מתנות שלא הורמו בזרוע לחיים וקיבה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

**בדין הרמה בזרוע לחיים וקיבה**

בשמעתין ולק' קל"ב מבואר דאיכא 'הרמה בזלו"ק

**א. בשמעתין** מתבאר דגם בזלו"ק איכא הרמה, ושייך בזה הנידון דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו, והנה בעלמא הנידון דכמי שהורמו הוא על תרו"מ דבעי הפרשה, ואע"פ שמבואר בכמה דוכתי שבכל טבל פתיך ביה תרומה, מ"מ לא נשלם שם תרומה עד שמסיים מקום וקורא לו שם תרומה, וזהו ההרמה - סיום מקומו וקריאת שם קודש, ולפיכך שייך בזה הנידון והפלוגתא אם מתנות שלא הורמו כמי דהורמו. **אמנם** מה דמתבאר דגם בזלו"ק יש הרמה, וכמי שהורמו, ואף דרשינן לזה מקרא דוזה יהיה משפט הכהנים, [רשב"ם ורגמ"ה ורבינו יונה, ב"ב קכ"ג:, וכן צידד הרמב"ן בשמעתין[[1]](#footnote-2)], וקשה הא ניכרים ומובדלים הם, וכן הקשו הראשונים בב"ב שם. **וכיו"ב** ילה"ק נמי בגמ' לק' קל"ב: א"ר יוחנן אסור לאכול מבהמה שלא הורמה מתנותיה, וכאילו אוכל טבלים, ולכאו' מה שייך הרמה, והא מורם ועומד הוא ומה שייך סיום מקום וקריאת שם. ועי' בריטב"א ב"ב שם שתירץ דאה"נ, ולשון מושאל הוא. ודבריו צ"ב משמעתין דבעינן לזה קרא.

רבינו יונה ללא הרמה אין בהם שם מתנות

**ב. וברבינו** יונה שם תירץ וז"ל "דאין **שם מתנות** עליהם, דאין נתינה מתקיימת בהן עד שיורמו וינתנו לידי כהן", הנה מחדש לן רבינו יונה דאע"פ שאין שייך בהם 'סיום מקום' כתרו"מ, וכן אין שייך בהם שם קריאת קודש כביכורים, וחלה ותרו"מ, מ"מ יש מושג שנקרא **'שם מתנות'** ואין להם שם מתנה.

יש לחקור אם סגי בהרמה או דבעינן נתינה כדי שיהא בהם שם מתנות

**והנה** יש לחקור במש"כ דאין נתינה מתקיימת בהן עד שיורמו וינתנו, אם ר"ל דהמעשה נתינה הוא נצרך כדי לקבוע בהזלו"ק שם מתנה, והיינו כיון דליכא ביה קריאת שם ומעשה הפרשה, בעינן דהמעשה נתינה עצמו יגדיר אותו למתנה[[2]](#footnote-3), או דסגי בהרמה כדי לקבוע ביה שם מתנה, וה"ק דאין נתינה מתקיימת אלא אם הורמו ואח"כ ינתנו, אבל ינתנו בלא הרמה קודם לא נתקיים כאן תורת מתנה.

**והנה** פשטות לשון הרמה משמע עצם ההרמה ללא הנתינה, וכן הוכיח הדרך אמונה מרש"י ותוס' ל"ז: ומהרבה ראשונים[[3]](#footnote-4). **וכן** נראה מוכח ממ"ד דבהמה שלא הורמו מתנותיה אסורה, והתם ע"כ הוא הרמה גרידא, דאין טעם דהנתינה לכהן הוא יתיר הבהמה דרק הרמת המתנות מן הבהמה הוא שייך לבהמה, אבל הנתינה של הזלו"ק לכהן אינה שייכת לגוף הבהמה, וכן מוכח דהרי יליף לה מטבל, וא"כ פשטות הדברים דסגי בהרמה לחוד[[4]](#footnote-5). וכן נראה יותר מלשון רש"י הבהמה **שלימה** היתה, משמע דהחיסרון הוא מה שלא הורם, אבל נתינה אינה שייכת להרמה.

צ"ע מ"ט אין בהם שם מתנה ומה יהני הרמה לזה

**ובעיקר** דברי רבינו יונה צ"ב טובא, מ"ט ליכא להזלו"ק 'שם מתנה', והרי לכאו' השם מתנה קיים בעצם הזלו"ק, דהא לא בעי בירור, ולא בעי קריאת שם קודש, וכיון שדין הדבר להינתן לכהן, א"כ מתנה שמיה, ומה חסר לה בשם מתנה, **וכן** צ"ב איך יש בכוחה של ההרמה לאשוויי שם מתנה, וצ"ע.

דרך א' הפרשה והרמה מציאותית שיהא במציאות הראויה להינתן בכבוד

**ג. ובדרך** פשוטה יש לבאר, דבעינן הרמה מציאותית להפרישו, וכלשון רש"י בשמעתין "הבהמה שלימה היתה"[[5]](#footnote-6). וביאור הדברים נראה, דרק במצב שהם מופרדים הם ראוים ל'מתנה', דלשם מתנה נצרך נתינה דרך חשיבות וכבוד, ואם יניח לפניו את כל הבהמה ליטול מתוכה את הזלו"ק, אי"ז בחשיבות של 'מתנה', ולכך לא שמיה מתנה אלא כשהם בפ"ע. **ועי'** פיה"מ להרמב"ם פ"ד דבכורות וז"ל **שכל מתנות כהונה אינו מותר לתת אותן לכהנים אלא דרך גדולה** וקרבה למקום, **כמו שנותנים המתנות למלכים הגדולים,** וכבר פירשנו מה שאמר רחמנא למשחה בהם לגדולה, ולפיכך אין נותנים להם שום דבר שיש בו עמל וטורח, אלא בדברים שאין בהן עמל, עכ"ל[[6]](#footnote-7). **וכן** איתא לק' קל"ג. ונתן - ולא שיטול מעצמו, והיינו דמתנ"כ בעי 'תורת מתנה', ולא העברת בשר זלו"ק בעלמא, אלא 'מתנה' היא ובעינן לזה נתינה, ולא שיטול מעצמו[[7]](#footnote-8). וכן איתא בגמ' קל"ב: דלא יחלק הזרוע לכמה כהנים, ועי"ש פרש"י, וכן ברמב"ם פ"ט הט"ז, לא יתן חצי קיבה לאחד או חצי זרוע, אלא זרוע לאחד וקיבה לאחד ולחיים לשנים, שנאמר **תתן לו שיהיה בה כדי מתנה.** הרי חזינן דליכא קיום במה שרווח הכהן שיש לו זלו"ק, אלא בעינן שם 'מתנה'. **ומעתה** אפשר דה"ה הכא כאשר הזלו"ק מחובר בשאר חלקי הבהמה, אין נופל בהם שם מתנה, כי אינם ראויים ל'הנתן', וזהו דין ההרמה שע"י נעשים למתנה. אמנם אינו מבואר כ"צ, [וכן לפי"ז אין מובן שום טעם להצד שצריך ליתן בפועל].

דרך ב' שם מתנה דהרמה היא התפסה בהדבר שהוא מתנ"כ

**ד. ויותר** נראה בלשון רבינו יונה, דמש"כ "שם מתנה" היינו שיהא מתנ"כ בהחפצא, והרמה היינו **להתפיס בדבר דהוא מתנ"כ**, ונעשה ע"י קריאת שם, וזוהי הרמה ולא אכפ"ל מהפרדתם במציאות, וכ"כ בדרך אמונה ביכורים פ"ט הי"ד בבאה"ל, דהרמה היינו קריאת שם, אמנם לא נתבאר שם יסוד הדין והגדר בזה, ובפשוטו הוא דבר תמוה, דמה שייך קריאת שם מתנה, ומה צריך תוספת שם מתנה[[8]](#footnote-9).

מתנ"כ הם מתנות בעצמותם ויש בהם כמו שם קדושה מסוים

**ונראה** בביאור הדבר דמתנ"כ דנתינה כתיבא בהו היינו דנקבע בהחפצא דידהו דהם מתנה לכהן, והדין שינתן לכהן הוא קיים בדינו של החפצא, דהוא צריך שיאכל לכהן והוא יעודו של הדבר עצמו, והתפסה זו קעביד האדם ע"י הקריאת שם, אבל בלא זה ליכא דין בהחפצא שהוא יעודו, אלא מצות נתינה של הדבר עבור הכהן, ואי"ז יעוד ותיקון בהדבר עצמו, וכמו שיבואר.

מתנות עניים כל ענינם להרווחת העני, ומתנ"כ הם מתנות בחפצא

**ה. ולבאר הדברים** יש להביא הא דמצינו בגמ' קל"ד: לוי זרע בכישר, ולא הוו עניים למשקל לקט, אתא לקמיה דרב ששת, אמר ליה לעני ולגר תעזוב אותם - ולא לעורבים ולא לעטלפים וכו', והרי מתנות ואם אין שם כהן - מעלין אותן בדמים ואוכלן, מפני הפסד כהן, שאני מתנות כהונה - דנתינה כתיבא ביה. **הנה** מבואר בגמ' דמתנ"ע דכתיב בהו לעני ולגר תעזוב אותם, בליכא עניים ליכא כלל תורת מתנ"ע, משא"כ מתנ"כ אפי' בליכא כהנים יש לשמור את המתנות או את דמיהם כיון דנתינה כתיב בהו, **ושמעינן** מזה דחלוק ביסודו מתנ"ע ממתנ"כ, דמתנ"ע כל דינם הוא בשביל העני להרווחתו, ולכך כשליכא עני ליכא כלל תורת מתנ"ע, דאין חלות דין על החפצא עצמו דהוא 'מאכל עניים' וראוי טפי לעניים, משא"כ במתנ"כ אפי' בליכא כהן קיים דין המתנות, כי חל בהם בהחפצא שהם עצם ראויים לכהן, וקיום דינם הוא שייאכלו ע"י כהן, ולפיכך אין נפק"מ אם יש כהן או אין כהן, דסוף סוף הם עצמם ראויים לכהן, ומשום דאין יסוד מתנ"כ להרווחת הכהן[[9]](#footnote-10) אלא דיש חפצא של מתנ"כ, וחפצא זה ראוי לכהן בלבד[[10]](#footnote-11).

זלו"ק נקראו קודש ונפק"מ לאכילה בגדולה

**ו. והנה** המתנ"כ שהם קדושים כביכורים תרומה וקרבנות, הרי ודאי דאכילת הכהן היא קיום דין ועבודה בהדבר, אבל נראה דגם בזלו"ק דהוא חולין, מ"מ אכילת כהן בהדבר עצמו הרי הוא קיום דין בהדבר, ואע"פ שאין בו שם קודש ממש, הרי איתא בגמ' למשחה לגדולה דיש לאוכלו כדרך שהמלכים אוכלים, ועי' בכורות כ"ז. דקרי לדבר זה קדושת דמים[[11]](#footnote-12). ועי' רש"י קל"ב. במשנה דהטעם דאין דין מתנות בבכור, משום דאין קדושה חלה על קדושה, ואע"פ דודאי הוא חולין מ"מ קרי ליה קדושה, דהטעם שאין קודש חל על קודש היינו דאין 'שם ודין' חל על דבר שכבר יש בו שם ודין, וה"ה הכא כיון שאינו מתנה בעלמא אלא שם מתנות בחפצא, לכך אינו יכול לחול על הבכור.

העולה בביאור דברי רבינו יונה

**ומסקנת** הדברים דמתנ"כ צריכים להיות מתנות בחפצא, ורבינו יונה הבין בקושיתו דיש בהם שם מתנות בחפצא, מחמת עצם זה שהם זרוע לחיים וקיבה, ובתירוצו חידש דנעשים למתנות ע"י קריאת שם, דחלות זו חלה ע"י התפסה שקובע שיהא הדבר לכהן, ושוה התפסה זו להתפסת הקדש על דבר, אלא דהכא אין בזה דיני קדושה מלבד הנ"ל דלמשחה לגדולה[[12]](#footnote-13). **ובאופן** הזה מובן המושג דחדית לן רבינו יונה 'שם מתנות', [וכן לפי"ז אתי שפיר גם אותו הצד דהיה לעיל, לומר דהנתינה בעצמה קובעת בהדבר שם נתינה, היינו לא רק הרמה לתת, אלא בעינן נמי את הנתינה עצמה לקבוע שהוא ניתן לכהן, והתפסה זו נעשית באים כאחד עם הנתינה עצמה].

למ"ד כמי שהורמו יש דין בזלו"ק שצריך לעשות אותו 'למתנה' ולהביאו

**ו. והנה** כתב רבינו יונה שם, בדעת מ"ד כמי שהורמו דמי "קסבר שלא הורמו כמו שהורמו דמיין וכו', **דשם מתנות עליהם** אף על פי שלא הורמו, ואין בעל הבית יכול להוציאם מידו, כדתניא וזה יהיה משפט הכהנים וכו'. **ולפום** ריהטא כוונתו דלהאי מ"ד ליכא לכל סברות הנ"ל, אלא זלו"ק הם מתנות מובדלות מעיקרא, ולא שייך בהם 'הרמה' כלל, אמנם אינו דא"כ מהו דקאמר "כמי שהורמו", ועוד דברמב"ן ובמאירי בשמעתין מפורש דהוא אותו נידון הכללי דמצינו בתרו"מ אם כמי שהורמו או לא, וכן נראה ברבינו יונה שם, וכן בתוס' שם מתבאר דהוא שייך לנידון הכללי [אלא דהכא יש סברא יותר לפסוק דכמי שהורמו יעוש"ה], וכן מוכח מדבעי קרא משפט וכי הקרא חדית לי דלא נחוש לסברא הנ"ל דאין בהם שם מתנות, וכן מוכרח מדברי רש"י ותוס' ל"ז:, וכן מהטור והשו"ע הנ"ל דפסקו דיש מצות הרמה, וכל זה אע"ג שקי"ל כמי שהורמו דמי. **מכל הלין** נשמע דגם למ"ד כמי שהורמו שייך הרמה בזלו"ק, וכמבואר לעיל, או משום דשם מתנה רק כשהם בפ"ע שראויים לנתינה, או משום שבעינן התפסת שם מתנה, וגם לדידיה ליכא שם מתנה הראוי אלא אחר הרמה, ורק דס"ל דכבר עתה יש לכהן זכות ודין בדבר שייעשו זאת למתנה ויביאו לו, וכמו בתרו"מ דיש דין בטבל שיעשו זאת לתרו"מ ויביאו לו, ודבר זה ילפינן מוזה יהיה משפט, דיש לו משפט וזכות בזלו"ק שינתנו לו כמתנה.

**ונמצא**  דלכו"ע קיום מצות נתינה כצורתה היא אחר הרמה ולכך פסק הטוש"ע דמצוה להפריש, אלא דאם זכה אמרינן דאהני תפיסתו דכמי שהורמו דמי.

במתנ"ע אין כמי שהורמו

**ז. ונראה** נפק"מ עוד לפי היסוד שנתבאר דכמי שהורמו אינו משום דכל העומד להיות כעשוי דמי, ואינו משום דדין ממון השבט חל בשלימות מתחילה, אלא יסוד דינא דכמי שהורמו הוא דאהני תפיסתו משום דבעצם הדין הוא דהדבר ראוי לו, ודין הטבל הוא שצריך שיהא ממנו תרו"מ לכהן, לפיכך מצליח הוא לזכות, א"כ נראה דבמתנ"ע לא יהא נוהג דין זה, והנה בלקט ושכחה לא שייך כלל נידון בזה כי אין בהם הרמה, ומה שנשכח נשכח ומה שנשר בשעת קצירה הוה לקט, ואין בהם מציאות של מתנות שלא הורמו, אבל משכח"ל בפאה דיש בה דין קריאת שם כדאיתא בנדרים דף ו: [עי' דרך אמונה הלכ' מתנ"ע דהביא פלוגתא אי בעינן דוקא באמירה או סגי במחשבה], ואם זכה העני לפני ההרמה האם נימא דכמי שהורמו או לא, וכגון הא דתנן לא הפריש מן הקמה יפריש מן העומרים, לא הפריש מן העומרים יפריש מן העיסה וכו' וזכה העני בעיסה לענין לזכות בפאה דבתוכה, אי אהני או לא, ונראה דלא יהני ואע"פ שעומדת להיות פאה, וביאור הדברים כמש"נ דחלוק מתנ"ע דאין הוא קיום בחפצא עצמו אלא כל המתנה היא בשביל העני, ודין כמי שהורמו לא מצינו אלא במתנ"כ דהוא דין וקיום בדבר עצמו, וצ"ע[[13]](#footnote-14).

1. **הנה** הכא דרשינן מקרא ובשאר מקומות לא מצינו קרא, וברמב"ן יש צד דמהכא ילפינן לכל מקום, וצ"ע. ויש להעיר בזה דבר נאה, דהנה בכל מקום הלשון הוא מתנות שלא הורמו כמי שהורמו, ולכאו' רק זלו"ק נקראים 'מתנות' סתם, כדתנן במתני' ק"ל. וכן מבואר בהרבה מקומות, עי' במשנה בקידושין שם, וברמב"ם פ"ט מביכורים, וא"כ מ"ט קאמר בכל מקום מתנות שלא הורמו, ובפרט צ"ע בגמ' במכות הנ"ל דאיירי גבי מעש"ש שאין שייך בו כלל לשון מתנה, דהרי אינו ניתן לכהן, וצ"ע. אמנם אפשר דהמכוון הוא לשמעתין, ומשום דרק גבי מתנות איכא לזה מקור מהתורה לפיכך בכל מקום קרי ליה קסבר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו. [וזו ראיה לדברי הראשונים שחלקו על הריטב"א דאמר שהוא לשון מושאל]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **והיינו** דיש ב' אנשים שיש להם אותו הדבר לאחד שם מתנה עליו כיון דהוא ניתן לו במתנה ולאחד אין שם מתנה כיון דהוא קנאו בדמים נמצא דעצם הנתינה היא נותנת שם מתנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי"ש** דכן מוכח מהרשב"א תורת הבית הקצר בית ג' ב' ס"ח:, וז"ל מתנות אלו אעפ"י **שחייב הכתוב להרים** אותה **כמו שחייב בתרומות** גורן ובתרומת יקב, הפרש יש ביניהם שהדגן והתירוש **עד שלא הופרשו** מתנותיה טבל הן ואסור לאכול מהם קבע, אבל מתנות אילו אינן טובלות, ומותר לאכול מן הבהמה, נראה דמצוותו בהפרשה גרידא, ועי' בטור יו"ד סי' ס"א שכ' ואף על פי שאינם טובלים כו' אפ"ה מצוה להפרישם מיד (וכ"ה בשו"ע) מכ"ז משמע קצת שיש מצות הפרשה ועי' רמב"ם דכ' דכוי מפרישין ממנו מתנות ואין נותנין, והקשה הטור כיון שאין נותנין למה מפרישין אבל לא הקשה על עצם מצות ההפרשה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ונפק"מ** בכהן שנטל מעצמו זלו"ק שהיו מופרדים, האם בעינן לחידוש דכמי שהורמו או לא, דאי בעינן נתינה בפועל בשביל שיחול בזה שם מתנה, א"כ לא יהני אלא מכח 'כמי שהורמו' אבל אי לא בעינן אלא הרמה שפיר יזכה לכו"ע. ומאידך גיסא אם סגי בנתינה אפשר דאי"צ הרמה והעיקר דינתן לו אפי' אי נתן כשהיא שלימה, ועי' בפעולת שכיר [בהג' וחידושים על הרי"ף], שהעיר מ"ט רש"י לקמיה קל"א. גבי תרו"מ כתב ב' אופני דכמי שהורמו כגון שהפקיד הטבל אצל הכהן והוא תפס מעצמו בתרו"מ שבו, או דנתן לו כדי שיזכה בתרו"מ שבו, ובשמעתין גבי זלו"ק לא פירש רש"י אלא שהפקיד והוא תפס מעצמו בזלו"ק, ותירץ דבזלו"ק אם נתן לו כדי שיזכה בזלו"ק א"כ אי"צ לחידוש דכמי שהורמו, דהרי נתן לו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וז"ל** הריטב"א ב"ב שם "דמתנות שלא הורמו מגוף הבהמה כאילו הורמו ונותנו לכהן". [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי'** רמב"ם [פ"א מבכורות הי"ד] ז"ל אין נותנין את הבכור לכהן כשיולד שאין זו גדולה לכהן, אלא יטפל בו בעליו עד שיגדיל מעט ויתננו לכהן, ובפיה"מ ביאר יותר, ומתבאר דמה שאינו דרך גדולה אין זה מפני שהוא קטן, אלא דאין זה דרך גדולה ליתן דבר שיש בו עמל וטרח. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואיתא** שם בגמ' דבבני עלי כתיב ויטו אחרי **הבצע**, ר' מאיר אומר: בני שמואל חלקם שאלו בפיהם, ונראה דהתביעה לא היתה על תאוה לבשר וכדו' אלא דע"י ששאלו בפיהם הרי ביטלו מזה שם מתנה [דמתנה לא מבקשים מתנה מקבלים] ונמצא דעקרו כל הענין והבשר שבא אליהם במקום להיות מוגדר 'מתנה' הרי הוא מוגדר 'בצע'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **מבני** החבורה שליט"א אמרו דאם הרמה היינו קריאת שם וא"כ לא אכפ"ל מהמציאות אי הם מופרדים או לא, מובן מ"ט בזלו"ק לא פרש"י דנתן לו ע"מ לזכות בזה דא"כ כלול בזה קריאת שם ואולי זו כוונת פעולת שכיר הנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והא** דכתיב כי אין לו חלק ונחלה וגו' אין הכוונה שלך הוא כעני וראוי ליתן לו אלא כמש"כ כי ה' הוא נחלתו היינו דהוא אדם מרומם שאינו ככולם שיש להם חלק בארץ, אלא אין לו חלק בארציות והוא חלק ה' ולכך יש לו מאכל מסוים שראוי רק לו וכן פירש באברבנל. וכן נראה להדיא בפ' קורח פרק י"ח פסוק כ"ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עוד** מצינו חילוק בין מתנ"כ למתנ"ע דגבי מתנ"ע איתא להזהיר עני על שלו משא"כ מתנ"כ הרי הכהן נוטלה לעצמו, ונראה ביאור הדבר ע"פ הנ"ל דבמתנ"כ כל עצם הדין הוא דחפצא זה צריך להאכל לכהן א"כ אין שום ענין לתתו לאחר וכיון דבעליו כהן, יאכלנו, משא"כ מתנ"ע דכל הדין הוא להרווחת העני א"כ בזה שייך שנתחדש להזהיר עני על שלו דגם הוא צריך להרויח איזה עני אבל במתנ"כ דכל הדין הוא דכהן יאכל אותו א"כ אין שום קיום למצוא כהן אחר. [↑](#footnote-ref-11)
11. **הנה** כשכהן אוכלו הוא צריך להאכל למשחה לגדולה וכשישראל אוכלו אין בזה דין זה, וע"כ הדבר מיועד לאכילת כהן ויש בו קיום באכילת הכהן, ולפיכך רק כשאוכלו כהן הוא בא על מקומו ותיקונו, ואז בעי למשחה לגדולה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכן** אי"צ הכא לחידוש דהפלאה כיון דהדבר מצד עצמו דינו שיהא כך ודין הדבר ודין בעליו דהוא ירימו לנתינה. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** רש"י מכות ט"ז: וב"ק ריש הגוזל דשייך קנין גזילה בפאה קודם הפרשתה, אבל מ"מ אינו טובל ואינו קיום דין בהחפצא עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)