דאקני
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

קונטרסמראי מקומות
**בעניני שעבוד[ד]
בדין שעבוד 'דאקני'**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]
נערך בעזהשי"ת שלהי חודש תשרי תשע"ד עבור ביהמ"ד לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם ב"ר אהרן אטלס זצ"לבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א

בעזרת השם יתברך

**בטעם דמהני שעבוד ב'דאקני'
לרבנן דר"מ דס"ל אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם**

**בב"ב דף קנ"ז.א.** קמבעיא ליה לשמואל אי יכול לשעבד נכסי 'דאקני', ומסקינן דלר"מ דס"ל אדם מקנה דשלבל"ע לא קמבע"ל, והאבעיא אליבא דרבנן דס"ל א"א מקנה דשלבל"ע, ובטעמו של דבר אמאי באמת יש צד שיועיל שעבוד בדשלבל"ע יותר מקנין לרבנן דר' מאיר, מצינו כמה שיטות ופירושים בזה בדברי הראשונים ז"ל.

**שיטת הסוברים דדין שעבוד 'דאקני' הוא מדרבנן**

**הרשב"ם בדף קנ"ז.א. בד"ה אלא כי תבעי לך אליבא דרבנן** בפירוש השני, כ' ד'אלמוהו רבנן לשעבוד יותר מקנין דלא תנעול דלת בפני לווין', עיי"ש, וכ"כ **ביד רמ"ה פ' מי שמת אות י"ב** בפירוש השני וכ"כ **בנימוקי יוסף דע"ד.א. מדפי רי"ף,** וכן העלו בזה כמה אחרונים **בקצות החושן סימן קי"ב סק"א** באורך וכן **בסימן ס' סק"ה** וכן דעת **הגרעק"א בחידושיו לדקנ"ז.א.** וכ"כ **בנתיבות המשפט [סי' ס"א סק"ז]** עיי"ש [דלא כד' הנתיבות בכמה מקומות דלמאי דקיי"ל שד"א שעבוד דאקני הוא מה"ת, וכדלהלן].

**ובמחנה אפרים [דיני גביית חוב סימן א']** כ' שלשיטה זו לא מהני שעבוד דאיקני אלא גבי הלואה ולא בנותן מתנה באחריות דל"ש בזה טעם נעי"ד, ומצינו סוברים כן **בספר העיטור [ח"א דכ"ב.]** שכ' כן בשם י"א דלא מהני שעבוד דאקני במשעבד למתנה, אמנם **במחנה אפרים שם** הוכיח מד' **הרמב"ם [הלכות מלוה ולוה פכ"א ה"ג]** שכ' בדין גביית בע"ח את השבח דאף במקבל מתנה באחריות גובה את השבח עיי"ש, והרי גביית השבח הוא מדין שעבוד 'דאקני' כמפורש **בב"ב דף קנ"ז:** עיי"ש, ומפורש בדבריו דאף במתנה יש שעבוד דאקני ובע"כ דס"ל דשעבוד דאקני הוא מה"ת, [ובפשטות מפורש כן בהדיא **בב"מ דט"ו.א.** דאמרינן התם ד'גבי מתנה דלא כתב ליה הכי' לשעבוד השבח אינו גובה את השבח ומשמע בהדיא דאי כתב ליה הכי משתעבד אף במתנה, וצ"ע].

**דעת הרשב"ם בפירוש הראשון**

**ברשב"ם קנ"ז.א. ד"ה אלא כי תבעי לך אליבא דרבנן,** כ' בטעם צד האבעיא דחל שעבוד דאיקני 'מי אלימא שעבוד מקנין וטעמא כדפרישית', ועיי"ש **בהגהות הרש"ש** שביאר דכוונתו למש"כ **הרשב"ם שם בד"ה אליבא דר' מאיר,** דכיון דס"ל לר"מ אדם מקנה דשלבל"ע בפירות דקל שלא באו לעולם, כש"כ בקרקעות שבאו לעולם אלא שלא באו עדיין לרשותו, וכ' הרש"ש דכוונתו בחילוק זה אליבא דרבנן דאעפ"י שבפירות דקל שלבל"ע כלל אינו מקנה לו, בקרקע דאקני שכבר באה עצם הקרקע לעולם ורק שלא בא לרשותו לא מצי מקנה לו עיי"ש, וכ"כ בהדיא **בפירוש רש"י על הרי"ף דע"ד.א. מדפי רי"ף** בבי' הצד שמועיל שעבוד דאקני אף לרבנן דר"מ 'אבל משעבד ליה שפיר קרקעות דאתנייהו בעולם אלא שעדיין לא קנאן', **וברש"ש שם** תמה על דבריו דהרי במקור מח' ר"מ ורבנן שהביא הרשב"ם הנ"ל בדבריו שם פליגי במקדש אשה לאחר שאתגייר לאחר שתתגיירי לאחר שאשתחרר לאחר שתשתחררי, ובכהא"ג הרי הוא והיא בעולם ורק שאא"פ לקדש כעת מחמת הגויות או השפחות ודמי לדאקני ומ"מ ס"ל לרבנן דלא מצי מקדש, ועוד תמה בזה מסוגיא ערוכה **בב"מ דט"ז.ב.** דקאמר רב הונא אמר רב דהאומר לחבירו שדה זו קנויה לך מעכשיו לכשאקחנה לא קנה אלא לר"מ דס"ל אדם מקנה דשלבל"ע עיי"ש, ועוצ"ב במש"כ הרשב"ם הנ"ל 'מי אלים שעבוד מקנין', ולחילוק הנ"ל הרי אין החילוק בין שעבוד לקנין אלא דבקנין גופא יש לחלק בין מה שלא בא 'לעולם' בין מה שלא בא 'לרשותו'.

[וכעיקר חילוקו של הרשב"ם בין דבר שלא בא 'לעולם' לבין דבר שלא בא 'לרשותו', מצינו כן בכ"ד, [א]: **בתוס' ב"ב דף ע"ט: ד"ה אימור וברשב"א שם,** כ' לר' מאיר דס"ל אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, דמבואר בגמ' דדוקא ב'עבידי דאתו' ס"ל דמהני, וכ' התוס' דבדבר שהוא עצמו בעולם ורק שלא בא לרשותו מהני לר' מאיר אף בלא עבידי דאתו עיי"ש, [ב]: **ברמב"ן קידושין דס"ג.א. בד"ה לכשאקחך הרי עצמך קנויה לך** כ' שם במה שחידש דלר' מאיר בדשבל"ע יש חילוק שאם לא אמר 'מעכשיו' יכול לחזור בו אבל אם אמר שדה זו לכשאקחנה קנויה לך 'מעכשיו' אינו יכול לחזור בו, אמנם מסיק שם בהמשך דבריו דכ"ז בדבר שבא 'לעולם' אלא שלא בא עדיין 'לרשותו' אבל בדבר שלא בא 'לעולם' כלל אפי' כ' לו מעכשיו משום 'דלא חייל קנין כלל בדבר שאינו כלום' עיי"ש, והאחרונים כ' בזה נפק"מ גם אליבא דרבנן דר' מאיר דס"ל א"א מקנה דשבלבל"ע ומבואר **בקידושין דס"ב:** דבדבר שבידו מהני להקנות אף לרבנן דר' מאיר, וכ' **בשערי יושר [שער ו' פי"ז ד"ה ונראה] ובקובץ הערות [סי' ל"ה סק"ט],** דכל זה בדבר שבא לעולם אלא שאין ברשותו עכשיו לפעול החלות מהני מה שבידו שיוכל לפעול, אבל בדבר שלא בא לעולם כלל ל"מ אפי' כשבידו וא"י להקנות לרבנן דר' מאיר עיי"ש בדבריהם].

ועי' מש"כ בענין זה **בספר שערי לימוד סימן נ"ח סק"א וסק"ב.**

**שיטת רבינו גרשם**

**בפירוש רבינו גרשם קנ"ז.א.** כ' בפי' צד האבעיא דמהני שעבוד דאקני גם לרבנן דר"מ 'כי אמרי רבנן אין אדם מקנה דשלבל"ע כגון פירות דקל דליתנייהו בעולם, והוא מקני ליה השתא, ומשום הכי לא קנה, אבל מקרקעי איתנייהו בעלמא ולהיכא דכתב דאיקני ודאי קנה משום כשאקנם יהיו משועבדות לך דהשתא לא מקני ליה מעכשיו וקני' וכו', ודבריו צ"ב רב שעירב בדבריו שני חילוקים נפרדים, א. שבפירות דקל ליתנייהו 'בעולם' משא"כ בקרקעות שמשעבדם 'איתנייהו בעלמא', ב. שבפירות דקל מקני ליה השתא' ואילו בדאקני 'לא מקני ליה מעכשיו', וצ"ב טובא כוונתו מה יהיה הדין אם יהיה רק חילוק אחד כגון בדבר שהוא נמצא בעולם אך הקנה לו מהשתא או בדבר שאינו כלל בעולם אבל הקנה לו לכשיבוא לעולם.

ובאמת כבר הובא לעיל בדעת הרשב"ם שיש לכאו' מקורות מפורשים שבדשלבל"ע לא קנה אף כשהדבר הנקנה עצמו בעולם אם אינו ברשותו להקנאה בשעת הקנין, ולכאו' מוכרח מזה שעיקר החילוק הוא החילוק השני שבפירות דקל הקנה שיקנה מעכשיו משא"כ בדאקני המשמעות הוא שיקנה אח"כ כשיבוא לעולם, ובאמת עיקר שיטה זו לחלק בדשלבל"ע שלא קנה רק כשאמר לו מעכשיו ולא כשאמר לו שיקנה אח"כ כשיבוא לעולם מבואר הוא בד' **המרדכי [ב"ב פ' מי שמת אות תקע"ח]** שדן לפני רבותיו בהא דאמרינן א"א מקנה לדשלבל"ע הוא רק כשהקנה לו 'מעכשיו' דאז לא קנה כשהקנה למי שאינו בר זכיה, אבל כשהקנה לו לכשיגיע לעולם קנה, והביא דעה זו **הרמ"א בחו"מ סי' ר"י סעי' א',** וע"ע **ברמ"א חו"מ סי' ר"ט סעי' ד'** שהביא דין זה בשם **יש אומרים** וצויין שם בשם **המרדכי בגיטין** לענין מקנה דבר שלא בא לעולם דלא קנה דהיינו רק כשהקנה סתם אבל בפירש בהדיא שיקנה כשיבואו לעולם קנה עיי"ש, אמנם אם כוונת רגמ"ה לשי' זו צ"ב לשם מה הוסיף עוד החילוק דגבי פירות דקל לא באו לעולם כלל ואילו גבי דאיקני הקרקעות בעולחם אלא שאינם ברשותו, ומשמע לכאו' שדעת רגמ"ה לחלק בזה, דבדבר שלאבא לעולם כלל אפילו הקנה לו לכשיבואו לעולם לא קנה, אבל בדבר שבא לעולם אלא שאינו ברשותו יש חילוק בזה דאם הקנה לו מעכשיו לא קנה אבל אם הקנה לו לכשיבואו לעולם קנה, וצ"ב.

ועי' מה שביאר בדעת רבינו גרשם ז"ל **בספר שערי לימוד סימן נ"ח סק"ג סק"ד וסק"ה**

**שיטת התוס' והמאירי**

**בתוס' דקנ"ז.א. בד"ה דאיקני [הראשון],** כ' דהא דמספק"ל להגמ' אי מודים רבנן בשעבוד דאיקני אעפ"י שלדידהו א"א מקנה דשלבל"ע, היינו משום שהשעבוד 'חל ממילא', ובי' בזה דמה"ט פשיטא לן דלר"מ משתעבד דאיקני אעפ"י שבקנין דשלבל"ע אף לר"מ לא קנה אא"כ עבידי דאתו היינו משום דהשעבוד 'חל ממילא' עיי"ש, וכוונתם צ"ב, דהא לא חייל השעבוד ממילא ע"י ההלואה בדלא כ' לו דאיקני ורק כשכ' לו מהני עי"כ שהוא משעבד לו ומה הכוונה בזה שהשעבוד 'חל ממילא'.

ולכאו' כוונת התוס' הוא כמש"כ **המאירי בדף קנ"ז.א. בד"ה זה שאמרו** דשעבוד הקרקעות חייל ע"י עצם ההלואה אפילו מדאיקני, ורק שמפני תקנת לקוחות חסו עליהם לפי שסוברים שאינו משתעבד לו כיון שלא כ' לו דאיקני, וכשכ' לו דאיקני ושוב אין לחוס על הלקוחות הרי הוא משתעבד מחמת עצם ההלואה עיי"ש בדבריו, ולפי"ז באמת כתיבת 'דאיקני' אינה כדי להחיל שעבוד אלא כדי לבטל חשש כלפי הלקוחות והשעבוד חייל ע"י עצם ההלואה כשקונה הנכסים.

ועיין **באור שמח [אישות פרק י"ז הלכה א' ד"ה ירושלמי],** שביאר באופן אחר, דכיון דהא דנכסי דבר איניש אינון עריבין ביה היינו משום דעלייהו קסמיך מלוה בשעת הלואה [וכמש"כ **רש"י ב"מ ס"ז:** דמה"ט אין שעבוד על מטלטלין משום דלאו עלייהו סומך המלוה עיי"ש], וממילא בדאיקני שאינם נמצאים בשעת הלואה, אם לא כ' לו דאיקני אינו סומך עליהם ואינם משתעבדים מעיקר הדין, אבל אי כ' לו דאיקני הרי הם משתעבדים מעיקר הדין כיון שסומך עליהם המלוה עיי"ש.

ואמנם צע"ג בזה כדהק' **הקצוה"ח בסי' קי"ב סק"א,** שהרי שמואל הוא דמספקא ליה אי דאיקני משתעבד, והרי שמואל סובר **בב"ב דף קע"ה:** דשעבודא לאו דאורייתא ורק במלוה בשטר תקנו השעבוד שלא תנעול דלת וכו', וד' המאירי והאור שמח הנ"ל עולים לנכון לכאו' רק אי שעבודא דאורייתא.

ועיין **בתומים סימן קי"א סק"י** שכ' בזה להיפך, דאי שעבודא דאורייתא לא חייל השעבוד אלא על הנכסים דאיתנייהו בשעת חלות השעבוד, אבל אי שעבודא לאו דאורייתא וטעם השעבוד הוא משום נעילת דלת, הך נעילת דלת שייכא אף בדאיקני עיי"ש, ואפשר דזהו כוונת התוס' הנ"ל דשעבוד שאני משום דחייל ממילא היינו משום נעילת דלת ודו"ק.

ועיין מה שביאר בדעת התוס' **בספר שערי לימוד ח"ג סימן נ"ח סק"י**

**שיטת הרמ"ה בפי' הראשון ושיטת הריטב"א [ושיטת שו"ת הרא"ש]**

**ביד רמ"ה [פ' מי שמת סימן קס"ב]** ביאר בדרך הראשון, דשאני הקנאה מהלואה, דבהקנאה דאין אדם מקנה 'מלוה' מה"ת משום דליתיה ברשותיה דמקנה, הכ"נ דלא מצי חייל אדבר שלא בא לעולם, אבל שעבודא דחיילא אפילו אמלוה שאינו ברשותו, דהיינו דין שעבודא דר' נתן שמשתעבד מלותו של זה לחובו של זה, מהני לחול אף אדבר שלא בא לעולם עיי"ש, וצ"ב יסוד הסברא בזה לחלק בדין דשלבל"ע והשייכות לדין הקנאת ושעבוד מלוה, ועי' מה שבי' בד' הרמ"ה **בספר שערי לימוד ח"ג סי' נ"ח סק"ו**

**ובחידושי הריטב"א [קידושין י"ג: בד"ה ר' יוחנן אמר]** ביאר, דהקנאה גמורה אי אפשר להקנותה לחצאין, אבל 'שעבודא דמיתלי תלי וקאי' שפיר אפשר להקנותה לחצאין למ"ד שעבודא דאורייתא, ומה"ט נמי חלוק הוא לענין 'דאיקני' דבהקנאה גמורה אא"פ להקנות דבר שלא בא לעולם, אבל שעבודא 'דמיתלי תלי וקאי' אפשר להקנות אף דשלבל"ע, וצ"ב כוונתו.

**ובשו"ת הרא"ש ז"ל כלל ע"ה סי' ג',** הביא מח' הראשונים אם אפשר להקנות שט"ח בקנין אגב, וכ' שם בהמשך דבריו, דאפי' לד' רבינו חננאל דס"ל דשט"ח אינו נקנה באגב מודה הוא דמשתעבד באגב, 'דמצינו במקום אחר חילוק בין מכר לשעבוד דיותר בקל אדם משעבד נכסיו ממה שמוכרם, דקיי"ל דאקני מועיל ומשעבד נכסים שעתיד לקנות ואינו יכול למכור נכסים שעתיד לקנות, וכיון שיכול לשעבדדבר שאינו עתה בידו, כש"כ שיכול לשעבד שעבוד שיש לו על נכסי הלוה בלא כמו"ס', והנה בדבריו מפורש שהוא חילוק יסודי שיש בין שעבוד לקנין ששעבוד יותר 'קל' לעשות מאשר קנין, וזהו הטעם דמהני שעבוד בדשלבל"ע משא"כ קנין, והנה אם הבי' הוא כשי' רשב"ם בפי' השני הנ"ל משום דשעבוד תקנו חכמים שיועיל בדשלבל"ע שלא תנעול דלת בפני לווין, מה זה שייך שלכן יהיה יותר קל לקנותו בקנין אגב בלא כמו"ס ומה נעילת דלת שייכא בזה, ואם הכוונה כשי' תוס' הנ"ל דשעבוד מהני בדבשלבל"ע משום 'שחל ממילא' לא שייך זאת בנידון הרא"ש שאיירי בשעבוד שלא חייל ממילא אלא עי"כ שהוא משעבדו בקנין, ובע"כ מפורש בזה בד' הרא"ש דהוא חילוק מהותי בעצם דין שעבוד ש'קל' יותר לקנות, וזה מתבאר עפ"י ד' הרמ"ה הנ"ל ועפ"י ד' הריטב"א הנ"ל, ודו"ק.

**שיטת בעל התרומות ושיטת שו"ת הרשב"א ושיטת שו"ת מהרי"ט**

**בספר התרומות שער ס"ד ח"ב סי' א',** כ' לענין התחייבות שמחייב עצמו לחבירו על דבר שלא בא לעולם, וכ' בזה דמהני, דאעפ"י שאין אדם מקנה לחבירו דבר שלא בא לעולם, ומה שאירש מאבא מכור לך לא אמר כלום, 'אבל בלשון חיוב יכול לחייב עצמו בכל מה שירצה אפי' בדשלבל"ע ואפי' בדבר שאינו מצוי, כדקיי"ל מה שאקנה דמשתעבד לחוב', עכ"ד,

ועיין **בקצוה"ח סי' קי"ב סק"א** שהביא מש"כ **בשו"ת מוהרי"ט [חחו"מ סי' כ"ג ד"ה והנה ראיתי],** שכ' דדין שעבוד דאיקני דמהני בדשלבל"ע, אעפ"י שלא מהני שעבוד כשהאדם שמתחייב לו לא בא לעולם כמבואר **בגיטין די"ג:** גבי משתעבד למולדים דלא מהני, ובי' המהרי"ט, 'דלא דמי, דבשלמא כשהדבר אינו בעולם שאא"פ להקנותו בקנין, יכול להשתעבד עליו דכשיבוא לעולם יתחייב ליתן לו, ושעבודא הא חייל אגופו וגופו איתיה בעולם, אבל כשהזוכה אינו בעולם דליזכי ליה מאי מהני, שגופו של זוכה אינו בעולם', עכ"ד, ומפורש בדבריו, דיסוד שעבוד דאקני דמהני בדשלבל"ע, משום דחייל השעבוד 'על גופו' של הלוה וגופו הרי איתיה בעולם, ולכאו' זה גם כוונת הבעה"ת הנ"ל דמזה דמהני שעבוד דאקני מוכח דמועיל התחייבות 'על גופו' בדבר שלא בא לעולם, שהרי זהו שורש השעבוד שחייל בדאקני דמהני משום שהשעבוד חייל 'על גופו' שהוא בעולם.

ועיין **בשו"ת הרשב"א [ח"ג סי' ס"ה]** שכ': 'לא אמרו בדבר שלא בא לעולם אלא במקנה הדשלבל"ע כגון פירות דקל, אולם במחייב עצמו ליתן מה שיוציא הדקל אחר עשר שנים דבריו קיימין, שזה אינו מקנה הפירות אלא מחייב עצמו ליתן, ובחיובין ובתנאים ואפילו בשעבודים ובשכירות לא שייך דבר שלא בא לעולם, ובשעבודין במשעבד מה שאקנה, והטענה בזה, לפי שנשתעבד הגוף להלואתו, וכל שיקנה נשתעבדו נכסים שקנה בגרירת הגוף, ומפורש בהדיא כד' מהרי"ט הנ"ל, דטעמא דמהני שעבוד על נכסי דאקני משום שהשעבוד חייל על גופו שאיתיה בעולם, [ואולי אפשר לדחוק בד' הרשב"א הנ"ל שכוונתו כד' התוס' הנ"ל שחייל שעבוד דאקני משום שהשעבוד חל ממילא, ולפי"ז אין כוונתו שלגבי דאקני משעבד עכשיו גופו אלא כוונתו לשעבוד הגוף שכבר יש מצד עיקר ההלואה, ואולם דחוק לפי זה שאין לזה שייכות לתחילת ד' הרשב"א דאיירי במשעבד גופו לדבר שלא בא לעולם, ובפשטות משמע מדבריו דאף מש"כ לענין שעבוד דאקני הוא המשך אחד, ודו"ק].

**ובב"י סי' ר"ט מחו' ג' [ד"ה כתבו התוס' בפרק מי שמת]** כ': 'וגם תלמידי הרשב"א באיזהו נשך גבי מוכר פירות דקל כתבו, דאע"ג דקיי"ל א"א מקנה דשלבל"ע, אפ"ה ס"ל דאדם משעבד דשלבל"ע, דכיון שהוא משועבד אף דאיקני משתעבד דגריר בתר שעבוד גופיה וכדבר שבא לעולם דמי', ומפורש כנ"ל דיסוד ההלכה של שעבוד דמהני אדאקני הוא משום שחייל תחילת השעבוד על הגוף שהוא בעולם, [ובד' תלמידי הרשב"א ק' לדחוק דכוונתם כד' התוס' הנ"ל דהשעבוד על נכסי דאקני 'חל ממילא' מכוח שעבוד הגוף, שהרי כ' דכיון דגריר בתר שעבוד גופיה 'כדבר שבא לעולם דמי', והרי בהדיא דכתיבת ה'דאקני' היא המשעבדת הנכסים שיקנה ולא שהשעבוד חל ממילא, אלא שמחמת שעבוד גופו הוי 'כדבר שבא לעולם' ודו"ק], ועי' **בשער משפט סימן קי"ג סק"א** שהביא לד' תלמידי הרשב"א הנ"ל וכ' דזהו עיקר הטעם דחייל שעבוד בדאיקני על דשלבל"ע עיי

**ובקצוה"ח שם** תמה מאוד ע"ז, דהא הנידון לגבות מדאקני אינו מתורת 'שעבוד הגוף' אלא מתורת 'שעבוד נכסים' דאי משום שעבוד הגוף הא קיי"ל מיניה אפי' מגלימא דעל כתפיה ואין בזה ספק כלל אי גטובה מדאקני כמפורש בגמ' בסוגיין, אלא הכא שקנה 'ומכר' וכבר אינם אצלו לגבותם מדין שעה"ג וכיון שהגוביינא רק מדין שענ"כ איך יגבה בדשלבל"ע דלא מצי מקנה עצם הנכסים, עיי"ש בדבריו, ובאמת הדברים תמוהים עוד יותר, דהרי שעבוד הגוף בלאו הכי יש ואינו צריך לשעבד בזה כלום, ובע"כ דכל שעבוד דאיקני פועל הוא לענין שעבוד הנכסים.

ועיין מה שביאר בשיטת מהרי"ט ז"ל **בשו"ת מנחת שלמה תניינא [סי' קל"ז אות ב'] ובספר שערי לימוד ח"ג סימן נ"ח סק"ח**

ועוד תמה **בקצוה"ח סימן ס' סק"ז,** דהרי בדין שעבוד דאיקני נח' הראשונים והפוסקים אם יכול לחזור בו הלוה מהשעבוד לפני שבאו הנכסים לעולם [עי' בזה להלן], ואילו במחייב את גופו ליתן דשלבל"ע פשיטא שאינו יכול לחזור בו מחיובו שנתחייב בו, ואטו בחתן המחייב עצמו דבר שלא בא לעולם דחייל חיובו כיון שחייל החיוב על גופו כמש"כ **התוס' בכתובות ר"פ אעפ"י בדף נ"ד: בד"ה אם רצה** אטו נימא שיוכל לחזור בו מהשעבוד.

ואמנם **בכנסת הגדולה סי' ס' הגהות ב"י אות ס'** כ' דבמתחייב ליתן דבר שלא בא לעולם יכול לחסזור בו, ועיין **בנתיבות המשפט סי' ס' סק"י** מש"כ ליישב קו' הקצוה"ח הנ"ל, דלא דמי מתחייב בסתם ממון כשאינו בידו דכיון שהוא מצוי עתה בשוק חייל עכשיו התחייבותו ע"ז, אבל במחייב עצמו על דבר מסויים שאין זה בידו לקנותו ממילא אפילו כשהחיוב הוא על גופו לא חייל החיוב עכשיו אלא כשיבוא לרשותו, וממילא לפני שבא לרשותו יכול שפיר לחזור בו כמו שיכול לחזור בו משעבוד דאקני לפני שקנה הנכסים עיי"ש בדבריו. ועיין מה שביאר בזה **בשו"ת מנחת שלמה** הנ"ל.

**שעבוד על 'דאקני' אם חל מכוח ההלואהלמ"ד שעבודא דאורייתא ולמ"ד שעבודא לאו דאורייתא**

**במאירי דף קנ"ז.א. בד"ה זה שאמרו,** כ' דהא דמהני שעבוד דאיקני בדבשלבל"ע, משום דהשעבוד חייל עליו בעצם ע"י ההלואה שכשקונה הנכסים חייל עלייהן שעבוד ממילא, ורק שאי לא כ' דאיקני הפקיעו חכמים השעבוד משום תקנת לקוחות עיי"ש, ומפורש בדבריו, דלמ"ד שעבודא דאורייתא [שד' המאירי אמורים לכאו' לשיטה ששעבודא דאורייתא] חייל מה"ת ממילא שעבוד על נכסי דאיקני ואינו צריך לשעבדם כלל, והיינו שחלות שעבוד הנכסים אינו קשור דוקא לזמן ההלואה.

ועיין **בתומים סימן ק"ד סק"ז** שכ' דכל הנידון בשעבוד דאיקני אי מהני הוא רק לשמואל לשיטתו דס"ל דשעבודא לאו דאורייתא ועצם חוב הממון אינו גורר אחריו שעבוד, ובזה אמרינן דרק ההלואה היא המשעבדת ועל נכסים שלא היו בשעת הלואה בעינן לשעבוד דאיקני, אבל למ"ד שעבודא דאורייתא עצם חוב הממון גורר אחריו השעבוד, ולאו דוקא שעת ההלואה משעבדת אלא כל שעה ושעה שחייב לו ממון גורר אחריו השעבוד, ואף ללא כתיבת דאיקני נשתעבדו הנכסים בשעת קנייתם מכוח עצם ההלואה עיי"שבדבריו, והביא סיוע לדבריו מד' **התוס' בבכורות מ"ט: [ד"ה ודידיה]** שכתבו גבי פדיון הבן שנשתעבדו גם הנכסים שקנה אחרנ שנתחייב בפדיון ואע"ג שליכא התם כתיבת דאיקני 'דכל שעתא ושעתא רכיב עליה חיוב פדיון, וכיון דחשבינן ליה כמלוה בשטר הוי כאילו נכתב אחר שקנה הקרקעות', והבין התומים דכן הוא בכל חוב שכל שעתא ושעתא חייל השעבוד נכסים מכוח החוב.

ועיין **בקצות החושן סי' קי"ב סק"א** שחלק בזה ע"ד התומים והוכיח מד' **הרמב"ם בהלכות מלו"ל פי"ח הלכה א'** שכ' דרק בקרקע שקנה חייל השעבוד מאיליו ולא בקרקע דאיקני, והרי דעת הרמב"ם ששעבודא דאורייתא כמש"פ **הרמב"ם פי"א ממלו"ל ה"ד** ומפורש בזה דאין שעבודא דאורייתא על דאריקני ודלא כהתומים, ומה שהביא התומים מד' התוס' בבכורות דחה הקצוה"ח דאין הנידון דומה לראיה, דהתם גבי פדה"ב באמת חייל עליו חיוב מחודש כל שעה ושעה וממילא נשתעבדו הנכסים לחיוב החדש שחייל עליו, ומשא"כ בחוב הלואה שאין סיבה מחודשת לחיוב כל שעה ושעה ממילא לא חייל שעבוד הנכסים מעצמו אלא על מה שהיה בשעת הלואה ודלא כהתומים, ועיין **ביד רמ"ה [פרק מי שמת סימן קס"ו]** שכ' בהדיא כד' הקצוה"ח דאף למ"ד שעבודא דאורייתא לא חייל שענ"כ אלא על נכסי דקנה ולא על דאקני עיי"ש.

ועיין **בתומים סימן קי"א סק"י** שכ' להיפך מדבריו הנ"ל, וכ' דלמ"ד שעבודא דאורייתא לא חייל שעבוד מאיליו ללא כתיבת דאיקני, ולהיפך רק למ"ד שעבודא לאו דאורייתא מצי חייל השעבוד מאיליו אפי' ללא דאיקני [מן היורשים], דכיון דלדידיה טעם הגוביינא הוא נעי"ד אין חילוק בין נכסי דקנה לבין נכסי דאיקני משא"כ למ"ד שד"א, ועיין **בס' שערי לימוד להגה"צ רי"מ לוריא זצ"ל ח"ג סי' נ"ו סק"ט וסימן נ"ז סק"א** שכ' דלדעת התומים הנידון תלוי במח' הראשונים אם גובה מהיורשים בדלא כ' דאיקני עיי"ש מה שביאר בזה.

ועיין **בנתיבות המשפט סי' ס"ו סקכ"ג וסימן ס' סקי"ב** שנקט בפשיטות דשעבודא דאורייתא חייל מאיליו על נכסי דאיקני, עיי"ש, ועיין **במשובב נתיבות סי' ס"ו** שהשיג על דבריו, והק' סתירת דבריו ממש"כ **בנתיבות סימן ס"א סק"ז** בהדיא דדין שעבוד דאיקני הוא רק דרבנן שלא תנעול דלת בפני לווין ואעפ"י שהרי דעת הנתיבות הוא דקיי"ל שעבודא דאורייתא, ועיין מש"כ בישוב דברי הנתיבות **בספר שערי לימוד ח"ג סימן נ"ז סק"ד.**

**ובשו"ת אבני נזר חחו"מ סימן מ"ט מחודש ה'** מה שהאריך בנידון זה אי חייל שעבודא דאורייתא על דאקני, ועיין עוד מה שהאריך בזה בתכלית האריכות **בספר שערי לימוד ח"ג סימן נ"ז.**

**דין חזרה משעבוד דאקני לפני שבאו הנכסים לרשותו**

**דין אחריות טעות סופר לגבי דאקני**