראוי ליטמא מגע מדרס, שהוא ראוי לתשמיש אחר, וע"כ לגבי טומאת מגע ליכא פנים חדשות, וחזר בו רש"י דהא תנן להדיא לקמן שם דלא הפסיק לתקן את הראשונה עד שנפסקה שני' טהור, ופירש דהוא משום דבשעת פרישת האזן השני' מהסנדל, נטמא הסנדל מגע מדרס, והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, דלא אמרינן בשעת פרישתו מאביו מקב"ט, אלא בבא מבגד גדול, ובפירש"י בשבת דקי"ב: פירש דהוא משום שקיבל הסנדל טומאה מעצמו כשהי' אב הטומאה, וכתבו התוס' דלפ"ז אתיא כר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, ועיי"ש מש"כ בטעם הא דלא אמרינן שבע לה טומאה, והתוס' בעירובין שם פירשו, דכשתיקן אוזן ראשון לאחר שתפר חצי' נעשית מחוברת ובא לה טומאת מדרס שבטלה לסנדל, וכשחזר ותפר חציה השניה בא לסנדל מגע מדרס מן האוזן ותו ליכא פנים חדשות, וכתבו דזה ניחא לדעת הרר"ש דלא אמרינן שבע לה טומאה בטומאה הבאה מעצמו, עוד פירשו, דבא לאוזן טומאת מגע מדרס כשתפרה לסנדל, והסנדל בטל לאוזן דא"א להיות טומאה לזה בלא זה וכו', וכ"כ התוס' בשבת שם, עוד פירשו בשם ריצב"א, דאיירי בשדרס עליו הזב יחף ונטמא טומאת מדרס ומגע מדרס יחד, והא דלא אמרינן פנים חדשות באו לכאן לגבי טומאת מגע מדרס, הוא משום דלגבי מגע לא שייך פנים חדשות, שהרי אפי' נפסקו ב' אזניו ראוי לקבל טומאת מגע אם מיחדו לתשמיש אחר, ולא נתבטל תורת יחוד מכאן דכל שעה ושעה מתקנו ודעתו להשתמש בו, והיינו דכיון שתיקן הראשונה קודם שנפסקה שני', א"כ נמצא דבפועל הי' הסנדל מיוחד לתשמיש, ולא גרע מהיכא שייחדו לתשמיש אחר שעדין הוא מקב"ט.

וכל טעמים אלו שייכי גם במשנתינו, דלפירש"י בעירובין הוא משום דבשעת פרישת הארוכה השני', נטמאה המטה מגע מדרס, ולפירש"י בשבת הוא משום דנגעה המטה בעצמה בעודה אב הטומאה, ולתוס' בעירובין הוא או משום דאחר שחיבר חצי הארוכה למטה כבר היא טמאה מדרס, וכשחזר וחיבר חצי' השני, בא למטה טומאת מגע מדרס מן הארוכה, או משום דבא לארוכה טומאת מגע מן המטה והמטה בטלה לארוכה דא"א להיות טומאה לזה בלא זה, או דאיירי בשנטמא תחילה במגע הזב, ולגבי טומאת מגע ל"ה זה פנים חדשות.

ולכל טעמים אלו נמצא, דאיכא טומאת מגע מדרס על המטה עצמה, ודלא כפי' הר"ש והרא"ש שאין המטה עצמה טמאה מגע מדרס, אלא משום שהיא מחוברת לארוכה הטמאה, ונפ"מ לדינא בזה, בשחזר ונטל את הארוכה הראשונה החדשה מן המטה, דלדעת הר"ש והרא"ש טהורה המטה לגמרי, דכל טומאתה הוא רק בשעת חיבורה לארוכה הטמאה, ואילו לדעת ש"ר עדין המטה טמאה, ואינה נטהרת מטומאתה בנטילת הארוכה, כיון שעדין הן קיימות, וסופו להחזירן ולחברן למטה, וכמש"כ הר"ש בשלהי מתניתין, ועי' במשנ"א מש"כ בזה.

?יש להוסיף, דלדעת הרמב"ם יש טעם אחר בזה, וכמש"נ בדעתו להלן מ"ח, והוא משום דזה יוצא וזה נכנס חשיב כנגיעה, עיי"ש, וכ"נ קצת בל' פיהמ"ש, ז"ל, והרי חזרה להיות ראשון אחר שהיתה אב מחמת שנויה, עכ"ל, אך בד' פיהמ"ש לקמן מ"ח אין נ' כן, ויש לחלק לדעתו בין מטה לבין תפילין, אך בהלכותיו נקט כן לגבי תפילין, וכמש"נ להלן שם?.

ז] **טהורה,** הר"ש פירש דהא דטהורה אע"ג דאיכא קצרה וב' כרעים, הוא מידי דהוה אנגנבה חצי' או שחלקוה אחים, ול"ד להיכא דנתפרקה וכולה קיימת דסופו להחזיר הפרקים ולחברה, ובדעת הרמב"ם בזה עמש"נ לעיל מ"ה אות ה' ואילך.

אמנם הנה בתוס' הרא"ש ותוס' רי"ח ברכות ד"נ: כתבו בתי' קמא, דהא דמטה שנגנבה חצי' או שחלקוה אחים טהורה, הוא רק בשלא נשתייר בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, עיי"ש, וכ"ה בראבי"ה סימן קנ"א בתי' קמא, והרי דס"ל דטומאת ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ הוא אף היכא שאין סופו להחזיר הפרקים ולחברה, וכן מוכח בד' התוס' בשבת דנ"ט., וכמש"נ להלן מ"ט אות ?, ותיקשי לדידהו דמ"ט אם נשברו ב' הארוכות טהורה, אף שנשתייר בה קצרה וב"כ, וצ"ל דהגם דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ טמאין אף בשאין עתיד לחברה, כ"ז הוא היכא שכל פרקי המטה קיימים, אך היכא שאין כל פרקי המטה קיימים, אינה טמאה אלא בשהיא ראוי' למלאכתה לגמרי, וע"כ הכא שנשברו ב' הארוכות ה"ה טהורה, ?ועמש"נ להלן מ"ט ופי"ט מ"ו?.

ז"ל שו"ת הר"י מיגש סימן נ"א, וששאלתם ראובן החליף עם שמעון בתים בשדה ואחר זמן טען שמעון ואמר שיש בבתי' מומין שלא היה יודע בהם ואמר לו ראובן כל המומים הודעתי אותם לך וסברת וקבילת' ושמעון השיב להד"מ עוד טען ראובן ואמר ואפילו שיהיה כדבריך שלא הודעתיך מהם אני אתקן מומין אלו באופן שיסורו.

תשובה אם היו המומין הנזכרים נראין לעין ולא יתעלמו מכל הנכנס לבית הנז' ויש לראובן עדים שמעידים שנכנס בה שמעון בעת החליפין או אח"כ דברי שמעון שאמר שלא ידע בהם אין בהם ממש. ואם המומין בלתי נראים או שהיו נראים אך אין שם עדים שיעידו עליו שנכנס לבתים בעת החליפין או אח"כ. השבועה מוטלת עליו שלא נכנס לה ולא ראה אותם ולא ידע בהם כלל ויתבטלו החליפין. אמנם מה שאמר לו גם כי לא ידעת מהם אני אתקן אותם לך באופן שאסיר המומין הנזכרים. מהם ראוי להתבונן אם המומין הנזכרים אינם בגוף הבתים אלא באים אליהם ממקום אחר כגון אמת המים העוברת בהם או צנור מים מקלח עליהם או שיש לאחד מן השכנים תשמיש בכתלים ומה שיהיה בכיוצא בזה שבהסרת המומין הנזכר יהיו הבתים שלמים ונקיים מבלתי שיחדש דבר בגוף הבתים הנה חויב שמאחר שהוסרו אותם המומין הנזכרים יהיו החליפין קיימים. ואם יהיו המומים בגוף הבתים כגון שהיו כתליהם כפי נגליהם שלמים ואינם אלא מודבקים או שהיה בעינם נראה שלם ונמצא שהוא נפסד. אפי' שבנה הכתלים באופן שסר הרקבון שהיה בהן ויחליף הבנין הנפסד החליפין אינם קיימין לפי שהבנין והחדוש שהוא מחדש בהם לא היה בבתים קודם החליפין אבל נתחדש עתה אחר החליפין והיה כאלו פנים חדשות באו לכאן מה שלא נעשו החליפין על כך. וזה דומה למה שאמרו לענין סנדל שנטלו שתים מתריסיותו ותקנו שהוא טהור ונתנו סיבה לזה משום דפנים חדשות באו לכאן וכאלו אינו אותו הסנדל ההוא עצמו אבל הוא סנדל אחר. כן הענין כאן הואיל והתיקון הוא בגוף בנין הבתים בהחליף קצת הכתלי' הרי הוא כאלו הם בתים אחרים זולת אותן בתים שנעשו החליפין עליהם וכו', עכ"ל.

ויש לדון אם יש ללמוד מדבריו דהוי זה טהרת פנים חדשות, אך י"ל דמייתי מדינא דסנדל, דל"מ התיקון להחזיר הבית הישן, אלא חשבינן לי' כבית חדש, ודו"ק.

תוספות עירובין כד., אבל טמא מגע מדרס - פירש הקונטרס משום דעדיין כלי הוא לאישתמושי ביה תשמישתא אחרינא ולפירושו אפילו נפסקה שניה טמא מגע מדרס וקשה דתנן בהדיא בסיפא דהך משנה במסכת כלים בפרק כ"ו (מ"ד) לא הספיק לתקן ראשונה עד שנפסקה שניה טהורה ורש"י חזר בו והגיה אבל טמא מגע מדרס דעדיין כלי הוא וחזי למילתא קמייתא דהא איתקנה ראשונה ולפירושו איצטריך למיתני ברישא ותיקנה דאי לא נתקנה כי נפסקה שניה אינה טמאה אפילו מגע מדרס ואגב דתני ברישא תני נמי בסיפא ומיהו תימה מתי בא לו מגע מדרס דאם בא לו מגע מדרס ומדרס יחד כגון שדרס עליו הזב ברגלו יחף או אפי' במנעל ולא הפסיק בפשוטי כלי עץ א"כ איכא פנים חדשות למגע מדרס כמו למדרס ולפי' רש"י קמא ניחא דאפילו נפסקו ב' אזנים טמא מגע מדרס הואיל וחזי לתשמיש אחרינא ובפרק אלו קשרים (שבת דף קיב:) פ"ה דטמא מגע מדרס לפי שנגע בעצמו כשהיה אב הטומאה ולא נהירא דטומאת בית הסתרים היא דלא קיימא לן כרבי מאיר דאמר מטמא מדפריש בפשיטות בפרק בהמה המקשה (חולין דף עב:) ובהעור והרוטב (שם דף קכט:) טומאת בית הסתרים היא ומה שפירש כאן נמי דבשעת פרישתו מאוזן קיבל טומאה מאביו אינו נראה דבפרק בהמה המקשה (שם דף עב:) אמרינן דבעינן באות מבגד גדול ואין לומר דכשתיקן אוזן ראשון לאחר שתפר חציה נעשית מחוברת ובא לה טומאת מדרס שבטלה לסנדל וכשחזר ותפר חציה השניה בא לסנדל מגע מדרס מן האוזן ותו ליכא פנים חדשות דא"כ תפשוט בעיין דהקומץ רבה (מנחות דף כד.) דלא אמרינן שבע לה טומאה ולהר"ר שמעון מיינבי"א דמפרש דלא אמרינן שבע לה טומאה היכא דטומאה בא לו מגופו אתי שפיר ועוד יש לומר דלאוזן בא מגע מדרס ומדרס יחד כשתפרה לסנדל והסנדל בטל לאוזן דאי אפשר להיות טומאה לזה בלא זה וכיון שבאו לה כאחד אין שייך לומר גביה שבע לה טומאה וריצב"א אומר דלא שייך גבי מגע פנים חדשות דאפילו נפסקו שתי אזניו ראוי לקבל טומאת מגע אם מיחדו לתשמיש אחר ולא נתבטל תורת יחוד מכאן דכל שעה ושעה מתקנו ודעתו להשתמש בו אבל לנועלו אם נפסקו שתי אזניו אפילו מיחדו בטלה דעתו אצל כל אדם.

רשב"א שם, ותקנה טמא כלומר עדיין טומאתו הראשונה עליה וה"ה ללא תיקנה דהא חזיא למילתא קמייתא והא דנקט תיקנה משום סיפא נקטי' דקתני נפסקה שנייה טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס דאי לאו דתיקן את הראשונה לא היה טמא מגע מדרס דמנא ליה טומאת מגע אי משום דנגע כל חלק ממנו לסמוך לו הא לא אפשר דטומאת בית הסתרים היא ואי בשעת פרישתו הא שבע ליה טומאה חמורה וכדאמרי' במנחות פרק הקומץ גבי עשרון שחלקו ונתנו בטבלא ונגע טבול יום באחד מהן אלא שהטעם לטומאת מגע מפני האוזן הראשונה שכשחברה אל הסנדל והיא היתה טהורה נטמאת בנגיעתה אל הסנדל וירדה לה טומאת מגע וטומאת מדרס נמי מפני שנעשית חלק מן הסנדל והרי היא טמאה אף טומאת מדרס כסנדל וכן נמי הסנדל נעשה טמא מגע מדרס כאן שאע"פ שהאוזן מיעוט לגבי הסנדל ובטל לגבי הסנדל ואין הסנדל בטל לגבי האוזן מ"מ כיון שנעשה הכל כלי אחד מתוך שמקצתו טמא מגע מדרס נעשה הכל טמא מגע מדרס ולא אמרו בכיוצא בזה שבע לי' טומאה וכבר כתבתי יותר מזה בשבת בריש פרק אלו קשרים בס"ד ורש"י ז"ל פי' דמשום דקתני סיפא ותיקנה טהור מן המדרס נקט רישא ותיקנה לומר שאע"פ שתיקן את הראשונה טהור דפנים חדשות באו לכאן אבל אם לא תיקן את הראשונה פשיטא דטהור והראשון עיקר

מאירי שם, כיוצא בו לענין טומאה במה שידעת שכל כלי שנטמא ונשבר אחר טומאתו עד שנפסד תשמישו טהר ובמקומן יתבארו שיעורי השברים כלם והוזכר בכללם בכלי עץ שכלי בעלי בתים שיעורן במוציא רמון בינוני ואם נקב במוציא זית וסתמו ונקב עוד במוציא זית וסתמו עד שהשלימו למוציא רמון אע"פ שנסתם טהור מטומאתו הישנה שמ"מ פנים חדשות באו לכאן וכן סנדל שנפסקה אחת מאזניו ותקנה שעדיין מטמאה טומאת מדרס הואיל ועדיין שם מנעל עליו אפי' לא תקנה ולא תפש שם תקנה עליו אלא משום סופה שאם אח"כ נפסקה שניה אע"פ שתקנה טהורה מן המדרס הישן אע"פ שלא היתה שעה בלא שם מנעל שהרי שתי אזניה נתחדשו ומ"מ יש עליה טומאת מגע מדרס ר"ל שהיא טמאה טומאת עצמה כדין הנוגע במדרס להיות ראשון הא אם נפסקו שניהם כאחת הואיל ובטל תורת מנעל ממנה טהור אף ממגע מדרס כמו שיתבאר במקומו

ריטב"א שם, והא דקתני כי כשנפסקה השניה ותקנה טהור מטומאת מדרס שבו אבל מטמא מגע מדרס כתב רבינו ז"ל מפני שבשעת פרישת הסנדל הזה מן האזן השנית שהיה עליו תורת מדרס לטמא כלים קבל טומאה מאביו והוי ראשון לטומאה לטמא אוכלין ומשקין ולא נהירא דלא אמרינן בעלמא בשעת פרישתו מאביו מקבל טומאה מאביו אלא כגון בגד שלם שהיה טמא מדרס ונפסק ממנו מקצת שאין בו שיעור מדרס ונשאר שם שיעור מדרס דמה שנפסק מטמא מגע מדרס דבשעת פרישתו מאביו קבל טומאה ממנו אבל סנדל זה שפקעה מכולו טומאת מדרס כשנפסקה אזנו השניה הרי פרחה כל הטומאה ביחד ואין כאן דבר שנאמר שמקבל ממנו טומאה בשעה שפורש ממנו ואין לומר דכל דבר שקבל טומאת מדרס החמורה ויצא מתורת כלי מדרס ונשאר בו תורת כלי בעלמא דאע"ג דפרח טומאה של חומרא דטומאת מדרס לטמא אדם וכלים עדיין יש בו דבר מן הטומאה מקצתה כדי לעשות טומאה קלה חדא דהא אמאי כיון שכולה היתה בתחלתה טומאת מדרס היאך אפשר למיפלגא ועוד דא"כ לא הו"ל למימר שקבל טומאה מאביו בשעת פרישתו גם לא נאמר בכל התלמוד הלשון ההוא אלא על הדרך שהזכרנו

אבל הנכון כמו שפירש רבינו שמשון ז"ל שהטעם לטומאת מגע זה מפני האזן הראשונה שתקן שכשחברה אל הסנדל והיא היתה טהורה נטמאת בנגיעתה אל הסנדל וירדה [עליה] תורת מגע כשנגעה בו גם ירד לה טומאת מדרס כשנתחברה לו מפני שנעשית חלק מן הסנדל וכיון דטומאת מגע קדמה שפיר מקבלת טומאת מדרס וכמו שנעשית היא ע"י חיבור הסנדל טמא מדרס כך נעשה כל הסנדל טמא מגע מדרס כאזן שאע"פ שהאזן מיעוט הוא לגבי הסנדל ואין הסנדל בטל לגבי האזן כיון שכולו כלי אחד ונעשה מקצתו מגע מדרס אף כולו כן ואע"ג דאמרינן במנחות (כ"ד א') דכלי שקבל טומאה חמורה אינו חוזר ומטמא טומאה קלה משום דשבע ליה טומאה מעיקרא התם שהכלי עצמו ששבע טומאה חמורה יחזור הוא עצמו לחול עליו טומאה קלה בנגיעתו אבל הכא שבאה לו טומאה מפני שנתחבר למקצתו שהוא טמא כן בכי הא לא אמרינן דשבע ליה טומאה ולפי שיטה זו יש לומר דלהכי קתני רישא ותקנה שהרי על ידי התקון ההוא באה עתה בפסיקה שניה טומאת מגע לסנדל זה וכן מוכיח בסיפא דמתניתין במסכת כלים פרק כ"ו דקתני לא הספיק לתקן הראשונה עד שנפסקה השניה טהור אלמא טומאת מגע שבזו משום תקון אזן הראשונה הוא

ויש שפירשו דהא דקתני הכא טמא מגע מדרס מיירי כשדרס בו הזב ברגלו שחלו עליו ביחד שתי טומאות טומאת מגע וטומאת מדרס דכי פקעה טומאת מדרס מינה בפסיקת השניה נשאר בו עדיין טומאת מגע ולפי זה י"ל דקתני ברישא ותקנה כדפרשה רש"י ז"ל משום סיפא והדין הזה אמת הוא אבל פירוש רבינו שמשון ז"ל הוא המוכרע ממקומו כמו שכתבנו

ואמרת לן פנים חדשות באו לכאן פי' דסוף סוף כבר נפסקו שתי אזניו הראשונות שבהן קבל הטומאה ואע"פ שלא נפסקו ביחד אין בכך כלום ה"נ לגבי נקב כמוציא רמון פנים חדשות באו לכאן וטהור עד כאן דברי ר' יוחנן שאמר לחזקיה ומ"מ תפשוט מינה הא דקרפף דגדרות מצטרפין לעשות מוקף לדירה דסוף סוף פנים חדשות באו לכאן וקרפף חדש הוא וכן הלכתא

תוספות מנחות דכ"ד:, קיימא שניה שניה נמי הא מיתקנא ראשונה ומשני פנים חדשות באו והשתא אימת אתא ליה אי קודם שנפסקה ראשונה אם כן כמו שטיהר מן המדרס יטהר ממגע דהא שבע ליה טומאה ויש לומר דכשתיקן אוזן ראשונה חל על אוזן מגע ומדרס בבת אחת ובבת אחת לא אמרינן שבע ליה טומאה כדמסקינן ומגו דחייל מגע אאוזן חייל נמי אכוליה סנדל כיון דהכל כלי א' והר"ש מפרש דלא שייך שבע ליה טומאה בטומאה הבאה מעצמו כגון ההיא דסנדל ודחישב עליו ואחר כך חתכו ומדרס מגע דת"ק דר' יוסי דבאה מעצמו שנוגע בעצמו אבל סדינים המקופלים טמא על מה שנגע בחבירו.

מאירי סוכה דט"ו:, מטה אע"פ שאינה שלימה אלא שנתפרקו איבריה כל שנשאר ארכה ושתי כרעים ר"ל ארכה מאותם הארכות שמסרגין בהם ושתי כרעים של צד ראש וצד רגל מקבלת טומאה שהרי אפשר לחוק בכותל להכניס בה מעט מן הכרעים ומסרג מכרעים שבצד הראש לכרעים שבצד הרגל וכן אם נשאר בה קצרה ושתי כרעים ר"ל זו שבצד הראש או שבצד הרגלים עם שתי הארכות שמסרגין בהם שאף הם נקראים כאן כרעים עדין מקבלת טומאה שהרי ראויה הוא לנעוץ אותם הזרועות בכותל במקום כרעים ויסרג ומתוך כך אנו גורסים בזו למאי חזי חזי למסמכינהו אגודה ומישד אשלי ואין גורסין למיתב עלייהו ומישד אשלי ואין אומרין שאינה מיטמאת אלא חבילה ר"ל ביחד וכן מטה שלימה שנטמאה לא פקעה טומאתה עד שתנטל ארכה ושתי כרעים או קצרה ושתי כרעים ומטה שלימה שנטמאת אין אומרין שאינה מיטהרת אלא חבילה ר"ל ביחד אלא הטבילה איברים איברים טהורה, עכ"ל.

ומחודש בדבריו, דאין ארוכה מקב"ט אלא בשנשארו עמה ב' הקצרות שהן נקראין כרעים, ואין קצרה טמאה אלא בשנשארו עמה ב' ארוכות, ונמצא דאיירי בשלא ניטל אלא ארוכה או קצרה, ובכה"ג ה"ז מקב"ט

יל"פ בד' הרמב"ם, דכל החילוק בין חלקוה אחין להיכא שנשארו, הוא בשחזר וחיברה, דהגם דבעלמא אם חזר וחיברה אינה חוזרת לטומאתה, אך הכא שהחזירה לקדמותה ה"ז חוזר לטומאתו, ורק היכא שלא היתה עומדת לחזור, הוא דאי"ז מקב"ט, ולפ"ז ניחא הא דתנן דאינה מטהרת אברים, והיינו דל"מ לה הטבילה והיא חוזרת לטומאתה, וניחא נמי מה שפירש הרמב"ם דהא דתנן כרע שחיברה, איירי בשנטמאה בפנ"ע, דאם נטמאה עם המטה, ה"ה נטהרת כשפירקה ואינה חוזרת לטומאתה, אלא כשחיברה למטה הראשונה.

עוד חלוקין הן, דכשנשברה או שחלקוה אחין וכו', אין הפרקים מקבלין טומאה, וכדתנן במתניתין דרק בהחזירוה מקב"ט מכאן ולהבא, ומשא"כ כשכל פרקי' קיימים, ה"ה מקב"ט כל שיש בה ארוכה וב' כרעים וקצרה וב' כרעים

בתוס' הרא"ש ברכות ד"נ: מבו' דס"ל דאין לחלק בין היכא שנשארה כולה, להיכא שנגנבה, וע"כ פירש דהא דתנן לקמן מ"ט דטהורה, איירי בשלא נשאר ארוכה וב"כ, או דגם בנשאר ארוכה וב' כרעים נטהרה מטומאתה הראשונה, וזה כמש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם.

ובד' התוס' שבת דנ"ט. מבו', דאם נשארה ארוכה וב' כרעים ה"ז טמא אף בשנגנבה, ואם לא נשארה ארוכה וב' כרעים אי"ז טמא אלא בשכל פרקי' קיימין, ויל"פ כן גם בד' תוס' הרא"ש, אך לא משמע כן בדבריו.

ובד' הר"ש והרא"ש ותוס' ברכות וסוכה מבו', דאינה טמאה אלא בשכל פרקי' קיימין, וגם היא ראוי' עתה למלאכה.

חזו"א כ"ו י"ז, שם ישיבת הסתת כו' מיטמאה ומיטהרת אפי' י' פעמים ביום יש לעי' למה מיטהרת מ"ש ממטה פי"ח דאע"ג דנתפרקה טמאה, משום שהדיוט מחזירה, ויש שם ג' שיטות לדעת הר"ש, אין לאברי המטה טומאה עכשו, אלא כשמחזירן חוזרת המטה לטומאתה, ולמש"כ הר"ש ע"פ התוס' מקבלים אברים טומאה, ולדעת הגר"א אין אברים מק"ט, אלא שאם נטמאת המטה ונתפרקה, גם אברים טמאין, והכא משמע דאף אם נטמאת והתירה נטהרה [עי' לעיל סי' ט"ז בארך] וע"כ צ"ל דהכא מיירי בקשרה בחבל אחר, א"נ סתמא דמלתא עומד החבל הראשון לתשמיש אחר והוי כמטה שנגנבה חצי', א"נ שאין כר הקרון עומד להקשר כמטה שעומדת להחזירה וצ"ע [עי' לק' סי' ל' סק"א].

סימן ל' סק"א, א] כלים פכ"ו מ"א סנדל עמקי כו' הרי אלו מיטמאין ומיטהרין שלא באומן נראה דעיקרו אשמועינן דנטלו שנציו טהור, וכל אלו הן עור פשוט אלא שיש בשפתו בכל סביביו נקבים ומשימין את הרצועה בנקבים וכשמותחין את שני הקצוות של הרצועה נכפל העור ונכווץ ונסגר פיו, ויש מקום לומר דהיינו תשמישו לתת את העור על רגלו ולשום את הרצועה ולקשור ואין ניתוק הרצועה מנקביו כשבירתו כיון דבקל להכניסו והרצועה אינו מעיקר הכיס והסנדל אלא הכשר כלי, וזהו באמת דעת ר"י ומיהו תנאי קמאי ס"ל דמ"מ מקרי שבירה, ונראה דת"ק מטהר אפי' כשנגע כבר שרץ ונטמאו מתטהר בכך [למש"כ לעיל סי' ט"ז לדעת הגר"א והתו' דהדיוט יכול להחזירה מהני שאין נטהר מטומאתו שהיתה לו כבר אפשר דה"נ דוקא כשהוא טהור קאמר דמיטהר שלא לקבל טומאה, ומיהו אפשר דהכא העור ראוי לשאר דבר ואינו חס עליו להחזירו שלא טרח בו בתחלה ולא דמי לכרע המטה וזוג ועינבל דודאי יחזירן דחס עליהו והלכך אפשר דאף אם נטמאו מיטהרין] ולר"י נראה דמק"ט אף בשעה שהוציא הרצועות ואפשר אף אם דעתו לבטלו מתורת סנדל לא מהני דהוצאת המנעל אין זה שינוי מעשה לבטלו וקרינן בו אין עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה.

ספר הישר סימן ע"ר, +שבת פ"ד א' (סי' רי"ב, (מ"ג) [כ"ג] ב')+

ר' עקיבא ולר' איני נר' דמפץ הוא דאשכחן פשוטי כלי עץ מטמאין מדרס כדאמרי' ארוכה ושתי כרעים מטמאין משום [מדרס] אלא דומיא דעץ כגון קליפת עץ היינו דיש במינו דדמי לעץ לאפוקי כלי חרס דלא דמי וטבילה שייכא בפשוטי כלי עץ גבי מדרס דהא [ד]אמרי' דומיא דשק בטומאת מת הוא דאמרי' אבל לגבי מדרס מטמא דחזי לישיבה הוא דבעינן ולהכי שייכא בהו טבילה וכדאמרי' מטהרת חבילה ומסכת טהרות מוכיח דפשוטי כלי עץ מיקרו. פירש ר' שמואל בר יעקב מפי רבינו תם

יראים תכ"א, ויש לשאול אחרי שהמפץ של עץ היכי אמרינן בשבת דלית ליה טהרה במקוה. משום דהוי פשוטי כלי עץ אין לנו לומר דלית ליה דתנן במס' כלים ומייתינן ליה בסוכה פ"א [ט"ז א'] מטה מטהרת חבילה ומטמאת חבילה ומוקמינן לה בארוכה ושתי כרעים למאי חזו למסמכינהו אגודא ומישדא אשלי אלמא פשוטי כלי עץ הראויים לישיבה אית להו טהרה במקוה מפץ נמי לא שנא. ויש לתרץ דלא דמי אמטה שהמטה משמשת אדם ומשמשת משמשי אדם ומרבינן ליה בת"כ בפרשת ויהי ביום השמיני מכל כלי עץ הלכך כיון דמרבויא דקרא מטמאינן לה כיון דאירבייה לטומאה אירביה לטהרת טבילה דהא אירביא לכל דינים האמורים למהוי בכלי עץ דדמו לשק ולא ממעטינן פשוטי כלי עץ אלא הנהו דלא הוו אלא משמשי אדם ולא הוו משמשי משמשי אדם הלכך מפץ דלא הוו משמשי משמשי אדם לא איתרבי ולא מטמא אלא מק"ו דפכים דק"ו לא הוי אלא להוריד חומר ולא להוריד לטהרת טבילה ועוד דמפכים קטנים יליף להו ודיו לבא מן הדין להיות כנדון ופכים קטנים לית להו טהרה במקוה דכלי חרס נינהו

שו"ת ספה"י צ"ח, (בענין מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה).

סוכה +דף ט"ז ע"א.+ רוב מטות של עניים כך הן עשויות, [קצרה] לקצה האחד כמו שפרש"י +ז"ל רש"י שם דף ט"ו ע"ב ד"ה קצרה, אותם אשר ברוחב המטה לצד מראשותיה ומרגלותיה.+ וכן לקצה השני, ושתי ארוכות מן הקצה אל הקצה, האחד מזה והאחד מזה. ולא היו מסורגות רובן, אלא החבלים היו מסורגות בין היתידות כמו ששנינו סריגי חלונות וחבלי המטה (שסידקן) וכו' בהעור והרוטב. +שם בחולין דף קכ"ה ע"ב ליתא שסידקן, אולי צ"ל שמסורגין כמו ברש"י שם המסורגים.+ לר' אליעזר מטמאת חבילה ומטהרת חבילה. ושתי חבילות יש במטתן, קצרה ושתי כרעיים מצד אחד וארוכה חבילה האחת, וכן השנית. (וחבית) [ומטות] בשתי חבילות היה מצוי להם, לפיכך מטמאת כל חבילה בפני עצמה ומטהרת חבילה, אע"פ שפעמים משתמשים בארוכה ושתי כרעיים ואין קצרה עמהם, ולא חייצא לקצרה אפי' לכשינטל (והנח חבילה) [מן החבילה] דהשתא מיהא שפיר טבלה +כונת רבנו שהקצרה אינה חוצצת ואפילו לכשינטל הקצרה אחר כך דאיכא למימר איגלאי מילתא למפרע כי כן דרכו למישלף קצרה, זה לא אמרינן דהשתא מיהו שפיר טבלה.+ כדאמרינן גבי מטה שגנבוה לסטים חצייה שהיא טהורה, +כונת רבנו להביא ראיה ממתניתין דכלים פ' י"ח מ"ט דגם שם אם החזירוה הגנבים מטמאת רק מכאן ולהבא ולא אמרינן איגלאי מילתא למפרע.+ ולא בענין חבילה גנבוה, +כלומר שלא גנבוה באופן שחלקי החצי משתמשים להיות חבילה אחת כגון קצרה ושתי כרעיים וארוכה כמש"כ לעיל.+ וקתני התם החזירוה הגנבים מטמאת מכאן ולהבא דהא כבר טיהרה. אבל לר' אליעזר אינה מטמאת אברים דסמיכת גודא לאו עיקר מלאכה היא. וחכמים אומרים מטה מטמאת אברים ומטהרת אברים, דדרך מלאכתה במסמך אגודא כדמפרש תלמודא +בסוכה שם /דף טז/+ ומטהרת אברים כיון דדירכא +דירכא כמו דרכא ע"ז מ"ח ע"ב, ואולי צ"ל דדירכיה או דאורחיה ועיין לקמן.+ למישלף קצתה +ואולי צ"ל קצרה.+ איגלאי מילתא דחייצי קצרה במקום שנכנסה במקום הכרעיים כזה כמו שציירתי +בכ"י וגם בדפוס יש כאן שתי צורות. אבל הצורה הראשונה הן בכ"י הן בדפוס משחת כל כך תמונתה, עד שאי אפשר להבינה, ולכן השמטתיה מכאן וציירתי רק הצורה השנייה מכ"י וגם מהדפוס. ונראה לדעת רבנו שהמטה היתה מחוברת משתי חבילות. החבילה האחת היתה עומדת מקצרה וכרעים וחבור הכרעים וגם ארוכה אחת מחוברת עמה. וכן השנייה מצד אחר. ולפי דעת רבנו נ"ל שצורת כל המטה היתה כמו זאת /במקור מופיע ציור המטה עם סימון האותיות וההסברים לכך:/+ וצריך היה לפרק המטה בשעת טבילה כדתנן התם בפ' י"ח דכלים, המפרק את המטה כדי להטבילה, והיינו דתני בברייתא +תוספתא כלים בבא מציעא סוף פ"ח הובאה בתוס' סוכה דף ט"ז ע"א ד"ה מטה אכן בתוספתא שם לא נמצא בזה הלשון שהביא רבנו כאן.+ כיצד כרעה שפירשה עם הקצרה ועם הארוכה הרי זה חבור נטמא זה נטמא זה והזה על זה הזה על זה ואינו חוצץ דהכי אורחיה דברי ר' אליעזר וחכ"א אינו חבור דאורחה לפרקן שלא בשעת מלאכתן נטמא זה לא נטמא זה הזה על זה לא הזה על זה וחוצץ דאורחה למשלפה. וכרעה דברייתא כך הוא, שתי כרעיים מצד אחד והקצרה והארוכה עמה דהיינו חצי מטה חבילה אחת. והא דתנן בשפודין או בארוכות המטה +זוכה דף ט"ו ע"א.+ מוכיח דדומיא דשפודין הוי אורחא להיות נשמטת הארוכה ושתי כרעיים בלא הקצרה, שאם תשאר הקצרה איך תהיה הארוכה משמשת, הלא ראשה של צד הקצרה גבוה והאחד נמוך. ומקורה שנשברה (שאין) סומכין בארוכות המטה +שבת דף קנ"א ע"ב+ ומהמקרה סוכתו בשפודין אתה למד דרך שתשמיש מטותיהן מפורקות. ורב האי פירש בקצרה ושתי כרעיים ובארוכה ושתי כרעיים סומכין בכותל ויושבין עליהן בגובה וטווה +נ"ל שצ"ל: וטווין במקום וטווה.+ חבלים, והטווה חבלים צריך לישב במקום גבוה. ומשדי אשלי כמו דשדתיה דומה בת דומה +בגיטין דף ס"ט ע"ב. כוונתו דגם שם המלה דשדתיה טעמה שטוואתו. ועיי"ש ברש"י ד"ה חוטי דזהוריתא.+

ראבי"ה קנ"א, והא דמייתי ראיה בפרק שלשה שאכלו מההוא דמסכת כלים לגבי זימון קשה מה ענין זה לזה, דהא דבר פשוט היא דאין טומאה ישנה אלא בכלי מתכות, וכדמפרש טעמא בפרק קמא דשבת, ומה הביא ראיה ממטה שהיא כלי עץ דלאחר שבירת עצים את יתקנם מקבל טומאה מכאן ולהבא. ולהכי נראה לי דהכא מיירי במטה של פרקים וקל להחזירם טפי מזוג ועינבל, כדאיתא בפרק במה אשה, ודיקא נמי דקתני החזירוה ולא קתני תיקנוה. ודוקא בחלוקת אחיו או שותפים שאין ביד האחד להחזיר חלק חבירו, אבל אם היתה של אדם <אחד> לא נטהרה בפירוקה, והשתא נמי לא נטהרה מטעם שבירת עצים אלא מפני שאין שמה עליה. והשתא מייתי ראיה שפיר טפי מכלי עץ הנשבר, והכי מייתי ראיה דכי היכי דגבי מטה דאע"ג דאינה שבורה, כדפרישית, אלא מפני ששם מטה אזיל מינה [פרחה לה טומאה מינה] כמו כן גבי זימון. ואם תאמר בלא החזיר נמי תטמא דהא חזיא למסמכינהו אגודא וכו', כדאיתא בפרק קמא דסוכה גבי ארוכה ושתי כרעים, והכא נמי חציה קתני. יש לומר דההיא חציה לאו בארוכה ושתי כרעים מיירי. ותדע דהא בסיפא דכלים דהך דמטה פלוגתא דר"א ורבנן דמייתי בפרק קמא דסוכה, מכלל דרישא דכולי עלמא היא, אי נמי רישא בלא יחוד וסיפא ביחוד לכך דומיא דשלשה על שלשה:

ודבריו הם כתי' קמא דתוס' הרא"ש ותוס' רי"ח בברכות.

בס' ראשל"צ פירש צירוף ב' הטעמים, דלא מייחדי אינשי חצי מטה לתשמיש כזה למסמך אגודא, אבל אם עדין כל המטה בעינא חזי לפי שעה הכי.

1. אך בד' הרמב"ן וש"ר שם מבו' דהוא משום דכשנפסקה הפנימית, עדין הוא ראוי להשתמש בו, עי' בדבריהם, ועיי"ש בד' הרמב"ן בע"ב שכתב בתו"ד דהא דנפסקה חיצונה טהורה, הוא אף אם ה"ז עומד לתיקון, ופירש הטעם, ז"ל, דהו"ל כלי שנשבר דאפי' עומד לתיקון כגון כלי מתכות וטלית שנקרעה טהור, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועפי"ז יש מקום לישב ד' מהרש"ל בשבת שם, שנקט דאם נטמא הסנדל אחר שנפסקה א' מאזניו, ואח"כ תיקן אזן זו ונפסקה שני', אינו נטהר מטומאתו, והמהרש"א שם תמה עליו, דכ"ש דיש לטהר בכה"ג, אך לפי יסוד ד' רבינו משולם יש מקום לומר, דבכה"ג לא חשיב ככלי אחר, דרק אם היו לו בשעת הטומאה ב' אזנים ונפסקו שניהם, הוא דחשיב ככלי אחר לגמרי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)