שמעתתא דפת עכו
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / עבודה זרה - הרב משה אפרים ליברמן

**טעם גזירת פת עכו"ם**

עי' פירש"י ד"ה והשלקות דכולהו משום חתנות וכן הוא בראשונים ותמה בפרי תאר הרי להדיא אמרי' לק' לו ע"ב דפתן משום יינן ויינן משום בנותיהן ובנותיהן משום דבר אחר והיינו ע"ז וא"כ נמצא שעיקר איסור פתן הוא משום ע"ז וע"ש שכתב לחדש שמה שאמרו דבנותיהן משום דבר אחר אינו המשך על פתן אלא שדבר חדש הוא וקאי על יחוד בנותיהם כדלהלן בגמ' שם ע"ש וז"ל האו"ז ע"ז סי' קפ"ח "שלא יהא כל אחד ואחד נמשך אחר אוהבו גוי וקונה ממנו ונותן עיניו בבתו ואתי לעבור אלאו דלא תתחתן" ומשמע כדבריו [עי' אבני נזר יו"ד סי' צ"ב שגם בת גר תושב שאינו עובד ע"ז אסור כיון דסו"ס יש איסור חתנות ולכאורה זהו ע"ד הפרי תאר ולדעת החולקים צ"ל כדלק' במומר דלא חילקו ועי' מה שביאר בזה החת"ס בסי' קי"ב וע"ע חקר הלכה שדן האם מותר לאכול פת של גר מצרי שבתו אסורה בחיתון ולכאורה תלוי במחלו' הפר"ת והרשב"א] אולם עי' ברשב"א בתורת הבית בית חמישי שער הראשון "עמדו בי"ד ואסרו סתם יינן כדי להתרחק מהם וממסיבותם שמסיבותיהן מביאות לידי חתנות ולזנות עם בנותיהן וזנות בנותיהן מביא לידי ע"ז כדרך שעשו בשטים וכו'" ומפורש דלא כדברי הפרי תאר וצ"ל דמש"כ הראשונים משום חתנות אין הכוונה משום האיסור חיתון אלא משום חתנות בפועל וזה יביא לידי ע"ז ועי' תוס' שאנץ [בשיטת הקדמונים לו ע"ב] הטעם שלא גזרו מחמת איסור חתנות לחוד "דמשמע ליה דאי לאו משום ע"ז לא הוו עבדי הרחקה כולי האי".

[ובביאור מה שאמרו שפת משום יין עי' במאירי "ומתוך שייכות הבא מחמת הפת והשמן יהיו באים לקירוב הדעת בשתיית היין ויבוא לידי חתנות ובעיקר חשש חתנות עי' איסור והיתר כלל מ"ג ס"א "שמא יזמינו הכנעני בסעודתו ויתן עיניו בבתו ויבוא להתחתן עמה".]

ולעניין פת כותי עי' פר"ח ומה שהאריך בזה החת"ס בריש סי' קי"ב

**דין מומר**

עי' תפארת למשה סי' קי"ב ס"ט שמומר כיון שאין בו איסור חתנות פתו מותר אולם כפשוטו מבואר בחולין ד' ע"ב ובחי' הר"ן שלא כדבריו וע"ש מש"כ בזה ומדברי הפמ"ג שאסור פת קראים מפורש דלא כדבריו וע"ע בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' רפ"א (ד"ה אמנם) והדברים מפורשים לאיסור בשו"ת הריב"ש סי' שצ"ד (עמ' תקפ"ד ד"ה וראיה) וע"ע בחזו"א יו"ד סימן ב' ס"ק כ"ג ובאבני נזר יו"ד סימן צ"ב שר"ל שגם במומר יש איסור חתנות ע"ש.

**קירוב הדעת בבישול**

הנה לכאורה עיקר הקירוב הדעת אינו תלוי בבישול אלא במה שסועד אצלו וא"כ צריך להבין מדוע פת עכו"ם תלוי במעשה האפייה וכמבואר בגמ' לק' לח ע"ב שכל שהישראל השתתף באפייה שפיר דמי והרי סו"ס לקחו משל נכרי ועי' במשמרת הבית צג ע"א מש"כ בזה ועי' בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רפ"ד "אלא גזירה בישול אטו אכיל בהדיה ואי אכיל בהדיה אתי לאיחתוני" ומבואר שאה"נ עיקר הגזירה שייך באכיל בהדיה מ"מ גזרו בבישול ואפייה אטו אכיל בהדיה [עי' חקר הלכה דמה שהתירו משום איבה עי' רמ"א סי' קי"ב סעיף ט"ו הוא רק לאכול פת עכו"ם אבל לאכול אם הנכרי גם במקום איבה אסור] והנה עי' תורת הבית (צה ע"ב) שהדעת מכרעת שאין קירוב הדעת במליחה ועי' ברא"ה בבדק הבית שכל שאינו מתכון לבישול ליכא משום איקרובי דעתא ומבואר לכאורה שיש קירוב הדעת מחמת עצם הכנת המאכל והיינו שבזה שטרח עבורו להכין לו מאכלו יש איזה שהוא קירוב הדעת ואע"פ שמחמת זה לחוד לא היו אוסרים מ"מ כתב הרשב"א שיש לגזור שמחמת קירוב דעת זה יבוא לסעוד אצלו ואז יהיו לו קירוב הדעת גמור ויבוא לידי חתנות. [אך מבואר בתוס' לח ע"א בשם הראב"ד שלא שייך קירוב הדעת אלא באוכלו בביתו וכ"מ ברשב"א תוה"ב צה ע"א והטעם שהחמירו אפילו בבית ישראל עי' ט"ז סי' קי"ד סק"ב ובמה שהעיר ע"ז בחקר הלכה מבישול עכו"ם שג"כ החמירו] וז"ל התוס' רי"ד לק' סה ע"ב "משום דבישולי גוים זו הוא דבר הצריך אומן לבשל שיש לך אדם שיודע לתקן תבשילו ולבסמו וכשיהודי רואה גוי שיודע לתקן מאכלו היטב מתאוה לתבשילו (ונמלך) [ונמשך] אחריו ומתחתן בו ואח"כ גזרו על הפת שראו עוד שנמשך אחריהן מפני אפייתן שהי' שולח לגוי לאפותה ומתוך כך נמשך לבו אחריו שנכנסת אהבה וריעות ביניהם ובאים ומתחתנים יחד" וע"ש עוד מש"כ בזה.

**האם פת עכום נכלל בגזירת שלקות**

הראשונים הק' מדוע נשנה במתני' פת ושלקות דלכאורה גזירה אחת היא [דכפשוטו שניהם משום חתנות וכש"כ רש"י במתני' וע"ע להלן בדברי רש"י לק' לז ע"ב] ועי' בתוס' לק' לז ע"ב שהביאו מר"ת שהוכיח שפת לא נכלל בגזירת שלקות דפת ושלקות תרי מילי נינהו ומתחילה גזרו על השלקות כי מצוי בזה יותר גזירת חתנות משא"כ פת אינו מביא כ"כ קירוב הדעת כיון שזה נצרך ע"כ לסעודה ואינו משהו מיוחד לגרום קירוב הדעת וע"ע ברא"ש פ"ב דביצה סי' י"א ובפ"ג דחולין סי' ס"א [אולם בריטב"א לז ע"ב בשם רבינו יונה (אולם בתלמידי רבינו יונה לה ע"ב הובא בשמו כדברי הרמב"ן וע"ש במגיה) ומאירי כתבו באו"א דאע"פ שגם בפת שייך חתנות מ"מ מאחר שיש בו חיי נפש מתחילה לא גזרו ע"ז] ואח"כ שמאי והלל בי"ח דבר גזרו גם על הפת

אולם הרמב"ן בסוגיין חולק על ר"ת ולדעתו פת נכלל בגזירת שלקות אבל שלקות לא נכלל בגזירת פת ולדעתו מתחילה גזרו על הפת דכיון שיש בה חיי נפש יש בו יותר חשש חתנות ואח"כ גזרו על שלקות ולדבריו לכאורה פת נכלל נמי בגזירת שלקות אלא שממילא היו כבר אסורים אך יש לעיין הרי מצינו קולות בפת דליכא בשלקות ואם נאמר שלאחר שגזרו על שלקות ממילא כל פת אסור נמי משום גזירת שלקות א"כ היאך נקל בפת תיפו"ל משום איסור שלקות [ואמנם בשו"ת מהריט"צ סי' קס"א נקט מה"ט שגם בשלקות יש קולות פלטר וכדו' עי' ברכי יוסף סי' קי"ב סק"ט] ולכאורה צ"ל דכיון דטעם קולת פת הוא משום דפת בהיותה חיי נפש אין רוב הציבור יכולים לעמוד בה בגזירת פת נכרי וא"כ זה שייך גם כלפי איסור שלקות שנהי שעיקר גזירת שלקות נתפשט והציבור יכולים לעמוד בה מ"מ כלפי פת לא נתפשט כיון שאינם יכולים לעמוד בה [ועי' תפארת למשה ריש סי' קי"ב] אך דיש בזה מן החידוש דהיה אפשר לומר דכיון שהכל גזירה אחת ונתפשט לגבי שאר הדברים ממילא נחשב כנתפשט גם כלפי פת אולם עי' ביאור הגר"א סי' קי"ב סק"ד שנקט שדבר שהוא פת לא נכלל בגזירת שלקות וכ"כ בס"ק ט"ו ומדברי הערוך השלחן סעיף י"ד משמע דהיינו שע"י שנכלל בגזירת פת זה גופא מפקיעו מלהיות בגזירת שלקות ולכן כל פת שלא נכלל בגזירת פת וכגון פת קטניות שכיון שאין בהם חיי נפש לא נכלל בגזירת פת ממילא נכלל בגזירת שלקות

אולם עי' בתורת חטאת כלל ע"ה שכתב דהא דעיסת ישראל אין בזה ההיתרים שיש בפת כפלטר וכדו' [עי' להלן] היינו משום דאסור מדין שלקות ומבואר שאע"פ שאסור נמי משום פת עכו"ם מ"מ נאסר נמי מדין שלקות ובשלמא בעיסת נכרי כיון דאין הציבור יכולים לעמוד בה ממילא גם מצד שלקות יש להתירה משא"כ בעיסת ישראל.

**מה נחשב פת**

עי' בשו"ת הריב"ש סי' כ"ח שעיסה בלילה עבה שבישלה שלדעת ר"ת חשוב לחם ה"ה דחשוב לחם לגבי גזירת פת עכו"ם והיינו שאין הדבר תלוי באפייה ובישול אלא בפת ושאר תבשילין וממילא גם ירק שנאפה דינו כתבשיל ולעניין פת הבאה בכיסנין עי' תוס' ביצה טז ע"ב (ד"ה קמ"ל) שהביא בזה מחלו' די"א מדלא מברכים המוציא יש בהם דין שלקות ורבינו יחיאל חולק כיון דעביד להו דרך אפיית פת דינו כפת ועוד כיון דאם קובע עליו מברך המוציא שפיר חשוב פת וע"ע איסור והיתר כלל מ"ד ס"ג.

**מכלל דאיכא מאן דשרי**

הנה לפי המבואר בהמשך הסוגיא לא היה אלא טעות ולמעשה לא התיר רבי כלום והק' הראשונים א"כ מדוע דנו ר' יוחנן וחלבו בביאור הך שיטה שאינו קיים כלל ולכן כתבו הראשונים לבאר שאמנם למעשה יש מקור להתיר פת נכרי ומצינו בזה ד' שיטות

**דעת הרשב"א**

דעת הרשב"א שאמנם בבבלי לא מצינו שהתירו מ"מ בירושלמי מבואר שהתירו משום חיי נפש וגם בבלי יש להוכיח כן ממה דשקלי וטרי בזה ר"י ור' חלבו והטעם שהיו יכולים להתיר הוא משום שגזירת פת אין רוב הציבור יכולים לעמוד בהם וכל גזירה שאין רוב הציבור יכולים לעמוד בהם יכול בי"ד לבטל דברי בי"ד חבירו אפילו כשאינו גדול ממנו אבל היתר צריך כש"כ הרמב"ן כיון שקיבלו עליה ע"ש [אמנם יש ראשונים (עי' רא"ה בבד"ה צה ע"א ועוד) שכתבו שצריך ב' טעמים להיתר גם שלא יהא נתפשט הגזירה ובתוס' גיטין לו ע"ב מבואר שאדרבה עיקר הטעם משום שלא נתפשט וסברת אין הציבור יכולים לעמוד הוא רק טעם מדוע נמנו עליו להתיר ע"ש (בש"ך סי' קי"ב סק"ח כתב שלדעת האוסרים בפת בעה"ב ס"ל שגזירת פת נתפשט בכל ישראל וכבר תמה ע"ז האבני נזר סי' צ"ג וכתב דצ"ל דכוונתו שנתפשט בכל מקומות שלנו] ואמנם לא התירו בכל גווני אלא בפת פלטר וכשאינו מצוי פת ישראל וכדלהלן.

**דעת הרא"ה**

דעת הרא"ה שאע"פ שהעם טעו להתיר ע"פ דברי רבי מ"מ ע"י זה יצא הדבר בהיתר דכיון דראו חכמים שהעם נהגו היתר ע"פ טעות זה ולא מיחו ממילא חשוב כאילו התירו בי"ד ואך כיון שלא נהגו אלא בפלטר או בשדה וע"פ מה שחשבו שרבי התיר לכן לא הותר אלא באופנים אלו. [עי' אבני נזר יו"ד סי' צ"ג שלדעת הרא"ה י"ל שלא הותר אלא במקומות שנהגו להקל ע"ש]

**דעת הריטב"א**

דעת הריטב"א שאע"פ שלא התירו בי"ד אפ"ה הותר דבאמת גזירה שאין רוב הציבור יכולים לעמוד בה א"צ כלל היתר ואינו אלא משום כבודם של בי"ד הראשון ולזה מועיל מה שטעו העם להתיר דכה"ג אין ההיתר נחשב כזלזול בבי"ד הראשון ולכן הותר גם בלי שבי"ד יתירו להם

**דעת הרא"ש**

דעת הרא"ש שאלו שנהגו היתר אנו נוקטים שהם מאלו מקומות שלא נתפשט שם האיסור ולכן בדין הם מקילים בזה [ולדבריו כפשוטו לא נהגו שם האיסור כלל אולם בחי' חת"ס ר"ל שרק של פלטר שאיסורו היה רק משום לא פלוג בזה לא התפשט ע"ש וע"ע להלן]

**גדר היתר שדה**

הנה ממה שאמר רבי "מה ראו חכמים לאוסרה בשדה" מבואר שבשדה ליכא חשש חתנות ואין טעם לאסור והיינו כמו שביאר רש"י שהוא אקראי וכ"כ הרא"ה בבד"ה מ"מ נקט הרא"ה שלמאי דהקילו בשדה אין זה טעם ההיתר אלא משום שבשדה אין הציבור יכולים לעמוד בה ולכן גדר שדה אינו תלוי כלל בשדה אלא בכל מקום דליכא פלטר והרשב"א במשה"ב חולק עליו ע"ש

**מחלו' ר' חלבו ור' יוחנן**

ר' חלבו ור' יוחנן נחלקו לפי הלישנא בתרא ולדעת הרשב"א ר' יוחנן בא להוסיף היתר דבשדה אפילו אם יש פלטר סמוך לו בעיר כיון שבשדה ליכא פלטר מותר והיינו משום דבשדה יש פחות חשש חתנות לכן הקילו ומשמע לפי זה שאם בעיר זו ליכא פלטר אך בעיר אחרת סמוך לו לא יהא היתר של פלטר נכרי וצ"ע. ודעת הרא"ה שר' יוחנן בא לומר שבשדה מותר מפלטר נכרי אע"פ דאיכא פלטר ישראל [ועי' חי' הרא"ה דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי] וכ"כ בחי' הרמב"ן.

**טעם קולת פלטר נכרי**

הנה הטעם שהקילו בפלטר מבואר בראשונים דהיינו משום שיש פחות חשש חתנות כי אין כ"כ קריבות באפיית נחתום ובטור כתב הטעם דמשום דבמלאכתו הוא עוסק ועי' רא"ה בבד"ה (צג ע"א) "שכיון שאין כוונתו אלא להשתכר במכירתו אין כאן כ"כ קירוב" אולם הרשב"א בתורת הבית כתב הטעם "דכיון דעשוי למכור לכל אין בלקיחתו קירוב הדעת כ"כ" הנה עי' בפר"ח סי' קי"ב ס"ק י"ב דנקט שפלטר העושה להדיא לאדם מיוחד ג"כ דינו כפלטר אך לפי הרשב"א ודאי אינו כן ורק לדעת הטור יש לדון כן.

**גדר ההיתר בפת פלטר**

עי' ברמב"ם פי"ז הי"ב שכתב דטעם ההיתר כיון שהוא שעת הדחק וכ"ה בשו"ע סי' קי"ב סעיף ב' ומשמע לכאורה שטעם ההיתר דכיון שהוא איסור קל לכן התירו בו בשעת הדחק ועי' בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רפ"ד "ורבי התיר פת של פלטר במקום דחוק משום חיי נפש ולא חיי נפש של מקום סכנה והוא ראיה שהיא גזירה קלה שהגדולים אשר כח בהם עמדו עליה והתירוה במקום חיי נפש של מקום דחוק ואע"פ שאין מתירין כן (כ)[ב]שאר איסורין של דבריהם" אולם עי' רשב"א במשמרת הבית (צג ע"א) "ופת של נכרים אינו כנבילה שנאמר עליו במקום סכנה מותר בא לו על שלחנו בשר שחוטה אסור בנבלה שהותר בה דהתם איסורא דאורייתא ולא הותרה אלא במקום פקוח נפש אין כאן פיקוח נסתלק המתיר וחזר האיסור במקומו אבל פת שאינו נאסר אלא מחמת התקנה וכשאין שם פלטר הותר והעמידוהו על עיקרו כיון שהותר הותר ולא יצא מהיתרו" ולפי זה אינו היתר משום שעת הדחק אלא היתר גמור ואינו אלא דשעת הדחק הוא הטעם שהתירו אך כל שהותר הותר ומה"ט כתב הרשב"א שגם ברוצה פת יפה ולפלטר ישראל ליכא פת יפה מותר אע"פ שאין זה שעת הדחק ע"ש

**גדר פלטר**

כתבו הראשונים שפלטר אינו תלוי מה עבודתו אלא תלוי למה עשה הלחם דעשה לביתו חשוב כבעה"ב ועשה למכור חשוב כפלטר ועי' חקר הלכה שצידד דאם בשעת עריכה ולישה עשה לעצמו ואח"כ בשעת אפייה חשב למכור לאחרים אסור ע"ש

**פת עכו"ם המותרת**

עי' חקר הלכה דמצינו פת עכו"ם שמותר כגון פת שרובו אורז ומיעוטו דגן שלגזירת פת אזלינן בתר רוב כש"כ הפמ"ג סי' קי"ב משב"ז סק"ב ואילו לגבי ברכת המוציא אזלינן בתר הדגן כדין כל שיש בו

**האם יש היתר בפת בעלי בתים**

הרא"ה בבד"ה נקט שלפי לישנא קמא שרבי התיר בשדה ההיתר הוא גם לפת בעל הבית ולהלכה הכריע להקל כפי שיטה זו ומותר אפילו לקחת מן העיר וללכת לשדה או למקום שאין פלטר מצוי ולאוכלו שם [וכתב דזה היה מעשה דאיבו ע"ש] הנה עי' ברא"ש שכתב בטעם המקילים בפת עכו"ם כי אנו נוקטים ששם לא פשטה האיסור ולפי זה כתב הטור דממילא יש להתיר נמי בפת בעל הבית והנה בשו"ע סי' קי"ב סעיף ח' הובא שיטה זו דבמקום שאין פלטר מצוי מותר אפילו של בעת הבית וכפשוטו זהו ע"ד שיטת הרא"ה [דאילו לדעת הרא"ש מותר אפילו כשיש פלטר נכרי] אולם ע"ש ביאור הגר"א שביאר באו"א והוא ע"פ המבואר לעניין דמאי שמאכילין האכנסאים דמאי והרי כתבו התוס' שאיסור פת נכרי לא עדיף מאיסור דמאי שהקילו בו בתערובת וא"כ ה"ה לענין היתר אכסנאי

**האם הדבר תלוי בשעת אפייה או בשעת הקנייה**

עי' משמרת הבית (צג ע"א) שמן הסברא היה אפשר לומר שהכל תלוי בשעת המכירה שבזה תלוי קירוב הדעת מ"מ מוכרח בגמ' שהכל תלוי בשעת אפייה וכמו שהוכיחו הראשונים מדף סה ע"ב והיינו שאם ישראל אפאו מותר לקנותו מן הנכרי וע"פ זה כתב הרשב"א שה"ה פת שאפאו פלטר ומכרו לבעל הבית דינו כפת פלטר וכן להיפוך [עי' אבני נזר סי' צ"ה אות ו' שהעיר שנחתום הוא האופה ופלטר הוא המוכר וא"כ משמע דתלוי במכירה ולא באפייה אך הרמב"ם שינה ל' הגמ' לנחתום ומשמע כרשב"א ע"ש] אולם הרא"ה חולק דבשלמא בפת ישראל שהיא פת מותרת בזה תלוי הכל ביצירת הלחם אם חל עליו שם פת עכו"ם אבל פת פלטר שג"כ חשוב פת נכרי אלא שהתירו בשעת הדחק כשאין שם פלטר ישראל ולכן בזה שפיר י"ל שאין הדבר תלוי בשעת האפייה ואם בשעת האפייה לא היה פלטר ישראל ואח"כ הגיע פלטר ישראל אסור לאכול ממנו עד שיגמר פת ישראל ומדברי הרשב"א במשמרת הבית מבואר שנקט שלדעת הרא"ה הדבר תלוי בשעת האכילה אולם כבר כתב הש"ך שמדברי הרא"ה משמע שגם לדבריו תלוי בשעת קנייה ולא בשעת אכילה וע"ש בנקוה"כ בדברי בנו ובפר"ח.

**ישראל שקנה מישראל**

עי' ברשב"א שהק' דלפי דברי הרא"ה יהא מותר לישראל לקנותו מן הנכרי בעל הבית ולחזור ולהקנותו לישראל ויהא דינו כפת פלטר אולם עי' בריטב"א שמזה מודה הרא"ה כיון שנאסר ברשות ישראל הראשון א"א להתירו לישראל השני

**פלטר שהזמין ישראל**

עי' רא"ה בבד"ה (צג ע"א) שכתב שאם פלטר הזמין אצלו ישראל לאכול פת פתו אסור כדין פת בעה"ב והרשב"א שם חולק ע"ז וכתב הפר"ח דאיירי באופן שהזמינו לאכול מפת שאפה לצורך מכירה ולכן הדבר תלוי במחלו' הרא"ה והרשב"א אם אזלינן בתר שעת אפייה או שעת קנייה והנה עי' בשו"ע סי' קי"ב סעיף ג' שהעתיק שיטת הרא"ה בשם יש מי שאומר ותמה הש"ך בס"ק י"ב הרי השו"ע בסעיף ז' הכריע כדעת הרשב"א דאזלינן בתר שעת האפייה וא"כ היאך העתיק לדינא דברי הרא"ה ותי' בתי' הב' דהשו"ע ס"ל מסברתו לחלק דמזמינו אצלו גרע טפי והיינו שרק בבישול שהוא גזירה אטו מזמינו הוא דמועיל מה שתחילתו היה בהיתר אבל במזמינו אצלו שזהו עיקר החשש חתנות בזה אינו מועיל מה שתחילתו היה בהיתר ויש לעיין האם גם בפת ישראל יהא אסור במזמינו אצלו. [ועי' ט"ז או"ח סי' תקי"ב סק"ו]

**עיסת ישראל**

כתב הר"ן שמה שחילקו פת ושלקות לב' גזירות הוא משום דגזירת פת איירי בעיסת נכרי והיינו הלישה והעריכה ואסור אפילו אפאו ישראל [אולם כתב הפר"ח בסק"א דהיינו דווקא בעאפאו לצורך נכרי אבל מותר לקנות עיסת נכרי ע"ד לאפותו לעצמו ובזה נדחה הוכחת הישועות יעקב סק"א מדברי התוס' חולין ד' ע"ב דלא כר"ן וגם בחת"ס הוכיח משם שדעת ר"ת דלא כהר"ן] ואילו עיסת ישראל ואפאו נכרי זה אסור מדינא דשלקות [והב"י דן מהו דעת הרשב"א בזה שמדברי הרשב"א בתוה"ב משמע שדעתו כהטור וצ"ע דלהדיא מבואר במשמרת הבית (צג ע"א) שדעתו להתיר גם עיסת נכרי ע"י אפיית ישראל] ועי' בטור שכתב דכל מה שהתירו בפת פלטר הוא רק כלפי העיסה בעיסת נכרי אבל כלפי האיסור אפייה שאיסורו מדינא דשלקות בזה לא הקילו כלום בפלטר ודינו כשאר שלקות [ועי' חת"ס שפשוט שהטור כתב כן לשיטתו ולכן תמוה דברי השו"ע שהעתיק לדינא מאחר שהכריע דלא כר"ן] אולם בש"ך סי' קי"ב סק"ז הביא בזה טעם מהמרדכי דכיון שהטעם שהקילו בפת עכו"ם הוא משום חיי נפש בכה"ג ליכא חיי נפש כיון שהישראל יכול לאפותו בעצמו [עי' ישועות יעקב סק"ד] ולפי זה הוא רק בעיסת ישראל ולא בעיסת נכרי

**תערובת בפת עכו"ם**

כתבו התוס' דאין להחמיר בפת נכרי ע"י תערובת כמו שלא גזרו על תערובת דמאי ועי' בפרי תאר ס"ק י"ג שרק בפת הקילו בזה דכיון דלא נתפשט איסורו לכן הו"ל איסור קל משא"כ שלקות וכה"ג מתבאר מדברי הגר"א בביאוריו בסי' קט"ו ס"ק י"א אולם הש"ך שם ס"ק י"ז נקט שכך הוא הדין בכל דבר שאין בו חשש איסור דאורייתא ולכן גם בשלקות מותר בתערובת ע"ש.

**פת שאינו עולה על שלחן מלכים**

הנה לק' לח ע"א אי' לגבי גזירת שלקות שלא אסרו אלא בעולה על שולחן מלכים ויש לעיין מהו הדין לגבי גזירת פת עכו"ם האם גם בזה צריך שיהא עולה שולחן מלכים ובפמ"ג סי' קי"ב משב"ז סק"ג נקט שבפת אסור בכל גווני אולם במטה יונתן צידד שגם בפת צריך עולה על שולחן מלכים אלא הטעם דלא מחלקינן משום דסתם פת מיקרי עולה משום דעיקר סעודה בפת ועל הלחם יחיה האדם וע"ע אגלי טל מלאכת אופה סי' ס"ק י"ט-כ ובאבני נזר יו"ד סי' צ"ב [ויש לעיין בלחם שאסור מדין בישול עכו"ם כעיסת ישראל לתורת חטאת אם יצטרך עולה על שולחן מלכים]

**מה מים דלא נשתנה מברייתן ע"י האור**

עי' בפר"ח סי' קי"ג סק"א שרוב דברים הנצלים לא משתנים ע"י האור וא"כ נתירם מה"ט אולם עי' בפרי תאר סק"א שגדר נשתנה מברייתו היינו שניכר בו שנצלה וזה איכא בכל דבר ועי' בית מאיר סי' קי"ג "אבל הברור בעיני שרש"י והרמב"ם ור"ן מפרשים על דרך זה שאותן קליות שפי' רש"י נתייבשו בתנור חשיבו לא נשתנו מברייתן כלומר שעדיין ראוים ועומדים לכל דבר כמו מקודם שנתייבשו דהיינו לטוחנם ולעשות מהן פת ואפשר ידעו שנמי טבען קיים לזורען ויצמחו וכו' אבל כל הדברים הצלויים או מבושלים פשיטא דמודו דחשיבו נשתנו מברייתן".

הנה עי' בר"ן שנקט שגם למסקנא שלא איסור שלקות מהך קרא מ"מ בעינן שישתנה ע"י האור [צ"ב דלזה ליכא אפילו אסמכתא מהך דקרא כדמקשינן מידי אור כתיב] ומה"ט ליכא איסור שלקות בקליות אולם עי' בפר"ח סי' קי"ג סק"א שמדברי הרשב"א בתוה"ב מבואר שעיקר דין נשתנה ע"י האור אינו אלא שלא יהא נאכל חי ולכן השמיטוהו הפוסקים כי כבר כתבו הדין דבעינן שלא יהא נאכל חי וע"ע בית מאיר.

הנה ברש"י כתב בסוגיין דטעם איסור שלקות הוא כדי שלא יהא רגיל אצלו במאכל ובמשתה ויאכילנו דבר טמא ועי' ב"ח סי' קי"ב ס"א דרש"י כתב כן ממה דבעינן שיהא נשתנה ע"י האור וע"כ הטעם משום שאז אינו ניכר ויבוא להאכילו דבר טמא [והוא ע"ד הפר"ח הנ"ל דלא כפר"ת] וכן כתב באו"ז סי' קצ"א בשם רבינו שמואל. [ועי' תפארת למשה סי' קי"ג דיש נפק"מ בין הטעמים לעניין מומר אך לעיל הובא שגם בפת יש לאסור של מומר] ועי' חת"ס בחי' לסי' קי"ג שלרש"י לא אסרו אלא בצירוף ב' הטעמים והיינו חתנות וחשש מאכיל אסור ע"ש

**כל הנאכל כמות שהוא חי**

עי' גליון מהרש"א סי' קי"ג ס"א שדן בפירות שלא נתרככו עדיין וצריכים בישול האם נחשב כדבר שנאכל כמות שהוא חי כיון שמינו נאכל חי ובפרי תאר ס"ק י"ח פשיטא ליה לאיסור ודבר שאינו נאכל כשהוא חי לבד אך בתערובת נאכל כמות שהוא חי נחשב כדבר שנאכל כמות שהוא חי וכש"כ המג"א סי' ר"ג סק"ד

עוד נחלקו האחרונים האם הדבר תלוי לפי דרך רוב העולם או כל אחד ואחד לפי מה שהוא עי' ברכ"י בשום בני חיי שתלוי בכל אחד ואחד אך בפר"ח כתב דאזלינן בתר רוב אנשים וכ"כ בתוספת שבת סי' רנ"ד ס"ק י"ז

דבר שהיה ראוי לאכול חי ואח"כ נתייבש ושוב אינו ראוי לאכול חי עי' תוס' יומא פא ע"ב דמבואר להדיא דאינו נחשב כראוי לאכול חי ולפי דברי המג"א בסי' ר"ד סק"ג גם רש"י אינו חולק עליו בזה

**כל שאינו נאכל על שלחן מלכים [באו"ה כתב שרים וע"ע דרכי תשובה בשם האר"י]**

הטעם דבעינן שלא יהא נאכל כמות שהיא חי בר"י מלוניל כתב הטעם שבדבר שאינו עולה על שלחן מלכים אינו מאכל חשוב וליכא קירוב הדעת אולם ברמב"ם בפי"ז הט"ו כתב הטעם משום שאין אדם מזמין את חבירו על אוכל שאינו עולה על שלחן מלכים.

**טעם היתר קליות**

הנה בטעם היתר קליות כבר הובא לעיל מדברי הר"ן דהיינו משום שלא נשתנה עי האור אולם הרמב"ם בפי"ז הי"ז כתב הטעם משום אדם מזמין את חבירו על הקליות ומשמעות ביאור הגר"א סי' קי"ג סק"ט דהיינו משום שאינו עולה על שלחן מלכים [ובפר"ח סי' קי"ג סק"ג נקט שהטעם משום שאין הדרך ללפת הפת (וכן מבואר לכאורה במאירי לח ע"א) וכבר תמה עליו הפרי תאר דא"כ מדוע לא כתב הרמב"ם הטעם משום שאינו בא ללפת] אך צ"ע דא"כ מדוע הוצרך הרמב"ם לומר הטעם דאין אדם מזמין הו"ל לכתוב הטעם משום שאינו עולה שזהו עיקר הדין בגמ' ולכאורה משמעות הדברים שבאמת עולה על שלחן מלכים ואפ"ה כיון שאין אדם מזמין חבירו עליו אין בזה איסור משום גזירת שלקות. [ועי' תפארת למשה שהעיר מדוע לא אמרו דקליות הוא נפק"מ בין הב' לשונות וע"כ כדברי הר"ן ע"ש]

**גדר עולה על שלחן מלכים**

עי' בשו"ת מחזה אליהו ח"ב סימן מ"א שמבואר ברמב"ם שגדר עולה על שלחן מלכים יש לזה ב' הבחנות א' שהמלך אוכלו בסעודה הפרטית שלו ולא מה שאוכל בסעודה שהמלך עושה לציבור ב' שאדם רגיל דרכו להזמין חבירו עליו ולכן כתב דפשוט שא"צ מאכל שהדרך להגיש בחתונות אלא דסגי מה שאוכלים בסעודות בת ויו"ט ע"ש. ועי' קובץ מבית לוי תשרי תשנ"ו עמ' כ"ז הערה ג' שהכוונה למאכל שאין המלך דוחהו מחמת פחיתותו.

**עולה על שלחן מלכים בתורת טפל**

עי' בפוסקים שדנו לענין תבלין אם נחשב עולה על שלחן מלכים כסוכר וכדו' ועי' בית שלמה יו"ד סי' קע"ח שכתב לגבי שמן דאינו נחשב עולה על שלחן מלכים אע"פ שודאי המלכים מכניסים סוכר לתבשילם והיינו כיון דאינו עולה אלא בתורת טפל.

**ביצים בתוך לחם**

בתוס' כתבו שעיסה שנילוש בביצים לא נאסרו מחמת הביצים דקמחא עיקר ועי' דרכי משה סי' קי"ב סק"ח דמשמע שרק כשהביצים אינם בעין הוא שהתירו התוס' ולא כשהביצים בעין טחין על פניהם [בערוה"ש כתב שאין הכוונה מרוח על פניו להבריקו כמו שאנו עושים דזה ודאי בטל אלא הכוונה שנצלה כמו חביתה ואח"כ הניחה ע"ג הפת ותמהו ע"ז שאם נצלה קודם תיפו"ל שכבר נאסר] ועי' אבני נזר סי' צ"ד שהעיר שהרי הטיחה שעל פניו אינו עולה מצד עצמו על שלחן מלכים ורק אגב הפת וא"כ הפת עיקר

**טעם איסור בני מעיים**

עי' או"ה כלל מ"ג אות ב' קרביים ובני מעיים אע"ג דאמרי' אוכליהן לאו בר איניש מ"מ אסורים משום בישולי נכרים [הביאו הש"ך בסי' קי"ג סק"ב] וכתב הפר"ח סי' קי"ג סק"ב דכן בדין אלא מעתה בשר כחוש שאינו עולה על שלחן מלכים דכוותיה דשרי אלא ודאי לא פלוג רבנן וכל מין בשר אסרו ע"כ ויש לחלק לכאורה בין בשר כחוש שמינו ממש עולה לבין קרביים ובני מעיים שאין מינו ממש עולה. אך בעיקר דברי האו"ה ע"ש בפנים דמשמע סברתו משום דחשוב כפרפראות ועי' מחזה אליהו ח"ב סימן מ"א שאע"פ שאין אדם מזמין ע"ז אדם נכבד מ"מ חבירו שפיר מזמין ע"ז ולכן אסור ע"ש וע"ע אבני נזר סי' צ"ו אות ב'.

**ללפת בו את הפת**

עי' רשב"א שהביא מר"ח והראב"ד דדייסא נאכל כמות שהיא חי ועולה על שלחן מלכים ותמה ע"ז הרי אינו בא ללפת את הפת כדאמרי' הני בבלאי טפשאי דאכלי נהמא בנהמא ותי' הרשב"א דלא אמרו ללפת את הפת אלא במיני לפתן אבל מאכלין הנאכלים בתורת מאכל לא בעינן עולים ללפת אלא דכל שעולין על שולחן מלכים לאכול אסור ומשמעות דבריו שבלפתן לא סגי במה שעולה על שלחן מלכים אלא דבעינן עולה ללפת משא"כ במאכל כל שעולה שפיר דמי ועי' בית מאיר דהיינו לאפוקי לפתן העולה לקינוח אולם עי' ריטב"א שחולק ולדעתו בעינן ללפת דווקא ודייסא וכדו' אינו נחשב כעולה על שלחן מלכים אולם עי' לק' לח ע"ב בהא דמרירי לא תבעי לך דודאי אסירי וכתב הריטב"א הטעם משום שהם עולים על שלחן מלכים לקינוח סעודה וצ"ע. ולעניין פרפראות עי' בשו"ע סי' קי"ג סעיף א' ובפר"ח שם סק"ג ובית מאיר ובפרי תאר סק"ג [מדברי הרמב"ן לח ע"ב מבואר שנסתפק אם דבש נחשב עולה על שלחן מלכים ומשמעות דבריו שעולה על שלחן מלכים אך לא ללפת הפת והנידון אם זה נחשב כעולה על שלחן מלכים ע"ש]

**טעם היתר אכילתו לחולה**

עי' ברא"ה בבד"ה שהוכיח שהתירו בשבת לחולה שאין בו סכנה לאכול מתבשילי נכרי ותמה מדוע מ"ש משאר מאכלות אסורות דרבנן שלא הקילו בו וביאר הטעם דכיון שאיסורו רק משום חתנות במבשל בזמן האסור ליכא חשש חתנות [בגליון מהרש"א סו"ס קי"ג הק' דא"כ גם במבשל לבריא יהא מותר מה"ט ועי' חלקת בנימין ציונים אות שד"מ] ומה"ט כתב דמותר לבריא במוצ"ש וע"ש משמרת הבית שהרבה לתמוה עליו וביאר באו"א וכש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רפ"ד ונפק"מ שלדעת הרא"ה מותר גם לבריא במוצ"ש כיון שאין זה קולא ואילו לרשב"א הוא קולא לחולה שאין בו סכנה והנה להלכה פסק הרמ"א בסו"ס קי"ג כדעת הרא"ה ותמה עליו הט"ז דקי"ל בסי' קכ"ג דכל שנאסר שוב אין לו היתר ותמוה דזה סברא לגבי בליעות דבישול האסור שנחלקו בזה הרא"ה והרשב"א אבל כאן הנידון מצד סברת הרא"ה שבמבשל לחולה ליכא כלל חשש חתנות ומותר לגמרי ועי' מש"כ לבאר בזה בשו"ת מחזה אליהו ח"ב סימן מ"ט אות י"א. [ולעניין הלכה ידוע מה שסתר המשנ"ב משנתו בסי' שי"ח ס"ק י"א וסי' שכ"ח ס"ק ס"ג ובמש"כ בזה בנו הגרא"ל בקיצור תולדות הח"ח בעמ' מ"ב ועי' בספר תורת היולדת פרק ל"ט הערה ט"ז שהחזו"א מיאן לקבל תי' זה וע"ש מה שצידד ליישב]

**לגבי בליעות הכלים**

דעת הרא"ה שם דכיון דכלפי הבליעות לא שייך חשש חתנות לא אסרו והרשב"א חולק דלא מצינו איסור מאכלות אסורות אפילו דרבנן שלא יהא בליעותו אסור ע"ש שהוכיח כן מפאנדיש שהחמיר התרומות מחמת בליעות השומן ועי' בפר"ח סי' קי"ג ס"ק כ"ה דיש לחלק בין בלעיות בכלים לבין בליעות באוכל ע"ש. [עי' מחזה אליהו ח"ב סימן מ"ו שר"ל שכל הנידון הוא לגבי בליעות של תבשיל נכרי אבל בליעות של פת נכרי מותר לכו"ע דלא גרע מתערובת שהתירו וא"צ ביטול בס']

**בישולי נכרים בעבדו ושפחתו**

עי' בשו"ת המיוחסות לרמב"ן תשובה מהרמב"ן ז"ל "דעתי אני שאין אסורין בשפחות הללו הקנויות לנו דמלאכה דעבד וערל מלאכה דישראל הוא דקנוי לו למעשה ידיו ומוזהר עליו בשבת מן התורה וכו'" והיינו שנחשב כעשיית ישראל בעה"ב ולא כעשיית הגוי אולם הרשב"א הביא בזה טעם אחר בח"א סי' ס"ח "ונותנין טעם לדבריהם שאין איסור הבישול אלא מגזירת חתנות ואין גזירת חתנות וקירוב הדעת אלא במי שעושה מרצונו לאהבת הישראל ואלו עושין בין ירצו בין לא ירצו ואין קירוב הדעת בכיוצא בזה ולא גזירת חתנות". ועי' בפרטי הדין באבני נזר סי' צ"ז.

**מין העולה על שלחן מלכים**

עי' אמת ליעקב (להגר"י קמניצקי ז"ל) שכתב שתפוציפס אסור משום בישולי אוכלים אע"פ שאינו עולה בצורה הזו על שלחן מלכים מ"מ כיון שהמין עולה על שלחן מלכים אסור וכה"ג כתב לגבי נקניק והוכיח כן מהמבואר שגם מאכל בן דרוסאי אסור אע"פ שבצורה זאת אינו עולה על שלחן מלכים וכה"ג מבואר באיסור והיתר כלל מ"ד אות ג' שפת קטניות ואורז אע"פ שאינו עולה בצורה זו על שלחן מלכים כיון שבדרך בישול עולה על שלחן מלכים אסור [אולם עי' תורת חטאת כלל ע"ה סעיף י"א דלא קי"ל כאו"ה וע"ש מנח"י ס"ק י"ח] והנה בהא דמועיל מאכל בן דרוסאי אף שלכאורה אינו עולה על שלחן מלכים עמד בזה התפארת למשה וכתב דצ"ל שהוא באמת עולה על שלחן מלכים וכ"כ באגלי טל מלאכת אופה סק"י אות כ' וע"ש הטעם ובשו"ת עמק הלכה סימן נ' כתב לתרץ כדברי הגר"י קמינצקי וב' מהלכים אלו קשים אך עי' בשו"ת חסד לאברהם (אלקלעי) יו"ד סימן ח' שכתב לבאר בזה "ותו דסתם מאכלים של מלכות אינן עולין כך כמו שאנו אוכלים אותם אלא מסתמא נותנין בתוכו או ע"ג מיני ממינים שונים של תבלין ורויח טוב ואם אתה אומר דעעש"מ הכונה כמו שעולה ממש לא נשאר דין בישולי נכרים בעולם" וע"כ דכל מאכל שעם תוספת תיקון יהא ראוי לעלות על שלחן מלכים חשוב כעולה על שלחן מלכים ע"ש. אך לפי זה אם נשרף המאכל באופן שאינו עולה על שלחן מלכים באופן שא"א לתקנו יהא מותר [והיינו באופן שעוד לא נאסר שנתחרך מקצתו ועיקרו עוד לא נתבשל] אך י"ל באו"א שכבר שהוא המין העולה על שלחן מלכים שוב לא איכפת לן בצורת הבישול אלא שהוא תלוי בגדרי בישול דכל התורה כולה דלא חילקו חז"ל בגזירתם עי' מחזה אליהו ח"ב סימן מ' [עי' רשב"א דדגים קטנים מלוחים עולים על שלחן מלכים ואינם מלוחים אינם עולים]

**אלמא לעבורי שער קמיכוין**

מבואר שכל שאין כוונתו לבישול ליכא איסור משום בישולי נכרים ובר"י מלוניל כתב הטעם דכל שאינו מכוון לבישול ליכא חשש חתנות [וכה"ג כתב הר"ן לעיל כח ע"א] ועי' בדרכי תשובה שהביא מספר חקר הלכה שאם הנכרי נתכוון לבשל מאכל הנאכל כמות שהוא חי או שכבר נתבשל כמאכל בן דרוסאי לא חשוב כוונה לבישול

**כל שהוא כמאכל בן דרוסאי אין בו משום בישולי עובדי כוכבים**

עי' רשב"א תוה"ב (צה ע"א) שהביא נידון האם בישלו עכו"ם עד מאכל בן דרוסאי ואח"כ בישלו ישראל האם מועיל די"א [והוא דעת הרא"ש והרא"ה] שרק להקל החשיבו מאכל בן דרוסאי לבישול ולא להחמיר שלא נוכל עוד לבשלו [ומשמעות הרא"ה בבד"ה וכן נקט בדעתו הרשב"א דאפילו בנתבשל כל צרכו כל שמצטמק ויפה לו מועיל הבישול (אף שבשבת אין ע"ז חיוב בישול לכו"ע) וע"ע בשו"ת שבט הלוי ח"ב סימן מ"ה ובמחזה אליהו ח"ב סימן מ"ה וע"ע חלקת בנימין סי' קי"ב סעיף י"ב ביאורים ד"ה ויש מי שהאריך בזה] ודעת הרשב"א אינו כן דלאחר מאכל בן דרוסאי א"א עוד לבשלו וכבר נחלקו בזה לגבי בישול בשבת אם חייב על הבישול לאחר שכבר נתבשל כשיעור מאכל בן דרוסאי עי' ביה"ל סי' שי"ח סעיף ד' (ד"ה אפילו) וכבר דימהו האבני נזר ביו"ד סימן ק' [אולם דעת הרא"ש שם דאין בו משום בישול בשבת ואפ"ה כאן כתב להקל ושו"ר שעמד בזה בשו"ת מחזה אליהו סימן מ' ע"ש] והשו"ע חילק בזה בין פת לתבשיל וכבר תמה על הכרעתו בחי' חת"ס.

**דבר שנאסר החוזר להתירו**

ע"ש ברא"ה שדבר זה והיינו מאכל שנתבשל ע"י נכרי בשיעור בן דרוסאי ואח"כ נגמר בישולו ע"י ישראל הוא איסור החוזר להתירו ומבואר שגם דבר שכבר נאסר אפשר להתירו ועי' בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' ק' דה"ה דיועיל צלי אחר בישול לדעת היראים דיש צלי אחר בישול וןאם נכרי בישל מועיל צליית ישראל להתירו ואמנם יעוי' בשו"ת מהרי"ל סי' קס"ה דנכרי שאפה פת ובישלו ישראל לא מהני להתירו דאיסור שבהן להיכן הלך ולכאורה זה דלא כהרא"ה אך תמה באבני נזר הרי גם ברא"ש כתב כדברי הרא"ה והיאך לא ראה אותו המהרי"ל ולכן כתב לבאר דעת הרא"ש באו"א דבאמת מאכל בן דרוסאי אינו בישול ורק באחשביה מועיל וא"כ בלא אכלו וגמר בישולו מעולם לא נאסר ע"ש

הנה עי' בשו"ת הר"ן שמדעת הרשב"א שאסר בליעות הכלים חזינן שכל שכבר נאסר משום חתנות אע"פ שכעת לא שייך חתנות כבר נאסר וע"ע ביאור הגר"א סי' קכ"ג ס"ק נ"ו ולפי זה לכאורה הרא"ה שהקיל בבליעות הוא לשיטתו שהתיר בישראל שבישל לאחר שכבר נתבשל ונאסר ע"י בישול נכרי ולפי יש להעיר על השו"ע בסי' קי"ג סעיף ט' שפסק שבשעת הדחק יש להקל להתיר לאחר בן דרוסאי כשיטת הרא"ה ואילו לעניין בליעות אסר שם בסעיף ט"ז לדעה הראשונה שהיא הדעה העיקרית ולכאורה צ"ל שבאמת דעת השו"ע שלאחר שכבר נאסר אינו חוזר להתירו ושאני מאכל שנתבשל לאחר מאכל דרוסאי דכיון שהוא המשך בישול הראשון ממילא התברר שהבישול היה ע"י נכרי וישראל ונחשב כאילו מעולם לא נאסר ולפי זה לצלות דבר מבושל לכו"ע יהיה אסור ולכאורה יש להוכיח כן שהרי בגמ' מבואר שהיה מקום לדון לאסור תבשיל שנתבשל ע"י ישראל כמאכל בן דרוסאי ואח"כ נתבשל ע"י נכרי אלא דהקילו להחשיב כמאכל בן דרוסאי כמבושל כבר וצ"ע הרי תיפו"ל דכיון שאחר שנתבשל בן דרוסאי ראוי לאכול ע"י הדחק הו"ל כנאכל ע"י חי הדחק דנחלקו בזה אמוראי וצ"ל דשאני הכא דנחשב עסק אחד של בישול שנגמר ע"י הנכרי וע"ע מחזה אליהו ח"ב סימן מ'. ומצינו עוד נידון כזה בדבר שעולה על שלחן מלכים במקום העשייה ולא במקום האכילה או להיפוך מה דינו עי' שיורי ברכה סי' קי"ג אות ז' וע"ע מחזה אליהו ח"ב סימן מ"א אות ט-י

ועי' אבקת רוכל סימן ל' שדן באוכל שנתבשל ע"י נכרי ואח"כ נתייבש וצריך בישול מחדש ובישלו ע"י ישראל האם הותר ודן אם דבר זה תלוי במחלו' הרא"ה והרשב"א ע"ש [והובא ביד אפרים סי' קי"ג סעיף י"ב]. ומבואר מדבריו שאע"פ שאין בישול השני המשך מבישול הראשון אפ"ה פשוט דמועיל לדעת הרא"ה [ועי' מחזה אליהו סי' מ"ה אות ט' דלפי זה ה"ה דמועיל לעשות צלי אחרי בישול וכדו' אע"פ שאינו המשך מעשהה הקודם אך לעשות צנימין מפת גמור כתב דאינו מועיל ע"ש טעמו]

**כגון דאותביה בסילתא**

עי' אבני נזר סי' צ"ט שר"ל שאם הורידו ע"ד להחזירו אין בו משום בישולי נכרי וכמו שאינו נחשב תחילת בישול לגבי שבת.

**הילכתא הא ריפתא דשגר עובד כוכבים**

נחלקו הראשונים אם זה מועיל גם בשלקות או רק בפת והטעם שיועיל רק בפת נאמרו ב' טעמים שדעת הר"ן והרא"ה בבד"ה דהיינו משום שרק בפת חשוב הסקת התנור מלאכה ועי' מה שביאר בזה הט"ז בסי' קי"ג סק"ז אולם הרשב"א כתב דהיינו משום שהקילו בפת דאית ביה חיי נפש.

**השלכת עץ לתוך האש**

עי' ברמב"ן שכתב דהא דמועיל חיתוי ישראל הוא רק באופן שמעשיו של ישראל ניכרין והיינו שלולא ההיפוך היה נגמר בתרי שעי ועכשיו ע"י החיתוי נגמר בחדא שעתא אבל אם לא הפך בהם אלא מעט אינו מועיל כלום וע"פ זה כתב שזריקת עץ לתוך האש שאינו ניכר מעשה הישראל אינו מועיל כלום ואפילו באופן שהוא מקרב קצת הבישול כיון שאינו ניכר הקירוב אינו כלום מ"מ כתב הרמב"ן שאם הביא הישראל גחלים שממנו מדליקים התנור י"ל דחשוב כשגריה לההוא תנרוא כיון שהוא הביא עיקר האש והר"ן חולק על הר"ן דאדרבה זריקת עץ עדיף מהבאת גחלים שזריקת עץ ודאי מקרב הבישול אע"פ שאינו ניכר משא"כ הבאת הגחלים כיון שע"י מעשה הישראל לא היה תנור זה ראוי לאפות בו אינו חשוב כלום ואינו דומה לזריקת עץ שאע"פ שהעץ לחוד אינו יכול לבשל מ"מ סו"ס ע"י שכבר יש אש קירב את בישולו ועי' ברמב"ם בפי"ז הי"ג שכתב להתיר זריקת עץ כיון שעיקרו אינו אלא להיכר שפת נכרי אסור.

ועי' רשב"א בתורת הבית (צד ע"א) שכתב כדברי הר"ן שיש להתיר השלכת עץ כיון שודאי מקרב הבישול מ"מ אין להקל כן אלא בפת שכל זה מקולותיו של פת והיינו משום חיי נפש [וכש"כ הרשב"א טעם קולת שגרא בפת ולא בתבשיל ולפי זה היה מן הראוי שלא נקט בעיסת ישראל לפי מש"כ שם טעם האיסור כיון דלא שייך בזה חיי נפש (עי' אבני נזר סי' צ"ו סק"ד) ואילו בשו"ע בסי' קי"ב סעיף י"א מפורש להיתר וצ"ע] וכ"כ בב"י סי' קי"ג בשם רבינו יונה באגרת התשובה וכתב הב"י דלפי זה משמע דה"ה דחיתוי באור אינו מועיל בתבשיל אלא בפת [ע"ש שצידד שיש לחלק בזה מ"מ סיים שהוא דוחק] והיינו שרק מעשה בישול והוא פעולה בתבשיל מועיל ולא הדלקת האש או חיתוי שהוא פעולה באש ולכאורה כל זה לפי סברת הרשב"א שהחילוק בין פת לתבשיל הוא משום קולי פת אבל לפי סברת הר"ן והרא"ה שהטעם דמועיל הסקה בפת הוא משום שרק בפת יש חשיבות להסקה יש לעיין אם כלפי חיתוי יש לחלק בין פת לתבשיל ועי' בשו"ת באר שבע סי' כ"ד.

**אם בעינן יד ישראל באמצע או דסגי במה שהנכרי לא עשה הכל**

יש לעיין בגדר מה שהתירו בעשה ישראל מקצתו האם הדבר שממילא חסר בבישול נכרי או דרק יד ישראל באמצע מחשיבו כבישול ישראל וממש"כ בשו"ת מהרי"ל סי' קכ"א דטעם היתר ניפוח משום דחשוב כגופו מבואר דבעינן דוקא יד ישראל באמצע ועי' מחזה אליהו ח"ב סי' מ"ג שהאריך בזה ועי' בסי' מ"ד אות י"ט שכתב שאין להוכיח מדברי מהרי"ל שגרמא אינו מועיל להחשיב יד ישראל באמצע דאולי כלפי מעשה גמור של נכרי אינו מועיל אבל אם גם הנכרי בישל בדרך גרמא שפיר מועיל מעשה גרמא של ישראל ע"ש מה שהביא מהבן איש חי

**דג מליח חזקי' שרי ור"י אסר**

עי' פירש"י דס"ל שמליחה כבישול לאסור וכן מבואר בתוס' לעיל לח ע"א ד"ה דגים אולם הרמב"ן חולק דודאי בעינן שינוי ע"י האור כדמוכח במתני' דכבוש אינו כבמשול לגבי גזירת שלקות [אך כתב לדחות דשם אינו עולה על שלחן מלכים] לכן ביאר דאיירי שבישלו אחר המליחה והנידון מצד דאחרי המליחה שוב נאכל ע"י הדחק ונחלקו אם חשוב כדבר שנאכל כמות שהוא חי.

**ביצה צלויה בר קפרא שרי ור"י אסר**

בפירש"י הואיל ובליע אוכל דידיה ולכאורה לשיטתו שהאיסור משום חשש עירב דבר טמא והרמב"ן פירש דהמחלו' משום שביצה חיה נאכל ע"י הדחק ונחלקו האם זה נחשב כדבר הנאכל כשהוא חי וכתב שזהו נמי טעם מחלקותם בדג מלוח אך הרי"ף כתב דהילכתא בביצה לאיסור ובדג להיתר וביאר הרמב"ן שדג מלוח כבר הוכן לאכילה קצת והו"ל תחילתו להיתר וגמרו באיסור דמותר והיינו כש"כ הריטב"א דמליחה חשוב כנתבשל כמאכל בן דרוסאי והוסיף הריטב"א שזה מותר אפילו בנעשה ע"י נכרי כיון שמליחה לא חשוב כבישול לאסור אך יש לעיין דא"כ מאי טעמא דר' יוחנן דמתיר האם נאמר שלר"י בישול מאכל בן דרוסאי אינו מתיר ואמנם לדעת הרשב"א דליכא בישול אחר מאכל דרוסאי ודאי שאינו דומה שבמליחה ודאי שבישול אח"כ חשוב בישול וגם לדעת הרא"ש והרא"ה י"ל דשאני התם שהבישול האחרון הוא המשך של ההתחלה שנעשה ע"י ישראל משא"כ במליחה שהיא הכנה אחרת.

**שכר של נכרי**

עי' בתוס' לעיל לא ע"ב (ד"ה ותרווייהו) שכתב שהטעם שאין לאסור שכר של נכרי מדין שלקות דכי היכי שהתבואה בטל למים לגבי ברכה כמו כן בטל לגבי איסור בישול וכתב הפר"ח בסו"ס קי"ב דמה"ט יש להתיר קפה שעשה נכרי וע"ע בית מאיר סי' קי"ד.