יא - שבת ה_ ב_ - ו_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ה' ב' - בן עזאי סבר מהלך כעומד, - עי' בפירש"י כתובות ל"א ב' דהיינו, דעקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, - אך עי' ריטב"א עירובין צ"ח א', שכתב בדינא דרבא דהעומד במקומו ומעביר החפץ מתחילת ד' לסוף ד' דרך עליו חייב, דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי כ"ש דלית לי' לההיא דרבא שהוא עומד במקום, ועי' אבנ"ז ר"מ סקכ"ט שהק' דשאני מהלך דנח רגלו ועמידת רגלו הוי עמידת גופו דכעמידת חפץ דמי, אבל המעביר ידו ולא נח בידו במקום א' ליכא הנחה כלל, וכ"כ המהרש"א בעירובין שם דבכה"ג מודה בן עזאי דחייב, ועיי"ש בסקל"א ובסימן רנ"ח שכתב בדעת הריטב"א, דהא דמהלך כעומד הוא משום דלעולם הוא עומד על רגל אחת, ולעולם נחשב הוא עומד במקום עמידת רגלו האחד, ורבנן דפליגי הוא משום דגוף האדם נייד כשהוא מהלך, וע"כ אף דעמידת רגלו הוי עמידה, מ"מ כיון דגופו נייד ל"ה הנחה, וע"כ ה"נ במעביר דרך עליו, דלבן עזאי אף דידו עם החפץ ניידי, מ"מ כיון דרגליו עומדים במקום הוי כמונח, ועיי"ש במש"כ בדעת המהרש"א דפליג.

עי' רמב"ן וריטב"א דלבן עזאי מהלך כעומד לפוש דמי, אך עי' רשב"א כתובות ל"א ב' שכתב בשם הראב"ד, דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקו"פ, אבל במעביר ברה"ר לא אמר, דלא עדיף מעומד לכתף, וצ"ע דא"כ מ"ט מהני זה לחייב במפנה חפצים ברה"י, הרי עמידה לכתף ל"מ בזה, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' מש"כ בזה, וצ"ע, - ולכאו' היינו דמהלך כעומד לא עדיף מעמד לכתף, וע"כ אי"ז פוטר אלא במקו"פ, דאף עמד לכתף י"ל דפוטר בזה, וזה דלא כמש"כ רש"י בסוגיין בד"ה חייב, דאף במעביר דרך מקו"פ אינו פטור אלא כשעמד לפוש, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן א' וסימן ו' בזה.

ועי' בס' חפץ ה' שעמד בזה דמה עדיף מהלך כעומד מעמד לכתף דל"ה כמונח, וכתב דבן עזאי ס"ל דעמד לכתף הוי כמונח, וכתב דלפ"ז מודו רבנן לעיקר הא דמהלך כעומד, ואך דס"ל דעמד לכתף ל"ה כמונח, וע"כ אף דמהלך כעומד, ל"ה כמונח, והק' דאי"ז במשמעות ל' הגמ', עיי"ש, וגם אי"ז מתישב לדעת הסוברים דבעמד לכתף הוי החפץ עצמו כמונח, ובמהלך הרי ל"ה החפץ כמונח, וגם אי"ז מתישב בד' הריטב"א בעירובין דפלוגתייהו היא גם במעביר דרך עליו.

ועי' אבנ"ז סימן רנ"ח דכל הא דעמד לכתף ל"ה כמונח, רק בחפץ שבתחילה ל"ה מונח, דאינו נעשה מונח בעמידתו לכתף, ומשא"כ לבן עזאי דלעולם הוא כמונח, לפמש"כ שם בדעת הריטב"א, מהני אף הנחה דלכתף, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"א בירושלמי דמשכח"ל מעביר ד"א בקופץ, לאו היינו דקפץ כל ד"א בב"א, אלא כיון דכשקופץ נעקר החפץ, תו אינו נעשה מונח בעמידתו, דהו"ל כעמד לכתף, אך בתוס' הרא"ש כתב דהיינו בקופץ מתחילת ד' לסוף ד'.

ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' שכתב למש"כ הרמב"ם בפי"ג ה"י דהא דעמד לכתף ל"ה כמונח, הוא משום דה"ז כמהלך, וע"כ לבן עזאי דמהלך עצמו הוי כעומד, ל"ש עיקר דינא דעמד לכתף.

עי' תוס' שהביאו מירושלמי דפריך דלבן עזאי אין אדם מתחייב על ד"א לעולם, ומשני דמשכח"ל בקופץ, אך הרמב"ן כתב דבירושלמי אין פירוק מפורש ע"ז, וכן ליתא בירושלמי שלפנינו, וכתבו דהש"ס דידן לא חשיב לה פירכא, כיון דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, - ובד' התוס' מבו' מב' הספיקות דהריב"א דהוא דין מסוים בהעברת ד' אמות דלא אמרינן בה מהלך כעומד, ועי' רש"ש לקמן צ"א ב' דהא דלא ילפינן מינה לחייב במהלך דרך מקו"פ, הוא משום דלא גמרינן מהלכה, - אך עי' רמב"ן ורשב"א שכתבו דהא דלא ילפינן מינה, הוא משום דדילמא שאני במעביר ד"א דמקום חיוב הוא לכו"ע, ומשא"כ הכא דמקו"פ הוא לכו"ע ואין דנין קל מחמור להחמיר עליו, וכ"כ התוס' בכתובות ל"א ב', ועי' מהרש"א שם שהק' ממש"א התם דלבן עזאי מחייבינן על העקירה ביציאתו מהרשות, אף דהוי מקום חיוב, ועי' תוס' הרא"ש בסוגיין שעמד בכעי"ז, וכתב דרק לענין לפטור לא אמרינן מהלך כעומד במקום חיוב, ועי' קה"י סימן ו' שכתב לישב בע"א.

עי' ריטב"א בשם הרמב"ן, דלא אמר בן עזאי אלא כשיש שם שינוי רשות ומשא"כ בד"א ברה"ר שהכל ברשות אחת, וכ"כ בתורי"ד מאירי ושיטה לר"נ, וכ"כ הראב"ן בשו"ת שבסוה"ס, - אך עי' רמב"ן לפנינו ורשב"א שכתבו כן בדינא דקלוטה, ולא כתבו כן בדינא דמהלך כעומד, וי"ל דס"ל כד' רש"י דלבן עזאי איכא עקירה והנחה, וע"כ אין לחלק בזה בין רשות אחרת לאותה הרשות, ול"ד לקלוטה דהוי הנחה אריכתא, גם י"ל דס"ל כמש"כ האחרונים להוכיח מסוגיא דכתובות דאמרינן מהלך כעומד אף באותה הרשות, - ועי' שפ"א ואבנ"ז סימן ר"מ סקמ"א שהק' ממש"א בכתובות ל"א א' דלבן עזאי לא אמרינן עקירה צורך הנחה, משום דהוא מתחייב על העקירה ביציאתו מהרה"י, ועי' בחי' מהרי"ט בתו"ד ובהגה' הגרע"א על הר"ן שכתבו להוכיח כן מסוגיא דהתם דאף באותה רשות אמרינן מהלך כעומד, ועי' קה"י סימן ו' מש"כ בזה.

עי' תוס' דהא דזורק ד' אמות ברה"ר חייב לר"ע, הוא משום דהלכתא גמירי לה, ועי' תו"י לעיל ד' ב' ורמב"ן וש"ר מש"כ בזה, ונת' בזה לעיל שם, - ועי' בחי' הגרע"א דאכתי תיקשי במש"א לקמן צ"ז ב' דהזורק מרה"י לסוף ד"א ברה"ר חייב לר' יהודה גם משום מעביר משום דקלוטה כמי שהונחה, ומ"ט לא אמרינן דהוי כמונח בתוך ד"א, ובזה ליכא למימר דהלכתא גמירי לה, דהרי לר' יהודה לא אמרינן קלוטה בכל גוונא, וכמש"כ התוס' כמה דרכים בזה, ושפיר משכח"ל לההלכתא בגונא דלא אמרינן קלוטה, - ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לקמן ק' א' דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד"א, ועיי"ש במהרש"א דהוא דומיא דקלוטה לר"ע דאינו מפסיק בתוך ד', וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, והרי שפיר משכח"ל לההלכתא כשעבר למעלה מג', ועי' ראש יוסף בסוגיין שכתב מה"ט דבאמת הנחה דתוך ג' מהניא להפסיק בתוך ד"א, וכ"כ בפמ"ג מש"ז סימן שמ"ו סק"ז, אך זה שלא כד' התוס' לקמן שם, ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לקמן ח' ב' דמגרר ד' אמות ברה"ר חייב, ולא פטרינן לי' משום דהוי כמונח בתוך ד', אף דמשכח"ל לההלכתא כשאינו מגרר, - ועי' רש"ש לקמן צ"ז ב', דבההלכתא דד' אמות נלמד לחייב בכל צדדי ד' אמות, וע"כ ילפינן מינה דה"ה חייב אף בקלוטה דר' יהודה, ולפז ניחא גם הא דמחייבינן כשעבר תוך ג' ובמגרר, אך בד' תוס' הרא"ש בסוגיין מפורש דהא דמחייבינן בקלוטה תוך ד"א, הוא משום דלא משכח"ל חיוב זורק ד"א בע"א, וצ"ע, - ועי' נפש חי' סימן י', דלפ"ז לפ"מ שנסתפק הריב"א דלא מחייבינן חוץ לד' בהנחה דקלוטה, ה"נ לא מחייבינן בשאר הנחות דאינם מפסיקין בתוך ד', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ו שכתב ג"כ לדון בזה, וכתב די"ל דהנחה דתוך ג' כלל ל"ה הנחה לקולא, ואף מעביר דרך סטיו תוך ג' חייב, וע"כ הוא דאי"ז מפסיק בתוך ד"א, וממילא דחוץ לד"א ודאי דסגי בהנחה זו.

עי' תוס' בשם הריב"א שנסתפק אם חייב לבן עזאי אף בעמד לפוש בתוך ד', וכן אם חייב כשלא עמד חוץ לד', ומבו' דהוי זה דין מסוים בהעברת ד"א דל"מ מהלך כעומד, אך למש"כ התוס' בכתובות וש"ר דגדר ההלכתא היא דל"מ ההנחה דמהלך כעומד במקום חיוב, פשיטא דאם עמד לפוש בתוך ד' פטור, ודחוץ לד' חייב אף אם לא עמד, - ועי' שפ"א דהצד דעמד לפוש בתוך ד' חייב, הוא משום דההלכתא היא דאף דמהלך כעומד מ"מ אי"ז מועיל לפטור בתוך ד"א, וע"כ גם אם עמד לפוש בתוך ד"א חייב, וכתב דלפ"ז פשיטא דחוץ לד' אמות חייב אף אם לא עמד, והא דמספק"ל אם חייב חוץ לד' אמות כשלא עמד, הוא רק אי נימא דעמד לפוש בתוך ד"א פטור, ומשום דההלכתא היא דבהעברת ד"א לא אמרינן דמהלך כעומד, וע"כ ה"נ חוץ לד' אינו חייב כשלא עמד, וכתב דלפ"ז להצד דההלכתא היא דבתוך ד"א חייב אף שהוא כעומד, יהא חייב אף אם עמד לפוש בתוך ד' וחוץ לד' לא עמד, וכ"כ בקה"י סימן ו', - אך בחי' הגרע"א מבו' דאף אם ההלכתא היא דבתוך ד"א לא אמרינן מהלך כעומד, מ"מ מספק"ל להריב"א אם חוץ לד' אמות אמרינן, או דכיון דבתוך ד"א היינו דנים דמהלך לאו כעומד, א"א לחייב חוץ לד' דהו"ל כתרתי דסתרי, או דאף דתוך ד"א היינו דנים דל"ה כעומד, מ"מ חוץ לד"א הוי כעומד, - ועי' בהג"ה בחי' הגרע"א שכתב בשמו, דספיקא דהריב"א הוא אם ההלכתא היא דלא אמרינן מהלך כעומד אלא במקום חיוב, וממילא דחוץ לד' אמות דהוי מקום חיוב חייב אף אם לא עמד, או דההלכתא היא דלא אמרינן מהלך כעומד באותה רשות, וממילא דאף חוץ לד' אמות אינו חייב בשלא עמד, ונקט דחוץ לד' אמות חשיב כאותה רשות, וכ"ה במאירי לקמן צ"ז א', אך בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ק' א' נראה לא כן, וצ"ע.

עי' בתוס' הרא"ש בשם הריב"א, דליכא למימר דדוקא בכרמלית אמרינן דמהלך כעומד משום דאויר כרמלית מפסיקו, וע"כ אין מהלך כעומד מפסיק בתוך ד', דאם הטעם משום הפסק כרמלית, אפי' זורק ומושיט נמי, - ועיי"ש שהק' ע"ז דשפיר י"ל דרק בהפסק כרמלית אמרינן דמהלך כעומד, אבל במושיט וזורק שלא הלך דרך כרמלית חייב, וזה ע"ד ד' התוס' בכתובות דלא אמרינן מהלך כעומד אלא במקו"פ, וכתב דמסוגיית הגמ' בכתובות ל"א א' מוכח דאמרינן דמהלך כעומד אף במקום שאין אויר כרמלית מפסיק, - ועיי"ש שכתב עוד בעיקר ספיקא דהריב"א דאין להסתפק בזה, וודאי דחוץ לד' אמות אמרינן מהלך כעומד לחייבו, ורק בתוך ד"א לא אמרינן מהלך כעומד, משום דד"א גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בענין אחר, וכן אם עמד לפוש בתוך ד"א, ודאי דהוא פטור לבן עזאי.

עי' תוס' דהריב"א נסתפק עוד , דשמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחייב חוץ לד' אמות, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן, ועי' תוס' הרא"ש שכתב דודאי חייב, דרק בתוך ד"א לא אמרינן קלוטה משום דד"א הלכתא גמירי לה וא"א להתחייב בע"א, וצ"ע ממש"כ בתוס' הרא"ש לקמן ק' א', דהא דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד"א, הוא דומיא דהא דקלוטה לר"ע אינו מפסיק, והרי בהנחה דתוך ג' אפשר בע"א.

עי' מהרש"א שהק' דמ"ט לא נסתפק אם לר"ע חייב אף כשהניח בתוך ד', וע"ד שנסתפק לבן עזאי אם חייב אף כשעמד לפוש בתוך ד', וכתב דיש לישב, - ועי' שפ"א דהיינו משום דלבן עזאי הוי בכל אמה כעקירה והנחה מחדש, ואפ"ה חייב, י"ל דה"נ בעמד ממש וחזר והלך חייב, אך לר"ע, הרי אף דהנחה דקלוטה אינה מפסקת בתוך ד', י"ל דהוא משום דכל הזריקה היא בכח הראשון ובכה"ג דוקא חייבה תורה, ואין ללמוד מזה לחייב אף בהניחו באמצע ד' וחזר לעשות עקירה חדשה, וי"ל עוד, דהרי אף לבן עזאי לא נסתפק ריב"א לחייב אלא כשעמד לפוש בתוך ד', אך אם הניח החפץ בתוך ד' דהוי הנחה מעליא טפי, ודאי דפטור, וה"נ לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, די"ל דהנחה גמורה עדיפא מהנחה דקלוטה, ובזה לא מצינו דחייב, וכעי"ז כתב בקה"י סימן ו'.

עי' בחי' הגרע"א שם שהק' על ספיקא דהריב"א ממש"א לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, והרי דדינא דקלוטה כמי שהונחה מהני אף לגבי דין העברת ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגרע"א לקמן שם שכתב דאולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד"א, לבין ההנחה לסוף ד"א, - עוד הק' הגרע"א, דאם א"א לחייב בהנחה דקלוטה חוץ לד"א משום דהוי תרתי דסתרי, א"כ מ"ט זורק מרה"י לרה"ר מתחייב בהנחה דקלוטה, הרי כשהי' מקצתו ברה"י ומקצתו ברה"ר לא היינו דנים קלוטה לפטור, דאם היינו דנים קלוטה, הי' פטור, וכמשמעות ד' רש"י לקמן צ"א ב', וכמש"כ המ"מ בפי"ב משבת הי"א לפרש בדבריו, וכ"כ הרא"ש בפירקין סימן ט"ז, ותו אין לחייבו ברה"ר על ההנחה דקלוטה, ומבו' דבלא ד' הריב"א ניחא הא דאין ההנחה דקלוטה מפסקת כשהחפץ בב' הרשויות, דדמי להא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד"א, וצ"ל דהיינו די"ל דמהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד"א, נלמד דהנחה דקלוטה אינה מפסקת כלל, וע"כ אף אינה מפסקת בהוצאה מרה"י לרה"ר כשהחפץ בב' הרשויות, ועי' נפש חי' סימן י"ב וחזו"א סימן ס"ב סוסק"ו ושיעורי הגר"נ סימן ג' וסימן ה' מש"כ בזה.

עי' תוס' דדינא דמפנה חפצים ל"ה כבן עזאי, והביאו כן מסוגיא דכתובות ל"א א', ועי' ר"ן שהוכיח מזה דאף דר' יוחנן מפרש לדינא דבן עזאי, מ"מ איהו גופי' ס"ל כרבנן, ותמה ע"ד הרי"ף שנראה בדבריו דקי"ל כבן עזאי, - ועי' בהגה' הגרע"א על הר"ן שהק', דבסוגיא דכתובות שם מוקמינן לה בהגביהו ע"מ להוציאו, והיאך שמעינן מינה דלבן עזאי חייב אף בהגבי' ע"מ להצניע, ומבו' דיש מקום לומר, דאף דהמגבי' ע"מ להוציא חייב משום עקירה אחרונה, ולא אמרינן עקירה צורך הנחה, מ"מ המגבי' ע"מ להצניע פטור, וכנראה הוא משום די"ל דאף לבן עזאי לא בטלה עקירה ראשונה, וע"כ כל שהעקירה הראשונה היתה בפטור, אינו חייב, וצ"ע, ועיי"ש שכתב דהצד דהמפנה חפצים פטור אף לבן עזאי, הוא דשמא לא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, וע"ז שפיר הוכיחו מסוגיא דהתם, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הר"ן, ועי' שטמ"ק בכתובות שם דיש דל"ג שם דהגבי' ע"מ להוציאו, ואיירי בהגבי' ע"מ להצניע, ולפ"ז ניחא, ועי' בחי' חת"ס מש"כ בענין זה.

מידי דהוה אמעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' וכו', - עי' אבהא"ז פ"ג מגניבה שהוכיח מזה דבהעברת ד"א ברה"ר אין כל הד"א גורמי החיוב, אלא עיקר החיוב הוא מה שמוציא ממקום שבתחילת ד' למקום שבסוף ד', וכמו מוציא מרשות לרשות, וע"כ מדמינן לההעברה בתוך ד"א להעברה דרך מקו"פ.

התם כל היכא דמנח לי' מקום חיוב הוא, - עי' תוס' ורשב"א שהק' ממעביר ד"א ברה"ר דרך למעלה מי' דחייב אע"ג דאם הוה מנח לי' למעלה מי' פטור, - ועי' גהש"ס שציין לד' התוס' לקמן ק"ב א', והיינו דבד' התוס' שם מבו' דאף אם הניח על האדם למעלה מי' חייב, ועי' בחי' הגרע"א לקמן שם שעמד בסתירת ד' התוס' בזה, ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א שכתב לעיל ה' א' דאף אם בשעת ההנחה הי' למעלה מי' חייב, וצ"ל דאף דכשמניח שם חייב דחשיב כהנחה למטה מי', מ"מ בשעת ההעברה חשיב כלמעלה מי', (וכ"ה מבו' עוד מכ"ד), ונמצא דעבר החפץ דרך מקום שאם הי' מניח שם הי' פטור.

ומודה בן עזאי בזורק, - עי' בפי' ר"ח דהוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ומבו' דהנחה דקלוטה במקו"פ מהניא להפסיק המלאכה, ועד"ז מבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"ח א' לפי' ר"ח שם, וכן פירשו הרשב"א והריטב"א שם, אך לדעת רש"י שם דכשעברה ברה"ר בתוך ד' אמות ל"מ ההנחה דקלוטה להפסיק, יש להסתפק אם הכא ג"כ ל"מ להפסיק, או דשאני התם דבזריקת ד' אמות גמרא גמירי לה דל"מ הנחה דקלוטה להפסיק, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' דמנ"ל לר' יוחנן דבן עזאי לא ס"ל דקלוטה כמי שהונחה דמי ופטור בזורק, וכתב דעיקר ד' ר' יוחנן הם לאשמועינן דטעמא דבן עזאי אינו משום דלא אשכחן כה"ג אלא משום דמהלך כעומד, וממילא דבזורק חייב אי ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא קאמר דמודה במושיט, דזה אתיא אף אם ס"ל לדינא דקלוטה, והוכיח מזה דאמרינן קלוטה אף בחפץ שביד האדם, וע"כ ליכא נפ"מ בין זורק למושיט.

**כח) אך לכאורה לא נוכל לומר סברא זו לבן עזאי דלית לי' מהלך כעומד דמי אלא היכי דמתחילה הי' כעומד. דהא לבן עזאי הוי כמי שהונחה על כל אמה ואמה. כלומר על כל פסיעה ופסיעה. [דפסיעה של אדם אמה כבריש פרק מי שהוציאוהו [עירובין מב ע"א]] ומשעה שעקר הרגל עד שהעמידו לאו כמונח. ואף על פי כן אית לי' לבן עזאי מהלך כעומד דמי. ומה מספקא לריב"א לבן עזאי, [ועל כרחך תאמר דמספקא לי' משום תרתי דסתרי. והוא הדין דבקלוטה לר' עקיבא מספקא לי' משום תרתי דסתרי. דספק אחד הוא. והדרא קושיא לדוכתא]:**

**לד) והנה לפי דברי הריטב"א הנ"ל גם משעת עקירת הרגל עד הנחתו חשיב כמונח במקום רגלו אחד. ושפיר אמרינן דלא אמרינן מהלך כעומד אלא כשמתחילה הי' עומד. אבל במעביר ד' אמות ברשות הרבים כיון דתוך ד' אמות לא אמרינן מהלך כעומד. שוב גם לאחר ד' אמות לא חשיב תחילת הנחה על ידי מהלך כעומד כסברת התוס' הנ"ל בר' חלקי' בר טובי ודו"ק:**

**[[1]](#footnote-2).**

ובפשוטו רגילים לבאר דיסוד הסברא דלחומרא ולא לקולא הכונה דהנה בעיקר החיסרון של הנחה באמצע מבואר ברא"ש ח: שזה מצד שזה לא עשיה בבת אחת ובזה נתחדש שמהלך כעומד אפילו שזה מעשה הנחה אבל זה לא מפסיק את העשייה ועדיין הכל נחשב מעשה אחד רק שבמקום פטור דהרי מבואר בגמ' שזה סברא גם אליבא דרבנן לפטור במה שזה עבר במקום פטור וכל מה שיש ילפותא שזה לא חיסרון רק עד כמה שאין שום הנחה במקום פטור אבל אם היה הנחה במקום פטור ממילא זה סיבה לפטור ובפשוטו הביאור שזה שינוי בעצם צורת המלאכה דהינו שחשיב שהעברה לא היתה בצורה ישירה מרה"י לרה"ר

ומצאנו עוד דוגמא לזה דעיין רשב"א שהביא מהראב"ד דמהלך לבן עזאי זה כעומד לכתף וצ"ב א"כ למה שזה יפטור במקום פטור אמנם הביאור שעומד לכתף ס"ל שמצד החפצא חשיב שזה עומד ורק שאין כאן מעשה הנחה לחלק המלאכה לשתים אבל כל שזה היה במקום פטור חוזר החיסרון של הגמ' ועיין ריטב"א עירובין כ. ובשבת י"א. שנקט שמוציא ידו למעלה מעשרה ואחרי זה מניח על הקרקע פטור כיון שזה נח במקום פטור דהינו שאם זה למטה מעשרה חייב כי זה הכל עשיה אחת אבל כשזה במקום פטור אפילו אם זה עשיה אחת זה חיסרון ועיין תוס' לעיל שגם לענין קלוטה למעלה מעשרה זה מחלק לענין מוציא כי זה מקום פטור והביאור כנ"ל [ולפ"ז לר"ע אם אדם יוציא מרה"י לרה"ר דרך מקום פטור ויהיה שם קלוטה יהיה פטור מצד שזה היה מונח במקום פטור אמנם אין זה מוכרח ויתכן דהנחה של קלוטה זה דרגא פחות וזה גם לא סיבה לחלק במקום פטור]

והנה הגמ' בכתובות ל"א. מביאה ברייתא שגונב כיס בשבת חייב והגמ' שואלת למה לא נימא דעקירה צורך הנחה וממילא יש קלבדר"מ והגמ' מעמידה שעקר לפנות מזוית זוית ושואלת שר' יוחנן פטר כה"ג ולכן דוחה שעקר על מנת להוציא ועמד לכתף ושואלת שזה לא עמידה ועונה שזה כבן עזאי שמהלך כעומד דהינו שכיון שהוא נהיה גנב בעצם העקירה וכיון שמהלך כעומד א"כ החיוב הוא על היציאה האחרונה אמנם צ"ע כיון שלקולא לא אומרים מהלך כעומד וביארנו שהכונה שהמהלך כעומד לא מפסיק את המלאכה א"כ יוצא שהעקירה הראשונה זה חלק מהאיסור וא"כ למה שלא יהיה כאן קלבדר"מ והנה עיין תוס' בסוגין ובראשונים שנקטו שגם למסקנא שם כונת הגמ' להעמיד בעוקר על מנת לטלטל מזוית לזוית ויתכן שזה מטעם הנ"ל דכה"ג כיון שזה לא עקירה שזה סיבה לחייב חשיב שמעשה האיסור לא התחיל רק מאחרי זה אמנם משמעות רש"י שם שמדובר בעקר על מנת להוציא וא"כ צ"ע כנ"ל והיה מקום לומר שכל שזה מצב שגם ללא ההתחלה היה כאן מלאכה לא חשיב עקירה צורך הנחה שרק מה שמוכרח למלאכה יש בזה קלבדר"מ וצ"ע בזה [וכן הוא בנפש חיה סימן ט'] ויש מקום לדון שמקום פטור הכוונה מה שזה לא חלק ממעשה האיסור ולפ"ז בעקירה מרה"י לרה"ר חלק ההעברה תוך הבית אין זה חלק מהמלאכה משא"כ בד"א ברה"ר שכל העברה זה חלק מהאיסור אמנם אם הביאור במקום פטור כנ"ל אין בזה סברא וצ"ע בכל זה

ועיין חידושי הריטב"א וכן בשיטה לר"ן ובתוס' רי"ד שכתבו לישב שלא אומרים מהלך כעומד רק מרשות לרשות ולכן בד"א ברה"ר זה לא סיבה לפטור דאין זה מרשות לרשות והנה קשה דהגמ' בכתובות אומרת דבעקר ברה"י אין קלבדר"מ דהמחייב זה העקירה האחרונה ועיין קה"י שכתב לישב דהכונה דמהלך כעומד זה מתיחס לרשות ולכן כל שהוא ברשות חשיב שזה עדין לא נעקר ורק כשיוצא מהרשות חשיב שזה נעקר אמנם הדבר צ"ע דהם כתבו את זה גם על קלוטה והרי מפורש בגמ' שאם זרק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב מצד שזה קלוט בתחילת יציאה מרה"י ועד כמה שהדין קלוטה מתיחס לרשות א"כ ביחס לזה אין כאן עקירה והנחה וצ"ע אמנם הרמב"ן שלא תירץ מרשות לענין מהלך נראה מצד שהדין מהלך כעומד זה סברא וממ"נ עד כמה שזה עומד זה בכל מקום וכן הירושלמי רק הקשה לבן עזאי ולא לר"ע ובפשוטו מבואר שכוונת הראשונים שרק בזה שיש התחדשות מצב זה סיבה לראות את זה כמונח וממילא יש כאן מעשה עקירה ממצב זה וכמבואר צ"ז: אלא שצ"ע מהגמ' בכתובות הנ"ל ובפשוטו צ"ל שזה ודאי שזה מצב מונח כל הזמן רק זה סברא שאין כאן מעשה עקירה חדש או מעשה הנחה חדש כל שזה באותו מצב וממילא זה לא מחלק המעשה לשתים וממילא כל שנהיה כאן שינוי רשות כלפי זה יש כאן עקירה דהרי יש כאן התחדשות אמנם בפשוטו זה רק אם נימא דדבר שמונח ללא מעשה הנחה יש ממצב זה עקירה אמנם למה דיסדו האחרונים דבלא בטלה עקירה הראשונה דהינו שכל שלא נעשה מעשה הנחה בהכרח זה המשך של המצב הקודם א"כ עדין צ"ע מהגמ' בכתובות והנה בפשוטו ביאור זה רק שייך אם מהלך כעומד זה אותו מצב ולא אם כרש"י שיש התחדשות של הנחה כל הזמן ודו"ק בזה ולפ"ז יתכן שמטעם זה הרמב"ן לא תירץ על מהלך כעומד שזה מרשות לרשות

א) עי' באבני נזר סי' ר"מ ס"ק כ"ט - ל"ד ובסי' רנ"ח דכתב דיש לפרש דינא דמהלך כעומד באופ"א דס"ל לב"ע דסגי במה דלעולם יש רגל א' שמונחת על הקרקע, וקמ"ל ב"ע דאעפ"י דגופו מהלך, עדיין גופו נידון כמונח.

והוכיח כן דהנה בעירובין צ"ח א' מחלק הגמ' בין ספר שנתגלגל חוץ לד' או תוך ד', דבחוץ לד' גזרו אטו אין אגדו בידו דחייב חטאת, [וביאר בגאו"י דחיישי' דינוח קודם שיבא לאסקופה, דהא מיירי באיסקופת כרמלית, אולם לפי רע"א אף במניח בכרמלית יש חיוב ד"א], ופריך [לפי' תוס' בשם ר"ח והריטב"א שם ותוס' שבת ח' ב'] דתוך ד' נמי נגזור שיעמוד על האסקופה ויעקור מרה"ר ויניח ברה"י, וכי תימא כיון דמפסיק כרמלית גרע, ובארו תוס' והריטב"א דודאי ידע לברייתא דרבנן וב"ע, אלא דס"ד דכ"ז בהולך ברגלו, ולא בגופו נח בכרמלית ומוציא בידו, [ולא גזרו שמא ילך ברגליו, כיון דהרי תוך ד' יכול למיעבד הכי בידו בלא לרדת מהאסקופה], ומשני דרבא ס"ל דאף בכה"ג חייב, ופי' תוס' והריטב"א דרבא לא מיירי במעביר למעלה מי', אלא דס"ד דכשמעביר ידו כנגד גופו הוי הנחה, קמ"ל רבא דלא הוי כמונח, ומשני הגמ' דודאי ינוח באסקופה, ופריך דילמא מעיין בהו ומפיק להדי' וביאר הריטב"א דניחוש דיעיין מהאסקופה בספר שברשות הרבים ומיד יניחנו ברה"י בלא הרגעת ידו בכרמלית, [וביאר המהרש"א בתוס' ד"ה אלא דקו' הגמ' דירד ברגליו לרה"ר ויעיין ושוב יכניסנו לרה"י, אולם דבריו צ"ע דהא נתבאר לעיל דמוכח מעיקר הגמ' דלא חישינן דירד מהאסקופה, דמה"ט פריך מרבא], ומשני הגמ' הא מני ב"ע, ופירש במהרש"א דהוא תי' על הקו' שמא ירד ברגלו ויעיין ברה"ר אבל אי"ז יישוב על הקו' מעיקרא דיעמוד על האסקופה ויעביר בידו מרה"ר לרה"י, אולם בריטב"א ביאר דכוונת הגמ' דלב"ע דמהלך כעומד דמי כ"ש דבכה"ג הוי כמונח באסקופה.

ב) והנה לפי רש"י בכתובות דטעמא דב"ע דהוי כמונח כשעומד על ב' רגליו, דבזמן זה אין גופו נייד, ודאי דלא מהני מה דגופו נח, דהא ידו נייד, וזהו באמת טעמא דמהרש"א, אולם צ"ב סברת הריטב"א.

ומכח זה הוכיח האבנ"ז דס"ל להריטב"א דבדינא דב"ע נתחדש כיון דלעולם רגל א' מונח בקרקע, שהרי כשמניח רגלו שלפניו מיד נעקר רגלו שמאחריו, ומונח ברגלו שלפניו, וכשמניח רגלו שלאחריו לפניו, מיד הוא מונח ברגלו שלפניו, ונמצא דהוי הנחות בקפיצה מפסיעה לפסיעה, ולעולם אינו עקור, ונתחדש בזה דלא איכפ"ל דגופו נייד, ולכך ס"ל להריטב"א דכ"ש דבאופן דעומד על ב' רגליו ורק ידו נייד דחשיב כמונח.

ג) והנה לפי"ז מוכח דלרבנן אין הטעם משום דהנחת רגלו אינו נידון כהנחה, דא"כ מנלן דלרבנן כשעומד באסקופה ועוקר בידו לא הוי הנחה, וע"כ דלפי הריטב"א ס"ל לרבנן דאעפ"י דרגלו מונחת, מ"מ כיון דגופו נייד חשיב דגופו עקור, ואעפ"י דעמד לכתף לא הנחה, מ"מ אי"ז נידון כלכתף וכדנתבאר לעיל.

ד) ובביאור מח' רי"ו ושאר הראשונים נראה, דהנה בסוגיא בכתובות דל"א מבו' שעיקר המעליותא בעמד לכתף הוא דאורחיה הוא, ומבואר מזה דלא סגי בזה שדעתו להמשיך וכל מאי דל"ה הנחה הוא רק משום דזהו צורת ההילוך, לכתף בינתיים, [ועוד יבואר בזה בסוגיא דמהלך כעומד מדברי הגר"נ], ולפי"ז י"ל שגם שאר הראשונים מודו לד' רי"ו דעמידה כדי להנצל מאיסור תורה ל"ה כהנחה לפוש, אלא דאינהו ס"ל דל"ש לומר בעמידה זו אורחיה הוא, דסו"ס אין הדרך להלך כך.

ה) ואכתי צ"ע הוכחת המ"ב מעומד ע"מ לפתוח הדלת דחשבי' לה כעמד לפוש, אמנם באמת גם להראשונים דפליגי על רי"ו אינו מובן כלל מ"ט ד"ז ל"ה כעמד לכתף, דאין שום חילוק בין עמד לכתף לבין עמד לפתוח את הדלת, ועי' בפמ"ג סי' רס"ו שכתב דאין כונת הגמ' לומר דהוי כעמד לפוש, אלא הוא רק דין דרבנן דכמו שגזרו חכמים שירוץ, ה"ה גזרו שלא יעמוד פורתא ע"ש, וע"ע בבה"ל רס"ו י"א ד"ה כי היכי. [ויש בכ"ז נפק"מ לעומד ברמזור אי הוי כלכתף או לא - עי' ארחות שבת].

ו) והנה בשפ"א שם עמד בהא דפריך הגמ' לעיל ג' א' דיתחייב העני בהוצאת ידו, והא העני לא הכניס ידו אלא בשביל דהבעה"ב יכניס לתוכה, וע"ש דר"ל דזה גופא תי' הגמ', אולם בראשונים מבואר ביאור אחר בכוונת תי' הגמ', ולדברי החזו"א דס"ל ס"ב סוף סק"ג כשפ"א ליכא קו' דהא כבר ביאר שם דבאופן דאם אחר מטעין עליו ואח"כ עקר גופו שפיר הוי עקירה, אבל הרי למה דיבואר להלן דבמחה"ש מבואר דיש צד דגם כשהגוי עומד כדי שהישראל יטעין עליו חשיב כעמידה לכתף ודאי קשה קו' השפ"א, וע"כ צ"ל דעמידה כדי לקבל משא חדש אינו נחשב כלכתף, וע"ע לעיל ג' ב' במה דנתבאר שם בשם ידידי הרב אלעזר מאירוביץ ני"ו דנוגע לכאן.

**א) הנה מבואר בשו"ע סי' שכ"ה דנותנין מזונות לנכרי בחצר, ואם נטלו ויצא אין נזקקין לו, וכתבו הלבוש והמג"א דמ"מ ליתנו בידו אסור כיון דהישראל עביד עקירה, והא"ר חולק דכשהגוי בחצר שרי ליתן לידו, כיון דאינו נותן לו ע"מ להוציאו, וכשיוצא הגוי לחוץ איהו עביד לעקירה, ובשפוטו פליגי אם עמידה כדי לקבל משא חשיב כעמד לכתף, אולם עי' במחה"ש דכתב דבאמת הגוי עומד לפוש ומ"מ ס"ל למג"א דאסור ליתן לידו משום גזירה אטו עביד בזמן אחר עקירה והנחה.**

**ב) וביאור דבריו דהנה ברש"י ריש פרקין מתבאר דיש ב' דינים חדא איסור דשנים שעשו, ולכך פשט העני העני ידו לפנים אסור לבעה"ב ליטול מתוכה דעביד הנחה, אע"ג דלא יבא לידי מלאכה גמורה, מ"מ מדין שנים שעשו חיישינן דיבא בפעם אחרת למלאכה גמורה, ותו מצינו איסור דשמא יגמור מלאכה זו עצמה, וכדביאר כ"ז בשפ"א, ולכך ס"ל לשפ"א דלגבי עקירה יש איסור גם כשמניח על גוי שעומד לפוש, דאעפ"י דליכא איסור דשני שעשו, מ"מ זה גופא דנותן הישראל ליד הגוי, איכא גזירה דיבא הישראל להוציא בעצמו, ודין זה אינו שייך לשני שעשו.**

**ג) ושמעתי מידידי הרב לוי יצחק רפפורט ני"ו להביא ראיה נפלאה לדברי המחה"ש, דהנה מבואר בגמ' לעיל ג' א' דרב בא להוכיח ממתני' דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, וצ"ע דאי נימא דטעמא דפטור העני משום דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, אמאי אסור מדרבנן לבעה"ב ליתן לידו של העני, הא כיון דידו של העני נייח, הרי נגמרה עקירת הבעה"ב, וליכא שנים שעשו, והרי כבר בארו המהרש"א ומהר"ם ורע"א דאף אי נימא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ חשיב דהחפץ נייח, רק דאיכא חסרון בעקירה, וכיון דהבעה"ב עביד עקירה גמורה, ומה האיסור על הבעה"ב, ולפי דברי הראש יוסף דמסקנת גמ' דידו שפיר נייח, אלא דאיכא חסון מעשה עקירה ביד, הרי גם לפי המסקנא תקשי מהו האיסור על הבעה"ב, וע"כ כנ"ל.**

**ואין להק' דא"כ אמאי מבואר במתני' דהכניס העני את ידו ונטל ממנו הבעה"ב דשניהם פטורים, הרי כשהכניס העני ידו כבר חשיב כמונח, דודאי הא גופא דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ, שפיר חשיב דהבעה"ב גמר את ההנחה, אבל בבעה"ב שהניח לידו של עני שפיר תקשי אמאי אסור, הא עסיד הנחה גמורה, וע"כ דכה"ג אסור אף ללא דין ב' שעשו.**

**וי"ל דאף הא"ר לא נחלק על עיקר הדבר, אלא דס"ל דרק באופן דהעני בחוץ וידו בפנים אסור לבעה"ב ליתן לידו אף בלא האיסור דשנים שעשו, כיון דסו"ס צורת המעשה הוא שיש לבעה"ב שייכות בהוצאת העני, שהרי כבר היה גופו בחוץ, וגזרו אטו עביד הבעה"ב בעצמו לכל המלאכה, אבל כשהעני עומד בפנים, מה דהבעה"ב נותן לידו ליכא סרך ש**

**א]. ת"ר המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו' בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד כו'. והנה עיקר דברי בן עזאי נאמרו לגבי ג' דינים, א'. לענין דהוי הפסק במקום פטור. ב'. לחייב על עקירת מהלך כמבואר בכתובות ל"א. ג'. לחייב על הנחת מהלך כמ"ש הרמב"ן לקמן דצ"ז בביאור קושיית הגמ' אילימא במעביר עיי"ש.**

**ובטעמו דב"ע היה אפ"ל, דהנה נתבאר לעיל (עמ'...) להקשות מהו החיסרון באדם מהלך ומ"ש מחפץ המתגלגל עג"ק דחשיב כמונח לר"ח ב"ט [ולדעת רש"י חשיב כמונח גם לרבא], עי"ש מש"כ בזה. והי' אפ"ל דזהו גופא טעמא דב"ע, דס"ל דליכא גריעותא באדם מהלך טפי מחפץ המתגלגל, ומצב דהילוך לדידיה חשיב כהנחה [וגם לתו' דמתגלגל לרבא ל"ח כמונח, מ"מ י"ל דאדם דמי למגרר דחשיב כמונח, ומשום דהאדם מצ"ע הוא נח והוא מחדש הילוכו בכל עת]. ולפי"ז מחלוקת ב"ע ורבנן הוא בדרגת הקביעות דבעינן לשם הנחה.**

**אמנם מדברי רש"י בכתובות דל"א מבואר דאי"ז הטעם, דרש"י שם כתב בזה"ל "מהלך כעומד דמי ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה". ומבואר מדבריו דאין כונת בן עזאי לומר שההילוך גופא חשיב כהנחה אלא ההנחה הוא מצד הנחת הרגלים, דבהנחת רגל ימין הוא מונח במקום זה, ובהנחת רגל שמאל הוא נעקר ממקום רגלו הימנית ומניח א"ע במקום רגלו השמאלית.**

**מחלוקת ריטב"א ומהרש"א מתי הוא זמן ההנחה**

**ב]. ועי' באבנ"ז (ר"מ ס"ק ל"א-ב, רנ"ח) שהביא מחלוקת ריטב"א ומהרש"א בעירובין צ"ח, דהריטב"א כתב דבעומד על האסקופא ומעביר מרה"י לרה"ר תליא בפלוג' בן עזאי ורבנן, דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי כ"ש דבכה"ג הוי הנחה לפטרו, ובמהרש"א שם נחלק עליו בזה יעו"ש. וביאר האבנ"ז דד"ז תלוי מה דיל"ד מתי הוא זמן ההנחה והעקירה לב"ע, האם ההנחה והעקירה היא באותו זמן, דבשעה שמעמיד רגל אחד עוקר השני, ומשעת עמידת רגלו הימנית עד שעת עמידת רגלו השמאלית חשיב כעומד במקום עמידת רגלו הימנית, ובאותו זמן עוקר רגלו ממקום עמידת הרגל השמאלית, ונמצא שלעולם הוא עומד רק על רגל אחת וס"ל לב"ע דעמידת רגל א' חשיב עמידה ואע"פ שהגוף נייד בכ"ז חשיב עמידה, [ובדבריו מבואר דזה ודאי דבמציאות יש זמן שעומד על ב' רגליו, והנידון הוא אם גם באותו זמן ההנחה מתייחסת רק לרגלו הקידמית. ויש להוסיף סברא לדון את ההנחה לרגלו הקידמית משום דלעולם עיקר סמיכתו וכובד גופו הוא על רגל אחד ולכן משעה שהעביר את כובד גופו לכנגד רגלו הקידמית חשיב שעבר בזה מקרקע רגלו האחורית לקרקע רגלו הקידמית, וגם אם יעמוד על ב' רגליו יחשב כמונח רק במקום כובד גופו], ורבנן דפליגי ס"ל דכיון דגופו נייד אין מעליותא לעמידת רגלו.**

**או דילמא דההנחה היא בזמן שמעמיד רגל א' קודם שעקר השני ואז גם גופו לא נייד שעדיין לא עקר רגלו שני, ומה שרואין האדם כשהוא מהלך שהוא נייד תמיד הוא משום שתיכף הוא עוקר רגלו השני ולכן נדמה שהוא נייד עיי"ש[[2]](#footnote-3). וכתב האבנ"ז דהריטב"א ס"ל כצד הא', ולכן כיון שעמידת רגל א' חשיב עמידה אע"פ שהגוף נייד, א"כ כ"ש דבעומד על האיסקופה וידו והחפץ נדים חשיב כמונח בשעה שבא ידו עם החפץ במקום עמידת רגליו. והמהרש"א ס"ל כצד הב' ולכן כל מה דמהלך חשיב כעומד הוא רק משום שהגוף נייח בזמן עמידת ב' רגליו עיי"ש.**

**והנה הרש"ש לקמן דצ"א ע"ב וההפלאה כתובות ל"א הקשו היאך משכח"ל לבן עזאי מוציא מרה"י לרה"ר ע"י הילוך, הא בשעה שנעתק מרה"י לרה"ר הו"ל כמונח בין ב' הרשויות, ודמי למניח את החפץ בין ב' הרשויות דפטור אפי' כשחזר ועקרו, ועיי"ש בהפלאה שכת' דבאמת אינו חייב לב"ע רק כשיצא כל החפץ לפניו עיי"ש. ולכאו' להצד הא' ל"ק מידי, כיון דגם באופן שהיתה רגלו האחת ברה"י והאחרת ברה"ר חשיב החפץ כמונח רק ברה"ר, כיון שעיקר כובד גופו הוא רק על הרגל הקידמית [אלא שעדיין באופן שהניח את רגלו האחת בין ב' הרשויות, מקצתה ברה"י ומקצתה ברה"ר דבשעה זו הוא מונח בב' הרשויות, בכה"ג יהי' חסרון דאגד, וי"ל דבאמת לא יתחייב לב"ע].**

**מ"ט מהלך כעומד עדיף מעמידה לכתף**

**אם מהלך כעומד לב"ע מהני לבטל עקירה ראשונה**

**ד]. כתובות ל"א א'. גמ' מתיב רב ביבי בר אביי הגונב כיס בשבת חייב שכבר נתחייב בגניבה כו' ואמאי ה"נ לימא בגבהה צורך הוצאה היא כו', הב"ע כגון כו', וכה"ג מי חייב כו', הב"ע כשעמד כו', אלא הא מני בן עזאי דאמר מהלך כעומד דמי. ועי' רש"י ד"ה הכא, ובד"ה אורחיה, ובד"ה אלא. והמתבאר בדברי רש"י דכדי ליישב הקושיא דעקירה צורך הוצאה צריך לחדש דנתבטלה עקירה הראשונה ע"י ההנחה שבינתיים, ולא סגי במה שיש כאן עוד הנחה ועקירה אחרת לבתר שכבר שנתחייב בגניבה. וביאור הדברים יל"פ בתרתי, א. דהוא סברא בחיוב שבת, והיינו דס"ל לרש"י דכ"ז שלא נתבטלה עקירה ראשונה א"א לחייב משום עקירה שניה וכיסוד הנפש חיה, ולכן רק ע"י שנתבטלה עקירה הראשונה אפשר לחייבו משום עקירה שניה[[3]](#footnote-4). אמנם הגרנ"פ דייק מדברי רש"י בשבת ??(ד' ה') דס"ל דאפשר לחייבו על עקירה השניה גם כ"ז שלא נתבטלה עקירה ראשונה.**

**ב. דהוא סברא בפטורא דקלב"ם, והיינו דאף דאפשר לחייבו גם משום עקירה שניה מ"מ כיון שעקירה ראשונה במקומה עומדת פטרינן על הגניבה שהיתה בזמן עקירה הראשונה. וד"ז תלוי לכאו' ביסוה"ד דעקירה צורך הנחה דנחלקו בזה הראשונים שם, והאריך בזה בחי' ר' ראובן (ב"ק סי י"ב), ותו"ד דדעת הרא"ה דהפטור קלב"ם שחל בעקירה, הוא משום שעקירה היא חלק מהמחייב בהוצאה, ודעת התו' דכל הפטור הוא רק משום שהוא צורך החיוב, אבל כשאפשר להתחייב בלא עקירה זו לא פטרינן מדין קלב"ם משום עקירה צורך הוצאה, עיישה"ט. ולפי"ז א"ש דברי רש"י דכל שיש כאן עקירה שהיא סיבה להיות חלק מהמחייב אמרי' קלב"ם וכסברת הרא"ה, ולכן בע"כ דתי' הגמ' הוא דנתבטלה עקירה ראשונה.**

**שיטת התוס' דאינה מבטלת עקירה ראשונה**

**ה]. והנה התו' שם בע"ב ד"ה מהלך כעומד כת' "ומעביר ד"א ברה"ר דחייב הלכתא גמירי לה כדאמרינן בהזורק ולא ילפי' מיניה דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במהלך מחנות לפלטיא דרך סטיו שהוא מקפ"ט". ודבריהם צ"ב מהו החילוק בין מקפ"ט למקום חיוב, עוד ק' דהרי בסוגיא בכתובות שם מבואר להדיא דבן עזאי איירי גם במקום חיוב ומה"ט מחייבי' ליה על ההילוך האחרון שהלך בשעה שיצא מרה"י, וכבר עמד בזה המהרש"א שם ותי' דלחומרא שפיר מחייבי' ליה גם במקום חיוב ומש"כ התוס' דלא ילפי' מהתם למקפ"ט הוא רק לקולא, והיינו דלקולא לא אמרי' מהלך כעומד רק במקו"פ, כן ביאר בכונתו הגרע"א לקמן דצ"ב. וביאור הדברים י"ל דהנחה דמהלך כעומד לב"ע אינה מבטלת לעקירה ראשונה, וכל מה דס"ל לבן עזאי דהוי כמונח הוא רק לענין הפסק במקפ"ט דבזה א"צ לביטול העקיר"ר כיון דעצם ההנחה במקפ"ט מגרעת במלאכה.**

**והטעם דאין הנחה זו מבטלת לעקירה ראשונה יל"פ בתרתי, א. עפמש"כ החזו"א דדין ביטול עקירה ראשונה אינו תלוי בחפץ אי הוי כמונח אלא אם הגברא עסוק במלאכתו, וה"נ בנידו"ד שהגברא ממשיך להלך ולהתעסק בהוצאה אין כאן ביטול לעקירה ראשונה. ב. עוד י"ל דהנחה דמהלך כעומד הויא הנחה גרועה ולכן אינה מבטלת העקירה [אלא שלפי"ז נמצא דיסוד זה נתחדש בהלכתא גמירי לה דד"א], והא דמהלך כעומד הוי הנחה להפסיק במקו"פ לב"ע ה"ט כיסוד האחרונים דלהפסק דמקו"פ סגי במה שהחפץ היה מונח בין הרשויות ברשות אחרת, דכבר אי"ז מלאכה כצורתה[[4]](#footnote-5), וא"צ בזה לביטול עקירה ראשונה[[5]](#footnote-6). והדברים עתיקים.**

**אלא שלפי"ז נמצא מבואר דהתו' פליגי על רש"י, וס"ל דגם אי לא בטלה עקירה ראשונה כיון שיש כאן עוד עקירה לא אמרי' עקירה צורך הנחה, דהרי לב"ע לא אמרי' קלב"ם אע"ג דהנחה דמהלך כעומד אינה מבטלת עקירה ראשונה. ומבואר בזה תרתי, א. דס"ל לתו' דאפשר לחייב משום עקירה שניה אע"פ שלא בטלה עקירה ראשונה. ב. דס"ל לתו' דכל שעקירה קמייתא אינה נצרכת לחיוב מיתה דהרי אפשר לחייבו משום עקירה שניה, תו לא פטרינן משום קלב"ם בעקירה ראשונה דאין עקירה זו צורך הנחה. והדברים תואמים למש"כ הגר"ר בדעת התו' דכל יסוד עקירה צורך הנחה אי"ז משום שהוא חלק מסיבת החיוב אלא משום שהוא צורך החיוב. שו"ר כן בנפש חיה ס"ט, ועיי"ש עוד שכת' דהי' אפשר לכוון דברי התו' עם דברי השמ"ק דפירש דכשהעמידו הברייתא כב"ע חזרו לאוקימתא הראשונה דמיירי בע"מ להצניע, ולפי"ז א"א לחייב כלל משום עקירה ראשונה, ולפי"ז א"א להוכיח כהיסוד הב'. אמנם כבר כת' הנפ"ח דפשט לשון התו לא משמע כן.**

**ביאור דברי התוס' ד"ה נימא**

**ה]. והנה התו' שם ד"ה נימא הק' דלפר"ת דהגבהה קונה בפחות מג"ט א"כ נמצא שקנאה קודם התחלת העקירה דהרי לגבי שבת ל"ח עקירה עד שיגביה ג"ט דתוך ג"ט חשיב כמונח מדינא דלבוד, וא"כ דין הוא שיתחייב כמו לב"ע דאמר מהלך כעומד דמי עיי"ש. ודבריהם צ"ב מה ענין זה לדברי ב"ע, ונאמרו ג' דרכים בביאור דברי התו':**

**א). עי' בפנ"י דז"פ שאין כונת התו' דמה שעקרו מהקרקע ל"ח עקירה, דזה ודאי דאע"פ שתוך ג"ט כלבוד דמי בכ"ז חשיב עקירה מה שעקרו מהקרקע [דלבוד אין מחשיבו כמונח בקרקע אלא כמונח בארעא סמיכתא], ורק דכונתם דכיון דדינא דלבוד מחשיבו כמונח הרי בטלה עקירה ראשונה. ועיי"ש בפנ"י שהרבה להקשות ע"ז דודאי הנחה זו אינה מבטלת עקירה הראשונה כיון דלא עדיף מעמד לכתף עיי"ש. ועכ"פ לביאורו בתוס' נראה דמה שהוכיחו מב"ע הוא דהנחה מפסקת גם כשעוסק במלאכתו, ולפי"ז מבואר בתו' דלא כמהרש"א הנ"ל, אלא דהנחה דב"ע מועלת להפסיק במלאכה.**

**ב). דהתו' מודו לדברי הפנ"י דבכל עקירת ג"ט יל"ד כאן ב' עקירות גם מצד עקירת החפץ מהקרקע וגם מצד עקירת החפץ מתוך ג' ללמעלה מג', אלא שגם ע"ז הוקשה להם דכיון דאפשר לחייבו משום עקירה שני' כבר ל"ש כאן הפטור דעקירה צורך הנחה, וע"ז הוכיחו מב"ע כדברי המהרש"א דגם לדידיה יש ב' עקירות ואפ"ה לא אמרי קלב"ם, וכ"כ הנפ"ח סוסי' ט'.**

**ג) ויש עוד דרך בביאור דברי התו' דלעולם העקירה אינה מתחלת עד גמר הג"ט, וכל' התו' 'דקנאה קודם התחלת העקירה', ומשום דבתוך ג' חשיב עדיין כמונח בקרקע ולא יצא החפץ ממקומו וכ"כ הנפ"ח ס"ח, ומה שהוצרכו להוכחה מב"ע הוא לאפוקי מסברת הרא"ש בשמ"ק דתי' דעקירת טפח היא צורך דעקירת ג"ט, ולזה הוכיחו מב"ע דהרי גם התם עקירת ההגבהה היא צורך העקירה האחרונה ואפ"ה חייב ובע"כ דאין דנים קלב"ם על צורך דצורך.**

**אלא שלהאופן הב' הנ"ל [וכן ליסוד המהרש"א], יקשה ממש"כ התו' בד"ה שהגביהו דהא דבעי לאוקמי במפנה חפצים היי' משום דס"ד דבנמלך והוציאו הוי עקירה שניה [וביאור הס"ד נת' לעיל עמ'... בכמה אנפי], וצ"ע דלפום הך ס"ד למה העמידו הברייתא בהגביה ע"מ להצניע והרי גם אי הגביה ע"מ להוציאו כיון דבחזר ונמלך הוי עקירה שניה ממילא ל"ש כאן פטורא דקלב"ם וכמו לב"ע [ועי' בתוצ"ח ס"ט שלפי דבריו יש ליישב עיי"ש].**

**שיטת הראב"ד דמהלך לב"ע כעמד לכתף**

**ו]. והנה ברשב"א בכתובות הביא בשם הראב"ד תי' אחר על קו' הראשונים היאך משכח"ל העברת ד"א לבן עזאי, וז"ל "אי נמי י"ל דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקו"פ אבל במעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף, כן תי' הראב"ד ז"ל עכ"ל". ולמדנו מדברי הראב"ד חידוש גדול דעמד לכתף במקפ"ט פטור [ולא כרש"י בסוגיין ד"ה חייב], וממילא י"ל דכל מ"ש ב"ע דמהלך כעומד דמי הוא רק כעין עמד לכתף [וכדלעיל אות ג'].**

**ובאמת שתירוץ זה של הראב"ד הוא ממש כעין מש"כ שאר הראשונים דהלכתא גמירי לה ולא ילפי' מקפ"ט ממקום חיוב, דנת' לעיל כונתם דהנחה דמהלך כעומד הוי הנחה לגבי החפץ ול"ה הנחה לבטל עקיר"ר, וזה ממש כעין הראב"ד, וכל החילוק בין תירוץ הראשונים לתירוץ הראב"ד הוא רק דלכל הראשונים מסברא הוי אמרי' דמהלך כעומד לפוש דמי, והא דאי"ז מבטל עקיר"ר הוא רק מחידוש ההלמ"ס, משא"כ לדברי הראב"ד א"צ להלממ"ס דמסברא ידעי' דמהלך כעומד הרי"ז רק כעמד לכתף ואי"ז מבטל לעקירה הראשונה.**

**אמנם בעיקר דברי הראב"ד צ"ע דדבריו נסתרים מהסוגיא בכתובות שם, דבגמ' שם מבואר דבעקר ע"מ להוציאו ועמד לכתף וחזר והוציאו הוי ההגבהה הראשונה צורך ההוצאה, ומאידך למסקנת הסוגיא מבואר דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי לא אמרינן ההגבהה הראשונה הוי צורך הוצאה, ומבואר דעמד לכתף לדידן גרע ממהלך לב"ע, וצ"ע. [ואולי יל"פ דס"ל כהאחרונים דרבנן וב"ע נחלקו בדין עמד לכתף, והיינו דלכו"ע עמידה לכתף ל"ח מעשה הנחה, ורק דלב"ע חשיב החפץ כמונח ולרבנן ל"ח החפץ כמונח, ולכן לרבנן אין כאן הנחה לחיוב עקירה, משא"כ לב"ע דחשיב כמונח יש כאן הנחה להפסיק במקו"פ וגם הנחה לחייב משום עקירה ורק דקלב"ם לא אמרי' כיון דלא בטלה עקירה ראשונה].**

**ועי' גם בפנ"י בסוגיין שכת' ליישב דעת הרי"ף שהביא מימרא דר"י דמודה ב"ע בזורק, והק' הרא"ש דהרי לא קיי"ל כב"ע וכדמוכח ממימרא דר"י דמפנה חפצים. וכת' הפנ"י דדעת הרי"ף דגם לב"ע ל"מ מהלך כעומד רק לענין הנחה ולא לענין עקירה, וכבר תמהו עליו מהסוגיא בכתובות ל"א דמבואר דאמרינן דמהלך כעומד מהני גם לחיוב עיי"ש.**

ואם כנים הדברים י"ל דהנה בירושלמי תי' על קו' הראשונים דמשכח"ל העברת ד"א לבן עזאי בקופץ ובפשוטו כונתו לקפץ ד"א בב"א, וידועה בזה קו' הגרע"א (בחי' לר"ה דכ"ט ע"ב) דא"כ מהי הגזירה ביו"ט ראשון שמא יעבירנו ד"א ברה"ר דאטו חיישי' שיקפוץ ד"א בב"א [ובשם האדמו"ר מקוצק תי' דמחמת חיבוב המצוה חיישי' שיקפוץ]. ולהנ"ל נראה דבקופץ פחות פחות מד"א ג"כ חייב דכיון שבעודו באויר ל"ה כהנחה ממילא העמידה שבינתיים הוי כעמד לכתף דפטור, ולפי"ז שפיר י"ל דחיישי' לזה. וביותר י"ל דלפי דברינו קופץ לאו דוקא דה"ה ברץ, דידוע שההבדל בין רץ למהלך הוא שבמהלך כל שעתא ושעתא רגלו א' על הארץ משא"כ ברץ ב' הרגליים באויר בינתיים, ולהנ"ל נראה שברץ מודה בן עזאי שההנחה שבאמצע הוי כהנחה לכתף ואי"ז הנחה כלל, ושפיר י"ל דזהו החשש שמא יעבירנו ד"א ברה"ר ודו"ק. שו"ר שכבר עמד בכ"ז האבנ"ז בסי' רנ"ח אלא שביאר ד"ז בנוסח אחר יעו"ש.

ולפי דברינו א"ש משה"ק לעיל ע"ד התוס' בד"ח ע"ב מ"ט בקלוטה ובמתגלגל ל"ה כעמד לכתף, דכיון דכל זמן ההילוך הו"ל כהנחה ממילא ל"ש דין עמד לכתף וכנ"ל.

שם, בריטב"א בעירובין דצ"ח כתב דבעומד על האסקופא ומעביר מרה"י לרה"ר תליא בפלוג' בן עזאי ורבנן דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי כ"ש דבכה"ג הוי הנחה לפטרו, ובמהרש"א שם נחלק עליו בזה יעו"ש [ועי' היטב בשיטה להר"ן לקמן בד"ח ע"ב דלכ' כונתו כהריטב"א]. והנה העולם נתקשה בהבנת ד' הריטב"א מה ענין זה לדינא דמהלך כעומד הא היד לא נחה כלל (ועי' באבנ"ז ר"מ סקכ"ט), אולם לענ"ד דבריו פשוטים דהנידון שם הוא כשגופו נייח וידו ניידא אי הוי הנחה, ובזה כתב הריטב"א דלבן עזאי דמהלך כעומד ע"כ שלא אכפ"ל שהגוף נייד וא"כ כ"ש דכשגופו נייח וידו ניידא הוי הנחה ופשוט. אכן לפי"ז למדנו מד' הריטב"א דבר חידוש דבאמת גם רבנן מודו לבן עזאי דהרגל חשיבא כמונחת והא דס"ל דמהלך לאו כעומד הוא משום דשאר הגוף נייד, דאי נימא שרבנן פליגי על ב"ע בעיקרא דמילתא תיקשי מ"ט מעביר דרך עליו לרבנן ל"ה הנחה הא בזה לא נח' רבנן ובן עזאי ודו"ק.

ובד' המהרש"א שמיאן בזה צ"ל דאיכא חילוק בין ידו לשאר הגוף, דלצד דמהלך כעומד חשבי' לכל הגוף כנייח אגב הרגל משא"כ כשעמד והניד את ידו ל"ח להיד כמונחת ולכך אי"ז שייך לפלוג' בן עזאי ורבנן ודו"ק.

שוב התבוננתי דיש לבאר את ד' הריטב"א באו"א דהריטב"א אזיל בזה לשיטתו, דהנה בראשונים ובריטב"א בסוגיין כתבו דכל מאי דס"ל לב"ע דמהלך כעומד דמי הוא רק בב' רשויות ולא באותה רשות, ולפו"ר כונתם דגם בן עזאי מודה דמהלך ל"ה כהנחה גמורה אלא דמ"מ הוי סיבה מספקת לדון את החפץ כנמצא ברשות שהאדם מהלך בה (וע"ד קלוטה כמי שהונחה), ולפי"ז י"ל בכונת הריטב"א דאם הילוך שאינו הנחה כלל הוי סיבה לקבעו ברשות כ"ש דכשהגוף נח והיד אינה נחה הוי סיבה לקבעו ברשות ודו"ק, ולפי דרך זו י"ל דהמהרש"א שמיאן בזה אזיל בד' התוס' שנח' על הראשונים הנ"ל, דלדידהו ההילוך הוי כהנחה גמורה במקום זה ואין כל דמיון בין מהלך למעביר דרך עליו דמהלך הוי כמונח משא"כ כשידו ניידא אין כאן הנחה כלל ופשוט.

בדין מהלך כעומד אי הוי הנחה לבטל לעקירה ראשונה, בד' הרי"ף ובביאור הסוגיא בכתובות דל"א[[6]](#footnote-7), בסוגיא זו מצינו כמה וכמה תמיהות -

א' ברש"ש לקמן דצ"א ע"ב הק' היאך משכח"ל לבן עזאי מוציא מרה"י לרה"ר ע"י הילוך הא בשעה שנעתק מרה"י לרה"ר הו"ל כמונח בין ב' הרשויות ודמי למניח את החפץ בין ב' הרשויות דפטור אפי' כשחזר ועקרו. והנה מתחילה חשבתי לתרץ את קושיתו בפשיטות דהנה בעיקר ד' בן עזאי היה אפ"ל בטעמו דכל מצב ההילוך הוי כהנחה, אמנם מד' רש"י בכתובות דל"א מבו' לא כן דברש"י שם כתב בזה"ל "מהלך כעומד דמי ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה", ומבו' מדבריו דאין כונת בן עזאי לומר שההילוך גופא חשיב כהנחה אלא רק הנחת הרגלים דבהנחת רגל ימין הוא מונח במקום זה ובהנחת רגל שמאל הוא נעקר ממקום רגלו הימנית ומניח א"ע במקום רגלו השמאלית. ומעתה יל"ע כשהניח את רגלו השמאלית והמשיך לילך מאימתי נעשית העקירה ממקום הרגל השמאלית, דהנה סדר ההילוך הוא דלעולם אחת מהרגלים ע"ג הארץ ולעולם כובד גופו של האדם נסמך רק על אחת מרגליו (דגם בשעה ששני הרגלים ע"ג הארץ כובד גופו נסמך רק על אחת מהם ודו"ק). ומעתה יש לדון מאימתי נעשית העקירה ממקום רגלו השמאלית, האם משעה שעקר את רגלו או כבר משעה שהעביר את כובד גופו לכנגד רגלו הימנית, דבשעה זו הוא מעביר את גופו מכנגד רגלו השמאלית וקובעו כנגד הימנית ודו"ק היטב [ולאחר העיון נראה כהאופן הב']. ונראה שלהאופן הב' אין היכ"ת לקו' הרש"ש, דגם בגונא שהיתה רגלו האחת ברה"י והאחרת ברה"ר אין היכ"ת שיהיה האדם מונח על ב' רגליו, דלעולם עיקר סמיכתו היא רק על אחת מהם ודו"ק.

אמנם באמת כ"ז אינו מספיק ליישב את קו' הרש"ש, דאכתי תיקשי בגונא שהניח את רגלו האחת בין ב' הרשויות - מקצתה ברה"י ומקצתה ברה"ר - דבשעה זו הוא מונח בב' הרשויות, ותיקשי לבן עזאי היאך משכח"ל חיוב הוצאה בכה"ג.

ב' בראשונים בסוגיין ובכתובות הק' היאך משכח"ל העברת ד"א אליבא דבן עזאי, ותי' דהעברת ד"א הלכתא גמירי לה. והנה מד' התוס' דידן לא ביארו מ"ט לא ילפי' מהעברת ד"א להוצאה דמהלך לאו כעומד דמי, אולם בתוס' בכתובות דל"א ע"ב הוסיפו ביאור בזה "ולא ילפי' מיניה דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במהלך מחנות לפלטיא דרך סטיו שהוא מקפ"ט", וכונתם צ"ב מהו החילוק בין מקפ"ט למקום חיוב.

עוד יל"ע דהלא בסוגיא בכתובות דל"א מבו' להדיא דבן עזאי איירי גם במקום חיוב ומה"ט מחייבי' ליה על ההילוך האחרון שהלך בשעה שיצא מרה"י, וכבר עמד בזה המהרש"א שם ותי' דלחומרא שפיר מחייבי' ליה גם במקום חיוב ומש"כ התוס' דלא ילפי' מהתם למקפ"ט הוא רק לקולא (כן ביאר בכונתו הגרע"א לקמן דצ"ב), וכל דבריו צ"ב.

ג' ברי"ף בסוגיין הביא את ד' בן עזאי, ועי' ברא"ש ובר"ן שהבינו מדבריו דכונתו לפסוק כבן עזאי ומקורו מהא דשקו"ט רבי יוחנן אליביה, ויעו"ש שהק' עליו דהרי רבי יוחנן עצמו חולק על בן עזאי מדפטר מפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך להוציאם ולבן עזאי הו"ל לחייבו על העקירה שלאחר שנמלך, והביאו הראשונים שכ"ה להדיא בסוגיא בכתובות דהמפנה חפצים אליבא דרבי יוחנן מחייב עכת"ד (ועי' בש"ג שם שנח' עליהם דאין הכרע מד' הרי"ף שפסק כבן עזאי ובפרט שהרי"ף בדצ"א הביא להמשנה שם כצורתה).

והנה מהא דהוצרכו הראשונים להביא ראיה לזה מכתובות מבו' שמסברא לא הוי פסיקא להו דבן עזאי מחייב במפנה חפצים, והדברים צ"ב דלכ' ד"ז הוא פשוט מסברא דלבן עזאי יש כאן עקירה מחודשת לאחר שנמלך (וכעי"ז תיקשי בד' התוס' בסוגיין בסוד"ה בשלמא.

עוד הק' הגרע"א בגיליון הר"ן (נד' בסוף מסכתין) דמכל ד' הר"ן והרא"ש משמע שפי' את הסוגיא בכתובות דלמסקנה דאמרי' "אלא הא מני בן עזאי היא וכו'" היינו בעקר ע"מ להצניע, ומבו' מדבריהם שבעקר ע"מ להוציאו שפיר איכא למפטריה מטעם קלב"מ ולכך הוצרכה הגמ' להעמיד בעקר ע"מ להצניע, והדברים צ"ב רב מ"ט הוצרכה הגמ' להעמיד בכה"ג, הא לבן עזאי דמהלך כעומד דמי יש כאן עקירה מחודשת וגם בעקר ע"מ להוציאו אין חיובו מחמת העקירה הראשונה. וכבר עמד בזה השטמ"ק בכתובות שם ודבריו יבוארו להלן.

ואשר מוכרח ומבואר מזה דגם בן עזאי מודה שהנחה דמהלך כעומד אינה מבטלת לעקירה ראשונה, וכל מש"כ בן עזאי דהוי כמונח הוא רק לענין הפסק מקפ"ט דבזה א"צ לביטול העקיר"ר דעצם ההנחה במקפ"ט מגרעת במלאכה. ובביאור הדברים מ"ט הנחה זו אינה מבטלת לעקיר"ר י"ל בב' אופנים -

א' עפמש"כ האחרונים בד"ג ע"ב דדין ביטול עקיר"ר אינו תלוי בחפץ אי הוי כמונח אלא אם הגברא עסוק במלאכתו, והכ"נ בנידו"ד שהגברא ממשיך להלך ולהתעסק בהוצאה אין כאן ביטול לעקיר"ר.

ב' עוד י"ל דהנחה דמהלך כעומד הויא הנחה גרועה וכעין מש"נ לעיל לענין הנחה דלבוד והנחה דקלוטה [ויסוד זה מסתבר מאד לפמש"כ הריטב"א והרי"ד דכל דין מהלך כעומד הוא רק בין ב' הרשויות ולא באותה רשות, דמדבריהם אלו מבו' שהנחה דמהלך כעומד אינה הנחה קבועה דיה להחשב כמונח במקום זה אלא רק דעי"ז דייני' להחפץ כמונח באופן כללי ברשות ודו"ק]. ואולי יש להוסיף עוד בזה, דהנה לעיל בסוגיא דאגוז ע"ג מים הוכחנו מד' התו"י שגם בן עזאי מודה שהחפץ ל"ח כמונח לגמרי ואם יבא אחר ויעקרו יהיה פטור, דלפי דבריו י"ל שאין די בהנחה זו לבטל לעקיר"ר.

וכמובן שלפי"ז א"ש קו' הרש"ש הנ"ל, דכיון שלא בטלה עקיר"ר לא אכפ"ל שבאמצע המלאכה היה החפץ מונח בב' הרשויות.

והנה יש שר"ל דזוהי גופא כונת התוס' בכתובות הנ"ל, דבהלמ"ס נתחדש דהנחה דמהלך כעומד אינה מבטלת לעקיר"ר ומש"כ התוס' דלא ילפי' מקום פטור ממקום חיוב כונתם דבהנחה במקפ"ט א"צ לדין בטלה עקיר"ר דהתם עצם ההנחה פוטרתו [ולפי"ז צ"ל קצת באו"א ממש"נ, דלהנ"ל היה נראה שמסברא ידעי' דלא בטלה עקיר"ר אולם לפי ביאור זה בד' התוס' צ"ל שכ"ז נתחדש בהלמ"ס]. וי"ל שזוהי ג"כ כונת המהרש"א, דלהחמיר שפיר מצינן לחייבו במקום חיוב דסו"ס יש כאן עקירה חדשה ושייך לחייבו אהך עקירה, וכל מש"כ התוס' דילפי' מההלכתא דל"א מהלך כעומד במקום חיוב הוא רק לענין להקל דבזה אנו צריכים לדין בטלה עקיר"ר ומהלך כעומד אינו מבטל לעקירה הראשונה.

אמנם לענ"ד נראה שכ"ז אינו נכון, דמלבד שכ"ז לא נזכר כלל בד' התוס' והמהרש"א, יש לסתור מהלך זה מד' התוס' בסוגיין, ואי"ה יתבאר כ"ז להלן בתד"ה בשלמא.

עכ"פ נראה שלפי"ז א"ש משה"ק הגרע"א ע"ד הר"ן והרא"ש שפי' דלמסקנה בכתובות איירי בעקרו ע"מ להצניע הא גם בעקרו ע"מ להוציאו שייך לחייבו דחיובו קאתי על העקירה האחרונה, דכיון שהנחה דמהלך כעומד אינה מבטלת לעקיר"ר נמצא שגם העקירה הראשונה גרמה את החיוב ושפיר שייך לפוטרו מדין קלב"מ דגם העקירה הראשונה היתה צורך ההוצאה.

ובאמת שהדברים מבוארים להדיא בשטמ"ק בכתובות שם שהאריך בכ"ז וז"ל אלא הא מני ב"ע היא הא כתיבנא לעיל שכתבו התוס' ז"ל בפ"ק דשבת דרבי יוחנן דאמר לעיל המפנה חפציו מזוית וכו' לית ליה דבן עזאי דלב"ע דאמר מהלך כעומד דמי הוה חייב, וכתבו ז"ל התם דכן מוכח בהדיא בריש אלו נערות, ומעתה היה נראה לפרש דהכ"נ ה"ק אלא הא מני ב"ע היא פי' לעולם כשהגביהו ע"מ להצניעו וכו' ודקא קשיא לך אהיא דר"י - הא מני בן עזאי היא וכו', והא דלא אוקימנא לה אפי' ע"מ להוציאו ואפ"ה חייב דחיוב שבת דעקירה לאו מחמת הגבהה ראשונה וכו' וכדפירש רש"י ז"ל, משום דמשמע לן דע"כ לא קאמר בן עזאי אלא כשיש מקפ"ט באמצע וכדקתני להדיא דפלוגתיה המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו', והיינו דאפי' לדידיה מעביר ד"א בר"ה חייב, ומיהו בההיא דר' יוחנן דהמפנה חפציו מזוית לזוית וכו' קא מחייב, דלא חשבי' עקירה ראשונה למידי כיון דהיתה עקירה לפטורא וחיובו אתיא ליה משעה שנמלך להוציא דמהלך כעומד דמי, ודמי לההיא דהמוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו', דמה לי הפטור באמצע או בתחלה אלא שזה לפטורא וזה לחיובא והכל עולה לטעם אחד, אבל המוציא מרשות לרשות ומתחלה עקר ע"מ להוציא אפי' לבן עזאי לא אתיא חיובא דעקירה אלא מחמת עקירה ראשונה דלא שבקינן עקירה דלהדיא משום עקירה דמדמיא דהמהלך כעומד כיון דעקירה ראשונה הויא דחיובא וכו' עכ"ל. ותורף דבריו הוא דבעקר ע"מ להוציאו לא יועיל מידי הא דמהלך כעומד דסו"ס חיובו הוא גם על העקירה הראשונה ואכתי שייך בזה דין קלב"מ, וכל תי' הגמ' היה רק בעקר ע"מ להצניע דבכה"ג יש לחייבו אליבא דבן עזאי על העקירה השניה. והנה השטמ"ק תלה ד"ז בד' התוס' דדוקא במקפ"ט ס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד דמי, והכ"נ כשעקר ע"מ להצניעו הרי"ז כמקפ"ט "דמה לי הפטור באמצע או בתחלה אלא שזה לפטורא וזה לחיובא והכל עולה לטעם אחד" וכל דבריו צ"ב.

ולהנ"ל דבריו מבוארים כמין חומר, דהנה לפמש"נ נמצא שעיקר היסוד לחלק בין מקפ"ט למקום חיוב הוא דמהלך כעומד הוי הנחה לגבי החפץ ומ"מ אי"ז מבטל לעקירה הראשונה, וזהו שכתב השטמ"ק דכשעקרו מתחילה ע"מ להוציאו אין ההילוך מבטל להך עקירה ואכתי שייך למפטריה מטעם קלב"מ, משא"כ כשעקרו ע"מ להצניעו דייני' שהעקירה שלאחמ"כ תחייבו וזה שפיר שייך אליבא דבן עזאי כיון שההילוך הוי כהנחה.

וראיתי בשי' הגר"ד כהן שעמד ג"כ בכל הנ"ל והוסיף ע"ז דבר נחמד, דהנה ברש"י בסוגיין בד"ה אינו חייב עד שיעמוד כתב "דעמידת גופו ודאי כעמידת חפץ דמי", ופי' הראש יוסף שכתבו לשי' הרשב"א שהובא דתו"י בד"ג דבהנחה פשיטא לן דהנחת גופו כהנחת חפץ. אולם יותר נראה לפרש את דבריו באו"א, דכונתו דודאי יש כאן עמידה לענין שהחפץ חשיב כמונח וכל הנידון בסוגיא לעיל הוא רק אי הנחת גופו הוי הנחה [ומה"ט לא נראה לגרוס בדבריו כגי' הב"ח "כהנחת חפץ" ודו"ק דלפי"ז מדוקדקים כל דבריו בסוגיין וקצרתי]. והק' הגרד"כ דבכתובות דל"א בד"ה הב"ע פרש"י דעמידתו היא הנחה לעקירה הראשונה, ולהנ"ל דבריו מדוקדקים מאד דהתם דאיירי בעקר ע"מ להוציא בעי' שתתבטל העקירה הראשונה ולזה בעי' הנחה, משא"כ בעקר ע"מ להצניע סגי בזה שיהיה החפץ כמונח קודם שנמלך ולזה סגי שעמידתו תהא כעמידת החפץ ודפח"ח.

וע"ע במש"נ בזה לעיל בד"ג ע"ב דלפי המתבאר א"ש קו' התוצ"ח מ"ט לא פשטי' מבן עזאי דהנחת גופו כהנחת חפץ, דבאמת כשהונח החפץ במקפ"ט א"צ לדין הנחת גופו וסגי בזה שהחפץ חשיב כמונח.

שם (עוד בענין הנ"ל ובישוב שי' הרי"ף ממשה"ק עליו הראשונים), והנה כל מש"נ הוא רק לפמש"כ השטמ"ק דכונת הגמ' בכתובות להעמיד בעקר ע"מ להצניע דלפי דבריו י"ל שהנחה דמהלך כעומד אינה מבטלת לעקיר"ר, אולם באמת ד"ז אינו מוסכם דברש"י בכתובות שם בד"ה אלא כתב בזה"ל אלא לא תוקמא כשעמד ואפ"ה חיוב שבת דעקירה לאו מחמת עקירה ראשונה דהגבהה אתיא ליה אלא בעקירת גופו של פסיעה אחרונה כשיוצא מן הבית ובן עזאי היא עכ"ל, ונראה דממש"כ רש"י "ואפ"ה חיוב שבת דעקירה לאו מחמת עקירה ראשונה דהגבהה אתיא ליה" מבו' דאיירי בעקר ע"מ להוציאו דאל"כ פשיטא דל"ש לחייבו על העקירה הראשונה.

ונראה להוכיח שכ"ה ג"כ דעת התוס' בכתובות, דהנה בתוס' בדל"א ע"א שם הק' לפר"ת דהגבהה קונה בג"ט היאך שייך לומר הגבהה צורך הוצאה היא הא עקירה לא הויא עד שיגביה ג"ט "ואם כן דין הוא שיתחייב כמו לבן עזאי דאמר מהלך כעומד דמי דחייב לפי שקנאה קודם שהתחיל העקירה", והנה לפו"ר כונת התוס' דבתוך ג' לא התחילה העקירה כלל ולזה הק' היאך שייך בזה קלב"מ (וראיתם מב"ע היא דקודם העקירה ל"א דהוי צורך ההוצאה אע"ג שבפועל כ"ז הוא לצורך ההוצאה). אמנם יעוי' בפנ"י שכתב דד"ז אינו מסתבר כלל דאע"ג שהחפץ כמונח בידו תוך ג' מ"מ יש כאן עקירה ממקומו הראשון [ויש להוסיף ולהוכיח שאי"ז כונתם דא"כ הו"ל לאוקמי שהגביה את החפץ באלכסון דמקומו בתוך ג' אינו מקומו הראשון וזה ודאי הוי כעקירה].

ומה"ט פי' הפנ"י דודאי יש כאן עקירה ומ"מ כונת התוס' להק' דמדינא דבן עזאי חזינן דהיכא שנעשתה בחפץ עקירה אחרת ל"א דעקירה צורך הנחה היא (ועי' בפנ"י שם במשה"ק ע"ז ואי"ה יתבאר כ"ז בהמשך הדברים). וכמובן שלפי דרך זו יש ראיה ברורה מד' התוס' דהתוס' מפרשים דלמסקנה איירי כשעקר ע"מ להוציאו דאל"כ לא מוכח מהתם מידי, דהתם איירי כשעקר ע"מ להצניעו דליכא עקירה ראשונה כלל ומהי הראיה לעקירה פחות מג'.

והנה לפי דרך זו דהגמ' איירי בעקר ע"מ להוציאו נמצא מוכח מד' הגמ' דהנחה דמהלך כעומד מבטלת לעקירה הראשונה ומה"ט ליכא קלב"מ, וצ"ע דא"כ הדרא קו' הרש"ש לדוכתא.

ולאחר העיון נראה דגם לפרש"י ותוס' אין ראיה מד' הגמ' דהנחה דמהלך כעומד מבטל לעקירה הראשונה, דיש לפרש את תי' הגמ' באו"א, דכונת הגמ' לסברא מחודשת בדין עקירה צורך הנחה וכמשי"ת. דהנה אי נימא דמהלך כעומד אינו מבטל לעקיר"ר נמצא שבהוצאה זו היו ב' עקירות - העקירה הראשונה שעקר את החפץ מהארץ והעקירה השניה שהמשיך להלך עד שיצא מהרה"י - וב' העקירות הם סיבה לחיוב. ולפי"ז י"ל שכונת הגמ' לסברא מסוימת בהל' עקירה צורך הנחה, דאף ששייך לחייבו מכח העקירה הראשונה מ"מ מאחר ובפועל עקירה זו אינה נצרכת לחיובו ל"א בזה דעקירה צורך הנחה דסו"ס העקירה הראשונה אינה "צורך הנחה" ודו"ק [שוב התבוננתי דיש לדון בזה דבמאי עדיפא העקירה הב' מהעקירה הא' ומה"ת שדוקא העקירה הב' תחשב צורך ההוצאה, וי"ל].

ובאמת נראה שהשטמ"ק הנ"ל הרגיש בסברא זו, דלאחר שכתב השטמ"ק דבעקר ע"מ להוציאו איכא קלב"מ הוסיף לבאר "אבל המוציא מרשות לרשות ומתחלה עקר ע"מ להוציא אפי' לבן עזאי לא אתיא חיובא דעקירה אלא מחמת עקירה ראשונה דלא שבקינן עקירה דלהדיא משום עקירה דמדמיא דהמהלך כעומד", וחזינן מדבריו דבגונא שהיו בחפץ ב' עקירות שפיר יש מקום לדון שהעקירה הראשונה לא תהא צורך הוצאה, וכל הטעם דל"א הכי הוא רק בגונא שהעקירה השניה ההיא ממצב של "מהלך כעומד" שאי"ז עקירה גמורה "דלא שבקינן עקירה דלהדיא משום עקירה דמדמיא דהמהלך כעומד", דרק בכה"ג נקטי' שהעקירה העיקרית היא העקירה הראשונה שהיא עקירה גמורה. ולפי"ז שפיר יש מקום להבין דהתוס' פליגי על סברא זו וס"ל שגם בגונא שהעקירה השניה היא "עקירה דמדמיא" יש כאן ב' עקירות, ול"א דהעקירה הראשונה היתה צורך ההוצאה וכמש"נ.[[7]](#footnote-8)

ואם כנים הדברים יש לבאר בזה דבר נוסף, דהנה בד' התוס' הנ"ל שהק' היאך שייך קלב"מ לפר"ת דהגבהה בעי' ג"ט הק' הפנ"י היאך הוכיחו התוס' ד"ז מבן עזאי הא לבן עזאי בטלה עקירה ראשונה משא"כ לרבנן לא בטלה עקיר"ר ע"י הנחה דלבוד. ונראה שלפי המבואר אשה"ט ד' התוס', דבאמת גם לבן עזאי לא בטלה עקיר"ר וכל תי' הגמ' הוא סברא מסוימת בהל' עקירה צורך הנחה, וזהו דהוכיחו התוס' דה"ה לדידן אי עשה עקירה ולאחמ"כ נשאר החפץ לבוד לקרקע וחזר ועקרו ל"ש דין עקירה צורך הנחה, דעי"ז נמצא שהעקירה הראשונה לא היתה צורך ההוצאה [ועי' בתוהרא"ש שם ויש להעמיס את דברינו בכונתו דאי"ז עקירה שנתחייב בה, וע"ע בתוהרא"ש שם שתי' את קו' התוס' דהגבהת טפח א' הוי צורך עקירת ג"ט ויל"ע מה יענה הרא"ש להוכחת התוס' מבן עזאי, ולע"ע לא עיינתי בזה כה"צ ועי' בקוב"ש בכתובות שם ובחי' הגר"ר בב"ק סי' י"ב אות ב' ואכ"מ].[[8]](#footnote-9)

והנה מד' הר"ן והרא"ש מדויק (וכ"מ מד' השטמ"ק בכתובות הנ"ל) דכל הקו' על הרי"ף מהסוגיא דכתובות תיקשי רק אי איירי בעקר ע"מ להצניעו, אבל אי איירי בעקר ע"מ להוציא אין כל ראיה משום שבעקר ע"מ להצניע יתחייב לב"ע. וא"כ לפי"ז יש ליישב את קושיתם מההיא דכתובות, די"ל דהרי"ף יפרש את ד' הגמ' שם כמש"נ בד' רש"י ותוס' וממילא אין כל ראיה משם דבן עזאי מחייב במפנה חפצים ע"מ להצניע ונמלך להוציאם.

אמנם לקושטא דמילתא איני יודע ביאור ברור בזה היאך יתכן שבעקר ע"מ להצניע ונמלך יפטר הא סו"ס יש כאן עקירה חדשה ע"מ להוציא (ומ"מ יהיה מאיזה טעם שיהיה מוכח כן מד' הראשונים הנ"ל), ועי' בחי' החת"ס בסוגיין מש"כ בזה דעקירה דמהלך כעומד אינה עקירה חשובה דיה לבטל את המחשבה הראשונה שעקר ע"מ להצניע. והגם שהדברים לא נתבררו לי כה"צ מ"מ נראה דכל דבריו א"ש רק לפמש"נ שלד' התוס' מהלך כעומד אינו מבטל לעקיר"ר, אבל אם נפרש את תי' הגמ' כפשוטו דלמסקנה מהלך כעומד מבטל עקירה ראשונה אין שום סברא בד' החת"ס [ויש לדון לפי"ז מהו הדין בנגררים כשהתחיל לגרר את החפץ ע"מ להצניעו ונמלך עליו להוציאו, דלכ' לפי המבו' בד' החת"ס יש מקום לדון דפטור. וצריך לעי' היטב בזה בסוגיא בכתובות דלפו"ר לפי' השטמ"ק ודעימיה שלמסקנת הסוגיא בכתובות איירי בעקר ע"מ להצניע יש ראיה ברורה משם דבנגררים כה"ג מחייב, דהרי הברייתא שם חלקה בין הגביה למגרר ויוצא ומסתמא גם הסיפא איירי כשהתחיל לגרר ע"מ להצניע. אכן כ"ז אינו ראיה לרש"י ותוס' שפי' דאיירי בעוקר ע"מ להוציאו וקצרתי].

שם, ובעיקר מאי דנקטו הרא"ש והר"ן דהרי"ף פסק כבן עזאי, יעוי' ברש"ש לקמן דקנ"ג ע"ב שהק' ע"ז קו' עצומה, דבגמ' שם אמרי' דמותר להניח חפץ ע"ג בהמה מהלכת ולחמר אחריה דאין כאן עקירה וכ"ה ברי"ף שם, ולכ' צ"ע לפי"ד בן עזאי מאי מהני זה שהניחו כשהיא מהלכת הא מהלך כעומד דמי ויש כאן עקירה חדשה.

ומתחילה חשבתי ליישב את קושיתו עפמש"נ לעיל בד' התו"י דכל מ"ש ב"ע מהלך כעומד הוא רק לגבי האדם עצמו ולא לגבי אחר שיניח או יעקור ממנו, והכ"נ י"ל דל"א מהלך כעומד לגבי אותו האדם שחימר אחריה, אמנם לקושטא דמילתא נראה שד"ז אינו שייך לד' התו"י, דכל יסוד התו"י נאמר רק לגבי החפץ שהוא ל"ח כמונח אבל לגבי הבהמה ודאי שהיא מונחת והעוקרה יתחייב, וא"כ בסוגיא שם דאיירי בעקירת גוף הבהמה הרי"ז כהנחה גמורה (עוד יש לדון דלכ' תי' זה תליא בגדר חיוב מחמר ואכ"מ).

שם (בביאור ד' הראב"ד בכתובות), והנה ברשב"א בכתובות הביא בשם הראב"ד תי' אחר על קו' הראשונים היאך משכח"ל העברת ד"א לבן עזאי, וז"ל אי נמי י"ל דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקופ פטור (ובשטמ"ק הוסיף כאן "תדע לך דהא לא מייתי לה הכא אלא עלה דמי שהגביה ברה"י), אבל במעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף, כן תי' הראב"ד ז"ל עכ"ל. ולמדנו מד' הראב"ד חידוש גדול דעמד לכתף במקפ"ט פטור, ולהכי י"ל דכל מ"ש ב"ע דמהלך כעומד דמי הוא רק כעין עמד לכתף [דהראב"ד פליג על כל מש"נ לעיל דמהלך כעומד הוי כעמד לפוש].

ובביאור הדברים צ"ל דהראב"ד ס"ל דעמד לכתף הוי הנחה לגבי החפץ וכל מ"ש בסוגיין דאי"ז הנחה הוא רק לגבי הנחת גופו כהנח"ח או לגבי ביטול עקיר"ר, ובהא דמפטר במקפ"ט צ"ל כיסוד הגרנ"פ דכשהונח החפץ במקפ"ט א"צ לדין בטלה עקיר"ר דעצם ההנחה מגרעת במלאכה, וכמש"נ בד' שאר הראשונים.

ולפמש"נ לעיל נראה דתי' זה של הראב"ד הוא ממש כעין מש"כ שאר הראשונים דהלכתא גמירי לה ולא ילפי' מקפ"ט ממקום חיוב, דלפמש"נ לעיל עיקר כונת הראשונים היא דהנחה דמהלך כעומד הוי הנחה לגבי החפץ ול"ה הנחה לבטל עקיר"ר, וזה ממש כעין הראב"ד. וכל החילוק בין תי' הראשונים לתי' הראב"ד הוא רק דלכל הראשונים מסברא הוי אמרי' דמהלך כעומד לפוש דמי, והא דאי"ז מבטל עקיר"ר הוא רק מחידוש ההלמ"ס, משא"כ לד' הראב"ד א"צ להלממ"ס דמסברא ידעי' דמהלך כעומד הרי"ז רק כעמד לכתף ואי"ז מבטל לעקירה הראשונה.

אמנם בעיקר ד' הראב"ד צ"ע דדבריו נסתרים מהסוגיא בכתובות שם, דבגמ' שם מבו' דבעקר ע"מ להוציאו ועמד לכתף וחזר והוציאו הוי ההגבהה הראשונה צורך ההוצאה, ומאידך למסקנת הסוגיא מבו' דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי ל"א ההגבהה הראשונה הוי צורך הוצאה. והנה לפו"ר היה נראה לומר דהראב"ד יפרש את מסקנת הגמ' כד' השטמ"ק הנ"ל דאיירי בעקר ע"מ להצניעו, ולפי"ז יש מקום לומר שכל מ"ש בע"א שם הוא רק בעקר ע"מ להוציאו אבל בעקר ע"מ להצניעו גם עמידה לכתף הוי הנחה וכמש"נ לעיל בד' השטמ"ק. אולם העירוני שד"ז נסתר מסוגיין, דבסוגיין אמרי' אדינא דרבי יוחנן "והוא שעמד לפוש" ומבו' להדיא דבעקר ע"מ להצניע ועמד לכתף מפטר ודלא כמש"כ [ובשלמא בד' השטמ"ק אי"ז קו' כלל, דלפי דבריו י"ל דמהלך כעומד לבן עזאי עדיף מעמד לכתף, ובעמד לכתף אי"ז הנחה כלל, אולם לד' הראב"ד שהשוה מהלך כעומד לעמד לכתף צ"ע כנ"ל].

שו"ר שכבר עמד בזה התוהרא"ש בסוגיין, דבתוהרא"ש הביא בשם הריב"א לדון דאולי כל מאי דס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד דמי הוא רק כשהלך דרך מקפ"ט, וכתב התוהרא"ש דד"ז נסתר מהסוגיא בכתובות, ולכ' כונתו לקושיתינו הנ"ל דאי נימא דמהלך כעומד ל"ה כהנחה גמורה היאך שייך לחייבו על הההוצאה שחזר והוציאו (וכ"ה בשטמ"ק בכתובות בשם השיטה ישנה).

ואולי י"ל בישוב ד' הראב"ד, דהנה כבר נתבאר לעיל בד' רש"י ותוס' בכתובות דלמסקנה דאיירי בעקר ע"מ להוציאו אין כונת הגמ' לומר דמהלך כעומד מבטל עקיר"ר, אלא כונת הגמ' לסברא מחודשת בהל' עקירה צורך הנחה, דכל היכא שהעקירה הראשונה אינה נצרכת לחיובו ובלא"ה תהיה כאן עקירה אחרת ל"א דעקירה צורך הנחה. ולפי"ז י"ל שזוהי ג"כ דעת הראב"ד, אולם הראב"ד ס"ל שכ"ז שייך רק בגונא שמעיקרא בשעת העקירה היה ברור שתהיה כאן עקירה אחרת, דבזה אמרי' דהעקירה הראשונה אינה צורך ההוצאה כלל, אבל בגונא שמעיקרא זו היתה עקירת החפץ ורק לאחמ"כ נתחדשה כאן עקירה אחרת שפיר אמרי' דעקירה צורך הנחה דסו"ס בשעת העקירה היתה העקירה צורך ההנחה (ויש להעמיק עוד בסברא זו דד"ז תלוי בגדר דין עקירה צורך הנחה וקצרתי). ולפי"ז י"ל בד' הראב"ד דלעולם אין חילוק בגדרי ההנחה בין מהלך כעומד לעמד לכתף, וכל החילוק המבו' בסוגיא בכתובות הוא רק לענין עקירה צורך הנחה - דמהלך כעומד שמתחילה בשעת העקירה היה ברור שעקירה זו לא תתצטרך לחיובו ל"א דעקירה צורך הנחה, משא"כ בתחילת הסוגיא דאיירי בעמד לכתף לרבנן דמהלך לאו כעומד דמי נמצא שמתחילה בשעת העקירה לא היה ברור שעקירה זו לא תתצטרך לחיובו (דרק במקרה האדם עמד לכתף), ובזה שפיר אמרי' דמאחר ובאותה שעה היתה העקירה חלק מהמלאכה א"כ הוי עקירה זו צורך הנחה ודו"ק.

ובעיקר דינו של הראב"ד דעמד לכתף במקפ"ט לא מחייב, העירוני דמד' רש"י בסוגיין מבו' לא כן, דברש"י בד"ה חייב כתב "הואיל ולא עמד בסטיו לפוש אין כאן הנחה אלא בפלטיא", ומבו' מדבריו דלרבנן בעי' דוקא שיעמוד לפוש במקפ"ט ולא סגי בהנחה לכתף. ובביאור הך פלוג' י"ל בכמה אנפי וקצרתי.

שם (בבי' ד' רבינו יהונתן), בחי' הר"י מלוניל בסוגיין מצינו שיטה מחודשת בהאי ענינא וז"ל ובן עזאי פוטר דס"ל מהלך כעומד דמי, כלומר כיון שנוגע ברגליו במקום ידוע שאם נח שם היה מפטר, הכ"נ דפטרא אע"ג שהלך ולא עמד. ודוקא כדאמר ב"ע האי סברא ברשות חלוק מן הארץ בגובה שלשה, אבל בשוה לקרקע אע"פ שיוצא מרשות לרשות אי לא נח ממש לא מחייב, כגון המוציא מרה"י לרה"ר והלך כל היום ולא נח עד שחשיכה פטור, וכן במעביר ד"א ברה"ר. דאי אמרי' האי סברא בכל מידי היכי מחייב במעביר ד"א ברה"ר היכי חשבינן ליה כנח בכל פסיעה ופסיעה עכ"ל. והנה ד' הר"י מלוניל הם ע"ד ד' הראב"ד הנ"ל דמהלך כעומד ל"ה הנחה גמורה וכל מאי דמהניא הך הנחה הוא רק לענין לפטרו במקפ"ט [דגם לד' הראב"ד נראה שכשהלך ברה"ר כל היום כולו מפטר דהא הנחה לכתף ל"מ להיות הנחת גופו לחיוב], אולם בר"י מלוניל מצינו תוספת חידוש, דהנה בד' הראב"ד מבו' שעכ"פ יש כאן הנחה כל דהו כעין עמד לכתף ומד' הר"י מלוניל משמע שאין כאן הנחה כלל, וכל הטעם דפטרי' ליה במקפ"ט הוא רק משום ש"כיון שנוגע ברגליו במקום ידוע שאם נח שם היה מפטר הכ"נ דפטרא", ולכ' כונתו דאין כאן תורת הנחה כלל ורק מאחר שגופו נוגע בקרקע יש כאן נגיעה ושייכות למקפ"ט וד"ז מגרע במלאכה והבן.

אמנם צ"ע דד' הר"י מלוניל נסתרים מהסוגיא בכתובות הנ"ל, דבגמ' מבו' שבעקר ע"מ להוציאו (ולהשטמ"ק בעקר ע"מ להצניעו) לבן עזאי ליכא קלב"מ, ולפי ד' הר"י מלוניל תיקשי דלכ' הנחה דמהלך כעומד ל"ה הנחה לענין לחייב את העוקר ממנה ואין כאן עקירה חדשה, וצ"ע בזה [וקו' זו היא כקו' התוהרא"ש הנ"ל, וכמשה"ק ע"ד הראב"ד, אולם לכ' הכא ל"ש תירוצינו הנ"ל דבד' הר"י מלוניל משמע שאין כאן תורת הנחה כלל ועיקר].

והנה לע"ע איני יודע תי' לקו' זו, אולם לכ' שיטה זו תיישב את ד' הרי"ף ממשה"ק עליו הראשונים דמאחר ואין כאן הנחה גמורה אי"ז סיבה לחייבו כשעקר ע"מ להצניעו ונמלך עליו להוציאו, והסוגיא בכתובות כנראה איירי כשנמלך עליו להוציאו וכנ"ל [ובאמת שתי' זה הוא קרוב מאד לד' החת"ס הנ"ל].

תד"ה בשלמא, ותי' ר"י דהכי קאמר בשלמא לב"ע אפי' משכחת כה"ג במשכן פטור וכו' ובירושלמי פריך וכו' וכן קלוטה לר"ע וכו' ול"א כמי שהונחה תוך ד"א ברה"ר. מכל דברי התוס' מבו' דהך סברא דמהלך כעומד דמי היא סברא לפטור מוציא דרך סטיו אפי' אי מצינו כן במשכן.

עוד מבואר מד' התוס' דה"ה לגבי הנחה דקלוטה, דבתוס' הק' היאך משכח"ל העברת ד"א בזריקה אליבא דר"ע, ואי נימא דהנחה דקלוטה הוי גריעותא רק במקום שלא מצינו כן במשכן (דסברא זו היא רק בתורת פירכא דא"א למילף לחייבו) צ"ע אמאי הוצרכו התוס' לתרץ שההלמ"ס גלתה דל"א קלוטה לפטור בהעברת ד"א, הא אפ"ל ביתר פשיטות דלאחר דילפי' מההלמ"ס דמעביר ד"א חייב שוב אין סיבה לפטרו מחמת ההנחה דקלוטה.

וביותר מבו' כן מהמשך ד' התוס' שנסתפקו אי מהניא הנחה דקלוטה ומהלך כעומד בתחילת ד' או בסוף ד', דלפו"ר כונת הספק היא שיש כאן תרתי דסתרי, ואי נימא שהגריעותא בקלוטה היא רק לענין דא"א למילף הך מלאכה מסברא אין כאן מקום לדון דפשיטא דחייב.

וצ"ע דהתוס' סותרים למש"כ לעיל בד"ד ע"ב בשם הר"י דבזורק מרה"ר לרה"י דרך למעלה מי' איכא הנחה דקלוטה במקפ"ט וכל הגריעותא בזה היא רק משום דבכה"ג לא מצינן למילף זורק ממושיט "דהא לא דמיא כלל דכיון דכמי שהונחה דמיא הוי זורק למעלה מעשרה כזורק מרה"י למקפ"ט וכו'", ועי' במש"נ בזה בארוכה שם דמכל דבריהם מבו' שהנחה דקלוטה הוי רק סיבה דלא נילף זורק ממושיט ואי"ז גריעותא אי מצינו כן להדיא במשכן.

[ואגב נראה שלפי"ז יומתק סידור ד' התוס', דלאחר שתי' דכונת הגמ' לבאר את ד' בן עזאי אפי' אי מצינו כה"ג במשכן הביאו התוס' את קו' הירושלמי היאך משכח"ל העברת ד"א לבן עזאי, ולכ' קושיא זו אינה שייכת לתחילת דבריהם. ולהנ"ל נראה בכונתם, דלולא ד' הגמ' היה אפ"ל שכל הגריעותא בהנחה דמהלך כעומד היא רק אי לא מצינו כן במשכן וע"ד מש"כ התוס' לעיל בד"ד ע"ב, ולפי"ז לק"מ מהעברת ד"א דהרי מצינו כן או במשכן או מהלמ"ס, ורק לאחר שהוכיחו התוס' מסוגיין דהנחה דמהלך כעומד הויא גריעותא גם במקום שמצינו כה"ג במשכן הוק' להו דלא משכח"ל העברת ד"א לבן עזאי].

והנה בהא דכתבו התוס' דבן עזאי פטר אפי' אי מצינו כן במשכן צ"ל דאיכא חילוק בין הנחה דקלוטה לבין מהלך כעומד, דהנחה דקלוטה הויא הנחה גרועה וכל החסרון כשהונח במקפ"ט הוא רק אי לא מצינו כן במשכן, משא"כ הנחה דמהלך כעומד הוי הנחה גמורה וזה הוי סיבה לפוטרו אפי' אי מצינו כן במשכן. אמנם כ"ז אינו מעלה ארוכה למשה"ק שבהנחה דקלוטה גופא מצינו סתירה בד' התוס', דלענין ד"א כתבו התוס' דאיכא גריעותא בקלוטה תוך ד' ולעיל כתבו שכל הגריעותא בקלוטה במקפ"ט היא רק בתורת פירכא.

ולכ' צ"ל דאיכא חילוק בזה בין הוצאה להעברת ד"א, דכל מש"כ התוס' לעיל שהנחה דקלוטה אינה גריעותא מצ"ע הוא רק בהוצאה אבל בהעברת ד"א ס"ל להתוס' שגם הנחה דקלוטה הוי גריעותא במלאכה. והנה מתחילה חשבתי לבאר להאי חילוקא עפמש"כ הגר"ח דבהעברת ד"א כל ההעברה הוי מגורמי החיוב ולכך איכא גריעותא טפי כשהונח במקפ"ט דד"ז הוא הפסק באמצע המלאכה, משא"כ בהוצאה דליכא הפסק באמצע המלאכה לא אכפ"ל שהונח במקפ"ט. אמנם לאחר העיון נראה שחילוק זה אינו נכון, דהנה כבר נתבאר כ"פ (וע"ע במשי"ת בזה לקמן בד"ו ע"א) שהגר"ח לא נתכון לומר שההעברה אינה חלק ממלאכת הוצאה דודאי עיקר המלאכה היא ההעברה שבין הרשויות, וכל כונת הגר"ח היתה רק לומר שהמשך ההילוך ברשות השניה אינו מגוף המלאכה. ולפי"ז א"א לומר כחילוק הנ"ל, דהרי גם במושיט למעלה מי' איכא הפסק מקפ"ט באמצע המלאכה ואעפ"כ כתבו התוס' שכל הגריעותא כשנקלט החפץ במקפ"ט היא רק משום שלא מצינו כן במשכן.

וביותר יש לתמוה דהנה כבר הבאנו בד"ד ע"ב את ד' התוס' בב"ק ד"ע ע"ב שכתבו דהזורק מרה"ר לרה"י למעלה מי' חייב, ומבו' מדבריהם שבמלאכת הוצאה אין גריעותא כשנקלט החפץ במקפ"ט, והתם ודאי הוי המקפ"ט הפסק באמצע ההעברה שהיא עיקר המלאכה וצ"ע.

וראיתי בספר ברכת אהרון שעמד בכ"ז וכתב לבאר את ד' התוס' והירושלמי באופן חדש, דהנה כבר נתבאר לעיל בד"ב ע"א שהתוס' סברי כהבעה"מ שיסוד איסור העברת ד"א הוא מדין הוצאה, דמקום החפץ הוא ד"א וכשמוציאו חוץ לד"א אלו יש כאן מעין הוצאה מרשות לרשות. ולפי"ז י"ל בכונת התוס' והירושלמי דמאחר והחפץ חשיב כמונח מדין קלוטה א"כ כבר נקבע לו מקום חדש ועי"ז נמצא שההנחה בסוף ד' אינה הנחה חוץ למקומו ודו"ק, וכמובן שלפי"ז אין כל סתירה מד' התוס' לעיל, דבעלמא מודו התוס' שהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה ולכך בהוצאה אין כל חסרון כשנקלט החפץ במקפ"ט, וכל מש"כ התוס' בסוגיין הוא רק בהעברת ד"א דע"י הנחה דקלוטה נקבע לחפץ מקום חדש ואין כאן הוצאה חוץ למקומו, עכ"ד ודפח"ח.

אכן צריך להוסיף בזה, דהנה בסוגיין מבו' דעמד לכתף תוך ד"א חייב, ואי נימא שגם בעמד לכתף חשיב החפץ כמונח תיקשי היאך מחייבי' ליה על המשך ההעברה הא בשעה שהאדם עמד לכתף נקבע לחפץ מקום חדש ונמצא שגמר ההעברה לא הוציא את החפץ חוץ למקומו, ולכ' מוכח מזה שעמידה לכתף ל"ה הנחה כלל וגם לגבי החפץ לא דייני' ליה כמונח.

והעירני הר"א ז'ולטי שהדברים מדויקים מלשון הרמב"ם, דהנה ברמב"ם בפי"ג ה"ח כתב וז"ל לפיכך אם יצא בחפץ שבידו או על גביו ולא עמד ברשות שניה אלא חזר ונכנס והוא בידו וכו' פטור לפי שעקר ולא הניח, ואפי' עמד לתקן המשאוי עליו עדיין הוא פטור עד שיעמוד לנוח עכ"ל, ובהמשך דבריו בה"י שם לענין העברת ד"א כתב "אבל אם עמד לתקן משאו הרי זה כמהלך". ויל"ע מ"ט בה"ח לענין הוצאה כתב בסתמא דעמד לכתף פטור ורק בה"י הוסיף "הרי זה כמהלך", ולהנ"ל דבריו מבוארים היטב, דלענין חיוב הוצאה א"צ להאי חידושא שעמד לכתף חשיב כמהלך וסגי בזה שאין כאן מעשה הנחה, ורק לענין עמד לכתף תוך ד"א הוצרך הרמב"ם להוסיף שעמד לכתף הרי הוא כמהלך, דאילו החפץ חשיב כמונח לא היה שייך לחייבו על העברת ד"א משום שנקבע לו מקום חדש באמצע ההעברה ואין כאן הוצאה חוץ למקומו וכנ"ל [והנ"ל ביאר להך מילתא באו"א עפי"ד הגר"ח, אמנם לדעתי נראה יותר לבאר ד"ז עפמש"נ דבהעברה בעי' שלא יקבע לחפץ מקום חדש וכנ"ל].

והנה כבר הבאנו לעיל את ד' התוס' בכתובות והראשונים בסוגיין שכתבו לתרץ את קו' הירושלמי, דכל חידוש ההלמ"ס הוא רק במקום חיוב ולא במקפ"ט, וכן את מש"כ השטמ"ק והמהרש"א בכתובות דלחומרא שפיר אמרי' דמהלך כעומד דמי במקום חיוב וכל ד' התוס' הם רק דל"א מהלך כעומד לקולא במקום חיוב, ובטעמא דמילתא ידוע לבאר דכונת הראשונים דבהלמ"ס נתחדש דמהלך כעומד אינו מבטל לעקירה הראשונה. אמנם לפמש"נ ד"ז אינו, דהרי להנ"ל נמצא שאין כונת הירושלמי להק' דמהלך כעומד יבטל לעקירה הראשונה אלא משום שנקבע לחפץ מקום חדש, ולפי"ז א"א לפרש את ד' הראשונים כביאור העולם, וע"כ צריך לפרש בדבריהם דחידוש ההלמ"ס היה לא לדון את ההילוך כהנחה כלל ולא דייני' שנקבע לחפץ מקום חדש.

ויל"ע לפי"ז מהי הסברא לחלק בין מקום חיוב למקפ"ט, ולכ' צ"ל שכונת הראשונים דברים ככתבן דכל חידוש ההלמ"ס שלא דייני' להחפץ כמונח הוא רק במקום חיוב ולא במקום פטור, וד"ז הוא כהלכתא בלא טעמא (ואולי י"ל דמקפ"ט הוי חסרון טפי ואכתי צ"ב). ויש להביא סמך לזה מלשון הרשב"א לקמן ד"ו ע"א שכתב "דלמא שאני התם דמקום חיוב הוא לכו"ע כדאמרי' בגמ' אבל סטיו דמקום פטור הוא לכו"ע אין דנין קל מחמור להחמיר עליו", ולכ' ממש"כ הרשב"א "שאין דנין קל מחמור להחמיר עליו" מבו' שלא כביאור העולם וקצרתי בזה.[[9]](#footnote-10)

שם והש"ס דידן לא חשיב לה פירכא כדאמר בהזורק דד"א ברה"ר הלכתא גמירי לה וכו', בהא דמיאן הירושלמי בתי' התוס' עלה בדעתי לומר שהירושלמי אזיל בזה לשיטתו, דהנה בראשונים לקמן דצ"ו ע"ב הביאו דהירושלמי פליג אש"ס דידן וס"ל דהעברת ד"א היה במשכן ומשם ילפי' לה, וא"כ לשיטתו לא מצינו הלמ"ס בהעברת ד"א. שו"ר בקונ' משנת השבת שהביאו כן בשם הגר"ח קנייבסקי שליט"א. וע"ע במש"כ שם לבאר מה יענה הירושלמי לקו' התוס' מקלוטה לר"ע.

ובעיקר תי' התוס' דהלכתא גמירי לה עי' ברעק"א בסוגיין שתמה דאכתי תיקשי לרב חלקיה בר טובי דס"ל דפחות מג"ט לדידן הוי הנחה היאך מחייב לדידן בהעביר ד"א בפחות מג' סמוך לקרקע הא בזה לא מצינו הלמ"ס, דכל ההכרח להלמ"ס הוא רק משום דאל"כ לא משכח"ל העברת ד"א אבל לדידן דמשכח"ל העברת ד"א בהעביר למעלה מג' אין הכרח לומר שנתחדשה הלכה לחייבו. וכעין הך קו' תיקשי לשיטת רש"י דבמתגלגל ע"ג קרקע לכו"ע חייב היאך משכח"ל העברת ד"א במתגלגל ע"ג קרקע, וביותר ילה"ק על מש"כ התוס' לקמן בד"ח ע"ב דמעביר ד"א בגרירה חייב ובזה יקשה לכו"ע הא נגררים ע"ג קרקע הוי הנחה והיכן מצינו הלמ"ס לחייב בגרירה.

וחזינן מכ"ז דהתוס' ס"ל שההלמ"ס חדשה שבכל גונא מחייב, וגם לדידן נא' הלמ"ס לחייבו. ולכ' יש להכריח דכן הוא דהנה הגרע"א לעיל בד"ד נקט בד' התוס' דל"א קלוטה בחפץ הנמצא ביד האדם, ולפי"ז תיקשי גם אליבא דר"ע דליכא הכרח לחידוש ההלמ"ס דהא משכח"ל העברת ד"א ביד האדם דל"ש דין קלוטה [ועי' במש"נ בזה בד"ד שם דמה"ט התוס' דידן הק' רק מזורק והתוהרא"ש הק' בין במעביר ובין בזורק], וע"כ חזינן שההלמ"ס חדשה שבכל גונא מחייב.

וע"ע לקמן ד"ק ע"א בתד"ה והא לא נח דמבו' מדבריהם דה"ה בפחות מג"ט לדידן דלית לן קלוטה, דהגם דלרב חלקיה בר טובי בפחות מג"ט הוי הנחה מ"מ הלכתא גמירי לה לחייבו (ובתוס' שם קצרו בזה אולם יעוי' בתוהרא"ש שהאריך בזה).

ובהאי ענינא עי' במהרש"א בד"ק ע"א שם שביאר את ד' התוס' באופן אחר דל"א קכש"ה אלא בב' רשויות ולא באותה רשות והוכיח כן מהעברת ד"א (וזה כחד תירוצא ברשב"א בד"ד), ודבריו תמוהים שלא זכר להתוס' דידן. ואולי הוק' לו קו' הגרע"א הנ"ל ולכך הוכרח לבאר דהתוס' שם קיימי בשיטת הרשב"א.

שם, ובעיקר מש"כ התוס' בכתובות והראשונים דבהלמ"ס נתחדש דהנחה דקלוטה אינה פוטרת במקום חיוב, יעוי' ברשב"א לקמן דצ"ח ע"א בשם רב האי גאון שכתב דהמעביר מרה"ר לרה"ר דרך רה"י ועבר החפץ ד"א ברה"ר מפטר לר"ע, דלדידיה נעשה החפץ כמונח ברה"י שבאמצע. ודבריו צ"ע דהרי הרשב"א עצמו כתב בד"ו ע"א ולעיל בד"ד ע"א דבהלמ"ס נתחדש דל"א קכש"ה לפטור בתוך ד'.

וצ"ל בכונת הרשב"א דרה"י הוי כמקפ"ט לענין העברת ד"א, דאף שאם היה האדם מניח שם היה חייב מדין הוצאה מ"מ חיוב זה אינו שייך לחיוב העברת ד"א, ולגבי ד"א הוי הרה"י כמקפ"ט ופשוט.

אכן יל"ע דברש"י שם מיאן בפי' הרשב"א וביאר את הוכחת הגמ' באופן אחר, ויל"ע במה נח' רש"י על הרשב"א.

שם וריב"א מספקא ליה כיון דבד"א ברה"ר לא אמר מהלך כעומד דמי וכו', בביאור ספיקות הריב"א מבאר העולם שב' הספיקות תלויים זב"ז, דשורש הספק הוא בחידוש ההלמ"ס אם החידוש הוא דבד"א ל"א דמהלך כעומד דמי ומה"ט גם בסוף ד' א"א לחייבו, או שגם בהעברת ד"א מהלך כעומד דמי ומ"מ בהלמ"ס נתחדש דעמידה גופא ל"ה הפסק לפוטרו, ולהך צד גם אם יעמוד לפוש בתוך ד"א יתחייב.

ולפי"ז א"ש הא דלא נסתפק הריב"א בעמד לפוש חוץ לד"א, דלכ' להך צד שעמד לפוש בתוך ד"א חייב היה מקום להסתפק בספק הא' שמא עמד לפוש חוץ לד"א פטור, אכן להנ"ל א"ש דבאמת ב' הספיקות תלויים זב"ז וכל הצד לחייב בעמד לפוש בתוך ד"א הוא רק אי גדר ההלמ"ס היה שעמידה אינה פוטרת, ולהך צד אין כלל מקום לדון בעמד חוץ לד"א דודאי שעמידה הוי הנחה לחיוב ודו"ק.

וע"ע במהרש"א שהק' מ"ט לא נסתפק הריב"א בהניח ע"ג הארץ אליבא דר"ע דלכ' הנחה דקלוטה היא כעין הנחה ע"ג הארץ, וכמו שנסתפק הריב"א בעמד לפוש לבן עזאי הו"ל להסתפק בהניח ע"ג הארץ לר"ע, וכתב המהרש"א ויש ליישב ועי' בשפ"א מש"כ בזה. ואולי י"ל באו"א דהתוס' לשיטתייהו דקלוטה ל"ה כמי שהונחה בארץ ואי"ז דומה להניח ע"ג הארץ ודו"ק.

ואכתי צ"ב בספיקו הא' של הריב"א מהי השייכות בין תוך ד"א לחוץ לד"א, הא בתוך ד"א דייני' שמהלך כעומד יהיה הפסק במלאכה (או כמש"נ לעיל שע"י דין מהלך כעומד יקבע לחפץ מקום חדש), וחוץ לד"א הנידון הוא לחייבו אהך הנחה ומה"ת לדון שההליכה לא תהיה הנחה לחיוב. ועי' ברעק"א שביאר דכונת הריב"א דהוי תרתי דסתרי, דא"א לאחוז החבל בב' ראשיו דממ"נ אם הוי הנחה יש כאן הפסק במלאכה ואם ל"ה הנחה אין כאן הנחה לחיוב. ויש להסתפק בכונת הגרע"א (ספק זה ראיתי בשי' הגר"ד כהן) אם כונתו דהוי תרתי דסתרי במעשה זה גופא או דהוי תרתי דסתרי באופן כללי במלאכת העברת ד"א, ויש בזה נפק"מ בגונא שהעביר ד"א בזריקה או קפיצה וקבלם תוך כדי הילוך חוץ לד"א, דאי נימא שהגריעותא היא דיש כאן תרתי דסתרי במעשה זה א"כ בכה"ג שלא הלך בתוך ד"א ליכא תרתי דסתרי, אכן אי נימא שהנידון הוא באופן כללי במלאכת ד"א גם זה חשיב תרתי דסתרי דסו"ס במלאכת ד"א נתחדש דמהלך לאו כעומד דמי וא"א לחייבו על ההילוך שבסוף ד' ודו"ק.

וע"ע ברעק"א שהק' קו' עצומה ע"ד הריב"א מהסוגיא לקמן דצ"ז דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב ב' מדין קלוטה, וחזינן דאע"ג דל"א קלוטה בתוך ד' דייני' שבתחילת הרה"ר היה החפץ מונח מדין קלוטה ומחייבי' ליה על העקירה שבתחילת הרה"ר, ויעו"ש ברעק"א שתי' דמאחר ודייני' ליה כמונח לגבי ההוצאה ממילא חשבי' לה כהנחה גם לגבי ההעברת ד"א. וחזינן מד' הגרע"א אלו שחידוש ההלמ"ס היה כהלכתא בלא טעמא, וכל הטעם דלא מחייבי' ליה בסוף ד' הוא רק משום דהוי תרתי דסתרי, ובזה שפיר כתב הגרע"א דלו יצויר היכ"ת שנצטרך לדון את ההילוך שבסוף ד' כהנחה לא אכפ"ל שיש כאן תרתי דסתרי ודו"ק.

שם, ולכ' יש להק' עוד קו' עצומה ע"ד הריב"א, דהנה לפי מה שנסתפק הריב"א שמא הנחה דקלוטה בסוף ד' ל"מ לחייבו ה"ה דבמתגלגל ונגררים בסוף ד' לא יועיל לחייבו, דהרי בהעברת ד"א אין הגלגול או הגרירה מגרעים במלאכה וע"כ של"ש לחייבו אהך הנחה בסוף ד' דזה יהיה כתרתי דסתרי. והדברים צ"ע מהסוגיא בד"ק ע"א דהתם מבו' דלמאן דפליג על רבא וס"ל שבמעביר תוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו, ה"ה דחייב במתגלגל תוך ג' עד לסוף ד"א, וצ"ע דלכ' גם זה הוא כתרתי דסתרי.

שם, ובעיקר ד' הריב"א צריך להוסיף דמצינו שינוי בין ד' הריב"א לד' התוס' בכתובות ושאר הראשונים בסוגיין, דבריב"א מבו' שחידוש ההלמ"ס היה שהנחה דקלוטה ומהלך כעומד ל"ה הנחה לגבי ד"א (ולספיקו הא' הגדר הוא דלא אכפ"ל שעמד באמצע), ומד' התוס' בכתובות מבו' גדר אחר בזה דכל מ"ש בן עזאי מהלך כעומד דמי הוא רק במקום פטור ולא במקום חיוב, וכמובן שלפי דבריהם אין כלל מקום להסתפק בספיקות הריב"א.

שם (בביאור תי' הראשונים דל"א קלוטה ומהלך כעומד באותה רשות), ברמב"ן וברשב"א תי' את קו' התוס' מקלוטה לר"ע דכל מ"ש ר"ע דקכש"ה הוא רק בב' רשויות ולא באותה רשות, וכונתם דהנחה דקלוטה ל"ה הנחה במקום מסוים אלא הנחה "ברשות". ובישוב קו' הירושלמי מבן עזאי תי' הרמב"ן והרשב"א דהלכתא גמירי לה, ויל"ע מ"ט לא תי' כמש"כ אליבא דר"ע דאין כאן הנחה במקום מסוים, וצ"ל דאיכא חילוק בין הנחה דקלוטה למהלך כעומד, דלבן עזאי כל הנחת רגל הוי הנחה ויש כאן הנחה גמורה במקום מסוים ודו"ק.

אמנם באמת מצינו מח' ראשונים בזה, דהנה בחי' המיוחסים לר"ן, הריטב"א, המאירי והתורי"ד תי' כן גם אליבא דבן עזאי דל"א מהלך כעומד באותה רשות. וחזינן דאינהו ס"ל שגם הנחה דמהלך כעומד ל"ה הנחה גמורה וכל דין ההנחה לבן עזאי הוא רק הנחה "ברשות".

[ואגב יש להוסיף דלפי"ד הראשונים אין כלל מקום לספיקו הב' של הריב"ם, דז"פ דבהמשיך להלך בסוף ד' מפטר, דהא הך הנחה אינה הנחה במקום המסוים שחוץ לד"א].

והנה בשפ"א הק' ע"ד הראשונים מהסוגיא בכתובות, דהתם מבו' דבעקר ברה"י והלך לרה"ר יש עקירה נוספת בשעת היציאה מהרשות ואי נימא דמהלך כעומד ל"ה כמונח במקום מסוים תיקשי מ"ט יש כאן עוד עקירה.

ולא הבנתי את קושיתו, דהנה כבר נתבאר שעיקר כונת הראשונים היא דמהלך כעומד הוי כהנחה באופן כללי "ברשות", וממילא שפיר יש כאן עקירה בשעת היציאה מהרשות דקודם היציאה היה החפץ קבוע "ברשות" וכעת בשעת היציאה איכא עקירה גמורה שעוקרו ממקומו, שו"ר שכ"כ הקה"י. והנה יש שר"ל דכ"ז הוא רק לדעת הראב"ד ודעימיה דס"ל דעקירת הרשות הוי עקירה, אולם לענ"ד ד"ז הוא טעות גדולה, דכל נידון הראב"ד ושאר הראשונים הוא רק בגונא שלא נעשתה בחפץ עקירה גמורה (וכגון בנידון הראב"ד שלא הגביהו ג"ט) ובזה אנו צריכים לדון מדין עקירת הרשות דאף שהחפץ לא נעקר ממקומו מ"מ בחינה זו שנעקר מהרשות הוי עקירה, אכן בנידו"ד יש כאן עקירה גמורה דהרי מקום החפץ היה "הרשות" ויש כאן עקירה גמורה ממקום זה [ובקצרה - נידון הראב"ד הוא ב"עקירת הרשות" והסוגיא בכתובות איירי ב"עקירה מהרשות" ודו"ק].

אמנם יש להק' קו' עצומה ע"ד הראשונים, מהא דאיתא לקמן דצ"ז ע"ב דאליבא דר"ע הזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב שנים - אחת משום הוצאה ואחת משום העברת ד"א, ואי נימא דהנחה דקלוטה הוי רק הנחה ברשות ולא הנחה במקום מסוים תיקשי היאך שייך לחייבו על העברת ד"א הא ההנחה שע"י קלוטה בתחילת הרשות היא רק הנחה "ברשות" ולא הנחה במקום זה. והנה קו' זו היא כעין קו' הגרע"א הנ"ל ע"ד הריב"ם, אולם הכא ל"ש תירוצו של הגרע"א הנ"ל דמאחר והקליטה הוי הנחה לגבי ההוצאה הרי"ז כהנחה גם לגבי ד"א, דכ"ז שייך רק לגבי הריב"ם שהנידון הוא בחידוש ההלמ"ס אבל לד' הראשונים שאין כאן הנחה כלל לגבי המקום המסוים ל"ש כ"ז וצע"ג.

ד"ו ע"א-

גמ' מידי דהוי אמעביר חפץ ברה"ר וכו', יל"ע מ"ט המשך ההעברה חשיב כהפסק דלכ' כשהעביר ו' אמות כל המשך העברה מצטרף להיות חלק ממעשה המלאכה.

והעירוני שקו' תלויה בגדר מלאכת העברת ד"א, דהנה אי נימא שיסוד האיסור הוא עצם ההעברה מסתבר כמש"נ שהמשך ההעברה ג"כ מצטרף להיות חלק מהמלאכה, אמנם לדרכו של הבעה"מ שיסוד איסור העברת ד"א הוא הוצאת החפץ חוץ למקומו נמצא שכל המשך ההעברה מעבר לד"א אינו שייך כלל למלאכה, דהרי המלאכה כבר נגמרה כשיצא החפץ חוץ למקומו וכל המשך ההעברה אינו מוסיף למלאכה כלום ודו"ק [וע"ע בר"ן לקמן דצ"ז ע"ב דג"כ משמע מדבריו דבמעביר ח' אמות עיקר המלאכה היא הד"א הראשונות וחשיב שהמלאכה לא נגמרה מיד יעו"ש, ונראה שגם זה יתפרש רק לדרכו של הבעה"מ].

והנה כבר הבאנו כ"פ את ד' הגר"ח שחילק בין העברת ד"א להוצאה, דבהעברת ד"א כל הד"א הם מגורמי החיוב (ועי' במשי"ת בזה בארוכה להלן), וראיתי בספר מגנזי הגר"ח עמ' קי"ד שהאריך בזה וכתב דכשהעביר יותר מד"א גם האמות היתירות הם מגורמי החיוב דומיא דאכל ב' זיתי חלב, וכמובן שכל דבריו אלו הם רק לדרכו ולא לד' הבעה"מ. אכן צ"ע דלכ' בסוגיין מבו' להדיא שהמשך ההעברה אינו מכלל החיוב ודלא כמש"כ הגר"ח שם [ובאמת שלולא ד' הגר"ח היה אפ"ל שגם לדרכו רק הד"א הראשונות הן מגורמי החיוב ולא המשך ההעברה (ובטעמא דמילתא עי' במשי"ת בזה להלן), ולפי"ז נמצא שכל מ"ש בכתובות דהזורק חץ מתחלת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור דעקירה צורך הנחה הוא רק בד"א הראשונות, ועי' באפיקי ים ח"ב סי' ל"ז שדייק כן מהא דהוצרכה הגמ' להאריך "מתחלת ד' לסוף ד'"].

אלא מידי דהוי אמעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' התם לאו אע"ג דאי מנח ליה בתוך ד"א פטור וכו' מי דמי התם לגבי דהאי גברא מקום פטור הוא לכו"ע מקום חיוב הוא וכו', ברש"י פי' דהוכחת הגמ' היא ממעביר ד"א מצומצמות, ודבריו צ"ב מ"ט הוצרך לזה הא גם בהעביר יותר מד"א שייכא הך הוכחה דאי נימא דמקפ"ט הוי הפסק מ"ט הד"א הראשונות לא יהיו הפסק במלאכה דהא אי מנח ליה התם מפטר.

עוד יש להק' מ"ט לא הוכיחה הגמ' מכל הוצאה מרה"י לרה"ר, דאי נימא דמקפ"ט הוי הפסק מ"ט ההילוך ברה"י עד ההעברה לרה"ר לא יהיה הפסק במלאכה דהא אי מנח ליה התם מפטר. ויש להוסיף עוד דלכ' ע"ז ל"ש דחיית הגמ' דלגבי כו"ע מקום חיוב הוא דהא גם אחרים שיניחו ברה"י יפטרו [ואין לדחות דלגבי מי שיעקור מרה"ר הוי הרה"י מקום חיוב דהא הכנסה מרה"ר לרה"י היא מלאכה אחרת ואי"ז שייך להוצאה מרה"י לרה"ר, ובשלמא בד' הגמ' דאיירי לענין ד"א שהיא אותה המלאכה שייך לדון דלגבי אחריני שיעקרו מרחוק הרי"ז מקום חיוב ודו"ק].

וביותר יש להק', דהנה בתוס' בד"ה מידי הק' מ"ט בהוכחה הא' לא נקטה הגמ' הוצאה מרה"י לרה"ר דהמשך ההילוך ברה"ר הוי כמקפ"ט להפסיק, ותי' דנקטו העברה אטו המשך ד' הגמ' דאיירי בהעברה, וצ"ע דלכ' בהוכחה הב' גופא הו"ל לגמ' להוכיח מהוצאה וכמו שהקשינו.

והעירני הרב בנימין ליהמן בזה סברא עמוקה, די"ל דכמו שאמרו בגמ' דכל היכא דאי מנח ליה מחייב אי"ז מקפ"ט ה"ה היכא דאי עקר משם מחייב אי"ז כמקפ"ט, דהגם שאם יניח שם לא יתחייב מ"מ מאחר ואם יעקור משם ויניח ברה"ר יתחייב נמצא שמקום זה שייך למלאכה ואין כאן הפקעה מהמלאכה להחשב כהפסק ודו"ק, ודפח"ח.

ונראה שלפי"ז יתיישבו היטב גם ד' רש"י הנ"ל שהעמיד בהעביר ד"א מצומצמות, דבאמת בהעביר יותר מד"א אין תחילת ההעברה הפסק במלאכה דהא אם יעקור משם ויניח באותו מקום שהניח תועיל הך עקירה לחייבו ונמצא שמקום זה אינו מופקע מהמלאכה, ורק מהעביר ד"א מצומצמות שתחילת ההעברה מופקעת לגמרי מהמלאכה - בין לענין עקירה ובין לענין הנחה - שייך לאוכוחי דמקפ"ט ל"ה הפסק במלאכה ודו"ק [והנה גם למש"נ אכתי משכח"ל הוכחה ממעביר ה' אמות דבין האמה השניה לרביעית הרי"ז כמקפ"ט דבין אם יניח שם ובין אי יעקור משם יפטר , אמנם זה אינו קו' ע"ד רש"י די"ל דרש"י נקט את האופן היותר פשוט].

**מהלך כעומד**

א) גמ' - קסבר מהלך כעומד דמי. עי' רש"י כתובות ל"א ב' ד"ה מהלך דכתב "ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה" ומבואר דגם לב"ע יש זמן שהגוף עקור ויש זמן שהגוף מונח, ופליגי רבנן וב"ע אי חשיב הנחה.

ונראה ביאור דברי רש"י דהא דכשעוקר רגל א' הוא עקור, אינו משום דנידון כעומד באויר, דהא אין רגלו מוגבהת ג"ט, אלא דכשעוקר רגלו בשביל שגופו יתקדם בהליכתו חשיב גופו לנייד, וכשמניח רגלו, הרי כיון דהשתא ב' רגליו ברקע, אין גופו נייד כלל, ורק בזמן דרגל א' באויר בשביל לילך חשיב גופו לנייד.

ב) אולם דבאמת עי' בנפש חיה סי' י"ד וסו"ס י"ט דתמה דלרחב"ט דתוך ג' חשיב כמונח, אמאי דנין לגופו כנייד, הרי הוא נייד תוך ג', ולהשיטות דס"ל דרבא מודה דמתגלגל בקרקע חשיב כמונח, יש ליישב דכיון דנייד מחמת דרגלו באויר, א"א לדון לגופו כנייד בקרקע, אבל לרחב"ט ודאי קשה, והביא מהישועות מלכו דיישב דהרי ע"כ מוכח מדינא דרחב"ט דליכא דין לכתף בדבר שאינו בר דעת, דאל"כ ודאי דחפץ המתגלגל לא עדיף מלכתף, [ולפי"ז בהמה חשיב כבר דעת ודלא כשפ"א, דהא בהמה נחשבת לעקורה], אבל באדם איכא חסרון דלכתף, אולם צ"ב דהא לב"ע עמידה דשעת הילוך הוי הנחה, וא"כ אמאי חשיב דגופו נייד, נימא דהוי כחפץ תוך ג'.

ואולי י"ל דשאני הילוך אדם דהולך מכח עצמו ולא מחמת כח חיצוני כזרקית חפץ, וכיון דיש מטרה בהילוך להגיע למקום פלוני, אין להם שום התייחסות למקום שדרכו הם הולכים, אבל בחפץ הנזרק דהוא מתגלגל מחמת כח חיצוני, וכשנגמר כח הזריקה הוא נופל, שפיר יש לדון דמונח בכל מקום מדין לבוד.

ג) ובעיקר קו' הנפ"ח דיהא מתגלגל נידון כעמד לכתף, יש לדון דכל דין עמד לכתף יסודו דעמידה לצורך המשך ההילוך לא הוי הפסק, אלא חשיב דעסוק בהילוך, אבל חפץ המתגלגל הרי לא עביד מעשה ופעולה דמה"ט נדון אותו כמונח, אלא צורת הגלגול הוא דמונח בכל מקום ומקום, ואף דאין לזורק כוונה בהנחה זו, וכוונתו הוא להנחה שבסופו, מ"מ אינו נידון כעמד לכתף, דבעי' פעולה דנעשית לצורך המך העקירה, אבל הכא אינו לצורך המשך ההליכה, אלא בכל מקום שמתגלגל בו הוא מונח, ורק בפעולת עמידה של אדם יש לדון אי הוי לכתף או לפוש.

ועי' אבנ"ז סי' רנ"ח סק"ה דכתב ליישב קו' הנפ"ח הנ"ל דבאומר כל מקום שתרצה תנוח ניחא כיון דמה שמונח בכל מקום ומקום הוא הנחה גמורה ולא לצורך המקום הב', ולהנ"ל נתבאר דיתכן עוד דגם בזורק למקום מסויים, נחשב כמונח בכל מקום ומקום.

ד) עי' ברש"ש דף צ"א ב' ובהפלאה כתובות ל"א ב' דהק' איך משכח"ל לבן עזאי מוציא מרה"י לרה"ר ע"י הילוך, הא בשעה שעבר מרה"י לרה"ר הו"ל כמונח בין ב' הרשויות ודמי למניח את החפץ בין ב' הרשויות, דפטור אף כשחזר ועקרו, [וזה כקו' רע"א על כל קלוטה], והנה לפי הריטב"א בעירובין להלן דלעולם נחשב כמונח, יתכן דאעפ"י דרגל א' עדיין ברה"י, מ"מ כיון דכל הנחתו הוא מחמת רגלו דברה"ר, לא שייך בזה דין אגד, דומיא דברי הרמב"ן בדף צ"ט ב' לענין דבילה, אולם לרש"י קשה, ועי' חזו"א סי' ס"ב ס"ק דכתב דלא שייך דין אגד באדם, אולם ברע"א בדף צ"ב א' מבואר דגם באדם שייך דין אגד.

ובנפש חיה סי' י"ג תמה דכמו דמבואר בדף ח' ב' בזירזא דקני דפטור משום דמעולם לא יצא החפץ ממקומו כיון דלא עקרו בב"א ממקומו הא', ה"נ כיון דנידון כעומד נמצא דלעולם לא נעקר ממקומו לגמרי.

ה) בעיקר דברי ב"ע - הק' האחרונים דלא עדיף מעמד לכתף, ועי' בחפץ ה' דביאר דרבנן מודו לב"ע דמהלך כעומד, אלא דס"ל דלא גרע מעמד לכתף, ובזה גופא פליג ב"ע, וע"ש דנתקשה מלשון הגמ', וע"ע אבנ"ז סי' רנ"ח, והגרנ"פ ז"ל הביא דכן מבואר בלשון הרמב"ם פי"ג ה"י דעמד לתקן משאו הרי"ז כמהלך, ומדוייק דאם מהלך כעומד ליכא חסרון דעמד לכתף, אלא דא"כ נמצא דפליגי רבנן בתרתי, חדא במהלך כעומד, ותו פליגי בעמד לכתף, וצ"ע מהיכ"ת דפליגי בתרתי.

וי"ל דהוי חדא פלוגתא, ומשום דגדר הדין דעמד לכתף ל"ה כהנחה אינו משום דדעתו לעקור עצמו, אלא דכיתוף הוא חלק מצורת ההליכה וההילוך, ומשו"ה כל החסרון דעמד לכתף שייך רק אי נימא דההילוך גופא ל"ה כהנחה, דבזה י"ל דהכיתוף שבנתיים הוא חלק מההליכה שלפניה ולאחריה, וכמו שההליכה ל"ה הנחה, ה"ה העמידה לכתף שבאמצע ל"ה הנחה, אבל לבן עזאי שההילוך גופא הוי כהנחה, לא אכפ"ל שהעמידה לכתף הוא חלק מההליכה, דהא ההליכה גופא הוי כהנחה, ולפי"ז נמצא דבאמת גם בן עזאי מודה דלו יצויר עמד לכתף באמצע עקירה אי"ז הנחה, אלא דלדידיה ההילוך גופא הוי כהנחה ולא משכח"ל עמד לכתף.

וביותר י"ל למאי דנתבאר לעיל דיסוד דין הנחה לכתף הוא דפעולת העמידה אינו נידון כהנחה אלא כהמשך ההילוך, ומה"ט לא שייך דין לכתף במתגלגל, כיון דעביד פעולה הגורמת לכמה הנחות, וא"כ הרי ה"ה מהלך לא עביד פעולת עמידה בהליכתו, דנדון דהוא המשך ההילוך, אלא דצורת הילוך הוא באופן דהגוף מונח ועקור, ובזה ודאי דנידון כהנחה גמורה, אלא דרבנן ס"ל דמהלך אינו נידון כלל כעומד, וא"א לדון לעמידה באמצע ההליכה כהנחה, וע"ז נתחדש דאם עמד להדי' מהליכתו לכף נמי אינו נחשב כהנחה, ועי' לשון הרמב"ן "דלדידי' כיון שנמלך ויצא כעומד לפוש ועוקר דמי" ולא משמע דב"ע פליג בהא גופא דעמד לכתף הוי הנחה, אלא כוונתם דלא שייך בזה דין דלכתף כיון דנידון כהנחה גמורה.

**א) תוס' ד"ה בשלמא - והש"ס דילן לא חשיב לה פרכא וכו' הלכתא גמירי לה וכו' וכן קלוטה וכו'. ועי' ברשב"א דהק' דא"כ אמאי לא ילפי' מינה, ותי' שאני התם דמקום חיוב הוא, ואין דנין קל מחמור להחמיר עליו, ובתוס' בכתובות ל"א ב' כתבו "ולא ילפי' מיניה דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במהלך מחנות לפלטיא דרך סטיו שהוא מקום פטור", וצ"ב מה החילוק בין מקו"פ למקום חיוב, ועוד הק' במהרש"א שם דבסוגיא שם מבואר להדיא דבן עזאי מיירי גם במקום חיוב ומה"ט חייב על ההילוך האחרון שהלך בשעה שיצא מרה"י, ותי' המהרש"א [כמו דביאר רע"א בדף צ"א ב' בכוונתו] דלחומרא אמרי' מהלך כעומד גם במקום חיוב, אבל לקולא יש חילוק בין מקום חיוב למקום פטור, ועיקר הדבר מבואר נמי ברשב"א ו' א' ד"ה וטעמי'.**

**ועי' בתוס' ד' ב' דאי ס"ל קלוטה ליכא למילף זורק למעלה מי' ממושיט כיון דנקלט במקו"פ, ובתו"י חלק עליהם דל"א קלוטה לקולא, והוכיח כן מהא דזורק ד"א חייב, וכתב רע"א שם דתוס' לשי' דכמו דס"ל בדינא דב"ע דבמקו"פ אמרי' מהלך כעומד לקולא, ה"נ ס"ל הכי לגבי דין קלוטה.**

**ולק' ט' א' משני הגמ' התם נח הכא לא נח, וביאר במהרש"א שם דבעומד במקו"פ הוי העברת ידו כנגד גופו כנח, אבל בעומד ברה"ר אינו נידון כהנחה, ובבית מאיר שמ"ו ס"א ד"ה בגמ' הק' על המהרש"א דהא בתוך ד"א כנגד גופו נמי נידון כהנחה במקו"פ, אולם עי' ברע"א שם ח' ב' דכתב דומה לזה כתבו תוס' תוס' בכתובות הנ"ל [ובנד' כתוב ד"ה רב אשי והוא ט"ס].**

**וביאור הדברים הוא דלגבי הנחה במקום חיוב דבאנו לפוטרו משום הפסק במלאכה דאי"ז ד"א אלא ב"א וב"א, בעי' מעשה הנחה להפסיק, אבל בגוונא דמהלך או קלוטה או העברה כנגד גופו הרי ליכא הפסק מצד צורת עשיית המלאכה, אלא הוא הנחה של החפץ מחמת עצמו, ואינו מפסיק את המלאכה, [כעין ביאור הזכרון שמואל בהנחת גופו לאו כהנחת חפץ], אבל במקום פטור הרי אף דליכא הפסק במעשה, מ"מ הרי החפץ נח במקו"פ ונעקר ממקו"פ לעוד ב' אמות, וליכא שום מעשה של העברת ד"א ברה"ר.**

**ומצינו בתוס' צ"ט ב' ד"ה או דילמא דוגמא להיפוך דהביאו מהרב פורת דבהפסיק מעשה המלאכה וממשיך אח"כ עם עוד מעשה מלאכה, אע"ג דהחפץ לא נח, במקו"פ מספק"ל דהוי הפסק, אבל במקום חיוב אינו הפסק, ויש לדון אם שייך לנידון הנ"ל.**

**ב) אולם עיקר דברי המהרש"א ורע"א צ"ב דא"כ אמאי ליכא קלב"מ, הא לא נתבטלה עקירתו, ועי' בנפש חיה סי' ט' דביאר דס"ל דהנחה דבן עזאי אינו מבטל עקירה ראשונה, ומשו"ה לחיוב שפיר חשיב כמונח לגבי דנדון דיש כאן עוד עקירה, אלא דס"ל לגמ' דכיון דגם בלי עקירה ראשונה איכא חיוב שבת מחמת העקירה הב', לא שייך לומר דהגבהה צורך הוצאה, שהרי גם לולי הגבהה ראשונה היה חייב, וזה חידוש[[10]](#footnote-11).**

**ובנפש חיה הביא לזה הוכחה, דהנה בתוס' כתובות ל"א א' ד"ה נימא הק' לפי ר"ת דהגבהה קונה אף בפחות מג', הרי נמצא דלעולם איסור גניבה קודם לאסיור שבת, כיון דעקירה אינה מחייבתו אלא למעלה מג', והוסיפו תוס' דדין הוא שיהא חייב כמו לפי ב"ע, ותמה בפנ"י דמה הראיה מב"ע, הא מבואר בגמ' דבעמד לפוש ליכא הגבהה צורך הוצאה כיון דבטלה עקירה ראשונה, וא"כ י"ל דה"ה מהלך כעומד חשיב כהנחה לבטל עקירה ראשונה, אבל אין לנו ראיה דעקר מקרקע חייב, שהרי אף דלא נתחייב עד דהגביה למעלה מג', מ"מ כיון דלא היה הנחה באמצע ג', ומעשה העקירה מתחיל מהקרע, שפיר אמרי' דהגבהה צורך הוצאה, ותי' בנפש חיה דע"כ דס"ל לתוס' דמהלך כעומד אינו הנחה גמורה, ואינו מבטל לעקירה ראשונה, אלא כיון דגם לולי עקירה ראשונה יש כאן עוד סיבה לעקירה, אינו בכלל הגבהה צורך הוצאה, ומשו"ה למדו תוס' מדינא דב"ע דה"ה בהגבהת ג"ט כיון דאילו יתחיל מסוף ג' חייב, ממילא חשיב דיש כאן עוד סיבה לחיוב, ומשו"ה אף בהתחיל מהקרקע לא שייך לומר דהגבהה צורך הוצאה, שהרי בסוף ג' יש בזה סיבה מחודשת לעקירה.**

**ג) ולכאו' יש לדון ליישב קו' מהרש"א באופ"א, דבאמת העוקר מרה"י אינו נידון כמהלך במקום חיוב, דכיון דהליכתו ברה"י אינה נצרכת לעיקר המלאכה, שהרי עיקר החיוב הוא על יציאתו מפתח הרשות, ומשו"ה הליכתו עד הפתח נידון כמקו"פ, ולכך אמרי' מהלך כעומד לבטל לעקירתו הראשונה, דהא במקו"פ אמרי' מהלך כעומד אף לקולא, משא"כ לגבי ד"א דעמידתו סותרת את עיקר המלאכה שפיר נידון כמקום חיוב, אבל בהוצאה הרי עדיין הוא חייב על עקירתו הב' כיון דנידון כמקו"פ, [אלא דעיקר הדבר תלוי בביאור הסוגיא בדף ו' א' ויבואר במקומו].**

**ד) עי' ברע"א דתמה על תוס' דהא בתוס' פ' א' כתבו דר"י ס"ל דלא אמרי' קלוטה ורק במתגלגל על הארץ חשיב כמונח, ותקשי א"כ אמאי מתגלגל על הארץ חייב, הרי י"ל דההלכתא אתי לזורק באויר, וכן הק' למה דכתבו תוס' בעירובין צ"ח ב' דלר"י ל"א קלוטה אלא באומר כל מקום שתרצה, דא"כ אמאי באומר כל מקום שתרצה חייב, הא בכל אמה ואמה חשיב כמונח, והלכתא אתי לאומר שאינו רוצה שתנוח אלא בסוף ד', וכעי"ז יש להק' לרחב"ט דפחות מג"ט לדידן הוי הנחה איך מחייב לדידן בהעביר ד"א בפחות מג' סמוך לקרקע הא בזה לא מצינו הלכתא, דכל ההכרח להלכתא הוא רק משום דאל"כ לא משכח"ל העברת ד"א, אבל לדידן דמשכח"ל העברת ד"א בהעביר למעלה מג', אין הכרח לומר שנתחדשה הלכה לחייבו, וכן יש להק' לשיטת רש"י דבמתגלגל ע"ג קרקע אף לרבא חייב, איך משכח"ל העברת ד"א במתגלגל ע"ג קרקע.**

**ועי' רש"ש צ"ז ב' דתי' דס"ל לתוס' שבהלכתא נתחדש שבכל גוונא מחייב, ויש להביא ראיה לזה, דהא רע"א נקט בדעת התוס' דל"א קלוטה בחפץ הנמצא ביד האדם, וא"כ קשה אף לר"ע דליכא הכרח לחידוש דהלכתא גמירי לן, דמשכח"ל העברת ד"א ביד האדם דל"ש דין קלוטה, וע"כ מוכח דבהלכה של ד"א נתחדש שבכל גוונא הוא חייב, וע"ע מרומי שדה.**

**וכ"ה להדי' בתוס' הרא"ש ק' א' ד"ה והא לא נח דכתב דלרחב"ט לא חשיב תוך ג' כמונח בתוך ד"א, דאל"כ לא משכח"ל לר"ע זורק ד"א שיהא חייב, ומבואר להדי' דאעפ"י דמשכח"ל לדידן למעלה מג', מ"מ הלכתא גמירי לן לחייבו בכל גוונא.**

**א] שם - וריב"א מספק"ל כיון דבד"א ברה"ר לא אמר מהלך כעומד דמי וכו' אם חייב וכו' וכן אם לא עמד וכו' וכן קלוטה וכו'. ובתו"י כתב דאין לומר דב"ע לא קאמר אלא בהפסק כרמלית, דא"כ אפילו זורק ומושיט נמי ליפטר כיון דעבר דרך כרמלית, ועי' תוס' הרא"ש דתמה על קו' זו די"ל דדוקא בהפסק כרמלית אמרי' דמהלך כעומד, אבל מושיט וזורק שלא הלך דרך כרמלית חייב.**

**וצ"ב כוונתו מה החילוק בין מהלך לזורק, ובפשוטו נראה דכוונתו לחלק כביאור הנפש חיה בדברי המהרש"א בכתובות, דדינא דמהלך כעומד מהני לומר דהחפץ נחשב כמונח, אולם אינו נידון כמעשה הנחה לבטל עקירה ראשונה, ולכך כתב דע"כ כל הדין דמהלך כעומד שייך בעובר דרך מקו"פ דבזה כבר ביאר הגרנ"פ דבעובר דרך מקו"פ סגי במה דיש לו דין מונח במקו"פ, ולא בעי' מעשה הנחה, כיון בזה שעבר דרך מקו"פ הוי ריעותא בצורת המלאכה, וע"ז הוכיח התוס' הרא"ש הוכיח מהגמ' בכתובות דב"ע ס"ל מהלך כעומד גם במקום שאין אויר כרמלית, ועי' לעיל בישוב הסוגיא בכתובות.**

**ועל עיקר ספיקו של הריב"א הכריע התוס' הרא"ש דליכא דין מהלך תוך ד' ועמד לפוש תוך ד' הוי הפסק.**

**ב] ובעיקר ספיקות הריב"א יש לדון - א) אם ב' הספיקות תלוי הא בהא או לא, ונפק"מ להכרעת הספק. ב) אי מספק"ל לריב"א אף בעמד לפוש חוץ לד' או לא. ג) האם יתכן דבאופן דעמד לפוש תוך ד' והיה מהלך כעומד חוץ לד', יהא חייב. ומצינו ג' ביאורים באחרונים בביאור ספק הריב"א, ויש בזה נפק"מ לכ"ז -**

**א) עי' ברע"א דביאר דספק הריב"א לענין מהלך כעומד בסוף ד' משום דהוי תרתי דסתרי, [ועי' אבני נזר ר"מ ס"ק ל"ט דהוכיח דכל דאינו סותר בפועל מהני הנחה דמהלך בסופו], ולפי"ז ב' הספיקות של הריב"א לא שייכי אהדדי, דהנידון בעמד לפוש תוך ד' הוא אם עמד לפוש עדיף ממהלך כעומד או לא, ולפי"ז בעמד לפוש תוך ד' והיה מהלך בסוף ד', לצד דלא איכפ"ל תרתי דסתרי, הרי יתכן דאעפ"י דתוך ד' ליכא הפסק, מ"מ מהלך כעומד בסוף ד' הוי הנחה, וזה מתאים עם הכרעת התוס' הרא"ש דמהלך חוץ לד' נידון כעומד, כיון דלא איכפ"ל דהוי תרתי דסתרי, ומ"מ עמד לפוש תוך ד' הוי הנחה, כיון דעדיף ממהלך כעומד לב"ע, ולכאו' לפי"ז לצד דעמד לפוש תוך ד' אינו הפסק, הרי לצד דאמרי' תרתי דסתרי, יהא הדין דאף בעמד לפוש חוץ לד' אינו הנחה.**

**ב) בהג"ה בחי' רע"א הובא דרע"א בלימוד הישיבה ביאר דספק הריב"א אם הלכתא אשמועי' דליכא דין מהלך כעומד רק במקום חיוב, ותוך ד"א אינו נידון כמקום חיוב, אבל חוץ לד"א נידון כמקום חיוב, או דהלכתא אשמועי' דליכא דין מהלך באותו רשות, וממילא בסוף ד"א נמי ליכא דין מהלך כיון דהוי אותו רשות, ולפי"ז אין ב' הספיקות תלוי הא בהא, וכמו"כ ודאי דעמד לפוש חוץ לד' הוי הנחה,וכן א"ש הכרעת התוס' הרא"ש וכנ"ל.**

**ג) בשפ"א ובמרומי שדה ובקה"י בארו דספיקו של הריב"א הוא אם נתחדש בהלכתא דד"א דבד"א אין מהלך נידון כעומד אלא כקופץ, או שגם בהעברת ד"א מהלך כעומד דמי, אלא דנתחדש דעמידה גופא ל"ה הפסק לפוטרו, ונפק"מ לב' הספיקות דאי נימא דנתחדש דמהלך כקופץ, ה"ה דבסוף ד' נמי אינו נחשב כעומד אלא כקופץ, וכמו"כ בעמד לפוש תוך ד' הוי הנחה, אבל אי נימא דנתחדש דעמידה תוך ד' אינו הפסק לפוטרו, הרי ודאי דחוץ לד' הוי מהלך כעומד כיון דהוא נידון לגבי הנחה לחיוב, וכן עמד לפוש תוך ד' נמי לא הוי הנחה, וכן עמד לפוש חוץ לד' הוי הנחה, כיון דכל הצד לחייב בעמד לפוש בתוך ד', הוא רק משום דגדר ההלכה דעמידה אינה פוטרת, ולצד זה ודאי דעמד לפוש חוץ לד' הוי הנחה, כיון דהוא נידון לגבי עמידה לחיוב.**

**ועי' בשפ"א דכתב דלפי"ז ספק הריב"א שייך אף באופן דעמד לפוש תוך ד' והיה מהלך כעומד בסוף ד', דלצד קמא אינו חייב כיון דאיכא הפסק באמצע וליכא הנחה בסופו, ולצד בתרא דהריב"א הוי הנחה כיון דליכא הפסק באמצע ואיכא הנחה בסופו.**

**אלא דביאור זה אינו כהכרעת תוס' הרא"ש, דהא לדבריהם א"א לומר דמהלך חוץ לד' נידון כעומד, ועמד לפוש תוך ד' הוי הנחה.**

**ג] עי' ברע"א דתמה על הריב"א** מהסוגיא לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב ב' מדין קלוטה, וחזינן דאע"ג דל"א קלוטה בתוך ד' דנים שבתחילת ד' היה החפץ מונח מדין קלוטה וחייב על העקירה שבתחילת הרה"ר.

ומצינו ג' תי' ברע"א - א) עי' בהג"ה דהביא בנו של רע"א מאביו דלפי"מ דביאר דהצד של תוס' דלא אמרי' קלוטה בסוף ד' משום דגדר ההל' דלא אמרי' קלוטה באותו רשות, ממילא בזורק מרה"י לרה"ר כיון דעבר מרשות לרשות אמרי' קלוטה וחשיב עקירה גם לגבי דין ד"א. ב) עוד הביא בנו של רע"א מאביו דדוחק לחלק דכיון דכבר היינו דנין קלוטה כהנחה לגבי מלאכת הוצאה, שוב הוי עקירה גם לגבי ד"א. ג) בחי' רע"א דף צ"ז ב' [ד"ה מחייב] כתב דיש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת ד' להנחה דקלוטה בסוף ד', ונראה דהסברא בזה דדוקא לגבי הנחה דסוף ד' דהוא גמר המלאכה אמרי' דחשיב תרתי דסתרי, אבל לגבי הנחה דקודם העקירה אין ההנחה שייך לעיקר החיוב, אלא דמכח קלוטה יש היכ"ת לעקירה שאח"כ.

ונראה דהא דרע"א בשאר דוכתי מיאן בזה, משום די"ל דהגדר בתרתי דסתרי אינו כפשוטו, אלא כיון דקלוטה אינו הנחה גמורה כמונח על קרקע, אף דלרע"ק סגי בהנחה זו, מ"מ נתחדש בהל' של ד"א דלדין ד"א יש לחייבו על מה דהיה העברה כלפי הנחה גמורה, ומשו"ה ס"ל דכלפי מה דלא היה הנחה גמורה, הרי אף בסוף ד' לא שייך לדון דמונח מחמת קלוטה, דהא לגבי הנחה דקלוטה כבר היה מונח מקודם ולא בזה העברה ברה"ר, ולסברא זו אין לחלק בין עקירה דקודם העברה להנחה שאחר העברה.

ד] עי' ברע"א דהביא דתמה בדרשותיו לצד הספק של הריב"א דאמרי' ממנ"פ, א"כ כל זורק מרה"י לרה"ר א"א לחייבו מדין קלוטה, כיון דמבואר ברש"י צ"א ב' דהמוציא חצי חפץ וחזר והוציא כולו פטור, וא"כ כשעבר חצי מהחפץ אמרי' קלוטה ותו א"א לחייבו על כולו, וע"כ דאעפ"י דל"א קלוטה באמצע ד' אמרי' קלוטה בסוף ד'. [והא דרע"א לא הק' אף לולי דברי ריב"א אמאי זורק חייב משום קלוטה, הא הוי כמוציא חצי וחזר והוציא חצי, משום די"ל דבהלכה של ד"א נתחדש דאין קלוטה מבטל לעקירה ראשונה, אולם עדיין חשיב כמונח בסוף ד' וחשיב הנחה גמורה, ורק לפי ריב"א הוא דיש להק' דכיון דאמרי' ממנ"פ, ממילא ה"נ נימא בזורק ממנ"פ].

ועי' בנפש חיה סי' י"ב דיישב דלפי מה דביאר רע"א דטעמא דריב"א דלא אמרי' קלוטה בסוף ד' אינו משום תרתי דסתרי אלא משום דבאותו רשות לא אמרי' קלוטה, א"כ בזורק מרה"י לרה"ר דהוי מרשות לרשות שפיר י"ל קלוטה לחומרא ולא לקולא, ולא איכפ"ל דהוי תרתי דסתרי, אולם למה דנקט רע"א דטעמא דתוס' משום דהוי תרתי דסתרי הדק"ל.

שם - נראה לרשב"א לר"י וכו' ל"ל דב"ע וכו' וכן מוכח בהדי' בריש אלו נערות. והנה הרי"ף הביא לדברי ב"ע, ונקטו הרא"ש והר"ן דס"ל דקיי"ל כב"ע, [ועי' בשלטי גבורים דתמה עליהם מדברי הרי"ף בדף צ"א ב'], ועי' בר"ן דהק' על הרי"ף דמדברי ריו"ח מוכח דמפנה חפציו מזוית לזוית מוכח דלא כב"ע, ועוד הק' דבסוגיא דכתובות מוכח להדי' דריו"ח פליג על ב"ע, ותמה רע"א דליכא ראיה מהסוגיא בכתובות כיון די"ל דלמאי דמוקי כב"ע מיירי בעקר ע"מ להוציא, וכמבואר ברש"י שם, אבל בעקר ע"מ להצניע פטור אף לב"ע, והוסיף דעל תוס' ליכא קו' י"ל דלולי הסוגיא בכתובות י"ל דבאותו רשות ל"א דמהלך כעומד, וממילא בעקר ע"מ להצניע גם לב"ע פטור, שהרי כ"ז שהוא ברה"י ל"א אמרי' דמהלך כעומד, וע"ז הביאו מהסוגיא בכתובות דמשני הא מני ב"ע דמוכח דגם באותו רשות אמרי' מהלך כעומד, וממילא בעקר ע"מ להצניע חייב לב"ע, אבל בדברי הר"ן דהוכיח מהתם דב"ע מחייב אף בכה"ג דריו"ח, יש להק' דילמא מיירי ע"מ להוציא.

ודברי רע"א תמוהים כיון דמהלך כעומד חשיב עקירה, מה החילוק אם מעיקרא הגביה ע"מ להצניע, או דעקר ע"מ להוציא, עוד צ"ע דרע"א נקט הכא דמהסוגיא בכתובות מוכח דאמרי' מהלך כעומד גם באותו רשות, ואילו בחי' הביא בנו דנקט דזהו טמא דתוס' דליכא דין מהלך כעומד אף חוץ לד"א.

ובעיקר דברי הריף עי' רש"ש קנ"ג ב' דתמה מהסוגיא שם דשרי להניח על בהמה כשהיא מהלכת, ואי נימא דהל' כב"ע הא מהלך כעומד ושי כאן עקירה מחודשת.

בעיקר קו' תוס' איך משכח"ל דין ד"א - עי' ברמב"ן וברשב"א דתי' את הקו' מקלוטה, דאף ר"ע מודה דל"א קלוטה באותו רשות, ועי' בקה"י דביאר דכונתם דהנחה דקלוטה ל"ה הנחה במקום מסוים אלא הנחה ברשות, ובישוב קו' הירושלמי מבן עזאי תי' הרמב"ן והרשב"א דהלכתא גמירי לה, ולפי"ז מוכח דס"ל דחלוק הנחה דקלוטה מהנחה דמהלך כעומד, דלב"ע כל הנחת רגל הוי הנחה ויש כאן הנחה גמורה במקום מסוים.

אמנם בריטב"א ובמיוחס לר"ן ובתוס' רי"ד תי' גם אליבא דבן עזאי דל"א מהלך כעומד באותה רשות. וביאר בקה"י דס"ל דגם הנחה דמהלך כעומד הוא רק הנחה ברשות. ועי' בשפ"א דהק' מהסוגיא בכתובות דמבו' דבעקר ברה"י והלך לרה"ר יש עקירה נוספת בשעת היציאה מהרשות ואי נימא דמהלך כעומד ל"ה כמונח במקום מסוים תיקשי מ"ט יש כאן עוד עקירה, ועי' בקה"י דביאר דכיון דסברת הראשונים דהוי כמונח ברשות, וממילא שפיר יש כאן עקירה בשעת היציאה מהרשות, דקודם היציאה היה החפץ קבוע ברשות והשתא בשעת היציאה עוקרו ממקומו.

אולם כבר הק' מהא דמבואר לקמן צ"ז ב' דאליבא דר"ע הזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב שנים, משום הוצאה ומשום העברת ד"א, ואי נימא דהנחה דקלוטה הוי רק הנחה ברשות ולא הנחה במקום מסוים, קשה איך שייך לחייבו על העברת ד"א הא ההנחה שע"י קלוטה בתחילת הרשות היא רק הנחה "ברשות" ולא הנחה במקום זה. וקו' זו היא כעין קו' רע"א על הריב"א, אולם הכא ל"ש תירוצו של הגרע"א הנ"ל דמאחר והקליטה הוי הנחה לגבי ההוצאה הרי"ז כהנחה גם לגבי ד"א, דכ"ז שייך רק לגבי הריב"א שהנידון הוא בחידוש ההלכה של ד"א, אבל לד' הראשונים שאין כאן הנחה כלל לגבי המקום המסוים ל"ש כ"ז, וצע"ג.

עי' בשטמ"ק בכתובות דהביא בשם הרשב"א דהביא מהראב"ד דתי' על קו' הראשונים "י"ל דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקופ פטור אבל במעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף" ומבואר מהראב"ד חידוש גדול דעמד לכתף במקו"פ פטור, וכל מ"ש ב"ע דמהלך כעומד דמי הוא רק כעין עמד לכתף.

ובביאור הדברים י"ל דס"ל להראב"ד דעמד לכתף הוי הנחה לגבי החפץ וכל מ"ש בסוגיין דאי"ז הנחה הוא רק לגבי הנחת גופו כהנח"ח או לגבי ביטול עקיר"ר, ובהא דמפטר במקו"פ צ"ל כיסוד הגר"נ דכשהונח החפץ במקו"פ א"צ לדין בטלה עקיר"ר דעצם ההנחה מגרעת במלאכה.

אולם כבר תמהו על הראב"ד מהסוגיא בכתובות דבעקר ע"מ להוציאו ועמד לכתף וחזר והוציאו הוי ההגבהה הראשונה צורך ההוצאה, ומאידך למסקנת הסוגיא מבו' דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי ל"א ההגבהה הראשונה הוי צורך הוצאה, והיה אפ"ל דהראב"ד יפרש את מסקנת הגמ' דמיירי בעקר ע"מ להצניעו, וכל מ"ש שם הוא רק בעקר ע"מ להוציאו, אבל בעקר ע"מ להצניעו גם עמידה לכתף הוי הנחה, אולם זה נסתר מסוגיין, דבסוגיין אמרי' אדינא דרבי יוחנן והוא שעמד לפוש, ומבו' להדיא דבעקר ע"מ להצניע ועמד לכתף מפטר, ובאמת דכ"ז נכלל בקו' התוס' הרא"ש על הריב"א מהסוגיא בכתובות.

ואולי י"ל דהנה הובא לעיל ביאור הנפש חיה בדעת המהרש"א דכונת הגמ' לסברא מחודשת בהל' עקירה צורך הנחה, דכל היכא שהעקירה הראשונה אינה נצרכת לחיובו ובלא"ה תהיה כאן עקירה אחרת ל"א דעקירה צורך הנחה. ולפי"ז י"ל שזהו ג"כ דעת הראב"ד, אולם הראב"ד ס"ל שכ"ז שייך רק בגונא שמעיקרא בשעת העקירה היה ברור שתהיה כאן עקירה אחרת, דבזה אמרי' דהעקירה הראשונה אינה צורך ההוצאה כלל, אבל בגונא שמעיקרא היה עקירת החפץ ורק אח"כ נתחדש עקירה אחרת שפיר אמרי' דעקירה צורך הנחה דסו"ס בשעת העקירה היתה העקירה צורך ההנחה, ולפי"ז י"ל בד' הראב"ד דלעולם אין חילוק בגדרי ההנחה בין מהלך כעומד לעמד לכתף, וכל החילוק המבו' בסוגיא בכתובות הוא רק לענין עקירה צורך הנחה, דמהלך כעומד שמתחילה בשעת העקירה היה ברור שעקירה זו לא תתצטרך לחיובו ל"א דעקירה צורך הנחה, משא"כ בתחילת הסוגיא דאיירי בעמד לכתף לרבנן דמהלך לאו כעומד דמי נמצא שמתחילה בשעת העקירה לא היה ברור שעקירה זו לא תתצטרך לחיובו (דרק במקרה האדם עמד לכתף), בזה שפיר אמרי' דמאחר ובאותה שעה היתה העקירה חלק מהמלאכה א"כ הוי עקירה זו צורך הנחה.

ובעיקר דינו של הראב"ד דעמד לכתף במקו"פ לא מחייב, יש להעיר דמד' רש"י בסוגיין מבו' לא כן, דכתב בד"ה חייב "הואיל ולא עמד בסטיו לפוש אין כאן הנחה אלא בפלטיא", ומבו' מדבריו דלרבנן בעי' דוקא שיעמוד לפוש במקו"פ ולא סגי בהנחה לכתף.

**בסוגיא דמהלך כעומד**

**א. בטעם דמהלך כעומד – רש"י כתובות ל"א: ד"ה מהלך [ועיין אגלי טל סימן פ"ד סקל"א וסימן ק"ב]**

**ב,ב. בהא דבמהלך אין פטור עמד לכתף – ספר חפץ ה' ועין אגלי טל ק"ב סק"ג [ועיין שעורי הגרנ"פ]**

**ב. תוד"ה בשלמא – עיין בראשונים שחילקו בין הקושיא מקלוטה לבן עזאי – ועיין רמב"ן, [ורשב"א בסוגין וד:, ועיין שיטה לר"ן בסוגין] ובריטב"א בשם הרמב"ן ועיין תוס' בכתובות ל"א: ובמהרש"א שם ובביאור כוונתו עיין רעק"א ועין קה"י מה שדן בדבריהם ועין עוד בשטמ"ק כתובות ל"א בשם הראב"ד**

**ג. בא"ד, דהילכתא גמירא – עיין רעק"א ועין תוס"ר ק.**

**ד. בספק ריב"א – עיין רעק"א מה שהקשה מלקמן צ"ז: ומה שישב בזה במוסגר**

**ה. בדין מפנה מזוית לזוית לבן עזאי – עין תוס' מה שהוכיחו מכתובות ועיין בר"ן וברא"ש בסוגין ועיין רעק"א בדו"ח בסוף המסכת בהערותיו על הר"ן ועיין שטמ"ק בכתובות ל"א: ד"ה אלא שביאר דברי תוס' וע"ש שדן לחלק בין עוקר על מנת להוציא לעל מנת להצניע [ועיין חת"ס בסוגין ד"ה מהלך שהביא הדברים]**

**ו. תוד"ה התם - עיין רשב"א לענין מושיט**

**[ז. בגדר דין ד"א – עיין אבן האזל פ"ג מגניבה ה"ב מה שהוכיח מסוגין ועיין רע"א סימן קס"ד ועיין גמ' ק"ב. לענין שתי אמות במזיד ]**

**ח. מודה בן עזאי – דו"ח [ועיין ר"ח וברש"י ורשב"א צ"ח.]**

**ה: ו**.

**ו.**

1. וכן ילה"ק להיפך דכיון דבב"ע מוכח דמכח ההלכתא לא אמרי' מהלך כעומד לפטורא מ"ט לא נימא כן גם לגבי קלוטה אליבא דר"ע, ובפשוטו צ"ל דכשאין הכרח אין לנו לחדש הלכתא ולכן בקלוטה די"ל דבאותה רשות לא אמרי' קלוטה עדיף לפרש כן, עי"ל דס"ל דבזורק לא נאמרה הלכתא וכ"מ בר"מ, וההלכתא דד"א נאמר רק במעביר, ובמעביר ליכא קלוטה כהתו' ד"ד וממילא לא נתחדש גילוי בד"א כלפי קלוטה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה לפי דבריו נמצא דגם במי שרץ מודה בן עזאי דל"ה כעומד, שהרי אדם שרץ יש זמן שעוקר ב' רגליו, ובזמן זה ל"ח כמונח, וצ"ע דא"כ למה הוצרך הירו' להעמיד מעביר ד"א בקופץ והי"ל להעמיד ברץ שהוא מצוי יותר מקפיצת ד"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי"ז בע"כ דלב"ע מהני מהלך כעומד לבטל עקירה ראשונה, וצ"ע מנ"ל לגמ' כן ודילמא הנחה דעומד לא עדיף ממתגלגל וכיו"ב דאינו מבטל עקירה ראשונה והא דפטר ב"ע היינו משום דלמקו"פ א"צ ביטול עקירה ראשונה, ויהי' מוכח מזה דגם במקו"פ בעי' לביטול עקירה ראשונה ועי' הערה75. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן משמע ממש"כ הראשונים שהטעם שלא ילפי' מזה לענין מקו"פ הוא משום דאין דנים קל מחמור להחמיר עליו, ואם נימא דההפסק במקו"פ אינו מכח ה'מקו"פ' אלא מצד מעשה הנחה המפסיק שעיי"ז בטל העקירה הראשונה א"כ אי"ז 'קל' ובע"כ דהמקו"פ גורם ההפסק. [↑](#footnote-ref-5)
5. אלא שילה"ק דא"כ מנ"ל לגמ' דלב"ע מהני מהלך כעומד לדונו כהנחה לגבי עקירה וכמבואר בכתובות ל"א דילמא ל"מ עמידה דמהלך לב"ע אלא לדון החפץ כמונח דבזה סגי להפסיק במקו"פ אבל הנחת ועקירת גופו ליכא בכה"ג, [ועי' בתורא"ש בסוגיין שמהגמ' כתובות דחה הצד דב"ע מיירי רק בהפסק כרמלית], וצ"ל דהי' פשוט לגמ' דאם מהלך חשיב כעומד בע"כ דהוי עמידה גמורה והוי כעמד לפוש (ועי"ל כמשנ"ת בסוגיא דעמד לכתף בדעת התו' דלחייב משום עקירה סגי במה שהחפץ הוא כמונח כיון דעקירת הרשות שמה עקירה ועי'). שו"ר בחמד"ש ( ב' א' ד"ה ועיין) שנתקשה בזה וכת' דאפ"ל דהי' מקובל להם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. הרבה מהדברים שיתבארו כאן כבר נתבארו לעיל בד"ד ע"ב ובכ"ד, וקחנו משם. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפי"ז נראה שגם לדרכו של השטמ"ק כ"ז הוא רק לגבי העקירה הראשונה שהיתה עקירה גמורה אבל בב' עקירות גרועות יודה השטמ"ק שהעקירה הראשונה ל"ה צורך הוצאה, ויש בזה נפק"מ אליבא דבן עזאי דאיכא הרבה עקירות תוך כדי ההילוך אי שייך למפטריה מדין קלב"מ כשנתחייב ממון תוך כדי ההילוך וקצרתי. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפי"ז למדנו מד' התוס' דהנחה דלבוד אינה מבטלת לעקירה הראשונה ועי' במש"נ בזה לעיל ד"ה ע"א. ובעיקר ד' התוס' בכתובות ע"ע במש"כ בזה הגרע"א הנדמ"ח שם ואי"ז שייך לענינינו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובהאי ענינא ראיתי מילתא דתמיהא ברש"ש לקמן דצ"א ע"ב, דהנה לפי פשוטו כונת המהרש"א היא דלהכי בסוגיא בכתובות הו"ל חומרא משום שהנידון הוא לחייבו על העקירה הב' (וכ"כ הגרע"א לקמן דצ"ב), אולם ברש"ש שם ביאר דה"ט משום שע"י ההלמ"ס לא יחול עליו פטור קלב"מ ויהיה הגברא מחויב ממון, ודבריו תמוהים דהרי דין קלב"מ הוא כתוצאה מהחיוב שבת ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפי דברי הנפש חיה מוכח דאף באופן דלא בטלה עקירה ראשונה, יש עקירה אחר עקירה, ויש לעי' דלמאי דנקט החזו"א ס"ב סק"ד דגם בעומד לכתף נידון כמונח, ואם יעקרנו אחר יהא חייב, אמאי הוא עצמו אינו מתחייב על עקירתו הב', דומיא הא דב"ע, וכן מוכח מהגמ' בכתובות דבעמד לכתף אמרי הגבהה צורך הוצאה, ולא אמרי' דיתחייב מכח העקירה הב', ויש לחלק דשאני הנחה דב"ע כיון דחשיב הנחה לחיוב שפיר יתכן לדון מכח זה דיהא נידון כעקירה מחודשת, משא"כ בעמד לכתף דאינו הנחה לחיוב, אף דנידון כמונח, מ"מ א"א למיעבד עקירה מחודשת כ"ז דלא היה הנחה. [↑](#footnote-ref-11)