סימן א1 בענין מעש ממון גבוה
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן א**

**בענין מע"ש ממון גבוה**

**א.** שיטת ר' מאיר שמעשר שני ממון גבוה. ומקור הדין הוא במשנה בקידושין דף נ"ב:, 'המקדש במעשר שני בין שוגג בין מזיד לא קידש דברי רבי מאיר רבי יהודה אומר בשוגג לא קידש במזיד קידש'. פרש"י 'דקסבר ר' מאיר מעשר ממון גבוה הוא'. ובגמ' (דף נג:) דרשינן לה מדכתיב הוא בהוייתו יהא.

עוד מצאנו את שיטת ר"מ שמע"ש ממון גבוה בסנהדרין דף קי"ב:, דאיתא שם 'תנן התם עיסה של מעשר שני פטורה מן החלה דברי ר''מ וחכמים מחייבין אמר רב חסדא מחלוקת במעשר שני בירושלים דר''מ סבר מעשר שני ממון גבוה הוא ורבנן סברי ממון הדיוט הוא אבל בגבולין דברי הכל פטור'. מבואר שר"מ פוטר עיסה של מע"ש מחלה משום שמע"ש ממון גבוה. ???ועי' סוכה לה ופסחים לח.??.

ויש לברר גדר דין זה שמע"ש ממון גבוה, והאחרונים האריכו בזה הרבה, ונבוא לבאר את גדר הדברים מתוך הסוגיות, וזה החלי בעז"ה.

**מברר דין מע"ש ממון גבוה לגבי כמה דינים, א) גזל ב) מזיק ג) ירושה ד) הפקר ה) מתנה ו) לכם**

**ב.** והנה הרמב"ם פ"ג הכ"ד כתב וז"ל 'כבר ביארנו שהמעשר ממון גבוה הוא. לפיכך אנו אומרים שהגונב מעשר שני אינו משלם תשלומי כפל והגוזלו אינו משלם חומש', משמע מדבריו שהגוזל מע"ש פטור מכפל אבל את הקרן חייב לשלם, וכן דייק הרדב"ז.

וצ"ב בדברי הרמב"ם, שהרי קי"ל מע"ש ממון גבוה ואינו ממונו לקדש בו את האשה וא"כ מדוע נחשב ממון לגבי חיוב גזל.

ויל"ע בדין מזיק מע"ש האם חייב למ"ד ממון גבוה, ועי' מנח"ש ב"ק דף י"ב: שכתב שחייב בתשלומי נזקין, ודבריו עולים יפה כמשמעות דברי הרמב"ם. [ועי' בחי' הגרש"ר ב"ק (סי' י"ג הגה"ה ג') שכתב שמזיק מע"ש פטור מדין רעהו ולא הקדש וע"ע שע"י ש"ו פט"ז].

**ג.** והנה איתא בקידושין דף כד. 'דתניא אין אשה פודה מעשר שני בלא חומש ר''ש בן אלעזר אומר משום ר' מאיר אשה פודה מעשר שני בלא חומש כו', רבא אמר לעולם לא תיפוך והכא במעשר דאתא מבי נשא עסקינן ור''מ לטעמיה דאמר מעשר ממון הקדש הוא ולא קני ליה בעל ורבנן לטעמייהו דאמרי ממון הדיוט הוא וקני ליה בעל הילכך שליחותא דבעל קעבדא'. ופרש"י 'ור''מ לטעמיה. דאמר לקמן בפ''ב מעשר ממון גבוה הוא ואכילתו משולחן גבוה הוא הילכך אינו כשאר נכסים למקנייה בעל בתקנתא דתקון רבנן פירות לבעל כו', מבואר בדבריו שהאשה יורשת את המע"ש מבי נשא אע"פ שהמע"ש ממון גבוה אלא שהבעל אינו זוכה בזה מתקנתא דרבנן כיון שלא דמי לשאר נכסים ולא תקנו בזה חכמים. וכן מבואר בירושלמי כאן שיש ירושה במע"ש אע"פ שהוא ממון גבוה.

אמנם בדברי הראב"ד מבואר דפליג על רש"י שאין ירושה במע"ש למ"ד ממון גבוה, דהנה איתא בתו"כ (בחוקותי פרשתא ח' פי"ב אות י) 'ואם גאל יגאל לרבות את היורש', והקשה הראב"ד מדוע בעינן קרא למעוטי ותירץ דאתיא כר' יהודה שמע"ש ממון הדיוט וניתן במתנה ולכך שייך ביה ירושה אבל אליבא דר"מ אין ירושה במע"ש והא גופא החידוש שמע"ש ניתן במתנה ושייך ביה ירושה, עוד תירץ דאף לר"מ שאין ירושה במע"ש מ"מ מוסיף חומש כיון שהבן עומד במקום אביו לגבי חומש כדאשכחן בהקדש שאף שאינו יורש מ"מ אוקמיה רחמנא את היורש במקומו דאב לגבי חיוב חומש וה"נ הוא במע"ש. מבואר בדבריו שלפי שתי התרוצים אין ירושה במע"ש למ"ד ממון גבוה והחילוק רק אם בן מוסיף חומש כיון שעומד במקום אביו.

וצריך ביאור סברת רש"י מדוע יש ירושה במע"ש הרי המעשר ממון גבוה וכמו שאינו ממונו לקדש בו את האשה מדוע נחשב ממון לגבי ירושה, ומה יסוד מח' רש"י והראב"ד בזה.

?וצ"ע דכיון שאינו ממונו לקדש בו את האשה היאך יש בו דין ירושה וגזל ולכם, וכן רק הבעלים יכול לפדותו וחייב חומש.

?וכן לענין חיוב חומש חזינן שאף לר"מ המע"ש נחשב דידיה לענין חומש ושרק הוא יכול לפדותו. אמנם יש להוכיח מזה להיפך דבגמ' בב"ק הוצרכו לחידוש שאוקמיה רחמנא ברשותיה ע"ש.

**ד.** והנה נחלקו הבבלי והירושלמי אם יכול ליתן מע"ש במתנה לפי ר"מ שמע"ש ממון גבוה, דבגמ' בקידושין מבואר שלר"מ שמע"ש ממון גבוה לא מצי יהיב מתנה, אמנם בירושלמי (פ"ד ה"ב וכן בפ"א) מבואר שיכול ליתן מתנה למ"ד מתנה לאו כמכר. וצ"ב ביסוד מחלוקתם.

אכן לגבי זכיה מהפקר נחלקו האחרונים אם יכול לזכות במע"ש של הפקר, דהנה הרמב"ם (בהל' ?) פסק שהצנועים מניחין את המעות ואומרים כל הנלקט מזה מחולל על מעות האלו, וכבר הקשה הכס"מ בשם תשו' הרשב"א איך הצנועין יכולים לחלל הרי הרמב"ם פוסק שא"א למכור דבר שאינו ברשותו וה"נ א"א לחלל דבר שאינו ברשותו כמבואר בסוגיא בב"ק דצנועין פליגי על ר"י, ותרצו הקצות (סי' ?) בשם אחיו והרע"א (ב?) שהרמב"ם מיירי בשנת השביעית שהגזלנין זכו את המע"ש מההפקר ולכך מועיל החילול מדין זכין.

וצריך ביאור מהגמ' בקידושין שא"א ליתן מתנה למ"ד מע"ש ממון גבוה, ומהו החילוק בין זכייה מהפקר למתנה וכה"ק הדברי יחזקאל ב?.

**ה.** והנה איתא בסוכה דף לה. לגבי אתרוג, 'ושל ערלה פסול: מ''ט פליגי בה ר' חייא בר אבין ור' אסי חד אמר לפי שאין בה היתר אכילה וחד אמר לפי שאין בה דין ממון כו', אלא בהיתר אכילה כ''ע לא פליגי דבעינן כי פליגי בדין ממון מר סבר היתר אכילה בעינן דין ממון לא בעינן ומר סבר דין ממון נמי בעינן, מאי בינייהו איכא בינייהו מעשר שני שבירושלים אליבא דר' מאיר למ''ד לפי שאין בה היתר אכילה הרי יש בה היתר אכילה למ''ד לפי שאין בה דין ממון מעשר שני ממון גבוה הוא'.[[1]](#footnote-1)

דברי הגמ' צריכים ביאור, דהיאך סבר ר' חייא בר אבין שמע"ש נחשב לכם, הא כיון שמע"ש ממון גבוה אין לו בעלות בזה כלל ומדוע נחשב 'לכם'.[[2]](#footnote-2)

אכן באמת קושיא זו אינה רק במע"ש, דהא מבואר בגמ' שלפי ר' חייא בר אבין לא בעינן דין ממון אף באיסוה"נ אלא דלא חשיב לכם משום שאין בו היתר אכילה ובארו רש"י ותוס' ש'לכם' משמע בכל דרכי הנאתו, אבל בלאו הך טעמא איסוה"נ חשיב לכם, וצריך ביאור איך יתכן שאיסוה"נ נחשב לכם [אי לאו שאסור באכילה] הרי אין בעלות באיסוה"נ ואינם ממון.

ומה"ט אין לבאר שהטעם שמע"ש נחשב לכם הוא כדברי הגר"ח שיובא לקמן שמע"ש אינו רשות של גבוה אלא שלפי מה שאסרה התורה בהנאה נפקע ממנו זכות ממון זו, ומש"ה נחשב לכם כיון שגוף הממון שלו, זה אינו, דהא מבואר בגמ' שמאותו טעם שמע"ש נחשב לכם גם באיסוה"נ אין חסרון של לכם משום הדין ממון, אלא שביסוה"נ יש חסרון נוסף שאין היתר אכילה, והרי באיסוה"נ גוף הממון אסור, ובהכרח שהטעם שעצם הפקעת הממון אינה מוחלטת ולכך נחשב לכם וזה כגדר איסוה"נ וצ"ע.

**ביאור הקוב"ש בגדר מע"ש ממון גבוה**

**ו.** וביאר הקוב"ש (בפסחים אות י"ח ובח"ב וקונטרס דברי סופרים סי' א סק"ט) שגדר דין מע"ש ממון גבוה אינו שהמע"ש שייך לרשות גבוה אלא המע"ש שייך לבעלים אבל אין למע"ש דין ממון, וזהו פירוש המושג ש'אין בו דין ממון', וכתב הקוב"ש שכך הוא גם הגדר באיסוה"נ שאינם נחשבים ממון אבל הם שייכים לבעלים.

דהיינו שהבעלות במע"ש אינה בעלות ממונית כיון שהמע"ש אינו דבר ממוני אבל יש איזה שליטה ושייכות לבעלים אף בדבר שאינו ממון, והקוב"ש כתב גדר אחר שהדין ממון גבוה הוא רק לגבי השוויות של החפץ אבל גוף החפץ שייך לבעלים. ודימה זאת לדברי התוס' בגיטין ס"ח לגבי יין לדמיו, וכ' שכך הגדר בדין דבר הגורם לממון ע"ש. ובעצם גדר זה מצאנו כך בקצות סי' שנ"ג סק"א לגבי קניני גזילה ע"י יאוש.

וכך מבואר בתוספתא שיש גזל באיסוה"נ.

וזהו מע"ש "ממון" גבוה

ובזה מתבארת היטב הסוגיא בסוכה בין לר' אסי ובין לר' חייא בר אבין, שר' אסי סובר שמע"ש לא נחשב לכם משום שאינו דין ממון דגוף המע"ש אין בו דין ממון [ואין הפקעת הממון רק כלפי השימושים שאסורים כדברי הגר"ח דלקמן], ומאידך גיסא ר' חייא בר אבין סובר של"צ דין ממון בשביל להיחשב לכם דסגי בבעלות על גוף החפץ אף בדבר שאינו ממון ומה"ט נמי איסוה"נ חשיבי לכם משום שיש בעלות באיסוה"נ אע"פ שאינו נחשב ממון.

ולפי"ז יש לבאר את שיטת רש"י שיש ירושה במע"ש, דכיון שיש בעלות מסויימת במע"ש יתכן ששייך בזה ירושה אע"פ שאי"ז בעלות על ממונות ומשום שירושה אינה ענין כמו מכר אלא הוא דין שהבן עומד במקום אביו ואף בבעלות על דבר שאינו ממון שייך ירושה ומאידך אינו יכול לקדש בזה אשה כיון שנתן חפץ בלא ממון וצל"ע.

וחייב חומש

**ז.** אולם צ"ע לפי"ד הקוב"ש, ממש"כ הרמב"ם הנ"ל שהגוזל מע"ש חייב לשלם קרן, ואי נימא שמע"ש אינו ממון כלל א"כ היאך שייך בזה חיוב תשלום של גזל.[[3]](#footnote-3) ובאמת יסוד הקושיא הו מיניה וביה, מאי שנא שלגבי קידושי אשה מע"ש אינו נחשב ממון, ואילו לגבי חיוב גזלן ומזיק חשיב ממון וצ"ע.

**יסוד הגר"ח והוכחות לדבריו**

**י.** והנה ידועים דברי הגר"ח (מובא בחי' הגרי"ז זבחים דף ו' ובתורת זרעים מע"ש פ"ד מ"ח[[4]](#footnote-4)) שביאר שאין הגדר במע"ש ממון גבוה שהמעשר שייך לרשות גבוה, שהרי אין רשות ממון גבוה של מע"ש, אלא המע"ש שייך לבעליו, ורק שמחמת קדושת המע"ש שחלים עליו דינים שאסור להשתמש בו מלבד אכילה ושתיה מוגבלת בעלותו בפירות שאין לו זכות לעשות בממון מע"ש את השמושים שאסור לו לעשותם, וכלפי אותן פעולות האסורות במע"ש אין לו זכות בפירות אלו ועל כן נחשב המע"ש כמו ממון גבוה, אבל כלפי השימושים המותרים אין הפקעה על הממון והרי הוא בעלים גמור על הפירות כלפי שימושים אלו.

והוכיח הגר"ח יסוד זה מש"כ הרמב"ם בהל' אישות (פ"ה ה"ד) ז"ל 'קידשה במעשר שני בין בשוגג בין במזיד אינה מקודשת לפי שאין לו לעשות בו שאר חפציו עד שיתחלל שנאמר במעשר לה' הוא' עכ"ל, והקשה הגר"ח מדוע הרמב"ם תלה את הדין שאינה מקודשת בזה שאסור לעשות במע"ש שאר חפציו הרי הטעם שאינה מקודשת הוא משום שהמע"ש ממון גבוה ומה זה שייך ואיסור לעשות בזה שאר חפציו, ומוכח מזה שכל דין מע"ש ממון גבוה הוא שמחמת שאסור לעשות בו שאר חפציו נפקע ממנו הזכות לעשות בו חפציו ומש"ה גם לגבי קדושי אשה הסיבה שאינו יכול לקדש אשה הוא משום שאסור לעשות בו שאר חפציו.

והגרי"ז (בזבחים דף ו.) והגרש"ר (בקדושין דף נב) הוכיחו כדברי הגר"ח ממש"כ הרמב"ם (פ"ג ממע"ש הכ"ה) שכתב שאפשר להקדיש מע"ש לבדק הבית, וצ"ב שהרי מע"ש ממון גבוה והיאך יכול להקדישו הרי אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו[[5]](#footnote-5), וכמו"כ קשיא בסוגיא במנחות דף פב. שלפי ר"י המתפיס מעות מע"ש לשלמים קנה, ומוכח מזה כדברי הגר"ח שדין מע"ש ממון גבוה אינו שהוא רשות של גבוה אלא המע"ש הוי דידיה ורק שאין לו בעלות למוכרו כיון שאסור למכור מע"ש, ומש"ה יכול להתפיסו לשלמים דאין איסור לקנות שלמים ואדרבה זהו דינו של המע"ש וכל הפקעה של הממון הוא רק כלפי דינים שאסור לעשותם. [אמנם עדיין צ"ע בד הרמב"ם מדוע יכול להקדישו לבה"ב הרי המע"ש אינו עומד להקדיש לבה"ב.

עוד הוכיח הגרש"ר מהא דיכול ליתן מתנה

והנה הגרשש"ק הוכיח יסוד זה שדין ממון גבוה תלוי בדין האיסור, מהמבואר בב"מ נג שמע"ש בטל ברוב[[6]](#footnote-6), והקשה שהרי ממונא לא בטיל כדאיתא בביצה דף ל"ח וא"כ מדוע פוקע הממון מע"ש ומאי שנא מממון הקדש שנתערב בחולין דקנין ההקדש לא פקע, ותירץ שהואיל והפקעת הבעלות באה כתוצאה מהאיסורים וההגבלות שחלים עליו א"כ כיון שע"י הביטול ברוב פוקע האיסור ממילא אין כאן ממון גבוה ועל כן לא שייך כאן דין 'ממונא לא בטיל'.

[והנה הגרשש"ק שם כתב שבהקדש אם יתבטל ברוב יפקע דין האיסור ועדיין יש דין ממון וחל פדיון כלפי החלק של ההקדש והקשה דמשמע בגמ' שבמע"ש כשבטל ברוב לא חל פדיון כלל ומבואר שגם הממון בטל. ולא הבנתי היכן מבואר בגמ' שכשבטל ברוב אינו יכול לפדות אח"כ הרי הגמ' מוכיחה מזה שאין חילול על פחות משו"פ ודלא כחזקיה וא"כ מה שאינו יכול לחלל הוא משום שזה פחות משו"פ וצל"ע].

ויסוד הדבר מצאנו כבר במנ"ח (מצוה רמ"ז אות ח') שעמד בזה, מדוע הממון של מע"ש בטל ברוב ויכול לקדש בזה אשה הרי ממונא לא בטיל, והאריך בזה, ותוכן דבריו במסקנא שכיון שהאיסור בטל ממילא גם הממון גבוה בטל. וזה לכאו' ממש כיסוד הגר"ח.

אמנם נראה שאין כוונת המנ"ח והגרשש"ק שהפקעת הממון היא רק כלפי השמושים שאסור לו לעשות בהם חפציו אלא כל עיקר הממון של מע"ש הוא ממון גבוה והוא אוכל משולחן גבוה, אלא שחדשו המנ"ח והגרשש"ק שהדין ממון גבוה תלוי באיסור של המע"ש וכל כמה שאין דיני איסור על המע"ש לא הוי ממון גבוה כיון שהדין ממון של גבוה הוא תוצאה מדיני האיסור. ולפי"ז יש לקיים את דיוק הגר"ח מהרמב"ם שהטעם שאינה מקודשת משום שאסור לעשות בו שאר חפציו דכל הדין ממון גבוה הוא תוצאה מזה שאסור לעשות שאר חפציו. [?וכנוסח זה כ' גם הקוב"ש לגבי הקדש].

[הוכחה נוספת לגר"ח מהגמ' בקידושין לגבי כמי שהורמו מתור"י הזקן].

הוכחת התו"ז מפחות משו"פ

נוסח הגרשש"ק אם הוא כהגר"ח וכן צל"ע באחיעזר ובהערה.

**יישוב הקושיות לפי"ד הגר"ח**

**יא.** ומעתה נבוא לברר את חילוקי הדינים שמצאנו שעלה לנו שמלבד הדין שאינה מקודשת אין לזה כל דיני גבוה הן לענין ירושה וגזל ומזיק וחומש ועיכוב על אחרים מלפדות. וצ"ב.

וי"ל שכיון שיש לו בזה היתר אכילה וכל ההפקעה מחמת האיסור ממילא כלפי האכילה שהיא מותרת יש לו זכות גמורה בזה, ולכך חייב לשלם תשלומי גזל ומזיק, ולכאו' ישלם כפי השווי של זה בשוק שזה ממון עם הגבלות.

ומה"ט נמי יש ירושה בזה, וכ' הגרי"ז שזה דלא כהראב"ד בפירוש התורת כהנים.

ובזה יש מקום לבאר שמש"ה נחשב לכם דגוף הפירות לא הופקעו ממנו אלא רק כלפי השמושים האסורים ומכיון שיש שמושים מותרים כגון אכילה ושתיה מש"ה נחשב לכם.

אמנם צ"ע דבגמ' מבואר שנדון זה אם נחשב לכם תלוי אם איסוה"נ בעינן דין ממון או לא ואם נחשב לכם אזי גם איסוה"נ נחשב לכם אילולי שאסור ליהנות ומשמע לכם בכל דרכי הנאתו ובהכרח כדברי הקוב"ש וצ"ע.

**ביאור הסוגיא בסוכה לדברי הגר"ח**

**טו.** והנה לכאו' צ"ע לדברי הגר"ח מהמבואר בסוגיא בסוכה שמע"ש לר"מ אין בו דין ממון כמו איסוה"נ, ואי נימא שההפקעה על הממון אינו הפקעה גמורה אלא רק כלפי השימושים האסורים א"כ מ"ט נחשב שאין דין ממון הרי יש לו זכות אכילה ושתיה וסיכה במעשר, ואטו משום שנאסר לקדש בו אשה אין בו דין ממון, [ובנוס"א יש לשאול שרש"י כ' שאין בו דין ממון משום שאינו שוה פרוטה והרי בוודאי שהאכילה ושתיה וסיכה שוים פרוטה].

ועוד שאף למ"ד שמע"ש נחשב לכם, אין לבאר שהטעם כדברי הגר"ח שמע"ש הוי ממון גמור שלו, דהא מבואר בגמ' דלהך מ"ד ס"ל שאף באיסורי הנאה אין חסרון בדין לכם משום שאין בהם דין ממון אלא רק משום שאין בהם היתר הנאה, ובהכרח שהביאור בזה כדברי הקוב"ש כנ"ל, אבל אינו עדיף מאיסוה"נ וצ"ע.

אכן שוב התבוננתי וראיתי שיש ליישב את הסוגיא לדברי הגר"ח, דהא דאמרי' שאינו נחשב לכם משום שאין בו דין ממון אין המכוון בזה שהמע"ש לא נחשב ממון כלל אלא שאין בו דיני ממון של מכירה והקנאה ובזה כבר חסר בדין לכם, ולפי"ז י"ל שהחסרון כשאין בו היתר אכילה אין המכוון בזה רק שאסור באכילה אלא שאין לו בו זכות אכילה, ונמצא שהמח' היא אם צריך דין ממון לגבי מכירה או בעלות על היתר אכילה. ובזה ניחא שנחשב לכם משום שיש לבעלים זכות אכילה אבל לפי ר' אסי עדיין יש חסרון כיון שאין דיני ממון על החפץ דאין לו זכות מכירה והקנאה.

אמנם ברש"י משמע שהחסרון בלאו דין ממון הוא שאינו שו"פ ומדוע האכילה אינה שוה פרוטה, וגם למ"ד שאין בה היתר אכילה משמע ברש"י שזה חסרון בעלמא שמשמע בלכם שראוי לכל דרכי הנאתו ולא משום חסרון זכות אכילה.

**כמה קושיות על יסוד הגר"ח**

**יב.** וצ"ע בדברי הגר"ח, ממה שמבואר בראשונים בכמה דוכתי שמע"ש ממון גבוה היינו שהמעשר שייך לרשות גבוה והבעלים אוכל משולחן גבוה, דזה לשון רש"י בקידושין דף כד. 'ור"מ לטעמיה. דאמר לקמן בפ''ב מעשר ממון גבוה הוא ואכילתו משולחן גבוה הוא'[[7]](#footnote-7), משמע מדבריו שלר"מ הגדר שאוכל משולחן גבוה. וכ"כ הרשב"א בב"ק דף סז שלר"מ האכילה משולחן גבוה ויובא בסמוך,

ריטב"א בסוכה דף לה:

ודברים אלו סותרים ליסוד הגר"ח שכל ההפקעה של ממון גבוה הוא רק כלפי הדינים שאסורים לו לעשות במע"ש דלדבריו האכילה לא הופקעה ממנו כלל וצ"ע.

וביותר מבואר כן בדברי הרשב"א שם שכתב שלפי ר"מ שמע"ש ממון גבוה אם גזל והפריש למע"ש נחשב שינוי רשות כמו הקדש, כיון שמשולחן גבוה קא זכו ביה ולא ממון הדיוט הוא ע"ש, ומבואר שיש רשות של מע"ש.

ועי' לשון הגמ' בב"ק דף סט: שלר"מ 'לאו ממון דידיה הוא' וכן ראה לשון הגמ' בקידושין דף כד. ש?.

וכן מבואר בביאור הגר"א (ביו"ד סי רצ"ד סק"כ) שיש רשות של מע"ש, שכתב שהדין שאפשר לחלל מע"ש שוה מנה על שו"פ הוא רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה והוי כהקדש דאין אונאה בהקדשות אבל לר"י שמע"ש ממון הדיוט א"א לחלל על שו"פ כיון דהוי ממון הדיוט ויש אונאה בהדיוט.

**יג.** עוד צ"ע לדברי הגר"ח בהא דאיתא בב"ק דף ס"ח 'אמר רבא אי לאו דא''ר יוחנן צנועין ורבי דוסא אמרו דבר אחד הוה אמינא מאן תנא צנועין ר''מ היא לאו אמר ר''מ מעשר ממון גבוה הוא ואפילו הכי לענין פדייה אוקמיה רחמנא ברשותיה דכתיב ואם גאל יגאל איש ממעשרו חמשיתו יוסף עליו קרייה רחמנא מעשרו ומוסיף חומש כרם רבעי נמי גמר קדש קדש ממעשר כתיב הכא קדש הלולים וכתיב גבי מעשר וכל מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ לה' הוא קדש מה קדש דכתיב גבי מעשר אע''ג דממון גבוה הוא לענין פדייה אוקמיה רחמנא ברשותיה אף האי קדש נמי דכתיב גבי כרם רבעי אע''ג דלאו ממון דידיה הוא לענין אחולי אוקמיה רחמנא ברשותיה דהא כי איתיה ברשותיה נמי הא לאו דידיה הוא והא מצי מחיל משום הכי מצי מחיל אבל גבי לקט כיון דממונא דידיה כי איתיה ברשותיה הוא דמצי מפקר ליה כי ליתיה ברשותיה לא מצי מפקר ליה'.

וקשיא לדברי הגר"ח מדוע בעינן לאוקמיה רחמנא ברשותיה הרי מה שאינו יכול לקדש אשה הוא רק משום שזה שימוש האסור אבל כלפי השימוש המותר יש לו זכות גמורה במעשר דהמעשר עומד לפדיון עם חומש וזה דינו וחזינן שאף כלפי דין של המעשר אין לו זכות והפקעת הממון אינה שייכת לאיסור.

(??ואדרבא, לדעת הרמב"ם כתב הגרשש"ק דסברת הגמרא ד'אוקמיה ברשותו' לא קאי אלא לפי הקס"ד - ואולם במאירי נקט סברא זו לפי האמת. ??)

והיה מקום לדחות קושיא זו, דקושיית הגמ' שלא נחשב 'מעשרו' וממילא אינו מוסיף חומש כדאמרי' בהדיא בגמ' 'קרייה רחמנא מעשרו ומוסיף חומש' וכן פרש"י שאם אינו מעשרו אין חיוב חומש, וא"כ י"ל שאף שיש לו זכות בפירות לפדותם מ"מ לא נחשב 'מעשרו' כיון שאין לו זכות לגמרי בפירות וכמו שמבואר בגמ' בסוכה שלא נחשב לכם ה"נ לא נחשב מעשרו וזו דמקישנן שאם מעשר ממון גבוה מדוע נחשב מעשרו.[[8]](#footnote-8)

אמנם בדברי התוס' מבואר לא כך, דהנה התוס' הקשו וז"ל 'תימה לר''י דבלא חומש יכול לדקדק דאוקמיה רחמנא ברשותיה מכיון שיכול לפדותו ואין שום אדם יכול לעכב עליו אבל אחר אין יכול לפדות בע''כ וי''ל דהא מה שהוא יכול לפדותו ולא אחר היינו לפי שהוא בידו אבל כשהוא ביד אחרים כמו כרם רבעי דלעיל אז לא יוכל לפדותו אבל השתא דאשכחן שיהיה חשוב כ''כ שלו שמוסיף חומש ואחר אפילו כשפודה מדעתו אין מוסיף חומש ש''מ דלגמרי אוקמיה רחמנא ברשותיה ואפילו הוא ברשות אחרים'.

מבואר בדבריהם שאף כלפי הפדיון עצמו בעינן לזה שאוקמיה רחמנא ברשותיה ולא רק לענין להיחשב 'מעשרו' ואי נימא כדברי הגר"ח שהפקעת הממון הוא תוצאה של האיסור א"כ הפדיון עצמו שהוא הדין של המעשר מדוע בעינן בזה לאוקמיה רחמנא ברשותיה הרי לא הופקע ממנו הממון כלפי מה שצריך לעשות במע"ש וגם פשיטא שאחר אינו יכול לפדות בעל כרחו של הבעלים כיון שיש לו בעלות כלפי הפדיון וצ"ע.

עוד ילה"ק ממש"כ התוס' בב"ק סח: (שיובא לקמן) שהקשו מאי שנא חילול הקדש ממע"ש שגם אחר יכול לחלל ותרצו שבמע"ש יש זכות אכילה לבעלים בירושלים ולכך אחר אינו יכול לחלל בעל כרחו של הבעלים, ואי נימא כדברי הגר"ח שהפקעת הממון היא רק כלפי השימושים שאסור לעשות במע"ש א"כ מאי קשיא להו מעיקרא כלל הרי לא דמי כלל להקדש.

**יד.** עוד ילה"ק לדברי הגר"ח ממש"כ הראב"ד שאין דין ירושה במע"ש, וכבר עמד ע"ז הגרי"ז שלפי"מ שביאר הגר"ח בדע' הרמב"ם שמע"ש ממון גבוה אינו רשות של גבוה א"כ פשיטא ששייך בזה ירושה ודברי הראב"ד חולקים על הרמב"ם. וצ"ע לדעת הראב"ד מהוכחות הגר"ח, עוד צ"ע דברמב"ם גופא מוכח כהראב"ד כמשי"ת אי"ה.

**טז.** עוד צ"ע לדברי הגר"ח, מהא דהבאנו לעיל שלשיטת הבבלי אינו יכול ליתן מע"ש במתנה, ואי נימא שהדין ממון גבוה הוא רק מחמת שאסור לו לעשות בזה חפציו א"כ מדוע אינו יכול ליתן מתנה הרי אין איסור בנתינת המתנה, כמש"כ המהרי"ק והאו"ש[[9]](#footnote-9) [וכך מבואר ברש"י בפסחים דף ז. שמותר ליתן מע"ש במתנה ועי' מש"כ בסי' ?].

ועי' בשי' הגרש"ר בקידושין דף נ"ג ס"ק תס"ב שביאר עפ"ד הגר"ח את הירושלמי שטעם שאינו יכול לקדש אשה הוא משום שאסור לקדש ומש"ה חלה המתנה במע"ש דמותר ליתן מתנה [ואינו זלזול כמכירה].

ואפשר ליישב, דהנה מבואר בשיטמ"ק בב"מ דף מו. בשם הרא"ש שאם נתן מע"ש במתנה ואח"כ חיללו הנותן פטור מחומש, והקשה הרע"א שם דהא מבואר בקידושין דף נד: שמע"ש אינו ניתן במתנה והמקבל אינו חייב חומש וא"כ מדוע הנותן פטור מחומש, ובארו הביה"ל (ח"א סי' כ"ז סק"ח) והזכרו"ש (מכתבים ד בנוסח אחר) שמה שמע"ש אינו ניתן במתנה הוא רק לגבי שאין המקבל חייב ליתן חומש כשמחללו אבל עצם המתנה חיילא במע"ש משום שיש לבעלים זכות אכילה במע"ש והוא יכול ליתנו במתנה, ומש"ה הבעלים שנתן מתנה פטור מחומש כיון שכבר נפקע ממנו הזכות אכילה ע"ש, ואשר לפי"ז י"ל כך גם לדרכו של הגר"ח דבאמת מע"ש הוא שלו וניתן במתנה וכל יסוד דברי הגמ' בקידושין הוא לומר שהמקבל אינו חייב חומש משום שכלפי חיוב חומש בעינן בעלים גמור ודווקא לבעלים עצמו אוקמי רחמנא ברשותיה ולא למקבל.

ובזה יתבארו היטב דברי הקצות והרע"א שהבאנו באות ד שכתבו שיכול לזכות מע"ש מהפקר, ושאלנו מאי שנא מתנה מזכייה מהפקר, ולפי"ז ניחא שבאמת גם במתנה חל עצם המתנה שהמקבל זוכה בה אלא שאינו חייב חומש ומש"ה יכול גם לזכות מההפקר.

אמנם צ"ע דהרמב"ם פליג על הרא"ש שהנותן מע"ש במתנה חייב חומש משום שא"א ליתן מע"ש במתנה[[10]](#footnote-10), ומבואר שהמתנה אינה חלה כלל, והרי הגר"ח בנה יסודו מדברי הרמב"ם שמה שלא חלה מכירה הוא משום האיסור וא"כ במתנה שאין אסור מ"ט לא חל המתנה.

ובאמת צ"ע גם במכירה שהרי אין איסור דאורייתא למכור ומדוע אין לו זכות ממון במכירה, וגם לירושלמי במכירה לא חל אליבא דר"מ.

וביאר לי ידידי הר' אוריה בן פז שליט"א שאין כוונת דברי הגר"ח שההפקעה של הדין ממון רק מחמת האיסור דאורייתא של מקח [דילפי' מ'לא נתתי ממנו למת'], אלא יסוד דבריו שכל הקנאה אינה חלה מע"ש משום התורה הקפידה על כל מעשה הקנאה שלא יעשה במע"ש ואף שאין ע"ז איסור מ"מ בדין ממון גבוה התחדש שהתורה לא רוצה שיחול הקנאה במע"ש וממילא לא חל המקח, ועיקר דברי הגר"ח באו לומר שלגבי אכילה ושתיה שאין איסור לעשותם לא הופקע מעולם זכותו של הבעלים כיון שדין מע"ש עומד לזה, ובזה יתבאר יסוד מחלוקת הבבלי והירושלמי לגבי מתנה שהבבלי סובר שהתורה הקפידה על כל מעשה הקנאה דמע"ש עומד רק למצוותו ולא לשאר חפציו, והירושלמי סובר שהתורה הפקיעה ממע"ש כל זכות שנחשב שימוש של הבעלים כגון מכירה שהבעלים מוכר להנאתו אבל מתנה שלא נחשב שימוש אין איסור במע"ש.

**ביאור הבית הלוי בגדר דין ממון גבוה**

**יד.** ויש לבאר בגדר דין מע"ש ממון גבוה [ויסוד הדבר כתב הבית הלוי ח"א סי' כ"ז], שבאמת עצם הדין ממון גבוה הוא שהפירות שייכים לרשות גבוה לגמרי[[11]](#footnote-11) כמו הקדש ואכילת הבעלים היא משולחן גבוה כמש"כ הראשונים הנ"ל, אמנם יש חילוק בין מע"ש להקדש בגדר הדין אכילה של הבעלים, שבמע"ש התורה נתנה זכות אכילה לבעלים בירושלים וחשיב שיש לו זכות ממון לאכול את הפירות בירושלים משא"כ בהקדש אף שהבעלים יכול לאכול משולחן גבוה מ"מ אין לו זכות בממון הקדש לגבי האכילה[[12]](#footnote-12), ונמצא שדין מע"ש ממון גבוה הוא שגוף החפצא הוי ממון גבוה לגמרי אבל הזכות אכילה שייכת לבעלים.

והדברים מפורשים בדברי התוס' בב"ק דף סח: וז"ל 'וא''ת והיכי מדמי הקדש לחילול שכמו שיכול לחלל מה שביד חבירו כן יכול להקדיש והלא אע''פ שאין יכול להקדיש פירות של חבירו יכול לחלל הקדש של חבירו כדמשמע בריש האשה רבה (יבמות ד' פח.) דקאמר אי קדושת דמים משום דבידו לפדותו ואי קדושת הגוף אי דידיה כו' משמע דבקדושת דמים אין חילוק בין דידיה לחבריה וי''ל דלא דמי דהקדש מאחר שהוקדש יצא מרשות בעלים וכמו שהבעלים יכולין לפדותו כמו כן אחר אבל כרם רבעי הבעלים זכאים לאוכלה בירושלים', מבואר בדבריהם בהדיא שיש חילוק בין הזכות אכילה של הקדש למע"ש, דאף דתרוייהו הוו ממון גבוה מ"מ במע"ש התורה נתנה לו זכות אכילה בירושלים ואינו כהקדש שיצא לגמרי מרשות בעלים.

והנה דברי תוס' אלו מיירי למ"ד מע"ש ממון גבוה כמפורש בתוס' ביבמות דף פח. דמיירי למ"ד ממון גבוה וכן יש גירסא בתוס' ועי' ברע"א?. ומבואר שאף למ"ד ממון גבוה יש לו זכות אכילה במע"ש.

ולפי"ז יתבארו דברי הרמב"ם שיש חיוב גזל במע"ש, שכוונתו שהחיוב גזל היא על הזכות אכילה שיש לבעלים בלבד ולא על עצם הפירות. ובזה יש לבאר גם את שיטת רש"י שיש ירושה במע"ש שבאמת אין ירושה על גוף הממון כיון שהוא ממון גבוה אבל יכול לרשת את הזכות אכילה שהיא זכות ממונית של הבעלים.

ובזה מיושב היטב הגמ' בב"ק, שבלא דין אוקמי רחמנא ברשותיה לא היה חייב חומש משום שעצם הממון לא שלו ויש לו רק זכות אכילה ומש"ה לא חשיב מעשרו.

ומה שכתבו רש"י והרשב"א והריטב"א הנ"ל שאכילת מע"ש היא משולחן גבוה, נראה שאי"ז סתירה לדברי התוס', דהגדר באכילה שניתנה לו משולחן גבוה הוא שניתן לו זכות ממון לגבי אכילה [וגם בהקדש שהוא בודאי משולחן גבוה נקט המקד"ד[[13]](#footnote-13) שניתן לו זכות ואמנם אנחנו כתבנו שבהקדש אינו כך כמש"כ החזו"א מ"מ חזינן דזה ג"כ חשיב משולחן גבוה], וביותר יתבאר לשון משולחן גבוה לפמש"כ לקמן שהזכות ממון שלו היא רק לגבי אכילה.

??ועי' באהא"ז (פ"ח מהל' נזק"מ ה"א) והגרשש"ק (שער ו' ט"ז וכן בב"ק ס"ס ל"ט) שבארו ע"פ גדר זה את הגמ' בסוכה שאתרוג של מע"ש נחשב לכם, שהטעם בזה משום דלא בעינן שגוף הממון יהיה שלו בשביל להיחשב לכם אלא עצם זה שהזכות אכילה שלו שפיר נחשב לכם, וע"ש מה שהקשו על האב"מ[[14]](#footnote-14).

**טו.** אמנם צל"ע לפי גדר זה, מדוע אינו יכול לקדש אשה בזכות אכילה שיש לו במע"ש הרי יש לבעלים זכות ממון גמור במעשר ששייך בזה דין גזל וירושה ומדוע לא סגי בזה לקדושי אשה [וכה"ק בזכרון שמואל מכתבים ד'?.

ובנוסח אחר ילה"ק קושיא זו, דהנה התוס' בקידושין (דף נב:) הקשו מ"ט המקדש בחלקו אינה מקודשת הרי יכול לקדשה בהנאה כמו רקוד לפני, ותרצו שברקוד לפני יכול לתבוע ממנה פרוטה על ההנאה ובזה מקדשה אבל הכא אין ההנאה שלו ולכך אינו יכול לתבוע ממנה פרוטה על הנאה זו [כך ביאר החזו"א ע"ש]. ומעתה צ"ב במע"ש מדוע אינו יכול לקדש בהנאה של האכילה כמו רקוד לפני הרי הזכות אכילה היא שלו.

**טז.** ונראה, דבזה יש להשתמש בסברת הגר"ח, דמה שנתנה התורה לבעלים זכות אכילה בפירות מע"ש אף שזה זכות ממון מ"מ כל זכותו היא רק לקיום האכילה של המע"ש אבל אין לו זכות ממון באכילת הפירות לגבי שאר דברים, ומש"ה אינו יכול לקדש בזה אשה דכלפי השמושים שאסור לבעלים להשתמש בפירות אין לו זכות אכילה כלל, דהיינו שהזכות שניתן לו לאכילה אינה זכות מוחלטת שיש לו את הפירות שהם שלו לאכילה אלא כל זכותו היא רק כלפי האכילה גופא אבל כלפי מה שיש לו איסור לקדש בזה את האשה לא אמרי' שיכול לקדש בהיתר אכילה שיש לו אלא כלפי האיסורים אין לו בזה היתר אכילה כלל.

ולדברינו הפקעת הממון אינה הפקעה מחודשת מחמת האיסור אלא להיפך שמעיקר דין ממון גבוה אינו שייך לו כלל ומה שניתן לו זכות אכילה משולחן גבוה יש הגבלה בזכות זו שניתנה לו כלפי השימוש המותר. [ואולי יש להעמיס זאת בדברי הגר"ח, שאין כוונתו שכל ההפקעה היא רק כלפי השימושים שאסור לו לעשותם, אלא תחילת הדין ממון גבוה הוא הפקעה גמורה ולאחר שניתן לו הזכות אכילה בזה יש הגבלה שלא ניתן לו כלפי קדושי אשה אלא רק כלפי עצם האכילה].

[ואדרבה בזה יותר מסתבר סברת הגר"ח, דאי נימא כדבריו שההפקעה רק כלפי האכילה, צ"ב מהכת"ת לומר שיחול הפקעה מחודשת כזו רק על מעשה הקידושין, אבל לדברינו זהו להיפך שבעצם אי"ז שלו אלא שהתורה זיכתה לו את האכילה ולהכי אמרי' שמה שהתורה זיכתה הוא רק אכילה בדווקא ולא שימוש נוסף שמחמת הזכות אכילה].

ובזה מיושב היטב הסתירות ששאלנו, שעצם הדין ממון גבוה גדרו שאין בזה דין ממון ולכך אינו נחשב לכם לפי רב אסי [והגדר בזה כמש"כ הקוב"ש שהוא כאיסוה"נ, ובזה נחלקו ר"א ורחב"א אי בעינן דין ממון שיחשב לכם כמבואר בסוגיא], ומאידך יש בזה גזל משום שהתורה זיכתה לו זכות אכילה בפירות אלו ואכילתו זו הוא משולחן גבוה כמש"כ רש"י, אמנם א"א לקדש אשה בזכות אכילה זו כיון שכל הזכות אכילה שניתנה לו היא רק כלפי מה שמותר לו לעשות בזה.

נמצא שצרפנו כאן את דברי הקוב"ש ודברי הביה"ל ודברי הגר"ח, שיש שתי הפקעות בממון גבוה חדא שעצם הממון אינו שלו ולא חשיב דין ממון כמו איסוה"נ ולכך נחשב שאין בו דין ממון [כמש"כ הקוב"ש], אלא שהתורה זיכתה לו את הפירות לאוכלם בירושלים [כמש"כ הביה"ל] ובזה יש דין נוסף שמה שהתורה זיכתה לו את הממון לאוכלו אי"ז זיכוי שנחשב שלו לגמרי כלפי אכילה אלא רק כלפי גוף האכילה [כסברת הגר"ח].

אבל עדיין אין בזה ירושה כיון שגוף הדבר אינו שלו [וצ"ב בחילוק בין גזל לירושה].

**יז.** ולפי"ז נראה ליישב את הגמ' בסוכה שמע"ש נחשב שאין בו דין ממון, ושאלנו שהרי יש לו זכות אכילה במע"ש[[15]](#footnote-15), ולדברינו נראה שכיון שעצם הממון הוא גבוה ומה שיש לו הוא רק זכות אכילה חשיב שגוף הדבר אינו ממון, והדוגמא לזה הוא מש"כ התוס' בקידושין דף נו: שאפשר לקדש באיסוה"נ שלא כדרך הנאתו ותרצו דיירי שאינו שו"פ ועוד תרצו שהיא סבורה להתקדש בגוף, ומבואר שנחשב שיש בזה ממון ואעפ"כ גוף הדבר נחשב שאינו ממון והכא גרע טפי דהזכות אכילה היא לא בעלות בוף הדבר אלא זכות חיצוני כמו שעבוד ומש"ה לא חשיב שגוף הדבר נחשב ממון, [אמנם מאידך הכא עדיף דאכילה הוא עצם השימוש של הדבר משא"כ התם הוי זכות לא כדרך שאי"ז עצם השימוש של הדבר].

**יח.** ונראה להוסיף, דיתכן שמה שאינו יכול לקדש אשה בזכות אכילה אינו רק משום סברת הגר"ח שאסור לקדש אשה במע"ש ולכך לא ניתן לו המע"ש לגבי זה, אלא שהזכות אכילה לא ניתנה כלל כלפי הדין הממון אלא רק כלפי עצם האכילה בלבד, דהיינו שמה שאין לו זכות ממון אינו רק כלפי השמושים האסורים אלא שחוץ מאכילה ושתיה אין לו שום זכות ממון בזה כיון שניתן לו רק לאכילה שתיה וסיכה.

וזהו הטעם שאינו יכול ליתן מע"ש במתנה דלא ניתן לו דין ממון במע"ש כלל אלא רק זכות לגבי האכילה גופא. אמנם חיוב גזל אית ביה שפיר כיון שסו"ס יש זכות ממון לגבי אכילה.

אמנם דיוק לשון הגר"ח מהרמב"ם לא א"ש לפי"ז.

עוד יל"ע מהגמ' בקידושין שא"א ליתן מע"ש במתנה, שהרי אין איסור ליתן מתנה, וגם בזה י"ל כמו שתרצנו לדברי הגר"ח.

ועדיין קשה מירושה ויש לי כיוון וצל"ע בל"נ.

ולדברינו ניחא שבגוף הדבר אין בו דין ממון והזכות אכילה הוא זכות חיצונית ואינה מחשיבה את גוף הדבר שיש בו דין ממון וכמו שמותר ליהנות באיסוה"נ שלא כדרך הנאתו.

והנה בעצם דין ממון גבוה י"ל שתי אופנים, א] שעצם הממון שייך לגבוה כמו הקדש בה"ב מלבד ההיתר אכילה, ב] שהממון גבוה אינו רשות לעצמה של המע"ש אלא הוא הפקעה ממנו ואינו שייך לגבוה כמו איסוה"נ ונשאר לו בעלות על ההיתר אכילה אע"פ שעל החפצא אין לו בעלות.

וצל"ע בזה היטב בל"נ בסברא ובראיות, כי חלק מהראיות הם גם שיש רשות של גבוה ומאידך בסברא לכאו' מנין נהיה רשות של מע"ש.

והנה הגרשש"ק הוכיח מהא דבטל ברוב שהוא מתחיל מדין האיסור ולכאו' לדברינו קשיא.

עוד יל"ע ממה שהוכיחו מהר"ן שכתב שתי תירוצים אם נחשב דין ממון או דין איסור.

ויל"ע בהוכחה מהגמ' בסוכה שיש איזה בעלות לבעלים.

**בענין ירושה במע"ש – יבאר לפי הנ"ל**

הגרי"ז בזבחים דף ו. הביא את הראב"ד (הנ"ל באות ג) שמבואר בדבריו שאין ירושה במע"ש לר"מ כיון שהוא ממון גבוה, וכתב הגרי"ז שלפי"מ שביאר הגר"ח בדע' הרמב"ם שמע"ש ממון גבוה אינו רשות של גבוה א"כ פשיטא ששייך בזה ירושה.

והקשו ע"ד הגרי"ז, דהנה הרמב"ם בהל' ערכין פ"ה ה"ג כתב ביורש הפודה הקדש מוסיף חומש ומקור דבריו מהדרשא אם גאל יגאל איש ממעשרו לרבות את היורש וכ"כ הכס"מ, וצ"ע איך אפשר ללמוד הקדש ממע"ש הרי במע"ש יש ירושה גמורה ומש"ה מוסיף חומש אבל בהקדש מהכת"ת לומר שמוסף חומש ומאי ראיה איכא מהפס' של מע"ש.

ובהכרח לומר שהרמב"ם למד ג"כ כדברי הראב"ד שאין ירושה במע"ש ואפ"ה התחדש שיורש מוסיף חומש. והביאור בזה כמש"כ שגם לדברי הגר"ח עצם הממון אין בו דין ממון הדיוט ורק כלפי ההיתר אכילה חידש הגר"ח שלא ניתן לו זכות ביחס לקדש למה שאסור לעשות בו.

והנה בסוגיא בקידושין דף כד מבואר לפרש"י שיש ירושה במע"ש. ולכאו' יש להביא מזה ראיה להגר"ח וכבר עמד ע"ז המים חיים שמוכח מזה כהגר"ח.

אמנם לפי"ד הקוב"ש אין מזה הוכחה, די"ל שאף שמע"ש מופקע ממנו דלא חשיב ממון מ"מ גוף המע"ש שייך לו ושייך ע"ז ירושה.

ויל"ע באיסוה"נ אם שייך בהם ירושה. וסברא הנ"ל לכאו' תליא בזה.

**הוכחה נוספת למשנ"ת**

איתא בקידושין דף כד. 'דתניא אין אשה פודה מעשר שני בלא חומש ר''ש בן אלעזר אומר משום ר' מאיר אשה פודה מעשר שני בלא חומש כו', רבא אמר לעולם לא תיפוך והכא במעשר דאתא מבי נשא עסקינן ור''מ לטעמיה דאמר מעשר ממון הקדש הוא ולא קני ליה בעל ורבנן לטעמייהו דאמרי ממון הדיוט הוא וקני ליה בעל הילכך שליחותא דבעל קעבדא'.

מבואר בגמ' שלר"מ שמע"ש ממון גבוה אין הבעל זוכה בפירות מדין תקנתא של נכסי מלוג, ויל"ע דהא משמע בגמ' שהאשה יורשת את הפירות [ועי' רש"י וראשונים], ומבואר שיש לה בזה בעלות וא"כ מ"ט אין הבעל זוכה בזה בתקנתא דרבנן.

וכבר הרגיש בזה רש"י וכתב וז"ל 'ור''מ לטעמיה. דאמר לקמן בפ''ב מעשר ממון גבוה הוא ואכילתו משולחן גבוה הוא הילכך אינו כשאר נכסים למקנייה בעל בתקנתא דתקון רבנן פירות לבעל כו'. הרי ביאר לנו רש"י שהטעם בזה שאינו כשאר נכסים שתקנו עליהם רבנן שהבעל זוכה בהם.

וצ"ב דבשלמא לביאור הקוב"ש ניחא שאף שיש בזה בעלות מ"מ כיון שאינו דין ממון לא הוי כשאר נכסים ולא תקנו בזה שהבעל זוכה בפירות דהוי בעות בלא דין ממון, אבל לדברי הגר"ח שנחשב ממונו עם הפקעות מסויימות א"כ מדוע לא דמי לשאר ממון שלא יהיה בזה ירושה הרי סו"ס יש לו בעלות ע"ז ומאי נפ"מ בזה שנפקע ממנו קצת זכיות שמש"ה נחשב שאינו כשאר ממון.

ונראה מזה כמש"כ שגם הגר"ח מודה שיש חסרון בעצם הממון שאין בזה דין ממון כמבואר בסוכה לה. וכל יסוד דברי הגר"ח הוא בזכויות שזיכתה אותו התורה שכלפי השימושים שאין לו בהן היתר לא נתנה לו התורה זכויות בזה.

1. ועיין בספר מים חיים (להגר"ח שמואלביץ זצ"ל בריש ערלה) שהביא מהירושלמי שם דרשא 'ולקחתם לכם ולא מן המצוה' ובארו המפרשים דאתא למעוטי אתרוג של מע"ש שאין יוצאים בו י"ח, וצ"ב מדוע פסול לאתרוג ואם הטעם משום ממון גבוה א"כ הו"ל להירושלמי לומר שאי"ז בכלל לכם ומ"ט צריך ילפותא מיוחדת לכם ולא מן המצווה, וביאר הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שבעצם מע"ש נחשב לכם אלא שיש מיעוט מיוחד שאינו מן המצוה. ולכאו' הגדר בזה שהתחדש שצריך בעלים מוחלט בשביל לכם. וע"ש שביאר כך עפ"ד הגר"ח שמע"ש אינו של רשות גבוה, אכן עיקר הדבר מבואר בסוגיא בסוכה שנחשב לכם. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן מתבאר ברמב"ם שפסק כר' חייא בר אבין שלא בעינן דין ממון, שבהלכות בכורים פ"ו ה"ד פסק שעיסה של מע"ש חייבת בחלה דנחשב לכם [וכן פסק לגבי מצה בהל' חו"מ פ"ו ה"ח ולגבי אתרוג בהל' לולב פ"ח ה"ב], אע"פ דקי"ל כר"מ שמע"ש ממון גבוה ואינו מקדש בו את האשה, ובארו המהר"י קורקוס והכס"מ בהל' בכורים שם [והרבינו מנוח בהל' חו"מ] שהרמב"ם פסק כר' חייא בר אבין שנחשב לכם כיון שתלוי בהיתר אכילה ולא בדין ממון. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומה שאסור משום גזל באיסוה"נ י"ל שזה איסור ולא חיוב ממון וצל"ע.?? [↑](#footnote-ref-3)
4. וכעי"ז כתבו השע"י ש"ו פט"ז והאחיעזר ח"א סי' כ"ו סק"א וח"ב סי' י"ב סק"ג וסי' י"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכה"ק הקוב"ש בפסחים אות י"ח ובבא בתרא אות שע"ג ולא תירץ. [↑](#footnote-ref-5)
6. ורק מדרבנן אינו בטל מדין דבר שיש לו מתירים. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכן הוא ברש"י עה"ת (ויקרא פכ"ז פ"ל) לה' הוא קודש 'קנאו ה' ומשולחנו צוה לך לעלות ולאוכלו בירושלים כמו שנאמר ואכלת לפני ה' אלוקיך מעשר דגנך תירשך כו'. [וכוונתו שזה המקור לדין מע"ש ממון גבוה כמש"כ הרע"א במשניות כ"ט ודלא כהתוי"ט שכתב שמע"ש ממון גבוה הוא מסברא]. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה עוד יש להקשות לדברי הגר"ח, מהסוגיא בסנהדרין דף קי"ב שמבואר שם שאם מע"ש ממון גבוה לא חשיב שללה ליאסר בכלל הממון של עיר הנדחת ואי נימא שממון גבוה אינו רשות של גבוה א"כ מ"ט לא נחשב שללה הרי גוף הממון שלו לאכילה ושתיה, ויש ליישב כמש"כ ש'שללה' משמע שהוא שלו באופן שיכול ליהנות כמו ש'לכם' משמע שיכול ליהנות מזה.

   אמנם בעיקר הדבר, היה מקום לחלק שדווקא 'לכם' משמע בכל דרכי הנאתו ??רש"י מיירי על לכם באיסוה"נ וזה לא שייך במע"ש?? כמש"כ רש"י ותוס' בסוכה כיון שלכם משמעותו שיש לכם בו הנאה אבל לגבי 'מעשרו' ו'שללה' י"ל שמשמעותו שהוא בבעלותו כל דהו.

   אכן יש להביא ראיה לדברינו, דהא בסוגיא שם מיירי לר"י שבגבולין המעשר ממון גבוה ואינו נחשב שללה, והרי כתבו התוס' ב? שלר"י לא נחשב ממון גבוה אלא כיון שאינו יכול ליהנות מזה לא חשיב שללה, ומוכח שהלשון שללה משמע שיכול ליהנות, וה"נ י"ל לר"מ שאף שגדר ממון גבוה אינו כרשות של גבוה מ"מ בזה שיש הגבלות על ממון זה לא חשיב לכם. [↑](#footnote-ref-8)
9. ודייקו כך מהרמב"ם בפ"ג הי"ז שכתב בזה"ל 'מע''ש ממון גבוה הוא שנאמר לה' הוא, לפיכך אינו נקנה במתנה כו' ואין מקדשין בו את האשה ואין מוכרין אותו' וכו', הרי שהרמב"ם שינה לשונו, שלגבי מכירה כתב אין מוכרין אותו משמע שיש איסור, אבל לגבי מתנה כתב הרמב"ם שאינו ניתן במתנה ולא כתב שאין נותנין אותו משמע שא"א ליתנו במתנה כיון שהוא ממון גבוה אבל אין איסור בנתינתו. [↑](#footnote-ref-9)
10. ההוכחה מזה שהרמב"ם כ' בפיה"מ דמיירי בעודן בטיבלן כמו דמוקמינן בגמ' בקדושין את משנה ג'. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואף אם אין רשות גבוה של מע"ש מ"מ הפירות ברשותו אלא מדין ממון גבוה הפירות יוצאים לגמרי מרשותו. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה גדר זה שבהקדש אין לבעלים זכות אכילה כתב כך החזו"א לבאר בתוס' בקידושין?? וכ"כ הגרשש"ק? וכ"מ בחי' הגרי"ז? אמנם המקד"ד כתב שגם לגבי הקדש יש לבעלים זכות ממון לאכול????. [↑](#footnote-ref-12)
13. כנ"ל בהערה ?. [↑](#footnote-ref-13)
14. מבואר בדבריהם דהא דאמרי' בגמ' שאיסוה"נ אינם לכם משום שאין בהם היתר אכילה לא מיירי באיסור בעללמא אלא שאין לו זכות לאכול את האיסוה"נ. ולפי"ז הא דאמרי' שאין בו דין ממון היינו שאין זו זכויות של ממון להקנות את האיסוה"נ ולמוכרם ועי' לקמן משי"ת ביאור הגמ' לד' הגר"ח. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולעיל בארנו את הסוגיא לדברי הגר"ח, אמנם כבר דייקנו מדברי רש"י שכתב שאינו שו"פ. [↑](#footnote-ref-15)