מראי מקומות קו 7
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

**מראי מקומות קו. 7 מלאכה שאצל"ג, מקלקל, ומקלקל בחבורה.**

**בענין מלאכה שאינה צריכא לגופה**. עיין במגיד משנה שעמד בחילוק בין אינו מתכוון למלאכה שאצל"ג דאינו מתכוון היינו שאינו מתכוון למלאכה ומלאכה שאצל"ג הוא מתכוון למלאכה רק דאינו מתכוון לתכלית המלאכה. ועיין בתורי"ד בסוגייתנו ד"ה וראיתי מקשים דביאר החילוק בין מבעיר וצריך לאפרו. דלא חשיב מקלקל. לבין חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה דמבואר לעיל עג. דחשיב מקלקל ופטור אפילו לרבי יהודה.  **שם.** עיין ברמב"ן ברשב"א ובריטב"א ,ובריטב"א הישנים. צד. [המיוחס לר"ן.] דכתבו דאין חיובה משום שברצונה לא באה לו [משמע שבאו להפקיע מפי' של רש"י] דאם כן קשה מיריעה שנפל בה דרנא. אלא משום שאינו חייב אלא על מלאכה שיש לו בה הנאה ולא על מלאכת סילוק. אמנם מדברי רש"י לא נראה כן וכמבואר בלשונו בכל מקום שהדגיש שטעם הפטור הוא משום שברצונו לא באה לו. אלא נראה כמו שביארנו דבדעת רש"י בעינן תרוויהו. ועיי"ש. ועיין עוד במאירי לעיל צג: ד"ה אמר המאירי המשנה השישית וד"ה ור' שמעון פוטר שכתב כנ"ל דפטור על סילוק וחייב על דבר שיש לו בו הנאה ונתקשה ממוציא את המת לקוברו ודן דאם יש ריח רע וכבר יש היזק הסילוק נחשב דבר שיש לו הנאה., ועיי"ש שהביא שכבר עמדו על זה בירושלמי.

**תני ר' אבהו קמיה דר"י כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר.** הנה חובל חייב באופן שעשה חבורה ויצא דם או שנצרר הדם. במלאכת חובל נחלקו הראשונים בחיובה מטעם איזה מלאכה היא. עיין ברש"י במתניתין להלן קז. דכתב דסיבת חיובה היא או משום נטילת נשמה תולדה של שוחט או משום תולדה של צובע. ועיין לעיל עה. תוד"ה כי היכי דהסכימו לפירוש דחיובה הוא משום נטילת נשמה. ושי' הרמב"ם פ"ח ה"ז דחיוב חובל הוא משום מפרק תולדת דש. והנה לפי הרמב"ם יוצא דמפרק במקלקל חייב ויל"ע לדעת הרמב"ם האם החיוב הזה נאמר בכל מפרק או דווקא באופן שנעשה בחבורה. ויל"ע בזה.. **א"ל פוק תני לברא חובל ומבעיר אינה משנה.** עיין תוד"ה חוץ בשם רבינו שמואל שביאר דר' אבהו ור"י נחלקו במחלוקתם של ר' יהודה ור' שמעון המובאת להלן האם מקלקל גמור בחבורה חייב. דר' יהודה פוטר. אלא אם כן הוא מתקן. ור"ש מחייב. וברייתא דר' אבהו כר"ש. וכתבו התוס' דכן משמע מפירש"י בסוגיא. ועיין תוד"ה דאמר בסופו דביאר היכן משמע לו דבר זה מפירש"י. והקשו התוס' כיוון דרבי יוחנן גם מודה דברייתא זו ר"ש מדוע אמר לו לשנות ברייתא זו חוץ לביהמ"ד. ועיין תורי"ד דביאר דהמכוון בדברי רבי יוחנן דברייתא זו דהיא כר"ש היא לא ההלכה אלא כרבי יהודה. ובטעם הדבר בי' התורי"ד דשי' ר"י דהלכה כסתם משנה ובמשנתינו משמע דכל המקלקלין פטורין אפילו בחובל ומבעיר כרבי יהודה. וכדלהלן. ועיין מגיני שלמה.

**ואת"ל משנה חובל בצריך לכלבו מבעיר בצריך לאפרו.** ובדעת רש"י,הפי' דבאופנים אלו הוי מתקן ולא מקלקל ולכן חייב. וכדברי יהודה.עיין תורי"ד דביאר, דאין המכוון דברייתא דר' אבהו איירי בצריך לכלבו ולאפרו דהרי הברייתא כתבה כל המקלקלן פטורין חוץ מחובל ומבעיר דמשמע דאע"ג דהם מקלקלין. חייבים עליהם אלא רבי יוחנן קאי על סתם משנה בב"ק שמובאר דחובל בחבירו ב"ק פז. פטור מלשלם. וכן שם לד: בשורף גדיש פטור מתשלומין דשם איירי באופן שצריך בדם לכלבו וכן בצריך את האפר וכרבי יהודה.

**מתניתין רבי יהודה ברייתא ר"ש.** שי' התוס' סוד"ה דאמר ועוד ראשונים דמחלוקת זו בין ר"י לר"ש. האם מקלקל בחבורה חייב או פטור. קבלה היתה בידם ואין לה מקור במשנה או בברייתא. כן כתב רבי ניסים גאון ור"ח. ועוד ראשונים וכן מובא בשו"ת הרמב"ם מהדורת ליפסיא קעז. אמנם ברש"י ד"ה מתני' וד"ה וברייתא. פי' דמחלוקת זו היא לשיטתם. בדין מלאכה שאינה צריכא לגופא. וצ"ב מהו התלייה דמדוע אם רבי יהודה סובר דלא בעינן שיהא צריכה לגופא הוא יסבור שתיקון בדבר אחר הוי תיקון כיוון שבדבר עצמו אין בו תיקון ומהיכי תיתי שדבר זה היא תלוי במחלקותם.. ומשמעות הדברים היא דאין הביאור דלר"י לא בעינן צורך כלל אלא דסובר רבי יהודה דגם צורך צדדי הוא גם נקרא צורך. ועיין לעיל לא: רש"י ד"ה לעולם דכן משמע מדבריו. וממילא בחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה זה שיש לו צורך בעשיית הבור משום העפר הוא גם נקרא צורך וכנ"ל צורך של סילוק הוא גם צורך. ולפי"ז סבר ר"י דמכיוון שהמחשיב של המלאכה אינה תלויה בעיקר הדבר שעבורו היא נעשית ה"ה דגם התיקון אינו תלוי בעיקר המלאכה וגם תיקון בדבר אחר חשב תיקון. משא"כ לר"ש שבעינן צורך בעיקר המלאכה ורק בזה הוא נקרא מלאכת מחשבת. ה"נ בעינן שהתיקון יהא בעיקר המלאכה. וממילא במבעיר וחבלה דלא שייך תיקון בעיקר המלאכה, ונאמר בתורה שיש בהם חיוב בהכרח שיש בהם הלכה שמקלקל גם חייב.

**ויש לדון בדעת רש"י לפי' ר"ש מהו הפוטר**, האם הפוטר הוא משום דבעיקר המלאכה הוי מקלקל. ובמה שהוא מתקן חשיב אינה צריכא לגופא. או דהביאור הוא דשם המלאכה הוא מקלקל. ולא חשיב מתקן וזהו דמיון למלאכה שאינה צריכא לגופא דכמו דלר"ש צורך דנים בעיקר המלאכה כך השם מקלקל נידון בעיקר המלאכה והפטור הוא רק משום מקלקל ולא בעינן לפטור דלא צריכא לגופא, אלא דזה תלוי בדין צריכא לגופא, אבל היום הפטור הוא לגמרי משום שהוא מקלקל, ויל"ע בזה.

**בא"ד רש"י כתב דאפילו אם מבעיר עצים כדי לבשל בהם חשיב מלאשאצל"ג.** ויל"ע על רש"י מדוע מבעיר עצים לא חשיב מתקן אפי' באופן שמבעירם כדי לבשל בהם. ובפשוטו גדר הדבר הוא דמלאכת מבעיר איננה הוית חום ואש כהשו"ע הרב סי' תצ"ה קו"א סק"ב אלא כדכתב האבנ"ז סי' רלח דהאיסור הוא כילוי העצים באש. והרמב"ן פליג על וסובר דמבעיר כדי לבשל חשיב מתקן. ועיין ברש"ש ורע"א מה שהקשו על רש"י. ועוד יל"ע על רש"י דמשמע ברש"י דלא חשיב צריכא לגופא במבעיר עצים כדי לבשל בהם ומדוע לא נחשב צריכא לגופא הרי הוא צריך לכילוי העצים כדי שהיא חום ומדוע לא חשיב צריכא לגופא.  **שם.** ועיין בתוס' בסוגייתנו.ובב"ק דף לד: ד"ה חובל. ובסנהדרין פד:ח ד"ה מאן שמעת. ובכריתות כ: ד"ה כגון. ובראשונים שהקשו בהרחבה על רש"י,ועיין בתוס' כאן סוף העמוד דכתב דאפשר שקבלה היתה בידם.ועיין בתוס' בסנהדרין דהביאו ראיות ממשניות לפלוגתא זו.  **תוד"ה חוץ.** התוס' נקטו דר' אבהו ור"י נחלקו אליבא דר"ש האם מחייב באין בו צורך כלל. או דאינו מחייב אלא אם כן יש בו צורך קצת. ור"י סובר דבעינן תיקון חשיב. ופטור בצריך לכלבו ואפרו דחשיב מקלקל. והתוס' הקשו מחולין לגבי סכין של ע"ז דמותר לשחוט בו ואין לו הנאה בו וחשיב מקלקל. משום דקלקולו יותר על תיקונו. והיינו דבהמה בחייה עומדת גם לגדל ולדות ולחרישה. והטעם דחייב לגבי שבת ביארו התוס' בחולין שם ד"ה מותר כתבו דטעם האיסור הוא משום שלכך נתכוון חשיב מלאכת מחשבת. ולא מקלקל. דהיינו משום שאה"נ שבסך הכל הוי קלקול מכל מקום כיוון שרצון האדם בתיקון שיש בזה ויש בזה תיקון לאכילה דנים את התיקון העכשוי. עיין תורא"ש שהקשה דכיוון דמבואר בכריתות יט: דלא בעינן כלל מלאכת מחשבת דהרי ר"ש מחייב אפילו במתעסק מדוע לגבי מקלקל ילפינן דבעינן תיקון קצת. עיי"ש מה שתי'. **בא"ד.** ור"ת מפרש יל"ע בביאור סברת ר"ת.  **רש"י ד"ה וברייתא. דאין לך חובל ומבעיר שאינו מקלקל.** הרש"ש הקשה על רש"י דאם דאין לך חובל ומבעיר שאינו מקלקל מדוע ר"ש צריך ללמוד את דינו משריפת בת כהן. וממילה. ומדוע לא ילמד דין זה מעצם הל"ט מלאכות. והנה מחובל אין זה קשה דאין זה כתוב בתורה שחבלה היא חלק מהל"ט מלאכות וזה גופא ילפינן דחבלה היא חלק מהל"ט מלאכות.. אמנם ממבעיר קשה דכתוב מפורש בתורה לא תבערו אש בכל מושבתיכם. וכן הקשה רע"א ונשאר בצע"ג. ועיין באמרי בינה דיני שבת ל. . **שם.** עיין בר"ן וברמב"ן שהקשו על רש"י דדהרי מכיוון שצריך את גופה של אש אפילו שאין ההנאה מגופה כיוון שנהנה ממה שנתבשל בה חשיב צריכא לגופא דהרי חורש וכל תולדתיה אין ההנאה בעצמן ממש אלא מהנולד מהם והבערה כיוצא בהן. וצ"ע.

**תוד"ה בחובל וצריך לכלבו.** התוס' הקשו לר' אבהו דאפילו דהוא מחייב במקלקל בחבורה מכל מקום הוא פוטר במלאכה שאינה צריכה לגופא. והביאו לזה ראיה מסנהדרין פד: ומלהלן קכא: ומכריתות כ: דבכל אלו מבואר דגם באופן של חבורה יש בו פטור של מלאכה שאינה צריכא לגופא וכן אמרו שמשמע לעיל גבי חלזון כן עיין עה.. והתוס' תי' דאיירי באופן שהוי מלאכה הצל"ג ומקלקל כגון חובל לדם באיסורי הנאה דהוא מקלקל משום שהדבר אסור אבל חשיב צריכא לגופא. וחי' התוס' הוא דאם סבור שהוא צריך לגופא אע"ג שבאמת אינו צריך לגופא ולכן באמת חשיב מקלקל. מכל מקום נחשב צריך לגופא. ועיין בתורא"ש לעיל צד. ד"ה את המת שנחלק עם רבינו שמשון בסברא זו. **שם.** ובעיקר מה שכתבו התוס' דאע"ג דמחייב ר' אבהו במקלקל בחבורה. מכל מקום הוא פוטר במלאכה שאצל"ג. כן כתבו התוס' לעיל עה. ד"ה טפי. והנה לגבי מתעסק דנלמד ממלאכת מחשבת נקטו התוס' לעיל עה. ד"ה מתעסק שחייב בחובל ומבעיר. דאין פטור מלאכת מחשבת בחובל ומבעיר. והביאו שכן מפורש בגמ' כריתות יט: הואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב. ומכל מקום במלאכה שאצל"ג הוכיחו התוס' שפטור. ולכאורה התוס' לשיטתם זהו מובן היטב דהגם דלגבי פטור מקלקל דנלמד ממלאכת מחשבת נתחדש שאין פטור זה במלאכות של חובל ומבעיר מכל מקום פטור של מלאכה שאינה צריכא לגופא דילפינן ממשכן סברו התוס' דפטור זה כן קיים בחובל ומבעיר. אלא דהתוס' עצמם שם בסוף הדיבור הקשו מאי שנא מלאכה שאצל"ג שפטור ממקלקל שחייב הרי תרוויהו ילפינן ממלאכת מחשבת. ובאמת יש לעיין בדבר זה. ויש שתלו שהתוס' שם פליגי על התוס' צד. אמנם נראה דלפי מה שדיברנו דהגם שילפינן ממשכן ילפינן גם ממלאכת מחשבת יש לדון ליישב את קושיית התוס', אמנם ניתן גם לתרצה. עיין בזה.

**שם. ועיין תוס' בב"ק לד: ד"ה חובל** דבתי' השני כתבו כמו כאן אמנם בתי' הראשוןכתבו דהנידון האם מלאכה שאצל"ג חייב בחובל תלוי במחלוקת ר' אבהו ור"י דלר' אבהו חייב במלאכה שאצל"ג ולר"י פטור. וכן כתב הרמב"ן בתי' אחד בסוגייתנו. וכן נקט בביאור הגר"א סי' של"א סי' דכל שבמקלקל חייב במלאכה שאצל"ג חייב. ובדעת התוס' החידוש הוא דאע"ג דתרוויהו סוברים דנתחדש דמקלקל בחבורה חייב דתרויהו אליבא דר"ש מכל מקום כיוון דר"י סבר דבעינן תיקון קצת ממילא פטר במלאכה שאצל"ג. והנה לדעת התוס' נצטרך לדחוק דכל הני גמרות דמבואר שם דפטור במלאכה שאצל"ג לר"ש בחובל ומבעיר. קאי דווקא לר"י ולא לר' אבהו. ולר' אבהו באמת יהיה חייב. **והנה שי' רש"י** בהאי ענינא הוא דחייב על מלאכה שאצל"ג בחבורה לדעת ר"ש דהרי רש"י ד"ה ברייתא אמר דכל מבעיר עצים ואפילו מבעיר אותם להסיקם תחת תבשילו חשיב מלאכה שאצל"ג. ובכו"א הוא חייב לר"ש ובהכרח הטעם הוא משום שבמבעיר חייב על מלאכה שאצל"ג וכן בחובל. ולכאורה רש"י לשיטתו דלומד דפטור דמלאכה שאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת בהכרח שילמד דחייב כמו מקלקל דמאי שנא כיוון דתרויהו ילפי ממלאכת מחשבת. והנה מה שכתבו התוס' דמשמע כן לעיל עה. גבי חלזון כן פי' התוס' שם ד"ה טפי בטעם הפטור. אמנם רש"י שם כתב פי' אחר בטעם הפטור דהוי פס"ר דלא ניחא ליה. ולא הזכיר כלל דלר"ש פטור משום מלאכה שאצל"ג. והחת"ס ועוד כתבו דרש"י הוא לשיטתו דסובר דמלאכה שאצל"ג חייבין עליה. והנה יל"ע דלפי רש"י יוצא דלעולם חייבים לר"ש על מלאכה שאצל"ג בחובל ומבעיר. וכמו מקלקל. **ויל"ע מה יענה רש"י על קושיות התוס' והראשונים שהוכיחו מסנהדרין פד: ומהמובא להלן קכא: ומכריתות כ:** דבכל אלו מבואר דלר"ש אפילו בחבורה פטור על מלאכה שאצל"ג. וצ"ע גדול בזה. **ועיין בריטב"א [המיוחסים לר"ן]** בסוגייתנו ד"ה לפיכך אני אומר מה שכתב לחדש חידוש גדול בדין מלאכה שאצל"ג דבאופן שיש לו צורך אחר הוא גרע יותר ממה שאין לו צורך. ולפי"ז מתורצת. שי' רש"י.. ויל"ע בזה. ועיין בתורי"ד להלן קכא: שרצה לתרץ שי' רש"י מהסוגיא להלן שבאמת הופכים שם את הגירסא, עיי"ש בהרחבה.

**חוץ משי' רש"י ותוס' בסוגייתנו מצינו עוד שי' ראשונים בסוגיין א]** עיין בעל המאור דנקט כרש"י דמחלוקת ר"י ור"ש היא המחלוקת של מלאכה שאצל"ג. ומצד שני סבר כתוס' דר' אבהו ור"י נחלקו אליבא דר"ש. עיי"ש. **ב]** ועיין ברמב"ן וכן בריטב"א בשם הר"י וכן מבוארת שי' הרמב"ן בהרחבה בר"ן. דמילה והבערת בת כהן חשיבא קלקול והשחתה. ומכל מקום נחשבים צריכים לגופא. והמחלקות בין' ר' אבהו לר"י הוא גופא בלימוד מבת כהן דר' אבהו סבר דילפינן דחייבים על מקלקל גמור וה"ה דחייבים על מלאכה שאצל"ג כיוון דשורש פטורם אחד משום מלאכת מחשבת וממילא יהיו חייבם בכל מקלקל דלא בעינן צריכא לגופא. אמנם רבי יוחנן למד דהפטור הוא במקלקל אמנם צריכא לגופא מיהא בעי ולכן צריך שיהא צריך לכלבו או לאפרו כדי שייחשב צריכא לגופא. ודלא כרש"י דע"י זה זה נשחב מתקן דבאמת באופן זה הוא גם מקלקל אלא בעינן צריך לכלבו או לאפרו כדי שיחשב צריכא לגופא. **ג]** וכתב הרמב"ן באופן אחר דר' אבהו מסכים דבעינן צריכא לגופא אלא דכיוון דהוא צריך לחבלה ולקלקול חשיב צריכא לגופא ור' יוחנן פליג בזה וסבר דרק לצורך עשייה ותיקון נחשב צריכא לגופא. ולכן הוא פטור באופן שאינו צריך לכלבו.

**מדאיצטריך קרא למישרי מילה הא חובל בעלמא חייב.** מהסוגיא נראה דהאיסור במילה הוא חבלה אלא דרחמנא שרייא. ויל"ע מדוע ליכא איסור משום גוזז. או משום קוצר דהיינו עוקר דבר ממקום גידולו. ואם יש איסור זה מה הראיה דמקלקל בחבורה חייב שמא ההתר הוא משום האיסורים האלו ואפילו אם נימא דזה מקלקל מכל מקום שמא מקלקל בהם חייב ולא בחובל. ועיין בשיטה מקובצת כתובות ה: בד"ה דם מפקד פקיד. דלמד דיש במילה איסור תולש ולדבריו צ"ע. ועיין בקהילות סוס"י נ' שעמד בזה. ודיברנו בזה בשעתו בסוגיות של גוזז וקוצר. ועיין במנחת חינוך מלאכת מכה בפטיש סק"ג שדן מדוע לא יהיה חייב משום מכה בפטיש. עוד הקשו האחרונים מה הראיה מהמילה שהיא קלקול שמא ההתר בא להתיר את המציצה שהיא כבר תיקון ועדיין יש כאן איסור נטילת דם. וע"ז הוצרכה התורה להתיר ויל"ע בזה. **שם.** מבואר דמילה לר"ש חשיבא קלקול ואע"ג דיש כאן תיקון בגברא מכל מקום הוי רק צורך מצווה ולא צורך גשמי וכתבו התוס' לעילה קה: ד"ה הא דצורך מצווה לא חשיב תיקון. והנה התוס' כתבו לעיל דמוכח מסוגייתנו דצורך מצווה חשיב צריכה לגופא וזה התוס' לשי' ד"ה בחובל דהם סוברים דבאינה צריכה לגופא ר"ש פוטר וממילא בהכרח דמילה חשיבא צריכא לגופא והטעם משום צורך מצווה אמנם רש"י לשיטתו כמבואר לעיל שסובר דר"ש מחייב בחובל ומבעיר באינה צריכה לגופא לומד דגם מילה חשיבא אינה צריכא לגופא ודו"ק. **ור"י התם מתקן הוא וכו' דאמר רב אשי וכו'.** הנה לדעת רש"י צ"ע מה היא שאלת הגמ' הרי במילה ובשריפת בת כהן יש תיקון בדבר אחר ולא גרע מחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו. ועיין ברשב"א ובריטב"א שתי' לדעת רש"י דאה"נ הגמ' יכלה לתרץ כךץ עיי"ש. **שם.** וצ"ב באיזה פרט חולק ר"י האם משום שסובר דצורך מצווה חשיב תיקון. ומלשונו משמע באופן אחר דסובר שעצם הסרת הערלה זה חשיב תיקון ולא חשיב רק צורך מצווה. ור"ש סבר דלא חשיב תיקון אלא רק קיום מצווה. ועיין במנחת חינוך מה שכתב בזה. **תוד"ה מדאיצטריך**. וי"ל. בביאור תי' התוס' עיין בחי' ובי' שהביאו הגהות ריח"ל מייזליש. ועיין אבן האזל. פי"ב ה"א**. תוד"ה מה לי**. התוס' בא להפקיע מפי' רש"י. ועיין תורא"ש ועיין מגיני שלמה מה שכתב ביישוב דברי רש"י. **עוד יל"ע לרבי יהודה** דסובר דתיקון בדבר אחר חשיב תיקון, מדוע חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה חשיב מקלקל כמבואר לעיל עג. וקשה הרי יש תיקון אצל העפר. עייין תורי"ד, דכתב דפטורו הוא משום דלא חשיב כלל בונה. ועיין מאירי מה שתי' בזה. ועיין. ובמגן אבות.

**עיין פסחים עג.** א"ל רב הונא בר חנניא לבריה וכו'בעי מיניה לדברי האומר מקלקל בחבורה פטור וכו' ועיין שם ברש"י ובתוס', **ועיין כתובות ה.** איבעיא להו מהו לבעול בתחילה בשבת וכו'. את"ל מקלקל בחבורה הוא או מתקן בחבורה הוא. עיי"ש.