פרק ג
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ו' תשרי ס"ט

**פרק שלישי**

**משנה ד**

**בדין פדיה ממעות בירושלים על פירות חוץ לירושלים**

א]מבואר במשנתינו דאפשר לפדות ממעות שבירושלים על פירות שחוץ לירושלים ועיין בירושלמי שהקשה הרי לכתחילה אסור לפדות על פירות חוץ לירושלים וכמבואר סוף פ"א וע"ש שכיון שהמעות בירושלים זה מספיק וכן פסק הר"מ אמנם הגר"א כתב שלמסקנת הירושלמי שם יתכן שמשנתינו זה בדמאי ושם מותר גם חוץ לירושלים אבל בוודאי באמת אסור

**משנה ה**

**בדין קליטת מחיצות בזמן הזה**

א]מבואר במשנתינו שמעשר שני שנכנס לירושלים אסור להוציאו ובגמ' בב"מ נ"ב: מבואר שגם אם הוציאו אותו אין לו פדיון דקלטוהו מחיצות ומבואר בגמ' שם שזה דין דרבנן אמנם לפדות אותו בירושלים משמעות הר"מ שהוא דין דאוריתא וכן פשטות הגמ' ולעניין להוציאו מירושלים עיין תוס"ר סנהדרין קי"ג. שזה גם רק דרבנן ועיין דרך אמונה פ"ב ה"ח שהביא מהירושלמי שאפילו בדיעבד אם חילל בירושלים זה לא חל

והנה הגמ' בסנהדרין קי"ב: מביאה ברייתא דמעשר שני של עיר הנידחת יגנז והגמ' שואלת איך מדובר אם זה בירושלים הרי קלטוהו מחיצות והגמ' במסקנא אומרת שנפלו המחיצות ומחיצה לקלוט דרבנן וכה"ג לא גזרו והנה צ"ב כוונת הגמ' קלטוהו מחיצות דהיינו כיון שאסור להוציאו א"כ זה לא בגדר שללה והרי זה רק דין דרבנן והראב"ד שם גרס שזה תירוץ הגמ' שכיון שזה רק דרבנן אין זה סיבה שלא יחול דין עיר הנידחת ולא מצד שנפלו המחיצות אמנם לגירסתינו צ"ע ועיין בעה"מ וחידושי הר"ן שביארו שכיון שמבואר בגמ' שגם פיקדונות שלהם שביד מישהו אחר כיון שזה לא נקבצים לתוכה אין על זה דין עיר הנידחת א"כ איסור דרבנן שזה לא יצא מתוכה הוא לא גרע ובתוס"ר ביאר וז"ל כיון דמדרבנן אסור להוציאו א"כ קודם שנגמר דינם אפקעינהו רבנן לההוא ממונא מיניהו ולא מיקרי נקבצין לתוכה עכ"ל

והנה לכאורא מסקנת הגמ' דבנפלו מחיצות אין דין קליטת מחיצות והקשו הראשונים שלענין פדיון מבואר בגמ' בב"מ שלא פלוג רבנן ולכן אם זה נתערב בחולין זה בטל ולא הוי דבר שיש לו מתירים ונאמרו בזה כמה ביאורים התוס"ר ביאר שלענין להוציא את זה אפשר ורק לעניין לפדות לא פלוג רבנן ולכן חשיב נקבצין לתוכה הרמב"ן בתחילתו ביאר שההבדל דאם זה כבר יצא שבזה מדובר בגמ' בסנהדרין כה"ג לא גזרו אבל כל זמן שזה בירושלים גזרו שלא יוציאו ולא יפדו ובזה מדובר בגמ' בב"מ עוד ביאר וכן הסכימו הר"ן והריטב"א שההבדל אם זה נכנס לירושלים קודם שנפלו המחיצות שכה"ג אפילו אם אחרי זה נפלו המחיצות כבר קלטוהו מחיצות משא"כ אם זה נכנס לאחר נפילת המחיצות שבזה מדובר בגמ' בסנהדרין בזה לא חל קליטת מחיצות ואפשר לפדותם והוי נקבצין לתוכן ועין לקמן שתוס' בב"מ תירצו שכיון שכל הדין שלא חל כאן עיר הנידחת הוא מדרבנן שהרי קליטת מחיצות זה דרבנן כה"ג לא אמרו את דינם

והנה הגמ' שם אומרת שזה לא יתכן שזה לא נכנס לירושלים דר"ח אמר שאז לכו"ע זה פטור מחלה ועיין רש"י או כי זה ממון גבוה או כי חסר בעריסותיכם כי אין בזה היתר אכילה וזה גם סברא לעניין עיר הנידחת והקשו התוס' בב"מ א"כ גם בנפלו מחיצות יש חיסרון זה שהרי זה לא ראוי לאכילה והוי כמו קודם שנכנס לירושלים ותירצו תירוץ אחד וכן בר"ן ותוס"ר בסנהדרין שכיון שזה נכנס קודם שנפלו המחיצות זה כבר נהיה ממון הדיוט עכ"ד ולכאורא זה רק שייך אם הכונה שזה ממון גבוה אבל מצד האיסור אכילה חסר בשם שללה לא יעזור מה שזה היה פעם ראוי וצ"ע ולכאורא זה סותר לתירוץ הרמב"ן שהגמ' כאן מדברת שזה נכנס לירושלים לאחר שנפלו המחיצות וצ"ע שא"כ הר"ן סותר שיטתו

עוד תירצו תוס' בב"מ שבזמן הגמר דין עוד היה מחיצות ואחרי זה הם נפלו וכיון שאז זה היה שללה חל על זה דין עיר הנידחת ומצד שזה לא נקבצים שזה הפקעה דרבנן כה"ג אם עכשיו נפל המחיצות לא גזרו אפילו שאסור להוציאם מצד לא פלוג עכ"ד וצ"ע עד כמה שלא חל עיר הנידחת בשעת גמר דין כי זה לא נקבץ אפילו שזה מדרבנן איך זה משתנה

והנה דעת הרמב"ם שגם בזמן הזה מעשר שני טהור שנכנס לירושלים אסור לפדותו ולנ"ל כן הוא דעת התוס' והתוס"ר אמנם לדעת הרמב"ן והריטב"א והר"ן בב"מ אם הוא נכנס בזמן הזה לאחר שנפלו המחיצות יש לו פדיון ולביאור הראשון ברמב"ן רק כשזה יצא מירושלים אלא שאסור להוציאו

והנה בטור מבואר שמותר לטמאותו והאחרונים ביארו שהכונה כשזה טבל והחזו"א ביאר אפילו לאחר שזה מעשר שני שזה כמו תרומה בער"פ ואפילו ששם מדרבנן אסור אבל כאן שיש לו הפסד גדול דהרי לא יכול לפדותו רק ע"י שמטמאנו לכן זה סברא להתיר וע"ש

**משנה ו**

**בדיני כניסה לירושלים קודם הפרשה**

א]עיין רמב"ם שפסק כת"ק שאם נגמר מלאכתו יש דין קליטת מחיצות ועיין רמב"ם שכתב שאסור לעשותו תרומה ומעשר על דבר אחר כי זה יפקיע ממנו הדין קליטת מחיצות וכן אם עשהו מעשר כולו על דבר אחר צריך להכניס את כולו בירושלמי והנה כל זה בירושלמי ספק והר"מ פסק להחמיר ובגר"א נראה שספק הירושלמי האם מותר לעשות אבל אם עשה אין על זה דין קליטת מחיצות

**משנה ז**

**בדין הלך אחר הנוף**

א]במשנתינו מבואר שמכנגד החומה ולפנים כבפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ ובמשנה במעשרות פ"ג וכן במכות פ"ב מבואר שהכל הולך אחר הנוף ועיין גמ' מכות שתירוץ אחד הגמ' אומרת שלר' יהודה הולכים אחר הנוף ולרבנן כל דבר לפי מקומו ומשנתינו כרבנן והמשניות האחרות כר"י ומבואר בגמ' בפשוטו שגם לר"י רק לחומרא הולכים אחר הנוף ולא לקולא כגון נופו בפנים שאסור לאכול בעיקר בחוץ ורק שאסור לפדות עוד מבואר בתוס' שנופו בפנים וודאי אפשר בנופו לאכול דאין שום דין שהוא נגרר אחרי העיקר לביאור זה

והנה מבואר שם במשנה שגם לעניין ערי מקלט הולכים בתר נופו והגמ' שואלת שבנופו בחוץ ועיקרו בפנים מה שייך לומר לחומרא שהולכים בתר הנוף הרי וודאי שאסור לגואל הדם להורגו כשהוא בפנים ורבא עונה שהנפק"מ לעלות מהעיקר לנוף כדי להורגו שלעניין זה נחשב העיקר כבחוץ ורב אשי אומר מאי אחר הנוף אף אחר הנוף ובתוס' והרמב"ן ביארו שהכוונה שאם העיקר בפנים והנוף בחוץ כה"ג אין העיקר נגרר אחר הנוף אלא העיקר לעצמו ואסור להורגו ולפ"ז גם מעשר שני הגמ' נשארת שהעיקר לא נגרר אחר הנוף לקולא אבל לחומרא הוא נגרר אחריו ובפשוטו לפ"ז עדיין צ"ל שהמשנה במעשרות כר"י והמשנה במעשר שני כרבנן

אמנם עיין רש"י שם וכן בר"ש וברא"ש שביארו שכוונת הגמ' שבעלמא הנוף נגרר אחר העיקר וכאן גם העיקר נגרר אחרי הנוף ולפ"ז אם העיקר בפנים והנוף בחוץ אסור לגואל הדם להורגו גם אם הוא על הנוף בחוץ והנה בדברי רש"י לא נתבאר איך מבארים לעניין מעשר שני ובריטב"א שם כתב דגם שם לחומרא הנוף אחר העיקר ואם הנוף בפנים והעיקר בחוץ אסור לאכול בנופו אמנם הר"ש והרא"ש ביארו לעניין מע"ש שתמיד הולכים אחר הנוף להחמיר ומשמע שבזה אין דין שהולכים אחר העיקר לאסור לאכול על הנוף אם הוא בפנים [ותמהני על הדרך אמונה שהעתיק כריטב"א אחרי שבר"ש והרא"ש משמע לא כך]

ועיין ר"ש שביאר עוד וכן הוא בריבמ"ץ והרא"ש במע"ש שהכוונה הלך אחר הנוף שכל דבר לפי איפה שהוא והמשנה כרבנן וצ"ע כוונתם מה זה שייך ללשון אחר הנוף וצ"ל על דרך רש"י שאפילו שבעלמא העיקר גורר הנוף כאן הולכים גם אחר הנוף דהיינו שזה לא נגרר אחר העיקר

ועיין מאירי במכות שביאר שמה שבפנים תמיד הוא כמו בפנים ואפשר לאכול שם ומה שבחוץ תמיד נגרר בין העיקר אחר הנוף ובין הנוף אחר העיקר לחומרא שלא פודים מע"ש שהיה שם

והנה הרמב"ם כתב פ"ב ממע"ש אילן שעיקרו בפנים ונופו לחוץ אין אוכלין תחת נופו מע"ש ומעשר שנכנס תחת נופו אין פודין אותו שהרי כאילו נכנס לירושלים ומשמע שפסק שרק הנוף נגרר אחרי העיקר לחומרא ועוד משמע שאם הנוף בפנים וודאי אוכלים וצ"ע הרי המשנה אמרה את שני הדוגמאות ועוד שבהלכות רוצח פסק מפורש שהעיקר נגרר אחרי הנוף וכן איפכא לחומרא וצ"ע מ"ש ועיין דרך אמונה

**משנה ט**

**בהא דמועיל פדיון בנטמא בטומאה דרבנן**

א]מבואר במשנה דס"ל לב"ה שמעשר שני שנטמא בוולד הטומאה בחוץ מותר לפדותו ובפשוטו זה אפילו בירושלים שבעלמא מדאוריתא אסור ואי אפשר ועיין ירושלמי כאן וברמב"ם ביאר שמדובר שזה נכנס על דעת שזה לא יקלוט וכה"ג בטמא מדרבנן זה לא קולט אמנם הגר"א שם ביאר שבטמא גם בסתמא זה לא נקלט שזה כאילו על דעת כן ובטהור לכתחילה אסור לפדות אבל אם פדה זה חל דבאמת לא חל כאן קליטת מחיצות

**משנה י**

**בדין דלקוח אינו נפדה**

א]מבואר במתניתין דלקוח אינו נפדה בריחוק מקום אע"ג שמע"ש עצמו נפדה בריחוק מקום והנה הנידון דר' יהודה הוא נידון דאוריתא וא"כ משמעות הדברים שגם זה הוא דין דאוריתא וכן עיין בגמ' זבחים מ"ט. שדנה האם מצינו טפל חמור מן העיקר ומביאה ממעשר ויש ראשונים שגרסו שהראיה מרבנן ושם הרי נידון הסוגיא הוא מדאוריתא ועיין תוס' שם ובר"ש שגרסו שהראיה מר' יהודה וביארו למה מרבנן זה לא ראיה ולא כתבו שלרבנן זה רק דין דרבנן ומכל זה משמעות הדברים שזה דאוריתא ועיין חזו"א דמאי ג' ו' שהקשה דבפשוטו לפ"ז הוא מעכב אפילו בדיעבד והרי לעניין דמאי מבואר במשנה פ"א דדמאי שגם לקוח נפדה והרי מה שגם בדיעבד לא חל בוודאי לא עוזר בדמאי וחידש שרק בלקוח שנכנס לירושלים כה"ג מדאוריתא זה לא נפדה וצ"ל אע"ג שמדובר דומיא דמעשר שני עצמו שזה חוץ לירושלים דהרי בקלטוהו מחיצות זה לא נפדה דשם זה רק דין דרבנן וטענת ר"י מהדוגמא של עיקר הדין דאוריתא

וע"ש שהביא מהראב"ד פ"ד שנקט שלקוח מתחלל וביאר החזו"א שהכוונה שזה לא נכנס לירושלים וכה"ג בדיעבד זה מתחלל וכנ"ל אמנם הרמב"ם כתב לעניין נטמא בוולד הטומאה בחוץ שנפדה שזה לא בלקוח ומקורו בירושלמי ומבואר שגם אם זה לא נכנס לירושלים זה מעכב בדיעבד ועיין חזו"א שצ"ל שזה מדרבנן ודלא כראב"ד שזה לא מעכב

ועיין תוס' בזבחים מ"ט בסוף דבריהם שהביאו את המשנה ובלבד שיחזור ויחלל את הפירות והקשו הרי מבואר כאן שאדרבא יש איסור לחלל לקוח ומשמעות דבריהם שאע"ג שזה דאוריתא אבל זה רק דין איסור וזה לא מעכב

ועיין תוס' פסחים ל"ח. שנקטו שלרבנן שלקוח לא נפדה זה רק דרבנן וביארו הסוגיא בזבחים מדרבנן וצ"ע שהרי נידון הגמ' שטפל חמור מהעיקר הוא דאוריתא ומה שייך להוכיח על זה מדרבנן וע"ש בתוס' שאנץ שהקשה שמשנתינו משמע שהדין שלקוח לא נטמא זה דאוריתא וצ"ע בכ"ז

**משנה י"ב-י"ג**

עיין פ"א מ"ג שהארכנו בביאור משנתינו