66 כל האסורין ה
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

א] תמורה ד"ל:, כל האסורין לגבי מזבח ולדותיהן מותרין, ר"א אומר ולד טריפה לא יקרב ע"ג המזבח.

ופירש"י ולד טריפה לא יקרב, אבל להדיוט ד"ה מותר דלאו מגופה קא רבי, עכ"ל.

והנה בגמ' להלן דל"א. איכא תרי לישני, אם פלוגתת רבנן ור"א היא בנטרפה ולבסוף עיברה, וטעמא דר"א הוא משום דזוז"ג אסור, או דפלוגתייהו היא בעיברה ולבסוף נטרפה, דטריפה אינה יולדת ול"ש שתתעבר ותלד אחר שנטרפה, וטעמא דר"א הוא משום דעובר ירך אמו.

ובפשוטו מש"כ רש"י דלהדיוט ד"ה מותר, קאי לב' הלשונות, והיינו דבין אי איירי בנטרפה ולבסוף עיברה ובין אי איירי בעיברה ולבסוף נטרפה, לא אסר ר"א אלא לגבוה ולא להדיוט, שהרי מה שפירש"י כן, הוא משום הא דאמר ר"א לא יקרב ע"ג המזבח, ולא פליג לגבי הדיוט, והכרח זה הוי לב' הלשונות.

וצ"ב הטעם בזה, דאי להדיוט שרי משום דלאו מגופה קרבי, א"כ מ"ש לגבוה דאסור, ולכאו' צ"ל דחומרא דרבנן היא לאסור לגבוה, אך צ"ב, שהרי בגמ' אמרו דטעמו משום דזוז"ג אסור או משום דעובר ירך אמו הוא, ונ' מזה דדינא דאורייתא קתני.

ב] והנה עוד יש להעיר בזה, דהרי ר"א ס"ל בעלמא דזוז"ג אסור, וכמו שהביאו התוס' להלן ד"ה אבל, וא"כ מ"ט שרי ולד טריפה להדיוט ולא אסרי' לי' משום דזוז"ג אסור.

ובפשוטו צ"ל, דזהו שפירש"י דהטעם הוא משום דלאו מגופה קא רבי, והיינו דמה"ט אין לאסור להדיוט אף דבעלמא ס"ל דזוז"ג אסור, אך צ"ב דאף דלאו מגופה קא רבי מ"מ הרי הוי גורם, ומ"ט לא יהא אסור.

גם צ"ב מה מהני טעם זה דלאו מגופה קרבי, דמה"ט אין לאסור אף דס"ל לר"א דעובר ירך אמו.

ג] ולכאו' הי' נ' לפרש מש"כ רש"י דלהדיוט שרי דלאו מגופה קא רבי, דהנה ה"ט דלאו מגופה קרבי אמרי' לי' בגמ' להלן דל"א., דמה"ט מודים חכמים לר"א באפרוח ביצת טריפה דאסור, משום דמגופה קא רבי, ולכאו' זהו מכוון רש"י, דאי הי' רבי מגופה ודאי הי' אסור אף להדיוט, וכביצה שאסורה אף להדיוט, ואף משום דלאו מגופה קא רבי הוא דשרי להדיוט.

**[**ויש להוסיף בזה, דהנה בחולין דנ"ח. אמרי' לל"ב שם, דאף לרבנן דולד טריפה שרי דעובר לאו ירך אמו הוא מ"מ ביצת טריפה אסורה משום דגופה הוא, והנה יש להסתפק אם ה"ט דגופה הוא מהני רק לגבי שיחלא קמא, והיינו דאף למ"ד דעובר לאו ירך אמו מ"מ ביצה ירך אמו הוא, אך אי דייני' לגבי ביצים שטענה אח"כ, דבזה הנידון להתיר הוא משום זוז"ג, יש להתיר משו"ז אף בביצים, ול"מ ע"ז טעמא דגופה הוא, או דכי היכי דאסרינן בשיחלא קמא משום דגופה הוא, ה"נ יש לנו לאסור מכח זה אף בביצים שטענה אח"כ.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים וכדלהלן, דהנה בל"ק שם אמר אמימר דהני ביעי דטריפה שיחלא קמא אסירא מכאן ואילך הו"ל זוז"ג ומותר, ופרכי' עלה אלא הא דתניא ולד טריפה ר"א אומר לא יקרב ע"ג המזבח ור' יהושע אומר יקרב, במאי קמיפלגי, בשנטרפה ולבסוף עיברה, ר"א סבר זוז"ג אסור ור"י סבר זוז"ג מותר וכו'.

והסוגיא צ"ב, דמ"ט לדעת אמימר בעי' לאוקמה לפלוגתייהו בשנטרפה ולבסוף עיברה, ול"מ לאוקמי לפלוגתייהו בעיברה ולבסוף נטרפה ופליגי אם עובר ירך אמו, ועיי"ש בפירש"י דפירשה לפ"מ שפירש לעיל מינה דהא דתניא ושוין בביצת טריפה שאסורה מפני שגדלה באיסור, קאי על ר"א ורבנן דפליגי בולד טריפה, וע"כ כיון דמוקמי' להך ברייתא בדספנא מארעא דחד גורם הוא, ע"כ יש ללמוד מזה דפלוגתייהו בזוז"ג, וע"כ בשנטרפה ולבסוף עיברה דאיכא זוז"ג, אך ש"ר שם פליגי על רש"י ומפרשי דהא דתנן ושוין בביצת טריפה קאי על ב"ש וב"ה דפליגי בביצת נבילה, ולפ"ז אין לפרש כן, ועיי"ש בתוס' שפירשו, דכיון דאסר אמימר שיחלא קמא, ע"כ ליכא לאוקמה לפלוגתייהו בעובר ירך אמו, דא"כ קם לי' אמימר כר"א דשמותי הוא.

ואמנם אכתי יש להעיר, דשפיר מצי' לאוקמה דפליגי בעובר ירך אמו, והא דאסר אמימר שיחלא קמא אתיא אף כר' יהושע, משום דשאני ביצה דגופה היא, ועיי"ש בחי' הרמב"ן בתו"ד שעמד בזה, וכתב דקס"ד דביצה ועובר שוין, וכעי"ז בשטמ"ק הנדמ"ח בשם תוס' שאנץ, אך עיי"ש בחי' הר"ן שכתב, דל"מ למימר דבביצה אפי' ר' יהושע מודה דכיון דאגידא בגופה כגופה דמיא, דלאמימר לא ס"ל הכי, דאם איתא דס"ל דכגופא דמיא אפי' בשיחלא בתרא הו"ל למיסר מה"ט, אלא ודאי לאמימר ל"ש לי' בין ביצה לעובר, וכ"ה גם בחי' הר"ן לעיל מינה, דאמימר דשרי לשיחלא בתרא משום דהוי זוז"ג, בע"כ דלא ס"ל דכגופה דמיא, ול"ש לי' לאמימר בין ביצה לעובר כלל, ופירש לפ"ז הא דאותבי' רב אשי מדתנן ושוין בביצת טריפה שאסורה מפני שגדלה באיסור, וקס"ד דהיינו אף בשיחלא בתרא, ולאו דס"ל לרב אשי דטעמא משום דזוז"ג אסור, דא"כ מאי פירכא לאמימר, הא מצי אמר אנא דאמרי כמ"ד דזוז"ג מותר וועד דקי"ל כותי', אלא היינו פירכא דס"ל לר"א דאפי' מ"ד דזוז"ג מותר מודה הכא דאסור, דכיון דאגידא בגופה כגופה דמיא, עכ"ד, והרי דפליגי בזה הראשונים, אם לפ"מ דאמרי' דביצה כגופה דמיא, יש לאסור בשיחלא בתרא אף למ"ד דזוז"ג מותר או לא.

וטעם הפלוגתא בזה נ', דהרמב"ן מפרש דהא דביצה דאגידא בגופה כגופה דמיא, היינו דבזה לכו"ע עובר ירך אמו, אך מ"מ כד דייני' על שיחלא בתרא שפיר יש להתיר למ"ד דזוז"ג מותר, אך הר"ן מפרש דהא דכגופה דמיא היינו דכלל ל"ב בזה לדין ירך אמו, אלא הוי זה ממש כגופה וכפיטום שנתפטמה הבהמה, וע"כ יש לאסור מכח זה אף בשיחלא בתרא, דאף דזוז"ג מותר, אך הרי פשיטא דפיטום שנתפטמה הבהמה אסור אף למ"ד דזוז"ג מותר, ואף שהפיטום נגרם ע"י אוכלי היתר, והטעם בזה הוא משום דכל הא דזוז"ג מותר היינו רק בדבר הנגרם ע"י האיסור, אך משא"כ בפיטום דאינו נגרם מן האיסור, אלא הוי זה חלק מן הבהמה האסורה, ה"ז חלק מן האיסור, וע"כ ה"ז אסור לכו"ע, וע"כ אי ביצה כגופה דמיא, יש לאסור אף בשיחלא בתרא ואף למ"ד דזוז"ג מותר.

ובסוגיא להלן דהכל מודים באפרוח ביצת טריפה שאסור, לא נתפרש אם קאי על עיברה ולבסוף נטרפה וכלישנא בתרא, או דקאי אף על נטרפה ולבסוף עיברה וכלישנא קמא, ולכאו' הוא תלוי בפלוגתת הרמב"ן והר"ן הנז', ועיי"ש ברש"י שהביא ל' הירושלמי דמפורש דקאי לב' הלשונות, ולכאו' זה כד' הר"ן, אך עיי"ש בשטמ"ק אות ד' שהביא הך גירסא, ונ' מתוך הלשון, דה"ט דביצה גופה הוא ל"מ רק כד דייני' בעיברה ולבסוף נטרפה, וע"ז אמרי' דביצה לכו"ע גופה הוא, אך כד דייני' על נטרפה ולבסוף עיברה אין לאסור מה"ט דגופה הוא וכדעת הרמב"ן, אלא הא דאסרינן הוא משום דבאפרוח ליכא התירא בגוי', וצ"ב ה"ט, וק' לפרש דאיירי רק בדספנא מארעא, אך אולי המכוון בזה, דהואיל ותרנגולת מציא לטעון ביצים אף בלא זכר, ע"כ אף בדלא ספנא מארעא לא חשיב הגורם דהזכר וחשיב חד גורם, וצ"ע עוד בזה.

ולפי המבואר, הרי דאי נימא דרש"י ס"ל כדעת הר"ן דמכח ה"ט דגופה היא יש לאסור בין בעיברה ולבסוף נטרפה ובין בנטרפה ולבסוף עיברה, הרי דזהו מה שפירש"י דהא דלהדיוט ד"ה אסור, הוא משום דלאו מגופה קא רבי, והיינו משום דאי מגופה הוה רבי והוי כגופה הי' לנו לאסור אף להדיוט, דומיא דביצה דאסירא אף להדיוט משום דכגופה היא והויא כפיטום, ומכח זה אסרינן בין בשעיברה ולבסוף נטרפה ובין בשנטרפה ולבסוף עיברה, וע"כ רק משום דלאו מגופה קא רבי ואי"ז כגופה, ע"כ יש להתיר להדיוט**]**.

ואמנם אי"ז מתישב בד' רש"י, דלפ"ז הרי נמצא דמה שפירש"י הטעם משום דלאו מגופה קא רבי, אי"ז טעם מ"ט שאני להדיוט מלגבוה, ומ"ט לא אסרי' להדיוט מכח הא דעובר ירך אמו ודזוז"ג אסור, אלא היינו דאם הי' רבי מגופה הי' לנו לאסור מטעם אחר, ואף לרבנן הי' אסור, אך לא פירש רש"י בזה מ"ט לא אסרי' להדיוט מכח הא דעובר ירך אמו ומכח הא דזוז"ג אסור, ואי"ז במשמע ד' רש"י, שנ' להדיא בדבריו דהא דלאו מגופה קא רבי הוי זה הטעם דמכח זה שרי להדיוט ואין אסור אלא לגבוה, ולדרך זו הרי אי"ז טעם מ"ט שרי להדיוט, אלא היינו דאילו הי' רבי מגופה הי' לנו לאסור מטעם אחר להדיוט דחשיב כפיטום.

העתק מרשימות - ולד טריפה, ד' רש"י צ"ב, דלכאו' קאי על ב' הצדדים בגמ' כדמוכח מלישנא, וצ"ב הטעם דבתרוייהו חלוק גבוה מהדיוט, וק' לומר דהוי זה דרבנן, גם צ"ע ל' ברייתא בחולין לפירש"י שם, ולדידי' הרי הוי אף לר"א כלרבנן, ובפרט אם ר"א הוי רק דרבנן, גם צ"ע באפרוח שפירש"י לגבוה, והתם בחולין הרי הוי להדיוט, גם צ"ע דהרי טעמא דשרי פירש"י דמגופה לא קרבי, ובאפרוח ל"ש טעם זה.

ונ' דהנה בולד טריפה ק' דעבר הטרפות, ואין לומר דאסור דמוכח לא כן מתוס' חולין דפ"ה: אך י"ל דכל שבחיות זה הויא טריפה נאסרה לעולם, ודו"ק, וע"כ נ' דהוי כרגל טריפה שפירש ול"מ החיות, וזה נ' בביאור ד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ובזה נ' לבאר הרמב"ם בבן פקועה.

ולפ"ז נ' לבאר כן ד' רש"י, דכונתו היא דאית לי' חיות עצמית, וחיות זו לא נטרפה, אך לגבוה אזיל רש"י לטעמי' דהוי איסור בפנ"ע ולא האיסור להדיוט, וע"כ ל"ש להפקעת החיות, אלא הוי ככל איסורי גבוה.

ובזה נ' לבאר דע"כ אפרוח שרי להדיוט ואילו ביצה אסורה, דאפרוח אית לי' חיות לעצמה ומשא"כ ביצה.

ובזה אולי יל"פ ד' רש"י ד"ה ר"א "וגוף זה ל"ה במעי הטריפה", ויל"פ דהיינו דעל איסור גבוה בעינן שיחול האיסור על גוף זה עצמו.

אך כל הדברים נסתרים מסוגיית הגמ' בחולין שם, דמפורש דיש לאסור גם להדיוט, ופריך דאדמיפלגי לגבוה ליפלגו להדיוט, עיי"ש. וצע"ג.

למש"נ בדעת ר"מ יל"פ היטב טעמא דביצה שאני, וע"ד מה שנתבאר בדעת רש"י.

אך בפשוטו צ"ל עוד דביצה הויא היא גופה מכלל הטריפה, וע"כ ל"ש ע"ז זוז"ג, דהוי כפיטום טריפה דאסור אף שבא ע"י האוכל, וזה ד' הר"ן.

] אמר רב כל האסורין לגבי מזבח ולדותיהן מותרין, ותני עלה ר"א אוסר וכו', ורבא אמר מחלוקת בשנרבעו ולבסוף עיברו, דר"א סבר זוז"ג אסור ורבנן סברי זוז"ג מותר וכו'.

א] צ"ע מ"ט ולד שנולד מבהמה בע"מ ראוי ליקרב ע"ג המזבח, כמבו' כן לעיל די"ז: שלא נחלקו אלא בולד קדשים בעלי מומין אם מיפסיל, משום דבא מקדושה דחוי', אך ולד בהמת חולין בע"מ ודאי ה"ה קרב ע"ג המזבח, דמ"ש מולד רובע ונרבע דאסרינן לי' למ"ד דזוז"ג אסור.

ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב בזה, דדין אתנן ומחיר רובע ונרבע מוקצה ונ עבד, הוו מאיסורי מזבח, ואינם מפסולי קרבן כמו בע"מ וטריפה ואינך שהם פסולי קרבן, ואיסור הקרבתן הוא משום מקריב פסולין למזבח, אך משא"כ אתנן ומחיר ודומיהם עיקר דינם הוא איסור למזבח, ומזה הוא דיצא גם דין פסול דידהו, אבל יסוד דינם הוא איסור למזבח, וע"כ שייך איסור זה גם לבדה"ב לדברי חכמים דמרבין ריקועים, ואשר ע"כ שייך בהו דינא דזוז"ג, כיון דעיקר דינם הוא דין איסור, ובאיסורין שייך דין זוז"ג, אבל אם עיקר דינם הי' דין פסול ל"ה שייך בזה דין זוז"ג, כמו ולד בע"מ דחזי למזבח, ופלוגתתם בולד טריפה צ"ל דפלוגתייהו הויא לענין איסור אכילה להדיוט, ולגבוה יהיו אסורין משום ממשקה ישראל, דאילו הפסול דטריפה לגבוה ל"ש לולד, כיון דאי"ז דין איסור אלא פסול למזבח, עכ"ד.

וראיתי להעיר ע"ז, שהרי דעת רש"י במתניתין דהא דאסר ר"א ולד טריפה היינו רק לגבוה, אך להדיוט ד"ה מותר דלאו מגופה קא רבי, ואף בד' התוס' דפליגי ע"ד רש"י, מ"מ מבו' בדבריהם דהי' מקום לחלק ולומר דלגבוה אסור ולהדיוט שרי, וע"כ הוי זה רבותא דרבנן דשרו אף לגבוה, ואי נימא דכל דין זוז"ג בולד טריפה הוי רק מכח איסורו לישראל, א"כ הרי ל"ש כלל לומר דלהדיוט מותר ולגבוה שרי, שהרי על פסולא דטריפה לגבוה ל"ש כלל דין זוז"ג, וראיתי לישב בזה, דמלבד פסולא דטריפה לגבוה, גם איכא בזה דין איסור לגבוה, מכח דינא דממשקה ישראל, דיל"פ דילפי' מינה דכ"ה דאסר רחמנא טריפה להדיוט ה"נ אסר טריפה לגבוה, ואשר ע"כ שפיר שייך דין זוז"ג בטריפה במסוים כלפי האיסור לגבוה.

ב] אמנם בקוב"ש פסחים אות ק"כ כתב לישב בזה באופ"א, דשאני מום שאינו פוסל בו אלא בשעתו וכשעבר מומו כשר, א"כ הולד שאין בו מום אין לפסלו מטעם יוצא, דהא גם האם אילו עבר מומה היתה כשרה, ומשא"כ נרבע דמעשה הרביעה פוסל לעולם, וכיון דיש באם דבר הפוסלה לעולם אף הולד פסול, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה יעו"ש שעמד בזה, דלפ"ז בע"כ צ"ל דבטריפה אין איסורה תלוי במה שהיא עתה טריפה, אלא בשעה שנטרפה נאסרה לעולם, ואפי' אם תחזור לבריאותה ע"י מעשה נסים לא תהא ניתרת, אך קשיא ע"ז מד' הרמב"ן ס"פ בהמה המקשה, שכתב דבהמה שנטרפה בצומת הגידין אפשר להכשירה ע"י שיחתוך מארכובה ולמעלה, ומוכח מזה דאיסור טריפה תלי בכל שעה במה שהיא טריפה, ואף הרא"ש שם שנחלק ע"ד הרמב"ן פירש הטעם משום שכבר נכנס בה החולי, והיינו שלא תחזור עוד לבריאותה, ומשמע דאילו חזרה לבריאותה היתה ניתרת, וא"כ תיקשי מ"ש ולד טריפה מולד בע"מ דל"ש בו יוצא, עכ"ד.

ובקוב"ש חולין אות כ"ו, הביא ד' הר"ן בחולין שם דפליג ע"ד הרמב"ן מכח מש"א בחולין דס"ט דטריפה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר, וכתב דזהו כמש"נ דבשעה שנטרפה נאסרת לעולם ואפי' חזרה לבריאותה, עכ"ד, (וע' גם בחי' הרשב"א שם דפליג מה"ט על הרמב"ן, וע' גם בחי' הרא"ה בחולין דס"ט), אך לולי דבריו הי' נראה דלא פליגי ביסוד הדין על הרמב"ן דטריפה שנתרפאה כשרה, ואך דס"ל דל"ש כה"ג שתתרפא הטריפה, והוכיחו כן ממש"א דשוב אין לה היתר, והיינו משום שאינה מתרפאת מזה, ויש להוכיח כן ממה שתמה הרשב"א שם על הרמב"ן, שלדבריו דיש לה רפואה ע"י חתיכת הרגל, א"כ מ"ט הויא השתא טריפה, ומ"ש מהיכא דיש לה תקנה בבידור סימנים, עיי"ש בדבריו, והנה אי נימא דהטעם דפליגי ע"ד הרמב"ן הוא משום דמעשה הטרפות אוסרה לעולם, א"כ הרי אכתי תיקשי דמ"ט חשיב זה כלל מעשה טרפות, הרי יש לה תקנה בחתיכת הרגל, וא"כ אי"ז כלל מעשה טרפות דומיא דהיכא דיש לה תקנה בבידור סמנים, ובע"כ מוכח מזה דהא דאינה חוזרת להכשרה הוא משום שאינה מתרפאת עי"ז, וע"כ הוי זה מעשה טרפות האוסר, אך שוב נתבוננתי שאולי יש לדחות, ועי' בזה.

ג] והנה להלן בסוגיין בדין ולד טריפה, מבו' דבגונא שעיברה ולבסוף נטרפה, תליא אם עובר ירך אמו או לאו ירך אמו, ובגונא דנטרפה ולבסוף עיברה תליא בדין זוז"ג, וצ"ע מזה ע"ד הרמב"ן בתרתי, חדא, דבגונא שעיברה ולבסוף נטרפה, מ"ש לאסור משום הא דעובר ירך אמו הוא, הרי עתה שנולד הולד ולי"ב טריפות, הוי זה כעבר ממנה הטריפה שהיא כשרה,[[2]](#footnote-3) ודמיא לבהמה מעוברת שנפל בה מום ואח"כ נולד הולד והוא תמים, דודאי ל"ש לאסרו מכח הא דעובר ירך אמו, דהרי השתא לית בי' מום, וכי היכי דאמו הויא שריא אילו עבר מומה ממנה, ה"נ הולד דלית בי' מום שרי.

ועוד תמה בקוב"ש חולין אות כ"ו ע"ד הרמב"ן, דהנה בפירש"י שם מבו' דהיכא שנטרפה ולבסוף עיברה ל"ש לאסור משום הא דעובר ירך אמו, וכ"ה מבו' להדיא בסוגיא דחולין דנ"ח., וקשיא מ"ש נטרפה ולבסוף עיברה מעיברה ולבסוף נטרפה, הרי לכאו' אף בנטרפה ולבסוף עיברה יש לאסור למ"ד עובר ירך אמו, שהרי הטריפות אוסרתה כל שעה, ועתה דהוי העובר ירך אמו יחול האיסור אף על העובר, ולכאו' מוכח מזה דאיסורא דטריפה אינו משום מציאות הטרפות, אלא מעשה הטריפה אוסרתה, וע"כ לא חייל האיסור אלא בשעה שנטרפה, וע' בזה באבנ"ז יו"ד סי' כ"ג, וע"כ רק אם היתה מעוברת בשעה זו שנטרפה חייל האיסור אף על העובר, אך לד' הרמב"ן דכל שנרפאה אינה אסורה, הרי בע"כ דאיסורא דטריפה אינו משום המעשה המטריף אלא הוא משום מציאות הטרפות, וא"כ הדק"ל דמ"ש עיברה ולבסוף נטרפה מנטרפה ולבסוף עיברה.

ד] והנה בישוב הקו' ע"ד הרמב"ן, דמ"ש לאסור ולד טריפה מכח הא דעובר ירך אמו, הרי אף הטריפה עצמה שנתרפאה מותרת, וא"כ הולד לעולם הוי כטריפה שנתרפאה, נ' די"ל בזה, דהנה בעיקר הא דפליגי ר"א ורבנן בולד טריפה אם אסור משום דעובר ירך אמו או שרי דעובר לאו ירך אמו, פי' התוס' בסוגיין וש"ר דהגם דבעלמא עובר ירך אמו, מ"מ לגבי טריפה דתליא בחיות שאני.[[3]](#footnote-4)

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין, ואם נטרפה בהמה זו כשהיא מעוברת ר' אליעזר אומר עובר ירך אמו הוא, ואין חכמים אומרים עליו כן "לאחר יציאתו ופרישתו ממנה", ולפיכך הוא לדעתם מותר לגבי המזבח, עכ"ל, וקודם לכן כתב הרמב"ם לדינא דנרבעה כשהיא מעוברת ולדה אסור לגבי המזבח ואף על פי שהיא חולין, והוא אמרם ולד נרבעת אסור היא וולדה נרבעה, עכ"ל, והרי דאף דולד נרבעת אסור, מ"מ ולד טריפה שרי.

ונ' בביאורו, דהא דאסר ר"א ולד טריפה מכח הא דעובר ירך אמו, הגם דהשתא אינו טריפה, הוא משום דאף השתא אחר שנולד דייני' לי' כירך אמו שפירש ממנה, וע"כ דמי לדין תולש אבר מן הטריפה שאסור הגם דבהאבר עצמו ליכא טרפות, וה"נ הולד דכוותה, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דהגם דעובר ירך אמו, מ"מ אחר שנולד דייני' לי' כגוף לעצמו, ולא כחלק מגוף אמו שנפרד ממנה, ואשר ע"כ ל"ש לאסור הולד משום טריפה דהשתא לאו טריפה הוא, ול"ד לולד נרבעת דמכח הא דעובר ירך אמו אף הולד נרבע, וכיון שאף הוא נרבע, ע"כ אף אחר שנולד דהוי גוף לעצמו נמי תורת נרבע עליו, ומשא"כ לענין טריפה דהולד אינו טריפה, הרי דהגם דכ"ז שהוא במעי אמו הוי ירך אמו והוי אף הוא טריפה, אך אחר שנולד הוי כנתרפאה הטריפה דשרי, וע' עוד בדברינו בדין עובר ירך אמו מש"נ בביאור ד' הרמב"ם עד"ז.

ועכ"פ בזה מתישב הקו' הנז' לדעת הרמב"ן, דהגם דטריפה שנתרפאה חזרה להכשרה, מ"מ ולד טריפה אסור, ול"מ מידי מה דהולד אינו טריפה, דדמי לאבר דטריפה דאסור, והיינו משום דהוי הוא חלק מן הטריפה, ול"מ מידי מה דהשתא הולד בפנ"ע אינו טריפה, דמ"מ כיון דהוי חלק מן הטריפה ה"ה אסור.

[ולפ"ז נ', דע"כ אף אם אחר שנולד הולד תחזור הטריפה עצמה להכשרה, מ"מ הולד קאי באיסורו, דאיהו הוי רגל דטריפה, והרפואה כבר ל"מ לדידי', וה"ז כאבר שפרש מן הטריפה ואח"כ חזרה להכשרה, דודאי אי"ז מתיר האבר, כיון דהוי אבר דהטריפה דאתמול, וה"נ אילו הוא בחלב טריפה דאח"כ חזרה להכשירה דודאי לא שרי החלב].

ה] אמנם האמת בד' הרמב"ן נ', דודאי פשיטא דכל דכבר נאסרה הבהמה באיסור טריפה תו לא הדרא להכשרה, ואך דס"ל דכל דקודם שחיטה חתך רגלה למעלה, ואיגלאי דטריפה זו אינה ממיתתה, הרי דמתחילתה לאו טריפה היא,[[4]](#footnote-5) ובזה ניחא משה"ק הראשונים ע"ד הרמב"ן ממש"א דטריפה שוב אין לה היתר, ונ' דאף הראשונים שהק' כן ע"ד הרמב"ן נמי פירשו כן ד' הרמב"ן דכל שלבסוף חתך רגלי' איגלאי דאי"ז מעשה המטריף, ואך דס"ל דלישנא דגמ' דכיון שנטרפה שוב אין לה היתר, מ' דאף בכה"ג כיון דכ"ז שלא תיקנה טריפה היא, שוב אין לה היתר, וצ"ע עוד בזה.

ושו"ר כעי"ז בחזו"א יו"ד סי' י"ד ב', ז"ל, וצ"ל דעכשיו אינה טריפה כלל מחיים, אלא כששחטה חייל טריפות עלה כיון דנשחטה ולא תוקנה, וכ"מ בל' הרמב"ן שם, עכ"ל.

ולפ"ז שפיר י"ל גם לדעת הרמב"ן דמעשה הטריפות אוסר לעולם, ואשר ע"כ יש לאסור בולד טריפה משום זוז"ג ול"ד לולד בע"מ דשרי, ואשר ע"כ נמי יש לאסור בנתעברה ולבסוף נטרפה למ"ד דעובר ירך אמו, והגם דהולד כבר אינו טריפה, ואשר ע"כ נמי ניחא הא דשאני נטרפה ולבסוף עיברה מעיברה ולבסוף נטרפה, דכל שנטרפה ולבסוף עיברה ליכא למיתי עלה מכח הא דעובר ירך אמו דרק בשעת מעשה הטריפות הוא דיש לאסור הולד.

וע' בחזו"א שם שכתב כן דמה"ט הולד אסור הגם שהוא אינו טריפה, ומה"ט נמי חלוק דין נטרפה ולבסוף עיברה מדין עיברה ולבסוף נטרפה.

והנה לפ"ז נמצא לכאו', דבגונא דהרמב"ן דחתך הרגל למעלה והדרא מיכשרא, יהא אף ולדה מותר, הגם שנולד קודם שחתך רגלה, אך הנה החזו"א שם כתב, ז"ל, ואפשר שאם חתך ממנה אבר נמי מיטרף השתא וכן חלבה אסור דהוי כחתך ממנה אבר ואותו אבר אינו בכלל תקנה עוד, עכ"ל, ולפ"ז י"ל דגם העובר יהא אסור, דירך אמו הוא והוי כאבר שנחתך ממנה קודם תקנה, וצ"ע בזה.

ו] וי"ל עוד בזה, דהנה בפשוטו לפי המבואר, כל איסור טריפה הוא משום המעשה המטריף שהוא אוסר הבהמה, וכן נקט האבנ"ז יו"ד סי' כ"ג דכל איסורא דטריפה הוי רק משום מעשה הטרפות ולא משום מציאות הטרפות, עיי"ש.

אך הנה החזו"א שם נקט דבכל טריפה תרתי איתנייהו בה, חדא דעצם מציאות הטרפות אוסרת, ועוד דבשעה שנטרפה חייל עלי' איסור לעולם אף אם תתרפא בנס, ואיסור זה חייל בשעה שנטרפה ולא אח"כ, ואשר ע"כ בולד טריפה אין לאסור בנטרפה ולבסוף עיברה אף למ"ד דעובר ירך אמו, והיינו מפני דמשום מציאות הטרפות אין לאסור כיון דהולד אינו טריפה, ומשום איסורא דטריפה לעולם אין לאסור, דאיסור זה חייל בשעה שנטרפה, וגם בד' הקוב"ש חולין אות כ"ו נ' שכונתו כן, דלעולם יש לאסור אף משום מציאות הטרפות, ואך דאיסור זה ל"ש על הולד שאינו טריפה כלל.

ואי נימא כן דאיכא ב' דינים באיסור טריפה, יש לפלפל עוד ולומר בד' הרמב"ן, דלעולם מודה הרמב"ן דמעשה הטרפות אוסר לעולם, ואך דס"ל דטריפה שיש לה תקנה בחתיכת הרגל, אי"ז מעשה המטריף שיאסור לעולם, כיון שאי"ז מעשה טרפות גמור, שהרי יש לה תקנה, ואף דמ"מ כ"ז שלא חתך הרגל הויא טריפה, דהגם דלי"ב מעשה טריפות האוסר, מ"מ מציאות הטריפות אוסרת, אך משא"כ אחר שחתך הרגל ונתרפאה, תו אין לאסור לא משום מעשה הטרפות ולא משום מציאות הטרפות.

אך לפ"ז יהא הדין, דבטריפה דצומת הגידין לא יהא הולד אסור, כיון דבזה כל איסור האם הוא רק משום מציאות הטרפות, וזו לא שמענו.

אך ע"ז י"ל ע"ד שנת' לעיל, דאם לא תיקנה לבסוף יש בזה גם מעשה טרפות האוסר, ורק היכא שתיקנה לבסוף ואיגלאי דאי"ז מעשה הממיתה אי"ז מעשה טרפות האוסר, ואך דמ"מ כ"ז שלא תיקנה הויא טריפה משום מציאות הטרפות, וע"כ החלב שיצא ממנה בשעה זו הי' אסור.

1. ויל"ד לפ"ז בדין ולד של בהמה יוצא דופן, אם יש לפסלו למ"ד דזוז"ג אסור, ולד' הגרי"ז ודאי ל"ש בזה דין זוז"ג, כיון דהוי דין פסול, אך לכאו' נ' דגם יוצא דופן כל פסולו הוא משום דאף השתא יוצא דופן הוא, ולו יצויר דיפקע שם יוצא דופן מעליו ודאי יהא כשר, וע"כ הולד שאינו יוצא דופן לא מיפסל [↑](#footnote-ref-2)
2. והגע עצמך, בהמה מעוברת שנטרפה בצומת הגידין וילדה ואח"כ חתך רגל הבהמה למעלה, דהבהמה הדרה להכשרה, ולכאו' גם הולד יהא מותר דהיאך יהא חמור מאמו, וזה ק' טובא דלגבי הולד מ"ש אם אכתי הבהמה טריפה או נרפאה, הרי הוא בלא"ה כבר אינו טריפה ואפ"ה הוא אסור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה נ' לפרש מש"א בסוגיין דמודים חכמים לר"א באפרוח ביצת טריפה שאסור, מ"ט ע"כ לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא בולד בהמה דמאוירא קא רביא, אבל ביצת טריפה דמגופה דתרנגולתא קא רביא אפי' רבנן מודו, ופירש"י מאוירא קא רביא לאחר שנולד והולך וגדל הלכך עיקר גידולו אינו מאמו, אבל ביצד מגופה דתרנגולתא רביא והדבר מוכיח שלאחר שיצאה אינה גדילה משו"ה מודו רבנן, עכ"ל, ובפשוטו היינו דהגם דבעלמא עובר לאו ירך אמו, מ"מ ביצה חשיבי ירך אמו, כיון שכל גידולה הוא רק מכח התרנגולת, אך לפ"ד התוס' יל"פ, דהאמנם למ"ד דבעלמא עובר לאו ירך אמו ודאי דאף ביצה ל"ה ירך אמו, אך למה דקי"ל דעובר ירך אמו, ואך דלגבי טריפה ל"ה ירך אמו משום דתלוי בחיות ולהולד איכא חיות בפנ"ע, ולפ"ז הרי דזהו שאמרו דביצה שאין לה חיות בפנ"ע, שהרי אינה גדילה אחר שיצאה, וכל גידולה וחיותה הוא מכח האם, ע"כ בזה אמרי' עובר ירך אמו אף לגבי טריפות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם ילה"ע בזה, דהנה ל' הרמב"ן שם, "וא"ת שמא כבר התחילה מכתה להמית בה, חולי הוא זה ומסוכנת כשרה", עכ"ל, ונ' מזה דלעולם מודה הרמב"ן דאינה מתרפאת במה שחתך רגלה, ואך דמ"מ כיון שכבר אין מעשה הטרפות קיים בה, ע"כ אינה אלא כמסוכנת שכשרה, וראיתי בחי' הגר"ש היימן חולין סי' י"א שעמד בזה בד' הרמב"ן, [וישב בזה קו' העמודי אור ע"ד הרמב"ן, שלדעתו מה פריך בב"ק דמ"א וכי מאחר דמתפ קטלינן לי' מועד היכי משכח"ל, הרי משכח"ל בכה"ג שהי' השור טריפה ואין הורגין אותו, ואח"כ נחתכה רגלו למעלה דכבר אינו טריפה, אך להנ"ל ניחא, דהגם דאינו טריפה מ"מ הוי כגוסס בידי אדם שאין חייבין מיתה על הריגתו, וע"כ אף אין השור חייב מיתה], ולכאו' לפ"ז אין לומר כמש"נ, שהרי נמצא לפ"ז דאף דהשתא חתך רגלה למעלה, מ"מ אכתי הטריפות דמעיקרא ממיתתה, וע"כ הגם דהשתא לי"ב טריפות, מ"מ ק' לומר דמכח זה איגלאי דמעיקרא לאו טריפה היא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)