שיעור י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף ד

##### שיעור י

**אופן הכנת תה בשבת**

* **האופן המובחר לדעת המשנ"ב.**
* **הנהגת החזו"א בהכנת ה'תה'.**
* **שיעור יד נכוית בו.**
* **ביאור החילוק בין כ"ר לכ"ש.**

**אופן הכנת תה בשבת**

א] בעניין עשיית תה בשבת, כבר נתבאר (שיעור ט) לגבי העצה שכתב המשנ"ב (ס"ק לט) בשם האחרונים לערות על העלים בער"ש מכלי ראשון, שיש בזה ג' חששות [כמבואר בשעה"צ]. **א.** דיש לחשוש שע"י עירוי מתבשל רק כמאכל ב"ד ויש איסור להוסיף על בישולו. **ב.** שיש לחשוש שהעירוי מהני רק להצד שעירה עליו, אבל להצד השני של העלה לא הועיל העירוי [ואף שכתב המשנ"ב שיערה הרותחים מלמעלה למטה ומלמטה למעלה, כבר נתבאר מה שיש לפקפק בעצה זו לדעת האו"ה שעירוי מבשל רק במקום נפילתו]. **ג.** קושיית הפתחי תשובה החדש, שאף אי נימא שהעירוי מבשל, כל שיוצא צבע מהתה הוי כמו שמוסיף על בישולו, ויש בזה איסור בישול.

**העצה המובחרת לתקן התמצית לגמרי מער"ש, וכמה הערות בזה**

ב] ומחמת זה כתב המשנ"ב, שהעצה המובחרת מזה היא שיתקן העסענס מער"ש לגמרי שלא יצטרך לערות לתוכו עוד רותחין למחר בשבת, ולמחר כשיצטרך לשתות, יתן העסענס הצונן לתוך הכוס ששותה בו, אחר שעירו המים החמין לתוכו ונעשה כלי שני עכ"ל.

ויש להעיר בדברי המשנ"ב כמה הערות:

א. הנה לא ביאר המשנ"ב אם אחר שתיקן את התה מער"ש מוציא את העלים מתוך התמצית. דלכאורה צריך ליזהר לסנן את העלים, דאם ישפכו מהעלים לתוך הרותחים בשבת, הרי עדיין יש לחשוש לדברי הפ"ת החדש שכל שיוצא עוד צבע הוי כמוסיף על בישולו.

אמנם בזמנינו כשיש את שקיות התה אין כ"כ לחשש זה, אם נזהר שלא יצאו שקיות התה לתוך המים הרותחין, ומ"מ יש לחשוש במקום שמניח את התמצית ע"ג האש או ע"ג מיחם ומשאיר בתוכה את שקיות התה, שאם מסיר את התמצית כדי ליתן ממנה לתוך הכוס, הרי לדעת הפ"ת החדש יהיה אסור להחזיר את התמצית ע"ג האש או המיחם, כיון שכל שמוציא צבע הרי הוא מוסיף על בישולו, וע"כ עדיף שיוציא את שקיות התה מער"ש.

ב. עוד יל"ד בדברי המשנ"ב, שלא כתב שיתקן את התה ע"י בישול בכלי ראשון, ומשמע דאף אם מערה רותחים על העלים ועי"ז נתבשלו סגי בזה, ועיקר העצה היא שלא ישפוך עוד רותחין בשבת ע"ג התמצית. ומוכח מדברי המשנ"ב דס"ל דדבר שנתבשל בכלי שני מותר ליתנו בכלי שני בשבת. אכן לא מצאנו דין זה להדיא, דרק דבר שנתבשל בכלי ראשון איתא לעיל (ס"ק לא) דשרי ליתנו בכלי שני.

ג. עוד מבואר במשנ"ב, שאף שלכאורה עדיין יש לחשוש ללח שנצטנן דקיי"ל להחמיר בכל לח שנצטנן שיש בו בישול אחר בישול, וא"כ התמצית שנצטננה כשחוזר ונותנה לרותחין הרי הוא חוזר ומבשלה, מ"מ בזה אין חוששים, וכמבואר במשנ"ב שאין להחמיר בלח שנצטנן שלא ליתנו בכלי שני. ובסו"ד כתב המשנ"ב דכשהעסענס שלו אינו צונן הוא בודאי טוב לצאת בזה ידי כל הדעות, והיינו דבזה שוב אין לחשוש ללח שנצטנן.

ד. עוד יש להעיר, במה שכתב המשנ"ב בסו"ד דה"ה שמותר לתת לתוך הכוס הזה שהוא כלי שני חלב שנצטנן. ומשמע שדוקא חלב שנצטנן שרי ליתן בכלי שני אבל לא חלב שלא נתבשל מעולם, וטעם הדבר דס"ל להמשנ"ב דבכל דבר חוששים שמא הוא מקלי הבישול (כמבואר לקמן ס"ק מב), ואף שהשועה"ר (סעי' יח) דייק מהשו"ע (סעי' יג) דבמשקין אין לחשוש שמא הם מקלי הבישול, מ"מ מבואר בשעה"צ (ס"ק סח) דס"ל דרק במים ושמן אין חוששים לקלי הבישול, משא"כ בשאר משקין, ועל כן הצריך המשנ"ב שיהיה חלב שנצטנן. וחלב מפוסטר המצוי, דעת הגריש"א שאי"ז חשיב מבושל, ועל כן יש להחמיר שלא ליתן חלב זה בכלי שני, אלא דוקא לכלי שלישי.

**הנהגת החזו"א בהכנת התה**

ג] בספר טעמא דקרא (בסוף הספר הנהגות מהחזו"א ששמע הגרח"ק מאמו אות יא) כתב סדר הכנת התה שנהג החזו"א, דבתחילה שפכו מים חמים לתוך כוס נגוב, ומשם לכלי שני גנוב, ומשם לכלי שלישי שבתוכו היה תמצית התה. וביאר הגרח"ק שהחזו"א חשש שהכוס הראשון דינו ככלי ראשון, ואף שלא עמד ע"ג האש ואין דפנותיו חמות. והוא עפ"י הא דאיתא בשבת (מ:) גבי חמי טבריה דחשיב כלי ראשון, ובתרוה"ד (סי' קפא) כתב לבאר שעירוי שנזחל מהקדירה שע"ג האש חשיב עדיין ככ"ר אע"פ שהעירוי עצמו אינו על האש אלא נזחל ע"ג הכירה [כן ביאר הפמ"ג סי' צה ס"ק יח], ומחמת זה ס"ל להחזו"א שכיון שמערה מים לכוס מהמיחם העומד על האש, עדיין שם כ"ר עליו כיון שהמים מחוברים בקילוח למים שבתוך המיחם [ואף שעתה פסק החיבור, חשש שאינו חוזר ונעשה כלי שני כיון שבשעה שבאו המים לכלי היה דינם ככ"ר].

ואחר ששפך המים לכוס השניה עדיין לא נתן את התמצית לתוך המים שבכלי שני, אלא הוסיף עוד כוס שנתן בו מים רותחים ושפך את התמצית של התה על המים הרותחים שבכלי השלישי. וכתב בזה הגרח"ק ב' ביאורים, או שחשש שמא בכלי שני עדיין היד נכוית בו [כמו שנתבאר בדעתו בשיעור ט], וע"כ הצריך ליתן לכלי שלישי שבזה אין חשש שעדיין יהיה יד נכוית בו [והוא חידוש גדול שלפי"ז החזו"א החמיר אף במים ושמן שלא ליתנם בכלי שני, והוא נגד סוגיית הגמרא (מ:) שמים ושמן מותר ליתן לכלי שני (א"ה. שמא כל חומרתו הוא מחמת דאין בקיאים, וס"ל שבזמן חז"ל היו בקיאים בהיד נכוית בו)]. עוד כתב הגרח"ק שיש לומר שהחזו"א חשש לדעת היערות דבש (הובא בשעה"צ ס"ק סה) שיש צביעה באוכלים, וע"כ לא רצה ליתן את תמצית התה לתוך המים, אלא נתן בתחילה את התמצית לכוס אחר, ואח"כ עירה על התמצית מהמים שבכוס השניה.

**שיעור יד סולדת בו ושיעור יד נכוית בו**

ד] ומה שכתבנו מהחזו"א שחוששים בכלי שני שמא היד נכוית בו, ומשמע שאין אנו בקיאים מהו שיעור יד נכוית בו, וכל י"ס חוששים שמא הוא יד נכוית [והמשנ"ב (ס"ק מה) הביא מהחיי אדם להחמיר אף בכלי שני בהיד נכוית בו ולא ביאר מהו שיעורו], יעויין ביד יהודה (סי' קה סק"ט) שביאר היטב מהו יד נכוית ומהו יד סולדת, דיד נכוית היינו שמיד כשמכניס ידו לשם נכוית, אבל יד סולדת רק בטנו של תינוק נכוית, אבל בשאר אדם נמשכת ידו לאחוריה מדאגה שלא תכוה [כלשון רש"י שבת מ: ד"ה סולדת], אבל אינה נכוית עד שעובר זמן. ובזה יישב קושיית המג"א בהלכות נט"י (סי' קפא סק"ג) דאיתא שם בשו"ע שאין נוטלים אלא ממים צוננים אבל לא בחמין וכו', ודוקא חמין שהיד נכוית בהם אבל בפושרים שפיר דמי. וכתב המג"א, צ"ע אטו בשוטה עסקינן שיכוה ידיו ובגמ' אמרינן שיס"ב. וביאר היד יהודה לפי דבריו, שכל מים שהיד סולדת בהם אם ישהה את ידיו במים, אז יהיה לו כויה, וזה כוונת השו"ע שהיד נכוית בהם היינו לאח"ז.

**ביאור החילוק בין כ"ר לכלי שני**

ה] ולפי יסוד זה מצאנו ביאור נפלא לחילוק בין כלי ראשון לכלי שני, שכבר עמדו בזה האחרונים אמאי כלי ראשון מבשל כל שהיד סולדת בו, וכלי שני אינו מבשל אפילו אם המים חמין ביותר. ובחזו"א (מעשרות פ"ד סקי"ח) ביאר שבכ"ר המים מצטננים לאט ובכלי שני מצטננים מהר. ונראה לבאר, שבישול הוא רק בשיעור היד נכוית בו, אלא שכל שהיד סולדת בו הרי יבא לידי יד נכוית בו אם ישהה במים, ומחמת זה אף ביד סולדת בו יש בישול, כיון שאחר שישהה במים יבא לידי יד נכוית בו. ולזה דוקא בכ"ר הוי בישול בשיעור שהיס"ב, כיון שהוא מצטנן לאט, וא"כ יבא לידי יד נכוית בו. אבל בכ"ש שהמים מצטננים מהר, א"כ אף שעתה היס"ב, מ"מ לא יבא לידי יד נכוית בו, כיון שעד שישהה במים כבר יצטננו המים. ובאמת אם יהיו מים בכ"ש בשיעור שהיד נכוית בו אף בכלי שני ושלישי יש בו בישול וכמו שהביא המשנ"ב (ס"ק מה) בשם החיי אדם [והוא מדויק בתוס' בשבת שכתבו שחכמים נתנו שיעור י"ס, ומשמע שבעצם י"ס אינו מבשל, אלא הוא שיעור שנתנו חכמים שבזה יבא לידי יד נכוית בו].

**דינים העולים – בהכנת תה בשבת:**

1. באחרונים כתבו עצה שיערה על העלים מער"ש, ושוב אין בזה בישול. אלא דיש בזה כמה חששות, ועל כן עדיף לתקן את התמצית לגמרי מער"ש, שלא יצטרך להוסיף רותחים על התמצית בשבת.
2. כששופך את התמצית לתוך כוס של רותחים בשבת, יזהר שלא יצאו עלים מהתמצית לתוך הכוס של הרותחים. ועל כן עדיף שיסנן את התמצית מהעלים כבר מער"ש [ובזמנינו שמשתמשים בשקיות אין מצוי כ"כ לחשש זה].
3. ואם מניח את התמצית ע"ג האש או ע"ג מיחם, כשמסירו כדי ליתן לתוך הכוס לדעת הפ"ת החדש יש לחשוש שאסור להחזיר את התמצית אם יש בתוכה את העלים או את השקיות, דיש בזה הוספת בישול כל שיוצא עוד צבע מעלי התה [ועל כן ראוי להוציא את שקיות התה מער"ש, ואז גם להפ"ת החדש שפיר שרי להחזיר את התמצית ע"ג האש או המיחם כ"ז שהתמצית לא נצטננה].
4. יש מעלה שהתמצית לא תהיה צוננת אלא קצת חמה, שבזה אין חשש ללח שנצטנן, שיש דעות שיש בזה בישול אחר בישול [אמנם המשנ"ב ס"ל שאי"צ להחמיר בלח שנצטנן בכלי שני].
5. בספר טעמא דקרא הביא מהחזו"א שהחמיר, שהכלי שמערין עליו ממיחם שעל האש [וכל מיחם חשמלי הוא כעומד על האש], אינו נחשב ככלי שני אלא דין המים שם ככלי ראשון.
6. דעת היערות דבש שיש צביעה באוכלים, ועל כן אין לשפוך את התמצית על המים אלא מניח התמצית בכוס ושופך עליו את המים, וכתב בשעה"צ (ס"ק סה) דטוב להחמיר בזה אם אפשר [וכ"כ בטעמא דקרא די"ל שהחזו"א חשש לזה].
7. כלי שני שהיד נכוית בו יש להחמיר שמבשל, ומהחזו"א נראה דלא ברירא ליה שיעורו, ועל כן החמיר בכל כלי שני שמא הוא בשיעור יד נכוית. אמנם ביד יהודה מבואר דשיעור יד נכוית הוא רק דבר שמיד כשמכניס ידו לשם נכוית ידו.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**