חבורה לד
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

**חבורה לד. פצים דרך ימין כתיבה על האבנים וכיפה.**

[רש"י ד"ה פצים אחד כתב רש"י שהיה הפתח אצל הזוית וציר הפתח הוא הזוית ואין אצלו כלום ואין לו פצים אלא סף שסוגר בו מלשונו של רש"י משמע דהציר עמד ממש בזוית הבית ומשמע מרש"י שהחידוש הוא דהציר הוא עצמו הפצים ומבואר דאין אצלו כלום משמע מרש"י דאם היה הכותל ממשיך עד כנגד הציר אז פשיטא שראש הכותל נחשב פצים וכאן החידוש הוא שאין כאן ראש הכותל. וכן משמע מרש"י שבצד השני לא היה פצים אלא סף שסוגר בו והכותל היה מאחורי הדלת אבל בתוך המשקוף היה משקוף רק מצד אחד. והנה לפי"ז יהיה מבואר ברש"י דראשי הכתלים כן יכולים לשמש כפצימים ודלא כדברי החזון איש ורח"ק. והביאור יהיה לפי"ז מדוע רש"י פירש בפתיחא בקרן זוית. שאין לה פצימין אלא ראשי הכתלים דבשלמא לחזון איש הביאור הוא דאע"ג דראשי הכתלים לא נחשבים פצימים אמנם באופן שהפתח הוא בקרן זוית שלא השלים את הכותל בכל צד הרי ניכר שעשה כן לשם פתח אבל בדרך כלל ראשי הכתלים אינם פצימים אלא לדידן דראשי הכתלים כשרים להיות פצימים מהו החידוש בקרן זוית וביארנו דאדרבה היה סד"א דלא ליחשב פתח אלא פירצא וקמ"ל דעדיין חשיב פתח כיוון שנעשה בשני מזוזות ומשקוף אבל סתם ראשי הכתלים פשיטא שנחשבים פצימים וממילא כך יהיה מדויק כאן ברש"י דכתב דציר הפתח הוא הזוית ואין אצלה כלום ומשמע דאם היה אצלה ראש הכותל פשיטא שהיה נחשב פצים.

אמנם לפי גירסת הצ"ק ואין אצלה מצד האחר כלום הרי הוא לא דיבר כלל על הצד של הציר ושם באמת יכול להיות שיש ראש כותל. וכל הנידון הוא על הצד שאין בו כלום אפילו ראש כותל. ובאמת יש לעיין מדוע הוצרך לומר דציר הפתח הוא הזוית אפילו אם תאמר שיש ראש כותל ואח"כ מתחיל הציר ואפשר דקמ"ל דהציר עצמו יכול להיות זוית. ואפשר דאינו בא להשמיענו חידוש אלא דבאמת בא להשמיענו חידוש שהציר הינו פצים. דאם לא כן יהיה ראיה נגד החזון איש מדוע הוצרכה הגמרא להשמיענו חידוש זה בקרן זוית שאין מצד האחר כלום ולא השמיע חידוש זה שעושה את הפתח בקרן זוית שמצד האחר יש ראש כותל ובכל אופן לא נחשב פצים ואם רצו להשמיע שהציר הוא גם נחשב פצים אתי שפיר. ואין מכאן ראיה נגד החזון איש אמנם לפי הגירסא שלפנינו לפני התיקון של הצ"ק יהיה מבואר דלא כהחזון איש. אמנם בנימוקי כשמפרש מפרש כפי הלשון הכתוב בצ"ק].

והנה הרא"ש הביא ראיה דהלכה כר"מ מהא דר"י ור"ע קיימי כותיה, ולפי"ז צ"ב אמאי א"ל כמאן כר"מ ולא א"ל כמאן כר"י ור"ע, דהא מהא דס"ל לר"י ור"ע הכי מוכח דזו ההלכה, וכי משום דגבי ר"ע ור"י לא אשכחן מאן דפליג, וגבי ר"מ אשכחן מאן דפליג, להכי א"ל כמאן כר"מ, ועיין.

וגם הרא"ש טען דמזה דאמר לו כמאן כר"מ משמע שהלכה כמותו ודבר זה נמי צ"ע דאם למעשה יוצא כרבי מאיר אינו יכול להקשות על שמואל וכל הקושיא הוא דלא כמאן דכחכמים פשיטא שמעשיו אינם עשוים דהרי חכמים מצריכים שני פצימים וכל קושיתו היתה דמעשיו הם דלא כמאן דאפילו לרבי מאיר דמספיק פצים אחד מכל מקום בעינן פצים הימיני.

ובעיקר הראיה אמר הגרי"ד דאפשר דהרמב"ם פירש את כל דברי הגמ' דלא כהרא"ש ולפי"ז ליכא לראית הרא"ש, דהנה רש"י פירש דהא דאמרי ר"י ור"ע דסגי במזוזה אחת כוונתם דסגי בפצים אחד לחיוב מזוזה, ולפי"ז איכא לראיית הרא"ש דר"י ור"ע ס"ל כר"מ, אמנם אפשר דהרמב"ם פירש דברי הגמ' באופן אחר, דר"י ור"ע דרשי דא"צ ליתן בפתח יותר ממזוזה אחת, דמקרא דוכתבם על מזוזות ביתך הוה משמע דצריך ליתן ב' מזוזות על שני הפצימין, ור"י ור"ע דרשי מקראי דא"צ ליתן בפתח אלא מזוזה אחת, וכן מבואר בספרי דמייתי להני דרשות דר"י ור"ע אהא דא"צ ליתן ב' מזוזות, דדריש התם על מזוזות ביתך שומע אני שתי מזוזות ת"ל בשניה מזוזות ריבוי אחר ריבוי למעט דברי ר"י ר"ע אומר אינו צריך כו'.

ולפי"ז לא איירו ר"ע ור"י כלל בדין זה כמה פצימין צריך להיות בפתח כדי שיתחיב במזוזה, והא דאמר בגמ' מ"ט דר"מ דתניא כו' כוונת הגמ' דס"ל לר"מ דכיון דאין חיוב ליתן אלא מזוזה אחת מסתבר דבפצים אחד סגי כדי להתחייב. אבל אה"נ רבנן דס"ל דבעינן שני פצימין להתחייב במזוזה לא פליגי אדר"י ור"ע, ומדוייק בזה לשון הגמ' מ"ט דר"מ דתניא, ולא קאמר כדתניא, דאין זה ראיה והכרח לדברי ר"מ אלא דימוי מילתא בעלמא, ולפי"ז א"ש דליכא ראיה מדברי ר"י ור"ע כר"מ, ודלא כמש"כ הרא"ש. ואח"כ מצאתי פירוש זה בספרי דבי רב, דפירש כן לשיטת הרמב"ם, ונתקשה שם לשיטת רש"י למה לא בעינן קרא כמה מזוזות צריך ליתן בפתח, עיי"ש.

ועיין בסמ"ג מ"ע כ"ג דמבואר בדבריו נמי דעיקר הדרשא היא ע"ז שא"צ להניח שתי מזוזות בפתח, וז"ל לג א פתח שתי בתים אחר היכר ציר פירוש בעל הבית שציר הדלת סובב בו חייב לעשות המזוזה ימין מבואו דרך אותו הפתח כנאמר ביתך דרך ביאתך וכי עקר איניש כרעיה דימינא עקר ברישא שם לד א ואין צריך להניח מזוזה ימין ושמאל ותניא כספרי ואתחנן פיסקא י רבי יצחק אומר הרי הוא אומר שמות יב ז ולקחו מן הדם ונתנו על שתי המזוזות זה בנה אב בכל מקום שנאמר מזוזות אינו בכלל שתים עד שיפרוט לך הכתוב שתי מזוזות, הרי להדיא דעיקר הדרשא היא אהא דא"צ להניח מזוזה ימין ושמאל. אלא דנסתפק הגרי"ד אם מש"כ הסמ"ג וא"צ להניח ימין ושמאל קאי אדלקמיה, או על מש"כ לעיל מיניה, ועיין בדברי חמודות אות ל"ח שגרס בדברי הסמ"ג כדתניא ולפי"ז מבואר דמש"כ וא"צ להניח מזוזה ימין ושמאל קאי אדלקמיה, [א.ה. כ"ה להדיא בב"י ובפרישה ריש סימן רפ"ט] אמנם במרדכי אות תתקס"א [ח' א'] מבואר דלמד בסמ"ג דקאי אדלעיל מיניה שכתב ז"ל פתח שבין שני בתים הלך אחר היכר ציר כו ואין צריך להניח ימין ושמאל לשון סמ"ג עכ"ל, ומבואר דלמד דמש"כ הסמ"ג וא"צ להניח ימין ושמאל קאי אדלעיל מיניה, והברייתא שמביא אח"כ היא דבר בפ"ע ואינו שייך לדלעיל. ובאמת נראה דהפשט בסמ"ג הוא דקאי התרוויהו דמבואר דכיוון שאזלינן בתר הכר ציר אין צריך להניח ימין ושמאל דבלי"ז היה נחשב דרך ביאה לשניהם והביא מהספרי דאולי תאמר דלעולם צריך להניח בשני המקומות וזה כתוב בספרי דרק מזוזה אחת חייבת ובאופן שברור היכן הוא הדרך ימין אינו חייב ומחמת ששניהם אמת אינו צריך להניח ימין ושמאל ולפי"ז גם אם גורסים כדתניא בספרי אי"ז סתירה להבנת המרדכי בסמ"ג. ובאמת דבט"ז סי' רפט סק"א הביא את הסמ"ג כמקור לזה שאי"צ שתי מזוזות. ולפי הנראה לנו כולהו איתניהו ביה כהמרדכי וכהט"ז. אמנם למעשה בספרי דבי רב על פירוש ספרי של רבי דוד פארדו בעמח"ס חסדי דויד על התוספתא מחותנו של החיד"א. כתב דכן הוא הפירוש של הגמרא ובאמת כלשונו משמע בספרי דבי רב שהוא מתחיל את הפיסקא מעל מזוזות ביתך שומע אני שני מזוזות במשמע לעומת הבבלי שדורש מזוזות שומע אני מיעוט רבים שניים.

דרך ביאתך וכי עקר איניש כרעיה דימניה עיקר ברישא והמרדכי בסימן תתקס"ב כתב דאפילו באדם שהוא איטר רגל לא שמים את המזוזה בשמאל דאין זה תלוי רק בו אל בכל בני הבית. ודייק הב"ח בסימן רפ"ט דלפי"ז אם כל בני ביתו איטרים או רובם אז כן נאמרה ההלכה שצריך לשים בשמאל וזה לא שמענו ועוד דהחיוב הוא על בעה"ב שהוא עיקר והאחרים טפלין לו ולכן ביאר דנראה לו דטעמא דמילתא דדרך ביאתך הכוונה על ביאת רוב העולם וזה הקובע. והש"ך כתב דלא דמי לתפילין משום דתפילין היא חובת הגוף משא"כ מזוזה היא חובת הבית. ולכן אזלינן בתר רוב בני אדם שיכולין להיכנס לבית ולאו דווקא בני הבית אלא דהחיב הוא על בעל הבית מכל מקום הכניסה אינה נידונית דווקא לפי בני הבית אלא לפי כל מי שיכול להיכנס לבית. בספר שאילת שלום של הגר"י פיק על השאילתות אמר דבעצם מצד הדרשא של דרק ביאתך אז באמת בבית שכולם איטרים הב"ח צודק דהיה צריך לשים בצד שמאל אלא דיש עוד דרשא שלומדים מבית המקדש ושם מבואר דכולם צריכים להיכנס בימין דהרי שם כלפי כולפ הקופות היו מצד ימין ומבואר דהכניסה היא מימין אולי משום כל פינות שאתה פונה אבל אי"ז משום שכי עקר איניש כרעיה דימניה עקר ברישא וכן היא ההלכה כלישנא זו.

כתיבה על האבנים, פשטות דברי הגמרא הם שהגמרא נסתפקה מהו הדין כתיבה על מזוזות האם בעינן כתיבה על קלף או דלמא כתיבה היא על האבנים ובזה הכריעה הגמרא דילפינן דורות מדורות וילפינן מכתיבת גט לדעת רש"י או מכתיבת ס"ת לדעת התוס' ומבואר דבעינן ב' דרשות דאם היה וכתבתם היינו אומרים דהכונה שיחקוק על האבנים ואותם עצמם יקבע בבנין. ולכן נאמרה הגז"ש שילפינן דורות מדורות וזה גילוי על הוכתבתם שהכוונה היא כתיבה תמה על קלף ואח"כ יתקיים על מזוזות ביתך קמ"ל. והנה יש לעיין בדברי הגמרא מדוע הגמרא אמרה הוא אמינא ליכתבא אאבנא וליקבעיה הסיפא אולי הכוונה וכתבתם כתיבה תמה ואותה יעשו ישר על האבנים וכך גם לא יהיה בעיה של תולמ"ה. ובקושיא זו כבר עמ בשיטה מקובצת אות ח' והוא ביאר דאם מספיק כתיבה אז היה אפשר לפרש כך את הפסוק אמנם מכיוון שצריך חקיקה וחקיקה קשה מאוד לעשות באופן זה. ממילא גם כלפי הפירוש בבריתא היא מתפרשת שקודם יכתבנה על האבן ואח"כ יקבענה בבנין.

והנה יש לעיין לשיטת הרמב"ם דפסק בהלכות תפילין פ"א הי"א שצריך עיבוד לשמה. ובמזוזה כתב שאינה צריכה עיבוד לשמה. ודן ההגהות מיימוניות בשם ספר התרומה מהיכן הוציא הרמב"ם חילוק זה דהרי שרטוט בעי במזוזה והסמ"ג שם במצווה כג הביא שמקור דברי הרמב"ם הוא משום שמזוזה הוקשה למגילה כדי להצריך את המגילה שרטוט ומשמעות הגמרא בדף יט דהקורא מגילה הכתובה בין הכתובים יצא ומשמע שלא צריך עיבוד לשמה והוא הדין מזוזה. אמנם דחה ההגהות מימונית פירוש זה משום שהרמב"ם מפרש כאמיתה של תורה היינו ס"ת ולא מזוזה ולא כפי' רש"יף והיראים במצווה ת' כתב שמזוזה צריכה עיבוד לשמה שילפינן כתיבה כתיבה מספר תורה לענין ספר ודיו והוא הדין לענין עיבוד לשמה. ורבו של בעל ההג"מ אמר שמקור דברי הרמב"ם הוא מסוגייתנו דהיה סד"א דיכול לכתבה על האבנים הרי שאין צריכין עיבוד לשמה ודבריו צ"ע דהרי הרמב"ם פוסק דעיבוד בעי ובאבנים אין גם עיבוד וצריך לומר דהדין עיבוד הוא כדי שיהא ראויין לכתיבה והאבנים הם ראויות בעצם. אם כן כיוון דאין דין עיבוד פשיטא שגם אין דין לשמה וצ"ב טענתו.

הכס"מ מביא שם את תשובת הרמב"ם לחכמי לוניל דהיכא דאיתמר איתמר היכא דלא איתמר לא איתמר. ואינו דומה לפי שס"ת ותפילין הם המצווה. לפיכך הוצרכו לעשות להם חשיבות יתירה למען יעמדו ימים רבים ועצמה של מזוזה אינה המצווה ולא תחשב המצווה אלא מפני שהבית חייב ואין אין בית אין מזוזה. אבל תפילין וס"ת חובת הגוף תדירה ולכאורה כוונתו דתפילין זהו חובת הגוף אמנם מזוזה הביאור דאין זה חובת הגוף וזהו המצווה דאדם טעון תפילין וס"ת מזוזה אין האדם טעון ואין זה המצווה אלא ביתו טעון שיהיה מזוזה וכשיש לו בית חל עליו מחייב של מזוזה. ולכן חשיבותה פחותה. וכן ביאר רבי אברהם בן הר"מ את כוונתו הובאו דבריו בספר הליקוטים רק רבי דויד הבבלי הקשה לו מציצית דלכאורה הוא כדבר הזה. אמנם יש לחלק דהנה בגד לכל אדם יש אלא דיש בגדים שפטורים אמנם בית אין לכל אדם וזהו רק במצב מסוים חל החיוב. אמנם בגד זהו חלק מהמהות של האדם עצמו.

והבית הלוי הקשה דהרי נאמרה הלכה מזוזה על דוכסוסטוס ואיך יתכן דתועיל כתיבה על האבנים ותירץ הבית הלוי דבוודאי אין המכוון בגמרא דהכתיבה תהא רק על האבנים אלא השאלה היתה דגם הכתיבה על האבנים תחשב כתיבה. וזה כתיבה אחרת ונלמד דנאמרו שני אופני כתיבה ובזה אמרינן דילפינן דורות מדורות ולא ניתן ללמוד שישנה כתיבה כזו בכלל.

ורבי חיים הקשה דלמעשה מדוע בעינן גז"ש ומה היא מלמדת אותנו דהרי היום יש את ההלכה וביאר דהגז"ש חידשה את המושג ספר והיא חידשה את המושג עיבוד ובלי"ז לא הייתי יודע שיש דין עיבוד והנה לפי"ז נדחית עוד ראיית רבו של ההג"מ דבוודאי כל הדין של עיבוד הוא רק אחרי שילפינן את הגז"ש לספר אמנם אם ילפינן לרבות דיש כתיבה על האבנים אין לי מקור כלל לדין עיבוד וקל להבין.

החזון איש חולק על רש"י ורוצה לפרש פי' אחר דהסד"א היה דהכתיבה על האבנים עצמה היא המצווה המעשה כתיבה ולא מה שיהיה כתה על האבנים וזה המשא ומתן דהגמרא טוענת דכתוב וכתבתם על מזוזות שמשמע דהפרשה שכתבה תהיה כתובה והמצווה היא שהיא תהיה תלויה על המזוזות.

איתא בגמ' עירובין דף י"א ב' תנינא כיפה ר"מ מחייב במזוזה וחכמים פוטרין ושוין שאם יש ברגליה עשרה שהיא חייבת, ופרש"י כיפה שער העשוי ככיפה, וחכמים פוטרים מפני שלמעלה בעיגול הוא מצר ואין רחב ארבעה ואין פתח פחות מד' רוחב, ושוין שאם יש ברגליה עשרה קודם שיתחיל לעגל חייבת כו', ועיין ברמב"ם פ"ו מהלכות מזוזה ה"ד ז"ל בית שיש לו מזוזה מיכאן ומזוזה מיכאן וכיפה כמין קשת על שתי המזוזות במקום המשקוף אם יש בגובה המזוזות עשרה טפחים או יתר חייב במזוזה ואם אין בהם עשרה פטור מפני שאין לו משקוף עכ"ל.

וכתב ע"ז הכס"מ ומ"ש רבינו מפני שאין לה משקוף צ"ע שאם הכיפה חשוב משקוף אפילו אין גובה המזוזות עשרה טפחים ליתכשר, ואם אין הכיפה חשוב משקוף כי הוו המזוזות עשרה טפחים מאי הוי אטו גובה המזוזות משוי לכיפה משקוף עכ"ל וכוונתו להקשות דמבואר דאפילו אין במזוזות עשרה טפחים מכל מקום הטעם דהוא פסול הוא משום דאין לו משקוף ומשמע דלא חסר במזוזות אע,ג דאין בהם עשרה טפחים אלא במשקוף וזה הקשה הכסף משנה דממה נפשך אם משקוף עגול הוא כשר אז יש כאן משקוף ואם הוא פסול כי המשקוף צריך להיות ישר אז גם אם יש במזוזות עשרה טפחים הוא צריך להיות פסול. ולכאורה כוונת הרמב"ם הוא דהנה בעינן מזוזות עשרה ואין משקוף בלי מזוזות אמנם אין דין שהמזוזות יהיו ישרות אלא דלא יתכן דדבר יהיה גם מזוזות וגם משקוף אז אם יש מזוזות עשרה אז שייך לומר שמה שמתחיל להתעגל מעליהם הוא משקוף אמנם אם אין מזוזות עשרה אז בהכרח המזוזות הם חלק מהעיגול ואז כבר אין משקוף דקודם מתחיל מזוזות וכשהם נגמרים מתחיל משקוף אבל אם אינם נגמרים אז הכל מזוזות.

וכן פירש בט"ז יור"ד סימן רפ"ז סק"ג שיישב את קושיית הכס"מ וז"ל בכ"מ כתב צ"ע כו' ונראה דלק"מ דודאי יש בגובה י' אמרינן דיש כאן מזוזות וממילא יש משקוף על מזוזות משא"כ באין גובה י' טפחים אין לך מזוזות אלא שתאמר מה שמתעקם הוא נחשב למזוזה וא"כ איך לך משקוף שכל העיקום כחדא חשבינן ליה ואין אתה יכול לעשות מזוזות ממנו וגם משקוף כן נ"ל עכ"ל, אלא דצ"ב לפי"ז מש"כ הרמב"ם פטור לפי שאין לו משקוף, דה"ה דה"מ למימר לפי שאין לו מזוזות, דהא עיגול זה יש להחשיבו או כמשקוף או כמזוזות, וא"כ חסר לפתח או משקוף או מזוזות, ולמה כתב הרמב"ם לפי שאין לו משקוף, וביאר בזה הגר"ח דיסוד הדין של משקוף הוא משקוף על שתי מזוזות, ובלא מזוזות לא שייך משקוף, דכל עיקר שם משקוף הוא מעל המזוזות, וא"כ אף אם נחשוב את זה העיגול למשקוף ולא למזוזות נמי אין עליו שם משקוף, לפי שאין משקוף בלא מזוזות, וא"כ בין אם נחשיב את העיגול למשקוף בין אם נחשיבו כמזוזות ממנ"פ אין לפתח משקוף, ולהכי כתב הרמב"ם לפי שאין לו משקוף.

ובעיקר דברי הט"ז שאין אתה יכול לעשות מהעיגול גם משקוף וגם מזוזות אמר הגרא"י דנראה לבאר כן, דהנה בגמ' בעירובין שם דף י"א א' איתא והאמר רב חסדא צורת הפתח שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום, ופרש"י מן הצד שמתח הזמורה מזה לזה באמצעיתו ולא על ראשיהן עכ"ל, אבל הר"מ פט"ז מהלכות שבת ה"כ פי' באופן אחר וז"ל וצורת הפתח שעשה אותה מן הצד אינה כלום שאין דרך הפתחים להיות בקרן זוית אלא באמצע עכ"ל, אלא דעיי"ש בכס"מ שכתב ז"ל אע"פ שהרי"ף ורבינו לא פירשו מן הצד כפרש"י מ"מ לענין דינא משמע דאף לדידהו אם חיבר קנה העליון לשני הקנים מצידיהן לא מהני, דלישנא דקנה על גביהן משמע על גביהן ולא מצידיה עכ"ל, ומבואר דאף הרמב"ם מודה לרש"י דאם הקנה מן הצד ל"ח צורת הפתח, אלא דס"ל להרמב"ם דשמעינן ליה מהא דאמרינן שם ע"ב צורת הפתח שאמרו קנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן דמשמע שלא מן הצד, ובע"כ דהא דאמרינן הכא צוה"פ שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום קמ"ל דין אחר דאם עשה את הצוה"פ בקרן זוית אינה כלום. ויעויי"ש בגמ' ע"ב תנא צורת הפתח שאמרו קנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן צריכין ליגע או אין צריכין ליגע רב נחמן אמר אין צריכין ליגע רב ששת אמר צריכין ליגע, וקיי"ל כר"נ שא"צ ליגע.

ולפי"ז נראה לבאר את דברי הט"ז, דהיכא דהמזוזות גבוהות י' טפחים נמצא דהמשקוף העגול מונח על המזוזות וחשיב שפיר צוה"פ, אבל אם אין המזוזות בגובה י"ט א"א לעשות מן המשקוף העגול גם משקוף וגם מזוזות, דא"כ נמצא דהמשקוף אינו עומד על גבי המזוזות, דהא המזוזות בראשן מתעקמים לצד פנים, ובעינן שהמשקוף יעמוד ע"ג מזוזות הגבוהות י"ט, ולהכי פסק הרמב"ם דהיכא דאין המזוזות בגובה י' טפחים אין להכשיר משקוף עגול.

ויש בזה נ"מ לענין עירוב, דמעמידים שני קנים וחוט מתוח ביניהם, דאם יתעקמו הקנים מעט בראשם יפסל הצוה"פ, והנה אם יתעקמו לתוך הצוה"פ לא יפסל בזה כיון שאפשר לחשב את עיקום הקנים והחוט כמשקוף, [וכמו במשקוף עגול מעל מזוזות הגבוהות י"ט], וכן אם יתעקמו לצד חוץ לא יפסל הצוה"פ בכך, דעכ"פ החוט עובר על גבי המזוזות, ואף דאין נוגע בהם הא קי"ל א"צ ליגע, אבל אם יתעקמו הקנים לצדדין נמצא דאין החוט על גביהם ויפסל בכך הצוה"פ, וכיון שלא ימלט שיתעקמו הקנים קצת, נותנים את הקנים בתוך חבית הגבוהה י"ט דהקנה לא יתעקם יותר מרוחבה של החבית, ונמצא דהחוט מלמעלה ע"ג המזוזות, דהחבית הגבוהה י"ט יש לה דין מזוזה. וכן בעינן שהחוט יהיה מתוח בין הקנים, דבלא"ה ל"ח על גביהן וכן אינו יכול לעמוד ברוח מצויה. [והגרי"ד אמר על העירוב בירושלים לפני מ' או נ' שנה דודאי הוא פסול].

אמנם נראה לי דהביאור הוא אחר דאי אפשר לעשות מזוזות משקוף ומשקוף מזוזות וצריך שיהיה דבר שיחלק והזווית שהיא ישרה יכולה להיחשב מחלק.

והנה יעויי"ש עוד בגמ' אזל רב נחמן ועבד עובדא בי ריש גלותא כשמעתיה א"ל רב ששת לשמעיה רב גדא זיל שלוף כו' אשכחיה רב ששת לרבה בר שמואל אמר ליה תני מר מידי בצורת הפתח א"ל אין תנינא כיפה ר"מ מחייב במזוזה וחכמים פוטרין ושוין שאם יש ברגליה עשרה שהיא חייבת כו' א"ל אי משכחת להו לא תימא להו לבית ריש גלותא ולא מידי מהא מתניתא דכיפה, ומבואר מדברי הגמ' דמייתי ראיה מהא מתניתא דכיפה דאין צריכין ליגע, ופירש בזה רש"י ז"ל חייבת הא יש בה כו' אלמא דאין צריכין ליגע דהא הכשירה דפתח ברגליה היא והעיגול מפסיק בין תקרה העליונה למזוזות וקתני דחייבת עכ"ל, ומבואר ברש"י דאף היכא דהמזוזות גבוהות י' טפחים אין המשקוף העגול חשוב משקוף וכל הכשירה דפתח הוא ע"י הסף השוה מלמעלה, וכן מבואר להדיא בחידושי הריטב"א שם ז"ל פי' עיקרא דמילתא דלא חשיב פתח לענין מזוזה אלא כשיש מזוזות עומדות שוות מן הצד גבוהות עשרה לכל הפחות ובין מזוזה למזוזה ארבעה טפחים אויר לכל הפחות כשיעור פתח, ושיהא למעלה סף שוה נתון עליהם כמין משקוף, וכל שהוא עשוי ככיפה עגול אפילו יש גובה עשרה ורחב ד' או יותר אינו חשוב שיש לו מזוזות וסף כו' וי"מ דמיהא דמודו רבנן תפשוט לן שא"צ ליגע שהרי בכאן אין המזוזות נוגעין בסף לפי מה שפירשתי לך שאין העגול חשוב לנו לא מזוזה ולא סף אלא הבנין שעליו עכ"ל. ומבואר מדברי רש"י וכ"ה להדיא בריטב"א דמשקוף עגול ל"ח משקוף, והא דאם יש ברגליה עשרה חייבת כל הכשירה הוא משום הסף השוה שעליה, אבל ברמב"ם מבואר לא כן, דלא נזכר בדבריו דמיירי שיש סף שוה מעליה, ומבואר בדבריו דהמשקוף העגול עצמו עושה צוה"פ, ולהכי אם יש ברגליה עשרה חייבת במזוזה אף אם אין סף שוה עליה.

ובאמת דברי רש"י והריטב"א צ"ב מ"ט משקוף עגול ל"ח משקוף, והגרי"ד אמר דיל"פ בזה טעם למ"ד צריכין ליגע, אך לא יתבארו בזה דברי הריטב"א דאזיל למ"ד א"צ ליגע. דהנה יש להסתפק בטעמא דמ"ד צריכין ליגע, אם הוא דין בעיקר צורת הפתח, דצורת הפתח היא שהקנה על גביהן נוגע בהן, וכן משמע מדברי הרמב"ם בפט"ז מהלכות שבת הי"ט ז"ל והקנה וכיוצ"ב שעל גביהן אע"פ שאינו נוגע בשני הלחיין אלא יש ביניהם כמה אמות הואיל וגובה הלחיים עשרה הרי זו צורת פתח עכ"ל, ומבואר ברמב"ם דזהו הנידון האם כשאינו נוגע בהם הוי צורת פתח. אמנם אפ"ל דטעמא דמ"ד צריכין ליגע אינו משום דזהו צורת פתח, אלא זו הלכה דהמזזות צריכות לסתום את הפתח עד המשקוף, והרע"א בשו"ע כתב דטעמא דמ"ד א"צ ליגע משום דס"ל דאמרינן גוד אסיק, א"כ אף להאי מ"ד בעינן שהמזוזות יסתמו את הפתח עד המשקוף, אלא דאמרינן גוד אסיק, וחשיב הפתח כסתום עד המשקוף, ואי נימא כצד השני א"ש דלא מהני משקוף עגול, דאף דהמשקוף נוגע בשני המזוזות, אפ"ה כיון שמתעגל למעלה נמצא שאין המזוזות סותמות את הפתח עד המשקוף למעלה, אלא דכ"ז א"ש רק למ"ד צריכין ליגע והריטב"א כתב דבריו למ"ד א"צ ליגע, וא"כ צ"ע מ"ט משקוף עגול ל"ח משקוף, וצ"ע.

והנה ברש"י בעירובין שם פירש דחכמים פוטרים בכיפה כיון שלמעלה בעיגול הוא מיצר ואין ברחבה ד' טפחים ואין פתח פחות מד' רוחב, [אבל ברמב"ם לא נזכר כלל דין זה דפתח שאינו רחב ד' טפחים ל"ח פתח], ומודים דאם יש ברגליה עשרה שהיא חייבת מיירי שיש ברגליה עשרה קודם שהיא מתחילה להתעגל, דאיכא פתח רחב ד' בגובה י"ט, ומבואר מרש"י שאף אם אין המזוזות גבוהות י"ט קודם שמתחיל להתעגל מ"מ אם אחר שמתחילה להתעגל נשאר הפתח רחב ארבעה טפחים חייבת, דשייך לחשב את העיגול כמזוזות, ונראה דכ"ז א"ש רק לפי' רש"י שם דהסף השוה למעלה הוא החשוב משקוף, ולהכי אף אם תחשיב את העגול למזוזות עדיין נמצא המשקוף על גביהן, אבל לשיטת הרמב"ם דהמשקוף העגול עצמו הוא המשקוף אין לחשב את העיגול למזוזות וכמש"כ דבזה נמצא דהמשקוף אינו ע"ג המזוזות, [וא"כ אין סתירה מדברי רש"י למש"כ לעיל בשיטת הרמב"ם, דכ"ד רש"י דהמשקוף העגול יכול להחשב מזוזות הם רק לפי' דהמשקוף היינו הסף שלמעלה, ודו"ק].

ועיין בט"ז סימן רפ"ז סק"ב שכתב דלשיטת הרמב"ם בעינן שיהיו המזוזות גבוהות י"ט קודם שיתחילו להתעקם, שמתחילת העיקום אין נחשב בכלל הי' טפחים, אבל לשיטת רש"י אף העיקום הוא בכלל הי' טפחים כל שיש ברוחבו ד' טפחים ואפילו אם מתחיל מן הארץ להתעקם, [וגבי סוכה נמי מצינו שדופן עקומה חשיבא דופן, דלא פליגי ר"א ורבנן בסוכה העשויה כמין צריף אלא משום דסוכה דירת קבע בעינן, אבל אין חסרון בעצם הדבר שהדופן עקומה]. והנה יוצא דהשאלה היא כזאת דיוצא ברש"י דהחלק העגול אינו יכול להיות משקוף ורק החלק הישר ואם כן לכאורה היה צריך להיות הדין כן במזוזות דהחלק שמתעגל לא יוכל להיות מזוזה ומדוע הכשירו כל הפוסקים לדעת רש"י פתח שכולו מתעגל. ובאמת היה נראה לי לפרש באופן זה את דברי רש"י דהנה אפשר בתרתי דבאמת יש לעיין מדוע רב ששת אמר לו לא תימא לריש גלותא הרי כן היא ההלכה ומדוע לא יאמר לו האמת דמברייתא זו מוכח דאין צריכין ליגע ואפשר דבאמת רב ששת סבר דמשקוף עגול הוא גם משקוף אלא דידע דבי ריש גלותא יטענו כן וממילא ירצו להכריח מכאן דאין צריכין ליגע. ובזה האמת הוא כרב ששת דמשקוף עגול הוא משקוף ולפי"ז הוא הדין מזוזות עגולות הם מזוזות. [ או שנאמר שכמו שדנים את הישר שהוא מעל החלל כך דנים גם את צדדי המזוזות שהם ישרים שהם יחשבו המזוזות] או שנאמר שסברת רש"י אינה משום שמשקוף לא יכול להיות עגול אלא דהטעם הוא ששם אין חפצא של פתח אמנם הצדדים טפלים לעיקר הרחבה. ובגלל שאין שם חפצא של פתח אז משתמשים רק בעצם הבנין ולא בחלל אבל הצדדים אין מניעה שיחשבו הפתח עצמו.

ועיי"ע בט"ז שם ז"ל וצ"ע למעשה היאך ניעביד באם יש גובה י' טפחים בשוה בלי עיקום ואח"כ יש עיקום אבל יש בחללו ד' שיעור גדול עד למעלה אם נעשה המזוזה במקום שכלה מקום השוה והיינו כהרמב"ם יש לחוש דלמא קי"ל כרש"י וטור דאף העיקום שלמעלה בשיעור הגובה יחשב כיון שיש שם ד' בחללו ממילא נעשה המזוזה למטה משליש העליון וזה פסול אפילו דיעבד כמו שנבאר בסימן רפ"ט ואם נעשה אותו למעלה במקום הרוחב בשליש העליון שהוא עקום דלמא קי"ל כרמב"ם ושם לא מצטרף לגובה המזוזות כלל והוה כעושה מזוזה למעלה במשקוף, ונראה דיש לעשותה בשליש העליון דהיינו למעלה משני שלישין שלמטה דבזה כשר גם לרמב"ם דאע"פ שאין העיקום מצטרף לענין גובה י' מלמטה במזוזות מ"מ כיון דכשר למטה בגובה עשרה קודם העיקום והוה עליה חיוב אז גם חלל העליון שייך לחיוב שלמטה והכל בכלל שעריך עד משקוף כו' עכ"ל, וצ"ב כוונתו הא לשיטת הרמב"ם מתחילת העיגול הוא משקוף, ואיך נכשיר נתינת מזוזה במשקוף, וצ"ע.

והנה יש לדון דלפי מה דאמרנו אז לדעת רש"י והטור שייך לדון דהמשקוף מתחיל ממקום שמתחיל להתעקם כיוון שכבר יש מזוזות ואם כן לכו"ע יעשה על הגובה י' קודם שיתחילל להתעקם. ומה שהט"ז ביאר בדעת הרמב"ם צריך לומד דאחרי שחל שיש כאן משקוף ויש כאן מזוזות אז שייך לדון דהכל גם נקרא מזוזות וצ"ע.