שחיטה באותו ואת בנו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אותו ואת בנו

חולין עח. בדין שחיטה לאותו ואת בנו

**א. אעל"מ-**

מבואר במתני' שאם שחט אותו ואת בנו שחיטתו כשרה, וכתב רש"י שאין בו חידוש ואגב סיפא נקטיה, ובתוס' פ. כתבו דקמ"ל דאין בו משום כל שתעבתי לך כדאמרינן קטו. לענין אוא"ב.

וברעק"א כתב די"ל דקמ"ל דלא אמרינן א"ע ל"מ, ואין לדמות לשוחט בשבת דשחיטתו כשרה ולא אמרינן א"ע ל"מ, דהתם אף אם תתבטל השחיטה מ"מ לא יתוקן איסור נטילת נשמה לכך לא אמרינן ביה אעל"מ וכש"כ האחרונים, אבל הכא אם נימא אעל"מ הרי לא הועילה השחיטה והו"ל נחירה ומתוקן האיסור א"כ ס"ד לומר אעל"מ.

ולא באר לנו רעק"א מ"ט באמת לא אמרינן אעל"מ, והנה לענין מעשה שבת מבואר ב"ק עא. שהשחיטה חלה ואין בו משום אעל"מ.

ועיין בש"ך וסמ"ע חו"מ-רח שאין המעשה אסור בעצם רק הוא עשאו בזמן איסור אין בו משום אעל"מ.

וכעי"ז כתב בפמ"ג יו"ד-טז לענין אוא"ב בשם יד אליהו דאיסור שאינו בעצם השחיטה של בהמה זו רק מחמת ששחט כבר בהמה אחרת אינו בכלל אעל"מ.

אבל בתשובת רעק"א-קכט כתב הטעם דלענין מעשה שבת ל"א אעל"מ משום שלא יתוקן האיסור של נטילת נשמה, ויסודו במהרי"ט א-סט.

[ועפי"ז נתקשה בהג' לשו"ע סי' י' בדין סכין של ע"ז למה לא ייאסר משום אעל"מ, ועיי"ש בהג' יד אברהם].

עוד תי' בפמ"ג דכשם דילפינן לקמן קטו. שאינו בכלל כל שתעבתי לך מדאיצטריך קרא לפסול קדשים ה"נ ילפינן שאין בו משום אעל"מ, וכ"כ נתיה"מ רח-ב.

וע"ע בקוה"ע-עו שכתב ליישב דבחלות שמים ל"ש אעל"מ ורק בחלות שפועל האדם שייך זה שאין לאדם כח לפעול כנגד התורה.

ובקוה"ע-מג כתב ליישב דעיקר האיסור אינו בחלות היתר של השחיטה רק במעשה השחיטה לחוד ול"ש בזה אעל"מ אלא כשעיקר ההיתר והחלות הוא באיסור, וע"ע בחי' רש"ה סוף ח"א סי' מז ואילך חליפת מכתבים בינו להגרא"ו ביסוד זה [ועיי"ש שהוכיח כן מד' הר"מ גבי שוחט את המעוברת שאין בו משום אוא"ב וע"כ האיסור הוא במעשה ולא במה שחל שחיטה בולד, ועיין לקמן].

ע"ע קוה"ע עיקר תי' הוא משום דלטהר מידי נבילה אינו חלות, וכדחזינן שיטת הר"מ דאף ע"י עכו"ם [ובכס"מ אף ע"י קוף] חייל היתר מטומאת נבילה רק איסור נבילה איכא, א"כ הועילה שחיטתו דכל שהוא מת דרך שחיטה אינו נבילה לטמא.

**ב. מעשה שחיטה בלא היתר כלל-**

והנה למ"ד שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה וודאי לא סגי לדין אוא"ב אלא בשחיטה שיש בה היתר אכילה, ויש לדון למ"ד שחיטה שא"ר שמה שחיטה די"ל דאף דאי"צ היתר אכילה בפועל מ"מ בעי שחיטה המתרת מידי נבילה וכיון שיש בו היתר של שחיטה חשיבא שחיטה, או דאף זה לא בעי וכל שהוא עושה מעשה שחיטה כבר חשיב שחיטה אף שלא הועיל לשום דין.

ומד' רעק"א שמענו שנקט דשחיטה שאינה פועלת שום היתר הו"ל כנחירה ואין בו משום אותו ואת בנו, ולכך אם רק יהיה הדין דאעל"מ יתוקן האיסור ולא עבר משום אוא"ב כיון שלא הועילה השחיטה לשום ענין.

ובפשוטו יש לדון בזה די"ל דעצם מה שהיה צורת מעשה שחיטה מציאותי אף בלא שום היתר וחלות דין נמי ייחשב שחיטה לדין אוא"ב [ולפי"ז ה"נ אם נימא אעל"מ לא יתוקן האיסור וא"ש קו' רעק"א].

ומקור לצד זה מבואר במאירי לעיל יד. גבי שחיטת מומר, הנה לעיל יד. הק' הראשונים היאך מתחייב בשוחט לע"ז והרי נעשה מומר והוי כשחיטת גוי שאין בה משום אוא"ב בשחט גוי ואחריו ישראל כמבואר בתוספתא.

ותי' הרמב"ן ור"ן דשחיטת מומר מטהרת מידי נבילה לכך ס"ד שיהיה בו משום אוא"ב.

אבל במאירי יד. כתב דאף אם אין מטהר מידי נבילה מ"מ יש לחייבו משום אוא"ב שהרי סו"ס עשה מעשה שחיטה [ומומר אינו כעכו"ם המופקע מעצם מעשה שחיטה ולית ביה משום אוא"ב כשי"ת לקמן].

[ובפשוטו שא"ר פליגי בזה, אבל י"ל דאף אינו מודו אלא דס"ל דאי לאו דשחיטת מומר היתה מטהרת מידי נבילה היה כגוי שאין בו מעשה שחיטה כלל].

הרי מבואר לנו מד' המאירי דאי"צ שחיטה המתרת מידי נבילה כלל וסגי מה שנעשה מעשה שחיטה שיש בו דין אוא"ב.

**ג. בדעת רש"י ותוס' בזה-**

והנה בתוס' עח. ד"ה ועוד כתבו דבהמה טמאה פשיטא מסברא דל"ש בה חיוב אוא"ב ולכך א"א להקיש שור שור משבת, ולדברינו נצטרך לדחוק שכל צורת מעשה שחיטה הוא רק בטהורה, והוא דוחק גדול.

והנה לענין כיסוי הדם מבואר פה. דילפינן מקרא דאשר יאכל למעט בהמה טמאה, והק' רעק"א על המשניות לשיטת רש"י יז. דאין חיוב כיסוי הדם בלא שחיטה א"כ ל"ל קרא למעוטי טמאה הרי כל טמאה הוי כנוחר ומעקר ואין בו חיוב כיסוי?

וכתב קה"י-כה די"ל דבדין כיסוי אי"צ אלא מעשה שחיטה וזה איכא אף בטמאה, ואף דחזינן דטמאה אינה שחיטה אף לטהר מידי נבילה אין הטעם משום שאין כאן מעשה שחיטה אלא דהכי דינא הוא דטומאת נבילה חיילא בנבילה טמאה אף שנשחטה, עיי"ש, וכ"כ בהג' תפארת ירושלמים על המשניות ליישב קו' רעק"א.

[וי"ל בנו"א, עפ"י המבואר בגמ' קכא: דעת חזקיה שאף בשחיטת טמאה פקע מינה איסור אבמה"ח, ופי' רעק"א טהרות א-ג דאינו משום דחשיבא מתה במציאות אלא דכך הוא דין השחיטה דמפקיע איסור אבמה"ח אבל אם נחר יש בו איסור אבמה"ח].

ועיי"ש יישב בזה קו' ביה"ל ג-כו לענין צפרי מצורע ל"ל קרא טהורות למעט טמאות תיפו"ל משום שאין בו שחיטה וכתיב ושחט, ואין לומר דרק לענין המשולחת בעי קרא דהא ברמב"ן עה"ת מבואר דאף לענין השחוטה בעי קרא למעט טמאות, וכתב קה"י דס"ד דסגי מעשה שחיטה וזה אף בטמאה איכא.

אבל כ"ז צע"ג דא"כ למה לענין אוא"ב כתבו התוס' דפשיטא למעט טמאה והרי סגי ג"כ במעשה שחיטה והרי ליכא קרא למעט טמאה, וצ"ע.

וכנראה צ"ל שהוא מחלוקת רש"י ותוס', דלשיטת התוס' כל היכא דכתיב שחיטה הרי ממעט בהמה טמאה דלא חשיב שחיטה כלל, ולשיטתם נקטו דאוא"ב פשוט שאין בו חיוב בטמאה, ורק לענין כיסוי ס"ל כשיטתם פג: דאי"צ שחיטה להתחייב בכיסוי[[1]](#footnote-2).

ודעת רש"י דאף אחר דכתיב שחיטה מ"מ סגי במעשה שחיטה אף בלא שום היתר, ולכך איצטריך קרא למעוטי טמאה גבי כיסוי הדם, ולענין אוא"ב אין חיוב בטמאה משום דכתיב שור או שה [ובמשה"ק התוס' דנילף שור שור משבת ותי' דפשיטא שאין לדמות להתם דהא א"א לחייב טמאה, ע"כ רש"י לא יוכל לסבור תירוצם].

ויתכן שהתוס' פליגי בזה וס"ל שהמושג שחיטה לכל דיני תורה אינו אלא בשחיטה המתרת וכש"כ רעק"א ובזה פליגי על רש"י [א"נ דטמאה לא חשיב להו אפי' כמעשה שחיטה].

וע"ע או"ש פי"ב שחיטה שגם נקט שאין דין אוא"ב אלא בשחיטה המתרת, ולא סגי במעשה שחיטה לחוד.

**ד. ב"פ-**

מתני' פרק בהמה המקשה מבואר דלרבנן אין חיוב אוא"ב בשוחט ב"פ, ובתוספתא מבואר הטעם את שטעון שחיטה יש בו משום אוא"ב יצא זה שאינו טעון שחיטה, וה"נ ילפינן התם שאינו חייב במתנו"כ.

ומבואר דבעי ילפותא מיוחדת לזה, וצ"ב תיפו"ל שאין כאן שחיטה כלל שאין השחיטה מועלת לשום ענין.

וי"ל לדעת רש"י עה: דס"ל ששייך היתר שחיטה בב"פ אף אם האם כשרה דד' סימנין אית ליה אף בכה"ג, ופליג על התוס' שם שרק באם טריפה מהני שחיטת הולד.

וע"ע ברש"י חולין עד: שכתב הטעם דב"פ פסול לקדשים משום יוצא דופן, ותוס' כתבו משום שאין שייך בו שחיטה, ולשיטתייהו אזלי כש"כ בחי' הגרי"ז בכורות יב:, דלרש"י שפיר אית ביה שחיטה.

והנה לדעת רש"י אשה"ט ד' התוספתא דבעי טעם מיוחד דאת שאינו טעון שחיטה, דבלא"ה הרי יש בו דין שחיטה המתרת [מיהו עצ"ע לר' משרשיא דלית ליה ד' סימנין לשיטת רש"י עה:].

אבל לשיטת התוס' שלא שייך שחיטה בב"פ צ"ע ל"ל מיעוט מיוחד לדין אוא"ב.

ובפשטות צ"ל כדעת המאירי דמעשה שחיטה לחודיה בלא היתר נמי סגי לדין אוא"ב.

[ועיין כעי"ז בתו"ח שכתב הטעם שרש"י הוצרך לענין מוקדשין לומר דב"פ פסול משום יוצא דופן ולא משום שאין בו שחיטה, דס"ל לרש"י דסגי במעשה שחיטה לדין קדשים, וזה איכא אף בב"פ, וע"ע במקור ברוך ח"ב-יב דשחיטת קדשים דין בפנ"ע הוא דבעי שחיטה ולא כדי להתירו מאיסור דהא חזינן דאף לר"ע דנחירה מתרת במדבר מ"מ בקדשים בעי שחיטה.

ודברי התו"ח דלא כש"כ לעיל בשם הגרי"ז לבאר דעת רש"י, ומ"מ כעיקר יסודו ה"נ י"ל לענין אוא"ב דב"פ יש מקום לחייבו משום אוא"ב שהרי יש בו מעשה שחיטה].

וצע"ג לפמש"כ לעיל בשיטת התוס' דע"כ ס"ל דלא סגי במעשה שחיטה, היאך יפרשו ד' התוספתא, ואולי כש"כ לעיל דס"ל לתוס' דבהמה טמאה לא חשיב מעשה שחיטה כלל.

וע"ע בהג' חש"ל ריש מרובה וחת"ס יו"ד שדנו כעי"ז לענין חיוב דו"ה, אם בשחיטת ב"פ מתחייב בדו"ה, ועיין רש"י קו: משמע שיש חיוב דו"ה בזה, וי"ל דלשיטתו אזיל כנ"ל דס"ל שיש דין שחיטה בב"פ.

א"נ כש"כ כאן דלענין חיוב דו"ה סגי במעשה שחיטה לחוד ואי"צ שחיטה המתרת.

**ה. אי סגי בהיתר מטומאה או היתר אכילה דוקא-**

ולשיטת הסוברים דלא סגי במעשה שחיטה לחוד ובעינן דוקא חלות היתר של שחיטה לדין אוא"ב, ומ"מ מבואר דשוחט את הטריפה יש בו דין אוא"ב, יל"ד אם העיקר תלוי דוקא במה שטריפה הותרה בשחיטה שאין בה איסור נבילה, או דסגי מה שאין בו טומאת נבילה.

ונפק"מ בזה בהנך גווני שחיטות שמפקיעות מידי טומאה אבל יש בהם איסור נבילה וכגון שחיטת עכו"ם להר"מ או מומר שאין בו טומאת נבילה רק איסור לחוד.

וכבר נחלקו בזה רעק"א ותבו"ש, דבתבו"ש טז-לט מבואר דשחיטת עכו"ם אף לשיטת הר"מ שאין בה טומאת נבילה מ"מ אין בה משום אוא"ב אף שמטהרת מידי נבילה כיון שיש בה איסור, והוא מבואר בתוספתא.

אבל כתב רעק"א יג. דלשיטת הר"מ ששחיטת עכו"ם מפקיעה מידי נבילה הרי חשיב שחיטה ומסתבר שיש בו משום אוא"ב וכמו שוחט את הטריפה.

ומה דאיתא בתוספתא שאין בו משום אוא"ב כתב רעק"א ליישב בשני דרכים, וחד מינייהו דהתוספתא אזלא לשיטתה דפסול עכו"ם ילפינן משום וזבחת ולא שנזבחה מאליה או ע"י עכו"ם, והוי נבילה גם לענין טומאה, אבל הר"מ יליף לה משום ואכלת מזבחו ולא פסק כהתוספתא [וצ"ע בטעמא ונתבאר עוד במקו"א] ממילא לשיטתו אין כאן טומאה רק איסור נבילה לחוד ושפיר יש בו משום אוא"ב.

ודעת התבו"ש כנראה דלא דמי עכו"ם לשחיטת טריפה, דאף שהר"מ פ"ב אבה"ט דימה אותם זל"ז לענין שמוציא מידי טומאת נבילה ואין בו היתר אכילה, מ"מ חזינן דלא דמו, דהא חזינן דטריפה אין בה איסור נבילה וכן מוציאה מאבמה"ח כש"כ הפוסקים סי' כז, רק יש בה איסור טריפה, משא"כ שחיטת עכו"ם.

וביאור הדברים דאף שיסדו האחרונים מכח ד' הר"מ אלו דטריפה נמי הוא חסרון בשחיטה, מ"מ אינו חסרון בעצם השחיטה רק חסרון חדש מגזיה"כ דטריפה בהיתר השחיטה שא"י לחול בבהמה לגמרי, וכש"כ הגרי"ז במכתבים בסוה"ס, אבל לית ביה אבמה"ח ונבילה [ובפשוטו גם אינו זבוח לית ביה][[2]](#footnote-3), משא"כ שחיטת עכו"ם הוא חסרון בעצם השחיטה ואית ביה איסור נבילה אלא דלית ביה טומאה משום דלא קרינן ביה כי ימות.

וס"ל להתבו"ש דלענין אוא"ב לא סגי במה דלא קרינן ביה כי ימות ובעינן דוקא שיהיה היתר אכילה ע"י השחיטה.

אבל בעיקר חקירה זו הנה יש שני ראיות כד' רעק"א:

א. בראשונים יד. גבי מומר שנקטו דחייל ביה דין אוא"ב, וכתבו דלא דמי לעכו"ם דמ"מ מטהר מידי טומאת נבילה, והוא כרעק"א דעיקר הדין תלוי במה שמטהר מידי טומאה אף שיש בו איסור נבילה.

ב. באחיעזר יו"ד-ז [וחזו"י השמטות לתוספתא חולין] הוכיחו עוד מגמ' יומא דשעיר המשתלח דחייתו לצוק זו היא שחיטתו ויש בו משום אוא"ב כמבואר יומא סד. שאם נשחטה אמו של השעיר חשיב מחוסר זמן, וכבר נתבאר במקו"א הוכחות האחרונים שאין בשעיר המשתלח היתר אכילה רק שמועלת דחייתו להוציא מידי טומאת נבילה דלא קרינן ביה כי ימות, ומ"מ מבואר בתוס' פב. לענין עגלה ערופה דעריפתה זו היא שחיטתה ויש בה אוא"ב, וע"כ דסגי מה שפקע ממנו טומאת נבילה.

ובאמת נתבאר במקו"א דעת האבי"ע ותפא"י בשיטת הר"מ שאין בו משום איסור אוא"ב כיון שאין כאן שחיטה רק דלא קרינן ביה כי ימות, וכל ד' הגמ' לא איירי אלא לענין פסול מחוסר זמן בקדשים, אבל שיטת התוס' מבואר שיש בו גם איסור אוא"ב, וע"כ סגי במה שאין בו טומאה.

ומשיטת הר"מ אין להוכיח איפכא דבעי דוקא שחיטת המתרת באכילה די"ל דס"ל דדחייתו לצוק אין בו שם שחיטה כלל ואף שאין בו טומאה משום דלא קרינן ביה כי ימות סו"ס אין כאן שחיטה, ואדרבה שיטת התוס' צ"ע בעיני דסו"ס אין כאן שחיטה וכבר נתקשה בזה באבי"ע פ"ב אבה"ט ה"י ונדחק טובא בפירוש ד' התוס' להסכים דבריהם לשיטת הר"מ.

אבל נתבאר עוד במקו"א שהוא פלוגתא מפורשת בירושלמי סוטה ט-ו ואיכא למ"ד דע"ע יש בה איסור אוא"ב, וע"כ כש"כ דאיסור שחיטת אוא"ב תלי בהיתר מטומאת נבילה ואי"צ היתר אכילה.

**ו. עוד בזה-**

בפמ"ג-כח נסתפק אם נחר ב"פ אם חייב בכיסוי הדם, ומתחילה צידד די"ל שחייב משום דקרינן ביה אשר ייאכל שהרי הוא ניתר באכילה ואי"צ שחיטה לענין כיסוי כמבואר דעת תוס' פג:.

אבל דחה די"ל דאף אם שוחט ב"פ לא מהני דכיון שלא הועיל כלום לא חשיב שחיטה, והוא כש"כ בדעת רעק"א דעיקר שחיטה הוא במה שפועל היתר אכילה ולא סגי במעשה שחיטה לחוד כהמאירי.

[וצ"ע דהא אף טמאה ס"ד פה. לרבויי אי לאו אשר ייאכל, וכנראה צ"ל דס"ל דכולה מילתא ילפינן מאשר יאכל דבעי שיהיה לו היתר ע"י השחיטה].

ומיהו בס' שאלת דוד חי' לחולין נג: הביא מס' האשכול דשוחט ב"פ חייב בכיסוי הדם ולהנ"ל אשה"ט דלא כתיב ביה שחיטה, א"נ דסגי במעשה שחיטה, אלא דסיים שם שבאלת דוד שאינו יודע מקור לזה.

ומקורו של האשכול י"ל הוא מד' התוספתא לענין אוא"ב דכל המיעוט דב"פ הוא מטעם שטעון שחיטה והוא מיעוט מיוחד לענין אוא"ב אבל בכיסוי הדם יתחייב שפיר.

ועיין בהג' רעק"א יו"ד טז-י שחט טריפה ויש לה ב"פ אסור לשחוט הולד משום אוא"ב שהרי שחיטתו מועלת להתיר באכילה אף דלענין טומאת נבילה הותר אגב אמו, וכ"כ בתבו"ש טז-טז בשמ"ח.

ובסקמ"א כתב דהואיל וטעון שחיטה מה"ת יש בו איסור אוא"ב אף שהוא כבר טהור מידי נבילה, דדין שחיטה אינו תלוי דוקא בהיתר מידי נבילה אלא סגי בכל היתר של השחיטה או אכילה או לטהר מידי נבילה למ"ד שחיטה שא"ר שמה שחיטה.

והוסיף רעק"א אבל אם הולד טריפה לא הועילה שחיטתו כלום שהרי לענין טומאת נבילה ניתר אגב אמו ולענין אכילה אין לו היתר בזה שהרי הוא טריפה ולא יהיה אוא"ב[[3]](#footnote-4).

ודברי רעק"א עולים לפי דרכו שכל דין שחיטה של אוא"ב הוא רק אם הועיל לאיזה ענין.

אבל צ"ע דבריו מהתוספתא דבעי מיעוט מיוחד לב"פ אף שאינו מתיר כלל משום את שטעון שחיטה, והרי הכא הרי הוא טעון שחיטה אלא שאין השחיטה מתירתו משום שהוא טריפה ולמה לא יתחייב באוא"ב?

ואם נבאר ד' התוספתא כש"כ לדעת רש"י דאיכא דין שחיטה ממש להתיר אף בב"פ, י"ל דלא תיקשי על רעק"א, די"ל דכל מש"כ רש"י שיש שחיטה נוספת בב"פ הוא לענין היתר אכילה, אבל לענין לטהר מידי נבילה לא שייך בו שחיטה נוספת ואין ההיתר אלא מכח שחיטת אמו ואין בו דין שחיטה כלל.

אבל אם כש"כ לבאר דמעשה שחיטה סגי לדין אוא"ב אף בלא שום היתר, צ"ע דא"כ ה"נ הכא הרי מ"מ יש בו מעשה שחיטה?

ואולי י"ל דאין טעמו של רעק"א עפ"י שיטתו אלא דס"ל דאף כה"ג נתמעט מקרא דתוספתא דאינו טעון שחיטה, דאף כה"ג לא קרינן ביה את שטעון שחיטה שהרי אין שחיטתו מוסיפה לו כלום, ואף שטעון הוא שחיטה המתרת מ"מ אינו טעון לעשות בו שחיטה שהרי לא יוסיף לו כלום.

**ז. בקו' החש"ל יז.-**

לעיל יז. ר"ע התיר נחירה במדבר, והק' הגמ' א"כ ה"נ לדידן אף שאין בו היתר של שחיטה אחר שנכנסו לארץ מ"מ ייחשב שחיטה לענין כיסוי הדם, ומשני הואיל ואיתסר איתסר.

ולכאו' מבואר בגמ' דאף שנחירה אינה מתרת שום היתר מ"מ לר"ע חשיב נמי כשחיטה, וע"כ סגי במעשה שחיטה ואין עיקר שם שחיטה מכח ההיתר רק עצם המעשה שחיטה מהני.

אבל יל"ד דכל ד' הגמ' אינו אלא לענין כיסוי הדם דלא כתיב ביה שחיטה, לשיטת התוס' פג:, ובזה יישב עוד בהג' חש"ל בשם אחיו דהנה צ"ע למה לא הק' הגמ' מאוא"ב, ותי' בשם אחיו די"ל דהנה אוא"ב נוהג אף במוקדשין א"כ י"ל דכל דתני דפטור בנוחר הוא במוקדשין, והרי לא היה במוקדשין היתר נחירה אף במדבר וכלפיהם לא חשיב שחיטה כלל ולית בהו אוא"ב.

אבל חש"ל תי' דשאני אוא"ב דכתיב ושחט ופשיטא להגמ' נחירה לא חשיב שחיטה, משא"כ כיסוי הדם שדעת התוס' פג: דלא כתיב בהו שחיטה כלל רק שפיכה בעלמא ע"ז הק' הגמ' שיתחייב, אבל פשוט היה לגמ' דנחירה לא חשיבה שחיטה שהרי אינו פועל שום היתר, וכש"כ.

1. ועצ"ע ממש"כ לעיל דאף בטמאה מועלת השחיטה להוציאו מידי אבמה"ח לפי"ד רעק"א בסוגיא קכא:, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. או כמו שבאר משנת ר"א חולין-ד דלעולם הוא חסרון בגוף השחיטה ויסודו משום שיצאה ממנה מקצת חיותה בלא שחיטה, אבל מ"מ אינו בכלל נבילה ואבמה"ח שחלק מחיותה יוצא ע"י השחיטה, עיי"ש, וזה אופ"א מד' הגרי"ז ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והוא חידוש שהרי שחיטת הולד תועיל להוציאו מאיסור נבילה ולמה חשיב שאין כאן שחיטה ומה אכפ"ל דבפועל לא הוסיפה איזה היתר. [↑](#footnote-ref-4)