הספינה ח_א - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

**פרק המוכר את הספינה**

דף ע"ה:

**ספינה רב אמר עד שימשוך את כולה וכו':** יל"ע מה הדין בשאר מטלטלין ונחלקו בזה הראשונים: א. עיין ברשב"ם לקמן ע"ו: [ד"ה והא פירות] שכ' דבשאר מטלטלין מודה רב לשמואל ורק בספינה פליג כיון דאיכא מים תחתיה ואם ניידא פורתא ניידא כולה עיי"ש. ב. עיין ברא"ש סי' ב' וברשב"א בסוגיין שכ' דבשאר מטלטלין מודה שמואל לרב ורק בספינה [ובבע"ח לת"ק] פליג כיון דהמים מוליכים. [ולכאורה הוא סברא שהוא משיכה גרועה]. ג. ע"ע ברבינו יונה ובריטב"א וכן הוא ברא"ש בשם י"מ דס"ל דנחלקו גם בשאר מטלטלין עיי"ש.[[1]](#footnote-1) ויל"ע לרשב"ם אמאי אמרי' לימא כתנאי בבע"ח הרי זה קשה על כל מטלטלין. ובעיקר הסברא דלמיעקר קיימא יל"ע מה מועלת כ"ז שלא עקרה מקומה הראשון.

**בגדר קנין משיכה:** עיין באבן האזל פ"ב ממכירה הלכה ח' וט' שדן בגדר קנין משיכה אם הגדר דהמעשה קונה [וגדר המעשה הוא מה שימשוך לרשותו] או דמה שנמשך לרשותו הוא הקונה. [ומה שעכשיו החפץ ברשותו הוא חלק מהקנין] ועיי"ש שכ' שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד. ועיי"ש שהביא מד' התוס' ביבמות צ"ג. שכ' דבקונה לאחר ל' במשיכה בעי שתהיה עומדת באגם ביום ל' דכיון דהוה במקום הראוי לקנין עכשיו הוה כנמצא ברשותו ולא הוה כלתה והוכיח דגדר משיכה מה שעכשיו הוא ברשותו. וע"ע בתוס' ע"ו. דשכירות מקום הוה כעין משיכה וכ"כ בפירוש המשניות להרמב"ם בפ"ג ממעשר שני[[2]](#footnote-2) ויל"ע אם הוא ראיה לסברא זו שמה שברשותו הוא הקונה. וע"ע בריטב"א ב"מ צ"ט. לגבי משיכה בשומרים שכ' דמשיכה היא חזקתן של מטלטלין ומשמע שהוא מדין מעשה קנין[[3]](#footnote-3) וע"ע ברמ"ה ס"ק כ"ו "דמשיכה כי קניא לאו מחמת דעקרה לה מדוכתה בלחוד הוא דקניא אלא משום דעקרא מדוכתה ואוקמא בדוכתא דאית לה רשות ללוקח לאוקמיה בגויה והוה ליה כמאן דעייליה ברשותיה".

**בד' התורי"ד במשיכת בע"ח:** עיין בתוס' הרי"ד ב"מ ט.[[4]](#footnote-4) שחילק בין משיכת מטלטלין למשיכת בע"ח דמשיכת מטלטלין הוא מדין הכנסה לרשותו משא"כ במשיכת בע"ח עיי"ש [ויל"ע בטעם החילוק][[5]](#footnote-5) ויל"ע דבסוגיין מקשינן ממשיכת בע"ח על ספינה וצ"ע. וצ"ל דס"ל דהטעם שימשוך את כולה לא תליא בהכנסה לרשותו. [ומ"מ מבואר מדבריו שם דאף בבע"ח שייך לעשות משיכה דמדין הכנסה לרשותו ואז בעי שיכנס כולו לשרותו עיי"ש].

**עד שימשוך את כולה וכו':** יש לעיין בסברות המחלוקת, אם שמואל דס"ל שימשוך כולה הוא דין במעשה המשיכה דל"ח משיכה כשמושך מקצת או דהוא חסרון צדדי מה שלא יצא מרשות מוכר.[[6]](#footnote-6) ונפק"מ היכא שיצא מרשות מוכר אבל עדיין לא נכנס לרשות לוקח אי בעי כולה וכדלק'. ועיין ברמב"ם פ"ד ממכירה הלכה ד' שכ' דבהיה החפץ ברה"ר ומשכו לרה"י או לסימטא מועיל משיכת מקצתו והראב"ד שם פליג דהא בעי משיכת כולו עיי"ש. [ונראה שם בראב"ד דבבע"ח יהני והיינו דהוא דין במעשה המשיכה] ועיין במגיד משנה שם שפי' דעת הרמב"ם דאיירי שמשכו כולו ברה"ר וע"כ מהני הכנסת מקצת לסימטא [ומבואר דס"ל דבמשיכת מקצת מהני לכולו] וע"ע בשער המלך פ"ג מגניבה שפי' דאיירי במשכו כולו לסימטא והחידוש דלא בעי עוד משיכה [ויל"ע בצד דבעי עוד משיכה]. וע"ע בדבר אברהם ח"א סי' כ"א סקי"א שהאריך בזה עיי"ש שהוכיח בדעת המגיד משנה דהדין משיכת כולו הוא כיון דהוה ברשות מוכר עיי"ש. [וע"ע בבית יוסף קצ"ח שהביא ד' הרמב"ם וסיים שכ' הרבינו ירוחם דהרמב"ם כהרא"ש ואפשר דפי' כן בדעת הרמב"ם. ובשו"ע הביא דין זה בלא חולק וצ"ע שלא הביא ד' הראב"ד].

**אחזה בטלפה וכו':** בראשונים כ' דמסירה לא בעינן מיד ליד. וא"כ בכל משיכה יש גם מסירה ועיין ברשב"א דף ע"ו: שכ' מהר"י מיגאש דבמקום שמשך גלי דעתיה שרוצה לקנות במסירה וכן פסק בשו"ע סי' קצ"ח סעיף י"ב ועיין בגרע"א [בגליון שו"ע שם] שהקשה קנין המועיל ושאינו מועיל דלקמן סי' רי"א פסק השו"ע דמועיל וע"ע בפתחי תשובה שם סק"ט. [ויש שיישבו דגדר מסירה הוא תחילת משיכה וע"כ כאן אינו מועיל כיון שעושה משיכה אחרת עיין בבין המשפתיים בבא מציעא בסוגיא דרכוב ומנהיג אכן ביד רמ"ה דף ע"ו: דימה האי דינא דהר"י מיגאש לסוגיא דב"מ י. ומבואר ודלא כחילוק הנ"ל][[7]](#footnote-7). וע"ע ברמב"ן מש"כ בד' אופנים אחרים עיי"ש.

**רשב"ם ד"ה ואותיות:** שימסור לו המוכר: עיין מהרש"א שהגיה שימכור לו המוכר. וע"ע בהגרי"ב שהעיר דיתכן דהרשב"ם ס"ל דמכירת שטרות במסירה עיי"ש.

דף ע"ו.

**שטר לספינה למה לי:** עיין ברשב"א ובר"ן שכ' דשטר לא מועיל במטלטלין, והטעם דלא מהני במטלטלין עיי"ש שכ' כיון דא"א לסיימם[[8]](#footnote-8) וע"ע ברשב"א שהוסיף טעם כיון דלא כתיב בקרא [ויל"ע אם יש דין של כתיב בקרא למה הוצרכו לטעם הראשון ויל"ע אם נחלקו אם בעינן שיכתוב מעשה קנין בקרא או דס"ל דשייך ללמוד מקרקעות]. וע"ע ברש"י ב"ק ע"ט: ויל"ע בכוונתו. וברשב"ם כ' דמכי משכה קניא לה כדין מטלטלין ושמא י"ל דס"ל בהו"א דגמ' דהשטר עם משיכה וע"כ יועיל במטלטלין.

**רשב"ם ד"ה ואותיות: אבל משיכה אינו אלא בדבר שגופו ממון:** עיין בריטב"א ב"מ צ"ט. וקידושין מ"ז. שהאריך בסברא זו, דע"כ לא מהני משיכה בשומרים כיון דמשיכה לא מהני אלא בדבר שגופו ממון עיי"ש. [וע"ע בגרע"א ב"מ מ"ז.]. **אבל כדי לגבות החוב צריך שימסרנו מלוה ליד לוקח:** יל"ע אמאי מסירה מועלת ונימא שתועיל רק בדבר שגופו ממון. ולכאורה יש לדייק ברשב"ם דס"ל כתוס' ד"ה אי כרבי דהמסירה בשטרות צריך שתהיה מיד ליד וכ"כ הרש"ש.

**רשב"ם ד"ה אותיות וד"ה כתב:** ולא מצי טעין לוה, דמצי אמר ליה נייר בעלמא: לכאורה אינו טענות בטוען ונטען דא"כ לא בעינן דווקא שטר ויועיל עדים אלא הכוונה דלא נכלל במעשה יותר מחזקת הנייר כיון דמצי טעין ויל"ע בלשון הרשב"ם.

**תוס' ד"ה ורבי נתן: דכל הנך אותיות דשמעתין וכו':** צ"ע מדברי התוס' בהמשך דמסירה דסוגיין היינו מיד ליד וע"כ בעי דווקא מסירה. [ואולי י"ל דהתוס' איירי בהו"א דאמרי' דאותיות במשיכה ויל"ע].

**תוס' אי כרבי : והא דמזכיר בכל מקום מסירה וכו':** דעת תוס' דלקנין שטר בעינן מסירה ומיד ליד ויל"ע בביאור הסברא ולכאורה הביאור דבמסירה אין הקנין רק מה שלוקח בידו [וכמשיכה וע"כ לא מועלת אלא בגופו ממון] אלא תוכן הקנין הוא מה שהמוכר מוסר וע"כ מתפרש המעשה שיש בו גם את הראיה והשיעבוד [ולא רק הנייר]. וצ"ע. ועיין ברמב"ן דפליג וס"ל דאין לחלק בין המסירות ומה שמועיל מסירה בסוגיין כיון שעיקר הקנין שיוציא ראיותיו תח"י. וע"כ אין נפק"מ בין הגבהה למסירה ומשיכה. ועיין ברבינו יונה בשמעתין שכ' דבעי הגבהה ומסירה היינו הגבהה עיי"ש.

**תוס' ד"ה ספינה: מסירה בסימטא:** במחלוקת ר"י ור"ת: נחלקו ר"י ור"ת אם מסירה מועלת בסימטא ונראה מתוס' שהמחלוקת היא איזה קנין עדיף. ויל"ע בצדדי המחלוקת. ולכאורה במשיכה יש יותר עשיה ולכאורה היא עדיפא ויל"ע א"כ בדעת ר"ת ובתוס' כ' כיון שהיא מיד ליד ונראה כיון דאיכא עשיה מצד המקנה זה העדיפות ויל"ע. וע"ע בר"י מיגאש בע"ב והובא ברשב"א שכ' הטעם דלא מהני מסירה בסימטא כיון דהויא עדיין ברשות מוכר עיי"ש[[9]](#footnote-9). ויל"ע א"כ בדעת ר"ת כיצד מועיל וצ"ע.

**דשכירות מקום הוה כעין משיכה:** הנה דעת הרמב"ם בפיה"מ פ"ג ממעשר שני דשכירות מקום הוה מדין משיכה [דס"ל דחצר השכורה קונה למשכיר] ויש לדון בכוונת תוס' כאן אם הוא כהרמב"ם או דלענין קפידא הוה כמשיכה וצ"ע. ועיין ברשב"א בקידושין כ"ה: שכ' דשכירות מקום לא הוה מדין משיכה וצ"ע דבסוגיין כ' כתוס' [ומוכח דס"ל דלענין קפידא הוה כעין משיכה].

דף ע"ו:

**בעיקר הפועל בקנין אם דעת המוכר או הקונה:** הנה בכל הקנאה בעינן דעת מקנה דמוכר ודעת קונה דמקנה. ויל"ע בעיקר הקנין אם נפעל ע"י המוכר או לאו. ונקטו האחרונים דעיקר הפועל הוא ע"י דעת המוכר [ועיקר ההקנאה תלויה בו שממנו יוצא החפץ] והוכיחו מד' התוס' בסנהדרין ס"ח: דקטן קונה ע"י דעת אחרת וכן מדברי הראב"ד לעיל נ"ג: דבדעת אחרת לא בעינן דעת הקונה על מעשה הקנין[[10]](#footnote-10). ולכאו' כן הוא בסברא דכיון שהוא הבעלים הוא צריך לפעול את הקנין. אכן, יש מהאחרונים, עיין בשערי יושר שער ז' פי"ב ובחידושי רבי שמואל קידושין סימן י' [[11]](#footnote-11) שחידשו ששייך אופן של קנין מצד הקונה וכשיש הסכמה או התרצות מצד המקנה יכול לפעול את הקנין עיי"ש.[[12]](#footnote-12)

**בעיקר הפועל בקנין:** הנה מצינו חלות שבעינן שתחול ע"י מעשה כקידושין וכדו ובזה דעת לבד לא מהני לחות ובעינן מעשה או כנדרים דבעינן דיבור בנדרים.ויש חלות שחל בלב כביטול חמץ ויאוש שעיקר החלות בלב [ולכאורה הגדר בזה שהמצב הוא סיבת הדין וכיאוש]. ויל"ע בקנינים דבעינן מעשה אם שייך לפעול רק ע"י הדעת או שרק המעשה הוא המחיל. וידוע ד' החזו"א בשם אביו [חו"מ סימן כ"ב ד"ה כלל גדול] דעיקר ההקנאה היא ע"י הדעת והמעשה הוא לגמור הדעת. עיי"ש ויל"ע אם הדברים כפשוטם והדעת היא הפועל והוה כדברים שעיקרם לב. [ואולי הכוונה דכיון שחסר בדעת ע"כ המעשה הוא המקנה וע"ע בחזו"א נדרים ו: בסוגיא דיד לקידושין שכ' דכיון שחסר בגמירו"ד הדין שקונה ע"י מעשה]. וע"ע בתשו' נובי"ק חו"מ סי' כ"ח שחלק ע"ז וביאר שהמעשה הוא הפועל עיי"ש. [וע"ע במערכת הקנינים סימן י"א כעין ד' החזו"א]. וע"ע ברשב"א ב"ק ק"ב. ד"ה ומכל מקום בתירוצו הראשון דנראה דע"י הגמירו"ד מועיל עיי"ש. ויש שהוכיחו עוד מהדין דברים הנקנים באמירה בקידושין י"א: דחזינן דלא בעי מעשה [אכן י"ל דאמירה בעי]. ועוד יש שהוכיחו מקנין סיטומתא שגדרו מעשה שדרך הסוחרים לקנות על ידו ויש לדחות.

**משיכה קונה בסימטא:** והיינו דאינה קונה ברה"ר והטעם, עיין בר"י מיגאש, וברמ"ה ס"ק כ"ו שכ' דכיון דבעינן משיכה לרשותו וברה"ר אינה ברשותו וכ"כ רבינו חיים כהן בתוס' קידושין כ"ה: עיי"ש. [ולעיל כ' מהמגיד משנה בדעת הרמב"ם דלדין משיכת כולו מהני ברה"ר][[13]](#footnote-13). ועיין ברשב"א שכ' כיון שא"א לו למשוך מפני הרבים שמעכבין. [ויל"ע אם הכוונה שאין דרך משיכה שם או שהמשיכה לא הוה כראוי כיון שהרבים מעכבים].[[14]](#footnote-14) וע"ע בקצות בסי' ס"ו מעמיד בזה שני צדדים. [ויל"ע במה שמועיל משיכה בחצר של שניהם במה הוה רשותו מה שמושכה אליו ועיין ברמ"ה מש"כ[[15]](#footnote-15).] וע"ע בריטב"א כתובות ל"א: בתי' השני שנראה שמשיכה מרשות מוכר מהניא אף לרשות הרבים עיי"ש. ובב"מ ט. אמרינן דרכוב מועיל ברה"ר וצ"ע הא אין משיכה קונה ברה"ר ועיין בתורי"ד שם שחילק דמשיכת בע"ח מהני ברה"ר דהוא גדר אחר[[16]](#footnote-16) ועיין בנתיבות קצ"ז סק"ב שכ' ליישב בב' אופנים עיי"ש בתי' הב' שביאר דשייך משיכה ברה"ר עיי"ש.

**מסירה קונה ברה"ר: בגדר קנין מסירה:** יל"ע בגדר קנין מסירה כיצד מהני דלכאורה הא אינו מעשה שמוכיח על קנין או הכנסיה לרשותו. והנה לר"ת ורש"י דבעינן מסירה מיד ליד לכאורה י"ל דהגדר מה שנמסר מהבעלים. ויל"ע לרשב"ם וריב"ם דבמצוות המוכר אם הוא אותו גדר. ועיין ברמב"ן שכ' דמהני בסתם בפני המוכר ומשמע דאינו אותו גדר [וכן נראה להוכיח ממה שבשטר בעינן מיד ליד ומשמע דבכ"מ דהמיד ליד משנה את הגדר]. ובשו"ע קצ"ח סעיף ח' פסק דבפני המוכר מועיל ועיין בביאור הגר"א שם שכ' דהמקור ממה שמועיל במשיכה והקשה הא מסירה הוה גדר אחר עיי"ש. ועיין בר"י מיגאש וברמ"ה שכ' דמסירה היינו מה שנקיט לה בידיה ואולי י"ל דס"ל דגדר הקנין הוה כיד [וגדר יד שמה שמחזיק אצלו הוה עומד לו וכשלו וה"ה כשמחזיק ברגל הבהמה ויש לברר לפי"ז מה שבעי במצוות המוכר וכנראה הביאור דבלא מצוות המוכר אין לו שם מעשה].[[17]](#footnote-17) וע"ע ביד רמ"ה שכ' דמסירה מיד ליד מועיל בכל מקום [וגם מזה יש להוכיח דמיד ליד הוא גדר אחר] וכן פסק הטור קצ"ח ויל"ע בביאור הסברא [ואולי ס"ל דמסירה מיד ליד הוא כמוש"כ דהמוכר מוסר לו] ועיין באמרי בינה קנינים סימן ו' מש"כ בדברי הרמ"ה. וע"ע בתוס' שכ' דמסירה אינה מועלת ברשות מוכר וכ"כ הרמב"ן בשם יש מהראשונים ויל"ע אם יש מי שחולק.

**והגבהה בכל מקום: בגדר קנין הגבהה:** עיין ברשב"א שהקשה דאמאי קונה ברשות מוכר הא לא הוה ברשות לוקח עיי"ש דאויר הוא חסר ברשות מוכר וע"ע ברמ"ה שכ' דכיון שע"י הגבהה הוה כברשותו. ויל"ע אם כוונתו דהוה כיד ועיין בסמ"ע קצ"ח סק"ג שכ' כהרמ"ה שהטעם כיד ועיין בקצות שם דפליג דהגבהה אינו משום יד ועיי"ש שהוכיח ממה שמועיל הגבהה מכוחו[[18]](#footnote-18). וע"ע בדברי יחזקאל סימן כ"א ענף א' שכ' בדעת הרמ"ה דלא הוה כיד ממש. וע"ע באמרי בינה קנינים סימן ז' בזה. [וע"ע בתוס' גיטין כ"א. שכ' דבהגבהה ומשיכה מועיל בגט ועיין בתו"ג שם דכון דהוה דומיא דיד]. וע"ע ברשב"א קידושין כ"ו. שהקשה בהגבהה בחבילי זמורות כיצד מועיל הא הוה ברשות מוכר וע"ע בדבר אברהם ח"א סימן כ"א סקט"ו ט"ז ובמילואים.

**הערה בגדר אמירת לך חזק וקני ובמה שמועיל מסירה בפני המוכר:** הנה הדין הוא דלקנין חזקה או משיכה בעי שיאמר המוכר לך חזק או לך משוך וקני. ועיין באבן האזל פ"ב משכנים הלכה ו' שדן בגדר זה אם הוא לגילוי דעת מצד המוכר שלא חזר בו או דהוא פועל בקנין וזה הגילוי של הדעת מקנה. אכן, עיין בחידושי הגרש"ר לעיל סימן ה' סק"ה שכ' דהגדר דע"י דאומר המוכר הוה המעשה מעשה קנין. וי"ל לפי"ז מה שמועיל במסירה אחזה בפני המוכר והקשה בביאור הגר"א דהא ל"ש ללמוד מסירה ממשיכה ולפי"ז יותר ניחא דחזינן דבפני המוכר וקובע שהמעשה יהיה מעשה קנין וה"ה למשיכה וצ"ע.

**בסוגיא דמכירת שטרות**

**הקדמה:** מבואר בסוגיין דבמכירת שטר [והיינו שמוכר את החוב שחייב לו הלוה] יש כמה חלקים. א. עצם השטר [והיינו הנייר], [ועיין בהגר"ח סטנסיל ריש מרובה והובא בגרש"ר שם שמה שהשטר הוא ראיה על החוב ובלא השטר הוה מלוה ע"פ הוא גם זכות ממון, ומ"מ הוה אין גופו ממון וכדביאר הגרש"ר שם ויתבאר בעז"ה בתוס' ד"ה קני לך] ב. החוב. ולכאורה גם בזה יש שני חלקים, א. עצם החוב [הדין ממון שהלוה חייב לו]. ב. השיעבוד נכסים [הזכות ממון ליטול בנכסים של הלוה].

**אמר רב פפא האי מאן וכו': בעיקר מחלוקת רב פפא ורב אשי:** לדעת הרשב"ם נחלקו במחלוקת ר"י ורבנן. ועיין במשנה למלך פ"ו ממכירה הלכה י"ב, מש"כ בדעת הרשב"ם דהמחלוקת היא אם השיעבוד מונח בשטר או שהוא דבר נפרד מהשטר. ועיי"ש הלשון "דעיקר השטר הוא השיעבוד וכמו שהקונה בית כיון שהחזיק בבית קנה הדירה ה"נ כיון שהחזיק השטר קנה השיעבוד והרי גוף הבית דומה לגוף השטר והדירה דומה לשיעבוד שבו" והנה מהלשון דוכי לצור עפ"י צלוחיתו נראה שהמחלו' היא אם מפורש במסירה שהיא גם על השיעבוד. ועיי"ש במל"מ שהכריח לא כן דא"כ היה מועיל אמירה וכן לא היה צריך לכתוב וכל שיעבודיה. ועיי"ש מה שביאר הלשון דוכי לצור לפי דרכו[[19]](#footnote-19). [ולפי"ז יש לברר גדר הקנין לרבנן אם השטר הוא מעש"ק נפרד על השיעבוד או דהכתיבה והמסירה הם מעשה אחד וכדלק'].

**תוס' ד"ה אמר רב פפא:** **דצריך להביא ראיה:** לכאורה כוונתם לסוגיא דלקמן דף קע"ג. כשבא הלוקח לגבות מהלוה אם צריך להביא ראיה שקנה ולא שהשטר תח"י כפקדון או שנפל. [ויל"ע בגדר המחייב בראיה ולא אמרינן חזקה מה שתח"י של אדם ה"ה שלו. וכנראה כיון שבא לגבות שיעבוד שאינו חלק מהשטר וצ"ע].

**ומיהו אי רב פפא וכו':** לדעת תוס' אף לרבי צריך אמירה, והמחלו' היא אם בעינן אמירה או כתיבה דוכל שיעבודיה ויש לדון בגדר המחלו'. ועיין ברשב"א שכ' דאף ביפרש המוכר שכיוון למכירת השיעבוד הוה דברים שבלב.[[20]](#footnote-20) וכנ' הביאור דכ"ז שהמקח לא מתפרש על השיעבוד הוה כלא היה מעשה קנין על מכירת השיעבוד. ויש לדון בגדר האמירה אם הוא כגילוי דעת, [ולא הוה דבשלב"ל] או דהאמירה היא הפועל של מכירת השיעבוד ויל"ע[[21]](#footnote-21). ועיין ברבינו יונה [דף ע"ז. בסוף ד"ה א"ל רב אשי לאמימר] שכ' דאף למאן דפליג על רב פפא בעינן שיאמר דפי' קני הוא שיקנה כח וזכות שיש לו בניר.

**בגדר הקנין בכתיבה ומסירה:** יש לדון בגדר קנין זה אם הוא כשני מעשי קנין [וזה על הניר וזה על השיעבוד] או דעיקר המעשה הוא אחד ונצרך עוד מעשה לתוספת במעשה קנין ולכאורה נחלקו בזה הראשונים: עיין בראשונים שדנו אם מועיל מסירה וחליפין או כסף, ועיין ברבינו יונה ע"ז. שכ' מהר"י מיגאש שלא מועיל והקשה הא קרקעות נקנים בכסף או חליפין ועיי"ש בסו"ד שחזר בו וביאר דאין הכתיבה כקנין על השיעבוד אלא כתוספת למסירה עיי"ש ולכאורה הנדון הוא בזה אם השטר הוא קנין נפרד על השיעבוד או לאו.

ובגדר הצירוף דהכתיבה והמסירה, עיין בריטב"א בע"א שדן אם בעינן כתיבה קודם המסירה או לאו [עיי"ש שדייק הלשון דעד שיכתוב וימסור שהמסירה קודמת עיי"ש שדחה דהוה כחופה וקידושין] ועיי"ש שכ' דבעינן מסירה קודם הכתיבה כיון שעיקר הקנין ע"י הכתיבה עיי"ש וכ"כ בקידושין מ"ז. עיי"ש וכן פסק בשו"ע סימן ס"ו סעיף ד'[[22]](#footnote-22) ועיין ברבינו יונה ע"ז. שנראה שהוא פירוש על המסירה [ועיין בחידושי רבי ראובן סימן י"ח שדייק ברא"ש סו"ס ד' דהמסירה היא העיקר ובעי כתיבה לקנין אלים עיי"ש] וע"ע ברשב"ם לעיל ע"א שכ' שהכתיבה שלא יאמר נייר בעלמא זביני לך ויל"ד אם הוא ראיה דעיקר הקנין ע"י המסירה.

וע"ע ברמ"א סי' ס"ו סו"ס ב' שכ' בשם יש מי שאומר שצריך למסור השטר שעם המסירה ש"ך סימן ס"ו סקי"א ובקצות סק"ה שדנו בזה עיי"ש בש"ך שדן מ"ש מכל שטר קנין ובקצות ולכאורה אם ל"צ למוסרו ודאי אינו חלק מהקנין ועיין בחי' ר' ראובן סי' י"ח.

ובתוס' לעיל ע"ו. ס"ל דבעינן גם הגבהה או משיכה ועיין בקצות ס"ו סק"ח שביאר סברתם דבעינן קנין לעצם השטר. ולד' המסירה היא חלק מקנין השיעבוד ויל"ע הגדר דלא מהני משיכה ושטר.

**תוס' ד"ה קני: בדיני מכירת חוב אם מועיל ועל מה מועיל: משמע דמכירת שט"ח אינו אלא מדרבנן מדיכול למחול:** יל"ד אף דהוה דרבנן אמאי מועיל מחילה. ואולי הביאור תלוי בנדון האחרונים בקנין דרבנן אם מועיל לדאורייתא עיין באבני מילואים סימן כ"ח סק"ג שהאריך בזה. ועוד י"ל שאף אם מועיל מה"ת מ"מ היכא שהחסרון בדבר שאינו נקנה ל"מ הדרבנן לעצם הקנין וכ"כ בקובץ שיעורים ב"ב ס"ק תקט"ו ובגרע"א ב"מ כ. עיי"ש. ועיי"ש בגרע"א שהביא מהר"ן גיטין ס"ו. שביאר הגדר דהם אמרו [שנמכר] והם אמרו [שיכול למחול] ועיי"ש שכ' דמ"מ סברא זו היא רק בקנין מחודש מדרבנן עיי"ש.

**או שמצא שטר לאחר יאוש:** נחלקו האחרונים בכוונת תוס' אם היאוש והזכיה הם רק מהשטר או גם במעצם החוב דעיין בקצות סימן ס"ו סק"א דס"ל שהיאוש והזכיה הם בגוף החוב [עפ"י מה דס"ל שם דשייך יאוש בחוב ודלא כהחכם צבי [בהגהות על הט"ז סי' קס"ג] דלא שייך יאוש בחוב עיי"ש] ואע"פ דלמכירת שטרות בעינן כומ"ס כשזוכה מיאוש שאני עיי"ש. וצ"ע, א. אמאי לא זכה הלוה בחוב ועיי"ש שיישב דכיון דבאיסורא אתא לידיה[[23]](#footnote-23). ב. כיצד מוכר המוצא למלוה. עיי"ש שכ' דכיון שהשטר על שמו. [ועיי"ש שחילק בין ד' התוס' בע"א דזכיה מהפקר לא מהני בשטר להכא דביאוש מועיל עיי"ש דיאוש חשיב דעת אחרת ומחודש]. ועיין בנתיבות שם דפליג וס"ל דלא נתיאש מהחוב ועוד דהא המוצא לא זוכה בחוב דאינו ברשותו עיי"ש. ועיי"ש בנתיבות שפי' דהיאוש והזכיה הם בשטר וכן הביא מתוס' כתובות פ"ה ובר"ן שם.  **או לווה וקנה בלא שטר וכו':** יש לעיין אמאי חשיב לעשית השטר מקח שמתמעט מאונאה וצ"ל דעצם מה שנתן על כתיבתו ממון שייך בו אונאה. ועיין ברמב"ן [ע"ז.] שכ' דמה שצריך מיעוט מאונאה הוא באופן ששילם הלוה ללוקח וצ"ע דמ"מ הא לא היה מקח דמכירת שטרות מה"ת וצ"ע.

**וא"ת אמאי לא קני מדאורייתא וכו':** יש לדון בכוונת תוס' אם ס"ל דהשיעבוד נכסים הוא זכות ממון בקרקעות וע"כ יכול למוכרו לבדו, או דס"ל דע"י שמוכר השיעבוד נמכר גם החוב וצ"ע. ויש לדייק בקושייתם שכ' דאמאי לא קני מדאו' **גם** שיעבוד הקרקע וצ"ע. **וי"ל כיון שאינו יכול להקדישו כיון שהקרקעות אינם ברשותו:** יל"ע הא הקשו דימכור השיעבוד ולא את הקרקע. ומבואר דגדר מכירת השיעבוד הוא מה שגובה הקרקע [וכ"כ הגר"ח בפכ"ב ממכירה דהשיעבוד לבדו אינו נמכר אלא מה שגובה עמו עיי"ש.]. **והא דלא תיקנו שיכול להקדישם:** עיין בגרע"א ובקצות ס"ו סק"ב שהקשו דמנלן שאינו יכול למכור השיעבוד [דבפסחים איירי על החוב]. ועיין בחי' רבי ראובן סי' י"ח שכ' שיש לדון כשתקנו רבנן מכירה אם הגדר דחוב נמכר מדרבנן או דאף דלא חל מקח, מדרבנן חל עיי"ש.

**ומיהו אומר ר"ת וכו':** בראשונים, עיין ברא"ש ובר"ן בכתובות פ"ה ובריטב"א קידושין מ"ז הביאו דעת ר"ת דמכירת שטרות מדאורייתא ומ"מ יכול למחול, דמה שנמכר הוא רק השיעבוד נכסים אבל השיעבוד הגוף נשאר למלוה. וע"ז מוחל. [וכשמוחל נפקע גם השיעבוד נכסים דאם ליכא לוה ליכא ערב[[24]](#footnote-24)] ועיין בתוס' ב"מ נ"ה: שכ' כן בשם ר"ח כהן דמוכר השיעבוד קרקעות[[25]](#footnote-25) ויש לדון בגדר הזכיה בשיעבוד נכסים הא כל הזכות שיעבו"נ היא רק לתשלום החוב ועיין בריטב"א קידושין מ"ז: דגבית הלוקח היא כע"י הרשאה עיי"ש ועיי"ש בעוד דרך דכן הוא שיעבוד הלוה [ואולי י"ל דגבית הלוקח היא שזכה בגבית תשלום החוב וכ"כ הגר"ח בסטנסיל בכתובות פ"ה עיי"ש]. [ועיין עוד בחי' רבי ראובן סי' י"ט שביאר דאיכא שיעבוד הגוף שגדרו מצוה ויש שיעבוד הגוף שהוא הדין ממון לשלם ושניהם אינו נמכרים]. ועיין במהרמ"ש ב"מ שהקשה דא"כ הוא כמכירת קרקע ולא יהיה אונאה כקרקע ועוד צ"ע אמאי קני השיעבוד בכסו"מ של השטר ועיין בחי' רבי ראובן סי' י"ח שביאר דהזכיה היא בשיעבוד המונח בשטר עיי"ש שהאריך בזה. **ומ"מ צריך טעם וכו':** מבואר דס"ל לתוס' בדעת ר"ת דהמכירת השיעבוד היא כמכירת החוב והיא סיבה שיפקע לגמרי מהמלוה ודלא כמוש"כ מהראשונים לעיל וצ"ע הביאור בזה.

**בדעת הרמב"ם בחסרון מכירת שטרות:** עיין בהגר"ח פכ"ב ממכירה שדייק בדעת הרמב"ם דעצם השיעבוד הוה דבר הנמכר והחסרון הוא במעשה קנין דע"י השטר אינו סיבה לקנות השיעבוד עיי"ש.

**בדעת רש"י במכירת שטרות:** עיין ברש"י כתובות פ"ה. שכ' דמה שיכול למחול הוא דאמר ליה הלוה לאו בע"ד דידי את ועיין בקצות ס"ו סקכ"ו שס"ל שהוא ביאור אחר משאר הראשונים עיי"ש, וכן ביאר בדעת הראב"ד פ"ו ממכירה הי"ב ועיין בהגר"ח סטנסיל שם שביאר דהוא כר"ת עיי"ש.

דף ע"ז.

**אמר אמימר וכו': אותיות מילי נינהו וכו':** דעת הרשב"ם: עיין ברא"ש סוף סימן ד' שהקשה דהא לא ביאר אמאי פסק כרבי אלא ביאר דשטר לא מועיל עיי"ש. [ויש לדון דברשב"ם כ' בתחילה "דמעשה בידים היינו עיקר קנייתן וצ"ל דס"ל לרא"ש דמ"מ אין זה הביאור במילי במילי]. ובעיקר ביאור הרשב"ם יל"ע, אמאי שטר לא יקנה בשטר. [ומש"כ הרשב"ם דדברים הוא מוכר לכאורה כוונתו על השיעבוד והראיה שבשטר] עוד יל"ע דלכאורה מדויק ברשב"ם לעיל ע"ו.[[26]](#footnote-26) דלרבנן צריך שטר משום שבמסירה לא מפורש מסירת השיעבוד וצ"ע א"כ דלא חשיב שטר קונה שטר אלא מפרש המסירה וצ"ע. [וצ"ל דס"ל לרשב"ם שהשטר אינו רק מפרש המסירה אלא הוא פועל סיבת קנין[[27]](#footnote-27) שהמסירה היא הקונה בפועל וצ"ע הגדר[[28]](#footnote-28)].

**תוס' ד"ה אמר אמימר: ומייתי ראיה מסוף זה בורר וכו':** יל"ע בביאור הגמ' שם הא מה שיכלה לטעון הוא מדין שליש דבלא"ה ליכא מיגו וכמוש"כ הנתיבות בסימן נ"ו ס"ק י"ח וא"כ מה ענין אותיות נקנות במסירה לזכות שליש וצ"ע. **דמשיכה מיהא בעי כיון דבעלמא בעי מסירה ושטר וכו':** יל"ע אמאי מה שבריא צריך שטר יצטרך בשכ"מ גם משיכה וצ"ע.  **ובהכותב גבי איתתא וכו':** יל"ע הא התם איירי בתפיסה [דאי תבעה מחיים הוה תפיסה מחיים] וא"כ גם מסירה לא היה וכיצד תקנה השטרות. וצ"ע. רצתה לדחוק היתומים וכו': יל"ע מה הדוחק בזה ולכאורה הביוא דלא תביא השור אם יטען הלוה פרעתי. ועיין ברבינו יונה בסוגיין שכ' דמי שבידו השטר מחוייב להעמיד השטר למלוה וצורך גביה ואולי מ"מ הוה דחק היתומים שתוכל לאבדו [ולכאו' הביאור לתי' התוס' שמה שיועיל התפיסה מחיים הוא לענין הנייר של השטר]. **והא דאמר בגט פשוט וכו' צריך להביא ראיה:** היינו שהקונה בעי ראיה שקנה ולא בא לידו בפיקדון, ועיין בתוס' יבמות קט"ו: שהקשו אמאי בעי ראיה ולא יהא לקונה חזקה מה שתח"י הרי הוא שלו עיי"ש מש"כ.

**תוס' ד"ה אותיות מילי נינהו: דקאמר ליה קני לך שטר זה דהיינו מילי בעלמא:** יל"ע אם ס"ל לרב אשי דהחסרון דדיבור אינו קונה א"כ אינו דין דמילי במילי אלא שדיבור אינו קונה. וצ"ע [ואולי י"ל דהחסרון הוא מה שאין הדיבור מעשה וממילא אין שטר על שמו]  **אבל כשכותב שטר בשמו על השיעבוד אין לך מעשה גדול מזה:** יש לדייק בד' תוס' דהמעשה הוא מה שהשטר על שמו ומבואר דהחסרון במכירת שטר הוא מה שאין השטר על שמו של לוקח [[29]](#footnote-29) ועיין ברא"ש שכ' "לפי דלא נכתב השטר על שמו ולא נתחייב לו הלוה בשטר" ויל"ע מה מועיל כשכותב בשטר קני לך איהו וכל שעבודיה. ועיין ברבינו יונה ובנמוק"י שכ' אבל כשימסור לו בשטר קני הואוכל שיעבודא מועיל שהרי אמרה תורה שמוכרין ומשתעבדין בשטרות ויל"ע הביאור בדבריהם [ועיין בר"ן כ' "אבל בשטר קאני ליה דההיא קניה אלימתא ויל"ע אם כוונתו כתוס' דהשטר הוה המעשה או מה שמצטרף למסירה הוה קניה אלימתא][[30]](#footnote-30)

**תוס' ד"ה חוזר בשטר ואינו חוזר בשדה: וא"ת כיון שאין מזיק לו כלום נכתוב לו וכו':** הנה הקשו הראשונים כיצד מועיל שטר כעדים הא אמרי' מפיהם ובבעל המאור יבמות ל"א. שכ' דכיון שהוא מדעת המתחייב ל"ח מפי כתבם אלא מפי כתבו[[31]](#footnote-31). ומתוס' מוכח דס"ל ששטר מועיל בלא דעת המתחייב ועיין ברשב"א וברמב"ן כאן שפליג דכ' על קו' התוס' דכיון דליכא דעת המתחייב לא מועיל. [[32]](#footnote-32) ובדעת תוס', עיין בגרע"א שכ' צ"ל דס"ל דכיון שהוא בנוסח שטר מועיל וכדכ' הקצות בשם הרמב"ן [עיין בהגר"ח פ"ג מעדות שכ' משום דשני דינים הם, עדות בכתב פסולה, ועדות שבשטר כשרה.] ועיין עוד בברכת שמואל סימן נ"ח שכ' בדעת תוס' שהוא רק בשטרי ראיה אבל שטר קנין בעי דעת המתחייב.

**ואם לא ירצה הלוקח ליקח בלא שטר יניח:** עיין ברבינו יונה שכ' בשם י"מ שמתחייב המוכר לכתוב לו שטר ויל"ע הביאור [והגרש"ש כ' דבכל מקח מתחייב גם בתנאי המקח אע"פ שלא עשה מעש"ק עליהם ולכאורה ה"ה הביאור כאן].

**ע"מ שתכתבו לו את השטר חוזר וכו':** עיין ברבינו יונה שהקשה דמה החידוש הא לא נתקיים התנאי,עיי"ש שכ' דיתכן דהחידוש דאף אם אמר מעכשיו וא"כ שמא יתקיין התנאי ויחול המקח למפרע מ"מ כשמוחה בטל שליחותם וזכות השדה עיי"ש. [ולכאורה כוונתו שבטל מה שזיכה לו הקרקע]. ועיין בראשונים שפירשו דהתנאי כאן הוא להנאת המקבל ושונה משאר תנאים שלהנאת הנותן וגדר התנאי הוא שמעכב את חלות המעשה עד שיתקיים התנאי וע"כ ל"ש למימר דהאומר ע"מ כאומר מעכשיו. וע"ע באור שמח פ"ו ממכירה שהקשה מנלן דאיכא כזה תנאי דהא אינו כתנאי ב"ג וב"ר דהוה להנאת המתנה עיי"ש. [ולפי"ז המתנה הוא הבעלים על התנאי. ול"ש שימחול המקבל ויאמר כאילו התקבלתי וכ"כ הר"ן ויל"ע בראשונים בכתובות ע"ג. לענין מחילת התנאי][[33]](#footnote-33)

דף ע"ז:

**וזו היא ששנינו וכו':** יל"ע אמאי חשיב מילי ע"י אגב. ולדעת הרשב"ם דמעלת מסירה היא דהוה מעשה בידיים צ"ל דבהו"א לא חשיב מעשה בגוף הממון. [וכן מדוייק בד' בתי' הגמ' דכ' דהוה כמשיכת הממון עצמו] ובדעת תוס' יל"ע. ועיין ברבינו יונה שנראה מדבריו דמה שצריך לומר קני לך השטר שבמקום פלוני הוה מילי ונראה מד' הביאור דעיקר גדר קנין שטר דמה שאומר כותב ומוסר ואם עדיין בעי אמירה חסר בקנין שטר עיי"ש. ועיין בדרכי דוד ובברכת אברהם שכ' דנדון הגמ' תלוי במה שדנו האחרונים בגדר קנין אגב [עיין דברי יחזקאל סימן ל"ב] אם הגדר כבטל לקרקע או דהוה מעשה קנין עיי"ש.

**נכסים שאין להם אחריות וכו':** עיין בראשונים [רבינו יונה, רשב"א, ריטב"א, ר"ן] שהקשו דהא התם אמרינן שמותר לכתוב רק בשטרי אקנייתא או ע"י עבחז"ל וא"כ קנין הקרקע הוא קודם הנתינה ולא הוה יחד עם קנין השטר וליכא אגב. ועיין ברבינו יונה מש"כ בשם י"א דכיון דעתה נגמר הקנין הוה אגב עיי"ש דפליג. [וע"ע באור שמח פ"ו ממכירה מש"כ בביאור דעת הי"מ דשייר לעצמו הזכות להקנות באגב עיי"ש ו"ע באבי עזרי שם מש"כ בזה]]. ועיי"ש דס"ל דהכא לא הוה שטר אקנייתא ועבחז"ל וכן דעת הרשב"א והריטב"א עיי"ש.

ולכאורה נחלקו הראשונים בקושיית הגמ' אם הקו' היא כיצד האגב מועיל במקום מסירה, או דכיצד מועיל אף במקום הכתיבה כומ"ס. דעיין בראשונים [רבינו יונה, רשב"א ריטב"א] שהביאו דעת ר"ח דלמסקנת הגמ' בעי אגב וכתיבה וא"כ קו' הגמ' היא כיצד האגב במקום מסירה. אכן הראשונים ס"ל דלמסקנא באגב ל"ב אף כתיבה ולשי' הקו' כיצד האגב מועיל במקום הכומ"ס.

**אגב שאני:** בביאור תי' הגמ' לכאורה נחלקו הראשונים. דעיין ברשב"ם שכ' דהוה כמשיכת הממון עצמו והיינו שבאגב אין החסרון שאינו מעשה בגוף הממון. אכן יעויין ברשב"א ובריטב"א שכ' דהוה קנין חשוב והיינו דאין היישוב יסוד בגדר אגב אלא דהוה קנין חשוב וכמו שמועיל במטבע.

**תוס' ד"ה נקנה השטר: דבלאו הכי שיעבד נכסיו וכו':** עיין בקצות סימן ס"ו סק"כ שס"ל דשטר הלואה הוה שטר קנין אע"ג דההלואה מחילה השיעבוד כיון שגם השטר הוא סיבה לשיעבוד ויל"ע לפי"ז בקו' התוס' דנימא דאע"ג דחייב מחמת המכירה הוה השטר סיבה לחיוב והוה שטר קנין וצ"ע. [ואולי יש לחלק בין שיעבוד הלואה לחיוב אחריות וצ"ע].

**הכתוב בשם מוכר ללוקח וכו':** בגליון הש"ס ציין לתשו' הרשב"א [ח"ב סי' צ"ד] שהביא דעת הבעל המאור [לק' קס"ט.] דכל שטר שנכתב על שם מוכר לא בעי כומ"ס אע"פ שאינה שטר קנין והרשב"א שם פליג ונראה דס"ל לגרע"א דתוס' כהבעה"מ. [וכן נראה בריטב"א שהקשה כתוס' והביא יישוב הרשב"א דאין מעלה במה שנכתב על שמו]. ועיין ברשב"א בסוגיין שהאריך בזה דלא כהבעה"מ אע"ג שנכתב על שמו, כיון דאינו פועל הקנין הוה כשטר בעלמא ובעי כומ"ס. [וברשב"א כ' ד"עם כתיבתן זכו הם בשיעבוד ובכל מה שכתוב בתוכן דעם שטרות אלו נשתעבדו ונתחייבו בו המוכר והלוה ולפיכך אין צריכין להקנותן דהן עצמו שלהן הן"] ועיין ברבינו יונה דס"ל שאין חילוק בין השטרות ואף בשטרי קנין בעי מסירה ולקו' הגמ' אגב לא יועיל אף בשטרי קנין. וכנראה פי' דמה שבשטרי קנין לא בעי כתיבה כיון שהדברים כתובים בתוך השטר. [ולשיטתו שהקושיא היא כיצד האגב במקום מסירה].

**[הערה אם שט"ח הוה שטר קנין או שטר ראיה:** הנה יל"ע בשט"ח שנמסר על הלואה אם חשיב כשטר קנין או כשטר ראיה. והנה בשו"ע ס"ו סעיף כ' כ' דאין שטר נקנה בכתיבה ומסירה אלא שט"ח או שטר קנין אבל שטר ראיה אינו נקנה בכומ"ס. [והוא מחלוקת הראשונים לקמן קס"ט.] ויל"ע בשט"ח דהא לכאורה ההלואה היא סיבת השיעבוד וא"כ השטר הוה שטר ראיה וכן הקשו הפוסקים שם. ובסמ"ע כ' דמה שמועיל הוא מדרבנן, ועיין בקצות סק"כ שכ' דכיון שהשטר הוא סיבה לשיעבוד אע"ג שחל שיעבוד ע"י ההלואה הוה השט"ח שטר קנין עיי"ש. [וע"ע בנתיבות שם סקכ"ג דפליג וס"ל דל"ש שיעבוד על שיעבוד ושט"ח הוה שטר קנין כיון שחכמים הפקיעו השיעבוד והוה רק ע"י שטר עיי"ש]. ועיין עוד באבי עזרי פ"ו ממכירה הל' י' שביאר דכיון שחיוב הלוה חל ללוקח אע"ג דהוה ראיה נקנה בכומ"ס עיי"ש].

**הערה בעיקר מחלוקת רבי ורבנן:** בעיקר הנה בסוגיא לקמן קס"ט. אמרינן דאם קנה קרקע בשטר ורוצה הלוקח למכור הקרקע למוכר, יכול למכור לו ע"י שנותן לו השטר, ואמרינן שתלוי במחלוקת רבי ורבנן אם אותיות נקנות במסירה דלרבי יועיל מסירה ולרבנן בעי מסירה ושטר. ומבואר דמחלוקת רבי ורבנן אינה באופן מכירת החוב ע"י השטר ויל"ע א"כ בגדר המחלוקת. וצ"ל דבשטר לבד מהניר יש את כח השטר, מה שביד השטר לפעול. ונחלקו רבי ורבנן בשטר שלא נכתב על שמו כיצד כח השטר יהא שלו וצ"ע. [ולכאורה הוא חלות בגוף השטר דהאשוויי שטרא הוא למי שנכתב על שמו וכשרוצה שהשטר יהיה אליו צריך אשוויי שטרא אליו].

ועיין בתורי"ד בסוגיין שהביא מרב האי גאון שפירש מחלוקת רבי ורבנן דתלוי במחלוקת בגיטין פ"ו. אם עדי חתימה כרתי או עדי מסירה כרתי. [דרבי כר"א ורבנן כר"מ] וצ"ע הביאור דהתם נחלקו אם האשווי שטרא הוא ע"י החתימה או דבעי עדי מסירה. ומבואר דס"ל שמה שנותן כח השטר ללוקח יש בו איזה חלות בשטר. ועיין בחידושי הגר"ח סטנסיל החדש בדף קס"ט. מה שביאר בזה.

**סוגיא דדמים מודיעים**

**אילימא דקרו לצימדא צימדא וכו':** והיינו דבכה"ג הדמים ראיה. ועיין ברבינו יונה שכ' דהדמים מודיעים הוה כאילו פירש. ועיין בריטב"א שכ' דבכה"ג ודאי הדמים ראיה ויל"ע אם פליגי.

**הדמים מודיעים:** יל"ע בסברא דרבנן אמאי לא נימא דדמים מודיעים כוונתו. ועיין בהגר"ח סטנסיל שביאר דכיון דדהמקח תלוי בלשון, הדמים מודיעים לא משנה משמעות הלשון.[[34]](#footnote-34) [והנה איירי דאיכא דקרי לבקר צמד וא"כ אמאי לא נימא שהדמים יוכיחו שהלוקח קרי לבקר צמד ועדיין צ"ב]. וע"ע בקצות שי"ב סק"ב דכ' דהיכא דאין הלשון סותר הדמים מודיעים אף רבנן מודו ולכאורה כהגר"ח ונחלקו הראשונים ברוב קורין לבקר צמד אם מועיל הדמים דעיין ברשב"א שכ' דאין הדמים ראיה להוציא מלשון הרבים והמשיך דעל הלוקח היה לפרש וכן דעת הרמ"ה הובא בטור סימן ר"כ עיי"ש והריטב"א פליג [וכן נראה ברשב"ם] עיי"ש כיון דאין הולכין בממון אחר הרוב. ויל"ע בסברות המחלוקת.[[35]](#footnote-35) וע"ע ברבינו יונה שצידד דברוב קרי לבקר בקר אף לרבי יהודה לא יועיל ויל"ע בכל זה.

**הערה בעיקר הספק דצמד ובקר אם הוא בלוקח או במוכר:** יל"ע בעיקר הטוען ונטען דצמד ובקר אם הוא נדון על הלוקח [היינו על דעתו ולשונו] או על המוכר. ועיין ברשב"ם ד"ה כולה זבין לה שכ' דעליה דמוכר רמיא לגלויי דלא בקר קא מזבין ולכאורה משמע דהבירור הוא על המוכר דודאי מכר גם הצמד. ולכאורה כן הוא בסברא דאם הוא על הלוקח יאמר המוכר אני לא נתכוונתי [אע"פ שהדין היה למכור גם הצמד] ויהיה מק"ט וע"כ דאינו נאמן לפרש המקח. ועיין בתוס' צ"ב. בשם ר"ת שחילק בין ספק דכד וחבית לספק דרדיא ונכסתא דלגבי כד וחבית אומר המוכר אני מן המיעוט אבל לגבי שור לרדיא אינו יכול לטעון על דעת הלוקח ומבואר דיש מקומות שהנדון במוכר ויש בלוקח ויל"ע בזה.

**[הערה בגדר הספק דצמד ובקר:** הנה בספק דצמד ובקר יל"ע מתי הוא שעת לידת הספק ולכאורה כשבא לקנות הנדון הוא על כוונתו. ויל"ע קצת לפי"ז אמאי אמרינן שהמוכר מוחזק הא בשעת המקח היה לו לפרש כוונת הלוקח וצ"ע. וכנראה הגדר דבשעת המקח לא מחויב לתת ללוקח יותר מצמד והמוחזקות הוא במה שמחוייב להעמיד במקח ויל"ע.]

**באדוקים בו:** עיין ברמב"ן שכ' דהוא דווקא בצירוף הדמים מודיעים וכ"כ בנמוק"י בשמו. ועיין ברשב"א שהביא פלוגתא בזה ויל"ע בעיקר המחלוקת. וע"ע בראשונים שדנו אם אדוקים בו יועיל אף בצמד ובקר וע"ע ברמב"ם פכ"ו ממכירה ובמ"מ שם.

דף ע"ח.

**בעודן עליו מחלוקת וכו':** אולי יש לבאר צדדי הספק בגדר מה דאמרי' שנמכר כלי תשמישו דרכיבה אם הוא כיון דטפל לחמור [ומ"מ תלוי אם הוא מתשמישי החמור] או דכיון דשימוש החמור לרכיבה אמרי' דמוכר חמור מחוייב גם בכל כליו והם כלי הרכיבה [ובזה תלוי דאם הוא טפל אולי בעינן דווקא עודן עליו] ויל"ע.

**במה שנמכר אם בעי מעשה קנין עליו:** בתוס' פירשו דהוא אף באינו עליו. והנה יל"ע בכל מה דאמרינן בפירקין ובהמוכר את הבית דהמוכר דבר נמכר עמו הטפלים לו. אם הטפלים לו נקנים באותו מעשה קנין של העיקר [וטפלים כאגב] או דהוא רק לענין שמחוייב ליתן ללוקח הטפלים אבל בעי מעשה קנין נפרד עליהם [וכן צידד רה"י].

דף ע"ח:

**על כן יאמרו המושלים וכו':** עיין במסילת ישרים פ"ג שכ' דמה שאומרים כן המושלים הוא דעצה עמוקה זו יכולים לומר מי שיצא מגן המבוכה ויל"ע הביאור מה המיוחד בעצה זו. ועיין במהרש"א שהעיר דלא פי' הדרשא הפסוק דאוי לך מואב ועיין בתרגום יונתן שם שפי' פסוק זה עפ"י דרשא זו. [וע"ע בהגהות אהל משה שכ' דמעשה זה היה באלול וע"כ שוררו כן] ועיין בהרחב דבר להנצי"ב שם שפי' הדרשא בעושה רעה לחבירו עפ"י דין אך יש לו הנאה מזה דיענש על כוונת הרע עיי"ש. [ועיקר דין זה כ' גם החפץ חיים בלשה"ר לתועלת דאסור לו להתכוון להנאתו[[36]](#footnote-36)].

**הפסד מצוה כנגד שכרה וכו':** ברשב"ם פי' דהפסד הוא ממון והשכר הוא לעוה"ב וכן פי' רש"י בריש פ"ב דאבות ועיי"ש בפי' המשניות שפי' דהפסד מצוה היינו הנמנע ממצות עשה ויחשב העונש ממה שמצינו שכר וכן לענין מניעה מלאו עיי"ש. ועיין בתוי"ט שם שהקשה דהא אין ראוי לעבוד ע"מ לקבל פרס [כמשנת אנטיגנוס בפ"א דאבות]. ועיי"ש שישב בשם האברבנאל דכשבא נסיון היצר מותר להשתמש בחשבון השכר כדי להעבירו וכ"כ בשם המהר"ל עיי"ש.

דף ע"ט.

**כל הראוי למזבח ולא לבדק הבית:** הנה ברשב"ם פי' דכיון דראוי למזבח חל עליו קדו' מזבח ויל"ע אמאי נקטה הגמ' ולא לבדק הבית הא עצם מה שראוי למזבח מחייב קדושת מזבח וצ"ע.

מעילה בקרקע ובמחובר: לרשב"ם יש לתוס' אין

בור ואח"כ נתמלא מים: עיין ברשב"ם ובתוס' שהקשו דאמאי לא יזכה בהן ההקדש מדין חצר ויישבו דאין הקדש קונה בחצר [והטעם כיון דחצר משום יד ואין יד להקדש][[37]](#footnote-37). [ויל"ע בעיקר החסרון דאין יד להקדש דהא לכאורה הקדש הוא גם רשות ממון ושייך ממון הקדש שלא יהיה בו מעילה וכדחזינן בב"מ נ"ח. דאמרינן דבונים בחול ואח"כ מקדישין וצ"ע אמאי ל"ש יד להקדש. ועיין באבי עזרי פ"ד ממעילה שכ' .... ועיין ברמב"ן דס"ל דהקדש קונה בחצר אבל ליכא מעילה כיון דלא קדוש ע"י פה.

אילן ואח"כ נתמלא פירות: צ"ע הטעם דמ"ד דאין מעילה בגידולי הקדש. והנה לרמב"ן אפ"ל דכיון דאינו ע"י קדושת פה [וכן מדויק בריטב"א ובר"ן שהקשו דלמ"ד יש מעילה בגידולין הא אינו בקדושת פה]. אכן לתוס' צ"ע ועיין בקובץ שיעורים ס"ק ? ובאבי עזרי פ"ד ממעילה הלכה ו' שייסד דתוס' מודו לרמב"ן בהא ומש"כ הטעם דאין הקדש קונה בחצר הוא למ"ד מועיל בגידולין

ועיין בריטב"א ובר"ן שהקשו מדין דלמ"ד איכא מעילה בגידולי הקדש הא ל"ה ע"י קדושת פה ועיין בריטב"א שכ' בב' אופנים או דדעת מקדיש או דחשיב כקדושת פה דאילן כיון דמיניה נפקן.

ועיין בקובץ הערות סימן נ"ב שביאר דפליגי אם מעילה מדין גזל [וא"כ כיון שיש לשוכר תביעת ממון יכול לדור בבית] או מדין חילול הקדושה [וא"כ אסור לשוכר] עיי"ש.[[38]](#footnote-38) [וע"ע בקצות קי"ז סק"ה מה שתמה על הרמ"א ובנתיבות שחילק בין נדר בהתפסה שלא בהתפסה ובאמרי ברוך שם שכ' דאם פקע האיסור במותו הוה כקונם פרטי].

הגר"ח בהלכות מעילה ייסד דאיסור מעילה הוא מדין גזל הקדש ומבואר לכאורה דהקדש הוא רשות ממון וצ"ע א"כ אמאי ליכא ליה יד ולכאורה ליכא כלל זכית ממון ע"ע וחצר להקדש: לתוס' אין לרמב"ן יש אלא דבעינן קדושת פה

מעילה בגידולין: מחלוקת תנאים יל"ע הטעם

דף פ"ד:

**שוכר את מקומו: בגדר הקנין:** יש לדון מאיזה דין מועיל שוכר את מקומו ובפשוטו הוא מדין קנין חצר. אכן, דעת הרמב"ם בפ"ו משכירות דחצר השכורה קונה למשכיר וא"כ מה מועיל שוכר את מקומו. וכן הקשה הקצות בסימן שי"ג סק"א עיי"ש מש"כ בזה. [עיי"ש דאו מדין אגב או דהוה כהתנה שיקנה ומועיל]. וע"ע במאירי ב"מ ק"ב. דבדעא"מ שאני שע"ד כן השכיר לו שיקנה המטלטלין . ומבואר דס"ל ששייך שיקנה השוכר בחצר השכורה אלא שהוא רק בנתן לו המוכר. ועיין בפיה"מ פ"ג ממעשר שני ובביאור הגר"א סי' ר"ג סקל"ו שכ' דשכירות מקום הוה מדין משיכה ויל"ע הביאור בזה[[39]](#footnote-39).

**רשב"ם ד"ה המוכר פירות:** ופסק לו הדמים כשער הידוע: מבואר דאף בשער הידוע בעי פסיקה וע"ע בראשונים לקמן פ"ו. שכ' לאו הכי. וע"ע ברשב"א ובריטב"א שכ' דבפסק ומשך קנה לאו דווקא בקונה כל הפירות אלא אף בסאה בבית כור [ויל"ע אמאי לא הוה ברירה דל"ב מה נקנה. וצ"ל דהוה כבית בבתי אני מוכר דליכא חסרון דברירה וכמבואר בתשו' הרשב"א[[40]](#footnote-40).] ועיין בגרע"א שכ' דהרשב"ם והבעה"מ פליגי על זה. **רשב"ם ד"ה מדד ולא משך:** עיין מהרש"א שדן דבתחילה פי' דלא כרב אסי ובהמשך כרב אסי.

**מדד והניח על גבי סימטא קנה: בטעם הקנין:** בתוס' כ' דאיירי במדד והניח המוכר ויל"ע מדין מה קנה ונחלקו בזה הראשונים. **א.** הנה בראשונים בסוגיין נראה דקנה מחמת עצם מה שמונח בסימטא וכחצר [עיין בר"י מיגאש שכ' דכמי שהניחן ברשות הלוקח וכן נראה ברבינו יונה עיי"ש ועיין ברמב"ן שהקשה אמאי בעינו למשיכה תיפו"ל מדין סימטא ומבואר בד' שם דקונה מחמת הסימטא וכן נראה בריטב"א עיי"ש]. [ולכאו' כן נראה בדעת תוס' בסוגיין שכ' [לגי' הב"ח וכ"ה בתורא"ש בשיטמ"ק] כ' שמסתלק כשמודד ומשמע דאינו כמשיכת המוכר ללוקח [וכן לכאורה מוכח ממש"כ בסוף דבריהם אע"ג דמשיכת וכו' וכדכ' בהמשך לפי' הגרי"ב דהקשו אמאי לא מועיל הסימטא כחצר] ומשמע דמה שקנה מחמת עצם מה שמונח בסימטא.] ועיין בראשונים שדימו הסימטא לחצר השותפין וצ"ל דכל המשתמש הוה כשלו [וצ"ע הא אין לו קנין בגוף ורק לשימוש ואולי עצם מה שעומדת לו הסימטא הוא גם כדי לקנות על ידה]. ועיין עוד ברמב"ן שהקשה דלרב אסי למה נצרך משיכה תיפו"ל מדין מקום ועיי"ש שיישב דאיירי במקפיד במשיכה או בעבד דלא קני בחצר עיי"ש ועיי"ש שכ' באופ"א דלרב אסי דווקא במדד והניח "כיון דאיתעביד בה כולי האי גמר ומקני וכמאן דא"ל קני בסימטא דמי" ומבואר דמצד חצר לבד לא מהני ובעינן לסברא דכיון דאיתעביד כולי האי ויל"ע הבאור בזה. **ב.** אכן עיין בתוס' ב"מ צ"ט. [ד"ה כיון] שנראה, דס"ל דהמוכר עושה משיכה ללוקח [והוה כשליח] עיי"ש. [ועיקר הנדון אם מועיל משיכת מוכר עבור הקונה עיין בשער משפט סימן ר' שהביא דעת המבי"ט [בתשו' ח"ב קמ"ה] דמשיכה ע"י מוכר [בשליחות הקונה] מהני ועיי"ש דפליג וס"ל דכשם שאינו יכול לזכות לו אלא ע"י אחר כך אין יכול לעשות מעשה הקנין בשבילו עיי"ש[[41]](#footnote-41). וע"ע בחזו"א בב"מ צ"ט. מש"כ].

**כיצד הסימטא הוה כחצר דלוקח:** ויל"ע לראשו' דסימטא מדין חצר כיצד הוה הסימטא כחצר דלוקח ומצינו לכאורה חילוק בין הראשונים בזה דעיין ברבינו יונה שכ' ד"כשהמוכר מניח שם פירותיו לצורך הלוקח זכתה לו הסימטא". ומבואר דעצם מה שמונח בשבילו דין הסימטא להיות ללוקח וע"ע בד' לעיל ע"ו: שביאר אמאי מסירה אינה קנה בסימטא "כיון שהכלי המונח בסימטא הרי הוא כמי שנתון ברשות בעליו כיון שיש לו רשות להניח שם כליו". [וכד' ר"ח כהן בתוס' קידושין כ"ה:] וכ' ד"יש לסייע דבר זה מהא דאמרי' לקמן בפירקין מדד והניח ע"ג סימטא קנה דכיון שהניח שם לצורך הלוקח הוי אותו מקום שהניח שם כחצירו של לוקח". אכן בריטב"א כ' דהמוכר הוה כשלוחו של לוקח לזכות במקום בשבילו ושיזכה לו המקום אלא הלוקח מאליו עיי"ש. ומבואר גדר אחר דהמוכר קונה הסימטא ומזכה אותה ללוקח [ויל"ע אם מבואר בריטב"א ששייך לזכות לאחר הסימטא או רק הכא כיון שיש לו איזה שימוש עי"ז שמוכר וצ"ע].

**תוס' ד"ה מדד: הכא שאני דכשמודד וכו':** בהגהות הב"ח כ' שמסתלק כשמודד ומניח. וכן הוא בתורא"ש שבשיטמ"ק ויל"ע מהו הכוונה שמסתלק וכיצד מקנה [ואולי מה שמכוון שיקנה הלוקח ע"י הסימטא חשיב כמסתלק דהא אינו מקנה בהנחה ומ"מ בעי לכוון שיקנה הלוקח ע"י הסימטא דבהכי חשיבא בסימטא לשימוש הלוקח וצ"ע. **אבל מדד לוקח פשיטא וכו':** עיין ברשב"א שכ' דהוה כהגבהה או משיכה ועיין ברבינו יונה דהוה כהגבהה. **אע"ג דמשיכה מועלת בסימטא:** עיין במהרש"א שהקשה בכוונתם ועיי"ש שכ' לבאר דבריהם דאיירי במדד לוקח ומ"מ לא קנה כיון דליכא משיכה. ועיין בנמוקי הגרי"ב שהקשה דהא המדידה הוה משיכה. ועיי"ש שפי' כוונת התוס' על מ"ד דווקא לתוך קופתו [והוא ד"ה חדש] ובאו לחלק בגדר סימטא דלגבי משיכה מועיל דהוה כלרשותו ומ"מ בלא משיכה לא קנה. ויל"ע בעיקר הגדר דסמטא לפי"ז וצ"ל דמה שיש לו רשות להניח שם כליו חשיב כמשיכה לרשותו אבל אינו החזקה שלו שיקנה כחצר.[[42]](#footnote-42)

**דעת הראב"ד דאיירי במדד לוקח:** ועיין ברבינו יונה וברשב"א שהביאו דעת הראב"ד וכן הוא בשיטמ"ק דאיירי במדד לוקח. ועיי"ש שהקשו דיקנה ע"י המדידה [דהוה כהגבהה או משיכה] ועיין ברשב"א שכ' "דכיון שההגבהה והמדידה אינה עושה אותה לצרכו אלא לצורך שניהם". ועיין בקצות ער"ה שהבין בכוונת הראב"ד שחסר בדעת קונה והקשה דהא דעת הראב"ד דבדעת אחרת מקנה לא בעינן כונה למעשה. ועיי"ש שכ' דתרי ראב"ד נינהו ועיין בגרע"א ובנתיבות סימן ר' סקי"ד שכ' דבמדידה עדיין אינו רוצה לקנות עיי"ש. אכן, עיין ברשב"א שאחר ד' הראב"ד דן בחסרון זה דליכא דעת למעשה קנין ועיי"ש שדן שיועיל מצד שדעת אחרת מקנה[[43]](#footnote-43). ומבואר דהחסרון לראב"ד אינו בדעת אלא בעצם המעשה מה שנעשה לשניהם. ועיין בקהילות יעקב סימן כ"ז שכ' לבאר דכיון שעושה לצורך שניהם חסר בעשיה כבעלים עיי"ש.

**הערה בעיקר מחלוקת רבי זירא ורב אסי:** הנה לרב אסי ס"ל דמדד והניח בסימטא קנה וביארו הראשונים שהוא מדין חצר דכיון שהסימטא עומדת לשימוש הלוקח קונה בה כבחצירו ויש לעיין מה ס"ל לרב זירא דפליג. ולכאורה י"ל בב' אופנים, א. דפליג על עצם חידוש רב אסי וס"ל של"ש לקנות ע"י הסימטא כחצר דל"ח שהסימטא עומדת למשתמש בה. ב. אע"ג שמודה לעצם החידוש מ"מ ס"ל דלא מהני לענין חצר. [ומה שקונה הוא ע"י הכלי.] והנה בתוס' קידושין כ"ה. הביאו ביאור רבינו חיים כהן דביאר הטעם דמסירה לא מועלת בסימטא דכיון שהחצר היא לשימוש מי שמניח בה כליו א"כ כשהניח שם המוכר הוה רשות מוכר ואין מסירה מועלת בכליו של מוכר ועיין ברבינו יונה שם שהביא ראיה לסברא זו מד' רב אסי דסוגיין וכ' "שאין הכלי יוצא מחזקת בעליו בכך" ומבואר דס"ל שלא פליג רבי זירא בעיקר היסוד. אכן יל"ע לדעת ר"ת שמועיל מסירה בסימטא אם ס"ל דל"ח הסימטא כרשות המשתמש אע"פ שיש לו רשות להניח או דס"ל דכיון שרוצה להקנות ל"ח שהסימטא עומדת למוכר ויל"ע. וה"ה יל"ד בדעת ר"י שלא ביאר כר"ח כהן במה פליג.

**בגדר משיכה לרשותו בסימטא:** הנה עיין בנמוקי יוסף בב"מ י. ובנתיבות סי' ר' סק"ו שהקשו למה תקנו קנין משיכה הא שיקנה בד"א. ועיין בנמוקי יוסף שכ' דאיירי בקדם המוכר והוה ד"א שלו. ויל"ע א"כ כיצד מועיל משיכה הא הוה ברשות מוכר. ואולי י"ל דחלוק דין משיכה לרשותו במשיכה לזכות חצר דד"א דרשותו דמשיכה תליא בשימוש שמושך למקום שיש לו שימוש אבל קנין חצר תליא בזכותים במקום זה ומה שנמצא בו הוא החזקה שלו ועוד יל"ע בזה.

**שמא לא שמע רבי אלא במודד לתוך קופתו:** יל"ע במה פליג רבי זירא ומה ס"ל בגדר סימטא. ולד' הגרי"ב זה נדון התוס' שכ' דאע"ג דהמשיכה חשיב שמשך לרשותו מ"מ אינו קונה בחצר. ועיין ברבינו יונה לעיל ע"ו: שכ' כד' הר"ח כהן דהטעם דמסירה לא מועלת ברה"ר דחשיב רשות מוכר ועיי"ש שכ' דאע"ג דלא קיי"ל כרב אסי "שאין הכלי יוצא מחזקת בעליו בכך".

**חצר השותפין קונין זה מזה:** עיין בקצות סי' ר"ס סק"א שהביא ד' התשו' הרא"ש [כלל י"א] דבחצר השותפין יכול כ"א לקנות מעלמא [עיי"ש שדן בקנה קנין פירות מי זוכה בחצר ודימה לחצר השותפין] והוכיח מסוגיין דאם קונים זה מזה כ"ש מעלמא ועיי"ש בקצות שהקשה דהא למסקנת הסוגיא איירי בקונה ע"י כלי וצ"ע. ולכאו' קשה בדברי הרא"ש בתרתי א. על עיקר דינו שס"ל שבחצר השותפין יש זכיה לא' דהא בסוגיין אמרי' דדווקא עם כלי ב. מה שהביא ראיה דהא בסוגיין לא איירי בהכי. ועיין במרחשת ח"ב סימן ל"ו ענף ד' ס"ק ו' מש"כ ליישב ד' הרא"ש שהוכיח ממה של"ח הכלי ככליו של לוקח ברשות מוכר עיי"ש. וע"ע כעי"ז באילת השחר. ועיי"ש בקצות דס"ל דבחצר השותפין לא יקנו בהפקר ויכול אחד מן השוק לזכות במציאה.

דף פ"ה.

**כליו של אדם קונות לו וכו': בגדר קנין כלי:** עיין ברשב"א ב"מ ט. [והובא בקצות סימן קצ"ד סק"ב ד"ה אלא דנראה] שכ' שכלי מועיל מדין חצר. ועיי"ש שדייק מד' הגמ' בב"מ שם דאמרי' בקונה כלי ע"ג בהמה דחצר מהלכת היא [ועיי"ש בקצות שהקשה דא"כ אמאי מועיל בעכו"ם הא חצר מטעם שליחות ואין שליחות לעכו"ם] וכן נראה מספק הגמ' בע"ב בכלי של לוקח ברשות מוכר אם הכלי בטל לרשות. ועיין ברמב"ם פ"ד ממכירה הלכה א' שכ' "דכיון שנעשו המטלטלין בתוך הכלי אין אחד מהם יכול לחזור בו[[44]](#footnote-44) והרי זה כמי שהגביהן או כמי שהונחו בתוך ביתו" ומבואר דשייך לדון בכלי מדין הגבהה. ויל"ע מה שייך הגבהה כאן. ועיין באור שמח פ"א ממכירה הלכה ד' [ד"ה אולם] שכ' בדעת הרמב"ם דהיכא שמכח הלוקח באו לכליו א"כ מה שמונח בכלי קונה כיון שהוגבהו מכוחו. ועיין בשיעורי רבי שמואל ב"מ ח"א ס"ק קל"ח שכ' בדעת הרמב"ם דהגבהה מדין יד וכשמונח בכליו הוה כמונח בידו ויותר מחצירו. וע"ע ברבינו יונה וברא"ש שכ' דברשות לוקח קונה הכלי כמשיכה ויל"ע הביאור ויל"ע אם בכל כליו שייך למימר כמשיכה [ואולי הוה כשכירות מקום שמה שמכניס לרשותו מועיל].

**חוץ מרה"ר:** יל"ע הסברא דכיון שמונח הכלי ברה"ר יעכב הא מ"מ הוה בכליו שהוא ברשותו וצ"ל דבעינן שיהא לכלי שם של מקומו ובאין לו רשות אין לו שם מקום. וע"ע באו"ש הנ"ל שהקשה לדעתו דכלי מדין הגבהה הא מ"מ הוגבה מכוחו עיי"ש מה שביאר דכיון דאין לו רשות להניח כליו ל"ח שמונח בכלי וממילא לא מוגבה מכוחו וע"ע בגרש"ר הנ"ל שכ' דגדר קנין הגבהה הוא שהכניס לרשותו ובאין לו רשות להניח ל"ח ברשותו[[45]](#footnote-45).

**תוס' ד"ה כל מקום שיש רשות להניח:** ואור"י דבעי למימר זיל קני: עיין ברא"ש שביאר הסברא דלא היה דעתו למכור כ"ז שלא מדד וע"ע במהרש"א שחילק בין זיל קני דהתוס' כאן דהוא כד לקנות לזיל קני דהגמ' דף פ"ו. שהוא כדי שהכלים יקנו.

**יסוד האחרונים בקנין שכירות שנקנה בתחילת שימוש והנוגע לסוגיין:** הנה ייסדו האחרונים, עיין במחנה אפרים שכירות סימן א' [בסופו] ובקצות סימן קפ"ט סק"א [ועיין בנתיבות שם] שייסדו דשאלה ושכירות נקנים ע"י תחילת השימוש. ויל"ע גדר הקנין בזה [וע"ע ברבינו יונה לקמן ק. שכ' דבמקום שבא לקנות שביל של כרמים להילוך קונה ע"י ההילוך ולכאורה כדבריהם] ויל"ע בדבריהם בד' הראשונים בסוגיין וכמו שיתבאר.

**רשב"ם ד"ה ארבע מדות: דהא רשות מוכר שייך קבלה:** עיין בתוס' ושאר ראשונים דפליגי דלא שייך שהמוכר יזכה ללוקח [והוכיחו מב"מ י"א. דר"ג הקנה ע"י מקומו מושכר לו] ועיין ברבינו יונה שביאר דעת הרשב"ם דס"ל שמה שמעמיד הפירות ללוקח א"כ הוה הקרקע נקנית לו בתחילת שימוש, וכמוש"כ הקצות והמחנה אפרים [אכן עדיין אין הפירות שלו וצ"ע.] וע"ע בפני שלמה מש"כ ליישב.

**ברשות הלה המופקדים אצלו וכו' עד שיקבל עליו:** ברשב"ם כ' שבעי לייחד לו רשות ללוקח ומשמע דבל"ז לא יקנה לוקח. וצ"ע שיזכה הנפקד ע"י חצירו ועיין בקצות סימן קפ"ט סק"א שהביא ד' הט"ז שכ' דהוה כחצירו של מפקיד ועיי"ש שהביא ממהרי"ט שהקשה כיצד הוה חצירו של מפקיד ועיי"ש בקצות שיישב עפי"ד לעיל דזכה המפקיד ע"י השימוש והיינו עצם מה שבחצירו. ועיין ברבינו יונה שכ' בתירוצו השני שכ' כן [ולשיטתו לק' ק. דס"ל כקצות]. ועיין ברבינו יונה וברשב"א ובריטב"א דזוכה הנפקד לקונה ע"י חצירו וכמו שיכול לזכות ע"י ידו ועיין בקצות סימן רמ"ד סק"ג שדן בזה דהא חצר משום שליחות ואין שליח עושה שליח במילי עיי"ש שהוכיח מסוגיין. [ויל"ע בד' הרבינו יונה שכ' דכיון דמסקינן דחצר משום יד וצ"ע הא מסקנת הגמ' בב"מ י"ב. דרק בעומד בצדה הוה יד].

**כיון שקיבל עליו מוכר קנה:** עיין ברבינו יונה שהקשה דהא לק' מוקמינן לה בכלי דלוקח וא"כ אין חידוש ברשות לוקח דהא אף בסימטא קנה ועיי"ש שיישב דברשות לוקח כיון שקיבל למכור קונה ולא בעי ג"ד נוסף ובסימטא איירי במדידת לוקח. ועיי"ש בעוד אופן דבסימטא בעי מדידה אבל בכלי ברשות לוקח כיון דהוה כמשיכה ל"ב מדידה [ויל"ע דהא הסברא דמדידה היא לגמירו"ד וא"כ אף דהוה כמשיכה לא יועיל וצ"ל דכיון שהסכים המוכר שיהא ברשות לוקח יקנה וצ"ע הלשון דכמשיכה].

דף פ"ה:

**כליו של לוקח ברשות מוכר וכו' בגדר הספק:** יל"ע אם הגדר דלא קנה כיון דהרשות עיקר [והיינו שברשות מוכר אין כלל זכות לקנות ע"י הכלי] או דאיכא דין חצר לכלי אלא הדין חצר דמוכר מעכב את הקנין [והוה סיבה הפוכה מהכלי וע"כ אין קונה] ועיין בקובץ שיעורים לעיל פ"ד: שכ' כדרך השני.[[46]](#footnote-46) [ועיין בלשון הרשב"ם שכ' דהכלי בטל לגבי הרשות ומשמע ק' כדרך הראשון ואכן ברשב"א כ' דרשות מעכב ומשמע ק' כדרך השני וצ"ע]. וע"ע בתוס' פ"ו. ד"ה ומדכליו שכ' דבכלי ע"ג בהמה ודאי קונה דבהמה לא בטילה לרשות ונראה דס"ל דברשות מוכר לא חשיב אחיזה ללוקח ע"י הכלי ויל"ע בזה. והנה, דעת הרי"ף [והרמב"ם] דבכליו דלוקח ברשות מוכר פשט לו דקנה [ולפי"ז כל מהלך הסוגיא הוא לסתור פשיטות זו] ועיין ברמב"ן במלחמות שביאר דעיקר העיכוב ברשות מוכר הוא מה שאין לו רשות ולפי"ז ספק הגמ' אם בלא רשות קני הכלי[[47]](#footnote-47). [וחילוק גדול ביניהם לענין כלי ברה"ר דלרשב"ם פשוט שלא קנה ולהרמב"ן תלוי בספק והוה כברשות מוכר עיין ברמב"ן שמבואר כן בדבריו][[48]](#footnote-48) ועיין בטור סימן ר' שכ' שנחלקו הרמ"ה והר"י מיגאש בנתן המוכר רשות ולא אמר זיל קני [דלרמ"ה לא מועיל ולר"י מיגאש מועיל]. ולכאורה נחלקו בגדר החסרון דרשות מוכר [אם משום דחסר בנתינת רשות או דחסר בשם חצר של הכלי] וכן נראה במחנה אפרים קנין חצר סימן י' ד"ה וראיתי ויל"ע בזה.[[49]](#footnote-49) ועיין בחזון איש שהקשה דהא בכל כלי דמוכר הוה כרשות עיי"ש שכ' שג' חילוקי דינים יש עיי"ש. וע"כ בנתיבות סי' ר' שביאר הספק אם אויר הכלי שייך לבעל הקרקע עיי"ש . וע"ע במחנה אפרים קנין חצר סי' י' שביאר בדעת הרמב"ם שחילק בין זכיה מחבירו[[50]](#footnote-50) דמו"מ [דכיון דבעינן הוצאה מרשות מוכר לא זכה ע"י הכלי] לזכיה מהפקר שזכה בעל הכלי עיי"ש.

**רשב"ם ד"ה תלויה בה:** דדמי להגבהה יל"ע אם הא כהגבהה ממש כיון דלא עביד מעשה ע"י ועוד יל"ע אם גט נקנה בהגבהה עיין בזה בתורת גיטין סימן קל"ט סעיף ט"ו מש"כ להוכיח בד' תוס' גיטין כ"א. דקנינים שהם דומיא דיד מועיל וע"ע בתשובות הגרע"א בסימן רכ"א ס"ק ז' עיי"ש. ולולי ד' הראשונים אולי י"ל דהוה החזקה של האשה וכיד וצ"ע.

**תוס' ד"ה כגון: וא"ת נהי דנותן לה רשות ומשאילה מ"מ הא בעי חזקה:** עיין באחרונים [חי' רבינו מאיר שמחה, חי' הגרש"ש סי' ל"ח, קובץ שיעורים וחזו"א] שהקשו לדעת המחנה אפרים והקצות שחזקה קונה בתחילת שימוש א"כ הכא קני הקרקע ע"י מה שמשתמשת במקום להניח קלתה ומוכח דהתוס' לא ס"ל דחזקה קונה בתחילת שימוש וכבר העיר כן הגרע"א בגליון המחנה אפרים שם. [ועיין בגרש"ש שם שכ' לדחות הראיה מד' התוס' עפ"י מה שייסד דבכל הקנאה בעינן מעשה שיראה שהקנה והכא המוכר קלתות הא נותן רשות לכל אדם להניח שם כליו ואין ניכר משימוש האשה שקנתה הקרקע. אכן עיי"ש דכ' דברא"ש מבואר להדיא דלא כהמחנה אפרים והקצות עיי"ש].

ועיין בר"י מיגאש שיישב קו' התוס' דכיון שיש למוכר הנאה שקונה קלתות יש למוכר הנאה ומקנה לקונה המקום ועיין ברבינו יונה שכ' באופן אחר עיי"ש.

**ותירץ ריב"א דאע"ג וכו':** כמו גבי סימטא אע"פ שאין סימטא קנוי לו: יל"ע הא לעיל אמרינן דסימטא עומדת לשימוש וע"י שהניח שם כליו יש לו זכות שימוש ואין אחר יכול לסלקו וצ"ל דמ"מ לא הוה כחצירו [ויל"ע לפי"ז בד' האבן האזל שדן דגדר משיכה הוה מדין חצר וצ"ע].ועיין בקובץ שיעורים מש"כ.

**תוס' ד"ה לא בכליו דמוכר: משמע מהכא דמשיכה מועלת ללוקח בכליו של מוכר:** וכן דעת הרמב"ן [פ"ו.] הרבינו יונה [פ"ו.] והרשב"א ועיין ברמב"ן שיש מפרשים דמשיכה בכליו של מוכר תלוי בספק הגמ' בכליו של מוכר ברשות לוקח [דאי מועיל הכלי, א"כ הכלי כחצר והוה כמשיכה ברשות מוכר][[51]](#footnote-51) ויל"ע באמת בסברת התוס' ועיין בקובץ שיעורים לעיל פ"ד: שנשאר בצ"ע בזה. [ואולי הגדר דמה שמונח בכלי אינו כחצירו ממש אלא שהחפץ עומד לבעל הכלי וקונה ע"י זה שעומד לו].

**ואי בכליו דמוכר אמאי קנה לוקח:** מבואר דהדין בכליו דמוכר ברשות לוקח הוא כדין של לוקח ברשות מוכר. ועיין בתוס' מש"כ לחלק. ועיין בריטב"א שכ' דאף אם בכלי דמוכר ברשות לוקח קנה הוא רק בהניח בכלי לשם כך אבל לא כשהיה מונח ויל"ע הסברא בזה.

**בסוגיא דמסר צלוחית לתינוק [פ"ח:]**

**והא אבידה מדעת היא: בגדר אבידה מדעת:** עיין ברמב"ם פי"א מגזילה ואבידה שכ' דבאבידה מדעת אסור לרואה ליטלו והפטור הוא רק מהשבה. ובטור סימן רס"א כ' דאינו נראה אלא אבידה מדעת הוה הפקר. ובאחרונים הקשו מסוגיין דאע"ג דחייב בתמורה על הפונדיון אע"ג שמסרו ליד תינוק חשיב אבידה מדעת וצ"ע. [עיין בביאוה"ג סימן רס"א שכ' שסוגיין היא המקור לרמב"ם וכן הקשה הט"ז שם] ועיין בקצות שם שכ' דמסר ליד קטן ל"ח כאבידה מדעת גמור אלא שאין לו תביעת השבה.[[52]](#footnote-52) והנה ברשב"ם כ' דבחזרה יפה חייבו חכמים וע"ע ברשב"ם העיקרי לקמן פ"ח. שכ' דאבידה מדעת הוא רק פטור בלא תוכל להתעלם ולא בהשב תשיבם עיי"ש. [והנה בתוס' חילקו בין אותו פונדיון עצמו לאיסר ויל"ד בכוונתם אם הוא טעם אחר דיש חילוק בין אותו החפץ לחפץ אחר וצ"ע].

1. וכן ס"ל לראב"ד בפ"ד ממכירה ה"ד וכ"כ בדעת הרמב"ם וכ"כ במ"מ שם בדעת הרמב"ם. אכן ברבינו ירוחם הובא בבית יוסף סי' קצ"ח כ' דהרמב"ם כהרא"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומיושב דעתו בפ"ו משכירות הלכה ה' דחצר המושכרת קונה למשכיר ממה שהקשה הראב"ד מב"מ י"א. דמקומו מושכר לו דהוה מדין משיכה. ויל"ע לפי"ז אם הראב"ד שהקשה פליג על סברא זו בשכירות מקום. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ע בריטב"א קידושין כ"ה: דלמ"ד משיכה מפורשת מן התורה היינו דווקא משיכה, כיון שמושכה לרשותו והגבהה ומסירה תולדות דידיה. [↑](#footnote-ref-3)
4. [בסוגיא דרכוב ומנהיג]. [↑](#footnote-ref-4)
5. [ועיי"ש שהוכיח דעתו מקורא לה והיא באה ויל"ע כוונתו וע"ע בנתיבות קפ"ח סק"א שהוכיח מקורא לה והיא באה דמהני מעשה קנין ע"י שליח]. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויל"ע לפי"ז בזוכה מהפקר אם בעי משיכת כולה [ואולי מה שהחפץ מונח היכן שהיה הוא חסרון ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיקר הנדון בקנין המועיל ושאינו מועיל יסודו מחלוקת הראשונים בב"מ י. בביאור ד' הגמ' גלי דעתא דניחא ליה בנפילה דלהנמוקי יוסף הוא רק בקנין דרבנן מדין אי אפשי בתקנ"ח ולהרשב"א הוא אף בקנין דאורייתא עיי"ש. ויל"ע בקנינים דסוגיין דלכאורה הוה כדרבנן דהא קיי"ל כר' יוחנן דמעות קונות וא"כ הוא ג"כ כאי אפשי. [↑](#footnote-ref-7)
8. [ויל"ע בגדר החסרון במה שלא מבורר בשטר]. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיי"ש שביאר בהו"א דגמ' דמועיל מסירה בסימטא דס"ל שמקנה גם הרשות ובאין כאחד ושמא זה היישוב גם בדעת ר"ת. [↑](#footnote-ref-9)
10. וע"ע בנמוק"י לעיל מ"א. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובשער ה' פי"ב בסופו. [↑](#footnote-ref-11)
12. [ויש לדון לענין מחלוקת ר"י ור"ת במסירה אי עדיפא אם נוגע לזה]. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע בסוגיא לקמן פ"ד: בזה והובא ברבינו יונה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובמה שקונה בסימטא מבואר בראשונים דהוה כמושכה לרשותו ולכאורה הכוונה שהסימטא מיועדת למשתמש בה ולא כיון שקונה החפץ הוה חצירו. [↑](#footnote-ref-14)
15. וע"ע לקמן פ"ד: במש"כ מהקצות והתשו' הרא"ש בגדר חצר של שניהם. [↑](#footnote-ref-15)
16. [וע"ע במאירי שם שכ' דרכוב עדיף ממשיכה]. [↑](#footnote-ref-16)
17. וע"ע במשובב סימן ע"ב סק"ל שכ' שהגבהה ומסירה הויא מן התורה לכו"ע ומחודש. [↑](#footnote-ref-17)
18. כדכ' התוס' בקידושין כ"ו. ד"ה בחבילי זמורות. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש שפי' עפי"ז ג"כ לשון הרשב"ם לעיל בע"א דיאמר לו הלוה דלצור עפ"י צלוחיתו. [↑](#footnote-ref-19)
20. [ועיין בהמשך שיש לדון אם כוונתו לדבשב"ל של חלות או של פירוש]. [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה כל קנין לא מועיל אלא עם מעשה ויש לדון אם רק ע"י שמפרש הוה מעש"ק על השיעבוד או שהחסרון הוא בפירוש המסירה או השטר וע"י שמפרש דעתו נקנה ע"י השטר. וזה הצדדים אם האמירה דוכל שיעבודיה הוה חלק מההקנאה, אכן יל"ע אם החסרון הוא מה שלא מפורש דעתו א"כ לא יצטרך לכתוב בשטר ויועיל בגילוי דעתו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. ועיין בסמ"ע שכ' דבב"א מהני ובש"ך פליג עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומקור הדין דבאיסורא אתו לידיה הוא במרובה ס"ו. לבאר אמאי גזלו לא קני הגזילה ביאוש. ונחלקו הראשונים בביאור הדבר דעת תוס' ב"ק ס"ו. דכיון דנתחייב בהשבה זה מעכב הקניןב. לדעת הרמב"ן בב"מ כ"ו: הגדר הוא דהוה יאוש ברשותו כיון ששומר בשבילו ולכאורה לא שייך כאן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
24. והראשונים הקשו דא"כ אף במת לוה לא יגבה דפקע השיעבוד הגוף עיי"ש בר"ן בכתובות מה שיישב ודעת התומים והנתיבות דחל על היורשים השיעבוד הגוף. [↑](#footnote-ref-24)
25. [ולד' הר"ח כהן הוא דווקא ביש ללוה קרקע ויל"ד לר"ת אם שייך למכור הזכות שיעבוד נכסים]. [↑](#footnote-ref-25)
26. ממש"כ בד"ה כתב, דמצי למימר ליה נייר בעלמא זביני לך. [↑](#footnote-ref-26)
27. [וכמוש"כ הרמ"א דצריך שימסור השטר ולא רק שיכתבנו ומבואר דהשטר קונה]. [↑](#footnote-ref-27)
28. והנה כ' לעיל מחידושי רבי ראובן, דאע"ג שקונה השיעבוד מ"מ הוא מונח בשטר וכדי לזכות בשיעבוד צריך לזכות בשטר. והנה הזכיה בשטר לכאורה הכוונה אינו רק בנייר אלא בתוכן השטר, ואולי הביאור דע"כ רק המסירה קונה דהקנין הוא קנין השטר שהוא מטלטלין, אבל כדי שהמסירה תוכל ליצור את קנין השטר צריך שיכתוב לו שטר שמקנה לו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. [וכן מבואר לכאורה בתוס' בע"ב ד"ה נקנה דהקשו דמה דמועיל מילי הוא כיון שכתוב בשם מוכר] [↑](#footnote-ref-29)
30. ועיין בראשונים שהקשו דנימא בכל שטר שלא יקנה במסירה כיון שהוא מילי ועיין ברשב"א שכ' "דשטר המלוה דאיכתיב לדעת המלוה ובו שיעבד לו לוה נכסיו לא הוה מילי, אבל לגבי האי דזבין ליה לשטרא הוו מילי דהראיה שבו אין גופו ממון שיקנה אותה במסירה כשאר המטלטלין" ולא הזכיר החילוק דנכתב על שמו ולכאורה הוא טעם אחר. [↑](#footnote-ref-30)
31. וע"ע בקצות כ"ח סק"ו. [↑](#footnote-ref-31)
32. [ועי' ברבינו יונה בסוגיין דמדוייק ק' בלשונו דבלא דעת המתחייב הוה עדות שלא בפני בע"ד ויל"ע דלכאורה לא הוה עדות]. [↑](#footnote-ref-32)
33. ויש לדון אם שייך שהנותן ימחול על תנאי זה ואם הוא כחלות לאחר ל' או כתנאי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
34. [וע"ע בברכת שמואל סימן ז' שהביא כן מהרשב"א בקידושין נ"ט: לענין מעכשיו ולאחר ל' שאינו ספק בכוונה אלא בלשון.] [↑](#footnote-ref-34)
35. וכן לעיל ס"א: נחלקו בזה הרא"ה והריטב"א. [↑](#footnote-ref-35)
36. [וע"ע בבית הלוי פר' שמות בזה]. [↑](#footnote-ref-36)
37. ועיין באחרונים שהקשו דהא ס"ל דחצר משום יד ולא גרע משליחות וא"כ יזכה מדין שליחות והגר"ח ייסד דאף אם חצר משום שליחות מ"מ הזכיה ע"י יד וע"ע בגרע"א ? [↑](#footnote-ref-37)
38. והסברא לחלק בין קדושת הגוף לקדושת דמים שיכול המלוה לגבות כ' הקצות [בסימן קי"ז סק"ה] דהוה כפדיון ובקובץ הערות [סימן נ"ב סק"י] פליג וס"ל דבקדושת דמים הקקושה היא מכח דין ממון וע"כ שייך שישאר השיעבוד על הקדש. [↑](#footnote-ref-38)
39. וע"ע בתוס' לעיל ע"ו. ד"ה ספינה שכ' דשכירות מקום הוה כעין משיכה ויל"ד בכוונתם שם. [↑](#footnote-ref-39)
40. ח"ב סי' צ"ד. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיין באמרי בינה קנינים סימן ח' ובקו' השליחות להגרש"ש סימן י"ז שחילקו בין משיכת שומר למשיכת קנין ועיין באמרי משה שדחה סברא זו מד' התוס' שהביאו לסוגיין. [↑](#footnote-ref-41)
42. ויל"ע לפי"ז במשך לחצר השכורה לו לדעת הרמב"ם שיקנה. [ויל"ע לשאר ראשונים במשך לחצר שהשכיר אם חשיב משיכה וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-42)
43. ובעיקר דעת הרשב"א אם מודה לדין הראב"ד ע"ע בדבריו לעיל מ"א. לגבי קנין דרב ענן ועיין בקצות ער"ה סק"ד שהוכיח מד' בגיטין כ. דס"ל כראב"ד וע"ע בדברי יחזקאל סימן נ"ג. [↑](#footnote-ref-43)
44. יל"ע אם שייך לדייק הלשון דאין אחד מהם יכול לחזור בו [ואולי דגדר הקנין הוא שנעשה מעשה גמור דהוצאה מרשות מוכר.וזה המחייב וכעין מש"כ לעיל בד' הרמב"ן בסימטא לדעת רב אסי]. [↑](#footnote-ref-44)
45. ויל"ע לפי דבריהם בספק דכליו של לוקח ברשות מוכר דלד' האו"ש הוא רק מחמת חסרון רשות. ויל"ע לדבריו בחסרון דכליו של מוכר ברשות לוקח. [↑](#footnote-ref-45)
46. [ועיין בקצות סימן ר' סק"ו בכלי של לוקח המונח בכלי של מוכר המונח בחצר דלוקח דלכאורה ממ"נ קנה ועיי"ש שכ' דאיכא עוד סברא לומר דקנה כיון דמונח בכליו וברשותו ומסברא זו נראה ג"כ שהוא נדון בהחזקה]. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויל"ע לפי"ז בחצר שאינה של שניהם ולא דנפקד [אלא שנתן רשות להניח הכלי] אם דמי לרה"ר או לחצר דמוכר ואולי תלוי בין הרמב"ן לשאר ראשונים. [↑](#footnote-ref-47)
48. [ולהרמב"ן בנתן רשות ס"ל לגמ' דהרשות שנותן המוכר להניח הכלי מועיל ומ"מ נסתפקה בכלי דמוכר בלוקח אם מעכב עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-48)
49. ויל"ע אם שייך לומר בדעת הר"י מיגאש דנתינת רשות [מפורשת] להניח יש בה גילוי דעת שמקנה לו מקום לחפץ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
50. דאמרי' דהמוכר מעכב. [↑](#footnote-ref-50)
51. וע"ע כעי"ז בלשון הרשב"א. [↑](#footnote-ref-51)
52. וע"ע בנתיבות שם שכ' כעי"ז על פי דרכו דאבידה מדעת בעינן יאוש. [↑](#footnote-ref-52)