מראי מקומות מ ב מא א 19
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראי מקומות מ: - מא. 19**

**א"ר יצחק בר אבדימי וכו' ואמר לי טול בכלי שני ותן ש"מ תלת וכו' ש"מ כלי שני אינו מבשל.** פשטות הדברים בסוגיות היא דכלי ראשון מבשל מדאוריתא דכיוון דמבואר דהוא מבשל ולכן התיר לו רק בכלי שני אם כן הרי זה מבשל מדאוריתא. וכן מבואר לעיל לח: דהמגלגל ביצה בצד המיחם הרי הוא חייב חטאת הגם דבפשטות המיחם אינו רק כלי ראשון. ולכאורה כך היא שיטת הבבלי אמנם בירושלמי הובא בר"ן להלן מב: ובר"ן וברמב"ן בסוף מסכת ע"ז מבואר שאין בישול ברור אלא אם כן האור מהלך תחתיו. ומשמע דלא רק דאין בישול בכלי ראשון אלא גם כנגד האש לא חשיב בישול אלא אם כן האש תחתיו ובלי"ז איסורו הוא רק מדרבנן. והנה צ"ב בטעם הדבר ואפשר שהפטור הוא משום שלא חשיב דרך בישול בכך. ועיין באגלי טל אופה סקכ"ג שהאריך בזה. ובשעתו ראינו דרצה להביא ראיה מהרמב"ם כן דכלי ראשון אינו מבשל מדאוריתא אמנם בחבורה דנו כבר דאין ראיתו מוכרחת.

הנה במשנה להלן מב. מבואר דכלי ראשון נחשב גם בסילוקו מן האש כמבואר באילפס וקדירה שהעבירן מרותחין מן האור לא יתן לתוכן תבלין. הב"י בסימן שי"ח סק"ט דן עד מתי נחשב כלי ראשון והביא מהגהות מרדכי שנקט דלא חשיב כלי ראשון המבשל אלא תיכף אם סילוקו מן האש אבל אם הניחו לעמוד להפיג רתיחתו חשיב כלי שני. ויש לדון בכוונתו האם זה תלו בשיהוי זמן או שזה תלוי ברתיחה דרק ברותח שיד נכוות בו זהו נחשב כלי ראשון אמנם אם אין יד נכוות בו אין זה חשיב כלי ראשון.

והנה הב"י דחה את דברי המרדכי משום שבסוגייתנו משמע דכל זמן שהיד סולדת בו חשיב כלי ראשון. ועיי"ש בט"ז סקי"ב שהשיג על הב"י דהרי בסוגייתנו לא איירי בכ"ר שהעבירו מן האש אמנם ציין לדברי הסוגיה להלן מב. שהרי שנינו להלן שאילפס וקדירה שהסירם מעל האש כשהם רותחים לא יתן לתוכן תבלין ופרש"י שם דכ"ר כל זמן שהוא רותח הוא מבשל. ומבואר דאין הבישול רק בסילוקו מן האש ומבואר דהט"ז למד דכוונת המרדכי דנאסר רק ממש בסילוק ולא כ"ז שהוא רותח ויש לעיין האם באמת כן כוונת המרדכי וכדדנו בדבר זה לעיל. והנה עיין בתוד"ה וש"מ דמבואר כנ"ל דכ"ר נאסר כ"ז שיד סולדת בו. ועיין בתו"י דדן בתירוצו השני דשמא החמירו חכמים בכ"ר גם כשאין היד סולדת בו. וכן הוא דעת הריטב"א להלן במתני' מב. מבואר דאפילו אם אין היד סולדת בו נאסר גזירה אטו יד סולדת בו. ועיין בט"ז יו"ד ריש סי' צד שכתב בשם מהרש"ל להחמיר בכ"ר העומד על האש אפי' אין יד סולדת בו. והמהרש"ל ביאר כך את דברי הירושלמי. אמנם הש"ך בסי' ק"ה סעיף ה' דחה שאי"ז כוונת הירושלמי. ונחלקו בזה המג"א שם סעיף כח וביאור הגר"א שם. ועיין בשו"ע שם בסעיף ט שפסק שכ"ר שאין היד סולדת בו מותר. ועיי"ש במ"ב סקס"ד ובשהע"צ אות פט.

**רש"י ד"ה בכלי שני וכו'**. ומבואר ברש"י דהמים היו נמשכין מתוך המעיין ומתאספין באמבטי בקרקע והוא נחשב כלי ראשון. והנה לכאורה היה מקום לדון דאינו כלי ראשון דהרי זה יוצא מתוך המעיין של הנביעה ונאסף במקום אחר בקרקע והקרקע האחרת בה אין נביעה ומדוע לא יחשבו המים שם כמים המונחים בכלי שני. ועיין תרומת הדשן קפא שלמד מכאן שכל קילוח שנוזל מכ"ר כל זמן שהוא מחובר לכ"ר הרי הוא נחשב ככ"ר לבשל. וכאן המים של המעיין היו מחוברים למים שבאמבטיה. **בא"ד.** משמעות דברי רש"י שהוא נוטל מהאמבטיה בפך ובתוך אותו פח הוא שם את הכלי אם השמן ומבואר שהכלי ששואב בו מתוך הכלי ראשון נחשב כלי שני. וכן דייקו האחרונים מדברי הירושלמי. אמנם עיין בט"ז יו"ד סוף סי' צ"ב שנחלק עם המהרי"ט וסובר דיש לזה דין כ"ר לחומרא ולא לקולא. והוכיח מזה שהוצרך רבי לומר לו טול בכלי שני ותן ומדוע הוצרך לומר לו שיתן בכלי שני שיאמר לו שיקח בכלי ויתן. אלא ה"ק טול מן המים באיזה דבר ותנם לכלי שני.[והיה אפשר לדחות שכוונתו היה לבאר לו את טעם ההתר משום שהכלי הוא שני אבל לא הצריכו בפועל לכלי שני.] ועיי"ש שהאריך בראיות בזה. וכן פסק הט"ז בסי' שי"ח סקי"ט. ועייש במ"ב סקפ"ז. שפסק לחוש לט"ז ובפרט עם משהה את הכלי ריק עד שמעלה רתיחה ונפק"מ למצקת של מרק שהיא נחשבת כלי ראשון. ועיין חזו"א אורח חיים קכ"ב סק"ג. **תוד"ה וש"מ**. עיין בתוס' מה שביארו בטעם החילוק בין כ"ר לכ"ש. [ויש לעיין, במציאות איך יתכן דכ"ש באופן שרותח מחמם פחות מכ"ר שהוא רק יד סולדת בו בפרט שהרי כבר חיישינן ליד סולדת משיעור 43 מעלות צלסיוס.] וע"פ הירושלמי ביארו דכ"ר עצמו הוא רק דרבנן וגזרו רק בו אטו כלי שעומד על האש ולא גזרו בכ"ש ועיין באו"ש הלכות שבת פרק ט ה"ב מה שביאר בענין החילוק בין כ"ר לכ"ש. **טול בכלי שני וכו'.** עיין הגהות ראמ"ה שעמד על המעשה של רבי דאיך הותר לו לעשות כן הרי הוי הטמנה בדבר המוסיף הבל. ועיין ראש יוסף דיישב לפי שיטת הראשונים שהטמנה במקצת לא שמה הטמנה וכאן ראשה מגולה אמנם יש לעיין לשיטות דכן הוי הטמנה לכאורה קשה. ועיין חזו"א סי' ל"ז סקל"ב מה שתירץ. **שם.** יש לעיין, מדוע רבי לא רצה ליתן באמבטיה גופא אע"ג דהוי כלי ראשון הרי אמרינן להלן מב. דמותר ליתן בכ"ר היכא דמפסיק כלי עיין בתוס' סוף מב. ובתורא"ש שם.

**וש"מ כלי שני אינו מבשל**. למעשה להלן מא. במתני' המיחם שפינהו וכו' או לתוך הכוס כדי להפשירן ומשמע דלחמם נאסר ואע"פ דלכאורה הכוס הוי כ"ש ופי' הר"י מלוניל וכן פירש כן השיטה לר"ן במב. דהתנא שם סובר דכלי שני מבשל. ופליג על רבי כאן ועל תנא דמתניתין להלן מב. דמבואר שסובר דכ"ש אינו מבשל. אמנם הרמב"ן רשב"א ור"ן פליגי עליה. וסברי דכ"ש אינו מבשל וזה גופא מה שקראה לזה המשנה הפשר זהו גופא מהטעם שכלי שני אינו מבשל. **שם.** והנה בסוגייתנו מבואר דכלי שני אינו מבשל במים ובשמן. וכתב היראים [ ביראים השלם מצווה רעד עמוד קל וכן הוא בסמ"ג ל"ת ס"ה. הובא במג"א שי"ח סעיף ט ועיי"ש במ"ב סל"ט וסמ"ב.] שיש דברים שהם קלי הבישול המתבשלים אף בכלי שני ולכן יש להזהר שלא להניח שום דבר בכלי שני חוץ מהדברים בגמ' שאינם מתבשלים בכלי שני דהיינו שמן ומים.. וביאר החזו"א דלדעה זו מה שנאמר בגמ' ככלל שכלי שני אינו מבשל הכוונה שכך היא המציאות ברוב דברים אמנם יש דברים שטבעם להתבשל גם בכלי שני ומשום כך נזהרים בכל דבר שאיננו יודעים אם הוא מקלי הבישול. עיין חזו"א או"ח סי' נ"ב סעיף יח. והנה עיין לעיל בתוס' לט. ד"ה כל שבא. דאין נותנין בכלי שני משום שהוא מיחזי כמבשל. חוץ מתבלין שניתן למתק את הקדירה ואינו נראה כמבשל. ובחיי אדם הלכות שבת פרק כ' ה"ד יצא לחדש דכלי שני שהוא חם מאד שהיד נכוות בו מרוב חומו הרי הוא מבשל. והביא מקור לזה מדברי הרמב"ם מעשר פ"ג הט"ו [ועיין ברדב"ז שם]. ובספרו שערי צדק בבינת אדם פ"ב סכ"א הביא לזה מקור מהירושלמי פ"א דמעשרות. ועיין להלן ברשב"א מב. בסוגיא דאמבטי דנקט דכלי שני מבשל במקום שחם יותר מדאי. [אמנם יש לדון ששם זה בשיעור של רתיחה שזהו יותר מיד נכוות בו.] והנה לעיל הבאנו מרש"י בחולין קה. שפירש יד סולדת נכווית בו ולדבריו שיעור זה עצמו הותר בכלי שני. והמ"ב שיח סעיף מח הביא חומרא זו בשם החיי אדם. ובשביתת השבת פתיחה למלאכת מבשל אות י' כתב דלא מצינו לו בזה חבר בכל הפוסקים אמנם החזו"א סי' נב סקי"ט כתב דכל הפוסקים שלא הביאו דין זה משמע דלא סבירא להו ומ"מ קשה להקל בדאוריתא ויש להחמיר בכ"ש ולהקל בכלי שלישי.

מצינו עוד חומרא בפוסקים **'דבר גוש'** פי' שיש גוש בכלי שני כגון חתיכת תפו"א גדולה שאוצרת בתוכה חום היא מבשלת גם אם העבירו אותה מכלי ראשון לכלי שני שהרי איננה נשענת על דפנות הכלי ואיננה מצננת אותה. ועוד שטבע הגוש לאצור בתוכו את החום לזמן מרובה. ועיין במג"א סי' שי"ח סקמ"ה ובמ"ב סקס"ה. וחומרא זו היא ע"פ המהרש"ל הובא בש"ך יור"ד סי' ק"ה סק"ח. לענין בליעה ופליטה. אמנם הרבה פוסקים סוברים דדין זה נאמר רק לגבי בליעות ופליטות ולא לגבי שבת [כן דעת הפמ"ג סי' צ"ד במ"ז ס"ק יד וכן החוות דעת סי ק"ה סקט"ו ובית מאיר או"ח סי' שי"ח ועוד פוסקים.]

**וש"מ הפשירו זהו בישולו.** עין פי' רש"י דפירש דאם הפשר לא הוי בישול לא היה אוסר לו הפשר בכלי ראשון ובהכרח דהפשר נחשב כבישול והקשה הרשב"א וכן הוא בחידושי הר"ן דאם כן לכאורה יאסר בכלי שני דהגם שכלי שני אינו מבשל אמנם מכל מקום הרי הוא מפשיר. אמנם הר"ח והרי"ף גרסו דהפשירו לאו היינו בישולו, ועיין רשב"א ר"ן וריטב"א שהסכימו לגי' זו והוכיחו מכאן את שיטתם שאסור לליתן במקום שיכול לבוא לידי בישול הלכך הגם שהפשרו של שמן לאו היינו בישולו מכל מקום אסר לו ליתתם במקום שיכול לבוא לידי בישול ומשום כן התיר לו רק בכלי שני. אמנם כתבו הראשונים דרש"י לשיטתו לעיל דאין כזה איסור לא קשה מכאן, ועיין ברא"ש סוסי"א דנחלקו שם הק"נ והתפארת שמואל מה היתה גירסתו. וביישוב שיטת רש"י כתבו האחרונים דסבר דהפשיר אינו בישול דאוריתא אלא בישול דרבנן ומשום כן גזרו כן רק בכלי ראשון ולא בכ"ש ועיין כאן בחי' הריטב"א ובראש יוסף. ועיין או"ש פ"ט ה"ב.

**היכי עביד הכי והאמר רבב"ח** בכל מקום מותר להרהר חוץ מן המרחץ ובית הכסא. הנה יש לעיין מהו המקור לאיסור הרהור. ועיין להלן קנ. משום והיה מחניך קדוש. ואפילו למ"ד הרהור לאו כדיבור מכל מקום למדים מפסוק זה שמשום כך צוותה התורה לסלק את הצואה משום שישראל מהרהרים תדיר בד"ת. ועיין ברמ"א יו"ד רפב סעיף יט דאיסור זה משום כבוד התורה והפמ"ג או"ח סוף הפתיחה הכוללת דנסתפק האם זה איסור תורה או דרבנן ועיין בנשמ"א כלל ג' אות ב שרצה לתלות כן במחלוקת רש"י ורבינו יונה. ועיין בר"י מלוניל שהתיר בספק מקום המטונף אמנם השו"ע או"ח עו סעיף ח אסר וכן הוא במאירי בסוגייתנו. עיין בביאור הלכה סי' תקפ"ח שנסתפק האם ניתן לעשות מעשה מצווה בלא ברכה במקום המטונף. **וכ"ת בלשון חול אמר לו** יש לעין הרי למעשה מה יעזור הרי הוא הרהר קודם שאמר לו ובהרהור הרי אין חילוק לשונות כמבואר ברשב"א ועיין רש"ש ושפ"א. **אפרושי מאיסורא שאני.** עיין בראשונים [רמב"ן רשב"א ועוד] שהקשו איך סד"א שיניחנו לעשות איסור גמור בגלל הרהור בד"ת. [וצ"ע על שאלתם דמדוע לא יאסר כיוון שנאסר להרהר ואפשר שסברו שהאיסור הוא רק מדרבנן ולא מסתבר שיאסר לאפרושי מאיסורא.] עיי"ש מה שתירצו, שיכול היה לומר בלשון איני רוצה ולא בלשון הוראה ומחכח זה דייקו דלמסקנא ניתן לומר גם בלשון הוראה. ועיין במ"ב סי' פ"ה. סעיף יד ועיי"ש במג"א פ"ה סעיף ה'. ועיין הגהות ראמ"ה.

**שם. העמק ברכה מחניך קדוש אות ב' חקר** בגדר ההתר של לאפרושי מאיסורא האם הביאור דלא חשיב לימוד תורה. או דקים להו לחז"ל שהותר איסור של והיה מחניך קדוש כדי לאפרושי מאיסורא. ועיי"ש שנפק"מ במקום ספק דלהצד הראשון הותר ולהצד השני נאסר.

**תדע דאמר רב יהודה וכו' מעשה בר"מ** וכו'. והקשו הריטב"א מהרש"א ומהר"ם, מאי אולמיה מעשה דר"מ ממעשה דרבי דקאמר תדע. עיי"ש מה שתי' ועיין הגהות ראמ"ה.

**ובקש להדיח לו קרקע ואמר לו אין מדיחין**. מדוע הוא רצה להדיח לו את קרקע עיין מאירי. **וטעם האיסור** מבואר מרש"י דהוא משום אשוויה גומות. והכלל הוא דבבית אסור משום בונה ובשדה זה נאסר משום חורש. ועיין להלן צה דנחלקו תנאים האם חייב חטאת או דלמא אינו אלא שבות.

**והא מעשה דרבי לאחר גזירה הוי וכו'.** עיין רש"י שביאר דהכוונה לגזירה של זיעה ובהכרח דכאן איירי בחמי טבריא. ולפי"ז מבואר להדיא דלא אסרו להזיע בחמי טבריא ועיין ברש"י שהכריח דבימי רבי כבר נשנות גזירה זו ועיין תורא"ש ובעל המאור ועוד ראשונים שהקשו מברכות כז: שמשני על הא דרבי נכנס למרחץ בשבת דזה היה להזיע וקודם גזירה. והראשונים תי' דאייר לאחר גזירת רחיצה ורבי נכנס לרחוץ ועיין רש"י ד"ה ובקשתי דמשמע דרש"י עצמו פי' ברחיצה וצ"ע. ועיין בהגהות ראמ"ה ובשפ"א ועיין פנ"י מה שתירץ בשיטת רש"י. **שם.** יל"ע מדוע הגמ' לא תירצה דרבי סבר כר"י דחמי טבריא נחשבים תולדות האור ומכל מקום לא אסרו שם את הרחיצה דאין חשש שיבוא לחמם בהם בשבת. ורב חסדא פסק כרבנן.עיין חי' המיוחסים לר"ן.

**א"ר זירא אנא חזיתי לר' אבהו דשט באמבטי וכו'.** עיין במתני' ביצה לו: וביאר רש"י כאן ד"ה ולא ידענא ששורש הספק האם האיסור לשוט הוא רק בנהר גדול או גם באמבטי דשם אין כל כך חשש שיעשה חבית של שייטין ויעבור על איסור תיקון כלי. וזה הביא לו מברייתא דנאסר גם באמבטיה. ועיין ר"ן דזה נאסר רק באמבטי שבקרקע ולא באמבטיה שבכלי ועיין שו"ע שלט סעיף ב'.

**לא קשיא הא דלית ליה גדודי הא דאית ליה גדודי.** עיין ב' פירושים ברש"י ולפירוש הראשון ברש"י הקשה בהגהות חו"י על רש"י שעל הריף דאם כן מדוע נאסר דווקא בשיט ולא ברחיצה. ולפי' השני דאז זה דומיא דנהר אתי שפיר. וכפי' השני פי' הריטב"א הרא"ש בסי' ח והרמב"ם פכ"ג ה"ה. וכן פסק הטור סי' שלט סעיף ב' ועיין פי' הרי"ף שפי' דהגדודי מחזירים המים ואינם יוצאים חוץ למקומו ועיין במלחמות שפי' דאם המים יוצאים חוץ לגדודי אז נאסר דאז הוי דומיא דנהר. ועיין בביאור הלכה סי' של"ט ד"ה ואם. ועיין בשו"ע דלמעשה התיר לשחות בבריכה שיש לה שפה. ומכל מקום המנהג מהמהרי"ל הוא לא לרחוץ כלל בצונן.

**כל האוחז באמה ומשתין וכו'.**  פי' רש"י משום שנתחמם ובא לידי קרי. והנה מבואר דזהו חטא גדול וזהו חטא דאנשי דור המבול ויש לעיין מהו המקור לאיסור זה. עיין בנדה יג. ועיין בקרית ספר איסו"ב פכ"א דהביא גם המקור מער ואונן אלא דנסתפק האם הוא איסור דאוריתא. ובנדה יג: דרשו מלא תנאף ועיין ע"ז כ: ועיי"ש בתוס' ובתוספות סנהדרין נט: ד"ה והא. ועיין שו"ע או"ח ג הלכה יד. **ה"נ כיון דבעית לא אתי להרהורי.** עיין בב"י או"ח סי' ג' ד"ה איכא למידק דעמד על השמטת הרמב"ם והטור לדין זה דביעותתא שרי. ועיי"ש בט"ז ובמג"א.  **דאמר רב יהודה כל העולה מבבל וכו'.** עיין כתובות קיא. דשם לכאורה מבואר להפך דאסור לצאת מא"י לבבל ועיין ברש"י שם ד"ה כך אסור. אמנם עיין ברמב"ם מלכים פ"ה הי"ב ובלח"מ שם.