19 יאוש בדבר שברשותו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ד' כ"א תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"מ דכ"ו., נחלקו הראשונים בדין יאוש בדבר שברשותו, דהתוס' בסוגיין ד"ה דשתיך כתבו בסו"ד, ז"ל, אבל מחציו ולפנים של בעה"ב דאינו שוכח חפציו ימים רבים, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דאם הי' שוכח חפציו ימים רבים ומתיאש מהם, הי' מועיל היאוש, אף דהוי זה דבר שברשותו.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, אבל מחציו ולפנים אני אומר הבעלים הניחוהו וחצרו קונה לו שלא יצא מרשותו, שאין יאוש מפקיע ממון בעה"ב שברשותו, וזה עיקר, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) וכ"כ בחי' הרשב"א, ז"ל, א"נ אין יאוש של בעל הבית מפקיע ממון בעל הבית שברשותו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א, ז"ל, ולא עוד אלא דליכא יאוש בדבר שהוא בחצרו המשתמרת, עכ"ל.

וכ"ה בחי' הר"ן לעיל דכ"ג:, ז"ל, וכגון דידע דהך כופרא ל"ה של בעל הגת, דאי דידי' הות כיון דברשותי' קיימא ל"מ בי' יאוש, עכ"ל, וכ"כ הנימו"י שם, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין ולעיל דכ"ג:.

ב] והנה באמת לדעת התוס' יש ללמוד מסוגיית הגמ' דמהני יאוש בדבר שברשותו, והוא ממש"א בסוגיין דהא דאם הי' משכירו לאחרים הרי אלו שלו, איירי אף ברוב ישראל משום דההוא דנפל מיני' מייאש וכו', והנה לדעת התוס' שם שפירשו דאיירי בשבעה"ב דר עמהם, הרי מבו' מזה, דמהני יאוש דהבעה"ב בדבר שברשותו, וכבר כתב כן המרדכי בסימן ר"ס דמזה מוכח דאף בדבר שברשותו מהני יאוש ואין חצירו קונה לו, עיי"ש,[[2]](#footnote-3) אך המרדכי לא דן על עיקר דין יאוש ברשות, אלא דן שיזכה בזה בקנין חצר, עיי"ש.

וכ"ה גם בד' התוס' שם, ז"ל, וניזיל בתר בתרא, דהיינו בעה"ב וכו', ואפילו אין בו סימן דאין בעל הבית מתיאש מה שמפסיד בביתו כסבור שימצאנו היום או למחר כיון שאין נכרים עמו דרים בביתו, עכ"ל, והרי דאם הי' בעה"ב מתיאש, הי' מועיל היאוש, אף דהוא ברשותו, וכן הוכיח בחי' הגרע"א בסוגיין מדבריהם.

ג] והנה הרמב"ן במלחמות לקמן ע"ב כתב בתו"ד, ז"ל, דבשלמא היכא שנטלה בתורת אבדה ולא ע"מ לגוזלה קודם יאוש דא"א לקנותה ביאוש מפני שידו כיד הבעלים ושומר שכר שלהם הוא הלכך לעולם אינה נקנית ביאוש הואיל וישנה ברשות הבעלים, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן בחי' שם, וכ"ה בחי' הריטב"א לעיל דכ"א:, ז"ל, כיון דבשעת נטילה לא זכה הרי ידו כיד הבעלים וכנפקד שלהם שאין יאוש מועיל בו, עכ"ל.

והנה בד' הרמב"ן לא נתפרש להדיא דהוא משום דאין יאוש מפקיע ממונו של אדם שהוא ברשותו, ויש מקום לומר דהך דינא ל"ש כלל בשומר אבידה, וזה לפמש"כ הרמב"ן בסוגיין דהא דאין יאוש מפקיע ממון בעה"ב שברשותו, היינו דחצירו קונה לו שלא יצא מרשותו, והנה גדר הדברים צ"ב, אך אם אכן מכוון הרמב"ן הוא דבעינן בזה לכח קנין חצר, הרי דל"ש כן באבידה שביד השומר אבידה, דבפשוטו אי"ז בחצר הראוי' לקנות לאובד, אך לדעת הסוברים דחצר הנפקד קנוי' למפקיד, י"ל דהוי זה כחצירו גם לענין זה, ואכמ"ל, אלא דין אחר הוא, דכיון דהוא ביד נפקד המחזיקו בעד הבעלים, ל"מ בזה יאוש.

אך באמת מל' הרמב"ן במלחמות שסיים דהא דאינה נקנית ביאוש הוא הואיל וישנה ברשות הבעלים, משמע דהוא מכח דינא דאין יאוש מפקיע ממונו של אדם שהוא ברשותו, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן לקמן שם כתב, ז"ל, בשנטלה מתחילה ע"מ להחזירה דכיון דנעשה שומר של בעלים הו"ל אבידה זו כאילו היא ברשות בעלים לגמרי, ומשו"ה יאוש הבא לאחר מכן אינו יכול להפקיע מהם אבידה זו שהיא ברשותן, "שאין יאוש מפקיע ממונו של אדם שהוא ברשותו", עכ"ל.

ד] והנה בקצוה"ח סימן רנ"ט סק"א הק' ע"ד הרמב"ן דל"מ יאוש בדבר שברשותו, מההיא דשור הנסקל שהוזמו עדיו כל הקודם בו זכה, ומשמע דהיינו אף אם השור בביתו וברשותו, וכתב לישב דהתם הוא מדין הפקר, ומהא דתאנה הנוטה לדרך ומצא תאנה תחתי' דמותר מטעם יאוש ואע"ג דהתאנה ברשותו, ולא נתפרש בדבריו, מ"ט התאנה שתחתי' היא ברשותו, ומהא דהמוצא מעות בבתי כנסיות ובבתי מדרשות הרי אלו שלו, אע"ג דחצר השותפין הוא וא"כ לא נפיק מרשותו, ומהא דנתיאשתי מפלוני עבדי דמהני היאוש אע"ג דעבד חשוב לעולם ברשותו דיד עבד כיד רבו.[[3]](#footnote-4)

ועיי"ש שכתב מכח זה, דלעולם מודה הרמב"ן דמהני יאוש בדבר שברשות הבעלים, וכל מש"כ הרמב"ן דל"מ יאוש הוא רק בדבר שביד שומר אבידה, עיי"ש בדבריו.

והנה אמנם בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין ובד' הר"ן והנימו"י לעיל דכ"ג: מפורש דל"מ יאוש בדבר שברשותו, - אך בד' הקצוה"ח מבו' דהישוב לזה הוא, דכל היכא שהוא ברשות הראוי' לקנות לו, ודאי ל"מ יאוש, אך בדבר שביד שומר אבידה, הרי אי"ז ראוי לקנות לו, והא דהתם ל"מ יאוש, הוא משום דהוא ביד השומר שאינו מתיאש, עייש"ה בדבריו, - אך זה דלא כמש"נ מל' הר"ן דהא דל"מ יאוש בדבר שביד שומר אבידה, הוא חד דינא עם הא דל"מ יאוש בדבר שברשותו.

ה] ובנתיה"מ שם סק"א כתב לישב, דהא דל"מ יאוש בדבר שברשותו, הוא משום דיאוש ל"מ אלא באבידה, וע"כ כל שהוא בחצירו במקום המשתמר לאו אבידה היא, וע"כ בבתי כנסיות ובתי מדרשות דאי"ז מקום המשתמר, וכן בעבד שברח דמיקרי אינו ברשותו, שפיר מהני היאוש, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אין להוכיח מד' התוס' בההיא דמשכיר ביתו דמהני יאוש בדבר שברשותו, דמש"כ דאם הי' בעה"ב מתיאש הי' מועיל היאוש, הוא משום דהויא חצר שאינה משתמרת.[[4]](#footnote-5)

ובאמת הדברים מפורשים כן בד' הריטב"א בסוגיין שכתב דליכא יאוש בדבר שהוא בחצרו המשתמרת, והרי להדיא דכל הא דל"מ היאוש הוא רק בדבר שהוא בחצרו המשתמרת, אך כל שהוא בחצרו שאינה משתמרת שפיר מהני היאוש, וכד' הנתיה"מ.

ואמנם מה שנראה בד' הנתיה"מ דגם כשהוא ברה"ר במקום המשתמר ל"מ יאוש, משום דלא חשיב אבידה, שהרי דימהו לדינא דסימן ר"ס דכשמונח במקום המשתמר לאו שמה אבידה, לכאו' אין מ' כן בד' הראשונים, ומ' דרק כשהוא "בחצרו" המשתמרת ל"מ היאוש.

אמנם הנה בחי' הגרע"א לעיל דכ"ה. כתב בתו"ד, ז"ל, י"ל כיון דהכלי נשאר בחזקת הבעלים דהא מהכלי לא מייאשו, ושוב הוי פירות כמונחים בחצירו דל"מ יאוש לשיטת הרמב"ן וסייעתו, אף דהכלי הוי חצר שאינו משתמר לענין קנין, מ"מ י"ל לענין זה מהני דלא יצא מרשות בעלים ע"י היאוש, עכ"ל, והרי שדעתו נוטה דל"מ יאוש בחצרו אף שאינה משתמרת, וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ו] יש להסתפק בהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם, אם הוא אף בדבר שברשותו, ובפשוטו נראה דלדעת הסוברים דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא מדין יאוש, הרי ודאי דאם ל"מ יאוש בדבר שברשותו, ה"נ באבודה ממנו ומכל אדם ל"מ בדבר שברשותו, אך לדעת הסוברים דהוא היתר בפנ"ע, יש להסתפק אם גם היתר זה ל"מ אלא בדבר שברשותו, ובפרט לד' התרוה"כ דגם באבודה ממנו ומכל אדם ל"ה כהפקר וליכא אלא היתר זכי', או דהיתר זה שאני ומהני אף בדבר שברשותו.

ובאמת דגם אי נימא דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא מדין יאוש, ג"כ יש מקום לומר דיועיל גם בדבר שברשותו, וזה לפמש"כ הנתיה"מ דהא דל"מ יאוש בדבר שברשותו הוא משום דלא חשיב כאבידה, וי"ל לפ"ז דבדבר האבוד ממנו ומכל אדם חשיב כאבידה אף כשהוא ברשותו המשתמרת.

ז] ומצאנו בזה דברים מפורשים בד' הר"ן בשבת דק"כ., בהא דתנן התם בנפלה דליקה דאינו רשאי להציל אלא מזון ג' סעודות, ואומר לאחרים בואו והצילו לכם, ואם היו פיקחין עושין עמו חשבון אחר השבת, ובגמ' שם פריך חשבון מאי עבידתי' מהפקירא זכו, ופירש"י, ז"ל, מהפקירא וכו', דהא הצילו לכם קאמר להו לצרכיהם, וכתב הר"ן ע"ז, ז"ל, וא"צ לכך, דאפי' לא אמר להו הכי, כיון שהוא אינו רשאי להציל, ה"ה מופקר לכל, מידי דהוה אמציל מזוטו של ים ומשלוליתו של נהר, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הר"ן, דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא גם בדבר שברשותו, ולמדנו לפ"ז, דאף דבהיתר יאוש דעת הר"ן במכילתין דל"מ בדבר שברשותו, מ"מ התירא דאבודה ממנו ומכל אדם שאני, ומהני אף בדבר שברשותו, ומוכח לפ"ז מד' הר"ן דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם אינו מדין יאוש, או דזוטו של ים חשיב כאבידה אף כשהוא ברשותו.

ח] אמנם מד' הרמב"ם והראב"ד נראה להוכיח דגם התירא דאבודה ממנו ומכל אדם ל"מ בדבר שברשותו, דהנה כתב הרמב"ם פט"ז מגזו"א ה"ח, ז"ל, והואיל וחצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו כמו שיתבאר, למה לא יקנה בעל החצר זה המטמון שבתוך הכותל הישן אע"פ שהוא של אמוריים ותהיה מציאה זו לבעל החצר, מפני שאינה ידועה לו ולא לאחרים והרי זה המטמון אבוד ממנו ומכל אדם ולפיכך הוא של מוצאו, ומה אבידה של אדם אמרה תורה אשר תאבד ממנו ומצאתה מי שאבודה ממנו ומצויה אצל כל אדם יצאת זו שנפלה לים שאבודה ממנו ומכל אדם, ק"ו למטמון קדמוני שלא היה שלו מעולם והוא אבוד ממנו ומכל אדם לפיכך הוא של מוצאו, עכ"ל, וצ"ע דאם אכן חשיב המטמון כאבודה ממנו ומכל אדם, א"כ מ"ט בעינן להא דשל אמוריים הוא, הרי אף אם הי' של אבותיו, מ"מ כיון דהוא אבוד ממנו ומכל אדם ה"ה של מוצאו.

ט] ונראה לישב, דהנה הראב"ד שם השיג ע"ד הרמב"ם, ז"ל, זהו ק"ו שיש עליו תשובה, אבידה שבים למי תזכה הים אבל אבידה שבגל הגל תזכה לבעליו וכן כותל ישן וכו', עכ"ל, וצ"ב כונתו, דמה יועיל שיזכה הגל לבעליו, הרי מ"מ כיון דהוי המטמון אבוד ממנו ומכל אדם ה"ה של מוצאו, דומיא דאבידה שבים שהיתה שלו, וכיון שהיא אבודה ממנו ומכל אדם ה"ה של מוצאה.

ומתו"ד המחנ"א קנין חצר סו"ס ז' למדנו לפרש ד' הראב"ד, דס"ל דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם ל"מ בדבר שברשותו, וע"כ כיון דבאבידה שבגל זוכה הגל לבעליו, ל"מ להתירה משום אבודה ממנו ומכל אדם, כיון דהויא ברשותו, ומשא"כ באבידה שבים שאינה ברשותו, ה"ה מותרת.[[5]](#footnote-6)

י] ולפ"ז נראה, דגם הרמב"ם מודה להך מילתא דל"מ התירא דאבודה ממנו ומכל אדם בדבר שברשותו, וע"כ לא שרינן אלא משום דשל אמוריים הוא, דאם הי' של אבותיו, ל"ה מועיל אבודה ממנו ומכל אדם בדבר שברשותו, ורק משום דשל אמוריים הוא, ובאנו לדון שיזכה בחצר, הרי דע"ז הוא דאמרינן דאין אדם זוכה בדבר האבוד ממנו ומכל אדם.[[6]](#footnote-7)

ונתחדש לפ"ז בד' הרמב"ם, דאף דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא רק בדבר שאינו ברשותו, מ"מ הא דל"מ זכי בדבר האבוד ממנו ומכל אדם הוא אף בדבר שברשותו.

ונראה הטעם בזה, לפמש"נ לעיל מל' הרמב"ן והר"ן, דהא דל"מ יאוש בדבר שברשותו, אי"ז משום דליכא לעיקר הגריעותא דיאוש בדבר שברשותו, אלא הוא משום דל"מ היתר היאוש להפקיע ממון שברשותו, ואשר ע"כ כ"ז הוא רק לגבי להפקיע להממון שברשותו, דלזה ל"מ היתר היאוש, אך לגבי לזכות בממון שאינו שלו, הרי דכל שהוא אבוד ממנו ומכל אדם ל"מ זכי בזה.[[7]](#footnote-8)

יא] ועפי"ז מתבאר מה שהוצרך הרמב"ם להק"ו, דמה אבידה של אדם וכו' ק"ו למטמון הקדמוני, וצ"ב דמה בעינן לק"ו זה דמכח זה אינו זוכה כלל במטמון הקדמוני, הרי גם אם הי' זוכה במטמון הקדמוני מ"מ הי' של מוצאו מכח ההיתר דאבודה ממנו ומכל אדם.

ולפמש"נ ניחא, דאם הי' זוכה במטמון הקדמוני, ל"ה מועיל בזה התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, כיון דהוי דבר שברשותו, וכל הא דהוי של מוצאו, הוא רק משום שאינו זוכה בו כלל, וכמש"נ.

יב] אמנם לכאו' יש להוכיח דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא אף בדבר שברשותו, מסוגיית הגמ' בב"ק דקט"ו:, דפריך בההיא דנסדקה חבית של דבש, דאמאי לימא לי, מהפקירא קא זכינא, מי לא תניא הרי שהיה טעון כדי יין וכדי שמן וראה שהן משתברות לא יאמר הרי זה תרומה ומעשר על פירות שיש לי בתוך ביתי ואם אמר לא אמר כלום וכו', ואם אמר לא אמר כלום והתניא מי שבא בדרך ומעות בידו ואנס כנגדו לא יאמר הרי פירות שיש לי בתוך ביתי מחוללים על מעות הללו ואם אמר דבריו קיימין וכו'.

והנה בפשוטו הי' נראה דהא דבהני גווני חשיב כהפקר, וע"כ ל"מ לעשותם תרומה ומעשר ולחלל עליהן מע"ש, הוא מדין יאוש, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דל"מ יאוש בדבר שברשותו, הרי דבטעון כדי יין וכדי שמן ובמעות שבידו ל"מ יאוש, ובע"כ דהא דחשיב כהפקר הוא מדינא דאבודה ממנו ומכל אדם,[[8]](#footnote-9) ומבו' לפ"ז דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא אף בדבר שברשותו, אך בד' הנתיה"מ סימן שס"א סק"ב מבו' דההיתר התם הוא מדין יאוש, עיי"ש, וצ"ע.

ושו"ר בתרוה"כ סימן רס"ב שעמד ע"ד הרמב"ן מסוגיית הגמ' שם דהיאך מהני יאוש בדבר שברשותו, וכתב דהוא מדינא דאבודה ממנו ומכל אדם דמהני אף בדבר שברשותו, עיי"ש בדבריו.

ושמא יש לדחות, דהא דחשיב כהפקר, הוא משום דסתמא דמילתא דעת בעה"ב להפקירו, וע"ד שכתב בקצוה"ח סימן רנ"ט סק"א לדעת הרמב"ן, דהא דשור הנסקל שהוזמו עדיו דכל הקודם בו זכה, אף דהוי השור ברשותו, הוא משום דדעתו להפקירו, אך בתרוה"כ שם נקט דאין לפרש בכל הני גווני דדעת בעה"ב להפקירו, עיי"ש, וצ"ע בזה.

1. והנה אמנם הי' מקום לפרש בד' הרמב"ן, דהגם דנתיאש ויצא מרשותו, מ"מ כיון שחצירו חוזרת וקונה לו, תו ל"מ להתיר משום היאוש, דכלפי הזכי' שזוכה לו חצירו, הוי זה יאוש שלא מדעת דל"מ, דלא גרע חפץ זה שנתיאש ממנו מחפץ אחר שנפל לרשותו, דחצירו זוכה לו בו, ודו"ק.

   ומצינו כן להדיא בד' המרדכי סימן ר"ס, ז"ל, אלמא דאפי' נאבדה לבעה"ב עצמו בביתו אבידה ומצאה אחר בביתו הרי היא שלו היכא דאיכא למימר דנתיאש בעה"ב ממנה, ואמאי והא חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו, אלא ש"מ דאין חצרו קונה לו אלא דבר הפקר, עכ"ל, ומבו' מדבריו, דכלפי הזכי' שזוכה לו חצירו, ל"מ התירא דיאוש, והיינו משום דכלפי זכי' זו הוי זה יאוש שלא מדעת דל"מ.

   אמנם מל' הרמב"ן אין נראה שכונתו לכך, וגם מד' התוס' שנקטו דמהני יאוש בדבר שברשותו, מבו' לא כן, וכנראה הוא, דהגם דה"ה זוכה בחפץ אחר שנפל לרשותו, דע"ז הוי יאוש שלא מדעת, מ"מ בחפץ זה עצמו שנתיאש ממנו, מהני היאוש גם שלא יזכה בו בקנין חצר, וצ"ע, וי"ל עוד, למש"נ במק"א לדון בדעת כמה מקמאי, דכל הא דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, הוא רק בדבר שדעתו עליו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש מקום לדחות דכיון דדרים עמו אחרים הוי זה כחצר השותפין, ושמא לא חשיב זה כיאוש בדבר שברשותו, וגם יתכן דחשיב כחצר שאינה משתמרת, וכ"כ הנתיה"מ סימן רנ"ט סק"א, והבאנו דבריו להלן סק"ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' יל"ד בזה, דהגם דיד עבד כיד רבו, מ"מ כיון שאם יחול היאוש כבר אינו כיד רבו, שפיר חייל היאוש, אך נראה דאין לומר כן, דא"כ גם באבידה שביד שומר אבידה יועיל היאוש, שהרי אם יחול היאוש תו אינו שומר שלו, ובע"כ דכל דהאבידה ברשותו ל"מ היאוש, אף דאם יחול היתר היאוש תו לא יהא זה ברשותו. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם באמת גם אי נימא כן בד' התוס' בדין משכירו לאחרים, וגם בזה יל"ד, דיש לחוש שאבד ממנו אחר שעזבו השוכרים את הבית, דהויא חצר המשתמרת, אך מדבריהם במחציו ולפנים מוכח בפשוטו דמהני יאוש בדבר שהוא ברשותו, והרי באמת הרמב"ן וש"ר כתבו כן דל"מ בזה יאוש משום דהוי זה ברשותו, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין בדעתם. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך באמת בל' הראב"ד לא משמע כן, דא"כ לא הוצרך לומר דבאבידה שבים למי תזכה הים, דאף אם הי' הים זוכה, מ"מ היתה מותרת משום דהויא אבודה ממנו ומכל אדם, שהרי אינה ברשות הבעלים, והאמנם דאם הי' הים זוכה משום שהי' רשותו של אחד, תו הויא אבידה ברשות הבעלים דל"מ בה התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, אך בד' הראב"ד אין נראה שנתכוין לזה, אלא דמכח מה שהי' הים זוכה ל"ה מהני התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, וע"כ נראה בכונתו, דל"מ התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, אלא בדבר שאין לו סיבת זכי' עכשיו, אך כל שיש לו סיבת זכי' עכשיו, ל"מ בזה התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, וצ"ב.

   וי"ל עוד, דס"ל דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא מדין יאוש, ול"מ אם הוי שלא מדעת, וגם אם מהני שלא מדעת, י"ל דהוא רק בדבר שעתיד להיוודע לו וסופו להתיאש, וע"כ כיון דחצירו זוכה לו ואינו עתיד להתיאש מזה, שהרי לעולם לא ידע ממטמון זה, לי"ב להתירא דאבודה ממנו ומכל אדם, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם במחנ"א קנין חצר סימן ז' כתב בדעת הרמב"ם דמהני יאוש במטמון אף שהוא ברשותו, וע"כ הוא דאינו זוכה במטמון הקדמוני, ואך שצידד שם דמודה הרמב"ם דבדבר שברשותו ל"מ יאוש, כל שהוא עתיד להימצא, ורק במטמון שהוא אבוד ממנו ומכל אדם ואינו עתיד להימצא, מהני יאוש, וצ"ב דלפ"ז מ"ט בעינן להא דשל אמוריים הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחי' הגרע"א בסוגיין נסתפק בזה, ז"ל, דאף דאפשר לחלק דדוקא בדבר שהוא שלו מכבר בזה אין היאוש מועיל אם הוא בחצירו, אבל מ"מ אין חצירו קונה לו בדבר שהוא מתייאש, מ"מ אין הכרח לזה, די"ל בפשוטו דיאוש מועיל רק בדבר שאין מונח ברשותו, אבל במונח בחצירו זוכה לו חצירו שלא יועיל היאוש לאפקועי מרשותו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך צ"ע ע"ז, מהא דמבו' בסוגיא שם לגיר' התוס' והביאו כן בשם רש"י, ואינו ברש"י שלפנינו, אך כ"ה בהגה' הב"ח, דגם בחבית שנתגלתה חשיבא כהפקר, אם לא חזיא למידי, ולכאו' בחבית שנתגלתה שהיא בידו ואך דלא חזיא למידי, לא שייך לחשבה כאבודה ממנו ומכל אדם, ובע"כ דהא דהוי כהפקר הוא מדין יאוש, דבזה י"ל דגם בחבית שנתגלתה כיון דלא חזיא למידי, מתיאשים הבעלים ממנה.

   ואמנם באמת גם בזה צ"ב, דכיון דחזיא להפרישה לתרו"מ, מ"ט מתיאשים הבעלים ממנה, הרי היא ראוי' להן להשתמש בה לכך, ובשאר גווני דהתם י"ל, דכיון דהוא עומד ליאבד מהן, ה"ה מתיאשים אף אם ה"ז ראוי להם להפריש ע"ז תרו"מ, אך בחבית שנתגלתה שהיא בידו, ואך דלא חזיא לי', הרי לכאו' אם חזיא לי' להפרישה לתרו"מ, אינו מתיאש ממנה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)