2 בדברי תרומת הדשן דחופר גומא וא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול מלאכות

**ביסוד תרומת הדשן דחופר גומא וא''צ לעפרה חייב**

1. **יעוין במג''א שי''ד סק''ה דמביא מתרומת הדשן דנקט דבחופר גומא וא"צ לעפרה חייב,** ומקשה עליו המג''א וז''ל, דזה אינו אלא בצריך לגומא, אבל בשאינו צריך כלל לא לגומא ולא לעפר פשיטא דפטור דהוי מלאכה שא"צ לגופה, ודבר שאין מתכוין ומקלקל. ויעוין בט''ז דכתב דהוי ט''ס וגרס אלא לעפרה, אולם במג''א לא גרס כן וכן מבואר בבהגר''א דמביא את המג''א. ומבואר בתרומת הדשן דכל היכא דליכא שום כוונה מצד עושה המעשה ליכא בזה להנך חסרונות דאצל''ג ומקלקל. ויש לעיין דמאי שאטיה הנך חסרונות לדעתו.
2. **ובפטורא דאצל''ג מצינו במרכבת המשנה פ''א דשבת דנסתפק בעושה מלאכה שלא לצורך כלל** כמו הקוצר ואינו צריך לדבר הנקצר אלא שקוצר ומשליכו בלי שום טעם. וכן העושה גומא וא"צ לה כלל, אי אפילו ר' יהודה דמחייב במשאצל"ג פוטר בכה"ג, דדוקא היכא דעושה לשום צורך אפילו שלא לצורך גופו כמו צידת נחש הוא דמחייב אבל הכא שאינו צריך כלל פטור. או דבזה אפילו לר"ש חייב דעד כאן לא פטר ר"ש אלא במשאצל"ג כמו הצד נחש שבפירוש היתה כוונתו רק בשביל שלא ישוך, משא''כ הכא דרוצה את פעולת הקצירה או החרישה רק דאין לו בזה שום מטרה.
3. **וכבר קדמו בחקירה זו הר''מ קזיס ריש פרק שמנה שרצים**, ויעוי''ש דרצה לפשוט חקירה זו מהא דאיתא במשנה שם ושאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור הצדן לצורך חייב ''שלא לצורך'' פטור.ובגמ' מבואר דתליא בפלוגתא דאצל''ג, וחזינן דגם היכא דהוי בלי שום צורך תליא בפלוגתא דאצל''ג. [רק דיש לעיין בדבריו דאפשר דשלא לצורך הכוונה דליכא בזה לצורך שהמלאכה מיועדת אליו, אלא דלגברא יש בזה מטרה מסוימת. ויעוין ברבינו פרחיה וז''ל, בין לצורך בין שלא לצורך אלא לשחק בהן. רק דיעוין בלשון הרמב''ם פ"י הכ"א בין לצורך בין שלא לצורך, או לשחק בהן, ומדייק האמרי בינה דיני שבת סימן לב [וכן בר''מ קזיס] דלא לצורך היינו בלי מטרה [רק דיעוין בשינויי נוסחאות דאיכא גירסא אלא לשחק והוי ממש כר' פרחיה] , אולם יעוין בחזו''א סימן נ' סק''ד דמבאר דשלא לצורך היינו שלא לצורך גופן אלא שלא יפסידו בבית או בשדה].
4. **ובעיקר באור הנידון אי במלאכה שלא לצורך כלל חשיב אצל''ג** **לכאורה תליא ביסוד הר''ן [**מובא בחידושי הר''ן או בחידושי הריטב''א בהוצאה הישנה] דף קו ע''א דמחדש דפטורא דאצל''ג נובע מחמת הטפלת המלאכה לצורך שהוא לא מגוף המלאכה, ולפי''ז היכא דליכא צורך אחר אין מה שיפקיע את היחס של המלאכה למשמעות העצמית שלה. וז''ל, דומיא דהורג את הנחש כדי שלא ישכנו ודומיא דחובל ליטול את הקוץ דפטרי בהו אליבא דרבי שמעון לפי שתיקונין הללו יוצאים מעצמן של מלאכות ואינן מגופן וראויות מלאכות הללו ליתבטל ולהיותן טפילה לאותן תיקונין שהן נעשות בשבילן כפי מנהגו של עולם ובכה"ג לר"ש פטור.
5. **ומבואר בזה דהחסרון דאצל''ג לא הוי בגוף המלאכה כיון דבמלאכה מצד עצמה ביחס למה שמעמידה יכולת שימוש לבני אדם איכא בה אפשרות שימוש בגופה**, ורק דבדינא דמלאכת מחשבת נתחדש דאיכא יחס למחשבת עושה המלאכה בעיקר שם המלאכה, ולכן כל היכא דמעמיד את עשיתו רק לאופן של השתמשות לא מגופה של המלאכה הוי גרעון במלאכה, ורק בשביל שמחשבתו תקבע בעיקר שם המלאכה בעינן שהתיקון יהא מעצם המלאכה, ולא כמו בהבערת בת כהן ומילה שאינם יוצאים מטבעה של אותו מלאכה אלא מחמת מצותו של מקום.
6. **ועיקר היסוד מבואר בריטב''א קי''ז ע''א** בהא דמבואר התם דמותר להפשיט את העור מקרבן פסח למורת דאיכא בה מלאכת מפשיט דהוי מחמת דשקיל ליה בברזי דהיינו שחותכו לחתיכות קטנות. ומבאר רש''י דאין דרך הפשטה בכך. ובריטב''א הקשה דכיון דבתחילה העמידה הגמ' בלא מכוון כר''ש, רק דהקשה דהוי פס''ר א''כ אמאי לא תרצה דהוי אצל''ג כיון דלא בעי לעור, ומיישב וז''ל, עוד י"ל דלא הוי בכלל מלאכה שאינה צריכה לגופה, דהתם אינו עוסק אלא במלאכת האיסור לבד אלא שלא נעשית לגופה, כמוציא המת לקוברו (לעיל צ"ג ב') וכמכבה גחלת (לעיל מ"ב א') וצד נחש (לעיל ק"ז א') כדי שלא יזוקו בו, ודבר שאין מתכוין הוא ''העוסק במלאכת היתר'' ועשה עמו מלאכת איסור ואפשר לזה בלא זה, כגון גורר מטה ועושה חריץ (לעיל כ"ט ב'), וכל דכוותה, והכא נמי עיקר מלאכתו הוצאת הבשר מן העור לצרכו ואפשר לה בלא הפשטה אי שקיל לה בברזי, ואם כן הוי דבר שאין מתכוין ''ואין עליו שם מלאכה שאינה צריכה לגופה''.

**ומבואר דבשביל פטורא דאצל''ג בעינן שיתעסק במלאכה האיסור ויעמידה שלא לצורך גופה**, אולם היכא דלא מתעסק כלל במלאכת האיסור ליכא משמעות לכונתו מטרת המלאכה כיון דמבחינתו לא עוסק כלל במלאכה.

1. **ומצינו עוד במחצית השקל** ריש סימן רע''ח מה דמבאר בכונת ר''א בן הרמב''ם המובא בכס''מ פ''א ה''ז וז''ל, ההפרש בין מלאכה שאצ"ל ובין פסיק רישיה דגבי פסיק רישי' אינו מכוין למלאכה כל עיקר כגון שסגר פתח ביתו וצבי ניצוד מאליו ומלאכה שאצ"ל הוא מכוין לגוף המלאכה אלא שאינו מכוין לתכליתה, מיסוד הר"ר אברהם החסיד עכ"ל. ומבאר המחצית השקל דכונתו להקשות דאמאי בכל פסיק רישא ליכא לפטורא דאצל''ג וז''ל, וכן קשה לרבי שמעון גופה דפוטר במלאכה שאינה צריכה לגופה ומחייב בפסיק רישיה. וצריך לומר דבשבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אם כן יש לומר ב''מלאכה'' שאינה צריכה לגופה דנתכוין ''למלאכה'' ולא נתכוין ''לתכליתה'', הרי מחשבתו ''הוציאה מכלל מלאכה''. מה שאין כן בפסיק רישיה, דלא נתכוין כלל למלאכה, ולא הוציא מחשבתו מכלל מלאכה.
2. **ולכאורה היה נראה דתליא ביסוד פטורא דאצל''ג אי הוי מחמת דומיא דמשכן,** כמו שמבואר בתוס' דף צ''ד, או דהוי מצב במעשה המלאכה דהוי ''מעשה סילוק'', כמו שמבואר ברמב''ן בדף צ''ד וז''ל, וכן צידת נחש שלא יזקנו נקראת אצל''ג שאינה אלא מניעת היזק. וכ''נ בלשון הרשב''א והר''ן. ויעוין עוד ברז''ה ק''ו ע''ב וז''ל, נקוט האי כללא בידך כל מלאכה שהיא צריכה לדחות נזק מן העושה אותה אצל''ג היא. ונראה דזה גם כונת רש''י צ''ג ע''ב וז''ל, וכל מלאכה שאינה צריכה לגופה ''אלא לסלקה מעליו'' הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה, דברצונו לא באה לו, ולא היה צריך לה. ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי חסרון דאצל''ג הוי מחמת דבעינן לחפצא דמלאכה גם לתוצאה שבשבילה נעשתה המלאכה במשכן, או דהוי חסרון במעשה המלאכה, דאי מחשבתו היא לסלק ולא להעמיד עשיה חיובית הוי חסרון במעשה המלאכה מצד הגברא, [ובזה יבואר היטב הא דחזינן בדף קו ברש''י [יעוין היטב בר''ן ובריטב''א] דאיכא שייכות בין מה שנדרש לאשווי מלאכת מתקן לפטורא דאצל''ג, דאי אצל''ג פטור לא דיינינן לתיקון שמחוץ לגוף המלאכה כמלאכת תיקון, והבאור הוא דכיון דדיינינן את היחס לעשית המלאכה מצדו על פי מחשבתו בשעת עשית המעשה א''כ כל כמה דהתיקון לא בגוף המלאכה נמצא דעיקר עשיתו עומדת כקלקול].
3. **והשתא נראה דבשלמא אי נימא דהוי חסרון במעשה המלאכה א''כ בהא ניחא דבעינן את המחשבה הנגדית בשביל לאשווי למעשה יחס של מעשה סילוק**, אולם אי נימא דהוי חסרון בעיקר החפצא במלאכה כמו תוס' א''כ לכאורה בהא בעינן את הצל''ג בעיקר המלאכה ואי יעשה את המלאכה ללא שום צורך הוי חסרון בגוף המלאכה, אא''כ נימא דכל כמה דליכא רצון חיובי המלאכה מתפרשת מצד עצמה לתוצאה שהיתה במשכן, ונראה דדבר זה יתבאר יותר על פי הא דמבואר בחגיגה י' דפטורא דאצל''ג נובע מדינא דמלאכת מחשבת [וכן מבואר בתוס' דף ע''ה ד''ה טפי] וא''כ יוצא דגם בזה היחס הוא לדעתו, אולם יעוין בתוס' יומא ל''ד ע''ב דנקטו דפטורא דאצל''ג לא הוי מטעמא דמלאכת מחשבת אלא בעצם מה דלא הוי דומיא דמשכן ולפי''ז יש לעיין אי בעינן דעת חיובית כמו במשכן.
4. **אלא דעדיין יש לעיין בהא דנראה בתרוה''ד דגם במקלקל תליא בדעתו**, ויעוין במרכבת המשנה שם וז''ל, ובמקלקלין בודאי נראה פשוט דהקורע בלי טעם פטור מתורת מקלקל ובאינך מלאכות הוא דיש מקום ספק.

**אולם נראה דיש להסתפק בפטורא דמקלקל דכיון דגם ילפינן ליה ממלאכת מחשבת א''כ אפשר דבזה ג''כ מצד עצם המלאכה ליכא חסרון**, כיון דבחפצא איכא תיקון כמו בחופר גומא בבית דהקלקול ביחס לבית, אבל מ''מ בחפצא איכא בזה עשית בור, ורק מאחר דבדינא דמלאכת מחשבת נתחדש דאיכא יחס למחשבת עושה המלאכה בעיקר שם המלאכה הלכך כל כמה שהוא מצדו בא לקלקל נמצא דמעשהו הוי מעשה קלקול ולא תיקון. ולפי''ז אפשר דגם בזה תליא בדעתו וכל כמה שלא מעמיד את עשיתו כקלקול דיינינן את המעשה מצד עצמו.

1. **ועיקר היסוד דמקלקל לא הוי גרעון בגוף המלאכה יעוין במשנת ר' חיים שלמה סימן כ' סק''ז דחקר בזה אי פטורא דמקלקל מישך שייכא לדין מחשבת בעשית המלאכה, או דהוי בגוף חשיבות המלאכה** כמו שבארו הראשונים בגיטין י''ט ע''א בכתב ע''ג כתב בשבת דגם באופן שמוסיף בכתב השני את ההכשר דלשמה ולא הוי מקלקל, מ''מ הוי חסרון בגוף מלאכת הכתיבה דלא הוי מלאכה חשובה דכל שנכתב כבר לא חשיב.
2. **ויעוי''ש דמחלק בין חבורה והבערה דהוי קלקול בגוף המלאכה ובזה בעינן לתיקון בשביל לאשווי למלאכה,** ולפי''ז מבאר הא דאיתא בר''ת בדף קו בתוד''ה חוץ, דהא דחובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לעפרו הוי מקלקל הוי מחמת שאין התיקון בא באותה שעה אלא לאחר מכאן, דלאחר שנעשית חבורה בא הדם, ולאחר שכלתה ההבערה בא האפר. וכונתו דכיון דבהני מקלקלין איכא חסרון בחפצא דמלאכה והתיקון משווי ליה למלאכה א''כ בעינן שהתיקון יהא בעת מעשה המלאכה, ובאמת בהני מקלקלין דהוי חפצא דמלאכה מצד עצמם רק דהוי חסרון במעשה המלאכה דבעינן שיעמיד את מעשהו כמעשה תיקון א''כ בזה אפשר דיהני גם שלא בשעת המלאכה.
3. **ויעוי''ש עוד דמוכיח מהרמב''ן בדף קו דפליג על תוס' דנקט דלאשוויי כצל''ג סגי במה דלפי טעותו חשיב דאיכא בזה צורך כגון במבעיר אסוה''נ שלשב שיכול לבשל בזה**, דיעוי''ש ברמב''ן דמבאר דהא דלר' יוחנן בעי חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו לא הוי בהלכות מקלקל אלא הוי בהלכות אצל''ג דע''י דצריך לדם ולאפר חשיב צל''ג, ויעוי''ש דהקשה דאמאי חשיב מקלקל ומיישב שכל מה שאין דרכן של בני אדם לקלקל בשביל אותו התיקון אין זה מתקן אצל שבת. וצ''ב דאמאי לא פירש כתוס' דאיירי באסה''נ ולכן חשיב מקלקל, ומוכח דס''ל דלצל''ג בעינן את התיקון בדבר עצמו, אולם יעוי''ש בגרח''ש דרוצה לומר דכל מה דפליג הרמב''ן הוי רק בחובל ומבעיר דבעינן את התיקון לאשווי למלאכה ובזה בעינן שיהא תיקון בפועל.
4. **ויעוי''ש עוד בס''ק י''א דמבאר לפי''ז את יסוד התוס' דבקוצר בעינן את הצריך לעצים לכו''ע גם לר''י מידי הוה אקורע ע''מ לתור ומוחק ע''מ לכתוב.** וידוע הקושי בזה דמצד אחד מוכיח הרעק''א מהא דמהני קורע בחמתו דהוי רק לענין שלא יהא מקלקל, וכן מבואר במשנה בדף ק''ה ע''ב דנקטה להך דינא דקורע שלא ע''מ לתפור בהדי מקלקלין, ומאידך גיסא מוכח דהוי בעיקר המלאכה כמו דהוכיח הרעק''א מפותח בית הצואר דמבואר ברש''י דלא מחייב מצד קורע ובב''י מבאר דהוי מצד דלא הוי ע''מ לתפור וכן מבואר בריטב''א מכות ג' ע''ב ד''ה אמר רב, ומבואר דגם בגוונא דאיכא תיקון בעינן לעל מנת. ומבאר הגרח''ש דבהך הקלקול הוי בעצם המלאכה ובעינן לתיקון לאשווי למלאכה, והלכך בעינן שהתיקון יהא בגוף המלאכה ולא תיקון חיצוני. ובזה יבואר היטב הא דקורע על מתו חשיב ע''מ כיון דעיקר הצורך בעל מנת שנוכל לראות את התיקון בגוף המלאכה ובקורע דאיכא לו תועלת בגוף הקריעה שוב לא שייך לראות את הקריעה כמעשה קלקול בעצם. ונראה שהו כונת הגהות רא''מ הורביץ וז''ל,מידי דהוה אקורע ע''מ לתפור ר''ל כמו קורע כשאין שם תיקון אחר זולת מה שראוי לתפירה דבעינן שיהא צריך לתפור ולא מהני מה דחזי לתפירה אבל בחמתו ועל מתו אה''נ דחייב עכ''ל. וכונתו דרק היכא דבתיקון מחוץ למלאכה בהא בעינן שיהא חזי להך תיקון משא''כ היכא דהתועלת נמצאת במלאכה עצמה.
5. **ויעוין באגרות משה חלק א קכב דגם הולך בדרך זו דהתיקון בהנך מלאכות הוי מגוף המלאכה** ויעוי''ש מה דמבאר דזהו גם היסוד בכבשים שסחטן למימיהן דכיון דאין דרך דישה רק לענין להוציאת את המים מהפרי נמצא שהתיקון לא שייך לגוף המלאכה. **ויעוי'ש מה דמבאר לפי''ז את פלוגתת הרמב''ם ורש''י בפותח בית הצואר** אי הוי קורע דהרמב''ם ס''ל דרק כשאין התיקון בהקריעה עצמה אלא לגבי דברים אחרים בעינן שיהיה ניכר שהוא מהקריעה, אבל בפותח בית הצואר שהקריעה עצמה הוא התיקון אחרי שהיה סתום א"צ שיהיה ניכר שהיה זה ע"י קריעה, ורש"י ודעימיה סברי גם בזה דעכ"פ כיון שאין עושין פתיחת בית הצואר בקריעה רק שבמקרה נזדמן זה [דבדרך כלל כשתופרים משאירים פתח] לא נחשב זה מעיקר מלאכת קריעה אלא כמתקן לגבי אחריני שצריך שיהיה ניכר שהיה בקריעה דוקא את תקונו עכ''ל.