חבורה  מעשה שבת ב לח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה לח. מעשה שבת.

הנה הרע"א בשו"ת קמא סוף תשובה כ"ג הקשה על דברי הראשונים שביארו שהגמ' נסתפקה האם רבי יהודה פליג על רבי מאיר בשוגג. דאם רבי יהודה פליג גם בשוגג מדוע הגמ' לעיל לא תירצה דרחבדר"א לדעת רנב"י סובר כרבי יהודה. וביאר דמשום שיש ספק בדברי רבי יהודה ניחא ליה להש"ס למימר כאן קודם גזירה כדי שלא נפשוט מרנב"י שרבי יהודה באמת פליג על ר"מ בשוגג. ולכאורה זהו המכוון בתוס' שהקשו ותירצו כעי"ז. ולפי"ז רצה ליישב קושיית התוד"ה בשלמא . דבאמת מהיכי תיתי לומר דר"י פליג על ר"מ בשוגג ולהמציא מחלוקת חדשה שאינה נרמזת בברייתא ובע"כ הביאור דמכיוון דמצינו דרבי יהודה פליג בדאוריתא בשוגג על ר"מ וממילא יתכן דגם בדרבנן חולק כמו דפליג בדאורייתא או דילמא דשיהא קייל יותר. [ ולכאורה הביאור הוא משום דשיהא אין בו מעשה ולכן יתכן שהוא קיל יותר.] ולפי"ז לא מצי למימר דסבר כר"י דהרי רנב"י להדיא אומר כר"מ ובע"כ דבא לומר עכ"פ דאפי' מאן דמתיר במבשל בשוגג אוסר בשיהא. והנה ביארנו בחבורה הקודמת דאע"ג דרבי יהודה סובר דבדרבנן לא גוזרים שוגג אטו מזיד אלא רק בדאוריתא אבל אפשר דיש לדון דשיהא הוא כעין דאוריתא משום שאיסור שהייה הוא איסור בישול דרבנן וזהו הרחבה של איסור בישול דאוריתא וכל הכעין דאוריתא שהוא הרחבה שלא איסור דאוריתא קנסינן כעין דאוריתא כדי שלא יבואו להקל באיסורא דאוריתא. ואפשר שבזה עצמו היה הספק האם סברא זו נכונה או דמכיוון דהוי דרבנן לכן לא קנסינן. וכעי"ז יישבנו מדוע לרבי מאיר לא קונסין אע"ג שתמיד גזר שוגג אטו מזיד. או שאפשר שר"מ לא קנס שוגג אטו מזיד משום שלא עביד מעשה.

והנה היה אולי שייך לומר באופן אחר דרבי יהודה קניס אין זה משום שקניס בדאוריתא רק מצינו דרבי יהודה אוסר במקום הערמה. ולכן קניס כאן דחושש להערמה. אמנם יש לעיין דהרי שם בהערמה רבי מאיר גם סובר כרבי יהודה אלא דיתכן דכיוון שחיישינן שהוא מחמיר יותר בשהייה מדרבי מאיר אז הוא לשיטתו שחושש להערמה אמנם רבי מאיר שהוא מקיל בשהייה אז גם לא יאסור בהערמה. וממילא זהו המכוון של התוספות אמנם רבי יהודה אינו לשיטתו דהרי באמת רבי יהודה סובר דבדרבנן לא קנסינן וממילא אינו לשיטתו וממילא הגם שרחבדר"א לא פסק כרבי יהודה לענין עיקר המחלוקת מכל מקום עדיין פסק כרבי יהודה לגבי שהייה ולגבי הערמה ומשום כן סבר דרבי יהודה פליג.

אמנם יתכן בעוד אופן דהנה הבאנו דהגר"א סובר דהלכה כר"מ. אמנם סובר הגר"א דגם השו"ע שפסק כר"י זהו רק בדאוריתא אמנם בדרבנן רבי יהודה גם סובר כר"מ והביאהו"ל תמה על דבריו דמהיכי תיתי וכל מה שמצינו למימר זה שבדרבנן לא קונסים שוגג אטו מזיד. אמנם לגבי מזיד מהיכי תיתי דיודה לרבי מאיר דלא נאסר לעולם. אמנם עיין באמת בלשונו של הטור והשו"ע ובאמת משמע שגם במזיד נאסר רק למוצאי שבת בשהייה ולא לעולם ואפשר שהביאור הלכה יסביר קולא זו שהיא במיוחד בשהייה שאין בה מעשה. אמנם הגר"א סובר דבדרבנן רבי יהודה סובר כר"מ. והנה שייך להביא מקור לזה דבעצם ההלכה כרבי יהודה אז מדוע רחבדר"א דרש להם כר"מ ואפשר דסבר דלא בא לפסוק כר"מ אלא לומר דמה שאמר רבי מאיר זה היה נכון לגבי דרבנן גם לרבי יהודה בבישול דרבנן או שהכוונה שהדין הזה היה נכון מצד הדרבנן ומכל מקום לא שנא וזה מצד הגזירה והנה אם תוס' פי' כן אז ממילא אין קושיא דלא מצינו שרנב"י פסק כר"מ ומה שהביא את רבי מאיר זה רק משום שבדרבנן גם ר"י מסכים אמנם אמר את דינו דווקא כר"י.

אמנם הרע"א נשאר בצ"ע מדוע התוס' ביאר את ספק הגמ' דווקא לר"י ולא לחנניא והיכן שהוא פחות ממאב"ד דהרי ר"מ מתיר בשוגג ואפי' פחות ממאב"ד ממילא הספק אם ר"י פליג על רבי מאיר נוגע גם לחנניא דעכ"פ לחנניא פחות ממאב"ד יהא נאסר ונשאר בצע"ג. ויל"ע בזה.

בתוד"ה קשיא יש להעיר דאפשר דסתם חמין הוא אינו מבושל כל צרכו והקושיא היא דשם אם מותר להשהות במבושל כל צרכו הוי ליה לפרש.

בביאור ספק הגמרא. הנה מצינו ברמב"ן דביאר את הספק דהגמ' נסתפקה שני ספיקות ספק ראשון האם רבי יהודה פליג על רבי מאיר בשוגג וספק שני לאחר הגזירה האם גזרו דווקא בשוגג היכן שאינו מבושל כל צרכו אמנם במבושל כל צרכו לא גזרו והטעם הוא דמשום רווח כל דהו היכן שהוא כבר מבושל כל צרכו כדי שיהא מתבשל ויפה לו לא חששו שיבאו לקלקל ולהערים וכו'.

והנה לפי"ז הפשיטות של הגמ' לא היתה אל הספק השני רק על הספק השני דהרי רבי יוסי היה לפני הגזירה דהגזירה נתחדשה בזמנו של רב כדמבואר להדיא ברמב"ן והראיה דרבי יהודה פליג על רבי מאיר גם בשוגג.

והנה ברי"ף וברמב"ם מבואר דהספק היה בשוגג אמנם יתכן דהם נסתפקו רק בספק השני אמנם הרמב"ן במלחמות ביאר שהרי"ף נסתפק בשניהם. וברמב"ם לא מוכרח כן שיתכן שרק נסתפקו האם הגזירה היתה על זה. ובתחילה סברא הגמרא דאדרבה מזה עצמו יהא מוכח דרבי יוסי כבר היה לאחר גזירה ודחתה הגמרא דלא ניתן להביא ראיה מרבי יוסי.

והראב"ד פירש שהספק היה דווקא בשוגג האם היה גזירה על זה או דלמא גזרינן דווקא בשוכח. דדווקא בשוכח גוזרים שיגיד שהוא שוכח אבל לא יגיד שהוא שוגג דזה יכול להגיד פעם אחת וגם שאין אדם רוצה להצטייר כעם הארץ והראב"ד אמר דזה מוכרח כן דאל"כ מה ייסד להם רבי יוסי כיוון שהם שכחים והריטב"א ביאר דעשה להם סימנים. אמנם הבעל המאור צריך ביאור דביאר דהכוונה דרבי יהודה רק אסר לכתחילה והנה המלחמות דחה דבריו דהרי רבי מאיר להדיא דיבר על להאכל ואיך יתכן דרבי יהודה הבר פלוגתא דיבר על הלכות שהייה אמנם אפשר לדחוק בכוונת הבעה"מ שאסרו באכילה לכתחילה ואסרו בדיעבד דהיכן שאין לו מה יאכל לא גזרו ואין המכוון בבעה"מ לאיסור שהיה ומבואר ברי"ף וברמב"ם ובריטב"א דכיון דאיסור שהיה הוא דרבנן פוסקים לקולא . אמנם הטור פסק לחומרא. ויש לעיין מדוע פסק לחומרא. ועיי"ש במפרשי הטור ויל"ע דאולי משום שזה דבר שיש לו מתירים וכל דבר שיש לו מתירים למוצאי שבת אסור להקל והרמב"ם אפשר שסבר כדברי רע"א שבספיקא דדינא לא אמרינן דבר שיש לו מתירים ונחלקו האחרונים באיבעיא להו האם הוא נחשב ספיקא דדינא ויש להביא ראיה מהרי"ף ועיין במנחת אריאל שהרחיב בזה.

ובתוס' נחלקו בהבנת דבריו האחרונים דבגר"א מבואר דנחלקו ר"י ורשב"א דר"י ביאר דהספק האם גזרו לאחר שבשיל כל צרכו והרשב"א למד דהספק הוא דווקא קודם גזירה והאם ר"י פליג על רמ אמנם במהרש"א משמע דלא פליגי והרשב"א רק ביאר את דברי ר"י.

ובאמת מצינו עוד ארבע פי' בספק הגמ' הריטב"א ביאר שספק הגמרא היה לגבי מי שהשהה ולא הועיל האם גזרו והרא"ש ביאר שהספק הוא האם נאסר רק למי שהשהו עבורו או גם לאחרים.

והראשונים ביארו שהספק הוא דההלכה כרבי יהודה או כרבי מאיר והרמב"ן והרשב"א דחו פי' זה דאם כן הגמרא היתה צריכה לפרש שאלה זו.

והנה הרבינו יונה משמע שהספק היה באמת בנתבשל ויפה לו במזיד ושוגג ולא ידע את הברייתא של רבי יהודה וטען הרשב"א שזהו המכוון ברש"י רק הקשה על פי' זה דאם כן מדוע הגמרא לא פשטה. וזה דוחק שהגמרא כלל לא ידעה. ובאמת ניתן להוסיף דהסדר הוא קשה.

ועדיין יש לעיין שאולי הגזירה הוא לאסור מתבשל ויפה לו לרבי מאיר דהיה גזירה לא רק על שוגג אלא גם על מתבשל ויפה לו שהוא יאמר על פחות ממאב"ד שזה היה כבר מבושל כל צרכו ועדיין שייך הערמה.

אמנם יש לדחות דאם כן מה פשטה הגמרא מרבי יוסי דשמא הוא סבר כרבי יהודה ומנלן דסבר כרבי מאיר. אלא דאולי יש קצת ליישב משום שמשמע שהשהייה עצמה נאסרה ורק הבישול לא נאסר וזה רק כשיטת רבי מאיר בשהייה. אמנם גם אם כן הוא עדיין קשה מנלן שבהא תלויה המחלוקת לגבי איסורי שהייה. וצ"ע. ונראה דלכן לא תירצו כן הראשונים. ועיין רע"א מה שתירץ

ועדיין יש להעיר על הרמ"א שפסק בחזרה להחמיר בין בשוגג בין במזיד אפילו במתבשל ויפה לו והשו"ע לא הביא כן ויל"ע במה נחלקו. ואפשר שהרמ"א סבר דרבי יהודה גזר בסתם דרבנן שוגג אטו מזיד דהוא כעין דאוריתא ורק כאן דלא עביד מעשה לא גזר אלא משום גזירה וגזירה זו לא היתה במבושל כל צרכו אמנם עיקר הגזירה במקום שהדרבנן הוא דאוריתא אז גוזרים ממש כדאוריתא אלא דבאמת יש לעיין האם אסרו לעולם או דאסרו רק למוצאי שבת ויש לעיין בטעם.

והנה לפי"ז יש נפק"מ בסברת הרש"ש לעיל ברבה ורב יוסף גם אליבא דהילכתא דיתכן דבמקום שנחשב שעביד מעשה אז אוסרים שוגג אטו מזיד וכמו בחזרה שאוסרים שוגג אטו מזיד.

אמנם השו"ע סבר לא כן אלא דסבר דזהו כלל בכל איסורי דרבנן ואדרבה יתכן דבחזרה לא נאסר כלל שוגג. דהגזירה היא רק בשהה ומשום שהיו מערימים.