טהרות פ_ג מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ד**

א] **כביצה אוכלין שניחן בחמה ונתמעטו וכו',** בעוקצין פ"ב תנן בשר העגל שנתפח ובשר זקנה שנתמעך משתערין כמות שהן, ובגמ' מנחות דנ"ד. מייתי' פלוגתת אמוראי אם משתערין לכמות שהיו או משתערין כמות שהן, ומותבי' עלה מדתניא בבשר העגל שתפח שטמא מכאן ולהבא, ומשני דהוא מדרבנן, והדר מותבי' עלה מדתניא בבשר זקנה שצמק שטהור מכאן ולהבא, ומשני רבא דכל היכא דמעיקרא הוה בי' והשתא לית בי' הא לית בי', וכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, כי פליגי כגון שהי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח, דמר סבר יש דיחוי באיסורין ומר סבר אין דיחוי באיסורין, ומותבי' עלה ממתניתין דבנתמעטו וחזרו ותפחו חייבין עליהן משום פיגול ונותר וחלב, ועמדה בתיובתא.

ובמש"א רבא דכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, פירש בשטמ"ק שם אות ד' ובע"ב אות א', דהיינו לר"ל, אך לר' יוחנן הוי זה מדאורייתא, ובחי' המיוחסים להרשב"א שם הביא כן בשם תוס', ותמה עליהם, ז"ל, דאי ס"ד מ"ד מדאורייתא מטמא, למה איצטריך לו לטמאותו בחזר לשיעור ראשון מטעם דאין דיחוי באיסורין, בלא"ה נמי ליטמא אפי' ל"ה בו שיעור מתחילה, הואיל ועכשיו יש בו שיעור, עכ"ל, והיינו דל"ש לדון מדין דחוי, רק אם אתינן לטמאות מכח מה שהי' בו בתחילה שיעור, אשר זה נדחה ממנו כשצמק, אך אם מטמאינן אף היכא שמתחילה לא הי' בו שיעור, ל"ש כלל דין דחוי, וכ"ה מבו' בביאור הגר"א בסימן תפ"ו, דאם משערינן כמות שהן עכשיו אף בשלא הי' בו שיעור בתחילה, ל"ש כלל דין דחוי, הבאנו דבריו להלן אות ה', ועי' בכ' הגרי"ז מנחות שם שביאר הדברים כנ"ל.

אך בד' התוס' והשטמ"ק מבו' לא כן, אלא אף דאם ל"ה בו שיעור ותפח טמא מדאורייתא, מ"מ היכא שהי' בו שיעור וצמק וחזר ותפח שייך לדון דין דחוי, ובעי' להא דאין דחוי באיסורין, וצ"ב הטעם בזה, ובשו"ת בית יצחק ח"א סימן ל' נקט דאף הא דהיכא דמתחילה ל"ה בו שיעור ותפח טמא הוא ג"כ מכח הא דאין דחוי באיסורין, וצ"ע בכ"ז.

ב] בפי' הר"ש והרא"ש בפ"ב דעוקצין, הביאו הפלוגתא אם משערינן כמות שהן עכשיו או כמו שהיו מעיקרא, וצ"ע שהרי בגמ' מסקינן דלא פליגי בזה, וכל פלוגתייהו היא בשצמק וחזר ותפח**.**

ובפשוטו צ"ל בזה בדעתם, לפמש"כ בביאור הגר"א או"ח סימן תפ"ו, ז"ל, ולכאו' נ"ל דהא דרבה שם שינויא הוא לשנויי דלא תיקשי על ר"ל, אבל למסקנא כיון דסלקא דר"ל בלא"ה בתיובתא לא צריך לדחוקי ולומר מדרבנן, וגם לומר אין דיחוי באיסורין וכו', וגם לכאו' נ' הסוגיא בכמה מקומות דיש דיחוי ברפ"ג דטהרות הרוטב וכו' וש"מ וכו', עכ"ל.

ומש"כ הגר"א לפ"ז דמשערינן כמות שהן עתה מדאורייתא, הוא משום דכל הא דחדית רבה דבשלא הי' בו כשיעור ותפח הוי רק מדרבנן, לא מסברא דנפשי' חידש כן, אלא הוצרך לחדש כן כמו שפירשו האחרונים לפ"מ דמוקי לפלוגתא דר"י ור"ל בשצמק וחזר ותפח, ופירש"י דמוקי למתני' הכי, ומדאוקים ר' יוחנן למתני' בשצמק וחזר ותפח, ולא אוקים לה כפשטה, ש"מ דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' כשיעור ותפח הוי רק מדרבנן, וע"כ הוא דאוקים למתני' בשצמק וחזר ותפח כ"ה דיהא זה מדאורייתא, ואשר ע"כ אם דחי' לשנויא דרבה, הדר יש לנו לומר דלר' יוחנן משערין כמות שהן עתה מדאורייתא אף היכא דמעיקרא ל"ה בי'.

ומש"כ הגר"א ללמוד כן מהא דבכ"ד נ' דיש דחוי, היינו כמש"נ לעיל אות א', דאם מדאורייתא משערינן כמות שהן עכשיו, ל"ש לדון דין דחוי, וע"כ הגם דיש דחוי באיסורין, מ"מ כל שתפח ועתה יש בו שיעור ה"ה טמא.

ולפ"ז ניחא ד' הר"ש והרא"ש בעוקצין שהביאו להך פלוגתא, כיון דלמסקנת הסוגיא הדרינן לפרש פלוגתייהו כפשטה, וכמש"כ הגר"א.

אך צ"ע, שהרי הר"ש והרא"ש הכא הביאו שבסוגיא דמנחות דייק מהכא דאין דיחוי באיסורין, ואי נימא דלמסקנת הסוגיא שם משערין כמות שהן עתה מדאורייתא אף אם לא הי' בהן מתחילה כשיעור, א"כ הרי ליכא למידק מהכא דאין דיחוי באיסורין, וכבר כתב הגר"א שם דמד' הר"ש אלו מבו' דנקט לשמעתין דמנחות כפשטה, וא"כ סתרי ד' הר"ש והרא"ש זל"ז.

והאמנם י"ל בדעת הר"ש והרא"ש, דס"ל כדעת התוס' שהבאנו לעיל אות א', שדעתם דאף אם היכא דל"ה בו שיעור ותפח ה"ה טמא, מ"מ תלי דין צמק וחזר ותפח בהנידון אם יש דחוי באיסורין, אך אכתי לא נתישבו בזה ד' הרא"ש שהביא גם למש"א התם דאי ל"ה בי' שיעורא והשתא אית בי' טמא מדרבנן, וצ"ע בזה.

ג] מה שהביא הגר"א ממתניתין דריש פירקין דהרוטב וכו' דיש דיחוי באיסורין, צ"ב דאף אם אין דיחוי באיסורין, מ"מ התם שקרשו ופקעה מהן טומאתן, היאך יחזרו ויטמאו כשחזרו ונימוחו.

ד] הרמב"ם בפ"ד מאה"ט הי"ג כתב, ז"ל, פחות מכעדשה מן השרץ ופחות מכזית מן הנבילה שתפחו ועמדו על כשיעור מטמאין מד"ס, עכ"ל, והוא כדמסיק רבה דכל היכא דלא הי' בי' כשיעור ותפח אינו מטמא אלא מדרבנן, וכ"ה גם בל' הרמב"ם פ"ד מטומ"א ה"ה, כביצה אוכלין טמאין שהניחן בחמה ונתמעטו אינם מטמאין וכו', הניחן בגשמים ונתפחו חזרו לכמות שהיו בין לטומאה חמורה בין לטומאה קלה וכו', עכ"ל, ומ' דרק משום דמעיקרא הוה בהו כשיעור, הוא דמהני להו מה שתפחו, דעי"ז חזרו לכמות שהיו מעיקרא, אך כל שמעיקרא ל"ה בהו שיעור, ל"מ להו תפיחתן לענין טומאה דאורייתא.

והאחרונים הק' בזה ממש"כ הרמב"ם שם בפ"ד מטומ"א ה"א ז"ל, בשר העגל שתפח ובשר זקנה שנתמעט משתערין כמות שהן, עכ"ל, ומשמעות סתימת לשונו דהוי זה דינא דאורייתא, ובכ' הגרי"ז במנחות כתב שלא הוצרך הרמב"ם להזכיר דהוי זה דרבנן, כיון דכל הנפ"מ בשיעור זה הויא רק מדרבנן, עיי"ש, וע' מנח"א שם מה שהביא לדון בזה, ואכ"מ, וקשיא שהרי למסקנת סוגיין אין התפיחה משלמת לשיעור מדאורייתא, וכאשר פסק כן הרמב"ם גופי' בפ"ד מאה"ט.

ה] והאחרונים פירשו בדעת הרמב"ם, ע' שו"ת מהריא"ז ענזיל סי' ס"ה, שו"ת בית יצחק ח"א סי' ל' סק"ה, דמשק אליעזר סי' תפ"ו, שו"ת תורת חסד או"ח סי' ו', משנת ר"א טהרות סי' מ', דס"ל דלעולם מצטרפת התפיחה לכשיעור, דאף מה שתפח הוי מכלל הדבר, וע"כ לגבי טומאה דמכאן ולהבא, חשיב שפיר דאית בי' כביצה, וכל מה שאין התפיחה מצטרפת לכשיעור, היינו דוקא לגבי דינים שחלו בה מעיקרא, והיינו משום דהגם דהתפיחה הויא השתא מכלל הדבר, מ"מ הרי מעיקרא כאשר חלה הטומאה לא חלה על תפיחה זו, וע"כ בכה"ג אין התפיחה מצטרפת להשלים לכשיעור, ואשר ע"כ בפ"ד מאה"ט לגבי טומאת נבילה וטומאת שרץ שחלו בזה מעיקרא, וכן לעיל בה"ה לגבי טומאת אוכלין שחלה בזה מעיקרא, אין התפיחה מצטרפת לכשיעור, ע' בדבריהם שהאריכו בזה.

אמנם בפירש"י במנחות שם סוד"ה כי פליגי, מפורש דקאי אף על טומאה דמכאן ולהבא, ואזיל הכא רש"י אחר חזרתו, דאין אוכל מקב"ט פחות מכביצה, וס"ל דאף מדרבנן אינו מקב"ט, וע"כ בעי' שיחזור ויתפח לקב"ט מדרבנן, ואכ"מ, והעיר בזה בשו"ת אמרי יושר ח"א סי' י"ח, וכ"ה מבו' נמי מד' התוס' שם סוד"ה דמעיקרא דאף לענין הוצאת שבת דמכאן ולהבא אין מצרפין התפיחה לשיעור, אך מש"כ כמה מהאחרונים הנז' לישב לפי דבריהם עיקר קו' התוס' מההיא דשבת, כבר עמדו דיש לפקפק בזה, דהתם דבעי' לחייבו על העקירה שהיתה מתחילה, ל"מ מה שעתה אי"ב כשיעור אא"כ חשיב דמה שהי' אתמול נתגדל, וע"כ שפיר הקשו הראשונים.

אך צ"ע בזה, דלכאו' חילוק זה אינו מתישב בסוגית הגמ', שהרי בגמ' מעיקרא מייתי' לפלוגתא דאמוראי אמתני' דבשר העגל שנתפח, והרי הך מתני' איירי בטומאה דלהבא, וכמבו' כן בד' הרמב"ם לפי דרך זו, דקאי הרמב"ם על טומאה דלהבא, ובזה הרי לכו"ע מצטרפת התפיחה לשיעור, וכן הא דפרכי' על ר"ל מברייתא דבשר העגל שלא הי' בו כשיעור ותפח ועמד על כשיעור, צ"ע דדילמא התם קאי על טומאה דלהבא, דבזה מודה ר"ל דמצרפין התפיחה לכשיעור, ולכאו' מוכח מזה דנידון הסוגיא הוי אף לענין טומאה דמכאן ולהבא, ושוב צ"ע ד' הרמב"ם, ועי' משנת ר"א שם מש"כ בזה.

ו] ונ' לישב, וכעי"ז במשנת ר"א שם בקצרה, דהנה בפירש"י במנחות שם ד"ה דמעיקרא ל"ה בי', ז"ל, לאו איסור הוא אלא מיא בעלמא, עכ"ל, ומדפירש רש"י לזה בדברי רבה, יש ללמוד דזהו עיקר מה דחדית לן רבה, והיינו דלעולם כמות שהן עתה משתערין, וע"כ היכא דמעיקרא הוה בי' כשיעור וצמק טהור, כיון דמשערין כמות שהוא השתא, והא דהיכא דמעיקרא לי"ב כשיעור ותפח אינו טמא מדאורייתא, הגם דדינא הוא דמשערין כמות שהן עכשיו, הוא משום דהתפיחה שנוספה ע"י המים, שהרי איירי דתפח בבישול, וכמש"פ הרמב"ם בפיהמ"ש בעוקצין, והיינו ודאי ע"י מי הבישול, אינה מכלל הטומאה, וע"כ עלינו לשער הטומאה בפנ"ע כמות שהוא עכשיו, והטומאה בפנ"ע הרי לא תפח כלל ולא נשתנה שיעורו, וע"כ הוא דאינו טמא מדאורייתא.

ובזה מתישב היטב דעת הרמב"ם, דהאמנם למ"ד דכמות שהיו משערינן, הרי שאף לגבי טומאה דמכאן ולהבא נמי אין מצרפין התפיחה לכשיעור, משום דאף עתה משערין את האוכל כמות שהי' מעיקרא, וחשיב דלי"ב כביצה, והאמנם ודאי אם נוסף עוד בשר, לא נימא דכמות שהיו משערינן, אך בכה"ג שלא נוסף בשר אחר, אלא שתפח בשר זה ונטפלו המים אליו, הרי דאם כמות שהיו משערינן, יש לנו לשער הבשר כמו שהי' מעיקרא, ולי"ב שיעורא, אך משא"כ למה דמסקי' דלעולם כמות שהן משערינן, ואך דמ"מ היכא שתפח ל"מ מה שמשערין כמות שהן עכשיו, כיון שהתפיחה אינה בכלל האיסור והטומאה, וע"כ יש לנו לדון על הדבר בפנ"ע שלא נתרבה שיעורו כלל, בזה הוא דס"ל להרמב"ם, דכ"ז הוא כלפי טומאה דמעיקרא, שבזה אין המים מכלל הדבר הטמא, וע"כ משערינן להבשר בלא התפיחה, אך משא"כ לגבי טומאה דמכאן ולהבא, שלענין זה שפיר הוו המים שנוספו מכלל הדבר הנטמא, שפיר משערינן להבשר יחד עם התפיחה, וכיון דמשערין כמות שהן עכשיו, חשיב דאי"ב שיעורא, כיון דהשתא אי"ב שיעורא, ווא"ש היטב דעת הרמב"ם.

ז] וי"ל עוד עד"ז, דלפ"מ דמסיק רבה, דהיכא דמעיקרא הוה בי' והשתא לית בי' הא לית בי', ומשערינן כמות שהן עכשיו, הא דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' אי"ז אלא מדרבנן, הוא משום דל"מ התפיחה להחל דינים שלא היו בו מתחילה, ע' אג"מ או"ח סימן ע"א שהאריך בזה.

ולפ"ז ניחא דעת הרמב"ם, דע"כ הגם דלמ"ד דכמות שהיו משערינן הוא אף לגבי טומאה דמכאן ולהבא, מ"מ לפ"מ דמסקי' דכמות שהן השתא משערינן, הרי שהגם דמ"מ ל"מ התפיחה לחדש דינים על החפצא, י"ל דל"ש כ"ז אלא כד דייני' על איסור וטומאה שהיו בו מעיקרא, ולא הי' בהן שיעור לחיוב ושיעור לטמאות, ולא חייל בהו דין חיוב וטומאה, ובכה"ג ל"מ התפיחה ליתן בהן דין חיוב ודין טומאה, אך משא"כ לגבי טומאה דמכאן ולהבא, שפיר מצי חייל בהו דין טומאה ע"י התפיחה, והיינו משום דכל הך דינא דל"מ חייל דין חדש ע"י התפיחה, הגם דהשתא הרי אי"ב כשיעור ומ"ט לא יהא בו השתא דין זה, הוא משום דכל עיקר האיסור והטומאה שבו שמכחן אתינן לחייבו ולטמאות חלו בו מעיקרא, ובשעה שחלו הרי לא הי' בו דין חיוב ודין טומאת אחרים, וע"כ בכה"ג ל"מ התפיחה לחדש בו דיני חיוב וטומאה, אך משא"כ כד דייני' לגבי טומאה דמכאן ולהבא, הרי דכיון דהשתא אי"ב שיעור, מ"ט לא יהא בו דין טומאה, דהגם דמעיקרא ל"ה בו דין טומאה, הרי דע"ז יש לנו לומר דדל מהכא למה שהי' מעיקרא, שהרי אין אנו דנים כלל מכח מעיקרא, וסו"ס השתא אי"ב כשיעור, וה"ז כמו שהי' נוצר הדבר השתא, דג"כ הי' מקבל טומאה.

ומצאתי בשו"ת בית יצחק ח"א סי' ל' סק"ד, שכבר ביאר כן, דהא דלמסקנא אין התפיחה מצטרפת לכשיעור הוא משום דל"מ חייל ע"י התפיחה דינים שלא היו בו מעיקרא, ונקט שם שזהו מדין דחוי, וביאר שם סק"ה לפ"ז דמה"ט דעת הרמב"ם דכ"ז הוא לגבי טומאה דמעיקרא, אך מכאן ולהבא שפיר חיילא ע"ז טומאה, ועיי"ש סק"ו שכתב דלפ"ז ל"ש כ"ז רק בדינים שחלים על החפצא, אך בדיני ואיסורי גברא ל"ש כ"ז, וודאי מצרפין התפיחה להשיעור, וכתב לישב לפ"ז קו' הראשונים מההיא דשבת, עיי"ש בכ"ד, וזהו כמש"נ, ועיי"ש עוד סוסק"ד שכתב לחדש דאף למסקנא פליגי ר"י ור"ל אם מצרפין התפיחה לגבי דינים דמכאן ולהבא, ובזה יישב סוגיית הגמ' שם דאתינן להוכיח דכמות שהיו משערינן מתרומה, ואכמ"ל.

ח] וראיתי להוסיף בזה, די"ל דמקור ד' הרמב"ם להא דלגבי טומאה דמכאן ולהבא משערינן כדהשתא מדאורייתא, הוא מהא דהיכא שצמק וחזר ותפח תלינן לה בדין דחוי באיסורין, וס"ל להרמב"ם דאם מדאורייתא אין משערין כלל כמות שהן עכשיו, ל"ה מהני בזה הא דאין דחוי באיסורין, ורק משום דמדאורייתא משערין כמות שהן עכשיו, ואך שכלפי טומאה שכבר חלה ל"מ משום דמעיקרא ל"ה בה שיעור, ול"מ התפיחה לחדש דינים על החפצא, ע"כ היכא שמעיקרא הי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח, מהני הא דאין דחוי באיסורין, דמכח זה חוזר הוא לדינו שהי' בו שיעור לטמאות, ודו"ק.

ט] בעיקר מה שפירש"י במנחות, דהא דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' אינו מצטרף אלא מדרבנן הוא משום דהוי מיא בעלמא, צ"ב, דא"כ מ"ט היכא שהי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח מצרפין התפיחה, משום דאין דחוי באיסורין, הרי לכאו' אף דמעיקרא הי' בו שיעור, מ"מ התפיחה דהשתא הויא מיא בעלמא, ומ"ט תצטרף לשיעור.

ונ' לבאר בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל משנה ג' אות ח' מה שפירש"י בפסחים דל"ג: ד"ה טמא מת, ז"ל, אע"ג דאין משקה הנבלע באוכל מקב"ט עמו משלים הוא את שיעורו, דדכוותה תנן התם טובא ובמנחות נמי מייתי לה בגמ', כביצה אוכלין וכו' חזר והניחן בגשמים ותפחו טמאין וחייבין עליהן משום פיגול נותר וחלב, ואע"ג דגשמים הנבלעין בתוכו לאו חלב נינהו דאי סחיט להו ושתי מינייהו כזית פטור, אפ"ה כל כמה דבגווה נינהו משלמי לשיעורי', עכ"ל, ובתור"פ שם תמה ע"ד רש"י, דמה מייתי מהתם, הרי אמרי' בסוגיין דכל מה דמצרפין הגשמים לשיעור הוא דוקא משום שהי' בו מעיקרא כשיעור, ואם לא הי' מעיקרא כשיעור, אין הגשמין מצטרפין.

ונ' בביאור ד' רש"י, דודאי אף בשהי' מעיקרא כשיעור וצמקו וחזרו ותפחו, אין הגשמים מכלל האיסור, וע"כ ודאי יש ללמוד מזה דאף גשמים שאינן מכלל האיסור מצטרפין לכשיעור, והא דאם לא הי' מעיקרא כשיעור אין הגשמים מצטרפין, הוא משום דבכה"ג הוו הגשמים דבר חיצוני, ואי"ז כלל מכלל הבשר, וע"כ אין מצטרפין להשלים לשיעור, אך כל שמעיקרא הי' כן, וכ"ה צורת הבשר, שפיר מצטרפין הגשמים לשיעור, וזהו דמייתי מינה רש"י, דה"נ התם במשקין שבתוך הענבים, שכ"ה צורת הענבים מעיקרן, שפיר מצטרפין המשקין לשיעור, וז"ב.

ובעיקר ד' רש"י בגדר הא דהמשקין מצטרפין, עמש"כ בשו"ת בית יצחק או"ח סי' ל', ובאבנ"ז או"ח סי' קכ"ה סק"ו, ובמשנת ר"א טהרות סי' מ'.

י] האחרונים דנו לענין חיוב ברכה אחרונה, אם משערין כדהשתא, ע' זרע אמת סי' כ"ט, גן המלך סי' קכ"ב, מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, מ"ב סי' ר"י, שעה"צ סי' תפ"ו, אמרי בינה או"ח סי' ט"ו, תורת חסד או"ח סי' ו', אמרי יושר ח"א סי' י"ח.

והנה בפשוטו, כיון דמדרבנן משערין כמות שהן עכשיו, א"כ ה"נ לגבי חיוב ברכה משערין כמות שהן עתה מדרבנן, וכן נקטו בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, ובאג"מ או"ח ח"א סי' ע"א, אך האחרונים הנ"ל דנו מכמה טעמים דלגבי ברכה לא גזרו רבנן, ובמ"ב סי' ר"י פסק כד' הזרע אמת, דאין מצרפין התפיחה לשיעור, וע' עוד באמ"ב שם, שהוכיח מד' הרשב"א בברכות ד"כ ודמ"ט, דלא גזרו רבנן חיוב ברכה בגונא דתפיחה, דאל"כ הרי דשפיר משכח"ל חיוב ברכה דרבנן, עיי"ש.

אך המג"א סימן תפ"ו כתב דלגבי מצה משערין כמות שהיא אפי' אם היא רכה ועשוי' כספוג א"צ למעכו, ובשעה"צ שם סק"ז כתב דה"ה לענין ברהמ"ז פת ספוגית משתערת כמות שהיא, וזה שלא כדבריו במ"ב סימן ר"י וצ"ע, ובד' המג"א אין לפרש שהוא משום דמדרבנן משערין כמות שהן עכשיו, דזה ל"ה מהני לגבי מצה, וצ"ב הטעם בזה, הרי מדאורייתא אין מצרפין התפיחה לשיעור.

וי"ל שדעתו כמש"נ לעיל אות ה' בדעת הרמב"ם דלגבי דינים דמכאן ולהבא שפיר מצרפין התפיחה לשיעור מדאורייתא.

וי"ל עוד שדעתו דבדברים שנאמר הדין על פת משערין כמות שהיא, וכאשר מצינו כן בחת"ס יו"ד סי' קי"ז ובמנ"ח סוף מ' ש"ג, דהיכא דנאמר הדין על פת, ודאי דהיא משתערת כמות שהיא, ואין משערין בחיטין ובקמח, וע' עוד בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, שדן לגבי חיוב ברכהמ"ז, די"ל דכיון דחיוב ברכהמ"ז נאמר על פת, ודאי משערי' להפת כדהשתא.

וי"ל עוד שדעתו דהגם דאין מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ פת שאני שמשתערת כמות שהיא אף לענין טומאה, וכדתנן במתני' פ"ב דעוקצין דפת סופגנין משתערת כמות שהיא, וזה כמו שנקטו הקר"א במנחות והאבנ"ז או"ח סי' קכ"ה והחזו"א בעוקצין סי' ג' סוסק"ז, דהוי זה דינא דאורייתא, וכ"מ מד' המחה"ש והשעה"צ שם שהביאו מקור לד' המג"א ממתניתין דפת סופגנין משתערת כמות שהיא, אך הרבה מן האחרונים נקטו דאף דינא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא אי"ז אלא מדרבנן, כ"נ בד' הגר"א סימן תפ"ו, וכ"ה בשו"ת נחלת יעקב סי' ב', חת"ס יו"ד סי' קי"ז, מנ"ח סוף מ' ש"ג, מ"ב סי' ר"י, וכן נקט החזו"א בעוקצין סי' ג' סק"ה, (וסותר לדבריו שם סק"ז), ואכמ"ל בזה.