10. פרק י
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב מאיר קאופמן

א' תמוז ע"א

**פרק י**

**משנה א**

**בהא דאין במשנה סוף טומאה לצאת**

א]מבואר במשנתינו ובמשנה הבאה דטומאה כנגד האויר הבית טהור וצ"ב למה אין כאן סוף טומאה לצאת לבית ואין לומר כי זה יצא מהארובה דהרי לענין מת שלם צריך ד"ט ועוד דבפחות מטפח לא חשיב פתח לצאת ועיין ברכת האוהל שהאריך בזה ובפשוטו הטעם דכל הדין סוף טומאה לצאת כאילו אין מחיצה וכל זה כשהכל תחת אוהל אבל כאן שזה לא תחת אוהל זה לא שייך עוד יתכן שאין מושג של סוף טומאה להיכנס

**בהא דמקצתו בפנים אין את חסרונות הגר"ח דטומאה באוהל**

ב]מבואר בסיפא דהמשנה שאם כזית מהמת חלקו באוהל וחלקו בחוץ הבית טמא והמאהיל כנגדו טמא צ"ע לדעת הגר"ח דטומאה דבתוך אוהל פקע ממנה דין מאהיל א"כ למה כאן המאהיל כנגדו טמא ולכאורא עדין יש כאן דין בקיעת טומאה רק שבאין פותח טפח אין בקיעה אלא כשזה רצוצה וכאן זה לא חשיב רצוצה אבל ביש פתח טפח יש דין בקיעה גם ללא הדין רצוצה

ועיין ברכת האוהל במשנה ג' דהביא לישב בשם הגרי"ז על פי חידוש הגר"א שהדין שעל עצמו בכל שהוא זה מצד שיש כאן התפשטות הטומאה כלפי עצמו ונפק"מ שביש מת בבית וזה ממשיך הבית הוא יהיה טמא וכאילו הוא אוהל המת וה"ה כאן ברגע ששם משהו למעלה מצטרף מה שבפנים לטמאות בתור אוהל את מה שעליו וצ"ב למה בפחות מטפח זה אחרת ובפשוטו הגר"א לא ס"ל כלל מהדין של מאהיל כנגדו דאם יש כזה הלכה א"כ מהיכי תיתי שבדין של על עצמו בכל שהוא כתוב שלגבי התפשטות הטומאה על עצמו חשיב שהוא אוהל עוד יש לעיין בדברי הגר"א אלו דהביאו בשמו דעכו"ם אפילו שלא מטמא באוהל אבל מאהיל כנגדו טמא ולכאורא כל זה אם הוא מצד דין מאהיל כנגדו אבל אם זה גדר של טומאה אוהל הרי אין את זה בעכו"ם וצ"ע

ועיין לקמן דהגר"ח ביאר עוד דהדין שמאהיל על מקצתו זה כמאהיל על כולו וכל שחלקו בתוך אוהל זה מיחסו לאוהל וממילא אין כאן הדין שמאהיל על מקצתו מאהיל על כולו ולפ"ז צ"ע למה בפותח טפח אין חיסרון זה ובזה לא יועילו התירוצים הנ"ל

**בגדר הדין מאהיל על מקצתו ומקצת טומאה בבית**

ג]עיין לשון הר"ש שאנו מושכים הטומאה לבית לחומרא וכן אחרי זה שהזית נמשך לכאן ולכאן משמע שיש כאן כעין דין שדיא ולכאורא כמו במגע שנגיעה בקצת זה נגיעה בהכל וכן במשא הרי משא על חלק זה משא על הכל כמבואר שנושא שער של הנבילה כשזה מחובר הוא טמא א"כ ה"ה באוהל ומבואר מדברי הר"ש שלגבי אוהל אין זה הגדר אלא כאילו מאהיל על הכל וממילא יש כאן כעין משיכת הדבר וצ"ב גדר הדברים ועיין לקמן מ"ג בא"ר שביאר שזה גדר כאילו הטומאה מתפשטת למקום שעליו האהיל ע"ש וצ"ב הגדרים בזה

**משנה ב**

**בהא דמועיל סתימת הארובה גם אם לא אומרים חבוט רמי כה"ג**

א]מבואר במשנה שבסתם אם רגלו את הארובה זה וודאי שהטומאה מתפשטת בבית והנה בפשוטו וודאי מדובר שעובי התיקרה הוא גם יותר מטפח כדרך הבתים וצ"ב לשיטות שלא אומרים חבוט רמי כשהנקב פחות מטפח אפילו שהקורה העליונה היא טפח א"כ כאן למה הבית טמא ועיין חזו"א י"ד י"א שכתב שכיון שאין שום הפסק אויר בין העליון לתחתון דהרי יש מחיצה כה"ג זה וודאי מתחבר להחשב כאוהל אחד ולכאורא כוונתו שלא צריך להגיע לחבוט רמי ואולי כה"ג אומרים חבוט רמי אפילו בשיש רק בעליון טפח אמנם בפשוטו גם אם בעליון אין טפח הבית טמא ובהכרח כנ"ל וע"ש שהקשה מהדין של אם הניח צמוד לשקוף שזה טהור אפילו שיש מחיצה וכתב שצריך לחלק בין אם זה מצד אחד לשני צדדים ועיין חידושי הגר"ח עהש"ס דגם דן בתחילה לחלק דבמחובר זה אחרת אמנם הקשה מפי"ד בגזוזיטריות דמבואר שצריך טפח ולא ס"ל לחלק בין צד אחד לשני צדדים וע"ש מה שישב בזה

**מוכח מהמשנה שהתפשטות הטומאה לא בוקעת**

ב]מבואר במשנה שטומאה בתוך הבית זה לא מטמא כנגד הארובה ומבואר שאפילו שהטומאה מתפשטת כנגד הארובה דהרי הוא נתן את רגלו כנגד הארובה אבל זה לא בוקע ומבואר מכאן דטומאה שמתפשטת לא בוקעת למקום פחות מטפח דהינו שאין זה כגוף הטומאה דלר"מ זה בוקע וכאן זה לא בוקע וכן אפילו בנתן דבר המקבל טומאה מבואר במשניות לקמן שלא בוקע ושם לכו"ע זה לא כאילו סגור אם לא שנדחוק שלגבי התפשטות הטומאה זה קל לסתום וכדעת ר' יהודה בתוספתא ולא מסתבר

**בביאור השיטות בנתן רגלו למעלה ובדין קדמה רגלו ובגדר דין בקיעת טומאה שמתחת לכלים**

ג]עיין משנתינו דמבואר דנחלקו תנאים בטומאה כנגד הארובה ואין בה פותח טפח דדעת ר"מ דתמיד המאהיל כנגדה טמא ודעת חכמים ור"ש שיש הבדל האם קדמה רגלו לטומאה או הטומאה קדמה לרגלו אלא שר"ש ס"ל שאם רגלו היתה והניח עליה עוד רגל וסילק הראשון גם כה"ג השניה טהורה ועיין לקמן, ובר"ש הביא דעת ר' יהודה שתמיד המאהיל טהור אמנם פשטות משנה ג' משמע שהוא רק חולק שם ולא במשנתינו וזה דלא כתוספתא

והנה בפשוטו דעת ר"מ דכיון דאדם לא נעשה אוהל לחצוץ בפני הטומאה א"כ כמו שבתחילה היה טמא גם עכשיו שסתם אם רגלו אין סיבה שהטומאה לא תצא וצ"ב דעת ר' יהודה שמטהר תמיד וכן חכמים שמחלקים מה היה קודם

ועיין קה"י כאן שהאריך דטומאה תחת כלים ואדם באמת פקע מהם דין רצוצה ורק שכלים ואדם לא חוצצים ולכן הטומאה בוקעת אמנם עד כמה שזה כבר לא טומאה רצוצה הרי קי"ל שטומאה לא בוקעת למקום פחות מטפח ולכן כל שאהיל על גבי הארובה שהטומאה כבר אין לה דין רצוצה ממילא אינה בוקעת לטמא את האדם שמלמעלה ודעת ר"מ שגם טומאה שלא רצוצה הדין שהיא בוקעת בפחות מטפח וחכמים ס"ל כר"י אלא שבקדמה הטומאה לרגלו מיד כשזה מגיע חשיב שכבר קודם שזה הפך לטומאה בתוך אוהל זה כבר נטמא

והנה מהלך זה תמוה דהרי לחכמים בקדמה טומאה הרי גם מה שמגיע אחרי זה מעל רגלו זה נטמא אפילו שעכשיו זה כבר לא טומאה באויר וכמבואר לקמן ברא"ש משנה ה' ע"ש וכן הוא פשטות לשון המשנה וכן מוכח מר"ש שטיהר האדם השני אבל לרבנן זה טמא אפילו שהוא מגיע במצב שהטומאה היא בתוך אוהל ואינה רצוצה אמנם בדעת ר' יהודה שמטהר תמיד יתכן לבאר כדבריו

והנה בפשוטו עד כמה שאין זה הביאור ברבנן א"כ מוכרח או שטומאה שתחת כלים זה כרצוצה וכן הוא בחידושי הגר"ח או שגם טומאה בתוך אוהל בוקעת בפחות מטפח ודלא כדבריו

והנה הגר"ח בספרו ביאר שטומאה תחת כלים זה כמו טומאה באויר ולפ"ז לדעת הרמב"ם לא שייך לומר מהלך הנ"ל שעל ידי האדם זה כבר לא רצוצה דאדם תמיד משאיר שזה נחשב רצוצה אמנם עיין בדבריו פכ"ד ה"ד עמוד פ' וז"ל כהא דתנן בפ"י שם נתן את רגלו על הארובה אם רגלו קדמה את הטומאה טהור ואע"ג דליכא אוהל החוצץ בין הטומאה לרגלו, אלא משום דטומאה שתחת אוהל אינה נכנסת לפחות מפותח טפח עכ"ל דהינו שנקט שכאן על יד רגל האדם זה הפך את זה לדין טומאה בתוך אוהל וצ"ב הטעם והרי הוא ס"ל שמתחת לאדם הוי כטומאה באויר

ועיין חזו"א סימן י"ד סק"ד שבתחילה דן שזה מצד דפנות אוהלים דהינו שגם באדם יש דין דפנות אוהלים עיין ברכת האוהל מה שהביא בזה והנה צ"ב אפילו שזה דפנות אוהלים ואין לזה החיסרון שאדם לא נעשה אוהל לחצוץ בפני הטומאה אבל שהוא עצמו לא יטמא כמו כל כלי שמקבל טומאה ששמו אותו בארובה שכיון שהוא נטמא אפילו שהוא דפנות אוהלים ממילא הוא לא חוצץ והנה אם היה ס"ל כיסוד הגר"ח שטומאה בתוך אוהל לא בוקעת לפחות מטפח א"כ א"ש שכאן כיון שיש דפנות אוהלים ממילא זה נחשב טומאה בתוך אוהל וממילא זה לא בוקע לטמאות האדם אמנם הרי החזו"א פליג על כל יסוד זה דטומאה בתוך אוהל דינה חלוק אלא כל הדין שהאוהל חוצץ וצ"ל כוונתו כמו בהמשך שבמקום שיש דפנות אוהלים זה כאילו סגור וכדלקמן וע"ש בחזו"א שכתב שדוחק לומר שכל דין המשנה לא יהיה בארובה שבכוורת ששם אין דין דפנות אוהלים אמנם עיין לשון הר"מ בפט"ז וז"ל שהרי רגלו מקצת האוהל ואין טומאה יצאה לו ומשמעות הדברים כי היא עצמה אוהל ולכאורא זה מדין דפנות אוהלים

ולכן ביאר שפחות מטפח כיון שיש תיקרה המקיפתו כיון שהוא סתום אפילו באדם וכלים חשיב כסתום ועיין לשונו ח' ג' דפחות מטפח קל לסתום וכן בי"א י"א ולכאורא כוונתו שכל זה פחות מטפח וזה סגור ממילא זה מגדיר שאין כאן פתח וכאילו התיקרה עצמה סוגרת המקום [ועיין פיה"מ וז"ל ואם רגלו קדמה הרי זה נחשב כתקרת הבית ונתחברה התקרה ומשמע כנ"ל] וזה דעת ר' יהודה שמטהר לגמרי אמנם בדעת חכמים שמחלקים ע"ש שביאר שעד כמה שזה דבר טמא לא שייך להגדיר כך וממילא כאן הנידון מה קודם האם טומאתו קודמת וממילא לא שייך להחשיבו כסגור או שאדרבא זה מחשיב כסגור וזה לא יטמא ובזה הכריעו חכמים שתלוי מה הגיע קודם וע"ש שהאריך בזה והנה בדעת ר"מ יתכן שחולק על כל היסוד הנ"ל ויתכן שס"ל שתמיד דנים שאדרבא זה נטמא וזה לא נהיה כאילו האוהל סגור ונפק"מ לכאורא בדבר שאינו מקבל טומאה כגון כלי אבנים ובמקום שאין דין דפנות אוהלים וכגון בעכו"ם שלא מקבל טומאה אם נימא דאין דין דפנות אוהלים באדם ועיין לקמן בישוב הסתירה בר"ש

ונראה שגם הגר"ח ביאר על דרך החזו"א אלא שס"ל שכל זה סברא כדי להגדיר את דין הטומאה שהיא בתוך אוהל ולא בתוך אוהל אדם וכלים אבל למעשה עד כמה שיש לטומאה זו דין מהאיל כנגדה או שכל טומאה בוקעת גם בפחות מטפח כל שאין לה חציצה א"כ כאן זה לא שייך דכמו דדין חבוט רמי זה לא לקולא ה"ה כאן ומזה הוכיח הגר"ח שכיון שחל על הטומאה דין שזה נחשב תוך אוהל ממילא פקע מזה דין בקיעה לפחות מטפח ודין מאהיל כנגדה וז"ב אמנם יתכן שבאמת זה כגדר דפנות אוהלים אלא שכאן שזה על פחות מטפח עוזר דין דפנות אוהלים בכל דבר דהינו שגדר הדברים כמו דפנות אוהלים שהוא עצמו נהיה כאוהל ובאמת שכן הוא לשון הר"מ בפט"ז ה"א וז"ל שהרי רגלו מקצת האוהל ואין טומאה יוצאה לו ודו"ק

והנה החזו"א שם ביאר שעיקר הסברא שבקדמה הטומאה האדם טמא כיון שבאין כאחת דנים שהוא נטמא וממילא אין כאן סתימה אמנם עיין ר"ש שכתב וז"ל אבל כשטומאה קדמה בשעת הנחת רגלו נטמא קודם שתסתם ארובה לגמרי עכ"ל ומשמע שעיקר הסברא שזה לא יכול בבת אחת לסתום כל הארובה ולכאורא הכוונה שאם זה סותם רק חצי אין את כל דין המשנה שזה כאילו סגור לא באדם ורק בסותם כולו ולכן בתחילה שהוא עדין לא סתם הכל הוא נטמא וממילא אחרי זה כבר לא יכול לגרום דין זה גם אחרי שהוא גמר לסתום הכל

[והיה מקום לדון שגם לראשונים שלא אומרים חבוט רמי על פחות מטפח אבל כל שהניח נסר שזה דבר שאינו מקבל טומאה בארובה שזה מוקף מארבע צדדים שם הגדר כנ"ל שזה גורם שהקורות יסגרו את עצמם וזה עוזר גם ללא דין חבוט רמי וכל הסוגיא בסוכה כי מדובר שפתוח משני צדדים לגמרי ולפ"ז דין המהר"ם הוא גם לראשונים שם בסוכה אלא שלפ"ז בדבר המקבל טומאה באמת הטומאה תהיה רק למעלה דכאן לא שיך גדר זה אם לא דנימא דביחס לטומאה זה תמיד עוזר ורק ביחס למקום שלא יבקע לעליה בזה חלוק אם מקבל טומאה או לא אמנם לדעת הגר"ח כל שביחס למקום זה עוזר אין שום סיבה שזה יבקע למעלה וצ"ע בכל זה ועיין בזה בסוגיא דחבוט רמי]

**בביאור דעת ר' שמעון**

ד] **ר"ש אומר וכו' :** בפשוטו מצאנו בדעת ר"ש שני ביאורים בראשונים הרמב"ם בפיה"מ ביאר שהניח את הרגל השניה לפני שהגיע הטומאה ומשמע שרק לכן יתכן להחשיבו שהוא קדם לטומאה דהינו שגם כשהיה הרגל התחתונה חשיב שהוא מאהיל ויש לו מעלה של קדמה או יתכן שוודאי שאהלתו רק כשהרגל הראשון מסתלק אלא שזה סברא שגם כה"ג כיון שהוא הגיע קודם א"כ דנים שזה סוגר האוהל וממילא הוא לא נטמא כמו בקדם ולפ"ז בטעם רבנן שחולקים או שחשיב שאין אוהל כל זמן שהרגל הראשונה קיימת או שכיון שזה גבוה אין הדין קדמה ועיין לקמן אמנם עיין רא"ש שביאר שמדובר שהרגל השניה הגיע אחרי הטומאה ולפ"ז יסוד הנידון שדנים כאילו זה מחליף את האוהל הקודם ונחשב שגם זה קדם לטומאה ובזה עצמו המחלוקת או כהגר"ח דלקמן דברגע ההחלפה זה יותר גבוה

**בהא דמוכח מר"ש שמועיל אפילו שהרגל באויר**

ה]והנה עיין חזו"א י"ד ד' שכתב שלכאורא בר"ש תמיד כשהתחתון מוציא את רגלו רגל העליון היא לא צמודה לתקרת הבית ולפ"ז כתב שרק מצד חבוט רמי דנים שזה כאילו סגור ולפ"ז צריך להעמיד דוקא שרגלו רחבה טפח ונקט שגם רבנן שחולקים זה רק מצד שדנים שמסתלק האהל הראשון ובא השני יחד אם הטומאה וע"ש שכתב שמכאן מוכח דלא כרא"ש דלא אומרים חבוט רמי לארובה פחות מטפח וכתב שאם נימא שבמקום שיש לבוד גם לא חבוט רמי זה כאילו שם וכמו אם מונח ממש על הארובה דלא איכפת לן שזה פחות מטפח א"כ א"ש וע"ש שכתב שכל הטעם שרבנן חולקים על ר"ש כי הרגל הראשון חצצה בפני הרגל השניה וחשיב שאיננה עדין אבל אם יניח את רגלו לא צמוד לארובה ולא יהיה משהו קודם ויהיה קדמה רגלו לטומאה זה יהיה טמא [והנה החזו"א העמיד קושיתו על הרא"ש ומשמע דלשיטת הר"ן שס"ל שלא אומרים חבוט רמי לפתח פחות מטפח לא קשה והרי החזו"א ביאר שהטומאה לא עולה אבל זה גם לא מתפשט ע"ש מה שביאר אמנם בפשוטו כל ביאורו שם זה רק סברא בבית שפתוח לעליה ולא לאוהל שזה אדם וכלים וצ"ע]

אמנם עיין חידושי הגר"ח על הש"ס בענין חציצה בפני הטומאה דהיה פשיטא ליה שאין סברא לחלק מצד שיש כאן דבר שגורם שהשני לא מאהיל ולפ"ז כתב דאדרבא מקור דברי הרא"ש זה מרבנן וכתב דצ"ע בדעת שאר ראשונים למה רבנן חולקים על ר"ש וע"ש מה שביאר ולכאורא כוונתו לפי כל הנ"ל דכאן התחדש שזה כאילו התקרה עצמה סותמת ולכן אין החיסרון דדבר המקבל טומאה לא חוצץ וכמו שהארכנו ודבר זה הוא רק במונח על גבי הארובה ממש ולא בהפסק אויר ובפשוטו בזה עצמו ר"ש חולק וצ"ב א"כ למה לא העמידו המחלוקת ברגלו באויר וקדמה לטומאה

**בביאור התוספתא**

**בביאור הראשון בר"ש דנתן נסר למעלה והאם מוכח שדעתו כרא"ש**

ו]מבואר בתוספתא ארובה שהיא באויר ואין בה פותח טפח וכזית מן המת נתון תחתיה ונתן דבר שהוא מקבל טומאה אם יש שם פותח טפח הכל טמא ואם לאו אינו טמא אלא כנגד הזית מן המת בלבד ע"כ ועיין ר"ש בביאורו הראשון דביאר דיש כאן דבר שרחב טפח שזה עומד מעל הארובה וצ"ל שזה גם גבוה טפח מעל הארובה שיש כאן אוהל וזה מאהיל על הזית שבבית ועל עוד כלי שמונח ליד הארובה וכה"ג הטומאה בוקעת למעלה ומתפשטת באוהל שמעל הארובה ומבואר בר"ש שגם הבית טמא שהרי כתב שזה כר"מ והרי כל המחלוקת כשהבית טמא דכשהבית טהר וודאי שהמאהיל כנגדה טמא כמו כל טומאה שהיא באויר

והנה התוספתא אירי בדבר המקבל טומאה ובזה הכל א"ש שבאמת אומרים חבוט רמי וזה גורם שהבית טמא אמנם כיון שזה דבר המקבל טומאה זה לא חוצץ וממילא הטומאה בוקעת למעלה ומתפשטת באוהל העליון וזה כמו ארובה שבבית ובעליה והניח דבר המקבל טומאה אמנם עיין ר"ש שכתב שלאו דוקא דבר המקבל טומאה אלא ה"ה דבר שאינו מקבל טומאה ובפשוטו זה כשיטת הרא"ש שלא אומרים חבוט רמי על ארובה פחות מטפח עיין לקמן מ"ה אמנם צ"ע דממ"נ אם כהרא"ש א"כ למטה זה טהור דעד כמה שלא אומרים חבוט רמי אין מה שיפשיט הטומאה למטה ובהכרח שאומרים חבוט רמי ולכן הטומאה למטה מתפשטת אלא שס"ל שאפילו אחרי החבוט רמי זה רק סיבה להפשיט הטומאה למטה וזה לא סיבה עדין שהטומאה לא תעלה כנגדו והביאור פשוט דחבוט רמי זה רק לחומרא ולא לקולא

אמנם עיין חזו"א ח' י"א שהקשה דהרי שיטת הר"ש במשנה דלקמן בביאור התוספתא ובעוד דוכתי דבנסר על העליה אמרינן חבוט רמי ורק הבית טמא והעליה טהורה וא"כ איך כתב דגם בדבר שאינו מקבל טומאה איכא לדינא דהבריתא והניח בצע"ג [ואולי היה מקום לדחוק דבהכרח דאדם מחזיק את זה דאל"כ איך זה עומד גבוה שזה מאהיל על עוד דבר וא"כ זה נסמך על ידי אדם וחשיב כמו דבר המקבל טומאה ודוחק]

ועיין קה"י שכתב לדון לפי דרכו לעיל דר"מ הרי ס"ל שגם אם רגלו קדמה לטומאה טמא ובהכרח מצד שס"ל שגם טומאה בתוך אוהל בוקעת כנגדה בפחות מטפח וממילא לשיטתו תמיד בבית ועליה גם אחרי החבוט רמי זה יצא בפחות מטפח לעליה והר"ש הרי העמיד הבריתא כר"מ ולכן כתב שכאן תמיד יהיה טמא אלא שבאמת צ"ע למה העמיד דוקא כר"מ ולא כחכמים ובקדמה רגלו לטומאה והיה מקום לומר שעיקר כוונתו לאפוקי מר' יהודה שטומאה בארובה תמיד טהור כמבואר בתוספתא אמנם עין לקמן מ"ה שדיבר על המשנה וגם כתב כך ובהכרח צ"ל שהיה לו משמעות שגם בקדמה רגלו לטומאה הבריתא מטמאת ולפ"ז א"ש כנ"ל

אמנם למה שהוכחנו לעיל שזה וודאי שלכו"ע טומאה שהתפשטה בוקעת וכל הסברא כאן כי זה כאילו סגור א"כ לכאורא אין מקור שר"מ חולק על עיקר הדבר אלא שס"ל שתמיד זה כאילו הטומאה קודמת אבל אם זה דבר שאינו מקבל טומאה זה לא שייך ואולי היה מסתבר לר"ש שבקדמה רגלו מה שר"מ חולק כי לא סובר כלל מהמושג שזה כאילו סגור ולכן תמיד בבית בעליה אין סיבה שהטומאה לא תלך בעליה וצ"ע בזה

**בביאור הר"ש שהניח למטה ובהא דצריך טפח**

ז]עוד ביאר הר"ש דמדובר שהניח את זה בבית מעל הטומאה ואם יש בזה טפח כל הבית טמא ואם לא הבית טהור והוא טמא ולכן הבריתא נקטה דבר המקבל טומאה שבאין טפח יש נפק"מ שהוא עצמו טמא עכ"ד והנה מבואר מדברי הר"ש שצריך שיהיה בזה טפח וצ"ב למה שלא נימא חבוט רמי לתקרת הבית שיש בה טפח ובהכרח שלא אומרים חבוט רמי לפחות מטפח וכמו שהארכנו בסוגיא דחבוט רמי ע"ש אמנם יתכן שכאן לא שיך להוריד את הצדדים כיון שזה לא נכנס טפח ואין זה משני הצדדים עיין מה שכתבנו מ"ז וצ"ע

**משנה ג'**

**סיכום השיטות בחלק מהטומאה בארובה**

א]מבואר במשנה דלר"מ המאהיל תמיד טמא וזו הסברא הפשוטה כמו שתמיד מאהיל על חלק מכזית טמא ור"י אומר שהמאהיל טהור ולמבואר בתוספתא שהובא בר"ש במשנה ב' דדעתו דגם טומאה כנגד ארובה טהור א"כ אין כאן שום חידוש אמנם עיין ר"ש שהביא את ר' שמעון שאפילו שס"ל במשנה הקודמת שהמאהיל טמא כאן שחלק מהטומאה בבית המאהיל טהור ובאמת שכן הוא פשטות המשנה בר"י שבמשנה הקודמת לא הובא שיטתו שמטהר ובכל אופן פה הוא מטהר ור' יוסי ס"ל שרק אם יש בה כדי לחלק המאהיל טמא והנה בביאור מחלוקת ר"י ור' יהודה מצאנו לכאורא שלשה שיטות בראשונים דעת הרא"ש בפשוטו שאם יש שיעור שלם של טומאה בארובה וודאי טמא ורק מדובר שיש שני זיתים וזית וחצי בבית וחצי זית בארובה וכה"ג לר' יהודה שאין כזית שלם בארובה טהור ולר' יוסי כיון שיש לחלק שבכל מקום יהיה כזית טמא וכן הוא בפשוטו דעת הגר"א בא"ר ודעת הרמב"ם כפי שביארוהו הגר"ח פי"ט ה"א ד"ה והנה [עמוד ע"ז] והחזו"א י"ד ה' שלר' יוסי צריך שיהיה כזית שלם בארובה ורק אז טמא וכל שאין כזית בארובה טהור דהחלק שבבית לא מצטרף ולפ"ז בהכרח שלר' יהודה אפילו אם יש כזית בארובה כיון שיש חלק מהחתיכה בבית טהור ובלשון הר"מ בפירושו ובחבורו משמע שר' יוסי מטמא רק אם יש כזית גם בבית וגם בארובה אבל כל שחסר כזית בארובה או חסר כזית בבית טהור

**ביאורי הגר"ח בדעת ר' יוסי והקושי שבזה**

ב]והנה עיין חידושי הגר"ח עמוד ע"ז ד"ה והנה שהקשה מה סברא בר' יוסי דמה איכפת לן שחלק מהטומאה בבית הרי תמיד הדין שהמאהיל על מקצת טומאה הוא טמא וע"ש שביאר על פי מה שיסד שם שטומאה בתוך אוהל אינה בוקעת בפחות מטפח וכן אין לה דין מאהיל כנגדה ולפ"ז כתב שהטומאה שבתוך הבית חלק זה אין לו כח לבקוע בפחות מטפח או שיהיה לו דין מאהיל כנגדו וממילא כל שאין בארובה שיעור שלם א"כ החלק שבפנים לא יכול להצטרף כיון שהוא אין לו דין בקיעה עכ"ד [והקה"י הוסיף לשיטתו שר"מ בהכרח ס"ל שגם טומאה בבית בוקעת בפחות מטפח ולכן הוא מטמא כאן] והנה צ"ב למה ביש פותח טפח זה אחרת ועיין מה שכתבנו בזה במשנה א' אות ב'

ועיין פכ"ד ה"ד עמוד 80 ד"ה והנה שכתב וז"ל ובע"כ צ"ל דהא דכנגד הטומאה טהור הוא משום דהאוהל מציל וחוצץ בפני הטומאה שתחתיו שלא תחול כלל מעשה האהלה שע"י מקצתה שתחת הארובה וכו' עכ"ל ולכאורא כוונתו שיסוד הדין הוא דמהאיל על מקצתו זה כאילו מאהיל על כולו וכאן שחלק בתוך אוהל האוהל מחלקו שמתיחס לאוהל והאלה שמחוץ לאוהל לא מתיחסת אליו וממילא אין כאן האהלה אלא על חצי כזית והנה צ"ע א"כ גם ביש פותח טפח זה כך וצ"ע [ועיין בסוגיא דחבוט רמי מה שכתבנו על פי דברי הגר"ח אלו]

והנה דבריו לא יתכנו בדעת הרא"ש דמבואר בדבריו שאם יש שני זיתים אפילו שאין כזית בארובה בכל אופן טמא וכן עדיין צ"ע מה טעמו דר' יהודה שמטהר תמיד ואין לומר מצד שס"ל שתמיד טומאה בארובה טהור דהרי בתוספתא מפורש שר"ש מטמא בארובה וכאן מטהר ובהכרח שיש כאן סברא אחרת שהטומאה לא תבקע [ואדרבא מדברי ר' מאיר וכן לדעת הרא"ש גם מדברי ר' יוסי מוכח שגם טומאה תוך אוהל זה לא סיבה שלא יהיה לזה דין בקיעה או דין מאהיל כנגדו] [והנה אין להוכיח דלא כדבריו מהמשנה הקודמת דאפילו דהבית טמא דהינו שזה כמו טומאה בתוך אוהל ובכל אופן זה בוקע כנגדו דשם כיון שזה אוהל על ידי אדם שזה דבר המקבל טומאה לא חשיב טומאה בתוך אוהל וכמו שביארנו במשנה הקודמת]

**ביאור החזו"א בסברת ר' יוסי**

ג]ועיין חזו"א י"ד ה' שכתב לבאר בתחילה דבאמת בסברא פתח פחות מטפח זה כאילו סתום וזה סיבה שהטומאה לא תעבור דקל לסותמו ורק אם יש שם שיעור טומאה שלם לר' יוסי או שכל הטומאה נמצאת שם כה"ג זה חולק מקום לעצמו שלא יחשב כסתום עוד כתב לבאר דהרי בקדמה רגלו לטומאה המאהיל טהור ובקדמה טומאה הסברא שטמא דכה"ג דנים בתחילה שהוא נטמא וממילא לא שיך לדון שהתקרה סגורה ובזה דנה הגמ' שכל זה אם יש שיעור טומאה שלם לר' יוסי או שכל הטומאה שם לר"י אבל אם לא, תמיד דנים שהאוהל קודם לסגור עכ"ד [ולכאורא למה שביארנו לעיל שאין את סברת הגמ' רק בסגור לגמרי א"כ כאן שבתחילה זה לא סגור זה לא שייך] והנה נפק"מ לכאורא בין שני הביאורים מה הדין טלית המנפנפת שתהיה מעל הארובה וחלק בבית דלביאור הראשון זה יהיה טהור ולביאור השני זה יהיה טמא והנה על פי דרכו אפשר לבאר בר' יוסי גם לביאור הרא"ש אלא שס"ל שעד כמה שלא נצרך השיעור טומאה בבית דנים כאילו זה בחוץ ואולי זה גזירה דרבנן שמא יהיה כזית בארובה וצ"ע ועיין חזו"א שם שנסתפק האם זה סברא מיוחדת כי חלק בבית או כל שחלק לא בארובה כגון שזה עובר לבחוץ גם יהיה סברא זו ולביאור הרא"ש בהכרח שזה סברא כי השאר משמש לטומאת הבית ועיין לקמן מה שנכתוב בביאור התוספתא

ועיין לעיל פ"ח מ"ד דדעת הרא"ש שטומאה בארובה שבין הבית והעליה ויש מסכת פרוסה שהטומאה בוקעת מהנקבים לבית וצ"ע שתמיד אין שם שיעור טומאה נגד הנקב אמנם אם נימא שכל הסיבה כי זה גורם טומאה לבית א"כ כאן שזה לא מתפשט לבית כי זה מסכת פרוסה א"ש שזה בוקע כנגדה אמנם עיין שם דיתכן שהטומאה כן תתפשט לבית

והנה כבר הבאינו לעיל דפשטות לשון הרמב"ם דצריך כזית בבית וכזית בארובה ולביאור החזו"א יתכן להבין שרק כה"ג לא רואים הארובה כסתום או שדנים שהטומאה קודמת לסתימה וכנ"ל

**בביאור דברי הא"ר דנחלקו לשיטתם בטומאה בכותל**

ד]והנה עיין בפ"ו בטומאה שבכותל מקצתו בחציו ולפנים ומקצתו בחציו ולחוץ דר"מ ס"ל שהבית טמא והעומד מלמעלן טמא וחכמים מטהרין את העומד מלמעלן ועיין ר"ש שם שכתב שר"מ ס"ל שלחומרא שדינן ליה בתר בית ובתר בחוץ וחכמים ס"ל ששדינן ליה בתר בית ועיין א"ר שם שכתב וז"ל חכמים דהכא סברי כר' יהודה דארובה פ"י מ"ג ובפשוטו כוונתו שטעמו של ר' יהודה שכל שאין שיעור שלם בארובה שדינן ליה בתר בית וכן הוא כאן שבחציו ולחוץ שדינן לבית אגב החלק שנמצא בפנים

אמנם עיין חידושי הגר"ח פכ"ד ה"ד ד"ה והנה [עמוד 79] שכתב שכוונתו שזה וודאי חשיב שהחלק שבחציו ולפנים זה כמו בבית והחלק שבחוץ זה כמו בארובה אלא שר"מ לשיטתו שכה"ג בארובה טמא ה"ה כאן ור"י לשיטתו שכה"ג בארובה טהור ה"ה כאן והנה אם הכוונה לר' יהודה צ"ע הרי דעת הגר"ח שהוא מטהר אפילו ביש שיעור טומאה בארובה וצ"ל שנקט שכוונת הגר"א זה ר' יוסי והיה כתוב ר"י ופיענחו לא נכון או שס"ל שדעת הגר"א כביאור הרא"ש ולפ"ז דעת ר' יהודה שצריך שיעור שלם בארובה ולא שגם כה"ג הוא מטהר ודו"ק

והנה עיין בא"ר במשנתינו שכתב דטעמו דר' יהודה שס"ל שהגדר של אוהל על חצי טומאה שכאילו החצי טומאה השני מתפשט לשם ולכן רק אם יש שם טפח שהתפשטות הטומאה בוקעת לשם שיך לטמאות מי שמהאיל שם משא"כ אם אין שם טפח שהתפשטות הטומאה לא בוקעת ממילא המאהיל כנגדה טהור והנה לביאור זה בהכרח שאם יהיה כזית שלם בארובה יהיה טמא ובהכרח שנקט כרא"ש שהמחלוקת ר"י ור"י זה בשני כזיתים ופחות מכזית בארובה ודו"ק והנה לכאורא זה לא תואם את מה שכתב שטעמו של ר' יהודה כאן כשיטת רבנן לעיל בכותל דהרי כאן זה לא מצד דשדיה לבית אלא זה סברא שזה לא צריך לטמאות בארובה אמנם לביאור הגר"ח אם נימא שכוונתו לר' יוסי א"כ אין סתירה דהגר"א במשנתינו ביאר את ר' יהודה ושם ביאר את ר' יוסי ודו"ק

**בביאור התוספתא**

ה]משמעות התוספתא שכל שיש יותר מכזית המאהיל טמא וזה א"ש לביאור הגר"ח והחזו"א באופן שיש כזית בארובה ועוד כל שהוא בבית

ו]שני חצאי זיתים חצי בארובה וחצי בית המאהיל טהור והטעם דהרי אפילו אם יש טומאה בבית אבל התפשטות הטומאה לא בוקעת אמנם הגר"א גרס והבית טהור ועיין חזו"א שלכאורא כל זה בזמן שהוא לא האהיל אבל בזמן שהוא האהיל וודאי שהבית טמא

**בהיתה חצי כזית חציה בארובה וחציה בבית**

ז]היה חצי בארובה וחצי משוך מהבית לארובה המאהיל טמא עיין חזו"א י"ד ה' דבפשוטו זה רק לר"מ דלא צריך שיהיה בארובה שיעור טומאה שלם אבל לר"י ור"י שצריך שיהיה שיעור טומאה שלם בארובה וודאי טהור דהרי אין כאן שיעור שלם עוד כתב לדון דכל סברתם במקום שיש לכזית זה דין טומאה בבית ללא סגירת הארובה אבל במקום שכל הדין טומאה בבית רק על ידי אוהל הארובה כה"ג וודאי שהארובה חולקת מקום לעצמה והמאהיל כנגדה טמא ולפ"ז כתב שה"ה בטומאה חלקה בארובה וחלקה בחוץ המאהיל יהיה טמא עכ"ד והנה כל זה לביאורו לעיל אבל לדעת הגר"ח שזה מצד שטומאה בתוך אוהל אין לה בקיעה לפחות מטפח א"כ וודאי שה"ה כאן שלמעשה אין כאן כזית שלם שיהיה לו דין בקיעה

**בביאור דברי התוספתא בכזית בפי עורב**

ח]כזית מן המת בפי עורב והאהיל ע"ג ארובה שאין בה פותח טפח ור' יוסי מטהר עד שיהיה משך הטומאה כזית ע"כ ולכאורא כוונת ר' יוסי שצריך פותח טפח בארובה וצ"ב הנידון ועיין ר"ש שכתב שהעורב הכניס ראשו לארובה ולכאורא כוונתו שאם הטומאה מעל הארובה כה"ג כיון שהרי אמרינו חבוט רמי וחשיב שהארובה סגורה ממילא הטומאה לא נכנסת לתוך אוהל [ועיין לקמן] אמנם אם הטומאה בתוך הארובה כיון שהחבוט רמי הוא מעל הארובה ממילא אין אוהל בין הטומאה לארובה וזה בוקע לבית ולפ"ז ר' יוסי לשיטתו שלא ס"ל הדין טומאה בוקעת א"כ כאן זה לא בוקע לפחות מטפח אלא שצ"ע דהרי ר' יוסי במתניתין מודה שאם יש כזית כנגד ארובה המאהיל טמא ובהכרח שבטומאה באויר הוא מודה וכמו שביאר בקה"י וא"כ למה פה זה אחרת וצ"ל שפליג על ת"ק וס"ל שהסגירה נחשבת מתחת לטומאה ולכן זה לא נכנס אמנם עיין חזו"א ח' י"א דפשיטא ליה דהסגירה היא מתחת ולכן ביאר שמדובר שזה בחציו ולפנים ומדין שדיה לבית וצ"ב דעת ר' יוסי

והנה עיין חידושי הגר"ח על הש"ס שכתב שפשטות הרמב"ם שמדובר שהעורב מאהיל אפילו גבוה מהארובה וכתב שזה כדעת המהר"ם שאומרים חבוט רמי אפילו לארובה פחות מטפח והנה צ"ב הרי עד כמה שהטומאה מעל הארובה הרי איך יתכן שהטומאה נכנסת לבית וצ"ל שמדובר שהטומאה וודאי בפנים כפשטות לשון הר"מ רק שהעורב מאהיל מלמעלה

אמנם לכאורא היה נראה שזה תלוי בטעם למה בחבוט רמי דעת המהר"ם והרמב"ם שזה לא בוקע למעלה דאם ההבנה כהחזו"א שכה"ג קל לסגור וזה סברא שיש כאן אוהל שחולק א"כ ה"ה הפוך אם יש טומאה למעלה זה סברא שזה לא יכנס אמנם לביאור הגר"ח שזה נהפך לטומאה באוהל א"כ יתכן שזה וודאי שלא חשיב שיש כאן אוהל ורק שכיון שהטומאה נחשבת בתוך אוהל לכן זה לא בוקע לפחות מטפח וכמו שביארנו לעיל ולפ"ז לכאורא בטומאה מעל הארובה שהטומאה נחשבת עדין רצוצה או כאן שזה מתחת אוהל של עורב שזה לא מחשיב לטומאה באוהל אין סיבה שזה לא יכנס לתוך הבית ואם מצד דפנות אוהלים יתכן שבבעלי חיים לא שייך כלל דפנות אוהלים ועוד שביחס למקומו וודאי מסתבר שיש לו דין רצוצה והוא בוקע עד לשמים

אמנם היה מקום לומר שכאן שהעורב באויר והוא לא צמוד לארובה כה"ג לא אומרים קל לסתום וכמו שהוכחנו בסימן ג' בדעת המהר"ם וממילא כאן שהטומאה מעל הארובה כיון שחבוט רמי זה לא סיבה שהטומאה לא תיכנס ממילא כאן וודאי שזה יכנס ואפילו לביאור החזו"א ודו"ק

והיה מקום לומר דמה שהר"ש אמר שהכניס ראשו דאל"כ אלא שהוא באויר זה כמו טלית המנפנפת וצ"ע

והנה הר"ש הביא אחרי זה תוספתא שטומאה בעליה כנגדו בבית טהור ולכאורא מבואר שזה לא בוקע אמנם שם שזה בתוך העליה שזה טומאה בתוך בית זה לא בוקע בפחות מטפח משא"כ כאן שזה אוהל של עורב שזה כמו כלים ממילא יש לזה עדין טומאה רצוצה אין סיבה שזה לא יבקע לתוך הבית ודו"ק בכל זה

ועיין ביאור הגר"א שגרס שיש בארובה פותח טפח ולפ"ז לכאורא אין סיבה שהטומאה לא תיכנס וכן צ"ב מה טעמו דר' יוסי

**בדברי התוספתא בטומאה בבית שזה לא עובר לעליה**

ט]ארובה שבין בית לעליה ואין בה פותח טפח טומאה בבית העליה טהורה וכו' והטעם מבואר בבריתא או מצד שאין טומאה יוצאת לפחת מטפח או בגלל שהקורות יורדות וסותמות ועיין קה"י דבפשוטו וודאי מבואר שהטומאה כנגד הארובה דאל"כ דבר זה פשוט בכל אהלות שטומאה לא עוברת בפחות מטפח ומבואר שבטומאה בארובה העליה טהורה וכן הפוך ובפשוטו זה כשיטת המהר"ם דאמרינן יורד וסותם על הקורות העליונות וממילא הטומאה שלמטה נחשבת כטומאה בתוך אוהל שזה לא בוקע בפחות מטפח אמנם לכאורא בטומאה בעליה כיון שזה טומאה בתוך אוהל גם ללא שיורד וסותם אין סיבה שזה יבקע לפחות מטפח וצ"ע

אמנם לחזו"א שנקט שאין שום מעלה לטומאה בתוך אוהל וכל דיניה שווים וכל ההבדל שאם זה בתוך אוהל זה מונע ממנו לצאת ואם לא זה לא מונע א"כ צ"ב מה שייך לומר כאן יורד וסותם הרי וודאי שחבוט רמי זה לא דין לקולא וכמו שבטפח לא אמרינן חבוט רמי שהטומאה לא תעבור ועיין חזו"א ח' ג' ד"ה והנה שביאר שכל פחות מטפח שהוא לא פתוח לאויר על ידי סביבותיו ועל ידי התקרה שמעל הוא חשיב כסתום ולכן הבריתא נקטה שני לשונות שאין טומאה יוצאת הכוונה שכיון שזה סגור מכל הצדדים וגם יש תקרה מעל אלא שצ"ב הלשון יורדות וסותמות ואולי הכוונה שכדי למנוע זה כן יורד וצ"ע אמנם לביאור זה א"ש מה שלשון זה נאמר גם לגבי טומאה בעליה ועיין לקמן עוד בגדרי חבוט רמי

**בביאור מחלוקת רבי ורבנן**

י]נחלקו רבי ורבנן בטומאה תחת הארובה וכלים כנגדו בעליה האם טמאים או לא ומבואר בר"ש שטענת רבנן שכמו שכל העליה טהורה ה"ה כנגדו טהור והנה למה דביאר הגר"ח דאיכא דין מהאיל מרחוק ללא דין בקיעת הטומאה א"כ לכאורא יש לבאר שכוונת רבי שכה"ג זה חשיב כסתום שלא תהיה בקיעת הטומאה אבל עדין יש דין מאהיל מרחוק ושזה לא סיבה שהטומאה תתפשט בעליה והיה מקום לומר שבזה עצמו נחלקו רבי ורבנן האם טומאה בתוך אוהל יש דין מאהיל מרחוק אמנם משמעות הר"ש שלרבי יש כאן דין בקיעה חלקי רק לענין לטמאות מה שכנגדו ולא לענין התפשטות הטומאה באוהל וכמו שמצאנו בטומאה כנגד הכוורת דדעת הרמב"ם שכנגדו טמא וזה לא מתפשט ורבנן טוענים שכאן ממ"נ אם יש דין בקיעה צריך גם להיות התפשטות טומאה בארובה ואם אין התפשטות בהכרח שאין כאן דין בקיעה ולכן גם כנגדו טהור וצ"ע

**בישוב הרא"ש שהטומאה בוקעת למעלה מדברי התוספתא**

י"א]והנה בפשוטו מבואר בבריתא שזה וודאי שזה לא מתפשט למעלה וכל הנידון האם כנגדו טמא ועיין חזו"א ח' ג' שמכאן מוכח דלא כרא"ש שהטומאה מתפשטת בעליה וע"ש שכתב שבריתא זו סברא שהבית טמא מצד חבוט רמי וזה עצמו הסיבה שלא תתפשט הטומאה בארובה שכיון שדנים שזה סגור ממילא זה גם סגור לגבי שלא יבקע אבל למה דמשמע בסוגיא דסוכה שלא אומרים חבוט רמי למקום פחות מטפח לגירסת הר"ן א"כ הטומאה לא מתפשטת למטה דהינו שלא דנים שכאילו זה סגור וממילא אין סיבה שהטומאה לא תתפשט למעלה ע"ש

**משנה ד'**

**בביאור שיטת הרמב"ם**

א]עיין בר"ש שהביא לבאר שבנתן דבר המקבל טומאה למטה העליה טמאה והקשה שזה לא עדיף מטומאה על גבי הדבר שוודאי מסברא זה לא נחשב כאילו זה למטה דהדין גוד אסיק יכול לחבר המקום שמתחת לאוהל אבל לא מקום שהוא לא מתחת לאוהל אמנם הרמב"ם ביאר כביאור זה שדחה הרמב"ם וראיתי לבאר שזה וודאי שהמקום שמעל הארובה יהיה טהור שלא שיך להכניס מדין גוד אסיק מקום שהוא לא באוהל לתוך אוהל וכוונת הר"מ רק שזה סברא לחבר את העליה במקום שיש אוהל לבית דעל ידי הגוד אסיק זה עושה כאילו זה אוהל אחד אלא שעדין צ"ע איך הטומאה תעבור וצ"ל שכל שזה נחשב כאוהל אחד ממילא זה סיבה להחשב כאילו הכל מליא טומאה או שזה מצד שחשיב שזה באוהל אחד אם המת ובאמת כה"ג לא יהיה התפשטות הטומאה וצ"ע עוד מסתבר שגם לר"מ אם הטומאה תהיה מעל הדבר שנתן כה"ג שהטמאה לא בתוך אוהל זה וודאי שלא אומרים על ידי גוד אסיק להכניס אותה לתוך אוהל והראיה לזה דהרי אם מבואר במשנה לקמן בקדירה שאם יש טומאה עליה זה לא נכנס לבית ולא אומרים גוד אסיק להעלות הקדירה שיחשב שהטומאה בתוך אוהל ותכנס לבית

ולכאורא היה מקום לדון שכיון שכל הארובה טמאה א"כ לחזו"א שכלות האוהל נחשב תוך האוהל ה"ה כאן וממילא זה כאילו שיש כאן טומאה באוהל אמנם זה וודאי מוכח שעל התפשטות הטומאה לא אומרים כלות האוהל דאל"כ לא צריך לחבוט רמי כלל וכדהארכנו במקום אחר

**האם ארובה בפותח טפח זה מדין חבוט רמי והקשיים שבזה**

ב] מבואר כאן בראשונים שזה פשוט שאם יש פותח טפח ויש דבר על גבי הארובה הכל טמא וגם בטומאה בבית ובפשוטו זה מדין חבוט רמי שלכן הטומאה מתפשטת למטה ואחרי זה היא בוקעת דרך הפתח טפח ללמעלה וצ"ע אם נימא שהטעם של הרא"ש שבארובה פחות מטפח הטומאה לא מתפשטת בבית כי לא אומרים חבוט רמי כיון שזה סגור מארבע צדדים וזה כאילו סגור א"כ ה"ה כאן אמנם אינו קשה כלל שכאן שזה פתוח טפח וודאי לא חשוב כסגור וממילא מועיל חבוט רמי אמנם עדין צ"ע לשיטות שאם זה יותר גדול לא אומרים חבוט רמי ויתכן שכאן זה כמו אוהל שצורתו משתנה וחשיב אוהל אחד כיון שיש מחיצות בצד וצ"ע ועיין מה שכתבנו בזה בסימן ג'

עוד צ"ע לשיטת הגר"א בז"ז פי"ג שהבאינו לקמן מ"ז שבחבוט רמי הטומאה רק מתפשטת למטה מהבוט וכנגדו ולא ממשיכה להתפשט א"כ עד כמה שכאן צריך להגיע לחבוט רמי א"כ היה צריך להיות שלמעלה אין טומאה רק כנגד הארובה ובהכרח שס"ל שכאן לא צריך להגיע לחבוט רמי וצ"ע

**משנה ה'**

**האם המשנה דוקא כר"מ**

א]עיין ר"ש רא"ש ומהר"ם שנקטו שכוונת המשנה בין מלמעלן בין מלמטן שנתן בשניהם ולפ"ז מה שמבואר במשנה שדבר המקבל טומאה הכל טמא לענין התחתון זה רק בקדמה טומאה לרגלו דאל"כ גם זה עצמו טהור כן מבואר ברא"ש אמנם הר"ש כתב שזה כר"מ ועיין תויו"ט שהקשה למה לא העמיד כרא"ש ועיין חזו"א ח' ה' שכתב לדון דס"ל לר"ש עד כמה שבקדמה הוא טהור זה מחייב שגם בלא קדמה הטומאה לא עולה למעלה ולפ"ז המשנה דלא כהילכתא והדברים צ"ב איך שייך שזה עצמו טמאה והטומאה לא תעלה למעלה אמנם כן הוא ברא"ש בפי"ב מ"ד לענין סנדל אמנם הרמב"ם העתיק המשנה להלכה ובהכרח כרא"ש שזה גם לדידן

**בביאור דברי המהר"ם והרא"ש בשינוי הלשונות במשנתינו**

ב]עיין מהר"ם שהקשה למה במשנה ד' בסיפא בנתן דבר שאינו מקבל טומאה לא כתוב גם בין מלמעלן בין מלמטן ותירץ שכיון ששם הלשון ממנו ולמטן טמא אם היה כתוב שנתן בשניהם היה מקום לבאר שהכוונה ממנו ולמטה זה מהעליון לכן כתוב רק שנתן דבר שאינו מקבל טומאה ואם זה בעליון הכל טמא ואם זה בתחתון רק מתחתיו טמא

אמנם עדיין קשה למה המשנה אצלינו כתבה בין מלמעלן ובין מלמטן אין טמא אלא התחתון ולמה לא כתבה סתם שנתן ממנו ולמטה טמא וזה מיושב דאז היה משמע שנתן רק בעליון והכל טמא והרי זה אינו נכון אלא לרא"ש רק העליון טמא ולמהר"ם רק התחתון טמא ועדין קשה שיהיה כתוב אין טמא אלא התחתון ולרא"ש ניחא דזה לא נכון דהרי כה"ג העליון טמא אמנם למהר"ם קשה דהרי כך הוא הדין שרק התחתון טמא וע"ש שכתב שבלשון בין למעלן בין למטן משמע יותר שהכוונה גם אם רק למעלן וצ"ע דהרי במשנה הקודמת בהכרח הכוונה שזה בשניהם וצ"ל שנקט כביאור הר"ש שאפשר לבאר שהכוונה כנגדו והנה לפ"ז לר"ש שביאר שהכוונה שנתן בשניהם הדרא קושיא למה כתוב בין מלמעלן ובין מלמטן וצ"ע

והנה הר"ש כתב דמה שלא כתוב ממנו ולמטה טמא דהיה משמע מהעליון וזה לא נכון דהתחתון סותם ומשמע שללא התחתון העליון היה טמא וצ"ע דהרי בפשוטו מוכח מהר"ש לעיל משנה ג' בביאור התוספתא שס"ל כמהר"ם שהטומאה לא בוקעת למעלה וכמו שהארכנו שם אמנם ע"ש שלכאורא בדעת ר"מ ס"ל שזה כן בוקע ויתכן שאמר טעם שא"ש גם לר"מ עוד יתכן שעד כמה שיש למטה סתימה באמת לא שיך לדון מצד חבוט רמי של העליון אלא כל הסתימה מצד מה שמונח בארובת הבית והר"ש האמת נקט

ודעת הגר"א בא"ר שאפילו בנתן דבר המקבל טומאה למטה טמא הכל ולמעלה רק כנגדו טמא ולכאורא מצד דס"ל דטומאה דבוקעת בפחות מטפח זה לא מתפשט שכמו שהתפשטות הטומאה לא בוקעת ה"ה הפוך וצ"ע

**ובעיקר פלוגתת המהר"ם והרא"ש הארכנו בנפרד בסימן ג'**

**האם מועיל קדמה רגלו לטומאה בעליון דעת המהר"ם והרמב"ם בזה**

ג]והנה מבואר בלשון המהר"ם דאם נתן בעליון ולא בתחתון אם זה דבר שאינו מקבל טומאה אפילו אם זה כלי זה חוצץ מצד דפנות אוהלים משא"כ דבר המקבל טומאה שזה נטמא לכן זה לא חוצץ וצ"ע הרי לכאורא זה כמו קדמה רגלו את הטומאה כיון שזה לא מקבל טומאה א"כ מה צריך להגיע לדפנות אוהלים ובדבר טמא בהכרח מדובר בלא קדמה רגלו ולכן זה טמא וא"כ זה דבר טמא ולמה שיחצוץ ולכאורא מבואר שפשיטא ליה שכאן שזה לא מונח ממש על הארובה אלא בארובת העליה אין את הדין של קדמה רגלו שזה כאילו נסתם ולכן אם זה יהיה דבר המקבל טומאה זה תמיד יטמא ולא יחצוץ וכן אם זה יהיה כלי שמקבל טומאה ללא דין דפנות אוהלים זה לא יכול לחוץ ורק מחמת דין דפנות אוהלים זה חוצץ והנה לכאורא כה"ג באמת ס"ל שאין הגדר שכאילו זה סגור וצ"ע א"כ למה שהטומאה לא תבקע למעלה וכאן לא שייך את כל שביארנו במשנה ב' מהחזו"א שקל לסתום דהרי נקט שכאן אין דין זה וכנ"ל ולכאורא בהכרח כגר"ח שכיון שזה נחשב טומאה בתוך אוהל זה עצמו הסיבה שהטומאה לא בוקעת ולא צריך לזה הסברא שכאילו סתום ודו"ק בזה ועיין סימן ג' שהארכנו בזה ולכאורא לא מצאנו חולק על המהר"ם בחלק זה והרא"ש שכתב בקדמה מדובר בנתן על התחתון אבל לא בנתן על העליון

אמנם הנה הרמב"ם ביאר משנתינו גם שמדובר בין בנתן בעליון ובין בתחתון ולפ"ז גם לדבריו מדובר דבנתן בעליון רק התחתון טמא ומזה מבואר שדעתו כמהר"ם וכן דייק הגר"ח עמוד 76 ד"ה והנה והרי בפשוטו דעת הרמב"ם שלא אומרים חבוט רמי לפחות מטפח כמו שנקטו האחרונים בדעתו בהלכות סוכה וכן נפסק בשו"ע ובהכרח הטעם כאן לא מדין חבוט רמי אלא כמו שביאר החזו"א ח' ג' שכיון שזה פתוח לאוהל קל לסתום וזהו הדין של קדמה טומאה לרגלו והארכנו בזה בסימן ג' א"כ בהכרח שס"ל שגם כאן זה מצד אותו דין וגם כאן בקדמה רגלו לטומאה לא יהיה טמא אלא התחתון ודלא כמהר"ם ועיין טעם ודעת פט"ז סקל"ח שהביא שיש חולקים על המהר"ם וכנראה כוונתו לרא"ש ולכאורא אין זה ענין שהוא דיבר בטומאה על התחתונה אמנם לנ"ל דעת הרמב"ם דלא כמהר"ם ודו"ק

**בביאור דברי הר"מ במשנתינו**

ד] הנה דעת הרמב"ם לכאורא גם במשנתינו דמדובר שנתן או בתחתונה או בעליון וגם כה"ג שנתן רק בתחתונה העליה טמאה אם זה דבר שאינו מקבל טומאה וצ"ע א. הרי דעת הרמב"ם שלא אומרים חבוט רמי לפחות מטפח ב. גם אם אומרים חבוט רמי אבל לכאורא כיון שוודאי שאין טומאה מצד האוהל על גבי הארובה של הבית וכמו שביארנו במשנה הקודמת וכל מה שזה עוזר מצד שזה מחבר האוהל העליון אם התחתון והוי כאוהל אחד ולכאורא כל זה שייך אם יש ביניהם פותח טפח אבל כאן שאין ביניהם פותח טפח זהו חידוש הרבה יותר גדול שהטומאה עוברת ועיין בזה

**משנה ו'**

**ביאור שיטות הראשונים במשנתינו**

א]בביאור משנתינו מצאנו כמה ביאורים בראשונים הר"ש והרא"ש במשנתינו ביארו שהיא עולה ואינה נוגעת בצדדים ובכל אופן חשיב דפנות אוהלים ועוד נתחדש כאן שזה כאוהל אחד אם הבית וממילא הטומאה מתפשטת משם לבית אלא שזה דוקא ביכולה לקבל מעזיבה ובפשוטו כוונתו אפילו שזה לא נוגע בשום צד וכן משמע ברא"ש שהקשה מסברא שזה לא יהיה חיבור ועל זה תירצו שביכולה לקבל מעזיבה חשיב כאוהל אחד וביאר הר"ש שאם זה לא יכול לקבל מעזיבה בזה מבואר בתוספתא שאפילו שזה דפנות אוהלים אבל הטומאה לא יכולה לעבור ממנה לבית ועיין חזו"א י"ד ו' שהקשה הרי הר"ש לעיל פ"ח הוכיח שהדין של סככות ופרעות זה דין מיוחד שם אבל בעלמא אין זה נחשב חיבור ועוד שגם שם זה רק בשוה אבל לא אם צריך להעלות שכה"ג לא עוזר אלא אם זה צמוד והניח בצ"ע

אמנם עיין בר"ש בהמשך בביאור לתוספתא שנקט שהחילוק בין המשנה לתוספתא דשם מבואר שהטומאה לא מתפשטת ממנה לבית דבמשנה מדובר שזה ממלא כל החלל ושם מדובר שזה רק נוגע בצד אחד ומבואר שהתוספתא זה דוקא בנוגע מצד אחד והנה לפ"ז זה וודאי שאם אין חיבור הטומאה לא עוברת וכן לפ"ז לא מצאנו דפנות אוהלים אם זה לא מחובר

והנה צ"ע סתירת דבריו בחילוק בין המשנה לתוספתא אמנם יתכן כמו שביאר בברכת האוהל שגם לביאור במשנה מדובר דוקא שזה נוגע בצד אחד ובזה אם בצד השני יש אויר וזה ראוי לקבל מעזיבה זה מצטרף כאילו שזה נכנס טפח וצ"ע ויתכן עוד דבהכרח זה כך שכל שזה לא אופץ ממש אלא זה יוצא בריווח בהכרח שיש קצת רווח

אמנם שיטת הרמב"ם בפירושו שמדובר שאם זה יעלה זה לא יגע ומשמע בשום צד ובכל אופן יש כאן דין דפנות אוהלים שאם טומאה תחתיה הטומאה לא עולה למעלה וכן יש כאן הלכה שזה נחשב חיבור לבית שהטומאה נכנסת מתחת הקדירה לבית עוד מבואר ברמב"ם שגרס שגם אם יש טומאה בתוכה הבית ותחתיה טהור והדברים צ"ע כיון שזה נטמא למה שהטומאה לא תבקע למטה ובחיבורו פט"ז רק כתב שהטומאה לא נכנס לבית ולפ"ז יתכן שבאמת זה בוקע מתחתיו כנגדו והגדר כמו שביאר הר"ש בהמשך שאומרים דל מהכא את הקדירה וממילא זה לא יכול להיכנס בפנים אבל כנגדו אין סיבה שלא יהיה טמא וצ"ע

והנה הרמב"ם בחיבורו הזכיר במשנה שזה עולה מצומצם בארובה ומשמע שאם יהיה רווח אפילו כל שהוא אין את ההלכה הזאת אמנם לקמן כתב שברחוקה טפח טומאה בכל מקום טמא והבית טהור ויתכן שברחוקה פחות מטפח הטומאה ג"כ לא נכנסת לבית אבל עדין יש לזה דין דפנות אוהלים ונפק"מ בטומאה תחתיה זה לא עולה לבתוכה וברחוק יותר מטפח גם אין דין דפנות אוהלים והנה הרי מפורש ברמב"ם בה"ג דבארובה בבית ונתן דבר המקבל טומאה על הארובה שהטומאה עולה לעליה וחזינן שאפילו שיש דפנות אוהלים התפשטות הטומאה זה בוקע וצ"ב א"כ גם כאן שטומאה בתוכו הרי זה טמא וצ"ל שכל דברי הרמב"ם רק בכלי חרס שלא מקבל טומאה מגבו שגם כשהוא טמא יש כאן יותר כח חוצץ ואין להקשות מנתן קדירה בארובה וטומאה בתוכו דמבואר במשניות שהטומאה נכנסת לבית דשם שיש עליה מעל גבי הארובה א"כ יש סיבת כניסת טומאה גם ללא הכל והכלי הטמא לא חוצץ משא"כ כאן שכל סיבת הטומאה בגלל הקדירה וצ"ע

ובא"ר גרס במשנה ושפתותיה נוגעת ולפ"ז דין המשנה פשוט שיש כאן דפנות אוהלים וכן יש כאן חיבור טפח ולכן טומאה על גבה שזה נטמא ה"ה שהטומאה מתפשטת בבית וכן אם יש טומאה תחתיה הטומאה מתפשטת בבית רק שהקדירה טהורה מצד דפנות אוהלים

**בביאור התוספתא**

**בדין דפנות אוהלים ביותר רחב מהארובה**

ב]עיין בר"ש שהביא מהתוספתא ארבעה דינים והנה הדין הראשון דבקדירה כנגד הארובה שאם היא עולה היא יותר גדולה מהארובה כה"ג וודאי שהיא מכניסה הטומאה לבית אלא שנתחדש שכה"ג אין כאן דין דפנות אוהלים ובטעם הדבר ביאר שזה כמו כלי הבית [ועיין לקמן בר"ש פט"ו מ"ו שהזכיר סברא זו] ובא"ר ביאר שכיון שהחיבור הוא על ידי חבוט רמי וזה לא יכול להתחבר ממש ממילא זה לא מקבל דין של דפנות אוהלים ועיין חזו"א שהסיט כוונתו לכוונה אחרת והנה צ"ע דבמשנה לקמן מפורש דבקדירה שנכנסת קצת בבית שבל אופן אמרינן שזה דפנות אוהלים וכבר הקשה כן החזו"א י"ד ח' אמנם למה דמבואר הטעם בר"ש שזה כמו כלי הבית יתכן ששם שרוב הקדירה בחוץ זה אחרת וצ"ע

**בביאור דברי הר"ש בעולה ואפצת**

ג]עוד הביא הר"ש דבעולה ואופצת דהיינו שזה דחוק בפי הארובה כה"ג איכא דפנות אוהלים והטומאה מתפשטת מלמטה לבית ולא בוקעת למעלה אלא דנתחדש כאן שגם אם יש טומאה בתוכה שהקדירה טמאה בכל אופן הטומאה לא מתפשטת בבית והקשה הר"ש מה זה שונה מחבית שבחלון שכיון שזה טמא הטומאה בוקעת וביאר שהגדר כמאן דליתיה וממילא שם זה צריך לעבור לאוהל השני משא"כ כאן עד כמה שזה כמאן דליתיה אין סיבה לטומאה להיכנס לבית אלא שהקשה שא"כ היה צריך להיות שלכל הפחות הטומאה בוקעת מתחתיה דאם כמאן דליתיה אז הטומאה בוקעת והנה משמע בר"ש שאם היה כך הדין שמתחתיו טמא א"ש הדין של התוספתא ועיין לעיל דבאמת דעת הרמב"ם שכנגדו טמא והטומאה לא מתפשטת וצ"ע בגדר הדברים שעד כמה שיש כאן טומאה כי כמאן דליתיה והרי זה מתחת לקדירה ממילא זה צריך להתפשט ולכאורא מבואר שגדר התפשטות הטומאה רק למקום ששיך לדון שהוא יחד אם המת וכיון שכאן ביחס לדון שהוא אם המת לא שייך ביחס לבית מצד שכל הטומאה מצד כמאן דליתיה א"כ אין כאן התפשטות הטומאה וצ"ע בזה

ועיין חזו"א י"ד ו' דהקשה דהרי תמיד בטומאה מעל הקדירה הדין שהטומאה מתפשטת למטה ולא אמרינן שזה כמאן דליתיה וזה לא מתפשט וע"ש שהוסיף עוד שאפילו כאן כשיש דפנות אוהלים וזה לא אפוץ לא אמרינן סברא זו אלא זה כמאן דאיתיה והטומאה מתפשטת וחזינן מכל זה שאין הגדר בדבר טמא שזה כמאן דליתיה אלא שזה נמצא לגבי להביא טומאה ורק שאין בכוחו לחצוץ ועיין בברכת האוהל שביאר שיש שני הלכות יש הלכה שדבר המקבל טומאה לא חוצץ ובזה הגדר שזה עדין נחשב כאוהל ויש עוד הלכה שדבר טמא כמאן דליתיה ורק שתמיד לא דנים הדין הזה לקולא אלא רק את הדין של דבר המקבל טומאה אמנם כאן שיש לזה דין של הדופן עצמה כי זה ממש אפוץ בזה מצד הדין של דבר המקבל טומאה זה לא סיבה שהטומאה תעבור אלא רק מצד הדין של דבר טמא ובזה הגדר כמאן דליתיה וממילא הטומאה לא נכנסת ועדין הדברים צ"ב שהדין כמאן דליתיה הוא רק לחומרא

והגר"א בא"ר ובגירסתו בתוספתא מחק דבר זה וביאר שעד כמה שהטומאה בתוכו הטומאה מתפשטת לבית

**יוכיח מהר"ש שטומאה באויר בוקעת לתהום**

ד]בלשון הר"ש מבואר שהוקשה לו שלא כתוב שאם טומאה למעלה זה בוקע עד התהום ולכאורא מבואר מדבריו שטומאה באויר גם בוקעת לתהום וכדעת הרמב"ם ולא כדעת הראב"ד

**בקדירה שאינה אופצת**

ה]עוד מבואר בתוספתא דבאינה אופצת טומאה תחתיה הטומאה לא עולה למעלה מצד דאיכא דפנות אוהלים אמנם הטומאה גם לא נכנסת לבית והטעם ביאר הר"ש כי בצד אחד זה רחוק מהארובה בפחות מפותח טפח [וזה ההבדל בין זה למשנה שהטומאה כן נכנסת לבית כי זה לא רחוק ובמשנה ביאר שהחילוק אם יכול לקבל מעזיבה או לא עיין מה שביארנו סק"א] אמנם בטומאה על גביו או בתוכה שזה נטמא כה"ג הטומאה גם מתפשטת לבפנים הבית דהיינו דמבואר כאן שאיכא חילוק בין האיחוד שבין אוהל טמא לבין אוהל טהור וצ"ב החילוק שביניהם

ועיין בספר ברכת האוהל שכתב לבאר דבאמת מצד עיקר הדין טומאה צריכה לעבור מאוהל לאוהל ורק שתמיד כל אוהל חולק מקום לעצמו שחשיב שהטומאה מתיחסת אליו וזה מונע את הטומאה מלהיכנס לשני אמנם כל זה באוהל טהור אבל באוהל טמא אין לו את החלוקה על מקומו וממילא כה"ג הטומאה עוברת מאוהל לאוהל אמנם זה רק כאן בצירוף שזה ארובה ויש קשר בין האוהלים שבזה יותר קל לחבר ועיין סימן ג' בענין חבוט רמי שהבאינו עוד מקורות ליסוד זה שאוהל מחלק ועדין הדברים צ"ע

אמנם הגר"א חלק על כל זה וביאר שכל שזה נוגע טפח בצד אחד הדין שטומאה מתחתיו הטומאה נכנס לבית אלא שבנוגע כל שהוא כה"ג זה נהיה דפנות אוהלים והטומאה לא בוקעת ממנו למעליו אבל אין נכנס ממנו טומאה לבית או הפוך כי אין חיבור טפח

ו] בביאור הדין האחרון עיין במשנה ז'

**משנה ז'**

**בביאור משנתינו ובביארו יסוד הר"ש שצריך כניסה טפח**

א]דעת הר"ש והרמב"ם והמהר"ם בביאור מתניתין דמדובר דיש טפח מהקדירה דמחובר לבית או אפילו בתוך הבית וכה"ג איכא לדינא דדפנות אוהלים על הקדירה שטומאה מתחתיה אינה בוקעת ועלה אבל בכל אופן הטומאה לא נכנסת לבית דלדינא דחבוט רמי צריך שיכנס לבית טפח ועיין ר"ש במשנה הקודמת דהקשה מה זה שונה מהסוגיא בסוכה דאיכא לדינא דחבוט רמי אפילו שזה לא נכנס טפח עוד הקשה מהדין של פי"א מ"ב דקנה שגבוה טפח מהקרקע וסותם הנקב וע"ש שתירץ וז"ל שאני התם דכל האויר המקיפן נסתם דקנה נמי בהכי איירי שממלא כל הסדק אבל הכא איכא מצד אחד טפח אויר וכן בנתונה מצד האסקופה איכא איכא אויר העולם מצד אחד הלכך אין מערב את הטומאה וכו' עכ"ל ולכאורא הכוונה שיש הבדל בין אם החבוט רמי הוא רק על צד אחד או על שני צדדים אמנם לכאורא לא צריך שיהיה סגור בכל הארבע צדדים אמנם צ"ב לשונו בממלא כל הסדק דלכאורא מספיק לאורך טפח ונראה שעיקר כוונתו שזה מגיע לחבר את שני האוהלים ולא רק להתוסף על צד אחד ובאמת הוא מוכרח מעצם המשנה וכן משמעות לשונו שביאר שאצלינו זה לא כך כי הצד שנגדו אויר ולא כתב שלשה צדדים

והנה יש מקום לומר שאין עיקר הסברא בין החבוט רמי הוא צד אחד או שני צדדים אלא שההבדל בין אם על יד החבוט רמי יוצרים חיבור בין שני אוהלים או מוסיפים על האוהל ולכן גם בקנה תחת הסדק לא צריך לומר דוקא שמעלים הקנה אלא אפשר גם להוריד התקרה אמנם אינו מוכרח דיתכן שכל אחד לעצמו זה בגדר הוספת אוהל ולא דנים את שניהם יחד וצ"ע אלא שיתכן שבמקום שבצד השני יש מחיצה חשיב גם שזה כמו לחבר אוהלים וממילא יהיה אפשר לומר חבוט רמי על חלק מהבית

והנה עיין לעיל מ"ב דהר"ש כתב לענין נתן דבר תחת לארובה בבית שצריך שזה יהיה רחב טפח והבאינו להקשות למה לא מועיל גם בפחות מטפח ומורידים את צידי הבית ואם נימא שלא אומרים חבוט רק לחבר שני צדדים גם כשיש תקרה וגם כשבסך בכל יהיה חיבור אוהלים א"ש ודו"ק

והנה מבואר פי"ד מ"א דבנתן זיז על גבי הפתח גם במקום שאין לזה תורת זיז בכל אופן אם זה רחב טפח זה מביא טומאה לבית וצ"ע הרי כאן זה רק מצד אחד וזה לא נכנס טפח ובכל אופן אומרים חבוט רמי אמנם מבואר מזה שאם יש חיבור כותל ביניהם כה"ג גם אם לא נכנס אומרים חבוט רמי וכן הוא בחזו"א י"ד ו' במוסגר

והנה המשנה אומרת שאם תעלה ואינה נוגעת בשקוף פותח טפח או מודבקת בשקוף ועיין ר"ש שביאר שהכוונה בסיפא שזה למעלה וזה מודבק אלא שאין רוחב דביקתה טפח אמנם המהר"ם נקט שגם פה הכוונה שמעלים מלמטה ולפ"ז הוקשה לו שזה כ"ש מהרישא שזה נכנס רק פחות מטפח וע"ש שביאר שהיה סברא שאיפה שזה נכנס בפנים זה יותר סברא שלא אומרים חבוט רמי מאשר אם זה עולה בצורה שזה ממשיך האוהל וביאר הסברא שבנכנס לא אומרים חבוט מצד שזה להביא טומאה מאוהל ארעי לאוהל קבע משא"כ בשווה זה גדר של הוספה ע"ש ובפשוטו משמע מזה שהסיבה דבמתניתין לא אומרים חבוט רמי כיון שזה דבר ארעי ולפ"ז מיושב קושית הר"ש מהגמ' בסוכה אמנם עדין קשה מנתן קנה בסדק ושם צ"ל כחילוק הר"ש

והנה לשיטות הראשונים אלו לכאורא גם בכל המשניות של כוורת דמבואר שהטומאה שמתחתיה מצטרפת לבית זה רק בנכנס טפח לבית

אמנם עיין בא"ר שנקט שאין כזה הלכה שיכנס טפח אלא שכוונת המשנה כביאור שדחה הר"ש שהקדירה עגולה ולכן צריך שיכנס עד שיהיה חיבור של טפח שלם לרוחב הבית וכן הוכיח החזו"א י"ד י' מדברי הראב"ד בביאור המשנה וכן משמעות הרא"ש ולדבריהם מבואר שאין תנאי שצריך להיכנס טפח אלא כל שיש רוחב טפח צמוד לארובה אמרינן חבוט רמי

**בביאור דין התוספתא דאוכלת במשקוף משהו**

ב]עיין ר"ש שהביא התוספתא וביאר שבמקרה שאוכלת פיה בבית דהינו שחלק מפה הקדירה בבית כה"ג אם יש פותח טפח בבית דאמרינן חבוט רמי א"כ כיון שהטומאה נכנס לבית ממילא זה נכנס לתוך הכלי שחלק מתוכו בבית ובכל מקום שהטומאה תהיה הכל טמא

אמנם במקרה שזה לא נכנס טפח או לגירסת הגר"א כשאין חיבור של טפח כה"ג אם טומאה תחתיה הטומאה לא עולה לתוכה ואם טומאה בתוכו הטומאה יורדת תחתיו אבל הבית טמא ובטומאה בבית הגר"א נקט שהכל טמא כיון שקצת מפה הכלי בבית ממילא הטומאה נכנסת לשם ויורד למטה ומתפשט מתחתיו אמנם בר"ש מבואר שהכל טמא ועיין חזו"א י"ד ח' שתמה על הר"ש בזה

והנה צ"ע למה בטומאה בתוכה נקטו הנ"ל שאין הטומאה נכנסת לבית הרי כיון שהטומאה בוקעת מתחתיו ואין כלי טמא חוצץ א"כ יש כאן מקצת טומאה ברוחב פחות מטפח בבית ולמה שזה לא יתפשט בכל הבית ולא ראיתי למה שהעיר בזה ולכאורא מבואר מכאן דכל התפשטות הטומאה רק למקום ששיך לדון שזה אוהל אחד אם המת אבל לא שייך שיתפשט למקום שזה וודאי אוהל חלוק מהמת ולכן כאן שאין חיבור טפח וזה וודאי אוהל אחר אין סיבה להתפשטות הטומאה ומה שהראשונים נקטו לשון התפשטות מצד שס"ל שללא זה אין סיבה שעצם ההימצאות אם המת זה יהיה סיבה לטמאות ועיין במשנה ו' שהוכחנו סברא זו מדברי הר"ש ועיין בזה עוד לקמן סק"ג

**ביאור הר"ש בתוספתא דקוברי המת**

ג]עיין ר"ש שהביא תוספתא פי"ג קוברי המת וכו' וביאר כאן וכן לקמן סוף פי"ב דר"א משמע שמדבר אפילו אם מעל החלון יש פחות מטפח בכל אופן אומרים גוד אסיק לחבר טפח לפחות מטפח ור"י ס"ל שאפילו אם יהיה שם טפח שלם גם לא אומרים חבוט רמי וביאר הר"ש הטעם שכיון שזה לא נכנס טפח לכן לא אומרים חבוט רמי עכ"ד והנה מה שביאר הר"ש בר"א שאין טפח לכאורא מצד שפשיטא ליה שגם כה"ג אמרינן גוד אסיק לחבר ומה שביאר בר"י שאפילו שיש טפח לא אומרים מקורו שכיון שכל הטעם כי זה לא נכנס טפח אין מקום לחלק בין אם יש טפח או לא

אמנם כתב שהיה מקום לבאר התוספתא שאין מעל החלון טפח ולכן ר' יהושע חולק ולכאורא הכוונה שלא החיסרון כי זה לא נכנס טפח אלא כי אין מעל החלון טפח וצ"ב מה החיסרון בזה ולכאורא כוונתו כי לא אומרים גוד אסיק לפחות מטפח וצ"ל אפילו שס"ל מפורש לעיל שאם יש ביניהם פחות מטפח כיון שהקורה יש בה טפח אומרים חבוט רמי אבל כאן שזה גוד לקורה פחות מטפח שאין כאן התחלה של אוהל גרע והנה לביארו הראשון צ"ע מנ"ל לחדש בדעת ר"א שגם כה"ג אמרינן חבוט רמי אם אין טפח מעל החלון הרי זה לפחות מטפח ומשמע קצת דמסברא פשוטה נקט שכל שאני אומר גוד אסיק על טפח לא איכפת לי שזה לפחות מטפח וצ"ע דמסוגיא דסוכה מוכרח או שאין גוד אסיק או שלא אומרים אפילו מטפח לפחות מטפח וצע"ג

והנה בעיקר מה שביאר הר"ש שכאן כיון שזה לא נכנס טפח אין דין חבוט רמי עיין ברכת האוהל לקמן פי"ב שהקשה דכיון שזה אדם וכלים שלא נעשים אוהל לחצוץ א"כ מעל גביהם יש טומאה גמורה ועד כמה שיש טפח מעל החלון למה שטומאה זו לא תיכנס לבית ואין זה דומה למשנתינו שזה דפנות אוהלים שהטומאה לא יכולה לבקוע את הקדירה שהיא כלי חרס ובפשוטו מבואר כנ"ל סק"ב דכיון דמקום הטומאה הוא מתחת להם ומקום זה אינו אוהל אחד אם הארובה ממילא זה לא מתפשט יותר וצ"ב

**ביאור הגר"א בנ"ל ובסברתו שבחבוט רמי הטומאה לא נכנסת לבית**

ד]ועיין בזר זהב שכתב בביאור דברי ר' יהושע שס"ל שלא אמרינן גוד אסיק אלא רק חבוט רמי ובאמת מורידים הטפח שמעל החלון אמנם זה רק סיבה לטמא מתחת לחלון ולא יותר ובפשוטו בזה עצמו ר"א חולק שאומרים גוד אסיק וכמבואר בלשונו שמעלים את קוברי המת והנה עיקר הדבר שלהלכה לא אומרים גוד אסיק אלא רק חבוט כן משמע בא"ר שביאר בפי"א מ"ב בסדק שזה מצד שמורידים התקרה ולא שמעלים הקנה וכן במשנה הקודמת ביאר שמורידים התקרה ולא שמעלים הארובה ועיין סוגיא דחבוט רמי מה שהארכנו בזה

והנה דברי הגר"א צ"ב שכיון שלמעשה יש טומאה מתחת למה שבולט מתחת לחלון א"כ למה שזה לא יבקע עד למעלה דהרי אין מה שיפסיק וממילא זה גם יכנס לבית ומשמעות הגר"א שהטומאה היא רק עד גובה קוברי המת וצ"ע איפה מצאנו כזה מקום שאין שום חלוקה ביניהם ולא יהיה טומאה למעלה וביותר צ"ע למה שלא יהיה לפחות דין מאהיל כנגדו אמנם לא מצאנו דין מאהיל כנגדו על התפשטות הטומאה אמנם בפשוטו צ"ל שזה וודאי שכנגדו טמא ורק כוונתו שלבית זה לא נכנס וכן הוא מפורש בפי"א מ"ב בבית שנסדק ושם קנה ברצפה שזה מעביר טומאה לכל הבית וודאי לא משמע שזה רק כנגד גובה הקנה שגבוה טפח מהקרקע

והנה מבואר מזה שס"ל שכיון שחבוט רמי הגדר שמורידים א"כ אפילו שכנגדו יהיה טמא כי זה נחשב כאותו מקום אבל הטומאה שתעלה למעלה זה לא סיבה להתפשטות הטומאה וצ"ע א"כ בבית ועליה ויש ארובה טפח אם נימא שצריך להגיע לדין חבוט רמי א"כ בבית לא יהיה טומאה אלא כנגדו וצ"ל ששם שיש דפנות מכל הצדדים זה כאוהל אחד ולא צריך להגיע לחבוט רמי אמנם צ"ע מזיז שעודף על הזיז השני טפח וטומאה תחת התחתון הרי כל הסיבה שיש טומאה בעליון מצד חבוט רמי א"כ זה לא סיבה שיתפשט בכל העליון ואין לומר דשם זה נכנס טפח זה עדיף דהרי דעת הגר"א שאין בזה שום עדיפות ולכאורא מוכח מכו שדעתו שחלון טפח זה רק דין העברת טומאה וזה לא ממש אוהל אחד וכל סברתו לענין העברת טומאה ולא לענין מקום שזה אוהל אחד וצ"ע