_6 דחוי ד
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ"ז אייר תשס"ב

בדין דחוי – סי' ד'

א בביאור האופנים דליכא דין דחוי, וביאור שיטות הראשונים בזה, ב בהא דבבע"מ ליכא דין דחוי, אם היינו אף בבע"מ קבוע, ג בביאור האופנים דאיכא דין דחוי לכו"ע, ד בדין דחוי בהדס שהי' מחובר בכניסת יו"ט, ה בקו' הגרע"א בזבחים דע"ג:.

# א

בביאור האופנים דמצינו דליכא דין דחוי, וביאור שיטות הראשונים בזה

זבחים די"ב. בסוגיא דדחוי, הנה מצי' בכ"ד דאף לד' ר"י דס"ל דבע"ח נדחין מ"מ לא אמרי' בהו דין דחוי, והם, א קרבן שהקדישוהו בליל ח' דאכתי לא חזי להרצאה עד למחר, ונדחה מהקרבה, ומ"מ ה"ה ראוי ליקרב למחר, ב בכור וולדות קדשים שה"ה דחויין כל ז' ימים הראשונים, וכן לדעת הסוברים דבדיעבד חיילא קדושה על מחוס"ז, וכאשר כן ד' תוס' לק' דקי"ד: ובתמורה די"ט:, אך ד' רש"י ותוס' בכורות דכ"א: דלא חיילא קדושה כלל בתוך ז', וכן מבו' מד' תוס' בסוגיין ד"ה לילה,[[1]](#footnote-2) ה"ה דחוי כל ז' ימים, ואפ"ה כשרים הן ליקרב מיום ח', ג אותו ואת בנו, עי' תוס' הרא"ש ותו"י יומא דס"ד. שהוכיחו דאין הא' נדחה מכח שחיטת חבירו, אשר אינו ראוי ליקרב כל היום, והוכיחו כן מד' ר"ש דלוקין משום שחו"ח בשחט השני בחוץ, כיון שראוי לפתח אה"מ לאח"ז, ד כל קרבנות שעבר עליהם לילה אחר הקדשן ה"ה כשרים, ועי' קה"י כמה ראיות שהן כשרים, ולא אמרי' שנדחו בלילה, ה קרבנות מחו"כ שהפרישום קודם זמן הכפרה, וכן קרבנות שבת ומועדים שהפרישו קודם זמנם, דלא אמרי' שנדחו שלא היו ראויין ליקרב קודם זמנם, ו אמר רגלה של זו עולה, תימכר למחוייב עולה, ולא אמרי' שמעיקרא כשהיתה הרגל בפנ"ע קדושה נדחתה .

ולפנינו ית' בעז"ה מה שמצי' בד' הראשונים לבאר מ"ט ליכא באופנים אלו דין דחוי.

א] קרבן שהקדישוהו בליל ח', מצי' ה' טעמים דל"יב דין דחוי, א', כתבו תוס' בסוגיין ד"ה וש"מ יש דחוי בדמים דמטעם הוא משום שחוזר ונראה ממילא, וכ"כ תוס' הרא"ש ותו"י יומא דס"ד., ועד"ז כתבו תוס' שם (בדרך א'), דאינו מחוסר מעשה,[[2]](#footnote-3) ב', כתבו תוס' יומא שם ליישב עוד דלילה שאני שאינו זמן הקרבה לכל הקרבנות,[[3]](#footnote-4) ג', כתבו תוס' פסחים דצ"ח. שהטעם דמחוס"ז לא עביד דחוי הוא משום דלא איתחזי מעולם לשום קרבן וזמן קבוע להיות ראוי ליום השמיני, ד', מבו' בתוס' תמורה דכ"ו:, וכ"ה בתוס' הרא"ש ותו"י יומא שם, די"ל דלעולם מחוס"ז הוי דחוי גמור וגזה"כ הוא דכשר, ולא ילפי' מיני' משום דגלי קרא בבע"מ דאחריני אפי' עבר פסולן לא ירצו, כדאמרי' ביומא דס"ד. ואיירי קרא אף בבע"מ שלא נראה מעולם שהומם ממעי אמו או קודם שמונה, כ"כ תוס' הרא"ש ותו"י שם, ונתחדש בדבריהם תרתי, **הא'**, דאי נפל בהם מום אחר ח' הגם דקדם מומן להקדישן ל"ח דחוי מעיקרו, ומבו' לפ"ז דנידון הדחוי בבע"מ ל"ה דוקא בדהוי בע"מ אחר שהקדישו, אלא הי' לנו לדון דין דחוי אף בבע"מ שעבר מומו קודם ההקדש, דדין דחוי שייך אף בבהמת חולין, ועמש"נ בזה עוד בסי' א' סק"ב, ועיי"ש עוד בהע' ב' לבאר הא דבשאר דחויין מצי' דל"ח דחוי רק בבהמה שקדושה, **והב'**, דאי נפל בהם מום קודם ח' חשיב דחוי מעיקרא, והיינו משום דאכתי ל"ה חזיין מעולם להקרבה, וחזי' מזה דדחוי מעיקרא ל"ה בדוקא בדחוי מתחילתו, אלא כל דהוי הדחוי קודם שאיתחזי להקרבה חשיב דחוי מעיקרא, ועי' סי' ג' סק"ב שהבאנו כן מד' הראב"ד בקידושין,[[4]](#footnote-5) ה', נ' דלד' תוס' בסוגיין סוד"ה וש"מ בע"ח נדחין, ולק' דנ"ט. ד"ה עד, דמבו' בדבריהם דהיכא דבידו להשהותו חשיב בידו ול"ה בזה דחוי מעיקרא דחוי, וע' בהע' ו', שנת' דהיינו משום דעיקר הקדשו הוי רק ליקרב לכשיראה, הרי שמה"ט אף מחוס"ז ל"ה דחוי כיון שבידו להשהותו, וכן נ' בל' תוס' דנ"ט., ומה שתוס' בסוגיין בד"ה וש"מ דחוי מעיקרא פי' טעם מחוס"ז משום שחוזר ונראה, ולא פי' הטעם משום דהוי בידו, וכמש"כ בתחי"ד דהיכא דהוי בידו ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, כנר' דפליגי וס"ל דבידו להשהותו ל"ח בידו, כיון דהשתא אי"ז בידו, וזה שלא כדבריהם בדיבור הקודם, וכפה"נ לא מרועה א' ניתנו, וכאשר כן נ' כל לשונם.

והנה על דרכים א' ב' וה', ק' טובא מסוגיין דאמרי' דלד' בן בתירא אם הפריש הפסח בלילה הוי דחוי, ורק לר"פ ל"ה דחוי כיון שלילה אינו מחוס"ז, ולרב אבהו אף בהפרישו בי"ד בצפרא הוי דחוי, וק' טובא מ"ט הוי דחוי, דהרי הוא חוזר ונראה ממילא, והרי לילה אינו זמן הקרבה לכל הקרבנות, ומ"ט הוי דחוי בהפרישו בלילה, לדעת אביי דיום אינו מחוס"ז, ול"ה מחוס"ז רק מכח הלילה, הרי לילה אינו דמן הקרבה לכל הקרבנות ול"ה דחוי, והרי הוי בידו להשהותו, ועל שי' זו דכל שבידו להשהותו ל"ח דחוי, כבר הק' תוס' בסוגיין ולק' דנ"ט. כן דמ"ט פסח חשיב דחוי, ועי' קר"א שכבר עמד בזה, וצ"ע רב בזה.

והנה להדרך הב' נ' די"ל בזה, דהגם דקרבנות דלא חזיין בלילה לא חייל עלייהו דחוי, אך הרי היינו רק בשאין הדחוי רק להלילה ולצפרא חזי, ובזה לא חייל עלייהו דחוי מכח דחוין בלילה, אך כל שבלילה נדחו לטפי מהלילה ודאי חייל עלייהו דחוי, וכאשר נ' פשוט דהפריש קרבן והמיר או נשתטה בלילה, חייל ע"ז דחוי כבר בלילה, ואף אי חזר בו או נשתפה קודם היום כבר חייל ע"ז דחוי, משום דהדחי' שחלה בלילה ל"ה רק במסוים להלילה, וז"פ, וע"כ נ' דהכא בפסח דלא חזי להקרבה עד אחר חצות, הרי שהגם דבאפרשי' בצפרא ל"ה דחוי דאין מחוס"ז לבו ביום, י"ל דהיינו רק בצפרא דבכה"ג אין נדחה מכח מה שאינו ראוי עד חצות כיון שאין מחוס"ז לבו ביום וחשיב שכבר הוא ראוי, אך כל שאפרשי' מאורתא י"ל דמצי חייל עלי' דחוי גם מכח מה דלא חזי בבוקר עד חצות, וע"ז ל"מ מה דבלילה ל"ח עלי' דחוי, וכמש"נ.

וי"ל עוד בזה, ויתישב בזה אף להדרך הא' הנז', ועיקר הדברים כתב בס' משנת ר"א, דהרי עיקר הדחוי בסוגיין הוא שנדחה מהקרבת שלמים, וע"כ ל"ש לומר בזה שחוזר ונראה ממילא, ודמשום שנדחה בלילה ולמחר חזי לא חייל עלי' דחוי, דהרי מה שחוזר ונראה הוי לפסח אך משלמים הוי דחויו דחוי גמור, וע"כ שפיר חייל עלי' דחוי, ואף דהוא חוזר ונראה אחר הפסח לשלמים, כתב במשנת ר"א שם דזה ל"ח חוזר ונראה ממילא כיון שאינו עומד לכך, אך בזה לא נתיישב להדרך הה' הנז', דלכאו' אכתי חשיב בידו כיון דבידו להשהותו אחר הפסח ויקרב שלמים, וי"ל.

והאמנם דלכאו' עיקר הדבר דכיון שדחויו הוא משלמים ל"מ מה שחוזר ונראה מפסח, נסתר מסוגיין, דאי נימא הכי לכאו' מה מהני הא דאין מחוס"ז לבו ביום ודלילה אינו מחוס"ז, הרי לא יהי' ראוי בו ביום לשלמים, ומה מהני הא דיהי' ראוי לפסח, הרי דחויו הוא משלמים ולזה לא יהי' ראוי בו ביום, וי"ל.

אמנם שמעתי לומר בזה, די"ל דמש"א בסוגיין דאין מחוס"ז בו ביום ודלילה אינו מחוס"ז, אין פירושו דמה"ט לא חשיב דחוי כיון שבו ביום יהא ראוי, וכאשר כן מ' מפירש"י בסוגיין עיי"ש, דלעולם י"ל דכל שנדחה ל"מ מה שיהי' ראוי בו ביום, ומש"א אין מחוס"ז לבו ביום היינו דכיון דכל עיקר דחויו הוי רק משלמים אך מפסח הרי לא נדחה כלל, וכמש"כ תוס' ד"ה אי דאפרשי', ע"כ אין לנו לדון בו דין דחוי, רק משום שעדין אי"ז זמן הקרבה דפסח, ועתה כל דין הקרבתו הוי דשלמים, וע"כ כל שנדחה משלמים הוי זה דחוי, אך אם כבר הי' בו דין הקרבה דפסח, הרי דמה שנדחה משלמים אי"ז עושה דחוי כלל, דהרי מפסח לא נדחה כלל, ולפ"ז זהו מש"א אין מחוס"ז לבו ביום, דמכח זה כבר אי"ב השתא דין הקרבה דפסח וע"כ לי"ב דחוי כלל, דמפסח הרי מעולם לא נדחה.

וניחא לדרך זו מאי דמייתי ר"פ מהא דלילה לקדושה, וכבר בי' הקר"א שאין הראי' ממה דהתם ליכא דין דחוי, אלא הראי' ממה דהתם שרי להקדיש ול"ח מחוס"ז, וה"נ לא הוי דחוי, [[5]](#footnote-6) וצ"ע מאי מדמי דין מחוס"ז לדין דחוי, ולהנ"ל ניחא דאף הכא אי"ז דין בהל' דחוי, אלא היינו דכיון דאין מחוס"ז לבו ביום וכבר אי"ב דין הקרבה דפסח, ממילא דלא הי' דחוי כלל, וניחא בזה גם משה"ק בתוס' ד"ה ר"פ מהא דבמנחות ס"ל לר"פ דיש מחוס"ז לבו ביום, ואינו מובן מה ענין זה לזה, דהתם הרי דייני' לענין הכשר הקרבתו השתא, ע' תוס' מנחות ד"ה. ד"ה אלא שכתבו כן, ולהנ"ל ניחא קצת.

וניחא בזה נמי מה שדייק בקר"א, דמשמע דאף לר"פ דלילה אינו מחוס"ז מ"מ ל"מ להפריש רק בלילה, אך אם הפרישו מי"ג ה"ה נדחה, וצ"ע הטעם בזה, [ובקר"א שם כתב דל"מ הא דלילה אינו מחוס"ז רק בדחוי מעיקרא ולא בנראה ונדחה, וכן אמר הגרי"ז, ודימה ד"ז למש"כ תוס' דהא דבידו ל"ה דחוי היינו רק בדחוי מעיקרא, (וע' מה שבי' בזה באופ"א בס' קוב"ש ח"ב במכתב שבסוף הספר), ועי' קר"א שהוכיח מד' תוס' יומא שלא חילקו בזה, ואם ל"ה דחוי מכח אין מחוס"ז לבו ביום הוי אף בנראה ונדחה, ועי' חזו"א שכתב דאה"נ לדעת ר"פ מהני גם אם הפריש בי"ג, וכן נקט הטו"א במגילה דכ"ט: בפשיטות עיי"ש], ולהנ"ל י"ל דהא דאם הפרישו בי"ג הוי דחוי, דהוא משום דאם הפרישו בי"ג וחייל עליו דין הקרבה דשלמים ואכתי לי"ב דין הקרבה דפסח, הרי שכיון שבתחילת ליל י"ד נדחה משלמים הוי זה דחוי, דה"ה נדחה ממה שהי' דינו קודם לכן, ול"מ מה שעתה אי"ב גם דין הקרבה דפסח דממנה לא נדחה, ורק בדהפרישו בליל י"ד דמעיקרא חייל עלי' דין הקרבה דפסח, אשר ממנו לא נדחה כלל, בזה הוא דס"ל לר"פ דל"ה דחוי].

ולפ"ז מיושב היטב דע"כ מהני הא דאין מחוס"ז לבו ביום, הגם דנימא דכל שדחויו הוא משלמים ל"מ כלל מה שחוזר ונראה לפסח, דאה"נ אם הי' חשיב דחוי ל"ה מהני מה שראוי בו ביום לפסח, אך הכא אמרי' דכיון דאין מחוס"ז לבו ביום וכבר אי"ב דין הקרבה דפסח, ליכא עלי' דחוי כלל דמפסח לא נדחה כלל, ודחויו משלמים אינו מדחהו אם אי"ב דין הקרבה דפסח וכלל לא נדחה מזה, אך אה"נ כל דלי"ב דין הקרבה דפסח, הרי שאם נדחה מהקרבת שלמים ל"מ מה שחוזר ונראה לפסח, וא"ש היטב.

ונ' ראי' גדולה לדרך זו בבי' הסוגיא, מד' תוס' יומא דס"ד. הנז', שהק' מ"ט ליכא דחוי במקדיש קרבן בליל ח' וכל קרבן שעבר עליו לילה, וכתבו דאין לתרץ לילה לאו מחוס"ז ולא חשיב נדחה, דהא הכא חשיב נדחה אע"ג דהדר חזי ביומי', עכ"ד, ודבריהם צ"ע טובא דהרי בסוגיין אמרו כן אביי ור"פ דאין מחוס"ז לבו ביום, ומה"ט לא חשיב נדחה, ותוס' לא הזכירו מסוגיין כלל, וכתבו בפשיטות דלא אמרי' לענין דחוי אין מחוס"ז לבו ביום, ומה שהוכיחו תוס' מב' שעירין דג"כ חזי לבו ביום ואפ"ה הוי דחוי, יש לחלק דרק הכא שהוי הדחוי מכח חיסרון הזמן ויהי' ראוי ממילא בו ביום, אמרי' דאין מחוס"ז לבו ביום, משא"כ התם, ועי' קר"א בסוגיין שכתב כן, ונ' דזה ראי' גדולה לדרך זו, דהא דאמרי' בסוגיין אין מחוס"ז לבו ביום ולילה אינו מחוס"ז, אין פירושו כלל דמהני מה שיהי' ראוי בו ביום דמכח זה ל"ח נדחה, דלעולם אף היכא דחזי בו ביום חשיב דחוי וכמו שהוכיחו תוס' ביומא, וגם דהכא ל"מ כלל מה דחזי בו ביום דהרי לשלמים שנדחה מהם לא חזי כלל בו ביום, וכנ"ל, אלא היינו דמה"ט כבר אי"ב דין הקרבה דפסח אשר מזה לא נדחה כלל, אך לעולם היכא דנדחה, ל"מ כלל מה דיהי' ראוי בו ביום, וז"ב בדעתם.

אמנם מד' התוס' במנחות ד"ה. ד"ה אלא, נ' מבו' שפי' לסוגיין כפשוטה, דכל דהדר חזי ביומי' לא הוי דחוי, דיעו"ש בדבריהם דמבו' דמה"ט דאמרי' בסוגיין דאין מחוס"ז לבו ביום יכול להפריש החטאת קודם שיקריב האשם, ומבו' להדיא דבכל דחוי אמרי' דאי חזי לבו ביום ל"ה דחוי, וזה דלא כמש"נ.

גם במש"נ שכל דנדחה משלמים ל"מ כלל מה דהדר חזי לפסח, מבו' לא כן מד' תוס' בסוגיין סוד"ה ש"מ יש דחוי בדמים ולק' דנ"ט., שהקשו שם דמאי פריך הכא דהוי דחוי הרי בידו להשהותו עד חצות, ומבו' דפשיטא להו דהגם דדחויו מפסח מ"מ מהני מה שבידו להשהותו ויקרב לפסח, ולדברינו הי' להם להקשות דבידו להשהותו אחר הפסח שיקרב שלמים, וזה דלא כמש"כ.

ב] קרבנות דה"ה דחויים כל ז' ימים הראשונים, הא דל"ח בהו דין דחוי, הנה שייכי בה כל הטעמים שבסק"א, מלבד הטעם הב', ותיקשי לשי' זו דלא ס"ל לכל הנם טעמים, ורק לילה שאינו זמן הקרבה לכל הקרבנות לא עביד דחוי, א"כ מ"ט ליכא דחוי בז' ימים ראשונים, והק' כן הרש"ש ביומא שם.

ושמעתי ליישב דמודו תוס' ביומא לד' התוס' בפסחים דבמחוס"ז ל"ש דחוי משום דזמנו קבוע ליום ח', ול"ה זמן קרבן כלל קודם לכן, ול"ק להו להתוס' רק מליל ח' שכיון שנתרבה דיכול להקדיש, בע"כ דכבר הוי זמן הקרבן, ואפ"ה ל"ח ליקרב בליל ח' ומ"ט ל"ה דחוי, אך עי' מהרש"א יומא שם שכתב דלפ"ד תוס' פסחים, גם ל"ק קו' התוס' מליל ח', והרי דנקט דתוס' יומא פליגי על ד' תוס' בפסחים, וגם מד' תוס' שם בתחי"ד מ' שהק' מכל מחוס"ז ואף קודם ליל ח', ומ' דלא ס"ל כתוס' פסחים.

ויש להעיר עוד למש"נ בסי' א' סק"ג בד' רש"י בסוכה דהא דמחוס"ז אינו נדחה הוא משום דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא שאין הבהמה קדושה וליכא דחוי על הקדושה, עיי"ש בזה, ותיקשי לפ"ז דא"כ מ"ט בכור וולדות קדשים אין נדחין כל ז' ימים, ואולי י"ל דדחוי שעל הקדושה ודאי ל"ש כל ז' ימים וכטעמא דתוס' בפסחים, וצ"ע בזה.

ג] אותו ואת בנו דאין הא' נדחה מכח שחיטת חבירו, הנה שייכי בזה הטעמים הא' והה' שבסק"א, וכמש"כ ליישב כן תוס' הרא"ש ותו"י ביומא שם, ותוס' בסוגיין סוד"ה וש"מ בע"ח, אך לשאר הטעמים ק' טובא מ"ט לא יהי' בזה דין דחוי.

ועי' תוס' הרא"ש ותו"י שם שכתבו דאף להטעם הד' הנז' דבמחוס"ז הוי גזה"כ שאינו נדחה, הרי שה"נ אוא"ב כיון שראוי הוא ממילא הוי כמו מחוס"ז, ובתחי' ל' תוס' הרא"ש מבו' דדמי נמי למום עובר, וכ"ה בתו"י שם, וזה צ"ב רב, ויש להוסיף בזה, דהא דיש לנו לדון דין דחוי באוא"ב ל"ה מכח דאסור לשחוט השני, דאיסורא בעלמא לא עביד דחוי, והגם דמצי' דאף אם הי' הקרבן כשר מ"מ אם א"א להקריבו הוי דחוי, וכדחזי' בהורו בי"ד שחלב מותר, וכן בקדשים כשרים שנתערבו בפסולין, אך י"ל דהיינו רק בגווני דמדיני הקרבן א"א להקריבו, ולא בגוונא דאי' איסור מן הצד, ועי' להל' סק"ז דמוכח כן מהא דאין קרבנות נדחין בשעבר עליהם שבת, אלא היינו מכח שהקרבן השני ה"ה פסול ביום זה, אשר הטעם בזה הוא משום דהוי בכלל פסולא דמחוס"ז, וע"כ כיון דגלי קרא דמחוס"ז לא עביד דחוי, ה"נ מחוס"ז דאוא"ב לא עביד דין דחוי.

ואמנם אכתי קשיא לשאר הטעמים שבסק"א, מ"ט אוא"ב ל"ה דחוי, ואפשר דאה"נ לדעות אלו הוי אוא"ב דחוי, ומה שהוכיחו תוס' הרא"ש ותו"י מהא דלוקין על השני בחוץ לר"ש משום דחזי לאח"ז, י"ל דר"ש לטעמי' דס"ל בע"ח אינן נדחין כמבו' בכריתות דכ"ח.

ויש להוסיף, דלדעת תוס' בסוגיין דהא דאוא"ב ל"ה דחוי הוא משום דבידו להשהותו, הרי דהיינו רק בדחוי מעיקרא, אך בנראה ונדחה הרי הוי דחוי אף היכא דהוי בידו, וכמש"כ התוס', וע"כ הא דאוא"ב ל"ה דחוי היינו רק בשהקדיש השני אחר שחיטת הראשון, וכ"ה להדיא בל' התוס' לק' דנ"ט. דל"ה דחוי באוא"ב רק בשהקדיש השני אחר שחיטת הראשון, וכן הגי' השטמ"ק גם בל' תוס' בסוגיין, וז"פ.

ד] הא דכל קרבנות אינן נדחין בשעבר עליהם הלילה, עי' תוס' יומא דס"ד. שכתבו ע"ז הטעמים הא' והב' דלעי' סק"א, אך שאר הטעמים לא שייכי בזה, דאף הטעם הה' דבידו להשהותו ל"מ בזה, דהרי הא דבידו ל"מ רק בדחוי מעיקרא ולא בנראה ונדחה, וא"כ מ"ט לא יפסלו קרבנות שהקדישן קודם הלילה דנראו ונדחו, ולכאו' צ"ל דכלפי פסול לילה, מודו ש"ר דאי"ז עושה דחוי, כיון שאי"ז כלל זמן הקרבה דכל קרבנות הראויים, וליכא כלל חיסרון בקרבן זה, ורק בדאי' דחוי אחרי' בלילה, לא ס"ל כד' תוס' יומא דבלילה ל"ח פסול דחוי.

ה] הא דכל קרבנות דמחוסרי כפרה שהפרישן קודם זמנן ל"ה דחויין, כתבו תוס' בסוגיין ד"ה הג"ה אי דאפרשה, דל"ח דחוי קודם הבאת קרבנו דאין זמנו עד שיטהר ויטבול, ובתוס' לק' דנ"ט. כתבו הטעם משום דהוי בידו, [[6]](#footnote-7) אך שאר הטעמים דלעי' סק"א ל"ש בזה, וכנר' ס"ל לש"ר כהטעם שכתבו תוס' בסוגיין, ונ"פ דמה"ט גם ל"ה דחוי בכל קרבנות שבת והמועדים שהפרישום קודם זמנם.

ושמעתי להעיר דלד' תוס' לק' דנ"ט. דהטעם דל"ה דחוי הוא משום דהוי בידו, הרי לפ"ז מה דאי"ז דחוי היינו רק בדחוי מעיקרא אך אי משכח"ל בזה נראה ונדחה הוי דחוי, דבנראה ונדחה ה"ז נדחה אף אי הוי בידו, וא"כ תיקשי בדין שעירי הרגלים דאמרי' בריש שבועות דאפי' לר"ש דלי"ל לב בי"ד מתנה שעיר שלא קרב רגל זה יקרב ברגל אחר, ובזה הרי הוי נראה ונדחה ומ"ט לא ידחה, ושמעתי ליישב די"ל דר"ש לטעמי' דס"ל בע"ח אינן נדחין, וכמבו' בכריתות דכ"ח., שו"ר כ"ז במקד"ד סי' ל"ג סק"ב, ולד' רבנן דס"ל דין דחוי, בלא"ה לא ק' בשעירי הרגלים, כיון דלדידהו אמרי' בזה לב ב"ד מתנה, וצ"ע בזה.

עוד יש להעיר בזה, בהמבו' ביומא דס"ו, דפסח שהפרישוהו בשנה זו, ולא קרב ואכתי ראוי הוא לשנה הבאה, לד' רבי דמפסח לפסח אפשר שלא עברה שנתו, מדינא ידחה לשנה הבאה, ורק דנחלקו בזה התם משום חשש תקלה, וצ"ע לד' תוס' לק' דנ"ט. דמה שקרבן קודם זמנו אינו נדחה הוא רק משום דהוי בידו, ולפ"ז הרי בדין דהיכא דנראה ונדחה יהי' זה דחוי וכנ"ל, וא"כ מ"ט אין הפסח נדחה מליקרב לשנה הבאה, ויתכן שהטעם הוא משום דחזי כל השנה לשלמים, וצ"ע בזה.[[7]](#footnote-8)

ושמעתי ליישב עוד בכ"ז, דנראה ונדחה ל"ה רק אם מתחילה נראה לגמרי ואח"כ חייל בזה דחי', אך בהנך גווני דמעיקרא נראה רק לרגלים ולפסח, לי"ב להגריעותא דנראה ונדחה, והיינו משום דהא דבנראה ונדחה ל"מ בידו, נת' בהע' ו', לפמש"נ שם דהא דכל שבידו ל"ה דחוי לדעת התוס', הוא רק משום דמעיקרא הוי הקדישו לכשיראה, ומעולם לא נדחה מהקדישו, ומה"ט ל"ש כן בנראה ונדחה, שהי' הקדישו מעיקרא לזמן זה ונדחה ממנה, ואשר ע"כ היכא דמעיקרא לא נראה לזמן זה, לי"ב להגריעותא דנראה ונדחה, ודו"ק.

ו] הא דהאומר רגלה של זו עולה, אינה נדחית, כתבו תוס' בסוגיין ד"ה הג"ה קדושה ואינה קריבה, דהתם אינה דחוי' כיון שבידו להקדישה, וכ"כ התוס' בחולין דס"ט:, וכ"כ התורי"ד בקידושין.

ונ' דהיינו אף לשי' הראשונים דדחוי מעיקרא הוי דחוי אף היכא דהוי בידו, (עמש"נ בסי' א' סק"א), דמ"מ היכא דבידו לתקן בקל לכו"ע ליכא דין דחוי, וכמבו' לק' דל"ד:, וכמש"כ תוס' שם ובסוכה דל"ג. ותוס' הרא"ש שם, (ולכאו' לדבריהם מיושב קו' תוס' מנחות דנ"ט: ד"ה כל שבידו, עיי"ש), אך ע' תו"י כריתות ד"ז. שכתבו דכ"מ דאמרי' לק' דל"ד: דמהני הא דבידו, ה"מ רק בשאינו נדחה מחמת פסולו כמו שקיבל את הדם ונתנו לשמאלו וכו', ומשא"כ היכא דנדחה מחמת פסול, ונ' בביאורו, דהיכא דל"ה הדחוי מחמת פסול הרי דכיון דהוי בידו ל"ח כלל דחוי, דאף השתא ה"ה חזי, דזהו דינו ליטלו ולהוליכו, ומשא"כ היכא שנדחה מחמת פסול, דהשתא הוי זה דחוי, ל"מ מה שבידו, (שו"ר בס' ישועות מלכו או"ח סי' מ"ט וכתבים סי' כ"ו שבי' דבריהם כעי"ז עיי"ש), ולפ"ז תיקשי הכא מ"ט אי"ז נדחה, אך י"ל שאף לדעתם היכא דהוי דחוי מעיקרא ל"ה דחוי בכה"ג**.**

וראיתי להעיר ע"ד התוס', דאכתי תיקשי דכשמוכרה לאחר החייב עולה יחול בזה דחוי, דהשתא הוי כבהמה של ב' שותפין, שכבר אין בידו להקדישה, וי"ל בזה **א',** דאה"נ ואיירי רק בדמוכרה לחייבי עולה בעד דמים שהפרישום לעולה, וחיילא קדושת עולה על כל הבהמה ע"י המכירה, וממילא דל"ה דחוי כלל, שו"ר בס' שלמי יוסף דברי הר"י אידלשטין שהביא ליישב כן מאביו שליט"א, אך העיר שם ע"ז בהמבו' בתוס' ערכין ד"ה. דמצינו לאוקמה בהפריש לצורך אחר, והתם מ"ט לא יהי' זה דחוי, כיון דאי"ז ביד המתכפר להקדיש החצי השני, ומסתבר דזה תלי בהמתכפר, **ב'**, י"ל עוד דכיון שמוכרה לאחר לצרכי עולות ודעת האחר להקדישה לא חשיב זה דחוי, אך מסברא בעי' שיהי' ביד המתכפר להקדיש החצי השני, וכנ"ל, **ג'**, לפ"מ שכתב הגרי"ז בד' הרמב"ם ורגמ"ה, דהגם דרגלה של זו עולה הוי קדוה"ג, מ"מ חיילא המכירה אף על הרגל, והבאנו דבריו בסי' ג' הע' ב', ולפ"ז מיושב בפשיטות, דכיון דהוי אף הרגל של הלוקח, אינה דחוי' כלל שהרי ביד הלוקח להקדיש כל הבהמה, **ד'**, עוד ראיתי ליישב, לפ"ד הגרי"ז במכתבים, שכתב דדין דחוי שעל עצם הקדושה הוי רק בדחוי מעיקרא, עיי"ש בדבריו, וע' בסי' ב' סק"ה שנת' כן בדעת הרמב"ם, ולפ"ז י"ל, דכל מה שיש לדון דין דחוי ברגלה של זו עולה, היינו רק דין דחוי בהקדושה דהויא קדושה דחוי', דהבהמה הרי לא נדחתה מעולם להקרבה, דהרי היא ראוי' להקרבה אם יקדישוה, וע"כ אם בשעת ההקדש ל"ה ע"ז תורת דחוי, תו אף שאח"כ מכרה לאחר, אין לדון בזה דין דחוי על הקדושה, כיון שמעיקרה לא היתה הקדושה דחוי', וע' להלן בסי' ו' מש"נ עוד לדון לישב בזה.

ובחי' תלמיד הרשב"א קידושין ד"ז. כתב דשאני רגל שאין ראוי להיות נגרר אחריו כל הבהמה, כיון שאין הנשמה תלוי' בו, ולפיכך אין לו כח לדחות אחרי', ול"ד להקדיש חצי' דהוי ד' שהנשמה תלוי' בו וע"כ נגרר אחריו החצי האחר, עכ"ד, ויל"פ בכונתו בכמה אנפי, או דנימא דהגם דחייל על הרגל דחוי מ"מ לא איכפ"ל בזה, דכיון דכל הבהמה אין קדושתה דחוי', מצי שפיר להקריבה ומה לי הא שהרגל דחוי', וזה ניחא טפי אי נימא דאילו היתה הבהמה כולה קדושה מלבד הרגל הי' אפשר להקריבה, (עמש"נ בזה בתמורה די"א), וע"כ מה לי שהרגל דחוי', ובאמת הביאו מהגרי"ז שהוכיח ממה שדנו תוס' דיהי' דין דחי' מכח הרגל, דע"כ דס"ל דבהמת הקדש שרגלה חולין אינה קריבה, דא"נ שה"ה קריבה מה לי שהרגל דחוי', ויל"פ עוד דעל רגל ל"ח כלל דחי' דכיון דאין הנשמה תלוי' בו ל"ה כלל חפצא דקרבן, ואין דינו כלל ליקרב, דנימא דה"ה נדחה מהקרבה, וכנר' לזה כיון החזו"א בכורות סי' י" סקי"ט הבאנו דבריו להלן, אך אי"ז נ' בל' תלמיד הרשב"א, וגם דמהא דחזי' בפשוטו דחייל בי' קדוה"ג אין נ' כן, וי"ל עוד דדין דחוי חייל על כל הבהמה, דדחוי חצי הבהמה חייל על כולה, אך בלא"ה ל"ש דין דחוי כלל, וע"כ ברגל שאין לה כח לגרור הבהמה לא חייל מכח דחוי' דחוי בכל הבהמה, וכדרך זו נ' ל' תלמיד הרשב"א, ולפ"ז נדחה ראיית הגרי"ז מד' תוס' דבהמת קרבן דרגלה חולין אינה קריבה, דאל"כ מה איכפת לן שיחול דחוי על הרגל, אך להנ"ל הרי כל שחייל דחוי מכח הרגל חייל הדחוי על כל הבהמה.

ועי' שפ"א בסוגיין שכתב ליישב עוד, דברגלה של זו עולה הוי רק קדו"ד וע"כ לי"ב דין דחוי, אך דבריו תליין במש"נ בסי' ג' סק"א אי בקדו"ד גמורה אי' דין דחוי, ועיי"ש דמד' הרבה ראשונים מבו' להדיא דאיכא דין דחוי אף בקדו"ד, וגם במש"נ שם בהע' ב' הנידון אם ברגלה של זו עולה הוי קדוה"ג או ל"ה אלא קדו"ד, ועיי"ש מד' המאירי בקידושין ד"ז דהביא פלוג' הראשונים בזה, עיי"ש.

ונ' דיש ליישב עוד בזה, לפמש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם והרגמ"ה, דהא דברגלה של זו עולה תימכר לחייבו עולות, אי"ז רק עצה טובה משום דא"א לפדות הרגל ובהכרח עליו למוכרה לחייבי עולות, אלא היינו דחייל על כל הבהמה דין שאינה יוצאת מידי מזבח לעולם, ואכמ"ל בזה, ולפ"ז ניחא היטב דע"כ לי"ב דין דחוי כלל, דהגם דהרגל לא חזיא להקרבה, אך הרי זהו דין הבהמה שתהא כולה עולה ועליו להקדיש כולה, והרי כשיקדיש כולה תהי' ראוי' להקרבה, וע"כ ל"ה זה דחוי, ול"ד להפריש חצי' דכלל לא חייל דין על הבהמה להקדיש כולה, וע"כ כיון שאין קדושה אלא חצי' הויא הבהמה דחוי'.

וע' עוד בחזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ט, ובמקד"ד בקונטרס סי' ב', שהק' מדנפשייהו דברגלה של זו עולה יהא דין דיחוי, ותירצו דכיון דבידו להקדישו ל"ה דחוי, והחזו"א תי' עוד דלא חייל דין דחוי על אבר שאין הנשמה תלוי' בו, ולפלא שלא הזכירו ד' התוס' בסוגיין ובחולין שעמדו בזה וכתבו דכיון דבידו להקדישו ל"ה דחוי.

ז] ילה"ע עוד כמה מילי בדין דחוי, א', יל"ע מ"ט לא אמרי' בכל קרבנות שעבר עליהם שבת או יו"ט ואינם דוחין שבת ויו"ט, דה"ה נדחין, ומצאתי בצל"ח בפסחים דצ"ח שעמד בזה, וכתב דכיון שבדיעבד הקרבן כשר ל"ה דחוי, וצ"ע דהרי חזי' דאי' דין דחוי אף היכא שבדיעבד אין הקרבן נפסל, וכמבואר בהורו בי"ד דחלב מותר דהוי דחוי, וכן בקדשים כשרים שנתערבו בפסולין, וצ"ל דהתם שאני דמדיני הקרבן אין להקריבו, ומשא"כ היכא דהוי איסור מן הצד אי"ז עושה דחוי, ועי' לעיל סק"ג בזה, שו"ר כעי"ז במקד"ד סי' ל"ג סק"ב, אך כבר עמד בזה הצל"ח גופי' שם, ועיי"ש שכתב?????.

וי"ל עוד להשיטות דבחוזר ונראה ממילא ליכא דין דחוי, וי"ל גם להשיטות דהיכא דבידו להשהותו ל"ה דחוי, והגם שבנראה ונדחה ל"מ הא דהוי בידו, אך י"ל דהכא דמעיקרא ל"ה חזי לשבת ויו"ט, ולא נראה לזה מעיקרא, לא חשיב כנראה ונדחה, וע"ד שנת' לעיל סוסק"ה.

ויל"ע עוד בזה, בד' הרא"ש מו"ק פ"ג סי' צ"ו, במה שהביא ד' מהר"מ מר"ב, ובמש"כ ע"ז הרא"ש, והבאנו הדברים בסו"ס א', עיי"ש, ויתכן דיש ללמוד מדבריהם הטעם דבנידו"ד ליכא דין דחוי, ול"ע כעת היטב.

ב', במקד"ד סי' ל"ג סק"ב הק', בהא דאמרי' דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולים, דא"כ כל השלמים ידחו לאחר שננעלו דלתות היכל, ועיי"ש מש"כ לדון ליישב בזה, וצ"ע.

ג', עוד יש להעיר, בנטמאו הבעלים במת, לד' הרמב"ם דטמא מת אינו משלח קרבנותיו, דלכאו' הי' ראוי שיהי' בזה דין דחוי, ולא מצי' כן.

ד', עוד יש להעיר, בנעשו הבעלים אוננין, דמבו' להדיא בפסחים דצ"ח. שאין הקרבן נדחה, עיי"ש, וצ"ע מ"ט לא יהי' בזה דין דחוי, ולהשיטות דכל דחוזר ונראה ממילא ל"ה דחוי ניחא, וי"ל עוד אי נימא דבהקריבו כשהוא אונן אין הקרבן נפסל, ועי' מה שציינו בזה בס' המפתח ביאת מקדש ספ"ב, ויל"ד גם בטמא מת ששלח קרבן אם ה"ז נפסל, ואי נימא דאי"ז נפסל באונן ובטמא, י"ל דע"כ ליכא בזה דין דחוי, אך יל"ע דלכאו' זה דמי להורו בי"ד ולנתערבו בפסולין, דהגם דבדיעבד כשר הוי דחוי, וכמש"נ לעיל הטעם בזה, וצ"ע בזה.

ה', עי' עוד באבנ"מ סי' י"א סק"א שדן דיהי' דין דחוי במנחת סוטה שאמר הבעל איני רוצה להשקותה, ואף אי נימא דמצי לחזור בו מ"מ מנחה זו נדחית, ותמה על מה שהוכיחו התוס' דמהא דמנחתה נשרפת מוכח שאין יכול לחזור בו, ועיי"ש באבנ"מ דדן דשמא חשיב בידו גמור ול"ה דחוי, אך כתב דכיון דהמנחה של האשה ואי"ז בידה, ל"מ מה דהוי ביד הבעל, ועיי"ש בד' המגי' בסוף הספר, ולכאו' י"ל דזה ל"ח כלל דחוי, דהרי המנחה חזיא ליקרב כשישקנה הבעל, ומה דהשתא לא אזיל להשקותה לכאו' אי"ז עושה דחוי כלל, וצ"ע בזה

## ב

בהא דבבע"מ ליכא פסול דחוי אם היינו אף בבע"מ קבוע

ח] ביומא דס"ד מבו' לדעת ר"י דבע"ח נדחין, דמ"מ בבעל מום גלי קרא דמום בם לא ירצו הא עבר מומם ירצו, ויש להסתפק אם הוי זה הלכה בפסול בעל מום שאינו עושה דחוי, או הוי זה דין מסוים בבע"מ עובר דלא עביד דחוי, אך בבע"מ קבוע ודאי עושה ג"כ דחוי.

ונפ"מ בזה נר' להמבו' בתוס' גיטין דס"ט. ובכורות דל"ח: בתי' א', דמום שאינו עובר אלא ע"י רפואה חשיב מום קבוע,[[8]](#footnote-9) ויש להסתפק בשנפל בקרבן מום קבוע ועבר ע"י רפואה אי נדחה הקרבן מהקרבה לדעת ר"י דבע"ח נדחין, או דנימא דאינו נדחה כיון דגלי קרא דפסול מום לא עביד דחוי.

ולכאו' יש לפשוט ספק זה, ממה שדנו תוס' בבכורות שם, דיבלת הוי מום קבוע הגם דיש לה רפואה בחתיכה, כדאמרי' בעירובין דק"ג: דחותכין יבלת במקדש, ובפסחים דס"ה אמרי' דחתיכת יבלתו אין דוחה את השבת, והנה הרי מבו' לפ"ז דהגם דיבלת הויא מום קבוע מ"מ מהני חתיכת היבלת להכשיר הבהמה, והרי דאף מום קבוע לא עביד דחוי, אמנם יש לדחות דהתם איירי שעדין לא הקדיש הבהמה וכדאמרי' בפסחים שם דס"ו. דמצי להקדיש פסחו ביו"ט, וע"כ ליכא בזה דין דחוי, ושו"ר שדחה כן באחיעזר ח"ב סי' ל"ה סק"ג, אך מלבד דסתימת הדברים לא מ' כן, וגם בגמ' שם דנו אם מצי להקדיש ביו"ט ולא הוכיחו ממתני' דאיירי במקדיש ביו"ט, וע"כ דמתני' מיתוקמא שפיר אף בהקדיש בעיו"ט, גם לפמש"נ לעיל סק"א מד' תוהרא"ש ותו"י ביומא הרי שדחוי דבע"מ הוי אף בבהמה שאינה קדושה, ועי' גם בסי' א' הע' ב' מש"נ בזה, וע"כ גם אי נימא דמתני' דעירובין ודפסחים איירי קודם שהוקדשה הבהמה, אכתי איכא למשמע מינה דליכא דין דחוי אף במום קבוע.

שו"ר שכבר דנו בזה האחרונים ועי' מהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ו אות נ"ג דמסיק דאף במום קבוע שעבר ע"י רפואה ליכא דחוי, ודן שם לפרש דרק על כה"ג איצטריך קרא דמום בם להכשירו עיי"ש, וכן נקטו המנ"ח מ' י"ח אות ז' והאחיעזר ח"ב סי' ל"ה סק"ג והחזו"א בכורות סי' כ"ה סקי"ט.

והנה עי' בתלמיד הרשב"א קידושין ד"ז שהק' במש"א שם דתמורתה אינה קריבה, דמ"ש מבהמה תמימה שיש לה קדוה"ג ונפל בה מום והמירה על אחרת תמימה, דקיי"ל בעלמא שאותה תמורה קריבה ולא אמרי' שתהא תמורתה כיוצא בה, עיי"ש מש"כ בזה וצ"ב, ולכאו' לפי הנ"ל י"ל דבע"מ שאני דליכא בי' כלל פסול דחוי וע"כ אי"ז מדחה תמורתה, והרי אף איהי גופה היתה קריבה אם יעבור מומה ע"י רפואה, וצ"ע בזה.

אמנם עי' בסוג' דבכורות דט"ו: דלכאו' מבו' מהתם דפסול מום נמי עביד דחוי עייש"ה, ולכאו' זה דלא כמש"נ, אך נ' די"ל דאף דמום לא עביד דחוי, היינו רק בהדין דכל שנדחה נדחה לעולם ואף אחר שיעבור פסולו ודין זה ל"ה בבע"מ, אך מ"מ כ"ז שהמום קיים הוי נמי דחוי, ועד"ז נת' בדברינו בסוגיא דמזבח שנפגם, דאף למ"ד דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, היינו רק דאחר שנסתתלק הפסול ה"ה חוזר ונראה, אך כ"ז שהפסול קיים אי"ב ג"כ פסול דחוי, עיי"ש, ונת' כן גם בדברינו בסי' ב' סק"ב בדעת הרמב"ם, וע"כ ולד בע"מ הוי נמי דחוי, ול"ד הולד לבע"מ דעבר מומו, ולפ"ז אין לתרץ קו' תלמיד הרשב"א כמש"כ לעי', דהרי כ"ז שהמום קיים הוי דחוי, והי' בדין שתידחה תמורתו.

שו"ר בקה"י בכורות סו"ס ט"ז שהביא מהשעה"מ פ"ד מק"פ שהק' על ד' תוס' דהא דבמפריש נקיבה לעולה הולד אינו קרב דהוא משום דחוי, דא"כ מ"ט אמרי' דלרבנן אף ולד בע"מ אינו קרב, הרי בבע"מ ליכא דין דחוי, ונקט השעה"מ בפשיטות דאף במום קבוע ליכא דין דחוי וכד' האחרונים הנז', וכתב הקה"י ליישב דאף דאין בע"מ נדחין כשחזרו ונראו, מ"מ כ"ז שהן דחויין גם ולדן הוי דחוי, וזה כמש"כ, ולמש"כ השעה"מ שם דאה"נ מה דולדות בע"מ אין קריבין ל"ה משום דחוי, והיינו דאף בעודו בע"מ ל"ה דחוי, ניחא שפיר קו' תלמיד הרשב"א הנז', וכמש"נ.

### ג

### בביאור האופנים דאיכא דין דחוי לכו"ע

ט] במתני' פסחים דצ"ו: תנן בפסח שנמצא קודם שחיטת הפסח דירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו שלמים, ועי'' לעיל הע' ד' מש"נ שיטות הראשונים בבי' דינא דמתני' דהתם, עיי"ש, ובתוס' שם כתבו דאף לרב דבע"ח אינן נדחין, מודה דהתם ה"ז נדחה כיון דדחיי' בידים, וכ"כ תוס' הרא"ש ותו"י ביומא דס"ד:, ועיקר הדבר כתבו גם תוס' בסוגיין ד"ה ש"מ בע"ח נדחין, דמודה רב היכא דדחיי' בידים, ועמש"נ בסו"ס ב' ובסי' ו'??? בטעם הדבר.

אך עיי"ש בחי' רבינו דוד שכתב דהומ"ל מכח הך מתניתין דש"מ דבע"ח נדחין ודקדו"ד נדחית, ומש"א כן רק על מתני' דדצ"ז: הוא משום דממתני' דהתם יש ללמוד גם דדחוי מעיקרא הוי דחוי, עיי"ש בדבריו, ומבו' דלא חילק דמתני' דדצ"ו: שאני הואיל ודחיי' בידים ואין ללמוד מזה דבע"ח נדחין, אך י"ל דס"ל דאף מתני' דדצ"ז: חשיב דחיי' בידים, וכד' תוס' בסוגייין וכדהלן, וממילא דמש"א שם ש"מ בע"ח נדחין אתיא אף לד' רב דבע"ח אין נדחין דהתם מודה, וממילא דשפיר כתב דזה הומ"ל נמי ממתני' דדצ"ו:, וכן מבו' מד' הרמב"ם פ"ד מהל' ק"פ, דפסק בפס ח שנמצא דיקרב הוא עצמו שלמים, ודלא כמתני' הנז', וכבר כתב הכ"מ שם דבע"כ היינו משום דהרמב"ם לטעמי' דס"ל בע"ח אינן נדחין, ועי' עוד בזה בסי' ב' סק"ה, והיינו דס"ל להרמב"ם דמתני' דהתם אתיא דלא כמ"ד דבע"ח אינן נדחין, ודלא כד' תוס' הנז' דבגוונא דמתני' דהתם מודה רב דבע"ח נדחין.

ובהא דתנן התם במפריש נקבה לפסחו דתרעה עד שיסתאב ותימכר וגי' רש"י ויביא בדמי' שלמים וגי' ר"ח ורמב"ם שיפלו הדמים לנדבה, כתבו תוס' ביומא דס"ד: דאתיא אף כרב דס"ל בע"ח אינן נדחין, דהתם הוי דחי' גמורה דלעולם לא חזיא לדבר שהופרשה לשמו דהיינו פסח, וע' בסו"ס ב' מש"נ הטעם בזה דכה"ג מודה רב, ובתוס' בסוגיין כתבו דבזה מודה רב משום דדחיי' בידים.

והנה במש"כ תוס' בסוגיין דהתם חשיב דחיי' בידים, צ"ב דהרי בדין בהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' מבו' דלדעת רב לי"ב דין דחוי, ואי נימא דהיכא דדחיי' בידים מודה רב דבע"ח נדחין, הרי דבעכצ"ל כמש"כ תוס' בפסחים דצ"ו: דבזה לא חשיב דחיי' בידים כיון דדרך הקדש דחי לה, ותיקשי דא"כ מ"ט במפריש נקבה לפסחו חשיב דחיי' בידים הרי הוי זה דרך הקדש, ובאמת בד' תוס' בפסחים נ' דס"ל דאף מפריש נקבה לפסחו ל"ח דחיי' בידים, וזה ממשה"ק שם בדצ"ח. מאי קמ"ל ר"י בבהמה של ב' שותפין מתני' היא במפריש נקבה לפסחו, ואי נימא דהתם הוי זה דחיי' בידים דאף לרב אי"ב דין דחוי, הרי דטובא קמ"ל ר"י דאף בבהמה של ב' שותפין אי"ב דין דחוי, הגם דלא חשיב דחיי' בידים, וכמש"כ כן תוס' בסוגיין דזהו דקמ"ל ר' יוחנן, ובע"כ דדעת תוס' פסחים דאף במפריש נקבה לפסחו לא חשיב דחיי' בידים, ולטעמייהו דכל דהוי דרך הקדש ל"ח דחיי' ובידים, ודמה"ט בבהמה של ב' שותפין ל"ח דחיי' בידים, וה"נ מפריש נקבה לפסחו דכוותה, ועי' שעה"מ פ"ד מקר"פ שכבר עמד בכ"ז, ולכאו' בע"כ שד' תוס' בסוגיין דאף בדהוי דרך הקדש חשיב דחיי' בידים, וצ"ע דא"כ מ"ט בבהמה של ב' שותפין ל"ח דחיי' בידים.

ועי' שעה"מ שם שכתב בביאור ד' התוס', דבהמה של ב' שותפין ל"ח דחיי' בידים, כיון שאף בלא ההקדש לא היתה ראוי' ליקרב חצי' כמו שהיא וה"ה דחוי' מאלי', אלא שהקדישה גרם לה שידחה אח"כ בשעה שחזר ולקחה ובשעה שלקחה ממילא היא נדחית, עיי"ש בדבריו וצ"ב, ובחי' הצל"ח בפסחים דצ"ח. כתב בתו"ד די"ל דבבהמה של ב' שותפין ל"ח דחיי' בידים, כיון שאלמלי דין הדחוי הרי כשיקנה חצי השני ויקדישנו היתה הבהמה קריבה, וע"כ ל"ח זה דחיי' בידים, ומשא"כ במפריש נקבה לפסחו דלעולם לא חזיא לזה, חשיב דחיי' בידים, עכ"ד, וי"ל כן בד' תוס' בסוגיין, ויל"פ עוד עד"ז, דבנקבה לפסחו דהבהמה מצ"ע לא חזיא לפסח חשיב דחיי' בידים, ומשא"כ בבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי', הרי הקדש חצי' מצ"ע אינו דחוי מהקרבה, וכרגלה של זו עולה שכתבו תוס' בסוגיין דל"ה דחוי, וכמש"נ לעיל סק"ו, ורק מכח עיכוב השותף הוא דה"ז דחוי, ובזה ס"ל להתוס' דל"ח זה דחיי' בידים, כיון דההקדש מצ"ע אינו דחוי.

**ד**

י] מוצאי שמחת תורה תש"ע - העירוני בדין ד' מינם שהיו מחוברים בכניסת יו"ט ראשון, לדעת הסוברים דמחובר אינו כשר לנטילה, דלא חשיב זה כנטילה, ותלשו בחוה"מ, מ"ט לא פסלינן בזה משום דחוי, שהרי ביו"ט ראשון הי' דחוי, ולא הי' זה בידו לתלוש.

והנה בפשוטו לק"מ, שהרי להדיא אמרו בסוכה דל"ג: דאם עבר וליקטן כשר, משום דהוי דחוי מעיקרא, ואף דאסור ללקטן, וא"כ ה"נ אם עבר ותלש ביו"ט בדין דיהא כשר.

אך יש מקום לדון דכל הא דכשר אף שאסור ללקט, הוא רק משום שכל האיסור ללקט הענבים אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ רש"י שם דל"ג. והתוס' ביומא דל"ה., ולפלא מש"כ הערול"נ בסוכה דל"ג: דמ' מד' רש"י שם דהוי זה מלאכה דאורייתא, שהרי להדיא כתב רש"י בע"א דהוא משום שבות, וע"כ חשבינן לה כבידו, ודלא כמש"כ המרדכי דה"ז תיקון מנא דאורייתא, וכ"נ בד' התוס' כתובות ד"ו., עייש"ה, אך כל שמדאורייתא ה"ז אסור, לא חשיב כבידו, ואי נימא הכי תיקשי מ"ט לי"ב משום דחוי.

ויש מקום לדון, דכה"ג לא חשיב כלל כדחוי, כיון שאי"ז פסול בגוף המינים, אלא הוי חיסרון היכ"ת שאי"ז ראוי ללקיחה, ויל"ע בזה.

עוד נ' לדון, דכיון שאמרו בגמ' ביצה ד"ל: דבסוכה דמפסקי לילות הוי כל יום מצוה בפנ"ע, ע"כ אף אם נדחה ביום הראשון, אי"ז דחוי לשאר הימים, וע"כ אף דביום הראשון הי' זה דחוי ול"ה זה בידו, מ"מ אי"ז דוחהו לשאר הימים, ובשאר הימים הרי לא חשיב דחוי כלל, כיון דהוי זה בידו לתלשן בהיתר.

אמנם בערול"נ סוכה שם מבו' שנקט דלענין זה חשבינן לכל הימים כחד מצוה, עיי"ש שהוצרך לפרש מ"ט לא חשבינן לד' מינים כנראה ונדחה בלילה שאינו ראוי לנטילה, עיי"ש, והרי שדן לכל הימים כחד.

עוד עיי"ש בערול"נ שפירש מש"א בגמ' הא ליקטן כשר, דדייק לה מהא דתנן דאין ממעטין ביו"ט, ואם הי' זה פסול משום דחוי, מ"ט אין ממעטין ביו"ט, הרי לי"ב תיקון מנא כלל, ואי נימא דדחוי אינו פוסל אלא לאותו היום, א"כ הרי י"ל דמה"ט הוא דאין ממעטין ביו"ט.

וראיתי בעונג יו"ט סימן נ"ב שכבר עמד ע"ז, ז"ל, מיהו לכאו' אכתי צ"ע, היכי מוכח מהא דאין ממעטין ביו"ט דאם מיעטן כשר דאין דיחוי, דילמא לעולם יש דיחוי אצל מצות, והא דקתני אסור למעט היינו משום דאסור למעט ביו"ט ראשון, אע"ג דלא מתקן מידי ביו"ט דלא חזי ליומא משום דיחוי, מ"מ לשאר הימים דבשאר הימים אפשר דראוי לצאת בו, משום דבתחלה לא נדחה רק מיו"ט ראשון שאין בידו למעט, וגבי אתרוג כל יומא מצוה באפי' נפשי' הוא כדאמרינן בסוכה בביצה וכו', עכ"ל, והרי שנקט העוניו"ט דביסוד הדין כל שנדחה ביו"ט ראשון ה"ז פסול לכל הימים, ואך שכיון דמעיקרא לא הי' דחויו דחוי משאר הימים, שהרי בשאר הימים בידו למעט, ע"כ אינו פסול בשאר הימים, וצירף לזה העוניו"ט הא דכל יום מצוה באפי' נפשי', וצ"ב.

יא] שמעתי להעיר בשם הגר"ד לנדו שליט"א, מ"ט לא פסלינן באתרוג שראה פני הבית ביו"ט ואח"כ תיקנו, משום דהוי נראה ונדחה, דקודם שראה פני הבית הי' כשר, וכשראה פני הבית נדחה משום דהוי אתרוג של טבל, ובנראה ונדחה פסלינן אף אם בידו לתקן.

והנה לדעת רוב הראשונים דאתרוג של טבל לא מיפסל אלא ביום הראשון משום דלא חשיב כלכם, הרי דאף להסוברים דבביהמ"ק ה"ז פסול כל ז', מ"מ נראה דל"ש בזה פסול דחוי, דמעיקרא ל"ה החפצא דחוי, ואך דל"ה מצי למיפק בי' משום דל"ה לכם, וז"פ וברור.

אך הקו' תיסוב לדעת הרמב"ם דאתרוג של טבל פסול כל ז', דס"ל דהא דאין בו היתר אכילה הוי פסול בהאתרוג, וה"ז פוסל כל ז', ולדידי' תיקשי דמ"ט ל"ה זה דחוי.

ונראה לישב, למש"כ התוס' בזבחים דכל שבידו לתקן בהיתר גמור, ל"ה דחוי אף בנראה ונדחה, וע"כ כיון שבידו לתקן בהיתר, ל"ה זה דחוי.

והנה אמנם ביו"ט ראשון אין בידו לתקן בהיתר, דאין מגביהין תרו"מ ביו"ט, אך למש"נ לעיל אי"ז פוסלו בשאר הימים, וגם לפ"ד העוניו"ט לא מיפסל מכח זה בשאר הימים, כיון דמעיקרא כשנדחה הי' ראוי לתקן בשאר הימים.

יב] עוד נפ"מ במש"נ, בדין אתרוג שנשתנה מראהו וקילף האתרוג, למש"כ הרמ"א בסימן תרמ"ח דמהני זה להכשירו, ולכאו' יש לפסול בזה משום דחוי, והנה אמנם כל דהוה זה דחוי מעיקרא ל"ה דחוי, דומיא דעבר וליקטן, אך אם בתחילת יו"ט הי' כשר ואח"כ נשתנה מראהו, דהוי זה נראה ונדחה, לכאו' יש לפסול בזה משום דחוי, שהרי כתב הפמ"ג בסימן תרמ"ח דאסור לקלפו ביו"ט ולהכשירו, דחשיב כתיקון מנא, דומיא דהא דאסור למעט ענבי ההדס, וא"כ אין בידו להכשירו בהיתר.

ובהך גוונא יש לדון אם ה"ז פסול אף בשאר הימים, וזה תלוי במש"נ, ודו"ק.

יג] השמטה - אור לי"ט סיון תשס"ד - בההיא דזבחים דע"ג: דאמר רבא השתא דאמרי רבנן לא נקריב אי נקריב לא מרצה, ומותבי' עלה מהא דתנן בד"א בכהן נמלך וכו', ומשני אלא הא כמ"ד בעלי חיים נדחין הא כמ"ד בעלי חיים אינם נדחין, ותמה הגרע"א שם, ז"ל, ותמיהני הא מיד אחר שמלק א' למעלה נדחה זו מלהזות דשמא חטאת היא ודמה למטה, וא"כ אז נעשה דחוי בין מליקתו להזאתו, וצע"ג, ועיי"ש מה שדן לישב ובסוף דבריו דחה לזה, וע' עוד באבנ"ז יו"ד סי' של"ט סק"ח מש"כ לישב בזה דדין דחוי מחמת איסור הוי רק למ"ד דבעלי חיים נדחין, עיי"ש הטעם בזה, והדברים צ"ע, שהרי להדיא אמרו בגמ' בההיא דקרב א' מן הראשים, דבזה איכא דחוי לרבא אף למ"ד דבעלי חיים אינם נדחין.

ונ' לדון בזה בתרי אנפי, הא', הוא לפמש"כ השטמ"ק בהשמטות שם, ז"ל, ותימה להר"ר שמואל וכי יש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בקום ועשה דהא קמייתי חולין בעזרה באידך קרבן שיביא כיון דמדאורייתא נתכפר בקרבן של תערובת שהקריב כבר וכו', וזה חידוש, דהי' מקום לפרש דכיון דמדרבנן אסור לו להקריב הוי זה דיחוי דאורייתא, לכך נראה להר"ר מנוח דכיון שבא הפסול קודם שחיטה הפקר בי"ד הי' הפקר ואפקעוה רבנן לממוני' מיני' וא"כ אינו מתכפר בו כיון שאינו שלו ואינו עוקר כלל דבר מה"ת וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, וכן מפורש בהמש"ד, דה"ט ל"ש רק בנדחה קודם שחיטה, ולא בנדחה אחר שחיטה.

ולדבריו מתישב היטב משה"ק הקר"א בסוגיין ולקמן דע"ח והטו"א באבני שהם ר"ה דכ"ח, בהא דתנן לק' דע"ח ודע"ט בנתערב בדם הפסולין ובניתנין למטה שנתערבו בניתנין למעלה, שאם לא נמלך ונתן כשר, ובמנחות דכ"ג בנתערב קומצה וכו', דאם הקטיר כשר, ותמוה דיפסל מטעם דחוי, וע' אבנ"ז הנ"ל מש"כ לישב בזה, והדברים צ"ע וכנ"ל, וע' חזו"א סי' י"ז סקט"ז וקמא סי' ל"ג סק"ג מש"כ לישב בזה, ולד' השטמ"ק ניחא, דהתם דהוי הדחוי אחר שחיטה ואחר קמיצה, לא הצריכוהו להביא קרבן אחר, אמנם יל"ע בזה, דבמתני' דע"ח. דנתערב בדם הפסולין דאיירי אף בקרבנות הבאין בנדר ונדבה, וכן בנתערב קמצה דאיירי אף במנחות הבאות בנדבה, א"כ מ"ט לא הצריכוהו חכמים להביא קרבן אחר ומנחה אחרת, דאי"ז חולין בעזרה, וי"ל דכיון דבקרבנות שאינם באין בנדר ונדבה א"א להצריכו להביא קרבן אחר משום חולין בעזרה, לא פלוג רבנן ואף בקרבנות ובמנחות הבאין בנדר ונדבה לא הצריכוהו.

ולפ"ז מתישב היטב, דע"כ למ"ד דבעלי חיים אינן נדחים, ליכא בזה דין דחוי, דהגם דאף אחר מליקה ה"ה דחוי, מ"מ כיון דמחיים ל"ה דחוי ולא הפקיעו חכמים ממונו, הרי שהגם דאחר מליקה הוי דחוי, מ"מ כיון דכל הדחוי הוי מדרבנן אין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת ולהצריכו להביא קרבן אחר.

וי"ל עוד, דהגם שהוא דחוי אף אחר שחיטה, מ"מ האי דחוי הוי דחוי מעיקרו ול"ה דחוי, ורק אם בעלי חיים נדחין ובחיותן הרי נראו ונדחו, ע"כ הוא דהוי דחוי, ושו"ר בחזו"א קמא סי' ל"ד סק"ד שכתב כן, וכתב להוכיח כן ממש"א במזבח שנפגם דפסול משום קרא דוזבחת עליו וכו', ותיפו"ל משום דחוי, אלא ע"כ דזה הוי דחוי מעיקרו, אך למש"נ במק"א דכל הא דדחוי מעיקרו ל"ה דחוי היינו רק דאחר שעבר דחויו חוזר ונראה, אך כ"ז שהוא דחוי אית בי' אף לפסול דחוי, ונת' שם בדעת הרמב"ם דמה"ט במזבח שנפגם פסולה אף השחיטה מדין דחוי, והגם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, (וזה דלא כמו שנקט החזו"א הנז' דבמזבח שנפגם אין לפסול השחיטה מדין דחוי), א"כ אין לישב כן, וצ"ע עוד בזה.

*הוספה, ע' קוב"ש ח"ב במכתב שבסוף הספר, שדן אי דין דחוי היינו שנשאר הפסול הראשון, או דהוי פסול חדש, והוכיח מדאי' דין דחוי בנתערב בפסולין, והתם ל"ש לומר שנשאר הפסול, ובע"כ דהוי פסול חדש דדחוי, אך כתב שם דכ"ז בנראה ונדחה, אך בדחוי מעיקרא היינו רק משום שנשאר הפסול, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, וצ"ע.*

*ע' עוד בשו"ת שבט הלוי חלק ג סימן קד שכתב, ז"ל, דהנה בהא דרבא בזבחים דהשתא דאמרי רבנן לא יקרב מטעם דלא בטל מדרבנן אם הקריב לא הורצה ומוכח בגמרא דבין בבע"ח בין בשחוטין קאמר כן משום דחוי, ונהי דלענין בע"ח לא קיי"ל כן דבע"ח אין נדחין מכ"מ לענין שחוטין ודם קיי"ל כן, וקשה ע"ז דאיך נפרנס משניות שלמות בזבחים ע"ח ע"א וע"ט ע"ב בנתערב בדם פסולין דאע"ג דהדין דישפוך לאמה מ"מ אם לא נמלך ונתן כשר, וכן בנתנין למטה שנתערבו בנתנין למעלה דאמרינן דישפוך לאמה ואסור לזרוק מן הדין, מ"מ אם לא נמלך ונתן כשר, וקשה כיון דאסור לזרוק הו"ל דיחוי בדם דפסול להלכה א"כ אמאי אם לא נמלך ונתן כשר, והרבה נתקשתי בזה עד שמצאתי לרבינו הטורי אבן בר"ה דף כ"ח באבני שהם שהקשה כן ולא תי' מאומה, וכה ראיתי גם בקרן אורה זבחים ע"ח שעמד בזה ולא כתב תי' מספיק, ובחזון איש קדשים סי' י"ז ס"ק ט"ז ובקמא סי' ל"ד ס"ק ג' תי' בזה, דע"כ לא קאמר רבא אלא בספק פסול דנדחה גם לענין דיעבד שהרי גם אחרי הקרבתו הוא ג"כ בספק אלא שאחר שהקריב כל התערובת נתברר שקרב הכשר כהלכתו בזה ס"ל לרבא מ"מ בשעה שהוא ספק (דהיינו שמקריב אחד אחד) חשיב דחוי, אהל בנתערב בדם פסולין שמן הדין מותר לזרוק אלא שאסרו משום גזירה, וכן בנתערב קומץ בשירים במנחות כ"ג אע"ג דאסור להקטירו מ"מ לא נדחה מתורת רצוי אם יקטירו (משא"כ בספק דזבחים ע"ג דגם לאחר שהקריב הספק מה הקריב) עוד כתב החזון איש דהא דחייב להביא קרבן אחר היינו דוקא בבאים בנדר ונדבה אבל לא להקל בקרבן חובה דהוי חולין בעזרה, כיון דמה"ת לא נדחה כלל.*

*איברא בשטמ"ק זבחים ע"ג ע"ב הוכיח משמעתין שם דגם לענין להביא קרבן חובה אחר לא יצא ע"י דחוי זה ואם משום עקירת דבר מה"ת הנה זה קושית רבינו שמואל בשטמ"ק שם וזה תו"ד הקשה רבינו שמואל וכי יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בקום ועשה דכיון דהאי דיחוי רק מדרבנן ומה"ת יצא ידי קרבנו א"כ איך מביא חולין בעזרה, ושמעתא דזבחים מוכח דלענין שלא לצאת ידי קרבנו קאמר לה רבא, וביבמות ל' ע"א פריך דכה"ג נקרא עקירת דבר מה"ת ותי' רבינו מנוח דכיון דבא הפסול קודם שחיטה הפקר בי"ד הפקר ואפקעוהו רבנן ממונא מיני' וא"כ אינו מתכפר בו כיון שאינו ממונו ואינו עובר כלל דבר מה"ת, וכה"ג בפ"ה דגיטין לענין חטאת הגזולה למ"ד יאוש לא קנה, אבל בהאי דמזיד לא הורצה דיבמות לא שייך הפקר בי"ד הפקר לאחר שנשחט בהכשר דאין יכולים להפקיע הקדש כי אם קודם שחיטה עכתו"ד השטמ"ק.*

*ועיי"ש מש"כ עוד בזה.*

*שו"ת אבני נזר חלק יו"ד סימן שלט*

*א) נסתפקתי בינוקא דכאיב לי' עיני' ביום שמיני שחל להיות בשבת ואיתפח ביומא אם מלין אותו בו ביום. ואיבעיא דידי משום דבכיסהו הרוח ונתגלה מספקא להש"ס בסוכה (ל"ג ע"ב) אם יש דחוי אצל מצות או לא. וה"נ נדחה בתחילת היום ממילה בשמיני. בשלמא בחול מלין אותו דלא מצינו דחוי' אלא בחיוב שמתחילה כגון בכסוי שהחיוב מחמת השחיטה כדכתיב ושפך את דמו וכיסהו בעפר. וחיוב זה נפסק בשעה שכיסהו הרוח. וכן בקדשים שקדושתו מחמת שהוקדש תחילה. וכן לולב שמצות מחמת גדילתו שאינו יוצא בו אלא כדרך גדילתו א"כ מצותו מחמת גדילתו. אבל ערל המצוה מחמת שהוא עכשיו ערל.* ***לפי דבריו ל"ש דחוי כלל בבהמה שהיתה דחוי' בעודה חולין, ובמק"א הבאנו מד' כמה מן הראשונים דמבו' דהי' שייך דחוי גם בעודה חולין, ומוכח שלא כד' האבנ"ז,***  *אבל לענין למולו בשבת דמצות שמיני הוא דדוחה. ומצות שמיני הוא מחמת הלידה. שהרי יוצא דופן יש מחלוקת אם נימול בשמיני וקי"ל דספיקא הוא ונימול בשמיני ואינו דוחה את השבת ושייך בי' דחוי. ועוד דשמיני הוא מחמת שנולד לפני שמונה ימים. א"כ החיוב מחמת תחילה דומי' דלולב:*

*ב) ולכאורה י"ל דהא קי"ל כרב בע"ח אין נדחין. ואין לחלק משום דהוקדש רק בפה ואי בעי מתשיל עלה עדיין אינו קדושה גמורה. דבכור יוכיח שקדושתו מרחם. והרי ביומא יליף דבע"ח אין נדחין מבע"מ עובר דאע"ג דהשתא לא חזי לבתר הכי חזי. והאי דינא בבכור נמי איתא. גם אין לומר משום דקדשים אין קדושתן גמורה עד שיתקדשו בכלי מקודם לכן יש להם פדיון כשהוממו. שהרי בכריתות מבואר דלמ"ד בע"ח אין נדחין גם עופות אין נדחין והרי עוף אין טעון כלי ואין לו פדיון. [ובאבני נזר או"ח סי' של"א אות ח' ביארתי דה"ט דאין נפדה משום דאין מחוסר כלי שרת]:*

*ג) איברא דכד מעיינין בי' אינו דומה דקדשים עיקר מצותם לאחר שנשחטו ועופות לאחר שנמלקו שהרי נקרא לחם אשה לד' ואינו נקרא אוכל בחייו דבחייו אינו מטמא טומאת אוכלין ע"כ אין דחוי' דמחייב מועיל לגבי' לאחר שחיטה משא"כ במילה דגם אחר מילה חי הוא:*

*ד) אך יש לעיין דלא נקרא דחוי' רק אם הי' בו פסול בשעת דחי' [או סילוק חיוב כמו בכיסוי שאינו חייב לגלותו ולחזור ולכסותו] אבל זה גם בתחילת היום שהי' חולה הי' מחויב במילה אלא שלא הי' יכול למולו משום סכנה וסכנת נפשות הי' דוחה מצות מילה. מ"מ לא נדחה המצוה בעצמותו. ואם הי' עוברים ומלין אותו גם בעת חליו הי' מצוה בדיעבד ע"כ גם לאח"כ. הוא מצוה גם לכתחילה. דמשהבריא אין לחלק בין לכתחילה לדיעבד וכמ"ש הריטב"א בע"ז (דף מ"ז) דכיון דפסול רק לכתחילה לא שייך לקרותו דחוי' וכ"ש הוא מהתם. דלכתחילה אסור משום דמאיס למצוה. א"כ הוא גריעותא דמצוה לכתחילה מיהת. משא"כ הכא דאין גריעות כלל במצות מילה:*

*ה) איברא דברש"י יבמות (ס"ד) ד"ה איסורא וסכנתא פרש"י שאם חזקה בשני פעמים והשלישי ניתן לדחות ממנה הוי מילה שלא בזמנה ואינה דוחה את השבת. ביאור הדברים כיון שהדין שלא למולו עכשיו רק כשיגדיל ויתחזק כחו א"כ בטלה מצות מילה בזמנה מתינוק זה. וא"א שידחה המילה בזמנה את השבת. היה דוחה את השבת בדיעבד. שהרי חיוב מילה שלא בזמנה לא בטלה. שהרי לאחר שיגדל ויתחזק כחו יתחייב למולו. וכשמלין אותו עכשיו נתקיים מצות מילה שלא בזמנה. אבל השתא שאין מילה שלא בזמנה דוחה שבת רק בזמנה. והרי תינוק זה בטל ממנו חיוב מילה בזמנה. ומ"מ מבואר מדברי רש"י שאם מלין תינוק חולה בזמנה לא חשיב מילה בזמנה. וא"כ כשהבריא אח"כ. שפיר יקרא דחוי' שהרי נדחה כשהי' חולה לגמרי אף לענין דיעבד:*

*ו) אך י"ל דז"א. דוקא התינוק שמתו אחיו מחמת מילה דאין יש באופן למולו עוד בשמיני ע"כ בטלה ממנה מצות מילה בשמיני גם לענין דיעבד. אבל תינוק חולה קצת. שאם הבריא בו ביום מלין אותו לא בטלה מצות מילה בזמנה. ואם נימול בדיעבד גם בעודהו חולה נתקיים מצות מילה בזמנה. בפרט בזה שהבריא באמת בו ביום הוכיח סופו על תחילתו שעומד הי' להבריא בו ביום:*

*ז) ולכאורה ראי' מסוגיא דזבחים (ע"ג ע"ב) דדחוי מחמת איסור ג"כ חשיב דחוי ע"ש מימרא דרבא השתא דאמרו רבנן לא נקריב אי אקריב לא מרצי. אך קשה ממתניתין דמנחות פ"ג מ"ג נתערב קומצה בשירי' או בשירים של חבירתה לא יקטיר ואם הקטיר עלתה לבעלים ולא חשבי' לה דחוי:*

*ח) אך ברורן של דברים דהא דזבחים בע"ח נינהו. ואנן קי"ל בע"ח אין נדחין והיינו דלא הי' קדושה עד לאחר שחיטה כנ"ל. והסוגיא דזבחים קאי למ"ד בע"ח נדחין ע"ש. וס"ל דמ"מ הזמנה שיש בה נדחה. וכה"ג שא"א להקריבה מחמת ספק. הזמנה שבה נדחה שהרי לא יקריבנה. אבל בעלמא כל שאין פסול לא חשיב דחוי וכמתני' דמנחות. ובהכי ניחא תירוץ הש"ס שם על מתני' דקינין כמ"ד בע"ח אין נדחין. וקשה הא נדחה לאחר מליקה דמליקה בכל מקום במזבח כשירה. ולאחר מליקה עדיין כשרה למה שהיא. ואי אתי כהן אמלוכי אמרינן לי' לא תזה ולא תמצה. דאסור לשנות לפסול בידים. אך לפמ"ש ניחא דלאחר מליקה שנתקדשה דחוי' מחמת איסור שאינו יכול להקריבה לא שמי' דחוי':*

*ט) עוד יש מקום לומר בעיקר החקירה דלא שייך דחוי בתינוק הנימול. שהרי אכל חלב בשוגג והפריש קרבן והמיר דתו הואיל ונדחה אידחי והוא חייב להביא קרבן אחר ולא נדחה החיוב שבו. דלא שייך דחוי באדם המתחייב אלא בחפץ שנעשה בו המצוה. וה"נ התינוק הוא המתחייב במצות מילה אלא שהוא קטן. הטילה התורה החיוב על אביו וב"ד ומ"מ אין התינוק כחפץ מצוה אלא כאדם המתחייב. וכן איתא במדרש חזית בפסוק ישקני מנשיקות פיהו משל למלך שהי"ל מרתף של יין כו' כך אדם נצטוה על שבע מצות. אברהם על המילה יצחק חנכה לשמונה יעקב נצטוה על גיד הנשה. הרי דנחשב יצחק עשה המצוה ודו"ק:*

*שו"ת אבני נזר חלק או"ח סימן י*

*כד) ואולי ס"ל לבעל העיטור דכהאי גוונא חשיב דחוי ותפילין קדושים ובקדשים לכולי עלמא יש דחוי. ועל כן כשהניחן בבתים ותפרן ויש עליהן שם תפילין פסולים שוב אין חוזרין ונראין. ואף דבידו לתקן. כבר הביאו תוס' סוכה (דף ל"ג ע"א) כמה דברים אף שבידו הוי דיחוי. מיהו בתוס' זבחים (דף נ"ט ע"א) מבואר דהיכי דבידו וגם דחוי מעיקרא בכ"ע לא הוי דחוי:*

*כה) ועוד בהעמיק על הדבר נראה דבזה לא שייך דחוי. ונפרט כל מיני דחוי. דחוי בקדשים. דהקרבן מכח הקדש וכשנפסל לאחר הקדש נדחה הקדשו. ואי אפשר להקריבו מכח --הקדש הזה. ולהקדישו מחדש אי אפשר דאין הקדש חל על הקדש. וכן בכיסוי דם שהחיוב מחמת השחיטה וכשכסהו הרוח לאחר שחיטה נדחה חיוב שחל מחמת השחיטה. וכן בלולב שמצוותם מחמת גדילתם. ובריש תענית שמינים אלו אי אפשר להם בלא מים [על כן באים לרצות על המים] והוא שעת גדילתן ואינו יוצא בהם אלא דרך גדילתן. וכשנדחה לאחר שגדל שוב אין גדילתו מכשירתו למצוה. אך בנידון דידן הפרשיות לא נפסלו. הבתים לא נפסלו. וכשמוציאן וחוזר ומכניסם כסדר. יש הנחה מחדש כתקנה. ומה שצריך למצוה אשר הי' תחילה היינו כתיבת הפרשיות ועשיית הבתים. והרי הפרשיות והבתים לא נפסלו כלל. רק הנחה הוא צירוף הפרשיות והבתים נדחה. וכשמוציאן וחוזר ומכניסם יש כאן הנחה וצירוף חדש. ואם כן שיטת בעל העיטור תמוה מאד.*

1. ועי' בי"מ בסוגיין שהאריך בזה, והוכיח שחיילא קדושה כל ז', ועיי"ש שכתב דתליא בזה פי' הסוג' ביומא דס"ד. דאמרי דרב יליף דאין בע"ח נדחין ממחוס"ז, דלד' תוס' בסוגיין ודעימי', בע"כ דהמכוון הוא ממה דליכא דין דחוי בכל בהמות דלא היו ראויין קודם ח' ליקדש, (וכאשר כן מבו' שפי' התוס' ביומא שם), אך לד' תוס' בתמורה יל"פ דמכוון הגמ' הוא מהיכא שהקדיש תוך ז' שאין הקרבן נדחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבו' להדיא מד' תוס' בסוגיין, ומד' הראשונים ביומא דמשום זה ליכא דחוי אף בנראה ונדחה, ועי' שפ"א ע"ד התוס' כסוגיין שתמה דמנ"ל הא, (די"ל דבנראה ונדחה הוי דחוי אף בשחוזר ונראה ממילא, וממילא דל"ה ק' קו' תוס' בסוגיין מבע"מ), אך הראשונים ביומא הוכרחו לזה ליישב דע"כ באוא"ב חיכא דחוי, דמ' להו דהיינו אף בנראה ונדחה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' מקד"ד סי' ל"ג סק"ב, שהק' ע"ז מהמבו' לק' דנ"ט. בנפגם המזבח דאי' דין דחוי הגם דלא חזי לכל הקרבנות, ויעו"ש מה שדן ליישב בזה, (ופשוט דקו' זו לא קשיא, רק אי נפרש דנפגם המזבח הוי אף פסול בהשחיטה, אך אם נפרש דהוי רק פסול בזריקה, - עמש"נ בזה בדברינו בדין מזבח שנפגם -, לק"מ דחשיב שפיר זמן הקרבה). [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצי' כן עוד, דהנה במתני' פסחים דצ"ו: תנן דפסח שנמצא קודם שחיטת הפסח ירעה עד שיסתאב וכו', אחר שחיטת הפסח קרב שלמים, ובביאור החילוק בין רישא לסיפא מצי' ג' שי' בד' הראשונים, **הא',** עיי"ש בפירש"י ולק' דצ"ח. דמבו' דהטעם דבמצאו קודם שחיטת הפסח איקבע לפסח וע"כ כל שלא הקריבו לפסח הוי זה דחוי הגם דחזי לשלמים, אך משא"כ בשלא נמצא ולא נקבע לפסח לא הוי כלל דחוי במה שהקריב השני, **הב',** עי' מאירי שם דהטעם דברישא חשיב דחיי' בידים ובסיפא ל"ה דחיי' בידים, וכל דלא דחיי' בידים ל"ה דחוי כיון דהוי בזה דין מותר הפסח, (וצ"ע לדבריו ממש"א שם דצ"ח. במת הבעלים דנמי הוי דחוי במת אחר חצות, והגם דהתם לא דחיי' בידים, אך באמת במאירי במתני' שם כתב דאע"פ שקבעתו חצות לשם פסח מ"מ זהו מותר הפסח שקרב שלמים ואין אנו צריכין למו"מ הבא עלי' בגמ', וזה לטעמי' דרק בדחיי' בידים נדחה, וצ"ע בזה, ויש להוסיף דבד' רש"י נ' ברור דפליג על המאירי ואין הטעם משום דחיי' בידים, כדמוכח מד' רש"י בדצ"ח., ומה שכתב רש"י במתני' שם הטעם דדחיי' בידים, נ' דהיינו רק למ"ד דבע"ח אין נדחין, וצ"ע בלשונו), **הג',** נ' שהיא שי' תוס' הרא"ש ותו"י ביומא ד"נ:, עייש"ה בדבריהם דמבו' דהטעם לחלק בין רישא לסיפא, הוא דברישא שנקבע לפסח הוי נראה ונדחה, ומשא"כ בסיפא הוי דחוי מעיקרא, (ונ' דהיינו, דהגם דדחוי מעיקרא הוי דחוי, אך התם דאי"ב דין מותר הפסח שקרב שלמים, ל"ה דחוי רק בנראה ונדחה, וצ"ב הגדר בזה), והדבר צ"ב מ"ט ברישא חשיב דחוי מעיקרא, הרי לא נדחה בשעת ההקדש, ונ' דאזלי תוס' הרא"ש ותו"י לטעמיי', דלשם דחוי מעיקרא ל"ב שיהי' הדחוי בשעת ההקדש, אלא כל דאכתי לא הוי חזי להקרבה ונדחה הוי דחוי דמעיקרא, וע"כ כיון שנאבד קודם חצות ולא נקבע לפסח בחצות, חשיב דחוי דמעיקרא, (אך צ"ע לדעתם ביאור ד' רבינא בפסחים דצ"ח. דאי הפרישו אחר חצות, לא נקבע לפסח, דחצות קבע, ואי הטעם משום דחוי מעיקרא, צ"ב דבזה הרי הוי נראה ונדחה), אך שוב נתבוננתי שמעולם לא כיונו התוהרא"ש ותו"י לזה, דודאי אף בסיפא חשיב דנראה, (לא מיבעיא למ"ד דסיפא בשנמצא אחר חצות דודאי הוי זה נראה, אלא אף בשנמצא אחר שחיטת הפסח נמי חשיב נראה וכמש"נ לעי'), אלא הטעם שלא נדחה הוא כפירש"י דכה"ג שלא נקבע לפסח אי"ז כלל דחוי מה שלא הקריבו לפסח, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם צ"ע דלכאו' מהא דהתם שרי להקדיש אין להוכיח, כיון דכך הוי עיקר הדין מחו"ז לגבי הקדושה דרק עד ליל ח' אסור להקדיש, ועי' בספר הליקוטים פ"ג מאיסו"מ ה"ח מה שהביאו לבאר בזה בשם הגרי"ז, ע"פ המבו' בד' הרמב"ם דליכא דין מחוס"ז מיוחד לענין ההקדש אלא האיסור להקדיש הוי מכח פסולו להקרבה משום מחוס"ז, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם אחר העיון נראה, דאף מש"כ התוס' בדנ"ט. דהטעם הוא משום דהוי בידו, אין כוונתם דכללא הוא דכל דחוי מעיקרא דהו"ז בידו אי"ז דחוי, אלא לעולם שורש הדין הוא דמחוס"ז לא עביד דחוי, כיון שעדין ל"ה זמן הקרבתו, וכל הקדשו הוי ליקרב לכשיראה, ואך דמ"מ אם ל"ה זה בידו ואין הבהמה עומדת ליקרב לאח"ז, הרי דמה"ט הי' בזה דחוי, וע"כ הוא דרק היכא דהוי בידו ליכא דחוי, אך שורש הדין הוא דמחוס"ז לא עביד דחוי, וכמש"כ התוס' בסוגיין, וכ"נ להדיא בכל ל' התוס' שם, עיי"ש.

   [ובזה מתבאר היטב טעם הא דבנראה ונדחה הוי דחוי אף היכא דהוי בידו, ולמש"נ הטעם בזה הוא, דכיון דשורש הדין דל"ה דחוי הוא משום דמעיקרא הוי הקדישו לכשיראה, ע"כ ל"ש כ"ז רק אם הי' דחוי מעיקרא, אך אם מעיקרא הי ראוי ואח"כ נדחה, ל"ש בזה ה"ט, דהרי הקדישו מתחילה הי' גם לזמן זה, וע"כ הוי זה דחוי, ועמש"נ לפ"ז בסוסק"ה, דמה"ט היכא דמעיקרא נראה לזמן מסוים, ל"ח כנראה ונדחה, עיי"ש].

   וראי' לזה נ', ממש"כ תוס' שם להקשות ז"ל, וא"ת אכתי כיון דהוי כמחוס"ז כי ליכא מזבח דפריך דחויין מעיקרא הן, אמאי אמר ר"י וכו' דהמעלה מהן בזה"ז חייב וכו', הא אינו ראוי לפתח אהל מועד וכו', עכ"ל, וצ"ב רב מה שהקדימו תוס' לקושייתם דהוי מחוס"ז מדפריך דחויין מעיקרא הן, ולא נתפרש רצונם בזה, ונ' ברור שכונתם למש"כ לעיל מינה דהא דפריך דחויין מעיקרא הן, הגם דלר"י דחוי מעיקרא הוי דחוי, הוא משום דהוי בידו ודמי למחוס"ז, וזהו שהק' דכיון דהוי כמחוס"ז כדמוכח מהא דפריך דחויין מעיקרא הן, א"כ ל"ח ראוי לפתח אהל מועד, והיינו דהי' מקום לומר דחשיב שפיר ראוי לפתח אה"מ, דהוי רק חיסרון היכ"ת, כמו היכא דליכא כלי שרת, וכאשר כתב כן בתוס' ר"א בע"ז, וזהו שהוכיחו התוס' דע"כ חשיב מחוס"ז ואי"ז רק חיסרון היכ"ת בעלמא, דאם ל"ה חשיב מחוס"ז, אלא הי' חשוב זה חיסרון היכ"ת בעלמא, הי' בדין דיהא בזה דין דחוי, דמה דבדהוי בידו ליכא דחוי, הוא רק משום דחשיב כמחוס"ז, וז"ב בכוונתם.

   ועכ"פ למדנו מזה דכל מה שכתב התוס' דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא דהוי בידו, היינו רק בדחשבי' לי' כמחוס"ז, אך היכא דאין לחשבו כמחוס"ז, אלא הוי כבר דין הקרבתו מהשתא, הרי דשייך בי' דין דחוי אף דהוי בידו, וז"ב, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בסוגיא דמזבח שנפגם. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובעיקר המבו' התם דפסח שלא קרב שנה זו קרב לשנה הבאה, ומבו' דלא חייל בהקרבן דה"ה פסח דשנה זו ואי"ז שני שמות חלוקין, צ"ע דא"כ מ"ט תנן בפסחים במפריש נקבה לפסחו שיביא בדמי' שלמים, ופי' תוס' בסוגיין דהיינו אחר הפסח, אך קודם הפסח יביא בדמי' פסח, וכן אמרי' גם בתמורה פ' אלו קדשים, וצ"ע דמ"ש קודם הפסח מאחר הפסח, הרי אף אחר הפסח ראויין הדמים לפסח של שנה הבאה ומ"ט יביא בדמים שלמים, ואולי אה"נ ומתני' דפסחים אתיא כמ"ד ביומא שם דחיישי' לתקלה, ואין משהין הפסח והמעות לשנה הבאה, (אך ל"מ כן דא"כ מ"ט לא הביאו משנה זו ביומא שם להוכיח דחיישי' לתקלה), וכנר' צ"ל, דאף למאן דלא חייש לתקלה, לא אמרי' רק דיכול להשהות הפסח והדמים לשנה הבאה, אך ודאי דעתה איכא עלייהו שם מותר כיון שנתותרו מהקרבה דשנה זו שהופרשו לה, וע"כ השתא ה"ה קרבין שלמים, ואך דבידו להמתין עד שנה הבאה דיהיו ראויין לפסח, ויחול עלייהו תורת פסח, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובתוס' גיטין שם מבו' דהיינו רק בדאינו עובר ע"י רפואה קלה, ונ' דכ"ה גם לד' תוס' בכורות הנז', וניחא בזה שד' תוס' בסוגיין ד"ה וש"מ דחוי מעיקרא, שכתבו בהא דאיצטריך לר"י מיעוטא דמום בם וכו', אשר ק' דהרי התם חוזר ונראה ממילא, וכתב התוס' דאיכא מום שאינו עובר אלא ע"י רפואה, וכ"ה בתוס' הרא"ש ותו"י יומא דס"ד., ולכאו' אי"ז כד' תוס' בכורות הנז' דבכה"ג הוי מום קבוע, ולהנ"ל מתישבים ד' התוס' אף לד' תוס' בבכורות דאיירי במום שעובר ע"י רפואה קלה, ובלא"ה ניחא לפמש"כ מהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ו אות נ"ג המובא להלן, דיל"פ הא דבעינן רבויא דאחר שעבר מומן ירצו היינו למום קבוע שעובר ע"י רפואה, (ואין הכרח לפרש דאיירי התם במום שה"ה מום עובר). [↑](#footnote-ref-9)