52  רשימות בדיני מלבוש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / במה בהמה עניינים

יום ה' ג' ניסן תשס"ז

א] לכאו' הי' נ', דמלבוש גמור שרי אף כשאי"ז דרך כלל, וע"כ בבלרי נשים שרי אף מכסה ראשו ורובו, וע"כ אם הי' תורת מנעל על מנעל של עץ הי' מותר אף שאי"ז דרך כלל.

ומה"ט שרי מלבוש גמור אף להציל מטינוף, דמלבוש שהוא בעצם, ל"ב להצורך ול"ב שיהא דרך, וע' להלן שנת' לדון די"ל דכ"ז הוא משום שדרך ללבשו גם לצורך לבישה.

אך צ"ע מאבנט של מלכים, דלכאו' ה"ז מלבוש גמור, ולא חשיב כצורך מלבוש, ואפ"ה מבו' ברש"י וריטב"א שנידון הגמ' שיהא אסור מדינא.

וכן ברועין יוצאין בשקין, פי' הרא"ש דהיינו מלבוש שק, ומבו' דאף דהוי מלבוש גמור בעי' שיהא דרך, אך י"ל דשק גרע שאי"ז ראוי ללבישה, דומיא דמנעל של עץ שאין עליו תורת מנעל, אך לפי' הר"ן בנדרים דאי"ז מלבוש, י"ל דמה"ט בעי' להא דדרכן של רועים בכך, וע' להלן סק"ג עוד בזה.

גם אין מ' כן מד' המג"א במש"כ דמלבוש גמור של איש שרי לאשה, ומשמעות דבריו דלא שרי רק משום דבמלבוש גמור אמרי' מיגו מאיש לאשה, אך אם לא יהא גם דרך אנשים בכך יהא זה אסור.

אך מ"מ י"ל דבמלבוש גמור סגי אף אם דרך בדבר אחר כעי"ז, ואילו בדבר שאינו מלבוש גמור בעי' שיהא דרך בדבר זה עצמו, ועי' להלן סק"ג בזה.

ולפ"ז נ' דבגד של איש לאשה, אם יש בגד אחר דוגמתו ודאי שרי, דומיא דבלרי נשים דשרי, ואם אין בגד אחר דוגמתו זה תליא בד' המג"א, ודו"ק.

ולפ"ז הי' אפ"ל, דכל הא דמלבוש גמור מותר אף לאצולי טינוף, הוא רק בבגד שדרך ללבשו גם לצורך לבישה, וכ"נ בתרומה לגבי כיס של זב דכנראה ג"כ יש מקום לדונו כבגד, ואך כתב שכיון שאין דרך בכך אסור, אך יל"פ כונתו, דהתם כ"ז שאי"ז הדרך ל"ח כלל כדרך מלבוש, ומשא"כ בדרך מלבוש גמור, וצ"ב, וגם יל"פ דכונתו, שאי"ז הדרך, דאם הי' זה הדרך לצורך אחר שאינו אצולי טינוף, הי' מותר.

והיינו משום דבגד גמור שרי ללבשו גם שלא לצורך כלל, וגם כשאינו מועיל למטרת לבישה, עמש"נ להלן סק"ז, וע"כ שרי אף להציל טינוף.

ולפ"ז לא אמר סה"ת דבגד גמור שרי אף להציל טינוף, אלא אמר דבגד גמור מותר ללבשו אף שלא לצורך לבישה, ומילא שרי אף להציל טינוף, ונמצא לפ"ז, דמלבוש שכל שימושו רק לאצולי טינוף אין עליו תורת מלבוש.

אך בד' הב"י סו"ס ש"א מפורש לא כן, אלא אף מלבוש שכל לבישתו היא לאצולי טינוף שרי ללבשו, דכל דהוא דרך מלבוש גמור מותר ללבשו לכל צורך שהוא, עייש"ה.

ובתפילין נחלקו אם שרי אף בשבת מדין הוצאה, וצ"ע מ"ש מדבר שנותנין מפני הגשמים שאסור היכא שאי"ז אלא להגן על הבגדים, הגם שדרך לשאתו גם כדי להציל צער הגוף.

ושמעתי לחלק, בין דבר שיש לו ב' תשמישים, דבזה כל שמתשמש לשימוש שאינו לבישה אסור, לתפילין שאין להן אלא תשמיש לבישה, וע"כ אף מניחן בשבת חשיב כמלבוש.

ב] ומצינו עוד דשק מותר אף שלא מפני הגשמים וכמש"כ הרא"ש, ובב"י הביא מל' הרוקח דמבו' דלא שרי אלא מפני הגשמים, והיינו משום דמלבוש מותר בכל גווני, ואילו דבר שאינו מלבוש לא שרי אלא לצורך הגוף, דצורך הגוף מטפילו לגוף.

והרי ברטי' וקמיע ובאבן תקומה ובפלפל וגרגר מלח וכו' פשוט דאם אין צורך הוי זה משוי גמור.

ויל"פ דזמש"א בגמ' לגבי תפילין דאפי' למ"ד דלאו זמן תפילין אינו חייב חטאת דדרך מלבוש עבידא, והיינו דמה"ט ל"ה זה משוי, משום דמכח המצוה חשיב זה כמלבוש, וע"כ אף בשבת אינו חייב חטאת, אך אם ל"ה דרך מלבוש, הרי דהגם דבחול הי' בטל לגופו משום המצוה, מ"מ בשבת דליכא מצוה ל"ה בטל לגוף והי' חייב חטאת.

ובעיקר מש"א דזהו טעם הפטור בתפילין, ע' רש"י ביצה דמבו' דתפילין בשבת חשיב כלאחר יד, ואף דבחול הוי דרך מלבוש, צ"ל דאכתי חשיב כלאחר יד, משום דאי"ז אלא דרך מלבוש ולא דרך הוצאה שלא בתורת מלבוש, וזה דלא כב"ח סימן רנ"ב, אך צ"ע מגמ' דמפורש דאלמלי דדרך מלבוש עבידא הי' חייב חטאת, אך בדוחק יל"פ דזה גופא מכוון הגמ' דדרך מלבוש עבידא ואי"ז דרך הוצאה שלא בתורת מלבוש, וע' מ"ב סימן ש"א שפירש ל' הרמב"ם דכל שהוא דרך מלבוש אינו חייב, דהוא משום דחשיב כלאחר יד.

אך צ"ע דמ"ש מקמיע דאם אינו חולה אסור לצאת בו ובפשוטו אף חייב חטאת, ומ"ש מתפילין, ואולי שאני תפילין שמצותן בלבישה, ומשא"כ בקמיע י"ל דכיון דאין שימושו כמלבוש לא חזינן לי' כמלבוש, ויל"ד בתכשיט, אם נמי חזינן לי' כמלבוש, ונת' במק"א בדין תכשיט שלובשו באופן שאינו נוי כלל.

ויתכן עוד, דטעם האיסור בקמיע למי שאינו חולה, הוא משום דילמא אתי לאתויי, וע"ד שכתב המאירי בטעם איסור קמיע שאינו מומחה, אך אי"ז נראה.

ועמש"נ בר"פ במה בהמה בענין נטירותא יתירתא, דחזינן דאם מילתא היא שרי אף שאי"ז דרך, עיי"ש.

ג] כשדרך במלבוש אחר יל"ע אם שרי או אסור, ובטלית מקופלת מבו' דאסור, אף דבסודר מותר משום שזהו הדרך, וע"כ דכיון דבטלית אי"ז הדרך ה"ז אסור.

ומאידך בבלרי נשים מבו' דמותר, אף שאי"ז הדרך.

והנה בבלרי נשים בעי' ראשו ורובו, ובדעת רש"י יל"פ דהיינו משום שאי"ז הדרך, וע"כ בעי' שיהא ראשו ורובו שזהו מלבוש מצ"ע,אך גם בזה י"ל דל"מ אלא משום שדרך כן במלבוש אחר, וע' תהל"ד שפירש כן ד' רש"י.

וזה מקור לד' החיי אדם והגר"ז שנקטו דהא דמלבוש גמור שרי אף מפני הגשמים, היינו במכסה ראשו ורובו, ושעה"צ תמה ע"ז דאין לזה מקור, אך להנ"ל נ' דמקורם מהכא, דלדעת רש"י בעי' ראשו ורובו, דעי"ז הוי מלבוש בעצם ושרי אף שאי"ז דרך, וה"נ כיון דהוי מלבוש בעצם שרי אף מפני הגשמים, ודו"ק.

אך בד' הב"י מבו' שלא פירש כן ד' רש"י, שהרי לפי' זה בסכניתא שזהו הדרך ל"ב ראשו ורובו, והא דבעי' לקשור הוא כמו שפירש"י כדי שלא יפול, ואילו הב"י פירש לדעת רש"י דהא דבעי' לקשור בסכניתא הוא משום דבעי' ראשו ורובו, והרי דאף בדבר שדרכו בכך בעי' ראשו ורובו.

ובדין שקים דלא שרי אלא משום שדרך רועים בכך, י"ל לדעת רש"י דהוא משום שאי"ז מכסה ראשו ורובו, גם י"ל דהוא משום ששק אינו ראוי ללבישה, וע"כ אין עליו תורת מלבוש בעצם, דומיא דמנעל של עץ וכדלהלן.

ד] וזה נ' בביאור ד' הראשונים במנעל של עץ, דלא שרי רק אם יש עליו תורת מנעל, וצ"ב מ"ט בעי' שיהא עליו תורת מנעל, ומ"ט בלא זה לא חשיב כמלבוש, ונ' שהרי אין דרך בכך, ואך דאם הי' ע"ז תורת מנעל, הרי דהוי זה כמלבוש בעצם דשרי אף אם אין דרך בכך, אם אך דרך כן במלבוש אחר, ורק משום שאין ע"ז תורת מנעל הוא דאסור.

ויל"פ בנוס"א, דאם איכא ע"ז תורת מנעל, הרי דמנעל הוי דרך לנעול, וע"כ אף דהוי מעץ ולא מעור, כיון דדמי למנעל שרי, אך אם אי"ז מנעל, חשיב דאי"ז דומה למנעל של עור, וע"כ כיון שהוא עצמו אי"ז הדרך, אין ע"ז תורת מלבוש.

ועיקר הא דאיסור מנעל של עץ הוא משום שאין דרך בכך, מבו' כן ממש"כ הר"ן דביוהכ"פ שדרך בכך שרי.

אך מד' רמב"ן לא מ' כן כ"כ, שהרי כתב לדון דאף מנעל של עץ יש להתיר כמו דשרינן אנפלאות, ואם כל האיסור הוא משום שאין דרך בכך, מה הוכיח מאנפלאות, הרי לכאו' אנפלאות הוי הדרך בכך, וצ"ע בזה.

ולפ"ז יהא עוד נפ"מ בזה, בין מנעל של עור למנעל של עץ, אף היכא שהדרך בכך, והוא אם מותר ללבוש מנעל לאצולי טינוף, ולפמש"נ נ', דמנעל של עור דהוי מלבוש בעצם מותר אף לאצולי טינוף, אך מנעל של עץ שאינו מלבוש בעצם, הרי דאף אם דרכו בכך ושרי, מ"מ לאצולי טינוף אסור, ודו"ק.

ה] וזהו גם יסו"ד הב"י, דכל איסורא דטלית מקופלת הוא רק כשאינו מכניס ידיו, ונ' דהיינו דכשמכניס ידיו הוי זה מלבוש בעצם, וע"כ שרי אף כשאי"ז דרך.

ומעיק"ד ב"י אלו, יש ללמוד דאיסור טלית מקופלת אי"ז משום החלק המקופל, דא"כ ל"ה שייך לחלק כן, אלא היינו דכל הבגד הוי משוי דאי"ז דרך לבישת בגד זה, וע"כ היכא שמכניס ידיו דהוי זה מלבוש בעצם, לא איכפ"ל דאי"ז דרך, ודו"ק.

אך לפ"ז בדין שיהא מותר גם לקפל הרבה, אך המ"ב לא כתב כן, וע' בד' הגר"ז בזה, וצ"ע מקור ד' המ"ב, ובב"י נ' דאדרבה, גם באין מכניס זרועותיו שרי אם אינו מקפל על כתפו, ואם מכניס זרועותיו שרי אף במקפל על כתיפו, ואילו המ"ב כתב דבאין מכניס זרועותיו אסור לקפל אף שאי"ז קיפול רב, ובמכניס זרועותיו אסור לקפל הרבה, וע' בד' הגר"ז בזה שחילק בין מקפל בידו לבין מקפל המלבוש, ובזה ניחא דל"ד להא דבטלית המקופלת כתבו דאם אי"ז על כתפו שרי, וצ"ע רב בכ"ז.

ו] והא דמחט נקובה כתבו הפוסקים בסימן ש"ג דאסורה אפי' מעמדת קישורי' משום שאי"ז דרך, היינו משום דבצורך לבישה לא שרי רק מכח הצורך בפועל, וע"כ בזה בעינן דרך, וזה כמש"נ להלן סק"ז לגבי הערמה, דמה"ט אסורה הערמה בצורך לבישה.

ז] בגמ' דס"ה:, כתב מאירי דמלבוש גמור שרי אף במערים, וכ"כ ראבי"ה סימן רט"ז, וצ"ע שהרי בגמ' מדמינן לה לב' בגדים זעג"ז, ובדעת ראבי"ה י"ל דמפרש הגמ' כפי' ר"ח בדף ק"כ. דלא מייתי כלל מההיא דלובש כל מה שיכול ללבוש, אך בד' מאירי מפורש לא כן.

ואמנם מבו' כן מהא דגם ר' יוסי מודה די"ח בגדים שרי, והרי ר' יוסי לא התיר הערמה, והרי דבבגד א' שרי הערמה, ורק בב' בגדים זעג"ז לא שרי הערמה.

ונ' לפרש, דבמלבוש שרי אף כשאין צורך כלל, שהרי בתפילין דחשיב כמלבוש שרי אף בשבת שאין צורך מלבוש כלל, וע"כ ממילא אי"ז הערמה כלל, שהרי שרי אף בלא צורך לבישה.

ומשא"כ בב' בגדים לא שרי דאין מקום לב' מלבושים, וכל הא דשרי הוא משום דכל מלבוש בפנ"ע הוי דרך מלבוש, ומה"ט גם בב' חגורות שרי מדינא.

וגם בתשמיש לבישה לא שרי רק משום הצורך, שהרי הוא עצמו אינו מלבוש, ואם בפועל לא ישמש ללבישה, ודאי יהא אסור.

והרי חזינן בכובלת שנחלקו הראשונים אם שרי היכא שקושרת מפתחי חלוקה, וסה"ת לא הכריע בבירור להיתר, ואו"ז כתב שאסור, והיינו משום שעיקרו אינו ללבישה אלא להראות עושר, ובמלבוש גמור נ' דודאי אי"ז כן, ורק בדבר שהתירו משום שהוא משמש, בעי' שזה יהא המטרה, וע' עוד לעיל סק"ו מש"נ עוד דגרע צורך לבישה.

ולפ"ז ניחא דע"כ בהני תרי מילי נמצא דהוי זה הערמה, וע"כ מדמי' להו, ומשא"כ במלבוש א' אי"ז הערמה כלל, שהרי מותר אף אם להדיא דאי"ז צורך לבישה, וכמש"נ, ודו"ק.

ח] מסוגיא דס"ב. שדנו אם עם בפנ"ע וכו', מבו' דבלא הא דדרך מקצת העם בכך, ה"ז אסור, ובטבעת י"ל דאף היא אין מתקשטת בזה, וע"כ בעי' להא דמיגו דחזי וכו' דתכשיט גמור מותר אף כשאינו מתקשט בו בפועל, וגם בתפילין י"ל דבעי' דרך, אבל ברועים חזינן דבעי' דרך.

ובגמ' דקמ"ז: לגבי בלרי נשים מבו' דבעי' ראשו ורובו, ומבו' ברש"י לפ"ד התהל"ד דהינו משום שאין דרך בכך, ובסודר ל"ב לזה שדרכו בכך, ומבו' ג"כ דבעי' דרך, ורק במלבוש בעצם ל"ב דרך.

ונ' דמה"ט בבי סדיא פירש"י בע"א.

אך לדעת הרמב"ם אין מקור לזה, ואדרבה מבו' דאין חילוק בין בלרי נשים שאין דרך בכך, לכל סודר שדרך בכך, ומדין בלרי נשים למד הרמב"ם לכל סודר.

גם לגבי רעולות ופרופות מ' דבעי' להא דדרך מקצת נשים בכך, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש דס"ב..

ומד' תוהרא"ש אלו מבו' דסגי אף דרך נשים שבמקום א', וצ"ע בל' המ"ב שכתב דבעי' דרך מקצת "שבמקום זה", וצ"ע מקור ד' המ"ב דבעי' במקום זה.

אך לול"ד הרא"ש הי' אפ"ל דל"ב בזה להא דדרך מקצת נשים, והי' מיושב בזה קו' הרא"ש.

וגם בלא"ה מתישב קו' הרא"ש עפי"ד המג"א דבמלבוש גמור אמרי' מיגו מאיש לאשה.

ובטלית מקופלת מבו' דאם אי"ז דרך לבישה ה"ז אסור, ול"מ מה שבסודר הוי זה דרך, אך אולי יש לחלק דהתם הוי דרך הוצאה כדחזינן דחייב חטאת וע"כ גרע, דמצינו טפי לראותו כהוצאה ולא כלבישה, גם י"ל דבגד ששינה צורת לבישתו גרע ודיינינן לי' טפי כמשאוי, וצ"ב בסברא זו.

ובשק קופה ומחצלת יל"ע אם הטעם שאי"ז לבישה, או הטעם שאי"ז דרך, ובחיי אדם מפורש שהטעם שאי"ז דרך.

ראב"ן סימן שמ"ט כתב דבר חדש, דהא דמחט שאינה נקובה אסור, הוא משום דבחול הו"ל לתכשיט, ומשא"כ במפתח, עיי"ש וצ"ב.

גמ' דס"ב. צ"ע למש"כ המ"ב דתכשיט שהוציאו לתשמיש חייב חטאת, א"כ מ"ט אין חייב חטאת במוציא תפילין בשבת, הרי בשבת אי"ז תכשיט, וביותר קשיא ממה שדנו בגמ' שיהא מותר לאשה להציל תפילין, הגם שאי"ז לבישת תכשיט כלל, וכל לבישתה היא כדי להציל, וי"ל דתפילין חשיבי כמלבוש ומלבוש עדיף, ומה"ט מותר להוציא מלבוש לצורך חבירו וכדי להציל מן הדליקה.

אך אכתי צ"ע מאיש שיצא בטבעת שאינה נקובה ואשה שיצאה בטבעת נקובה, דמבו' בגמ' דאלמלי הא דעם בפנ"ע הן ל"ה חייב חטאת, הגם שאי"ז משמש כתכשיט להן, וי"ל דהתם איירי שלבשו לזה לשם תכשיט, וילה"ע דבתוס' הרא"ש דס"ב. כתב דטבעת שיש עלי' חותם לאשה גנאי הוא לה, ומאידך גם בטבעת לאיש למש"כ הרמב"ן דאף אם דרך בכך אסור, לכאו' ל"ש לומר דהוי לבישת תכשיט להאיש.

וגם ילה"ע מד' ראבי"ה שהתיר הוצאת מפתח כסף לצורך אחר, ונ' שם להדיא שאין כונתו כלל לתכשיט, עי"ש.

עוצ"ע מ"ש ממפני הגשמים דאסור אם אי"ז מלבוש גמור, ובל' המג"א מבו' דאף אם מיגן גם על גופו, לא שרי אלא אם מכוין לכך ולא אם מכוין להציל מטינוף, והרי דלא שרי אם אין כונתו ללבישה המתרת, ומ"ש מתפילין דמותר בשבת אף שאין בו צורך לבישה, ואי נימא דזהו טעם האיסור דרבנן ניחא, אך בטושו"ע כתבו דאף מדרבנן אי"ז אסור רק משום חשש אתי לאתויי.

ואולי שאני תפילין דחזינן להו טפי כמלבוש, דמצותן בלבישה, וצ"ע בסברא זו.

ובדבר שאינו מלבוש כרטי' וקמיע ודאי אסור אם אין הצורך הזה, וכמש"כ בשו"ת מהרש"ל סו"ס מ"ז.

] בפירש"י דנ"ט: וביותר בריטב"א שם מבו' דאלמלי הא דכל ישראל בני מלכים, הי' אסור קמרא משום משוי, וצ"ע שהרי דרך בני מלכים בכך, ומ"ש משקים דהואיל ודרכן של רועים בכך שרי לכל אדם, ואטו בני מלכים עם בפנ"ע, ובפרט למש"כ הריטב"א דדרך נשים חשובות בכך, ואי"ז רק בני מלכים.

גם צ"ע סתירת ד' רש"י, דבדס"ז בזגין פירש דאלמלי הא דבני מלכים הוה חיישי' לאתויי ד' אמות, אך ל"ה אסור מדינא, והאמנם הריטב"א והשיטה להר"נ שם הביאו לפרש דהי' אסור מדינא, ומ"ש מקמרא דאלמלי הא דכל ישראל בני מלכים הי' אסור מדינא.

] והנה בקמיע תפילין וכלי מלחמה נ' ברמב"ם שאסור מעיקר הדין, וכ"נ ברש"י עירובין דצ"ה: לגבי תפילין עכ"פ לחד לישנא.

ונ' בביאורו דמדאורייתא כל דאיכא ע"ז שם מלבוש שרי, אך בעי' שיהא דרך כמבו' בטלית במקופל, דהגם דדמי לסודר אסור, וכן בלבדים קשים, וכן בבלרי נשים נ' בד' רש"י דמה"ט בעי' ראשו ורובו, וכמו שפירש התהל"ד, אך מדרבנן לא שרי רק אם יש צורך הלבישה.

וע"כ ודאי דאף אלמלי דנשים עם בפנ"ע, מ"מ הי' אסור תפילין לנשים מדרבנן משום משוי, דלא עדיף מהא דאסור מדרבנן לאיש למ"ד דשבת לאו זמן תפילין.

וגם בטבעת שיש עלי' חותם יל"ד, דכיון שכתב התוהרא"ש דס"ב. דהוי גנאי לאשה, י"ל דחשיב דלי"ב תועלת הלבישה, ולא דנו בגמ' אלא לפטרה מחטאת, ועד"ז י"ל גם באין עלי' חותם לאיש, לפמש"כ הרמב"ן דבאיש ל"מ אף אם דרכן בכך, שאי"ז ראוי לו, ולפ"ז י"ל דחשיב שאין בזה תועלת הלבישה, וכל נידון הגמ' הוא לגבי חטאת, וכנ"ל.

וזמש"כ ריטב"א דב' מלבושים זעג"ז הוי משוי ואסור, ונ' ודאי דכונתו מדרבנן, שהרי מבו' בגמ' ר"פ המוצא תפילין דמדינא הוי מלבוש, וע"כ שרי ב' תפילין, והגמ' מדמי לה לב' מלבושים, אלא כונתו דהוי זה משוי מדרבנן, כיון שאין צורך לבישה, אך מדאורייתא מותר, משום דכל מלבוש בפנ"ע הוי דרך, ומ"מ כיון שעתה אין לו תועלת לבישה אסור.

וע"כ בסוגיא דעירובין שרי, שהרי בלא"ה התם ליכא תועלת לבישה, שהרי שבת לאו זמן תפילין, ואפ"ה התירו חכמים, וא"כ מה"ט יש להתיר ב' תפילין, דליכא נפ"מ בין ב' תפילין לתפילין א', שהרי גם בתפילין א' אין תועלת לבישה.

וזה מבו' בל' רש"י שם, שפירש דאי זמן תפילין י"ל דלא התירו כשאין מצוה, וע"כ לא שרי ב' תפילין, והיינו דאי זמן תפילין י"ל שלא התירו לצורך הצלה לבישה בלא תועלת הלבישה, וע"כ יש לאסור בב' תפילין, אך אם לאו זמן תפילין ואפ"ה התירו תפילין הגם שאין בזה תועלת הלבישה, א"כ מה"ט יש להתיר גם ב' תפילין.

וגם בד' רש"י שם לעיל מינה, מבו' דכל הא דמשני התם דלא התירו אלא כדרך מלבושו בחול וע"כ לא התירו רק תפילין א' ולא ב' תפילין, אתיא רק למ"ד דשבת זמן תפילין, עייש"ה ודו"ק.

] ולפ"ז י"ל, דזהו גם נידון הגמ' לאסור בקמרא, משום דהוי מלבוש דבני מלכים, דהיינו דמשו"ז י"ל דהגם דאיכא ע"ז שם מלבוש, שהרי מידי דחזי לבני מלכים חזי לכו"ע, וכנ"ל. מ"מ חשיב דלשאר בנ"א אין בזה צורך לבישה, דוגמא לדבר י"ל בבחור שלובש פראק, דמלבד הא שאין דרכו בכך, יש מקום לחשבו שאין לו תועלת לבישה בכך, ודו"ק, וע"כ יש מקום לאסור, ועז"א דכל ישראל בני מלכים הן, והגם שאין דרכם בכך, מ"מ לזה מהני מה שדרך בני מלכים בכך, ואך דאלמלי דכל ישראל בני מלכים הן, ל"ה מהני מה שדרך בני מלכים בכך, כיון דלשאר בנ"א אין בזה תועלת הלבישה, ודו"ק.

אך העירוני שאי"ז מסתבר, שהרי זה משמש כחגורה, וא"כ ודאי יש בזה תועלת לבישה, וצ"ע.

ובזה יל"פ מה דבזגין פירש"י דכל הא דבעי' לכל ישראל בני מלכים הוא משום דאל"כ הי' חשש דאתי לאתויי, אשר צ"ב מ"ט לא פירשה דס"ד דאסור מדינא כקמרא, וכמו שפירשו ריטב"א ושיטה להר"נ, ולהנ"ל י"ל, דהתם ל"ב להא דכל ישראל בני מלכים, דכיון דדרך בני מלכים כן, חזי לכו"ע, והתם ודאי איכא תועלת לבישה לכו"ע, דהא דכל בנ"א אין יוצאין בזגין הוא מפני עניותן כל' רש"י שם, אך כל מי שיוצא בזה ודאי אית לי' תועלת לבישה.

ועד"ז הוא גם במש"כ הרמב"ן בריש פירקין דס"ד דהוי זה מלבוש לעבדי מלך פרס וכו', ולא מהני הא שדרכן בכך להתיר לכל אדם, דלכל אדם אין בזה את תועלת הלבישה, וע"כ יש לאסור בזה מדרבנן.

ולגבי שמירת בהמה בעי' שיהא דרך בכך, ונת' בזה בפ' במה בהמה.

א] בהא דשן תותבת לא חשיב משוי, צ"ב מ"ש מקב הקיטע דחשיב משוי אם אך אין ע"ז תורת מנעל, כמבו' בסוגיא דיומא.

ונ' דשאני שן תותבת שהיא משמשת במקום השן, וע"כ ה"ה בטלה לגוף, ומשא"כ קב הקיטע, כיון שאינו הולך ע"ז ואי"ז אלא כדי שיראה שאינו חסר רגל, ע"כ שפיר חשיב כמשוי, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש בדס"ה: דאם אינו הולך ע"ז ניחא הא דחשיב משוי, וכ"ה בב"י סימן ש"א, דהא דהוי משוי הוא משום שאינו הולך ע"ז, עיי"ש.

וגם לפ"מ שפירשו התוס' מתחילה דאיירי דהולך ע"ז, הרי פירש בתוס' הרא"ש שם דהא דאסור הוא משום שאין עיקר הליכתו ע"ז, ולפ"ז ניחא דל"ד לשן דהשן התותבת הויא תחליף לשן, וע"כ היא בטלה לגוף, ומשא"כ בקב הקיטע שאין עיקר הליכתו ע"ז ואינו תחליף לרגל, אי"ז בטל לגוף.

והא דלא שרי קב הקיטע משום נוי, נ' דהוא ע"ד דבר העשוי להראות עושר, דמצינו בכוליאר שאסור, ובריטב"א פירש כן גם טעמא דמ"ד דאם יצאה בעיר של זהב חייבת חטאת, וע' גם בד' הראשונים לגבי קמרא שמבו' כן, וה"נ דבר העשוי כדי להראות כאילו יש לו רגל לא חשיב כנוי אלא הוי זה משאוי, וצ"ע עוד בזה.

אך מ"מ נראה דכ"ז הוא כשאינו מחובר לו, אך אם ה"ז מחובר לגמרי, ודאי ה"ז בטל לגוף ומותר לצאת בו, וז"פ.

ב] בספר שש"כ פי"ח סט"ו כתב, דמחוסר אבר כלשהו מותר לצאת באבר המלאכותי שהתקינו לו, ובהערה שם כתב, מכיון שהוא דרך שימושו עיין סי' ש"א סט"ו ובמ"ב סקנ"ו, ומותר לצאת בשינים תותבות וכו'.

ולפי האמור יש לדון בזה, שהרי לפי פשטות הסוגיא ביומא, כל הא דקב הקיטע ל"ה משא, הוא רק משום דאף מנעל של עץ יש עליו תורת מנעל, אך אלמלי כן הי' חשיב משוי, וא"כ ה"נ אבר מלאכותי בדין שיהא חשוב כמשוי.

אך כבר נת' לעיל סוסק"א?, דאם הוא מחובר בחיבור גמור לגוף, מסתברא מילתא דהוא בטל לגוף ומותר לצאת בו, ודברינו כאן הוא היכא שאינו מחובר בחיבור גמור לגוף.

ואין לדמותו לשן תותבת דל"ה משוי, שכבר נת' לעיל דטעם ההיתר בשן תותבת, הוא משום שהשן התותבת משמשת כתחליף לשן, והוא אוכל בה, ומשא"כ באבר מלאכותי שאינו משמש לכלום אלא כדי שלא יהא נראה חסר אבר, יש לאסור לצאת בו.

ואמנם לדעת הרשב"א דאף אם מנעל של עץ לא חשיב מנעל אפ"ה לא חשיב קב הקיטע כמשוי, לכאו' יש להתיר גם שאר אבר מלאכותי, וע' בביאור הגר"א סימן ש"א סט"ז שנקט שדעת השו"ע לפסוק כדעת הרשב"א, והגר"א גופי' משמע דמצדד כדעת הרמב"ן, וע' מ"ב שם סקנ"ט, ולפי האמור בזה תלוי דין אבר מלאכותי אם מותר לצאת בו.

שו"ר בשו"ת מהרש"ם ח"ב סימן ה' דפשיטא לי' דעין זכוכית ל"ה משוי, ולא דן שם אלא משום חשש דילמא נפיל ואתי לאתויי, עיי"ש דמסיק להתיר בזה, וצ"ע בזה.

] יש להעיר, בהא דאסור לצאת בקמיע שאינו מומחה, דמ"ש מהא דמותר לצאת אף למי שאינו נכפה, וכן באבן תקומה למי שאין ידוע אם היא מעוברת, דמ"ש קמיע שספק אם הוא מרפא, מהיכא דודאי הוא מרפא אך הוי ספק אם הוא חולה.

שו"ר בשו"ת מהרש"ל סימן מ"ז, שכתב לדון לפרש דהא דבקמיע שאינו מומחה אינו חייב חטאת הוא מספק שמא הוא מרפא, וכתב ע"ז, ז"ל, הלשון אינו מובן כן, דא"כ הי' לו לומר ופטור מחטאת או אינו מביא חטאת, אבל לשון אינו חייב חטאת משמע שאין בו שום חיוב חטאת כמו אינך אינו חייב חטאת השנויים שם במשנה, ועוד הסברא נותנת כיון שהוא נושא בצוארו משום תועלת רפואה או הצלה הו"ל תכשיט למה שהוא נושאו כאילו הוא מומחה, דאי לא תימא הכי אלא דוקא כשהוא לתועלת ברור הוא דהוי תכשיט ולא בע"א ולא תלוי בדעת האדם הנושאו, א"כ למה התירו למי שלא יכפה, דילמא אף בלא קמיע לא יכפה והו"ל משא, אלא מאחר שהוא נושאו לתועלת הו"ל תכשיט, ה"ה הכא, ואין לומר שתלוי במעלת הקמיע כ"ז שהוא מומחה שם תכשיט עלי', ומשו"ה ל"ק מהא דלא יכפה, זה אינו דא"כ למה התירו דוקא למי שלא יכפה וכמו שפירש"י שהוא ממשפחת נכפים, דמשמע להדיא כל אדם אסור לפי שלא נקרא תכשיט אלא לנושאה משום תועלת, והיינו כמו שפירשתי, עכ"ל.

ויסוד דבריו, דמהא דלמי שאינו ממשפחת נכפים אסור, יש ללמוד דקמיע לא הותר כמלבוש, אלא עיקר התירו הוא משום הצורך, וא"כ אין מקום לחלק בין ודאי קמיע לספק חולה, לספק קמיע לודאי חולה.

אך לא פירש לנו מהרש"ל מ"ט בקמיע שאינו מומחה אסור מדרבנן, ול"ד להא דשרי קמיע כדי שלא יכפה אף מדרבנן, וצ"ע בזה.

בטעם איסור אנקטימין פירש הרמב"ם בפי"ט הט"ו מפני שאינן מדרכי המלבוש, וצ"ע א"כ מ"ט אם יצא אינו חייב, שהרי לכאו' דרך הוצאתן בכך, ואולי מדאורייתא חשיב כמלבוש, או שמא הא דאינו חייב הוא משום דהוי זה טפל, וכד' רבינו פרחי'.

מאירי דס"ו. הביא בשם הראב"ד דאף באנפליא של בגד העשוי' כתבנית מנעל, כיון שאין לה שם בגד, לא הותרה אלא בתוך ביתו ובחצירו, אבל ברה"ר אסור.

בדין בגד האסור מדרבנן, ע' תהל"ד סימן ש"א סק"ו, ושם הביא ממ"ז סקכ"ז שנסתפק באסור מדרבנן, וע' אש"א סקי"ז וסקנ"ד.

והתהל"ד כתב דלפמש"כ בסימן י"ג סקי"ב דהא דיוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה פטור, הוא משום דשרי לילך בה בשבת, ובמג"א שם כתב דה"ז אסור מדרבנן, ובע"כ דלא סגי בזה לחשבו משאוי, אך באיסור דאורייתא יש לדון, ומקור לאסור מד' רש"י.

והק' שם, דלפ"ז תיקשי מ"ט בשבת אם יצא בתפילין אינו חייב חטאת, הרי אם הניח תפילין בשבת עובר בבל תוסיף כמש"כ מג"א ר"ס ל"א.

וע"כ כתב דכל שראוי בחול ל"ח משאוי, דאל"כ תיקשי בכל הנך דאסור מדרבנן מ"ט אי"ז משאוי, ובע"כ דכיון דבחול דרכן בכך ל"מ איסור לחשבו כמשאוי.

וזה שלא כד' המנ"ח ודבריו ז"ל צע"ג.

עי' בתהל"ד מש"כ באורך לענין מפתח התלוי בשלשלת, ולענין שעון של זהב וכסף.

ומה שהוכיח שם דלא כתו"ש דאין אומרים נעשה מפתח לשלשלת מד' סה"ת בסימן רל"ט וסימן ר"מ, נ' דיש לחלק הרבה, דהתם הרי גם הנושקא ראוי להיות תכשיט, ואך שאינו נעשה לשם נוי, וע"כ כל דהוי חלק מהשלשלת שהיא לנוי חזינן לי' כחלק מן התכשיט, ומשא"כ בזה.

אך באמת י"ל, דכל הא דאין אומרין וכו', הוא רק בדבר שאינו מחובר, אך בדבר המחובר ליכא לה"ט, ובזה מתישב ד' הט"ז מקו' התוס"ש, ודו"ק.

שם סוסקי"ג כתב דודאי דבר שמועיל שלא יסרט מותר לצאת בו כמבו' בסימן ש"ח סכ"ד, ותמה על המחה"ש, ופירש טעם האוסרים בחוט ומשיחה דאי"ז מועיל שלא יסרט, ויל"פ גם שאין דרך בכך.

ושם סקכ"ב פירש טעם המג"א דבמטבע לא סגי במה שהוא מגן שלא ינגף, דהוא משום דמטבע חשיב ולא בטיל, וכן דקדק בד' הגר"ז סל"ד.

שם סקט"ו האריך בדין קשר שאינו של קיימא אם סגי שלא נחוש דילמא נפיל, ובדין קשר של קיימא לענין לבטל לבגד, עיי"ש באורך.

דעת רש"י והרי"ד בר"פ נוטל, דהא דכיס לא בטל, הוא משום שה"ה חשוב, ופי' הרי"ד דהגם דאף מטה חשובה היא, מ"מ כיון שהיא נצרכת, ע"כ היא בטלה, עיי"ש מש"כ עפי"ז לגבי כיס של מת.

והראשונים תמהו ע"ז מנוטל את בנו והאבן בידו, דאבן הרי לא חשיבא.

אמנם נ' ברור בזה, דהנה בפירש"י והרי"ד מבו' דמפרשי הקו' מנוטל את בנו, לא משום טפל, והיינו דמהני טפל להתיר איסור מוקצה כמבו' בתוס' שם, אלא הוא משום דעיקר חידושא דרבא הוא דחשוב כנוטל הכיס בידו, וע"ז פרכי' מנוטל את בנו, ולפ"ז לק"מ מהתם.

והנה ממה שדנה הגמ' בכיס, וכן ממש"כ הראשונים דלהרי"ד מותר באבן משום טפל, חזינן דל"ש טפל רק בנושא אדם אחר, ולא באדם עצמו, שהרי אדם עצמו ודאי אסור לישא הכיס ולישא אבן בידו, וז"פ, והטעם צ"ל, דרק כשנושא דבר אחר חשיב דעיקר המשא הוא שנושא האדם ולא להטפל, אך באדם עצמו שאינו נושא את עצמו, חשיב שנושא כל מה שעליו, ולפ"ז לק"מ משה"ק משנים ששאלו חלוק, וז"ב.

ובלא"ה א"א לומר דכל היתר אדם הוא משום פטורא דטפל, דא"כ הי' בדין שאם צריך למלבושים יהא אסור, ומבו' לא כן שאף מוציא לצורך המלבושים שרי, אך ע' חזו"י בזה, וגם י"א דטפל אסור מדרבנן.

וגדר היתר מלבוש, הוא דה"ז בטל לגופו ולא חשיב שמוציאו, וכ"ה דמותר להוציא את גופו משום דל"ח משא כלל, ה"נ כל הטפל לו לא חשיב כמשאוי.

ל' פסקי ריא"ז ה"ב דין ה' וכן לא יצא בתפילין בשבת, "שהרי אין מניחין תפילין בשבת", וזה דלא כטושו"ע שפירשו הטעם משום דילמא יחלצן.

עו"כ שם דין ו' בקמיע, ואם יצא אינו חייב חטאת, אע"פ שאינו מומחה, הואיל ולרפואה מוליכו אינו כמשאוי, עכ"ל, וזה כד' מהרש"ל.

ומ' שם דהא דלא יוציאנו בידו, הוי דרבנן שכתב, ז"ל, אבל תולה אותו בצוארו, שיהא הדבר ניכר שהוא תופשו לרפואה.

עיי"ש ה"ד דין ג' במה שביאר הטעם דכיס של זב אסור ול"ד למוך שהתקינה לנדתה, ועפי"ז כתב לאסור ליצא במטלית שאדם קושר בפתילין של כובע לקנח בהן עיניו.

ברמב"ם נ' דקמיע שאינו מומחה ותפילין בשבת ובגדי מלחמה, כולן אסורין משום שאין בהן צורך, אבל אין חייב משום דהוו דרך מלבוש.

והך מילתא לדמות טעם הפטור בבגדי מלחמה לטעם הפטור בתפילין, כ"ה גם בתוס' תלמיד ר"י הזקן בדס"ב. דטעם הא דפטור בשריון וכו', ול"ד לרומח וכו', הוא משום דשריון הוי דרך מלבוש, דומיא דהא דבתפילין אינו חייב חטאת משום דהוי דרך מלבוש, עיי"ש.

ומ"מ בטבעת שאין דרך חייב חטאת, ולא אמרי' דהוי דרך מלבוש, אא"כ דרכו בכך.

ונתחדש לפ"ז דקמיע שאינו מומחה חשיב דרך מלבוש, הגם שאין דרך בכך אלא במומחה, אך שמא דרך אף באינו מומחה, ומ"מ חשיב דליכא צורך הגוף כיון שאינו מומחה, וע"כ אינו בטל לגוף.

בטעם האיסור בשק וקופה ומחצלת יש שפירשו דהוא משום שאי"ז לבישה כלל אלא נושאו בידו, ?וצריך בדיקה בזה, והרי חזינן בפלפל וגרגר מלח, ובצלוחית של פלייטון שמותר אף שאי"ז כלל דרך לבישה, וע' לעיל בד' הגרש"א, וא"כ מ"ט להגן על גופו מפני הגשמים אסור, ואולי משום מראית העין, ע"ד מג"א, וילה"ע בזה, גם צריך בדיקה בל' הראשונים בנדרים.

ובחיי אדם סעיף ד' כתב, ז"ל, כל דבר שהוא מלבוש לאחד וכו' שרי, אבל דבר שאין שום אדם לובשו כגון תיבה וקופה ומחצלת אסור, וכן לבדים הקשים, והרי להדיא דטעם האיסור הוא משום שאי"ז דרך לבישה, ולא משום שאי"ז לבישה כלל.

ויל"ע לפ"ז אם גם מטרי' שרי מעיקר הדין, וע' מגילת ספר בזה, ושם הביא ל' הביאוה"ל דהוי משוי, ונדחק בזה, אך י"ל דלא הוצרך החיי"א לה"ט אלא כשנותנן על ראשו דשייך לראותו כמלבוש, אך במטרי' לא שייך להתיר.

אך מהס"ד בגמ' דקמיע שרי אף בידו, והא דמסיק דאסור פי' בלבו"ש סימן ש"א דהוא משום שאין דרכו בכך, נ' דשייך לחשוב כמלבוש גם מה שבידו, ואולי צורך רפואה שאני, וצ"ע בזה.

שבת דס"ב. לא תצא אשה וכו' ולא בטבעת שיש עלי' חותם וכו', אמר עולא וחילופיהן באיש, אלמא קסבר עולא כל מידי דחזי לאיש לא חזי לאשה ומידי דחזי לאשה לא חזי לאיש, מתיב רב יוסף הרועין יוצאין בשקין ולא הרועים בלבד אמרו אלא כל אדם אלא שדרכן של הרועים לצאת בשקין, אמר רב יוסף קסבר עולא נשים עם בפני עצמן הן, איתיבי' אביי המוצא תפילין מכניסן זוג זוג אחד האיש ואחד האשה, ואי אמרת נשים עם בפנ"ע הן, והא מ"ע שהזמ"ג היא וכל מ"ע שהזמ"ג נשים פטורות, וכו'.

וילה"ע בסוגיין, שהרי נשים אסורות להניח תפילין, וא"כ מאי מדמי לה לרועים, עי' ל' מאירי, וגם בטבעת שיש עלי' חותם הרי הוי גנאי כמש"כ תוס' הרא"ש, וגם באין עלי' חותם הרי עובר האיש משום לא ילבש, ומבו' במג"א דזה הוי טעם שיהא משאוי, וא"כ מ"ט לא יהא חייב חטאת, אא"כ נימא דאיירי בלובש באופן שהותר וצ"ע אם משכח"ל היתר בטבעת.

אך נ', דודאי הא הוה פשיט"ל להגמ' מעיקרא דעם בפנ"ע הוא, אלא דהגמ' ס"ד מעיקרא דעצם מה שהוא ראוי לאיש הוי טעם להתיר גם לאשה, דכל דיש עליו שם מלבוש לגבי חד חשיב מלבוש לכולהו, וע"כ מה לי שיש בזה לא ילבש או דהוי גנאי וכו', והגמ' משני דלא שרי אלא בשאינם עם בפנ"ע, והיינו דלא שרי אלא משום דה"ז ראוי ללבישה אף למי שאינם רועין, וזה ודאי ל"ש בנשים שעם בפנ"ע הן, ובאמת יש טעם נוסף דל"ש זאת בנשים, וכנ"ל.

ולפ"ז יל"ד בדינא דהמג"א דמלבוש גמור שרי מהו טעם ההיתר, ונפק"מ אם יש לאסור בזה משום לא ילבש.

ובהא דכל שדרכו בחול מותר, נ' ודאי שאין הטעם משום דה"ז ראוי גם בשבת, שהרי תפילין בשבת אין ראויין כלל, ובפרט אם איכא איסור, ובע"כ הטעם בזה הוא משום דסגי דה"ז מלבוש בחול להתיר ללבשו בשבת.

ובתורי"ד מבו' דאף בדבר שהוא לצורך הבהמה, נמי שרי אף בשבת שאין צורך בכך, וצ"ע.

ולפ"ז ודאי מסתבר כד' התהל"ד.

והנה בשאג"א כתב ע"ד רש"י בעירובין דאיסור משוי לי' כמשוי, דמוכח מזה דאין איסור להניח תפילין בשבת, דאם הי' איסור הי' משוי לי' כמשוי.

אך לפ"ד התהל"ד אין ראי' משם, דהגם דמידי דאיסור הוי משאוי, מ"מ אין האיסור בחול שרי.

וגם במנ"ח מבו' דלא כהתהל"ד, אך ד' המנ"ח צע"ג מכל הני מילי, גם מסנדל המסומר שאסור אף בבית, וצע"ג

ובד' השאג"א מבו' שפירש, דהא דאיסור משוי לי' כמשאוי, אי"ז משום דלבישת איסור אינה חושבתו למלבוש, אלא איסור הוי זה הפקעה מתורת מלבוש, וע"כ ל"מ מה דחזי בחול, ודו"ק.

מלבוש של איש לאשה, כתב ראבי"ה סימן שמ"ג מקטורן של איש לאשה ואשה לאיש שרי, שפעמים רגילים אנשים להשים מקטרונים על כתפיהם בחול, ולעיל בפ' במה אשה כתבנו מקצת ראי' מפירקין ומתוספתא, וכנ' כונתו לסימן רי"ח שהתיר כל דבר שפעמים דרכו בכך.

ובסימן שמ"ד כתב, וצעיפים של נשים בזה"ז לא הורגלו אנשים בהן והוי כמשאוי.

שו"ת הרשב"א חלק ד סימן רנט שאלת: טלית, מהו לצאת בו בשבת, עכשיו שאין לנו תכלת. מי הוי כטלית שאינה מצויצת כהלכתה, דאמר רב הונא (מנחות ל"ז ע"ב): חייב חטאת; או לא? +(א"ה: הובאה בב"י או"ח סי' י"ג, ולך נא ראה בח"א סי' תתע"ח, ובתשובות הרמב"ן סי' ר"ט)+.

תשובה: עד שאתה שואל לצאת בו בשבת, תשאל אם מברכין עליו בחול. שאם התכלת מעכב את הלבן, אף זו [אינה] מצויצת כהלכתה, ואסור לברך עליה. ואם אין התכלת מעכב את הלבן, אף זו מצויצת כהלכתה, ויוצאין בה בשבת. והרב אלפסי ז"ל: פסק כמ"ד אין התכלת מעכב את הלבן, ונראין דבריו, וכך אנו עושין מעשה, כדבריו, בין בחול בין בשבת.

ספר תשב"ץ קטן סימן מט, ואומר שמותר לעשות מפתח של כסף בסוף החגורה ולחגור אותה בשבת, ודוקא אם הוא נוי לחגור בה, אבל לא של ברזל ושל נחושת אפילו היא לנוי, [מיהו נהגו היתר גם בשל ברזל רק שתהא יד המפתח סדוקה כדי שיוכל להכניס הרצועה תוך בית יד המפתח. וגם טוב שיעשנה קטנה דהוי קצת לנוי. ע"כ]:

ספר מצוות קטן מצוה רפב, ומפתח אסור אם אינו מחובר ברצועת שתהא זנב הרצועה מובלעת בתוך יד המפתח, אבל בשלשלת שיש בה קרס והקרס אוחז במפתחי חלוקה יש מתירין ויש אוסרין, אך אם יש בצד אחד של מפתח כעין קרס ואוחזת בה מפתחי חלוקה מותר,

ילה"ע בד' המ"ב שאסר במפתח אם כונתו לתשמיש, שהרי בלבישת החגורה כונתו לחגור בו, והמפתח טפל לחגורה כיון שהוא משמש לנוי החגורה, וא"כ מה לי שהוא מכוין להוציאו, הרי ל"ב כלל שהוצאת המפתח תהא לשם תכשיט, אלא כיון שהוא טפל לחגורה שרי ממילא.

אמנם נ' שם דאיירי כשאינו מחובר כלל לחגורה, אך בסקמ"ה ובביאוה"ל איירי במחובר לחגורה באמצעה.

אך אולי ס"ל דאי"ז טפל לחגורה, אלא הוי זה כנוי בפנ"ע, וצ"ב.

אך י"ל דגם בטפל אין להתיר בשנצרך לזה, ומקור לזה יש להביא מד' רמב"ן.

ועפי"ז יש לפרש ד' הירושלמי, והיינו שהרי התם החותם אינו תכשיט, ורק שא"א להוציא בלי זה וע"כ חשיב כטפל, אך אם ה"ז נצרך לו לי"ב להיתר דטפל, ודו"ק.

גם ממה שדן הב"י להתיר, הגם שהוא חשוב, מבו' דכל שהוא משמש לו, ה"ה טפל אף אם הוא חשוב, וז"פ מאד, וע"כ יש להתיר בחגורה של מעיל ובשרוכי הנעלים שהם טפלין למעיל ולנעלים, הגם שעתה אינם משמשין, אך י"ל דהתם אם נעשה וכו' הי' גם עתה משמש, אך עכ"פ היכא שעתה משמשין לנוי ודאי יש להתיר.

ע' פסקי הרי"ד בטעם החיוב במכבנתא, משום שאינו תכשיט בעצמו אלא עשוי לאגוד בו התכשיטין, והוסיף דנ"ל שאינה מחוברת בשום תכשיט אלא מיטלטלת היא לבדה ומשו"ה הויא משוי, ונ' כונתו דאל"ה היתה בטלה לתכשיט, ועכ"פ מבו' חידוש רב, דרק תכשיט עצמו אינו משוי, ולא דבר המשמש לתכשיט, וצ"ל דל"ד לדבר המשמש למלבוש, דלכאו' אינו משוי, והיינו משום דדבר המשמש למלבוש הוא עצמו מלבוש הוא, אך דבר המשמש לתכשיט אינו תכשיט, וצ"ב.

מל' הרמב"ם רפי"ט כל כלי המלחמה אין יוצאין בהן בשבת, דקדק בתהל"ד דאי"ז משום מראית העין, אלא כל כלי המלחמה חד טעמא אית בהו, דמלבוש מלחמה לא חשיב כמלבוש, ומ"מ אם יצא פטור כיון דהוי זה "דרך מלבוש", וכ"נ קצת בל' הטור, עיי"ש.

בטעם איסור אנקטימין פירש הרמב"ם בפי"ט הט"ו מפני שאינן מדרכי המלבוש, וצ"ע א"כ מ"ט אם יצא אינו חייב, שהרי לכאו' דרך הוצאתן בכך, ואולי מדאורייתא חשיב כמלבוש, או שמא הא דאינו חייב הוא משום דהוי זה טפל, וכד' רבינו פרחי'.

בפי' רבינו פרחי' דס"ג. כתב, בטעם פלוגתת ר"א ורבנן, ז"ל, ור"א סבר כיון שהן ראויין בעת המלחמה תכשיטין הן לו ואין בהם שום איסור, ות"ק סבר דלא אמרי' דכלי המלחמה תכשיטין הן אלא בדברים שיוצאין בהן דרך מלבוש, כגון שריון וכובע ומגפים, אבל כלי מלחמה שנושאן בידו כגון הסיף וגו', אם יצא בהן "שלא בשעת מלחמה" חייב חטאת, עכ"ל.

בפי' רבינו פרחי' ריש פירקין, מבו' דאיסור משום טבילה הוא רק באשה ולא באיש, עיי"ש.

בפי' רבינו פרחי' דס"ו., ז"ל, אבל לא בתיבה ואע"פ שכונתו להגן על עצמו בה מן הגשמים אסור דמשוי גמור הוא, ואין חייבין עליו חטאת דהא תנן הנושא את החי במטה פטור אף על המיטה אבל אסור.

יתכן דכל דבריו מתישבים רק לטעמי' לקמן דצ"ג: דאין פטור טפל בדבר הכרחי, עיי"ש, דאל"כ קשיא מכמה דינים בפירקין מ"ט לא פטרו משום טפל, ועי' בזה.

בפי' רבינו פרחי' דס"ה. פירש וכל אדם, דהיינו דכל אדם מותר לעשות דבר זה "אם הוא דרכן ותכשיטן", אלא שנודעו המדיות והערביות בדרכים אלו ולפיכך אמר בהן, עכ"ל, וזה חידוש רב.

פי' רבינו פרחי' דס"ד: פירש מוך שהתקינה לנדתה דהיינו שתראה עליו דם נדותה לחכם אם טהור או טמא, עכ"ד.

וצ"ב מ"ש מכיס של זב, אך באמת בפי' קדמון לבן דורו כתב בדף נג., דמותר לצאת בכיס דהוי כדי להבחין מנין זיבותיו, והאי מתניתא דקתני לא יצא בדלא מיהדק דגזרינן דילמא נפיל ואתא לאתויי, וצ"ע בפי' רבינו פרחי' בפ"ק מה כתב בזה.

בתהל"ד סקל"ה הוכיח מד' הריטב"א, דאף תפילין פסולות, או עניבה דפסולה בתפילין, מ"מ חשיב דרך מלבוש, ומד' הראב"ד הוכיח שם סקל"ו דעניבה לא חשיב דרך מלבוש, אך מ"מ נקט שם סקל"ד דרצועות שאין מעובדות לשמן או פרשיות פסולות, אפי' אין פרשיות כלל בתפילין, כיון שאי"ז ניכר מבחוץ, הוי זה דרך מלבוש, וזה דלא כהפמ"ג, והדברים מחודשים.

בהא דאסור ליצא בתפילין, פירש המאירי, ז"ל, מפני שהשבת אינו זמן תפילין וכו' והרי הוא משאוי, וכ"נ בפסקי ריא"ז, וזה דלא כטושו"ע דאף דקי"ל דשבת לאו זמן תפילין פירשו הטעם משום דילמא יחלצם כשיכנס לבית הכסא

ויל"ע להאי טעמא, מ"ט אינו חייב חטאת, ויל"פ דהטעם הוא משום דהוי כלאח"י, דהגם דדרך ללבוש תפילין, אך כשלובש הוי זה מלבוש ואי"ז משאוי, אך כאשר באנו בתורת משאוי הוי זה כלאחר יד, וצ"ע בזה.

וע' תהל"ד סימן ש"א אות ד' בענין זה, ועיי"ש שהביא מהב"ח בסימן רנ"ב דתפילין לא חשיב כלאח"י, ומש"כ התוס' בעירובין דהוי כלאח"י היינו לאשה שאין דרכה בכך, ועיי"ש שהאריך להוכיח דאף אם שבת לאו זמן תפילין היא, מ"מ מדינא הוי תכשיט, עיי"ש.

והנה הב"י בסימן רנ"ב נקט דאי"ז דרך הוצאה, וי"ל הטעם דהגם דלובש כן בחול, אך היינו בתורת תכשיט ובטל לגופו ואי"ז הוצאה, אך להוציאו אין דרך באופן זה.

אך צ"ע ע"ז משה"ק הב"ח מהא דהיוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב חטאת, ולא אמרי' דאי"ז דרך הוצאה, אך אולי כיון דהוי חלק מן הבגד ודרך הוצאת הבגד בכך חייב, אך אי"ז מסתבר שהרי אינו טפל לבגד, וצ"ע בזה.

שו"ר שלא כיון הב"י לכך, אלא כונתו דפטור משום דדרך מלבוש עבידא, וכמש"א בגמ', והרי מפורש בגמ' דאלמלי כן הי' חייב על תפילין ולא אמרי' דאי"ז דרך הוצאה, וזה להדיא כד' הב"ח.

עוד דקדק שם מד' רש"י עירובין דצ"ה וריו"נ שם דאף בתפילין פסולין אין חייב חטאת, וכן הוכיח הטו"א בר"ה דכ"ז ובאבני שהם שם, וצ"ע הטעם.

ודן לפרש דהוא משום דחשיב כלאחר יד כיון שהן פסולין, אך י"ל דהטעם הוא משום דדרך מלבוש עבידי.

מאירי פירש דהא דאסור ליצא בקמיע שאינו מומחה, הוא משום שאינו סומך עליו ושמא ישלוף ויביא.

בתורי"ד דנ"ד: פירש דהא דבעי' לטעמא דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, הוא משום דדרכה של בהמה לצאת בזוג בחול מפני שהיא מתנהגת לקשקוש הזוג וא"צ בעלים להנהיגה, ובשבת אע"פ שפקקו וכו' אסור, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' כיון דבשבת פוקקו ואין תועלת דהזוג, א"כ מ"ט לא חשיב כמשאוי, ובע"כ דכיון דדרך לילך בו בימות החול, מותר אף בשבת, הגם ששינה צורתו, וזה צ"ב.

בדין טלית שאינה מחויבת אלא מדרבנן שנקט הבאר יצחק דמותר לצאת בה, עי' תהל"ד סי' ש"א סוף אות ד', שהביא דמשו"ת מהר"ם מינץ סימן ק"י מ' דאסור, ובשות שב יעקב או"ח סימן ה' לא התיר אלא בכרמלית.

ל' הרמב"ן דצ"ד:, ויש מי שאומר שהטלטול ע"י ככר היה ולא ע"י תינוק שא"כ אפי' לרה"ר ליכא בהוצאת תינוק אלא איסורא דרבנן בעלמא כדאמרן, וכיון דלרה"ר ליכא בהוצאת התינוק אלא איסורא, לכרמלית מותר לכתחלה ואפי' בלא כבוד הבריות, וכיון שהתינוק מותר להוציאו לכרמלית, המת עם התינוק נמי מותר כדחזינן בפ' במה אשה יוצאה (ס"ב א') דכובלת וצלוחית של פלייטון מותר לכתחלה, דכיון שהבושם מותר הכלי נמי שמוציאין אגב הבושם מותר, וזו היא דעת ה"ר יצחק בר אבא מרי ז"ל, ואינו נכון כלל דהתם עיקר הוצאה לבושם, וצלוחית עצמה הואיל ויש בה בושם נעשית כתכשיט דומיא דהחי במטה שפטור כיון שצריכה לו וטפלה לו, דהא תלמוד אפי' לר"י דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה התם מותר, אבל הכא עיקר הוצאה בשביל המת שאין התינוק צריך למת ולא מסייעו בהוצאתו משא"כ במטה שנעשית טפילה למי שמוטל בה מפני שמסייעת בהוצאה והיא צריכה לו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהתירא דצלוחית של פלייטון, הוא משום דינא דטפל דעלמא, ואי"ז משום דחשיב זה מכלל התכשיט, דאל"כ מה מייתי מהתם ראי'.

ולפ"ז נ', דאם היתה הצלוחית צריכה לו, יהא חייב על הצלוחית, ול"ד לבגדים דשרי להוציאן גם לצורך הבגדים.

וילה"ע עוד בד' הרמב"ן, דלשונו דאף הטפל חשיב כתכשיט, ונ' מזה דהיתר טפל אינו כל' הר"ן שם דאין דעתו להוציאו, אלא הוא נטפל להוצאת העיקר, וע"כ כל שהוא פטור על העיקר פטור אף על הטפל, וזה כל' רש"י בעירובין ונת' בזה בהערות להגרע"א סימן כ"ח.

וצ"ב מה שייך הך מילתא בתכשיט, דלכאו' כלפי התכשיט אי"ז כלל הוצאה, ומ"ש לומר דהטפל אליו ג"כ אין עליו הוצאה, ויל"ד אם ה"ז קושיא.

וגם נת' במק"א דכלל ליכא התירא דטפל באדם, כיון שהאדם עצמו אי"ז הוצאה כלל, ומוכח כן מר"פ נוטל, ובפרט לפי' רש"י והרי"ד שם, עיי"ש, וא"כ מ"ש התירא דטפל בתכשיט.

אך נ' ללמוד מזה, דהא דשרי תכשיט, לאו היינו דאי"ז הוצאה כלל, אלא הגם דהוי זה הוצאה, מ"מ כיון שה"ז טפל לאדם, לא חייבה תורה על הוצאה זו, וע"כ שפיר שייך בזה פטור טפל, ודו"ק.

ומקור לזה יש להביא מהא דתפילין חשיב דרך הוצאה, כמש"נ לעיל, ולכאו' הרי כד הוי תכשיט אי"ז הוצאה כלל, ובע"כ כמש"נ, דהוי זה היתר על הוצאה, דשרי להוציא דברים הטפלים לגופו, אך לעולם הוי זה הוצאה.

וילה"ע שהרי גם לגבי עול דפרה יש היתר זה דבגדים, עי' היטב בסוגיא דלעיל, ונ' מזה דאי"ז משוי כלל, וילה"ע בזה, ועכ"פ מזה מוכח דאין ההיתר משום פטור טפל, וצ"ב.

ובד' רמב"ן אלו מבו' דטפל שרי לכתחילה, עכ"פ היכא דהעיקר שרי לכתחילה, וילה"ע ע"ז מד' רמב"ן שכתב שלא התירו להוציא ככר או תינוק, והר"ן תירץ דהוי טפל, אך באמת בד' הרמב"ן בתוה"א מבו' דהטעם דס"ל דאין להתיר משום טפל, הוא משום דאין הככר והתינוק מסייעין בהוצאה, וע"כ לא חשיבי כלל כטפל, עיי"ש.

ומבו' בזה פלוגתת הראשונים, אם דבר הנצרך כדי להתיר הטלטול חשיב כטפל או לא, ויל"ד נפ"מ בזה במה שקושרין המשקפיים בחוט, אי נימא דאסור לנושאן בלא זה, ודו"ק.