70 טומאת התהום א - בגדר הא דבנודע לו קודם גילוח סותר
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ר"ח סיון תשע"ה

**א**

א] נזיר דס"ג., נזיר שגילח ונודע לו שהוא טמא, אם טומאה ידועה סותר ואם טומאת תהום אינו סותר, אם עד שלא גילח בין כך ובין כך סותר.

והנה יש להסתפק בהא דלא הותרה טומאת התהום כשנודע לו קודם גילוח, אם היינו משום דעיקר תורת טומאת התהום הוא כשהיא טומאה שאינה ידועה, וע"כ כל שנודע לו ועכשיו הויא טומאה ידועה, לי"ב להתירא דטומאת התהום,[[1]](#footnote-2) או דהוא דין בפנ"ע, דאף דגם אחר שנודע לו אכתי תורת טומאת התהום עלי', כיון דבשעה שנטמא בה לא היתה ידועה, מ"מ לא נאמרה ההלכתא דטהרת טומאת התהום אלא כשלא נודע לו.

ב] ומצאתי בתוס' הרשב"א בפסחים דפ"א:, ז"ל, וקשיא לרבי מהא דתנן בפ' בתרא דנזיר אם עד שלא גילח נודע לו, אפי' טומאת התהום סותר, ומסיק בגמ' וכו' ר"א היא דאמר תגלחת מעכבת, אלמא חשיב לי' התם כיון שנודע לו קודם שיש לעשות דבר שמעכב, "ה"ה כאילו נטמא באותה שעה טומאה ידועה" וכו', עכ"ל, ועי' רש"ש שם שכתב כן מדעתו בד' התוס' שם, עיי"ש.

ולכאו' הי' נראה מדבריו דיסוד הדין דכשנודע לו שהוא טמא ליכא להתירא דטומאת התהום, הוא משום דבאותה שעה הו"ל כטומאה ידועה.

ג] אמנם הנה בחי' הגר"ח פ"ד מביאת מקדש כתב בתו"ד, ז"ל, דתרי דיני איכללו בהלכה דטומאת התהום, חלות שם טומאת התהום דחלה על הטומאה שיוצאת מכלל שאר טומאות מת ודין טומאת התהום עלה, ושנית היתרה של טומאת התהום שהותרה בנזיר ועושה פסח, "והא ודאי דגם בנודע לו שנטמא מ"מ כל שלא נודע לו בשעת נגיעתו וטומאתו בהטומאה דין טומאת התהום עלה ואין הידיעה מועלת למפרע להפקיע שם טומאת התהום שבה", ורק דההיתר של טומאת התהום שטהור לנזיר ועושה פסח, זהו רק בלא נודע, ומשום דכך היא עיקר ההלכה, דהיתר טומאת התהום וטהרתה תלוי רק בלא נודע, עכ"ל, - והרי דפשיטא לי', דאף אחר שנודע לו שהוא טמא, לא בטל ממנה תורת טומאת התהום, דכיון דבשעת נגיעתו וטומאתו בהטומאה הי' עלי' דין טומאת התהום, ל"מ הידיעה דהשתא למפרע להפקיע ממנה שם טומאת התהום, ואך דמ"מ בכה"ג לי"ב להתירא דטומאת התהום, דכך נאמרה ההלכה, דהתירא דטומאת התהום הוא רק בשלא נודע לו.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] ונראה נפ"מ רבתא בזה, דהנה בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם פירש בד' הגר"ח, דבדינא דנודע לענין טומאת התהום, סגי בידיעת אחרים אף שלא נודע לבעלים, וכתב ע"ז, ז"ל, לא משמע כן, ובתוספתא שהביא רש"י תניא בהדיא בפסח ובנזיר אמרו לי' מת הי' עמך קבר הי' עמך וכו', וכתני ונודע לו עד שלא עשה וכו' עד שלא הביא קרבנותיו וכו', מבו' דלא תלוי במה שידעו אחרים, אלא תלוי אם הודיעוהו האחרים קודם שעשה או הודיעוהו לאחר שעשה פסח והביא נזיר קרבנותיו, עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שכתב דאפשר דאין כוונת הגר"ח לכך.

ולכאו' נראה דהוא תלוי בהנ"ל, דאם הא דלא הותרה טומאת התהום כשנודע לו, הוא משום דנעשית כטומאה ידועה, הרי הדין נותן דאף כשנודע לאחרים בטל ממנה תורת טומאת התהום, כ"ה דאם בשעת הטומאה היא ידועה לאחרים ל"ה כטומאת התהום, - אך אם הא דלא הותרה טומאת התהום כשנודע לו, הוא דין בפנ"ע, דהתירא דטומאת התהום הוא רק בלא נודע, וכמש"כ הגר"ח גופי', הרי מסתברא מילתא דה"ז תלוי בידיעתו, ול"מ מידי מה שנודע לאחרים, וע"כ ודאי נראה דלא נתכוין הגר"ח להך מילתא דסגי בידיעת אחרים, וכמו דמסיק החזו"א.

ה] ולפ"ז הרי דלפ"מ שהוכיח החזו"א דהתירא דטומאת התהום הוא כ"ז שלא נודע לו אף אם נודע לאחרים, הרי בע"כ דהא דכשנודע לו ליכא להתירא דטומאת התהום, אי"ז משום דנעשית טומאתו כטומאה ידועה ואינה בכלל טומאת התהום, אלא הוא דין בפנ"ע דהתירא דטומאת התהום הוא רק בלא נודע.

וצ"ע לפ"ז בד' תוס' הרשב"א שכתב דהא דאם נודע לו ה"ה סותר, הוא משום דהוי כאילו נטמא באותה שעה טומאה ידועה, אשר מזה משמע דהא דליכא להתירא דטומאת התהום כשנודע לו, הוא משום דהו"ל כטומאה ידועה, ואי"ז בכלל טומאת התהום, ותיקשי דלפ"ז מ"ט בעינן שיוודע לו, ולא סגי במה שנודע לאחרים.

ו] עוד ילה"ע בזה, מהא דמסקינן בפסחים שם דאף אם נודע לו קודם זריקה מרצה, וכתב בתוס' הרשב"א שם דהוא משום דכבר נשחט קודם שנודע לו ויש לו להשלים ולזרוק, - ואי נימא דאחר שנודע לו, הו"ל טומאה ידועה, ול"ה בכלל טומאת התהום, הי' בדין דכ"ה דאם נטמא בין שחיטה לזריקה אינו זורק את הדם, ה"נ אם נודע לו בין שחיטה לזריקה שנטמא טומאת התהום אינו זורק את הדם, ולכאו' מוכח מזה, דאף אחר שנודע לו אכתי הו"ל בכלל טומאת התהום, ואך דכך נאמרה ההלכה דלא הותרה טומאת התהום אלא קודם שנודע לו, וע"כ כל שנודע לו אחר שחיטה דכבר הוא עומד ליזרק, הרי דלגבי הזריקה אכתי קיים ההיתר דטומאת התהום.

ו] עוד ילה"ע בזה, דהנה נת' בסימן ב' סקי"ח, דבסוגיין מוכח, דלהס"ד דילפינן לטהרת טומאת התהום מקראי, הי' לנו לטהר אף לאחר שנודע לו, וזהו דפריך דמ"ט הוא טמא לתרומה, עיי"ש, - ואי נימא דהא דמטמאינן בטומאת התהום לאחר שנודע לו, הוא משום דהו"ל כטומאה ידועה ואי"ז בכלל טומאת התהום, א"כ הי' בדין דגם אם ילפינן לטהרת טומאת התהום מקרא לא מטהרינן לאחר שנודע לו, שהרי אחר שנודע לו כבר אי"ז בכלל טומאת התהום.

**ג**

ז] ונראה בביאור ד' תוס' הרשב"א, דודאי דהא דלא הותרה טומאת התהום כשנודע לו, אי"ז משום דהו"ל כטומאה ידועה, אלא הוא דין בפנ"ע דהתירא דטומאת התהום הוא רק קודם שנודע לו, וע"כ אם נודע לו קודם זריקה מרצה, דכיון דהוא עומד ליזרק, חשיב כנודע לו אחר זריקה, וע"כ יש בזה לההיתר דטומאת התהום אף לגבי הזריקה, - ומש"כ הר"ש דהוי כאילו נטמא באותה שעה טומאה ידועה, נראה דהיינו, דאף אם נודע לו, לא בטל ההיתר דטומאת התהום למפרע, אלא דמכאן ולהבא ליכא להתירא דטומאת התהום, כיון דנודע לו, וההלכתא דטומאת התהום היא רק כשלא נודע לו, ולפ"ז נמצא דאף אחר שנודע לו אנו דנים דעד עכשיו הי' כטהור, ורק מכאן ולהבא הו"ל כטמא, וע"כ הוי כאילו נטמא באותה שעה טומאה ידועה,

ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דאם נודע לו אחר מלאת קודם שהביא קרבנותיו, יהא דינו כמי שנטמא אחר מלאת, ולדעת ר"א אינו סותר אלא ז', - ואף לדעת רבנן דסותר ל', מ"מ נפ"מ רבתא בזה, דבכה"ג שנודע לו אחר מלאת, אינו סותר אלא מדרבנן, דסתירת ל' לדעת רבנן, אינה אלא מדרבנן, לדעת התוס' ודעימייהו וגם אף בנזירות מרובה אינו סותר אלא ל', וגם דכל הא דסותר הוא רק ביום ל"א, אך ביום ל"ב אינו סותר, - וכ"ז הוא כשנודע אחר מלאת, אך אם נודע קודם מלאת, ה"ה סותר את כל הנזירות, כ"ה דאם נטמא קודם מלאת ה"ה סותר הכל, ויש ללמוד לפ"ז, דלא אמרינן דעיקר דין סתירת טומאה היא רק בשעה שנטמא, אלא כל זמן שהוא טמא יש בכח טומאתו לסתור, ואכמ"ל.

עוד נפ"מ בזה, בגונא שנטמא טומאת התהום, וקודם שנודע לו הזה ושנה וטבל, ואח"כ נודע לו, דלפמש"נ מד' הר"ש יהא הדין דבכה"ג אינו סותר כלום, דעכשיו שנודע לו כבר אינו טמא, וליכא טומאה שתסתור את נזירותו, וזה דבר חדש, וצ"ע אם י"ל כן.

ח] ועפי"ד הר"ש זכינו לפרש בדרך חדשה למש"א בסוגיין, דבעי רמב"ח נטמא בתוך מלאת ונודע לו לאחר מלאת מהו, בתר ידיעה אזלינן וידיעה אחר מלאת היא או לא וכו', ועדיין תיבעי לך כולו סותר או ז' סותר, למאן אילימא לרבנן פשיטא דכולו סותר, ואי לר"א כל אחר מלאת ז' סותר, אמר לך ה"מ כי נטמא אחר מלאת והאי לפני מלאת הוא או דילמא שאני הכא דידיעה אחר מלאת היא, ומינה קתני בין כך ובין כך סותר ולא קמיפלגי, - ונחלקו הראשונים בפי' הא דפשיט מהא דתני דבין כך ובין כך סותר, עי' בדבריהם.

ולמש"נ מד' הר"ש מתפרש היטב פשיטותא דגמ', דהרי הא הוה פשיטא לן דאם נודע לו אחר מלאת שנטמא טומאת התהום, אינו סותר אלא ז', כיון דלא בטל התירא דטומאת התהום למפרע, ורק מכאן ולהבא הוא דחשבינן לי' כנטמא בטומאה ידועה, וע"כ הו"ל כנטמא אחר מלאת דאינו סותר אלא ז', וזהו דפשיט דמדקתני "בין כך ובין כך" סותר, ולא קמפליג בזה בין דין טומאת התהום לדין טומאה ידועה, הרי דכ"ה דבטומאת התהום שנודע לו לאחר מלאת אינו סותר אלא ז', ה"נ בטומאה ידועה שנודע לו אחר מלאת אינו סותר אלא ז', ודו"ק.

?אך מד' ש"ר דלא פירשו כן לסוגיית הגמ', מבו' דס"ל דכל שנודע לו קודם זריקה, ליכא לעיקר התירא דטומאת התהום, וטומאתו דמעיקרא סותרת, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם דבכל גוונא ה"ה סותר הכל.

? והנה במש"כ הגר"ח ז"ל בדעת הרמב"ם דבנטמאו בעלים בטומאת התהום ואפילו בלא נודע מ"מ מהני רק ע"י ריצוי ציץ וכדמוכח ממתני' דאפילו בלא נודע תנן הציץ מרצה, וה"ה לנטמאו בעלים הרי מה דהקרבן כשר עבורו הוא רק ע"י ריצוי ציץ, וכן מוכח לכאו' גם בד' הרמב"ם פ"ד מהל' ק"פ שכ' שם נטמאו הבעלים אחר שנשחט וכו' אלא אם נטמאו בטומאת התהום שהציץ מרצה וכו' וע"כ כונת הרמב"ם בנודע אח"כ דאל"כ הרי דעת הרמב"ם דלא מהני בטומאת בעלים מדין ריצוי ציץ גרידא כיון דלא חזי לאכילה וכן דנדחה לפ"ש וכנ"ל וע"כ דמיירי בלא נודע ומדין היתר דטומאת התהום, ומבואר דגם ע"ז הוי מדין ריצוי ציץ, וא"כ הרי כיון דקי"ל דאין הציץ מרצה אלא כשהוא על מצחו, צע"ק למה סתם הרמב"ם גבי דין דמת מושכב וכו' וכתב דעושה פסחו ושוחט לכתחילה וכו' ולא הזכיר דאין דין זה אלא ע"י שהציץ מרצה על פסול טומאתו אף בלא נודע, והרי נפ"מ בזה בדליכא ציץ, וצ"ע, ואולי סמך הרמב"ם על מה שכ' בפ"ד שהציץ מרצה על טומאת התהום אפילו בלא נודע וכנ"ל וצ"ע.

ובאמת דבד' הרמב"ם בפ"ד מקר"פ מבו' דההיתר בזה הוא מדין ריצוי ציץ, וזה דלא כמש"כ באבהא"ז דבכה"ג א"צ לריצוי ציץ, ורק אם נודע לו קודם זריקה הוא דבעינן לריצוי ציץ, עיי"ש.

ושמא י"ל, דלעולם אחר שנודע לו בטל למפרע התירא דטומאת התהום, - וכדחזינן דאם נודע לו קודם זריקה סותר, וכתב הרמב"ם דהוא סותר הכל, ומוכח מזה דכל שנודע לו, בטל למפרע התירא דטומאת התהום, וע"כ הוא דבעינן לרצוי ציץ. - אך מ"מ צ"ל דלגבי הנזירות עצמה א"צ לרצוי ציץ, ולגבי זה לא בטל למפרע התירא דטומאת התהום, וזה צ"ב.

? עי' רש"ש פסחים דפ"א: מש"כ בביאור ד' התוס' שם, אך אי"ז מתישב בד' תוס' הרשב"א שם, - וגם בעיקר הדברים צ"ע, דהרי אם נודע לו לאחר הבאת כל הקרבנות, עלו לו כולם, ולא אמרינן דלא עלה לו אלא הקרבן הראשון הנצרך להשלמת נזירותו, וא"כ מ"ט אם נודע לו אחר זריקת דם א' מהם, ל"מ לזרוק את דם הקרבן השני.

1. ואמנם נראה דגם אי נימא כן, לא סגי במה שיוודע אחר שנגע שם דהי' שם טומאה, דאף דעכשיו אין טומאת המת עצמו בכלל טומאת התהום, מ"מ כיון שהוא נגע במת קודם שנודע, הרי דאכתי הויא טומאתו כטומאת התהום, - וע"כ רק אם נודע שהי' שם טומאה ושנטמא הוא בטומאה זו, הוא דאמרינן דעכשיו כבר אין טומאתו בכלל טומאת התהום.

   והיינו, דעיקר הספק בזה, הוא בדינא דטומאת התהום, אם סגי במה שהמת שנטמא בו הוא טומאת התהום, או דבעינן דגם טומאת אדם זה שנטמא במת תהא בכלל טומאת התהום, - ובזה הוא דתלוי הדין כשנודע לו אחר שנטמא, דאם אין אנו דנים אלא על טומאת המת עצמה, הרי דאף דעכשיו כבר אינה טומאת התהום, מ"מ כיון דבשעה שנגע בה היתה טומאת התהום, הרי דכלפי נגיעתו חשבינן לה אף השתא כטומאת התהום, אך אם אנו דנים גם על טומאת אדם זה שנגע במת דבעינן שתהא בכלל טומאת התהום, הרי דכל דעכשיו נודע לנו שהוא טמא, כבר אין טומאתו בכלל טומאת התהום, - וע"כ לא סגי במה שנודע לנו עכשיו שהיתה שם טומאה, אלא בעינן גם שיהא ידוע לנו שנטמא הוא בטומאה זו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם, דכל שנודע לו ידיעת ספק, לא חשיבא כידיעה, ואכתי יש בזה להתירא דטומאת התהום, עיי"ש, - ונראה דכ"ז הוא מיוסד על הא דגם אחר שנודע לו הו"ל בכלל טומאת התהום, ולא אמרינן דהו"ל כטומאה ידועה, ואך דבכה"ג ליכא להתירא דטומאת התהום, ובזה י"ל דל"מ ידיעת ספק, אך אי נימא דאחר שנודע לו הו"ל כטומאה ידועה ולא חשיבא כלל כטומאת התהום, הרי ודאי דסגי לזה בידיעת ספק, שהרי הדבר פשוט דטומאת התהום שנודעה בידיעת ספק לא חשיבא כלל כטומאת התהום, ואם נטמא בה אח"כ לי"ב להתירא דטומאת התהום, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)