2. בדין הפסק בין המצוה לברכה שלאחריה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

**שיעור ליל שב"ק פ' חוקת בית מדרש הגדול נוה יעקב**

# **בדין דיבור לאחר הנטילה ולאחר נטילת יד אחת**

### **האם יש דין הפסק בין מצוה לברכה כשמברכים אחרי**

א] קיי"ל דכל הברכות מברך עליהם עובר לעשייתן דהינו שצריך לברך קודם עשית המצוה ונחלקו הראשונים בלא בירך קודם המצוה האם יכול לברך אחר המצוה דדעת הרמב"ם שלא יכול לברך לאחר עשית המצוה ודעת האו"ז שאפשר לברך לאחר המצוה ועיין ש"ך הלכות שחיטה סימן י"ט שנקט שהוא ספיקא דדינא ואין לברך לאחר המצוה [ועיין תבו"ש סי"ט סק"ב שהביא מהפר"ח שאפשר לברך תוך כדי דיבור והוא חלק עליו שכמו שבברכת הנהנין אין לברך ה"ה כאן] אמנם השאגת אריה סכ"ו הכריע כשיטות שגם אם לא בירך קודם אפשר לברך אחרי והנה מבואר בגמ' שאם בירך על תפילין ודיבר צריך לחזור ולברך דהיינו שאסור להפסיק בין הברכה למצוה ויש ראשונים שאפילו אם הפסיק בשהיה של יותר מכדי דיבור אין לברך אמנם להלכה קי"ל ששהיה לא הוי הפסק והנה יש לדון במברך לאחר המצוה כגון לאו"ז שבדיעבד אפשר תמיד או במקום שתיקנו לברך לאחר המצוה כגון בנטילת ידים או בהדלקת נרות שבת האם זה אותו דין הפסק וכמו שקודם המצוה אם דיבר צריך לחזור ולברך כך כאן אם דיבר כבר לא יכול לחזור ולברך וכן לשיטות ששהיה הוי הפסק אם שהה לא יכול לברך או שיש סברא שקודם המצוה עד כמה שמפסיק ועדין לא עשה את המצוה אין סיבה ליחס את הברכה למצוה אבל כאן שכבר עשה המצוה וזה מחיב ברכה בזה גם עד כמה שידבר הברכה תתיחס למצוה ועיין יד יהודה סימן י"ח שדן בזה וכתב שלא מצא בזה דברים מפורשים

והנה ע"ש שהביא דהאו"ז הלכות ק"ש סכ"ה שסובר שאפשר לברך אחרי הביא ראיה מהגמ' ברכות דהכהנים בעבודת היו קוראים ק"ש מוקדם ואחרי זה אומרים ברכת יוצר אור ונקט שזה כמו ברכת המצות של ק"ש ומזה הוכיח שאפשר לברך אחרי והנה שם היה שהיה גדולה עוד הוכיח מהא דמבואר בגמ' סוף פסחים שבירך על של פסח פטר את של זבח דהינו שהברכה אחרי אכילת הזבח וזה מועיל לשל זבח והנה שם בפשוטו וודאי היה הפסק ביניהם שהרי את קרבן הפסח היו אוכלים בסוף הסעודה ובפשוטו מבואר שס"ל שבדין ברכה אחרי אין דין הפסק ועיין מג"א סימן רס"ג שהביא מהר"ש שהיו נשים שהיו מדליקות מבעוד יום נרות שבת ומברכים אחרי זה ותמה עליהם דמה שייך ברכה בדלוקה ועומדת ועיין בקו"א לגר"ז סק"ג שכתב שכיון שמברכים אחרי לא מצאנו שבזה יש דין הפסק ויתכן שגם המג"א חלק רק מצד שיתכן שודאי צריך שיהיה קשר ביניהם והיסח הדעת גדול וודאי זה לא יכול לברך אבל יתכן שאין זה גדרי הפסק של קודם ברכה ואם ידבר או יפסיק מעט ולא יסיח דעת בזה באמת יכול לברך [ובמ"ב הכריע שכיון שזה עדין דולק לכן ויש כאן את שיהוי המצוה לכן עד שבת אפשר לברך]

והנה בנטילת ידים כתבו הראשונים שנהגו לברך אחרי הנטילה ובטעם הדבר כתבו התוס' פסחים ז: מצד שלפעמים ידיו אינם נקיות לכן תיקנו תמיד לברך אחרי הנטילה וכתבו שבטבילת נשים יש שכתבו לברך אחרי שכיון שבטבילת גר מברך אחרי ממילא תיקנו תמיד לברך אחרי וטעם שני כתבו שכיון שהניגוב זה חלק מהנטילה לכן החשיבו הברכה קודם הניגוב כעובר לעשיתן [ויתכן שהעדיפו לברך אז מצד הסברא שלפעמים הידים לא נקיות] ועיין מג"א שגם בנוטל מרביעית שאין דין ניגוב או בטבילת הידים אבל לא פלוג רבנן דהינו דהחשיבו את הניגוב כחלק מהנטילה בכל מקרה ואפשר עדין לברך והנה הט"ז סוף סימן קנ"ח נקט שעיקר הטעם מצד שזה נחשב עובר לעשיתן מצד הניגוב ולכן כתב שאם כבר ניגב לא יכול לברך כמו כל מצוה שלא בירך עובר לעשיתן שאין לברך אחרי זה אמנם הרמ"א פסק שם שיכול לברך גם לאחר הניגוב והנה מקורו מהאו"ז שס"ל שתמיד בדיעבד אפשר לברך אחרי אמנם עיין מ"ב סקמ"ד שכן נקטו האחרונים לעיקר וע"ש שביאר שקי"ל כמו הטעם שהסיבה שמברכים אחרי מצד שלפעמים אין ידיו נקיות א"כ עיקר התקנה היתה לברך אחרי הנטילה ולכן גם אם ניגב ידיו יכול לברך

ועיין מג"א שהביא מהיש"ש שאין לברך לאחר שבירך המוציא ובשם התניא כתב שאין לברך לאחר שהתחיל לאכול [ועיין תהל"ד שכתב נפק"מ בבירך ועדין לא אכל ועיין בה"ל שנסתפק בזה וכתב שבגר"ז משמע שלאחר הברכה כבר אין לברך] ומשמעות הדברים שם שכל שהתחיל כבר את האכילה או הברכה על האכילה זה נחשב הסתלקות מנט"י וכבר אי אפשר לברך דהינו שמצב זה הוא ודאי מנתק הברכה מהנטילה ומשמע שמצד מה שדיבר ואמר ברכת המוציא אין זה הפסק ועיין מ"ב שם סקמ"ד שכתב שיש שאומרים שאו ידכם קודש לאחר נט"י וכיון שלפעמים מנגבים כבר ידיהם יוצא שהם מברכים לאחר הניגוב ולדעת הט"ז אין לברך אחר הניגוב ומבואר שמצד הדיבר שבזה אין חיסרון

אמנם עיין דרושי צל"ח דרוש ד' אות כ"ב שכתב שאם שח לאחר נט"י לא יכול לברך מצד שהפסיק בין המצוה לברכה ועיין תהלה לדוד סימן קנ"ח שדיק כן מהגר"ז סט"ז וכן עיין תבואות שור סימן י"ט ס"ב שבהמה שיש בה צד טריפה שהדין שמברכים אחרי שזה כמו באין ידיו נקיות שאם דיבר לאחר השחיטה לא יכול לברך דהינו שנקטו שכמו שדיבור זה הפסק בין הברכה למצוה שלפני כך זה הפסק בין המצוה לברכה של אחרי והנה עיין סימן קס"ה דנחלקו הראשונים האם לברך ברכת אשר יצר קודם נט"י או אחרי אמנם שם הרי מבואר שזה לכתחילה ומשמע מצד שכיון שצריך לברך את שניהם זה הסדר של הברכה ועיין יד יהודה שם שהביא מהריטב"א פסחים ז: ד"ה כל שכתב שאסור להפסיק יותר מכ"ד בין הברכה למצוה וכתב שגם בברכה אחרי המצוה צריך שלא יפסיק יותר מכדי דיבור ומשמעות דבריו שזה אפילו מעכב וכשיטתו שגם קודם שזה מעכב ולדידן זה ודאי לא מעכב אבל יש ללמוד מדבריו שדיבור יעכב כמו בברכה שקודם המצוה ועיין שער הציון סימן תרצ"ב לגבי ברכה שלאחר המגילה שאם דיבר לפני הברכה שלטור שזה ברכה על המגילה כבר לא יכול לאומרה כי היה כאן הפסק [ויש לעיין בדין דיבור קודם ישתבח שקצת משמע שזה לא מעכב וצ"ע בזה ויש לדון בדין ברכה שמברכת אשה לאחר הטבילה בדיברה האם יכולה לברך ובפשוטו הוא תלוי בכל הנ"ל]

והנה עיין סימן ו' בטור שכתב שיש שמברכים ענט"י רק בבית הכנסת והב"י שם האריך למה שזה לא יהיה הפסק בין הנטילה לברכה וע"ש שכתב לדון שלדעת הרשב"א שהנטילה זה לא על התפילה אלא כי אדם בבוקר נעשה בריה חדשה ממילא כל שאומר אותה על סדר ברכות זה מועיל וע"ש שהביא שלכתחילה ראוי לברך סמוך לנטילה וכן הוא מנהג ספרד ועיין בה"ל סימן ד' שצריך לחוש לדעת הרא"ש שהנטילה היא רק בשביל התפילה וממילא אין לברך אלא על הנטילה שסמוכה לתפילה והנה משמעות הדברים שרק דנו שם על הפסק גדול כגון ללכת לבית הכנסת או ללמוד אבל הדיבור עצמו הוא לא הפסק וצ"ע עד כמה שלאכילה אפילו שמברכים אחרי אבל אם דיבר לא יכול לחזור ולברך א"כ גם שם זה כך ולכאורא לכתחילה ודאי ראוי שלא להפסיק בדיבור בין הנטילה לברכה לדעת הרא"ש [ונפק"מ בשבועות בבוקר אלו שיוצאים ענט"י מהחזן] והנה המ"ב סימן ד' סק"ב כתב בשם הארצות החיים שאין לברך אלא לאחר הניגוב כיון שיש רוח רעה על הידים וצ"ב שלשיטות שכל מה שמברכים אחרי מצד שזה קודם הניגוב והחשיבו הניגוב כחלק מהנטילה לכאורא גם בבוקר זה כך וא"כ ראוי לברך קודם הניגוב וצ"ל שנקטו שכאן לכו"ע זה תקנה לברך אחרי וצ"ע שהראשונים כולם דיברו על נט"י שמברכים אחרי ולא כתבו שבתפילה זה ודאי מצד תקנה לברך אחרי ורק בטבילה מצאו כזה מציאות ועיין תר"י סוף ברכות שכתב מפורש על נט"י בבוקר שזה עובר לעשיתן מצד שזה קודם הניגוב ולכאורא היום שזה נטילה שניה ואין רוח רעה ודאי ראוי לברך קודם ניגוב [וכמדומה שגם תמיד ראוי לעשות כך] וצ"ע

והנה יש תקנת ברוך שאמר וישתבח ועיין מ"ב סימן נ"א סק"ד שזה הולך על פסוקי דזימרה ולכן כתב בשם הפמ"ג שאם דיבר לאחר ברוך שאמר צריך לחזור ולברך ועיין שו"ע סימן נ"ג ס"ג דאין לברך על טלית ותפילין בין פסוקי דזימרה לישתבח ועיין בה"ל שם שנכון שאין לומר אשר יצר קודם ישתבח ואם אמר יאמר כמה פסוקים ואחרי זה יאמר ישתבח וצ"ע למה זה רק נכון להיזהר הרי אם דיבר הוי הפסק ואיך יוכל לומר ברכת ישתבח ואולי כיון שאומר דברי שבח אין זה הפסק וכמו שכתב המ"ב שלכן יכול לענות אמן לאחר ברוך שאמר ולכאורא בהפסיק בדיבור אסור לומר ישתבח ובמה שכתב המ"ב לומר כמה פסוקי דזימרה לכאורא גם אם מראש לא התכונן אבל כל שאומר יש בזה התקנה וממילא יכול לברך לאחריו אמנם עיין בה"ל שם שאם כבר אמר פסוקי דזימרה ללא ברוך שאמר לא יכול עכשיו לאומרו קודם ישתבח כיון שכבר יצא חובת פסוקי דזימרה וצ"ע למה שלא יאמר אחרי עוד פסוקי דזימרה וצ"ל שזה נתקן דוקא קודם שהתחיל ולא באמצע וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך עוד שא"כ גם אם נזכר באמצע לא יוכל להזכיר ואולי תחילת ישתבח זה גם בגדר שבח והברכה זה רק החתימה וצ"ע

אמנם יש מקום לדון שחלוק דין ברכת המצות לאחריהם מדבר שמברכים לפניו ולאחריו שברכת המצות שיסודה לברך קודם וזה על עיקר החיוב שם זה צריך להיות סמוך למצוה אבל כל שמברכים קודם וגם אחרי שם הברכה שאחרי היא ברכת הודאה על המצוה כמו ברכת המזון ואשר יצר שאין דין לברך סמוך אלא שכל שיש לו עדין ההנאה מהדבר יכול לברך ועיין ספר עדות ביעקב סימן קי"ט אות ד' שהביא משו"ת נחלת יעקב שאם דיבר לאחר קריאת התורה קודם שבירך יכול לברך וקצת משמע במ"ב סימן ק"מ ולנ"ל אין זה ענין לברכת המצות שמברכים אחרי ע"ש שהאריך בסברא זו אמנם השער הציון סימן תרצ"ב דן על הברכה שמברכים לאחר המגילה וכתב שאם זה ברכה על המגילה חשיב הפסק אם דיבר וכן הביא שם מהר"ן בפסחים שדן איך מדברים באמצע ההלל בליל הסדר הרי יש ברכה אחרי חזינן שגם בברכה זו יש דין הפסק וככל הנ"ל וצ"ע

### **בדין דיבר לאחר הנטילה קודם הניגוב**

ב] והנה יש לעיין לשיטות שדיבור לאחר הנטילה הוי הפסק מה הדין אם דיבר קודם הניגוב והנה לשיטות שמברכים על הניגוב בפשוטו אין הביאור שמברכים על הניגוב לבד אלא ודאי שהברכה על כל הנטילה רק שלגבי קיום הדין עובר לעשיתן כל שהוא עדין עסוק במצוה יכול לברך ועיין ריטב"א בפסחים ז: שצריך שלא יניח את הלולב מידו מזמן הנטילה עד הברכה שקודם הנענועים דהינו שודאי שדין הברכה זה רק מצד שזה הולך גם על מקודם ולפ"ז יש לדון שאם ידבר קודם הניגוב הוי הפסק על החלק של הנטילה ועל הניגוב לבד לא יכול לברך אמנם בפשוטו הרי כמו בקיום מצוה קי"ל שאם מדבר באמצע המצוה לא צריך לחזור ולברך וכמבואר בראשונים לגבי שופר ומגילה דהינו שכיון שזה מעשה אחד ארוך ההפסק באמצע לא מחלק המצוה והברכה הולכת על הכל א"כ ה"ה בברכה אחרי כיון שכל המצוה נחשבת כדבר אחד ממילא כל שלא הפסיק בין המצוה לברכה אפילו שדיבר באמצע המצוה אין זה הפסק ובפשוטו זה גם על חלק כמו נענועים שזה לא הכרח אמנם היה מקום לדון שברכה אחרי זה גרע וכל שהיה הפסק באמצע הברכה לא הולכת על הכל ובפשוטו כיון שחזינן שיש שנקטו שאין שם דין הפסק כלל א"כ אדרבא כה"ג וודאי זה מועיל וכן מפורש בר"ן סוף פסחים לגבי הל בליל פסחים שדן שאיך אוכלים באמצע ההלל הרי הברכה של יהללוך הולך על הכל וכתב שכיון שזה דבר אחד זה כמו דיבור באמצע מצוה שלא מפסיק

והנה מצאנו בהרבה מצות שאפשר לברך משך המצוה כיון שזה עובר לעשיתן על ההמשך ובפשוטו אין הביאור שמברך רק על מה שאחרי דא"כ היה איסור של ערום לא יתרום על החלק הראשון אלא ודאי הביאור שמברכים גם על החלק שקודם וכן הוא מפורש בריטב"א ברכות י"ד: [והאריך בזה בחידושי הגרש"ר על פסחים] והנה הלובש ציצית שאין ידיו נקיות ומברך אחרי זה הביאור שזה הולך על כל הלבישה וכן ביושב בסוכה ומברך לאחר התחלת המצוה הביאור שזה הולך על כל הלבישה והנה בפשוטו שם וודאי שהוא מדבר באמצע ובכל אופן זה מועיל אמנם החילוק הוא פשוט דשם הוא כל הזמן במצב של קיום המצוה וממילא אין הדיבור מחלק המצוה לשתים אמנם הנידון במקום שיש הפסק באמצע המצוה וכגון כאן שמפסיק בין הנטילה לניגוב ובפשוטו יש להוכיח מישיבת סוכה שהט"ז כתב שהברכה באכילה על הישיבה של קודם וודאי מדובר גם אם יצא באמצע ודיבר ובהכרח כנ"ל שכל שזה מעשה מצוה אחד ארוך הברכה שמברך על חלק מהמצוה זה הולך על הכל ואין בזה מושג של הפסק

ויש בזה נפק"מ רבתי במי שלובש הטלית קטן בבוקר על דעת לברך על הטלית גדול ויפטור הט"ק והולך לבית המרחץ ומוריד הט"ק ומדבר שם וחוזר ולבשו האם כה"ג היה חייב לברך על הט"ק בתחילה שאם היה הדין שברכה של אחרי לא הולכת על קודם עד כמה שדיבר א"כ יוצא שאין על זה ברכה אמנם לנ"ל שדנים הכל כמעשה מצוה אחת גדול ולכן נוהגים שבבירך קודם והלך לבית המרחץ לא צריך לחזור ולברך ה"ה בפושט הטלית וחוזר ולובשו ומברך אחרי הברכה הולכת על כל הנטילה

והנה בדיבר לאחר הנטילה קודם הניגוב לשיטות שהברכה מצד הניגוב בזה ביארנו באריכות זה לא הפסק אמנם לשיטות שכאן הגדר שתיקנו לאחר המצוה א"כ אין לנו מקור שהניגוב הוא חלק מהנטילה ובפרט בנטל ברביעית או בטובל ידיו ויש מקום לומר שאם ידבר לא יוכל לברך אמנם יתכן שזה ודאי שכיון שיש מקרים שזה גמר הנטילה ממילא זה ודאי חשיב גמר הנטילה אמנם א"כ אין שום מקור שכאן אפשר לברך אחרי ובפשוטו משמע שלשיטה זו אין זה גמר הנטילה אמנם עיין בה"ל סוף סימן קנ"ח בבה"ל בד"ה מברך שכתב שאם בירך כבר המוציא ועדין לא ניגב ידיו כה"ג ודאי יכול לברך שלא נחשב שגמר הנטילה כיון שלא ניגב ואמרו כל האוכל בלא ניגוב כאילו אוכל טמא ולכאורא מבואר שכולם מודים שיש דין ניגוב אמנם נראה שכונתו שהחיסרון לאחר המוציא מצד שסילק ידו מהנטילה אבל מצד הברכה ס"ל שזה לא הפסק וכנ"ל סק"א לכן כל שעדין לא ניגב אין כאן סילוק ידים מהאכילה אבל באמת לשיטות שאם מדבר לאחר הנטילה אין לברך יתכן שגם אם זה קודם הניגוב לשיטות שזה לא חלק מהנטילה אין לברך וז"ב

[והנה עיין מ"ב דרשו שהביאו שבדיבר לאחר הנטילה קודם הניגוב שהשבט הלוי כתב שלא יברך כיון שלהרבה ראשונים אין הניגוב חלק מהנטילה והגרי"ש אלישיב אמר שקודם הניגוב יש לברך ולכאורא לפסק המ"ב שנקט שדיבור לאחר המצוה זה לא הפסק א"כ גם בדיבר לאחר הניגוב יכול לברך אמנם אם נחמיר כשיטות שדיבור הוי הפסק א"כ ודאי צדקו דברי הגריש"א שאין לברך ויתכן שכל שלא ניגב יש כאן ס"ס לברך או שהברכה על הניגוב או שדיבור לא הוי הפסק ולכן רק כה"ג יש להקל וצ"ע]

והנה יש לעיין בנטל יד אחד האם מותר לדבר וכן האם מותר לענות אמן על ברכה של מישהו אחר והנה מבואר ברי"ף סוף ר"ה שאסור לדבר באמצע תקיעת שופר דהינו שאפילו שבדיעבד הברכה חלה על הכל ולא צריך לברך עוד הפעם בכל אופן לכתחילה אסור לדבר ובביאור הגר"א מבואר שזה מצד הברכה שעד כמה שמדבר זה מחסר ביחס של הברכה ובתרוה"ד משמע שזה סברא שאין לדבר באמצע מצוה ובפשוטו ה"ה אצלינו זה כך ולפ"ז כמו שבאמצע מצות שופר או הלל מותר לענות מפני השלום כמבואר בגמ' אפילו שיש ברכה קודם וכן באמצע מגילה ה"ה כאן אמנם לדבר סתם לצורך מצוה אסור אמנם שמעתי לדון דהנה לגבי בדיקת חמץ מבואר שאין לדבר באמצע הבדיקה והרשב"א בתשובותיו דימה לדין באמצע תקיעת שופר אמנם ברא"ש מבואר שזה רק מצד שלא יסיח דעתו ובפשוטו לפ"ז אם יש צורך גדול אפשר לדבר ועיין גר"ז סימן תל"ב שדן מה צריך להגיע לטעם זה ולמה שלא יאסר מעיקר הדין כמו בשופר וע"ש שביאר שרק בשופר שחלק אחד ללא חברו הוא לא סיבה לברכה בזה אסור להפסיק אבל כאן שכל חלק בבית הוא סיבה לברכה ממילא אין איסור להפסיק רק מצד שמא יסיח דעתו [וצ"ב שהתקיעות דמיושב זה סיבה לברכה לבדם] והנה בנט"י בפשוטו כל יד זה סיבה לברכה שהרי גם מי שיד אחת נטל ללא כונה שהיא כבר לא סיבה לברכה בכל אופן בנוטל יד אחת זה סיבה לברכה וכן אם אדם יש לו מכה ביד אחד ויש לו רטיה ונוטל רק על יד אחת בפשוטו צריך לברך וא"כ זה כמו בדיקת חמץ שמעיקר הדין מותר לדבר רק מצד שלא יסיח דעתו אסור ולפ"ז לצורך גדול או לדבר מצוה אפשר לדבר

ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א לדון שבאמת שני ידים זה כמו שחיטת שני בהמות דהינו שאין הגדר שזה מצוה אחת אלא כל יד זה מצוה בפני עצמה וכיון שיש שיטות שאם שח בין בהמה לבהמה צריך לברך א"כ אם ידבר לאחר נטילת יד אחת לשיטות שדיבור הוי הפסק ממילא זה נחשב שהוא לא מברך על היד הראשונה אמנם הדברים מחודשים שכיון שכדי לאכול צריך ליטול את שני ידיו הוי כמצוה אחת

העולה מהנ"ל א. קי"ל דדיבר בין הברכה למצוה הוי הפסק ב. קי"ל שאם לא בירך קודם המצוה לא יכול לברך לאחר המצוה ובפשוטו זה אפילו תוך כדי דיבור ג. יש מצוות שתיקנו לברך אחרי ויש לדון האם גדרי הפסק שם זה אותו דבר או שכאן זה יותר קל ודעת הריטב"א והצל"ח והגר"ז והתבו"ש שזה אותו דבר אבל דעת האו"ז שכאן דיבור ושהיה לא הוי הפסק ומשמעות המ"ב שס"ל שלא הוי הפסק ד. המנהג לברך לאחר נטילת ידים ויש שביארו שזה מצד שזה קודם הניגוב ולפ"ז כתב הט"ז שאין לברך אחר הניגוב אמנם המ"ב פסק כשיטות שעיקר התקנה היה אחרי ולפ"ז גם בניגב יכול לברך ובפשוטו לשיטה זו בנוטל יותר מרביעית הנטילה נגמר לאחר הנטילה ה. אם דיבר לאחר הנטילה קודם הניגוב לשיטות שהתקנה קודם הניגוב לא חשיב הפסק ולשיטות שזה מצד שתיקנו לאחר הנטילה דעת המ"ב שלא חשיב הפסק אמנם לצל"ח וסיעתו חשיב הפסק ו. אם ניגב ובריך המוציא ואכל נקטו האחרונים שחשיב שהסתלק מהנטילה ולא יכול לברך ואם רק בירך ולא אכל נחלקו בזה היש"ש והתניא והגר"ז והבה"ל החמיר בזה אמנם אם עדין לא ניגב ורק בירך המוציא הבה"ל כתב שזה נחשב שעדין לא סילק ידו מהנטילה וזה לשיטתו שגם בדיבר לאחר הנטילה אפשר לברך ז. לגבי לדבר בין נטילת יד לחברתה בפשוטו זה כמו אמצע מצוה שאין לדבר לכתחילה אמנם בפשוטו זה כמו בדיקת חמץ שזה רק מצד שמא יסיח דעתו אמנם יש מקום לדון שכל אחד זה מצוה בפני עצמה וממילא זה כמו שני בהמות ששי שיטות שאם מדבר ביניהם הוי הפסק א"כ לצל"ח כה"ג הברכה לא חלה על זה ובפשוטו אינו כן וצ"ע

יש לעיין ריב"ש סימן פ"ב לענין ברכת אירוסים שיש לברך כל שהיא עדין ארוסה