5 מטעמת ה - הערות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ב' כ"ו אייר תשע"ד

**א**

א] כתב המג"א סימן ר"י סק"ו, ז"ל, הטועם - לידע אם צריך מלח או תבלין (רש"י), משמע דאם אוכל קצת ממנו אחר הבישול לידע אם הוא טוב מקרי אכילה וצריך לברך והעיקר תלוי בכונת הלב וכו', עכ"ל.

ובטעם החילוק בין היכא שטועם קודם הבישול לידע אם צריך מלח או תבלין, להיכא שאוכל קצת אחר הבישול לידע אם הוא טוב, כתב במחה"ש שם דהוא משום דאחר הבישול אפי' חסר מלח ותבלין א"א לתקנו, ואין כוונתו כי אם לידע אם הוא טוב כמות שהוא, זה מיקרי יותר אכילה.

ונתחדש בזה, דהא דמטעמת א"צ ברכה, אין הטעם בזה משום דאין כונתו להנאת אכילה, אלא הטעם בזה הוא משום דאין כונתו לצורך עצמו אלא לצורך התבשיל, וע"כ הוא דלא חשיב כאכילה, ואשר ע"כ כל שהוא טועם אחר הבישול שכבר א"א לתקנו, ואין כונתו לצורך התבשיל, חשיב כאכילה.

ב] ובזה מתישב משה"ק בס' בתי כהונה ובס' קול בן לוי בפ"א מברכות, בדעת הרמב"ם דמטעמת א"צ ברכה אף אם הוא בולע, דמ"ש מהא דהשותה לרפואה ואית לי' הנאה מיני' צריך לברך, אף שאין כונתו לאכילה ושתי' אלא לרפואה, עיי"ש בדבריהם, ועמש"נ בזה בדברינו בענין דעת הרמב"ם בברכת השמן.

ולפ"ד המג"א ניחא, דכל הא דמטעמת א"צ ברכה, הוא רק כשטעימתו היא לצורך התבשיל, אך כל שהוא אוכל ושותה לרפואה והוי זה לצורך עצמו, הרי דכל דאית לי' הנאה מיני' ה"ה צריך לברך.

ג] ובעיקר ד' המג"א צ"ע, דלכאו' דבריו סותרים למש"כ בסימן קס"ז סקט"ז דאף כשדעתו לאכול, אינו חייב בברכה על הלעיסה, משום דמטעמת א"צ ברכה, והרי דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א בסימן תקס"ז ס"ג לענין תענית, וכ"ש דהיכא שכונתו לידע אם התבשיל טוב דא"צ ברכה.

אך הדבר פשוט, דעיקר מה שדן המג"א לאסור כשטועם אחר התבשיל, הוא רק כשטועם ובולע, דהו"ל אכילה גמורה, וכל הא דא"צ ברכה הוא משום שאין כונתו אלא לטעימה, ובזה הוא שדן המג"א דכל שטועם אחר התבשיל חשיב טפי ככונת אכילה, וה"ה צריך ברכה, אך כל שטועם ופולט דל"ה אכילה כלל, ומה"ט הוא דא"צ ברכה אף ביותר מרביעית, וכמש"כ הרא"ש, ליכא נפ"מ בכונתו, וז"פ.[[1]](#footnote-2)

ד] ובאמת דהדברים נכללים במש"כ המג"א שם עוד, ז"ל, וברוקח סימן ר"ט כתב אמרינן באגדת שמואל ויפדו העם את יהונתן מפני שאמרו מטעמת א"צ ברכה עכ"ל, משמע אפי' כונתו לאכילה דומיא דיהונתן כיון שטועם מעט א"צ ברכה, וצ"ל כיון שנפשו חשקה לאכול יותר רק הנמנע משום איסור מקרי טעימה משא"כ בס"א דאין חפץ לשתות יותר חייב לברך, מ"מ סברא שניה נ"ל עיקר וכמ"ש, עכ"ל, - ועיי"ש בפמ"ג ומחה"ש שפירשו, דמש"כ המג"א דסברא שני' נ"ל עיקר וכמ"ש, היינו דלמש"כ המג"א שם סק"י דהטועם ובולע צריך ברכה, ליכא נפ"מ בפלוגתייהו, אך היד אפרים והמגן גיבורים פירשו בע"א, והובאו דבריהם בביאוה"ל שם, וזה מבו' כנ"ל, דכל מקום הנידון בזה הוא רק בטועם ובולע, אף בטועם ופולט אין לחלק בין האופנים, ובכל ענין א"צ ברכה, וז"פ.

ה] אמנם בעיקר הדברים ילה"ע, דהנה העולת תמיד בסימן ר"י כתב, דמש"כ הרמב"ם דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא רק עד רביעית, היינו רק בטועם ובולע, אך כשאינו בולע אפי' הרבה א"צ ברכה, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו, ובשעה"צ שם כתב דכ"כ כמה אחרונים וכ"כ הגר"א בביאורו.

והמג"א שם סוסק"ו כתב ע"ז, ז"ל מ"ש הע"ת כאן לא דק דהא הרמב"ם כ' סתם ולא הזכיר אם בולעו, עכ"ל, ובפשוטו כונתו, וכן פירש המאמר מרדכי שם בסו"ד, דמסתימת ד' הרמב"ם מ' דמש"כ דמטעמת א"צ ברכה עד רביעית, הוא אף כשאינו בולעו, שהרי סתם הרמב"ם ולא הזכיר דהוא רק כשבולעו.[[2]](#footnote-3)

ובפשוטו מבו' לפ"ז, דלדעת הרמב"ם ליכא דין בפנ"ע בברכה דאינו חייב בברכה כשאינו בולע, וכל הא דאינו חייב ברכה כשאינו בולע, הוא מדינא דמטעמת א"צ ברכה, וע"כ ביותר מרביעית דליכא להתירא דמטעמת, ה"ה צריך לברך אף כשאינו בולע.

ולפ"ז לכאו' הי' נראה, דכיון דלדעת הרמב"ם כל הא דמטעמת א"צ ברכה, הוא רק כשאין כונתו להנאת עצמו, הרי דכל שכונתו להנאת עצמו ה"ה צריך לברך אף כשהוא טועם ופולט, וזה דלא כמו שנקט המג"א בסימן קס"ז בפשיטות דאף כשכונתו להנאת עצמו א"צ לברך על הטעימה, ואי נימא דלדעת הרמב"ם ה"ה צריך לברך על הטעימה בכה"ג, הרי דכל שסח אחר הטעימה, אין לנו להצריכו לחזור ולברך.

ו] וצ"ל בזה, דאף דביסוד הדין שוה דין טועם ובולע לדין טועם ופולט, מ"מ הא דכשכונתו להנאת עצמו צריך לברך, הוא רק כשטועם ובולע, דבכה"ג לא חשיב זה כלל כטעימה, אלא הוי זה אכילה גמורה, אך כל שהוא טועם ופולט, הרי דאף אם כונתו להנאת עצמו, אי"ז אלא טעימה בעלמא, וע"כ אינה טעונה ברכה.

והנה באמת לפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דביותר מרביעית צריך ברכה, הוא רק כשטועם ופולט, דביותר מרביעית חשיב זה כאכילה גמורה, אך בטועם ובולע א"צ ברכה אף ביותר מרביעית, ואך דהמג"א דקדק מד' הרמב"ם שאינו מחלק בזה, - ונראה לדעתו, דמקור ד' הרמב"ם לכך, הוא מהא דלגבי תענית לא שרי ביותר מרביעית, דמזה יש ללמוד דאף בטועם ופולט לא שרינן אלא עד רביעית, שהרי לענין תענית לא שרי אף בפחות מרביעית אלא בטועם ופולט, ונת' לעיל סק"ה בהערה.

ז] אך אכתי צ"ע בזה, דבל' הרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד נראה להדיא דלענין תענית לא הותר לטעום ולפלוט אלא כשאין כונתו להנאת הטעימה, אלא לצורך טעימת התבשיל, ונת' בזה בסימן ד' סק"ב ובסימן ג' סק"ד, ולפ"ז לכאו' ה"נ לענין ברכה, כל שכונתו להנאת הטעימה ה"ה צריך ברכה אף כשטועם ופולט, ואמנם הנה המג"א בסימן תקס"ז נקט דגם לענין תענית מותר לטעום ולפלוט אף כשכונתו להנאת הטעימה, עיי"ש, וכנראה לא ס"ל לדקדק בד' הרמב"ם לאסור בזה, וע"כ שפיר ס"ל דאף לענין ברכה א"צ ברכה כשטועם ופולט אף אם כונתו להנאת הטעימה.

והנה אמנם לדעת העולת תמיד ודעימי' יש מקום לומר בזה, דהגם דלענין תענית כל שכונתו להנאת עצמו ה"ז אסור אף כשטועם ופולט, מ"מ לענין ברכה בכל גווני א"צ לברך כשטועם ופולט, וכמש"כ הרא"ש דליכא חיוב ברכה אלא בהנאת מעיו, - אך למש"כ המג"א בדעת הרמב"ם דכל שטועם יותר מרביעית צריך לברך אף כשטועם ופולט, והרי דכל הא דא"צ לברך כשטועם ופולט הוא מכח דינא דמטעמת, הרי לכאו' בדין דאי נימא דלענין תענית לא הותר לטעום ולפלוט כשהוא מתכוין להנאת הטעימה, ה"נ לענין ברכה ה"ה צריך לברך בכה"ג, וצ"ע בזה.

**ב**

ח] מד' המג"א אלו מבו' שפירש בד' הרוקח, דאף שיהונתן בלע את הדבש, מ"מ כיון שנפשו חשקה וכו' ומיקרי טעימה, א"צ ברכה, וע"כ ל"ד לדינא דס"א דהאוכל כ"ש צריך ברכה, וכן נקטו הרבה מן האחרונים שם דבההיא דיהונתן טעם ובלע, - וצ"ע לפ"ז במה שהכריע המג"א שם סק"י דכל שטועם ובולע צריך ברכה, שהרי בד' המדרש מדרש שמואל פר' יז, וילקו"ש שמואל רמז קי"ח שהביא הרוקח שאמרו על ההיא דיהונתן דמטעמת א"צ ברכה, מבו' להדיא דאף הטועם ובולע א"צ ברכה, וכבר עמד ע"ז האלי' רבה שם, - ושו"ר שהמג"א גופי' בזית רענן שם כתב, ז"ל, ומשמע מכאן אפי' בלע מיקרי טועם כיון שאין כונתו לאכילה, עכ"ל.

ט] אמנם הנה ז"ל הרוקח בסימן ר"ט, ולא אמרן אלא אם אכל אבל אם טעם משלים תעניתו שהמטעמת אין בה משום הפסק תענית ואין בה לא משום ברכה וכו', ואמרינן באגדה דשמואל ויפדו העם אל יהונתן ולא מת שאמרו מטעמת אינה צריכה ברכה, בברכות וכו' השרוי בתענית טועם ואין בכך כלום וכו', פיר"ח טעימה זו בחיך ולרוקקו מיד שלא תעבור מן החיך וכו', עכ"ל.

והנה הרי מפורש בד' הרוקח, דהא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוא רק כשטועם ופולט, ותיקשי היאך זה מתישב עם מה שהביא מהמדרש דמה שפדו את יהונתן הוא משום דמטעמת א"צ ברכה.

והי' מקום לומר, דכל מש"כ הרוקח דטעימה היא כשטועם ופולט, הוא רק לענין תענית, אך לענין ברכה אף כשטועם ובולע אינו טעון ברכה, וכמש"כ כן הטור בדעת הרמב"ם, וע"כ שפיר ניחא מש"א לגבי יהונתן דמטעמת א"צ ברכה אף שטעם ובלע, ואף שאמרו שם גם דמטעמת אין בה משום הפסקת התענית, י"ל דהיינו רק דאי"ז מבטל את התענית, אך מ"מ ה"ז אסור בתענית, ודו"ק.

י] אמנם הנה ז"ל השבלי הלקט רע"ט, כתב רבינו יצחק זצ"ל ומפרשי רבנן דצריך לאיזדוהרא כי היכי דלא ליבלע כלום וכו', ונראה בעיני וכו', ותו מאי תניא מטעמת א"צ ברכה והלא אסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה ואפי' פחות מכשיעור צריך ברכה לפניו וכו', אלא ודאי מטעמת בלא בליעה קאמר וכו', ובאגדה דשמואל פר' י"ז מפרש וכו', עכ"ל, והרי דאף שכתב להדיא דדינא דמטעמת הוא רק כשטועם ופולט בין לענין תענית ובין לענין ברכה, אפ"ה הביא למש"א באגדה דמה שפדו את יהונתן הוא משום דמטעמת א"צ ברכה וכו', - ויש להוסיף, דבד' השבה"ל שם מבו' להדיא, דכל שבולע חשיב זה כאכילה, (וע"כ הוכיח דלא איירי כשבלע ממש"א בגמ' דאם אכילה ושתי' קביל עלי' שרי לטעום משום דלא קאכיל ושתי), וע"כ אין לישב דאף כשבולע לא חשיב כאכילה, אלא הוי זה דין בפנ"ע דאסור בתענית ודצריך ברכה.

יא] ולולי דמסתפינא הי' נראה ללמוד מזה, דיהונתן לא בלע כלל מן הדבש, אלא טעם טעימה בעלמא, וכנראה הוא משום דמיד כשנתן המטה עם הדבש בפיו אמרו לו שהשביע אביו שלא לאכול, וע"כ לא בלע את הדבש, וזהו שאמרו במדרש דמה שפדו את יהונתן, הוא משום דמטעמת א"צ ברכה וכו', ולא חשיב הטעימה כאכילה.

ובזה מתישב עיקר מה שעמד המג"א ע"ד הרוקח, דמ"ט הוי זה בכלל מטעמת, ומ"ש מכל אוכל פחות מכשיעור דטעון ברכה,[[3]](#footnote-4) ולפי הנ"ל ניחא, דכיון דלא בלע יהונתן את הדבש והו"ל טעימה בעלמא, הוי ככל מטעמת דאינה טעונה ברכה, ואך שנלמד מזה, דהא דכשטועם ופולט א"צ ברכה, הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, עמש"נ בזה בסימן ג'.

**ג**

יב] כתב החיי אדם בכלל מ"ט ס"ד, ז"ל, אסור להפסיק בדבור אפילו בשעה שהוא לועס עד שיבלע דהא על הלעיסה א"צ ברכה כלל וכו', ונראה לי דאפי' לא בלע רק הטעם שמצץ בפיו מן הלעיסה, אין צריך לברך, דבסי' ר"י מיירי מטעמת אין צריך ברכה, שאין כוונתו לאכילה כלל אלא לטעימה, (ומ"ש המ"א שם והוא הדין לועס ופולט, היינו שאין כוונתו לאכילה, דאטו המוצץ מאיזה דבר הקיוהא שיש בו לא יברך כדאיתא בסי' ר"ב סט"ו), עכ"ל.

ונתחדש בד' החיי אדם, דאף לדעת הסוברים דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא רק כשטועם ופולט, ובכה"ג הרי א"צ ברכה אף כשנתכוין להנאת הטעימה, מ"מ נתחדש עוד בדינא דמטעמת, דכיןון שאין כונתו לאכילה א"צ ברכה אף כשהוא בולע את הטעם שמצץ בפיו, אך כל שכונתו אכילה, ה"ה צריך ברכה על בליעת הטעם, והוכיח כן החיי אדם ממש"כ השו"ע בסימן ר"ב סט"ו דהמוצץ קנים מתוקים מברך עליהן.

ואמנם צ"ע בזה, דבד' הרא"ש בסוגיין נראה להדיא, דהא דמטעמת א"צ ברכה, אי"ז כלל משום שאין כונתו לאכילה, אלא הוא משום דליכא הנאת מעיו, והיינו או כמש"כ הב"י דהוא משום דלא חשיב זה אכילה, או משום דחיוב ברכה הוא רק בדאיכא הנאת מעיו, ולפ"ז תיקשי דמ"ט א"צ לברך אף כשהוא בולע את הטעם שמצץ בפיו.

אמנם י"ל בזה, דהא דא"צ לברך על בליעת הטעם, אי"ז עיקר דינא דמטעמת, דעיקר דינא דמטעמת הוא דכיון דליכא הנאת מעיו א"צ לברך, ואך דמ"מ כשהוא בולע את הטעם יש לנו לחייבו בברכה על בליעה זו, ובזה הוא דאמרינן דכל שאין דעתו ע"ז לאו מידי הוא, וע"כ הדר דינא דהו"ל כמטעמת דא"צ ברכה.

יג] ושמעתי לדון בעיקר ד' החיי אדם, דלכאו' יש מקום לחלק בין היכא דהוא מוצץ ממשות ממש, דבכה"ג ודאי דהוא צריך לברך, שהרי ממשות זו עצמה הויא אוכל הטעון ברכה, לבין היכא דליכא אלא טעם גרידא, ואינו בולע את טעם זה דאין בו ממשות, אלא דטעם זה נבלע ברוקו והוא בולע את רוקו, די"ל דע"ז ליכא חיוב ברכה, - וכ"ה מוכח לפ"מ שנסתפק הביאוה"ל בסימן קס"ז שם בדעת המג"א דאף אם סח אחר שבלע את הטעם צריך לחזור ולברך, ולפ"ז בע"כ צ"ל, דל"ד למוצץ קנים מתוקים, שהוא מוצץ את הממשות שבתוכם, וע"כ ה"ה צריך לברך ע"ז, ועפי"ז יש מקום לדון בדין גומי לעיסה דאינו טעון ברכה, וצ"ע.

1. והנה יש שדנו דלדעת הסוברים דמטעמת א"צ ברכה אף כשטועם ובולע, ה"נ השותה משום אי נעימות או השותה לצורך אמירת לחיים וכיו"ב, א"צ ברכה, ויש שדנו דאף האוכל דבר כדי לברך עליו ולפטור דבר אחר שהוא מסופק בברכתו, לא יהא טעון ברכה, - אך נראה פשוט דל"ד כלל, דלא מיבעיא למש"כ המג"א בדעת רש"י דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא רק כשטועם לצורך התבשיל, דודאי דבהני גוני צריך ברכה, אלא אף אי נימא דגם בטועם את התבשיל אחר בישולו וכיו"ב א"צ ברכה, וכמש"כ האלי' רבה והפמ"ג שם, כ"ז הוא משום שאין כונתו לאכילה ושתי', אך בהני גווני הרי כונתו היא לאכילה ושתי', ואך שאין מטרתו להנאת עצמו אלא למטרה אחרת, וזה אינו טעם לפטור מברכה, - ואמנם למש"כ המג"א בדעת הרוקח יש מקום לדון דבהני גווני יהא פטור מברכה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לסייע לד' המג"א בזה, דהנה הרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד כתב דבתענית מותר לטעום את התבשיל וכו' והוא שלא יבלע אלא טועם ופולט, והאחרונים נקטו דלדעת הרמב"ם גם בתענית אסור לטעום יותר מרביעית, ופירשו כן למש"כ הרמב"ם שם דמותר לטעום כדי רביעית, דהיינו דרק כדי רביעית מותר אף יותר מרביעית אסור, וכ"ה משמעות הגמ' בסוגיין דמש"א עד רביעית קאי על תענית, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"ד, ולפ"ז מבו' להדיא דדינא דעד רביעית הוא אף בטועם ופולט, וא"כ ה"ה לענין ברכה אף הטועם ופולט יותר מרביעית צריך ברכה, אך למש"נ הנחלת צבי בסימן ר"י בדעת הרמב"ם דבתענית מותר לטעום יותר מרביעית, הרי דאדרבה מבו' מזה דבטועם ופולט מותר אף ביותר מרביעית, וכמש"כ הנחלת צבי שם.

   אך יש לדחות, דשאני דין ברכה מדין תענית, וכאשר כ"ה דעת הרא"ש, דבתענית אסור לטעום יותר מרביעית ולענין ברכה אף יותר מרביעית א"צ ברכה משום דליכא הנאת מעיו, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם, - והיינו דהגם דביסוד הדין כל שטועם יותר מרביעית הוי הנאה חשובה, וע"כ כשהוא בולע ה"ה צריך ברכה, ולענין תענית ה"ז אסור אף כשאינו בולע, מ"מ לענין ברכה כל שאינו בולע לי"ב חיוב ברכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והוצרך המג"א לחלק דכיון שנפשו חשקה לאכול יותר רק שנמנע משום איסור מיקרי טעימה, ונתחדש בזה, דכל הא דאכילה פחות מכשיעור חשיבא כאכילה הוא רק כשדעתו לאכול פחות מכשיעור, אך כל שדעתו לאכול כשיעור, אין חשיבות אכילה על הפחות מכשיעור שאוכל מתחילה, וע"כ כיון שמתחילה הי' דעת יהונתן לאכול עוד, ואח"כ נמנע משום האיסור, לא חשיבא אכילתו הראשונה כאכילה, - ונמצא בזה טעם חדש למש"כ הפוסקים בסימן קס"ז דלכתחילה אין להפסיק עד שאוכל כזית, - ואמנם יש מקום לדון, דכל הא דלא חשיבא האכילה פחות מכשיעור כאכילה, הוא רק אם לבסוף לא אכל יותר, אך אם אכל לבסוף כשיעור, איכא חשיבות אכילה אף על תחילתה, אך לכאו' לפ"ז היינו רק כשיאכל כשיעור בתוך כדא"פ, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)