22 טעם היתר קש וגבבא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק בא ז' שבט תשס"ז

א] שבת דל"ו:, כירה שהסיקוה בקש ובגבבא נותנים עליה תבשיל.

והנה בטעם התירא דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא נחלקו הראשונים, וכמו שיתבאר.

דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ג משבת ה"ד, לפיכך אם וכו' או שהסיקוה בקש או בגבבא וכו', שהרי אין שם גחלים בוערות, ה"ז מותר לשהות עליה, שהרי הסיח דעתו מזה התבשיל, ואין גוזרין שמא יחתה באש, עכ"ל.

ובהשלמה פירש, ז"ל, ולפיכך בקש וגבבא מותר, דליכא למיגזר שמא יחתה, דכיון שכלה שלהבתן כלה גחלתן, עכ"ל, וכ"ה במאירי, ז"ל, מפני שקש וגבבא מתנונים והולכים ואין משאירים אחריה גחלים שנחוש עליהם לחיתוי, וכ"ה בפי' הר"ן, ז"ל, נותנין עלי' תבשיל, ולא חיישי' שמא יחתה בגחלים, משום דקש וגבבא אין להם גחלת, עכ"ל, וכ"ה בכל בו סי' ל"א, ז"ל, אבל אם הוסקה בקש ובגבבא מותר לישהות בה כל תבשיל לפי שאין בה חשש חתוי שמיד שכלה שלהבת כלה גחלת, עכ"ל, וכ"ה באהל מועד דרך ג' נתיב י"ב.

ובנמו"י פירש, ז"ל, בקש וכו' או בגבבא וכו', והם דברים שאין להם קיום ואין חמימותם רב, ולפיכך א"צ גריפה וקטימה וכו', ואין לחוש שיבא לחתות שהרי גילה דעתו כשהסיקו בקש או בגבבא שאינו חושש בבישולו, עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"י מלוניל ובשיטה להר"נ, וכ"נ בל' פסקי רי"ד, ז"ל, דקש וגבבא כבו לאלתר ואין חומן מרובה, עכ"ל.

ב] והנה לקמן דל"ח תנן דתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא לא יתן בין מתוכו בין מעל גביו.

ולדעת הרמב"ם דהתירא דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא הוא משום שהסיח דעתו מזה התבשיל, הרי דהא דבתנור אסור אף אם הסיקוהו בקש ובגבבא, הוא משום דבתנור שחומו רב אינו מסיח דעתו, וכמש"כ כן הרמב"ם שם ה"ה, ז"ל, אבל התנור אע"פ וכו' או שהסיקוהו בקש או בגבבא, אין משהין וכו' הואיל והבלו חם ביותר אינו מסיח דעתו וחוששים שמא יחתה בזו האש המעוטה אף על פי שהיא אש קש וגבבא וכו', עכ"ל.

ולדעת הנמו"י דהתירא דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, הוא משום דאין לחוש שיבא לחתות שהרי גילה דעתו כשהסיקו בקש או בגבבא שאינו חושש בבישולו, הרי דהא דבתנור אסור אף בשהסיקו בקש ובגבבא, הוא כמש"כ הנמו"י לקמן דל"ח: בהא דל"מ גרו"ק בתנור, ז"ל, דכל שהוא משתמש בתנור, נמצא שקפיד בחמימות קדירתו, וגזרינן שמא יחתה בגחלים ואע"פ שגרוף וקטום, עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"י מלוניל, ומה"ט גם אסרינן אף בשהסיקו בקש ובגבבא, דתנור חומו רב אף בשהסיקו בקש ובגבבא, וע"כ יש לחוש שמא יחתה, דליכא גלוי דעת דאינו חושש בבישולו.

אך לדעת הר"ן והכל בו דטעם התירא דכירה שהסיקוה בקש וגבבא הוא משום דאין להם גחלת, וע"כ ל"ש בהו חיתוי כלל, צ"ע דא"כ מ"ט בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא אסור, הרי בקש וגבבא ל"ש חיתוי כלל.

ואין לומר, דכיון דתנור נפיש הבלי', אפי' בקש וגבבא מיחזי כהסיקוהו בגפת ועצים, וע"כ גזרו בהסיקוהו בקש וגבבא, אטו היכא שהסיקוהו בגפת ובעצים, שהרי הר"ן בסוגיין לא ניח"ל לפרש דהא דל"מ גריפה בתנור הוא משום גזירה, וה"נ לדעתו אין לפרש דזהו טעם הא דאסרינן בשהסיקוהו בקש ובגבבא, וגם כל הראשונים לא דנו לפרש טעם האיסור בתנור משום גזירה, אלא בהא דל"מ גריפה, ולא בהא דאסור אף בשהסיקוהו בקש ובגבבא.

ומצינו הטעם בזה, בהשגות הרמ"ך שבת פ"ג ה"ה, ז"ל, צ"ע מאין הוציא זה, דמתניתין לא אסר כן כי אם תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא "דאגב חמימות התנור הקש והגבבא בוערות" ואיכא למיגזר וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו דטעם הא דאסרינן בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, הוא משום דהא דשרינן בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, הוא משום שכבר אינם בוערין, וע"כ ליכא למיחש בזה לחיתוי, דמיד שכלה שלהבת כלה גחלת, אך אילו היו הקש והגבבא בוערין, הוה בעי' למיחש שמא יחתה, וע"כ בתנור דאגב חמימות התנור עדין הקש והגבבא בוערות, יש לחוש בזה לחיתוי.

ולהאמור יל"ע במש"כ בביאוה"ל סי' רנ"ג ס"א, ז"ל, יל"ע דבש"ס ופוסקים נקטו לשון שהסיקוהו בקש וגבבא, דמשמע דהי' אחר ההיסק וכו' משא"כ בקש שאינם משאירים אחריהם גחלים, ולפ"ז אפשר דאם הניח הרבה קש שבוער זמן רב אפשר דאסור להשהות עכ"פ בשעה שבוער, או אפשר דהש"ס אורחא דמלתא נקט שהיה דרכם להעמיד הקדרה אחרי ההיסק, אבל ה"ה בשעה שמסיקים נמי מותר, והטעם דבשעה שבוער בלא"ה אין לחוש לחיתוי דלמה לי' לחתות כ"ז כשבוער, וא"צ לחתות כ"א בשנכבה, וזה אשמעינן דבקש כיון שנכבה לא יועיל חיתויו דכלה גם הגחלת, משא"כ גבי גפת ועצים לעולם אסור דיבא לחתות בגחלים אחר שיכלה האש, וצ"ע, עכ"ל.

ולפי המבו', הרי מפורש בד' הרמ"ך דכ"ז שהקש והגבבא בוערין, אסור להשהות, ומה"ט הוא דאסור להשהות בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, וכ"ה מוכח לד' הר"ן והכל בו, וכמש"נ.

ספר הישר לר"ת סימן רל"ז, ?כירה שהסיקוה בקש ובגבבה מחזירין עליה תבשיל. חזרה זו מבעוד יום ואפי' היא דולקת?

ולטעמא דהרמב"ם דהא דשרי להשהות בשהסיקו בקש ובגבבא הוא משום שהסיח דעתו מזה התבשיל, יש להסתפק אם מה"ט שרי לסמוך אף כ"ז שהקש והגבבא בוערין, דכיון שעתידין הן ליכבות ולא ישתיירו גחלים, הסיח דעתו מן התבשיל, או"ד דאין מסיח דעתו אלא אחר שכבו הקש והגבבא, וכמש"כ הרמב"ם דטעם הא דמסיח דעתו הוא משום שאין שם גחלים בוערות, וצ"ע בזה.

ולטעמא דהנמו"י, דהא דשרי להשהות בשהסיקו בקש ובגבבא, הוא משום שגילה דעתו דאינו חושש בבישולו, נ' פשוט דמה"ט שרי להשהות אך בעוד הקש והגבבא בוערין, וז"ב.

ג] ובד' בעה"מ בסוגיין מבו' טעם אחר בזה, ז"ל, וכן היסק בקש ובגבבא יש מהן גחלים קטנים עוממות, ואית בהו חששא בתנור, עכ"ל.

ומבו' בד' בעה"מ, דהתירא דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, הוא משום דאין נשארין בה אלא גחלים עוממות, וע"כ לא חיישי' שיבא לחתות, וכמו שאמרו לקמן דל"ז.דגחלים שעממו ה"ה כקטומה, אך בתנור דנפיש הבלי' וחיישי' בי' טפי לחיתוי, יש לחוש אף בשהסיקוהו בקש וגבבא שיחתה את הגחלים העוממות.

ד] ועד"ז מצינו בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ולדבריו צריכין אנו לומר, דבכירה גרופה התירו, מפני שאע"פ שנשארו בה ניצוצות, מתוך שהבלה מועט אינה ראוי' להתחמם בניצוצות מועטין הנשארים, ולא יהיב דעתי' ולא אתי לחתויי, אבל תנור מתוך שהבלו רב יהיב דעתי' ומחתה, "ודומיא דקש וגבבא דבכירה שרי אפילו באינה גרופה ובתנור אסור", עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהתירא דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, הוא משום דאין נשארין בה אלא גחלים מועטין, ואינה ראוי' להתחמם בהן, וע"כ לא יהיב דעתי' ולא אתי לחתויי, ומשא"כ בתנור דהבלו רב, יהיב דעתי' ומחתה.

ומצינו כן עוד בד' הרשב"א בסוגיין בתו"ד, ז"ל, יש לחלוק ולומר, דכל שלא הגיע למאב"ד, אין משהין ואפילו בגרו"ק ולא בשהסיקוה בקש ובגבבא, משום דכיון דבשיל קצת ולא הגיע למאב"ד, אפי' בקש ובגבבא יהיב דעתי' ומחתה וכו', ואפי' בקש ובגבבא שייך חיתוי בכי הא, "דהא גזרינן ביה בתנור" וכו', עכ"ל, וזה כמש"כ לעיל מינה, דאף בקש ובגבבא משתיירין מעט גחלים, ואך דכיון דאינה ראוי' להתחמם בהן, לא יהיב דעתי' ולא אתא לחתויי, ואשר ע"כ י"ל דהיכא דלא הגיע למאב"ד, יהיב דעתי' ומחתה אף בשהסיקוה בקש ובגבבא.

ה] ולדעת רש"י נ', דהא דכירה שהסיקוהו בקש ובגבבא שרי להשהות עלי', הוא משום דקש וגבבא אין מוסיפין הבל, וע"כ הוא דבתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא אסור להשהות, דכיון שנקלט חומו לתוכו טפי מכירה, ה"ז מוסיף הבל אף בשהסיקוהו בקש ובגבבא, וז"פ.

ו] והנה לדעת ב"ש דס"ל דחמין אבל לא תבשיל, ודנוטלין אבל לא מחזירין, יש להסתפק אם היינו אף בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, או היינו רק בשגרף וקטם.

ומצינו הדברים מפורשים בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין, ז"ל, ב"ה אומרין מחזירין בשבת על גבי גרו"ק או ע"ג כירה שהוסקה בקש ובגבבא, וב"ש אומרין אין מחזירין כלל, עכ"ל, והרי להדיא דב"ש פליגי אף בכירה שהוסקה בקש ובגבבא, וס"ל דאין מחזירין עלי'.

וכ"ה בפי' הר"י מלוניל, ז"ל, כלומר מה הן משהין ע"ג כירה כשהסיקוה בקש או בגבבא אע"פ שאינה גרופה, או כשהסיקה בגפת או בעצים כשהיא גרופה או קטומה, ב"ש אומרים דוקא חמין וכו', עכ"ל.

אמנם הנה הצל"ח דקדק מל' רש"י לקמן דל"ז., ז"ל, והך חזרה דאמרי לך לא יחזיר עד שיגרוף, דכי גרוף מיהא שרי, לאו דברי הכל היא, ולבית שמאי לא סבירא להו, עכ"ל, וממה שהוצרך רש"י לפרש למש"א הך חזרה דאמרי לך, הוא דיוקא דמתני' דכי גרוף מיהא שרי, ולא פירשה דהוא הא דתנן דהסיקוה בקש ובגבבא מחזירין עלי' תבשיל, נ' להדיא שדעתו דבהסיקוה בקש ובגבבא מודו ב"ש דמחזירין עלי' תבשיל.

וכ"ה במהרש"א בסוגיין ע"ד התוס' ד"ה חמין ותבשיל, דבכירה שהוסקה בקש ובגבבא מודו בי' ב"ש דמותר לשהות נדצ"ל להחזיר על גביו, עכ"ד.

ז] ובטעם הפלוגתא בזה, הנה להרמב"ם לטעמי' דמפרש דטעם התירא דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, וטעם התירא דכירה גרו"ק, חד הוא, דהסיח דעתו מזה התבשיל, ואין גוזרין שמא יחתה באש, הרי לפ"ז מסתבר, דטעמא דב"ש דפליגי, הוא משום דס"ל דאף שהסיח דעתו מזה התבשיל, חוששין שמא יבא לחתות, וע"כ ממילא דיש לאסור בין בכירה גרו"ק ובין בשהסיקוה בקש ובגבבא.

ועד"ז הוא גם למה שפי' הר"י מלוניל, דטעם התירא דהסיקוה בקש ובגבבא הוא משום דגלי אדעתי' שאינו מתרצה בחמימות קדירתו, ומה"ט הוא דשרי נמי בגרו"ק, משום דגלי אדעתי' שאין רצונו בחמימות קדירתו, וטעמא דב"ש דפליגי, פי' הר"י מלוניל שם, דהוא שמא יחתה, והיינו דס"ל דהגם דגילה דעתו שאין רצונו בחמימות קדירתו, מ"מ חיישי' שמא יבא לחתות, הרי דמה"ט יש לאסור לדידהו אף בשהסיקוה בקש ובגבבא, וז"פ.

ולדעת הנמו"י, נ' שהדבר תלוי, דאם טעמא דב"ש הוא כמש"כ הנמו"י בטעם השני, דאף בגרו"ק חיישי ב"ש דילמא אתא לחתויי, הרי דמה"ט יש לאסור גם בשהסיקוה בקש ובגבבא, אך אם טעמייהו דב"ש הוא כמש"כ הנמו"י שם בטעמא בתרא, דגזרו אטו שאינו גרוף, נ' דמודו ב"ש דהיכא שהסיקוה בקש ובגבבא שרי לסמוך, וכדלהלן סק"ח.

ועד"ז הוא גם למה שפירש הבעה"מ, דטעם היתרא דהסיקוה בקש ובגבבא, הוא משום שאין משתיירין בה אלא גחלים קטנות עוממות, אשר לפ"ז הרי דהוי זה חד דינא עם הא דמהני קטימה, וכמש"א לקמן דל"ז. דגחלים שעממו ה"ה כקטומה, וא"כ כ"ה דפליגי ב"ש וס"ל דל"מ קטימה, ה"נ יש לאסור לדידהו בשהסיקוה בקש ובגבבא, אא"כ נימא דהא דס"ל דל"מ קטימה הוא גזירה אטו שאינו גרו"ק, וזה ל"ש בשהסיקוה בקש ובגבבא, וכדלהלן סק"ח.

ח] ויש להוסיף, דיש מקום גדול לומר, דהא דפליגי ב"ש ואסרו להשהות, היינו רק בכירה גרו"ק, ולא בשהסיקוהו בקש ובגבבא, אך הא דאסרו ב"ש להחזיר, הוי זה אף בשהסיקוה בקש ובגבבא.

והטעם בזה, הוא לפמש"כ בפי' הר"ן במתניתין, בטעמא דב"ש דחמין אבל לא תבשיל, ז"ל, דכיון דתבשיל צריך בישול וחיתוי, גזרו ב"ש גרוף אטו אינו גרוף, עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"י מלוניל.

וכ"ה מבו' בתו"ד הרשב"א לקמן דל"ז. ד"ה ר' יהודה, דטעמא דב"ש דאסרו להשהות ע"ג כירה גרו"ק, הוא משום שגזרו אטו שאינה גרופה, וע"כ כתב, דדין שהי' בכירה שאינה גרו"ק במצטמק ורע לו, תליא בפלוגתא דב"ש וב"ה, דלב"ש דגזרי גרופה אטו שאינה גרופה, ה"נ אסרי בכירה שאינה גרו"ק במצטמק ורע לו, גזירה אטו מצטמק ויפה לו, ולב"ש דשרו להשהות ע"ג כירה גרופה ולא גזרו אטו שאינה גרופה, ה"נ שרי להשהות אף ע"ג כירה שאינה גרו"ק תבשיל דמצטמק ורע לו, ולא גזרי' אטו מצטמק ויפה לו, אך בד' הרשב"א במתניתין אין מ' כן, אלא משמעות דבריו דב"ש חיישי לחיתוי אף בגרו"ק, עיי"ש, וצ"ע בזה.

אמנם הא דאסרו ב"ש להחזיר ע"ג כירה גרו"ק, פירש הר"ן דהוא משום דמיחזי כמבשל, ומ' דאי"ז גזירה אטו אינה גרו"ק, אלא ס"ל לב"ש דאף מחזיר על כירה גרו"ק מיחזי כמבשל.

אשר לפ"ז י"ל, דהא דאסרו ב"ש להשהות, אי"ז אלא בכירה גרו"ק, דיש לגזור בה אטו אינה גרופה, אך בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא דל"ש גזירה זו, מודו ב"ש דשרי להשהות על גבה, אך משא"כ הא דאסרו ב"ש להחזיר, אשר הוא משום דמיחזי כמבשל, י"ל דהוא אף בשהסיקוה בקש ובגבבא.

אך אי"ז מוכח, די"ל דכל הא דמיחזי כמבשל, הוא רק בגרו"ק שעדין יש שם גחלים, אך משא"כ בשהסיקוה בקש ובגבבא דפירש הר"ן דאין שם גחלת כלל, י"ל דמודו ב"ש דלא מיחזי כמבשל, אך לדעת הרשב"א דאף בשהסיקוה בקש ובגבבא יש שם גחלים מועטין, אין לומר כן, ואדרבה לפ"ד להרשב"א יש להחמיר טפי בקש ובגבבא שיש שם גחלים מועטין, מבכירה גרופה שלדעתו היינו בשגרף כל הגחלים, ולא נשתיירו שם גחלים כלל.

ט] ובל' ההשלמה נ' דב"ש לא פליגי אלא על גרו"ק, ז"ל, וב"ש ס"ל דאפי' בגרוף איכא למיגזר, דגפת ועצים אחר שגרף הגחלים א"א בלא ניצוצות, עכ"ל, והיינו שהרי דעתו דהא דבקש וגבבא שרי, הוא משום דכיון שכלה שלהבתן כלה גחלתן, וע"כ בזה אף ב"ש שרו, ומשא"כ בגפת ועצים דאף שגרף א"א בלא ניצוצות, גזרו ב"ש דילמא אתא לחתויי.

ועד"ז הוא למה שפירש המאירי, דטעמא דב"ש שאסרו להשהות תבשיל ע"ג כירה גרו"ק, הוא משום דמתוך שאדם רוצה הרבה בבישול, יבא לחתויי, אשר לפ"ז הרי דכ"ז הוא בכירה גרו"ק, דשייך בה חתוי, ואך דלב"ה לא חיישי' בה לחיתוי משום שאנו רואים שהוא רוצה למעט את חומם, וכמו שפירש המאירי שם, וע"ז פליגי ב"ש, וס"ל דאף בכה"ג חיישי' לחיתוי, אך בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, שפירש המאירי שם דהא דשרי להשהות על גבה, הוא מפני שקש וגבבא מתנונים והולכים ואין משאירין אחריהם גחלים שנחוש עליהם לחיתוי, נ' דאף לב"ש שרי להשהות עלי', וז"ב.