ערכין פ_ק - הרב אברהם זנגר
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין

**ב.**

ביסוד דין ערכין דנו האחרונים ג' דרכים;

**א.** דהוי ככל נדר דעלמא שיסודו משום מוצא שפתיך ובל יחל, ודמי ל'דמי פלוני עלי' דהוי נדר צדקה לבדק הבית, אלא דחידשה תורה מגזה"כ דל' ערך הוא סכום קבוע וכשאמר ל' ערך הוי כאומר נ' שקלים עלי. [וכל הדינים המיוחדים של ערכין הוא רק משום דלשונו מתפרש דמתחייב לפי כל דיני התורה של פרשת ערכין]. וכ' החזו"א כ"ט ב' דלפ"ז אם לא ידע מפרשת ערכין שבתורה לא חל דאין פיו ולבו שוין.

**ב.** במסקנתו נקט החזו"א דהוי כעין התפשת נזירות דמחיל על עצמו חיוב התורה של פרשת ערכין, וכל הנודר לפרשת ערכין התורה הטילה עליו את החיוב וחייב מכח העשה של פרשת ערכין ולא מכח הבל יחל [אלא דיש גם בל יחל כמו בנזירות דכל חיוב שחל מכח דיבורו מחויב לקיימו]. ועוד כ' החזו"א דחל החיוב רק אחר שהעריכו הכהן.

וכ"ה מפורש ברשב"א קידושין יג: זה לשונו; מלוה הכתובה בתורה פרש"י ז"ל כל שהיא מצות המלך עליו כגון הך דיולדת דחובה מוטלת עליה, אבל מלוה אע"פ שכתוב בתורה וכו' אינה קרויה כתובה בתורה לפי שלא הוטל עליו חובת מצות מלך אלא מעסקי מעשה עצמו, וערכין ונזקין אף על פי שאינן חובה עליו אלא ממעשה עצמו וכו' דאם לא העריך אינו נותן כלום לכהן מחובת מצות המלך אפ"ה כתובה בתורה היא וכו' לפי שהמעריך אינו מחייב עצמו בסך ידוע אלא שאומר ערך פלוני עלי ובדבור זה חייבתו מצות המלך לתת לפי שניו אע"פ שלא הוציא חיוב סך בפיו, עכ"ל.

**ג.** בשלטי הגיבורים ע"ז יג. כתב דהוא כמקדיש את הנערך לגבוה וחייב לפדותו ע"י תשלומי הערכין. [ובזה יישב קושיית הר"ן שבת קנ. מ"ט אין מעריכין בשבת אע"ג דשרי לפסוק צדקה לעניים בשבת. זה לשונו; י"ל דגם האומר ערכי עלי הוי כמקדיש שפיר כלי ידוע דהיינו גופו ועצמו שהוא מקדישו אלא שפודהו אח"כ מיד הקדש בדמי ערכו ודמי למקח וממכר משא"כ במחייב עצמו לתת כך וכך לגבוה, עכ"ל]. ובס' גבורות שמונים אות מ"ט למהר"י ענגיל הוסיף לבאר דה"ה במעריך את חבירו יכול להתפיס עליו קדושה כיון דאין חבירו מפסיד כלום לפי שחיוב הפדיון הוא על המעריך בלבד.

ובמנ"ח ש"נ סקי"א הביא מד' הרמב"ם פט"ו ממעשה"ק ה"א דהמקדיש חפץ אינו יכול לחזור בו תוכ"ד אבל המתחייב להקדיש חפץ יכול לחזור בו תוכ"ד, ובהגה' המנ"ח הביאו מהגר"מ זמבא זצ"ל דלענין ערכין יהא תלוי בצדדים הנ"ל וע"ש שהוכיח מהרמב"ם דאינו יכול לחזור תוכ"ד וביאר עפ"ד שלטי הגיבורים.

במנ"ח שם נקט דאע"פ שמי שהיה עני ונידון בהשג יד לתשלום מועט ולא שילם הכל ואח"כ העשיר חייב לשלם כעשיר, מ"מ אם שילם רוב החוב ונשאר חייב רק פחות משוו"פ והעשיר אינו מתחייב עוד אלא רק להשלים הך פחות משוו"פ, כי פחות משו"פ לא חשיב ממון בכה"ת ואינו בגדר מחויב לגבי השג יד ע"ש. ובס' שמועת חיים עמ' רמ"ג כ' דזהו לשיטתו דהוי בגדר חוב גרידא, אבל אם הוי דין פדיון ודאי לא שייך פדיון כלל בפחות ממה שקצבה תורה ואף אם חיסר פחות משוו"פ אינו פדוי ע"ש הוכיח כן מפדיון שדה אחוזה.

אמנם הקשו האחרונים ע"ד שלטי הגיבורים מדין ערך סתום המבואר להלן ד: (כלומר שהעריך באדם סתם) שדינו דנותן כפחות שבערכין, ולכאו' לא שייך הקדשה בכה"ג דהא לא העריך אדם פלוני. [ויש שכתבו דיש ב' דינים בערכין, ודין הב' נתחדש בדין ערך סתום שנלמד מקרא 'ערכך' ע"ש].

והנה בנזיר סב: מבואר דילפינן מקרא דמופלא הסמוך לאיש יכול להעריך (כמבואר בגמ' כאן), והקשו האחרונים מה צריך לזה קרא ומאי שנא מכל נדר, ולב' הצדדים האחרונים ניחא דהוי דין ופרשה מחודשת שחייבתו תורה ואי"ז מדין נדר דעלמא.

עוד דנו האחרונים אם יסוד דין הערך הוא חליפין ודמים, כלומר שהחיוב נתפס על שווי הנערך כמו ב'דמי עלי' אלא דגזה"כ מהו השווי לענין זה, או דאי"ז כלל שווי ודמי האדם אלא הוא ענין מחודש של סכום שקבעה תורה לפי כבוד האדם ומציאותו (ל' החזו"א סק"א).

וע"ש עוד בחזו"א שחידש דלולי פרשת ערכין בתורה היה פטור מכלום לפי של' ערך אינו מתפרש שווי כלל (כמו דמים), והוכיח כן דאם נימא דלולי פרשת ערכין מתפרש ל' ערך כל' דמים א"כ גם אחר הפרשה נימא דהממועטים מפרשת ערכין יתחייב עליהם מדין דמים. ולהלן בהמשך הסוגיות יבואו עוד דברים בכ"ז.

🞛

ביסוד דין נדרים בדמי אדם האריך בחידושי הגרי"ז להוכיח דאי"ז כמתחייב דמים בעלמא להקדש ומה שתלה באדם הוא רק פירוש לאיזה סכום מתכוין, אלא הוא דין מיוחד באדם שאפשר לידור בדמיו ולהתחייב 'דמי אדם' ע"ש, והוכיח כן מהמבואר ברמב"ם פ"ג הי"ג דיש חיוב אחריות במפריש דמי אדם כמו בערכין ולא כשאר מפריש מנה לבדק הבית, וכן הוכיח ממה שהוצרך הרמב"ם שם ה"ט לבאר הטעם דאין דין הישג יד בדמי אדם, ואם נימא דהוי כמקדיש מנה לבד"ה פשיטא דאין בזה דין הישג יד. וכן הוכיח מהמבואר ברמב"ם דגוסס הוא בר דמים אע"פ שבפועל אינו שווה עתה כלום (דאין מי שיקנה עבד גוסס), ובע"כ שהוא דין מיוחד של דמי אדם וכל שנדר באדם הוא מתחייב דמי אדם בעלמא, וכן הוכיח מד' הראשונים דשמין אותו כעבד כנעני אע"פ שלא שייך בו מכירה כזו בפועל, ובע"כ דהוי רק שומא לשוויותו בעצם דהם דמיו, ושאני מנוול ומוכה שחין דמבואר בגמ' שאינו נידר לפי שבמהותו אינו בר דמים.

ועפ"ז כ' הגרי"ז ליישב קושיית התוס' מ"ט מנוול ומוכה שחין אינו בר דמים מחמת שאפשר למוכרו לקנס, דלהנ"ל לא תלוי במה שבפועל אפשר לקבל עבורו דמים אלא רק אם במהותו הוא בר דמים הו"ל נודר דמי אדם. וע"ש עוד ובשיעורי הגרמ"ד בארוכה.

🞛

רש"י ד"ה מעריכין. 'אם אמר על אחד ערך פלוני עלי וכו'. נערכין. 'אם אמר ערכי עלי או אם אמר אחר עליו ערך פלוני עלי'. הקשו האחרונים מ"ט גבי מעריכין לא כ' רש"י הציור שאמר ערכי עלי, דהא כה"ג הוא מעריך וגם נערך. וכ' הברכ"י יו"ד סי' רנ"ט דהישוב פשוט, דברישא עדיין לא הוזכר דהכל נערכין ולכך פרש"י רק דמעריך אחר, דדילמא הוא עצמו מעריך ואינו נערך.

🞛

**נשים ועבדים.** עי' רש"י ותוס' איך משכח"ל שישלמו, ובשו"ת שואל ומשיב מהדו"ק ח"ג קצ"ה הוכיח מכאן דאין הבעל חייב לשלם נדרי הקדש וצדקה של אשתו, דהא 'הערכים הם נדר מכלל נדרי הקדש' כל' הרמב"ם פ"א ה"א.

🞛

**טומטום.** בגמ' בכורות כב. מבואר דלמ"ד טומטום ספיקא הוא הרי הוא נערך (וכ' רש"י שם דלחומרא נערך כזכר), ולפ"ז צ"ל דמשנתינו כמ"ד בריה הוא. אולם תמה הלח"מ פ"ד מאישות הי"א דהרמב"ם פסק בכ"ד דספיקא הוא ואעפ"כ פסק כמשנתינו דאינו נערך, וכן הקשה הגרי"ז כאן והניח בצ"ע. [ומטו בשם הגר"ח דבחילוקי הדינים בין זכר לנקבה יש ב' סוגים, דיש דינים התלויים בזכרות ונקבות שהם החפצא של זכר ונקבה, ויש דינים התלויים בשם הגברא של זכר ונקבה המתיילד מהנ"ל. וטומטום הוא ספק על החפצא אם הוא זכר או נקבה אבל כלפי שם הגברא ודאי בריה ומין בפנ"ע הוא, ולענין דין ערכין י"ל דפליגי הסוגיות אם תלוי בשם הגברא או בחפצא של האדם, והרחיב בזה ממק"א, ולפ"ז ביאר דתנא דמשנתינו ס"ל דאזלינן בתר שם הגברא וזה הפי' דבעינן זכר ודאי ונקבה ודאית, דאי"ז משום דלא ניתן דין ערכין בספק אלא הפי' הוא דהוי מין ובריה בפנ"ע אע"פ שלגבי עצם החפצא שבו הרי הוא ספק, ואילו הסוגא שם אזלא כמ"ד דתלוי בחפצא שבו ולענין זה ספיקא הוי. [וע"ע בחי' הגר"ח סטנסיל בענין טומטום לקרבנות, ועי' ב"י או"ח סי' תרפ"ט בהא דטומטום אינו מוציא בקריאת המגילה אע"פ שאשה מוציאה את האיש, דבעינן שיהא ניכר אם הוא זכר או נקבה].

**כתבו** המנ"ח ש"נ ג' ושפ"א ועולת שלמה ד: דאף אם נקרע הטומטום אח"כ ונתברר שהוא זכר או נקבה פטור, דכל שלא היה ידוע בשעת הנדר לא חל הנדר. אולם מדברי הרדב"ז פ"א ה"ה משמע לא כן ע"ש וצ"ב.

עוד כ' השפ"א דה"נ בדמי טומטום אף אם נתקרע ונמצא זכר אינו נותן אלא דמי טומטום שלא נתקרע, דבתר שעת הנדר אזלינן.

🞛

רש"י ד"ה הכל מעריכין 'ושמין אותו כעבד הנמכר בשוק'. לגבי שומת נזקי גוף נחלקו רש"י והרא"ש ב"ק פג: אם שמין כעבד עברי או כעבד כנעני, ובקצוה"ח סי' ת"כ א' נקט דה"ה בזה תלוי בפלוגתא זו, אולם בחי' הגרי"ז דן לחלק דאף לד' רש"י שם דשמין אותו כעבד עברי היינו משום דכך הפסדו אבל הכא אינו אלא דין שומא בעלמא וא"כ אפשר דלכו"ע שמין אותו כעבד כנעני, אך דחה דגם בנזק אי"ז משום ההפסד כמו בנזקי שור אלא חיוב תשלומין מחודש מן התורה [ויסוד הדברים מבואר בחי' הגר"ח פ"ה מטוען ונטען ה"ב] ובע"כ ס"ל לרש"י דלא שייך כלל שומת עבד כנעני בישראל כיון שאינו בר הכי וממילא אין מקום לחלק ביניהם.

🞛

תוד"ה נשים ועבדים. **'ועבד אף על גב דגבי מצות יש לו דין אשה לפי ערך זכר הוא נערך, דלא אישתמיט תנא דלימא אם היה נערך כאשה'.** ז"ל הגרע"א; לענ"ד ראי' לזה מדקתני דטומטום אינו נערך דבעי זכר ודאי ונקבה ודאית, ואם איתא דערך עבד כאשה משכחת דטומטום נערך דהיינו עבד טומטום דהוי כולו אשה, עכ"ל.

מבואר מדברי הגרע"א שנקט דהחסרון בזכר ודאי הוא רק כל שבאנו לקבוע את הערך מצד מה שהוא זכר או נקבה, ולא שנתמעט טומטום מעיקר הפרשה מחמת מה שאינו זכר ודאי. אולם מהגמ' בבכורות מב. שחילקה בין טומטום לאנדרוגינוס דרק מה שהוא בריה נתמעט משמע לכאו' דהמיעוט הוא מעיקר הפרשה מחמת שהוא בריה בפנ"ע שלא דיברה התורה עליו, ועי'.

🞛

משמעות דברי התוס' דמסברא היו נוקטים דנערך כאשה אלא שהוכיחו לא כן מסתימת המשנה. וצ"ב מהי הסברא לדונו כאשה. ויל"ד בתרי אנפי;

**א.** דיסוד החילוק בין זכר לנקבה הוא מחמת חילוקם בחיוב מצוות, וממילא עבד כאשה הואיל וחייב במצוות כאשה. [אך יל"ע דהא קטן וגדול מגיל חמש עד עשרים ערכם שווה אע"פ שהקטן אינו חייב במצוות, ויש לחלק דקטן הוא בר הכי לכשיגדל משא"כ עבד דבעי שחרור, ועדיין צ"ע משוטה].

**ב.** עוי"ל דמחמת ההיקש 'לה לה מאשה' דנו תוס' דנילף מזה דנערך כאשה. וכ"ה בשטמ"ק השלם בשם תוס' הרא"ש.

והא דבאמת לא ילפינן זאת מההיקש י"ל לפי הצד באחרונים דיסוד דין ערכין הוא מדין שווי, ולפ"ז י"ל דהחילוק בין זכר לנקבה תלוי בטבע בריאתם, דגזה"כ דלענין זה זכר שווה נ' ונקבה שווה ל', ולזה לא מהני ההיקש, [וכעי"ז כתב בקובץ הערות סי' י"א סק"ג לבאר הא דשנות גדלות דעבד הוא בן י"ג ולא בן י"ב כאשה, כי חילוק זה תלוי בטבע בריאתם].

וע' שטמ"ק שם בשם הרא"ש; 'ובתו"כ דריש גרים ועבדים מנין וכו' משמע דלערך איש מרבה להו'. ובחי' הגרי"ז הקשה דהא בתו"כ שם מרבה גם שפחות ומשמע דמרבה רק שהם בכלל ערכין אבל לא אמוּר שם באיזה ערך.

ואולי י"ל דכוונת הרא"ש דלולי הילפותא ס"ד דהמקור לדין ערכין בעבד הוא מההיקש 'לה לה' מאשה וממילא נימא דנערך כאשה, אבל מאחר דיש כלפיו ילפותא בפנ"ע מהיכ"ת לדונו כאשה לענין זה.

[והנה נחלקו הראשונים אם לולי הילפותא 'לה לה מאשה' היה עבד כנעני חייב במצוות כאיש או פטור מכל המצוות כולן, ובהגה' השו"מ על הנוב"י תנינא חו"מ סי' י"א ציין לתוס' דידן דמשמע דלולי הילפותא היה פטור מכולן, וכוונתו נראה כעין מש"כ בד' הרא"ש דהס"ד דתוס' הוא לפי שכל המקור לדונו כישראל הן לגבי מצוות והן לגבי ערכין הוא מהילפותא מאשה, ולכך ס"ד דדינו כאשה. אכן צ"ע בכ"ז דהא יש מ"ד להלן ה: והכי קיי"ל דעכו"ם נערך ומהיכ"ת דעבד כנעני גרע מיניה].

ובעיקר ד' תוס' והרא"ש יל"ע ממש"כ החזקוני והספורנו שמות פכ"א פל"ב בטעם שיעור ל' שקלים האמור על שור שהרג עבד כנעני, דהוא כערך נקבה בחיוב ערכין, דעבד כאשה דגמרינן לה לה מאשה וחייב במצוות כמותה ע"ש. ולפו"ר משמע דנקטו דנערך בל' כאשה, וצ"ע. [ועי' בס' השג יד סי' ה' מש"כ לחלק].

🞛

**הכל מעריכין לאתויי מופלא הסמוך לאיש.** בחולין ב. פרש"י; 'ואע"ג דקטן הוא זה הנודר חייב ליתן כפי שנים של נערך', וכ"ה ברמב"ם פ"א הט"ו דחל חיוב על הקטן, ובמנ"ח מצוה ש"נ תמה דהא אינו בבל יחל כמבואר בנדה מו. וברמב"ם פי"א מנדרים ואיזה חיוב יש לו לקיים נדרו, ובודאי אם אינו רוצה לשלם אין כופין אותו דקטן לאו בר כפיה הוא. וכתב דיש לפרש באופ"א שאם הקדיש דמים לקיום נדרו חל עליהם ההקדש מחמת חלות הנדר של הערכין.

ובד' רש"י והרמב"ם כתב האחיעזר ח"ג ס"ז דאה"נ אין חיוב גברא של מצוה לקיים חיובו אבל יש חיוב ממון עליה דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וחל עליו חיוב ממון ושיעבוד נכסים. וכעי"ז מצאנו בע"ז ה: דעכו"ם שנדר להביא קרבן חייב להביא, והקשה הגרע"א בגהש"ס דהא אינו בבל יחל, ותי' קה"י שם סי' ב' דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וחל חיוב ממון, וכן הביא בשם האבנ"מ, ע"ש בהרחבה.

ובס' הפלאה שבערכין כתב דנפ"מ שיהא מחויב לשלמו כשיגדיל, והכריח כן דבלא"ה הא אין אנו יודעים שהוא מופלא הסמוך לאיש אלא רק לאחר שהביא ב' שערות בתוך שנה זו ואיך אפשר להוציא ממנו ממון. [אמנם בד' המנ"ח משמע דנקט דאין חיוב ממון כלל אף לכשיגדיל דכיון שלא חל בשעת הנדר תו לא חל].

ועי' בחי' הגרי"ז להלן יז. שכ' להסתפק בזה אם חל חיוב ממון מיד על הקטן או רק לכשיגדיל, וכ' נפ"מ אם היה עשיר והעני אח"כ להשיטות דאינו נידון בהשג יד כיון שהיה עשיר בשעת חיובו.

תוד"ה חרש שוטה וקטן. **'משמע דאית ליה דמים לחרש והא דאמר פרק החובל חרשו נותן לו דמי כולו בחרש שאינו יכול להתרפאות אי נמי פירש ר"ת דחרש בידי שמים אית ליה דמים'.** צ"ב מה החילוק בין חרש בידי אדם לחרש בידי שמים. ומצאנו בפסקי רי"ד ב"ק פה: שביאר דחרש בידי שמים יש לו תקנה ומתפקח. אך בד' התוס' צ"ב דהא כבר כ' כן בתי' קמא דהכא מיירי בחרש שיכול להתפקח. ועי' בנוב"י (אהע"ז מהדו"ק סי' נ"ג) דהחילוק בין ב' התי' הוא אם סתם חרש בידי אדם אינו יכול להתרפאות ולא בעי בדיקה או גם חרש בידי אדם בעי בדיקה אם יכול להתרפאות.

🞛

**נערכין לאתויי מנוול ומוכה שחין, סד"א נדר בערכך כתיב כל שישנו בדמים ישנו בערכין וכו'.** העיר הגרמ"ד שליט"א מאי ס"ד דהאי היקש כאן, והרי הוי חסרון היכ"ת מה שאינו בדמים, וביותר לפ"מ שנקטו התוס' דעבד מנוול ומוכה שחין ישנו בדמים לקנס, הרי דאינו מופקע במהותו מדמים אלא הוי רק חסרון היכ"ת דעתה לית ביה שוויות. ולכאו' י"ל להצד דיסוד דין ערכין הוא כנדרים אלא דגזה"כ להעריך שוויו בסכום קבוע, לפ"ז י"ל דכל שאין לו שום שוויות ילפי' מגזה"כ דלא קצבה לו תורה מידי, דלא חידשה לו תורה שוויות אלא רק קצבה את שוויותו כשיש לו איזה שוויות, ועי'. עוד דנו ליישב עפ"ד הגרי"ז דהוי דין מסוים של 'דמי אדם' שחידשה תורה, לפ"ז י"ל דאם אין לו שוויות הרי דפקע ממנו עתה דין דמים דזהו דין שחל בחפצא, ועי'.

🞛

תוד"ה לאתויי מנוול ומוכה שחין. **'משמע דקאי נמי אעבדים דמתני' ויש להקשות דהא מיבעיא לן בפרק השולח עבד שמכרו רבו לקנס מהו אלמא אית ליה דמים'.** בספר השג יד סי' א' דקדק מל' התוס' דאף להצד דעבד שמכרו רבו לקנס אינו מכור נקטו תוס' דיש לו דמים. וביאר דהא דא"א למכור הוא משום דהוי דבר שלא בא לעולם כמבואר שם בגמ' אבל הא מיהא מוכח משם דיש לו שוויות בחפצא, ולענין נדרי דמים אי"ז תלוי אם הוא ראוי להימכר בפועל בשוק אלא אם יש בו שווי בעצמותו. [ויש להביא דוגמא לזה מד' הראשונים דישראל נישום כעבד כנעני אע"פ שאינו בר הכי].

והנה בחי' הגרי"ז דקדק מל' התוס' דלא קשיא להו אלא על עבדים, ולכאו' תקשי גם על ישראל לפ"ד הראשונים דישראל נישום כעבד כנעני, וא"כ ה"נ בזה נימא דישראל מנוול ומוכה שחין יש לו דמים לענין מכירה לקנס אילו היה עבד כנעני.

ולכאו' יש לחלק דשוויות מצד מכירה לקנס אינו בעצמותו של האדם אלא רק מחמת שיש לו דיני עבד כנעני וזה לא שייך בישראל משא"כ שוויות מכירה של עבד כנעני הוא שוויות מצד עצמותו של האדם, ועי'. וכעי"ז תי' הגרי"ז אלא שתלה זאת במה שיסד דנדרי דמים הם דין מסוים שנתחדש דאפשר לידור בדמיו ואי"ז סימן גרידא לגובה הסכום שנודר, ולפ"ז שפיר י"ל דאי"ז תלוי בשוויות האדם בפועל אלא בשוויות עצמותו של האדם, ולפ"ז תי' כנ"ל.

אלא שכתב דלפ"ז יש ליישב עיקר קושיית התוס', דאף גבי עבד אינו נידון כדמי העבד בעצמותו אלא הוי רק היכ"ת לקבל עליו דמים ולכך נידון כאין לו דמים.

🞛

שם. **'וי"ל דהכא בטריפה איירי, וא"ת ההורגו יתחייב הואיל ואיתרבי בנפשות אלמא איקרי נפש דמהאי טעמא מרבינן להורג בן יום אחד פרק יוצא דופן ואע"ג דשמא נפל הוא'** וכו'. חידשו התוס' דטריפה נערך לפי שהוא בכלל נפש כל דהו, והקשו ע"ז מהא דההורגו פטור לפי שאינו בכלל נפש כמבואר בסנהדרין עח., והרי גם לענין רציחה סגי בנפש כל דהו כדחזינן דההורג ספק נפל חייב אע"ג דלא הוי נפש גמורה. ותי' התוס' דבאמת אין חיוב מיתה על רציחת ספק נפל ע"ש, וממילא יש מקום לחלק בין ערכין לרציחה, דרק בערכין סגי בנפש כל דהו משא"כ ברציחה. כן ביאר בס' ברכת כהן תוכן דברי התוס'.

וביאור החילוק בין ערכין לרציחה האריך לבאר דהא דהורג טריפה פטור אי"ז משום דאינו נפש בעצמותו אלא רק לגבי רציחה דצריך לחדש בו סיבה של נטילת נפש וטריפה יש בו כבר סיבת מוות, ע"ש בארוכה.

🞛

בשטמ"ק אות א' ואות י' כתב דאיכא רבותא בפחות מבן חודש דנידר אע"ג דלא יצא מכלל נפל. וצ"ב מה הרבותא בזה והא סו"ס הוא שווה להימכר בשוק ומה אכפת לן אם הוא נפל או לא. אכן לפ"ד הגרי"ז ניחא, דהוא דין דמים בעצמותו, וכל שהוא נפל אין לו דמים דכמת הוא חשוב ומת אינו בפרשת דמי אדם (אף אם יצויר שיתנו עבורו דמים), וכ"כ הגרמ"ד שליט"א, וע"ש מש"כ לדחות. [ויל"ע לפ"ז מה הדין אם מת אח"כ ונתברר שהוא נפל האם פקע למפרע הנדר או לא. אכן מסתבר דלא פקע, דאין בזה דין למפרע אלא תלוי בשעת הנדר וכמו שהבאנו לעיל בשם השפ"א גבי טומטום שנתקרע].

🞛

תוד"ה כל שישנו בדמים ישנו בערכין. **'לאו דווקא דהא איכא דיקלא וארעא אלא כל אדם שישנו בדמים קאמר'.** מתבאר מדברי התוס' דדין נדרי דמים שייך גם בחפצים ולא רק באדם, אולם מדברי הרא"ש המובא בשטמ"ק לקמן יח. הוכיח הגרי"ז דפליג וס"ל דרק באדם נאמר דין נדרי דמים, [דהרא"ש הביא תוספתא חומר בבהמה מבאדם שאם אמר דמי בהמה עלי ומתה חייב דמי אדם עלי ומת פטור, וביאר הרא"ש דאיכא ילפותא גבי נדרי דמים דמשלם כשעת נתינה וזה שייך רק באדם ולא בשור]. וביאר הגרי"ז ד' הרא"ש ע"פ מה שהרחיב לייסד דדין נדרי דמים הוא דין מחודש של נדר בדמי אדם, ונקט הרא"ש דזה לא נתחדש אלא בדמי אדם, אבל הנודר דמי בהמה הוי כנדר בעלמא שמתחייב סכום מסוים ומה שהזכיר בהמה הוא רק לסימנא איזה סכום הוא נודר.

🞛

**יורש סומך.** בפי' רבינו גרשום כתב דמיירי שהפריש האב קרבן ומת קודם שסמך עליו אזי היורש סומך, ומשמע דאם סמך האב אין היורש סומך, וצ"ע איך מועלת סמיכת האב עבור הבן.

ובפשוטו הביאור בזה דסמיכה הוא דין בקרבן שיתקיים בו סמיכה, ורק בעלים כשר לסמיכה, וכיון שנתקיים סמיכה ע"י האב בשעה שהיה בעלים שוב א"צ סמיכה ע"י הבן. אולם הגרי"ז הוכיח מכמה דוכתי דיש ב' דינים בסמיכה, חדא מצד הקרבן והשני מצד הבעלים, דהקרבן טעון שבעליו יסמוך עליו, וכן הוכיח מהא דקרבן שותפין טעון סמיכה ע"י כולם, ואם היה זה דין רק מצד הקרבן לחוד היה סגי בחד מינייהו שהרי יש לכל אחד מהם דין בעלים, ובע"כ דבעי סמיכת בעלים ולכך צריך סמיכת כל הבעלים, [ואף לד' ר"י דסגי בסמיכת אחד מן השותפין משמע מל' רש"י דודאי בעינן סמיכת כולם אלא דאחד סומך עבור כולם ואין בזה חסרון דסומך על קרבן חבירו לפי שהוא חלק מהבעלים ע"ש], וא"כ הדק"ל איך מתקיים דין סמיכה של היורש.

וחידש הגרי"ז דיורש לא מקרי בעלים גמור בקרבן אלא חשיב שמקריב את קרבן אביו ואביו הוא הבעלים [אע"פ שהיורש מתכפר בו מקופיא כמבואר בזבחים ו.], ולכך סגי בסמיכת אביו, אלא דנתחדש דהיורש יכול לסמוך במקום אביו ולא מקרי כסומך על קרבן חבירו.

ולפ"ז חידש הגרי"ז בתמורה ב. חידוש רב דאף דקרבן שותפין חייב בסמיכת כולם, מ"מ קרבן יורשים סגי ליה בסמיכת אחד מהם כיון שאינם בעלים אלא סומכים במקום האב ולזה סגי בחד מינייהו.

וכן הוסיף דלפ"ז קרבן אשה שמתה אין היורש סומך, דכיון דחובת הסמיכה היא מחמת האשה הרי קרבן אשה פטור מסמיכה. [אמנם המנ"ח קט"ו ו' נסתפק בדין זה, ויסוד ספיקו הוא אם פטור נשים מסמיכה הוא רק דין בגברא דנשים פטורות מלסמוך או גם דין בקרבן דקרבן נשים פטור מסמיכה ע"ש, אולם הרמב"ן בקידושין לו. כתב להדיא דהוי דין בקרבן דקרבן נשים אין טעון סמיכה ע"ש וכן משמע מל' רש"י מנחות סא: 'ונשים אחר שמיעטן הכתוב מלסמוך אין בקרבנן סמיכות'].

אמנם השפ"א מנחות צג: נקט מסברא דלא כד' רבינו גרשום וכתב דאף אם סמך האב צריך היורש שוב לסמוך כיון שהוא בעלים, וכן כתב דלא כהגרי"ז דאם יש כמה יורשים צריכים כולם לסמול כדין קרבן שותפין, וכן כתב דיורש של אשה צריך לסמוך, וכ"ז לפי שנקט דיורש הוי בעלים גמור על הקרבן.

אכן בס' ברכת כהן הביא סיוע לד' הגרי"ז מדברי הר"ש בתו"כ פרשתא ג' פ"ד שביאר דיורש סומך משום דברא כרעא דאבוה והו"ל כגופו ומאן דפליג ס"ל דלא הוי כגופו לענין זה, וכן בתוס' רי"ד פסחים צח: כתב בביאור ד' ר' יהודה דקרבן אינו ממון לעבור בירושה ולכך אין היורש סומך דלא מקרי בעלים, ורבנן ס"ל דיורש סומך משום דרביא קרא, ומשמע דאף לרבנן לא נעשה בעלים אלא הוא דין מסוים שנתחדש בסמיכה דמהני ע"י היורש.

🞛

**יורש אינו מימר.** בתמורה ט. איתא דאם אמר בעל הקרבן כל הרוצה להמיר בבהמתו ימיר רשאי כל אחד להמיר בקרבנו, ובמנ"ח שנ"ב דן אם המרה בעי בעלים והוי מדין שליחות (דבאמירה הנ"ל ממנה שליח את כל הרוצה להמיר) או דלא בעי בעלים כלל ורק בעי גילוי דעת מצד הבעלים שאינו מקפיד. ולכאו' מדין יורש אינו מימר מוכח כצד הא', דהא ליכא קפידא מצד האב שמת ומ"ט אין היורש מימר אם לא דבעי בעלים. [אולם עי' קה"י תמורה סי' ג' דאף לצד דא"צ שליחות מ"מ בעינן מסירת כח מהבעלים ע"ש].

🞛

**קרבנו ולא קרבן עובד כוכבים.** בס' זרע אברהם סי' כ' סק"ח דן אם המיעוט הוא מגוף הקרבן דאינו טעון סמיכה או רק על הגברא דישראל אינו סומך על קרבן עכו"ם לפי שאינו הבעלים של הקרבן, ונפ"מ עכו"ם שהפריש קרבן ונתגייר אם טעון סמיכה.

[אמנם אין צד דהמיעוט הוא על העכו"ם גופיה דאינו סומך, דכבר כתבו תוס' תמורה ב. ומנחות סא: ועוד בשם התו"כ דילפינן לה מ'בני ישראל וסמך' בני ישראל סומכין ואין העובדי כוכבים סומכין, והנידון הוא רק שיסמוך ישראל במקומו].

ובפשוטו מהא דאמרו בגמ' ע"ב בד' ר' יהודה דעכו"ם וחבירו מחד קרא נפקא משמע דדין אחד הוא דנתחדש בהם דבעינן סמיכה דבעלים ועל כן לא מהני סמיכת חבירו ולא סמיכת ישראל בשביל העכו"ם אבל אין כאן פטור בגוף הקרבן, וכן מבואר להדיא בתוס' ע"ב ובמנחות סא: דס"ד דהכהן יסמוך בשבילו וקמ"ל דלא מהני כי סו"ס אינו שלו.

אולם בתוס' תמורה ב. משמע דקרבן עכו"ם נתמעט מסמיכה לגמרי ע"ש. ואפשר דכיון דעכו"ם לאו בר סמיכה הוא וישראל אינו יכול לסמוך עבורו נמצא דהקרבן לאו בר סמיכה הוא ומהא דילפינן מקרא דעכו"ם מביא קרבן בע"כ הפי' דאינו טעון סמיכה.

[אמנם ברמב"ן קידושין לו. מבואר להדיא דמהכתוב 'בני ישראל וסמך' ילפינן מיעוט בגוף קרבן עכו"ם דאינו טעון סמיכה ולא הוי מיעוט בסומך ע"ש. ולפ"ז קשה למאי צריך לקרא דקרבנו ולא קרבן עכו"ם. ויתכן לומר עפ"ד הגרי"ז דב' דינים איכא בסמיכה, א' דקרבן טעון סמיכה, ב' דהבעלות מחייבת סמיכה. ולפ"ז י"ל דהמיעוט הוא רק מדין הב' דבעלות עכו"ם אינה מחייבת סמיכה, אבל ס"ד דהקרבן טעון סמיכה ומהני סמיכה ע"י ישראל, ולזה צריך להמיעוט דקרבנו].

🞛

תוד"ה תחילת הקדש. **'וא"ת לילף נמי שחיטה מסמיכה ולא ישחוט יורש, הא ליתא דאפילו שלוחו לא ממעט לשחיטה'.** במנחת ברוך סי' ט"ז האריך לדון אם שחיטה קדשים מצותה בבעלים לכתחילה, והביא ראיות לכאן ולכאן, ומדברי התוס' כאן מוכח דמצוה בבעלים דאל"כ מהיכ"ת למעט יורש טפי מאחר, וגם תי' התוס' הוא דרק היכא דשלוחו נתמעט יש מקום למעט יורש משא"כ כשלא מצינו מיעוט על שליח, אך מ"מ משמע דבעי שליחות, והיינו לפי שמצותה בבעלים.

🞛

תוד"ה קרבנו ולא קרבן חבירו. **'וא"ת לילף מהכא בכל התורה דאין שלוחו של אדם כמותו' וכו'.** השפ"א תי' דסמיכה הוי כמצוות שבגופו דלא מהני ביה שליחות דומיא דהנחת תפילין. אכן בד' התוס' צ"ל דאי"ז חובה שתיעה הסמיכה ע"י גופו בדוקא, אלא המצוה מוטלת על הבעלים ולכך היה מועיל בזה שליחות לולי המיעוט.

אולם צ"ב דהא ל' הדרשא היא 'ידו' ולא יד שלוחו, ומאי שנא מתפילין דכתיב בהו וקשרתם לאות על 'ידך'. וצ"ל דשאני התם דשורש המצוה הוא שתתקיים ההנחה בגופו משא"כ כאן שורש המצוה הוא מצד חובת הקרבן, אלא דרק הבעלים הוכשר לעשיית הסמיכה ועל כן א"צ גופו אלא רק שיתייחס אליו.

**ד.**

**העיד בן בוכרי ביבנה כל כהן ששוקל אינו חוטא.** נחלקו הראשונים בד' בן בוכרי האם רק כהנים פטורים ממחצית השקל או גם לויים; ד' רש"י כאן ותוס' מנחות כא: דאף לויים פטורים מן הכתוב 'כל העובר על הפקודים' ושבט לוי לא נפקד, וריב"ז ס"ל דכל העובר קאי על העובר בים סוף, וכ"ה בירושלמי פ"ק דשקלים. אולם הרמב"ן בפ' כי תשא כתב דלויים חייבים לכו"ע ולא נחלקו אלא לגבי כהנים. ובפשוטו נראה דהמקור הוא מטענת הכהנים שהזכיר ריב"ז.

והנה לד' הרמב"ן מדוקדק ל' בן בוכרי שהזכיר רק כהן, אולם לד' רש"י ותוס' צ"ב למה הזכיר רק כהן. ותי' בס' הפלאה שבערכין עפ"ד תוס' יומא לה: לחד תי' דהא דהתיר בן בוכרי לכהן לשקול ולא חייש דילמא לא ימסרנה לציבור יפה יפה הוא כיון 'שכל ריוח הקרבנות הבאים מן השקלים שלהם הוא גמרי ומסרי יפה', ולפ"ז נמצא דלוי השוקל הרי הוא חוטא משום דחיישינן שלא ימסור יפה והו"ל חולין בעזרה. ובס' ערכי עלי תי' להיפך דיש לפרש דהחידוש בדברי בן בוכרי דכהן ששוקל הוא חוטא הוא משום דס"ד כטעות הכהנים שאמר ריב"ז דאסור לשקול משום הכתוב וכל מנחת כהן וכו' שגורם שתיאכל מנחת כהן ולא תהא כליל, ולפ"ז נמצא דבלוי אין חידוש בדבר ולכך הזכיר בן בוכרי דוקא כהן. [אולם רש"י פירש החידוש דכהן ששוקל אינו חוטא מצד חולין בעזרה כדברי ההפלאה שבערכין הנ"ל].

אמנם העיר בחשק שלמה מל' הגמ' להלן 'והני כהנים הואיל וליתנייהו בשקלים' ומשמע כד' הרמב"ן דרק כהנים ליתנייהו בשקלים. אולם כ' דאף לד' הרמב"ן יקשה מהא דאיתא להלן 'והני כהנים הואיל וליתנייהו בפדיון הבן' דהא לויים נמי פטורים מפדיון ובע"כ דפתח בכהנים המוזכרים במשנה וה"ה ללויים.

🞛

**אלא שהכהנים דורשין מקרא זה לעצמן וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל וכו'.**

חקרו האחרונים אם שֵם 'מנחת כהן' לענין דין כליל תהיה תלוי במביא המנחה (שהמנחה באה מממונו) או במתכפר, ונפ"מ באופן שישראל מביא מנחה כדי שיתכפר בה כהן או להיפך האם היא נאכלת. וצידד הגרי"ז במנחות כא: דשני הצדדים אמת, דמסברא נקט דודאי אם המתכפר הוא כהן מקרי מנחת כהן, ומאידך גיסא הביא ראיה מסוטה כג. דאם מביא המנחה הוא כהן חשיב מנחת כהן, דמבואר שם דכהן המביא מנחת סוטה עבור אשתו מקרי מנחת כהן ואינה נאכלת. [והגרמ"ד שליט"א הוסיף ע"ז דאף אם נימא דבקרבן סוטה הבעל ג"כ מתכפר, מ"מ יש להוכיח כן מד' רש"י שם ורמב"ם פי"ב ממעה"ק הי"ב שנקטו דאשת כהן שהביאה מנחת נדבה יש עליה דין כליל, וביארו התוס' שם הטעם לפי שהמנחה באה מממונו של כהן, דמה שקנתה אשה קנתה בעלה. וכ"ה ביראים סי' ס"ד דמנחת אשת כהן נשרפת לפי שבאה מממונו של כהן]. וכ"ה בקה"י סוטה סי' א'.

אולם במקד"ד סי' י"ט סק"י הוכיח מסוגיין דאי"ז תלוי במתכפר כלל, דהלא כל הציבור מתכפרים בקרבנות ציבור (כמו שהוכיח בעמודי אור סי' ז' מכמה דוכתי) והכהנים הם חלק מהציבור ומאי נפ"מ אם הם משתתפים בהבאת הממון. אכן הגרי"ז עמד בזה ותי' דזה ודאי דלענין דין 'מתכפר' לא חשיב מנחת כהן אלא מנחת ציבור [ולהלן יבואר כן בשם האחרונים לחלק בין קרבן השותפין דמתייחס לכל אחד מהם לבין קרבן ציבור דמתייחס לשֵם כללי של הציבור והציבור בכללו אינו כהן], ורק לענין הבאת המנחה טעו הכהנים לדון דמקרי מנחת כהן.

אולם הקשה הגרי"ז דסו"ס הרי מקנים את השקלים לציבור ונעשה ממון ציבור וא"כ נמצא דגם מביא המנחה הוא הציבור ולא הכהן. ובס' שיעורי מנחות מהגרי"ד תי' דאף דמקנים השקלים לציבור מ"מ נשאר עיקר שֵם השקלים על הנותן וממילא עיקר שֵם הבאת המנחה היא על מי שנקנתה המנחה משקליו, והוכיח כן מתמורה טו: והוריות ו. ותוס' הרא"ש שם ('ודילמא מתו מרייהו דהני זוזי' ע"ש), וממילא נמצא דאם יביאו המנחה משקלי הכהנים הו"ל מנחת כהן מצד ההבאה אע"פ שכל הציבור מתכפר בזה. [אבל לד' בן בוכרי שהכהן פטור מלשקול ומוסר לציבור הוי מסירה של מתנה גמורה לציבור וממילא רק הציבור חשוב מביא את המנחה].

אלא שהעיר דלפ"ז צ"ב מה ס"ל לריב"ז. ולכאו' צ"ל דפליג בהא גופא וס"ל דכיון דנקנים השקלים לכל הציבור לא חשיב נותן השקלים כמביא המנחה, וצ"ע.

🞛

רש"י ד"ה שלנו הוא. **'ולדידן לית לן הך דרשא דהאי כליל תהיה במנחת כהן גרידתא כתוב אבל במנחת צבור זיל בתר רובא'.** ביארו האחרונים כוונת רש"י בג' אנפי;

**א]** במל"מ פ"ז ממעילה ה"ו פירש כוונת רש"י דהוא מדין ביטול ברוב על הממון של הכהנים, ודלא כד' תוס' מעילה כא: דמטבע אינו בטל מדאו'. וטענת הכהנים פירש המל"מ דדמי למבטל איסור בידים וכדהוכיחו בחולין קמ: דציפור המשולחת מותרת בהנאה דאל"כ 'לא אמרה תורה שלח לתקלה', הרי דמקרי תקלה אע"ג דמותרת מדין כל דפריש מרובא פריש.

והנה השעה"מ פט"ו ממאכ"א הכ"ה הבין דכוונת המל"מ לדין אין מבטלין איסור לכתחילה ונקט דהוי מדאו' כד' הראב"ד חולין צח., והאריך השעה"מ לחלוק עליו ולהוכיח דד' רוב הראשונים אינה כן. והפליתי סי' ק' סק"א הקשה עוד דבאינו מתכוין לבטל גם לד' הראב"ד אינו אסור מדאו'. ובשערי יושר (ש"ג פ"ו ד"ה והנה במשל"מ) תמה עוד דאף לד' הראב"ד אין טעם האיסור משום דהוי תקלה לאוכל אח"כ, דזה ודאי שהאיסור הותר בהחלט ואין בזה שום תקלה, אלא האיסור הוא לשנות ממטבע של תורה לעשות איסור להיתר שלא ע"פ דרכי ההיתר שקבעה תורה.

והפליתי ביאר כוונת המל"מ באופ"א, ע"פ מה שיסד באריכות דאף בביטול ברוב לא פקע שם האיסור ממנו ולכן שייך בזה סברת הגמ' בחולין לא אמרה תורה שלח לתקלה, דאף שאין איסור דאו' לבטל איסור מ"מ סברא היא שלא יהא מצוה מן התורה לבטל איסור משום דמקרי תקלה.

אך גם ע"ז תמה בשערי יושר שם דהגמ' בחולין מיירי בדין כל דפריש דהוי רק דין הנהגה לתלות ברוב, אך בביטול ברוב שהותר האיסור בעצמותו לא מסתבר דחשיב תקלה ע"ש.

[ויש לעורר בכל הנידון, דלפו"ר לא שייך ביטול על גוף הממון, דא"כ כל הממון של כל אחד מישראל יתבטל ברוב ולמי יהא שייך הממון, ובודאי הוי שותפות של הציבור, וקשה לומר דהוי ביטול על האיסור לא יאכל, דלכאו' אין כאן דין איסור שחל על הממון של כהן דנימא דבטל ברוב, אלא הוי דין החל בקרבן דכל שנקנה מממונו של כהן דינו שלא יאכל, וא"כ כאן שנקנה גם מממונו של כהן לכאו' יחול בו איסור אכילה ומה שייך בזה ביטול ברוב, וצ"ע].

עוד העיר בעולת שלמה על דברי המל"מ דא"כ מה הקשו בגמ' ע"ד בן בוכרי דכהן ששוקל מביא חולין לעזרה, והרי הממון בטל ברוב והאיסור הוא רק משום דדמי למבטל איסור בידים. ודחק ליישב דכוונת הגמ' **דדמי למבטל בידים** איסור חולין בעזרה[[1]](#footnote-2).

ושמא י"ל עפ"ד העונג יו"ט סי' ד' הנודעת דביטול ברוב לא מהני להחיל דינים (כגון ציצית שנטוו שלא לשמן אינם מתכשרים ע"י ביטול ברוב ציצית שנטוו לשמן), וממילא לד' בן בוכרי שהממון חולין לא מהני ע"י ביטול ברוב להופכו להקדש. ושו"ר שכ"כ בהשג יד.

**ב]** בס' השג יד בשם הגרי"מ פיינשטיין זצ"ל (וכעי"ז בס' הפלאה שבערכין וס' מעשה חושב ועוד) ביאר ד' רש"י באופ"א מהמל"מ עפ"ד רש"י במנחות מו: שפירש טעמיה דריב"ז דלא דריש וכל מנחת כהן אלא במנחה שהכהן מביא בפני עצמו, ומשמע דדין כליל תהיה לא נאמרה אלא במנחת יחיד ולא במנחת ציבור, וביאר בדורש לציון דרוש ט' דלא נאמר דין כליל במנחת השותפין אלא רק במנחת יחיד.

אולם באבני נזר חו"מ סי' ס"ג האריך לבאר דמנחת ציבור אינה מנחת השותפין אלא שֵם בפנ"ע של מנחת ציבור ודינה נקבע לפי רוב הציבור, ועפ"ז י"ל דזהו נמי כוונת רש"י דידן דאזלינן בתר רובא, וכ"ה בירושלמי שקלים פ"א ה"ג דדימו לחטאת ציבור אינה מתה דאין ציבור מתים, ומצאנו בהוריות ו. דזהו רק אם לא מתו רוב הציבור.

[ולפ"ז עולה חידוש דלוּ יצויר שרוב הציבור יהיו כהנים יהא עליה דין כליל ולא תיאכל לכו"ע. וכ"כ בחלקת יואב או"ח סי' ל"ב ענף ה'].

וז"ל האבנ"ז בתו"ד; 'הא דקאמר הגמ' דהיכי דרוב ציבור חיים יקרב אין הטעם מצד דלא גמרינן חטאת מתה רק ביחיד אלא שהוא מצד הסברא דבציבור כיון שנשתייר רוב ציבור לא פקע שם בעלים מיניה ולא מיקרו מתו בעליו כיון דמעיקרא היה של ציבור ועכשיו ג"כ של ציבור כיון דרוב ציבור איקרי ציבור, דבציבור אין חל על הקרבן שם כל אחד ואחד רק שם ציבור בכלל, וכיון שהכלל ציבור נשתייר אף שמתו יחידים לא מיקרי מתו בעליו, אך אם מתו רוב ציבור כיון שלא נשתייר מרוב ציבור דמיעוט ציבור לא מיקרי ציבור חשיב מתו בעליו. אבל גבי שותפין שחל על הקרבן שם של כל אחד ואחד וכו', ובהמשך דבריו דן לחדש דבזה גופא פליגי ריב"ז ובן בוכרי אם מנחת ציבור דינה כמנחת השותפין וממילא אם כהן חייב לשקול חל ע"ז דין כליל תהיה או הוי שם בפנ"ע של מנחת ציבור כנ"ל (ודקדק כן מל' רש"י הנ"ל במנחות דבן בוכרי חולק בזה ע"ד ריב"ז), וכ"כ בהשג יד שם בשם הגרי"מ.

וע"ע קובץ שעורים ב"ב אות ת"ד; 'וביאור החילוק הוא, דבשותפין כל אחד מהשותפין הוא בעלים על חלק, ותפוסת הבית הוי בעלים אחד כמו בדברים השייכין לציבור, ומצינו לענין קרבנות קרבן שותפין וקרבן ציבור ודיניהן חלוקין, דעוף ישנו בשותפין ואינו בציבור, והיינו בדבר של שותפות יש להחפץ בעלים רבים, וציבור הוא בעלים אחד' וכו'].

**ג]** עוד כתב בס' שמועת חיים לבאר כוונת רש"י עפ"ד הגרי"ד שהובא לעיל דהא דמקרי מנחת כהן הוא רק להך צד שהמנחה תהא מהשקלים שתרמו הכהנים, וא"כ י"ל דתלינן ברוב שהמנחות לא יבואו משקליהם אלא משקלי שאר הציבור מדין כל דפריש מרובא פריש ודפח"ח.

🞛

**סד"א וכו' כל דאיתיה בשקלים איתיה בערכין והני כהנים הואיל וליתנהו בשקלים ליתנהו בערכין.** תמה בשעה"מ פ"א משקלים דקטנים יוכיחו דלכמה שיטות אינם בשקלים עד גיל כ' וישנם בערכין כדילפינן מ'איש'. ותי' די"ל דמקרי ישנו בשקלים לפי שכשיגדל יתחייב. אולם הקשו האחרונים עוד מנשים דאינם בשקלים וישנם בערכין כדילפינן מקרא להלן ע"ב. ובס' דברות אריאל תי' עפ"ד השעה"מ פ"ד משקלים דאשה יכולה לשקול ורק אינה מחוייבת בכך משא"כ כהנים מופקעים לגמרי ואינם יכולים לשקול.

והנה כמו כן הקשו האחרונים ע"ד אביי להלן דכל דליתיה בפדיון הבן ליתיה בערכין, דנשים יוכיחו, ולהאמור ניחא דיכולה לפדות את בנה. אך קשה דהא כהן ג"כ יכול לפדות בנו של אחר.

ובס' הפלאה שבערכין כ' דאה"נ להך ס"ד לא נרבה נשים לערכין. אולם לפ"מ שהבאנו להלן לבאר דההיקש לפדיון הבן הוא לגבי הנערך אינו מתיישב, דהא מפורש בקרא דאשה נערכת, וצ"ע.

🞛

**אלא אמר אביי איצטריך סד"א וכו' כל דאיתיה בפדיון הבן איתיה בערכין וכו', א"ל רבא אלא מעתה וכו' ה"נ דכל דאיתיה בערכין איתיה באיל האשם וכו'.** בשטמ"ק בהשמטות ביאר בשם הרא"ש טענת רבא שהוכיח מאיל האשם 'דודאי לא מסתבר כלל לאקושי ב' דברים שאינן דומין זל"ז ולומר דליתיה בהאי ליתיה בהאי', והוסיף לבאר עפ"ז הא דמודה רבא דמקשינן דמים לערכין כמבואר בריש פרקין לפי ששניהם מענין אחד ע"ש, [ויש לבאר כוונתו עפ"ד הגרי"ז דנדרי דמים יסודם כערכין ולא כנדרי הקדש גרידא].

ובד' אביי כתב לבאר בס' השג יד באופן נפלא עפ"ד שלטי הגיבורים דיסוד דין ערכין הוא חובת פדיון גוף הנערך, וא"כ י"ל דדמי לפדיון הבן שהוא פדיון קדושת בכור כמו שהרחיב בשערי יושר ש"ג פכ"ה.

🞛

**והני כהנים הואיל וליתנהו בפדיון הבן ליתנהו בערכין.** קשה דהא כהנים איתנייהו במצוות פדיון הבן, דהא כהן שבנו חלל חייב לפדותו וזוכה בפדיון לעצמו כמבואר בבכורות מז: (וכ"ה בבאה"ג יו"ד ש"ה י"ט).

ותי' בס' שמועת חיים דההיקש כאן קאי על הנערך ולא על המעריך ועפ"ד שלטי הגיבורים דערכין הוא כפדיון גופו של הנערך, וממילא ההיקש הוא דכשם שכהן אינו נפדה ה"נ אינו נערך. [ודמי להיקשא דרבא דלהלן מ'והעמידו לפני הכהן' דקאי על נערכין כמש"כ הרע"ב רש"ש והגה' בן אריה והוכיחו כן מפרש"י עה"ת והרמב"ם ד'והעמידו' קאי על הנערך].

🞛

**בערכך ערך כולו הוא נותן ולא ערך אברים.** כ' בשטמ"ק בשם הרא"ש דלהס"ד אם העריך אבר נותן דמי כולו כיון ששיעור ערכין קצוב בתורה. אולם המל"מ פ"ב ה"ד נקט כפשטות ל' הברייתא דלהך ס"ד נותן פחות משיעור כולו (ולא נתפרש מהו השיעור). וכן משמע מדברי התוס' ב"מ קיד. ע"ש. ובס' השג יד סי' ז' הרחיב לבאר יסוד פלוגתתם עפ"מ שחקר בצפנת פענח דתלוי בגדר תשלומי ערכין שקצבה תורה, אם גדרו שקצבה תורה שויו של הנערך בגזה"כ או דהוי סכום בעלמא שאינו ענין כלל לנערך, וביאר בזה פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בפ"ג מערכין ה"ח אם יש מקום ללמוד דין השג יד בדמים מערכין, דהראב"ד כתב דאין מקום לדמותם כלל, לפי שבערכין הוי כמו קנס דומיא דל' שקלים של עבד ולפיכך חסה התורה עליו בעני וזה לא שייך בדמים שנתחייב לפי ערך הנידר, והיינו כצד הב' הנ"ל ע"ש, וה"נ יש לבאר פלוגתת תוס' והרא"ש בזה, דאם הוי שויו של הנערך יש מקום לדון דערך אבר אחד הוא פחות מערך כולו, משא"כ אם אינו ענין כלל לנערך אלא סכום קצוב בעלמא מחמת נדר הערכין (או כפדיון לנערך) אין מקום לחלק מה העריך דהא סכום שווה קצבה תורה כמו בשלושים של עבד.

🞛

בתוס' כתבו באופן אחד דפשיטא שאין ערך לאברים והס"ד הוא רק דאדם יודע שאין ערך לאברים וגמר ואמר לשם כל האברים (ולפ"ז פשיטא שנותן ערך כולו). והקשו האחרונים דהא נחלקו בזה ר"מ ורבנן לקמן ה. אם אדם מוציא דבריו לבטלה. ובשיעורי הגרמ"ד שליט"א כתב דשמא יש לחלק דשם הנידון אם גמר לשם דמים שהוא ענין אחר משא"כ כאן מפרשינן לשם ערכין כמו שאמר.

עוד כתבו תוס' דס"ד דמקשינן ערכין לדמים דהואיל ויש דמים לאברים ה"נ יש ערך לאברים. והקשה הגרמ"ד מהיכ"ת להשוותם בזה והלא אין דין מיוחד שיש דמים לאברים אלא כל דבר יש לו דמים, ומאי שנא מחפצים בעלמא שישנם בדמים ואינם בערכין ולא ס"ד להקיש זל"ז. ותי' עפ"ד הגרי"ז דדין דמים באדם הוא פרשה בפנ"ע ודמי לערכין, ואי"ז כדמי חפצים שהם נדרי הקדש בעלמא. אולם הקשה מתוס' ב. שדימה נדרי דמים דאדם לנדרי דמים דדיקלא, ומזה הוכיח הגרי"ז בד' התוס' שלא כדבריו, וצ"ע.

🞛

**יכול שאני מוציא אף דבר שהנשמה תלויה בו ת"ל נפשות.** חקר בס' קרן דוד לקמן יט: אם הגדר הוא דהמעריך אבר שהנשמה תלויה בו נידון כהעריך את כולו או הגדר הוא דאבר כזה הוא חשוב ויש בו דין ערכין לחייב עליו בסכום שקצבה התורה. ונפ"מ למי שאמר 'ערך ראשי וליבי עלי', האם הוי כב' ערכין ויתחייב פעמיים או לא.

והנה כתב רש"י ד"ה ת"ל נפשות; 'בנפש תלה רחמנא', ומשמע קצת מזה דאין כאן יתור אלא משמעות לישנא דקרא דאין ערך לגוף אלא לנפש וכשמעריך אבר שהנשמה תלויה בו חייב לפי שהעריך את הנפש.

🞛

תוד"ה נפשות ולא המת. **'ואע"ג דאסור בהנאה מן התורה ואינו בדמים' וכו'.** במל"מ פי"ד מאבל הכ"ד הוכיח מכאן דגם מת עכו"ם אסור בהנאה מדאו' דאל"כ הו"ל לתוס' לשנויי דנפ"מ למת עכו"ם למ"ד דעכו"ם נערך. ובברכ"י יו"ד סי' שמ"ט דחה דברייתא זו שנויה בתו"כ וסתם ספרא רבי יהודה דס"ל עכו"ם אינו נערך, וכעי"ז דחה המל"מ שם. אולם בשו"ת תשובה מאהבה ח"א סי' מ"ז תמה מאד דאכתי נפ"מ לעבד שנערך לכו"ע ולענין איסוה"נ במת עבד ועכו"ם שוים כמבואר להדיא בתוס' ב"ק י. דס"ל דשניהם מותרים בהנאה. וכ"כ בבית האוצר להגר"י ענגיל דמכאן מוכח דעבד מת אסור בהנאה ודלא כתוס' ב"ק הנ"ל.

🞛

**אוציא את המת ולא אוציא את הגוסס ת"ל והעמיד והעריך כל שישנו בהעמדה ישנו בהערכה.** בתוי"ט פ"ה מ"ב הקשה דדין העמדה נאמר לענין דין השג יד בעני ומהיכ"ת למעט עיקר דין ערכין מזה. ועי' רש"ש לקמן כ. שכתב דמצינו כה"ג דקים להו לחז"ל דהוי תנאי בכל הפרשה. אולם מדברי האור גדול על המשניות פ"א מ"ג מתבאר דנקט דאה"נ הוי מיעוט רק בדין השג יד, אלא שיש דין נוסף דכל דליתיה בהשג יד ליתיה בערכין.

🞛

עי' בתוס' שתמהו דפשטיה דקרא קאי על המעריך ולא על הנערך, והיינו דכוונת הכתוב להעמיד את המעריך לפני הכהן כדי להעריכו כמה בידו לשלם מדין השג יד, וגוסס שהעריך הלא חייב ורק מדין נערך באנו למעטו. אולם ברש"ש והגה' בן אריה הביאו מפרש"י עה"ת שפי' להיפך דפשטיה דקרא קאי על הנערך, דמקודם כתיב דהכהן מעריך את הנערך לפי שניו, ובעני אמרה התורה דיעמידנו לנערך לפני הכהן ויעריכנו לפי ממונו של מעריך ולא לפי שניו של הנערך.

והנה בפשוטו פלוגתת רש"י ותוס' אינה אלא בצוּרת הילפותא גרידא, אך לכו"ע אין דין מסוים של העמדה והערכה על הנערך, דהא באמת הכתוב קאי לענין השג יד דמעריכין את המעריך לפי ממונו.

אולם בשו"ת רדב"ז (ב"א קפ"ו) נקט דנאמר בזה דין העמדה והערכה בפועל על הנערך לפני הכהן, וז"ל; 'כי היו מביאין את הנערך לפני הכהן אם זכר אם נקבה אם גדול ואם קטן והכהן אומר וכו' והכתוב מצוה לכהן שיעריך על פי הכתוב לא פחות ולא יותר ולא כפי שוויו, שהכל היה על פי הכהן שהרי הנידון בהשג יד ע"פ הכהן היה נדון' עכ"ל. וכן משמע מדברי הרמב"ם פ"א הכ"א שלמד מהאי קרא שהנערך צריך העמדה בדין ואם מת קודם העמדה בדין פטור המעריך, ובחזו"א סי' כ"ט סק"ח פירש שיטתו דלא חל חיוב הערכין קודם העמדה והערכה של הנערך לפני הכהן. אולם הראב"ד שם השיג דא"צ העמדה בדין ואין כוונת הגמ' אלא בתורת ילפותא דבעינן **ראוי** להעמדה והערכה גרידא. ויש לדון נפ"מ ביניהם באופן שהיה גוסס בשעת הנדר והבריא, דלד' הראב"ד פטור ואילו לד' הרמב"ם חייב כיון שישנו עתה בהעמדה והערכה, אך בחזו"א כתב דלכו"ע פטור כיון שלא היה בר הכי בשעת הנדר. [ולפ"ד האור גדול שהבאנו לעיל פשוט שהוא כן כיון שלא היה שייך בו דין השג יד בשעת הנדר].

ובס' ברכת כהן תלה בזה פלוגתת תוס' לקמן ח: על הרמב"ם פ"ג ה"ה איך הדין בנדר כשהוא עשיר וקודם שהוערך העני, דד' תוס' שנותן כדין עני ואילו ברמב"ם מבואר דנותן כדין עשיר, דתלוי רק בשעת הנדר. וכתב דאזלי לשיטתייהו אם דין העמדה והערכה דקרא מתייחס למעריך או לנערך. ועוד נרחיב בכ"ז אי"ה.

**ד:**

**זכר ולא טומטום ואנדרוגינוס, יכול לא יהו בערך איש אבל יהיו בערך אשה ת"ל והיה ערכך הזכר ואם נקבה היא זכר ודאי נקבה ודאית ולא טומטום ואנדרוגינוס.** יל"ע מ"ט צריך מיעוט לטומטום שלא יהא בערך זכר והא בלא"ה אינו אלא ספק זכר ומספק א"א להוציא ממנו ממון. ותי' השפ"א דנפ"מ דאף אם נקרע ונמצא פטור מערך זכר כיון שהיה טומטום בשעת הנדר. אולם בעולת שלמה ומעשה חושב נקטו דבספק ערכין חייב להחמיר ולשלם מספק משום ספק איסור בל יחל כמבואר במנחות קד: דהנודר מנחה ואינו יודע כמה נדר צריך ליתן השיעור המרובה, וכן מבואר ברש"י בכורות כב. וברמב"ם סוף פ"ה מערכין [וע"ש שנחלקו העול"ש והמעשה חושב אם דמי לפלוגתת הראשונים המבוארת בר"ן נדרים ז. לגבי ספק מתנות עניים].

ולדבריהם דמספק יש להחמיר יש לעיין דא"כ אחר שנתמעט מערך זכר מהיכ"ת לחייבו ערך נקבה ומה צריך מיעוט לערך נקבה. ונראה לבאר דס"ד דגדר המיעוט בטומטום ואנדרוגינוס הוא דלא חל חיוב ערכין מסופק, אבל ערך נקבה דממנ"פ יש להם ס"ד דיחול, קמ"ל דלא חל כלל.

🞛

**האומר ערך סתום עלי נותן כפחות שבערכין, וכמה פחות שבערכין שלשת שקלים. ואימא חמשים תפשתה מרובה לא תפשתה תפשתה מועט תפשתה.** בחי' רע"א יומא רבי עקיבא איגר יומא עב. הביא מכמה אחרונים שנקטו דהך כללא דתפסת מרובה לא תפסת הוא מספק ולכן במקום דמספק אזלינן לחומרא ה"ה בזה, וכתב עליהם הגרע"א; 'ונפלאתי על הנך אריוותא שנטו מדרך הפשוט דכמו דכללא דלקולא וחומרא לחומרא מקשינן לא דהוי ספק דלא ידעינן למה אתקש וצריכות להחמיר מספק (וכמו שעלה ע"ד הגאון פמ"ג בפתיחה כוללת למש"ז אות י') דאינו כן, אלא דהמדה כך היא, דמקשינן לחומרא והוי ודאי, כדמוכח וכו' ה"נ י"ל כך המדה, דהיכא דבהיקש לא ידעינן אם תפסת מועט או מרובה, תתפוס החומרא והוי ודאי'.

והנה הגרע"א איירי לגבי היקש, אך כאן שהוא ספק בפי' ל' הנדר של האדם יל"ע אם הוי דין ודאי או דין ספק. ולכאו' יש להוכיח דגם בזה הוי דין ודאי, חדא לפ"ד האחרונים הנ"ל דבספק נדר ערכין אזלינן לחומרא משום ספק איסור בל יחל, הרי דכאן בע"כ הוי דין ודאי דערך סתם הוי ג' שקלים, [ושו"ר ראיה זו בשיעורי הגרמ"ד שליט"א]. ועוד דלל"ב להלן אינו נידון בהשג יד משום דחשיב כמפרש ג' שקלים, ופרש"י 'דכיון דאמר ערך סתם עלי ויודע הוא שזהו פחות שבערכין ג' שקלים כמאן דאמר הרי עלי ג' שקלים דמי ולא דמי לאומר ערכי עלי או ערך פלוני עלי דהתם לא מוכחא מילתא דאין הכל יודעין את שנותיו אבל הכא דבר גלוי הוא שהרי לא תלה בשום אדם'. ואם נימא דדין ערך סתום הוא מדין ספק נמצא דגם בזה לא מוכחא מילתא, ובע"כ דהוי מדין ודאי. [ראיה זו מס' ויטע אשל].

🞛

**אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לומר שאינו נידון בהשג יד מ"ט כמפרש דמי. איכא דאמרי אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה נידון בהשג יד, פשיטא מהו דתימא כמפרש דמי קמ"ל.** עי' רש"י ותוס', ובכתבי הגרי"ז ביאר היטב פלוגתתם, דלד' תוס' נחלקו ב' הלישנות אם ערך סתום הוא מפרשת ערכין ולפיכך נידון בהשג יד או דאי"ז כלל מפרשת ערכין הואיל ולא העריך אדם מסוים והוי נדר בעלמא וממילא ליכא ביה דין השג יד.

ובחזו"א סי' כ"ט סקי"א הוסיף דיש בזה נפ"מ לכל דיני ערכין, וכגון עכו"ם למ"ד שאינו מעריך האם ישנו בערך סתום, דלל"ק ישנו בזה משום דהוי מדין נדר משא"כ לל"ב.

והוסיף החזו"א לבאר (בסקי"ג) סוגיית הגמ', דבתחילה סברה הגמ' בפשיטות דהוי מכלל דין ערכין ולהכי פריך פשיטא, ומשני דאדרבא מסברא הוא להיפך דאי"ז אלא נדר בעלמא הואיל ולא העריך אדם מסוים, ונפ"מ דממילא אינו נידון בהשג יד ושאר דיני ערכין, אלא דלל"ק ילפינן מקרא דהאי נדר מלבד מה שהוא בבל יחל חל עליו ג"כ מ"ע ד'בערכך' לקיים הנדר, אבל לא נתרבה לעצם פרשת ערכין, ואילו לל"ב נתרבה גם לעצם הפרשה ונתחדש בזה דהוי מכלל הערכין.

אמנם מדברי רש"י שלא פירש כתוס' טעמיה דל"ק דאינו בכלל ערכין לפי שלא העריך אדם מסוים דקדק הגרי"ז דלב' הלישנות הוי זה מדין ערכין, אלא דישנו דין מיוחד בהשג יד דערכין דהמפרש את הערך אינו נידון בהשג יד, [והביאור בזה כתב בספר חו"ב דהוי כמצורע עני שמביא קרבן עשיר, וה"נ בזה יכול עני להתחייב כפי ערך עשיר, וכיון שפירש הסכום של עשיר הרי חייב עצמו בערך עשיר, ולכך לא הוי כמתנה על מה שכתוב בתורה, כי דין השג יד הוא קולא על העני אבל לא חייבתו תורה לידון בהשג יד]. ובהא נחלקו ב' הלישנות, דלל"ק מסברא ערך סתם אינו כמפרש וילפינן מקרא ד'בערכך' דדינו כמפרש [שע"י שפרטו הכתוב מלמד שדינו חלוק מיתר ערכין, מלבי"ם פ' בחקותי], ואילו לל"ב הוא להיפך דמסברא ערך סתם הוי כמפרש ומקרא ד'בערכך' ילפינן דאינו נידון כמפרש.

והביא כן הגרי"ז מהרמב"ם פ"ג ה"ח שכתב וז"ל; 'המפרש את הערך ואמר ערכי עלי חמשים סלעים או ערך פלונית עלי שלשים סלעים אינו נידון בהשג יד'. ועפ"ז ביאר הרמב"ם שם ה"ט דזהו הטעם דאין דין השג יד בנדרי דמים וז"ל; 'וכן האומר דמי עלי וכו' אינו נידון בהשג יד שחייבי דמים הרי פירשו נדרן'.

[ובעיקר מה שהוצרך הרמב"ם לבאר טעם בהא דנדרי דמים אין בהם דין השג יד כבר הובא לעיל ריש פרקין מהגרי"ז שהוכיח מזה דנדרי דמים הוא פרשה מחודשת כמו ערכין ולא הוי כסתם מקדיש מנה לבדק הבית דא"כ פשיטא דאין בזה דין השג יד. אמנם לולי דברי הגרי"ז י"ל דהוא מחמת ההיקש המובא להלן מדברי התוס'].

והנה בתוס' לקמן כ. הקשו מ"ט אין מקישים דמים לערכין לענין דין השג יד ע"ש, וכ' הלח"מ דלד' הרמב"ם לק"מ, דאדרבא הא מבואר ברמב"ם דמדינא היה דין השג יד בדמים אלא דכללא הוא בין בדמים ובין בערכין דבמפרש ליכא דין השג יד. אכן כ' בשיעורי הגרמ"ד שם דתוס' לשיטתייהו אזלי דלית להו האי כללא דמפרש אינו נידון בהשג יד.

וע"ש בראב"ד שהשיג על הרמב"ם וכתב טעם אחר דאין דין השג יד בנדרי דמים, וביארנו לעיל ע"א שיטת הראב"ד, ויש בדבריו עוד ביאורים ואכ"מ.

🞛

והנה בגדר מפרש נראה פלוגתא בין רש"י להרמב"ם, דמדברי רש"י שכתב דהאומר ערך פלוני עלי לא הוי כמפרש לפי 'שאין הכל יודעין את שנותיו' מדויק דמי שאמר ערך פלוני בן כ' עלי הוי כמפרש ואינו נידון בהשג יד, אולם ברמב"ם הנ"ל משמע דדוקא במפרש הסכום דינו כמפרש. [וכ"כ בס' השג יד].

אולם העירו די"ל דלא פליגי רש"י והרמב"ם אלא דבזה גופא נחלקו ב' הלישנות (ורש"י הא קאי בל"ק ואילו הרמב"ם אזיל לפ"מ שפסק כל"ב), דלל"ק ילפינן מקרא דגדר מפרש הוא כל היכא דא"צ הערכת שנים וממילא שומתו קבועה בתורה, ומה"ט ערך סתם נידון כמפרש כיון שברור דכוונתו לערך הקטן ביותר של בן חודש, ואילו לל"ב ילפינן מקרא דגדר מפרש הוא שקבע בעצמו את הסכום הנערך ולא תלה בשומת התורה וממילא בערך סתם הרי לא הזכיר סכום ותלה בשומת התורה.

ולולי דברי רש"י י"ל בד' הרמב"ם באופ"א בביאור הל"ק דערך סתם נידון כמפרש, דהנה יש לחקור בערך סתם האם דבריו מתפרשים דכוונתו להעריך 'אדם' בעל הערך המועט ביותר או שדבריו מתפרשים דכוונתו להתחייב 'סכום' המועט ביותר בערכי התורה ואינו מתכוין להעריך אדם כלל אלא רק הוציא דבריו בל' ערך.

ואם נימא כצד הב' יש לבאר בפשיטות החילוק, דלעולם מפרש היינו דוקא במפרש הסכום, ומעריך אדם הרי לא פירש הסכום אלא התחייב ערך אדם לפי שומת התורה, אבל בערך סתם דבריו מתפרשים דכוונתו לסכום של ג' שקלים ולא לאדם. [יסוד הדברים מס' ברכת כהן].

🞛

בערוך השלחן סי' ל"ו סי"ד כ' דהאומר ערך פלוני עלי ס' שקלים אין בדבריו כלום כי אין בערכין יתר על נ' שקלים. אכן להאמור נמצא דלד' התוס' לל"ק מפרש הוי מדין נדר ולא מדין ערכין, וא"כ אף לל"ב וכן לד' הרמב"ם דסתם מפרש הוא מדין ערכין לכו"ע, מ"מ י"ל דבאופן דמאיזה טעם שיהיה לא חל מדין ערכין יחול עכ"פ מדין נדרי דמים.

והנה בליקוטי הלכות (זבח תודה) חקר להיפך איך הדין אם אמר ערך פלוני עלי כ' שקלים ונמצא הנערך בן כ' שערכו נ' שקלים, האם נפטר המעריך בכ' כיון שהוא מפרש או דמפרש הוי רק חומרא בדין השג יד ולא קולא בעיקר פרשת ערכין ע"ש. ולפו"ר יהא זה תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל, דלד' רש"י והרמב"ם פשיטא דחייב נ', דמהיכ"ת דיפטר מחיוב ערכין מחמת שפירש, אולם לד' תוס' אליבא דל"ק י"ל שדינו כנדר דמים ואינו בפרשת ערכין כלל.

🞛

האחרונים תמהו מאי ס"ד דהגמ' דמסברא פשיטא דערך סתום הוא בכלל פרשת ערכין, והרי לא העריך אדם מסוים, וביותר קשה לפ"ד רש"י והרמב"ם דאף למסקנא א"צ ילפותא לזה. [וביותר צ"ע כמו שהערנו לעיל ריש פרקין לפ"ד שלטי הגיבורים דדין ערכין הוא כמקדיש את הנערך ומתחייב לפדותו דזה לא שייך כלל בערך סתום].

ובס' אור גדול תמה באופ"א דהא גוסס אינו נערך לפי שאינו בכלל העמדה והערכה וא"כ כ"ש ערך סתום דלא שייך כאן כלל העמדה והערכה. וביותר קשה לפ"ד הרמב"ם דבעי העמדה בדין בפועל, והיכן מתקיים זה בערך סתום. אולם בחזו"י תי' דדין העמדה והערכה הוא רק במחוסר הערכה משא"כ בזה (ועי' ס' פאת ים סי' ז' שהרחיב להוכיח יסוד זה).

אך הנה לעיל בע"א הבאנו פלוגתת רש"י עה"ת ותוס' בפי' הכתוב 'ואם מך הוא מערכך והעמידו לפני הכהן והעריך אותו הכהן ע"פ אשר תשיג יד הנודר יעריכנו הכהן', דלד' רש"י קאי ההעמדה והערכה על הנערך, דכשהמעריך הוא עני דין הכהן להעריך את הנערך לא לפי שויו כמבואר לפני כן בכתובים אלא לפי אשר תשיג יד הנודר ע"ש. ולכאו' לפ"ד רש"י מתבאר דאי"ז דין רק במחוסר הערכה, דהא עצם ההערכה היא רק על ממונו של המעריך ואעפ"כ בעי העמדה של הנערך, וצ"ע.

וכתב האור גדול חידוש גדול דשמא אפשר דלפמש"כ תוס' תמורה ל. דבמעורב בתחילת ברייתו יש ברירה ה"נ בזה י"ל דאפשר לברור אדם אחד להעמידו ולהעריכו. ולפ"ז ניחא גם ד' השלטי הגיבורים, דההקדש חל על אותו אדם והוי זה תשלומי פדיון הקדש.

ובס' השג יד סי' י"א האריך לחדש דבערך סתום חל הערך על עצמו, והא דאינו מחויב דמי ערכו היינו לפי שמבואר במתני' לקמן כ. דיכול אדם להתחייב חצי ערכו, וכיון שכן באומרו ערך סתם דבריו מתפרשים שמעריך את עצמו אבל רק בשיעור של הפחות שבערכין, ולפ"ז מיושבים כל הקושיות הנ"ל, דזה ודאי דלא שייך כלל פרשת ערכין בלא שמעריך אדם, וגם ניחא אופן הילפותא מהיתור של 'בערכך' דקאי על המעריך.

🞛

**והיה ערכך לרבות טומטום ואנדרוגינוס לדמים. דמים למה לי קרא לא יהא אלא דמי דיקלא אילו אמר דמי דיקלא מי לא יהיב.** הקשה הגרמ"ד שליט"א בשם הגרי"ז דלפ"מ שביאר הגרי"ז לעיל ריש פרקין הרי חלוק נדר דמים של דיקלא מנדר דמים של אדם, דנדר דמים של דיקלא הוא כנודר מנה לבדק הבית ומה שהזכיר דיקלא הוא רק סימן לאיזה סכום נתכוין, אולם נדר דמים של אדם הוא פרשה מחודשת דילפינן מ'נדר בערכך' דיכול לידור בדמיו ולהתחייב 'דמי אדם', ונפ"מ דיש חיוב אחריות על נדר זה אף אם לא אמר הרי עלי כמו בערכין ולא כשאר מפריש מנה לבדק הבית כמבואר ברמב"ם פ"ג הי"ג, [וכן נפ"מ דיש בו דין העמדה והערכה כערכין, ושנותן כשעת נתינה כמבואר לקמן יח. ובשטמ"ק שם בשם הרא"ש דזהו רק בדמי אדם ולא בדמי דיקלא, ושאם מת הנידר פטור לגמרי כמבואר לקמן כ.]. וא"כ ודאי צריך ילפותא שיש בו דין נדרי דמים ונפ"מ להנ"ל, ומהי קושיית הגמ' למה לי קרא.

ובחזו"א סי' כ"ט סק"ה הוכיח מכאן דלא כד' הגרי"ז, דאין חילוק בין דמי אדם לדמי דיקלא [וכד' תוס' לעיל ב. ד"ה כל שישנו בדמים], וכ' דלפ"ז אף בדמי דיקלא נותן כשעת נתינה, אך דבריו נסתרים מדברי השטמ"ק שם בשם הרא"ש [שהביא הגרי"ז].

והוסיף הגרמ"ד דלכאו' י"ל דזהו גופא תי' הגמ' דאתי קרא לומר דנידון בכבודו, דאין כוונת הגמ' דוקא לדין זה אלא הכונה דאתי קרא לומר דשייך בו דין נדרי דמים דאדם ונפ"מ דממילא יש בו דין נידון בכבודו שהוא דין שנתחדש רק בפרשת נדרי דמים של אדם ולא בכל נדרי הקדש [שהרי מקור הדין הוא מערכין כמו שיבואר להלן].

אך הקשה ע"ז מהגמ' להלן שנקטה בפשיטות דאם יש דין נידון בכבודו בדמי אדם ה"נ ישנו גם בחמור ופרה.

אולם לכאו' יש ליישב, דחמור ופרה הא מיירי באופן שהקדיש את גופם ולא הוי כלל נדר דמים, וכבר תמהו האחרונים על דמיון הגמ' בין נדרי דמים להקדש הגוף לענין דין נידון בכבודו [ויבואר להלן], אך מ"מ לא מצינו דין נידון בכבודו בנדרי דמים של חמור ופרה אלא רק בהקדש גמור שהקדיש את גופם, ורק בכה"ג דמי לנדרי דמים דאדם [כמו שיתבאר להלן בשם האחרונים].

🞛

**אמר רבא לומר שנידון בכבודו. ופרש"י; שנידון כולו אחר אבר אחד שכבודו תלוי בו שאם אמר דמי ראשו עלי נותן דמי כולו.** מכאן ראיה לד' הגרי"ז דנדרי דמים דאדם אינו כנודר מנה לבדק הבית, דא"כ מה שייך בזה דין נידון בכבודו, והרי מה שהזכיר ראש אינו אלא סימן בעלמא שכוונתו להתחייב סכום בשווי של ראש ואיך יחול עליו חיוב של כל הגוף. אלא בע"כ הוי דין מחודש בדומה לערכין שמתחייב 'ערך דמים של אדם' אלא שאי"ז דמים קצובים כמו בערכין אלא לפי דמיו להימכר בשוק, ובזה הוא דנתחדש דערך אבר שהנשמה תלויה בו נידון כערך כולו. [וכ"כ בס' חו"ב].

🞛

בפי' רבינו גרשום כתב; 'שאם אמר נמי דמי אבר אחד עלי נידון לפי חשיבות האבר, אם הוא אבר שהנשמה תלויה בו נידון לפי כולו, **ואם לאו לא אמר כלום**'. ותמוה דהא להדיא במתני' יט: דבאומר דמי ידו עלי משלם דמי ידו.

וביאר בס' קרן דוד דכוונת רבינו גרשום כלפי אבר שהנשמה תלויה בו דאם אמר שאינו מתחייב דמי כולו אלא רק דמי הראש לחוד לא אמר כלום ולאו נדר הוא כלל. ונראה דדבריו ניחא רק לפ"ד הגרי"ז הנ"ל דהוי זה דין נדר מחודש, ועל כן לא שייך לידור בלא שיהא נידון בכבודו. אך מ"מ יל"ע מ"ט לא יתחייב מדין הנודר מנה לבדק הבית, דהא נתכוין להתחייב סכום של ראש. ואפשר דכיון שאמר בל' נדר דמים מתפרש שכוונתו לנדרי דמים דוקא.

🞛

**שם.** כתבו התוס' ב"מ קיד. וז"ל; 'וא"ת מה צריך קרא (דנידון בכבודו) דמאי שנא מנזקין דאם קיטע ידו אומדין כמה הוא יפה בידו וכמה הוא יפה בלא יד וה"נ יש לנו לשום כמה הוא שוה באבר שהנשמה תלויה בו וכמה הוא שוה בלא ממנו דהיינו ערך כולו דאינו שוה כלום אם היה נוטל אותו אבר, וי"ל דאמר בפרק האומר משקלי (ערכין יט.) דאין שמין בערכין אומד של נזקין אלא שמין אותו כאילו היתה ידו מוכתבת לרבו ראשון ולא כמו שנטלה לגמרי דאז מתגנה העבד ושוה הרבה פחות וה"נ אין שמין באבר שהנשמה תלויה בו אי לאו דכתיב נפשות' עכ"ל. ובשיעורי הגר"ח ב"מ שם הק' ע"ד התוס' וכתב ליישב באופ"א ואכ"מ. [וע"ע ס' ברכת כהן מש"כ בביאור דברי התוס' הנ"ל].

🞛

**א"ל אביי ודלא איתיה בערכין מי נידון בכבודו והתניא רא שעבד זה הקדש וכו' ראש חמור זה הקדש וכו' ראש פרה הקדש וכו', וליטעמיך תיקשי לך עבד דאיתיה בערכין ואין נידון בכבודו, אלא לא קשיא הא בקדשי מזבח הא בקדשי בדק הבית.** צ"ב המו"מ, והרי יש כאן ילפותא מסויימת לטומטום ואנדרוגינוס ומה קשה מחמור ופרה. וביארו האחרונים דדין נידון בכבודו נתחדש גבי ערכין מהיתור 'נפשות' וילפי' מזה לדמים בהיקש 'נדר בערכך'. ולכן ס"ד דמי שאינו בערכין אינו נידון בכבודו. וע"ז אמר רבא דמהכתוב 'והיה ערכך' ילפינן דליתא להך כללא, כלומר דהוי גילוי דההיקש 'נדר בערכך' ללמד על דין נידון בכבודו בנדרי דמים אינו רק על מי שישנו בערכין. ולכן הקשה לו אביי מהברייתא דמבואר דחמור ופרה אינם נידונים בכבודם, ובע"כ הטעם הוא לפי שאינם נערכים, ורבא השיב לו דלדבריו דהטעם דאינם נידונים בכבודם הוא לפי שאינם נערכים יקשה דא"כ מ"ט מבואר באותה ברייתא דגם עבד אינו נידון בכבודו אע"פ שהוא נערך, ובע"כ שם יש טעם אחר שאינם נידונים בכבודם, לפי שהם קדשי מזבח ודין נידון בכבודו נתחדש רק בקדשי בדק הבית דומיא דערכין. [דברי מחוקק, צ"ק בתוד"ה והא, שיעורי הגרמ"ד].

והק' בס' נזר המלך דלפ"ז דמהדרשא 'והיה ערכך' מרבינן כל אלו שאינם נערכין דנידונים בכבודם ולא רק טומטום ואנדרוגינוס, צ"ב מ"ט העמידה הברייתא הדרשא דוקא על טומטום ואנדרוגינוס ולא על פחות מבן חודש שמפורש בכתוב דאינו נערך.

ותי' דפחות מבן חודש לא חשיב שהופקע מפרשת ערכין כי לכשגדיל הרי הוא נערך אלא דעתה אין לו ערך ובזה א"צ קרא דנידון בכבודו, משא"כ טומטום ואנדרוגינוס דנתמעטו והופקעו מעיקר הפרשה.

🞛

**הא חמור ופרה ליתנהו בערכין, ואין נידון בכבודו.** תמהו האחרונים טובא על דמיון הגמ', דהא בברייתא מיירי שהקדיש חמור פרה ועבד ולא מיירי כלל בנדרי דמים [שהרי לא נדר והתחייב דמים ושויות של ראש הפרה אלא הקדיש את ראשה], ומה ענין זל"ז, דדין נידון בכבודו הוא דין בנדר דמים כמו בערכין, דהמתחייב לשלם ערך הראש חידשה תורה דערך ראש נידון כערך כולו לפי שהנשמה תלויה בו, אבל גבי הקדש הרי אי כלל נידון של ערך ושויות אלא הקדיש את גוף הראש של הפרה והנידון הוא רק אם פשטה קדושה בכולה מחמת הקדושה שחלה באבר שהנשמה תלויה בו, וזוהי סוגיא אחרת לגמרי. [ובאמת הרי דין פשטה מצאנו רק בקדושת הגוף ולא בקדושת דמים וכאן הלא הוא קדושת דמים שהקדיש את ראשה להימכר לדמיה]. כן הקשו בס' הפלאה שבערכין ושפ"א וכתבי הגרי"ז ואחיעזר ח"ב סי' מ"ד ועוד.

והוסיף האחיעזר דאין לומר דהברייתא מתפרשת מאיזה טעם שיהיה באופן שנדר דמי ראשה של פרה, דל' הברייתא היא 'הוא והקדש שותפין בו', וזה ודאי משמע שותפות בגוף הבהמה ולא חוב גרידא של חצי דמיה. [וכן מוכח מקושיית הגמ' להלן דתפשוט קדושה בכולה], וצ"ע.

ובס' הפלאת ערכין כתב לבאר עפ"ד שלטי הגיבורים דגדר דין ערכין הוא הקדשת האדם לפדיונו, וה"נ יש לבאר דין נדרי דמים דאדם דהוי הקדשת האדם לפדיונו, ולפ"ז י"ל דדין נידון בכבודו אינו דין בהערכת האבר שהנשמה תלויה בו דנערך בשווי כולו, אלא הפי' הוא דכל שנדר אבר שהנשמה תלויה בו חשבינן ליה כנודר את עצם נפשו [וכמו שהבאנו לעיל ע"א לדקדק מל' רש"י דזהו גדר הילפותא, ונפ"מ לנודר ראש ולב דאינו חייב ב"פ כערך כולו], וזהו דין בהקדש של הנדר והערכין, דחל הקדש על נפשו לפדיונו, וממילא ס"ל לגמ' דה"ה הקדש גמור הוי בכלל הילפותא דהמקדיש אבר שהנשמה תלויה בו חשבינן ליה כמקדיש את עצם נפשו. [וכעי"ז כתב בס' השג יד].

ועפ"ז נמצא דכ"ז הוא רק בנדרי דמים דאדם, אבל בשאר נדרי הקדש לבדק הבית כגון שאמר דמי ראש שור זה עלי לא יהא בו דין נידון בכבודו, כי לא הקדיש כלום, ומיושבת קושיית הגרי"ז הנ"ל בריש סוגיין.

אולם ברמב"ם פ"ה הי"ח העתיק דין הברייתא באופן שאמר 'דמי ראש חמור עלי דמי ראש עבד עלי' יעו"ש, הרי שלא חילק בזה בין נדר להקדש, וצ"ע. [ואולי ס"ל כד' החזו"א הנ"ל דדין נדרי דמים נתחדש גם בשור וכלים ולא רק באדם].

אמנם בקה"י סי' ב' כתב קצת באופ"א, דס"ל לגמ' 'דהגזה"כ של נידון בכבודו הוא שכל דבר שאמר לגבוה על דבר שהנשמה תלויה בו נחשב כאילו אמר על כולו ולכן באומר דמי אבר שהנשת"ב עלי נותן דמי כולו ובמקדיש אבר שהנשת"ב הוי כאומר הקדש על כולו' עכ"ל. ולפ"ז פשוט דאף בנדרי דמים דהקדש הוא כן. אבל דבריו צ"ב דהא פשוט דלא נתכוין באומרו דמי ראש הפרה אלא לסימן בעלמא שהוא מתחייב סכום בשווי הראש ומהיכ"ת לחייבו דמי כולה.

עוד כתב הקה"י לבאר באופ"א לגמרי, דאה"נ ודאי לא חל דין הקדש אלא על ראש הפרה, אך דכיון דהקדושה היא להימכר ודמיה להקדש, אזי לאחר שנמכרת נתפסת הקדושה בכל דמיה, ובטעם הדבר האריך לבאר דכיון דגוף בלי ראש לאו כלום הוא וכן ראש בלי גוף לאו כלום הוא, חשיב שהראש לחוד שווה דמי כולה וכן הגוף לחוד שווה דמי כולה ולכך בשותפין יחלוקו, אך בדין נידון בכבודו נתחדש דכל שחייב להקדש דמי הראש צריך לשלם דמי כולה ואין עושין חשבון עמו מכח מה ששייך לו הגוף, ע"ש בכ"ד. אולם כתב דברש"י ותוס' ורבינו גרשום מפורש לא כן, דפשטה הקדושה בכל הפרה.

אבל בס' הפלאת ערכין כ' לדייק כדברי הקה"י בד' הרמב"ם, דבהי"ד והט"ז מבואר ברמב"ם דהנודר על דמי בהמה זו נתקדש גופה ע"ש, ואילו בהי"ח כשכתב דין נידון בכבודו כתב; 'האומר דמי ראש חמור זה או כבדו הקדש וכו' הואיל והוא דבר שהנשמה תלויה בו **הרי זה חייב בדמי כולו**, שכל הקדש בדק הבית קדושת דמים הוא', הרי דאף דגופו קדוש כתב דהנפ"מ היא רק לענין הדמים ולא דחל קדושה על כולה. וע"ש ובס' ברכת כהן שהאריכו טובא בזה. וע"ע בכתבי הגרי"ז שעמד בדיוק זה והרחיב דב' מיני קדושת דמים איכא, קדושת הגוף להימכר לדמיו, וקדושת דמים גרידא שלא חל שום קדושה בבהמה ע"ש כ"ד (והרחיב בזה בשיעורי הגרמ"ד).

🞛

תוד"ה והא פרה וחמור דליתנהו בערכין ואינו נידון בכבודו. **'וכל שכן כשמקדיש הגוף דפשטה קדושה בכולה'.** האחרונים נתקשו בכוונת התוס', עי' ברכת הזבח מים קדושים וצ"ק. ובקה"י סי' ב' ביאר כוונתם שהוקשה לתוס' קושיית האחרונים מה הראיה מדין נידון בכבודו בנדרי דמים לקדושת הגוף דפרה, ולזה כתבו דכוונת אביי דאם בדמים היה הדין דנידון בכבודו כ"ש שבמקדיש הגוף היתה הקדושה פושטת בכולה.

🞛

**לא קשיא הא בקדשי מזבח הא בקדשי בדק הבית.** בשעה"מ פ"ה מערכין הי"ד תמה דבחולין קלה. מבואר להיפך, דקדשי מזבח חמורים מקדשי בדק הבית לענין דין פשטה קדושה בכולה ע"ש. ומבואר מדבריו דנקט דדין נידון בכבודו הוא דין פשטה קדושה, אולם תמהו עליו האחרונים [אחיעזר שם וקה"י שם ועוד] דודאי אינו כן, דהא בנדרי דמים לא שייך כלל ענין פשטה קדושה, ובע"כ גדר הדין הוא כא' הביאורים הנ"ל, אשר לפ"ז אי"ז שייך כלל לדיני פשטה קדושה דהוא דין בגוף הקדושה דפשטה בכולה, וגם אינו תלוי באבר שהנשמה תלויה בו, [בין אם גדר דין פשטה הוא במעשה כד' הקו"ש כתובות אות נ"ב ובין אם הוא בחלות הקדושה כד' הברכ"ש קידושין סי' ז' בשם הגר"ח].

ובד' השעה"מ יתכן לומר ע"פ מה שנתבאר דדין נדרי דמים הוא ג"כ דין קדושה שחל על האדם לפדיונו, ולפ"ז שפיר י"ל דדין נידון בכבודו הוא דין פשטה על הך קדושה.

🞛

**שם.** יסוד החילוק בין קדשי מזבח לקדשי בדק הבית משמע ברש"י שהוא גזה"כ גרידא, אך ברמב"ם פ"ה הי"ח משמע שהוא סברא, שכתב בזה"ל; 'שכל הקדש בדק הבית קדושת דמים הוא'. וביאר הרדב"ז שם וז"ל; 'ונתן רבינו טעם שכל הקדש בדק הבית קדושת דמים הוא וכיון דהקדש דמים הוא כיון שהקדיש דבר שהנשמה תלויה בו הוי כאילו הקדיש כולו שהרי כל דמיו תלויים באבר זה'.

אמנם צ"ב דגם במזבח איכא קדושת דמים כשהקדיש רק ראשו דקדוש להימכר בדמיו. ויש לבאר דקדשי מזבח ביסודם הם קדושת הגוף ורק אם א"א להקריבם בעצמם הם נמכרים לצורך הקרבה אבל עצם ההקדש הוא על הגוף גרידא ולא על דמיו משא"כ קדשי בדק הבית ביסודם קדושתם היא להימכר לדמיהם. [השג יד].

🞛

**ראש עבד זה הקדש הוא והקדש שותפין בו**. עי' בפי' רבינו גרשום שכתב 'הואיל וראשו הקדש והגוף שלו ואינו יכול לחלוק הראש מן הגוף שניהם שותפים בו ואינם יכולים למוכרו ולחלוק דמיו מפני חלק ההקדש שהרי יש בו מעילה' עכ"ל. וקשה דהא מהני פדיון.

וביאר הגרי"ז דודאי פדיון בעלמא שיפדה חצי ההקדש ודאי מהני, ורק דהכי קאמר דבכל שותפין אף דכל אחד יש לו זכות בכולו, אבל ע"י דין חלוקה שיש להם הוא זכות מדיני ממונות שלאחר שיחלוקו אין אחד שייך לחבירו, אבל בהקדש דליכא דין חלוקה אף לאחר חלוקה ישארו שותפין כמו שהיו, ולא יתבררו לעולם שאלו הדמים הם של הקדש והשאר חולין, דשוב הדר דין שותפות על הדמים, עכ"ד.

**תניא ראש עבד זה הקדש הוא והקדש שותפין בו, ראש עבד מכור לך משמנין ביניהם וכו'.** מצינו ג' שיטות בראשונים בפי' 'שותפין' ו'משמנין'; **א]** ד' רש"י כאן דבשניהם הכוונה דיחלוקו. **ב]** תוס' הביאו בשם רש"י דגבי הקדש יחלוקו אבל גבי מכירה לא מכר לו אלא את ראש העבד, ו'משמנין' פירושו דשמין את ראש העבד לאיזו מלאכה הוא ראוי ולפי שויה יטול, [ול' השטמ"ק 'כגון אם היה מלמד תינוקות או מזמר עיקר מלאכה בראשו ואם אומן בשאר מלאכת של יד או של רגל הכל לפי המלאכה']. והטעם דהקדש עדיף ביארו תוס' לפי שמקדיש בעין יפה הוא מקדיש. [ובפשוטו ביאור דבריהם דיש ב' אופנים של שוויות של הראש, שויות עצמית ושויות ביחס לכלל הגוף והנידון הוא באיזה שויות נתכוין למכור ולהקדיש]. **ג]** פשטות ד' הרמב"ם היא להיפך מתוס', דגבי מכירה יחלוקו ואילו גבי הקדש נותן להקדש רק דמי הראש, [ז"ל הרמב"ם פ"ה מערכין הט"ז גבי הקדש; 'אינו חייב אלא בדמי ראשו ורואין כמה ישוה אותו אבר אילו היה נמכר ויביא בדמיו קרבן'. ובפכ"ז ממכירה ה"ח; 'האומר לחבירו ראש עבד זה או ראש חמור זה אני מוכר לך הרי זה מכר חציו']. ובב"י וביה"ג חו"מ סי' ר"כ צידדו שהרמב"ם גרס בגמ' להיפך מגירסתינו, ל' 'שותפין' גבי מכר ול' 'משמנין' גבי הקדש. [וביאור החילוק צ"ל דגבי מכר מסתמא נתכוין להיות שותף עמו מחצה למחצה הואיל וא"א לראש בלא גוף וא"א לגוף בלא ראש, משא"כ בהקדש דאינו עושה שותפות עם הקדש אלא מקדיש הראש לדמיו אמרינן דלא הקדיש אלא ראשו, וכעי"ז ביאר בס' הפלאה שבערכין].

והנה גבי מוכר ומקדיש ראש של פרה קתני 'ראש פרה מכור לך לא מכר אלא ראשה של פרה, ולא עוד אלא אפי' ראש פרה הקדש אין להקדש אלא ראשה', ומשמע דדין ראש פרה חלוק מראש של עבד, וקשה ע"ד התוס' דלכאו' גבי מכירה היינו הך, וכן קשה ע"ד הרמב"ם דלכאו' גבי הקדש היינו הך. ועוד קשה דמהל' 'ולא עוד' משמע שיש רבותא בהקדש יותר ממכירה, ולפ"ד הרמב"ם הרי הוא להיפך וכן לפ"ד רש"י הרי לא מצאנו חילוק ביניהם לענין ראש של עבד.

ותי' בס' הפלאה שבערכין דבראש של פרה שמין אותה כבשר ועצמות גרידא לאחר שחיטה (וכל' רב פפא 'דהא מזדבן רישא דתורא בבי טבחא') ולא כחלק מגוף חי כראש של עבד, ולענין זה כו"ע מודו דהקדש עדיף ממכירה וס"ד דישומו את ראשה כראש חי של פרה.

🞛

**שם.** בהא דנקטו רש"י והרמב"ם דהמוכר ראש עבד נותן דמי חציו יש לחקור האם הפי' הוא דאמדינן דעתיה דנתכוין למכור חציו ולא רק את הראש או הפי' הוא דשומת דמי הראש היא בשיעור כולו לפי שהנשמה תלויה בו, אלא דכיון דלמוכר יש את הגוף שהראש תלוי בו ושומתו היא ג"כ בשיעור כולו, ממילא יחלוקו.

וכתב בשיעורי הגרמ"ד נפ"מ בעבד של ב' שותפין ומכר אחד מהם את ראשו, דלצד הא' קנה הלוקח מחצה ולצד הב' קנה רביע. [ולפו"ר היה נראה דלב' הצדדים קנה רביע, דאף לצד הא' אינו מוכר אלא מחצה ממה שיש לו].

עוד נפ"מ כתב בס' ברכת כהן איך הדין אם מכר לו הראש וחזר ומכר לו הלב, דלצד הא' קנה ג' רבעים (דבמכירה השניה מכר לו שוב חצי מהנשאר בידו), אולם לצד הב' לא קנה עוד כלום במכירה השניה כי יש לשניהם חלקים שהנשמה תלויה בהם. וכתב דלהדיא מבואר בירושלמי ב"ק דקנה ג' רבעים וא"כ מוכח כצד הא'. וכן משמעות ל' הרמב"ם שכ' 'הרי זה מכר חציו'.

**ה.**

**האומר רגלה של זו עולה וכו'.** מבואר דנחלקו תנאים אם יש דין פשטה בקדושת הגוף למזבח רק כשהקדיש אבר שהנשמה תלויה בו או גם במקדיש אבר שאין הנשמה תלויה בו. ויסוד החילוק ביניהם ביאר בכס"מ פ"ה מערכין הי"ד דבהקדיש אבר שאין הנשמה תלויה בו לא חל עליה שֵם עולה וקדושת הקרבה אלא רק קדושת הגוף למזבח ולכן ליכא עליה דין פשטה, אבל במקדיש אבר שהנשמה תלויה חל עליה שֵם עולה וקדושת הקרבה ולכן יש בה דין פשטה, [ונראה כוונתו שיש תורת הקרבה גם על אבר אחד לחוד, ובלבד שהנשמה תלויה בו, והביאור בזה י"ל דכשהקדיש אבר שהנשמה תלויה בו חשיב שהקדיש את נפש הבהמה ועיקר ההקרבה הוא על נפשה של הבהמה]. ויסוד זה (לחלק בין קדושת רגל לקדושת ראש) הרחיבו בו האחרונים (ועי' בזה בדברי הגרי"ז במכתבים בסוף הספר), ולהלן יבוארו עפ"ז כמה מילי בסוגיין.

🞛

**הא בקדושת הגוף, הא בקדושת דמים.** בדברי רבינו גרשום כאן מבואר דבר מחודש ביסוד דין פשטה, וז"ל; הואיל 'וא"א לחלוק הראש מן הגוף פשטה הקדושה בכולה, דא"א לשחוט הראש לשם עולה והגוף לשם חולין דהא אין שוחטין חולין בעזרה', עכ"ל. מבוארים בדבריו כמה חידושים; **א]** דשייך דין הקרבת קרבן על ראש בהמה לחוד, [ולכאו' זהו גופא החילוק בין אבר שהנשמה תלויה בו לאבר שאין הנשמה תלויה בו, דלא שייך דין הקרבה על רגל לחוד]. **ב]** דיש איסור חולין בעזרה על שאר הבהמה אע"פ שאותו מעשה שחיטה נעשה כדין גם על קדשים. **ג]** דמשום כך פשיטא לן מסברא דכיון דחל דין הקרבה על הראש ויש רק חסרון היכ"ת מצד השחיטה, ממילא פשטה הקדושה ושֵם הקרבן על כל הבהמה כדי שיוכל לשוחטה כדין (וצ"ב).

🞛

**האומר רגלה של זו עולה יכול תהא כולה עולה ת"ל וכו' יכול תצא לחולין ת"ל יהיה בהוייתה תהא, הא כיצד תמכר לצורכי עולות.** רש"י בחולין סט: פי' דהס"ד הוא דכיון דלא פשטה קדושה על כל הבהמה ס"ד דיש לה פדיון, וקמ"ל דלא מהני לה פדיון וממילא תימכר לצרכי עולות.

[והנה בפשוטו כוונת רש"י דס"ד דכיון דלא פשטה הקדושה בכולה לא שייך קדושת הגוף למזבח על רגל לחוד ולא הוי קדושת הגוף כלל אלא רק קדושת דמים וממילא מהני לה פדיון וקמ"ל דשייך קדושת הגוף על הרגל לחוד וממילא לא מהני לה פדיון. אולם הגרי"ז בתמורה יא: הקשה דמל' הכתוב 'ממנו קודש' מבואר להדיא שיש בו קדושה, ואין לומר דהכוונה לקדושת דמים, דזה פשיטא שאפשר להקדיש רגל בקדו"ד, דלא גרע מעצים ואבנים. ולכן ביאר דס"ד דכיון דברגל לחוד שייך רק קדושת הגוף ולא קדושת הקרבה (כמובא לעיל בשם הכס"מ) ס"ד דשייך פדיון ע"ז וקמ"ל דלא שייך פדיון אלא על קדו"ד].

אולם רבינו גרשום כאן ביאר דהס"ד הוא דתצא שאר הבהמה לחולין, כלומר דכיון דילפינן דאין דין פשטה על שאר הבהמה ס"ד דאכן לא חל שום דין על שאר הבהמה מלבד הרגל, וקמ"ל דחל על כולה דין להימכר לצרכי עולה. [וכן הביא בכתבי הגרי"ז תמורה יא: מל' התו"כ פ' בחוקותי 'יכול תצא לחולין ת"ל יהיה קדש **כולה**', ומשמע שהנידון הוא אם כולה קדושה או רק הרגל].

ובביאור הנידון עי' בכתבי הגרי"ז תמורה שם דס"ל לרגמ"ה דהא דקתני תימכר לצרכי עולות אי"ז עצה בעלמא אלא הוא חיוב משום שחל על כולה דין הקרבה מדין 'כל הראוי למזבח אינו יוצא מידי מזבח לעולם' (מנחות קא.), וזהו הנידון כאן אם שאר הבהמה היא חולין לגמרי וממילא א"צ להקריבה או דגם על שאר הבהמה חל הדין דאינה יוצאה מידי מזבח לעולם מחמת קדושת רגלה וממילא בע"כ תימכר לצרכי עולות.

ובמקד"ד קונט' קדשים סי' ב' סק"א ביאר באופ"א עפ"ד הכס"מ המובא לעיל דהא דאין דין פשטה ברגל היינו לפי שאין בו קדושת הקרבה, ולפ"ז י"ל דשפיר איכא פשטה על קדושת הגוף בעלמא למזבח ורק ליכא דין פשטה על קדושת הקרבה כיון שאין ברגל לחוד קדושת הקרבה. וכעי"ז כ' הג"ר נפתלי וסרמן הי"ד בקו"ש ח"ב עמ' קכ"א. [אך צ"ב דהא מבואר בברייתא דדמיה חולין].

והנה ד' רבינו גרשום בתמורה יא: דיש בה איסור גיזה ועבודה, וביארו הגרי"ז והמקד"ד דאזיל לשיטתו דילפינן מקרא דחל על כל הבהמה דיני קדשים מחמת קדושת רגלה.

🞛

**תמכר לצורכי עולות ודמיה חולין חוץ מדמי אותו אבר שבה.** פרש"י דאינו מקבל מהלוקח דמי אותו האבר לפי שלא מכר לו אותה כי חל עליה קדושת הגוף למזבח וא"א לפדותה, אולם רבינו גרשום פי' כוונת הגמ' דדמי אותו האבר קדושים, ומשמע דיכול למכור הרגל ומכח המכירה חלה קדושה על המעות. ובכתבי הגרי"ז הקשה דהא מפורש בפסחים פט: כד' רש"י דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום.

ותי' עפ"ד הגר"ח שביאר דהא דא"א למכור עולתו ושלמיו אי"ז מחמת שיש בהם קדושת הגוף למזבח אלא משום שחל עליהם שֵם עולה ודין מתכפר על הבעלים וא"א למכור את הדין מתכפר, וממילא כאן הרי לא חל שֵם עולה על הבהמה אלא רק קדושת הגוף על הרגל למזבח (כמו שהובא לעיל מהכס"מ) ובודאי הלוקח הוא המתכפר בקרבן ועל כן נקט רבינו גרשום שיכול למוכרה, (והא דדמי הרגל קדושים אע"פ שאין פדיון לקדושת הגוף של הרגל ביאר הגרי"ז דהוא משום דקיי"ל בקידושין נח. דהקדש תופס דמיו).

🞛

בעיקר היסוד שהבאנו מהכס"מ והאחרונים דהמקדיש רגל לחוד לא חל עליה שֵם עולה ואין עליה תורת בעלים ומתכפר, כתב בס' ויטע אשל ליישב עפ"ז קושיית התוס' כאן מ"ט לא משני בגמ' בתמורה 'כגון דאמר רגלה של זו עולה לפטור עולתו של פלוני' כמו 'הרי עלי לחם לפטור תודתו של פלוני', וכ' דלהנ"ל דלא דמי ללחם שחל דין מתכפר על הלחם משא"כ ברגל הבהמה לא חל דין בעלים ומתכפר וממילא לא חל קדושת קרבן לגבי פלוני.

אמנם במאירי קידושין ז. מבואר דיש דין שינוי בעלים לבעל הרגל, ומשמע מזה דלא כהנ"ל, דחל דין בעלים ומתכפר אף על הרגל לחוד.

🞛

בעל מום נמי איבעויי איבעיא לן, דבעי רבה: דמי ראשי לגבי מזבח, מהו.

הגרמ"ד הקשה מה ענין הבעיה של נידון בכבודו לפשטה. והמוצל מאש כ' שאה"נ יכלה הגמ' להקשות מיד בתחילת הסוגיא כשהעמידו במקדיש למזבח ולכך אין נידון בכבודו.

תוד"ה בעי רבה דמי ראשי למזבח. צ"ע אמאי לא נקט ערך ראשי לגבי מזבח כמו בבעיא דבסמוך.

האחרונים תמהו על קושיית התוס'

רגמ"ה נגד הגר"א לאיזה ברייתא הכוונה.

הגרי"ז והגרמ"ד בישוב קו' התוס' מ"ט לא נסתפק רבה בערך ראשי למזבח. רש"ש טויבש מיישב ע"פ תוס' להלן דהוי באת"ל.

חזו"ט כ"ט י"א בספקו דרבה אם הספק על עיקר דמי ראשי למזבח או רק על נידון בכבודו והשג יד.

הגרי"ז זבחים יב. וברכ"ש קידושין סי' ז' דפשטה הוא במעשה, ולפ"ז ניחא דלא אמרינן ב' מיגו, אבל לו"ד צ"ב מ"ט ל"א תרי מיגו בזא"ז, דאחר שקדוש האבר קדוה"ג נימא פשטה. וי"ל דא"א להכשיר הקרבן מכח קדושת תרי מיגו (ואולי אף בלא שבנויים זע"ז), השג יד.

הגרי"ז בתמורה נקט דל"א כה"ג אפי' מיגו אחד וכ"ה בשעה"מ ודלא כלח"מ פ"ה הי"ד, והיינו כי כל המיגו הראשון בנוי על השני. וכ"ה בעול"ש.

תלמוד בבלי מסכת ערכין דף ה עמוד א

בעל מום נמי איבעויי איבעיא לן, דבעי רבה: דמי ראשי לגבי מזבח, מהו? כי אבעיא לן - מקמי דאשמעה להא מתניתא, השתא דשמעה הא מתניתא לא מיבעיא לן. גופא בעי רבה: דמי ראשי לגבי מזבח, מהו? נידון בכבודו או אינו נידון בכבודו? לא אשכחן בדמים דאינו נידון בכבודו, או דלמא לא אשכחן לגבי מזבח דנידון בכבודו? תיקו. בעי רבא: ערכי עלי לגבי מזבח, מהו? נידון בהשג יד או אין נידון בהשג יד? לא אשכחן בערכין דאין נידון בהשג יד, או דלמא לא אשכחן לגבי מזבח דמיפריק אלא בשויו? תיקו. בעי רב אשי: הקדיש שדה אחוזה לגבי מזבח, מהו? מי אמרינן: לא אשכחן שדה אחוזה דמיפרקא אלא בית זרע חומר שעורים בחמשים שקל כסף, או דלמא לא אשכחן לגבי מזבח דמיפריק אלא בשויו? תיקו.

(ועי' קה"י זבחים סי' ד' שהרחיב בזה דמצות שקלים וחיוב קרבנות ציבור ב' ענינים הם, ואף אם כהן פטור ממחצית השקל חייב הוא בקרבנות ציבור ומתכפר בזה, ואם לא יספיקו השקלים ויגבו מהציבור עוד מעות למנחות גם הכהן חייב בו, וכן להיפך, מצות מחצית השקל קיימת גם באופן שיש די מעות בלשכה עבור המנחות, כדי שהמנחות יבואו ממעותיו של כל אחד "ואחד מן הציבור).

**מתני' עובד כוכבים ר"מ אומר נערך אבל לא מעריך רבי יהודה אומר מעריך אבל לא נערך, וזה וזה מודים שנודרין ונידרין.** המל"מ פ"י ממלכים ה"ז (ד"ה ודע שמה) נקט דלכו"ע אין חיוב על העכו"ם לקיים נדרו וערכו והנפ"מ היא רק באופן שהפריש מעות לקיום נדרו או ערכו אם חלה קדושה על המעות ויש בהם מעילה או לא. אולם בתוס' ע"ז ה: מבואר שיש עליו חיוב לשלם נדרו, ועמד בזה הגרע"א שם בגלה"ש, ובאבנ"מ סי' א' סק"ב ביאר דמדין אמירתו לגבוה כמסירתו לגבוה חל עליו חיוב ממוני לגבוה וגובים מנכסים משועבדים, והרחיב בזה בקה"י ע"ז סי' ב' (ואחיעזר ח"ג סי' ס"ז ג'), והדבר תלוי בפלוגתת הראשונים אם דין אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט הוא דין בפנ"ע או שחל רק מכח המ"ע של 'מוצא שפתיך תשמור ועשית' דרמי עליה, ולפ"ז לא שייך זאת גבי עכו"ם.

ועי' מנ"ח מצוה ש"נ שכתב דפשוט דעכו"ם עני שהעריך הרי הוא נידון בהשג יד כישראל. ולפו"ר יש לדון דזהו רק לפ"ד האבנ"מ, אך לפ"ד המל"מ כיון שאינו מחויב כלל מה שייך בו העמדה והערכה.

ועיקר ד' המל"מ צ"ב, דהא מבואר בגמ' ריש חולין דלא שייך בערכין הרי זו, ופרש"י שם; 'דליכא למימר בהו הרי זו עד דאמר ברישא ערכי עלי והדר יהיב כפי הקצוב בפרשה וכו' דהיכי מצי למימר הרי אלו לערכים אם לא נדר תחלה בערך'. הרי דלא שייך להפריש ממון לערכין בלא שיחול עליו מקודם חיוב נתינת הערכין, ואיך א"כ יכול העכו"ם להפריש ממון לערכין, [ובפרט למש"כ בחזו"א סי' כ"ט ועוד אחרונים דיסוד חיוב ערכין אינו נדר בעלמא לבד"ה אלא דע"י הנדר חל עליו המ"ע דנתינת הערכין וזה הרי לא שייך בעכו"ם], וצ"ת. [וע"ע בחזו"א סי' ל' סק"ה מה שהק' ע"ד המל"מ מד' אבימי בגמ' להלן דנותן ערכו ויגנזו].

ובס' שמועת חיים העיר ע"ד האבנ"מ, דלפ"ד השלטי הגיבורים דענין ערכין הוא הקדשת הנערך, הא לכאו' לא שייך בזה אמירתו לגבוה, דהא עצם הקדשת האדם אינו לגבוה, ויל"ד בזה.

🞛

**שם.** הקשה במעשה חושב דהא ר"מ ס"ל אין אדם מוציא דבריו לבטלה, וא"כ נימא דעכו"ם שהעריך יתחייב מדין נדר כדין מעריך פחות מבן חודש. וע"ש שכתב לדון דשמא דין זה אינו נוהג בעכו"ם. [עוד יש לדון דלא שייך בזה הסברא 'אדם יודע', דזהו רק אם רובא דעלמא יודעים, ואפשר דסתם עכו"ם אינו יודע שאינו מעריך].

🞛

**שם.** הראב"ד והר"ש על התו"כ פ' בחוקותי הקשו דהא הוקשו נדר וערכין זל"ז להלן יח. וא"כ מ"ט חילקו ר"י ור"מ בין נדר לערכין לענין עכו"ם. ותי' דעיקר הפרשה בערכין כתובה ולכן מוקמינן במיעוט רק גבי ערכין.

והנה בס' מוצל מאש כתב דלכאו' בד' ר"י לק"מ, דעכו"ם לא גרע מדמי דיקלא, ולא שייך להקיש בזה ערכין לנדרים כיון שאי"ז דין בעכו"ם מה שהוא נידר אלא הוי סימן בעלמא לשווי הנדר של הישראל. אכן בד' הראשונים י"ל בפשיטות כד' הגרי"ז דלעיל ריש פרקין דנדרי אדם אינם מדין דמי דיקלא אלא הוי דין מחודש של דמי אדם, ולכן הקשו דנימא דעכו"ם אינו בכלל פרשה זו.

🞛

**מפני שריבה הכתוב במעריכין יותר מבנערכין שהרי טומטום ואנדרוגינוס מעריכין אבל לא נערכין.** צ"ב במה נחלקו ר"מ ור"י, והרי ודאי ריבה חש"ו לנערכים ולא למעריכים וריבה טומטום ואנדרוגינוס למעריכים ולא לנערכים. וכ' בס' יקר הערך דר"מ ס"ל דכיון דחש"ו הם ג' הרי הם מרובים מטומטום ואנדרוגינוס.

ובד' ר"י י"ל בפשוטו דס"ל כטענת רבא להלן דחש"ו אינם בני דעה ולא חשיב שנתמעטו ממעריכין אלא דבפועל אין להם דעת ולא הוי מעשה ערכין. אולם רבינו גרשום נקט דלא פליג ר"י ביסוד הדבר אלא ס"ל דחש"ו חשיב כחד כיון שטעם שלשתן שווה דאין בהם דעת ודין אחד הוא.

אמנם עיקר סברת ר"מ צ"ב טובא כטענת רבא, דהא לא הוו בני דעת ואי"ז מיעוט מפרשת מעריכין אלא הוי כחסרון היכ"ת בעלמא לומר את נדר הערכין, ואולי זוהי כוונת קושיית התוס' ד"ה שאני ע"ש דבריו וצ"ב. [וע"ע ברש"י ד"ה וטעמיה דמשמע דאף רבא אין כוונתו משום דהוי חסרון היכ"ת בעלמא אלא כוונתו דהוי מיעוט כללי מפרשת נדרים ולא דין מסוים בפרשת ערכין ולא דמי לעכו"ם שנתמעט רק מפרשת ערכין ע"ש].

ובהגה"ה לתפארת ישראל כתב דס"ל לר"מ דיש לדמות עכו"ם לחש"ו לפי שבשניהם החסרון הוא בדעת, דדעת עכו"ם מקולקלת, וצ"ב דלכאו' עכו"ם נתמעט מעיקר הפרשה ולא הוי מיעוט רק במעשה ערכין של עכו"ם, דהא עבד שפיר מעריך, ולא מסתבר דעכו"ם גרע בזה מעבד.

[והנה הקשו האחרונים דמצינו גם גוסס ויוצא ליהרג דמעריכים ואינם נערכים. ובפשוטו י"ל דמדמים לאלו שנתמעטו מחמת מינם משא"כ גוסס שקודם גסיסתו היה נערך ורק מחמת מצבו עתה אינו נערך].

🞛

**אמר רבא הלכתיה דרבי מאיר מסתברא וכו' דכתיב לא לכם ולנו לבנות בית לאלהינו.** בכתבי הגרי"ז לעיל ע"א חקר אם כוונת רבא דמטעם דין זה עצמו הוא דלא מצי להעריך, או דלא הוי אלא גילוי מילתא אקרא דבני ישראל למדרשיה אמעריכין ולא על נערכין. ונפ"מ בערכין למזבח דאם הוא מקרא דלא לכם ולנו לבנות הוא דין מסוים בבדה"ב, משא"כ אם הוא רק גילוי מילתא אקרא דבני ישראל, א"כ כיון דגם ערכין למזבח הוי נדר של ערכין, הרי נתמעט עכו"ם מפרשת ערכין, עכ"ד.

ביאור דבריו, דיש לחקור אם דין לא לכם ולנו הוי דין בעצם ההקדש דלא מצי עכו"ם להקדיש ולא חל הקדשו לבדק הבית, ואשר לפ"ז מדינא עכו"ם אינו נודר ולא מעריך לבדק הבית אבל שפיר נודר ומעריך למזבח, או דהוי דין על הגזבר שלא לקבל ולהשתמש בנדבה דעכו"ם, אבל מדינא אם נדר והעריך חל גוף ההקדש, אלא דכיון שיש דין שלא לקבל ממנו על כן הוי זה סברא להכריע להעדיף את המיעוט דעכו"ם אינו מעריך ולא שאינו נערך. ואשר לפ"ז מצד המיעוט הרי הופקע עכו"ם מכל פרשת ערכין וממילא אינו מעריך גם למזבח, ומאידך גיסא לענין נדר לא הופקע מדינא, ועל כן אם נדר לבדק הבית חל הקדשו (אלא שאין מקבלין ממנו לכתחילה ויגנזו).

[והנה מש"כ הגרי"ז נפ"מ לענין ערכין למזבח, גם במנ"ח מצוה ש"נ נסתפק בזה אם לד' רבא עכו"ם מעריך למזבח, אך לפו"ר תמוה, דהא זה ודאי דר"מ יליף ממיעוטא ד'בני ישראל' דעכו"ם מופקע מפרשת ערכין, וא"כ פשיטא דאינו מעריך למזבח, והנידון הוא רק אם יש דין נוסף בפנ"ע דהוא מופקע מהקדש לבדק הבית בין ע"י נדר ובין ע"י ערכין.

וכן מבואר בחזו"א סי' ל' סק"א שנתקשה דלצד הא' הנ"ל למאי צריך המיעוט דעכו"ם מערכין לד' ר"מ. ובסק"ד תי' כד' הגרי"ז הנ"ל דנפ"מ לענין ערכין למזבח, דמצד דין לא לכם ולנו אין העכו"ם מופקע מזה, ולכן צריך למיעוטא דר"מ כדי להפקיעו מעיקר הפרשה וממילא לא שייך גביה ערכין למזבח. עכ"פ פשוט דלדינא עכו"ם מופקע גם מערכין למזבח מחמת מיעוטא דר"מ.

אלא שציין החזו"א למש"כ לעיל ע"א להסתפק אם יש דין ערכין למזבח או דמי שאמר ערכי עלי למזבח חייב מדין נדר ולא מפרשת ערכין, וכ' דלפי צד הב' נמצא דעכו"ם שייך בזה כיון שעכו"ם נודר לכו"ע והדק"ל לאי נפ"מ במיעוטא דר"מ. אמנם הגרי"ז לשיטתו שהעלה שם דודאי הוי מפרשת ערכין].

והנה מדברי התוס' ד"ה אלא ולהלן ו. ד"ה תני מוכח להדיא כצד הא' דהוי דין בפנ"ע ולעיכובא, דמבואר בתוס' דנקטו בפשיטות דלד' ר"מ אליבא דרבא עכו"ם שנדר לבדק הבית לא חל נדרו כלל ואף אם הפריש מעות לבדק המעות לא נתקדשו. ולפ"ז נתקשו תוס' מ"ט קתני במתני' דעכו"ם נודר לפ"ד ר"מ, וכתבו דדוחק לומר דקאי על נדרי מזבח לחוד. [אכן בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ ג"כ עמדו בזה ויישבו דקאי על נדרי מזבח לחוד והביאו כן מהירושלמי פ"א ה"ד]. וכן להלן ו. נתקשו תוס' לענין הסתירה בברייתות שם אם מקבלים נדרי עכו"ם לבדק הבית, והקשו תוס' מ"ט לא תלתה הגמ' דין זה בפלוגתת ר"מ ור"י אם יש דין לא לכם ולנו. [וגם בתי' התוס' שם נקטו כן דלד' רבא אליבא דר"מ נדרי עכו"ם לבדק הבית אינם חלים כלל ולא נתקדשו המעות].

אולם בחידושי הגר"א כתב כצד הב' דלכו"ע לא הוי דין בעצם ההקדש אלא הוי רק דין על הגזבר שלא לקבל מהם, ולפ"ז כתב ליישב קושיות התוס' הנ"ל, דזהו החילוק בין נדר לערכין, דלענין נדר חל ההקדש משא"כ לענין ערכין נתמעט עכו"ם מהפרשה. וכעי"ז כתב בשטמ"ק.

[אמנם בעיקר צד הא' דהגרי"ז אשר זהו שיטת התוס' דדין לא לכם לנו הוא מיעוט בפנ"ע לעכו"ם מקדשי בדק הבית, צ"ב מהיכ"ת לומר בד' ר"מ דס"ל להך דינא, והלא ר"מ לא הזכיר אלא ילפותא מסויימת בערכין, וכיון דחזינן דר"י לא ס"ל לדין זה [דמסתימת ד' ר"י משמע דקאי על סתם ערכין לבדק הבית ולא רק על ערכין למזבח] א"כ מהיכ"ת דר"מ פליג עליה בזה, וכעי"ז הק' הגר"א ע"ש.

ואולי י"ל, דהנה לב' הצדדים צ"ב איך פליג רבא ע"ד ר"מ ואמר טעם אחר ממנו. ואפשר דבאמת כוונת רבא לבאר כן בד' ר"מ גופיה, דהטעם שאמר דומיא דחש"ו אינו הטעם העיקרי אלא לרווחא דמילתא אמר כן, אבל באמת יסוד שיטתו היא משום טעמו דרבא מכח דין לא לכם ולנו. וה"נ י"ל לפ"ד התוס', דשורש שיטתו היא מכח דין לא לכם ולנו, דכיון דעכו"ם מופקע מנדרי בדק הבית וסתם ערכין לבדק הבית ממילא א"א לומר דעכו"ם מתרבה לערכין מ'איש'].

🞛

**אמר אבימי וערכו נגנז.** בספר הזכרון להגר"י הוטנר סי' פ"א הקשה דהא קיי"ל בחולין קלט: דערכין אינם מתקדשים ע"י הפרשה אלא רק ע"י נתינה ליד כהן [וכ"ה ברמב"ם פ"ג מערכין הי"ג 'הרי הן חולין אע"פ שהפרישן עד שיגיעו לידי הגזבר'], וא"כ מה שייך ערכו נגנז, דהא לא שייך דין גזבר על המעות כיון דלאו להוצאה קיימי וא"כ ממילא לא נתקדשו ולמה טעונים גניזה, ע"ש שהאריך.

אכן כבר העירו דאין היסוד מוכרח דלא שייך דין גזבר במעות אלו, דהא הדין דלא לכם ולנו אינו דין בהל' ערכין אלא בהל' קדשי בדק הבית, וא"כ י"ל דזהו ג"כ מדיני ההקדש, דמעות הניתנין להוצאה הוו להוצאה ומעות דבעו גניזה חל חובת הגניזה על ההקדש.

עוד תי' בס' מקדש יחזקאל עפ"ד הקה"י חולין סי' מ"א דאם הפריש מטלטלין לפרעון ערכו חל עליו קדושה מיד, וא"כ י"ל דבכה"ג נגנז.

🞛

**ורבי יהודה האי לא לכם ולנו מאי עביד ליה אמר ר"ח אמר אבימי וערכו נגנז.** לצד הא' דהגרי"ז (אשר היא ד' התוס') הקושיא היא דאף דעכו"ם נתרבה לעיקר הפרשה דערכין, מ"מ בערכין לבדק הבית תיפו"ל שאינו מעריך מדין לא לכם ולנו, ומשני דאי"ז דין בעצם ההקדש דלא חל אלא רק דין על הגזבר שלא להשתמש במעות אלו אלא לגונזם, ולמסקנא לד' רבא דין זה הוא רק משום רפיון ידים ולכן באופן שנראה שלא יהא בזה רפיון ידים משתמשים במעות ואז יש בהם גם מעילה. [ובחזו"א סי' ל' סק"ב כתב לחדש דאף במקום שיש רפיון ידים ולא ישתמשו במעות מ"מ יהא בהם מעילה, וצ"ב, ובכתבי הגרי"ז נקט לא כן].

[וכ"ז הוא רק לד' ר"י, דאילו לד' ר"מ הוי דין בעצם ההקדש דלא חל כלל, דהא לדברי רבא זהו ההכרח שלא להעמיד הריבוי על מעריך אלא על נערך. אמנם תוס' העלו צד דלמסקנא שהביא רבא מקור לדבריו דהוי משום רפיון ידים אזי הדר ביה לגמרי אף בד' ר"מ, ונשאר כמעיקרא דטעמו דר"מ הוא רק משום דמדמה לחש"ו. אך אולם העירו האחרונים דבתוס' להלן ו. ד"ה תנו נקטו להדיא דרבא לא הדר ביה בד' ר"מ ע"ש].

לצד הב' דהגרי"ז (אשר היא ד' השטמ"ק והגר"א) כו"ע מודו דהוי דין על הגזבר שלא להשתמש במעות ואי"ז דין בעצם ההקדש, ופלוגתת ר"י ור"מ היא רק אם משום כך מסתבר שלא לאוקמא הריבוי על דין מעריך כיון שאין תועלת להקדש בהערכתו. ולפ"ז הקושיא ע"ד ר"י היא מסברא למאי נפ"מ בדין מעריך הואיל ואין ההקדש מקבל את המעות, ומשני דנפ"מ להא דטעונים גניזה. ולמסקנא משני דלד' ר"י ההקדש נמי משתמש במעות במקום שאין בו משום רפיון ידים.

[ועי' ברמב"ם פ"א מערכין שפסק כר"מ דעכו"ם אינו מעריך, וכן פסק דהמעות יגנזו, וזה לפו"ר כד' אבימי אליבא דהגר"א דלא נחלקו בזה ר"מ ור"י, אלא שהקשו האחרונים דא"כ איך פסק הרמב"ם בפ"ה ממעילה הט"ו דמועלין בהם, ואכמ"ל].

🞛

תוד"ה אלא מעתה. '**ושמא טוב לפרש דרבא הדר ביה' וכו'.** צ"ב דסו"ס יקשה לס"ד מ"ט עכו"ם נודר לפ"ד ר"מ. וביארו החק נתן וחזו'א סי' ל' סק"ד דלס"ד שפיר י"ל דנודרין היינו למזבח, אך דוחק לומר דנשאר כן למסקנא. [אולם כבר הבאנו דהראב"ד והר"ש פירשו כן גם למסקנא והביאו כן מהירושלמי, וכן צ"ל בד' התוס' להלן ו. שנקט דרבא לא הדר ביה].

🞛

**אמר אבימי וערכו נגנז, אלא מעתה לא ימעלו בו דתנן ה' חטאות המתות וכו' לא נהנין ולא מועלין.** ופרש"י דמהתם חזינן דהואיל ולאיבוד אזלי ליכא מעילה. ובפשוטו משמע דהטעם דאין בו מעילה הוא משום דאינו ראוי להשתמש בו, ובזה הביאו ראיה מקדשי מזבח כשאין ראויין למצוותן אין בהם מעילה.

אולם תמה הגרי"ז מה הראיה מדין מעילה בקדשי מזבח לדין מעילה בקדשי בדק הבית, דהנה בחידושי הגר"ח פ"ב ממעילה ה"ה הוכיח בד' הרמב"ם דקדשי בדק הבית שאין ראויין למצוותן יש בהם מעילה וביאר דחלוק בזה דין קדשי בדק הבית מקדשי מזבח, דקדשי מזבח כל קדושתן היא למצוותן ועל כן כשפקעה מצוותן פקעה קדושתן ופקע מהם דין מעילה, אולם קדשי בדק הבית הן של הקדש בקנינם ועל כן אף אם לא חזו למצוותן לא פקע קנין גבוה ומועלין בהם.

עוד הקשה הגרי"ז דבחטאות המתות הרי הוי דין בחיוב דימותו ואי"ז רק העדר דלא חזו למצוותן, והוכיח כן מהא דקדשים שמתו יש בהם איסוה"נ מדאו' ואילו ה' חטאות המתות אין בהם איסוה"נ מדאו', ובע"כ החילוק הוא כנ"ל דבחטאות המתות חל עליהם דין מיתה ודין זה מפקיע את קדושתן ולכן פקע מינייהו איסוה"נ, משא"כ קדשים שמתו לא פקעה קדושתן מחמת הא דלא חזו למצוותן.

וביאר הגרי"ז דבקדשי עכו"ם יש חסרון טפי מכל קדשי בדק הבית דלא חזו למצוותן, דהכא מתחילת הקדשן אינן ראויין לגבוה, והוי זה כהפקעה בגוף ההקדש, ולכן דמי לחטאות המתות שיש בהם דין הפקעה בגוף ההקדש.

ולפ"ז י"ל דחטאות המתות חשיבי כראויין למצוותן כיון שאין בהם חסרון עצמי אלא רק מחמת ההלל"מ דימותו, וממילא א"א לדחות דהתם פקעה קדושתן מחמת שאינן ראויין למצוותן כד' הגר"ח, אלא רק מכח ההפקעה שיש בהם פקעה קדושתן.

ולפ"ז יישב הגרי"ז עוד קושיא, מ"ט לא הוכיחה הגמ' מדין קדשים שמתו דאין בהם מעילה, דלהנ"ל י"ל דשם הטעם הוא כד' הגר"ח דבקדשי מזבח כל קדושתן הוא משום דחזו למצוותן ולא דמי לקדשי בדק הבית.

**יד.**

**מתני' מה בין שדה אחוזה לשדה מקנה וכו'.** 'שדה שירשה אדם ממורישיו היא הנקראת שדה אחוזה ושדה שלקחה או זכה בה היא הנקראת שדה מקנה' (ל' הרמב"ם פ"ד מערכין). ג' חילוקים עיקריים יש ביניהם; **א.** שדה אחוזה מתחלקת ביובל לכהנים ואילו שדה מקנה חוזרת למקדיש ביובל. **ב.** שדה אחוזה נפדית לפי ערך קבוע שקצבה תורה ואילו שדה מקנה נפדית בשויה (לד' רבנן). **ג.** בעלים הפודה שדה אחוזה מוסיף חומש ואילו אם פודה שדה מקנה אינו מוסיף חומש.

🞛

**שדה אחוזה בישראל הוא דמשכחת לה בעכו"ם לא משכחת לה דלאו בני אחוזה נינהו.** עי' רש"י ותוס' דדין שדה אחוזה אינו נוהג אלא בא"י ואין לעכו"ם אחוזה בא"י, והוסיפו תוס' דאף דעכו"ם יורש את אביו מדאו' מ"מ לא משכח"ל כי אין לעכו"ם נחלה בארץ.

והנה לפו"ר גדר החילוק בין שדה אחוזה לשדה מקנה הוא, דשדה אחוזה קנויה לו לעולם ואילו שדה מקנה אינה קנויה לו אלא עד היובל [דביובל חוזרת לבעלים הראשונים]. ולפ"ז הקשה הגרי"ז דמשכח"ל שדה אחוזה בעכו"ם בכמה גווני;

**א]** קיבל במתנה לד' ר"מ דאינה חוזרת ביובל (מובא להלן לא:).

**ב]** זכה מהפקר. [אמנם בחזו"א בכורות סי' כ"ז סק"א נקט דדינו כמתנה ולד' רבנן חוזרת ביובל למפקיר. אולם עדיין משכח"ל בגר שירש שדה מאשתו ומת ואין לו יורשים, דכה"ג אין למי לחזור ביובל, ועמדו בזה ביקר הערך כו: והגה' אמרי ברוך על הטו"א חגיגה ב.].

**ג]** בארץ היבוסי שלא כבשוהו ישראל ומ"מ קדושת א"י עליו כמבואר ביומא יב.

**ד]** סוריא חייבת במצוות התלויות בארץ מכח כיבוש דוד ומ"מ לא נתחלקה לשבטים וממילא משכח"ל שדה אחוזה בה לעכו"ם (שיעורי הגרמ"ד).

וחידש הגרי"ז דגדר אחוזה לא תליא אם היא שלו לעולם אלא רק אם באה לידו בירושה מכח חלוקת הארץ לשבטים. וכ"ה ל' הרמב"ם פי"א משמיטה ויובל ה"א לענין דין חזרת שדה ביובל במוכר שדה לחבירו; 'א"י **המתחלקת לשבטים** אינה נמכרת לצמיתות' וכו', וכ"ה ל' החינוך מצוה של"ט; 'וענין שדות אחוזה יקראו השדות שנפלו בירושה לכל אחד מישראל בחילוק הארץ, וכן מי שזכה ונוספה אחוזתו מחמת הסיבת נחלה על ידי בת יורשת נחלה וכו' אלו הן הנקראין שדות אחוזה'. ומצאנו בתו"כ פ' בחוקותי דצריך ילפותא לכך דירושה מאמו מקרי שדה אחוזה, וביאר בס' ברכת כהן ע"פ הנ"ל דקאי על הסבת נחלה של האם משבט לשבט והס"ד הוא דלא הוי בכלל אחוזה כי אין השדה אצלו מכח נחלת אבותיו של שבטו. [אמנם באבי עזרי פ"ד מערכין ה"א ביאר באופ"א לפ"מ שיסד דירושת אם אינה מפרשת נחלות ע"ש ולכך ס"ד דלא מקרי אחוזה. ומ"מ גם לדבריו גדר אחוזה אינו תלוי במה דהוי שלו לעולם אלא רק אם בא לידו מכח ירושה].

וכן הוכיח הגרי"ז מהא דמבואר בגמ' לקמן דצריך ילפותא למי שקנה שדה מאביו ומת אביו ואח"כ הקדישה דחשיב כשדה אחוזה. ובאופן זה הרי השדה היא שלו לעולם בשעת ההקדש ומאי ס"ד. אלא בע"כ בעינן שתבא לידו מכח ירושה ובאופן הנ"ל הרי באה לידו מכח מקנה, וקמ"ל קרא דכיון דלולי מקנתו היתה באה לידו בירושה מקרי שדה אחוזה.

ולפ"ז עולה דשדה שזכה בה בהפקר או במתנה אין דינה כשדה אחוזה. וכן בסוריא אין דין שדה אחוזה הואיל ולא נתחלקה לשבטים. אולם המנ"ח של"ט כ"ו נקט בפשיטות דישראל שנטל שדה בשעת הכיבוש הוי שדה אחוזה ול' הרמב"ם הנ"ל 'המתחלקת לשבטים' לאו דוקא היא, [ובדרך אמונה פי"א משמו"י ה"ב יישב דהרמב"ם אתא לאפוקי זמן בית שני דלא ישב כל שבט במקומו], אכן בקר"א יבמות פב: העלה דין זה בספק אם נוהג דין חזרת שדות ביובל בסוריא.

אבל בחזו"א בכורות סי' כ"ז סק"א נקט בפשיטות דכל שהיא שלו לעולם דינה כשדה אחוזה ודלא ככל הנ"ל.

[ולכאו' ל' התוס' שכתבו דשדה אחוזה נוהג רק בא"י לפי שהיא מצוה התלויה בארץ לא משמע כד' הגרי"ז, דלדבריו הטעם הוא לפי שאחוזה היא רק על הארץ שנחלקה לשבטים. ואולי יש להעמיס כן בכוונת התוס' דאין כונתו כפשוטו למצוות התלויות בארץ כתרו"מ וערלה אלא כוונתו שהיא מצוה התלויה במהותה של א"י שניתנה באופן של חלוקה לשבטים. ברכת כהן].

🞛

בפי' רבינו גרשום ביאר באופ"א הא דעכו"ם לאו בני אחוזה נינהו, חדא לפי שאין לעכו"ם קנין הגוף, ועוד כתב דאין לו שאר אב ואין יורש את אביו. וכבר תמהו בגליון ועוד אחרונים דהא מפורש בגמ' קידושין יז: דעכו"ם יורש את אביו דבר תורה. וביאר הגרי"ז דמ"מ אין זה דין ירושה של ישראל אלא דין מיוחד של ירושת עכו"ם ולא חשיב יורש כישראל, אך עדיין צ"ע מש"כ דאין להם שאר אב.

[ובשיטת הקדמונים כתב בזה"ל; דלאו בני אחוזה נינהו. דאין אבות לגוי כדאמרינן בפרק ד' מיתות גוי יש לו שאר האם ואין לו שאר האב כדכתיב אך לא בת אמי. ודקאמרינן גוי יורש את אביו דבר תורה כגון משומד את אביו ישראל כדכתיב כי ירושה לעשו, דאית ליה אב' עכ"ל ותמוה מאד מהגמ' בקידושין שם].

🞛

תוד"ה יש בערכין (יג:). **'והוא הדין דהומ"ל חילוק אחר בין שדה אחוזה לשדה מקנה שבשדה אחוזה אם הקדישו וגאלו אחר מתחלק לכהנים ביובל ובשדה מקנה אם הקדישו וגאלו אחר חוזר לבעלים ביובל'.**

ובכתבי הגרי"ז דן ליישב דחילוק זה אינו נובע כלל מעצם חילוקי השמות דשדה אחוזה ושדה מקנה, אלא הוא רק משום דבשדה מקנה אין לו בעלות אלא עד היובל ולכך אין כח בהקדשו לחול לאחר היובל ומשום כך הוא דיוזר לבעלים ואינו מתחלק לכהנים. והביא כן מל' המשנה להלן כו: והרמב"ם פ"ד הכ"ו דשדה מקנה חוזרת ביובל למוכר ואינה יוצאה לכהנים לפי **שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו**, ובפ"ו הכ"א הוסיף הרמב"ם וביאר דשדה מקנה אין גופו שלו אלא הוי רק קנין פירות ולכך אינו בעלים כלל להקדיש מהיובל ואילך.

ולפ"ז עולה נפ"מ רבתא, דבאופן שזכה מהפקר או קיבל במתנה לד' ר"מ דאינה חוזרת ביובל או באופן שקנה מאביו והקדיש ומת אביו דלד' ר"מ דינה כשדה מקנה, בכל אלו כיון דהוי שלו לעולם תתחלק לכהנים ביובל כשדה אחוזה, ורק לענין פדיון בשויה והוספת חומש דינה כשדה מקנה.

אולם בשיעורי הגרמ"ד דחה דלא מצינו חידוש זה בשום מקום, ועוד דברש"י במתני' לקמן כו: מבואר דלד' ר"מ בקנה מאביו והקדיש ומת אביו דינה כשדה מקנה גם לענין דאינה מתחלקת לכהנים. ובע"כ דמלבד טעמא דמתני' דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, מלבד זאת יש ג"כ חילוק בעצם הדין דשדה מקנה לא נאמר בה דין יציאה לכהנים ביובל.

וכ"כ המנ"ח מצוה שנ"ה סק"ט דנראה דאף באופן שאינו יוצא ביובל מ"מ גזה"כ דשדה מקנה אינה מתחלקת לכהנים ביובל. ונפ"מ כגון שלקח שדה לס' שנה דאינה יוצאה ביובל דלא נימא דמתחלקת לכהנים ביובל עד תום הס' שנה.

ובס' ויטע אשל הביא ראיה נפלאה לדברי המנ"ח, דהנה במל"מ פ"ד הכ"ד כ' דדין חזרת שדות לבעלים ביובל הוא ביוה"כ ואילו דין חלוקה לכהנים הוא בר"ה, וא"כ מ"ט לא נימא דלעולם תצא השדה לכהנים מר"ה עד יוה"כ, אלא בע"כ ליכא בה דין יציאה כלל.

והא דמבואר במתני' הטעם לפי שאין אדם מקדיש דשא"ש כ' המנ"ח דהמשנה נקטה הטעם ע"פ הרוב. אולם צ"ע סו"ס למאי נפ"מ בטעם זה.

ועי' קה"י סי' ז' שכתב ליישב עפ"מ שנחלקו רש"י ותוס' לקמן כו: (תוד"ה שדה) אם שדה מקנה שלא נפדתה חוזרת לבעלים ביובל בלא פדיון או לא, ותוס' ס"ל דבעי פדיון כי אין הקדש יוצא לחולין בלא פדיון, וכתב הקה"י די"ל דגם רש"י מודה לזה אלא דס"ל דלזה הוא דמהני הטעם דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, דמשום כך לא הוקדש מעולם אלא עד היובל ותו לא. [והנה ביובל שני דאין לו אלא קנין פירות לכאו' פשוט שהוא כן, דמהיכ"ת יוכל להקדיש יותר מהקנין פירות שיש לו].

🞛

במתני' נותן בבית זרע שעורים חמישים שקל כסף. ופרש"י **'מי שפודה אותם בין בעלים בין אדם אחר'.** ומשמע דאחר נמי פודה דוקא בסכום שקצבה תורה, וכ"ה ברמב"ם פ"ד מערכין ה"ה. והעיר השפ"א דאם שווה באמת הרבה למה לא ימכור הגזבר למי שנותן יותר, בשלמא הבעלים זיכתה להם תורה כח פדיון בשומא זו ופודה בע"כ של הגזבר, אבל אחר הרי אין יכול לפדות בלא הסכמת הגזבר ולמה לא יוכל הגזבר למכור לכל המרבה במחיר. וכ' השפ"א דלא מצא מפורש בגמ' כדברי רש"י והרמב"ם.

והנה באמת צ"ב היכן ראה השפ"א ברש"י ורמב"ם שלא כדבריו, דשפיר י"ל דשיעור שקצבה תורה הוא רק שלא לפחות מזה אבל ודאי אפשר להרבות על השיעור, וכן נקט בפשיטות במנ"ח מצוה שנ"ה, וכתב לפ"ז דאם שנים באים לפדות ואחד מציע יותר מהשיעור הקצוב בתורה בודאי ימכור לו הגיזבר כדי להרויח להקדש.

אולם גם אם נימא לא כן, דגדר הגזה"כ הוא דשדה אחוזה פדיונה הוא בחמישים שקל כסף לא פחות ולא יותר, יש לדון דדין המנ"ח הוא אמת מטעם אחר, דכיון שביד הגזבר שלא למוכרה לאחרים יהא רשאי הגזבר למוכרה לכל המרבה במחיר, כלומר שמתחייב לתת בתורת מתנה לבדק הבית מלבד דמי הפדיון מדין אמירתו לגבוה. [וגם משום כך קודם הוא לאחרים כמבואר בגמ' כז: דבעלים קודמים לאחרים מחמת שמוסיפים חומש ואיכא רווח להקדש, ומשמע דאי"ז משום דהחומש הוא בכלל דמי הקרקע אלא רק משום רווחא דהקדש].

ובעיקר מה שנקט המנ"ח מסברא דהשיעור שאמרה תורה הוא רק שלא לפחות ממנו אבל אפשר להוסיף עליו, כ' בס' ויטע אשל די"ל דתלוי במה שחקר הצפנת פענח פ"א סוף ה"א אם גדר השיעור שקצבה תורה הוא דקבעה תורה בזה את ערך ושווי השדה מגזה"כ או דנתחדש דפדיון שדה אחוזה איננה ע"י תשלום ערכה אלא ע"י סכום דמים בעלמא. ולכאו' ד' המנ"ח ניחא רק לצד הא' דהוי בגדר תשלום ערך השדה, ובזה שפיר י"ל דאפשר לקצוץ סכום גבוה יותר משויה כמש"כ בברכ"ש קידושין סי' ד' סק"ד דאפשר לקצוץ במקח ב' סלעים תמורת סלע.

ובעיקר מש"כ השפ"א דלא מצא כן מפורש בגמ', כתב בס' עולת אברהם להוכיח כן ממתני' כז. 'המקדיש את שדהו בשעה שאין היובל אומר לו פתח אתה ראשון', והיינו לפי שבזמן שאין היובל נוהג נפדית בשויה שואלים תחילה את הבעלים בכמה ירצו לפדותה מפני ריוח ההקדש שהבעלים מוסיפים חומש כמבואר שם בגמ'. ואם נימא דאף בזמן שהיובל נוהג שייך לפדותה ביותר מהסכום שקצבה תורה בדין לשאול גם אז את הבעלים אם יסכים לפדותה בשויה כדי להרבות במחיר לגבי אחרים.

עוד העיר השפ"א דלולי דברי רש"י היה נראה דה"נ להיפך, אם שווי השדה הוא פחות מחמישים שקל כסף ואין מי שרוצה לפדותה למה לא יוכל הגזבר למוכרה בפחות כשאר נכסי הקדש. [ולפו"ר אין זו טענה, דכך הוא הגזה"כ דאינה נפדית אלא בחמישים שקל כסף ולא הוי כשאר נכסי הקדש].

🞛

**מה בין שדה אחוזה לשדה מקנה שבשדה אחוזה הוא נותן חומש, ובשדה מקנה אינו נותן חומש.** בצפנת פענח פ"ד הכ"ו חקר אם לד' רבנן דין חומש ודין חמישים שקל כסף תלויים זב"ז או לא, ונפ"מ בשדה אחוזה הנפדית בשויה כגון שדה טרשין דנתמעטה להלן ע"ב מהכתוב 'בית זרע' האם הבעלים מוסיפים חומש. ובמנ"ח שנ"ה פשיט"ל דהבעלים מוסיף חומש.

🞛

**אמר רב הונא הקדיש שדה מליאה אילנות, כשהוא פודן פודה אילנות בשווין וחוזר ופודה קרקע.** בפי' רבינו גרשום להלן כ' 'כלומר שלאחר שפדה השדה פודה את האילנות', וצ"ב מ"ט שינה מלישנא דרב הונא שהקדים האילנות לשדה.

וביאר בס' עולת אברהם דהנה מבואר במעילה יג: דאילן של הדיוט היונק מקרקע של הקדש אסור בהנאה, ובקצוה"ח רנ"ז סק"א הביא בשם הרשב"א בתשובה דאיכא איסור בגוף היניקה ועל כן י"ל דשינה רגמ"ה וכתב דפודה מקודם השדה כדי שלא יבא למצב שהאילן שלו והשדה של הקדש.

🞛

**אלמא קסבר רב הונא מקדיש בעין יפה מקדיש.** בפשוטו הנידון הוא אם סתם מקדיש שדה אילן כוונתו להקדיש השדה והאילנות כאחד או לעשות ב' הקדשות נפרדים על השדה ועל האילן, והנפ"מ היא לענין הפדיון, דאם הוי הקדש אחד חל על הכל יחד שֵם שדה אחוזה ואילו אם הוי ב' הקדשות הרי האילנות נידונים בפנ"ע וכיון שאינם בית זרע דינם כשדה מקנה ונפדים בשוויין, ומכח דין מקדיש בעין יפה מקדיש אמרינן דכונתו לב' הקדשות כי עי"ז יהא להקדש רווח טפי.

אולם תמהו האחרונים דלפ"ז עולה דאם אמר להדיא דמקדישם כאחד מודה רב הונא דנפדים כאחד, וקשה דא"כ מאי פריך מהברייתא דהקדיש ג' אילנות, והרי שם לא הזכיר קרקע כלל אלא דהקרקע מתקדש אגב האילנות ופשיטא דהו"ל הקדש אחד והרי להאמור מודה בזה רב הונא. [הגרי"ז, חזו"י בהשמטות ועוד].

עוד הקשו על הפירכא מהברייתא דבית זרע, דלכאו' עיקר הילפותא היא דשדה גפנים נמי מקרי בית זרע, וא"כ י"ל דמיירי בהקדיש להדיא הגפנים אגב הקרקע ומודה רב הונא דנפדים כאחד.

ובחזו"י העלה פי' מחודש בסוגיין בד' הרמב"ם פ"ד הט"ו דהנידון בסוגיין הוא בהא דקיי"ל במתני' ב"ב סח: דמוכר שדה סתם מכר גם את האילנות, האם הטעם הוא לפי שהאילנות חשובים כחלק מהשדה או משום דסתמא דמילתא אמדינן דדעתו גם לאילנות אע"פ שאינם חלק מהשדה כמו מוכר חמור מכר לו את השק וכדו'. והנפ"מ היא לענין הפדיון, דאם חשובים כחלק מהשדה נפדים עמה משא"כ אם חשובים כדבר בפנ"ע. אולם הא פשיטא דמקדיש שדה הקדיש גם האילנות דומיא דמכר, אלא דטעם הדין תלוי בהנ"ל, אם היינו לפי שהאילנות הם חלק מהשדה, או ודאי הוו דבר בפנ"ע אלא דמקדיש בעין יפה מקדיש.

ורב הונא ס"ל דחשובים כדבר בפנ"ע ולכך ס"ל דאין נפדים עמה, ומכח זה הוכיחה הגמ' דס"ל מקדיש בעין יפה מקדיש, דאל"כ מ"ט הוקדשו האילנות. ולפ"ז נמצא דגם אם יקדיש להדיא האילנות עם השדה כאחד אינם נפדים כאחד. וביאור דחיית הגמ' דהברייתא כר"ש דמקדיש בעין רעה מקדיש, דכיון שכך הרי מהא דמודה ר"ש דהקדיש שדה הוקדשו גם האילנות (כמבואר בב"ב עב: וע"ש ברשב"ם עא. ד"ה רש"א) בע"כ דס"ל לר"ש דהאילנות הוו חלק מגוף השדה וממילא פשוט דנפדים כאחד, עכת"ד].

1. הרב גרינברג העיר די"ל בפשיטות דלס"ד דאינם מוסרים לציבור נמצא דנותנים בתורת שותפין ולכך לא מהני ביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-2)