כלים פכ_ב מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ב מ"ט**

א] **כופת שסירקו וכרכמו ועשאו פנים, ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיחוק בו,** הר"ש כתב דטעמא דחכמים דמטהרין, הוא משום דחתיכת עץ בעלמא חשיבא עד שיחוק בה מקום ישיבה, ובפשוטו גם ר"ע מודה להך מילתא דכל דחתיכת עץ היא אינה מקב"ט, ואך דס"ל דסגי במה שסירקו וכרכמו ועשאו פנים לחשבו ככלי.

והנה בל' הר"ש לעיל מ"ג מבו' דהטעם בזה הוא, דכל דחתיכת עץ בעלמא היא לא חשיבא כלי, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ם פכ"ה מכלים ה"י, ז"ל, וכן כופת של תמרה שהוא יושב עליו אפי' גבוה טפח טהור שאי"ז כלי, וכן בול של עץ אע"פ שסירקו וכו' אינו כלי ולא מקב"ט עד שיחוק בו, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם והרא"ש במשנתינו.[[1]](#footnote-2)

ובטעם הא דכופת לא חשיב כלי קודם שחקק בו, בפשוטו הוא משום שאין עליו צורת כלי, וזה כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פט"ו מ"ב ובפ"ה מכלים ה"א ובכ"ד, דדינא הוא דאין כלי עץ מקב"ט אלא בשיש עליו צורת כלי, וע"כ כל דלא חקק בו ואין עליו צורת כלי, אינו מקב"ט, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ פ"ה מכלים ה"א שהביא מקור לד' הרמב"ם דכלי עץ שאין עליו צורת כלי אינו מקב"ט, ממשנתינו, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דמטמא ר"ע בשסירקו וכרכמו, הוא משום דעי"ז יש עלי' צורת כלי.

ב] אמנם הנה לפ"ז נלמד דדינא דהרמב"ם דאין כלי עץ מקב"ט אלא בשיש עליו צורת כלי, הוא גם בטומאת מדרס, אך במהרח"ש ח"ג סימן כ"א נסתפק בזה, דשמא בטומאת מדרס ל"ב צורת כלי, עיי"ש, וכבר תמה ע"ז בשיורי טהרה סימן קצ"ח סקס"ג, שהרי ממשנתינו נלמד דגם לטומאת מדרס בעינן צורת כלי, ועיי"ש שתמה כן גם ע"ד הט"ז שם סקל"א שנקט דנסרים המיוחדים לישיבה טמאים מדרס, שהרי אין צורת כלי עליהן.

ובאמת בד' הר"ש לקמן פכ"ד מ"ז נראה להדיא דבטומאת מדרס ל"ב צורת כלי, עיי"ש שכתב, ז"ל, והחלקה, שאין בה שעוה וכותבין עליה בדיו ואין לה צורת כלי ואין ראוי למדרס, עכ"ל, ונ' להדיא דכל הא דמטהרינן לה משום דאין לה צורת כלי, הוא רק משום שאינה ראוי' למדרס, אך אם היתה ראוי' למדרס היתה טמאה אף שאין בה צורת כלי, ותיקשי דמ"ש מכופת דאינו נטמא מדרס.?ובאמת ל' הר"ש הוא ל' הרמב"ם פכ"ז מכלים הי"ח, ולפ"ז תיקשי סתירת ד' הרמב"ם, שהרי בדבריו כאן מבו' דגם למדרס בעינן צורת כלי, וכנ"ל אות ג', ועמש"נ בזה להלן פכ"ד מ"ז?.

ג] ונראה ללמוד מזה, דהא דכופת לא חשיב כלי, אי"ז משום שאין עליו צורת כלי, אלא הוא משום דהוא "חתיכת עץ בעלמא", ולא נעשה שום תיקון בגופו, וע"כ אין עליו תורת כלי כלל, אך בנסרים שאינם חתיכות עץ בעלמא, אלא תיקנו אותם, שפיר י"ל דכל שהן מיוחדין לישיבה יש תורת כלי עליהן, אף שאין עליהן צורת כלי.

וגם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, י"ל דהגם שכתב דלר"ע ע"י שסירקו וכרכמו נהי' לה צורת כלי, ומבו' מזה דגם למדרס בעינן צורת כלי, ודלא כהט"ז ומהרח"ש, מ"מ הא דמטהרי רבנן אף בשסירקו וכרכמו, אי"ז משום דס"ל דאכתי אין עלי' צורת כלי, שהרי בארוכות של בעה"ב תנן לעיל פט"ו מ"ב דכל שסירקן או כרכמן טמאות, והרי דמודו רבנן דע"י סירוק וכרכום יש עליו צורת כלי, ועי' בחזו"נ ותפא"י ומשנ"א וסד"ט שעמדו ע"ז, ועמש"כ בזה באו"ש פכ"ו מכלים ה"ח, אלא הוא משום שאינו כלי כלל אלא חתיכת עץ בעלמא, ועד שעושה תיקון דחקיקה בגופו, אין תורת כלי עליו כלל, וכן מדוקדק בל' הרמב"ם בפכ"ה מכלים שכתב דטעם טהרתו הוא משום שאינו כלי, ולא כתב דהוא משום שאין עליו צורת כלי, כמש"כ בשאר דוכתי, וצ"ע עוד בזה.

?בעיקר הדברים יש להוסיף, דלמש"נ להלן בד' התוספתא, הא דמטהרא מתניתין הוא בכופח שאינו גבוה טפח, ורק בכה"ג שאינו נאות כ"כ למלאכתו בעינן שיהא עליו צורת כלי, אך בשהוא גבוה טפח פליגי תנאי בזה, עיי"ש, אך לד' הרמב"ם דנראה דכללא הוא דבעינן צורת כלי, צ"ע בענין זה?.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, להא דסירקו וכרכמו ועשאו פנים, דהיינו שצבעה בסרק או בכרכום לעשות ממנה פנים לכותל, וכ"ה בדבריו בפכ"ה מכלים ה"י, ומבו' דמפרש דתשמיש הכופת הוא ליתנו בכותל או בשער.

והנה בפשוטו לפ"ז לא איירי מתניתין כלל לגבי טומאת מדרס, אלא לגבי טומאת מת, ואף דהוי הכופת פשוטי כלי עץ ה"ה מקב"ט, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דכל פשוטי כלי עץ מקבלין טומאה מדרבנן, וכמש"נ בדעתו לעיל פ"כ מ"א אות י"ג, ועי' במל"מ פכ"ד מכלים ה"ז שנסתפק לומר דהרמב"ם בהלכה זו קאי לגבי טומאת מת, עיי"ש, וכן נ' שפירש החזון נחום.

אך בחזו"א סימן כ"ו סקט"ז נקט, דודאי גם לפ"ד הרמב"ם איירי מתניתין לגבי טומאת מדרס, ואך דלגבי הא דבעינן שיהא עליו תורת כלי, ע"ז מהני לר"ע מה שסירקו וכרכמו ולרבנן מה שחקק בו ציורים לצורך עיקר תשמישו ליתנו בכותל, ואחר שיש תורת כלי עליו, תו ה"ה נטמא מדרס.

ה] והנה מעיקר דינא דמתניתין דדבר המיוחד לישיבה אינו נטמא מדרס אלא בשיש עליו תורת כלי, נלמד דאף לטומאת מדרס בעינן שיהא תורת כלי עליו, ובקה"י סו"ס ז' עמד בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פכ"ד מ"י ובפכ"ג מכלים ה"א, דהא דמפץ אינו נטמא בשאר טומאות הוא משום שאינו בכלל הכלים, ואפ"ה הוא נטמא בטומאת מדרס, ובס' משנת אליהו סוכה במילואים לסימן כ' כתב לישב, דשאני כופת שאין ייחודו יחוד גמור למדרס, וכל טומאתו הוא מדינא דמשמש מדרס עם מלאכתו, וע"כ אינו טמא אלא בשיש עליו תורת כלי, אך מפץ שהוא מיוחד יחוד גמור למדרס, ה"ה טמא אף בשאין עליו תורת כלי, וזה ניחא לפ"ד הרמב"ם דהכופת משמש לכותל ולשער, דלפ"ז י"ל דאין עיקרו לישיבה אלא לכותל ולשער, ואך דהוא משמש ישיבה עם מלאכתו, וע"כ כל שאין תורת כלי עליו אינו מקב"ט, ויתבאר עוד בזה בעזה"י לקמן פכ"ד שם.

ו] בתוספתא שבת פי"ד הט"ז תניא, דכיפה בין חקוק ובין שאינו חקוק מטלטלין אותו בשבת לא אמרו אלא לענין טומאה בלבד, והובא בסד"ט כאן, ופירש דכיפה הוא כופת דמתניתין, ובסד"ט הק' דמ"ט לא אמרינן בזה דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא לדעת התוס' בשבת דקכ"ג., והיינו דהניחא לדעת הר"ן והמאירי בשבת דקכ"ג: דכל הא דשבת וטומאה כי הדדי נינהו, הוא רק בשברי כלים, אך בכלי מעיקרא ל"ד שבת לטומאה, ניחא, אך לדעת התוס' בשבת שם והר"ש לעיל פי"א מ"ד דאף בתחילת כלי כל שאינו מקב"ט אף ע"י יחוד, ל"ה כלי לענין שבת, ולדעת הר"ש לעיל שם ל"מ אף בשהוא ראוי לקב"ט ע"י יחוד, וכמש"נ לעיל שם אות כ"ד, תיקשי דמ"ט מטלטלין כופת בשבת אף דל"ה כלי לענין טומאה.

אמנם נ' פשוט, דהנה כבר נת' לעיל פי"א מ"ד אות כ"ו בדעת הר"ש, דהך כללא דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת לאו מנא הוא, הוא רק בגוונא דמה שאינו כלי לענין טומאה, הוא משום דלא חשבינן לי' כראוי ועומד לתשמיש זה, ובזה מדמינן דה"נ ל"ה כלי לענין שבת מכח תשמיש זה, אך בבירית ובקנה של זיתים שהן עומדין לתשמישן, ואך שאינם מקבלין טומאה משום שהן משמשי כלים או משום שהן פשוטי כלי עץ, הוי זה דין מסוים לגבי טומאה, ול"ש הך דינא כלל לענין שבת.

ולפ"ז נראה דה"נ בכופת, שנתבאר לעיל דהא דאינו מקב"ט אי"ז משום שאינו עומד לתשמיש זה, אלא משום דאין עליו תורת כלי, הרי דכ"ז הוא לענין טומאה דדינא הוא דכל שאין עליו תורת כלי אינו מקב"ט, אך לענין שבת כל שהוא עומד לתשמיש ה"ה ניטל בשבת.

ז] **הסל והכלכלה שמילא תבן או מוכין, התקינן לישיבה טהורין,** הר"ש פירש דטעם טהרתן הוא משום דכ"ז שלא סירגן על פיהו יכולין התבן והמוכין ליפול, וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ה מכלים ה"ז דכ"ז שלא סירגן אינם ראויים לישיבה, והרע"ב הוסיף לפרש, דאף דהוא התקינן לישיבה, בטלה דעתו אצל כל אדם.

ח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא ישיבת הקרון וקישרה טמאה,** בד' הר"ש מבו' דמפרש, דכשהקרון הוא בפנ"ע הוא טמא, וכשקשרו לעגלה בטל אגב עגלה ואינו מקב"ט, דאיירי בעגלה של אבנים דתנן לקמן פכ"ד מ"ב דאינה מקבלת טומאה.

וצ"ל דאף דהא דעגלה של אבנים טהורה מכלום הוא משום שהיא פרוצה מתחתי' בנקבים גדולים, וכמו שפירש הר"ש לקמן שם, ואם היתה העגלה עצמה מיוחדת למדרס היתה טמאה מדרס, דלא גרע מפשוטי כלי עץ המיוחדים למדרס דטמאין מדרס, מ"מ אחר שאין העגלה עומדת למדרס ואינה מקבלת טומאה כלל, אף הקרון הקשור לה אינו מקב"ט, וכנראה הוא מכח דינא דלעיל פי"ב מ"ב דהמחובר לטהור טהור, עמש"נ שם אות כ"א דהוא דין טהרה, דכיון שהוא טפל לכלים הטהור ה"ה טהור.

והנה מבו' בד' הר"ש, דרק משום שהיא עגלה שאינה מקב"ט כלל, הוא דנטהר המחובר לה, אך אם היתה העגלה מקבלת טומאת מת, הגם שאינה מקבלת טומאת מדרס, לא הי' נטהר המחובר לה מטומאת מדרס, וכנראה הטעם בזה, דדינא דמחובר לטהור טהור הוא רק בשהוא מחובר לדבר שאין עליו תורת כלי כלל לקבלת טומאה, וצ"ע בזה.

ט] וגיר' הגר"א, ישיבת הקרן התירה טהורה קשרה טמאה, ובביאור הגר"א ובזר זהב, דהיינו דמקום מושב המנהיג את העגלה, אינו טמא אלא בשהוא קשור לעגלה, וטעם הא דכשאינו קשור אינו טמא מדרס, כתב בחס"ד דהוא משום דבכה"ג אינו קבוע לישיבה, ובסד"ט כתב דהוא משום דבכה"ג הו"ל ישיבת צער.

י] **שם, ישיבת הסתת התירה טהורה קישרה טמאה, מיטמאה ומיטהרת אפי' י' פעמים ביום,** בחזו"א סימן כ"ו סקי"ז עמד דמ"ט היא מיטהרת, ומ"ש ממטה שכתב הר"ש לעיל ספי"ח ע"פ התוספתא דאף כשנתפרקה מקבלין אברי המטה טומאה, ולדעת הגר"א אם נתטמאה המטה ונתפרקה אין נטהרים האברים מטומאתן, והכא מ' דאף אם נטמאת המטה והתירה טהורה, וכתב לישב דהכא מיירי בקשרה בחבל אחר, א"נ סתמא דמילתא עומד החבל הראשון לתשמיש אחר והוי כמטה שנגנבה חצי', א"נ שאין כר הקרון עומד להקשר כמטה שעומדת להחזירה, עכ"ד.

יא] **שם, תניא בתוספתא, כופת חלק וכו' ושיש בו גובה טפח ר"מ ור"ש מטמאין ר"י וראב"צ מטהרין,** בחס"ד וסד"ט נקטו דהני תנאי פליגי בפלוגתת ר"ע וחכמים במשנתינו, דר"מ ור"ש ס"ל כר"ע דכופת שייחדו לישיבה טמא אף בשלא חקק בו משום ישיבה, ור"י וראב"צ ס"ל כחכמים דאינו טמא עד שיחוק בו.

והנה מהא דמייתי ר"מ ממעשה שכפה א' ב כיםין של תמרה להיות יושב עליהן ובא מעשה לפני חכמים וטימאוהו, הוכיח החזו"א סימן כ"ו סוסקי"ז, דר"ע סבר דאף כופת חלק שיחדו לישיבה טמא מדרס, והא דתנן במשנתנו שסירקו וכרכמו לרבותא דרבנן קתני לה, עכ"ד.

אמנם הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מפורש דהא דמטמא ר"ע הוא רק משום שסירקו וכרכמו ונעשה לו צורת כלי, וכן נ' בל' הרא"ש, וקשיא ע"ז מד' התוספתא דמבו' דמאן דמטמא הוא אף בלא סירוק וכרכום, ושמא ס"ל דג' דעות בדבר, דר"מ ור"ש מטמאין אף בלא סירוק וכרכום, ור"ע מטמא בשסירק וכרכם, ור"י וראב"צ אינם מטמאין עד שיחוק.

יב] ובפי' הר"ש לעיל מ"ג כתב דמתניתין דהתם דמטמאה בספסל שניטלו ב' ראשיו ויש בו גובה טפח, אתיא כר"מ, א"נ אפי' ר' יוסי מודה בהא וטעמא דכופת כחתיכת עץ בעלמא ולא חשיב כלי, עכ"ד, ובסד"ט הק', דלדרך קמא דמתניתין דהתם אתיא כר"מ, קשיא סתמא אסתמא, דבמשנתינו דעת חכמים דכל שלא חקק בו ה"ה טהור.

ולכאו' מוכרח מד' הר"ש, דמפרש דמתניתין וברייתא ב' דינים הם, דמתניתין איירי בכופת שאינו גבוה טפח, ובזה פליגי ר"ע וחכמים, דלר"ע אם סירקו וכרכמו ה"ה טמא, ולרבנן אינו טמא עד שיחוק בו, אך כל שלא סירקו וכרכמו לכו"ע הוא טהור כיון שאינו גבוה טפח, ובתוספתא פליגי היכא שהוא גבוה טפח, דלר"מ ור"ש הוא טמא אף בלא סירוק וכרכום, ולר"י וראב"צ אינו טמא עד שיחוק בו.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דהניחא לדעת הגר"א לקמן פכ"ז מ"ה דכסא שאינו גבוה טפח מקב"ט, ודינא דלעיל מ"ג הוא בשיירי כסא, שפיר י"ל דמתניתין איירי בשאינו גבוה טפח, ואפ"ה מטמא ר"ע כשסירקו וכרכמו ומטמאי חכמים כשחקק בו, אך למש"כ הר"ש והרא"ש לקמן שם דכסא שאינו גבוה טפח אינו מקב"ט, ולמדו לזה מדינא דלעיל מ"ג, לכאו' בע"כ דאיירי מתניתין בכסא שהוא גבוה טפח, והדק"ל, וצ"ע בזה.

יג] **שם, ראשי כלונסאות היו בהר הבית שעליהן אומנים יושבין ושפין האבנים ולא חשו להם חכמים משום טומאה,** בשו"ת דובב מישרים ח"ג סימן נ"ג עמד בזה, דלדעת רש"י בב"ק דס"ו: דאם גזל משכב של חבירו וישב עליו אינו נטמא מדרס, א"כ מאי ראי' מכלונסאות של הר הבית שהיו של הקדש, וע"כ לא נטמאו במדרס, כיון שלא היו של היושבים עליהן,[[2]](#footnote-3) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אמנם הנה בתורי"ד שם כתב בדעת רש"י, דלא נתמעט אלא משכב הגזול, אך כל שאינו גזול ה"ה נטמא בישיבת אחר, ולפ"ז ניחא, וגם לפ"מ שנקטו התוס' שם לדעת רש"י דאף כשאין המשכב עצמו גזול אינו נטמא, לכאו' כ"ז הוא כשיושב עליו שלא ברשות, אך כל שיושב עליו ברשות ודאי הוא נטמא, וע"כ ה"נ הכא שהיו האומנים רשאין לישב על הכלונסאות, שפיר הי' להם לטמאות אותם בטומאת מדרס, ומהא דלא חשו להם חכמים משום טומאה, ש"מ דכלונסאות שלא חקקו אותם אינם טמאים מדרס.

1. אמנם בחזו"א סימן כ"ו סקט"ז דן לפרש דאין הטעם משום שצורתו פחותה ואינו כלי, דאם שם מושב על העץ גם שם כלי עליו, אלא הטעם בזה הוא משום שכופת אינו נאות למושב ואין דרך בנ"א להשתמש במושבות כאלו, והלכך לא קרינן בו אשר ישב עליו דעומד לסלקו ממושב, וכן נראה בביאור הגר"א לתוספתא ב"ב פ"ב ה"א דטעם טהרתו הוא משום שאין דרך העולם לייחדן לישיבה.

   ועי' עוד באו"ש פכ"ו מכלים ה"ח שכתב דר"ע ורבנן הכא לטעמייהו דפליגי לעיל פ"כ מ"ד ולקמן פכ"ז מ"ה בדין עריבה ובדין בלויי נפה וכברה שהתקינם לישיבה, אם הן טמאין מדרס בלא קיצוע, וכ"כ במשנ"א וסד"ט, אך כ"ז הוא אם דינא דמתניתין הוא משום דאין הכופת מתייחד לישיבה בלא חקיקה, אך למשמעות ד' הראשונים דהוא משום דאין תורת כלי עליו, לכאו' אי"ז ענין לפלוגתייהו התם. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ע דלכאו' לא היו הכלונסאות של הקדש, דאם היו של הקדש היו אסורין האומנים לישב עליהן, וכמש"א במעילה די"ד: דהא דבונין בחול ואח"כ מקדישין הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת דילמא בעי למיזגא וזגא עלייהו, ואולי כל שיושבים לצורך עבודת ההקדש לי"ב מעילה, וכמו שהביאו התוס' בפסחים דס"ו: מירושלמי, דכל עבודה של צורך הקרבן אין בו מעילה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)