ידים רש פרק ג
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**המכניס ידיו לבית המנוגע.** בפרק שני דחולין מייתי לה:

**ידיו תחלה.** ופוסל את החולין, ומטמא אחד ופוסל אחד בתרומה, ומטמא שנים ופוסל אחד לקדש, וברייתא דחומר בזב[[1]](#footnote-2) מבטבול יום פירשתיה בפרק שני דמסכת טבול יום [מ"ב]:

**כל המטמא בגדים בשעת מגעו.** כגון זובו של זב, וכל הני דתנן בפרק בתרא דזבים:

**וכי היאך אפשר להם להיות תחלה.** כלומר, מה שלא מצינו היינו משום דלא אפשר:

**את שנטמא באב הטומאה.** כלומר, אוכלים וכלים שנטמאו באב הטומאה מטמאים את הידים, ולא אוכלים וכלים שנטמאו במשקים, דהוו שניים, דאין שני עושה שני.

**במה היתה טומאתו** של תנור, **באב הטומאה** או במשקים:

**משנה ב:**

**כל הפוסל את התרומה מטמא ידים להיות שניות.** האי כללא לאו כרבנן דלעיל דאמרי בוולד הטומאה אין מטמא את הידים, אלא כרבי יהושע, כדקתני "דברי רבי יהושע".

וכולה מתניתין איירי לקדש[[2]](#footnote-3), כדקתני "היד מטמאה את חבירתה" דהיינו לקדש ולא לתרומה, כדתנן בפרק חומר בקדש [חגיגה כד ב], והתם בגמרא מייתי פלוגתא דרבי יהושע ורבנן דהכא, ומוכחא סוגיא דלקדש פליגי, ובכל הספרים נמי כתוב שם "לקדש".

וצריך לומר, דברייתא שהבאתי לעיל בפרק שני, ד"ידו אחת בשני ככרים כאחת ישרפו", בככרים של קדש איירי[[3]](#footnote-4), ואף על גב דפלוגתא דרבי עקיבא ורבנן דמכניס ידיו לבית המנוגע לתרומה ולקדש, כדאיתא בפרק שני דחולין [לג ב], סיפא דהאוכלין והמשקין דפליגי בה רבי יהושע ורבנן לקדש דוקא ולא לתרומה.

ותימה, דקאמר להו רבי יהושע והלא כתבי הקדש שניים מטמאין את הידים, תקשי ליה לנפשיה, דההיא אפילו לתרומה, כדאיתא בפרק קמא דשבת [יד א], דידים הבאות מחמת ספר פוסלות את התרומה משום דרבי פרנך, דהאוחז ספר תורה ערום נקבר ערום, ויד מטמאה את חבירתה לקדש דוקא?

ויש לומר, דרבי יהושע לאו מידים דרבי פרנך קפריך, דמהנהו לא שייך לאתויי, כיון דטעמייהו לאו משום טומאה, דאפילו לא היו גוזרים טומאה על הספר היו גוזרים על ידים שנגעו בספר משום דרבי פרנך[[4]](#footnote-5), דמהאי טעמא נמי קאמר ליה רבי יהושע לרבי אליעזר בפרק שני דחולין [לד א], מצינו שהשני עושה שני על ידי משקין, ולא מייתי מספר שעושה ידים שניות לתרומה, דהתם לאו מחמת טומאה הוא כדפרישית[[5]](#footnote-6), והכא נמי לאו מההוא ספר מייתי, אלא גזירה אחרת היא בכל כתבי הקדש אפילו היכא דלא שייך דרבי פרנך, כגון תפילין. ו[ההיא גזירה] דווקא לקדש, אבל לא לתרומה.

וקצת תימה, אי גזירה אחת היא מאי שנא דבהא מודו רבנן וביד מטמאה את חבירתה פליגי?

ומיהו יש לפרש, דאינו בא להשוותם לגמרי, ואינו חושש אלא שימצא שני עושה שני[[6]](#footnote-7).

והא דלא מייתי מהאוכל אוכל שני [שהוא נעשה] שני, [ומבואר דשני עושה שני]? משום דפסול גוייה שאני:

**משנה ג:**

**תניא בתוספתא** [פ"ב]: רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי שמעון, הנוגע ברצועה טהור עד שיגע בקציצה, [הבתים של התפילין],

רבי זכאי אומר משום רבי שמעון, [אף] הנוגע בקציצה טהור עד שיגע במזוזה, [פרשיות התפילין]:

**משנה ד:**

**שמלמעלן ושמלמטן.** דאמרינן בהקומץ רבה [מנחות ל א], שיעור גליון מלמטה טפח מלמעלה שלש אצבעות[[7]](#footnote-8):

**שבתחילה ושבסוף.** דאמרינן בפ"ק דבבא בתרא [יג ב], ועושה לו כדי לגול עמוד בתחלתו, וכדי היקף בסופו, כלומר, כדי היקף כל הספר מניח בסופו.

ותימה, דהכא משמע שהעמוד הוא בסוף הספר, דקאמר רבי יהודה "שבסוף אינו מטמא עד שיעשה לו עמוד", ומסברא נמי כך הוא, ולפי גירסא דהתם שהעמוד בתחלתו וכדי היקף בסופו, אם כן הספר נגלל מתחלתו לסופו, נמצא כשירצה לקרות בו, יהא צריך לחזור ולגלול לתחלתו?

ועוד, דבההיא שמעתא גופה תניא "כל הספרים נגללין לתחלתן"? אף על פי שפירש שם בקונטרס מתחלתן לסופן, מכל מקום אין הלשון משמע כן[[8]](#footnote-9)?

ועוד, דומיא דמזוזה דכורכין אותה מאחד כלפי שמע? ועוד אמרינן התם, ספר עזרא לתחלתו נגלל? ובהדיא אמרו בירושלמי בפ"ק דמגילה, עושה עמוד לספר בסופו? לפיכך נראה, דגרסינן התם, "ועושה כדי היקף בתחלתו וכדי לגול עמוד בסופו".

והא דתניא בתוספתא דמכילתין [פ"ב], "הגליון שבתחלת הספר וכדי היקף כולו מטמא את הידים", אי גרסינן "כדי היקף" בלא וי"ו ניחא, דהכי קאמר, הגליון שבתחלת הספר שיעור כדי היקף כולו מטמא את הידים, ואפילו גרסינן "וכדי היקף" בוי"ו, דמשמע דתרי מילי נינהו, לא איירי בהיקף דבסוף, אלא כולה בתחלת הספר איירי, וגליון שבתחלת הספר היינו שתי אצבעות שמניח בתחלתו, כמו שמניח בין דף לדף, כדאמרינן בהקומץ רבה [מנחות ל א], וכדי היקף כולו עדיין הכל בתחלתו.

ועוד יש לקיים גירסת הספרים, דהתם איירי במדבק תורה נביאים וכתובים דווקא, לפי שאם היה גולל לתחלתו היתה תורה מבחוץ, וגנאי הדבר להניחו כך, שנעשית תורה שומר לנביאים וכתובים[[9]](#footnote-10):

**משנה ה:**

**תניא בתוספתא** שם: ספר שבלה[[10]](#footnote-11), אם יכול ללקט ממנו שמונים וחמש אותיות כפרשת "ויהי בנסוע הארון" [במדבר יא], מטמא את הידים.

מגילה שכתוב בה שמונים וחמש אותיות כפרשת "ויהי בנסוע הארון", מטמא את הידים.

חיבר בה יריעות אחרות, היא מטמאה את הידים, והשאר אינו מטמא את הידים[[11]](#footnote-12).

רבי יהודה אומר, הגליון שבתחלת הספר וכדי היקף כולו מטמא את הידים.

הכותב הלל ושמע לתינוק להתלמד בו, אף על פי שאין רשאי לעשות כן, מטמא את הידים[[12]](#footnote-13).

המשיחות והרצועות שתפרן בספר, אף על פי שאינו רשאי לקיימן, מטמאות את הידים[[13]](#footnote-14).

תיק הספרים, ומטפחות ספרים, ותיבה של ספר, בזמן שהן טהורין[[14]](#footnote-15) מטמאות את הידים.

הברכות, אף על פי שיש בהן מאותיות השם, ומעניינות הרבה של תורה, אינן מטמאות את הידים.

הגליונים, וספרי צדוקים, אינם מטמאין את הידים, ספר בן סירה, וכל הספרים שנכתבו מכאן ואילך, אינן מטמאין את הידים.

רבי שמעון בן מנסיא אומר, שיר השירים מטמא את הידים, מפני שנאמרה ברוח הקדש, קהלת אינה מטמאה את הידים מפני שאינה אלא מחכמתו של שלמה. אמרו לו, וכי לא כתב אלא זו בלבד, והלא הוא אומר [מלכים א ה] "וידבר שלשת אלפים משל", ואומר [משלי ל] "אל תוסף על דבריו".

**פירוש. הגליונים,** אגב ספר תורה מטמאין את הידים, כדקתני מתניתין, והכא בשנחתכו מן הספר. ואף על גב דתנן אם יש בו ללקט שמונים וחמש אותיות? דסלקא דעתך כדאמרינן בפרק כל כתבי [קטז א], מקום הכתב אגב כתב הוא דקדיש, אזל כתב אזלא ליה קדושתיה, אבל גליון לא אזלא ליה קדושתיה[[15]](#footnote-16).

ובעיא היא התם, בגליונים של ספר תורה היכא דגייז ושדי, אי מצילין אותן מפני הדליקה אי לא, ואי אין מטמאין את הידים אם כן תפשוט מהכא דלאו בקדושתיה קאי? וצריך לדחות כאן כדדחי התם, ספרי צדוקים הרי הם כגליונים, ואין מטמאין את הידים.

**ואומר אל תוסף.** בפ"ק דמגילה מפרש מאי ואומר. וכל משנתינו הפוכה שם, דמילתיה דרבי יהודה דהכא קתני התם בשם רבי יוסי, ומילתיה דרבי יוסי דהכא קתני התם בשם רבי מאיר, ופליגי התם במגילה אם מטמאין ידים[[16]](#footnote-17).

**תנן בבחירתא** [עדיות פ"ה מ"ג], רבי שמעון אומר, שלשה דברים מקולי בית שמאי ומחומרי בית הלל, קהלת אינה מטמאה את הידים כדברי בית שמאי, ובית הלל אומרים מטמא את הידים:

1. לכאורה צריך להגיה "בידים". [↑](#footnote-ref-2)
2. אף שהוכחת הר"ש היא רק על הסיפא, דיד מטמא חברתה, הבין הר"ש שאין לחלק בזה בין יד לשאר פוסלי תרומה, אך **הרא"ש** הקשה על זה, שאם כן מדוע פלגינהו התנא לתרי בבי? ולפיכך כתב, דרק הסיפא איירי לקודש דוקא, אך הרישא איירי אף לתרומה, משום דטומאת היד קילא, וראה עוד בהערות על המשנה מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **החזון איש** [ז ו] **ובגליוני קהילות יעקב** תמהו, מדוע לא תירץ הר"ש דהתם איירי בנטמא מראשון לטומאה, ובאופן זה הרי לכולי עלמא נטמאות הידים גם לגבי תרומה? [↑](#footnote-ref-4)
4. **התוספות במסכת חגיגה** שם כתבו כדברי הר"ש, דרבי יהושע איירי לקודש דוקא, והקשו כקושיית הר"ש, אם כן מאי מייתי מכתבי הקודש, הא התם איירי אף לתרומה? ותירצו, דלא חש לאתויי אלא דמצינו שני עושה שני, אף דהתם לתרומה והכא לקודש, דעיקר הטעם של חכמים הוא דלא מצינו שני עושה שני, ועל זה קאמר דמצינו כן. אך שוב הקשו התוספות, מאי מייתי מכתבי הקודש, הא התם טעמא משום דרבי פרנך? כלומר, דכתבי הקודש מטמאים את הידים לא מחמת שהם שני לטומאה, אלא מחמת שאסור ליגוע בספר ערום, ואפילו לא היו שני לטומאה היו מטמאות את הידים, ואם כן לא מצינו שני עושה שני.

   ובמסקנת הר"ש דלא היה גזירה נוספת בכתבי הקודש, חוזרת הקושיא, היכי מייתי מכתבי הקודש, הא התם טעמא משום דרבי פרנך, ולא מצינו שני עושה שני, [וכמו שהקשו התוספות בחגיגה גם לאחר תירוצם שאינו חושש אלא שמצינו שני עושה שני]? ואולי יש ליישב, שחכמים לא היו גוזרים שכתבי הקודש יטמאו ידים אם אין טומאה על כתבי הקודש, דזה לא יתכן, ואף שיש טעם לגזור כן, מכל מקום זה מחזי ככוכא ואיטלולא, ולא היו עושים כן לולי שכתבי הקודש פוסלים תרומה, [וכעין שכתבנו לעיל הערה 1 לגבי סתם ידים], וכן כתבו התוספות במסכת שבת [יד א ד"ה אף], דגזירת רבי פרנך היתה לאחר הגזירה דכתבי הקודש יפסלו תרומה, דלא יתכן לגזור שיטמאו ידים אם אינם טמאים, ולפיכך מצי לאתויי דמצינו שני עושה שני, כיון שגם הגזירה שכתבי הקודש יטמאו ידים היתה רק מחמת שכתבי הקודש הם שני לטומאה.

   **הרמב"ם בפירוש המשנה** כתב, שהגזירה שכתבי הקודש יטמאו ידים היתה חיזוק לתקנה שכתבי הקודש פוסל תרומה, וביאר **החזון איש** [ז ט], שהיתה כאן גזירה נוספת אף במקום שאין את הדין של רבי פרנך, כגון בתפילין, ולפי זה מיושב, שרבי יהושע הביא ראיה לשיטתו מאותה הגזירה, ולא מהדין של רבי פרנך. [↑](#footnote-ref-5)
5. יש לעיין, מדוע לא הביא רבי יהושע ראיה שם מהדין שכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים, ומצינו שני עושה שני? ותירצו התוספות במסכת חגיגה, דלא רצה רבי יהושע להביא ראיה משיטתו, כיון שחכמים חולקים עליו בזה.

   אך עדיין יש לעיין, דלכאורה אותה הראיה שהביא רבי יהושע במשנתינו מהגזירה השניה של כתבי הקודש, שגזרו אף לתפילין ולקודש דוקא, יכל רבי יהושע להביא גם במסכת חולין?

   ובתוספות במסכת שבת באמת כתבו, ושמא לאחר שהשיב לו רבי אליעזר ממשקין, הוכיח לו רבי יהושע מכתבי הקודש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומשמע שלפי זה אין צריך לומר שהיה גזירה נוספת לכתבי הקודש, ואם כן חוזרת הקושיא מדוע תפילין מטמאים את הידים, הרי אין בזה את הטעם של רבי פרנך? ותירץ **החזון איש**, דלא פלוג רבנן, וגזרו בכל כתבי הקודש, וראה עוד בהערות על המשנה להלן מ"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. משמע שהיותר משיעור זה אינו מטמא, וראה מה שכתבנו על זה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-8)
8. רש"י שם כתב כן על ספר עזרא לתחלתו נגלל [שם יד ב], ולא על כל הספרים כמו שהביא הר"ש, ואולי צריך לומר את דברי הר"ש כאן אחר קושייתו מספר עזרא, וכן הוא בתוספות במסכת בבא בתרא שם. וראה עוד ברש"י במסכת שבת [קטז א] שכתב כשיטתו במסכת בבא בתרא, שעושים בתחילה עמוד ובסופו כדי לגול היקף, ולשיטת רש"י חוזרות הקושיות של הר"ש, וצריך עיון. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכן נקט הרע"ב, וכן הוא בשיטה מקובצת שם בשם כמה מהראשונים. אכן **בהגהות רבינו עקיבא איגר** על השולחן ערוך [יו"ד סימן רפג] כתב, שכאשר מדבק תורה נביאים וכתובים כאחד, יעשה עמוד בסופו והיקף בתחילתו, ותמה מדוע השמיט הרמב"ם דין זה? ודבריו הם כתירוץ ראשון בר"ש, שצריך להפוך את הגירסא שם, אך **החזון איש** [ח ב] כתב, שמאחר והר"ש נסתפק בזה, ושאר הראשונים לא הפכו את הגירסא, הכי נקטינן, דכדי שלא יהא תורה שומר לנביאים וכתובים עושים עמוד בתחילתו והיקף בסופו. [↑](#footnote-ref-10)
10. במסכת שבת מבואר, ש"בלה" היינו שהקלף עצמו בלה, ובכהאי גוונא אף הגליון שבו אינו מטמא, אך במשנתינו איירי בספר שנמחק, כלומר, שרק האותיות נמחקו, ועדיין הגליון שבו מטמא. [↑](#footnote-ref-11)
11. לפי שכל יריעה נחשבת כדבר נפרד, ואף שהם מחוברים, כיון שכל אחד משמש לעצמו אינם נחשבים כדבר אחד. וראה **בחזון איש** [ט ב] שנסתפק, מה הדין באופן שכתב יריעה אחת, והתחיל לכתוב את היריעה השניה, ועדיין לא כתב בה שמונים וחמש אותיות, האם היא מטמאה מיד או לא. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **החזון איש** [ט א], שהלל ושמע מטמאים אף שאינו מתכוין להשלים לספר שלם, כיון שיש כאן פרשה שלמה, אך כאשר כתב שמונים וחמש אותיות בלא פרשה שלמה, אינו מטמא עד שיהא בכוונתו להשלים לספר שלם. [↑](#footnote-ref-13)
13. כתב **החזון איש** [ח ג], שהמשיחות והרצועות אינם נחשבים כחלק מהספר, אלא הם מטמאים מדין יד לספר, והקשה, שלכאורה מהמשניות מוכח שלא תקנו טומאה על יד של כתבי הקודש, דהא רבי שמעון וחכמים נחלקו ברצועה של תפילין, האם הרצועה נחשבת לכתבי הקודש מחמת קדושתה או לא, אך לכולי עלמא אין הרצועה מטמאת מדין יד? וכתב בתחילה, שהתוספתא חולקת על המשנה, אך הקשה שהרמב"ם פסק את התוספתא להלכה, ומבואר שאין בזה מחלוקת? ולכן כתב, שעל כרחיך צריך לומר שאין לרצועות של התפילין דין יד, [וכן כתב המשנה אחרונה כמו שכתבנו במשנה שם], וכן בגליון שבסוף הספר שנחלקו רבי יהודה וחכמים האם הוא מטמא קודם שיעשה לו עמוד, היינו משום שאין לגליון דין יד, אך המשיחות והרצועות שתפר לספר הרי הם נחשבים יד לספר ומטמאים מדין יד.

    **ובמגן אברהם** [קמז] הוכיח מדין משיחות ורצועות שגם העמודים המחוברים לספר מטמאים את הידים, ואם כן אסור ליגוע בהם ערום, שהרי כל הטעם של טומאת ידים היא משום שאסור ליגוע בספר ערום. ולדבריו, כאשר מגביה את הספר בסוף הקריאה צריך לאחוז את העמודים עם טלית וכדומה בכדי שלא יגע בהם בידיו.

    ותמה **החזון איש** שם על ראייתו, שהרי פשוט שכל הטומאה של המשיחות וכן העמודים זה רק מחמת יד לספר, ואין בזה את קדושת הספר עצמו, ומנ"ל שאסור ליגוע בהם ערום, הרי לגבי איסור נגיעה לא שייך דין יד?

    וראה **במשנה ברורה** שם שכתב, שהאידנא לא נהגו כהמגן אברהם, ומי שרוצה להחמיר על עצמו, יעשה כן באופן שלא ירגישו, שלא יראה כיוהרה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הגר"א** גרס "בזמן שהם תפורות", וכן כתב הרמב"ם, כלומר שהם מחוברות לספר. אכן **החזון איש** [ח ד] הקשה, שאין דרך לתפור מטפחות לספר? וכתב, שאפשר להגיה "בזמן שהם טופחות", כלומר, שאם המטפחות של הספר לחות ומשקה טופח עליהם, הרי המשקה נטמא מהספר, שהרי כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, ומאחר שנעשה המשקה ראשון הרי הוא מטמא את היד. [↑](#footnote-ref-15)
15. נראה דהוקשה לר"ש, מה הס"ד שגליון מטמא אפילו אם נחתך מהספר, הרי אפילו גליון שמחובר לספר בעינן שיהא בספר כדי ללקט פ"ה אותיות, וכל שכן גליון שנחתך מהספר שאין בו אותיות כלל שאינו מטמא? ותירץ, דהגליון טמא אפילו אם אין בספר פ"ה אותיות, כיון שאינו קדוש אגב הכתב, אלא הוא קדוש בפני עצמו ואפילו אם נמחק הכתב, ולפיכך היה ס"ד שאפילו אם נחתך הגליון מהספר שהוא מטמא את הידים, קמ"ל שאינו מטמא. אכן מקום הכתב קדושתו תלויה ועומדת בכתב, ואם נמחק הכתב ואין בו פ"ה אותיות אין מקום הכתב מטמא, וכל שכן שאם נחתך מקום הכתב מהספר שאינו מטמא.

    ולגבי הקלף החלק שבין השורות ובין הטורים, נקטו הראשונים במסכת שבת, שדינו כמקום הכתב, ואינו מטמא עד שיהא בכתב פ"ה אותיות, ורק הגליון שלמעלה ולמטה אינו תלוי ועומד בקדושת הספר. [↑](#footnote-ref-16)
16. המהר"ם חילק שמשנתינו איירי לתרומה, והתם איירי לקודש, וראה בהערות על המשנה מה שכתבנו בזה בשם החזון איש. [↑](#footnote-ref-17)