סימני טהרה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

א] נדה דמ"ה: בסוגיא דסימנים, הנה בשו"ת מהרי"ט ח"א סי' נ"א כתב, ז"ל, וטעם דברי דשנים וסימנים אינה עיקר הגדלות שהן גורמין הדין, דשנים וסימנים לא כתיבי בקרא אלא גדולה וקטנה כתיבא, ומסרו לנו סימנים להבחין בין גדולה לקטנה והם שערות דלאחר זמן, ולהכי קרי להו סימנים שאינם אלא סימן שעל ידם ניכרת הגדלות, אבל אינה נעשית היא עצמה גדולה על ידם, תדע דאיפשר שתהא גדולה אע"פ שלא הביאה סימנים כגון שהוא איילונית וכו', וכן סריס אדם משהוא בן י"ג שנים ויום א' הרי הוא גדול לכל דבריו ותופסין קידושיו אע"פ שאין בו שערות, וסריס חמה נמי שהוא בן עשרים ונולד בו סימני סריס לא חולץ ולא מיבם כדאמרינן בס"פ האשה רבה, נמצא דשערות סימנא בעלמא, כמו שמסר סימן בבהמה טהורה ואמר מעלת גרה בבהמה אותה תאכלו וכן מפרסת פרסה ואינם אלא סימן להבחין בין הבהמה הטהורה לטמאה, לא שהקליטה גורמת טומאה, תדע שהרי אנו מתירין קלוט במעי פרה כדתנן בפ"ב דבכורות בהמה טמאה שילדה כמין בהמה טהורה אסור באכיל' וטהורה שילדה כמין בהמה טמאה מותר באכילה שהיוצא מן הטמא טמא והיוצא מן הטהור טהור, אלמא לאו בסימנים תליא טומאה וטהרה, והכא נמי גדלות לא תליא בשנים ולא בסימנים, דהא אמרינן בפרק קמא דיבמות אהא דפרכינן אם כן מצינו חמותו ממאנת ומפרש רב ספרא בנים הרי הם כסימנים, ואית דאמרי עדיפי מסימנים, וכתבו בתוס' דאע"ג דק"יל בנדה דתוך זמן זמן כלפני זמן מכל מקום עיבור בנים של קיימא בתוך זמן כסימנים לאחר זמן, הרי שאנו מחשיבין אותה כגדולה אע"פ שאין לה שנים ולא סימנים, ותו בפרק בן סורר אמרינן בדורות הראשונים דהוו ילדי בתמניא ומייתי לה מבצלאל בן אורי בן חור וגם מקודם, וע"כ מאותו זמן הוו קרו להו גדולה, תדע דלעיל בריש פרקא אמר רבא קטן אינו מוליד שנאמ' ואם אין לאיש גואל דאמר רחמנא איש אתה צריך לחזור אחריו אם יש לו גואלים קטן אי אתה צריך לחזור אחריו בידוע שאין לו גואלים, והקשו התוס' הא אמרינן לקמן דבדורות הראשונים הוי ילדי בתמניא, ותרצו דאז היו ממהרים סימנים לבא מקודם הרבה, והא דנתנו חכמים שיעור סימנים לקטנה בת י"ב ולקטן בן י"ג בדורות האחרונים נתנו זה הסימן, הרי לך בהדיא שאין הגדלות תלוי בשנים, דגדלות ענין בפנ"ע ונתנו חכמים סימנים לפי הזמן.

ב] והנה במה שנקט המהרי"ט דסימני גדלות אינם אלא סימן להבחין אם בין גדולה לקטנה, אך אין הגדלות תלוי' בהן, הנה כבר העיר בזה הגרא"ו זצ"ל ממש"כ בשטמ"ק ב"ב דנ"ו:, ז"ל, נראה דגבי שערות דביאתן גורמת הגדלות אמרי' בי' חצי דבר, אבל בחזקה שאינה אלא לראי' ואינו גוף הקני' לא אמרי' בי' חצי דבר, עכ"ל, והרי להדיא דגבי שערות ביאתן גורמת הגדלות ואי"ז ראי' בעלמא, וע' בס' חי' הגר"ש היימן כתבים סי' י"ט מש"כ לדחות הראי' מד' השטמ"ק.

ויש להעיר עוד בזה מסוגיא דיבמות די"ב: דדעת רב ספרא דבנים ה"ה כסימנים, ודעת רב זביד דאין בנים בלא סימנים, ודעת הרמב"ן והרשב"א שם דאף לרב זביד הוי זה ודאי שהביאה סימנים, ודלא כמש"כ התוס' שם, וצ"ב דלפ"ז מהו פלוגתת רב ספרא ורב זביד, הרי לתרוייהו הוו הבנים ראי' שהיא גדולה, שהרי אף הא דאין בנים בלא סימנים הוא משום דעיבור הבנים הוא ראי' על גדלות, וע"כ ודאי הביאה סימנים, ומ"ט הוצרך רב זביד להא דאין בנים בלא סימנים, הרי הבנים גופייהו הוו ראי' על גדלות, שאם לא היו ראי' על גדלות, אף גם ל"ה ראי' שהביאה סימנים, ובע"כ מזה דדינא הוא דלגדלות בעי' סימנים, ובזה הוא שנחלקו רב ספרא ורב זביד, דדעת רב ספרא דאף הבנים איכא עלייהו תורת סימני גדלות, ורב זביד פליג וס"ל דהגם דהבנים הוו ראי' שגדולה היא, מ"מ ליכא עלייהו תורת סימנים, דבההלכתא דסימנים לא נאמר אלא שערות, אך בנים אין עליהם תורת סימנים, ואך דמ"מ כיון שהבנים הוו ראי' על גדלות תלינן שהביאה סימנים, וע"כ היא נעשית גדולה ע"י הסימנים.

וע' עוד בחי' הגר"ח בהל' אישות במש"כ בביאור פלוגתת הרמב"ם וש"ר בדין בנים ה"ה כסימנים, ונ' להדיא מדבריו דפליג ע"ד מהרי"ט, וס"ל דדינא הוא דהגדלות תלוי' בסימנים, וזהו שביאר פלוגתת הראשונים, דהוא דש"ר ס"ל דכל שנתעברה בן קיימא הוי זה סימן, וע"כ נעשית גדולה משעת העיבור, אך דעת הרמב"ם דל"ה זה סימן אלא ע"י שילדה לבסוף בן קיימא, וע"כ ה"ז תלוי אם אמרי' איגלאי מילתא למפרע.

וע' גם בד' הגר"ח בהל' אישות שפירש בדעת הרמב"ם, דהא דהלכה כדברי כולן להחמיר הוי זה דין ודאי, עיי"ש, ונ' דזה ל"ש כלל אם כל ענין הסימנים אינו אלא ראי' על גדלות, ומוכח שנקט דהוי זה הלכתא דשערות הוו סימני גדלות, וע"כ שייך בזה דין הלכה כדברי כולן להחמיר בתורת ודאי, דלי"ל תורת שערות ליחשב סימני גדלות אלא בשיעור הגדול.

ולהלן נתבאר דגם בסימני טהרה דעופות, מבו' בדברי הגר"ח דהוי זה הלכתא דסימני טהרה וסימני טומאה, ואינם ראי' בעלמא.

ג] אמנם הנה במה שהוכיחו מד' השטמ"ק, יש מקום לדחות, די"ל דגם לד' מהרי"ט דהסימנים אינם אלא סימן להבחין בין גדולה לקטנה, מ"מ י"ל דכל שהיא בת סימנים, דינא הוא שאין דינה כגדולה אלא כשתביא סימנים המורים על גדלותה, וכל שלא הביאה סימנים המורים על גדלותה, הגם שבגופה גדולה היא, אין דינה כגדולה, ובמק"א נת' כמה ראיות לזה.

ולפ"ז י"ל דזמש"כ השטמ"ק דביאתן גורמת הגדלות, דהגם שאינה גורמת הגדלות עצמה, מ"מ כיון דדין הגדלות תלוי בביאתן, ע"כ ל"ד לחזקה שאינה אלא ראי' בעלמא ואינה גורמת גוף הדין.

ועיקר הדברים נ' ללמוד מד' מהרי"ט גופי' שם, עיי"ש שכתב עוד, ז"ל, נמצא שכשאנו מסתפקים בריבה זו, אין לנו לומר ספק הגיעה לכלל שנים וספק הביאה ב' שערות, שאלו סימנים הן, אבל נאמר ספק עדיין קטנה ספק הגדילה, וכשאני אומר הגדילה יודעים אנו שסימני' עמה, שא"א לגדולה שלא תביא ב' שערות אחר פרקה אלא אם כן היא איילונית וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאם הי' שייך שתגדיל ולא תביא סימנים, לא הי' דינה כגדולה, דאי נימא דהי' דינה כגדולה, א"כ ל"ה צריך המהרי"ט להא דא"א לגדולה שלא תביא ב' שערות, דאף אם אפשר שלא תביא ב' שערות, מ"מ כיון שהגדילה הוי דינה כגדולה, והרי דאף שדעתו דסימני גדלות אינם אלא ראי' בעלמא, מ"מ דינא הוא דכל שלא הביאה ראי' זו אין דינה כגדולה, וז"ב.

אך בעיקר ד' מהרי"ט דא"א לגדולה שלא תביא ב' שערות אחר פירקה אא"כ היא איילונית, ילה"ע ממש"א לקמן דמ"ז: דהני סימנים זימנין דאתו מחמת כחישותא זימנין דאתו מחמת בריותא, והאמנם בתוס' שם הביאו די"ג זימנין דנתרי, אך בתוס' ב"ב דקנ"ה: דחו גיר' זו, ומשמעות הדברים היא דאף שכבר הגדילה בגופה, מ"מ אפשר שעיכבה מלהביא סימנים, ולדעת מהרי"ט צ"ל, דמכוון הגמ' דהגדלות עצמה זימנין דאתיא מחמת כחישותא או מחמת בריותא, והא דאין דינה כגדולה כל שלא הביאה סימנים אף שאפשר שנתעכבו מלבא, הוא כמש"נ דדינא הוא שאין נעשית גדולה עד שמביאה סימנים המורים על גדלות.

ולפ"ז יל"פ גם פלוגתת רבה ור"ז אם בנים ה"ה כסימנים, דכיון דדינא הוא דאין נעשית גדולה בלא שהביאה סימנים המורים על גדלות זו, ס"ל לרב זירא דבעי' לזה דוקא שערות, ובנים לית להו תורת סימנים, והגם דידעי' שגדולה היא, מ"מ אין דינה כגדולה אלא מכח דתלינן שודאי הביאה סימנים, ואית בה סימני שערות המורים על גדלותה.

ד] ובמש"כ מהרי"ט דסימני טהרה דבהמות אינם גורמים הדין וכו', והוכיח כן מדינא דקלוט, הנה הי' מקום לדון בזה, דלעולם כל שאין לו סימני טהרה אינו טהור בעצמותו, והא דקלוט מותר הוא משום דינא דכל היוצא מן הטהור טהור.

ולכאו' יש להביא ראי' לזה מד' התוס' לקמן ד"נ: ד"ה תרנגולתא דאגמא, ז"ל, הזכר אסור משום שאין לו סימני טהרה ולא שרי משטעם כל היוצא מן הטהור טהור, שהרי האם לא ילדה האפרוח אלא ביצים הטילה, והאפרוח מעפרא קא גדיל ונאסר ממילא ע"י סימני טומאה, עכ"ל, ואם הא דהיוצא מן הטהור מותר הוא משום דידעי' שמין טהור הוא, וע"כ הוא מותר אף שאין לו סימני טהרה, לכאו' מה לי שהאם לא ילדה האפרוח אלא מעפרא קא גדיל, הרי סו"ס ידעינן שהוא מין טהור, ובע"כ דביסוד הדין כל שאין לו סימני טהרה אלא יש לו סימני טומאה יש לאסרו אף דידעי' שהוא מין טהור, ואך דדינא הוא דכל היוצא מן הטהור טהור, ובזה הוא שחילקו התוס' דל"ש הכא הך דינא כיון שהאפרוח מעפרא קא גדיל ואינו יוצא מן הטהור.

האמנם יש לדחות, דבתרנגולא דאגמא דכל הזכרים אין להם סימני טהרה, אין להתיר משום דהוי מין טהור, שהרי אדרבה כ"ה מין זה שהזכרים טמאים הם, וע"כ בזה אין להתיר רק משום דינא דהיוצא מן הטהור טהור, ובזה הוא שכתבו התוס' דל"ש להתיר משום זה כיון דהאפרוח מעפרא קא גדיל, אך לעולם י"ל דהא דקלוט במעי פרה מותר, הוא משום דהוי מין טהור, ויתחדש לפ"ז, דכל שנולד מעוף טהור כמין עוף טמא שפיר יש להתירו, דהגם דמעפרא קא גדיל, מ"מ כיון דידעינן דמין טהור הוא ה"ה מותר אף שאין לו סימני טהרה.

אך מ"מ נראה, דכיון שלמדנו מד' התוס' דאף היכא שאין להתירו משום עצמו, מ"מ יש להתירו משום דינא דכל היוצא מן הטהור טהור, שוב יל"פ דזהו כל עיקר הדין דקלוט מותר, ואין להוכיח מזה דהסימנים אין גורמים הטהרה, וצ"ע עוד בזה.

וע' עוד בשו"ת יד אליהו סי' ג' שהובא בפ"ת יו"ד סי' ע"ט סק"ב שדעתו נוטה דהא דטמאה שילדה כמין טהורה אסורה, אינו משום דחשיבא כטמאה, ואין בה אלא איסור אכילה בעלמא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דשחיטתה מטהרתה מידי נבילה וחלבה אסור ואית בה איסור אבמה"ח, עכ"ד, וזה שלא כד' מהרי"ט, ובחי' הגר"ח פ"ג ממאכ"א הי"א כתב דטהור הנולד מן הטמאה איסורו הוא מחמת עצמו ולא מדין יוצא, וזה שלא כד' היד אליהו.

ה] ובעיקר הנידון בגדר סימני טהרה דבהמות, ראיתי להריח"ס שהביא בזה מש"כ הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"ח, ז"ל, ודע שאלו הסימנים רוצה לומר העלאת גרה ושסיעת פרסה בבהמות, וסנפיר וקשקשת בדגים, אין מציאותם סבת ההתר ולא העדרם סבת האסור, ואמנם הם סימן יודע בו המין המשובח מן המין המגונה, עכ"ל, ולהדיא שסימני טהרה אינם אלא סימן בעלמא, ואינם גורמים ההיתר.

ויש להוסיף עוד, דהנה לקמן דנ"א: פריך ולכתוב רחמנא קשקשת ול"ב סנפיר, שהרי כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר, וכבר העירו, דאי נימא דסימני טהרה הם גורמים הטהרה, א"כ מאי פריך, דהגם דע"י קשקשת לחודי' ידעי' שטהור הוא, דידעי' שיש בו סנפיר, מ"מ שפיר כתב רחמנא סנפיר דזהו גורם הטהרה.

אמנם הראוני בחי' הריטב"א שם, שפירש בהא דמשני התם יגדיל תורה ויאדיר, ז"ל, פירוש דלסמוך ודאי בקשקשת סגי לן, ומיהו כתב רחמנא סנפיר משום דלא סגיא דלא להוי התם כיון שיש שם קשקשת, "ואולי הוא גם כן גורם טהרתו ואע"פ שהוא לבדו אינו גורם טהרה", עכ"ל, והרי דמפרש דזהו גופא שנויא דגמ', דהגם דלי"ב נפ"מ לדינא, מ"מ כתב רחמנא סנפיר משום שהוא ג"כ גורם טהרתו.

ועכ"פ מבו' להדיא מד' הריטב"א, דסנפיר וקשקשת הם גורמים הטהרה, וזה שלא כד' הרמב"ם במורה שכתב שאינם אלא סימן בעלמא.

ויש ליתן טעם בד' הריטב"א, לפמש"כ הרמב"ן ויקרא י"א ט', ז"ל, וטעם הסנפיר והקשקשת, כי בעליהן שוכנים לעולם בעליון המים ובצלוליהן ויקבלו גידול באויר הנכנס שם, ולכן יש בהם קצת חום דוחה מהם שפעת הליחות כאשר יעשה הצמר והשער וגם הצפרנים באדם ובבהמה, ושאין לו סנפיר וקשקשת ישכון לעולם בתחתיות המים ובעכוריהם ולרוב הלחות ואפיסת החום לא ידחה מהם דבר, ועל כן הם בעלי לחה קרה דבקה קרובה להמית, והיא ממיתה בקצת המימות כאגמים המעופשים, עכ"ל.

הוספה, אור לכ"ח תמוז תשס"ו, - שו"ר מש"כ בחי' הרמב"ן ע"ז ד"מ., ז"ל, עד שיהא ראש ושדרה ניכר, פי' רש"י ז"ל שיהא ניכר בראשו ושדרו שהוא דג טהור וכו', ומקרא גופי' לא מותיב דילמא כתב סימנין ושייר כדשייר בסימני בהמה וחיה, ולפי שראש ושדרה תלויין בסנפיר וקשקשת אמר הכתוב דבר המכשירן, עכ"ל, ולהדיא דסנפיר וקשקשת הוו דבר המכשירן, ואילו ראש ושדרה אינם אלא סימנים שיש בהן להסנפיר וקשקשת המכשירין אותן, ועיי"ש בחי' הריטב"א וצ"ב.

ו] והעירוני עוד בזה, במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש חולין פ"ג מ"ז, ז"ל, ודע שאם הי' אותו המין יש לו קשקשין אלא שאינן מתהווין בו כי אם לאחר שיגדל, או שנושרין ממנו בעת שנצוד ויוצא מן המים וזה מצוי הרבה, הרי אותו המין מותר "ואפילו באותו הזמן שאין לו קשקשים", עכ"ל, ומ' מדברי הרמב"ם שאף אם הי' הדין שאינו מותר, הי' זה רק באותו הזמן שאין לו קשקשין, אך בזמן שיש לו קשקשים הי' מותר, וכן ראיתי להעיר מל' הרמב"ם פ"א ממאכ"א הכ"ג, והרשב"א בתוה"ב בית ג' סוף ש"א, דמשמע דפירשו הא דיליף בחולין דס"ה. דאין לו עכשיו ועתיד ליגדל לאחר זמן מותר, היינו להתירו אף קודם שגדלו בו הסימנים, אך אחר שגדלו בו הסימנים ודאי הוא מותר, עיי"ש.

ולכאו' מוכח מזה דהסימנים הם גורמי הטהרה, וע"כ הי' שייך לומר דבשעה שאין הסימנים קיימין אין הדג מותר, אך אם אינם אלא ראי' בעלמא הרי אין מקום לחלק כן, וממ"נ אם קשקשין אלו הוו ראי' על טהרה, יש להתיר הדג אף כשאינם בו, ואם ל"ה סימנים על טהרה כיון שאינם בו מתחילת ברייתו, או משום שהם נושרין ממנו כשניצוד, אין להתירו אף בשעה שהם קיימין בו.

אמנם הדברים סותרים למש"כ הרמב"ם במורה שהסימנים אינם גורמים הטהרה.

ואשר ע"כ אולי י"ל בזה, דאף דאין הסימנים גורמין הטהרה ואינם אלא סימן בעלמא, מ"מ דינא הוא שאין הדג מותר אלא כשיש בו סימנים המורים על טהרתו, וע"ד שנת' לעיל סק"ג לגבי סימני גדלות, ואשר ע"כ שפיר הי' מקום לומר דכל שעדין לא נתהוו בו סימנים אלו אינו מותר, והא דבאמת הוא מותר, הוא משום דידעי' שעתידים לבא בו סימנים אלו.

אמנם נ' דכ"ז שייך רק בהך גוונא שעדין לא נתהוו הסימנים, אך בהך גוונא שהיו בו סימנים ונשרו ממנו כשניצוד לכאו' אין לומר כן, דכיון שכבר היו בו סימנים המורים על טהרתו, תו בדין שיהא מותר אף שנשרו הסימנים, דומיא דהא דמי שהביא סימני גדלות הוי גדול ואף שנשרו הסימנים, וצריך לדחוק ל' הרמב"ם דקאי רק על גוונא קמא, וצ"ע בזה.

עוד העירו בזה, מהא דתניא בתו"כ שמיני פר' ב', אין לי אלא אלו בלבד, שאר בהמה טמאה מנין, ודין הוא ומה אילו שיש בהם סימני טהרה הרי זה בלא תעשה על אכילתן, ושאין בהם סימני טהרה אינו דין שיהו בלא תעשה על אכילתם, נמצאו הגמל והארנבת והשפן והחזיר מן הכתוב ושאר בהמה טמאה מקל וחומר, ע"כ, ואם סימני טהרה אינם אלא ראי' על טהרה, לכאו' ליכא ק"ו כלל, וי"ל, ועמש"כ ע"ד התו"כ בסהמ"צ להרמב"ם ל"ת קע"ב, ובפי' הרמב"ן ויקרא פי"א.

וראיתי לציין עוד בענין זה, למש"כ בספר לקח טוב בריש הספר אות ב', ובספר בית האוצר ח"ב מערכת ב' כלל ה' ד"ח:, ובספר צ"פ פ"א מאכ"א ה"א, ובהשמטות לתרומות ד"ס:, ובמהדו"ת די"ד:, ובספר זרע אברהם סי' י"א סקי"ז וסי' י"ג סק"ט וסי' י"ד סקכ"ד, וצ"ע בדבריהם.

ומה דומה לזה עופו' טמאים שמסרו לנו רבותינו כל שיש לו אצבע יתרא וזפק וקורקבנו נקלף טהו' ובחד מינייהו לחודיה הוא טהור אם כן מעתה מי שאינו בקי בהם ובשמותיהם ונזדמן לו עוף ושחטו ואי איפשר לבודקו בשום סימן נתירנו לו מטעם ספק ספיקא דשמא יש להם זפק ואם תמצא לומר אין להם זפק יש לו אצבע יתירא ואם תמצא לומר אין לו ספק קורקבנו נקלף דעוף הבא בסימן אחד טהור ולענין שיהא טמא בעינן תלתא מילי שלא יהיה לו זפק ואצבע יתיר' וגם שקורקבנו אינו נקלף ואנן בעינן שלעול' יכיר בהם סי' אחד כדאמ' בסוף פ' אלו טרפות אלא על כרחין לא תלינן מילת' בסימנים אלא הכי אמרי' ספק מין טמא ספק מין טהור ויודעים אנו שהטמא יש לו שלשה דרכים וכולה חד ספיקא היא. ומה שהבאתי מדברי התוספות בכתובות משום דלא תימא כיון דלאחזיקה בגדול' בעינן תרתי שנים וסימני' אבל להחזיק' בקטנה כשחסר חדא מינייהו קטנה היא נמצא דיותר מצוי להחזיק' בקטנ' ממה שנחזיקה בגדולה לכך הוכחתי מדברי התוספות שאף על פי שאי איפשר לאשה זו שתאסר אלא בשני דברים שתהא גדולה ותהא ברצון דאי בציר לה חדא לא תאס' מכל מקום חד ספיקא הוא אף כאן אע"פ שלהחזיק' בגדולה צריך שני דברים חד ספיקא היא ספק גדולה ספק קטנה.

ועוד אני מוסיף לומר דמטעם אחר אין כאן אלא חד ספיקא ספק הביאה סימנים שהם שתי שערות ספק לא הביאה ותו ליכא להסתפ' ואם תמצא לומר הביאה שמא עדיין לא הגיעה לכלל שנים דאם לא הגיעה לכלל שנים אינם שערות אלא שומא בעלמא דהכי קים להו לרבנן דאין שערות באות אלא לאחר הפרק ומה שקוד' לזמן זה הוא מחמ' דבר אחר ושומא היא או שסופן לינשר ואינם שערות כלל תדע דאף לאחר הפרק לאו כלום הוא ואין מחזיקין אותה בגדולה עליה' אם היינו יודעים ששערות אלו היו קודם הפרק ולהכי קתני מבן ט' שנים ועד שתים עשרה שנה ויום א' שומא ולא קתני אינם סימן משמע דלאו שערות מקרו כלל וכן פי' רש"י ז"ל שומא וירו"אה ודרכה ליגדל בה שער ובפ"ק דקדושין אמרי' אמר רב ספרא סימני' אין להם קצבה למעלה אבל יש להם קצבה למטה פי' שאם הביאה לפני זמנה אינם סימנים כדתניא בן ט' שנים שהביא שתי שערות שומא בן ט' שני' ויום א' עד בן י"ב שנה ויום א' ועודן בו שומא פי' רש"י ז"ל ג"כ שומא ורו"אה בלעז /בלע"ז/ ודרכה לצמח בה שער אלמא המביאה קודם אינו סימן ויש לה קצבה למטה עכ"ל הילכך אין כאן להסתפק אלא אם הביאה סימנים או לא הביאה דאם הגיעה או לא הגיעה לית לן בה וחדא ספיקא

ספר המצוות לרמב"ם מצות לא תעשה קעב

אבל זה הקל וחומר אמנם הוא לגלויי מילתא בעלמא כמו שזכרו (סנה' עו א) בבתו מאנוסתו לפי מה שנבאר במקומו (ל"ת שלו),

רמב"ן ויקרא פרק יא

אבל לפי דעתי אינה עולה כהוגן לפי סוגיות התלמוד, שאם כן לא יהא לוקה על שאר בהמה טמאה, שאינה באה אלא מדין קל וחומר, שאין מזהירין מן הדין. וכך אמרו באחותו שאסר הכתוב אחותו בת אביו או בת אמו (להלן כ יז), והוצרך לרבות בכתוב אחותו שהיא בת אביו ובת אמו אע"פ שבאה בקל וחומר ויש בה שם שתיהן, לומר שאין מזהירין מן הדין, כדאיתא ביבמות בפרק כיצד (כב ב). אבל הברייתא הזו, או שהיא שנויה כדברי האומר עונשין מן הדין במסכת סנהדרין (נד א), או שאינה מתרצתא:

והטעם במלקות שאר בהמה טמאה, מפני שאמר הכתוב באיסור השפן מפני שאין מפריס פרסה, ובחזיר מפני שאינו מעלה גרה, אם כן כל שאינו מעלה גרה ומפריס פרסה הוא בשם האיסור הזה, אין צורך לקל וחומר כלל:

שו"ת מהרי"ט ח"א סי' נ"א

נמצא דשערות סימנא בעלמא כמו שמסר סימן בבהמה טהורה ואמ' מעלת גרה בבהמה אותה תאכלו וכן מפרסת פרסה ואינם אלא סימן להבחין בין הבהמה הטהורה לטמא' לא שהקליטה גורמת טומאה תדע שהרי אנו מתירין קלוט במעי פרה כדתנן בפ"ב דבכורו' בהמה טמאה שילדה כמין בהמה טהורה אסור באכיל' וטהורה שילדה כמין בהמה טמאה מותר באכילה שהיוצא מן הטמא טמא והיוצא מן הטהור טהור אלמא לאו בסימ' תליא טומאה וטהרה.