אבר מה_ח בב_נ ושלכדר_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קב. אבמה"ח בב"נ ושלא כדר"א

**א. דין אבר מה"ח ובמה"ח בב"נ-**

כתב הר"מ פ"ט מלכים ה"י גבי ב"נ:"וכן חייב על אבמה"ח ועל בשר מן החי בכ"ש שלא נתנו שיעורין לב"נ".

והנה עיקר מקורו של הר"מ דב"נ חייב על בשר מה"ח כתב הלח"מ שהוא מסוגיא פרק העור והרוטב קכא:, עיי"ש.

ותמה ע"ז בחת"ס יו"ד-ע בשם השאג"א דכל הנפק"מ בדין אבמה"ח טפי על בשר מה"ח הוא שהגידין והעצמות מצטרפין, וכיון דבב"נ חייב בכ"ש מתורת בשר מה"ח מאי נפק"מ לדידיה באיסור אבמה"ח ול"ל קרא לחייבו בזה?

[ובאמת כזה מבואר ברש"י בסוגיא קב. דפי' הא דאיצטריך רב לקרא בפנ"ע לחדש דאבמה"ח חיובו בכזית משום דאי לאו להכי למאי איצטריך איסור אבמה"ח טפי מבשר מן החי, וע"כ אתא לאורויי להורות שחייב בכ"ש (ואף למסקנא דאבמה"ח חייב בכזית דוקא מ"מ נתחדש שמצטרף גו"ע כמבואר בסוגיא), וא"כ ב"נ דאף בשר מן החי חייב בכ"ש תיקשי טובא].

ובחת"ס כתב נפק"מ לב"נ חולה דקי"ל מאכילין אותו הקל הקל תחילה [מבואר דעתו שהוא דין תורה דלא כש"כ בקרי"ס הל' שבת], ומיהו ברעק"א פסחים כד: העיר שאין ענין זה ברור שמותר לב"נ להתרפא באיסורין דלית ליה היתר דוחי בהם רק היתר דאנסין [ונתבאר במקו"א לדון מד' השטמ"ק נדרים לא. ורא"ם עה"ת דאף בב"נ שאין לו היתר וחי בהם מ"מ אית ליה היתר משום חלל עליו שבת אחת וכו'].

ומ"מ נפק"מ באונסים אותו לאכול אבמה"ח וישראל מושיט לו האבמה"ח שלא יתן לו בשר דאית ביה שתי איסורין.

וברעק"א פסחים כד: יישב באופ"א, עפ"י מה שיצא לחדש דבדין אבמה"ח יש חידוש נוסף שחייב אף בשלא כדר"א, דהא חזינן שאסרה תורה גם גו"ע ומצטרפין לשיעור ואף שא"ר לאכילה, וה"נ שלא כדר"א מצטרף, ועיין לקמן בחידוש זה שיש חולקים עליו.

[ולתי' זה א"ש דבסוגיא קב. לא ס"ד לומר כן, שהרי בס"ד ליכא חידוש מיוחד דחייב על גו"ע א"כ ה"נ בשלא כדר"א פטור ורק להלכה מתיישב תי' זה].

ועיי"ש שדקדק כן מלשון התוס' כד: שהק' היאך מתחייב באכל צפור בחייה במשהו ובמיתתה בכזית והרי הוא בשר חי ואין עליו חיוב, וכתב רעק"א דלכך הביאו התוס' הא דבמיתתה בכזית משום דבחייה חייב משום אבמה"ח ואף שלא כדר"א חייב, ורק משום נבילה קשיא להו.

**ב. דין במה"ח בישראל וב"נ-**

והנה עיקר דין במה"ח ילפינן קב: מקרא דובשר בשדה טריפה לא תאכלו, ותמה בכס"מ מלכים א-י ע"ד הר"מ מה"ת יהיה איסור זה בב"נ?

[ובעיקר איסור במה"ח, ברש"י תוס' ורמב"ן בסה"מ פי' דאינו ממש טריפה, רק דרשינן מהאי קרא דבשר בשדה טריפה היינו בשר בשדה וטריפה לא תאכלו היינו איסור נוסף של במה"ח מלבד דין טריפה.

ומכח זה נתקשו התוס' קב: דהו"ל לאו שבכללות ואין לוקין עליו.

אבל בר"מ מאכ"א ד-י פי' דחיובו הוא משום טריפה ממש, דבשר זה אין בו חיות וזהו יסוד איסור טריפה ומ"ל כל הבהמה ומ"ל מקצתה, אלא דשם נבילה אינו אלא בכלל הבהמה אבל מ"מ כל שנחסר החיות הוא בכלל טריפה, ולדבריו לא תיקשי קו' התוס'.

ולשיטת הר"מ כ"ש דתיקשי דהא אין ב"נ מצווה על הטריפה ואיך יהיה מוזהר בבמה"ח].

ובאמת קו' הכס"מ כבר הק' ברמב"ן ורשב"א קכט:, ותו"ד ליישב [וכיון להם בלח"מ שם], דחלוק איסור במה"ח בב"נ מישראל, דבישראל יש שתי איסורים אבר מה"ח ובשר מה"ח, אבל בב"נ הכל מחד איסורא הוא דכל דבר שיצא מבהמה חיה אסור, ואין נפק"מ אם הוא אבר או בשר.

ומקור לזה דקדקו מלשון הכתובים באיסורא דב"נ ובאיסורא דישראל, עיי"ש, וע"ע בקרי"ס הל' מלכים מש"כ כעי"ז מקרא דאכל תאכל דלחד תנא ילפינן מיניה דין אבמה"ח כמבואר סנהדרין נו:, והבאנו דבריו במקו"א.

וע"ע זכ"י-לג, ב-יד מש"כ להוסיף בזה ביאור, והו"ד ג"כ בנאו"י-יב דעיקר איסור אבמה"ח של ישראל הוא מכח חסרון החיות כמו נבילה, אבל ב"נ שאין לו איסור נבילה ע"כ עיקר איסורו הוא משום שנוטל דבר מן החי, עיי"ש באורך.

ונראה דלד' לא תיקשי כ"כ קו' השאג"א שהבאנו בתחילת דברינו מאי נפק"מ באיסור אבמה"ח תיפו"ל משום בשר מה"ח שאין שיעורים לב"נ, שהרי באמת אין כאן שתי איסורין רק איסור אחד הכולל כל דבר שיצא מן החי, וכל מה שילה"ע הוא על לשון הר"מ ל"ל לחדש זה ותיפו"ל משום במה"ח, וזה אינו קו' כ"כ דזה גופא כוונת הר"מ דלא מיבעיא באבמה"ח דחייב אלא אפי' בבשר לחוד.

ושו"ר כן בפי' הגרי"פ על הרס"ג ל"ת-סב (נט.) ודקדק כן בלשון הר"מ שכתב אח"כ אבר ובשר מן המפרכסת אסור משום אבמה"ח הרי שבין אבר ובין בשר הכל אותו איסור מתורת אבר ולאו שני איסורין הן.

[ולפי המבואר בד' הראשונים מבואר דתי' של החת"ס דנפק"מ במה שיש כאן שתי איסורים לדין הקל הקל תחילה אינו נראה כלל שהרי אין כאן אלא איסור אחד].

ובזכ"י כתב עפי"ד הנ"ל דבישראל עיקר איסורו הוא משום חסרון חיות ולכך נאסר אבר ולא בשר [ואיסור במה"ח נפיק מקרא אחרינא דבשר בשדה טריפה] דבאבר שניטל חשיב כמו שמת ומטמא אבל בשר אינו דבר לעצמו להחשב שמת ואינו מטמא וה"נ אין בו איסור חסרון חיות בישראל.

משא"כ בעכו"ם שעיקר איסורו משום יוצא מן החי הרי בין בשר ובין אבר נכלל הכל בחד קרא, אבל אם היה האיסור של אבר משום חסרון חיות לא היה אסור לב"נ כלל שהרי אין בו איסור נבילה.

וזהו שחידש הר"מ דס"ד דבעכו"ם לא יהיה איסור באבר מן החי שהרי הוא כמת ונבילה ונבילה שריא לעכו"ם, ואף אם בשר נאסר משום דלא חשיב שמת, וע"ז קמ"ל הר"מ דאף אבר נאסר בעצם מה שהוא יצא מן החי, ועוד הבאנו כל דברי הזכ"י במקו"א.

**ג. מהלך אבי"ע בד' הר"מ ודין הפריד הבשר מגו"ע-**

ובאבי"ע הל' מלכים יצא במהלך חדש בזה בד' הר"מ דלעולם אין כוונת הר"מ שב"נ מצווה על בשר מן החי, רק כוונת הר"מ עפי"ד פ"ה מאכ"א ה"ג שאם הפריד הבשר מהגו"ע אינם מצטרפים לשיעורא ואין לו חיוב אלא בכזית בשר.

ובביאור ד' הר"מ נקטו הגר"ח פ"ד מאכ"א ואו"ש פ"ה דלעולם חיובו משום אבמה"ח אלא שהוא סברא בדין גו"ע שאין מצטרפין בכה"ג כיון שאינו מחובר עם הבשר, וזה עפמש"כ הגר"ח שם באורך להוכיח דמה שחייב על גו"ע הוא מתורת צירוף ולא משום שחייבה תורה על עצם אכילתן.

[וצריך להוסיף דמ"מ לענין טומאת אבמה"ח מבואר עג: שבשר הפורש מאבר מה"ח אין בו טומאה, וצל"פ דשאני דין טומאת אבמה"ח דילפינן קכח: דבעי גו"ע דוקא, משא"כ לענין איסור אכילה אי"צ גו"ע דוקא ושיטת הר"מ דאף מתחילה חייל ביה איסור אבמה"ח גם באבר שאין בו עצם אלא שאם פרש בשר לחוד מאבר שיש בו עצם אין באותו חלק שפרש שם אבר משא"כ באופן שכבר פירש כל האבר וחל בו שם אבר תו יש איסור אכילה גם בבשר שבו כשהוא לחוד].

ולפי"ז כתב באבי"ע דזה כוונת הר"מ לחייב ב"נ היינו באבר כה"ג, וזה מה דקרי הר"מ חייב משם במה"ח היינו משום אבר מה"ח באוכל כזית מן הבשר, [אבל בקרי"ס אינו נראה כן עיי"ש בהל' מלכים מש"כ לבאר טעם הר"מ למה יש איסור במה"ח בב"נ].

אבל בעיקר ד' הגר"ח ואו"ש דשיטת הר"מ דחייב בכה"ג משום אבר מה"ח, הנה במנח"ח-תנב וקרי"ס וכ"מ במאירי קב:, נקטו הטעם שאינו חייב אלא בכזית בשר משום דפקע ממנו תורת אבר שהרי הפריד גו"ע, וכל חיובו מתורת בשר מן החי, ולפי"ז אכתי לא יתיישב תי' האבי"ע גבי ב"נ.

ובאבי"ע כתב דוודאי לשון הר"מ משמע כהגר"ח ואו"ש דחיובו מתורת אבמה"ח, אבל מ"מ תמה בעיקר דבריהם דאם בכה"ג שחילק את הבשר מן הגו"ע חייב מתורת אבמה"ח, א"כ ה"נ בבהמה בחייה למ"ד לאברים עומדת הרי אם ייתלש בשר יהיה חיובו משום אבמה"ח ולא משום בשר, שהרי חל עליו שם אבר ואם אח"כ מוציא ממנו הבשר חיובו משום אבמה"ח לדעת הגר"ח, וכמו בפירש הבשר לאח"מ [וזה וודאי אינו שהרי הוא האופן היחיד להתחייב משום בשר ולא משום אבר, לפי דרכו של הגר"ח דבה"ג וה"ד חיובו משום אבר].

ובדעת הגר"ח כנראה צ"ל עפ"י המבואר קב: דעיקר דין בהמה בחייה תלי במחשבת האדם, וי"ל דכל שהפריש את הבשר מן הבהמה הרי בטל ממנה שם לאברים עומדת שהרי אגלאי דלבשר היא עומדת, ועדיין יל"ע בזה, וגם היאך יהיה הדין בפרש הבשר מאליו.

**ד. ד' רעק"א דחייב שלא כדר"א-**

הבאנו לעיל ד' רעק"א פסחים כד: דחידש דאבמה"ח חייב אף בלא כדר"א דחזינן שחייבה תורה גם על גו"ע.

ובאבי"ע פ"ט מלכים יצא עליו בשתי טענות:

א. הנה הגר"ח פ"ד מאכ"א נסתפק בעיקר הדין דגו"ע מצטרפין, אם עיקרו הוא משום דאסרה תורה גם את הגו"ע אף שא"ר לאכילה ע"י שיש להם שם אבר, או שהוא דין צירוף להבשר דע"י שהכל אבר אחד הם מצטרפים.

[ועיין לקמן היאך הדין באוכל עצמות לחוד בלא בשר].

והגר"ח הכריע דאינו אלא דין צירוף עיי"ש ראיות לזה, ויש להוסיף קצת בד' הגר"ח, דלפי"ד מתיישב יותר מה שהעירו התוס' קב: דאמרינן דחייב בטמאה ובאבמה"ח בכ"ש, ואינו אותו כ"ש דגבי אבמה"ח בעי צירוף גו"ע, וי"ל לד' הגר"ח דבאמת חיובו הוא על הכ"ש ולא מהני גו"ע להחשב מכלל האיסור רק להצטרף לשיעור.

וכתב באבי"ע כתב דמד' רעק"א דלעיל מבואר שלא כהגר"ח בזה, שאם אינו אלא דין צירוף לא מצאנו שחייבה תורה שלא כדר"א ואין מקור לחייב שלא כדר"א, וע"כ פי' רעק"א דאסרה תורה העצמות ממש, ולפי"ד הגר"ח אין מקום לד' רעק"א.

[ועיי"ש עוד בד' רעק"א דאוכל עצם לחוד חייב אף בלא בשר כלל, וג"ז מוכח דלאו מתורת צירוף הוא אלא שעיקר חיובו הוא על העצמות, עיין לקמן עוד.

ולפי"ז ה"נ א"ש קו' השאג"א מ"ט איצטריך איסור אבמה"ח דנפק"מ באוכל אבר שיש בו עצם לחוד דחייב אף בלא בשר, וכ"כ בפני אריה-עד הו"ד באמ"ב טריפות-ו, וכ"כ בפי' הגרי"פ על הרס"ג ל"ת סב (נח.) בתחילת דבריו ליישב ד' הר"מ אבל אח"כ חזר בו ומסיק שאין חיוב בלא בשר, עיין לקמן בסו"ד מש"כ[[1]](#footnote-2)].

ב. עוד כתב באבי"ע דאף אם נקבל ד' רעק"א דחייב גם על העצמות מצ"ע מ"מ י"ל שאינו מתחייב שלא כדר"א ולא חידשה תורה אלא דעצמות הוי בכלל חפצא דאיסורא אבל מ"מ יש בו הפטור שלא כדר"א ואינו מתחייב אלא בתקנו שיהיה ראוי לאכילה, וכ"כ גבי גיה"נ.

ובאמת בפמ"ג יו"ד שפ"ד סב-ג נקט שאין בו איסור שלא כדר"א וכ"נ במנח"ח תנב-יג, ואין חיובו אלא כדרך אכילתו, וזה שלא כד' רעק"א.

[ובמקו"א נתבאר דמ"מ אין שיטת הפמ"ג כד' אבי"ע, ולא פטר הפמ"ג אלא בשמצטרף בו שלא כדר"א מצד אחר כגון עירב דבר מר ובזה חולק על רעק"א דמחייב אף בכה"ג, אבל באוכל הגיד עצמו אחר בישול וכל החסרון הוא משום שאין בו טעם שפיר מתחייב דבהכי חייביה רחמנא, ועיין מש"כ בסוגיא דגיה"נ].

ומש"כ אבי"ע במהלך זה גבי אבמה"ח לכאו' נסתר לכאו' מסוגיא קב: דאכל צפור בחייה חייב על גו"ע, ולא אמרינן דלאו כדר"א הוא, [ולענין הבשר כתבו התוס' פסחים כד: דבשר עוף הוא רך וחזי לאומצא אף בלא בישול], ואולי י"ל דכיון שאוכל כל הצפור והעצמות יחד עם הבשר חשיב כדר"א כמו בתקנו לאכילה.

[ובעיקר ד' רעק"א הנה במנח"ח נקט דבב"נ יש בו איסור אף שלא כדר"א כיון שאין לו דין שיעורים וחייב אפי' בכ"ש, וכש"כ מהרש"ל שבועות כג: לדעת ר"ש דכל איסורין שבתורה בכ"ש למלקות ה"נ יש בו חיוב שלא כדר"א, ולפי"ז ליתא לתירוצא דרעק"א כלל דהא אף משום במה"ח יכול להתחייב שלא כדר"א.

אבל דברי מנח"ח אינו מוכרח כ"כ דבפשוטו יל"פ טעמו של מהרש"ל דעיקר דעת ר"ש הוא משום דאחשביה לאיסורא כש"כ ריטב"א מכות יז. דהא חזינן דכרת וקרבן ליכא אף לדידיה, וה"נ חייב שלא כדר"א ע"י אחשביה.

ודעת מנח"ח דעיקר טעמו של מהרש"ל לאו מתורת אחשביה הוא אלא דיסוד הדין דחייב בכ"ש משום שאי"צ אכילה חשובה וא"כ ה"נ יכול להתחייב שלא כדר"א].

והנה מתבאר בד' הפמ"ג בעיקר הדבר כמהלך השני של רעק"א, שהיה מקום לומר שכל מה שחייב שלא כדר"א ה"מ גבי אבמה"ח דכל דינו הוא צירוף ולא חידשה תורה שיתחייב שלא על עצם העצמות, אבל גבי גיד שחייבה תורה עליו מצ"ע ולא בתורת צירוף ה"נ יצדקו ד' רעק"א שחייב גם שלא כדר"א.

אבל בפמ"ג הוסיף דאף בגיד כן ואין חיוב אלא כדר"א, וכש"כ אבי"ע במהלך השני.

ובאמת יש לדון בזה לפי דעת הגר"ח דיסוד דין חיוב עצמות הוא משום צירוף אם יתחייב באוכלם שלא כדר"א וכגון עירב דבר מר, ובפשוטו שפיר יתחייב אבל אינו מוכרח כ"כ, וצ"ע.

[וע"ע בהג' יד אברהם יו"ד-צט שדן אם בשר גידין ועצמות מצטרפין לביטול בשישים באמה"ח או שהם חלק מן האיסור.

אמנם בתיבת גומא פ' וירא כתב דאף באבמה"ח שהעצמות אסורים מ"מ מצטרפים עם ההיתר, ובאר במשנת ר"א דאף אם הגו"ע אסורים מ"מ אין אוסרים בפליטתן שהרי בלא"ה כל עצמות אסורים מדרבנן ומ"מ מצטרף להיתר לדעת השו"ע-צט, ובזה דחה ד' האחרונים שרצו לומר דע"כ עצמות אין בהם איסור כלל מדמצטרפים לההיתר.

אלא שכתב לדחות עפי"ד הגר"ח דדין גו"ע אינו איסור עצמי בעצמות רק שמצטרף להבשר א"כ שפיר מצטרפים העצמות לבטל את האיסור[[2]](#footnote-3).

ודעת היד אברהם מתבאר דסתם עצמות אין בהם איסור לכך מצטרפות לההיתר משא"כ אבמה"ח העצמות עצמן אסורות ומה"ט מצטרפות להאיסור וזה דלא כהגר"ח שהוא רק דין צירוף באכילת הבשר.

וע"ע בב"ח-סב שנראה מדבריו דאבמה"ח צריך שישים גם כנגד גו"ע לבטלם כיון שמצטרפים, אבל תמה ע"ז בפמ"ג מ"ש מגיד דאסריה רחמנא ואי"צ שישים כנגדו שאינו בנו"ט, וכ"ת בנמחה גופו הרי אין בו דין אבר כלל בכה"ג, עיי"ש].

**ה. אוכל עצם בלא בשר-**

והנה באבי"ע תמה עוד על תי' של רעק"א היאך כתב דמתחייב אף שלא כדר"א כעצמות והרי בעצמות גופייהו אין חיוב אם אוכל רק עצמות בלא הבשר עצמו, וה"נ אם אוכל הכל שלא כדר"א איך יתחייב?

א. וברעק"א עצמו כתב בתו"ד דה"נ אם יצוייר שיהיה אבר מעצם לחוד אף בלא בשר יתחייב משום אבמה"ח, ולהדיא דלא כהנחת האבי"ע.

ולפי"ז נפק"מ אף לדידן לשיטת הר"מ דחייב על כזית מן האבר בלא אכילת כל האבר א"כ יוכל להתחייב גם על כזית עצמות לחוד.

אבל באבי"ע דקדק מלשון הר"מ שאין חיוב בעצמות לחו רק בצירוף הבשר, עיי"ש.

ב. ובפשוטו טעם הדבר הוא עפי"ד הגר"ח דכל דין גו"ע אינו אלא צירוף בעלמא להבשר אבל לא חייבה תורה על הגו"ע עצמם.

ואח"כ ראיתי כן בחי' חת"ס קג. שעמד בזה וכתב להוכיח כן מדלא אמרינן אחשביה רחמנא לאכילה אף לענין איסור טריפה ושאר איסורים וכש"כ הר"מ גבי גיד של נבילה דאחשביה, דשא"ה שחיובו אינו אלא על הבשר ואין הגו"ע אלא לצירוף ואם אוכל רק גו"ע פטור.

ג. אבל אח"כ ראיתי בחי' הגר"ח שמבואר שם צד חדש בזה, דאף לפמש"כ לצדד שם די"ל דדין גו"ע דמצטרפי לאו מתורת צירוף הוא אלא משום דחייבה תורה גם על הגו"ע ואף הם בכלל האיסור כדעת רעק"א מ"מ אינו מתחייב אלא באוכל הגו"ע עם הבשר אבל בגו"ע לחודייהו לא יתחייב ודלא כד' רעק"א בזה.

וכן מתבאר בד' הר"מ לפמש"כ הגר"ח שם בדעתו דאם הפריד הגו"ע מהבשר אינו חייב אלא בכזית בשר וחיובו מתורת אבמה"ח, אלא דכיון דאין הגו"ע חלק מן האבר תו אינו מתחייב עליהם, ואף להך צד שנקט שם שחיובו הוא על החפצא של הגו"ע עצמם.

וביאור הדברים מבואר שם בד' הגר"ח דרק אם הגו"ע מחוברים עם הבשר חשיבי חלק מן האבר וחייל בהו איסורא דאבמה"ח, וכ"ז י"ל אף לד' רעק"א.

ולפי ביאור זה יתכן ליישב גם הדיוק שכתב האבי"ע מד' הר"מ דמשמע שאין חיוב באוכל עצם מן האבר לחוד, דיתכן להוסיף דאף בגוונא שלא הפריד הבשר מהגו"ע מ"מ אם אוכל הגו"ע לבד לא חשיב אוכל אבר כלל, ורק ע"י שאוכל גם מהבשר חשיב שאוכל האבר וממילא גם העצמות בכלל האיסור.

ולפי"ז א"ש קו' אבי"ע על רעק"א דלענין שלא כדר"א באכילת הבשר הרי גם אם אוכל כולו שלא כדר"א מ"מ מתחייב, דהא מיהת חזינן בעצמות שכל שיש עליו שם אבר חייב גם שלא כדר"א, וה"נ בבשר לעולם אית ביה שם אבר.

אח"כ ראיתי שבעיקר נידון זה אם חייב באוכל עצם לחוד כבר עמדו בו קמאי, עיין באמ"ב טריפות-ו הביא מפני אריה-עד דאף דלענין טומאה מבואר קכח: פלוגתא דתנאי אם יש חיוב באבר שאין בו אלא עצם היינו משום דילפינן מקרא דמן הבהמה, אבל לענין איסור אכילה דילפינן מלא תאכל הנפש הרי עצם נמי בכלל נפש שא"ע חליפין וחייב גם בעצם בלא בשר.

וע"ע בפמ"ג שפ"ד סב-ג דערקום שאין בו אלא עצם חייב עליו משום אבמה"ח [ובזה תי' ד' הטור שאם אכל פחות מכזית יש איסור ח"ש גם באבמה"ח אף דכתיב ביה אכילה, וצ"ע תיפו"ל משום בשר מן החי, וכתב דאיירי באוכל חצי כזית מעצם לחוד], אבל באמ"ב דחה די"ל דבעי דוקא צירוף לבשר כד' הגר"ח.

שו"ר בפי' הגרי"פ על הרס"ג ל"ת-סב (נח.) האריך בזה אם יש חיוב באבר שאין בו בשר רק עצמות, ומתחילה צידד לחייב בזה וליישב בזה קו' השאג"א על הר"מ כש"כ לעיל.

אבל לבסוף מסיק שאין חיוב בכה"ג, עיי"ש מה שסייע לזה מכ"ד.

1. ועיי"ש עוד בפי' הגרי"פ מש"כ לצדד לדחות האי תירוצא בד' הר"מ דהוצרך איסור אבר לחייב על גו"ע, וכן התי' של רעק"א שהוצרך האיסור לחייב שלא כדר"א, עיי"ש שכתב לדון דדוקא גבי ישראל יש חיוב על צירוף גו"ע שהרי מבואר ברש"י קב. דילפינן ליה מייתורא דקרא אבל באבמה"ח של ב"נ ליכא האי ייתורא ואין בו צירוף גו"ע, ולפי"ז לא מהני כל תי' אלו על קו' השאג"א.

   אבל דחה דבריו מד' התוס' לג. מבואר להדיא בדבריהם דאף בב"נ יש דין צירוף גו"ע, מיהו באמת לאו פירכא גמורה היא די"ל דתוס' לטעמייהו אזלי דצירוף גו"ע לאו מקרא ילפינן כמבואר בדבריהם צו. אבל לשיטת רש"י קב. יש מקום לומר דבב"נ ל"ש צירוף גו"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בפמ"ג יו"ד-סב דמשמע דפשיטא ליה שאין מצטרף לההיתר רק חקר אם מצטרף להאיסור, וכבר העיר על סתירת הפמ"ג בדרכ"ת צט-ה. [↑](#footnote-ref-3)