38 פלגינן דיבורא
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' כ"ב מנ"א תשס"ג

**בסוגיא דאאמע"ר ופלגינן דיבורא**

הדברים נכתבו לפו"ר, והם כטיפה מן הים בענינים עמוקים ורחבים

אלו, וגם אינם מסודרים כראוי, ועוד אשוב בס"ד ואשנה פרק זה בל"נ

סנהדרין ד"ט:, ואמר רב יוסף פלוני רבעני וכו' לרצונו, רשע הוא והתורה אמרה אל תשם רשע עד, רבא אמר, אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע, אמר רבא פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפין להורגו אבל לא להורגה, מאי קמ"ל דמפלגינן בדיבורא היינו הך, מהו דתימא אדם קרוב אבל עצמו אמרינן אצל אשתו לא אמרינן קמ"ל, וכו', בעי רבא פלוני רבע שורי מהו, מי אמרי' אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם קרוב אצל ממונו, או"ד אמרי' אדם קרוב אצל ממונו, בתר דבעיא הדר פשטה אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם קרוב אצל ממונו, ע"כ הסוגיא.

א] בביאור טעמא דרב יוסף דס"ל דבפלוני רבעני לרצוני ל"מ עדותו, הנה לא נתפרש להדיא הטעם בזה.

ועי' בתומים ר"ס ל"ז שכתב בדעת הרדב"ז, דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דאדם משים עצמו רשע, ומהניא עדותו לפסול לעצמו, וע"כ אינו נאמן לחייב הרובע, וכן נקט הרש"ש ביבמות דכ"ה, עי' בדבריו, וע' גם בד' הגרש"א בס' העיקרים אאמע"ר אשכול ה' וענב ב' שהאריך בזה.

והנה תנן ביבמות דכ"ה., דהרגתיו לא ישא את אשתו, ר"י אומר הרגתיו לא ינשא, ומבו' בסוגיא שם, דר' יהודה ודאי ס"ל כרב יוסף דפלוני רבעני לרצוני ל"מ עדותו, ובדעת רבנן דפליגי, אמרי' התם, דלרב יוסף טעמייהו משום דגזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, ולרב מנשיא טעמייהו כדרבא, דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, והנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, דר"י אומר אדם משים עצמו רשע, ולפיכך אם אמר הרגתיו לא תנשא אשתו, עכ"ל, ולהדיא דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאדם משים עצמו רשע, וכ"ה ל' המאירי שם, ז"ל, ור' יהודה אומר הרגתיו לא תנשא אפי' לאחר, דרשע הוא ואינו סובר דאאמע"ר, וכ"נ גם בל' הרע"ב שם, ז"ל, דאין הלכה כר"י, דקי"ל אאמע"ר דאדם קרוב אצל עצמו וכו', ולפ"ז הרי דה"נ טעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דאדם משים עצמו רשע, וזה כמש"כ התומים והרש"ש הנז', אך ע' להלן סק"ד שנת' לדון לפרש ד' הרמב"ם ודעימי' באופ"א, וע' בהגה' אמ"ב לש"ש ש"ז פ"ה, שכבר הביא לד' הרמב"ם בזה.[[1]](#footnote-2)

ב] אמנם בפשוטו נקטו האחרונים, ע' מהרש"א יבמות דכ"ה, ותורע"א וקר"א שם ואו"ש פי"ב מעדות ושע"י ש"ו פי"א, ועוד רבים מן האחרונים, דודאי אין נאמן אדם לפסול את עצמו לעדות, וכן מפורש בתוהרא"ש יבמות דמ"ז: דודאי מודה ר' יהודה דאאמע"ר, עיי"ש משה"ק מכח זה, אלא טעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דלא פלגינן דיבורא, וע"כ הוא שאינו נאמן.

אמנם צ"ע בזה, דלפ"ז מ"ט הוצרך רב יוסף לה"ט דרשע הוא והתורה אמרה אל תשם רשע עד, הרי אפי' אם הי' רשע כשר לעדות, מ"מ כיון שאינו נאמן על עצמו להרגו, ל"מ להאמינו על הרובע, משום דלא פלגינן דיבורא, וא"א להאמינו על מקצת מן העדות בפנ"ע, ואין לומר דאה"נ הומ"ל כן, שהרי להדיא מבו' ביבמות דכ"ה:, דאי גזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, שפיר הוא נאמן לומר הרגתיו, ולא אמרי' דכיון שאינו נאמן לגבי עצמו לפסלו לשאר עדויות, אף אינו נאמן להתיר האשה לינשא, (אך י"ל, דאי גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, הרי דה"נ אין לפסול העדות משום מה שבטלה מקצתה), וע' להלן סק"ט מה שהבאנו ד' הגרע"א וכמה מן האחרונים בזה.

עוד צ"ע, ועמד בזה הגרש"א בס' העיקרים אאמע"ר אשכול ה' וענב ב', וכן עמד בזה בחי' הגר"ש בכ"ד, במש"א רבא דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, ואי נימא דאף רב יוסף מודה דאאמע"ר, ואך דס"ל דלא פלגינן דיבורא וע"כ בטלה כל העדות, א"כ מהו שאמר רבא דהטעם דנאמן הוא משום דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, הרי זה הוה פשיטא לן, ואך דייני' דתתבטל כל העדות מכח הא דלדבריו רשע הוא, וטעמא דרבא הוא משום דפלגינן דיבורא, וכמש"א בהמשך הסוגיא דטעמא דרבא הוא משום דמפלגינן לדיבורא, ומ"ט לא פירש רבא לעיקר טעמו, אלא פי' להא דאאמע"ר, דמטעם זה אינו נאמן לפסול את עצמו, וזה הרי פשיטא לן לכו"ע.

ג] ומצינו בזה כמה דרכים, וכמו שיתבאר בעזה"י, ומתחילה נבאר דעות הראשונים בביאור עיקר הסוגיא.

דהנה במש"א בסוגיין, דמהו דתימא אדם קרוב אצל אשתו לא אמרי', וכן במש"א דאין אדם קרוב אצל ממונו, מצינו ד' שיטות בד' הראשונים.

**א'**, דעת רש"י בד"ה פלוני בא על אשתי ובד"ה מי אמרי' ובד"ה הדר פשטה, דנידון הסוגיא הוא דשמא כיון דנאמן על חבירו נאמן גם על אשתו ועל שורו, וע"ז אמרו דס"ד דאדם קרוב אצל אשתו לא אמרי' ויהא נאמן אף להרגה, קמ"ל דאדם קרוב אצל אשתו, ומכח זה הגם דנאמן על חבירו אינו נאמן על אשתו, וזמש"א דבמעיד דפלוני רבע שורו, אדם קרוב אצל שורו לא אמרי', וע"כ הגם שאין אדם נאמן על שורו, מ"מ כל שנאמן בעדותו על הרובע, נאמן גם על שורו.[[2]](#footnote-3)

והנה כדרך זו ס"ל גם להתוס' בסוגיין ד"ה אצל אשתו, וכן מבו' גם מדבריהם בד"ה ואין אדם מע"ר, במש"כ ותדע דאם הי' כהן נשוי אחותו וכו', (וית' עוד בזה להלן סק"ה בעזה"י),[[3]](#footnote-4) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ב"ק דמ"א: ד"ה ע"פ ע"א, וב"ב דקל"ד: ד"ה פלוני בא על אשתי, עי' בדבריהם.

**ב'**, דעת הרב אב"ד, שהביאו הרמב"ן והרא"ש בספ"ק דמכות, והר"ן בסוגיין, וכ"ה מתבאר בד' הראב"ד השגות פי"ב מעדות ה"ב, דכל מה דאמרי' פלגינן דיבורא היינו רק בבע"ד, משום דבע"ד ל"ה עד כלל, אך בקרובים לא אמרי' פלגינן דיבורא, דכיון דעד פסול הוא אמרי' בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ומפרש דמש"א בסוגיין, דס"ד דאדם קרוב אצל אשתו לא אמרי', והיינו דס"ד דל"ח כבע"ד, אלא הוי כקרוב, וע"כ נימא בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וקמ"ל דאף לגבי אשתו חשיב כבע"ד ול"ה עד כלל, וע"כ שפיר אמרי' בזה פלגינן דיבורא, וזמש"א בפלוני רבע שורי, דאדם קרוב אצל שורו לא אמרי', ול"ח כבע"ד, וע"כ אמרי' בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ואינו נאמן אף להרוג הרובע, ולדרך זו הסכימו הרבה מן הראשונים.

**ג'**, דעת הרמ"ה בסוגיין, דליכא ס"ד כלל דמתוך שנאמן על חבירו יהא נאמן על אשתו ועל שורו, וגם אמרי' פלגינן דיבורא אף בפסול קרוב, דהא דס"ד דאדם קרוב אצל אשתו לא אמרי', היינו דס"ד שהגם דאין אדם נאמן על אשתו, מ"מ הכא שנאסרה עליו משעת בעילה, ס"ד דהוה כרחוק לגבה ונאמן אף עלי', קמ"ל דאף בכה"ג הוי קרוב אצל אשתו ואינו נאמן עלי', ואף אילו הי' מעיד על אשתו לבדה שנרבעה, נמי בעי' לחידושא דרבא דאינו נאמן עלי', ומש"א דאדם קרוב אצל שורו לא אמרי', נמי מתפרש דאדם נאמן על שורו להרגו, וזה הוה פשיט"ל לרבא, דבפלוני רבע שורי נאמן על חבירו להרגו, דודאי פלגינן דיבורא, ואך דמיבע"ל לרבא אי נאמן אדם על שורו להרגו, ומסיק דנאמן אדם על שורו להרגו ול"ח כקרוב אצל שורו, (ואף אילו מעיד על שורו בלחוד ה"ה נאמן, ומש"א דרובע ע"פ הבעלים אינו נאסר, היינו בדליכא אחר עמו).

וכדרך זו מבו' גם בד' התוס' בזבחים דע"א. ד"ה ע"פ ע"א, ז"ל, וגבי פלוני רבע שורי בפ"ק דסנהדרין מפרש טעמא משום דאדם קרוב אצל שורו לא אמרי', ולא פלגינן דיבורא אלא הרובע והשור נהרגין וכו', ונראה לי טעמא דאינו נהרג ע"פ עצמו אם אין ע"א עמו וכו', עכ"ל, ומבו' בד' התוס' דכל דאיכא ע"א עמו נאמן להרוג את שורו, והרי דמפרשי וראיתי שפירש כן בדעתם בס' עטרת חכמים ב"ק בסוגיא דכופרא כפרה דמש"א דאדם קרוב אצל שורו לא אמרי', דהיינו דמה"ט שפיר נאמן להרוג את שורו, וכמו שפירש הרמ"ה, ואך דבעי' שיהא אחר עמו, דכשמעיד בפנ"ע ול"מ אתי' עלה בתורת עדות אלא בתורת הודאת בע"ד, ע"ז ילפי' מקרא דל"מ נאמנות דהודאת בע"ד להרוג מכחה את שורו.

**ד'**, הרמ"ה בסוגיין הביא די"מ, דכל מש"א פלגינן דיבורא, הוא משום דאדם יודע שהוא קרוב אצל עצמו, ואין כונתו רק להעיד על חבירו, וזהו דקמ"ל רבא דאף באשתו יודע אדם דהוא קרוב אצל אשתו, ואין כונתו להעיד עלי', וע"כ גם בזה פלגינן דיבורא, וזמש"א דבמעיד דפלוני רבע לשורו, אין אדם יודע שהוא קרוב אצל שורו, ומכוין להעיד גם על שורו, וע"כ מתוך שעדותו בטלה על שורו, בטלה עדותו גם על חבירו, והרמ"ה הק' על פי' זה דלפ"ז נמצא דהוה פשיט"ל לרבא דאינו נאמן על שורו, (ורק מיבע"ל אם מכח זה אף אינו נאמן על חבירו), ומהיכא פשיט"ל לרבא דאדם קרוב אצל ממונו ואינו נאמן ע"ז, דלא איבעיא לי' כלל בהך מילתא, עכ"ד,[[4]](#footnote-5) אך באמת עד"ז חזינן גם לדרכו של רש"י ולדרכו של הראב"ד, דגם לדעתם נמצא דהוה פשיט"ל לרבא דאין אדם נאמן על ממונו, וע' גם בשטמ"ק כתובות די"ח:, שהביא משיטה ישנה שפירשו כן.

והנה העולה מזה, דבההיא דפלוני רבע שורי, לדעת רש"י ודעימי' ולדעת הרמ"ה, נאמן אף על שורו, לרש"י משום דמיגו דנאמן על חבירו נאמן על שורו, ולרמ"ה משום דאין אדם קרוב אצל שורו, ואדם נאמן על שורו, ולדעת הראב"ד ודעימי' ולדעת הי"מ והשיטה ישנה, אינו נאמן אף על חבירו, להראב"ד משום דבפסול קרוב לא אמרי' פלגינן דיבורא, אלא עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ולהי"מ והשיטה ישנה, משום דהויא כונתו גם להעיד על שורו, וע"כ ליכא למיפלג בזה לדיבורו.

והנה בפי' רבינו חננאל בסוגיין, ז"ל, ואם העיד כי פלוני רבע שורו, הוא ואחר מצטרפין להרגו לרובע ולסקול השור, עכ"ל, ולהמבואר נמצא שדעתו או כדעת רש"י ודעימי', או כדעת הרמ"ה.

והרמב"ם פי"ב מעדות ה"ב, ז"ל, פלוני רבע את שורי הוא ואחר מצטרפין להרגו, שאין אדם קרוב אצל ממונו, והראב"ד שם השיג, דכיון שאינו נאמן על שורו אף אינו נאמן על הרובע, דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וזהו לטעמי' בפי' הסוגיא, ובדעת הרמב"ם כתב הכס"מ שם, דמפרש הסוגיא כפירש"י, דכיון שאין אדם קרוב אצל שורו לא פלגינן דיבורא ונאמן אף על שורו.

והמחנ"א דיני עדות סי' ג', דן לפרש בדעת הרמב"ם, דמפרש דאדם קרוב אצל שורו לא אמרי', וליכא כלל פסול קורבא בעדות על שורו, עיי"ש, וכ"כ גם' הקר"א ביבמות דכ"ה, וזה כמו שהבאנו דעת הרמ"ה והתוס' בזבחים, והגרע"א בגליון המחנ"א כתב דאין לפרש כן, דא"כ למה נקט רבא פלוני רבע את שורי, הול"ל שורי נרבע, עכ"ד, אך כיון דחזינן דהרמ"ה והתוס' בזבחים מפרשי כן, (וצ"ע באמת מ"ט לא נקט רבא באמר שורי נרבע, וכמשה"ק הגרע"א), שפיר י"ל דגם הרמב"ם מפרש כן, וע' במאירי בסוגיין דמבו' בדבריו דמפרש כן בדעת הרמב"ם, עיי"ש,[[5]](#footnote-6) וע' בס' עטרת חכמים ב"ק בסוגיא דכופרא כפרה, שפירש בד' הרמב"ם דאינו נאמן רק על חבירו ולא על שורו, ודקדק כן ממש"כ הרמב"ם "להרגו", ולא כתב להרגן, ועיי"ש מה שביאר הטעם בזה, אמנם דבריו מחודשים מאד בפי' ד' הרמב"ם, ושאר האחרונים לא פירשו כן בדעתו.

ד] והנה כאשר נבא לדון בביאור דעת רב יוסף דבאמר פלוני רבעני לרצוני ל"מ עדותו, ובביאור הפלוגתא דרב יוסף ורבא בזה, נ' דהוא תלוי בשיטות הראשונים הנז'.

דהנה לדעת רש"י שפירש דנידון הסוגיא באשתו ובשורו, הוא אם אמרי' דמיגו דנאמן על חבירו נאמן ג"כ על אשתו ועל שורו, נ' פשוט, דזהו גם עיקר הנידון בפלוני רבעני לרצוני, והיינו דדעת רב יוסף היא, דהגם דאאמע"ר, מ"מ כל שמעיד גם על חבירו, הרי דמיגו דנאמן על חבירו נאמן גם על עצמו, וע"כ ממילא דאין להאמינו גם על חבירו, כיון דרשע פסול לעדות,[[6]](#footnote-7) אך צ"ע בזה דהרי ע"א הוא, והאיך תועיל עדותו לפסול עצמו, (אך אי נימא דגם חבירו מעיד שנרבע לרצוני ניחא, וע' בפרט זה בראב"ן ובתומים בכ"ד, ובעוד מן האחרונים, ואכמ"ל), וצ"ל בזה ע"ד מש"נ לעיל סק"א בהערה, עיי"ש.

אך רבא פליג ע"ז וס"ל דכיון דאדם קרוב אצל עצמו, לא מהימני' לי' מכח מיגו דנאמן על חבירו, אלא פלגינן דיבורא ואינו נאמן אלא על חבירו ולא על עצמו, וממילא דאין לפסול עדותו מטעם פסול רשע, כיון שאינו נאמן כלל על עצמו, ושוב מצאתי בעזה"י בנובי"ק אה"ע סי' ע"ב, בדבריו בסתירת ההיתר השני, בד"ה והנה הא דפשוט לן, שפירש כן בדעת רב יוסף, עיי"ש, וע' גם באבנ"ז אהע"ז סי' כ"ט סקט"ז שכתב כן.[[7]](#footnote-8)

והנה אמנם לכאו' פשוט לפ"ז, דבפועל ל"מ עדותו לפסול את עצמו אף לדעת רב יוסף, דכיון דרשע פסול לעדות, ומכח עדותו הוי רשע ואינו נאמן על חבירו, הרי ממילא דשוב אינו נאמן גם לפסול את עצמו, וגם י"ל דגם לענין לפסול את עצמו אינו נאמן משום הא דרשע פסול לעדות, ואך דטעמא דרב יוסף הוא, דאי נהימני' לגבי חבירו יש להאמינו גם לגבי עצמו, וממילא הוי רשע ופסול לעדות, וצ"ע בל' הנוב"י שם דמ' מדבריו דלרב יוסף נאמן בפועל לפסול עצמו, וכנר' לאו דוקא הוא וכמש"נ, שו"ר בשע"י ש"ו פי"א מה שתמה ע"ד הנוב"י, ולמש"נ ניחא, דודאי אין מכוון הנוב"י שיהא נפסל מכח עדות זו, דכיון דרשע פסול לעדות, ממילא א"א לקבל לעדותו לחייב פלוני, וממילא דליכא להמיגו, וע"כ ה"נ עדים שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון, אינן נפסלין כלל לעדות, וכמש"נ.

וזה נ' במכוון מה שפירש"י ביבמות דכ"ה., ז"ל, ר"י אומר הרגתיו לא תנשא אשתו וכו', לפי שהוא משים עצמו רשע והתורה אמרה אל תשם רשע עד, עכ"ל, וכבר דקדק בס' קה"י כתובות סי' י"ח מל' רש"י, דטעמא דר"י הוא משום דנאמן להשים עצמו רשע, והגרש"א בס' העיקרים אאמע"ר אשכול ה', דקדק כן בד' רש"י, ממה שפירש ביבמות דכ"ה: ד"ה רבא, ז"ל, רבא פליג על רב יוסף ואמר וכו', ואינו נאמן על עצמו ממה שאמר לרצוני, דאדם קרוב אצל עצמו וכו', הלכך אינו נעשה רשע בעדות עצמו, עכ"ל, ומבו' דבזה הוא דפליגי רבא ורב יוסף, ורב יוסף ס"ל דנעשה רשע בעדות עצמו, ולמש"נ נ' דהיינו רק מכח דמיגו דנאמן על אחר נאמן אף על עצמו לפסול עצמו לעדות, וכמש"נ.

ואולי יל"פ כן גם במה שהבאנו לעיל סק"א, מה שפירשו הרמב"ם והמאירי והרע"ב במתני' דיבמות דכ"ה., דטעמא דר"י דהרגתיו לא תנשא, הוא משום דס"ל דאדם משים עצמו רשע, ויל"פ שאין כונתם דבכל גווני נאמן אדם לפסול עצמו, וכמו שתמה הנוב"י שם, דהיאך אפשר שיהא נאמן לפסול את עצמו, הרי מי לך קרוב אצל אדם יותר מעצמו, (אך בהגה' ברוך טעם שם, הביא חתנו מד' המרדכי בפ' חזקת הבתים סימן תקכ"ח, שכתב דאף לדעת רבא נאמן אדם לפסול עצמו, אם איכא ע"א בהדי', וכתב המרדכי שם, דהא דפלוני רבעני לרצוני, היינו בדליכא אחר עמו, והיינו כנר' בשאין העד האחר מעיד שנרבע לרצונו, וזה מחודש טובא, ועמש"נ בזה ב?), אלא כוונתם דבכה"ג שמעיד גם על אחר, מתוך שנאמן על אחר נאמן גם על עצמו שהוא רשע, ובכה"ג אדם משים עצמו רשע.

ולפ"ז ניחא מה שעמדנו לעיל, דמה"ט ?, וע' בד' הנוב"י שם בהג"ה שהוכיח כן מהתם, דאילו הי' טעמו של רב יוסף דלי"ל פלגינן דיבורא, הרי הגם דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, מ"מ לא הי' לנו להאמינו במה שאמר הרגתיו, כיון שאינו נאמן על עצמו, ולא פלגינן דיבורא, וע' גם באבנ"ז אה"ע סי' כ"ט סקט"ז שכתב כן.

וניחא נמי מה שפירש רבא לטעמו משום דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, ולא פירש הטעם משום פלגינן דיבורא, כיון דבאמת זהו עיקר מה דפליג רבא על רב יוסף, דכיון דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, ע"כ לא אמרי' שמתוך דנאמן על חבירו נאמן אף על עצמו, אלא פלגינן דיבורא ואינו נאמן אלא על חבירו ולא על עצמו, וז"ב.

ה] והנה יש להסתפק לדרכו של רש"י, בביאור מש"א בגמ' דס"ל לרבא דפלגינן דיבורא, ויש להסתפק לענין מה הוצרכנו לדין פלגינן דיבורא, דיל"פ בזה בתרי אנפי, **הא'**, דאחר דס"ל לרבא דלא אמרי' דמיגו דנאמן על חבירו נאמן אף על עצמו ועל אשתו, הרי אדרבה הי' לנו לבטל כל העדות, דכיון שאינה מתקימת כולה, א"א לקבל מקצתה,[[8]](#footnote-9) וע"ז אמרי' דפלגינן דיבורא, וע"כ אף שאינו נאמן על עצמו ועל אשתו, מ"מ נאמן הוא על חבירו, **והב'**, דמה שאינו נאמן על עצמו ועל אשתו, הוא מכח דפלגינן דיבורא, והיינו דלעולם יש לנו לומר דמיגו דנאמן על חבירו נאמן אף על עצמו ועל אשתו, ואך דכיון דאדם קרוב אצל עצמו ואצל אשתו, אית לן למיפלג לעדותו, ולא להאמינו רק על חבירו ולא על עצמו ועל אשתו, ובאופנים דלא מצינו למיפלג לדיבורי', יהא הדין דנאמן אף על עצמו ועל אשתו.

והנה ל' רש"י בסוגיין נ' להדיא כהדרך השני', דז"ל בד"ה פלוני בא על אשתי, "לא מהימני' לי' לגבי אשתו, והיינו פלגינן דיבורא וכו'", וז"ל בד"ה אצל אשתו, "לא אמרי' אדם קרוב לענין פלגינן דיבורא וכו', וז"ל בד"ה הדר פשטה, "לא אמרי' אדם קרוב אצל ממונו לענין פלגינן דיבורא, עכ"ל, וכ"נ להדיא גם בלשונו בד"ה מי אמרי', עיי"ש, ולהדיא מכל ל' רש"י, דבעי' לדין פלגינן דיבורא כ"ה שלא יהא נאמן על עצמו ועל אשתו, ואלמלי דינא דפלגינן דיבורא הי' נאמן אף על עצמו ועל אשתו.

וע' גם ביד רמ"ה בסוגיין, שכתב בד' רש"י, דאי הוה ס"ל דלא פלגינן דיבורא הוה מהימן למיקטלי' לאיתתי', עכ"ל, וזה להדיא כדרך זו.

ועיי"ש בד' הרמ"ה שהק' ע"ד רש"י, מסוגיא דב"ב דקל"ד: דמבו' התם דבעי' להא דפלגינן דיבורא, דאל"ה לא הי' נאמן אף על האידנא, וה"נ בסוגיין מתפרש כן דאלמלי הא דפלגינן דיבורא לא הי' נאמן אף על חבירו, עכ"ד,[[9]](#footnote-10) וע' גם במחנ"א דיני עדות סי' ג', שהק' כעי"ז ע"ד הגאונים שהביא שם, דלדבריהם אילו לא פלגינן דיבורא, הי' בדין דיהא נאמן אף על למפרע, עיי"ש בדבריו.

והנה כל קו' זו קשיא רק אי נפרש בד' רש"י, דכל מה דלרבא אינו נאמן על אשתו הוא מכח הא דפלגינן דיבורא, אך אי נפרש דרבא פליג וס"ל דאין להאמינו כלל על אשתו מכח הא דנאמן על חבירו, ומה שהוצרך רבא לדין פלגינן דיבורא הוא כ"ה דלא נימא דכיון שאינו נאמן על אשתו אף אינו נאמן על חבירו, הרי דשפיר דמיא לסוגיא דב"ב, דבעי' לדין פלגינן דיבורא כ"ה דלא נימא דכיון שאינו נאמן למפרע אף אינו נאמן להבא, אך אכתי יש מקום להקשות משם, שהרי הא דס"ל לרבא הכא דלא מהימני' לי' במיגו דנאמן על חבירו, הוא רק משום דאדם קרוב אצל אשתו ול"מ להימוני' במיגו, אך התם דהוי הנידון להימוני' למפרע, דל"ש ה"ט, שפיר הי' לנו להאמינו במיגו אף למפרע.

ונ' בישוב ד' רש"י מסוגיא דב"ב, דכל מה דמצינו לדון דמיגו דמהימן על חבירו מהימן על עצמו ועל אשתו ועל שורו, הוא בדין עדות, דדינא הוא דאין נאמן אדם כשעדותו היא על עצמו או על אשתו ועל שורו, וע"כ יש מקום לדון דכשעיקר עדותו הוי על אחר, תו נאמן גם על עצמו ועל אשתו ועל שורו, אך משא"כ בההיא דב"ב דנאמנותו היא מכח בידו, ועל למפרע אי"ז בידו, הרי דל"ש כלל להאמינו על למפרע במיגו דנאמן על להבא, דהרי למפרע אי"ז כלל בידו, ול"מ חייל ע"ז כלל נאמנות דבידו, ויל"פ עוד בנוס"א קרוב לזה, דל"ד להא דל"מ אדם להעיד על עצמו אשתו ושורו, דהוי זה פסול לעדות, דע"ז י"ל דכל דחיילא עדותו על אחר, מהניא עדותו גם על עצמו אשתו ושורו, אך משא"כ בההיא דב"ב דהא דאינו נאמן למפרע אי"ז משום פסול, אלא ליכא כלל לעיקר הנאמנות, ל"מ ע"ז מיגו כלל, ואשר ע"כ התם יש לנו לדון להיפוך, דאחר שאינו נאמן למפרע אף לא יהא נאמן להבא, וע"ז בעי' לדינא דפלגינן דיבורא.

וע' בנוב"י שם, בסוד"ה והנה הא דפשיטא לן, שנקט כן להדיא בדעת רש"י, דאלמלי דינא דפלגינן דיבורא הי' נאמן אף על עצמו ועל אשתו, וכתב לפ"ז, דהיכא דל"מ למיפלג לדיבורי', כגון באמר אני זניתי עם אשתך, לדעת הרשב"א בסו"ת סי' א' רל"ז, דל"ש בזה למיפלג לדיבורי', אז מאמינים לו גם על עצמו מטעם מיגו, אלא שעדותו פסול מטעם רשע.

וכן משמע גם בד' התוס' בסוגיין, ד"ה ואאמע"ר, שכתבו בתו"ד ז"ל, ותדע דאם הי' כהן נשוי אחותו והוא ואחר מעידין שפלוני בא עלי', סברא היא לרבא דמצטרפין להורגו אבל לא להרגה אפי' לאסרה על בעלה, אע"פ שנאסרת באונס, עכ"ל, ונ' מל' התוס', דאילו הי' כל דין פלגינן דיבורא לחלק ולומר דהוי זה באונס ולא ברצון, הי' הדין דבאומר פלוני בא על אחותי הנשואה לכהן, שנאמן אף לאסרה על בעלה, והיינו משום דהתוס' לטעמייהו דמפרשי הסוגיא כדעת רש"י, דאלמלי דינא דפלגינן דיבורא הי' נאמן אף על עצמו ועל אשתו, וע"כ ה"נ בפלוני בא על אחותי אשת כהן, אי נימא דל"ש ע"ז פלגינן, הי' נאמן לאסור את אחותו על בעלה, ועכ"פ נראה מד' התוס', דכל מה דאמרי' שאינו נאמן על עצמו ועל אשתו, הוא מכח דינא דפלגינן דיבורא, ואלמלי הא דפלגינן דיבורא, הי' נאמן אף על עצמו ועל אשתו.

וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ התוס' בסוף דבריהם, ז"ל, ואע"ג דאשכחן פלגינן דיבורא גבי עבד שהביא גיטו וכתוב בו עצמך ונכסיי קנויין לך, דאמר רבא עצמו קנה ונכסיו לא קנה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם, דאלמלי דינא דפלגינן דיבורא, הי' הדין דאף נכסים קנה, וזהו שהק' דמ"ט פלגינן דיבורא לפסול השטר, והיינו ודאי מדינא דמיגו דמהימן אהאי מהימן נמי אהאי, והרי להדיא בד' התוס', דכל הא דאינו נאמן גם על עצמו ועל אשתו הוא מכח דינא דפלגינן דיבורא, ואם לא פלגינן דיבורא לפסול השטר, הי' בדין שיהא נאמן גם על הנכסים.

וזה נ' גם בביאור מש"כ התוס' שם, להוכיח דהפלגינן בסוגיין הוא דאמרי' דרבע אחר, מההיא דפלוני רבע שורי, דאי הוה אמרי' אדם קרוב אצל שורו, הו"א דנאמן לומר שרבע שור אחר אבל לא שורו, דבשורו ל"ש לחלק בין אונס לרצון, עכ"ל, וכבר תמה בס' עטרת חכמים ב"ק בסוגיא דכופרא כפרה, דמנא להו להתוס' דאי הוה אמרי' דאדם קרוב אצל שורו, הי' נאמן להרוג את הרובע, אשר מזה הוכיחו דשייך למיפלג דיבורא ולומר דרבע שור אחר, הרי אדרבה אי נימא דל"ש למיפלג לדיבורא הכי, יתפרש הסוגיא דאי אדם קרוב אצל שורו, כיון דא"א להאמינו על שורו, אף אינו נאמן להרוג הרובע, דל"ש למיפלג לדיבורי' בזה, ומנ"ל להתוס' דאף אם הי' אדם קרוב אצל שורו הי' נאמן להרוג הרובע, עיי"ש מש"כ בזה, והבאנו דבריו לעיל בהערה.

אך למש"נ בדעת התוס' הוא מבו' היטב, דאי ל"ה שייך למיפלג דיבורי' בזה, הי' בדין דאף דאדם קרוב אצל שורו, מ"מ נאמינו אף על שורו במיגו דנאמן על אחר, דכל מה דאמרי' דהואיל ואדם קרוב אצל שורו אינו נאמן עליו במיגו דנאמן על אחר, היינו רק מכח דמצי' למיפלג לדיבורי', אך אי ל"ש למיפלג לדיבורי' יש להאמינו אף על שורו, וכמש"נ, ושפיר הוכיחו התוס' מהא דאינו נאמן על שורו, דבע"כ דמצינו למיפלג לדיבורי' בזה.

וניחא לישב בזה, משה"ק הרמב"ן במכות ד"ז. על פירש"י בסוגיין, דמש"א דסד"א דאדם קרוב אצל אשתו לא אמרי', היינו דס"ד דיהא נאמן אף על אשתו, והק' ע"ז הרמב"ן ז"ל, שאי"ז דרך הסוגיא, דאיהו מקשה לה מאי קמ"ל דפלגינן דיבורא ונאמן להרגו פשיטא, ועלה קא מתרץ, ולא קאמר לא להרגה איצטריכא לי', עכ"ל, וכן הק' הר"ן בסוגיין.

ולמש"נ בדעת רש"י הוא מתישב היטב, דגם מש"א מאי קמ"ל דפלגינן דיבורא, אין מכוון הגמ' דפלגינן דיבורא ונאמן להרגו, אלא מכוון הגמ' מאי דקמ"ל דפלגינן דיבורא ואינו נאמן להרוג את אשתו, שהרי ע"ז הוצרכנו לדין פלגינן דיבורא, שלא להאמינו על עצמו ועל אשתו, וכמש"נ, וע"ז משני דס"ד דאין אדם קרוב אצל אשתו, ולא פלגינן דיבורא בזה, אלא נאמן אף על אשתו, וא"ש היטב, אך אכתי ילה"ק כקו' הרמב"ן והר"ן, על פי' הרמ"ה בסוגיין, דלדידי' הא דקמ"ל דפלגינן דיבורא, היינו דמה"ט הגם שאינו נאמן על עצמו נאמן הוא על אשתו, והא דמשני דס"ד דאין אדם קרוב אצל אשתו, היינו דס"ד דהוא נאמן אף על אשתו, דכיון שנאסרה עליו ל"ח כקרוב אצל אשתו, וע"ז ילה"ק כקו' הרמב"ן והר"ן הנז', שאי"ז דרך הגמ', והו"ל למימר אבל לא להרגה איצטריכא לי', וצ"ע בזה.

ו] אמנם בעיקר מש"נ בדעת רש"י והתוס' בסוגיין, דגם לדעת רבא, כל מה שאינו נאמן על עצמו ועל אשתו הוא מכח דפלגינן דיבורא, וכל היכא דלא מצינו למיפלג לדיבורי', הוא נאמן גם על עצמו ועל אשתו, במיגו דנאמן על חבירו, הנה באמת זה נסתר מסוגיא דכתובות די"ח:, דאמר רבא התם דבאמרו אנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין, משום דאאמע"ר, וכבר פירשו הראשונים מ"ט ל"ש בזה פלגינן דיבורא, ואמנם מבו' בזה להדיא דכל דלא פלגינן דיבורא, הרי דמכח זה אינו נאמן כלל, ולא אמרי' דכל דלא פלגינן דיבורא ממילא דנאמן על הכל.

והאמנם דאף אם הי' הדין דכל דלא פלגינן דיבורא נאמן על הכל, נמי הי' מתקיים דינא דגמ' דכתובות הנז', דכיון דנאמנין לומר דרשעים הן, ממילא דא"א להאמינן, אך בגמ' שם הרי פירשו דהטעם דאינן נאמנים הוא משום דאאמע"ר ולא משום דרשעים הם, וגם דבפשוטו ל"ש התם ה"ט דאי רשעים הם א"א להאמינן, דהרי אתינן להאמינן בתורת מיגו, ושפיר מצי' להאמינן אף אם רשעים הן, (אא"כ נימא דכל דלי"ל תורת עדים, אף א"א להאמינן בתורת מיגו, וכמש"כ באבהא"ז פ"ה מחובל ומזיק, ואכמ"ל.

ומוכח מזה להדיא, דלדעת רבא דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, הרי דאף היכא דליכא למיפלג לדיבורי', מ"מ אינו נאמן להשים עצמו רשע, ודלא כמש"נ, וצריך לדחוק בלשונות רש"י ותוס' בזה, וצ"ע רב בד' הנוב"י דנקט דהיכא דל"מ למיפלג לדיבורי' נאמן אף על עצמו, וצ"ע בזה, ושמא יש למצוא טעם, דבאנוסין היינו מחמת ממון ל"ש דינא דמיגו דמהימן אהאי מהימן נמי אהאי, וצ"ע.

והנה לפ"ז מתבאר כהדרך הראשונה שנת' לעיל בדעת רש"י, דטעמא דרבא הוא משום דאדם קרוב אצל עצמו ואצל אשתו, ול"מ להאמינו על עצמו ועל אשתו מכח מיגו, ומה שהוצרך רבא לדין פלגינן דיבורא, הוא משום דאל"כ הרי דכיון דאינו נאמן על עצמו ועל אשתו, לא יהא נאמן אף על הרובע, וע"כ בעי' למיפלג לדיבורי', ולקבל רק לעדותו על הרובע.

ונ' דגם לפ"ז יש מקום לישב משה"ק הרמב"ן והר"ן על פירש"י מלישנא דגמ', שהבאנו לעיל סק"ה, ומשום דלמש"נ בדעת רש"י דעיקר פלוגתת ר"י ורבא היא אם מהימני' לי' אף על עצמו במיגו דנאמן על אחר, הרי נמצא לפ"ז דעיקר חידושא דרבא הוא דלא מהימני' לי' על עצמו במיגו, ומכח זה בתוצאה הוא דאמרי' פלגינן דיבורא, אך אין עיקר חידושו של רבא דפלגינן דיבורא, דלזה אף רב יוסף מודה, דאילו ל"ה מצי' להימוני' על עצמו, הוה פלגינן דיבורא, ואך דס"ל דמהימני' לי' אף על עצמו, וע"ז הוא דפליג רבא וס"ל דלא מהימני' לי' על עצמו.

ולפז"נ דמש"א בגמ' דמאי קמ"ל דמפלגינן דיבורא היינו הך, אין מכוון הגמ' למה שנכלל בד' רבא דאחר שאינו נאמן על עצמו ועל אשתו, תו פלגינן לדיבורי', שהרי נת' דזה פשיטא דפלגינן דיבורי' ולא נחלק רב יוסף ע"ז ולא בא רבא להשמיענו ד"ז כלל, אלא מכוון הגמ' לעיקר חידושא דרבא דלא מהימן על עצמו ועל אשתו, אשר מכח זה פלגינן לדיבורי', וכן נ' להדיא בל' רש"י ד"ה פלוני בא על אשתי, דלישנא דגמ' דפלגינן דיבורא, היינו להך מילתא דאע"ג דמהימני' לי' לגבי חבירו לא מהימני' לי' לגבי אשתו, עי' בלשונו, ולפ"ז שפיר משני דס"ד דיהא נאמן על אשתו, משום דאדם קרוב אצל אשתו לא אמרי', ונהימני' במיגו דנאמן על חבירו, וא"ש היטב שיטת רש"י.

ו] אמנם לדעת הראב"ד ודעימי' והרמ"ה ודעימי', דס"ל דאין לנו לומר כלל דמתוך שנאמן על אחר נאמן אף על עצמו, וכמו שתמהו בזה הרמב"ן במכות ד"ז., והרמ"ה והר"ן בסוגיין, דלא מצינו שעדות שנתקיימה במקצתה נתקיימה בכולה, הרי ממילא דאין לפרש שטעמו של רב יוסף הוא משום דס"ל דמתוך שנאמן על חבירו נאמן גם לפסול את עצמו.

ונ' בביאור דעת רב יוסף, דהנה ז"ל הרמ"ה, רבא אמר אדם חשוב קרוב אצל עצמו וכו', כך אין אדם מע"ר וכו', ואע"ג דחדא סהדותא היא וסד"א הפש"א הוא הפה שהתיר על עצמו שהוא רשע, אפ"ה כיון דאין אדם משים עצמו רשע לא מיפסיל, ופלגינן דיבורא, דאע"ג דחד דיבורא הוא לא אמרי' עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אלא אע"ג דלא מהימן אנפשי' למיקטלי' מהימן אחברי' וכו', עכ"ל.

והנה יש ללמוד מד' הרמ"ה דבדינא דפלוני רבעני לרצוני, איכא ב' נידונים, הא', דכיון דאיהו גופי' אמר דרשע הוא, ולדבריו אין עדותו עדות, ל"מ להימוני' במה שאמר דפלוני רבע, דהפש"א הוא הפה שהתיר, והב', דכיון שאינו נאמן על עצמו להרגו, אף אינו נאמן על חבירו.

ומש"א רבא שהוא נאמן להרוג את הרובע, הטעם בזה, דמשום הא דאיהו גופי' אמר דרשע הוא, אין לבטל עדותו, כיון שאין אדם מע"ר, ואף ע"י הפה שאסר אינו משים עצמו רשע, ומשום הא דעדותו בטלה לגבי עצמו אין לבטלה לגבי חבירו, כיון דפלגינן דיבורא.

והנה כאשר נבא לדון בביאור דעת רב יוסף, נ"פ דלפ"ד הרמ"ה הוא, דודאי מודה רב יוסף לדינא דפלגינן דיבורא, וע"כ אין לבטל העדות מכח מה שאינו נאמן על עצמו, אלא יש לנו לומר בזה פלגינן דיבורא, אלא טעמא דרב יוסף הוא, דכיון דאיהו גופי' קאמר בעדותו דרשע הוא ואינו נאמן, הפש"א הוא הפה שהתיר, וע"כ אין לקבל עדותו על חבירו.[[10]](#footnote-11)

ונמצא לפ"ז דשורש פלוגתת רב יוסף ורבא היא, האם מהני בזה דינא דהפש"א למימר דא"א לקבל דבריו כיון שלפי דבריו רשע הוא, או דל"מ בזה דינא דהפש"א משום דאדם קרוב אצל עצמו, ול"מ למימר כלל על עצמו דרשע הוא, ואי"ז כלל מכלל עדותו, וע"כ ל"ש בזה דינא דהפש"א, והיינו דכיון דנאנמנותו במה שאוסר היא בתורת עדות, בעי' שגם במה שמתיר יהא זה מכלל העדות, כ"ה דנימא ע"ז הפש"א הוא הפה שהתיר, ויהא נאמן ע"ז בתורת עדות (עי' בסוגיא דכתובות די"ח: ואכמ"ל), וע"כ כיון דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, ל"מ מהימן ע"ז גם בתורת הפש"א.

ולפ"ז ניחא מה שהוצרך רב יוסף לטעמא דהתורה אמרה אל תשם רשע עד, דאלמלי ה"ט הרי שהגם דאינו נאמן על עצמו, מ"מ הוא נאמן על חבירו, דמודה רב יוסף דפלגינן דיבורא, ורק משום דרשע פסול לעדות, אשר נמצא דלדבריו כל עדותו פסולה, ע"כ הוא דס"ל לרב יוסף דאמרי' הפש"א הוא הפה שהתיר ואין מקבלין לעדותו, וע"כ בעדות אשה למ"ד דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, שפיר מקבלין לעדותו שאמר הרגתיו, כיון דל"ש בזה הפש"א, שאף לפי דבריו עדותו קיימת, (והגם שאינו נאמן לגבי עצמו, הרי מודה רב יוסף דפלגינן דיבורא).

וניחא נמי מה שפירש רבא הטעם, דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, ולא פירש לטעמא דפלגינן דיבורא, אשר לכאו' זה הוי עיקר חידושו, אך לפ"ד הרמ"ה הרי עיקר חידושו של רבא הוא דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר ודמשו"ז ל"מ ע"ז הפש"א, והאמנם דבעי' נמי להא דפלגינן דיבורא, אך לא בזה נחלקו רב יוסף ורבא, וע"כ לא פירשה רבא לה"ט.

ז] ולדעת הראב"ד ודעימי' יל"פ עוד בזה, דלעולם עיקר פלוגתא דרב יוסף ורבא הוא אם פלגינן דיבורא או לא פלגינן דיבורא, וטעמא דרב יוסף דאינו נאמן, הוא משום דלא פלגינן דיבורא.

ומה שפירש רבא לטעמו משום דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, ולכאו' הול"ל להא דפלגינן דיבורא, דבזה הוא דנחלק על רב יוסף, נ' דזה ניחא להראב"ד לטעמי', דס"ל דכל הא דפלגינן דיבורא הוא רק משום דהוי בע"ד ואינו עד כלל, וזה פי' הנידון בגמ' אם אדם קרוב אצל אשתו ואצל שורו, והיינו אם חשיב כבע"ד בזה ואינו עד כלל, ולפ"ז נ' דזמש"א רבא לטעמא דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, דאין כונתו ליתן טעם על מה שאינו נאמן לפסול עצמו, אלא הוי זה טעם להא דפלגינן דיבורא, והיינו דכיון דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, והוי בע"ד לענין פסול עצמו, ול' אדם קרוב אצל עצמו הרי מתפרש לדעת הראב"ד דאתינן למימר הוי בע"ד ולאו עד הוא כלל, שהרי כן מתפרש הנידון אם קרוב אצל אשתו ואצל שורו, וכנ"ל, ע"כ הוא דאמרי' בזה פלגינן דיבורא, וא"ש.

וכדרך זו דטעמא דרב יוסף הוא משום דלא פלגינן דיבורא, ובזה הוי עיקר פלוגתת רב יוסף ורבא אם פלגינן דיבורא או לא פלגינן דיבורא, מת' כן להדיא מד' התוס' ביבמות דכ"ה: ד"ה לימא, שכתבו דר' יהודה לי"ל פלגינן דיבורא, עיי"ש משה"ק מכח זה, וכבר כתב האמ"ב בגליון הש"ש ש"ז פ"ה, דמפורש בדבריהם דטעמא דר' יהודה וה"נ טעמא דרב יוסף, הוא משום דלא פלגינן דיבורא, אך אי נפרש דטעמייהו הוא משום דאדם משים עצמו רשע וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ודעימי', או כמש"נ בדעת הרמ"ה שהטעם בזה הוא משום דלדבריו רשע הוא ואין עדות לרשע, ולפ"ז הרי נמצא דלא פליגי כלל אהא דפלגינן דיבורא, ול"ק כלל קו' התוס' שם מההיא דנתגיירתי ביני לבין עצמי, וז"פ, וכד' תוס' הנז', כתב גם הרא"ש בפ' החולץ סימן ל"ה ובתוס' הרא"ש שם דמ"ז. אך באמת י"ל למש"נ בדעת התוס' דהא דלא אמרינן מיגו דמהימן וכו' הוא משום דפלגינן דיבורא, ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ התוס' דר' יהודה לית לי' פלגינן דיבורא וע"כ הוא נאמן גם על עצמו לפסול עצמו, ועי' בשיעורי הגר"נ יבמות סימן ? שכתב כן.

וע' גם בחי' הרמב"ן לכתובות די"ח: שנר' להדיא בכל דבריו דרק רבא הוא דס"ל פלגינן דיבורא, ומתבאר מזה דטעמא דרב יוסף דפליג הוא משום דס"ל דלא פלגינן דיבורא, וגם בשו"ת הרשב"א סי' תקנ"ב מ' כן, אך יש לדחות דכונתו דלרב יוסף אדם מע"ר וע"כ לדידי' ודאי נאמן, עיי"ש וצ"ע כעת, ויש להעיר עוד בזה, מד' הרמב"ן ביבמות דמ"ז., דלכאו' מבו' בדבריו דמודה ר' יהודה לדינא דפלגינן דיבורא, ועמד בזה בחי' ר"נ יבמות דכ"ה, וצ"ע שם.

וע' להלן סוסק"ח מש"נ לדון לדעת התוס', בהמבו' בסוגיא דיבמות דלמ"ד דגזלן דאוריתא נאמן לעדות אשה, נאמן אדם לומר הרגתיו, וכן במה שהוצרך רב יוסף בסוגיין, להא דהתורה אמרה אל תשם רשע עד, עיי"ש בזה, וע' גם בדברינו בסוסק"ט ובסוסק"י.

ח] והנה לא נתפרש בסוגיין, אי פליג רב יוסף אדינא דפלוני בא על אשתי, דאמר רבא דהוא ואחר מצטרפין להורגו אבל לא להורגה.

ולמש"נ נמצא דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרמב"ם ודעימי', דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דאדם מע"ר, וע"כ עדותו פסולה משום דרשע פסול לעדות, הרי דל"ש ה"ט בפלוני בא על אשתי, ובזה מודה רב יוסף דפלגינן דיבורא, ונאמן להורגו.

ולדעת רש"י ודעימי' דטעמא דרב יוסף הוא משום דמיגו דנאמן על חבירו נאמן אף על עצמו, הרי דאף בפלוני בא על אשתי פליג רב יוסף על רבא, וס"ל דמיגו דנאמן על חבירו נאמן אף על אשתו.

ולדעת הרמ"ה דטעמא דרב יוסף הוא משום דהפש"א הוא הפה שהתיר, ולדבריו עדותו פסולה היא, הרי דל"ש ה"ט בפלוני בא על אשתי, ושפיר נאמן להורגו ולא להורגה, דפלגינן דיבורא.

ולהסוברים?? דטעמא דרב יוסף הוא משום דלא פלגינן דיבורא, לכאו' ה"נ בפלוני בא על אשתי אינו נאמן להורגו, משום דלא פלגינן דיבורא, אמנם באמת נ' דאי"ז כן, שהרי מפורש בד' רב יוסף דכל מה דבפלוני בא על אשתי אינו נאמן, הוא רק משום דרשע פסול לעדות, אך אלמלי ה"ט, הרי שאף דאינו נאמן על עצמו, מ"מ נאמן על חבירו, ואיך שיהי' הטעם בזה, מ"מ כיון דמפורש כן, הרי ממילא ודאי דבפלוני בא על אשתי שפיר יהא נאמן להרגו, וז"ב.

אך שוב נתבוננתי דצ"ע רב בזה, דהנה הרי התוס' ביבמות דכ"ה: ותוהרא"ש שם דמ"ז. כתבו, דלדעת ר' יהודה הי' בדין דבנתגירתי ביני לבין עצמי א"א להאמינו על עצמו ולא על בניו, וחזינן מדבריהם דס"ל דר"י פליג גם על דין פלגינן נאמנות, וחזי' עוד מדבריהם דהא דס"ל לר' יהודה דלא פלגינן דיבורא, הוי אף בגונא דבלא שנחלק דיבורו איכא תורת עדות על עדותו, ואך שאינו נאמן על מקצת ממנה, ודלא כמש"כ בספר אבהא"ז, ונת' בזה להלן סק"ט.

ולפ"ז צ"ע רב דמ"ט למ"ד גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, נאמן הוא לומר הרגתיו, הרי מ"מ כיון שאינו נאמן על עצמו, היאך יהא נאמן להתירה לינשא, ולכאו' צ"ל כמש"כ האחרונים שהבאנו להלן סקי"א, דעדות אשה שאני, ע' בדבריהם הטעמים בזה, אך אכתי תיקשי מ"ט הוצרך רב יוסף להא דהתורה אמרה אל תשם רשע עד, תיפו"ל דכיון דא"א להאמינו על עצמו א"א לקבל עדותו לחצאין, וצ"ע רב בזה, ולכאו' צריך לדחוק דאה"נ הו"מ רב יוסף למימר הכי?, אך לעולם אף בלא ה"ט נמי ל"ה נאמן להרוג הרובע, דכיון שאינו נאמן על עצמו לא פלגינן דיבורא.

ועכ"פ לפ"ז, הרי דלדעת רב יוסף, במעיד פלוני בא על אשתי אינו נאמן להורגו, כיון דס"ל דלא פלגינן דיבורא, וצ"ע עוד בזה.

אך אי נימא כמש"נ לדון לעיל סק"ח בביאור ד' התוס', דכונתם דר' יהודה לית לי' פלגינן דיבורא, וע"כ ה"ה נאמן גם לפסול את עצמו, ניחא.

ט] והנה הגרע"א בתור"ע יבמות פ"ב אות כ"ו פירש בהא דמבו' ביבמות שם, דלמ"ד דגזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, שפיר מהניא עדותו שמעיד הרגתיו אף לדעת רב יוסף, והיינו משום דא"צ בזה לפלגינן דיבורא ומהימן בכל דיבורו שהוא הרגו, דאף שהוא רשע, מ"מ ה"ה כשר לעדות אשה, ולא אמרי' דאין מקבלין דבריו כלל היכא שבאותו דיבור אומר על עצמו שהוא רשע, עכ"ל, והיינו דהגם דלי"ל לרב יוסף דפלגינן דיבורא, מ"מ שפיר מצינו לקבל לדבריו לגבי אחרים ולא לגבי עצמו, ואך דבפלוני רבעני לרצוני לא סגי בזה, דאף אי לא נקבל דבריו לגבי עצמו, מ"מ כיון דלגבי האחר מקבלין לכל דבריו, הרי דהוא רשע ול"מ עדותו, ורק בעדות אשה למ"ד דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, שפיר מצינו לקבל לכל דבריו לגבי להתירה לינשא, ולא לקבל לדבריו לגבי עצמו.

ובפשוטו מכוון הגרע"א, דמודה רב יוסף דמצינו לקבל עדותו לגבי אחרים ולא לגבי עצמו, וע"כ אף היכא שאינו נאמן על עצמו מ"מ נאמן על חבירו, ורק היכא דלפי עדותו פסול הוא, אשר לא סגי בזה במה דלא נקבל עדותו לגבי עצמו, שהרי אף לגבי חבירו לא מצינו לקבל לכל העדות, שהרי אי נקבל לכל העדות הרי שמכח זה בטלה העדות כיון דרשע הוא, ובעי' למיפלג דיבורא, וע"ז פליג רב יוסף וס"ל דלא פלגינן דיבורא, וע' גם באו"ש פי"ב מעדות ה"ב ובשע"י ש"ו פי"א ובקוה"ע ר"ס כ"א, שפירשו כן בדעת רב יוסף.

ועיי"ש בד' הגרע"א שתמה לפ"ז, ז"ל, ואולם קשה לי מההיא דכתובות די"ח: וכו', מ"מ היו נאמנין במיגו דאי"ז כת"י, לזה צ"ל דאאמע"ר וכו', ולפי הנ"ל קשה כיון דראוי להאמין מדין מיגו, מה בכך דאאמע"ר, הא משום כך לא דחי' לדבריו, כמו בהרגתיו דאם גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, מקבלים דבריו דהוא הרגו ומהימן וכנ"ל, עכ"ל, ובד' הגרע"א בכתובות די"ח: מבו' יותר, דמסוגיא דכתובות מוכח דדינא דאאמע"ר אי"ז רק דאינו נאמן לפסול עצמו, אלא היינו דאין שומעין לדבריו דעשה מעשה רשע,[[11]](#footnote-12) וע"כ אף אינן נאמנין במיגו, ולפ"ז קשיא דבאמר הרגתיו, הגם דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, מ"מ כיון דלי"ל לרב יוסף דין פלגינן דיבורא, ובעי' לקבל כל דבריו, הרי א"א לקבל למה שאמר שהרגו, אף לגבי להתירה לינשא, שהרי אין בי"ד שומעין לדבריו דעשה מעשה רשע.[[12]](#footnote-13)

ועי' בדו"ח הגרע"א בכתובות, מה שכתב שם הגר"ש איגר, והאריך בזה בספר העיקרים עיקר אין אדם מע"ר, ולדבריו ניחא, וע' גם באבהא"ז פ"ה מחובל ומזיק, מש"כ לדחות הראי' מסוגיא דכתובות שאין בי"ד שומעין לדבריו דעשה מעשה רשע, ולפ"ז ניחא, וגם לד' הש"ש בש"ז פ"ה שהבאנו לעיל בהערה ניחא קו' זו, וכמש"כ הש"ש גופי' שם, לפמש"נ להלן סקי"א בכונתו.

והנה למש"נ עפ"ד הראשונים, נ' דמתישב היטב קו' הגרע"א, דלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ודעימי', שנראה דעתם דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דאמע"ר, הרי ניחא בפשיטות קו' הגרע"א, דכיון דס"ל לרב יוסף דאדם משים עצמו רשע, הרי דע"כ למ"ד דגזלן דאוריתא נאמן לעדות אשה, שפיר נאמן לומר הרגתיו, ואין לבא ע"ז מכח מה שמעיד שעשה מעשה רשע, שהרי לרב יוסף לטעמי' אדם משים עצמו רשע, וז"פ, וכבר כתב כן הגרש"א בס' העיקרים אאמע"ר אשכול ה', בישוב קו' הש"ש (דדמיא לקו' הגרע"א).

ולדעת רש"י ודעימי' נמי ניחא קו' הגרע"א, שהרי נתבאר דטעמא דרב יוסף אינו כלל משום דלא פלגינן דיבורא, דלעולם מודה דפלגינן דיבורא, ואך דכיון דנאמן על חבירו, נאמן גם לפסול את עצמו, וע"כ אינו כשר לעדות זו, וממילא דאף אינו נאמן לפסול את עצמו, וכמש"נ לעיל, ולפ"ז הרי דמה"ט גופא לדעת רב יוסף נאמן אף במה שאומר על עצמו שעשה מעשה רשע, דאף דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן לומר שעשה מעשה רשע, אך הכא כיון שנאמן על אחרים נאמן אף על עצמו.[[13]](#footnote-14)

והסוגיא דכתובות שאינו נאמן לומר על עצמו שעשה מעשה רשע, הרי קאי כדעת רבא, דלדידי' אאמע"ר אף במיגו דנאמן על אחר, וע"כ הוא שאינן נאמנין לומר אנוסין היינו מחמת ממון.

ולדעת הרמ"ה נמי ניחא, שהרי לדעתו מודה רב יוסף לרבא דפלגינן דיבורא, ומה דס"ל דבפלוני רבעני לרצוני אין מקבלין עדותו, הוא משום דהפש"א הוא הפה שהתיר, ולדבריו פסול הוא ואין עדותו עדות, ולפ"ז הרי דבעדות דהרגתיו שפיר הוא נאמן, דכיון דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, ואף לדבריו כשר הוא, שפיר פלגינן לדיבורי', ומקבלין רק למה שאמר דמת פלוני, ולא למה שהעיד על עצמו שהרגו, וז"פ.

אך למש"נ בדעת התוס' ביבמות דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דלא פלגינן דיבורא, הרי דתיקשי קו' הגרע"א, דא"כ הגם דגזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, מ"מ היאך מצינו לקבל דבריו שאומר הרגתיו, הרי כיון דלא פלגינן דיבורא אין אנו שומעים לדבריו דעשה מעשה רשע.

וע' באבהא"ז פ"ה מחובל ומזיק ה"ז, שכתב בזה, דכל מה דס"ל לרב יוסף דלא פלגינן דיבורא, הוא דוקא היכא דלפי דבריו ליכא עדות כלל, וע"כ לא פלגינן דיבורא כדי לחדש עדות, אך משא"כ היכא דיש לפנינו עדות, שאין אנו מקבלין למקצתה, מודה רב יוסף דפלגינן דיבורא, והביא כן מד' מהרי"ל דיסקין בסי' ל"ט, ולא מצינו לזה בד' מהריל"ד שם, ולהלן סקי"א העתקתי ד' מהריל"ד, עיי"ש.

והנה אמנם אי"ז מתישב בד' התוס' ותוהרא"ש ביבמות, שהקשו דלר' יהודה לטעמי', היאך ס"ל דנאמן לפסול את עצמו ולא את בניו, הרי לי"ל פלגינן דיבורא, ואי נימא כד' האבהא"ז הרי ל"ק קו' זו כלל, וגם אי"ז מתישב בד' הרמב"ן בכתובות די"ח:, דמבו' בדבריו דבאמרו אנוסים היינו מחמת ממון, יש לתלות לזה בהפלוגתא אי פלגינן דיבורא, והתם הרי מפרשי' בגמ' לטעמא משום דאאמע"ר, והיינו שאינו נאמן על עצמו, וחזי' דאף בכה"ג ס"ל לרב יוסף דלא פלגינן דיבורא, וצ"ע בזה.

ולהלן סקי"א הבאנו מש"כ לישב בזה בהגה' אמ"ב לש"ש ש"ז פ"ה, ומהריל"ד בסי' ל"ט, והגאון מקוטנא בס' ישועו"י סי' ל"ד סקט"ו, ואבנ"ז אה"ע סי' כ"ט סקכ"א, שכתבו דעדות אשה שאני, עיי"ש בדבריהם הטעמים לזה, אך דבריהם אינם מישבים רק להמבו' בסוגיא דיבמות דלמ"ד דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, מהימני' לי' במה שאמר הרגתיו, אך אכתי לא נתישב בזה מה דבפלוני רבעני לרצוני, הוצרך רב יוסף להא דהתורה אמרה אל תשם רשע עד, והרי אף אם רשע הי' כשר לעדות, מ"מ כיון שאינו נאמן על עצמו לחייבו מיתה, לא מצינו לקבל עדותו לחצאין לחייב הרובע, וע' באבנ"ז שם סקי"ז מש"כ לישב בזה, בדרך מחודשת בביאור פלוגתא דרב יוסף ורבא, עיי"ש.

וראיתי לכמה מן האחרונים שכתבו, דמש"א רב יוסף שהטעם הוא משום דהתורה אמרה אל תשם רשע עד, אין המכוון בזה דמה"ט לא מהימני' לי' כיון דלפי עדותו רשע הוא ועדותו פסולה, אלא מכוון דבריו רק לפרש דמה"ט הוי עדותו גם על עצמו לפסלו לעדות, וכיון שא"א לקבל עדותו על עצמו, אין מקבלין לעדותו לחייב הרובע, עכ"ד, אך צ"ע בזה, שהרי אף אם הי' רשע כשר לעדות, מ"מ הי' עדותו על עצמו לחייבו מיתה, וכיון דלא מהימני' לי' על עצמו, א"א לקבל עדותו על הרובע, ומה בעי' להא דרשע פסול לעדות, וצ"ע בזה, ועמש"כ עוד בזה לעיל סוסק"ח ולהלן סוסק"י.

וע' עוד בחי' הגרש"ש כתובות סי' כ', מה שישב קו' הגרע"א, עיי"ש.

י] בדברי הי"מ שהביא הרא"ש במכות ד"ז, מבו' דס"ל דלא פלגינן נאמנות, ויל"פ שאין כונתם דליכא כלל לדינא דפלגינן נאמנות, אלא כוונתם דכל דהוי זה דיבור א' ממש, איכא בזה לדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וע"כ ל"מ ע"ז דינא דפלגינן נאמנות, אך אה"נ היכא דליכא למיתי עלה מדינא דעדות שבטלה, י"ל דמודו הי"מ דמצינו לקבל עדותו לגבי זה ולא לקבלה לגבי אחר, ודו"ק.

וצ"ע ע"ז מדינא דרב יוסף דאלמלי הא דגזלן הוי פסול לעדות הי' נאמן להעיד דפלוני רבעני לרצוני, והרי אכתי אינו נאמן לפסול עצמו, וא"כ היאך יהא נאמן על חבירו, ובע"כ דפלגינן לנאמנותו, וע' בשע"י ש"ו פי"א שעמד בזה, וע' גם בחי' הגר"ש גיטין שהאריך בזה.

והנה למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ודעימי', דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דאדם מע"ר, לק"מ.

וכן למש"נ בדעת רש"י ודעימי' דטעמא דרב יוסף הוא משום דמיגו דנאמן על חבירו נאמן אף על עצמו, נמי לק"מ.

ולמש"נ בדעת הרמ"ה, נמי ניחא, שהרי אף רב יוסף מודה דפלגינן דיבורא, ואך דס"ל דכיון דלדבריו רשע הוא ופסול לעדות, אין לקבל לעדותו, דהפש"א הוא הפה שהתיר, אך בלא ה"ט שפיר מצינו לקבל למה שאמר דפלוני רבע ולא לקבל למה שאמר שהוא הנרבע, או לא לקבל למה שאמר לרצוני, ולא מצינו כלל דאמרי' פלגינן נאמנות.

ובאמת דמוכח לדעת הי"מ דמפרשי בדעת רב יוסף כא' מן האופנים הנ"ל, ואין מפרשים בטעמו כמש"נ לעיל בדעת הראב"ד ודעימי', דס"ל דלא פלגינן דיבורא, שהרי כבר נת' דלדרך זו דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דלא פלגינן דיבורא, צ"ע רב דא"כ מהו שאמר רבא דהטעם דנאמן הוא משום דאדם קרוב אצל עצמו ואאמע"ר, הרי גם רב יוסף מודה דאאמע"ר, ורק דס"ל דלא פלגינן דיבורא, ועיקר מה דפליג רבא על רב יוסף הוא דפלגינן דיבורא, ומ"ט לא פירש רבא לטעמו, ונת' שם דלהראב"ד לטעמי' ניחא, דמש"א רבא דאדם קרוב אצל עצמו וכו', היינו דמה"ט דהוי בע"ד בעדות זו ול"ה עד כלל, ע"כ הוא דמצינו למיפלג לדיבורי', אך אם הי' פסולו רק כקרוב והי' עליו תורת עד, ל"ה מצינו למיפלג לדיבורי'.

והנה לפ"ז, הרי דלדעת הי"מ שהביא הרא"ש במכות, דמבו' להדיא בדבריהם דפליגי ע"ד הראב"ד, וס"ל דאף בקרוב פלגינן דיבורא, הרי ממילא דאאל"פ כלל דטעמא דרב יוסף הוא משום דס"ל דלא פלגינן דיבורא, דא"כ הי' לרבא לפרש שטעמו הוא משום דפלגינן דיבורא, וכמש"נ, ובע"כ דלעולם מודה רב יוסף לדינא דפלגינן דיבורא, ואף שטעמו הוא משום דנאמן לפסול את עצמו, או שטעמו הוא משום דהפש"א הוא הפה שהתיר, ולפ"ז שפיר נתקימו דברינו, דע"כ אין להקשות כלל לדעת הי"מ, דמ"ט מודה רב יוסף דאלמלי שהי' פסול לעדות הי' נאמן על אחר, וכיון דלא ס"ל לרב יוסף דפלגינן דיבורא, א"כ היאך מצינו להאמינו על אחר ולא על עצמו, שהרי מוכרח לפרש לדעת הי"מ דמודה רב יוסף דפלגינן דיבורא, וע"כ שפיר הי' נאמן על אחר דפלגינן דיבורא.

אמנם באמת קו' זו קשיא גם לדעת הראב"ד ודעימי', שהרי מבו' להדיא בדבריהם בההיא דאילעא וטובי', דס"ל דדינא דפלגינן נאמנות הוי חד דינא עם פלגינן דיבורא, וכל משה"ק בההיא דאילעא וטובי', דנהימני' כלפי הלוה הגם שאינו נאמן כלפי הערב, הוא רק משום דינא דרבא דפלגינן דיבורא.[[14]](#footnote-15)

ולפ"ז הרי לכאו' לדעת רב יוסף דס"ל דלא פלגינן דיבורא, הרי דה"נ לא פלגינן נאמנות, וא"א לקבל העדות לחצאין לגבי זה ולא לגבי אחר, וא"כ תיקשי דלדעת רב יוסף דלי"ל פלגינן דיבורא, ול"מ לקבל עדותו לחצאין, הרי שאף אם הי' רשע כשר לעדות, ואף בעדות אשה דגזלן דאוריתא כשר לה, מ"מ היאך מצינו לקבל עדותו רק לגבי לחייב הרובע, ולהתיר האשה לינשא, ולא לגבי פסול עצמו, ולעיל סוסק"ח נת' להקשות כן לדעת התוס' ביבמות, דנמי מוכח מדבריהם דרב יוסף לי"ל גם פלגינן נאמנות.

ולכאו' מוכח מזה, דס"ל להנך ראשונים, דהא דפליג רב יוסף וס"ל דאינו נאמן, אין טעמו משום דס"ל דלא פלגינן דיבורא, אלא טעמו משום דס"ל דאדם משים עצמו רשע, או משום דס"ל דהפש"א הוא הפה שהתיר, ואמרי' לי' לדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, וצ"ע בזה.

אמנם בדוחק י"ל כמש"נ בסוסק"ט הנז' לדעת התוס', דלעולם טעמא דרב יוסף הוא משום דלא פלגינן דיבורא, והא דאי גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, מהניא עדותו שמעיד הרגתיו, הוא כמש"כ האחרונים שהבאנו להלן סקי"א, דעדות אשה שאני, והא דהוצרך רב יוסף בההיא דפלוני רבעני לרצוני, להא דהתורה אמרה אל תשם רשע עד, לרוחא דמילתא הוא, וצ"ע בזה.

**עוד רשימות דברים בעיקר מדברי האחרונים בענינים אלו**

יא] נחלקו התוס' בסוגיין דס"ל דבכת"י הוא זה וכו' ל"ב לפלגינן, ואילו הרשב"א בשו"ת והמאירי והרמ"ה והר"ן בסוגיין, והרשב"א בכתובות, ס"ל דבעי' בזה לפלגינן וכ"ה בשיטה ישנה בכתובות, ובחי' הרמב"ן בכתובות, דן בזה, ודעתו נוטה דל"ב בזה לפלגינן דיבורא דתרי מילי נינהו, וצ"ב הפלוגתא בזה.

הרא"ה בכתובות די"ח, פירש טעמא דמ"ד בב"ב דקל"ד: דבחד עדות פלגינן דיבורא, דהוי רק בנאמנות דמתוך, דאיכא טעם להאמינו בזה ולא בזה, עיי"ש.

ע' נובי"ת אה"ע סו"ס ע"ז, מש"כ דכ"ד רש"י ל"ש רק ברובע ונרבע דא"א לזה בלא זה, ולא בהרגתיו, דאין עדותו על אותו פלוני וגם אפשר שיפול מן הגג.

ע' קהלת יעקב סי' י"ז סו"ס ז', שתמה ע"ד הנוב"י דאינו נ' כלל, וגם הרי קימ"ל דלעולם אינו נפסל ע"פ עצמו, ועיי"ש מש"כ עוד לבאר בסוגיא דיבמות ובד' תשו' הרשב"א, ובדעת רב יוסף, וצ"ע כעת.

ע' מהריל"ד סי' ל"ט סק"ו בהג"ה, שכתב דאין לומר דפליגי רבנן ור"י בהך מילתא גופא אי נאמן לומר שעשה מעשה רשע, ושם סק"ה כתב דהוי זה פלוג' הפוסקים דסו"ס קס"ט וקע"ז, אי נאמן לומר על עצמו שעשה מעשה רשע, ונחלקו אם נאמן לתבוע מחבירו שהלוהו בריבית קצוצה לחייבו שבועה, וע' גם בס' העיקרים אאמע"ר אשכול א' שכתב כן בביאור פלוגתא זו, ועיי"ש מה שדן לדחות בזה, וכתב דלהסוברים דנאמן, מתפרשת הסוגיא, דרק בתורת עדות אינו נאמן, והיינו משום דאמרי' לי' לדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, אבל לאמירה בנאמנות אחרת שפיר נאמן, וע"כ אי גזלן דאורי' כשר לעדות אשה, דל"ש בזה לדבריך, שפיר הוא נאמן, ולהסוברים דאינו נאמן, צל"פ הסוגיא, דלמ"ד דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, הוי זה ג"כ מדין פלגינן דיבורא, ורק דאי צריך דוקא עד כשר הי' נכלל זה בגדר עדות, והו"א בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אך אי נימא דכשר לעדות אשה ל"ה זה בגדר עדות, ואמרי' בזה פלגינן דיבורא, ובמסקנא אמרי' לדעת רבא דאף דהוי זה בגדר עדות אינו מזיק מה שכולל בזה שהוא רשע, דזה אינו נשמע לנו כלל ופלגינן דיבורא ושאר העדות קיימת, אבל במקום דל"ש פלגינן דיבורא ס"ל לשיטות אלו דאינו נאמן אף שלא בתורת עדות, וזהו דעת הנמו"י דבאמר בני בן גרושה באומר שבא עלי' מזיד, אינו נאמן, והיינו משום דבזה ל"ש פלגינן שאינו מצוי שיבא עלי' באונס, עכ"ד.

עי' בגליון האמ"ב לש"ש ש"ז פ"ה, שתמה ע"ד הש"ש שם, דמה בכך דגזלן דאורייתא נאמן לעדות אשה, הרי הוי זה רק קולא דרבנן.

וכנר' פירש דברי הש"ש דר"ל דכללא דאאמע"ר הוא רק היכא דנפסל לעדות עי"ז, ומה"ט אי גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, ואינו נפסל עי"ז לעדות, אדם מע"ר בזה, וזהו שהקשה דמה בכך דהוא כשר לעדות אשה, הרי מ"מ לשאר עדיות פסול הוא, וא"כ לא מצי' להימוני' לפסול עצמו, וא"כ היאך מהימני' לי' להתיר האשה, ותמהו כן גם בקהלת יעקב סי' י"ז ס"ו, ובס' העיקרים אאמע"ר גרעין ב', ובחי' הגרש"ש כתובות סי' כ' סק"ב.

אמנם נ' פשוט בד' הש"ש, דס"ל כמו שפירש הגרע"א ועוד, דמודה רב יוסף דמצינו לקבל עדותו לגבי אחר ולא לגבי עצמו, וע"כ שפיר מהימני' לי' לגבי היתר האשה, הגם דלא מהימני' לי' לפסול עצמו, ואך שהק' הש"ש, דאי נימא דאף אינו נאמן להעיד שעשה מעשה רשע הגם דאינו נפסל בזה לעדות, הרי דאף כלפי האשה א"א לקבל לדבריו דהרגתיו, וזה כמו שהק' גם הגרע"א הנז', ומה"ט גם אינו מובן מש"כ בס' העיקרים שם אשכול ה' בישוב קו' הש"ש, דאלמלי הא דרשע פסול לעדות, שפיר הי' נאמן לגבי חבירו הגם שאינו נאמן לגבי עצמו, ואינו מובן דלכאו' זהו גופא קו' הש"ש, דאי אינו נאמן גם להעיד דעשה מעשה רשע אף שאינו נפסל לעדות, הרי דל"מ ע"ז מידי מה דנימא דנאמן רק לגבי חבירו ולא לגבי עצמו, שהרי אף לגבי חבירו א"א לנו להאמינו דעשה מעשה רשע.

ועיי"ש באמ"ב שכתב מכח זה אלא הפי' בזה דג"ז הוא בכלל הקולא דרבנן להאמינו אף דמשים עצמו רשע, וזה בדומה לד' מהריל"ד הנז'.

בס' ישועות ישראל להגאון מקוטנא סי' ל"ד סקט"ו, כתב בישוב קו' הש"ש בההיא דיבמות, דכל דינא דאאמע"ר ואינו נאמן אף להעיד על מעשה רשע, הוי מטעם קרוב, ול"ש לפסול בזה רק בעדות שקרוב פסול לה, אך בעדות אשה דאף קרוב כשר איןלפסול בזה, ורק דאי גזלן דאוריתא פסול לעדות אשה, הרי דיש לנו לומר לו דלדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, ע"ד מש"א שם בדמ"ז דלדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, אך אי גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה שפיר מהימני' לי', עכ"ד, וע' בשיעורי אא"ז זצ"ל כתובות סי' ט"ז שכתב כעי"ז.

ועיי"ש בסקט"ז שכתב עוד, דבעדות אשה ל"ש לפסול מתוך שאינו נאמן על עצמו לפסול עצמו, ונימא עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, והנוב"י כתב דכל הטעם דמקבלין עדותו, הוא משום דבבע"ד ל"ש עדות שבטלה מקצתה, אך במעיד שקרובו הרגו, באמת אינו נאמן להתירה, דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, דכיון דקרוב נאמן לעדות אשה, ל"ש לומר בזה דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, שהרי סיבת הביטול דמקצתה, ל"מ כלל לבטל כולה, ועיי"ש שכתב להוכיח כן, דהרי בלא"ה אינו נאמן על ההורג משום דהוי ע"א, וא"כ נימא בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ובפשוטו צ"ל דזה ל"ק, דלא בטלה עדותו על ההורג, ורק שאין בה די כדי לחייבו, ומצאתי כן בזכר יצחק ח"א סי' י"ד, וכבר כתבו האחרונים דמה"ט ל"ב לדין פלגינן נאמנות באופן זה וכיוצ"ב, (וזה דלא כמש"כ בקוה"ע סי' כ"א, וצ"ע גם בתורי"ד ב"ב דקל"ד:), ובע"כ דכיון דכל פסולו הוא משום דאינו אלא ע"א, ולעדות אשה כשר ע"א, ל"ש בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, עכ"ד.

וע"ע באבנ"ז אה"ע סי' כ"ט סקכ"א, שכתב דבההיא דיבמות נאמן למ"ד דגזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, הגם שאינו נאמן לפסול עצמו, משום דבעדות אשה הקילו, ותמה מכח זה ע"ד הנוב"י שהבאנו לעיל, שכתב דבמעיד דקרובו הרג אינו נאמן, כיון דבקרוב לא פלגי' דיבורא, אך לפי כל מש"נ לעיל, הרי דלד' הראשונים דמפרשי דמודה ר' יהודה לדינא דפלגי' דיבורא, אין מקור לכל ד' האבנ"ז, ושפיר נתקימו ד' הנוב"י.

וע"ע באורך בענינים אלו, בנובי"ק אהע"ז סי' ע"ב ובהגה' אמ"ב שם, ובס' משכן העדות שער י', ובס' אמרי בינה עדות סי' ל"ז ואילך, ובאבנ"ז אה"ע סי' כ"ט ס"ק ט"ז - ל"ד, ובשע"י ש"ו פי"א וחי' הגרש"ש כתובות סי' י"ח וכ', ובס' קובה"ע יבמות סי' כ"א וכ"ב, ובקה"י כתובות סי' י"ח וסנהדרין סי' ז', ובשיעורי אא"ז זצ"ל יבמות סי' י"ז י"ח וכתובות סי' ט"ז, ובחי' הגר"ש יבמות סי' י"ח, כתובות סי' י"ח, גיטין סי' ט', וסנהדרין סי' י', ובשיעורי הגר"נ גיטין סי' כ"א, ובעוד רבים מן האחרונים.

1. ואמנם צ"ע בזה, דהיאך מצינו למימר דנאמן אדם לפסול עצמו בפסול רשע, הרי יש לומר בזה לדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, וכבר מצינו קו' כעי"ז בשו"ת חו"י סי' ק"ז, שהק' שם השואל, דמה הוצרך רבא להא דאדם קרוב אצל עצמו ודמשו"ז אאמע"ר, תיפו"ל דלדבריו רשע הוא הוא ואין עדותו עדות, והיאך יהא נאמן לפסול עצמו, ובחו"י שם כתב בזה, דל"ש לומר דלדבריו רשע הוא, כיון דממ"נ הוא פסול, עיי"ש, וכבר הק' בהג' ברוך טעם שם, מסוגיא דיבמות דמ"ז. דאמרי' לדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, ולא אמרי' דממ"נ הבנים פסולין, וי"ל דס"ל כרבינא ביבמות שם, דלא ס"ל להא ד"לדבריך", ועמש"נ בפרט זה להלן סק"ו בהערה, ועמש"כ בקו' זו באבנ"ז אבה"ע סי" כ"ט ס"ק ט"ז ואילך, ובפרי יצחק ח"ב סי' ל"ח, ובקוה"ע ר"ס כ"ב.

   עוד צ"ע היאך יהא נאמן לפסול עצמו, הרי רק ע"א הוא, ואין ע"א נאמן לפסול לעדות, וע' חי' ר"נ יבמות דכ"ה. מה שדן בזה, ואי נפרש כמו שדן שם דהטעם דנאמן הוא משום דין הודאת בע"ד, ניחא דע"כ גם ל"ש בזה הא ד"לדבריך", וז"פ, אך י"ל דודאי לעולם אינו נפסל ע"פ עצמו משום דרק ע"א הוא, אך מ"מ א"א לקבל עדותו, שהרי בה במידה דנאמן בעדותו להתיר האשה, נאמן גם לפסול עצמו, וע"כ ל"ש לקבל עדותו להתיר האשה, וע' בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ופירש"י, דהא דרובע ע"פ הבעלים שרי להדיוט, היינו היכא דלא העידו הבעלים על הרובע מי הוא, דבכה"ג אין להאמינו על שורו, דכל מה דנאמן על שורו הוא במיגו דנאמן על חבירו, וע"כ אם לא העיד מיהו הרובע וכל עדותו הויא על שורו, אינו נאמן, או בשאין עד אחר עמו.

   והנה בפירש"י זבחים דע"א. ד"ה שהמית, ז"ל, דשור שהמית ע"פ הבעלים איפטר לי' מסקילה דמודה בקנס פטור, עכ"ל, וכ"ה בפירש"י תמורה דכ"ח. ד"ה אבל, והתוס' בזבחים שם הק' על פירש"י מסוגיין, והתוס' שם פירשו לסוגיין דאף בלא הא דמעיד על חבירו, נאמן על שורו, וזהו שהקשו דש"מ דל"ח כמודה בקנס, אך גם למה שפירש"י דנאמן מכח מיגו, נמי ש"מ דל"ה כמודה בקנס דפטור, ול"מ אף אי באו עדים, וכן הק' התוס' בב"ק דמ"א: ע"ד רש"י.

   ואשר צ"ל בדעת רש"י, וכבר עמדו בזה, דמה שפירש דפטורו הוא משום מודה בקנס, לאו היינו דאי"ב לפטורא דמודה בקנס, דמיפטר אף אם באו עדים אח"כ, אלא היינו רק דהא דלי"ב נאמנות דהודאת בע"ד, הוא משום דמודה בקנס פטור, ובקנס ליתא לנאמנות דהודאת בע"ד, וכמו שפירש"י ביבמות דכ"ה:דהא דהודאת בע"ד כמאה עדים הוי רק לממון ולא לקנס, ואמנם אכתי יש לנו לדון להאמינו בתורת עדות, וע"ז הוא נידון סוגיין, וזמש"א דאף אינו נאמן בתורת עדות משום דקרוב הוא, ומיהו בזה אמרי' דכל שנאמן על חבירו נאמן אף על שורו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בנובי"ק אה"ע סי' ע"ב בסתירת ההיתר הב' בד"ה מסתעף, הוכיח מדברי התוס' אלו, דפליגי על דעת הראב"ד דלהלן, וס"ל דאף בקרוב פלגינן דיבורא, ולא אמרי' עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וכן הוכיחו הדברי משפט סי' ל"ד סק"ו, והישועות ישראל סי' ל"ד סקט"ז, והאחיעזר ח"א סי' ה' סק"ה וח"ב סי' כ"ב סק"ח, ועוד מן האחרונים, ולמש"נ הרי דהתוס' לטעמייהו, דמפרשי לסוגיין כד' רש"י, ודלפ"ז ליכא מקור כלל לד' הראב"ד דבקרוב לא אמרי' פלגינן דיבורא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש ברמ"ה שהק' עוד מסוגיא דב"ב דקל"ד:, באמר גירשתי את אשתי למפרע, דחזינן דפלגינן דיבורא אף שנתכוין להעיד למפרע.

   ונ' די"ל בזה, דמה שפירשו הנך מפרשים דהיכא דנתכוין להעיד לא פלגינן דיבורא, לאו היינו דכל עיקר דינא דפלגינן דיבורא הוי רק היכא שלא נתכוין להעיד, אלא המכוון הזה הוא ע"ד שיטת הראב"ד דבקרוב לא פלגינן דיבורא משום דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וכדינא דנמצא א' קרוב או פסול, ונ' די"ל בדעת הנך מפרשים דס"ל דאף בבע"ד נמי איכא לדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וע"כ ל"ש למימר בזה פלגינן דיבורא, דאדרבה כיון שנתבטלה מקצת העדות בטלה כולה, וזמש"כ דלא אמרי' פלגינן דיבורא רק היכא שלא נתכוין להעיד על עצמו, דבזה ליכא לדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וזכר לדבר, מה שמצינו דעת רבי לענין דין נמצא א' קאו"פ, דאם לא נתכוין להעיד אינו פוסל, וע"כ שוב מצינו למיפלג לדיבורי' ולקבל מקצת עדותו, ועיקר הדברים מצינו ג"כ בל' הראב"ד בהשגות פי"ב מעדות ה"ב, ז"ל, פלוני רבע על שורי שגם הרובע אינו נהרג, לפי שהעדות נגעה על שורו, דלא פלגינן דיבורא, "וגם על שורו נתכוין להעיד", וכשם שאינו נאמן על שורו אינו נאמן על הרובע, דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, עכ"ל, והרי דהא דאמרי' עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, הוא משום דנתכוין להעיד על שורו.

   ולפ"ז מתישב היטב, דבההיא דב"ב דאמר שגירש את אשתו למפרע, דהתם ליכא למיתי עלה כלל מדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, שהרי אין נאמנותו כלל בתורת עדות, אלא משום בידו, ואך דמ"מ בעי' למיפלג לדיבורי', משום דא"א להאמינו על למפרע, וע"כ בעי' לדין פלגינן כ"ה דנקבל דבריו לחצאין, וע"כ שפיר אמרי' בזה פלגינן אף שנתכוין על למפרע, כיון דדינא דפלגינן הוי בכל גווני, ואך דהיכא שנתכוין להעיד אמרי' עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וזל"ש כלל התם, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וע' גם בחי' הגר"ח פי"ד מעדות, שהוכיח בדעת הרמב"ם דפליג על הראב"ד וס"ל דאף בקרוב פלגינן דיבורא, וזה ממש"כ הרמב"ם בפי"ג מעדות הי"ג, דהאיש עם אשתו ראשון בראשון וכו', והרי דס"ל להרמב"ם דפסולו מטעם קרוב ולא מטעם בע"ד, ומדפלגינן דיבורא בפלוני רבע את אשתי, ש"מ דגם בקרוב פלגינן דיבורא, עכ"ד, והיינו משום דלדעת הרמב"ם דמפרש לסוגיין כדעת רש"י או כדעת הרמ"ה, ליכא מקור כלל לעיקר ד' הראב"ד דבקרוב לא פלגינן דיבורא. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם ראיתי באו"ש פי"ב מעדות ה"ב, ובאחיעזר ח"א סי' ה' סק"ה, שפירשו דכל מה דס"ל לרש"י ודעימי' דבפלוני רבע שורי נאמן אף על שורו מתוך שנאמן על עצמו, הוא משום דחיוב המיתה דהשור הוי בתוצאה מחיוב הרובע, משום תקלה וקלון, עי' בדבריהם, ולפ"ז הרי ל"ש לפרש דטעמא דרב יוסף הוא דמתוך שהוא נאמן על חבירו נאמן אף לפסול עצמו, שהרי בהך גוונא ליכא כלל טעם להאמינו על עצמו, וכן ע' בשע"י ש"ו פי"א שפירש בטעמא דרש"י ודעימי', דכל שהשור מחויב סקילה, ל"ה כלל קרוב אצל שורו, וע"כ נאמן אף על שורו, עי' בדבריו, וגם לדבריו ל"ש לפרש כן בד' רב יוסף, וע' עוד בזכ"י ח"א סי' ט"ו מה שביאר הטעם דנאמן אף על שורו, ושם סי' י"ד פירש גם הס"ד דיהא נאמן על אשתו, עיי"ש בדבריו, וגם לדבריו ל"ש לפרש כן בד' רב יוסף.

   אמנם באמת פשטות הסוגיא אינה מתישבת לדבריהם, שהרי לדעת רש"י ודעימי' מבו' בסוגיין דס"ד דאף בפלוני רבע את אשתי יהא נאמן להרוג את אשתו מיגו דמהימן על חבירו, ורק משום דאדם קרוב אצל אשתו לא מהימיני' לי' אף ע"י מיגו, והנה התם הרי ל"ש הטעמים הללו, וחזי' דאפ"ה הי' מקום להאמינו מכח מיגו, ואך דס"ל לרבא דל"מ המיגו להאמינו כיון דהוא קרוב אצל אשתו, ול"מ למיהוי עד על אשתו אף במיגו דנאמן על אחר, ואשר ע"כ שפיר יל"פ בדעת רב יוסף דפליג ע"ז, וס"ל דמכח דנאמן על אחר נאמן אף על עצמו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וניחא בזה מה שהעיר הגרע"א בתור"ע ספ"ב דיבמות, במה שפירש"י בכתובות די"ח: במש"א רמב"ח שם דבאין כת"י יוצא ממקום אחר אין נאמנין לומר אנוסים היינו מחמת ממון, ופירש"י שהטעם הוא משום דאאמע"ר, והעיר הגרע"א דלכאו' א"צ לה"ט, אלא יל"פ הטעם משום דלדבריך רשע אתה, וכדס"ל לרב יוסף דמה"ט אינו נאמן בשאמר פלוני רבעני לרצוני, עי' בדבריו, ועמד בזה בקצרה גם בדו"ח בכתובות שם, - אך למש"נ בדעת רש"י, הרי אין טעמא דרב יוסף כלל משום לדבריך רשע אתה, אלא טעמו משום דמיגו דנאמן אחבירו נאמן על עצמו לפסול עצמו, וע"כ הוא דעדותו פסולה, אך לדידן דלא ס"ל כרב יוסף, וס"ל דאין נאמן לפסול עצמו, הרי דכל מה דל"מ עדותן, הוא רק משום הא דאאמע"ר, והאמנם נכון הדבר דאילו הי' הדין דאדם מע"ר, נמי לא היו נאמנים, משום דמיפסלי לעדות, וע"כ היתה עדותן פסולה, אך לפי האמת דאאמע"ר, הרי שהטעם דל"מ עדותן הוא משום הא דאאמע"ר, וזהו שפירש רש"י כן, ואמנם ארוחנא בזה לישב מה דהגמ' לא פירשה בטעמו דרמב"ח דהוא משום דאאמע"ר, ועמד בזה הגרע"א שם, ולהנ"ל ניחא, דבכה"ג דאין כת"י יוצא ממקום אחר, הרי דבין אם אאמע"ר ובין אם אדם מע"ר אינן נאמנין, וכמש"נ.

   ואמנם צ"ע ע"ז, דהרי להדיא אמרי' ביבמות דמ"ז. דלדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, והרי דאמרי' "לדבריך", וא"כ מ"ט לא פירש"י דהטעם הוא משום לדבריך, גם צ"ע מ"ט בסוגיין וביבמות מבו' בפירש"י דהטעם אינו משום לדבריך, ונ' לישב בזה, דעד כאן לא אמרו "לדבריך", אלא בההיא דיבמות דכל מה שבא לפסול את הבנים הוא משום דהוא נתגייר בינו לבין עצמו, וע"ז שפיר אמרי' דלבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, כיון דכל עדותו לפסול הבנים הוא משום דגוי הוא, ואי אינו גוי הרי אין מקום לפסול הבנים, אך משא"כ בסוגיין ובסוגיא דיבמות וכתובות, דאין חיוב הרובע תלוי במה שהוא רשע הוא, וכן אין היתר האשה תלוי במה שהוא הרגו, וכן אין פסול השטר תלוי במה שהם חתמו שקר מחמת ממון, הרי דבכל הנך דוכתי כיון דאאמע"ר ולא מהימני' לי' לפסול עצמו, ל"ש לומר לדבריך רשע אתה, שהרי אין העדות תלוי' בהכרח במה שרשע הוא, וזה נ' נכון בעזה"י.

   וע' עוד בשיעור אא"ז זצ"ל כתובות סי' י"ח, מש"כ בישוב קו' הגרע"א, דל"ש בזה לדבריך, כיון דאפשר שעשה תשובה, עיי"ש בדבריו, ויש שתירצו עוד בזה, עפ"ד התומים בסי' פ"ז, דרשע שלא נודע פסולו לבי"ד, אינו פסול לעדות. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונ' דא"צ בזה לדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אלא היינו אף בלא דינא דעדות שבטלה מקצתה, דכיון שאינו נאמן בכל דבריו, בעי' לדינא דפלגינן דיבורא שעי"ז נתחלקו דבריו זמ"ז, ומוכח כן מדינא דב"ב דקל"ד:, דבאמר גירשתי את אשתי למפרע, בעי' לדין פלגינן דיבורא, והתם אין נאמנותו מדין עדות, ול"ש בזה דינא דעדות שבטלה מקצתה, אך שו"ר בס' אמרי בינה עדות סי' ל"ח, שהביא מס' דברי חיים דנקט דגם בההיא דב"ב שייך דינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וצ"ע בזה, וכן מוכח גם מד' הראב"ד דבבע"ד ל"ש דינא דעדות שבטלה מקצתה, ואפ"ה הוצרכנו בזה לדין פלגינן דיבורא, וכן מבו' להדיא בד' הרמב"ן והרשב"א בגיטין ד"ח: והרמב"ן במכות ד"ז, במש"כ שם בד' הירושלמי, עיי"ש להדיא דב' ענינים הם, הא' עדות שבטלה, והב' דאף בלא דינא דעדות שבטלה כיון דב' עדויות הן, מ"מ אי לא אמרי' פלגינן דיבורא עדותן בטילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע' בשיעורי הגר"נ יבמות סי' כ"א אות ב', מש"כ בישוב קו' זו, ועיקר סברתו היא דל"ש להימוני' על עצמו מכח מיגו, היכא דבלא זה הי' הדין שאינו נאמן אף על חבירו, - ויש לציין שמצינו כן בס' עטרת חכמים ב"ק בסוגיא דכופרא כפרה בביאור ד' התוס' בסוגיין ד"ה ואאמע"ר, במש"כ דמוכח מההיא דפלוני רבע שורי, דאי הוה אמרי' דאדם קרוב אצל ממונו הי' נאמן לומר שרבע שור אחר, וצ"ע רב דמנא להו הך מילתא, ודילמא אה"נ לא הי' נאמן כלל, ועמש"נ בדברינו למעלה להלן בזה, וכתב העטרת חכמים דאי לא הי' נאמן כלל, הרי דל"ה שייך להאמינו על שורו מטעם מיגו, עיי"ש בדבריו, - וע' גם בס' משכן העדות ש"י פ"ב ד"ה אמנם נלע"ד שכתב לסברא זו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אין לפרש דטעמא דרב יוסף הוא דנאמן לפסול עצמו מכח מיגו, שהרי לרב יוסף דלי"ל פלגינן דיבורא ל"ש הך מיגו, כיון שאילו לא יהא נאמן על עצמו לא יהא נאמן אף על חבירו, עכ"ד, אך באמת דבריו צ"ע, דאי נפרש דטעמא דרב יוסף הוא משום דנאמן אף לפסול עצמו, הרי לא מצינו כלל דלי"ל לרב יוסף לדינא דפלגינן דיבורא, וודאי מודה רב יוסף דאף אילו ל"ה נאמן על עצמו הי' נאמן על חבירו, וע"כ ממילא דיש להאמינו במיגו על עצמו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם צ"ע בזה, דהרי ביבמות דמ"ז. ס"ל לרבינא דלא אמרי' לדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, וע' בשו"ת הגרע"א סי' קכ"ח ד"ה וה"ה, ובפרי יצחק ח"ב סי' ל"ח, וחזו"א סי' ב' סקי"א, שפירשו דרבינא פליג על רנב"י, ולא ס"ל להא ד"לדבריך", ולא אמרי' דהפש"א הוא הפה שהתיר, וא"כ לדעתו מ"ט דרב יוסף דעדותו פסולה, וע' בחי' ר"נ יבמות דכ"ה: שעמד בזה, וילה"ע כן גם ע"ד הגרע"א בכתובות די"ח:, שהעיר על פירש"י שם, דמ"ט לא פירש בההיא דרמב"ח שהטעם הוא משום "לדבריך", וצ"ע שהרי ההיא ד"לדבריך" תליא בפלוגתא דרנב"י ורבא, וע"כ שפיר לא פירש"י כן, כ"ה דלא לעייל נפשי' בפלוגתא.

    ונ' לישב, לפ"מ שביארו הפר"י והחזו"א שם, דטעמא דרבינא דלא ס"ל להא ד"לדבריך", הוא משום דממ"נ, אם אמת שגוי הוא ואין עדות לגוי, הרי בע"כ דבניו פסולין, ולפ"ז ניחא, דזל"ש בפלוני רבעני לרצוני, דבזה ל"ש לומר להך ממ"נ, שהרי אף אם איהו רשע הוא, אי"ז בהכרח שהפלוני רבע, וע"כ בזה מודה רבינא דאמרי' "לדבריך", אך צ"ע אם ה"ז מישב לד' הגרע"א בכתובות הנז', ועי', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
11. וביאור הוכחת הגרע"א היא, דהנה הראשונים שם עמדו מ"ט לא נימא פלגינן דיבורא, עיי"ש מה שתירצו בזה, ואכתי צ"ע דמ"מ נאמינו לגבי פסול השטר ולא לגבי עצמו, אשר זהו טעמא דרב יוסף דבהרגתיו נאמן, דהגם דס"ל דלא פלגינן דיבורא, מ"מ שפיר מצינו לקבל עדותו לגבי אחרים ולא לגבי עצמו, וע"ז ל"מ רוב תירוצי הראשונים בזה, ול"ד לההיא דרב יוסף דבלא פלגינן דיבורא אינו נאמן, דהתם היינו משום דלדבריו רשע הוא ופסול לעדות, אך הכא דאתינן להאמינן בתורת מיגו, מה לי דרשעים הם, ומוכח מזה דאף אינו נאמן להעיד שעשה מעשה רשע, וע"כ אף ל"מ לקבל עדותו לגבי פסול השטר, כיון דל"מ להעיד על עצמו שעשה מעשה רשע.

    וע' בקצוה"ח סו"ס ל"ה שג"כ הוכיח כן מכל הסוגיא בכתובות שם, דאף היכא דאין פוסל עצמו כלל, מ"מ אינו נאמן להעיד על עצמו שעשה מעשה רשע, עיי"ש, ובש"ש ש"ז פ"ה הק' ע"ז מסוגיא דיבמות דלמ"ד דגזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, נאמן לומר הרגתיו, ומכח זה כתב הש"ש, דלעולם נאמן אדם בעדות להעיד דעשה מעשה רשע, ורק במיגו אינו נאמן, משום דהוי כמיגו נגד חזקה, אך צ"ע בזה בל' רש"י בכתובות שם, שפי' מש"א דאאמע"ר משום דאדם קרוב אצל עצמו,ולא פירשה משום דהוי כמיגו נגד חזקה, וע' עוד בזה בס' העיקרים אאמע"ר אשכול ה' שהאריך בזה, ובמה שציינו בהגה' שם, וע' גם בס' קהלת יעקב אה"ע סי' י"ז ס"ז.

    עוד הביאו האחרונים, מד' הנמו"י בפ' יש נוחלין, שהק' דבאומר על בנו דבן גרושה הוא, היאך נאמן מדין יכיר, הרי אאמע"ר, ומד' התוס' בב"מ ד"ג:, דגם לענין לפטור עצמו מקרבן, ודנו דנימא אאמע"ר, ועשטמ"ק שם דכתב דל"ש לענין זה אאמע"ר, ומד' ההג"א פ"ט דב"ק סי' י"ח, דאף בטענת בע"ד אמרי' אאמע"ר, וע' גם פלוג' הפוסקים ביו"ד סי' קס"ט וקע"ז, אי נאמן לומר שלוה בריבית לחייב המלוה שבועה, והנה פשוט דאי כל דינא דאאמע"ר הוא רק דלא מהימן לפסול עצמו משום דאדם קרוב אצל עצמו, ל"ש הך דינא כלל בכל הנך גווני, שהרי לא אתי' להאמינו בתורת עדות, ובע"כ דס"ל להנך ראשונים דינא דאאמע"ר הוא שאין שומעין לו שעשה מעשה רשע., וע' בד' הגר"ש איגר בדו"ח כתובות די"ח: דהוכיח מכ"ד דכשאין נאמנותו בתורת עדות, לא אמרי' אאמע"ר, וע' גם בס' העיקרים הנז' בזה, וע"ע בענין זה, בחי' הגרש"ש כתובות סי' י"ח סק"ה ובשיעורי אא"ז זצ"ל כתובות סי' ט"ז. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך באו"ש פי"ב מעדות ה"ב, פירש לקו' הגרע"א, דמסוגיא דכתובות מוכח דאלמלי דינא דפלגינן דיבורא, לא מצינו לקבל עדותו לפסול השטר ולא לגבי עצמו, דאי נימא דמצינו לחלק ולקבל עדותו רק לענין לפסול השטר, א"כ מה לי דאאמע"ר, הרי מ"מ מצינו להאמינו לגבי פסול השטר, ובע"כ דכל דלא פלגינן לדיבורי', ל"מ לקבל עדותו לגבי פסול השטר ולא לגבי פסול עצמו, ובההיא דכתובות ל"ש פלגינן דיבורא וכמש"כ הראשונים, וא"כ לדעת רב יוסף דלי"ל פלגינן דיבורא, היכי מצינו להאמינו באמר הרגתיו להתירה לינשא, הרי כיון שאינו נאמן לפסול לעצמו, לא מצינו להאמינו לגבי להתירה, עכ"ד, אך בד' הגרע"א בכתובות מפורש בביאור הקושיא כמש"כ למעלה, ודלפ"ז גם אין להוכיח מההיא דכתובות דא"א לקבל עדותו רק לענין לפסול השטר ולא לגבי עצמו, וכמש"נ בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-13)
13. שו"ר דמסברא אי"ז ברור כלל, דבפשוטו אם אין אדם נאמן להעיד על עצמו שעשה מעשה רשע, לא יועיל ע"ז דינא דמיגו וכו', - ורק אי נימא דהא דאין אדם נאמן להעיד על עצמו שעשה מעשה רשע, הוא ג"כ משום פסול קרוב, וכמש"כ בישועות ישראל ובשיעורי אא"ז זצ"ל ובחי' הגר"ש, י"ל דיועיל ע"ז המיגו, ודו"ק. - אור לבדר"ח אדר תשע"ג. [↑](#footnote-ref-14)
14. וע' בשיעורי הגר"נ גיטין סי' כ"א סק"ד, שהוכיח מד' הראשנוים בכ"ד, דדין פלגינן נאמנות הוי רק למאן דאית לי' פלגינן דיבורא, וע' גם באמ"ב עדות סי' מ', שהביא ל' פיהמ"ש להרמב"ם שלהי נדרים, שנ' דאף בההיא דסנהדרין הוי זה פלגינן נאמנות, וגם בפירש"י בסוגיין ובפי' רשב"ם ב"ב דקל"ד: נ' דמפרשי בדינא דפלוני רבעני לרצוני, דפלגינן בזה לנאמנותו, דמהימני' לי' לגבי חברי' ולא לגבי דידי', וכן נ' גם בחי' הר"י מיגש כתובות די"ח:, ועיי"ש, ויש לציין עוד לד' תורי"ד בב"ב דקל"ד: שהביא שהק' רבינו יצחק, למ"ד דהתם לא פלגינן דיבורא, דמ"ש מאומר זה בני שנאמן ליורשו ולא להורגו אם יחבול בו, וכן מנכסים שנפלו לו לאחמ"כ או כשהוא גוסס שאינו נאמן עליהם, וכן האשה שאמרה מת בעלי שנאמנת לינשא ולא לירד לנחלה, ועיי"ש בד' התורי"ד במש"כ לחלק בזה, ועכ"פ חזי' מדבריו להדיא דמפרש לסוגיא דהתם מדין פלגינן נאמנות, והנה הרי אפ"ה מדמי' לה בגמ' שם לדינא דרבא, וחזי' דדין פלגינן דיבורא ופלגינן נאמנות תליין זב"ז, וע' בשיעורי הגר"ש בב"ב שם שהאריך להוכיח דפליגי בזה הראשונים בביאור סוגיא דב"ב, אם הוא משום דפלגינן לדיבורי' שגירשה היום, או דהוא משום דמהימני' לי' לגבי מכאן ולהבא ולא מהימני' לי' לגבי למפרע, עיי"ש באורך בזה, ועי' גם בקובה"ע סי' כ"א סקי"ג שעמד בזה ע"ד תוס' יבמות דכ"ה: והר"ן בגיטין ד"ט, דמדמו דין פלג"ד ודין פלגינן נאמנות זל"ז, ועוד צ"ע רב בכל ענין זה דפלגינן נאמנות, אשר רבות נתחבטו בו רבותינו, ובד' שו"ת הרשב"א סי' תקנ"ב וסי' א' רל"ז, ועוד אשוב אשנה פרק זה בס"ד בל"נ. [↑](#footnote-ref-15)