צידה מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שטז - צידה

[סימן שטז סעיף א] **הצד ציפור דרור למגדל שהוא נצוד בו, ושאר צפורים וצבי לבית או לביבר שהם נצודים בו חייב. ואם אינו נצוד בו פטור אבל אסור**

## שיעור צידה דאורייתא

א] וכתב המ"ב (ס"ק א) "היינו שפתח שער המגדל ועשה תחבולות עד שנכנס הציפור לתוכו וסגר עליו, אפי' לא תפסו עדיין בידו חייב, כי בסגרו המגדל נגמרה הצידה" וכו'. עוד כתב (ס"ק ג) "שהם נצודים. לאפוקי אם הבית והביבר גדול שאין יכולין לתופסו בשחיה אחת היינו בריצה אחת, אלא צריך להנפש קודם שיגיענו, לא מקרי צידה דאורייתא" וכו'.

ושיעור זה דמטי ליה בחד שיחייא, מבואר בגמ' (שבת קו:) דבשיעור זה נחשב שצד לבע"ח, והוי צידה דאורייתא, אבל אם צריך לינפש במרוצתו, לא חשיב צידה דאורייתא, ומ"מ אסור מדרבנן.

ב] ויש לדון בשיעור זה, אם אזלינן לפי מרוצת אדם בינוני, או לפי האדם שצד את הבע"ח, וכן הסתפק בחוט שני (ח"א עמו' קכ) באדם גיבור שצד באופן שלכו"ע לא הוי חד שיחייא, אך לו עצמו הרי הוא חד שיחייה [וכן הסתפק הגרשז"א באדם חלש הצד צבי, ומחמת חולשתו הצבי יכול לברוח ממנו אם חייב או לא]. ומסתבר לומר דאזלינן לפי אדם בינוני, דבגמ' שם מבואר שיעור נוסף דכל היכא דנפיל טולא דכתלים אהדדי חשיב צידה. וברמב"ם (פ"י ה"כ) כתב לשני השיעורים וז"ל "כל מקום שאם ירוץ בו יגיע לחיה בשחיה אחת, או שהיו הכתלים קרובין זה לזה עד שיפול צל שניהם לאמצע כאחד, הרי זה מקום קטן, ואם הבריח הצבי וכיוצא בו לתוכו חייב, ומקום שהוא גדול מזה המבריח חיה ועוף לתוכו פטור". הרי דהשווה שני השיעורים יחד [ומבואר דאף מקום ארוך מאוד, כל שהוא צר שנופל צל הכותלים אהדדי הוי צידה דיכול לעמוד בפניו שלא יברח]. והנה השיעור דנפילת הכתלים בוודאי הוא שיעור קבוע, ובהכרח דגם מטי בחד שיחייא הוא שיעור קבוע, דדעת הרמב"ם נראה דהשווה את שני השיעורים יחד, וע"כ צ"ל דהוא שיעור קבוע לפי אדם בינוני.

ג] ומ"מ אפשר דדוקא כשסוגר דלת וכדו', אז אזלינן לפי שיעור אדם בינוני, אבל כשצדו בעצמו ע"י שמכניסו למקום מסויים, אפשר דאזלינן לפי דידיה, ובזה מיושב לשון המ"ב דכתב שעשה תחבולות להכניסו למגדל, ולכאו' א"צ לזה דבסגירת הדלת לבד חשיב צידה וחייב, אלא דאפשר דבאופן זה אף דלעלמא לא הוי חד שיחייה, כל שלגבי עצמו תופסו במרוצה אחת חשיב צידה.

## צידה דרבנן במקום צער, כשאינו מתכוון לכך

ד] וכתב המ"ב (ס"ק ה) וז"ל "פטור אבל אסור. על כל הסעיף קאי, וע"כ צפור דרור שנכנס לבית דרך הפתח או החלון אף על גב שאינו ניצוד שם מ"מ אסור לסגור הפתח והחלון. ובזמן הקור שיש צער צינה או צער אחר כתב הח"א דמותר לנעול אם אין כונתו רק להציל מן הקור ואינו רוצה כלל בצידת הצפור, כיון דאין בו צידה דאורייתא אף על גב דהוי פסיק רישיה בדרבנן. אבל בשאר חיה ועוף דשייך בו צידה דאורייתא בבית, אסור אף על גב שאינו מכוין כלל, דהוי פסיק רישיה".

ומבואר דדעת המ"ב בשם החיי אדם להקל בפסיק רישא באיסור דרבנן, במקום צער, ועל כן כאן שאין צידה דאורייתא דהרי לא הוי חד שיחייה, כתב להקל לסגור החלון במקום צנה, וכן מצינו לקמן (סעיף ט) גבי פרעוש דבזמן שהוא על גופו ומצערו מותר ליטלו ולסלקו ממנו, אף שהוי צידה דתופסו בידיו, מ"מ אינו ממין הנצוד, ומשום כך הקילו בזה במקום צער, וכן מבואר לגבי נחש דמותר לצודו כדי לסלקו מעליו, דהוי מלאכה שאצל"ג, והקילו בזה במקום צער.

## פ"ר דלא ניחא ליה בתרי דרבנן

ה] ולקמן במ"ב (ס"ק טו) דעתו להקל בפסיק רישא דלא ניחא ליה בתרי דרבנן, אף שלא במקום צער, וע"כ התיר שם לסגור תיבה גדולה שיש בה זבובים, אע"פ שהוא פסיק רישא, כיון שאינו מטא בחד שיחייה, וגם אינו ממין הנצוד, אבל כאן שהוא חד דרבנן לא הקיל אלא במקום צער.

ולמתבאר, אם נכנס חתול רחוב לביתו יהיה מותר לסגור הדלת מפני כניסת זרים וכדו', דהוי אינו מתכוין לצוד ותרי דרבנן, **א.** דאין במינו ניצוד. **ב.** דלאו מטי בחד שיחייה. וכ"ש דבמקום צער יש להקל טפי.

## סגירת בע"ח במקום מאוד גדול אם חשיב צידה

ו] ובזבוב הנכנס לביתו אפשר דבלא"ה יש להקל, ע"פ מה שכתב בחוט שני דהמכניס חיה לתוך שטח סגור גדול מאוד, דאפשר דלא נחשב לצידה כלל, דהא ברור שאם יקיף כל ארץ ישראל בגדר, דמסתבר דהמכניס חיה לשטח זה לא חשיב צידה, ולכאו' ה"ה זבוב לתוך בית דלא חשיב צידה כלל.

## צמצום בע"ח מבית גדול לבית קטן, ועדיין אין בו שיעור צידה

ז] והנה יש להסתפק (כן הסתפק בבדי השולחן סי' קכא ס"ק ב) בדין זה שנתבאר דאע"פ דמדאורייתא אין איסור אלא במכניסו למקום דמטי ליה בחד שיחייה, מ"מ יש בו איסור צידה מדרבנן, אם מותר לצמצם שטח הבע"ח, וכגון שנמצא בבית גדול שנחשב שם לניצוד מדרבנן, ורוצה להכניסו לבית קטן יותר אך גם לא מטי בחד שיחייה. ודעת החוט שני (ח"א פט"ו ס"ק ב) לאסור בזה. אמנם דעת הגרשז"א (שש"כ פכ"ז הערה קטו) להתיר ולא חשיב צידה.

## סגירת עכבר או דבורה בחדר בתוך בית

ח] ונפקא מינה בעכבר שנכנס לביתו ורוצה להכניסו לחדר מסויים, ולסגור עליו הדלת, מפני פחד בני ביתו. ובדבר דהוי תרי דרבנן נראה דוודאי אפשר להקל בזה, אך לכאו' עכבר נחשב כמין הניצוד, כיון דמשתמשים בו לנסיונות רפואים וכדו', וא"כ הוי חד דרבנן דלא מטי בחד שיחייה. ולכאו' תלוי במחלו' הנ"ל, אמנם נראה דאפשר להקל כיון שאין כוונתו לצידה כלל אלא לסלקו מעליו במוצ"ש, ואינו צריך לעכבר כלל, ובפרט דפחד בני הבית נחשב כמקום צער וע"כ נראה דאפשר להקל בזה.

ט] וגבי דבורים מבואר במ"ב (ס"ק יג, ויתבאר להלן שיעור ב') דדעת רוב הפוסקים דאינו במינו ניצוד, דגם בעלי הכוורות אינם צדים אותם באופן שאינם יכולים לצאת והם חפצים שהדבורים יצאו וימצצו צוף מהפרחים, וע"כ בוודאי דמותר לסגור הדבורה בתוך חדר מסויים דהוי תרי דרבנן, ובפרט למה שכתבנו קודם דאפשר דלא חשיב צידה כלל, כיון דהוא מקום גדול עבור הדבורה וחשיב כמכניס בע"ח למקום גדול מאוד דאין בו משום צידה.

## צידת נמלים וצבים, שהילוכם מאוד איטי

י] צידת נמלים וצבים וכדו', שהילוכם איטי מאוד ואין קשה לצודם, דעת הגרשז"א (שש"כ שם הערה קמה) דאין בו איסור צידה, והוכיח כן מהתוס' רי"ד בחגיגה (דף יא: ד"ה שכן) שכתב שאין בשבלול צידה, אמנם ברבינו ירוחם (נתיב יב חלק י דף פ:) מבואר דיש איסור צידה בתולעים וחלזונות. ובחוט שני (שם) דן אם מותר לשפוך מים סביבות נמלים כדי לצמצם את שטחם [ולשיטתו דיש בצמצום שטח הבע"ח איסור צידה מדבריהם], ומ"מ בנמלים דאפשר דאין בהם צידה כלל דעתו להקל. ונראה שלאוספם במטאטא בכף האשפה לתוך הפח, אין איסור צידה, שהרי אינו סוגר עליהם לגמרי את האפשרות לצאת, ואפשר שכלל אין בהם צידה, מיהו לא יסגור עליהם את פח האשפה באופן שאינם יכולים לצאת.

**דינים העולים**

1. המכניס בע"ח שהוא ממין הניצוד לתוך בית או מגדל, והרי הוא ניצוד בתוכו, חייב. ובלבד שתופסו בתוך המגדל במרוצה אחת, אבל ביותר ממרוצה אחת אין איסורו אלא מדרבנן. ומסתבר ששיעור זה נאמר לפי אדם בינוני, אמנם במכניסו בידים או ע"י תחבולות אפשר דאזלינן לפי הגברא הצד, וכל שהוא גבור שתופסו במרוצה אחת, אף שלאדם בינוני צריך יותר ממרוצה אחת חייב.
2. מותר לסגור חלון מפני צער צנה וכדו', במקום שאיסורו מדרבנן כיון דלא מטי בחד שיחייא, ואינו ממין הנצוד [מ"ב בשם הח"א]. ובמקום שהוא תרי דרבנן, דעת המ"ב לקמן להקל בזה אף שלא במקום צער, כיון שאינו מתכוון לכך.
3. לסגור דלת בית על זבוב, נראה דאינו צידה כלל, כיון דבשביל הזבוב הוא מקום גדול מאוד [וכעי"ז מבואר בחוט שני]. ואף במקום דהוי צידה דרבנן, מ"מ יש להקל בזה כנ"ל.
4. דעת החוט שני דאסור להכניס בע"ח מבית גדול, לבית קטן יותר, אף דגם שם הוא יותר מחד שיחייה, דסו"ס מצמצם את הצידה, והבדי השולחן מסתפק בזה, ודעת הגרשז"א להקל בזה. ובמקום פחד בני הבית, מסתבר דחשיב צער, ואפשר להקל בזה, וע"כ נראה דמותר לסגור דלת חדר על עכבר שלא יצא לשאר חדרי הבית [אף שמסתבר דחשיב מין הניצוד, ובבע"ח שאינו ממין הניצוד בלא"ה אפשר להקל בזה].
5. בע"ח שהולך לאיטו, וכגון נמלה וצב, דעת הגרשז"א דאין בו צידה, והוכיח כן מהתוס' רי"ד בחגיגה דאין בשבלול משום צידה. אמנם ברבינו ירוחם מבואר דיש בזה איסור צידה.
6. מותר לשפוך מים סביבות נמלים כדי שלא ילכו לכל הבית, ואע"פ שמצמצם בכך את שטחם, כיון דאפשר דאין בו משום צידה [חוט שני]. וכן נראה שמותר לטאטא אותם לפח האשפה, אבל לא יסגור עליהם המכסה.

שיעור ב

[סימן שטז סעיף ב] **צד צבי ישן או סומא חייב, חיגר או חולה או זקן פטור.** הגה: המשסה כלב אחר חיה בשבת, הוי צידה.

## חיה חולה מחמת עייפות

א] דין זה הוא מברייתא בשבת (קו:) תנו רבנן הצד צבי סומא וישן חייב חיגר וזקן וחולה פטור, ובגמרא הקשו והתניא חולה חייב, ותירץ רב ששת לא קשיא הא בחולה מחמת אישתא הא בחולה מחמת אובצנא. ושיטת רש"י שחולה מחמת חום אינו ניצוד שעשוי הוא לברוח, אבל מחמת אובצנא - היינו עייפות שאינו יכול לזוז ממקומו - ניצוד ועומד הוא ולכך פטור. וכתב הבית יוסף שדעת הרמב"ם (שבת פ"י הכ"ב, הובא להלן) נראה שסובר להיפך שחולה מחמת עייפות חייב ומחמת אישתא פטור. וכן מבואר ברבינו חננאל.

וז"ל הרמב"ן (שם) המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן, וברח הצבי מפני הכלב, והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו, הרי זה תולדת הצד וחייב. וכתב המגיד משנה (שם הכ"א) שמדברי הרמב"ם נראה שאם מחמת עייפות חייב [וכמו שנתבאר], והיינו שאי נימא שמחמת עייפות אינו חייב, אמאי כאן יהא חייב, הרי בשעה שבא האדם ועמד בפניו כבר התעייף הצבי.

ודברי הרמב"ם אלו זה מקורו של הרמ"א שכתב המשסה כלב אחר חיה בשבת הוי צידה והיינו משום דס"ל כהרמב"ם שחיה שעייפה מחמת עייפות הצד אותה חייב חטאת.

אמנם כתב הביאור הלכה (ד"ה או חולה) שנראה לומר שאם עייף הרבה עד שאינו יכול לזוז ממקומו, אף לדעת הרמב"ם פטור, שאינו עדיף מחיגר או זקן. ובמשנ"ב (ס"ק ט) כתב שלפעמים ארנבת חולה מונחת על הדרך אף על פי שאינה יכולה לזוז ממקומה, ואסור ליקח אותה דהוי צידה מדרבנן, וי"א דחייב. ולא ביאר מי הוא היש אומרים שחייב, וכפי מה שנתבאר בביאור הלכה אם חולה הרבה פטור לכו"ע, ואולי כוונתו לאחרונים שביארו דעת הרמב"ם כפשוטו.

ב] ולעיל (שיעור א) הבאנו מחלוקת ראשונים בבעלי חיים שקל מאוד לתופסן, אם חייב או פטור. והנה חיגר יכול גם כן לילך ואעפ"כ מבואר שפטור, וא"כ ה"נ נימא בחיות שקל לתופסן אף שהם במקום פתוח לא יהא חייב על צידתן.

אמנם יש לחלק על פי מה שמצאנו בביאור הלכה (שם בסו"ד) לדון במי שרץ אחר הצבי עד שהתעייף אי חשיב בזה צידה אע"פ שלא תפסו, או שאין דרך צידה בכך. ואי נימא דבזה שמעייף אותו חשיב צידה, א"כ אין לדמות דין חולה מחמת עייפות לחיות שקל לתופסן, שדוקא חיה שחולה מחמת עייפות נחשב שנעשה בו מעשה צידה, ולכך שוב אין בו צידה, אבל חיות שמטבען קל לתופסן עדיין לא נעשה בהם מעשה צידה, ואפשר שאסור לתופסן מהתורה [ונפק"מ גדולה בין אם איסור הצידה דאו' לדרבנן, אם יש איסור לסגור הדלת במקום גדול וכדו', שכל איסור הצידה אינו אלא מדרבנן, ובדברים שאיסור צידתן מדרבנן לא יהיה איסור].

## הצד חיה ע"י כלב

ג] ובעיקר דברי הרמ"א שכתב שהמשסה כלב אחר חיה בשבת הוי צידה, נתקשה המג"א (ס"ק ד) שמשמעות הרמ"א שאינו עושה מעשה כלל אלא כל הצידה ע"י הכלב, וקשה דאינו אלא גרמא. והרמב"ם עצמו כשכתב דין זה ביאר להדיא שהאדם עצמו עמד בפני החיה, ומשמע שבלא שעשה מעשה בעצמו יהיה פטור. וכן כתב המשנ"ב (ס"ק י) שאם לא עשה מעשה בעצמו אין איסור אלא מדרבנן.

## אפילו עשה מעשה מועט, כבר נחשב שעשה מעשה צידה

אולם הוסיף המשנ"ב שאם עשה מעשה ואפילו רק עמד בפניו והבהילו עד שבא הכלב ותפסו, ג"כ נחשב מעשה אדם וחייב, וכמ"ש בסו"ד 'שכן דרך הציידים'.

וכן מצינו בכמה מלאכות שאע"פ שעיקר המלאכה אינה נעשית על ידו מ"מ חייב, וכמו זורה שעיקר המלאכה נעשית ע"י הרוח רק כל שהוא עושה את המעשה כדרך המלאכה חייב, וכן הוא במלאכת בישול שהעיקר הבישול נעשה ע"י האש, וכל שהניח אדם את הקדירה על האש חייב, וה"נ אף שעיקר הצידה נעשית ע"י הכלב, מ"מ כיון שדרך הצידה כך הוא, אם עשה האדם מעשה בצידה זו והביא את החיה לידי הכלב חייב.

## אם עמד בפני החיה ורק לאחר זמן תפסה הכלב

ד] ולהלן בסעי' ד כתב המשנ"ב (ס"ק יח) בשם המג"א לעניין פורס את המצודה שאם בשעת פריסתו נכנסה החיה לתוכה חייב חטאת, אבל אם נכנסה אח"כ לתוכה פטור אבל אסור. והטעם שפטור אם לא נכנסה החיה מיד אע"פ שכן דרך הצידה, הוא משום דחשיב גרמא, ואעפ"כ אם בשעת הצידה נכנסה החיה למצודה חייב, ואף שלא עשה יותר מעשה ממקום שלא נכנסה החיה מיד. ומבואר שאם נכנסה החיה מיד חייב [וצ"ל משום שכן דרך הציידים וכמו שמבואר כאן], אכן דוקא אם נכנסה החיה מיד חייב אבל אם נכנסה החיה לאחר מכן חשיב גרמא ופטור. וא"כ ה"נ יהיה הדין כן שאם עמד בפני החיה ורק לאחר זמן בא הכלב ותפסו, לא יהיה חייב, דהא אין הצידה בזמן שעושה האדם את הצידה. וצ"ל שכאן מיירי שעסק בצידה עד זמן שהכלב תפס את החיה.

ה] ובביאור הלכה סי' רנב (סעי' ה ד"ה להשמעת קול) הביא דברי המג"א שבנתינת חיטים בריחיים של מים ליכא חיוב חטאת, כיון שהטחינה ממילא באה לאחר שנותן שם החיטים, וכתב שיש ראיה ממצודה שאם אדם עושה כן ובשעת פריסתו נכנסה חיה לתוכו חייב אע"פ שהצידה באה ממילא, ועי"ש שבהמשך דבריו כתב לדון שאם לא נטחנו החיטים מיד אפשר שהוא פטור, וא"כ ה"ה כאן י"ל באמת כן שאם עמד בפני החיה והכלב תפסה לאחר זמן, לא יהא בזה צידה מהתורה.

ועי' חזו"א (שבת סי' לו ס"ק א) שבתחילה לומד כתוספות שגם לאחר זמן חייב על הצידה, אבל בסו"ד הסכים לדברי המג"א (ס"ק ט) שדוקא בניצוד מיד חייב שאז חשיב שניצוד מכח האדם אבל לאחר זמן לא חשיב מעשה שלו.

[סעיף ג] **כל שבמינו נצוד, חייב עליו; אין במינו נצוד, פטור אבל אסור. הלכך, זבובים אף על פי שאין במינו נצוד, אסור לצודן.**

## איזה מינים נחשבים במינו ניצוד

ו] וכתב המשנ"ב (ס"ק יג) ודבורים משמע בב"י דהוא בכלל דבר שבמינו ניצוד, אבל שאר פוסקים פליגי עליה, וכן משמע מהגר"א סק"ו. וחגבים טהורים לדעת רש"י הוא דבר שבמינו ניצוד והרמב"ם אין סובר כן. ודגים הוא בכלל דבר שבמינו ניצוד עכ"ל. ויש להבין המחלוקת בדבורים וחגבים.

## ביאור המחלוקת לעניין דבורים ולעניין חגבים

ז] והנה לעניין הדבורים למה נחשיב הדבורים כמינו ניצוד או כאין מינו ניצוד [עי' בשעה"צ ס"ק טו שביאר שהוא מחלוקת איך לבאר דברי הגמרא בביצה לו: אלא שיש לדון הסברות בזה], הנה הרבה מגדלים דבורים וא"כ לכאורה ברור שיש במינו ניצוד, אלא שכתבו האחרונים (עי' חוט שני פרק טו ס"ק ב ד"ה צידת דבורים) שאין אדם רוצה לצוד הדבורים להשתמש בגופן או בעורן, אלא רק רוצה שישהו בכוורת כדי שישמשו פועלים לעשות דבש, אבל יכולים הם לצאת וליכנס, ולכך ס"ל להרבה פוסקים שאי"ז נחשב צידה, וממילא הדבורים נחשבים שאין במינם ניצוד.

ומצאנו בבאר היטב (סי' שטז ס"ק יח) שהביא ממהר"י טץ בצרעים שברחו מהכוורת, שרוצה לתת מי לימון על מקל, ואח''כ ליקח העץ וליתנו בכוורת, וכתב מהר"י טץ דשרי לעשות כן ע"י גוי, ואפשר שאפי' ע''י ישראל ג"כ שרי. ולכאורה הרי הוא צד את הצרעים ממש, וביאור העניין כמו שנתבאר, שהכוורת אינה צידה כיון שיכולים לצאת משם, רק שנשארים שם מחמת שיש להם מה לאכול שם [והטעם שאין בזה מוקצה עי' בתהילה לדוד סי' שטז ס"ק ה].

## ההורג חיה על מנת לתופסה אם יש בזה משום צידה

ח] והמחלוקת לעניין החגבים הביא בביאור הלכה (ד"ה אין במינו) שנחלקו בזה רש''י והרמב''ם. וביאור המחלוקת עי' חוט שני (פט"ו ס"ק ב) שביאר דחגבים הורגים אותם מיד ולא מגדלים אותם, ובזה נחלקו רש"י והרמב"ם, שדעת רש"י אם הורג חיה על מנת לצודה נחשב צידה, וכמו שידוע שציידי עופות הורגים את העופות כדי ליקח אותם, וזה עצמו יש בו צידה, אבל הרמב"ם ס"ל שצריך דוקא לצוד את החיה בחיים, אבל אם תופסה היא מתה אין זה בכלל מלאכת צידה. ולפי"ז עולה שלדעת רש"י שאף כשבשעת הצידה הורג את החיה יש בזה משום צידה, א"כ כל מי שהורג בע''ח עובר גם משום צידה.

**דינים העולים**

1. הצד חיה שהיא חולה פטור, ולדעת רש"י דוקא בחולה מחמת עייפות אבל חולה מחמת חום הוי צידה מהתורה. ודעת הרמב"ם להיפך שחולה מחמת חום פטור, וחולה מחמת עייפות חייב מיהו אם יש לה עייפות הרבה עד שאינה יכולה לזוז ממקומה כתב הביאה"ל שגם להרמב"ם פטור.
2. המשזה כלב לצוד חיה אם לא עשה מעשה כלל פטור אבל אם עמד בפני החיה הוי צידה מהתורה ואף שעיקר הצידה נעשית ע"י הכלב, כל שהוא שותף למעשה חייב שכן דרך הציידים. ואם עמד בפני החיה ורק לאחר זמן הצליח הכלב לתפוס את החיה, נראה שהוא פטור וכמו שמצינו לעניין פורס את המצודה שאם נכנסה חיה מיד חייב אבל אם נכנסה אח"כ פטור אבל אסור.
3. הדבורים נחלקו הפוסקים אם נחשבים יש במינם ניצוד, והיינו משום שמגדלי הדבורים אינם כולאים הדבורים במקום אחד אלא רק דואגים שיהיו בכוורת כדי שיתנו דבש אבל יכולים הם לצאת ולבא.
4. ולעניין חגבים לדעת רש"י חייב ולדעת הרמב"ם פטור, וביאור המחלוקת משום שהחגבים דרך הצידה היא להורגן וכך תופסן ונחלקו בכל הורג חיה כדי לתופסה אם יש בזה איסור גם משום מלאכת צידה.

שיעור ג

[סעיף ג] **כל שבמינו נצוד חייב עליו, אין במינו נצוד פטור אבל אסור, הלכך זבובים אע"פ שאין במינן ניצוד אסור מדרבנן.** הגה. ולכן יש ליזהר שלא לסגור תיבה קטנה, או לסתם כלים שזבובים בו בשבת, דהוי פסיק רישא שיצודו שם. ויש מקילין במקום שאם יפתח הכלי ליטלם משם יברחו.

## סגירת תיבה קטנה שיש בה זבובים

א] ב' דעות אלו הם דעת בעל התרומה והטור, דדעת בעל התרומה דאסור לסגור תיבה שיש בה זבובים, כיון דהוא פסיק רישא שצד את הזבובים [ויש ללמוד מזה, לאיסור בפסיק רישא באיסור דרבנן]. ודעת הטור דאין לחוש בזה, כיון דלא חשיב צידה דכשיפתח את הכלי הם יברחו.

## דין הנ"ל בתיבה גדולה, ודין פסיק רישא דלא ניחא ליה, בתרי דרבנן

ב] ובמ"ש הרמ"א 'יש ליזהר שלא לסגור תיבה קטנה', כתב המ"ב (ס"ק טו) "אבל תיבה גדולה סבירא ליה לרמ"א דלכו"ע שרי, דאפילו אם היה אדם עומד בתוכה לא היה יכול לתפסה בחד שחיה, וגם הוא דבר שאין במינו ניצוד". הרי דס"ל למ"ב להקל בפ"ר דלא ניחא ליה בתרי דרבנן, וכאן הרי אינו במין הניצוד, וכן לאו מטי בחד שיחייה ומשום כן שרי. ואיסור גרירת ספסל באופן שהוא פסיק רישא שיעשה חריץ, אף שהוא מקלקל והוי תרי דרבנן, מ"מ בעצמותו הוי מלאכה, ושאני התם דהוא מקלקל, משא"כ הכא דבעצם הצידה הוי תרי דרבנן דעת המ"ב להקל בזה.

ג] וידוע דדעת החזו"א להחמיר בזה, וכמ"ש (סי' סא ס"ק א) "מיהו עיקר ההיתר דתרי דרבנן, אינו מוכרע וכמ"ש שם ואין לו מקור מהגמרא" וכו'. אמנם לכאו' דברי הרמ"א כאן מוכרחים כן, מדכתב לאיסור רק בתיבה קטנה דהוא חד דרבנן, הרי דבתרי דרבנן שרי. אלא דהחזו"א כבר יישב ע"פ מה שביאר (סי' נב ס"ק טו) בביאור דעת הטור דאין בסגירת התיבה משום צידה, דאין לו שימוש בזבובים בעודם בתיבה, ולא מהני ליה מידי אלא כשיתפסם בידיו, וברגע שיפתח התיבה יברחו וע"כ לא חשיב צידה. ודעת בעל התרומות דמ"מ בעת שהם בתיבה הרי הם חשובים כניצודים. ולפ"ז כתב שם דאפשר דסובר הרמ"א להלכה כדעת הטור, ומ"מ ס"ל דבתיבה קטנה יכול לתפוס את הזבובים כשיפתחם, וע"כ אסור משום צידה, משא"כ בתיבה גדולה א"א לתופסם, ובתוך הכלי כיון שאין לו שימוש בהם באופן זה [משא"כ בדבורים דניחא ליה שיעשו שם דבש] ע"כ לא חשיב צידה כלל. ולפ"ז אין מקור להקל בפ"ר דל"נ ליה, בתרי דרבנן, כיון דס"ל בתיבה גדולה דלא הוי צידה כלל.

## בספק אם יש שם זבובים, ודין ספק פסיק רישא

ד] וכתב המ"ב (ס"ק טז) "והב"ח פסק להחמיר כדעה הראשונה וכן המ"א כתב דכן עיקר, וע"כ יש לראות להפריח הזבובים. ועיין בט"ז שהכריע דמכיון שהפריח הזבובים שראה בעיניו תו אין צריך לעיין ולדקדק אולי יש שם עוד איזה זבובים, כיון דזה לא הוי אלא ספק פסיק רישיה במילתא דרבנן, דהוא דבר שאין במינו ניצוד אין להחמיר כל כך".

דדעת הט"ז דכל ספק פסיק רישא באיסור דרבנן אפשר להקל בזה. ואין כוונתו משום ספיקא דרבנן לקולא, דמשום ספק בוודאי אין להקל במקום שיכול לברר אם יש איסור, ואף כאן יכול לעיין היטב אם נשארו זבובים, אלא סברתו דבאופן זה לא חשיב פסיק רישא, וכמבואר בבה"ל (ד"ה ולכן) דדייק דדעת הרמב"ן במלחמות להקל באופן זה אף בספק דאורייתא, ולכן מותר לשפוך מים קרים על כלי שאינו יודע כמה הוא רותח, אף דאם הוא רותח הרי הוא מצרף דאורייתא, דכל כה"ג אינו נידון כפסיק רישא, ודעת הט"ז דאין להקל בזה אלא באיסור דרבנן, והבה"ל נראה דנוטה להקל בזה אף באיסור דאורייתא.

ה] אמנם רעק"א (יו"ד סי' פז סעיף ו ד"ה בהג"ה) מסתפק בזה אם יש להקל בספק פסיק רישא [וכתב שם לחלק שזה דוקא בספק פס"ר הנ"ל אבל בספק פס"ר דלהבא כגון גורר ספסל שאינו ודאי שיעשה חריץ ודאי יש להקל שזה חשיב אינו מתכוין], ודעת הגר"ש שקופ (כתובות סי' ו) להחמיר בזה, דחקר שם בכל פסיק רישא, אם אסור משום שנחשב שמתכוון לפעולת האיסור, או שגם בפס"ר חשיב שאינו מתכוון, ומ"מ כיון שהוא פסיק רישא הרי מחוייב הדבר שפעולת עשייתו [שהוא מתכוין לה] תעשה גם אותו דבר שאינו מתכוין, ואין צריך להתכוון לתוצאה, וכגון בחיתוך ראש בע"ח דבוודאי הבע"ח ימות, דאפשר דכיון דיודע שימות הרי הוא מתכוון שימות, או דילמא שאינו מתכוון לכך, וא"צ להתכוון לזה, דמספיק שמתכוון לחתוך הראש, דכיון דהוא פעולה אחת עם המיתה הרי הוא פעולת איסור. ומסיק כשם כהצד השני, ולכך כתב דספק פסיק רישא הרי הוא ספק איסור, כיון שמתכוון לסגור את התיבה ואפשר שפעולה זו אסורה, ודווקא בספק דלעתיד דכיון דאינו מוכרח כגון שגורר ספסל ואינו יודע אם יעשה חריץ, אינו פעולה אחת אם החרישה, ואין איסור אלא כשמתכוון לחרישה, וכיון שלא מכוון שרי.

## פתיחת מקרר בשבת, בזמן שאינו פועל

ולכאו' יהיה תלוי בזה גם הדין אם מותר לפתוח מקרר בשבת בזמן שמכובה מחמת הטרמוסטט [במקררים הישנים בלא הבעיה הקיימת ברישומים דיגטליים], דהרי הוא כספק פסיק רישא דלשעבר, שאינו יודע אם מחמת שיפתח את המקרר ידלק, דאינו יודע מידת הקור העכשווית של המקרר. ולפ"ז דעת המ"ב כאן להקל בזה, אמנם בחוט שני (בקונטרס החשמל עמ' קצט) החמיר מחמת ספק ספ"ר לשעבר וחשש באיסור תורה. אבל שמעתי שיש שדימו זאת למ"ש המ"ב לעיל (סי' רעז ס"ק ג) דאסור לפתוח דלת מאחורי הנר, שמא יכבה מהרוח, וכתב שם המ"ב "עיין במג"א סי' תקיד ס"ק י', דאפי' אם אין הרוח מנשב עתה, ג"כ יש לאסור דבכל רגע ורגע הרוח מנשב, וא"א להבחין בזה, ויש מקילין בזה, וכו'. הרי דס"ל להחמיר בזה [ואפשר דהוא משום גזירה], ואף בפתיחת מקרר יש לחוש.

[סעיף ד] **פורסין מחצלת ע"ג הכורת (מקום שמתכנסים בו הדבורים לעשות דבש) ובלבד שלא יכון לצוד, וגם הוא בענין שאינו מכרח שיהיו נצודים כי היכי דלא להוי פסיק רישה.**

## סגירת כלי על דבורים, כשיש שם חור גדול

ו] וכתב המ"ב (ס"ק יח) בענין שאינו מוכרח. כגון שלא יהדק המחצלת על הכורת כ"כ כדי שיוכלו הדבורים על פנים לצאת בדוחק, או שיש בכורת איזה חור קטן ויכולים לצאת משם, ואע"ג שאין נראה להדיא להדבורים ע"י זה, אפ"ה שרי דקיי"ל כר"ש דדבר שאין מתכון מותר, וכו'. והוסיף בבה"ל (ד"ה ובלבד) דבדווקא כתב 'חור קטן', דבחור גדול אף במתכוון לכך שרי, דאינם נצודים כלל.

והנה לעיל בבה"ל (סוד"ה שהם) הסתפק בכגון זה אם מותר להכניס צפור וכדו', לבית שדלתו פתוחה, והביא מהתוספתא "הצד צבי לחצר שיש לה שני פתחים פטור',' ומשמע דפטור אבל אסור, והקשה שם מדברי מהר"י טץ (מובא בשערי תשובה ס"ק יח), שהתיר בצרעים להכניסם לכוונת, ותירץ שכל שאין במינו ניצוד שרי, ולפי"ז מובן הביה"ל שהיקל בחור גדול. ולעצם החומרא במינו ניצוד ראיתי בבדי השולחן (סי' קכא ס"ק א) שמצינו בצידה בתוספתא שכתוב פטור והכוונה למותר.

[סעיף ה] **צבי שנכנס לתוך הבית ונעל אחד בפניו, חייב. נעלו שנים פטורים. אין אחד יכול לנעול ונעלו שנים, חייבים.**

## דין שנים שעשו, ואם איסורו מן התורה או מדרבנן

ז] ומבואר כאן הדין דשנים שעשו, דכל שזה יכול וזה יכול פטור אבל אסור, ואם שניהם אינם יכולים חייבים, וכתב המ"ב (ס"ק כא) "פטורים. דכתיב 'ואם נפש אחת תחטא בשגגה מעם הארץ בעשתה', העושה את כולה ולא העושה את מקצתה, וא"כ כיון שכל אחד בפני עצמו יכול לנעלו הרי כל אחד אינו עושה אלא מקצתו".

ובשנים שעשו אע"פ דפטורין מ"מ אסורין, וברעק"א (בהגהות על הרמב"ם פ"א הט"ז) הסתפק באיסור זה דאפשר שהוא מן התורה, ולשיטתו הוא במה דס"ל (בשו"ת סי' ח) דכל מתעסק אסור מן התורה ואין הפטור אלא מקרבן, וה"ה כאן מסתפק דאין הפטור אלא מקרבן. וכן מבואר בהגהות החת"ס (סי' רסו) דהביא סברת המקור חיים דאין איסור לחמר בשני סוסים בדבר שיכול סוס אחד לבדו, דבאדם כה"ג פטור אבל אסור ובבהמה מותר לגמרי, ובתו"ד המקור חיים שם מבואר דפטורו מקרבן, אבל איסורו מן התורה, והחת"ס חולק עליו שם דבכל שני סוסים הרבה פעמים רק סוס אחד הוא הנושא, וע"כ אין פה שנים שעשאוה.

אמנם דעת החיי אדם (ח"ה כלל ט ס"ט) דאיסורו מדרבנן, וכן דעת התפארת ישראל (בכלכלת שבת) וכן דעת האבנ"ז (יו"ד סי' שצג אות ט) ודייק כן מלשון הרמב"ם דכתב דפטור, וידוע מה שהקדים הרמב"ם דכל מקום שאומר פטור הרי הוא פטור אבל אסור. וכן מדוייק בסתימת לשון המ"ב דאיסורו מדרבנן, ונ"מ לחולה שיש בו סכנה לעשות הקל הקל תחילה ע"י שנים שעשו שאם הוא מדרבנן עדיף לעשות ע"י שנים.

## שניהם יכולים, אך עושים זאת באופן שאין יכולים לבדם

ח] אלא דצריך להיות באמת במצב של שניהם יכולים, וכתב הבה"ל (ד"ה אין) "ואפי' אם היה בעל כוח גדול, אלא שעושה באופן שהוא לבדו לא היה יכול לעשותו, כגון שעושה באצבע אחת שצריך לסיוע האחר, נמי מקרי אינו יכול וחייב [תו"ש בשם התו' פרק המצניע וכ"כ הרשב"א והרמב"ן עי"ש] ולפ"ז צריך לדקדק לנושאו באופן שגם בפני עצמו יכול לנושאו כן, ובדר"כ כשנושאים שנים יחדיו הרי כל אחד ממעיט בכוחו, ואם כן יהא אסור מהתורה.

**דינים העולים**

1. דעת בע"ת דאסור לסגור תיבה קטנה שיש בה זבובים, כיון שהוא פסיק רישא של צידה [אף שהוא איסור דרבנן, כיון שאינו ממין הנצוד] ודעת הטור דלא חשיב צידה, דכשיפתח את התיבה יברחו. ולהלכה דעת הב"ח והמ"א וכן סתם במ"ב להחמיר בזה.
2. דעת הרמ"א דאין לדעת בע"ת אין איסור אלא בתיבה קטנה, אבל בגדולה שרי. ולדעת המ"ב כיון דהוא פסיק רישא בתרי דרבנן, כל כה"ג שרי. ודעת החזו"א דאין להקל בזה, ושאני תיבה גדולה דלא חשיב צידה, דמיד יברחו, אבל בתיבה קטנה אפשר לתופסם מיד כשיפתח.
3. דעת הט"ז להקל בספק אם יש שם זבובים, דהוא ספק פסיק רישא באיסור דרבנן [ולא משום ספיקא דרבנן לקולא, דשאני הכא דיכול לבדוק, אלא דסמך ע"ז באיסור דרבנן], ודעת הבה"ל נוטה להקל בזה אף בדאורייתא וכדעת הרמב"ן במלחמות, אמנם רעק"א מסתפק בזה, ודעת הגרש"ש להחמיר בזה.
4. פתיחת מקרר בזמן שאינו פועל, ואפשר שיתחיל לפעול, דעת החוט שני לאיסור, וי"א שאפילו למקילים בספק פס"ר כאן חמיר טפי [עפ"י השו"ע סי' רעז].
5. מותר לסגור דבורה וכדו', בתיבה שיש בה חור גדול, דלא חשיב צידה כלל, ולעניין מינו ניצוד נסתפק הביה"ל ובספר קצות השולחן בהערות נוטה להקל גם במינו ניצוד.
6. שנים שעשו. כשכל אחד יכול לבדו, פטור אבל אסור. זה אינו יכול וזה אינו יכול, חייבין. ובשניהם יכולין, הסתפק הרעק"א שמא איסורו מן התורה, וכן מבואר במקור חיים, אמנם דעת התפארת ישראל, והחיי אדם, והאבנ"ז, וכן סתימת המ"ב דאיסורו מדרבנן.
7. שניהם יכולים, ונושאים ביחד באופן שאינם יכולים לבדם [וכגון באצבע] חשיב שאינם יכולים וחייבים, וע"כ גם באופן שנושאים שנים יחד עבור חולה, יש ליזהר להפעיל כוח טוב, שכל אחד יכול לישא זאת לבדו.

שיעור ד

[סעיף ו] **ישב אחד על הפתח ומלאו, יכול השני לישב בצדו, ואפי' אם עמד הראשון והלך לו, השני פטור ומותר, והראשון חייב.**

## צבי בביתו ונפתח הדלת, אי הוי צידה בסגירתו

א] וכתב המ"ב (ס"ק כה) וז"ל "ומיירי שבעת שהלך הראשון לא זז השני ממקומו כלל, וכגון שהליכתו היתה לתוך הבית וכו', ונמצא כשהלך הראשון נשאר הוא על מקומו, וע"כ מותר לו לכתחלה לישב עד שתחשך אף שהוא מתכוין בשביל הצבי, כיון דאינו עושה מעשה מחדש אלא הוא שומר להצבי שכבר ניצוד, דאם היה להיפוך, שהשני ישב מבחוץ והראשון מבפנים, א"כ היה צריך השני לקום ממקומו בעת שהלך הראשון לחוץ, וממילא נתבטלה צידת הצבי, וכשחוזר השני לישב על מקומו למלא את הפתח הרי הוא חייב משום צידה".

והוא דעת התוי"ט (שבת פי"ג משנה ז) דכל שהוצרך השני לקום כדי ליתן לראשון ללכת, והיה רגע אחד שהיה הפתח פתוח, בטלה הצידה, וכשחוזר השני לישב הרי הוא צידה דאורייתא, ולכך מפרש באופן שהלך הראשון לתוך הבית, או באופן שהשני בא לפתח מתוך הבית, דאז כשהראשון הולך לחוץ, עדיין הוא נצוד, ולכך פטור ומותר.

ב] אמנם דעת המג"א (ס"ק יא) דכל שנצוד כבר, אף שרגע אחד הפתח פתוח אין בו איסור צידה, וכמ"ש 'ותימא דאטו מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו, ונפתח הפתח יהא אסור לסתמה, אלא ע"כ כיון שהוא ניצוד כבר שרי', ועיי"ש שדייק כן מלשון רש"י (קו: ד"ה ישב). אמנם כבר מבואר בשעה"צ (ס"ק כט) דכל האחרונים חולקים על המג"א, וביותר דבא"ר (ס"ק טז) הביא תוספתא (פי"ג הלכה יג) דמפורש להדיא כדעת התוי"ט, ולכך פסק המ"ב כדעת התוי"ט ורוב האחרונים.

ג] ומ"מ דעת הבה"ל (ד"ה והלך) בשם הפמ"ג, דאפשר להקל בזה בצידה דרבנן, וז"ל "ולפ"ז אם קנה עוף מחדש קודם השבת, ועדין לא הורגל העוף בהבית, וארע שנפתח הדלת אסור לסגרו אח"כ, דנחשב ע"י זה צידה גמורה ויש בזה חיוב חטאת וכו', ודוקא כשהבית קצר דמטי ליה בחד שחיה, אבל אם הבית גדול, או שהעוף כבר מרגל בבית ובא הוא מעצמו לערב למקומו, דאין בצידתו לכו"ע רק איסור דרבנן וכדלקמן בסעיף יב, יש לומר כה"ג לא גזרו על סגירת הדלת אחרי שכבר נצוד פעם אחת [פמ"ג]". עכ"ל. הרי דדעת הבה"ל להקל בצידה דרבנן כדעת המג"א דאין בו איסור צידה. אמנם בתהל"ד (ס"ק ו) כתב דאחר שהביא הא"ר מהתוספתא, אין מה להסתפק בזה כלל, ולדעתו אף בצידה דרבנן אין להקל בזה כלל. וכן נראה למעשה דאין להקל בזה אף בצידה דרבנן.

## צד בלא ידיעה או בשוגג, אי שרי להמשיך צידתו

ד] כתב הבה"ל (ד"ה חייב) "ודוקא בשידע בעת הנעילה שצבי בתוכו, אבל אם אח"כ נודע לו שיש שם צבי פטור, דזה דומה לנתכון להגביה תלוש וחתך מחובר דאנוס הוא, ואפי' אם נתכון אח"כ שלא לפתוח הדלת עד הערב משום הצבי ג"כ אין איסור בדבר, וה"ה בישב על הפתח ולא ידע שצבי בתוכו, ואח"כ נודע לו שיש שם צבי, מותר לו לישב ולשמור עד שתחשך מפני שקדמה צידה למחשבה" עכ"ל. והוא דעת הרמב"ן (שבת קו: ד"ה הא) דכל שקדמה צידה למחשבה אין איסור בדבר, דהרי הוא כמתכוין להגביה את התלוש ונמצא מחובר דאנוס הוא, ולכך מותר להמשיך ולשמור על הצבי עד שתחשך, דעכשיו אינו עושה מעשה צידה, אלא ממשיך ושומר את הצידה שהייתה כבר.

ה] וכל זה כשישב על הפתח ולא ידע שיש שם צבי, אבל אם צד בשוגג, הסתפק בזה בבה"ל (ד"ה ישב) ונקט למעשה דאסור להמשיך ולשמור על הצבי, כיון שעבר איסור דאורייתא אע"פ שהוא בשוגג.

## מתעסק, אם עבר באיסור דאורייתא

ו] והנה ידוע מש"כ רעק"א (מהדו"ק סי' ח) דמתעסק דכל התורה אע"פ דפטור מקרבן, מ"מ עבר באיסור דאורייתא, וכן המתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר עבר באיסור דאורייתא, ומ"מ גבי שבת באופן שחסר גם במלאכת מחשבת לא עבר איסור, וכגון בהיתה לו אבן בחיקו ולא הכיר בה, שלא נתכוין לשום מעשה, בזה גם לא עבר איסור דחסר במלאכת מחשבת [ועיי"ש דיישב בזה הגמ' בב"ק כו: גבי נפלה אבן מחיקו, דהוצרכו לדרשא דמלאכת מחשבת, דמשום מתעסק, פטור לענין נזיקין משום קים ליה בדרבה מיניה עיי"ש]. והנה הבה"ל דימה כאן סגירת הדלת ולא ידע שיש שם צבי, לנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר, דהא התכוין לסגירת הדלת אלא שלא ידע שכלול בזה צידה, ולכאו' דומה למתעסק דכל התורה כולה, דלדעת רעק"א עובר איסור, ואעפ"כ ס"ל לבה"ל דחלוק משוגג, דבשוגג חשיב שעבר איסור ויש בו מעשה שבת, ולכך אסור להמשיך לשמור ולצוד, משא"כ בלא ידע כלל, הוי מתעסק ולא עבר איסור, ולכך אין בו מעשה שבת. נמצא דדעת הבה"ל דלא כרעק"א, אלא דמתעסק דכל התורה ג"כ לא עבר באיסור דאורייתא.

ז] ונפקא מינה כגון במי שנשען על הקיר ובלי ידיעתו הדליק את האור, דלדעת המ"ב בוודאי מותר להנות מאור, דס"ל דאף במתעסק דכל התורה לא עבר איסור ואין בו מעשה שבת, ואף לדעת הרעק"א יש מקום לומר דדמי לנפל אבן מחיקו שלא הכיר בה שאינה מלאכת מחשבת, ואף לדעת רעק"א לא עבר איסור [ושונה מסגירת דלת, דסו"ס התכון לסגירת הדלת].

ח] עוד כתב המ"ב (ס"ק כה) "נכנסה לו צפור תחת כנפי כסותו, אף דכבר נצוד ועומד הוא, מ"מ אסור לו ליקח בידו, משום מוקצה דבע"ח, אלא יושב ומשמרו עד שתחשך, או אם יש לו בית הולך ומניחו שם". ומקורו בגמ' (שבת קז.). ויש לעיין דהא זה טלטול מן הצד לצורך דבר המוקצה, והדין הוא שאסור לטלטלו כל שאפשר לנערו, ודוחק לומר דהוא באופן שאינו יכול לנערו, וצ"ע.

## הנועל את ביתו לשומרו ובשביל הצבי

ט] עוד כתב המ"ב (שם) "אסור לנעול את ביתו כדי לשמור כלי ביתו, אם יודע שיש צבי בתוכו, אע"פ שאין מתכון לצידת הצבי, דהוי פסיק רישה ואסור מן התורה, וכ"ש אם מתכון בשביל שניהם". ובא להוציא מדעת הרשב"א (שבת קז.) דס"ל דכל שמתכוין לשמור ביתו, אף שמתכוין שיהיה נצוד בתוכו מותר, והוכיח כן מהירושלמי, אמנם שאר הראשונים חלקו עליו, וכמבואר במ"ב, ובשעה"צ (ס"ק לג) דלא מיבעיא בנתכוין לשניהם דאסור [וכמו שהוכיח בספרו אהבת חסד (פ"ז בנתיב החסד אות ג) דלא אפשר וקא מכוין אסור], אלא אפי' בנתכוין לשמור ביתו בלבד ג"כ אסור דפסיק רישא הוא.

י] ובמחנה ישראל (פרק לא) כתב הח"ח להקל לחיילים להוציא את התפילין לרה"ר אגב הוצאת הנשק, וסמך דבריו על דעת הרשב"א הנ"ל, ומפרש שם דכל כה"ג אין בו איסור אלא משום ריבוי בשיעורים, ודעת הרשב"א דריבוי בשיעורים דרבנן, ובצידה שאין בה טורח הקילו והתירו, ולכך אף בהוצאה הקיל לחיילים בשעת הדחק, כיון דאין בו אלא איסור דרבנן.

יא] אמנם בתוס' בשבת (צ. ד"ה המוציא) נראה דהוצאת כמה דברים יחד נחשב ככמה מלאכות, ולא כריבוי בשיעורים. ועיין עוד בשו"ת חלקת יואב (או"ח סי' יא) דדן באופן שסוגר הדלת על כמה בע"ח אם חשיב כמה מלאכות או מלאכה אחת, והביא מתוס' במכות דף כ' דבגופין מוחלקין חשיב כמה מלאכות. ולפ"ז בוודאי אין מקום להקל לטלטל התפילין אגב הנשק, כיון דהוא כמה מלאכות, ואף בצידה כה"ג עובר שני איסורים. ועיין עוד בחלקת יואב שם, שביאר בדעת הרשב"א, דבאמת סגירת דלת על בע"ח בלי שהכניסו לשם בעצמו, אינו חשיב מעשה צידה ממש אלא גרמא, אלא דאם כוונתו לצידה חייב כיון דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והו"ל כזורה ורוח מסייעתו, אך כל שמתכוין לשמור ביתו, אין שייך לאסור משום פסיק רישא, דכיון דלא מכוין לזה הוי ליה גרמא. וכעי"ז פי' בשו"ת שבה"ל (ח"ג סי' מא אות ב) דכל דברי הרשב"א בצידה של סגירת דלת, דאינו מעשה בגוף הבע"ח. ולפ"ז יש להחמיר להוציא תפילין אגב הוצאת הנשק.

[סעיף ז] **הצד נחשים בשבת, או שאר רמשים המזיקים, אם לרפואה חייב, ואם בשביל שלא ישכנו מותר.**

## מלאכה שאצל"ג במקום צער, וצידת נחש כדי שלא ישכנו

יב] הנה צידת נחש, בפשוטו וכן דעת רוב הראשונים, דהוי מלאכה דאורייתא, דחשיב ממין הניצוד דצדין אותו לרפואה, ומה דמותר לצודו כדי שלא ישכנו, הוא משום דחשיב מלאכה שאין צריכה לגופה, ולכך התירו במקום צער. ובאמת אע"פ דהקילו גבי נחש, אינו אלא גבי נחש, אבל בעלמא אין מתירין במקום צערא, דמלאכה שאצל"ג חמירא טפי, ולא הקילו בסתם צער, כמבואר במ"ב לקמן (סי' שכח ס"ק צ) דאסור לקנח ברטיה מכתו, כשיודע שמוציא דם, וז"ל השעה"צ שם (ס"ק סח) "ואין להקשות אמאי לא נימא דהוי מלאכה שאין צריך לגופה ובמקום צערא לא גזרו, אפשר דהכא אין כ"כ צער אם לא יקנח" וכו'. הרי דאע"פ דיש לו קצת צער, כמבואר גם במ"ב שם [דהתיר מחמת כן להחליף בגד על מכתו כדי שלא יסריח, כיון שיש לו קצת צער עיי"ש], ולא התירו משום כן הוצאת דם, הרי דמלאכה שאצל"ג חמיר טפי ואין להתיר אלא במקום נזק וצער גדול.

וכן מבואר ג"כ גבי פרעוש (סעיף ח) דהתירו לצודו ולא להורגו, הרי דאף שאצל"ג ויש לו צער לא התירו להורגו, ושאני צידה דהוי דרבנן, כיון דאין במינו ניצוד. וכן מבואר לעיל בבה"ל בשם הפמ"ג (סי' רעח סעיף א ד"ה החולה) דאין להתיר מלאכה שאצל"ג אלא במקום צער של רבים, אבל לא בשל יחיד.

## נחש אם הוא ממין הנצוד

יג] ובעיקר צידת נחש, דעת השו"ע דהוי מינו ניצוד, וכן דעת רוב הפוסקים, ובבה"ל (ד"ה נחשים) הביא קו' החמד משה מדוע הרמב"ם השמיט הדין שהצד נחש לרפואה חייב, ותי' הבה"ל בתרי אנפי **א.** דס"ל לרמב"ם דאתיא כר"ש, דאילו לר"י דמחייב במלאכה שאצל"ג, אף שלא לצורך חייב, והרמב"ם לשיטתו דפוסק כר"י, ולכך אף בלא לרפואה חייב [והצד שלא ישכנו שרי, דהוי כמתעסק כמבואר בבה"ל]. **ב.** דהרמב"ם סובר דנחש אינו ממין הניצוד, ולכך אף הצדו לרפואה פטור אבל אסור [וזה הטעם דמותר לצוד שלא ישכנו כיון דאינו אלא צידה דרבנן, דאל"ה אין להתיר דהרמב"ם מחייב במלכאה שאצל"ג].

ובאמת תי' צ"ב דוודאי רגילות לצודו לצורך רפואה, ואמאי לא נחשיבו ממין הניצוד, ואע"פ שרק מיעוט צדין אותן לכך ורובן צדין אותן להורגן, אין בכך כלום, כמבואר בסעיף ח' דשמונה שרצים רובן צדין אותן לצורך ולכן הצדן בסתמא חייב, משא"כ שאר שרצים בסתמא אין צדין אותן לצורך, ומשו"כ הצדן בסתמא פטור, ואילו הצדן לצורך חייב, הרי דאף מיעוט צדין אותן לא איכפ"ל וכל שצדן לצורך חייב, וא"כ מ"ש נחש דבוודאי יש הצדין אותן לרפואה, ומדוע לא נחשיבו כמין הניצוד וצ"ע.

**דינים העולים**

1. צבי הנכנס לבית, וישב אחד על הפתח ומלאו, ואח"כ בא השני, אע"פ שהלך הראשון ונשאר השני, הראשון חייב, והשני פטור ומותר.
2. היה רגע אחד שהיה הפתח פתוח, דעת התוי"ט דאף השני חייב משום צידה, ולדעת המג"א אין בו עוד איסור צידה, והכרעת האחרונים והמ"ב כדעת התוי"ט דיש בו איסור צידה. ומ"מ דעת הבה"ל להקל בזה בצידה דרבנן [כגון בבית גדול דלא מטא בחד שיחייה, או באינו ממין הניצוד], ולדעת התהל"ד אין להקל בזה, אחר שמפורש בתוספתא כדעת התוי"ט, וכן למעשה קשה להקל בזה.
3. ישב על הפתח, או שסגר הדלת, ונודע לו שיש צבי בתוכו מותר לישב שם עד מוצ"ש [מ"ב בשם הראשונים]. אבל אם ידע שיש שם צבי וצדו בשוגג אסור לישב שם [בה"ל. ולכאו' מוכח דס"ל במתעסק דאין בו איסור ודלא כרעק"א].
4. דעת הרשב"א דמותר לסגור דלת ביתו כדי לשמור הבית אף שמתכוין גם לצידה, ולא נקטינן כן, אלא כדעת רוב הראשונים שאפי' באינו מתכוין אסור.
5. הצד נחש לרפואה חייב, וכדי שלא ישכנו מותר, דהוי מלאכה שאצל"ג והקילו במקום צער, ודווקא כאן הקילו, אבל בעלמא לא הקילו במלאכה שאצל"ג אלא במקום צער דרבים או צער גדול. והצד סתם [לא בשביל שלא ישכנו, ולא בשביל רפואה] הוי מלאכה שאצל"ג ופטור. ולדעת הרמב"ם דפוסק כר"י חייב [ושלא ישכנו שרי דחשיב מתעסק].
6. נחש. לדעת השו"ע הוי ממין הניצוד, והבה"ל דן בדעת הרמב"ם דאפשר דלא חשיב ממין הניצוד.

שיעור ה

[סעיף ח] **שמונה שרצים האמורים בתורה, הצדן חייב, והחובל בהם אף על פי שלא יצא מהם דם אלא נצרר תחת העור, חייב. ושאר שרצים, אינו חייב החובל בהם אא"כ יצא מהם דם, והצדן לצורך חייב, שלא לצורך או סתם פטור אבל אסור, ולהרמב"ם חייב.**

## חבלה בשרצים

א] בסעיף זה מבואר דין צידה וחבלה בשרצים, ומבואר דיש חילוק בחובל בין ח' שרצים הכתובים בתורה לשאר שרצים, דבח' שרצים אע"פ שלא יצא הדם אלא שנצרר תחת העור חייב, ואילו בשאר שרצים אינו חייב עד שיצא הדם. וטעם חיוב חובל, מבואר במ"ב (ס"ק כט) וז"ל "והחובל. טעם לחיוב חבלה הוא מפני נטילת נשמה שבאותו מקום, כי הדם הוא הנפש, וע"כ אפילו יצא הדם כל שהוא, או נצרר הדם כל שהוא חייב". ובנצרר הדם, ג"כ יש בו נטילת נשמה, כמבואר במ"ב (ס"ק לא) וז"ל "חייב. דנצרר היינו שנאסף ונקבץ במקום אחד, ושוב אינו חוזר ונבלע בהבשר, וע"כ חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום, כי הדם הוא הנפש, וכנ"ל".

אולם כל זה בשמונה שרצים שיש להם עור, אבל בשאר שרצים שאין להם עור, אין בצרירות דם שלהם משום יציאת נשמה, כמבואר במ"ב (ס"ק לב) וז"ל "אינו חייב. הטעם דקי"ל חבורה החוזרת לא שמה חבורה, וע"כ שאר שרצים שעורן רך ממש כבשר, במהרה נצרר בו הדם וישוב אח"כ לקדמותו, לפיכך אינו חייב עד שיצא דם, משא"כ ח' שרצים שאין עורן רך, אין נצרר בו הדם עד שנתהוה חבורה גמורה שאין חוזרת לקדמותו, ויש לחייבו אף בנצרר משום נטילת נשמה שבאותו מקום".

## חבלה – מתקן, ומלאכה שאצל"ג

ב] והנה סתם חבלה הוא מקלקל וכן מלאכה שאין צריכה לגופה, ובהכרח דהמבואר בשו"ע דהחובל חייב, צריך להעמידו באופן שהוא מתקן וכן צריכה לגופה [דבלא"ה אף שבוודאי יש איסור דרבנן, מ"מ לית ביה חיובא דאורייתא], וז"ל המ"ב (ס"ק ל) "וכ"ז מיירי כשצריך לדם החבלה לכלבו או לאיזה ענין, או לבשר שנצרר בו הדם, להאכיל לכלבו עם דמו, דאל"ה הוא בכלל מקלקל ופטור. ויש מן הפוסקים שסוברין דלפיכך חייב בנצרר הדם, דאין זה בכלל קלקול אלא תיקון, שדרך העולם להכותם כדי להחלישם שיהא נוח להכבש". הרי דהעמיד זאת בתרי אנפי: **א.** דצריך לדמו או לבשר צרור בדם, כדי להאכילו לכלבו. **ב.** לדעת הפוסקים דהעושה כן כדי להחלישו שיהא נוח לכובשו הוי תיקון, ונחשב גם צריכה לגופה, כיון שחולשתו הוא מחמת שניטל בו קצת נשמה, וא"כ הרי הוא צריך לנטילת נשמה שבו.

## חבלה דרך נקמה

ג] עוד כתב המ"ב, "ואם עשה חבלה באדם דרך נקמה, או בבהמה חיה ועוף של חבירו באופן זה, ויצא הדם או נצרר, דעת הרמב"ם שחייב בזה בכל גווני כי איננו בכלל מקלקל, והטעם מפני שמיישב את דעתו בדבר זה וינוח יצרו, והואיל וחמתו שוככת בדבר זה הרי הוא כמתקן וחייב, וה"ה בקורע בחמתו, והראב"ד פוטר עי"ש. ולכו"ע איסור יש בזה דכל המקלקלין בכל מלאכות שבת אף שפטורין מחטאת מ"מ אסורין" וכו'. ומ"מ אף לדעת הרמב"ם דחשיב מתקן, עדיין נחשב שאצל"ג [אלא דהרמב"ם פוסק כר"י ולא בעי צריכה לגופה].

## הקזת דם וחובל לרפואה

ה] עוד כתב המ"ב "ואם הוא מקיז דם לאדם לרפואה כשאין בו סכנה או בבהמה חייב לכו"ע, דהוא בכלל מתקן, וגם הוא מלאכה הצריכה לגופה, דהא רוצה עתה בחבלה זו כדי להתרפאות. ולפ"ז הוצאת השן הוא מלאכה דאורייתא, דהוא בכלל חובל לרפואה [כ"כ המג"א בסי' שכח ס"ק ג, והפמ"ג והחיי אדם, ועיין בבה"ל, ובמאמר מרדכי משמע דהוצאת השן רק אסור יש בו ולא חיוב חטאת, דחבלת הדם הנעשה ע"י זה אין צריך לגופה, וכן משמע מהגר"ז]". ובמה שהחשיב הקזת דם שהוא צריכה לגופה, צ"ל דכיון דרפואתו הוא ע"י שנוטל ממנו קצת דם [ומחמת זה מתחדש בו דם חדש שהוא נשמה חדשה] א"כ נחשב שצריך לנטילת נשמה גופה.

## דין זריקות בשבת

ו] בדין זריקות, יש לחלק בין סוגי הזריקות, דזריקות הניתנות לתוך הוריד, ניחא ליה ביציאת הדם בשעת תחיבת המזרק, כדי לוודא שמזריק לתוך הוריד. ובפשוטו חשיב מלאכה הצריכה לגופה, וכדמוכח בכתובות (ה:) דבעילת בתולה חשיב צריכה לגופה דניחא ליה בדם להוכחת הבתולים, הרי דאע"פ שאין לו ענין בדם גופא, אלא רק לסימן, ג"כ חשיב צריכה לגופה, וה"ה בדם היוצא בשעת תחיבת המזרק, וכן מטו בשם החזו"א (שש"כ פרק לב הערה קנא). אמנם הגרשז"א (שם) הקשה מהמבואר בפמ"ג (שכח א"א ס"ק מא) והביאו בשעה"צ (שם ס"ק פא) דהוצאת חלב מהדד, כדי שיראה התינוק וינק, חשיב מלאכה שאצל"ג, כיון שאין לו צורך בחלב ממש, אלא רק לסימן, וא"כ לכאו' ה"ה בדם כל שאין לו צורך בדם עצמו חשיב שאצל"ג, ושאני בדם בתולים שרוצה את הדם עצמו, לראות או להראות, אם הוא דם צפור או דם בתולים, אבל בלא"ה חשיב שאצל"ג.

ובזריקות הניתנות לשריר, אין לו צורך ביציאת דם ואף כשיוצא דם הוי מלאכה שאיצ"ל, ובאופן שאינו פסיק רישא וכגון שהמזריק מומחה לזה, בוודאי שרי. ובמקום שהוא פסיק רישא, לכאו' יש להתיר לצורך חולה שאין בו סכנה, כיון דהוא דרבנן דאינה צריכה לגופה. אלא דיש לדמותו למה שנחלקו הפוסקים בהוצאת השן, כמ"ש המ"ב דדעת המג"א דהרי הוא חובל לרפואה וחייב, וה"ה הכא, ודעת הגר"ז להקל בזה, עכ"פ באינו יהודי, וכן נקט בבה"ל לקמן (סי' שכח ס"ג ד"ה ומצטער).

## צביטת חבירו בחוזק

ז] דעת הבן איש חי (ח"ב פרשת וארא דין יב) דהצובט חבירו בחוזק גדול, ונהיה לו צרירות הדם, הרי הוא חובל שחייב. וז"ל "וכן יש הרבה נכשלים בדבר זה דאע"פ דאינו מכה את חבירו אלא רק תופס בשר חבירו בראשי אצבעותיו בכל כוחו בחוזק כדי לצערו, וקורין לזה בערבי קרצ"א, ובזה נצרר הדם תחת העור. ולדעת הרמב"ם ז"ל החובל באדם או בבהמה דרך נקמה ה"ז חייב מן התורה, ולא הוי לזה דין מלאכה שאינה צריכה לגופה משום דאינו צריך לדם, ואף על פי שהעושה זאת דרך שחוק ובדיחות דהו"ל מלאכה שאינה צריכה לגופה, הא עכ"פ חייב מדברי סופרים".

## צידת שרצים

ח] מבואר בשו"ע דבח' שרצים הצדן בסתמא חייב, ואילו בשאר שקצים ורמשים הצדן לצורך חייב, אבל בסתמא פטור, ובטעם החילוק כתב המ"ב (ס"ק כח) דבח' שרצים יש להם עור וע"כ מסתמא צד אותן לצורך עורן, משא"כ בשאר שרצים שאין להם עור [והנה בזמנינו אין כ"כ משתמשים בעור של ח' שרצים ויש לעיין אם ישתנה הדין]. ובבה"ל (ד"ה שמונה) כתב דהוא דעת התוס' אבל דעת הר"ן דח' אינם מזיקים ולכך הצדן הרי הוא לצורך, משא"כ בשאר שרצים הרי הם מזיקים וע"כ מסתמא צדן כדי לינצל מנזקן, ונ"מ אם ימצא שאר שרצים שאינם מזיקים דלדעת הר"ן יהיה חייב ולדעת התוס' פטור.

ט] ובבה"ל (ד"ה ולהרמב"ם) הביא קו' רעק"א במ"ש השו"ע דלרמב"ם חייב דמחייב במלאכה שאצל"ג, והרי לדעת הר"ן דהוא כדי שלא יזיקו, א"כ צריך להיות פטור וכמבואר ברמב"ם לענין נחשים שמותר לצודן לסלק נזקן, דהרי הוא כמתעסק לינצל מנשכיתן, ועיי"ש ברעק"א שהניח בצע"ג. ובבה"ל כתב לתרץ דאף הרמב"ם לא התיר בנחש אלא כשמכוון להדיא לינצל מנשכיתן, אבל בסתמא חייב. אמנם לכאו' אפש"ל בפשיטות דהלא הוא חידוש של הרמב"ם דחשיב מתעסק, אבל שאר הראשונים לא ס"ל כן, וא"כ לעולם הרמב"ם יפרש כתוס' דטעם החילוק משום העור, ואילו דעת הר"ן דאין לפוטרו משום מתעסק.

## הוצאת דג מן המים

י] כתב המ"ב (ס"ק לג) שהוצאת דג הוי איסור של נטילת נשמה וע"כ אפי' ע"י אינו יהודי אסור אפי' במקום הפסד דהוא איסור דאורייתא, אבל לתוך בריכה אחרת שרי, דהוא איסור דרבנן דמוקצה, ומקילים בזה ע"י אינו יהודי. ובסי' שז מבואר דלא הקילו שבות דשבות אלא בהפסד גדול, ולכאו' כשמוציאם מחמת שאם ימותו יתעפשו המים וחושש להפסד המים, אי"ז כ"כ הפסד גדול. ובפמ"ג (א"א ס"ק יז) כתב דמוקצה כיון שאפשר לטלטל בשינוי כלאחר יד, אפשר לומר לגוי לטלטל רגיל, ואף כאן אין הטלטול לצורך הדג אלא לצורך המים דהוא לצורך דבר המותר ולכן מותר בזה אמירה לעכו"ם. אע"פ שבעלמא לא הקילו שבות דשבות אלא במקום הפסד גדול. וכאן במוקצה שאפשר לטלטלו כלאחר יד טלטול מן הצד לא צריך הפסד גדול.

**דינים העולים**

1. החובל בשרצים חייב משום נטילת נשמה. נצרר הדם ולא יצא, בשמונה שרצים שיש להם עור חייב, ובשאר שרצים אינו חייב אא"כ יצא דם.
2. החובל אינו חייב אלא כשהוא מתקן, וכן כשהוא מלאכה הצריכה לגופה כגון שצריך הדם לכלבו או לאיזשהו עניין, והחובל להחליש הבע"ח כדי שיוכל לצודו יש מהפוסקים דס"ל דחשיב צריכה לגופה.
3. החובל דרך נקמה לדעת הרמב"ם חשיב תיקון וחייב (דס"ל כרבי יהודה דמלאכה שאיצ"ל חייב), ודעת הראב"ד דהנחת הייצר לא חשיב תיקון אלא קלקול.
4. הקזת דם נחשב צריכה לגופה כיון שע"י נטילת נשמה היינו הדם בא דם חדש.
5. בזריקה הניתנת לתוך הוריד רוצה הוא בהוצאת הדם כדי לראות שנותן הוא לתוך הוריד, ודעת החזו"א דחשיב צריכה לגופה וחייב, ודעת הגרש"ז דאי"ז צריכה לגופה כיון שאי"ז אלא לסימן. וזריקה הניתנת לשריר שאינו צריך להוצאת הדם, לחולה שאי"ב סכנה אם אינו פס"ר דיוצא דם שרי, ואם הוא פס"ר לדעת המג"א אסור דחובל לרפואה חשיב צריכה לגופה, ולדעת הגר"ז יעשה ע"י אינו יהודי, וכן דעת הביה"ל.
6. הצובט חברו בחוזק עד שנצרר הדם כדי לצערו או בדרך חיבה, חשיב כחובל [בא"ח].
7. הצד שמונה שרצים בסתמא חייב [לתוס' משום שצריך לעורן ולר"ן כיון שאינם מזיקים], ושאר שרצים דוקא בצריך להן אבל בסתמא פטור [לתוס' כיון שאין להם עור ולר"ן כיון שהם מזיקים, ולדעתו אם ימצא שאר שרצים שאינם מזיקים חייב].
8. הוצאת דג מן המים, הרי הוא חייב משום נטילת נשמה, ודג העומד למות שיוצא להציל את המים שלא יתעפשו מותר להעבירו למים אחרים ע"י גוי, לדעת המשנ"ב משום הפסד המים, ולדעת הפמ"ג כיון שיכול לטלטל מן הצד כיון שהוא צורך דבר המות ר היינו המים, אין בזה משום אמירה לעכו"ם.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

שיעור ו

[סעיף ט] **פרעוש הנקרא ברגו"ת בלשון ערב, אסור לצודו אא"כ הוא על בשרו ועוקצו, ואסור להרגו. אבל כינה מותר להרגה, והמפלה בגדיו מכנים, לא יהרגם אלא מוללן בידו וזורקן, אבל המפלה ראשו מותר להרגם.**

## הריגת פרעוש וכנה

א] בסעיף זה נתבאר דין הריגת וצידת פרעוש וכנה, ופרעוש אסור להורגו, ואילו כנה מותר להורגה. וטעם החילוק מבואר במ"ב (ס"ק לח) וז"ל "הטעם דמחלקינן בין פרעוש לכנה הוא דכל מלאכות דשבת ממשכן ילפינן להן, וילפינן מיתת כל בע"ח לחיוב משחיטת אילים מאדמים שהיו במשכן בשביל עורותיהן וכו', ואמרינן מה אילים מאדמים שפרים ורבים אף כל שפרים ורבים, לאפוקי כנה דאינה באה מזכר ונקבה אלא באה מן הזיעה לא חשיבא בריה, אבל פרעוש אף על פי שגם היא אינה פרה ורבה מ"מ כיון שהוייתה מן העפר יש בה חיות כאלו נברא מזכר ונקבה, וחייב עליה משום נטילת נשמה" וכו'.

ומקורו בגמ' (שבת קז:) דאינו חייב בנטילת נשמה אלא דומיא דאילים דמשכן דפרים ורבים מזכר ונקיבה. אמנם הקשו הראשונים דפרעוש שלנו [היינו השחורה הקופצת] אינו פרה ורבה מזכר ונקיבה, אלא מתהווה מהעפר, ומדוע חייב על הריגתו, ובאמת דעת הרמב"ן והרשב"א דהפרעוש שלנו מין אחר הוא, דהרי אינו פרה ורבה ומותר להורגם, אמנם אין הלכה כן, אלא כדעת הרמב"ם ורוב הראשונים דההורג פרעוש שלנו חייב משום נטילת נשמה, ועל מה שהקשו דמתהווה מהעפר, תי' הר"ן (ה: בדפי הרי"ף) דכל המתהווה מהעפר יש בו חיות חשובה כאילו פרה מזכר ונקבה [וז"ל "וכ"ת אותה הקופצת למה היא אסורה והרי מן העפר היא נעשית ואינה פרה ורבה, יש לומר דכי בעינן פרה ורבה ה"מ למעוטי רמשים שהוייתן מן העפושים ככנה וכיוצא בה, אבל כל המתהווה מן העפר חיות יש בו כאילו פרה ורבה מזכר ונקבה וההורגו חייב, וכן כתב הר"ם במז"ל בפרק י"א מהלכות שבת, ולפי זה הא דאמרי' בפרק שמונה שרצים והרי פרעוש דפרה ורבה הכי קאמר שדינו כפרה ורבה" וכו']. וכן כתב במ"ב הנ"ל.

ובבה"ל (ד"ה להרגה) כתב ליישב באופן חדש, דפרעוש אע"פ שמתהווה מהעפר, מ"מ הרי הוא מוליד אח"כ כזכר ונקיבה, וחשיב שפיר פרה ורבה, ועיי"ש שדייק כן מספר המצות לרמב"ם.

כתב בשלטי גבורים (ה:) "אמנם הנשים שהורגות אותן סומכות על דברי הרמב"ן והרשב"א, והנח להם מכיון שיש להם על מה שיסמוכו". וכתב ע"ז באליה רבה (ס"ק כו) "ואני אומר חלילה להקל דמכל שאר פוסקים מבואר דחייב חטאת".

## תולעים המתהווים מהעיפוש

ב] כתב הרמב"ם (פי"א הלכה ב, ג) וז"ל "רמשים שהן פרין ורבין מזכר ונקבה או נהוין מן העפר כמו הפרעושין ההורג אותן חייב כהורג בהמה וחיה, אבל רמשים שהויתן מן הגללים ומן הפירות שהבאישו וכיוצא בהן, כגון תולעים של בשר ותולעים שבתוך הקטניות ההורגן פטור וכו'. ומותר להרוג את הכנים בשבת מפני שהן מן הזיעה". הרי דחילק בין תולעים הבאים מעיפוש פירות דפטור אבל אסור, משא"כ בכנים מותר. ובטעם החילוק כתב בבה"ל בתרי אנפי: **א.** דכנים באים מן הזיעה ולכך קיל טפי, וסברתו צ"ב. **ב.** דהקילו בכנים משום צערא ומאיסותא.

## ספק כנה ספק פרעוש

ג] וכתב המ"ב (ס"ק לו) "ואם הוא ספק לו בלילה אם הוא כנה או פרעוש, מותר לצודה ואסור להרגה". וז"ל השעה"צ (ס"ק סא) "דהוא חשש דאורייתא, דההורג פרעוש חייב, ואף דהוא מלאכה שאין צריך לגופה, אפשר משום דעיקרו הוא מדאורייתא" וכו'. ומקורו מהפמ"ג (א"א ס"ק כא) והוסיף שם, דאף במקום שהרוב הן כנים, לא אזלינן בתר רובא באיסור סקילה עכ"פ מדרבנן, וציין שכתב כן גם בהלכות פסח (סי' תלט בא"א ס"ק ב) דלא אזלינן בתר רובא אלא לענין לפטור מבדיקה, אך לא לענין אכילה דהוא איסור כרת, והוכיח כן מאשת איש במים שאין להם סוף, שלא מתירים אותה לשוק, משום דהוא איסור סקילה.

עוד כתב דאף משום ספק ספיקא אין להתיר, דשמא הוא כנה, ואת"ל שהוא פרעוש, שמא הלכה כדעת הראשונים דאין איסור להרוג פרעוש שלנו, כיון שפסק המחבר עיקר, וכדעת הר"ן והרמב"ם דיש חיוב על הריגת פרעוש שלנו, חשיב דאין ספק אחד שקול, ולכך לא חשיב ס"ס.

## צידה בדבר שאינו פרה ורבה

ד] ובמה שכתב המ"ב דמותר לצודה, חזינן דס"ל דאין איסור צידה בכנה שאינו פרה ורבה [דבפרעוש לא התירו אלא במקום צער שעוקצו]. ויש לעיין דלא מצינו בגמ' להתיר אלא גבי חובל ונטילת נשמה, דצריך להיות דומיא דאילים ולא מצינו כן לגבי צידה. וכתב התהל"ד (ס"ק יא) דכנה דומה לחגר וחולה שהולכת לאט, וכיון שאין במינו ניצוד התירו לגמרי, וכ"כ לעיל (ס"ק ג) דמשום כן מותר לסגור תיבה גדולה שיש בה זבובים, כיון דזבובים לאו במינו ניצוד, ולא מטי בחד שיחיה. אמנם לעיל בארנו דדעת המ"ב דההיתר הוא כיון שהוא פ"ר בתרי דרבנן, כמבואר בשעה"צ שם (ס"ק יח) וחזינן דדוקא משום אינו מתכוון התירו, הרי דס"ל דיש בזה איסור דרבנן, וצ"ל דדעת המ"ב דאותם אילים במשכן קדמה להם צידה להריגה, ולכך ילפינן אף בצידה דומיא דאילים דפרים ורבים.

## במקום צער עקיצה

ה] ומבואר בשו"ע דכל שהוא על בשרו ועוקצו מותר לצוד את הפרעוש ולהשליכו, וכמו שביאר במ"ב (ס"ק לז) וז"ל "היינו דמשום צערא דעקיצה לא גזרו רבנן על איסור צידה". ודווקא לצודו אבל להורגו אסור, ואף שהוא ג"כ דרבנן, דהוא מלאכה שאצל"ג, אעפ"כ חמיר טפי ולא התירו, אלא דווקא לצודו [דהוא תרי דרבנן, א. שאין במינו ניצוד. ב. דאצל"ג].

## אם מותר לצודו קודם העקיצה

ו] עוד כתב המ"ב (שם) "וזהו שכתב עוקצו [מג"א (ס"ק יח) וכ"כ הגר"א דהאי עוקצו דוקא הוא] ויש מקילין (ט"ז) גם כשהוא על חלוקו מבפנים לטלו בידו ולהשליכו, פן יבוא לידי עקיצה, ואם אפשר לו להפילו לארץ בלי נטילה ביד, בודאי נכון להחמיר בזה". דנחלקו אם דווקא בשעת הצער ממש, או דהתירו כדי למנוע ממנו צער, וכתב בשעה"צ (ס"ק סג) "והנה באמת יש בזה פלוגתא דרבוותא וכו', על כן מהנכון להחמיר לכתחילה ואין למחות ביד המקילין".

## אם מותר ליקח רפואה כדי שלא יחלה חולי שאב"ס

ז] ולפי"ז עולה חומרא גדולה, דהנה הדין בחולה שאין בו סכנה דמותר לקחת רפואה, והרבה שואלים באופן שעדיין אינו חולה, ורוצה ליקח תרופה כדי לא ליפול למשכב אם שרי, ומסברא נראה להתיר, אמנם לכאו' תליא בפלוג' הנ"ל אם התירו דווקא בשעת הצער, או גם קודם לכן כדי למנוע הצער, ומבואר בשעה"צ דלכתחילה ראוי להחמיר בזה, ואין למחות ביד המקילין, ואפשר שלענין חולה יש להקל טפי.

## ליתן רעל לעכברים

ח] בשו"ת שבות יעקב (ח"ב סי' מה) דן אם מותר להניח רעל להרוג זבובים או עכברים בביתו, וכתב דמשום חובל יש להתיר, כיון דדעת ר"ת דמותר להרוג פרעוש העוקצו דהוא מלאכה שאצל"ג והקילו במקום צער, ואף דלא נקטינן הכי, מ"מ כאן שאינו הורג בידים אלא בגרמא שרי, ומ"מ מסיק שם לאיסור, משום טלטול הרעל שהוא מוקצה [ולכאו' מוכח דס"ל דהתירו אף למנוע צער שלא יבוא עליו, וכדעת הט"ז הנ"ל, דהעכברים עדיין אינם נושכים אותו]. אולם הגרשז"א (שש"כ פכ"ה הערה כח) העיר דכיון דהרעל עומד לכך, ואין איסור בדבר דהוא גרמא וכמ"ש השבות יעקב, אין בו משום מוקצה. ונראה דתלוי במידת השכיחות, דבמקום ששכיח עכברים, עומד לכך ואינו מוקצה, וכמו דמסתבר דתרופות בבית חולים אינם מוקצה דעומדים לשימוש בשבת. אמנם דעת הגר"ש קלוגר (האלף לך שלמה סי' קלה) להחמיר בזה משום חובל.

## ריסוס חומר הקוטל זבובים ויתושים

ט] כתב הגריש"א (קובץ תשובות סי' לו) דלכו"ע אסור לרסס על זבובים ויתושים חומר הקוטל אותם, דחשיב ככוחו ממש ופסיק רישא שימותו. וריסוס חומר שמחלישם ואפשר שיברחו, לכאו' אינו פסיק רישא, ומ"מ דעת החזו"א לאסור, והיקל לצורך חולה שאין בו סכנה כיון דלאו פסיק רישא הוא (מנוחה נכונה). ולרסס חומר לכיוון אחר, ובכך גורם להם לברוח, נראה בוודאי דשרי.

## דין צער הנפש

י] דעת הגרשז"א (שש"כ שם הערה כא) דלא התירו אלא במקום צער הגוף שנושכו וכדו', אבל לא בצער הנפש, ולכך זבוב או יתוש שמסתבובים סביבו וטורדים את מנוחתו, וכגון שמצערים אותו מלישון, אסור לצודם ולהשליכם מעליו, ומוכיח כן דלא התירו כיבוי דהוא מלאכה שאצל"ג אף שיש לו הפסד כספי עצום, והוא צער הנפש גדול. אמנם דעת הגר"נ קרליץ (תורת המלאכות מלאכת צד, קד) דאין חילוק בזה, ואף במקום צער הנפש שטורדים אותו ומפריעים אותו משנתו, שרי.

יא] ונראה לי דכל צער לגופו, במקום צער גדול נראה להתיר, ומעשה ביהודי מבוגר שהגיע לשכונה אצלינו ביום ו' ובלא דעת החשיך עליו השבת, ולא ידעו בביתו היכן הוא, ובאו לשאול שכיון שאשתו אינה יודעת היכן הוא יש לה דאגה גדולה, אם מותר לחזור למקום מגוריו שנמצא בצד השני של ירושלים ע"י נהג גוי, והוריתי להיתר משום דאגת אשתו, דאין לך צער הנפש גדול מזה. ואח"כ בא המעשה לפני מרן הגריש"א זצ"ל והסכים לסברא זו.

## מתעסק בהריגת זבובים

יב] כתב הכף החיים (ס"ק פט) וז"ל "עיין בשו"ת מימר חיים סי' יא, באחד שביום שב"ק בהיותו לומד בספר, ובידו המניפה או המפוח שהוא מנוצות של עוף, ובאו עליו יתושים ולפי תומו הכה עליהם במפוח שבידו גם בלא דעת, וראה בעיניו שנפלו לארץ שנים או שלשה מהם מתים דא"צ כפרה, כי הכל הולך אחר כונת הלב. וכ"כ בספר לב חיים ח"ב סי' ס' [מהר"ח פלאג'י]. ונראה דה"ה מי שישן בליל ש"ק ועקץ אותו פרעוש או מין ראש אדום שעוקץ, והקיץ ועדיין השינה בעיניו והרגו בלא דעת, שלא נזכר שבת וגם לא נתכוין להרוג כ"א להנצל מעקיצה דא"צ כפרה". ויש לדון אם גם במקיץ משנתו ובלא שימת לב מכבה את השעון מעורר, אם דומה לזה, דלדבריו א"צ כפרה.

## דין כנים בזמנינו

יג] הנה כנים מבואר בגמ' ובפוסקים דמותר להורגם כיון שאינם פרים ורבים, ובזמנינו הרי הם מטילים ביצים ונראה דהם פרים ורבים, ודעת הגריש"א (ארחות שבת ח"א פי"ד סעיף ל) דיש לימנע מלהורגם, אלא א"כ התינוקות סובלים מאוד, דאז יש להקל בזה. ונראה דלא מסתבר שהם כנים שונות מהכנים של חז"ל, ואע"פ דחזינן שהם פרים ורבים, מ"מ עיקר העניין הוא שאין חיותן חשובה, ועל דרך מה שביאר הר"ן דפרעוש למרות שמתהווה מהעפר ואינו פרה ורבה, מ"מ חיותו חשובה כאילו הוא פרה ורבה, ואפש"ל דה"ה לאידך גיסא דאין חיות הכנים חשובה. ולכך אע"פ שרואים שהם פרים ורבים אין בו איסור חובל, ומ"מ לכתחילה יש ליזהר בזה.

יד] ולכו"ע מותר להוציאם ולהשליכם, ואין לחוש בו לאיסור צידה, כיון דאין במינם ניצוד ובמקום צער לא גזרו. ומשום מוקצה כתב בפמ"ג דחשיב כגרף של רעי, וכן מבואר בבה"ל דהוא מאוס, ומשום כן אין לאוסרו בטלטול.

## תולעים במעיים

טו] תולעים הנמצאים במעי התינוקות, הרי הם נולדים מהעיפוש, וכתב הרמב"ם דפטור אבל אסור. ובמקום צער יש להקל להורגם, וכ"כ בחוט שני (ח"א פט"ו עמו' קכג). עוד כתב (ח"ב פל"ב) דליתן שום בפי הטבעת בוודאי שרי דאינו אלא גרמא עיי"ש. ולכן עדיף ע"י שום, אבל כשא"א מותר לנוטלם בידיו אע"פ שפס"ר שחלקם ימותו.

**דינים העולים**

1. החובל אינו חייב אלא בדבר הפרה ורבה מזכר ונקיבה דומיא דאילים במשכן, ומשום כן מותר להרוג כינה בשבת, אבל פרעוש אסור להורגו. ואף הפרעוש שלנו שהתהוותו מעפר, חיותו חשובה כאילו הוא פרה מזכר ונקיבה [ר"ן], או משום דאח"כ הוא פרה ורבה מזכר ונקיבה [ביאור הלכה].
2. תולעים המתהווים מעיפוש הפירות וכדו' פטור אבל אסור, ובכינה התירו, א' משום שבא מן הזיעה, ב' משום מאיסותא וצערא.
3. ספק כינה ספק פרעוש לא יהרגנו, אע"פ שהכינים הם הרוב [פמ"ג].
4. צידת כינים מותרת, לדעת המשנ"ב כיון שאינו פרה ורבה ולדעת התהל"ד כיון דאית ביה תרתי שאינו ממין הניצוד והולך לאיטו כחיגר וזקן, לכך לא אסרו בו צידה, ולדעתו ה"ה באין במינו ניצוד ולא מטי בחד שחיא שאין בו משום צידה, ולדעת המשנ"ב אף באופן זה יש בו איסור צידה.
5. פרעוש העוקצו מותר לצודו ולהשליכו מעליו, ואם הוא על חלוקו מבפנים וירא שיעקצו, לדעת המג"א והגר"א אסור ודעת הט"ז להתיר, וכתב המשנ"ב שראוי להחמיר ואין למחות במקילים.
6. חולה שאי"ב סכנה, נראה שמותר ליקח תרופה גם קודם שיחלה כדי למנוע נפילתו למשכב [ואף שלהמג"א והגר"א לכאו' היה לנו להחמיר, אפשר שחולה יש להקל יותר].
7. דעת השוב"י דאין איסור חובל בהריגת עכברים בשבת ע"י גרמא, כגון ע"י שנותן רעל עכברים, ומ"מ אסר ליתן רעל משום מוקצה, ודעת הגרש"ז שאינו מוקצה ונראה שתלוי במידת שכיחות העכברים. ולדעת הגר"ש קלוגר יש בזה משום חובל.
8. ריסוס על חרקים באופן שהוא פס"ר שימותו אסור. ואם אינו פס"ר כגון שאפשר שיברחו, דעת החזו"א להחמיר והיקל לצורך חולה שאי"ב סכנה. ולרסס שלא כנגדן באופן שגורם להם לברוח ודאי שמותר.
9. צער הנפש לדעת הגרש"ז לא התירו אלא במקום צער הגוף אבל לא במקום צער הנפש, ולדעת הגר"נ קרליץ מותר גם בצער הנפש, ונפק"מ בצרצר או יתוש המפריעים לו לישון אם מותר לצודם ולהשליכם ממנו.
10. כינים בזמנינו חזינן שהם פרים ורבים, ודעת הגריש"א שראוי להחמיר ולא להורגן אם לא במקום צער גדול לקטן, ונראה שמעיקר הדין מותר להורגן [דאע"פ שהם פרין ורבין אין חיותם חשובה] ומ"מ לכתחילה ראוי להחמיר בזה.
11. תולעים במעיים: מותר להניח שום בפי הטבעת כדי להרוג אותם כי אינו אלא גרמא, ואם אי אפשר שרי להוציאם, אע"פ שאפשר שימותו [חוט שני].

שיעור ז

[סעיף י] **כל חיה ורמש שהם נושכים וממיתים ודאי, נהרגים בשבת אפי' אין רצין אחריו, ושאר מזיקין כגון נחש ועקרב במקום שאינם ממיתין, אם רצין אחריו מותר להרגם, ואם לאו אסור, אבל מותר לדרסם לפי תומו ואפי' במתכוין, אלא שמראה עצמו כאלו אינו מכוין.**

## הריגת חיות הממיתין ומזיקין

א] מבואר דחיה ורמש הנושכין וממיתין מותר להורגם משום פקו"נ. וחיה ורמש שאין ממיתין אסור להורגן אלא א"כ רצין אחריו. ומה דמותר להורגם ברצין אחריו, ביאר המ"ב (ס"ק מו) דלדידן דס"ל מלאכה שאצל"ג פטור, צ"ל דהתירו משום צערא כדי שלא יוזק, דנשיכתן הוי נשיכה עוקצת טפי מפרעוש. אבל לדעת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג, צ"ל דאין ממיתין היינו שלא ודאי ממיתין, אבל אפשר שממיתין ולכך ברצין אחריו יש חשש סכנה ומותר להורגן.

## הריגה לפי תומו, וחילול שבת בדבר שאינו סכנה וודאית

ב] ואף באין רצין אחריו מבואר בשו"ע דמותר להורגן לפי תומן ואפי' במתכוין, וכתב המ"ב (ס"ק מח) "דמלאכה שאין צריכה לגופה היא, והכא כשהן מזיקין אפילו מדרבנן לא גזרו כשאין הורגן להדיא, אלא שיראה לפני הרואה כאלו אינו מתכוין, שלא יאמרו זה נוטל נשמה בשבת במתכוין, ולא ידעו לחלק". ועדיין צריך לבאר לדעת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג, ולא התירו ברצין אחריו אלא משום דהוא חשש סכנה, ולכאו' באין רצין אחריו לא נחשב לסכנה, וא"כ מדוע מותר להורגן לפי תומן.

ונראה בזה ע"פ מ"ש החזו"א (סי' נט ס"ק ד) וז"ל "ובזמנינו שמצוי מאוד חלאים מתרגשות בתינוקות, נראה דכל שיש ספק שיגרום לו קלקול מעיים לעצור או לשלשל או גרם כאב מעיים או חום כל שהוא, הוא בכלל ספק סכנה, שכל קלקול אפשר שיגרום חולי וכל חולי ספק סכנה וכו', ואם יודעים בנסיון או ע"פ הרופאים שגורם קלקול במעיים יש לחשבו לספק סכנה, ומי שמיקל בדבר אין מזניחין אותו, ומי שבוטח בד' וקובע מזונות בנו באופן שאין מבשלין בשבילו בשבת וכבר הורגלו בכך, אין מזניחין אותו" עכ"ל. והנה בכל סכנה או אפי' ספק סכנה, בוודאי אין רשות להחמיר ולא לחלל שבת, ואיך כתב החזו"א דאפשר להקל ואפשר גם לבטוח בה', וע"כ דישנם דברים שאפשר להגדירם כסכנה להתיר חילול שבת, ומכל מקום אינם סכנה ממש שמחייבתו לחלל ע"ז שבת, וא"כ אפשר לומר כעי"ז באותם חיות שאפשר שימיתו, שאינם סכנה ברורה, וע"כ חז"ל התירו להורגם משום פקו"נ רק באופנים מסויימים, וכגון ברצין אחריו, או לפי תומם אע"פ שמתכון.

וכן מצינו כעי"ז במ"ב לעיל (סי' רמח ס"ק כו) דכתב לגבי היוצאין בספינה כשיודעים שיצטרכו לחלל שבת מפני הסכנה, וז"ל "ובכנה"ג כתב בשם הריב"ל דכשיודע בודאי שיבוא לידי חילול שבת אסור אף בכה"ג [ביציאה בג' ימים ראשונים בשבוע] וכ"כ הרדב"ז, ועפ"ז סומכין עכשיו שמסכנים בעצמם קצת שלא לחלל שבת כדי שלא יהיה איסור למפרע על מה שיצא". וע"כ דאינו סכנה ממש, דא"כ פקו"נ הוא ואסור לסכן עצמו, אלא הוא מצב ביניים שבזה מותר לסכן עצמם קצת.

[סעיף יא] **לא ישפשף ברגליו רוק ע"ג קרקע, משום משוה גומות, אבל מותר לדרסו לפי תומו שאינו מתכון למרח ולהשוות גומות, ואע"ג דממילא ממרח הוא, כי לא מכוין שרי, משום מאיסותא.**

## דריסת ומירוח רוק

ג] סעיף זה אף שאינו מענין חובל וצד, מ"מ שייך לכאן דגם כאן התירו לדרוס לפי תומו משום מאיסותא, כיון דאינו פסיק רישא, כמבואר במ"ב (ס"ק נא), וכתב המ"ב (ס"ק מט) "וע"ג רצפה, תליא בפלוגתא דסי' של"ז סעיף ב' גבי כיבוד הבית במרוצף עיי"ש, ולהרמ"א דאוסר שם בכל גוני ה"ה הכא דאסור אף על גבי רצפה". אמנם לקמן בבה"ל שם (ד"ה ויש מחמירין) דעתו להקל בזה כשרוב בתי העיר מרוצפין, וא"כ בזמנינו יש להקל לשפשף את הרוק ברגליו בביתו, כיון שכל בתי העיר מרוצפין, אבל בחוץ אסור וכמ"ש בשו"ע.

## מירוח ע"ג ספסל, ומריחת משחה על גופו

ד] עוד כתב המ"ב (שם) "וע"ג ספסל לכו"ע שרי, דלא שייך בזה אשויי גומות, ומשום מרוח גופא ליכא למיסר, דלא שייך מרוח אלא כשממרח איזה דבר ע"ג חברו וכונתו שיתמרח, אבל כאן רוצה שיהיה נבלע", ומבואר במ"ב דכל שרוצה שהדבר יבלע אין בו מירוח משום הדבר בעצמו. והמהרש"ם (דעת תורה סי' שכח סעיף כו) והמנחת יצחק (ח"ז סי' כ) כתבו דלדבריו ה"ה דמותר למרוח משחה על גופו, כשצריך שיבלע בגופו, ומ"מ כתב במנח"י דכיון דישנם משחות דרוצה שישארו מהן קצת על גופו, ובהא איכא איסור מירוח ראוי להחמיר בזה.

## דריסה על הרוק לפי תומו

ד] ואע"פ שאסור לשפשף הרוק, מ"מ מותר לדורסו לפי תומו אף שמכוין לכך, וכמו שבאר המ"ב (ס"ק נ) דאינו פסיק רישא, אלא דחששו שמא ישכח ויכוין לאשווי גומות, והקילו ברוק משום מאיסותא. עוד כתב המ"ב (סקנ"א) "כתב המג"א האידנא דליכא דקפיד ברוק משום מאיסותא, צריך ליזהר שלא יהיה שום שפשוף כשדורס עליו, רק יציג רגלו על הרוק. ובליחה היוצאת מן הפה או מן החוטם ודאי איכא מאיסותא ושרי לדרסו לפי תומו, ובבית הכנסת אפי' ברוק שרי לדרוס עליו לפי תומו דנוהגים בו כבוד וכדלעיל בסי' צ' סעיף י"ג, ונראה דאפי' בביתו כשהוא מרוצף אין להחמיר ברוק יותר מבליחה". הרי דחילק דאין להתיר לדרוס לפי תומו אלא בליחה מפני מאיסותא, או בבית הכנסת מפני שצריך לנהוג בו כבוד, או בבית מרוצף וכמו שביאר בבה"ל (ד"ה שרי) דהוי כעין גזירה לגזירה. ולמה שבארנו לעיל כיום מותר במרוצף אף לשפשף להדיא כיון שכל בתי העיר מרוצפין.

[סעיף יב] **חיה ועוף שברשותו מותר לצודן, והוא שלא ימרודו אבל אם הם מורדים, אסור לתפסם אפילו בחצר, אם החצר גדול שאם לא גדלו בין בני אדם היו צריכים מצודה. הגה. וי"א דאסור לצוד חיה ועוף שברשותו, ואם צדן פטור, אבל פרה וסוס, וכל שכן שאר חיה ועוף שמרדו, אם צדן חייב חטאת, וכן עיקר. חתול, דינה כשאר חיה ואסור לתפשה בשבת.**

## צידת חיה ועוף שברשותו

ה] בסעיף זה נתבאר דיני צידה בחיה ועוף שברשותו, ובפשוטו נחלקו בזה השו"ע והרמ"א, דדעת השו"ע דמותר לצוד חיה ועוף שברשותו, ואילו דעת הרמ"א דאסור מדרבנן. והנה מתני' היא בריש שמונה שרצים (שבת קז.) 'חיה ועוף שברשותו, הצדן פטור והחובל בהן חייב'. וסתם פטור היינו פטור אבל אסור, כמבואר בגמ' (שם) 'אמר שמואל כל פטורי דשבת, פטור אבל אסור, לבר מהני תלת' וכו', וא"כ איך התיר המחבר לגמרי.

וביארו בזה האחרונים בתרי אנפי, **א.** בבאור הגר"א כתב דדעת השו"ע כמבואר בהגהות מיימוניות (פ"י הכ"ד) בסוף דבריו שם, דהאי פטור היינו פטור ומותר, ואגב דקתני סיפא החובל בהן חייב תני רישא פטור, וכמבואר בביצה (כד.) 'אבל צדין חיה ועוף שברשותו', הרי דמותר לכתחילה. ובדעת הרמ"א פי' שם הגר"א דס"ל דהאי פטור היינו פטור ואסור, ככלל הנקוט בידינו, ובביצה דהתירו היינו ביו"ט, אבל בשבת פטור אבל אסור, וכמבואר שם ג"כ בהגהות מימוניות [דהביא שם שני הפירושים וסיים דראוי להחמיר].

ב . בפמ"ג (א"א ס"ק כו) ביאר דאף השו"ע יפרש את המשנה דפטור אבל אסור, והוא באופן המבואר בשו"ע לאיסור, דאם הם מורדים ונמצאים בחצר גדול, שאם לא היו גדלים בין בני אדם היו צריכים מצודה לתופסם, וכמו שבאר הגר"א דבמורדים לגמרי ונמצאים בחוץ בוודאי חייב כמבואר בירושלמי המובא בהגהות מימוניות שם, וכאן שנמצאים בחצר ומחמת שגדלו בין בנ"א אין צריך מצודה, ואילו לא היו ברשותו כלל היו צריכין מצודה, בזה האופן אסור מדרבנן, ובנשמ"א (כלל ל) הגדיר זאת 'שמרדו קצת', ובזה האופן איירי המשנה, ובדווקא נקטו לשון פטור אבל אסור, אבל באין מורדין כלל מותר לצודן. ועיי"ש בפמ"ג דציין למ"ש הט"ז (ס"ק יא) דנראה דמפרש כן את דברי השו"ע.

## בע"ח דלאו עבידי לרבויי

ז] וכתב המ"ב (ס"ק נז) "ופסקו האחרונים כהי"א הזה (המבואר ברמ"א) וכו'. ובחיי אדם (כלל ל סעיף ד) כתב דאם דרכו של אותו העוף שאין נשמט מן היד כמו שיש מן התרנגולות שתכף היא יושבת כשרוצין לתפסה וא"צ לרדוף אחריה, דבהו אין איסור צידה כלל לכו"ע אם הרגילה כבר בבית, ומתר להכניסה ע"י דחיה או לרדפה אף לבית קטן או לכלוב שלה, וכן יש להקל".

ומבואר דס"ל דאף לדעת הרמ"א דאוסר צידה בחיה ועוף שברשותו, היינו דווקא בעבידי לרבויי, אבל בבע"ח דאינם עבידי לרבויי, וכגון תרנגולות שאין נשמטין מן היד, אין לזה שם צידה ומותר להכניסן לכלוב שלהם. וכן דעת הגר"א לדינא דכתב שם ליישב באופן אחר את הקו' מהגמ' בביצה דמותר לכתחילה, ותי' דהיינו בעופות דלא עבידי לרבויי, ואילו בשבת דקתני פטור היינו בעבידי לרבויי. הרי דדעת הגר"א והחיי אדם דהרמ"א מודה בלא עבידי לרבויי להיתר.

ח] ולפ"ז לכאורה צ"ל דהשו"ע שנחלק על הרמ"א להיתר היינו אפי' בעבידי לרבויי אלא דחוזרין לביתו בערב. אולם בפמ"ג (במשב"ז ס"ק יא) נקט בפשיטות דהשו"ע לא התיר אלא בלא עבידי לרבויי, ומודה לאיסור בעבידי לרבויי, וא"כ נמצא דאין מחלוקת כלל בין השו"ע לרמ"א, דכו"ע מודו דבעבידי לרבויי אסור, ובלא עבידי לרבויי מותר, וכן כתב להדיא בנשמ"א (שם ס"ק ב) והאריך להוכיח דהשו"ע והרמ"א דברו בשני אופנים שונים, ולדינא אין מחלוקת כלל.

נמצא דנחלקו האחרונים אם השו"ע מתיר גם בעבידי לרבויי, ומ"מ כבר כתב המ"ב דפסקו האחרונים בזה לאיסור, ובלא עבידי לרבויי נקטינן להיתר, ובביאור הגר"א שם נקט דסתם תרנגולת חשיב לא עבידי לרבויי, ובבה"ל (ד"ה לצוד) תמה עליו מהגמ' בביצה שם דנראה דסתם תרנגולת כן עבידי לרבויי. ובפרה וסוס מבואר במ"ב (ס"ק נט) דאינם בורחים מבני אדם, וחשיב כלא עבידי לרבויי, ומותר לצודם אלא א"כ מרדו דחייב עליהם, ובחצר גדול פטור אבל אסור.

## חשש הפסד התרנגול

ט] עוד כתב המ"ב (ס"ק נז) "ואם יצאו העופות לחוץ וחושש שלא יגנבו אותן אף דאסור לתפסן בעצמו בידים, מ"מ אם תינקות קטנין צדין אותם אין צריך למחות בידן, גם דמותר לומר לאינו יהודי שיצוד אותן, דהוי שבות דשבות, כן כתב החיי אדם. וכו'. גם הביא המג"א בשם האגודה דמותר לדחות העוף מאחריו שיכנס לבית, אם הבית גדול שאין יכול להשיגו שם בשחיה אחת, דאין כאן צידה גמורה" וכו'. ומבואר דאף דנקטינן דיש בו איסור דרבנן, מ"מ הקיל במקום הפסד התרנגולת בכמה אופנים: **א.** דאין למחות ביד התינוקות הצדין אותן. **ב.** באמירה לגוי, כיון דהוי שבות דשבות במקום הפסד. **ג.** להכניסו למקום שיש בו צידה דרבנן, כבית גדול דלא מטי בחד שיחייה, דהוי שבות דשבות במקום הפסד.

## שבות דשבות במקום הפסד

י] ובמה שכתב שא"צ למחות ביד הקטנים, צ"ל דאינם בנים שלו, דאל"כ צריך למחות בידם, כמבואר לקמן (סי' שמג) דאביו מצווה להפרישו אף באיסור דרבנן, וסתם קטנים אין צריך למחות אלא באיסור דאורייתא. ובמה שהתיר לעשות צידה דרבנן, הרי דנוקט דאפשר להקל בתרי דרבנן במקום הפסד, ויעויין לקמן סי' שמט (בבה"ל ד"ה ואפי' בכרמלית) שהסתפק בזה ונוטה להקל, וכן דעת החזו"א (סי' קג ס"ק יט) ובשונה הלכות (ח"ב בהערות לסי' שמט דין י) דן להחמיר בזה והניח בצ"ע.

יא] עוד כתב המ"ב (ס"ק נח) ולפ"ז יש לזהר שלא להכניס העופות בשבת מן הבית למקום הכלוב שלהם ששם המקום צר ומקרי צידה גמורה. ואם הוא מתכוין להכניסם לכלוב רק כדי שלא יעשו הזקות בבית, אפשר שיש להקל ועיין בבה"ל" וכו'. ובבה"ל (ד"ה לצוד) ביאר דטעם ההיתר כיון דהוי תרי דרבנן, א. חיה ועוף שברשותו. ב. מלאכה שאצל"ג, והוי כמתעסק. ועוד צירף בזה דעת הגר"א דסתם תרנגולת חשיב כלא עבידי לרבויי [אלא שתמה עליו מהגמ' בביצה הנ"ל]. ומה דהוצרך לצרף לזה דעת הגר"א אע"פ דבמ"ב הנ"ל נקט בפשיטות להתיר שבות דשבות במקום הפסד, צ"ל דמלאכה דאצל"ג הוא דרבנן חמור יותר דלא מקילים בזה כ"כ.

## במקום צער בע"ח והפסד לענין צידה וטלטול מוקצה

יב] וכתב בבה"ל (ד"ה דאסור) דלאמור צריך ליזהר כשפותח דלת הכלוב להאכיל העופות, דאסור לסגור בחזרה, דיש בו איסור צידה דרבנן, אלא א"כ עמד שם על הפתח שאין יכולין העופות לברוח. ובחזו"א (סי' נב ס"ק טז) כתב "בענין חשש צידה אחרי שהעוף ברשותו, אפי' לדעת המחמירין סי' שטז, אינו אלא מדרבנן יש להקל ולסמוך על דעת המתירין שם מפני צער בע"ח וחשש הפסד, וכן יש להקל איסור מוקצה, בשביל צער בע"ח והפסד, ומיהו אם אפשר לחכות עד הלילה אין להקל כלל".

ומבואר דדעת החזו"א להקל בצידה כהאי, וכן באיסור מוקצה, משום צער בע"ח והפסד, והנה באיסור מוקצה מבואר במ"ב לעיל (סי' שה ס"ק ע) דאפשר להקל משום צער בע"ח בביטול כלי מהיכנו, ואילו באיסור מוקצה, הביא שם מהא"ר דיש מחלוקת בזה. וכן לגבי הפסד מבואר לקמן (סי' שלד ס"ב) דאין מתירין איסור מוקצה משום הפסד, אלא במקום שהוא בהול להציל וחיישינן שיעשה איסור דאורייתא, וא"כ יש להבין דעת החזו"א כאן דסתם בשניהם להקל, ולכאו' כוונתו לצרף שניהם יחד דבמקום הפסד וכן צער בע"ח יש להקל. אולם ראיתי מביאים (תורת המלאכות, צד, ס"ק קיז) בשם הגר"נ קרליץ שליט"א, והגרח"ק שליט"א לפרש דעת החזו"א דהקיל בכל אופן בלחוד וצ"ע מהמבואר דאין מקילים בזה.

**דינים העולים**

1. חיה ועוף הממיתין בוודאי, מותר להורגן בשבת, ובאין ממיתין אלא נושכין נשיכה הכואבת, מותר להורגן ברצין אחריו, או לפי תומו ואע"פ שמתכון לכך אלא שנראה שלפי תומו הוא הורגן. ולדעת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג, אסור להורגן כלל, אלא דווקא באופן שיש ספק שמא ממיתין, שרי להורגן ברצין אחריו משום חשש סכנה. וכן מותר להורגן לפי תומן כיון שיש פה חשש סכנה [דיש דברים שאינם סכנה וודאית, ובאופנים מסויימים החשיבום חכמים ככסכנה].
2. אסור לשפשף רוק בארץ משום אשווי גומות, ואף במרוצף אטו שאינו מרוצף, ומ"מ ברוב בתי העיר מרוצפין דעת המ"ב להקל. וה"ה דשרי למרח ע"ג ספסל, ואין לחוש משום מירוח הרוק עצמו כיון דמתכון להבליעו בספסל.
3. מירוח משחות ע"ג הגוף, דעת המהרש"ם והמנחת יצחק דשרי דהא דעתו להבליע, ומ"מ כתב במנח"י להחמיר בזה, כיון דישנם משחות שרוצה להשאיר מהן על גופו ואז יש לו ענין במירוח.
4. מותר לדרוס רוק לפי תומו [אף שמתכוין לכך וכנ"ל] משום מאיסותא, ובזמנינו אין מאיסותא ברוק אלא בליחה, או בביהכנ"ס מפני כבודו. ובבית מרוצף שרי [מ"ב. דהוא כעין גזירה לגזירה. ובלא"ה יש להקל אף להדיא דרוב בתי העיר מרוצפין].
5. חיה ועוף שברשותו אין בהם איסור צידה דאורייתא, ובאינם עבידי לרבויי [היינו שאינם נשמטים מתחת ידו כלל] דעת הפוסקים דמותר לכתחילה, ובעבידי לרבויי אסור, וסתם פרה וסוס אינם עבידי לרבויי, וסתם תרנגולת לדעת הגר"א אינם עבידי לרבויי, ובבה"ל הקשה ע"ז ודעתו דבסתמא חשיב עבידי לרבויי.
6. חיה ועוף ברשותו ומרדו, יש בו איסור צידה דאורייתא. ואם הוא בחצר גדול, ואינו נצרך מצודה, ואילו לא היו גדלים ברשותו היה צריך מצודה, פטור אבל אסור.
7. בעבידי לרבויי דאסור מדרבנן, וחושש להפסד התרנגול, א"צ למחות ביד הקטנים [שאינם בניו] הצדין אותן, וכן מותר לומר לגוי, או אפי' לצודן בעצמו לחצר גדול דאינו אסור אלא מדרבנן, ויש להקל בשבות דשבות במקום הפסד [ובשונה הלכות סי' שמט הניח דין זה בצ"ע].
8. דעת החזו"א להקל במקום הפסד וצער בע"ח בצידה הנ"ל, וכן בטלטול מוקצה, ובפשוטו כוונתו בצירוף שניהם, דבכל אחד לחוד, נקטינן לחומרא, אמנם דעת הגרנ"ק והגרח"ק דהחזו"א היקל אף במקום צער בע"ח לחוד או הפסד לחוד.