נו - סימן שכ_א סט_ז - סי_ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## בלילה רכה

א] השו"ע בסט"ז כתב דבשבת אסור לתת משקה בחרדל או בשום הכתושים משום לש, והמ"ב בסקס"ו כתב דהיינו דוקא בבלילה עבה אבל בלילה רכה לא שייך בזה לישה, ומקור הדברים הוא ממה שאמרו בשבת קנ"ו א' בדין שתיתא דאף דאין גובלין את השתית בבלילה עבה, מ"מ גובלין בבלילה רכה, ופירש"י דהוא משום דבלילה רכה אי"ז לישה, וכ"כ התרוה"ד בסימן נ"ג דבלילה רכה לא חשיב לישה וגיבול, ולכאו' היינו דלישה דאורייתא הוא רק בבלילה עבה, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ח סק"ב (ד"ה ונראה) וסק"ו (ד"ה ואין עושין) דבלילה רכה ל"ה לישה מה"ת.

והחזו"א שם סק"ט כתב דבלילה רכה היינו דנשפך ונרוק, אבל אכתי הן גוש ולא נוזל, אבל אם המים מרובין והן רק כמים עכורין אינו כלל בשם לש,[[1]](#footnote-2) וכתב לפ"ז דמיני האבקים שנמסים במים מותר לערבן במים בשבת ואין בזה משום לישה.

ב] אמנם קשיא טובא בזה מהא דתנן בשבת י"ז ב' דאין שורין דיו ובסוגיית הגמ' שם י"ח א' מבו' דיש בזה משום לישה דאורייתא, והפסקי רי"ד במתניתין שם פירש דשריית דיו היינו דשורין דיו יבש במים והוא נימוח במים ומשחירן וכותבין באותן המים, וכ"כ הריטב"א שם בשם ר"ת ובפי' ריבב"ן שם, וכ"כ הסה"ת בהל' ס"ת סימן קצ"ה, הרי דאף דהוי בלילה רכה, (ולכאו' אינו גוש כלל אלא כדבר נוזל), יש בו משום לישה דאורייתא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התורי"ד והריטב"א שם קנ"ה ב' דמלאכת לישה במשכן היתה בשריית הסממנים במים, אף דהיא בלילה רכה.

והשביתת השבת בפתיחה למלאכת לש סקי"ט כתב לישב דרק היכא דהלישה היא לצורך אכילה אין דרך לישה אלא בבלילה עבה ובלילה רכה הוי שינוי ופטור, אך בדיו וסממנים הוי עיקר דרך הלישה בבלילה רכה, (ואמנם לפ"ז הדין נותן דגם במיני אוכלין כל שדרכן בבלילה רכה, הוי לישה מה"ת, וצ"ע).

ג] ויש לדון עוד בזה, דכל מש"כ התרוה"ד דבלילה רכה אי"ז לישה וגיבול, הוא רק דומיא דשתיתא דכל שהיא בלילה רכה אי"ז מתאחד כלל, (וכמדומה דהוא כעין דייסת קווקר דכל שהוא בלילה רכה אין חלקיו מתאחדים כלל), ועד"ז הוא במש"כ התרוה"ד שם במיני ירקות דבבלילה רכה לי"ב משום לישה ובמש"כ הט"ז בסקי"א בקמח מצה שטחינתו גסה דבבלילה רכה לי"ב משום לישה, דבדברים אלו הרי כל שהוא בלילה רכה אין החלקים מתאחדים כלל, וע"כ לי"ב משום לישה, אך בבלילה רכה שהיא עיסה גמורה (כעיסת טורט וכיו"ב), י"ל דהוי לישה גמורה,[[2]](#footnote-3) וניחא בזה הא דבדיו וסממנים איכא לישה מדאורייתא אף דהוי בלילה רכה, וצ"ע.

## דעת הסוברים דבלילה רכה אסורה מדאורייתא

ד] ומד' הרמב"ם נראה דיש ללמוד דבלילה רכה אסורה מדאורייתא, דהנה כתב הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ג, ז"ל, מגבל חייב משום לש, לפיכך אין מגבלין קמח קלי הרבה שמא יבוא ללוש קמח שאינו קלי, ומותר לגבל את הקלי מעט מעט, אבל תבואה שלא הביאה שליש שקלו אותה ואח"כ טחנו אותה טחינה גסה וכו' והיא הנקראת שתית מותר לגבל ממנה בחומץ וכיוצא בו הרבה בב"א והוא שיהיה רך אבל קשה אסור מפני שנראה כלש וצריך לשנות וכו', עכ"ל, וכ"כ השו"ע בסי"ד, ומבו' בדבריהם דלא התירו לישה בבלילה רכה אלא בשתית, אך בקמח קלי אסור ללוש אף בבלילה רכה, (ולא התירו אלא כשמגבל מעט מעט), - ולכאו' הטעם בזה דבקמח קלי שאיסורו הוא מגזירה שמא יבא ללוש קמח שאינו קלי יש לאסור אף בבלילה רכה, ורק בשתית דלא מיחלף בקמח ואיסורו הוא משום שנראה כלישה, הרי דבבלילה רכה לא מיחזי כ"כ כלישה וע"כ שרינן לה ע"י שינוי בנתינה.

ולכאו' נראה מזה דבלילה רכה אסורה מדאורייתא בקמח שאינו קלי וע"כ אסרו אטו זה אף בקמח קלי, דאם לא היתה בלילה רכה אסורה אלא מדרבנן ל"ה אסרינן אטו זה בקמח קלי, (דומיא דהא דלא אסרו נתינת המים בקמח קלי משום דגם בקמח שאינו קלי אינה אסורה אלא מדרבנן).

ה] ואמנם הנה דעת הר"ח ותלמיד הרמב"ן וש"ר בשבת קנ"ו א' דקמח קלי ושתיתא הם דבר אחד והותר ללוש קמח קלי בבלילה רכה ע"י שינוי, - אך לכאו' אין להוכיח מזה דבלילה רכה ל"ה לישה מה"ת, דהרי קמח קלי אין בלישתו אלא איסור דרבנן, וכמש"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות והריטב"א בשבת קנ"ה ב', וכ"כ השו"ע בסי"ד, (ובגליון 55 סקט"ז נתבאר די"ל כן גם בדעת התוס'), וי"ל דמה"ט הוא שהתירו בבלילה רכה דל"ד כלל ללישה דקמח, אך בדבר שיש בו לישה דאורייתא י"ל דהוא אף בבלילה רכה, (וזה ע"ד הא דהתירו ללוש קמח קלי מעט מעט, אף דבמידי דבר גיבול חייבין על לישה דמעט מעט, ומ"מ בקמח קלי דכל איסור הוא משום דדמי ללישה התירו בזה משום דל"ד ללישה), וצ"ע.

## למ"ד דאין חייב משום לישה עד שיגבל אם סגי בשינוי בנתינת המים

ו] הרמ"א בסוסט"ז כתב דאם נותן האוכל תחילה ואח"כ החומץ ומערבו באצבעו שרי, ומבו' דאף דעביד שינוי בסדר הנתינה, לא סגי בזה ובעינן גם שינוי בגיבול, וע"כ בעינן שיערבו באצבעו, וכ"כ התרוה"ד בסו"ס נ"ג דאפי' בבלילה רכה צריך אח"כ לערב בכלי עצמו או באצבעו, דאליבא דמ"ד דנתינת מים לא חשיב גיבול א"כ ל"מ דעביד שינוי בנתינת המאכל בתחלה דאכתי לא עביד מלאכה עד שיגבל ובעינן שינוי בגיבול, - אך הנה בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי שבת מבו' דגם לדעת ר"י ב"ר יהודה דאינו חייב עד שיגבל שרי בלילה רכה בלא שינוי בגיבול ע"י שישנה בנתינת המים, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן ובחי' הריטב"א שם.[[3]](#footnote-4)

ובד' המ"ב בסקנ"ז מבו' דסגי בשינוי בנתינת המים, (ולא הצריך לשנות בגיבול רק בעירוב קמח העשוי מטחינת מצה וכו' שדעת הט"ז דאין להתירו ע"י שינוי בנתינת המים דאין ידוע דרכו, ובזה כתב המ"ב דטוב להחמיר שלא לערב בכף), אך בדבריו בסקס"ח מבו' כד' התרוה"ד דבבלילה רכה לא סגי בשינוי בנתינת המים אלא צריך לשנות גם בגיבול,[[4]](#footnote-5) והחזו"א בסימן נ"ח סק"ה (ד"ה ומשמע בגמ') כתב דא"צ שינוי בגיבול, וכ"כ שם סק"ב (סוד"ה בלשון).

## הכנת מידי דרפואה בשבת

ז] השו"ע בסי"ז כתב דאין עושין אלונתית וכו' שהוא לרפואה, ומשמעות הדברים דהאיסור בזה אינו רק בשתיית האלונטית אלא אף עשייתו אסורה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"א, וכ"נ בד' המ"ב בסק"ע, ונתחדש בזה דכמו דאסרו להתרפאות בשבת מגזירת שחיקת סממנין, ה"נ אסרו להכין את הרפואה בשבת, וכ"נ גם ממש"כ השו"ע בסי"ח דאין שורין את החילתית שדרך לשתותו לרפואה, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בשבת קל"ד א' דברפואה איכא תרי איסורי, בהכנת הסמים ועשייתו, ובנתינתו על המכה.

## הכנת מידי דרפואה בשבת כשהוא מאכל בריאים

ח] הרמב"ם שם כתב דהאיסור בעשיית אלונטית הוא משום דאי"ז ראוי לאכילת בריאים, ומשמע דאם היה ראוי לאכילת בריאים היה מותר לעשותו אף לרפואה, והיינו דכ"ה דכל המשקין שותה אדם לרפואה, ה"נ מותר להכין דבר שהוא מאכל בריאים אף אם מכינו לצורך רפואה, וזה דלא כמש"כ התהל"ד בסקכ"ח דאף דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, מ"מ לא הותר לעשותן בשבת.

והתהל"ד גופיה הק' על דבריו ממה שאמרו בברכות ל"ח א' דבוחשין את השתית בשבת משום דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, והרי דאוכלין שהותר לאכלן לרפואה הותר אף לעשותם בשבת, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ שהבאנו להלן סק"י, (וזהו שפירשו דהא דאין שורין את החילתית הוא משום דניכר לכל דמשום רפואה קעביד).

## שתיית אלונטית בשבת

ט] המ"ב בסק"ע כתב דאף אם היה האלונטית עשוי מערב שבת אסור לשתותו, ובשעה"צ סק"ע כתב דהוא פשוט, וכ"כ התהל"ד בסקכ"ז, (ועמד בלישנא דאין עושין אלונטית דמשמע דשתייתו מותרת).

אך צע"ג דלהדיא תניא בתוספתא בשבת פי"ג ה"ט דעושין אלונטית לחולה בשבת, אימתי בזמן שטרפה מער"ש לא טרפה מער"ש אסורה שאין טורפין בתחילה בשבת, ולהדיא דכל שעשאה מער"ש מותר לשתותה בשבת ולי"ב משום איסור רפואה, ועמש"כ החס"ד שם לפרש הטעם בזה, - וי"ל עוד דהוא משום דאין ניכר על האלונטית דהוא משקה שאינו עומד לשתיית בריאים, וע"כ אין בשתייתו לאיסור רפואה, ודמי למה שהתירו בשבת ק"ח ב' ליתן ע"ג עיניו קילור ששראו במים מער"ש משום דמאן דחזא סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין.[[5]](#footnote-6)

## שריית חילתית בשבת

י] השו"ע בסי"ח כתב דאין שורין את החילתית וכו' שדרך לשרותו לרפואה, ואם היה שרוי מאתמול מותר לשתותו בשבת, ובטעם הא דמותר לשתותו בשבת ולי"ב משום איסור רפואה, כתב המ"ב בסקע"ב דהוא משם דזהו מאכל קצת בריאים ולא מינכר מילתא שהוא לרפואה, וצ"ב דאם הוא מאכל בריאים, מ"ט אסור לשרותו, - והתהל"ד בסקכ"ח כתב להוכיח מזה דאף דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, מ"מ לא הותר לעשותן בשבת.

אך כבר נתבאר לעיל סק"ז להוכיח מכ"ד דכ"ה דכל המשקין שותה אדם לרפואה, ה"נ מותר להכין דבר שהוא מאכל בריאים אף אם מכינו לצורך רפואה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט לא התר לשרות את החילתית.

יא] וי"ל בזה בכמה אנפי, חדא, דהנה בעיקר מש"כ דהא דאסור לשרות את החילתית הוא משום דדרך לשרותו לרפואה, כ"כ הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ בשבת ק"מ א',[[6]](#footnote-7) אך בפירש"י שם כתב דהוא משום דלא שבקוהו רבנן למעבד עובדי דחול, ומבו' מדבריו דלי"ב משום איסור רפואה, וכל האיסור בזה הוא משום עובדא דחול, וי"ל דהא דלי"ב משום איסור רפואה הוא משום דהוי מאכל בריאים, וע"כ כל הא דאסור לשרותו אינו אלא משום עובדא דחול.

ובד' המאירי בשבת משמע לישב בע"א, דאף דשתיית החילתית מותרת משום דאדם שותהו לפעמים אף בלא רפואה, מ"מ שרייתו אסורה משום דניכר דלרפואה הוא עושה, (וכ"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ שם דהא דאסור לשרותו הוא משום דניכר לכל דמשום רפואה עביד), ולכאו' היינו דאף דאחר ששרה חילתית במים דרך לשתותו אף בלא רפואה מ"מ אין דרך לשרות חילתית במים אלא לצורך רפואה, וע"כ ניכר דעשייתו היא לרפואה ולי"ב להתירא דמאכל בריאים.

וי"ל עוד בזה, דהנה בד' הריא"ז בשבת פ"כ ה"ג משמע דהא דמותר לשתות את החילתית בשבת אי"ז משום דהוא מאכל בריאים, אלא הוא משום דדומה לשאר משקין ואינו ניכר שהוא משקה דחילתית, (וזה ע"ד מה שהתירו בשבת ק"ח ב' ליתן ע"ג עיניו קילור ששראו במים מער"ש משום דמאן דחזי סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין), ולפ"ז הרי דאי"ז טעם אלא להתיר את שתייתו דאינו ניכר דהוא משקה דחילתית, אך שרייתו אסורה דניכר שהוא לרפואה.

## הכנת מידי דרפואה בשבת לחולה

יב] השו"ע כתב דאם שתה ממנו יום חמישי ויום ששי מותר לשרותו בשבת מפני שהוא סכנה אם לא ישתה ממנו, והריטב"א והשיטה להר"נ בשבת ק"מ א' הביאו ב' דעות אם הא דשרי הוא רק משום סכנת נפשות, או הותר אף משום חולי, והריטב"א שם כתב לדעת הסוברים דלא הותר אלא משום סכנת נפשות דלא התירו בזה משום שינוי, דאי"ז שינוי גמור, עיי"ש.

וצ"ע שהרי דעת הריטב"א שם קכ"ט א' דלא גזרו שבות דשחיקת סממנין במקום חולי, וא"כ מ"ט לא התירו הכא שריית חילתית במקום חולי, אלא במקום סכנה, (ולמש"כ הביאוה"ל הכא דיש בשריית חילתית גם משום עובדא דחול, ניחא).

ושמא יש מקום לדון בזה דאף דלא אסרו רפואה במקום חולי, מ"מ הכנת הרפואה אסורה אף במקום חולי, וכ"נ מהא דתניא בתוספתא בשבת פי"ג ה"ט דאין טורפין אלונטית לחולה בשבת,[[7]](#footnote-8) וצ"ע.

**רפואה בשבת כשהתחיל בה קודם השבת**

יג] בס' החיים להגרש"ק בסימן שכ"ח פרק ו' כתב דמרגלא בפומא דאינשי לומר שאם כבר התחיל לעסוק ברפואה קודם השבת מותר לו לעשותה אפי' בשבת, (ועיי"ש שלא סמך לדינא להתיר בזה אלא בצירוף היתר אחר),[[8]](#footnote-9) - אך הדע"ת שם סל"ז כתב לאסור בזה, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ע"ג, (ועיי"ש שכתב לאסור אף ברפואה שצריך ליקח במשך י' יום רצופין, וא"א לו להתרפאות אלא אם יקח הרפואה בשבת).

והדע"ת שם הוכיח לאסור בזה ממה שאמרו בחילתית דכל ששתה בחמישי ובמעלי שבתא מותר לשרות בשבת משום דאי לא שתי בשבתא מסתכן, והרי דאלמלי שהיה בזה סכנה הי' בזה לאיסור רפואה אף שהתחיל לעסוק ברפואה קודם השבת, (ויש להוסיף דאף לדעת הסוברים דמסתכן ל"ד אלא מצטער מחמת חוליו, מ"מ לא התירו אלא משום חשש חולי, אך כל דליכא חשש חולי אסור ויש בזה לגזירת שחיקת סממנין).[[9]](#footnote-10)

ולכאו' יש לדחות בפשיטות, דאף אם כשהתחיל לעסוק ברפואה מותר לו לעשות את מעשה הרפואה בשבת ואין לחוש בזה לשחיקת סממנין, היינו משום דבכה"ג הדרך הוא דכבר מוכנת לו הרפואה מער"ש ואין לחוש שיבא להכינה בשבת ולשחוק סממנין, אך בשריית חילתית בשבת דהוי האיסור בהכנת הרפואה, ל"מ מידי מה שהתחיל לעסוק ברפואה זו קודם השבת, דמ"מ כל שהוא מכין את הרפואה בשבת יש לחוש לשחיקת סממנין.[[10]](#footnote-11)

יד] אך לכאו' משמע לאסור בזה ממה שאמרו בשבת ק"מ א' דלשתות לא קמיבע"ל, ופירש"י דהיינו משום דהוי מאכל בריאים, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א שם, ומשמע דאלמלי הא דהוי מאכל בריאים היה אסור לשתותו אף דאיירי התם כשכבר שתה קודם השבת, - ועוד יש להוכיח לאסור בזה ממש"כ המ"מ בפכ"א משבת הכ"ב בדעת הרמב"ם דבמקום שלא נהגו הבריאים לשתות החילתית לא הותר לשתותו אלא אם שתאו ביום חמישי ושישי ומשום דאם לא ישתהו יחלה, והרי דלא התירו לשתות כשהתחיל לשתות קודם השבת אלא בגונא דאיכא חשש חולי.[[11]](#footnote-12)

טו] והנה הגרש"ק שם כתב ללמוד להתיר בזה ממש"כ התוס' בעירובין ק"ב ב' והרא"ש שם סימן י"ז דאין לאסור בהחזרת רטיה משום שחיקת סממנין כיון דמאתמול הוה עילויה, וכ"כ הפוסקים בסימן שכ"ח סכ"ה.

אך הנה הדבר שנוי בפלוגתא, והתוס' בעירובין שם כתבו בשם ה"ר יוסף דאף בכה"ג איכא משום שחיקת סממנין, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם בסוף שער המיחוש והרשב"א בשבת קכ"ט א' דאיסור החזרת רטי' הוא משום שחיקת סממנין, וכ"כ הגר"א בהשמטות בסימן ש"ג סט"ו וכ"ה מבו' בדבריו בסימן ש"א סכ"ב, ולדעתם מבו' דאף שכבר עסק ברפואה מער"ש, אסור לעשותו בשבת.

טז] וגם לדעת רש"י ודעימיה דליכא בהחזרת רטיה בשבת לגזירת שחיקת סממנין, כתב הדע"ת שם דאין ללמוד מזה להתיר רפואה בשבת כשהתחיל לעסוק בה קודם השבת, דלעולם י"ל דאיכא לגזירת שחיקת סממנין אף כשהתחיל לעסוק ברפואה קודם שבת, ובהחזרת רטיה שאני דהיתה הרטיה מונחת בשבת עצמה, ובכה"ג הוא דליכא לגזירת שחיקת סממנין, וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"ז בסימן שכ"ח ס"ל דכל הא דלי"ב לגזירת שחיקת סממנין הוא רק כשהסיר משחשיכה, עיי"ש.

עוד יש להעיר בזה, דכל מה שמצינו שהתירו בזה הוא רק כשמחזיר אותה רטיה שכבר היתה עליו, אך כשנוטל רפואה אחרת, ל"מ מידי מה שכבר נתעסק ברפואה זו קודם השבת, וגדולה מזו כתבו העולת שבת בסימן שכ"ח סוסק"ל והגר"ז שם ס"ל דכל שפירשה הרטי' ע"ג קרקע חשיב כנתינה בתחילה ואיכא לגזירת שחיקת סממנין, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ג סק"נ,[[12]](#footnote-13) וכ"ש דאין להתיר בכה"ג דהתחיל לעסוק ברפואה קודם השבת.

1. המ"ב בסימן שכ"ג סקל"ח כתב בדין עירוב חול ומים דכל שנותן הרבה מים שלא יתדבק כלל החול אחד לחבירו לי"ב משום לישה, אך משמעות דבריו דאי"ז משום דכל שהוא נוזל ליב משום לישה, אלא הוא משום דבכה"ג לא נדבק החול כלל יחד, וע"כ לי"ב משום לישה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולענין חלה מצינו שנחלקו הראשונים אם בלילה רכה חשיבא כעיסה שתהא חייבת בחלה אף קודם אפיה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. צ"ב דמה מהני השינוי בנתנת המים הרי אין המלאכה אלא בגיבול והדין נותן דניבעי שינוי בגיבול וכמש"כ התרוה"ד, ועמש"כ בזה האג"ט במלאכת לש סק"ב והחזו"א בסימן נ"ח סק"ב (סוד"ה ונראה). [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא הוא משום דלא התירו ע"י שינוי בנתינה רק בשתיתא ולא בקמח קלי, (וכמש"כ השו"ע בסי"ד), וע"כ גם במיני התערובת דאיירי בהו התם י"ל דלא התירו ע"י שינוי בנתינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל עוד לדעת הסוברים דהותר איסור רפואה במקום חולי, וע"כ הותר חולה לשתות אלונטית בשבת ורק לטרפו אסור, (ואך דנתחדש לפ"ז דהכנת הרפואה אסורה אף במקום חולי, ועמש"נ להלן סקי"ב). [↑](#footnote-ref-6)
6. בד' המאירי שם משמע דמפרש דמה שאמרו שם דהאיסור הוא משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול היינו משום גזירת רפואה, וזה דלא כמו שנקט הביאוה"ל הכא דמלבד הא דה"ז אסור משום גזירת רפואה גם ה"ז אסור משום עובדא דחול, (וכתב דנפ"מ בזה דאף אם מתכוין בשרייתו לשתיה בעלמא אסור), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ מהא דתניא בשבת קל"ד א' דאין טורפין יין ושמן לחולה בשבת, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דהאיסור בזה הוא מגזירת שחיקת סממנין דאף הכנת הרפואה אסורה, ומבו' דה"ז אסור אף כשעושה כן לחולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. בס' דינים והנהגות פט"ו ס"א כתב בשם החזו"א דתרופה שצריכים ללקחה זמן ממושך וא"א להפסיק יום שלם מותר לקחתה בשבת, ועמש"כ בס' שלחן שלמה רפואה ח"ב עמ' קע"ג בשם הגרש"ז זצ"ל לחלק בזה בין האופנים, (ובמש"כ בהערה שם בשם החזו"א), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. למש"כ הביאוה"ל הכא דמלבד הא דאיכא בשריית חילתית משום איסור רפואה יש בזה גם משום עובדא דחול, י"ל דמה"ט הוא דלא התירו כששתה קודם השבת אלא משום דאם לא שתי מסתכן. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז י"ל במה שאמרו בע"ז כ"ח א' דלא הותרה עשיית רפואה לצפדינא אלא משום דיש בה סכנה אף שהתחיל בה קודם השבת, (אף אי נימא דכל האיסור בצפדינא הוא משום איסור רפואה) והיינו משום דמשמעות הדברים דהוצרך ר' יוחנן להכין את הרפואה בשבת, (וע"כ הוצרך שתגלה לו המטרוניתא), ובכה"ג ל"מ מה שהתחיל לעסוק בה קודם השבת. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך לד' הגרש"ק יש מקום לפרש לדברי הרמב"ם דלא איירי כששתה ביום חמישי ושישי, (דאי"ז במשמעות סתימת דבריו), אלא איירי כשהתחיל קודם השבת לשתות, והא דשרי הוא משום דלא גזרו משום שחיקת סמין בכה"ג שהתחיל לעסוק ברפואה קודם השבת. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בד' הרא"ש בעירובין שם סימן י"ז משמע דגם הא דאסרינן בפירשה ע"ג קרקע הוא רק מגזירה שמא ימרח ולי"ב משום גזירת שחיקת סממנין, וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"ט והב"י בסימן שכ"ח סכ"ה והלבוש והמג"א והמ"ב שם. [↑](#footnote-ref-13)