מראי מקומות קמד קמה 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

**מראי מקומות קמד: קמה. 4 מלאכת מפרק, וסחיטה בפירות.**

**אלמא קסבר משקה הבא לאוכל אוכל הוא,** הקשו האחרונים, דבסוגייתנו מוכח דסוחט ענבים לתוך קדירה נידון כאוכל וקשה מכמה מקומות ומהמשנה ריש פ"ג דטהרות שמבואר דרוטב שיש בו משקה טופח. דינו כמשקה אע"ג שהוא בא לתוך אוכל. ותי' המנחת ברוך סי' פ"א. שדווקא אם בתחילת התהוות המשקה ישר הוא בא לתוך אוכל אז יש לו שם אוכל אמנם אם קודם הוא נעשה משקה ורק לאחמ"כ הוא בא לתוך אוכל לא פקע ממנו השם משקה.

**הכא נמי בטיפה מלוכלכת ע"פ הדד**. עיין באבני נזר או"ח סי' נב שכתב שהחולב לתוך הקדירה וזה מותר משום שלא נעשה משקה אלא אוכל צריך ליזהר שלא ילכלך את הדד בטיפה ראשונה משום שיתחייב עליה משום מפרק דהרי היא לא התפרקה לתוך אוכל אלא נשארה על הדד. והגם שאין בה שיעור. מכל מקום כיוון שטיפה זו מספיקה. היא נחשבת כשיעור מלאכה. כמו מצניע לזרע ורפואה דשיעורו בכל שהוא. וכתב דאפילו לולי טעם זה, זה נאסר דהרי מצינו ראשונים דסוברים דיש איסור ח"ש מדאוריתא במלאכות שבת. ועיי"ש שכתב דבדבר זה יש להקפיד גם ביו"ט.

**מתיב רבינא טמא מת שסחט זיתים וענבים כביצה מכוונת טהור הא יותר מכביצה טמא וכו'.**עיין רש"י. ועיין תוד"ה כביצה וכו' ועיין מהרש"א ורש"ש. ועיין תוס' לעיל צא. ד"ה אי בשם הרב פורת עיי"ש. . **וכפשוטו ביאור הברייתא היא** דאיירי בזיתים וענבים טמאים דהרי טמא מת מטמא במגע והענבים והזיתים עצמם נטמאו ומכל מקום המשקין שבתוכן טהורין דאינם נחשבים כלפי"ז כחלק מהפרי. הגם שלגבי הדין שאוכלין מטמאין בכבביצה המשקין שבתוך הפרי מצטרפין לפרי כל זמן שהם בתוכו ומכל מקום הם נחשבים במהותם שהם טהורים. ולכן כשהם יוצאים מהפרי אם בפרי בלי המשקין יש בו יותר מכביצה אז הפרי שהוא טמא מטמא אותם אמנם אם הפרי עצמו הוא יש בו כביצה מכוונת אז כשיצאה הטיפה הראשונה חסר מכביצה ואינו מטמא את המשקה. ומבואר דאם היה בפרי טיפה יותר מכביצה טמאים כל המשקין משום שהטיפה נטמאת והיא מתערבת במשקין ומטמאה אותם גם כן. ובמשקין אין דין שאינם מקבלים טומאה אלא בכביצה וכן הם מטמאים בכל שהוא. עיין טהרות פ"ג מ"ג. ובר"ש שם. ועיין בפסחים לג: ברש"י ד"ה כביצה וד"ה טמא מת. ועיין במאירי בסוגייתנו. **כביצה מכוונת טהור הא יותר מכביצה טמא**. צ"ע מדוע הקשתה כן הגמ' מדיוקא הרי מפורש כן התם בסיפא. עיין מהרש"ל ורש"ש. **ואי אמרת משקה הבא לתוך אוכל אוכל במאי איתכשר.** מבואר מדברי הגמ' דהגם דמשקה שבא לתוך האוכל אוכל. מכל מקום המשקה טהור והוא צריך לקבל טומאה מהפרי כדי ליטמאות.

**הוא מותיב לה והוא מפרק לה בסוחט לתוך הקערה.** עיין ברשב"א ובריטב"א שכתבו דכן היה ניתן ליישב לעיל גבי חולב עז לתוך הקערה אלא לרווחא דמילתא תי' הגמ' בטיפה מלוכלכת .ועיין בר"ח.

**אר"פ דכולי עלמא משקה הבא לאוכל לאו אוכל הוא והכא במשקה הבא לאיבוד קמיפלגי.**  כך היא גי' רש"י ותוס' ואף דמוקי השתא תרוויהו. דלא כשמואל וכרב חסדא דלעיל ודלא כרב להלן ובעצם זה דלא כהלכתא דהרי פוסקים דמשקה הבא לתוך אוכל אוכל הוא. פי' התוס' דהוכרח לאוקי הכי דאי כו"ע סברי אוכל הוא מ"ט דמ"ד דהוכשר. אמנם גי' הרי"ף והרמב"ן והרא"ש. דכו"ע משקה הבא לאוכל אוכל הוא. ובי' הרמב"ן ועוד ראשונים. דסבר המ"ד דהוכשר דאף דאוכל הוא כיוון דעומד לאיבוד שהאש שורפו ואינו נשאר באוכל. לאו כאוכל אלא כמשקה בעלמא הוא. ועיין מהרש"ל שכיון לסברא זו.

**המפצע בידיים מסואבות**. פי' סתם ידיים שלא טיהרם בנטילת ידיים. וחכמים גזרו עליהם שיהיו בדרגת שני לטומאה לטמא קדשים וטהרות להיותם שלישי לטומאה.. והם טמאות עד שיטהרם. ועיין רש"ש.

**סוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדירה וכו' ודג לצירו אפילו לתוך הקערה.** בסמוך מבואר דדג לצירו דמי לשלקות דאם סוחטן למימיהן פליגי רב ושמואל וכ"כ התוס' ד"ה ורבי יוחנן. ועיין במשנה ברורה סי' ש"כ סקל"א ע"פ המג"א והפמ"ג. דהני מילי בציר שנבלע בדג מעלמא. אמנם ציר היוצא מגופו לכו"ע מותר דדמי לסחיטת שאר פירות דקי"ל להלכה דשרי. ויש לעיין מאי שנא מסוחט חילזון לדמו דאיתא לעילה עה. דחייב ע"ז משום דש. וגם שם הוי דג טהור דהרי לא הותר למלאכת המשכן אלא מן המותר בפיך. ויל"ע בזה. **עוד יל"ע** דלכאורה דג לא נחשב גידולי קרקע ומטעם זה היה צריך להתיר להוצא את צירו ממנו.

**כבשים שסחטן אמר רב לגופן מותר, למימיהן פטור אבל אסור, ושלקות בין לגופן בין למימיהן מותר, ושמואל אמר וכו'.** בטעם ההתר דכבשין לגופן לכו"ע זה מותר זה משום שכיוון שאין צריך למשקין לא חשיב מפרק. ויל"ע דמכל מקום יתחייב משום מלאכה שאינה צריכא לגופא. ועיין לעיל עג: תוד"ה וצריך לעצים דביארו דאין דרך דישה בכך וביארנו דיסוד הדבר דצורת מלאכת מפרק היא ליטות את המים מהפרי ואם אין זה תכלית המלאכה אין זה צורת מלאכת מפרק והוא פטור. עיי"ש מה שביארנו בדברי התוס'. ועיין בתוס' כתובות ו. ד"ה מסוכרייתא מה שרצו להביא מכאן ראיה לפי' הערוך דפס"ר דלא ניחא ליה מותר. אך דחו ראיה זו עיי"ש. ועיין לשון הרמב"ם פכ"א הי"ג. ועיין באגלי טל דש סקכ"ז דדייק מהרמב"ם דהתר זה של לגופן הוא נעשה רק כדי לרכך את גופן. ולא כשסוחט בהדיא להוציא את מימיהן. ויצא לחלוק על התר האו"ז שהתיר לאישה שמצטערת מעודף חלב לחלוב לאיבוד ע"ג קרקע דהוי כמו כבשין שסחטן לגופן. ולדביר הרמב"ם ליתא להתר זה רק לדינא כתב דמותר דהוי מלאשאצל"ג במקום צער דיש להקל. ועיין חזו"א סי' נ"ה אות ה'. ויש לעיין מה הדין הסוחט זיתים וענבים לגופן ולכאורה יש להוכיח מר' יוחנן דחייב בכבשים ושלקות. למימיהן ואפילו הכי מתיר לגופן. אמנם לרמב"ם כפי דיוק האג"ט ליתא להתר זה. **סברת רב ושמואל דכבשים פטור**. וצ"ע מ"ש מזיתים וענבים דחייב. ומ"ש מזיתים וענבים דחייב. עיין פי' רש"י דמפרש משום שאין המשקה גדל בתוכן ועיין בתסו' ד"ה כבשים והראשונים מה שהקשו על פי' רש"י. והתוס' והרשב"א והריטב"א פליגי על רש"י עיי"ש. ועיין בנשמת אדם כלל יד ב. ובפמ"ג א"א בפתיחה לסי' ש"כ מה שביארו במחלוקת רש"י ותוס' זו. ועיין אג"ט דש סקט"ז שפליג על הפמ"ג. ועיין תורי"ד קמד. דחילק בין זיתים וענבים לשאר פירות. ועיין במאירי כאן בשם גדולי הדורות.