שביעית פ_ט מ_ב - מ_ג
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"ב - מ"ג**

א] **ג' ארצות לביעור וכו' וג' ג' ארצות לכל אחת ואחת וכו', ולמה אמרו ג' ארצות וכו',** בפירש"י בפסחים דנ"ב: פירש דהיינו דאיכא ג' ארצות חלוקות זמ"ז לענין ביעור שאין זו סומכת על זו משכלו בה ואע"פ שלא כלו לחברתה, ובכל אחת מהן יש ג' ארצות שחלוקות במנהג קיום פירותיהן שפירותיהן כלות של זו קודם לזו, ואעפ"כ עשינו כולן אחת לביעור, וזהו דתני דלמה אמרו ג' ארצות אף דיש ג' ארצות לכל אחת ונמצא דיש כאן ט' ארצות, אלא הוא משום דעשאום לג' שבכל אחת כאילו הן אחת, ואוכלין בכל א' וא' מהג' החלוקות לביעור עד שיכלה האחרון שבג' ארצותי', עכ"ד, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז משמו"י ה"ט.

אך התוס' וש"ר בפסחים שם כתבו דאף ג' ארצות שבכל אחת ואחת הן חלוקות זמ"ז לביעור, ואין אוכלין פירות שבהר אלא עד שיכלו פירות שבהר, ופירות שבשפלה עד שיכלו פירות שבשפלה, ופירות שבעמק עד שיכלו פירות שבעמק, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ, - והתוס' וש"ר הביאו כן כן מירושלמי דאמרינן דשיערו לומר דאין חי' שבהר גדילה בעמק ואין חי' שבעמק גדילה בהר, וכ"ה גם בתוספתא פ"ז ה"ז, למה הוזכרו ההר העמק והשפלה לפי שאין אוכלין מי בהר על שבעמק ולא מי שבעמק על שבהר.[[1]](#footnote-1)

ב] והנה התוס' וש"ר בפסחים שם הק', דאם אין ג' ארצות שבכל אחת חלוקות זו מזו, למה שונה ג' ארצות בכל אחת, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאמרו של ג' ג' אינו לענין תוספת דין מן הדינים, ואינו אלא הגבלת גבולותיהן, וצ"ב.

אמנם הנה בד' רש"י שם מבו' להדיא, דבאמת ב' דינים נשנו בזה, והיינו, דלעולם כיון דההר והשפלה והעמק חלוקות זמ"ז במנהג קיום פירותיהן שפירותיהן כלות של זו קודם לזו, הו"ל ארצות חלוקות, וע"כ הגם דכל שלא כלו הפירות שבאותה הארץ, פשיטא דליכא דין ביעור, דלא חשיב כלל שכלו הפירות, כל שנשתייר באותה הארץ, מ"מ כל שכלו הפירות שבאותה הארץ, הי' בדין שיהא חייב לבער, דכיון דהוו ארצות חלוקות, ע"כ כל שכלה באותה הארץ, חשיב שכלו הפירות, ובזה הוא דילפינן מקרא דלחי' אשר בארצך, דכ"ז שיש פירות לחי', ע"י שהולכת למקום אחר ואוכלת, ליכא דין ביעור, וע"כ אף אם כלו הפירות שבהר, כיון שלא כלו הפירות שבשפלה או בעמק, והחי' הולכת לשם ואוכלת, ליכא דין ביעור, ומשא"כ אם כלו כל הפירות שביהודה, כיון דאין החי' שביהודה הולכת ואוכלת בגליל, איכא דין ביעור.

ולפ"ז נראה, דכל הא דכשכלו הפירות שביהודה איכא דין ביעור משום דאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, הוא רק משום דיהודה וגליל הוו ארצות חלוקות, שהן חלוקות במנהג קיום פירותיהן, דמכח זה כל שכלו הפירות שביהודה חשיב דכלו הפירות, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון שהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום אחר, ליכא דין ביעור, ובזה הוא דאמרינן דאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, וע"כ איכא דין ביעור, - אך אלמלי הא דהוו יהודה וגליל ארצות חלוקות, הרי דאף דאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, מ"מ כ"ז שלא כלו הפירות שבגליל לא חשיב כלל שכלו הפירות, ול"ה דין ביעור, דעיקר דין ביעור הוא כשכלו הפירות שבארצך לחי', אך כל שלא כלו הפירות שבארץ לחי', אף אם בפועל אין החי' באה לשם, ליכא דין ביעור, - גם י"ל דאם הי' הכל ארץ אחת, הי' סגי במה שלא כלו הפירות לחי' שבגליל, וכ"ה מבו' בד' הרש"ס שהבאנו להלן אות ד', - אך מש"נ להלן אות ו' בדעת רש"י ניחא רק לדרך קמא, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא הא דתנן דג' ארצות לביעור וג' ג' ארצות בכל א' וא', כיון דעיקר הא דאיכא דין ביעור אף שלא כלו כל הפירות שבא"י, הוא משום דאיכא ט' ארצות חלוקות, דכל שכלה לחי' שבאחת מהן איכא דין ביעור, וע"ז תני דמ"מ לדינא ליכא אלא ג' ארצות, משום דחי' שבהר אוכלת מן השפלה והעמק וכו', - ועמש"נ להלן אות י"ד לפרש לפ"ז לדינא דר"ש דלא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה, ומש"נ להלן אות י"ז לפרש לפ"ז לדינא דכל הארצות כאחת לזיתים ולתמרים.

ג] וראיתי להוסיף בזה, דהנה בגמ' בפסחים שם ת"ר פירות שיצאו מא"י לחו"ל וכו' רשב"א אומר יחזרו למקומן ויתבערו משום שנא' בארצך, ופרכינן עלה הא אפיקתי', ופירש"י, דהא אפיקתי' למעוטי דאין סומכין בני יהודה אלא על ארצם ולא על של גליל, וצ"ע דלכאו' הא דאין סומכין בני יהודה אלא על של ארצם, לא ילפינן לה מדכתיב בארצך, אלא מדכתיב ולחי', דמזה הוא דילפינן דכ"ז שהחי' אוכלת מן השדה האכל לבהמתך מן הבית כלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, וכיון דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ע"כ כל שכלו הפירות שביהודה, אין סומכין על פירות שבגליל.

ולכאו' הוא מתפרש ע"פ הנ"ל, דאלמלי קרא דבארצך, ל"ה דין ביעור תלוי כלל במה שכלו הפירות שבארץ זו, אלא במה שכלו הפירות שבכל א"י, וכל שלא כלו הפירות שבכל א"י, ליכא דין ביעור, וזהו דילפינן מקרא דבארצך, דדין ביעור הוא כשכלו הפירות שבארץ זו, ובזה איכא ט' ארצות, ואך דילפינן מקרא דולחי' אשר בארצך, דאף אם כלו הפירות שבארץ זו, מ"מ כל שלא כלו בארץ אחרת והחי' שבארץ זו אוכלת משם, ליכא דין ביעור, וע"כ הוא דליכא אלא ג' ארצות, כיון שהחי' שבהר אוכלת מן השפילה וכו', - וזה כנ"ל דלדין ביעור בעינן תרתי, חדא, דכלו הפירות שבארץ זו, ועוד, דלא נשתיירו פירות בארץ אחרת שהחי' שבארץ זו גדילה עליהן.

ד] והנה נמצא לפ"ז לדעת רש"י, דכל הא דבעינן לה"ט דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום אחר, הוא רק משום דהוו ב' ארצות חלוקות, אך אם הוו ארץ אחת, הרי דאף אם החי' שבמקום זה ל"ה אוכלת מן הפירות שבמקום השני, מ"מ כ"ז שלא כלו הפירות שבמקום השני, ל"ה דין ביעור, כיון דלא כלו הפירות שבארץ זו, - ונפ"מ בזה, דכל שהיו ב' מקומות בהר שביהודה, ובאחת מהן כלו הפירות ובשני' לא כלו, ליכא דין ביעור, אף בלא הא דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום השני, אלא בלא"ה נמי כיון שכל ההר שביהודה הוי ארץ אחת, הרי דכ"ז שלא כלו כל הפירות שבארץ זו, ליכא דין ביעור.[[2]](#footnote-2)

אמנם הנה הר"ש והרא"ש כתבו, דהא דאוכלין ביהודה עד שיכלה מכל העיירות שבה, הוא משום שדרך החי' כאין מוצאת כאן פירות הלכת ביהודה מהר להר או משפלה לשפלה, ומבו' דאלמלי הא דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום השני, הי' דין ביעור כשכלו הפירות שבמקום זה, - ופשוט דאזלי לטעמייהו, דס"ל דאין חי' שבהר גדילה על פירות שבגליל, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבעינן לקרא דולחי', הוא משום דמן הדין כל שכלו הפירות שבמקום זה, הי' דין ביעור, וזהו דילפינן מקרא דאף שכלו הפירות שבמקום זה, מ"מ כיון שהחי' שבמקום זה גדילה על הפירות שבשאר מקומות ליכא דין ביעור.

ונראה דגם לדעתם ילפינן להך דינא מקרא דבארצך, דאלמלי הך קרא, ל"ה בעינן כלל שלא יכלו הפירות לחי' שבמקום זה, אלא הוה סגי במה שלא כלו הפירות שבכל א"י, וזהו דילפינן מקרא דבארצך, דדין ביעור תליא במה שכלו הפירות שבמקום זה, ומקרא דולחי' ילפינן דאף אם כלו הפירות שבמקום זה, אם החי' הולכת ואוכלת מן הפירות שבמקום אחר ליכא דין ביעור, - וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס, ז"ל, אין חי' שבהר גדילה בעמק וכו', והתורה אמרה ולחי' אשר בארצך בתר ארצך אזלינן, הלכך אין סומכין יושבי ההר על יושבי העמק ולא יושבי העמק על יושבי ההר, עכ"ל, ולהדיא דבלא קרא דבארצך הוה סגי שלא כלו הפירות שבכל א"י, משום דיש לחי' שבא"י לאכול, וזהו דילפינן מקרא דבארצך, דבעינן שישתייר לחי' שבמקום זה, ואין סומכין על מה שנשתייר במקום אחר.

ה] ונמצא לפ"ז, דעיקר פלוגתת רש"י וש"ר היא בדינא דבארצך, דלדעת רש"י לא חשיב שכלו הפירות שבארצך, אלא כשכלו מכל הארץ, וע"ז הוא דנאמר דינא דג' ארצות לביעור וג' ג' בכל אחת, דלענין זה איכא ט' ארצות חלוקות, אך לדעת ש"ר סגי שכלו הפירות שבמקום זה ליחשב שכלו הפירות שבארצך, וע"כ כל הא דאם כלו הפירות במקום זה ולא כלו במקום אחר ליכא דין ביעור, הוא רק משום דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום השני.

ו] בפירש"י בפסחים שם כתב, דהא דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל וחי' שבגליל גדילה על פירות שביהודה, הוא משום דאין החי' מתרחקת כ"כ לצאת מיהודה לגליל ומגליל ליהודה, ובחזו"א סימן ג' סקל"ב הק', שאין הריחוק גורם שהרי יהודה וגליל פוגעין זב"ז ומ"מ הן חלוקין לביעור אפי' עירות שעל הגבול, וכן הק' השפ"א שם, ועיי"ש שכתבו דבע"כ שהוא דבר שבטבע דחי' של מקום זה אינה ניזונת מפירות של מקום אחר.

ולפמש"נ יש מקום לומר בדעת רש"י, דכל שכלו הפירות מכל ארץ זו, ובאנו להפקיע דין ביעור מכח דהחי' שבארץ זו גדילה על הפירות שבארץ אחרת, בעינן שהחי' שבכל ארץ זו תהא גדילה על פירות אלו, ולא סגי במה שהחי' שבמקום זה שעל הגבול גדילה על פירות אלו, והיינו דכיון דכתיב ולחי' אשר בארצך, בעינן שלא יכלו הפירות לכל החי' שבארצך, ולא סגי במה שלא כלו הפירות לחי' שבמקום זה, וע"כ כיון שאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, הגם דהחי' שבמקום זה שעל הגבול גדילה על הפירות שבגליל, יש בזה לדין ביעור.

ואמנם דכ"ז הוא לרש"י לטעמי' דס"ל דעיקר דין ביעור תליא בכל ארץ וארץ, אך לדעת ש"ר דעיקר דין ביעור תליא במקום זה, וכמש"נ לעיל אות ה', הדין נותן דאם החי' שבמקום זה שעל הגבול גדילה על פירות שבגליל, לא יהא דין ביעור, דאף הא דכתיב בקרא ולחי' אשר בארצך, מתפרש לדעתם לחי' שבמקום זה, (שהרי לדעתם הא דכתיב ארצך, היינו מקום זה, וכמש"נ לעיל סוף אות ד'), ובע"כ לדעתם כמש"כ השפ"א והחזו"א דהוא דבר שבטבע שחי' של מקום זה אינה ניזונת מפירות של מקום אחר.

ז] **ועבר הירדן,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש דהוא עבר הירדן המערבי שהוא א"י גמורה, ונת' להלן אות ט', וכ"כ בכפתור ופרח פמ"ח בדעתו, והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו, - אך התוס' ביבמות דט"ז. נקטו דהוא עבר הירדן המזרחי שהוא ארץ סיחון ועוג, וכ"ה בפי' הריבמ"צ ובשנו"א במשנתינו, וכ"כ הר"ש בפ"ד דידים מ"ג, ועי' בכפו"פ שם שהאריך להוכיח כן.

והנה התוס' שם הוכיחו ממשנתינו דכבשו עולי בבל לארץ סיחון ועוג, עיי"ש, ובמל"מ פ"ד משמו"י הכ"ו פירש לדבריהם, דס"ל כמש"כ הר"ש לעיל פ"ו מ"א, דהא דתנן התם דכל שהחזיקו עולי מצרים נאכל אבל לא נעבד, היינו דדהוא נאכל לאחר הביעור כיון שלא קדשום עולי בבל, ומ"מ לענין עבודה החמירו לאסור מדרבנן, ודלא כפי' הרמב"ם שם, וזהו שהכריחו מהא דתנן הכא דבעבר הירדן איכא דין ביעור, דכבשו עולי בבל לעבר הירדן, ועיי"ש שכתב דצ"ל כן גם בד' הר"ש דס"ל דכבשו עולי בבל לעבר הירדן, דאל"כ ל"ה שם דין ביעור, והק' ע"ז מד' הר""ש בפ"ד דידים מ"ג שכתב דאף את"ל דלא כבשו עולי בבל לעבר הירדן מ"מ שביעית נוהגת בו ולמד לזה ממשנתינו, וזה דלא כמש"כ הר"ש גופי' לעיל פ"ו דכל שלא כבשו עולי בבל לי"ב דין ביעור.

ח] וראיתי לישב היטב בזה, והוא מבו' בקצרה בחזו"א סימן ג' סוסקכ"ד, דהנה המל"מ שם נסתפק לדעת הר"ש בדין מקום שלא כבשו עולי בבל, אם קודם הביעור יש בו קדו"ש, וכתב דמן הסברא נראה דאין בו קדו"ש כלל, דכל דבר שיש בו קדו"ש צריך ביעור, ודוחק לחלק בין חיובא דביעור לחיובא דקדו"ש, אך מפשט ד' הר"ש נראה דדוקא לאכול אחר הביעור הקילו, אך לשאר דברים לא הקילו ויש בהם קדו"ש, עכ"ד, - ומצאנו הביאור בזה בחי' הר"ן בפסחים דנ"ב:, ז"ל, ומיהו אע"פ שאין שעת הביעור אוסרת פירות שביעית באכילה וכו', אם עיכבן בביתו לאחר הביעור ולא הפקירן אסורין באכילה, ואפשר שהאיסור הזה אינו אלא חומרא מד"ס, והכי מוכח מדתנן במ' שביעית כל שהחזיקו עולי בבל עד כזיב לא נאכל ולא נעבד וכו', הרי שהקלו באכילה לאחר הביעור יותר מהעבודה, מפני שאיסור האכילה לאחר הביעור אינו אלא מדבריהם, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הר"ן, דלענין כל דיני שביעית לא הקילו במקומות אלו שלא החזיקו עולי בבל, ורק לענין איסור האכילה אחר הביעור דאינו אלא מדרבנן, הוא שהקילו במקומות אלו, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז', עיי"ש, ואך שנסתפק הרמב"ן שם דשמא אף עיקר דין הביעור הוא מדרבנן, ולפ"ז הרי דבמקומות אלו לא יהא כלל לדין ביעור.

ולפ"ז נמצא, דאף במקומות אלו שלא כבשו עולי בבל, איכא לחובת ביעור דהוא דינא דאורייתא, ורק איסור האכילה לאחר הביעור דאינו אלא מדרבנן, אינו נוהג בהן, ושפיר תנן הכא דבעבר הירדן איכא דין ביעור, אף אם לא כבשוהו עולי בבל, - אך בד' התוס' שנקטו דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא דין ביעור, מבו' דס"ל דהא דתנן לעיל דנאכל ולא נעבד, אי"ז קולא מסוימת באיסור האכילה לאחר הביעור, אלא אף לי"ב לעיקר חובת ביעור, וי"ל בדעתם בתרי גווני, או דס"ל כמו שצידד הרמב"ן דאף עיקר חובת ביעור הוא מדרבנן, ואינו נוהג במקומות אלו שלא כבשו עולי בבל, או דס"ל דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא כלל קדו"ש וכמו שצידד המל"מ.

ט] **ושפילת לוד כשפילת הדרום וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דהיינו דבעבר הירדן ג' חלקים שפלת לולד והר שפלה של לוד ומבית חורון עד הים, ועי' כפתור ופרח פמ"ח שהוכיח מזה דדעת הרמב"ם דעבר הירדן דתנן הכא הוא עבה"י המערבי, דמקומות אלו הם בתוך א"י עצמה, (ועי' בשנו"א שתמה בזה ע"ד הרמב"ם, ועי' חזו"א סימן ג' סקכ"ט), ובזה תנן שדין שפילת לוד כדין שפילת הדרום ואוכלת מפירות שפילת לוד כ"ז שאותו המין מצוי בשפילת הדרום, ואוכל מפירות הר שפילת לוד כ"ז שכמותן מצויין בהר המלך.

והנה לפ"ז נמצא דעבר הירדן אינו חלוק מיהודה, שהרי שפילת הדרום והר המלך הם ביהודה, וכמש"א בירושלמי, וצ"ע דא"כ מ"ט תנן דג' ארצות לביעור, הרי דין עבר הירדן הוא כדין יהודה, - וצ"ל דהחלוקה שביניהם הוא בהארץ הג' שבעבה"י שהיא מבית חורון עד הים, דאין אוכל מהפירות שבה, אלא כשמצוי מין זה באותו הגבול, וכמש"כ הרמב"ם שם, ובל' הרמב"ם מבו' דאינו אוכל מהפירות שבה, אלא כשמצוי בגבול זה, ול"מ מה שמצוי בשפילת לוד ובהר שלה, והיינו משום דשפילת לוד היא בכלל שפילת יהודה והר שלה הוא בכלל הר המלך, וע"כ המקום שמבית חורון ועד הים הוא נידון כארץ בפנ"ע.

ובאמת דחלוקין הן עוד, דביהודה עצמה אוכלין בהר כ"ז שלא כלו הפירות שבשפילה ובעמק, ואוכלין בשפילה כ"ז שלא כלו הפירות שבהר ובעמק, אך בשפילת לוד מ' מלישנא דמתניתין דאין אוכלין אלא כ"ז שלא כלו הפירות שבשפילת הדרום, ואם כלו הפירות שבשפילת הדרום, אף שלא כלו הפירות שבהר אין אוכלין, וה"נ הוא בהר שפילת לוד, דאין אוכלין אלא כ"ז שכמותן מצויין בהר המלך, ול"מ מה שכמותם מצויין בשפילת הדרום, ויש מקום לדון עוד, דכל הא דשפילת לוד כשפילת הדרום, הוא רק דאוכלין מפירות שפילת לוד כ"ז שאותו המין מצוי בשפילת הדרום, אך אין אוכלין מפירות שפילת הדרום כ"ז שאותו המין מצוי בשפילת לוד, (דשפילת לוד טפילה לשפילת הדרום, ואין שפילת הדרום טפילה לשפילת לוד).

י] אמנם הרמב"ם בהלכותיו בפ"ז משמו"י ה"ט כתב, ז"ל, עבה"י כולו שפילת לוד והר שפילת לוד ומבית חורון עד הים ארץ אחת, והגליל כולו וכו', ואוכלין בכל אחת ואחת משלשתן עד שיכלה האחרון שבה, עכ"ל, ומבו' שחזר בו וס"ל דכל שכלה בכל עבה"י אין אוכלין, ול"מ מה שנשתייר בשפילת הדרום ובהר המלך, וכבר עמד ע"ז בפאה"ש סימן כ"ז סקי"ב.

ועיי"ש שכתב דצ"ל דמפרש למשנתינו, דשפילת לוד שהיא כמו שפילת הדרום נקראת שפילה, והר שלה שהוא כמו הר המלך נקרא הר, וסימנא בעלמא נקט, וניחא שהשמיטו הרמב"ם בהלכותיו.

יא] ובד' הריבמ"צ מבו' דמפרש למשנתינו דלא קאי על עבר הירדן, דעבר הירדן דתנן הוא עבה"י המזרחי, ובו היו ג' ארצות אחרות, וכמו שהביא מירושלמי, אלא קאי על מקומות שבא"י, ובזה הוא דתנן דשפילת לוד כשפילת יהודה וההר של שפילת לוד כהר המלך שהוא הר שביהודה, וע"ז תני דמבית חורון ועד הים מדינה אחת, והיינו דשפילת לוד והר לוד הם בבית חורון, וקמ"ל דאע"ג דיש שם הר ועמק ושפילה, אוכלין כולן בין בהר בין בעמק ובין בשפילה עד שיכלה אחרון אחרון ששם, שכולם כמדינה אחת נידונים, דמעט היא, עכ"ד, וצ"ל לפ"ז, דהא דתנן דשפילת לוד כשפילת הדרום וההר שלה כהר המלך, היינו דאף אם כלה בכל בית חורון, מ"מ אוכלין בשפילה שלה עד שיכלה בשפילת הדרום, ואוכלין בהר שלה עד שיכלה בהר המלך, וצ"ע.

יב] והגר"א בשנו"א פירש דקאי על המקומות שבנחלת בנימין, ובזה הוא דתני דג' חלקים אלו שבנחלת בנימין הם בכלל הג' שבשבט יהודה, ושפילת לוד שהוא מנחלת בנימין, כשפילת דרום שביהודה, וההר שלה שהוא ג"כ מנחלת בנימין, הוא כהר המלך שביהודה, ומבית חורון ועד הים מדינה אחת שהוא העמק, והוא כעמק שביהודה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' חזו"א סימן ג' סקכ"ט, - ועי' בס' משנת יוסף שהאריך הרבה בביאור הדעות בזה.

יג] **ר"ש אומר לא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה,** התוס' בפסחים דנ"ב: הק' מזה ע"ד רש"י דג' ארצות שבכל אחת אינם חלוקות לביעור, דמהא דאמר ר"ש דלא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה, מכלל דלת"ק ג' ארצות חלוקות שכל אחת חלוקה לביעור, ור"ש נמי מודה להו ביהודה.

והתוי"ט כתב לישב, דר"ש פליג את"ק דס"ל דדין ג' ארצות הן יהודה ועבר הירדן והגליל ובכל ארץ מהם ג' אלא דלענין שביעית כל ארץ א' היא, ואמר ר"ש דאדרבא לא אמרו ג' ארצות אלא בארץ אחת שהיא נחלקת בעצמה לג' אבל זאת הארץ היא יהודה בלבד, אמנם שאר הארצות אינם חלוקות זו מזו.

יד] ואמנם צ"ע דנמצא דלרבנן אין חי' שבגליל אוכלת מפירות שביהודה, וחי' שבהר שביהודה אוכלת מן השפלה ומן העמק שביהודה, ולר"ש הוא להיפך, דחי' שבגליל אוכלת מפירות שביהודה, וחי' שבהר שביהודה אינה אוכלת מן השפלה ומן העמק שביהודה, וזה רחוק, - אך לדעת ש"ר י"ל, דעיקר פלוגתת ר"ש ורבנן היא, כמש"כ בחזו"א סימן ג' סקל"ב דגם בפירות שחלוקות הארצות בהן באמת החי' הולכת לארץ אחרת בשעת רעבון ואוכלת פירות שאינה רגילה, אלא כיון שאינו אלא מחמת דחק מיקרי בארץ הזאת כלה לחי', ובזה הוא דפליגי ר"ש ורבנן דר"ש לא חשיב לי' כ"כ דחק אם אוכלת זו של גליל פירות שבעה"י.

ולפמש"נ לעיל אות ב' נראה, דבאמת לא פליג ר"ש בהך מילתא דאין חי' שבגליל אוכלת מפירות שביהודה, ואך דפליג בעיקר חלוקת הארצות, דרבנן ס"ל דיהודה וגליל ועבר הירדן חשיבי כארצות חלוקות, ובזה הוא דפליג ר"ש וס"ל דגליל ועבר הירדן לא חשיבי כארץ חלוקה מיהודה, וכנראה הוא משום דהן טפלין ליהודה, וע"כ אינם חולקים שם לעצמם, וע"כ אף אם כלו הפירות שבגליל ועבר הירדן, מ"מ אם לא כלו הפירות שבהר המלך ליכא דין ביעור.

טו] **וכל הארץ כאחת לזיתים ולתמרים,** בחי' הגר"א פירש דהוא דברי ר"ש, דלת"ק דטעמו משום שאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ה"ה לזיתים ותמרים, ומבו' בדבריו, דלר"ש דלא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה ושאר כל הארצות כהר המלך, לא תלי הדין במה שהחי' אינה אוכלת בארץ אחרת, וצ"ע, וכ"כ התוי"ט בתחילת דבריו דר"ש היא, ועי' פאה"ש סימן כ"ז סקט"ז שהוכיח כן גם מד' רש"י בפסחים דנ"ב., אך בבית רידב"ז סימן ח' סקי"א דחה ההוכחה מד' רש"י, עיי"ש, - אך כתב התוי"ט, דמד' הרמב"ם בהלכותיו שהביא לדין זה, מבו' דס"ל דהך בבא אינה דברי ר"ש, וכ"ה משמעות ד' הר"ש.

טז] ובטעם הך דינא דאין הארצות חלוקות לזיתים ולתמרים, כתב התוי"ט, דהא דחלוקות הארצות לביעור הוא משום דאין החיות מתרחקים ממקומם דגמירי דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ובזיתים ותמרים גדילים החיות על פירות שבכל מקום, וע"כ הם מתרחקים, ובתוס' אנשי שם הביא מס' שושל"ד שתמה ע"ז, דלמש"כ רש"י דהא דגמירי וכו' הוא משום דאין החי' מתרחקת כ"כ, א"כ מ"ש פירות אלו, וגם דאטו כשהחי' יושבת כאן ה"ה צופה עד למרחוק לידע שתמצא בגליל זיתים ותמרים לומר שבשבילם מתרחקת.

והנה אמנם ד' התויו"ט מתפרשים למש"נ לעיל אות ו' בדעת ש"ר דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דהא דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, הוא משום דאינם ראויים לה כ"כ, וע"כ לזיתים ותמרים דפירות דכל הארצות ראויים לה, ה"ה הולכת מארץ לארץ, ועי' חזו"א סימן ג' סקל"ב שכתב כן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יז] ולדעת רש"י דהא דגמירי וכו' הוא משום דאין החי' מתרחקת כ"כ, כתב בשושל"ד דצ"ל דהא דכל הארץ כאחת לזיתים ולתמרים, הוא משום דקים להו לרבנן שהפירות הללו כלים מן השדה בכל המקומות כמעט בשוה, ולפי שיש זמן מועט בין מקום למקום לפיכך קבעו לכל המקומות זמן ביעורים בשוה, עכ"ד.

ונראה די"ל עוד בזה, דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דכל הא דבעינן לה"ט דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום אחר, הוא רק משום דהוו ב' ארצות חלוקות, אך כל דהוו ארץ אחת, ל"ב לזה, וכמש"נ לעיל אות ד', ולפ"ז י"ל דכיון דעיקר חלוקת הארצות הוא משום שחלוקות במנהג קיום פירותיהן שפירותיהן כלות של זו קודם לזו, וכמש"כ רש"י, הרי דבזיתים ותמרים שאין כ"כ חילוק בין הארצות במנהג קיום פירותיהן וכמש"כ השושל"ד, חשיבי כל הארצות כארץ אחת, וכדתנן דכל הארצות כאחת, וע"כ כל שלא כלו בכל א"י ליכא דין ביעור, אף דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל.

ועד"ז מתפרש מש"כ בפי' הרש"ס, דהא דכל הארץ כאחת לזיתים ותמרים, הוא משום דנכללה כל ארץ ישראל בקרא דארץ זית שמן ודבש, ודרשינן בספרי דדבש אלו תמרים, והיינו דמה"ט חשבינן לכל הארץ כארץ אחת לזיתים ותמרים, וע"כ אף שכלו הזיתים והתמרים שבמקום זה ואין החי' שכאן גדילה על זיתים ותמרים שבמקום אחר, מ"מ ליכא בזה ין ביעור, כיון שלא כלו הזיתים והתמרים שבכל הארץ.

יח] בחזו"א סימן ג' סוסקל"א עמד, דהיאך סתם התנא דג' ארצות, הרי איכא אותן שלא כבשן עזרא מכזיב ולהלן ובית שאן ואשקלון, ולכאו' דין ביעור תלוי בארץ, דאע"ג דיש לחי' בחו"ל כיון שאין לה בארץ חייב לבער, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה, דלענין כלה לחי' א"צ קידוש, אלא כל שהחי' מוצאת בארץ, אוכלין על אחרון שבה אף שהוא מקום שלא נתקדש, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, - ועי' גם בדבריו בסימן ט"ו סק"ג שכתב כן, וכתב לצדד לפ"ז, דה"נ אוכלין ירק של שביעית מכח מה שיש לחי' מזה המין שיצא לשמינית, אף דאין עליו קדו"ש, דבירק הולכין אחר לקיטה, דמ"מ כיון דהגיע לעונת המעשרות בשנת השביעית, מיקרי פירות שביעית, וקרינן בהו יש לחי' בשדה, עכ"ד, - אך במקד"ד סימן נ"ט סק"ב הוכיח ממתניתין לקמן מ"ד לפי' הרמב"ם דכל שכלו כל הפירות הקדושים בקדו"ש ונשתיירו פירות שאינם קדושים בקדו"ש, חשיב ככלה לחי' מן השדה, עיי"ש, וית' בזה בעזה"י לקמן שם.

יט] בפסחים ד"נ: תנן דהמוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו או ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, ופירש"י דהא דהמוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא מדינא דחומרי מקום שיצא משם, ובחזו"א סימן י"ג סק"ב כתב בדעת רש"י, דמעיקר הדין תלי דין הביעור במקום שהפירות נמצאין בו, וע"כ אם הוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, ואם הוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו, אינו חייב לבער מן הדין, אלא משום דינא דחומרי מקום שיצא משם.

אמנם הנה במתניתין שם תנן ר' יהודה אומר צא והבא לך אף אתה, ובגמ' שם דנ"ב. פרכינן ולית לי' לר"י הא דתנן נותנין עליו חומרי המקום שיצא משם וחומרי המקום שהלך לשם, ופירש"י, ז"ל, דמשמע שיכול לומר לו בן מקום שלא כלו לבן מקום שכלו צא והבא לך אף אתה ממקום שהבאתי ותמצא שלא כלו וכו', ולי"ל לר' יהודה דאסור משום חומרי מקום שהלך לשם ואפי' אין שם מחלוקת וכו', עכ"ל, ומבו' דכל שהוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו, אינו חייב בביעור מן הדין, אלא משום חומרי מקום שהלך לשם, וי"ל דלעולם לדידן עיקר דין הביעור תלוי במקום שהפירות נמצאין בו, וכמשמעות ד' רש"י במתניתין, ואך דהגמ' פריך דאף אי נימא דר' יהודה פליג וס"ל דמן הדין אזלינן בתר מקום גידול הפירות, וע"כ ס"ל דבמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו אינו חייב לבער, מ"מ הי' לו לחייב בזה בביעור משום חומרי מקום שהלך משם.

כ] ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ב, ז"ל, המוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו, או ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, לפי שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דמן הדין אינו חייב בביעור אלא בשכלו גם במקום גידולם וגם במקום שהם שם, וכל הא דחייב בביעור במוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו ובמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו, הוא משום חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ד שדקדק כן בדבריו, - וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל בפסחים שם, ז"ל, אם הוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו וכו' אסור לו לאכלן וחייב לבערן שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם, ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער וכו' ונותנין עליו חומר מקום שהלך לשם, עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד ובמאירי שם.

ועיי"ש במאירי שפירש בדעת ר' יהודה, ז"ל, ור' יהודה אומר יכול לומר צא והבא לי גם אתה, כלומר ותמצא שלא כלו, אם ממקום שלא כלו למקום שכלו, הרי לא כלו ממקום שהבאתים ואם ממקום שכלו למקום שלא כלו הרי לא כלו בכאן, ויראה במשנתנו שר' יהודה סובר שאין נותנין לו חומרי מקום שיצא ושהלך, אלא שבגמ' פירשו דבריו לע"א, עכ"ל, ומבו' להדיא דמעיקר הדין א"צ לבער אלא כשכלו בב' המקומות, וע"כ ר"י דלית לי' דנותנין עליו חומרי מקום שיצא ושהלך, ס"ל דבין במוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו ובין במוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו א"צ לבער.

ולפ"ז י"ל כן גם בדעת רש"י, דמה שפירש במתניתין דהא דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער הוא משום חומרי מקום שיצא משם, רישא דמילתא נקט, וה"נ הא דהמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, הוא משום חומרי מקום שהלך לשם, וכמו שפירש בדנ"ב., אך מעיקר הדין אינו חייב לבער אלא כשכלו בב' המקומות, ועמש"נ להלן אות כ"ג לפרש גדר הדין בזה.

כא] התוס' שם דנ"ב. הקשו דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו מ"ט הוא חייב לבער, הרי אסור לשנות מפני המלוקת אפי' לקולא, וכתבו, דכיון דמדאוריתא חייב לבער, משום מחלוקת לא יעבור על דברי תורה, ובחזו"א סימן י"ג סק"ב כתב ללמוד מדבריהם דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דהא דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוי זה מעיקר הדין, והו"ל חיוב ביעור דאורייתא, ועיי"ש שנקט דהתוס' לא פסיקא להו הך מילתא, אך הנה בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש שם מבו' דהא דלא פסיקא להו דה"ז חייב בביעור מדאורייתא, הוא משום די"ל כל שכלה בהר ולא כלה בעמק אין חיוב הביעור אלא מדרבנן, אך הא פשיטא להו דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער מעיקר הדין, - ועי' בקרית ספר פ"ז משמו"י שכתב כן, דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב מדאורייתא לבער כיון שכלו באותה הארץ דאין סומכין אלא עלי', ובמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו, אין חייב לבער מדאורייתא כיון שלא כלו בארצו.

כב] והנה בגמ' שם מפרש ר"ש ברי' דרב אידי לפלוגתא דרבנן ור' יהודה, בשהוליכן ממקום שלא כלו למקום שלא כלו ושמע שכלו במקומו, דלרבנן אינו חייב לבער ולר' יהודה חייב לבער,[[3]](#footnote-3) ובפירש"י כתב דטעמא דרבנן הוא משום דאין כאן משום חומרי מקום שיצא משם שכשהוציאם עדיין לא נאסרו, ור"י פליג וס"ל דמ"מ יש כאן זלזול מקומו, וזה לטעמי' דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום חומרי מקום שיצא משם, וע"כ בכה"ג דהוליכן קודם שכלו דלי"ב משום חומרי מקום שיצא משם, אינו חייב לבער, אך לדעת התוס' דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא מעיקר הדין, אשר לכאו' הוא משום דדין ביעור תליא במקום גידול הפירות, צ"ע דא"כ מ"ט דמ"ד כשהוליכן קודם שכלו אינו חייב לבער.

וצ"ל בזה, דלהך תנא הא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער מעיקר הדין, אי"ז משום דדין ביעור תלי במקום גידול הפירות, וכמש"כ הקרית ספר, אלא הוא משום דכבר חל עליהן דין ביעור במקומם, ותו לא פקע, וע"כ כ"ז הוא כשהוליכן אחר שכלו, אך כל שהוליכן קודם שכלו ועדיין לא נתחייבו בביעור, ליכא עלייהו דין ביעור, ועי' בחזו"א שם דמבו' כן בדבריו, ועיי"ש שנסתפק דלפ"ז י"ל דכל שהוליכן ממקום שלא כלו למקום שכלו ה"ה חייבין בביעור מן הדין, והיינו משום דלעולם עיקר דין ביעור תליא בהמקום שהפירות נמצאין בו, והא דכשהוליכן ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב בביעור מן הדין, הוא משום שכבר נתחייבו בביעור.

ועיי"ש בחזו"א שעמד בזה לדעת רש"י ודעימי', דמ"ט אם הוליכן ממקום שכלו למקום שלא כלו אינו חייב לבער מן הדין, הרי כבר נתחייבו בביעור, ולא מיבעיא לדעת הרמב"ם דאחר הביעור אסורין וטעונין שריפה שאין סברא שיוציאם למקום שלא כלו וישתרו, אלא אף לדעת הרמב"ן דביעור היינו מן הבית ויפקיר, מ"מ כבר נתחייבו הפירות בביעור, ועיי"ש שכתב דאפשר דאיירי שהוציאן קודם שיחלק מזון ג' סעודות והרי התירו לו תוך זמן זה ובאותו יום הוציאן, וע"כ אינו חייב בביעור אלא משום חומרי מקום שיצא משם, עכ"ד.

כג] אמנם הנה בשו"ת מוצל מאש להמהר"י אלפאנדרי סימן ל"ג עמד בכעי"ז, ועיי"ש שכתב דשמא י"ל דלא אסרה תורה לאכלם אלא במקום שכלו, דכיון דכלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, אבל היכא שמוליכם למקום שלא כלו לא אסרה, שהרי באותו מקום עדין לא כלו לחי' מן השדה, ומשו"ה איצטריך לטעמא דנותנים עליו חומרי מקום וכו', ודוחק, עכ"ד.

ונראה בביאורו, דהנה בעיקר דעת רש"י ודעימי' דמן הדין ליכא חובת ביעור אלא כשכלו בב' המקומות, צ"ב, דממ"נ אם עיקר דין ביעור תליא במקום גידול הפירות, א"כ מה לי שהוליכן למקום שלא כלו, ואם עיקר דין ביעור תלי במקום שהפירות נמצאים בו, מה לי שהביאן ממקום שלא כלו, ובפשוטו צ"ל, דכל שיצאו הפירות ממקום למקום חשיבי כפירות דב' המקומות, וע"כ כל שבא' מן המקומות לא כלו הפירות, ליכא עלייהו חובת ביעור.

אך יל"פ בזה בע"א, דבהא דבעינן כלה לחי' מן השדה, תרתי איכללו בה, חדא, דעיקר חובת ביעור היא רק בפירות שכלו לחי' מן השדה, ועוד, דאף פירות דאיכא בהו דין ביעור, אין אסור לאכלם אלא במקום שכלה לחי' מן השדה, וע"כ אף דעיקר חובת ביעור תליא במה שכלה לחי' מן השדה במקום גידול הפירות, מ"מ כל שהוליכן למקום שלא כלו, ה"ה רשאי מן הדין לאכלם שם, שלא נאסר לאכול הפירות לאחר הביעור, אלא במקום שכלה לחי' מן השדה.

ולפ"ז ניחא, דע"כ אף דכבר נתחייבו הפירות בביעור במקומם, מ"מ כל שהוליכן למקום שלא כלו, מותר מן הדין לאכלם שם, דעיקר דין הביעור דחייל עלייהו מעיקרא, הוא שלא לאכלם במקום שכלו, ומעולם לא נאסרו לאכלם במקום שלא כלו.

כד] בתשו' נשמת חיים להגר"ח ברלין סימן קט"ו כתב בתו"ד, דכיון דהא דבמוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שכלו חייב לבער, הוא רק משום חומרי מקום שיצא משם, ע"כ אם ל"ה שם איש המוליכן, אלא שהיו נמצאין פירות ממקום שכלו במקום שלא כלו, היו פטורין מביעור עד שיכלו גם שם.

והדברים צ"ע, דא"כ נימא דאף במוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו, לא יהא דין ביעור אלא על אותו שהוליכם, שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם, אך שאר בני המקום שלא יצאו ממקום זה, לא יהא עליהן לבערן, וא"כ מ"ט הוא שורפן ומאבדן, לדעת רש"י והרמב"ם דדין ביעור הוא לשרפן ולאבדן, הרי שאר בני המקום רשאין לאכלם, - וביותר קשיא, דהנה בחזו"א סימן ט' סק"ו בתו"ד עמד, דכיון דבמוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו ליכא חובת ביעור מן הדין, אלא משום חומרי המקום שיצא משם, היאך הוא מותר לשרפן, הרי הוא מפסיד פירות שביעית, וכתב דכיון דאסרום חכמים באכילה מותר לאבדן ביד, עיי"ש,[[4]](#footnote-4) וכ"ז ניחא אי נימא דהן אסורין לכל אדם, אך אי נימא דאינם אסורין אלא למי שהוליכם, תיקשי היאך מותר לשרפן, הרי הוא מפסיד פירות שביעית.

ובאמת דיש ללמוד לזה ממש"כ התוס' שם דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, ולא אמרינן דאסור לשנות מפני המחלוקת, הוא משום דלא שייך מחלוקת אלא בדבר שתלוי בגוף האדם אבל בפירות לא שייך מחלוקת דאמרינן ממקום שכלו באו, ואי נימא דאף פירות אלו שבאו ממקום שכלו מותרין לבני מקום זה, ואינם אסורין אלא למי שהוליכם ממקומם, מ"ט לא שייך בזה מחלוקת, ובע"כ מד' התוס' דפירות אלו אסורין אף לבני מקום זה, וע"כ ל"ש בזה מחלוקת, שאינו נוהג מנהג אחר ממנהגם, דאף הן אסורין לאכול פירות אלו שבאו ממקום שכלו.

כה] ובטעמא דמילתא נראה, דעיקר הך דינא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער משום חומרי מקום שיצא משם, אי"ז משום חומרי מקום שיצא "האדם" משם, אלא משום חומרי מקום שיצאו "הפירות" משם, והיינו דכ"ה דבדינים שעל האדם אמרינן דכל שיצא ממקום למקום, נותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, ה"נ בדינים שעל הפירות אמרינן דכל שיצאו ממקום למקום נותנין עליהן חומרי מקום שיצאו משם וחומרי מקום שהלכו לשם, - וכ"ה להדיא במהר"ם חלאוה שם, ז"ל, כיו"ב המוליך פירות, דוקא מוליך פירות, אבל הוא שהלך ממקום למקום אין אומרין בזה נותנין עליו חומרי מקום שהלך לשם, והיינו דמכח זה יהא אסור לאכול פירות במקום שהלך, אם כלו פירות אלו במקומו הראשון, שהפירות גורמים ולא האדם, עכ"ל.

ובאמת דממקומו הוא מוכרע, דהרי ל"ש כלל לדון בזה לאסור במוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו, משום הא דנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, שהרי אף בני מקומו הראשון מותרין לאכול לפירות אלו שנמצאים עתה במקום שלא כלו, ומאידך במוליך פירות ממקום שלא כלו למקום שכלו, ל"ש לאסור משום הא דנותנין על האדם חומרי מקום שהלך לשם, שהרי אף בני מקום זה, מותרין לאכול פירות אלו שבאו ממקום שלא כלו, וכמבו' כן בפירש"י בפסחים שם ד"ה ולית לי', דמה"ט אין לאסור בזה משום מחלוקת, - ובע"כ דעיקר מש"א בפירות שהוליכן ממקום למקום שנותנין חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, היינו על הפירות עצמם, דכל שהוליכן ממקום שכלו למקום שלא כלו, כיון שהפירות שבמקומם הראשון דינם דחייבין בביעור, אף פירות אלו שיצאו משם חייבין בביעור, וכל שהוליכן ממקום שלא כלו למקום שכלו, כיון שהפירות שבמקום זה חייבין בביעור, אף פירות אלו שבאו לשם חייבין בביעור.

כו] ויש ללמוד לזה עוד, דהנה בפסחים שם מפרש אביי לפלוגתייהו, בשהוליכן ממקום שלא כלו למקום שכלו והחזירן למקומן ועדיין לא כלו, דלרבנן אינו חייב לבער, ולר' יהודה חייב לבער, ורב אשי מתקיף לה לר' יהודה אטו אגבא דחמרא קלטינהו, ופירש"י דהיינו דלא נקלטו הפירות בחומרי אותו מקום שלא יוכל להחזירן, ואי נימא דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום דנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, הרי דכשהוליכן למקום שכלו והחזירן למקום שלא כלו, א"צ להא דלא נקלטו הפירות בחומרי המקום, דתיפו"ל דהאדם עצמו אין עליו חובת ביעור, דכל הא דנותנין עליו חומרי מקום שהלך לשם, הוא רק כ"ז שהוא שם, אך כשחזר למקומו אינו חייב בחומרי המקום שהלך לשם, וא"כ מ"ט יהא חייב לבער, - ובע"כ מזה דהא דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום דנותנין על הפירות חומרי מקום שיצאו משם, וע"כ אם היו נקלטין הפירות בחומרי המקום, שפיר הוה מחייבינן להו בביעור אף כשחזרו למקומם, ואף דהאדם עצמו אין מוטל עליו לנהוג בחומרי מקום זה שהלך לשם, אחר שחזר למקומו.

עוד יש להוכיח לזה, דהנה אי נימא דכל הא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום דנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, הי' בדין דכל שאין דעתו לחזור לא יהא חייב לבערן, וכדקי"ל באו"ח סימן תקע"ד ס"א דכל הא דנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם, הוא רק בשדעתו לחזור, ומשמעות הדברים דהכא חייב לבער אף כשאין דעתו לחזור, וכ"ה בדרך אמונה פ"ז משמו"י סקס"ו, - ובע"כ מזה דהא דחייב לבער אי"ז משום שנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, אלא משום שנותנין על הפירות חומרי מקום שיצאו משם, ובזה ל"מ הא דאין דעתו להחזיר הפירות, דכיון דגדלו הפירות במקום הראשון, לעולם חשיב זה כמקום שיצאו ממנו, ואכתי צ"ע בכ"ז.

כז] בחזו"א סימן י"ג סק"ב הק', בהא דפליגי תנאי בפסחים דנ"ב: בפירות שיצאו מא"י לחו"ל, אם יחזרו למקומם ויתבערו, ומ' דלכו"ע חייבין בביעור מן הדין, אף דבחו"ל שהוליכן לשם ליכא דין ביעור כלל, וכתב לדון דאיירי כשהוציאן לאחר זמן הביעור וכמש"כ התוס' דבזה חייבין מן הדין, אך כתב דפירש"י שם כתב דמתבערין כשתגיע עונת הביעור, ומ' דאף אם כלה אחר שהוציאן חייבין ביעור, ועיי"ש שכתב דכל שהוציאן לחו"ל לכו"ע אזלינן בתר מקום גידולן, בתר מקום גידולן ודוקא בהוציאן מיהודה לגליל אזלינן בתר מקום מציאתן לפירש"י כיון שלא כלה לחי' כאן והוא א"י, עכ"ד, אך בחזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף נ"ב, הוכיח מזה דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו, חייב בביעור מן הדין, - ונראה דהיינו, דאף דדין ביעור לא תלי במה שנשתייר לחי' פירות הקדושים בקדו"ש, אלא אף אם נשתייר פירות שאינם קדושים בקדו"ש ליכא דין ביעור, וכמש"כ בחזו"א סימן ג' סוסקל"א, מ"מ כל הא דבמוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו ליכא מן הדין חובת ביעור, הוא רק בהוליכן למקום שגדלים פירות אלו החייבין בשביעית ואין עליהן דין ביעור, ובזה הוא דאמרינן דאף הפירות שבאו לשם דינם כדין הפירות שבמקום זה ואין עליהן דין ביעור, אף כל שהוליכן לחו"ל דאין גדלים שם פירות אלו החייבין בשביעית, ודאי דאזלינן בתר מקום גידול הפירות.

ועד"ז נראה במה שראיתי להעיר, במוליך פירות שביעית ממקום שלא כלו, למקום שאין פירות אלו גדלים בו כלל, דלכאו' כיון דבמקום אלו ליכא לחי' לפירות אלו, יהא חייב לבער את הפירות שהוליך לשם, אי נימא דמעיקר הדין תלוי דין הביעור במקום שהפירות נמצאים שם, - ונראה דאין הדין כן, דרק במוליך למקום שגדלים בו פירות אלו ויש עליהן דין ביעור, הוא דאמרינן דאף הפירות שהוליך לשם יש עליהן דין ביעור, אך כל שבמקום שהוליך לשם אין גדלים פירות אלו כלל, אזלינן בתר מקום גידול הפירות, וזה דלא כמש"כ בס' ביכורי שלמה סימן ל"ז סקי"ט, דאף דאתרוג דר באילן משנה לשנה ואינו כלה לחי' מן השדה, מ"מ כל שהוציאו לחו"ל חייב לבער, כיון דבחו"ל לא נמצאו בשדה אתרוגים, והובאו דבריו בתשו' ציץ אליעזר ח"ו סימן ל"ט.

כח] כתב הרמב"ם בפ"ו משמיטה ה"ז כתב, דכל הנלקח בפירות שביעית, צריך לבער בזמן ביעור הפירות עצמן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ז, וכ"ה בפירש"י בע"ז דנ"ד:, דדמי שביעית נאכלין קודם שיכלה לחי' מן השדה אותו המין שמכר, אך דעת התוס' בנדה ד"ח. דהדמים מתבערין עד ר"ה, ונת' לעיל פ"ז מ"ב אות ט', - וראיתי להעיר בזה, דכיון דאף הפירות עצמן, אם הוליכן למקום אחר שלא כלו בו אין חייבין בביעור מן הדין, לדעת רש"י והרמב"ם ודעימייהו, הרי נמצא דבשעה שלקחם בדמים, אכתי לא נקבע דדין הביעור של הפירות הוא כשיכלו במקום זה, וכדחזינן דאם הוליכן למקום אחר שלא כלו אין חייבין בביעור, וא"כ מ"ט דין הביעור שעל הדמים הוא בזמן שכלו הפירות במקום זה, והרי פשיטא דהדמים יהיו חייבין בביעור בשעה שכלו הפירות במקום זה, אף אם אח"כ הוליך את הפירות למקום שלא כלו בו, דאף דהפירות עצמן אין חייבין בביעור, מ"מ דמיהן חייבין בביעור, דלגבי הדמים ל"מ מידי מה שהוליך אח"כ את הפירות.

ונראה דדין זה תליא במש"נ לעיל אות כ"ג בטעם הא דכשהוליך הפירות למקום שלא כלו ליכא עלייהו דין ביעור מן הדין, דאי נימא דהוא משום דחשיבי הפירות כפירות דב' המקומות, וע"כ כל שלא כלו בא' מן המקומות ליכא עלייהו דין ביעור, נראה דע"כ שפיר יש על הדמים דין ביעור, דהדמים הוו לעולם דמי הפירות דהמקום הראשון, שהרי בשעה שלקח את הפירות בדמים אכתי היו הפירות במקום הראשון, וע"כ יש עליהן דין ביעור כשכלו הפירות שבמקום זה, - אך אי נימא דהוא משום דבדינא דכלה לחי' מן השדה נכלל גם דחובת ביעור היא רק בפירות שכלו לחי', וגם דפירות שנתחייבו בביעור אין אסור לאכלם אלא במקום שכלה לחי', נראה דה"נ הוא בדמי פירות שביעית, דכל הא דהן חייבין בביעור, הוא רק כשהן במקום זה שכלו בו הפירות, אך אם הוליך הדמים למקום אחר שלא כלו בו הפירות, א"צ לבערם, אך לדרך קמא אף כשהוליך הדמים למקום שלא כלו הפירות, ה"ה חייב לבערן, דלעולם הוו הדמים דמי הפירות שבמקום הראשון שכלו בו הפירות, (ודמי למש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות כ"ד בדעת הגר"א, דאף דאוכלי אדם שנפסלו מאכילת אדם מותר לעשות מהן מלוגמא, מ"מ אם החליף אוכלי אדם באוכלי אדם ונפסלו, אסור לעשות מהן מלוגמא, דלעולם הם דמים דהפירות הראשונים שהן אוכלי אדם), ועי' במקד"ד סימן כ"ט סק"ב מש"כ בענין זה.

1. והנה בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים דנ"ב. כתבו דהא דג' ארצות לביעור יהודה ועבה"י וגליל הוי דאורייתא, וכדאמרינן דגמירי דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל וכו', אך הא דקאמר וג' ג' בכל אחת אינו אלא מדרבנן, דע"ז לא אמרינן דגמירי וכו', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, אך בע"ב שם חזרו בהן מכח ד' הירושלמי דאמרו דאין חי' שבהר גדילה בעמק וכו', וכתבו דמש"א בגמ' דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, דמשמע דהיא גדילה על פירות שביהודה, מיירי אפי' מהר להר ומשפילה לשפילה. [↑](#footnote-ref-1)
2. וזהו שפירש"י בפסחים שם דמש"א מנה"מ וכו' אמר קרא ולבהמתך ולחי' וכו', הוא דמנה"מ דאוכלין ביהודה עד שיכלה אחרון שבג' ארצות שבה, אבל אין אוכלין ביהודה ע"י אותן שבגליל, - והיינו דלהא דאוכלין עד שיכלה באותה הארץ, ל"ב לקרא דולחי', אלא פשיטא דכיון שלא כלו הפירות שבאותה הארץ ליכא דין ביעור, ול"ב להך קרא דולחי', אלא להא דאוכלין ביהודה אף כשכלו הפירות שבארץ אחת, מכח הא דלא כלו הפירות בארץ אחרת, וביהודה וגליל כה"ג אין אוכלין. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובחזו"א שם נסתפק אם לאינך אמוראי דלא פליגי בזה ר' יהודה ורבנן, אם היינו דלכו"ע פטור בכה"ג, או לכו"ע חייב, וכתב דמסתבר דלכו"ע פטור, דהא לר"ש ברי' דרב אידי הלכה כחכמים דפטור, ואינך אמוראי אמרי דגם ר"י לא פליג בזה, עכ"ד, אך הנה המאירי בפסחים שם כתב להדיא, דכל שהוליך פירות שביעית ממקום שלא כלו למקום שלא כלו ושמע אח"כ שכלו במקומו חייב לבער, ועי' בתשו' בצל החכמה ח"א סימן ל"ו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וצ"ע דאכתי תיקשי במוליך פירות ממקום שלא כלו למקום שכלו דחייבין בביעור משום חומרי המקום שהלך לשם, היאך הוא רשאי לבערן ולאבדן, הרי בידו להחזירם למקומם הראשון, דתו ליכא עלייהו חובת ביעור, וכמש"א בסוגיא דפסחים שם, דאטו גבא דחמרא קלטינהו, - ואמנם לפ"ד החזו"א שהבאנו לעיל סק"ד י"ל דכל מש"א התם דאם החזירן למקומם אין חייבין בביעור, הוא דוקא כשהוציאן קודם שיחלק מזון ג' סעודות וכו', אך אם הוציאן אחר שנתחייבו בביעור, לא פקע מינייהו דין ביעור, וע"כ שפיר מותר לשרפן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)