פסוקת גרגרת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לב

חולין לב: פסוקת הגרגרת

**א. טעם פסוה"ג נבילה-**

מבואר בסוגיין דפסוה"ג נבילה, וגדר הדבר וטעמו יתבאר כאן.

הנה מקשינן בסוגיין סתירת המשניות בזה, ור"ל משני כאן ששחט במקום חתך נבילה שחט שלא במקום חתך טריפה.

ומקשינן והא אמר ר"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כמנח בדיקולא דמי ואין בה טרפות, ומשמע בסוגיין דכל דין נבילה של פסוה"ג בשחט שלא במקום חתך מיוסד על דינא דר"ל דמנח בדיקולא דמי.

אבל ברמב"ן במלחמות כתב דאף דלא קי"ל כר"ל בהא דמנח בדיקולא מ"מ לא ניח"ל לאמוראי לתרץ סתירת המשניות כתירוצו, משום דכל המחלוקת אדינא דר"ל הוא בניקבה הריאה ובזה הנידון אם ע"י שחיטת הקנה חשיבא כמנחא בדיקולא, אבל בשחט הקנה עצמו אף שלא במקום חתך וודאי ל"מ ופסוה"ג נבילה בכל ענין.

[עי' בשו"ת צ"צ החדש יו"ד-כג (הו"ד באבנ"ז יו"ד-כב) מש"כ לדקדק מד' התוס' מב. דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דלמאי דלא קי"ל כר"ל דמנח בדיקולא אם שחט שלא במקום חתך הוי טריפה].

וביאור טעמו בזה כנראה יל"פ שני אופנים:

א. ברעק"א יו"ד כז-א ופר"ח כו-א וש"א נראה שפי' דכלפי הסימן עצמו לכו"ע אמרינן כמנח בדיקולא דמי ויצאה ממנה החיות מכולו וא"א לשוחטו.

ב. עוד יל"פ (עי' חזו"א ג-כ ד"ה וכתב הרמב"ן נראה שבאר) דאין חיתוך אחר חיתוך וכנגד המקום שנחתך לכו"ע ל"ש שחיטה אף בלא הטעם דמנח בדיקולא שאין השחיטה שם מוסיפה כלום[[1]](#footnote-2).

לפי"ד החזו"א אין מקור לומר דהוי כמנח בדיקולא כלפי הסימן עצמו, וכלפי מקום שעדיין לא נשחט בסימן שפיר מהני שחיטה אלא דלעולם אין כאן רוב.

נפק"מ מזה לענין מיעו"ב, דלפמש"כ הרי יש מקום לומר ששייך פסול מיעו"ב אף אחר ששחט רוב, אם שוחט כנגד המקום שעדיין לא נחתך.

ובמקו"א הבאנו ד' האמר"מ-ג שהאריך בזה טובא ומסיק כן דוודאי ל"ש מנח בדיקולא בכה"ג, והוכיח כן מהא דלכתחילה בעי שחיטת כולו, ועוד הביא שם פלוגתת הרא"י וביה"ל אי מהני שחיטת מיעו"ב לעשות את השחיטה מפורעת, ועוד הוכיח מדעת רש"י דמיעו"ב פוסל כל השחיטה, ועפי"ז דן בביאור הסוגיא יט. גבי הגרמה דמהני לר"י מיעו"ב להכשיר את השחיטה, ונתבאר שם.

אבל באמת ערשב"א תשובה-שסז דחה ד' רש"י דאין מיעו"ב יכול לפסול שהרי הוא כמנח בדיקולא, והוסיף דכפי מה שפי' רבותינו הרי לא מיבעיא לר"ל אלא אף החולקים מודו דכלפי הסימן עצמו לכו"ע אמרינן מנח בדיקולא וכוונתו כנראה לפי' הרמב"ן, מבואר שהוא מתורת מנח בדיקולא ממש, ובזה עצמו נחלק על רש"י, ודעת רש"י יתכן כד' האמר"מ וחזו"א ודוקא לענין השחיטה שכנגד החתך אמרינן דכמנח בדיקולא דמי [וממילא אין כאן רוב].

ויסוד דברים אלו מקורם בש"ך כו-א, עיי"ש דמסיק כד' תשובת הרשב"א דקוץ אחר שנשחט רוב הושט אינו פוסל, והק' ע"ז דהא קי"ל דמיעו"ב פוסל?

וכתב לחלק דדוקא אם ניקב הושט כנגד המקום שכבר שחט אינו פוסל אבל בהמשך השחיטה הוי כמיעו"ב לרש"י ופוסל.

והיינו כש"כ במהלך הראשון דדוקא כנגד המקום שכבר נשחט אין משמעות לנקב אבל לא חשיב כל הסימן כמנח בדיקולא.

[ועוד כתב די"ל דאף במיעו"ב אין קוץ פוסל כיון שאינו חלק מהשחיטה ורק בשוחט דרך שחיטה יכול לפסול מיעו"ב, ונתבאר תי' במקו"א].

מיהו זה לדעת רש"י דמיעו"ב לא חשיב כמנח בדיקולא, אבל הרשב"א הבין שכל הסימן חשיב כמו מנח בדיקולא ע"י שחיטת רוב סימן ודלא כרש"י בזה.

עכ"פ לפי שני אופנים דלעיל מבואר שאם נפסק הקנה אחר שחיטתו לא אכפ"ל כלל אף דלא קי"ל סברת מנח בדיקולא [לשני האופנים דלעיל שהרי כנגד מה שכבר נשחט וודאי לא שייך נקב ופסוה"ג במיעוט לא שייך כלל], וכ"כ פר"ח כו-א להלכה.

כנראה שיש להוכיח בדעת הרמב"ן כפי' הרשב"א ורעק"א, דהנה יל"ע בזה בשיטת הרמב"ן דחסרון פסוה"ג משום שא"י לשוחטו א"כ לפי"ז לכאו' נקו"ה אין טעם שיהיה נבילה שהרי לא שייך בו הך טעמא דפסוה"ג, והרי הרמב"ן עצמו לעיל ט. כתב דנקו"ה נבילה?

ונתבאר במקו"א שי"ל ג"כ לענין נקו"ה כן, שהנקב מצטרף לרוב ונמצא שהרוב נשחט שלא בהכשר ואח"כ כל סימן כמנח בדיקולא וא"א לשחוט המיעו"ב להשלים לרוב.

מיהו זה ניחא רק לפי' הרשב"א ורעק"א דע"י שחיטת הרוב חשיב כל הסימן כמנח בדיקולא, אבל למש"כ כאן באופן שני דכנגד מה שלא נשחט לא חשיב מנח בדיקולא כלל ומהני מיעו"ב להכשיר ל"ש לבאר טעם זה גבי נקו"ה, וצ"ע[[2]](#footnote-3).

ג. אבל בחזו"א ג-כ (ד"ה אמנם) כתב לצדד עוד די"ל דבאמת כל סברת הגמ' הוא דא"א לשחוט בקנה שנפגם ויצאה ממנה חיותו, אבל מ"מ לאו כמנח בדיקולא דמי ואכתי יכול לחול בו דיני טרפות, וכתב שהוא כעין דין שמוטה לשיטת בה"ג דמסתבר דאכתי חל בו טרפות אלא דגמירי דבסימן כזה לא שייך שחיטה.

ולפי"ז א"ש דה"נ לענין נקו"ה י"ל דהויא נבילה כיון שנתקלקל הסימן ויצא ממנו החיות, ויתבאר במקומו עוד.

לפי"ז הוסיף שאם שחט הקנה ואח"כ פסקו אף נבילה הוא, כיון דבשעת שחיטת הושט הקנה חתוך מחמת שחיטה ומחמת פסיקה יחד ל"מ.

ובאמת מקור לפי' זה נראה בלשון רש"י לעיל שכתב טעם פסוה"ג נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה [ומזה למד רש"י דאף גבי נקו"ה י"ל דהוי נבילה, ולשיטת הרמב"ן יתבאר בדין נקו"ה מ"ט הוי נבילה].

[וכנראה רש"י לשיטתו שיש פסול שחיטה במיעו"ב לית ליה יסוד הנ"ל של תשובת הרשב"א דע"י שחיטת רובו הוי כמנח בדיקולא לכה"פ כלפי מקום שלא נשחט].

ובאמת עיין בב"ח כו-א שהביא ד' הרשב"א בתשובה דהוי כמנח בדיקולא ואינו פוסל, אבל השאירו בצ"ע לדינא, ובאר בחזו"א שם דעתו כפי שיטתו שכל החסרון הוא משום שאין שחיטה בקנה או ושט פגום.

וע"ע בפרישה כו-א שג"כ כתב דלפי מה דקי"ל לפסול במיעו"ב הרי יש לפסול גם אם ניקב אחר שחיטת רוב סימן, והוא כש"כ בדעת רש"י דאזיל לשיטתו, אבל בש"ך כו-א נקט להלכה לא כן והכשיר אף לשיטת רש"י וסייע לזה מד' רש"י לעיל ח., עיי"ש, וע"ע בתבו"ש כו-ב מסיק לדינא שאין להקל בזה אלא בהפמ"ר, ועיי"ש שדחה ראיית הש"ך מלשון רש"י[[3]](#footnote-4).

ד. בתו"ר בסוגיין כתב הטעם דפסוה"ג נבילה משום שנעשה בה מעשה נבילה ועומדת למות מיד, וכ"נ ברשב"א לקמן מב. שדן ע"ז משום מתה עומד ושוחט, ומ"מ לדעתם אינו נבילה מחיים רק דכיון שכבר אירע בה מאורע הממית הרי כשתמות ע"י השחיטה אין השחיטה יכולה להתיר את המיתה שקיימת בה כבר, וכש"כ לבאר בכ"ד.

ויותר מזה נראה שיטת הר"מ פ"ד שחיטה שכתב דהוי כנבילה מחיים, ותתבאר כל שיטתו בענין נקו"ה.

כנראה בין לשיטת רש"י ובין להתו"ר והר"מ צ"ל דאף דבגמ' מבואר שלא כדבריהם שהרי בתירוצא דר"ל מבואר להדיא דלא אמרינן דהוי כנבילה מחיים שהרי אם שחט שלא במקום חתך ס"ל דהוי רק טריפה, מ"מ ס"ל כד' הרמב"ן דאינך אמוראי דלא מחלקי בזה אינו רק מכח דמנח בדיקולא אלא דמצ"ע ס"ל דהוי כנבילה, וע"ז כתב רש"י הטעם משום דאיתרע מקום שחיטה ולהתו"ר הוא משום דהויא כמתה [והרמב"ן כתב הטעם כנ"ל משום דכלפי הקנה עצמו כו"ע מודו].

ובאמת כעין מה שהערנו כאן הק' בצל"ח לשיטת הר"מ דנקו"ה הויא נבילה מחיים שהרי בדעת ר"ל מבואר לא כן שהרי מבואר דעתו שאם שחט שלא במקום חתך מהני [ופסוקת גרגרת בכולה כנקו"ה דמי].

ובצל"ח כתב לחדש מכח זה דכל דין נבילה מחיים שכתב הר"מ אינו משום שנעשה בה מעשה נבילה הממית, רק אדרבה כיון שא"א יותר לשוחטה מכח הנקב שבה לכך חשיבא כנבילה, אבל לר"ל דס"ל שיש בה שחיטה ע"י שחט שלא במקום חתך לאו נבילה מיקריא.

אבל זה יתכן בדעת הר"מ, אבל לא יתיישב בד' התו"ר דמבואר להדיא טעמו דהויא נבילה משום שעומדת למות ונעשה בה מעשה נבילה, וכן לשיטת רש"י שהוא משום דאיתרע מקום שחיטה, ומשמע כש"כ דבאמת לשאר אמוראי ס"ל דהוי נבילה מצ"ע מהנך טעמי ור"ל לא סבר כן.

**ב. פסוה"ג בעוף-**

נפק"מ יש לדון בכ"ז בדין פסוה"ג בעוף, דלדעת הרמב"ן ורש"י לכאו' יש מקום להכשיר השחיטה שהרי לאו נבילה הוא רק חסרון בשחיטה ואם שוחט את הושט אח"כ שפיר מהני.

אבל לשיטת התו"ר והרשב"א והר"מ דהוי נבילה משום מעשה נבילה הרי גם בעוף פסול, וכעי"ז בביה"ל גבי נקו"ה כן.

אלא שיש לדון לפסול גם לרמב"ן ורש"י משום דבעינן שני הסימנין ראויין לשחיטה, וכש"כ הראשונים לדעת בה"ג בשמוטה [אלא שבמקו"א נתבאר מד' ביה"ל ב-כ דלא חשיב שאין שני הסימנין ראויין לשחיטה אלא גבי עיקור דוקא ולא בפסוה"ג, והוכיח כן ממתני' לב. אמנם ראייתו שם דחויה כש"כ שם].

ובאמת בפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה שורש ג' כתב דפסוה"ג בעוף ושחט את הושט הוי נבילה דשניהם ראויין לשחיטה בעינן כמו גבי עיקור [וכן מסיק באמר"מ ב-יז].

אבל באחיעזר ח"ב ח-א הביא משו"ת הר המור להגר"מ בנעט סי' ח' דשחיטתו מוציאה מידי נבילה, ולדעתו צ"ל כש"כ ביה"ל ב-כ דדוקא בעיקור נאמרה ההלכה כן.

בביה"ל ח"ב כ-ד פשיטא ליה דפסוה"ג פסול בעוף לכו"ע, וכתב דהתם נידון אחר הוא מנקו"ה, ומשום דשאני פסוה"ג דכיון ששחיטת עוף הוא בסימן אחד ושתי שחיטות לא מצאנו הרי כיון שנפסק סימן אחד הויא כשחוטה וא"א לשחוט בסימן השני, וכנראה אף דחשיב כחי לכל מילי גם אחר שנפסקה הגרגרת מ"מ נקט ביה"ל דא"א לשחוט פעמיים[[4]](#footnote-5).

אבל באמר"מ ב-טז דחה דבריו מסוגיא לב: דאף בפסוה"ג ס"ד דר"ל דאם שחט שלא במקום חתך מהני ואין בו חסרון שאין שני שחיטות בעוף, והרי גם בעוף תיקשי סתירת המשניות וצ"ל כתירןוצא דר"ל הרי מבואר דאף בעוף בשחט שלא במקום חתך אינו אלא טריפה, ואף דדחינן תי' דר"ל הוא משום מנח בדיקולא אבל כלפי סימן השני ל"ש זה ול"ש בו שחיטה, ויל"ד.

וכן תיקשי מתי' דרבא דפסק ולבסוף שחט כשר, ואף ששני שחיטות בעוף לא מצינו.

עוד קשיא מסוגיא כט. אי אמרת מע"מ כרוב וכו' שא"ה דבעי רוב הנראה לעיניים, הרי דלענין טריפות ל"מ מע"מ ומ"מ לענין שחיטה מהני ונמצא שכבר נפסק כשיעור שחיטה במע"מ ומ"מ אח"כ יכול לשחוט חצי השני, ולאין בו חסרון ששני שחיטות לא מצינו וכל דלאו טריפה הוא יכול לשחוט חצי השני.

אלא שבאמת יש לדון בס"ד שם דמע"מ ל"מ לטרפות אם מהני לשחיטה עיין בחת"ס בחי' שתמה היאך שייך שחיטה במע"מ אם אינו מוציא את החיות ולא מיטרפא בהכי?

וכתבו תבו"ש כא-ד ואו"ש פ"ג הי"ג דאה"נ לענין קנה שלא יצא החיות במחצה לא יהני שחיטת מחצה ובעי שחיטת הרוב דוקא, ורק לענין ושט סגי במע"מ כיון דנקו"ה נבילה היא, ולפי"ז לאו ראיה היא.

מיהו בקובץ עניינים שם נקט דשחיטה אי"צ לעשות טרפות להוציא החיות ואף במע"מ יהני בקנה, ולפי"ד מתבאר דלא כד' ביה"ל ומשני שני שחיטות בקנה [ונתבאר עוד ענין זה בענין הגרמה אם שחיטה צריכה להוציא חיות דוקא].

וע"ע במש"כ במקו"א לענין נקו"ה בעוף ושמוטת סימנין בעוף.

1. וצ"ל דאף דמבואר בשו"ע כו-א דאף כנגד המקום שכבר שחט אם אח"כ אירע בו נקב נעשה טריפה, ומבואר שלא יצאה לגמרי החיות ע"י הנקב מ"מ לענין שחיטה לא סגי בחיות זו, וצ"ב מנ"ל זה, ועיין לקמן מהחזו"א כעין זה אלא דלד' החזו"א הוא כנגד כל הסימן נתקלקל ולפי הנ"ל רק כנגד מקום הנקב. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל לפמש"כ אחרונים בנו"א [קוה"ע כח-ה, אחיעזר ח"ב ח-ד] לענין נקו"ה דבעינן כל הסימן ראוי לשחיטה עיי"ש מש"כ לבאר הדברים דל"ש רובו ככולו אלא אם כולו ראוי לשחיטה, וכיון שאותו חלק הנקוב אינו ראוי לשחיטה כש"כ הרמב"ן כאן שאין חיתוך אחר חיתוך, ל"ש שחיטה בכלל הושט, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאר שכל ד' הראשונים הוא משום דאחר רובו הוי כנשחט כל הסימן והוי כטרפות לחצי חיות ולכך נקטו דוקא קודם רובו שאין בו נידון טרפות לחצי חיות שעדיין לא נגמר סימן שלם אבל אחר רובו תלי בפלוגתא דטריפות לחצי חיות, וממילא להלכה דאף בחצי חיות יש טרפות ה"נ בניקב אחר רוב יש טרפות, ועוד נתבאר בדין טרפות לחצי חיות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובסוגיא דמליקה כ: הבאנו בביאור ד' רש"י כ: דעוף בסימן אחד מת אריכות גדולה והבאנו דעת כמה אחרונים דכל עוף בסימן אחד מיקרי מת וכמשמעות התוס' פד., אבל רוב אחרונים לא נקטו כן ועוף בסימן אחד לא מיקרי מת והוכיחו כן מסוגיא קב., ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-5)