צח - מוקצה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - צח. נמסר בש"ק בשלח ה'תשס"ט

בגדרי מוקצה וגזירת טלטול כלים

[איסור מוקצה באכילה ובטלטול, מקורו וגדריו]

א) איתא בשאלתות דרב אחאי (ריש בשלח): שאילתא, דאסיר להו לדבית ישראל למיכל ביומא דשבתא מידעם דהוה מוקצה מאיתמול לאכילה, כגון תאני ועינבי דאסקינהו ליבושינהו ובין השמשות לא יבישו ולמחר יבישו - למחר אסיר למיכל מינייהו דלא אזמין לאכילה מחול, דכתיב 'והכינו את אשר יביאו' וכו'. הנצי"ב (בהעמק שאלה) האריך לבאר שלדעת השאלתות איסור מוקצה מדאוריתא. וכן מובאת דעה זו במאירי (ביצה כד). וכן הוא פשט לשון רש"י בביצה (כו:), דמוקצה אסור מקרא ד'והכינו'.

וכן נקט הנצי"ב עפי"ד רש"י ריש ביצה (ב:), בהא דאמר רבה יו"ט שחל להיות אחר השבת, ביצה שנולדה בו אסורה מדאוריתא משום שנגמרה בשבת, ויליף מהאי קרא ד'והכינו' - חול מכין לשבת וחול מכין ליו"ט ואין יו"ט מכין לשבת ואין שבת מכינה ליו"ט. וכתב רש"י דאזיל רבה לשיטתיה בפסחים (מז:) דמוקצה דאוריתא. הרי קישר רש"י בין דין 'הכנה דרבה' (- שאין יום קדוש מכין לחברו) לדין מוקצה, דתרוויהו מדאוריתא לרבה. וכבר הקשו הראשונים (ע"ש בבעה"מ ורשב"א ור"ן ובתוס' עירובין לח:) שהם שני ענינים, הכנה דרבה ענינו לאסור ביו"ט דבר שהוכן בשבת, ואילו מוקצה ענינו לאסור דבר שלא הוכן מאתמול. ועוד, הלא מסקנת הסוגיא בפסחים דאף לרבה מוקצה דרבנן. ונקטו הראשונים משום כך דלא כפרש"י. וכן הלכה פשוטה ופסוקה בכל הפוסקים דמוקצה דרבנן. [והנצי"ב שם נקט נמי בדעת הרי"ף ובעל העיטור כהשאלתות דמוקצה דאוריתא].

עוד הקשו הראשונים מדברי הגמרא המפורשים דמוקצה מדרבנן; בשבת (קכד.) ובביצה (לז.) אמרו שטלטול משום הוצאה היא. ורש"י עצמו כתב כן להדיא (בביצה שם ובדף יב.) שכל מה שגזרו בטלטול אינו אלא משום הוצאה, והאי דלא גזרו על טלטול כלים ואוכלים - מפני שלא יוכלו לעמוד בהן לבטל עונג שבת ושמחת יו"ט. ומשום שאין גוזרים גזרה על הציבור אא"כ רוב ציבור יכולים לעמוד בו.

ואולם ישוב הדבר מבואר עפ"י מה שנקטו החתם-סופר (בפתיחה לחדושי ביצה, מהדו"ת, ובתשובה עט) והגר"י מליסא (בקהלת יעקב או"ח תכט) והנצי"ב (בהעמק שאלה שם) לחלק בין איסור אכילת מוקצה לאיסור טלטול; איסור אכילה במוקצה חמור טפי ומקורו מ'והכינו' [להשאלתות ועוד ראשונים ילפותא גמורה היא לאסור מדאוריתא, כאמור. ואף לשאר הראשונים דמדרבנן, מ"מ הסמיכוהו אקרא ולכך חמיר טפי], ויסודו משום חסרון הכנה. ואילו טלטול מוקצה אסור אטו הוצאה מרשות לרשות כדאמרינן בגמרא, ואיסור זה קיל טפי דאין לו עיקר מהתורה[[1]](#footnote-2).

ובזה פירשו האחרונים מה שמבואר בכמה מקומות בגמרא שהחמירו באכילת מוקצה יותר מטלטולו; בשבת קכח. אמרינן דרב במוקצה לאכילה ס"ל כרבי יהודה דאית ליה מוקצה, ובמוקצה לטלטל סבר כרבי שמעון דלית ליה מוקצה - והיינו משום שהם איסורים החלוקים ביסודם; מוקצה לאכילה נאסר משום חסרון הכנה ויש לו עיקר מהתורה [או מדאוריתא ממש], ומוקצה לטלטול - משום הוצאה הוא ואין לו עיקר מהתורה.[[2]](#footnote-3)

ואמנם, אם כי ברש"י בחולין (יד.) משמע שנקט אף במוקצה דאכילה שאינו אלא מדרבנן, ואף ברש"י בביצה (כו:) הנ"ל אפשר לפרש כוונתו בילפותא מ'והכינו' כאסמכתא, אך בנוסחה אחרת ברש"י (מובאת בשיטמ"ק ביצה ב ד, וביתר ביאור ברש"י כת"י שיצא לאור מחדש בסו"ס תוס' חכמי אנגליה) מבואר להדיא דמידי דאכילה איסורו מדאוריתא משום 'והכינו', ואילו מוקצה דטלטול דלאו בר אכילה אינו אלא מדרבנן, והביא הך דשבת וביצה הנ"ל דמשום סרך הוצאה הוא. וזה להדיא כחילוק האחרונים הנ"ל. (וכן נקטו בדעת רש"י המנ"ח (רחצ,ט) ואפיקי ים ח"ב יד).

['מגו דאתקצאי וכו'' לענין איסור טלטול]

וכן יצא לחלק מדנפשיה בספר אגלי טל (טוחן מ), ויישב בזה הסתירות הנ"ל, שאכילת מוקצה נאסרה משום 'והכינו' [ואף שלהלכה איסורו מדרבנן, מ"מ יש לו סמך בתורה, דהא קרא מיירי בדין הכנה וכדנקטינן כרבה דיליף מהאי קרא דאין שבת מכינה ליום טוב, ומהתורה הוא], וכדמשמע ברש"י ביצה (כו:). ובכלל איסור אכילה כל שאר שימושים, כדמשמע בסוגיא בפסחים מז: גבי עצי מוקצה, וכמו שכתבו מהרש"א (בביצה לג. לענין סמיכת הקדרה בבקעת) ומג"א (תקט סקט"ו) שאיסור שימוש הוא בכלל איסור אכילה. [ועיקר הדבר ששימוש במוקצה הוא איסור לעצמו אף בלא טלטול, מפורש בשבת כט וברשב"א שם], ואילו הטלטול נאסר מגזרה דרבנן משום הוצאה.

ובזה יישב קושית הפרי-מגדים (שכח) על מה שכתב המגן-אברהם (סקט"ו) שמותר להאכיל את הקטן בידים דבר שהוא מוקצה מפני שדין הקטן כחולה שאין בו סכנה - והלא אנו נוקטים להלכה שאסור לישראל לעשות בידים איסור שבות עבור חולה שאין בו סכנה ורק אמירה לנכרי הותרה, ומדוע מותר לטלטל המוקצה בידים על ידי ישראל.

ותירץ האג"ט עפ"י החילוק האמור, דהנה רש"י (בביצה כו: הנ"ל) ביאר הא דאמרינן בכל דוכתא מגו דאתקצאי בין השמשות אתקצאי לכולי יומא, היינו משום שיסוד איסור המוקצה הוא מפאת חסרון הכנה מבעוד יום, ועל כן הזמן הקובע את איסורו הוא בין השמשות, שהואיל ולא הוכן קודם כניסת השבת נאסר לכל השבת, גם אם באמצע השבת נעשה ראוי לשימוש. וא"כ הרי סברא זו שייכת רק לענין מוקצה דאכילה והשתמשות שיסודו משום חסרון הכנה, אבל כלפי איסור הטלטול שהוא משום הוצאה, בדין היה להתיר כשנעשה ראוי, אלא שהואיל ולמעשה נאסר בשימוש כל השבת משום חסרון הכנה, הרי בסופו של דבר לא חזר ונראה לשום שימוש במציאות וממילא אסור גם לטלטלו. מעתה אוכלין שלא היו ראויים בכניסת היום ובתוך היום נראו לאכילה, כיון שלמעשה הם ראויים לקטן שאין לו מה לאכול, הרי בפועל יש בהם שימוש, ועל כן מותר לטלטלם להאכלת קטן שהרי כלפי איסור הטלטול עצמו לא שייכא סברת 'מגו דאתקצאי'.[[3]](#footnote-4)

[טלטול מוקצה ביו"ט לצורך אוכל נפש]

עוד ישבו בהבחנה זו המהרש"א (ביצה לג) והמג"א (תקט סקט"ו) הנ"ל, מה שמבואר בתוס' (ביצה ח. כח: לא. ובמג"א תקט סקט"ו) שטלטול מוקצה הותר לצורך אוכל נפש ושמחת יום טוב. והלא בסוגיות הגמרא מבואר דבאיסור מוקצה ביו"ט החמירו טפי מבשבת, וביצה שנולדה ביו"ט אסורה לכמה אמוראי משום מוקצה - אך התם מיירי באכילה [וה"ה להשתמשות כאמור. וכ"ה בשו"ע תקז,ב] שהוא איסור שיש לו עיקר מהתורה משום הכנה, ובזה לא הקלו ביו"ט משום אוכל נפש. ורק בטלטול שהוא משום הוצאה מקלינן ביום טוב [והרי ההוצאה עצמה הותרה ביו"ט, כ"ש הטלטול שנאסר מחמתה].[[4]](#footnote-5)

[אמנם נראה שהבחנה זו אינה מוסכמת אצל כל הראשונים; משמעות דברי הרמב"ן (במלחמות ריש ביצה) והריטב"א (סוכה מו) דטעמא ד'והכינו' וטעמא דסרך הוצאה, אינם נחלקים לאיסור אכילה ואיסור טלטול, אלא האחד הוא גדר האיסור והשני סיבתו. כלומר, הסיבה שחכמים אסרו המוקצה היא סרך הוצאה [הרמב"ם (שבת סופכ"ד) הוסיף גם משום עשיית שאר מלאכות, ושלא תיעשה השבת כיום חול בעיניו. והראב"ד השיג על שהוסיף טעמים שאינם בגמרא. וכנראה הרמב"ם פירש שנקטו בגמרא 'הוצאה' כדוגמא אחת מני רבות, דהסוגיא שם מיירי בדין הוצאה ביו"ט ובהשוואתה לדין טלטול, יעו"ש], אך גדר האיסור הוא שהצריכו הכנה לחפצים, וגזרו שכל דבר שאינו מוכן ומזומן מערב שבת נאסר בשבת, וזאת כדי שיזמין אדם כל צרכיו בערב שבת ולא יתעסק בהכנתם בשבת ויבוא לידי סרך הוצאה ושאר מלאכות].

[איסור מוקצה וגזרת כלים]

ב) הנה החתם-סופר (בפתיחה לביצה שם) כתב שגזרת איסור טלטול מוקצה נגזרה בימי נחמיה בן חכליה בבית שני, שהיו מחללים את השבת ככתוב (נחמיה יג[[5]](#footnote-6)), וגזרו חכמים שבאותו הדור על טלטול כל הכלים מלבד שלשה כלים - לגדור גדר בפירצת השבת (כמבואר בשבת קכג: ולאחר מכן חזרו והתירו מקצת מן הכלים וחזרו והתירו שוב ושוב - כמפורט בסוגיא).

ויש להעיר שכבר מצינו איסור טלטול בימי דוד ושלמה, כמו שאמרו (בשבת ל:) כד נח נפשיה דדוד המלך, שלח שלמה לבי מדרשא אבא מת ומוטל בחמה, מה אעשה. שלחו ליה הנח עליו ככר או תינוק וטלטלו. הרי חזינן שאיסור טלטול מוקצה קדם לגזרת נחמיה, ועל כרחך שהן שתי גזרות נפרדות. ואמנם ודאי כן הוא, דהלא נחמיה גזר על טלטול הכלים כמבואר בסוגיא (קכג), ואין זה ענין לטלטול המוקצה שהיא גזרה קדומה יותר.

ואכן נראה שהם שני ענינים נפרדים, איסור המוקצה [לשתי חלוקותיו, אכילה וטלטול] וגזרת טלטול כלים. דהנה הרמ"א בהלכות מילה (יו"ד רסו,ב) כתב שמותר לטלטל סכין המילה לאחר המילה להצניעו במקום אחר אעפ"י שאינו צריך לו עוד באותה שבת. ובהלכות שבת (או"ח רסו,יב) הביא הרמ"א מאגודה, מי ששכח את כיסו עליו בשבת, יכול לילך עמו לחדר אחר להתיר חגורו וליפול שם. והנה הגר"א בהלכות מילה חלק על הרמ"א והכריע כדעת מהרי"ל שלאחר המילה צריך להשליכנו מידו[[6]](#footnote-7). וכתב שלא התירו להמשיך לטלטל בעוד החפץ בידו אלא בכלים, דהיינו כלי שמלאכתו לאיסור שמטלטלו לצורך גופו או מקומו, מותר להמשיך לטלטלו כדי להניחו בכל מקום שירצה (שח,ג), אבל במוקצה אסור.

והביא הגר"א ראיה שטלטול כלים ומוקצה שני דברים הם, שהרי אפילו לרבי שמעון דלית ליה 'מוקצה' [- בהרבה מיני מוקצה שאמרו חכמים שאדם מקצם מדעתו בסתמא ואינם מוכנים לו], אית ליה איסור בטלטול כלי שמלאכתו לאיסור שלא לצורך גופו ומקומו, וכמו שהוכיחו התוס' בשבת (לה.). וכן נקטינן להלכה כר"ש [עכ"פ בשבת] ואף על פי כן אסרינן טלטול כלים שמלאכתם לאיסור מחמה לצל. הרי שהם איסורים נפרדים.

ואמנם מפורש כן בדברי הראשונים; הריטב"א (בשבת קכד) ו'חדושי הר"ן' (שם קכב:) בשם הרא"ה, דאפילו ר"ש מודה בכלים שמלאכתם לאיסור, 'דלאו משום מוקצה נגעו בהם אלא טלטול הוא שאסרו בשבת בדברים שאין תשמישן רגיל, ומשום הוצאה הוא שגזרו וכו''. וכעיקר הדברים נמצא גם בדברי הראב"ד (בהשגותיו על המאור ריש ביצה) אלא שהוא פירש טעם אחר בדבר שמלאכתו לאיסור: משום דמחזי דרוצה לעשות בו מלאכתו.

ואמנם מסתבר הדבר מיניה וביה, שהרי כיון שחזרו והתירו כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו, הרי מוכן הוא לאותם שימושים וטלטולים המותרים, ושוב אינו מוקצה מדעתו של אדם ומדוע אסורים בטלטול מחמה לצל וכד' - אלא ודאי גזירה אחריתא היא, משום סרך הוצאה שגזרו על כלים אלו או משום דחזי כהולך למלאכה. ואם כן שתי גזרות שונות הן; גזרת מוקצה שהיתה כבר בימי דוד ושלמה, וגזרת כלים שאינם מוקצים מדעתו של אדם, ומקורה בימי נחמיה בן חכליה.

איברא, משמעות דברי רש"י בשבת (לה-לו מה: קנז.) מורה דלר"ש דלית ליה מוקצה, מותר לטלטל כלים שמלאכתם לאיסור אפילו מחמה לצל. [וצ"ע מלשון רש"י בדף קכד: שמשמע שאין חולק בדין כלי שמלאכתו לאיסור]. וכן דעת הרי"ד בתוספותיו ובפסקיו בכמה מקומות במסכת שבת. ואכן ר"ת (בספר הישר תשובה ב) פירש דכלי שמלאכתו לאיסור הוי כמוקצה לחצאין, כלומר מוכן הוא לדברים מסוימים, לשימוש התר בגופו או לטלטלו לצורך מקומו, ולא לדברים אחרים. וכ"כ החיי-אדם (סו,ד). וזהו גדר מחודש. [ואמנם מצינו בגמרא ענין מוקצה לחצאין בביצה ח לענין אפר ובדף לב: לענין בקעת - אך התם מיירי בדברים שאינם כלים, ובעומדים לשימוש מסויים בלבד]. ואולם דעת הראשונים הנ"ל דאין לדון בזה מוקצה לחצאין, וא"כ בהכרח דכשמל"א לאו משום 'מוקצה' אתינן עלה אלא מטעם אחר.

[גדר איסור טלטול כלי שמלאכתו לאיסור, משום הקצאה או מטעם אחר; הנפקותות]

ויש בענין זה - אם איסור טלטול כלי שמל"א משום שהוא כמוקצה משאר שימושים, או מטעם אחר [שמא יוציא או דחזי שהולך למלאכתו] - כמה נפקותות לדינא; הנה דעת התוס' (שבת מו קכב) שנר נחשב כלי שמלאכתו לאיסור. ואולם דעת הראב"ד (מובא ברמב"ן וברשב"א שבת קכב) דנר לא חשיב כלי שמלאכתו לאיסור מפני שאין עושים בו איסור אלא במקומו, שהרי הנר משמש רק להחזיק השמן אבל לא עושים את ההדלקה בנר עצמו. והגרעק"א (בהגהותיו על השו"ע שי) כתב לפי זה שמִּטה המיועדת להניח עליה כספים אינה 'כלי שמלאכתו לאיסור' כיון שאין עשיית מלאכת איסור במטה אלא שהמעות מונחות עליה, לא חשיבא 'מלאכתו לאיסור' [ובזה פירש דברי השו"ע שם]. והנה אם יסוד האיסור הוא משום שאדם מקצה מדעתו את השימוש בכלי שמלאכתו לאיסור, מה לי אם האיסור נעשה ע"י הכלי או עליו, סו"ס אדם מקצהו בשבת. וזו דעת התוס'. אלא שהראב"ד הולך לשיטתו שגזרת כלים היא משום דמחזי שהולך למלאכתו, על כן יש מקום בסברא שלא אסרו אלא בכלי-מלאכה ממש אבל לא בכגון נר או מטה שהאיסור נעשה עליהם אך לא על ידם.

וכיוצא בזה דנו אודות כלי שהשימוש בו אינו איסור, אלא ששימושו הרגיל נעשה עבור מלאכת איסור, כגון מדריך טלפונים; אם הטעם משום הקצאת האדם - הרי גם כאן הואיל ושימושו היעודי הוא לצורך מלאכת איסור ולא לבירור כתובות [בהנחה שכן המציאות] - ייאסר טלטולו שלא לצורך גופו ומקומו. אבל אם הטעם הוא משום דמחזי כהולך למלאכתו יש מקום לומר שהואיל ואין כאן מלאכה בספר עצמו, לא גזרו בכגון זה [ובודאי לא גרע מנר ומטה הנ"ל].

וכן יש לדון בנפקותא הפוכה, לענין טלטול אקדח [בהנחה שנחשיב את יעודו לירות בו, ולא ככלי הנועד להרתעה - כי אז הריהו כלי שמלאכתו להיתר]; אם הטעם משום שכלי שמלאכתו לאיסור אדם מקצהו משימוש, הלא כיון שבפועל השימוש הרגיל בו מותר בשבת משום פיקוח נפש, הרי הוא מוכן ועומד למלאכתו בשבת כבחול. ואולם לסברת הראב"ד יש מקום לאסור לטלטלו כיון שמלאכת הכלי אסורה בשבת בעצם ומסתבר שגם זה נכלל בגדר הכללי של 'דבר שמלאכתו לאיסור'.

ועוד נפ"מ לענין מה שהביא המשנ"ב (שלח) מפרי מגדים שנסתפק בטלטול כלי שמלאכתו לדבר המותר מדינא אלא שנהגו להחמיר בו, כגון כלי המיוחד לדפוק בו בדלת. ויש לומר שאם הטעם משום הקצאת הדעת, הלא גם בזה למעשה מקצה דעתו משימושו הרגיל, אבל אם מטעם גזרה אין לאסור שהרי בעצם הוא כלי המיוחד להתר.

והנה הרמב"ם (שבת כו,ב) פסק שמכבדות של תמרה וכיוצא בהן הרי הן ככלי שמלאכתו להתר שהרי מותר לכבד הבית בשבת. ותמה הרמ"ך הלא הרמב"ם פסק (כא,ג) שבמקום שאינו מרוצף אסור לכבד בהן. ותירץ המגיד-משנה דמ"מ כיון שברצוף מותר - מלאכתן להתר. הרי נראה שאף במקום שאין הבתים מרוצפים אינן ככלי שמלאכתו לאיסור הואיל ובמקומות המרוצפים מותר. והשתא לפי הטעם של הקצאה אין לזה טעם, שהרי במקום שכל בתי העיר אינם מרוצפים ודאי מקצה בדעתו מהכיבוד, אבל לפי טעם הראב"ד יתכן לומר שלא גזרו אלא כשמלאכתו אסורה באופן מוחלט.

ולפי זה נראה שהרמב"ם הולך לשיטתו, דהנה דנו האחרונים בכלי שמלאכתו לאיסור בשעת כניסת שבת, ובתוך השבת נעשה מלאכתו להתר [כגון שנפחת ונפסל ממלאכת איסור], האם אומרים 'מגו דאתקצאי' להיות דינו ככלי שמלאכתו לאיסור. ובפשטות נראה ששאלה זו תלויה באותם שני צדדים; אם משום הקצאה אמרינן מגו דאתקצאי בין השמשות אתקצאי לכולא יומא. ואם משום טעם אחר, אין בין השמשות קובע [וכנ"ל]. והרי כתב הרמב"ם (כו,ו) ששברי התנור הרי הם ככל הכלים שמלאכתם להתר, ומשמע דמיירי נמי בנשברו בשבת - הרי שנקט שאין בהם דינא ד'מגו דאתקצאי', וזה מתאים לשיטתו שאין בהם משום ענין 'מוקצה'.

ג) עוד הביא הגר"א ראיה דגזרת כלים מלתא אחריתא היא ולאו מטעם מוקצה, שהרי אפילו כלי שמלאכתו להתר לא הותר לטלטלו שלא לצורך כלל [או"ח שח,ד. וכפי שדייקו מלשון הגמרא 'חזרו והתירו מחמה לצל' - הא שלא לצורך כלל אסור (עפ"י מ"מ שבת כה,ג). וביותר יש לשמוע כן מלשון הרמב"ם (שבת כה,ג-ד) שפירט דוגמאות של טלטול-לצורך שהותר בכלי שמלאכתו להתר, 'מטלטל הוא את הקערה של עץ לאכול בה או לישב במקומה או כדי שלא תגנב. וזה הוא 'בשביל עצמה'. וכן אם טלטל אותה מן החמה וכו''. ובמשנ"ב (שח סקכ"ג ושעה"צ) דייק מדבריו להחמיר אפילו בכלים ששימושם תדיר ככוסות וקערות, ודלא כהש"ג שהקל באלו[[7]](#footnote-8)]. הרי להדיא שגם דבר המוכן ומזומן לשימוש בשבת, נאסר לטלטלו שלא לצורך והוא בכלל גזרת נחמיה בן חכליה. ומינה אתה למד לכלי שמלאכתו לאיסור, שלא התירו אלא לצורך גופו ומקומו, שאינו משום 'מוקצה'.

והנה רמז הגר"א בדבריו להבנה חדשה בגדר גזרת כלים - שמהותה וענינה שגזרו על טלטול שלא לצורך היום. ושני אופנים בדבר; טלטול כלי שמלאכתו להתר שלא לצורך כלל. וטלטול כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, שגם זה אינו לצורך היום שהרי לא ייעשה בכלי זה שימוש בשבת. וזה גופא הטעם שלצורך גופו ומקומו מותר לטלטלו - שהרי זה צורך היום.

וגם דבר זה נפתח בראשונים. המאירי (בשבת קכג) הביא דעת האומרים דר"ש דלית ליה מוקצה מתיר גם בכלי שמלאכתו לאיסור, וחלק עליהם משום שאין הכלי נאסר מטעם מוקצה אלא משום טלטול שלא לצורך היום. ומקור דבריו מבעל ההשלמה, ושם באר להדיא שכלי שמלאכתו להתר טלטולו מחמה לצל נחשב טלטול לצורך היום מאחר ועומד לשימוש היום, משא"כ במלאכתו לאיסור בסתמא אינו עומד לשימוש בשבת הלכך אסור לטלטלו מחמה לצל דהוי טלטול שלא לצורך היום.

[המשך טלטול בדבר הנמצא בידו, במוקצה ובכשמל"א]

והנה עיקר הבחנה זו הגם שהיא מבוארת בדברי הראשונים, הגר"א הוסיף לחלק עפי"ז לדינא בדבר שנמצא בידו, שדוקא בכלי התירו לו להמשיך לטלטלו למקום שירצה, אבל לא במוקצה. וצריך להבין טעמו, מה נשתנה איסור מוקצה מאיסור כלים לענין זה. וכי רק מפני שהוא קל יותר לענין טלטול לצורך גופו ומקומו, לכך מקלינן גם לענין התירא דעודנו בידו, או יש טעם בגוף הדין.

עוד צריך בירור בדעת הגר"א, דבאו"ח (רסו,יב) כתב לחלוק על הרמ"א, שלא התירו להמשיך לטלטל למקום שירצה אלא כשתחילת טלטולו היה בהתר, כגון שנטל כלי לצורך גופו ועתה הוא בא להניחו במקום מסוים, אבל כששכח ומצא עליו כיס אין להתיר להמשיך לטלטל, וכי מי שאכל שום וריחו נודף יחזור ויאכל שום. וכתב להוכיח כן מהסוגיא בשבת (לה) דקתני מקום צנוע יש לו לחזן הכנסת בראש גגו [שתוקע שם להודיע על כניסת השבת] ששם מניח שופרו - לפי שאין מטלטלין את השופר בשבת. הרי אעפ"י שהשופר בידו, אין התר להביאנו למקום שירצה. [וכי תימא תחילת טלטולו בהתר היה, מבעוד יום - לא היא, שהרי אסור לאדם להחזיק מוקצה בכניסת שבת כדי שיהא עליו בשבת, והרי כניסת השבת היא כתחילת הטלטול[[8]](#footnote-9)]. וכן הביא המשנ"ב (סקל"ה) דעת הגר"א.

ובחזו"א (או"ח מט,ח) חלק על המשנ"ב וכתב שמהגר"א בהלכות מילה מבואר שדוקא גבי מוקצה ליכא התירא דעודנו בידו, אבל בדבר שמלאכתו לאיסור, אפילו נטל באיסור מותר להניחנו במקום שירצה. ואמנם כן מבואר לכאורה מדברי הגר"א ביו"ד שם, במה שהוכיח מהסוגיא בשבת שהעמידו הך ברייתא כרבי נחמיה דאמר אין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו [המיוחד לו. רש"י]. והקשו הראשונים הלא אף לדידן דלא קיימא לן כר' נחמיה, אסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אלא לצורך גופו או מקומו, אבל מחמה לצל אסור, וא"כ אתיא הברייתא לכו"ע, שאין יכול לטלטל השופר לביתו כדי להצניעו. [והתוס' נדחקו דדייק הגמ' מלשנא דברייתא 'לפי שאין מטלטלין' שאסור אף לצורך גופו ומקומו]. וכתב הגר"א דדוקא לר"נ שאין כלי ניטל אלא לשימושו הרגיל לו, הרי השופר הוא מוקצה ממש שאין בו התר טלטול כלל, אף לא לצורך גופו ומקומו, הלכך בזה ליכא התירא דעודנו בידו ולכן תקנו לו מקום להצניעו, משא"כ לדידן הלא כיון דשרי לצורך גופו ומקומו אם כן אין זה 'מוקצה' שהרי ראוי לצורך גופו ומקומו, וא"כ לא היו צריכים לתקן לו מקום דשפיר מוליכנו למקום שירצה דהא עודנו בידו. מזה הוכיח הגר"א שחלוק דין המוקצה מדין גזרת כלים לענין הך דינא דעודנו בידו, ולכן איזמל של מילה דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס, אין לו התירא דעודנו בידו.

הרי משמע מדברי הגר"א הללו שבכלי שמלאכתו לאיסור המותר לצורך גופו ומקומו, שפיר דמי להביאנו למקום שירצה אעפ"י שתחילת טלטולו באיסור. והשתא תקשי סתירת דברי הגר"א אהדדי, דבאו"ח נקט שאפילו כלי שמלאכתו לאיסור, כל שתחילתו באיסור לא הותר לו להמשיך לטלטלו, וכההיא דשופר. ואילו ביו"ד מבואר גבי שופר עצמו דדוקא לר' נחמיה אסור משום שהוא 'מוקצה' משא"כ לדידן דשרי לצורך גופו ומקומו - שפיר דמי להוליכנו למקום שירצה. וצ"ע.[[9]](#footnote-10)

[איסור מוקצה - חלות דין בחפצא; גזרת כלים - איסור הגברא בטלטול שלא לצורך]

ד) ונראה לבאר עומק דברי הגר"א, שחלוק איסור מוקצה בעיקר גדרו מגזרת טלטול כלים, דהמוקצה איסורו מצד החפצא, שדבר המוקצה מדעתו של אדם נאסר בשימוש ובטילטול [דבין השימוש שאיסורו משום 'והכינו' בין הטלטול שאיסורו מסרך הוצאה כנ"ל, גדר הדבר הוא איסור המוטל על החפץ המוקצה]. ואולם גזרת כלים הלא כוללת גם כלים המזומנים ומוכנים לשימושי השבת כנ"ל, ועל כרחך שיסודה איסור גברא, שאסרו על האדם לטלטל בשבת שלא לצורך היום. וגם כלים שמלאכתם לאיסור שאסור לטלטלם מחמה לצל, לא משום שהכלים אסורים בעצם בטלטול, אלא פעולת טלטול שלא לצורך היא האסורה, והואיל וכלים אלו מיועדים למלאכת איסור, הרי טלטולם לשמרם הוי טלטול שלא לצורך השבת, וכל פעולת טלטול שלא לצורך נאסרה. וכן אתה אומר בטלטול כלי שמלאכתו להתר שלא לצורך כלל.

וכיון שכן, נקט הגר"א דכל היתירא דעודנו בידו שייך רק גבי איסור הגברא בטלטול, דהואיל וכבר התחיל לטלטל, התירו לו לגמור הפעולה, שלא אסרו בפעולת הטלטול אלא את עיקרה ולא את גמר הטלטול, וביותר דכיון דכולו מעשה טלטול אריכתא אחד, נגרר סופו אחר תחילתו להיות כולו כטלטול בהתר. ולכן התירו גמר טלטול אף מחמה לצל כי עיקר הטלטול כבר נעשה[[10]](#footnote-11). אבל במוקצה שגדר איסורו מצד שהחפץ נאסר בטלטול, כך לי תחילת טלטולו או גמרו [דהחילוק בין תחילת פעולה לסופה שייך כשגדר האיסור הוא הפעולה, אבל אם הוא איסור חפצא, מסתבר שאין חילוק בין הרגע הקודם לרגע הנוכחי, שבכל רגע החפץ 'אוסר' את טלטולו]. ועל כן, דוקא לר' נחמיה שנאסר השופר לגמרי, חל בו איסור מוקצה ואין בו התירא דעודנו בידו, אבל לר' יהודה דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, רשאי להחזירנו למקומו כיון שעודנו בידו.

מעתה מתבאר שאין סתירה בדברי הגר"א מאו"ח ליו"ד, ואדרבה דבריו משלימים אלו את אלו, כי עיקר נידון זה אם מה שהשופר נמצא בידו מערב שבת, חשיב כהתחיל לטלטל בהתר או באיסור, הוא גופא תלוי אם דנים משום לתא דמוקצה או מגזרת כלים, שאם משום מוקצה שהוא חלות דין בחפץ, אזי כל רגע נידון בפני עצמו והשבת היא כתחילת טלטול, משא"כ לפי הצד שאינו מוקצה רק הגברא נאסר בפעולת טלטול שלא לצורך, הרי מעשה הטלטול אחד הוא ותחילתו בהתר. וא"כ דברי הגר"א באו"ח דחשיב התחיל באיסור, מיוסדים על מש"כ ביו"ד בבאור הסוגיא שם דהעמידו כר' נחמיה דוקא, דהואיל וכן איסורו משום מוקצה וחשיב התחיל באיסור.[[11]](#footnote-12)

[טלטול ע"י הנחת ככר או תינוק]

ה) בחילוק זה יש לבאר שתי הלכות נוספות; הנה דעת הרא"ש (בתשובה כב. וכן הביא הבעה"מ בשם יש מפרשים) שכלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו מחמה לצל על ידי הנחת ככר וכד'. ובזה פירש הא דתניא (בשבת קכג) מדוכה אם יש בה שום מטלטלין אותה ואם לאו אין מטלטלין אותה, דהשום שבתוכה הוי כהנחת ככר להתיר את טלטולה. ומה דנקטינן (עפ"י הסוגיא בשבת קמב:) לא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד - ההוא במוקצה שאינו כלי, אבל בכלים שרי ע"י הנחת ככר או תינוק. והובאה דעה זו בשו"ע (שח,ה). והרבה ראשונים חולקים על כך. וכתבו אחרונים להחמיר בדבר, וכגון קדרה ששימושה הרגיל לבישול ודינה ככלי שמלאכתו לאיסור, אין לטלטלה שלא לצורך גופה ומקומה אף לא על ידי הנחת דבר אחר עליה. [ומ"מ כתב הגר"ז שבהפסד מרובה יש להקל ולסמוך על דעת הרא"ש. שעה"צ שם]. והא דמטלטלין מדוכה אם יש בה שום, פירשו הראשונים החולקים דהיינו מטעם שבאותה שעה שמשמשת המדוכה להחזקת השום נחשבת ככלי שמלאכתו להתר (רמב"ן ורשב"א), או מפני שהכלי טפל לאוכלים שבתוכו ונידון הוא כאוכלים ('חדושי הר"ן').

[ונפ"מ בין שני הטעמים, שלפי הטעם הראשון אין לטלטלו שלא לצורך כלל, כדין כלי שמלאכתו להתר, ואילו להטעם השני שפיר דמי כדין האוכלים. וזהו שדקדק הגר"ז (שם כב) 'לפי שהמדוכה היא טפלה ובטלה להשום שבתוכה כמו שהקדרה טפלה לתבשיל שבתוכה, והרי זה כאילו מטלטל את השום בלבדו שמותר לטלטלו אף שלא לצורך כלל' - תלה ההתר שלא לצורך בטעם דהוי כאוכלים].

והקשה הט"ז (שיא סק"ה) סתירה מדברי הרא"ש בפסקיו, דנר שהיה דלוק בתחילת השבת וכבה, אין לטלטלו על ידי שנותנים עליו לחם בשבת - והלא בתשובה נקט הרא"ש שכלים מיטלטלין ע"י ככר או תינוק. וכתב לחלק דדוקא בכלי שמלאכתו לאיסור התיר הרא"ש משום שמותר לטלטלו להדיא לצורך גופו ומקומו, לכך מותר אף מחמה לצל ע"י הנחת ככר, משא"כ בנר שאסור אף לצורך גופו ומקומו משום דאתקצאי בין השמשות שלא היה אז ראוי לכלום.

ואילו רעק"א (שח,ה. וע' בתשובה כב) צדד שאפילו כלי שנאסר אף לצורך גופו ומקומו, כגון מוקצה מחמת חסרון כיס - מותר ע"י הנחת ככר, דשאני כלי מדבר שאינו כלי. וכתב להוכיח כן, שהרי מקור הדין הוא ממדוכה, ובגמרא (קכג.) רצו להוכיח מההיא ברייתא כדעת רב יהודה דכלי שמלאכתו לאיסור אסור לצורך גופו ומקומו - הרי שאפילו דבר שאין לו התר כלל, אפ"ה מיטלטל אגב השום.

אך הלא לפי"ז אכתי תקשי הסתירה בדברי הרא"ש, וגם קשה בדברי השו"ע עצמו, שפסק (רעט,ג) לאסור לטלטל הנר ע"י נתינת לחם בשבת, הגם שהביא דעת הרא"ש בתשובה לענין כלי שמלאכתו לאיסור כאמור - והרי לכאורה מוכח כחילוק הט"ז שתלוי אם יש לו התר לצורך גופו ומקומו אם לאו. אך מה נענה להוכחת רעק"א מהסוגיא שמבואר דאף אם היה אסור לצורך גופו ומקומו, שרי לטלטל ע"י האוכלים.

אבל לפי האמור הכל ניחא, שאין הדבר תלוי אם יש לו התר טלטול לצורך גופו ומקומו, וגם אין תלוי אם הוא כלי אם לאו, אלא הכל תלוי בשם האיסור; אם נאסר משום 'מוקצה' או מ'גזרת כלים', דאיסור מוקצה לא הותר על ידי הנחת ככר, דסו"ס החפץ שהוקצה נאסר מצד עצמו [ורק למת בלבד התירו משום כבודו], ובכלל זה כלי האסור משום מוקצה מחמת חס"כ, שגם זה אסור באיסור מוקצה. ואולם כלים שאינם מוקצים רק נאסרו מגזרת טלטול כלים, בזה אמר הרא"ש שאם מטלטלם עם דבר אחר, שרי, שהרי כפי שנתבאר יסוד האיסור הוא משום פעולת טלטול שלא לצורך, על כן כשבאותה פעולה מטלטל גם אוכלין, אין זה בכלל איסור טלטול שלא לצורך. ועל כן גם לפי הסלקא-דעתין דכשמל"א אסור לצורך גופו ומקומו, שרי לטלטל המדוכה על ידי השום שעליה, שהרי אינה מוקצה [דהא ראויה לטלטלה עם השום שבתוכה] ואיסורה הוא מחמת גזרת כלים. ושפיר נתישב פסק השו"ע, דנר שכבה לא הותר על ידי הנחת לחם אעפ"י שהוא כלי. ולפי"ז ה"ה לאיזמל של מילה דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס [דאף אי נימא שתחילת איסור כלי זה מגזרת נחמיה (כפשטא דסוגיא קכג: דאף כלים שמקפידים עליהם בכלל הגזרה), סו"ס אין בו שום שימוש בשבת וחזר להיות מוקצה ממש], שאין התר לטלטלו על ידי הנחת דבר אחר.

והנה בטעם התר זה דהנחת ככר או תינוק, פירש החזו"א (מז,ט) שהמוקצה נעשה בסיס לדבר המותר שמעליו [וכטעם בסיס לדבר האסור לאיסורא, כן הכא להפך, היות המוקצה משמש בסיס לדבר המותר, נטפל אליו וניתר]. ויש להקשות ממה שמבואר במג"א ובמשנ"ב (ר"ס שיא) שאפילו מניח הככר בצדי המת שרי, ולאו דוקא מעליו. וכן קשה מהא דאמרינן (בשבת קמג.) רבא מטלטל גרעיני התמרים על ידי ספל, ומבואר בתוס' שם דהיינו מדינא דככר או תינוק. ובחזו"א פירש (בדעת התוס') שמניח הספל על הגרעינים, ואולם פשטא דמלתא נראה שנותן הגרעינים בספל, וא"כ אין כאן 'בסיס' להתר[[12]](#footnote-13). אכן לפי האמור מוסבר התר זה דהנחת ככר או תינוק באופן אחר, שהוא טפלות במעשה הטלטול, שכיון שמעשה הטלטול כולל דבר המותר, שוב נידון הטלטול כולו כטלטול המותר.

[טלטול כלי לצורך דבר שאינו ניטל]

ו) ענין נוסף יש לבארו לאור האמור. הנה לדעת רבי יצחק (בשבת מג) אין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, ולדבריו אסור לכפות כלי על ביצה שנולדה בשבת. ורוב הראשונים לא פסקו כן [אלא כרב חסדא דפליג], וכן הלכה דשרי. ואולם דעת האו"ז כרבי יצחק.

והנה דעת בעל המאור (בשבת מג קנג) דדינא דר' יצחק הוא משום מוקצה, וכתב דמשום הכי לית הלכתא כוותיה דהלא קיימא לן כר"ש דלית ליה מוקצה. אבל האו"ז שם כתב דדינא דר' יצחק אינו ענין לגזרת מוקצה אלא מפני שאין זה טלטול לצורך השבת כלל, שהרי בשביל שמירת המוקצה הוא מטלטל והמוקצה אין בו שימוש ותועלת בשבת, נמצא שטלטולו אינו לצורך היום.

והנה לפי האמור הרי מבוארים דברי האו"ז, דהך דינא דר' יצחק משום גזרת טלטול כלים נגעו בה ולא משום איסור מוקצה, שהרי מיירי אף בכלים שמלאכתם להתר המוכנים, ואעפי"כ אסור לטלטלם לצורך דבר שאינו ניטל מפני שהגברא נאסר בכל טלטול שלא לצורך היום. וכן מוכח עפי"ד הגר"א, שהרי מפורש בגמרא שמודה ר' יצחק שאם נטל כלי לצורך מקומו, מותר להניחו על דבר שאינו ניטל, ומכאן הוציאו הראשונים הך דינא דעודנו בידו שרי להניחו בכל מקום שירצה (עתוס' ביצה ג:). והרי התר זה אמור לדעת הגר"א רק בכלי שמלאכתו לאיסור ולא במוקצה. הרי שכל הנידון כאן הוא משום גזרת טלטול כלים. וזה פשוט.

והשתא יש לעיין מה טעמם של כל הפוסקים דלא כר' יצחק, והלא סברתו מוכחת וברורה שהרי אפילו כלי שמלאכתו להתר לא הותר לטלטלו אלא לצורך היום כנ"ל, וא"כ מה טעם להתיר לטלטל כלי לצורך דבר שאינו ניטל, הרי אין זה טלטול לצורך היום כלל. ובשלמא טלטול כלי שמלאכתו להתר מחמה לצל, שפיר מחשבינן צורך היום שהרי חפץ בשמירתו כי שמא יזדקק לו השבת, וכמבואר בהשלמה הנ"ל, אבל לצורך דבר שאינו ניטל, הלא אין שום צורך לשבת בטלטול זה.

עוד יש לעיין, דהנה הגרשז"א (בשש"כ פרק כ הערה ל) נסתפק דלמאי דקיי"ל כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, יהא מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך שמירה על כלי אחר שמלאכתו לאיסור. ושוב חזר ונקט לאיסורא (בתיקונים ומלואים שם). ואולם בספר חדושים ובאורים הוכיח מסוגית הגמרא להתיר, דהא לרבה (בשבת קכד.) לא הותר טלטול כלי שמלאכתו להתר אלא לצורך גופו ומקומו, ובכל זאת אמר רבה (מב:) שמותר לכפות כלי על הביצה. הרי שכפיית כלי על דבר מוקצה נידון צורך גופו, וא"כ הוא הדין כלי שמלאכתו לאיסור מותר לכפותו על המוקצה להצילו[[13]](#footnote-14). וצ"ב בסברא, הלא לצורך שמירת הכלי עצמו אסור לטלטלו, ומה טעם מותר לצורך שמירת כלי אחר שמלאכתו לאיסור.

ובאור הדבר, שיש להבחין בין צורך מיידי לצורך סופי, דלענין הגדרת 'טלטול לצורך' די בראיית הצורך המיידי של האדם, ואין הדבר תלוי במטרה הסופית של מעשהו, הלכך כשנוטל כלי כדי לכסות בו כלי-שמלאכתו-לאיסור להגן עליו, שפיר חשבינן זאת 'לצורך גופו' הגם שהתכלית הסופית של המעשה אינה נצרכת לשבת [שהרי הכלי שאותו באים לשומרו אין לו שימוש בשבת], מ"מ כיון שהאדם זקוק לכלי זה עתה כדי להשתמש בו כמגן, א"כ לענין כלי זה יש כאן צורך עכשוי, להיותו מכסה. משא"כ טלטול כלי-שמלאכתו-לאיסור מחמה לצל אסור, שבזה אין שום פעולה בכלי המהוה צורך מיידי אלא הצורך בטלטול זה בא מרצונו בשימוש בו לאחר השבת, וא"כ אין כאן צורך היום כלל.

וא"כ הרי זהו טעמא דידן דלא קיי"ל כר' יצחק, דאנן אזלינן בתר הצורך המיידי, ועל כן הטלטול של כלי אחר לשמירת המוקצה, נחשב טלטול לצורך היום. ור' יצחק סבר דאזלינן בתר הצורך של התכלית הסופית והרי כל תכליתו הוא לצורך שמירת הכלי לאחר השבת, על כן מחשיב טלטול זה כטלטול שלא לצורך השבת הנאסר מגזרת כלים.

עיקרי דברים

א) מבואר בדברי ראשונים ואחרונים שאיסור מוקצה כולל שני ענינים חלוקים; 'אכילה' [ובכלל זה כל שימוש] ו'טלטול'. איסור אכילה יסודו משום חסרון הכנה, ויש לו עיקר בתורה - 'והכינו את אשר יביאו'. [ולדעת השאלתות וכמה ראשונים - הוא דין דאוריתא ממש]. ואיסור טלטול יסודו בגזרה דרבנן, משום סרך הוצאה.

וכמה נפקותות בין שני האיסורים; השימוש במוקצה אסור ביו"ט אפילו לצורך אוכל נפש, משא"כ הטלטול (מהרש"א ומג"א עפ"י התוס'); סברת 'מגו דאתקצאי בין השמשות אתקצאי לכולא יומא' שייכת בעיקרה כלפי השימוש שענינו משום חסרון הכנה מבעוד יום, אבל לא לענין איסור הטלטול [אלא שבדר"כ מאחר ונאסר כל שימוש משום מגו דאתקצאי הרי נעשה כעצים ואבנים וממילא אסור לטלטלו] (אג"ט). ועוד נפקותות נוספות בין איסור השתמשות במוקצה החמור יותר מן הטלטול.

כמה מן הראשונים נראה שאינם מבחינים בין שימוש לטלטול, ולדבריהם סיבת האיסור היא גזרת הוצאה [או גם שאר מלאכות ועובדין דחול] וגדר האיסור הוא חסרון הכנה. (א)

ב) איסור מוקצה כבר נהג בימי דוד ושלמה. ועוד גזרה נוספת היתה בימי נחמיה בן חכליה, לאסור טלטול כלים.

ומבואר בדברי כמה ראשונים והגר"א שגזרת כלים אינה מטעם הקצאת הדעת - אף בכלים שמלאכתם לאיסור - אלא אם משום סרך הוצאה (רא"ה ועוד), או מפני שנראה כהולך למלאכתו (ראב"ד).

וכמה נפקותות אפשריות יש בדין כלי שמלאכתו לאיסור, אם מטעם הקצאת הדעת משימוש [כפי הנראה בדעת רש"י רי"ד ור"ת] או מטעם אחר: כלי שהמלאכה נעשית עליו ולא באמצעותו ממש [שהראב"ד - לטעמו - התיר]; כלי שמלאכתו מותרת אבל היא נעשית תמיד לצורך מלאכת איסור; כלי ששימושו לצורך מלאכה האסורה אבל רגיל להעשות באופן המותר כגון לפיקוח נפשות; כלי שמלאכתו לדבר שנהגו בו איסור אבל מותר מדינא (שנסתפק הפמ"ג); כלי שמלאכתו מותרת במקום אחד ואסורה במקום אחר; האם אומרים בכלי שמלאכתו לאיסור סברת 'מגו דאתקצאי' [וברמב"ם משמע לקולא בשתי הנפקותות האחרונות]. (ב)

ג) נראה מדברי הגר"א - וכבר כתבו כן בעל ההשלמה והמאירי - שגדר איסור טלטול כלים הוא 'טלטול שלא לצורך השבת'. ומטעם זה אסור לטלטל כלים שמלאכתם להתר שלא לצורך כלל. וכן כלים שמלאכתם לאיסור מחמה לצל - שהרי שמירתם אינה לצורך היום, משא"כ לצורך גופם ומקומם שהוא טלטול לצורך השבת.

נראה עוד עפי"ד הגר"א, שבזה חלוק איסור מוקצה מאיסור טלטול כלים; המוקצה יסוד איסורו בחלות דין שעל החפצא, ואילו טלטול כלים יסוד איסורו על פעולת הגברא.

מזה נובע חילוק הגר"א לענין דבר שנמצא בידו, דבכשמל"א מותר להמשיך לטלטלו ולהניחו במקום שירצה, כיון שפעולת הטלטול התחילה בהתר [אבל התחיל באיסור - אסור, כמו שנקט המשנ"ב בדעתו]. לא כן במוקצה שנאסר מחמת החפצא, אפילו התחיל לטלטל בהתר [כגון איזמל של מילה] נשאר החפץ באיסורו לענין המשך הטלטול. (ג ד)

וכן מבוארת לפי"ז שיטת הרא"ש והשו"ע, שדבר האסור משום מוקצה [אפילו הוא כלי, כגון מוקצה מחמת חסרון כיס] אין לו התר ע"י הנחת ככר או תינוק [רק במת התירו], ואילו דבר האסור מגזרת כלים יש לו התר ע"י ככר - כי פעולת הטלטול מתיחסת לחפץ ההתר ואינה נידונית כטלטול שלא לצורך. משא"כ במוקצה שאיסורו בחפצא, אין בהנחת הככר בכדי להתיר החפץ מאיסורו. (ה)

ד) לפי זה צריך לבאר הטעם שאנו נוקטים להלכה שכלי ניטל אפילו לצורך דבר שאינו ניטל, כגון לכפות קערה על ביצה שנולדה בשבת, ואין זה כטלטול שלא לצורך היום - מפני שהולכים אחר הצורך המיידי ואין מתחשבים בתכלית הסופית, והרי צריך הוא עתה לכלי לשמש לו כמכסה.

ולפי זה נראה שמותר לטלטל כשמל"א לצורך שמירה על כשמל"א אחר [וכפי שהוכיח בחו"ב מהגמרא] - כי נחשב זה טלטול לצורך גופו, שהרי הצורך המיידי הוא הכיסוי. (ו)

1. ואף לענין דין הכנה דרבה שהוא מדאוריתא לדעת הרבה ראשונים, כתבו אחרונים (המנ"ח רחצ,ט והנצי"ב בחדושיו ריש ביצה) שבטלטול אינו אסור מהתורה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן מש"כ בתו"י ביצה ג: להחמיר בספק מוקצה כיון שעיקרו דאוריתא, מיירי שם באכילה. אבל בטלטול י"ל דשרי בספק. וע"ע בשו"ת פרי יצחק ח"א יד.

   ובשבת קכב. אמרו מעמיד אדם בהמתו ע"ג עשבים בשבת אבל לא ע"ג מוקצה [שמא יטלנו בידיו]. והוכיח מזה הגר"ז (בקו"א רנב,יד) שלא נמנעו חכמים מלגזור גזרה לגזרה במוקצה, וכתב כן אף לענין טלטול. אך לפי האמור אין משם הוכחה אלא לענין השתמשות דחמיר. [וממש"כ רש"י בביצה יב. שגזרו מוקצה ביו"ט משום הוצאה הגם שאיסור הוצאה הותר מדאוריתא לעולם לב"ה - גם כן יש לדחות די"ל שהשוו יו"ט ושבת ואין זו גזרה מיוחדת ליו"ט (וע"ש מהר"ם). ואולם יש אומרים שלענין איסורי שבת בכלל, לא נמנעו מלגזור גזרה לגזרה].

   וכן לענין מה שצדד הפמ"ג (שכח סקט"ו; שט סק"א) שטלטול מוקצה בידים מותר לצורך חולה שאין בו סכנה - אפשר דוקא בטלטול ולא באכילה והשתמשות.

   ובחזו"א (נב,טז) כתב שיש להקל באיסור מוקצה במקום צעב"ח [דלא כהרש"ש שבת קנד]. ויתכן שדבריו אמורים רק בטלטול [כההיא דפריקת משא מעל הבהמה (שבת קנד) או הצלת תרנגולת מנשיכת חברותיה (ע' הר צבי שבת קכח)] ולא בהשתמשות. אך מסתימת דבריו אין נראה כן. ולא נכתב כ"ז אלא להעיר. [↑](#footnote-ref-3)
3. קשה דלפי"ז בדין שיהיו מותרים בטלטול גם שלא לצורך האכלת הקטן [כאוכלים ביוהכ"פ דחזו לקטנים ומותר לטלטלם]. ואילו במג"א מבואר שלא התירו לטלטלם להאכיל הקטנים אלא כשא"א בענין אחר. גם יש לעיין בעיקר הסברא, מדוע כשמאכילו בידים לא ייחשב שימוש, וכמו האכלה לבהמה.

   ושמא יש לתרץ חדא בחברתה, אילו היה שרי להאכיל מוקצה לקטנים אף כשאפשר בענין אחר - הרי זה נחשב שימוש, דמה לי שימוש לאכול בעצמו או להאכיל לבניו, ועל כן אין מותר אלא בשא"א בענין אחר, שאז אין זה חשוב 'שימוש' דאינו אלא המצאת האפשרות לקטן ליטלנו ולאכלו כשלא יכול ליטלנו בעצמו. [↑](#footnote-ref-4)
4. צ"ע ברש"י ותוס' ביצה יד: דתערובת אוכל מועט בפסולת מרובה אסור להוציא הפסולת משום טלטול, ומה טעם לא הותר לצורך אכילה. ונראה לכאורה שכל טלטול המקדים לאכילה חשיב כשימוש, וכהא שנקטו רש"י ותוס' בדף לא שהטעם שאין מביאים עצים מן השדה ביו"ט הוא משום מוקצה, הרי שלא הותר לצורך אוכל נפש טלטול המאפשר את האכילה. [↑](#footnote-ref-5)
5. שם כתוב שהיו דורכים הגתות ומביאים הערמות ושאר משאות ביום השבת. והוכיחם נחמיה וציוה לסגור דלתות שערי העיר עד אחר השבת. ומסרו לנו רז"ל שאז גזר על טלטול כל הכלים. ונראה שמכאן מקור למה שהניחו בגמרא כהנחה פשוטה (בביצה לז) 'אטו טלטול לאו צורך הוצאה היא?' - כי הלא כל גזרת טלטול היתה במקורה משום גדר הוצאה (וכ"ה בראב"ד סופכ"ד). ומובן לפי"ז מה שהכליל הרמב"ם שאר מלאכות ועובדין דחול, שהרי גם אלו מוזכרים שם, שהיו דורכים גתות ומוכרים בשבת. [וכן מש"כ הראב"ד ריש ביצה משום דמחזי כהולך למלאכתו, ג"ז מתפרש לאור גזרת נחמיה]. [↑](#footnote-ref-6)
6. והכרעת המשנ"ב (שי סקט"ו) להקל כל עוד האיזמל בידו, כדעת המג"א. ובמקום חשש גניבה צדד לסמוך על הרמ"א וש"ך אפילו אם הניחו מידו. [נראה שבנידון גוף השאלה אם התירא דעודנו בידו קיים במוקצה, לא הכריע המשנ"ב (כמבואר בסי' שח ס"ק יג קלז), רק לגבי איזמל של מילה צירף דעת הרמ"א והש"ך דס"ל שאי"ז מוקצה ומתירים אפילו הניח מידו]. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע"ע אבני נזר או"ח תג שהראה שאין הדבר מוסכם בראשונים. וכתב ללמד זכות על מנהג רוב העולם שאינם נזהרים בזה, זולת הלומדים. [↑](#footnote-ref-8)
8. לכאורה נראה דכיון דסו"ס כך תקנו שיתקע בשופר בכניסת השבת, הרי זה התר דומיא דאיזמל של מילה שמותר מפני דחיית המצוה. [↑](#footnote-ref-9)
9. החזו"א שם העמיד דברי הגר"א באו"ח במוקצה גמור ולא בכלים. שנקט עפי"ד הגר"א ביו"ד דכל כי האי חשיב תחילתו בהתר, דהא שופר דמי למילה וכנ"ל בהערה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומסתבר לפי"ז שלא התירו אלא לילך מיד כדי להניחו שהוא סיום השימוש, אבל לא לשאת אותו עימו הנה והנה עד אשר יגיע למקום חפצו, שבאופן זה אינו 'גמר טלטול' הנטפל לעיקרו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ורש"י דס"ל שכלי שמלאכתו לאיסור אסור משום מוקצה, כגדר מוקצה לחצאין הנ"ל, אזיל לשיטתו בסוגיא שם דשופר לר' יהודה הוי כלי שמלאכתו להתר משום שראוי לגמע בו מים לתינוק. וע"כ הוצרכו להעמיד הברייתא כר' נחמיה. [↑](#footnote-ref-12)
12. וע"ע בית ישי טז,ז שכתב להוכיח מהתוס' ביצה כא: וראש יוסף שבת מז. דהתירא דככר או תינוק הוא גם כשהמוקצה למעלה. [↑](#footnote-ref-13)
13. יש לדחות דמיירי בכלי שימושי שיש לו בית קיבול שמותר אף שלא לצורך גופו, כגון כוסות וקערות (לדברי התוס' קכג:). גם י"ל דרבה אמר זאת בהסבר דברי רב חסדא, ויתכן דלא סבירא ליה. גם י"ל דרבה שפירש שם שהתירו טלטול כלי רק לצורך הצלה מצויה ולא להצלה שאינה מצויה, אינו מחלק בין טלטול לצורך כלי אחר לטלטול הכלי עצמו, ואף להצלה מצויה של הכלי עצמו [כשמלאכתו להתר עכ"פ] מותר. ושאמר לצורך גופו ומקומו ל"ד אלא ה"ה להצלה מצויה התירו. [↑](#footnote-ref-14)