סימן ע_ה - ט- בדיני שבועת היסת
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

אדר - סיון תשס"ט

א] בדין שבועת היסת, פירש"י בדף מ: דהוא ל' שומא ששמו חכמים עליו שבועה כמו אם ד' הסיתך בי. מבו' בל' רש"י בד"מ: דגדר השבועה אחר הוא.

ומצינו בראשונים ר"פ כל הנשבעין שנחלקו ע"ד רש"י, שפירש דשבועה דמתניתין שבועת היסת היא, ופירשו בדעתו, דאף דר"נ תיקן שבועת היסת, כמש"כ רש"י בדמ"ח:, מ"מ בהני גווני תיקנו חכמים שבועת היסת קודם לכן, והראשונים נחלקו ע"ז, וכתבו דשבועת המשנה ל"ה שבועת היסת, ונפק"מ דבעי נקיטת חפץ, ורש"י לטעמי' בפ' הכותב דס"ל דגם בשבועת המשנה ל"ב נקיטת חפץ.

והדברים צ"ב, דמה ענין פלוגתא זו אם שבועת המשנה נקראת שבועת היסת, או אינה נקראת שבועת היסת, ומה ענין קריאת השם, לגבי דיני השבועה.

ב] אך הביאור בזה נ' ללמוד מד' הריטב"א בשו"ת סימן קצ"ט, שכתב דל"מ מיגו לפטור משבועת היסת, ופירש הטעם, ז"ל, והי' אפשר לומר שאפי' הסת אינו נשבע במגו דאי טעין נאנסו שאינו נשבע אפי' היסת כדעת רבותי ז"ל, אלא דבכה"ג ליכא מיגו דשבועת היסת בפקדון ומלוה בכפירה שכופר בכל תקנתא דרבנן בתראי הוא לפי שאין אדם מעיז פניו לתבוע ממון מחבירו אלא א"כ יש לו עליו, כדאי' בשבועות דאלו מדינא פטור משבועה היכא דליכא שטרא, "וכיון דמדינא פטור וחייבוהו רבנן, כי אית לי' מגו נמי חייב שבועת היסת, דלא מהני לי' מגו דידי' טפי מטענה גופה, דחזרה בעצמה נאמנת מדינא וחייבוהו רבנן, שיותר גדול כח הטענה הנאמנת מחמת עצמה מן הנאמנת מחמת מגו" וכו', עכ"ל.

ובביאור ד' הריטב"א נראה, דלא מיבעיא בשבועת התורה דעיקר חיוב השבועה הוא משום הריעותא שבטענתו, דמשו"ז אינו נאמן בטענתו וחייב לישבע, וע"ז מהני מיגו להאמינו בטענתו, אלא אף בשבועת המשנה כשכיר, דמבו' בד' הריטב"א בדמ"ה. דעיקר השבועה אינה מכח ריעותא בטענתו, אלא כדי שלא ילך השכיר בפחי נפש, הרי מ"מ מכח ה"ט ביטלו חכמים לנאמנות טענתו, וכדחזינן מהא דפרכי' דליתיב לי' בלא שבועה, וע"כ שפיר מהני לי' מיגו להאמינו בטענתו, ותו ממילא ליכא חיוב שבועה.

ומשא"כ בשבועת היסת, לא ביטלו חכמים לנאמנות טענתו, אלא אף דהוא זוכה בטענתו, מ"מ חייבוהו חכמים לישבע עלי', וא"כ ה"נ בטענה שהוא נאמן בה מחמת מיגו, ה"ה חייב לישבע, שיותר גדול כח הטענה הנאמנת מחמת עצמה מן הנאמנת מחמת מיגו, ואם בטענה הנאמנת מחמת עצמה חייבוהו לישבע, ה"ה בטענה הנאמנת מחמת מיגו.

וזהו מה שפירש"י דשבועת היסת הוא שומא ששמו חכמים עליו שבועה, דאינו זוכה בממון ע"י השבועה, אלא הוי זה חיוב שבועה בעלמא.

ואשר זהו מה שנחלקו הראשונים ע"ד רש"י, שדעתו דגם שבועת המשנה שבועת היסת היא, וליכא גריעותא בזכיית הממון, ואי"ז אלא חיוב שבועה בעלמא, וע"ז נחלקו הראשונים, דבשבועת המשנה ביטלו כחו בטענתו, וה"ה נאמן ע"י השבועה.

והנפ"מ בזה הוא בדין נקיטת חפץ, דהא דבשבועת היסת ל"ב נקיטת חפץ, הוא משום דא"צ להאמינו בטענתו ע"י השבועה, אלא אי"ז אלא חיוב שבועה בעלמא, ולזה סגי בשבועה בלא נקיטת חפץ, וע"כ לדעת רש"י דגם שבועת המשנה שבועת היסת היא, ל"ב בזה נקיטת חפץ, ולדעת ש"ר דבשבועת המשנה נגרע כחו בטענתו וה"ה נאמן ע"י השבועה, בעינן נק"ח.

ג] ומצינו כן עוד בד' הראשונים ב"מ ד"ד:, דהגם דמסייע לי' שטרא פוטר משבועת מודה במקצת, מ"מ אינו פוטר משבועת היסת, אא"כ חשיב כעדים ממש, ועי' ר"ן שם, דאינו פוטר מהיסת, אא"כ חשיב כעדים, דא"א לברר הדבר ע"י עדים אחרים, עייש"ה, והיינו משום דבשבועת מודה במקצת, דיסודה משום שאינו נאמן בטענתו, מהני הא דמסייע לי' שטרא להאמינו בטענתו, אך בשבועת היסת דאף שנאמן בטענתו ה"ה חייב שבועה, ל"מ הא דמסייע לי' שטרא לפטרו, אא"כ הוי זה כעדים.

ד] עוד יש להוסיף בזה, מש"כ הרמב"ם בהל' מלו"ל, דאם טוען מזויף בשטר מקוים או אמנה, י"א דמשביעו כשבועת אשתבע לי דלא פרעתיך, וי"א דאין יכול להשביעו, ורק אחר שגובה משביעו היסת, וצ"ע דהיאך יכול להשביעו, הרי השטר הוי עדות גמורה, וה"ז מועיל להוציא ולא חיישי' לזיוף או לאמנה, וא"כ מ"ט אי"ז פוטרו מן השבועה.

ונ' להוסיף, דשטר ודאי פוטר משבועת מודה במקצת, אף אם טוען הלה מזויף, דאל"כ כל לוה המוציא שובר על מקצת ההלואה, יטען המלוה דהשובר מזויף, וישביע הלוה שבועת מודה במקצת, ואפ"ה אי"ז פוטר משבועת אשתבע לי דלא פרעתיך ומשבועת היסת.

והנה אמנם הש"ך בסימן פ"ב כתב דבמזויף ליכא שבועת היסת, אך בד' הרמב"ם מבו' להדיא דלהסוברים דמשביעין בזה שבועת אשתבע לי דלא פרעתיך, היינו אף במזויף, וצ"ע.

והטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דשבועת מודה במקצת, אשר היא משום שאינו נאמן בטענתו, ודאי דכל שיש שטר כטענתו ולא חיישי' לזיוף או לאמנה, אינו חייב שבועה, אך בשבועת היסת, דהוי זה חיוב שבועה בעלמא, אף שהוא נאמן בטענתו, הרי דכל שטוען התובע דהשטר מזויף או אמנה ה"ה חייב לישבע היסת, וה"נ הוא באשתבע לי דלא פרעתיך, שכבר הבאנו במק"א מש"כ הר"י מיגש, דהמלוה נאמן לגמרי, ואי"ז אלא חיוב שבועה בעלמא.

ה] ונ' להוסיף, דמ"מ נ' דכ"ז הוא משום דלא חשיב דאיכא בשטר עדות דאינו מזויף ודאינו אמנה, שהרי כתב הרמב"ם פ"ז מגירושין ה"ט דאם הביא ב' עדים שהגט מזויף ה"ה בטל, ול"ה כתרי ותרי, וכ"ה בשו"ע אהע"ז סימן קמ"ב ס"ב, והיש"ש פ"ק דגיטין סימן ה' הוסיף, דאף אם קיימו את הגט, ה"ה בטל, דזיופי זייף וחתים, והרי דליכא עדות בשטר שאינו מזויף, ועי' קצוה"ח סימן מ"ו סק"י שכתב בתו"ד דבעדים שאומרים שהשטר מזויף הוי תרי ותרי, וצ"ע שם, והטעם בזה הוא, משום דכל שהשטר מזויף נמצא שלא חתמו עליו עדים אלו כלל, וע"כ ל"ד לקטנים ואנוסים.

וגם באמנה, כתב הש"ך בסימן מ"ו ס"ק קט"ו בשם רבינו ירוחם דאם באו עדים אחרים ואמרו דהוא אמנה, נאמנים, ול"ה כתרי ותרי, וצ"ע מד' הרא"ש שבועות פ"ו סימן י"ט שלכאו' מבו' לא כן.

ולפ"ז נמצא, דליכא עדות גמורה בשטר שאינו מזויף ושאינו אמנה, וע"כ שפיר יש בזה שבועת היסת.

ויל"ד לחלק בדין אמנה, דכל הא דמצי להשביע, הוא רק אם אומר שלא ידעו העדים שהוא אמנה, דכה"ג י"ל דלא חשיב דטענתו היא נגד העדים, למש"כ הש"ך סימן מ"ו ס"ק קי"ד דאף עדי השטר עצמם נאמנין לומר אמנה בכה"ג, אף בכת"י יוצא ממקום אחר, ואכמ"ל.

אך אילו הי' בשטר עדות ע"ז, ואם היו באים עדים אחרים ומעידים כפי תביעתו הי' זה תרי ותרי, נ' דודאי ל"ה בזה שבועת היסת, דומיא דאם מביא הנתבע עדים, אינו חייב שבועת היסת, וז"פ.

וצ"ע בדעת הסוברים דמיגו פוטר משבועת היסת, דמי עדיף מיגו משטר שטוען עליו אמנה או מזויף, וזה תליא אם מהני מיגו נגד שטר לטעון אמנה, אף בלא הא דלא חשיב קיום.

ו] ובעיקר מש"נ, הנה שו"ר בחי' הגר"נ ב"ב ד"ה: שכתב בדעת ריב"ם דחשיב דהשטר מעיד שאינו פרוע, והא דאיכא שבועת אשתבע לי דלא פרעתיך, הוא משום שעדות זו שאינה עדות אלא מכח גזה"כ דשטרות, אינה פוטרת, ובהערה שם כתב דמה"ט גם משביעין בטענת אמנה, עיי"ש, ולפ"ז יש לדחות מש"נ בזה.

ז] ובעיקר מש"נ בשטר אמנה, מצאתי מבו' כן בשער משפט סימן צ"ד שכתב דעד המסייע אינו פוטר משבועת גלגול, והוכיח כן מהא דמהני גלגול על טענת שטר אמנה, וכתב דשטר אמנה ודאי לא גרע ממסייע לי' שטרא, ואין ע"ז שבועה דאורייתא, ומ"מ יש בזה גלגול שבועה, וע"כ ה"נ עד המסייע ל"מ לפטור מזה.

ח] ועי' עוד בקצוה"ח סימן צ"ד סק"ג, שכתב בביאור ד' הש"ך שם בטענת פרוזבול הי' לי ואבד, ובטענת רבית, דהגם דליכא בזה שבועת היסת, מ"מ יש בזה שבועת גלגול, ודימה ד"ז לדין חזקת ג"ש דגם להסוברים שהיא פוטרת משבועת היסת אינה פוטרת משבועת גלגול, עיי"ש.

ט] עי' עוד בנחל יצחק סימן צ"ד סק"ד מש"כ להקשות ע"ד הש"ך שם, ממש"כ הש"ך סימן ע"ח סקט"ו דחזקה דתו"ז אינה פוטרת משבועת היסת, ועיי"ש מה שהאריך בזה.

י] ילה"ע עוד מד' הש"ך סימן צ' סק"ח, דבאינו אמוד ל"מ אף אם אית לי' מיגו דהוי כמיגו במקום עדים, ומ"מ ה"ה משביעו שבועת היסת, והרי דאף דחשיב כאנ"ס של"ה לו חפצים אלו ול"מ בזה מיגו, ועי' ש"ך סימן ע"ה סק"ע שדן לומר דאם טוענו דבר שאינו אמוד בו, חשיב עי"ז כהוחזק כפרן, וזה כיסוד דבריו הכא דחשיב כאנ"ס שלא כדבריו, מ"מ מצי להשביעו היסת, אך בעיקר ד' הש"ך שם צ"ע ממש"כ שם סקי"ד, דכל הא דאינו נאמן בלא אמיד, הוא רק בהתקנה שהאמינוהו, שלא האמינוהו בדלא אמיד, ומבו' דאי"ז כלל כעדים, ועמד בכעי"ז באולם המשפט שם.

יא] מצאתי בחי' הרי"מ סימן ע"ה ס"ב ד"ה והטעם פשוט, שעמד לפ"ד הרא"ש בדין עד המסייע, דא"כ דין הוא דכל ראי' המועלת להוציא תועיל לפטור משבועה, וא"כ מ"ט חזקת ג"ש ל"מ לפטור משבועת היסת, וגם בע"א מעיד שהוא פרוע ל"מ שטרך בידי מאי בעי לפטור משבועה, אף דמהני להוציא, וכן באומר פרעתיך תו"ז, אף דחזקה אאפתו"ז מהני להוציא ממון, מ"מ הוא מחויב לישבע שבועת היסת, והרבה כיו"ב, דבלא ד' הרא"ש י"ל דאף דנאמן על הממון מ"מ הצריכוהו שבועה כיון שאינו בירור גמור, אך ע"ד הרא"ש קשה.

וכתב לישב, דבהני גווני כיון דהני ראיות עומדות כנגד חזקת מר"ק וחזקת ממון, ע"כ ל"מ לפטור מן השבועה, דכבר עומד כנגדם חזקת מר"ק וחזקת ממון.

ולפ"ז חידש, דבגוונא שהוא זוכה בממון גם בלא הני ראיות יועילו ראיות אלו לפטור מן השבועה, ויישב בזה ד' בעה"ת שהוכיח מד' הרמב"ם דעד המסייע אינו פוטר משבועת היסת, מדל"מ העד שמעיד כדבריו שאכלה ג' שנים לפטרו משבועת היסת, ותמהו ע"ז דהרי אף בדאיכא ב' עדים שהחזיק ג' שנים צריך לישבע היסת, ולהנ"ל ניחא, דלגבי הפירות הי' נאמן גם בלא החזקת ג"ש, וע"כ שפיר מהניא חזקת ג"ש לפטרו מן השבועה.

ועי' עוד בנחל יצחק סימן צ"ד סק"ד ענף ג' שג"כ כתב ד"ז, והביא כעי"ז מד' ההפלאה בקו"א הל' כתובות צ"ו סק"ו.

ושו"ר גם בשער משפט סימן ע"ח סק"ז וסימן פ"ד סק"ו סק"ז, שג"כ פשיטא לי' כחילוק זה, עיי"ש בכל דבריו.

ועפי"ז נתישב לן מש"כ הט"ז סימן ע"ה סי"ז עפי"ד המרדכי, דטענה גרועה לי"ב חיוב שבועת היסת, וע"כ אם טוען לחבירו שמכר לו קרקע, אין משביעין אותו היסת, כיון שאם כדבריו מ"ט אין לו שטר מכירה, עיי"ש, וצ"ב מ"ש מכל הני ראיות דעדיפי מינה טובא שאין פוטרות משבועת היסת, ולפ"ד האחרונים הנז' א"ש, דבטענה זו דבלא"ה אינו זוכה בממון, שפיר מהני הך ריעותא לפטור משבועת היסת, ודו"ק.

ועי' עוד בט"ז סימן צ"ד ס"ו דאינו חייב שבועת היסת כנגד אם איתא וכו' קלא אית לי', וזה לטעמי'.

יב] אך לכאו' עיקר הדבר אינו מתישב עם מש"כ הראשונים דמסייע לי' שטרא אינו פוטר משבועת היסת, והתם נמי הוא זוכה בממון גם בלא הראי' דמסייע לי' שטרא, ואפ"ה אי"ז פוטרו משבועת היסת, ואמנם אי"ז סותר לד' החי' הרי"ם, שהוא לא כתב אלא דראי' שבכחה להוציא ממון, אך בכחה לפטור משבועת היסת, ומסייע לי' שטרא להסוברים דלא חשיב כעדים, לכאו' גם ל"מ להוציא ממון, אך לכאו' אי"ז כד' המרדכי שהביא הט"ז, וכנראה הוא פלוגתת הראשונים בזה, וצ"ע.

יג] בפי' רשב"ם ב"ב דל"ג. כתב דכשהחזיק ג"ש אין נשבע היסת דחזקה במקום שטר עומדת, ומבו' דבכח שטר לפטור משבועת היסת, ועי' או"ז ב"מ סימן ט' שהוסיף ע"ז, ז"ל, ולא תקינו שבועה במקום שטר אלא כגון שטרי הלואות וכתובות שעומדין לפרעון וזימנין דשייר שטרא אפשיטי דספרא. אבל מכירה אינה עומדת לחזור בו, עכ"ל, וכ"ה בראבי"ה סימן תתקצ"ה, וצ"ע אם זה מתישב עם הא דיכול להשביעו היסת אחר הפירעון גם בשאר טענות, וביותר קשיא אי נימא דיכול להשביעו היסת אף בטענת מזויף, והרי דהעדות שבשטר לא סגי בה לפטור משבועת היסת, וא"כ מה מהני הא דחזקה במקום שטר עומדת, שו"ר בגל' מהרש"א לש"ך סימן ס"ו ס"ק קכ"ה, שרמז להעיר כן, עיי"ש.

יד] בדין מיגו לפטור משבועת היסת, ז"ל או"ז ב"מ סימן י', ואומר ר"ת דהיכא דאמר לויתי ופרעתי דחשיב דררא דממונא דמאחר שמודה שלוה ומשביעינן לי' אפי' לרב חביבא מיהו שמא לא הי' נאמן במיגו דאי בעי אמר לא לויתי ובסיפא דוקא נשבע דאין יכול לומר לא לויתי שהרי הודה לו אתמול בעדים מיהו מיסתבר לי דנשבע כיון דאיכא דררא דממונא תקון רבנן שבועה אע"ג דאית לי' מיגו, עכ"ל, ועי' עוד באו"ז ב"ק סימן ת"ע ותע"א שמבו' כן דחייב לישבע היסת אף בדאית לי' הפש"א, ועיי"ש עוד.

וכבר הוכיח כן בשער משפט ? מד' התוס' ב"ק דקי"ח. שכתבו דכה"ג חשיב כדרד"מ דל"מ מיגו לפטור משבועת היסת, ועי' תור"פ הנדמ"ח לב"ק שם שהרגיש בזה ג"כ?, ועי' עוד בגל' מהרש"א סימן ס"ו לש"ך ס"ק קכ"ה.

טו] כתבו הב"י בסימן צ"ג והב"ח בסימן ע"ה סק"ו, דהא דבשבועת היסת חייב לישבע שאינו יודע, הוא רק בשטוען התובע בברי שהוא יודע, אך כל שאין התובע טוען בברי שהוא יודע, הגם שהוא טוען ברי על החיוב, אין הנתבע נשבע שאינו יודע, וכ"נ גם ממש"כ בשו"ע סימן פ"ח ס"כ, דתבעו בחוב אביו וכו' נשבע היסת על חוב אביו אם טענו ודאי שהוא יודע שאביו חייב לו, ואילו כשאינו טוענו בודאי שהוא יודע שאביו חייב לו, אינו חייב לישבע אף שבועת היסת, וכמש"כ בשו"ע סימן ע"ה סט"ז, וכבר ביאר לזה הש"ך שם סקנ"ו, ולכאו' הטעם בזה, דלא מחייבי' לישבע שבועת היסת שאינו יודע, רק כשטוען התובע בברי שהוא יודע, ואשר ע"כ אין היורש חייב לישבע היסת שאינו יודע, רק אם טוען התובע בודאי שהוא יודע.[[1]](#footnote-2)

ועמש"נ בדברינו בדין משאיל"מ בשבועה דרבנן לתמוה עפי"ז במש"כ הקצוה"ח והגרע"א דהא דבשבועת היסת כשאומר איני יודע לא אמרי' משאיל"מ, הוא משום שהוא נשבע שאינו יודע, וצ"ע דא"כ מ"ט בגוונא שתובעו התובע בברי על החיוב אך אינו טוען בברי שהוא יודע, ה"ה פטור משבועה, ולכאו' בכה"ג כיון שאינו נשבע שאינו יודע, בדין דנימא משאיל"מ, או עכ"פ ישבע שאינו יודע, ועיי"ש מש"נ לישב בזה.

טז] אך הנה עיקר דין זה, דליכא חיוב שבועת היסת לישבע שאינו יודע אלא כשטוענו התובע בברי שהוא יודע, הנה בד' הש"ך סימן ע"ב סקנ"א מבו' להדיא לא כן, ונקט שם דרק אם יודע התובע בודאי שאינו יודע, הוא דאינו חייב לישבע שבועת היסת, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ת', וגם בדבריו בסימן צ"ב סקי"ד בתו"ד, עיי"ש, וצ"ע בזה.

גם באמת בההיא דיורש י"ל, דכיון דל"ה לי' למידע, לא חייבוהו לישבע שאינו יודע, אלא כשטוען התובע בברי שהוא יודע, וי"ל כן גם בד' הב"י בסימן צ"ג שדבריו שם הרי קיימי בדבר דל"ה לי' למידע, עיי"ש, ולפ"ז לדעת הסוברים דכל דל"ה לי' למידע לא אמרי' מתוך, ניחא ד' הקצוה"ח והגרע"א, ודו"ק.

יז] שוב מצאתי דברים מפורשים בזה, בד' הרשב"א ב"ב ד"ע:, ז"ל, וי"א שנשבעין שבועת היסת שלא פקדם אביהם, וגם זה אינו שאין שבועת היסת אלא בטוען טענת בריא על הנתבע "שהוא יודע או שיש לו לדעת" אבל זה א"א לו לומר שהם יודעים, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם, ז"ל, ואחרים אמרו שנשבעין היסת, וזו האחרונה אינה, שלא תקנו היסת אלא "בבא בטענת בריא על הנתבע שהוא יודע", והיורשין הללו מהיכן יש להן לדעת אם החזיר אביהן הפקדון או נאנס, עכ"ל.

ומפורש בדבריהם דחיוב שבועת היסת בטענת איני יודע, הוא רק כשהתובע טוען בברי שהוא יודע, והרשב"א הוסיף דגם אם תובע שיש לו לדעת, ויל"ע אם כונתו, דע"כ חשדינן לי' שהוא יודע, וחשיב כטענת ברי לענין זה וכמש"כ הב"ח, או שמא כונתו דכיון דהי' לו לדעת, ע"כ שפיר הוא חייב שבועה גם בלא טענת ברי, וראשון נראה עיקר.

יח] אך בד' הרא"ש כלל ס"ז סימן ב' נ' דפטר להיתומים מהיסת מטעם אחר, ז"ל, והיורשים פטורים בלא שבועה, שלא נתקנה שבועת היסת אלא בין טוען לנטען, אבל לא על היורשים. והא דנשבעין יורשים שבועת יורשים שלא פקדנו אבא, היינו כשבאים יורשים לגבות בשטר שהניח להם אביהם, דאלו הי' אביהם קיים, הי' אומר לו הלוה אשתבע לי דלא פרעתיך ועתה היורשים צריכים לישבע שאין יודעים ששטר זה פרוע מאחר שבאין להוציא ממון. אבל להחזיק מה שבידיהם אפילו שבועה לא בעי, עכ"ל, ונ' מדבריו דהא דאין חייבין שבועת היסת, אי"ז משום שאינו טוען עליהן טענת ברי שהם יודעים, אלא משום שלא תיקנו שבועת היסת על היורשים.

והנה אמנם אם טוען בברי שהם יודעים ה"ה חייבין לישבע היסת, אך נ' דהוא משום דכה"ג לית בהו להקולא דיורשים, והרי גדולה מזו מבו' בד' הרמב"ן שבועות דמ"ז. דבטוען עליהם בברי שהם יודעים, אף אמרינן בהו משאיל"מ, אך כל שאינו טוען עליהן בברי, לא חייבו ליורשים שבועת היסת, דעיקר שבועת היסת היא בין טוען לנטען.

יט] שו"ר עוד בסמ"ק מצוריך סימן רס"ט שכתב בשם ר"י דאין היורשים צריכין לישבע היסת, וכתב, ז"ל, דאע"פ שרש"י מחייב באיני יודע שבועת היסת, שאני הכא שאין לנתבע לידע דלא קים לי' ליורש במאי דעביד מוריש, עכ"ל, ויש להסתפק אם כונתו דרק היכא דהו"ל למידע חשדינן לי' שהוא יודע, וחשיב כטענת ברי, או דכונתו שלא חייבוהו בשבועת היסת אלא בדהו"ל למידע והוא פשע במה שאינו יודע, אך אם ל"ה לי' למידע לא חייבוהו.

וכדרך הב' מצאתי בביאור הגר"א סימן ס"ט סקכ"ה, ז"ל, רשב"ם שם, כמו מנה לי בידך והלה כו' כמש"ל בסי' ע"ה ס"ט, וס' הראשונה ס"ל דל"ד לשם דשם ה"ל למידע, וראי' דאמרי' בב"מ ד' א' אא"ב מדאורייתא כו' וביורשין במודה מקצת כה"ג פטור כמ"ש בשבועות מ"ב, עכ"ל, והרי להדיא דהא דאין היורשים נשבעין שבועת היסת, הוא משום דל"ה להו למידע, וכ"ה דפטרינהו קרא משבועת מודה במקצת, ה"נ הן פטורין משבועת היסת.

כ] שו"ר בשו"ת מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתקנ"ז, ז"ל, נ"ל אם אדם תובע את היתומים ואמר אביכם הי' חייב לי והם טוענים להד"ם או אין אנו יודעים, שאין יכול להשביעם שבועת היסת ואפי' ביתומים גדולים, כי לא נתקנה שבועת היסת אלא בטענת ברי משום חזקה אין אדם תובע אא"כ יש לו עליו, והכא הוא אינו טוען טענת ברי שהן יודעים אלא אומר אביהם הי' חייב לו וכו', ואם הוא טוען שמא צוה לכם אביכם לפרעני אין נשבעים בטענת שמא אלא בהנך דפ' כל הנשבעין השותפין וכו', ואח"ז מצאתי בתוס' ר"י מפרי"ש ז"ל וז"ל שכתב בס"פ המוכר את הבית גבי שטר כיס היוצא על היתומי' נשבע וגובה מחצה, פי' רבינו שמואל ובאידך מחצה משתבעי יורשיו שבועת יורשין שבועה שלא אמר לנו אבא שחייב לזה חצי הפקדון, ואין נראה לר' דהא שבועה זו לא מצינו בתלמוד לפטור כ"א לגבות וכו', ואפי' שבועת היסת לא אשכחן כי אין להטיל עליהם שבועת יורשים, כיון שאין להם לידע אם פרע להם אביהם אם לאו, עכ"ל, ול"ד למנה לי בידך והלה אמר איני יודע דפטור וקיי"ל דישבע שבועת היסת שאינו יודע, דהתם שכנגדו טוען טענת ברי כי הי' לו לנתבע לידע, עכ"ל.

ושם סימן תתקפ"ח כתב, ז"ל, ואף שבועה שלא פקדנו כו' אין להשביע היתומי' דלא תקנו חכמי' שבועת יתומי' שלא פקדנו אבא אלא ליטול, כגון שיש להם שטר ורוצי' לגבות מן היתומים, אבל כשהם נתבעים והתובע טוען טענת שמא שאמר השבעו לי שאינכם יודעי' שאביכם הי' חייב לי "אין נשבעי' בטענת שמא ואפי' גדולים כ"ש יתומים קטנים" וכן אני רגיל לדון ושוב שמעתי כמו"כ בשם הר"ש מטרונא, ושוב מצאתי שכ"כ ר"י מפרי"ש בס"פ המוכר את הבית, ושוב מצאתי בתשו' רב פלטוי גאון ז"ל לגמרי כדברי, וכן דנין בהרבה מקומות של הגדולים ששמעו דברי וישרו בעיניהם, אמנם רבי' שמואל פי' בס"פ המוכר את הבית נשבעין שבועת יורשים אפי' כשהן נתבעים ולא נהירא, עכ"ל.

כא] ונתבאר לן ג' טעמים בהא דאין היורשים נשבעין שבועת היסת, חדא, הוא מש"כ הרשב"א והריטב"א דאין משביעין היסת באיני יודע רק בשטוענו בברי שהוא יודע או שהי' לו לידע, וכ"נ בתשו' מהר"ם מר"ב, הב', הוא משמעות ד' הרא"ש שלא נתקנה שבועת היסת אלא על הבע"ד עצמו ולא על היורשים, הג', הוא מש"כ הגר"א דכ"ה דפטרה תורה את היורשים משבועת מודה במקצת בדלא הו"ל למידע, ה"נ לא חייבום חכמים בשבועת היסת.

כב] וילה"ע בזה עוד מד' הרמב"ם בהל' נז"מ והשו"ע סימן ת' ס"א דכתבו דאם הניזק טוען ברי שהמזיק יודע, הוא דחייב לישבע היסת, שו"ר שכבר הוכיח משם בתשו' בית אפרים חו"מ סו"ס ס', אך הש"ך שם ביאר דהוא משום דבלא זה ברי לנו שאין המזיק יודע, וצ"ע לדבריו מ"ט לא סגי שיטען דהוא ספק לו אם הי' שם, ועי' עוד בביאור הגר"א שם סק"א שנראה בדבריו דהוא משום מיעוטא דיורשים, ויתכן לפ"ז דרק בדלא הו"ל למידע א"צ לישבע בכה"ג, אך אם הו"ל למידע ה"ה חייב לישבע אף בכה"ג, וע"ד שנתבאר לעיל בזה, וצ"ע.

כג] שו"ר עוד בזה בסמ"ע סימן רל"ב סקמ"ג במש"כ הרמ"א שם דמכר טבעת בחזקת זהב ואח"כ שברו הלוקח ונמצא בו בדיל וכו' ואין המוכר מאמינו, נשבע שאינו יודע מזה ונפטר, וכתב הסמ"ע, ז"ל, וק"ק והא אין משביעין על טענת ספק ומהיכ"ת לומר שידע המוכר שהי' בו בדיל וכו', ואפשר דמיירי דזה הלוקח שמצא בו בדיל טוען עליו אתה לא קניתיהו מאחר אלא צוית לצורף לעשות כך תוכו בדיל, משו"ה צריך לישבע, והש"ך שם סקי"ג כתב ע"ז, ולפע"ד איירי כפשוטו ולק"מ, דכיון שהלוקח אומר ברי לי שאתה חייב לי והלה משיבו א"י אם אני חייב לך דנשבע שא"י כדלעיל סימן ע"ה ס"י, עכ"ל.

והרי מפורש בד' הש"ך דהא דמשביעין היסת על טענת איני יודע, הוא אף בשאין התובע טוען בברי שהנתבע יודע, אלא כיון שהוא טוען ברי על הממון, חייב הנתבע לישבע שאינו יודע, וזה כמש"נ לעיל מד' הש"ך בסימן ע"ב.

ובדעת הסמ"ע לא ברירא לי, אם ס"ל דאין חיוב שבועת היסת באיני יודע, אלא בשטוען התובע בברי שהוא יודע, וכאשר כ"ה משמעות תחילת דבריו, וכ"נ שנקטו בדבריו בהגה' אמרי ברוך שם ובתשו' בית אפרים חו"מ סו"ס ס', או דרק אם מסתברא מילתא שאינו יודע הוא שאינו חייב לישבע ע"ז, וכ"נ ממה שתירץ דהלוקח טוען עליו שציוה לצורף לעשות כן וכו', ולכאו' לא איירי שיודע הלוקח שהי' כן, אלא שחושדו בכך, ואפ"ה סגי בזה להשביעו שבועת היסת.

ובס' דברי התורה סימן פ"ז הביא לפלוגתת הסמ"ע והש"ך, ונקט כנראה דלדעת הסמ"ע בעי' שיהא ברי שהוא יודע, וכתב לפ"ז דהא דבכל אומר איני יודע נשבע היסת הוא משום דמסתמא יודע הוא, וזה כד' הב"ח שהבאנו לעיל, וכ"נ גם בד' האמרי ברוך בגל' הש"ך בסימן רל"ב, ובס' דברי התורה שם כתב לפ"ז, דאם עבר זמן רב י"ל דאינו יכול להשביעו היסת.

כד] גם ראיתי ביש"ש פ' הגוזל עצים שכתב בתו"ד, ז"ל, ומ"מ נראה שהשורף ישבע כמה הי' בו וכו', ואם אמר אינו יודע, ישבע שאינו יודע אם הי' כתוב בו איזה ממון, "אפי' לא טען בעל השטר ברי לי שאתה יודע אפ"ה ישבע דהו"ל למידע מאחר שהי' בידו ושרפו וכו', עכ"ל, והרי שדעתו, דכל שאין טוען התובע בברי שהנתבע יודע, הרי דאם לא הו"ל למידע אינו צריך לישבע היסת ואם הו"ל למידע צריך לישבע היסת.

וביש"ש פ' המניח סימן ל"ג, ז"ל, וכתב הרמב"ם שאם טוען הניזק אתה יודע ששורך הזיק ישבע היסת שאינו יודע וכו', משמע מדבריו, דוקא שטען הניזק בריא שהמזיק יודע. אבל בענין אחר לא מחייבינן לזה הטוען שמא שישבע שאינו יודע, אף שפסק הרמב"ם גופא בפ"ק דהלכות טוען הטוען מנה לי בידך והלה טוען איני יודע. ישבע היסת שאינו יודע, היינו טעמא דלפי טענותו שטען שחייב לו א"כ מסתמא יודע. אבל כה"ג שטען שורך הזיק ויכול להיות אף כפי טענתו שהמזיק אינו יודע, הלכך לא מחייבינן לישבע, עכ"ל, ונ' דזהו מש"כ בפ' הגוזל דחייב שבועה אף בשלא טען התובע בברי שהוא יודע כיון דהו"ל למידע, והיינו דמה"ט מסתברא מילתא שהוא יודע.

כה] שו"ר עוד בזה בשער משפט סימן צ"ה סק"ו, עייש"ה בכל דבריו שהאריך בדין זה, ועיי"ש שכתב שמד' הש"ך שם סקי"ז נ' שהודה לד' הגידו"ת דא"א להשביע היסת אא"כ טוען בברי שהוא יודע, וזה שלא כד' הש"ך בשאר מקומות.

ועיי"ש שכתב דממש"כ בשו"ע סימן צ' ס"י בדין שק צרור שנשבע הנפקד היסת שאינו יודע ויפטר, מבו' דאף שאינו טוען בברי שהוא יודע, צריך לישבע שאינו יודע, והתם הרי ל"ה לי' למידע, (דמה"ט לא אמרי' התם משאיל"מ), עכ"ד, אמנם יל"ע אם התם המכוון הוא לשבועת היסת, או לשבועת התורה, וזה תליא בהפלוגתא אם נשבעין שבועת התורה באיני יודע, ואם המכוון לשבועת התורה, הרי י"ל דשבועת היסת שאני, ואינו נשבע שאינו יודע, אלא בשטענו בברי שהוא יודע, ויל"ע בזה.

ועיי"ש שכתב עוד דבתשו' מיימוני משפטים סימן מ"ג מבו' דהא דאין היורשים נשבעין היסת שאינם יודעין, הוא משום שלא תיקנו היסת להרע ליתומים, עכ"ד, אך כמדומה דיש מקום לדון בזה, דד' מהר"ם שם לא קיימי לפרש טעם הא דאין נשבעין "שבועת היסת", אלא טעם הא דאין נשבעין "שבועת היורשים שלא פקדנו אבא" ליפטר, כ"ה שתיקנו שבועת היורשים בבאים ליטול, עייש"ה, ועמש"נ בדברינו בדין חשוד שנתחייב שבועת הנוטלין ללמוד מד' מהר"ם מר"ב אלו, דאלמלי הא דהיו היורשים נשבעין שבועת היורשים, לא היו נוטלין.

עוד הביא דברים מפורשים בזה מסה"ת שער י"ד חלק י', בדין יתומים הנתבעין מאחרים, ז"ל, ואיכא מ"ד שלא נאמרו דבריהם אלא כשבא עליהם בברי שאביהם צוה להם, שהרי אין שבועת היסת באה לעולם על טענת שמא, דכיון דאינו ברי שהבן יודע שהוא חייב לו וכו' וכנגדו של בן תביעת שמא היא וכו', וכן דעת בעה"ע וז"ל וכו' ושבועת היסת נמי לא משתבעי דלדידי' תקנו לברי' לא תקנו, ותו דליכא שבועה אלא היכא דאתי בטענת ברי שאביהן צוה להן לפרוע, אבל בטענת שמא היכי משבעינן לי' וכו' ע"כ, ולא מסתברא כוותי', דכיון דאמר ברי לי שירשתם ממון מאביכם שיש לי בו זכות מחמת ממון שאני יודע שלוה אביכם ממני, אין לך ברי גדול מזה ויש ליורש להשבע היסת שאינו יודע לו זכות במה שירש מאביו, ואע"ג דלא אמר ברי לי שאביכם צוה לכם אין עלינו בכך וכו', עכ"ל, והרי להדיא דפליגי בזה הראשונים, ודעת איכא מ"ד ובעה"ע דליכא שבועת היסת באיני יודע, אלא בשהתובע טוען בברי שהוא יודע, ודעת בעה"ת דסגי במה שהוא טוען טענת ברי על הממון.

ועי' עוד בדין זה בבעה"ת שער ה' ח"א, ושער י"ג ח"ב.

כו] שו"ר עוד בזה מש"כ הש"ך סימן רנ"ה סקי"ג, ז"ל, ונשבעין ע"ז היסת, בב"י כ' ע"ז ופשוט הוא וכן כתב הה"מ, ולי צ"ע דהא אינו יודע שלא אמר להן אביהן כן ואין נשבעין היסת על טענת שמא, ואפשר לומר דמיירי שלא זזה ידו וטען אני ידעתי בבירור שלא אמר לכם כן אח"כ וא"כ פשוט הוא, אבל פשט דברי הרמב"ם והמחבר לא משמע כן, ואפשר דכיון דלדברי התובע ודאי חייב לו א"כ מסתמא לא אמר להן כן והוי כברי לו, או כיון דמ"מ לפי דבריו ברי לו שחייב לו ולפי דברי היורשים ברי שאינו חייב לו צריכים לישבע היסת, אבל אי"ז פשוט וצ"ע, עכ"ל, ויש לחלק בין נידו"ז לבין הנידון דלעיל אם מצי להשביעו שאינו יודע כשאינו טוען בברי שהוא יודע, אלא טוען ברי על הממון, ודו"ק.

כז] שוב אחז"ר ראיתי עוד בזה, בטור סימן של"ב שכתב, ז"ל, וכתב הרמ"ה ז"ל, אפי' שאומר בעה"ב איני יודע אם שוה ד' אם לאו, דכל היכא דלא רמיא עלי' לידע אפי' אם אמר איני יודע לא הו"ל מחויב ואינו יכול לישבע, עכ"ל, ובפרישה שם כתב דנוסח ס"א דאינו יכול להשביעו, והיינו דאין הפועל יכול להשביע לבעה"ב שאינו יודע, ואע"ג דבאומר לחבירו יש לי בידך נ' זוז והלה אומר איני יודע אם הלויתני חייב לישבע שאינו יודע כמש"כ בסימן ע"ה, שאני התם דטוען עליו ברי שהוא יודע, שהרי הלוה לו מידו לידו, משא"כ כאן אף שהפועל טוען שיודע שהי' עבודתו שוה ד', מ"מ אינו יכול לטעון ברי שהבעה"ב יודע וכו', עכ"ל, והרי דחיוב שבועת היסת בטענת איני יודע, הוא רק כשהתובע טוען בברי שהוא יודע, אך הב"ח שם כתב, ז"ל, ומשמע דפטור אף משבועת היסת, כיון דאין טוען ברי אתה חייב לי, עכ"ל, וצ"ב.

כח] בעיקר דין שבועת היסת על טענת שמא, עי' דבר חדש בביאור הגר"א סימן שד"מ סקי"א, ז"ל, ומשה"ק בכ"מ ובד"ה דלמה ישבע על טענת המשאיל שמא, י"ל דל"ד לשאר טענת ספק דכאן לא הו"ל למשאיל לידע, ועתוס' ד"ה והלה כו' וי"ל דדוקא כו' וכ"ש בכה"ג, עכ"ל, וזה חידוש רב בדעת הרמב"ם, דהיכא דל"ה להתובע למידע משביעין שבועת היסת אף על טענת שמא, וצ"ע.

עוד כתב הגר"א שם, ז"ל, ועוד דכל שבועת השומרין ע"י ספק, ועתוס' שם ד"ה השוכר כו' ועוד דהכא אפי' כו' ר"ל מכח קושיא מה שטענו כו' וקושיא זו אינה מצלת משבועת היסת כמ"ש בסי' פ"ח, עכ"ל, ונ' כונתו במה שהביא מסו"ד התוס' בפ' השואל, דהנה עיי"ש בד' התוס' דמתחילה כתבו, ז"ל, הכא שאין יודע אם מתה השאולה אין להשביעו מספק דהוי כאילו אומר המשאיל ספק לי אם השאלתיך אם לאו שעל אותה טענה אין השואל חייב לישבע, עכ"ל, ונ' דלטעם זה, גם אין להשביע ע"ז שבועת היסת, שהרי הא דאין נשבעין ע"ז שבועת השומרים, הוא משום דלא נתחדש להשביע בשומרים על טענת שמא זו, וא"כ גם אין להשביע ע"ז היסת, אך שוב כתבו התוס', ז"ל, ועוד דהכא אפי' משאיל אומר ברי אמרי' דאינו נשבע אלא ע"י גלגול, עכ"ל, ולפ"ז הרי שפיר י"ל דליכא גריעותא בטענת שמא זו, והויא בכלל ההלכה דנשבעין בשומרים על טענת שמא, ואך דעל טענה זו ליכא לדין שבועת השומרים אף בטוען ברי, וע"כ הוא דאין נשבעין ע"ז, אך שבועת היסת שנשבעין על טענה זו, נשבעין עלי' גם בטענת שמא.

1. אמנם באמת בהך דינא דאין היורש צריך לישבע היסת, נחלקו הראשונים ז"ל, והטור בסימן ע"ה הביא שדעת הרי"ף דצריך היורש לישבע היסת, ועי' גם בד' הטור סימן ק"ח שהביא די"א כן, גם בחי' הרמב"ן ב"ב ד"ע: הביא פלוגתא בזה אם הוא חייב היסת, וכתב דמסתבר דהוא פטור מהיסת, ולכאו' הפלוגתא בזה היא אם לחיוב שבועת היסת בעי' שיטען בברי שהוא יודע, אך הב"ח בסימן ע"ה כתב דיורש מסתמא ידע במילי דאבוה שלוה מנה מפולני וע"כ חשיב כאילו תבעו בברי, עיי"ש, וזה חידוש, וע' בסה"ת שער י"ד חלק י' דמפורש בדבריו שטעמם משום דסגי במה שהוא ברי על הממון, והבאנו דבריו להלן. [↑](#footnote-ref-2)