4 משיכה בשומרים א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ועש"ק אחו"ק ט' אייר תש"ע

א] כתב בחי' הר"ן ב"מ דצ"ט., ז"ל, איכא מ"ד דכי מהניא משיכה בשומרין, דוקא בשואל ובשוכר, שכיון שהן משתמשין בגופו של כלי הו"ל כמכירה ליומא ודין הוא שתקנו להן משיכתן כיון שהן זוכין בגופו של דבר, אבל ש"ש וש"ח, כיון שאין להן זכי' בגופו של כלי, ליכא למימר שתקנה להן משיכה, שהיאך יתחייב בעה"ב בשכרו של שומר מפני משיכתו של שומר שמשך את הכלי וכו', ואני איני אומר כן, אלא ש"ש ה"ה כפועל של בעה"ב, ומשיכתו הכלי שהוא נעשה שומר עלי' ה"ה כהתחלת מלאכה, וכשם שהפועל זוכה בשכרו משעה שהוא מתחיל במלאכה ואין בעה"ב יכול לחזור בו וכו', כך דינו של ש"ש שהוא זוכה בשכרו משעת משיכתו של כלי שהוא התחלת מלאכה שלו, עכ"ל.

ובקצוה"ח סימן ש"ז סק"ב הק' ע"ד הר"ן, ז"ל, וקשה לי דא"כ למה לי משיכה הא פועלים משהתחילו במלאכה אינן צריכין לשום קנין, וא"כ ה"נ משהתחילו לשמור ונסתלקו הבעלים משמירה ליהוי התחלה וכו', ועיי"ש שכתב לישב, דאפשר דס"ל להר"ן דעיקר התחלה בשמירה מכי משכו לרשותן, אבל כ"ז שלא משכו לרשותן לא הוי התחלת השמירה, עכ"ל.

וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט ל"ה התחלת השמירה עד שמשכו לרשותן, הרי לכאו' בדין דבשעה שהתחיל לשמור, הוי תחילת מלאכה, ואף אי נימא דכ"ז שלא משכה אכתי אינו שומרה כ"כ, תיקשי שהרי למ"ד דמשיכה לרה"ר אינה קונה, אך משיכה בשומרים אינה מועלת לחייב אלא בשמשך לסימטא, ואף מש"כ הר"ן דע"י המשיכה נתחייב בשכרו, מ' דהיינו כמשיכה דעלמא שהיא לסימטא, ותיקשי דמ"ט משיכה לרה"ר אינה תחילת מלאכה, הרי ודאי הוי זה התחלת השמירה.

והנה בקצוה"ח סימן צ"ה סק"ד כתב, דטעמא דהרמב"ם דענבים העומדות ליבצר לי"ב דין שמירה, הוא משום דל"ש בהו משיכה וכו', עיי"ש, וצ"ע דמ"ט לא יתחייב בשהתחיל לשמרם, מדינא דתחילת מלאכה, ועד"ז ילה"ע במשה"ק הקצוה"ח סימן רצ"א סק"ה דלמ"ל קרא למעט שטרות משומרין, הרי ל"ש בהו קנין משיכה, והרי דס"ל דכל דליכא קנין ל"ש חיוב שמירה, אף שהתחיל לשמרו, וכ"ה מבו' ממשה"ק המחנ"א הנתיה"מ והגרע"א במש"כ השו"ע בסימן רצ"א ס"ב דמי שהי' מהלך בדרך וא"ל חבירו הולך עמך אלו המנעלים ואמר לו הניחם כאן על החמור והניחם שם ולא קבלם הנפקד בידו אלא כמו שהניחם המפקיד על החמור כך הוליכם ולא קשרם וכו' דהוה שומר חינם, והקשו דלדעת השו"ע היאך נתחייב בלא משיכה, והרי דפשיטא להו דאינו מתחייב כשהתחיל לשמרם מכח דינא דתחילת מלאכה.

ב] ונ' לבאר בזה, בהקדם ביאור עיקר ד' הר"ן, דהנה משמעות ד' הר"ן, דעיקר הנידון אם בש"ש וש"ח מהניא משיכה, הוא לגבי שיתחייב בעה"ב בשכרו של השומר, אך ממה שהזכיר הר"ן גם ש"ח, מבו' דעיקר הך מילתא דל"מ משיכה נפ"מ בה גם בש"ח, וזה צ"ב, שהרי ודאי ש"ח מתחייב באחריות משעת משיכה, וכמש"כ בחי' הר"ן לעיל דפ"א:?

בד' הר"ן והנמו"י שהזכירו ש"ח צ"ב, ובהמש"ד הזכירו רק ש"ש, ועי' קצוה"ח דתחילת מלאכה מהני לחיוב מלאכה בש"ח, וצ"ע דהר"ן לא כתב כן.

ונ' דהנה ריטב"א קידושין כתב דמדינא משיכה ל"מ לחייב וצ"ע ע"י מה נתחייב, דחצר לא עדיף ממשיכה, אך שמא עיקר כי יתן איש אל רעהו הוא בחצר.

וי"ל בזה דהנה מהרח"ש כתב דבהנח לפני אף דחייב באחריות מ"מ יכול לחזור בו, והיינו דודאי לא נתחייב להמפקיד בכלום, ואך דכ"ז שהוא שומר ונסתלק הבעלים משמירתו ה"ה חייב, ולד' מחנ"א דהוא מדין ערב מסתבר שהוא כן, ואילו לד' הקצוה"ח דחייל מדינא דתחילת מלאכה, לכאו' הוי ככל פועל שיכול לחזור בו, אא"כ נימא דע"י תחילת מלאכה חייל כל פרשת שומרים, ותו ל"מ לחזור בו מחיוב אחריות.

ונ' דע"ז דן הריטב"א, דאזיל לטעמי' בב"מ דפ"א. דס"ל דאין השומר יכול לחזור בו, וע"ז כתב דמדינא אין משיכה קונה לזה, אך ודאי דגם בלא המשיכה קונה כל שמשך ה"ז באחריותו, ורק דיכול לחזור בו.

ונ' דזה גם ביאור ד' הר"ן ונמו"י דבש"ש וש"ח ל"מ משיכה לגבי לחזור בו, והרי כל דבריהם קיימי על חזרה, ומה דהר"ן בדבריו במסקנתו לא הזכיר ש"ח, הוא משום דלפ"מ דמסיק דחייל הקנין מדין תחילת מלאכה, הרי ודאי הוא יכול לחזור בו, דאין בזה אלא קנין דפועלים, ועי' מהרח"ש שנטה לומר כן דלהר"ן ודאי יכול לחזור בו, ועמש"נ במק"א לדון בזה דשמא מכח תחילת מלאכה חייל כל פרשת שומרים, ותו ל"מ לחזור בו מחיוב אחריות, וא"ש היטב כל ד' הר"ן.

ולפ"ד מהרח"ש נמצא דגם לפ"ד הר"ן יש קנין במשיכה, ועי' ב"ח ופרישה סימן ש"מ דמהני אף בשלא נסתלקו הבעלים משמירתה, וז"ש למש"נ דעצם חפצא דשמירה הוא אף בשלא סילקו הבעלים שמירתן.

כתב רבינו ירוחם נתיב ל' ח"ג, ז"ל, וכן כתב הרא"ש כי בודאי שומר חנם ושומר שכר מיד שאמרו הנח לפני דנתחייבו כל אחד בדינו. וגם בעל הבית שהוא המפקיד יכול לחזור בו כל זמן שירצה ושוכר יש מי שכתב משימשוך ויש מי שכתב מכי יתן מעות כאשר אכתוב למטה. ויש מי שכתב בשומר שכר כי מיד שנתחייב בגנבה ואבדה נתחייב בעל הבית בשכירותו ואם יחזור יפרע לו שכירותו ויש מי שכתב דלא נתחייב בשכירותו עד שימשוך כשאר האומנין וכן נראה עיקר, עכ"ל, ולפ"ד הקצוה"ח דהא דמתחייב בהנח לפני הוא משום תחילת מלאכה, הרי ודאי דנתחייב בעה"ב בשכרו, ובע"כ דאי"ז מדין תחילת מלאכה, וטעם הפלוגתא יל"פ עפי"ד מהרח"ש דיכול לחזור בו ולא חייל קנין כלל.

ולמש"נ מתבאר היטב הא דל"ה תחילת מלאכה עד המשיכה, דכיון שנתבאר דאין נידון הר"ן על חיוב השמירה והאחריות, דזה ודאי חל בשעת משיכה, הרי נמצא דקודם המשיכה אכתי אי"ז תחילת מלאכה, ורק ע"י המשיכה הוי זה תחילת מלאכה, שהרי לא קיבל עליו חיוב פועל סתם, אלא חיוב שומרים, וכיון שבפועל אינו מחויב בחיובי שמירה עד המשיכה, אכתי אינו פועל.

והיינו דכל שהכניס השומר את החפץ לרשותו, ה"ה מחויב בשמירה מפרשת שומרים, וזהו הפעולה שקיבל על עצמו, לשמור החפץ כפרשת שומרים, וע"כ כיון שקודם שמשך אכתי אינו מחויב בשמירה מפרשת שומרים, ע"כ גם אי"ז תחילת מלאכה, שהרי לא שכרו לזה, והאמנם אם ישכרנו להדיא לשמור החפץ גם קודם שמשך, יהא זה תחילת מלאכה, אך בזה לא יתחייב מפרשת שומרים, כיון שלא נקנה עי"ז חיוב שמירה, אלא חיוב פעולה בעלמא, (דבלא דחייל עליו חיוב שומרים, הרי דמה שהוא שומר על החפץ הוי זה פעולה בעלמא, ואי"ז שמירה, ודו"ק).

ובנוס"א, דעיקר הפעולה דשומר הוא שהוא אחראי על החפץ, ומכח זה הוא מחויב לשמרו בפועל ומחויב באחריות, וכ"ז שלא משך, כיון דליכא עלי' חיוב אחריות, נמצא דעדין לא התחילה המלאכה, דמלאכתו אינה לעשות מעשה שמירה בעלמא, אלא שהיא החפת באחריותו.

כתב הרמב"ן ב"ב דקס"ח., ז"ל, ואי קשיא ארבעה שומרין דחייב רחמנא היכי משכחת לה, בשלמא ש"ח וש"ש בידו ודמיא לאם אוביר ולא אעביד, אלא שואל לאו בידו, וכי תימא התם רחמנא חייביה וכלוקח דמי עד שיחזירנו, א"כ היאך שומר חנם מתנה להיות כשואל, זו אינה קושיא שכבר נתפרש הדבר מכלל מה שכתבנו שכל תולה בדעת אחרים לאו אסמכתא היא והוא אינו יכול לתלות בדעת עצמו שלא יבא עליו אונס וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ן, דחיוב אחריות דשומרים הוא חיוב שמקבל השומר על עצמו, דאם אין השומר מקבל על עצמו אלא חיוב שמירה, ובתוצאה מזה הוא חייב באחריות, וביותר אם חיוב אחריות הוי משום מזיק, ל"ה שייך בזה כלל דינא דאסמכתא.

וכ"נ גם מל' התוס' בכתובות דנ"ו: ?

עי' נתיה"מ סימן נ"ח סק"ד דהשומר אית לי' קנין בפיקדון כמשכון, בשביל אחריות שקיבל עליהן, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשמשך, אבל בסילוק שמירה בעלמא אי"ז כן, כיון שלא עשה מעש"ק.

והיינו דאין כונתו דזהו עיקר חיובו של השומר, ומה"ט הוא דשייך בי' קנין משיכה, וכמו שיש שנשתבשו לפרש כן בדבריו, אלא ס"ל דמכלל זכותו של השומר הוא להחזיק החפץ בידו כדי שלא יתחייב באחריות, עיי"ש.

ובאמת זה נלמד מסוגיית הגמ' בגיטין די"ד., וכמש"כ בחי' הגרנ"פ שם, עיי"ש.