בור ברשותו ובור ברהר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

בור ברשותו ובור ברה"ר

**א. הנה** דעת ר"ע לרבה, ור"י לרב יוסף, והכי סתמא דמתני' דחייב גם על בור ברה"ר וגם על בור ברה"י, וכן הלכה, ונתבאר דפשטות הסוגיא וכל הראשונים דישנם ב' דינים בבור, יש מחייב באחריות על הבור משום 'עסקי כרייה ופתיחה', ויש אחריות משום ממונו, ובהא פליגי תנאי בשמעתין, והלכה דאיכא לתרוויהו.

**אמנם** דבר זה צ"ע דיהא ב' דינים חלוקים בפרשה אחת דפרשת בור. **עו"ק** דהנה בגמ' מ"ח. אמרינן אמר רבא הכניס שורו לחצר בעל הבית שלא ברשות, וחפר בה בורות שיחין ומערות וכו' ובעל חצר חייב בנזקי הבור וכו', כיון דאית ליה להאיך למלוייה ולא קא מלייה, כמאן דכרייה דמי. **הנה** הכא איירי בחצרו, וחיובו משום בור 'דידיה' (כמש"כ רש"י ותוס' שם ובדף כ"ח: ושאר ראשונים), והיינו משום דקי"ל (כר"ע) דיש חיוב משום 'בעל הבור', ואפ"ה קאמר הש"ס דחיובו משום **'כמאן דכרייה דמי'**, וזה ע"י דהוה ליה למלויי ולא מלייה, הרי מתבאר דממונו אינו סיבה לחוד אלא משום דאית ליה למלויי ואז נחשב כמאן דכרייה, וצ"ע.

**ב. ונראה** דמבואר בזה, דתורת אחריות על ממונו שייך דוקא כשממונו עושה מעשה כקרן שן ורגל, אבל בבור דאין כאן מעשה של ממונו **אין שייכות הבעלים לנזק אלא כאשר הוא כרה את הבור**, דאז הוכשר הנזק ע"י עשייתו של הכורה, ולפיכך הוא אחראי על הנזק שהוא הכשיר, (וכמש"כ הברכ"ש כמה פעמים דיסוד בור הוא מה שבכרייה הוא מכשיר את הנזקים), אבל ממונו לחוד אינו סיבה לשלם נזקי הבור, ומ"מ **הוא גורם דיחשב לכרייה**, והוא **דכיון דהוא ממונו הרי הוא חייב למלויי**, וכשלא מלייה, ההגדרה הנכונה היא **דהוא הוא מעמיד את הבור ו'כמאן דכרייה',** דהרי מוטל עליו לסותמו והוא משאירו פתוח, והוה כאילו הוא כרייה[[1]](#footnote-2).

**ומעתה** מיושב דאין כאן ב' פרשיות חלוקות, דלעולם תורת בור היא רק ע"י 'כורה' את הבור, ובזה הוא מכשיר את נזקו ונעשה אחראי על הבור, אלא דיש בזה ב' דרכים, או בכרייה ממש דאז אמרה תורה שכל עוד דאינו מסלק ומכסה הרי כרייתו קיימת כבראשונה, ויש אופן אחר, והוא כשבאמת לא כרה במציאות, אמנם מוטל עליו לכסותו, ובזה שהוא לא מכסה ומקיימו פתוח, הרי 'כסדר' הוא ככורה. **אמנם** יש חילוק קצת, דמחייב זה הוא בכל רגע ורגע שהוא שלו ולא ממלאו הרי הוא ככורה, ואם יפסק בעלותו הרי יפסק המחייב[[2]](#footnote-3), משא"כ כשכרה בפועל, א"כ **לעולם הוא אחראי על כרייתו** כל עוד שהבור כרוי ולא מכוסה[[3]](#footnote-4), ונתישב כל מה דהקשינו.

**ג. מש"כ** רש"י שם "**וכי אפקר בתר הכי נותן תקלה ברה"ר**", דבריו צ"ב, וכבר הבאנו את חידושו הגדול של האמרי משה דלמד מדברי רש"י אלו דההפקר הוא מעשה כרייה גמור כמו חופר, ואין כלל מחייב משום שהוא ממונו, וכבר הקשינו לעיל על דבריו. **ולכך נראה,** דגם רש"י מודה לתוס' ולש"ר דלא ההפקר הוא הכרייה, אלא מה דאית ליה למלויי ולא מלייה הוא נחשב ככורה וכמש"נ. ומש"כ רש"י וכי אפקר וכו' הוא המשך לתחילת דבריו דאית ליה למלויי וכו', היינו דהזמן שחובה עליו למלאות הוא כאשר מפקירו, דאז כיון שאין להעמיד תקלה חל עליו החובה למלאות ורק אז הוא כמאן דכרייה, אבל בלא"ה אינו חייב למלאת ואינו ככורה, **ונותן תקלה** אינו ר"ל דזהו הכרייה, אלא הוא נותן לרבים את הבור שהוא כרה, היינו הבור שנחשב שהוא הכורה שלו. ועי' הערה[[4]](#footnote-5).

**ד. גמ' נ.** רב יוסף אמר בבור ברה"י וכו' ור"ע הנהו מיצרך צריכי וכו' ואי כתב רחמנא כי יכרה, הוה אמינא כרייה הוא דבעי כסוי משום דעבד מעשה, אבל פותח דלא עבד מעשה אימא כסוי נמי לא בעי, קמ"ל.

**הנה** מבואר דעת ר"ע (אליבא דר' יוסף) דבעינן גם שיהא ברשותו וגם מעשה כרייה עד דס"ד דאפי' פתיחה לא ליהני[[5]](#footnote-6), ונראה דר"ע פליג על הגמ' בדף מ"ח. דחייב גם על כריית שור משום דהוה ליה למלויי וכו', דהרי ר"ע הצריך כרייה ממש, ואפי' פתיחה לא סגי ליה בהו"א עד דקמ"ל קרא דגם פתיחה נחשבת כרייה, אבל 'כמאן דכרייה' לחוד לכאו' לית ליה.

**ה. אמנם** באמת תמוה מאוד עיקר דברי ר"ע דפוטר את הכורה ברה"ר, ולא מחייב עד שיהא גם ברשותו, דלכאו' כיון דיש שם כרייה ממש מ"ט בעי שיהא ממונו, ומה תוספת יש בזה שהוא ממונו אחרי שהיה כרייה ממש, ומה השייכות בין הדברים.

**וי"ל** דס"ל לר"ע דמצד מה שכרה במעשה כרייה אין לחייבו, דמאי דהוה הוה, ואין לכורה שום שייכות עם הנזק שארע עתה בבור, ולכך **בעינן דיהא הדבר ברשותו, ועי"ז הוא מוטל עליו לכסות ולסלק הנזק ובזה שהוא לא מכסה הרי הוא מקיים 'כסדר' את הכרייה הראשונה**. והיינו כמש"נ לעיל דהמעלה של בור ברשותו היא דבכל רגע ורגע קיים המחייב לכסות ולסלק כי הוא ממונו, אמנם ס"ל לר"ע דרק כאשר הוא מקיים 'כרייה' ממש, אבל לייצר כרייה עי"ז לא אמרינן. **ויסוד הדבר** משום דכבר נתבאר דעיקר הבור הוא **הכרייה** שהכשיר את נזקו, רק דס"ל לר"ע דאין משמעות ואין שייכות לחייב משום כרייה דהיתה בעבר, ובעינן כסדר דיהא כורה כל שעה ושעה.

**ו. הנה** נתבאר דאין מחייב בפ"ע של 'ממונו' אלא דקעביד ליה כמאן דכרייה, ועי' בסימן בענין פלוגתת ר"ע ור"י בבור ברשותו דשם נתבאר דעיקר טענת ר"ע היא דיש מחייב של 'ממונו' ולפיכך בטלה טענת כי אפקרנא ותורך ברשותי, ולהמתבאר הרי אין מחייב בפ"ע של ממונו, וי"ל אין מחייב לשלם אבל ממנו מחייב לסגור את הבור כמבואר בגמ' 'אית ליה למלויי' דזהו יסוד המחייב של בעל הבור דזה גופא דאתה בעל הבור זו סיבה שתכסה אותו ושלא יהא ברשותך בור, וזהו ההפך מסברת כי אפקרנא ותורך ברשותי דענינם מכח מה שיש לי זכות לקיים בור.

**ז. בגמ'** דף נ"ג. מודה רב בבור ברשותו משום דחבטא דידיה, לכאו' שמעינן מהא דיש מחייב של ממונו בבור וצ"ע, וי"ל התם לא קאתי אלא להפקיע טענת קרקע עולם הזיקתו והיינו דלא נחשב שהכורה הכשיר הנזק אלא יש כאן שותף משמעותי והוא 'הקרקע עולם', ואהא אהני חבטה דידיה והיינו דליכא כאן הכא מחייב אחר אלא אדרבה בעל הבור שנתבע שלא יהא הדבר קיים הוא גם בעל החבטה ושפיר חייב על הנעשה שם.

**לחידודא**

**א. הנה** בסוגין עולה דיש חיוב 'על עסקי כרייה ופתיחה', וזהו חיובו דבור ברה"ר, ויש חיוב מצד ממונו כדכתיב 'בעל הבור', וזהו חיובו על בור ברה"י, ובדף מ"ח. מתבאר דהוא חייב אפי' כשלא כרה בפועל ממש.

**והנה** בגמ' כ"ט: אמרינן ב' דברים אינן ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאילו הם ברשותו, ואלו הם בור ברה"ר. הרי לן דבור שכרה ממש ברה"ר חייב משום 'כאילו הוא ברשותו', היינו כאילו הוא בור דממונו, וצ"ע מ"ט בעינן להוספה זו ולא סגי לחייבו משום מה שכרה בידיו. **וביותר צ"ע**, דבגמ' מ"ח. גבי המחייב של בור ברשותו אמרינן דחיובו 'כמאן דכרייה', ולכאו' דבר פלא חזינן, דכשעוסקים בחיוב על כרייה, אמרינן 'כאילו הוא ברשותו' וכשעוסקים בחיוב של ברשותו אמרינן 'כאילו כרה'.

**ב. והביאור** בכל זה, דבאמת יש לבעל דין לטעון דאין מקום לחייבו על כרייה שכרה בעבר, דעתה אין לו שייכות לבור, (וכמש"נ לעיל בסברת ר"ע לר' יוסף). **ונראה** דאהא קמוסיף הש"ס "עשאו הכתוב כאילו הן ברשותו", היינו **דמה שכרה אז לא פסק לפנינו כרייתו עד שיסלקנה**, והיום מוטל עליו לסלק ולכסות, ורק מה"ט הוא שייך לנזק שנעשה היום בבור שכרה, (ואף אי עתה הוא אנוס מלכסות, מ"מ סגי בזה ש'מוטל עליו לכסות' מכח זה שכרה אז), וזהו בדומה ל'ברשותו' דענינו דהוא עתה ממש מקיים את הבור, (אמנם התם יש גם 'מחייב' כל רגע ורגע כשהוא ברשותו, ולכן זהו רק כאילו), וכשעסקינן בבור ברשותו בעינן לומר 'כמאן דכרייה', **וכמש"נ דהשייכות שיש לבעל הבור לנזק הוא בזה שהוא הכורה של הבור,** ולא סגי בממונו לחוד.

**ג. והנה** יל"ע בקראי, איך זה שהמקרא הראשון דוכי יכרה ולא יכסנו דקאי על בור ברה"ר לא כתיב ביה תשלומין, ולא נזכר תשלומין אלא בקרא דבעל הבור ישלם, [ובאמת בגמ' אמרינן זהו בור דפתח בו הכתוב תחילה לתשלומין, או פתח לנזקין, אלמא החלוקה בין המקראות היא דזה בתשלומין וזה בהיזק, ולכאו' למסקנת הסוגיא החלוקה היא דקרא קמא ברה"ר וקרא דבעל הבור הוא על בור ברשותו וצ"ע]. **עוד צ"ע**, בד' הרשב"א (נ"א. ד"ה בור), דמבואר שם שהחיוב למלאת את הבור כשהוא ממונו נלמד מקרא ד'ולא יכסנו', וצ"ע הרי מקרא זה נדרשה על עסקי כרייה ופתיחה דהיינו בור ברה"ר, וצ"ע.

**ד. ונראה** דלהמבואר דגם בור ברה"ר וגם ברשותו הם באותו צורת דין דכאשר מוטל עליו לסלק את הכרייה שכרה, הרי הוא מעמיד את הבור וזו סיבה לשלם, ורק דיש ב' סיבות מ"ט מוטל עליו, חדא 'ממונו' (ואז הוא מחייב כל רגע ורגע), ב' משום שכרה ואז עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו עד דיסלק, וסיבת החיוב והשייכות לנזק שארע בבור הוא משום זהו גופא שהנזק נעשה בדבר שמוטל עליו לסלק. וא"כ קרא קמא הוא האופן הפשוט שייחשב כאילו הוא ברשותו דהיינו דכרה ממש, ולא כיסה, שלם ישלם, ושפיר נכלל גם זה בהא דכתיב בעל הבור כי עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו וכמש"נ, אמנם בקרא דבעל הבור מלשון בעלים דייקינן דמה שהוא בעלים ממוני הוא סיבה לשלם, אמנם הגדר בזה ע"כ דהתורה מלמדת אותנו דגם המקרא הראשון דלא יכסנו, הכוונה גם בכה"ג, דאל"כ לא יהא בו דין תשלומין וכמש"נ, ומיושב דהכל גדר אחד והכל נכלל בב' המקראות, ומש"כ הרשב"א דולא יכסנו קאי גם על בור ברה"י, היינו דע"כ מדמסיים קרא בבעלים ע"כ דיסוד חיובו משום דהוה לי למלויי והיינו ולא יכסנו וכמש"נ.

1. **אמנם** יש להעיר כיון דחיובו בבור הוא רק כשיחשב כורה וכמש"נ, א"כ איך מתחיל החיוב למלויי מחמת שהוא ממונו, והרי אמרן דממונו לחוד אינו סיבה. והיה אפש"ל דמה שמוטל עליו לכסות ולסלק שממונו לא יהא מזיק הוא מסברא בעלמא. **אבל יותר נראה דהוא גם מפרשת בור, וכן מפורש ברשב"א דף נ"א. דהוא מקרא דולא יכסנו, וכן נראה בלשון הרמב"ם פי"ב מנזק"מ, וצ"ל דכיון דכתיב 'בעל הבור', וע"כ א"א לחייב בלא שיחשב כורה, א"כ כל הנ"ל מתבאר בפרשה גופא דמוטל עליו לכסות וממילא הוא כמאן דכרייה ועליו לשלם, וכן מוכח בדברי הגמ' דף נ. בצריכותא בדעת ר"ע דאיתא שם דרק כורה אית ליה למלויי אבל פותח לא ואע"ג דהוא בור שלו, אלמא אין סברא בעלמא שאית ליה למלויי אלא הכל הוא מפרשת בור ולר"ע תורת בור מתחלת רק כשיש כרייה ממש.** [↑](#footnote-ref-2)
2. **אמנם** הסמ"ע (תי"א) חידש דכיון דהיה שעה אחת 'כמאן דכרייה' שוב הוא חייב לעולם. [↑](#footnote-ref-3)
3. **הנה** דעת התוס' כ"ט. דאם שמעון הניח את אבנו של ראובן ברה"ר, ראובן הוא החייב, וכן כל החופר בחצר חבירו סמוך לרה"ר בעל החצר הוא החייב, ולכאו' הוא תמוה איך יתכן דמי שכרה באמת יפטר, ומי שהוא רק 'כמאן דכרייה' יתחייב. וי"ל דהכורה חיובו על כרייה שכרה לפני זמן, ונתחדש בתורה דעדיין הוא אחראי עליה כל עוד שלא סולקה, משא"כ בעל החצר יש לו מחייב כל רגע ורגע מחדש דהוא ככורה**, וזהו העדיפות דיש למי שהוא כמאן דכרייה יותר מהכורה.** ועי' ברשב"א שם ובראב"ד דחיובו דבעל החצר הוא משום דבעל השור שילם לו דמי החצר**,** ולכאו' כן מבואר בתוס' להלן מ"ט: ד"ה ברה"י. אמנם בתוס' כ"ט. מפורש דבעל האסו"מ חייב גם שלא שילמו לו, וכן בתוס' כ"ח: יעו"ש, וע"כ כל מה דבעי לתשלומין הוא בחפר בור אצל חבירו, דס"ל דהוה כאילו הכורה עשה הבור ולא נחשב כלל 'בור' ששייך לבעל החצר עד שישלמו לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בבד** קודש שם כתב דהא דכתב רש"י וכי אפקריה וכו' אע"פ שגם אח"כ הוא נחשב ככורה, וא"כ מ"ל שעת ההפקר יותר מאח"כ, ותירץ דהנפק"מ במה שזו שעת החיוב, היא לומר דאף אם אחר ההפקר לא יהא לו פנאי למלאות, מ"מ בשעת ההפקר עצמו צריך הוא למלאות. וא"כ מבואר ברש"י כמש"כ הסמ"ע (סי' תי"א) דאם שעה אחת הו"ל למלויי הרי כבר נחשב ככורה וחייב, זמן נתינת התקלה הוא כבר מספיק לחייב על זה שמסר את הכרייה שכרה, עכ"ד. ואחד מבני החבורה שליט"א תירץ דאחרי דהוא כבר בור ותקלה, לא שייך לדון 'כמאן דכרייה' בעצם זה שלא מכסהו, ורק בשעת הוויתו לבור, דהיינו שעת ההפקר, אז אמרינן דהא דהו"ל למלויי ככרייה דמי, אבל אחר דהוא כבר בור לא נימא כמאן דכרייה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וכן** היא ההו"א לפי רבה עד דדרשינן מיתורא דכרייה דעל עסקי וכו'. [↑](#footnote-ref-6)