ה - בדין הפסד כתובה בזנות לאחר אירוסין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין הפסד כתובה בזנות לאחר אירוסין**

**א**

א] **כתובות ט' ב',** אמר אביי אף אנן נמי תנינא וכו' ולמאי אי למיתב לה כתובה ניתיב לה וכו', והתוס' שם כתבו, ז"ל, משמע דאם הי' בא לבי"ד הי' נאמן להפסידה כתובתה, אע"פ שלאסרה עליו לא הי' נאמן דשמא אינו בקי בפ"פ וכו', וקשה דאמאי מפסידה כתובתה והא הוי ספק ספיקא וכו', ואין לומר דאפי' בס"ס מפסידה כתובתה משום דמוקמינן ממונא בחזקתי', דהא לקמן וכו' אלמא משום דבאותו מנה הוי ס"ס לא מפסדה דספק קודם שנתארסה וכו' ואת"ל אחר שנתארסה אימור באונס הוה וכו', עכ"ל.

**ובביאור** מש"כ התוס' דבס"ס אינה מפסדת כתובתה, כתב בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"מ דהוא משום דס"ס מהני להוציא ממון, וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן כ"א וסו"ס ל"ג וסימן מ"א, והמהריב"ל שם סימן מ"ב הוסיף לפרש דאף דרוב ל"מ להוציא ממון, מ"מ ס"ס עדיף ומהני להוציא ממון, ועמש"נ לפרש בזה בשיעור ד'.

ב] **אך** הש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ נחלק ע"ז וכתב דודאי ל"מ ס"ס להוציא ממון מיד המוחזק, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' פ"ק דכתובות אין ראי' כלל, דהתם כיון שהוא רוצה להפסיד כתובה מטעם דאומר שהיא אסורה לו, א"כ פשיטא דבס"ס כיון דמותרת לו, דהא ס"ס שרי בכל דוכתא וא"כ מותרת לו לגמרי, א"כ היאך שייך לומר שתפסיד כתובתה, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הש"ך, דכל הא דאשה שזינתה מפסדת כתובתה, הוא משום דהיא נאסרת בכך על בעלה, וע"כ כל דאיכא ס"ס להתירה לבעלה ואינה אסורה עליו, אף אינה מפסדת כתובתה, - ונתחדש עוד בדבריו, דאף בגונא דאינה נאסרת על הבעל מחמת חיסרון ידיעה, אינה מפסדת כתובתה, וע"כ אף דהכא לפי הצד שזינתה תחתיו ברצון היא אסורה עליו, מ"מ כיון דבפועל אינה נאסרת עליו, אף אינה מפסדת כתובתה.

**ב**

ג] **והנה במש"כ** הש"ך דכל דאיכא ס"ס להתירה לבעל, אינה מפסדת כתובתה, אף דהא דאינה נאסרת לבעל הוא מחמת חיסרון ידיעה, שהרי לפי הצד שזינתה תחתיו ברצון היא אסורה עליו, הק' הגרש"ש בשערי ישר ש"א פ"כ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי נדרים ובפכ"ד מאישות הי"ח, דהאומרת טמאה אני לך, אף דאינה נאמנת לאסור עצמה עליו, מ"מ היא מפסדת כתובתה, והרי דאף בגונא דאינה נאסרת על הבעל מחמת חיסרון ידיעה, מ"מ היא מפסדת כתובתה.

ד] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה בתשו' הרא"ש כלל ל"ב סימן ט"ו כתב בדין איסור סוטה לבועל, ז"ל, דמה שיצא עלי' קול שנתיחדה עמו בעודה אשת איש, לא נאסרה עליו אחר שגרשה בעלה בשביל אותו קול, דאף על בעלה לא היתה נאסרת בשביל קול, כדאמרינן בפ"ק דכתובות דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בעדי זנות או בע"א אחר קו"ס, ואמר נמי בשילהי גיטין דלא חיישינן לקלא דבתר נשואין, וכיון דלא נאסרה לבעלה אף לבועל אינה נאסרת, דדרשינן ונטמאה ונטמאה אחד לבעל ואחד לבועל דכל היכא דאסורה לבעל אסורה לבועל, וכ"ז שלא נאסרה לבעל לא נאסרה לבועל וכו', עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הרא"ש, דאף דמן הדין הי' סגי בקול לאסרה על הבועל, מ"מ כיון דלא סגי בקול לאסרה על הבעל, אף אינה נאסרת לבועל, דכ"ז שלא נאסרה לבעל לא נאסרה לבועל, - ואף דהא דאינה נאסרת לבעל, הוא מכח חיסרון ידיעה, שהרי אף באמת זינתה היא אסורה לבעל, מ"מ כיון דבפועל אינה נאסרת עליו ע"פ הקול, אף אינה נאסרת לבועל.

**אך** צ"ע ע"ז ממש"כ הרא"ש שם עוד, ז"ל, אבל יש להזהירו ולומר לו פלוני הוי יודע שאם באת עלי' אסורה, דלגבי דידי' הוי כעדים אע"פ שלא נאסרה על הבעל בידיעתו, מ"מ הויא חתיכא דאיסורא אגבי דידי', וראי' מכתובות וכו' והלא ידע דוד שבא עלי' ולגבי דידי' כעדים מעידים בדבר וכו', עכ"ל.

**וצ"ע** דכ"ה דאינה נאסרת לבועל ע"פ הקול, משום דאינה נאסרת בכך לבעל, ואף דלפי הצד שזינתה היא אסורה לבעל, א"כ מ"ט כשיודע הבועל שבא עלי' היא אסורה עליו, הרי כיון דאינה נאסרת בכך לבעל, לא הי' לנו לאסרה לבועל, ומה נפ"מ אם הא דאינה נאסרת לבעל הוא מכח דלא סגי בקול לאסרה על הבעל, או הוא מכח דידיעת הבועל אינה אוסרתה על הבעל.

ה] **ונראה** לישב, דכיון דאיסור הבועל הוא בתולדה מאיסור הבעל, ע"כ אף דהיא אסורה על הבועל אף אם לא אסרוה בפועל על הבעל, מ"מ אינה אסורה על הבועל אלא ע"פ ידיעה הראוי' לאסרה על הבעל, דלגבי הבועל אנו דנים דהיא אסורה אף לבעל, אך כל דליכא ידיעה הראוי' לאסרה על הבעל, לא מצינו לאסרה ע"פ ידיעה זו על הבועל, דכיון דאיסורו הוא בתולדה מאיסור הבעל, ע"כ כל דלא מצינו לדון לגבי דידי' דהיא אסורה על הבעל, אף אינה אסורה עליו.

**ואשר** זהו מש"כ הרא"ש דל"מ קול לאסרה על הבועל, משום דאינה נאסרת בכך לבעל, והיינו דכיון דלא סגי בידיעה ע"פ קול לאסרה על הבעל, אף אינה נאסרת בכך על הבועל, - ומשא"כ היכא דהבועל עצמו יודע שבא עלי', דאם הי' לבעל לידיעה זו היתה נאסרת עליו, הרי נמצא דלפי ידיעת הבועל, היא אסורה אף על הבעל, ולגבי דידי' אנו דנים דהיא אסורה אף הבעל, וע"כ היא אסורה עליו, דאין איסור הבועל תלוי במה שאסרוה בפועל על הבעל.[[1]](#footnote-2)

ו] **ונראה** דה"נ הכא דכוותה, דכיון דהא דאשה שזינתה מפסדת כתובתה הוא בתולדה מהא דהיא נאסרת עליו, הרי דהגם דל"ב שיאסרוה בפועל עליו, מ"מ אינה מפסדת כתובתה אלא ע"פ ידיעה הראוי' לאסרה על הבעל, דלגבי הפסד כתובתה אנו דנים דהיא אסורה עליו, אך כל דליכא ידיעה הראוי' לאסרה עליו, אינה מפסדת כתובתה.

**ולפ"ז** מתישב היטב הא דהאומרת טמאה אני לך מפסדת כתובתה, אף דאינה נאמנת לאסור עצמה עליו, דמ"מ כיון דלפי הודאתה שזינתה היא אסורה עליו, ואילו הי' לבעל עצמו לידיעה זו היתה אסורה עליו, ה"ה מפסדת כתובתה, דמכח הודאתה אנו דנים לגבי דידה דהיא אסורה עליו, - ומשא"כ בגונא דהש"ך דאיכא ספק ספיקא שלא זינתה תחתיו ברצון, הרי דהגם דס"ס ל"מ להוציא ממון, מ"מ כיון דצד הספק שלפנינו אינו מועיל לאסרה, אף אינו מועיל להפסידה כתובתה, דלא מצינו לדון לגבי דידה דהיא אסורה עליו, שהרי צד הספק הקיים לפנינו, אינו מועיל לאסרה.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ז] **ובעיקר** מה שנקט הש"ך דכל הא דאשה שזינתה מפסדת כתובתה הוא משום דהיא נאסרת בכך על בעלה, הק' האחרונים מהא דתנן בסוטה כ"ג ב' דאלמנה לכה"ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט וכו' לא שותות ולא נוטלות כתובה, והרי דאף דהן אסורות עליו בלא הזנות, מ"מ הן מפסידות כתובתן, והרי דהא דאשה שזינתה מפסדת כתובתה, הוא מכח הזנות עצמה, ול"ב להא דאסרה עצמה עליו.

**עוד** הוכיחו כן, מד' המהרש"א לקמן ל' ב', דמבו' בדבריו דקטנה שזינתה מפסדת כתובתה, אף דאינה נאסרת בכך על בעלה, דפיתוי קטנה אונס הוא, וההפלאה והרש"ש שם תמהו על דבריו, עיי"ש, וכ"ה בתשו' מהרי"ק סימן פ"א דלדעת התוס' אין קטנה שזינתה מפסדת כתובתה, וכ"כ היש"ש בפירקין סימן כ"ד, והרי דאשה שזינתה מפסדת כתובתה מכח הזנות עצמה, אף אם אינה נאסרת בכך על בעלה.[[3]](#footnote-4)

ח] **אמנם** הנה הרמב"ם בפכ"ד מאישות ה"ו כתב, ז"ל, מי שזינתה תחת בעלה אין לה כתובה וכו' שהרי מעשי' גרמו לה להאסר על בעלה, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם שם הכ"ד בטעם הא דבזה"ז אם נסתרה אחר קינוי אין לה כתובה, ולהדיא בדבריו דעיקר הא דאשה שזינתה אין לה כתובה, הוא משום דמעשי' גרמו לה ליאסר על בעלה, ומשמע דאלמלי כן הי' לה כתובה, ואינה מפסדת כתובה מכח הזנות עצמה, וזה כדעת הש"ך.

**ומה** שהוכיחו דאשה שזינתה מפסדת כתובתה מכח הזנות עצמה, מהא דתנן בסוטה דאלמנה לכה"ג וכו' שזינתה אין לה כתובה, כבר עמדו בזה דבפירש"י שם מבו' לפרש לזה בע"א, ז"ל, "דסתירתה גרמה לה ליאסר עליו" ואפי' היא ראוי' לו, הלכך לאו בת כתובה היא "דלא עדיפא מכשרה", עכ"ל, ולהדיא בדבריו דעיקר הא דאין לסוטה כתובה, הוא משום דסתירתה גרמה לה ליאסר עליו, וכדעת הש"ך, ואף דאלמנה לכה"ג וכו' בלא"ה היתה אסורה עליו, מ"מ כיון דאף אם היתה ראוי' לו לא הי' לה כתובה, משום דנאסרה עליו בסתירתה, ע"כ אף זו שהיתה אסורה עליו לא עדיפא מכשרה, ואין לה כתובה,[[4]](#footnote-5) אך צ"ב בטעמא דמילתא, דמ"ט לא עדיפא מכשרה, הרי הא דכשרה שנסתרה אין לה כתובה, הוא משום דסתירתה גרמה לה ליאסר עליו, ובפסולה ליכא לה"ט.

ט] **אך** לא נתישבו בזה ד' המהרש"א דקטנה שזינתה מפסדת כתובתה, והתם הרי אי"ז זנות הראוי' לאסרה עליו כלל, ואפ"ה היא מפסדת כתובתה, ולכאו' מדבריו מוכח דאשה שזינתה מפסדת כתובתה מכח הזנות עצמה, אף בלא שאסרה עצמה עליו.

**אך** נראה דאי"ז מתישב, דאף אי נימא דאשה שזינתה מפסדת כתובתה משום הזנות עצמה, הרי לכאו' ד"ז הוא מטעם קנס, וקטנה דלאו בת עונשין היא אין לקנסה,[[5]](#footnote-6) וא"כ מ"ט היא מפסדת כתובתה, - וד' המהרש"א יתבארו בעזה"י לפנינו.

**ד**

י] **והנה** בעיקר מה שהוכיחו התוס' דבספק ספיקא אינה מפסדת כתובתה מההיא דמשארסתני נאנסתי, דלמ"ד דמק"ט ממאתים אבל מנה אית לה, אינה מפסדת אותו מנה משום הספק שמא תחתיו ברצון, הק' האחרונים דאף אם בס"ס מפסדת כתובתה, מ"מ אין לנו להפסידה כתובתה משום הספק שמא זינתה תחתיו ברצון, כיון שכבר נתחייב לה כתובה, ואין לנו להפסידה מכח הספק שזינתה תחתיו ברצון, דהו"ל כאיני יודע אם פרעתיך דחייב, וכמש"כ כן המהרי"ט לעיל בע"א, והמהר"ם שי"ף לקמן י"ב ב'.

**וביותר** יש לתמוה בד' הרשב"א והרא"ה בסוגיין והרמב"ן לקמן י"ב א' שכתבו דכל דיש לחוש שזינתה תחתיו ברצון, היא מפסדת כתובתה, ואף דאיכא ספק ספיקא להתירה, מ"מ היא מפסדת כתובתה, ומ"ט ל"ה כאיני יודע אם פרעתיך דחייב.[[6]](#footnote-7)

יא] **ובפשוטו** צ"ל, למש"כ בחי' הגרע"א לקמן ל"ב ב' בתו"ד, ז"ל, מה דמפסידים האשה הכתובה אינו בכלל עונש וכו', אלא הטעם דכיון שזינתה ממילא פקע כתובה "דאדעתא דהכי לא נתחייב הבעל", עכ"ל,[[7]](#footnote-8) וכיון דמעיקרא לא נתחייב לה כתובה אם תזנה תחתיו, ע"כ ל"ד לאיני יודע אם פרעתיך דחייב, אלא הוי כאיני יודע אם נתחייבתי דפטור.

**ויש** להביא סמך לזה, ממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דהא דאין האשה נאמנת במיגו, הוא משום דהו"ל מיגו להוציא, ואף דאיכא שטר כתובסה בידה, ועיי"ש שכתב דל"ד לההיא דסיטראי דלא חשיב כמיגו להוציא, דהתם היינו טעמא משום דההוא שטרא שעת הכושר הו"ל, אבל הכא אם איתא דזינתה תחתיו שטרא כמאן דליתא דמי "דלא חל שעבודא דשטרא כלל", עכ"ד, והרי דאף דהרשב"א גופי' לקמן מ"ג ב' נקט לעיקר דיש כתובה לארוסה, וכבר נתחייב לה כתובה בשעת אירוסין, מ"מ כל שזינתה תחתיו אמרינן דלא חייל שעבודא דשטרא כלל, והיינו משום דלא נתחייב לה מעיקרא אם תזנה תחתיו.[[8]](#footnote-9)

יב] **אמנם** צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן בסוגיין דכל שטוען על אשתו שזינתה אינו נאמן, דהו"ל כטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שאינו נאמן, ואי נימא דכל שזינתה תחתיו אמרינן דאדעתא דהכי לא נתחייב לה כתובה כלל, א"כ הרי ל"ד כלל להיכא דטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שאינו נאמן, דהתם הרי נתחייב לו ודאי בשטר זה, ואינו נאמן לפטור עצמו מחיובו, ומשא"כ הכא דלפי טענתו לא חייל שעבודא דשטרא כלל, ובע"כ דאף כשזינתה תחתיו לא אמרינן דאדעתא דהכי לא נתחייב לה כתובה, אלא ה"ז מפקיע את חיוב הכתובה מכאן ולהבא, וע"כ דמי לטוען פרוע על מלוה בשטר שאינו נאמן.[[9]](#footnote-10)

**ואי** נימא הכי, הרי הדר צ"ע מש"כ הראשונים דהיא מפסדת כתובתה מכח הספק שזינתה תחתיו ברצון, ומ"ט ל"ה כאיני יודע אם פרעתיך.

**וגם** צ"ע בסתירת ד' הרשב"א שכתב דכל שזינתה תחתיו שטרא כמאן דליתא דמי דלא חל שעבודא דשטרא כתב, ומאידך כתב דאינו נאמן לומר שזינתה תחתיו כטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שאינו נאמן, והרי דאף כשזינתה תחתיו לא בטל עיקר השטר.

**ה**

יג] **והנה** לקמן בסוגיין אמרו דהא דנאמן להפסידה כתובתה הוא משום דחכמים תיקנו להם וכו' והם האמינוהו שאם אמר פ"פ נאמן, ובחי' הרמב"ן שם הק', ז"ל, וקשיא לי וכו' פשיטא דאיהו מהימן ואפילו ס"ל נמי כתובת אשה מה"ת, שהרי לא כתב לה אלא ע"מ לכונסה וימצאנה בתולה, וכיון שכן עלי' להביא ראי' שנתקיים התנאי, אטו מאן דמפיק שטרא בתנאי לא אמרינן לי' קיים תנאך ושטרך וחות לדינא וכו', עכ"ל, וכן הק' הרשב"א והר"ן.

**והנה** בפשוטו משמע בדבריהם, דכל מש"כ דעלי' להביא ראי', הוא רק אם באנו להפסידה כתובתה משום שהיתה בעולה ומקחו מק"ט, אך אם באנו להפסידה כתובתה משום שזינתה תחתיו ברצון, אין עלי' להביא ראי', וכן נקטו הש"ש בש"ב פ"י והבית יעקב בסוגיין.

**ולכאו'** הוא מוכרח כן ממש"כ הרמב"ן והרשב"א בהמשך דבריהם, דכל שאומר לאשתו שזינתה אינו נאמן, דהוי כטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שגובה, ולהדיא דמדינא אינו נאמן לטעון שזינתה תחתיו להפסידה כתובתה, ובע"כ דמש"כ הרמב"ן והרשב"א דמדינא הי' לנו להאמינו, הוא רק כשבאנו להפסידה כתובתה משום שהיתה בעולה ומקחו מק"ט, דמעיקרא לא נתחייב לה כתובה, ועד"ז הוכיח הבית יעקב שם.

**והבית** יעקב עמד לפ"ז בעיקר קו' הראשונים, דהרי שפיר איצטריך להא דהאמינוהו חכמים באשה שנתקדשה פחותה מבת ג', דבשעת קידושין ודאי היתה בתולה ובודאי נתחייב לה כתובה של מאתים בשעת קידושין, דזה ל"ד לאומר קיים תנאך, אלא דמי לאומר פרעתי דאינו נאמן.[[10]](#footnote-11)

יד] **עוד** יש להעיר קצת בזה במש"כ הרמב"ן ודעימי' דכתב לה ע"מ "לכונסה וימצאנה בתולה", ואי נימא דדבריהם קיימי רק על הפסד הכתובה משום שהיתה בעולה ומקחו מק"ט, הרי נמצא דהתנאי ל"ה שיכנסנה וימצאנה בתולה, אלא הוי התנאי שתהא בתולה בשעת האירוסין.

**גם** יש לתמוה בזה בד' הרא"ה והריטב"א בסוגיין, שנקטו דהא דנאמן להפסידה כתובתה הוא משום הספק שזינתה תחתיו ברצון, דמשום הספק דלאו תחתיו יש לה מנה למ"ד דמק"ט ממאתים אבל מנה יש לה, עיי"ש בדבריהם, ואפ"ה הק' דלא איצטריך להא דהם האמינוהו, והרי דיש להאמינו גם על הא שזינתה תחתיו ברצון, וזה צ"ע, דמ"ש מכל הטוען על אשתו שזינתה שאינו נאמן.

**ו**

טו] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה ביסוד דינא דמק"ט כתב בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"א, ז"ל, דכל מק"ט דעלמא היינו דאף בלא התנה אנן סהדי דקפיד והוי כהתנה ומהני מדין תנאי, אבל לולי דלמדנו מב"ג וב"ר דמהני תנאי לא הי' שייכות דינא דמק"ט דלא עדיף ממתנה במפורש, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל עיקר דינא דמק"ט דבטל המקח הוא משום דהו"ל כהתנה שאם יהא מום זה יתבטל המקח.[[11]](#footnote-12)

**אך** הביה"ל בח"ג סימן ג' כתב, דכל דהוי הטעות בעצם המעשה, ל"ב לדין תנאי, וגם ל"ש בזה דינא דדברים שבלב אינם דברים, עיי"ש בדבריו, ובמק"א נת' דהטעם בזה הוא משום דהמקח הי' על דבר שלם בלא מום, ול"ה דעת המקח על דבר שיש בו מום, ואכמ"ל.

טז] **ומצאנו** דברים מפורשים בזה בד' הרשב"ם שהובא על גל' הרי"ף בפ' מי שאחזו מהד' עוז והדר, ז"ל, ואני שמואל כמו"כ פסקתי בכל הני ע"מ שאני כהן והוא לוי וכו' אינה מקודשת, אע"פ דלא כפלי' לתנאי' וכו', דההוא מק"ט הוא, דל"ה תנאי אלא כהכא כגון אם יעברו ואם לא יעברו אם תשמשי אם לא תשמשי, דכל הני אינה מקודשת דקתני התם ל"ב כפילא, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרשב"ם דמק"ט אינו מדין תנאי, וע"כ אף לר"מ דבעינן תנאי כפול, מ"מ כל דהוי כמק"ט ל"ב לכפול, ואי"ז משום דבתנאי דלשעבר ל"ב משפטי התנאים, אלא משום דאי"ז מדין תנאי אלא מדין מק"ט,[[12]](#footnote-13) ובמק"א נת' להוכיח כן עוד מד' הראשונים בכ"ד, ואכמ"ל.

יז] **אמנם** הנה לכאו' בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' להדיא דעיקר דינא דמק"ט הוא מדין תנאי, וזהו שכתבו דהא דכשנמצאת בעולה אין לה כתובה, אשר תנן לקמן י"ב ב' דהוא משום דהוי מקחו מק"ט, הוא משום שלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה וימצאנה בתולה, וכל שנמצאת בעולה לא נתקיים התנאי, וזה דלא כמש"נ מכ"ד דמק"ט אינו מדין תנאי.

**ז**

יח] **ונראה** לישב, דהנה לקמן י"ב ב' תנן דהיא אומרת משארסתני נאנסתי "ונסתחפה שדהו", ולקמן ע"ה ב' תנן דכל שנולדו בה מומין אחר שנתארסה "נסתחפה שדהו, ובביאור ה"ט דנסתחפה שדהו, מבו' בד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש לעיל ב' ב' דהיינו דתלינן לה במזלו, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה בסנהדרין י' א', עיי"ש, ומבו' לפ"ז דאם ל"ה תלינן לה במזלו אלא במזלה, היתה מפסדת כתובתה, ויש ללמוד כן גם מד' התוס' לקמן ע"ז א' ד"ה אבל במומין, וכמש"נ בשיעור א' סקי"ד.

**ואמנם** צ"ב הטעם בזה, דהרי הא דכשנמצאת בעולה אין לה כתובה, הוא משום דמקחו מק"ט, וכל דבשעת האירוסין היתה בתולה, הרי אין מקחו מק"ט כלל, לדעת התוס' הרשב"א לקמן מ"ד דקי"ל דיש כתובה לארוסה, וכן דעת הרא"ש לקמן פ"ד סימן ד', ומ"ט הי' לנו להפסידה כתובתה אלמלי הא דתלינן לה במזלו.

**וביותר** יש להעיר בזה, במש"כ התוס' הרשב"א לעיל שם, ז"ל, אע"ג דבמתניתין פשיטא לן דמצי אמרה נסתחפה שדהו גבי משארסתני נאנסתי, התם משום וכו' ודאי יש לומר מזלו גרם "ואין כאן מק"ט" וחייב ליתן כתובה, עכ"ל, ומבו' דאלמלי הא דמזלו גרם, היתה מפסדת כתובתה משום דיש כאן מק"ט, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה בסנהדרין שם בסו"ד דהא דאי"ז מק"ט הוא משום דבאונס נבעלה ונסתחפה שדהו, עיי"ש, וזה צ"ב דכיון שכבר נתחייב לה כתובה בשעת אירוסין, היאך מצינו לחשבו כמק"ט.

יט] **ונראה** לפרש בזה, דאף דיש כתובה לארוסה, מ"מ ודאי דעיקר חיוב הכתובה הוא בעד מה שהוא זוכה בה לנישואין, וכתובת בתולה שהיא מוהר הבתולות, ודאי הויא בעד הנישואין, וע"כ הי' בדין דכל שנעשית בעולה קודם הנישואין, ונמצא שלא העמידה לו את עצמה לנישואי בתולה, אין לה כתובה, דכ"ה דאם היתה בעולה בשעת האירוסין הוי מקחו מק"ט ואינו חייב לה כתובה, ה"נ אם היא בעולה בשעת הנישואין הו"ל התחייבות הכתובה כמק"ט, דאף דכבר נתחייב לה כתובה בשעת האירוסין, מ"מ כיון דחיובו הוא בעד מה שהעמידה עצמה לנישואי בתולה, ע"כ כל שלבסוף אינה ראוי' לנישואין אלו, הי' בדין דלא יהא לה כתובה, וכל הא דיש לה כתובה הוא משום דתלינן לה במזלו, ועד"ז הוא גם כשנולדו בה מומין קודם הנישואין, דאלמלי הא דתלינן לה במזלו, הו"ל התחייבות הכתובה כמק"ט.[[13]](#footnote-14)

**ח**

כ] **והנה** לפ"ז נראה פשוט, דכל שזינתה תחתיו ברצון קודם הנישואין, הרי מלבד מה דמפסדת כתובה משום סוטה, עוד היא מפסדת כתובתה מכח הא שנעשית בעולה, וכיון שעשתה כן מדעתה ל"מ למימר לי' דמזלך גרם.

**ונפ"מ** לדינא בזה, הוא בגונא שעשתה עצמה מוכ"ע מדעתה קודם הנישואין, דלפי הנ"ל אין לה אלא מנה, דומיא דמוכ"ע שלא הכיר בה דכתובתה מנה, כיון שאינה מעמדת עצמה לנישואי בתולה, ולא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, וה"נ הוא כשעשתה בה מום מדעתה, דאין לה כתובה, כיון דאינה מעמדת עצמה לנישואי שלימה, ולא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו.

**והראוני** שכבר כתב כן ההפלאה בסימן ס"ז סק"ד, ז"ל, מיהו נראה דאם נבעלה מרצונה לקטן כשהי' ארוסה אף דאם נעשית מוכ"ע תחתיו אמרינן דנסתחפה שדהו ויש לה מאתים, מ"מ הכא דאבדה בתולי' במזיד אף דלא נאסרה עליו מ"מ אין כתובתה אלא מנה דלא שייך נסתחפה שדהו בעשאה מדעת, עכ"ל.[[14]](#footnote-15)

כא] **ולפ"ז** מתישב היטב מש"כ הרמב"ן ודעימי' דמדינא יש להאמינו להפסידה כתובתה, משום דלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה וימצאנה בתולה, דלא סגי במה שהיתה בתולה בשעת האירוסין, אלא בעינן שתהא בתולה בשעת הנישואין, דאם זינתה קודם הנישואין מדעתה, נמצא שלא העמידה עצמה לנישואי בתולה, ואין לה כתובה.

**ומה"ט** נקטו הראשונים דל"ב כלל להא דהם האמינוהו, דאף אם נתקדשה פחותה מבת ג', דודאי היתה בתולה בשעת הקידושין, מ"מ שפיר יש להאמינו מדינא דזינתה תחתיו, דכל שזינתה תחתיו מדעתה, אמרינן דמעיקרא לא נתחייב לה כתובה, כיון שלא העמידה עצמה לנישואי בתולה.[[15]](#footnote-16)

כב] **ונראה** דע"ז הוא שכתבו הראשונים דהוא מדין תנאי, דאף אי נימא דבכל מק"ט לא בעינן לדין תנאי, הרי היינו משום דמעיקרא לא היתה דעת המקח על דבר שיש בו מום, אך הכא דבשעת האירוסין שנתחייב לה כתובה היתה בתולה, הרי דהא דמפסדת כתובתה כשנבעלה תחתיו ברצונה, אי"ז אלא מדין תנאי, דלא נתחייב לה אלא ע"ד שתעמיד לו עצמה לנישואי בתולה.

**ט**

כג] **ונראה** עוד לפ"ז, דאף למ"ד דכנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה יש לה כתובה מנה, מ"מ כל שזינתה תחתיו ברצון קודם הנישואין אמרינן דמעיקרא לא נתחייב לה כתובה, ול"ב בזה להא דסוטה מפסדת כתובתה, - דכיון דהיכא דנעשית בעולה קודם הנישואין מדעתה אמרינן דלא נתחייב לה כתובה כלל משום שלא העמידה עצמה לנישואי בתולה, והיכא שנעשית בעלת מום מדעתה אמרינן דלא נתחייב לה כתובה כלל משום שלא העמידה עצמה לנישואי שלימה, הרי דכ"ש דהיכא דאסרה עצמה עליו מדעתה ואינה מעמדת עצמה לנישואין כלל, דאין לה כתובה.

**ובזה** מתפרש מה שנקטו הרא"ה והריטב"א דהי' לנו להאמינו מדינא אף כשבא להפסידה כתובה משום שזינתה תחתיו ברצון ואין לה כתובה, דאף דהטוען על אשתו שזינתה אינו נאמן, היינו כשטוען שזינתה לאחר נישואין שכבר נתחייב לה כתובה, ואינו נאמן להפסידה, אך כל שטוען שזינתה מדעתה קודם הנישואין, שפיר יש לנו להאמינו, כיון דכל שזינתה ואסרה עצמה עליו מדעתה, לא נתחייב לה כתובה כלל.

כד] **ומתישב** היטב בזה סתירת דברי הרשב"א, שכתב דכל שזינתה תחתיו לא חייל שעבודא דשטרא כלל, ומאידך כתב דאינו נאמן לומר שזינתה דהו"ל כטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שגובה, והיינו משום דשאני היכא שזינתה קודם הנישואין, דכיון שאסרה עצמה עליו מדעתה, לא נתחייב לה כתובה כלל, ולא חייל שעבודא דשטרא, ומשא"כ היכא שטוען שזינתה תחתיו אחר הנישואין שכבר נתחייב לה כתובה, הו"ל כטוען פרעתיך ויש לו שטר שגובה.

כה] **ומתישב** בזה גם מה שנקטו התוס' וש"ר דכל דמספק"ל אם זינתה תחתיו ברצון היא מפסדת כתובתה, ול"ה כאיני יודע אם פרעתיך דחייב, וכמו שדימו הראשונים טענת זנות לטענת פירעון דאינו נאמן, דהרי כל שזינתה תחתיו ואסרה עצמה עליו מדעתה, אמרינן דלא נתחייב לה כתובה כלל, וכל דמספק"ל בזה הו"ל כאיני יודע אם נתחייבתי, וכל מה שדימו הראשונים טענת זנות לטענת פירעון, הוא כשטוען שזינתה לאחר הנישואין, שכבר נתחייב לה כתובה, וכנ"ל.

**י**

כו] **ובזה** נבא לבאר לד' המהרש"א דקטנה שזינתה מפסדת כתובתה, ובהקדם, דהנה בתשו' מהרי"ק שורש פ"א כתב בתו"ד דלדעת הרמב"ם דקטנה שזינתה נאסרת על בעלה, היא מפסדת כתובתה, - ונתחדש בזה, דלא אמרינן דכיון דקטנה לאו בת עונשין היא ואינה נתבעת על מעשי', ע"כ אף אינה מפסדת כתובתה מכח מה שאסרה עצמה עליו, אלא כיון שאסרה עצמה על בעלה מדעתה, חשיב דמעשי' גרמו לה ליאסר והיא מפסדת כתובתה.[[16]](#footnote-17)

**והנה** המהרי"ק שם כתב דהא דלדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא אינה מפסדת כתובתה, הוא מאחר שהיא מותרת עליו, ומשמע דאילו היתה נאסרת עליו, היתה מפסדת כתובתה, דחשיב דמעשי' גרמו לה ליאסר, ורק משום דאינה נאסרת עליו בכך אינה מפסדת כתובתה, וכן נראה גם בד' היש"ש בפירקין סימן כ"ד, ז"ל, ומאחר שמותרת לבעלה, א"כ ק"ו שלא הפסידה כתובתה, עכ"ל, ומשמע דכל הא דאינה מפסדת כתובתה, הוא משום שאינה נאסרת לבעלה בכך, - והיינו משום דפלוגתת הרמב"ן והתוס' בדין פיתוי קטנה, הויא פלוגתא מסוימת באיסור סוטה לבעלה אם הוא אף בפיתוי קטנה ורק כשנאנסה אונס גמור אינה נאסרת, אך לא פליגי במידת האונס דפיתוי קטנה, וע"כ כ"ה דלדעת הרמב"ם היא מפסדת כתובתה משום דחשבינן דמעשי' גרמו לה ליאסר, הרי דה"נ לדעת התוס' אילו היתה נאסרת עליו, היתה מפסדת כתובתה.

**ונפ"מ** רבתא לדינא בזה, דכל הא דלדעת התוס' אינה קטנה שזינתה מפסדת כתובתה, הוא רק באשת ישראל שאינה נאסרת בכך על בעלה, אך באשת כהן שנאסרת בכך על בעלה, ה"ה מפסדת כתובתה, - דכ"ה דלדעת הרמב"ם קטנה שזינתה מפסדת כתובתה משום דמעשי' גרמו לה ליאסר עליו, ה"נ לדעת התוס' קטנה אשת כהן שזינתה מפסדת כתובתה משום שהיא נאסרת בכך על בעלה.[[17]](#footnote-18)

כז] **ולפמש"נ** נראה עוד, דאף אשת ישראל קטנה שזינתה תחתיו קודם הנישואין מפסדת כתובתה, דהו"ל ככנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה דמקחו מק"ט, דכיון דזנות דקטנה חשיבא כזנות מדעתה, דמה"ט אם נאסרה עליו עי"ז היא מפסדת כתובתה, הרי דע"כ כל שזינתה קודם הנישואין אין לה כתובה, - דהרי כל הא דאשה שנאנסה קודם הנישואין אינה מפסדת כתובתה הוא רק משום דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, וכל שזינתה מדעתה ול"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, היא מפסדת כתובתה.[[18]](#footnote-19)

כח] **ובזה** זכינו לפרש לד' המהרש"א דבמוצש"ר על הקטנה היא מפסדת כתובתה, דאף דלדעת התוס' פיתוי קטנה אונס הוא ואינה נאסרת על בעלה, מ"מ כיון שזינתה מדעתה קודם הנישואין ל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, והו"ל ככנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה דאין לה כתובה.[[19]](#footnote-20)

**יא**

כט] **אמנם** הנה בד' המל"מ בפי"א מאישות ה"ח ד"ה אך אכתי קשיא לי' מבו', דלדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא, הרי דאף קטנה אשת כהן שזינתה יש לה כתובה, כיון דאנוסה היא, ומבו' עוד בדבריו, דאף אם זינתה קודם הנישואין יש לה כתובה, וזה דלא כמש"נ בדעת המהרש"א.[[20]](#footnote-21)

**ונראה** דזה תליא בביאור עיקר פלוגתת הרמב"ם והתוס' בדין פיתוי קטנה, דהנה בדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא, כתב בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קע"ב דלאו היינו דחשבינן לה כאנוסה ממש, אלא היינו דיש לו דין אונס, שהרי פטרה רחמנא מעונשין, וה"נ אינה נאסרת על בעלה, עיי"ש, ומבו' בדבריו שם דיסוד פלוגתת התוס' והרמב"ם היא באיסור סוטה לבעלה, דלדעת הרמב"ם כל שזינתה במזיד היא נאסרת על בעלה, והוא משום דמעלה מעל באישה, ולדעת התוס' כ"ה דפטרה תורה את הקטנה מעונשין אף אינה נאסרת על בעלה.[[21]](#footnote-22)

**אך** בחי' הגרע"א לקמן ר"פ נערה שנתפתתה דהמפתה את הקטנה לא חשיב כמפתה אלא כאונס, משום דפיתוי קטנה אונס הוא, ומבו' מדבריו דהא דפיתוי קטנה אונס הוא, היינו דחשבינן לה כאנוסה ממש,[[22]](#footnote-23) וכ"ה להדיא בחי' הגר"א בנדה מ"ד ב', עיי"ש,[[23]](#footnote-24) וכ"נ להדיא בחי' הריטב"א לקמן ל"ו א' (ד"ה הא קטנה), עיי"ש, ולפי דבריהם יסוד פלוגתת הרמב"ם והתוס' היא במידת האונס דפיתוי קטנה, דלדעת הרמב"ם לא חשבינן לה כאונס, ולדעת התוס' חשבינן לה כאונס, וזהו שנקט הגרע"א דפליגי גם בחיובו של המפתה, דלדעת הרמב"ם חשיב כמפתה, ולדעת התוס' חשיב כאונס.[[24]](#footnote-25)

ל] **ולפ"ז** נראה דבזה הוא דתליא דין הפסד כתובה בקטנה שזינתה, דבדעת המהרש"א נראה דס"ל דאף לדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא לא חשיבא כאנוסה גמורה, וע"כ הגם דאף דלדידהו אין קטנה שזינתה מפסדת כתובתה, משום דלא נאסרה על בעלה, מ"מ כל שהיא אשת כהן ונאסרה על בעלה, ה"ה מפסדת כתובתה, דמעשי' גרמו לה ליאסר, כ"ה דלדעת הרמב"ם כל קטנה שזינתה מפסדת כתובתה, וגם י"ל דאף אשת ישראל שזינתה קודם הנישואין מפסדת כתובתה, משום שלא העמידה עצמה לנישואי בתולה.

**אך** בדעת המל"מ נראה דס"ל דלדעת התוס' חשיבא קטנה כאנוסה גמורה, וע"כ אף כשהיא אשת כהן אינה מפסדת כתובתה, ככל אשת כהן שנאנסה, ואף אם זינתה קודם הנישואין אינה מפסדת כתובתה, ככל ארוסה שנאנסה.[[25]](#footnote-26)

1. והדברים מבוארים כן גם בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין, ז"ל, ז"ל, וא"ת מעשה שהיה מפני מה לא אסרוה שהרי דוד ידע בדבר, "ואילו הי' אוריה יודע סודו כמוהו אסורה היתה לו", א"כ אף לדוד תאסר, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דכל הא דהיא אסורה על דוד, הוא רק משום דאם הי' אורי' יודע סודו כמוהו היתה אסורה לו, ואף דבפועל אין אורי' יודע סודו כמוהו ולא אסרינן לה עליו, מ"מ היא אסורה על דוד, אך אם ל"ה סגי בידיעה זו לאסרה על אורי', אף ל"ה נאסרת בכך על דוד, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז ובע"א קצת כתבו בשערי חיים סימן ל"ח ובחי' הגר"ש סימן י"ג, ועיי"ש בשערי חיים במש"כ לישב דלא תיקשי ע"ד הש"ך ממש"כ התוס' לעיל מינה דבספק בקי היא מותרת לו דמוקמינן לה בחזקת היתר, ואפ"ה היא מפסדת כתובתה, והרי דאף דבפועל היא מותרת לו, מ"מ היא מפסדת כתובתה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחי' הגר"ש סימן י"ג כתב לישב לד' הש"ך, דאף דהא דאשה שזינתה מפסדת כתובתה הוא גם משום הזנות עצמה, מ"מ בספק אין לנו להפסידה כתובתה מכח זה, דהו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, וכל הא דבספק היא מפסדת כתובתה, הוא מכח שאסרה עצמה על בעלה, דהו"ל כאיני יודע אם נתחייבתי, דעיקר חיוב הכתובה הוא כ"ז שהיא מעמדת עצמה לבעלה, וע"ז שפיר כתב הש"ך דכל דאיכא ס"ס להתירה ואינה אסורה לו, אינה מפסדת כתובתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני עוד בזה ממש"כ רש"י בסוטה כ"ג ב' בדין שומרת יבם שנסתרה, ז"ל, ולא נוטלות כתובה, שהיא גרמה לאסור עצמה עליו שנסתרה אחר קינוי וכו', ואפילו לית לן דרב המנונא דשומרת יבם שזינתה מותרת ליבמה, נהי דמותרת, מיהו לא בעי למינסב אשה זונה והיא הפסידה כתובתה, עכ"ל, והרי דאיכא דין בפנ"ע באשה שזינתה דמפסדת כתובתה משום דלא בעי אשה זונה, ואמנם למ"ד דשומ"י שזינתה אסורה ליבמה, ליכא מקור לדין זה, אך למ"ד דהיא מותרת ליבמה ואפ"ה היא מפסדת כתובה, בע"כ דאיכא טעם בפנ"ע להפסידה דלא בעי למינסב אשה זונה.

   אך באמת נראה דד' רש"י קיימי דוקא בשומרת יבם, שעדיין לא כנסה, ובזה מצי למימר דלא בעי "למינסב" אשה זונה, אך באשתו הנשואה שזינתה ליכא לה"ט, וכאשר כ"ה מבו' מד' רש"י שם שהוצרך לטעם אחר בהא דממזרת ונתינה לא נוטלות כתובה, וכנ"ל, - ואמנם אכתי יש מקום לדון לפ"ז בנידו"ד דזינתה כשהיא ארוסה, אם היא מפסדת כתובתה גם משום ה"ט דל"ב למינסב אשה זונה, דומיא דשומרת יבם, ושוב מצאתי כן בד' המל"מ בפי"א מאישות ה"ח סוד"ה וראיתי לדקדק שנקט דגם בארוסה שזינתה איכא לה"ט דל"ב למינסב אשה זונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו עד"ז בד' המהרי"ק בשורש פ"א, דאף לדעת הרמב"ם דקטנה שזינתה נאסרת על בעלה, והיא מפסדת כתובתה, מ"מ אינה מפסדת מה שהכניסה, דאף גדולה לא הפסידה אלא מטעם קנס, וקטנה לאו בת קנסא היא, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובפשוטו י"ל בזה בתרי גווני, חדא דכל הא דאיני יודע אם פרעתיך חייב הוא בדליכא ספק לפנינו, אך כל דאיכא ספק לפנינו פטור, ועי' בזה בחי' הרשב"א בגיטין ע"ח ב', ובד' קמאי בב"מ צ"ז ב', ובקצוה"ח סימן שד"מ סק"ג, ועוד, דכל הא דאיני יודע אם פרעתיך חייב הוא רק כשהנתבע הו"ל למידע, עי' תוס' הרא"ש ב"מ צ"ז ב', ובעה"ת שער ל"ח ח"ג, ומל"מ פ"ד משאלה ה"א, ונתיה"מ סימן ע"ה ס"ק ה' ז'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם פשוט דלאו היינו דאיגלאי מילתא למפרע דמעולם לא נתחייב לה כתובה כלל, ונמצא דהי' שוהה עם אשתו בלא כתובה, אלא היינו דאף דנתחייב לה כתובה, מ"מ אין חיובו אלא כ"ז שלא תזנה תחתיו, ודמי למה שאמרו לקמן נ"ג א' דבמתה היא אין לה כתובה משום דבעינן כשתנשאי לאחר, ולאו היינו דנתברר למפרע דלא נתחייב לה כתובה כלל, אלא אף דנתחייב לה כתובה, מ"מ אין חיובו אלא כשמת או נתגרשה והותרה לינשא, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך העירו דיש לפרש לד' הרשב"א בע"א, דאף אי נימא דהא דכשזינתה תחתיו אין לה כתובה אי"ז משום דאדעתא דהכי לא נתחייב לה, מ"מ חשיב דלא הי' לשטר שעת הכושר, כיון דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים, וכל שזינתה תחתיו נמצא דלא חייל כלל שעבוד השטר. [↑](#footnote-ref-9)
9. עוד יש להעיר בזה, מהא דתנן בסוטה כ"ד א' דמתו בעליהן עד שלא שתו, ב"ש אומרים נוטלות כתובה, ומפרשינן שם כ"ה א' וביבמות ל"ח ב' דהוא משום דס"ל דשטר העומד לגבות כגבוי דמי, ופירש"י בסוטה שם, דכיון דכגבוי דמי, קיימי נכסי הבעל ברשותה, והו"ל יורשי הבעל תובעין והמע"ה ועליהן להביא ראי' שזינתה בסתירה זו ואבדה כתובתה, ואי נימא דכל שזינתה תחתיו אמרינן דאדעתא דהכי לא נתחייב לה כתובה, נמצא דהוי הספק בעיקר החיוב, והיאך מצינו למימר דהוי כגבוי ודאי ביד האשה, ודמי להיכא דמספק"ל אם מת הבעל תחילה או מתה האשה תחילה, דודאי לא נימא דהוי כגבוי בידה, כיון דמספק"ל שמא מתה תחילה ולא נתקיים התנאי דלכשתנשאי לאחר, (ובפירש"י ביבמות שם כתב דהא דהוי כגבוי הוא בשעה שמת הבעל, עיי"ש, והרי דלא חשיב כגבוי אלא כשמת והגיע זמן חיובו, ובע"כ דכל שזינתה תחתיו לא אמרינן דאדעתא דהכי לא נתחייב לה, וע"כ הו"ל כגבוי), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שכתב לדון דקו' הראשונים היא למ"ד דארוסה אין לה כתובה, ודחה לזה דאכתי איצטריך לה"ט דהם האמינוהו בגונא שכתב לה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועפי"ז כתב הגרע"א שם דבחופה דל"מ תנאי, משום דא"א לקיימו ע"י שליח, אף אין קנין החופה בטל מכח הטעות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ושמעתי מג"א להוסיף בזה, דהרשב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל בב"ב קל"ז ב' ד"ה ואם לאו דלדעת ר"מ דבעינן תנאי כפול, ל"מ גם אומדנא דמוכח, וע"כ הוכיח דבדיני ממונות ל"ב תנאי כפול, מההיא דכתב נכסיו לאחרים ואח"כ בא בנו ומעוד דוכתי, ולפ"ז תיקשי דאטו לדעת ר"מ אין מום מבטל קידושין ומקח, ובע"כ דבמק"ט ל"ב לדין תנאי, אך באמת יש מקום לחלק, דאף דלדעת ר"מ ל"מ גם אומדנא דמוכח, מ"מ בכה"ג שדעת כל בנ"א לכך, י"ל דמהני, וע"כ אף אי נימא דמק"ט הוא מדין תנאי, י"ל דה"ז מועיל גם לדעת ר"מ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ופשוט לפ"ז, דבארוסה שאינה מתרצה לינשא, אין הבעל חייב לה כתובה מדינא, כיון שאינה מעמידה לו את עצמה לנישואין, ול"ב בזה לדין מורדת. [↑](#footnote-ref-14)
14. ונראה עוד, דאף למש"נ בשיעור א' סקי"ג ואילך בדעת הרא"ה והרי"ד דהא דתנן דנסתחפה שדהו, לאו היינו דתלינן לה במזלו, אלא היינו דכיון דנעשה זה תחתיו ה"ה שותה בעציצו ול"מ זה לפטרו מכתובתה, משום שכבר נתחייב לה בכתובה בשעת אירוסין, מ"מ י"ל דהיינו רק משום דבשעת האירוסין העמידה את עצמה היא מצ"ע העמידה את עצמה לנישואי בתולה, ומה דנעשית אח"כ אינה ראוי' לכך באונס, אי"ז טעם להפסידה כתובתה, דשדהו היא שנסתחפה, אף דלא תלינן לה במזלו, אך כל דמדעתה אינה מעמדת עצמה לנישואי בתולה, אין לה כתובה, והיינו משום דמהא דתנן דנסתחפה שדהו, משמע דהי' מקום לפטרו מכתובה משום דעכשיו אינה מעמידה עצמה לנישואי בתולה, וע"ז הוא דתנן דנסתחפה שדהו, והיינו דחשיב דהעמידה עצמה לנישואי בתולה ושדהו היא שנסתחפה, אך כל שמדעתה אינה מעמדת עצמה לנישואי בתולה, ליכא לה"ט, והיא מפסדת כתובתה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם יש להעיר לפ"ז במש"כ הש"ך דהא דאינה מפסדת כתובתה משום הספק שזינתה תחתיו ברצון, הוא משום דהיא מותרת לו מכח הס"ס, ולכאו' כ"ז ניחא אם באנו להפסידה כתובתה מכח שאסרה עצמה עליו, אך הרי יש לנו להפסידה כתובתה גם משום דנעשית בעולה מדעתה ולא העמידה עצמה לנישואי בתולה, וכיון דס"ס ל"מ להוציא ממון מ"ט אינה מפסדת כתובתה מכח זה.

    אך באמת הרי בלא"ה הק' הש"ש בש"א פכ"ג דמ"ט אינה מפסדת כתובתה משום הספק שזינתה לאו תחתיו והי' מקחו מק"ט, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס החדש בסוגיין, ולפ"ז ניחא גם קו' זו. [↑](#footnote-ref-16)
16. וזה מתפרש היטב לפ"מ שאמרו בסנהדרין נ"ה ב' דקטנה מזידה היא ורחמנא הוא דחס עלה, וע"כ חשיב שפיר דמעשי' גרמו לה ליאסר. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואין לומר דאינה מפסדת כתובתה בכך, משום דקדושת כהונתו גרמה לו, וכמש"כ הר"ן בשלהי נדרים דמה"ט אשת כהן שנאנסה אינה מפסדת כתובתה, עיי"ש, - דנראה פשוט דל"מ ה"ט דקדושת כהונתו גרמה לו, אלא כשנאנסה, ובאנו להפסידה כתובתה משום דאינה אשה הראוי', ובזה אמרינן דמצי אמרה אנא הא חזינא וגברא הוא דנסתחפה שדהו משום דקדושת כהונתו גרמה לו, אך כל שזינתה מדעתה ומעשי' גרמו לה ליאסר עליו, ל"מ מידי הא דקדושת כהונתו גרמה לו.

    ונפ"מ בזה נראה, בדין אשת כהן שנשאת חוץ מפלוני, וזינתה עם ממזר, ונפסלת לכהונה, וכן למ"ד דנשים המסוללות זו בזו נפסלות לכהונה, דכיון דמעשי' גרמו לה ליאסר, ודאי דאין לה כתובה, ולא מצי אמרה דקדושת כהונתו גרמה לו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש להוסיף בזה מש"כ היש"ש בפירקין סימן כ"ד, בדין קטנה שזינתה, ז"ל, ומאחר שמותרת לבעלה, א"כ ק"ו שלא הפסידה כתובתה, ומ"מ נראה שאם רוצה לגרשה וליתן לה כתובה הרשות בידו ואינו עובר על חדר"ג שגזר שלא לגרשה בע"כ, מאחר דזילא בי' מילתא וכו', דאין לך מום גדול מזה וכו' ואדעתא דהכי לא נסבה וכו', "ואיהי דאפסיד אנפשה כי אינו דומה לאונס ממש", עכ"ל, והרי להדיא דאף לדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא, מ"מ ל"ד לאונס ממש, ואמרינן דאיהי דאפסיד אנפשה, ולפ"ז מסתברא מילתא כמש"נ דקטנה אשת כהן שזינתה שהיא נאסרת עליו, מפסדת כתובתה, וכאשר כן נ' בל' היש"ש שם, וכן אם זינתה קודם הנישואין ולא העמידה עצמה לנישואי בתולה, היא מפסדת כתובתה. [↑](#footnote-ref-19)
19. וגם בלא מש"נ דכל שזינתה קודם הנישואין מדעתה אין לה כתובה משום שלא העמידה עצמה לנישואי בתולה, יש לישב לד' המהרש"א די"ל דדבריו קיימי בקטנה אשת כהן, דכיון דהיא נאסרת עליו, שפיר היא מפסדת כתובתה, וכנ"ל, והרש"ש לקמן ל' ב' רמז דיש להעמיד ד' המהרש"א באשת כהן, אך כתב דאף אשת כהן אינה מפסדת כתובתה, כיון דאנוסה היא, אך למש"נ יש מקום לומר דקטנה אשת כהן שזינתה מפסדת כתובתה. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה המל"מ שם תמה עפי"ז ע"ד הרמב"ן לקמן ל"ו א', עיי"ש, ולמש"נ בד' המהרש"א נתישב היטב ד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועד"ז נראה למש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סו"ס קל"ד דקטנה ל"ה אנוסה גמורה, אלא דכיון דאינה שלימה כ"כ בדעה, ליכא מעל גמור בבעלה ואינה נאסרת, - ולפ"ז נראה דפלוגתת הרמב"ם והתוס' היא בהך מילתא, אם כיון דאינה אנוסה גמורה ה"ה נאסרת לבעלה, או דכיון דאינה שלימה כ"כ בדיעה וליכא מעל גמור בבעלה אינה נאסרת. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך בד' התוס' שם שנקטו דהמפתה קטנה לא חשיב כאונס, נראה דס"ל דפיתוי קטנה ל"ה כאונס ממש, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ו סימן ס"ט, עייש"ה, וכ"נ גם ממשה"ק התוס' וש"ר לעיל בע"א דאיכא ס"ס דספק אונס וספק פיתוי קטנה, ואם פיתוי קטנה הוי מעשה אונס גמור, אי"ז ב' ספיקות כלל, וכ"נ גם בל' הרשב"א בתשו' ח"א סימן י', - ולפ"ז קרוב הדבר דהפלוגתא בדין פיתוי קטנה, אינה במידת האונס, אלא אם סגי באונס זה להתירה לבעלה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בסנהדרין נ"ה ב' דבקטנה איכא תקלה משום דמזידה הוא, דחויא בעלמא הוא, דפיתוי קטנה אונס הוא. [↑](#footnote-ref-24)
24. וכ"ה מבו' בד' החת"ס בתשו' אהע"ז ח"ב סימן ד', שדן לתלות דין גירושי שוטה אם חשיב כגט מעושה, בהפלוגתא אם פיתוי קטנה אונס, ודחה לזה, דבשוטה ודאי דפיתויו אונס הוא, - וכ"ה מבו' בד' כמה מן האחרונים שפירשו דמש"כ הרמב"ם דקטנה שזינתה נאסרת על בעלה, הוא משום דסמך על הסוגיא דסנהדרין נ"ה ב' דקטנה כיון דמזידה היא תקלה נמי איכא ורחמנא הוא דחס עלה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומה"ט כתב המל"מ שם לעיל מינה, דאף למש"כ בפירש"י בסוטה כ"ג ב' דשומרת יבם שזינתה מפסדת כתובתה אף אם אינה נאסרת בכך על בעלה, משום דמצי למימר דלא בעינא למינסב אשה זונה, מ"מ קטנה שזינתה אינה מפסדת כתובתה, כיון דאנוסה היא, וזה לטעמי' דבפיתוי קטנה חשבינן לה כאנוסה. [↑](#footnote-ref-26)