טומאת מעיינות
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת מעיינות**

**אישים שמעיינותיהן מטמאין טומאה חמורה**

1. זב, זבה, נדה ויולדת, כשם שהן עצמן מטמאין טומאה חמורה, כך מעיינות היוצאין מהן מטמאין טומאה חמורה[[1]](#footnote-2).
2. אולם טמא מת, טמא שרץ, זב שטבל ולא העריב שמשו [טבול יום דזב], אין מעיינותיהן מטמאין טומאה חמורה, אלא טומאה קלה כמשקין שנגעו בטמא מת, שהם ראשון לטומאה בלבד[[2]](#footnote-3). מעיינות היוצאין מן המת טהורין לגמרי, חוץ מדמו שמטמא ברביעית מהתורה בטומאת מת[[3]](#footnote-4).
3. מצורע, מעיינותיו מטמאין טומאה חמורה כשל זב[[4]](#footnote-5). ויש אומרים שהן מטמאין טומאה קלה כמשקין שנוגעים במצורע[[5]](#footnote-6).
4. בועל נדה, יש אומרים שמעיינותיו מטמאין טומאה חמורה כשל זב[[6]](#footnote-7), וי"א שמעיינותיו ראשון לטומאה בלבד כמשקין שנוגע בהם[[7]](#footnote-8), ויש מהראשונים שהניחו דין זה בספק[[8]](#footnote-9).
5. עם הארץ, מעיינותיו מטמאין טומאה חמורה כמעיינות הזב[[9]](#footnote-10). [וי"א שמעיינותיו טמאים טומאה קלה בלבד[[10]](#footnote-11)].
6. עובד כוכבים מדין תורה טהור לגמרי, וחכמים גזרו על גוי מבן תשע ועל גויה מבת שלש שיהיו כזבים לכל דבריהם, ולכן מעיינותיהן טמאין טומאה חמורה מדרבנן. אולם שלשה הבדלים יש בין מעיינות עובד כוכבים למעיינות הזב. 1. שכבת זרע שלו טהורה לגמרי. 2. דם של גויה מטמא לח ואינו מטמא יבש. 3. הנטמא ממעיינות אלו ונכנס למקדש הרי הוא פטור, מאחר וטומאתו מדרבנן[[11]](#footnote-12). ויש אומרים שאין שורפין עליהן תרומה וקדשים, עי' הרחב דעת[[12]](#endnote-2).
7. יש מהראשונים שכתבו, שלא גזרו טומאה על כתמים של עובדת כוכבים, דמאחר ודם זה יצא שלא בהרגשה אינו מטמא אלא מדרבנן, ולא גזרו בעובד כוכבים טומאות דרבנן[[13]](#footnote-13). ועי' הרחב דעת[[14]](#endnote-3).

**אופן טומאת המעיינות**

1. מעיינות הזב דינם כ"אב הטומאה", שהנוגע בהם נעשה ראשון לטומאה. ומטמאין בגדים בין במגע ובין במשא. דהיינו, שכאשר אדם נגע או נשא את המעיינות, בין הוא ובין בגדיו שלבוש בהם, וכלים שנוגע בהם בשעת חיבורו, נעשים ראשון לטומאה[[15]](#footnote-14).
2. מעיינות הזב אינם מטמאין משכב ומושב. דהיינו, שאם מעיינות נישאו על גבי משכבות ומושבות ויש הפסק ביניהם, הרי המשכבות טהורים[[16]](#footnote-15). וכן אינם מטמאים בהיסט. דהיינו, שאם אדם או כלי או אוכלין ומשקין הוסטו מחמת המעיינות[[17]](#footnote-16), הרי הם טהורים[[18]](#footnote-17).
3. אדם שנשא מעיינות הזב ולא הזיזם כלל, [כגון שאדם אחר הניח מעיינות על גבי אדם טהור ולא זז הטהור ממקומו], יש אומרים שנטמא במשא[[19]](#footnote-18), ויש אומרים שלא נטמא במשא[[20]](#footnote-19).
4. מעיינות הזב מטמאין בכל שהוא[[21]](#footnote-20), ובלבד שיהא בהם שיעור טופח או טופח להטפיח[[22]](#footnote-21). [וי"א שטומאתן בכעדשה[[23]](#footnote-22)].

**אלו מעיינות מטמאין טומאה חמורה**

1. חמשה מעיינות מטמאין טומאה חמורה, ואלו הן: 1. רוק. 2. מי רגלים[[24]](#endnote-4). 3. זוב. 4. שכבת זרע. 5. דם הנדה[[25]](#footnote-23)[[26]](#endnote-5). לזכר יש ארבעה מעיינות, שהן: רוק, מי רגלים, זוב ושכבת זרע. ולנקבה יש שלשה מעיינות, שהן: רוק, מי רגלים ודם הנדה[[27]](#footnote-24). שאר משקין היוצאין מן הזב, וכן רוק ומי רגלים היוצאין מאדם טהור, יבוארו דיניהם בסימן העוסק בהלכות טומאת משקין.
2. רוק כולל גם את כיחו ניעו רירו ומי האף[[28]](#footnote-25). כיחו - ליחה שבפי האדם הבאה בכח רב מן החזה. ניעו - ליחה שבפי האדם הבאה על ידי ניענוע מעט[[29]](#footnote-26). רירו - ליחה שיוצאת מן הפה מאליה[[30]](#footnote-27). מי האף - בין ליחה צלולה שיוצאת מהאף מאליה[[31]](#footnote-28), ובין ליחה שיוצאת מהאף על ידי קינוח בחוזק[[32]](#footnote-29)[[33]](#endnote-6).
3. המוצץ דם בפיו ורוקק אותו לחוץ הרי זה מטמא כרוק, לפי שבתוך הדם מעורב צחצוחי רוק[[34]](#footnote-30). אך דם ששותת מפיו אינו בכלל מעיינות[[35]](#footnote-31). וכן היורק דם מפיו [בלא מציצה] אינו בכלל מעיינות[[36]](#footnote-32).
4. שכבת זרע שבאה מאדם שאינו זב, דינה כאב הטומאה, ומטמאת אדם וכלים במגע, אך אינה מטמאת במשא, ואינה מטמאת בגדים[[37]](#footnote-33). וכן זוב הבא מראיה ראשונה של זב מטמא במגע בלבד כשכבת זרע, ואינו מטמא במשא ואינו מטמא בגדים[[38]](#footnote-34). ורק זוב הבא מראיה שניה ואילך מטמא במשא ומטמא בגדים[[39]](#endnote-7). ראה ראייה אחת מרובה כשתיים, המסיט טיפה ראשונה טהור, והמסיט טיפה שניה טמא[[40]](#footnote-35).
5. זוב הבא מראיה ראשונה של מצורע הרי זה מטמא טומאה חמורה כמעיינות הזב[[41]](#footnote-36).
6. דם נדה מטמא טומאה חמורה כמעיינות הזב רק כאשר הוא במראה טמא, אך דם ירוק שיצא מן הנדה אינו מטמא טומאה חמורה[[42]](#footnote-37).
7. דם נדה מטמא טומאה חמורה אפילו אם יצא מן האשה דרך דופן, לפי שמקור מקומו טמא[[43]](#footnote-38).
8. דם טוהר אינו מטמא טומאה חמורה[[44]](#footnote-39). דם טוהר של מצורעת מטמא טומאה חמורה כמעיינות הזב[[45]](#footnote-40). ויש אומרים שאינו מטמא אלא טומאה קלה[[46]](#footnote-41). **ועיין עוד לגבי טומאת דם נדה בסימן ? סעיף ?**

**מעיינות יבשים**

1. מתוך חמשת המעיינות האמורים לעיל שמטמאין טומאה חמורה, ארבעה מהן מטמאין רק כשהם לחים, ולאחר שנתייבשו הרי הם טהורים[[47]](#endnote-8). ואלו הן: רוק, זוב, שכבת זרע ומי רגלים. אך דם הנדה מטמא טומאה חמורה אף לאחר שנתייבש[[48]](#footnote-42).
2. מעיינות שנתייבשו, אך ראויים לחזור ולהיות לחים על ידי שרייה במים, הרי הם טמאים[[49]](#endnote-9) גם בעודן יבשים[[50]](#footnote-43)[[51]](#endnote-10). ושיעור הדבר, שאם על ידי שרייה במים פושרין עשרים וארבע שעות יחזרו להיות לחים, הרי הם נחשבים כלחים וטמאים. אך אם לא יחזרו להיות לחים בשיעור זה אלא רק על ידי שרייה בזמן גדול יותר, או במים חמים יותר וכדומה, הרי הם נחשבים כיבשים וטהורים. ויש להסתפק מה הדין באופן שיבשו ונטהרו, ולאחר מכן נשרו זמן מרובה וחזרו להיות לחין, האם הם חוזרים לטומאתן, עי' הרחב דעת[[52]](#footnote-44)[[53]](#endnote-11).
3. מים פושרין הכונה מים ששאבו בקיץ מן הנהר, או מים ששאבו בקיץ מהמעין ועמדו מעט בבית שחום הבית מחחמתן, וכחימום של אלו כך הוא שיעור פושרין בימות החורף[[54]](#footnote-45). וסתם פושרין אינן חמין יותר מחמימות הרוק[[55]](#footnote-46).
4. יש מחמירין ואומרים שמשערים לפי מים שהם פושרין כל המעת לעת, ורק אם באופן זה לא יחזרו להיות לחים הרי הם טהורים[[56]](#footnote-47). אך יש מקילין ואומרים שמשערים לפי מים שהם פושרין בתחילת השרייה, ואם באופן זה לא יחזרו להיות לחים הרי הם טהורים, [על אף שאם היו משרים אותם במים שהם פושרין כל המעת לעת יוכלו לחזור להיות לחים][[57]](#footnote-48).
5. יש מהראשונים חולקים על כל האמור, וסוברים שאין שרייה מועלת למעיינות כלל, אלא לאחר שיבשו הרי הם טהורים לעולם[[58]](#footnote-49).
6. מעיינות שנבלעו בתוך חרס הרי הם טמאים אף בעוד שהחרס נגוב, לפי שסופן לצאת בהיסק התנור[[59]](#footnote-50).
7. **לגבי דם הנדה יבש עי' בסימן ? סעיף**

1. ויקרא טו ח, כלים פ"א מ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. חולין פח ע"א [לגבי שאר משקין היוצאין משרץ וזב, והוא הדין במעיינות של טמא מת]. [↑](#footnote-ref-3)
3. תוספתא אהלות פ"ד ה"ה ומכשירין סוף פ"ג, חולין פז ע"ב, רמב"ם פ"ג מטומאת מת הי"ג. ומבואר בגמ' שם שלא גזרו בו רבנן לפי שבדילי אינשי מיניה. [↑](#footnote-ref-4)
4. נדה לד ע"ב, וילפינן מדכתיב "לזכר" לרבות מצורע למעיינותיו. ועי' משנה למלך פ"א ממשכב ומושב הי"ג. [ונראה פשוט שאינם מטמאים בביאה כמצורע עצמו, אלא דינם כמעיינות הזב]. ובמנחת חינוך סוף מצוה קע"ב נסתפק במצורע בימי ספורו האם מעיינותיו טמאים טומאה חמורה. [↑](#footnote-ref-5)
5. רמב"ם משכב ומושב פ"ה ה"ה, עי' אור שמח שם שהאריך בביאור שיטת הרמב"ם המחודשת. [↑](#footnote-ref-6)
6. משנה למלך פ"ג ממשכב ומושב ה"א [בסופו] בדעת הרמב"ם, תוספות נדה לג ע"ב ד"ה ותיפוק בסוף דבריהם. [↑](#footnote-ref-7)
7. ערוך לנר נדה שם ד"ה והוריקו בשם פסקי רשב"ץ, וכן נקט בדעת הר"מ מפונטיי"ז [ליישב שיטתו מקושיית תוספות שם], וכן נקט בדעת רש"י שם. ובערוך השולחן סי' קט אות טו נקט כן אף בדעת הרמב"ם, ועי' תפארת ישראל בהקדמה לסדר טהרות סוף אות כז. [↑](#footnote-ref-8)
8. ר"ש ורא"ש כלים פ"א מ"ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. נדה לג ע"ב ותיפוק ליה משום צינורא דעם הארץ. [↑](#footnote-ref-10)
10. תוספות שם בשם הר"מ מפונטיי"ז, וביאר קושיית הגמ' ותיפו"ל משום צינורא דעם הארץ, דכיון שהרוק נוגע בשפתיו הרי הרוק ראשון לטומאה, ומטמא כלים מדרבנן. [↑](#footnote-ref-11)
11. נדה לד ע"א, רמב"ם משכב ומושב פ"ב ה"י. [↑](#footnote-ref-12)
12. בנדה לד ע"א איתא שקריו של עובד כוכבים טהור, לפי שעבוד ביה רבנן הכירא כי היכי דלא לשרוף עליה תרומה וקדשים. והקשו תוספות מדוע אין שורפין עליו תרומה וקדשים, מאי שנא מטומאת עם הארץ דהוי דרבנן ושורפין. ותירצו, דעם הארץ יש בו דררא של טומאה דאורייתא, משא"כ עכו"ם אין לו שום טומאה דאורייתא. אך בתוספות הרא"ש שם הקשה דבתורת כהנים איתא להדיא דאע"פ שאין עכו"ם מטמא מהתורה בזיבה, גזרו עליהם חכמים ושורפין עליהם תרומה. ותירץ, דשוב החמירו עליהן לשרוף. ובאמת הגר"א גרס בגמרא כי היכי דלא לחייב עליה על טומאת מקדש וקדשיו. ולשיטתו באמת שורפין עליו תרומה, כדאיתא בתורת כהנים. ובר"ש זבים פ"ב מ"א כתב דשמא יש ליישב, דהגמרא כאן איירי בזב שלא ראה זיבות, דמכל מקום עשאוהו כזב לכל דבריו, ולא החמירו בו לשרוף תרומה וקדשים, אך אם ראה זיבות החמירו בו יותר ושורפין עליו, ובזה איירי התורת כהנים. וברמב"ם סתם דאין שורפין עליו תרומה וקדשים. ונמצא שלפי התוספות והרמב"ם אין שורפין, לפי תוספות הרא"ש והגר"א שורפין, ולפי הר"ש יש הבדל בין ראה ללא ראה. [↑](#endnote-ref-2)
13. תוספות נדה נו ע"ב ותוספות הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-13)
14. במשנה נדה נו ע"ב תנן כל הכתמים הבאים מרקם טהורין. ופירש רש"י שהן עובדי כוכבים ודמן טהור. והקשו התוספות הא מכל מקום חכמים גזרו עליהם שדמן טמא כרוק ומי רגלים, כדתנן בנדה לד ע"א. ותירצו, דבכתמים דרבנן לא גזרו עליהם, וכן כתב בתוספות הרא"ש שם. ומבואר שהרואה דם בלא הרגשה כשם שאין האשה טמאה מהתורה כך הדם עצמו אינו מטמא מהתורה כמעיינות. וכן מבואר בתוספות שם ד"ה לא נחשדו, דהקשו מדוע אין הכותים חשודין על כתמים, הא כתמים דרבנן, ותירצו דהך טומאה אית להו כיון דמגופה אתא, וכעין זה כתב הריטב"א שם דהכותים סוברים שאף בלא הרגשה איכא טומאה דאורייתא. ומבואר דהוי דרבנן אף לגבי טומאה, דאל"כ קושייתם לא קשה מידי. אך בשו"ת רעק"א סי' סב ובחוות דעת סי' קצו סק"ג נקטו דכיון שמקור מקומו טמא הרי זה מטמא מהתורה אף בלא הרגשה, שהדם טמא כבר במקור, ואין זה שייך לטומאת ראייה כלל. ולדבריהם פשוט שכתמים של עובדות כוכבים נמי טמא. [ומה שהקשו תוספות מדוע כתמים הבאים מרקם טהורים הא גזרו טומאה על עובדות כוכבים, יש ליישב דאיירי בכתמים יבשים, ודם עובדת כוכבים מטמא רק כשהוא לח]. [↑](#endnote-ref-3)
15. כלים פ"א מ"ג, זבים פ"ה מ"ז. [↑](#footnote-ref-14)
16. נדה נד ע"ב לגבי דם נדה. [↑](#footnote-ref-15)
17. כגון שמעיינות הכריעו אותם בכף מאזנים [על פי הר"ש זבים פ"ה מ"ז]. [↑](#footnote-ref-16)
18. תוספתא זבים פ"ה ה"ד. [↑](#footnote-ref-17)
19. כן הוא לדעת הרמב"ם שאף מת ונבלה שאינם מטמאים באבן מסמא מטמאים במשא בלא הזזה. [נתבאר בפרק "טומאת משא" אות ו']. [↑](#footnote-ref-18)
20. ר"ש זבים פ"ה מ"ז, דכיון שנתמעטו מאבן מסמא אין מטמאין בלא הזזה. וביאר שם שבזה נחלקו ת"ק ור' אליעזר. [↑](#footnote-ref-19)
21. כריתות יג ע"ב, רמב"ם פ"א ממשכב ומושב ה"ח לגבי דם הנדה, הלכה י"ב לגבי זוב, הלכה י"ד לגבי רוק שכבת זרע ומי רגלים. [↑](#footnote-ref-20)
22. חזון איש טהרות סוף סימן ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
23. משמעות הרע"ב נדה פ"ה מ"ב, תיו"ט כלים פ"א מ"ג. [אך בתוספות אנשי שם נקט שאף הרע"ב מודה שמטמאין בכל שהוא, ומש"כ דנוגע מטמא כעדשה היינו בשכבת זרע דוקא. ועי' רש"ש כלים שם שאם שכבת זרע מטמא משום צחצוחי זיבה מטמא בכל שהוא, אך אם מטמא מקל וחומר מרוק אינו מטמא בכל שהוא, עיי"ש]. ועי' מקדש דוד סי' מח סוף סק"ב שהקשה, דאם בעינן כעדשה איך יתכן הא דאמר ר' יהושע בב"ק כה ע"ב ששכבת זרע מטמאת טומאה חמורה מחמת צחצוחי זיבה, הרי אין בצחצוחין שיעור כעדשה. [↑](#footnote-ref-22)
24. במקדש דוד סי' מח סק"ב ד"ה יש לחקור נסתפק האם ניתן לטהר מי רגלים של זב על ידי השקה. וכתב שלפי הרמב"ם שטומאתן מצד צחצוחי זיבה ודאי לא מהני השקה. וכן לפי מש"כ רש"י בזבחים עח ע"ב דלא מהני השקה למי חטאת לפי שהן אב הטומאה, ודאי לא מהני השקה למי רגלים שהם מעיינות. ורק לפי תוספות שם דהא דלא מהני השקה למי חטאת הוי מעלה בעלמא יש להסתפק שמא מהני השקה. [↑](#endnote-ref-4)
25. כלים פ"א מ"ג, זבים פ"ה מ"ז. [↑](#footnote-ref-23)
26. המקור לטמאות מעיינות אלו: **רוק** - נאמר להדיא בתורה ויקרא טו ח "וכי ירוק הזב בטהור וכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב". ובתורת כהנים ילפינן מוכי ירוק, וי"ו מוסיף, דאף כיחו וניעו ורירו ומי האף טמאים כרוקו. **זוב** - נלמד בנדה נה ע"א מהפסוק ויקרא טו ב "זובו טמא הוא", ומשמע דזובו עצמו נמי טמא. והא דמטמא במשא לטמא בגדים ילפינן מהיקש הזב את זובו לזכר ולנקבה, מקיש זובו לו, מה הוא מטמא בגדים בין במגע בין במשא, אף זובו. [ומבואר בגמ' שם מדוע לא סגי בהאי קרא לחוד]. **מי רגלים** - נלמד בנדה נה ע"ב מהפסוק ויקרא טו ג "וזאת תהיה טומאתו בזובו", וי"ו של וזאת מרבה מי רגלים. והא דמרבינן דוקא מי רגלים, לפי שהוא דומה לרוק בכך שהוא מתעגל ויוצא וחוזר ונבלע בגופו, משא"כ דם המכה שאינו מתעגל ויוצא, וחלב שבאשה אע"פ שמתעגל ויוצא מכל מקום אינו חוזר ונבלע. **שכבת זרע** - במס' בבא קמא נאמרו ג' שיטות תנאים, לפי ר' אליעזר שכבת זרע של זב אינו בכלל מעיינות, ומטמא במגע בלבד כשאר שכבת זרע. לפי ר' יהושע הוי בכלל מעיינות מחמת צחצוחי זיבה שמעורב בהם. ולפי תנא דכלים פ"א מ"ג הוי בכלל מעיינות וילפינן בקל וחומר מרוק, ומה רוק שבאדם טהור הוא טהור מכל מקום בזב הוא טמא מדין מעיינות, שכבת זרע שאף באדם טהור הוא טמא כל שכל שבזב הוי כמעיינות. **דם הנדה** - נלמד בנדה נד ע"ב מהפסוק ויקרא טו יט "והדוה בנדתה", מדוה כמותה, מה היא מטמא אף דמה מטמא.

    הרמב"ם פ"א ממשכב ומושב הי"ד כתב: ומימי רגליו ושכבת זרעו אי אפשר שלא יהיה בהם צחצוחי זיבה כל שהוא. ומבואר שפסק כר' יהושע ששכבת זרע מטמאת משום צחצוחי זיבה ולא מקל וחומר. ובתוספות רעק"א כלים פ"א מ"ג ביאר טעמו, דכיון שפסק דאמרינן דיו אפילו במקום שמפרך קל וחומר שוב אין ללמוד מק"ו, כמבואר בסוגיא בב"ק שם. והנה תוספות בנדה כב ע"א ד"ה לפי כתבו שר' יהושע טימא רק ביום הראשון לראיית זובו, אך מסתימת הרמב"ם מבואר שבכל ימי טומאתו אנו חוששים לצחצוחי זיבה. עוד מבואר ברמב"ם שאף מי רגלים מטמאים משום צחצוחי זיבה, והשמיט את כל הסוגיא בנדה דילפינן מוזאת, ותלוי במתעגל ויוצא. ועי' כסף משנה מש"כ בזה. ובאור שמח פ"ה ממשכב ה"ה הקשה, דלפי"ז מדוע מי רגלים אינם סותרים בזב, מאי שנא משכבת זרע שסותרת בזב מחמת צחצוחי זיבה, ותירץ קושיא זו בשני אופנים, עיי"ש. ועוד כתב דלפי שיטתו הוכרח לומר שמצורע אינו מטמא מעיינות טומאה חמורה, שהרי במצורע לא יתכן לומר צחצוחי זיבה, ומכל מקום מי רגליו טמאים, ועל כרחיך דהיינו טומאה קלה. ובמקדש דוד סי' מח סק"ב יישב שיטת הרמב"ם על פי מש"כ בפיה"מ פ"ק דכלים, דשכבת זרע ומי רגלים תרוייהו נפקא מקרא דוזאת לפי שאי אפשר בלא צחצוחי זיבה. והיינו דתוס' בנדה שם הקשו מדוע קרי סותר יומו מחמת צחצוחי זיבה מקרא, ואילו לר' יהושע קרי מטמא טומאה חמורה מחמת צחצוחי זיבה מסברא. והרמב"ם יישב זאת שאף קרי מטמא טו"ח מקרא דוזאת, וטעמא דקרא הוא משום צחצוחי זיבה, כשם שקרי סותר יומו מקרא מחמת צחצוחי זיבה. [ולפי"ז צ"ל דקרי חשיב מתעגל ויוצא וחוזר ונבלע כמו מי רגלים]. ועיי"ש שהאריך בדעת הרמב"ם. ועי' עוד שערי יושר ש"ג פי"ב ואילך, חידושי ר' אריה ליב מאלין ח"ב סי' סז, חזון איש זבים ס"א סקי"א. [↑](#endnote-ref-5)
27. אליהו רבא כלים פ"א מ"ג. [אך נדה שפלטה שכבת זרע מאדם טהור אין לזה דין מעיינות]. [↑](#footnote-ref-24)
28. נדה נה ע"ב, תורת כהנים פרק ג' ה"ח. ובתורת כהנים הגירסא כיחו ניעו **רירו** ומי האף, וכן הוא ברמב"ם פ"א ממשכב ומושב הט"ז. [↑](#footnote-ref-25)
29. תוספות שם בשם ר"ת, [וכתבו שיש מפרשים להיפך]. וכעין זה כתב הראב"ד על התורת כהנים שם, שכיחו נתלש מן הריאה בכח השיעול, וניעו הוא הנתלש מן הגרגרת שלא מכח שיעול אלא על ידי הרגשת כיחוך הגרון. [↑](#footnote-ref-26)
30. הראב"ד בפירושו לתורת כהנים שם ביאר, שרוק הוא המתקבץ מן החיך על ידי הרגשת החיך והלשון, ויש בו מעט לשלשת, אך ריר הוא היוצא מאליו מן הפה שלא על ידי הרגשה, והוא כמו מים, כדכתיב "רר בשרו". [↑](#footnote-ref-27)
31. גמרא שם, וסתם הרמב"ם שם דכל מי האף טמאים כרבי יוחנן שם. וכל שכן שהמושך את מי האף לפנים ומוציאן דרך הפה שהם בכלל מעיינות, שהרי מעורב בהם צחצוחי רוק, ולפי רב רק בכהאי גוונא מי האף בכלל מעיינות. [↑](#footnote-ref-28)
32. רש"י בבא קמא ג ע"ב ורע"ב נדה פ"ז מ"ב בפירוש שני, וכפי שביאר הרש"ש שם ושם. ועי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-29)
33. רש"י בב"ק ג ע"ב כתב שניעו היינו ליחה שיוצאת מהאף, והקשו התוספות שם שבגמרא חשיב להו בתרתי, ניעו ומי האף. ותירץ הרש"ש בנדה פ"ז מ"ב, דהנה בגמרא נחלקו רב ור' יוחנן במי האף שאינם יוצאים דרך הפה אלא דרך האף האם הם בכלל מעיינות. וביאור פלוגתתם דרב לא חשיב למי האף מתעגל ויוצא, ואינם בכלל רוק, ולכן רק ביוצאים דרך הפה טמאים מחמת צחצוחי רוק, ור' יוחנן חשיב להו מתעגל ויוצא. ונקט רש"י דפליגי רק בליחה הצלולה שיוצאת מאליה, אך הליחה העבה שיוצאת על ידי קינוח לכולי עלמא חשיב מתעגל ויוצא והוי בכלל מעיינות. ולפי"ז מיושב שפיר מדוע נקטה הברייתא ניעו ומי האף בתרתי, דיש ב' סוגים של מי האף ויש נפק"מ ביניהם לדעת רב. ובתוספות רעק"א כתב דלפי"ז מיושב יותר הא דנקטה המשנה בנדה שם רק זוב ניע ורוק ולא נקטה נמי כיחו, דכל ליחה שיוצאת מהפה הוי בכלל רוק, משא"כ ניע שהיא ליחה שיוצאת מהאף. וכן מבואר במאירי בנדה נד ע"ב, דכתב בד"ה רוקו שמי האף הוא ביוצאין דרך הפה בכח, או שנוזלין דרך החוטם מאליהם ושלא בכח. ובמשנה שם כתב דניעו היינו הלחה הגסה היוצאת דרך האף, וכן מי האף והם המים הנוזלים ממנו שלא בכח. ומבואר שמי האף שיוצאים דרך החוטם דפליגי בה רב ור' יוחנן היינו ליחה צלולה שיוצאת מאליה, וניעו היינו ליחה עבה]. [↑](#endnote-ref-6)
34. יבמות קה ע"א, רמב"ם סוף פ"א ממשכב ומושב. [↑](#footnote-ref-30)
35. שם. [↑](#footnote-ref-31)
36. רשב"א נמוקי יוסף ומאירי יבמות שם בדעת הרמב"ם פ"ד מיבום וחליצה הכ"ג. [↑](#footnote-ref-32)
37. כלים פ"א מ"א. [↑](#footnote-ref-33)
38. נדה לד ע"ב, ויליף מדכתיב ויקרא טו לב "זאת תורת הזב ואשר תצא ממנו שכבת זרע", הוקשה ראיה ראשונה של זוב לשכבת זרע. ומסקנת הגמרא שאף ראיה ראשונה של קטן פחות מבן תשע מטמא במגע כשכבת זרע, אע"ג ששכבת זרעו טהורה. אך בערוך לנר נדה לה ע"א כתב בדעת הרמב"ם שראיה ראשונה של פחות מבן תשע אינו מטמא במגע. [↑](#footnote-ref-34)
39. הגמרא בנדה לד ע"ב מסתפקת בראיה ראשונה של זב קטן, האם מטמא במגע כראיה ראשונה של גדול, או שמא כיון שהמקור הוא משכבת זרע, ושכבת זרע של קטן טהורה, אף ראיה ראשונה של קטן טהורה. ומסיק דטמאה כשל גדול. **ויש לעיין מה הדין קטן שראה שתי ראיות ונעשה זב ואחר כך ראה שכבת זרע, האם דינה כשכבת זרע של זב גדול שמטמא כמעיינות. או שמא אין לזה דין שכבת זרע כלל. ואפשר דמכל מקום טמא מדין מי רגלים של זב, וצ"ע.** [↑](#endnote-ref-7)
40. תוספתא ריש מסכת זבים, וכדעת בית הלל. רמב"ם פ"א ממשכב ומושב הי"ב. [↑](#footnote-ref-35)
41. מסקנת הגמרא נדה לה ע"א, רמב"ם שם הי"ג. [וכבר הקשו האחרונים שהרמב"ם סותר עצמו, דהא בפ"ה ה"ה נקט שאין מצורע מטמא מעיינות כלל, עי' חזון איש נגעים סי"א סקי"ד ועוד]. [↑](#footnote-ref-36)
42. רמב"ם שם ה"ח. [ועי' תוספות רי"ד נדה כב ע"א שהקשה הא מקור מקומו טמא, ומדוע דם ירוק טהור. ותירץ, שדם ירוק אינו בא מן המקור]. [↑](#footnote-ref-37)
43. רמב"ם שם ה"ט. ועי' חזון איש יו"ד סי' קכ סק"ד. [↑](#footnote-ref-38)
44. משנה בנדה עא ע"ב, ועי' חזון איש יו"ד סי' קכ סק"ב וסק"ג. [↑](#footnote-ref-39)
45. נדה לד ע"א לדעת בית הלל, ובגמרא בע"ב ילפינן מדכתיב לנקבה לרבות מצורעת למעיינותיה, ואתיא לדם טוהר של מצורעת. ופירש רש"י במשנה שדם טוהר נתרבה שדינו כמעיין, ומשמע לטמאות טומאה חמורה. [↑](#footnote-ref-40)
46. רמב"ם משכב ומושב פ"ה ה"ה, ועי' אור שמח שם שהאריך בביאור שיטתו. [↑](#footnote-ref-41)
47. בחזון איש יו"ד סי' קט סק"ט נסתפק מהו שיעור יבשותם, האם יש שיעור מסויים ליבשותם, כגון שלא נראה בו לחות ונתקשה, או שיעור אחר, אלא שאם ראויין לחזור להיות לחין עדיין הם טמאים. או שמא שיעור יבשותם הוא כל שאינם יכולים לחזור על ידי שרייה להיות כפי שהיו בתחילה, ואם ראויין לחזור להיות לחין אינם יבשים כלל. ודייק מלשון המשנה לחזור לכמות שהן כצד שני, דבעינן שיוכלו לחזור על ידי שרייה להיות לחין שפי שהיו בתחילה. ולכאורה יש לדייק להפך מלשון המשנה בין לחין בין יבשים, דמשמע שאם ראויין לחזור להיות לחין הרי הן מטמאין אף יבשים, ולצד שני של החזון איש כאשר הן ראויין לחזור הרי אינן יבשים כלל, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-8)
48. נדה נד ע"ב. ובגמ' שם ילפינן שדם הנדה מטמא אף יבש מדכתיב יהיה. ובגמ' נו ע"א ילפינן שרוק אינו מטמא יבש דכתיב כי ירוק, כעין רוק. וזוב אינו מטמא יבש דכתיב רר בשרו. ומסתבר שהוא הדין שכבת זרעו ומי רגליו אינם מטמאים יבשים, דהא ילפינן להו מקל וחומר ומדכתיב זאת, כפי שנתבאר בהרחב דעת, ואם כן דינם כרוק וזוב. [↑](#footnote-ref-42)
49. הרמב"ם כתב וכל הדברים האלו דברי קבלה הן, ונקט בלחם יהודה על הרמב"ם שם דטומאת המעיינות שיכולין לחזור ולהיות לחין על ידי שרייה במים היא רק מדרבנן. אך בכסף משנה מבואר דהוי דאורייתא, שהרי כתב שהרמב"ם נקט בפלוגתא דתנאי לחומרא בספק דאורייתא. [↑](#endnote-ref-9)
50. נדה שם ואם יכולין וכו' מטמאין לחין ומטמאין יבשין, והיינו גם בעודן יבשים, עי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-43)
51. הרמב"ם פ"ב ממשכב ומושב ה"א לא כתב דמטמאין לחין ויבשים כמו שהוא במשנה, אלא כתב אם שורין וכו' הרי זה מטמא כלח, ומשמע שאף כשהוא יבש ועדיין לא שרו אותו במים הרי זה מטמא כלח. אך בשינויי נוסחאות [מהד' פרנקל] מובא מדפוס ישן ומטמא בלח, ולפי"ז משמע שרק אם חזר להיות לח מטמא. ועי' עוד בהערה הבאה. [↑](#endnote-ref-10)
52. חזון איש טהרות סוף סימן ד' כתב דלא ברירא להו לראשונים דבר זה. [↑](#footnote-ref-44)
53. בתוספתא טהרות סוף פרק ד' איתא [ומייתי לה בזבחים עט ע"ב] פשתן שטואתו נדה המסיטו טהור, ואם היה לח המסיטו טמא מפני משקה פיה, ר' יהודה אומר אף הרוטבו במים טמא משום משקה פיה. ופירשו תוספות בזבחים שם והר"ש טהרות פ"ד מ"ד בפירושם הראשון דת"ק ור' יהודה פליגי ברוק של נדה שעל גבי הפשתן שנתייבש עד שאין ראוי להיות לח, וחזר להיות לח על ידי שרייה מרובה, האם חוזר להיות טמא. וכן פירש בביאור הגר"א על התוספתא שם. [ומשמע מדבריו שאף ת"ק מודה שחוזר לטומאתו, אלא שנתבטל על ידי הרוק]. ועוד פירשו תוספות והר"ש דפליגי ברוק לח, האם הוא מתבטל ברוב מים או לא, ודייקו כן מהמשך התוספתא, עיי"ש. וכתב החזון איש טהרות סוף סי' ד' דהראשונים נסתפקו בדבר זה, האם יבש שנטהר וחזר להיות לח חוזר לטומאתו או לא. והנה לפי הגירסא ברמב"ם הרי זה מטמא בלח מוכח שאם נתייבש עד שאין ראוי לחזור להיות לח ושרה שרייה מרובה וחזר להיות לח טהור, דהא כל הטומאה בראוי להיות לח הוא באופן שבאמת חזר להיות לח, ובזה איתא במשנה דבעינן ראוי להיות לח על ידי שרייה בפושרין מעת לעת. [↑](#endnote-ref-11)
54. רא"ש נדה פ"ג ס"ג בשם העיטור, רשב"א תורת הבית ג ע"א, טור בית יוסף ושולחן ערוך יו"ד סי' קפח ס"ד. [↑](#footnote-ref-45)
55. ריטב"א נדה כב ע"ב ד"ה ממעכתו, הובא בבית יוסף וברמ"א שם. [↑](#footnote-ref-46)
56. נדה נו ע"א לדעת רשב"ג, וכן פסק הרא"ש נדה שם בשם רבינו חננאל. [↑](#footnote-ref-47)
57. נדה שם לדעת יהודה בן נקוסא, וכן פסק הרמב"ם משכב ומושב פ"ב ה"א, עי' כסף משנה ומשנה למלך שם. [↑](#footnote-ref-48)
58. חידושי הר"ן נדה נד ע"ב, תוספות רי"ד נדה כב ע"ב, ערוך לנר נדה שם (על התוספות ד"ה אבל דם) בדעת הראב"ד. [לשון התוספות רי"ד: דאילו זוב וניע ורוק מעת שיבשו בטלו לגמרי, ולעולם לא יוכלו לחזור כמו שהיו, מפני שהן משקין לחין, וכל משקה שיבש בטל לגמרי, ואם תשרה אותו מתפרד ומתבטל ואינו חוזר לקדמותו, והלכך אם יבשו שוב אין מטמאין]. ובכסף משנה למד בדעת הראב"ד שיטה מחודשת, שלגבי מעיינות אין צריך לבדוק בשרייה של מעת לעת, אלא שאם בשרייה מועטת אין חוזרין להיות לחין הרי הן טהורין. [↑](#footnote-ref-49)
59. זבחים עט ע"ב, וציין רש"י למשנה בכלים פ"ט מ"ה חרסין שנשתמש בהן משקין טמאים וכו'. ועי' חזון איש טהרות סוף סימן ד'. [↑](#footnote-ref-50)