כלים פט_ז מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ז מ"א**

א] **כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור,** בטעם הך דינא נחלקו הראשונים, דהנה בפי' הרא"ש כתב דהא דשלחן הכפול שנחלק לשנים טמא, הוא משום דכל חלק בפנ"ע ראוי למלאכתו, ומ' מדבריו, דטעם הא דכלי עץ שנחלק לשנים טהור, הוא משום שאין כל חלק ראוי לגמרי למלאכתו, ובזה הוא דשאני שלחן הכפול שנחלק לשנים דטמא, כיון דכל חלק בפנ"ע ראוי לגמרי למלאכתו.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דשלחן הכפול שנחלק לשנים טמא, הוא משום שכל חלק ממנו כלי בפנ"ע ולזה נתכוונו בעיקר עשייתו, וגם בהא דתמחוי המזנון שנחלק לשנים טמא פירש הרמב"ם דהוא משום דנשאר בכל חלק מחלקיו כלים שלימים, וכ"ה גם בד' הרמב"ם פ"ו מכלים ה"ט, ז"ל, כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור וכו', חוץ מכלים של עץ שחציין או מקצתן כלי בפנ"ע מתחילת עשייתו, כגון השלחן הכפול שמתחילה הוא נעשה ב' חלקים וכו', וכגון תמחוי המזנון שהוא כולו קערות קערות והרי בכל חלק מחלקיו קערות שלימות וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא מד' הרמב"ם דכלי עץ שנחלק לשנים טהור אף אם חלקיו ראויין למלאכה, ורק אם הוי כל חלק כלי בפנ"ע מתחילת עשייתו, הוא דה"ז מקב"ט.

וכבר עמד ע"ז בנובי"ת יו"ד סימן ק"ט, ז"ל, ולא גרע מכלי עץ שחלקו, שאף שכל חלק ראוי בפנ"ע, מ"מ כיון שלא נעשה מתחילה ע"ד כן לחלקו הוא טהור, כמבו' במשנה רפט"ז וכו' וכתב הרמב"ם שם בפיהמ"ש וכו' וכ"כ בחיבורו וכו', הרי מבו' שאם לא נעשה מתחילה ע"מ כן אינו מקב"ט אחר שנחלק, אע"פ שכל חלק ראוי בפנ"ע, עכ"ל.

ובטעמא דמילתא נ' לפמש"כ הרמב"ם בפי"ח מכלים ה"י, ז"ל, כל הכלים שנשברו ונפסדה צורתן אין שבריהן מקבלין טומאה אע"פ שאותן השברים ראויין לתשמיש, חוץ משברי כ"ח שאם היה בהן חרס הראוי לקבל הרי הוא מקב"ט וכו', עכ"ל, והראב"ד השיג ע"ז, ז"ל, כמה אני תמה ע"ז, כי כל המשניות והתוספתות מלאות מזה שהכלי הנשבר ועושה מעין מלאכה ראשונה ובכלי עץ שיהי' לו בית קיבול טמאים, וכשרבה הכתוב שברי כ"ח רבותא וכו', עכ"ל, ובס' מי נפתוח פרפר ל"ח אות ב' כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דכלי שנשבר ועושה מעין מלאכתו טמא, הוא רק בשצורת הכלי קיימת, אך כל שנפסד צורת הכלי ולא נשתייר אלא שבר, ה"ז טהור, וזהו מש"כ הרמב"ם דכל הכלים שנשברו "ונפסדה צורתן" אין שבריהן מקב"ט, וכן מ' בל' הרמב"ם פ"ו ה"א ופכ"ו ה"י דכלי שנשבר ונפסדה צורתו טהור, וזהו שנתחדש בכ"ח, דשבריו מקבלין טומאה אף אם אין צורת הכלי עליהן, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח פי"ט מכלים, וכ"כ בס' עמק ברכה הל' נט"י בשמו, וכ"כ באבי עזרי פי"א מכלים, ועמש"נ בזה לעיל פט"ו מ"ב אות ג', ובפי"ג מ"ב אות ד' ומ"ג אות א'.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דכלי עץ שנחלק לשנים טהור, אף אם כל חלק מחלקיו ראוי לתשמיש, כיון שאינו אלא מקצת כלי ואין צורת הכלי עליו, ורק בשלחן הכפול ובתמחוי המזנון דהוי כל חלק כלי בפנ"ע מתחילת עשייתו, הרי דאף שנחלק חשיב דעדין צורת הכלי קיימת, וע"כ ה"ה מקב"ט.[[1]](#footnote-2)

וצריך להוסיף, דכל הא דכלי שנחלק לשנים חשיב דאין צורת הכלי עליו ואינו מקב"ט, הוא רק בכלי עץ, אך בכלי מתכת הרי תנן לעיל פי"ג מ"ד דכולן שנחלקו לשנים טמאין, וכן פסק הרמב"ם פי"א מכלים ה"ז, וגם לגיר' הר"ש שם דטהורין, הוא רק משום שאין עושין מעין מלאכתן, וכמש"כ הר"ש שם, וצ"ל דשאני כלי מתכת דאף בשנחלק לשנים חשיב דעדין צורתו קיימת, וצ"ב הטעם בזה, ועי' בס' דעת אליהו שהאריכו בזה.

ב] והנה משמעות מתניתין דכל שנחלק לשנים ב' החלקים טהורין, ואף בשאינם שוין, וצ"ע דמ"ש מהא דתנן לעיל פי"ב מ"ו דטבלא שנחלקה לשנים ר"ג מטמא וחכמים מטהרין, ומודים חכמים בשאחד גדול ואחד קטן, שהגדול טמא והקטן טהור, ולד' המאירי בפ"ג דעדיות דלא מטמאי רבנן אלא בשהוא גדול כשנים בחבירו, ניחא, ובמשנ"א כתב דאה"נ כל הא דתנן הכא דטהור הוא רק בשנחלק לב' חלקים שוין, אך אם א' גדול וא' קטן הגדול טמא, וכן נקט בחזו"א סימן כ"א סק"ד, דדינא דנחלק לשנים טהור, הוא בשאחד גדול ואחד קטן, דבכה"ג הקטן טהור, דכל שב' החלקים עושין מעין מלאכה ראשונה, בוררין את היפה בהן ומחזיקין אותה למלאכה ראשונה והפחות משליכין, עיי"ש בדבריו, ובס' משנת טהרות כתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ו מכלים ה"ט, ז"ל, כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור וכו', חוץ מכלים של עץ "שחציין או מקצתן" כלי בפנ"ע וכו', עכ"ל, ומ' דכל הא דנחלק לשנים טהור הוא רק במחציתו או במקצתו, אך כל שנשתייר רובו ה"ה טמא, וצ"ע בזה.

עוד צ"ע בזה, דמ"ט לא פליג ר"ע הכא ומטמא בשנחלק לב' חלקים שוין, ואין לומר דמתניתין איירי רק בשנחלק לב' חלקים שאינם שוין, דמלבד דסתימת מתניתין לא מ' כן, גם זה נסתר מהא דתנן חוץ משלחן הכפול, ובשלחן הכפול לכאו' ב' חלקיו שוין, ודומיא דהכי תנן בשאר כלי עץ שנחלק דטהור, וביותר צ"ע, למש"כ בפי' הראב"ד בעדיות פ"ג פירש דטעמא דרבנן דמטהרי בטבלא שנחלקה לשנים, אף דא"א לצמצם, הוא משום דטומאתה מדרבנן, ובטומאה דרבנן לא אמרינן תרי רובא ולקולא תלינן ואמרינן אפשר לצמצם, עיי"ש, ולפ"ז הרי דהכא דאיירי אף בכלי קיבול שטומאתו מדאורייתא, וכדמוכח מהא דתנן חוץ וכו' ותמחוי המזנון, שהוא כלי קיבול, ומ' דברישא מטהרינן אף בשנשתייר כל חלק כלי קיבול, מ"ט מטהרינן בשנחלק לשנים, הרי א"א לצמצם, וכבר עמד ע"ז במשנ"א.

ג] והנה למש"נ לעיל אות א' בדעת הרא"ש, דהא דכלי עץ שנחלק לשנים טהור הוא משום דאין כל חלק ראוי לגמרי למלאכתו, י"ל דמה"ט אף אם אין ב' החלקים שוין, ה"ה טהורין, משום דגם החלק הגדול אינו ראוי לגמרי למלאכתו, ול"ד לטבלא שנחלקה לשנים דהגדול טמא, דהתם הוא ראוי לגמרי למלאכתו, וכמש"כ כן בתוס' שאנץ עדיות פ"ג מ"ט, ז"ל, א' גדול וא' קטן, איירי שהגדול ראוי למלאכתו כבראשויה ולכך טמא, עכ"ל, ולא מטהרינן בכלי עץ שנחלק לשנים, אלא בשאינו ראויין לגמרי למלאכתן, ולפ"ז ניחא גם הא דלא פליג ר"ג הכא ומטמא בששניהם שוין, וגם הא דמטהרי רבנן אף בכלי קיבול שטומאתו מדאורייתא, שהרי כל הא דפליג ר"ג התם, הוא משום דא"א לצמצם, אך הכא הרי אף אם ידוע שאין ב' החלקים שוין, שניהם טהורין, משום שאין ראויין לגמרי למלאכתן.

ד] אך למש"נ בדעת הרמב"ם דכלי עץ שנחלק לשנים טהור אף בשכל חלק ראוי למלאכתו, הרי דאי נימא דהוא אף בשאין ב' החלקים שוין, תיקשי דמ"ש מטבלא שנחלקה לשנים דהגדול טמא, וגם תיקשי דמ"ט לא פליג ר"ג הכא.

אמנם באמת להרמב"ם לטעמי' מעיקרא לק"מ, שהרי הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירשה בטבלא של חרס, ובכלי חרס הרי נתחדש דכל דהשברים ראויין לתשמיש ה"ה מקבלין טומאה, אף אם נפסדה צורת הכלי, וע"כ אף שנחלקה הטבלא לשנים ונפסדה צורתה, הגדול טמא, ולר"ג אף בששניהם שוין ה"ה טמאין, והא דבא' גדול וא' קטן הקטן טהור, וגם הא דבשניהם שוין מטהרי רבנן, הוא משום שכבר אי"ז כלי קיבול, וכמש"נ בזה לעיל שם אות י', ומשא"כ הכא בכלי עץ שנחלק לשנים ואבדה צורתו, שפיר י"ל דאף החלק הגדול טהור, וז"פ.

ה] **חוץ משלחן הכפול,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש הטעם בזה, משום שכל חלק ממנו כלי בפנ"ע ולכך נתכוונו בעיקר עשייתו, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ו מכלים ה"ט, אך הרא"ש פירש דהוא משום שכל חלק בפנ"ע ראוי למלאכתו, ועמש"נ בזה לעיל אות א'.

ו] בחזו"א סימן כ"א סק"א עמד בזה, דמשמע דאינו כפול הוא בכלל שכלל ברישא דנחלק לשנים טהור, ואילו ברפכ"ב תנן דשלחן שנפחת ונשתייר מקום הנחת כוסות טמא, ואין לומר דהכא אפי' בלא נשתייר האי שיעורא, דא"כ אינו עושה מעין מלאכה וטהור, ואין לומר דהתם בנשתייר רובא, דכל שעושה מעין מלאכה נראה דל"ב רובא קיים כדתנן לעיל פי"ג מ"ד במגירה ושם מ"ח במסרק, ושם סק"ה כתב לישב, דדינא דהכא הוא רק בשנחלק לב' חלקים, דכה"ג בוררין את היפה בהן ומשליכין את הפחותה, ומשא"כ התם שנשבר לשברים ונשתייר מיעוטו קיים, כל שיש בו מקום הנחת כוסות טמא, עכ"ד, אמנם אי נימא דהכא ב' החלקים טהורין אף בשאינם שוין, הדק"ל דמ"ש מהתם דכל שנשתייר כדי הנחת כוסות טמא.

ז] אמנם הנה בד' הרמב"ם פ"ו מכלים הט"ו מבו', דכל הך דינא דאם נשתייר מקום הנחת כוסות טמא, הוא בשלחן שחיפהו בשיש, אך בשלחן שנפחת, כתב הרמב"ם שם ה"י, ז"ל, השלחן והדולבקי שנפחתו מקבלין טומאה עד שיחלקו ויבדל כל חלק מחבירו, עכ"ל, והרי דבאמת בשלחן שנפחת אין שיעורו בכדי הנחת כוסות, אלא כל שנחלק ונבדל כל חלק מחבירו, ה"ה טהור, ורק בשלחן שחיפהו בשיש שיעורו בכדי הנחת כוסות, משום דבכה"ג הרי צורת הכלי קיימת, ואך דכל שהוא מצופה בשיש אינו מקב"ט, וע"כ כל שנשתייר מקום הנחת כוסות שאינו מצופה, ה"ה מקב"ט.

אך הנה בפי' הר"ש מכת"י לקמן רפכ"ב כתב להדיא דגם בשלחן שנפחת אם נשתייר בו מקום הנחת כוסות טמא, וכ"ה בפירש"י חגיגה דכ"ו:, ולדעתם תיקשי ממתניתין דהכא דמשמע דשלחן שנחלק לשנים טהור אף אם נשתייר בכל חלק כדי הנחת כוסות.

ח] ונ' די"ל בזה, דשאני הכא שנחלק כל השלחן לשנים, ומשא"כ התם שעיקר השלחן קייים, ואך שנפחתה טבלת השלחן, אך מסגרת השלחן קיימת, ועדין הוא עומד על רגליו, וזה ניחא בין למש"נ בדעת הרא"ש דהא דמטהרינן הכא בשנחלק לשנים הוא משום שאין ראוי לגמרי למלאכתו, די"ל דהיינו רק משום שנחלק כל השלחן לשנים, ומשא"כ התם שעיקר השלחן קיים, עדין הוא ראוי למלאכתו, וגם למש"נ בדעת הרמב"ם דהא דמטהרינן הכא בשנחלק לשנים הוא משום דאין צורת הכלי קיימת, י"ל דהיינו רק בשנחלק עיקר השלחן לשנים, ומשא"כ התם שעיקר השלחן קיים ורק נפחתה הטבלא, עדין צורת השלחן קיימת, וע"כ כל שנשתייר כדי הנחת כוסות וה"ה עושה מעין מלאכתו, ה"ה טמא, ובאמת כ"ה מבו' בל' הרמב"ם בהל' כלים, דאין שלחן ודולבקי שנפחתו טהורין, אלא בשנחלקו ונבדל כל חלק מחבירו, והרי דאם לא נחלקו לשנים, אלא שנפחתו, אינם טהורין, והיינו משום דכה"ג עדין צורתן קיימת, וכנ"ל.

ט] **ותמחוי המזנון,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום שנשאר בכל חלק מחלקיו חלקים שלימין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מכלים ה"ט, ובחזו"א סימן כ"א סק"א דקדק מדבריו דלא איירי בשל פרקים, ואפ"ה כל חלק טמא, ועיי"ש שפירש דהוא משום שכל קערה משמשת מעין מלאכתה בלא שום גירעון.

ולמש"נ לעיל אות א' בדעת הרמב"ם דהא דכלי עץ שנחלק לשנים טהור הוא אף אם הוא ראוי לגמרי למלאכתו, משום שנפסדה צורתו, נ' דהכא שאני משום שכל חלק הוא כלי שלם בפנ"ע מתחילתו, וע"כ חשיב דצורת הכלי קיימת, וכן נ' להדיא מל' הרמב"ם בהל' כלים שם.

י] **ר' יהודה אומר אף המגיס וקוד הבבלי כיוצא בהן,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום שהיתה צורתו בזמנם בענין שנשאר חציו כלי, וע"כ הוא מקב"ט, וכ"כ הרא"ש.

והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יהודה, ומבו' דס"ל דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה, ובטעמא דמטהרי אף שהיתה צורתו בענין שנשאר חציו כלי, כתב בחזו"א סימן כ"א סק"א דהוא משום דיש גירעון בתשמיש הנשאר, ובמשנ"א כתב דטעמייהו הוא משום דס"ל דאינו של פרקים, עיי"ש, אך כבר תמה ע"ז בחזו"א שם דבד' הרמב"ם מבו' להדיא דגם תמחוי המזנון אינו של פרקים, ואפ"ה מטמאי רבנן, ועי' עוד בתפא"י מש"כ בזה.

ויל"פ עוד בזה, דמש"כ הרמב"ם שנשאר חציו כלי, היינו שהי' ראוי למלאכתו, אך לא הי' כל חלק כלי בפנ"ע מתחילת עשייתו, שלא הי' של פרקים, וגם לא הי' כתמחוי המזנון שיש בכל חלק מחלקיו קערות שלימות, וע"כ מטהרי רבנן, משום שאין צורת הכלי השלם קיימת, ור' יהודה דמטמא ס"ל דכל שחלקי הכלי ראויין למלאכתן, ה"ז טמא, אף אם ל"ה כל חלק כלי בפנ"ע מתחילת עשייתו.

יא] והנה בתוספתא שהביא הר"ש תניא דהקוד וכו' שנחלקו אע"פ שמקבלין דפנותיהן כלפסין טהורין וכו', וכתב הר"ש בפי' בתרא, דתנא דברייתא פליג על ר' יהודה, ולפ"ז מבו' דהא דמטמא ר' יהודה בקוד הבבלי, הוא משום שהוא מקבל על דפנותיו, ומ' לפ"ז דיסוד הפלוגתא הוא, דר"י ס"ל דכיון שדפנותיהן מקבלין ה"ה מקבלין טומאה, ותנא דברייתא ס"ל דכיון שאינם מקבלין כדרכן, אינם מקבלין טומאה, וכ"כ בחי' הגר"א, ז"ל, והן ג"כ של פרקים שהן של הולכי דרכים שיוכלו לישא בחיקה, ודפנותי' מקבלין ג"כ אף שנחלקו כמ"ש בתוספתא וכו', וחכמים ס"ל אע"פ שהן של פרקים שעיקר תשמישן אינן ראויין א' בלא חבירו וטהורין, עכ"ל, וכ"כ בא"ר, ועמש"נ בזה להלן אות ט"ז.

אמנם למש"כ הר"ש בפי' קמא דקוד דברייתא אי"ז הבבלי דר' יהודה, ולא פליג תנא דברייתא על ר' יהודה, הרי מבו' דקוד הבבלי שנחלק ה"ה מקבל כדרכו, וע"כ הוא דמטמא ר' יהודה, ומשמעות ד' הר"ש דלפי' זה לא פליגי חכמים על ר"י, דאי פליגי חכמים על ר"י, מ"ט ל"ה ניח"ל לפרושי דהברייתא אתיא כחכמים, וכן דקדק בחזו"א סימן כ"א סק"ה.

יב] **המיטה והעריסה משישופם בעור הדג,** הר"ש כתב, דהכא איירי בשיפה כדי להסיר הקסמים שלא יסרטו את בשרו דאהא מילתא קפיד שלא להשתמש עד שתעשה, והא דתניא בחולין דכ"ה. דאיזה גולמי כלי עץ טמאין כל שעתיד לשוף וכו', הוא בשיפה כדי לצחצחו דלא קפיד עלי', עכ"ד, ונתחדש בזה, דכל הא דגולמי כלי עץ טמאין, הוא רק בגונא שאינו מקפיד להשתמש קודם גמר זה, ובכלי מתכת אף כה"ג טהור, אך בפי' הרא"ש כתב דהכא אינם ראויים לישן עד שיעבירום, ולפ"ז לא שמענו לטהר היכא שהן ראויין לגמרי למלאכתן, ואך שהוא מקפיד שלא להשתמש, ?ועמש"נ בזה להלן מ"ב אות ?ויש להוסיף עוד דבכלי מתכות גם כה"ג טהור, כיון שדעתו לעשות כן, הגם שאינו מקפיד שלא להשתמש בלא זה, ועמש"נ לעיל פי"ב מ"ו בטעם החילוק בזה?.

יג] ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש דהכא איירי נמי בשיפה כדי לצחצח את הכלי, וכ"ה בפירש"י סנהדרין ד"כ: ובפי' הר"ן נדרים דנ"ו, וכ"ה מבו' גם בפי' הרא"ש שם, וקשיא לדידהו מהא דתניא דגולמי כלי עץ שעתיד לשוף טמאין, ובמי"ט כתב לישב, דשאני שאר כלי עץ דטמאין גם בלא שיפה, משום שא"צ לתיקון כלי כ"כ, ומשא"כ במיטה ועריסה, דהויא השיפה צורך גדול אל צורתם באותו הזמן, ועיי"ש מש"כ עוד בד' התוס' בחולין דכ"ה., ועד"ז כתב במשנ"א, וביאר הטעם לחלק בין הכלים, דשאני שאר כלים שאינם עשויין לתשמיש גופו ממש, ומשא"כ במטה ועריסה שעשוי לשכיבת גופו, אנן סהדי דהכל מקפידין והוי כלא נגמר מלאכתן, ובתפא"י כתב דגם לדעת הר"ש כל הא דתנן הכא דאין מקבלין טומאה עד שישופם, הוא רק במטה ועריסה שאדם ישן בהן ויש לחוש שיסרט גופו בשעת שינה.

יד] **גמר שלא לשוף,** בתוי"ט כתב בשם מהר"ם דהיינו שאם גמר בלבו להשתמש בו בלא שיפה טמאה מיד, משום דכל הכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה, וכ"כ הרא"ש, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו שהי' בדעתו בעיקר עשיית הכלי שלא לשופו, ובכה"ג ה"ה מקבל טומאה מעת שהושלם, ומ' מדבריו, דכל שבשעת עיקר עשיית הכלי הי' דעתו לשופו, הרי דאף שאח"כ גמר בדעתו שלא לשוף, אי"ז מקב"ט, ואינו יורד לידי טומאה במחשבה, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ובתוי"ט דקדק ממש"כ הר"ש שנמלך בלבו להשתמש אע"פ שלא ישוף "עוד", דצריך עכ"פ שישוף, וכתב דזה שלא כד' מהר"ם, ובטעמא דהר"ש צ"ל, דאם גמר בלבו שלא לשוף כלל, ל"מ מחשבתו, דבטלה דעתו אצל כל אדם, ורק בששף מעט, הוא דמהניא מחשבתו.

ובחי' הגר"א תמה על פי' הראשונים דגמר שלא לשוף היינו שגמר בלבו, דהול"ל חשב שלא לשוף, וע"כ פירש דעל גמר מלאכה קאי, וזה כמש"כ התוי"ט בשם מהר"ם בפי' בתרא, ז"ל, א"נ י"ל גמר השיפה שא"צ עוד לשוף.

טו] **ר"מ אומר המטה משיסרג בה שלשה בתים,** בפירש"י מו"ק ד"י. פירש, ז"ל, לעולם אינה מקב"ט עד שיסרג בה ג' בתי נירין שהשתי כבר מתוח ואורג בה ג' בתי נירין דערב, עכ"ל, ומבו' דהא דסגי בסירוג ג' בתים, הוא רק כשכבר מתח כל השתי, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם.

טז] והנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דקמ"ל דמשיארג בה ג' בתים היא מתטמאת אע"פ שלא יגמר אריגתה, ולפ"ז נמצא דלרבנן דפליגי עלי', כמש"כ הרמב"ם דאין הלכה כר"מ, לא סגי במה שסירג בה ג' בתים, ואינה מקב"ט אף שנגמר אריגתה, וכ"כ בחי' הגר"א ובא"ר דחכמים בעו גמר מלאכה.

אך בל' רש"י שם משמע דר"מ קמ"ל דאינה מקב"ט קודם שסירג בה, ולפ"ז לרבנן דפליגי עלי' ה"ה מקב"ט אף קודם שסירג בה, וכ"כ במלאכ"ש, וכ"ה מבו' גם בביאור הגר"א לתוספתא ובזר זהב דמפרש כן, וכמש"נ להלן אות י"ט.

ובחזו"א סימן כ"א סק"ב פירש טעם הפלוגתא לפי' זה, דרבנן מטמאין בלא סריגה דכבר משתמשין בה לישיבה ולשכיבה שמניחים עלי' עור או דף או שקושרים חבלים עראי עלי', ומיקרי מיוחדת כבר למדרס, ור"מ בעי סירוג שיהא ראוי כבר לישיבה, עכ"ד.

?העירוני דיש מקום לפרש, דכל הא דפליגי רבנן על ר"מ לפי' הגר"א, הוא רק משום השיפה, וכמו שפירש הגר"א דהשיפה היא אחר גמר הסירוג, אך לעולם כל שגמר שלא לשוף, מודו רבנן דסגי בסירוג ג' בתים, ולפ"ז י"ל דד' התוספתא איירי בגמר שלא לשוף, ול"ק מהתם, וצ"ע בזה, אך בתפא"י כתב דר"מ קאי על גמר שלא לשוף, דאף בכה"ג אינו טמא לחכמים אלא כשגמר כל האריגה, וע"ז קאמר ר"מ משיעשה ג' בתים, ולפ"ז י"ל דאדרבה היכא שלא גמר שלא לשוף, מודה ר"מ דאינו מקב"ט עד שישוף, ודו"ק?

יז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא הקוד וכו' שנחלקו אע"פ שמקבלין על דפנותיהן כלפסין טהורין,** בחזו"א סימן י"ח סק"ו כתב, דאף דלעיל רפ"ד מטמאי רבנן בחבית שנחלקה והיא מקבלת על דפנותי', שאני בזה כלי עץ מכלי חרס, וזה כמש"כ הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י, דכל הכלים שנשברו ונפסדה צורתן אין שבריהן מקבלין טומאה אע"פ שאותן השברים ראויין לתשמיש, חוץ משברי כ"ח שאם היה בהן חרס הראוי לקבל ה"ה מקב"ט, ועמש"נ בזה לעיל אות א', ולדעת הראב"ד שהשיג שם ע"ד הרמב"ם, צ"ל כמש"כ החזו"א שם לעיל מינה, דלא פליג הראב"ד אלא שאין חלוקין זמ"ז ביסוד הדין, אך ודאי חלוקים הם בחשיבותן וערך תשמישן, ובכ"ח הכריעו חכמים לטמאות גיסטראות.

יח] **שם, מטה שנתפרקה כל אבר ואבר טמא בפנ"ע,** בפי' הר"ש מכת"י כתב דהא דבעינן ארוכה וב' כרעיים בפ"ק דסוכה ל"ק מידי כמו שאפרש בפי"ח, ויתבאר בזה בעזה"י להלן שם.

יט] **שם, ומודים חכמים לר"מ שאין חבלים חיבור למטה עד שיסרוג בה ג' בתים,** בחזו"א סימן כ"א סק"ב הק' מזה על פי' הגר"א שהבאנו לעיל אות ט"ו, דרבנן דפליגי על ר"מ ס"ל דאין המטה מקב"ט עד שתגמר מלאכתה, דהכא תניא דכשסירג ג' בתים הוו חיבור לטומאה, אלמא דמשיסרג טמא אף לרבנן, ובאמת בביאור הגר"א לתוספתא פירש כן, דקמ"ל דאף דסברי דהמטה שטמא קודם שיסרג מודו שאין החבלים חיבור, וכ"כ בזר זהב, אך למה שפירש בחי' הגר"א דחכמים ס"ל דאין המטה מקב"ט עד שתגמר מלאכתה, קשיא מד' התוספתא.

וצל"פ בזה כמש"כ בחס"ד, דאיירי במטה שלימה שיש בה שיעור שכיבה הראוי לטמא, אלא שהוסיף עוד חבל אחר ודעתו לארוג עוד ולעשותה מטה גדולה, והתחיל לארוג חבל זה במטה ג' בתים, וקמ"ל דהוי כל השאר חיבור, ומודו חכמים דסגי בחיבור ג' בתים לחשוב כל החבל חיבור, אף דס"ל דלא סגי בחיבור ג' בתים שתקבל המטה טומאה.

אך אכתי צ"ע ועמד ע"ז בסד"ט מל' התוספתא דמודים חכמים שאין חבלים חיבור עד שיסרג ג' בתים, דמ' מזה דס"ד דלדידהו יהיו חיבור אף קודם שסירג ג' בתים, ונ' מזה דס"ל דהמיטה מקב"ט אף בלא סירוג, וע"כ ס"ד דאף החבלים הוו חיבור אף שעדין לא סירג ג' בתים,

כ] **שם, ג' בתים לכל רוח,** בחזו"א סימן כ"ה סק"ב כתב, דהאי לכל רוח, היינו דלכל רוח שיעשה ג' בתים סגי, וכ"ה בזר זהב, דאי לכל רוח לד' רוחות יחד קאמר ברייתא, פליגא אמתניתין פי"ט מ"א דקתני ג' בתים ולא קתני לכל רוח, והניח בצ"ע, ועי' בסד"ט מש"כ בזה.

כא] **שם, עריסה וכו' ואם עתיד לעשות לה עגלה,** בחס"ד פירש דעגלה היינו כעין מה שעושין לה מלמטה כדי לנענעה בענין שישן התינוק, א"נ לטלטלה ממקום למקום.

1. ועד"ז מצינו בד' הרמב"ם לעיל פי"ג מ"ב, שפירש להא דתנן התם דקוליגריפון שנטלה כפה טמאה משום שינה, וכן בשאר כלים כה"ג, דהוא משום דחשיב כב' כלים שנתחברו וכאשר נעדר כלי מהן נשאר השני ואותו הנותר מקב"ט הואיל והוא משמש למלאכתו בפנ"ע, וכ"ה מבו' בד' המאירי ב"מ דל"ג., ומ' מדבריו דאי הוה חשבינן להו ככלי א' המשמש לב' תשמישין, הי' השבר טהור, הגם דהוא ראוי למלאכה אחת, וזהו דקמ"ל מתניתין דהתם דחשבינן להנך כלים כב' כלים שנתחברו, וע"כ אף שנעדר א' מהן, טמא השני בפנ"ע, ונת' שם אות ה', דהוא משום דאם הוה חשבינן להו ככלי א', הרי דכל שניטל חלק ממנו ונפסדה צורת הכלי, ל"ה מקב"ט, וע"כ רק משום דחשבינן להו כב' כלים שנתחברו, הוא דאמרינן דאף שניטל חלק א', מ"מ כיון שצורת החלק השני קיימת, ה"ה מקב"ט. [↑](#footnote-ref-2)