בענין מלאכת אוכל נפש
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג

סימן א

מלאכה לצורך אוכל נפש

איתא בברייתא בדף יב: "טוחנין קמח במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור. דבר שאבוד במועד מותר לעשותו במועד, דבר שאינו אבוד במועד אסור וכו'. ואם אין לו מה יאכל קוצר, ומעמר, ודש, וזורה, ובורר."

ולכאורה קשיא רישא אסיפא. דברישא משמע דכל שטוחן הקמח לצורך המועד, מותר, אפי' אם יש לו אוכל וטוחן הקמח כדי לאכול בריוח. ואילו בסיפא מבואר דרק אם אין לו מה יאכל מותר?

ועי' בריטב"א שהקשה כן, וכתב חידוש גדול וז"ל "וי"ל דבטחינה שרינן כל צורך המועד אפילו בהרוחה גמורה ולא בצמצום ממש. וכן ב(צ"ל בכל מקום) שאין לו לעשות בדבר אלא מלאכה אחת.

אבל לקמן שהוא צריך לקצור ומעמר ושאר מלאכות אינו עושה אלא כדי צרכו בצמצום כל מאי דאפשר, ובזה עושה כל מלאכה שבעולם ואפי' בפרהסיא.[[1]](#footnote-1)"

והיינו ד"אין לו מה יאכל" הוא מצב שאין לו כדי לאכול אפי' בצמצום[[2]](#footnote-2), ולכן התירו לעשות כל המלאכות האלו. אבל אם יש לו לאכול, אלא שרוצה שיהיה לו בריוח, בזה התירו מלאכה אחת, ולא כ"כ הרבה מלאכות. ולענין איזה מלאכות אסרו, עי' בהערה[[3]](#footnote-3).

ועי' ברמב"ם [פ"ז מיו"ט ה"ו] שכתב "מי שהיתה לו תבואה מחוברת לקרקע ואין לו מה יאכל במועד אלא ממנה אף על פי שאין כאן הפסד אין מצריכין אותו לקנות מה שיאכל מן השוק עד שיקצור אחר המועד אלא קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן מה שהוא צריך."

ומשמע לכאורה שכוונתו לתרץ קושית הריטב"א הנ"ל, שהחידוש שהתירו כשאין לו מה יאכל, היינו שלא מחייבים אותו לקנות מהשוק.[[4]](#footnote-4) והיינו כעין התי' הראשון של הריטב"א הנ"ל.

ומבואר דס"ל להרמב"ם כדעת הריטב"א הנ"ל דלא התירו קצירה וכדו' לצורך אכילה אלא במקום שאין לו מה יאכל אפי' בצמצום.

ויתכן מאד דס"ל להרמב"ם כדעת הריטב"א הנ"ל ג"כ לענין זה דרק כמה מלאכות אסרו כשיש לו מה לאכול, אבל מלאכה גמורה אחת התירו גם כשיש לו מה יאכל.

ועי' בשו"ת הגאונים [שערי תשובה סי' רטו] שכתבו "אפי' במחובר לקרקע שהוא חמור אם אין לו מה יאכל מותר, דקתני אם אין לו מה יאכל קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן."

והיינו דברישא שטוחן וכדו' שהוא מלאכת תלוש, בזה אמרי' דכל שהוא לצורך המועד, אפי' להרווחא, מותר. אבל בסיפא דמיירי בקוצר וכדו' שהם מלאכת מחובר[[5]](#footnote-5), אין להתירו אלא אם אין לו מה לאכול.[[6]](#footnote-6)

[ולכאורה היה מקום לומר דלדידן דלא קיי"ל כר' יוסי שהחמיר במחובר לענין דבר האבד, גם אין מקום להחמיר לענין אוכל נפש, וא"כ להלכה מותר לקצור וכו' גם להרווחה אפי' אם יש לו מה לאכול.[[7]](#footnote-7)]

ועי' ברמב"ן בהל' חוה"מ שכתב "זה הכלל שבמועד, כל שהוא טורח באוכל נפש עצמו מותר כדרכו ואף על פי שהוא טורח גדול. וזהו מדלין מים לירקות כדי לאכלן, וקוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן אפילו ברחיים של יד שהוא טורח גדול מכל המלאכות."

ולכאורה משמע שכל שטורח באוכל נפש מותר אפי' קצירה, מעמר, דש וכו', אפי' אם יש לו מה לאכול.

וצ"ע שהרי בסוגיין מבואר דרק אם אין לו מה יאכל מותר?[[8]](#footnote-8)

וע"כ צ"ל דס"ל להרמב"ן דהא דאיתא בברייתא "אין לו מה לאכול", אין הכוונה שאין לו כדי מזונו בצמצום. אלא הכוונה שאין לו כל צרכי האכילה שלו במועד בריוח.[[9]](#footnote-9)

והסיפא רק בא לחדש דאפי' במלאכת מחובר, שלא התירו לצורך דבר האבד לר' יוסי, לצורך אוכל נפש התירו.[[10]](#footnote-10)

[ולפי"ז אין ראיה מדברי השו"ת הגאונים דלא כהרמב"ן הנ"ל. וי"ל דגם כוונתם לומר דכל לצורך אוכל נפש, אפי' מלאכת מחובר התירו.]

ובשו"ע סי' תקל"ג ס"א מבואר דמותר לעשות מלאכה לצורך אוכל נפש, אפי' במחובר, גם אם יש לו מה יאכל, כל שהוא כדי לאכול בחול המועד.

ובשעה"צ שם סק"א הביא דעת הריטב"א הנ"ל דלא התירו לעשות הרבה מלאכות אלא בכדי מחיתו.

וכן הביא דבריו במשנ"ב בסי' תקל"ז ס"ק נ"ב, ובשעה"צ שם ס"ק מ"ט.

ועי' בשו"ע בסי' תקל"ז סט"ו שכתב "אם אין לו מה יאכל, אפי' מוצא בשוק לקנות אין מצריכין אותו ליקח מן השוק, אלא קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר כדרכו."

והיינו כדעת הרמב"ם הנ"ל, שהתירו לעשות אפי' כמה מלאכות גמורות כשאין לו מה יאכל, גם כשיכול לקנות מהשוק.

וכתב המשנה ברורה שם ס"ק נ"א דה"ה דאינו צריך לשאול מחבירו, אלא יכול לעשות מלאכה בעצמו, וכדברי הריטב"א בדף יב:.[[11]](#footnote-11)

סימן ב

בענין הערמה באוכל נפש

איתא בגמ' בדף יב: "מטילין שכר במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור. ואם הטיל והותיר הרי זה מותר, ובלבד שלא יערים.

ורמינהו מטילין שכר במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, אחד שכר תמרים, ואחד שכר שעורים. ואף על פי שיש לו ישן מערים ושותה מן החדש.

תנאי היא, דתניא אין מערימין בכך, רבי יוסי בר יהודה אומר מערימין."

וכתב החי' הר"ן ופסקי רי"ד דקיי"ל כר' יוסי בר' יהודה דמערימין, שהרי אפי' ביו"ט קיי"ל דשרי, כדאיתא בביצה דף יא: דמערים ומלח גרמא גרמא.

ומשמע מדבריהם לכאורה דגם בטחינה שהוא מלאכה גמורה מדאורייתא מותר להערים.

אמנם המרדכי בסוגין [רמז תתנד] כתב "נראה לר"ת [\*להחמיר] שלא להערים. ואף על גב דאמר פ"ק דביצה מערים ומלח גרמא גרמא, מליחה אינה מלאכה גמורה כדאמר פרק כלל גדול בסוף אין עיבוד באוכלין ומדרבנן הוא דאסור."

והיינו דאין להוכיח מהסוגיא בביצה שם דקיי"ל כר' יוסי בר' יהודה, שהרי רק התם במלאכה שאינו אסור אלא מדרבנן התירו להערים, משא"כ כאן בדף יב: דמיירי במלאכה דאורייתא, בזה קיי"ל כדעת הת"ק דאסור להערים.

ועי' בריטב"א שכתב "נראין דברים שלא נחלקו אלא בהערמה זו שהיא בענין אוכל נפש וצורך אוכל נפש [דאיכא] הרוחה בענין המועד ורבוי השמחה הוא, אבל במילי דעלמא כולי עלמא מודו שאין מערימין."

הרי שרק במלאכת אוכל נפש יש צד שמותר להערים לעשות מלאכה שלא לצורך המועד, ולא בשאר צרכי המועד.

הסוגיא בדף יא.

ועי' במתני' בדף יא. "כל כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן."

ואיתא בגמ' שם "בדיתא לבאי כוורי. אזיל כולי עלמא צוד אייתו כוורא. שרא להו רבא למימלח מינייהו.

אמר ליה אביי והא תנן כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן.

אמר ליה כיון דמעיקרא אדעתא דאכילה אייתינהו, ואי שביק להו פסדי, כפרקמטיא האבד דמי ושרי.

ואיכא דאמרי שרי להו רבא מיצד, מיזל, אייתויי, ומימלח. אמר ליה אביי והא אנן כבשין שהוא יכול לאכול מהן כובשן תנן.

אמר ליה הני נמי מיתאכלי אגב איצצא, כי הא דשמואל עבדו ליה שיתין איצצי ואכל."

וכתב הנמוק"י שם "ואף על פי שמלח הרבה יותר מן הצריך, הרי יכול לומר בכל אחד בשעת הבאה ומליחה לזה נעשה איצצא, וכן כשימלח חבירו. והערמה כי האי שריא אפילו ביום טוב וכ"ש בחה"מ כדאמרינן במסכת ביצה מערים ומלח ליה גרמא גרמא."

הרי שביאר הסוגיא שם רק לענין כבישה במלח, שאינה אסורה אלא מדרבנן. ובזה כו"ע מודים דיכול להערים, דומיא דהגמ' בביצה דף יא: הנ"ל.[[12]](#footnote-12)

אבל הרמב"ם [פ"ז ה"ז] כתב "כבשים שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן, ושאינן ראויין אלא לאחר המועד אסור לכבשן. וצד אדם דגים כל שיכול לצוד ומולח הכל במועד שהרי אפשר שיאכל מהן במועד אם יסחוט אותן בידו פעמים רבות עד שיתרככו."

ומשמע דאפי' במלאכת צידה אמרי' דיכול להערים ולצוד הרבה דגים, כל שאפשר שיאכל מהם במועד, אע"פ שודאי לא יאכל כולם.

ולכאורה דעת הרמב"ם לפסוק כר' יוסי בר' יהודה. וס"ל דאין חילוק בין מלאכה דרבנן למלאכה דאורייתא, תמיד מותר להערים.[[13]](#footnote-13)

רק התירו הערמה שאינה ניכרת

איתא בשבת דף קלט: "אמר רבה בר רב הונא מערים אדם על המשמרת ביום טוב לתלות בה רמונים, ותולה בה שמרים. אמר רב אשי והוא דתלה בה רמונים.

מאי שנא מהא דתניא מטילין שכר במועד לצורך המועד, שלא לצורך המועד אסור, אחד שכר תמרים ואחד שכר שעורים, אף על פי שיש להן ישן מערים ושותה מן החדש.

התם לא מוכחא מילתא, הכא מוכחא מילתא.[[14]](#footnote-14)"

ומבואר לכאורה דגם לדעת הת"ק במו"ק דף יב: שהתיר להערים, היינו רק במקום שההערמה אינה ניכרת, אבל אם ההערמה ניכרת אסור.[[15]](#footnote-15)

ולכאורה היינו דוקא במקום שיש איסור דאורייתא אמרי' דהערמה הניכרת אסורה. אבל במלאכה דרבנן הוכיחו הראשונים מהסוגיא בביצה דף יא: דגם הערמה הניכרת מותרת.

מה נקרא הערמה הניכרת

כתב רש"י בשבת דף קלט: דאינה ניכרת "דהרואה אומר לצורך המועד הוא, שאין הכל יודעין שיש לו מן הישן."

והיינו דהסיבה שאינה ניכרת הוא משום דבכלל לא יודעים מה שיש לו כבר. וממילא רק אם טוחן בחול המועד הרבה יותר ממה שצריך, אז רואים שטוחן לצורך חול, ואסור.[[16]](#footnote-16)

ולפי"ז לכאורה לאו דוקא בשכר ישן וחדש מותר להערים. אלא גם אם יש לו שכר חדש יכול לעשות עוד שכר חדש, שהרי אינה הערמה ניכרת, שאין יודעים שיש לו כבר שכר ברשותו.

אמנם עי' בשעה"צ שם ס"ק י"ג שכתב דאפשר דגם באופן שאינו טוחן הרבה עכשיו, אלא יש לו קמח כבר וטוחן עוד קמח לצורך חול בהערמה, אסור.

ומשמע לכאורה דס"ל דגם לדעת רש"י הנ"ל אסור להערים באופן זה. שהרי העתיק המשנ"ב שם בסוף סק"ט דברי רש"י הנ"ל, ואפ"ה כתב בשעה"צ שם דאין להתיר לטחון קמח כשיש לו כבר קמח ברשותו.

וטעם הדבר הוא משום דכיון שיש לו כבר מאותו מוצר, לא נקרא הערמה בכלל, אלא יש כאן איסור גמור שטוחן שלא לצורך המועד. ורק במקום שיש איזה סיבה שיכול להיות שרוצה דוקא מה שעושה עכשיו, אז אפשר להתיר ע"י הערמה, ובתנאי שאינה ניכרת.

להלכה

כתב השו"ע בסי' תקל"ג סעי' א' "מותר לטחון קמח לצורך המועד וכו'. ומיהו א"צ לצמצם, אלא עושה בהרוחה, ואם יותיר יותיר. אבל לא יערים לטחון או לעשות (שכר) יותר בכוונה, או אם יש לו קמח (או שכר ישן) לא יערים (לעשות אחר) ויאמר מזה אני רוצה."

ושם בסעי' ד' כתב "צד אדם דגים כל מה שיכול לצוד, ומולח הכל במועד, שהרי אפשר שיאכל מהם במועד."

נמצא דבסעי' ד' פסק כדעת הרמב"ם ודעימיה דאפי' במלאכה דאורייתא כגון צידה יכול להערים.

ואילו בסעי' א' פסק כדעת המרדכי דעכ"פ במלאכה דאורייתא אסור להערים.[[17]](#footnote-17)

ועי' במג"א בסי' תקל"ג סק"ז שהעיר בזה וז"ל "וקשה מ"ש מקמח דאסור לטחון שלא לצורך כמ"ש ס"א?

וי"ל דשאני צידה דכל פעם י"ל שימצא דג משובח יותר משא"כ בקמח.

ומה שמותר למלוח ע"י הערמה היינו משום דאין עיבוד באוכלין וכ"כ המרדכי בהדיא."

והיינו דזה שיכול לצוד יותר מכדי צרכו אינו בגדר הערמה, שהרי כיון שאינו יודע איזה דג יאכל, ותמיד יתכן שיצוד דג יותר משובח ממה שיש לו כבר, והוא יהיה לצורך המועד, נמצא שבאמת המשך הצידה הוא לצורך המועד, ולא מיקרי הערמה בכלל.

ורק בטחינת קמח וכדו' דלא שייך שהטחינה הבאה יהיה יותר טוב, בזה אמרי' דרק באיסור דרבנן מותר ולא באיסור דאורייתא.[[18]](#footnote-18)

אמנם כתב המג"א בסי' תקל"ג סק"ג דמזה שהקשה הגמ' בשבת אליבא דמ"ד מותר להערים משמע דקיי"ל הכי.

ומשמע דדעת המג"א לפסוק מכח זה להלכה כדעת הרמב"ם, דאפי' בדאורייתא התירו הערמה שאינה ניכרת.

וכתב המשנ"ב בסי' תקל"ג סק"ט דאין למחות ביד המקילים כדעת הרמב"ם הנ"ל דאפי' במלאכה דאורייתא מותר להערים הערמה שאינה ניכרת.

אמנם עי' בביה"ל בריש סי' תקל"ג שכתב דיתכן שלמ"ד מלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא אין להקל להערים במלאכה דאורייתא. ולכן כתב דהנכון הוא שלא לעשות ההערמה אלא ע"י עכו"ם.

בענין מלאכה אחת גדול לצורך מועט

איתא בגמ' בדף יב: "אמר רב חננאל אמר רב קוצץ אדם דקל במועד אף על פי שאינו צריך אלא לנסורת שלו. לייט עלה אביי. רב אשי הוה ליה אבא בשלנייא, אזל למיקצייה בחולא דמועדא.

אמר ליה רב שילא משלנייא לרב אשי מאי דעתיך דקאמר רב חננאל אמר רב קוצץ אדם דקל במועד אף על פי שאינו צריך אלא לנסורת שלו, הא לייט עלה אביי.

אמר ליה לא שמיע לי, כלומר לא סבירא לי.

אישתמיט נרגא בעי למיפסקיה לשקיה. שבקיה, והדר אתא."

ועי' בתוס' הרא"ש שם שביאר "קוצץ אדם דקל בחולו של מועד אעפ"י שאינו צריך אלא לנסורת. ואין זה נקרא מערים דהא לנסורת של דקל מיהא צריך ואי איפשר ליהנות מן הנסורת אלא א"כ יקצוץ הדקל, דדמי לשוחט את הבהמה ואינו צריך אלא לאכול כזית ממנה דמותר."

ועי' בבית יוסף בסי' תקל"ג שמסיק דלא קיי"ל כרב חננאל אמר רב, שהרי לייט עליה אביי.

וצ"ע מאי שנא מהא דאיתא ביו"ט דמותר לשחוט בהמה אפי' אינו צריך אלא לכזית בשר, וכמו שהביא התוס' הרא"ש הנ"ל?

ועי' בשעה"צ בסי' תקל"ג סק"ג שכתב "נתבאר עוד בפוסקים דלא התירו לקוץ עצים אלא בשצריך להם גופא, אבל בשצריך רק לנסורת אסור."

והיינו דודאי מותר לקוץ כל העץ בשביל קצת ממנו, אבל אם אינו צריך אפי' לקצת מגוף הדבר, אלא לנסורת שהוא חלק טפל, בזה אסור.[[19]](#footnote-19)

סימן ג

מכשירי אוכל נפש

בענין תנור וכירים

איתא במתני' בדף י. "מעמידין תנור וכירים וריחים במועד. ר' יהודה אומר אין מכבשין את הריחים בתחילה."[[20]](#footnote-20)

ואיתא בגמ' בדף יא. "רב יהודה שרא לאמי תנוראה למיגדל תנורי ולרב' בר עשבי למיגדל מהולתא.

איני, והא תני רבה בר שמואל ושוין שאין גודלין תנור לכתחילה?

לא קשיא, כאן בימות החמה כאן בימות הגשמים."

והיינו דבימות החמה שהתנור יתיבש ויהיה ראוי לשימוש בחול המועד, מותר לעשותו לכתחילה במועד, משא"כ בימות הגשמים שהתנור לא יתיבש, ולא יהיה ראוי לשימוש במועד, ודאי אסור לעשות מלאכה שלא לצורך המועד.[[21]](#footnote-21)

וכתב הרמב"ן בהל' חוה"מ "זה הכלל שבמועד כל שהוא טורח באוכל נפש עצמו מותר כדרכו ואף על פי שהוא טורח גדול כו'.

וכן במכשירין, כל שהן קרובין לאוכל נפש עצמו עשו אותן כאוכל נפש ומותר אפילו במלאכת אומן. זו היא שהתיר רבא לאמי תנוראה למגדל תנורי ולמגדל מהולתא, והגדילה היא עשיית המהולתא כדרכן ועשיית התנורין, והתירן מפני שהן מכשירי אוכל נפש כענין שהתיר ר' יהודה גריפת תנור ביום טוב והלכה כמותו וכו'.

והתירו בירושלמי להסיק אלפסין וקדרות לצורך המועד. ונראה לי שאף עשייתן בתחלה בכלל היתר זה."

ומבואר דדעת הרמב"ן שהקילו חז"ל באוכל נפש יותר מבשאר צרכי המועד, וכעין מה שמצאנו ביו"ט שהתורה התיר יותר לצורך אוכל נפש מבשאר צרכים.

אבל התלמיד הרשב"א בדף יא. כתב "הא דאמרינן דשרי למגדל תנורא וכן מהולתא דהיינו נפה דעת הר"א ז"ל דתנורי מעשה הדיוט הן באותן שהיה דרכן לעשות בזמנו[[22]](#footnote-22). וכן מגדל מהולתא דרך גדילה שהוא שנוי ולא דרך אריגה, אבל כל מה שהוא מעשה אומן אע"ג דלצורך אכילה היא אסור."

ומבואר שהראב"ד חולק על הרמב"ן הנ"ל וס"ל דלא התירו בחול המועד על דרך יו"ט. אלא גדר ההיתר מלאכה בחול המועד תלוי בצורך המועד בלבד, ואין שום מעלה לצורך אוכל נפש.

ולכן כיון שלצורך המועד הותר רק מלאכת הדיוט, ה"ה לצורך אוכל נפש הדין כן.[[23]](#footnote-23)

ולהלכה נקטי' כדעת הרמב"ן הנ"ל דהתירו מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש, וכמו שכתב המשנ"ב בסי' תק"ל סק"א, ובסי' תק"מ ס"ק י"ח, ובסי' תק"מ ס"ק כ"א, ובסי' תק"מ ס"ק כ"ו.

בענין ריחים

איתא במתני' בדף י. "מעמידין כו' ריחים במועד. ר' יהודה אומר אין מכבשין את הריחים בתחילה."

ואיתא בגמ' שם "מאי מכבשין. רב יהודה אמר מנקר ריחיא. רב יחיאל אמר בת עינא."

ומבואר בגמ' דר' יהודה מודה דמכבשין את הישנה, ורק החדשה אסור.

ויש תנא בברייתא שחולק וס"ל דאפי' בישנה אסור.

ובדעת הת"ק דמתני' עי' בתוס' ד"ה רבי, שהתספקו אם הת"ק דר' יהודה ס"ל דמכבשין אפי' ריחים חדשה במועד. ור' יהודה בא להחמיר דרק ישנה מותר ולא חדשה.

או דילמא הת"ק מתיר רק העמדת ריחים, אבל לכבוש אסור אפי' בישנה.[[24]](#footnote-24)

וכתבו התוס' דנ"ל כפשט הראשון הנ"ל, דת"ק דמתני' מיקל יותר מר' יהודה.

ועי' בתוס' הרא"ש בשם הראב"ד דבת עינא הוא מעשה אומן, משא"כ מנקר ריחיא הוא מעשה הדיוט[[25]](#footnote-25).

ולכן כתב שם דרב יהודה שהתיר לנקר ריחיא לא התיר בת עינא, דס"ל דרק מעשה הדיוט מותר ולא מעשה אומן.

אבל רב יחיאל ס"ל דאפי' מעשה אומן התירו.

וכתב שם לדייק מהגמ' בהמשך דקיי"ל כר' יהודה דרק מנקר ריחיא מותר ולא בת עינא, דמעשה אומן אסור אפי' לצורך אוכל נפש.

והיינו הראב"ד לשיטתו שכתב לעיל בביאור הגמ' בדף יא. דגם עשיית תנור מותר רק מעשה הדיוט.[[26]](#footnote-26)

אמנם הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב "ניקור ריחיים ובת עין שלהן מותר ואפי' לגמור כל מלאכתן כדרכו וכן פסקו כל הגאונים ז"ל."

והיינו לשיטתו דאפי' מעשה אומן מותר לצורך מכשירי אוכל נפש.

ועי' בריטב"א שלא גרס במתני' בדעת הת"ק דמותר להעמיד ריחים. וכתב שבאמת אסור להעמיד ריחיים.

וביאר שם שהטעם שלא התיר הת"ק העמדת ריחים מדין מכשירי אוכל נפש, וכדרך שהתיר עשיית תנור משום כך, הוא משום דריחים הוא מכשירין דמכשירין.[[27]](#footnote-27)

נמצא דנחלקו הרמב"ן וריטב"א אם ריחים מוגדר כמכשירין דמכשירין או לא, באופן שאפשר להתיר מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש.

ועי' בריטב"א בסוף הסוגיא שהעיר דבדף י: כתוב "רב יהודה שרי למישקל טופריה לחמרא דריחיא ולאוקומי ריחיא ולמיבני ריחיא ולמיבני אמת ריחיא."

ומשמע דמותר לבנות ריחים לגמרי בחול המועד, ודלא כמשמעות המשנה [לגירסת הריטב"א] דאסור.

ותי' הריטב"א שם "ונראה עוד שאין משנתינו אלא ביחיד ובאפשר לו להסתפק בשל רבים, הא בשאי אפשר לו אי נמי לצורך הרבים עושין לדברי הכל אפי' לכתחלה."

וצ"ע שהרי לעיל בדף ב. אסר הריטב"א מכשירין דמכשירין. ומשמע דגם במקום שאין לו אופן אחר לעשות המלאכה אסור?

וי"ל דריחים אינו ממש כמכשירין דמכשירין[[28]](#footnote-28), שהרי אין הטחינה רחוק מהאוכל נפש עצמו כמו שרחוק חפירת המעיין מהאוכל נפש.

ולכן רק לכתחילה אסרי' לעשות מעשה אומן לצרכו, אבל אם אינו יכול להסתדר באופן אחר הקילו להחשיב גם ריחים כמכשירי אוכל נפש.[[29]](#footnote-29)

ועי' בסמוך שכתבנו עוד בענין מכשירי מכשירין.

סימן ד

בענין מכשירין דמכשירין

עשיית רשתות במועד

איתא בגמ' בדף יא. "רב שרא לחייא בר אשי למיגדל אוהרי בחולא דמועדא. מאי טעמא, מעשה הדיוט הוא. אבל איזלי אסור. מאי טעמא, מעשה אומן הוא."

ופירש רש"י בכת"י דאוהרי הם מצודות קטנים לדגים. ואיזלי הם מצודות גדולות. וכתב המפרש דהשימוש של הגדולות הם לצוד עופות.

ובשלמא לדעת הראב"ד דקיי"ל דלא התירו מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש אתי שפיר.

אבל לדעת הרמב"ן ודעימיה שהתירו עשיית תנור וריחים מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש, מאי שנא רשתות שלא התירו לצורך אוכל נפש?

ועי' במג"א בסי' תקמ"א סק"א שהקשה קושיא זו ותי' בזה"ל "וי"ל דלא מקרי מכשירין אלא דבר המכשירו לאכילה כגון תנור וסכין, אבל רשתות לא מקרי מכשירין."

והיינו רק לעשות כלי שמתקן את גוף האוכל ומיפה אותו לאכילה חשוב מכשירי אוכל נפש, משא"כ רשת שרק צד את הדג ואינו מתקן את האוכל לצורך אכילה.

אמנם עי' ברמב"ן בהל' חוה"מ שכתב "ועשיית איזלי שאסרו משום דמעשה אומן הוא לפי שלא חשבו אותן כמכשירי אוכל נפש אבל מכשירין את מכשיריו הן וכשאר צרכי מועד דמו."

וכבר רמז הרמב"ן לזה בתחילת דבריו וז"ל "וכן במכשירין, כל שהן קרובין לאוכל נפש עצמו, עשו אותן כאוכל נפש ומותר אפילו במלאכת אומן."

ולכאורה כוונתו לאפוקי איזלי שאינו קרוב לאוכל נפש, אלא כמכשירי מכשירין דמו.

ולכאורה כוונת הרמב"ן ז"ל לומר דרק כשהמכשירין נעשו בסמוך להכנת האוכל נפש, החשיבו המכשירין כאתחלתא דאוכל נפש, וחל על המכשירין דין אוכל נפש עצמו.

אבל כל שאין המכשירין נעשו סמוך להכנת האוכל בכלל, באופן שאי אפשר לראות המכשירין כאתחלתא דאוכל נפש, א"כ אין להתיר מכשירין יותר משאר צורכי המועד, ואסור לעשות מעשה אומן עבורו.

וממילא כיון שמלאכת הצידה נעשה רחוק מאד מהזמן שבפועל מכין ואוכל האוכל בדרך כלל, אין לדון על עשיית הרשת כאוכל נפש.

ואין זה דומה לדברי המג"א הנ"ל שכתב לאסור מטעם אחר לגמרי, שאין הכלי פועל שום תיקון באוכל עצמו, אלא מביא האוכל לרשותו.

ולמעשה העתיק המשנ"ב בסי' תקמ"א סק"א דברי המג"א להלכה.

בענין חפירת בורות

איתא בברייתא בדף ה. דחוטטין בורות ליחיד כשהיחיד צריך להם במועד, אבל אין חופרין בורות במועד לצורך יחיד, אפי' לצורך המועד.

וכתב הרמב"ן בהל' חוה"מ[[30]](#footnote-30) "מכשירין לאוכל נפש הותרו אף על פי שיש בהן מלאכת אומן והוא נהנה בהם אף לאחר המועד.

וחפירת בורות שיחין ומערות של יחיד אם אין לו מה ישתה נ"ל דמותר, ולא אסרוה אלא בשיש לו לשתות מן הנהר וממקום שהרבים שותין, אלא שדרך בעלי בתים לשתות מבורות שלהם בבתים ועכשיו כלו המים שלו והוא צריך לחזור ולמלאותן ולשתות מהן כדרכו במועד לפיכך התירו לו חטיטה וכו', הא כשאין לו מה לשתות אפי' חפירה מותרת בטריח ובמלאכת אומן, ובלבד לצורך המועד כלומר בור שהוא צריך לשתיה שלו."

ומבואר דס"ל דחפירת בורות לצורך איסוף מי גשמים לשתיה מותרת במועד, דחשוב מכשירי אוכל נפש, והתירו אפי' מעשה אומן בשבילו.

ולכאורה הבורות אינם מתקנים גוף המים בכלל, אלא אוספים מי הגשמים לרשותו, בדומה לצידה, ואפ"ה כתב הרמב"ן להתיר מעשה אומן דהוי כמכשירי אוכל נפש.

ולכאורה זה דלא כדברי המג"א הנ"ל שכתב דכל שאין הכלי שבונה מתקן גוף האוכל, אינו חשוב כמכשירי אוכל נפש להתיר מעשה אומן לצורך המועד.

ובאמת י"ל דהרמב"ן לשיטתו אזלי, שכתב דאסרו לעשות רשתות משום שהוא רחוק מזמן שהאוכל מוכן לאכילה. וא"כ כאן שהמים מוכנים לשתיה מיד כשנופלים לבור, שפיר חשיב כאוכל נפש, משא"כ צידת עופות שאין העוף ראוי לאכילה עד שיוציא אותו מהרשת וישחוט אותו ויכין אותו.

אמנם לדעת המג"א הנ"ל לכאורה צ"ב למה חשוב מכשירי אוכל נפש, הרי אין הבור מתקן גוף האוכל?[[31]](#footnote-31)

וצ"ל דגם המג"א מודה דכיון שעל ידי הבורות המים ראוים ממש לשתיה, ודאי חשוב מכשירי אוכל נפש ומותר. ורק באופן שאחר צידת העופות עדיין חסר לאוכל תיקון, נמצא שהמצודה לא הכין העוף לאכילה, ואין לו שם מכשירין כיון שלא עשו שום תיקון בגוף העוף.

ויש סמך לזה מדברי הפמ"ג במשב"ז סי' תקמ"ב סק"א שכתב דתיקון שלחנות כדי לאכול עליהם מותר אפי' כדרכו משום שהוא מכשירי אוכל נפש.

ולכאורה השלחן אינו מתקן האוכל בכלל, וא"כ לדעת המג"א היה מקום לומר שאינו מכשירי או"נ.

וע"כ צ"ל כנ"ל דכיון שאחרי שמתקן השלחן יכול בפועל כבר ליהנות מהאוכל נפש עצמו לאכול על השלחן, זה ודאי חשוב מכשירי אוכל נפש.

ורק במקום שאין הכלי מתקן האוכל, ועדיין האוכל מחוסר תיקון, בזה אמרי' שאינו כמכשירי אוכל נפש ואסור לתקן הכלי במעשה אומן.

סימן ה

בענין תיקון הגוף לצורך המועד

בענין העושה אשה תכשיטיה במועד

איתא במתני' בדף ח: "עושה אשה תכשיטיה במועד."

ואיתא בגמ' בדף ט: "תנו רבנן אלו הן תכשיטי נשים כוחלת, ופוקסת, ומעבירה [שרק] על פניה, ואיכא דאמרי מעברת סרק על פניה של מטה.

דביתהו דרב חסדא מקשטא באנפי כלתה. יתיב רב הונא בר חיננא קמיה דרב חסדא, ויתיב וקאמר לא שנו אלא ילדה, אבל זקנה לא.

אמר ליה האלקים, אפילו אמך, ואפילו אימא דאימך, ואפילו עומדת על קברה, דאמרי אינשי בת שיתין כבת שית לקל טבלא רהטא."

ובפשוטו כוונת המשנה כאן להתיר מלאכות האלו משום שהם לצורך המועד ואינם מעשה אומן, שהרי כל אשה כוחלת ופוקסת וכדו'.

וכן משמע מהרבה ראשונים, הרא"ש וטור וכו', שלא ציינו שיש כאן חידוש במתני'.

אמנם בספר אהל מועד כתוב "עושה אשה תכשיטיה במועד ואפי' במלאכת אומן ומותר קשוט הגוף."

וכן דעת הרמב"ן בהל' חול המועד שכתב "קשוט הגוף נראה שעשו אותו כאוכל נפש, לפיכך עושה אשה תכשיטיה במועד."

וכן דעת הריטב"א בדף ח: וז"ל "פי' שזה צורך הגוף הוא וכעין אוכל נפש ולפיכך עושה כדרכה ובלא שינוי ובטירחא רבה."

והובא דברי הריטב"א האלו בביה"ל בסי' תקמ"ו ס"ה ד"ה כל תכשיטיה.

ועי' בגמ' בדף י: "אמר רב יצחק בר אמי אמר רב חסדא קיטורי בירי אסיר מ"ט מעשה אומן הוא."

וכתב הריטב"א שם "קטורי בי ידי. פי' משום דסגיא לה לאשה בלאו הכי, ואין זה דומה לעושה אשה תכשיטיה במועד שהוא קשוט בגופה ממש."

ולכאורה כוונתו דאין להתיר מטעם שהוא צורך חיוני, שהרי אפשר לאשה בלאו הכי. וגם אין להתיר מעשה אומן מצד תיקון הגוף, שהרי אינו קישוט בגופה ממש, אלא תיקון בגד וכדו' כדי ללובשו על הגוף.

ומבואר יסוד גדול דכדי להתיר מלאכה לצורך קשוט הגוף צריך להיות מעשה בגופה ממש, אבל מעשה לבגד שלובשים על הגוף, אסור.

אמנם לכאורה כל זה הוא לדעת הרמב"ן וריטב"א ודעימיה דס"ל שהתירו מעשה אומן לצורך מלאכת אוכל נפש, אבל לפי מש"כ הראב"ד ועוד ראשונים שלא התירו מעשה אומן לצורך אוכל נפש, לכאורה כ"ש שלא התירו מעשה אומן לצורך תכשיטי נשים.

והיינו לכאורה דעת הרא"ש וטור שלא כתבו חידוש זה.

ולכאורה להלכה שכתבו כל הפוסקים כדעת הרמב"ן להתיר אפי' מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש, ה"ה דראוי להתיר מעשה אומן לצורך קישוט הגוף, שהרי לא מצאנו בפוסקים בהדיא מי שמחלק בין אוכל נפש לתיקון הגוף.

ולכאורה עד כמה שכתבו הראשונים דתיקון הגוף כאוכל נפש חשיב, ה"ה מכשירי תיקון הגוף מותר.

עוד בענין תכשיטי נשים

איתא במתני' בדף ח: "עושה אשה תכשיטיה במועד. רבי יהודה אומר לא תסוד מפני שניוול הוא לה."

ואיתא בגמ' בדף ט: "תניא רבי יהודה אומר אשה לא תסוד מפני שניוול הוא לה. ומודה רבי יהודה בסיד שיכולה לקפלו במועד שטופלתו במועד, שאף על פי שמצירה היא עכשיו שמחה היא לאחר זמן.

ומי אית ליה לרבי יהודה האי סברא, והתנן רבי יהודה אומר נפרעין מהן מפני שמצר. אמרו לו אף על פי שמצר עכשיו שמח הוא לאחר זמן.

אמר רב נחמן בר יצחק הנח להלכות מועד דכולהו מצר עכשיו ושמח לאחר זמן נינהו.

רבינא אמר נכרי לענין פרעון לעולם מצר."

וכתב הריטב"א דר' יהודה ס"ל דרק אם יכול לקפלו במועד מותר, אבל הת"ק דמתני' חולק וס"ל ד"אפי' בסיד שאינה יכולה לקפלו במועד שרו כיון שלצורך קישוט עביד ליה וחשיבות הוא לה."

וכן מבואר מדברי הנמוק"י ורבינו יהונתן במתני'. וכ"כ ההג' אשרי בשם האו"ז להלכה, דאפי' אם מסירתו לאחר המועד מותר, כדעת הת"ק דר' יהודה.

וכ"כ הפסקי רי"ד וריא"ז.

אמנם כתב הריטב"א דהרמב"ם שפסק [בפ"ז מיו"ט ה"כ] כדעת ר' יהודה, ס"ל דאין מחלוקת לענין סיד, אלא לכו"ע בעינן דוקא שיכול לקפלו במועד.

ולמעשה השו"ע בסי' תקמ"ו ס"ה פסק כדרכו כדעת הרמב"ם לחומרא.

והעיר הביה"ל דאין זה ברור, שהרי הרבה ראשונים הקילו בזה, וכמו שהבאנו לעיל. אמנם לא כתב במשנ"ב בכלל דעת המתירין. ומשמע דודאי צריך לכתחילה להחמיר בזה.[[32]](#footnote-32)

תגלחת בחול המועד

איתא במתני' בדף יג: דהבא ממדינת הים ומבית השביה וכדו' מגלחין במועד.

ותמה הביה"ל בסי' תקל"א ס"ד ד"ה ואלו, דדבר שאינו אוכל נפש והוא לצורך המועד קיי"ל דבעי שינוי?

ותי' הביה"ל דאולי מפני שהיו עד כה אנוסים בדבר עשאום חז"ל כדבר האבד, דקיי"ל דבדבר האבד לא צריך שינוי.

ולכאורה יש להקשות מהא דאיתא בשו"ע סי' תקל"א ס"ח "כל אדם מתר לטל שפה בחל המועד."

וכתב השעה"צ שם ס"ק ט"ו "צריך לומר דזה נקרא יפוי ותיקון הגוף וצורך המועד, דאי לאו הכי יהיה אסור מטעם מלאכת גוזז בחול המועד."

וא"ת דכל הסיבה דמותר לגלח כדרכו הוא משום דכיון שבאו ממדינת הים וכדו' הוי כדבר האבד, א"כ כאן איך התירו לכל אדם לטל השפה כדרכו בחול המועד, הרי כיון שאינו כדבר האבד בעי שינוי.

וצ"ל דבאמת דעת השעה"צ שם דמותר ליטל השפה ע"י הדיוט, ולא ע"י אומן. וכל דברי הביה"ל הנ"ל הוא במקום שרוצה להסתפר ע"י אומן, וכדמשמע בהדיא מדבריו שם, ובזה צריך שינוי.

אמנם הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב "ואלו שמנו חכמים נמי מותרין [להסתפר] מיד אומן כדרכן דהנאת הגוף הוא ודומיא דאוכל נפש."

וכ"כ הריטב"א בדף ח: וז"ל "אף על גב דגילוח מלאכה גמורה היא, מכל מקום כיון שהיא תיקון הגוף ויפוי הגוף כצורך אוכל נפש דמי, וכדתנן עושה אשה תכשיטיה במועד."

ומשמע דכוונתם דיפוי הגוף דינו כאוכל נפש ולכן מותר בלי שינוי כדין אוכל נפש.

אמנם כבר כתבנו לעיל דלכאורה רק לדעת הרמב"ן וריטב"א שהתירו מעשה אומן לצורך אוכל נפש שייך לפרש דגם יפוי הגוף בכלל היתר זה.

אבל לדעת הראב"ד ודעימיה דס"ל דגם לצורך אוכל נפש לא התירו מעשה אומן, א"כ ה"ה לצורך יפוי הגוף הדין כן. ולדבריו ודאי שייך קושית הביה"ל הנ"ל, איך התירו תספורת כדרכו במועד, הרי לא התירו מעשה אומן לצורך תיקון הגוף.

אמנם המשנ"ב פסק בהרבה מקומות כדעת הרמב"ן שהתירו מעשה אומן לצורך מכשירי אוכל נפש, וא"כ צ"ע למה לא תי' הביה"ל הנ"ל שהתירו תספורת מדין אוכל נפש.

וע"כ חולק הביה"ל על סברת הרמב"ן וריטב"א הנ"ל לדמות תיקון הגוף לאוכל נפש.

אמנם עי' בסי' תקמ"ו שכתב השו"ע שם בסעי' ה' "עושה אשה כל תכשיטיה במועד וכו'."

וכתב שם הביה"ל בד"ה כל, "שזה צורך הגוף הוא וכעין אכל נפש, ולפיכך עושה כדרכה בלא שינוי ובטירחא רבה."

וצ"ע, שהרי מבואר שהמשנ"ב לא התיר להסתפר במועד מטעם שתיקון הגוף כאוכל נפש, וא"כ למה לענין תכשיטין התיר מטעם זה?

וצ"ל דס"ל להמשנ"ב דיש חילוק גדול בין תספורת לתכשיטי נשים. דתכשיטים לנשים הוא כמו אוכל לאיש. שהרי הוא צורך חשוב תמידי אי אפשר לנשים בלעדיו, וכדאיתא בגמ' במו"ק דף ט:, ע"ש.

אבל תספורת, אינו צורך גדול כ"כ, אלא רק תוספת יפוי קצת, ולכן הוי כשאר צרכי המועד דצריך שינוי, אם לא במקום שהוא כדבר האבד.

אמנם כבר כתבנו דדעת הרמב"ן ועוד ראשונים להתיר גם תגלחת כאוכל נפש, ודלא כדעת המשנ"ב הנ"ל.

נמצא דלדינא יש נפק"מ רבות בין ברמב"ן למשנ"ב. דלדעת הרמב"ן כל תיקון הגוף חשוב כאוכל נפש. אבל לדעת המשנ"ב רק צורך חשוב של הגוף, שהצורך לדבר זה הוא כמו הצורך של אוכל, חשוב כאוכל נפש.

סימן ו

אפשר באופן אחר

איתא בגמ' בדף י. "וי"א אין ממתחין כל עיקר.

בשלמא למאן דאמר ממתחין שתי בלא ערב, היינו דאתו יש אומרים לאיפלוגי. אלא למ"ד שאם היה רפוי ממתחו, ליש אומרים ממתחו נמי לא?

אין, כיון דאפשר לממלייה במאני לא טרחינן."

ומבואר בגמ' דלדעת הי"א אפי' מלאכה קלה לצורך המועד אסור לעשותו במקום שאפשר להסתדר באופן אחר בלי לעשות המלאכה, דחשוב טירחא שלא לצורך.

ויל"ע אם יסוד האיסור כאן משום דחשוב מלאכה שלא לצורך המועד.

או דילמא כל שהמלאכה מועיל לו במועד חשוב מלאכה לצורך המועד. אלא יסוד האיסור כאן הוא טירחא שלא לצורך המועד, שהרי היה יכול להסתדר בלי לטרוח בכלל.

ונפק"מ במקום שיכול לטרוח ולעשות הצורך שלו באופן אחר, שמצד הטורח אינו חוסך בכלל, אבל אינו צריך לעשות מלאכה. לצד הראשון הנ"ל אסור לעשות המלאכה, שהרי אין לו צורך לעשות מלאכה לצורך המועד. ולצד השני הנ"ל כיון שאינו חוסך בטירחא כלל, אין כאן טירחא שלא לצורך המועד, ומותר.

ומשמע מרש"י קצת דכל שמותח חבלי המטה לצורך המועד אין כאן איסור מלאכה ממש, אלא דחשוב טירחא שלא לצורך כיון שיכול להסתדר בלאו הכי. וצ"ע לדינא.

אמנם מבואר בהדיא בגמ' דרק לדעת הי"א ממתחין, אבל בדעת הת"ק איתא בגמ' דמסרגין ואין צ"ל שממתחין.

ולכאורה צ"ע, דאולי רק לסרג מותר כיון שאי אפשר בלאו הכי, אבל אין ממתחין כיון שאפשר בלאו הכי?

וצ"ל לכאורה דודאי למתוח עדיין חשוב צורך המועד קצת, שהרי אינו דומה מטה העשוי כתיקנה למטה שנשען על כרים וכסתות וכו'.

ולכן היה פשוט להגמ' דאם מתיר אפי' מלאכה גמורה לצורך המועד, ודאי התירו מלאכה קלה לצורך המועד, אע"פ שאינו צורך המועד כ"כ כיון שאפשר באופן אחר, כיון שעדיין יש במלאכה צורך המועד, וכנ"ל.

ולפי"ז יתכן דאם היה שייך לעשות צורך המועד באופן מושלם, בלי שיצטרך לעשות מלאכה, יתכן מאד דגם הת"ק מודה דאין המלאכה מוגדר כצורך המועד, ואסור. וצ"ע[[33]](#footnote-33)

וכן מבואר בהדיא מדברי המשנ"ב בסי' תקל"ג סק"כ דאם יכול להבריח יתוש מעליו באופן שלא יחזור עליו, אסור להורגו, דחשיב מלאכה שלא לצורך המועד.

ועי' ברמב"ן בהל' חוה"מ בענין חפירת בורות לצורך יחיד שכתב "וחפירת בורות שיחין ומערות של יחיד אם אין לו מה ישתה נ"ל דמותר, ולא אסרוה אלא בשיש לו לשתות מן הנהר וממקום שהרבים שותין, אלא שדרך בעלי בתים לשתות מבורות שלהם בבתים ועכשיו כלו המים שלו והוא צריך לחזור ולמלאותן ולשתות מהן כדרכו במועד לפיכך התירו לו חטיטה. ושאין היחיד צריך להן היינו שיש לו מים בבור או ממקום שרגיל לשתות כגון נהר קרוב לבית, והוא כונסן לימות הקיץ כשהנהרות מכזבין והבורות כלין, הא כשאין לו מה לשתות אפי' חפירה מותרת בטריח ובמלאכת אומן."

ומבואר מדברי הרמב"ן האלו דכל מה שהתירו מלאכה אומן לצורך אוכל נפש, היינו כשאינו יכול להשיג האוכל הזה באופן אחר בלי לעשות המלאכת אומן.

ואפי' חטיטה שאינו מלאכה אומן משמע שהתירו אותו רק כדי שיוכל לשאוב ולשתות במקום יותר נוח. ונמצא שיש לו צורך במועד לחטיטה זו.

אבל במקום שהיה יכול להשיג מים במקום אחר בלי לטרוח יותר וכדו', נמצא שאין שום צורך המועד לעשות המלאכה, ואסור אפי' מלאכת הדיוט.

וכן משמע בהדיא מדברי השו"ת הרשב"א שהביא הבית יוסף בסי' תקמ"ד וז"ל "שאלת ציבור שהיו בונים בית הכנסת אם מותר להשלים בחול המועד.

תשובה: מסתברא לי שאסור כיון שהיא מלאכת אומן ואינה מלאכת האבד ואינה צריכה למועד שיש להם בית אחר להתפלל שם או שיש בבנוי שבאותו בית הכנסת מקום להתפלל."

ומבואר דכל שרוצה להתיר מדין צורכי רבים, עד כמה שעצם הצורך אפשר לקיים בלי המלאכה, אינו חשוב מלאכה לצורך רבים. אלא המלאכה הוא כדי שיהיה יותר נוח וכדו'. וזה אולי חשוב צורך המועד להתיר מעשה הדיוט, אבל לא צורך רבים או אוכל נפש כדי להתיר מעשה אומן.

1. וסיים הריטב"א שם "ואפילו בהא ודאי אם לא ימצא מי שירצה לעשות לו בצמצום שאין רוצין לטחון או לקצור לו דבר מועט עושה אפי' הרבה מפני מועט שהכל לצורך המועד הוא." [↑](#footnote-ref-1)
2. איתא בגמ' בדף יב:, דכיון שרב היה אדם חשוב, לא היה לו לקצור תבואה הגם שלא היה לו מה לאכול.

   ותמה הריטב"א "וכי משום דהוא אדם חשוב ימות ברעב?

   וי"ל שהיה לו ללוות מאחרים דהא מסתמא משכח. אי נמי היה לו לעשות בצנעא גדולה וצמצום גדול."

   [ועי' ברש"ש שכתב לתרץ עצם קושית הריטב"א דלפי הטעם שבגמ' דאדם חשוב שאני י"ל דבאמת היה דבר האבד, וכוונת הגמ' לומר דאדם חשוב צריך להחמיר כר' יוסי, אבל אם אין לו מה יאכל ודאי אין דין להחמיר כלל, אפי' לאדם חשוב.]

   וזהו הריטב"א לשיטתו דס"ל דמלאכת קוצר וכו' לא התירו אלא אם אין לו אפי' כדי מזונו בצמצום. וממילא תמה איך שייך לומר דאדם חשוב צריך להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ודע, דודאי מותר לעשות אפי' כמה מלאכות לצורך אכילה, אפי' אם יש לו מה יאכל. שהרי מבואר בגמ' ובריטב"א הנ"ל דמותר לטחון תבואה אפי' כשיש לו מה יאכל. ובודאי הכוונה הוא אח"כ ללוש עיסה ולאפות לחם וכדו'. הרי שהתירו כמה מלאכות לצורך אוכל נפש.

   אלא כל מלאכה המותרת ביו"ט אינו בכלל מנין המלאכות. וממילא מלישה ואילך מותר לגמרי כמו ביו"ט. ורק לגבי המלאכות שהם מטחינה ולפניו, שנאסרו ביו"ט, בזה אמרי' דמלאכה אחת התירו גם כשיש לו מה יאכל, אבל שני מלאכות כאלו רק התירו כשאין לו מה יאכל בכלל. ופשוט.

   ובדומה לזה מצינו ג"כ לענין דבר האבד, שכתב המג"א בסי' תק"מ, הובא דבריו במשנ"ב שם סק"ה, דלצורך דבר האבד התירו לבנות כותל, אבל לא לסותרו ולבנותו שוב. והיינו כנ"ל דאסרו לעשות שני מלאכות גמורות אלא לצורך אכילה כשאין לו מה יאכל. אבל כדי לאכול בריוח, וכן לצורך דבר האבד, אסרו. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"כ הבית יוסף בסי' תקל"ז דכוונת הרמב"ם ליישב הקושיא של הריטב"א הנ"ל. וכ"כ המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאמת היה מקום לומר דלדידן דלא קיי"ל כר' יוסי שהחמיר במחובר לענין דבר האבד, גם אין מקום להחמיר לענין אוכל נפש, וא"כ להלכה מותר לקצור וכו' גם להרווחה אפי' אם יש לו מה לאכול.

   אבל משו"ת הגאונים הנ"ל משמע דלדינא מחמירים בזה. ועי' גם בבית יוסף בסי' תקל"ח שהביא סברא זו לחלק בין תלוש למחובר להלכה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאורה מבואר מזה דס"ל כדעת החי' הר"ן כאן שהחסרון של מחובר הוא מזה שהמלאכה הוא בפרהסיא, ולכן יש סברא גם באוכל נפש לאסור מטעם מחובר. דאילו לדעת הריטב"א בדף יב. שכתב שהטעם הוא משום דמה שמחובר אינו ברשותו כ"כ, אין זה סברא אלא בדבר האבד לומר דאין כאן הפסד כיון שאין הדבר עדיין ברשותו, אבל לענין אוכל נפש אין חילוק בין תלוש למחובר. [↑](#footnote-ref-6)
7. אבל משו"ת הגאונים הנ"ל משמע דלדינא מחמירים בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולפי הנ"ל י"ל דרק בברייתא שם אליבא דר' יוסי שהחמיר במחובר אמרי' שאין היתר לקצור וכו' אלא א"כ אין לו מה יאכל, אבל להלכה דלא קיי"ל כר' יוסי בזה לענין דבר האבד, ה"ה לענין אוכל נפש, יש להתיר מלאכת מחובר גם כדי לאכול בריוח.

   אמנם לכאורה מהגמ' בהמשך משמע דלהלכה אין להתיר קצירה וכדו' אלא במקום שאין לו מה יאכל.

   דאיתא בגמ' שם "רב חצדו ליה חצדא בחולא דמועדא. שמע שמואל איקפד.

   לימא שמואל כיחידאה סבירא ליה.

   לא, חצדא דחיטי הוה דלא הוה פסיד.

   ורב מאי טעמא עביד הכי. אין לו מה יאכל הוה. ושמואל, לא סיימוה קמיה. אי נמי אדם חשוב שאני."

   ומבואר דלהלכה אין היתר לקצור חיטין אלא אם אין לו מה יאכל. דבהדיא בגמ' דלא מיירי אליבא דר' יוסי, ואפ"ה רק מפני שלא היה לרב מה לאכול התירו לו לקצור. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכן משמע מדברי התוס' הרא"ש לעיל בדף ד: שכתב "מידי דאכילא במועד אין מדקדקין בטורח בין רב למעט, דאם שוחט ומפשיט ומנתח ומולח ומבשל כדי לאכול, קוצר ומעמר דש וזורה ובורר טוחן ומרקד לש ואופה כדי לאכול."

   ומשמע דאפי' אם יש לו כדי מזונו התירו. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובאמת המעיין בחי' הריטב"א כאן יראה שגם הריטב"א בקושיתו הבין ש"אין לו מה יאכל" ו"לצורך המועד" הם אותו דבר. ולכן הקשה דאם לקצור ולעמר וכו' מותר, כ"ש לטחון, ומה קמ"ל רישא. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם כל זה הוא כשצריך לעשות כמה מלאכות גמורות. אבל מלאכה גמורה אחת מותרת אפי' כשיש לו מה יאכל, וכמו שכתב המשנ"ב שם. [↑](#footnote-ref-11)
12. שהרי ס"ל שם דמיירי באופן שלא היה צורך לצוד הדגים בכלל, ולכן אין שם איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-12)
13. והמרדכי יפרש לכאורה כדעת הנמוק"י הנ"ל שמעמיד הסוגיא שם לענין כבישה ולא לענין צידה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ומסיים הגמ' שם "אמרו ליה רבנן לרב אשי חזי מר האי צורבא מרבנן, ורב הונא בן רבי חיון שמיה, ואמרי לה רב הונא ברבי חלוון שמיה, דשקל ברא דתומא ומנח בברזא דדנא, ואמר לאצנועיה קמיכוינא. ואזיל ונאים במברא, ועבר להך גיסא וסייר פירי, ואמר אנא למינם קמיכוינא.

    אמר להו הערמה קאמרת, הערמה בדרבנן היא, וצורבא מרבנן לא אתי למיעבד לכתחילה." [↑](#footnote-ref-14)
15. וכ"כ הרמב"ם [בפ"ז מיו"ט ה"ח] בהדיא וז"ל "מטילין שכר במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, אחד שכר תמרים ואחד שכר שעורים, אף על פי שיש לו ישן מערים ושותה מן החדש שאין הערמה זו ניכרת לרואה וכן כל כיוצא בזה." [↑](#footnote-ref-15)
16. וכ"כ המגדול עוז [בפ"ז מיו"ט ה"ח] דמשמע מסוגית הגמ' בדף יב: דלכו"ע אסור להערים ולטחון יותר ממה שצריך במועד, אבל אם יש לו שכר ישן מותר להערים ולעשות חדש. והיינו מטעם שכתב רש"י לכאורה, דהסיבה שאינה ניכרת הוא משום דאין יודעים שיש לו כבר מהישן.

    אמנם עי' במאירי בדף יב: שכתב ג"כ שלא התירו אלא הערמה שאינה ניכרת. אמנם הקיל מאד בענין מה נחשב 'אינה ניכרת'. וז"ל "ויש דבר שמותר להערים בו והוא שמטילין שכר במועד לצורך המועד הן שכר של תמרים הן של שעורים ואף על פי שיש לו ישן מערים ושותה מן החדש שאין הערמה זו ניכרת שהרואה אומר לצורך המועד הוא שאין הכל יודעין שיהא לו מן הישן. וכן בכל הערמה שאינה ניכרת כגון צריך למדה קטנה וטוחן מדה גדולה וכיוצא בזה." [↑](#footnote-ref-16)
17. ובדעת הרמב"ם עצמו אין סתירה, שהרי גם לענין טוחן התיר.

    אמנם הבית יוסף שם כתב דדעת הרמב"ם שהקיל בזה יחידאה, ולכן פסק שם לחומרא.

    וא"כ איך פסק לקולא בסעי' ד' דבצידה יכול להערים, וכדעת הרמב"ם?

    ועי' לקמן דיש כמה פוסקים שהקילו כדעת הרמב"ם דמותר להערים אפי' במלאכה דאורייתא, וכדעת הת"ק בדף יב:, ודלא כדעת השו"ע הנ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועי' בקרבן נתנאל בסוף פ"ק דמו"ק שכתב לתרץ באופן אחר, דיש קצת סיבה להתיר צידת הרבה דגים מטעם "עבורי רווחא". ולכן עכ"פ כשעושה כן דרך הערמה, שמוסיף על מה שצריך למועד, התירו. משא"כ בטחינת קמח, דאין כאן טעמא דעבורי רווחא, בזה לא התירו להערים.

    ועי' בשעה"צ בסי' תקל"ג ס"ק כ"ח שהביא דבריו וחלק עליו דבטחינה גם אם יהיה לו ריוח במה שיטחן בבת אחת שיהיה גם לימות החול ג"כ אין נכון. [↑](#footnote-ref-18)
19. עוד י"ל דגם בבהמה צריך עכ"פ שרוצה לאכול כזית בשר, דהוי אכילה חשובה, וממילא כיון דנסורת אינו דבר חשוב מצד עצמו, אסור. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועי' ברש"י כת"י שפי' דמעמידין תנור וכירים, היינו שבונים אותם מתחילה במועד.

    אמנם התוס' בד"ה רבי, כתבו דהעמדה היינו כמשמעו, שמחברו לקרקע וכדו', אבל עצם התנור בנוי כבר. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכתב התוס' הרא"ש בדף י. דלדעת רש"י שפי' במתני' שמותר לבנות תנור מחדש במועד, צ"ל דמפרש דמתני' מיירי דוקא בימות החמה.

    אמנם עי' בתוס' בדף י. בסוד"ה רבי, שכתב דמשמע בגמ' בדף יא. הנ"ל דמתני' לא מיירי בבנין תנור לכתחילה. שהרי הגמ' שם הביא ברייתא שכתוב "ושוין שאין גודלין תנור לכתחילה."

    והברייתא אמתני' קאי, לומר שאפי' לת"ק שאמר שמעמידין תנור לכתחילה, אין בונים אותו לכתחילה במועד.

    ומזה משמע שהמשנה מיירי בימות הגשמים, וכדאיתא בגמ' שם, ולכן הברייתא פירש דכו"ע מודים דאין בונים תנור לכתחילה.

    ועי' בתוס' הרא"ש בדף י. שכתב דגם פשטות הלשון משמע דמיירי בהעמדה בעלמא, ולא בבנין לכתחילה.

    אמנם לכאורה אין כאן מחלוקת לדינא, אלא מחלוקת בפשט, שהרי לכו"ע מותר לבנות תנור בימות החמה ואסור בימות הגשמים. [↑](#footnote-ref-21)
22. וכ"כ נמי בשיטת ריב"ב שם דהוי מעשה הדיוט. וגם אסר בת עינא בריחיים חדשה משום דהוי מעשה אומן, וכדעת הרא"ש וראב"ד. [↑](#footnote-ref-22)
23. וכן לכאורה מבואר מדברי החי' הר"ן בדף ד. שכתב "ת"ר מדלין מים לירקות כדי לאכלן. וא"ת מאי שנא מחפירת בורות דלא שריא לקמן לצורך היחיד במועד?

    וי"ל דשאני חפירה דבעיא אומנות."

    ומבואר בהדיא לכאורה שלא היה מתיר מלאכת אומן אפי' לצורך תיקון הירקות לאכילה במועד, וכדעת הראב"ד הנ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
24. ונמצא שדעת הת"ק דמתני' כדעת הי"א שבברייתא בגמ' להחמיר. ור' יהודה בא להקל. [↑](#footnote-ref-24)
25. וכן הריטב"א כאן כתב בהדיא דבת עינא הוא מעשה אומן משא"כ ניקור ריחים. [↑](#footnote-ref-25)
26. לכאורה הראב"ד בדף יא. שלא התיר אלא מעשה הדיוט, היינו להלכה דקיי"ל כרב יהודה דבת עינא אסור, אבל לרב יחיאל לכאורה מותר לבנות תנור בימות החמה אפי' מעשה אומן. ודוק [↑](#footnote-ref-26)
27. ולכאורה דבריו צ"ע דטחינת חטים אינו מכשירי אוכל נפש, אלא אוכל נפש עצמו, וא"כ עשיית ריחים צריך להיות מכשירי אוכל נפש, ולא מכשירי מכשירין?

    ומסתבר שכוונתו דכיון שטחינת חטים נעשה זמן רב לפני הכנת האוכל, לא החשיבו מכשירין כאלו להיות כאוכל נפש. דרק מכשירין שהדרך לעשותם סמוך להאוכל נפש החשיבו אותם לענין חול המועד כאוכל נפש עצמו.

    ומצאנו כעי"ז בריטב"א בדף ב. לענין עשיית אמה לצורך השקאת השדה במועד וז"ל "הא דתנן אין עושין את האמה במועד, פשיטא, דהא איכא טירחא טובא טפי מקילון וכו'.

    יש לומר וכו' דאפילו לצורך המועד אסר לה כיון שהן מכשירין רחוקין מאד מאוכל נפש ולא דמי לתנור וכירה דשרינן לקמן במכילתין."

    והיינו אע"פ שההשקאה מגדל ממש את הפירות באופן שמוכנים לאכילה, אפ"ה כיון שהוא תהליך ארוך, ואין האוכל מוכן אלא לאחר הרבה זמן, אין להתירו מדין מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-27)
28. וראיה לכך, שהרי גם הרמב"ן שנביא בסמוך מסכים דמכשירי מכשירין אסור, ואפ"ה כתב הרמב"ן להתיר ריחים לגמרי מדין מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-28)
29. א"נ י"ל דרק בריחים דע"כ צריך פת במועד אמרי' דגם מכשירי מכשירין ממש מותר כשאינו יכול להסתדר בלעדיו, משא"כ באמת המים לצורך ירקות שאינו צורך האדם כ"כ. [↑](#footnote-ref-29)
30. הובא דבריו במגיד משנה ובבית יוסף בסי' תקמ"ד. [↑](#footnote-ref-30)
31. ואין לומר שהמג"א מפרש באמת דאסור לחפור מעשה אומן לצורך שתיה במועד מטעם זה, שהרי מבואר מדברי הבית יוסף בסי' תקמ"ד דחפירת בורות בעצם חשוב מכשירי אוכל נפש, וראוי להתיר אפי' מעשה אומן. אלא שאולי החמיר שם מסיבה צדדית, וכמבואר שם. [↑](#footnote-ref-31)
32. ונפק"מ גדולה אם מותר לעשות טיפול של יישור שיניים במועד, אע"פ שתיקון השיניים לא יהיה אלא לאחר זמן.

    לדעת רוב הראשונים הנ"ל מותר, כיון שעצם הטיפול ביופי של עצמה כבר נותנת לה חשיבות ושמחה. ולדעת הרמב"ם אסור אא"כ יהיה לה תועלת ויופי במועד עצמה. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועי' במשנ"ב בסי' תקל"ג ס"ק י"א. ובפמ"ג שם א"א סק"ה. [↑](#footnote-ref-33)