הספינה - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

**מראה מקומות**

**פרק המוכר את הספינה**

**ע"ה ע"ב**

**א) "ספינה רב אמר כיון שמשך כל שהוא קנה ושמואל אמר לא קנה עד שימשוך את כולה."** **כתב רבינו יונה** דהא דנחלקו רב ושמואל בספינה הוא משום כוחו דשמואל, דס"ל דאפילו בספינה שמשיכתה קשה בעי משיכת כולה. עכ"ד. היינו דכ"ש בשאר מטלטלין שס"ל לשמואל שצריך למשוך את כל החפץ. וכן הביא הרא"ש בשם יש מפרשים וכן מבואר **בריטב"א** בסוגיין. **אמנם ברא"ש** (ס"ב, **ובהג"א** שם בשם הרשב"א) פליגי וס"ל דדוקא בספינה ובבעלי חיים ס"ל לשמואל שבעי' משיכת כולה ולא סגי במשיכה כל שהוא, אבל בשאר מטלטלין "שמשיכתן מכח אדם המושכן" כ"ע מודו דבמשיכה כל דהו סגי. עי"ש. וביאור דבריו י"ל שספינה ובעלי חיים כאשר מושכין אותם קצת הם ממשיכים ללכת מאליהן [בספינה מחמת המים שתחתיה ובבעלי חיים מעצם טבעם] וממילא משיכת המקצת אי"ז מעשה משיכה חשוב שהן ממשיכין לילך מאליהן, [ואולי אי"ז נראה שהולכין מכוחו בלבד] אבל בשאר מטלטלין שכל כל משיכתן היא מחמת האדם המושכן גם במשיכה כל דהוא סגי. **ולפ"ז** בספינה שאינה במים אלא ביבשה גם לדעת שמואל סגי במשיכה כל שהוא. **אמנם ברשב"ם** (להלן פ"ו: ד"ה והא פירות) כתב סברה הפוכה דרק בספינה פליג רב וס"ל שסגי במשיכה כל שהוא משום שכיון שזזה קצת נחשב שנעקרה כולה ממקומה אבל על גבי קרקע איכא למימר דמודי רב דבעי' שיעקור את כולה. [**ואולי** נחלקו האם עיקר המשיכה היא הוראת הבעלות של המושך שאז י"ל דאם ממשיכין לילך לבד א"כ אי"ז הוראת בעלות חשובה. או"ד שעיקר ענין המשיכה הוא שתצא ממקומה למקום אחר מחמתו, וא"כ בספינה שיש מים תחתיה חשיב שיצאה ממקומה גם היכא שמשך כל שהוא. ועיין.]

**ב) ברמב"ם** (פ"ג ממכירה ה"ג) פסק כשמואל שלא קנה ספינה עד שימשוך את כולה ויוציאה מכל המקום שהיתה בו. **מאידך כתב הרמב"ם** (שם פ"ד ה"ד) "דבר הנקנה במשיכה אם היה ברשות הרבים ומשכו לרשות היחיד או לסמטה כיון שהוציא מקצת החפץ מרשות הרבים קנה." **ובראב"ד** (שם) הקשה דקימ"ל כשמואל דאמר עד שמשוך את כולה. **וביאר המגיד משנה** דס"ל לרמב"ם דמיירי הכא באופן שכבר משך את כל החפץ אלא שלא הכניס את כולו לרשות שמועלת בו המשיכה, ובזה ס"ל לרמב"ם שלענין ההכנסה לרשות שמועלת בו המשיכה סגי בהכניסה כל שהוא. ובסוגיא שנחלקו רב ושמואל מיירי שהספינה סמוכה לרשות שהמשיכה מועלת בו ולכן צריך למושכה ולהכניסה כולה לרשות זו. עי"ש ובלח"מ. [והביא המ"מ שכ"כ **הרמב"ן** (כתובות ל"א:) אכן המעיין שם ברמב"ן יראה שכתב להיפך ועיין בשהע"מ פ"ג מגניבה ובאבן האזל שם משכ"ב]. **ובהגהות מימוניות (דפוס קושטנטינא)** כתב ע"ד הרמב"ם דבעליות דרבינו יונה דלא קנה אלא ע"י משיכת כולה ואפי' ספינה שמשיכתה קשה וכו' עי"ש. הרי שלמד שכוונת הרמב"ם היא לדברי הרא"ש שיש לחלק בין ספינה לשאר חפצים ובפ"ד קאי הרמב"ם על שאר חפצים ולכן סגי במשיכה כל שהוא. [וצ"ע דהרמב"ם הקדים "דבר הנקנה במשיכה" ואילו לא היה כוונתו לספינה לא היה צ"ל כן שהרי ספינה נמי נקנת במשיכה].

**ובאו"ש** (פ"ד שם) הבין בכוונת המגיד משנה שלא צריך משיכת כולה אלא כיון שמשך מקצת מרה"ר לרשות שהמשיכה קונה בו מודה שמואל דמהני המשיכה גם כאשר מושך מקצת. [ועי"ש שדחק בלשונו של המ"מ. וצ"ב דהרמב"ם בפ"ג ה"ג פסק כשמואל ומשמע במ"מ שם דמיירי גם המשך מרה"ר לסמטה ובעי שימשוך את כולה].

**אמנם בסמ"ע** (קצ"ח סק"כ ועי"ש בס"ק ט"ו וסק"ו] הבין בדברי השו"ע [שכתב כלשונו של הרמב"ם] שצריך למשוך את כל החפץ לסימטא אלא שאחר שמשכו כולו לסימטא אי"צ שם למושכו כולו. ועיין ברמב"ן בכתובות (שם) דמשמע כדברי הסמ"ע ועיין בביאור הגר"א דמשמע נמי הכי. עי"ש. וקשה דלא משמע כן מלשון הרמב"ם והשו"ע. ועיין במשכנ"י מה שדן בדבריו.

**ג) באבן האזל** ( פ"ד שם) כתב שנחלקו הרמב"ם והראב"ד ביסוד דין משיכה. דיש לחקור האם עצם מעשה המשיכה עושה את הקנין או"ד דהמשיכה היא רק התחלת הקנין והקנין נגמר במה שמכניסה לרשותו וכשמושכה בסמטה הוי כמו שמכניסה לרשותו. ולפ"ז כתב שבזה נחלקו הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם ס"ל שהמשיכה היא עצמה מעשה קנין ולא מטעם הכנסה לרשות, וגדר הקנין הוא כעין קנין חזקה שמראה בעלות על החפץ הנקנה ומה דברשות הרבים אי"ז מועיל הוא משום דברה"ר אין המשיכה מראה בעלות על החפץ דאין דרך בנ"א להניח חפציהם ברה"ר, וממילא כיון שעשה מעשה משיכה בכל החפץ [כדעת שמואל] סגי במה שיכנס מקצת החפץ למקום שמועלת בו המשיכה כיון דלענין הוראת בעלות סגי בזה. אבל הראב"ד [וכן היא שיטת התוס' בקידושין כ"ה: בשם הר"ר חיים כהן וביבמות צ"ג ע"א ועוד] ס"ל שכל קנין המשיכה הוא בהכנסה לרשותו ולכן צריך להכניס את כל החפץ למקום שהמשיכה מועלת בו. עי"ש. [ועי"ש באבן האזל (פ"ג ה"ח וה"ט) שתלה בזה עוד ב' מחלוקות בין הרמב"ם לראב"ד בענין אי מהני שיאמר המוכר לשון עתיד כגון לך משוך ותקנה דלרמב"ם ל"ק משום דהקנין הוא במעשה המשיכה עצמו ולראב"ד מהני דהקנין הוא אח"כ מדין חצר ודמי לקנין כסף עי"ש. ועוד נחלקו במשוך פרה זו ולא תקנה עד יום ל' דלא קנה ולראב"ד קנה אי עומדת בחצירו בסוף ל' וביאר באבן האזל דהראב"ד לשיטתו הנ"ל.]

שמעתי להקשות לדברי האבן האזל ממש"כ הראב"ד בסו"ד "דגבי בהמה ודאי סגי לה ביד ורגל כתנא קמא." וקשה לדברי האבן האזל דבעי' קנין חצר מדוע מהני יד ורגל דמה איכפת לן דאידך למעיקר קיימי סו"ס לא נכנס לרשותו. ולכאו' י"ל דודאי אין כוונת הגרא"ז שהוי קנין חצר כפשוטו אלא דגדר הקנין הוא הכנסה לרשות כעין קנין חצר ומימלא כיון דאידך למעיקר קיימי חשיב שנכנסה הבהמה לרשותו הגם שעדיין לא נכנס לרשותו ממש. [עיין להלן אות יח משכ"ב]

**ד) בעיקר קנין משיכה בספינה. בטור** (קצ"ח) הביא בשם **רבינו יונה** דספינה אינה נקנת במשיכה אלא דרך משיכתה כגון שמונחת במים או ברקק מים שהיא סימטא או בחצר שאינה של שניהן אבל אם ביבשה אינו קונה עד שיגביהנה. **אמנם ברמב"ם** כתב (פ"ג ה"ג) "הספינה הואיל וא"א להגביהה ויש במשיכתה טורח גדול... לא הצריכוה משיכה" עי"ש. ולכאו' מיירי ביבשה דאל"כ מאי איכא טורח גדול. **אכן בפרישה** (שם) כתב דלא מסתבר דהרמב"ם פליג על דינו של הרבינו יונה דא"כ היה לו לטור לכתוב כן [עי"ש שהביא דברי הרמב"ם ולא משמע מלשונו דפליג הרמב"ם]. ועי"ש משכ"ב. **אבל בשלטי גבורים הביא ריא"ז דמז"ה כתב** דספינה נקנת במשיכה רק ביבשה ולא במים "לפי שאינה נחה על פני המים ואין משיכתה משיכה" אבל הריא"ז פליג וס"ל **שגם במים** נקנית במשיכה. עי"ש.

**ה) "לימא כתנאי."** מבואר בגמ' דמדמי משיכת ספינה למשיכת בע"ח. והנה בגמ' בב"מ (ט':) מבואר דרכוב קונה במשיכה והקשו בקצה"ח (קצ"ז סק"ב) וברעק"א (ב"מ שם) דכיון דמיירי ברה"ר מדוע קונה משיכה וכתב בתורי"ד (שם) שמשיכה בבע"ח שעיקרה הוא להנהיגה לפניו וכיון שעיקר הקנין תלוי בעקירת יד ורגל ולא שיביאנה אצלו לכן קונה גם ברה"ר עי"ש. ולפ"ז קשה דלא דמי משיכה בספינה למשיכה בבע"ח ומדוע דימתה הכא הגמ' דין הקנין להדדי. אמנם י"ל דהכא נמי מיירי בספינה שבמים ודמי לרכיבה על הבהמה ויקנה גם ברה"ר אלא שבגמ' להלן (ע"ו:) מבואר שברה"ר אינה קונה המשיכה בספינה ואולי י"ל דהטעם הוא דהתם מיירי בדברי חכמים גם בספינה שאינה במים [וכ"כ במגיה לתורי"ד הנ"ל עי"ש]. אכן בעיקר הקושיא מהתם עיין במאירי (ב"מ שם) שחילק דרכיבה בהנהגה הוי יותר ממשיכה ולכן קני ברה"ר [ולפ"ז י"ל שספינה לא הוי כרכיבה והנהגה וצ"ע].

**ו) בתוד"ה אחזה בטלפה.** כתבו תוס' בשם **ריב"א** דמסירה בעינן מיד ליד וכן מבואר **ברש"י** (קידושין כ"ה: במתני') וראיתם מהא דאיתא בגמ' בב"מ (ח:) דמסירה הוי כאדם המוסר דבר לחבירו ולכן אין קונה במציאה ונכסי הגר דמאן מסר ליה דלקני עי"ש. אכן בשאר ראשונים [עיין **בר"ן ובריטב"א** ועוד] הוכיחו מסוגיא זו להיפך דאילו היה צריך במסירה מיד ליד לא היה הו"א שיקנה במסירה במציאה ובנכסי הגר. ושיטת הראשונים הנ"ל וכן שיטת **הרא"ש ותוס' והרשב"ם והרמב"ן וספר המקח** דלא בעינן מסירה מיד ליד וסגי במה שאומר לו לך חזק וקני. וזהו שכתב הרשב"ם שאחזה בטלפה "במצות המוכר" עי"ש.

**והנה** בדעת הסוברים שצריך מסירה מיד ליד הקנין הוא במעשה המסירה של המוכר שמוסר ללוקח ולא דמי למשיכה כלל שהתם מעשה הקנין הוא מצד הקונה ע"י המשיכה ואין המוכר שייך לעצם מעשה הקנין, אבל בדעת הסוברים שאי"צ מסירה מיד ליד יל"ע מהו מעשה הקנין, ועיין **בר"ן ובריטב"א** דמשמע שאמירת המוכר לך חזק וקני הוי ממש כמו מסירה מיד ליד וממילא גדר הקנין הוא כמו מאן דס"ל דבעי מסירה מיד ליד אלא שהאמירה היא כמו המסירה. **אמנם ברא"ש** (ס"ג) משמע באופן אחר דכתב דבספינה ואותיות "מסירה דידהו הוי כמו משיכה דכשאוחז הספינה בחבל ומנענעו כל שהו הולכת מכוחו על פני המים הלכך אפילו לא הלכה כלל קני לה במסירה." עכ"ל. הרי מבואר שגדר הקנין הוא כמו במשיכה אלא שסגי במה שיכול להוליכה ואי"צ שיוליכה בפועל. **ועיין נמי ברמב"ן** (קידושין כ"ה:) שכתב דהגבהה ומסירה הוי מטעם משיכה "וכן המסירה משעת שנמסרה לידו דרכו למושכה ותחילת משיכה היא." עכ"ל. ומבואר נמי שענין המסירה הוא מטעם שיש רגילות אח"כ למושכה היא תחילת המשיכה. **אלא** שיש לבאר לפ"ז מדוע מהני מסירה ברה"ר ומשיכה לא מהני ברה"ר הרי מסירה מועלת רק משום שהיא דומה למשיכה ותחילת המשיכה. וצ"ל דקנין משיכה הוא משום שמשכה בפועל לרשותו ואינה מועלת ברה"ר כיון שלא משכה לרשות שלו [או סימטה וכד'] אבל מסירה ענינה הוא **שיכול** למושכה להיכן שירצה וממילא אין חסרון במה שהיא עכשיו ברה"ר. ועיין. [ועיין להלן אות יב].

**ז) לדעות שאי"צ מסירה מיד ליד.** קשה לכאו' דבכל משיכה יש גם מסירה ומדוע ל"ק משיכה ברה"ר. ולכאו' היה אפ"ל שבמסירה גם בפניו צריך לומר לו לך חזק וקני וממילא יש נמ"פ היכא שהוי בפניו ולא אמר לו לך חזק וקני. **אמנם רמב"ן** כתב דבמסירה נמי אי"צ לומר בפניו לך חזק וקני **וכן מבואר בשו"ע** (קצ"ח ס"ח) דכתב דבמסירה אי"צ מיד ליד אלא "כיון שאחז בה הלוקח בפני המוכר **או** במצותו הוה ליה מסירה." הרי מבואר שסגי או בפניו או במצותו וכן מבואר בביאור הגר"א (שם). [ועי"ש שציין בסו"ד לדברי התוס' בקידושין כ"ה: ויש שכתבו (עיין בספר מנחת יהודה בקידושין שם) שכוונתו דתוס' שם פליגי וס"ל דבמסירה אף בפניו צ"ל לך חזק וקני ולכאו' אם כל הקנין הוא ע"י אמירתו היינו שהאמירה היא במקום המסירה א"כ לכאו' תמיד צ"ל לך חזק וקני, ואולי הרמב"ן לשיטתו לעיל שמסירה היא תחילת משיכה ולא שהאמירה היא המסירה. ועיין.] וא"כ קשה מדוע ל"ק משיכה ברה"ר ותירץ הרמב"ן דמשכחת לה בבהמה גסה שקרא לה או שהכישה במקל ורצתה לפניו דאז איכא רק משיכה ולא מסירה. אי נמי במציאה ובנכסי הגר אי נמי בשאר מטלטלין [מלבד ספינה ושטרות] שאינן קונין במסירה. ובשם **הר"י מגא"ש** כתב הרמב"ן דהיכא שמשך גלי דעתו שנתכוון לקנות במשיכה ולא במסירה. [**ולכאו'** דברי הר"י מגא"ש תלויין בנדון קנין המועיל וקנין שאינו מועיל. והקשה ברעק"א (שו"ע קצ"ח) דפסק השו"ע שם כר"י מגא"ש ולא השיגו הרמ"א ואילו בסי' רס"ח הביא המחלוקת אי מהני קנין המועיל וקנין שאינו מועיל ועי"ש בפתחי תשובה (סק"ט) משכ"ב. **והנה** יש להקשות לכאו' דבדעת אחרת מקנה אי"צ כוונה לקנין ומדוע הכא צריך שיתכוון לקנות. וי"ל דהגם שאי"צ כוונה לקנין מ"מ אם נתכוון כוונה הופכית ל"ק, כמש"כ הריטב"א לעיל נ"ג ע"א ד"ה לקנות את חבירתה. ועיין נמי בקצה"ח ער"ה סק"ד שכתב כהנ"ל.]

**ח) "עד שתהלך מלא קומתה." ומבואר** בגמ' שלדעת רב מה דלא מהני לר"ח יד ורגל הוא משום דבדוכתא קיימי היינו שלא עקרא את אידך יד ורגל, אבל אם תעקור את כל רגליה מהני וביארו **תוס' וברשב"א וברבינו יונה** דעקירת ב' ידיה וב' רגליה היינו עקירת מלא קומתה ומשום שהיא נשענת עליהם. [ולפ"ז פשוט דגם בספינה אם יעקר כל המקום שנמצא על הארץ או במים סגי בכך ולא בעי' שתעקר מכל מקומה היינו נמי מחלק הספינה שנמצא באויר]

**והנה** בגמ' בקידושין (כ"ה:) אמר רבי זירא דפיל נקנה ע"י שמביא ארבעה כלים ומניחן תחת רגליו א"נ בחבילי זמורות עי"ש. והנה גבי חבילי זמורות מבואר התם דהוי מטעם הגבהה אבל גבי כלים לכאו' משמע בגמ' התם דהוי מטעם קנין כליו [חצר] וכ"כ תוס' שם דסתם כלים אין בהן ג"ט. אמנם ברמב"ם פ"ד ממכירה ה"א כתב דגם בכלים הוי כמי שהגביהן וביאר האו"ש שבקנין כלים איכא גם משום הגבהה וגם משום חצר. אמנם **בנתה"מ** (רס"ח סק"ב) **וברעק"א** (שו"ת רכ"ב) **ובמקנה** (קידושין שם) כתבו דקנין חצר אינו מועיל אלא למה שבתוך החצר. וא"כ קשה כיצד יקנה את הפיל ע"י כליו כיון שיוצא חוץ לחצר. **ועיין בשו"ת בני ציון** (סי' קי"ג) שהקשה כן, וביאר דאי"צ שכל החפץ יהיה מונח בחצר אלא סגי שעיקר החפץ יהיה מונח בחצר [ועי"ש שפלפל לפ"ז גבי דברי הרעק"א בגט אי צריך שכל הגט יהיה מונח בידה] **והדברים מבוארים** לפמש"כ דמבואר בגמ' (בסוגיין) שעקירת ב' ידיה וב' רגליה הוי עקירת כולה כיון שעליהן היא נשענת והן עיקרה ומה"ט א"ש דמהני קנין חצר בכה"ג בפיל. ועיין.

**ובתוס'** (ד"ה אע"ג) הקשו מדוע נקט מלא קומתה ותירצו שעקירת כל ידיה ורגליה חשיב מלא קומתה. **וקצת קשה** מדוע הקשו רק לרב הרי גם לשמואל מבואר בגמ' דכיון דמיעקרא יד ורגל אידך למעיקר קיימא ומשמע דעקירת ב' ידיה ורגליה נמי מהני וכ"כ הרשב"ם. **ואולי** י"ל שאי"ז מוכח לדעת שמואל דאפשר דאידך למעיקר קיימא היינו כל גוף הבהמה. ועיין.

**ט) "ספינה ואותיות נקנות במשיכה ובשטר." ברשב"ם** (ד"ה ואותיות) כתב דקני ליה "לשטר ולחוב הכתוב בו במשיכה כשיבא לידו **שימסרהו לו המוכר**." והקשה **המהרש"א** מדוע כתב הרשב"ם שימסור לו המוכר הרי מיירי הכא במשיכה וכתב שצריך להגיה **שימכור** לו עי"ש. אמנם גם ברשב"ם בד"ה ובשטר כתב "אבל במסירה בלא שטר..." הרי שחזר הרשב"ם וכתב מסירה ולא משיכה ודוחק להגיה גם שם. וכתבו **הרש"ש** **ונמוקי הגרי"ב** דכוונת הרשב"ם היא לדברי **התוס'** (ד"ה אי) **והרא"ש** (ס"ג) להלן שכתבו דלא מהני מסירה בשטר אלא בצירוף משיכה וכן צריך מסירה מיד ליד בשטרות אע"פ דבעלמא לא בעי' מיד ליד. וזהו כונת הרשב"ם שכתב גם מסירה [וכן להלן (בד"ה ואותיות במסירה) כתב הרשב"ם שבעי' מסירה מיד ליד הגם שלעיל כתב הרשב"ם שאי"צ מסירה מיד ליד ועיין להלן משנ"כ בד' רשב"ם אלו]. **והטעם** דבעי' גם מסירה וגם משיכה ומיד ליד כתבו התוס' דבעינן טפי "כדי לקנות השעבוד שבתוכו." **אלא** שיש לבאר מה מהני מסירה ומשיכה לקנות השעבוד שבתוכו דלא מהני במסירה או משיכה בלבד. וכעין זה הקשה **הרשב"א** לדברי הרשב"ם להלן ד"ה ואותיות במסירה דכתב דבעי' מיד ליד והקשה מה מוסיף מה דמסר מיד ליד לענין השעבוד שבו. ועיין **בתוס רי"ד** דכתב דהמסירה היא "לייפות כח המשיכה דלא סגי באותיות משיכה בעצמו אלא שימסרם לו ע"י מסירה." עי"ש. ואכתי צ"ב. **ואולי אפ"ל** דכיון שבשטר רוצה לקנות את השעבוד והשעבוד אינו מונח בגופו של חפץ, לא מהני מעשה קנין שהוא רק ע"י הקונה דאין לקונה כח לפעול בדבר דאינו בגוף החפץ, אבל היכא דאיכא גם מסירה ומיד ליד, הרי שהמקנה פועל נמי במעשה הקנין ומכניס את החוב [שהוא שלו] לרשותו של הקונה ולכן מהני הקנין. ועיין.

**ע"ו ע"א**

**י) "ספינה במשיכה ואותיות במסירה." כתב הרשב"ם** (ד"ה ואותיות במסירה) דאותיות אינם נקנים במשיכה כיון שאין גופן ממון ובאמת אילו רצה לקנות את הנייר מהני המשיכה לכך אבל כדי לגבות את החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוקח. עכ"ד. **והקשה הרשב"א** דא"כ משונה מסירה זו משאר מסירות כמש"כ הרשב"ם לעיל דאחזה בטלפה "במצות המוכר" היינו דלא בעי מיד ליד "ועוד דלראיה שבו מאי שנא מסירה ומאי שמא משיכה הראיה אינה נמשכת ואינה נמסרת." ועיין לעיל [אות ט'] שביארנו דחלוק מסירה מיד ליד דמהני לענין השעבוד [ולכאו' כמו ששם בעי נמי משיכה ה"ה הכא וכמו שמבואר בתוס' (ד"ה ואי) וכשיטה זו דבעי משיכה או הגבהה עם המסירה כן נפסק בשו"ע סימן ס"ו ס"ט עי"ש ועיין להלן אות יב]. **וביאר הרשב"א** [בשם יש מפרשים] דגבי שטרות לקנות הראיה שבהן מסירה משיכה והגבהה שוין שאין הראיה שבהן שיכת לקנין כיון אינה נמסרת או נמשכת או מוגבהת אלא כל שמסר המלוה ללוקח והוציאו מרשותו מהני. **וכ"כ ברמב"ן** והוסיף דתקנת חכמים היא שיקנה משעה שהוציא ראיותיו מתחת ידו וגמר והקנה אותן לו [ולמ"ד להלן בגמ' דבעי כתיבה אז צריך ג"כ שטר] ולכאו' לפ"ז לשון מסירה הוא לאו דווקא, וה"ה למשיכה או הגבהה. **וכן משמע בבעל התרומות** (שער נ"א ח"ג ס"ב) שהביא בשם הרמב"ן "שמסירת השטר ומשיכתו והגבהתו כולן שווין בדינן" עי"ש. וכן מבואר **בש"ך** (ס"ו סקכ"ב בתו"ד ובסקכ"ה) [וצ"ב מדוע נקטו דוקא לשון מסירה] אמנם בקצה"ח (ס"ו סק"ח) כתב דלדעת הרמב"ן לא מהני קנין משיכה אלא מסירה [וביאר דבריו דכיון שאין הראיה נמשכת כל מה ששייך בהן הוא מסירה שאוחז את השטר] ולפ"ז הסתפק האם מהני מסירה בשטרות בסימטה דאם הטעם דלא מהני בעלמא מסירה בסימטה הוא משום דמהני שם משיכה א"כ הכא דלא מהני משיכה תהני מסירה אבל אם הטעם הוא משום שלא שייך מסירה בסמטה א"כ לא יקנה שטרות בסמטה. ועיין בשטמ"ק בשם הר"ן (להלן ע"ו:) דבאמת הקשה לדעת הרמב"ן כיצד יקנו שטרות בסימטה ותי' באופן אחד דמיירי הכא ברה"ר ואופן שני דהקלו בקנין השטרות שיקנו במסירה גם בסימטה. ובקצה"ח (שם) כתב דנראה שדעת הרמב"ן (ע"ו:) שמהני מסירה במטלטלין גם בסימטה וא"כ לק"מ לשיטתו. [וכבר העירו דלא משמע כן ברמב"ן עי"ש.]

**ובתוס'** (ד"ה רבי נתן) כתבו דצ"ל הכא דמיירי בשק מלא שטרות דאל"כ היה צריך הגבהה דכל שדרכו לקנות בהגבהה אינו נקנה אלא בהגבהה. **אכן ברבינו יונה** כתב דלא מיירי הכא בשק מלא שטרות [ולכן לא נקט משיכה דאין דרך לקנות שטרות בודדים במשיכה ובתוס' תי' באופן אחר עי"ש] ומה דלא נקטי הגבהה משום דמסירה זו שהוזכרה באותיות היינו הגבהה ומה שלא הוזכר הגבהה הוא משום שאין דרך הבעלים להניח אותם על הארץ אלא דרך למוסרם ללוקח אבל המסירה מהני מטעם הגבהה. ועוד טעם שקרי להאי הגבהה מסירה **כתב הריטב"א** דלא שייך בראיה הגבהה אלא דמסירת השטר היא כעין "מוסירה" לראיה שבהן. עי"ש. **ועיין ברשב"א** מה שהקשה על דבריו. ומבואר בדברי הראשונים הנ"ל דכל היכא שנותן ביד התלויה באויר אי"צ להגביה את החפץ כלל [וכ"כ בריטב"א בע"ז ע"א] **אמנם יעוין בט"ז** (או"ח שס"ו סק"כ) שכתב גבי הגבהת העירוב שצריך להגביה טפח הגם שמונח בידו התלויה באויר והביאו המ"ב (שם סקנ"א) ובביאור הלכה (שם) כתב דיש לחלק בין היכא שכל הערוב נמצא בתוך ידו שאיצ הגבהה טפח דקונה מטעם ידו עי"ש ולפ"ז ה"ה לדידן לענין שטר. **ועיין בתורי"ד** בסוגין משכ"ב. ועיין להלן אות קט שהרחבנו עוד בענין הנ"ל.

**יא) "שטר לספינה למה לי מטלטלי היא." וביאר הרשב"ם** "ומכי משכה קנייה כדין מטלטלין" עי"ש. **וברשב"א** כתב דתרתי קשיא א'- מדוע בעינן שטר הרי ספינה היא מטלטלין ב'- מה מהני שטר הרי לא מהני שטר על מטלטלין. ובטעם הדבר כתב הרשב"א שכל המקור של שטר הוא בקרקע דכתיב וכתוב בספר וחתום אבל במטלטלין לא מצאנו שטר כלל. **וטעם אחר הביא הרשב"א** דלא מהני שטר למטלטלין משום דאי אפשר לסיימם, **וכ"כ הריטב"א.** ועי"ש ברשב"א שהקשה על ביאור זה. **ולכאו'** איכא נפ"מ בין ב' טעמים אלו לענין שטר ראיה על מטלטין דאילו הוי מטעם שלא מצאנו דין קנין שטר למטלטלין א"כ לראיה מהני שטר אבל א"נ דהוי מטעם שאי אפשר לסימם א"כ גם לראיה לא מהני שטר. **והנה** ברשב"ם משמע דמהני שטר למטלטלין וצ"ב כקושית הרשב"א דלא מצאנו שטר למטלטלין, ולכאו' אפ"ל שכונת הרשב"ם לשטר ראיה, וכן משמע מהרשב"א שכתב דאי לראיה אי"צ שטר דכל שזה תפוס במטלטלין אי"צ ראיה ועיין ברשב"ם כתב לעיל מ"ב שכל הטעם שמהני חזקת מטלטלין הוא משום דסתם קונה מטלטלין מחבירו בלא עדים ובלא שטר הוא קונה היינו שכל החזקה הוא משום שאין רגילות לקנות בשטר. ועיין מש"כ הגר"ש אריאלי שליט"א בהגהות לרעק"א בסוגיין שהאריך בנדון זה דשטר על מטלטלין.

**יב)** **בתוד"ה אי.** כתבו תוס' דלא מצינו מסירה אלא בספינה או בבעלי חיים אבל שאר מטלטלין אינם נקנים במסירה והוכיחו תוס' ד"ז בכמה ראיות **א-** ממתני' בקידושין דנכסים שאין להן אחריות אינם נקנים אלא במשיכה משמע שלא נקנים במסירה. **ב-** דכיון שאינו קונה הקלף לצור ע"פ צלוחיתו [דאינו נקנה אלא במשיכה כשאר מטלטלין] ודאי לא יקנה השעבוד. **ג-** כיון דאמרי' להלן שאינו קונה שטרות עד שיכתוב וימסור משמע דבעי קנין חשוב יותר בשטרות וממילא לא מהני מסירה דהוי קנין פחות חשוב ממשיכה. **ד-** מהא דמבואר בגמ' ספינה במשיכה ואתיות במסירה ומוקמינן לה להלן (ע"ב) בסימטה ומסירה אינה קונה בסימטה ואיך אמרי' אותיות במסירה. **ולכן** פירשו תוס' דהכוונה למסירה ומשיכה יחד ומיד ליד עי"ש וברא"ש כתב דבעי' עם המסירה או משיכה או הגבהה [ולעיל אות ט' ביארנו הסברא בדבריהם] **ובעיקר הסברא** דלא יהני מסירה אלא בספינה או בע"ח כתב הרא"ש שדוקא בספינה או בע"ח המסירה היא כעין משיכה כיון ששמחניק בהן אם קצת יזיזם ילכו מכוחו ולכן אף שלא מזיזם מהני מסירה כמו משיכה אבל בשאר מטלטלין דלא שייכא מציאות זו, לא מהני קנין מסירה. [ועיין לעיל אות ו' משכ"ב]. וכדברי תוס' והרא"ש הנ"ל נפסק בשו"ע (סימן ס"ו ס"ט) עי"ש.

**אמנם כמה ראשונים** פליגי על תוס' והרא"ש, והובא לעיל דברי הרבינו יונה שס"ל דמסירה דהכא היינו הגבהה וכ"כ בתורי"ד [והתם משמע שסתם שטרות נכנסים בתוך ידו וקונה נמי מטעם יד וזו כונת הגמ' למסירה] ולפ"ד הרבינו יונה לא קשיא כלל כל קושית התוס' דהכא מיירי בהגבהה שהוא קנין חשוב יותר ומהני בכל מקום. **וברמב"ן** נמי פליג ע"ד תוס' וס"ל דמהני קנין מסירה בשטרות והו"ד לעיל אות י' אלא שיש לבאר מה יענה הרמב"ן על ראיות התוס'. [וגבי סברת הרא"ש המובאת לעיל עיין ברמב"ן בקידושין כ"ה: והובא לעי אות ו' שביאר באופן שונה מדברי הרא"ש, ולסברת הש"ך המובאת להלן דשאני מסירה זו דהיא רק לקנות השעבוד ולא השטר עצמו משאר קניני מסירה א"ש בפשיטות.]

**ועיין בש"ך** (ס"ו סקכ"ב) שהביא עוד ראשונים דס"ל כרמב"ן וישב קושיות התוס' - דלענין מה שלא הוזכר קנין מסירה במתני' כתב הש"ך דלא הוזכר שם אלא קנינים לגוף החפץ ומה דהקשו תוס' דאם ל"ק גוף הנייר כ"ש שלא יקנה את השעבוד כתב הש"ך דאיפכא מסתברא דקנין מסירה מתאים דוקא לשיעבוד ולא לגוף השטר דכיון שאין השעבוד יכול להיות מוגבה או נמשך א"כ הכל שוה בו. [אכן בקצה"ח (שם סק"ח) כתב דכיון שכותב לו קני לך **איהו** וכל שיעבודיה א"כ אם ל"ק את השטר לא יקנה גם את השיעבוד] ומה שכתבו תוס' דבעי בשטר קנין חשוב שהרי צריך גם כתיבה וא"כ לא יהני מסירה כתב הש"ך דמה דבעי' כתיבה אי"ז משום שצריך קנין יותר חשוב אלא כיון שאין שטר דומה למטלטלין שאין השעבוד תחת ידו ואין ראיה מתפיסתו שהוא שלו לכן צריך שטר אבל באמת אין חילוק בין משיכה למסירה. ולענין ראית התוס' ממה דלא מהני מסירה בסימטה כתב הש"ך דכיון שאין השעבוד נמשך הוי מסירה כמו משיכה. ובקצה"ח (סק"ח) הבין בדבריו דלא מהני משיכה בשטר ועיין לעיל [אות י'] דמשמע ברמב"ן [ובש"ך] לא כן. וי"ל שכונתו שכיון שהקנין אינו על השטר עצמו אלא על הראיה לא שייך זה לשאר דיני מסירה דלא מהני בסימטה. ועיין עוד לעיל [אות י'] שהבאנו דברי הקצה"ח והר"ן בשטמ"ק בקושיא זו.

**יג)** בא"ד. "אי נמי לא בעינן מיד ליד ומ"מ נקט מסירה משום דבעי' דעת אחרת מקנה אותו כמו שאר מסירות לאפוקי מפקיר שטרותיו דאין מחזיק בהן קונה... דליכא מסירה שאין דעת אחרת מקנה אותן." **ובשו"ת מהר"ם מלובלין** (סיכ"ב הו"ד בש"ך שם סקכ"ה) הקשה דבלה"כ אין מועיל בקנין מההפקר כיון שליכא כתיבה. ותירץ שכיון שמפקיר ונתרוקן כל זכותו אי"צ כתיבה **ובש"ך** שם תמה עליו הרבה דלא יהיה מפקיר שטרותיו עדיף מהאומר קני לך איהו וכל שיעבודא דלא מהני. וכן אם יפקיר יזכה הלוה בחוב עי"ש. **ובעיקר** סברת המהר"ם כתב **בטבעת החושן** דמה דבעי כתיבה הוא משום שאין ראיה מהחזקת השטר על החוב אלא על השטר עצמו וכמש"כ הש"ך בסקכ"ב וי"ל דכ"ז בקני מחבירו וכד' אבל בקונה מההפקר דאין בעלים מסתמא קנה הכל ולכן אי"צ בכתיבה. **ועיין בקצה"ח** (שם סקי"א) משכ"ב. **ובנתה"מ** (סקי"ד) כתב דבאמת אין הנדון שיזכה "בחוב" אלא בשטר הראיה שהוא כחפץ בפ"ע עי"ש היטב ולהלן בדברי התוס' בע"ב יבואר עוד בזה.

**"אותיות נקנות במסירה דברי רבי וחכמים אומרים..."** בביאור מחלוקת רבי ורבנן עיקר הסוגיא בע"ב ויבואר שם בעזהי"ת.

**יד) "ספינה נקנית במסירה." נחלקו הראשונים אי קנין מסירה עדיף מקנין משיכה או להיפך. בתוס'** (ד"ה ספינה) נחלקו **ר"ת ור"י** ר"י סובר שקנין משיכה עדיף מקנין מסירה ולכן כל היכא דשייך לקנות במשיכה אינו קונה במסירה והביאו תוס' דכן היא דעת הרשב"ם דכל היכא שאפשר במשיכה ל"ק במסירה כיון שהוא קנין גרוע. [וקצת קשה דהגם דמוכח כן ברשב"ם בע"ב בד"ה קונה ברה"ר דדוקא משום של"ק משיכה ברה"ר לכן קונה שם מסירה, אבל מאידך כתב הרשב"ם כמה פעמים (שם) דמסירה קונה ברה"ר כיון שאורחיה כן ובסימטא אורחיה לקנות במשיכה ומשמע שאי"ז משום שמשיכה הוא קנין עדיף ועיין]. ור"ת סובר שקנין מסירה עדיף מקנין משיכה, ומבואר בתוס' דר"ת הוא לשיטתו דמסירה בעי' מיד ליד. **וצ"ב** מה השייכות בין הנדון אי בעי מיד ליד לבין הנדון מהו הקנין העדיף, **וי"ל** בפשטות לפי המבואר לעיל [אות ו'] שאי בעי' מיד ליד גדר הקנין הוא קנין מצד המקנה ולא דמי כ"כ למשיכה וממילא י"ל דעדיף מינה אבל אי לא בעי' מיד ליד היינו שמסירה היא רק כתחילת משיכה וכד' [כמש"כ הרמב"ן בקידושין הו"ד שם] וא"כ פשוט שמשיכה עדיפא ממסירה. **ולפ"ז י"ל** גם דהנה הקשה ר"ת דלא יתכן שאם יש קנין עדיף יבטל קנין חבירו דאטו מצות הן שמבטלות זא"ז, ור"י הוכיח כדבריו מהגבהה שכל היכא שיש הגבהה אין משיכה. וצ"ל בדעת ר"ת דהגבהה ומשיכה הם מאותו גדר של קנין היינו דהוי קנין מצד המקנה והוי כענין הכנסה לרשותו וממילא אם יכול לעשות כן באופן יותר טוב א"א לקנות באופן הפחות טוב, אבל ר"ת למד שמסירה הוא סוג קנין אחר כמבואר לעיל דהוי מצד המקנה וכו' א"כ לא שייך שקנין מסוג אחר יבטלו. ועיין.

**טו) בא"ד.** מבואר בתוס' דלשיטת ר"י הטעם דלא מהני מסירה בסימטה הוא משום שיש קנין עדיף היינו משיכה. **ועיין ברשב"א** שהביא **מהר"י מגא"ש** דהטעם דלא מהני מסירה בסימטה הוא משום דכשם דמסירה לא מהני ברשות מוכר כמו כן לא מהני בסימטא שהרי הראשון שנכנס שם עם בהמתו קנוי לו מקומו וכ"א הוי כרשות מוכר. [ועיין נמי **בתוס' בקידושין** כ"ה: בשם ה"ר חיים כהן שכתב כעין זה]. ועיין נמי בתוס' ביבמות צ"ג שכתבו דכשמשך לאגם נעשה האגם לרשותו **אלא** שהקשה **הרשב"א** לפ"ז מדוע איכא ס"ד שיקנה בסימטא במסירה וביאר דכל מה שהרשות קנויה לו זה רק לשעה וכשמוסרן מהני.ועיין **בשו"ת חת"ס** (יו"ד שי"ח) שהביא מדברי הר"ן שמסירה לא מהני ברשות מוכר מפני שרשותו של מוכר מעכבת עליו, וכתב החת"ס שאם אומר לו בפירוש שיקנה במסירה הוי כמו שמשאיל לו מקום וקנה במסירה. [ושמעתי לבאר דתלוי אי מסירה הוי כהוראת בעלות דאז מהני גם ברשות מוכר או מטעם משיכה דאז לא מהני ברשות מוכר.]

**טז) כתב הרמב"ן.** דיש דרך אחרת מופלגת מזו והיא שיטת **רב האי גאון** שכל המטלטלין אינם נקנים אלא במשיכה ורק היכא שאמר לו המוכר שיקנה במסירה אזי קונה במסירה ואפילו ברשות הרבים או בסימטא. וביאור שיטה זו נראה שכל קנין המסירה הוא אמירת המוכר שיקנה במסירה זו אבל בלה"כ אין משמעות כלל למסירה. ועיין. [ולפ"ז פשוט שלא מהני גם בפניו אא"כ יאמר לו שיקנה במסירה ומבואר כן ברמב"ן] וכתב הרמב"ן דאין לשיטה זו מקור ולא ראיתי לבאים אחריהם שיסמכו עליהם עכ"ד.

**יז) בעיקר קנין מסירה בספינה ובשאר מטלטלין. עיין ברא"ש** (ס"ג) דכתב שרק ספינה ובעלי חיים נקנין במסירה דאז דמי המסירה למשיכה עי"ש אבל שאר מטלטלין אינם נקנים במסירה ומה"ט בעינן בשטרות נמי משיכה [ועיין לעיל אות ו' ט' יבמה שנתבאר בדבריו.] **אמנם ברמב"ן** הביא שרק דברים שאין דרכן בהגבהה ומשיכה נקנים במסירה היינו דברים כבדים וכן משמע ברמב"ם שכתב (פ"ג ה"ג) דספינה כיון שיש טורח גדול במשיכתה לכן מהני בה מסירה וכן מבואר **במאירי** בסוגיין. אלא שצ"ב מה שייך מסירה בדברים כבדים שאינם לא ספינה [דיש לה אפסר ונחשב שמסרה ויכול לנענעה כמש"כ הרא"ש] או בע"ח שמובן מציאות המסירה, דהגע עצמך כיצד יקנה אבן גדולה וכד' במסירה וכי אם יחזיק במקום מסוים באבן יחשב זה למסירה וצ"ע. **וברבינו יונה** כתב שלא כל הדברים הכבדים מהני בהן מסירה אלא רק בספינה שאין דרך להכניסה לביתו ועיין **ברשב"א** שהקשה לפירוש זה **ועוד כתב הר"י** דמהני גם מסירה בבהמה כיון שדרך לאוחזה שלא תברח. עי"ש. **עוד כתב הרמב"ן בשם כת אחרת [והיא שיטת הראב"ד]** דאין חילוק בין ספינה לשאר מטלטלין וכולם נקנים במסירה ברה"ר ובמשיכה בסימטה **וביד רמה** [הו"ד נמי בטור סימן קצז] דבמסירה רגילה ל"ק אלא בבהמה ובספינה ובמסירה מיד ליד מהני בכל המטלטלין [והביאור הוא כמש"כ לעיל בכ"מ דמסירה מיד ליד אינה כמשיכה ולכן מהני בכל גווני אבל מסירה שאינה מיד ליד הוי רק כמשיכה ולכן לא מהני אלא בספינה ובבהמה כסברת הרא"ש דלעיל.] ועיין בזה **באמרי בינה** (קונטרס הקנינים סימן ז') שהאריך בזה.

**ע"ו ע"ב**

**יח) "עד שימשכנה או עד שישכור את מקומה." ביאר הרשב"ם** דשכירות מקום קונה מדין חצר כדנפקא לן מאם המצא תמצא בידו הגניבה. אכן בתוס' [בע"א ד"ה ספינה] מבואר לשיטת ר"ת דשכירות מקום מהני מטעם "דשכירות מקום הוי כעין משיכה שמביאה לרשותו" ועיין בביאור הגר"א (ר"ג ס"ט) שמבואר בדבריו דשכירות מקום הוי ממש כמשיכה. וביאור הדברים הוא דאין חילוק בין מושך החפץ לרשותו לבין מביא רשותו אל החפץ [וודאי לפ"ז דמשיכה הוי כחצר ולא כחזקה עיין לעיל אות ג'] אכן יעוין ברשב"א (קידושין כ"ו) גבי קנין פיל דס"ל ששכירות מקום אינה מועלת מטעם משיכה. ועיין בקה"י בב"מ סכ"ז שהאריך בהנ"ל ועיין היטב ברמב"ם בפירוש המשנה (פ"ה מע"ש מ"ט) דמשמע דהוי מטעם משיכה ועיין עוד בקה"י בב"מ סימן נ"א שהביא דברי האחרונים בזה.

**יח) "והגבהה קונה בכל מקום." עיין בסמ"ע** (קצ"ז ג') שביאר דע"י שמגביהו בידו הוי ברשותו שכל מה שבידו של האדם הוא כמונח בביתו. **ובקצה"ח** (שם סק"א) כתב דמצאנו בתוס' בב"ק צ"ח דגם מה שמוגבה מכוחו חשיב הגבהה [ועיין סוגיא בקידושין כ"ו גבי חבילי זמורות שחשיב הגבהה **והעיר בזה הקצה"ח** רע"ג סק"ד. ועיין **ברשב"א** (קידושין שם) **ובדבר אברהם** סי' כ"א משכ"ב ואכמ"ל] אלא כתב הקצה"ח דהגבהה מהני גם בלא טעמו של הסמ"ע שכך תיקנו חכמים. אכן בעיקר מש"כ הקצה"ח דהגבה מכחו חשיבה הגבהה **עיין בש"ך** (קצ"ח סק"ג) שנחלקו בזה הראשונים **ועיין בנתה"מ** (סק"ג) דכתב כקצה"ח.**ועיין ברשב"א** בסוגיין שהקשה כיצד קני הגבהה לאביי דס"ל שאויר שאין סופו לנוח כמונח דמי ותירץ הרשב"א דאביי חזר בו עי"ש. ועיין **בדבר אברהם** (השמטות ומלואים לסי' כ"א) שדן בדבריו בארוכה.

**יח\*) "מר סבר קפידא ומר סבר מראה מקום" ברשב"ם** כתב דקפידא היינו שלא גמר להקנותו אלא במשיכה ולא במסירה שאם ירצה יוכל לחזור בו. **וביד רמה** כתב דהטעם הוא משום שמקפיד על קנינים יותר טובים ולכן נתכוון למשיכה בדווקא. **וברשב"א** הביא ב' טעמים אלו **וברמב"ן** כתב טעם אחר והוא דכיון דמהני מסירה ובכל אופן אמר לו משיכה מוכח שרוצה להטריח עליו שיקנה במשיכה דוקא. עי"ש. **והנה** רבנן אמרי שלא קנה עד שישכור את מקומה **וצ"ב** מה מהני שכירות מקום הרי הוי קפידא על משיכה בדוקא, וביד רמה ביאר לשיטתו דשכירות מקום הוי קנין עדיף ולכן לא הוי קפידא, וברשב"א כתב דכיון דענין משיכה הוא הכנסה לרשות א"כ אין סברא שיהיה קפידא בשכירות מקום, [וכן מבואר בתוס' דר"ת ס"ל דמסירה עדיפא ממשיכה ומ"מ ס"ל לרבנן דהוי קפידא וא"כ קשה משכירות מקום ות' תוס' דשכירות מקום ענינו הכנסה לרשות כמשיכה]. **והטעם** דלא ס"ל לרשב"א כיד רמה אפשר שהוא משום שלא ס"ל דהוי קנין עדיף ואפשר נמי דס"ל ששכירות מקום נמי הוי טורח ואין נפ"מ. וצ"ע. **ובדעת רבי** דס"ל דמראה מקום הוא לו כתבו **היד רמה והרמב"ן** דכונתו שיקנה באיזה קנין שרוצה ורק הזכיר לו שם קנין **וברשב"ם** ביאר שכוונתו שיקנה במסירה ומה שאמר לו משיכה כוונתו שאח"כ ימשכנה לביתו. **והנה** יל"ע לסוברים שצריך מסירה מיד ליד צ"ב מדוע אמר לו לך משוך וקני הרי כשנותן לו את השטר מיד ליד הרי כבר מקנה לו במסירה ומה שייך לשון משוך, וא"כ ודאי הוה קפידא, **אמנם**  לפי דברי הרשב"ם א"ש, ועיין. [ואולי כדי לישב דעה זו כתב הרשב"ם כן אמנם הרשב"ם עצמו ס"ל שלא צריך מסירה מיד ליד כמבואר לעיל.]

**יט) "אמר רב פפא... צריך למכתב ליה קני לך איהו וכל שיעבודא אמר רב אשי... וכי לצור על פי צלוחיתו הוא צריך." כתב הרשב"ם** דרב פפא בא לפסוק כרבנן דשטרות נקנות בכתיבה ומסירה והוסיף ג"כ את נוסח שטר המכירה. ורב אשי סובר כרבי. **ומבואר בדבריו** שנחלקו רב פפא ורב אשי [ולשיטתן רבי ורבנן] האם אמרינן לצור על פי צלוחיתו הוא צריך או לא. וכן מבואר ברשב"ם בע"א [ד"ה אותיות וד"ה כתב] דלרבי אינו יכול לומר לו לצור על פי צלוחיתו מסרתי לך ולרבנן יכול לטעון נייר בעלמא זביני לך. **ועיין בש"ך** (ס"ו סקכ"ב) שביאר שהטעם שצריך כתיבה במכירת שטרות משא"כ בשאר מטלטלין הוא משום דבשאר מטלטלין תפיסתן מוכחת שקנה מה שבידו משא"כ בשטרות שאין התפיסה של השטר מוכיחה שקנה את השעבוד שהרי אינו תופס את השעבוד שבו לכן צריך גם שטר שיכתוב לו קני לך איהו וכל שיעבודא. ולפ"ז לרבי י"ל שס"ל שתפיסת השטר מוכחת גם לענין השעבוד שבו. **וכיסוד זה** של הרשב"ם שהחסרון בקנית השטר שלכן צריך כתיבה נראה מבואר כן גם מדברי **הרבינו יונה** ועיין להלן אות כא שיובאו דבריו. [**הנה** נחלקו הראשונים האם יש חזקה כל מה שביד אדם שלו על שטר חוב לענין השיעבוד שבו והובאה מחלוקת זו בשו"ע מ"ז א' ועי"ש בש"ך סק"ו שהביא דעות החולקים ולכאו' לדברי הרשב"ם תלוי במלוקת רבי ורבנן וצ"ע. ועוד נחלקו אביי ורבא להלן קע"ג אם צריך להביא ראיה ונחלקו הראשונים האם מחלוקתם היא אליבא דרבי או אליבא דרבנן וזו ודאי מחלוקת בדין החזקה הנ"ל ועיין ברמב"ם (פ"ו הי"א) שחילק בזה בין המ"ק ללוה ועיין בראב"ד ובמ"מ ואכמ"ל]

**הנה** לפי דברי הרשב"ם היה מקום לכאו' לומר שאי"צ שטר מכירה וסגי בשטר ראיה, שהרי כל הנדון הוא אם יש ראיה שהקנה לו את השעבוד אכן מדברי רב פפא שאמר שצריך למכתב ליה קני לך איהו וכו' מבואר ששטר ראיה אינו מספיק. וכן נפסק בשו"ע (ס"ו ס"ב) והטעם י"ל שכיון שאין החזקת השטר ראיה על קנין השעבוד אין החזקה זו יכולה לשמש לקנין וצריך את השטר לעצם הקנין. ועיין להלן בדברי המל"מ ולפ"ד ודאי שצריך את השטר לעצם הקנין. [ועיין בשו"ע ס"ו ס"ז גבי שטר של עכו"ם ובקושית הגר"א והרעק"א שם ולהלן אות כב].

**ובמשנה למלך** (פ"ו הי"א ד"ה גרסינן) הקשה מנין לרשב"ם שפליג רב אשי על רב פפא בעיקר מה שצריך כתיבה ומסירה ופסק דלא כרבנן ולא אמר שנחלק רק על דברי ר"פ שנוסח השטר הוא קני לך איהו וכל שיעבודא. **וביאר** דדעת הרשב"ם היא דלשיטת רבי הטעם שאי"צ כתיבה הוא משום שאין שום משמעות לשטר בפני עצמו וכשם שהקונה בית והחזיק בו ודאי קנה את הדיורין שבו כמו כן הקונה שטר ודאי ואי"צ כלל אמירה לקנות השעבוד, ולדעת רבנן הטעם שצריך לכתוב שטר הוא משום שיש משמעות לקנין השטר בפני עצמו בלא השעבוד לענין לצור על פי צלוחיתו וכיון שכן אין שיעבוד השטר והשטר מתדבקים זה בזה עד כדי שנימא שאין חלות קנין לזה בלא זה ושנקנה השטר נקנה השעבוד כיון שיש משמעות גם לשטר בפ"ע וממילא ודאי שצריך לכתוב לו קני לך איהו וכל שיעבודא. וא"כ ממה דאמר רב פפא שצריך למכתב ליה קני איהו וכל שיעבודא א"כ ודאי סבר שהלכה כרבנן דלרבי אי"צ אמירה כלל כמבואר וע"ז פליג רב אשי דאדרבא מסתבר טעמו של רבי שאין משמעות לשטר בפני עצמו כלל וממילא אי"צ כתיבה. עי"ש. **ולפ"ז** כתב דבגמ' לעיל [ריש ע"א] כאשר הבינה הגמ' שנקנין האותיות במשיכה ודאי שצריך למכתב ליה קני לך איהו וכל יעבודא דקנין משיכה הוא בודאי על השטר עצמו משא"כ כאשר אמרי' שאותיות נקנות במשיכה אזי נחלק רבי וס"ל שאי"צ כתיבה דאין הקנין מתייחס לשטר עצמו כלל, ועי"ש שדייק כן מלשון הרשב"ם.

**כ) ובגמ' להלן** (ע"ז ע"א) גירסת הרשב"ם "אמר אמימר הלכתא אותיות נקנות במסירה כרבי... אמר רב אשי סברא נמי הוא דאותיות מילי נינהו ומילי במילי לא מיקנין." **אמנם בתוס'** (ע"ז ע"א ד"ה אותיות) **וברא"ש** ועוד ראשונים גרסי בגמ' "הלכתא אין אותיות נקנות במסירה." היינו כרבנן דבעי כתיבה ומסירה. וביארו בתוס' דדעת רבנן דבעי' כתיבה ומסירה דס"ל שמסירת השטר קרוי מילי אבל כשכותב לו שטר בשמו על השעבוד אין לך מעשה גדול מזה. מבואר בתוס' דסברת רבנו היא שלא סגי במסירה כיון דהוי מילי ולכן בעי לכתיבת השטר וברא"ש (סו"ס ד') ביאר [בתו"ד] שע"י הכתיבה הוי קנין אלים לקנות גם את השעבוד. **היינו** דהטעם דלרבנן בעי' כתיבה ומסירה אי"ז מטעמו של הרשב"ם שאין הוכחה מהמסירה על קנית השעבוד אלא שלא מספיק מסירה לקנות השעבוד אלא בעי' כתיבה ומסירה דאז הוי קנין אלים וקונה גם את השעבוד. עי"ש.

**כא) יש לבאר כיצד מהני צירוף הכתיבה והמסירה לקנין השטרות. ומצינו בזה ג' דעות בראשונים. א- דעת הרא"ש** (סוף סימן ד') ז"ל:"ועיקר הקנין בכתיבה דהוי מעשה ואפ"ה בעינן גם מסירה. היינו דכיון דהטעם של רבנן הוא דבעי' "מעשה" ולא "מילי" א"כ הכתיבה היא נחשבת למעשה ולכן היא עיקר הקנין. **ב- בעליות דרבינו יונה** (ע"ז ע"א ד"ה א"ל רב אשי בסו"ד) כתב ז"ל: "ונמצא כי מה שהצריכו כתיבה ומסירה לא מפני שתחול הקנאת הכתיבה על השעבוד אלא מן הטעם שאמרו דמילי במילי לא מיקנין וכך פירוש הדבר דאע"פ שמוסר לו האותיות צריך שיאמר לו קני לך איהו וכל שיעבודא דאית בי'... דרוצה לומר שיקנה כח וזכות שיש לו בשטר זה דאי לא אמר ליה ולא מידי אין אין המסירה אלא הקנאת גוף הנייר הנמסר מיד ליד... ולא שיאמר לו כן בע"פ דמילי במילי לא מיקנין." עכ"ל. **מבואר בדבריו** שעיקר הקנין הוא המסירה אלא שבלא הכתיבה אין המסירה אלא כהקנאת הנייר בלבד היינו שהכתיבה עושה שמסירת השטר היא מסירת השעבוד ולא רק מסירת הנייר. [**וכביאור זה** י"ל לכאו' בדעת הרשב"ם שס"ל שכל החסרון בקנית שטרות שצריך כתיבה הוא משום שאין מוכח שהקנין הוא על השעבוד וע"י השטר מוכח כן ולכן השטר הוא חלק מהקנין כמבואר לעיל אות יט] **ג- דעת הריטב"א והראב"ד –** כתב הריטב"א (קידושין מ"ז ע"ב ד"ה במלוה בשטר) ז"ל: "והלכתא כרבנן ומסירה לשטר עצמו וכתיבה לשעבודו." הרי מבואר שהכתיבה קונה את השעבוד והמסירה את השטר עצמו. וזה נראה בכוונת הריטב"א בסוגיין (ע"ו ע"א ד"ה וחכמים) דכתב בשם מורו דבעי' קודם שימסור את השטר ואח"כ יכתוב וז"ל: "כי הכתיבה שהיא באה לקנות הראיה שבו אינה חלה אלא על מסירת השטר שכשם שזכה בגופו של שטר שיזכה בראיה שבו כי נתינת השעבוד בלא שטר אינו כלום."עכ"ל ונארה כוונתו כנ"ל דהמסירה היא על גופו של שטר והכתיבה היא על הראיה היינו השעבוד. ועיין. **ובטור** (ס"ו ד') הביא בשם **הראב"ד** דעל קנין השטר עצמו אי"צ דוקא מסירה ואפשר בחליפין "שהחליפין הן במקום המסירה דכמו ששאר מטלטלין נקנין בחליפין כן גופו של שטר נקנה בחליפין והכתיבה לקנות השעבוד שבו." עכ"ל. [ובשו"ע ס"ד פסק דלא מהני קנין חליפין ולא הביא דברי הראב"ד הנ"ל] הרי מבואר מדברי הראב"ד כהנ"ל שהכתיבה היא לקנות השעבוד והמסירה היא לעצם השטר.

**נמצנו למדים** ג' דעות בראשונים בקנין כו"מ, ובקצרה- לרא"ש עיקר הקנין הוא הכתיבה ולרבינו יונה עיקר הקנין הוא המסירה והכתיבה רק לברר המסירה ולריטב"א והראב"ד המסירה על השטר והכתיבה על השעבוד. **ובביאור מחלוקתן כתב בחידושי רבי ראובן** (סימן י"ח) דהרא"ש ס"ל דהחוב והשעבוד הוא הדבר הנקנה והכתיבה והמסירה הוא רק מעשה קנין על החוב והשעבוד ולכן עיקר הקנין הוא בכתיבה. ואילו הרבינו יונה ס"ל דהשטר הוא הדבר הנקנה וגורר עמו את השעבוד ולכן העיקר הוא קנין המסירה. ולהלן יבואר עוד ביסוד זה. ועיין נמי בברכת שמואל סימן נ"ה נ"ו על דרך הנ"ל. ולפ"ז דעת הריטב"א והראב"ד דהשטר והשעבוד הן ב' עניני קנין נפרדים.

**כב) בשו"ע** (ס"ו ס"ב) כתב שיש מי שאומר שצריך שיבא לידו אותה כתיבה. **ובש"ך** (שם סקי"א) כתב שלא מצא מי שאומר כן אבל מ"מ מסתבר כן כיון דאין אותיות נקנות אלא בכתיבה אותו שטר דמי לקרקע שנקנית בשטר שצריך שיגיע אותו שטר לידו. [והגם שס"ל לש"ך דבעי' כתיבה דאל"כ ליכא ראיה על קנית השעבוד מ"מ הכא יש ראיה ע"י העדים, אלא שלא נמסר לו השטר ולזה כתב הש"ך שלא מצא ראיה מפורשת אי צריך מסירה] **ובאו"ת** (שם אורים סקט"ו) כתב דמבואר כן בבעל התרומות (שער נ"א ח"ג דין ז') עי"ש. **אכן בדרישה** (ס"ב) הביא לשון בעל התורומות הנ"ל וכתב דיש משמעות בדבריו שאי"צ למסור את השטר ללוקח וסגי להקנות לו בקנין חליפין עי"ש [ומ"מ אם לא זיכו לו את השטר מבואר דלא מהני]. **ובקצה"ח** (שם סק"ה) הקשה על מה דמבואר דמהני מכירת שטרות גם בקטן [כמבואר בשו"ע רל"ה ס"א] וא"נ שצריך שיגיע השטר ליד המוכר הרי הוי כשאר שטרות קנין וא"כ הרי אין קטן יכול להקנות דאין העדים חותמין אלא על שטר של גדול [כמבואר שם בשו"ע ס"ה] אבל אם לא צריך השטר להגיע לידו א"ש דהעיקר היא המסירה ואינו דומה לשטר קרקע. [וכ"כ בסק"ט ליישב דברי תוס' דבהפקר אי"צ כתיבה עי"ש] **ובנתה"מ** (שם סק"י) כתב דלק"מ משום דלמכירת שטרות מהני גם שטר בכתב ידו שעל זה לא נאמר הדין שאין שטר לקטן **ובמשובב** השיב על דבריו מדברי שו"ת הרא"ש שכתב דקטן יכול למכור שטר גם בעדים **ובמהדורת השו"ע** כתב הנתה"מ דביאר דברי הרא"ש שם בענין אחר עי"ש. **ונמצאנו למדים** שנחלקו הפוסקים הנ"ל אי צריך שתגיע הכתיבה לידו של הלוקח או לא.

וביאור מחלוקתן כתבו **בחידושי רבי ראובן** (שם) **ובאבי עזרי** (פ"ו ממכירה הי"א בסו"ד) דהסובר שאי"צ שיבא השטר לידו הוא משום שעיקר הקנין הוא המסירה ורק הכתיבה היא כדברי הרבינו יונה דבאה לברר את המסירה א"כ אי"צ שימסור לו את השטר [**ובאמת** מבואר כן בקצה"ח שכתב שהצד שלא צריך למסור את השטר הוא משום שהעיקר היא המסירה וי"ל דכוונתו להנ"ל.] **והנה** לשון הרשב"ם (ע"ו ע"א ד"ה כתב) שצריך לכתוב לו שטר מכירה על שטר זה וימסור לו אותו שטר. ומשמע שצריך מסירה על שטר המכירה וצ"ב לפי המבואר לעיל שלדעת הרשב"ם כיון שהעיקר היא המסירה לכאו' אי"צ למסור השטר. **אכן** באמת הרשב"ם שם מיירי היכא שלא היה מסירה של השטר חוב ואין ראיה למקום שמסר לו את השטר חוב שצריך למסור לו גם את שטר המכירה.

**בשו"ע** (שם ס"ז) "כתב שטר הקנאה העשוי בגופן [בדינן] של גוים אם כתוב בו לשונות המספיקים לנתינת גוף הנייר והשעבוד הי הן כשטרות שלנו." **והקשו בביאור הגר"א** (שם) **וברעק"א** (בהגהות השו"ע שם) דכיון דשטר זה הוי שטר קנין כמבואר בשו"ע לעיל ס"ב דשטר ראיה אינו מועיל, א"כ קשה שהרי לדעת השו"ע (ס"ח ס"א) שטר קנין בערכאות פסול. **וביאר האבי עזרי** (שם) ע"פ המבואר שהשטר הוא רק לגלות על המסירה שהקנה גם את השעבוד וא"כ מהני גם בערכאות עי"ש. [**אכן** יש לברר אי הוי שטר ראיה, דזה ודאי אינו כמבואר בשו"ע (שם ס"ב) וכמש"כ לעיל אות כ' עי"ש, וצריך לומר שהגם שאי"ז שטר ראיה מ"מ כיון שהשטר אינו עיקר הקנין אלא כדי לקבוע שהמסירה היא על השיעבוד ג"כ א"כ הגם שהוי שטר קנין מ"מ אי"ז דומה לכל שטרי קנין וצ"ע.]

**כג) עוד נחלקו הראשונים האם צריך שיקדים הכתיבה למסירה או לא. בריטב"א** (ע"ו ד"ה וחכמים) כתב דלפי פשוטו של לשון בכמה דוכתי נראה שצריך להקדים כתיבה למסירה. [וכן הוא לשון **הרמב"ם** (פ"ו הי"א) "שיכתוב לו המקנה... וימסור לו את השטר"]. **אבל בשם מורו** כתב הריטב"א שאי אפשר לומר כן דהכתיבה חלה על מסירת השטר וא"כ צריך קודם מסירה ואח"כ כתיבה ומה דאמרי' עד שיכתוב וימסור דמשמע שקודם צריך לכתוב הכוונה היא בכתיבה ומסירה שקדמה לה כמו שאומרים ע"י חופה וקידושין הגם שהחופה אחר הקידושין עי"ש. **ולכאו' ביאור מחלוקתם** הוא נמי כהנ"ל, דהריטב"א לשיטתו שהשעבוד אינו נקנה ע"י המסירה א"כ כל הכתיבה היא רק לשעבוד ולזה צריך קודם שימסור את השטר ואח"כ יכתוב את השטר על השעבוד, והדעה דס"ל שהקנין הוא המסירה א"כ הכתיבה צריכה להיות קודם המסירה לברר את ענין המסירה כמבואר לעיל. **[והנה בסמ"ע** (סקט"ו) כתב דמדברי הרמב"ן הממובאין בטור ס"ד מוכח שאם מסר וכתב יחד מהני. **ובש"ך** (שם סקי"ד) הסיגו וכתב שאין ראיה מדברי הרמב"ן הנ"ל וגם הקשה דא"א לצמצם לכתוב בשעת המסירה. **ועיין בתומים** (שם סקי"ב) שהביא ראיה לדברי הסמ"ע דמהני בב"א. עי"ש.

**כד) במחלוקת רב פפא ורב אשי. לעיל** [אות יט] הובאו דברי הרשב"ם שרב פפא סובר כרבנן ורב אשי סובר כרבי ונתבארו דבריו בארוכה. **ובתוס'** (ד"ה אמר) **פליגי** וס"ל אפשר דרב פפא ס"ל נמי כרבי ומה שצריך לכתוב לו קני לך איהו וכל שיעבודא הוא משום דסבר לה כאביי (לקמן קע"ג) שצריך להביא ראיה ובלא ראיה יש לחשוש שמא השטר שבידו הוא פקדון או שגנבו או שנפל ממנו עי"ש. [ומה שאמר רב פפא שצריך "לכתוב" הגם שלדברי רבי סגי באמירה אפ"ל דהוא משום שהיא עצה טובה שיכתוב בשטר שהרי עדים אינם מצויים תמיד]. וכדברי התוס' כתבו **הרמב"ן והרשב"א והר"ן והריטב"א** דלא בא רב פפא להכריע במחלוקת רבי ורבנן אלא לומר שבלא אמירה או כתיבה של קני לך איהו וכל שיעבודא אין המסירה מתפרשת אלא למסירת הנייר ולא לקנין השעבוד. ולזה פליג רב אשי וס"ל שודאי מתכוון לתת לו את החוב שהרי וכי לצור על פי צלוחיתו הוא צריך. [אלא שיש להעיר בד' רב אשי שהקשה דודאי מתכוון למכור את השעבוד, הרי בלה"כ צדקו דברי רב פפא דגם אם לא מטעמו מ"מ צריך לכתוב לו כן שאל"כ ליכא כלל קנין על השעבוד שהרי בעי' כתיבה ומסירה. אכן י"ל שקושית רב אשי למה צריך לכתוב (או לומר) קני הוא "וכל שיעבודא" דזה הוא פשוט. ועיין].

**כה) "אין לצור ולצור."** **וכתב הרשב"ם** (ד"ה ואמר) "דאי משום אונאה יתר משתות להוי ביטול מקח ויחזיר לו דמיו וזה יחזיר לו שטר חובו." **והרמב"ן** כתב באופן אחר דאם לא אמר או כתב דלא קנה את השעבוד ממילא בטל הקנין גם לענין השטר עצמו "מפני שעיקר מקחו לראיה שבו והכל בטל ולא יתקיים לחצאין." והביא הרמב"ן **י"א** שקנה הקלף כסברתו של הרב ז"ל עי"ש. **ועיין בבעל התרומות** (שער נ"א ח"ד) שהביא ב' דעות בזה. **והנה** מבואר בגמ' בב"מ ס"ג: דבכדי שאין הדעת טועה הוי מחילה וא"כ קשה מדוע הכא יחזיר הדמים **וכ"כ הרבינו יונה** בשם יש אומרים דמה"ט לא יחזיר הדמים. **וביארו הראשונים** [עיין ר"ן ורשב"א וביתר ביאור ברבינו יונה] שכל מה שנאמר שבאין הדעת טועה הוי מעות מתנה הוא היכא שנתכון לקנות דבר מסוים וקנה אותו אלא ששילם בעבורו דמים יתרים באופן שאין הדעת טועה אבל הכא הרי יש ב' קנינים השטר והשעבוד ועל השטר אין צד ששילם את הסכום ששילם אלא שהוא חשב לקנות גם את השעבוד ובזה לא שייך שיהיה מחילה כיון שלא קנה את מה ששילם עבורו. ועיין. ועין להלן אות מז.

**כו) דין מכירת שטרות דאוריתא או דרבנן. בתוד"ה קני** כתבו תוס' דמכירת שטרות דרבנן [וכן היא דעת **הרמב"ם** פ"ו ממכירה הי"ב וכן שיטת **הרי"ף והרא"ש רבינו יונה והנמוק"י**] והוכיחו כן מהא דמבואר גבי מתנת שכיב מרע שאינו יכול למחול משום דהוי דאוריתא אבל אי הוי דרבנן יכול למחול כמו המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול, ומשמע שדין המחילה תלוי במה דהמכירה היא מדרבנן. עי"ש. **אלא** שיש לבאר מדוע תלוי דין המכירה במה שהקנין הוא מדרבנן הרי גם קנין מדרבנן הוא קנין גמור. **ועמד בזה הרעק"א** (ב"מ כ' ע"א בתוד"ה ש"מ) וביאר "דכיון שבחוב לא שייך משום התפסת קנין שבעולם מדאוריתא כיון שאינו בעין, אלא מדרבנן תיקנו דע"י קנין השטר זכה בחוב, מש"ה הוי זכות גרוע ואין לו קנין גמור בזה." עכ"ד עי"ש. **ובאבן האזל** (פ"ו ממכירה הי"ב) ביאר דתקנת חכמים של מכירת שטרות היתה רק בין הקונה והמוכר ולא כלפי הלוה ולכן כל היכא שהלוה חייב מחויב לפרוע ללוקח [דאין לו נמ"פ דמ"מ חייב] אבל היכא שמחל לו החוב לא מהני מכירת השטר כלפיו עי"ש.

**והטעם** דאין מכירת שטרות מדאוריתא [דלכאו' יכול למכור את שעבוד הקרקע הכתובה בשטר] **כתבו תוס'** דא"א לקנות שעבוד הקרקע הכתובה בשטר כיון שאינו ברשותו ובתוס' להלן קמח ע"א כתבו דאי"ז "בעין" ולכן מהני רק מדרבנן דתיקנו חכמים דתהני המכירה כיון שיש צורך בכך. **ובחידושי הגר"ח** (פכ"ב ממכירה הי"ז) דייק מדברי **הרמב"ם** (פ"ו ממכירה הי"ב) שכתב "אבל מן התורה אין הראיות נקנות אלא גוף הדבר הקנוי בלבד." וכתב הגר"ח דמשמע מהרמב"ם דאין חסרון בהקנאת החוב [היינו השעבוד] אלא דאין הכי תימצי להקנותו שהרי השטר הוא רק ראיה על החוב ואין בו את הדבר הנקנה בעצמו. ועיין בקו"ש להלן אות שצ שהוכיח דהחסרון במכירת שטרות הוא מטעם שעצם החוב אינו נמחל שאל"כ מדוע חשיב ראוי כלפי בכור מה שא"א למכור השטר. **ועיין בברכת שמואל** (סימן נ"ה) שביאר כן. ולפ"ז פליג ע"ד תוס' דלדברי תוס' החסרון הא משום שלא שייך קנין בחוב שאינו ברשותו כנ"ל.

**ור"ת כתב** [וכן דעת **הראב"ד** בהשגות פ"ו הי"ב **וברשב"א** (שבועות ל"ג:) עי"ש] דמכירת שטרות דאוריתא ודחה הראיה משכיב מרע משום דהתם אי מתנת שכ"מ הוי דאוריתא אינו יכול למחול כיון דהוא היורש. אלא שהקשו תוס' לפ"ז מדוע באמת יכול למחול במכירת שט"ח הרי הקנה לו את שעבוד הקרע שבשטר [שהרי לא ס"ל לר"ת דכיון דהשעבוד חשיב אינו ברשותו אינו יכול להמכר]. **ובתירוץ** קושית התוס' **כתבו הראשונים** בכתובות (פ"ה:) דיש ב' ענינים בשעבוד א'- שעבוד נכסים ב'- שעבוד הגוף. ושעבוד הנכסים הוא תוצאה משעבוד הגוף וכיון דשעבוד הגוף אינו יכול להמכר כיון שאין בו ממש א"כ נמצא שהגם שמכר שיעבוד נכסים מ"מ שעבוד הגוף הוא למלוה וכיון שמחל את שעבוד הגוף שוב פקע ממילא שעבוד הנכסים עי"ש. **ועיין באו"ש** (פ"ו ממכירה הי"ב) שביאר באופן מעט שונה דכיון שעיקר החוב אינו שייך כלל לשטר וגם בלא שטר הרי חייב לו א"כ לגבי עצם החוב השטר הוא שטר ראיה בעלמא ולכן לא שייך בזה מכירה לענין החוב עצמו ויכול למחול. עי"ש.

**ובביאור המחלוקת** אי מכירת שטרות דאוריתא או דרבנן, כתבו האחרונים [עיין **בברכת שמואל** (סימן נ"ה נ"ו) **ובחידושי רבי ראובן** (סימן י"ח) **ובקה"י** (סימן ל"ה) ועוד] דתלוי האם המכירה היא על השטר חוב או על השעבוד נכסים, דאם המכירה היא על השטר וע"י השטר קונה את השעבוד נכסים א"כ מכירת שטרות היא מדאוריתא אבל אם כל המכירה מתיחסת לענין השעבוד א"כ הוי אינו ברשותו וא"א שיקנה מדאוריתא. [ומבואר דאין צד שבמכירת שטרות יקנה את עצם החוב כדמוכח מהא דאפשר למחול גם למ"ד דמכירת שטרות דאוריתא, אלא רק את השעבוד נכסים, ונחלקו כיצד יקנה את השעבוד נכסים.]

**כז) בתוס' חילקו בין מכירת שטרות להקדש** דמכירת שטרות תיקנו חז"ל שיוכל למוכרן ואילו בהקדש לא היה צורך כ"כ ולכן לא תיקנו שיוכל להקדיש. **והקשו הקצה"ח** (ס"ו ב') **והרעק"א** מנין לתוס' דלא תקנו כן גם בהקדש דאין ראיה מהגמ' בפסחים אלא שלא יכול להקדיש את גוף נכסי הלוה אבל להקדיש החוב אפשר שיכול. **ובאמת ברמ"א** (יו"ד רנ"ח) פסק שהקדשת שטרות מהני. **ותירצו האחרונים הנ"ל** [קה"י חידושי רבי ראובן וכן הגרש"ש במערכת הקנינים סימן י"א] דאין מכירת שטרות קנין על עצם החוב דאינו יכול להקנות אלא רק על שיעבוד הנכסים כמבואר לעיל, וא"כ כיון דבהקדש קימ"ל דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט והיינו דמהני גם בלא קנין [כשיטת הריטב"א בקידושין כ"ח ועיין בתומים ס"ו סק"ב בשם המרדכי] א"כ היה צריך להועיל גם בלא כו"מ וממה דלא מועיל בלא כו"מ מוכח שלא תיקנו כלל בהקדש שיכול להקדיש שעבוד הקרקעות. **ולפ"ז** ביאר הקה"י גם לשיטת הרשב"א דס"ל (בשבועות ל"ג) דמכירת שטרות דאוריתא ומ"מ מבואר שאינו יכול להקדישן ותמה עליו בקצה"ח (קכ"ג סק"א) מדוע אינו יכול להקדישן וביארו האחרונים הנ"ל דס"ל לרשב"א כתוס' דהקרקעות אינם ברשותו והגם דמהני במכירה זהו משום דס"ל שאפשר למכור מה שאינו ברשותו אבל מ"מ אינו מועיל בהקדש מטעם שאינו ברשותו. עי"ש. **ובדעת הרעק"א והקצה"ח** ביאר **בחידושי רבי ראובן** (שם) דהנה יש לחקור אחר שתיקנו חכמים שתועיל מכירת שטרות יל"ע האם תיקנו שהשטר ימכר וממילא החוב ימכר הגם שמדאוריתא מכירת השטר לא מהני לחוב [היינו שהתקנה היא שועיל המכירה כסברת מ"ד מכירת שטרות דאוריתא] או"ד שתיקנו שאפשר למכור את השעבוד הגם שאינו ברשותו. ולפי הצד הראשון מובנת שיטת הרעק"א והקצה"ח. עי"ש. **ובאמת** יעוין ברעק"א בב"מ (כ' ע"א) שחילק בין מלוה ע"פ למלוה בשטר שמלוה ע"פ המכירה היא על החוב ומלוה בשטר המכירה היא על השטר ולפ"ז א"ש הרעק"א לשיטתו.

**כח) הקשו תוס'** לשיטות דמכירת שטרות מדרבנן מדוע איצטריך קרא למעוטי שטרות מאונאה [כמבואר בב"מ נ"ז:] **ותירצו**  **בתוס'** [בתירוץ ראשון] דבא למעט שטר הנמצא לאחר יאוש ומוכרו לבעליו ביוקר. **ובקצה"ח** (ס"ו סק"א) כתב דיש לעיין במה זכה המוצא דאי זכה בגוף החוב צ"ב הרי הלוה יזכה לפניו בזה, ואי אין יאוש בחוב א"כ גם המוצא לא יזכה בחוב, ואין לומר שזוכה רק בנייר ולכן המכירת שטרות הכא היא דאוריתא [דכ"כ בח"צ (רס"ג בהגהות לט"ז) בביאור דברי התוס'] משום שאי"ז משמע בדברי הסמ"ג (הלכ' מקח וממכר דף נ"ח) שכתב כדברי התוס' וביאר שהמכירה היא דאוריתא כיון שנכתב השטר על שמו, ולכאו' אם המכירה היא רק על הנייר אין צריך לזה שהשטר כתוב על שמו. **וביאר הקצה"ח** דבאמת זכה המוצא בחוב והלוה אינו זוכה בחוב כיון שבאיסורא אתי לידיה, והטעם דמהני זכית המוצא בחוב הגם שא"א למכור שטרות [מדאוריתא] דכל הטעם דלא מהני מכירת שטרות הוא משום שהוי אינו ברשותו אבל יאוש פועל גם על דבר שאינו ברשותו שהרי מועיל בגניבה וגזילה [דאינו מדין הפקר] ומטעם זה יכול לזכות בו המוצא ואי"ז נמי כתיבה ומסירה כיון שיאוש עדיף מקנין דחל גם על דבר שאינו ברשותו. ובכה"ג מכירת השטר היא דאוריתא כיון שמכר למי שכתוב השטר בשמו. עי"ש.

**ודברי הקצה"ח צ"ב.** דמבואר בדבריו שכל מה שצריך כתיבה ומסירה דהו משום שבלה"כ אינו יכול להוציאו מרשותו ולכן יאוש מהני והנה בתוס' לעיל (ע"ו ע"א ד"ה אי) כתבו דבעינן מסירה משום דבעי' דעת אחרת מקנה כמו שאר מסירות לאפוקי מפקיר שטרותיו שאין המחזיק קונה מה שבתוכו כיון שליכא מסירה ודעת אחרת מקנה. ומבואר שלא קונה בלא מסירה כיון שיש חסרון בקניה ולא חסרון בהפקר. ועוד קשה דמבואר בתוס' שבנכסי הגר נמי לא מהני ולכאו' התם הוי הפקר ממילא. וצ"ע. עוד יש להעיר בדברי הקצה"ח דמבואר בדבריו שהמוצא יכול לזכות בחוב וצ"ב הרי גם אצל המוצא הוי אינו ברשותו ומדוע יכול לזכות ועיין בנתה"מ שהעיר בזה, ובמשובב השיב שאין חסרון בקנין על דבר שאינו ברשותו. עי"ש.

**אמנם** בעיקר דברי הקצה"ח מבואר חידוש נוסף שכל שהשטר כתוב בשמו אי"צ כתיבה ומסירה, ותמה על דבריו **בחידושי הגרש"ש** (ב"מ סי' כ"ב אות א') דכיון שהמאבד איבד את זכותו בשטר מדוע אי"צ כתיבה ומסירה דמאי שנא ממכירת שטרות בעלמא. **אמנם** דברי הקצה"ח מבוארים בסמ"ג כמש"כ הקצה"ח שם. **[ואפשר** אולי לומר דהנה מבואר **בעליות דרבינו יונה** להלן ע"ז גבי מילי במילי לא מיקנין דבכל שטר שהמוכר מקנה ללוקח אי"צ כתיבה ומסירה עי"ש.וככ הריטב"א בב"מ ז' ע"א עי"ש. וביאור הדבר לכאו' דהיכא שהשטר כתוב בשמו בודאי מונח בשטר את החוב והשעבוד אליו וכיון שכן אי"צ לכתיבה ובפרט לפמש"כ הרבינו יונה והרשב"ם שצריך את הכתיבה כדי לברר את המסירה שאינה על הנייר בעלמא וא"כ בשטר הכתוב על שמו מציאות השטר בידו מוכיחה את החוב אליו וודאי לא ניתן לו לנייר בעלמא. וא"כ אפשר דבכה"ג הקנין מתיחס לנייר עצמו שמונח בו החוב כלפי המלוה או הלוקח עצמם ולכן הוי מכירת השטר מדאוריתא. אמנם **באבי עזרי** (פ"א מגרושין ה"ז) דגם שטר שבין הלוה למלוה ובין המוכר ללוקח צריך כתיבה ומסירה כיון שהקנין אינו על הנייר אלא על הראיה והשעבוד אבל מ"מ כיון שנכתב השטר על שמו הרי הכתיבה היא בעצם השטר ואי"צ כתיבה אחרת. ולפ"ז אי"ז מיישב את הדין דשטר הנכתב על שמו הוי מכירה מדאוריתא. **ובנתה"מ** (שם סקי"ד) כתב שתוס' בע"ב חולקים על תוס' בע"א וס"ל שאפשר לזכות בראיה שבשטר גם בלא מסירה וכלפי זה הנידון בתוס' דידן עי"ש. [ועיין היטב מש"כ הנתה"מ בסק"א].

**כט) עוד תירוצים בראשונים לקושיא זו. בתוס' בתירוץ שני** כתבו דמיירי בלוה או קנה בלא שטר ונותן דמים כדי שיכתוב לו את בשטר דלזה איצטריל מיעוט דליכא אונאה. **וברמב"ן** כתב דאיצטריך קרא להיכא דזבין ליה שטר ולא חזר בו עד שגבה את חובו דתו לא מצי הדר ורחמנא מיעטיה מדין אונאה כיון ששטר מכר לו מתחילה. עכ"ל. ודבריו צ"ב כיון דאין המכירה מהני מדאוריתא כיצד קנה הלוקח את החוב ונפטר הלוה אם פרע לו את החוב דאיצטריך למעוטי מאונאה וצ"ע. **עוד תירץ הרמב"ן** שמיירי שמכר לו את השדה והיו לו שטרי זכויות ומכרן לו ביותר מדמיהן. עי"ש. **ובר"ן** (כתובות פ"ה:) ביאר דלא בא הכתוב למעט שטרות בפרט מהונאה אלא שעיקר המיעוט הוא לעבדים וקרקעות אלא שממעטינן מיניה נמי שטרות משום שאין בכלל הכתוב אלא דבר שמטלטל וגופו קנוי ומכור אבל מידי אחרינא לא וממילא שטרות במכירה דרבנן אין בהן הונאה. **ובכסף משנה** (פ"ו הי"ב) כתב דתירוץ זה עיקר. עי"ש בראיותיו. [ועיין **במהר"ם שיף** (ב"מ נ"ו:) דכתב דר"ת בתוס' ור"ח בתוס' שם באו לתרץ הקושיא מהונאה והקשה עליהם, עי"ש.ובחידושי רבי ראובן ישב קושיותיו ע"פ יסודו עי"ש].

**ע"ז ע"א**

**ל) "אמר אמימר הלכתא אותיות נקנות במסירה כרבי."** כך היא גירסת הרשב"ם דפסקי כרבי. **הנה בפנ"י** (קידושין מ"ח ע"א בתוס' ד"ה המוכר) כתב דלולי דמסתפינא יש לדון בדבר החדש דלרבי דס"ל שאי"צ כתיבה ומסירה י"ל דסובר שקנין שטרות הוא מדאוריתא וזהו טעמו של רבי דשטרות נקנין במסירה דכיון דמכירתן מדאוריתא כשאר מטלטלי ע"כ נקנין במשיכה או במסירה [דהוי בכלל משיכה] ואפשר שדוקא במסירה משום דלענין הקנאת שיעבוד עדיפא מסירה ממשיכה, ורבנן סברי דמכירת שטרות מדרבנן ולכן צריך כתיבה ומסירה כיון דמדאוריתא אינן נקנין כלל. **והוכיח כן הפנ"י** דא"נ דלרבנן קנין שטרות הוא מדאוריתא צ"ב היכן רמוז קנין זה בתורה [דכל הקנינים נלמדים מקרא] דאי השטרות הן כשאר מטלטלי א"כ צריכין להקנות במשיכה או מסירה ולא יהני בהן שטר כלל, ואי קנין שטרות הוי כמקרקעי כיון שיש בזה שיעבוד קרקעות א"כ מה ענין המסירה, ועוד דלקני בכסף [ועיין להלן אות לב בדברי הראשונים בזה]. וע"כ דלרבנן מכירת שטרות הוי דרבנן.

**וביאור דברי הפנ"י** כתב בחידושי רבי ראובן דס"ל דלרבי המכירה היא על השטר והשעבוד מונח בשטר [ולא מבעי' לשיטת הרשב"ם שלא צריך מטעם זה אמירה לרבי אלא גם לדעת תוס' בד"ה אמר רב פפא שצריך אמירה מ"מ אחרי האמירה הוי השעבוד כמונח בשטר] וכין שהמכירה היא על השטר א"כ אי"צ כתיבה ומסירה אבל לדעת רבנן המכירה אינה על השטר אלא על השעבוד וא"כ בעי' כתיבה ומסירה. עי"ש. **[וראיתי** במגיה לריטב"א (ציון 62 שכתב לדייק מדברי הרמב"ם כפנ"י שכתב הרמב"ם (פ"ו הי"ב) דקנין השטרות "בדרך הזאת" מדברי סופרים. ומדויק בדבריו דרק בדרך הזאת היינו בכתיבה ומסירה הוי מדברי סופרים.]

**לא) בעיקר גירסת הרשב"ם.** דאותיות נקנות במסירה כרבי וביארה הגמ' דרב אשי אמר דהוי סברא דמילי במילי לא מקני, **וביאר הרשב"ם** דשטר הוא מילי ואין מילי יכולין לקנות מילי. **וברא"ש הקשה** לדברי הרשב"ם דאין רב אשי נותן טעם מדוע נקנים שטרות במסירה אלא מדוע אין מועיל קנין שטר [ולא משמע כן מדברי רב אשי] **ועוד** כתב הרא"ש שאין טעם זה מספיק דאפ"ל שאין קנין הכתיבה העיקר אלא המסירה והכתיבה רק באה לאלומי למסירה ובזה מהני ולא חשיב מילי וכמו שלרבנן [לדעת תוס' דהמסירה היא מילי] אין נחשב קנין בכו"מ למילי כיון דעיקר הקנין הוא הכתיבה והמסירה באה להאלים את הכתיבה ואין נחשב שנקנה במילי. עי"ש. **והיה מקום לומר** לדעת הרשב"ם שסובר שאילו היה צריך שטר א"כ היה השטר עיקר ההקנאה וכיון ששטר הוי מילי ומילי לא קני מילי מוכח שאין השטר עיקר הקנין וע"כ כרבי דאי"צ שטר. **אבל** הרשב"ם גופיא ס"ל שלדעת רבנן הגם שצריך כתיבה מ"מ עיקר הקנין הוא המסירה [ודלא כרא"ש] דהכתיבה רק מבררת את המסירה [עיין לעיל אות יט בהרחבה] וא"כ הרשב"ם לשיטתו צ"ע. **אכן ברבינו יונה** (ע"ז ע"א בסו"ד) הגם שביאר כדברי הרשב"ם דלרבנן המסירה היא העיקר והכתיבה באה לברר את המסירה מ"מ כתב דהטעם שצריך לכתוב ולא למסור דמילי במילי לא מקנין. עי"ש הרי שגם תוספת לקנין חשיבא "מילי במילי" וכן צ"ל בדעת הרשב"ם. **ועיין בתוס' רי"ד** שכתב כדברי הרשב"ם ומטעם דאי בא לפסוק כרבנן הרי אי"צ לזה, דיחיד ורבים הלכה כרבים עי"ש. [וראיתי להקשות דכיון שלעיל כתב הרשב"ם דרב אשי ורב פפא נחלקו אי הלכה כרבי או כרבנן א"כ אמימר בא לפסוק כרב אשי, וא"כ אין לומר כדברי התורי"ד בדעת הרשב"ם].

**[הנה** לשיטת הפנ"י דלדעת רבי קנין שטרות הוא כקנין מטלטלין כיון שמכירת שטרות דאוריתא א"כ מה דאין נקנין בשטר אי"ז משום מילי אלא שכל מטלטלין אינם נקנים בשטר. ולדברי הרשב"ם צ"ע דברי הפנ"י.]

**לב) גרסת התוס' ושא"ר הלכתא אין אותיות נקנות במסירה.** וביאור דברי רב אשי דהמסירה היא מילי וע"י הכתיבה הוי מעשה גדול. ודנו הראשונים האם יקנה שטר ע"י מסירה וקנין אחר שאינו כתיבה. והראשונים הביאו דהר"י מגא"ש כתב שרק בקנין של כתיבה ומסירה נקנין אבל לא במסירה וקנין אחר וברבינו יונה כתב דכמה שנים לא הבין סברא זו שהרי כל מה שיכול לקנות ע"י הכתיבה יכול לקנות ע"י הכסף ובסו"ד ביאר שהטעם שבעי' דוקא כתיבה הוא משום שצריך לפרש את המסירה דאל"כ אין המסירה אלא הקנאת הנייר בעלמא [עיין לעיל אות יט ואות כא] וכיון שצריך לפרש כן צריך שהדברים יהיו כתובים ולא שיאמר לו בע"פ דמילי במילי לא מקנין. אכן בר"י מגא"ש משמע שהמכירה חלה ע"י השטר כתיבה וא"כ צ"ב מדוע לא מהני קנין אחר. ועיין בב"י (טור ס"ב) שהביא לשון הבעל התרומות ובסו"ד מבואר שהטעם דלא מהני קנין אחר דכל קנין מלבד קנין שטר נחשב למילי ורק קנין שטר אלים שלא יחשב למילי [וצ"ב מה אלימות קנין שטר להכי].

**לג) נחלקו הראשונים** אי פסקי כרבי או כרבנן ועיין **בתוס' וברא"ש ובריטב"א ובר"ן** ועוד שפסקו כרבנן **והרשב"ם ובתורי"ד** פסקו כרבי ועיין בראיות תוס' לפסוק כרבנן **ובתוס' רי"ד** דחה ראיותם לשיטתו, והוכיח דהלכה כרבי מהא שנחלקו אביי ורבא אליביה אי צריך להביא ראיה או לא [להלן קע"ג] ובתוס' דחו ראיה זו עי"ש. ובעיקר הנדון אם צריך להביא ראיה עיין ברמב"ם (פ"ו הי"א) שחילק בזה בין המ"ק ללוקח ועיין במ"מ משכ"ב **ובאבן האזל** שם שביאר דבריו.

**לד) בעיקר דין מכירת שטרות. עיין ברא"ש** (גט פשוט סי' כ"ג) שכתב ז"ל: "ויראה לי הא דאמר השטר מכר נקנה לרשב"ג [צ"ל רבי] במסירה ולרבנן בכתיבה ובמסירה אם מסר לו וכתב קני לך איהו וכל שיעבודא היינו דוקא בשטר קניה שכתב שדי קנויה לך ואם מסרו לוקח ראשון ללוקח שני קנה אע"פ שלא נכתב השטר בשמו ... אבל אם נקנה השדה בכסף או בחזקה או בקנין סודר וכתבו השטר לראיה אם מכר אותו השטר לאחר וכתב לו קני לך איהו וכל שיעבודיה לא קנה השדה שהרי גם הראשון לא קנה באותו שטר ואיך נייפה כח השני לקנותו באותו שטר. ולא דמי לשטר חוב דהתם לא שייך בו קנין אלא ממון שהלוהו נתחייב לו בע"פ והשטר נכתב לגבות ממשעבדי ובמסירת השטר חוב קונה את השעבוד נכסים וגם החוב בתקנת חכמים וכיון שקנה החוב קנה גם שיעבוד נכסים הכתוב בשטר." עכ"ל. **ותורף דבריו** שיש חילוק בין שטר ראיה על קנית שדה לשטר מכר עצמו דשטר ראיה על קנית שדה אינו מועיל לקנין, וקשה לרא"ש מאי שנא שטר ראיה על מכר משטר חוב שהוא נמי ראיה על ההלואה, ותירץ שהתם השטר הוא לגובינא ממשעבדי, ותירוצו צריך ביאור.

**וביארו הקצה"ח** (ס"ו סק"כ) **והנתה"מ** (שם סקכ"ג) שע"י השטר חל שיעבוד נוסף ולזה קונה. [ובקצה"ח כתב דהוי שיעבוד נוסף ובנתה"מ כתב שהפקיעו את השעבוד הקודם וחל רק שיעבוד זה עי"ש]. ועי"ש מה שנחלקו הקצה"ח והנתה"מ ובמשובב שם.

**אכן באבי עזרי** (פ"ו ממכירה הי"א) ביאר באופן אחר שיש חלוק בין שטר ראיה על חוב לשטר ראיה על מכירה דשטר ראיה על חוב לא מהני כיון שהמוכר כבר נסתלק מהמכירה ואין בינו ללוקח שום דין ממון וכין שכן לא שייך לקנות ע"י ראיה על המכירה ורק בעיקר שטר הקנין תיקנו חכמים שע"י מכירת עיקר שטר הקנין יעבור השדה לבעלותו [**ונראה** הביאור, ששטר המכירה הוא מתיחס לזכותו של הלוקח בקרקע ולכן יכול להעביר את הזכיות שלו ע"י שטר זה משא"כ שטר הראיה הוא בין המוכר ללוקח וכיון שעכשיןו אין בניהם כלום לא יכול לקנות ע"י שטר זה] אבל בשטר ראיה על חוב כיון שהלוה עדיין חייב למלוה א"כ השטר שנעשה בניהם לראיה יכול לשמש להעברת החוב לאחר. עי"ש [וביאר בזה מה שהקשה הקצה"ח משטרות של גוים עי"ש, אלא שלא הזכיר האבי עזרי כלל מדברי הקצה"ח והנתה"מ הנ"ל].

**אכן** בעיקר חידושו של הרא"ש הגם שנפסק כן בשו"ע (ס"ו סי"ד), מ"מ יעוין **בתורי"ד** (שם) שחולק על דבריו ועיין נמי ברמב"ן (קס"ט) משכ"ב.

**לה) "זכו בשדה זו לפלוני וכתבו לו את השטר חוזר בשטר ואינו חוזר בשדה." הקשו תוס'** מדוע חוזר בשטר הרי אינו מפסיד מידי דבלא שטר נמי גובה ממשועבדים דהמוכר שדהו בעדים גובה מנכסים משועבדים. **ותירצו תוס'** דמ"מ מפסיד כיון שע"י השטר יצא קול שמכר שדהו. אלא שהקשו ע"ז בסו"ד מהא דאיתא להלן קס"ח: דמי דאיבד שטר מכר ויש לו עדים שהיה לו שטר זה כותבים לו שטר אחר ולא חיישינן שמא לא ידעו העולם שנכתב פעמיים על אותו שדה ויחשבו שמכר כל שדותיו עי"ש. **וברמב"ן** תירץ הקושיא דהתם שאני דכיון שהיה ללוקח שטר אלא שנאבד, לא יפסיד מחמת טעם זה שיש הפסד למוכר ועוד דכבר נפק עליה קלא עי"ש. **והביא הרמב"ן** עוד תירוצים בעיקר קושית התוס' דבשטר מכר אילו לא היה שטר היה יכול לטעון פרעתי לאחר שטרפו מהלוקח ואילו יש שטר אינו נאמן לטעון כן וא"כ הוא מפסיד בכתיבת השטר והביא יש מי שפירש שאם לא כתב לו שטר כלל ל"א אחריות ט"ס והמוכר שדהו בעדים שגובה מנכסים משועבדים מיירי שקבל עליו אחריות, ודחה הרמב"ן ביאור זה וגם הקשה דביאור זה לא יהני כיון שאפשר לכתוב שטר בלא האחריות.

**עוד כתב הרמב"ן** ז"ל: "ולי נראה דאפילו בלא שום טעם אם רצה חוזר דספר מקנה בעינן ועדים שליחותו הם עושים... וכיון שלא רצה אין כותבין לו שאין שטר זה כלום." עכ"ל. **וביאור דבריו** שצריך בשטר "דעת המתחייב" וכיון דהמתחייב אינו רוצה בשטר אין שום משמעות לשטר. [וכ"כ **הרשב"א** עי"ש]. אמנם מתוס' שלא תירצו כנ"ל מבואר שאי"צ דעת המתחייב, וכן פירשו **הרעק"א** (תנינא סו"ס נ"ג) **ובאמרי בינה** (הלואה ס"ו ד"ה ועוד) וכן בתוס' בכתובות כ: נראה בפשטות דיש ב' דעות אי בעי' לדעת המתחייב, כמבואר באחרונים הנ"ל. [**והגם** שלתוס' נמי אין לכתוב שטר כיון שמפסיד המוכר מ"מ איכא נפ"מ בין שיטת תוס' והרמב"ן באופן שנתרצה המוכר אחר חתימת השטר בשטר זה, דאי הוי חסרון בדעת המתחייב א"כ נעשה השטר בפסול ולא מהני ואי הוי רק חסרון שמפסיד ע"י כך א"כ השטר כשר ומהני. כ"כ בברכת שמואל בשם בחור נעלה אחד ועיין להלן בדבריו.]

**אמנם בברכת שמואל** (סימן נ"ח) כתב שמחלוקת תוס' והרמב"ן הנ"ל אינה אי צריך בכל שטר דעת המתחיב אלא רק כלפי "שטרי ראיה" דפליגי תוס' והרמב"ן אי בשטרי ראיה צריך דעת המתחייב. **וביאור** מחלוקתן דסברת התוס' לחלק בין שטרי ראיה לשאר שטרות הוא דכל מה דבעי' דעת המתחייב הוא מכיון שעושין שליחות המקנה אבל בשטר ראיה אין עושים שום חלות ומעשה שטר אלא ראיה בעלמא ולכן אי"צ דעת המתחייב. ועוד כתב בשם חכם אחד דס"ל לתוס' שאי"צ דעת המתחייב בשטר משום ששטר ראיה אינו "ספר המקנה" וכל מה דבעי' דעת המתחייב הוא משום דבעי' ספק המקנה [כמבואר בראשונים לעיל דף מ'] אמנם הרמב"ן סובר שדין הוא וגזה"כ בשטר שצריך שיהיה דומיא דספר המקנה וגם בשטר ראיה דינו הכי. עי"ש. **[הנה** לעיל דף מ' נתבאר שיש טעם נוסף להא שצריך דעת המתחייב והוא דבלה"כ הוי מפיהם ולא מפי כתבם וא"כ ה"ה לשטר ראיה שצריך להיות מדעת המתחייב מטעם זה, אכן יעו"ש שיש ביאורים נוספים בראשונים מדוע ליכא חסרון של מפיהם ולא מפי כתבם בשטר ואכמ"ל. עוד יש לדון לפי המבואר לעיל בפרק חזקת הבתים (עי"ש אות שמב) דיש שס"צ שכל היכא שאין שום נפ"מ למתחייב בכתיבת השטר אי"צ דעת המתחייב א"כ הכא שאין שום חובה נוספת ע"י כתיבת השטר הוי כהודאת דברים בעלמא ואין חסרון של דעת המתחייב ועיין ברשב"א בסוגיין שהביא התירוץ של דעת המתחייב והוסיף דצריך דעת המתחייב "בין שהוא שהוא עכשיו ממש לחובתו ובין שאינו" וכונתו לדחות ביאור זה שאי"צ דעת המתחייב אא"כ מפסיד מזה.]

**וברבינו יונה** [וכן בנמוק"י] תירץ דהגם שגובה ע"י עדים מנכסים משועבדים מ"מ אין לעדים להעיד על שיעבודו בשטר שלא בפניו אלא במצותו אבל בלה"כ הוי עדות שלא בפניו דהכח שיש לעדים החתומים על השטר שכמי שנחקרה עדותו בבי"ד ולא חשיב עדות שלא פניו הוא משום דהוי במצות המוכר. **היינו** שיש טעם נוסף להא דבעי' בשטר דעת המתחייב והוא דבלה"כ הוי עדות שלא בפני בע"ד [ולזה אין לחלק לכאו' בין שטר ראיה לשטר חוב וכד' אמנם ברבינו יונה נראה שמחלק בזה בין שטר ראיה לשטר חוב עי"ש וצ"ע]. ובעיקר הנדון בדעת המתחייב עיין לעיל פרק חזקת הבתים אותיות שלח – שמב שנתבאר בהרחבה עי"ש.

**לו) "על מנת שתכתבו לו את השטר." הרשו הראשונים** [עיין ברבינו יונה ובריטב"א בשם הראב"ד] מדוע לא ייים תנאו בעל כורחו ויכתבו לו את השטר בעל כורחו. **ותירצו** דהכא אי"ז כשאר תנאין אלא יש אומדנא בדעת המוכר שיוכל לחזור בו [עיין ברשב"א ובר"ן ובריטב"א שביאר הדברים] **ובריטב"א** כתב דלא שייך לומר הכא כל האומא ע"מ כאומר מעכשיו כיון שעל מנת שתכתבו לו את השטר משמע שהוא שטר כשר על פיו ואם אינו רוצה הוי כאיגרת בעלמא. ועיין בנמוק"י. **ועיין היטב מש"כ הרא"ש בסוגיין** [ועיין בחידושי הגרש"ש כתובות ס"א ואכ"מ.]

**ע"ז ע"ב**

**לז) בקושית הגמ' מקנין אגב. איכא כמה דעות בראשונים. הרשב"ם** כתב דבהו"א לא ידעה הגמ' שונה באגב אלא במילי בעלמא שנתרצה המוכר למוכרו ללוקח וקושית הגמ' דכ"ש שיקנה במילי דשטר. **והנה הרמב"ן** (בע"א) הקשה לגרסת הרשב"ם שגרס אותיות נקנות במסירה מאי קושית הגמ' מאגב דמאי ס"ד דלא יקנה באגב וכי אגב גרוע ממסירה עי"ש. **אכן** לשיטת הרשב"ם מבואר היטב דבס"ד דגמ' לא הבינה הגמ' שיקנה באגב כלל.

**ותוס'** (ד"ה נקנה) הקשו [לשיטתם לעיל שגרסי' אין אותיות נקנות במסירה] מאי קושית הגמ', הרי מיירי הכא בשטר שכתוב בשם המוכר ובכה"ג ודאי מהני מסירה בלא כתיבה, וביארו דהבינה הגמ' שאגב הוא קנין גרוע ובכל אופן מהני בלא כתיבה וכ"ש מסירה תועיל בלא כתיבה הגם שאין השטר כתוב בשמו כיון שכל כך קל לקנות את השעבוד. ותירצה הגמ' שאגב הוי קנין טוב כקנין מסירה [ולכן מהני בכתוב בשמו בלא כתיבה]. וכ"כ **הרא"ש,** ונארה שיטתן שאגה מהני רק במקום המסירה וכן הביאו הראשונים דשיטת הר"ח כן היא.

והביא הרא"ש דפסק **הרי"ף** דאותיות נקנות באגב ואי"צ כתיבה ומסירה [היינו דגם שטר שאינו כתוב בשמו אי"צ כתיבה ומסירה היכא שקונה באגב] והרא"ש פליג ע"ד. ועיין **ברבינו יונה** שכתב כדברי הרי"ף וכ"כ הרמב"ם (פ"ו ממכירה) אכן ס"ל דצריך למימר בפיו קני לך באגב. אבל **בבעל התרומות** (שער נ"א) כתב דאגב מהני במקום כתיבה ומסירה ואי"צ לומר לו קני. ועיין בש"ך ס"ו ס"י ובקצה"ח (שם י"ד ט"ו). ועיין היטב **ברשב"א** משכ"ב.

**לח) בעיקר המבואר** ששטר שבין המוכר לקונה ומהמלוה ללוה נקנה בלא כתיבה ומסירה, יל"ע אי אין צריך כתיבה כלל וסגי במסירה לחוד, או שהשטר עצמו משמש ככתיבה. **והיה** מקום לומר שבשטר שבין המלוה ללוה אי"צ כלל כתיבה וכיון שהשטר הוא בשמו א"כ מונח החוב בשטר וסגי בקנית השטר כקנית שאר מטלטלין במסירה. **והנה כתב הרבינו יונה** ז"ל :"כל שטר שבעולם נקרא מילי לפי שעיקר מה שזוכין בו הלוקח והמלוה לא לגוף הנייר אלא לכך וזכות שבו ... וצריך שיהיה דברים הללו נכתבין דמילי במילי לא מקניאן ומעתה כל שטר שכותבין ללוקח ולמלוה צריך מסירה דכי מסר לוה שטרא אין צריך לומר לו כלום שהרי ההקנאה מפורשת בשטר ובדברים הנכתבים והנמסרים מיד ליד הוא קונה." עכ"ל. **וביאר באבי עזרי** (פ"א מגרושין ה"ז) דכוונת רבינו יונה היא דשטר שבין הלוה למלוה ובין המוכר לקונה ג"כ צריך כו"מ אלא שהכתיבה היא בעצם השטר עי"ש. **ועיין** באבי עזרי פי"א מטו"נ שהוכיח מהכא ששטר [גם בין המוכר לקונה ובין המלוה ללוה] לא שייך בו חזקת מטלטלין משום שאין הוא נקנה כשאר מטלטלין אלא האותיות שבו הם הנקנים ואי"ז שייך לחזקת שאר מטלטלין עי"ש. ואכמ"ל.

**לט) במתני' "הדמים מודיעין."** **כתב הרשב"א** בשם הראב"ד שהודעת דמים הוי רק בשיעור ביטול קח ולא צריך שיעור שכדי שאין הדעת טועה וכתב הרשב"א שהדין עמו הגם שמתחילה היה רוצה לומר שצריך שיהיה בשיעור של בכדי שהדעת טועה מ"מ יש ראיה מהא דהמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דהתם נמי שייך הודעת דמים הגם שהתם אי"ז בכדי שאין הדעת טועה. **אמנם בשטמ"ק** בסוגיין הביא מהרשב"א שכתב בשם הראב"ד דהדמים מודיעין אומרים רק בכדי שאין הדעת טועה. **ועיין ברשב"א** בריש המניח שכתב דדמים מודיעין הוי בכדי שאין הדעת טועה אי נמי בכדי ביטול מקח עי"ש.

**מ) "מכר הקרון לא מכר הפרידות."** ובגמ' מוקמי' בשאין אדוקים בו אבל אם אדוקים בו קנה נמי הפרידות. **וברמב"ן** כתב דבאדוקים בו הטעם שמכר נמי הפרידות משום דאמרי' הדמים מודיעים, **וכתב הר"י מגא"ש** דלפ"ז גם בצמד ובקר אי הוי אדוקים בו אמרי' הדמים מודיעים [וכ"כ בנמוק"י]. **וברשב"ם** מבואר דלא מהני אדוקים בצמד ובקר, וביאר הרשב"א דלא שייך בקרון ופרידות הדמים מודיעין דרק במה ששייך בו אותו לשון אמרי' הדמים מודיעין אבל גבי קרון ופרידות דאין מי שקורא להם באותו שם לא שייך הודעת דמים. והטעם שמהני אדוקים בו הוא משום דכיון דהוי משמשי הקרון מסתמא באדוקין נתכוון למוכרן. [ובסברת הרשב"א היה מקום לומר שכל הודעת דמים מהני רק ללשון המכירה אבל אי"ז ראיה מוכחת על כוונתו ויבואר בסברא זו להלן. אכן בפשטות נראה ברשב"א שכיון שאמר קרון ולא אמר פרידות מוכח שאין כוונתו לפרידות ועד כדי כך לא תועיל הודעת דמים]. **וביד רמה** הוסיף דהפרידות טפילות לקרון ולכן מהני אדוקים בו משא"כ צמד ובקר. **וברבינו יונה** כתב דבאופן דאדוקים בו יש שקרו ליה לפרידות קרון בקיצור וא"כ אי"ז סתירה ללשון [ולפ"ז הדמים יכולים להיות ראיה וזו והיה אפ"ל שזו כוונת הרמב"ן אבל יבואר להלן שהרמב"ן אינו סובר כן] אבל בצמד ובקר היכא דלא קרי לצמד בקר לא קרו ליה הכי גם שאדוקים בו. עי"ש.

**והנה** הקשו הראשונים מסוגיא דריש המוכר פירות דמבואר דמהני הודעת דמים ואילו הכא אמרי רבנן דאין הדמים ראיה, ולהלן יובאו התירוצים בזה. **אכן ברמב"ן** בריש המוכר פירות שביאר דאין הדמים ראיה [לדעת חכמים] היכא שרוצה לכלול במכר מילתא אחריתי שאינו בכלל כגון צמד ובקר, אבל גבי מוכר שור לחבירו ונמצא נגחן מהני הודעת דמים משום השוי מכר אחד אלא שיש לבאר כוונתו במכר זה ולזה מהני הודעת דמים, וכתב שזה התירוץ הנכון שהרי בקרון ופרידות וצמד ובקר כשאדוקים בו הוי הדמים ראיה. עי"ש. **וביאור דבריו** נראה שהיכא שאדוקים בו הוי כמכר אחד ולכן הוי דמים ראיה משא"כ כשאין אדוקים הנדון הוא לכלול במכר דבר אחר.

**מא) לא צריכא בתרא דקרו לצימדא צימדא ולבקר בקר ואיכא נמי דקרו לבקר צימדא.** ונחלקו ר"י ורבנן אי הדמים ראיה או לא. ויש לבאר האם הרוב קרי לבקר בקר ולצמד צמד או דהוי מצחה על מחצה. **ובתוס' להלן** (צ"ב ע"א ד"ה ולחזי) הביאו ב' גרסאות דיש שגורסים רובא קרי לצמד צמד ולבקר בקר ויש שלא גורסים רובא ולגרסתם הוי ספק השקול.

**הקשו הראשונים** דהכא מבואר דלא סברי רבנן הדמים מודיעין ואילו בריש המוכר פירות (צ"ב ע"א) אמרי' בגמ' גבי המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן באופן שהלוקח הוא גברא דזבין להכי ולהכי דאזלינן בתר דמים [היכא שיש הודעת דמים] וקשה דלרבנן לא אזלי' בתר הודעת דמים. ונאמרו בזה כמה תירוצים. **ברשב"ם** (שם) כתב דגבי צמד ובקר שהנדון הוא האם הלוקח הוא מאותם שקוראים לצמד בקר א"כ אמרי דהממע"ה וצריך הלוקח להוכיח שהוא קורא כך לצמד, אבל גבי שור דודאי זבין גם לרדיא וגם לשחטיה ואין הנדון מהו טבעו של הלוקח אלא למה נתכוון במכירה זו אמרי' דהדמים ראיה ודמי להיכא שכל בני העיר פעמים שקוראין לצמד בקר ופעמים לא דבכה"ג הדמים ראיה. [וכמבואר ברשב"ם בסוגיין בד"ה הכי גרסינן ואלא] עכ"ד הרשב"ם [בתוספת ביאור]. **ומבואר בדבריו** שכל היכא שהספק הוא למה נתכוון הלוקח במכירה ולא האם הוא אדם שטבעו לקרא לצמד בקר וכד' מהני הודעת דמים. **וכן** מבואר בדברי **הרבינו יונה** [בתירוצו השני] **והרשב"א** בשם הראב"ד שהחילוק בין התם להכא הוא שהתם לשון שור כולל גם שור לשחיטה וגם שור לרדיא ולכן הדמים הוי כמו שפירש אבל הכא שהלשון אינו כן ל"א הדמים מודיעין.

**והנה** מבואר ברשב"ם (התם בריש המוכר פירות והכא בד"ה ורבנן) דטעמם של רבנן הוא משום שהמוכר מוחזק והממע"ה [היינו דהגם ששייך הודעת דמים לומר שהלוקח הוא מאותם שקוראים לצמד בקר כדברי ר"י מ"מ אי"ז מהני נגד דין הממע"ה] א"כ צריך לבאר מדוע מהני הודעת דמים להוציא מהמוחזק היכא שהספק הוא בדעתו למה נתכוון.

**הנה כתב הרמב"ם** (סוף פכ"ו ממכירה) ז"ל: " ועיקר גדול במשא ומתן דכל מקום שיש לשון בני אדם הולכים אחר לשון בני אדם במקום שאין מנהג לשון קבוע דיש קורין כך ויש קורין כך הולכים אחר לשון חכמים במקומות אלו." עכ"ד. **וביאר הגר"ח** (בסטנסל בסוגיין) דכוונת הרמב"ם דכל הקובע במכירה הוא רק לשון חכמים, וממילא מחלוקת ר"י ורבנן היא האם הדמים מודיעין מהני לתת "תורת לשון" היינו שע"י הדמים אמרי דהלשון צמד כולל גם בקר וחכמים אומרים שאין בכח הדמים לקבוע תורת לשון ולכן אזלי' בתר לשון חכמים. אבל במקום שאין נדון על תורת הלשון אלא על כוונת המכירה בזה גם כחמים מודו לר"י דמהני ראית הדמים לענין כוונתו. עי"ש. **והיה** מקום לומר שכוונת הרשב"ם כדברי הגר"ח הנ"ל ולכן מהני דמים מודיעין בספק בכוונתו ולא מהני דמים מודיעין בספק בלשון המקח. **אמנם** ברשב"ם נראה לא כך שהרי משמע ברשב"ם שכל הטעם שאין הדמים ראיה לפי חכמים הוא משום שהממע"ה, ולדברי הגר"ח הטעם הוא משום דלא מהני דמים לאשווי לתורת לשון ולא מטעם דין הממע"ה.

[**ואולי** יש לבאר דכוונת הרשב"ם היא דכל היכא דהוי גברא הקורא גם לצמד בקר ורק הספק הוא בכוונתו א"כ היכא שיש ראיה לכוונתו הרי כאשר ראינו את המכירה הדמים מבארים לנו שראינו לפנינו מכירה של בקר ולזה נתכוון שהרי לשון צמד מתפרש גם כבקר ולא שייך הכא חזקת ממון כיון שראינו את המכירה. אבל כאשר הדמים צריכים לומר לנו שהגברא הוא מאותם הקוראים לבקר צמד אי"ז דבר שהוא במעשה המכירה לפנינו, ואין זה מגרע את החזקת ממון והראיה לחוד של הדמים מודיעין אינה מועלת נגד חזקת ממון אא"כ על ידי הראיה נגרעת ממילא חזקת הממון ע"י מעשה המכירה כמש"כ. ועיין.]

**מב) הנה** לפי דברי הרשב"ם משמע שאילו לא היה נותן הלוקח כסף למוכר [אלא היה קונה בסודר וכד'] גם לחכמים היו הדמים מודיעין כיון שליכא חזקת ממון למוכר. **וכ"כ הב"י** (ר"כ ס"ה) בדעת הרשב"ם וכן מבואר **בתוס'** להלן ריש המוכר פירות ד"ה ולחזי ויבואר להלן] **אכן ברמב"ן** כתב דמהא דתנן "לא מכר הבקר" משמע שאי"ז ספק אלא דין ודאי וגם אם לא נתן עדיין הדמים צריך ליתן הדמים. **וכן נפסק בטור** (ר"כ ס"ד) ודברי הרמב"ן צרכים ביאור דכיון דהוה ספק מדוע לא אזלינן בתר המוחזק. והקושיא היא בעיקר לפי מש"כ הרמב"ן דהכא מיירי באופן שליכא רוב אלא ספק השקול שיש שקוראין לצמד צמד ויש שקוראין לו בקר וא"כ כיון דהוי ספק השקול מדוע לא אזלי' בתר המוחזק.

**וביאר בגידולי שמואל** בב' אופנים **א-** דכיון שלא היתנה הלוקח במפורש בקר ויכול לדחותו המוכר לצמד שוב איכא אומדנא דלוקח נתרצה בקנין על דעת מה שיתן לו המוכר ודמי לגמ' במנחות (ק"ח) בית בבתי שור בשוורי מראהו גרוע. עי"ש. **ודבריו צ"ע** דהתם ודאי נכלל בלשון המכירה גם השור הגרוע אבל הכא הרי יש צד שהכוונה לבקר ומדוע יכול להוציא ממנו ממון על הצמד לחוד. ואולי י"ל דודאי עיקר הלשון הוא לצמד צמד ולבקר בקר אלא שיש אנשים שתתכוונים לבקר באמרם צמד אבל אי"ז עיקר לשון בקר, ולכן כל היכא דאיכא ספק על כונת המכירה אזלינן בתר עיקר הלשון. וצ"ע. **ובאופן שני-** ביאר הגידולי שמואל [עי"ש וביתר ביאור בריש המוכר את הבית] דס"ל לרמב"ן דהכא אין הספק נופל על הדמים אלא על החפץ היינו דכיון שאם יתן לו את הבקר יחויב לתת לו את הדמים א"כ אין הספק נופל אלא על החפץ אי צריך ליתנו לו ולכן לא שייך הכא חזקת ממון.

[**ועיין** בזה בסוגיא לעיל כ"ד: דבי ספק אילן קדם וכן מבואר מדברי כמה אחרונים עיין בקוה"ס כלל ז" ס"ג ובקצה"ח ק"ג סק"ו. אמנם בדברי רבינו מאיר בשטמ"ק (שם) מבואר שהטעם התם הוא משום שדינו לקוץ "מיד" וממילא אין שייך לנדון דידן וכן הבינו בהגהת ח"צ על הט"ז ק"ג ס"ו וברעק"א (תשובות וחידושים בהגהות לשו"ע חו"מ שנ"ו) ואכמ"ל.]

**אכן** לפ"ז גם לדעת הרמב"ן הו הכא מדין ספק אלא שהמוכר הוא תמיד המוחזק ולא הלוקח וברמב"ן משמע שאי"ז מדין ספק כלל וכן מבואר בב"י שם ע"ד הטור, וקשיא מדוע לא הוי ספק ואזלינן בתר חזקת ממון. וצ"ע. ועיין בשו"ת בבית מאיר סימן ט"ז שביאר בדעת הרמב"ן שהכל תלוי בדעת המוכר עי"ש באריכות.

**מג) הנה ברשב"א** כתב נמי דלא אזלינן בתר המוחזק וגם אם הלוקח לא שילם עדיין כופין אותו לשלם, אלא שהרשב"א ביאר דבריו דהכא מיירי שיש רוב שקרו לצמד צמד ולכן סברי רבנן "שאין הדמים ראיה להוציא מלשון רבים." **אמנם** קשה שהרי אין הולכים בממון אחר הרוב ומדוע הכא אזלי' בתר הרוב לרבנן. **אכן** ברשב"א מבואר שכיון שהרוב קרי לבקר צמד א"כ על הלוקח לפרש. וכיון שלא פירש הוא מפסיד.

**והנה נחלקו הראשונים** לדעת רבנן דלא סברי דהדמים מודיעין מה הדין באופן שרוב מסייע לדמים האם מהני הרוב או לא. **ביד רמה** (בסוגיין והובא נמי בטור) כתב דהיכא דאיכא רוב מודו רבנן דהדמים מודיעין, וכן כתב **ברבינו יונה** וכן נפסק ברמב"ם סוף פכ"ח ממכירה. **ואילו ברשב"ם** (ד"ה כולה) מבואר דלרבנן מהני רק היכא שכ"ע קרו לצמד בקר, **ובריטב"א** מבואר נמי כרשב"ם. והוסיף הריטב"א דהטעם הוא משום שאין הלכין בממון אחר הרוב. וצ"ב לשיטת הראשונים הנ"ל בדעת רבנן מ"ט מהני הרי אין הולכין בממון אחר הרוב.

וראיתי **בשו"ת מלבושי יו"ט** (חו"מ ח" ס"ו) שעמד בקושיא זו וביאר שכיון שכל אנשי המקום הקבועים העיר הזאת נוקטים לשון אחת א"כ אותם שבאו ממקום אחר הגם שהם רגילים לנקוט לשון אחרת מ"מ הם בטלים לאנשי המקום עי"ש [ודבריו צ"ב דלכאו' אי"ז שייך לדין דמים מודיעין ועי"ש.] **אכן לדברי הרשב"א** הנ"ל יש לומר שכיון שהרוב קרי לצמד בקר א"כ על המוכר היה לפרש וכן משמע מלשון ה**רבינו יונה** שכיון שהוי רוב א"כ לא היה על הלוקח לפרש [אלא שבלא דמים מודיעין לא הינו מוצאים מהמוחזק הגם שעליו היה לפרש וצ"ע]. **עוד** יש מקום לומר דהנה מצאנו מחלוקת ראשונים בכתובות (י"א) אי מהני רוב וחזקה להוציא ממון וכן ברוב ומיגו וכד' דיש שס"ל דהיכא שיש שתי כוכות מהני להוציא ממון וא"כ ה"ה הכא ב' הכוחות היינו דמים ורוב יהני להוציא ממון.

**מד) הובא לעיל** קושית הראשונים מריש המוכר פירות דהתם אמרי דאזלי בתר הדמים [ולעיל אות מא הובא תירוץ הרשב"ם והרשב"א ובאות מ' הובא תירוץ הרמב"ן]. **ובראשונים** הנ"ל [**רבינו יונה יד רמה**] תירצו לפי המבואר בדבריהם לעיל שהיכא שיש רוב המסיע לדמים מודו רבנן שהדמים ראיה וא"כ התם דאיכא רוב שזבני לרדיא הדמים הם ראיה. **ועי"ש בתוס'** (ד"ה ולחזי') דכתבו נמי הכי [והוסיפו שכל היכא שהדמים מסיעים או למוחזק או לרוב אזלי' לכ"ע בתר הדמים]. **ויל"ע** לפ"ז בדברי התוס' בריש המניח דלפ"ז ל"ק קושיתם התם ועמד בזה **בפנ"י** בב"ק שם ועי"ש משכ"ב.

**ובשטמ"ק** (להלן צ"ב) תירץ בשם **הרא"ם** באופן אחר דבמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן גילוי דעתא דלוקח הוא דבעינן אי לרדיא זבן אי לשחיטה זבן ולא איכפת לן בדעת המוכר, וכיון שהלוקח נותן דמים הרי הדמים מגלים לאיזה צורך הוא לוקח ולכך התם לכ"ע הדמים ראיה, אבל הכא במוכר צמד ובקר בעי' נמי לדעתו של המוכר משו"ה אין הדמים ראיה על דעתו של המוכר. עי"ש. **ומבואר** בדבריו שלכ"ע הדמים הם ראיה על דעתו של הלוקח אלא שמחלוקת ר"י ורבנן היא האם צריך את דעת המוכר היינו אם המוכר נגרר אחרי דעת הלוקח או לא [ולפ"ז לא יעזור ראיה שהלוקח נתכוון לבקר וצריך ראיה שהמוכר נתכוון לכך] אבל התם גבי מוכר שור לחבירו סגי בדעת הלוקח. **וביאור הדבר** נראה [וכמדומה שכ"כ בשו"ת בית מאיר הנ"ל] שכאשר הנדון על שימושי השור הקובע הוא הלוקח שהרי הלוקח עושה כרצונו עם השור ולכן אזלי' בתר דעתו אבל כאשר הנדון על מה היתה המכירה דעת שניהם שוה ועיין.

**מה) עוד כתב ברבינו יונה** שהיכא דאיכא גם רוב לא מהני לר"י הודעת דמים כנגד רוב וחזקת ממון אכן דבר זה תלוי בב' הגרסאות המובאות בתוס' להלן צ"ב דלגרסה דרובא קרו לצמד צמד מבואר בגמ' דפליג ר"י דגם היכא דאיכא רוב אזלי' בתר הודעת דמים. [וכן גרסת הרשב"א בסוגיין]. **ובאמת צ"ב** מ"ט אלים כ"כ לר"י הודעת דמים גם כנגד דרוב וחזקה. וצ"ל כדברי הגר"ח בסטנסיל שהדמים מהני לאשווי תורת לשון לדיבורו והוי כמו שאמר בפירוש בקר ואז לא שייך כלל רוב או חזקה. [אבל רוב אין בכוחו לאשווי תורת לשון כיון שאין בזה גילוי דעת של הלוקח משא"כ נתינת הדמים ועיין].

[**בעיקר** דין דמים מודיעיןעיין **בקצה"ח** (של"א סק"א) שדן האם עדיף הודאת דמים "ממנהג" עי"ש מש"כ בשם התרומת הדשן ופליג על דבריו. ועיין עוד בקצה"ח שי"ב משכ"ב].

**ע"ח ע"א**

**מו) "וכי תימא ביטול מקח לרבנן לית להו."** עיין **רשב"ם** שכתב ב' גרסאות בקושית הגמ', דלא ס"ל לרבנן דאיכא דין חזרת הונאה או ביטול מקח. ועיין **ברמב"ן ובריטב"א** שביארו באופן אחר דס"ד דבהני לא שייך ביטול מקח משום שמשלמים עליהם יותר מכדי דמיהם. **ולהלכה** פסק הרשב"ם כלישנא בתרא דהמעות מתנה ועיין בגמ' ב"מ ס"ג: דמשמע הכי [ועי"ש ברמב"ן] אכן בראשונים הובאה דעת הר"ח דפסק כל"ק דביטול מקח.

**מז) "אבל בכדי שאין הדעת טועה לא אימור מתנה יהיב ליה." וברשב"ם** (ד"ה בכדי) כתב שכתירוץ זה מסתברא משום שתירוץ ראשון [דהוי ביטול מקח] הוא דחוק. **והנה** לעיל [ע"ו ע"ב] גבי מכירת שטרות דאמרה הגמ' דלא קנה לצור על פי צלוחיתו ביאר הרשב"ם (שם ד"ה ואמר) "דאי משום אונאה יתר משתות להוי ביטול מקח ויחזיר לו דמיו וזה יחזיר לו שטר חובו." **והקשה הרעק"א** ז"ל: "עיין רשב"ם ע"ח ע"א וצ"ע". וכונתו דהכא פסק הרשב"ם דהעיקר כתירוץ שהוי מתנה כיון שהוי בכדי שאין הדעת טועה. **ובאמת ברבינו יונה** שם הביא י"אדמה"ט לא יחזיר הדמים. אמנם **ביארו הראשונים** [עיין ר"ן ורשב"א וביתר ביאור ברבינו יונה] שכל מה שנאמר שבאין הדעת טועה הוי מעות מתנה הוא היכא שנתכון לקנות דבר מסוים וקנה אותו אלא ששילם בעבורו דמים יתרים באופן שאין הדעת טועה, אבל הכא הרי יש ב' קנינים השטר והשעבוד ועל השטר אין צד ששילם את הסכום ששילם אלא שהוא חשב לקנות גם את השעבוד ובזה לא שייך שיהיה מחילה כיון שלא קנה את מה ששילם עבורו. ועיין. **ומבואר לדבריהם** דהכא שס"ל לחכמים שאין הדמים ראיה א"כ נקטי' שהלוקח לא נתכון כלל לבקר אלא לצמד משא"כ התם ברור לנו שהלוקח נתכוון לשעבוד ולא לשטר לצור ע"פ צלוחיתו [ועי"ש ברבינו יונה (שם) שכתב כמה ראיות לכך שברור שהלוקח לא נתכוון לכך]

**ועי"ש בנמוק"י** (ל"ט בדפי הרי"ף) שכתב דהגם שיש אנן סהדי שהלוקח לא נתכון לנייר אלא לשעבוד מ"מ המוכר אין השעבוד מכור כיון שיכול המוכר לומר לו לצור ע"פ צלוחיתו נתכונתי. **והנה יל"ע** האם בכל מקח אזלי' בתר דעת הקונה או בתר דעת המוכר. ועיין לעיל אות מד בשם הראם שזו מחלוקת ר"י ורבנן בסוגיין דהכא צריך את דעת המוכר [שלא כמו במוכר שור לחבירו ונמצא נגחן] והמחלוקת היא האם דעת המוכר נגררת בתר דעת הלוקח. **והתם** מבואר בנמוק"י שבעי' נמי לדעת המוכר הגם שברור מה דעת הלוקח ויל"ע אי קאי דוקא אליבא דרבנן ולא אליבא דר"י [והתם בשטרות דמי לסוגיא הכא ולא לסוגיא דמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דהתם הנדון הוא על שימושי השור שאז אזלי' בתר דעת הלוקח לחוד כמבואר לעיל, משא"כ הכא] או"ד דגם לר"י התם בעי' לדעת המוכר כיון שהיכא שהמוכר "בודאי" לא נתכוון להקנות השעבוד לא סגי בדעת הלוקח [דכל הצד דסגי בדעת הלוקח הוא שהמוכר נגרר אחריו כיון שהוא בא לקנות] ועיין בנמוק"י שם שמשמע שהמוכר בודאי לא נתכון אלא לצור ע"פ צלוחיתו ועיין. [עוד בנדון אי אזלי' בתר דעת הלוקח או המוכר עיין בפנ"י כתובות י"ב בק"א מש"כ לבאר בזה מחלוקת רב ושמואל אי אזלי בממון בתר הרוב במכר שור לחבירו ונמצא נגחן].

**מח) "המוכר את החמור לא מכר כליו נחום המדי אומר מכר כליו." ובגמ'** מוקי עולא דמחלוקת בשק ודסקיא ואבל לא באוכף ומרדעת, והסתפקה הגמ' **"איבעיא להו בעודן עליו מחלוקת... או"ד בשאין עודן עליו מחלוקת."** היינו האם רבנן מודים לנחום המדי בעודן עליו או"ד שנחום המדי מודה לרבנן בשאין עודן עליו. **ונחלקו הראשונים** האם המחלוקת היא רק גבי שק ודסקיא או שיש בזה נפ"מ גם גבי אוכף ומרדעת. **דעת הרשב"ם** דלצד שבעודן עליו מחלוקת אזי לרבנן ל"ק אוכף ומרדעת רק בעודן עליו **וכן דעת הרמב"ן והרשב"א** ועוד. **וביאר הרמב"ן** דכיון דס"ל לחכמים שגם בעודן עליו ל"ק שק ודסקיא א"כ אין לנו מקור לומר שאוכף ומרדעת קני גם כאשר אינם עליו דכל חידושו של עולא היה שלא מיירי מחלוקתן באוכף ומרדעת ובכה"ג דל"ק שק ודסקיא מ"מ קנה אוכף ומרדעת אבל אין ראיה שקנה אוכף ומרדעת גם שאינם עליו. **ואף** הוכיח כן הרמב"ן דלא מצאנו בשום מקום בפרקין שיכנס בכלל המכר אלא מה שבתוכו. **אכן שיטת תוס' והר"י מגא"ש** [ועיין נמי בפירוש המשנה לרמב"ם] ועוד, שאוכף ומרדעת קני גם בשאין עודן עליו וראיתן מהא שלא חילק עולא בזה בין עודן עליו ללא עודן עליו. [ועל קושית הרמב"ן דלא מצאנו בשום מקום שיכנס בכלל המכר מה שלא בתוכו ראיתי מי שתירץ שיש חילוק בין אוכף ומרדעת לשאר מילי דאוכף ומרדעת מלבד מה שהם תשמישי החמור הם גם מיוחדים לחמור זה כמו דאיתא בגמ' (ב"מ כ"ז:) דאוכף לא מושלי אינשי וכו' ולכן מכורין גם כאשר אינם עליו ועיין]. ונפ"מ להלכה דקימ"ל כחכמים והיכא דלא נפשטא דעת חכמים אמרינן הממע"ה ולא נמכר מה דלא מוכר שמכר. **אכן** הביאו הראשונים **דעת הר"ח** שכתב שנפשטא הבעיא דבשאין עודן עליו מחלוקת אבל בעודן עליו מכורין לרבנן. וכתב הרמב"ן שאינו יודע היאך נפשטה הבעיא, **וברשב"א** ביאר דראית הר"ח היא מהא דלהלן בגמ' רצה רבינא לפשוט שבעודן עליו מחלוקת ודחי ליה רב אשי [עי"ש] ש"מ שס"ל לרב אשי שאין מחלוקת בעודן עליו. [והרשב"א כתב דלכאו' אי"ז ראיה משום שאפשר שרב אשי אמר כן כדיחויא בעלמא]. עי"ש.

**מט) "ובזמן שאמר לו הוא וכל מה שראוי להיות עליו." והקשו הראשונים** [עיין ריטב"א ועוד] כיון דרבנן ס"ל שסתם חמור אינו עומד למשא [עיין ברבינו גרשום משכ"ב] א"כ מדוע באומר לו הוא וכל מה שראוי להיות עליו מהני. **ותירצו** דכיון דבעודן עליו ראוי להיות החמור למשא גם לרבנן [כיון דהשתא נקטי' שמלוקת ר"נ ורבנן היא באין עודן עליו] א"כ כאשר אומר כל מה שראוי להיות עליו מהני למשא. נמצא לפ"ז דלצד בגמ' שנחלקו בעודן עליו אם יאמר לו "כל מה שראוי להיות עליו" לא יהני. **והנה ברמ"א** (ר"כ ס"ז) פסק דכלי משא אינם נמכרים אא"כ אמר לו הוא וכל מה שעליו מכור לך. **ובטור בשם הרמ"ה** והובא נמי **בסמ"ע** (שם סקי"ד) כתב דה"ה אם אמר לו כל מה שראוי להיות עליו. ולכאו' להנ"ל דברי הסמ"ע תלוים באיבעיא דגמ' דלצד דנחלקו גם בעודן עליו לא יהני אם יאמר לו כל מה שראוי להיות עליו. ועמד בזה בפני שלמה ועי"ש משכ"ב ליישב קושית הרמב"ן לפ"ז ועיין בביאור הגר"א (ר"כ ס"ט) משכ"ב.

**נ) עוד הקשו הראשונים** כיצד אמרינן בעודן עליו מחלוקת הרי לעיל מבואר שקרון ופרידות שקשורים יחד שהכל מכור. ותירצו הראשונים [עיין רמב"ן וריטב"א רשב"א] דהתם הוי רק מטעם דהדמים מודיעין והכא אי"ז שייך ועוד תירצו דהכא החמור יכול לשמש לכמה דברים גם בלי השק והדסקיא משא"כ קרון ופרידות. ועיין לעיל אות מ' שהובאו דברי הראשונים דלא ס"ל ששייך הודעת דמים בקרון ופרידות.

**ע"ח ע"ב**

**נא) במתני'. "המוכר את החמור מכר את הסיח."** ובגמ' מוקמי' באומר חמור מניקה אני מוכר לך דאמרי' דלכך אמר לו מניקה כדי להוסיף לו שמוכר את הסיח. ובתוספתא (פרק ד') אמרו האומר שפחה מעוברת אני מוכר לך מכר את הולד שפחה מניקה אינ מוכר לך לא מכר את הולד. וכן נפסק ברמב"ם (פכ"ז ממכירה ה"ז) ובשו"ע (ר"כ סי"א) דשפחה מניקה אני מוכר לך לא קנה את הולד, וקשה למה שונה שפחה מחמור דמה יש לו לעשות בחלב מלבד להניק הולד. ועיין בריטב"א שביאר שיכול שתניק את בנו או בן בעלמא וירויח בה הרבה וכ"כ בסמ"ע (שם סק"כ).

**אכן במה דמבואר בתוספתא** דהאומר שפחה מעוברת אני מוכר לך מכר את הולד. **כתב הרא"ש** דמשמע שאם לא אמר לו שפחה מעוברת אלא שפחה סתם [או שפחה זו] לא קנה את הולד וזה לא מסתבר כלל עכ"ד. **ובפלפולא חריפתא** הביא ראיה לרא"ש מהא דאיתא בב"מ (ק' ע"א) המחליף פרה בחמור וילדה או המוכר שפחתו וילדה וכו' דמבואר התם דאם קודם שילדה משך הרי קנה הולד והתם ע"כ לא מיירי באומר שפחה מעוברת דא"כ גם אם ילדה אח"כ אין זה משנה כיון שנתכון להקנות לו את הולד [ולא מסתבר שנתכוון להקנות לו רק אם תלד קודם] וא"כ ע"כ דבלא אמר לו שפחה מעוברת נמי קנה את הולד. **וכן הוכיח הט"ז** (רכ"ג סק"א). **אמנם יעוין בשטמ"ק** בב"מ (שם) **דהרמ"ך** כתה דהתם מיירי שאמר המוכר שפחה מעוברת אני מוכר לך וכונתו דאם תלד קודם שיחליף יתן לו שפחה אחרת דולד אחר שנולד שווה יותר וזה לא נתכוון למכור לו [ואולי נמי משום סכנת הלידה] עי"ש. **ועיין נמי בפתחי תשובה** מה שהביא מהחת"ס (חו"מ ק"ה) דכתב דהרמב"ם פליג על הרא"ש עי"ש. **ובקצה"ח** (ר"כ סק"א) כתב להוכיח כדברי הרא"ש מסוגיא דתמורה כ"ה ע"א עי"ש.

**ע"ט ע"א**

**נב) "כל הראוי למזבח ולא לבדק הבית... מועלין בהן ובמה שבתוכן."** וביאר **הרשב"ם** (ד"ה לא לזה) דאיכא רבותא במתני' דלא מיבעי הראשונים [קדושת מזבח וכו'] דחמירי דמועלין במה שבתוכן אלא גם האחרונים דיותר קילי מועלין במה שבתוכן. **ולכאו' צ"ב** הרי הנדון אם מועלים במה שבתוכן הוא לכאו' באומדנא האם מתכוון להקדיש גם את מה שבתוכו, וא"כ מה החידוש במה שבן חמורים יותר. **וצ"ל** לפמש"כ הרשב"ם בד"ה שובך שכל הענין דחמיר יותר מיירי על מה שבתוכו, ולפ"ז אפשר שמה שהוי הקדש חמור יותר, ס"ד שיש אומדנא יותר להקדישו ועיין. אכן **בר"ן** ביאר באופן אחר מהרשב"ם וכתב ז"ל: "כל הראוי למזבח כגון תמימים שאינם ראוים לבדק הבית והקדישן לבדק הבית וכן נמי דברים הראוים לבדק הבית כגון אבן או קורה שהקדישן למזבח... אע"פ שהקדיש דבר שאינו ראוי מועלין בהן ובמה שבתוכן וזה מחוור יותר מפירוש רשב"ם ומדברי הרמב"ם ז"ל פ"ה ממעילה (ה"א) למדתיו." עכ"ל. **הרי שביאר** הר"ן שהחידוש הוא בהקדיש דבר שאינו ראוי שמועלין בו ולפ"ז אין החידוש כלפי הדין שמועלין במה שבתוכן אלא על עיקר המעילה.

**נג) "אבל הקדיש בור ואח"כ נתמלא מים... אילן ואח"כ נשא פירות... מועלין בהן ואין מועלין במה שבתוכן דברי רבי יהודה רבי יוסי אומר המקדיש את השדה ואת האילן מועלין בהן ובגדוליהן מפני שהן גידולי הקדש." נחלקו הראשונים** בביאור מחלוקת רבי יהודה ורבי יוסי **בתוס'** (ד"ה ואין) כתבו דהטעם שלא מועלין במה שבתוכן הוא משום שאין ההקדש קונה בקנין חצר כהדיוט דחצר משום יד אירבאי לא מצינו יד להקדש [ולהלן אות נו יבואר בהרחבה חידוש התוס' בדין חצר להקדש]. הרי מבואר שאילו היה קונה ההקדש מדין חצר והוי ממון הקדש היה בגידולין מעילה. **וכן מבואר ברשב"ם** (ד"ה הכי קאמר) דאילו היה הקדש קונה היה בהן מעילה. אכן בשאר הראשונים [רמב"ן רבינו יונה ר"ן תורי"ד ריטב"א] מבואר טעם נוסף שגם אילו היה קונה חצר להקדש מ"מ לא היה מעילה בגידולין משום שאינם קדושין בקדושת פה דכל דין מעילה הוא דוקא בקדושת פה. **וראיה לזה כתב בקצה"ח** (סימן ר' סק"א) מהא דנחלקו בגמ' בזבחים (מ"ה) אם מועלין בהן אע"ג דודאי קני ליה הקדש. ועיין **במרומי שדה** (בסוגיין) שביאר דלא נגמר הקדש על שיקרא עליו בפה קודש לה' או עולה לה' והראיה מדתיקנו כנויין בקרבן דלא יאמר לה' תחילה ומשום שאין מקריבין ע"ג המזבח עד שיאמר בשפתיו. עי"ש. **היינו** קדושת פה היא תוספת בדין ההקדש דאינו הקדש גמור עד שיוקדש קדושת פה.

**אלא** שיש לבאר מדוע דין מעילה תלוי במה דהו דין הקדש גמור ולא סגי במה שממון שייך להקדש. **וביאר בקו"ש** (אות רצ"ט) דנחלקו הראשונים בדין מעילה אי הוי מעטם גזל הקדש או משום שהוא מין חילול הקדושה ולכאו' תלוי בהנ"ל דאי בעי קדושת פה ע"כ דלא הוי מטעם גזל הקדש אלא מטעם חילול הקדושה וזה איכא לדעת הרמב"ן ושא"ר רק בקדושת פה, **אלא** שהקשה לפ"ז דדברי התוס' והרמב"ן סותרים אהדדי גבי מחלוקתן במשכיר בית לחבירו והקדישו המשכיר דהתם מבואר בתוס' וברמב"ן סברות הפוכות, ולכן כתב בקו"ש שגם תוס' הכא מודה שאפשר שבעי' לדין מעילה חילול הקודש וכו' אלא שגם לזה סגי במה שקנה בקנין חצר. עי"ש. [וא"כ אכתי צ"ב במה תלוי המחלוקת אי בעי' למעילה קדושת פה].

**נד) לדעת הרמב"ן** ושא"ר דס"ל דבעי' קדושת פה ולא מהני מטעם קנין חצר של הקדש **יש לבאר** מה סבר רבי יוסי שהרי הוא אינו סובר דמהני מטעם קנין חצר שהרי לא חלק אלא על גידולי הקדש ולא על בור ואשפה וכו' [ודוחק לומר שנחלקו גן אם יש קנין חצר להקדש] וצ"ב במחלוקתם. **ובר"ן** כתב דעד כאן לא פליג רבי יוסי אלא בגידולי הקדש משום "דמהקדש קא רבו" **וכ"כ הריטב"א** בביאורו השני "דבכלל קדושת פה דאילן הם כיון דמינה נפקי." היינו דלכ"ע בעי' קדושת פה אלא שנחלקו האם גידולין חשיבי כקדושת פה. אכן יעוין בפירוש ראשון של הריטב"א שכתב דטעמו של רבי יוסי הוא משום דודאי היה דעתו של מקדיש עליהם כיון דסוף גידולין לבא. היינו דס"ל שחשיבי קדושת פה כיון שחשב עליהם. ודבריו צ"ב שהרי אין אדם מקדיש דשלב"ע וגם למ"ד דאדם מקנה דשלב"ע הרי הכא אחר שהקדיש אין לו בהן כלום ושגדלו הוי ממון הקדש ואינו שלו ולא יהני גם למ"ד דאדם מקדיש דשלב"ע. וצ"ע. אועיין להלן אות נז בשם רבינו יונה ואפשר שכוונת הריטב"א כדבריו ומ"מ צ"ב.]

**ולדעת תוס' והרשב"ם** א"א לכאו' לומר שרבי יוסי סובר גם שבעי' קדושת פה שהרי מבואר בדבריהם שאילו היה קנין חצר להקדש היו מועלים גם במה שקנה ההקדש בקנין חצר. וביארו האחרונים [קו"ש אות רחצ ובדבר אברהם (ח"א סימן כ"א אות ט"ז בהגהה) ובאבי עזרי (פ"ה ממעילה ה"ו) ועוד] דלדעת תוס' והרשב"ם בזה גופא נחלקו רבי יהודה ורבי יוסי דלדעת רבי יהודה בעי קדושת פה ולכן אין מועלין בגידולין אבל רבי יוסי סובר שלא בעי' קדושת פה ולכן מועלין בגידולין [ומטעם חצר ל"ק הקדש]**.**

**אמנם** ביאור זה צ"ע דהנה תוס' כתבו פירוש זה אליבא דרבי יהודה [דהדיבור המתחיל הוא בדברי רבי יהודה] ועמד בזה בדבר אברהם (שם) וכתב דמ"מ עיקר כוונתן לדברי רבי יוסי אלא כיון שטעם זה הוא נכון גם לרבי יהודה לא הקפידו תוס' לכותבו בדברי רבי יהודה הגם שלא הוצרכו לכך בדבריו [וצ"ע, ועיין עוד להלן דיבואר דמדברי תוס' בע"ב מבואר דלא כביאור האחרונים הנ"ל] ואף בדעת הרשב"ם קשה לומר כן דהנה כתב הרשב"ם (בד"ה אין מועלין) "דס"ל לרבי יהודה ... דמשום גרמא דכגרים ליה קרקע הקדש אין לנו לעשותו הקדש דמ"מ אין ממון הקדש מעורב בהן." הרי מבואר שהטעם לרבי יהודה דלא הוי מעילה בגידולין זה משום דלא הוי ממון הקדש ולא משום דלא הוי קדושת פה. [ועמד בזה בדבר אברהם שם] אכן לפי גרסת הב"ח ברשב"ם שכתב דאין ממשות הקדש מעורב בהן אפ"ל שכוונתו לשאין הגידולים חשובים הקדש כקדושת פה כמו האילן ומ"מ זהו דוחק. [וכן יש להקשות מדברי הרשב"ם להלן בד"ה הכי קאמר דכתב הרשב"ם דאמר רבי יוסי לרבי יהודה שיודה לו בגידולי הקדש כיון "דקינקי מהקדש" הרי מבואר שטעמו של רבי יוסי הוא משום ש"ינקי" מהקדש ולא משום שהגידולים שייכים להקדש ולכאו' טעם זה הוא לומר שהוי קדושת פה וצ"ע].

**נה) ובשו"ת מנחת ברוך** (סימן ל') כתב דכונת תוס' והרשב"ם היא דדעת רבי יהודה היא שאין מעילה בגידולין משום דלא הוי ממון הקדש ואי"צ כלל קדושת פה. ולדעת רבי יוסי דיש מעילה בגידולין י"ל בטעמו דס"ל דקנה ההקדש את הגידולין [ולפ"ז מש"כ הרשב"ם שאמר רבי יוסי שיודה לו רבי יהודה בגידולין משום שינקי מהקדש וא"כ אין סברא שלא יקנה ההקדש את הגידולין]. **ובאמת כדבריו** מוכח מדברי התוס' בע"ב (ד"ה אבל בשדה) דכתבו תוס' "ומיהו הוה מצי למימר דפליגי אם יקדשו פירות האילן והשדה אם יבואו לרשותו" עכ"ל. ודברי התוס' צ"ב דמדוע יזכה אח"כ אם יבואו לרשותו הרי כבר זכה בהן הקדש [ונראה שהוקשה כן **לרש"ש** ועי"ש משכ"ב ודבריו צ"ב] וכן ביאר בתוס' **הגרש"ש** (שערי יושד ש"ו פט"ז ד"ה ועפ"י) **ומוכח** מדברי התוס' כשיטת המנחת ברוך הנ"ל.

**אלא שתמוה** באמת מדוע שלא יזכה ההקדש [לדברי רבי יהודה] בגידולים היוצאים ממנו [והגע עצמך דאם האילן יגדל או אותם עשבים יגדלו ודאי שכולם הקדש (וכ"כ במנחת ברוך שם, ועיין בגידולי שמואל שביאר לפ"ז את דברי הרשב"ם ריש ע"ב שכתב תרתי עי"ש). וא"כ קשה מדוע לא יהיו הגידולין של ההקדש] **ומוכח** מכאן שקנין של גדולין אי"ז דין ממילא שכל היוצא מהדבר הוא שייך למי שיש לו את הדבר אלא זהו "זכות ממונית" שכל היוצא ממנו שייך לבעליו היינו שיש זכות בממון לקנות את היוצא ממנו ולהקדש אין זכות כזו. [ועיין בספר **טבעת החושן** (סימן ר') שכתב להגדיר הדברים דהקדש הגם שיש לו רשות ממונית מ"מ אין לו זכויות ממוניות ולקנות הגידולין זהו זכות ממונית עי"ש]. **ועי"ש** במנחת ברוך דכתב דהגם שאין להקדש זכות בגידולין והוי הפקר מ"מ ביצת הקדש או תרנגולת של הקדש שילדה הולד ודאי שייך להקדש דילפי' מקדשי מזבח שולדות קודשים הם גם קודשים אבל גבי גידולי הקדש באילן אין ללמוד משם. עי"ש.

**והוכיח המנחת ברוך** כדעת הרשב"ם [דמה שגדל מההקדש אינו שייך להקדש כלל] מהא דאיתא בפסחים (נ"ו ע"א) דאנשי יריחו מתירין גמזיות של הקדש של חרוב ושל שקמה, משום דאמרו אבותינו לא הקדישו אלא קורות ואנו נתיר הגמזיות וסברי אין מעילה בגידולין. עי"ש. ולכאו' לדעת הרמב"ן ושא"ר שס"ל שגם אם אין מעילה בגידולין מ"מ הוי ממון של הקדש כיצד לקחו אנשי יריחו את הגידולין הרי הוי גזל. והגם שמבואר שם שרבנן פליגי על אנשי יריחו וס"ל דאיכא איסורא, מ"מ אי"ז מסתבר שנחלקו תנאים במחלוקת זו האם הגדל מהקדש שייך להקדש גם אם אין בו דין מעילה [אלא שרבנן סברי שאיכא איסורא מדרבנן] עי"ש.

**ובאחיעזר** (ח"ב סי' י"ח) כתב בתו"ד לישב ע"פ דברי התוס' במנחות (ע"א: ד"ה ומתירין) שכתבו דהתם הוי קונמות ולא הקדש, ובקונמות מודה הרמב"ן לרשב"ם משום שקונמות אינם ממון הקדש אלא רק שיש ע"ז איסורי הקדש ולכן אין דין זה על היוצא מהן [ומ"מ אם היה דין מעילה בגידולין היה ד"ז גם בקונמות] עי"ש. **ועיין באבי עזרי** (מעילה שם) שביאר דהגמזיות הללו היו מדברים שאין דרך מני אדם להקפיד עליהם ולכן גם מהקדש אין זה גזל. ועי"ש מש"כ בביאור סברת רבנן.

**נו) בדין חצר להקדש.** מבואר בתוס' וברשב"ם שאין חצר להקדש משום דחצר משום יד איתרבאי ואי יד להקדש. **והקשו** על תוס' [עיין **ברש"ש ובתוי"ט** פ"ג ממעילה מ"ו ועוד] שהגם שאין יד להקדש מ"מ הרי מבואר בגמ' בבמ' דחצר משום יד ולא גרע משליחות וא"כ יקנה ההקדש מטעם שליחות שהרי יש שליחות להקדש כמבואר בגמ' שיש להסתפק אי כהנים שלוחי דידן או שלוחי דרחמנא הרי שיש שליחות להקדש. **ונאמרו** בזה כמה תירוצים באחרונים ונביא מהן בקצרה.

**בספר צאן קדושים** (הו"ד בקצה"ח סימן ר' סק"א) כתב דכל ספק הגמ' אי כהנים שלוחי דידן או שלוחי רחמנא הוא דאפשר שהם רק שלוחי דידן ואפשר שהם גם שלוחי רחמנא אבל ודאי אינם שלוחי רחמנא לחוד וא"כ הכא שצריך שיהיה שליחות של ההקדש לחוד בזה לא מצאנו שליחות להקדש. **אכן בקצה"ח** כתב דכל מה דהתם צריך גם את שליחות דידן הוא משום דמיירי בקורבנות אבל בנידון דידן אי"צ לשליחות דידן ולכאו' יהיה להקדש שלחות לבד. **ובמחצית השקל** (סוד"ה או) כתב דאין שליחות להקדש הכא משום שכל דהוא לא מצי עביד שליח לא מצי משווה ועיין נמי **באתוון דאוריתא** (כלל ג' ד"ה והנה עוד) שביאר שם שלא שייך כלל ענין "קנין" אצל הקדש עי"ש. **ובקצה"ח** (שם) ביאר לפי דברי התוס' בגיטין כ"א שכתבו דמה שחצר מטעם יד ולא גרע משליחות היינו באופן ששייך תורת יד אזי יש גם תורת שליחות ולהכי איתרבאי מדין יד כדי שלא תקנה חצר שאינה דומה ליד מטעם שליחות כגון חצר מהלכת וכו' ולפ"ז ה"ה הקדש כיון שאין לו יד לא שייך בו גם ענין שליחות שבחצר. עי"ש. **בנתה"מ** (פתיחה לסימן ר') כתב דהטעם שלא מהני זכית ההקדש מטעם שליחות הוא משום דבעינן שלוחו של בעל הממון עי"ש באריכות. **במהרי"ט אלגזי** [ראיתי מביאים] ביאר באופן פשוט דאין כלל שליחות להקדש ומה שנאמר בגמ' דכהנים שלוחי רחמנא אי"ז אלא לשון מושאל, ורק לצד דהוי שלוחי דידן הוי ממש שליחות כמו שהמשלח הקריב בעצמו. [ועיין בטבעת החושן (שם) ובלבוש מרדכי ב"מ סי' י"ב].

**נו) ברשב"ם** (ד"ה הכי קאמר) כתב הרשב"ם דלצד דפליג רבי יוסי גם בבור ושובח הוא מטעם "דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם דקנה לו רשות הקדש" ודחה רבי צד זה משום "דלא אלים רשות הקדש לקנות מן רשותו כיד הדיוט דאילו בהדיוט איתרבאי רשות מאם המצא תמצא בידו אבל לא בהקדש." עכ"ל. **ודבריו צ"ב** דהתחיל בטעם של קנין דשלב"ע והמשיך עם קנין רשות [חצר] וגם סיים שדחית רבי היא דליכא חצר להקדש. ועיין מש"כ **במהרש"א** ודבריו צ"ב כמו שתמהו עליו בקרני ראם וברש"ש. וביאר **הרש"ש** שכוונת הרשב"ם היא כדברי התוס' להלן ע"ה ד"ה אימור בסו"ד מדברי הרשב"א עי"ש ולפ"ז לא תירץ הרשב"ם כלום על הצד דאדם מקנה דשלב"ע. ועיין **בהגהות הר"ש מדסוי** שגרס בדברי הרשב"ם "**או** דקנה לו רשות הקדש" ולפ"ז הם ב' טעמים נפרדים.

**ע"ט ע"ב**

**נז) "אלא אמר רבה מחלוקת בבור ושובך אבל בשדה ואילן לכ"ע מועלין בהן ובמה שבתוכן." עיין ברבינו יונה** שמתחילה כתב דמוכח מהכא שס"ל לרבה כרבי יוסי מהא דלא אמר כ"כ מועלין בהן ולא במה שבתוכן [ועיין ברשב"ם דכתב דכרבי יוסי דנימוקו עמו ועיין בתוס' משכ"ב] ובהמשך כתב רבינו יונה שאין להוכיח מהכא שס"ל דיש מעילה בגידולין כיון שהכא הוי כמקדיש דקל לפירות מהני להקדיש דשלב"ע דביוצא מגוף הדבר ואקדיש גוף לפירות לכ"ע מהני בדשלב"ע. **וצ"ב** כיון שלדברי הרבינו יונה הטעם שאין מעילה בגידולין הוא משום שאין קדושת פה א"כ מה יעזור קנין דקל לפירות סו"ס כיצד חל על היוצא קדושת פה. וצ"ע. **עוד מבואר ברבינו יונה** דבבור ושובך לא מהני להקדיש בור למימיו ושובך ליונים, אכן ברמב"ם (פכ"ג ממכירה ה"ט) מבואר ששייך להקדיש למכור כן ואי"ז חשיב מוכר דשלב"ע. **ועיין בקצה"ח** (ר"ט סק"ד) משכ"ב. **ובחידושי רבי ראובן** (ב"מ סימן י"ט).

**נח) במחלוקת ר"מ ורבנן... במים הבאים דרך חצירו לבור וכו'. עיין בראשונים** שדנו האם צריך שיאמר בפירוש שמקדיש מימיו או לא דברשב"ם משמע שמקדיש סתם וברמב"ן ובריטב"א ועוד פליגי. עי"ש.

**הקשו תוס'** (סד"ה אימור) דמה מהני מה דאדם מקנה דשלב"ע הרי כיון שלא יזכה לעולם ביונים או במים איך יכול להקדישןותירצו תוס' ב' תירוצים **דעת ר"י** [וכן מבואר ברשב"א בסוגיין] דמיירי שזוכה בחצירו ואח"כ חל ההקדש על פיו. **ושיטת רשב"א בתוס'** דמיירי ששייר בקנינו לזכות בחצירו לצורך הקדש. **וברמב"ן** תירץ דמיירי באומר בור זה יהיה כאשר יתמלא מים יהיה קדוש הוא ומימיו וא"כ הוא קדוש דהא בעולם והמים אינם קדושין אלא לר"מ ומ"מ קדושתן היא רק אחר שהוא זוכה בהן עי"ש.

**בקצה"ח** (סימן ר' סק"א) דן בדין דאין חצר להקדש האם דוקא חצר של הקדש אינה יכולה לזכות להקדש אבל מהני חצר של הדיוט לזכות להקדש וכגון שאמר יקנה חצרי להקדש, או"ד דלא מהני כלל קנין חצר להקדש. [ועיין **בקה"י** (ב"ב ל"ו) שביאר שרק חצר של הקדש אינה זוכה להקדש דלא שייך חצר להקדש היינו שהמקום יהיה מיחד להשתמשות ההקדש משא"כ חצר של הדיוט שפיר אפשר שיזכה להקדש עי"ש.] ועיין בקצה"ח שהוכיח ששייך שיזכה חצר של הדיוט להקדש. **אלא שכתב** שמדברי הרשב"א בתוס' מבואר לא כן דכתבו תוס' שהוא משייר כח לעצמו לזכות בחצר להקדש ומ"מ תלוי בין דבר שלא בא לעולם והתינח אם חצר של הדיוט אינה יכולה לזכות להקדש א"ש שתלוי בדין דשלב"ע אבל אם חצר של הדיוט זוכה להקדש הרי כיון שמשייר לו זכות לזכות להקדש א"כ כאשר יבוא המים הוי חצר הדיוט שזוכה להקדש ואי"ז שייך לדין דשלב"ע כלל. **ותירץ הקצה"ח** דגם שליח א"א לעשות על דשלב"ע ולכן כיון דחצר מטעם שליחות והמים אינם בעולם הוי מעשה שליחות על דשלב"ע ולא מהני אלא לר"מ. עי"ש. **ובקו"ש בסוגיין** הקשה ע"ד, דלא דמי מינוי שליחות בעלמא דאם הוי לדשלב"ע תלוי זה במחלוקת ר"מ ורבנן אבל חצר הוי שלוחו ממילא ולא תלוי בדין אדם מקנה דשלב"ע. ועיין במלואי חושן מש"כ בישוב דעת הקצה"ח.

**פ' ע"א**

**נט) "הלוקח פירות שובח מחבירו." כתב הנמוק"י** דמשנתינו א"ש למ"ד אדם מקנה דשלב"ע ואף למ"ד אין אדם מקנה דשלב"ע מ"מ צריך התנא לומר לנו הדין היכא שלא חזרו בהן ורוצים לקיים המקח וכ"כ **הרבינו יונה** עי"ש ומבואר בדבריהם שאף למ"ד אין אדם מקנה דשלב"ע מ"מ אם לא חזרו בהן קנה. [והנה ידוע דיש ב' סיבות להא דאין אדם מקנה דשלב"ע או מטעם חסרון בגמירות דעת או מטעם שאין לקנין על מה שיחול וחידוש הראשונים הנ"ל הוא רק לצד שהחסרון הוא קר בגמירות דעת ועיין במגיה לרבינו יונה משכ"ב. **אמנם** אכתי צ"ע כיון דמ"מ לא חל המקח מאיזה טעם שיהיה יעשו מה שירצו ומה בא התנא לאשמועינן, ואולי הכונה היא שבאמת לא חל המקח כלל אלא דבא לאשמועינן הדין אילו היה חל המקח ונפ"מ כשרוצה לעמוד בדבורו וצ"ע] **ועיין במרומי שדה** בסוגיין שכתב דאיכא תקנה דרבנן שיכול קנין כה"ג שנהוג להקנות גם בדבר שלבל"ע.

**עוד כתבו רבינו יונה ובנמוק"י** [בשם הרמב"ם] וביד רמה דמיירי שמכר לו שובח לפרותיו כלומר האמהות לפרותיהן אכן ברמב"ם (פכ"ג ממכירה) מבואר דמכר לו השובך עצמו לפירות [וכן כוורת לדבש וכו'] וברבינו יונה מבואר דכה"ג ל"ק אלא שמכר לו האמהות עצמן לפרותיהן **ועיין בקצה"ח ר"ט סק"ד** שהאריך בזה. [ועיין לעיל אות נז].

**ס) "אמר רב כהנא דבש בכוורת אינו יוצא מידי מאכל לעולם." כתב הרשב"ם** [בפירוש ראשון] דחשיב אוכל אפילו כאשר הדבורים אוכלות מהדבש עד שיקצנו בפירוש למאכל דבורים. **והקשו עליו** הראשונים דקימ"ל שאין לך דבר שהוא אוכל שיוצא מתורת אוכל עד שיפסל מאכילת כלב [והרשב"ם הביא ד"ז להלן ע"ב ד"ה ע"ג כלי מאוס עי"ש] **ותירץ הרמב"ן** תירוץ אחד דלאו אוכל גמור הוא ולכן מהני במחשבה וכ"כ הר"ן. וצ"ב כיון דסו"ס היה ראוי לאדם כיצד יצא מתורת אוכל כל שלא נפסל מאכילת כלב ולכאו' צ"ל דכונתו דנפסל למפרע היינו דדבר דעיקרו לאכילת דבורים דין האוכל שלו תלוי אם יחשוב עליו לאכילת דבורים וצ"ע ועיין באבי עזרי פ"א מטו"א בענין אי שייך למימר הפקעה למפרע. **עוד תירצו** הרמב"ן [וכן הוא בריטב"א ועוד] דמיירי שהקצהו למאכל דבורין קודם שנכנס לכוורת ולכן מהני הגם שראוי בפועל למאכל אדם. ועיין **ברשב"א** שהקשה לפירוש זה של הרשב"ם שאין עיקר חידושו של רב כהנא במה שאינו יוצא מתורת מאכל אלא במה שהוא אוכל, **וברמב"ן ובר"ן** הקשו דלשון אינו יוצא מידי מאכל לעולם לא א"ש לפ"ז שהרי יוצא ע"י מחשבה.

**פירוש נוסף כתב הרשב"ם** דדבש בכוורתו הוא אוכל ולא משקה אבל דבש הזב מכוורתו הוא משקה אא"כ חישב עליו אכילה, **וברשב"א** הוסיף שחידושו של רב כהנא הוא שגם אם חישב עליו בכוורתו למשקה אינו יוצא מדין אוכל ועי"ש שישב דברי הבריתא להלן דמשמע שאם חשב עליו למשקה יוצא מתורת אוכל לתורת משקה. **ועיין בראב"ד** בשטמ"ק שכתב שיוצא מידי מאכל למשקה ע"י מחשבה [ובאמת צ"ב מדוע מהני מחשבה כיון שכבר חל עליו תורת אוכל ועיין להלן בע"ב מה שיבואר בזה].

**סא) כתב הרשב"ם** (ד"ה ולא משקה) דאוכל אינו מטמא אלא בכביצה אבל מקבל טומאה בכל שהוא. וכן שיטת רש"י בפסחים ל"ג ע"ב וביאר את הדרשה "מכל האוכל אשר יאכל" מכל האכל- מיירי בכל שהוא שמקבל טומאה בכל שהוא, אשר יאכל- שאינו מטמא אחרים אלא אוכל הנאכל בב"א היינו כביצה. [וכן י"ל בכונת הרשב"ם בסוגיין] אכן דעת ר"ת (פסחים שם) והר"ש (פי"ג באהלות) דבפחות מכביצה אינו מקבל טומאה מדאוריתא אלא מדרבנן [והדרשה היא אסמכתא בעלמא וכתבו דאף רש"י חזר בו] ועיין נמי בתוס' בסוכה כ"ו: ועוד. ודעת הרמב"ן והרשב"א (שבת ר"פ המצניע והו"ד במל"מ פ"ד מטו"א) דפחות מכביצה אינו מקבל טומאה אף מדרבנן. [ועיין בספר אשר לשלמה ח"ג ס"א בביאור ענינים אלו ובספר משנת טהרות חלק הענינים סימן ד'].

**סב) "מתיבי דבש הזב מכוורתו אינו לא אוכל ולא משקה."** וקשיא לרב כהנא דאמר שדבש בתוך הכוורת הוא אוכל ותירצה הגמ' לאביי דמיירי באותן ב' חלות ולרבא אליבא דר"א כשזב ע"ג כלי מאוס, וביאר הרשב"ם דלרבנן דס"ל שדבש הוא אוכל לא היה מועיל מה שזב ע"ג כלי מאוס לפוסלומתורת אוכל אבל לר"א כיון שבתוך הכורת אינו אוכל א"כ כשזב ע"ג כלי מאוס אינו מקבל שם אוכל אלא במחשבה. **הנה** יש כאן חידוש דלכאו' כיון שזב הדבש מהכוורת הרי גם לרבנן יצא מתורת אוכל דדבש הזב מכוורתו אוינו אוכל אלא משקה ומ"מ כדי שלא יקקבל שם משקה צריך להפסל מאכילת כלב כמו אוכל שקיבל תורת אוכל שלא יוצא מתורת אוכל עד שיפסל מאכילת כלב. **ועמד בזה החזו"א** (טבול יום סימן ד' סקי"א).

**פ' ע"ב**

**סג) ברשב"ם** (ד"ה ע"ג) הביא דהיכא דקבל שם אוכל לא מיבטל שם אוכל מינה עד שיפסל מאכילת כלב.והביא כן מחולין ע"א עי"ש. **והנה במשנה בטהרות (פ"ח מ"ו)** "כלל אמרו בטהרות כל המיוחד לאוכל אדם טמא עד שיפסל מאוכל הכלב." **ומבואר** לכאו' כדברי הרשב"ם. **וכן דעת רוב הראשונים** [רשב"ם בסוגיין ורש"י בפסחים מ"ה: וראב"ד שם בהשגותיו ותוס' בנידה נ' ע"ב ובסוגיין ועוד] דאין אוכל נפסל מלקבל טומאה עד שיפסל מאכילת הכלב. [ויש לחקור האם הוא דין "בקבלת טומאה" דכל שמקבל טומאה אינו יוצא מדינו עד שיפסל מאכילת הכלב או"ד דהונ דין ב"שם אוכל" דל שחל עליו שם אוכל תו לא פקע ועיין בנו"ב (מהדו"ק יו"ד סימן כ"ו שנקט דהוי דין בקבלת טומאה ואכמ"ל].

**אמנם שיטת הרמב"ם** (פ"ב מטו"א הי"ד) דאוכל שנפסד מאכילת אדם אינו מקבל טומאה. ומה דאיתא במתני' הנ"ל דטמא עד שיפסל מאכילת הכלב ביאר בתוי"ט היינו היכא שכבר קיבל טומאה. **אלא** שיש לבאר החילוק בין היכא שקבל טומאה שאינו יורד מטומאתו עד שיפסל מאכילת כלב לבין מה שכל שלא קיבל טומאה אינו מקבל טומאה גם אם אינו ראוי רק לאכילת אדם. **וביאר באחיעזר** (יו"ד סי"א) דס"ל לרמב"ם דאוכל שנפסל מאכילת אדם אכתי חשיב אוכל אבל לענין קבלת טומאה יש גזה"כ מיוחדת "מכל האוכל אשר יאכל" פרט לסרוח היינו שאינו מקבל טומאה אא"כ ראוי למאכל אדם עד שיפסל מאכילת כלב עי"ש. **והטעם** ששם אוכל תלוי באכילת כלב ביארו **בתוס'** בבכורות (כ"ג: ד"ה אחת) דאכילת כלבים שמה אכילה ממה שנאמר "ואת איזבל יאכלו הכלבים" עי"ש.

**פ"א ע"א**

**סד) מתני'. "קנה שלשה קנה קרקע." מבואר** דדעת רבנן שכל שקנה ג' אילנות בסתמא קנה קרקע ונתקיים התנאי בביכורים שצריך להיות "אדמתך." **וברמב"ם** (הלכות ביכורים פ"ב הי"ג) כתב ז"ל: "הקונה שלשה אילנות יש לו קרקע, ואף על פי שאין לו אלא האילנות בלבד הרי הוא כמי שקנה קרקע." **ובראב"ד** השיג דאם מיירי באופן שלא קנה קרקע [כגון שפירש שלא קנה קרקע] הרי אינו מביא דלא דמי לקנה ב' אילנות בסתמא דאז מביא מספק שמא קנה קרקע. עי"ש. **ובמהר"י קורקוס** ביאר דברי הרמב"ם דמיירי בקונה סתם ובאמת קנה קרקע אבל כיון שלא הזכיר בקנית האילנות קרקע כלל הרי דלא חשובה קנית הקרקע בעניו כלל ואין עיקר דעתו אלא על האילנות וא"כ ס"ד שלא יוכל לומר "פרי האדמה אשר נתת לי" קמ"ל דכיון דבסתמא יש לו קרקע מביא ביכורים וקורא. עי"ש. **ובכסף משנה** ביאר באופן אחר והוא דס"ל לרמב"ם דגם היכא שלא קנה קרקע היינו במקום שפירש שאינו קונה קרקע וכד' מ"מ מביא וקורא כיון שקנה ג' אילנות, ויצא כן לרמב"ם מהא דאמרה המשנה בסתמא הקונה ג' אילנות בתוך של חבירו מביא וקורא ומשמע שגם היכא שלא קנה קרקע. עכ"ד. **ויש להוסיף** שהיה לרמב"ם הכרח לומר כן מכח קושית התוס' ד"ה ממאי שהקשו תוס' מדוע היו צריכים רבנן לחזור ולומר שהקונה ג' אילנות בתוך של חבירו מביא וקורא הרי זה פשיטא כיון דתני הכא שקונה ג' אילנות קנה קרקע ולרמב"ם א"ש דאיכא חידוש שמביא וקורא גם היכא שלא קנה קרקע. **ודברי** הכסף משנה צ"ב דכיון שלא קנה קרע מדוע דוקא בג' אילנות מביא וקורא ולא באילן אחד או ב' אילנות דכל החילוק בין אילן אחד לשנים הוא לכאו' רק כלפי הנדון אם קנה קרקע או לא.

**ובחידושי הגר"ח** ביאר דדעת הרמב"ם היא דהקונה ג' אילנות אינו קונה קרקע אלא לענין שיש לו זכות נטיעה וזריעה לעולם אבל לשאר מילי לא קנה קרקע [ועיין רדב"ז שכתב נמי כן דאין לו זכות לשטוח בה פירי ולמוקמי בה חיותא] ומ"מ יכול להביא ביכורים וקרי ביה "אדמתך" משום דהוי כמי שיש לו קרקע משום שכיון שיש לו את זכות הנטיעה והזריעה לעולם [ולא רק זכות יניקה וכד'] הוי בכלל "האדמה אשר נתת לי" וחשיב קנין הגוף. **[נראה** בכוונתו- משום שקנין פירות לעולם הוי קנין הגוף]. **ולפ"ז** ביאר הגר"ח שגם לפי הבנת הראב"ד ברמב"ם שמיירי שהתנה בקנין שלא יקנה הקרקע מ"מ ס"ל לרמב"ם שנחשב ל"אדמתך" משום שמבואר בתוס' לעיל (ל"ז) לדברי ר"ע במכר ג' אילנות ושייר קרקע מקום האילנות קנוי לו לעולם לנטוע אחרים תחתיו וא"כ חשיב שפיר כקנין הגוף ומביא וקורא. עי"ש. **[ולפ"ז מיושב** נמי דברי הכסף משנה דאפשר שכוונתו נמי דמהאי טעמא באופן שלא קנה קרקע מ"מ מביא וקורא, ומיושבת נמי קושית התוס' שהבאנו לעיל שזהו גם המקור לשיטת הרמב"ם].

**ובאבי עזרי** (שם ד"ה ומעתה) האריך הרבה בענין זה, וישב דעת הרמב"ם שיש לחלק בין קונה ג' אילנות גם היכא שלא קנה קרקע לבין קונה אילן אחד או ב' אילנות דקונה אילן אחד או ב' אילנות האילנות נמכרים לו כמו מטלטלין כעצים בעלמא ולא מכר לו את הדין קרקע שבהן, והגם שיש לו זכות יניקה בקרקע הוי מדין שיעבוד בעלמא, אבל קונה ג' אילנות הגם שלא קנה קרקע מ"מ האילן עצמו מקרי קרקע והפירות יוצאין מגוף האילן ויכול לומר האדמה אשר נתת לי היינו האילן דהיכא שמעיקר הדין היה לו קרקע וגם עתה שפירש שלא יקנה קרקע מ"מ יש לו רשות להעמיד שם האילן אזי דין האילן הוא כקרקע ומחמת זה יכול לומר "האדמה אשר נתת לי." עי"ש.

**סה) "אמר רב יהודה אמר שמואל מחייב היה ר"מ אף בלוקח פירות מן השוק." ברשב"ם** כתב ז"ל: "להביא ביכורים בלוקח **פירות שבאילן** ואותה שביכרה תחילה קושר בה גמי לידע שמבכרת היא." עכ"ל. **ומבואר** בדבריו שדין ביכורים גם לר"מ הוא דוקא היכא שלקח את הפרי בעודו מחובר [וקודם שביכר] וכ"כ בתורי"ד. **ולפ"ז** מה שאמרה הגמ' לוקח מהשוק אי"ז בדקדוק או שלא גרס כן [וכגרסת הב"ח]. **אמנם בריטב"א** כתב דמיירי בלוקח מהשוק ממש ומה שאמרה המשנה (ביכורים פ"ג מ"א) כיצד מצות ביכורים יורד אדם לתוך שדהו ורואה תאנה שביכרה וקושרה בגמי דמשמע שמצות ביכורים היינו דוקא במחובר וכדברי הרשב"ם, י"ל דזהו דוקא לפי רבנן אבל לפי ר"מ גם לוקח מהשוק חייב בביכורים, או דגם לר"מ איכא מצוה מן המובחר לעשות כן. **וכן מבואר ברשב"א** דמיירי בלוקח מהשוק ממש ויודע שאלו הן פירות שביכרו. עי"ש. ועיין בחידושי אנשי שם על המשנה בביכורים שם שבכת דיכול קודם להפריש ואח"כ לקרות שם ואי"צ לקרות שם דוקא במחובר עי"ש. והנה ברמב"ם (פ"ב הי"ט) מבואר שיכול להפריש גם בתלוש אם לא הפריש במחובר עי"ש.

**סו) בתוד"ה ההוא.** הקשו תוס' מדוע בעי' לפסוק למעוטי חו"ל הרי בכורים הוי מצות התלוית בארץ ותירצו תוס' דביכורים הוי חובת הגוף ולא חובת הפרי. **ובחידושי הגר"ח** (סטנסל) תירץ קושית התוס' דמטעם מצות התלויות בארץ הוי מיעוט רק על החיוב אבל מיעוט דאדמתך הוא מיעוט בעיקר החפצא של ביכורים היינו דגם אם יהיה הכי תימצי של הפרשה בחו"ל לא יהיה שייך שם ביכורים ועי"ש שביאר לפ"ז דברי הרמב"ם. [וצ"ב מה הנפ"מ בדאוריתא דאין זה כלל חפצא של ביכורים].

**סז) ברשב"ם ד"ה למעוטי.** כתב הרשב"ם דאיכא ב' מיעוטים אחד לגוי ואחד לגר שהגר הוא מהמביאים ואינם קורין ולכן הקונה ממנו לא מביא ולא קורא. והקשו עליו תוס' דכיון שגר הוא מהמביאים כיצד אפשר למעט את הלוקח ממנו מ"אדמתך." **ועיין ברשב"א ובר"ן** דמבואר שגר פטור מביכורים ולכן אפשר למעט הלוקח ממנו [וצ"ל שהגר מחויב רק מדרבנן]. **אכן** ברשב"ם לא משמע שהוא פטור אלא שהוא חייב מדאוריתא. **ועיין בדרך אמונה** (פ"ד מבכורים ה"א בביאור ההלכה) שהביא כמה ראיות שחיוב גר הוא מדאוריתא עי"ש.

**סח) בדין גר המביא ביכורים.** מבואר דיש ג' חסרונות **א'-** דבעינן "לתת לנו" וגר אין לו חלק בארץ [ולשיטת ר' יהודה מבאר ר"י שאין חסרון זה דמיירי בבני קיני ועיין ברמב"ן שמבאר שגרים ראוים לירושת הארץ אלא שלא נתחלקה להם והוי כמו קטנים שהגם שלא נתחלקה להן כיו שהן ראוים יכולין לומר לתת לנו] **ב'-** "ארמי אובד אבי" **ג'-** "אשר נשבע לאבותינו" [ותוס' תירצו דאברהם היה אב המון גוים ובראשונים תירצו שכל האבות היו אב המון גוים]. **ועיין ברמב"ם** (פ"ד מביכורים ה"ג) **ובחידושי הגר"ח** (בסוגיין בסטנסיל) שביאר דבריו בהרחבה ואכמ"ל.

**פ"א ע"ב**

**סט) "ר"מ באילן חד ספוקי מספקא ליה ורבנן בשני אילנות ספוקי מספקא להו."** היינו דמספק אין מוציאין הקרקע מהמ"ק אבל הלוקח אינו נפטר מהבאת ביכורים דיש צד שקנה קרקע. **הקשו האחרונים** מדוע מספק מביא ואינו קורא הרי כיון דאזלינן בתר חזקת מ"ק ודין חזקת מ"ק הוא פסק ודאי שהרי קימ"ל (ב"מ ו':) "הספקות נכנסים לדיר להתעשר" היינו דע"י דין הממע"ה הוי עשירי ודאי ולא עשירי ספק, ומדוע א"כ צריך להביא בכורים הרי חזקת מ"ק מכרעת שלא קנה קרקע. ונאמרו בקושיא זו כמה תירוצים כמו שיבואר להלן.

**הנתה"מ** (הו"ד בשו"ת חמד"ש או"ח ס"ב) כתב דכל הטעם דחשוב כודאי בסוגיא דתקפו כהן זה משום דבספק ממון שאינו עתיד להתבבר איכא יאוש בעלים ולכן לק"מ גבי ספק דב' אילנות כיון דהוי קרקע ואין יאוש בקרקע. עי"ש. **ודבריו צ"ע** שהרי מבואר בתוס' (לעיל מ"ד ד"ה דוקא) דיש יאוש בקרקע אלא שאין דרך להתיאש מקרקע, וא"כ הכא בספק דקונה ב' אילנות ודאי שיש דרך להתיאש גם בקרקע. [ועמד בזה **באמרי בינה** דינים ס"נ ד"ה ועל] **ועוד הקשה בקה"י** (ב"מ סי"א) מדברי הנתה"מ עצמו בסימן שס"ג שכתב דהטעם דאין יאוש בקרקע הוא משום דהוי יאוש ברשות וד"ז אאינו שייך בקרקע שאינוניכול להוציאה בדיינים. עי"ש. ועיין עוד **בספר כלי חמדה** (עה"ת פ' כי תבוא עמ' רס"ג) ובספר **זכר יצחק** סימן נ"ד [ודבריו שם צ"ע] **ובאור שמח** (פ"ב מבכורים הי"ג).

**ובשער"י** (ש"ה פ"ו פ"ח ועוד) **ובקו"ש** (ב"ב אות צז) [ועיין נמי **באבי עזרי** ביכורים פ"ד הי"ד] ביארו דהגם שיסוד דין הממע"ה מכריע גם גבי איסורים משום שדין הממון נגרר אחרי דין האיסור מ"מ כ"ז כלפי דין גזל או דין מעשר בהמה וכד', אבל יש דיני איסורים שהגם שתלוים בממון אינם נגררים בתר דיני הממון כדוגמת ביכורים. ובקו"ש הביא לזה ראיה מהא דכתב רש"י בגיטין מ"ז דלמ"ד אין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מקדושתה דחייב הישראל לקחת הפירות מהעכו"ם ולתת ביכורים הגם שלעינן ממון הקרקע של הגוי לחפור בה בורות וכד' ומשום שחלוק דין "ארצך" הנאמר בביכורים שאי"ז תלוי במה שהוא ארצך לענין ממון. עי"ש. ובשערי יושר ביאר שתלוי הדבר במה שהקדושה היא "באה מאליה" עי"ש.

**ע) הנה** עד עתה הובאו הדעות שאין הכרעת הממון מכריעה כודאי כלפי איסורים, **אכן יל"ע** דהנה ידוע שנחלקו האחרונים בגדר דין חזקת מ"ק אי הוה כחזקה דמעיקרא או כדין מוחזק [עיין **בקונטרס הספיקות** כלל א' באריכות] ואי הוה כדין מוחזק שייך לומר שדין המוחזק אינו דין ודאי כלפי איסורים אבל אי הוה כחזקה באיסורים מדוע שלא יהני גם לענין איסורים.

**[והנה הקשה הרעק"א** (תנינא סימן נ"ה) בכל ספק קידושין שהדין הוא שאסורה לעולם מספק ולכאו' כיון דכלפי כסף הקידושין אזלינן בתר מ"ק א"כ אין כאן קידושין ותירץ דהוי תפיסה ברשות, אלא שלפ"ז קשה בקדשה בקרקע דלא שייך [לחלק מהאחרונים] אף תפיסה ברשות. **ובחזו"א** (אהע"ז ל"ט סק"ג) כתב דמסוגיין מוכח דהגם דאזלינן בספק ממון אחר המוחזק או אחר מ"ק מ"מ אם האמת שאין הכסף שלו אזי מה שמוציאין ממנו הוי כמו שלוקחים את שלו ונותנים לאחרים. ולפ"ז ישב את קושית הרעק" הנ"ל. עי"ש. **ולכאו'** דבריו הם רק אם חזקת מ"ק אינה כחזקה המכרעת באיסורים].

**ובאמרי בינה** (דינים ס"נ) כתב דבאמת מדאוריתא אי"צ להביא ביכורים כיון שע"י חזקת מ"ק נקבע שהקרקע היא של המוכר אבל כמו שהחמירו רבנן בשאר חזקות לא לסמוך על החזקה לחומרא גם הכא מביא ביכורים מדרבנן לחומרא. ועי"ש שביאר לפ"ז המשך הסוגיא. ובאמת כדברי האמרי בינה **מבואר ברמב"ן** (לעיל כ"ו:) דכתב גבי המבואר התם דאילן הסמוך למיצר אינו מביא ממנו ביכורים, והקשה הרמב"ן "ועדיין תבעו לך למה לא חייבוהו להביא מדבריהם כמו שחיבו לקונה ב' אילנות שלא קנה קרקע..." עי"ש. ומבואר שחיוב ההבאה היא מדרבנן ולכאו' מהטעם הנ"ל דאיכא חזקת מ"ק. וצ"ב מהמשך הסוגיא ויבואר להלן. [אות עב]

**ובחמדת שלמה** (או"ח סימן א') כתב לבאר ע"פ דברי **המל"מ** (פ"ז משכירות) שדימה דין ספיקא דדינא לספיקא דתו"ת דכשם שבתו"ת [למ"ד ספיקא דאוריתא] לא מוקמי' על החזקה כמו כן בספיקא דדינא לא מעמידים על חזקה, ולכן בספיקא דב' אילנות דהוי ספיקא דדינא לא מוקמי' על חזקה [ועי"ש שפלפל למ"ד תו"ת ספיקא דרבנן ומעמידים על החזקה דהכא נמי יש להעמיד על החזקה עי"ש, ויש לחלק שגם אם בתו"ת מעמידים על החזקה מ"מ בספיקא דדינא לא נעמיד על החזקה ואכמ"ל].

**אכן** דברי החמד"ש צ"ע. דבמה שכתב דהכא הוי ספיקא דדינא ולכן לא מוקמי' בתר חזקה, קשה, שהרי הקרקע הכא חוזרת למוכר ובהכרח מטעם חזקת מ"ק ואי הוה ספיקא דדינא מדוע חוזרת למוכר מדין חזקת מ"ק. **ובקה"י** (ב"מ י"א) כתב לקיים דברי החמד"ש ויסד דכל מה דלא אזלי' בתר חזקת מ"ק בספיקא דדינא היינו דוקא בתר ההכרעה של חזקת מ"ק כחזקה באיסורים אבל בתר דין "מוחזק" אזלי' גם בספיקא דדינא וא"כ הכא כלפי המוכר [שישאר הקרקע שלו בדיני ממונות] אי"צ להכרעת החזקה כחזקה באיסורים וסגי בדין מוחזק וזה קיים גם בספיקא דדינא אבל כלפי הלוקח כדי להפטר מהבאת ביכורים צריך הוא להכרעת החזקה מדין חזקה באיסורים [כמבואר לעיל] ולכן לא מהני בספיקא דדינא. **[אכן** יש לדון בדבריו דמבואר בדבריו שיש בחזקת מ"ק גם דין וחזק וגם דין חזקה כבאיסורים, וכ"כ **בנחל יצחק** ח"ב צ"א ענף ד' עי"ש. והנה בשיטת הרשב"ם לעיל ל"ב: דכתבו התוס' לסובר לחלק בין ספיקא דתו"ת לספיקא דדינא ביאר הקה"י (סימן כ"ג) דס"ל שחזקת מ"ק היא כחזק באיסורים ולכן לא אזלינן בתרה בספיקא דדינא והנה אי איכא ב' דינים בספיקא דדינא כנ"ל א"כ אכתי קשה דעת הרשב"ם שם דתיפו"ל דאזלי' בתר דין המוחזק שיש לו מטעם חזקת מ"ק. **ואולי** יש לחלק דהתם כיון שהלוקח יושב בקרקע לא שייך דין מוחזק למוכר ורק דין חזקה אית ליה, וזה ע"ד **המהרש"א** בב"מ ק' ע"א עי"ש.]

**עוד יש להקשות** על עיקר דברי החמד"ש שנקט בפשיטות דהכא בספק דב' אילנות הוי ספיקא דדינא, ולכאו' הדברים תלוים במחלוקת גדולה באחרונים אי ספק בדעת בני אדם נחשב ספיקא דדינא. ועיין **בקונטרס הספיקות** (כלל א') שהביא **מהמל"מ** שספק בדעת בני אדם הוי ספק במציאות והקוה"ס האריך לחלוק עליו עי"ש. **אכן בדעת הרשב"ם** בסוגיא לעיל (ס"ג ע"א) גבי תנו חלק לפלוני בנכסי דאיכא ספק בדעתו למה נתכוון כתב דפסקי' דיחלוקו כסומכוס, ומאידך כתב הרשב"ם (להלן קס"ו:) דבספיקא דדינא מודה סומכוס דהממע"ה ומוכח שסובר שספק בדעת בני אדם אינו ספק בדין [ועמד בזה **בגידולי שמואל** בפרק המוכר את הבית עי"ש.] וצ"ע.

**עא) באמרי בינה** (שם) הביא מספר **יד יהודה** להקשות דכיון שהכל תלוי בדעת הקונה והמוכר א"כ כיון שהם יודעים שלא יקבל הקונה את הקרקע שהרי בהלכות ממונות אזלי' בתר חזקת מ"ק, א"כ לא נתכוון להקנות לו את הקרקע ושוב הוי של המוכר בתורת ודאי ולא מספק, ומדוע מביא כלל ביכורים. **ותירץ** דכיון שקנה קרקע לענין מלא אורה וסלו כמבואר בסוגיא להלן א"כ יש כאן כוונת קנין על הקרקע ולכן יש להסתפק שמא נתכון להקנות ולקנות גם גוף הקרקע. **ודבריו** תמוהים [וכבר תמה עליו באמרי בינה] שאין שייכות בין קנה גוף הקרקע לקנין למלא אורה וסלו. [ובעיקר קושיתו יל"ע, דאין הספק על איש פלוני אם נתכוון להקנות אלא על דעת בני אדם בכלל, וכיון שכן לא יהני מה שאיש פלוני לא נתכון להקנות אם בעלמא מתכוונים להקנות וצ"ע].

**עוד הקשה** דכיון דמבואר שחזקת מ"ק אינה מועלת להכריע את הספק גבי הבאת ביכורים [מהטעמים שהובאו לעיל בהרחבה], א"כ קשה דאחר שמתו האילנות באופן שהמוכר נוטע שם אילן ג"כ לא **יקרא** כיון שלצד שהלוקח קנה קרקע הרי אין הקרקע שלו ואין חזקת מ"ק מועלת להכריע את הדבר וכן באופן שיחזור המוכר ויקח מהלוקח אילנות. [ובאמת לא מצאתי כעת דין זה מפורש שאפשר שבאמת לא יקרא בכה"ג המ"ק אכן לאמרי בינה פשוט שיקרא בכה"ג] .

**וביאר באמרי בינה** דכל מה שלא מועלת חזקת מ"ק לגבי ביכורים היינו דוקא ללוקח [מאיזה טעם שיהיה] אבל המוכר שהקרקע היא בחזקתו ודאי קרינן ביה "אשר תביא מארצך" דודאי הוא נוטע כדין בקרקע ולא גרע מאילו חזר וקנה מהלוקח, ודוקא גבי הלוקח דבעינן לפוטרו מהבאת ביכורים אמרינן דאין חזקת המוכר מכרעת שאין הקרקע שלו. וביאור הדבר דיש שני סיבות להבאת ביכורים, הבעלות הממונית והבעלות האמיתית ולכן המוכר שלו יש את הבעלות הממנוית חייב בודאי והלוקח מספק של הבעלות האמיתית. וכ"כ [ע"ד הנ"ל] בשער"י ש"ה פ"ח עי"ש.

**עב) "וליחוש דלמא לאו ביכורים נינהו וקא מעייל חולין לעזרה." ביאר הרשב"ם** ב' אופנים **א'-** דכל הבאת חולין בעזרה אסורה וביארו **בתוס' ועוד ראשונים** [רשב"א ריטב"א ועוד] שלא כל חולין בעזרה אסורים אלא דוקא הני שיש בהן תנופה וכד' דדמי להקרבה לכן אסור בחולין בעזרה. **אמנם הרמב"ם** (פ"ב מהלכות שחיטה ה"ג) כתב ז"ל: "ולא בהמה וחיה בלבד אלא כל החולין אסור להכניסן לעזרה אפילו בשר שחוטה או פירות ופת." עכ"ל. **מבואר** דס"ל דכל חולין אין להכניסן לעזרה. **וברשב"א** (חולין ק"ל:) הקשה עליו דאין זה מסתבר אלא אם כוונתו ללחם תודה או לפירות ביכורים [ומהטעם הנ"ל שעושים בהן תנופה] ומבואר עוד ברמב"ם איסור זה הוא מדרבנן. **ובלח"מ** (שם) דן בשיטת התוס' אי אפשר דס"ל שמדרבנן ג"כ אסור אמנם דחה זה שהרי הוכיח הרשב"א ותוס' [בסוגיין] מהא דכהן נכנס בבגדי חול, וכן הוכיחו הריטב"א והרשב"א בסוגיין מהלל שהיה מביא כבשתו חולין לעזרה והיה מקדיש שם וזה ודאי מותר לכתחילה. **ועי"ש** שהביא שיטת רש"י שאסור להכניס בעזרה מן התורה גם מה שאינו דרך קרבן [עיין ברש"י תמורה כ"ג ע"א]. ועי"ש נמי במה שדן אי באופן שהקדיש לבדק הבית שלא לצורך קרבן מותר להעלות לעזרה ודייק מהרשב"ם בסוגיין שאסור. עי"ש בארוכה. ועיין נמי **בתוס' רי"ד** בסוגיין מש"כ.

**ופירוש ב'** כתב הרשב"ם דהוי מדרבנן דלמא איכא מאן דחזי שנוהג בהן מנהג חולין והוא חושב שהן קודשין כיון שהן בעזרה ואתי לזלזולי בקדשים. **וברמב"ן** הקשה עליו דא"כ מאי קשיא הרי אין איסור דרבנן דוחה דאוריתא [כיון שהביכורים יש ספק שמא הוא דאוריתא] עי"ש. [ועיין בסוגיא בר"ה ל"ב: גבי אין עולין באילן לתקוע בשופר ובריטב"א שם וצ"ע]. **וביאר האמרי בינה** (דינים סימן נ' ד"ה ואתי) לפי מש"כ שכל הביכורים הכא הם מדרבנן כיון דמדאוריתא מוקמי' על החזקה דהוי של המוכר ואינו חייב הלוקח דלא קנה קרקע ורק רבנן החמירו לא לסמוך על החזקה [עיין לעיל אות ע'] ומיושבת קושית הרמב"ן. **אכן לפ"ז** איכא סתירה ברמב"ן, דלעיל הבאנו מדברי הרמב"ן בדף כ"ו: דמבואר בדבריו כדברי האמרי בינה שכל הבאת ביכורים הכא היא מדרבנן והכא הקשה כנ"ל וצ"ע.

**עג) "ודלמא לאו ביכורים נינהו וקא מפקא להו מתרומה ומעשר."** **הנה מפורסמת מחלוקת הראשונים** בחיוב מעשר בלוקח **דשיטת ר"ת** (ב"מ פ"ח ע"א) **וכן שיטת הרמב"ם** (פ"ב ממעשר ה"ב ועוד) דלוקח קודם מירוח חייב במעשר ולוקח אחר מירוח פטור ממעשר, [מדאוריתא אבל מדרבנן חייב]. **ושיטת ריב"ם** (ב"מ שם) דלוקח קודם מירוח פטור ממעשר ולוקח אחר מירוח חייב במעשר [מדאוריתא] וכמו הפקר אחר מירוח שאינו פוטר כיון שנתחייב ברשות מוכר. **וכתב באור שמח** (מעשר פ"ב ה"ב) דמסוגיין ראיה לשיטת ריב"ם דהנה מה שנותן לכהן את המעשר הרי לצד דלא הוי ביכורים ונותן לו מספק הוי כמו לקוח אחר מירוח ולפי שיטת ר"ת והרמב"ם אין חיוב דאוריתא כלל לתת מעשר וא"כ כיצד דחינן ספק חיוב דאוריתא מכח ספק חיוב דרבנן. אבל לשיטת ריב"ם א"ש. **ועי"ש** משכ"ב לדחות הראיה ולהוכיח להיפך מסוגיין ולבסוף נשאר שאין לומר כן בדעת הרמב"ם עי"ש. [וכקושית האו"ש הקשה **במנחת חינוך** (מצוה צ"א ד"ה והנה בפרק הספינה) ועיין במצפה איתן בסוגיין ועיין נמי **בגידולי שמואל** בע"א] **והנה** לפי דברי האמרי בינה דלעיל דהכא הוי רק ביכורים מדרבנן א"כ א"ש דהוי ספק דבריהם שדוחה ספק דבריהם ועיין.

**עד) "אלא מעשר ראשון דלוי הוא למאן יהיב ליה." ביאר הרשב"ם** דאין לנו לעשות תקנה לגזול את הלוים. ודבריו צ"ב דלכאו' הכוונה דהוי ספק גזל הלוי ומה כוונת הרשב"ם דלא עושים תקנה לגזול את הלוים, **ועמד בזה הרש"ש** וכתב דדבריו תמוהים. **[ואולי** כוונתו לתרץ קושית התוס' דלכאו' הכא אין זה גזל דהממע"ה אלא דכיון דהוי ביכורים מתקנת חכמים דמדאוריתא אי"ז ביכורים כמש"כ האמרי בינה הו"ד לעיל אות עב וביאר כן בדעת הרשב"ם א"כ הוי תקנה לגזול את הלוים ועיין].

**ובתוס' הקשו** דאינו מחויב ליתנו בספק ללוי דמצי אמר הבא ראיה דלאו מתוקן הוא ושקול [כמו דאמרינן בדמאי], ותירץ תוס' בשם רשב"א דהכא אי"ז כמו בדמאי דהכא אין הכהן מוחזק יותר מהלוי ושל הישאל ממנ"פ אינם דאם הם ביכורים הרי הם של הכהן ואם לא הרי הם של הלוי. **ובביאור דבריהם כתב הרש"ש** דהיה צריך להיות הדין דיחלקו הכהן והלוי וא"כ קושית הגמ' היא מחצי המעשר שצריך להיות של הלוי מספק. **אכן במקדש דוד** (זרעים סימן נ"ה דף ק"צ) נראה שביאר דכיון שאין מוחזק זה יותר מזה א"כ איכא מצות נתינה] וכתירוץ השני של תוס' וא"כ קושית הגמ' היא כלפי המצות נתינה עי"ש.

**עה) בתוד"ה אלא.** [עיין בהערה לעיל בתירוץ ראשון של תוס'] **כתבו תוס' תרוץ שני** דדוקא דמאי אי"צ ליתן ללוי משום דהוי ספיקא דרבנן [שהרי מדאו' רוב עמי הארץ מעשרים] ולכן אי"צ לקיים מצות נתינה. ומבואר בתוס' דספק מתנות כהונה דהוי ספק דאוריתא צריך לקיים מצות נתינה מספק. **והקשו האחרונים** [עיין שער המלך פ"ט ממעשר ה"ב וברש"ש כאן ובשער"י (ש"ה ש"ה פ"ז)] דמבואר בכמה מקומות דספק מתנות כהונה הוי כשאר ספק ממון וצריך להיות הדין דהממע"ה. **וביאר בשער"י** דשאני תרו"מ משאר דיני מתנות כהונה דבשאר דיני מתנות כהונה כל הענין הוא חיוב ממוני לכהנים אבל בתרו"מ מלבד החוב הממוני יש דין נתינה נוסף כיון שיש בהן מצות "ביעור" ומצוה זו היא מצוה בפני עצמה שאינה שייכת לדין הממון ולכן לא נגרר דינה אחרי דין הממע"ה וזוהי כוונת התוס' בסוגיין. ועי"ש עוד בהרחבה שישב כמה סוגיות בש"ס לפ"ז. **ועיין במקדש דוד** הנ"ל שכתב דכיון שאין מוחזק זה יותר מזה איכא חיוב נתינה. עי"ש. **ועיין עוד ברש"ש** שהקשה גם גבי ביכורים מדוע צריך ליתן לכהן הרי הממע"ה וכתב דשמא כיון שהביאם לעזרה יצא מחזקתו. וצ"ב.

**עו) "דיהיב ליה לכהן כר"א בן עזריה.**" ביאר הרשב"ם דמיירי לאחר שקנסיהו עזרא. ובראשונים [רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א] פליגי על הרשב"ם וכתבו דאף מדאוריתא יכון לתנו לכהן עי"ש בדבריהם באריכות.

**עז) כל הראוי לבילה וכו'.** **בתורי"ד** הביא קושית ר"י דהכא משום ספיקא הוא שאינו ראוי לקריאה ומנ"פ דאי הוי ביכורים הרי ראוי לקריה ואי אינם בכורים אי"צ קריאה ואמאי מעכבת בהו הקריה, ותירץ דכיון דמספק אינו רשאי לקרא הרי אינם ראוים לקריאה וקריאה מעכבת בהן. **וכ"כ הריטב"א.** וביאור דבריהם דס"ל דהמעכב הוא מה דבפועל אינו יכול לקרא, אבל ר"י סבר דכיון דכלפי שמיא אין כאן חסרון בקריאה לא שיך לומר דאינו ראוי לקריאה. **ועיין בתוס' רא"ש** (שהובא בשטמ"ק) שכתב דרק לפי דברי רב אשי להלן שכתב דלא יקרא משום מחזי כשיקרא והוי פסול דאוריתא לכן חשיב אינו ראוי לבילה אבל לדעת רב משרשיא שהטעם שאינו קורא הוא משום דאתי לאפוקי מתרו"מ לא קשיא מידי דחשיב ראוי לקריאה [וברור לכאו' דהתוס' רא"ש הנ"ל פליג על התורי"ד והריטב"א ועיין]. ועיין **בשאגת אריה** (סימן ל"ז) מה שהוציא לדינא מהראשונים הנ"ל ועיין נמי **בטו"א** מגילה כ: מה שכתב בגדר המחזי כשיקרא.

**עח) "בצרן ושגרן ביד שליח ומת שליח בדרך מביא ואינו קורא." איכא בסוגיין** כמה מחלוקות ראשונים בענין בענין הבאת ביכורים ע"י שליח. ונסכם הנדונים בקצרה.

**א- במתני'** בביכורים (פ"א מ"ה) מבואר ששליח המביא בכורים אינו יכול לקרא, כיון שלא יכול לומר "האדמה אשר נתת לי." **ונחלקו הראשונים** האם יכול בכה"ג הבעלים לקרא. **הרשב"ם** כתב דכיון ששלוחו של אדם כמותו מתיחסת הבאת השליח למשלח ויכול הבעלים לקרא "הנה הבאתי" וגו'. **ובתוס'** (פ"ב ע"א ד"ה עד) כתבו דלא משמע כן בירושלמי. **וברמב"ן ובר"ן וברשב"א** הקשו על הרשב"ם דלפי דבריו גם אם היתה הבצירה של הבעלים וההבאה של השליח יוכל הבעלים לקרא כיון שההבאה מתיחסת למשלח. **ותירץ הריטב"א** דגזרת הכתוב היא שתהא הההולכה והלקיטה בגוף אחד. וצ"ב אי מחלוקתם בהלכות שליחות. **[הנה בשו"ת מהרש"ם** (ח"א סי' קל"ה ד"ה אבל מ"מ) כתב דהא דכתב הרשב"ם שהבעלים קורא היכא ששיגר ביד שליח היינו שיכול לקרא בביתו ואי"צ לקרא בעזרה ומשמע מדבריו דהוי נמי דין לכתחילה. **אכן במנחת חינוך** (מצוה תר"ו) הסתפק בזה וכת דלכתחילה ודאי עדיף לא לקרא חוץ לעזרה. עי"ש].

**ב- מבואר** בדברי רבי יוסי בסוגיין שהלקיחה וההבאה צריכין להיות ע"י אחד. **ונחלקו הראשונים** בפירוש "הלקיחה." **ברשב"ם** מבואר שהלקיחה היא הבצירה וכל זמן ההבאה מהבצירה עד ההבאה צריכין להיות ע"י אחד. **אכן בתוס'** [ושא"ר] מבואר שהלקיחה היא הלקיחה מהבית ולא הבצירה **ועיין במהר"י קורקוס** (פ"ד ה"ח) מש"כ באריכות בדכת הרמב"ם בזה.

**ג- כתב הריטב"א** שמדברי **הרשב"ם** נראה שכל ההולכה מן הבית עד ירושלים צריכה להיות ע"י אחד [ממה שכתב הרשב"ם "ומינה שליח אחר תחתיו עד ירושלים" ועיין ברמב"ן בשם יש מי שאומר] **וחלקו עליו הראשונים**[עיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א] וס"ל לראשונים שאין הבאה אלא מהר הבית לעזרה. **ועיין באור שמח** (רפ"ד מביכורים) דכתב דודאי ההבאה היא רק מירושלים דלא גרע ממי שגר בירושלים שההבאה היא מהר הבית לעזרה. [ועי"ש באו"ש עוד מש"כ דיש מחלוקת בין הבבלי לירושלמי] **ועיין במנ"ח** (מצוה תר"ו ד"ה אבל) שכתב שגם הרשב"ם אינו מתכוון עד ירושלים בדוקא אלא שעיקר ההבאה היא אל העזרה. אכן יעוין בתוס' בגיטין מ"ז ע"ב ד"ה ובצרן דמבואר בדעת הרשב"ם כמו שדייק הריטב"א וכן בר"ש בביכורים (שם). **והוכיחו** כן הרמב"ן והריטב"א מהא דמבואר בתוספתא בביכורים (פ"ב ה"ח) "כל הדרך היה נותנן ביד בנו או ביד עבדו כיון שהגיע להר הבית אפילו אגריפס המלך נוטל הסל על כתפו" עי"ש. ומבואר שכל הדרל עד הר הבית אי"ז הוא ליטול את הביכורים. **ובדעת הרשב"ם י"ל** שיש חילוק בים היכא שהבעלים הולך יחד עם העבד או עם בנו דאז נחשב שהוא עצמו מביא את הביכורים ואי"צ שהוא יקח את הביכורים בידו ממש אלא שילך איתם לירושלים אבל מהר הבית יש ענין נוסף שיביא בידו [אלא שיש לבאר מנין שמהר הבית יש ענין כזה] ועיין.

**פ"ב ע"א**

**עט) "היכי דמי מן הגזע והכי דמי מן השורשין." מבואר** במתני' שהעולה מן השורשין של בעל הקרקע. **ויש להסתפק** מאיזה טעם הוי של בעל הקרקע האם מטעם שכל מה שגדל בתוך הקרקע שאינו רואה פני חמה חשיב שגדל מהקרקע ולא מהאילן אבל השורשים עצמן הן של בעל האילן, או"ד שגם השורשין עצמן הן של בעל הקרקע כיון שהן בתוך האדמה וחשובין כאדמה [ואם יבש האילן לא יטול את השורשין] ולכן מה שגדל משם הוא של בעל הקרקע. ועיין לשון **רבינו גרשום** במתני' "של בעל הקרקע משום דקרקע דמו" וצ"ע.

**פ) "וליחוש דלמא מסקא ארעא שירטון." מבואר** בגמ' שיוכל בעל לטעון תלתא דזביני לי ולכן יקוץ. **וכתב הריטב"א** דמכאן מוכח שכל שנולד ספק בכל כיוצא בזה אם היה כן בשעת המכר על המוכר להביא ראיה משום דאמרינן כאן נמצאו וכאן היו. **וכן** גבי הנדון על הענפים [בקונה ג' אילנות] אם היו הענפים גדולים וטוען הלוקח שיש לו תחתיהן כמלא אורה וסלו והמוכר טוען שהענפים דלו אחר המכירה ואין לו תחתיהן כמלא אורה וסלו [וגם יש לו לקוצצם] על המוכר להביא ראיה משום שאמרינן כאן נמצאו כאן היו [בגודלם הנוכחי]. **וכ"כ הרשב"א** [אלא שביטל דעתו לדעת הרמב"ן דלהלן]. **אכן הרמב"ן פליג** [גבי ענפים] וס"ל שעל הלוקח להביא ראיה שהיו הענפים גדולים כ"כ. [ואין לו ראיה ממה שלא קצץ העל הקרקע את הענפים מיד שגדלו משום דדלמא לאו אדעתיה עי"ש.] **ולדעת הרמב"ן קשה** מדברי הגמ' גבי ארעא ומסקא שירטון דמבואר שיכול הלוקח לטעון כן. **וביארו הנמוק"י והריטב"א** בדעתו שההגם שאינו יכול לזכות בטענה זו מ"מ יכול לומר שאינו רוצה לדון איתו בדין ולכן יקוץ עי"ש. **ובסמ"ע** (רט"ז סקל"ב) וכן **במל"מ** (פכ"ד ממכירה) כתבו טעם נוסף שיש לחלק בין הנדון גבי ענפים שאז אין הלוקח נאמן כמבואר אבל גבי ארעא ומסקא סירטון דלא שכיח שיהיה מצב כזה אזי אם יבואו למשפט היה נאמן הלוקח מטעם זה ולכן התם יקוץ. אכן בריטב"א השווה את שני הנדונים ובשניהם כתב שיהיה נאמן הלוקח מטעם כאן נמצא כאן היה וצ"ב במחלוקת הראשונים בהנ"ל.

**הנה** יש לדון היכא שקנה הלוקח ג' אילנות אלא שנחלקו המוכר והלוקח האם קנה אחד אחד ואין לו קרקע או שקנה ג' כאחד ויש לו קרקע. **וכתב הט"ז** (רט"ז ס"ח) דבכה"ג ודאי יהיה נאמן המוכר דהכא לא שייך הטעם דכאן נמצא כאן היה, **וא"כ** מיושבת קושית הראשונים על הרמב"ן מכאן נמצא כאן היה משום שלדעת הרמב"ן תמיד יכול להיות נאמן במיגו שיהיה טוען שלא מכר לו אלא אחד ולא הוי מיגו להוציא משום שקרקע בחזקת בעליה עומדת. ועי"ש שתירץ לפ"ז תירוץ נוסף על קושית הראשונים על הרמב"ן מארעא ואסיק שירטון, שכיון שעיקר נאמנותו היא מכח מיגו לכן יכול לטעון שאינו רוצה לסמוך על המיגו ויקוץ הגם שלא יהיה נאמן הלוקח עי"ש. **נמצא לדברי הט"ז** דהרמב"ן מסכים לדברי הריטב"א והרשב"א שהלוקח יכול להיות נאמן ע"י מיגו כיון שיש לו חזקה דכאן נמצא כאן היה אלא דס"ל שיש לבעלים מיגו.

**אכן בר"ן** (ע"ב) הקשה מדוע לא ס"ל לרמב"ן כראשונים הנ"ל מטעם כאן נמצא כאן היה ותירץ "ואיפשר דכיון שהענפים עשויים להגדל כיול המוכר לטעון כן." עכ"ל. נמצא דפליג הרמב"ן וס"ל דלא שייך התם כלל הדין דכאן נמצא כאן היה. **[ובאמת** המעיין ברשב"א יראה שלא סגי לו בטעם של החזקה כאן נמצא כאן היה אלא כתב שכיון שהיה ודאי מכר ועכשיו הענפים הם בגודל כזה דיש לומר כאן נמצא כאן היה לכן נאמן הלוקח, ונראה מדבריו שהדין דכאן נמצא כאן היה הכא הוא רק כדי לעשות ריעותא בחזקת מ"ק של המוכר כדי שיהיה "פשטות" של מכירה עי"ש.] **ומ"מ** לדברי הר"ן יש תירוץ נוסף לחלק בין ארעא ומסקא שירטון דהתם דליכא לסברת הר"ן מודה הרמב"ן דאמרינן דכאן נמצא כאן היה ועיין.

**[בעיקר** המבואר בסוגיין קשה לכאו' דכיון דמיירי בקרקע הרי בעי' חזקת ג"ש וודאי שהחזקה באילנות היא סיבה למחאה על הקרקע וא"כ לא מובן הנדון בסוגיא דאי לא מחה הרי נאמן הלוקח ואי מחה הרי נאמן המוכר וצ"ע ועיין בספר חוסן ישועות]

**פא) בתוד"ה מתקיף** ולר"י נראה דבקנה ב' אין לו לקצוץ להחליף הגזע. עי"ש וברא"ש בשם רבינו יונה חולק דנקצץ דומיא דיבש מה יבש בזמנו אף נקצץ בזמנו היינו שהזקין ונקצץ ואין גזעו מחליף אבל אם גזעו מחליף הוי כעולה מן הגזע. ועיין נמי בטור רט"ז כעי"ז.

**פב) "וכמה תחתיהן ובניהם כמלא אורה וסלו."** עיין **בשטמ"ק** דתחתיהן ובניהם קנה לגמרי וחוצה להם הוי רק שיעבוד כמלא אורה וסלו ועיין לעיל אות סד דלפ"ד הגר"ח לשיטת הרמב"ם גם בניהם קנה רק לנטיעה בלבד ועיין במאירי במתני'.

**פ"ג ע"ב**

**פג) מתני' "יפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו." פרשב"ם** דהכא קאי גם למ"ד דשתות קנה ומחזיר הונאה [ר"נ ב"מ נ':] דפסקי' כוותיה ושאני הכא שלא היה בדעתו ליקח "רעות" משא"כ התם שהיה בדעתו על אותוו חפץ אלא שהיה הונאה בדמיו. **אלא** דמ"מ אי"ז ממש כחפץ אחר דא"כ שניהם היו יכולים לחזור בהן וכן כתבו **ברשב"א וברבינו יונה**. **ובריטב"א** ביאר מעט יותר דהכא אין הטעות בדמים והחזרה היא מדין מקח טעות ומ"מ אי"ז מקח טעות גמורה דכיון שיש אנשים שלצורך השעה לא דייקי בין הני רעות ליפות ושניהם לאכילה עומדים אלא דמ"מ אמרו רבנן דמאן דקפיד ל"ק וכהונאה דיותר משתות. עי"ש. **היינו** דכיון שיש אנשים שלא מקפידים בזה [הגם שרצו יפות מעיקרא] אי"ז מקח טעות בעצם, אלא שיש זכות ללוקח לומר שאינו מעונין במקח זה. **[והנה צ"ב** בדעת הרשב"ם אי מיירי הכא שאין כלל הונאה כלפי הדמים, כיון שכתב דהכא מיירי גם למ"ד דשתות קנה ומחזיר הונאה ואילו מיירי היכא דאין הונאה כלל בדמים היה לכאו' לרשב"ם לומר חידוש גדול יותר דהכא לכ"ע מצד הדמים קנה כיון שאין בהם הונאה כלל ובאמת כ"כ ברבינו יונה וצ"ע.]

**פד) "רעות ונמצאו יפות המוכר יכול לחזור בו." צ"ב** כיצד נתאנה המוכר. **ועיין בריטב"א** שביאר בג' אופנים ובב' ביאורים ראשונים מיירי "שטעה" המוכר, ובאופן השלישי מיירי שהלוקח הטעה אותו היינו שאמר לו שחיטין אלו הם רעות בעיר זו ונמצאו יפות ולכן יכול לזור בו וכ"כ **בנמוק"י** [וצ"ב אי פליג דבטעות לא שייך הונאה כלפי המוכר].

**פה) "יפות ונמצאו יפות." ברשב"ם** כ' דהחידוש הוא באופן שהוקרו אח"כ שלא יכול לומר המוכר שבאמת נתכוון לרעות ומה שאמר יפות הוא משום שטוב טוב יאמר המוכר [ולהיפך גבי הלוקח] **ובנמוק"י ובריטב"א** כתבו דמיירי שנצאו יפות שביפות דלא יכל לומר שלא נתכוון לכ"כ יפות. **עוד** כתב הריטב"א דאפשר שאין בבא זו חידוש ואגב נקטי'.

**פו) "אמר רב חסדא מכר לו שוה חמש בשש." ברשב"ם** ביאר דהכא מיירי בשתות "מעות" ובהמשך דברי הגמ' שנתאנה מוכר מיירי בשתות "מקח" ונחלקו בגמ' בב"מ רב ושמואל מה הדין בשתות מעות דלרב לא הוי הונאה ולשמואל הוי הונאה ורב חסדא סבר כשמואל. **ובריטב"א** כתב דהלכה כרב, **ובר"ח וברי"ף וברא"ש** בב"מ כתבו דהלכה כשמואל. **ועיין ברעק"א** (חו"מ רכ"ז ס"ו) דמבואר מדבריו דתלוי הנדון אי באוםן דהוי פחות משתות איכא איסורא דא"כ יש לפסוק הלכה כרב דדינא כמותו באיסורים אבל אם בפחות משתות אין איסור י"ל דהלכה כשמואל דהוי ספק בדין בעלמא, ועיין לשון הרא"ש בב"מ דהלכתא כוותיה דשמואל בדיני. עי"ש.

**פ"ד ע"א**

**פז) "דא"ל אי לאו דאוניתן וכו'" ברשב"ם וברי"ף וברא"ש** כתבו דרב חסדא סבר כמ"ד דבהונאת שתות מי שנתאנה ידו על העליונה, אבל להלכה לא קימ"ל הכי אלא כמו שפסק רב בב"מ (נ':) דשתות קנה ומחזיר הונאה. **ובתוס'** (בסוגיין ובב"מ) כתבו דהלכה כן משום שגם רב כוונתו דאם רוצה קנה ומחזיר הונאה. **ורבינו האי גאון** (הו"ד בראשונים בסוגיין) ביאר דמיירי הכא בקנה בכסף ולא משך דבעלמא איכא "מי שפרע" למי שקנה בכסף ואינו עומד בדיבורו אבל הכא אין מי שפרע כיון שנתאנה. **ובראשונים** [רמב"ן ראב"ד ריטב"א ועוד] הקשו עליו דלא משמע כן בדברי רב חסדא וכן ממה שדימה רב חסדא למתני' לא משמע הכי. **אכן בעיקר** הדין נראה שלא חלקו על דברי רב האי. **אמנם בשטמ"ק** בשם שיטה לא נודע למי מבואר שאיכא מחלוקת בדין זה די"א דיש הכא גם דין "מי שפרע" וצ"ב במחלוקתם. **והיה** מקום לומר שנחלקו ביסוד דין "מי שפרע" דמצאנו מחלוקת גדולה בדין זה האם הוא דין איסורי גרידא [עיין תוס' בבכורות י"ג: ובחידושי רמ"ש שם] או"ד דגדר דין מי שפרע הוא שהמקח קיים לענין מי שפרע [ויש לזה הרבה ראיות ואכ"מ ורק נזכיר דברי הש"ך דס"ל שיש שבועת היסת על מי שפרע] היינו דדין מיי שפרע הוא דין בעצם הקנין. וא"כ אפ"ל דהדעות שס"ל שלא קנה למי שפרע הוא משום שכיון שמי שפרע הוא נמי דין בעצם המקח א"כ כשם שבמשיכה קנה ומחזיר הונאה כמו כן גבי מי שפרע איכא בהונאת שתות. **אכן** מלשון הראשונים [עיין ברמב"ן ובראב"ד בהשגות על הרי"ף] נראה שאי"ז שייך להנ"ל, אלא זהו סברא בעלמא שלא תיקנו מי שפרע למי שחוזר מהמקח מחמת שנתאנה, ואפילו אם הוי הונאה של שתות בלבד. ועיין.

**פח) בדעת הרשב"ם והרי"ף** דס"ל דרב חסדא סבר דשתות קנה מחזיר הונאה [וליכא הלכתא כוותיה] **הקשו הראשונים** דכיון דס"ל לרב חסדא כמתני' [ב"מ נ"א ע"א] כדברי רבי יהודה הנשיא א"כ מה חידש רב חסדא ועוד הקשו דמבואר דיש ס"ד דלרב חסדא שניהם יוכלו לחזור בהם. **וברמב"ן** [הו"ד גם ברשב"א] ביאר דחידוש רב חסדא הוא דרק הלוקח יכול בכה"ג לבטל את המקח ולא המוכר ואם רוצה הלוקח לקיים את המכר יחזיר המוכר את ההונאה דס"ד שיכול המוכר לומר שלא אחזיר את ההונאה אלא או שיהיה ביטול מקח או שיקח את המקח במחיר שנקבע קמ"ל. עי"ש. **ולפ"ז** כל הנפ"מ היא רק לדברי רב חסדא שס"ל שבשתות קנה ומחזיר הונאה אבל לדידן ליכא נפ"מ דבשתות הרי קנה ובביטול מקח לא יהיה נפ"מ שהרי בביטול מקח שניהן יכולים לחזור בהם. **אכן ברי"ף** מבואר שאיכא נפ"מ לדידן גבי ביטול מקח.

**ועיין בריטב"א** [וכן הוא ברא"ש בביאור השני שיובא להלן] ביאר דאיכא נפ"מ גם לדידן דבאמת בביטול מקח שניהם יכולים לחזור בהן אבל הכא מיירי שחזר המקח והוקר דעכשיו אין הונאה, וא"כ היה ס"ד שלא יוכלו לחזור בהן, קמ"ל דבכה"ג רק הלוקח יכול לחזור בו ולא המוכר וכמשנתינו שרק הלוקח יכול לחזור בו. עי"ש. **וברא"ש ביאר** דהגם דמבואר בגמ' בב"מ נ': דבביטול מקח שניהם יכולים לחזור בהן מ"מ סובר הרי"ף כדעת הריב"ם [בתוס' ד"ה אי] דרק אם תובע הלוקח את ההונאה כיון המוכר לחזור בו אבל אם לא תובע הלוקח את ההונאה אין המוכר יכול לחזור בו, וממילא זה הנפ"מ גם לדידן בדינו של רב חסדא היכא דאיכא ביטול מקח.

**אכן ברבינו יונה** הקשה על כך דבגמ' בב"מ משמע שביותר משתות שניהן חוזרין ולא רק אם הלוקח תובע את ההונאה ועוד דלא שייך תביעת הונאה ביותר משתות אלא או שנתקיים המקח כמו שהוא או שבטל בכלל. **ולכן ביאר** רבינו יונה שכל זמן שהלוקח יכול לחזור בו גם המוכר יכול לחזור בו גם אם הלוקח אינו תובע כלום, אבל אם הלוקח נתרצה במקח שוב אין המוכר יכול לחזור בו אחרי כן [ולזה מהני הטעם דאי לאו דאוניתן עי"ש] **ולפ"ז כתב הרא"ש** שגם הרי"ף יכול לסבור כדברי הרבינו יונה ומיירי הכא שנתייקר המקח והכא אין המוכר יכול לחזור בו דכיון שנתייקר המקח אין המקח עומד לחזרה כלפי הלוקח ולכן אין המוכר יכול לחזור בו, אבל הלוקח אם בכל אופן ירצה לחזור בו יוכל לעשות כן דאין ההתיקרות נחשבת כמו שהתרצה הלוקח בפירוש, וכדברי הריטב"א שהובאו לעיל. **[ומ"מ הטור** כתב דהרי"ף פסק דהמוכר אינו יכול לחזור בו אא"כ תובע הלוקח את ההונאה, **וביאר הב"י** דכן הוא סתמא דלשון הרי"ף, וכן כתב הרמב"ם ומסתמא קאי בשיטת רבו הרי"ף עי"ש.]

**פט) עוד הביא הרא"ש** מחלוקת ראשונים באופן שהיה הונאת שתות וחזר והתיקר, **דיש אומרים** שיכול הלוקח לחזור ולתבוע את הזוז שהתיקר דמה שהוקר ברשותו הוקר, **אמנם הרבינו יונה** כתב שלא יכול לתבוע את הזוז הזה משום שבשעה שקוים במקח לא היה הונאה. **ועיין בטור** (רכ"ז) שפסק כיש אומרים ולא הביא את דברי הרבינו יונה, **ובב"י** כתב דהטור לא הביא את דברי רבינו יונה כיון שמסתבר טעמיהו של הי"א **אמנם בדרישה** [שם וכן **בפלפולא חריפתא** אות א'] תמהו על הב"י שהרי הרא"ש הכא מיירי בדעת רב חסדא שבשתות אם רצה חוזר בו אבל הטור מיירי גבי ביטול מקח לדידן ולכן לא הביא דברי רבינו יונה. עי"ש [ואולי ס"ל כתוס' שהלכה כר"ח וא"ש].

**צ) בעיקר מחלוקת** הראשונים גבי ביטול מקח אי חוזר המוכר גם אם לא חוזר הלוקח. **אפ"ל** לכאו' שתלוי בחקירת האחרונים האם מקח טעות הוא טעות בעיקר כוונת המכירה או"ד דהוי מדין תנאי במקח [עיין **ברעק"א** תנינא סימן נ"א **ובבית הלוי** ח"ג ס"ג] דאי הוי כעטות בכוונת המכירה ודאי שגם המוכר יכול לחזור בו ואי"ז שייך לתביעת הלוקח כלל אבל אי הוי מדין "תנאי" י"ל דגדר הדברים שיש זכות ללוקח לא לרצות במקח זה וכיון שהלוקח מגלה בדעתו שאינו רוצה את המקח גם המוכר יכול לחזור. ועיין.

**צא) ברשב"ם** (ד"ה ומתני') הביא פירוש רש"י ופירושו יסוד ההבדל בין ב' הפירושים שלשיטת רש"י מצאנו שרק רע רע יאמר הקונה ולא מצאנו שטוב טוב יאמר המוכר ותמיד בעי' לטענת רע רע יאמר הקונה ולשיטת הרשב"ם איכא נמי טענת טוב טוב יאמר המוכר ולכן בסיפא שנמצאו יפות אין יכול הקונה לחזור בו שיאמר המוכר טוב טוב וכו', ואילו תוס' הביאו פירוש רש"י שמצאנו גם טוב טוב יאמר המוכר ועיין במהרש"ל.

**פ"ד ע"ב**

**צב) "יין וחומץ מין אחד הוא." פרשב"ם** וכן לענין הודאה ממין הטענה דאם טענו יין וחומץ והודה לו באחד מהן חייב שבועה על השני וחשיב מודה במקצת. **ועיין בפני שלמה** שכתב דהרשב"ם סובר כמ"ד שטענו חיטין ושעורים והודה באחד מהן פטור משבועה [כמבואר בתוס' בשבועות דף מ' עי"ש]. **והקשו האחרונים** [עיין רעק"א ותו"ח ורש"ש] דעדיף היה לרשב"ם לומר דאכיא נפ"מ בטוענו יין והודה לו בחומץ דנמי חשיב ממין הטענה. **ובאמת** בשו"ע (פ"ח ס"ז) פסק שאין מודה במקצת חייב אלא אם יודה לו ממין הטענה ואם תבעו בכור פירות והודה לו בלתך קטנית חייב משום שהקטנית בכלל פירות. **וכתב הש"ך** (סק"ז) דיין ונמצא חומצץ הוי נמי מן אחד לענין זה כמבואר ברשב"ם בסוגיין עי"ש. הרי שלמד מהרשב"ם הנ"ל גם לגבי טענו יין והודה לו בחומץ וכד'. **[וביאור הדברים** דמבואר במתני' דיין וחומץ הוי מקח טעות ולמ"ד דמין אחד הן אי"ז מקח טעות וע"כ משום שכאשר אמר יין כונתו גם לחומץ וא"כ ה"ה כאשר תובע יין י"ל שכונתו לחומץ ואם ודה לו בחומץ או במקצת חומץ הוי הודאה ממין הטענה**.**]

**צג) מתני'. "מדד ולא משך לא קנה." נחלקו הראשונים** האם מיירי במדד הלוקח או במדד המוכר דבראשונים הקשו דאי מיירי שהמוכר מודד הרי קונה בהגבהה או במשיכה וודאי קונה בסימטה. **ורוב הראשונים** [תוס' רשב"א רבינו יונה ועוד] תירצו דמיירי הכא שמדד המוכר **אבל הראב"ד** כתב דמדד הלוקח ומ"מ לא קנה משום מטעם הגבהה כיון שכוונתו לצורך שניהם. **והקשו הרעק"א** (שו"ת ל"ז) **והקצה"ח** (רע"ה סק"ד) מדברי הראב"ד המובאים ברשב"א בדף מ"א ע"א דגם בלי כוונה זוכה הלוקח בדעת אחרת מקנה **ובקצה"ח** כתב דאפשר שהן תרי ראב"ד **וברעק"א** כתב דהוי ככונה הפוכה [ועיין **קה"י** סימן כ"ז] **ובנתה"מ** (ס"ר סקי"ד) כתב דהכא אין דעת אחרת מקנה משום שאף המוכר לא נתכוון להקנות אלא למדידה בעלמא. עי"ש. **אכן מדברי הרשב"א** משמע שאי"ז כלל מעשה קנין וממילא לא יהני דעת אחרת מקנה, ורק בדעת הרשב"א עצמו כתב דאפשר שאין כאן כוונה לקנות ולכן נסתפק שמא יועיל מטעם דעת אחרת מקנה. **ועיין בדברי יחזקאל** סימן מ"ד. ועיין עד להלן הערה צה מדברי התוס' בהנ"ל.

**צד)"א"ר אסי א"ר יוחנן מדד והניח ע"ג סימטא קנה, א"ל ר' זירא שמא לא שמע רבי אלא במודד לתוך קופתו."** מבואר בגמ' שנחלקו רב אסי ורב זירא היכא שמדד והניח ע"ג קרקע של סימטא אי קנה או לא ובראשונים [לבד משיטת הראב"ד דלעיל] מבואר שמיירי כשמדד המוכר עבור הלוקח והניח ע"ג סימטא. **ובטעם** מחלוקת רבי זירא ורב אסי מבואר ב' אופנים בראשונים. **דעת הרבינו יונה והריטב"א וכן משמעות דברי הרא"ש** ועוד, דלא מיירי הכא מטעם קנין משיכה [ומשום דמיירי במשך המוכר דזה לא מהני ללוקח] אלא מטעם קנין חצר ונחלקו רב אסי ור"ז אי מהני קנין חצר בסימטא או דבעי' דוקא בכליו של לוקח. **והיינו** שסובר רב אסי שסימטא היא כרשות הלוקח ממש וקונה בקנין חצר ור' זירא סובר שאין זה רשותו ממש ולכן לא יכול לקנות שם בקנין חצר אלא ע"י כליו שמונחים שם, **ויש לבאר** שהגם שמצאנו שמשיכה מועלת בסימטא ומשום שהוי כמו הכנסה לרשות [עיין לעיל אות ב'-ג' אריכות בגדר קנין משיכה] מ"מ אי"ז ממש רשותו עד כדי שיוכל לקנות שם בקנין חצר. **ועיין בריטב"א** שביאר בדעת רב אסי שלדעתו המוכר הוא כשליח של הלוקח להניח על גבי הסימטא ולכן קונה הסימטא ללוקח כמו שהוא עצמו הניח שם, דאל"כ לא היה יכול המוכר לזכות בסמטא שתהא חצר של הלוקח. עי"ש, ועיין להלן (אות צה) בדעת התוס' בזה. **[ועיין ברבינו יונה** שלכאו' מבואר מדבריו חידוש גדול דבאופן הניח בכליו של הלוקח דלכ"ע קנה בפשטות הטעם הוא משום שכליו קונים לו ולא הסמטה שהרי דעת רב זירא שהסמטא אינה יכולה להיות לו כחצר, אבל ברבינו יונה משמע שכאשר מניח שם כליו אזי רשות הסמטה קנויה לו וקונה מטעם קנים חצר של הסמטה עי"ש היטב. וצ"ע ועיין היטב בתוס' ביבמות צ"ג דמדבריהם ניתן ללמוד לדברי הר"י הנ"ל].

**אכן בתוס'** (ב"מ צ"ט ע"א ד"ה כיון) ביארו דמהני משיכה של המוכר ללוקח וזה מטעם דמהני משיכה של הבעלים לשומר היכא שיצאה הבהמה מרשותו לסמטא ועיין **בתוס' רא"ש** (שם) שביאר נמי הכא דמה שמהני משיכת הבעלים לשומר קאי לדברי רב אסי בסוגיין שמהני משיכת המוכר ללוקח. [ועי"ש בתוס' שהקשו מדברי רב ושמואל בסוגיין שאמרו כליו של אדם קונה לו בכל מקום חוץ מרה"ר ומשמע מזה דמדד והניח על גבי סימטא ל"ק ותירצו תוס' דרב ושמואל מיירי שהיה מתחילה בכליו של הלוקח ולא היה שם משיכה. וברשב"ם בסוגיין מבואר שרב ושמואל מהני גם באשות מוכר ולפ"ז נמי ל"ק קושית התוס' שם. ועי"ש עוד בתוס' שתירצו דמהני מיכה ברה"ר לענין חיובי שמירה ונראה מדבריהם שלפ"ז לא מהני משיכת המוכר ללוקח ומה דמהני התם הוא משום שאי"ז משיכה של קנין אלא רק לענין חיוב אונסין]. **וכן מבואר בנמוק"י בסוגיין**. ובטעם הדבר דס"ל להנך ראשונים דמהני משיכת המוכר ללוקח הגם שבשאר קנינים לא מהני קנין של המוכר ללוקח, ביאר **האמרי משה** (ל"ג ב') דשאני משיכה שהוי המוכר כשלוחו של הקונה והוי כקורא לה והיא באה דענין המשיכה היא שתהא משיכת הבהמה מחמתו. ועיין בזה **בשער משפט** (סימן ר' סק"ד) שהביא מהמבי"ט דאם המוכר הוא שליח של הלוקח למשוך מהני המשיכה עי"ש, ועיין נמי **באמרי בינה** (קנינים ס"ח) משכ"ב.

**צה) בתוד"ה מדד.** כתבו תוס' דמיירי שהמוכר מודד "אע"פ שמשיכת המוכר אינה מועלת ללוקח שאני הכא [כשמסתלק – גרסת ב"ח וכן מבואר בתוס' רא"ש בשטמ"ק] כשמודד ומניח על גבי סימטא." **ויש לדון** בכונת התוס' אי כוונתם שכאשר המוכר מסתלק ומניח על גבי סימטא מהני מטעם קנין משיכה היינו דבכה"ג מהני משיכת המוכר ללוקח [היינו דפליגי על תוס' בב"מ הנ"ל וס"ל דמה דמהני משיכה של המוכר ללוקח הינו כיהכא שנסתלק המוכר ועיין.] **או"ד** דכוונתם דכיון שמסתלק מהני המדידה לצורך הקונה שהסמטא תהא חצירו **[ועיין** לעיל בדברי הריטב"א שביאר שהמוכר הוא שליח של הקונה לענין זה ומשום שהוקשה לו כיצד מהני מעשה המוכר שיהיה חצירו של הלוקח ותוס' ישבו דכיון שהוא מסתלק וכו' לכן מהני מעשה המוכר ללוקח.]

**והנה** בהמשך התוס' כתבו דאם הלוקח מדד פשיטא דמהני ובזה לא היה ר"ז אומר שמא לא שמע רבי אלא במודד לתוך קופתו אבל לא ע"ג קרקע [ובפשטות כוונתם דמהני מטעם משיכה או הגבהה וכדלעיל אות צג] ושוב כתבו תוס' "ואע"ג דמשיכה מועלת בסימטא כאילו מושך ברשותו, בלא משיכה מיהא ל"ק בסימטא." **ודבריהם צ"ב, ובמהרש"א** כתב להגיה דכוונתם דקאי על לעיל בתחילת דבריהם דיש לדחות שמשיכה מועלת אבל הכא לא משך, ודבריו צ"ב כמו שהקשה **בנמוקי הגרי"ב** דודאי דברי התוס' הכא הם דיבור חדש בדעת רבי זירא וכוותם לומר דסימטא אינה כרשות הלוקח לקנות בחצר אלא רק ע"י משיכה. **[ולפ"ז** ביאור דברי התוס' דנחלקו רב אסי ורבי זירא בקנין חצר של סימטא ולא במשיכה של המוכר ללוקח]. **ובדעת המהרש"א** י"ל דס"ל בדעת תוס' דמתחילה סברו דשייך הכא במדידה קנין משיכה כשיטת הראשונים שחלקו על הראב"ד ולכן כתבו תוס' דהגם דלא מהני משיכת המוכר ללוקח שאני הכא וכו' ובהמשך כתבו דיש לדחות דהכא באמת משך הלוקח ומה דלא מהני משיכתו הוא כדברי הראב"ד דמשיכה הכא לא מועלת כלל משום שאין כאן כוונת משיכה או הגבהה כמבואר לעיל בדברי הראב"ד. ועיין.

**צו) "חצר השותפין קונין זה מזה... לא לתוך קופתו."** מבואר בסוגיין שחצר השותפין עצמה אינה מועלת לקנין, **והקשה הרשב"א** דבקידושין ח': מבואר שאם אמרה לו להניח על גבי סלע אזי אם היה הסלע שלה מקודשת ואם של שניהם הוי ספק מקודשת, **ושיטת רש"י** שם דמקודשת מדין חצר והקשו שם תוס' מסוגיין דמבואר שלא קונה בחצר השותפין **ולכן** ביארו **תוס'** שם שהנדון אינו על הקנין אלא על הראיה אי בכוונתה להתקדש עי"ש. **ובישוב** שיטת רש"י כתבו **הרמב"ן והר"ן** (קידושין שם) דכיון שרצונו לקדשה השאיל לה מקום. ועיין **במחנא"פ** (קנין חצר ס"ו) שדן כיצד תקנה את החצר עי"ש. והנה **בקצה"ח** (ר"ס) הביא **שו"ת הרא"ש** שכתב שמבואר בסוגיין שקונים השותפין זמ"ז וכ"ש שקונים מעלמא בשותפות, ועי"ש שהקשה דבגמ' לא משמע כן, **וכתב הקצה"ח** שכל מה שלא קונים השותפין הינו לזכות בכוולה אבל בחצי יכול לזכות. ולפ"ז כתב **בנחל יצחק** (צ"א) דלא קשה קושית הראשונים על רש"י מהסוגיא בקידושין דהתם סגי שתזכה בחצי. ועי"ש **בנתה"מ** שתמה על סברת הקצה"ח מאי שנא כולה מחציה ועיין במלואי החושן שם משכ"ב. ואכמ"ל.

**צז) בתוד"ה תא שמע.** הקשו תוס' דאפשר שמיירי בכליו של מוכר ולא הניח על גבי סימטא ולכן לא קנה. **וברמב"ן** תירץ דא"כ לא יהני שכירות מקום. [אכן דבריו תלוין בבעיא דלא איפשטא לקמן אי מהני כליו של מוכר ברשות לוקח]. **ועוד** כתבו תוס' דאין לומר דבכליו של וכר לא מהני משיכה דודאי מהני. **אכן** יש שפליגי על כך עיין **ברשב"א וברמב"ם** פ"ד ה"ה **ובמ"מ** שם ושייך לסוגיא להלן פ"ה:

**צח) בדעת רב אסי.** **עיין בריטב"א** שכתב ב' אופנים אי ס"ל לרב אסי דכליו של לוקח מהני ברשות הרבים או לא ועיין **ברשב"א** שנקט בפשיטות דלדעת רב אסי מהני כליו של מוכר ברה"ר.

**פ"ה ע"א**

**צט) "א"ר יוחנן כליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניחו." ובתוס'** הקשו דלעיל מבואר דמדד והניח ע"ג סימטא ומיירי בהניח לתוך כליו של לוקח, ומשמע שדוקא אם מדד אבל בלא מדד ל"ק הגם דהוי בכליו. **ותירץ ר"י** דגם בסימטא צריך לומר המוכר זיל קני וע"י שמדד המוכר הוי כמו שאמר זיל קני. **והקשה מהרש"א** דהנה להלן בגמ' מבעיא אי כליו של מוכר ברשות לוקח קנה ומבואר דמיירי בסתמא אבל באמר לו זיל קני קונה גם ברשות מוכר וא"כ קשה מה בין סימטא לרשות מוכר הרי בתרויהו צ"ל זיל קני. **ותירץ מהרש"א** דזיל קני שצריך לומר ברשות מוכר היינו דוקא כשאמר לו "יקנו כליך" אבל בסמטא סגי ב"זיל קני" לחוד וכן מבואר ברשב"ם ד"ה כליו דבעי לומר ברשות מוכר "יקנו כליך." **ובביאור הדבר** שברשות מוכר צריך לומר יקנה כליך משא"כ בסימטא י"ל דהטעם שצריך לומר ברשות מוכר הכי הוא משום שבלאו הכי לא מוכח שרוצה להשאיל לו את חצירו לקנין משא"כ בסימטא שאין הטעם לזיל קני מטעם שמשאיל לו חצירו וכד' אלא בשביל הדעת לקנין ולזה סגי בזיל קני. **[אלא** שצ"ב מדוע לדעת תוס' צ"ל זיל קני בסימטא, שהרי לדברי המהרש"א אין לומר כדעת הרא"ש שיובא להלן, ומ"מ נראה ברור שאין הטעם שצריך לומר זיל קני בסימטא הוא משום שבכל הקנינים צריך אמירה שהרי בפני המוכר אי"צ אמירה והכא הרי מיירי בפני המוכר ומ"מ בעי אמירה ומדידה, וצ"ל דתוס' ס"ל דבלא אמירה אין ראיה בסמטא שרוצה שיקנה ע"י כליו דשמא רוצה שימשוך וכד' וצ"ע.]

**ובנתה"מ** (סימן ר' סק"ז) כתב לישב קושית המהרש"א, דהנה ברא"ש תירץ על קושית התוס' וז"ל "דאם הניח בכליו של מוכר בלא מדידה בעי למימר ליה זיל קני ואי לא א"ל לא קנה דלא היה דעתו שיקנו לו כליו כיון שמחוסרים מדידה אלא לדעת שימדדם ואח"כ ימשכם ויזכה בהם." עכ"ל. ומבואר מדבריו שרק היכא שצריך מדידה אזי צ"ל בסימטא "זיל קני" אבל אם אי"צ מדידה מאיזה סיבה [כגון שהיה כבר מדוד] אזי אי"צ לומר זיל קני וא"כ ל"ק קושית המהרש"א שהרי ברשות מוכר צ"ל זיל קני מטעם אחר ולא יהני אם אי"צ מדידה ולזה הסתפקה הגמ' בכליו של לוקח ברשות מוכר. עי"ש. [ועיין משכ"ב בדברי חיים מכירה סימן י"ד] ועל דרך זה מבואר **ברבינו יונה** דזיל קני ברשות מוכר הוא כדי שיהיה גילוי דעת שרוצה המוכר להשאיל לו רשותו ואילו זיל קני בסימטא הוא רק במקום המדידה לומר שמסכים שיקנה.

**ק) "ת"ש ארבע מדות במוכרים." נחלקו הראשונים** בביאור הני ד' מידות דלדעת **הרשב"ם** רשות מוכר ורשות הלה המופקדים אצלו הוי מדה אחת דבתרוויהו מהני קבלה בדיבור ושכירות מקום וכד', אבל **בתוס' וברא"ש וברמב"ן** ועוד פליגי וס"ל דקבלה בדיבוא מהני רק ברשות הלה המופקדים אצלו ולא ברשות מוכר דאין המוכר יכול לקנות עבור הלוקח. **אכן ברמב"ם** (פ"ד ממכירה ה"ו) כתב היו ברשות המוכר או ברשות שהן מופקדים אצלו לא קנה לוקח עד שיגביה הפירות או עד שיוציאם מרשותו בשכירות מקומן וכיוצא בו." עכ"ל. **ומשמע** מדבריו [וכ"כ **בכסף משנה** שם] שגם ברשות הלה המופקדים אצלו לא מהני קבלה. וכן הביא **הב"י** (ס"ר) **גירסת רי"ף** [ואינו ברי"ף שלפנינו]. אמנם מדברי **המגיד משנה** (שם) משמע דודאי מועיל קבלה ברשות הלה המופקדים אצלו גם לשיטת הרמב"ם. ויש לבאר מחלוקת הראשונים הנ"ל.

**בדעת הרשב"ם** הקשו הראשונים שלא מצאנו שיכול המוכר לזכות עבור הלוקח וכמו שמצאנו לענין ערוב שמזכה אדם את הערוב ע"י בנו וביתו הגדולים ולא ע"י בנו וביתו הקטנים משום שידם כידו והוא אינו יוכל לזכות בידו לאחרים וה"ה בחצירו. **והנה ברבינו יונה** ביאר בב' אופנים כיצד מהני רשות הלה המופקדים אצלו ללוקח. **א'**- דכיון דחצר משום יד איתרבאי א"כ כמו שאדם יכול לזכות בידו לחבירו כמו כן יכול לזכות לחבירו ע"י חצירו [ואפילו באומר "תן" דכל האומר תן כאומר זכה]. ולפ"ז כתב שדוקא אדם שלישי אבל מוכר עצמו כשם שלא יכול לזכות בידו ללוקח כמו כן אינו יכול לזכות ללוקח ע"י חצירו. **ב'**- עוד טעם אחר שכיון שקבל עליו הנפקד כלתה שאילת הראשון שהיה מושאלת עד עתה החצר לראשון וכיון שוא מתרצה שיהיו שם פירות אלו מונחים בשביל הלוקח הרי זה חזקה לשאילת רשותו ללוקח. עכ"ד. **ובשיטת הרשב"ם י"ל** שס"ל כאופן השני של הרבינו יונה היינו שהקרקע מושאלת ללוקח ע"י דיבורו ולכן מהני לזכות במקח וא"כ סובר הרשב"ם שה"ה רשות מוכר יכולה להיות מושאלת ללוקח ע"י דיבור בעלמא וממילא זוכה בין ברשות מוכר ובין ברשות הלה המופקדים אצלו ול"ק מערוב. ועיין נמי ביד רמה ובמאירי דמשמע הכי.

**והנה ברשב"ם** (ד"ה המופקדים) כתב דמסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו עי"ש. ועיין במהרי"ט (תשובה ס"ה) שהביא בשם אחד מגדול החכמים שכוונת הרשב"ם שהמפקיד קונה את ההחצר וא"א להקנותה לבעל הצחר חזרה אלא ע"י מעשה קנין ובמהרי"ט חלק ע"ז והוכיח מכמה ראוית שאי"ז כן ואחד מראיותיו דא"כ מה יהני במה שיקבל עליו הנפקד הרי אין כאן מעשה קנין. ועיין בקצה"ח קס"ט אריכות בזה ואכמ"ל. [ועיין ברמב"ן ובריטב"א שהקשו לדברי הרשב"ם ממעשה דר"ג וזקנים ולדברי המהרי"ט הנ"ל א"ש]

**[עוד** הקשו הראשונים דלפ"ד הרשב"ם לערבינהו ולתנינהו וכן קשה לגרסת הרמב"ם והרי"ף דלעיל. ועיין ברשב"ם בד"ה "עד" דכתב דאיכא רבותא ברשות הלה המופקדים אצלו ולכן י"ל שלא נכתבו יחד].

**קא) ובשיטת תוס' והרא"ש והרמב"ן** מבואר שהטעם שזוכה ברשות הלה המופקדים אצלו ללוקח הוא מטעם "זכיה" היינו שרשותו של אדם יכולה לזכות לאחרים כמו בידו וכמבואר **ברבינו יונה** [באופן הראשון] וכן כתב **הרמב"ן** וכ"כ **בטור** (ר"ס). **אלא שנחלקו הפוסקים** האם צריך לומר לו "זכה" או סגי באומר "תן." **דבב"י** (שם ס"ב) כתב דנראה בדעת הרמב"ן דלאו דוקא באומר לו זכה לפלוני אלא כיון שאמר לו פירות שברשותך תנם לפלוני וקבל עליו לתתם לו קנה הלוקח דה"ל כאומר זכה לפלוני. עכ"ד. **וכדבריו מפורש ברבינו יונה** דכל האומר תנו כאומר זכו. **אמנם בש"ך** (סימן ר' סק"ו) כתב שצריך דוקא שיאמר "זכה לפלוני" דתן לא הוי כזכי אלא במקום שמוסר עכשיו לידו אבל במקום שהיו מופקדים אצלו לא אמרינן תן כזכי. [ועיין **בנתה"מ** שם סק"ה מה שתמה על דבריו]. **ועיין בשו"ע** (קכ"ה ס"ז) דמבואר חילוק זה בדעת הי"א שם אכן יעו"ש בש"ך (סקל"א) דמבואר שם שגם באמר דזכה אם הוא בחצירו קודם לכן לא מהני [ורק בידו או שהגביהו אח"כ מהני] ומה דמבואר הכא בסוגיין שמהני לזכות ע"י דיבור בעלמא היינו באופן שאומר הנפקד אח"כ "קנה לו חצרי" עי"ש דדוקא בכה"ג קני הלוקח. [ועי"ש שתלוי במחלוקת תוס' והרמ"ה]. **אמנם בתומים** (שם סקי"א) כתב דמדברי הראשונים בסוגיין משמע שלכ"ד הש"ך עי"ש.

**קב) ובדעת הרמב"ם [והרי"ף]** דמבואר בדבריו [לדעת הכסף משנה] שגם ברשות נפקד לא מהני שקיבל עליו אלא צריך שיגביה הפירות או יוציאם מרשותו, **ביאר התומים** (שם) דס"ל לרמב"ם דתן לא הוי כזכי אלא במוסר מידו לידו [כדברי הש"ך הנ"ל] ולכן כיון שהיו כבר מופקדים אצלו לא מהני שיקבל עליו [ולפ"ז אם אמר לו זכה מהני וצ"ע מסתימת דברי הרמב"ם] **והנה בתוס' רי"ד** (גיטין י"ג ע"א) שכתב דכל מה דאמרי דזכין לאדם שלא בפניו היינו דוקא במוסר בידיה מידי אבל במה דאיתא ברשותו לא מצי למימר ליה זכה בעבור פלוני עד שימשוך או שיהיה במעמד שלשתן. עי"ש. **ולפ"ז** אפ"ל דדעת הרמב"ם נמי הכי ולא הוי רק חסרון בתן כזכי אלא שכל זכיה לא מהני בדבר שיהיה כבר בחצירו.**[אמנם** בעיקר דברי התורי"ד צ"ע דהכא בסוגיין כתב התורי"ד כשאר הראשונים שמהני חצר הנפקד מדין זכיה ולכאו' דבריו סותרים אהדדי. **ואולי י"ל** לפי מה שמבואר במחנ"א (יובא להלן) דאפשר שבחצר נפקד חשיב כבידו ולכן מהני ול"ד לחצר בעלמא ועיין]

**ובמחנא"פ** (קנין חצר א') כתב דהמחלוקת הנ"ל אי מהני חצר בנפקד לקנות ללוקח תלויה בנדון האם חצר מטעם יד או מטעם שליחות, דאי חצר מטעם יד א"כ מהני גם לזכות עבור אחר כמו שמהני בידו **[וכן מדויק** בדברי רבינו יונה שכתב דמהני רשות הנפקד משום שחצר מטעם יד איתרבאי עי"ש] אבל אי מטעם שליחות א"כ לא מהני משום דהוי "מילי" [דמעשה קנין הוא מילי] ומילי לא ממסרי לשליח. ודעת הרמב"ם והרי"ף שחצר מטעםשליחות ולכן לא קונה ללוקח, ואילו הראשונים שכתבו דמהני הוא משום דס"ל שחצר מטעם "יד" [ועי"ש שכתב דהגם שמצאנו לרא"ש שכתב דחצר מטעם שליחות י"ל שהכא כיון שהיו מופקדים אצלו חשיב כמו שהן בידו].

**והנה בקצה"ח** (רמ"ד ג') נסתפק אי מהני חצר של השליח לקנות למשלח [ומהטעם הנ"ל דקנין הוי מילי וכיון שחצר מטעם שליחות י"ל דמילי לא ממסרי לשליח] והביא ראיה מסוגיין דמהני חצר של הנפקד והוי מטעם שליחות ומוכח שמהני. ודחה הקצה"ח שהכא מיירי בזכיה וזכיה אינה מטעם שליחות ולכן מהני [לפמש"כ בסימן רמ"ג ס"ז] עי"ש. **אכן בבית מאיר** (אהע"ז ק"מ) כתב דאין מכאן קושיא כלל כיון שהכא בשליחות דחצר הוי שליחות ממילא ולא ע"י מינוי שליחות ולכן אין את החסרון של מילי לא ממסרי לשליח. **[ועיין קה"י** (כתובות י"ב) שמחדש שגם בחצר איכא מינוי שליחות ולפ"ז א"ש דברי הקצה"ח] ועיין.

**פ"ה ע"ב**

**קג) "מאי לאו ברה"ר ממש, לא סימטא." הנה לדעת תוס'** ושא"ר שס"ל שארבע מידות היינו מידת לוקח מידת מוכר מידת סרסור ומידת ניפקד א"ש היטב שיש חידוש בסמטא דבמידה של אחד מהן ראשון ראשון קנה, **אבל** לשיטת הרשב"ם שמבאר שיש רשות לוקח ורשות מוכר [ונפקד] ומידה של אחד מהן ומידה של שניהם, [עיין לעיל ברשב"ם ד"ה אין לו] קשה מה החידוש למסקנת הגמ' דמיירי בסמטא יותר מרשות לוקח הרי לכאו' דינם שוה, ועמד בזה **ברבינו יונה** וביאר שיש כמה חידושים ברשות לוקח **א-** דרשות לוקח מיירי גם שהיו פירות אלו שרוצה לקנות מופקדים אצלו וקמ"ל שכאשר קיבל עליו מוכר קנה ולא אמרינן שלא נתרצה אא"כ אומר לו יקנו כליך או רשותך, דבסימטא לא מיירי אלא שהניח שם המוכר את הפירות לשום מכר. **ב-** ס"ד שכיון שעד עכשיו היה כליו וחצירו מושאל למוכר לא יקנה אא"כ יאמר לו קני. **ג-** למ"ד שלא קנה כליו של מוכר נקט רשות לוקח דמסתמא מיירי בכליו של לוקח ולמ"ד קנה קמ"ל דברשות לוקח תמיד קנה ולא שייך לאשמועינן זה בסימטא. עי"ש.

**קד) "כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח או לא." בביאור ספק הגמ' נאמרו כמה דרכים. בתוס'** (ד"ה כליו) נראה מפורש שספק הגמ' הוא האם משאיל המוכר את המקום לוקח או לא וכן מבואר להדיא  **בריטב"א.**

אמנם על ביאור זה **הקשו באחרונים** [מחנא"פ חצר ס"י חזו"א נשים קמ"ז לדף ע"ח ובנתה"מ ר' סק"ח] דהנה מבואר להלן בתוס' (ד"ה בכליו) שהספק אכליו של מוכר ברשות לוקח תלוי בספק אי כליו של לוקח ברשות מוכר קנה או לא, וא"נ דהספק אם המוכר משאיל מקום ללוקח א"כ מי אמר שלצד שמשאיל המוכר מקום ללוקח כמו כן ישאיל הלוקח מקום למוכר [דהרי ודאי לא ישאיל לו מקום שהרי רוצה לקנות את החפץ, ועיין בסוף דברי התוס' ד"ה כגון שיותר סברא יש שהמוכר יותר על רשותו מאשר הלוקח] **הנה בנתה"מ** (שם) הקשה באופן מעט שונה דהוא הקשה דלדברי התוס' אף אם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה מ"מ יש לומר שאף כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה דאין לו רשות להניח שם ומדוע תוי הספק הא בהא, **אכן** קושיא זו אינה קשה כ"כ כיון שלא מפורש בגמ' שתלוי הנדון באופן זה, דכל מה שמפורש הוא שאם כליו של לוקח ברשות מוכר קנה א"כ כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה, אבל לא מפורש שאם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה אזי כליו של מוכר ברשות לוקח קנה ועיין ומ"מ קשיא כאופן הא' שהובא לעיל.

**וברשב"ם [וכן בתוס' ד"ה בכליו]** מבואר שספק הגמ' הוא האם הכלי בטל לרשות או שהרשות בטלה לכלי ולכן תליו הספק הא בהא שאם הרשות בטלה לכלי א"כ כליו של לוקח ברשות מוכר קנה וכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה וכן להיפך, **אכן עיקר** הדבר צ"ב מהו ענין מה שהכלי בטל לרשות [ותמה כן בנתה"מ שם] **ובנתה"מ ביאר** שלכ"ע משאיל המוכר מקום ללוקח אלא שספק הגמ' תלוי בנדון האם כלי ואויר כלי נחשב שמפסיק מהקרקע או"ד שאינו מפסיק, ומה שאמרו הפוסקים והראשונים לשון אי הכלי בטל לרשות כוונתם האם האויר כלי בטל לכלי או לחצר, וכן האיבעיא בכליו של מוכר ברשות לוקח תלוי בזה האם מה שהלוקח יכול לסלק את הכלי של המוכר אין נחשב שמונח בחפץ בכלי אלא בחצר או"ד שחשיב שמונח בכלי והוי הפסק עי"ש שדן לפ"ז בסוגיא של אויר שאין סופו לנוח אי כמונח דמי בגמ' בב"מ (ק"ב) עי"ש.

**אכן בחזו"א** ביאר באופן אחר והוא דהנה איתא בגמ' דאשה קונה את הגט משום שמקום חיקה קנוי לה ובזה נסתפקה הגמ' האם מה שהוא מוכר וניחא ליה בהעמדת כליו של לוקח הוי כמו סימטא בעלמא וממילא לא קנה [כיון שודאי שהכלי בטל לגבי הרשות] או"ד דהוי כמו מקום קלתה שקנוי לה היינו שהספק אינו בדעתו מה מתכוון להשאיל אלא במה שיש רשות לאדם לקנות האם גדר הדבר שהמקום מיוחד לו לגמרי כמו במקום קלתה או רק שיש לו רשות לקנות שם [ואכתי צ"ב עי"ש].

**קה) במסקנת הגמ'** מבואר דהיכא דאמר מוכר ללוקח זיל קני אזי מהני כליו של מוכר גם ברשות לוקח **נחלקו הראשונים** האם מהני נתינת רשות או שצריך לומר דוקא זיל קני, **דביד רמה** (אות קג) כתב דדוקא אי אמר לו זיל קני קנה דאז מוכח שנתן לו רשות להניח שם כדי לקנות משא"כ בנתינת רשות בעלמא, **אמנם כתב הטור** שאין דעת **הר"י מגא"ש** כן אלא ס"ל שבנתינת רשות בעלמא סגי, דכתב דאם קנה כלי מהמוכר בהגבהה והניחו ברשות המוכר אזי קנה מה שבתוכו כיון שהמוכר אין מקפיד על מקומו כיון שנהנה ממה שקנה ממנו. **ובבדק הבית** כתב ויש לתמוה למה כתב הטור שאין דעת הר"י מגא"ש כן דענינים מחולקים הם ואין ענין זה לזה. **ובב"ח ביאר** דהטור דייק מלשון הר"י מגא"ש שכתב דכיון שאינו מקפיד אם יניח שם את כליו הוי כמי שהשאילו לו המקום עי"ש, ולכאו' היה צריך לומר דהוי כמו שאומר לו "זיל קני" אלא מוכח דכוונתו דגם כשאומר זיל קני מהני רק כיון שהוי כמשאיל לו את המקום וסברתו הפוכה מסברת היד רמה שלפי דבריו אם השאילו לא קנה ואם אמר לו זיל קני קנה. וכתב נמי הב"ח לדייק **לפ"ז מדברי הרשב"ם** כדעת הר"י מגא"ש כיון שכתב הרשב"ם (פ"ו ע"א) דכשאמר לו זיל קני הוי כאילו משאיל לו את המקום, ומשמע דכל הספק בגמ' הוא בסתמא היכא שלא השאיל לו כלל את המקום וכן מבואר ברשב"ם בד"ף פ"ה ע"א בריש העמוד שכתב שהספק הוא "בסתמא" ומשמע שאם נתן לו רשות והשאיל לו את המקום ליכא ספק בגמ'. וכן כתב דמבואר **בדעת תוס'** שכתב דספק הגמ' הוא אם משאיל המוכר ללוקח את חצירו.

**והנה** לפי המבואר לעיל בדברי האחרונים דלכ"ע משאיל המוכר ללוקח את המקום אלא שהספק אם מהני מטעם אחר כמבואר לעיל א"כ ודאי שם לא אמר לו זיל קני לא מהני וכדברי היד רמה. וכן כתב הנתה"מ (ס"ר ס"ח) שהעיקר כדברי היד רמה. ועיין נמי **במחנא"פ** (קנין חצר סי' י') שעמד בזה **ובחזו"א** (שם) **ובמה** דמבואר דאם אמר לו קני מהני יל"ע באיזה קנין קונה את החצר ועיין להלן בגמ' שיבואר בזה.

**קו) הנה בטור** (הנ"ל) מבואר שדעת הר"י מגא"ש שמהני השאלת המקום מהא שכתב דאם קנה הלוקח מהמוכר את הכלי אזי כיון שלא איכפת ליה למוכר שיניח שם את הכלי כיון שנהנה ממנו ולכן קנה א"כ מוכח שנתינת רשות מהני בלא זיל קני. **יל"ע דהנה ביד רמה** באות צ"ט [ד"ה וכולהו] כתב דכל מה דלא קנה כליו של מוכר ברשות לוקח היינו דוקא היכא שהלוקח הביא כלי מעלמא אבל אם קנה מהמוכר גם את הכלי א"כ קנה מה שבתוכו דכיון דזבני מינה לא קפיד עליה לאנוחי שם פירות והוי כמי שנתן לו רשותו לאנוחי, וזהו שאמר רב משרשיא שאם היה בעלה מוכר קלתות מהני. עי"ש. **הרי מבואר** שס"ל ליד רמה בענין זה כדברי הר"י מגא"ש ומוכח כדברי הבדק הבית שלא שייך נדון זה לדין היד רמה שלא מהני בעלמא נתינת רשות אלא צריך לומר זיל קני. **ולכאו'** יש משמעות כן גם **בדעת הרמב"ם,** דכתב הרמב"ם (פ"ד ממכירה ה"א) כדברי הר"י מגא"ש דאם קנה הלוקח את הכלי וחזר וקנהממנו את הפירות מהני הקנין כיון שנהנה המוכר ואינו מקפיד על מקום הכלי, ומאידך משמע מתחילת דברי הרמב"ם שכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה "אא"כ אמר לו המקנה לך וקנה בכלי זה" ומשמע שבנתינת רשות לא סגי וכדברי היד רמה.

**אלא** שבאמת צ"ב מדוע מהני הרי לדעת היד רמה צריך שיקנה הרשות ולא סגי בנתינת רשות, **[ועיין בחת"ס** גטין ע"ח שהקשה לדברי היד רמה שסובר שצריך שיקנה את הרשות מדוע מהני נותן גט לתוך חיקה ומהטעם שאינו מקפיד על מקום חיקה הרי צריך שיקנה לה את המקום. **ותירץ** שכיון שאמר לה הרי זה גיטך א"כ הוי כמי שהקנה לה את המקום עי"ש. **אכן** ביד רמה הכא מבואר שיש אופנים שסגי ברשות בעלמא וצ"ע]. **אכן לפי דברי החזו"א** דלעיל אפ"ל שיש כמה דרגות בנתינת רשות, יש נתינת רשות שרק לא איכפת ליה שיהיה שם והוי כמו סימטא דלא קנה ויש שנותן לו רשות ומיחד לו את המקום [גם באופן שלא אומר לו זיל קני] וזהו גופא ספק הגמ' בכליו של לוקח ברשות מוכר שנתן לו רשות והנידון הוא כיצד לפרש נתינת רשות זו, **וא"כ י"ל** שכל שקנה ממנו את הכלי ונהנה ממנו המוכר ס"ל ליד רמה שאנו מפרשים את נתינת הרשות כיחוד מקום ולא כסימטא בעלמא ולכן קנה בכה"ג ובגוונא שבעלה מוכר קלתות. ועיין. |**ובעיקר** מה שמבואר מדברי היד רמה והרמב"ם שהטעם דבעלה מוכר קלתות מהני הוא משום שלא מקפיד על מקום הכלי כיון שקנתה ממנו את הכלי, **עיין ברש"י** בגיטין ע"ח שביאר שהטעם שאינו מקפיד הוא משום שכיון שהוא מוכר קלתות יש לו בית מיוחד לכך. עי"ש.

**קז) ברא"ש ובטור וביד רמה ובבעה"מ** ועוד מבואר שהדין של כליו של מוכר ברשות לוקח וכליו של לוקח ברשות מוכר תלוין זב"ז ואם לא קנה בכליו של לוקח ברשות מוכר הרי יקנה בכליו של מוכר ברשות לוקח. **אמנם ברי"ף וברמב"ם** (פ"ד ממכירה ה"ב) מבואר שגם בכליו של מוכר ברשות לוקח וגם כליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה ולכאו' הפסקים סותרים אהדדי. [אכן ברא"ש כתב דהרי"ף ס"ל כוותיה ועיין בדרישה (ר' ס"ז) משכ"ב] וכדברי הרמב"ם כתב **בר"י מגא"ש** וביאר הדברים דכיון דלוקח מוציא מיד מוכר לענין כליו של מוכר ברשות לוקח אזלינן בתר הכלי ולענין כליו של לוקח ברות מוכר אזלינן בתר הרשות. **אמנם** ברמב"ם וברי"ף לא משמע דהוי מתורת ספק אלא שזהו דין ודאי שתרוויהו לא קונים, **ועיין ברמב"ן** (במלחמות) שכתב דכל מה שתלתה הגמ' דב"ז היינו דוקא אם כליו של לוקח ברשות מוכר קנה א"כ גם כליו של מוכר ברשות לוקח יקנה אבל לאידך גיסא אפשר שתרוויהו לא יקנו. עי"ש. וצ"ב הסברא. **וביאר המחנא"פ** (קנין חצר ס"י) דאלים כח המוכר שהוא היה מוחזק עד עתה בכלי שלא יצא מרשותו ויש צד לומר שצריך שגם הרשות וגם החצר יהיו של הלוקח וחד מניהו לא מספיק, ולכן ניתן לפסוק בתרויהו שלא קנה בודאי אבל אם היה קונה בחד מהן א"כ היה זה מוכיח שלא צריך גם כלי וגם רשות אלא סגי בחד מנייהו וא"כ היה נפשט הדין גם כלפי חבירו וזהו שתלתה הגמ' חד בחבריה רק לצד שקני ולא לצד שלא קני. **והנה באור שמח** (פ"ד ממכירה בד"ה והנה) ביאר לשיטת הרמב"ם שהטעם שכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה הוא משום שכיון שהכניס המוכר את כליו לחצר הלוקח ברשות הרי הכלי חשוב להפסיק בין הפירות לחצר ולכן לא קנה [ולפ"ז אם יכניס שלא ברשות אזי יקנה הלוקח] **ולפ"ז י"ל** שס"ל לרמב"ם שאי אפשר לקנות ע"י הכלי ברשות אחרת משום שתמיד עיקר הקנין הוא ע"י החצר והכלי בטל לרשות אלא שבמקום שהכניס ברשות אזי הגם שא"א לקנות ע"י הכלי מ"מ הכלי מפסיק מהחצר ולכן כליו של מוכר ברשות לוקח ל"ק. ועיין.

**קח) ביד רמה** (אות קט) כתב דכלי סרסור ברשות לוקח קנה גם אם כלי מוכר ברשות לוקח ל"ק, ויש לבאר במה חלוק כלי של סרסור מכלי לוקח ועוד צ"ב שהרי מבואר בסוגיא לעיל שהסרסור משאיל את כליו למוכר עד שלא נתמלאת המידה וא"כ היינו כלי מוכר ממש, ובאבן האזל (פ"ד ה"ח) כתב דמה שהסרסור משאיל למוכר לא הוי השאלה גמורה לקנות בקנין חצר וכיין בתוס' בב"מ ט: שבעי' השאלה מיוחדת כדי לקנות בחצר ובחידושי הגרנ"ט ביאר דבאמת כל שיש סיבה אחת לקנין סגי בכך היינו או כלי של לוקח או חצר של לוקח אבל כל היכא שיש עיכוב מצד המוכר [היינו כליו או חצירו] א"כ לא יצא מרשותו ולכן בכליו של סרסור שאינו מעכב על היציאה מרשות המוכר סגי או בחצירו של לוקח.

**ולפ"ז** יש לדון בחצר או כלי של הפקר, דלפ"ד הגרנ"ט צריך להיות הדין שיקנה אכן במ"מ (פ"א מזכיה ה"ד) מבואר שיש חסרון גם בהפקר [ועיין בחידושי הגרנ"ט סימן קפ"ו] ועיין עוד בקצה"ח (רע"ג ה') ובאו"ש (פ"ד ממכירה) ובמחנא"פ (קנין חצר ס"י).

**קט) "שהיתה קלתה תלויה בה." ברשב"ם וברבינו גרשום** משמע דהוי מדין הגבהה **ובריטב"א** (גיטין ע"ח) מבואר שהוי מדין קנין כלים אלא שע"י שמוגבה אינו חשוב ברשות בעל החצר עי"ש. והנה בט"ז (או"ח שפו) מבואר שגם הנמצא ביד האדם צריך כדי לקנות בהגבהה שיגביה טפח [עיין לעיל אות י'] ומדברי הרשב"ם הנ"ל מבואר לא כן שהרי הכא הוי מטעם הגבהה ולא נזכר שצריכה להגביה עוד ועיין עוד באבני נזר (אהע"ז סי' קס) שמביא בשם המקנה שלא מהני אם חבירו מניח מידו וצריך לעשות מעשה הגבהה [אבל לא מבואר אם צריך הגבהה טפח] והקשה ע"ז מדברי הרשב"ם הנ"ל וכתב שאין כוונת הרשב"ם לדין הגבהה אלא שע"י שמגביה הוי ברשותו ולא בטל לחצר המוכר וקונה מדין כלים, ועי"ש עוד משכ"ב. ועיין עוד בב"ח (חו"מ סימן רע"ט) בסו"ד דבמוגבה מכוחו סגי בכ"ש ובידו אי"צ כלל עי"ש.

**קי) בכליו של מוכר ברשות לוקח.** עיין ברבינו יונה שכתב דבכה"ג לא מהני גם זיל קני דזיל קני הוי רשות להניח שם ולא מהני אלא בכליו של לוקח ועיין בב"י בסימן ר' דס"ל שהרמב"ם פליג על דין זה וס"ל שמהני זיל קני גם בכליו של מוכר ברשות לוקח, וברה"ר עיין ריטב"א בקידושין כ"ה דלא מהני אמירת זיל קני.