53 הערות מ_ה - מ_ז
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אייר תשע"ה

**א**

א] בגמ' דכ"ח: מבו' דהא דאם נזרק א' מן הדמים הותר לשתות ביין הוא חד דינא עם הא דגילח על אחת משלשתן יצא, ועי' חזו"א דהוא משום דההיתר לשתות ביין הוא מכח דהוא ראוי לתגלחת, ויש להביא מקור לזה ממש"כ הרמב"ם דהקרבנות והתגלחת הם מצוה אחת, וכתב הר"א בן הרמב"ם דאף דאנן קי"ל דאין תגלחת מעכבת, י"ל דהוא דומיא דבילה, ומ' לפ"ז דבעינן ראוי לתגלחת, - ואמנם זה תלוי בפלוגתת הראשונים בפי' הסוגיא בדמ"ו: בנזיר ממורט, ובד' הרמב"ם מבו' דא"צ להעביר תער, ואפ"ה הותר לשתות ביין, והרי דל"ב ראוי לתגלחת, - וצ"ל דמ"מ בעינן שמצד דיני הנזירות יהא ראוי לתגלחת, וצ"ע.

אמנם יל"פ בזה בע"א, דהא דנזיר מגלח אחר הקרבן, הוא משום דהתגלחת הויא אחר השלמת הנזירות, דהקרבן הוא השלמת הנזירות, וכמבו' בד' הר"י מיגש בשבועות דכ"ח., ואחר הבאת הקרבן שהוא משלים נזירותו ה"ה מגלח, וע"כ מהא דאם גילח על א' משלשתן יצא, יש ללמוד דהשלמת הנזירות היא בהבאת א' מן הקרבנות, וממילא דאף הותר לשתות יין אחר הבאת א' מהקרבנות, כיון שהשלים נזירותו.

אמנם הנה בפירש"י בזבחים דנ"ה. מבו' דעיקר הא דהוא מגלח אחר הבאת קרבן א', נלמד מההיא דאחר מעשה יחידי, ולפ"ז מבו' הא דתלי זב"ז.

ובזה מבו' ד' התוס' בדמ"ז. שכתבו דלדעת ר"א דכל המעשים מעכבין, אינו מגלח רק אחר הבאת ג' הקרבנות, דבאמת הי' לנו לומר דבעינן לכל הקרבנות, וכל הא דאמרינן דהוא מגלח אחר הבאת קרבן א' אי"ז מסברא, כמשמעות ד' הרא"ש בדמ"ה., אלא הוא נלמד מהא דאחר מעשה יחידי, וע"כ לדעת ר"א אינו מגלח על א' משלשתן.

**ב**

ב] לדעת הרמב"ם דקי"ל דהוא מגלח אחר הבאת ג' הקרבנות, עי' חזו"א דאם הביא שלמים תחילה מגלח עליהן, - וצ"ע דבד' הרמב"ם לא נתפרש דהוא מגלח על "השלמים", אלא דהוא מגלח אחר הבאת כל הקרבנות, ואם באמת עיקר הדין הוא דהוא מגלח על השלמים, אלא דכיון דהשלמים קרבים אחר החטאת והעולה, נמצא דהוא מגלח אחר הבאת ג' הקרבנות, הו"ל להרמב"ם לפרושי דמביא חטאת עולה ושלמים ומגלח על השלמים.

והנה בביאור ד' הרמב"ם, מצינו ב' דרכים, דבפשוטו הוא כמש"כ בפיהמ"ש דהלכה כר' יהודה, ומפרש דאף לר"י הי' מגלח אחר הקרבת כל הקרבנות, אך מד' המאירי מבו' דהוא דהלכה כר"א, ולר"א אינו מגלח אלא אחר הבאת כל הקרבנות.

והנה לד' המאירי, ודאי דעיקר הדין הוא דהוא מגלח על ג' הקרבנות, וכלישנא דר"א דל"ה מגלח אלא על החטאת, ולד' המאירי פירושו הוא דמגלח גם על החטאת, - וא"כ ודאי דגם אם הקדים השלמים, אינו מגלח עד שיקריב החטאת והעולה, דאם בכה"ג הוא מגלח אחר השלמים, היאך קאמר ר"א דאינו מגלח אלא על החטאת.[[1]](#footnote-2)

אך גם לפשטות הדברים דהרמב"ם פירש כן בדעת ר' יהודה, נראה דאין עיקר הדין דהגילוח הוא על השלמים, אלא מקרא דפתח אהל מועד ילפינן דבעינן גם להשלמים, ומזה נלמד דדין הגילוח הוא אחר הקרבת ג' הקרבנות, וע"כ ה"נ אם הקדים השלמים, אינו מגלח עד שיקריב כל הקרבנות.

ג] ויש להוסיף, דהנה הרמב"ם פסק לדינא דבעינן שיהיו דלתות אהל מועד פתוחות, אך הרא"ש כתב דהך מ"ד ס"ל כר"א דהי' מגלח על החטאת, ולא דריש לקרא דפתח אהל מועד לשלמים, וע"כ מייתר לי' קרא להכי, ולכאו' לד' הרמב"ם צ"ל דתרתי ש"מ, ועי' קר"א דמוכח לפ"ז דלא גרסינן במתניתין ובברייתא ר' אליעזר, דא"כ ודאי דר"א לטעמי', ומהיכ"ת דגם רבנן דפליגי על ר"א מודו להך דרשא דדלתות אהל מועד פתוחות, ובאמת דכ"ה מוכח גם מד' הרא"ש שכתב מדעתו דהך תנא ס"ל דהי' מגלח על החטאת, והרי דלאו חד תנא הוא, וכ"נ מד' התוס' לקמן דמ"ז. שכתבו דלר"א אינו מגלח רק אחר ג' הקרבנות, ובע"כ דהא דתנן דהי' מגלח על החטאת, ר' אלעזר היא, (אף דבד' התוס' שלפנינו הגיר' היא ר' אליעזר), - אך יש מקום לומר דהרמב"ם ס"ל דלר' יהודה ל"ב קרא להכי, דבלא קרא ס"ל דאינו מגלח אלא אחר ג' הקרבנות, כפשטא דקרא, והך תנא דדריש דפתח אהל מועד הוא שלמים, הוא דעה שלישית, דס"ל דמקריב השלמים ראשונים ומגלח עליהן, וכיון דקי"ל כר' יהודה דמתניתין דמגלח אחר ג' הקרבנות, בע"כ דקרא דפתח אהל מועד הוא ללמד דבעינן דלתות היכל פתוחות.

אך בעיקר הדברים צ"ע ממש"א בזבחים דנ"ה. דהא דאם גילח על אחת משלשתן יצא נלמד מהקישא דחטאת ושלמים, ואי נימא דלעולם אינו מגלח אלא אחר הבאת ג' הקרבנות, א"כ היאך ילפינן מהך הקישא דאם גילח על א' משלשתן יצא, ולכאו' מוכח מזה דעיקר דין הגילוח הוא על השלמים, ואם הקדים השלמים ה"ה מגלח עליהן, וזה דילפינן מהקישא דה"נ אם גילח על החטאת יצא, וצ"ע בזה.

**ג**

ד] הרמב"ם כתב דלכתחילה מגלח בעזרת נשים, ובכ' הגרי"ז תמה דמנ"ל הך מילתא, - ולכאו' פשוט דהרמב"ם למד לזה מהא דתניא בדמ"ה: דחכ"א הכל ל"ה משלחין תחת הדוד חוץ מן טהור שבמקדש, "מפני שנעשה כמצותו", ועיקר ה"ט הוא להא דטהור שגילח במדינה אינו משלח תחת הדוד, דהא דטמא שגילח במקדש אינו משלח תחת הדוד, הוא גם דעת ר' יהודה, ועיקר הא דפליגי רבנן הוא דאף טהור אינו משלח אלא אם גילח במדינה, ומפורש להדיא לפ"ז, דגילוח במדינה אינו גילוח "כמצותו", ולדעת הרמב"ם דמדינה הוא מקום שאינו סמוך למקדש, הרי מפורש בזה דלכתחילה צריך לגלח סמוך למקדש.

**ד**

ה] בל' המפרש בדמ"ו. משמע דגם לר"א דבעינן אחר המעשים כולם, היינו דבעינן קרבן ותגלחת, אך ל"ב שיביא כל הקרבנות, עיי"ש, ועי' מל"מ שדקדק כן, וכתב דל"ד הוא, - אך הנה מצינו מפורש כן בתוס' הרא"ש בסוגיא דתנופה מעכבת, עייש"ה, אך בפי' הרא"ש בדמ"ז. מפורש לא כן, עיי"ש.

והנה לדעת תוס' הרא"ש דאין הבאת כל הקרבנות מעכבת, הרי מבו' דמ"מ ל"מ הבאת העולה או החטאת, משום דתנופה מעכבת, ונתחדש לפ"ז, דאף דהשלמים מצ"ע אין מעכבין, מ"מ תנופת הזרוע וכו' מעכבת.

ה] ולד' תוס' הרא"ש נמצא, דלהצד דאף לרבנן תנופה מעכבת, היינו אף כשהביא חטאת או עולה, שהרי כל שהביא שלמים, ודאי דהתנופה מעכבת, כיון דהיא מעכבת בהכשר השלמים, וכל מש"א דאינה מעכבת, הוא כשהביא חטאת או עולה, וכמש"כ הרא"ש, וא"כ בע"כ דהצד דאף לרבנן היא מעכבת, היינו אף בכה"ג.

ואמנם צ"ע, שהרי הצד דאף לרבנן תנופה מעכבת, פירשו הראשונים דהוא משום די"ל דבעינן מעשה יחידי עם התנופה, ולכאו' לפ"ז כל שהביא חטאת או עולה, מהיכ"ת נימא דהתנופה מעכבת, - ושמא י"ל, דכיון דבמביא שלמים, דכ"ה הדין לכתחילה לדעת הרא"ש, הוי תנופה בכלל מעשה יחידי, תו י"ל דהתנופה מצ"ע מעכבת, דמקרא דאחר מעשה יחידי, אין ללמוד דאינה מעכבת, כיון דכשמביא שלמים הויא בכלל מעשה יחידי, וצ"ע בזה.

**ה**

ו] בדינא דר"ש דאם גילח על שלמי נדבה יצא, בפשוטו נראה דודאי דאין השלמי נדבה מתירין אותו ביין, דרק שלמי נזיר הוו השלמת הנזירות, ולא שלמי נדבה, - ואף למש"כ התוס' דר"ש יליף לה מהקישא דכל השלמים לשלמי נזיר, נראה דל"ש ללמוד מהך הקישא דגם יותר לשתות ביין, שהרי ודאי דאינו יוצא יד"ח בשלמים אלו, ול"ש ללמוד לזה מההיקש, וע"כ גם לענין היתר שתיית יין דהוא מכח השלמת הנזירות, בעינן שלמים שמתקיים בהן דין הנזירות.

והא דיליף ר"ש מהקישא דמגלח על שלמי נדבה, נראה דהוא משום דס"ל דדין גילוח על הקרבן, לא תלי במה דהקרבן הוי השלמת הנזירות, אלא הוא דין בפנ"ע שיהא הגילוח על קרבן, וע"כ כל מה דיש לדון דלא יועיל גילוח על שלמי נדבה, הוא דשמא בעינן דוקא קרבן זה שנתפרש בפרשה, וקרבן אחר ל"מ, וע"ז שפיר יליף מהקישא דדין שלמי נדבה כדין שלמי נזיר, וע"כ שפיר מצי לגלח עליהן, ודו"ק.

ז] אמנם הנה הראוני בקר"א בסוגיין, במשה"ק ע"ד המל"מ בדין ספק נזירות, שנקט דלר"ש אחר שהביא שלמי נדבה וגילח הוא מותר לשתות יין, וכתב דמה"ט לר"ש אין ספיקו חמור מודאו, וצ"ע, ואמנם בד' המל"מ שתמה עליו הקר"א שם, נראה דס"ל כנ"ל דאף דאם גילח על שלמי נדבה יצא מ"מ לא הותר לשתות יין, - ולכאו' נ' דאין כונתו משום השלמים, דזה רחוק מאד, וכנ"ל, אלא כונתו דכיון דמתקיים בזה דין תגלחת, ה"ה מותר ביין, דכל מעשה יחידי מתירו ביין, ול"ב דוקא מעשה יחידי דקרבן, וה"ה מעשה יחידי דתגלחת, והרי להא דאחר מעשה יחידי, ילפינן מגז"ש מקרא דאחר התגלחתו, והתם הוא אחר התגלחת, - ואמנם ג"ז חידוש, די"ל דלא כל מעשה יחידי מועיל להתירו, אלא הבאת הקרבן, - ויש לסייע לזה, מד' התוס' והרא"ש בנדרים ד"ד: שפירשו דמש"א התם דמההיא דגילח על א' משלשתן יצא, שמעינן דאחר קרבן א' הותר לשתות יין, הוא משום דכ"ה משמעות לישנא דיצא, עיי"ש, ואי נימא דשייך שהתגלחת תתירו ביין, הרי יל"פ דמש"א דגילח על א' משלשתן יצא והותר לשתות יין, הוא משום התגלחת, - ונראה מזה, דרק הקרבן מצי להתירו ביין, ולא התגלחת, וצ"ע בזה.

ח] והנה הרמב"ם בסהמ"צ הוכיח דהקרבנות והתגלחת הוו חד מצוה, מהא דאם גילח על הזבח ונמצא פסול תגלחתו פסולה, ועי' בתשו' הר"א בנו, דהיינו דבב' מצוות נפרדות כתמידין ומוספין, אף דתמידין קודמים, מ"מ אי"ז מעכב, ומשא"כ במצוה אחת כעבודת יוהכ"פ, י"ל דהסדר מעכב, ומהא דהכא ה"ז מעכב, ש"מ דהוי מצוה אחת, - ולכאו' תיקשי דהרי גם לר"ש ה"ז מעכב, והרי לר"ש אם גילח על שלמי נדבה יצא, אף שאין מתקיים בזה דין הנזירות, ובע"כ דהא דה"ז מעכב, הוא דין אחר.

ושמא נימא, דאה"נ לדעת ר"ש גדר הדין הוא דבעינן גילוח על קרבן, ולפ"ז באמת אין מקור דהוא מצוה אחת, - אך לרבנן דל"מ על שלמי נדבה, אף שהוקשו לשלמי נזיר, בע"כ דגדר הדין הוא, דבעינן תחילה לקיים חובת הקרבנות ואח"כ לקיים מצות גילוח, ואם שינה הסדר תגלחתו פסולה, ומזה הוכיח הרמב"ם דהוי מצוה אחת.

ד] והנה ז"ל התוס' בתמורה די"ד:, ותירץ מורי הרמ"ר דר"ש לטעמי' דאמר במס' נזיר דאם גילח על שלמי נדבה יצא, ואם אמר הריני מגלח על ק' עולות יביא ק' עולות, וא"כ אפשר דאבשלום נדר להביא עולות נדבה ודבר הנידר והנידב קרב בבמה לכ"ע ועליה הי' אבשלום רצה לגלח, עכ"ל, ומבו' בד' התוס', דעיקר דינא דר"ש דגילח על שלמי נדבה יצא, הוא רק כשאמר מתחילה הריני מגלח על ק' עולות, ושייכי העולות לנזירות, אך בנזירות סתם, ל"מ לגלח על שלמי נדבה דלא שייכי לנזירות, - וצ"ל, דהא דמצי לגלח על שלמים שנשחטו שלא לשמן, הוא משום דשלמים אלו שייכי לנזירות, ואך שאינם עולים לחובתו, וזה דמייתינן מינה דגילח על שלמי נדבה יצא, כיון דלדין גילוח ל"ב שיהיו שלמים העולין לחובתו.

ט] ועי' בחי' הגרי"ז במש"כ בדעת הרמב"ן ובדעת הרמב"ם, ולמש"כ בדעת הרמב"ן מפורש דדינא דאמר הריני מגלח על ק' עולות הוא גם לדידן, ובע"כ דלא בכה"ג איירי דינא דר"ש דאם גילח על שלמי נדבה יצא, אלא איירי בסתם שלמי נדבה, - אך למש"כ שם בדעת הרמב"ם, דבאמת דינא דאמר הריני מגלח על ק' עולות, הוא כר"ש, אך גם לפ"ז מבו' בדבריו שם דדינא דר"ש הוא גם בסתם שלמי נדבה.

ואמנם אף אי נימא דדינא דר"ש הוא בכל שלמי נדבה, יש מקום לומר דהוא רק אם הביאם כדי לגלח עליהן, וי"ל דבעינן דגם יפרישם לשם כך, דאל"כ לא שייכי כלל לנזירותו, והא דבשלמים שלא לשמן מגלח עליהן, הוא משום דאינהו ודאי שייכי לנזירותו, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

**ו**

י] בהא דתנן דמי שנזרק עליו א' מן הדמים ונטמא ר"א אומר סותר את הכל, פירשו התוס' דהוא משום דלר"א אינו ראוי לתגלחת עד שהביא כל קרבנותיו, ועי' חזו"א שתמה דמנ"ל הך מילתא, ומש"כ לישב דהוא משום דבעינן דיהא מותר בתגלחת עכ"פ ע"י התגלחת עצמה, הוא תמוה, שהרי אף אחר התגלחת הוא אסור באיסורי נזיר, שהרי תנופה מעכבת, וצע"ג, - ובפשוטו נראה דהמקור לזה הוא למש"כ רש"י בזבחים דנ"ה. דהא דמגלח אחר קרבן א', הוא נלמד מקרא דאחר מעשה יחידי, וע"כ לר"א דלא ס"ל להא דאחר מעשה יחידי, אינו מגלח על קרבן א', אך בד' הרא"ש לעיל דמ"ה. נראה דהא דמגלח על קרבן א' הוא מסברא, וצ"ע, - וע"כ כל הא דיכול להביא קרבן, הוא רק משום דע"י כל הקרבנות הוא מותר בתגלחת, וע"כ אם נטמא והוא אסור בתגלחת, נפסל הקרבן, וצ"ב, והרא"ש כתב דכל ג' הקרבנות הוו כחד קרבן, ונראה דהיינו, דאלמלי הא דהוו כחד קרבן, הרי בע"כ דבשעת הקרבת הקרבן הראשון לא בעינן שיהא ראוי לתגלחת, ורק משום דהוו כחד קרבן, מצינו למימר דבעינן שיהא ראוי לתגלחת, וה"ז מתקיים ע"י הבאת ג' הקרבנות.

יא] בל' הרא"ש לעיל די"ד: נראה דפי' דינא דר"א הוא, דכיון דדינא דתגלחת הוא בטהרה, ע"כ כל שהוא צריך להמתין עד שיטהר כדי לגלח, חשיב דעדיין לא השלים נזירותו, וע"כ הוא סותר, - ומה"ט מבו' בדבריו, דהי' מקום לומר דגם לרבנן הוא כן, דהגם דאם נזרק עליו א' מן הדמים הותר לשתות ביין, מ"מ אם נטמא אח"כ, והוא צריך להמתין כדי לגלח בטהרה, נמצא דעדיין לא נשלם הנזירות, ותו ממילא לא יעלו לו קרבנותיו, - וע"ז כתב הרא"ש דאינו סותר כדי לקיים מצות גילוח, והיינו דרק לר"א דתגלחת מעכבת, הרי דכל שנטמא ואינו ראוי לתגלחת, ה"ה סותר, והיינו דחשבינן לי' דעדיין לא השלים נזירותו, ומשא"כ לרבנן דאין התגלחת מעכבת ואי"ז אלא מצות גילוח בעלמא, לא אמרינן דכל שנטמא יהא חשוב שעדיין לא השלים נזירותו.

יב] ובעיקר דינא דר"א עי' בד' התורי"ד, ומבו' בדבריו דאף לר"א דסותר ז', ה"ה מביא קרבנות טומאה, וזה כד' הרי"ד לעיל ד"ו: שכתב דאף לר"א ה"ה מגלח תגלחת טומאה, וע"כ צריך להמתין ז' ימים בין תגלחת לתגלחת, - אך בתורי"ד לעיל דט"ז: כתב דלר"א אינו מגלח תגלחת טומאה, עיי"ש, ובתו"ד מבו' דגם אינו מביא קרבנות טומאה, וע"כ כתב דא"א לומר דהא דלרבנן סותר ל' הוא מדרבנן, דה"ה מביא חולין בעזרה, - ולפ"ז מתפרש דינא דהכא, דכיון דדינא הוא דהוי נזירותו נזירות טומאה, וה"ה סותר ז' ימים, נמצא דעדיין לא השלים נזירותו, וע"כ מיפסלי קרבנותיו, דהו"ל כהביאם תוך מלאת.

יג] לפ"ד התוס' והרא"ש בסוגיין לכאו' כל הא דלר"א סותר קרבנותיו, הוא רק כשנטמא קודם הבאת כל קרבנותיו, אך אם נטמא אחר הבאת כל קרבנותיו קודם תגלחתו אינו סותר, - וזה דלא כפשטות הסוגיא לעיל די"ד:, עיי"ש, וגם בד' התוס' שם מבו' בפשוטו דלא כן, - אך עיי"ש במאירי דמבו' דיל"פ לסוגיא דהתם בשנטמא קודם הבאת כל קרבנותיו, אף דהמאירי הכא כתב דדינא דר"א הוא גם כשנטמא אחר הבאת כל קרבנותיו, ולפ"ז ניחא.

ואמנם בעיקר הדברים צ"ע, דאם איירי התם שנטמא קודם הבאת כל קרבנותיו, מ"ט לרבנן אין לו תקנה למצות גילוח, הרי בידו לגלח אחר שיטהר על הקרבן שעדיין לא הביא, - וכנראה דהטעם בזה הוא, דכיון שכבר הותר לשתות יין ע"י קרבן א', א"א לגלח על קרבנות שיביא ביום אחר, דהתגלחת היא על הקרבן דהוי להשלמת הנזירות, אך אם הביא כל קרבנותיו באותו היום, הויא התגלחת על כולם, דכולם הו מהשלמת הנזירות, וצ"ע עוד בזה.

ואין עולין לו. קאי אכל הנך דמתניתין. ותמה הר' משה מאיברא הנוגע בכלים שנגעו במת אמאי אין עולה לו אותו היום אחר שטבל שהרי כשנטמא על ידי רביעית דם ורובע עצמות אמרינן בגמרא שיום שביעי אחר שטבל עולה לו מן המנין. ויש לחלק דיום שנטמא בו לא מסתבר דיעלה. הרא"ש ז"ל בפירושיו

1. והנה אמנם בד' המאירי נראה דגם לר"א ילפינן לה מקרא דפתח אהל מועד, דמזה ילפינן דבעינן גם להשלמים, וע"כ הוא מגלח אחר כולם, אך מ"מ נראה דלאו היינו דעיקר הגילוח הוא על השלמים, אלא לעולם הגילוח הוא על ג' הקרבנות, וילפינן לה מקרא דבעינן גם להשלמים, וכיון דהשלמים הם לבסוף, בעינן לכל הקרבנות, דאי נימא דעיקר הגילוח הוא על השלמים, היאך קאמר ר"א דמגלח על החטאת. [↑](#footnote-ref-2)