22הקדמת מעות לבעל הכרם עבור השריגים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

הקדמת מעות לבעל הכרם עבור השריגים

(עג.) "אמר להו שמואל להנהו דשבשי שבשא הפוכו בארעא כי היכי דקני לכו בגופא דארעא ואי לא הויא לכו כהלוואה ואסור". ונחלקו הראשונים בפירושא דהאי שמעתתא.

שיטת רש"י, שהוא נידון של סאה בסאה. דבעלי השדה הלוו תבואה לאריסים כדי לזרוע, והאריסים החזירו להם בזמן הגורן – תבואה חדשה.

הרבה ראשונים פליגי על רש"י, משום שס"ל ששריגים היינו זמורות. ולשיטתם, איירי שהקדימו מעות לבעל השדה – עבור זמורות שיתן להם כשיזמור את הכרם, ובשעת הזמירה הם שווים יותר, וא"כ יש כאן מכירה בזול משום הקדמת מעות.

הרמב"ן (ד"ה "והא דאמר") מביא את הפירוש הנ"ל בשם ר"ח, ומבאר הרמב"ן שאם הזמורות היו קיימים בשעת הקנין, אין כלל חשש ריבית - שהרי זוכה בהם מיד, והבעיה בסוגיא היא – שהזמורות עדיין לא קיימים ואין אפשרות לזכות בהם, ומשום כך צריך זכיה בקרקע - שאזי "מיחזי כקונה אילן לפירותיו". משא"כ בשדה לקמותיה - לא יהני לעניין קניית הקמה [באופן של "כך וכך"] - כמפורש בתוספתא שמביא הרמב"ן (שם "ד"ה "פרדיסא"). ונראה ביאורו, שבכח האילן להוציא פירות - וממילא קנין באילן יכול להתייחס לפירות. משא"כ בשדה - שאין בכחו לגדל קמה אא"כ יזרעו בו מדי שנה, א"כ אין קנין בקרקע יכול להתייחס לקמה.

שיטת הרמב"ם

בהמשך דבריו מביא הרמב"ן את שיטת הרמב"ם (פ"ח ה"ו), ודייק מדבריו – שפירש את הסוגיא באופן שהזמורות קיימים. משום כך מתקשה הרמב"ן, איזו בעיה של ריבית יש כאן – שהרי יכול לזכות בהם מיד. והוא רמב"ן לשיטתו לעיל בדין עגל, שהביא את שיטת הר"ח שם - שפירש שכל ההיתר הוא משום שאפשר שהעגל ימות, ואל"ה [כגון שהוא באחריות המוכר] - אסור, ותמה הרמב"ן "ואין זה מספיק דהא היכי ליתסר כלל הרי הוא מכור מעכשיו". לכן גם בדין זמורות הוקשה לרמב"ן בשיטת הרמב"ם, דכל שיש זמורות בשדה – לכאורה אין צד לאסור. משא"כ אם הרמב"ם יסבור כשיטת הר"ח בעגל – אזי לא יקשה עליו קושית הרמב"ן, שהרי אף בעגל חזינן שלא סגי בהכי שיכול לזכות מיד - כל שהמוכר טורח ומוציא הוצאות על הדבר שמוכר.

מתרץ הרמב"ן, שאעפ"כ – מיקרי שאינו יכול לזכות מיד, ומפרש זאת בשני אופנים.

1. משום שלא ידעינן איזו זמורות יתיבשו ואיזו לא יתיבשו, וא"כ בעינן להגיע לדין ברירה – כדי לדעת באיזו זמורות זוכה הלוקח, ומשום כך הוי כ"ליתנהו" שאינו יכול לזכות בהם מיד.
2. משום שאין בעל השדה מעונין לתת אותם עכשיו, משא"כ בשאר פירות – לא אכפת לבעל השדה שהלוקח יקח אותם מיד.

אמנם, ע"י "הפוכו בארעא" – עיסקא זו מותרת, כמפורש בסוגיא. והיינו, שלשיטת הרמב"ן, אף בליתנהו [לתירוצו הראשון] או אף באופן שאין דרך למכור בשלב זה של הגידול [לתירוצו השני], ע"י קנין בקרקע – שוב אין כאן מיחזי כרבית.

קנין באופן שאין דרך למכור

בשיעורים לעיל הבאנו את דברי המגיד משנה (סוף פ"ט) – שמבאר בשיטת הרמב"ם, את ההבדל בין דין פרדיסא (פ"ח ה"ה) – שאסור, לבין דין קישואין (סוף פ"ט) – שמותר, ומבאר זאת בשני אופנים "לפי שבפרדס יש עבודה והרי המוכר חסר בכך ועוד שאין דרך ליקח פירות פרדס קודם שיגמרו ודרך ליקח קישואין ואבטיחים בקטנן".

והנה, הכסף משנה (פ"ח ה"ה) פשיטא ליה בדין פרדיסא – שיהני קנין באילנות לפירותיהן, אולם טוען המחנ"א (פ"ל מהלכות מלוה ולוה ופ"ב מהלכות דבר שלא בא לעולם) - שהמגיד משנה הנ"ל חולק על הכס"מ, ולשיטת המגיד משנה – לא יהני קנין בדין פרדיסא. והיינו, שהמחנ"א הבין בדעת המ"מ - שמהני קנין רגיל בפירות אלו, ואעפ"כ ביאר המ"מ, שבאופן שאין הדרך למכור - מעכב את הקנין. אמנם להמבואר לעיל - מפורש בדברי הרמב"ן בשיטת הרמב"ם, שבדבר שאין דרך למוכרו - מהני קנין לפירותיו, והוא לכאורה דלא כשיטת המ"מ בתירוצו השני [להבנת המחנ"א].

להנ"ל, הרמב"ן יחלוק על המ"מ ויסבור שמהני קנין בפרדיסא, בין לתירוץ קמא ובין לתירוץ בתרא. דאם יסבור הרמב"ן כתירוצו הראשון של המ"מ, הרי להדיא ברמב"ן בדין עגל - שבכה"ג מהני קנין וכנ"ל. ואם יסבור הרמב"ן כתירוצו השני של המ"מ [וכן מסתבר, שהרי הרמב"ן השתמש בסברא זו – שאין הדרך למכור, ולא מצינו ברמב"ן שהשתמש בסברא - שהמוכר צריך לעבוד], הרי להדיא ברמב"ן - שבכה"ג מהני קנין. וכן מדויק בדברי הט"ז, שעל דברי הרמ"א (ס"י) שמביא את תירוצו [השני] של המ"מ, מביא הט"ז (סקט"ו) את דברי התוס' - שמשמע מדבריהם שמהני קנין [וכמו שדייק היד אברהם שם מדברי התוס'].

החילוק בין פרדיסא לבין חלב

התוס' (סד.) והראשונים דנים, מה בין דין "פרדיסא" שאסור – לבין דין "מה שעיזי חולבות" שמותר, הביאם הב"י בסימן קעג. ונוקט הב"י שם לעיקר, את תירוצם הראשון של התוס' - שבחלב אין הדרך להוזיל בשביל המתנת יום או יומים משא"כ בפרדיסא מוזיל משום המתנת זמן.

לכאורה, לדברי המ"מ – מיושבת אף קושיא זו, שהרי חלב – הדרך למכור, ואילו פרי הפרדס - אין דרך למכור. וא"כ דברי הב"י קצת צ"ב, שהרי בהמשך דבריו מביא את דברי המ"מ - לענין החילוק בין פרדיסא לקישואין, וא"כ - מאי קא קשיא ליה מדין חלב שהוצרך לתירוצי הראשונים. [עיין לח"מ פ"ח ה"ה, שהקשה קושיא זו על תירוצו הראשון של המ"מ, ודבריו צ"ב - אמאי ס"ל ללח"מ שחליבה לא נחשב עבודה].

דין פרדיסא באופן שהלוקח עובד בשדה

יש לדון, באופן שהלוקח יעבוד בפרדס – אם בכה"ג יהא היתירא לדין פרדיסא. ולכאורה נידון זה יהא תלוי בשני תירוצי המ"מ, לתירוצו הראשון – בכה"ג יהא מותר, ואילו לתירוצו השני – אף בכה"ג יהא אסור.

הרשב"א (עג.) דן בקושית הראשונים – מה בין פרדיסא לבין דין משכנתא, דהתוס' (סד.) תירצו – שתלוי בקנין, אולם הרשב"א מביא את תירוצו של הראב"ד - שבמשכנתא המלוה עובד בשדה ואילו בפרדיסא המוכר [הלווה] עובד בשדה, והוא כחילוקו של המ"מ בתירוצו הראשון. וא"כ נידון זה לכאורה תליא בפלוגתת התוס' והראב"ד, ולשיטת הראב"ד - אף דין פרדיסא יהא מותר באופן שהלוקח יעבוד ולא המוכר. וכן ס"ל להחוו"ד (סקי"ד) ולמהרא"ל צינץ, שבאופן שהלוקח עובד בשדה - מותר אף דינא דפרדיסא.

דן קנין להלכה

הבאנו את דברי הכס"מ, שקנין באילנות יהני בדין פרדיסא - כדין זמורות, והבאנו שהמחנ"א דייק בדברי המ"מ שלא כדבריו, ובלח"מ נראה שמסתפק בדבר - ונוטה לקולא, ועיין יד אברהם - שדייק בדברי התוס' והרא"ש כדברי הכס"מ. ועיין חוו"ד (סקט"ו) שטוען - שנידון זה תליא באשלי רברבי, דמתחלה פשיטא ליה לאיסורא [כשיטת המחנ"א בשיטת המ"מ], ודייק כן מדין עגל שאסור - אף שקונהו בקנין גמור, כל שהמוכר עובד ומוציא הוצאות [והוא שיטת הר"ח – שהרמב"ן תמה עליו כנ"ל]. אולם מביא החוו"ד, שבדברי ההגהות אשרי (סימן יג יד) להדיא – שיועיל קנין להתיר דין פרדיסא, אף שהמוכר עובד בשדה [אמנם לא ביאר ההגהות אשרי איך יתרץ את דין עגל]. ויש להעיר על החוו"ד, אמאי מצא כן רק בדברי ההגהות אשרי – ולא ציין לדברי התוס' והרא"ש שהביא היד אברהם, והוא גם הערה על הכס"מ, שנראה שחידש כן מדעתו – ולא הביא חבל ראשונים שס"ל להדיא כן.

ובאמת נראה שהוא פלוגתת התוס' והראב"ד, שהרי ליישב את דין משכנתא ודין פרדיסא – נחלקו התוס' והראב"ד כנ"ל. וא"כ לתוס' – מהני קנין [כדיוק היד אברהם], ואילו הראב"ד שיישב באופן אחר – לכאורה ס"ל שלא מהני קנין כל שהמוכר עובד בשדה.

סיכום

נידון זה של קנין, לכאורה תליא בפלוגתת הראשונים. שיטת הראב"ד - היא לכאורה לאיסורא, וכן היא שיטת הרמב"ם - להבנת המחנ"א והחוו"ד.

מאידך גיסא נראה, שחבל ראשונים ס"ל להיתירא. הלא המה התוס' והרא"ש [יד אברהם], ההגהות אשרי והמרדכי, וכן היא פשטות שיטת הרמב"ן, וכן ס"ל לכס"מ, וכן נראה שנוטה דעת הלח"מ. וכן נראה בדעת הרמ"א (ס"י), שהרי הביא את הטעם שאין דרך למכור פירות הפרדס, ובאופן זה – להדיא ברמב"ן שמהני קנין.

קנין בפירות דקל

ההגהות מרדכי (סימן תלג ד"ה "ההולך לחלוב", ועיין גם הגהות אשרי סימן יג יד) דן בסוגיא של "מוכר פירות דקל" (סו:), דמפורש בסוגיא - שמכירה זו מהני במקצת [לחד מ"ד – שאחר שבאו לעולם אינו יכול לחזור בו, ולחד מ"ד – לענין "שמיט ואכיל"]. דן ההגהות מרדכי שוודאי מדובר שמכר לו בזול, וא"כ אמאי אין כאן חשש רבית – משום הקדמת מעות, כדמצינו בסוגיא דפרדיסא.

מחלק ההגהות מרדכי, שבפרדיסא לא עשה קנין כלל, משא"כ בפירות דקל - איירי שעשה קנין על הפירות [אולם לא באופן של דקל לפירותיו – שהוא קנין גמור], וסגי בהכי - שייחשב שלו לענין איסור רבית.

כעין זה מצינו גם בריטב"א (עג:) בדין "שיבשי", שלא בעינן קנין גמור "ובהפוך כל דהו דיתקנו בקרקע סגי להו, ולא בעי חזקה גמורה שאין זה אלא משום דלא ליחזי כרבית".

פירוש אחר בגדר "הפוכו בארעא" מצינו בחידושי מהרא"ל צינץ. והוא בשיטת הראשונים הסוברים שתליא אם המוכר עובד בקרקע או הלוקח [עיין שיעור קודם]. מחדש המהרא"ל צינץ, שע"י שהלוקח מהפך בארעא - נחשב שעבד בקרקע, וסגי בהכי להתיר – אף שאת עיקר העבודה בקרקע עושה המוכר. ולשיטתו אין ה"הפוכו בארעא" נחשב כקנין כלל, ודלא כפשטות סתימת הסוגיא.

דין פרדיסא כשאין כלל פירות

המחנ"א (סוף ס"ל) דן בדין פרדיסא - באופן שעדיין לא צמחו הפירות כלל. ובזה רוצה ליישב את הסתירה בין פירות דקל לבין פרדיסא, שבפירות דקל צמחו קצת ואילו בפרדיסא עדיין לא צמח כלל. מתחלה, מביא שתי דיעות שהובאו בהגהות אשרי (סימן יג יד וסימן לב), ובסוף רוצה להקל משום דברי הרשב"א בחידושיו (עג.) "דיותר שרי כשעדיין לא באו הפירות לעולם מלאחר שבאו ועדיין לא נגמרו..." לשון המחנ"א, ולא ביאר טעמא דמילתא. אמנם בחידושיו על הרמב"ם ביאר המחנ"א טעמא דמילתא "שאפשר שילקה ונמצא שאינו קרוב לשכר". והיינו שרב חולק על שמואל - רק באופן שאין תיוהא ניכר, אולם באופן שיש סיכוי גדול להפסד כדוגמת "תורי" - מודה רב לשמואל, וכדין "מה שעיזי חולבות" [ואולי הוא כוונת המחנ"א שם בס"ל – שהוי כמו "מה שתעלה מצודתי"].

דברי המחנ"א צ"ב, דהן אמת שהראשונים הביאו שיטה זאת - אולם דחו זאת בשתי ידיים. הן הרמב"ן - שמסיים "ואין פירוש זה מחוור" והן הרשב"א - שסיים "וכל זה איננו שוה לי", ואף הריטב"א כותב להדיא "ולא משמע שיהא חלוק בזה בין המוכר פירות כרם ושדה קודם שיהא בו שום דבר למוכר אותם אחר שהם בוסר או סמדר וכיוצא בזה".

שתי סיבות להוזלה

שיטת שמואל להתיר בפרדיסא "כיון דהוי ביה תיוהא לא מיחזי כי אגר נטר ליה", ואף רב שחלק – הוא רק באופן שאין זה תיוהא ניכר.

ויש לדון, שוודאי מוזיל יותר – גם משום ההמתנת מעות. וע"כ צ"ל, שהיות וההוזלה מורכבת גם מסיבות אחרות חוץ מהאגר נטר, שוב אין כאן "מיחזי כאגר נטר". כן מוכח גם בשיטת רש"י בחמרין, שביאר - שתולים את ההוזלה ב"מגלו להו תרעא", אף שוודאי נהנים גם מהאגר נטר – ומסתמא מוזילים טפי משום זה.

משום סברא זו, רוצים האחרונים להקל בשאלות שונות, כשההוזלה מורכבת מכמה סיבות - אף שיש בו גם משום אגר נטר. כגון חדשי חפשי ומנויים לעיתון ולדברים שונים, שיש בהם גם הקדמת מעות - אולם ודאי שיש בהם שיקולים נוספים [שלא ישתמשו בחברות ובשירותים מתחרים וכדו'], ולהנ"ל יש להקל בו.

בספר ברית יהודה (פ"ט הערה יז) מביא את נידון האחרונים בעסק הקמבי"ו (שו"ת מהר"י בן לב ח"ב כלל ח' סימן נג ועוד), שהיה מקובל להלוות כסף ברבית לסוחרים שקנו סחורה באותו מקום ומכרוהו במדינת הים ביוקר. אלא שהיה סכנה, שבדרך [באניה וכדו'] – כל הסחורה תיאבד, ומשום כך שילמו הסוחרים ל"חברת ביטוח" - שיקחו אחריות על הסחורה. או לחילופין, המלוה להם את הכסף קיבל על עצמו את אחריות הדרך - תמורת תוספת תשלום על ההלואה. והסוחרים העדיפו לקחת את ההלוואה והביטוח מהיהודים - אף שדרשו יותר אחוזים, כיון שהאחריות שלהם היתה יותר אמינה - שכשקרה אבידה תמיד שילמו להם מיד [נאריך בנידון זה בשיעורים לקמן על סימן קעז סי"ג]. ושם, יש שאסרו אף שיש עוד שיקולים לתוספת התשלום - משום שהוא בדרך הלוואה ממש. אולם בנידון דידן – שהוא בדרך זביני, נוטים הפוסקים להקל – כל שיש עוד שיקולים להוזלה.

חשש הפסד מהקרן

נפסק בחו"מ (סימן רט ס"א) "המקנה לחבירו דבר שאינו מסוים אם היה מינו ידוע אע"פ שאין מדתו ומשקלו ידוע הרי זה קנה ואם אין מינו ידוע לא קנה". אמנם נפסק שם, דאף באופן שקנה - יש בו אונאה "אם נמצא חסר או יתר על האומד".

שואל הב"י, מאי שנא מדין "מה שעיזי חולבות", שאף שם אין שומתו ידוע - ולא מצאנו שיש בו דיני אונאה. משום כך נדחק הב"י, שלחלב אין שער ידוע - ורק משום כך לא הוזכר בו אונאה.

הט"ז (סק"א) טוען שקושיא מעיקרא ליתא, דהרמב"ם והמחבר לשיטתם - שמשחק בקוביא אסור, ומשום כך ס"ל שבדבר שאין שומתו ידוע יש בו אונאה, ולשיטתם באמת צריך להדחק - שבנידון החלב מדובר שלא הגיע לשיעור אונאה. אולם לדידן (רמ"א סימן רז סי"ג) דקיי"ל שמשחק בקוביא מותר, א"כ בדבר שאין שומתו ידוע - לא יהא בו אונאה, והיינו גם דינא ד"מה שעיזי חולבות" שלא הוזכר בו דין אונאה.

שיטת הנתיבות

הנתיבות (סק"א בביאורים) מיישב באופן אחר את קושית הב"י. טוען הנתיבות שב"מה שעיזי חולבות" לא שייך כלל דין אונאה, כיון שתולים את התוספת תשלום בהמתנת המעות ולא בטעות באומד כמות החלב, וכדין כל פסיקה על הפירות שמוזיל לו את המחיר משום הקדמת מעות - ופשיטא שלא שייך שם חשש אונאה.

ואף שלפי"ז לכאורה - יש לחוש לאיסור רבית בדינא דחלב [באופן שאין לו וכדו']. מיישב הנתיבות, שכיון שיתכן שיפסיד מהקרן [כגון שכמות החלב שווה פחות מסכום שנתן לו] והוי דרך מקח וממכר – התירו חכמים.

ונראה כוונתו, ע"פ מה שהבאנו בשיעורים לעיל את שיטת הרמב"ן בסוגיא דחמרין וכן הוא בריטב"א בגיטין (ל.), שכל שיש צד שהמלוה יפסיד מהקרן - לא נחשב כלל כהלוואה אלא דרך מקח וממכר. וא"כ אתי שפיר בנידון החלב, שכיון שיש צד שיפסיד מהקרן - אינו מוגדר כלל כהלוואה, וממילא לא שייך בו חשש ריבית.

לעיל ביארנו שכל שיש עוד סיבה להוזלה כגון חשש הפסד וכדו', בכה"ג - אין חשש של מיחזי כרבית. אמנם בדברי הנתיבות חזינן היתר יותר מרווח, דכל שיש חשש הפסד מהקרן - שוב אין כאן שם הלוואה כלל.

נידון זה הוא נ"מ לדינא, בכל מיני השקעות ומניות וכדו' - שיש בהם צד שיפסיד מהקרן, ולהנ"ל – יש לצדד שאין בהם כלל איסור רבית.