3. במחלוקת ראש ורשבא בדין ראיה בצואה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

כ"ד אייר ע"ה

**במחלוקת רא"ש ורשב"א בדין ראיה בצואה**

**ביאור שיטת הרא"ש**

א]מבואר בתורה והיה מחניך קדוש ולא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך ונתחדש כאן שני איסורים א. דבר שבקדושה נגד ערוה ב. דבר שבקדושה במחנה לא קדוש דהינו אם צואה וכדו' ומבואר בגמ' שחלוקים דיניהם דערוה יסוד האיסור הוא ראיה ולכן ערוה מאחוריו מותר משא"כ צואה יסודה שיש במחנהו צואה ולכן כל שזה תוך ד"א אפילו מאחוריו אסור עוד מצאנו בגמ' חילוק שערוה בעששית אסור משא"כ לגבי צואה מותר ומבואר בגמ' שבת ק"נ. עוד חילוק לגבי הרהור שבערוה כל האיסור הוא רק דיבור אבל הרהור מול ערוה מותר מצד שיש דרשא ערות דבר שרק דיבור אסור משא"כ לגבי צואה גם הרהור אסור ופשטות הראשונים שזה איסור דאוריתא [והנשמת אדם יצא לדון בדעת חלק מהראשונים שזה מדרבנן ע"ש] [והנה בפשטות ערוה זה לאו, וצואה זה עשה אמנם מוני המצוות לא מנו כאן אלא מצות עשה לגבי מלחמה שצריך להתפנות מחוץ למחנה ושכל אחד צריך שיהיה לו כלי חפירה לכסות צואתו ומשמע שזה רק לימוד מכאן שדבר זה אסור ובפשטות הכל זה בגדר עשה או איסור עשה וברמב"ן בל"ת שהשמיט הרמב"ם כתב שיש כאן לאו של לא יראה אמנם העמיד את זה על מחנה ע"ש היטב שביאר שזה על ערוה ממש ועיין שערי תשובה שער ג' אות מ"ד שהיבא האיסור של צואה וערוה כדין לאו שאין בו מעשה וכן הפמ"ג סימן ע"ד הובא בבה"ל שם בהקדמה נקט שלא לוקים מצד שזה לאו שאין בו מעשה ומבואר שנקטו שזה לאו גמור ונפק"מ לדין עשה דוחה ל"ת עיין יד אליהו]

והנה גרסינן בסוגין כ"ה. שלא יקרא אדם כנגד צואה אבל אם היה מקום גבוה עשרה טפחים או נמוך עשרה טפחים יושב בצידו וקורא ק"ש ואם לאו מרחיק מלא עיניו ועיין רא"ש וכן הוא פשטות הרמב"ם דעד כמה שהוא באותו רשות אסור לקרוא במלא עיניו אבל אם הוא ברשות אחרת אפילו אם הוא רואה את הצואה מותר דהינו שכיון שיסוד האיסור הוא מצד מחנהו א"כ כל שזה ברשות אחרת חשיב שזה לא במחנהו ומותר לקרוא ק"ש אפילו אם הוא רואה את הצואה

והנה מבואר בבריתא שאם זה באותו רשות אסור במלא עיניו וצ"ב למה אסור בשיעור של מלא עיניו הרי כאן כיון שהאיסור מצד מחנהו א"כ כל שזה חוץ לד"א אין זה במחנהו וכמו במאחוריו ובפשוטו נתחדש כאן שכל שזה בשיעור מלא עיניו חשיב שזה במחנהו ולכן מבואר בירושלמי דגם בסומא או בלילה כל שזה בשיעור מלא עיניו אסור שכיון שיסוד הדין דשיעור ראיתו זה מחנהו ממילא זה לא תלוי בראיה בפועל אלא ששיעור זה חשיב כמחנהו ועיין בפמ"ג שנסתפק האם דין דמלא עיניו זה הוא מדאוריתא או מדרבנן [ובבה"ג מבואר שזה רק לק"ש ותפילה אבל ד"ת מותר ומבואר שזה רק מדרבנן ובחיי אדם כלל ג' סי"ד נקט שזה מדרבנן] ובפר"ח כתב לדון שבאמת זה מצד שיש משמעות בתורה שהולא יראה הולך גם על צואה וחז"ל דרשו שזה רק על אותה רשות ע"ש ולפ"ז הוא ודאי דאוריתא ולפ"ז כתב הפמ"ג שהרהור במלא עיניו מותר והנה הב"י נקט שבערוה מועיל עצימת עינים וכתב שאין זה דומה לצואה דכאן זה הלכה של מחניך ולנ"ל שזה בכלל מחנה א"ש דבערוה יסוד האיסור מחמת ראיית העינים משא"כ כאן שזה מחמת שהוי במחנהו לכן לא עוזר מה שבפועל לא רואה

והנה בפשוטו הביאור שכל שטח הראיה של הבן אדם הוא בכלל מחנהו אמנם עיין בה"ל בשם הגר"ז שאין דין מלא עיניו ממקום הריח ובפשוטו צ"ל הביאור שהכונה שכל דבר שנראה לאדם הוא נחשב בכלל מחנהו וזה לא סברא ביחס לחפץ ובפשוטו אם זה צואה קטנה השיעור של מלא עיניו הוא יותר קטן מצוה גדולה דזה רק ביחס לחפץ חשיב במחנהו [ובעיקר השיעור מלא עיניו עיין בה"ל דכל אדם מסתכלים לפי ראיתו ובסומא לפי אדם בינוני ובפשוטו דבריו צ"ב עד כמה שסומא לפי בינוני למה אדם שראיתו נמוכה לא דנים ביחס לאדם בינוני שלגבי זהו הוא כמו סומא וצ"ל שמי שיש לו ראיה הקובע הוא שטח ראיתו ומי שלא ראוה דנים לפי אדם בינוני ויתכן שנקט שכל הדין מלא עיניו בעצימת עינים זה מדרבנן ולכן כל שהוא רואה דנים לפי ראיתו ורק באינו רואה דנו כאדם בינוני ולא מסתבר [ועיין בזה לקמן] ויש לעין באדם שרגיל לראות אם משקפים ועכשיו עוצם עיניו האם דנים כפי ראיתו ללא משקפים או כפי ראיה של אדם בינוני או כפי ראיתו אם משקפים כיון שעד כמה שיפתח עיניו זה מה שיראה וצ"ע, ובהוריד משקפיו מסתבר שדנים לפי ראיתו ]

**ביאור שיטת הרשב"א**

ב] אמנם עיין רשב"א שהקשה למה אסור במלא עיניו הרי כאן האיסור רק מצד והיה מחניך קדוש וכל שזה חוץ לד"א אין זה במחנהו וע"ש שחידש שבאמת הפסוק של ולא יראה בך וגו' הולך גם על צואה וזה המקור לאסור מלא עיניו ולכן נקט שגם אם צואה ברשות אחרת ורואה אותה אסור בד"ת ועיין רשב"ץ שס"ל בדינים כהרשב"א אלא שביאר שהמקור בצואה לדין ראיה נלמד לא מהלאו של ולא יראה אלא מהא דהצריכה התורה כיסוי ולא הסתפקה בהרחקה של ד"א בהכרח שיש כאן איסור מצד הראיה [ויתכן בזה נפק"מ כדלקמן] [וכעיין רא"ה וריטב"א שגם נקטו כרשב"א ובפשוטו כן הוא שיטת רבינו חננאל ורב האי גאון בסוגיא דמיטה דהעמידו שכל הנידון כשהוא לא רואה וכן הוא באו"ז שם ומבואר שנקטו שלא מועיל חילוק רשות עד כמה שרואה ועיין לקמן סק"ו]

והנה בהא דמבואר בגמ' דצואה בעששית מותר לדעת הרא"ש הוא כפשוטו כי אין איסור דולא יראה אלא רק מצד שזה במחנהו וכל שזה מכוסה אין שום הבדל אם רואים או לא אמנם לדעת הרשב"א שגם ברשות אחרת שזה לא במחנהו בכל אופן אם רואה אסור למה בכיסוי מותר צ"ל מצד שהתחדש כאן דין חדש של וכסית שכל שהצואה מכוסה אפילו שרואים אותה זה מותר והנה בפשוטו דבר זה תלוי בגירסאות הגמ' כ"ה: דאצלינו הגירסא דצואה בכיסוי תליא מילתא וכן הוא ברשב"א אמנם גירסת הרי"ף והיה מחניך קדוש אמר רחמנא ובפשוטו הכונה שודאי שיסוד ההיתר מצד שזה מכוסה ועל ידי זה הוא לא במחניך רק שהגמ' מבארת הטעם שעוזר אפילו שרואים כיון שיסוד ההיתר שלא יהיה במחנהו ולא איכפת לן שרואים ומבואר שאין כאן פסוק מיוחד להתיר אלא כיון שגדר האיסור של מחנה כה"ג חשיב שזה לא במחנה ובפשוטו זה מוכרח כרא"ש וכן ביאר בראש יוסף ולפ"ז מבואר שגם שיטת הרי"ף כהרא"ש [ועיין לקמן משנ"ב עוד בס"ד]

והנה בפשוטו כונת הרשב"א שלגבי צואה באמת יש כאן שני מקורות לאיסור א. והיה מחניך קדוש ב. ולא יראה בך ערות ובאמת במלא עיניו זה לאו ותוך ד"א זה רק עשה [ועיין לעיל סק"א] ויש כאן באמת שני גדרי איסור, איסור אחד של צואה במחנהו ואיסור אחד של ראית צואה ועיין פמ"ג שחידש עוד שגם לגבי הרהור כל מה דמבואר בגמ' שאסור בצואה זה רק תוך ד"א אבל מלא עיניו שזה נאסר רק מחמת ולא יראה באמת מותר הרהור אמנם עיין תהלה לדוד סימן ע"ט שכתב שגם עד כמה שיש כאן שני איסורים יתכן שהמיעוט של הרהור זה רק לגבי ערוה ולא לגבי צואה וכונתו שיתכן שהחילוק הוא לא בין איסור ראיה ששם הרהור מותר לאיסור מחנה ששם אסור וממילא בצואה מה שאסור מצד ראיה מותר הרהור אלא החילוק בין איסור של צואה לאיסור של ערוה וממילא בצואה גם מה שנאסר מצד ראיה אסור הרהור

והנה מבואר בגמ' שאם התפלל ומצא צואה במקומו חוזר ומתפלל כיון שפשע ולא בדק אמנם הרשב"א כ"ב: דייק מהגמ' שאם זה בשיעור מלא עיניו כה"ג כל שלא ידע שיש צואה לא חוזר ומתפלל ובלשונו מבואר שכיון שיסוד האיסור מצד ולא יראה כל שלא ראה אין כאן איסור והרא"ש ותר"י חלקו על זה ועיין פמ"ג בהקדמתו ובסימן פ"א סק"ד שכתב דבפשוטו זה לשיטתם דלרא"ש שיסוד האיסור כי זה נחשב מחנהו א"כ אין שום סיבה לחלק בין כמלא עיניו לתוך ד"א משא"כ לרשב"א שזה איסור אחר מצד ולא יראה דהינו שהאיסור מצד ראית צואה יש מקום לחלק והנה בפשוטו הכוונה של הרשב"א דאפילו דמבואר בירושלמי שגם אם לא רואה כגון שעוצם עיניו אסור אבל זה רק מדרבנן אבל מדאוריתא צריך ראיה בפועל אמנם בזה כתב הפמ"ג שכל זה אם יסוד הדין מצד הראיה שבדבר אבל אם יסוד הדין מצד מחנהו אין סברא לומר שזה דרבנן ועיין פמ"ג מה שדחק שזה סברא מדאוריתא שלא צריך לבדוק וזה גם לרא"ש וצ"ב אמנם לולי דבריו ודאי שכל סברת הרשב"א כי זה דרבנן וגם לרא"ש יתכן שזה רק מדרבנן כל שלא רואה בפועל [ויתכן שכל שלא יודע שיש צואה זה גרע מאם יודע ולא רואה ולא מסתבר]

אמנם היה מקום לדון דלא כפמ"ג ורבותינו האחרונים אלא שודאי שבצואה כל האיסור של מחנה ולא שיש כאן שני איסורים רק שזה ילפותא מולא יראה שגם ראיה זה מגדיר כמחנהו ולפ"ז ודאי שבצואה בשיעור מלא עיניו ודאי שיאסר גם הרהור בין באותו רשות ובין ברשות אחרת וכן לפ"ז לגבי אם מצא צואה בשיעור מלא עיניו אין סברא לחלק בין הרא"ש לרשב"א דגם לרשב"א כל הדין ראיה מצד שזה מגדיר כמחנהו ועד כמה שלא רואה זה מוגדר מדאוריתא שזה לא מחנהו גם לרא"ש זה כך

והנה הב"י נקט לגבי ערוה שמועיל עצימת עינים וכתב שזה לא דומה לצואה דמבואר בירושלמי דבמלא עיניו לא מועיל עצימת עיניים דשם זה הלכה של מחנה אבל כאן זה הלכה של ראיה ועיין א"ר סימן ע"ט ובפמ"ג סימן ע"ה שתמהו עליו שכל זה ניחא לרא"ש אבל לרשב"א שיסוד האיסור במלא עיניו זה מצד לא יראה א"כ כמו שבצואה מבואר בירושלמי שלא עוזר מה שעוצם עיניו למה שבערוה זה יהיה אחרת ובפשוטו בהכרח בכונת הב"י כנ"ל דאפילו דהאיסור נלמד ולא יראה אבל כאן גדר הדין שעל ידי ראיה זה נחשב במחנהו ולכן כאן לא יועיל עצימת עינים משא"כ בערוה שיסוד האיסור זה מצד הראיה ולא מצד מחנהו א"כ אין סברא שיועיל עצימת עינים

**בדין עצימת עינים בצואה ברשות אחרת**

ג] והנה לפי סברת הרשב"א צ"ב כוונת הבריתא שאם זה לא גבוה עשרה מרחיק מלא עיניו הרי עד כמה שרואה זה אסור אפילו אם זה ברשות אחרת ומצאנו בזה לכאורא שלש ביאורים

א. הא"ר ביאר שכונת הבריתא דמה שזה גבוה עשרה על פי רוב זה סיבה שלא יראו וצריך להגיע להיתר של רשות אחרת לגבי אם זה תוך ד"א ואם זה לא רשות אחרת מצד שאין הבדל גבוה ממילא גם רואים וצריך להרחיק ד"א ואפילו מלא עיניו ולפ"ז עיקר החילוק לגבי תוך ד"א בזה שכאן אין ההיתר של יושב בצידו וקורא שמדובר שלא רואה ולפ"ז אין לנו שום מקור שברשות אחרת מועיל עצימת עינים וכן מבואר כאן בחידושי הרשב"ץ ובארחות חיים שכמו שבאותה רשות לא מועיל עצימת עינים ה"ה ברשות אחרת [ובפשוטו כן הוא פשטות לשון הרשב"א ועיין שו"ת הרשב"א סימן תע"ד ששם יש שינו בדבר זה ולפ"ז יורד דיוק הא"ר אמנם שם יש יותר משמעות שהדין עצימת עינים לא מועיל כלל ע"ש]

ב. עיין מג"א סק"ח שכתב שצואה ברשות אחרת אפילו שאסור לרשב"א אבל בזה מועיל עצימת עינים ובפשוטו מקורו כמבואר במאמר מרדכי וכן ביאר בפר"ח דכונת הבריתא דמה שלא רואה מחמת גובה זה כמו סומא ולילה וכה"ג אם זה באותו רשות צריך מלא עיניו ואם זה ברשות אחרת כיון שבפועל לא רואה זה מותר והנה עיין פר"ח שתמה על הרשב"א שכאן שיש דבר שגורם שלא יראה אין זה דומה לסומא ולילה שבמצב מצד עצמו הוא סיבה לראות אמנם ראיתי מביאים דבאוהל מועד דרך חמישי נתיב ה' מבואר שכיון שאם יעמוד על רגליו הוא יראה לכן זה נחשב תוך מלא עיניו ורק שבפועל לא רואה ולכן כל האיסור מחמת הירושלמי ואם זה ברשות אחרת כה"ג כיון שלא רואה מותר [ונפק"מ למחזיק סידור מול פניו האם חשיב שאין הערוה ניראת לו ויתכן שכאן גרע שזה רק דבר שעל ידי מעשה ואין זה דומה לעמוד]

ג. עיין ביאור הגר"א שמשמע שגם ס"ל בדין כמג"א רק שביאר שכונת הרשב"א שודאי שעמוד כיון שזה מסתיר זה לא דומה ללילה אלא שכאן מדובר באופן שבפועל לא רואה כגון שעוצם עיניו או שזה לילה וכדו' וכה"ג באותו רשות חשיב עדין שזה במלא עיניו וברשות אחרת מותר

והנה בהא דמבואר במג"א והפר"ח בדעת הרשב"א דברשות אחרת מועיל עצימת עינים עיין פמ"ג בדין השלישי שהקשה שהרי הדין מלא עיניו נלמד מולא יראה ולא מועיל עצימת עינים וא"כ למה כאן שיועיל עצימת עינים ומטעם זה הא"ר דחה דברי המג"א וע"ש שכתב שבאמת הם דינים חלוקים דבמלא עיניו זה מצד שחשיב מחניך וברשות אחרת זה מצד ולא יראה אמנם הדבר פלא כמו שהעיר הוא עצמו שכל המקור של הרשב"א לאסור ראיה מרשות אחרת מדין מלא עיניו ובהכרח שגם זה נלמד מהדין ולא יראה

והנה בהא דמבואר דמועיל שמועיל עצימת עינים עד כמה שזה ברשות אחרת עיין א"ר ופמ"ג דהניחא לדעת השו"ע דבערוה מועיל עצימת עינים דהינו שדבר שנאסר מחמת ולא יראה האיסור רק ראיה בפועל א"כ גם כאן מועיל עצימת עינים אבל למה דנקטו האחרונים שאסור גם בעצימת עינים א"כ למה כאן זה אחרת ועיין בה"ל שכתב דהנה המג"א חידש שערוה בעששית מועיל עצימת עינים ויתכן שגם ברשות אחרת מועיל עצימת עינים וא"כ גם בצואה זה כך אבל באמת לשיטות שכאן לא מועיל עצימת עינים גם בערוה לא יועיל עצימת עיניים אמנם מסברא דין כיסוי לא נתחדש בערוה כלל ובהכרח שמה שמועיל כי זה כמו ברשות אחרת וא"כ מסברא ה"ה כל שזה ברשות אחרת [ואם ננקוט שלא מועיל רשות אחרת בערוה גם כיסוי לא יועיל] והנה לפ"ז א"ש הקושיא הנ"ל דבאמת צואה הדין ראיה זה בדיוק כמו ערוה דבאותו רשות לא מועיל עצימת עינים וברשות אחרת מועיל עצימת עינים

אמנם עיין גר"ז וחיי אדם שרק כאן כתבו שמועיל מה שזה ברשות אחרת אם עצימת עינים ומשמעות דבריהם שבערוה ברשות אחרת כל שהוא רואה את זה לא יועיל עצימת עינים וסתימת לשונם שגם ערוה בעששית לא מועיל עצימת עינים [ועיין סוגין דלעיל שכן דיקנו בט"ז וכן שיטת הפר"ח שם וכן בא"ר כתב שערותו במים עוזר כי זה כמו סיבוב פנם ומצאתי בהשלמה שביאר מפורש שחלוק מים מעששית שזה לא נראה] וצ"ב החילוק ולכאורא אם נימא שכאן זה גדר של מחנה ולא של ראיה א"כ א"ש שכשהראיה זה סברא לדון שזה כמחנהו בזה נקטו כסברת המג"א שכל שזה ברשות אחת ממש חשיב מחנהו גם אם עצימת עינים אבל כל שזה ברשות אחרת כל שעוצם עיניו לא חשיב כמחנהו אמנם לגבי ערוה שכל האיסור מצד הראיה בפועל בזה עד כמה שגם אם עצימת עינים חשיב ראיה אין סברא שברשות אחרת יועיל יותר עצימת עינים

**בהא דצואה עוברת אין איסור מצד הראיה**

ד] והנה אביי ס"ל שצואה עוברת מותר לקרוא ק"ש ובפשוטו זה סברא שרק עד כמה שלצואה יש מקום חשיב שהיא במחנה אבל עד כמה שאין לה מקום לא חשיב שהיא במחנה [והנה עיין נחלת דוד וגבורות ארי בתענית כ. שדנו שבגמ' כאן מבואר שדנים לפי הצואה ובגמ' לעיל לגבי מבואות המטונפות מבואר שדנים לפי הגברא וע"ש שנקטו שבאמת אביי כאן ודאי חולק על ההיתר של מהלך ע"ש אמנם בפשוטו יש כאן שני נידונים א. שכל שהגברא לא עומד אין לו מחנה ב. שכל שהצואה לא עומדת זה לא נחשב שהיא במחנה]

והנה צ"ע לרשב"א שיש איסור של ולא יראה דכל זה סברא ביחס לאיסור של והיה מחניך אבל ביחס לאיסור של לא יראה בך לכאורא אין סברא שיהיה מותר ועיין פמ"ג בפתיחה שכתב לדחוק שזה היה מאחוריו שאז כל האיסור רק מצד והיה מחניך קדוש אמנם הביא דברמב"ם ושאר ראשונים כתבו שמדובר לפניו עוד כתב לדון דאם מועיל עצימת עינים יתכן שהיה עצימת עינים אמנם כל זה דוחק וחסר בגמ' והנה יש אחרונים שדיקו ברמב"ם שכל האיסור של צואה עוברת זה רק תוך ד"א ולא כמלא עיניו ועיין א"ר שכתב לבאר דבאמת מצד ולא יראה לא שייך בכלל בצואה עוברת ורק מצד והיה מחניך וממילא חוץ לד"א מותר אמנם זה עצמו פלא למה שבעוברת יהיה סברא להתיר הדין ראיה וכי ערוה עוברת מותר לקרוא ק"ש ובפשוטו מוכח מכאן כנ"ל שגם מה שנלמד מלא יראה זה לא איסור חדש אלא התחדש שגם על ידי ראיה זה נחשב במחנהו ולכן עד כמה שיש סברא שדבר מהלך זה לא נחשב במחנהו זה לא משנה אם הסיבה שהוא במחנהו מצד שבפועל הוא תוך ד"א או כי הוא רואה אותו ולפ"ז יש הרבה יותר מקום לדברי הא"ר שדבר שכל מה שנחשב במחנה זה רק מחמת ראיה בזה יש יותר סברא לדון שזה חיסרון ולא חשיב שזה במחנהו אמנם בפשוטו אם הדיוק ברמב"ם נכון הסברא שזה רק איסור דרבנן ולא גזרו אלא תוך ד"א ולא בשיעור כמלא עיניו

**בדין ד"ת במבואות המטונפות**

ד] והנה הגמ' הגמ' מביאה מחלוקת האם ההולך במבואות המטונפות יכול להניח ידו על פיו ולקרוא ק"ש וקי"ל לאיסור והנה בפשוטו הסברא להתיר מצד שחסר בשם מחנה כיון שהוא הולך דאדם מהלך אין לו מחנה וכן מבואר ברשב"א ועיין ראש יוסף שהקשה דלדעת הרשב"א שיש איסור של ולא יראה א"כ למה שלא יאסר מצד ולא יראה והנה מבואר בגמ' שכל ההיתר מצד שמניח ידיו על פיו ועיין הגהות הגראמ"ה שביאר שזה כמו הרהור וכן ביאר במשכנות יעקב סימן נ"ט ולפ"ז א"ש שבאמת בדיבור פה אסור וכל המחלוקת האם יש פה איסור מצד הרהור והנה לפ"ז היה מקום לבאר שמחלוקתם האם כה"ג חשיב דיבור או הרהור אבל הרהור וודאי מותר ועיין ראמ"ה שהביא דבגמ' תענית מבואר שרב אדא אמר שהאריך ימים בזכות שלא הרהר במבואות המטונפים וצ"ע הרי בסוגין ס"ל שזה כדבר ה' בזה דהינו שזה מעיקר הדין וביאר הנ"ל שרק לגבי מניח ידיו על פיו הוא חולק אבל הרהור הוא מתיר מעיקר הדין [אמנם הגבורות ארי תענית כ. ישב שזה שני רב אדא] והנה לפ"ז אין מקור שבהרהור אסור וברשב"א במגילה כ"ח. מבואר שלהלכה קי"ל שהרהור אסור דהינו שלא מסתבר שנחלקו בדבר זה האם מניח ידו על פיו חשיב הרהור או דיבור ולפ"ז בפשוטו אדרבא לכו"ע מניח ידיו על פיו זה הרהור אמנם בפשוטו הדברים מחודשים ובערוה לא מצאנו שמועיל מניח ידו על פיו וודאי שזה דיבור רגיל ובהכרח שיש כאן עוד סייג מדרבנן מצד כבוד התורה שמניח ידיו על פיו ובהכרח שמצד הדין דאוריתא מותר כאן גם דיבור והדרא קושיא לדוכתא ובפשוטו מבואר כנ"ל שגם האיסור שנלמד ולא יראה יסודו הוא ודאי עוד צורה של חוסר מחניך קדוש ולכן עד כמה שמהלך אין לו מחנה גם בראיה זה לא סיבה לאסור ובפשוטו כן מוכרח ברשב"א דבתחילה הוכיח שאין איסור ולא יראה בצואה מהגמ' במבואות המטונפות ולא ביאר איך זה נתישב בכל דבריו ובפשוטו נשאר במה שחידש שאין איסור של ולא יראה בצואה רק של מחנה רק שיש ילפותא שגם בראיה חשיב שזה במחנהו וז"ב

העולה מהנ"ל דהפמ"ג נקט שסברת הרשב"א שבצואה יש שני איסורים א. ראיה ב. מחניך קדוש ודבר זה קשה א. מהגמ' של צואה עוברת ב. מבואות המטונפות דמבואר שזה לא מחנה ומותר וזה לא נאסר מצד ראיה ג. וכן הב"י שכתב לחלק בין צואה לערוה לגבי עצימת עינים חזינן שכל האיסור מצד מחניך והנה בפשוטו לפ"ז בהכרח שהרהור אסור בצואה גם במלא עיניו ורשות אחרת אמנם יתכן לומר שזה ודאי שולא יראה יש שני איסורים א. צואה ב. ערוה [ולא רק שזה גילוי על האיסור של מחניך] רק שחלוק האיסור בערוה שזה מצד ראיה לאיסור בצואה שזה מחמת שזה במחנהו [והוא מסברא או מהא דמועיל כיסוי] אמנם מה שזה מחנה מצד ראיה בזה יש היתר של הרהור וכן נפק"מ לפ"ז דבראיה באמת יש לאו ולא רק עשה משא"כ לביאור הנ"ל שזה רק גילוי על האיסור ובפשוטו כן מוכח בחיי אדם שנקט שהרהור מותר מתי שזה ברשות אחרת ובכל אופן מועיל עצימת עינים ברשות אחרת רק בצואה ולא בערוה וכנ"ל [אמנם יתכן כתהלה לדוד לעיל גם אם הגדר כך]

**בביאור כונת הגמ' צואה בעששית**

ה] והנה מבואר בגמ' שצואה בעששית מותר לקרוא כנגדה ורש"י ביאר שהכונה בכלי זכוכית וביאר כמו בגמ' שבת כ"ג. עששית שהיתה דלוקה והולכת אמנם הרמב"ם ביאר שהכונה מחיצת זכוכית ודומיא דהגמ' שבת קנ"ד: שהלשון עששית לא הולך על כלי זכוכית אלא על חתיכת זכוכית ובפשוטו הדבר תלוי בטעם ההיתר דסוגין דלרמב"ם וגירסת הרי"ף שהגמ' אומרת כי זה לא במחנה א"כ זה סברא על מחיצה אמנם לדעת הרשב"א שזה מצד שיש היתר מיוחד של כיסוי א"כ בפשוטו זה רק במכוסה ממנו וכל אדם אבל מחיצה זה לא בגדר כיסוי כלל וכן הוא בלשון הרשב"א מפורש שכתב שכל שהוא רואה לא מועיל אלא אם זה מכוסה ממנו ומכל אדם וכן נקט בראש יוסף מגילה כ"ז דמחיצת זכוכית לא יועיל לרשב"א אמנם עיין אורחות חיים [לרא"ה מלוניל] שנקט כרשב"א ובכל אופן ביאר הגמ' שעששית הכוונה מחיצת זכוכית ובאמת שכך הוא פשטות הגמ' דומיא דערוה בעששית כמבואר בפמ"ג וצ"ב כיון שיש כאן היתר מיוחד של כיסוי כה"ג אין זה כיסוי ועיין אבני נזר סימן י"ט שכתב שבדין שהתורה אמרה שמועיל כיסוי בצואה נתחדש שני דברים א. שזה נחשב שזה לא במחנהו ב. שראיה דרך דבר אחר זה לא ראיה [וקצת צ"ע דכיסוי התורה זה בעפר וצריך לדחוק דמשמעות הדברים שבכל מקרה זה עוזר וכן הוא מוכרח לרשב"א] ולפ"ז כל שיש מחיצת זכוכית ורואה על ידי זכוכית חשיב ראיה על ידי דבר אחר ואין זה בגדר ראיה ולפ"ז אם יהיה כיסוי ויש שם חור ויראו דרך הכיסוי זה לא יעזור דהרי מה שאין חיסרון של ראיה בכיסוי זה מצד שראיה על ידי דבר אחר זה לא ראיה וכן לפ"ז לכאורא לא צריך תורת מחיצה אלא שכל שראיתו דרך זכוכית לא חשיב ראיה לאסור אמנם תוך ד"א יאסר מצד שזה במחנהו ולזה צריך דוקא כיסוי שלא יחשב במחנהו אם לא שבאותו חדר תמיד זה בגדר מחנה והדברים מחודשים ועיין רשב"א נ"ג. לגבי נר בעששית דהוכיח מערוה שזה ראיה ולכאורא אדרבא שיוכיח מצואה שזה לא ראיה אלא בהכרח שצואה זה לא מצד שראיה על ידי דבר אחר זה לא ראיה אלא זה מדין כיסוי וצ"ע

ועיין פמ"ג בפתיחה שנקט שמחיצת זכוכית עוזר גם לרשב"א אמנם דוקא דבר שיש לו תורת מחיצה וכתב לדון שגם אם יש דלת שזה כמו נעול מותר דהינו שאפילו שיש כאן ראיה ממש ולא דרך דבר אחר וע"ש דביאר שבדין כיסוי לא צריך שזה יהיה מכוסה מכל צדדיו אלא גם כיסוי מצד אחד דהינו שהדין כיסוי הוא שהדבר מכוסה ביחס לבן אדם ולא ביחס לחפצא של הצואה [ועיקר הדבר שמחיצה מועיל מדין כיסוי מבואר במור וקציעה סימן פ"ז במחלוקתו אם המג"א ע"ש] אלא שצ"ב למה צריך תורת מחיצה וצ"ל שזה סברא שרק דבר שיכול לחלוק רשות יכול להחשיב שזה מכוסה ביחס לבן אדם וכל זה מחודש שיש שני דיני כיסוי אחד מצד החפצא ואחד ביחס לגברא

והנה הכס"מ העתיק על הרמב"ם שמדובר במחיצת זכוכית את גירסת רש"י שזה מצד וכיסתו צ"ע עד כמה שזה מחיצה זה ודאי מצד מחניך וצ"ל שהראיה שתוך ד"א מעבר למחיצה זה לא מחניך מהא דמועיל כיסוי וצ"ע

והנה העולה מהנ"ל דבביאור סוגין מצאנו שלשה ביאורים א. שיסודו מדין כיסוי כמו קבורה ב. שמדובר במחיצה ויסוד הסוגין מצד שזה לא במחנהו ג. שמדובר במחיצת זכוכית ונתחדש דין מחיצה ביחס לאדם ולאבני נזר זה מועיל מצד שראיה דבר דרך אחר זה לא ראיה ולפמ"ג התורת מחיצה מגדיר שזה מכוסה ממנו

**האם דבר שמסתיר שלא יראו יכול להועיל בתור כיסוי**

ו]והנה בלשון רש"י משמע שלא מדובר במחיצה עשרה אמנם כתב שהסיבה שזה מועיל מצד שיש כאן מחיצה דהינו שלא כתב שזה מועיל מצד שזה מכוסה בכל מכל צדדיו אלא מצד שזה חוצץ ביניהם דהינו שנקט שהדין כיסוי זה ביחס לגברא ולא צריך אפילו מחיצה עשרה ויתכן מקורו כיון שעששית מגולה מלמעלה וס"ל שכה"ג לא שיך לדון שיש כאן כיסוי מצד החפצא וכסברת האחרונים סימן פ"ג מ"ב סק"ה [ודלא כב"י שם] ובהכרח שהדין כיסוי הוא ביחס לגברא ולכן משמע שיועיל גם מחיצה פחות מעשר שלא מכסה הדבר אמנם באחרונים מבואר שכל שזה לא כיסוי ממש לא עוזר מחיצה אלא אם זה מחיצת עשר ועיין סימן שט"ו דהמג"א חידש לענין כיסוי ספרים שכל שזה מחיצה שמסתיר הספרים לא צריך להגיע לדין מחיצה ומועיל מדין כיסוי ובפשוטו מכל האחרונים כאן מבואר שלגבי צואה חמיר וזה לא מועיל ונפק"מ לוילון שנד ברוח או שהוא גבוה ג"ט מהקרקע [כדמצוי בבית החולים] שאין לו דין מחיצה שזה לא יועיל בתור כיסוי

ובפשוטו יש לדון בזה מסוגית הגמ' דמבואר בגמ' כ"ה: שנחלקו תנאים בלפני המיטה האם זה עוזר או לא והגמ' אחרי זה מסתפקת במטה עד עשרה ואומרת שעשרה זה ודאי מועיל ורש"י לומד שמדובר על מתחת המטה ולפ"ז הא דנחלקו בלאחר המטה יתכן שמדובר בפחות מעשרה ונחלקו האם גם דבר פחות מעשרה יכול לחלוק המקום או יתכן שמדובר בעשרה שיש לזה תורת מחיצה ונחלקו האם מטה יש בה חיסרון בהלכות מחיצה [עיין גר"ז שכיון שזה לא נעשה לשם מחיצה אלא זה מתשמישי הבית לא הוי מחיצה] אמנם הראשונים הביאו בשם רב האי גאון ועוד ראשונים שנידון הגמ' על הנידון שהמטה מפסקת ולפ"ז מבואר בגמ' שיש צד שנחלקו גם בפחות מעשרה ויש צד שנחלקו בעשרה ועיין בתר"י שנקט שאין לזה תורת מחיצה כיון שמדובר שאין החלל סתום דאל"כ עשרה פשיטא ולפ"ז מבואר כאן חידוש שגם דבר שאין לו שם מחיצה יכול להועיל להפסיק ביניהם שלא יחשב באותו רשות אמנם הביא בשם רב האי גאון וכן הוא ברבינו חננאל שמדובר בהכרח שזה סתום מתחתיו דהרי צריך שלא יראו ובפשוטו מצד דס"ל כרשב"א וממילא מה שיש כאן הפסק זה לא עוזר עד כמה שרואים והנה יתכן לפ"ז שזה עצמו נידון הבריתא האם זה יכול להועיל בתור כיסוי וכן יש לבאר לרש"י שזה ביאור המחלוקת תנאים כשאין תורת מחיצה ובתור כיסוי אמנם להלכה מבואר שרק עשרה עוזר ומבואר בב"י ובמג"א שזה רק אם יכול להועיל בתור מחיצה ומבואר שמדין כיסוי זה לא יכול לעזור אמנם כל הראיה לשיטת הרשב"א שבהכרח מדובר שזה מסתיר אבל לשיטת הרא"ש יתכן שמדובר שזה לא מסתיר וכל סוגין מצד דין הפסקה חדש וכנ"ל והארכנו בזה בסימן בהערות בסוגין