ידים רש פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**משטיפה אחת.** שבבת אחת שפך מים עד הפרק[[1]](#footnote-2):

**ידו טהורה.** אף על גב דאין בכלי רביעית, אלא דאתו משירי טהרה[[2]](#footnote-3):

**שתי ידיו משטיפה אחת.** שבפעם אחת שפך על שתי ידיו עד הפרק, אף על גב דאתו משיירי טהרה:

הגה"ה

ספרים אחרים: ולא יתכן, דמשמע שתי ידיו משטיפה אחת הוא דלא, הא משתי שטיפות מהני, הא אדרבה, בשטיפה אחת עדיף, כדאשכחן בריש מכילתין דפליגי במוסיפין[[3]](#footnote-4).

אלא, מים ראשונים קרי "שטיפה אחת" כל זמן שלא נטל כי אם פעם אחת עד הפרק. ובידו אחת הוא דסגי בפעם אחת[[4]](#footnote-5), אף על פי דאין בכלי רביעית אלא דאתו משיירי טהרה, אבל לשתי ידיו אף על גב דאתו משיירי טהרה לא מהני עד שיטול שתי פעמים עד הפרק, ובהא ליכא מאן דפליג לרבי מאיר.

ובככר של תרומה הוא דפליגי, היכא דנטל את הראשונים מרביעית ונפל עליהם ככר של תרומה, דרבי מאיר סבר כי היכי דמהני לטהר ידיו מהני נמי לטהר עצמן, ורבי יוסי סבר לטהר ידיו מהני ואינהו גופייהו טמאין היכא דנפלו, ואפילו מים הנשארים על ידיו אם נגע בהם ככר של תרומה נטמא עד שיבואו שניים ויטהרום, אף על גב דלטהר ידים לא בעי שניים דאי בעי מנגב ידיה ואכיל[[5]](#footnote-6).

והך דנטל ראשונים למקום אחד והשניים למקום אחר [דהמים הראשונים טמאים] נפקא מינה אפילו לרבי מאיר, דהא דמטהר רבי מאיר בראשונים, הני מילי כשטל מרביעית, אבל מפחות, דאתו משיירי טהרה[[6]](#footnote-7), צריך ליטול ראשונים ושניים כדפרשית, וראשונים טמאים ושניים טהורים, עד כאן:

**רבי מאיר מטמא** את ידיו, עד שיטול מרביעית:

**נפל ככר של תרומה.** על אותן מים שנפלו מידיו לארץ:

**טהור.** כמו שהידים טהורות:

**רבי יוסי מטמא** בככר, אבל הידים ודאי טהורות. מידי דהוה אסיפא דנטל את הראשונים למקום אחד ואת השניים למקום אחד.

ורבי מאיר סבר דלא דמי, דהתם איפסיק והכא לא איפסיק[[7]](#footnote-8):

**משנה ב:**

**נטל את הראשונים למקום אחד** בזוית זו, והשניים בזוית אחרת, ונפל ככר של תרומה למקום שנפלו הראשונים, טמא הככר. והוא הדין אם נגע הככר במים ראשונים שעל ידיו שהככר טמא:

**על השניים טהור.** דשניים טהורין הן, אבל ראשונים ושניים למקום אחד ונפל ככר של תרומה על המים שנפלו לארץ טמא, כדקתני סיפא, שאין השניים מטהרין אלא מים שעל גבי ידיו. כלומר, הראשונים שעל גבי ידיו השניים מטהרין [אותם], אבל הראשונים שנפלו לארץ אין השניים מטהרין:

**ונמצאת על ידיו קיסם או צרור.** אף על פי שהם רפויים ובאין בהם המים[[8]](#footnote-9):

**ידיו טמאות.** אף על פי שנתן עליהם את השניים, משום דמים שעל הצרור נטמאו מחמת ידיו:

**שאין המים האחרונים מטהרין אלא מים שעל גבי היד.** כלומר, ולא שעל גבי הקיסם והצרור:

**כל שהוא מבריית המים טהור.** אפילו מה שעל גבי הצרור. אי נמי, מודה רבן שמעון בן גמליאל במים שעל גבי הצרור, אלא אהא דנקט תנא קמא "מים שעל גבי היד" קאי, ואתא רבן שמעון בן גמליאל לרבויי אפילו יבחושין אדומים שברייתן מן המים, כדאיתא בפרק כל הזבחים שקיבלו [זבחים כב א]:

**תניא בתוספתא** [פ"א]: אחד הנוטל ידו אחת ואחד הנוטל שתי ידיו, אחד ידו של גדול ואחד ידו של קטן, צריך ליטול מי רביעית.

רבן שמעון בן גמליאל אומר, שתי ידיו של שנים נידונות כשני אנשים, כיצד, שנים שנטלו לשתי ידיהן מי רביעית, לא יחזיר השני ויטול ידיו משירי רביעית.

הנוטל את ידיו צריך לשפשף את ידיו, שפשפה בחבירתה טמאה, בראש או בכותל טהורה. חזר ונגע בהן טמאה.

הנוטל ידיו משטפה אחת צריך ליטול מי רביעית, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר, לשתי ידיו צריך שיטול מי רביעית, לידו אחת אפילו נטל משירי רביעית כשר.

כל החוצצין בגוף חוצצין בידים ובקידוש ידים ורגלים בבית המקדש.

**פירוש. צריך ליטול מי רביעית.** שיהא בכלי רביעית[[9]](#footnote-10).

**נידונות כשני אנשים.** כמו שמפרש כיצד.

**לא יחזיר השני ויטול ידיו.** כלומר, ידו השניה, דמתחלה לא נטל כי אם ידו האחת, וזאת השניה נעשית כיד אדם אחר שלישי, ומי רביעית ניטלין לשנים ולא לשלשה[[10]](#footnote-11).

**צריך לשפשף.** כלומר, לקנח מים שעל ידיו במפה או בשאר דברים, כדאמרינן בפרק קמא דסוטה [ד ב], כל האוכל פת בלא ניגוב ידים כאילו אוכל לחם טמא.

ו"שפשוף" לשון קינוח הוא, כי ההוא דבריש אמר להם הממונה [יומא ל א] זאת אומרת מצוה לשפשף, ובסוף יום הכיפורים [שם פח א] מבערב ישפשף[[11]](#footnote-12).

ובשלא נטל כי אם הראשונים איירי, דאי נטל את השניים, היכי קתני בסיפא בשפשף בראש "חזר ונגע בהן טמאה", הרי טיהרו השניים את הראשונים שעל גבי היד, כדקתני מתניתין!? ומיהו אפשר דשפשוף בעי לעולם[[12]](#footnote-13).

**שפשפה בחבירתה טמאה.** כגון שנטל ידו אחת ושפשפה בשניה שלא נטל.

**בראש או בכותל** שפשפה לנגבה, טהורה.

**חזר ונגע בהן.** לאחר ששפשף ידו בראשו או בכותל חזר ונגע באותן מים שבאו מידו על הראש ועל הכותל. **טמאה.** שאותן מים טמאין, וחזרו וטמאו את היד שנגע בהן, אף על גב דכל כמה דלא שפשף מיטהרי בשפשוף, השתא דחזר ונגע, גרע, וצריך ליטול כתחלה לידו אחת.

**אפילו נטל משירי רביעית כשר.** על כרחין רבי יוסי לפרושי מילתא דרבי מאיר קאתי, דהא משמע במתניתין דמודה רבי מאיר בידו אחת[[13]](#footnote-14):

**משנה ג:**

**חזרו ליד טהורה.** דכיון דלא יצאו ראשונים חוץ לפרק, לא נטמאו השניים ביציאתם חוץ לפרק, אבל כשיצאו ראשונים ושניים חוץ לפרק וחזרו ליד טמאה, לפי שנטמאו השניים בראשונים שחוץ לפרק, שאין השניים מטהרין את הראשונים אלא עד הפרק, אבל מה שיצאו מהם חוץ לפרק אין מטהרין.

בפרק קמא דסוטה [דף ד ע"ב] אמרינן, מים ראשונים צריך שיגביה ידיו למעלה, שמא יצאו מים חוץ לפרק ויחזרו ויטמאו את הידים, ופירש שם בקונטרס, דהכי תנן, נטל ראשונים ושניים חוץ לפרק וחזרו ליד טהורה, נטל את הראשונים חוץ לפרק ואת השניים עד הפרק וחזרו ליד טמאה. אגב חורפיה לא עיין בה, דאלו ואלו אם חזרו לפרק טמאה, לבד כשנטל ראשונים עד הפרק והשניים חוץ לפרק וחזרו ליד טהורה[[14]](#footnote-15):

**נטל את הראשונים לידו אחת.** בתוספתא מוכח דלאו דוקא ידו אחת, אלא כל אחת ואחת בפני עצמה:

**ידיו טמאות.** יש מפרשים, משום דכיון דלא נטל את הראשונים כאחת כאילו לא נטל. ולא יתכן, דבריש פ"ב דגיטין [טו ב] מוכח, דאי משי ידיה חדא חדא, ידיו טהורות. אלא היינו טעמא, דכשצירף ידיו אחרי כן כדי לקבל המים השניים, נטמאו ידיו בנגיעתם זו בזו, דמים שעל יד זו מטמאין מים שעל גבי חברתה, כמו שהיו מטמאין ככר של תרומה, כדפרשינן בריש פירקין. ובכל מקום שמתקנחות בו טמאות, מידי דהוה אשפשף בראשו או בכותל דלעיל בתוספתא, וחזר ונגע בהן טמאה. וכשנטל השניים לא טהרו את הראשונים כיון שנטמאו מחמת מי חבירתה, אלא אדרבה גם השניים נטמאו בהן. ודוקא בנטל הראשונים זו לעצמה וזו לעצמה, אבל אם נטל את הראשונים לשתי ידיו כאחת, נחשבות שתי הידים כיד אחת, ואין מטמאות זו את זו:

**ושפשפה בחבירתה.** כבר פירשתיה לעיל בתוספתא:

**ובלבד שירפו.** כלומר, שירפו ידיהן כדי שיבאו בהן המים. והא קא משמע לן, כדתניא בתוספתא [פ"ב], דנוטלין ארבעה וחמשה זה בצד זה, ואינו חושש משום ארבעה דברים: משום שמא נטמאו, משום שמא נעשה בהן מלאכה, משום שמא לא ניטלו מן הכלי, משום שמא לא ניטלו מן הרביעית. כלומר, שאם נפלו מיד זה ליד זה, נטמאו, ונעשה בהן מלאכה, ולא ניטלו מן הכלי.

ואין חוששין נמי שמא לא ניטלו מן הרביעית, דאם היה חצי לוג לחמשה, ותנן לעיל בפרק קמא [מ"א] מחצי לוג לארבעה ולא לחמשה, נמצא כשהשמש הולך ושופך מים על ידיהם, כשנטלו השלשה ונשאר עדיין בכלי רביעית, מהניא נטילה לשניים האחרונים, וספק הידים טהורות[[15]](#footnote-16).

**תניא בתוספתא** [פ"ב, עיי"ש]: נטל את הראשונים זו לעצמה וזו לעצמה, ונמלך, ונטל את השניים לשתי ידיו כאחת, טימאו זו את זו.

נטל את הראשונים לשתי ידיו, ונמלך, ונטל שניים זו לעצמה וזו לעצמה, אם נתכוין ידיו טהורות, ואם לאו טמאות.

נטל את הראשונים ונטמאה אחת מידיו, הרי זה נוטל את השניים בשניה ואינו חושש.

נטל את הראשונים ויצאו חוץ לפרק, ונטל את השניים על גבם, ונפל ככר של תרומה, מן הפרק ולפנים טמא, מן הפרק ולחוץ טהור.

נטל את הראשונים ואת השניים חוץ לפרק, ונפל ככר של תרומה טמא. והדין נותן שיהא טהור – ומה אם הראשונים, שאין מטהרין (רק) המים שעל גבי היד, מטהרין את המים שעל גבי הארץ, שניים, שמטהרין את המים שעל גבי היד, אינו דין שיטהרו את המים שעל גבי הארץ.

**פירוש. אם נתכוין ידיו טהורות.** דכונה בעינן, כדפרישית לעיל בפרק קמא. **ואם לאו ידיו טמאות.** אפילו נתכוין בראשונים ולא נתכוין בשניים, דגרע מאילו לא נטל השניים כלל, [משום] דמטמאו הראשונים לשניים שלא נתכוין [בהם], מאחר דיש לראשונים טומאה לאחר שנתקנחו מעל גבי ידיו, כדמוכח בברייתא דלעיל[[16]](#footnote-17).

**ונטמאה אחת מידיו.** כגון שנגעה במשקין טמאין. **נוטל את השניים בידו השניה** וטהורה יד השניה. **ואינו חושש.** אף על פי שהראשונה טמאה היא.

**נטל את הראשונים ויצאו חוץ לפרק,** כלומר עד הפרק נטל, ומעצמן יצאו חוץ לפרק ונפלו מהם לארץ, משום שיש עתה מהם לארץ כנגד הפרק וכנגד חוץ לפרק, ונטל את השניים על גבי הראשונים שעד הפרק.

**ונפל ככר של תרומה** על המים שבארץ. **מן הפרק ולפנים טמא.** דמים שנפלו מן הפרק ולפנים לא טיהרו אותן השניים, כדאמרן לעיל, שאין האחרונים מטהרין אלא מים שעל גבי היד, ולא מים הנופלין לארץ.

**מן הפרק ולחוץ טהור.** היינו מים שיצאו מעצמן חוץ לפרק, ומשם נפלו לארץ, דטהורין הן, ואין להן טומאה כלל, הואיל וממקום הכשר נטילה באו שם, ומשם נפלו לארץ[[17]](#footnote-18).

אבל **נטל ראשונים ושניים חוץ לפרק,** ונפלו מהן לארץ, טמאין כולם, בין מן הפרק ולפנים בין מן הפרק ולחוץ, ואין השניים מטהרין אותן שעל הארץ כלל, ואפילו שחוץ לפרק.

אף על פי שהיה בדין מקל וחומר שיהיו טהורין כמו שמפרש, **ומה אם הראשונים, שאין מטהרין את המים שעל גבי היד,** דבעודם על היד הם טמאים, עד שיבואו שניים ויטהרום, ואפילו במקום שנתקנחו, כדאמרן לעיל, ואפילו הכי **מטהרין את המים שעל גבי הארץ,** היינו אותם שיצאו מעצמן חוץ לפרק, ונפלו משם לארץ, דאם נפל עליהם ככר של תרומה טהור. **שניים, שמטהרין מים שעל גבי היד,** כדאמרן, כל שכן שדין הוא שהיה להן לטהר מים שעל גבי הארץ:

**משנה ד:**

**ספק נעשה בהם מלאכה.** דמלאכה פוסלת מים לנטילה, כדתנן לעיל פרק קמא:

**יש בהן כשיעור.** כדתנן בפרק קמא:

**טמאין.** פסולין לנטילה:

**ספיקן טהור.** אפילו יש במים שנטל כל הנך ספיקות טהור[[18]](#footnote-19), והיינו ספק ליטהר דפליגי בסיפא רבנן ורבי יוסי, ובאידך בבא מפרש כיצד ליטמא ולטמא טהור:

**שני ככרים טמאין.** דמטמאין את הידים, כדתנן לקמן בפ"ג מ"ב כל הפוסל את התרומה מטמא את הידים להיות שניות, והשתא קמפרש ספק ליטמא ולטמא, וכבר פירש [ברישא] ספק ליטהר:

**שני ככרים טהורים.** בשל תרומה איירי, שהידים פוסלות את התרומה:

**הידים כמות שהיו, והככרים כמות שהיו.** הטמא בטומאתו, והטהור בטהרתו:

**תניא בתוספתא** [פ"א]: היו לפניו שתי כוסות, באחד נעשה בו מלאכה ובאחד לא נעשה בו מלאכה, [א], נטל מאחד מהן לשתי ידיו ועשה טהרות, תלויות. [ב], מן השני ועשה, טהרות. [ג], מן הראשון לא עשה מן השני ועשה, טהרות. [ד], מן הראשון ועשה מן השני ועשה, אלו ואלו מונחות, אלו ואלו טהורות.

[ה], נטל מאחד מהן לידו אחת ועשה טהרות, תלויות. [ו], מן השני ועשה, טהרות[[19]](#footnote-20). [ז], מן הראשון ועשה מן השני ועשה, אלו ואלו מונחות, אלו ואלו טהורות.

היו לפניו שתי כוסות אחד טמא ואחד טהור, [א], ונטל מאחד מהן לשתי ידיו ועשה טהרות, תלויות. [ב], מן השני ועשה, טהרות. [ג], מן הראשון ועשה מן השני ועשה, אלו ואלו מונחות, הרי אלו מוכיחות. נאכלו ראשונות, ונטמאו או שאבדו, עד שלא נעשו שניות, טהורות, משנעשו שניות, שניות תלויות.

[ד], נטל מאחד מהן לידו אחת ועשה טהרות, תלויות. [ה], את השני ועשה, טהרות. [ו], את הראשון ולא עשה את השני ועשה, טהרות. [ז], את הראשון ועשה את השני ולא[[20]](#footnote-21) עשה, אלו ואלו מונחות, אלו ואלו תלויות.

היו ידיו אחת טמאה ואחת טהורה, ולפניו שתי כוסות אחד טמא ואחד טהור, ונטל מאחד מהן לשתי ידיו ועשה טהרות, תלויות, רבי יוסי אומר הטמאה בטומאתה.

היו ידיו אחת טמאה ואחת טהורה, ולפניו שני ככרים אחד טמא ואחד טהור, ונגעו שתי ידיו בככר אחד, בין כאחת בין בזה אחר זה, או שנגעה ידו אחת בשני ככרים זה אחר זה, - הידים והככרים תלויות.

נגעה ידו אחת בשני ככרים כאחת, - הידים כמו שהיו, והככרים ישרפו.

**פירוש. תלויות.** לא דמי לספק נעשה בהן מלאכה דמתניתין, דידיו טהורות, דהתם בכוס אחד, אבל הכא דבשעת נטילה שני הכוסות לפניו, שיש אחד שנעשה בו מלאכה, ודאי הטהורות שעשה תלויות[[21]](#footnote-22).

**מן השני ועשה טהרות.** האי טהרות כמו טהורות, וטובא איכא בהך ברייתא שכך פירושו. כלומר, אותן טהרות שעשה טהורות, דכיון דאזל ליה כוס ראשון, הרי שני שעומד לפניו כספיקא דמתניתין ספק נעשה בהן מלאכה ספק לא נעשה בהן [שהוא טהור מספק][[22]](#footnote-23).

**מן הראשון ולא עשה מן השני ועשה, טהרות.** כלומר, טהרות הללו טהורות, וטעמא כדפרישית[[23]](#footnote-24).

**אלו ואלו טהורות.** דמגו דמטהרינן בשניות מטהרינן נמי בראשונות, ועוד, הואיל וכבר אזיל ליה כוס שני[[24]](#footnote-25).

וכל דינים הללו נמי בידו אחת.

**הרי אלו מוכיחות.** דאף על גב דבספק מלאכה מטהרינן כי האי גוונא, גבי ספק טומאה החמירו, ותולין לשתיהן, הואיל ואחת מהן נעשית בכוס טמא, אבל כשנאכלו הראשונות או שאבדו קודם שנעשו שניות, הרי זה כמשנתינו, דבספק טמאים טהור.

ודין זה נמי בידו אחת[[25]](#footnote-26).

**רבי יוסי אומר הטמאה בטומאתה.** רבי יוסי לטעמיה דאמר במתניתין ספק ליטהר טמא[[26]](#footnote-27).

**ונגעו שתי ידיו בככר אחד.** ולא ידעינן אם בטמא אם בטהור, דאם בטמא נגעו שתי הידים טמאות, ואם בטהור נגעו, נהי שהככר פסול מחמת היד טמאה, אין חוזר ומטמא היד טהורה, אפילו נגעו בו שתי הידים כאחת.

משום הכי **הידים תלויות,** דשמא בטהור נגעו, **והככרות תלויות,** משום דשמא בטמא נגעו.

וכן **ידו אחת בשתי הככרות בזה אחר זה,** דלא ידעינן אי זו יד, דשמא היינו ידו הטמאה, לפיכך הידים תלויות, ושמא היינו יד הטהורה דנגעה בככר הטהור תחלה ואחר כך נגעה בטמא, לפיכך הככרות תלויות.

אבל **ידו אחת בשתי הככרות כאחת, הידים כמות שהיו,** דשמא הטמאה נגעה בהן[[27]](#footnote-28), **והככרות ישרפו,** דאפילו אם תימצי לומר טהורה נגעה בהן, נטמאת היד מחמת הככר, דכל הפוסל את התרומה מטמא ידים להיות שניות, וחזרה היד וטמאה את הככר הטהור.

**עוד תניא בתוספתא** [ריש פ"ב]: הכהנים מקדשין במקדש - ביד עד הפרק, ברגל עד הסובך.

הנוטל ידיו, לא יאמר הואיל והראשונים טמאין הריני נוטל את הטמאין, ואם עשה כן צריך לנגב את ידיו, אבל המטביל את ידיו אינו צריך לנגב את ידיו.

הנוטל ידיו צריך להגביה את ידיו, שלא יצאו מים חוץ לפרק ויחזרו ויטמאו את ידיו, אבל המטביל את ידיו אינו צריך להגביה ידיו.

**פירוש. עד הסובך.** כמו עד סובך של רגל בפרק הזרוע [חולין קלד ב], דהיינו עד ראש השופי, בשר שקורין פלופ"א בלע"ז.

**הואיל והראשונים טמאין.** שמים ראשונים שנטלתי בהן ידי טמאים, הריני נוטל גם את השניים מהטמאין.

**אם עשה כן.** כלומר, שנטל שניים מן הטמאין,

**צריך לנגב.** משמע הא נטל שניים מן הטהורים ידיו טהורות, ואין צריך לנגב, אף על פי שהראשונים היו מן הטמאין. ואי אפשר לומר כן, דאם מועילין השניים לטהר הראשונים הטמאים, שלישיים נמי יועילו לטהר ראשונים ושניים הטמאים, ולא יהא צריך לנגב, דמאי שנא!? אלא לעולם צריך לנגב מטמאים אפילו ראשונים לחודייהו, כיון דהיו טמאים, והא דנקט "ואם עשה כן", לאשמועינן, דאפילו הכי במטביל אין צריך לנגב, שהטבילה מטהרת מים הטמאים בהשקה דמקוה, והוא דמטביל בארבעים סאה.

**שלא יצאו מים חוץ לפרק.** היינו במים ראשונים, אבל משניים לא חיישינן אם לא יצאו ראשונים חוץ לפרק, כדתנן לעיל, נטל את הראשונים עד הפרק ואת השניים חוץ לפרק וחזרו ליד טהורה:

1. ולאפוקי נטל לחצאין, וכדקיי"ל בריש מסכתין דאין מוסיפין על הראשונים. [↑](#footnote-ref-2)
2. לפי הצד באחרונים דבמים ראשונים לחוד היד עצמה טהורה, ורק המים הראשונים טמאים, שפיר קתני "ידו טהורה", אף דשפך על ידיו רק מים ראשונים בלבד. אך לפי הצד דאין היד עצמה טהורה עד שיטול פעמיים, צריך לומר, דגם הכא איירי בנטל שפיכה גדולה שהיא מרובה כשתים.

   והא דרבי מאיר מטהר עד שיטול מרביעית היינו דלא מהני שיירי טהרה עד שיטול מכלי שיש בו רביעית, לפי שלא התחדש דין שיירי טהרה לשתי ידים אלא ליד אחת בלבד. וראה מה שיתבאר להלן סוף משנה ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. יתכן ליישב דעת הר"ש, דהמשנה נקטה כן לרבותא, דלשתי ידיו לא מהני עד שיטול מרביעית אפילו בנטל משטיפה אחת. [↑](#footnote-ref-4)
4. כלומר, שטיפה אחת שהיא מרובה כשתים, שהרי ודאי צריך מים שניים אף ביד אחת. [↑](#footnote-ref-5)
5. מבואר בדבריו, דרבי מאיר ורבי יוסי נחלקו באופן שנטל מרביעית, האם כל המים טהורים ואין צריך מים שניים כלל, או שמא המים טמאים ורק הידים טהורות. ולפי זה מוכח, דהא דרבי מאיר מטמא בשתי ידיו היינו אפילו את הידים, דהא כתב דבהא ליכא מאן דפליג על רבי מאיר, ולגבי טומאת המים הם נחלקו, אלא דאיירי לטומאת הידים דלכולי עלמא בפחות מרביעית ידיו טמאות וברביעית ידיו טהורות. ומוכח להדיא כהצד באחרונים דעל ידי מים ראשונים לחוד אין נטהרות הידים עד שיטול מים שניים. [↑](#footnote-ref-6)
6. כתב **החזון איש** [א ט], דרבי מאיר מטמא את הראשונים אפילו אם נטל מכלי שיש בו רביעית, כל עוד שלא שפך את כל הרביעית על ידיו, וכשיטת **רבינו תם** [בתוספות במסכת חולין קז א]. [↑](#footnote-ref-7)
7. הוקשה לר"ש, מאי שנא הכא דרבי מאיר סובר שאין מים טמאים כלל, ממשנה ב' דמשמע שלכולי עלמא מים הראשונים טמאים? ותירץ, דהתם איירי שנטל מים ראשונים והפסיק ונטל מים שניים, אך הכא איירי שנטל שפיכה אחת מרובה כשתים ולא הפסיק ביניהם, ובזה נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי האם כל המים טמאים או שמא כל המים טהורים.

   והנה בהערות על המשנה הרחבנו לבאר, דהר"ש ורבינו תם וכן ההגהה בר"ש נחלקו האם מה שרבי מאיר פוסל ברישא ליטול שפיכה אחת מרובה כשתים על שתי ידיו עד שיטול מרביעית איירי דוקא בנוטל משיירי טהרה, או שמא גם בנוטל מכלי שיש בו רביעית. ויתכן לומר, דהר"ש לשיטתו שרבי מאיר אוסר דוקא בנוטל משיירי טהרה, אך בנוטל שפיכה אחת מרובה כשתים על שתי ידיו מכלי שיש בו רביעית שרי, ובזה אמר רבי מאיר דליכא מים טמאים כלל, ורבי יוסי אמר דאיכא מים טמאים, אך בנוטל את כל הרביעית לכולי עלמא ליכא מים טמאים כלל.

   אך לשיטת רבינו תם וההגהה בר"ש דרבי מאיר פוסל אף בנוטל מכלי שיש בו רביעית עד שיטול את כל הרביעית על שתי ידיו, על כרחיך מה שרבי מאיר מטהר את הככר איירי בנטל את כל הרביעית, דאם לא כן לא מהני לשתי ידיו, [ולא משמע דאיירי רק בנטל יד אחת בלבד], ואם כן יש לומר, דהחילוק בין משנתינו למשנה ב' הוא באופן אחר, דהכא איירי בנוטל את כל הרביעית, ובזה נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי האם כל הרביעית טמאה או שמא כל הרביעית טהורה, ובמשנה ב' איירי באופן שאינו שופך את כל הרביעית בבת אחת, דלכולי עלמא מים הראשונים טמאים. [↑](#footnote-ref-8)
8. הרמב"ם פירש באופן אחר, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-9)
9. דהא לשיטת הר"ש אין צריך לשפוך רביעית על ידיו בבת אחת, אלא שיהא בכלי רביעית. אך לשיטת הרמב"ם אתי שפיר לשון התוספתא כפשוטו, דצריך לשפוך על ידיו מי רביעית. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בביאור הגר"א** כתב דאיירי על הראשון, שהוא רוצה לחזור וליטול את ידו השניה, דכיון שהשני הפסיק בין שתי הידים של הראשון הרי הם נחשבות כידים של שני בני אדם, אך אם השני רוצה ליטול את שתי ידיו שפיר דמי, וכן פסק **המשנה ברורה,** וכן נקט **החזון איש** [א ל]. אך **המאירי** [בית יד שער ג] כתב דאפילו השני לא יכול ליטול את שתי ידיו, דכיון שנטל מתחילה יד אחת, אינו יכול שוב ליטול יד שניה, אף שלא היה הפסק ביניהם, ורק אם נטל שתי ידיו כאחת מהני, וכן פירש **החסדי דוד**. [↑](#footnote-ref-11)
11. דעת הר"ש דשפשוף היינו ניגוב, וכהגמרא בסוטה שצריך לנגב את ידיו. אך דעת הרמב"ם בפירוש המשנה הרא"ש בחולין ורבינו ירוחם דשפשוף היינו לשפשף ידיו זו בזו.

    ובתוספתא בפ"ב איתא [על פי גירסת הגר"א], וצריך לנגב את ידיו, אבל המטביל את ידיו אין צריך לנגבם. ולדעת הר"ש דשפשוף היינו ניגוב אם כן מדוע הדר קתני לה בלשון אחר, ועל כרחיך דהר"ש לא גרס כהגר"א, אלא כפי הגירסא שלפנינו דקאי אדלעיל מיניה, עיי"ש. אך לשאר הראשונים ולגירסת הגר"א איכא תרי דיני, דצריך גם לנגב וגם לשפשף ידיו זו בזו. והטעם שצריך לשפשף עיין בדרישה סימן קסב שכתב, דהוא כדי להסיר לגמרי את הטומאה שעל הידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. כלומר, דאפילו במקום שאין מים טמאים כלל מכל מקום בעי ניגוב. והטעם בזה יש לומר כמו שכתב רש"י שם, דצריך ניגוב משום מיאוס, ומיאוס נחשב כטומאה, אך באמת אין כאן טומאה כלל. אך אם כן צריך עיון מדוע איתא בתוספתא שם דהמטביל ידיו אין צריך לנגבם, הרי המיאוס הוא מחמת שהידים רטובות ולא מחמת טומאה, וזה קיים גם במטביל את ידיו? וראה בדרישה שם שיישב. [↑](#footnote-ref-13)
13. בריש פירקין ביארנו דהר"ש פירש את דברי רבי מאיר דדין שיירי טהרה התחדש רק ביד אחת ולא בשתי ידים. והכא מבואר, שאף רבי יוסי סובר כן.

    ויש לעיין, דבתוספתא ריש פירקין נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי האם מהני שיירי טהרה או לא, והכא מבואר דלכולי עלמא יד אחת מהני ושתי ידים לא מהני, ואין ביניהם מחלוקת כלל לגבי זה?

    ולפי מה שכתבנו שם בשם המשנה אחרונה דהתוספתא איירי בדיעבד, ובזה לרבי מאיר לא מהני משיירי טהרה ולרבי יוסי מהני, אך לכתחילה אף לרבי יוסי אין נוטלים משיירי טהרה, יש לומר, דכל זה בשתי ידים, אך ביד אחת לכולי עלמא נוטלים משיירי טהרה אפילו לכתחילה, והכא דבשתי ידים אין נוטלים איירי לכתחילה, דבזה יש חילוק בין יד אחת לשתים בין לרבי מאיר ובין לרבי יוסי. ולפי מה שכתבנו שם בשם החזון איש דהא דאסר רבי יוסי ליטול משיירי טהרה בריש פירקין איירי בזה אחר זה והא דהתיר בתוספתא איירי בבת אחת, ורבי מאיר אוסר גם בבת אחת, יש לומר, דכל זה בשתי ידים, אך ביד אחת שרי אף בזה אחר זה, והכא איירי בזה אחר זה דלכולי עלמא בשתי ידים אסור. [עוד יש לדחוק, דרבי יוסי רק מפרש את דברי רבי מאיר, אך הוא עצמו סובר דלא מהני שיירי טהרה כלל, וכפי שהגיה הר"ב אשכנזי בתוספתא שם להפוך את הגירסאות]. ולדברינו עולה, דתנא קמא דריש פירקין דשרי ליטול משיירי טהרה בכל אופן, פליג נמי אמתניתין, ומתיר ליטול משיירי טהרה אף משתי ידים.

    ולפי מה שפירשו רוב הראשונים, דהביאור בדברי רבי מאיר הוא דשטיפה אחת מרובה כשתים מהני רק ליד אחת ולא לשתי ידים, ולא איירי בדין שיירי טהרה כלל, לא קשה כלל מהתוספתא לעיל, דהתם נחלקו בדין שיירי טהרה, והכא איירי אף בנטל מכלי שיש בו רביעית.

    אך מכל מקום מלשונו של רבי יוסי ד"לידו אחת אפילו נטל משיירי רביעית כשר" מבואר דשיירי טהרה מהני לכל הפחות ביד אחת, וכדבריו בתוספתא לעיל ריש פירקין דרבי יוסי שרי ליטול משיירי טהרה.

    הגר"א לא תירץ כהר"ש דרבי יוסי מפרש דברי רבי מאיר, אלא הגיה את המשנה על פי התוספתא, דרבי מאיר אוסר ליטול משטיפה אחת מרובה כשתים אפילו ליד אחת, עד שיטול מרביעית או משני שטיפות, ורבי יוסי אוסר ליטול משפיכה אחת רק לשתי ידיו ולא ליד אחת. וראה חזון איש [א י ד"ה שם רי"א]. [↑](#footnote-ref-14)
14. כבר כתב **הבית יוסף** דלרש"י היה גירסא אחרת במשנה, וביארנו בהרחבה את כל הסוגיא בסימן ח. [↑](#footnote-ref-15)
15. כלומר, דלא ידעינן האם בשעה שנטלו שנים האחרונים נשאר להם רביעית שלמה, דאם כן הנטילה כשרה לכולם, או שמא, לא נשאר להם רביעית, ולא מהניא הנטילה לאחרון, דהו"ל חמשה בני אדם מחצי לוג, וכיון דספק הידים טהורות עלתה הנטילה לכולם. [↑](#footnote-ref-16)
16. ביאר **החזון איש** [א כח], דלפי זה הא דנקטה הברייתא שנטל את השניים לכל אחת בפני עצמה הוא לרבותא, דאפילו אם לא נגעו אחת בשניה המים השניים שלא נתכוין בהם נחשבים כמים דעלמא, והם נטמאים ממים ראשונים ומטמאים את הידים, ומעתה, צריך לנגב את ידיו וליטול מתחילה.

    **בביאור הגר"א** פירש את התוספתא באופן אחר, דלהחשיב את שתי הידים כיד אחת צריך כונה, ולכן אם נתכוין בראשונים ליטול את ידיו כאחת, לא נטמאו האחת מחברתה, אך אם לא נתכוין הרי הם נחשבות כשתי ידים ונטמאות האחת מחברתה. והא דנקטה התוספתא חידוש זה באופן שנטל את השניים לכל יד בפני עצמה, בכדי לחדש, דבסתמא איכא כונה כיון שנטלן כאחת, אך אם את השניים הוא נטל כל אחת בפני עצמה, בסתמא ליכא כונה, דזה מגלה שלא היתה דעתו לכך, וכיון שנגעו האחת בחברתה נטמאו המים. [↑](#footnote-ref-17)
17. **החזון איש** שם תמה, מדוע אין המים טמאים, הרי הם באו ממקום טומאה, שהרי בתחילה היו על הידים בתוך הפרק ונטמאו שם?

    **ובביאור הגר"א** גרס להיפך, דאם נטל את הראשונים חוץ לפרק ונפל ככר של תרומה, תוך הפרק טמא חוץ לפרק טהור, ואם נטל מים הראשונים ויצאו חוץ לפרק ונטל השניים על גביהן, תוך הפרק טהור חוץ לפרק טמא. וביאר, דרישא איירי בנטל מתחילה על תוך הפרק וחוץ לפרק, ולפיכך אותם שבאו חוץ לפרק לא נטמאו כלל, ואינם מטמאים את התרומה, ואותם שתוך הפרק טמאים דנטמאו בידיו ולא נטל עליהם מים שניים. אך בסיפא איירי בנטל מתחילה תוך הפרק ויצאו חוץ לפרק, ונטל עליהם מים שניים, דאותם שיצאו חוץ לפרק טמאים, דהא נטמאו מידיו קודם שיצאו, והשתא שנטל עליהם מים שניים אינם נטהרים בכך, דהא מים שניים מטהרים רק את המים שבתוך הפרק, אך מים שבתוך הפרק נטהרים במים שניים.

    וביאר בזה את הקל וחומר, דלכאורה חוץ לפרק דינו קל יותר, דהא אינו מטמא את המים שבאו מתחילה שם, וכל שכן שמים שניים יטהרו שם את המים הראשונים. אך לא עבדינן קל וחומר, אלא דחוץ לפרק אינו מקום המטמא ואינו מקום המטהר. [↑](#footnote-ref-18)
18. **המשנה למלך** [פ"י מהלכות מקואות ה"ו] הקשה, הרי בספק דאוריתא דאזלינן לחומרא, מכל מקום בספק ספיקא מקילים, דצד האיסור נחשב כמיעוטא דמיעוטא, ואם כן מסתבר שאף בספק דרבנן דאזלינן לקולא, כאשר יש שני צדדים להחמיר צריך להחמיר, משום שצד ההיתר הוא מיעוטא דמיעוטא? ותירץ **הפרי מגדים** [א"א קס ס"ק יג], שאפילו שבכל מקום ספק ספיקא דרבנן לחומרא, והקילו רק בספק אחד, מכל מקום נטילת ידים שאני, לפי שאין לה עיקר מהתורה, ולכן מקלינן אפילו במיעוטא דמיעוטא. [↑](#footnote-ref-19)
19. **החזון איש** [ו י] הוסיף כאן "מן הראשון ולא עשה מן השני ועשה טהרות", כמו בבבא קמייתא, אך **המשנה למלך** שם כתב דאין בזה תוספת חידוש, ולכן השמיעה הברייתא דין זה פעם אחת ותו לא. [↑](#footnote-ref-20)
20. **בגליוני קהילות יעקב ובחזון איש** שם מחקו תיבת "ולא". [↑](#footnote-ref-21)
21. **המשנה למלך** שם הקשה, מאי שנא מאדם שיש לו ספק האם נגע בשרץ, שברשות הרבים ספקו טהור, אף שהטומאה היא ודאית? [צריך עיון מדוע הוצרך המשנה למלך להקשות מספק טומאה ברשות הרבים, הרי במשנתינו גופה מבואר לגבי ספק ידים, שאם יש לפניו שני ככרות ונגע באחד מהם שהוא טהור מספק, אף שאחד מהם ודאי טמא ושניהם לפניו?]. וכתב, דאין לחלק בין אופן שיודע היכן הטומאה והספק הוא האם נגע, לאופן שאינו יודע היכן הטומאה, ורק יודע בודאות שיש כאן טומאה לפניו, שהרי בשני שבילין אחד טמא ואחד טהור, והלך באחד מהם, הרי הוא טהור אף באופן שיודע היכן הלך, והספק הוא מהו השביל הטמא ומהו השביל הטהור?

    ותירץ המשנה למלך, שיש לחלק בין ספק ליטמא לספק ליטהר, שבספק ליטהר יש חזקת טומאה, ואף שחכמים פליגי על רבי יוסי ומטהרים אף נגד חזקת טומאה, מכל מקום היכא ששניהם לפניו ואחד מהם ודאי פסול מודים חכמים דאזלינן בתר חזקת טומאה, אך במקום שאין חזקת טומאה בכל אופן מקילים בספק.

    אך הקשה, דבמשנה במסכת מקואות [פ"ב מ"ב] נחלקו תנא קמא ורבי יוסי אף באופן שיש לפניו שני מקואות, באחד יש כשיעור ובשני אין כשיעור, וטבל באחד מהם לטומאה דרבנן, שלפי חכמים מספק הוא טהור אף ששני המקואות לפניו? וכתב לדחוק, ששם לא מדובר באופן ששני המקוואות לפניו ממש, אלא שיש שני מקוואות והוא מסופק באיזה מהם טבל, אך אם שניהם לפניו ממש מודים חכמים שהוא טמא מספק, וכתב שהדבר צריך תלמוד.

    **החזון איש** ביאר את דעת הר"ש באופן אחר, דהקשה כקושיית המשנה למלך, מדוע הכא כששניהם לפניו טמא, ואילו בשני מקואות שנפל לאחד מהם מים שאובים וטבל באחד מהם טהור, לפי שספק דרבנן לקולא, אף ששניהם לפניו? ועוד הקשה, שמצינו גם להיפך, דהכא אם נטל גם מהשני ועשה טהרות שניהם טהורות למפרע, כמו שכתב הר"ש דמגו דמטהרינן בראשונות מטהרינן נמי בשניות, ואילו לגבי מים שאובים, אם טבל באחד ונטמא שוב וטבל בשני, או שאדם אחר טבל בשני, שניהם תלויות מספק, כיון שאי אפשר לטהר את שניהם?

    ולכן כתב, דלגבי מלאכה מעיקר הדין חכמים לא גזרו לפסול את המים במקום ספק, וכאשר הוא נוטל ממים שספק נעשתה בהם מלאכה הרי הוא יצא בתורת ודאי, כיון שהוחלט שהמים כשרים, אך מכל מקום לכתחילה לא רצו חכמים שיטול מאותם המים, ולכן גזרו משום היכר שאם יש שני כוסות לפניו ונטל מאחד ועשה טהרות שהם יהיו תלויות, אכן אם נשפכו המים השניים או שאדם אחר נטל בהם ידים, הרי הראשונות טהורות למפרע, ואף שאחד מהם ודאי טמא, ולגבי שני שבילים בכהאי גוונא לא מטהרים את שניהם, הכא דינו קל יותר משום שחכמים לא גזרו פסול על המים בספק כלל, ושניהם כשרים לנטילה. מה שאין כן לגבי מים שאובים שהמקוה היא רק ספק כשרה, אלא שחכמים הקילו בספק, ולכן כאשר שנים טבלו אי אפשר להקל לשניהם מספק וכמו בשני שבילים, ולכן לא הוצרכו להחמיר בתחילה שאם שני המקואות לפניו שיהיה טמא, שהרי שפיר יזכרו שלא לטבול שם לכתחילה, משום שהמקוה כשרה מספק, והראיה שאם טבלו שם שנים הרי הם טמאים.

    ולגבי כוס אחד טמא ואחד טהור מבואר בר"ש דמחמרינן טפי מאחד נעשה בו מלאכה, ואם נטל מראשון ועשה טהרות ואחר כך נטל משני הרי הם טמאות עד שיאכלו או שיאבדו הראשונות, וביאר החזון איש, דהכא דינו כספק מים שאובים, שחכמים לא התירו את המים בספק, שהרי אם הם טמאים הרי הם מטמאים את היד, אלא שחכמים הקילו בספק כמו במים שאובים, ולכן דינו כשני שבילים, שאם שניהם קיימים אי אפשר להקל לשניהם. אך יש לעיין לפי זה מדוע החמירו בתחילתו שאם שני הכוסות לפניו ונטל מאחד מהם טמא, הרי אין צריך לעשות היכר כמו במים שאובים? ותירץ, דהכא החמירו טפי כיון שהשימוש במים היא חד פעמי, וכיון שאם נאכלו הראשונות הרי השניות טהורות, חיישינן שיטעו ויכשירו לכתחילה, אך במים שאובים שאפשר לטבול שם כמה פעמים, לא חיישינן לטעות.

    אכן **הגר"א** נחלק על הר"ש, ולפי גירסתו בתוספתא אין חילוק כלל בין ידים למים שאובים, ואפילו באופן ששניהם לפניו ונטל מאחד מהם ועשה טהרות טהורות. וראה בחזון איש [ו יא] שביאר את גירסתו. [↑](#footnote-ref-22)
22. כתב המשנה למלך, שכל הברייתא כאן סוברת כשיטת תנא קמא, שגם ספק ליטהר טהור, אך לרבי יוסי שספק ליטהר טמא משום חזקת טומאה, הרי הידים טמאות מספק. אכן לגבי הטהרות שעשה באותה היד נחלקו הר"ש והמשנה למלך, ולפי הר"ש שרבי יוסי מודה שהטהרות טהורות, אם כן הברייתא יכולה לסבור אף כרבי יוסי, אך לפי המשנה למלך שהטהרות תלויות, על כרחיך הברייתא שמטהרת את הטהרות בכוס אחד סוברת כתנא קמא. [↑](#footnote-ref-23)
23. הקשה המשנה למלך שם, אם נטל משתיהם פשיטא שהוא טהור, שהרי נטל בודאי ממים כשרים? ותירץ, דאיירי הכא באופן שלאחר שנטל מהכוס הראשונה נטמאו ידיו, ונטל ידיו מהכוס השניה, והשתא הוא טהור משום שאזל כוס קמא, ויש לפניו רק כוס אחת שהיא ספק כשרה. [↑](#footnote-ref-24)
24. המשנה למלך שם תמה, היכן מצינו דבר שהוא טמא מספק, ויחזור להיות טהור משום דבר אחר? [↑](#footnote-ref-25)
25. כתב המשנה למלך, שגם בזה צריך לחלק בין נאכלו הראשונות קודם שעשה טהרות לבין נאכלו אחר כך כמו ברישא, אף שלא הוזכר כן בתוספתא. [↑](#footnote-ref-26)
26. לכאורה בבבא זו צריך להיות דין שני הידים שוה, שהרי אם נטל מהמים הטמאים, שני ידיו טמאות, שהרי משקין טמאים מטמאים את הידים, ואם נטל מהמים הטהורים, שני ידיו טהורות, שהרי היד הטמאה נטהרה, אכן מכל מקום יש חילוק ביניהם, שלגבי היד הטמאה הספק הוא האם היא נטהרה, והיד בחזקת טומאה, אך לגבי היד הטהורה הספק הוא האם היא נטמאה, והיד בחזקת טהרה.

    ולפי תנא קמא שאם עשה טהרות הם תלויות, כתב המשנה למלך, שזה דוקא בעשה טהרות בשתי ידיו, שאם עשה טהרות רק ביד הטהורה אין דינם להיות תלויות, שהרי כל מה שהתוספתא החמירה כששניהם לפניו זה רק בספק ליטהר, ולא בספק ליטמא וכמו שכתבנו לעיל, [החזון איש הקשה כן, וכתב לדחוק, דמשום שתולים את הטמאה תולים גם את הטהורה].

    וכן רבי יוסי שהחמיר שהטמאה בטומאתה, היינו לשיטתו שהוא מחמיר בספק ליטהר, ולכן הטהרות שיעשה באותה היד הם טמאות ודאי, אך ביד הטהורה לא מחמרינן כיון שהספק בה הוא ליטמא, ואם יעשה טהרות ביד הטהורה הרי הם טהורות.

    והנה במסכת מקוואות פ"ב סוף מ"ג כתב הר"ש, שכל מה שרבי יוסי מטמא בספק ליטהר, היינו את האדם עצמו או את הידים, אך אם יעשה בהם טהרות, הרי הם טהורות מספק, שהרי להם יש חזקת טהרה, ודינם שהם טהורים מספק. ולפי זה כתב המשנה למלך, שדברי רבי יוסי כאן הטמאה בטומאתה היינו שהיד הטמאה נשארת בטומאתה, אך הטהרות שעשה באותה היד, שתנא קמא אמר שהם תלויות, גם רבי יוסי לא נחלק עליו בזה, [ובחזון איש הקשה כן והניח בצ"ע].

    אכן המשנה למלך עצמו הוכיח דלא כהר"ש, אלא רבי יוסי טימא גם את הטהרות שיעשה באותה היד, כיון שכבר נקבע שהיד טמאה. ומכל מקום כתב המשנה למלך, שרבי יוסי אינו מטמא את הטהרות בודאי, אלא שהם תלויות, ואם כן גם לפי שיטתו רבי יוסי פליג רק לגבי היד ולא לגבי טהרות שעשה בהם. [↑](#footnote-ref-27)
27. הקשה המשנה למלך, מדוע כאן אמרינן שהידים כמו שהיו, והיד הטהורה נשארת בטהרתה, ואילו לעיל אמרינן שהידים תלויות, הרי בשניהם הספק שוה, האם הידים נטמאו? ותירץ, שבאופן הראשון הככרות גם בספק, ועתה יש ספק האם נגע ביד הטמאה, ושני הככרות טמאים אך היד השניה טהורה, או שמא נגע ביד הטהורה ושני הידים טמאות, אך הככר השניה טהורה, שיתכן שנגע בה לפני הככר הטמאה. וכיון שאחד מהם ודאי טמא, או היד השניה או הככר השני, ואי אפשר לטהר את שניהם מספק, לכן שניהם תלויות. אך בסיפא שהככרות ישרפו משום שממנ"פ הם טמאות, אפשר לטהר את היד השניה מספק, ולומר שנגע ביד הטמאה ולא ביד הטהורה, וכן כתב החזון איש. [↑](#footnote-ref-28)