סימן י_ מחתך לבשל
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

**בענין המחתך לבשל או להניח על השולחן**

**א.** פרק ב' משנה ה' 'המחתך לבשל אע"פ שלא מירק אינו חבור לכבוש ולשלוק ולהניח על השולחן חבור התחיל לפרק אוכל שהתחיל בו אינו חיבור'.

כתב הרמב"ם בפיה"מ 'וכיון שכונתו לבשל הרי אין לו צורך שישאר אותו הדבר החתוך מחובר כי הבישול יכתתו ויפרידו. אבל אם הייתה כוונתו לשליקה או כבישה או הנחת אותו הירק על השולחן הרי זה חיבור לפי שכוונתו שישאר מחובר זה בזה עד שיקל להוציאו ולערכו' עכ"ל.

צ"ע שהרמב"ם פתח בדבריו שברישא יש טעם שהירק עתיד ליפרד ע"י הבישול ומשמע שיש גריעותא בבישול, ואילו בסיפא כתב שכשחתך לשלוק או להניחו על השולחן ניחא ליה שישאר מחובר בשביל שיוכל להוציאו ומשמע שיש לו דעת חיובית שישאר מחובר ואמאי הוצרך לשני טעמים אלו, ועוד יל"ע מה הדין בגוונא שאין את הטעם שדעתו שהבישול יפריד וכן אין את הטעם שניחא ליה בחיבורן.

ועי' ר"ש ורא"ש שכתבו בסיפא שניחא ליה בחיבורן, משמע מזה שבסיפא יש מעליותא שרוצה שישאר מחובר, ויל"ע לדבריהם בנחתך מאליו שאין לו צורך שישאר מחובר האם לא הוי חיבור והא דקתני חתכו לבשל הוא לאו דוקא או לא.

**ב.** ונראה דהנה האחרונים הקשו שבמס' טבו"י פ"ג מ"א איתא שאוכל שנפרס אם עולה עמו הוי חיבור ואם לאו לא הוי חיבור, ולא מחלקינן שתלוי אם עומד לבישול או לשלוק.

ותרצו התפארת ישראל (אות נ') והמשנה אחרונה והקה"י (טהרות סי' ע"ב בסוגריים) דהכא מיירי שחתכו בידים בשביל לבשלו ובכה"ג אפי' כשעולה עמו לא הוי חיבור אבל התם מיירי שנפרס מאליו כדקתני אוכל שנפרס ובזה הוי חיבור אם עולה עמו.

ולדבריהם מבואר שמה שבטל מתורת חיבור הוא רק כשעשה מעשה ולא סגי במחשבה, מבואר בזה חידוש שיש מעלה לזה שחתכו בידים שנחשב מעשה אפי' כלפי החלק שלא חתך. וכ"כ בספר דעת יוסף (מערכה י"א) דאי נימא שהביטול של החיבור הוא אף בלא מעשה א"כ למה המשנה לא כתבה חידוש יותר גדול שאפי' אם בישל בלא לחתוך כלל לא הוי חיבור, ובהכרח שמה שאינו חיבור הוא רק משום שעשה מעשה.

אמנם נראה שדין מעשה ביטול זה אינו תלוי בסוגיא בסוכה לגבי ביטול ידות שנחלקו אם צריך מעשה של בססן ממש או דסגי במחשבה, דא"כ תקשי ממתני' למ"ד שמחשבה מבטלת, דהתם הוא רק לגבי ביטול של ידות דסגי בביטול של מחשבה אבל בביטול של צירוף אוכלין לכו"ע צריך דוקא מעשה. ויש להוסיף דבביטול אוכלין ממש לא מועיל אפי' מעשה (והחזו"א כתב שאף לגבי שומר לא מועיל ביטול של בססן) אלא דהכא לא מיירי בביטול גוף האוכלין רק לגבי ביטול החיבור של האוכלין ובזה מועיל המעשה לבטל את החיבור.

**ג.** והמהר"י קורקוס (בפ"ו מטו"א ה"ו) כתב שבחתכו להניחו על השולחן הוי חיבור אפי' אם אינו עולה עמו. וצ"ע מאי שנא מהמשנה בטבו"י דאוכל שנפרס לא הוי חיבור אלא אם עולה עמו.

עוד צ"ע מהא דאיתא בתוספתא שבמלפפון שהתחיל לפרקו אותה חתיכה אינו חיבור והשאר חיבור אם עולה עמו, וצ"ע למה צריך שיהיה עולה עמו, הרי ממ"נ אם חתיכה זו הוי גילוי דעתיה אף על שאר החתיכות א"כ אף בעולה עמו לא הוי חיבור, ואם לא הוי ג"ד למה צריך שיעור שעולה עמו, ומהו הטעם שמשתנה הדין שתלוי בעולה עמו.

אכן ההסבר בזה מבואר בדברי המהרי"ק שכתב שבחתכו להניחו על השולחן כך הדרך שלא לחתכו לגמרי, ומשמע שהוא רוצה להניחו מחובר במקצת ולכך הוי חיבור אפי' אם אינו עולה עמו כיון שיש לו צורך חיובי שישאר מחובר ולא דמי למשנה בטבו"י דמיירי שהאוכל נפרס מאליו ולא איכפת לו אם יפרד לגמרי ולהכי אינו חיבור אלא אם עולה עמו.

ועפ"ז מובן שבהתחיל לפרק תלוי בעולה עמו, כיון שבשעה שהתחיל לפרק כבר אין לו צורך שישאר מחובר שרוצה לאוכלם ולכך תליא בשיעור של עולה עמו שהוא השיעור של חיבור כשנחתך מאליו, [אמנם לא הוי כחתכו לבשל שאפי' בעולה עמו לא הוי חיבור כיון שאין כאן מעשה של חיתוך שיבטל את החיבור ועי' בסמוך].

ויש להסתפק לדעת המהרי"ק מה הדין בחתכו לבשל האם כשעולה עמו הוי חיבור או לא. ולפי הצד שבעולה עמו הוי חיבור, צ"ל שאין חסרון בחתכו לבשל דהוי כמו שנפרס מאליו ועיקר החידוש של המשנה הוא שבחתכו להניח על השולחן הוי חיבור אפי' שאינו עולה עמו. ולפי הצד שעולה עמו לא הוי חיבור, היינו שהמהרי"ק מודה לאחרונים שבחתכו לבשל כיון שעשה מעשה לא הוי חיבור כלל אלא דס"ל שבחתכו להניח על השולחן הוי חיבור אפי' שאין עולה עמו כיון שניחא ליה שישאר מחובר. ויותר נראה כצד זה דהא הרמב"ם כתב שבחתכו לבשל יש חסרון שדעתו שיפרד ומשמע שאינו כמו נפרס מאליו ולמה לומר שהמהרי"ק חולק עליהם, ועוד שהאחרונים הוכיחו כן מהמשנה בטבו"י.

העולה מזה שלדעת המהר"י קורקוס יש ג' דרגות, א) בחתכו לבשל אפי' עולה עמו לא הוי חיבור ב) נפרס מאליו תלוי אם עולה עמו ג) בחתכו להניחו על השולחן אפי' שאין עולה עמו הוי חיבור.

**ד.** ולפי"ז מתבארים דברי הרמב"ם בפיה"מ שהוצרך לשני הטעמים, דהיה קשה לרמב"ם שהמשנה לא כתבה כלל את השיעור שעולה עמו לא ברישא ולא בסיפא ומשמע מזה שהמשנה לא תלויה כלל בשיעור זה, ולכך ביאר שברישא יש גריעותא שחתכו לבשל ודעתו שיפרד ולכך אפי' בעולה עמו לא הוי חיבור ואילו בסיפא יש סברא לאידך גיסא שאפי' שאין עולה עמו לא הוי חיבור כיון שהדרך לחתכו ולהניחו על השולחן כמש"כ המהרי"ק. אבל כשאין את שני הטעמים האלו השיעור הוא אם עולה עמו כמבואר במשנה בטבול יום.

וי"ל אף בדעת הר"ש והרא"ש כן, שעיקר דבריהם באו לבאר דבחתכו להניח על השולחן הוי חיבור אפי' שאין עולה עמו אבל אם חתכו לבשל גרע מנחתך מאליו דלא הוי חיבור אפי' בעולה עמו כמש"כ האחרונים.

**ה.** והנה הרא"ש כתב שבחתך להניחו על השולחן הוי חיבור מתורת יד אי נמי הוי כאוכל מחובר, מבואר שהרא"ש הסתפק אם הוא יד אוכל אוכל ממש. ויש נפ"מ לדינא בין הפירושים אם מצטרף לשיעור וכן לגבי יד לכזית ושאר דיני יד.

וצ"ב דאם הרא"ש הסתפק שאינו חיבור להיחשב כאוכל מחובר למה נחשב חיבור לענין יד.

ונראה לפי"ד המהרי"ק דמיירי שאינו עולה עמו ומה שנחשב מחובר הוא כיון שניחא ליה בחיבורן, ובזה י"ל שהסברא שניחא ליה בחיבורן אינו מועיל לגבי חיבור של אוכלים רק לגבי דין יד כיון שיש לו צורך שישאר מחובר. ויסוד זה מוכח בכמה מקומות שהחיבור של יד מועיל אפי' בגוונא שאינו חיבור לגבי אוכלים וכתבתי מזה במק"א.

אך צ"ע שאם אינו עולה עמו במה הוא נחשב יד, וצ"ל שאינו יד מצד באחיזה אלא משום שרוצה שיהיה מחובר ויש לו צורך שנראה טוב, ומזה מוכח כמש"כ יהגה האריה שאף אם יש לו צורך אחד נחשב יד. [הוכחה זו היא רק אם הרא"ש סובר כהמהרי"ק דמיירי שאינו עולה עמו].