מכות א ב - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / לה מכות

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

בס"ד מסכת מכות אלול תשע"ד

***מתני' דף ה ע"ב, - ו ע"א -- סוגיא דנמצא קרוב או פסול***

א] **מתני' להקיש שלשה לשנים וכו' ומנין אפי' מאה**, יש להעיר דהרי עיקר נאמנות המזימין הוא משום דהוי עדות על גופן של עדים, וא"כ לכאורה מאי נ"מ אם הוי מאה, וצ"ל דכיון דאמרי' דנאמנות המזימין חידוש הוא, וע"כ דבעי' לומר דהיה הכחשה והחידוש דל"ה תו"ת, ולהכי בהזמה על מאה סד"א דל"ה תחילת הכחשה, [וראה עוד בשעורי ר"ש].

ועי' לשון הרמב"ם פי"ח מעדות ה"ג דמבואר דהחידוש במתני' דבעדים אין הולכים אחר הרוב ושוים בנאמנותם, וכן בנמוק"י מבואר דשלשה מזימין שנים דהא רובא נינהו, [וצ"ע דתיפ"ל דהמזימין נאמנים דהאמינה תורה למזימין, וברש"י כ' דהמזימיםכשרים דהא שנים כשרים לכל עדויות], וכן בחידושי הרי"ם חו"מ סימן לו כ' דאי לאו ההיקש, ה"א דמסברא אזלינן בעדים בתר רוב כמו בדיינים. ועי' בדברי הגר"ח פי"ב מגרושין הכ"א ד"ה אלא דבעיקר.

- **ר"ע אומר לא בא השלישי** וכו', ברש"י מבואר דר"ע לא פליג על ת"ק ור"ש, וגם לדידי' שנים מזימים שלשה ואין נעשים זוממים עד שיזומו כולם, וכ"ה ברש"י סנהדרין מא: ועי"ש גה"ש, וכ"כ הר"מ בפה"מ, אולם הריטב"א כ' דאפשר דפליגי בלהחמיר דאע"ג דקתני ר"ש שאין נהרגין עד שיזומו כולם, דמשמע שאם הוזמו כולם נהרגין כולם, התם בשבאו כולם ביחד, אבל אם השלישי בא בפני עצמו פטור, ור"ע ס"ל דאף בבא אחרי כן בפני עצמו [היינו אחר כדי דיבור] חייב כיון דנטפל לעוברי עבירה. וכ"מ בתורא"ש סנהדרין ט. ומקור הדברים באבות דר"נ פ"ל [הו"ד בשעורי רבי שמואל אות רנח ועי"ש], ועי' בנמוק"י שהביא מהריב"א, דר"ע חולק על ר"ש וס"ל דשני הראשונים נהרגים אף כשלא הוזם השלישי, וכ"כ בתוס' סנהדרין ט. ד"ה לא בא, ובתורא"ש שם ובר' יונה בשם י"מ ורמ"ה שם עי"ש. [ומסתבר דגם לשיטה זו ס"ל לר"ע דנעשה ככת אחת ובנמצא אחד פסול כל העדים יפסלו, וכמ"כ יכול להזים אחד מכת זו ואחד מכת זו דנעשה ככת אחת, ורק ר"ע פליג דלא בעי' עד שיזומו כל העדים]. ועי' בחידושי הרי"ם חו"מ שם שהק' דל"ל קרא לחייב השלישי, הא בעינן עד שיזומו כולם, ואם אין חיוב על השלישי ל"ש חיוב על הראשונים, ויל"ע עוד דאם השלישי לא נענש הוי אינו ראוי להזמה, וא"כ יבטל את שאר העדים מדין נמצא אחד מהן קו"פ, ובפשטות סד"א דהשלישי הוי עד בפני עצמו ול"ש לכת העדות, וסד"א דלא בעי' לגבי השלישי דיהיה ראוי להזמה, כיון דאינו מוסיף על הנידון. - ובתוס' סנהדרין מא: מבואר דבר חדש דר"ש פליג על הדין דנמצא קו"פ וכו' עיש"ה, ול"מ חבר לשיטה זו.

- עוד הביא הנמוק"י מהרי"ץ גיאות דבהוזמו השנים אף שלא הוזם השלישי נעשו זוממין והשלישי נענש, וצ"ב הטעם בזה דהרי השלישי לא הוזם, וכיו"ב כ' בתומים סימן לח שהק' דהא העד השלישי שמא מעיד אמת ולא ידע שהשנים שקרנים, ותי' דכיון דבעי' שיראו העדים זא"ז, וא"כ השלישי אומר שראה את הראשונים, וכשהוזמו הראשונים ממילא נמצא שהשלישי שקרן עי"ש.

[ויל"ע בהא דלר"ע הוי נטפל וכו' דה"ד לגבי השלישי, משא"כ באיכא יותר עדים הרי הכת האחרונה היא כמו הראשונה, ודוקא לגבי השלישי אף אם העיד תוכ"ד ואז עדיין לא נתקיימה עדות הראשונים, מ"מ שייך לומר דהוי נטפל להם].

- ועי' **ברש"י** שכ' על דברי ר"ע שלא תאמר הואיל ובלאו הוא היתה העדות מתקיימת לא יעשו בו דין הזמה לימדך הכתוב שאף הוא מן מקיימי דבר ע"כ, ומבואר ברש"י דלר"ע הוי סברא דבעי' שיזומו כולם גם השלישי, וכן דקו"פ פוסל, ובעי' לקרא דהשלישי נענש, ולר"ש הוי איפכא דבעי' לקרא דבעי הזמה על השלישי, והא דהשלישי נענש הוי סברא, וצ"ב חילוק וטעם הדבר במחלוקותם, ולכאורה י"ל דלר"ש הקרא אתי לומר דכל התלתא כעדות אחת, ולהכי לא בעי' לקרא דכולם נענשים, משא"כ לר"ע ל"ה שלשה כחד והשלישי רק מצטרף, ופוסל את העדות, ולהכי בעי' קרא לעונשו, עכ"פ לר"ע סד"א דכיון דהגמ"ד יכול להיות עפ"י השנים הראשונים, לא יהיה על השלישי עונש הזמה, ובזה ילפי' דגם השלישי הוי ממקיימי דבר, [ויל"ע לר"ע ל"ל רבוי מיוחד דאפי' מאה], וברש"י סנהדרין ט. משמע יותר דגם לאחר הגזה"כ אין הפי' דהשלישי הוי ממקיימי דבר, אלא דנענש משום דהוי "נטפל" לעוברי עבירה, וז"ל ששלישי זה אע"פ שלא היה נידון ע"פ למיתה וכו' אפ"ה עשה הכתוב את דינו בכיוצא באלו שאם הוזמו ייהרג אף השלישי מפני שנטפל לעוברי עבירה, ומבואר ברש"י דלר"ע ה"נ לא הוי כעדות אחת ממש כמו לר"ש ורק נענש משום דנטפל לעוברי עבירה.

- ויל"ע לר"ע דבעי קרא דהשלישי ג"כ נענש, ולכאורה אם השלישי אינו נענש בלי קרא דמרבה דהוקש, ל"ה עד שיזומו כולן, והרי זה ידעי' מסברא דבעי' עד שיזומו כולן, וי"ל להנ"ל דלר"ע לולי הקרא סד"א דכיון דהשלישי ל"ה ממקיימי הדבר אין עליו עונש הזמה ולא בעי' שיהא ראוי להזמה, אמנם מלשון רש"י משמע דזה ידעי' מסברא דבעינן עד שיזומו כולן, כולל השלישי הרי דהוי בכלל העדות, אך מלשון רש"י בסנהדרין הנ"ל משמע דה"נ ל"ה השלישי בכלל "כת אחת", וגם לאחר הרבוי ל"ה ממקיימי דבר ורק דנענש דנטפל אליהם, ושפיר י"ל דלולי קרא אין חסרון במה שהשלישי אינו נענש ולא בעי' בהו שיהיה ראוי להזמה.

ובהא דבעי' **עד שיוזמו כולן**, יש לדון אם בעינן שכולם יקבלו העונש, או דסגי שיוזמו, ובאור שמח פכ"א מעדות ה"ט הביא תוספתא בסנהדרין פ"ו דאין נענשין עד שיענשו כולן, וכן נראה בבעה"מ כתובות כא עי"ש. אך הנוב"י נקט דל"ב עד שיענשו כולם, והביא מהרש"י במתני' שכ' קרא והנה עד שקר, ונראה דכ"ז לרש"י, דילפי' זה מקרא דעד, אך בתוס' סנהדרין ט. מבואר דרשה אחרת לדין עד שיוזמו כולן, דהם כ' קרא בהא דס"ד דסגי בהזמת שנים הראשונים, דכתיב כאשר זמם ויש כאן זממה עפ"י השנים, וכ"ה בקרי"ס דבשנים שהעידו אין נענש האחד לבדו לפי שאין זה כאשר זמם שהרי הוא לבדו לא זמם שאין בכוחו לחייב, ואף בשלשה כן שהרי נמצא קו"פ נפסלה כולה, היינו דמש"ה הוי ככת אחת שכולה המזמת, הרי דילפי' מקרא דכאשר זמם, וא"כ י"ל דלשיטה זו בעי' קיום עונש הזמה. ומרש"י איכא ראיה מיניה וביה, שהרי כ' דלר"ע מסברא בעי' עד שיזומו כולן, וקרא בעי על עונש לשלישי, ומוכח דבלי ההיקש השלישי אין עליו דין כאשר זמם דאין עליו עונש, ומ"מ בעי עד שיזומו כולם, הרי דקאי על עיקר ההזמה.

ב] **מה שנים נמצא קו"פ** וכו', עי' בשיטת הרי"ף דאם הכשרים לא ידעו בפסולם של הפסולים, לא אמרי' דבטלה כל העדות, ועי' ברא"ש. [ומד' הגר"א בשו"ע נראה דכ"ה עד"ז שי' ר"ח כהן בתוס' ו. במש"כ דהכשרים צריכים להתכוין להצטרף לפסולין עי"ש]. ועי' מש"כ הרמב"ן בטעם הרי"ף דמה שפוסלין בנמצא קו"פ ה"ט דנטפלו לפסולין הילכך אם היו שוגגין ולא נצטרפו לדעת, הכשרים בהכשרן ונחלקת מהן עדותן עכ"ל. וע"ע בנתיבות סימן לו סק"ה.

ועיין בספק הרע"א בתש' פז, קכד, [הועתק כאן בלקוטים] אם בעדות אשה אמרי' בטלה מקצתה וכו'. ועי' בנתיבות סי' לו סק"י שהביא מהתומים סקי"א דאשה אינה פוסלת שאר העדים דל"ה עד כלל, והנתיבות כ' דה"ה עכו"ם וקטן. ועי' להלן ראיה מהסוגיא. ויש לדמות הדברים לסברת הראב"ד (המובא ברא"ש להלן בסו"פ) דבבעל דבר כיון דל"ה עד, ל"א דפוסל שאר העדים.

[ויל"ע בדינא דעד שיזומו כולם, דקרוב ופסול כיון דאינם בכלל העדות ל"ש לזה, דעד שיזומו כולם, הוא על הנך שהם בכלל העדות].

**דף ו ע"א**

**ג]** תוד"ה אמר בקו' התוס' עי' במהרש"א, ובתי' התוס', עי' ביאורו בשעורי הגרש"ר ז"ל באות רסג,רסד, ובמה שהביא שם מהגר"ח והשערי יושר ש"ז פ"א לחלק בין עדות נפשות לעדות ממון דבנפשות אין שם עדות חל אלא על שניהם כאחד וכל אחד בפ"ע אינו כלום, משא"כ בממון כל עד אחד בפני עצמו יש לו חצי כח עדות לממון, וגם כשנפסל האחד חצי כח עדות לממון של השני קיימת ולהכי מחייב שבועה עי"ש. - ובנובי"ת אב"ע סימן עו וברש"ש מבואר דלבתר דילפי' משנים לשלשה הדר ילפי' משלשה לשנים דעדותן בטילה אף לענין שבועה, אמנם במאירי הביא שיטה דאיכא חיוב שבועה עי"ש. [וכפיה"נ ס"ל דהצירוף של העדות מבטלם, אבל לגבי שבועה לא בעי' לצירוף כלל ושפיר הע"א מחייב שבועה].

ובעיקר טעמי' דרבי יוסי לחלק בין דיני נפשות לדיני ממונות, עי' באחיעזר אב"ע סימן כה סקי"ב שכ' הביאור דדוקא בנפשות דעדות מיוחדת פסולה ובעי' לצירוף וכיון שנצטרפו כשרים לפסולין בטל עדותן, אבל בד"מ דעדות מיוחדת כשרה וקי"ל כריב"ק דאפי' בשני מעשים כשרה להכי העדות לא נתבטלה, ורבי ס"ל דמדין קו"פ נעשו כל העדים פסולים, ומצאתי בישועות ישראל בסי' לו שכ' כן בכוונת תירוץ התוס'.

- תוכ"ד. עי' בתוס' כתובות לג. ד"ה ונתרי שהוכיחו מסוגין דתוכ"ד היינו עסוקים באותו ענין, וצ"ב ראייתם מהכא דלפרש"י הוי תוכ"ד של ראשון בשני וכן הרביעי נפסל מחמת השלישי וכו', וראה בקו"ש בכתובות שם אות קיג שחידש דאם אין הפסול מחמת גופו של עד אלא פסול בהגדה אינו פוסל שאר העדים ולכך השלישי אינו יכול ליפסל מחמת השני שנפסל מחמת שנצטרף לראשון עי"ש, וראה בשעורי הגרש"ר באות רסו. ויל"ע בנמצא אחד קו"פ, היכא דאין פסולו בגופו אלא משום דעדותו אינה ראויה להזמה, אם פוסל שאר העדים, ויש להוכיח ממש"כ התוס' בסנהדרין ט: דהרוג יציל מחמת דנעשה טריפה קודם שימות, והרי פסולו מחמת דאינו ראוי להזמה, הרי דפוסל שאר העדים, והתוס' לשיטתם כ' בסנהדרין מא. דבאמר אחד איני יודע דפוסל את שאר העדים, אף דפסולו הוא משום דא"ר להזמה, ומפורש כן בתוס' להלן ו: ד"ה הרי אלו בסוה"ד שכ' "דהזמה הוי כנמצא אחד מהן קרוב או פסול", וכ"נ ברש"י בסוגיא שם. אכן כ"ז סותר להבנת הקו"ש הנ"ל בדעת התוס' בכתובות שהבאנו, ועי' באמרי בינה עדות סימן מח במש"כ הנ"מ דבעי' קרא למעט קטן מעדות, דאי משום דא"ר להזמה פוסל שאר העדים, משא"כ במיעוט מקרא ל"ה על קטן שם עד ואינו פוסל שאר העדים.

תוד"ה אמר רבא. במשה"ק בתוס' על רש"י דתוכ"ד הוא גם לענין קו"פ דהא מצטרפים בראיה, צ"ל דרש"י ס"ל כרמ"ה שהביא הטור בסימן לו דאם לא ראו כאחד, אלא שהגדתם היתה תוכ"ד, אמרי' נמצא אחד קו"פ, דעיקר קרא בשעת הגדה כתיב, ושפיר שייכא דינא דרבא אף לענין קו"פ בגוונא דלא נצטרפו בראייה דבעינן שיעידו תוכ"ד, וכ"ה בש"ך שם סק"ו, וע"ע בגבו"א נ"מ בגוונא דלא היו פסולים בעת הראיה ונפסלו אח"כ, ולזה בעי' צירוף בהגדה, ועי' בקצות סימן לו סק"ד.

ומשה"ק התוס' מקו' הגמ' הרוג יציל, מבואר במהרש"א בסוף העמוד ליישב עפ"י התוס' דבקו' הגמ' סגי בצירוף ראיה, אבל למסק' דבמקיימי דבר ה"נ בעי' צירוף בהגדה, וכדברי תוד"ה שמואל. [מיהו ברש"י ד"ה יקום דבר שכ' "אבל לא בעושי דבר" נראה דמפרש באופ"א דאתי לאפוקי ולחלק בין עדים לבעל דבר וכפי' הראב"ד, ועי' בריטב"א שם]. - ובחילוק התוס' דשאני הזמה דאיגלאי מילתא דלא היה ראיה וכו', עי' בתוס' סנהדרין ט. ד"ה בזמן שנוי בחילוק תוס', היינו דלתוס' כאן הוי חד דינא ורק דבהזמה דלא היה ראיה מעולם להכי בעי הגדה, [ומש"ה כ' מהרש"ל לדון לענין ביטול העדות וכו'], אבל לתוס' סנהדרין החילוק בדינא דלדין קו"פ תליא בראיה ולהכי ל"ב הגדה אבל לענין עד שיזומו כולן תליא בהגדה דחלות ההזמה היא על ההגדה בשקר ולהכי בעי תוכ"ד, [ובזה ניחא ד' הר"מ שהביא מהרש"ל דלגבי ביטול העדות ל"ב תוכ"ד דהוי דין רק לענין הזמה], ועמד בזה בשעורי ר"ש באות רסט, וכדברי תוס' בסנהדרין נראה גם בתוס' שאנץ ובתוס' רבינו פרץ כאן עי' היטב בדבריו.

ועי' בקו' הקצות סי' לו סק"ד דנסתר ממתני' ו: דאיכא חילוק בזוממין בין ראו מחלון אחד לשתי חלונות, הרי דגם בהוזמו איכא חילוק אם ראו כאחד עי"ש. וע"ע במהרש"ל בד' התוס' בגוונא דהוזמו מקצתן, אם נימא דבטלה כל העדות, והספק לענין בטלה העדות אם תליה בצירוף הראייה או בדין ההגדה. ועי' רמב"ם וראב"ד עדות פ"כ ה"ג ובכס"מ שם ותלוי בהנ"ל. ובעיקר הגמ' במקיימי דבר, יש לבאר דהגזה"כ דרק צירוף ההגדה פוסלתן, או י"ל דה"נ הראיה היא הפוסלת, אלא דאיכא תנאי דבעי' מקיימי דבר אבל פסולן הוא מחמת צירוף הראייה, וכפיה"נ הוא מח' ראשונים בסוגיא.

ועי' בפי' הראב"ד הובא ברא"ש בסו"פ דאף דקרוב פוסל שאר העדים מ"מ בעל דבר לאו עד הוא ואינו פוסל את שאר העדים, וזהו הפי' במקימי דבר לאפוקי בע"ד. [והראשונים ב"ב מג. כ' דינו של הראב"ד גם לענין תחילתו בפסול, דבבע"ד דל"ה עליו שם עד לא חשיב תחילתו בפסול].

לעיין בקו' הרע"א בשו"ת קמא סי' ריא מהפסוק כי יסיתך אחיך וכו', וכיון דהניסת קרוב של המסית איך משכח"ל עדים על המסית דהא הניסת פסול משום קרוב ויפסול כולם מדין נמצא קו"פ עי"ש. והרע"א בשו"ת סימן ריב הביא דהקרא מיירי בגוונא שלא ראה העדים שרואים אותם ולא יצטרף עמהם בראיה, וע"ע בהוספות לרע"א שם.

ד] תוד"ה אלא מעתה פי' שהוא בעל דין, האחרונים הוכיחו מתוס' דדוקא בהרוג כ' סברת בע"ד ולא בנרבע, דשאני רובע דהוי חיוב לשמים ולהכי ל"ש לחושבו כבע"ד, משא"כ חיוב רוצח הוא חיוב לחברו שהרג את פלוני והוי חיוב מיתה לנרצח ומיקרי מיתה לזה וממון לזה לענין קילבד"מ, והנרצח חשיב בע"ד ותובע על החיוב מיתה לרוצח, ועי' במרדכי סנהדרין סימן תרצה ואכ"מ. - ובתוס' יבמות כה ביארו דהרוג יציל כיון דנעשה טריפה דפסול להעיד, משום דא"ר להזמה, ומוכח דגם בזה פוסל שאר העדים. - ומה שהגמ' לא הקשתה מכל עריות דהאשה פסולה לעדות והיא קרובה וא"כ נימא דמצלת, עי' בתומים סל"ו סקי"א וברש"ש דאשה ל"ל שם עד ואינה פוסלת שאר העדים וכנ"ל.

[ובעיקר קו' הגמ' הרוג יציל, היינו דההרוג ראה שהולך להורגו, וצ"ל דרואה שעושהו טרפה וגוסס, ומכאן סיוע לרמ"ה סנהדרין עח דבעושה חברו טריפה הוי רציחה לחיוב מיתה, וכ"ה ביחוסי תנאים עי"ש].

ובמש"כ התוס' בנרבע פסול שונא, צ"ע דהרי פסול שונא מחשש משקר הוא, ומה שהוא שונאו הוא משום שהמעשה נכון שהרגו ואיך שייך לפוסלו, הא הוי תרתי דסתרי, ומצאתי הקושיא בחידושי הרי"ם בסימן לו, ואולי הנ"מ שהרגו בלי התראה וכו', אכן נ"ל דבכל חשוד לשקר אף אם ידעי' דכעת אומר אמת פסול להעיד, וכמו דבנמצא ע"א קרוב או פסול בחשש משקר דפוסל, אף דידעי' דאומר אמת מחמת שאר העדים, וא"כ בהך שונא אפי' דיש ראיה חיצונית דאומר אמת פסול להעיד ופסל כל העדים, ובאור שמח פ"כ מסנהדרין ה"ו כ' דפסול שונא הוא גזה"כ ולאו מחשש משקר, וכ"כ בנחל יצחק סימן לד סכ"ו, וע"ע בתומים סימן פז סקכ"ז דנפסל רק אחר קבלת עדות בב"ד שרבע, וס"ל לתומים דכל פסול רשע ה"ד אחר שב"ד פסק עליו שהוא רשע ופסול לעדות.

**למיחזי אתיתו** וכו', בלשון רש"י משמע דתליא בפסולין אם כיוונו להעיד, ובתוס' בשם ר"ח כהן מבואר דבעי' שהכשרים יתכוונו להעיד עם הפסולים הא לא"ה ליכא צירוף, ועי' לשון הר"מ עדות פ"ה ה"ה ובלח"מ שם דתליא בפסולים, [אמנם האחרונים דייקו בלשון הר"מ שכ' שנתכוונו "כולם" דתליא בשניהם]. ועי' ברשב"ם ב"ב קיד. דגם בעדים כשרים בעינן לרבי כוונה להעיד, אולם בריטב"א שם מבואר לחלק דבפסולים בעינן לכוונה להעיד להחיל עליהם שם עד, משא"כ בכשרים, וכ"ה לשון הר"מ שם פ"ה ה"ה בד"א וכו', והגר"א שם העיר מהתו"י כריתות יב דס"ל דגם בכשרים בעינן כוונה להעיד עי"ש, ועי' בשפת אמת כריתות שם. - ועי' ברמב"ן בתו"ד שהק' דאיך הפסולין נאמנים לומר שהתכוונו להעיד, ומתירוצו נראה דאין להם נאמנות אלא דמידי ספיקא לא נפקא, [וצ"ב דא"כ באמרו למיחזי וכו' איך נקיים העדות והרי הם פסולים ואיך נסמוך עליהם]. ובלשון הרמב"ן נראה דאיכא ב' הדינים וכי היכא דתלינן בדעת הפסולים ה"נ תלינן בדעת הכשרים להצטרף עיש"ה. ובתוד"ה שמואל, הקשו איך נותנים גט וכו' ופעמים יתכוין אחד מהקרובים וכו', וצ"ע דאם תלוי בכוונת הכשרים שפיר בנתינת גט וקדושין יתכוונו הכשרים להעיד בלי הפסולין וצ"ע. [ומוכרח לכאורה דגם לפי' הר"ח כהן בעי' כוונת הפסולין וכוונת הכשרין, ולא סגי בכוונת הכשרין, וכד' הרמב"ן הנז', אך יש מהאחרונים שנקטו דתוס' כאן חולק על ר"ח כהן].

בס"ד דף ו ע"ב, עד סוף הפרק סוגיא דעדות מיוחדת

א] מתני' **ואם לאו הרי אלו ב' עדויות**, בנמוק"י מבואר דפסול מדין עדות מיוחדת, אולם עי' בתוד"ה תניא שכ' דממתני' ה"א דוקא בשני כתות דכל חדא חשיבי עדות בפ"ע אבל בכת אחת מצטרפי שפיר. [ונ"מ בזה בעדות ממון דמהני עדות מיוחדת]. ועי' בקצות בסימן לו סק"ב שהק' על הרמ"ה דס"ל דבהגידו תוכ"ד אף שלא היה צירוף בשעת ראייה [כגון שלא כיוונו להעיד או שלא ראו מחלון אחד], אם נמצא קו"פ פוסל את כל העדות, דא"כ במתני' דמיירי בהגדה תוכ"ד אמאי בראיות חלוקות אין מצטרפין הא מצטרפין מחמת ההגדה, והיא קו' הש"ך בסק"ו, ובקצות מבואר דבמתני' פסול מדין עדות מיוחדת וה"ד בנפשות, והרמ"ה מיירי להלכה בממון דבזה ראיות חלוקות ג"כ מצטרפות. - ועי' בגבו"א דמתני' מיירי לענין אם נמצא קו"פ ובזה א"צ שיעידו תוכ"ד כתוס' לעיל, אבל אם מתני' מיירי לענין הזמה דאם הוי עדות אחת צריך שיזומו כולן, ע"כ דהעידו תוכ"ד.

- בזמן שמקצתן רואין אלו כו', ובתוס' ובריטב"א מבואר דמהני גם במקצת רואין מקצת, אך הר"מ בפה"מ וברע"ב כ' דהמקצת יראו **את כל הכת** ועי' בתוי"ט ובערל"נ וברש"ש, ובר"מ בהל' עדות ריש פ"ד מבואר דסגי במקצתן.

- הוא והן נהרגין והשניה פטורה, לעי' בריטב"א שהקשה דהנך עדים שבחלון האחר יכחישו את המזימין ובעדות מוכחשת אין אלו נעשין זוממין, ומבואר בריטב"א דאם לא הוזמו הכת השניה מעידה שראתה את הכת הראשונה והמזימים מוכחשים, ועי' בערל"נ שהוכיח מקו' הריטב"א דאם נימא דסגי בכך שאחת רואה את הכת השניה אף שאין השני רואה אותו [עי' ברש"ש] ליכא כאן הכחשה, והריטב"א תירץ דלהכי נקט מקצתן לומר דרק אחד מעיד על כך שראה את הכת השניה ונמצא דאינן מוכחשין מב' עדים אלא מע"א, והערל"נ תמה דאיך נאמן, ותי' דכיון דבעדותו בא להקל ולהציל שיצטרכו הזמן כולן מהני.

- ובהא דהן נהרגין, עי' בסוגיא לעיל ה,א דלא אמרי' בגברא קטילא העידו הזוממין כיון דעדיין ל"ה בר חיובא קודם גמ"ד ועי"ש בתורע"א. – ועי' בש"ך לו סק"ו דמיירי אף בהעידו תוכ"ד ועי' בגבו"א. - והשניה פטורה, עי' בנמוק"י דפטורה אפי' בהוזמה לבסוף דכאשר זמם ולא כאשר עשה, וצ"ב בדבריו דמאי קמ"ל הא ד"ז כבר קתני במתני' לעיל.

תוד"ה ואחד תימה וכו' המהרש"א כ' דקושייתם דוקא לשיטת משי"ח בתוס' להלן דלדעת הי"מ שפיר איצטריך להשמיענו דינא דסיפא דאף שהם ב' עדויות אפ"ה מצטרף המתרה לזו ולזו, וברש"ש העיר דתי' קמא דתוס' לא א"ש לדברי משי"ח דסובר דמתני' מיירי שלא ראו כלל את המתרה אלא שמעו, [מיהו י"ל דמשי"ח לא כ"כ אלא משום סיפא אך ברישא י"ל דראו את המתרה].

תוד"ה הוא והן י"מ שצריך וכו', וכ"נ ברמב"ם בפה"מ ובנמוק"י, ועי' בערל"נ. - בא"ד שהוזם גם המתרה עמהם לעי' במהרש"א שהק' דאם הוזם המתרה איך נהרוג את הנידון הרי אין עמם מתרה [וכן עדותן בטלה מאחר שהמתרה הוזם] ותי' דמיירי בכה"ג שלא הכירו את כת השניה ותולין שהיה איש אחר המתרה בו וכו'. - בא"ד וקשה למשי"ח וכו' עי' בערל"נ. – ובמש"כ תוס' דבעי שהמתרה יוזם כדין עד שיוזמו כולן יש לעי' דהמתרה לא יהרג דמאחר שהוא מצורף גם לכת השניה א"כ לא מתקיים כלפיו עד שיזומו כולן, ותליא במש"נ לעיל אם עד שיוזמו כולן בעי גם שיענשו.

תוד"ה הרי אלו. בסוה"ד דהזמה הוי כנמצא אחד קו"פ, וס"ל לתוס' דגם בנפסל מחמת הזמה חשיב פסול לבטל כל העדות, ואזלי לשיטתם בכ"ד דגם בנפסל מחמת חשש משקר יש בו דין נמצא קו"פ, וכ"נ ברש"י בסוגיא בד"ה בדיני נפשות ודוק. וברמב"ן וריטב"א כ' דזו אינה טענה דכיון שהוזם שלא היה שם אינו מהם ול"ה מכת העדות כלל, [וי"ל דהתוס' קאי כרמ"ה דמצטרפין בהגדה, ורק היכא דנחלקו בראייה לא מצטרפין בהגדה]. ועי' מש"כ להקשות בגבורת ארי ע"ד תוס' דהניחא לאביי דעד זומם למפרע נפסל משעת הגדה, אבל לרבא דמכאן ולהבא נפסל נמצא דבשעת הגדה עדיין לא נפסל ול"ש כאן ענין נמצא אחד קו"פ.

- ל"צ לבועל את הערוה, עי' בר"ח ובריטב"א. ויש לעי' בר"מ עדות פ"ד ה"א שכ' ד"ז שראו שעשה מלאכה בשבת עי"ש.

- אפי' מפי עצמו וכו' ברש"י שההרוג התרה בו, ובר"מ פי"ב מסנה' הי"ב ובמאירי כ' שההורג התרה בעצמו, ובערל"נ כ' דלרש"י לא יהני שיתרה בעצמו.

- ר' יוסי אומר עד שיהיו ב' עדיו מתרין בו, בתוס' סנהדרין ט. מבואר דאי"ז מדיני התראה אלא מדין העדות דמי שלא התרה אינו יכול להעיד, אך בתוספות חדשים במשניות כאן כ' דהוא מהל' התראה דבעי' שיתרו בו כל עדיו דאלא"ה ל"ה התיר עצמו למיתה עי"ש.

ב] **עדות מיוחדת בממון**, עי' בריטב"א שהק' דמאי קמ"ל הא קי"ל כריב"ק בסנהדרין ל. דאפי' הלוואה אחר הלוואה מצטרפין, ואע"פ שהיו שתי הלוואות חלוקות ולא ראו זה את זה כלל, וכ"ש זו שהיה מעשה א' וברגע א' אלא שלא ראו זא"ז, ותי' דר"נ קאי לרבנן דריב"ק דסברי דעדות על שני הלוואות אין מצטרפין לחייב, ואפ"ה בד"מ עדות מיוחדת על אותו מעשה כשרה.

עוד כ' הריטב"א בשם הראב"ד דעדות מיוחדת כשירה בדיני ממונות בשכולה כשרה, לאפוקי אם היה אחד פסול, וביאר בקצות לו סק"ב דקולו חומרו וחומרו קולו היינו דכיון דמצטרפים בכשרותן מצטרפין בפסלותן, להכי בד"מ דאפי' הלואה אחר הלואה מצטרפים ה"נ מצטרפין לפסול. ועי' מה שהעיר על הקצות באחיעזר ח"א סימן כה סקי"ב. [ומסתבר דלראב"ד בעדות מיוחדת בממון בעי' גם שיזומו כולן דהוי כעדות אחת].

- בסברת ריב"ק דמצטרף, בחי' הגרי"ז ריש סוטה ביאר הטעם דבד"מ אין צריך עדות על המעשה אלא על החיוב וסגי במה שיש עדות משנים שפלוני חייב מנה. ועי' באו"ש עדות פ"ד ה"א בתחילת דבריו, בביאור החילוק בדין עדות מיוחדת בממון ונפשות, דבנפשות בעינן שכל אחד מהעדים יעיד שהנידון חייב מיתה ואם כאו"א ראה לחוד אין כל אחד מעיד שהנידון חייב מיתה, אבל בדיני ממונות אף שכל אחד רואה לחוד יש כאן ראייה של חיוב דהמעשה לבד מחייב אף בלי פסק ב"ד, ובזה מתרץ שם את קו' התוס' דנילף דיני ממונות מנפשות, דל"ש על זה משפט אחר, ועי"ש בד"ה ומה מחוור במה שביאר קו' הגמ' אלא מעתה בד"נ תציל וכו', שעמדו הראשונים דהא אין מצטרפין ומה יהני, עי' רמב"ן וריטב"א, ועי' תי' האור שמח שם, וע"ע בסוגיא מש"כ האחיעזר ח"א סימן כה שם.

ובדין עדות מיוחדת בקדושין, עי' ב"י סימן ל סק"ז שהביא הר"ן בגיטין עג [עמוד 70 מדפ"ה] דל"מ עדות מיוחדת בקדושין דהוי כעדי נפשות, והביא דבמרדכי יבמות לא משמע כן עי' בדבריו. ועי' רע"א קמא הועתק ברע"א קדושין סה: שתמה דתיפ"ל דבקדושין בעי' לעדי קיום ולהכי ל"מ עדות מיוחדת, ולמאי כתב הר"ן טעמא דהוי עדי נפשות.

לפי שלא ניתנה התראה אלא להבחין וכו', בר"מ פ"א מאסו"ב ה"ג ופי"ב מסנהדרין ה"ב הביא טעם זה שלא ניתנה התראה אלא להבחין וכו' אף שפסק כרבנן דגם ת"ח בעי התראה, ועי' מ"מ אסו"ב שם וברדב"ז סנהדרין שם. [ונראה בד' הר"מ דלחכמים דגם ת"ח בעי התראה אף דהוי מזיד, גזה"כ הוא דבעי' שהמזיד יהא ע"י ההתראה].

ועי' בריטב"א דריב"י איירי בשונא חבר דאינו יכול לטעון דלא ידע מעיקר הדין, עוד כ' דלא אמרנריב"י אלא לענין דל"צ שיתיר עצמו.

רש"י ד"ה ומי אית ליה, מבואר ברש"י דלריב"י לא בעינן התראה שיתיר עצמו למיתה ואפי' בעם הארץ לא דכל מה דבעי התראה הוא שיבחין בין שוגג למזיד, ועי' בתוס' סנהדרין מא. ד"ה באשה שנסתפקו אם לר"י חבר הוי כמתיר עצמו למיתה, או דלר"י לא בעינן כלל שיתיר את עצמו ואפי' בע"ה נמי, ורש"י כאן אזיל לשיטתו בסנהדרין עב: דלר"י לא בעינן התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד ולא שיתיר א"ע למיתה.

שלא תהא סנהדרין שומעת מפי המתורגמן וכו', ברש"י במתני' מפרש דקאי על עדות העדים, וכן ברש"י סנהדרין יז כ' דהוי עד מפי עד, ורש"י מנחות סה כ' הטעם שלא יחליף טענותיו וכו', וכן הר"מ סנהדרין פכ"א ה"ח הביאו על טענת הבעלי דינים, וכ"ה בריטב"א בשם הרמ"ה, [וצ"ע דבסנהדרין שם כ' הרמ"ה כפרש"י דקאי על העדים והוי חסרון דעד מפי עד], ועי' בנמוק"י הטעם דשמא יחליף המתורגמן בלשון העדות ועוד דמהעדים יוכלו לחקור יותר. [ונראה דנ"מ היכא דמקצת מהסנהדרין בקיאים בלשון העדים]. וברבינו הלל על הספרי כ' הטעם דהמתורגמן חשיב עד אחד, ולפ"ז בשני מתורגמנים יהני וצ"ע.

**דף ז ע"א**

ג] אילעא וטוביה וכו', ברש"י דהוי עדי הלוואה, ועריטב"א דכוונת רש"י במלוה בשטר שכתוב בו הלוה והערב והם היו חתומים על השטר דבזה משום דכולה שטרא דחתימי עליו כחדא סהדותא הוא וא"א להאמינה לחצאין. ועי' היטב בכל דברי הרא"ש, ומבואר ב' פירושים אם אם הוי עדי הלוואה כפרש"י, או דהוי עדי פרעון כפי' הראב"ד בהשגות על הרי"ף היינו דהלוה טוען פרעתי והמלוה הביא אותם להעיד שלא פרעו או שהודה בפניהם שלא פרעו, ועי"ש בפלפ"ח דלא פליגי, וע"ע ברמב"ן ובעה"מ, ומבואר בבעה"מ דהא דהראב"ד מיאן בפרש"י דס"ל דאם היו הטענות על עיקר ההלוואה נאמנים לגבי המלוה ולוה ופסולין לערב דפלג"ד, וברמב"ן מבואר דאם המו"מ על עיקר ההלואה הו"ל תרי עדויות ולא בעינן למיפלג דיבורא כלל דעדות מוחלקת היא, דהרי צריך עדות בפ"ע על הערבות, [וצ"ל בד' רש"י דכיון דהוי הלוואה אחת של הלוואה עם ערבות חשיב כעדות אחת]. והריטב"א כ' דמיירי בעדות בשטר דכולה שטרא דחתימי עליה כחדא סהדותא הוא ואין להאמינו לחצאין וכנ"ל. ובהשגות הראב"ד על הרי"ף פי' דהיה ידוע ערבות הערב והם מעידים שלא פרע, והבעה"מ כ' דל"א פלגי' בחד גופא,

- ובקו' הרא"ש וש"ר הנז' דנימא פלגינן, לכאורה הכוונה לדין פלגינן נאמנות, [אף דלשון הראשונים הוא פלגינן דיבורא]. ויש לדון דכיון דחיוב הערב הוא בתולדה מחיוב הלוה ל"ש בזה פלגינן, ועי' בכל דברי הרא"ש בסוגיא, ומש"כ הי"מ שם דל"ש לומר פלגינן לחייב הלוה ולפטור הערב, היינו דאין מקבלין עדות לחצאין [וצ"ע מעד סוטה ועד מת בעליך דנאמן להתירה ואינו נאמן לממון, וצ"ל דהתם מעיקרא אית ליה נאמנות רק לאיסורין ורק היכא דהוי עד לכל דבריו ורק פסול לדבר אחר בזה בעי' לדין פלגינן, משא"כ התם מעיקרא הימנוהו רבנן רק לענין להתירה לבעלה ולא בעי' לדין פלגינן כלל].

ושיטת הראב"ד בסוגיא דל"א פלגינן משום דעדות שבטלה מקצתה וכו', [ועי' קובץ הערות יבמות סימן כב ובקו"ש ח"ב סימן ג אות יז בחילוק בין פל"ד לפלגי' נאמנות, ועי' בשעורי רבי שמואל בארוכה].

ועי' בש"ך בסימן לג סקט"ו ובהגר"א אות לא דהנ"מ בין הראב"ד לרש"י, דלראב"ד בעדי הלואה פלגינן דיבורא דשני דיבורים הם ומקבלין העדות על הלוה ולא על הערב, ורק בעדי פרעון מתבטל העדות על הלוה, ועי' בב"ח בסימן לג דנראה דזהו סברת רב פפא דגבי לוה ומלוה רחיקי נינהו דפלגינן דיבורא.

ד] מתני' מי שנגמר דינו וברח ובא לפני אותו ב"ד, ובגמ' בברח מחו"ל לא"י כו' והיינו דגם הב"ד עברו מחו"ל לא"י וכן מבואר בר"מ סנהדרין סוף פי"ג, ועי' בתפא"י יכין אות נד, אך בריטב"א כ' דבברח מא"י לחו"ל אין סותרין דינו כיון דשליחותייהו קעבדינן הוי כאותו ב"ד.

**מעידין באיש פלוני שנגמר דינו** וכו', ולהלכה קי"ל דגם קודם גמ"ד יכולין להעיד ראינו עדים שנחקרה עדותן בב"ד ול"ה עד פי עד, עי' שו"ע בסוף סי' ל ובקצות שם, מ"מ מתני' אשמעי' בעיקר הא דאין סותרין את דינו וז"ש רק במי שנגמר דינו.

- ופלוני ופלוני עידיו, עי' בתוי"ט דאומרים מי העדים כדי שיוכלו להזימם. ועי' בגבו"א, וברש"ש כ' דכעי"ז בסנהדרין מג. [ונ"ל דמתני' הוא בדוקא בדיני נפשות, דבזה העדים הם חלק מהגמ"ד, דהגמ"ד נעשה ע"י הדיינים והעדים הם הקובעים דינו, משא"כ בממונות דהפסק וגמ"ד הוא ע"י הדיינים לבד, וזהו הרי טעמם של הנך ראשונים דבנפשות בעי' ג"כ עדות בפני כ"ג, וכיו"ב כ' האו"ש הנ"ל בהל' עדות בטעם דעדות מיוחדת פסולה בד"נ דאינו מעיד שהוא מחוייב מיתה כיון דלא ראה את העד השני, ומעתה י"ל דלהכי בעי' שיאמרו דנגמר הדין ע"י ב"ד פלוני ועדים פלוני ופלוני, משא"כ בממונות לא בעי' שיאמרו ע"י פלוני ופלוני וצ"ע].

והר"מ כ' והוא שיעידו בב"ד של כ"ג, ומדייק האו"ש פי"ג מסנה' דס"ל כדעת הרס"ג דגם בדיני נפשות דהוא בב"ד של כ"ג, סגי בב"ד של ג' לקבלת העדות ודלא כרמב"ן, ועי"ש שכ' דהא דסגי לכמה ראשונים גם בנפשות עדות בפני ג' הוא משום דהוי תחילת דין, משא"כ במתני' דמעידים שנגמר דינו והב"ד אינם אלא שומעים העדים [ומדבריו נראה דלא בעי' פסק מחודש] להכי חשיב כגמ"ד ובעי' שיעידו בפני כ"ג. [וביד רמ"ה סנהדרין דף מה. נראה מוכרח דהוי עדות גמורה במה שמעידים שנגמר דינו בב"ד פלוני, שכ' שם דהוי כעדים גם לדין יד העדים תהיה בו בראשונה].

**בס"ד מראה מקומות - פרק שני ז. - ח:**

א] מושך במעגילה וכו', מבואר ברש"י דאף דהגגות שוין אפ"ה היו משפעין מעט את הטיט וכו' ובתוס' לא הזכירו שהיו משפעין בטיט, ובערל"נ כ' דתוס' ל"ג בסיפא דמתני' היה מושך במעגילה, ומבואר דבדבר שאינו עליה וירידה אלא שוה חייב גלות, ורק בדרך עליה פטור, וראה להלן.

- ועי' בתוס' סנהדרין עז. ד"ה סוף בקושייתם דתיפ"ל דלא נפלה מכוחו, ותי' דמתוך שמושך למעלה נופל יותר למרחוק, ועי"ש ביד רמ"ה דבנפלה אבן מידו ונתכוין להניחה כדי שתיפול על האדם חייב דגיריה דידיה הוא דלא גרע מבידקא דמיא, והאריך בדבריו בחלקת יואב יו"ד סימן ב, אולם בש"מ ב"ק נו. מפורש בשם הרא"ה דרק בנזקין חייב על גירי אבל מיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפי' היכא דהוי גיריה אלא במזיק בגופו או בכחו ואשו למ"ד משום חציו עכ"ד.

**דף ז ע"ב**

- דרך עליה פטור. עי' ברמב"ם פ"ו מרוצח הי"ז שכ' הטעם "**שזה כמו אנוס**", והפנ"י הק' דל"ל לטעם זה, והערל"נ הביא מקור מהגמ' ט. ועי' בתוס' שם שכ' כד' הר"מ דהוי "אנוס ביותר", וברש"י כתובות לה ולח משמע דהוי גזה"כ גרידא. [אולם עי' ברש"י ז: ד"ה לנזקין, דמוכרח בכוונת דבריו דהוי פטור אונס, וי"ל דנ"מ דליכא פטור קלבד"מ בחייבי מיתות באונס, עי' ש"מ כתובות ל: בשם שיטה ישנה], ועי' בתוס' גיטין ע: ד"ה אלא ובתוס' כתובות לג: ד"ה דילמא, שכ' גבי שחט בו שנים דאינו גולה שמא הרוח בלבלתו, וכ' התוס' דגבי גלות דכתיב ויפל עליו וימות משמע ליה לאלתר אע"פ שבמזיד חייב אפילו לא מת לאלתר, יש חילוק בין מיתה לגלות כדמפלגי בגלות בין דרך ירידה לדרך עליה ובמזיד אין שום חילוק עכ"ל, ואם נימא דדרך עליה הוי פטור אונס הרי ל"ש זה במזיד, ומדבריהם מוכרח דדרך עליה דפטור מגלות הוי גזה"כ גרידא, וכ"נ ברמב"ן להלן ט. גבי ג"ת שהרג ג"ת בשוגג בדרך עליה עי"ש, וכבר עמד בזה באבן האזל בה' רוש"נ פ"ה ה"ב.

ובערל"נ הנ"ל הסתפק בדרך שאינה עליה ולא ירידה, והוכיח מהדפו דחייב, ור"ל דדוקא בהריגה שע"י השלכה בעינן דרך ירידה, אבל בהריגה ע"י דחיפה בכוחו ליכא תנאי דדרך ירידה, אלא שהק' מהגמ' להלן גבי קצב דמחלקי' בין דרך ירידה לעליה, ועי' ברש"י כתובות לה. ד"ה דרך שכ' שהכהו בהגבהת ידו או שחתכו בחרבו "מלמטה למעלה", הרי דגם כשהרגו בחרב בעי' שיהיה מלמעלה למטה, והנה בסכין בידו משמע ברש"י ד"ה בפתע דרק בדרך זוית התמעט הא לא"ה גולה אף דהולך ישר.

- לעי' בר"מ רפ"ו מרוצח חילוקי הדינים דבקרוב לאונס הוי פטור, ואינו צריך לגלות, ובקרוב למזיד לא סגי ליה בגלות, ונ"מ לענין גואל הדם דבקרוב לאונס גוה"ד שהרגו חייב, ובקרוב למזיד הגוה"ד שהרגו פטור, ועי' בשיח יצחק דמקור הר"מ הוא מח' אביי ורבא באומר מותר אם הוי קרוב לאונס או קרוב למזיד. – ובשעורי רבי שמואל כ' דגם להשי' דדרך עליה פטור מגזה"כ אין גוה"ד נהרג עליו.

תוד"ה פשיטא בא"ד בלי התראה, צ"ע דכה"ג מכניסין אותו לכיפה כדאי' בסנהדרין פא,ב.

**ב] פרט לאומר מותר**. ובתוד"ה אלא, וכ"כ בתוס' שבת סח, ב דשאני הכא דכתיב שגגה יתירא למעוטי אומר מותר, [ואפשר לפרש דשאני קרבן דהחיוב על העלמה ולהכי מתחייב באומר מותר, משא"כ בגלות דמתחייב על מעשה העבירה, ולהכי ס"ל לאביי דנחשב כאונס במעשה ורבא ס"ל דסו"ס הוי מזיד בהכאה, וטעם תוס' הוא לבאר דעת רבא דאינו גולה משום דהוא מזיד בהכאה, - ראה עד"ז בחזו"י שבת סח]. והריטב"א הוסיף דבעלמא סגי בכך דהוי שגגה כל דהו משא"כ בגלות דכתיב טובא שגגה בעי' שגגה גמורה לאפוקי אומר מותר, עוד כ' בשם י"מ דודאי באומר מותר דסבור שמותר להרוג חשיב שוגג לקרבן וה"ה לגלות, והכא מיירי באומר מותר כה"ג שהיה לו לעיין וכו', וברמב"ן תירץ דשאני קרבן דתלה השגגה בחטא, משא"כ בגלות דכתיב מכה נפש בשגגה בעינן שתהא ההכאה עצמה בשוגג, וכיון דהוי מזיד בעיקר ההכאה אינו גולה, דקרוב למזיד הוי בהריגה, והרמב"ן דחה חילוק זה עי"ש, - וברמב"ם בפ"ו מרוצח ה"י כ' כרבא דבאומר מותר הוי קרוב למזיד, ובפ"ה ה"ד כ' [עפ"י הגמ' להלן ט.], דגר תושב שהרג גר תושב מפני שעלה על דעתו שמותר להרגו הר"ז קרוב למזיד ונהרג עליו "הואיל ונתכוין להרגו", וצ"ב הוספת טעם זה, ובחוט המשולש סימן יד ביאר דבריו עפ"י הרמב"ן הנ"ל דבגלות אומר מותר הוי מזיד כיון דהוי מזיד בהכאה, וזש"כ הר"מ "הואיל ונתכוין להרגו" עכתו"ד. וצ"ב דדברי הרמב"ן קאי לענין גלות דבעי' שוגג דמכה נפש שיהא ההכאה בשוגג, אבל הר"מ הא לא מיירי בדין גלות אלא לגבי חיוב מיתה דרוצח, ומ"ש הכא דברי הרמב"ן, ולמאי הוסיף הר"מ דמתכוין להורגו. – ובעיקר דברי הרמב"ן תמה בתש' הגר"ח מוואלזין בסימן ג [נדפס בבית הלוי] מהגמ' להלן ט. בסבור בהמה ונמצא אדם כנעני ונמצא גר תושב אליבא דרבא דחייב מיתה משום דאומר מותר דהיה לו לעיין קרוב למזיד, והרי בכסבור בהמה או כנעני אי"ז נחשב שיש מזיד בהכאה.

- הר"מ פסק בפ"י ממלכים ה"א דב"נ שהרג באומר מותר הרי"ז קרוב למזיד ונהרג, ולא תחשב זו להם שגגה לפי שהיה לו ללמוד ולא למד עכ"ל, ודלא כרש"י להלן ט,א ד"ה לפיכך דבן נח נהרג אף בשוגג, אלא ס"ל להר"מ דבשוגג אינו נהרג, ורק באומר מותר נהרג דהוי קרוב למזיד, וצ"ע למאי הוצרך הר"מ בהל' רוצח להביא הטעם דמתכוין להרגו.

- במאירי ב"ק כו: בסוגיא דהיתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה דפטור מגלות, כ' הטעם דלא חשיב שוגג שהרי כתיב בה מכה נפש בשגגה, וכל שלא ידע בה מעולם אין זו שגגה, ואע"פ שבשגגת איסורי מאכלים ושאר איסורים אין צורך לידיעה בתחילה, הכא שאני דבעי' דומיא דיבוא את רעהו ביער שהוא ידיעה בתחילה, ומתוך כך אין שגגה זו כשאר שגגות, וזהו שבמס' מכות אמרו בשגגה פרט לאומר מותר ע"כ.

ג] פרט לקרן זוית, לעי' בקו' הערל"נ דתיפ"ל דלא הוי דרך ירידה. ועי' בר"ח שכ' פרט לקרן זוית דאיבע"ל לעיוני, היינו דפטורו הוא משום דקרוב למזיד, וכ"ה שי' הר"מ פ"ו ה"י, ובשו"ת הרדב"ז ח"ב סימן א' תרסז כ' דהוי קרוב למזיד ולא אנוס דהו"ל ללכת בנחת כיון שיש בידו כלי משחית ע"כ, ובריטב"א נראה בדעת רש"י דפטורו דהוי קרוב לאונס עי"ש.

הדפו שדחפו בגופו, ובריטב"א דהוי שלא במתכוין וכרש"י, ומשמע דגולה, ובר"מ פ"ו ה"י כ' דהוי קרוב למזיד ואינו גולה, ועי"ש בכס"מ דלהר"מ הא דקתני שדחפו בגופו היינו פרט לדחפו בגופו שלא במתכוין.

- בלא צדיה פרט למתכוין וכו', וברש"י אבל לא היה יודע שיש שם אדם, והיינו דבעי' שיהא מתכוין לזרוק לאותו מקום. - ובר"מ פ"ו גבי מתכוין לצד זה וכו' כ' דהן קרובין לאונס, ולענין נתכוין לזרוק שתים וכו' כ' דהוא מהקרובים למזיד, ועי' או"ש שם בהי"ב. [ובמאירי כאן משמע דגם במתכוין לזרוק לצד זה והלכה לצד אחר פטור מפני שהוא קרוב למזיד, ובתוס' ב"ק כו: וסנהדרין עז: משמע דבנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' קרוב לאונס הוא, כמש"כ באו"ש שם ובערל"נ בסנהדרין שם וצ"ב].

- ירידה שהיא לצורך עליה וברש"י. אולם שיטת הר"מ פ"ו הי"ג והי"ד דבירידה שהיא צורך עליה אינו גולה [ודלא כדבריו בפה"מ] ועי"ש בכס"מ. ובחינוך מצוה תי מבואר דעליה לצורך ירידה גולה וירידה לצורך עליה אינו גולה דלעולם אזלי' בתר הלצורך, ובערל"נ נקט כן בשיטת הרמב"ם עי"ש. – ובריטב"א כ' דלכ"ע ירידה לצורך עליה היכא שהגרזן בידו ומשפילה דחייב גלות, והמח' היא בכה"ג שנשמטה אי דמי לירידה לצורך עליה.

- לאתויי קצב וכו'. עי' ברש"י ובריטב"א דהנ"מ היא בעיקר אם הוי בדרך ירידה או עליה, ובדרך ירידה חייב בגלות בין בהולכה שלפניו ובין בחזרה שלפניו, ובדרך עליה פטור מגלות בין בהולכה שלפניו בין בחזרה שלאחריו, אולם בר"ח ובר"מ פ"ו שם מבואר דתליא אם הרגו בדרך הולכה או בדרך חזרה עי"ש.

- הא דמיהדק וכו', ובר"מ לא חילק בין אם השליבה מהודקת וכו', ועי' בפ"ו מחו"מ שחילק כן לענין נזקין, ועי"ש במ"מ דהר"מ גורס הא והא לנזקין ולגלות פטור בכל גווני, וע"ע שם בהגר"א, ובהגר"א בשו"ע סימן שעח אות יא. – והא דבמיהדק פטור מנזיקין חולק הראב"ד דמאי שנא אונס זה מרוח שאינה מצויה ומהישן, ובד' הר"מ כ' המ"מ דמפני שהן אונסין גמורין ואין רוח שאינה מצויה הוי אונס גמור וכו'.

תוד"ה נשמטה, ובמאירי משמע דהכא מיירי גם בכה"ג שנשמטה השליבה ונפל הוא והרגו, דבהתליע גולה ובלא התליע אינו גולה, דאע"ג דהאדם היה בדרך עליה ובעלמא הוי קרוב לאונס אפ"ה כיון שהשליבה התליע או לא מיהדק היה צריך ליזהר טפי ואין כאן קרוב לאונס, משא"כ בלא התליע דהוי כשאר דרך עליה דאינו גולה כדין קרוב לאונס, וע"ע שהביא מי"מ איפכא דבהתליע אינו גולה משום קרוב למזיד ובאינו התליע דהוי שוגג גמור גולה, ובריטב"א הביא פי' זה אלא שכ' דבריו בגווני שהשליבה הרגה דאע"ג שלא התליע ואינה נכפפת אפ"ה "ירידת שליבה הוא דקטלא" עיש"ה.

ד] מתני' נשמט הברזל מקתו והרג, הא דלרבי אינו גולה כ' המאירי דהוא משום דהוי קרוב למזיד, וכ"ה בפי' הר"ח, ולרבנן ס"ל דל"ה קרוב למזיד דהרבה פעמים אדם רואהו מהודק יפה ואפ"כ נשמט מקתו.

-- מן העץ המתבקע וכו' וברש"י שניתז קיסם מן העץ, וכ"כ בש"מ ורשב"א ב"ק כו,ב, אולם בר"ח כ' פי' אחר דנשמט הברזל בגלל הכאתו בעץ, וכ"מ ברמב"ם פ"ו בסופו ז"ל נשמט הברזל מן העץ המתבקע אינו גולה מפני שאין זה בא מכוחו אלא מכח כוחו "ונמצא כמו אונס", ועי' בכס"מ, ועי' במאירי. - והנה לפי' הר"ח שכ' דבנשמט הברזל הו"ל קרוב למזיד לרבי שאילו לא היה רפוי לא היה נשמט, ובמן העץ המתבקע לרבנן פטור משום דה"ל כח כוחו, וא"כ חלוק דבנשמט הברזל דאינו גולה לרבי היינו דלא סגי ליה בגלות, ולרבנן במן העץ המתבקע הוי פטור מגלות ונ"מ כנ"ל לענין גוה"ד שהרגו. - ובתבואות שור יו"ד הל' שחיטה סי' ג סק"ד הוכיח מהר"מ שכ' דהוי כאונס, דמשמע דעל כח כוחו גרידא הוי כנעשה מכוחו וחייב בגלות, ורק הכא הוי פטור אונס, ועי"ש שהסתפק לענין שחיטה בכוח כוחו אם מהני.

**דף ח ע"א**

כח כחו לרבי היכי משכח"ל, עי' בריטב"א. ומבואר דלכ"ע בכח כוחו אין חיוב גלות, והמח' דרבי ורבנן במן העץ המתבקע דלרבי הוי כוחו ולרבנן הוי כח כוחו, והנה במס' ב"ק גבי צרורות חשיב כוחו, והריטב"א בסוגיא מדמה סוגין לההיא דב"ק, וברש"ש לפנינו הק' דבנזקין כ' הרא"ש בב"ק דכח כוחו ככוחו, ועי' באו"ש בהל' שבת רפ"ט, וצ"ל החילוק דברציחה בעי' כח הגוף ולהכי בכח כוחו לא חשיב רציחה, וכ"נ בש"מ ב"ק נו. בשם הרא"ה. ובזה יבואר הר"ן בסנהדרין עז דאף באשו ובגרמי אינו חייב משום רציחה. ובערוך השלחן חו"מ סימן תכה סנ"ב כ' דשאני בגלות דהוי כמו אונס וכלשון הר"מ סופ"ו.

[ויל"ע דלפרש"י שניתז הקיסם הא הגרזן כגופו ומה שיצא מהעץ הוי כח ראשון, ובמאירי נקט דלפרש"י אי"ז כח כוחו והא דפטרי רבנן הוא משום דהוי אנוס ומה שהגמ' מדמה לכח כוחו הוא דטעם אחד לשניהם דדומה לאונס].

ה] מתני' הזורק אבן לרה"ר וכו', ובגמ' מזיד וכו' לעי' ברמב"ן דמיירי שיש לו זכות בגוף החצר לעבור או לילך שם אולם היכא שנתן לו רשות ונכנס ודאי דהוא קרוב למזיד כדאי' בב"'ק לב: דלא סגי ליה בגלות, וכ"כ בתוס' ב"ק שם בד"ה דלא. [ועי' בערוך לנר מש"כ בישוב הסתירה בר"מ, ממשה"ק הלח"מ חובל פ"א הי"ז]. - ובברכ"ש ב"ק סימן טו מבואר דכמו דבנזקין איכא פטור דתורך ברשותי מאי בעי, ה"נ בגלות כה"ג אין עליו שם רוצח ועי"ש. - ובמאירי כ' דמה שאמר לניזק ולמזיק דרך שיטפא היא שנויה ולא בא אלא למעט חצר המזיק שאין רשות לניזק ליכנס לשם, ומ"מ כ"ש אם לא היה רשות למזיק ליכנס. ועי' בתוס' שאנץ, ובערל"נ.

יצא האב המכה את בנו, ומבואר דבלי פטור הכאת מצוה היה גולה, וברמב"ן הק' מב"ק לב: גבי הוסיף לו רצועה דכה"ג הוי שוגג קרוב למזיד דאבע"ל לאסוקי אדעתי' דמייתי אינשי בחדא רצועה, ותי' דחלוק היכא שהוא מזיד בעצם ההכאה דאסור לו להכותו להיכא דמותר להלקותו וכו'.

רש"י ושליח ב"ד המלקה ארבעים לחייב מלקות, [ובהגות מהרש"ם ביאר עפ"י הר"מ בפי"ז מסנהדרין דמה"ת מנין המלקות ארבעים ורק מדרבנן אמרו ל"ט], וברמב"ם פ"ה ה"ו פי' באופ"א דמיירי בשליח ב"ד שהכה את הבע"ד הנמנע לבא, ועי' להלן כב,ב, ובפי' הריב"ן שם, ובמאירי מבואר דהיכא דמת בתוך שיעור המלקות פטור מגלות מטעם אונס, ועי' ברמב"ן. ובראב"ד בהשגות פ"ה ה"ו מבואר דמיירי שהלקה יותר ממה שאמדוהו ב"ד, וערש"ש וערוך לנר, - ועי' בזכר יצחק סי' סד מש"כ לחלק בין הוסיף על ל"ט מלקות, להוסיף על שיעור מלקות דאומד. - ובערוך לנר להלן כב: הסתפק בגוונא דאמדוהו לעשרים ודינו בראוי להשתלש בי"ח, והוסיף מכה י"ט.

- בתוספתא במסכתין פ"ב ה"ה הובא להלכה בטוש"ע סי' שלו דרופא אומן שריפא ברשות ב"ד הרי זה גולה, ובאור שמח פ"ה מרוצח כ' דלהלכה כאב"ש דאין גלות אלא בהכאת רשות, ליכא גלות ברופא דעוסק במצוה, אולם בברכ"י ביו"ד חילק בין רופא, להנך דמתני'.

לאשפה העשויה וכו' ובתוס' כ' דמיירי גם בזורק ולו"ד בסותר, אך בר"מ פ"ו ה"ח הזכיר סתירה, ובתלמיד ר"ת ב."ק לב: כ' דשאני סתירה דלצורך קבעביד משא"כ בזורק שלא לצורך, וע"ע בשיח יצחק.

-- פרט לממציא את עצמו, לעי' בשיח יצחק במשה"ק דתיפ"ל דהוי אונס [כהורג בקרן זוית]. וראה חקירת הגר"ש ז"ל באות שלה אם הפטור דחשיב מעשה הנהרג או דהוי חסרון במעשה הרציחה. - ושיטת הטור בסי' תכא דבנזק חייב, ובב"י כ' דבזה חייב באונס כרצון.

-- מצא חטוב וכו' וברש"י אין החטבה מצוה אלא עשיית הסוכה, לעי' ברמב"ן וריטב"א, ובלשון הר"מ פ"ה ה"ו האב המכה וכו' שהרי שגגו והרגו בשעת עשית המצוה, ולא נזכר בר"מ דבמכשירי מצוה ליכא הרבוי לפטור, וכפיה"נ בסוגיא היא מח' ריטב"א ותוס' שאנץ, דלריטב"א וכ"נ במאירי למסק' הטבת עצים דסוכה ולמערכה גולה, ובתוס' שאנץ נראה דאינו גולה עי"ש. [ובמהר"ח או"ז סימן יא מבואר דאין מצוה בעשיית הסוכה, ועי' בשאילתות פ' ברכה קסט, ובערל"נ, ובאבני נזר או"ח ב סימן תנט,י ואכ"מ].

**דף ח ע"ב**

ו] מתני' "האב" גולה ע"י הבן וכו', בשיח יצחק כ' דקתני אב לאפוקי "אם" דכיון דאינה חייבת בחינוך הבן ממילא באמא המכה את בנה אפי' דרך תוכחה גולה על ידו. - ועי' בערל"נ מש"כ לדון במכה בנו גדול דאין עליו מצוה בחינוכו, וראה עוד בזה בשיח יצחק.

גמ' לר"ש דאמר חנק חמור וכו', וצ"ע דהא הוי שני חיובים אלא דעבדינן החמורה, ועדיין שייך חייב גלות משום שגגת רציחה, ומוכרח דאיסור חבורה דאב שייכא לרציחה ורציחת אביו הוי רציחה שמתחייב עליה חנק, ולהכי נחשב לשגגת חנק, וכן ביאר מו"ר הגרש"ר ז"ל באות שמא. ונ"ל דלשון הר"מ מדוייק כן במה שהוסיף גבי חובל אביו דחייב מיתת ב"ד כמו הרג חבירו ודוק היטב. – עוד כ' בשעורי הגרש"ר שם דהא דלר"ש אינו גולה היינו דהוי כדין קרוב למזיד דלא סגי ליה בגלות, וגוה"ד פטור עליו, והקדימו בזה בצפנת פענח לפנינו, ועי"ש בצ"פ שכ' דכיון דאין ב"ד פוסקין לו גלות אין ערי מקלט קולטות אותו, ויכול הגוה"ד להרגו. [אמנם יל"ע דהרי מצד הרציחה דינו בגלות וליכא דין גוה"ד, ומצד החבורה באביו ליכא בכלל פרשת דגוה"ד, גם במזיד, וא"כ איך נימא דגוה"ד פטור עליו דהרי מה דאין פוסקין לו גלות הוא מצד החבורה באביו ובזה ליכא כלל פרשה דגוה"ד].

-- פרט לעושה חבורה באביו בשוגג וכו' קמ"ל, ואף דהוי שגגת חנק שלא ניתן לכפרה ה"ד לר"ש דחנק חמור אולם לרבנן דחנק קיל ודאי דגם שגגת חנק ניתנה לכפרה, וכמבואר בריטב"א, ועי' במשך חכמה פ' אחרי יח,יח.

- לאתויי עבד, עי' במנ"ח מצוה תי דבאדון שהכה עבדו בשוגג ומת אחר יום או יומים אינו גולה, דכיון דבמזיד אינו נהרג "דלא יוקם כי כספו הוא" אין השוגג חמור יותר, [ובצ"פ לפנינו נקט דהאדון גולה].

ולענין הורג כותי משמע דחייב גלות ולכא' היינו למ"ד גרי אמת, ועי' בריטב"א, [ועי' יבמות כד: דלכמה ראשונים גם למ"ד גרי אריות הם גרים ורק קיימי באיסור חיתון, ועי' במגיה שליט"א לרשב"א כתובות כט ואכ"מ].

ז] הכהו הכאה שאין בה ש"פ כו', ברמב"ם פ"ה מחו"מ ה"ג מבואר דקאי על עבד של אחרים, והב"י סי' תכ כ' דגם בעבד שלו לוקה, ועי"ש בב"ח, והקצות ביאר בד' הב"י דבעבדו שלו לוקה רק באינו חבלת פרוטה אבל בדאיכא פרוטה אינו לוקה, דגם בעבדו הוי בר תשלומין אלא דרבו זוכה ממנו, ולהכי מיפטר ממלקות, משא"כ בפחות מפרוטה דליתיה בתשלומין. [ודברי הקצות יבוארו רק אי נימא דחיוב חבלה אינו משום הפסד ממון אלא גזה"כ דפרשת חבלות, ומש"ה שייך חיוב זה גם בחובל בעבד שלו, ועי' בחי' הגר"ח בהל' טוען ואכ"מ]. - ועי' תוס' רי"ד ב"מ צא דהיכא דלא יהיב ממונא כגון שהוא עני מלקינן ליה, ולשיטתו אפשר להעמיד הסוגיא בהכאה של פרוטה ואין לו לשלם, ועי' באחיעזר ח"א סימן כא סק"ז. ובקצות ריש סימן תכד כ' דבמחל הניזק על הממון אין החובל לוקה, ויל"ע על דבריו, מדברי התוס' רי"ד הנז' ודוק. - ועי' באפיקי ים ח"א (יט,י) שהק' דכיון דתשלומי החבלה לאדון והמלקות לעבד, איך התשלומין יפטרו ממלקות ועי"ש דתשלומי רפוי הוי לעבד.

בס"ד **ט. - י:**

דף ט ע"א

א] **גר תושב**. ביסוד דין גר תושב מבואר סוגיות הש"ס כמה חידושי דינים דעדיף מב"נ, בע"ז סד מבואר דלתת לו חניה בא"י ואין עליו איסור לא תחנם, ומצווין להחיותו כמש"כ הר"מ פ"י מהל' ע"ז ופ"ב מהל' שבת, וכן שי' הר"מ דאף דהבועל נכרית קנאים פוגעים בו בת גר תושב אין עליה הדין דקנאים פוגעים בו, וכמ"כ שי' הר"מ דאף דשחיטת גוי פסולה, שחיטת ג"ת מותרת מהתורה, ובסוגין החידוש דאף שגוי שהרג ישראל בשוגג נהרג עליו, בגר תושב שהרג ישראל גולה, וביסוד דין ג"ת שהוא קיבל עליו שבע מצות, האריכו האחרונים **דהוי גירות לענין שבע מצוות**, וכן מבואר ברמב"ן וריטב"א שכ' דבן נח הוי אינו מצווה ועושה כדאי' בב"ק לח, וגר תושב ע"י קבלתו הוי מצווה ועושה, וברגמ"ה כריתות ט,א מבואר כן להדי' שכ' דיש בו קצת גירות עיש"ה, ועיין בביאור הלכה סימן שד שכתב חידוש בד' מג"א דבג"ת שקיבל עליו מצוה שמינית הוי קבלתו קבלה לנהוג במצוה זו ואם יקבל עליו לשמור שבת יהיה חייב לשמור שבת, ובש"מ כריתות שם אות ח משמע דשייך קבלה על שבת [ועי' בהגרי"פ על הרס"ג ח"א עמוד 178], והגרי"ז בספרו במכתבים נקט דבג"ת שחזר בו פקע מיניה דיני גר תושב לכל הנ"ל, ולכא' נסתר מהר"מ הנ"ל שכ' "בת" ג"ת אין בה דין קנאים פוגעים בה וזה משום דמצווין להחיותה אף שהיא עצמה אינה ג"ת, וכן הר"מ בהל' שבת פ"ב כ' דמילדין בת גר תושב מפני שאנו מצווין להחיותה, ולהגרי"ז תלוי אם היא קיבלה על עצמה מצות, ולא סגי בכך שאביה גר תושב, ומכרח לכאורה דג"ת הוי גירות לז' מצות וגירותו עוברת לבניו ולהכי בתו היא ג"ת מעצמה וזהו שכ' הר"מ "בת גר תושב".

- גר תושב שהרג גר תושב. לעי' בריטב"א בד' רש"י דבישראל שהרג ג"ת גולה, והא דקתני בסיפא דג"ת גולה ע"י ג"ת לרבותא נקטיה וכו' ומבואר דשייך כפרת גלות אף דבמזיד אינו נהרג עליו, ועי' בכס"מ פ"ה מרוש"נ ה"ג ובד' הר"מ שם מבואר כריטב"א, והראב"ד השיגו דס"ל דאם במזיד פטור דלאו רעהו הוא ק"ו שאינו גולה בהרגו בשוגג, אולם הר"מ מתאים עם הריטב"א וס"ל דכיון דאסור להרוג במזיד ג"ת ומצווין להחיותו (ורק אין חייבין מיתה על הריגתו, וכ"ה לשון הר"מ פ"ב הי"א ישראל שהרג ג"ת אינו נהרג עליו בב"ד ומשמע דהוי רציחה), שפיר י"ל דבהורגו בשוגג גולה.

ובמנ"ח מצוה תי חידש דבג"ת גולה בע"א ובדיין אחד, כמו דבהרג במזיד נהרג בדיין אחד וע"א, אולם עי' בחזו"א דצריך ב"ד ועדים, כיון דאין דין ערי מקלט לב"נ, [ויש לעיין בגר תושב שגלה אם חוזר במיתת הכהן גדול כמו הישראל].

ובג"ת שהרג ישראל פרש"י ד"ה ל"ק דאינו גולה דלא סגי ליה בגלות, ומשמע דנהרג כמ"ש רש"י בד"ה הקודם, וכ"ה בריטב"א בד' רש"י והוסיף ואולי הוא נהרג על שגגתו, והערל"נ כתב בד' רש"י דלמסק' אינו גולה ודינו מסור לשמים.

ובג"ת שהרג ג"ת באומר מותר, כ' הר"מ פ"ה ה"ד דהרי"ז קרוב למזיד ונהרג עליו הואיל "ונתכוון להורגו", ובאו"ש כ' דגר תושב שנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע והרג ג"ת נהרג כיון דהוי קרוב למזיד. - ובג"ת שהרג גוי במזיד או באומר מותר כ' המנ"ח מ' תי דנהרג, אך צ"ע דא"כ אמאי בשוגג אינו גולה, עוד יל"ע דבגמ' אמרו כסבור בהמה ונמצא אדם, כנעני ונמצא ג"ת דהוי אומר מותר, ולתוס' ההורג היה ג"ת, ומוכח דבכסבור שהוא כנעני הוי אומר מותר, הרי דאינו חייב מיתה בג"ת שהרג ב"נ. – ובר"מ מבואר דג"ת שהרג עבד גולה אף דכשהרג ישראל נהרג ובכס"מ כ' הטעם דהעבד אינו ישראל גמור, ובאו"ש פ"ו סוף הי"ב כ' דמש"כ הר"מ דג"ת שהרג ישראל נהרג היינו דאינו נקלט וממילא נהרג ע"י גואל הדם משא"כ בהרג עבד דאין לו חייס ואין לו גוה"ד שפיר יכול לגלות משום עונש וכפרת הגלות.

כסבור בהמה וכו', בחוט המשולש סימן יג הק' מכאן על הרמב"ן בריש פירקין דאומר מותר אינו גולה דמזיד הוא בהכאה, דבכסבור בהמה הא הוי שגגה בהכאה עצמה דאינו יודע שהוא אדם וצ"ע.

- בערל"נ העיר בדברי הריטב"א דגלות כפרה, דא"כ מנלן דאשה שהרגה בשוגג גולה, כמפורש בר"מ ובחינוך עפ"י הסוגיא בגיטין, נימא דבקרא כתי' "לבני" ישראל תהיינה למקלט, ובשלמא אם גלות הוי עונש הרי אמרי' לענין עונשין דהשוה הכתוב אשה לאיש, ועי' ברמב"ן לעיל ב: דגלות הוי עונש שאם יצא מגלות נהרג, ועי' מאירי כתובות לז: דיש קלבד"מ בגלות וע"כ דהוי עונש, ועי' בתומים וקצות בסי' ב שנחלקו אם שייך גוה"ד בזה"ז.

- גמ' ורמינהי לפיכך גר ועכו"ם שהרגו נהרגין, לרש"י הברייתא קאי על כל ז' מצות דב"נ דנהרגין על שגגתן דב"נ לא בעי התראה, [והריטב"א כ' דהיינו בסתם כותי אבל בב"נ גמור אפשר דבעי' זדון], והרמב"ן תמה דלא אמרו אלא שנהרגין בלי התראה אבל בשוגג אין להורגו, והוסיף הרמב"ן דהיינו כשהרג גוי בר מיניה, אבל כשהרג ישראל נהרג אף על שגגתו דאף ישראל שהרג ישראל בשגגה עומד בספק מיתה דאם יצא מעיר מקלט מותר לגואה"ד להורגו לפיכך גוי נהרג עליו לעולם, וברמב"ם פ"י ממלכים כ' דגוי ששגג בא' ממצותיו אינו נהרג, ובפ"ה מרוצח כ' דבהרג ישראל נהרג, [והר"מ כ' הטעם דאדם מועד לעולם וצ"ב].

- אמר רב חסדא כאן שהרגו דרך ירידה וכו', ובריטב"א מבואר דמח' ר"ח ורבא הוא בטעם פטור דדרך עליה אם הוא משום קרוב לאונס או משום קרוב למזיד, דלרב חסדא הוא קרוב למזיד ולרבא הוא קרוב לאונס, וכ"נ בתוד"ה דרך, ולענין אומר מותר נח' איפכא דלר"ח הוא קרוב לאונס ולרבאהוא קרוב למזיד.

**דף ט ע"ב**

ב] הסומא אינו גולה כו', ובר"מ פ"ו הי"ד דטעם הפטור הוא משום דהוי קרוב לאונס והנ"מ דבהרגו גוה"ד נהרג עליו. ובמאירי כ' דבהורג במזיד אף לר' יהודה חייב, ועי' ב"ק פו: וצ"ע.

- ובשונא דאינו גולה כ' הר"מ שם ה"י דחזקתו שהוא קרוב למזיד, והערל"נ ר"ל דפטור דל"ה שב מידיעתו. - ר"ש אומר, עי' בערל"נ מש"כ בפלוגתת ר"ש ות"ק. וע"ע ברש"ש.

ר' יוסי אומר השונא נהרג, עי' בריטב"א לעיל ו: דהא בשונא מיירי בחבר, דאי לא נהי דמועד להרוג במזיד דילמא סבור הוא דמותר, וצריך שיודיעוהו שהנהרג ישראל כו', ועי' מהר"ץ חיות.

מתני' ומוסרים להם שני ת"ח שמא יהרגנו בדרך. והחזו"א העיר דבהליכתו מהעיר מקלט לב"ד דהוי קודם גמ"ד מצוה על כל אדם להצילו מפני גואה"ד דהרבה דקדוקי הלכות בדין גלות ודין רודף יש לו לגואה"ד ומצילין את הנרדף, אבל לאחר גמ"ד אין אדם רשאי להצילו מיד גואה"ד אלא בדברי בקשה ולכך מוסרין לו ב' ת"ח לכלכל דברים בחכמה למנעו מגאוה"ד מלבוא בדמים וכו' עי"ש.

**דף י ע"א**

ג] קולטות לדעת, לעי' במנ"ח מצוה תקכ שדן אם הפי' דבעי' הכניסה לדעת או דסגי שנודע לו אח"כ שהיא עיר מקלט ודייק מרש"י דהעיקר תלוי בכניסה שיהיה לדעת ובנכנס שלא לדעת ל"מ שיודעיהו אח"כ, וכ"נ בריטב"א. ובעיקר החלוק דהללו קולטות ראה ביאור העל"נ. - ובמשך חכמה פ' מסעי חידש דרק לישראל קולט שלא לדעת כדכתי' תהיינה לכם, אבל לגר תושב אינו קולט אלא לדעת.

- ובהא דד"ת קלוטים ממלה"מ, עי' הערה נפלאה בערל"נ דקולט גם שלא לדעת.

תלמיד שגלה וכו', ובריטב"א דאפי' יש שם ישיבה דלאו מהכל זוכה ללמוד. - כי היכי דתהוי ליה חיותא, ובר"מ פ"ז ה"א **הוסיף שחיי בעלי החכמה ומבקשיה בלא תלמוד כמיתה חשובין,** והיינו דאם רבו לא יגלהעמו גורמים לו מיתה**.**

ובמנ"ח סוף מצוה תי הביא מהרדב"ז דמלך שהרג אינו גולה דא"א להגלות כל משרתיו ועבדיו, והעיר המנ"ח דדוקא בת"ת אמרו כן משום דהוי כמיתה.

ולגבי תלמיד מגלין רבו עמו, ולענין אשה שגלתה לא מוזכר דמגלין את בעלה עמה, ועמד בזה הגרי"א ז"ל בעין יצחק אב"ע סימן ע סק"ו, וחזינן דחיי התלמיד בלא הרב אינן חיים, ועדיף מיחס של אשה לבעלה אף דאשתו כגופו, והוא נקודה נפלאה למתבונן.

הרב שגלה כו' ובר"מ רפ"ז משמע דהטעם דעביד ליה חיותא, וכ"כ המאירי דאין לרב חיים בלי ישיבה, [ויל"ע היכא דהרג גולה מחמת התלמיד אם גם אז מגלין ישיבתו עמו, והערל"נ נקט דבזה אין מגלין ישיבתו, אכן להמאירי הנ"ל דבלי ישיבתו כמיתה חשובין, שייך כן גם ברב שגלה מחמת תלמידו דמגלין ישיבתו עמו].

**דף י ע"ב**

ד] ולזה אין עדים, לעי' בר"מ פ"ו ה"ה וכן כל הרצחנים שהרגו בע"א או בלא התראה אם הרגן גוה"ד אין להם דמים והראב"ד השיגו, ובאור שמח בשלהי מלכים כ' ביאור מחודש בד' הר"מ דכיון דבן נח נהרג בעד אחד סגי בכך גם בישראל לפטור את הגוה"ד ממיתה עי"ש ראייתו. וע"ע ישוב האבן האזל באופ"א. ובמהרש"א מבואר בתו"ד דגם בהודאת עצמו מהני לפטור את הגואל הדם, וכ"פ בערוך השולחן, ולאו"ש הנ"ל ניחא היטב לשי' החנוך דבן נח נהרג בהודאת עצמו. [ומש"כ הר"מ שם וכן כל כיוצא בזה, כ' הט"ז עה"ת דהכוונה כל היכא דאיכא אומדנא וכגון בעדות מיוחדת].

רוצח שגלה לעיר מקלט. עי' בשיעורי מו"ר הגרש"ר ז"ל סימן ד בחילוק דין גוה"ד ברוצח שיצא מעיר מקלט, דחיובו משום היציאה, ובזה נחלקו תנאים אם הוי מצוה בגוה"ד וכו', לבין רוצח קודם שנכנס לעיר מקלט דבזה ליכא לא מצוה ולא רשות אלא דגוה"ד פטור עליו, משום כי יחם לבו והוא כעין פטור אונס, כמש"כ הישועות ישראל חו"מ סימן ב ובהעמק דבר פ' שופטים, וכן נ"מ לגבי שאר כל אדם שהרגו דאין חייבים עליו דוקא בשיצא מעיר מקלטו אבל בדרך לעיר מקלט כל אדם חייבים עליו כמש"כ המנ"ח עי"ש. ובדברי יחזקאל עמד ביסוד הדברים עי"ש. - ובחזו"א לקוטים סימן כג כ' חידוש דאם מתעכב מלגלות הו"ל כמו שיצא בזדון והתיר דמו לגוה"ד. עוד כ' החזו"א שם דאף בהרגו גוה"ד קודם שפסקו ב"ד שיגלה אינו נהרג עליו כדמוכח בר"מ פ"ה ה"ט עי"ש. וכן מבואר במאירי. - ובדינא דרב הונא, מבואר בר"מ בה"י דמיירי בין כשהלך שם מתחילה ובין שהחזירוהו ב"ד לשם עי"ש.

- עי' בגליוני הש"ס שדן אם הנרצח עצמו כגון שהוא גוסס יכול להיות גוה"ד של עצמו.

מוסרין לו שני ת"ח וידברו אליו, ובר"מ בפה"מ ויאמרו לו בשגגה הרג ואסור להרגו וכו'. ובחזו"א שהבאתי לעיל כ' דאף דקודם שנכנס לערי מקלט אין רשות להרגו מ"מ אין רשאין להציל הרוצח מיד גוה"ד בע"כ, אלא מבקשין ממנו ע"י שני ת"ח, ומחלק שם בין קודם גמ"ד לאחר גמ"ד, ולהכי בהליכתו מעיר מקלט לב"ד א"צ ת"ח עי"ש. וע"ע בעל"נ בטעם דבעי "שני" ת"ח. - ובמאירי מבואר דגם כשהרגו בדרך כשהחזירוהו ב"ד מהעיר מקלט לב"ד אינו נהרג עליו.

[וחזינן בר"מ דלענין קלטו מזבח, כ' דאח"כ מביאין אותו לע"מ לגלות, ומעמידין לו שני שומרין, הרי דהכא לא סגי בשני ת"ח ובעי' לשני שומרים שגוה"ד לא יהרגהו, וצ"ל דהכא עדיף דכבר קלטו המזבח ורק דצריך לקיים את עונש הגלות].

בתחילה אחד שוגג ואחד מזיד מקדימין לע"מ כו', לעי' בריטב"א שכ' פי' שוגג קרוב למזיד או שהרג במזיד גמור בלא התראה וכו', ומש"כ עליו בעל"נ לתמוה, ומש"כ לפרש דמיירי במזיד והתראה. – ובפנ"י ריש פרקין נקט דאף לריבר"י אין קליטה למזיד כלומר שאם הרגו גוה"ד אינו נהרג עליו אלא דמ"מ אסור לו להורגו בעיר מקלא וריבר"י עצה טובה קמ"ל דגולה לשם בכדי שיוכל להנצל בקל מיד גוה"ד, אך המנ"ח מצוה תי כ' דאם הרגו גוה"ד נהרג עליו, וכ"כ החזו"א. עוד כ' המנ"ח שם דבהרג בשוגג בערי מקלט מהני דגוה"ד נהרג עליו אף דעדיין לא חל עליו דין גלות, אך להמבואר לעיל לכאורה רק היכא דחל עליו דין "גלות" גוה"ד חייב עליו.

והאורים והקצות נקטו דגם קודם גמ"ד גוה"ד פטור עליו משום דלא יחם לבבו, עי"ש בקצות דלכן שייך גוה"ד בזה"ז, אולם עי' באבי עזרי שהוכיח דרק אחר גמ"ד גוה"ד פטור עליו. - ובמשך חכמה פ' מסעי מבואר דמהני הערי מקלט דא"א להרגו עד הגמ"ד, וכ"כ החזו"א עי"ש.

* עיר שרובה רוצחים כו', לעי' במנ"ח אם תליא בשעת הקליטה אף שנתרבו אח"כ, ועי' בעל"נ.

**בס"ד** יא. עד סוף הפרק

**דף יא ע"א**

א] מתני' אחד משוח בשמה"מ וכו', ברמב"ן ובריטב"א בקו' דלא משכח"ל משוח ומרובה בגדים בזמן אחד, ועי"ש תי' בזה. ועי' בר"מ פ"ז ה"ט "כל אחד מארבעתן" ובערל"נ. [ודוק בדברי הקרי"ס שם].

**דף יא ע"ב**

במיתת כולם הוא חוזר כו', עי' בגבו"א דהבעיא היא בשעה שכולם קיימים אם בעי' מיתת כולם, אבל כל דליכא אלא אחד חוזר במיתתו. וראה בעל"נ ובמנ"ח. ובחיד"א בשער יוסף בהוריות יב כ' איפכא דבהיו כלם בשעת גמ"ד ודאי בעי' שימותו כולם וספק הגמ' ה"ד כשהיה אחד בשעת גמ"ד. - ועי' בר"מ פ"ז ה"י ובמשנ"ל שם דכיון דהוי ספק נפשות דאי אמרי' דלא יצא אם יצא הותר דמו ספק נפשות להקל, והמנ"ח כ' איפכא דהוי ספק כפרה להחמיר עי"ש.

**מתני' משנגמר דינו** וכו'. במאירי כ' דאחר שנגמר דינו הרי הוא כמי שגלה שאע"פ שלא הגיעו עונש הגלות, מה שנחקק בדמיונו גלותו גרם לו להכנע עד שבכניעתו נתכפר לו במיתת כהן גדול וכו', וראה ברע"ב ובתוי"ט. - ואם עד שלא נגמר דינו מת כ"ג חוזר במיתתו של שני, בשיח יצחק כ' לחדש (מלשון מתני') דה"ד אם היה הכ"ג חי בזמן הרציחה, אולם הערל"נ כ' דה"ה כשלא היה כ"ג בשעת ההריגה, כיון שהיה כ"ג שני בשעת גמ"ד מחזיר את הרוצח. – ועי' בערל"נ בספיקו ברוצח שיצא במזיד מע"מ אם יוצא במיתת כ"ג והחזו"א נקט דיוצא.

**וההורג כ"ג** וכו', ברש"י ותוס' ובר"ן בסנהדרין יח: מבואר דמ"מ אם מינו כ"ג אחר עד הגמ"ד חוזר במיתתו, והערל"נ כ' דכ"ה שי' הר"מ בפ"ז ה"י, וכ"ה במאירי, אולם הריטב"א לפנינו כ' דאפי' היה שם כ"ג כשנגמר דינו אינו יוצא משם לעולם וגזה"כ הוא דעונו חמור ועוד דבעי' שיהיה כ"ג בשעת הרציחה וכו', וראה עוד בגבו"א. [וע"ע בתוס' יומא עג. ד"ה וכולן וברש"ש שם ובשעורי ר"ש אות שעב]. - ובמנ"ח הביא מהפרשת דרכים דכיון דחטא במכפר אין קטיגור נעשה סניגור.

**ואפי' ישראל צריכין לו** וכו', והקשו האחרונים דהא פקו"נ דוחה כה"ת, ובאור שמח פ"ז ה"ח תי' דכיון דביציאתו הותר הריגתו לגוה"ד ולכל אדם, להכי אינו חייב להכנס לספק פקו"נ להציל חבירו, [והביא מח' הקדמונים אם חייב להכניס עצמו לספק סכנה להציל חברו מודאי סכנה, והעיר בזה לשיטתו גם במשך חכמה בפ' שמות], וצ"ב דנימא דיחשב כיצא בשוגג כיון דיצא לפקו"נ, וראה מש"כ עוד בתפא"י ובחשק שלמה ובחזו"א. - ועי' פורת יוסף בקושייתו דידחה עשה דפסח ועליה לרגל האיסור לצאת מהגלות.

וכל אדם חייבין, גירסת הר"ח והר"מ פ"ה ה"י ובפהמ"ש דכל אדם אין חייבים עליו, ועי' במאירי וריטב"א דלר"ע רשות ביד גוה"ד, ושאר כל אדם אסור אלא שאין נהרג עליו, והגר"ש איגר ביאר דכיון דרשות ביד גוה"ד להורגו מש"ה הוי גברא קטילא דאין כל אדם נהרג עליו, ובחי' הגרי"ז בספרו בהל' רוצח דחה דברי הגרש"א ונוקט דמשו"ה ל"ח לגברא קטילא עי"ש.

ק"ו ומה מי שגלה כבר יצא וכו', ולענין היכא שיצא הרוצח מעיר מקלט באיסור אם מתכפר במיתת הכ"ג וגוה"ד נהרג עליו, עי' בערל"נ ובחזו"א. - מיתת כהן הוא דמכפרה, לעי' בריטב"א.

היה לו לבקש רחמים, וצ"ע וכי יתפלל דהב"ד יטעו, עי' בזה בערל"נ ומראה כהן ומהרש"ם.

גוה"ד ראוי ליורשו, עי' בחזו"א אם תליא ביורש בפועל, או בקרובים היורשים ישירות מהמת ונ"מ ביורש במשמוש.

**נגמר דינו ומת מוליכין עצמותיו**, בערל"נ כ' דדוקא בנגמר דינו ומת מוליכין עצמותיו, משא"כ במת קודם שנגמר דינו, דאח"מ אין גומרין את דינו, דאין גומרים דינו של אדם אלא בפניו, וראה במאירי שכ' וז"ל רוצח שלא נגמר דינו להגלותו ומת מוליכין עצמותיו לשם שנאמר לשבת בארץ, ומבואר דאף אם מת קודם גמר דין מוליכים עצמותיו לערי מקלט, ועי' באו"ש פ"ו הי"ב. - מת כו' על קברי אבותיו, ערש"ש. והמנ"ח מצוה תי סק"כ הסתפק אם הוי חובה או רשות, והסיק דכיון דנקבר בהיתר אין חובה לפנותו משם, וכ"נ בהגר"א יור"ד שסג סק"ד, ועי' חת"ס שו"ת ח"ו ליקוטים סימן לז שכ' דמתחילה קברו אותו על מנת לפנותו לקברי אבותיו, ועי' לשון המאירי יב. ד"ה ערי שכ' דאע"פ דהרוצח נקבר שם אינה אלא קבורת ארעי וכן שהמקרא גלה בו כך שנאמר שמה וכו'. - ובשיח יצחק לעיל י: ד"ה גם כ' דבהרגו גוה"ד אחר גמ"ד קודם שגלה אין מוליכין עצמותיו דכבר נתכפר לו בהריגתו. – ועי' בחזו"א יב. ד"ה לא נצרכא שדן אם בקבורת עצמותיו קוברים רק בתוך העיר או אף בתחום העיר, דאף דבתחום העיר אינו מציל מגואל הדם אך לגבי עצמותיו דהוי רק קיום דין ערי מקלט סגי גם בתחום ערי מקלט.

**ערי מקלט וערי הלויים**, מצינו בפנים יפות (להפלאה) פ' מסעי שכתב דחלוק מ"ב ערי הלוים לו' ערי מקלט, דערי הלויים היו מיוחד ללוים להיות שלהם, אלא היה להם מעלה שקולטות את הרוצח, אבל בשש ערי מקלט כתיב שש ערי מקלט תהיינה שהם היו מיוחדים למקלט, אלא שהלוים היו דרים שם בשעה שאין שם רוצחים אבל הרוצח דוחה את הלוי מפני שהוא מיוחד לרוצחים, ובזה ניחא דבמ"ב ערים אין קולטות רק בשכר, משא"כ בששה ערי מקלט שנועדו למקלט אין מעלין שכר ללוים ועי"ש. וע"ע במש"ח פ' מסעי, [ובחידוש הצ"פ בסוגין, וצ"ע בדבריו דבקראי להדי' דשש ערים הוי גם לגר].

ב] מתה כהונה ובטלה כהונה, לעי' בריטב"א דלמ"ד בטלה כהונה כ"ג זה למפרע נפסל ונמצא כאילו נגמר דינו בלא כ"ג, ולמ"ד מתה כהונה אינו נפסל למפרע ואף דאין כאן מיתה המכפרת, פסול הנמצא בו המצערו חשוב לו כמיתה להיות מכפר ע"כ, ועי' דבר אברהם ח"א סכ"ו,ח. וע"ע בריטב"א בשם הרמ"ה דלמ"ד מתה כהונה, ה"ה אם גלה כבר ואח"כ נמצא בן גרושה שהוא חוזר. - ולענין נמצא בן חלוצה, עי' בדברי יחזקאל (סימן כב, אות כ) ובחזו"א (בישוב קו' הקרן אורה בתענית יז) דהא בן חלוצה אין פסולו אלא מדרבנן, והחזו"א כ' דמ"מ מנוי דכ"ג בטל למפרע, [וקשה דא"כ נימא כן גם בנעשה חלל, ואמנם המרחשת פי' כן ד' ההפלאה דלעבודת כ"ג ל"מ בחלל כיון דהמנוי בטל למפרע], והדב"י כ' דמ"מ יוצא ע"י הסילוק שאח"כ דזה חשוב כמיתה ממש דהא בטיל מיניה תורת כ"ג עי"ש. - ובמנ"ח תיח סקכ"א נסתפק בכ"ג שנסתלק מכהונתו (ע"י הסנהדרין), אם מחזיר את הרוצח כמו בנודע שהוא חלל, וע"ע בערוה"ש ובצ"פ. והנה לפ"ד הגר"ח בכתבים והאו"ש בהל' אסו"מ שחידשו דבסילקו הכ"ג מהני הסילוק דוקא לענין עבודת כהן גדול, אבל נשאר עליו קדושת כ"ג לה' דברים אלמנה וכו', א"כ הוי גם כ"ג לענין יציאת הרוצח כיון דקדושת כ"ג עליו אף דנסתלק מעבודה, ול"ש דברי המנ"ח, [ובמאירי ביבמות כ. מפורש דבכ"ג שסילקוהו מותר באלמנה].

- כהן שנמצא חלל, ברמב"ן קדושין סו: כ' דה"ד בנמצא ספק חלל עבודתו כשרה, אולם בריטב"א לפנינו כ' דה"ה בנודע שהוא חלל ודאי, והוכיח מסוגין, [והיינו דאם מיירי בספק חלל אינו מחזיר את הרוצח, ובדב"א שם מדמה ליה למשנ"ל פ"ז ה"י בספק במיתת כ"ג אם הוי ספק כפרה או ספק נפשות].

- שיטת הרמב"ם פ"ו מביאמ"ק ה"י דבנודע שהוא חלל עבודתו כשרה גם מכאן ולהבא, ותמה הגבו"א מסוגין דא"כ איך מחזיר את הרוצח, ועי' ערל"נ, ומש"כ בדב"א ודברי יחזקאל שם אות ה ולהלן שם דדברי הר"מ תליא במח' בסוגין אם מתה כהונה וכו', ובתש' ר"א גורדון זצ"ל סימן טו כ' דד' הר"מ קאי בכה"ד ולא בכ"ג דבזה בנמצא חלל נסתלק מהכהונה. וביסוד הדברים אם עבודת חלל כשירה גם בעבודת כהן גדול דנו האחרונים, וההפלאה בכתובות כג הוכיח מתוס' שם דבכהן גדול שנמצא חלל עבודתו פסולה ואם יעשה עבודה בשבת חייב מיתה [והרש"ש בקדושין יב כ' דהיתר עבודה בשבת ה"ד בכהן כשר], והמנ"ח מצוה קפה העיר מסוגין דפשטות משמע דגם בכהן גדול נידון החלל ככהן גדול להחזרת הרוצח, וכן נקט המשך חכמה בפ' פינחס, ועי' בדב"א שם באות ט שכ' לתלות בדרשות חז"ל בהכשר חלל, דאם ילפי' ליה מקרא דאפי' חללין שבו וכו' הוי רבוי רק להכשר עבודה ולא לגבי החזרת הרוצח דאינו ככהן כשר, אבל למ"ד דיליף מקרא דהכהן אשר יהיה בימים ההם הוי רבוי דחלל הוי ככהן כשר וממילא גם יחזיר את הרוצח, וראה בשעורי הגר"ש אות שפט.

**דף יב ע"א**

ג] טעה יואב כו' לעי' בריטב"א. ומש"כ עוד בתש' הרשב"א סימן תקכד להק' דטעה גם בהא דאין מזבח קולט אלא שוגג והוא היה מזיד והסיק דגם במזיד נקלט עי"ש. אולם עי' בר"מ פ"ה הי"ב דמזבח קולט רק את ההורג בשגגה. [ועי' בגליוני הש"ס בסוגין בשם המאירי יומא פה]. ובקלטו מזבח אח"כ צריך לילך לע"מ, ובהרגו גוה"ד בדרך עי' במנ"ח מצוה תי אות כב.

בה ולא בתחומה. במאירי מבואר דבדר בתחום אין בו דין קליטה כלל, וגוה"ד פטור עליו, וז"ל אע"פ שביארנו שבתחומה קולטת מ"מ אין הרוצח יכול לדור בתום דרך דירה, ולא סוף דבר בבית הבנוי, אלא אפילו לדור בתחומה במחילות שתחת הקרקע אינו רשאי, ואם עשה כן התיר עצמו ואין גואל הדם נהרג עליו עכ"ל, וצ"ע דהרי תחום העיר קולט וא"כ אמאי הותר דמו לגואה"ד, ובר"ח מבואר דאסור חלגוה"ד להרגו ואם עבר והרגו נהרג עליו, וכ"נ בריטב"א דלא הותר דמו לגוה"ד, [וצ"ע להמאירי מקו' הגמ' ותיפו"ל שאין עושין שדה מגרש דהא נ"מ דהמיעוט ולא בתחומה הוא דאינו נקלט כלל, וכבר תמה כן בחזו"א], ובר"מ מפורש בפ"ח הי"א דקולט כמוה אלא דאין הרוצח דר בה, ובחזו"א כ' דבקבע דירה בתחום ומצאו גוה"ד והרגו נהרג עליו. [ובד' המאירי צ"ל דס"ל דבתחומה פקע מיניה דין קליטה, אבל מ"מ ל"ח שיצא מעיר מקלט דתחום העיר כעיר, ולהכי גוה"ד אינו נהרג עליו, אבל ל"ה רשות ביד גוה"ד כיון דמ"מ הוי בע"מ].

- אמר רב רוצח שיצא וכו', עי' היטב בריטב"א בשם הרמ"ה ומש"כ הריטב"א לחלק בין דינא דרב הונא לעיל י: דדילמא בהא דהכא מודה ר"ה דגואל הדם נהרג עליו, כיון שכבר קלטוהו מחיצות לרוצח ודעתו לחזור וכו' עיש"ה. וראה בר"ח פי' חדש דרב מיירי ברוצח שיצא חוץ לתחום קודם גמ"ד לגלות וכו'. - עד עמדו לפני העדה למשפט ובריטב"א כ' דב"ד צריך להתרות בו שאם יפשע מותר דמו לגוה"ד. ועברש"ש דביצא פוסקין ב"ד שמותר לגוה"ד להורגו. ועי' בר"ן סנהדרין מה.

יצא בשוגג גולה, ובריטב"א פי' ששגג סבור שלא יצא חוץ לתחום או שהיה סבור שמותר לצאת, והיינו דבאומר מותר חשיב כשוגג לענין זה. - ובר"מ פ"ה הי"א הביא הגמ' דביצא בשוגג כל ההורגו גולה על ידו, ולא הזכיר דבהרגו במזיד נהרג עליו, עי' מנ"ח ערל"נ ורש"ש, ובפה"מ מפורש דההורגו במזיד יהרג.

ובחות יאיר בסימן קמו עמד בזה והסיק וז"ל "דבלי ספק דהדין כך" דגם במזיד נהרגין, ובהמשך התשובה שם (עמוד עג) האריך דמצוה לגוה"ד להורגו לכתחילה והמח' בגמ' ביצא מעיר מקלטו, ומ"מ כ' שם בסוגרים להסתפק בעמד הרוצח כנגד גוה"ד והרגו אם נהרג הרוצח בהיה בעדים והתראה, עוד כ' החו"י דדין גוה"ד ה"ד אחר גמ"ד, וכבר הבאנו דהקצות והאורים דנו בזה גבי גוה"ד בזה"ז, ועי' במאירי ובחזו"א.

מצוה ביד גוה"ד וכו', עי' בערל"נ שחידש דלר"ע דאינו אלא רשות אם הרג הרוצח את הגוה"ד אינו נהרג עליו, משא"כ לריה"ג דמצוה בהרג הרוצח לגוה"ד חייב מיתה, ועי' במשנ"ל פ"א מהל' רוצח ובשיעורי ר"ש אות שפז. - ובערל"נ ביבמות קכא דן היכא דהוי ספק חיוב גלות אם גוה"ד נהרג עליו.

- אב שהרג וכו', ער"מ פ"א ה"ב, ומבואר דגוה"ד הוא הקרוב ביותר הראוי ליורשו, וכמש"כ בקרי"ס שם דלכן אין אחד מהאחים נעשה גוה"ד לפי שהאב הוא הקרוב ביותר ליירש את בנו, ואינו גואל קרוב אצל אביו, [ומבואר דבעי' יורש ראשון בפועל, וצ"ע מהגמ' הא בבנו וכו' דאף שהאב הוא היורש הבן נעשה גוה"ד, אולם בר"ח שם פי' באופ"א], ובחזו"א סנהדרין סי"ט סק"ג פי' בד' הר"מ דכל קרוב שיש לו דין ירושה עצמי בלי משמוש הוי קורבה להיות גוה"ד, וראה בערל"נ שפי' באופ"א. - אין הבן נעשה שליח לאביו, לעי' בריטב"א כאן ובתוס' יבמות כב,ב. - הא בבנו הא בבן בנו, הפוסקים נחלקו אם מצווה בכבוד אבי אביו עי' רמ"א יו"ד סי' רמ סכ"ד והגר"א דהוכיח מסוגין. [אולם הר"ח פי' בגמ' באופ"א עי"ש], ועי' גליון הש"ס ברש"י.

ד] מתני' ונופו נוטה וכו', לעי' בריטב"א דלא מייתי מכ"ד לענין ערלה ומעשר דאיפליגו אם אזלי' בתר נופו כו', דהתם הוא לדין לנופו לפרי לענין יניקתו, והכא לא מיירי לענין הפרי אלא לענין נופו של אילן איזה חשוב יותר עיקרו נופו או עיקרו.

- מעשר בחומה וכו', לעי' בריטב"א שהק' מתחום העיר ותי' דמחילות חזי לדירה אבל עיקרו לא חזי לדירה כלל, [ומלשונו משמע דבדר בתחומו לא הותר דמו לגוה"ד, ודלא כמובא לעיל מהמאירי דבדר בתחום הותר לגוה"ד דאינו נהרג עליו].

בעיקרו לא מיתדר, ועי' באבן האזל פ"ח משה"ק דהא תחום קולט.

תוד"ה אילן, ובריטב"א הביא בשם תוס' [כ"ה בתוס' שאנץ] דל"א גגים לא נתקדשו אלא לענין אכילת פסחים וקק"ל ולא באכילת מע"ש הקל. ושמעתי ממו"ר הגרי"מ פינשטיין זצ"ל לחלק דבמע"ש סגי בדין לפני ה' וזה מתקיים גם בגגין, משא"כ בקק"ל בעי' קדושת מחנה ישראל וקדושת ירושלים, ובד' התוס' בתי' השני י"ל דס"ל דגם קק"ל דין אכילתם בירושלים הוא משום לפני ה' ולהכי מהני גם בגגין דאף דלא נתקדשו מיקרי במעלת לפני ה'. - ועי' במהרש"א דל"א דדין לא נתקדשו אלא באויר העזרה אבל אויר ירושלים כירושלים, [ודברי המהרש"א צע"ג במש"כ דאויר עזרה לא נתקדש דלהדי' בשבועות יז דהאויר מקודש כמו שהק' המשנ"ל, ובודאי אויר עזרה עדיף על ירושלים דיש שכ' דהיה קידוש מיוחד על אויר עזרה, משא"כ באויר ירושלים הוי כעין דין אויר כלי וכיוצא], והמשנ"ל פי"א משגגות ה"ד הק' מפסחים פה דאין אוכלים פסח בגגי ירושלים, ועי' מנ"ח מצוה שסב, ובאור שמח ביה"ב פ"ו ה"ז ביאור החילוק, וישוב קו' המשנ"ל הנז', ובקרית ספר בהל' ק"פ מבואר ד"ח דכוונת הגמ' דגגין לא חשיב "בית" דכמו דגגין לא נתקדשו ה"נ לא חשיב לענין ק"פ כאוכל בתוך הבית, ונתכוין לזה באו"ש, [אלא דצ"ב דיאכלו מעיקרא בגג והוי אכילה באותו מקום שהתחילו].

**דף יב ע"ב**

מאי אחר הנוף אף אחר הנוף, ברש"י ותוס' ב' הפי' לע"ע בריטב"א ותוס' שאנץ, ועי' בכס"מ פ"ח ה"א. [ועי' באג"מ חו"מ קז].

רש"י ד"ה באילן לעי' במהרש"א, ומש"כ בריטב"א. - רש"י ד"ה עיקרו בפנים וכו' עי' בתורע"א במעשרות פ"ג מ"י מש"כ ע"ד רש"י, בטעם דאינו יכול לפדות, וע"ע בערל"נ. [וראה בפי' מלכי צדק במעשרות שם].

תוד"ה גבי מעשר, ובריטב"א מבואר דלא כתוס'. - תוד"ה רב אשי, בצ"פ כ' ישוב נפלא לחלק דבעיקר הנמשך אחר הנוף אהני דגוה"ד נהרג עליו משא"כ בנקלט בנוף הנמשך אחר העיקר וכו' עי"ש.

- הרג באותה העיר עי' במאירי די"א שאינו יוצא מאותה שכונה שגלה בה וי"א שכל העיר הוא יכול לצאת חוץ מאותה שכונה שהרג בה. - בן לוי דגולה מעיר לעיר, בתוס' זבחים קיז. ד"ה עיר כ' לדון דלכתחי' גולה בן לוי מעיר לעיר, ובדיעבד נקלט בתוך העיר משכונה לשכונה, עוד מבואר שם דאם לא גלה אינו נקלט ובהרגו גוה"ד פטור. ועי' בערל"נ. - ועי' בר"מ פ"ז ה"ה וכ"ד המאירי דבהרג במדינתו גולה לעיר אחרת מערי הלוים ובהרג חוץ מערי הלוים וברח לעירו אף הוא קולטו ועי' משנ"ל ובעל"נ.

- בשיח יצחק נקט דבמיתת כ"ג אחר שגלה לשכונה אחרת מתכפר על שני ההריגות, ועי' בצ"פ דמספ"ל בזה. [ועי' בהדר זקנים לבעה"ת פ' משפטים דבהרג בשוגג ב' אנשים סגי בגלות אחת עי"ש ראייתו].

**דף יג.** וחוזר לשררה וכו' לעי' בריטב"א דכל שהוחזקו אבותיו בשררה והוא ראוי לכך שהוא קם תחת אבותיו.