שהיה ובשול
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

בס"ד

**עניני שהיה חזרה והטמנה**

**סימן א'**

**בשיטת רש"י דשהיה מדין הטמנה**

**א. שיטת רש"י ששהיה משום הטמנה והקו' עליו. ב. שיטת הר"ן בדעת רש"י. ג. מהלך חדש בכונת רש"י. ד. עוד בענין זה. ה. דעת בעה"מ בגדר מוסיף הבל לרש"י.**

**סימן ב'**

**בגדר איסור חזרה**

**א. בטעם איסור חזרה. ב. ביישוב שיטת בעה"מ בענין זה. ג. מח' הרא' אם יש להוכיח היתר סמיכה חזרה משהיה תלוי בהנ"ל. ד. ביאור חדש בדברי הגמ' של החומר 'בתוכו'. ה. ישוב לשיטות שהוא משום מיחזי כמבשל ההוכחה בין חזרה לשהיה. ו. עוד בבי' החשש חתוי בחזרה. ז. יתכן שיש ב' חששות בחזרה**

**סימן ג'**

**הערות לדינא בעניני חזרה עפ"י מה שנתב'**

א. בדין חזרת גוי. ב. 'בשיעור דחשיב תוכו'.

**סימן ד'**

**הערות כירה**

**סימן ה'**

**באיסור הטמנה כשמוליד חום**

**סימן ו'**

**בענין הטמנה במקצת והמסתעף**

**סימן ז'**

**הערות במשנ"ב סי' רנז**

**עניני בשול**

**סימן א'**

**בענין בשול אחר בשול**

**א. בדין בשול אחר בשול בלח. ב. לכאו' בשיטה לר"ן נר' דיש ב' עניני בשול בלח. ג. בדברי רעק"א בענין שפיכת רותחין על שומן. ד. ביאור אחר בדין בשול אחר בשול בלח. ה. בדעת רבנו ירוחם דיש בול אחר בשול בלח רק במוי"ל. ו. בדין בשול אחר אפיה. ז. בדין צלי קדר.**

**סימן ב'**

**בענין בשול פחות ממאכל בן דרוסאי**

**ובדין מאב"ד מצד א'**

**א. אם שרי לבשל פחות מכמב"ד. ב. להוכיח לאסור מדין ערוי. ג. מדברי המשנ"ב בטח בבצק מוכח דשרי. ד. בדין מאב"ד מצד א'. ה. עוד חילוק לאסור מאב"ד מצד א'. ו. בדברי הרמ"א בסעיף יד.**

**סימן ג'**

**בדין מקרב בשולו**

**א. בגדר דין מקרב בשולו. ב. יבאר למה חשיב הראשון מבשל הא לא יכל להתבשל בזמן זה לולי שהשני קירב הבשול.**

**סימן ד'**

**בענין שדא סיכתא**

**א. ב' צדדים למה חשיב בשול מה שהסיכתא מתרפית לפני שמתקישת. ב. לרמב"ם מיירי בכלי אדמה והבשול הוא הקשוי, וביאור האג"ט בגמ'. ג. קו' בדברי המג"א והמשנ"ב ברמב"ם הנ"ל. ד. ברמב"ן נר' מהלך אחר ברמב"ם. ה. ב' צדדים במרדכי אם הבשול על המים או על הסיכתא. ו. חילוקים בין בשול באוכלים לבשול בשאר דברים. ז. בדברי החזו"א שחמום מתכם אסור מה"ת כח"ש.**

**סימן א'**

**בשיטת רש"י דשהיה מדין הטמנה**

**א. שיטת רש"י ששהיה משום הטמנה והקו' עליו. ב. שיטת הר"ן בדעת רש"י. ג. מהלך חדש בכונת רש"י. ד. עוד בענין זה. ה. דעת בעה"מ בגדר מוסיף הבל לרש"י.**

א) כ' רש"י ריש כירה ד"ה עד שיגרוף הגחלים, **משום דמוסיף הבל וטעמא פרישנא בפ' דלעיל שמא יחתה בגחלים.** וכ' הראשונים דסובר רש"י שכל הפרק הוא משום הטמנה, וגריפה וקטימה מועילה שלא יחשב מוסיף הבל, וכל הראשונים תמהים דודאי כירה גרופה וקטומה מוסיפה הבל יותר מחול וכדו'[[1]](#footnote-2).

והנה בדברי הראשונים נראה שסובר רש"י דכל איסור שהיה הוא משום הטמנה ושווה דינו להטמנה רק דע"י גריפה וקטימה הוי אינו מוסיף הבל, ואין להק' הא בשהיה מתירים מב"ד לחנניה או עכ"פ מצטמק ורע לו לרבנן לרב ושמואל, ולר"י גם מצטמק ויפה לו, ובהטמנה לא מצינו שום היתר, דבאמת דעת הרשב"ם לק' דכל היתירי שהיה נאמרו גם בהטמנה, וא"כ י"ל דגם רש"י סובר כן דכיון ששהיה הוא מדין הטמנה מוכח דהיתירים אלו קיימים גם בהטמנה וכמוש"כ רשב"ם.

אמנם יש לתמוה מה שייך לומר דכוליה פרקין משום הטמנה, הא אפי' נאמר שסובר רש"י דהטמנה במקצת שמה הטמנה, תינח בתוכה באינו גרוף חשיב הטמנה דהקדירה מונחת בגחלים עצמם, אבל ע"ג וכן גרוף בתנור וכופח ע"כ אין כאן הטמנה כלל ומה שייך לומר דבכל שהיה יש הטמנה.

ואין לומר דלא איכפ"ל אם נוגע בגחלים או לא דכל שהיה כיון שנותנו ע"ג דבר שמוסיף הבל חשיב כהטמנה וסובר רש"י שכל שהדבר שמוטמן בו מוסיף בו הבל חשיב הטמנה וא"צ ליגע בו (ורק בחול וכדו' בלי שנוגע בו אין כאן מציאות של הטמנה דלא משפיע עליו כלל) דהא מוכח ברש"י לא כך, שכ' דף לז. היינו דשני בין תוכה לעל גבה דכי משהי לתוכה בשאינה גרופה מטמין ממש ברמץ. ומבו' דגם בגחלים חשיב הטמנה רק במטמין בהם ממש אבל ע"ג לא הוי הטמנה.

וגם מוכח ברש"י הנ"ל נגד כל המהלך הזה דשהיה והטמנה חד הוא, שהרי מבו' דלחנניה דמתיר שהיה במב"ד מ"מ אוסר בהטמנה ורק בתוכה באינה גרופה הוי כהטמנה, ומ"מ דברי רש"י צ"ע למה כ' כאן מוסיף הבל.

ב) ובחדו' הר"ן משמע לכאו' מהלך חדש בדברי רש"י עיי"ש שנראה שמבאר דבאמת במשנה של כירה יש שני איסורים נפרדים, דבתוכה באינה גרופה יש לאסור משום הטמנה וע"ז כ' רש"י שאסור משום מוסיף הבל ובזה באמת מודה חנניה שאסור אפי' בשהיה כהטמנה, ועוד אסור על גבה מטעם שהיה ולזה ג"כ מהני גריפה וקטומה וכדעת כל הראשונים, ואיסור זה אינו משום הטמנה כלל.

אמנם ברש"י בדף כ. על דברי חנניה דכל שהוא כמב"ד מותר להשהותו ע"ג כירה ואע"פ שאין גריפה וקטומה כ' שם בד"ה קטום, **מפזרים אפר מלמעלה כדי להפיג חומו שלא יוסיף הבל בשבת[[2]](#footnote-3)**. ולכאו' מפו' ברש"י כאן כהבנת הראשונים בדעתו דכל ההיתר של גרופה וקטומה משום שאינו מוסיף הבל, ומשמע דלא כהר"ן, דאם נאמר כהר"ן דכל מה שכ' רש"י מוסיף הבל ואינו מוסיף הבל הוא רק לגבי הטמנה אבל באמת בשהיה אסור גם בלי שמוסיף הבל וחנניה לא חלק אלא בשהיה אבל בהטמנה מודה שאסור, א"כ בדף כ' שמיירי רש"י שם בדברי חנניה ע"כ מיירי לא באופן של הטמנה (דבהטמנה מודה חנניה) ולמה כ' רש"י עניין של מוסיף הבל בגרוף הרי שם זה רק ענין לשהיה, ומוכח לכאו' כמו שהבינו כל הראשונים בדעת רש"י ודברי הר"ן[[3]](#footnote-4) צ"ע.

ועוד יש להוכיח דרש"י החשיב הטמנה אפי' על גבה ודלא כר"ן, מלשון רש"י דף לח: שכ' לענין החזרה בשבת **ה"ל כמטמין לכתחילה** (וכ' לשון הטמנה כמה פעמים עיי"ש) והנה שם ודאי לא מיירי בתוכה דהא להחזיר בתוכה אסור בכל אופן ובכל זאת קורא רש"י להחזרה ע"ג כירה הטמנה ומוכח כדעת הראשונים דלרש"י כוליה פרקין משום הטמנה, אבל שיטת רש"י תמוהה מאוד וכנ"ל וצ"ע.

ג) והנה בגמ' לד: איתא **מפני מה אמרו אין טומנין בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעוד יום גזירה שמא יטמין ברמץ שיש בה גחלת, א"ל אביי ויטמין, גזירה שמא יחתה בגחלים** וכ' שם רש"י '**גזירה שמא יחתה בגחלים משחשיבה שבא לבשל הקדירה שלא בשלה כל צרכה, וגזרו אף בבשלה כל צרכה עד שיגרוף או שיקטום והכי מסקינן בפ' כירה דאמר רבי (ר' אושעיא) קטמה והובערה משהין עליה חמין וכו' ותבשיל שבשל כל צרכו וכן אמר ר' יוחנן** עכ"ד רש"י ולכאו' מבו' גם ברש"י כאן כדברי הראשונים ברש"י דגרוף וקטום מהני אפי' בטמון ברמץ ממש דשהיה והטמנה חד הוא וע"י גריפה הוי כאינו מוסיף הבל וכמוש"נ.

אמנם נראה לפרש בדברי רש"י כאן באופ"א ובזה יתיישבו כל הקו' בשיטת רש"י, דנראה בגמ' שם שהיו שני שלבים בגזירת הטמנה, דבתחילה אסרו לטמון ברמץ גזירה שמא יחתה בגחלים ואח"כ גזרו הטמנה בדבר המוסיף הבל אטו הטמנה ברמץ. ונראה לומר דבגזירה ראשונה אסרו רק מה שמוסיף הבל הרבה שמבשל בשול גמור דרק בזה יש חשש חתוי, דבגזירה זו הבל תלוי בחשש חתוי בפועל.

ובגזירה זו אסרו גם שהיה דמאי שנא, דבכל אופן שמטמין לחמם מכח הגחלים יש גזירת חתוי, והוא כלול בגזירת הטמנת רמץ שגזרו בתחילה, ובגזירה זו מהני לגרוף ולקטום שאז אינו מוסיף הבל הרבה ולא חוששים לחתוי (וע"ד מש"כ הראשונים בגרוף וקטום).

אמנם אח"כ גזרו בכל דבר שמטמין שמוסיף הבל אטו רמץ ובגזירה זו ודאי כל הגזירה היא רק בצורת הטמנה וכדרך שמטמינים ברמץ, וגזרו בכל אופן שמוסיף הבל ואפי' קצת אטו רמץ, ואף שודאי אין שייך גזירת חתוי אם אינו מוסיף הבל הרבה וכמוש"נ, מ"מ הרי בחול וכדו' בלא"ה לא שייך כלל גזירת חתוי רק גזרו אטו רמץ וממילא צ"ל דבגזירה שניה כל שמוסיף הבל כ"ש גזרו אטו רמץ.

ולפי"ז מיושב הכל דבאמת שהיה והטמנה חד הוא והכל נאסר משום מוסיף הבל, אבל לא גזירת הטמנה השניה של גפת וחול אלא גזירת הטמנה הראשונה שהיא ברמץ, ובה מועיל גריפה וקטימה ובה נאמרו כל היתירי שהיה, אבל בהטמנה גמורה כיון שאסרו אטו הטמנה ברמץ אפי' שאין חשש חתוי ואינו מוסיף הבל כ"כ, אסרו הכל ואפי' לחנניה במב"ד וכמפורש ברש"י לז. (ודלא כרשב"ם דיש בהטמנה היתירי שהיה)[[4]](#footnote-5).

ד) עוד יש לדקדק קצת בדברי רש"י לד: למה הביא הגמ' של קטמה והובערה ולא שאר הגמ' דאסור להשהות בלא נתבשל כל צרכו.

ואולי י"ל שבא רש"י להוכיח כשיטתו דגרוף מועיל להטמנה ברמץ משום שלא הוי מוסיף הבל, והוכיח כן ממה שע"י גרוף והובערה שרי רק נתבשל כל צרכו ולא מב"ד (וכתי' הב' בתוס' שם[[5]](#footnote-6)) ומוכח שהובערה כיון שחשיב מוסיף הבל גמור אסור להשהות עליו ואף שעשה היכר, אמנם זהו רחוק לומר שכיון רש"י לפלפול זה וצ"ע.

והנה הלשון הטמנה ביחס לשהיה כ' רש"י רק בדף לח: לגבי חזרה בשבת, ויתכן שסובר דביחס לגזירה של מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת שווה שהיה להטמנה לגמרי, וכמו שבגזירת הטמנה ראשונה אין חילוק בין שהיה להטמנה ה"ה בגזירת הטמנה בשבת אין חילוק בין שהיה להטמנה דבכל מקום שבא לשמור על החום בשבת יש חשש שמא ירתיח ולא הותר אלא במחזיר הטמנה ראשונה, (אמנם לפי"ד רש"י שם גם הטמנה אסור להחזיר במניח ע"ג קרקע ולא משמע כן בסוגיות של הטמנה וצ"ע).

ה) והנה כל זה כתבתי אם באנו ליישב דעת רש"י מקו' הראשונים איך יתכן דקטומה חשיב שאינו מוסיף הבל, אמנם בעה"מ יישב דברי רש"י דכיון שמצטנן והולך חשיב אינו מוסיף הבל.

ולפי"ז מיושב יותר המהלך שכ' דבגזירה השניה אסרו מוסיף הבל כיון שזו גם צורת גזירת הטמנה הראשונה וגדר מוסיף הבל שווה בגזירה ראשונה ושניה, ומ"מ חלוקים לענין היתירי שהיה, דבגזירה הראשונה רק אם יש חשש חתוי אסור ולכן שרי מב"ד לחנניה ושאר היתירי שהיה דלא חשו בהם לחתוי, אמנם בגזירה שניה כל שהוא צורת הטמנה אסור ולא שייך היתירי שהיה כיון שבלא"ה אין חשש חתוי.

**סימן ב'**

**בגדר איסור חזרה**

**א. בטעם איסור חזרה. ב. ביישוב שיטת בעה"מ בענין זה. ג. מח' הרא' אם יש להוכיח היתר סמיכה חזרה משהיה תלוי בהנ"ל. ד. ביאור חדש בדברי הגמ' של החומר 'בתוכו'. ה. ישוב לשיטות שהוא משום מיחזי כמבשל ההוכחה בין חזרה לשהיה. ו. עוד בבי' החשש חתוי בחזרה. ז. יתכן שיש ב' חששות בחזרה**

א) מבו' בגמ' דף יח: דאיסור שהיה הוא משום שמא יחתה בגחלים, אמנם באיסור חזרה (דהיינו שגם במקום ששרי שהיה אסור חזרה כמבו' בגמ') לא נתפרש בגמ' מה הטעם לאסור, ונח' בזה הראשונים דהר"ן בסוגיין והרשב"א דף מ. כ' שאיסור חזרה משום מיחזי כמבשל, וביאור דבריהם דבמקום שלא שייך חשש חתוי בשהיה כמו גרוף או לחנניה דמתיר להשהות דמבושל כמב"ד גם בחזרה לא חיישינן לחתוי דמאי שנא, רק אסור משום מיחזי כמבשל. אמנם בתוס' לח: ד"ה פינה (וכ"ה בס' הישר לר"ת) מבו' דהאיסור בחזרה משום חשש חתוי דגזרינן טפי בחזרה מבשהיה ובהמשך יתבאר טעמם בלי"נ.

והנה הבעה"מ בסוגיין סובר דכשפינה כל הגחלים ל"ש כלל חשש חתוי (וחלקו עליו רוב הראשונים ואכמ"ל) וז"ל בעה"מ: **ל"ש כירה ול"ש תנור מותר לשהות ולהחזיר שם כל דבר דהא ליכא למיחש לחתויי בגחלים.** ומבו' מדבריו שסובר כהתוס' דאיסור חזרה משום חשש חתוי ולכן כשגרף הכל דליכא חשש חתוי מותר גם להחזיר, ועיי' בר"ן שסובר בנדון זה דגרף כל הגחלים לא שייך כלל חשש חתוי כבעה"מ, והביא דבריו דבגרף הכל **'אפי' בתנור שרי דליכא למיחש למידי'** והשמיט מש"כ בעה"מ דשרי גם חזרה, דאזיל לשיטתו דחזרה משום מיחזי כמבשל ולכן גם כשגרף הכל אסור להחזיר.

ב) אמנם ק' דבעה"מ בהמשך דבריו כ' דבהניח ע"ג קרקע אסור משום דנראה כמבשל מתחלה בשבת, ודלא כדברי התוס' שכ' שהוא משום חתוי.

ונ"ל דבעה"מ מחלק, דלגבי חזרה באינו גרוף הוא משום חשש חתוי אבל חזרה מע"ג קרקע הוא משום מיחזי כמבשל.

ונראה לבאר את סברת בעה"מ בחילוק זה שיש ב' נדונים בחזרה, דחשש חתוי נאמר רק באינו גרוף אבל בגרוף כיון שחזינן שלא חששו משום חתוי א"כ גם בחזרה מהקרקע לא יחששו וע"כ שהוא משום בשול, אמנם סברא זו אינה ברורה לבעה"מ לשיטתו שסובר דבתנור חוששים לחתוי כיון שהגחלים בצד וא"כ ע"כ ששייך חשש חתוי גם בגרוף וקטום ולמה פשוט לבעה"מ שחזרה מקרקע היא דין אחר.

והיותר נראה בדברי בעה"מ דכל דיני חזרה הם משום חתוי, אבל במחזיר מע"ג קרקע איסורו משום שמיחזי כנותן בתחלה דהיינו שלא חשיב כלל חזרה בכה"ג ואסור משום בשול, ולפי"ז כל הדינים בחזרה הם משום חתוי, אבל מע"ג קרקע הרי אין כאן שום חלוק בצורת הבשול ולא בצורת האש, ולכן פי' שאסור משום דלא חשיב חזרה אלא בשול בתחילה, וכן מורה לשונו וז"ל **ודיני חזרת בשול וכו' בעודן בידו**. היינו דבעודן בידו נאמר דיני חזרה אבל כשהניח הוי כנותן בתחילה[[6]](#footnote-7).

אמנם בדברי התוס' מבו' דגם האיסור של מע"ג קרקע הוא משום חשש חתוי וצ"ב במה נוסף חשש חתוי כשהניחם ע"ג קרקע, ואולי י"ל שכשבא לתת מתחילה יש יותר חשש שיחתה, ומע"ג קרקע החמירו דהוי כבתחילה ואכתי צ"ע בסברא זו.

ג) והנה הרי"ף האריך להוכיח דלא כחנניה והביא ראיה מהגמ' דנסתפקה לענין סמיכה **'תוכה ועל גבה הוא דאסור אבל לסמוך שפיר דמי או לא'** ומדאמרינן תוכו מבו' שמיירי בשהיה שתוכו אסור משום שאינו גרוף וחזינן דהגמ' נסתפקה בשהיה, והגמ' פושטת מהברייתא דאסור לשהות ומותר לסמוך, ומוכח דפשטנו לעניין שהיה דמותר לסמוך, וחזינן דקיי"ל דלא כחנניה דבעלמא שהיה אסורה, ובעה"מ דחה ראיה זו דהגמ' נסתפקה בין בשהיה בין בחזרה לכל חד כדאית ליה והגמ' פושטת דמדר"י דאסר שהיה מתיר סמיכה ה"ה לחנניה דאוסר רק בחזרה שרי להחזיר לסמיכה דשהיה לר"י כסמיכה לחנניה ע"כ תו"ד הרי"ף ובעה"מ.

ויתכן לבאר סברת מחלוקתם דהרי"ף סבר כר"ן והרשב"א דאיסור חזרה משום מיחזי כמבשל ושהיה משום חשש חתוי, וא"כ א"א לומר דהגמ' נסתפקה בין בשהיה בין בחזרה שהרי אין שייכות בין הנדונים דכאן אנו דנים אם בסמיכה יש חשש חתוי ובחזרה הנדון אם מיחזי כמבשל, וכ"ש שאין לומר שהגמ' פשטה מדר"י דמתיר סמיכה בשהיה לחנניה בחזרה שהרי הם שני נדונים, אבל בעה"מ אזיל לשיטתו דאיסור חזרה ג"כ משום חשש חתוי ולכן מובן היטב שהגמ' מסתפקת אם יש חשש חתוי בסמיכה בין בשהיה בין בחזרה כל חד כדאית ליה ופושטת דמדר"י דחושש לחתוי בשהיה מתיר בסמיכה ה"ה לחנניה בחזרה.

אמנם הרמב"ן במלחמות (וכ"ה ברא"ש בשם רבינו יונה) הק' על בעה"מ מטעם אחר דא"א לומר כלל דשווה שהיה לר"י לחזרה לחנניה, דהא מבו' בגמ' דשהיה לר"י שרי בתוכו וחזרה לחנניה אסור בתוכו, וע"כ שחזרה לחנניה חמירא וא"כ איך הגמ' מוכיחה מדר"י דשרי סמיכה בשהיה דה"ה לחנניה שרי סמיכה בחזרה הא ע"כ חזרה חמורה עכ"ד[[7]](#footnote-8), ודעת בעה"מ צ"ע.

ד) והנה בעיקר הגמ' שמחלקת בין שהיה לחזרה לענין תוכו יש תמיהה עצומה, דהגמ' שם מביאה דברי רב דל"ש אלא על גבה אבל בתוכה אסור ומק' הגמ' **א"א בשלמא להחזיר תנן היינו דשני לן בין תוכו לע"ג אלא אי אמרת לשהות תנן מה לי תוכה מ"ל על גבה.** דהיינו שלענין חזרה שייך לחלק בין תוכו לע"ג אבל לענין שהיה א"א לחלק (זהו הפירוש לרוב הראשונים אבל לרש"י הפי' אחר ומ"מ גם לדבריו יוצא דבגרופה שייך לחלק רק בחזרה ולא בשהיה ואכמ"ל)

והנה אם נאמר דחזרה משום בשול א"כ מובנת הגמ', דהגמ' נוקטת דכל החילוק בין תוכה לע"ג שייך לעניין מיחזי כמבשל אבל לא לענין חשש חתוי דלגבי חשש חתוי אין שום מעלה בתוכו מעל גביו ולכן הגמ' אומרת דאי שהיה תנן מ"ל תוכו מ"ל על גבו, אבל לתוס' ובעה"מ דגם תוכו הוא משום חשש חתוי וא"כ מזה שהגמ' מבינה בחזרה דתוכו אסור ע"כ דבתוכו יש יותר חשש חתוי וא"כ מה הגמ' מק' אי שהיה תנן מ"ל תוכו מ"ל ע"ג נימא שרב מחמיר אפי' בשהיה לחוש לחתוי בתוכו, ואיך שייך להק' מסברא על רב דאין הבדל בין תוכו לעל גביו וצ"ע.

והנראה להוכיח מכח זה דהנה יש לדון מהו הסיבה שחוששים בחזרה לחתוי טפי משהיה, ואפי' לחנניה דלא חש בשהיה חש בחזרה, ונראה לומר דכשיש לאדם קדירה על הכירה אינו בא לחתותה, אבל כשעוסק בהחזרתה יותר יש לחוש שכיון שעוסק בהחזרתה לאש יבא לחתות, וכ"ה הלשון בשיטה לר"ן עיי"ש.

ועפי"ז נראה לבאר בכונת הגמ' דבאמת כשהקדירה מונחת על האש אין שום תוספת לחשש חתוי בתוכו מע"ג (ואדרבא יתכן שקל לחתות יותר כשאין הקדירה בתוכו) רק דבחזרה שאנו דנים להחמיר משום שבזמן שמחזיר יחתה א"כ כשמחזיר לתוכו דהיינו שמחזיר על הגחלים ממש ומתעסק בגחלים להושיב עליהם את הקדירה בזה ודאי יש יותר חשש חתוי, ומובן היטב כונת הגמ' דלגבי שהיה שאנו דנים כשהקדירה מונחת כבר אין חומרא בתוכו, משא"כ בחזרה שבזמן שמחזיר לתוכו מתעסק בגחלים (או קרוב אליהם ממש) בזה חיישינן טפי לחתוי ואסור.

ולפ"ז מיושב מה שהק' הרמב"ן ורבינו יונה על בעה"מ דחזינן דחזרה חמירה מדאסור תוכו וא"כ גם לגבי סמיכה י"ל דאין ללמוד מדשרי ר"י סמיכה בשהיה, להתיר חזרת סמיכה לחנניה, ולפי"ד מבו' היטב דעת בעה"מ דבאמת שווה לגמרי שהיה לר"י וחזרה לחנניה, ורק לענין תוכו הוא סברא מיוחדת ששייכת רק כאן דכשמחזיר ומניח על הגחלים יחתה בהם.

ה) אמנם אף שבדעת בעה"מ יש לבאר כמוש"כ דשייך להוכיח משהיה לר"י לחזרה לחנניה משום שלשיטתו שניהם משום חתוי, אכתי צ"ע בדעת הר"ן שסובר דחזרה משום מיחזי כבשול ומביא דברי בעה"מ דיש להוכיח משהיה לר"י לחזרה לחנניה, ואף דשייך לדחוק שהביא דעת בעה"מ (ולשיטת בעה"מ זה מובן) וליה לא סבירא ליה כיון שסובר שחזרה משום מיחזי כבשול, מ"מ משמעות דבריו שמקבל את תי' בעה"מ עיי"ש, וא"כ הדק"ל איך שייך להוכיח ממה שאין חשש חתוי בסמיכה לר"י ושרי שהיה, שגם לחנניה אין בסמיכה מיחזי בבישול וצ"ע.

אמנם באמת עיקר שיטה זו דחזרה משום מיחזי כמבשל צ"ע שהרי מבו' בגמ' דלשיטה זו ג"כ מהני גרוף וקטום להתיר חזרה והנה לכאו' גרוף וקטום הוא סברא בחתוי דל"ש כ"כ חתוי או שהסיח דעתו מלחתות ומה זו סברא לענין בשול, ואפי' אם נאמר דזו סברא גם למיחזי כמבשל איך יתכן ששוים בגדריהם גריפה וקטימה שמהני בין לענין חשש חתוי ובין לענין מיחזי כמבשל.

אמנם בריטב"א ובשיטה לר"ן כשמפרשים גריפה וקטימה (לענין שהיה) כ' דע"י גריפה וקטימה מתייאש מחמימות הקדירה, ונראה דכונתם לומר דבאמת אין גריפה וקטימה סברא ישירה ביחס לחתוי, אלא שע"י גריפה וקטימה נקבע שבא לבשל כאן בשול חלש לשמור על החום וכדו' ולא בשול גמור ובבשול חלש כזה לא יבא לחתות, ולפי"ז מובן דכמו כן בכה"ג לא מיחזי כמבשל[[8]](#footnote-9).

ועפ"י המתבאר בדברי הריטב"א והשיטה לר"ן יש ליישב דגם לגבי סמיכה פשוט לגמ' דאין זו סברא ביחס לחשש חתוי דהא סומך בשביל הגחלים ולמה לא יחתה, אלא הנדון אם הוי בשול גמור בסמיכה וממילא יש חשש חתוי וגם מיחזי כמבשל או שהוא נקבע כבשול חלש שאין בו חשש חתוי ושרי בשהיה וממילא גם לא מיחזי כמבשל ושרי בחזרה ואכתי צ"ע.

ובנוסח אחר י"ל (רר"ש) דכל הנדון בסמיכה זה לא היתר חדש של סמיכה אלא הנדון אם בסמיכה חשיב כגרוף וממילא זה מתיר בין לענין שהיה בין לענין חזרה כגרוף.

ו) ונשוב לסברא שביארנו דאם חזרה משום חשש חתוי הוא משום שבזמן שעוסק בחזרה יש יותר חשש חתוי (ולכן נאסר תוכו).

ונראה דדבר זה תלוי במח' ראשונים, שהנה ידוע דנח' הראשונים אם איסור חזרה הוא רק בשבת או גם בע"ש, דרש"י וסיעתו סוברים שהוא רק בשבת ותוס' ועו"ר סוברים שהוא גם בע"ש, ובסברת האיסור בע"ש כ' הרא"ש שהוא גזירה אטו חזרה בשבת עיי"ש, אמנם ברש"י על הרי"ף מבו' שהאיסור משום שמחזיר צונן ויש חשש חתוי עד שירתח וכעי"ז כונת ר"ת בס' הישר עיי"ש.

וביאור דבריהם דהסברא לחוש בחזרה אף שבשהיה לא חוששים, היא לא כמוש"כ שבשעה שמחזיר יש לחוש יותר, אלא שכשמחזיר צונן להרתיחו יש יותר חשש חתוי דכל קדירה עד שתרתח צריכה יותר חום ושייך בה יותר חשש חתוי, ולפי"ז מבו' היטב שיעור הזמן שכ' תוס' דאסור אם אין שהות ביום שירתח קודם שבת שבכה"ג יבא לחתות בשבת בשביל שירתח, ומה שאסור אפי' קדירה רותחת בכדי שיעור זה שאם היה קר היה נרתח הוא משום גזירת הרואין שיאמרו קר הוא וכמו שכ' הר"ן.

אמנם לדעת הרא"ש שהוא משום גזירה תמוה מה השיעור של עד שירתח קודם שבת, ובאמת ברא"ש היה שייך להבין שכ' שיעור זה בתחילת דבריו קודם שחדש שהטעם משום גזירה ולכן רק במבושלת עיי"ש אמנם בטור הביא שיעור זה אף שכ' כדעת הרא"ש ולא נתבאר מה השייכות של הגזירה אטו שבת לשיעור זה וצ"ע.

ז) והנה לשי' רש"י על הרי"ף וס' הישר מבו' לכאו' דהחשש של חזרה הוא לא דוקא בזמן החזרה אלא גם אח"כ, ולפי"ז אין מקום לכאו' למה שיישבנו דהאיסור חזרה בתוכו הוא משום שבזמן החזרה יבא לחתות בתוכו כיון שמושיב על הגחלים שהרי החשש הוא לא דוקא בזמן שמחסיר, אמנם יש לומר דאפי' שאין החשש רק בזמן החזרה מ"מ ודאי יש לחוש גם בזמן החזרה ובחשש של זמן החזרה יש לחוש יותר לתוכו וכמוש"נ, וממילא אין דבריהם סותרים לביאורנו הנ"ל.

ויש להביא סמך לזה שהרי התוס' כ' שהחשש רק בקר עד שירתח (ורק אח"כ חדשו שגם רותח אסור) וכ' התוס' 'ומיהו בשבת גם רותח אסור להחזיר' וק' דאם החשש בחזרה הוא משום שנצטנן ומחתה בשביל שירתח א"כ למה בשבת אסור אפי' ברותח הרי לא שייך חשש זה, ולכאו' צ"ל דבשבת ודאי החשש בחזרה משום שבשעה שמחזיר יחתה ולא משום שנצטנן ורק בע"ש צריך לטעם הצינון, ומיושב היטב כמו שכ' דבשבת חיישינן שיחתה בזמן החזרה ולכן אסור תוכו.

אמנם לפי דברינו יוצא דכל מה שאסר רב תוכו בחזרה הוא רק בחזרה בשבת אבל חזרה בע"ש לא שייך חשש בזמן החזרה וממילא יהיה מותר חזרה באופנים המותרים גם בתוכו, ומצאתי שכ' כן להדיא בתורא"ש דהגמ' לא מבינה את החילוק בין תוכו לע"ג בשהיה כיון שנותן בע"ש אלא רק בחזרה בשבת (אף שסובר כר"ת דחזרה בע"ש אסורה) ומה הוצרך לפרש דרק חזרה בשבת נאסר תוכו ומשמע עד"ר שכ' דהסברא לאסור תוכו הוא רק מצד חשש חתוי בזמן ההחזרה[[9]](#footnote-10).

**סימן ג'**

**הערות לדינא בעניני חזרה עפ"י מה שנתב'**

א. בדין חזרת גוי. ב. 'בשיעור דחשיב תוכו'.

א) הנה יש הרבה נפק"מ לדינא בכל מה שכ' בסימן הקודם , ואכתוב ב' הערות, הא' במה שכ' הבה"ל ס"ס רנ"ג דבמקום שמותר לשהות ואסור להחזיר מותר לומר לגוי להחזיר לצורך מצוה דהוי שבות דשבות במקום מצוה, והחזו"א פליג דאף אם יש היתר על האמירה לגוי מ"מ הרי מחויב אח"כ להורידו מהאש דכיון שיש חשש חתוי מחויב להורידו וכמו כל שהיה שמחויב להורידו ואפי' בהחזירו קוף מחויב להורידו משום חשש חתוי עיי"ש.

ולמש"כ הדברים תלויים בדעות הראשונים, דלראשונים שסוברים דאיסור חזרה משום מיחזי כמבשל פשוט שאין האיסור אלא במעשה החזרה וא"צ להורידו (ואפי' החזירו באיסור אם לא נאסר כגון בשוגג או מצטמק ורע לו היה נראה מסברא שא"צ להורידו ויש שחלקו בזה וצ"ע) אלא אפי' אם איסור חזרה משום חשש חתוי, אכתי אם נימא דכל איסור חזרה נאמר על חזרה בשבת א"כ אין לנו שום מקור לחשש אחר ההחזרה אלא כל החשש שיחתה בזמן ההחזרה וכמוש"נ, ואפי' לראשונים שנאסר חזרה גם קודם שבת אכתי תלוי במח' הנ"ל דלרא"ש דהטעם משום גזירה א"כ אין מקור לחשש חתוי בהחזרה אחר מעשה ההחזרה, אבל לרש"י על הרי"ף וס' הישר מוכח שחוששים גם אחר מעשה ההחזרה ובזה שייך לומר כחזו"א דלא רק מי שהחזיר חיישינן לחתוי, אלא כל שהוחזרה קדירתו, אבל לפימש"כ י"ל דמ"מ כל זה באינו רותח שהוא חשש חזרה משום שאינו רותח, אבל רותח הוא רק משום מעשה ההחזרה.

ב) עוד נפק"מ לדינא במש"כ דהנה הב"י כ' דמהטור משמע דתוכו הוא כל שהקדירה נכנסת לתוך הכירה ואפי' שוליה, אבל דחה זה מדברי רש"י בסוגיין שמבו' שתוכה היינו שהקדירה על הגחלים.

והנה בעצם מה שהביא הב"י מדברי רש"י לולי דבריו אין כאן הוכחה כלל, שהרי רש"י כ' כן בס"ד דמיירי בשהיה באינו גרוף שאז שייך לאסור רק משום הטמנה וע"כ צריך לפרש שבתוכו נאסר רק כשמגיע עד לגחלים, אבל במסקנא דמיירי בגרוף ולענין חזרה אין זה תלוי אם מגיע עד לגחלים, ואדרבא הרי רש"י בדברי רב ד"ה לא שנו כ' בתוכה אסור משום שרב הבלה, וק' דא"כ מה זה שייך למש"כ אח"כ דנאסר משום הטמנה שנוגע בגחלים, וע"כ צ"ל שכ' כן למסקנא דנאסר משום חזרה בגרוף וטעם החומרא בתוכו משום רב הבלא, וכונתו לכאו' דברב הבלא מיחזי כמבשל וכ"כ הרמב"ן ועו"ר, וא"כ למסקנא אין שום מקור מרש"י שתלוי בזה שיגיע עד הגחלים ואדרבא לכאו' רב הבלו אינו תלוי שיגיע עד הגחלים שעכ"פ אם הקדירה קצרה ונמצאת כולה בתוך הבירה הרי רב הבלה ואסור ולא איכפ"ל אם מגיע לגחלים, ודברי הב"י שהוכיח מרש"י דלא כהטור צ"ע דלכאו' ע"כ דבמסקנא רש"י לא סובר כך.

ועיי' ברמב"ן שהלך בשיטה זו דחזרה לתוכו אסור משום מיחזי כמבשל וכ' בשם הירו' שתוכו חשיב אם נכנס ג"ט (או עד הסימן עיי"ש) ומבו' בדבריו שכיון שהוא משום שרב הבלו ומיחזי כמבשל תלוי בשיעור זה, ועיי' במשנ"ב שנתקשה בשעה"צ למה לא הביאו הפוסקים את השיעור של הירו' והסכימו כולם שתוכו הוא שיגיע עד הגחלים.

ונראה דזה תלוי במה שכ' שאם איסור החזרה לתוכו משום מיחזי כמבשל, תמוה לומר דצריך שיגע בגחלים אלא הוא שיעור ברוב ההבל וסגי לאסור בג"ט כירו' או שיעור אחר, אבל אין תלוי במגיע עד הגחלים, ומה שנוקטים הפוסקים שיעור שיגיע עד הגחלים צ"ל שסוברים הטעם משום חשש חתוי, ובזה כל האיסור כשמחזיר ונוגע בגחלים וכמוש"כ ואכתי צ"ע בזה.

**סימן ד'**

**הערות כירה**

**א)** כ' רש"י לז. ד"ה לא שנו. **אלא על גבה דלא נפיש הבלא כולי האי**. דברי רש"י כאן צריכים ביאור דאם החילוק בין תוכה לגבה הוא משום דבתוכה נפיש הבלא, א"כ מה הגמ' מק' מה שייך לחלק בשהיה בין תוכה לעל גבה הא מצינו כה"ג בתנור שאסור להשהות עליו אפי' גרוף כמבו' דף לח: כיון שהבלו רב. ובאמת בהמשך (ד"ה היינו) מבו' ברש"י דתוכו חמיר משום שמטמין ממש ברמץ.

ומצד סתירת דברי רש"י אין להק' כ"כ, די"ל שרש"י פי' כאן למסקנא דמיירי בחזרה ובגרוף שאז הטעם משום הבלא, ובד"ה 'היינו' פי' את סברת הגמ' בקו' דמיירי בשהיה ובאינו גרוף.

ונראה ליישב שסוברת הגמ' דבחזרה שהאיסור מצד מיחזי כמבשל בזה יש לחלק משום שרב הבלו משא"כ בשהיה שמשום חשש חתוי לא שייך לחלק (ומכאן ראיה שסובר רש"י שחזרה משום בשול כר"ן ועיי' מש"כ לעיל בזה) ומ"מ ק' דמצינו בתנור שאסרו בגרוף דשהיה משום שרב הבלו וצ"ע.

**ב)** גמ' **התם נוטלין ומחזירין בחד מקום**. וכ' רש"י **ולא שייך למתני מחזירין עד דתני נוטלין**. יש לתמוה דהא שייך ליטול במק"א ולהחזיר במקום אחר ולמה הוא בחד מקום, וביותר ק' סו"ס למה כתב בכלל נוטלין הרי אם א"א להחזיר בלי ליטול א"כ נכתוב מחזירין לבד, ובשלמא בסומכין משמיענו דין רק שהדין נכון גם בלי קטימה ,אבל מה הדין שנאמר בנוטלין ולמה צריך לכותבו וצ"ע.

והנה הר"ן כ' דכל ההיתר בהובערה שרי הוא כשהובערה אחר שנתן הקדירה דאל"כ אין שום גילוי דעת בקטימה דאפשר שנתן הקדירה לכאן משום שהובערה, ואף שמפורש כאן ששרי גם החזרה הוא משום שהוא המשך של השהיה.ולפי"ז מיושב מש"כ הגמ' בחד מקום דרק בזה שרי להחזיר בהובערה אבל נטל ממקום אחר באמת יתכן שאסור להחזיר לנקטמה והובערה.

**ג)** **אמר רבא תרוייהו תננהי לשהות תנינא אין נותנין את הפת בתוך התנור** וכו'. דעת הרי"ף ועו"ר דגם רבנן מודים בצלי ופת ששרי במב"ד דחושש שמא ישרף עיי' ברמב"ן ור"ן באריכות, ולפי"ז אינו מובן מה רבא מוכיח מפת, ואולי י"ל דגם רבא מודה לספק אם לשהות תנן או להחזיר תנן, אלא דהק' דהול"ל להחזיר תנן דכיון שלהחזיר תנן שוב כל הדינים קיימים אלא דאכתי אין מקור להתיר שהיה כמב"ד וזה מוכיח מפת.

אלא דמ"מ ק' הא ע"כ בפת יש סברא מיוחדת וכדמוכח מרבנן ואם רבא סובר דרבנן פליגי גם בפת מנלן לחלוק על רבא בזה וצ"ע, ויתכן דחנניה ורבנן נח' בביאור המשנה (דהיא דין מקובל) דפת וצלי אם הטעם משום שמותר להשהות כמב"ד או סברא שחושש שישרף, ועכ"פ לרבנן הנ"ל דינן שווה, ולכן פירש רבא דאי להחזיר תנן זהו הביאור במשנה שם וממילא להשהות תנינא ואכתי צ"ע.

**ד)** **רב ושמואל דאמרי תרווייהו מצטמק ורע לו אסור.** עיי' מה שהק' באות ו' מנא להו לחלוק על רבנן דאפי' מצטמק ורע לו אסור (לולי דברי החזו"א), וכן ק' על רש"י בשם ר' יוחנן דשרי אפי' מוי"ל אם נתבשל כל צרכו.

והנה בהיתר של קדירה חייתא יח: מקשים הרי בבוקר זה יהיה על האש ויחתה משום דמוי"ל ומה מהני שבלילה מתייאש, וא"א לומר דאם אין חשש חתוי בליל שבת לא חוששים שיחתה בהמשך שהרי בחבית של מים מבו' שם דחיישינן שיחתה בסוף השבת (קו' רר"ש).

ומכח קו' זו לכאו' צ"ל דעיקר הגזירה בלא נתבשל כ"צ ולכן לא גזרו שיחתה בבוקר דנתבשל כ"צ, ורק לא פלוג ואסרו בכל אופן, ולפי"ז י"ל דר"י פסק כרבנן אבל רק בעיקר הגזירה דכולי האי לא חיישינן ואכתי צ"ע, ובדעת רב ושמואל דאסרו גם מוי"ל י"ל דסברו כרבי יוסי דף לח. וכמוש"כ הגמ' דמיירי לשבת הבאה עיי"ש.

**הערות בחזו"א סי' ל"ז**

**ה)** כ' החזו"א סק"ב דהלכה כחנניה מדהשיב לו ר"י לאביי דבסורא משהי ורנב"י מרא דעובדא ומשהי ליה ואכיל עכ"ד, וראיות אלו לא מציתי לראשונים שיביאו, ולכאו' משמע דכולה סוגיא שם (סוף לז:) דנה אם לפסוק כרב ושמואל דמוי"ל אסור או כר"י דשרי אבל לכ"ע לא נתבשל כ"צ אסור ודלא כחנניה ודברי מרן זללה"ה צ"ע.

**ו)** שם סק"ד כ' דרו"ש ור"י נח' בדעת רבנן דחנניה, ומש"כ התוס' דאין תנא שיסבור כדבריהם (לחלק בין מור"ל למב"ד) כונת התוס' מתנאים שהוזכרו להדיא, והוכיח כן מדברי התוס' לו: דכ' דמודו רבנן בנתבשל כ"צ עכ"ד, ועיי"ש במהרש"א ומהר"ם שפי' דכונת התוס' דהיה שייך לפרש כן ברבנן דחנניה אבל לפי האמת אינו כן, ועיי"ש במהרש"א שהוכיח כן מחשבון דברי התוס', אמנם לדבריהם תמוה למה רו"ש ור"י חילקו בדבר שלא מצינו חילוק בתנאים, ואף אם נאמר דרו"ש סמכו על ר"י בדף לח. עדיין יקשה לר"י וצ"ע, ומכח קו' זו פי' מרן זללה"ה באופ"א.

**ז)** בסוף סק"ט ביאר דע"ג קדירה מליאה אין הבל האש עולה למעלה רק נבלע בקדירה (משא"כ בקדירה ריקנית) ולכאו' לפי"ז בנותן ע"ג קדירה מליאה חשיב מבשל בתולדות האור ולא באור, ואף שיש לחלק דכל שהאור קיים ומוסיף הבל הוי מבשל באור מ"מ אין מקור שחשיב אור דהא כל מבשל בקדירה הבל האש עולה למעלה ולכן חשיב מבשל באור (ולול"ד י"ל דתמיד חום הקדירה מבשל וא"כ מוכח דגם זה חשיב מבשל באור כיון שנמשך הההבל מהאור לקדירה ומהקדירה לתבשיל וממשיך כך כסדר)

והנה בסי' לח' סק"ג כ' דאין איסור ליתן על תנור חשמלי שיפתח עם שעון אח"כ דהוי גרם בשול (ולול"ד נראה שהוא חייב חטאת דכל מבשל אינו פועל בעצמו את הבשול וכל ששם הקדירה במקום שתתבשל מאליה בלא מעשה חייב) ולפי"ז יצא קולא גדולה דאם אחר השקיעה הקדירה שעל האש צוננת, מותר לשים לכתחילה דברים שלא נתבשלו כלל שיתבשלו שם, דכיון שדעתו דחשיב שמבשל בקדירה ולא באור וכמוש"נ א"כ כל שהקדירה לא חמה עדיין הוי כנותן במקום שאין אש ועתידה להיות שחשיב כגרם בשול ושרי וגם משם חזרה לא שייך לאסור דלא אסרו חזרה ע"ג קדירה מליאה כמבו' בפוסקים (אמנם לפימש"כ בסו"ד דגם גרם מלאכה אסור בלא הפסד ה"ה הכא) אמנם זהו דבר זר מאוד להתיר, ולכאו' צ"ל דהחילוק שכ' בין קדירה מליאה לריקנית הוא רק סברא בחזרה אבל שניהם חשיבי מבשל באש, או לומר דכיון שיש אש שמחממת את הקדירה גרע משעון שבת שיפעיל את התנור ואכתי צ"ע בסברות אלו.

**ח)** כ' תוד"ה שמא אבל הפקעת סודרין לא דמו לרמץ ואטו סודרין שנתחממו באור אין דרך לחממו כ"כ. ואין מובן אריכות התוס' דהא סודרין לא הוי הטמנה וכמו ששרי בכל מקום בלי דרך הטמנה ולא גזרו אטו רמץ, ורעק"א הק' על תי' התוס' דא"כ מאי מייתי מחמי טבריה הא שם גם לא דמי לרמץ.

ועיי' בריטב"א שהביא פי' הערוך דמפקיעין היינו טומנים ואם נאמר כן בתוס' א"ש דהק' מ"ש מחול ולפי"ז תי' דלא חשיב מוסיף הבל ולא דמי לחמי טבריה ואכתי צ"ע בלשונם.

אבל היותר נראה דכאן לא מיירי כלל משום הטמנה וגם בחול אין הנדון משום הטמנה (וצריך טעם למה לא נאסור משום הטמנה) רק דרבה מחדש דגזרינן במבשל דרך הטמנה אטו מבשל דרך הטמנה ברמץ וזה גופא כונת התוס' דבסודרין שאינו דרך הטמנה לא גזרינן לא אטו רמץ ולא אטו סודרין באור דלא שכיח, וזה היישוב על קו' רעק"א דאינו דומה לרמץ שכ' התוס' כונתו כשאינה הטמנה כרמץ משא"כ חמי טבריה דהוו הטמנה.

**ט)** בתוד"ה אלא הק' התוס' איך ר' יוסף פליג על גזירה אטו רמץ, ותי' דלא גזרינן שמא יבשל, והק' דהא אסרינן משום אינו מוסיף הבל, ותי' דהני מילי בדבר המבושל. ולכאו' מוכח מקו' התוס' דמיירי בהטמנה גמורה ולפי"ז מתחדש כאן דאין איסור הטמנה בדבר חי שמוסיף הבל בשבת ולא מצינו היתר זה בשום מקום.

ונראה ברור דאדרבא מוכח מתוס' להיפך דאין כאן הטמנה ולכן הק' על ר' יוסף מי לית ליה גזירה אטו רמץ הא כל איסור הטמנה משום זה, ולא הק' שאסור משום הטמנה רק דימה התוס' את הגזירות וכמוש"נ וזה תי' דאין כאן חשש אטו רמץ, אבל ודאי הטמנה גמורה אסורה בכל גווני.

אמנם עיי' בתורא"ש שכ' דנפק"מ בין רבה לר' יוסף הוא אם יטמינו מע"ש ומוכח שהוא הטמנה רגילה, אמנם תמוה דלפי סברת התוס' רק בשבת פליג ר' יוסף דלא יבא לבשל, וע"כ דאזיל התורא"ש לתי' הב' שכ' שם דשאני עפר דגרוע ולא דמי לרמץ וא"כ י"ל דכונתו דנפק"מ בהטמנה גמורה בעפר בע"ש.

**סימן ה'**

**באיסור הטמנה כשמוליד חום**

גמ' מח. **ההוא עבדא דאנח כוזא דמיא אפומא דקומקומא נזהיה רבה, א"ל ר' זירא מ"ש ממיחם ע"ג מיחם, א"ל התם אוקמיה קמוקים הכא אולודי קא מוליד.**

דעת רבינו יונה (הובא בראשונים כאן) דממה שהגמ' מביאה את המעשה בפרק זה דמיירי בהטמנה משמע שהנדון כאן משום הטמנה, ומיירי שהטמין את הכוזא בבגדים, וכן מוכח בתוספתא המובאת בסו"פ, מניחין מיחם ע"ג מיחם ולא בשביל שיחמו, ובתוספתא הגי' טומנים מיחם ע"ג מיחם וכו' (פ"ד הי"ב) וגם בתוספתא הוא ממש באמצע הל' הטמנה ומוכח דהנדון הוא משום הטמנה ולא משום בשול וגזירת הפשר[[10]](#footnote-11).

וביאר ברבינו יונה דמיירי בשבת וכגון שכסה הקומקום מבעו"י דמותר לגלותו ולכסותו בשבת, והיה רוצה להטמין הכוזא משום דאין איסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל בצונן וכמבו' לק' נא., ורבה אסר משום שלא התירו להטמין הצונן רק בדבר שאינו מוסיף הבל אבל כאן שע"י חום הקומקום יתחמם הכוזא אסור, ורק מיחם ע"ג מיחם התירו משום שאין חום התחתון ניכר בעליון.

ובביאור דברי רבינו יונה י"ל בב' אופנים הא' דהוא אסור משום מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל, רק דעל ההיתר של צונן אמרינן דכיון דמוסיף חום לא נאמר היתר זה, שהרי באמת שיטת רש"י דכל ההיתר של צונן הוא רק כשמטמין ע"מ שישמר צנתו אבל אם כונתו שיתחמם אפי' קצת להפיג צנתו אין היתר זה, ואף שהרמב"ם ושא"ר חולקים דאפי' במטמינו שתפוג צנתו שרי, מ"מ י"ל דמודים בעיקר הדבר לרש"י דשורש ההיתר הוא שאין זו הטמנה לחום, רק שבמטמין שתפוג צנתו סוברים דג"כ לא הוי הטמנה לחום, אבל במוסיף חום ודאי נחשב כהטמנה לחום ולכן אסור משום מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל[[11]](#footnote-12)

ובאופ"א י"ל דהנדון לאסור כאן משום מטמין במוסיף הבל, דאף שהמיחם מצ"ע לא חשיב מוסיף הבל ולכן מיחם ע"ג מיחם שרי והטעם שלא חשיב מוסיף הבל כ' הב"י סי' רנ"ח משום דמצטנן והולך[[12]](#footnote-13), מ"מ במקום שע"י ההטמנה מוסיף הבל חשיב כהטמנה במוסיף הבל. אלא דלפי"ז צ"ב למה רק בשבת אסור באופן זה הרי הטמנה במוסיף הבל אסורה גם בע"ש' ומפורש ברבינו יונה ובפוסקים דבע"ש שרי לטמון בכה"ג.

ונראה נפק"מ בין שני המהלכים אם שרי לטמון בכה"ג בבין השמשות, דאם הוא מוסיף הבל רק דבע"ש לא נאסר מאיזה טעם, א"כ בבין השמשות אסור למאן דאוסר שבות בבין השמשות, אבל אם הוא בכלל הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, ודאי שרי בבין השמשות כמבו' בגמ' לד.

והנה בדברי הרשב"א יש לכאו' סתירה בזה, דבדף מ' כ' דנראה לאסור להטמין תחת הבגדים המונחים ע"ג מיחם דהא אסור להטמין בדבר שאינו מוסיף הבל אפי' מור"ל, ואפי' שצונן מותר, כיון שמוליד חום אסור עיי"ש, ומשמע שהוא משום הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, ולכן האריך לומר שאסור להטמין באינו מוסיף הבל אפי' מור"ל. אמנם בדף מח בסוגיין כ' מפני שתוספת חום המיחם ניכר בו והו"ל כמטמין בדבר המוסיף הבל ומשמע שהוא משום מטמין במוסיף הבל וסותר דבריו וצ"ע[[13]](#footnote-14).

ואולי יש לחדש בדעת הרשב"א שסובר דבהטמנה נאמרו שני איסורים הא' האיסור בע"ש והב' האיסור בשבת, ובע"ש נאסר רק הטמנה במוסיף הבל, ובשבת נאסר אפי' אינו מוסיף הבל וכ"ש מוסיף הבל שנאסר, דכל שיש לו שם הטמנה נאסר באיסור זה של הטמנה בשבת.

ולכן כשדן הרשב"א בשורש האיסור וגדריו הוא דומה לדיני מטמין בשאינו מוסיף הבל דהיינו האיסור לטמון בשבת, ולא כ' שם הרשב"א דאולודי חומא הוא משום מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל, דבאמת אין זה נכון דהוי הטמנה במוסיף הבל, אלא שדינו שווה לאינו מוסיף הבל דשניהם נאסרו מכח האיסור להטמין בשבת, וכשדן הרשב"א בגדר ההטמנה באולודי חומא, ביאר הרשב"א דהוי הטמנה המוסיפה הבל ולכן יש לה שם הטמנה, דלגבי הטמנה זו צונן הוא לא חסרון בצורת ההטמנה.

ועדיין צריך לבאר דאם יש כאן צורת הטמנה של מוסיף הבל למה לא נאסר גם בע"ש ככל דין הטמנה המוסיפה הבל, ונראה פשוט דהאיסור בע"ש הוא משום גזירה אטו רמץ ולכן אין אנו דנים רק את צורת ההטמנה, אלא את צורת הדבר שטומנים בו (אם דמי לרמץ) וכיון דמיחם לא חשיב מוסיף הבל כדחזינן דשרי לטמון מיחם ע"ג מיחם, גם צונן מותר להטמין בע"ש שהרי הדבר שטומנים בו לא דמי לרמץ ולא איכפ"ל צורת ההטמנה, אבל הטמנה בשבת נאסרת מצ"ע כל שיש לה שם הטמנה, בזה נתחדש בגמ' שנחשב אולודי חומא צורת הטמנה של מוסיף הבל ודו"ק (החשבון שמעתי בהסבר אחר).

ועיי' במשנ"ב סי' רנ"ז שהק' בביאוה"ל דאם חשיב מוסיף הבל למה לא נאסר בע"ש ותי' דאינו לגמרי כמוסיף הבל לאוסרו בע"ש וצ"ע כונתו, ובסי' רנ"ח משמע שאוסר משום אינו מוסיף הבל ואולי י"ל בדעתו כמוש"כ וצ"ע שם.

ובאופן אחר נראה ליישב הקו' למה לא נאסר בע"ש לצד דהאיסור משום הטמנה במוסיף הבל (וכסתימת לשון הרשב"א והר"ן בסוגיין), דנראה לחדש דיתכן שכל מה שאנו דנים על אולודי חומא כמוסיף הבל הוא בצורת המעשה הטמנה דהטמין ע"מ לחממו, ולכן נחשב הטמנה במוסיף הבל, אבל כשאנו דנים על המצב של ההטמנה לא חשיב הטמנה במוסיף הבל כיון שהמיחם לא חשיב מוסיף הבל דמצטנן והולך, וכשדנים על מצב ההטמנה לא איכפ"ל שע"י שהוא במצב כזה יתחמם בסופו של דבר דסו"ס המצב הוא דמוטמן באינו מוסיף הבל.

ולפי"ז י"ל בפשיטות דרק כשטומן בשבת שאנו דנים על מעשה ההטמנה נאסר משום מטמין במוסיף הבל, אבל בע"ש הרי מעשה ההטמנה ודאי מותר אם יורידו אח"כ, ורק השהיה קודם שבת אסורה, וביחס לשהיה בשבת חשיב אינו מוסיף הבל.

אמנם במה שנקטנו שאיסרו הטמנה הוי כשהיה דנאסר מה שמשהה את הדבר ולא המעשה הטמנה, עיי' מה שהארכנו בזה בסי' ז שלכאו' נח' הפו' אם האיסור הטמנה הוא משום שמשהה אותה או שנאסר מעשה ההטמנה בע"ש ולא דמי לשהיה, ומה שיישבנו דבהטמנה בע"ש שהאיסור מצד המצב ולא מצד המעשה לא חשיב מוסיף הבל לכאו' זה מתיישב רק לפוסקים שנוקטים שהוא כשהיה ולא לפו' שסוסברים שנאסר המעשה.

ואולי י"ל דאף אם האיסור הוא במעשה ההטמנה, מ"מ ודאי האיסור הוא להטמין באופן כזה שיהיה מוטמן בשבת במוסיף הבל ואם בשבת יפסק הבלו פשוט שמותר, וממילא י"ל דכיון שבשבת כשנדון על צורת ההטמנה נחשיבו כאינו מוסיף הבל ממילא גם אין איסור במעשה ההטמנה.

ובצד שכ' דאיסור אולודי חומא הוא מכח מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל, היה שייך להבין בפשוטו דהטעם לאסור אף שצונן שרי באינו מוסיף הבל, משום שכיון שיתחמם בסוף הו"ל כמטמין את החמין.

אמנם לכאו' א"א לומר כן דאיסור אולודי חומא משמע שא"צ שיחממו ליס"ב וכל שמחממו אסור, ולגבי ההיתר של צונן באין יס"ב שרי. ועיי' בפוסקים שהוציאו מהסוגיא של מיחם שפנהו למיחם אחר דאפי' יס"ב בכ"ש מותר דחשיב כצונן, אמנם יש שפי' דדוקא שם שפינהו לצננו מוכח שאינו מקפיד בחומו אבל א"צ דוקא כ"ר, ומ"מ יס"ב ודאי צריך ואפי' בכ"ר.

אמנם עיי"ש במג"א שמשמע קצת שנסתפק בדין זה דשרי אין יס"ב בכ"ר, ומשמע שיש לו צד דחשיב חמין בלא יס"ב, ולפי"ז י"ל כמו שכ' דאולודי חומא אסור משום שלבסוף יהיה חם.

ורר"ש ביאר דאין שום ספק דדבר שנתחמם לפחות מיס"ב מותר לטומנו כצונן, וספיקו של המג"א הוא רק בחם שנצטנן קצת ומכח הרמ"א שמחשיבו כחם ושרי בו בשול אחר בשול, עיי"ש שציין לשי"ח ס"ד, וגם בשעה"צ כ' דתלוי במח' הב"י והרמ"א עיי"ש, ומוכח שאין נדון אם פחות מיס"ב הוי כצונן אלא הנדון אם שייך כאן גם סברת הרמ"א, ולפי"ז א"א לומר דאולודי חומא מחשיבו כמטמין חם, דהא מיירי גם באין יס"ב וכיון שהוא צונן שמתחמם לפחות מיס"ב פשוט שחשיב כצונן, אמנם במקום שיש אולודי חומא שיגיע ליס"ב יתכן שא"צ לכל חדושו של רבינו יונה דחשיב כמטמין חם משום שיתחמם בסופו.

אמנם בראשונים מבו' לכאו' דאין אוסרים להטמין מכח שבסוף יהיה חם, דכ' הרשב"א דף נא. (בשם הרמב"ן) דההיתר של מטמין את הצונן הוא רק בדבר שאינו מוסיף הבל אבל מוסיף הבל ודאי שאסור גם צונן וכדמוכח ממעשה דאנשי טבריה, והנה שם הרי מיירי כשנהיה יס"ב (שלכן דנו בגמ' גם משום בשול) וא"כ מה צריך לדון משום מוסיף הבל הרי נאסר משום שבסוף יהיה חם ואיך אפשר להוכיח משם לשאר מטמין בדבר מוסיף הבל באופן שלא יהיה יס"ב דאסור גם בצונן. ומוכח שאין דנים כלל הטמנה משום סופה אלא כל שבשעת ההטמנה אין לאסור שרי גם אח"כ, ועוד יש להוכיח מדברי הראשונים הנ"ל דכל האיסור הוא במעשה ההטמנה ולא כשהיה, ולכן דנים רק בשעת ההטמנה וכיון שהוא צונן מותר וצ"ע.

ואם נאמר כמו שכ' ביישוב דברי המשנ"ב דכיון דאינו ברשותם ל"ש באנשי טבריה כלל לדון על השהיה א"ש טפי, ולכן מוכיחים הראשונים דבמוסיף הבל אין בכלל היתר של צונן.

**סימן ו'**

**בענין הטמנה במקצת והמסתעף**

כ' הראשונים (רמב"ן בעה"מ רשב"א ריטב"א ר"ן ועו"ר) בשם רב האי גאון דמיירי במתניתין שהכירה לא מונחת ממש על הגחלים דבזה באמת חשיב הטמנה במוסיף הבל ולא יועיל ההיתרים של גריפה וכדו', אלא מונחת על פטפוט וכדו' ובזה נאמר היתירי שהיה, והתוס' לא הביא דברי רב האי ויתכן משום שסובר דהטמנה במקצת לא הוי הטמנה ולכן כ' דבמתניתין לא נאסר מוסיף הבל דרק בהטמנה אסור ולא בשהיה.

ומדברי הראשונים משמע שסוברים דהטמנה במקצת שמה הטמנה וכ"ה מפורש ברשב"א ר"פ במה טומנים (אמנם בדעת הרמב"ם והר"ן יש סתירות בזה ואכמ"ל[[14]](#footnote-15)) וכן פסק השו"ע דהטמנה במקצת שמה הטמנה, והק' התוס' לז. דמפורש במתניתין דשרי להניח בשר בצל וביצה ע"ג גחלים ומוכח דהטמנה במקצת לא שמה הטמנה, ודין זה הובא גם בשו"ע עצמו וצ"ע.

ועיי' בפמ"ג שכ' שכל הדין שהטמנה במקצת שמה הטמנה הוא בקדירה שדפנות הקדירה ג"כ מצטרפות להטמנה וחשיבי מוסיף הבל משום שהדפנות מתחממות, אבל באוכל בפנ"ע ודאי לא חשיב הטמנה דלכ"ע אין הטמנה במקצת ע"כ תו"ד עיי"ש.

ותמוה דאם הקדירה מצ"ע נחשבת להטמנה, א"כ אפי' אין הקדירה כלל נוגעת בגחלים יאסר משום דהוי כמטמין בבגדים מעל הגחלים שהשו"ע פוסק שאסור משום שהבגדים נחשבים מוסיפים הבל ע"י הגחלים וא"כ אין לך שהיה מותרת לעולם, וע"כ שאין הקדירה נחשבת כלל כהטמנה דהיא כלי הקבול של האוכל ולא בתור הטמנה הונח בה האוכל, וגדולה מזו כ' הראשונים והפוסקים דאפי' לכסות הקדירה כיון שהוא צורך שלא יתלכלך המאכל לא חשיב הטמנה, וכ"ש קדירה דאין קיום להחזקת האוכל בלעדיה לא חשיבא כלל הטמנה.

ועוד ק' דאם נאמר כפמ"ג א"כ לכ"ע הטמנה במקצת לא הוי הטמנה רק נח' אם הקדירה חלק מההטמנה, ואילו ברשב"א ריש פ' במה טומנים מפורש שטעמו משום דהטמנה במקצת חשיב הטמנה ולא משום הקדירה ודברי הפמ"ג צ"ע.

והנראה בביאור דברי הפמ"ג דודאי פשוט שנתינה בקדירה לא הוי הטמנה כלל דאין זו צורת הטמנה, ולכן פשוט שאם נותן הקדירה מעל הגחלים ולא נוגעים בקדירה מותר שהרי אין כאן צורת הטמנה כלל לא מצד הקדירה ולא מצד הגחלים, ולכן כשדן הרשב"א לאסור כשהקדירה נוגעת בגחלים מלמטה ע"כ צריך לחדש שסגי בהטמנה במקצת שיש כאן צורת הטמנה ובזה נח' הראשונים אם להטמנה במקצת יש צורת הטמנה או לא.

ומ"מ מחדש הפמ"ג דכל מה ששייך לדון בהטמנה במקצת הוא רק אם האוכל מוטמן במציאות כולו בדבר המוסיף הבל, דבזה סגי להחשיב שיש כאן צורת הטמנה ע"י שמקצתו מוטמן באופן של הטמנה, אבל הטמנה במקצת גרידתא שמשאר צדדים הוא ממש פתוח, ודאי שלא נחשבת הטמנה דאין זו דרך הטמנה כלל כשרובו מגולה (דאין כאן באמת כלל את צורת שמירת החום של הטמנה).

והנה עיי' במשנ"ב סי' רנ"ז סקמ"ג בשם החיי"א דאם טומן מקצתו בחול והשאר בבגדים אסור וכ' הטעם גזירה שמא יטמון כולו בחול, ועד"ר מה שכ' היה מקום לומר באופ"א דכשיש הטמנה על הכל ומקצתה הוא מוסיף הבל אסור מדינא, דכל הסברא שהטמנה במקצת לא הוי הטמנה הוא משום שכשזה במקצת אין כאן כלל הטמנה ועד"ר מה שכ' בדברי הפמ"ג, אבל ודאי שעד כמה שיש כאן הטמנה גם אם מקצתה במוסיף הבל אסור.

ועד"ר זה יש לפרש דברי הא"ר שהובאו בביאוה"ל שם דאם נוגע בגחלים אסור לכסות בבגדים אפי' באופן שלא חשיב הטמנה, דנר' דכונתו שהטמנה במקצת הוי הטמנה, רק אם השאר מגולה אין כאן הטמנה כלל, אבל אם השאר מכוסה בבגדים אף שלא בדרך הטמנה כבר הוי הטמנה ההטמנה במקצת.

אמנם בעיקר יסוד הפמ"ג שכל מה שאוכל לכ"ע שרי לטמון הוא משום שהוי הטמנה במקצת, ק' מהמבו' לק' בחררה שטמנה בגחלים דמיירי שם באיזה אופן מותר ליקח החררה משום דיני מוקצה, ומוכח דשרי ליתן בע"ש באופן כזה ואין בו משום הטמנה דלא מסתבר דמיירי באופן האסור (וגם אם עבר ועשה נאסר ובעצמו הוא מוקצה) וגם אי אפשר לכאו' להעמיד שם בהטמנה במקצת שהרי כל הנדון שם הוא שאינו יכול ליקח החררה בלי שיזיז את הגחלים וע"כ שמוטמנת לגמרי.

והנה היה מקום לפרש שמיירי שכבו הגחלים בע"ש ולכן לא חשיב כלל מטמין במוסיף הבל דהוי מצטנן והולך, אלא שלפי"ז צ"ב למה חשיבי הגחלים מוקצה ואולי משום שאינו מיחדם לשום שימוש נוסף והוי כעפר ואבנים וצ"ע שם, אמנם ברש"י בעירובין וכן ברשב"א שם מפורש שכבו בשבת והדק"ל איך הטמינו בגחלים הא הוי מוסיף הבל.

ועיי' בגר"ז בקו"א שעל הקו' הראשונה (דאיך שרי בשר בצל וביצה ע"ג גחלים לראשונים שהטמנה במקצת שמה הטמנה) כ' כמה אופנים ליישב ובתי' א' כ' דאוכל לבד אין דרך להטמינו לבדו ולא הוי הטמנה אלא כשהוא בקדירה, ולפי"ז א"ש הכל דכשצולה ע"ג גחלים לא שייך כלל הטמנה. אמנם מהתוס' שהק' בדף לז. דא"א לאסור קדירה ע"ג גחלים משום הטמנה דהא שרי חררה ע"ג גחלים מוכח נגד כלל זה.

ומ"מ י"ל דאה"נ התוס' יפרש דחררה שטמנה בגחלים מיירי כשכבו בע"ש ולכן לא חשיב מוסיף הבל ושרי, אבל לרש"י והרשב"א דבלא"ה מוכרחים לומר את היסוד דבאוכל לבדו אין הטמנה בשביל חררה ע"ג גחלים (ובשר בצל וביצה) לכן פירשו גם שם דמיירי אפי' כבו בשבת דאין הטמנה באוכלים.

אמנם ק' דבסוגיא דף לט. מבו' דאפי' לר' יוסי דשרי בשול בתולדות חמה מ"מ אסור להטמין בחול ולרבה הטעם משום שמא יטמין ברמץ, ומשמע שהוא משום איסור הטמנה ושם הוא אוכל בלי כלי[[15]](#footnote-16).

וי"ל דאדרבא משם ראיה ליסוד זה דעיי"ש ברש"י שכ' דמאן דחזי סבר מכדי האי לבשולי והאי לבשולי ותרוויהו דרך הטמנה מה לי רמץ מה לי חום. וצ"ב מה צריך לאריכות הלשון הרי בכל הטמנה אסור אטו רמץ ומה צריך לסברת מכדי האי לבשולי, וע"כ שבאמת אין כאן הטמנה מצד המצב (ויתכן דלכן פלג ר' יוסי) רק סובר רבה שכמו שבהטמנה רגילה אף שכל החשש ברמץ גזרו גפת אטו רמץ וה"ה כאן שמטמין לבשל אף שאין לדון כאן מצד איסור הטמנה מ"מ גוזרים חול אטו רמץ שיבא לבשל ברמץ בדרך הטמנה.

**סימן ז'**

**הערות במשנ"ב סי' רנז ורנח**

א) יש לדון בגדר הטמנה בע"ש אם הוא כשהיה דהאיסור הוא שמשאיר בשבת, או שהמעשה אסור, ונר' דנח' בזה הפוסקים ריש סי' רנ"ז שדנים אם בשכח ונוי"ל אם מותר כמו שהיה דבשכח שרי מוי"ל, או אסור כמו חזרה, ולכאו' מחלוקתם תלויה בנדון זה, דבשהיה מבו' דטעם הקולא משום שלא עשה מעשה, ולכן בנתבשל כ"צ דאין כ"כ הנאה לא נאסר בשוגג, אבל בחזרה דעשה מעשה איסור נאסר, ונראה דנח' בהטמנה אם מעשה ההטמנה נאסר והוי כחזרה שעשה מעשה וגזרו גם מוי"ל בשוגג, או דכל האיסור הוא שהשהה בשבת דבר המוטמן והוי כשהיה דשרי דלא עשה מעשה. ועיי"ש במשנ"ב שכ' שדעת הט"ז ומג"א וגר"א דהמחבר עיקר דעתו לאסור עיי"ש, ולפי"ז האיסור הוא המעשה הטמנה. ובעיקר הדבר צע"ק מנא להו לפוסקים באמת לנקוט דהטמנה חמירה והאיסור הוא במעשה ואכתי צ"ע בכל זה.

ומאוד יש לתמוה בדברי הבה"ל בענין זה, דהנה המג"א כ' דכל צד ההיתר בשכח והטמין הוא רק בנתבשל כ"צ וכדחזינן בשהיה דבמב"ד לא התירו בשכח, וכ' על זה הבה"ל כי לפי מה דקיי"ל בשהיה דכמב"ד שרי ה"ה הכא וכו' והפמ"ג נדחק ליישב. ולכאו' דברי הבה"ל בזה תמוהים מאוד דכונת המג"א ברורה דאף אם נשווה הטמנה לשהיה דלא גזרו לאסור בשוכח אם אין ריוח גדול, מ"מ בלא נתבשל כ"צ חשיב ריוח גדול וכמבו' שם שאם שהיה אסורה במב"ד אסורה גם בדיעבד בשכח דזה נקרא ריוח גדול, ומה שקיי"ל דשרי שהיה במב"ד לכתחילה כחנניה אין זה שייך כלל לענין, דודאי הטמנה חמורה בפרטי הדינים משהיה וכמבו' סעיף ז', רק הוכיח המג"א דלא נאמר כלל היתר של שוכח במב"ד דחשיב ריוח גדול, וזו כונת הפמ"ג עיי"ש ודברי הבה"ל צ"ע[[16]](#footnote-17).

ב) והנה לפי הצד שכ' דהטמנה נאסרת משום המעשה, יש להסתפק במקום שאין המעשה הטמנה אסור אם גם השהיה אסורה או דבלא מעשה איסור בהטמנה לא נאסר.

ויש בזה סתירה לכאו' במשנ"ב דלגבי חמי טבריה כ' שאין איסור כיון שהמים באים מאליהם בשבת ומוכח לכאו' שאין איסור בשהיה של דבר המוטמן מצ"ע, ואילו בריש סי' רנ"ז כ' בסק"ו בשם הפמ"ג דהאיסור מע"ש הוא אפי' קודם חצות דמ"מ עביד איסורא כשמשהה בהטמנה זו על שבת ואינו מסלק קודם חשיכה. ומשמע שפשיטא ליה דאין מעשה איסור בהטמנה קודם חצות או משום דלא נראה כמטמין לשבת או דמיירי מסתמא דלא כיון כלל להטמין לשבת ומ"מ אסור מצד השהיה, ועיי"ש בשעה"צ שהוסיף דגרע משהיה בעלמא דהכא אפי' מור"ל אסור ומבו' שדימה זה לשהיה, ולכאו' סותר משנתו וצ"ע. ומ"מ גם בדבריו אלו משמע שכל הטמנה א"צ לאסור מצד השהיה אלא המעשה ההטמנה נאסר, ורק כאן הוא משום שהיה.

ולכאו' צ"ל שהעיקר כדבריו כאן דשייך לאסור משום שהיה, ושם הוא סברא מיוחדת דבלא מעשה הטמנה אין כאן גם שהיה כיון שהוא של רבים או חילוק אחר ואכתי צ"ע.

ג) עיי' בביאוה"ל ד"ה גורם שמביא דברי המג"א דבדבר שאין מוסיף הבל אינו גורם שיתבשל, ומאריך להביא דברי הב"מ שבודאי יכול להוסיף להתבשל ע"י ששומר חמימותו, ודברי המג"א צ"ע מלבד כל הראיות הרי זה מוכחש במציאות.

והנר' ברור בכונתו דסובר שדבר שאין מוסיף הבל שרק שומר על חמימותו לא חשיב כלל כגורם בשול, ולא משום שאין מוסיף להתבשל, אלא שכיון שכבר יש בו חמימות שאם תישאר ימשיך להתבשל והוא רק שומר שלא תצא ממנו ממילא לא חשיב שמתבשל מכחו, אף שממשיך להתבשל וממילא כל ראיות האח' נגד המג"א לא שייכי מידי, דהוא מיירי מהאיסור בדיעבד וכמוש"נ.

ואף שודאי באופן שיניח על דבר המוסיף הבל, אף שלא יוסיף חום אלא ישאר באותו חום ויתבשל זה נאסר, שם הטעם משום שהחום הוא חום חדש והחום הקודם יצא, אבל באין מוסיף הבל שרק נשמר החום הקודם לא חשיב כלל גורם להתבשל.

ד) כ' המשנ"ב סקמ"ג דאין למחות במתירין לטמון ע"ג כירה גרופה, ובטעם הראשון כ' דכאן לא שייך לגזור אטו לטמון בכירה כיון שאין רך לטמון בה, ולפי"ז מה שאסר השו"ע לטמון כשמשהה ע"ג גחלים הוא רק משום ששייך לטמון בגחלים, ויצא הדין דלדידן שייך להתיר לטמון על הגז או הפלטה כדיני שהיה דבזה לא גזרו, דהיינו שכיון שהדבר עצמו אינו מוסיף הבל שרי כל שלא שייך לטמון בדבר שמתחתיו והוא קולא עצומה, אבל לדינא אין להקל בזה ויש למחות במקילין כיון שלטעם השני דלא חשיב כלל מוסיף הבל אין להקל אצלנו, ומ"מ הוא ק' סניף להקל בהטמנה במקצת ודו"ק.

ה) במשנ"ב סקמ"ז מביא מח' האם שרי לטמון בדבר המוסיף הבל בטוח בטיט, ופוסק שם לעיקר כדעת המקילים כיון שמפורש כך באו"ז.

והנה בסברת המחמירים נראה ברור שלא שייך כלל לדמות הטמנה לשהיה, דטוח בטיט יסודו שלא אסרו שהיה כשאין חשש חתוי, ובטוח בטיט אין חשש חתוי, אבל הטמנה הרי גזרינן אטו רמץ אף שבפועל אין חשש חתוי, וממילא ה"ה בטוח בטיט שאסור.

והיה מקום לתלות שזהו גם המח' רא' אם שרי הטמנה בנתבשל כל צרכו, שלאוסירם שם הוא משום שבהטמנה אין דנים על כל הטמנה אם יש חשש חתוי וממילא אסור בכל אופן, משא"כ שהיה שאסור רק כשיש חשש חתוי ובנתבשל כל צרכו אין חשש חתוי, והמתירים סוברים שאין לחלק, דאנו דנים בכל האופנים האלו על הטמנה בגחלים, ומה שהיה מותר בזה ה"ה מותר היום בכל הטמנה, אמנם אם כנים הדברים אין לפסוק כאו"ז דהוא לשיטתו קאי שמתיר הטמנה בנתבשל כל צרכו ואפי' במאב"ד, אבל לדידן שלא קיי"ל הכי ה"ה כאן.

אמנם המשנ"ב עצמו מביא דברי הטור דהטעם לאסור בכל אופן הוא משום דבהטמנה יש חשש חתוי בכל אופן, וממילא אין זה שייך לענינינו כלל, אבל אין להביא ראיה משם שדנים על מה שהיה חשש חתוי בגחלים, ששם לא נאסר לטמון כל צרכו כלל, וממילא שרי גם בשאר דברים, אבל טוח בטיט הוא צורת שהיה והטמנה שאין בה חשש חתוי, ואחר שאסרו כל הטמנה אף שאין בה חשש חתוי לא עדיף גחלים וטוח בטיט מזיתים.

ובאמת נר' ששורש המח' בהטמנה בטוח בטיט, הוא בגדר טוח בטיט אם הוא אופן שאין חשש חתוי וממילא לא נאסר, או שהוא אופן מסויים שהתירו חכמים בשהיה, שאם הוא משום שאין חשש לא שייך היתר זה בהטמנה, ואם הוא היתר מסויים שייך גם בהטמנה.

ונפק"מ לדינא בענין מח' פוסקי זמנינו שיש מתירים לשהות ולהחזיר בפלטה חשמלית משום שהוי כטוח בטיט, ולכאו' תלוי בהנ"ל שאם נאמר שגדר ההיתר דבלי חשש חתוי שרי, גם בזה שרי, ואם הוא היתר מסויים זה לא שייך בזה[[17]](#footnote-18), וראיה לדבר שהרי לענין הטמנה ע"ג פלטה כולם מודים שאסור, אף שטוח בטיט המשנ"ב מיקל מדינא.

ו) הט"ז מחדש דכשטומן לזמן מועט במים חמים בכ"ר וכדו' בשבת אסור, משום שלגבי זמן מועט חשיב כדבר המוסיף הבל ורק כשמטמינו לזמן מרובה חשיב כאינו מוסיף הבל כיון שמצטנן והולך, ועיי' במאמ"ר (הובא בשעה"צ רנח,ו) שאמר שלפי טעמו של הט"ז ה"ה בע"ש אסור לזמן קצר שהרי חשיב מוסיף הבל אמנם משמעות הט"ז דדוקא בשבת אסור וצ"ע.

והנה סברת הט"ז צ"ב דאם לזמן מועט חשיב מוסיף הבל מה מתיר כשמטמין לזמן ארוך הרי סו"ס בתחילת הזמן הוי מוסיף הבל.

ולפי מה שייסדנו בסי' ה' דיש לדון על כל הטמנה גם מצד המצב וגם מצד המעשה נראה לבאר שאנו דנים על מעשה ההטמנה דכשעושה לזמן קצר הוי הטמנה כמוסיף הבל אבל כשעושה לזמן ארוך א"כ הגדרת מעשיו היא שמטמין באינו מוסיף הבל, אמנם אכתי ק' דתינח מצד מעשיו אין כאן הטמנה במוסיף הבל אבל מצד המצב יש מצב של הטמנה דמוסיף הבל בתחילה, וצ"ל דמצד המצב ודאי חשיב אינו מוסיף הבל כיון שסופו להצטנן, ורק כשעושה לזמן קצר חשיב כמעשה הטמנה של מוסיף הבל.

ולפי"ז נראה לחלוק על המאמ"ר בדעת הט"ז דודאי דברי הט"ז כפשוטם דרק בשבת אסור משום דבשבת שייך לאסור מצד המעשה דחשיב מעשה הטמנה במוסיף הבל (ועד"ר שבי' את סברת אולודי חומא דשרי בע"ש) אבל בע"ש שייך לדון רק מצד המצב אם יאסר בו השהיה ולכן ודאי שרי בכל גווני ואפי' לזמן קצר דחשיב טמון באינו מוסיף הבל, ויתכן שגם המאמ"ר מודה לעיקר הביאור בדברי הט"ז רק שסובר דגם בע"ש האיסור מצד מעשה ההטמנה ודלא כמוש"כ.

**עניני בשול**

**סימן א'**

**בענין בשול אחר בשול**

**א. בדין בשול אחר בשול בלח. ב. לכאו' בשיטה לר"ן נר' דיש ב' עניני בשול בלח. ג. בדברי רעק"א בענין שפיכת רותחין על שומן. ד. ביאור אחר בדין בשול אחר בשול בלח. ה. בדעת רבנו ירוחם דיש בול אחר בשול בלח רק במוי"ל. ו. בדין בשול אחר אפיה. ז. בדין צלי קדר.**

א) במשנה קמה: כל שבא בחמין לפני השבת שורין אותו בחמין בשבת. דהיינו שאין בשול אחר בשול, ונח' הראשונים אם בלח שנצטנן ג"כ שייך דין זה דאין בשול אחר בשול או דדין זה שייך רק ביבש אבל בלח כיון שנצטנן יש בו בשול אחר בשול, וכן פסק השו"ע שי"ח ס"ד דבתבשיל שיש בו מרק אם נצטנן פחות מיס"ב יש בו בשול אחר בשול. והרמ"א שם בסט"ו מכריע דכל שלא נצטנן לגמרי מותר ואין בו משום בשול אחר בשול.

וחילוק זה דבלח כיון שנצטנן יש בו משום בשול משא"כ ביבש צריך ביאור, ולפי פשוטו נראה לבאר דבלח יש בו בשול מצד החום ואפי' בלא תקון אחר, ולכן אף שכבר נתבשל כיון שנצטנן שייך בו בשול מצד החום, משא"כ ביבש, ואם נאמר כן יש לדון אם במים יש גם בשול מצד החום וגם בשול מצד התקון כיבש, או שאין במים כלל בשול אלא מצד החום, אמנם ברוטב ומרק וכדו' ודאי מסתבר ששייך בשול מצד התקון כיבש מלבד התקון מצד החום, ועיי' באגלי טל שנקט כצד זה דבלח יש בשול מצד החום.

ב) והנה בשיטה לר"ן כ' דלגבי חזרת מים לא סגי ביד סולדת אלא רק כשהתחיל להתמעט מחמת הבשול אז שרי להחזירו, ותמוה שכיון שמבו' בגמ' דיס"ב הוי בשול במים (ולכן גזרו משום זה גזירת הפשר) א"כ ע"כ שיס"ב הוי לכה"פ מב"ד במים ולמה יאסר להחזיר מים ביס"ב עד שיתחילו להתמעט.

ונראה מוכח מהשיטה לר"ן שסובר דבמים יש שני עניני בשול הא' מצד החום והשני מצד התקון, ולכן אף שאם יחמם מים לחום שהיס"ב יתחייב משום שיש כאן בשול מצד החום, מ"מ אסור להחזירו בשבת דיעבור על מבשל מצד התקון שבבשול, וזה חידש השיטה לר"ן דמתחיל התקון שבבשול כשהמים מתחילים להתמעט (וכעי"ז מצינו בבשול יין) ולגבי התקון חשיב כמב"ד.

והעירוני דמהרא"ש סי' יא' ג"כ מוכח דשורש הסברא דבנצטנן הלח יש בו בשול אחר בשול הוא מצד דבלח יש גם מעלת חום (שאין ביבש) שמצד החום יש כאן תוספת בשול, דעיי"ש שהוכיח מהגמ' בביצה ששייך ששנים יתחייבו על אותו בשול (עיי"ש שדבריו צ"ע) ומבו' לכאו' דבשנצטנן יש בשול אחר בשול משום דיש כאן תוספת בשול מה שמתחמם.

ג) כ' רעק"א סו"ס רנ"ג דמה ששופכים מים רותחים על הקערות שנקרש עליהם שומן לנקותם דלכאו' יש לאסור משום שאף שהשומן כבר נתבשל והוי דבר יבש שנתבשל, שאפי' בצונן אין בו בשול אחר בשול, מ"מ הרי השומן נפשר ונהיה לח ויש בו בשול אחר בשול כיון שהוא לח, וכ' רעק"א דהיה מקום להתיר עפ"י המג"א דשרי לשים האינפאנדא על האש אף שיש בה שומן שימס ויתחמם דכיון שבזמן הנתינה היא יבש לא שייך בה בשול אחר בשול, ודוחה רעק"א דכאן לא שייך היתר זה דשם אינו עושה מעשה אחר שנותן וכיון שכשנותן הוא יבש שרי, משא"כ כאן שממשיך לשפוך רותחים על הלח והוי בשול אחר בשול בלח דאסור (ובהמשך אבאר בלי"נ סברת המ"א בזה ושיטות האחרונים בדעתו).

ושוב דן רעק"א שכיון שבזמן השפיכה השניה השומן שנפשר אינו צונן לגמרי אף שאין בו יד סולדת שרי כדכ' הרמ"א שנוהגין להקל שאין בשול אחר בשול בלח כשלא נצטנן לגמרי, ואף שכל ההיתר בלא נצטנן לגמרי הוא רק אם נשאר חום מהבשול אבל אם נצטנן ושוב חממו בע"ש פחות מיד סולדת לא שייך היתר זה שלא נצטנן לגמרי (כך פשוט לרעק"א ובהמשך יתבאר הסברא) מ"מ כאן שכשהיה צונן היה יבש וחשיב מבושל, וכשנהיה לח היה חם קצת, בזה שייך ההיתר של הרמ"א שלא נצטנן לגמרי כיון שלא פקע ממנו שם מבושל ע"כ דברי רעק"א בבי' קצת.

והנה במה שפשוט לרעק"א דאם יחממו אחר שנצטנן לגמרי יהיה אסור להמשיך לחמם ולא שייך בזה היתירו של הרמ"א, נראה הביאור דבאמת המצב של חם קצת לא חשיב מבושל רק דכיון דחל עליו שם מבושל לא נפקע עד שהוא מופקע לגמרי, ועיי' באגלי טל שהאריך בסברא זו ודימה למה שמבו' לענין שם אוכל דאם ראוי לאכילת כלב ולא לאדם אין לו שם אוכל אבל אם היה ראוי לאכילת אדם ויש לו שם אוכל לא פוקע עד שאינו ראוי לאכילת כלב דבשביל שיפקע שם אוכל צריך הפקעה מוחלטת מאוכל וה"ה כאן בשביל שיפקע שם מבושל צריך צונן לגמרי ומ"מ אם פקע כבר שם מבושל לא יועיל חם קצת להחשיבו כחם ומבושל.

אבל מש"כ רעק"א דכיון שכשהיה צונן היה יבש והיה לו שם מבושל א"כ כשהוא לח וחם קצת לא שייך בו בשול, הוא תמוה מאוד לפימש"כ שהטעם שיש בשול אחר בשול בלח שנצטנן משום שבלח שייך להחשיב גם בשול מצד החום, וא"כ מה איכפ"ל דביבש אין החום חשיב בשול מ"מ הרי כשהיה יבש צונן פקע ממנו כל מעלת הבשול של חום, וכשנהיה לח חם קצת לא חשיב מבושל מצד החום, כיון שמעלה זו כבר פקעה, וכשמרתיחו עכשיו מוסיף לו מעלת הבשול של חום וצ"ע.

ד) והנראה מוכח מדברי הגרעק"א שלמד באופ"א את מה שיש בשול אחר בשול בלח צונן, דאין זה משום שיש פה בשול נוסף מצד החום, אלא שם מבושל א' הוא, וכל שהוא מבושל לעולם אין בשול אחר בשול, רק דבלח פוקע ממנו שם מבושל ע"י שנצטנן וביבש לא פוקע ממנו[[18]](#footnote-19).

ולפי"ז מובן שכיון שביבש לא פוקע שם מבושל מצונן ורק כשנהפך ללח צריך לפקוע שם מבושל ואז הוא חם קצת שכבר אין מספיק בצנונו להפקיע שם מבושל ולכן אין בו בשול אחר בשול, (ובאמת גם לפי צד זה היה שייך לומר דחם קצת לא פוקע ממנו שם חם וממילא חשיב מבושל אבל בנצטנן ונתחמם קצת אין לו שם מבושל כיון שלא חשיב חם, ומ"מ ודאי דמובן דעת רעק"א שסובר דבמצב של חם קצת אין בצנונו כדי להפקיע שם מבושל וכמוש"נ).

ונראה באמת דמוכח כצד זה גם מעיקר דברי המג"א הנ"ל דשרי ליתן שומן יבש על האש אף שנימוח ויתחמם והוא מיירי אפי' במקום שכשהיה לח יהיה צונן לגמרי, וסברתו דכיון דבשעת הנחה הוא יבש שאין בו בשול אחר בשול לא אכפ"ל שבאמצע יהיה לח צונן שאסור לחממו[[19]](#footnote-20), וסברתו תמוהה מאוד דהא כל מה שהולך ומתבשל הוא מכחו וא"כ הרתיח לח צונן ומה ההיתר בזה.

והנראה לומר בזה דסובר דכיון שאת המעשה עושה בדבר שמניח על האש א"כ כל כל שביחס למצב שנותן אין כאן תוספת תקון שחשובה בשול א"כ לא תקן כלום במעשה הנחת התבשיל ולא אכפ"ל שבאמצע נתקלקל התבשיל ושוב תוקן, דביחס למעשה הנחת התבשיל לא יכול להיות חשיבות של מבשל כיון שלא נוסף כאן בשול (ושמעתי שדימו לזה כשנותן מים למשמרת שמסתנן אח"כ מהשמרים ונבררים המים שוב לבדם דכיון שבתחילת מעשיו היו מים ברורים לא הוסיף ברירה במעשיו ופטור).

אמנם כל סברא זו במג"א שייכת רק אם נלמד כמוש"כ בדעת רעק"א דהצנון מפקיע שם מבושל בלח ולא ביבש, שאז א"ש שהדבר ששם על האש יש בו שם מבושל וא"א להוסיף עליו בשול, אבל לצד הראשון דבלח יש בשול גם מצד החום ולכן יש בו בשול אחר בשול, א"כ כשאנו דנים ביחס לדבר שנותן על הקדירה א"כ נוסף כאן בשול דעכשיו הוא לח חם ויש בו מעלת חום ובתחילה היה צונן ונוסף בו בשול, ואף שביבש אין מעלת חום מ"מ ודאי שנוסף כאן מעלת חום ביחס לתחילה דעכשיו הוא לח וללח חם יש מעלת בשול נוספת, וע"כ כמוש"כ דבלח פוקע שם מבושל כשנצטנן וביבש לא, ואז לח חם לא עדיף על יבש צונן, ולא נוסף בו בשול משעה ראשונה[[20]](#footnote-21).

והנה לכאו' יש לשדות נרגא במש"כ בדעת רעק"א (ומג"א) דלא פקע ממנו שם מבושל, דלכאו' כבר פקע מהשומן שם מבושל קודם שקרש, דלכאו' המציאות שקורש אחר שנצטנן וא"כ היה לח צונן ופקע ממנו כבר שם מבושל, אמנם אין זו קו' כלל דנראה פשוט דכל הסברא שכ' רעק"א דאם יחממו קצת לא חשיב מבושל גם לרמ"א, ורק בלא נצטנן לגמרי חשיב מבושל, הוא רק בחממו קצת, אבל אם ירתיחו ודאי שחוזר דינו להיות מבושל, וגם אם יצטנן קצת אח"כ שרי כל שלא נצטנן לגמרי, דכיון שפוקע לגמרי החסרון של צונן ודאי שחוזר להיות מבושל, וא"כ י"ל דה"ה יבש אין לו חסרון בכלל של צונן, ולכן הגם שכשהיה לח צונן פקע ממנו שם מבושל, כשחוזר להיות יבש שב דינו להיות מבושל.

ה) בעיקר המח' אם בצונן לח יש בשול אחר בשול מביא הב"י דעת רבינו ירוחם שאם הוא מוי"ל יש בשול אחר בשול בלח צונן, אבל אם מור"ל לא אמרינן בשול אחר בשול, וסברתו צ"ע דאם מחמת החום חשיב בשול בלחי מה אכפ"ל אם מור"ל וכן אם פקע הבשול בצינונו מה אכפ"ל במור"ל (והביא דעה זו בשו"ע ועיי' ב"ח).

ויתכן לפרשו עד"ר מש"כ בדעת הרא"ש דחום הוא תוספת בשול ולכן חייב, וסובר רבינו ירוחם דאם מור"ל א"כ אף שמתקנו בחום מפסידו בצימוק, ואין כאן תוספת תקון להחשיבו כבשול, אמנם לפי"ז אין עיקר כונת רבינו ירוחם דצריך שיהיה מוי"ל, אלא העיקר שאין מור"ל, אבל באופן שאינו יפה ואינו רע אסור דיש כאן בשול מצד החום, אמנם העירו דעפי"ר בחום עד יס"ב וגם יותר קצת אין בכלל צמוק וא"כ מדנקט רבינו ירוחם דרק במוי"ל משמע דבלא צמוק כלל שרי וע"כ שאין הביאור בדבריו כמוש"כ וצ"ע.

ושמעתי מרר"ש אופן מחודש בפי' רבינו ירוחם שבאמת לדעתו החום אינו סיבה כלל להחשיב כבשול, אלא שבאמת הרי מסברא כל מוי"ל הוא סיבה להחשיב לבשול שהרי הוסיף תקון ע"י בשול, וכמו שבשול בפירות שנאכלים חיים חשיב בשול, והסברא שאומרת שאין בשול אחר בשול הוא משום שאנו מחשיבים את זה להמשך הבשול הקודם ואין לזה שם בשול בפנ"ע, אבל מצד התקון יש כאן מספיק תקון להחשיבו בשול, וא"כ י"ל דהסברא שנקטנו (בדעת רעק"א ומג"א) דבלח צונן מבטל את הבשול סובר רבינו ירוחם באופ"א דבלח נחשב שנפסק הבשול לגמרי משא"כ ביבש, ולכן בלח כשהיה כאן מוי"ל יחשב בשול חדש וחייב כמו פירות חיים כיון שנסתלק הבשול הקודם אבל מצד החום בפנ"ע אין זה בשול כלל אלא דוקא תיקון המאכל חשיב בשול.

ו) ובעיקר הדין שאין בשול אחר בשול יש לדון אם הוא משום שהבשול השני לא מוסיף כלום שהרי הוא כבר מבושל או שהוא הלכה שאין בשול אחר בשול, ומהלך זה בר"י הוא עד"ר הצד השני, והנה השו"ע הביא בס"ה שיטת היראים שאף שאין בשול אחר בשול מ"מ יש בשול אחר אפיה ואסור לבשל פת.

ועיי' ביראים בפנים ובראיותיו ובמה שהאריך בזה האגלי טל, דלכאו' היראים עצמו נתכוון לומר דיש בשול אחר אפיה משום שהבשול מבטל את האפיה, אבל הב"י הביאו באופ"א שיש בשול אחר אפיה, ועיי' בביאוה"ל שג"כ מבו' שאינו מבטל את האפיה אלא יש בשול אחר אפיה.

ונראה ששני הצדדים האלו תלויים בגדר אין בשול אחר בשול דאם נימא דנאמר הלכה שאין בשול אחר בשול יתכן לומר דה"ה אפיה אחר בשול כיון שסו"ס הכל נאסר מדין בשול, וע"כ כונת היראים דאפיה מבטלת את הבשול דהוא אפוי ולא מבושל וממילא לא שייך לפטור משום אין בשול אחר בשול, אבל אם נאמר דאין הלכה שאין בשול אחר בשול אלא שאין חשיבות לבשול אחר בשול דלא הוסיף כלום, וא"כ י"ל דכיון דאפיה וצלי חלוקים מבשול י"ל שיש בשול אחר אפיה דמוסיף ומשנה התקון המיוחד של בשול ומ"מ אין תליה זו מוכרחת ואיני מאריך בזה.

והנה בדעת המחבר הק' האחרונים שסותר ד"ע, דבס"ה הביא דעת היראים שיש בשול אחר אפיה ואילו בסט"ו מתיר לשים דבר יבש שנתבשל ונצטנן על הקדירה אף שהוא בלא רוטב והוי צלי אחר בשול עיי"ש בבה"ל שהק' כן בשם המאמ"ר, וכמה אחרונים הוציאו מכח זה שהמחבר פסק כיראים רק בבשול אחר אפיה כיון שלזה מביא ראיה מגמ' ולא באפיה אחר בשול אף שהיראים עצמו משווה את שתי הנדונים.

אבל המאמ"ר בתי' א' וכעי"ז כחזו"א כ' דלא בכל צלי אמרינן דיש צלי אחר בשול רק בצלי גמור, ונראה הביאור עד"ר שכ' דרק צלי גמור יש בו צד מעליותא על בשול וחשיב תוספת, אבל אם זו סתם הלכה שאין בשול אחר בשול אבל יש צלי אחר בשול אין מקום לחלק.

ז) והנה בחזו"א שם כ' דצלי קדר שרי אחר בשול אמנם בפמ"ג כ' דצלי קדר (במקום שלא נתמעט) חשיב כצלי ולכן שרי צלי קדר אחר צלי, ולכאו' נח' אם צלי קדר[[21]](#footnote-22) כבשול לענין שבת או כצלי.

ובאופן אחר י"ל שלא נח' כלל, דבאמת בצלי קדר אין את הריכוך המיוחד שיש בבשול במים חיצוניים, וגם אין את התוספת המיוחדת של צלי, ולכן שרי צלי קדר בין אחר בשול בין אחר צלי, ויתכן גם דיש בו תוספת ריכוך על צלי גמור רק כיון שמצד הדין הוי כצלי אין תוספת זו נחשבת כיון שאין צלי אחר צלי (וכמו שתוספת בשול אחר כמב"ד, או מוי"ל לא נחשבת תוספת) ולפי"ז עכ"פ בבשול אחר צלי קדר יהיה אסור משום שבבשול מוסיף את מעלת הבשול על צלי קדר, אא"כ נאמר בצד השני שכ' דצלי קדר דומה לבשול מצד מעלתו אבל יש לו דין צלי אבל זהו דוחק בסברא וכמובן.

ורר"ש אומר באופ"א ק' דצלי קדר הוא דבר ממוצע בין צלי לבשול ולכן בין צלי ובשול אחר צלי קדר ובין צלי קדר אחר צלי ובשול יהיה מותר, דלא חשיב שנוי מספיק בשביל שיחשב בשול.

וכל סברות אלו לכאו' מובנים יותר רק לצד שכ' דגדר בשול אחר אפיה הוא משום שמוסיף מעלת בשול, אבל לצד שכ' שהוא משום שהבשול מבטל האפיה א"א לומר חילוקים אלו, דאם צלי קדר חשיב צלי, א"כ מבטל הבשול ואסור, ואם חשיב בשול מבטל האפיה, ודוחק בסברא לומר דכיון שאין חלוק גדול לא מבטל דלכאו' כיון ששמן חלוק מבטל את הקודם

**סימן ב'**

**בענין בשול פחות ממאכל בן דרוסאי**

**ובדין מאב"ד מצד א'**

**א. אם שרי לבשל פחות מכמב"ד. ב. להוכיח לאסור מדין ערוי. ג. מדברי המשנ"ב בטח בבצק מוכח דשרי. ד. בדין מאב"ד מצד א'. ה. עוד חילוק לאסור מאב"ד מצד א'. ו. בדברי הרמ"א בסעיף יד.**

א) מבו' בגמ' דמבשל כמב"ד חייב חטאת, דהיינו שבזה חשיב כבר בשול כיון שנאכל ע"י הדחק, ויש לדון מה הדין אם מבשלו פחות ממב"ד ומ"מ כבר התחיל הבשול לפעול, ויש לדון אם אסור מן התורה ועד"ר חצי שעור או עכ"פ אסור מדרבנן, או שרי לגמרי. ובמקום שרק התחמם והגיע ליס"ב אבל לא התחיל כלל הרכוך לכאו' אין מקום לאסור מדאורייתא דיס"ב הוי בשול לכאו' רק במשקין ששם החום הוא הבשול, ועכ"פ יש לדון גם בזה אם אסור מדרבנן.

והנה במקום שע"י רוב הזמן יכול לבא למב"ד ודאי שאסור מדרבנן לראשונים שסוברים לגזירת הפשר, ועדיין יש לדון אם יהיה ציור שלא יכול בכלל להגיע לרכוך אף שהוא יס"ב (וצ"ע אם שייך אופן זה) ומ"מ יש נפק"מ לראשונים שלא סוברים גזירת הפשר אם במגיע ליס"ב מודים שאסור, ועוד נפק"מ אם ננקוט שנותן בשבת שיתבשל במוצ"ש אין בו איסור כלל אפי' מדרבנן, א"כ יש לדון ביגיע ליס"ב בשבת או לרכוך כל שהוא.

ב) וממה שמבו' שעירוי אסור דעירוי ככ"ר ומבשל כדי קליפה, ולכאו' בעירוי הטעם שמבשל רק כדי קליפה הוא דאדמיקר ליה מבשל כדי קליפה, ומשמע אפי' דבר שצריך בשול חצי שעה וא"כ שליש בשולו הוא עשר דקות (לפישמ"כ החזו"א דהוא שליש בזמן) בכל זאת מבשל כדי קליפה אף שלכאו' לא בשל אפי' כמב"ד ומוכח לכאו' דאסור אפי' פחות ממב"ד וצ"ע.

והנה השו"ע כ' דין עירוי בסעיף י' לענין תבלין ושם לכאו' ראוי לאכול אפי' בבשול מעט שהרי אוכלים אותו אפי' בלא בשול נוסף וא"כ אין להוכיח מזה כדברינו, אבל בס"ד מבו' במ"א דאסור לערות ומשמע דמיירי בכל דבר וכ"ה משמעות התוס', וא"כ יש להוכיח דאסור אפי' לא נתבשל במב"ד.

וכעי"ז יש להוכיח מהמג"א סק"ו שכ' דמשמעות השו"ע היא שדבר ששרו אותו בכ"ר בע"ש אסור לשרותו בכ"ר בשבת דרק אם נתבשל ממש בע"ש שרי לשרותו בשבת ודלא כהרמב"ם, וטעם האיסור דכל שלא נתבשל לגמרי בע"ש מוסיף בשול בכל שריה, ולכאו' כונתו דשריה אינה מבשלת לגמרי רק קצת ולכן אסור לשרותו דמוסיף בשול ומ"מ כ"ש שאסור לשרותו בתחילה בשבת וחזינן שאף שאינו פועל כמב"ד במאכל אסור, ועיי' פמ"ג שכ' דבדבר שאינו מתבשל בשריה לכ"ע אסור דגריע ממב"ד ומשמע דאעפי"כ אסור לשרותו בתחילה.

אמנם עיי' בשעה"צ ס"ק ס"ג שמשמע בדבריו דעירוי ושריה מבשלים לכה"פ כמב"ד ולכן אסור, שכ' פי' דהשריה מבשלת החלק החיצוני ולא הפנימי. ומבו' דלא כדברינו אלא דמיירי דהעירוי והשריה מבשלים לכה"פ כמב"ד ומשמע דרק לכן אסור, ויש לפרש כן גם דברי הפמ"ג דשריה גריע מכמב"ד כיון שיש חלקים שלא נתבשלו כלל ויתבשלו עכשיו. ומ"מ כבר כ' דבעירוי הוא דבר תמוה שיחשב כמב"ד לדברים שיש שהות בבשולם וצ"ע.

ג) ובאמת בדעת המ"ב יש להוכיח שסובר דכל שלא הגיע לכמב"ד אין בו איסור כלל אפי' מדרבנן, דעיי' בס"ו על מש"כ השו"ע ויכול לטוח פיו בבצק וכ' שם בבה"ל דמשמע דלא חיישינן שיבא לידי קרימת פנים. ומשמע בדבריו שכל שלא יגיע לשיעור קרימה (שהוא מב"ד בפת) אין איסור כלל.

ובאמת עיקר דין זה הוא גמ' אלא שבגמ' י"ל שלא תתבשל הפת כלל ולכן שרי אבל בבה"ל מוכח דעד כמב"ד לא אכפ"ל.

וע"ע בשעה"צ סק"ה שהק' דכיון שמבו' בגמ' במנחות דכמב"ד מצד א' לאו כלום הוא א"כ עירוי שמבשל רק כדי קליפה לאחרונים שכ' שמבשל רק כמב"ד למה אסור, ובסו"ד כ' דאולי הוא איסור דרבנן אבל הוא דבר חדש וצ"ע. ומשמע שמצדד אולי באופן זה שנתבשל כמב"ד מצד א' אסור מדרבנן וגם זה לא ברירא ליה אבל בשאר פחות ממב"ד נראה דפשוט לו שמותר (וענין פחות ממב"ד מצד א' יתבאר בהמשך).

ד) ובמה שדן בשעה"צ סק"ה דמאב"ד מצד א' אם אסור, באמת כמעט מפורש שם בגמ' במנחות דאף שכל מב"ד מצד א' לאו כלום הוא מ"מ זה פטור אבל אסור, וכ"ה ברמב"ם פ"ט ה"ה דמב"ד מצד א' פטור אבל אסור, והנה בראש יוסף הוכיח מהרמב"ם הזה דכל בשול אפי' פחות מבמב"ד פטור אבל אסור שהרי גם באופן זה חשיב כלא נתבשל כלל והוי וכמו כל פחות ממב"ד.

ובאמת היה שייך לומר דהאיסור לא מצד הבשול כלל אלא אסור מצד שנותן ע"ג גחלים וככל נתינה בתחילה (ולפי"ז צ"ל שעירוי מבשל כדי קליפה לגמרי ולכן אסור) אמנם לשון הרמב"ם משמע שמצד הבשול פטור אבל אסור דהיינו שאסור בשול כזה, ונפק"מ שאם הניח בשוגג חייב להוריד שלא יתבשל.

אמנם נראה שיש לחלק בין כל בשול פחות ממב"ד לבין בשול כמב"ד מצד א' אף שלא חשיב בשול כלל דיתכן שהטעם שבכל פחות ממב"ד אין איסור של חצי שעור הוא משום שכל שלא נתקן האוכל לאכילה אינו בשול כלל וכיון שבפחות ממב"ד אינו ראוי לאכילה א"כ באוכלין אין לרכוך שם בשול אלא רק לתקון לאכילה ותחילת הרכוך שעדיין לא מתקנו לאכילה אינו חצי מהתקון כולו אלא הוא דבר אחר שאין לו חשיבות כלל דרק לתקון לאכילה יש חשיבות בשול, משא"כ במב"ד מצד א' אף שאין הדבר נחשב מבושל כלל דמב"ד מצד א' לאו כלום הוא, מ"מ מצד הפעולה הרי ודאי זה חצי הפעולה של הבשול דאם יפעל עוד חצי כזה הוי בשול ולזה ודאי יש חשיבות של חצי שעור שאסור מדאורייתא.

ה) ובאופ"א יש לחלק דכל החשיבות והאיסור של חצי שעור הוא משום דחזי לאיצטרופי, וגם אם ננקוט דחזי לאיצטרופי אינו סיבה עצמית לחייב (וכדעת הרש"ש שאוסר משום ח"ש אפי' עקירה לבד משום דחזי לאיצטרופי) אלא זה רק גילוי שגם זה הוא קצת מלאכה, מ"מ כל מה שיש חשיבות איסור לאכילת חצי זית הוא מכח שבצירוף עוד חצי זית יתחייב וחזינן שגם חצי זית יש בו איסור רק חסר בשיעור.

וא"כ י"ל שבכל תחלת בשול א"א לאסור משום חצי שיעור שהרי בשביל לחייבו אין צריך לתחילת הבשול שגם אם היה עושה תחלת הבשול בע"ש ואח"כ היה משלים הבשול למב"ד היה חייב, וא"כ תחלת הבשול אינה חלק מהמחייב ואינה אסורה משום חצי שעור, ואף אם נאמר דכשמבשל דבר מתחילה ועד מב"ד הוי מעשה בשול אחד על כולו, מ"מ כיון שאין תחילת הבשול נצרכת לחיוב, אין לה את החשיבות של חזי לאיצטרופי וממילא אין לה חשיבות של חצי שיעור בבשול.

אבל בבשל כמב"ד מצד א' אף שעכשיו לאו כלום הוא מ"מ נראה שצריך לצרפו בשביל להתחייב, דהיינו שכשמבשל בע"ש גרוגרת כמב"ד מצד א' דלאו כלום הוא, ונחשב כל הגרוגרת לא מבושלת, ושוב יבשל בשבת מצד שני כמב"ד ויהיה על כל הגרוגרת שם מבושלת, נראה שיהיה פטור, דמ"מ בשבת בשל רק חצי גרוגרת והוא פחות מכשיעור אף שנתן שם מבושל על כל הגרוגרת לא שייך לחייבו על בשול כל הגרוגרת דעל חצי הראשון לא פעל כלום (ולתת שם מבושל אינו מלאכת בשול) והגע בעצמך האם נאמר דאם יחתוך החלק שמבושל כמב"ד וממילא יהיה כאן דבר שכולו מבושל כמב"ד ויהיה לו שם מבושל היעלה על הדעת שכשיחתוך יתחייב משום מבשל פשוט שלא, וה"ה כשבשל רק החצי השני לא נחשב מבשל על החצי הראשון, וממילא יוצא שצריך לצרף את הפעולה הראשונה בשביל להחשיבו מבשל על הכל ולכן מבשל כמב"ד מצד א' חשיב חצי שעור דחזי איצטרופי שאם יבשל עוד חצי גרוגרת יתחייב מכח שני המעשים, ועיי' בס' תוספת השבת שכנראה כונתו לסברא זו עיי"ש.

ו) ולפי הצד שכ' דפחות ממב"ד שרי, יש לפרש את דברי הרמ"א בסי"ד, דעל מש"כ המחבר שאסור ליתן קיתון מים כנגד המדורה אם יכול להגיע ליס"ב, כ' על זה הרמ"א וה"ה בפירות או שאר דברים הנאכלים כמות שהן חיין. ולא נתבאר למה כ' כאן דה"ה פירות ודברים הנאכלים, הרי ה"ה כל דבר ששייך בו בשול בין אם נאכל חי ובין אינו נאכל חי אסור ליתן כנגד המדורה.

וא"א לומר שבא ללמדנו עיקר הדין דיש בשול בפירות או בדבר הנאכל חי דאין זה מקומו בדין כנגד המדורה, וגם אין לומר שכיון שמיירי כאן בבשול של מים דימה לזה שאר דברים הנאכלים חיים, דהא ג"כ אין כאן מקומו דכבר בסי"א מבו' דבמים יש בשול.

ואם נאמר דבדבר הנאכל חי אין בשול מן התורה, מובן היטב שמחדש הרמ"א דאעפי"כ יש בו גזירת הפשר, אבל לפי מה שנוקטים הפוסקים דיש בו בשול מן התורה א"כ מהו החדוש בפירות וכדו' ולמה נקטם הרמ"א כאן וצ"ע.

ולפימש"נ י"ל דמיירי כאן במקום שיגיע ליס"ב, וא"כ י"ל דבדבר שצריך בשול גמור מותר באמת, כיון שמקום זה לא יביאנו למב"ד, ורק במים שהחום הוא הבשול עצמו אסור, וזה מחדש הרמ"א דה"ה פירות וכדו' כיון שראוין למאכל מצ"ע, כל תוספת בשול קצת חייבים עליה ואין צריך כמב"ד, ולכן כל שמגיע ליס"ב ודאי מתקן משהו, והחילוק שכ' דבפירות חייב על בשול כ"ש פשוט בסברא, דכל מה שפחות מכמב"ד שרי, אין זה משום שאינו תקון מספיק, אלא שבבשול למאכל תקון נחשב רק אם תקן לאכילה, וכל שאינו ראוי לאכילה אין פה בשול, אבל בדברים ראויין לאכילה כל תוספת תקון קצת חייבים עליה ולכן אסור ליתנו למקום שיהיה יס"ב, ולפי"ז כ' הרמ"א פירות וכדו' בדוקא ולא לרבותא, דדוקא בזה שייך השיעור יס"ב. ויתכן דה"ה לדבר שנתבשל כמב"ד לשיטות שחייבים על תוספת בשול, דיהיה השעור ביס"ב דהא כל תוספת בשול חייבים עליה.

אמנם במג"א שם מפורש דהרמ"א כתבו לרבותא (ולא בדוקא) דאפי' דברים הנאכלים חיים (וק' מה הרבותא המיוחדת כאן וכנ"ל) ולכאו' מדלא פירשו כדברינו משמע שאוסר בכל גווני בשיעור יס"ב אמנם יתכן שסובר דיס"ב יביא בדר"כ אחרי זמן למב"ד, א"נ שסובר דאין כונת הרמ"א כשכ' 'וה"ה פירות' דשניהם שיעורם ביס"ב דודאי כל דבר בשיעורו רק כונת הרמ"א לעיקר הדין שכשיכול להגיע לידי בשול כל דבר בשיעורו יש בו גזירת הפשר, וכן משמעות המג"א שם בהמשך דבריו שדן במתכת כשיכול להגיע לידי התוך ומשמע שהסעיף הזה מיירי בכל דבר כל אחד לפי שיעורו עיי"ש, ועכ"פ להבנת המג"א אין ראיה מהרמ"א שמותר קודם מב"ד.

**סימן ג'**

**בדין מקרב בשולו**

**א. בגדר דין מקרב בשולו. ב. יבאר למה חשיב הראשון מבשל הא לא יכל להתבשל בזמן זה לולי שהשני קירב הבשול.**

א) בדין מקרב בשולו מבו' שכל שמקרב בשולו (עכ"פ קודם מב"ד) חייב והמקור הוא ברייתא דף לד. דא' שופת את הקדירה וא' נותן לתוכה מים וכו' וא' מגיס בה כולו חייבים. ומבו' בראשונים דה"ה כל קירוב בשול, ולכאו' ק' בסברא איך יתכן ששניים יתחייבו על אותו הבשול.

והנה לפי מש"נ בסי' שכל הבשול הוא רק הנקודה שנהפך למב"ד דקודם לכן אינו בשול כלל ואחרי כן תלוי במח' הראשונים אם שייך בשול אחר מב"ד, א"כ ע"כ שנתחייבו שניהם על הנקודה שנהפך למב"ד וצריך לחלק בין זה לשנים שעשאוה (ובהמשך יתבאר) אמנם אם נאמר דלא כמוש"כ אלא הכל נחשב מעשה בשול, א"כ יתכן שבאמת חייב במגיס על הבשול שנעשה מחמתו, ואף שעיקר הבשול נעשה ע"י מי ששם את המים והמב"ד מיוחס אליו, מ"מ חייב המגיס על הבשול שמכחו, ואף שבעלמא אינו חייב על בשול פחות ממב"ד משום ששיעור מלאכת בשול הוא כמב"ד אבל מגיס שזהו עיקר תפקידו לקרב הבשול חייב על תוספת הבשול כל שיש כאן בשול גמור ואף שהוא בשל פחות ממב"ד.

אמנם באמת הוא דבר תמוה לומר דמייחסים חלק מהבשול למגיס, וחלק לעיקר המבשל, דודאי האמת היא שהמגיס קירב את כל הבשול וגם את נקודת המב"ד, ואין שום טעם לחלק שחלק מהבשול הוא עשה, וא"כ שפיר י"ל כמו שכ' לעיל דבשול הוא רק לעשות למב"ד וגם ביחס לזה אנו מחייבים גם את המבשל וגם את המגיס.

ובמה שהק' דחשיב שנים שעשאוה יש לומר דכל הפטור בשנים שעשאוה אינו משום שא"א לחייב שנים על מלאכה אחת דהא זה אינו יכול וזה אינו יכול חייב כל א', רק דבמקום שזה יכול וזה יכול אין זה צורת מלאכה מכיון שלא עשה לבד אף שיכול, או מטעם אחר וצ"ע שם, אבל כאן שאדרבא כל א' עשה מעשה מצדו גמור שלא יכל לעשות יותר בזמן עשייתו, בזה ודאי לא שייך פטור של שנים שעשאוה וחייבים שניהם.

ובאופ"א י"ל דבאמת עיקר הבשול מתייחס למבשל ולא למגיס, והמגיס חייב משום מקרב בשול שהוא תולדת מבשל, וא"צ לגדרי בשול הרגילים שיחשב מבשל עד כמב"ד אלא כל קרובי בשול אסור, והנה ידוע שברמב"ם רוצים לחדש שמגיס הוא מצרכי הבשול ואינו כלל משום מבשל אלא שלפי מהלך זה באמת רק מגיס חייב ולא שאר קרובי בשול ואכמ"ל, אבל אפי' נאמר שכל קרובי בשול חייב כמגיס וכמבו' בראשונים ובפוסקים מ"מ יתכן שכל קרובי בשול הוא תולדה ואף שא"א לייחס אליו ממש את מעשה הבשול, ולצד זה פשוט די"ל דכל הבשול הוא נקודת המב"ד וכמוש"נ.

ב) והנה יש מקשים דבכל מקום שהשני קירב בשולו איך שייך לחייב את הראשון הרי כיון שמצד מעשה הראשון זה לא היה מגיע למב"ד כשזה בפועל הגיע זה לא מכחו, דהיינו שלמשל בלי הגסה זה היה מגיע למב"ד אחרי שעה ובגלל ההגסה זה מגיע למב"ד לפני שעה א"כ א"א לייחס את הבשול של מב"ד למבשל הראשון וגריעא משנים שעשאוה דשם כיון שפועלים עכשיו ביחד את הפעולה נחשב ששניהם עשאוה אבל כאן שבזמן ששם את המים לא היה את מעשה השני ולא היה בכחו לבשל כמב"ד בפחות משעה א"כ כשנתבשל פחות משעה כמב"ד א"א לייחס את זה אליו כלל ולמה כתוב בברייתא ששניהם חייבים.

והנה באמת באופן שהמצב היה שהאש תיכבה אחרי פחות משעה א"כ פשוט שלא שייך לחייב את הראשון אם יגיס השני ויתבשל תוך פחות משעה שהרי מצד המעשה שלו לא היה מתבשל ויתכן שאין שום איסור באופן זה וכמוש"נ לעיל, וע"כ החילוק דכיון שגם מצד המעשה שלו זה היה מתבשל רק אחרי יותר משעה לכן גם כשנתבשל בפחות משעה חייב, אבל טעמא בעי דכיון שעל פחות משעה א"א לייחס לו את המעשה בשול מה איכפ"ל שאחרי שעה זה היה מתבשל סו"ס הרי צריך לחייבו על הבשול שקרה בפחות משעה.

והנראה דבשביל לחייב את הראשון אנו צריכים לדון מצד שתי ענינים הא' אם מה שנעשה בסוף נעשה מכחו, והב' אם שייך לתת למעשה שלו שם מבשל כיון שלא היה בכח המעשה לבשל, ונראה שגם באופן שהאש מצ"ע קיימת לפחות משעה וכבר כ' דודאי אם יגיס מישהו וע"י זה יתבשל בפחות משעה פשוט לפטור הראשון שהרי לא היה בכח מעשיו לבשל, מ"מ אין זה נחשב שהבשול אינו מכחו, דבאמת הבשול הוא ודאי מכחו שע"י המעשים שלו נתבשל ובסיוע המגיס, רק שפטור מכח שכשאנו דנים על המעשה שעשה בתחילה א"א להחשיבו כמבשל כיון שאין בכחו לבשל, וממילא י"ל דבמקום שמצד המעשה היה מתבשל רק לאחר שעה א"כ המעשה חשיב מעשה בשול אם יתבשל מכחו בסוף, וכיון שבסוף נתבשל מכחו (וכמוש"כ שכשהגיס ונתבשל בפחות משעה אין זה כלל חסרון בלהחשיב שנתבשל מכחו) שפיר חייב משום מבשל.

וכעין חילוק זה מצינו בע"ז לעניין זוז"ג דשאור של איסור ושל היתר שיש בזה כדי לחמץ ובזה כדי לחמץ אף שכל א' לבד היה מחמץ בשתי שעות וביחד חמצו בשעה מ"מ זה חמור יותר משאור של איסור ושל היתר שכל א' לבדו אינו יכול כלל לחמץ, וחזינן דלא אמרינן שכיון שהחמוץ אחר שעה כל א' לבד לא יכל לעשות וחשיב כזוז"ג, אלא כיון שסו"ס שאור האיסור מצ"ע יכל לחמץ לאחר זמן יש לו שם מחמץ ואסור ומוכח החילוק הנ"ל.

והנה לגבי שאור משמע שם דמיירי שבאמת נשארו השאורים ב' שעות ויש להסתפק במבשל מה הדין אם האש נכבתה אחר פחות משעה אם נאמר שכיון שבזמן המעשה הראשון היה בכחה להשאר יותר משעה ולבשל כמב"ד לא איכפ"ל שקרה התחדשות וכבתה לפני שעה דמ"מ יש לו שם מבשל, או שנאמר שכאן שבלא ההגסה סו"ס לא יכל להתבשל לא חשיב הראשון מבשל וצ"ע.

**סימן ד'**

**בענין שדא סיכתא**

**א. ב' צדדים למה חשיב בשול מה שהסיכתא מתרפית לפני שמתקישת. ב. לרמב"ם מיירי בכלי אדמה והבשול הוא הקשוי, וביאור האג"ט בגמ'. ג. קו' בדברי המג"א והמשנ"ב ברמב"ם הנ"ל. ד. ברמב"ן נר' מהלך אחר ברמב"ם. ה. ב' צדדים במרדכי אם הבשול על המים או על הסיכתא. ו. חילוקים בין בשול באוכלים לבשול בשאר דברים. ז. בדברי החזו"א שחמום מתכם אסור מה"ת כח"ש.**

א) גמ' עד: האי מאן דשדי סיכתא לאתונא חייב משום מבשל פשיטא מהו דתימא לשרורי מנא קמבוין קמ"ל דמירפא רפי והדר קמיט. ופירש"י דנותן בתנור יתד לח לחזקו והחזוק אינו בשול רק כיון שמתחילה רפי ע"י חום האור והמים שבתוכו יוצאים כי רפי ברישא, הוי בשולו.

והנה לביאור רש"י אף שכונתו להקשות, מ"מ כיון שבאמצע זה מתרכך חייב, ויש להסתפק אם שייך שיתקשה גם בלא שיתרכך בתחילה דהיינו שאין הרכוך נצרך לקישוי שאח"כ, רק כיון דסו"ס במציאות יתרכך חייב, או דכל מה שמתחייב על הרכוך הוא משום שהרכוך נצרך לו דבלי שיתרכך לא יתקשה אח"כ.

ובסברא הוא דבר מחודש מאוד אם נאמר כצד הראשון דאפי' שאין שום חשיבות לרכוך הזה ואין בו צורך ותועלת וגם הוא רק לזמן קצר ואח"כ חוזר ומתקשה בכל זאת חייב וצ"ע, ואין לטעון דבלא"ה כל חמום מים מתבטל מיד, וכן רכוך מתכת דשם יש מטרה לבשול שיהיה חם לזמן ואז ישתהו או שיתרכך ויוכל לצרפו ולכן סגי בבשול לקצת זמן אבל כאן שמיד יהפך לקשה ואין בו שום תועלת מרכוכו מחודש מאוד לחייבו על בשול זה.

והנה בגמ' בע"ז לח. איתא במה שמותר משום בשולי עכו"ם באופן שישראל שם דלעת בתנור ואח"כ הסיקו העכו"ם ושדא ביה סיכתא, ומק' הגמ' פשיטא מהו דתימא לבשולי מנא קמכוין קמ"ל לשרורי מנא קמיכוין. דהיינו שאם חשיב הסיק לשם בשול הסיכתא נאסרת הדלעת דיש כאן הסקה לבשול, רק הקמ"ל דלשרורי מנא קמיכוין ולא נתכוין לבשול, ולכאו' משמעות הגמ' דאינו מתכוין כלל לרפוי ולכן לא חשיב הסיק לבשול וכצד הראשון שכ' ואעפי"כ חייב לענין שבת כיון דפס"ר דמרפה.

ונראה שנח' בזה התוס' והר"ן שם, דהתוס' שם הק' מסוגיין דמבו' דחייב משום מבשל, ותי' היינו לענין שבת דאע"ג דלשרורי מנא קמכוין מ"מ הוא מבשל קצת וגם לאותו בשול גרוע הוא מתכוין וגבי שבת החמירו להחשיבו. ולכאו' כונתו שהרפוי הוא בשול קצת שהרי אין לו חשיבות וכמוש"נ, ולענין בשול עכו"ם לא חשיב בשול, ולענין שבת חשיב בשול כיון שכונתו לאותו בשול, ולכאו' מבו' כצד השני שכ' דא"א להתחזק בלי שיתרפה בתחילה ולכן שייך לומר דכונתו לאותו בשול גרוע, דאם אין נצרך רפוי לקשוי ודאי דאינו מכוין כלל לבשול, ולכל היותר יש לחייבו משום פס"ר אבל א"א לומר שמכוין.

אמנם הר"ן על הרי"ף שם (טו. בדה"ר) כ' י"ל דאיהו ודאי לשרורי קמיכוין ומש"ה שרי הכא, ואפ"ה גבי שבת חייב דכיון דא"א אא"כ רפי מעיקרא אע"פ שאינו מתכוין לבשול חייב דמודה ר"ש בפס"ר. ומוכח שא"צ בשביל הקשוי את הרפוי דאם היה צריך אף שעיקר כונתו לקשוי מ"מ א"צ לדין פס"ר אלא הוא רוצה ברכוכו בתחילה וע"כ שסובר כצד הראשון שכ' דחשיב בשול אף שא"צ כלל את הרכוך ואכתי צ"ע בסברא למה חשיב בשול, ועיי' מה שנכתוב בזה בלי"נ בענין בשול לאבוד.

ב) והנה הרי"ף נחלק על רש"י בפירוש סיכתא ופירשה גללי בהמה רקיקין (ובר"ח בשבת הביא ב' הפי') וכעי"ז הרמב"ם כ' וז"ל וכן המבשל כלי אדמה עד שיעשו חרס חייב משום מבשל (ועיי"ש במ"מ דכן פי' הרמב"ם סוגיא דסיכתא) כללו של דבר בין שריפה גוף קשה באש בין שהקשה הרך חייב משום מבשל. ומשמעות הרמב"ם דמבשל כלי אדמה חייב משום שהקשה אותם וגם זהו מבשל וזהו שסיים כללו של דבר דגם קשוי חשיב בשול.

אמנם ק' דבסוגיין איתא מהו דתימא לשרורי מנא קמיכוין, ומבו' לכאו' דלשרורי מנא זה לא סיבה להחשיבו בשול אלא רק משום דמירפא רפי, ועיי"ש בלח"מ שביאר כונת הסוגיא לפי הרמב"ם דכל החיוב במקשה הוא כשמקשה דבר לח אבל אם הוא דבר קשה שמקשהו יותר אינו חייב משום מבשל, ולפי"ז זו כונת אריכות דברי הרמב"ם 'שריפה גוף קשה' דרק גוף קשה שייך בו בשול של רכוך וכן להיפך "שהקשה הרך" דוקא רך אבל לא כל קשוי חשיב בשול, וא"כ י"ל דכונת הגמ' לומר דבאמת הכלי אדמה חזקים מתחילה ולהקשות יותר לא חשיב בשול כיון שלא הקשה דבר רך, וזו כונת הגמ' מהו דתימא לשרורי מנא דמיכוין דהיינו מהו דתימא שהיא תוספת חזוק בעלמא קמ"ל דמירפא רפי בתחילה, ופי' הלח"מ שכיון שמתחלה מתרכך וביחס לרכוך שיהיה באמצע חשיב מקשה דבר רפה ולכן חייב, וזו כונת הגמ' דתתחלה מרפי לא שחייב על הרפוי אלא שלכן חשיב מקשה דבר לח והטעם שאינו חייב משום הרפוי להרמב"ם יתכן דכיון שאין כונתו לרפוי אין לו חשיבות בשול וכמו שהק' על דעת הר"ן.

ועיי' באג"ט שג"כ למד ברמב"ם כלח"מ והק' מהרמב"ם על מש"כ המג"א דכששם דבר על האש שבתחילה הוא יבש ולא שייך בו בשול אחר בשול, ואח"כ ימס ויהיה לח צונן ששייך בו בשול אחר בשול שרי דדנים לפי תחילת הנתינה וביבש אין בשול אחר בשול (ועי' מש"כ בדברי המג"א בסי') וא"כ כיון שבתחילה לא חשיב רפה מה אכפ"ל שבאמצע ירפה ושוב יתקשה דמ"מ ביחס לנתינה לא חשיב מקשה דבר רפה.

והנה אף שלפי"ד הלח"מ והאג"ט מיושב היטב דברי הרמב"ם עם הסוגיא מ"מ משמעות הרמב"ם לא כן, דכ' המבשל כלי אדמה עד שיעשו חרס חייב. ולא פי כלל דהוא משום שמתחילה מתרפים וגם ק"ק דלכאו' כלי אדמה מתחילתם רכים וצ"ע.

ג) והנה המג"א הביא דברי הרמב"ם דכללו של דבר המרפה דבר קשה או המקשה דבר רך חייב משום מבשל, וקצת יש לתמוה דשיטת הרמב"ם יחידאה בזה, ולפי מה שפי' שאר ראשונים את הסוגיא (רש"י תוס' רשב"א ריטב"א רמב"ן ר"ן) א"כ אדרבא מוכח מסוגיין להיפך דלהקשות לא נחשב בשול, ואולי כיון שגם הרי"ף והרא"ש פי 'סיכתא' כלי אדמה כהרמב"ם, ודלא כרש"י יתד לח, נקט המג"א שממילא גם בטעם הדבר הוא משום שמקשה דבר לח ולא משום שמרפה דבר קשה, ואכתי צ"ע דלמה שפירש הלח"מ דע"כ גם לרמב"ם המציאות היא שמתרפה ואח"כ מתקשה, א"כ יתכן דמודים הרי"ף והרא"ש דחייב על הרפוי והוי הרמב"ם יחידאה וצ"ע.

והנה המשנ"ב ריש סי' שי"ח הביא דברי הרמב"ם דכל המקשה דבר רך חייב, וכ' בשעה"צ דהטעם הוא משום שמתחילה מתרפה יותר והרפוי הוא הבשול וכדמוכח בגמ' עד: ובר"ח שם, דהיינו שמפרש שגם לרמב"ם הקשוי לא חשיב בשול אלא הרפוי, ודבריו צ"ע טובא דאם אין הקשוי חשיב בשול איך כ' הרמב"ם דהמקשה דבר רך הוי בשול הא אין זה בשול אלא מה שמרפה, וגם הרמב"ם לא הזכיר כלל שמרפה, וגם בכלל א"א לומר דכל דבר רך שמקשהו מתרפה קודם, דהגמ' כ' את זה בסיכתא ומנלן לומר כלל במציאות שכל דבר מתרפה קודם, וגם ודאי שאין זה נכון כלל שכל דבר מתרפה קודם (והגע בעצמך אם אחר שנתרפה יוציאוהו ואחר ישליך לאש להקשותו ע"כ שלא מתרפה שכבר התרפה כל צורכו) סוף דבר דברי המשנ"ב בזה צע"ג.

ד) ועיי' ברמב"ן בע"ז שם שנראה מתו"ד ביאור חדש בשיטת הרי"ף והרמב"ם, שפי' כלי אדמה וכ' דמירפא רפי היינו קודם שנתן באש ונשאר שם בצ"ע בבי' הגמ' לשיטה זו, ונראה לפי"ז שהדין כפשוטו דכלי אדמה בתחילה הם רכים וע"י האש מתקשים, ולפי זה הרמב"ם כפשוטו דחייב משום שמקשה דבר רך ובאמת אין זה מתרפה כלל באמצע וכסתימת הרמב"ם, ולפ"ז נופלת קו' האג"ט על המג"א מהרמב"ם דהא מתחילה הוא רך ופשוט.

ובביאור הגמ' לשיטה זו שכ' מהו דתימא לשרורי מנא קמכוין קמ"ל דמירפא רפי והדר קמיט. נראה שהביאור עפימש"כ דודאי מקשה הוי בשול רק כשמקשה דבר רך דהיינו שהופכו מרך לקשה אבל להקשותו סתם אינו בשול, וכונת הגמ' דמהו דתימא שרק לשרורי מנא דהיינו לחזקו אבל לא חשיב בשול קמ"ל דמירפא רפי (קודם האש כמוש"כ הרמב"ן) וחשיב דבר רך וממילא הוי בשול. ולשון ר"ח שם אשמועינן דמירפה רפה כשהוא טיט ומתבשלין ואח"כ מתחזקין כשיצטרפו. ומתחילת לשונו מרפה רפה כשהן טיט משמע כביאור זה אבל מהמשך לשונו ומתבשלים ואח"כ מתחזקין משמע דהבשול הוא קודם החזוק ומשם הוציא המשנ"ב דכונתם עד"ר רש"י וצ"ע בסתירת לשונו, ומ"מ אפי' אם זו כונת הר"ח בודאי שתמוה מאוד לומר כן ברמב"ם שסתם את הדין וכמוש"נ, אלא כונתו כמוש"כ הרמב"ן.

ה) והנה בשו"ע סי' שא סמ"ו כ' דבגדים השרויים במים אסור לנגבם סמוך לאש. ומקורו מהמרדכי פ' ר"א (תלד) דכ' בענין זה ועוד יש לאסור משום מבשל כמו מאן דשדא סיכתא לאתונא דחייב משום מבשל. ולכאו' כונתו שמבשל את המים שבבגד וכן מוכח מרעק"א שכ' דנפק"מ בין הטעמים אי משום מלבן או משום מבשל כשהמים שבבגד נתבשלו כבר ואין בשול אחר בשול עיי"ש ומבו' שהבשול על המים.

ויוצא שהמרדכי למד פשט חדש בסוגיא דבסיכתא הנדון משום בשול המים, והוא דבר תמוה מאוד דלא נזכר בגמ' כלל בשול על המים אלא דמירפא רפי ומשמע שהוא בשול על הסיכתא וכמו כופרא שאח"כ, וגם לכאו' אין במים שום חשיבות ואינם משמשים לכלום ולא יכולים לשמש לכלום, ויותר מזה דלכאו' אפי' יסחטם לא יהיה טופח ע"מ להטפיח וא"כ אין להם שום חשיבות של בפנ"ע, ופלא גדול לחייב משום בשול על המים וצ"ע.

ובס' ארחות שבת הק' מדין זה על החת"ס שכ' דמבשל לאבוד פטור, דהא גם כאן הוא בשול לאבוד, (ובעיקר הנדון של בשול אבוד ידוע דבירו' מבו' דמקטיר חייב משום מבשל אבל בבבלי משמע שפטור ולכאו' בזה יחלקו בבשול לאבוד) ועכ"פ מדפסק השו"ע את המרדכי דחייב על בשול המים שבבגד מבו' דבשול לאבוד חייב[[22]](#footnote-23).

והנה בביהגר"א ציין על השו"ע הנ"ל גם הגהות מרדכי פ"ק לגבי אונין, וז"ל המרדכי בפ"ק**: אונין של פשתן ריב"א רצה לפרש פשתן שהעלה מן המשרה ונתנו באור לייבשו ויש בו איסור בשול דכל דבר המתייבש, בתחילה נתרכך מחמת הלחלוחות שבו ומתקשה, כדאמר פ' כלל גדול האי דשדא סיכתא וכו'** ולכאו' מפורש בדברי ריב"א דאין הבשול על המים אלא על האונין דמתרככים בתחילה וזה הוכיח מסיכתא ולפי"ז למד הסוגיא כרש"י וסובר ששייך גם באונין.

ונראה דזו גם כונת המרדכי בפ"ב דחשיב בשול על הבגדים, ולפי"ז מיושב מה שהק' דודאי בסיכתא לא שייך בשול על המים, ויתכן שרעק"א שכ' דבמים מבושלים מותר לחמם הבגדים ומוכח שפי' את השו"ע בשול על המים, סבר שמקור השו"ע לא מהמרדכי או שלא ראה את המרדכי שמדמה לסיכתא, אבל בסיכתא ודאי לא שייך כלל בשול על המים דאין כאן מים בעין, שוב הראוני דביראים מבו' להדיא דסיכתא משום מים וצע"ג, ומ"מ בדעת החת"ס ודאי י"ל שסובר כהגר"א דכונת הרמ"א הבשול על הבגדים (וצ"ע המציאות) וכמו שמפורש בלשון הגמ"ר פ"ק.

ו) ובעיקר מה שמבו' בראשונים בסוגיין דבשול הוא דוקא רפוי אבל שרירי אינו בשול אף שמתקן הדבר (ודלא כהרמב"ם) לכאו' הוא דוקא בדבר שאינו מאכל אבל במאכלים אין הבשול דוקא רפוי אלא כל תקון לאכילה הוי בשול, ולכאו' הרמב"ם יסבור דכל תקון למלאכתו הוי בשול גם באינו אוכל (ותקון הוא או ע"י רפוי או ע"י חזוק) וסברת הראשונים צע"ק למה בדבר שאינו אוכל לא אמרינן דכל תקון הוי בשול, וצ"ל דכך נאמרה התולדה של בשול בדבר שאינו אוכל.

וראיתי מי שכ' לעורר שלא ליתן מכ"ר על מי אמה לשטיפת כלים ולכאו' לפי המבו' אין מקום לחומרא זו דבדבר שאינו אוכל ודאי לא נאמר הבשול של חום ואפי' לרמב"ם לא הוזכר אלא רפוי וחזוק, ועכ"פ לשיטת כל הראשונים שרק רפוי הוי בשול (וכן סובר המשנ"ב להלכה וכמוש"נ) בודאי שחום לא הוי בשול בדבר שאינו מאכל.

והבה בדבר שאינו מאכל נתחדש דהרפוי הוא בשול ומ"מ ודאי שהשיעור של הרפוי הוא בדבר שיתקנו למלאכה, ופחות מזה פטור, ועיי' במה שהארכתי בענין ח"ש בבשול שיש לדון אם קודם מב"ד הוי ח"ש בבשול, דיש כאן תחילת הבשול, או שכל הבשול הוא לעשותו למב"ד דהיינו להכשירו באכילה, וגם כאן יש לדון אם רק ההכשר למלאכה הוא הבשול או שכל רכוך הוי בשול עצם הרכוך רק השיעור הוא כשמכשירו למלאכה, וצ"ע בסברא למה במאכל לא נאמר גם את הבשול הזה שרכוך הוא בשול בעצם.

ונפק"מ רבתי בכל זה לדעת המשנ"ב ואג"ט ושביתת השבת דאין איסור לבשל פחות ממב"ד אם לא יכול לבוא למב"ד (ודלא כרא"ש יוסף וחזו"א הארכנו בזה במקום אחר) מה הדין בדבר שאינו אוכל אם שרי כה"ג דמתרככים אבל אין ראוי למלאכה, האם נאמר דבזה ודאי אסור דמ"מ מתרככים, או לא, ובפשוטו אין לחלק וכל שאינו מוכשר למלאכה שרי לאחרונים אלה.

ז) והנה מרן זללה"ה כ' סי' נ' סק"ט דמחמם הברזל ליס"ב יש בו משום מבשל ואפשר דאסור מה"ת כעין ח"ש עכ"ד, ולפי"ז אסר לשים קדירה ריקנית על האש, ודבריו תמוהים מאוד דאפי' נימא שאם יש קצת רכוך זה כעין ח"ש, אבל בודאי שאין החום בשול כלל בדבר שאינו אוכל, ואפי' אם באמת באוכלים אסור כל שיס"ב, הוא משום שנוקטים שבחום זה יתבשל ברוב הזמן ויתרכך קצת, אבל במתכת וכדו' ודאי שחום שיס"ב לא מבשל כלל וא"כ באש שלא יכולה לרכך אין שום מקום מסברא לאסור.

ובאמת הרי מהא שמותר להניח קדירה על האש מוכח דלא כחזו"א ועיי' במכתבים שהק' לו כן וכ' דשם הקדירה אינו ירא מהאש שהתבשיל שומרו, ולא נתבארו דבריו דאם הוא אש שאינו יכול לרככו, ג"כ לא יראה מאש זו, ובאמת אפי' באש שיכולה לרכך, מ"מ בחום שהיס"ב לא שייך כלל ח"ש, רק שייך לאסור משום גזירת הפשר.

ועיי' במג"א סקל"ז כ' ולפי"ז אסור ליתן אלונטית של עופרת סמוך לאש כדי לחממו אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך שם או לשרוף ויש לדחות דהתם לא ניחא וכו' והוה דבר שאינו מתכוין עכ"ד וכן פסק המשנ"ב דשרי אפי' מקום שיכול להתיך כיון דהוי דבר שאינו מתכוין וגם יזהר שלא יותך ויטלם קודם לכן.

ומלבד שלדינא מתירים הפוסקים הנ"ל אפי' באופן ששייך גזירת הפשר, מ"מ ודאי מוכח מדבריהם וכן מהרבה אחרונים שדנו בזה, שפשוט להם שמדינא אין איסור ח"ש בכה"ג ודלא כחזו"א, אמנם צ"ע אם אפשר להוכיח מדבריהם שגם רכוך קצת מותר ואין בו ח"ש, דנקטו הלשון להתיך, או שרק לחמם שרי אבל לרכך אסור בכל גווני.

1. ולכן כ' הראשונים (רמב"ן בעה"מ רשב"א ריטב"א ר"ן ועו"ר) בשם רב האי גאון דמיירי שהכירה לא מונחת ממש על הגחלים דבזה באמת חשיב הטמנה במוסיף הבל ולא יועיל ההיתרים של גריפה וכדו', אלא מונחת על פטפוט וכדו', והתוס' לא הביא דברי רב האי ויתכן משום שסובר דהטמנה במקצת לא הוי הטמנה ולכן כ' דודאי לא נאסר מוסיף הבל רק בהטמנה ולא בשהיה, ובסי' יתבאר דעת הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת עיקר המקור לומר שסובר רש"י ששהיה משום הטמנה וע"י גריפה חשיב שאינו מוסיף הבל, הוא מרש"י בדף כ. הנ"ל, שבמה שכ' רש"י במשנה **דצריך לגרוף הגחלים משום שמוסיף הבל** והבינו הראשונים בדבריו דע"י הגריפה הוי כאינו מוסיף הבל (וא"כ שווה להטמנה דאסור משום מטמין במוסיף הבל, וע"ז הק' דודאי גרוף ג"כ חשיב מוסיף הבל) באמת לולי דבריהם י"ל דודאי גריפה מועילה משום היכר או שמתייאש וכדעת כל הראשונים והיתירים אלו מועילים בשהיה ולא בהטמנה, רק שכ' רש"י שגם השהיה שורש איסורה משום שמוסיפה הבל, (ואף שצ"ע מנ"ל לרש"י לומר כן מ"מ אין כונת רש"י דע"י הגריפה הוי אינו מוסיף הבל) ורק ברש"י הנ"ל בדף כ. מפורש כדברי הראשונים דגריפה מהני לאשוויי כאינו מוסיף הבל ודלא כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-3)
3. . ועייש"ה בדבריו שלא ברור אם כיון לזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז מה שפשיטא ליה לרש"י דגזירת הטמנה הראשונה גם תלויה במוסיף הבל אף שלשון זה נאמר רק בגזירת הטמנה השניה, צ"ל שהוקשה לרש"י למה קבעו שכל דבר המוסיף הבל דמי להטמנה ברמץ אף שחול לא דמי לרמץ, ולכן פירש דגם בעצם הגזירה הראשונה גדרה היה מוסיף הבל ולכן בגזירה שניה גזרו כל מוסיף הבל ואפי' כל שהוא ואפי' שאין חשש חתוי ואכתי צ"ע בזה, ומ"מ מכח הקו' העצומות בשיטת רש"י מוכח דכונתו כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר שיטת רש"י בסוגיא של הובערה, נראה בלא"ה לומר דסובר כתי' הב' של תוס' דההיתר להחזיר בהובערה הוא רק בנתבשל כ"צ, דעיי"ש ברד"ה שאני הוא דקטמה **וגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקו**. והלשון 'בצמוקו' משמע דמיירי במוי"ל אבל נתבשל כל צרכו וכדעת התוס'.

   ועיי' באגרו"מ שהק' דשיטת רש"י דגריפה מהני לא משום גילוי דעת אלא שלא מוסיף הבל ולמה כ' רש"י כאן 'גלי דעתיה', והנראה ליישב דרש"י סובר באמת דאין כאן גריפה להתיר מצד אינו מוסיף הבל שהרי מוסיף הבל אחר שהובערה, רק כשאנו באים לדון מצד מצטמק ויפה לו אמרינן 'דגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקיה' ולא חשיב מצטמק ויפה לו, אבל בלא נתבשל כל צרכו ודאי אסור (ועיי' בבה"ל שכ' דשיטת התוס' דשרי רק בנתבשל כל צרכו יחידאה ולפי"ד גם רש"י סובר כן). [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי' במשנ"ב רנג,עב שמביא מהגר"א דדין חזרת תבשיל מע"ש לרא"ש הוא רק לענין איסור חזרה של אינה גרופה וקטומה ולא לענין נותן מהקרקע, והנה כיון שהרא"ש סובר שהאיסור משום גזירה צל"ב מה החילוק בזה, ועפימש"נ מיושב דשייך לגזור רק משום איסורי חזרה אבל משום נר' כמבשל מתחילה לא שייך כלל דאדר' כל שיודע שהוי מבשל יודע שאסור בשבת וכמוב' שם, ובעיקר מהלך זה בדברי הרא"ש (והוא מכח סתירת דברי הרא"ש שם ועיי"ש בק"נ שדוחק) יש להעיר שהרא"ש שם כ' דרק במבושל שייך לגזור [↑](#footnote-ref-7)
7. וכונתם לכאו' אפי' נימא ששניהם מטעם אחד מ"מ חזינא דחזרה חמירא. [↑](#footnote-ref-8)
8. , אמנם הרשב"א אף שסובר דחזרה משום מיחזי כמבשל כ' בגריפה וקטימה דמתייאש מלחתות, ומשמע ק' שזו סברא ישירה על חתוי וצ"ע מה מהני גריפה וקטימה לחזרה, ולכא' צריך לדחוק את לשונו שכונתו כריטב"א ואכתי צ"ע בדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואם סובר התורא"ש דחזרה משום מיחזי כמבשל י"ל דבתוכו הוא סברא ביחס למיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם דעת התוס' ועו"ר דהנדון היה משום בשול שהעבד שם ע"מ לחמם קצת פחות מיס"ב, רק שהמקום היה ראוי לעשות יס"ב וממילא שייך בו גזירת הפשר ולכן נזהיה רבה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובהמשך יתבאר דא"א לבאר שהטעם שכיון שבסוף יהיה חם לא חשיב מטמין את הצונן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש שרצו לפרש דברי הב"י גם בקדירה על האש משום דמצד הקדירה חשיב שאינו מוסיף הבל, ומלבד שהוא תמוה בסברא, גם דעת הב"י ודאי אינו כן שהרי פירש את הדין שאסור להטמין בבגדים ע"ג גחלים או גפת אפי' שאינו נוגע משום דהבגדים נעשים למוסיף הבל ע"י ההבל מלמטה, וכ"ש כאן שיחשב המיחם מוסיף הבל ע"י האש וע"כ דמיירי בלא אש.

    ובבה"ל סי' רנח הביא שמק' דמבו' בב"י דאסור להטמין ע"ג כירה קטומה ומוכח שחשיב מוסיף הבל אפי' שמצטנן והולך, ותי' דשאני כירה שהבלה רב, וצ"ב חילוק זה, ולולי דמסתפינא היה נראה דאה"נ בכירה גרופה לא חשיב מוסיף הבל משום שמצטנן ודינו כמיחם, ודברי הב"י שם מיירי בקטומה שחלוקה טובא ממיחם, דקטומה יש לה חום עצמי ולא רק משום העבר ובזה ודאי חשיב מוסיף הבל דמה שמצטנן הוי כהתחדשות דיפסק המחמם שלה לאט לאט, משא"כ בדבר שכל חומו מכח העבר ומצטנן והולך כסדר בזה חשיב אינו מוסיף הבל ואה"נ גרופה כמיחם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואולי את דברי הרשב"א בדף מ' שייך לדחוק, ולפי"ז ננקוט ברשב"א שהוא משום הטמנה במוסיף הבל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ביישוב הסתירה בדברי הר"ן ועו"ר דכאן נר' שהטמנה במקצה הוי הטמנה ובשאר מקומות נר' שלא הוי הטמנה, אולי יש ליישב עפ"י מה רציתי לחדש בשיטת רש"י עיי' מה שכ' לעיל סי' דגזירת הטמנה הית הבשני שלבים דבתחילה גזרו שלא לטמון ברמץ ואח"כ גזרו כל דבר אטו רמץ, וא"כ י"ל דבגזירה הראשונה שלא לטמון ברמץ כל הטמנה אסורה שמא יחתה, ורק בגזירה השניה גזרו רק את עיקר צורת הטמנה אטו רמץ. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה המחבר כ' שיח,ג דכיון שאסור לבשל בתולדות חמה אסור לטמון ביצה בחול, וכבר העירו הפו' דאסור גם במבושלת ואפי' מבעו"י משום הטמנה, ולפימש"כ אולי סובר דלא קיי"ל דחשיב הטמנה בכה"ג, דרק לר"י הוי הטמנה או דקיי"ל דלא כרבה. [↑](#footnote-ref-16)
16. אמנם לדינא אולי שייך להתיר מטעם אחר, דכיון דיש צד ששרי אפי' לכתחילה לטמון כמבו' ברמ"א סעיף ז' ממילא זה מתיר בדיעבד, אמנם בביאוה"ל סעיף ז' כ' דלענין כמב"ד הרמ"א לא התכוין להביא צד להתיר, ומ"מ אולי לענין דיעבד סגי גם בזה, אבל עכ"פ טעם הרמ"א להקל כאן הוא משום שדינו כשהיה שלא נאסר במוי"ל וזה ודאי לא שייך במב"ד וכמו שכ' המג"א ופשוט. [↑](#footnote-ref-17)
17. אמנם יש להתיר פלטה חשמלית מטעמים אחרים ואכהמ"ל, ומ"מ משום טוח בטיט לכאו' אין להתיר למשנ"ב וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצ"ע הסברא בזה, ואולי משום דאין אנשים אוכלים מרק צונן משא"כ ביבש, או עכ"פ דחום בלח הוא מעיקרי הבשול ולכן כשמצטנן פוקע הבשול, ועכ"פ עד כמה שיש לו שם מבושל לא שייך בשול אחר בשול. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכל מש"כ בדברי המג"א הנ"ל הוא לפי מה שהבינוהו הגרעק"א וכן המחה"ש והלבו"ש עיי"ש, אבל בלשון המג"א עצמו נראה סברא אחרת דשומן שקרש שב דינו כיבש ואפי' נמוח אח"כ, וכ"נ שלמד הפמ"ג בדבריו עיי"ש, ולפי"ז מצדד שהוא דוקא בשומן ולא בשאר דברים הנקרשים. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולפי"ד מאוד יש לתמוה על מה שמביאים בשם מרן הגרשז"א שכ' שכשמבשל צונ"ט ובסוף נהיה צלי ונגמר המים שרי, ואין לחוש משום צלי אחר בשול, משום שכמו שהוא עכשיו עם מים לא יתוסף בו שם צלי, ותמוה מאוד דמ"מ נוסף בו מעלת צלי על מה שהיה בתחילה, ולא דמי כלל למג"א, וגם בלא ההסבר שכ' לא דמי כלל, דבמג"א הדבר הוא יבש שדינו שאין בו בשול אחר בשול, משא"כ כאן דהצונט כבר עכשיו דינו שאסור בצלי אחר בשול, רק כל זמן שיש בו מים לא נעשה בו צלי אבל דינו כבר עכשיו שאסור בצלי. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובגדר שם צלי קדר, נראה בסוגיא בפסחים שנצלה ברוטב שלו ולא במים רגילים, ודלא כמי שכ' שכל נצלה בקדירה הוי צלי קדר ואפי' בלא רוטב, ואולי י"ל דתרוויהו חשיבי צלי קדר וצ"ע שם. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להעיר דמ"מ מה שהק' לעיל לשיטת הר"ן בסוגיין, דחייב על רפוי הסיכתא אף שאין צריך לה, לכאו' הוא עדיין מחודש יותר מבשול לאבוד, דבשול לאבוד עצם החפצא ראוי לבשול ונתקו לאכילה וכן מים בבגד רק שאינו מכוין לזה אבל סיכתא אין תועלת ורצון ברפוי שלה אמנם וגם למרדכי בבי' הסוגיא ק"ק דמים שבסיכתא לכאו' אינם ראויים לכלום וצ"ע.

    [↑](#footnote-ref-23)