49 משמשי ע_ז של ישראל
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק בראשית כ"ח תשרי תשס"ז

א] ע"ז דנ"ב., בחי' הרמב"ן בסוגיין נסתפק במשמשי ע"ז דישראל אם יש להן בטול, עיי"ש.

והנה יש להסתפק להצד דמשמשי ע"ז דישראל יש להן ביטול, אם אף מצי הישראל עצמו לבטלן, או"ד אין להן ביטול אלא ע"י גוי.

והנה ל' הרמב"ן בתו"ד, וסמך לדבר שהרי אמרה תורה ונתצתם את מזבחותם ומינה דאי אפשר על ידי ביטול "גוי", עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א,[[1]](#footnote-2) ולכאו' מפורש דל"מ להו ביטול אלא ע"י גוי, אך נ' שאי"ז ראי' כלל, דודאי פשוט דגם אם מהני להו ביטול ע"י ישראל, אי"ז אלא ע"י ישראל שעובד ע"ז, שהרי אפי' גוי דלא פלח לע"ז אינו מבטל ע"ז, וכמש"א לקמן דס"ד:, וע"כ שפיר כתבו הראשונים דאפשר ע"י ביטול גוי.

והנה מסברא הי' נ' דאין להן ביטול אלא ע"י גוי, שהרי לכאו' ב' דינים נפרדים הם, חדא דע"ז של ישראל אין לה ביטול, ועוד דישראל אינו מבטל ע"ז, דאף ע"ז של גוי שיש לה ביטול, מ"מ אין ישראל מבטלה, ובפירש"י במתני' דנ"ב: פירש דמקור דין זה, הוא משום דגוי פוסל אלוהו ילפי' ולא ישראל, (אך בתוס' ר"י מפאריש בגמ' שם תמה דמהיכן פשיטא דישראל אינו מבטל ע"ז של גוי), אשר לפ"ז נ' דאף אם דינא דע"ז של ישראל אין לה ביטול הוא רק בע"ז גופה ולא במשמשי', אך דינא דאין הישראל מבטל ע"ז, הוא גם במשמשי הע"ז.

וביותר, שהרי עיקר ספיקו של הרמב"ן, הוא אם משמשי' ממשמשין דנכרי גמר, מה התם יש להן בטול הכא נמי יש להם בטול, או דילמא מינה גמרינן איסורא, מה התם אין להם בטלה לעולם הכא נמי אין להם בטלה לעולם, עכ"ל, וע"כ גם להצד דיש להן ביטול משום דמשמשי' ממשמשין דנכרי גמר, מ"מ אין להן ביטול ע"י ישראל, שהרי אף משמשי ע"ז דגוי אין להן ביטול ע"י ישראל.

וכ"ה להדיא בד' המאירי במגן אבות ענין כ"א, ז"ל, והשנית שאני תמה על מה שכתב שהתמה מן הראב"ד ז"ל אם יש לה ביטול היאך נפסל בראשון, ולדעתינו אין כאן תמה וכו', אבל זו ודאי לאו כדידי' הוא, דמי יימר "דמזקיק לי' גוי" לביטולה, עכ"ל, והרי להדיא שאין המשמשין בטלין אלא ע"י גוי.

ב] אמנם הנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, אבל מדברי ר"ח ז"ל שכתב לקמן גבי ניסך לחמה בין קרני', ומקשינן האי בימוס בעלמא שויוה, נראה שאפי' משמשי ע"ז דישראל יש להם בטלה, שהוא ז"ל פירש שם האי בימוס בעלמא שוי' ובימוס הא א"ר יוחנן בימוס שנפגם מותר, ואפי' בהמתו שלו לא נאסרה דהא "אי בעי פגים לה", עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הריטב"א לעיל דנ"ד..

והנה ל' הר"ח מורה להדיא דהישראל עצמו יכול לפגמה ולבטלה, והרי דס"ל דמשמשי ע"ז של ישראל יש להן בטלה אף ע"י הישראל עצמו.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, וכנ"ל, שמהיכ"ת יהא ביד הישראל לבטל למשמשי ע"ז, הרי בפשוטו אף משמשי ע"ז דגוי אין להן בטלה ע"י ישראל, וא"כ אף דנימא דמשמשי ע"ז דישראל אין דינם כע"ז דישראל אלא דינם כע"ז דגוי, מ"מ בדין שלא יהא להן בטלה אלא ע"י גוי.

ג] ולכאו' צ"ל בזה, דהנה בחי' הר"ן בסוגיין הביא מה שהוכיח הרמב"ן דמשמשי ע"ז דישראל אין להן ביטול, ממה שאמרה תורה ונתצתם את מזבחותם, ומינה דא"א ע"י ביטול גוי, וכתב ע"ז הר"ן, ז"ל, ואין הכרעה זו מכרעת אצלי, דאיכא למימר דהתם היינו טעמא משום דישראל לא נשתמש במזבח זה שיבטלנו, וגוי לאסרו נעשה שליח אבל לא לבטלו, וכמו שכתבנו בשם הרמב"ן בסמוך, עכ"ל.

והנה מפורש בד' הר"ן דאם יש למשמשי ע"ז ביטול, מהני להו ביטול ע"י הישראל שעבדם, וכמש"כ דהא דאין הישראל מבטלן הוא משום שלא נשתמש במזבח זה שיבטלנו, ואדרבה אין להן ביטול אלא ע"י הישראל ולא ע"י גוי.

ומד' הר"ן נ' ללמוד הטעם בזה, דהנה הרי מבו' בד' הר"ן, דהא דל"ה ביטול למזבחותיהם הוא משום דישראל לא נשתמש במזבח זה שיבטלנו, וגוי לאסרו נעשה שליח אבל לא לבטלו, ומבו' בזה, דמלבד הך דינא דכל גוי מבטל ע"ז, איכא דין נוסף, דזה שעבד לע"ז מצי לבטלה, ובמשמשי ע"ז דישראל אף אם יש להן ביטול, מ"מ לי"ב להך דינא דכל גוי מבטל ע"ז, אלא אין להן ביטול אלא ע"י העובדן, וע"כ היכא שעבדום הגויים בשליחות הישראל, אין להן ביטול, דהישראל לא עבדן, והגוי שעבדן, לא נעשה שליח אלא לעבודתן ולא לביטולן, וע"כ אין לו כח לבטלן.

אשר לפ"ז נ', דמה"ט הגם דישראל אינו מבטל אף משמשי ע"ז של גוי, מ"מ משמשי ע"ז של ישראל יש להן בטלה ע"י הישראל שעבדן, דהגם דאין ישראל מבטל אף משמשי ע"ז, היינו היכא דאתינן עלה משום הדין דאף אחר מבטל ע"ז, אשר משום הך דינא אין מבטל אלא גוי ולא ישראל, אך במשמשי ע"ז דישראל דאתינן עלייהו משום הדין דהעובד עצמו מבטלן, הרי דמשום הך דינא מהני אף ביטול דישראל.

ד] ואולי י"ל עוד בזה, דהנה יש מקום לפרש דהא דע"ז של ישראל אין לה ביטול, הוי זה בתוצאה מהא דאין ישראל מבטל ע"ז, והיינו דאף דמהני ביטול אף ע"י אחר, אך מ"מ בעי' שיחול הביטול כלפי הבעלים דהע"ז, ובישראל דאינו מבטל ע"ז, ע"כ ממילא אף ל"ש שיחול ביטול בע"ז שלו, דכלפי ישראל ליכא ביטול.

אשר לפ"ז נמצא, דאם ילפי' משמשין ממשמשין דמשמשי ע"ז של ישראל יש להן ביטול, הרי ממילא נלמד מזה דישראל מבטל משמשי ע"ז, דאילו ל"ה ישראל מבטל משמשי ע"ז, אך ל"ה מהני ביטול למשמשין דישראל, ואשר ע"כ להצד דמהני ביטול למשמשין דישראל, אף מהני ביטול דישראל.

אך מלבד דעיקר הדברים מחודשים, גם נמצא לפ"ז דאיכא נפ"מ נוספת בהנידון אם מהני ביטול למשמשין דישראל, והוא אם ישראל מבטל משמשי ע"ז דגוי, ולא מצינו כן בד' הראשונים, וצ"ע בזה.

ה] בחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, משמע בסוגיין דאין להם בטלה, ממאי דאמרינן קא מיבע"ל אליבא דמ"ד בית חוניו לאו בית ע"ז היא, אלמא למ"ד בית ע"ז היא ליכא למיבעיא לי' משום דהו"ל משמשי ע"ז דישראל דאין להם בטלה עולמית, דאי ס"ד יש להם בטלה תיבעי למאן דאמר בית ע"ז היא לאחר שבטלום דפקע לי' אסורא אי מאיסי לגבוה אי לא, "דהיא היא בעיין גופה" כדאמרינן היכי ליעביד ליתברינהו גוים דליבטיל איסורא דידהו וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דדין משמשי ע"ז שביטלום אם ה"ה ראויין לגבוה, ה"ז תלוי באיבעיא דגמ' בכלי בית חוניו מהו שישתמשו בהן בביהמ"ק.

ומבו' בדבריו שלמד כן מסוגיית הגמ', וזה ממש"א בגמ' אחר דמשני ר"פ דהתם קרא אשכח ודרש דכתיב באו פריצים וחיללוה, אמרי היכי נעביד ניתברינהו אבנים שלמות אמר רחמנא וכו', ומשמע דמעיקרא כד הוה בעי לאתויי מינה דכלי בית חוניו מאיסי לגבוה, ל"ה קשיא להו דליתברינהו, והטעם בזה הוא משום דאף שנתבטלו אכתי מאיסי לגבוה, ורק לפ"מ דאתי לדחויי דלעולם כלי בית חוניו לא מאיסי לגבוה, והתם הא דאסירי הוא משום דבאו פריצים וחיללוה, הוא דפריך דליתברינהו דעי"ז פקע איסורן מהן.

וכ"ה בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ז., ז"ל, ואפי' בכלים שנשתמשו בהם בבית חוניו אמרינן באידך פירקין שטעונין גניזה לגבוה משום דמאיסי, וכש"כ בע"ז שביטלה שפסולה למזבח אפי' בדיעבד, "דהכי מוכח התם בגמרא", עכ"ל, ומש"כ דהכי מוכח התם בגמ' נ' דכוונתו כנ"ל, דמהא דמעיקרא לא קשיא להו דליתברינהו, מוכח דאם כלי בית חוניו מאיסי לגבוה, כ"ש דע"ז שביטלה פסולה למזבח, ושו"ר דכ"ה מבו' להדיא בחי' הרשב"א לקמן דנ"ד. דכוונת הרמב"ן להוכיח כן, והבאנו דבריו להלן סק"ח. [[2]](#footnote-3)

וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן בסוגיא בדנ"ב: דדין משמשי ע"ז שביטלום תליא באיבעיא דגמ', ולהצד דכלי בית חוניו לא מאיסי לגבוה, אף משמשי ע"ז שביטלום מותרין לגבוה, עייש"ה, במה שדן לפרש סוגיית הגמ' אי נימא דמשמשי ע"ז דישראל יש להן בטלה.

ו] והנה אמנם בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ז. כתב, ז"ל, שאיני מוצא לאיסורי ע"ז ביטול לגבי גבוה, שהרי מוקצה ונעבד אפי' בבע"ח אסורין לגבוה ואין להם ביטול לעולם, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דל"מ ביטול לאיסורי ע"ז, וא"כ מ"ט משמשי ע"ז שביטלום מותרין לגבוה, להצד דכלי בית חוניו לא מאיסי לגבוה.

אך פשוט דהטעם בזה הוא, משום דכל איסורא דנעבד לגבוה הוא רק בנעבד עצמו, אך משמשי נעבד לי"ב לאיסור נעבד, וכמש"כ רש"י לקמן דנ"ד., וע"כ שפיר מהני בהו ביטול להתירן לגבוה, אי לאו משום דמאיסי ככלי בית חוניו.

ז] אמנם הנה בחי' הריטב"א לקמן דנ"ד. נקט בפשיטות דל"מ ביטול למשמשי ע"ז להתירן לגבוה, עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו לקמן דנ"ב..

וכבר ביאר בזה בזכרון שמואל, דטעמא דהריטב"א הוא משום דס"ל דהא דל"מ ביטול לגבוה, אין הטעם בזה משום דלאיסורי גבוה ל"מ ביטול, וכמש"כ הרמב"ן, אלא הטעם בזה הוא משום דחוי, וכמפורש בדבריו, וע"כ אף אם משמשי ע"ז לי"ב לאיסור נעבד, מ"מ כיון דכ"ז שלא ביטלום אסירי לגבוה, אידחו ול"מ להו ביטול להתירן לגבוה.

ונ' דהא דס"ל דשייך בזה דחוי, הגם דבעלמא ל"ש דחוי קודם ההקדש, היינו משום דהא דליכא דחוי קודם ההקדש, הוא משום דקודם ההקדש לא חשיב דחוי כלל, שעדין לא הגיע זמן הקרבתו, ול"ב שיהא ראוי להקרבה בפועל, אך משא"כ דבר האסור משום ע"ז שהוא דבר האסור לגבוה, חשיב דחוי אף קודם ההקדש, ואכתי צ"ב.

ח] ושי' אחרת בזה מצינו בחי' הרשב"א לקמן דנ"ד., ז"ל, האי בימוס בעלמא שוי' פר"ח ז"ל ובימוס הא א"ר יוחנן בימוס שנפגם מותר ואפי' בהמתו שלו לא נאסרה דהא אי בעי פגים לי' וכו', עוד שמענו דכל דבר שיש לו בטלה, אפי' לגבוה לא ממאיס אחר ביטול, דלא אמרו ד"ז דלגבוה ממאיס אלא במחובר או בב"ח דאע"ג דלהדיוט שרי אע"ג שעובדין אותו לגבוה ממאיס כיון דהשתא מיהא עובדין אותו אבל לאחר בטול חזר לי' להכשרו הראשון לגמרי, ורבינו הרב נ"ר הכין כתב גבי לולב של ע"ז דלא ממאיס כיון דנתבטל, והביא ראי' מדאמרינן לעיל גבי אבני מזבח ששקצום מלכי יון לע"ז ואמאי נתברינהו אבנים שלמות אמר רחמנא, אלמא אי לאו הכין מותרות היו אחר שבירתן ואפי' למזבח, ומיהו נראה שאין ראיתו של רבינו נ"ר מההוא דלעיל ראי', ואדרבא לכאורה לדברי מי שאומר שאין ביטול מכשיר לגבוה הויא ראי', דהא מייתינן מינה ראי' למאן דאמר דכלים שנשתמשו בהן בבית חוניו לא ישתמשו בהן בבית המקדש דאע"ג דלא נאסרו דלאו ע"ז היא ממאס מאיסי לגבוה, ואמרינן עלה לימא מסייעא לי' למאן דאמר דאסורין מזרחית צפונית ששם גנזו בית חשמונאי אבני מזבח ששקצום מלכי יון, ורב פפא דחויי קא מדחי לי' ואמר היכי ליעביד ליתברינהו אבנים שלימות אמר רחמנא, וכן הביא ראי' ממנה הרמב"ן נ"ר לעיל בפרק כל הצלמים גבי לולב לומר שאין בטול מועיל להכשיר מאיסותו לגבוה, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרשב"א, דמהני ביטול לנעבד דתו לי"ב משום איסור נעבד לגבוה, ואך דמ"מ מיתסר משום דמאיס, וה"ז תלוי באיבעיא דגמ' באבני בית חוניו.

ונ' הטעם בזה, משום דדעת רבינו יונה והרשב"א דאף משמשי ע"ז אסורין לגבוה משום נעבד, ובאמת בחי' הרשב"א בדנ"ד. לא הביא כלל לפירש"י שם דמשמשי ע"ז אין אסורין משום נעבד, וע"כ מהא דפריך הגמ' דליתברינהו, מוכח דמהני ביטול להתיר איסור נעבד לגבוה, ואך שדעת הרשב"א דה"ז תלוי באיבעיא דגמ' בכלי בית חוניו, וכנ"ל.

אך הרמב"ן דפליג וס"ל דל"מ ביטול להתיר איסור נעבד לגבוה, הוא משום דס"ל דמשמשי ע"ז לי"ב איסור נעבד לגבוה, אשר לפ"ז אין להוכיח מהא דפריך בגמ' דליתברינהו, דמהני ביטול להתיר איסור נעבד לגבוה, שהרי התם איירי במשמשי ע"ז שאינם אסורין משום נעבד, וז"פ.

והריטב"א דס"ל דל"מ ביטול לדבר האסור לגבוה משום דין דחוי, אשר לפ"ז גם פשיטא דל"מ ביטול למשמשי ע"ז, וכנ"ל, הוצרך לפרש בדנ"ב: בהא דאמרי' ליתברינהו אבנים שלימות אמר רחמנא, ז"ל, לרווחא דמילתא נקטינן הא בלחוד, משום דמפרש איסורי' וזיל קרי בי רב הוא, דהא בלאו הכי נמי תיפוק לי' דכיון דקודם ביטול אסירי דהוא הדין לאחר ביטול דמאיסי דיש דחוי אצל גבוה, אלא ודאי כדאמרן, עכ"ל, וצ"ב בד' הריטב"א שם בריש הסוגיא, שהביא ד' הרמב"ן שהוכיח דמשמשי ע"ז של ישראל אין להן ביטול, מדמביע"ל רק למ"ד דבית חוניו לאו בית ע"ז הוא, ולא מיבע"ל אף למ"ד דבית ע"ז הוא ולאחר שביטלן, עכ"ד, וצ"ב דלהריטב"א לטעמי', הרי למ"ד דבית חוניו בית ע"ז הוא ליכא למיבעי, דודאי אסירי הכלים לגבוה אף אחר ביטול משום דאידחו, וצ"ע בזה.

ט] בעיקר דין זה דביטול במשמשי ע"ז של ישראל, מצינו שי' חדשה בד' המאירי.

דהנה הרמב"ן בהשגותיו להראב"ד הל' לולב, פירש דעת הראב"ד שם דמשמשי ע"ז של ישראל יש להן ביטול, ותמה ע"ז הרבה, עיי"ש.

אך המאירי במגן אבות פליג ע"ד הרמב"ן בדעת הראב"ד, ז"ל, ואני תמי' עליהם הרבה, שהראב"ד ז"ל לא אמר במשמשי ע"ז של ישראל ושהע"ז ג"כ של ישראל שתהא בטלה, ובפירוש אמרה כשע"ז של גוי ומשמשי' ביד ישראל, שהמשמשים נגררים אחר גוף הע"ז, ומאחר שיש לגוף הע"ז בטילה יש למשמשי' ג"כ בטילה אע"פ שהם ביד ישראל, עכ"ל.

ולד' המאירי בדעת הראב"ד, פשוט דאין להן ביטול אלא ע"י גוי, וכמש"כ המאירי שם, שהרי הא דיש להן ביטול הוא משום שהן נגררין אחר גוף הע"ז, וע"כ דינם כע"ז עצמה שיש לה בטלה ע"י גוי ולא ע"י ישראל.

והנה עיקר הך דינא דמשמשי ע"ז של גוי שבאו ליד ישראל יש להן בטלה, מצינו גם בטור סי' קמ"ו, ז"ל, וכתב הר"א דמשמשי ע"ז ונוי' אם באו ליד ישראל ואח"כ בטלם גוי מותרים, שאין להחמיר בהן כמו בע"ז עצמה, עכ"ל.

אך באמת ב' שיטות חלוקות הן, דלדעת המאירי בדעת הראב"ד הא דמהני להו ביטול, הוא משום שהן נגררין אחר גוף הע"ז, אך לדעת היראים הא דיש להן ביטול הוא משום דבמשמשין ליכא לדינא דכל שבאו ליד ישראל אין להן בטלה, והטעם בזה הוא כמו שפירש הבי שם, דכל דינא דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה בטלה, הוי זה גזירה אטו ע"ז של ישראל, ובמשמשין לא גזרו.

ונפ"מ לדינא בזה, דלדעת המאירי בדעת הראב"ד, הרי כל הא דהמשמשין יש להן ביטול הוא רק בשהע"ז הויא עדין ביד הגוי, דכה"ג נגררין המשמשין בתר הע"ז ויש להן ביטול, אך אם גם הע"ז באה ליד ישראל, שאין לה ביטול, אף אין ביטול למשמשי', אך לדעת היראים פשוט דאף בכה"ג שבאה אף הע"ז ליד ישראל, מ"מ יש ביטול למשמשי', וז"פ.

בד' הראשונים מבו' בכ"ד דאם אסור להדיוט ודאי אסור אף לגבוה.

וע' רשב"א ור"ן חולין דק"מ. שכתבו כן דכיון דאסור להדיוט כ"ש לגבוה, ועוד דממשקה ישראל, והרי דגם בלאו משקה ישראל פסילי.

ויל"פ הטעם בתרי גווני, או דנימא דבאיסור הנאה ודאי יש לפסול אף לגבוה מסברא, ול"ב לממשקה ישראל אלא באיסור אכילה.

או דנימא דה"ז בכלל איסור נעבד לגבוה, דהגם דקרא הוא בע"ז גופה, היינו רק בדבר שאינו נאסר, אך דבר הנאסר ודאי הוא בכלל נעבד.

אך אינו מובן מה תירצו ע"ז התוס' דממשקה ישראל קאי רק על דבר של"ה לו שעת הכושר, אכתי תיקשי דאם להדיוט אסור לגבוה מיבעיא, ויתכן דמה"ט פליג הר"ן שם ע"ד התוס', אך י"ל דפליג משום דס"ל דאף חליפין הוו בכלל נעבד, וצ"ע בזה.

1. וצ"ב דמ"ט חשיבי מזבחות הגויים כמשמשי ע"ז דישראל, הרי לכאו' לא זכו ישראל כלל במזבחות הגויים, ואולי איירי במזבחות שחיברום לקרקע, והגם דתלוש ולבסוף חיברו כתלוש, מ"מ לענין ממונא הוי כמחובר וכמש"כ הש"ך בחו"מ סי' צ"ה, וע"כ זכו בהן ישראל, אך לכאו' אי"ז טעם אלא על מזבחות שהיו בשעה שניתנה הארץ לאברהם, אך מזבחות שבנו אח"כ, מ"ט יזכו בהן ישראל.

   ולכאו' הי' אפ"ל עוד, לפמש"כ בהגהות הב"ח באות א', דגוי שנשתמש בכליו לע"ז של ישראל, חשיבי כמשמשין של ישראל שאין להן ביטול, אשר לפ"ז י"ל, דאף דהמזבחות הוו של הגויים, מ"מ כיון שנשתמשו בהן כמשמשין לאשירות דהוו של ישראל, הוה דינם כמשמשי ע"ז של ישראל שאין להן ביטול.

   אך אי"ז מיישב, שהרי בחי' הרמב"ן מבו', דאם נימא דהמזבחות היו גוף הע"ז ניחא, ואם כל הא דאין להן ביטול הוא משום שהן משמשין לע"ז של ישראל, הרי דאם הוו המזבחות גוף הע"ז שפיר הי' להן ביטול, כיון שאין המזבחות עצמן של ישראל, ובע"כ מד' הרמב"ן דהמזבחות עצמן הוו של ישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בחי' הר"ן לקמן דנ"ג: מבו', דע"ז שברשות הקדש חשיבא כע"ז של ישראל שאין לה ביטול, עייש"ה.

   ונ' דמד' הרמב"ן הללו יש להוכיח דפליג ע"ז וס"ל דע"ז שברשות הקדש ל"ח כע"ז של ישראל, וזה ממה שהוכיח הרמב"ן מסוגיית הגמ' דלהצד דכלי בית חוניו מאיסי לגבוה, ה"נ ע"ז שביטלה אסורה לגבוה, ונת' שהוכיח כן מהא דמעיקרא ל"ה קשיא להו דליתברינהו, והנה אי נימא כד' הר"ן דרשות הקדש חשיבא כע"ז של ישראל, א"כ מעיקרא ל"ה מצי כלל למיפרך ליתברינהו, דהרי מעיקרא ס"ל דהוו הכלים של הקדש, דלא ס"ל להא דבאו פריצים וחיללוה, וא"כ הוי כע"ז של ישראל שאין לה ביטול דאף אם מדאורייתא יש ביטול לע"ז של ישראל שעבדה גוי, הרי מ"מ מדרבנן אין לה ביטול, ומוכח מד' הרמב"ן דס"ל דע"ז שברשות הקדש לא חשיבא כע"ז של ישראל, ויש לה ביטול, וז"ב.

   והא דמבו' בד' הרמב"ן לקמן דנ"ב: דכלים דאחז הוו כמשמשי ע"ז של ישראל, עיי"ש, נ' דהוא משום דהגם דרשות הקדש לא חשיבא כרשות ישראל, מ"מ הרי גם ע"ז של גוי שעבדה ישראל אין לה ביטול, וכמבו' לקמן דנ"ד. בבימוסאות, וכמש"כ כן רש"י ותוס' לעיל דמ"ז:.

   ויש להוסיף, שעיקר ד' הרמב"ן מחודשים, שהרי לפ"מ דס"ד דהוו האבנים של הקדש, א"כ הרי לא חייל עלייהו שם ע"ז כלל, דאין אדם אוסר דשא"ש, וא"כ הי' מקום לומר דל"ש בזה כלל ענין ביטול, ועי'. [↑](#footnote-ref-3)