סימן א2 סוגיא במנחות פב
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

חסר הגה"ה אחרונה

בסוגיא במנחות דף פב וביסוד מח' ר"מ ור"י

**הקושיות בסוגיא במנחות**

א. איתא במנחות דף פב. 'אמר ר' אמי המתפיס מעות מעשר שני לשלמים לא קנו שלמים מאי טעמא דלא אלימא קדושת השלמים למיחל אקדושת מעשר שני וכו', עוד איתא שם 'איתמר המתפיס מעות מעשר שני לשלמים ר' יוחנן אמר קני ר''א אומר לא קני ואליבא דר' יהודה דאמר מעשר ממון הדיוט הוא דכולי עלמא לא פליגי דקני כי פליגי אליבא דר' מאיר דאמר מעשר ממון גבוה הוא מאן דאמר לא קני כר' מאיר ומאן דאמר קני כיון דמעשר קרי ליה שלמים כי מיתפסת ליה נמי תפיס'.

צריך ביאור בדברי הגמ', מדוע הדין מתפיס מעות מע"ש לשלמים תליא במח' ר' מאיר ור' יהודה, הרי בפשטות מחלוקתם בדין הממון של מע"ש אם הוא שייך להדיוט או לגבוה ואילו סברת ר' אמי היא בקדושת מע"ש דלא אלימא קדושת מע"ש למיחל על קדושת שלמים, ומאי שייכא לפלוגתת ר"מ ור"י.

עוד צ"ע קושיית הקה"י (סוף מנחות), דהא בקדשים קי"ל דאין משנין מקדושה לקדושה אף לדעת ריה"ג שקדשים קלים ממון בעלים, וא"כ מדוע לר' יהודה מתפיסין מע"ש לשלמים[[1]](#footnote-1) ומאי עדיף מקק"ל שהוא ג"כ ממון בעלים.[[2]](#footnote-2)

ב. והנה צ"ע עוד בסוגיא זו, היאך אפשר להתפיס מעות מע"ש לשלמים אליבא דר"מ שמע"ש ממון גבוה הרי המעשר אינו שלו, ומאי שנא ממתנה שאינו יכול ליתן מתנה לר"מ משום שמע"ש ממון גבוה וכן אינו יכול לקנות בהמ"ט וא"כ מדוע יכול להקדיש את המע"ש.

וכמו"כ צ"ע בדברי הרמב"ם (פ"ג הכ"ה) שכתב שאפשר להקדיש מע"ש לבדק הבית,[[3]](#footnote-3) מ"ט אין בזה חסרון שהמע"ש ממון גבוה ואינו בבעלותו. [וכה"ק הקוב"ש בפסחים אות י"ח ובבא בתרא אות שע"ג ולא תירץ].

**ביאור האו"ש והמקד"ד שהטעם שא"א להתפיס לשלמים הוא מחסרון בעלות**

ג. והאו"ש (פ"ו מחו"מ ה"ח) תירץ שתי קושיות אלו חדא בחבירתה, דבאמת סברת ר' אמי ור' אלעזר שאין מתפיסין מע"ש לשלמים הוא משום דהוי ממון גבוה וכמבואר בקידושין שאינו יכול ליתן מתנה ומה"ט אינו יכול להתפיס לשלמים, ומש"ה אמרי' בגמ' דתליא במח' ר"מ ור"י, והא דאפשר לקנות שלמים במעות מעשר היינו שהתורה עשאתן שלמים אבל הוא אינו בעלים להתפיס שם שלמים.[[4]](#footnote-4) וכעי"ז כתב המקדש דוד (קדשים סימן י' סק"ג). [ולדעת ר' יוחנן צ"ל דס"ל שגם כשמתפיס מע"ש לשלמים התורה עשאתן שלמים].

ודבריו צ"ב, דלא משמע כך בלשון הגמ' דאמרינן שהטעם 'דלא אלימא קדושת השלמים למיחל אקדושת מעשר שני' ולא משמע שהוא חסרון בבעלות.

ויש לבאר דבריו, דבאמת יש שתי טעמים בסוגיין בטעמא דלא חל קדושת שלמים על המע"ש, שלפי ר' אמי הטעם דלא אלימא קדושת שלמים למיחל על קדושת מע"ש ואינו שייך למח' ר"מ ור"י, והא דאמרי' במסקנת הסוגיא דתליא במח' ר"מ ור"י הוא סברא נוספת שלפי ר"מ א"א להתפיס לשלמים משום שמע"ש הוא ממון גבוה ואין לו בעלות להקדישו והוו שתי סוגיות.

אכן ברמב"ם בהלכות מע"ש מבואר שהרכיב את שתי הטעמים ע"ש. וכך מוכח מדברי התוס' שהקשו מדוע לא משנינן בתחילת הסוגיא דקאי כר' יהודה ומבואר דחד טעמא הוא.

עוד צ"ע לפי"ז במש"כ הרמב"ם הנ"ל שאפשר להקדיש מע"ש לבה"ב, ואי נימא שהחסרון הוא בבעלות אינו מובן מה החילוק בין שלמים לבדק הבית.

**מבאר שדין אין מתפיסין מע"ש לשלמים הוא מדין אין משנין מקדושה לקדושה**

ד. ומוכח מזה, שהביאור בסברת ר' אמי 'דלא אלימא קדושת השלמים למיחל אקדושת מעשר שני', כמו שביאר הגרי"ז בהל' תמורה, שהוא כגדר דין 'אין משנין מקדושה לקדושה', וכך מבואר בירושלמי בשקלים דילפי' לה מדכתיב ?. ובזה יש חילוק בין קדושת בה"ב לקדושת שלמים כמש"כ הגרי"ז ויובא לקמן.

ומעתה הדרא קושיא לדוכתה, מ"ט מתפיס מע"ש לשלמים תליא במח' ר"מ ור"י.

**ביאור האחרו' שמח' ר"מ ור"י אינה רק לגבי הבעלות של מע"ש אלא בגדר הקדושה**

ה. ובארו בזה[[5]](#footnote-5), שיסוד מח' ר' מאיר ור' יהודה אם מע"ש ממון גבוה או ממון הדיוט אינה רק בגדר הממונות של מע"ש, אלא עיקר מחלוקתם היא בגדר הקדושה של מע"ש, שלר"מ הקדושה אלימה וממילא הוי נמי ממון גבוה ולפי ר"י הקדושה אינה כ"כ אלימה ומש"ה הוי ממון הדיוט.

ודברים אלו מתבארים לפי"ד הגר"ח שדין מע"ש ממון גבוה אינו שיש רשות של גבוה אלא שיש למע"ש דינים של גבוה בתוצאה מדין האיסור, ומש"ה הדין ממון גבוה תלוי בדרגת הקדושה.

ולפי"ז בארו דמש"ה הדין שאין מתפיסין מעות מע"ש לשלמים תליא במח' ר"מ ור"י, משום דמחלוקתם היא בעצם הגדר של קדושת מע"ש.

אמנם עדיין לא התבאר גדר הדברים בזה, מהו יסוד המח' בדרגת הקדושה ומ"ט תלוי בזה דין אין מתפיסין וכן דין הממון של גבוה.[[6]](#footnote-6)

**נוסח החזון יחזקאל שמחלוקתם אי הוי קדושת גבוה או כקדושת שביעית ותרומה**

ו. ונראה יותר לומר כמו הנוסח שכתב החזון יחזקאל (תמורה פ"א ה"ב) ביסוד מח' ר"מ ור"י, שלפי ר"מ קדושת מע"ש היא כגדר קדשי מזבח והוי קדושת גבוה, ולפי ר"י הקדושה במע"ש היא כתרו"מ וכמו קדושת שביעית שיש בה קדושה ולא הוי קדושת גבוה [ואף לר"י איכא קדושה דכתיב ביה קודש וגם שהוא תופס את דמיו אלא שאינה קדושת גבוה] עכ"ד.

ולכאו' ביאור דבריו, שיש חילוק מהותי בין קדשי מזבח לקדושת תרומה ושביעית, שבקדשי מזבח ענין קדושתם הוא שעומד להקרבה ומחמת זה הוא דחל עליו קדושה ודינים אבל תרומה אינה עומדת לגבוה אלא שאמרה התורה לנהוג בזה דינים מסויימים, ובזה הוא דנחלקו ר"מ ור"י במע"ש שיש בו דין הבאת מקום האם הקדושה כמו קדשי מזבח מחמת שעומד לאוכלו בירושלים או דהוי כקדושת תרומה ושביעית.

ובנוסח אחר יש לבאר שקדשי מזבח יש בהם קדושה מחמת שהם של רשות גבוה ועומדים לדין הגבוה אבל שביעית היא ממון הדיוט והוי קדושה בעלמא, ובזה הוא שנחלקו אם מע"ש ממון גבוה וקדושתו מחמת שעומד לגבוה או דהוי ממון הדיוט והוי קדושה בעלמא, ולפי"ז המח' לגבי הקדושה היא תוצאה מהמח' של דין הממון. ועי' בסמוך.

ולפי"ז מובן יסוד מחלוקתם, דאין הנידון רק בדרגת אלימות הקדושה של מע"ש אלא דנחלקו בעיקר גדר הקדושה אם הוא קדושת גבוה או כקדושה של שביעית.

ובזה תלוי מחלוקתם בדין הממון של מע"ש אם הוא שייך לגבוה, שלפי ר"מ דין המע"ש הוא של רשות גבוה וממילא איסורו הוא מחמת דין זה שעומד לרשות גבוה אבל לר"י קדושת המע"ש אינה מחמת שעומדת לגבוה אלא המע"ש של ההדיוט וחלה ביה קדושה מסויימת כמו קדושת שביעית.[[7]](#footnote-7)

וזהו הביאור בסוגיין שדין מתפיס מע"ש לשלמים תלוי במח' ר"מ ור"י, שלפי ר"מ מע"ש הוא כהקדש דקדושתו מחמת שעומד לגבוה, ומש"ה אינו יכול להחיל ע"ז הקדש אחר ולהתפיסו לשלמים דאין משנין מקדושה לקדושה, אבל לפי ר"י קדושת מע"ש היא קדושה מסויימת כמו תרומה ולא משום שעומד לגבוה ולא דמיא כלל להקדש ומש"ה לית ביה הך דינא דאין משנין מקדושה לקדושה [ואף אם איכא ביה הך דינא מ"מ ההקדש הוא קדושה אחרת לגמרי].

ובזה מיושבת נמי קושיית הקה"י שלפי ריה"ג שקק"ל ממון בעלים אינו יכול להתפיסו לשלמים משום שסו"ס גדר הקדושה היא משום שעומד לגבוה אבל לר"י שמע"ש ממון הדיוט גדר הקדושה היא כמו קדושת שביעית ומש"ה אפשר להתפיסו להקדש.

**הוכחות ליסוד זה שמח' ר"מ ור"י אינה רק לגבי הבעלות**

ז. ויש להביא כמה מקורות לזה שיסוד מח' ר"מ ור"י אינה רק בבעלות של מע"ש אלא בעצם קדושת מע"ש.

חדא, ממש"כ התוס' ביבמות דף עג. שדין קניית בהמה טמאה תלוי בר"מ ור"י שלפי ר"מ אסור מה"ת לקנות בהמה טמאה ולפי ר"י שמע"ש ממון הדיווט אין איסור לקנות בהמ"ט.

עוד יש להוכיח, מהא דאיתא בירושלמי בריש מכילתין שאיסור מכירה במע"ש הוא רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה אבל לר"י אין איסור מכירה, ומבואר שמחלוקתם בעיקר הקדושה של המע"ש, אמנם עי' מה שבארנו בזה במקומו.

ועפ"ז יש ליישב את סתירת דברי רש"י, דהנה המנ"ח (מצוה ק"ס) הקשה שרש"י בסוכה דף לה: כתב שאסור ליטול אתרוג של של מע"ש משום שהוא גורם לטמאותו וכתיב ביה קודש ואילו ברש"י בפסחים דף ? משמע שמותר לגרום טומאה למע"ש. ותירץ בספר זרע אברהם (סי' מ"א אות י"ט)[[8]](#footnote-8) שרש"י בסוכה מיירי למאי דקי"ל כר"מ שמע"ש ממון גבוה אבל רש"י פסחים מיירי לר"י שמע"ש ממון הדיוט ומש"ה כתב שמותר לטמאות מע"ש.[[9]](#footnote-9)

מכאן העתקה מספר אמרות אברהם הערות וציוניפ פ" מ"א ענף ב

עוד מצאנו בזה בביאור הגר"א [יו"ד סימן רצ"ד ס"ק כ'] שכתב דלמ"ד מעש"ש ממון הדיוט א"א לחלל שוה מנה על שו"פ כהקדש דלמ"ד זה אינו דומה להקדש, ולהכי מבואר בכמה דוכתי בירושלמי דהיו מחללים בשויו שהירושלמי סובר דמעש"ש ממון הדיוט, ובזה יישב את קושי' התוס' בבכורות [ל'. ד"ה באתריה] – עיי"ש.

וע"ע בזה להלן בציונים והערות [פרק ד' משנה ב' ענף ד'] – ומדברי הגר"א הוכיח בתורת הקודש סימן ל"ח ס"ק ב'] דנחלקו ר"מ ור"י לא רק בממונות אלא במהות הקדושה אי דמי להקדש או לא, ועיין בהמשך הדברים שהביא לזה ראיות נוספות

**יישוב הקושיא היאך לר"מ מצי מקדיש מע"ש ומאי שנא ממתנה ומכירה**

ח. ועתה פש גבן ליישב את הקושיא השניה, מדוע יכול להקדיש מע"ש לפי ר"מ הרי המע"ש אינו שלו ומאי שנא ממתנה שאינו יכול ליתן משום שהמעשר של גבוה.

וכבר עמדו על קושיא זו באחרונים, וכתבו הגרי"ז (בזבחים דף ו.) והגרש"ר (בקידושין) שמוכח מזה כדברי הגר"ח שדין מע"ש ממון גבוה אינו שהוא רשות של גבוה אלא המע"ש הוי דידיה ורק שאין לו בעלות למוכרו כיון שאסור למכור מע"ש עכ"ד, ומש"ה יכול להתפיסו לשלמים דאין איסור לקנות שלמים ואדרבה זהו דינו של המע"ש וכל הפקעה של הממון הוא רק כלפי דינים שאסור לעשותם.

והנה באמת צ"ע, דהא קושיא זו אינה רק במע"ש אלא היא קושיא בכל קדשי מזבח היאך יכול להקדישם לבדק הבית [אי לאו משום דינא דאין משנין מקדושה לקדושה] ואמאי אין חסרון שאינו בעלים על הקדושה.[[10]](#footnote-10)

אמנם הגר"ח חידש (בסטנסיל אות ?) שגם בקדשי מזבח הדין ממון גבוה אינו של רשות גבוה אלא הוא כמו מע"ש שהדין איסור מפקיע ממנו את הזכות מכירה והקנאה, ובזה ניחא שיכול להקדיש קדשי מזבח כיון שהם בבעלותו.[[11]](#footnote-11)

אמנם הקוב"ש בקידושין כתב נוסח אחר בזה, שבקדשי מזבח הקנין של גבוה הוא בתוצאה מהקדושה משא"כ בקדושת דמים שייך לרשות גבוה מצ"ע והקדושה תלויה בממון ששייך לגבוה, וצ"ע לפי"ז במה שחילק הרמב"ם בין קדשי מזבח לבה"ב מה הנפ"מ בזה וצריך לכתוב כאן מה שכתבי לקמן ואולי יש איזה הצעה להגדרה בזה.

???הגר"ח חידש שכשמקדיש למזבח לא הויא מכירה אלא הוי הקדש וממילא פוקע הממון כמו מע"ש לר"מ שהוא ממון גבוה דאין בעלות אחרת אלא הוי תוצאה מהקדושת מע"ש, ובזה ביאר את הגמ' דלא חשיב שינוי רשות משום שמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן וכתבו התוס' דדוקא בדקשי בה"ב נחשב שינוי רשות והיינו שקדשי מזבח נחשב עדיין תורא דראובן.

והקוב"ש כתב שהחילוק הוא שמתחיל מדין הממון ובתוצאה מזה חל בעלות לגבוה, ואולי לפי"ז מה שאין חיוב החיוב טו"מ הוא רק כשעושה את המכירה ולא כשזה בתוצאה אבל בסטנסיל לא משמע כך.

ואולי הגדר שהבעלות היא כגדר הבעלות באיסוה"נ שנחשב לכם וביאר הקוב"ש שהוא בעלים על הגוף בלא דין ממון וסגי בזה שאינו חייב מדין טו"מ.

**תמיהה בדברי הראב"ד שאין ירושה במע"ש היאך יכול להקדישו**

ט. והנה יש לתמוה לדעת הראב"ד שאין ירושה במע"ש, דא"כ היאך אפשר להקדיש מע"ש לבה"ב. וצ"ל דס"ל דהא דקתני בתוספתא שאפשר להקדיש מע"ש אתיא כר' יהודה שהמעשר ממון הדיוט.

ובלא"ה מוכרח כן להראב"ד שסובר כרש"י שא"א להקדיש קדשי מזבח לבה"ב אלא לפי טובת הנאה, וא"כ ה"ה במע"ש כך הוא הדין, ובהכרח שהתוספתא כר' יהודה.

אמנם צ"ע ממה שהוכיחו מהרמב"ם שסובר כהראב"ד שאין ירושה במע"ש דא"כ איך אפשר להקדיש לבה"ב.

**מקשה בדברי הרמב"ם שמחלק בין שלמים לבדק הבית, וביאור הגרי"ז בזה**

??והנה כתב הרמב"ם [הובא באות ב] שאפשר להקדיש מע"ש לבה"ב,

**א.** והנה הרמב"ם בהל' מע"ש (פ"ג הכ"ה) כתב וז"ל 'המקדיש מעשר שני שלו לבדק הבית הרי זה פודה אותו מי שפודהו על מנת ליתן להקדש את שלו ולמעשר שני את שלו', מבואר בדבריו שאפשר להקדיש מע"ש לבדק הבית.

וצ"ע ממש"כ הרמב"ם בפ"ז הל' י"ט דא"א להתפיס מעות מע"ש לשלמים [והוא מהסוגיא במנחות], ומאי שנא בדק הבית משלמים. וביאר בזה בחי' הגרי"ז (בהל' תמורה פ"ד הי"א) כדלהלן.

דהנה בתמורה דף לב. איתא, 'אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בדק הבית אין משנין אותן מקדושה לקדושה ומקדישין אותן הקדש עילוי'. ופרש"י וז"ל 'דקדשי בדק הבית שהקדישם למזבח לא עשה כלום ובקדשי מזבח אין משנין מקדושת עולה לשלמים ומשלמים לעולה'. מבואר בדבריו שא"א להקדיש קדשי בדק הבית לקדשי מזבח משום שאין משנין מקדושה לקדושה.

והנה בסיפא דמתני' קתני 'ומקדישין אותן הקדש עילוי', ופרש"י שבקדשי מזבח יש טובת הנאה לבעלים ולכך יכול להקדיש את הטובת הנאה לבדק הבית שיצטרך ליתן את הטובת הנאה לבדק הבית [ויותר מפורש כך ברש"י בבכורות דף נג], אבל קדשי בה"ב א"א להקדישם למזבח לטובת הנאה כיון שאין טובת הנאה בקדשי בה"ב, וכך ביאר רש"י בגמ' וז"ל 'לא עשה כלום, דגופייהו לא מיפקע מבדק הבית וטובת הנאה לא שייכא בהו'.

אמנם הרמב"ם בהל' ערכין (פ"ו ה"ח) כתב וז"ל 'המקדיש קדשי מזבח לבדק הבית הרי ההקדש חל עליהן ותערך הבהמה ותפדה ויפלו דמיה לבדק הבית והבהמה תקרב למה שהייתה בתחילה'. ודייק הגרי"ז שהרמב"ם לא הזכיר שרק הטובת הנאה קדוש לבה"ב, ומשמע שכל הבהמה קדושה לבדק הבית, וביאר הגרי"ז שהרמב"ם סובר דהא דקתני בסיפא דמתני' ומקדישין אותן הקדש עילוי היינו שקדושת בדק הבית היא קדושה אחרת מקדושת מזבח ולכך אפשר להקדיש קדשי מזבח לבה"ב ולא מיירי רק בטובת הנאה, והביא שכך פירש הרמב"ם בפיה"מ שהקדש עילוי הוא קדשי בה"ב ואינו רק הטובת הנאה.

וכך מוכרח מדברי הרמב"ם שם שכתב 'אבל המקדיש קדשי בדק הבית למזבח ואמר הרי זה עולה או שלמים או החרימם לכהנים לא עשה כלום ואין הקדש מזבח ולא החרם חל על קדשי בדק הבית שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו', מבואר בדבריו דהא דא"א להקדיש קדשי בה"ב לקדושת מזבח הוא מדין אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, אבל מדיני הקדושה אין חסרון בזה כיון שקדושת מזבח וקדושת בה"ב הוו שתי קדושות שונות דקדשי בה"ב הוא הקדש עילוי.

ועפ"ז ביאר הגרי"ז את מח' הרמב"ם והראב"ד ברישא דמתני', דהנה הרמב"ם בפ"ד מהל' תמורה הי"א כתב וז"ל 'המשנה את הקדשים מקדושה לקדושה עובר בלא תעשה שנאמר בבכור לא יקדיש איש אותו שלא יעשנו עולה או שלמים. והוא הדין לשאר הקדשים שאין משנין אותן מקדושה לקדושה אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בדק הבית. כיצד אם הקדיש לבדק ההיכל לא ישנה לבדק המזבח וכן כל כיוצא בזה ואין לוקין על לאו זה'.

והראב"ד השיג 'א''א זה לא ידעתי מנין לו שהרי כולן מקדשי בדק הבית הם באים וכו' אלמא אין שינוי בין קדשי היכל לשאר עזרות ולא למזבח ואולי טעה במה שאמרו אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בדק הבית אין משנין אותן מקדושה לקדושה והוא סבור כמו שאין משנין מקדשי הבית אפילו מקרבן לקרבן כך אין משנין בבדק הבית אפילו מבדק לבדק ואינו כן שקדשי מזבח אפילו מקדשים קלים לחמורים אין משנים ואין ממעטים באכילת קדשים אבל בדק הבית מה יש בין זה לזה והרי הוא מודה שמשנין בדק הבית. קדשי מזבח יש מהן נאכלין ויש שאינן נאכלין יש מהן ליום אחד ויש מהם לשני ימים והנאכלין ליום אחד לא שוו במתנותיהם אלא אלו מכפרין ואלו אין מכפרין דין הוא שלא ישתנו מזה לזה אבל בקדשי בדק הבית מה הפרש בין זה לזה'.

מבואר שנחלקו רש"י והראב"ד עם הרמב"ם, שלפי הרמב"ם א"א לשנות בקדשי בה"ב מקדושת היכל לקדושת שאר עזרות וכה"ג, ולפי רש"י והראב"ד אפשר לשנות בקדשי בה"ב מקדושה לקדושה ודווקא בקדשי מזבח אין משנין מקדושה לקדושה.

וביאר הגרי"ז שהרמב"ם סובר שבקדשי מזבח וקדשי בה"ב אין חסרון של דין אין משנין מקדושה לקדושה משום דהוו שתי קדושות שונות ומה שא"א להקדיש קדשי בה"ב לקדשי מזבח הוא רק מדינא דא"א מקדיש דבר שאינו שלו כנ"ל, ולכך הוצרך הרמב"ם לפרש דהא דקתני' 'אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בה"ב אין משנין מקדושה לקדושה' הוא בהכרח שלא משנין את הקדושה של בה"ב ומזבח עצמן מקדושה לקדושה וכמו שאין משנין בקדשי מזבח מעולה לשלמים כך אין משנין בקדשי בה"ב מהיכל לעזרה, אבל רש"י והרמב"ם סוברים שגם בקדשי בה"ב ומזבח יש חסרון של אין משנין מקדושה לקדושה ורק בקדשי מזבח אפשר להקדיש את הטובת הנאה ומש"ה פרשו דאין מקדישין בה"ב למזבח ואין הכרח שא"א לשנות קדשי בה"ב מהיכל לשאר עזרות.

**ב.** ועפ"ז ביאר הגרי"ז, דהא דאין מתפיסין מע"ש לשלמים הוא ג"כ מהדין דאין משנין מקדושה לקדושה כמבואר בירושלמי בפ"ב משקלים דילפינן לה מדכתיב לא יקדיש [שזהו המקור לדין אין משנין מקדושה לקדושה לגבי הקדש כדאיתא במשנה בערכין דף כט.] ומבואר דחד דינא הוא.

ומש"ה א"א להתפיס מע"ש לשלמים דאין משנין מקדושה לקדושה אבל אפשר להקדישו לבדק הבית כמו שאפשר להקדיש קדשי מזבח גופא לקדושת בה"ב.

**מבאר את דברי הגרי"ז שקדושת מע"ש דמיא לקדשי מזבח**

**ג.** וצריך לבאר את דברי הגרי"ז, מדוע מעשר שני דומה לקדשי מזבח ולא לקדשי בה"ב, הרי הדין של הקדש עילוי הוא שקדושת בה"ב וקדושת מזבח הוו ב' קדושות חלוקות ולכך הם יכולים לחול זע"ז דאי"ז בגדר משנים מקדושה לקדושה אלא היא קדושה אחרת שאינם סותרים זל"ז, וא"כ צ"ב מ"ט מע"ש דמיא לקדשי מזבח שאפשר להקדישו לבה"ב וא"א להקדישו למזבח וצ"ב.[[12]](#footnote-12)

ולכאו' צ"ל שהביאור בזה שיש חילוק מהותי בין קדושת מזבח לבדק הבית, שקדשי מזבח ענינו שהבעלות שחלה בגבוה היא רק בתור הקדושה ואין דבר עצמי ששייך לגבוה חוץ מהייעוד שלו להיקרב, משא"כ קדשי בה"ב שייך לגבוה בעצם דהוא ממון גבוה בלא שייכות למה שעומד לשימושי הגבוה.[[13]](#footnote-13)

וזהו הטעם שקדשי בה"ב חל על קדשי מזבח כיון שיש מעליותא בבה"ב שהוא שייך לגבוה בלא שייכות לקדושה [וגם במזבח יש מעליותא בזה שיש בו קדושה עצמית בלא דין הבעלות ועיין עוד].

ומה"ט נמי מע"ש דמיא לקדשי מזבח שכל קדושתו היא בתורת המע"ש ולכך חייל עליה קדושת בה"ב שהיא בעלות עצמית משא"כ קדושת מזבח לא חלה ע"ז כיון שזה אותו סוג שכל הרשות גבוה היא מחמת שעומד להקרבה, ועיין.

[ועי' קוב"ש שכתב שבקדושת הגוף הקנין של גבוה הוא בתולדה מהקדושה, ונראה שאי"ז רק נפ"מ איך מתחיל הקנין אלא שכל גדר הקנין הוא עד כמה שחל קדושה וזהו שם הקנין משא"כ בקדושת דמים יש רשות גבוה בעצם].

1. דגדר הדין שאין מתפיסין מע"ש לשלמים הוא כדין אין משנין מקדושה לקדושה כמבואר בירושלמי ויתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה הקה"י הקשה עוד מאי שנא מע"ש מתרומה שמבואר במשנה בתרומות שאפשר להקדיש תרומה. וי"ל בפשיטות שתרומה היא ממון הדיוט לכו"ע ומש"ה יכול להקדישה, וכמו שמבואר בגמ' שלפי ר"י אפשר להקדיש מע"ש כיון שהוא ממון הדיוט ה"נ תרומה הויא ממון הדיוט. [↑](#footnote-ref-2)
3. וביאור החילוק בין שלמים לבה"ב עי' בחי' הגרי"ז ויובא להלן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובזה ביאר את דברי הרמב"ם בהלכה י"ח שכתב שאם פדה שלמים שקנה במעות מע"ש חייב חומש, ומבואר שהיה הו"א שכיון שהוא לא המקדיש אלא התורה עשאתן שלמים לא יהיה חיוב חומש קמ"ל כיון שלרצונו נעשית שלמים מקדיש קרינן ליה ע"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' קה"י מנחות סי' כ"ט ובס' זהב התרומה. [↑](#footnote-ref-5)
6. עוד יל"ע שבסימן הקודם הוכחנו שגם להגר"ח תחילת דין ממון גבוה הוא לא מחמת האיסור ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. וביאור זה מסתבר יותר שלא כדברי הגר"ח, שלר"מ יש רשות של מע"ש ומש"ה הקדושה היא מחמת שעומד לרשות זו והוי כקדשי מזבח אבל לר"י הויא קדושה בעלמא בלא שעומד לאיזה רשות של גבוה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכ"כ בספר תורת הקודש ח"ב סי' ל"ח. אמנם עי' בחלקת יואב קבא דשמעתתא אות כ"ה בהגה"ה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם בס' זהב התרומה הקשה ע"ד דהא מוקמינן בגמ' בסוכה לחד תירוצא דהמשנה אתיא כר"י דאילו לר"מ לא חשיב לכם. [↑](#footnote-ref-9)
10. וביותר קשיא שהרי בקדשי מזבח לכאו' אינו יכול למוכרם משום חסרון בעלות (אלא שנחשב מעילה) וא"כ מדוע יכול להקדישו לבה"ב. ואולי התם באמת יכול גם למכור מדין בעלותו וצל"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועצם החילוק בין קדשי מזבח לקדשי בה"ב לגבי הבעלות מתבאר בדברי הרמב"ם עצמו, שכתב בהל' ערכין (פ"ו ה"ח) שא"א להקדיש קדשי בה"ב למזבח משום שהקדשי בה"ב אינם שלו ואילו לגבי קדשי מזבח יכול להקדישם לבה"ב משום דהוי הקדש עילוי ומבואר בהדיא מיניה וביה שיש חילוק ביניהם ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. דהיינו, שהרי הרמב"ם כתב שמה שא"א להקדיש קדשי בה"ב למזבח הוא משום שאינו שלו וא"כ מע"ש שנחשב שלו ואפשר להקדישו לבה"ב מדוע א"א להקדישו למזבח, ובהכרח שכוונת הגרי"ז לומר שמע"ש דמיא לקדושת מזבח ולכך כשמקדישו לשלמים חשיב שמשנה מקדושה לקדושה [דלא חייל כמו שא"א לשנות בקדשי מזבח גופייהו] אבל כשמקדישו לבה"ב דהוי קדושה אחרת הויא כמו שמקדיש קדשי מזבח לבדק הבית שחל משום דהוי הקדש עילוי, והדברים צ"ב מדוע מע"ש דומה לקדשי מזבח טפי מקדשי בה"ב. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועי' בחי' הגרי"ז שהביא את התו"כ שהטעם שמרבינן בדק הבית משום שחל על הכל, וביאר הגרי"ז שקדושת מזבח חלה רק כפי הדינים של הקרבן משא"כ בה"ב חל על הכל. [↑](#footnote-ref-13)