בגדר דינא דחמור זה וחמור סתם - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

יום ועש"ק לך לך ז' מרחשון תשע"א

א] ב"מ דע"ט., היכי דמי, אי דא"ל חמור סתם הא חייב להעמיד לו חמור אחר, אי דאמר לי' חמור זה, אם יש בדמי' ליקח יקח.

והנה בביאור הך דינא דחמור זה דאם יש בדמי' ליקח יקח, נ' שנחלקו הראשונים ז"ל, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה בחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, ואי דא"ל חמור זה אם יש בדמיה ליקח או לשכור ישכור, פי' דשעבודי משתעבד לי' חמור זה, ואפי' אמר משכיר לא בעינא אגרא דחצי הדרך כלל אפ"ה מחייב, דהא קניי' משעת משיכה, ומיהו שוכר חייב ליטפל בנבלה ולמכור ולשכור ולא משכיר, עכ"ל, ומשמעות הדברים, דכשאמר חמור זה, נכלל בזה שהוא נותן לו זכות בחמור זה להעמיד ממנו את השכירות, וה"ה קונה לשעבוד זה במשיכה, וע"כ הוא דאם יש בדמיו ליקח יקח.

בד' הרשב"א מבו' דהוי חיוב אחריות, ונ' דע"כ ה"ז חל, וכיסוד הגרש"ש דכל פרטי המקח חיילי ע"י המקח, ובכו"ח להגרע"א תמה ע"ד הטור דבמקנה קרקע במתנה בחזקה היאך חייל חיוב אחריות, ויש להוסיף דכ"ה גם בד' רבינו יונה ב"ב דע"ז: דכמו שמתחייב באחריות ע"י שטר, מתחייב באחריות ע"י חזקה למגבי מבני חורין, ולהנ"ל ניחא.

עפמש"נ דבבית סתם הוי חיובו חיוב אחריות, מבו' היטב ד' הב"י בסימן שי"ב שנקט בפשיטות שאינו חייב יותר מדמי הבית הראשון, ובאולם המשפט ובחזו"א תמהו ע"ז, ולהנ"ל הוא מבו' היטב, דכל חיובו הוא חיוב אחריות, דהוי מפרטי המקח, ולא מצי חייל חיוב אחריות, טפי מעיקר המקח.

ובזה מבו' גם הבנת הנמו"י בד' הריטב"א, כמו שפירש הט"ז, וכן דן הנתיה"מ לפרש, והוא מוכרח כן, דכ"ה ל' הנמו"י שלפנינו, וגם אי נימא כהבנת הדרכ"מ, א"כ תמוה דלא נמצא להרמב"ם דחולק ע"ז, וכמו שתמה ע"ז בקצוה"ח, וצ"ע דמה טעם יש במה שזכה בבית, דמה"ט אינו יכול ליתן לו בית קטן, ולהנ"ל היינו משום דהוי זה כאחריות, וכיון שכבר זכה בבית גדול, אין יכול ליתן לו באחריותו בית קטן.

ולפ"ז נ', דרק אינו יכול ליתן לו בית קטן, אך לי"ב לדינא דקטן לא יעשנו גדול וכו', וכן מ' להדיא בל' הנמו"י, וז"ב.

כתב הרא"ש בכלל ל"ה ס"ו ז"ל וששאלת המשכיר בית לחברו ואמר לו בית זה ונמצאו בו קורות נוטות עד שהוא מסוכן לדור בו חייב להעמידם. אע"ג דאמרינן בגמ' אי דא"ל בית זה אזדא ליה מ"מ כל כמה דלא נפל מספקא לן אי מדמינן ליה לההוא דלחזק לו תקרה ולסמוך לו קורה שמשכיר חייב. יראה לי שאין לדמותו לההיא דלחזק לו תקרה ולסמוך לו קורה דההיא מיירי כשמשכיר לו בית סתם ולא דהוו בה לפרש וסתם בית צריך לדלתות ולפתוח לו חלונות לתקרה ולסמוך לו קורה אבל סולם ומעקה ומרזב על השוכר לעשותו ולא איירי בקורה ותקרה שנשברו דומיא דפתיחת חלונות דמשמע דמעולם לא נפתחו. אבל יש להביא ראיה מההיא דהשוכר את האומנים מההיא דאמר רבא בר רב הונא השוכר את החמור ומתה בחצי הדרך וכו' ודייק בגמרא היכי דמי אי דאמר ליה חמור סתם ניגר ליה חמור אחרינא ואי דאמר ליה חמור זה אם יש בדמיה ליקח יקח ומשני כשאין בדמיה ליקח. ודקדק ר"י ז"ל מאי שנא מההיא דאמר בסוף השואל אי דאמר ליה בית זה ונפל אזדא ליה ולא אמרינן יש בדמיה ליקח יקח לשכור ישכור. ותירץ דלא דמי דחמור שמת עומד לימכר ומצוי וראוי להיות חמור כבתחלה הילכך אם יש בדמיו ליקח יקח לשכור ישכור. אבל בית שנפל העצים והאבנים אינם עומדים לימכר אלא מוסיף דמים ובונה בית אחר וכיון דאמר ליה בית זה לא קיבל עליו להוסיף דמים ויוציא בבנין זה כלום אבל בית זה השכיר לו כל הזמן שיוכל לדור בו וכי נפל אזדא ליה. ומזה יש ללמוד דאם נתקלקלו הקורות והתקרה מסתמא עומד הוא ליתקן ולא שייך למימר אזדא ליה דעדיין נקרא בית אלא שמסוכן לדור בו ודמי לההיא דחמור הילכך חייב המשכיר ליתן עכ"ל.

והביאור בזה נ' בל' הרא"ש, דבחמור זה כיון שאפשר ליקח בדמיו עצמם חמור אחר, חשבינן להחמור השני כחליפי החמור הראשון, ומתקיים בזה שכירות חמור "זה", ומשא"כ בבית שנפל, חשיב הבית השני כבית אחר, כיון שצריך להוסיף דמים, וע"כ אינו מחויב בזה.

וצ"ע היאך הביא השו"ע דין זה, אחר שדעתו דכלל ליכא חיוב להעמיד משלו.

לדעת תשו' הרא"ש דדינא דבית זה הוא דאינו מחויב להעמיד לו בית אחר אלא את בית זה או את חילופיו, יש מקום לדון דאם אין בחמור זה ליקח או לשכור, ל"מ השוכר להוסיף דמים וליקח או לשכור, וזה לא שמענו, וצע"ג.

ועכ"פ נמצא ג' דעות בגדר דינא דחמור זה, דלדעת הרמב"ן היינו שהקנה לו זכות בחמור, להעמיד מדמיו את השכירות, ולדעת הרשב"א היינו שנתחייב לו באחריות החמור, ואך שהחמור עצמו הוי כאפותיקי מפורש, וע"כ אם אבד החמור פקע השעבוד, ולדעת הרא"ש היינו שלא נתחייב להעמיד לו אלא את חמור זה, וע"כ רק אם יש בדמיו ליקח או לשכור ה"ה חייב בכך, דהוו חליפי חמור זה.

ויש לתלות בזה גם אם צריך בעה"ב לטפל ולטרוח במכירתו, אך באמת י"ל דמש"כ הרמב"ן דא"צ לטפל ולטרוח במכירתו, הוא רק משום דס"ל דבחמור סתם לא חייל עלי' חיובא, וה"נ בחמור זה לא חייל עלי' חיובא, אך לדעת הסוברים דבחמור סתם חייל עלי' חיובא, ה"נ בחמור זה חייל עלי' חיובא.

ולפ"ז ניחא דרש"י במתניתין אינו סותר לזה, וכבר עמדו האחרונים על ל' רש"י דמשמע דהוא חייב לטרוח.

והנה הנתיה"מ בסימן רל"ה פירש ד' הרשב"א, דעיקר דינא דשכירות הוא שהמשכיר מתחייב להעמיד לו בית, והבית אינו אלא כאפותיקי, עיי"ש שכתב דמה"ט אין קטן משכיר, ולכאו' פשטות ד' הרשב"א הוא דמש"כ דבית סתם הוי כאפותיקי סתם, היינו כלפי חיוב האחריות, דלעולם גם בבית זה הוא מתחייב באחריות, ומה שאינו גובה משאר נכסיו הוא משום דהבית זה הוי כאפותיקי מפורש, אך לא בא הרשב"א לפרש עיקר חיוב השכירות, אך מקור ד' הנתיה"מ נראה דהוא ממש"כ הרשב"א דחמור סתם הוי כאפותיקי סתם, ואם קאי לגבי חיוב האחריות, הרי לא מצינו דעל חיוב זה הוי החמור כאפותיקי.

ובאמת מצאתי בס' צרור הכסף הקצר, עיי"ש שמשמע בדבריו כד' הנתיה"מ דהא דחמור סתם הוי כאפותיקי סתם, הוא על עיקר חיוב העמדת השכירות.

ולפ"ז צ"ל, דהא דנשתעבדו נכסיו ע"י משיכת החמור, היינו דכיון שזכייתו בחמור היא מכח ההתחייבות, ע"כ ע"י שמושך החמור חיילא ההתחייבות, וצ"ב.

במתניתין דק"ג: תנן, דיבש המעין ונקצץ האילן אינו מנכה לו מן חכורו, ובט"ז ונתיה"מ סימן שכ"א עמדו דמ"ש משוכר חמור ומת בחצי הדרך דאינו נותן לו אלא שכר חצי הדרך, וכתב הט"ז דשאני התם דאין החמור קיים כלל, ובכה"ג הוי בדין חזרה, ומשא"כ ביבש המעין ונקצץ האילן דהוי בדין נכוי, הרי דבזה חלוק אם הוא מכת מדינה או אינו מכת מדינה, והנתיה"מ כתב דהמעין אינו חלק מן השדה, ולא פירש טעם הא דבנקצץ האילן אינו מנכה לו, ובחת"ס חו"מ סימן קס"א תמה על טעמא דהנתיה"מ, ופירש שם דזהו קו' מהר"ם פדוואה,[[1]](#footnote-2) וע"ז תירץ מהר"ם פדוואה דכל הא דהתם אינו מנכה לו הוא רק בלשעבר, אך להבא קאי בדין חזרה, ואף שמזלו גרם, עיי"ש, והתם דהוי אחר תחילת השנה הוי כלשעבר, עיי"ש, וזה צ"ב, דמ"ט הוי זה כלשעבר לחובת החוכר, והט"ז שם תמה ע"ד מהר"ם פדוואה בזה, עיי"ש.

והנה במתניתין שם תנן דאם אמר לו בית השלחין זה בית האילן זה ויבש המעין ונקצץ האילן מנכה לו מן חכורו, ובגמ' שם פריך דלימא לי' שמא בעלמא, ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, וא"ת אדפרכינן מההיא ברייתא תיקשי לן מגופא דמתני' דכיון דאמר לו זה ונקצץ אזדא כדאמרינן במשכיר בית זה, וי"ל דהתם נמי הא פריש הרמב"ן ז"ל שמנכה מן השכירות, אבל לפירוש רבינו קשיא, ותירץ רבינו דשאני הכא דאפילו השתא הוה ס"ד דכיון דאמר בית השלחין זה הרי הוא כאומר בית זה בכתליו, דלישנא יתירא [לאטפויי אתי], עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דלדעת הרמב"ן דבאומר בית זה ונפל מנכה מן השכירות, ה"נ מה"ט אם אמר בית השלחין ויבש המעין מנכה מן השכירות, ולפ"ז הרי מבו' דאדרבה דמי דין בית שנפל וחמור שמת, לדין יבש המעין, והא דתנן דיבש המעין אינו מנכה לו מן חכורו, הוא משום דהשדה עדין קיימת, ולא היתה שכירותו כלל על "בית השלחין" אלא על שדה, וה"ה קיימת, אך כל שהיתה השכירות על בית השלחין ויבש המעין, דמי באמת לחמור שמת ובית שנפל, וז"ב.

והנה צ"ב, מ"ט גם בשאמר בית השלחין זה ויבש המעין, אין בטל כל החכירות, אלא מנכה לו מן חכורו, ואילו בשוכר חמור והבריקה, כתבו הראב"ד והרשב"א שאינו משלם לו כלל על זמן זה, ולא אמרינן שלא יהא בזה אלא דין נכוי, ולפ"ז מהר"ם פדוואה דכל דין נכוי הוא רק על זמן שלשעבר, ניחא, אך מה שהשיב הרמ"א דבמכת מדינה הוי דין נכוי וב.

אך נ' שהטעם הוא, דשאני שדה שדרך לשכור שדה שאינה בית השלחין, וע"כ גם כששכר בית השלחין ויבש המעין, אכתי השכירות קיימת על עיקר השדה, והוי זה כשוכר ב' דברים יחד, שאף אם נאבד א' מהם, אכתי השכירות השני' קיימת, וכמו שדימו הר"ן והנמו"י לקונה שדה וטרף בע"ח לחצי', ומשא"כ בבהמה שהבריקה שאין אדם שוכרה, ע"כ אינו משלם לו ע"ז כלל.

ולדעת התוס' שבהבריקה אומר לו הרש"ל, משום שעדין היא ראוי' למלאכה, ובתור"פ כתב דאף שאינה ראוי' לכל המלאכה אלא מלאכה מועטת אומר לו הרש"ל, צ"ל דהא דבאומר בית השלחין זה ויבש המעין, ל"מ למימר לו הרש"ל, הגם שעדין ראוי' השדה למלאכה, הוא משום דלישנא יתירא לאטפויי אתא, ושמא י"ל עוד, דהשכירות היתה על "בית השלחין", ואחר שיבש המעין ואי"ז בית השלחין, חשיב דאין השדה קיימת כלל, ומ"מ אין עיקר השכירות בטל אלא מנכה לו, דהוי זה כשכירות ב' דברים, שכירות שדה ושכירות בית השלחין וכדלהלן, וצ"ע בזה.

ובעיקר ד' הראב"ד והרשב"א דהגם דאומר לו הרש"ל, א"צ לשלם ע"ז, נ' פשוט דהיינו, דכ"ה דבבית זה ונפל, אין חייב להעמיד לו כלל חמור אחר, ומ"מ א"צ לשלם על שאר הזמן, ה"נ בחמור סתם הגם שלא חייב עצמו להעמיד לו בית אחר, אא"כ ימות החמור או ישבר, אך כל שעדין הוא קיים, לא חייב עצמו להעמיד לו חמור אחר, מ"מ א"צ לשלם ע"ז שכר.

ולפ"ז נ', דלדעת הרא"ה דבבית שנפל חייב לשלם כל השכר, ה"נ בהני גווני שאומר לו הרש"ל, חייב לשלם לו כל השכר, דכיון שאין לו חיוב להעמיד לו חמור אחר, תו הוי כבית זה ונפל שצריך לשלם לו כל השכר, וכ"ז הוא אי נימא דהא דשאני חמור שמת שא"צ לשלם לו כל השכר, הוא משום דמעיקרא הי' כחוש, ונימא דבהבריקה או נשתטתה ל"ש הני טעמי, וכמש"כ בלח"מ פ"ה משכירות ה"ב, (אך בנתיה"מ סימן ש"י כתב דגם בהבריקה יש לטעם זה), אך אי נימא טעם אחר לחלק בין בית לחמור, לא קיימי דברינו.

אך י"ל, דכל מש"כ הרא"ה דשכירות ליומא ממכר הוא וע"כ חייב לשלם לו כל השכר, הוא רק בבית זה, אך בבית סתם ל"ה כממכר, וזה למש"כ הרמב"ן בקו"א כתובות דנ"ט. לחלק בין בית זה לבית סתם, דבבית זה לא מצי המשכיר להקדיש ומצי השוכר להקדיש, ובבית סתם מצי המשכיר להקדיש ולא מצי השוכר להקדיש, והא דל"מ השוכר להקדיש, נ' דאין ללמוד מזה דאין לו כלל זכות בקרקע, אלא כסדר מעמידו לו המשכיר בחיובו, דא"כ מ"ט אם הבריקה או נעשית אנגריא אומר לו הרש"ל, הגם דמעיקרא ל"מ ליתנו לו, ובע"כ דגם בבית סתם אית לי' זכות בקרקע, ומ"מ ל"מ להקדישה, וזה לפי המבו' להדיא בד' הרמב"ן שם, דא"א להקדיש ולמכור זכויות בעלמא, וכל הא דשוכר יכול להקדיש, הוא רק משום דקנין גוף הוא, עיי"ש, (ועיי"ש שמבו' דחידוש הוא דהלוקח שדה בזמן שהיובל נוהג, יכול להקדישה, אף שאין לו בה אלא קנין פירות ולמ"ד דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי), וע"כ לא אמרינן בזה דשכירות ליומא ממכר.

אמנם מד' הרא"ה שהביא הריטב"א בנדרים דנ"ו: נ' דאף שכירות סתם דמי למכר, ויל"ע בזה.

במש"כ רש"י דישכור בדמי הנבילה או יחזיר לו שכרו, פירש הטור דאף דבחמור זה שאם יש בדמיו לשכור שוכר, מ"מ מצי המשכיר להחזיר שכרו, ואינו שוכר בדמי הנבילה, ועיי"ש שתמה ע"ז.

אך בפי' הר"י מלוניל העתיק ל' רש"י, ופירשה דיחזיר לו שכרו כפי דמי שכירות החמור, ולפ"ז אין ללמוד מידי מד' רש"י, שהרי ע"י שמחזיר לו שכר זה, יש בידו לשכור בה חמור אחר, וה"ה מקיים את חיובו.

ובד' התוס' בערכין דכ"א. שהביאו מד' רש"י דבחמור זה ומת או נשבר אינו נוטל שכרו, אף היכא דאינו מחויב להעמיד לו אחר, מבו' שפירשו לד' רש"י, דישכור בדמי הנבילה, או יחזיר לו שכרו אם אין בדמי' לשכור, ואין מכוון רש"י דאף כשיש בדמי' לשכור מצי להחזיר לו שכרו וליפטר, וז"ב.

בסה"ת שער ס"ז ח"ב כתב בתו"ד טעם חדש להא דבבית זה ונפל אינו לוקח ושוכר בדמיו, עיי"ש, ונ' כונתו דהוא משום דשאני חמור דהוא מטלטלין מבית שהוא קרקע ואי"ז ביד השוכר, וצ"ע בזה.

לדעת הרמב"ן דבחמור סתם אינו חייב להעמיד לו חמור אחר, ורק דאם אינו מעמיד לו אינו חייב ליתן לו שכר כלל, לכאו' ה"נ הוא בבית סתם, אך בל' הרמב"ם ושו"ע לא מ' כן, וצ"ע, וי"ל דבבית סתם הוא זוכה בשאר הבתים ע"י קנין חזקה וכמש"כ הגרע"א ז"ל.

ואי נימא דגם בבית הוא כן לדעת הרמב"ם, מבו' היטב דינא דהרמב"ם דבבית זה אם סתרו בידים חייב להעמיד לו אחר, והיינו דאם אינו מעמיד לו אחר הוא פטור משכרו, דאף דאמר לו בית זה ואינו מחויב להעמיד לו בית אחר, מ"מ אם אינו מעמיד לו בית אחר אינו חייב בשכרו כיון שסתרו בידים, ודו"ק.

והנה אמנם מסברא הי' נ' דכל מש"כ הרמב"ן דאם אינו מעמיד לו אחר אינו חייב בשכרו כלל, הוא רק בחמור, שכלל ל"ה רצונו לילך למקום זה, ואינו יכול ליתן לו הנאה בע"כ, אך בבית ודאי יש לו לשלם על הזמן שדר, אך י"ל דבבית הוי הדין כמש"כ הטור בשם הרמ"ה, דיש לו לנכות כשווי שכירות שאר הזמן, והיינו דדמי לקבלן דידו על התחתונה, אך מצאתי בשטמ"ק ס"פ השואל בשם הרמ"ך, שנקט דבבית זה אם לא רצה לבנות אינו חייב בשכרו כלל, ודימה לספינה זו ויין סתם, ועיי"ש שדן דגם בבית זה ונפל אינו חייב בשכרו כלל דומיא דהתם, וצ"ע דמ"ט לא נימא דאילו בעית למיתי וכו', דומיא דחמור שמת באמצע הדרך.

1. וכ"נ להדיא בד' מהר"ם פדוואה שם, ז"ל, אכן בעיני נר' שאין זה מקומו ומקור דינו כלל כי הענין ההוא מיירי במכה שקבלו על העבר דהיינו כגון אכלה חגב ונשתדף השדה שנתקלקלה התבואה ולחנם טרחו וחרשו וזרעו וכן נקצץ האילן ויבש המעיין אם אי אפשר לתקנו ולהחזירה ע"י טורח אם יחזרו בהם מכאן ולהבא אם כן לשוא טרחו בשעבר ולזה אין תקנה כ"א בנכוי ומחלק בין מכה מדינה למכה פרטי' אבל היכא דהקלקול הוא להבא כנדון דידן אשר כל שאלתכם הוא על להבא בדין חזרה קאי במי ששוכר בהמה או בית ונפל ביה מום וקלקול מה ואין מחלק בין מכה מדינה או מכה פרטית ושאר חלקים דשמעתא דהמקבל רק מאחר דנשתנה ונפל ביה מום יוכל לחזור ואם אינו חוזר הוא חפץ בשכירתו ומקור דינים אלו וכו', אבל העולה מן ההלכה הוא וכו', ואם מתה או נשברה דאינו עוד ראוי למלאכה ראשונה חייב להעמיד לו חמור אחר וכו', עכ"ל, והרי דעיקר ראייתו הוא מהא דבשוכר חמור אף מבכה פרטית אינו נותן לו אלא חצי שכרו.

   ומש"כ מהר"ם פדוואה דבלהבא אין שייך דין נכוי אלא דין חזרה, לא ייסד לזה כלל על סוגיא דילן, שהרי שפיר יל"פ דהא דנותן לו שכר חצי הדרך הוא מדין נכוי ולא מדין חזרה, אלא כתב כן מסברא, ז"ל, והנדון הזה ניתן לחזרה ולא לנכוי ופחת ומילתא דמסתברא הוא דלא מצינו דין נכוי כ"א בהכרח בהא דשמעתא דהמקבל כאשר הזכרתי אבל היכא דאינו הכרח למה נבא לידי נכוי ולברר שמאים אשר ישומו ואולי אחד מהם לא ניחא ליה בשומא זו ולא היה משכירו או שוכרו בשומא זו לדעתו, עכ"ל, וצע"ג לפ"ז ד' הרמ"א שהשיב ע"ד מהר"ם פדוואה דל"ד מכה פרטית למכת מדינה, וצ"ע דאי"ז מיישב על קו' מהר"ם פדוואה, וכבר תמה ע"ז החת"ס שם. [↑](#footnote-ref-2)