ג (א) - בהא דחזקת ג_פ אינה מועלת על הפעמים הראשונות, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' כ"ד מרחשון תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"ג: איזהו תם ואיזהו מועד, מועד כל שהעידו בו שלשה ימים וכו' דברי ר' יהודה, ר"מ אומר מועד שהעידו בו ג' פעמים וכו'.

והנה בחי' הגרש"ש סימן מ' (ל"ג) נסתפק בעיקר דינא דהעדאת השור, אם היינו דע"י דנגח ג' פעמים אנו מכירים טיבו של שור שהוא נגחן, דג' הנגיחות הוו ראי' שטבעו בכך, או היינו דע"י שנגח ג' פעמים הורגל ליגח, עיי"ש מש"כ בזה.

וכבר עמדו דיש ללמוד לזה מסוגיית הגמ' הגמ' בב"ב דכ"ח. דלהולכי אושא ילפינן לחזקת ג"ש משור המועד, והרי דחזקת שור המועד היא משום ראי', וכ"ה מבו' גם מסוגיית הגמ' ביבמות דס"ד: דמדמינן חזקת שור המועד לחזקה דקטלנית ודמתו בני' מחמת מילה ודאין לה בנים, אשר בכל הני דוכתי מהניא החזקה משום ראי', וכ"ה מבו' גם מסוגיית הגמ' בתענית דכ"א. דמדמינן חזקת שור המועד לחזקה דמכת דבר, והתם הרי מהניא החזקה משום ראי'.

ב] ובחי' הגרש"ש שם עמד, דאי נימא דחזקת שור המועד הוא משום דע"י ג' נגיחות אנו מכירים טיבו של שור שהוא נגחן, א"כ מ"ט לא אמרינן דאיגלאי מילתא דמנגיחה הראשונה הי' מועד, שהרי ע"י ג' נגיחות מחזקינן דלא היו הנגיחות במקרה.[[1]](#footnote-2)

ובפשוטו י"ל בזה, דאף דע"י שנגח ג' נגיחות הוברר לנו שהי' נגחן מתחילה, מ"מ אינו חייב ע"ז נ"ש, שהרי אף מי שהוברר לנו בדרך אחרת שהוא נגחן אין דינו כמועד אא"כ נגח ג' פעמים, וע"כ י"ל דאף דע"י ג' נגיחות הוברר לנו שהי' נגחן, מ"מ כיון דבשעה שנגח הנגיחות הראשונות עדיין לא היו ג' נגיחות המחזיקות אותו במועד, אין לחייבו בנ"ש.

ועיי"ש שכתב בזה, ז"ל, אמנם אף שלפי הסברא הי' ראוי לומר כן, אבל כבר עמדו על חקירה זו בגמ' יבמות ס"ה, דאמרינן שם איבעיא להו נשאת לג' ולא היו לה בנים מהו דליתבעוה הנך קמאי וכו' או"ד מצית אמרה להו השתא הוא דכחשי וכו', הרי אף שענין החזקה הוא שבג' פעמים אין לתלות במקרה, אעפ"כ זהו רק על פעם הג', אבל על ב' פעמים הראשונים אנו תולין במקרה, היינו שרק על פעם הג' אנו אומרים שרחוק שיזדמן עוד מקרה ג', ומסתמא עכשיו נעשה השתנות בטבעה, וכן נאמר בשור המועד, דאף שהנגיחות הם רק בירור על איכות טבעו של השור, אבל אמרינן השתא הוא דהשתנה טבעו, ומה שנגח קודם הי' ע"י מקרה, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ג] אמנם הדברים צ"ע, דאם אכן אמרינן דב' הפעמים הראשונות היו מקרה, תו ליכא לעיקר החזקה, דבפשוטו יסוד דינא דחזקת ג"פ הוא דתלינן לכל ג' המעשים בגורם אחד, אך אם ב' המעשים הראשונים היו מקרה, תו מהיכ"ת דהמעשה השלישי אינו מקרה, - והרי לכאו' הדבר פשוט, דאם יתברר לנו דהמעשה הראשון הי' מקרה, ליכא לעיקר החזקה, דמה טעם יש דנימא דכל שאירע מקרה פעם אחת, לא ישוב ויקרה מקרה עוד ב' פעמים, וכי משום שאירע מקרה א', לא ישוב וישנה המקרה.

עוד הקשו בזה, ממש"א לקמן דל"ז. דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, והטעם בזה פירש"י בחגיגה ד"ד., ז"ל, דהואיל והועד ג' נגיחותיו בג' מינין אי"ז מקפיד על מין אחר, עכ"ל, ואי נימא דל"מ חזקת ג"פ אלא לומר דהפעם הג' אינה מקרה, וב' הפעמים הראשונות אנו תולים במקרה, הרי נמצא דעיקר ההעדאה היא מכח נגיחת הגמל, ומ"ט נעשה מועד לכל המינים, הרי נגיחת השור והחמור י"ל דהוו מקרה בעלמא.

**ב**

ד] והי' נראה לפרש בזה, וכבר עמדו ביסוד הדברים, ובהקדם ביאור יסוד דינא דחזקת ג"פ, דהנה בס' יחוסי תנו"א להר"י ב"ר קלונימוס רבו של הרוקח ע' חייא בר רב, מהד' מוה"ק עמ' רצ"ו, והועתק בקוש"ק נדה דנ"ז: עמ' תק"צ תקצ"א, כתב דנגיחות ווסתות משום חזקה הוא דמחזקינן בהכי, כדמוכח בחזקת הבתים בתחילתו וכו', הלכך כל שעשה ששילשה בוסתות הויא חזקה וכו', ואע"ג דחזקה נמי דאורייתא כדאיתא בהכל שוחטין וכו' מנה"מ דאמרו רבנן זיל בתר חזקה וכו', וקי"ל דסוקלין ושורפין על החזקות וכו', א"כ מ"ט דמ"ד דוסתות דרבנן, ולא קשיא דל"ד חזקה דוסת לשאר מילי כי כמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו' הכך איכא למימר איתרע הא חזקה מחזקה דעלמא וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דדינא דחזקת ג"פ הוא חד דינא עם דינא דחזקה דמעיקרא, וצ"ב דמה ענין זל"ז, הרי לכאו' חזקת ג"פ הוא חזקת ראי', ומה ענין זה לחזקה דמעיקרא.[[3]](#footnote-4)

ה] ויש ללמוד מזה, דהא דמהני חזקת ג"פ, אי"ז מכח הראי' שבחזקה בפנ"ע, אלא היינו דמכח מה שראינו הדבר ג"פ, מחזקינן דהוא כן, דהכי הוא סתמא דמילתא, ותו יש לנו לילך אח"ז מדינא דחזקה, דעיקר דינא דחזקה דמעיקרא הוא, דכיון דהדבר מוחזק שהוא כן, אזלינן בתר המוחזק לנו.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן ודעימי' בר"פ חזקת הבתים, דהא דמדמינן חזקת ג"ש לשור המועד, היינו דכשם ששור המועד כיון שנגח ג' נגיחות יצא מאותה חזקה של תמות, אף כאן יצאה שדה זו מחזקה של מוכר וכיון שיצאת מחזקת המוכר עליו להביא ראי' שלא מכרה שהרי זה מוחזק ועומד, עכ"ל, ומבו' דחזקת ג"פ אינה מועלת בתורת ראי' בפנ"ע, אלא עיקר כח החזקה הוא להעמיד הדבר בחזקת שהוא כן, וזהו דמדמינן דה"נ בחזקת ג"ש מהניא החזקה להוציא השדה מחזקת המוכר, ועיי"ש שפירשו להא דפריך אי מה שור המועד עד נגיחה רביעית לא מיחייב, דהיינו דאף דיצא מחזקת תמות, לא נכנס לחזקת מועדות עד פעם ד', וה"נ לא נכנס השדה ביד הלוקח עד שנה רביעית אע"פ שכבר יצאה מרשות המוכר, עיי"ש, ולכאו' ג"ז מתפרש רק משום דחזקת ג"פ ל"ה ראי' העומדת בפנ"ע, ודו"ק.[[4]](#footnote-5)

ו] ויש לסייע לזה עוד מכ"ד, חדא, מהא דתניא לקמן דל"ז., ראה שור נגח חמור לא נגח סוס נגח גמל לא נגח פרד נגח ערוד לא נגח נעשה מועד לסירוגין לכל, והתוס' שם כתבו לדעת רב זביד, דרבותא קמ"ל, דס"ד בהנך מיני דחזא ולא נגח ל"ה מועד ולאו בסירוגין תליא מלתא, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריהם, דמ"ט באמת אמרינן דהוא מועד לסירוגין לכל, ולא אמרינן דהוא מועד גמור לג' מינים אלו שנגח, ולכאו' הוא משום דדינא הוא דתולין בהעדאה דשכיחא טפי, וכאשר מצינו כן בכ"ד בדיני וסתות, דכל דמצינו לפרש לראיותי' בב' מיני וסתות, תולין בוסת דשכיח טפי.

והנה אם עיקר דינא דחזקת ג"פ הוא דהו"ל ראי' שהוא כן, ומכח ראי' זו חשבינן לי' כמועד, הרי לכאו' בכה"ג דמצינו לפרש לנגיחותיו בתרי אנפי, הרי דהגם דמסתבר טפי לפרש דהוא מועדות לסירוגין לכל, מ"מ הרי לא מוכחא מילתא, וודאי דיתכן דהו"ל מועדות גמורה לג' מינים אלו, וא"כ היאך מצינו לחייבו נ"ש כשנוגח א' משאר המינים, הרי לא נתברר לנו שהוא מועד למינים אלו.

ונראה מזה כמש"נ, דעיקר דינא דחזקת ג"פ הוא דמחזקינן דהוא כן והכי הוא סתמא דמילתא, ובזה שפיר י"ל, דכל דמסתברא מילתא טפי לתלות במין העדאה אחד, והכי הוא סתמא דמילתא, אזלינן בתר חזקה זו, אף שלא נתברר לנו הדבר בודאי.

ז] עוד יש לסייע לזה, מהא דמיבע"ל לקמן דל"ז: בנגח חמור וגמל שור ושור ושור, אם האי שור קמא בתר חמור וגמל שדינן לי' ואייעד לי' לכולהו מיני, או"ד בתר שוורים שדינן לי' ואכתי לשוורים הוא דאייעד למינא אחרינא לא אייעד, ואי נימא דעיקר דינא דחזקת ג"פ הוא דהו"ל ראי' שהוא כן, הרי לכאו' כיון דכשנגח שור חמור וגמל הוי זה ראי' שהוא מועד לכל המינים, מאי יהני מה שנגח עוד ב' שוורים, והיאך יתבטל עי"ז ראי' זו, - ובע"כ דעיקר דינא דחזקת ג"פ הוא דכל שראינו דבר אחד ג"פ מחזקינן דהוא כן והכי הוא סתמא דמילתא, ובזה י"ל דאם שור בתרא בתר שוורים שדינן לי', תו לא הוחזק לנו דהוא נגחן לכל המינים, ואכתי צ"ע.

ויל"פ בזה גם להא דאחר שהוחזק ג"פ ונעשה מועד, אינו חוזר בו ונעשה תם אלא כשחזר בו ג"פ, ודעת הרמב"ם דל"מ אלא כשהתינוקות ממשמשין בו ואינו נוגח, ואילו אם בתוך ג' הנגיחות ראה בהמה אחת ולא נגח, אינו נעשה מועד כלל לדעת רוב קמאי,[[5]](#footnote-6) - גם יל"פ בזה להמבו' בד' קמאי לקמן דל"ז. דלדעת רב זביד דנגח שוורים הוי מועד לכל המינים, לא בטלה העדאתו לשאר המינים, אלא אם ראה ג"פ מין אחר ולא נגח, ולא אמרינן דאף אם ראה פעם אחת ולא נגח נתברר דאין העדאתו לשאר המינים, ומבו' בדבריהם עוד, דאם ראה אח"כ מין אחר ג"פ ולא נגח, אי"ז מבטל להעדאתו לשוורים, ורק אם ראה שור ולא נגח ה"ז מבטל לכל העדאתו, ודו"ק.

ח] עוד יש לסייע לזה, ממש"כ בחי' הריטב"א שבת דס"א: בתו"ד, ז"ל, וכי תימא דכי איתמחאי קמיעא תלתא זימני בתר הכי דנימא איגלאי מילתא למפרע שהקמיע גרם, אין לנו לדון כלום למפרע להוציא אדם מחזקתו, עכ"ל, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר דינא דחזקת ג"פ אי"ז ראי' העומדת בפנ"ע, אלא היינו דמכח שראינו הדבר ג"פ מחזקינן לי' בהכי, ובזה י"ל דכל שכבר הוחזק לנו כן, ל"מ מה דאח"כ איתמחי קמיעא, לבטל למה שהוחזק לנו, אף דעכשיו אין לנו ראי' כלל דהגברא מומחה.

ט] ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דאין חזקת ג"פ מועלת למפרע, דכיון דעיקר כח חזקת ג"פ הוא משום דמחזקינן דהוא כן ואזלינן בתר החזקה, הרי דלא מהני כ"ז אלא אחר שהוחזק לנו, דאזלינן בתר החזקה, אך אי"ז מועיל למפרע, דבשעה זו עדיין לא הוחזק לנו דהוא כן,[[6]](#footnote-7) - ומש"א בגמ' דהא דל"מ למפרע הוא משום דמצי אמרה השתא הוא דכחשה, היינו משום דאם מה שהוחזק לפנינו היום הי' מכריח דגם אתמול הי' כן, הי' לנו לדון כן, דוגמא רחוקה לדבר, דינא דחזקת האם מהני לבת, בגונא דדין הבת אינו בתולדה מדין האם, ורק משום דמה שהוחזק לפנינו היום אינו מכריח דגם מעיקרא הי' כן, די"ל דהשתא הוא דכחשה, ע"כ אין אנו דנים כן למפרע.

**ג**

י] ונראה עוד בזה בפשיטות, וכמדומה דכמעט דא"א לנטות מזה, דעיקר דינא דחזקה בנגיחה וכיו"ב הוא, דכיון דאיכא ג' נגיחות המורים לנו שהוא נגחן, מחזקינן לי' כנגחן, וע"כ כ"ז הוא כשאנו דנים על שעה זו דאחר נגיחתו, דעל שעה זו איכא ג' נגיחות המורים לנו שהוא נגחן, אך כל שאנו לדון על זמן הנגיחה הראשונה והשני', הרי דעל שעה זו ליכא כלל ג' נגיחות המורים לנו שהוא נגחן, שהרי הנגיחה השלישית שנגח אחר שעה זו, אינה מורה לנו כלל על שעה זו שקדמה לה, וע"כ כלפי שעה זו ליכא לעיקר החזקה.

ועד"ז הוא בנשאת לג' בנ"א ולא היו לה בנים, דהגם דכלפי השתא איכא ג' מעשים המורים לנו שאינה ראוי' לילד, אך כלפי הזמן שהיתה נשואה לראשון ולשני ליכא ג' מעשים המורים לנו שלא היתה ראוי' לילד, דמה שנשאת לשלישי ולא היו לה בנים, אינו מורה כלל דגם בשעה שהיתה נשואה לראשון ולשני לא היתה ראוי' לילד, שהרי אפשר שבשעה זו היתה ראוי' לילד והשתא הוא דכחשה, וע"כ לגבי זמן זה, ליכא לעיקר החזקה.

ומשל לדבר הוא בעדות ב' עדים, להני רבוותא שכתבו דהא דבעינן ב' עדים הוא משום דבע"א חיישינן דהוא משקר ובב' עדים לא חיישינן דהם משקרים, והרי אף כשיש ב' עדים אינם מועילים אלא לקיים את הדבר היוצא מבין שניהם, אך אם נדון על כל עד בפנ"ע, שפיר יש לנו לחוש דהוא משקר, ולא אמרינן דאם על כל עד חיישינן דהוא משקר, א"כ היאך מהניא עדות שניהם, ועד"ז הוא בכל גווני דנקבע הדין מכח צירוף ב' ראיות וכיו"ב, דאי"ז מועיל אלא על הדין היוצא מבין שניהם, אך אם נבא לדון על כל ראי' בפנ"ע, לא סמכינן עלה, - וע"כ ה"נ הכא דכוותה, אף דכל מעשה ומעשה בפנ"ע ל"מ להחזיק שהוא כן, מ"מ ג' המעשים יחד מועילין להחזיק את היוצא מבין שלשתם, אך כל שבאנו לדון על היוצא מבין א' מהם, ל"מ ע"ז החזקה כלל.

ולפ"ז ניחא הא דבנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, דהגם דאם נדון על נגיחת השור בפנ"ע ועל נגיחת החמור בפנ"ע, לא הוחזק לנו שאינם מקרה בעלמא, שהרי אין ג' נגיחות המורים ע"ז דבשעה זו הי' נגחן, וכנ"ל, מ"מ כיון דנגיחת השור מורה לנו דשמא הוא נגחן לכל המינים, וגם נגיחת החמור ונגיחת הגמל מורה לנו כן, ואיכא ג' נגיחות המורים לנו דהוא נגחן לכל, מחזקינן לי' כנגחן לכל.

יא] והעירני הרמ"ש מינצר דבזה יל"פ היטב דעת הרמ"ה שהביא הנימו"י לקמן דל"ז., דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל הבהמות ואינו מועד לאדם, וכ"ה בתור"פ לעיל ד"ב., ובחי' ר' שלמה סימן י"ג הק' ע"ז, דאם אינו מועד לאדם ואמרינן דנגיחת האדם היא מקרה, היאך מצטרפת נגיחה זו לעשותו מועד לכל המינים, ועיי"ש בהגה' הגרמי"ל זצ"ל מש"כ לישב, - ולפי הנ"ל הוא מתפרש היטב, דכאשר באנו לדון אם הוא מועד לבהמות, הרי דע"ז איכא ג' נגיחות המורים לנו דהוא מועד לבהמות, וע"כ הוי מועד לבהמה, אך כאשר באנו לדון אם הוא מועד לאדם, הרי דע"ז ליכא ג' נגיחות המורים לנו שהוא מועד, שהרי נגיחת הבהמות אינה מורה כלל דהוא נגחן אף לאדם, וע"כ הוא נעשה מועד לבהמה ולא לאדם, ודו"ק.

1. ובקוה"ע בהוספות שבסוף הספר אות ב' כתב, דהא דאינו משלם נ"ש על נגיחות הראשונות הוא משום שלא התרו בו על נגיחות אלו, - ואמנם כ"ז ניחא לדעת התוס' ודעימייהו דאינו חייב נ"ש אלא כשהתרו בו, אך לדעת רש"י ודעימי' דאף אם העידו בו אחר הנגיחות, ה"ה משלם נ"ש על נגיחת מועדות, לא א"ש.

   ויש להוסיף, דבתוס' תלמיד ר"ת בסוגיין עמד דמ"ש שור המועד דאינו חייב נ"ש על נגיחה שלישית, מוסתות דאף בראי' שלישית אמרינן דדי' שעתה, וכתב, ז"ל, שאני וסתות דכיון שהוחזקה לראות בההיא שעתא קבעה וסת ודי' שעתה אפי' באותה ראי' שלישית דמה לי שלישית מה לי רביעית. אבל גבי שור לאחר שנעשה מועד יש לו להזהר ולשמור שורו שלא יגח מכאן ואילך, דכ"ז שלא העידו ששורו נגחן שנגח ג' פעמים אינו חייב נ"ש דכתיב ואם שור נגח הוא מתמול וגו', הלכך א"א לו להיות חייב בשלישית נ"ש דאכתי לא הועד בבעליו ששור נגח הוא מתמול שלשום, עכ"ל, ומבו' בדבריו דגם בלא ה"ט דאינו חייב בלא שהעידו בו, ל"ה לנו לחייבו אלא על נגיחה שלישית ולא על הנגיחות הראשונות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש מש"כ לדון לפ"ז מ"ט בהועד בבית השואל אין השואל חייב ע"ז אף דהוא חייב באונסין, ודבריו צ"ע, דלכאו' אין מקום לחייבו ע"ז, דהו"ל היזק שאינו ניכר, ומצי למימר הרי שלך לפניך, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן דמ"ה., ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והי' מקום לדחוק בדבריו, דלאו היינו דעיקר כח חזקת ג"פ הוא מדינא דחזקה דמעיקרא, אלא היינו, דאף דחזקת ג"פ הויא ראי' דכ"ה טבעם, מ"מ הא דמהניא החזקה על הזמן דאח"כ, הוא רק מדין חזקה, דבלא דין חזקה שמא נשתנה טבעם, - אך אי"ז מתישב היטב בדבריו, וגם לכאו' זה נסתר ממש"כ ללמוד להך מילתא דהוא מדין חזקה מסוגיא דר"פ חזקת הבתים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובתשו' מהר"ם מר"ב שהביא הב"י בחו"מ סו"ס שפ"ו כתב דכל שהוחזק ג"פ למסור כל הקודם להרגו זכה דגדולה חזקה דהא סוקלין ושורפין על החזקות, ומ' דהא דמהניא חזקת ג"פ הוא מדינא דחזקה, ודינא דסוקלין ושורפין על החזקות, כתב הקרית ספר פ"א מאיסו"ב דהוא נלמד מחזקה דמעיקרא, וג"ז מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר דינא דחזקה הוא דכל שהדבר מוחזק לנו שהוא כן, אזלינן בתר המוחזק לנו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בזה י"ל דהוא משום דעיקר החזקה הוא רק בג"פ רצופין, וכל דל"ה רצופין אי"ז הוכחה דסגי בה לחזקה, וע"כ כל שהוחזק ג"פ רצופין דהו"ל חזקה, ל"מ לחזור בו אלא ע"י שיחזור בו ג' ימים או שיהיו התינקות וכו', וי"ל עוד, דהוא משום דכל שנגח ג"פ רצופין, הרי דאף אם אח"כ חוזר בו, אי"ז מבטל ההעדאה למפרע, אלא אמרינן דהי' מועד וחזר בו, וכיון דל"מ החזרה לומר דל"ה מועד, אלא דחזר בו, בעינן חזרה מעלייתא, ומשא"כ כשראה בהמה אחת בתוך הנגיחות ולא נגח, דליתא לעיקר ההעדאה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה יל"פ מה שדנו הראשונים ביבמות דס"ה. ללמוד מהא דשור המועד אינו משלם נ"ש על הנגיחה שנעשה בה מועד, דה"נ בנשאת לשני ולא היו לה בנים אינה מפסדת כתובתה אף לדעת רבי, עיי"ש בחי' הרמב"ן והרשב"א ובפסקי רי"ד, - ולכאו' הוא מתפרש ע"ד הנ"ל, די"ל דהחזקה היא רק אחר הנגיחה, ובשעת הנגיחה עדיין אינו מוחזק לנו כמועד, וזהו שכתב הרשב"א בסוגיין די"ל דהעדאתו וחיובו באין כאחד, - אך לא ברירא לי הך מילתא, והרמב"ן בתו"ד הזכיר דהוא משום דבהיתר נשאה, וגם צ"ע במש"כ הראשונים שם בהא דבעי נשאת לשלישי ולא היו לה בנים עי' בדבריהם וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)