מראה מקומות שחיטה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / שחיטה

# סוגיא דריש חולין, טושו"ע סימן א'

**חולין ב. – ג: ת"ר [רא"ש ור"ן]**

**י"ב. אמר ר"נ - י"ב: וכולן**

**ב.:**

**א. בהא דקטן כשר לשחיטה – עיין ש"ך סקכ"ז ובפמ"ג ובגליון היד אברהם שם [ועיין קובץ הערות ע"ה סק"ד ובאחיעזר ח"ג סימן פ"א סקי"ב]**

**ב. תוד"ה וסופג – עיין מהרש"א ומהדורא בתרא**

**ג. תוד"ה אבל – עיין ריטב"א בד"ה והרמב"ן**

**ד. חולין שנעשו על טה"ק – עיין רש"י ובריטב"א ובמה שחלק עליהם הרמב"ן**

**ה. תוד"ה ובמוקדשין – עיין רש"ש וברעק"א אות י"ט [וע"ש עוד בחידושים ובאחיעזר ח"ב ס"א סק"ב] ובעיקר דברי התוס' עיין קובץ שמועות בגדר דין דחי לא מק"ט**

**ו. תוד"ה דליתיה – עיין תוס' נדה ה. ועיין רמב"ן שחלק על תוס' ועיין אחיעזר סימן א' סק"ג מה שביאר במחלוקתם**

**[ ז. בהא דהרמב"ם השמיט במוקדשין שזה רק אם טוען ברי – עיין נודע ביהודה סימן ד' ואחיעזר סימן א' סק"ב ג']**

**ג.**

**א. חרב הרי הוא כחלל – עיין רמב"ן מה שהביא מהראב"ד ור"ח ועיין קובץ הערות סימן י"ט**

**ב. בנידון הראשונים האם צריך כלי שרת בשחיטה – עיין רמב"ן רשב"א וריטב"א**

**ג. בהא דכותי נאמן אם אוכל – עיין קובץ שמועות ועיין רמב"ן יבמות פ"ח.**

**ד. תוד"ה המניח וד"ה אבל – עיין נחל"ד שהוכיח שהראשונים פליגי על תוס' ובישוב הקושיא**

**ג:**

**א. תוד"ה דליתיה - עיין חידושי רעק"א**

**ב. האם להלכה צריך לשאול אם הוא מומחה – עיין רא"ש ורמב"ן [ועיין בית הלוי ח"ב סוף סימן ז' האם צריך לבודקו שיודע ועיין רעק"א מה שהקשה על הרא"ש מל"ב דרבינא ועיין ביה"ל ס"ה סק"ד] ועיין בד"ה ד: ובמשמרת הבית שם [סוגיא דסמוך מיעוטא לחזקה אין מקומה כאן]**

**ג. האם אינו מומחה מועיל ברי – רשב"א וכן ברמב"ן י"ב.**

**ד. האם מותר לכתחילה באינו מומחה בגדול עומד על גביו – רשב"א ד: ובהג"א סימן ו'**

**ה. בביאור הדין רוב מצוין אצל שחיטה מומחין – בית הלוי ח"ב סימן ד' ועיין תוס' גיטין ב: שזה רק בניכר בית השחיטה וע"ש בבה"ל סק"ג ועיין ס"ג סק"ג**

**ו. בהא דמבואר בגמ' שלרבינא צריך לראות שיודע הלכות שחיטה ולא מספיק שאומר שהוא מומחה – בית הלוי סימן ד' בסופו**

**לאחר זה ילמדו טושו"ע סימן א'**

**חולין ב.**

א] בהא דמבואר במשנה שהכל שוחטים ומשמע שהם גם נאמנים לומר ששחטו היטב ובפשוטו הוא מדין ע"א נאמן באיסורים ועיין תוס' גיטין ב: שנקטו שע"א לא נאמן כנגד אתחזק וביארו שכאן נאמנותו מצד שזה היה בידו אמנם עיין רמב"ן יבמות פ"ח. שא"כ במצא תרנגולת שחוטה וע"א מעיד שזה נשחט כדין שזה לא היה בידו זה יהיה אסור והנה להלכה שרוב מצוים אצל שחיטה מומחין א"כ לא צריך לנאמנות [ועיין מה שנכתוב בסוגיא דרוב מצוין] וכן הוא במרדכי סימן תקע"ט אמנם עדין בכותי ששחט או מי שאינו מומחה שמועיל רק אם אחרים רואים כה"ג יצטרכו שנים וכלשון המשנה

ב] מבואר במשנה שחש"ו ששחטו ואחרים רואים שחיטתן כשירה ועיין ש"ך סקכ"ז שהביא מהלבוש שחש"ו ששחטו אין שחיטתן כשירה מצד שחשיבי לאו בר זביחה וכמו דמבואר ברא"ש שלכן עכו"ם שחיטתו פסולה ה"ה בישראל והש"ך תמה עליו שהרי מבואר שבעומד על גביו זה עוזר חזינן שחשיב בר שחיטה ועיין פמ"ג שהביא מהלבוש לישב שבגדל עומד על גביו זה מתיחס לגדול וע"ש שתמה שהרי בתפילין שיש חיסרון של אינו בר קשירה לא עוזר גדול עומד על גביו [ועוד צ"ע שלשון המשנה ואחרים רואים אותם ולא מבואר שצריך שמזהירו איך לשחוט וכמבואר בתוס' י"ב:] והנה עיין בגמ' פ"ו. שדנה ללא גדול עומד על גביו אם זה ודאי נבילה או ספק ואולי לגבי טומאת נבילה זה אחרת וכמו שמומר יש דעות שזה מטהר מידי נבילה אמנם ממ"נ אם יש כאן את הדרשא מה זה שונה מעכו"ם והנה באמת צ"ב למה הוא חשיב בר זביחה ומה זה שונה מתפילין שהוא נחשב לאו בר קשירה ועיין ש"ך שביאר כי אסור להאכילו בידים ועיין נודע ביהודה תניניא סימן א' דלפ"ז בהכרח שהאכלת נבילה זה איסור דאוריתא לקטן וה"ה לחש"ו משא"כ תפילין שזה רק עשה לא שייך דבר זה אמנם עיין בית הלוי ח"א סי"ד שהאריך שיש ראשונים שבנבילה זה רק דרבנן ולפ"ז צ"ע וע"ש שלדעת הרמב"ם שעכו"ם התמעט מצד וקרא לך ואכלת מזבחו אין זה ענין לקטן ועיין קובץ הערות סימן ע"ה סק"ד שביאר שסיבת האיסור קימת אצל קטן רק שהוא לא הוזהר וזה מספיק לדין בר זביחה עוד כתב לדון שהרי יש לו נפק"מ לגבי טומאת נבילה ובאחיעזר ח"ג סימן פ"א סקי"ב כתב לדון שכיון שנבילה זו אסורה עליו בגדלותו דנים שכבר עכשיו הוא בר זביחה משא"כ תפילין כל יום זה חיוב נפרד

ג] לשון המשנה שמא יקלקלו וביאר רש"י שלכתחילה אסור לתת גם בעומדים על גביהם שמא יקלקלו ובטעם האיסור עיין רמב"ן שזה או מצד בל תשחית או מצד שמא לא ישחטו היטב ולא ישימו לב והקשו הראשונים על רש"י שהרי רואים את זה מהסיפא וא"כ שינוי הלשון ברישא מיותר והראשונים תירצו שכך דרך התנא לרמז ברישא גם דברים שאפשר ללומדם מהסיפא והסיפא הרי נצרך לחדש שמועיל אחרים רואים אותם ור"ת חידש שגם אם שוחט על מנת להאכילו לכלבים אסור ובתוס' ביארו מצד שיטעו ויאכלו את זה וברשב"א רמב"ן ור"ן ביארו מצד שאנשים ילמדו למקום אחר שאפשר לתת להם לשחוט ועיין ש"ך שבאחרים רואים אין האיסור וכן מדויק בראשונים ובשטמ"ק החדשות הביא מהר"פ לישב שבסיפא מדובר באחרים רואים אבל כאן מדובר אפילו בגדול עומד על גביו ואומר לו איך לשחוט שגם כה"ג זה לא לכתחילה ועיין מרדכי סימן תקפ"ט שהוכיח מהגמ' ג. שגם בעומד על גביו אסור לתת לקטן לכתחילה

ד] מבואר בגמ' שאם אדם המיר סופג את הארבעים והקשו תוס' הרי יש שני לאוים ולמה שלא ילקה שמונים ועיין תוס' בתמורה ב. בתרוצם הראשון שבאמת לוקה שמונים עוד תירצו תוס' שצריך אחד לו ואחד לחברו ועיין מהרש"א שכתב לישב דהנה בתמורה מבואר שמה שלא הוי לאו הניתק לעשה מצד שיש שני לאוים ואין עשה אחד מנתק שני לאוין והנה יש לבאר בכונתו כמבואר בשאג"א סימן פ"ב שבאמת לאו אחד זה מנתק ולכן אין ללקות אלא על לאו אחד אמנם בפשוטו כונתו שזה לא מיותר להחשב עוד לאו אלא זה בא לדרשא וכה"ג לא חשיב שני לאוין ועין קה"י כאן שהאריך בזה והנה רש"י כתב שלוקה מצד לא ימיר ועיין מהדורא בתרא שהעיר למה לא ביאר מצד לא יחליפנו שזה תחילת הפסוק והרי כן ביאר רש"י על המשנה שלא שאדם רשאי להמיר וע"ש שביאר שלא יחליפנו זה ניתק לעשה ורק על לא ימיר לוקין

ה] מבואר ברש"י שמופלא הסמוך לאיש יכול להעריך עיין מנח"ח מצוה ש"נ שהקשה שהרי קטן הוא לאו בר מצוות וא"כ מסברא נתחדש רק שהקרבן שהוא הקדיש חל עליו קדושה אבל לא שיש עליו חיוב ואפילו אם הגדיל אחרי זה אבל כיון שבשעת הנדר לא חל עליו חיוב אין סיבה שיהיה חייב אחרי זה וע"ש שהביא מהרמב"ם שחל עליו חיוב ובפשוטו צ"ל שרש"י והרמב"ם נקטו שבכלל הריבוי שהוא בפרשת נדרים זה גם לגבי החיוב שבנדר וכמו בעכו"ם שנתרבה שנודב נדרים ונדבות דמבואר בתוס ע"ז ה: שזה גם לגבי החיוב

ו] מבואר בגמ' שלר"מ גם טוב שלא לידור והקשו א"כ איך במדבר הקריבו שלמים ועיין רמב"ן שכתב שאם נודב בעזרה ומיד מקריב בזה אין ענין שלא לנדוב עוד הקשו תוס' ממה שמצאנו נדרים לדבר מצוה וכתבו שבעת צרה שאני וברמב"ן ישב שרק כאן זה סברא שמצות קרבן אין בזה ענין אלא עדיף עשית רצונו אבל אם נודר על עשית מצוה שזה רצון ה' בזה ודאי טוב לידור כדי לקיים המצוה ועיין ריטב"א שהוסיף שלכן גם בנודר קרבן על חטא שצריך ריצוי בזה ודאי מותר דאל"כ בשביל מה ניתן פרשת קרבנות

**ב:**

ז] הגמ' מעמידה המשנה על טמא השוחט ובזה במוקדשין לא ישחוט שמא יגע בבשר אבל בחולין יכול לשחוט והחידוש אפילו אם חולין שנעשו על טהרת הקודש כקודש דמו דהינו דמבואר שסתם מצד שמטמא חולין אין חיסרון ועיין תוס' שהקשו הרי אסור לטמאות חולין בא"י וכתבו שזה רק בדבר שגדל מהאדמה מצד אטו תרומה אבל לא בבשר אמנם עיין רש"י בגיטין נ"ג. בד"ה דאסור שכתב שטעם האיסור מצד פרושים האוכלים חוליהן בטהרה וזה הרי בכל חולין אמנם עיין רמב"ם בפיה"מ בדמאי ובגיטין סוף הניזקין שקי"ל שמותר לטמאות חולין בא"י והנה הקשו התוס' עוד למה הגמ' לא העמידה מצד שאסור לאדם לאכול חולין טמאים דהינו שנקטו שהדין חבר שנוהג בטהרה ולא אוכל דברים טמאים זה חיוב וכרש"י לקמן ל"ד: אמנם תוס' שם חלקו שאין כזה דין ותירצו תוס' שזה רק דין על הגברא אבל זה לא בדין בחפצא שאסור לטמאותו וממילא כאן יכול לכתחילה לשחוט ואם יגע באמת זה יטמא והגמ' העמידה שזה חולין שנעשו על טהרת הקודש וביאר רש"י שכה"ג חל על החפצא דין כמו קודש שאסור לטמאותו ולכן היה צד שיאסר טמא לשחוט שמא יטמא אותו וחידשה המשנה שכיון שזה רק דרבנן לא גזרו אמנם ועיין מקד"ד סימן מ' סק"א שדיק כן מהרמב"ם בכמה דוכתי ומבואר ברמב"ם שיש בזה דין תולין דהינו שגם אסור להפסידם כדין קדשים וע"ש ששיך להחיל חלות זה על החפצא ולא ביחס לגברא אמנם ודאי שאין בזה איסור זרים ואכילה מחוץ לירושלים וצ"ב החילוק ועיין רמב"ן שחלק שכל הדין חולין על טהרת הקודש זה שאדם מקפיד לאכול חולין בטהרה כאילו שזה קודש אבל לא שחל איסור על החפצא שאסור לטמאותו לכן ביאר שיש כאן חשש שזה יטמא ולאו אדעתיה וינהג בזה כדין דבר טהור או שהיה מקום לומר שנגזור אטו קדשים והנה צ"ב למה הגמ' העמידה דוקא על טהרת הקודש ולא על טהרת תרומה או באוכל חוליו בטהרה וצ"ל שכל הצד לגזור רק בעל טהרת הקודש שזה אטו קודש אבל בשאר דברים ודאי שלא היה צד לגזור

ח] מבואר בגמ' שאם השוחט טמא הבשר נטמא והקשו התוס' הרי מפרכסת כחיה [ובתוס' בב"ק ע"ו. כתבו שכל שהיה שחיטה כדין הרי היא כשחוטה לגבי הכל וכן הוא כאן במצפה איתן ובהגהות חת"ס] ותירצו או שחוששים שמא יגע אחרי פירכוס או שבאמת אפילו אם זה כחיה אבל מטמא טומאת אוכלים כמבואר בגמ' ועיין רעק"א שתמה שהרי זה גמ' מפורשת שזה מטמא טומאת אוכלים ומה חשבו בתחילתם וע"ש סקי"ט שכתב שספק התוס' האם זה דין דאוריתא או שזה דין דרבנן ונקטו שכל הגזירה כאן שמא יגע זה רק אם מקבל טומאה מדאוריתא ולא אם מקבל טומאה מדרבנן ובזה א"ש הגמ' על סכין טמא הרי חרב הרי הוא כחלל והנה אם באמת הטומאה לא חל בשעת פרכוס ורק שיש חשש א"כ אין מקום לקושית הגמ' שמדובר שנזהר שלא יגע לאחר פירכוס ועיין אחיעזר סימן א' סק"ב אמנם לנ"ל א"ש שמדרבנן זה ודאי טמא ועיין רעק"א שדן שלגבי קדשים שזה פוסל אותם לא גזרו והגמ' שם רק על חולין ובזה מיושב קושית תוס' שצריך כלי שרת שהגמ' באמת רק בחולין

והנה ידוע לחקור בגדר הדין שבעל חי לא מקבל טומאה האם זה מצד שלא חשיב אוכל או שזה הלכה שדבר חי הוא לא בר קבלת טומאה [ועיין קה"י טהרות סימן מ' שהאריך בזה] והגרי"ז ריש פ"ב דזבחים הוכיח מהא דמפרכסת מקבל טומאת אוכלים אפילו שזה חי חזינן שזה לא סתם הלכה אלא שחסר בשם אוכל ולכן כאן שזה עומד למות שיך לדון שלא חסר בשם אוכל ויש מקום לדון שזה נידון התוס' ובאמת מסברא נקטו שזה הלכה שחי לא מקבל טומאה ולכן נקטו שהדין טו"א זה רק מדרבנן אמנם הקשה הגרי"ז שא"כ כל בהמת קדשים תקבל טמאה מחיים מדין חיבת הקודש והניחא אם יש הלכה שזה לא מקבל טומאה א"ש דחיבת הקודש זה רק ביחס לחסרון בשם אוכל אבל לנ"ל צ"ע וע"ש שביאר שכל שלא שחטו אין זה עדין קדשים אמנם כאן בתוס' כבר היה שחיטה ובכל אופן נקטו שמפרכסת זה סיבה שלא יקבל טומאה ועיין מנחת אברהם מנחות ק"ב שדיק מתוס' פ' העור והרוטב שבאמת זה חסרון בשם אוכל אמנם זה לא שזה מציאות שזה לא אוכל אלא שזה הלכה שזה לא אוכל ולכן הגמ' דנה שלגבי זה אין הלכה של יד וכן א"ש שבזה לא שייך חיבת הקודש

ועיין אחיעזר שכתב לדון שמפרכסת יש טומאת אוכלים כי מדאוריתא מותר לאכול אמנם מדרבנן הרי אסור לאכול ולכן כל שהנידון מצד חיבת הקודש שזה רק דרבנן בזה נקטו תוס' שאין טומאת אוכלים ולפ"ז בחולין שיש דם וודאי שלא שיך הקולא של מפרכסת ולפ"ז כתב שקושית הגמ' שחרב כחלל זה רק על חולין ששם גם מפרכסת מקבל טומאה אבל על קדשים לא קשה שנזהר שלא יגע כשזה לא מפרכס וא"ש קושית התוס' שצריך כלי שרת וכן לפ"ז א"ש שהגמ' בזבחים לא דנה על המשנה של טמא שהרי הוא מטמא הבשר ורק כאן שואלת כך דרק על חולין שנעשו על טהרת הקודש זה קשה ע"ש

ט] הגמ' דנה על מה הולך וכולן ששחטו ואחרים רואין אותן ומעמידה בטמא במוקדשים שזה רק בדיעבד ושואלת שבברי סגי והגמ' עונה שלא נמצא כאן לשואלו ומבואר שאם לא היו רואים אותו נוקטים שזה טמא והקשו תוס' הרי ספק טומאה ברה"ר טהור והרי עזרה זה רה"ר ובתוס' בנדה ה: תירצו שבאמת הגמ' לאו דוקא וצ"ע הרי מפורש שצריך אחרים רואים אותו עוד תרצו תוס' שמדובר בבמה עוד תירצו שכאן זה ספק הרגיל שנגע וכה"ג גם ברה"ר זה טמא ומצאנו שברה"י כה"ג שיש רגלים לדבר זה טהור ולכן רק אם אומר ברי או אחרים רואים אותו זה מותר ועיין רמב"ן שכתב שההלכה הרי לא נצרך במקום חזקה אלא אפילו במקום שיש רגלים לדבר שזה טמא בכל אופן יש דין ספק טומאה דהינו שנקט שאין הכונה שרגלים לדבר זה דין רובא דליתיה קמן שזה טמא אלא זה מצב ספק שלא שיך להכריע על ידי חזקה וכדו' וכה"ג לא נאמר ההלכה של ספק טומאה אמנם בפשוטו יתכן שכונת תוס' שזה כמו רובא דליתיה קמן וכן הוא בלשונם ובפשוטו כיון דמבואר בגמ' בכתובות ט"ו שברוב מכריע גם ברה"י וברה"ר ה"ה כאן ואולי ס"ל לרמב"ן לחלק בין רובא דאיתה קמן לליתיה קמן אמנם לכאורא אין ראיה מעיקר ההלכה שגם כה"ג לא סומכים על רוב ועיין אחיעזר ח"ב סקי"ג בד"ה ומ"מ שהביא מהשאג"א שדן שרובא דליתיה קמן לא עוזר ברה"י אמנם כתב שמתוס' מוכח שברה"ר זה ודאי עוזר וכתב שיתכן שדוקא כאן שגם חזקת טומאה טמא ע"ש [ועיין אחיעזר שלתוס' שהחשש שיקבל טומאה לאחר פרכוס זה ודאי לא בגדר רגלים לדבר ובהכרח שמדובר בבמה]

עוד הקשה הרמב"ן שאם גם בחולין ללא ברי הוא בחזקת טמא א"כ למה בחולין מותר לשחוט הרי כל שצריך ברי זה לא לכתחילה דהינו שכיון שמדובר בנעשו על טהרת הקודש וביאר הרמב"ן לעיל שהנידון האם זה בחזקת טהור או לא א"כ כל שמצד עצמו זה בחזקת טמא ורק אם ברי לו שלא קרה כלום זה טהור אין זה לכתחילה וצ"ב כונתו הרי כיון שאין איסור בעצם הטומאה א"כ כל שרוצה להיזהר ואם זה יטמא ינהג דין טומאה מה איסור בזה וצ"ל שזה ככל סוגין שיש איסור במקום שצריך ברי שמא יטעו בדין או שלא ישאלו אמנם תוס ביארו שנידון סוגין שיש איסור מצד הטומאה מה שזה נטמא ויתכן שכיון שזה רק נידון דרבנן זה לא סיבה לאסור כל שזה לא ודאי אמנם עדין שיאסר מצד טענת הרמב"ן ומה זה שונה מכל סוגין ואול כאן שזה נידון דרבנן שאני

ועיין רמב"ן שכתב לישב שכאן שיש דין משמרת תרומותי לא עוזר בזה דין ספק טומאה ברה"ר וכל שהוא לא ברי שזה נטמא אסור להקריבן ובפשוטו נתחדש כאן ברמב"ן שבקדשים שיש דין משמרת נתחדש בזה שאין להקריב קרבן אלא אם ברור שהוא טהור ולא שיש צד ספק רק יש כאן הכרעה שזה מותר ועיין ריטב"א שהוסיף על זה שהרי אפילו היסח הדעת פוסל בהם ועיין אחיעזר חיור"ד סימן א' סק"ג שהביא דהנה נחלקו בגמ' פסחים ל"ד האם היסח הדעת זה פסול טומאה ואם יבוא אליהו ויטהרנה זה טהור או שזה פסול הגוף וכתב שכונת הרמב"ן שכל שלא יודע אם הוא נגע או לא חשיב כמו שהסיח דעתו ולכן זה פסול אמנם ע"ש שכתב לדון שכל זה אם האדם לא שם לב האם נגע או לא אבל במקרה שליתיה לקמן לשאול אותו הרי יתכן שהוא שמר וצ"ל שזה ספק שמור וזה גם סיבה לפסול אמנם ע"ש שהקשה שאם זה אסור מצד פסול טומאה כל שיש כאן הלכה של ספק טומאה ברה"ר טהור יש כאן הכרעה שהוא שמר ואינו מוכרח כלל דנתחדש כאן שלא עוזר דין ספק טומאה כלפי קדשים והנה ברמב"ן העמיד השאלה גם על תחילת הסוגיא למה צריך לשאולו ואם לא ידע זה טמא הרי ספק טומאה ברה"ר טהור אמנם התוס' לא העמידו הקושיא אלא על המשך הגמ' שלא נמצא כאן והנודה ביהודה סימן ד' ביאר שכל שהוא לפנינו אם אפשר לברר צריך לברר אמנם משמעות הגמ' שאם הוא לא יודע זה טמא ועיין אחיעזר שביאר שכה"ג מודו התוס' מצד שחשיב היסח הדעת וכל דבריהם כשהוא לא לפנינו שיתכן שהוא עצמו שמר עכ"ד והנה יש מקום לומר שאם נזהר מאוד שלא לטמאות רק שלא הצליח להשים לב אין זה בכלל היסח הדעת כלל ורק שיש כאן נידון האם נטמא או לא ובהכרח שכל סברת הרמב"ן שכאן לא מועיל הכרעה של ספק טומאה ותוס' חולקים

י] הרמב"ם כתב שבמוקדשים לא ישחוט לכתחילה אבל אם שחט זה מותר ולא כתב שצריך ברי ועיין רעק"א שהקשה למה השמיט סוגין שצריך ברי וע"ש שכתב שאם נימא כתירוץ תוס' שמדובר בבמה אבל בעזרה ספק טומאה ברה"ר טהור א"כ הרמב"ם הרי ס"ל שהיום אין במה ולכן לא העתיק דין זה והנודע ביהודה סימן ד' כתב שסוגין למ"ד שחיבת הקודש דאוריתא והרמב"ם ס"ל שזה דרבנן ולגבי זה אין לחוש שמא יגע כמו שלגבי חולין שנעשו על טהרת הקודש לא חוששים והאחיעזר סימן א' סק"א תמה שהרי כיון שיגע זה יאסר מדרבנן ובפועל זה יאסר חשיב נידון דאוריתא ע"ש

### ג.

י"א] הגמ' שואלת שאם האדם טמא הרי הוא מטמא הסכין וזה מטמא הבשר והגמ' מוסיפה שחרב הרי הוא כחלל וכתב רש"י שלאו דוקא שהרי האדם שהוא אב הוא מטמא כלים ואם הוא ראשון הרי הוא לא מטמא כלים ועיין בעל המאור שביאר שהגמ' מחזקת הקושיא שהבשר הוא אב והראשונים הביאו מהראב"ד שיש כאן בגמ' עוד קושיא שאסור להכניס סכין טמא כמת לעזרה וממילא יש כאן איסור מצד הסכין אמנם ללא שזה כחלל והוא רק ראשון זה כטמא שרץ שמותר להכניס לעזרה אמנם הראשונים הביאו מר"ח שחרב שנוגע בראשון הוא נהיה ראשון וחלק עליו ועיין קבץ הערות סימן י"ט סק"ו שביאר שסברת ר"ח שמה שראשון לא מטמא כלי כי כלי הוא לא נהיה שני רק ראשון אבל כאן שהוא יהיה ראשון הוא יכול לקבל טומאה גם מראשון ובדעת הראשנים שחולקים יתכן שס"ל שיסוד ההלכה שכלי לא מקבל טומאה מראשון וכן מבואר בתוס' בפסחים י"ז. שדנו שכ"ח שאין לו טהרה במקוה שלא נעשה אב הטומאה זה לגבי כלי אבל לגבי אוכל הוי אב ומבואר שאפילו שאם הוא מטמא זה ראשון אבל יש הלכה שכלי לא מקבל טומאה מולד הטומאה וכן משמעות לשון הרשב"א בסוגין אמנם יתכן שהראשונים חלקו על ר"ח כיון שנקטו שאין דין חרב הרי הוא כחלל על ראשון לטומאה

י"ב] בגמ' מבואר שיכול לשחוט בקרומית של קנה עיין תוס' שנקטו שזה ודאי שבשחיטת קדשים יש דין כלי ומדובר שעשאו כלי אבל אין דין כלי שרת ולכן גם לרבי שלא עושים כלי שרת מעץ כשר אם שוחט בסכין של עץ ובתוס' ריש איזהו מקומן כתבו שבאמת סוגין כריבר"י שכלי עץ כשר לכלי שרת וברמב"ם כתב שלכתחילה צריך כלי שרת אמנם בדיעבד בכל דבר ששחט כשר ולמד דבר זה מסוגין דהינו שבאמת כאן זה דיעבד וברמב"ן כתב שצריך כלי שרת לקדש הדם אמנם בדיעבד כיון שהקדושה יכולה לחול על ידי הקבלה לכן זה כשר ובריטב"א כתב שלכן כאן כלי שרת מעץ לכו"ע זה כשר וכן הוא ברשב"א והנה בעיקר נידון הראשונים הנה לתוס' שכתבו שכאן זה רק חשש שמא יגע אחרי שכבר לא תפרכס א"כ בקדשים יתכן שמדובר בכלי גמור וכל קושית הגמ' על חולין שמותר שכה"ג ודאי יש לחוש שיגע והגמ' עונה שזה לא כלי וכנ"ל

י"ג] מבואר בגמ' שכותי ששוחט אם הוא אוכל משחיטתו מותר לאכול [ובלשון הגמ' מבואר שצריך כזית וביאר רעק"א שכותים לא דורשים לרבות חצי שיעור] ועין קובץ שמועות לגר"א וסרמן שכתב שחזינן שאין כאן איסור מדבר שקר תרחק כיון שזה לא נוגע לממון ומצד לא תענה ברעך עד שוא כה"ג שזה רק איסורים אין איסור זה וכל נאמנות של עד אחד באיסורים זה מצד שיש בזה לפני עור וחשיב כמו תרי עברי דנהרי כיון שללא שיכשילו לא יעבור איסור אמנם היה מקום לדון שזה ודאי שיש נאמנות של עד אחד וכמבואר בתוס' גיטין ב: וודאי שבזה גם יש מקור שאסור לשקר ולהכשיל את חברו רק שלכותי אין נאמנות זו רק שיש כאן עוד צורה לדעת שהדבר מותר שאם הוא אוכלו והרי הוא מקפיד על האיסור בהכרח שזה מותר והוכחה זו היא לא יותר מנאמנות של עד אחד אבל אין זה נאמנות של עד אחד ועיין רמב"ן ביבמות פ"ח. שכתב שנדה מה שנאמנת זה לא מדין ע"א אלא שכיון שעושה מעשה זה סיבה להאמין למה שאומרת ועיין הגהות אשרי ט. שגם אם עד אחד לא נאמן נגד אתחזק אבל אם הוא עושה מעשה על פי זה הוא נאמן והנה עיקר נאמנות עד אחד יתכן שזה גם מצד הוכח תוכיח כל שכאן שאסור לגרום לאדם שיעשה שלא כדין וצ"ע למה את זה הכותים לא עושים

י"ד] תוד"ה אבל נקטו שלא צריך יוצא ונכנס אלא עצם זה שהעכו"ם מפחד זה מספיק סיבה וכל דברי רבא זה עד כמה שיש אפשרות והנה מבואר בתוס' וכן בד"ה המניח וכן נקטו בע"ב בד"ה רוב שגם דבר שלא מעכב בדיעבד שיך לדון שצריך לבדוק דוקא קודם מצד שמא ישכח אמנם הרמב"ן נקט שרק דבר שמעכב בדיעבד יש חשש שמא ישכח אבל מה שלא מעכב בדיעבד אין חשש ובזה ישב את שיטת הגאונים ולפ"ז הדרא קושית התוס' ולכאורא היה מקום לומר שיתכן שכל הדין של מירתת גם ללא שהישראל שם זה רק סיבה שלא יעשה מעשה אבל כאן שעושה שחיטה ונימא שודאי ישחוט טוב שמא ישראל יגיע יתכן שזה לא מספיק סיבה שלא ינבל ובנחלת דוד ביאר ששם באמת זה לא היתר לכתחילה אלא שבדיעבד זה לא נאסר דהינו שחשיב ספק והעמידנו על חזקתו אבל בסוגין שבהמה בחזקת איסור עומדת רק מועיל דבר ששם מועיל לכתחילה חזינן שזה ודאי

**ג:**

ט"ו] בגמ' מובא הנידון האם רוב מצוין אצל שחיטה מומחין ומבואר בגמ' שהאמוראים שלא העמידו כרבינא מצד שס"ל שהם מומחין ובפשוטו לפ"ז לא צריך לבדוק אותם כלל אמנם הראשונים הביאו מהגאונים שלכתחילה צריך לבדוק אותם רק שגם אם הלכו ולא בדקו אותם בדיעבד זה טוב והנה מה שהגמ' לא ביארה כן בדעת רב אשי דא"כ קשה הסיפא וכולן אמנם עדין צ"ב שלאביי ורבא שבין כה קשה וכולן למה לא ביארו המשנה כרב אשי ועיין תוס' ד"ה רוב שמזה הוכיחו שאין צד שרק בדיעבד זה טוב וכן הוכיח הרא"ה בבד"ה אמנם הרא"ש והרמב"ן הביאו לישב שעד כמה שבדיעבד מותר א"כ לא צריך דוקא לבדוק לפני אלא מותר לתת לו לשחוט על דעת שיבדוק אחרי זה דרק דבר שמעכב בדיעבד אין לשחוט על סמך שיבררו אחרי זה מצד שמא ישכחו או כדביאר הרמב"ן שיבוא ללמוד מזה שאפשר לסמוך ללא בדיקה ולכן אין להעמיד המשנה שאם הוא לא מומחה זה רק בדיעבד

והנה הרא"ש הוסיף להקשות למה לא מבארים המשנה הכל שוחטים על סמך שישאלו אחרי זה ואם שחט ולא שאלו כגון שהלך בדיעבד זה טוב ולכאורא היה מקום לומר שכה"ג לא חשיב שחטו בדיעבד וכך משמע קצת מהראשונים שלא הקשו כן אמנם הרא"ש ישב שלא שיך לכתוב הכל שוחטים לכתחילה כיון שצריך עדין לבדוק וצ"ב א"כ למה לא לבאר הכל שוחטים אם יודעים שהוא מומחה ואם לא יודעים צריך לשאול אותו ואם שחט והלך בדיעבד זה כשר וצ"ל שמשמע שרק אם יודע זה לכתחילה שישחוט והרי כל שדעתו לבודקו אחרי זה הוא גם לכתחילה והנה קשה עוד מה שהקשה בחידושי רעק"א שהרי לפ"ז ללישנה בתרא דרבינא בהכרח שגם לכתחילה אין דין לשואלו דהרי הגמ' מבארת שהכל שוחטים בסתמא ואין לבאר שהכונה אם לשאול אותו וא"כ מהיכי תיתי שלהלכה זה לא כך וע"ש שביאר שהלשון הראשון הרי החמיר שזה מעכב וא"כ ללשון זה מסתבר שגם לחולקים על רב אשי יש דין לבדוק לכתחילה אמנם ע"ש שתמה א"כ למה לא לפסוק לקולא לשון השני ועיין בית הלוי ח"ב סימן ה' סק"ד שביאר שכל דברי הרא"ש אם המשנה מדברת רק על מקרה זה של מומחים אבל ללשון זה שמדובר על מוחזקים ורק שדרך אגב יש כאן חידוש גם על מומחים בזה לא שיך לדיק שזה לא נחשב לכתחילה דהלשון שזה לכתחילה מחמת מוחזקים ולפ"ז כל דברי הרא"ש רק לשיטתו שקי"ל שצריך לשאול גם על מוחזקים דאל"כ יתכן הלשון מצד מוחזקים וכנ"ל ולפ"ז לרמב"ן אין מקום לתירוצו וע"ש שהאריך

והנה עיין רשב"א בחידושים שהקשה למה הגמ' לא מעמידה המשנה הכל שוחטים בסתמא על דעת לשאול אותו אחרי זה ואם יודעים שהוא לא יודע לא ישחוט לכתחילה ואם שחט שואלים אותו אם שהה או דרס ומכח זה הוכיח שאדם שלא יודע לא עוזר שאומרי אחרי זה כיון שזה מילתא דלא רמיא עליה דאינשיה לאו אדעתיה וכן הוא בתורת הבית וכן הוא ברמב"ן לקמן י"ב. ועיין חידושי רעק"א שהקשה שהרי הרא"ש כתב שאין להעמיד המשנה הכל שוחטים בסתמא דהרי צריך בדיקה אחרי ולנ"ל שהראשונים אחרים ישבו אחרת לא קשה מידי ועיין רעק"א שם שהאריך

ט"ז] והנה בעיקר מה שחידשו הגאונים שלכתחילה אין לסמוך על רוב מצוים אצל שחיטה מומחים עיין רמב"ן שביאר שזה כמו שיש דין לכתחילה לבדוק הסכין שלא נפגם וכן טריפות שמצויות יש דין לבדוק דהינו שכל מיעוט המצוי אפילו שיש רוב יש דין לבדוק לכתחילה והרמב"ן הוסיף שגם ברובא דאיתיה קמן יש דין לבדוק לכתחילה עוד כתב הרמב"ן שכאן שיש חזקת איסור של הבהמה זה ודאי סיבה לבדוק דהינו שהרי סמוך מיעוטא לחזקה והנה בבד"ה חלק שאין דין לבדוק לכתחילה וע"ש שכתב שחשיב כול מצוים אצל שחיטה מומחים ועיין רשב"א שתמה שלשון הגמ' הרי רוב ועיין בית הלוי ס"ד שביאר שכונת הבד"ה שדנים על האדם ומכריעים שהוא כשר וממילא כלפי אדם כשר זה ודאי אבל ודאי שיש אנשים לא כשרים וצ"ע הרי משמע שמדובר גם במקרה שלא יודעים מי השוחט ולכאורא כה"ג אין נידון אלא על הבהמה

י"ז] והנה עיין רא"ש סימן ט"ז שהקשה שאם נימא דקי"ל דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה גם לרבנן א"כ כיון שיש מיעוט שאינם מומחים נימא סמוך מיעוטא לחזקה וע"ש שתירץ שזה מיעוט שלא שכיח וצ"ע שעד כמה שיש דין לבדוק מצד שזה מיעוט דשכיח א"כ הדרא קושיא לדוכתא ועיין במשמרת מה שישב בזה עוד

י"ח] **תוד"ה דליתיה:** התוס' דיקו מהא דלא כתבה הגמ' שמדובר שלא יודע ובכל אופן עוזר מה שאחרים רואין אותן שכה"ג לא עוזר מה שאחרים רואין אותן וצ"ע מה זה שונה מחש"ו שעוזר מה שאחרים רואין אותן ועיין רעק"א שביאר דשם שיודע שלא יודעים מסתכל היטב אבל לא מתבונן היטב וע"ש שכתב שלפ"ז אם יודע שלא יודע קודם שחיטה זה כמו חש"ו ולפ"ז מיושב הגמ' לקמן דשם מדובר שיודע שהוא לא יודע ומה דמבואר בסוגין שעוזר בהלך ואחרים רואים אותם זה מצד ששם יש צירוף שאולי הוא מומחה ובעיקר קושית תוס' ע"ש שהביא דהנה נחלקו הראשונים האם באינו יודע ואחרים רואים אותו יכול לשחוט לכתחילה דעת הרשב"א ד: שיכול לשחוט לכתחילה ודעת רבינו ברוך הובא בהגהות אשרי סוף סימן ו' שזה רק בדיעבד ולפ"ז לדעת הרשב"א א"ש שהגמ' לא ישבה שאחרים רואים שזה הרי מועיל לכתחילה וכן לרבנו ברוך יתכן שזה פשיטא שכאן עוזר אחרים רואים אותם כמו בחש"ו ע"ש והנה ברא"ש מבואר שנקט כסוגין שכה"ג בדיעבד זה לא טוב אמנם הרשב"א בתשובה סימן תק"ל נקט שודאי שזה מועיל ודלא כתוס' ועיין נחלת דוד ובית הלוי שהאריכו בזה

י"ט] עיין רשב"א שכתב דבפשוטו גם במומר אם בדקו לו סכין יש רוב מצוים אצל שחיטה מומחין אמנם הביא מהרמב"ם לא כך ועיין בתוה"ב ה: שביאר שיתכן מאוד שגם אם הא לא יודע הוא שוחט מצד תאותו לאכול אמנם בשוחט בשבילינו זה לא שייך אמנם לגבי בדיקת סכין גם בשוחט לאחרים אין לסמוך עליו וא"כ ה"ה כאן ועיין בית הלוי ח"ב סימן ד' סק"ג שביאר שיסוד הנידון מה הסיבה שרוב מצוין אצל שחיטה מומחין האם הכונה מצד החזקת כשרות שכיון שאסור לאכול נבילה א"כ אדם שלא יודע לא ישחוט וא"כ במומר זה לא שייך או שזה משהו בטבע האדם שלא הולך לעשות שחיטה מי שלא יודע שיודע לשחוט והנה תוס' דנו שע"א לא יאמן על השחיטה מצד שזה נגד אתחזק וכתבו שאם בית השחיטה ניכר כיון שרוב מצוים אצל שחיטה מומחים זה ודאי מועיל אמנם עיין הגהות אשר"י סימן י"ד דמשמע שיש ראשונים שנקטו שזה לא תשובה וע"ש בבית הלוי שאם כל הרוב מצוים בנוי על החזקת כשרות שאדם שלא יודע לא הולך לשחוט מצד איסור נבילה א"כ זה לא יותר מנאמנות של ע"א ובהכרח מתוס' שזה סוג חזקה בטבע שכל שעושים שחיטה זה רק מי שיודע ולכן נקטו שכל זה אם רואים את בית השחיטה שחוט ולא סתם אם מצאו חתיכת בשר אמנם ע"ש שאם זה מצד חזקת כשרות גם בכה"ג זה מועיל והביא שסתימת הפוסקים שגם בחתיכת בשר יש רוב מצוים ועיין סימן ג סק"ג שביאר טעם אחר למה רק בניכר בית השחיטה אמנם מההגהות אשרי בסופו משמע שתמיד החזקה עוזרת שזה לא נגד רוב

כ] הראשונים כתבו שלהלכה לא חוששים לעלופי והרמב"ן דייק מלשון הגמ' לא חישינן אמנם הרא"ש כתב שהרי"ף הרי הביא שיש שפסקו כרבינא שהוא בתרא והרי"ף דחה מכח הגמ' לקמן שמצא תרנגולת בשוק היא בחזקת שחוטה ומבואר שמצד סוגין שהמוראים לא ביארו כרבינא זה לא סיבה לפסוק כמוהו אמנם הדבר צ"ע שמאותה ראיה שהרי"ף מביא זה גם מקור שלא חוששים לעלופי ועין בית הלוי סימן ב' שהאריך שבעוף לא שיך פסול שהיה מדאוריתא משא"כ בבהמה ודיק כן מהגר"א ע"ש ובעיקר מה שלא חוששים לעלופי עיין בית הלוי סימן ו' שהאריך מהראשונים שנחלקו הא הכונה שגם אם לא שחט מעולם תולים ששחט טוב או שהכונה שתלים שהוא כבר שחט כמה פעמים אבל אם באמת יודעים שלא שחט בזה ודאי יש לחשוש לעלופי

כ"א] עיין בית הלוי סימן ד' שדיק מהגמ' שלא מספיק שאמור שהוא מומחה אלא בוחנים אותו אם יודע דיני שחיטה וצ"ע למה שלא יהיה כאן נאמנות של ע"א רגילה וע"ש שדבר זה הוא תוספת גם לרבבינא וזה לא מעכב ובהכרח שיש כאן דין לחשוש יותר מתמיד ולא לסמוך על עיקר הדין ע"ש

כ"ב] תוד"ה רוב דנו שבדיעבד זה לא יעכב ובכל אופן יש דין לבדוק דוקא קודם שחיטה והוכיחו מסוגין שזה לא כך ועיין נחלת דוד שהקשה שהרי בפשוטו רב אשי לא אמר שרצה להרויח את הסיפא וא"כ מנ"ל לגמ' שרב אשי ס"ל דלא כבריתא שסתם שוחטין מומחים אולי רק ס"ל שלכתחילה צריך לבדוק קודם ומה שלא הסביר כשאר האמוראים מהטעמים המבוארים בגמ' ע"ש שהאריך

# שו"ע סימן א'

**א. בדין בדיקה בסמנים עיין רמב"ן ג: בד"ה מיהו ועיין בדבריו ד. ד"ה הא ועיין ד"מ סקי"א וביד יהודה סק"ג**

**ב. האם לבעל העיטור מועיל שדעתו לבדוק לאחר שחיטה – בית הלוי סימן ה' סק"ה**

**ג. ש"ך סק"ד בדין טבח אומן שניבל – עיין רעק"א בגליון ובבית הלוי סימן ד' סק"ד**

**ד. שיטת בעל העיטור – עיין ט"ז סק"ג וביאור הגר"א סק"ה ועיין רעק"א מה שהקשה מהלשון השני ועיין בית הלוי ס"ה סק"ח**

**ה. האם באי אפשר לבודקו מותר לתת לשחוט לכתחילה – תבואות שור סק"ו [ועיין קו"א לגר"ז סק"ה ועיין שפ"ד סק"ה] ועיין מג"א ס"ח סקי"א ובסימן תל"ז סק"ד**

**ו. בדין אינו מומחה וגדול עמד על גביו – עיין שו"ת הרשב"א תק"ל ס"ג ש"ך סקט"ו ועיין גליון רעק"א ובביאור הגר"א ובבית הלוי ח"ב ס"ג וע"ש סק"ז שביאר את דברי הגר"א**

**ז. בדין אדם שעדין לא שחט או שמוחזק לעלופי האם צריך ברי שלא שהה – ש"ך סקי"ג ועיין רעק"א בגליון**

**ח. בדין שחיטת קטן – עיין תוס' ור"ן סוכה מ"ב: וברא"ש חולין סימן ד' ועיין ש"ך סקכ"ה ובשפ"ד בטעם הפוסלים וע"ש לגבי שוטה וקטן ושאר פרטים [ובגר"ז קו"א י"ב מבואר שפסולים רק מצד שתולים שלא שחטו כדין]**

**ט. בדין קטן חריף – עיין יד יהודה סק"י בד"ה והעיקר ובסימן ק"י סקט"ז ד"ה והנה ועיין פמ"ג בשם הבית הלל ועיין גר"ז סקמ"ב ועיין עוד סוף סימן קכ"ז ובריטב"א סוכה מ"ב**

**י. בשחיטת קטן האם מספיק גדול אחד עומד על גבו – מ"ז סק"א בד"ה קשיא וביד יהודה סק"י בסופו ועיין קו"א לגר"ז סקי"ב**

**י"א. בדין שחיטה על מנת לקלקל - ש"ך סקכ"ו ועיין פר"ח סקכ"ז**

**חלק גדול כתוב לעיל בהערות על סדר הדף ג: ע"ש**

**סעיף א'**

א] עיין יד יהודה סק"א ובקצר שדיק מהראב"ן שגם בשחט ואחרים רואים אותו יש ענין לשואלו אם יודע אפילו שגם אם לא יודע זה כשר אבל עד כמה שידע חשיב שאנו אוכלים יותר לכתחילה ודבר זה אין לו שום מקום בסברא ובהכרח שכונת הראב"ן לחלק רק ביחס למקרה שאחרים לא ראו אותו ע"ש

ב] מבואר בגמ' לקמן ט. שהשוחט צריך שיבדוק בסימנים דהינו שמצוי שלא שחט רוב וצריך לבדוק האם שחט רוב ועיין ר"ן כאן שהביא שי"א שאפילו שסתם מומחין אבל צריך לבדוק בסימנים וי"א שלא צריך ועיין ד"מ סקי"ד שהביא משו"ת הרא"ש שודאי שבכלל חזקת השוחט שבודק אחרי זה בסימנים ועיין ד"מ שעד כמה שחוששים שהוא לא מומחה א"כ עדין צריך לבדוק הסימנים ויש כאן חידוש שהרי אם הוא לא מומחה א"כ בין כה אסור לאכול מהבהמה ועד כתב שתולים שהוא מומחה א"כ אין סיבה לבדוק, ועיין רמב"ן ג: שביאר שהחזקה שמי שמומחה הוא לא מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן ולכאורא הכונה שאם זה נבילה הוא יזרוק לאשפה ולפ"ז במומר לתאבון שלא שיך סברא זו ודאי שהבדיקה מעכבת אמנם עיין לקמן ד. שביאר שבודק מיד ואם רואה שלא שחט רוב מיד משלים לרוב וכתב שלפ"ז הוא גם במומר ועיין יד יהודה סק"ג שלפ"ז היום שאי אפשר לתקן שהרי אוסרים בשהיה משהו א"כ ודאי שבמומר זה אסור וע"ש שכתב להחמיר כבה"ג שכל שלא בודקים בסימנים זה אסור בדיעבד ולפ"ז כל הגמ' שמצא דבר שחוט הכונה דוקא שזה שחוט ויכול לבדוק מקום השחיטה אמנם הרמ"א הכריע כרא"ש

ג] עיין ש"ך סק"ד שהקשה על רוב מצוים אצל שחיטה מומחין הרי מבואר בגמ' שטבח אומן שקלקל צריך להביא ראיה שהוא אומן והרי יש רוב ועיין רעק"א וגליון מהרש"א שנקטו שכונתו לישב שכיון שניבל זה סיבה לחשוש שהוא לא אומן וכתב רעק"א שלפ"ז טבח שראינו ששחט שלא כדין אין עלי את הרוב ועיין בית הלוי סימן ד' סק"ד שכתב שכל הרוב מומחין הכונה שיהודי כשר לא שוחט אם לא שיודע לשחוט וא"כ זה לא יותר מנאמנות של ע"א וכאן שלא מספיק שאומר על עצמו שהוא יודע א"כ הרוב מצוין זה לא סיבה יותר להקל וביבין דעת כתב שהדין מומחה שפטור זה לא דרגא שסתם מצוין אצל שחיטה מומחין אלא צריך דרגא של מומחה יתר מזה ע"ש

ד] בעיקר הא דמבואר כאן שלכתחילה לא סומכים על רוב בר"ן מבואר שה כמו מיעוט המצוי ודימה לבדיקת הריאה וכן מצאנו לגבי בדיקת תולעים והראשונים הביאו את הגמ' בפסחים לגבי השוכר ית שחזקתו בדוק שאם אפשר לשאול צריך לשאול אמנם ברא"ש מבואר שזה מיעוט שאינו מצוי ולכן אין כאן סמוך מיעוטא לחזקה ומשמע קצת שאין בזה כללים אלא שכאן רבנן ראו לחוש ועיין מג"א סימן ח' לגבי בדיקת ציצית שלמד מכאן שבמקום שמצוי שנפסל צריך לבודקו אמנם בסימן תל"ז סק"ד כתב שרק כאן שזה נגד חזקה וכן בבדיקת חמץ שהבית היה בחזקת אינו בדוק צריך לבדוק דהינו שכאן זה לא דרגא ממש של מיעוט המצוי ולכן כה"ג בטרפות לא צריך לבדוק ורק כאן שזה נגד חזקה וצ"ע הגדרים בזה

ה] שיטת בעל העיטור שלא נותנים לשחוט אלא אם בדקו קודם אבל אם כבר שחט לא צריכים לשאול אותו והדבר צ"ב שעד כמה שיש מקום לחשוש שלא יודע א"כ מה ההבדל אם זה לפני או אחרי וצ"ל שמצד עצם המצב לא צריך לחשוש ורק שיש כאן תקנה דרבנן וכל התקנה היתה לפני ולא אחרי ועיין ב"י וד"מ שנקטו שאסור לשחוט על דעת לבדוק אחרי ועיין בית הלוי סימן ה' סק"ה שהביא שהתבואות שור הקשה דמהיכי תיתי לעשות עוד מחלוקת ועיין בית הלוי שביאר שכיון שמצד התקנה לא צריך לבדוק אחרי א"כ לא שיך לומר שהוא יבדוק אחרי שהרי אז הרי לא יצטרך לבדוק

והנה הקשו האחרונים למה האמוראים לא ביארו המשנה הכל שוחטים אם יודעים שהם מומחים ואם לא יודעים לכתחילה לא ישחוט ואם שחט בדיעבד זה כשר ועיין ט"ז ועל דרך זה בביאור הגר"א שמשמעות המשנה שהדין בדיעבד זה רק אם עשו דבר להכשירו [וצ"ב איך משמע ועיין נחלת דוד שתמה בזה] ובתחילת דברי הגר"א וכן ביאר בנחלת דוד שבאמת האמוראים לא ס"ל כעיטור אמנם להלכה הרי היה צריך לפסוק כרבינא רק שיש לקמן סתמא דגמרא אחרת ושם מדויק שרק לכתחילה מותר לתת לו לשחוט וכן מדויק שאם כבר שחט לא צריך לבדוק דאל"כ שהגמ' תעמיד את הדין של אסור לאכול משחיטתו כל זמן שלא שאלו אותו וכמו שהקשה הבעל המאור

עוד הקשה רעק"א מהלשון השני של רבינא שהכל מוחזקים שוחטים ומבואר שאפילו שהוא לא מומחה אפשר לתת לו לשחוט לכתחילה ואם נימא שבאמת קי"ל כדיוק מהגמ' י"ב. א"ש אבל לביאור הראשון קשה ועיין בית הלוי סימן ה' סק"ח שהביא לדון מה הדין אם אין לו ממוחה שיבדוק אותו האם מותר לשחוט וכתב שהרא"ש כתב שנעמיד המשנה שאם שחט ואין מי שיבדוק בדיעבד זה טוב ומבואר שכה"ג שאין מי שיבדוק אסור לכתחילה לשחוט וכמו שדיק התבואות שור סק"ו אמנם יתכן שהבעל העיטור חולק על זה ולפ"ז אפשר להעמיד הכל שוחטין במקרה שאין כאן מי שיבודק האם הוא מומחה או לא ובפשוטו צ"ע לומר שאם אין לו לבדוק שיהיה אסור לשחוט ורק זה שייך אם יש כאן תקנה מיוחדת [ונפק"מ לבדיקת שעטנז או תולעים במיעוט המצוי ואין לו מי שיבדוק] ועיין עוד גר"ז קו"א סק"ה

ו] הש"ך הביא מהראב"ן שלרבינא צריך לרדוף אחריו אבל אם אי אפשר להשיגו לא צריך להשיגו וע"ש שביאר שכונת הגמ' שצריך עומד על גביו הכונה במקום שאפשר עדין לרדוף אחריו כל שלא היה עומד על גביו הדבר אסור באכילה ולפ"ז לדידן אם כבר שחט ואפשר לרדוף אחריו לא צריך ועיין ש"ך שכל הפוסקים לא ביאור כך ולא קי"ל כך וצ"ע מה חומרא או קולא יש בשיטה זו הרי קי"ל דלא כרבינא ובפשוטו משמע שלדידן צריך גם לרדוף אחריו משא"כ לראב"ן מוכח שלדידן לא צריך לרדוף אחריו וכן הוא בפר"ח ועיין שפ"ד שתמה שכיון שכל הדין לשואלו זה רק מצד שכל שאפשר לברר צריך לברר ממילא ודאי שלא צריך לטרוח לרדוף אחריו שרק דבר שאפשר בקל צריך לעשות אמנם עד כמה שכאן אסור לשחוט אם לא יכול לשאול חזינן שזה חמור יותר ועיין תבואות שור

ז] הרמב"ן כתב דמהא דהגמ' כתבה לעלופי לא חישינן ושינתה מהלשון רוב מצוים אצל שחיטה מומחין מדהינו שגם כאן יכלה לכתוב רוב מצוים אצל שחיטה מוחזקים מבואר שכאן אין חשש כלל לעלופי וע"ש שכתב שלפ"ז גם אם אדם יודע ההלכות ובא לשחוט פעם ראשונה דהינו שיודעים שהוא לא הוחזק בכל אופן יכול לשחוט לכתחילה דהינו שרק לכן לא צריך לשאולו כיון שזה דבר לא מצוי אמנם הרמב"ם כתב שהשוחט מצד עצמו לא ישחוט עד שיחזיק עצמו דהינו שנקט שיש חשש של עלופי אמנם כתב שכל שסתם אדם שחט לא צריך לשואלו והוסיף שגם אם יודעים ברור שזה פעם ראשונה לא צריך לשואלו והנה הרמב"ן תמה עליו למה שלא יצטרכו לשואלו וצ"ע שכיון שגם אם באמת זה פעם ראשונה בסתמא שחט טוב דהינו שזה לא דרגא של חשש שזה סיבה לחשוש לדינא לכן לא צריך לשואלו דגם אם יגיד שהוא לא מוחזק זה טוב אמנם כונתו להקשות שישאלו אותו האם הוא שהה או לא אמנם עד כמה שמדויק שגם בלא מוחזק לא צריך לשאול ואין זה דמה למי שלא מומחה שודאי שזה לא טוב א"כ א"ש שכאן זה חשש רחוק יותר ובב"י ביאר שהרמב"ם נקט שהסיבה שלא חוששים לאינם מוחזקים מצד שסומכים על השוחט שאם היה שוהה הוא היה אומר וממילא אין מה לשואלו וכן לפני השחיטה אין לשואלו כדי שלא ישחוט לכתחילה שכיון שבפשוטו הוא מוחזק וכל הנידון לגבי לכתחילה זה לא סיבה לשואלו ע"ש והנה הרמב"ן עמד על שינוי לשון הגמ' לא חישינן ולב"י א"ש דיסוד הסברא שכאן זה דבר לא מצוי שישהה ולכן לא צריך לשואלו

ח] והנה עיין ס"ג דהרמ"א כתב שאם דרכו להתעלף ושחט ואמר ברי לי שלא שהיתי שחיטתו כשירה ועיין ש"ך שהמקור הוא מביאור הב"י ברמב"ם שמה שלא חוששים לעילוף כי היה אומר וכתב שלפ"ז לא צריך שיאמר ברי אמנם עיין רעק"א שלשיטת הרמב"ן והרשב"א כל הסיבה שלא חוששים שהוא מתעלף אבל אחד שזה מצוי אצלו כה"ג הדרינן לגמ' שצריך ברי אמנם לדעתם אפילו אם לא שחט מימיו לא צריך ברי כי לא חוששים למציאות שהוא מתעלף אמנם לדעת הרא"ש באמת גם אם לא שחט בימיו וזה פעם ראשונה כה"ג יש לחוש שהוא מתעלף וצריך ברי כיון שרק בסתמא הוא מוחזק אבל לא שבסתמא הוא לא מתעלף אמנם עיין רעק"א שכתב שהיום שכל שהיה פוסלת א"כ יתכן שרק בגמ' יתכן ששהה שהיה וחשב שזה פחות מכשיעור והאמת שזה יותר משיעור אבל היום שזה לא שיך באמת יש לסמוך עליו שלא שהה כי אם הי שהה ודאי היה אומר ועיין יד יהודה

**סעיף ג' ד'**

ט] השו"ע כתב בשם הטור והרשב"א שמי שאינו מומחה אבל גדל עומד על גביו זה טוב לכתחילה והרמ"א הביא מההגאות אשר"י בשם רבינו ברוך שזה רק בדיעבד ומקורו מהאוקימתא דרבינא של המשנה באינם מומחין והגמ' שואלת בסיפא כשלא יודעים למה לא נשאל אותו והגמ' מתרצת שהוא לא נמצא ומבואר שהגמ' יכלה להעמיד בשאין מומחין ושואלת שיבדקו אותו ומבואר שלא הוקשה לגמ' שכה"ג זה לא לכתחילה והש"ך הוסיף שגם ממסקנת הגמ' שמעמידה את הסיפא שליתיה קמן ומשמע שהדין אחרים עומדין על גביו זה רק בדיעבד ועיין גליון מהרש"א שהביא מהכו"פ שכיון שהמשנה כוללת גם חש"ו לכן זה רק בדיעבד אמנם עיין נחלת דוד שתמה שהרי על רבא ואביי ורב אשי הגמ' שואלת מאי וכולן ושואלת שאם מדובר על כותי או מומר זה לכתחילה ולא דוחה שכיון שזה גם על חש"ו לכן כתוב לשון של בדיעבד ועיין ביאור הגר"א שכתב שבסוגין הרי מדויק שבאינו יודע גם בעומד על גביו זה לא טוב בדיעבד ודלא כסוגין לקמן ובזה גם תלוי הנידון האם זה לכתחילה שאם באינו יודע זה מעכב בדיעבד ממילא ודאי שגם בלא יודעים מה מצבו זה רק בדיעבד אבל להלכה שקי"ל שבדיעבד זה טוב וכסוגיא דלקמן ה"ה שזה לכתחילה ועיין בית הלוי ס"ג סק"ח שביאר שאדרבא שהמקור של הגמ' שכה"ג זה מעכב בדיעבד מהא דלרב אשי לכתחילה לא עוזר גודל עומד על גביו אמנם בשו"ת הרשב"א סימן תק"ל מבואר שנקט שדין זה פשוט שבגדול עומד על גביו זה טוב בדיעבד והוכיח מחש"ו דהינו שחלק על דיוק התוס'

אמנם עיין רעק"א ועוד אחרונים שכתבו שכל מה דמבואר בסוגין שזה מעכב בדיעבד זה רק אם לא ידע שהוא לא יודע אבל אם ידע שלא יודע בזה מבואר בגמ' לקמן שמועיל שאז מסתכל היטב וכמו בחש"ו ובזה מיושב קושית התוס' ולפ"ז יתכן שכל מה שהרשב"א והטור התירו במקום שיודעים שלא יודע אבל סוגין מדובר שלא יודע אם לא יודע ובסוף מתברר שלא יודע שבזה הוא רק בדיעבד ולפ"ז יתכן שרק על כה"ג שלא יודעים אם לא יודע או לא זה בדיעבד בעומד על גביו אמנם סתימת הראשונים שלא חילקו כך לא משמע כן

והנה ההגהות אשר"י דייק עוד מלשון ר"נ לקמן שזה רק בדיעבד אמנם עיין ביאור הגר"א שביאר שכונתו לדיק שאם לא ראה מתחילה ועד סוף אפילו בדיעבד זה לא טוב אבל באמת אם ראה זה טוב לכתחילה ופר"ח כתב לדיק מהגמ' לקמן בחש"ו שהגמ' מדיקת שמא יקלקלו שלכתחילה לא נותנים ומשמע שזה רק בחש"ו אמנם המרדכי דחה שמדובר שהם מומחין ודבר זה תלוי בסוגיא דסוכה והנה רש"י ביאר שכונת הגמ' שהם בחזקת מנבלים וזה ודאי שאין בסתם אדם ולפ"ז מדויק שבשאר בני אדם זה לא כך אמנם עיין בית הלוי שיתכן לבאר הגמ' שמראש לא נותנים כי מצוי שיקלקלו ולא שזה בגדר ודאי ועוד שלר"ת שמדובר שעושים לכלבים אין שום ראיה ובעיקר הנידון עיין ביאור הגר"א דבראשונים בסוכה שהעמידו דין קטן באינו מומחה א"כ מדויק שבגודל כה"ג זה לכתחילה ע"ש

י] מבואר בשו"ע שמי שאינו מומחה אפילו אם שואלים אותו לאחר שחיטה ואומר שעשה הכל כמו ששאלו אותו זה פסול מצד שמילתא דלא רמיא עליה דאינשהי לאו אדעתיה והנה בלשון הרמב"ם מבואר שמי שלא מומחה זה קרוב לנבילה דהינו שזה לא ודאי ומשמע שזה רק חשש דרבנן וביארו האחרונים שמדובר בגוני הנ"ל שבזה הוא לא בגדר ודאי ויתכן שזה רק דרבנן והנה הרשב"א הוכיח דין זה מהא דהגמ' לא העמידה המשנה הכל שוחטים מצד שבסתמא הם מומחים ואם אחד לא מומחה לא ישחוט ואם שחט ואמר ברי לי נאמן אלא בהכרח שלא עוזר ברי ועיין רעק"א בגליון בס"ג שהקשה שעדין קשה שהגמ' תעמיד כך לגבי מוחזקים שהכל שוחטים דבסתמא הם מוחזקים אבל אם אדם זה ידוע שמתעלף או שאף פעם לא שחט בזה לא ישחוט ואם שחט צריך שיאמר ברי והניח בצ"ע

י"א] עיין ש"ך סקי"ז שאם בשוק זה מחצה על מחצה הולכים לפי רוב העיר צ"ב כיון שהרי מצא בשוק ושם יש חצי חצי א"כ כיון שזה אחד מבני השוק ושם אין רוב למה ללכת לפי רוב העיר ועיין תבואות שור שהאריך וצ"ע

**סעיף ה'**

י"ב] מבואר בגמ' בסוכה מ"ב: שקטן היודע לאמן את ידיו מותר לשחוט ורב הונא אומר והוא שגדול עומד על גביו ועיין רש"י שם שביאר שמדובר שהוא לא מומחה וכן הביאו התוס' ועיין ר"ן ורשב"א ורא"ש סימן ד' שכתבו שהדין שם הוא גם לכתחילה ומה שבמשנה מבואר שזה רק בדיעבד זה באינו יודע לאמן את ידיו והנה בפשוטו גם אם יהיה מומחה ולא יודע לאמן את ידיו זה גם בדיעבד שהרי המשנה מדברת בסתם אדם מומחין דומיא דהכי מדובר בחש"ו אמנם הש"ך כתב בדעת הב"י שמומחה שוחט לכתחילה בגדול עומד על גביו ועיין שפ"ד שתמה מנא ליה הא והנה הרא"ש ביאר את הגמ' של רב הונא ביודע לאמן את ידיו לבד אמנם כשביאר שמותר לכתחילה כתב שזה במומחה והב"י ביאר שזה מצד שרצה לדיק שכה"ג בדיעבד זה טוב אפילו ללא עומד על גביו אמנם יש מקום לבאר שבא לומר שאפילו אם הוא גם מומחה וגם יודע לאמן את ידיו צריך גדול עומד על גביו והט"ז והב"ח ביארו שבאמת רק אם הוא גם מומחה וגם יודע לאמן את ידיו הוא כשר לכתחילה אבל יודע לאמן את ידיו לבד זה רק בדיעבד ועיין רשב"א ד: בסיכום ההלכות דמפורש דמספיק יודע לאמן את ידיו ומדויק שם עוד שבחרש ושוטה גם ביודע לאמן את ידיו זה רק בדיעבד

אמנם דעת תוס' שם וכן בספר התרומה והסמ"ג שהגמ' מדברת על בדיעבד וכה"ג רק ביודע לאמן את ידיו זה טוב דהינו שנחלקו בתרתי על הר"ן א. שכל שלא יודע לאמן את ידיו זה אפילו בדיעבד לא טוב ב. שכל שיודע לאמן את ידיו זה רק בדיעבד והנה בש"ך משמע שגם אם הוא מומחה לבד בדיעבד זה טוב אמנם השפ"ד הביא מהאחרונים שכל שלא יודע לאמן את ידיו אפילו אם הוא מומחה גם בדיעבד זה לא טוב ועיין ש"ך שחידש שאם הוא גם מומחה וגם יודע לאמן את ידיו בזה בגדול עומד על גביו זה טוב לכתחילה והנה בטעם שבאינו יודע לאמן את ידיו זה מעכב לשיטות אלו הביא הפמ"ג מהמהרש"ל שכה"ג חסר בכל גברא דהינו שזה לא מצד שחוששים שלא שחט טוב אלא זה מעכב בדיעבד וכן מבואר בש"ך סימן ט"ז סקכ"א שלדעות אלו מותר לשחוט את בנו אחריה וכן מבואר בסימן כ"ח לגבי כיסוי דם שלא צריך כיסוי הדם לכן אפילו שמספק צריך מצד שיטת הרא"ש אבל אין לברך על זה ועין יד יהודה שתמה מסברא מה פתאום שזה לא יחשב כח גברא וכי יש להם פחות כח ועיין שפ"ד שהביא לדיק מהסמ"ג שכל זה בקטן אבל בחרש ושוטה זה טוב ועיין שפ"ד שהביא לדיק בטור איפכא שאפילו שנקט שגם ללא יודע לאמן את ידיו הוא טוב בדיעבד אבל זה רק בקטן ולא בחש"ו ע"ש אמנם בקו"א לגר"ז ביאר שמה שקטן אפילו בדיעבד מצד שבאינו מאמן ידיו תולים שגם בראו את השחיטה מסתמא הם לא שחטו טוב

והנה הרמב"ם השמיט סוגין ועיין ב"י שכתב שס"ל כתוס' וצ"ע שעדין היה צריך לכתוב שאם לא יודע לאמן את ידיו זה פוסל אפילו בדיעבד ועיין יבין דעת סקי"ג שביאר שהנה מבואר שם בגמ' שרב הונא מעמיד בגדול עומד על גביו וצ"ע שהרי בגמ' מבואר שמספיק אחרים רואים אותן וכתב שהרמב"ם למד שכל הגמ' לרבנן שצריך כונה בשחיטה ובזה לא מועיל בקטן רק בגדול עומד על גביו כמבואר בתוס' וס"ל לרמב"ם שרק לרבנן שצריך כונה צריך גם יודע לאמן את ידיו אבל להלכה באמת שקי"ל כר"נ לא צריך יודע לאמן את ידיו ע"ש ובזה א"ש לשיטות שזה בדיעבד מה הגמ' צריכה להוסיף הרי זה משנה שצריך אחרים רואים אותם ובפשוטו צ"ל שבאים לחדש שגם ביודע לאמן את ידיו זה רק באחרים וכו' אמנם לנ"ל יש כאן חידוש שצריך דוקא עומד על גביו וכרבנן

י"ג] בטור כתב שקטן שיודע לאמן את ידיו והא מומחה אפילו אם אין גדול עומד על גביו הוא נאמן אמנם הראשונים חלקו שאין נאמנות לקטן ועיין ט"ז שהביא מהרשב"א במשמרת הבית שאם הוא קטן חריף כה"ג חזקה שעשה כדין ועיין ט"ז שהכונה שעד כמה שרואים שהבהמה שחוטה ואומר שהוא שחט נאמן ששחט כדין וצ"ב למה נאמן לומר שהוא שחט אמנם במקרה ששחט הדבר מובן שחזקה שעשה כדין וכן ביאר ביד יהודה אמנם האחרונים כתבו שלא קי"ל כרשב"א ולכן אין לשלוח קטן לטבול כלי ברזל אפילו אם הוא חריף והנה הרשב"א כתב שכמו שסומכים על קטן חריף שקנה מישראל ולא מעכו"ם ויש מקום לומר ששם זה עדיף כיון שאין חזקת איסור אלא שהנידון מאיפה קנה ועיין ש"ך סימן ק"י סקי"ח לגבי נמצא שאם זה ביד קטן חריף חשיב ביד ישראל ועיין יד יהודה סקט"ז בד"ה והנה שביאר שזה כרשב"א ודלא כרא"ה וכאן שזה לא נגד אתחזק לכן הוא נאמן וכן כתב כאן סק"י אמנם עיין פמ"ג שמשמע שלא קי"ל כרשב"א ובשערי יורש ש"ד פ"ג הקשה על הש"ך בנמצא ביד קטן שבשו"ע סימן קכ"ז מבואר שקטן חריף רק עוזר כיש רגלים לדבר שהוא צודק כלל ואולי לחומרא צריך לחוש לרשב"א כה"ג ועיין בדבריו שהביא מהבית הילל שאם שלחו אותו לדבר שעבידא לגלויי בזה הוא לא משקר ואפשר לסמוך עליו ועיין גר"ז סקמ"ב שביאר שלכן אפשר לשלוח אותו לשאול שאלה ולסמוך עליו שמה שאומר שהרב ענה זה נכון כי אפשר לשאול הרב [ולפ"ז ה"ה בטבילת כלים אם אומר מי טבל לו שנאמן] אמנם עיין יד יהודה שצריך אבל קטן שודאי לא מתבלבל ואפשר לסמוך עליו

י"ד] בהא דמבואר שקטן צריך דוקא גדול עומד על גביו מצד שלא נאמן ומשמע שמספיק גדול אחד ועיין מ"ז סק"א שהקשה הרי קי"ל שנגד אתחזק וזה לא בידו עד אחד לא נאמן ועיין יד יהודה סק"י בסופו שכתב לישב שכאן שודאי שנעשה מעשה שחיטה ורק השאלה האם זה היה טוב בזה הוא נאמן אמנם בתוס' גיטין ב: משמע שגם ברואים שזה שחוט ואומר שחט טוב לולי שרוב מומחין היה נחשב שזה נגד ע"א ועיין קו"א לגר"ז סק"ה שאם העד אחד היה בידו לתת למומחה לשחוט חשיב בידו אבל אם זה אדם אחר באמת צריך דוקא שני עדים

ט"ו] עיין תוס' ב. שכתבו בשם ר"ת וכן ברא"ש סימן ב' שאין לתת לחש"ו לשחוט אפילו להאכיל לכלבים ועיין רמב"ן וברשב"א שזה מצד שיבאו להכשירם במקום אחר ומבואר בדבריהם שזה רק אם אין אחרים עומדין על גבן אבל אם אחרים עומדין על גבן מותר ועיין ב"ח שביאר שכיון שכה"ג בדיעבד זה מותר לכן אין את הגזירה וע"ש שסתם אדם שאינו מומחה מותר לשחוט בהמה לכלבים כיון שאם יבקשו ממנו לשחוט הוא לא יסכים כי יודע שהוא לא יודע הלכות שחיטה וע"ש שהביא מרבינו ירוחם שגם אחרים עומדים על גביו אסור וכתב שהחשש שיאכלו את זה בעצמו ע"ש אמנם הש"ך כתב ששם מדובר במקרה שגם עומדים על גביו אסור דהינו כשיטת התוס' ומשמע שבאמת מי שאינו מומחה לא ישחוט ללא אחרים עומדים על גביו וכן הוא בתו"ש ע"ש דהינו שהש"ך חלק על הסברא שאדם בן דעת לא יסכים לשחוט רק במקום שבדיעבד זה כשר אין חשש אמנם הפר"ח נקט לעיקר שאין חשש שאדם שלא יודע לשחוט ישחוט דהי רוב מצוים אצל שחיטה מומחין אומר שמי שלא מומחה לא ישחוט

ט"ז] מבואר ברא"ש שמי שלא יכול לברך לא ישחוט דהינו שלא רק בתרומה שיכול לעשות המצוה על ידי שליח אבל כאן הרי אם משהו אחר עושה הוא לא מקים המצוה בכל אופן זה סיבה שלא יעשה המצוה והנה המהריל"ד חידש שכל הדין שלא יתרום של מישהו אחר אבל את שלו מותר לו מצד שלא צריך להפסיד המצוה בשביל שיהיה ברכה אמנם בדרך אמונה הביא מהרשב"ץ שגם בשלו צריך למנות מישהו אחר שיעשה כדי שיהיה ברכה אמנם לכאורא יש לדון שזה רק במצוה כמו תרומה או שחיטה שכל ענין המצוה התוצאה ולכן אין בזה מצוה בו יותר מבשלוחו אבל במילת בנו שעיקר החיוב עליו רק שיכול לעשות על ידי שליחות בזה יתכן שודאי שהענין של הברכה זה לא סיבה שלא יעשה המצוה בעצמו וצ"ע והנה בעיקר הדין שחרש לא יתרום כי לא יכול לשמוע לכאורא היה מקום לומר שהוא אנוס ומה זה שונה מהדין של המרדכי ולכאורא משמע שהברכה זה מעלה בקיום המצוה ולכן כאן צריך לתת למישהו אחר לעשות

י"ז] עיין או"ז דנסתפק האם ברכת השחיטה זה כמו ברכת הנהנין שאדם שלא אוכל לא יכול להוציא את חברו או שלא עוד דן שכיון שלא מדבר חשיב שהוא לא חייב בברכה וממילא לא יוצא בשומע כעונה ומבואר שבכל אופן יש ענין שישוט מישהו אחר אפילו שהוא בגדר לאו בר חיובא וצ"ע מה זה שונה משוטה שלא מצאנו שיש ענין שלא ישחוט מצד שהוא לא מברך אמנם באמת שם יתכן שמברך רק שהוא לא חייב וצ"ע וכי כאן זה גרע

# סוגיא דמומר

**גמ' ג: ת"ר - ו. ר' זירא**

**תוס' י"ד. בד"ה השוחט ורמב"ן ובר"ן שם**

**בגדרי מומר עיין גמ' הוריות י"א., וע"ז כ"ו: ובתוס' שם**

**ועיין אריכות ברשב"א בסוגין וברא"ש סימן ז' ובר"ן במשנה ועיין תוה"ב ח.:**

**ועיין בפסקי הרמב"ם לגבי מומר לשחיטה ולהבאת קרבן ובפ"ד מרוצח ה"י ובפ"י מגזילה ועיין תוס' ובראשונים בסוגין ועיין משל"מ פ"ג משגגות ה"ז**

**טושו"ע סימן ב'**

**עיין נחלת דוד שהאריך בביאור סוגין ועיין חזו"א יור"ד סימן ב', ועיין בית הלוי ח"א סי"ח בגדר מומר לחלל שבת**

**.בדין מומר להכעיס לשחיטה בלבד – עיין רא"ש סימן ז' וברשב"א ובגליון רעק"א שהאריך בזה ועיין רמב"ם ותוס' בפסול עכו"ם לשחיטה**

**סוגיא דמומר**

**גמ' ג: ת"ר - ו. ר' זירא**

**תוס' י"ד. בד"ה השוחט ורמב"ן ובר"ן שם**

**בגדרי מומר עיין גמ' הוריות י"א. ת"ר – איזהו נשיא, וע"ז כ"ו. תני – כ"ו: אמר מר ובתוס' שם [ועיין עוד גיטין מ"ה: מ"ז. ובטושו"ע יור"ד סימן רנ"א רנ"ב לגבי צדקה ופדיון שבוים בדין מומר לתיאבון ולהכעיס]**

**טושו"ע סימן ב' [עד ס"י]**

**א. האם מומר שדינו כגוי זה גם לגבי שיינו יין נסך ובישולי עכו"ם – עיין חזו"א ס"ב סקכ"ג מה שהוכיח מסוגין ומה שהביא מהראשונים ומהאחרונים ועיין היטב ברמב"ן וחידושי הר"ן בסוגין ועיין יד יהודה סק"ט**

**ב. במיעוט דמומר האם זה על שעת הבאה או החטא – עיין משנ"ל פ"ג ה"ז משגגות בתחילתו שהאריך בזה [ועיין מרומי שדה בסוגין ובנחלת דוד] ועיין חזו"א סק"ז וסקי"ד וע"ש עוד שגם לר"ש זה מיעוט של מומר כמבואר בתוס' שדנו שכל סוגין כר"ש**

**ג. בדין מומר לחלב האם מביא קרבן על הדם – עיין הוריות י"א. והרמב"ם פסק שמביא אפילו שחשיב מין ובביאור ההבדל עיין קרן אורה הוריות שם בד"ה והנה ויסוד הדברים בביאור הגר"א סקי"ז**

**ד. תוד"ה אינו שב – הא דלא הקשו לת"ק עיין משנ"ל פ"ג משגגות ה"ז בתחילת דבריו**

**ה. מומר לחלב האם מביא על הדם – האם מירי בלתאבון או להכעיס עיין ביאור הגר"א סקט"ז ובחזו"א סק"ח**

**בדיני מומר דסוגין**

**ו. האם מומר להכעיס הוי מין להלכה – גמ' הוריות י"א. ע"ז כ"ו: ועיין ר"ן בגיטין מ"ה: ובמשנתינו ועיין תוה"ב ח. ובבד"ה שם ועיין רמב"ן ה. בד"ה פושעי ישראל ועיין רמב"ן ב"מ ע"א: לגבי מומר בריבית ועיין רמב"ם פ"ד משחיטה ובפ"ג משגגות ובהלכות רוצח פ"ד ה"י ובהלכות גזילה פי"א ה"ב ועיין חזו"א סימן ב' בתחילתו שהאריך בהבאת השיטות וכן בנחלת דוד בסוגין ועיין ביאור הגר"א סקט"ז [ועיין עוד ברא"ש מו"ק פ"ג סימן נ"ט לגבי אבלות ובחזו"א סקכ"ב] ועיין שערי תשובה אות קכ"ג**

**ז. האם לרשב"א רק למרד הוי מין – ביאור הגר"א סקט"ז חזו"א סימן ב' סק"ה ועיין מג"א סימן ל"ט לגבי כתיבת תפילין ועיין רמב"ם פ"ד מרוצח הי"ב בהגדרת רועי בהמה**

**ח. בדין פסול מומר לשחיטה – עיין ריא"ז ומקורו בפסקי הרי"ד שאפילו מחלל שבת כשר וכל הראשונים חלקו ולענין מומר להכעיס עיין רשב"א ורא"ש סימן ז' ועיין תוה"ב ח: מה שנסתפק ובביאור ספקו עיין ביאור הגר"א סקט"ז ובחזו"א סק"ח ועיין ר"ן שחילק בן שני סוגי מומר ובביאור מחלוקתו אם הרא"ש עיין ב"י ועיין ביאור הגר"א סקט"ז ועיין בה"ל סימן ל"ט שלמד מדבריו לתפילין וצ"ע**

**ט. בטעם פסול עכו"ם ומומר לשחיטה – עיין תוס' ג: ד: ועיין רמב"ם פ"ד משחיטה הי"א וכן הוא בתוה"ב הקצר ועיין פר"ח סק"א וע"ש בסופו בגדר המיעוט, ועיין רעק"א ובביאור הגר"א סק"א שהאריכו בנפק"מ בין הטעמים [ועיין תורי"ד ע"ז כ"ז. שתמה למה במילה אין הפסול עכו"ם של שחיטה ומבואר שזה מסברא] ועיין פר"ח שהאריך ביאור דעת הרמב"ם ועיין זכרון שמואל סימן פ"א בחילוק בין איסור אכילה לטומאת נבילות וביד יהודה סק"א ד"ה ועל כרחך, ובקובץ שיעורים אות ט"ו**

**י. בדין מחלל שבת בפהרסיא לתאבון – תבו"ש סקכ"ב חזו"א סימן ב' סק"ג**

**י"א. בדין מומר לרוב התורה – תבואות שור סקכ"ג [הובא בשפ"ד ט"ז ד"ה כתב ובגר"ז] חזו"א סימן ב' סקי"ד ועיין נחלת דוד**

**י"ב. בכמה פעמים נהיה מומר – תוס' י"ד. וכן הוא בתוס' עירובין ס"ט. ועיין שו"ת הרשב"א ח"ז סימן קע"ט הובא ב"י סימן קי"ט סי"א וברמב"ן וחידושי הר"ן י"ד. ועיין ש"ך ס"ק ט"ז י"ז [ועיין סימן רנ"א בש"ך ובט"ז לגבי להכעיס] ועיין תוה"ב ובבד"ה י"ז: ועיין חזו"א סקט"ז י"ב וע"ש שדן לחלק בין להכעיס לתאבון וכש"ך הנ"ל ועיין מ"ב שפ"ה סק"ד [ובדברי הרמב"ם עיין בלשונו פ"ד משחיטה ובפ"ג ממעשה הקרבנות ובמשנ"ל האריך בדבריו] ועיין בה"ל סימן ל"ט לגבי אינו בר קשירה וזביחה האם בזה צריך הוחזק**

**י"ג. האם כופר בתורה שבע"פ וכדו' חשיב מומר – שו"ע ס"ט ובנו"כ חזו"א ס"ב סקי"ח**

**י"ד. בדין תינוק שנשבה – עיין רמב"ם פ"ג ממרים ועיין נימוק"י ושאר הראשונים ב"מ ע"א: ובטושו"ע סימן קנ"ט ס"ב ועיין בגר"ז סוף הלכות ריבית ועיין חזו"א סמן א' סק"ג ואילך וע"ש מה שהוכיח מסוגין ועיין מג"א סימן ש"ל סק"ד לגבי לחלל עליהם שבת וע"ש בב"מ ועיין מ"ב שפ"ה ס"א [ועיין קובץ הערות בביאורי אגדות סימן י"ב סק"ח מה שביא מהגר"ח]**

**ט"ו. בדין כותי כעכו"ם – עיין ש"ך יור"ד סימן קנ"ט לגבי לקולא ובחוו"ד שם ועיין הגהות חת"ס או"ח סימן ל"ט**

**ט"ז. בגדר מומר לחלל שבת - עיין בית הלוי ח"א סי"ח וע"ש לגבי יו"כ וביד יהודה**

**י"ז. בדין מומר לחלל שבת באיסור דרבנן – עיין סימן שפ"ה ס"ג ועיין כאן בגליון רעק"א ועיין מ"ב סימן ל"ט סק"ו לענין תפילין ועיין חזו"א סימן ב' סקט"ו שכתב שעירובין שאני**

**י"ח. בדין מומר לתיאבון האם יצא מכלל עמיתך – עיין גמ' גיטין מ"ז. ובע"ז כ"ו: ועיין טור סימן רנ"א לגבי צדקה ובסימן רנ"ב לגבי פדיון שבוים ועיין תוס' בע"ז ברמב"ם פ"ד מרוצח לגבי רועי בהמה דקה ועיין הכרעת המ"ב סימן שכ"ט סק"ז ובשער הציון שם**

**[בדין מומר לגבי מילה – עיין סימן רס"ד וברמ"א וגר"א ורעק"א שם ובאבן העוזר סימן קע"ט]**

**[בדין מומר לגבי כתיבת תפילין - עיין סימן ל"ט במג"א ובביאור הגר"א שם חזו"א סקי"ט כ' וכפי הנראה דהמג"א לא גרס בר"ן מומר לעכו"ם ובדיוק המג"א מתוס' שלתאבון גם לא חשיב בר קשירה עיין תבו"ש סקכ"ב]**

**. בדין מורידין במומר לכל התורה לתאבון ובמחלל שבת – גר"ז סוף הלכות ריבית תבו"ש סקכ"ב חזו"א סימן ב' סק"ג**

**סוגיא דמומר**

א] מבואר במשנה לקמן שעכו"ם ששחט שחיטתו נבילה ובפשוטו הוא מדאוריתא ובמקור הדבר מצאנו כמה מקורות בראשונים א. עיין תוס' ג: ד: וברא"ש שזה מצד שיש פסוק וזבחת דהינו שרק מי שבר זביחה ועכו"ם הוא לא מצווה במצות שחיטה לכן הוא נחשב לאו בר זביחה ומצאנו דרשה כעין זה בגיטין מ"ה: לגבי תפילין וקשרתם וכתבתם שמי שאינו בתורת קשירה אינו בתורת כתיבה והנה עיקר הדרשא מובא בגמ' ל"א: שנפלה סכין מידו ושחטה שחיטתו פסולה מצד שכתוב וזבחת דהינו שכאן נתחדש שהזביחה צריך מעשה אדם אמנם תוס' הוסיפו שכאן גם מבואר שצריך זביחה של בר חיובא ולכן עכו"ם אפילו שהוא אדם אבל הוא פסול לשחיטה מצד שהוא לא מחויב במצות זביחה ועיין ביאור הגר"א סימן ב' סק"א שהביא דבתוספתא מבואר שמהפסוק וזבחת ממעטים מאליו וקוף ועכו"ם

ב. עיין רמב"ם פ"ד משחיטה שכתב שעכו"ם נתמעט מהפוסק וקרא לך ואכלת מזבחו דמבואר מזה שזבח עכו"ם אסור ועיין פר"ח סק"א דכתב דבפשוטו זה לא איסור חדש אלא שזה גילוי שאין שחיטתו שחיטה וכן הוא פשטות הרמב"ם שכתב שזה נבילה ומשמע שיש בזה איסור נבילה ועיין זכרון שמואל סימן פ"א שדן לפ"ז שאין הפסוק ברמב"ם סתירה לתוספתא דהינו שאם לא היה דין זביחת אדם אז לא היה שייך למעט שחיטת עכו"ם שזה לא גרע משחיטה מאליו ורק אחרי שיש פסוק וזבחת ששחיטה צריך תנאי של מעשה אדם ממילא שייך לדרוש מפסוק שעכו"ם אין לו את כח השחיטה ע"ש

ג. עיין ראב"ד פ"ב מאבות הטומאות שהשיג על הרמב"ם שדן שעכו"ם אין בו טומאת נבילות שהרי הוא כבהמה לגבי טומאה וכדחזינן שהוא לא מטמא ולא מיטמא וא"כ שחיטתו כבהמה שזה לא מועיל ועיין יד יהודה שתמה על טעם זה הרי בכל דיני התורה שצריך מעשה אדם עכו"ם חשיב מעשה אדם אפילו שהוא כבהמה ולמה שכאן זה יהיה אחרת וצ"ע

ד. עיין תוס' רי"ד בע"ז כ"ז. שהקשה דבגמ שם מבואר שללא פסוק מיוחד עכו"ם כשר למול והקשה מה זה שונה משחיטה שעכו"ם לא יכול ולא הוזכר שום מיעט על זה ותירץ שמילה שאין בזה שום הלכות בזה מסברא גם עכו"ם יכול לעשות משא"כ שחיטה שיש בזה הרבה הלכות מסתבר שחלות זה לא יכול לחול אלא על ידי ישראל עכ"ד והנה מבואר מדבריו שלא למד שיש כאן ילפותא לגבי עכו"ם כמבואר בראשונים אלא שמסברא אין שחיטתו שחיטה וכנ"ל

ב] והנה עיין רמב"ם פ"ד משחיטה הי"א שכתב שגדר גדול גדרו שגם עכו"ם שהוא לא עובד ע"ז שחיטתו נבילה ופשטות מבואר ברמב"ם שס"ל שהפסול עכו"ם זה רק בעכו"ם עובד ע"ז ועיין בפיה"מ שביאר שזה גם בעכו"ם שעכשיו אין כונתו לע"ז ולכן הבהמה מותרת בהנאה בכל אופן בכזה עכו"ם שחיטתו נבילה וכן נקטו הט"ז והפר"ח והתבואות שור בדעת הרמב"ם אמנם הש"ך גרס ברמב"ם כותי דהינו שרק בכותי זה גדר גדול אבל לעכו"ם פסול והנה מבואר ברמב"ם פ"ב מאבות הטומאות שנראה לו שמה שזה מטמא טומאת נבילות זה רק מדרבנן ובלשונו משמע שכיון שכל יסוד פסולו כיון שהוא עובד עבודה זרה זה לא סיבה שלא יחשב שחיטה כלל ובעיקר החילוק בין טומאה לאייסור אכילה כבר מצאנו בכמה דוכתי עיין ק"ש אות ט"ו שהביא הדין שעריפת עגלה לא מטמאה וכן שעיר המשתלח וכדו' ובפשוטו זה רק סברא שאין לו טומאת נבילות אבל ודאי שיש בזה איסור נבילה וביארו האחרונים שלגבי טומאה היסוד שרק מתה מאליה יש טומאת נבילות ולכן כל שמתה אם קיום דין זה לא סיבה לטומאת נבילות משא"כ לגבי אכילה צריך מעשה שחיטה שכל שלא הוי מעשה שחיטה יש בה איסור בנבילה ולמד הרמב"ם שעכו"ם אין זה בגדר שלא היה כאן מעשה שחיטה כלל אלא זה רק סברא שאת החלות היתר של שחיטה אין לו

ג] הגמ' דנה האם מומר לע"ז שחיטתו כשירה ובפשוטו מבואר שאם מומר לכל התורה כולה זה ודאי ששחיטת נבילה ורק הנידון לגבי מומר לע"ז ובשלט"ג בשם הריא"ז ומקורו בפסקי הרי"ד כתב שרק אין לו נאמנות אבל אם רואים אותו שוחט זה טוב דהינו שכל נידון הגמ' האם הוא חשוד על שאר הדינים וזה צ"ע שהרי הגמ' מוכיחה מאליהו שאכל מאחאב ובפשוטו אם זה רק חיסרון נאמנות הרי שם על פי הדיבור שהשחיטה היתה טובה וכמו שביארו התוס' שאין בשר שנתעלם מהעין ובהכרח שנידון הגמ' שבתורת ודאי אין שחיטתו כשירה אפילו אם רואים אותו שוחט וכן נקטו כל הראשונים שמדאוריתא אין שחיטתו כשירה ודנו שלא יהיה בשחיטתו איסור אותו ואת בנו

ובפשוטו הסיבה לפוסלו שכיון שמומר לכל התורה כולה דינו כעכו"ם כמבואר בגמ' שינו יין נסך לכן הוא גם פסול לשחיטה והנה לשיטת הראב"ד שיסוד פסול עכו"ם מצד שהוא כבהמה הדבר צ"ע שהרי ודאי שמומר אין דינו כבהמה שהרי הוא מקבל טומאה וכן קידושיו קידושין וא"כ לכאורא אין סיבה לפוסלו ולשיטת התוס' רי"ד והרמב"ם יש כאן גם חידוש גדול שאפילו שהרי לגבי קידושים ועוד הרבה הלכות דינים כישראל בכל אופן הבינו חז"ל שלגבי שחיטה כיון שמומר הוא כעכו"ם זה סיבה שאין שחיטתו שחיטה ולרי"ד יתכן שכיון שכאן זה סברא שכיון שזה כח עשיה שזה רק בישראל ממילא גם מומר אין לו את כח העשיה של ישראל אמנם באמת הוא נקט ששחיטתו כשירה וכנ"ל והנה עיין פרי תואר דבפשוטו לרמב"ם במומר אם הוא עובד ע"ז זה יהיה מדאוריתא ואם הוא לא עובד ע"ז אלא רק מומר לחלל שבת בפרהסיא או שהוא מומר לכל התורה כולה שחיטתו פסולה רק מדרבנן כשאר עכו"ם אמנם לדעת תוס' שיסוד הפסול של עכו"ם מצד שהוא לאו בר זביחה א"כ בפשוטו נתחדש כאן שמי שאינו מקיים מצות שחיטה חשיב לאו בר זביחה וכדמצאנו בגמ' לגבי כתיבת תפילין

ד] והנה התוס' נקטו שמומר להכעיס לגבי אכילת נבילה שחיטתו מדאוריתא לא שחיטה ומדויק בתוס' שזה רק בשחיטה אבל אם זה היה בדבר אחר כה"ג שחיטתו שחיטה דהינו שאפילו שכה"ג לא חל עליו שם עכו"ם עיין לקמן בכל אופן כיון שכאן יסוד הפסול מצד שהוא לאו בר זביחה א"כ כאן כיון שפרק מעליו עול מצוה זו אפילו שלא חל עליו דין עכו"ם אבל דין מומר למצוה זו ודאי חל עליו ולכן שחיטתו נבילה אמנם הרשב"א הכריע ששחיטתו כשירה ועיין רעק"א בגליון שהשו"ע שהקשה שעד כמה שס"ל לרשב"א שאפילו שהוא לא מקים מצות זביחה בכל אופן חשיב בר זביחה כי הוא מצוה בזה א"כ גם במומר לכל התורה כולה שדינו כעכו"ם אין סיבה לפוסלו שהרי גוי עצמו כל סיבת פסולו כי הוא לאו בר זביחה אבל כאן שהוא מצוה על זביחה אין סיבה לפוסלו וכתב לחדש שבאמת הוא פסול רק מדרבנן אמנם כבר תמהו שהרשב"א הקשה מפורש שבשחיטת מומר לא יהיה איסור אותו ואת בנו חזינן שנקט שמדאוריתא אין שחיטתו שחיטה והנה בפשוטו כל הקושיא לשיטת תוס' שהמיעוט מצד וזבחת שזה סברא מיוחדת מצד שהוא לאו בר זביחה אבל לדעת הרמב"ם שזה מיעוט על עכו"ם וכן לתוס' רי"ד אין מקום לקושיא ועיין פר"ח סק"א שכתב לדון שגם אם הדרשא מצד וזבחת דהינו שמשמע שמי שלאו בר זביחה אין שחיטתו שחיטה אבל יתכן שזה צורת הילפותא אבל גדר הדין מצד השם גוי שיש בו ולא מצד שהוא לאו בר זביחה ולכן מי שדינו כעכו"ם הוא פסול ומי שדינו כישראל הוא כשר ע"ש ובחזו"א סק"ו משמע שהכונה שמה שמגדירו כלאו בר זביחה זה השם מומר שחל בו ולכן רק אם הוא כעכו"ם זה יכול להגדירו כלאו בר זביחה אבל עד כמה שהוא לא נחשב כגוי וסתם שהוא לא מקיים זה לא מוגדר שהוא לאו בר זביחה וצ"ב

ה] והנה הקשו הראשונים י"ד. על הא דמבואר בגמ' לקמן שבשוחט אותו ואת בנו לע"ז חשיב איסור אותו ואת בנו הרי הוא מומר וא"כ שחיטתו נבילה ועיין רמב"ן ובחידושי הר"ן ובבד"ה י"ז: שחידשו שמומר אפילו שמדאוריתא אין שחיטתו שחיטה אבל אין לזה טומאת נבילות ולכן זה מספיק סיבה שיהיה בזה דין אותו ואת בנו למ"ד שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה ועיין במשמרת הבית י"ז: שתמה דממ"נ אם חשיב שחיטה ממילא זה מותר לאכילה ואם זה לא שחיטה שיהיה נבילה ובדברי הראשונים מבואר שאם החלות היתר שחל על ידי שחיטה לא יכול לחול כאן אבל כיון שהוא ישראל לא חשיב כמתה מאליה ובפשוטו יש לומר דס"ל שעכו"ם פסול מסברא כרי"ד או מילפותא דהרמב"ם ולגבי זה מומר הוא לא עכו"ם וכמו לגבי קידושין רק שיש עוד הלכה של בר זביחה שכיון שפרק מעליו עול שחיטה חשיב שהוא לא בר זביחה אמנם פסול זה מסתבר שזה רק לגבי אכילה אבל לא חשיב שאין כאן מעשה שחיטה כלל אמנם ברא"ה מבואר שנקט שמומר להכעיס לשחיטה אם הוא לא כעכו"ם שחיטתו כשירה ולחזו"א הנ"ל א"ש שרק השם מומר מעמידו כלאו בר זביחה אמנם יתכן שס"ל מסברא שכל מה שזה נחשב כשחיטת עכו"ם זה לגבי שזה לא יחיל היתר אבל לגבי שלא יחשב מתה מאליה חשיב מעשה שחיטה וצ"ע

והנה עיין פמ"ג שכתב לדייק ברמב"ם כהש"ך שמה שכתב שגדר גדול זה על כותי דבהלכות אבות הטומאת הזכיר הרמב"ם שאחד גוי או כותי או גר תושב מטמא כנבילה ולגבי הלכות שחיטה לא הזכיר הרמב"ם הדין של כותי ולש"ך שזה הגדר גדול א"כ זה הוזכר ועיין שאילת יעבץ להגר"ב זולטי זצ"ל יור"ד סימן א' שכתב לבאר שהנה הרמב"ן ביאר שמה שאמרו שכותי כגוי זה מצד שה עובדי עבודה זרה וצ"ע א"כ זה מעיקר הדין ומה חידוש יש כאן וכתב שהרמב"ם ביאר שמומר אין טומאת נבילות והתחדש שהם כמו עכו"ם ובזה א"ש שלגבי איסורי מאכלות לא הוצרך לומר כותי שזה מעיקר הדין כי הם מומרים לע"ז ורק לגבי טומאה יש כאן דין דרבנן שהוא כעכו"ם והנה לרמב"ם שהטומאה דרבנן יתכן שמדרבנן גדר הדין טומאה מצד הדין גוי שבזה מומר זה לא כעכו"ם וככל הנ"ל

ו] עיין גמ' ע"ז כ"ו: דמומר לתאבון מחזירים אבדתו ובפשוטו שהוא לא יצא מכלל עמיתך אמנם המינין מורידים ולא מעלים ובבריתא מבואר גם מומר והגמ' שואלת שהרי מומר לתאבון שיש חיוב השבת גופו ור' יוחנן אמר למחוק מומרים והגמ' שואלת שיעמיד במומר להכעיס והגמ' מתרצת שהוא סובר שהוא מין דהינו שזה כלול במין ועיין תוס' שנקטו דמדויק בגמ' שגם אם הוא לא מין אבל יש בו דין מורידין ולא מעלין ורק הנידון האם דינו כמין אמנם ברש"י מדויק שאם הוא לא מין אין בו דין מורידין ולא מעלין ומשמע שהיה לו גירסא אחרת וצ"ע ומבואר שנחלקו אמוראים האם מומר להכעיס חשיב מין והגמ' אחרי זה מביאה מפורש מחלוקת אמוראים כזו והנה בגמ' לא נתבאר מפורש לגבי מה מחלוקתם דהינו שמה נפק"מ אם דינו כמין או שדינו כמומר להכעיס וברש"י מבואר שנפק"מ שס"ת שכתב ישרף וכן ביאר בהוריות י"א. וצ"ע שאפילו אם יש לו דין של מין אבל למה זה סיבה שמחשבתו לע"ז וצ"ל שיש כאן חומר דרבנן לדונו כך [והאריך בזה היד יהודה] וצ"ע ובגמ' בהוריות משמע שזה גם נפק"מ לגבי דין מומר לקרבן שאם דינו כמין א"כ יש עליו את המיעוט של מומר משא"כ אם הוא לא כמין ועיין לקמן, אמנם בבד"ה וברשב"א מבואר שנפק"מ לשחיטה דמבואר בסוגין דמומר לכל התורה כולה שחיטתו נבילה וכן מומר לע"ז או מחלל שבת בפרהסיא ובמומר לדבר אחד להכעיס אם הוא מין א"כ שחיטתו נבילה ואם הוא מומר להכעיס אין שחיטתו נבילה והנה ברא"ש ובתוס' מבואר שאם הוא מומר לשחיטה בזה כיון שלאותו דבר הוא ודאי מומר חשיב לאו בר זביחה ולפ"ז הנפק"מ רק לגבי מומר להכיעס לאיסור אחר אמנם בראשונים הנ"ל מבואר שנקטו שאין חיסרון מיוחד לגבי זביחה וככל הנ"ל

והנה לענין הכרעת ההלכה הרשב"א והרא"ה נקטו שקי"ל לקולא אמנם הר"ן בע"ז כתב שקי"ל לחומרא וכן מבואר ברמב"ן בב"מ ע"א: שכיון שהוא מין לכן מותר להלותו בריבית וכן ברמב"ם בפ"י מגזילה כתב שאין להשיב לו אבידה כיון שהוא מין וכן בפ"ד מרוצח כתב שמורידין ולא מעלין כיון שהוא מין והב"י וכן כל האחרונים נקטו שדעתו לפסוק שהוא מין והנה החזו"א והנחלת דוד דנו שבאמת הרמב"ם פסק רק שמורידין ולא מעלין שמדויק בגמ' שזה לכו"ע אבל לא שהוא כעכו"ם ושחיטתו כשירה אמנם כל האחרונים נקטו שכיון שלשונו שהוא מין מבואר שפסק שהוא מין ולא שגם אם הוא רק להכעיס דינו שמורידין[ובלשון הרא"ש מו"ק סימן נ"ט לגבי אבלות כתב שמומר להכעיס הוא כעכו"ם ואין מתאבלין עליו ומשמע שפסק שהוא מין אמנם החזו"א סקכ"ב כתב שגם אם הוא מומר להכעיס לא מתאבלים עליו ע"ש

ז] והנה כתב הרא"ה בבד"ה שכל המחלוקת רק בלהכעיס דהינו שגם ביש לפניו היתר ואיסור לא איכפת לו מה לקחת דהינו שלא איכפת לו כלל אבל במקום שבדוקא אוכל איסור בזה לכו"ע הוא מין דהינו שחשוב כעכו"ם ששחיטתו נבילה והרשב"א במשמרת הבית שחלק שגם כה"ג קי"ל להלכה שהוא לא מין אלא רק מומר ושחיטתו כשירה והנה כתב הגר"א סקט"ז שלרשב"א כל המחלוקת רק בכה"ג שכונתו להכעיס אבל אם לא איכפת לו מהאיסור בזה לכו"ע לא חשיב מין אמנם החזו"א סק"ח כתב שודאי שגם לרשב"א מי שס"ל שהוא מומר זה גם כה"ג דאל"כ עדין קשה למה הגמ' בע"ז לא ביארה שמומר זה לדבר אחד שלא לתאבון ולא להכעיס אמנם יש לישב שבאמת על כה"ג הגמ' לא שאלה דאפילו דכה"ג אין מעלין אבל גם אין מורידין וכמבואר בגמ' לגבי רועי בהמה דקה

והנה הר"ן בסוגין כתב לחלק שמומר להכעיס אם רק לא איכפת לו שחיטתו כשירה בגדול עומד על גביו אמנם בכונתו להכעיס הוא כעכו"ם ועיין חזו"א סק"ד שהקשה שהרי פסק בע"ז שמומר להכעיס דינו כעכו"ם וכתב שחזר בו וס"ל כראשונים שקי"ל לקולא ובכל אופן בכה"ג שכונתו להכעיס ס"ל כרא"ה שלכו"ע הוא מומר אמנם לגר"א א"ש שס"ל שכל מחלוקתם רק בכונתו למרד ולכן החמיר כאן דכך קי"ל אבל בלא איכפת ליה לא חשיב מין וכן עיין רמב"ן שבב"מ פסק שלהכעיס הוא מין ובגמ' ה. השיג על רש"י שפושעים זה במרד לדבר אחד שבזה הוא ודאי כגוי וצ"ע עד כמה שדימה לגדרי מין א"כ הרי פסק שגם לדבר אחד הוא מין אלא בהכרח שס"ל שכל המחלוקת רק בכונתו למרד ופסק להחמיר ולכאורא לרש"י שביאר שמין הכונה שס"ת שכתב ישרף זה רק שייך אם זה במרד אבל אם רק לא איכפת לו מה פתאום לומר שכזה אדם מחשתו לע"ז

והנה השו"ע כתב שמומר להכעיס שחיטתו נבילה והרמ"א כתב שאם הוא מומר לגבי שיטה אפילו שלא איכפת לו חשיב שהוא לאו בר זביחה וביארו הש"ך והגר"א שבאמת פוסקים שמומר להכעיס לדבר אחד הוא מין אמנם זה רק בכה"ג שכונתו במרד ובלא איכפת לו הוא לא מין רק שאם זה לגבי שחיטה חשיב לאו בר זביחה וזה כשיטתם אמנם החזו"א נקט שזה מצד חומרת הרא"ה שמרד לכו"ע הוא מין ורק בשחיטה מחמירים מצד סברת התוס'

ח] והנה עיין סוגין ה. דמבואר בגמ' שמומר הוא לאו בר הבאת קרבן ולכן מומר לחלל שבת או לעכו"ם או מומר לכל התורה כולה לא יכול להביא קרבן ויש לעיין מה הדין מומר לדבר אחד להכעיס ובפשוטו זה תלוי בנידון הנ"ל שאם דינו כמין א"כ לא יכול להביא קרבן ואם אין דינו כמין יכול להביא קרבן ולראשונים שבמרד גמור לכו"ע חשיב כמין ודאי לא יכול להביא קרבן והנה רש"י ביאר שפושעי ישראל שיכולים להביא קרבן זה במרד ועיין רמב"ן שחלק שכה"ג הוא מין גמור ולא יכול להביא קרבן וכן הוא בתוס' ר' אלחנן בע"ז שגדרי קרבן זה כמו דינין מין לשחיטה וכן משמע במשמרת הבית שכתב שסוגין מוכח שגם במרד הוא לא מין ובפשוטו כונתו מהא דהגמ' לא מבארת הבריתא של מומר שמביא בלהכעיס רגיל ומתי שזה במרד זה מומר שהוא לא מביא דהינו שנקט שאם חשיב מין לגבי שחיטה גם לגבי קרבן זה כך והנה לפ"ז צ"ע שיטת הרמב"ם שלגבי קרבן פסק שמומר לדבר אחד אפילו להכעיס יכול להביא קרבן על דבר אחר וצ"ע החילוק ועיין קרן אורה בהוריות שעמד בזה

ט] והנה לגבי קרבן הרי גם עכו"ם יכול להביא קרבן ובפשוטו יש כאן פסול חדש של מומר שנתחדש לגבי קרבן ולפ"ז יתכן שמומר לאותו דבר אפילו שכה"ג חשיב כעכו"ם אבל אין הגדר שהוא כמומר לכל התורה כולה אלא שזה חומר שכה"ג זה סוג מומר שזה כעכו"ם אבל לגבי קרבן ששם הפוסל זה השם מומר לאותו דבר כה"ג לא חשיב מומר לאיסור שבזה הוא לא חשוד וכל דמיון הגמ' רק לגבי שבת וע"ז שאפילו כאן זה סיבה לאיסור ובהכרח מצד שזה כמומר לכל הורה כולה שזה רק הסיבה לפסול בקרבן ולכן זה סיבה גם לגבי שחיטה והדבר מבואר בביאור הגר"א סקי"ז שכתב שלגבי נאמנת מומר לדבר אחד הוא לא מאבד נאמנות מדבר אחד כי מומר לדבר אחד הוא לא מומר לדבר אחר והוכיח שהרי גם לגבי שחיטה כל סיבת פסולו רק כי הוא כעכו"ם ומבואר שיש כאן שני גדרים ובדעת הראשונים שדימו יש לבאר או מצד שנקטו שגדר הפסול לגבי קרבן הכונה שבמי שהוא ישראל החלות שם עכו"ם זה פוסל בקרבן ויתכן שנקטו שהסיבה שמומר להכעיס הוא מין מצד שחשיב מומר לכל התורה כולה וממילא זה סיבה גם לגבי קרבן ועיין קרן אורה בהוריות שדן בזה רק כתב שלדעת תוס' שכל הפסול מצד שהוא לא בר זביחה א"כ מומר להכעיס בשאר דברים אם הוא פוסל בהכרח שזה מוגדר שהוא מומר לשחיטה דהרי מצד השם עכו"ם זה לא סיבה לפסול אמנם למבואר ברמב"ם שזה מצד פסול עכו"ם לא מצד בר זביחה א"ש [ועיין רשב"א בתוך דבריו שהקשה למה הגמ' לא העמידה את הבריתא שמומר לאותו דבר לא יכול להביא קרבן וכתב שזה בכלל לכל התורה כולה שה"ה לאותו דבר ולכאורא אם זה מגדר עכו"ם אין זה דומה]

י] והנה הרשב"א בתוה"ב ח: נסתפק שאולי מומר להכעיס לשחיטה שחיטתו נבילה וביאר שכמו לגבי קרבן מי שמומר לחלב לא יכול להקריב ה"ה כאן והנה שם הרי גם לתאבון אסור וכאן מותר אמנם ע"ש שהביא מרשב"א שהחיסרון מצד שב מידיעתו ולדבריו מומר לתיאבון יכול להביא ורק להכעיס לא יכול להביא ומבואר שנקט שזה חיסרון של מומר ולא רק דין שב מידיעתו רגיל דאל"כ מה זה ענין לכאן והנה צ"ע הדמיון דשם יש פסול של מומר לגבי קרבן אבל כאן הפסול מצד עכו"ם וכיון שהוא לא עכו"ם זה לא סיבה לפסול והחזו"א סק"ו כתב שנסתפק אולי יש כאן מיעוט של לאו בר זביחה וכיון שהוא מומר לזביחה זה סיבה לפסול אלא שלפ"ז צ"ב הדמיון אמנם בלשון הרשב"א שהוא כעכו"ם לדבר זה וא"ש מה שדימה הדברים אלא שהדברים צ"ע ועיין רמ"א סימן רס"ד שמומר שהוא כעכו"ם לא יכול למול וכן מומר לערלות ומשמע שאין הכונה שהוא להכעיס במרד שא"כ בכל עבירה זה כך אלא הכונה להכעיס ובזה יש החיסרון כמו לאו בר זביחה ועיין רעק"א שם שתמה הרי אשה כשירה וא"כ אין כאן חיסרון זה שלאו בר מילה ובפשוטו מבואר מהרמ"א כנ"ל שכיון שהוא להכעיס לגבי מילה לגבי זה הוא כומר לכל התורה כולה וכסברת הרשב"א לגבי שחיטה וצ"ע

י"א] הגמ' שואלת איך יהושפט שתה את יין אחאב והגמ' עונה שעדין לא גזרו על יינם ומבואר ששיך בו גזירת יינו ועיין חזו"א סקכ"ג שהקשה הרי סיבת האיסור גזירה אטו בנותיהם וא"כ כאן שבתו מותרת לא שייך הגזירה וכתב שכיון שגדר הדין שזה אסור בהנאה כאילו נתנסך ממילא כיון שהוא מומר לע"ז זה סיבה לאסור ולפ"ז באמת איסור בישולי עכו"ם או פת עכו"ם שזה רק מצד בנותיהם לא שייך בהם וכן מומר לחלל שבת שכה"ג בעכו"ם שאינו עובד ע"ז זה לא אסור בהנאה דהינו שזה רק מצד גזירת בנותיהם לא יהיה איסור אמנם עיין רמב"ן בסוגין שכתב שכיון שגדר האיסור שגוי יינו אסור וכיון שהוא חשיב כעכו"ם ממילא זה סיבה לאסור וכן הוא בחידושי הר"ן ועיין חזו"א שהביא כן משו"ת הרשב"א הובא בב"י סימן קי"ט שיש בהם גם איסור בישול וע"ש שהביא שנחלקו בזה האחרונים והמנהג של ההכשרים להקל בזה וצ"ע שהרי הראשונים אסרו ועיין יד יהודה סק"ט שהביא כן גם מהבה"ג לאסור אמנם כתב לדון שזה לשיטתם ולפ"ז להלכה אפשר להקל ע"ש

י"ב] התוס' חולין י"ד. הקשו על הא דמבואר במשנה ששוחט בשבת שחיטתו כשירה והגמ' רוצה להעמיד את המשנה במזיד א"כ הרי הוא מומר לחלל שבת ושחיטתו נבילה ותירצו שמדבר בצנעה אמנם הקשו שלר"מ שמומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה כולה והגמ' מעמידה המשנה כר"מ א"כ גם בצנעה הוא כמומר והנה ר"מ מדבר על חשוד ונקטו תוס' לדמות שכמו שחשוד על דבר אחד הוא חשוד על כל התורה דהינו שכל שפרק עול מצוה אחת פרק הכל ה"ה הוא נחשב מומר לכל התורה כולה וכן הוא פשטות הסוגיא בעירובין ס"ט. שהגמ' מדמה דין מומר לדין חשוד אמנם המהרי"ק הובא ברעק"א בגליון נקט לחלק שגם אם הוא חשוד לכל התורה אבל כל שלא עבר על כל התורה לא חשיב מומר לכל התורה כולה ועיין רעק"א ובחזו"א סקט"ז וכן בסימן מ"ג כתב שצ"ל שהגמ' דימתה רק בתור שאי אפשר לשאול אבל למסקנא אין זה קשור אחד לשני אמנם תוס' נקטו שגם למסקנא נשאר שזה דומה ובפשוטו נפק"מ במומר לדבר חמור יותר מנבילה שהוא חשיב חשוד לנבילה האם הוא גם לאו בר זביחה ובחזו"א סק"י בסופו נקט להקל ובפשוטו זה דלא כתוס' ועיין תוס' שחידשו שבפעם אחת לא נהיה מומר דהינו שתוס' נקטו שבמעשה שחיטה שנהיה בה מומר גם המעשה עצמו פסול רק שפה גם לאחר המעשה הוא לא מומר וכן הוא בתוס' עירובין ס"ט. ולא נתפרש בדבריהם כמה פעמים צריך ובב"י סימן קי"ד סי"א הביא משו"ת הרשב"א שבג' פעמים וברשב"א בסוגין ובעוד ראשונים נקטו שעל ידי מעשה אחד הוא נהיה מומר אבל כל שלא גמר המעשה הוא עדין לא מומר ולכן השחיטה הראשונה ששחט בשבת היא כשירה אמנם הרמב"ן ובחידושי הר"ן והרא"ה בד"ה נקטו שגם באותו שחיטה הוא מומר ולכן חידשו ששחיטת מומר מטהרת מידי נבילה וזה מישב הקושיא מהגמ' לקמן שיש בזה איסור אותו ואת בנו ולגבי משנתינו הר"ן דן שזה מקלקל עד גמר השחיטה אמנם בפיה"מ כתב שהמשנה זה בשוגג דאם זה במזיד שחיטתו פסולה באמת ועיין משנ"ל שהביא מתוס' בשבועות י"ז. ד"ה טמא שמבואר שגם בפעם אחת יש חיסרון שלא שב מידיעתו וזה דלא כרמב"ם פ"ג ממעשה הקרבנות דמבואר שרק במוחזק לעבור חשיב לא שב מידיעתו ועיין משנ"ל שנקט שדברי תוס' זה גם מצד שם מומר וכתב שלגבי מה שהוא מומר זה אפילו בפעם אחת אבל לגבי שאר דיני התורה זה רק במוחזק אמנם היה מקום לחלק בין דין קרבן שיסודו דין מומר לבין שחיטה דצריך שיחשב כגוי ויתכן נפק"מ בפעם אחת אכילת נבילה לגבי נבילה האם נחשב לאו בר זביחה ועיין בה"ל סימן ל"ט שנסתפק בזה אמנם בפשוטו כל סברת תוס' שם מצד שב מידיעתו ואין זה ענין לשם מומר ומה שהקשה המשנ"ל למה לא אמרו נפק"מ זו מצד שכולם מודים לדרשא שלא שב מידיעתו

והנה נידון הראשונים כאן הוא לגבי מזיד לתאבון אמנם לגבי להכעיס יתכן שפעם אחת מספיק וכן משמע בש"ך סקט"ז וכן החזו"א סק"כ בד"ה במ"ב נקט להחמיר בזה והנה לענין שבת וע"ז בתאבון הש"ך סקי"ז נקט להחמיר שגם בפעם אחת נהיה מומר אמנם המ"ב סימן שפ"ה סק"ד והחזו"א סקט"ז כ' נקטו להקל בזה ושרק על ידי ג"פ הוא נהיה מומר

והנה עיין רמב"ם פ"ג ממעשה הקרבנות דמבואר שלגבי שבת וע"ז נקט שגם פעם אחת הוא חשיב מומר ולא מקבלים ממנו אבל לגבי עבירה אחת שהוא נהיה מומר לאותו עבירה ולא יכול להביא על זה קרבן נקט שזה רק אם הוחזק לעשות כך והמשנה למלך פ"ג משגגות עמוד קמ"א בד"ה ודע דייק מזה שס"ל לחלק שמומר לדבר אחד להכעיס בזה צריך שהוחזק בזה אבל שבת וע"ז מספיק פעם אחת וע"ש עמוד ק"מ בד"ה ודע שמדברי, שדיק מלשון הרמב"ם בהלכות שחיטה כפי שביאר הב"י שם שלא חשיב מומר אלא אם הוא מוחזק לעשות כך וזה בין לגבי ע"ז ושבת ובין לגבי מומר להכעיס לדבר אחד וע"ש שדן לחלק בין מומר שהוא כעכו"ם לבין פסול מומר לקרבן דלגבי שיחשב כעכו"ם בזה צריך הוחזק משא"כ לגבי שם מומר לגבי שבת וע"ז מספיק פעם אחת מצד חומר הדבר אלא שצ"ע שבפירוש המשניות מפורש שבשחט פעם אחת חשיב מומר לגבי שחיטה ובהכרח שדברי הרמב"ם בהלכות שחיטה לא על שבת וע"ז אם לא דנימא שחזר בו

והנה בדעת תוס' שנקטו שצריך הוחזק עיין משנ"ל שהביא מתוס' בשבועות י"ז. שלגבי קרבן גם בפעם אחת נחשב מומר שלא יכול להביא קרבן וע"ש שדן לחלק שאם הנידון שיהיה מומר לאותו דבר בזה גם פעם אחת מספיק וכל התוס' זה רק סברא שמכח עבירה אחת יהיה מומר לדברים אחרים אמנם יתכן עוד שכל התוס' זה לגבי הבאת קרבן ששם גם מומר לאותו דבר לתיאבון פוסל שבזה לא צריך דרגא של מומר גמור ונפק"מ שגם באכל פעם אחת נבילה שלא במרד שזה רק נידון של מומר לשחיטה הוא לא יחשב לאו בר זביחה ועיין משנת יעבץ סימן א' שהאריך בכל זה

**בדין מומר לקרבן**

י"ג] בגמ' מובא פסוק מכם על עולה להוציא מומר ומאידך מובא לרבות פושעים והגמ' שואלת שזה סתירה ועיין חידושי הרשב"א שהקשה למה הגמ' לא מעמידה שמדובר מומר לאותו דבר ובזה אם זה בעבירה אחרת יכול להביא קרבן ואם זה באותו עבירה לא יכול להביא קרבן ותירץ שכיון שמומר לכל התורה כולה לא מביא ממילא כלול בזה מומר לאותו עבירה וצ"ב כונתו אמנם צ"ע שהרי כאן מדובר על עולה ומה שיך בזה מומר לגבי הקרבן שאותו מביא ובפשוטו זה כונת הריטב"א לדחות ואולי אם הפריש לכפר על עשה כל שהוא מומר לדבר הוא חיסרון וצ"ע וכן הוא במשנה למלך

י"ד] הגמ' מביאה את הבריתא עם הארץ להוציא את המומר ור"ש בן יוסי אומר שרק בלא שב מידיעתו והגמ' בסוגין העמידה במומר לאכול חלב האם מביא קרבן על הדם והגמ' שואלת שהרי ממעטים מהפסוק של מכם להוציא את המומר ועיין חזו"א שלכאורא המיעוט של ע"ה ושב מידיעתו זה הלכה בשעת החטא אבל המיעוט של מכם זה על שעת הבאת הקרבן וכתב דמבואר דגם מהפסוק של שעת החטא זה מקור על שעת הבאת הקרבן שכל שזה מצד שעשית חטא עכשיו זה לא חטה שמחיב קרבן זה גם סברא שבמצב זה לא יכול להביא קרבן וכן אם יש מיעוט שבזמן שהוא מומר לזה לא יכול להביא קרבן זה סברא שעבירה שעשה בזמן זה לא יכול להביא על זה קרבן ועיין זבחים י"ב: דאם הפריש קרב ונהיה מומר לא יכול להביא קרבן ורש"י הביא את הפסוק של ע"ה פרט למומר

ט"ו] והנה הגמ' שואלת מאי ביניהו בין ת"ק לרשב"י עיין משנ"ל שהאריך שלכאורא מרשב"י ממעטים שעת החטא ולרבנן המיעוט על שעת הבאת הקרבן וכתב שרבנן ודאי מודים לדרשא של שב מידיעתו כמבואר בש"ס בכמה דוכתי כדבר ברור עוד הקשה איפכא שלר"ש אין למעט אלא בשעת החטא אבל לרבנן יש מיעט גם על שעת ההבאה ועיין מרומי שדה שהאריך בזה אמנם החזו"א נקט שהמיעוט של ע"ה הולך על זמן החטא כמשמעות הפסוק וכן נקט שאפשר למעט מזה גם את שעת ההבאה וכנ"ל שהגמ' מדמה למיעוט של מכם וצ"ב ובמרומי שדה ביאר שר"ש מודה לדרשא של ע"ה וכונתו שהגדר של מיעוט מומר זה כגדר שב וכו' ועל דרך זה הוא בחזו"א

ט"ז] עיין משנ"ל בד"ה ודע שמדברי שהוכיח מתוס' בשבועות י"ז. שגם בעבר פעם אחת על ביאת מקדש לא מביא על זה קרבן וכתב לדחות שאולי כל התוס' זה רק לרשב"י ומצד שב מידיעתו אבל לרבנן שזה מצד מומר זה לא כך ודחה שא"כ שהגמ' תגיד שנפק"מ האם מספיק פעם אחת אמנם עיין מרומי שדה ובנחלת דוד שכתב שכולם מודים לדרשא של שב מידיעתו וכיון שתוס' נקטו שזה גם בפעם אחת לכן הקשו והגמ' לא יכלה לומר נפק"מ זו דהרי כולם מודים לדרשא של שב מידיעתו

י"ז] עיין תוס' שהקשו איך הגמ' מעמידה במומר לאוכל חלב האם מביא קרבן על הדם ורק שואלת שיש מיעוט של מכם הרי יש כאן קושיא שלעיל מבואר שמומר לעבירה אחת הוא לא מומר לכל התורה וכאן מבואר שהוא מומר לכל התורה וכתבו לישב בתחילתם וכן הוא ברמב"ן שכונת הגמ' לר"ש דהינו שיש מיעוט של מומר ולרבנן באמת יש כאן שני מיעוטים אמנם לר"ש שהמקור משב לידיעתו שזה רק סברא על הדבר שבו הוא מומר בזה קשה שהרי הוא לומד את זה משב מידיעתו וצ"ע ששם זה לא מקור רק על שעת החטא ולא על שעת הבאה ובהכרח שגם אם זה חיסרון של שב מידיעתו זה סיבה למעט בזה ההבאה ומבואר שיסוד המיעוט בסוגין גם לר"ש זה מצד מומר רק שמי נחשב מומר דרגא כזו שלא שב מידיעתו וכן הוא בחזו"א סקי"ד ד"ה שם ובפשוטו כן מבואר ברשב"א בתוה"ב שדן שמומר לשחיטה לא יכול לשחוט ודימה לדין של ר"ש שמומר לחלב אינו מומר לדם דהינו שלחלב הוא מומר וצ"ע שכאן זה מצד הלכה של שב מידיעתו אלא בהכרח כנ"ל שיסוד המיעוט כאן הוא מצד הגדרה בשם מומר ובחזו"א הוסיף שגם הוא מודה לדרשא של מומר רק שמגדיר מה מומר מה שזה בגדרי לא שב מידיעתו ע"ש ועל דרך זה הוא במרומי שדה

י"ח] והנה הראשונים כתבו לישב עוד שהכונה שהוא מומר להכל חוץ מדם ובזה נחלקו ובפשוטו הכונה שהבריתא בע"א שאמרה שמומר לכל התורה כולה ה"ה לרוב התורה כולה ולפ"ז רשב"י חולק וס"ל שכה"ג הוא לא נחשב מומר ועיין חזו"א סקי"ד שתמה דבפשוטו צריך מומר ממש לכל התורה אמנם לכאורא הרי רבא חולק ולכן העמיד ונקט שמומר לאכול חלב הוא לא מומר לדם ולתוס' הכונה בכה"ג וא"כ באמת להלכה כה"ג הוא לא נחשב מומר לכל התורה כולה ואין דינו כעכו"ם ובפשוטו כן משמע ברבינו ירוחם שכתב דדין מומר לכל התורה כולה זה בלי שבת וע"ז דאל"כ תיפו"ל מצד שבת וע"ז ומשמע שאת כל שאר מצות צריך דאל"כ הרי נפק"מ לדין רוב אמנם באמת צ"ע איזה מעלה מה שהוא מומר לכולם חוץ משבת וע"ז יותר מאשר עוד מצוה ויש לדחוק שכונת רבינו ירוחם רק להוכיח שאין מעלה של שמירת שבת וע"ז אמנם בחזו"א הנ"ל מבואר שפשיטא ליה שצריך לכל התורה כולה ממש ובתבואות שור סט"ו דיק מתוס' שלא צריך ממש כל התרה כולה אלא מספיק רוב והובא בש"ד סקט"ז אמנם צ"ע כנ"ל שהרי הלכה היא לא כך עוד כתבו הראשונים לבאר שהכונה שת"ק סובר שחלב ודם שזה אותו דרגא כל שפרק עול של מצוה אחת זה פריקה גם על השני

י"ט] עיין תוס' שהקשו מה צריך פסול על שב מידיעתו תיפו"ל מצד זבח רשעים תועבה ותירצו שנפק"מ לעשה תשובה וצ"ע למה לא הקשו למה לרבנן לא צריך פסוק ועיין משנה למלך פ"ג משגגות בתחילתו שביאר שהרי מומר לאכול חלב יכול להביא על הדם ולא חשיב זבח רשעים תועבה שכל השם רשע זה אם מביא קרבן על העבירה שבה הוא רשע א"כ יתכן שלת"ק אפילו שלא יכול להביא על הדם אבל אין לו שם רשע לגבי זה והנה המקור של תוס' זה מהגמ' בסנהדרין שאומרת שקרבנות עיר הנדחת לא קרבים מצד זבח רשעים תועבה וצ"ל דשם שזה על ע"ז חשיבי רשעים לכל דבר ויסוד הסברא הנ"ל הוא שהדין זבח רשעים תועבה שזה סברא שלא שיך כפרה על חטא כל זמן שהוא לא חזר בתשובה ועיין זבחים ה: ודו"ק בזה

כ] עיין לעיל דהרשב"א נסתפק האם מומר לנבילה הוא לא כשר לשחיטה ורצה ללמוד מהא דלגבי קרבן מומר על החלב לא מביא על החלב ועיין ביאור הגר"א סקט"ז שהוקשה לו הרי שם מדובר גם במומר לתאבון וא"כ אין זה ענין לסוגין דהרי כאן מומר לתיאבון ודאי שחיטתו כשירה ועיין חזו"א סק"ח שכתב שלגבי קרבן מספיק מומר לתאבון והרשב"א רק הוכיח שיש חלות שם מומר לדבר אחד והנה אם נימא שהגדר שהוא כעכו"ם לגבי דבר זה ודאי שאין לדמות אמנם הגר"א כתב שהרשב"א ביאר הגמ' במומר להכעיס דהינו שרק לרבא שהעמיד בחלב הוכרח להעמיד במומר לתאבון אבל לרב המנונא שהעמיד במומר לחלב לגבי דם מדובר בלהכעיס ובאמת בתאבון ודאי יביא קרבן מצד שהוא לא מומר ואין בזה חיסרון של שב מידיעתו כדחזינן בר"ש אמנם החזו"א שם כתב להעמיד שלהכעיס מין ובהכרח מדובר בלתאבון ורק בזה נחלקו האם בדבר אחד זה גם על דבר אחר דהינו שאין כאן חסרון של שב מידיעתו אלא יש כאן חיסרו של מומר לתאבון ורק בזה נחלקו האם מומר לדבר אחד זה סיבה על דבר אחר

כ"א] מבואר ברמב"ם שאפקורסין מורידין ולא מעלין ובכל אופן מבואר בגמ' שכותים מעיקר הדין שחיטתם כשירה וכן הוא בשו"ע ס"ט לגבי ביתוס וצדוק ובפשוטו מבואר שכפירה בתורה שבעל פה כיון ששומר את שאר התורה זה לא סיבה שיחשב כגוי אפילו שמורידין וכן נקט החזו"א סקי"ח [ויש כאן חידוש שחשיב בר זביחה] אמנם הקשה דברשב"א בתשובותיו הובא בב"י קי"ט מבואר דמי שכופר בתורה שבעל פה שחיטתו נבילה וע"ש מה שכתב לדחוק בדברי הרשב"א אמנם בהגהה שם כתב דהנה מבואר בגמ' שכותי כשר לעדות וכן שמי שהורג אותו גולה ואם באמת שדינו כמורידין הרי אדם זה לא שיך לגלות על ידיו וכן ודאי שאין לו נאמנות של עדות אלא בהכרח שכל דברי הרשב"א באדם עצמו שפקר והחליט לא להאמין בתורה שבעל פה אבל מי שנולד לאבות שכך חושבים ומגדלים אותו אם דעות אלו כה"ג חשיב תינוק שנשבה ויש לו נאמנות עדות וכן גולים על ידו וכן הוא ביד יהודה סק" ועיין רמב"ם פ"ג ממרים שכתב שבני הצדוקים אין ממהרין להורגן ובפשוטו שאין בהם דין מורידים אמנם יש שדקדקו מלשונו שאין זה איסור גמור אמנם הוא תימא שאם אין הקנס דרבנן ודאי שאסור אלא בהכרח כונתו שצריך לדבר עמם ואם לא מקבלים והיה להם לקבל כה"ג חשיב מומרים וכן מביאים משו"ת הרמב"ם

כ"ב] והנה הרמב"ם קורא להם תינוקות שנשבו ועיין בראשונים בב"מ שדנו לגבי בן המומרת האם הוא נחשב תנוק שנשבה ולא יצא מכלל עמיתך וכתבו שכיון ששמע מדת היהודים ויודע שהוא יהודי לא חשיב תינוק שנשבה וממילא יצא מכלל עמיתך ועיין ב"י סימן רנ"ט שכתב שהרמב"ם חולק עליהם ופסק כרמב"ם אמנם הש"ך הביא את הראשונים שחולקים ופסק כמוהם אמנם בנקו"ה הניח בצ"ע אמנם עיין במבי"ט וכן בגר"ז בסוף הלכות ריבית שכתבו שכל דברי הרמב"ם רק שזה לא מורידים אבל ודאי שהוא יצא מכלל עמיתך ולפ"ז יתכן שהראשונים לא חולקים והנה המג"א סימן שכ"ט פסק לגבי בני הקראים שלא מחללים שבת עליהם ועיין בית מאיר שזה כש"ך אמנם רעק"א תמה הרי לגבי עובר שנולד ודאי חשיב אונס גמור והנה החזו"א כתב לדון שחלונים היום חשיב תינוק שנשבה ולכאורא זה רק על פי הרמב"ם אבל לדעת הראשונים זה לא שייך והמג"א הרי פסק כמוהם ובחוט שני יצא לדון שבן המומרת ידע שכל היהודים מתנהגים אחרת ולכן היה צריך לברר אבל צדוקים שיש הרבה יהודים שאומרים שכך הדת חשיב אונס וזה דלא כב"י שזה מחלוקת [ויש לזה מקור שהנימוק"י כתב שכותים הראשונים היה אסור להלות להם בריבת ורק לאחר שקלקלו] והנה גם החזו"א בפשוטו אמר סברתו רק לחומרא וידוע שהחמיר אפילו לגבי בישולי עכו"ם ולגבי פיקו"נ ודאי חשיב ספק מצד החזו"א ויש לחלל עליהם שבת ובעיקר יש לדון שהיום שהם מאמינים בתורה ורק מצד קושי לא עושים שכה"ג ודאי חשיב מומר

כ"ג] בהא דמבואר שמומר לכל התורה כולה דינוי כגוי ושחיטתו נבילה וכן מחלל שבת בפרהסיא מבואר בחזו"א סק"ג שדינו שמורידים אמנם עיין גר"ז סוף הלכות ריבית שנקט שאין בו דין מורידין ובתבואות שור סקכ"ב נקט שיש בו חיוב להחיתו מהא שהגמ' בע"ז מוחקת משומד ולמה לא העמידה שמשומד לכל התורה לתאבון חוץ מע"ז או במחלל שבת בפרהסיא אלא בהכרח שכה"ג כיון שזה לתאבון יש בו מצות השבת גופו וממונו אמנם אינו מוכרח דיתכן שכה"ג אין מורידין אבל גם אין מעלין ועיין בית יעקב כתובות ל"ד.

**ב' כסליו ע"ח**

**פרק שני**

**כ"ז. – כ"ט: ישנה לשחיטה**

**יש ללמוד הגמ' הנ"ל אם עיקרי הראשונים אי"ה יום ב' פרשת וישלח ט' כסליו מתחילים סוגיא דישנה לשחיטה כ"ט:**

**א. בדין שחיטת שני הסימנים – עיין רמב"ן רא"ש ור"ן [ובמשמה"ב כ"א: ובכס"מ פ"א ה"א] ובמש"ז כ"א סק"א ועיין רעק"א בדעת רש"י [כ"א: ד"ה אינו כ: ד"ה כל] ועיין בית הלוי ח"ב סי"א סק"ו בביאור הדין לכתחילה בדאוריתא ועיין תבו"ש סק"א שיועיל בעוף רוב בסימן השני ועיין יד יהודה סק"א לגבי בדיקת ושט מדין מיעוט המצוי**

**ב. דלא לישויה גיסטרא – עיין רשב"א ומרדכי סימן ת"ר ועיין רש"ש ובטושו"ע כ"ד ס"ד ובט"ז שם ועיין גר"ז סק"ט שחידש שזה רק בבת אחת [ועיין חזו"א סימן ג' סק"י] ועיין אחיעזר ח"ג סימן ל' שזה גם בעוף [ועיין תרוה"ד סימן קפ"ז]**

**ג. מנין לרבות הראש שכבר הותז – עיין רש"י ורמב"ן**

**ד. אסיפה בדגים – רמב"ם פ"א משחיטה ה"ג ובכ"מ שם ועיין ב"ח ריש סי"ג ועיין רא"ה ס"ז: שאסיפה לאו דוקא, ועיין רשב"א בסוגין לגבי חגבים [והוא גם בתוה"ב נ"ח:]**

**ה. אין שחיטה לעוף וכו' – עיין רמב"ן בסוגין ובתוס' כ. בד"ה לא ובגדר הדבר עיין קה"י סימן י' [ע"ש לענין עכו"ם ולענין מפרכסת ועיין רעק"א י"ב. ד"ה שם לענין שהיה ועיין ק"ש אות כ' לגבי חולין בעזרה] ועיין תוס' בד"ה רבי ובמה שחלק הרמב"ן ועיין חידושי הר"ן לגבי הראיה מרבי ועיין זכר יצחק סימן ל"ג לענין האם יש מעלה בשחיטה ועיין תוס' בד"ה תיהני דמבואר ששחיטה עדיף מנחירה**

**ו. נוחר לגבי כיסוי הדם – רעק"א סימן כ"ח הובא בליקוטים פ"ו.**

**ז. שחיטת קנה לרב אדא – עיין בית הלוי ח"ב סט"ז סק"א ב' [ועיין תוה"ב סוף שער א' ועיין ח' הר"ן בדין קנה לאחר ושט ועיין ב"י סכ"א לענין הלכה ועיין חידושי רעק"א [ובחזו"א ג' י"ד כ"ח]**

**ח. מחצה על מחצה כרוב – עיין רעק"א ובבית הלוי ח"ב סי"א סק"ו ובאמרי משה סימן ג' סקי"א**

### פרק שני

### בדין רוב אחד בעוף ורוב שתים בבהמה

א] מבואר בגמ' שלשון המשנה בדיעבד ללשון ראשון מצד שלכתחילה צריך שנים בעוף וללשון שני צריך כולו לכתחילה והנה הר"ן והרשב"א נקטו שכל זה מדרבנן ואין כאן מחלוקת ולכן להלכה צריך לכתחילה בין בעוף ובין בבהמה לשחוט את שניהם וכן צדד הרמב"ן וברא"ש הביא מהרי"ף שנקט שבעוף מספיק אחד דהינו שנקט שיש רק דין לכתחילה לשחוט את הכל אבל לא שנים בעוף וביאר הרא"ש שזה מצד שנקט כלישנא בתרא לקולא דהינו שיש כאן מחלוקת ובפשוטו ללשון הראשון הדין לכתחילה זה רק על שנים בעוף וללשון השני זה רק על כולו בבהמה וצ"ע הרי כל לשון יש צד קולא וחומרא ולמה נקט כלשון השני ועיין תבו"ש מצד שבעלמא קי"ל כלישנא בתרא רק שיש צד שאין כאן מחלוקת וכיון שזה דרבנן נקט להקל ואין זה במשמעות הרא"ש שלמה לא כתב שנקט שזה מחלוקת והלכה כלשון השני ובמש"ז סק"א ביאר שזה ודאי לשני הלשונות יש דין לכתחילה כולו ורק נחלקו האם גם בעוף יש דין לכתחילה שניהם וא"ש שפסק להקל [ויתכן הסברא שודאי שאם צריך שנים בעוף מצד שגדר הדין כאילו שניהם ודאי שיש כולו מצד שגדר הדין כאילו כולו] והנה הרא"ש פסק להחמיר כשני הלשונות ויש שנקטו כי ס"ל שזה נידון דאוריתא אמנם יתכן שנקט שכל לשון חולק על הלשון השני וממילא כיון שכל לשון יש צד קולא וחומרא צריך להחמיר את שניהם כמבואר בראשונים ביצה י"ד.

והנה הרמב"ן בסוגין דן שיתכן שהדין דסוגין הוא מדאוריתא ומשמעות דבריו שגם הדין של כולו וגם הדין של שנים בעוף ומשמע שזה מצד שכך נאמרה הלכה ועיין גמ' כ"א: דרש"י כתב לגבי חטאת שלא יבדיל שבכל אופן מותר לגמור הסימן מצד שלכתחילה צריך לשחוט כולו והקשו תוס' הרי לכתחילה צריך גם את שני הסימנים והנה אם נימא שהכל זה נידון דרבנן מה זה קשור לדין דאוריתא של לא יבדיל ומשמע שנקטו שזה נידון דאוריתא אמנם יש לדחוק שנקטו שכל מה שיש דין לכתחילה זה מצד שלהכל יש שם מעשה שחיטה ולכן מדרבנן אמרו לעשות כולו והנה בדעת רש"י רבינו ברוך נקט שפסק להלכה שהדין כולו פוסקים אבל אין דין שנים בעוף אמנם עיין מש"ז סק"א שכתב לחלק שהדין כולו זה דאוריתא לכן הוא לא בכלל לא יבדיל משא"כ הדין שתים הוא מדרבנן כמבואר ברש"י מצד שמא לא ישחוט רוב והנה רש"י כ: ד"ה כל המעכב כתב שיש דין הבדלה בעולה בשניהם מצד שלכתחילה צריך לשחוט את שניהם ומשמע שזה מדאוריתא ועיין מרומי שדה שזה מחלוקת הסוגיות אמנם יתכן ששם כונת רש"י רק ראיה שזה מעשה שחיטה ולא כחתיכת אוזן אבל לא שמדאוריתא יש דין לשוחטו ועיין רמב"ם שפסק שצריך שתים בעוף ובבהמה ובשניהם כולו ועיין כס"מ פ"א ה"א מצד שנקט שזה נידון דאוריתא ולכן החמיר והנה התבואות שור הקשה שיספיק בעוף אחד בכולו ואחד רובו מצד שממ"נ זה טוב לשני הלשונות ועיין מש"ז שהדין שכולו זה לשני הלשונות וכל המחלוקת האם שתים בעוף ובעיקר החידוש שזה מדאוריתא כן משמע במשמרת הבית כ"א: שביאר שהדין של הבה"ג שעיקור אפילו שזה לא עושה טריפה אבל זה מעכב בשחיטה מצד שלכתחילה צריך שיוכל לשחוט את שניהם וצ"ע

ב] והנה בעיקר הא דמבואר כאן שלכתחילה צריך כולו עיין בית הלוי ח"ב סי"א סק"ו שהקשה מה שייך בדאוריתא דין שלכתחילה כולו וע"ש שביאר שיסוד הדין זה כולו ורק נתחדש שרובו ככולו ולכן לכתחילה יש דין לעשות כולו שזהו עיקר הדין והנה מצאנו כן בהדס דמבואר בראשונים בשם הראב"ד שלכתחילה צריך כולו עבות וכן בכוס של ליל הסדר שזה מדין רובו ככולו לרמב"ן כתב הב"ח שלכתחילה יש דין לשתותו כולו אמנם לגבי ישיבת סוכה הוכיח הגרשז"א מהא דהרגלים מתחת לשולחן שאין דין לכתחילה כולו ולבית הלוי הנ"ל יש לחלק והנה עיין תוס' נד"ה ס"ו: שכתבו שלגבי ראוי לביאת מים אין דין שלכתחילה יהיה ביאת מים שכיון שטבילה זה רק דין מכשיר לא שייך בזה לכתחילה שעד כמה שחל ההיתר לא צריך יותר מזה ולכאורא ה"ה כאן אמנם תוס' במנחות י"ח: הקשו כנ"ל שלכתחילה יצטרכו ביאת מים ולא ישבו כתוס' הנ"ל ועיין זכר יצחק סימן מ' שכתב ששחיטה זה קיום מצוה ולא רק מעשה מתיר עיין ט"ז סימן א' דהינו שהעשה של אינו זבוח אינו רק איסור עשה אלא זה מצות עשה ועיין אמרי בינה סימן י"ח שהאריך בזה וצ"ע

ג] עיין מש"ז סק"א שכתב נפק"מ אם הדין שנים בעוף זה מדאוריתא ביש מיעוט המצוי נקובת הושט דהפלתי כתב שעדיף שלא ישחוט השני כדי שיוכל לבדוק מדין מיעוט המצוי וכתב הנ"ל שאם הדין שחיטת שנים הוא דרבנן א"כ יתכן שהדרבנן של מיעוט המצוי זה עדיף אבל אם נימא שזה מדאוריתא א"כ כיון שהדין בדיקת מיעוט המצוי זה דרבנן זה לא ידחה את הדין שחיטה דאוריתא והנה בגמ' לקמן מבואר שבמקום שזה מעכב יכול לא לשחוט השני ורבנו ברוך הוכיח שאין דין לשחוט השני והרא"ש דחה שזה מצד שלא יכול ועיין יד יהודה שרק עד כמה שזה מעכב לא חייב לשחוט אבל כל שזה לא מעכב א"כ כל הדין בדיקה חל אחרי השחיטה וכיון שבשחיטה כך צריך לעשות ממילא לאחר השחיטה שלא יכול לבדוק אין דין לבדוק ע"ש

### בדין גיסטרא

ג] דלא לשויה גיסטרא התוס' ביארו שהכונה שהשחיטה מהצואר ולא מהעורף ואם היה מתחיל מהעורף זה היה אם המפרקת ורוב בשר שזה גיסטרא אמנם ברש"י ביאר שהכונה שלא יחתוך לאחר הסימנים את המפרקת ורוב בשר ותוס' ביארו בכונתו שהכונה שלא צריך לשחוט גם את המפרקת וכן דייק התרוה"ד סימן קפ"ז מהתוס' וכן ביאר המהר"ם במרדכי ברש"י אמנם ע"ש שהביא מהראבי"ה שביאר שיש כאן מיעוט שאם חתך המפרקת לאחר שחיטה הבהמה אסורה ותמה המרדכי למה שזה יאסר והנה ברשב"א בסוגין גם נקט שיש בזה איסור וביאר שזה מצד הגמ' לקמן קי"ג. שזה מבליע הדם באיברים וביאר שבקדשים זה חיסרון שלא מקבל כל הדם ובחולין זה אם רוצה לאכל באומצא ועיין תוה"ב כ"ב.: ובבד"ה ובמשמ"ה ובפשוטו לפ"ז לא יחול איסור על הבהמה אלא מצד גדרי אכילת דם אמנם הראבי"ה נקט ברש"י שיש בזה איסור על הבהמה ועיין תרוה"ד סימן קפ"ז שנקט שלפי זה אין דין כיסוי על דם הבהמה דהינו שיש כאן הלכה מהלכות שחיטה שכל שהוסיף על השחיטה חתיכת המפרקת זה פוסל השחיטה ובפשוטו זה נבילה והרמ"א סימן כ"ד ס"ד כתב להחמיר כראבי"ה ועיין ט"ז שיסוד האיסר שהוצאת חיות הבהמה נעשה גם דרך המפרקת ולכן כתב שהעיקר תלוי בחוט השדירה שבזה יש הוצאת חיות הבהמה

ד] והנה בלשון המרדכי מבואר שזה רק בנתכוין לשחוט המפרקת דהינו שעשה דבר זה בתור המשך השחיטה ועיין גר"ז סק"ט שכל שהפסיק ביניהם שאין זה המשך השחיטה אין פסול בזה והנה כל האחרונים הקשו מהמשנה שאם חתך המפרקת קודם השחיטה זה לא טוב כי היא נבילה ומבאר שללא זה אין כאן סיבת איסור אמנם עיין חזו"א ג' סק"י שכל החיסרון רק אם זה אחרי השחיטה ולא קודם השחיטה וצ"ל הסברא שכל שמוסיף על השחיטה זה נהיה כחלק מהשחיטה וזה פוסל אבל כל שזה קודם השחיטה זה לא נחשב כחלק מהשחיטה ועיין אחיעזר שהביא שיש שכתבו שכל הילפותא זה רק בבהמה אמנם ע"ש שחלק עליו שבאור זרוע מבואר שראבי"ה אסור עוף בכה"ג [נידון הנ"ל האריכו בו בזמן גזירת מלכות גרמניה שלא שלחוט אלא אם שבירת מפרקת ע"ש באחיעזר ובשו"ת שרידי אש הובא שם כל המכתבים מגדולי ישראל על סוגין]

ה] הגמ' אומרת מנין לרבות הראש שכבר הותז עיין רש"י שביאר שבעוף אין הפשט מהא דצריך פסוק לרבות השערות של הראש וא"כ כיון שאין בו הפשט אין בו העלאה ועיין רמב"ן ורשב"א שהקשו א"כ מה ראיה שהראש כבר הותז אולי הוא מחובר רק שיש מיעוט שאין בו הפשט ועיין רמב"ן שכתב לדחוק שכוונת הגמ' שאם היה מתקים או ניתוח או הפשט היה בו העלאה וכיון שאין בו שניהם לכן זה בכלל המיעוט אבל הרמב"ן ביאר שכוונת הגמ' שכיון שהוא כבר הותז ממילא אין בו ניתוח ולכן היה צד לומר שהוא לא בכלל העלאה

ו] מבואר בגמ' שדגים לא צריכים שחיטה והמקור מהלשון אסיפה ועיין רמב"ם פ"א משחיטה ה"ג שדגים ניתרים באסיפה והכס"מ ביאר שהכונה שלא צריך שום מתיר וכן ביאר הרא"ה ס"ז: אמנם הב"ח ריש סי"ג ביאר שצריך אסיפה רק שגם לאחר מיתה חשיב אסיפה ובזה א"ש שיטת ב"ש ע"ה שדגים יש להם טומאת אוכלים מאז שצדו אותם והנה חגבים גם מותר ללא שחיטה ועין רמב"ם שזה מצד שיש בהם לשון אסיפה ועיין חידושי הרשב"א בסוגין שחלק ששם זה לא נאמר במקום שחיטה ולכן ביאר שחגבים מהיכי תיתי שיצטרכו שחיטה ורק דגים היה צד שהוקשו לבהמה ורש"י סוף אלו טרפות ביאר בשם הבה"ג שזה כתוב לאחר דגים שזה כמו דגים ע"ש

### בדין אין שחיטה לעוף מהתורה

ז] הגמ' מביאה מאן דאמר שאין שחיטה לעוף מהתורה ועיין רמב"ן ורשב"א שכתבו שודאי שיש דין שמיתתה דוקא בסימנים שהרי מבואר בגמ' שאם שובר המפרקת קודם יש בה איסור טריפה דהינו שנקטו שאם בכל הריגת שלה חיבים גם מעשה הטרפות מצטרף לחלק מהשחיטה ועיין תוס' כ. בד"ה לא אמרן שהוכיחו שיש דין הריגה בסימנים דאל"כ לא משכחת ליה נבלת עוף טהור אמנם הראשונים בסוגין לא הוכיחו מזה ובפשוטו מצד שנקטו שזה ודאי שיש דין הריגתה על ידי אדם ובמתה מאליה ודאי הוי נבילה ורק דנו האם יש דין איך להורגה דוקא בסימנים אמנם תוס' נקטו שאם אין דין דוקא בסימנים ה"ה במתה מעליה

והנה עיין תוס' שנקטו שבר קפרא שמקיש עוף לבהמה לא ס"ל שיש שחיטה לעוף מהתורה אמנם הרמב"ן ביאר שלומדין רק שלא צריך הלכות שחיטה ויש מקום לומר שלתוס' שיודעים שצריך דוקא בסימנים מהדין של נבלת עוף טהור בהכרח הילפותא שצריך דוקא דרך הלכות שחיטה אבל לראשונים יתכן שזה רק בא לומר שצריך בסימנים אבל לא שיש דיני שחיטה והנה עיין חידושי הר"ן שהקשה מה הראיה מרבי שיש שחיטה אולי הכונה שצריך רוב הסימן על ידי נחירה ותירץ דומיא דבהמה ומבואר שנקט שהגדר של המעשה נחירה שזה כמו מעשה שחיטה ומתקים בזה הפסוק של וזבחת אמנם עיין רעק"א י"ב. שנקט שלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה אין בזה עשה של אינו זבוח דהינו שהדין נחירה אין זה בגדר זביחה ומהפמ"ג הביא שבעוף גם למ"ד יש שחיטה אין עשה דאינו זבוח וע"ש שהוכיח שלא כדבריו

ח] והנה בעיקר הדין שצריך שיהיה דוקא מיתה בסימנים ומבואר בראשונים שאין פסולי שחיטה דהינו דרסה חלדה או נחירה עיין קה"י סימן י' שהביא מהנאות יעקב סימן ז' שהאריך לדון האם הגדר שיש כאן מעשה המתיר כשחיטה או שעיקר ההלכה שמיתתה תהיה דרך הסימנים אבל לא שזה גדר מעשה המתיר ובאמת גם אם הגדר שצריך מעשה המתיר יש לדון האם זה אותו דין שחיטה רק שצורת השחיטה בעוף זה אחרת מבהמה או שאין זה מעשה שחיטה כלל אלא נתחדש כאן מתיר אחר לגמרי והנה בר"ן מבואר שזה בכלל וזבחת אשר ציויתך וברמב"ן מבואר שהפסוק שהוקש לבהמה שיך גם למ"ד אין שחיטה לעוף ומשמע שזה אותו דין שחיטה של בהמה רק שזה בסימן אחד אמנם תוס' חלקו על זה ונקטו שלא ס"ל ילפותא זו ויתכן מצד הנ"ל שאין זה כלל אותו דין שחיטה של בהמה בסימן אחד ועיין קה"י שהביא מהכו"פ שאין את ההיתר של מפרכסת כחיה בעוף דהינו שאין כאן גדר שזה מעשה המתיר ועיין רא"ש ביומא שנקט שגם שחיטת עכו"ם טוב בזה ועיין קה"י שיש שדנו שזה מצד שכמו שאין שאר דיני שחיטה ה"ה עכו"ם אמנם יש לחלק שרק לא נאמר איך לשחוט אבל לא מי ישחוט ומשמע שס"ל שאין כאן מעשה מתיר ולכן לא משנה מי עשה את זה ובפשוטו נפק"מ להרגה ללא כונה שכה"ג חשיב שמתה דרך מעשה אבל חסר בדין המתיר של האדם וצ"ע אמנם עיין רמב"ן כ. לגבי עיקור שס"ל שזה מועיל למ"ד אין שחיטה לעוף אמנם אם זה קרה לבד הוי טריפה ומבואר שיש דין מעשה אדם ובפשוטו שלא בכונה חסר בדין מעשה אדם והנה בראשונים בסוגין מבואר שאין דין שהיה אמנם רעק"א י"ב. נקט שכיון שהגדר שזה מחלק את זה לשני שחיטות ממילא חשיב שהמעשה הריגה השניה הוא לאחר שזה טריפה וזה תלוי בנידון האם יש דין שהיה במליקה דהינו האם זה מדיני שחיטה או שזה סברא שזה מחלק המעשה לשתים

ט] והנה בפשוטו אם אין שחיטה לעוף מהתורה גם אם שוחט זה אותו היתר של נחירה וכן מבואר בפלתי סימן כ"ז שנקט שלא יהיה בזה ההיתר של מפרכסת אמנם עיין תוס' שדנו שנחירה בטריפה לא תתיר מטומאה ומבואר ששחיטה תתיר ועיין קרן אורה בזבחים שהקשה א"כ גם שחיטה לא תתיר ובפשוטו מבואר שודאי שאם שוחטים יש כאן ההיתר של שחיטה וכן ביאר בזכר יצחק סימן ל"ג ובעיקר דבריהם עיין קה"י שיש לדון שכל דין הגמ' עד כמה שמליקה זה לא מתיר מידי נבילה דהינו שזה לא גדר של צורת שחיטה אחרת וממילא גם נחירה זה לא כמו שחיטה אבל לראשונים שחשיב גדר של מעשה המתיר ממילא הרי זה כמו שחיטה וזה ודאי מתיר מידי טומאה גם בטריפה ע"ש

י] והנה מבואר בגמ' בנזיר שיש בנחירה בעזרה איסור חולין בעזרה ועיין אחיעזר סימן ז' סק"א ט' שהביא שבירושלמי מבואר שאין בזה איסור חולין בעזרה ובפשטו זה תלוי האם זה מגדר מתיר של שחיטה אמנם יתכן דכל שזה מעשה עבודה בקדשים אסור בעזרה ולפ"ז מליקה בחולין בעזרה אסור אפילו למ"ד יש שחיטה לעוף מהתורה ולגבי קדשים בחוץ הקרן אורה זבחים ס"ט: נקט שיש חיוב אמנם החת"ס כ"ט: ובזכר יצחק סימן ל"ג נקטו שודאי שזה לא בכלל האיסור של קדשים בחוץ שזה רק בשחיטה ויש לדון שזה תלוי בנ"ל אמנם יתכן שודאי האיסר מעשה עבודה והריגת העוף זה לא מעשה עבודה וצ"ע

י"א] מבואר בגמ' כ. שלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה אין את ההלכה של עיקור סימנים והרמב"ן ביאר שבעלמא נתחדש הלכה שעיקור זה לא מעשה שחיטה וממילא הוי טריפה וכאן עצם מעשה העיקור הוא מועיל בעוף דחשיב הריגה בסימנים אמנם הרשב"א בתוה"ב כ"ו. ובמשרת הבית שם כתב שזה ודאי שמעשה עיקור אין זה מעשה הוצאת החיות דרך הסימנים וזה ודאי לא מועיל רק שנתחדש הלכה של שהסימנים עקורים אין לשחיטה שם שחיטה וכל זה אם יש שחיטה לעוף אבל אם אין דין של מעשה שחיטה בזה גם אין את ההלכה שהסימני לא יהיו עקורים וע"ש שביאר שאפילו אם מספיק סימן אחד אבל צריך ששניהם יהיו ראוים

י"ב] הנה זה ודאי שיש מדרבנן דין שחיטה לעוף דכל הנידון מהתורה וכמבואר במשנה אמנם מבואר בגמ' שזה לא מטמא בגדים בבית הבליעה דהינו שלגבי טומאה רבנן לא גזרו דהינו שכיון שמדאוריתא זה מתיר כבר לא חשיב מתה מאליה והנה מבואר בגמ' שיהיה בזה חיוב כיסוי הדם ומבואר שאפילו שמדרבנן זה אסור באכילה בכל אופן יש בזה חיוב כיסוי הדם ועיין רעק"א סימן כ"ח [הועתק לקמן פ"ו.] שהוכיח מכאן דלא כפמ"ג שס"ל שאין חיוב כיסוי הדם

### בדינא דרב אדא שצריך דוקא ושט

י"ג] עיין בית הלוי ח"ב סימן ט"ז שכתב שגם לרב אדא ששחיטה זה רק בושט אבל אין הביאור שאם מתחיל מהקנה אין זה מעשה שחיטה והיא נהית טריפה אלא ודאי שזה כחלק ממעשה השחיטה רק שזה לבד לא עוזר והוכיח דבר זה גם מהמשך הגמ' שבקדשים אם שחט מפרקת מועיל הקנה ואם לא נתחדש בזה שחיטה איך יועיל מה שזה מוציא החיות אלא בהכרח שגם על זה יש שם שחיטה וכל שזה הוצאת החיות זה מועיל גם לרב אדא [ובשטמ"ק החדש הביא מתוס' לא כך] והנה שיטת הבה"ג שעיקור סמנים הבהמה לא טריפה רק שנתחדש שכל שנעקרו הסימנים זה מופקע משחיטה וממילא זה נבילה ועיין תוס' ט. שאפילו שמספיק סימן אחד בעוף אבל צריך ששניהם יהיו ראוים לשחיטה ועיין רשב"א תוה"ב כ"ו: שהוסיף שגם לרב אדא שקנה הוא לאו בר שחיטה אבל כיון שהוא בדין שחיטה במליקה של עולה יש ההלכה שגם הוא ראוי לשחיטה ועיין בית הלוי שביאר לנ"ל שכיון שזה כחלק ממעשה השחיטה לכן צריך שגם הוא יהיה ראוי לשחיטה ויתכן שיסוד הדין שחיטה של סימן אחד שנחשב על ידי זה כאילו שחט הכל וכדין רובו ככולו ולכן ודאי כל שעושה אותו בעצמו זה מכלל השחיטה

והנה הגמ' דוחה שהבריתא של שהיה בגרגרת זה בבהמה ועיין רש"י אפילו בבהמה ועיין רעק"א שהקשה שבעוף לא חשיב גמרה כיון שהגרגרת הוא לא בכלל השחיטה ורק בבהמה שזה נצרך לשחיטה חשיב גמרה אמנ ל"ל שכל ששוחט אתו זה מכלל השחיטה א"ש הלשון גמרה שבאמת חשיב התחלת השחיטה וצ"ע

י"ד] מבואר בגמ' שבחטאת אם שבר מפרקת או הקנה זה מועיל ועיין בית הלוי וכן בחזו"א ג' י"ד שצדדו לומר שכל שזה הוצאת החיות זה מועיל ולפ"ז ה"ה בחולין אם שבר המפרקת ושחט הקנה זה כה"ג יש בזה הוצאת החיות וזה יפקיע מנבילה אמנם עיין חזו"א שנסתפק שאולי זה דוקא במליקה שהמפרקת זה כחלק מהמליקה לכן זה יכול להצטרף למתיר שבזה בחולין אין זה מצטרף להוצאת החיות וממילא מצד הקנה שהוא בסוף שחיטה זה לא סיבה שיועיל והנה יש שכתבו [חדרי דעה סימן כ"ג לש"ך סקי"ז] שאם שחט קנה וחצי ושט זה מועיל כמדויק בבריתא וזה גם על דרך שלקנה ודאי יש שם מעשה שחיטה

ט"ו] מבואר בלשון הבריתא ששחט את הושט ואחרי זה נשמטה הגרגרת כשירה עיין חידושי הר"ן שיש כאן חידוש שאפילו שנעשה כאן מעשה טרפות קודם שמתה לגמרי והיא עדין מפרכסת בכל אופן זה לא חיסרון מצד שעיקר חיותא יצא על ידי שחיטה והנה יש ראשונים שכל שהיה שחיטה מפרכסת כמתה אמנם הוא נקט שזה כחיה וביאר שבכל אופן לא חל טרפות דעיקר חיותא כבר נגמר ועיין נאות יעקב סימן ו' סקי"ח שכתב שאם נימא שכל הדין טריפה זה שירים בדין שחיטה א"כ כאן שכבר היה שחיטה טובה אין סיבה שזה יהווה חיסרון ואולי זה בכלל כונת הר"ן

ט"ז] בפשוטו מבואר בגמ' שקי"ל להלכה כמ"ד ששוחט או קנה או וושט אמנם הב"י סימן כ"א מביא מהכל בו שהלכה שדוקא ושט ותמה שזה נגד הגמ' ועיין ב"ח שיצא לדון שרק פסק לגבי לכתחילה אבל לא לגבי בדיעבד

# מחצה על מחצה כרוב

**א. בגדר מחצה כרוב – ביה"ל ח"ב סי"א סק"ו ועיין קובץ הערות ל"ט ד' וע"ש בהשמטות שבסוף הספר סק"ד [עיין ר"ן ריש פרקין שדין רוב במשנה זה מדין רובו ככולו] ועיין לשון הרמב"ן סוף פ' שמיני [ויש לדון בזה בכמה פרטים בסוגין]**

**ב. לא תשייר רובא – עיין חידושי הר"ן עירובין ט"ו: ד"ה הכי אגמריה**

**ג. בדברי התוס' באפשר לצמצם דהוי ס"ס – עיין או"ש שחיטה פ"א הי"ג בד"ה הריב"ש ועיין תוס"ר בעירובין ה: ובשפת אמת סוכה ט"ו: [ועיין רעק"א כלים פי"ב מ"ו ובחזו"א יור"ד קי"ב סק"י]**

**ד. תרי רובי – עיין רש"י, וברשב"א וביאור דבריו בקובץ הערות ל"ט ד' [וכן ביאר בשטמ"ק החדש בשם תור"פ] ועיין חזו"א כלים ז' סק"ד**

**ה. בדין מחצה בקנה לצד שזה לא טריפה האם יש בזה חיסרון – אמרי משה סימן ג' סקי"א [ובראש יוסף כתב שאין בזה חיסרון]**

**ו. ממ"נ אי וכו' – עיין מהרש"א וברשב"א תוס"ר וחידושי הר"ן**

**ז. שאני לענין טריפה – תבואות שור כ"א ד' לפ"ז מה המקרה שהשחיטה מועילה בחצי ועיין חת"ס ועין אמרי משה סימן ב' סקכ"ג בסופו שהוכיח שמספיק שלחיטה מה שעושה טריפה**

**ח. רוב הנראה לעינים – עיין רמב"ן ובר"ן לאחר המשנה ועיין שו"ע סימן כ"א ס"א ועיין ט"ז כ"א סק"ב ובפר"ח שם שהאריך לגבי מדרבנן ועיין פמ"ג שם ועיין ביאור הגר"א סימן תרמ"ח סי"א וצ"ע דבריו מקרבן פסח**

**ט. תוד"ה דכו"ע – עיין חידושי הר"ן בעירובין ט"ז: ובתוס"ר שם ועיין אבן האזל פ"ה מסוכה הט"ז ועיין ביאור הגר"א הנ"ל**

**י. בדין רוב בקדשים – עיין ק"ש בסוגין שהקשה שיש בזה מלאכה [ובחזו"א אבן העזר קל"ד יבמות ל"ג: הוכיח מסוגין שהותר יוה"כ לכל הכהנים] ועיין בפמ"ג תרכ"א א"א ד'**

**י"א. תוד"ה א"כ - עיין תוס"ר**

**סוגיא דמחצה על מחצה כרוב**

א] הגמ' מביאה מחלוקת האם מחצה על מחצה כרוב או אינו כרוב והנה בפשוטו נמסר הלכה שבעוף צריך לשחוט סימן אחד ובבהמה לשחוט שתים והגמ' דנה נידון כללי כל מקום שנאמר הלכה לעשות דבר הרי ודאי לא צריך כולו וכמבואר בגמ' נזיר מ"ב. שלומדת מהא דבנזיר יש פסוק שצריך לגלח הכל חזינן שללא ילפותא מספיר רוב מצד שרובו ככולו והגמ' דנה האם צריך רובו או שמספיק חצי וכן משמעות הרשב"א שיש כאן נידון כללי אמנם לשון הגמ' הכי אמר רחמנא למשה וכו' ועיין רש"י דמשמע שזה ודאי נאמר מיוחד לגבי שחיטה דין רוב ויש כאן ספק מה לשון ההלכה שנאמרה למשה אמנם ברשב"א משמע שזה נידון כללי והנה הגמ' עירובין ט"ו: מביאה אותו נידון לגבי פרוץ כעומד ולשון הגמ' הכי אמר רחמנא גדור רובא או לא תפרוץ רובא וע"ש בחידושי הר"ן שהקשה למה הגמ' לא אומרת גדור מחצה וכתב שני ביאורים או שהוא בא לתת טעם למה עוזר חצי גדור כי אין רוב פרוץ דהינו שכיון שאין לו חשיבות יתר מהחלק הגדור עוד ביאר שידעו שנאמרה הלכה בלשון של רוב והנידון על מה נאמר הדין רוב ע"ש

ב] בפשוטו עד כמה שצריך רוב הגדר כמבואר בר"ן ריש פרקין שזה מדין רובו ככולו ובגדר דין זה הקובץ הערות בהשמטות סק"ד כתב שאין הגדר שזה כאילו הכל אלא הגדר שמספיק רוב להגדיר שהדבר שחוט אמנם הבית הלוי ח"ב סי"א סק"ו נקט שהגדר כאילו כולו עשוי ובפשוטו זה הסיבה שלכתחילה צריך כולו עיין ריש פרקין והנה שיטת רש"י שפוסל שהיה במיעוט בתרא ובפשוטו הביאור שכיון שהגדר שזה כאילו כולו ממילא כל שעושה את כולו זה עדין כחלק מהשחיטה ובמשיב דבר ביאר שכה"ג לא חל דין רובו ככולו והנה רש"י ל: כתב להקשות מהגמ' בסוגין שדנה שאם מחצה כרוב בזה ששחט חצי קנה זה מספיק והקשה שיפסול מצד שהיה במיעוט בתרא וכתב שלא קי"ל למסנא כסוגיא זו והראשונים כולם מכח קושית רש"י דחו את דינו של רש"י ועיין בבית הלוי הנ"ל שכתב לישב שלצד שמועיל חצי בהכרח אין הגדר שזה כאילו הכל עשוי דמה אולמיה חלק זה מהחלק השני אלא זה רק סברא שמספיק חצי לכן באמת לצד זה אין סיבה שיהיה חיסרון של שהיה במיעוט בתרא עכ"ד והנה לשון רש"י הוא שכיון שלא נשתיר רובא רוב שחיטה קרי ליה ומשמע שיסוד ההלכה שזה כמו רוב וכן הוא לשון הרמב"ן סוף פרשת שמיני ובר"ן לגבי רוב הנראה לעינים ועיין דבר אברהם ח"א סימן ב' ענף ב' בסופו שהוכיח שאין זה הגדר מתירוץ הגמ' לגבי תנור שתרי רובא לא שייך שכל זה אם הגדר שזה כמו רוב אבל אם הגדר שמספיק חצי אין כאן סתירה

ג] עיין תוס' שכתבו דבפשוטו מוכח מסוגין שבידי אדם אפשר לצמצם וכתבו לדחות שאם מחצה טוב ממילא יש כאן ספק עשה חצי ואולי יש רוב משא"כ אם צריך רוב יש כאן רק צד אחד שזה טוב והנה בשו"ת רעק"א סימן קס"ז בסופו הוכיח מכאן שמועיל ס"ס כנגד חזקה אמנם עיין או"ש פ"א משחיטה הי"ג בד"ה הריב"ש שכתב שודאי לא שייך לומר שחשיב ס"ס דהוי משם אחד כיון שעד כמה שהמתיר זה חצי א"כ יש ספק האם יש חצי או אין חצי וכמו שלא כל משהו הוא עוד צד ספק אמנם אם נימא שיש שני מתירים א. חצי ב. רוב יש מקום לדון שזה ס"ס אמנם בפשוטו ודאי זה אותו מתיר ועיין או"ש שם שכתב שזה מדין רוב וצ"ב ועיין תוס"ר בעירובין שכתב מפורש שזה כעין ס"ס כיון שהוי שם ספק חד ע"ש ועיין שפת אמת בסוכה שכתב שכונת תוס' שכיון שלענינו נראה שזה חצי ממילא אם חצי עוזר זה מועיל אלא מה שיש חשש אולי באמת זה רוב לא שחוט כנגד זה יש צד שזה רוב שחוט ולכאורא זה כונת התוס"ר שזה לא ס"ס ובכל אופן זה הסיבה שזה מועיל ועדין צ"ב ועיין רעק"א בכלים פי"ב מ"ו שהקשה לגבי תנור למה אין כאן ס"ס על כל אחד ותירץ שזה ספק טומאה ברה"י ועין חזו"א יור"ד קי"ב סק"י שהקשה שהרי הספק לא מצד רגע השבירה וא"כ הוי דבר שאין בו דעת להישאל וע"ש שכתב לישב שכיון שמצד ס"ס נתיר את שניהם וזה ודאי אינו כה"ג לא אומרים ס"ס

ד]הגמ' אומרת תרי רובא בחד מנא ליכא ובפשוטו הכונה שלא שיך לומר שהחצי הוא כרוב דא"כ שניהם כרוב והרי זה ודאי לא שייך והדבר אברהם הוכיח מכאן שאין הגדר בחצי שמספיק חצי והנה צ"ב למה שחיטה זה אחרת ועיין רש"י שהדין מחצה כרוב זה רק על מה שנאמר איזה דין מסוים אבל על החצי שלא שחוט לא נאמר שום הלכה אמנם ברשב"א כתב שעל החלק הלא שחוט לא איכפת לן אם נחשב רוב או לא ועיין קובץ הערות ל"ט ד' שביאר שכאן אפילו שנחשב רובו שחוט ורובו לא שחוט זה לא סתירה שכל שיש רוב שחוט הוא מותר שאין הלכה ששם רוב לא שחוט זה פוסל והנה יש לעיין בתנור שחציו נותץ לגמרי וחציו שלם האם שם באמת זה יהיה טמא ועיין חזו"א כלים ז' סק"ד שהקשה מה הגמ' דנה שמחצה כרוב הרי בעושה מתחילתו חצי תנור גם טהור ובהכרח שיש כאן שיעור של קבלה בזה שמוקף רובו ומה זה קשור לסוגין וע"ש שכתב לדון שזה עצמו אם מחצה כרוב יש כאן שיעור לכלי מתחילתו והגמ' עונה שכל המושג מחצה כרוב זה בדבר שלם כל שמה שנשאר לא מחסר החצי מתיחס להכל אבל כאן שצריך שיעור חיובי במה שיש לא עוזר מחצה ע"ש

ה] הגמ' עונה דמדובר בעוף וממ"נ אם מחצה כרוב הא עביד ליה רובא ואם אינו כרוב לא עבד כלום וברשב"א גרס הא לא שהה ברובא דגרגרת וצ"ב אריכות לשון הגמ' ועיין תוס"ר שביאר שהכונה דממ"נ אם עשה חצי ברור א"כ זה ודאי טוב וגם אם יש ספק אולי זה פחות מחצי א"כ אין בזה שום חיסרון וברשב"א ביאר שהגמ' דנה שאולי אפילו אם מחצה אינו כרוב לגבי שחיטה אבל לגבי שהיה זה חיסרון והגמ' אומרת שאין סברא בזה ועיין תוס"ר שתמה מה סברא לדון שלגבי שחיטה זה לא טוב ולגבי שיחשב שהיה זה סיבה ובאמת צ"ב עוד שהרי הגמ' הולכת למ"ד שמחצה כרוב וא"כ מה הצד שלגבי שחיטה זה לא יעזור ועיין חידושי הר"ן שכתב שכונת הגמ' שהרי מבואר לעיל שמדרבנן צריך רוב וא"כ יש מקום לדון שלגבי שחיטה אין כאן רוב אבל לגבי טריפה היא כבר טריפה או שיש כאן שהיה ועל זה הגמ' אומרת שהצד שמדרבנן זה לא טוב דזה נידון כאילו לא עשו עדין חצי וא"כ זה לא סיבת פסול כלל ויתכן שזה כונת הרשב"א

ו] הגמ' אומרת שלגבי טריפה ודאי צריך רוב הנראה לעינים ועיין ראש יוסף שלפ"ז ודאי ששחיטת חצי קנה זה גם לא חיסרון של שהיה כיון שכל החיסרון שזה לא מצטרף להמשך השחיטה וכאן כיון שזה לא טריפה אפשר להמשיך ולשחוט אמנם עיין אמרי משה ג' י"א שדיק מרבינו גרשום שעדין יש חסרון של שהיה והוכיח מזה שדין שהיה זה לא רק שכיון שזה לא מצטרף להמשך השחיטה ממילא חסר כאן בשיעור שחיטה או כי היא טריפה אלא שזה פסול בהלכות שחיטה [והנה דיוקו ברבינו גרשום אינו מוכרח ובפרט שהוא מדבר בהו"א שלשון הגמ' מפורש הא איטרפא ליה] והנה מבואר מלשון הגמ' שלא הוקשה לה רק מצד שהיא נטרפה או מצד שהיה וכנ"ל ולכאורא יש להעיר שכיון שכה"ג חשיב שזה שחוט שזהו שיעור שחיטה מה שייך לשחוט אחרי זה למה מה שגומר לרוב חשיב שחיטה דהרי לכאורא עד כמה שהדין שלחוט חצי אין מושג של רוב וצ"ל שעד כמה שזה חתיכה לא של שחיטה בזה אין את ההלכה שזה כרוב ולכן כל שמשלים לרוב זה סיבה להתיר וצ"ע אם זה שייך לסברת הרשב"א שיש כאן נידון המ מגדיר הדבר

ז] הגמ' אומרת שלגבי טריפה ודאי צריך רוב ועיין חת"ס שתמה שא"כ מה שייך לומר שמועיל שחיטה על חצי קנה הרי היא נחשבת עדין חיה ועיין תבואות שור כ"א סק"ד שכתב שבהכרח מדובר בבהמה או בעוף לאחר שיש נקובת הושט דהינו שאפילו שסימן זה מצד עצמו אין בזה נטילת חיות אבל כל שזה בצירוף לדבר אחר חשיב זה עצמו שחיטה וממילא מספיק חצי ועיין חת"ס שכתב עוד אופן ועיין אמרי משה סימן ב' סקכ"ג שלמד מכאן שגם דבר שרק עושה טריפה ולא נבילה מועיל לשחיטה ודלא כפלתי סימן כ' סק"ג שצריך דוקא חתיכה שעושה נבילה ע"ש

ח] הגמ' אומרת שלגבי טריפה יש דין רוב הנראה לעינים בפשוטו כונת הגמ' כמבואר ברמב"ן ובר"ן [לאחר המשנה] שכאן הדין רוב זה לא רוב בלב אלא רוב בעינים אבל הכונה רוב מצומצם אמנם הט"ז סק"ב דייק מכמה ראשונים שכאן לא מספיק רוב מצומצם אלא צריך רוב הנראה לעניים והנה מדבריהם נראה שזה סברא גם לגבי דאוריתא דהינו לגבי טריפה והפוסקים תמהו שהרי בבריתא מבואר שלגבי טריפה רק חצי טוב ומשמע שכל שזה יותר מחצי זה אסור ועיין תבואות שור שכתב לדון שמספקא לן האם רבא אמר את זה כקבלה מרבותיו או שרק אמר את זה כדי לדחות את הקושיא ולפ"ז למסקנא שמחצה אינה כרוב אין סיבה לחידוש זה ועיין רעק"א בגליון השו"ע שתמה על זה שהרי מצד הקושיא מספיק לומר שלגבי טריפה צריך ודאי רוב אבל לא שיש צד שצריך רוב הנראה לעינים ואולי כל הצד שכאן זה שונה כי כאן יש דין שונה מתמיד וצ"ע אמנם הפר"ח כתב רק לדון שמדרבנן לא סוכמים על רוב מדויק אלא תמיד צריך רוב הניכר וכמו שלמ"ד מחצה מספיק בכל אופן מדרבנן צריך רוב ודאי ע"ש שהאריך בזה [אמנם מכל המקורות שהביא זה רק דין לכתחילה אבל לא מצאנו שזה פוסל בדיעבד] וצ"ע שרבא הרי דיבר בטריפה ושם זה הפוך וצ"ע והנה השו"ע או"ח סימן תרמ"ח לגבי אתרוג ששינוי מראה פוסל ברובו הביא שיטה שחצי זה כשר ויש שיטה שזה פסול ובפשוטו מצד שאי אפשר לצמצם וממילא חוששים אולי יש כאן רוב של מראה פסול אמנם הגר"א הביא מהראב"ד כיון שצריך רוב הנראה לעינים וע"ש בביאור הגר"א מה שביאר בזה וצ"ע בזה

ט] הגמ' מסיקה שלא אומרים מחצה על מחצה כרוב ועיין תוס' שהקשו שהרי אתו נידון מצאנו בגמ' לענין פרוץ כעומד ושם קי"ל שפרוץ כעומד דהינו שלא צריך עומד מרובה על הפרוץ וצ"ב החילוק ועיין רשב"א שכתב ששם יש הלכה מיוחדת דהינו שלשון הגמ' בשני המקומות איך נמסר מסיני ויתכן שחלוק המקומות והנה תוס' כתבו לחלק שרק כאן כיון שזה תלוי בחיות הבהמה לכן צריך רוב ויתכן הסברא שכיון שהמושג שחיטה זה נטילת החיות ובזה צריך רוב [וצ"ע מה נידון הסוגיא האם מחצה כרוב הרי צריך לבדוק במה ניטל החיות וצ"ל שודאי שזה גורם לנטילת החיות והשאלה האם דרגא זו מספיקה וכפי הלשון שנמסר למשה מסיני זה מה שצריך] והקשו תוס' על זה שהגמ' שואלת מטומאה אמנם עיין או"ז עירובין סימן קכ"ד דמשמע שכל הסברא שכאן צריך רוב ובטומאה לא צריך אבל עד כמה שבשחיטה צריך רוב כ"ש בטומאה וצ"ע הראשונים שהוקשה להם משם ומשמע שנקטו שהסברא של חיות זה גם סברא הפוך ובתוס"ר עירובין ט"ז: כתב שתמיד החלק העומד הוא החשוב ובמחיצה הוא הגודר וכאן מה שלא שחוט זה מה שקובע וצ"ע שלגבי שחיטה מה שנשאר הוא לא קובע הדין כלל וכנ"ל מהרשב"א ועיין אבן האזל פ"ה מסוכה הט"ז שכתב לחלק בין דין שחיטה שיסודו להחשיב כאילו הכל שחוט ובזה צרך דוקא רוב משא"כ לגבי לגדור אין דין שהכל יהיה גדור אלא כל שגדור כעומד זה נחשב כפתח ולא צריך להחישב שהכל גדור ולגבי זה מספיק חצי ע"ש

ועיין ביאור הגר"א סימן תרמ"ח שכתב לבאר שכונת הגמ' דהנה קי"ל שאי אפשר לצמצם וגם בידי אדם ולפ"ז צ"ע מה נידון סוגין וכתב שהגמ' דנה לא תשיר רובא שהכונה שבעינים זה יראה שלא השאיר רוב ולפ"ז ביאר שמסקנת הגמ' שבאמת מספיק חצי רק שכיו שאי אפשר לצמצם לכן צריך רוב וזה כונת הגמ' רוב הנראה לעינים דהינו שיהיה חצי ודאי ולא שנראה חצי וזה רק על ידי שנראה רוב לעינים וכתב שלכן לגבי פרוץ כעומד לא קשה שאי אפשר לצמצם דשם נאמרה הלכה שלא יהיה נראה לעינים פרוץ רוב ולכן אם זה נראה חצי אפילו שאולי זה מיעוט זה נחשב מחיצה ע"ש ודבריו צ"ע שא"כ בקרבן פסח שאפשר לצמצם דהרי זה ספירה של בני אדם ובכל אופן מבואר בגמ' שזה תלוי בנידון של מחצה על מחצה כרוב [ואולי כל הדמיון של פסח לשחיטה אם מספיק חצי שנראה לעינים אבל אם צריך חצי אמיתי אין לדמות הדברים]

י] הגמ' מביאה מקרבן פסח ששם מחצה כרוב דהינו שהמחצה הטמאים מביאים פסח ראשן והגמ' אומרת שזה מצד שכל שהם לא בגדר מיעוט אפילו שהם לא בגדר רוב הם יכולים להביא אמנם עיין רש"י בפסחים ע"ט שביאר שם את כונת רב שמחצה כרוב לכן הטהורים עושים בטהרה כי הם רוב והמחצה עושה בטומאה כי הם רוב וצ"ב והנה ע"ש לשון אחד ברב כהנא שהמחצה טמאים לא עושים הראשון ולא השני וביאר רש"י דגם השני לא עושים כי הם לא מיעוט ועיין ברבינו גרשום בסוגין שהביא כן לבאר בדעת רב וצ"ב שזה נגד הדרשא של סוגין ונגד המבואר בפסחים

י"א] מבואר שביוה"כ מרק על ידי אחר והגמ' דנה שהיה מקום לומר שבקדשים זה מעכב והגמ' שואלת א"כ הוי שחיטה באחר ועין תוס' שהקשו למה הגמ' לא שואלת שזה עבודה בשתים ועיין תוס"ר שביחס לדין שחיטה בשתים כיון שזה מחתך עפר בעלמא זה לא חיסרון דהינו שזה חלק מהשחיטה אבל זה לא בכלל המיעוט של שתים וצ"ב והנה בפשוטו לכתחילה בעלמא גם בקדשים יש דין לשחוט הכל כמבואר בתוס' ורק שכתבו שכאן שזה קשה היה צריך לותר ובכל אופן הגמ' אומרת מצוה למרק ורש"י אומר שזה כדי לקבל הדם ויתכן שעיקר הסברא שכאן צריך להגיע לקבלת הדם כיון שכיון שמצד דין השחיטה צריך כהן וכיון שגדר הדין לכתחילה שמא לא עשה רוב וממילא עד כמה שזה היה לא מועיל על ידי אחר מילא כאן אין ענין לכתחילה אמנם עיין רמב"ם פ"ד ממעשה הקרבנות שכתב ושוחט שתים או רוב שתים וכתב הפמ"ג תרכ"א א"א ד' שמשמע שגם לכתחילה אין דין כולו וע"ש שזה מצד שאין שבות במקדש אמנם לכאורא אם הדין כולו הוא דאוריתא צ"ע דברי הרמב"ם ובפשוטו עיקר הגמ' ששואלת למה לא למרק אם זה דאוריתא צ"ע ויתכן כנ"ל שכאן שזה לא כהן גרע

י"ב] בעיקר הדין מירוק בפשוטו יש בזה מלאכה דאוריתא כמבואר כאן בק"ש מצד שמפרכסת כחיה וכן הוא בפרמ"ג הנ"ל וצ"ב א"כ למה זה הותר כאן אם לא שזה לצורך הדם שזה מדיני ההקרבה אבל אם זה רק דרבנן ככל דין שחיטה באמת צ"ע האם מותר לשחוט כולו בשבת ומשמע שמותר וצ"ב הטעם וע"ש שכיון שזה הותרה ממילא עושה כדרכו וצ"ע להתיר גם דבר שאין בו ענין ואולי כיון שעד כמה שגומר זה כחלק מהעבודה זה מספיק סיבה להתיר ועיין חזו"א אבן העזר סימן קל"ד בהערות ליבמות ל"ג: שהוכיח מסוגין שגם לשאר כהנים הותר ביוה"כ עבודה בבית המקדש

**י"א כסליו ע"ח**

# סוגית ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף

**גמ' חולין כט:- אמר ר"ש בן לקיש משום לוי סבא –דף ל. אמר רב יהודה אמר רב השוחט,**

**גמ' חולין דף לו.- ת"ר השוחט והתיז דם על הדלעת –בעי ר"ש בן לקיש . וע"ש בחידושי הר"ן ובתוס"ר ובשטמ"ק בשם הרא"ה ועיין חזו"א יור"ד סימן רי"ד לדף ל"ו ועיין חידושי הגר"ח החדש [ובעיקר הגדר אינה לשחיטה אלא לבסוף עיין ר"ת בספר הישר סימן קנ"ג ובסימן תשע"ט ובדבר אברהם ח"ב סימן ב' ד"ה ואי לאו ובאבני נזר שנ"ח סקט"ו ואילך וע"ש אריכות ביאור הר"ן הנ"ל ועיין תוה"ב כ"ט: לגבי מנח בדיקולא ועיין גר"ח הנ"ל]**

**גמ' ב"ק דף ע"ב. השוחט ונמצאת טריפה – ע"ב: במשנה תו' שם ורשב"א שם , ועיין חידושי בית מאיר ובזכר יצחק סימן ל"ט מה שתמהו בדברי התוס' ועיין ק"ש אות ל"ט וי"א**

**[זבחים דף ל. איבעיא להו תמורת – הרי קמיצה. ופסחים סב: תניא אחרים –סג. הכא במאי עסקינן.],**

מומלץ ללמוד קודם את כל הגפ"ת של חולין כט: עד דף ל. הנ"ל וכן הסוגיא בדף לו. הנ"ל ואח"כ לברר גדר הדברים ,

**א. בנידון הגמ' בשחיטת עכו"ם שזה קשור לישנה לשחיטה יותר מכל פסולי שחיטה – עיין תפארת יעקב והאריך בחזון יחזקאל על התוספתא אות א' [השני]**

**ב. בדין התחיל עכו"ם לשחוט מיעוט קנה – עיין הגהות אשר"י פ"ק סימן ה' ועיין או"ז סימן שס"ז ועיין גליון יד אברהם ס"ב ס"י ובס"ה ס"ג ועיין רש"ש בסוגין ובחוו"ד סימן ב' סק"ב [דהינו שיש כא נידון האם מיעוט קמא דקנה חשיב חלק מהשחיטה וענין זה ילמד אי"ה בהמשך הסוגיות]**

**ג. בדין שחט עכו"ם מיעוט סימנים – עיין רמב"ם פ"ד משחיטה הי"ג [ובלח"מ שם וביאר דבריו באחיעזר ח"ג סוף סס"ז] ועיין קה"י סימן י"ג סק"א ובגדר דין שחיטת עכו"ם עיין שו"ע סימן ב סי"א ועיין בכתבי הגר"ח החדש על חולין שביאר הרמב"ם בדרך אחרת ועיין אמרי משה סימן ג' סקל"ב בסופו מה שהביא מהבה"ג והאשכול [וכדאי לדעת שבספר אשכול המדפיס הכניס הרבה מחידושיו בגוף הספר ואין לסמוך על זה כלל]**

**ד. בדין מלק מיעוט סמנים למטה - עיין רשב"א בד"ה שהרי [ומבואר שזר לא יעזור] ובד"ה לא נחלקו [ועיין ראש יוסף] עיין רמב"ם פ"ז מפסוהמ"ק ה"ו ובגליון רעק"א שם ועיין רש"ש [ועיין בלשון הרשב"א ב"ק ע"ב.]**

**ה. לא נחלקו אלא כגון ששחט וכו' – עיין רש"י ותוס האם בעוף או בבהמה ועיין רשב"א וחידושי הר"ן [ועיין רעק"א מ: האם צריך שיגמור הסימן השני בפנים ועיין מהרש"א בסוגין] ובעיקר מחלוקת רש"י ותוס' עיין קה"י סימן י"ג [והאריך בזה במשנת הגר"א קוטלר קדשים סוגיות סימן ט"ו]**

**ו. מיעוט סימנים בחוץ - האם מדובר על הכשר הקרבן או על חיוב עיין תוס' וברמב"ם פ"א מפסוהמ"ק ה"ח ועיין רשב"א בסוגין ובב"ק ע"ב והקרן אורה בזבחים נקט שלרמב"ם שגרס פסול לגבי חיוב ודאי לא חייב**

**ז. סימן אחד בחוץ – בדין סימן אחד לגבי מחשבה ושאר דינים עיין חזו"א סימן ג' סקט"ז שהוכיח מהגמ' בזבחים ועיין רשב"א בב"ק לגבי חולין בעזרה ועיין רש"ש בסוגין ועיין תוה"ב כ"ט: ועיין גמ' ל"ו. לגבי דם מכשיר**

**ח. נתקלקלה בשחיטה – עיין רש"י ותוס' ועיין רמב"ן ורשב"א בביאור סברת התוס' ועיין רש"י מ: ובמהרש"א שם ועיין רעק"א שם שהקשה סתירה ברש"י ועיין קה"י סי"ג ובחזו"א סימן ג' סקכ"ז וע"ש במהרש"א ובעיקר מחלוקת רש"י ותוס' עיין ב"ק ע"ב. בתו' לגבי חיוב דו"ה ועיין ח' בית מאיר [וכן בזכר יצחק סימן ל"ט ובחידושי הגר' מאיר שמחה שם] שתמה על דבריהם ועיין ק"ש שם אות ל"ט ואות י"א [ועל דרך זה במשנת הגר"א קוטלר סוגיות סקט"ו וע"ש שנתקשה למה בפסח אין החסרון של נתקלקלה בשחיטה ביחס לפסח]**

**ט. בדין נתקלקלה באמצע הזאות – חזו"א פרה סימן ח' בסופו [סקכ"ג] ועיין חידושי חת"ס בסוגין**

**[י. כיון דשחט וכו' אין לך בעל מום גדול מזה – עיין יראים סימן רפ"א ועיין אחיעזר ח"ב סימן ל"ה אות ב']**

**[י"א. בגמ' כיון דשחט ביה אידחיא ליה – עיין תוס' ב"ק ע"ו. ד"ה שחיטה ובחידושי רעק"א שם שהקשה מסוגין ועיין חזו"א יור"ד סימן ג' סקט"ו [ועיין כתבי הגר"ח בב"ק]]**

**י"ב. תוד"ה מדמי – מבואר שלאחר גמר שחיטה ודאי אי אפשר לפדות ובטעם הדבר עיין חזו"א ג' י"ד ד"ה שם**

**י"ג. בדין שלא לשמה האם זה קשור לדין ישנה לשחיטה – רש"י בב"ק ע"ב. וע"ש במאירי אמנם בדבריו בפסחים ס"ג. ד"ה כל מבואר שזה רק בדרך הכרעה להלכה וצ"ב החילוק**

**י"ד. בפסק הרמב"ם בדין ישנה לשחיטה – עיין רמב"ם שחיטה פ"ד הי"ד לגבי עכו"ם ועין פי"א מפסוה"מ לגבי חוץ ועיין פ"י מטומאת אוכלין ה"ג לגבי הכשר ועיין רעק"א ל"ו.**

**סוגיא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף**

א] מבואר בגמ' שנחלקו אמוראים האם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או שאינה לשחיטה אלא לבסוף ומבואר בגמ' כמה נפק"מ א. לגבי שחוטי חוץ אם התחיל בחוץ וגמר בפנים שאם ישנה למוע"ס חשיב חייב מצד שחוטי חוץ ואם אינה למוע"ס לא חשיב שחוטי חוץ ב. לגבי שוחט פרה אדומה האם הבגדים שלבש בתחילה נטמאו ג. מבואר בגמ' ב"ק ע"ב לגבי איסור חולין בעזרה שכל שרק התחיל בפנים זה לא נאסר אלא אם ישנה למוע"ס ד. מבואר בגמ' בזבחים ל. לגבי פיגול שזמן המחשבה למ"ד מתחילה ועד סוף יכול לפגל מתחילה ולמ"ד אינה אלא לבסוף מחשבת הפיגול היא רק בסוף ה. מבואר בסוגין לגבי קרבן פסח שעל ידי תחילת השחיטה זה נהפך לשלמים שאם אינה לשחיטה אלא לבסוף הוא כשר ואם ישנה וכו' הוא פסול ו. ועיין גמ' לקמן דמבואר נפק"מ לגבי דם שחיטה של תחילת השחיטה אם הוא נתנגב שלמ"ד ישנה לשחיטה מתחילה חשיב דם שחיטה ולמ"ד שאינה אלא לבסוף לא חשיב דם שחיטה

והנה זה וודאי שהמעשה שחיטה הוא מתחילה ועד סוף ולכן ודאי שכל הלכות שחיטה נאמרו בכל השחיטה דהיינו פסולי שהיה חלדה דרסה ולכן הגמ' לא אומרת הכל מודים לגבי פסולי שחיטה וכן בדין ששני כהנים לא יעשו זביחה אחת זה גם את החלק הראשון אם החלק השני וכל נידון הגמ' רק לגבי דברים שאינם קשורים לעצם דיני השחיטה וכגון שחוטי חוץ או טמאת מתעסקים וככל הנ"ל ועיין תפארת יעקב בתחילת סוגין ובחזון יחזקאל פ"א ה"א השני שהאריכו בזה והנה בפשוטו נידון הגמ' לגבי החלות שחיטה שחל על הבהמה מתי זה דהמ"ד דס"ל מתחלה ועד סוף ס"ל שכל שעשו מעשה שחיטה שלם כל חלק וחלק יש לו סיבה להיתר שחיטה ועיין ר"ת בספר הישר סימן תקע"ט שכתב וז"ל וכל פורתא ופורתא ממנו חשיב שחיטה בפני עצמה וע"ש סימן קנ"ג שדימה דבר זה לדין ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ומזה משמע קצת שכל חלק פועל חלק מההיתר [ובאבני נזר לקמן כתב שזה כמבואר בזבחים ק"י שכל סימן מתיר חצי מהבהמה או שזה מקליש חלק מהאיסור ע"ש] ולפ"ז ודאי שלא חל על הבהמה שם שחוטה על ידי תחילת שחיטה והנה עיין רשב"א תוה"ב כ"ט. שכתב שעל ידי שחיטת קנה המעים כמונח בדיקולא ולא חל בזה עוד טרפות וכתב שזה כמ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ומבואר שכבר לפני גמר השיטה חל שם מתה על הבהמה כדי שלא יחשב אבר מן החי [אמנם לכל מי שנקט שר"ל ס"ל אינה לשחיטה בהכרח שאין זה ענין לסוגין] אמנם צ"ע אם זה גם סברא על שאר איברים וצ"ע והנה מבואר שזה סיבה לחיב מצד שחוטי חוץ וכן שיחשב חולין בעזרה ושאר דברים וצ"ל שכיון שלכל חלק מצד עצמו יש שם מעשה שחיטה זה סיבה לחלות דין שחל מכח שחיטה שלימה אמנם אם נימא שבאמת לא חל היתר גמור אלא הכונה שחלק מחלות ההיתר חל מכח זה א"כ יש כאן חידוש שזה סיבה לחיב מצד שחוטי חוץ וכדו' אפילו שזה לבד לא מספיק

אמנם למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף מבואר בגמ' שגם אם התחיל לשחוט בחוץ יכול לגמור בפנים וכן לגבי חולין בעזרה אפילו אם התחיל בפנים יכול לגמור בחוץ וזה לא יאסר וכן מבואר שהבגד שלבש אז לא קבל טומאה מצד מתעסקים בפרה אדומה ויש לבאר דבר זה בשלשה אופנים א. שבאמת החלות היתר הוא רק חל מכח סוף השחיטה רק שכל שתחילת המעשה לא היה בצורה של שחיטה אין לסוף שם סוף שחיטה וכן הוכיח הגרש"ש ליקוטים סימן ב' בהגהה מהא דרש"י ביאר שהסיבה שעכום פוסל מצד שזה כמו קוץ ומבואר שללא שזה כאילו לא נחשב שזה חלק מהשחיטה אין חסרון דהינו שאין תחילת השחיטה חלק מהמתיר ולכן אין בזה חסרון עכו"ם ב. אמנם יש שביארו שודאי שהחלות היתר חל מכח כל השחיטה רק כיון שזה חל מכח הכל וכל חלק לבד זה לא סיבה ממילא יתכן כמה אפשרויות או שבאמת לא יחול שום הלכה רק אם כל השחיטה היה באותו מצב וכן נקט הדבר אברהם ח"ג סימן ג' ולפ"ז חידש שאם היה חולין תחילתו בחוץ וסופו בעזרה זה לא יאסר ובפשוטו זה נסתר מכמה מקומות ובפרט בגמ' בב"ק ע"ב שאם גומר בפנים חשיב חולין בעזרה [ואין להקשות מהטואה של הבגד שלבש בסוף שכאן אין דין דוקא שחיטה אלא כל עיסוק בפרה וודאי שסוף השחיטה שחל פרה חשיב עיסוק בפרה] אמנם בפשוטו מבואר שאפילו שודאי שכל השחיטה היא זו שמחילה החלות על הבהמה אבל כל חלק בפני עצמו כיון שהוא לא סיבה לחלות היתר הבהמה הוא לא גורם שום דין רק הסוף כיון שעכשיו נשלם השחיטה יש לו חשיבות כמו כל השחיטה

והנה מבואר בגמ' ל"ו. שדם שניתז מהבהמה בשעת שחיטה עד כמה שגמרו את השחיטה למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חשיב דם שחיטה וזה מכשיר אמנם למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף מבואר שהדם שיצא מתחילת השחיטה אם זה עמד על הדלעת עד סוף השחיטה זה מכשיר אבל אם זה התנגב קודם זה לא מכשיר ועיין שטמ"ק שהביא מהרא"ה לבאר בגמ' שרק הדם של רגע סוף השחיטה מכשיר ושזה כונת הגמ' ובר"ן הקשה שהרי מבואר בגמ' שזה לא חל למפרע וא"כ למה כאן זה מכשיר וכתב שבאמת כאן יש גזה"כ שדם שחיטה מכשיר משמע מהתחלה רק שצריך דומיא דמים דהינו שזה במצב שעכשיו זה ודאי משקה ולכן כל שעדין לא נגמר השחיטה לא חשיב ודאי משקה [וצ"ב למה למ"ד ישנה לשחיטה זה אחרת וצ"ל שזה גזה"כ בחידוש של דם שחיטה של מה שהוא לא חלק מהמחיל של השחיטה וצ"ע] אמנם עיין תוס"ר שם שכתב שזה ודאי שאם נגמר השחיטה באותו מצב כל השחיהט חשיבה שחיטה וכל הנידון שדנים שרק חלק מהשחיטה יחיל דין דהינו שכאן שהיה שחיטה שלימה כיון שהכל חשיב שחיטה ממילא כל הדם שיצא מהתחלה ועד סוף חשיב דם שחיטה רק שכיון שצריך את כל השחיטה זה לא מקבל שם דם שחיטה עד הסוף של השחיטה ע"ש ועיין חזו"א סימן קי"ד בהערות שם לדף ל"ו שכתב שאין כונת הגמ' לנדון של ישנה לשחיטה שהרי כאן ודאי חשיב שם מעשה שחיטה רק הנידון האם השם שחיטה חל מכאן להבא או למפרע ע"ש ובכתבי הגר"ח החדש הוכיח מהגמ' הנ"ל שלמ"ד אינה אלא לבסוף ודאי שהכל נחשב שחיטה רק שזה חל רק לאחר שגמר את כל השחיטה דהינו שמכאן ולהבא זה נחשב שחיטה הכל לכן לא יחול על זה שם דם שחיטה אלא לאחר גמר שחיטת כל הבהמה וכן האריך האבני נזר וכדלקמן ע"ש

והנה בעיקר דברי החידושי הר"ן עיין אבני נזר חיור"ד סימן שנ"ח סקט"ו ואילך שהקשה למה שאל רק מהגמ' לעיל של סודר ראשון שלא נאסר הרי כאן עצמו יש חילוק בין דם שנתקנח או לא נתקנח ולכאורא שם סודר שלא נמצא בסוף זה כמו כאן שנתקנח וכן הקשה בלב אריה עוד צ"ב למה הקשה רק מסודר ולא משחוטי חוץ או חטאת העוף למטה עוד הקשה דבגמ' ס"ט. מבואר שהגמ' דנה לגבי הוציא עובר את ידו בין סימן לסימן האם שני הסימנים מצטרפים להתירו מידי נבילה ואם נימא שרק הסוף מחיל א"כ לא שייך הנידון אלא בהכרח שהכל יחד מחיל ההיתר ע"ש

ב] הגמ' אומרת שהכל מודים שאם שחט סימן עכו"ם זה לא מועיל גם למ"ד אינה אלא לבסוף כיון שנעשה כאן מעשה טריפה וביאר רש"י שזה כמו מעשה קוץ ועיין תפארת יעקב כאן שהקשה שהרי על שאר פסולי שחיטה הגמ' לא צריכה לחדש שזה חיסרון גם בתחילת שחיטה א"כ למה לגבי שחיטת עכו"ם זה אחרת ובפשוטו מבואר שהיה מקום לדון שעכו"ם אין הגדר שאין זה מעשה שחיטה כלל אלא זה רק סברא שבכח להחיל את ההיתר שחיטה הוא לא יכול אבל שם מעשה שחיטה יש לזה אמנם יש לדון מה נתחדש ויתכן שעכו"ם חשיב שזה לא מעשה שחיטה כלל ולפ"ז נשאר ההבנה שבאמת אין ההיתר חל מכח ההתחלה וכן נקט הגרש"ש ליקוטים סימן ב' בהגהה אות ו' אמנם יתכן שהחידוש הוא בגדר אינה לשחיטה שודאי שההיתר חל מכח כל המעשה שחיטה וכנ"ל מהאבני נזר וכיון שלעכו"ם אין כח לשחוט ממילא גם לא יכול לחול שחיטה בסוף והנה עיין רמב"ם פ"ד משחיטה שכתב שאם עכו"ם שחט מיעוט סימנים כיון שישנה לשחיטה מתחילתו ממילא חשיב שחיטת עכו"ם ומבואר שלמ"ד אינה אלא לבסוף אין הדין כן וצ"ע מסברא ומגמ' ועיין קה"י סימן י"ג סק"א שהביא לבאר שכיון שהרמב"ם ס"ל ששחיטת עכו"ם מטהרת מנבילה חזינן שיש לזה שם שחיטה ורק חסר בכח המתיר ולכן למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף זה מספיק ולכן הוצרך הרמב"ם לבאר מצד שישנה לשחיטה אלא שעדין צ"ע מסוגין ועיין קה"י שהגמ' באמת זה רק מדרבנן שכיון שרבנן חידשו ששחיטת עכו"ם מטמאה במשא חזינן שהחשיבו שזה לא שחיטה כלל ממילא חשיב מעשה קוץ בעלמא וכמבואר ברש"י אבל הרמב"ם רצה לבאר דין דאוריתא ע"ש ובכתבי הגר"ח ביאר שבאמת אין כונת הרמב"ם לדין ישנה לשחיטה אלא כונת הרמב"ם שכיון שודאי שגם ההתחלה זה חלק מהשחיטה וכנ"ל שאם גומר השחיטה ממיל זה חל מכח הכל ממילא עכו"ם שאין לו כח שחיטה חשיב שאין כאן שחיטה ועיין אבן האזל פי"ג ה"ג שכתב שהרמב"ם מדבר במיעוט ושט שהגמ' לקמן מסתפקת האם יש פסול בזה ולגבי עכו"ם נקט הרמב"ם שאם ישנה לשחיטה גרע ע"ש

והנה ברמב"ם מבואר שבמיעוט קנה כיון שזה לא מטריף אין חיסרון של שחיטת עכו"ם אמנם עיין או"ז סימן שס"ז הובא בהגהות אשר"י פ"ק סימן ה' שדיק מרש"י שרק למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף זה לא חיסרון אבל למ"ד מתחילה לבסוף זה מהוה חיסרון וע"ש שהקשה מהתוספתא וכתב שזה כמ"ד אינה לשחיטה וכך נקט להלכה כמבואר ברמב"ן בשם הבה"ג ודלא כרמב"ם שפסק ישנה לשחיטה ע"ש והנה מבואר מדברי האו"ז שני חידושים א. שדין שחיטת עכו"ם זה לא רק שאין לו כח שחיטה אלא שזה גם מחיל דין פסול ולכאורא מצאנו שנחלקו בזה הראשונים לגבי עכו"ם וישראל ששחטו יחד שהשו"ע סימן ב' פסק שהיא כשירה והרשב"א נקט שהיא נבילה [אמנם האו"ז הכשיר שם ובהכרח שיש סברא לחלק ועיין אשר לשלמה ח"ג שהאריך בזה] עוד יש כאן חידוש שגם תחילת קנה אפילו שזה לא מטריף אבל כל שעושה את זה כחלק מהשחיטה יש לזה שם שחיטה וכן נקט היד אברהם סימן ה' ס"ג שאם התחיל בחוץ מיעוט קמא זה פוסל וכן אפשר לחשב שם וכל סברת הרמב"ם שזה לא פוסל זה סברא מיוחדת בשחיטת עכו"ם שס"ל שזה לא פוסל אמנם הגרעק"א סימן ד' על הש"ך סק"ד נקט שאין לחשוב שם וכן בעל העיטור כ"ב. כתב מפורש שאין בזה חסרון של חוץ וביאר שלכן נקטה הגמ' שהתחיל סימנים בחוץ שזה כולל גם ושט ועיין מש"ז י"ט סק"ה שכתב שאם שח לאחר תחילת קנה צריך לחזור ולברך אמנם בשפ"ד כ"ג סקי"א נקט שלאחר שחיטת מיעוט קנה יש כבר איסור לשחוט את בנה ע"ש וצ"ע בכל זה

והנה עיין אמרי משה סימן ג' סקל"ב שהביא שבבה"ג מבואר שאם עכו"ם התחיל מיעוט סימנים למ"ד ישנה לשחיטה זה פוסל משא"כ למ"ד אינה לשחיטה והביא שהאשכול הקשה הרי בהכרח מדובר בושט דנקט כרמב"ם וא"כ כיון שזה עושה טריפה למה למ"ד אינה לשחיטה זה לא חיסרון וכתב שנפק"מ האם היא נבילה שלמ"ד ישנה לשחיטה חשיבה נבילה שיש לזה שם שחיטת עכו"ם ולמ"ד אינה לשחיטה זה רק שחסר חלק זה וחשיב רק טריפה ולא נבילה ע"ש אמנם יש לדעת שבספר אשכול יש הרבה זיופים ובפרט בהלכות שחיטה ואין לסמוך על המובא שם

ג] הגמ' אומרת שאם עשה עולת העוף סימן אחד למטה וסימן אחד למעלה זה ודאי פסול כי עשה מעשה חטאת העוף למטה עיין אחיעזר ח"ב סוף סימן ז' שהקשה לרבא כ. שס"ל שהסימן השני זה רק מצד מצות הבדלה אבל אין זה חלק מהמתיר של המליקה א"כ עשה כבר כל המליקה למטה ומה הנידון

ד] הגמ' מבארת שנחלקו כגון שעשה סימן אחד בפנים וסימן אחד בחוץ ורב יוסף אומר שכל שעשה סימן שלם אין נידון כיון שזה מעשה חטאת העוף אלא הנידון במיעוט סימנים עיין רש"ש שכתב שיש כאן מחלוקת אמוראים על מה נחלקו בדין ישנה לשחיטה דלרבא בפחות מסימן אחד לכו"ע אינה לשחיטה וכל המחלוקת בסימן שלם ולר' יוסף מבואר בגמ' שבסימן שלם לכו"כ לגבי שחוטי חוץ חייב וכל הנידון במיעוט סימנים ועיין ראש יוסף שדיק כן מהרשב"א בסוגין שבתחילה כתב שאם עשה מיעוט סימנים בעולת העוף למטה זה טוב [אמנם מדויק שם שאם זר יעשה למטה זה לא טוב דהינו שזה כמו עכו"ם שיעשה מיעוט שזה לא טוב] ובקטע אחרי כתב שלמ"ד ישנה לשחיטה זה לא טוב ובהכרח שזה עצמו תלוי במחלוקת אמוראים ובאמת עיין רשב"א ב"ק ע"ב. שהגמ' אומרת שחיב על שחיטה פורתא דו"ה שהכונה לרבא בעשה סימן שלם ומבואר שנקט כנ"ל שלרבא גם למ"ד ישנה לשחיטה אין חיוב אלא על סימן שלם [אמנם יתכן שזה סברא מיוחדת בשיעור של שחוטי חוץ וחולין בעזרה שיש דין שיעור עיין דבר אברהם ח"ג סימן ב'] והנה הרמב"ם כתב שרק אם עשה סימן שלם למטה זה חיסרון ועיין רעק"א בגליון שהקשה הרי פסק שישנה לשחיטה מתחילה עוד סוף ויש שתירצו שכאן שכל שם הפסול שעשה מעשה חטאת למטה וכיון שמעשה חטאת זה סימן שלם לכן זה לא סיבה לפסול

ה] והנה מבואר בגמ' שיש סברא שגם למ"ד אינה לשחיטה מספיק סימן אחד לגבי שחוטי חוץ ועיין רשב"א ב"ק ע"ב. שנקט שזה גם לגבי חולין בעזרה אמנם לגבי לגבי מחשבה בקדשים מבואר בגמ' בזבחים ל. שלמ"ד אינה לשחיטה אינו יכול לפגל אלא בסוף ממש ועיין חזו"א יור"ד ג' סקט"ז ד"ה דאמר שעמד על זה וכתב שגם לגבי פסח בהמשך הסוגיא זה רק תלוי בסוף וכן לגבי הכשר מבואר בלשון הגמ' שהנידון בין סימן לסימן וע"ש שביאר שזה סברא מיוחדת לגבי שחוטי חוץ שכל שעשה מעשה עבודה שלם בחוץ זה פוסל ומחיב וצ"ל שזה גם סברא לגבי חולין בעזרה והנה יש גורסים כאן רבא וא"כ זה לשיטתו אמנם בפשוטו הגירסא כאן רבה כמבואר ברשב"א

ו] מבואר בגמ' שנחלקו רבה ור' יוסף לגבי שחיטת חוץ האם חיבים בסימן אחד והנה ברש"י מבואר שמדובר על עוף והתוס' הקשו שא"כ כיון ששם חיבים רק על שחיטה א"כ כיון ששחיטת עוף זה בסימן אחד ודאי שהחיוב כאן רק בסימן אחד אמנם עיין חידושי הר"ן שכתב שרש"י נקט שהחיוב כמו קדשים ועיין משנת הגר"א קוטלר קדשים סימן ט"ו שביאר שנחלקו במחיב של שחוטי חוץ האם זה על עשית מעשה שחיטת חולין בחוץ או החיוב על העשיה של המעשה עבודה בחוץ שתוס' נקטו שזה על העשיה של חולין ולכן ודאי שזה בסימן אחד ורש"י נקט שזה על העבודה של הקדשים וכיון שעולה זה בשני סימנים גם המעשה שחיטה צריך להיות שני סימנים והנה עיין מהרש"א דלתוס' גם אם לא גמר הסימן השני כלל בכל אופן יהיה חייב כי המחיב כמו חולין אבל לרש"י שכל החיסרון מצד שעשה מעשה חטאת אבל זה רק אם גמר את השחיטה ועיין בזה במהרש"א כאן ולקמן וצ"ע בפרט זה והנה אם הדין מליקה שני סימנים בעולת העוף זה רק מצד מצות לא יבדיל אבל לא שזה חלק מהמליקה א"כ ודאי שזה חידוש שכאן יצטרכו שני סימנים ועיין צל"ח

ז] בעיקר נידון הגמ' לגבי שחוטי חוץ שזה תלוי במחלוקת מבואר בתוס' שזה אותו נידון לגבי לחיב מצד שוטי חוץ ולגבי לפסול הקרבן ומבואר שגרסו בגמ' שמדובר על פסול הקרבן דהינו שי כאן חידוש שא אינה לשחיטה אלא לבסוף מספיק מה ששחט הסוף בפנים וכן מבואר ברמב"ם פ"א מפסוהמ"ק שהביא סוגין לגבי פסול הקרבן אמנם עיין רשב"א בסוגין וכן בב"ק וכן משמע כאן ברש"י ד"ה מר שגרסו בסוגין חייב דהינו שהנידון מצד חיוב ולפ"ז יתכן שלגבי פסול ודאי שיש דין שכל העבודה תעשה בפנים וצ"ע בזה והקרן אורה בזבחים ל. רצה לדיק ברמב"ם שלגבי חיוב ודאי לא חייבים על מיעוט סימנים בחוץ שיש דין שיעור חשוב

ח] עיין רש"י בב"ק ע"ב שכתב שלגבי מחשבת קדשים זה גם תלוי בנידון של ישנה לשחיהט וכן מפורש בגמ' זבחים ל. לגבי פיגול אמנם המאירי בב"ק כתב שלגבי קדשים ודאי שישנה לשחיטה אמנם עיין בדבריו בפסחים ס"ג. שמשמע שכונתו לא שאין נידון בסוגיא אלא שלהלכה אפילו אם קי"ל אינה לשחיטה אבל לגבי זה ישנה לשחיטה וצ"ל שכא זה תלוי בזמן העבודה ולא בזמן החלות ובפרט אחרי שדין פיגול זה בכל הד' עבודות ולא רק בחלות שחיטה ויש לדון עוד שלגבי לשמה שזה הלכה בכל העשיה של השחיטה וודאי שזה חיסרון

ט]**נתקלקלה בשחיטה:** עיין תוס' שדיקו מרש"י שזה רק אם לא גמרו השחיטה אבל אם קרה פסול בפרה בשחיטה זה לא חיסרון דהינו שכיון שזה פרה אדומה ויש כאן שחיטה שלימה אפילו שסוף השחיטה זה כבר לא מחיל פרה אדומה אבל תחילת השחיטה חשיב עיסוק בפרה אדומה אמנם תוס' ושאר הראשונים חלקו ונקטו שכל שהיה סיבה שלא היה כאן גמר שחיטה של פרה חשיב נתקלקלה בשחיטה דהינו שהשם פרה אדומה חל על ידי שחיטת פרה וכל שאין כאן שחיטה שלמה של פרה אדומה לא חל כאן דין פרה אדומה לטומאת מתעסקים [ובלשון הרשב"א משמע שזה סברא שזה הלכה בדין שחיטה של פרה וברמב"ן משמע שעדין אל חל שם פרה] והנה תוס' הביאו מהגמ' לקמן לגבי שוחט קרבן בחוץ וגם לע"ז שבסוף השחיטה זה לא הוי ראוי לפתח אוהל מועד שגם למ"ד ישנה לשחיטה חשיב נתקלקלה בשחיטה [כן ביארו תוס' ב"ק ע"א: החיסרון של מחתך בשר בעלמא שזה אינו ראוי לפתח אוהל מועד ועיין חת"ס בסוגין] והנה רש"י לקמן גם כתב כן ועיין רעק"א שלכאורא רש"י סותר משנתו ועיין קה"י סימן י"ג שכאן ס"ל לרש"י שיסוד דין שחוטי חוץ הוא שעושה שחיטה שהיתה כשרה בפנים ולכן כאן ששחיטה זו לא היתה כשירה בפנים אין כאן שחיטה האסורה ע"ש ועיין חזו"א וחת"ס

והנה מבואר בגמ' בב"ק ע"ב. ששואלת על השוחט חולין בעזרה למה חייב דו"ה הרי זה נאסר בתחילת שחיטה ואידך לאו דמריה קאטבח והגמ' אומרת שלמ"ד ישנה לשחטה הוא מתחיב על תחילת שחיטה ועיין תוס' שהקשו שכיון שסוף השחיטה זה לא סיבה לחייב ממילא זה כמו נפסלה בשחיהט שזה לא סיבה לחייב ועיין חידושי בית מאיר ובחידושי הגרמ"ש שם ובזכר יצחק סימן ל"ט שהקשו דכל החיסרון של נתקלקלה בשחיטה שחסר בשם שחיטה אבל כאן הרי בשחיטה לא חסר כלום ורק ביחס לחיוב של דו"ה חסר בסוף השחיטה ועיין ק"ש אות ל"ט שכתב לחדש שכל מה שחייב למ"ד ישנה לשחיטה על חלק מהשחיטה אפילו שזה רק חלק שכיון שכל החלות שחיטה חל מכח חלק זה לכן יש לו חשיבות של כל השחיטה ולכן רק אם כל השחיטה יש בה סיבת חיוב שייך ליחס את כל השחיטה לחלק זה וכאילו הכל נעשה בחוץ וכדו' אבל עד כמה שחלק מהשחיטה זה לא סיבה לחייב ממילא הקצת שעשה זה לא סיבה לחייב ולפ"ז א"ש שגם כאן כיון שסוף השחיטה זה כבר לא שלו וזה לא סיבה לחייב ממילא על חלק זה לא סיבה לחייב דו"ה וכן כתב המשנת הגר"א קוטלר קדשים סוגיות סימן ט"ו

והנה מבואר בגמ' לקמן שבשוחט קרבן פסח שיך לדון שלמ"ד ישנה לשחיטה כיון שתחילת הקרבן היה לשם פסח זה חיסרון ועיין במשנת הגר"א קוטלר הנ"ל שהקשה למה אין כאן החיסרון של נתקלקלה בשחיטה וע"ש שכתב לבאר שאין כונת סוגין שחל כאן פסול מצד שעשה לשם פסח כדמשמע ברש"י אלא החיסרון שכדי שיחשב קרבן שלמים צריך שכל העבודה תהיה בשלמים ולמ"ד ישנה לשחיטה שכל השחיטה מתירה הקרבן מילא חסר כאן את תחילת העבודה עכ"ד ולפ"ז מבואר שלמ"ד אינה לשחיטה אפילו שצריך את כל העבודה בכל אופן זה לא מחסר וזה דלא כדבר אברהם

י] עיין חזו"א פרה סוף סימן ח' שהביא מהמשנה אחרונה שנתקלקלה באמצע הזאה כיון שהזאות מעכבות זו את זו זה כמו נתקלקלה בשחיטה אמנם החזו"א פרה סוף סימן ח' חלק עליו וכתב שרק לגבי שחיטה שזה הוצאת חיות שיך לדון שאינה לשחיטה אלא לבסוף אבל לגבי שאר דיני התורה כיון שבתחית ההזאה זה היה שם הזאה אפילו שלמעשה זה לא התיר אין זה חיסרון ועיין חידושי חת"ס בסוגין שנקט גם כחזו"א

י"א] בגמ' מבואר שכל שהיה תחילת שחיטה חשיב מום ואפשר לפדות על ידו ועיין חזו"א ג' י"ד ד"ה שם שתמה הרי כיון שזה ראוי להגמר כקרבן שלמים מה שייך לדון שזה מום וכתב שזה עכשיו קרבן פסח וביחס למה שזה קדושתו זה לא ראוי זה מספיק כדי להחשב מום

י"ד] תוד"ה מדמי מבואר מדבריהם שלאחר גמר השחיטה ודאי שאי אפשר לפדות הקרבן וצ"ע למה אין כאן את הנידון של תוס' בב"ק ע"ו שיעויל פדיון כשזה מפרכס או לר"ל שלא צריך העמדה והערכה ועיין חזו"א ג' י"ד ד"ה שם שביאר שכאן שכבר חל פסול של פסח שלא בזמנו ושדינו שאם עלו לא ירדו ודאי שאין לזה פדיון

ט"ו]עיין תוס' בב"ק שהקשו בכל שחוטי חוץ למה שלא יפדה כל זמן שזה מפרכסת וממילא יחשב שחיטה ראויה וגם לרב שמעיה שבשחיטה כשירה מפרכסת כמתה אבל לשיטות שלא צריך העמדה והערכה קשה ועין רעק"א שתמה מה זה יעזור הרי כבר חל על זה איסור קדשים וכתב שמבואר מזה שיסוד דין שחוטי חוץ זה מאיסורי קדשים וכל שיפקע מזה קדושתו יפקע מזה האיסור ותירצו תוס' שמום שלאחר שחיטה זה לא מום דהינו שמום זה רק מחים אבל לא מה שהיא מתה ועיין רעק"א שם שהקשה הרי בסוגין מבואר שכל שהיה תחילת שחיטה דהינו נקובת הושט חשיב מום ואז היא הרי עדין חיה וא"כ תמיד חשיב שהמום היה בזמן שהיא חיה ועיין כתבי הגר"ח שם שכתב שלמ"ד אינה לשחיטה כיון שיכול לגמרו בפנים ולהכניסו ממילא אין חיסרון דחשיב שחיטה כשירה וזה ודאי לא מום אמנם למבואר לעיל שאחרי סימן אחד כבר חל דין שחוטי חוץ דהינו שלא יכול להכניסו בפנים א"כ צ"ע כנ"ל ואולי כה"ג אם עלו ירדו עוד צ"ע למ"ד ישנה לשחיטה שבזה תמיד חשיב שחיטה פסולה ביחס לקדשים ועיין חזו"א שכתב לישב או שכל שגמרו השחיטה זה מפקיע מהכל שם מום וכל סברת סוגין אם יפדה לפני גמר השחיטה וצ"ב הסברא וע"ש מה שכתב עוד

ט"ז] עיין יראים סימן רפ"א שהקשה לר"ל שאינה לשחיטה אלא לבסוף כל שחוטי חוץ הרי בסוף השחיטה זה כבר לא ראוי לפתח אוהל מועד ותירץ שכיון שכך זה דרך הכשרו לא חשוב שזה לא ראוי לפתח אוהל מועד וצ"ע מסוגין דמבואר בגמ' שאפילו שיש כאן שחיטה כדרכו בכל אופן חשיב מום ועיין אחיעזר ח"ב סימן ל"ה סק"ג ועיין משנת הגר"א קוטלר שהאריך בזה וע"ש שדנו שלר"ל זה לא מום כי יכול עדין להכניסו וכל הגמ' כאן בפסח שזה לא יכול להגיע לדי פסח שני

י"ז] לענין הלכה לגבי ישנה לשחיטה דעת הרמב"ן בשם הבה"ג שקי"ל אינה לשחיטה אלא לבסוף ובאו"ז סימן שס"ז גם מבואר כך אמנם הרמב"ם בפשוטו פסק שישנו לשחיטה ולכן פסל עכו"ם אמנם בפ"א מטומאת אוכלים כתב לגבי הכשר שזה ספק אמנם לחזו"א אין זה ענין לנידון סוגין ויש אחרונים שבאמת פסק רק מספק ולכן לגבי שחוטי חוץ כתב רק שזה פסול ולא שחייב כן הוא באו"ש ועיין רעק"א ל"ו.

י"ח] בהא דמבואר בגמ' בב"ק לגבי חולין בעזרה וכ בגמ' מ: שהתחיל בחוץ וגמר בפנים צ"ע הרי אי אפשר לצמצם ולראשונים שבידי אדם אפשר לצמצם א"ש אבל לראשונים שאי אפשר לצמצם א"כ תמיד יתכן שהיה משהו יותר ממה שצריך להשלים וצ"ל שכזה שיעור קטן זה לא סיבה לדון שזה נאסר קודם הגמ' וצ"ע

י"ט] עיין תוס' בב"ק ע"ב. שהקשו למה חיבים על שחוטי חוץ הרי בסוף השחיטה זה כבר לא ראוי לפתח אוהל מועד וצ"ע הרי עד כמה שלא יחול כאן דין שחוטי חוץ ממילא זה ראוי לפתח אוהל מועד והוי גלגל חוזר ולמה פשיטא להו שכה"ג זה לא סיבה לחיב

# סוגיא דשחיטה מפורעת

**גמ' ל. אמר רב יהודה אמר רב – ל: אמר רב יהודה אמר רב החליד**

**עיין היטב ביאורי הראשונים בסוגין ובשו"ע סימן כ"א ס"ד ועיין יד יהודה שם שסיכם השיטות**

**א. תוד"ה השוחט - עיין מהר"ם ורש"ש ובחת"ס בהא דפשיטא להו שבשני רוב אין חיסרון**

**ב. בדין חתך רוב ואחרי זה מיעוט מתחת לרש"י – רא"ש ועיין יש"ש סימן ז ובאו"ז סימן שע"ח פסל בכה"ג [ועיין עמק שאלה סימן קכ"ד]**

**ג. בדין שחט כל הסימן האם יש חסרון מפורעת – עיין יד יהודה שהביא מסה"ת והרוקח שזה לא חיסרון וכן בתבו"ש ס"ג ותמה הרי זה כבר נפסל וכמבואר בתוס' לגבי רוב**

**ד. האם מועיל לחבר החיתוכים לאחר שזה כבר רוב – בית הלוי ח"ב סכ"ד סק"ד ועיין אמרי משה סימן ב' סק"ד וע"ש סקי"א י"ב לגבי עשה לא מפורעת בסימן אחד האם יכול לשחוט סימן אחר במפורעת**

**ה. עיין חידושי רעק"א שהקשה שמהגמ' מוכח שמועיל שתי מקומות ועיין רמב"ן**

**ו. בהא דבושט בחתך קצת ואחרי זה חותך אין חיסרון שזה טריפה – [עיין רש"י כף בד"ה וכי שביאר למה כל שחיטה יש פסול נקו"ה] עיין היטב בראשונים בסוגין ועיין תפארת יעקב שדן לבאר שזה כוונת רש"י [ועיין ראבי"ה סימן אלף פ"ו בשם הראב"ן הובא בהגהות מימוני פ"ב אות ב'] ועיין תוד"ה מתיב ועיין אמרי משה סימן ב' סקי"ג בסופו**

**ז. האם רש"י מודה לדין השאילתות – עיין תבו"ש סק"ו וע"ש במה שביאר שחלוק הדין שחיטה מטריפה [וכן הוא בר"י מלוניל ומאירי] וביד יהודה שחלק עליו**

**סוגיא דשחיטה מפורעת**

א] מבואר בגמ' שדעת שמואל ששחיטה בשנים ושלשה מקומות זה לא טוב כיון שצריך שחיטה מפורעת ורש"י ביאר שחתך בתחילה ואחרי זה חתך למעלה או למטה ועיין תוס' שהקשו שאם מדובר שאין באחד מהם רוב א"כ ודאי שזה לא טוב דאין כאן רוב קנה שחוט [אמנם במאירי הבין שזה כונת רש"י וכן במ"מ אמנם תמהו על זה כנ"ל] ואם מדובר שבאחד מהחתיכות יש רוב א"כ מה החיסרון שיש כאן עוד חיתוך שאין בו רוב ולכן ביארו שהכונה שבאמת באחד החיתוכים היה רוב רק כיון שיש כאן עוד חיתוך אין בית השחיטה מתרווח וחסר בדין שחיטה הניכרת ועיין רא"ש שהעמיד שבתחילה חתך במקום אחד קצת ואחרי זה חתך מתחת רוב ולכן זה לא טוב כיון שבית השחיטה לא רווח ומבואר בתוס' שאם שחט בשני המקומות רוב זה צריך להועיל רק כיון שבתחילה כששחט הרוב היה כבר מיעוט ואז זה היה פסול זה לא חוזר ונכשר על ידי ששחט בשני רוב עכ"ד ומבואר שנקטו שבשחטו בשני מקומות רוב אין כאן חיסרון של שחיטה מפורעת ועיין מהר"ם שתמה למה כאן זה אחרת ועיין חת"ס דמשמע שבמציאות ודאי אחד מהם רווח רק כשיש שנים יש אחד שלא רווח ולכן בשתים יש מקום להכשיר ממ"נ רק כיון שיתכן שהשני שוחט ורק כאן זה רווח וכבר נשחט בפסול לכן זה לא עוזר ע"ש [וברש"ש חידש שרק כל זמן שהסכין נמצא זה מפריע וכונת תוס' שלאחר שהוציא הסכין אין החיסרון ואין זה משמע בתוס' שא"כ גם במיעוט והוציא הסכין אין החיסרון הנ"ל ובארוך מש"ך ביאר שכונת תוס' שאם התחיל אחר שהראשון גמר זה לא חיסרון ע"ש]

ב] והנה עיין יש"ש סוף סימן ז' שאם אחד שחט רוב ואחרי זה שחט השני מיעוט זה לא פוסל לאחר שהוכשר וע"ש שכתב שגם לשיטת רש"י ששהיה פוסל במיעוט בתרא וכן שאר פסולים אבל כאן זה לא נפסל על ידי מה ששוחט עוד שכל שכבר גמר לשחוט ושוחט במקום אחר ולא בתור המשך השחיטה הקודם זה לא גורם לחיסרון אמנם פשטות האו"ז סימן שע"ח משמע שגם שנים שוחטים אחד אחרי השני זה מהוה חיסרון וביאר העמק שאלה סימן קכ"ד שהכונה לשיטת רש"י ששהיה במיעוט בתרא קודם וס"ל שגם עכשיו מה שעושה עוד חיתוך וגורם שהשחיטה לא תהיה מפורעת זה מקלקל השחיטה ע"ש אמנם יש מקום לדון שמדובר בבהמה שצריך שני סימנים וכיון שעדין לא חל ההכשר שחיטה כה"ג גרע משהיה במיעוט בתרא שכאן השחיטה של הסימן נפסלה לפני שחל כל השחיטה בבהמה אמנם יש מקום לומר שהדין מפורעת זה בזמן מעשה השחיטה ולא שזה צריך שישאר כך כל הזמן ולפ"ז ודאי צדקו דברי היש"ש

והנה בפשוטו לפ"ז אין החיסרון מצד שלא מצרפים שחיטה של שני מקומות אלא שהחיסרון שגם במקום אחד זה חסר בצורת השחיטה וצ"ע שהגמ' שואלת משחט קנה למעלה וושט למטה ושם לכאורא כל אחד זה מפורעת ומבואר שגם החיסרון של מפורעת שחסר בהיכר השחיטה וכן לגבי שני הסימנים כל שכל סימן בנפרד חסר בהיכר השחיטה

ג] והנה מבואר בתוס' שפשיטא ליה שללא חיסרון מיוחד אם שחט בתחילה מיעוט סימן ואחרי זה רוב מתחתיו זה טוב והנה בפשוטו וודאי מדובר גם בושט ועיין תפארת יעקב שהאריך להקשות למה אין כאן חיסרון של נקובת הושט שעד כמה שלא גמר אותו וזה לא חלק ממעשה שחיטה למה זה לא חיסרון [וכן העיר בזה האמרי משה סימן ב' סקי"ג בסופו] ובפשוטו הביאור שזה לא חיסרון מצד שרואים את כל החיתוך כחלק מעשה השחיטה אמנם ע"ש שעד כמה שנימא שלא מצטרף שחיטה בשני מקומות ממילא לא שייך לראות את זה כשחיטה אחת וממילא יש כאן חיסרון של טריפה והיה מקום לכאורא לבאר שזה כוונת רש"י וכן משמע בלשון רש"י שיסוד החיסרון שזה בשני מקומות אמנם מכל הראשונים שתמהו על רש"י ולא ביארו כך חזינן שנקטו שאין בזה חיסרון וצ"ל שגם שני מקומות לא מצטרף זה סברא כדי שיהיה בזה שיעור הכשר שחיטה אבל כל שיש שיעור הכשר שחיטה גמור כה"ג וודאי כל שאר החיתוכים יכול להצטרף להכשר שחיטה אמנם לולי הראשונים היה מקום לומר שזה הכונה ברש"י ויש מקום לומר עוד שכל שיש חיתוך השחיטה שנגד מקום זה לא חשיב שחיטה שזה כבר מחוסר חיות בדרגא לשחיטה וממילא כל הצד זה לצרף החתוך הראשון אם החיתוך השני ואם לא מצרפים שני מקומות זה לא יועיל [ובראבי"ה אלף פ"ו הביא מהראב"ן דבאמת בניקב בושט ושחט כנגדו רוב זה לא טוב מצד שהוא טריפה וזה דלא כנ"ל וצ"ע בזה]

ד] והנה עיין תבואות שור סק"ה וכן הביא היד יהודה מספר התרומה סימן ח' ומהרוקח שכל החיסרון ברש"י רק אם עשה רוב אבל אם שחט הכל כה"ג אין חיסרון של שחיטה מפורעת ועיין יד יהודה שתמה הרי כשהגיע לרוב זה כבר גמר שחיטה וזה בפסול ואיך אפשר אחרי זה להכשירו ומה זה שונה מתוס' דמבואר שלאחר ששחט רוב לא עוזר שישלים המיעוט השני ובפשוטו צריך לחלק ששם הנידון שעל ידי מעשה אחר זה יכשיר השחיטה וזה לא מועיל אבל כאן זה המשך אותו מעשה שחיטה א"כ חזינן שבזה יש את גמר השחיטה אמנם אם נימא שכות תוס' שבשניהם חתוכים אחד טוב ולא יודעים מי צ"ב למה השחיטה השניה לא תועיל וצ"ל שיש כאן עוד סברא שכל שהקנה כבר שחוט לא שייך לעשות בו עוד מעשה שחיטה וכמבואר בגמ' ל"ב: שלא פוסל בזה טריפה דזה כמונח בדיקולא והנה מבואר בגמ' ל"ב: שר"ל ס"ל בקנה פגום שאם שחט שלר במקום נקב זה מועיל וצ"ע הרי זה לא שחיטה מפורעת ועיין חלקת יואב י"א שלמד מזה כרוקח שכל ששוחט הכל אין בזה חיסרון של מפורעת

ה] ועיין תוס' שהביאו בשם השאילתות לבאר שהכונה ששחט בהיקף של הקנה בשלשה מקומות וכיון שזה לא מצורף זה לא טוב ותוס' בתחילה דנו שרק באותו היקף הגמ' מכשירה אבל שלא כנגד אותו מקום זה לא טוב ומביאים שהשאילתות הוסיף שגם כה"ג זה טוב ועיין רא"ש שכתב שכך מסתבר שכיון שיש כאן הוצאת החיות על ידי שחיטה למה שיצטרכו שזה יהיה באותו מקום ועיין רעק"א שלכאורא יש ראיה מהגמ' שזה מועיל שהגמ' מוכיחה משני שוחטים אחד למעלה ואחד למטה ומבואר שגם בשני גבהים זה טוב אמנם עיין רמב"ן שיתכן לבאר שהכונה למעלה זה מצד החזה ולמעלה זה מצד העורף ולפ"ז מדובר באותו היקף

ועיין תוס' שהביאו בשם ר"ח שהכונה בשני הסימנים כל אחד לא מול השני והקשו התוס' מה זה שלשה אמנם בהעמק שאלה ביאר שר"ח נקט שבאותו סימן צריך אותו היקף ובשני סימנים הנידון שלא באותו מקום דהינו שנקט דלא כחידושו השני של השאילתות וכיון שהבין שבשתים יש חידוש נוסף לכן העמיד כה"ג

ו] והנה עיין ראש יוסף שנקט שלאחר ששחטו בשלשה מקומות אם עכשיו חיבר את כל השחיטה זה עוזר דהינו בין למ"ד שיש חיסרון של מפורעת או אם נימא דלא כשאילתות שעוזר בשלש מקומות וכתב שלפ"ז משכחת ליה שהיה בעוף והקשה על תוס' בע"ב שנקטו שלא מועיל שהיה בעוף בקנה אמנם הבית הלוי ח"ב סימן כ"ד סק"ד ה' חלק ונקט שכיון שיש מיפק חיותיה על ידי ששחט רוב הסימן אפילו שיש כאן פסול בשחיטה אבל זה לא יכול לחזור ולהיכשר על ידי שמחבר השחיטה וכמבואר בתוס' שעל ידי שישחט הרוב במקום אחר זה לא יכשיר אמנם יש מקום לחלק שכאן על ידי החיבור חשיב שעל ידי אותו שחיטה הוא מחשיבו כמפורעת ורואים הכל כמעשה אחד ארוך שתלוי איך הוא יגמר ויתכן עוד שכל שזה לא מפורעת חסר בהוצאת החיות וממילא כל שעכשיו מתקנו זה מועיל ואין זה דומה לתוס' בביאור רש"י שיש רוב במקום אחד שלא היה חסר כלל בהוצאת החיות ורק שזה מדיני שחיטה והנה במאירי הביא ראיה שמועיל בג' מקומות מהא שמבואר בגמ' שלגבי טריפה מצטרף בכמה מקומות חזנן שהבין שהחיסרון כי חסר בהוצאת החיות וכן מבואר בתבו"ש סק"ו רק שדן לחלק שחלוק גדרי טריפה מגדרי הוצאת החיות הנצרך בשחיטה אמנם הוא לא דן האם לפסוק הדין של מפורעת אלא הדין שלכו"ע זה לא יעזור וזה מצד שחסר בהוצאת החיות וצ"ע בכל זה

והנה עיין תוד"ה מתיב שהקשו לשאילתות למה הגמ' לא מעמידה שכל אחד עשה רוב והנה אם מדובר שאחד עשה מתחת לשני א"כ א"ש השני יכול להכשיר אפילו שלא מצטרף אם הראשון דעדין לא היה שחיטה רוב אבל אם מדובר כמבואר ברמב"ן שמתחיל בצד השני א"כ אפילו אם הוא עושה רוב אבל לפני שהוא הגיע לרוב כבר רוב הושט שחוט שלא כדין ומבואר שזה מועיל

והנה עיין אמרי משה סימן ב' סקי"ג שדן שאם שחט סימן אחד לא מפורעת האם יעזור לשחוט סימן אחר וכתב שכאן יתכן שזה גרע ואפילו אם נימא שלחבר החיתוכים זה יעזור כי זה השלמת אותו מעשה שחיטה אבל כאן שרוצה לעשות שחיטה במקום אחר בזה יתכן שכל שהיה כבר מעשה שחיטה של הבהמה דהינו שיש כאן שיעור של הוצאת החיות שהיה מועיל לשחיטה כבר לא שייך לשוחטה ע"ש

והנה עיין תבואות שור שהביא שיש שפסקו כשמואל אמנם בפשוטו רוב הראשונים פסקו כרב וכן עיין יד יהודה שהכריע שאין לחוש לשיטות שפסקו כשמואל אמנם עדין כתב התבואות שור לחשוש שלא מועיל לשחוט אם היקף הוא לא באותו מקום וכן במאירי ובר"י מלוניל דנו לחלוק על חידוש השאלתות דהינו שכה"ג לכו"ע זה לא מועיל והנה בפשוטו הסברא בזה מצד שחסר בנפקא חיותא ולא שיש דין בשחיטה שיהיה במקום אחד אמנם בגמ' מ"ה מבואר שזה ודאי עושה טריפה אלא שהתבו"ש דן שחזינן שנקו"ה זה מטריף אבל זה לא מיפק חיותא שמועיל לשחיטה ועיין יד יהודה שכתב שאין להחמיר בזה דבר שבכל הראשונים מבואר שזה מועיל

והנה הגמ' לעיל י"ט: מביאה נידון לגבי גרגרת אם יש נקב והוא שוחט מהצד השני ופוגע בנקב האם זה מועיל ומביאה בזה מחלוקת ועיין ריטב"א שהצד שזה לא מועיל זה מצד שיש כאן חשש דרבנן שנראה כאילו הנקבע יוצר הרוב אמנם עיין חזו"א סימן ג' סקי"ד שכתב לבאר שלמ"ד שצריך שחיטה מפורעת זה לא טוב מצד שצריך שכל השחיטה תהיה במקום אחד ולכן צריך לשחוט כנגד הנקב ומה שמתחבר לנקב זה מחסר במעשה אדם אמנם האמוראים הפוסלים שם לא ס"ל לדין שחיטה מפורעת ולפ"ז לא צריך את חיבור הנקב אמנם עיין תבואות שור סימן כ"א סקי"א שדקדק מהרמב"ם שבדין של חצי קנה פגום לא מועיל אלא אם משלים באותו מקום דהינו שכאן לכו"ע זה צרך להיות מפורעת ולפ"ז א"ש נידון הגמ'

חנוכה ע"ח

# סוגיא דחלדה

**גמ' ל: אמר רב יהודה - המשנה**

**יש כאן שני סוגיות א. יסוד הפסול של חלדה ב. פסולי שחיטה במיעוט סימנים**

**יש ללמוד הגפ"ת היטב ולאחר זה, ענין א' גדרי חלדה כולל גמ' כ: אמר זעירי – אמר רבא, ענין ב' החליד במיעוט סימנים**

**בעיקר פסול חלדה [טושו"ע סימן כ"ד ס"ז – ס"ט]**

**א. האם חלדה זה דין בשחיטה או בסכין – תבו"ש סימן כ"ד סקט"ו ובמ"ז סק"ג וביד יהודה סק"ט [ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ב שביאר שבזה נחלקו אמוראים כ:] ועיין שו"ע כ"ד ס"ט במחלוקת היראים והתרומה בהחליד חלק מהסכין ועיין יש"ש סימן מ"ב**

**ב. בהא דמבואר בסוגין שיש חיסרון במלמטה למעלה עיין מאירי וביד אברהם כ"ד ס"י ועיין יד יהודה סק"ט [ודבר זה תלוי בתוס' בסוגין כ: עיין לקמן] ועיין רבינו גרשום בסוגין בביאור פסול חלדה**

**ג. תחת מטלית – עיין רמב"ן ורא"ש וברמב"ם ועיין ט"ז כ"ד סק"ד ובנקו"ה שם ועיין יד יהודה י"ב**

**ד. תחת צמר מסובך – עיין יד יהודה סק"י האם מדובר במחובר לגוף ועיין רא"ש**

**ה. בדין חלדה במשהו – תבו"ש סקי"ד ועיין יד יהודה סקי"ג שחלק עליו**

**ו. תחת העור – בביאור החיסרון עיין רש"י ועיין בעל המאור דמבואר שבבשר ודאי שיש חיסרון ועיין רשב"א מה שהקשה מסוגיא כ: ועיין בזה לקמן**

**כ:**

**ז. בביאור כונת רש"י – עיין תוס' בסכין רחבה ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ג מה שביאר ברש"י ועיין ברש"י ד"ה מחליד ועיין יד יהודה סק"ט שהביא מספר התרומה הלכות שחיטה סימן ה' לגבי אם המפרקת נצמדה ועיין רשב"א ל: בביאור הגמ' [ועיין שטמ"ק החדש]**

**ח. בשיטת תוס' בכונת חלדה דסוגין – עיין ריטב"א ובשטמ"ק זבחים ס"ח. ועיין ח' רעק"א בתשובה מכת"ס בסופו ובמה שנחלק עליו רעק"א בד"ה מ"ש נכדי האם זה אותו חיסרון של הגמ' ל: ובעיקר דברי התוס' האם קי"ל כך עיין יד יהודה סק"ט ועיין בית הלוי ח"ג סכ"ג ועיין גמ' כ. שאפשר לשחוט מהעורף אם מחזיר הסימנים [ועיין רשב"א שם] ועיין מ"ז סק"ג בסופו [וכן הקשה הבית הלוי בסופו] ובראש יוסף י"ט: העמיד במחזיר הסימנים ועיין גמ' ט"ז: שיכול להעמיד הבהמה ולשוחטה**

**ט. עיין רשב"א ל: שהקשה סתירה בדברי רב הונא ועיין חידושי רעק"א מה שהקשה עליו ועיין יד יהודה סקי"ג ועיין עוד בחידושי רעק"א על השו"ע סוף סימן כ'**

**י. האם יש חסרון חלדה של סוגין – עיין רעק"א סימן כ' ס"ג ועיין בית הלוי הנ"ל**

**י"א. רש"י ד"ה תהני - עיין רש"ש**

**יום א' מתחילים החליד במיעוט סימנים**

**עיין בראשונים ובטושו"ע סימן כ"ד ס"י י"א [ועיין מ"ז סק"ו שהאריך ביאור השיטות**

**סוגיא דחלדה**

א] אחד מהלכות שחיטה זה חלדה ובפשוטו הכונה שהשחיטה מכוסה ומבואר בסוגין שהמשנה מדברת שהכניס הסכין בין שני הסימנים ושחט מצד המפרקת לצד הצואר ורב חידש שגם אם שחט הסימן השני קודם הראשון כדרכו כיון שזה מכוסה בסימן שמעליו חשוב חלדה והנה בעיקר פסול חלדה עיין תבו"ש סימן כ"ד סקט"ו שכתב לדון האם זה הלכה במקום השחיטה שיהיה מגולה או שזה הלכה בסכין שיהיה מגולה וכתב נפק"מ שהסכין מכוסה מלמעלה אבל מקום השחיטה מגולה והביא שהרבה ראשונים כתבו שזה כמו שחיטה מפורעת ומבואר שזה הלכה במקום השחיטה אמנם כתב שלשונות הפוסקים משמע שזה הלכה בסכין ועיין יד יהודה סקי"א שנקט שצריך שכל השחיטה תהיה מכוסה וזה שגם מקום השחיטה מכוסה וגם הסכין מכוסה ועיין לקמן בביאור סוגיא כ: והנה התבו"ש סקי"ד נקט שכל שמכוסה אפילו כל שהוא זה חיסרון והיד יהודה סקי"ג ובקצר חלק עליו שכיון שזה הלכה של כיסוי כל שזה מכוסה בכל שהוא לא חשיב כיסוי

והנה השו"ע ס"י הביא מהיראים שלא ישחוט אם סכין בצורה שחלק מהסכין מכוסה אפילו שהמקום שבו שוחט לא מכוסה וספר התרומה סימן ה' מפורש שכה"ג אין חיסרון ובפשוטו ביראים מבואר שזה הלכה בסכין דאם זה בשחיטה א"כ הרי מקום השחיטה מגולה ועיין יש"ש סימן מ"ב שדן שאם ראש הסכין התכסה מאליו זה לא חיסרון אמנם אם כיסהו בכונה זה חיסרון ומשמעות דבריו שזה סברא מעיקר הדין אמנם הפמ"ג כתב שזה קנס כי לא ראוי לעשות כך והנה מבואר בשו"ע סימן ו' שאם יש פגימה בסוף הסכין מועיל לכסות המקום הנ"ל במטלית שלא ישחטו בו ומבואר שכה"ג זה לא חלדה וצ"ל שכל שזה לא ראוי לשחוט בו זה ודאי לא כחלק מהסכין

ב] מבואר בגמ' שמצד המשנה יש מקום לבאר שזה דוקא אם זה מלמטה למעלה דהינו ששחט מצד המפרקת ולא מצד הצואר קמ"ל שגם אם שחט כדרכו זה חיסרון עיין חידושי רעק"א כ: דמבואר שנקט שלצד זה פסול חלדה זה לא מצד שזה מכוסה אלא כי זה שחיטה שלא כדרך שחיטה אמנם עיין מאירי שביאר בסוגין שודאי שהפסול מצד שהסכין מכוסה אלא שצריך גם שהשחיטה יהיה שלא כדרך שחיטה והנה יש לדון האם למסקנא יש חיסרון של מלמטה למעלה וביד אברהם סימן כ"ד ס"י נקט שיש כזה חיסרון ומבואר בדבריו שזה חיסרון מצד שזה שלא כדרך שחיטה וכתב נפק"מ לגבי פסולי מיעוט בתרא שכל ששוחט מלמטה למעלה אין זה מעשה שחיטה כלל דהינו שזה יותר גרוע מפסול חלדה וצ"ע מהיכי תיתי לומר שיש שני פסולים ועיין יד יהודה סק"ט שנקט שלמסקנא אין החיסרון של מלמטה למעלה דא"כ בדין חלדה של המשנה יש שני סיבות לפסול ועיין בלשון רבינו גרשום בסוגין שמשמע שכל חיסרון חלדה מצד שזה לא דרך שחיטה וכן הוא בלשון השטמ"ק בזבחים ס"ח. ועיין לקמן כ: ולפ"ז הכונה שיש שני צורות שזה לא דרך שחיטה או שזה מכוסה או שזה מלמטה למעלה

ג] הגמ' מסתפקת תחת העור מהו וביאר רש"י שזה לא מכלל השחיטה דהינו שלגמ' יש צד שרק מתחת לסימנים שזה מקום שהוא בר שחיטה זה יוצר פסול של חלדה ולפ"ז ה"ה בשר הבהמה זה בכלל הספק של עור ובאמת עיין רשב"א שהקשה שרב הונא מבאר בגמ' לעיל שמליקה זה חלדה מצד המפרקת דקשה מה זה שונה מעור אמנם עיין בעל המאור שכתב שהספק האם העור זה מכלל הבשר דמשמע מדבריו שבבשר ודאי שיש חלדה וכל הנידון על העור של הבהמה ועיין לקמן שהאחרונים נקטו בישוב קושית הרשב"א שלמסקנא חלדה במליקה מצד הבשר וזה גרע מעור

ד] הגמ' מסתפקת תחת מטלית מהו והנה שיטת הרמב"ם שזה אפילו אם סתם טלית מונחת על הבהמה אמנם כל הראשונים נקטו שכה"ג זה לא חיסרון וברמב"ן נקט שרק אם זה דבוק לבשרה ובלשון הרשב"א בתו"ה קשור ומהודק היטב אמנם בלשון רש"י מבואר שגם אם זה כרוך זה מספיק סיבה לאסור ועיין יד יהודה סקי"ב שהביא מהפר"ח ועוד אחרונים שנקטו שיש כאן מחלוקת מה דרגת הביטול שנצרך שזה יתבטל לגוף אמנם ודאי שצריך שכרוך בצורה שצריך לעשות פעולה לפתוח הכריכה ע"ש והנה הט"ז הקשה שהגמ' לקמן מסתפקת בהושיט ידו למעי בהמה ושחט העובר האם זה מועיל ומבואר שאין פסול של חלדה ומבואר שכל שזה לא מהודק זה לא פוסל ועיין בנקו"ה שכתב לישב או ששם זה כמו בית של הבהמה או שהגמ' מסתפקת באת"ל שאצלינו זה לא חיסרון או שכיון שזה לא יצא לאויר העולם דהיינו שלא היה שום אפשרות עדין שיהיה יותר מגולה חשיב שזה צורתו הטיבעית ולא חשיב חלדה ע"ש [וביד יהודה סקי"ב] ולכאורא מבואר מכאן או שהדין חלדה זה דין פסול ולא שזה דין חיובי דאל"כ למעשה כאן זה לא מגולה אמנם יתכן שאם הדין חלדה מצד שזה שלא כדרך א"כ כאן שמצד בריתו אין צורה אחרת חשיב כדרך ויתכן נפק"מ האם בכה"ג עשה עוד חלדה האם זה יפסול שאם הגדר שכאן זה לא חלדה א"כ חלדה אחת תפסול אבל אם יש כאן חידוש שלא פוסל חלדה א"כ גם אם יההי עוד חלדה זה לא סיבה לפסול ואינו מוכרח

ה] הגמ' מסתפקת תחת צמר מסובך מהו עיין רא"ש שכיון שצמר עומד להיגזז לכן זה גרע מעור ובמאירי ביאר שהכונה צמר מסובך שלא מחובר והנה בלשונת הראשונים משמע שכל הנידון רק בצמר מסובך אמנם התבו"ש סקי"ג כתב לדק מחלק מהראשונים שגם ללא שזה מסובך זה חיסרון אמנם היד יהודה סק"י האריך שרק במסובך זה חיסרון אבל כל שזה עומד בצורה נפרדת זה לא יותר גרוע מסתם פירס טליתו עליה ע"ש והנה הרא"ש גרס צמר לפני מטלית וביאר שצמר זה מחובר אמנם בגירסתינו כתוב מטלית קודם תמר ועיין ר"י מלוניל ונימוק"י שביארו שמטלית זה לצורך הבהמה משא"כ הצמר

**כ:**

ו] מבואר במשנה שמלק בסכין נבילה והגמ' מבארת מצד שחותך רוב בשר והגמ' דוחה שאולי גם אם חותך רוב בשר זה רק טריפה אבל כאן יש חיסרון רב הונא אומר מצד חלדה ורבא אומר מצד דרסה והגמ' מבארת שהוא ס"ל שמוליך ומביא במליקה פסול ובהכרח צריך לדרוס והגמ' שואלת למה רב הונא לא אמר מצד שדורס ומתרצת מצד דס"ל שמוליך ומביא במליקה כשר ומשמע שגם כה"ג המליקה נבילה והגמ' שואלת למה רבא לא אמר כי הוא מחליד והגמ' עונה שחלדה זה כחולדה הדרה בין הבתים וכאן זה גלוי ומבואר שיש כאן מחלוקת אמוראים האם מליקה זה מוגדר כחלדה ועיין רש"י שביאר שהחיסרון כי העצם לא מתפשטת לשני הצדים כמו בשחיטה ועיין תוס' שכתבו שלפ"ז בסכין רחבה אין חיסרון ועיין יד יהודה סק"ט דבפשוטו הכונה שהעצמות לא מתחברות לגמרי אמנם כיון שיש רק הרווח הקטן של כניסת הסכין זה נחשב שהוא מכוסה וכן ביאר הבית הלוי ח"ג סכ"ג ולכן כתבו תוס' שאם זה סכין רחבה א"כ העצמות רחוקות אחד מהשני ולא הוי חלדה אמנם עיין ספר התרומה סימן ה' שנקט שגם אם הסכין יכנס לעומק ויכוסה על ידי העצמות אין זה חלדה כיון שזה לא מחובר [ועיין שטמ"ק בסוגין] והנה עיין בית הלוי וכן ברעק"א שהקשו שהגמ' שואלת למה רבא לא אמר חלדה ואם יש מקרה שאין פסול חלדה א"כ לא מובן קושית הגמ' שרצה לכלול מעוד מקרה ועיין בית הלוי שדן לבאר שהכונה שהעצמות מופרדות והסכין נראה אמנם מקום השחיטה מכוסה לגמרי וזה עצמו הנידון האם הדין חלדה זה על הסכין או"כ כאן זה כשר או שזה על מקום השחיטה וא"כ זה מכוסה וצ"ב לשון הגמ' הא מיגליא והרי עיקר הסברא שדנים על הסכין ולא על מקום שחיטה עוד צ"ע שלשון רש"י בד"ה מחליד שהנידון על הסכין ועיין רשב"א ל: דמשמע שהסכין בולט מלמעלה ובכל אופן חשיב חלדה כיון שמקום השחיטה מכוסה וכבית הלוי הנ"ל ע"ש ועיין איסר והיתר לרש"י סימן ק"ח ובספר האורה ח"ב סימן פ"ח [הובא בקש"ק] שכתבו בשם רש"י שהכונה שהשחיטה צריכה להיות מגולה מכל הצדדים וכאן אפילו שזה מגולה מלמעלה אבל מהצדדים זה מכוסה ומשמע שיסוד הנידון בסוגין שודאי שצריך שמקום השחיטה יהיה מכוסה רק שכאן זה מגולה מלמעלה ומכוסה מהצדדים

ז] עיין תוס' בזבחים ס"ח. שהביאו מרש"י שהחיסרון שמקום השחיטה מכוסה בבשר והקשו תוס' הרי בסוגין הגמ' דנה שגם אם חותכים הבשר יש החיסרון ועיין יש"ש סימן מ"ב [הובא בביאור הגר"א] ובבית הלוי שכתבו שלאחר שקי"ל שמוליך ומביא כשר במליקה וכן שלא חותכים את הרוב בשר א"כ אפשר לבאר שהסיבה שיש כאן חלדה מצד הרוב בשר ולא צריך להגיע לחידוש שהגמ' חידשה בסוגין וע"ש שבאמת להלכה קי"ל כרבא שאין חיסרון מצד חלדה כל שאין כאן חלדה מחמת הבשר ויתכן שזה גם סיבה שהביאור של תוס' הוא לא להלכה דהינו שכל מה שרבא חלק זה בתחילה שהנדיון מצד מפרכסת אבל למסקנא הוא מודה

ח] ובתוס' בסוגין וכן שם ביארו שהחיסרון של חלדה מצד ששחט מלמטה למעלה כמבואר בסוגין שדנה שזה יהיה מכל חיסרון של חלדה ועיין רעק"א שכתב שהיה מקום לומר שרק אם הבהמה עומדת כדרך שחיטה ותוחב הסכין ושוחט בדרך עליה חשיב מלמטה למעלה אבל כאן שאוחז העוף הפוך זה דרך ירידה ואין לדון מצד שינוי תורת השחיטה ובשטמ"ק זבחים על הגליון מבואר שיש כאן חיסרון חדש שלא שוחט כדרך שחיטה אמנם בשטמ"ק בסוגין ביאר שהחיסרון שמסתכלים ביחס לצורת שחיטה רגילה שאז חשיב כאילו שוחט בצורה הפוכה ושזה מכוסה מהסימנים והנה מבואר בגמ' כ. שאפשר להחזיר הסימנים מהבשר שעליהם ולמלוק ללא לשבור המפרקת ומבואר בגמ' שזה מועיל בתור שחיטה ועיין בית הלוי שהקשה למה אין כאן חיסרון שזה מלמעלה למטה ועיין יד יהודה שהאריך שיתכן שלמסקנא אין מקור לכזה חיסרון שאפשר לבאר שהחלדה זה בבשר וכמבואר ברש"י הנ"ל ועיין רעק"א סוף סימן כ' והנה מבואר בגמ' לעיל כ. שעל ידי הוצאת סימנים החוצה אפשר לשחוט ועיין בית הלוי שהקשה לתוס' למה אין כאן חסרון שזה לא דרך שחיטה וכן הקשה המ"ז סק"ג בסופו וצ"ל או שאם מוציאם מאחורי המפרקת כבר אין החיסרון וכן משמעות רעק"א סוף סימן כ' או שמדבר שמסובב הסימנים ושחוט מהצד שרגילים לשחוט או שבאמת בני ר' חייא ס"ל כרבא וצ"ע בכל זה

ט] עיין רשב"א שהקשה דרב הונא ס"ל שעור זה ספק חלדה והרי כאן מבואר שמפרקת זה עושה חלדה ותירץ שכונת רב הונא שאם אין צורה אחרת איך לבאר דין המשנה נמא שזה חלדה ועיין רעק"א שהקשה שלפ"ז שלמסקנא שבמליקה לא חותכים רוב בשר קודם וגם מוליך ומביא במליקה כשר א"כ בהכרח שסיבת הפסול מצד חלדה וא"כ נפשט שבעור זה חלדה ועיין ראש יוסף שכתב שלמסקנא שלא חותך הבשר זה סיבה יותר לחלדה מאשר עור כמבואר בלשון הבעל המאור בסוגין אמנם ברש"י מבואר שהנידון בדבר שהוא לא חלק מהשחיטה וא"כ גם הבשר זה כך ועיין יד יהודה סקי"ג בד"ה אך שכתב שאת הבשר כיון שצריך לחותכו ממילא זה חלק מהמליקה ולכן זה סיבה שיחשב חלדה והנה הקשה רעק"א עוד שהגמ' דנה למה מי שאומר דרסה לא אומר חלדה והנה אם נימא שבאמת לצד הגמ' שעור טוב גם כאן זה טוב א"כ אין מקום לקושית הגמ' כי עדיף לומר דרסה כיון שזה כולל יותר אופנים

ר"ח טבת

**החליד בין סימן לסימן**

**טושו"ע סימן כ"ג סעיף ד' ה' סימן כ"ד ס"י י"א [ש"ך סימן ב' סקכ"ז]**

**בדין פסולי שחיטה במיעוט בתרא**

**בעיקר הנידון עיין רמב"ן רשב"א ורא"ש בסוגין ועיין ספר המכריע סימן ה' ובשו"ת הרשב"א סימן שס"ז ועיין יד יהודה סימן כ"ג סקי"ב שהאריך בפרטי שיטת רש"י**

**א. האם סברת רש"י זה מדאוריתא – רשב"א תוה"ב כ"ג.: ועיין תבואות שור סימן כ"ג סק"ט ובבית הלוי ח"ב סי"א**

**ב. בטעם הפסול לרש"י – תבו"ש כ"ג סק"ט וכן הוא באמרי משה סימן ג' סק"ב ועיין בית הלוי ח"ב סי"א סק"ה אמנם עיין משיב דבר ח"ב סי"ד וכן הוא בחמדת שלמה סימן ז' סק"ו ואילך [וע"ש שדן לגבי אבר שפרש קודם גמר כל השחיטה] שכל שעשה הכל אין רוב ככולו**

**ג. האם לגבי ספק חשיב חזקת איסור – ש"ש ש"א פכ"ב ועיין בית הלוי שם ובמ"ז כ"ג סק"ד נקט שיש חזקת איסור**

**ג,ב. האם בהמשיך לאחר רוב ולא גמר האם גם בזה פסול פסולי שחיטה – חמדת שלמה סימן ז' בסופו**

**ד. בטעם החולקים על רש"י – שו"ת הרשב"א סימן שס"ז [מצד כמנח בדיקולא] ועיין ספר המכריע סימן ה' [שביאר כיון שכבר חל היתר] ובדמיון רש"י להגרמה באמצע משמע שהנידון שזה רק פסול החלק שנעשה שלא כדין**

**ה. לגבי איזה פסולים יש במיעוט בתרא – ועיין יד יהודה סימן כ"ג סקי"ב שהאריך בזה ועיין או"ז סימן שע"ח מחלוקת לגבי דרסה ועיין ראבי"ה שהביא נידון בדסה לאחר שהיה**

**ו. האם סברת רש"י זה גם בשני בני אדם – עיין ש"ך סימן ב' סקכ"ז וביד יהודה שם סקט"ו ועיין תבואות שור סימן כ"ג סקי"א**

**ז. בדין עכו"ם במיעוט בתרא – סמ"ג עשין ס"ג הקשה מתוספתא ועיין ש"ך סימן ב' סקכ"ז ועיין פמ"ג שם לגבי מומר ועיין ב"ח**

**ח. בדין שהיה בין סימן לסימן בעוף – עיין בית הלוי ח"ב סי"א סק"ט וביד יהודה סימן כ"ג סוף סקי"ב ד"ה עוד ועיין חזו"א ג' י"ז מה שדחה הראיה מהגמ' בזבחים [ועיין נאות יעקב סי"ז שהאריך לישב קושיא זו] ובנודע ביהודה תנינא סימן ב' [ועיין ראבי"ה סימן אלף פ"ו שנקט שפוסל]**

**ט. בדין פסולי שחיטה במיעוט בתרא דסימן ראשון – ריב"ש סימן קפ"ז ועיין יד יהודה כ"ד סק"ח [ועיין שפ"ד כ"ו סק"א] דבר זה שייך להמשך הסוגיא**

**י. בדין נקיבת קוץ לאחר שחיטת רוב סימן - ש"ך סימן כ"ו סק"א וע"ש בשפ"ד ויד יהודה**

**י"א. פסולי שחיטה במיעט קמא דקנה – בית הלוי ח"ג כ"ו סק"א ועיין תבו"ש כ"ג סק"ט ועיין ש"ך סימן כ"ד סקי"ג ובשו"ת הרימ"ג סימן מ"א הובא בגליון רעק"א שם ועיין שו"ת הרשב"א סימן שס"ז**

**בדין פסולי שחיטה במיעוט בתרא**

א] הגמ' מסתפקת החליד במיעוט סימנים מהו וכתב רש"י שהכוונה שלאחר ששחט את רוב הסימן בכל אופן הגמ' דנה שיפסול חלדה וכן בגמ' לקמן ל"ב. הגמ' מסתפקת האם שהיה במיעוט סימנים פוסל וביאר רש"י שלאחר ששחט את רוב הסימן שהה וגמר לשחוט והנה בסברא שזה יפסול ברשב"א בתוה"ב כ"ג.: מבואר שזה מדרבנן וכן נקט היש"ש בסימן ט' אמנם עיין תבואות שור סימן כ"ג סק"ט דדיק מהראשונים שזה מדאוריתא ועיין רבינו ירוחם קי"ט: ובכל בו סימן ק"ז שלשונם שכל שחשב לגמור השחיטה חשיב שהשחיטה ממשיכה והנה מבואר ברש"י שצריך להחמיר בספק והניחא אם זה דאריתא אבל אם זה דרבנן למה שיצטרכו להחמיר ועין בית הלוי ח"ב סי"א שכתב שס"ל כראשונים שכל תיקו אפילו בדרבנן זה לחומרא והנה הראב"ד בהשגות על הרמב"ם נקט שזה מדרבנן ובאמת לכן נקט שזה לקולא ומבואר בדבריו שטעם הגזירה מצד שאנשים יטעו שזה נראה להם שזה קודם החצי וכתב שלפ"ז בקנה זה לא שיך ומבואר בגמ' כ"ט. וכן ביאר שבהגרמה זה לא שייך כי רואים שזה לא מקום שחיטה אמנם ברש"י מבואר שזה גם לגבי קנה וביאר הבית הלוי שצ"ל שזה גזירה אטו שהיה במקום שזה פוסל דהינו שלאנשים זה נראה כחלק מהשחיטה וצריך לפסול שהיה ולכן זה שייך גם בקנה ע"ש

ב] והנה אם נימא שזה מדאוריתא צ"ע לאחר שזה הוכשר איך זה יפסל ועיין תבואות שור כ"ג ט' שדימה לדוגמאות בש"ס שחזינן שאין כזה חיסרון וביאר האמרי משה סימן ג' סק"ב שפסולי שחיטה אין הכונה שחלק זה של השחיטה הוא לא טוב אלא שזה מחיל שם פסול על כל השחיטה וממילא כיון שעכשיו חל על השחיטה שם שחיטה פסלה ממילא זה מבטל את היתר השחיטה והנה צ"ב עוד לאחר ששחט רוב וחל השחיטה מה פתאום ההמשך נחשב כחלק מהשחיטה ועיין בית הלוי שביאר שיסוד הדין הוא לשחוט את הכל ורק מדין רובו ככולו מספיק לשחוט רוב ולכן כל שגומר זה מכלל השחיטה ובפרט אם נימא שזה מדאוריתא לגמור א"כ ודאי שזה מכלל השחיטה אמנם עיין שו"ת משיב דבר ח"ב סי"ד וכן הוא בחמדת שלמה סוף סימן ז' שכתבו שכיון שהדין רוב זה מדן ככולו מילא כל שגומר הכל באמת לא חל הדין רובו ככולו וההיתר רק חל בסוף ובאמת עדין לא חל ההיתר ולכן זה פוסל והנה ע"ש שנקטו שלפ"ז אם חתכו אבר מהבהמה קודם המיעוט בתרא יהיה על זה איסור אבר מן החי דהרי עדיין לא חל ההיתר שחיטה כל שהוא מתכונן לגמור השחיטה אמנם החמדת שלמה הוכיח מהגמ' ח: דמבואר שבכל שחיטה לא חל איסור אבר מן החי ממה שיצא מהבהמה קודם גמר השחיטה והנה לביאור התבו"ש שבאמת חל כבר ההיתר ובכל אופן כל שהשחיטה נפסלה חל הפסול למפרע א"ש שאין בזה איסור אבר מן החי אמנם לביאור המשיב דבר צ"ב ואולי לגבי מה שיצא חל ההיתר ודבר זה מוזר שהשחיטה תתחלק לשתים וצ"ע

ג] והנה עיין ש"ש ש"א פכ"ב שדן לגבי החזקת איסור של הבהמה במיעוט בתרא ונקט שאין לה חזקת איסור ולכאורא אם נימא שכבר חל ההיתר ורק שהשהיה אחרת מחיל פסול א"ש אבל אם נימא כנ"ל שכל שגומר אז באמת לא חל ההיתר עד הסוף לכאורא עדין יש לו חזקת איסור אם לא דנחדש שכיון שאם לא יגמור חל ההיתר כבר אין חזקת איסור וביד יהודה נקט שאין חזקת היתר ואין חזקת איסור ובפמ"ג מש"ז כ"ג סק"ד ובנודע ביהודה תנינא נקט שיש חזקת איסור ועיין בית הלוי ח"ב סימן י"א

ד] הראשונים חלקו על רש"י ונקטו להכשיר בכל פסול שחל במיעוט בתרא ובטעם הדבר עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן שס"ז שביאר שכיון שהקנה כבר כמנח בדיקולא אין שם שחיטה למה שממשיך ולכאורא זה לשיטות שאין דין לכתחילה לגמור הסימן אמנם בספר המכריע סימן ה' ביאר שלאחר שכבר חל ההיתר שחיטה זה לא סיבה שיחזור ויאסר והנה לכאורא נפק"מ לאחר סימן אחד ועוד לא שחט הסימן השני שלטעם הרי"ד יחול פול ולטעם הרשב"א לא יחול פסול וכן נפק"מ בעוף לאחר סימן ראשון שלטעם הרשב"א יחול פסול וכן נקט נודע ביהודה תנינא סימן ב' ועיין לקמן ולטעם הרי"ד לא יחול פסול והנה מבואר בגמ' שיש מ"ד ששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש זה עוזר וצ"ל שכיון שזה שלא במקום שחיטה לא נפיק חיותיה גם לרשב"א

והנה יש לדון האם שהיה בסימן קמא יפסול לפני ששחט השני או חלדה ובריב"ש סימן קפ"ז דן לבאר שזה כונת הגמ' החליד במיעוט סימנים וע"ש שביאר הצדדים שכיון שלא צריך לשחוט זה לא פוסל או כיון שהוא באמצע השחיטה זה פוסל ובפשוטו לרשב"א הנ"ל שזה כמונח בדיקולא לא פוסל ולרי"ד יש לדון שזה יפסול ועיין יד יהודה כ"ד סק"ח שמדברי שאר הפוסקים משמע שזה לא פוסל ובפ"ד כ"ו סק"א דן שלריב"ש שפוסל זה גם אם לאחר שגמר כל הסימן וחזר ושחט למטה יפסול פסולי שחיטה אמנם בפשוטו כה"ג ודאי שזה כמונח בדיקולא גמור ועוד שאין שם שחיטה כה"ג

והנה בפשוטו לרש"י הצד שאין פסול במיעוט בתרא הוא מצד הסברות הנ"ל אמנם ברש"י הרי מבואר שסברת הגמ' לפסול זה גם בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש דלצד שבסוגין זהטוב גם שם זה טוב והנה שם אין החיסרון במיעוט בתרא ומבואר מדבריו שיסוד הנידון האם חלק השחיטה הפסול רק פוסל את עצמו או שזה פוסל את כל השחיטה ולכן גם בהגרים בשליש אמצעי אם זה רק פוסל אותו עצמו השאר כשר ויש לבאר שזה הטעם שבאמת לא פוסל מיעוט בתרא אמנם האמרי משה סימן ב' האריך להוכיח שפסולי שחיטה חל בכל השחיטה ע"ש והנה רש"י י"ט. בד"ה רובו ביאר שהצד שהגרמה במיעוט בתרא לא פוסל מצד שמכאן ואילך זה כמחתך בשר בעלמא ומשמע שיש סברא מצד שזה כבר שחוט וכמתה דמי אמנם יתכן שזה לסברת הסוגיא שם דמבואר שלא היה צד לפסול במיעוט בתרא וצ"ע

ה] רש"י נקט שלצד הגמ' שפוסל חלדה ושהיה במיעוט בתרא ה"ה הגרמה פוסל וכתב שהגמ' כאן זה לצד שקי"ל כרבנן שהגרמה פוסל גם בשליש האחרון והראשונים הקשו דבגמ' לעיל י"ט. מפורש שכל הצד לפסול מצד שאין רובו ככולו ולא שבאמת גם אם לא יעשה זה מועיל רק שאם עושה זה פוסל [ועיין שטמ"ק י"ט.] ולכן כתב הרא"ש שהגרמה שזה אל מקום שחיטה באמת וודאי לא פוסל במיעוט בתרא ויש שדנו דבשטמ"ק י"ט: ביאר דהנה נלקו תנאים מהו המקם של הגרמה ולפ"ז ביארו שאם הגרמה זה רק למעלה מטבעת הגדולה אין בגדר שחיטה כלל אבל לריבר"י שגם בטבעת הגדולה חשיבה גרמה כה"ג חשיב מפסולי שחיטה ולפ"ז יש לדחוק שרש"י כאן מדבר לריבר"י והגמ' שם לרבנן ובמשנת הגר"א קוטלר סימן ג' ביאר שבאמת הסוגיא שם זה לצד ששההי לא פוסל במיעוט בתרא ובאמת לסוגין שיש צד שזה יפסול זה דלא כגמ' שם

ו] עיין שו"ת הרשב"א סימן שס"ז נסתפק האם גם בדרסא יש את הדין של מיעוט בתרא וע"ש שכתב שזה גם בכלל הספק של הגמ' וכן הוא ברא"ש בסוגין ובאו"ז סימן שע"ח הביא בזה מחלוקת ראשונים ועין יד יהודה כ"ג סקי"ב שכתב שהיה מקום לבאר שרק חלדה ושהיה שזה מהלכות שחיטה בזה הוא פוסל משא"כ דרסה שזה לא נחשב שחיטה כלל בזה לא חל פסול והנה לגבי עיקור תוס' והרא"ש נקטו שאין זה בכלל שחיטה כלל והיד יהודה הביא מספר הפרדס שעיקור פוסל וכן באו"ז הובא כזו שיטה וברש"י מבואר שגם לא לחתוך אם קרדום לאחר שהיה אמנם לגבי שחיטה אם סכין פגום שזה קורע ולא שוחט הש"ך כ"ג סקי"ג נקט שזה פוסל והכו"פ סקי"א נקט שזה לא פוסל ע"ש ועיין ראבי"ה אלף פ"ו שהביא מחלוקת בשהה ואחרי זה עקר או דרס האם זה פוסל או שזה לא שחיטה כלל וכן בסמ"ק סימן קצ"ז דן שלא לחתוך אם קרדום לאחר שהיה ומשמע שללא שהיה אין חיסרון וצ"ע ועיין ש"ך כ"ו סק"א שאם נקב בקוץ הושט לאחר שחיטה זה לא פוסל גם לרש"י או מצד שהמקום השחוט אין בו פסול או שזה לא דרך שחיטה ועין יד יהודה שם ששני הסברות אמת

והנה בלשון רש"י מפורש שכל הפסול כי עושה את זה בתור המשך השחיטה ועיין שבות יעקב ח"ב סימן נ"ד הובא ביד יהודה שנקט שכל שהניח ידו והמשיך אין זה המשך השחיטה אמנם עיין יד יהודה שהוכיח מהראשונים לא כך

ז] הסמ"ג עשין ס"ג הוכיח דלא כרש"י מהא דמבואר בתוספתא שעכו"ם יכול לשחוט מיעוט בתרא ועיין ש"ך סימן ב' סקכ"ז שהביא מהדרישא שתירץ שרק באדם אחד יש פסול שזה נחשב המשך השחיטה אבל כל שזה בן אדם אחר אין בזה דין של פסולי מיעוט בתרא אמנם הש"ך והב"ח שם חלקו על זה והב"ח שם כתב שעכו"ם לא חשיב שחיטה וממילא זה לא סיבה לפסול ולפ"ז גם אם יהיה שהיה וישחוט עכו"ם זה לא יפסול כדביאר שם היד יהודה סקט"ו ובש"ך דן שבפסול עכו"ם מבואר בגמ' שזה רק בדבר שעושה טריפה ולאחר רוב זה לא עושה טריפה ממילא זה לא פוסל ומשמע שם שאם ישהה וישחוט עכו"ם זה יפסול ועיין פמ"ג שמומר שישחוט זה כן פוסל במיעוט בתרא וצ"ל שלדרך הב"ח כה"ג הרי יש לזה שם מעשה שחיטה רק אם פסול ולכן זה פוסל וצ"ע והנה בעיקר סברת הב"ח שעכו"ם לא חשיב שחיטה כלל בפשוטו זה תלוי במחלוקת ראשונים בשחט עכו"ם וישראל יחד האם זה שחיטה כשירה או פסולה עיין סוף סימן ב' וצ"ע ועיין אשר לשלמה ח"ג שהאריך בזה

ח] בתוספתא זבחים פ"א ה"ד מבואר שמחשבה לא פוסלת במיעוט בתרא וצ"ע לרש"י למה שזה לא יפסול ועיין אחיעזר ח"ג סימן נ"א סק"ג שנקט מסברא שלרש"י זה יפסול אמנם בח"ב סימן כ"ו סקי"ב נקט שזה לא פוסל דהינו שכיון שחלק זה לא נצרך לשחיטה זה לא נחשב עבודה לחשוב מחשבה הפסלת אמנם לחמדת שלמה שכל שגומר אין דין רובו ככולו אין סיבה שלא יפסול ואולי חלוק הדין עבודה בקדשים מהדין מתיר של הבהמה ולא מסתבר

ט] עיין יד יהודה כ"ג י"ב בסופו שדן לענין סימן שני בעוף האם יש בזה פסולי שחיטה לרש"י וכתב להוכיח מהראשונים שזה פוסל וכן הוא בראבי"ה אלף פ"ו וע"ש הסברא שאפילו שאין דין לכתחילה לשחוט אבל כיון שכל ששוחט זה מכלל השחיטה ממילא זה פוסל אמנם היד יהודה סקי"ב והבית הלוי ח"א סי" סק"ט דנו שרק לגמור את הסימן יש דין לכתחילה מדאוריתא לגמור וחשיב מעשה שחיטה אבל סימן השני לאחר הסימן הראשון לא חשיב מעשה שחיטה וממילא זה לא פוסל וכן הוא בצל"ח בסוגין ועיין נודע ביהודה תנינא שדן איפכא שכאן שזה לא כמנח בדיקולא גם הראשונים האחרים מודים אמנם סתימת הראשונים שאם חולקים על רש"י לא פוסל כל שגמר השחיטה

והנה מבואר בגמ' זבחים ס"ה: שדנה האם שהיה פוסל בעולת העוף בין סימן לסימן ובפשוטו מוכח שבחולין זה לא פוסל ועיין יד יהודה שדחה שמליקה הרי זה דרסא וממילא לא שיך שם לדון מצד פסולי שחיטה ורק שהיה זה פוסל מצד שזה מחלק השחיטה וממילא זה טריפה אבל מצד החלות פסול זה לא סיבה אמנם לחמדת שלמה יש לדון שיהיה כאן פסול שהיה מעיקר הדין וצ"ע ובחזו"א ג' סקי"ז כתב שכאן שזה לאחר רוב בשר שזה מתה גמורה ודאי לא שייך פסולי שחיטה בסימן השני

י] הנה לגבי שהיה מפורש בגמ' כ"ט. שלא פוסל במיעוט קמא דקנה ועיין רש"י ל"ב. שכתב בטעם שלאו מידי עביד ולכאורא הכונה שכיון שאין בזה שום יציאת החיות ממילא זה לא סיבה לפסול ובפשוטו לפ"ז גם חלדה ושאר פסולי שחיטה לא יפסול שם וכן נקט התבואות שור כ"ג סק"ט וביד יהודה סקי"ב אמנם עיין ב"י סימן כ"ד ס"ו שהביא משחיטות אשכנזיות שדרסה וחלדה פוסל במיעוט קמא דקנה ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ו סק"א שדיק כן מרש"י וכן הוא בספר המכריע סימן ה' וצ"ל הסברא שבשהיה כל שהפסיק חשיב שלא התחיל השחיטה משא"כ בשאר פסולים אלא שצ"ב שגם לאחר שחיטה נימא שכל ששהה הפסיק השחיטה וצ"ל שלפני, מה שאחרי זה שוחט זה מעשה נפרד אבל לאחר שחיטה לא שיך מעשה נפרד ובהכרח שזה מצטרף לתחילת המעשה

**ו' טבת ע"ח**

**שיטות הראשונים בהחליד בין סימן לסימן**

**א. שיטת רש"י - עיין במראה מקומות הקודמים**

**ב. שיטת רבינו אושעיא – עיין בעל המאור ומלחמות האם זה גם אם תחת העור פוסל ועיין בבד"ה כ"ג.**

**ג. שיטת רבינו תם ששחט מתחת למיעוט – עיין ס' הישר סימן תמ"ג שזה רק אם תחת העור זה טוב ובתוס' מבואר לא כך ועיין בספר הישר הטעם שזה לא נהיה טריפה ועיין ספר המכריע שחלק עליו הובא ברעק"א בחידושים ובגליון השו"ע [כדאי לראות את הספר הישר איך שהעמיד את הדברים]**

**ד. ביאור השני של ר"ת ששחט המיעוט הראשון מלמטה למעלה – עיין רעק"א בביאור כונתו אמנם עין היטב ברא"ש וביד יהודה סקט"ו בד"ה וגבי ובד"ה ומה וכן ביאר במ"ז סק"ו בשם הפר"ח וע"ש ביד יהודה מה שביאר מה זה שונה משהיה**

**ה. שיטת הרמב"ם – עיין בדבריו ה"י ובסתירת דבריו בהי"ג ועיין כס"מ שם בד"ה ואם בישוב הסתירה [ובביאור דבריו עיין יד יהודה סקי"ז ובמה שנחלק שם על הפמ"ג] ועיין ריב"ש סימן קפ"ז מה שישב וע"ש ביאור אחר ברמב"ם ולפ"ז ישב הסתירה ועיין ש"ך סקי"ח ועיין ספר הליקוטים בה"י בשם הרד"ע**

**ו. האם לרמב"ם הספק גם בדרסה – עיין שפ"ד י"ח שנחלקו בזה הכס"מ והר"י שושן ועיין יד יהודה סקט"ו בד"ה וכן ראיתי [ובסקי"ז] ועיין אמרי משה סימן ג' סק"ח**

# שהה במיעוט סימנים

**ז. שיטת ר"ת – עיין תוס' ל: וברא"ש סימן ו' ועיין היטב רעק"א סוף סימן כ"ז [ובתוס"ר ל"ב: כתב כרעק"א] ובעיקר ספיקו עיין ח' הר"ן כ. לגבי שהיה במליקה ובית הלוי ח"ב סכ"ד סק"ח מה שהביא מרבינו ירוחם [וע"ש סק"ו שדן למה לא הוכיחו מר"ע ל"ב.] ועיין ספר הישר סימן תמ"ג שכתב לבאר למה לא נהיה טריפה בשהיה ומבואר שנקט שהחלק הראשון לא מצטרף לשחיטה ועיין בית הלוי סימן כ"ד סק"י שהביא מהיש"ש שחצי ודאי פוסל וכן הוא במהר"ם על תוס' וע"ש מה שביאר ובדרישה כ"ג' ט' מבואר שזה בכלל הספק ובאו"ז סימן שע"ח מבואר שנק"ה טרפה אבל שהה זה נבילה ועיין אמרי משה ס"ג סק"ה שביאר דבר זה וע"ש סקל"א מה שהביא מהאשכול**

**ח. עיין עוד ביאור בספר המכריע סימן ה' ובמאירי וכן הוא ביש"ש סימן ט"ו בדעת הרמב"ם ועיין רעק"א סימן כ"ד סק"ב שהביא מהר"י מגאש שהספק על שהיה במיעוט קמא דקנה**

**ט. שיטת רבינו אושעיא – עיין יד יהודה סק"י ועיין ש"ך סימן י"ח סקי"א האם יש להחמיר כה"ג בעוף וע"ש במחצית השקל ובגר"ז סימן כ"ג סקי"ד ועיין יד יהודה סק"א האם ספק הגמ' גם בזמן שחיטת מיעוט בתרא**

**י. שיטת הרמב"ם – עיין לח"מ ה"י שביאר למה לא ביאר כמו בחלדה**

**י"א. בהא שכתבו התוס' שאם שהיה לא פוסל במיעט קמא לא משכח"ל שהיה בעוף – אמרי משה סימן ב' סק"א**

# דברים כללים בסוגין

**י"ב. בדין פסול חלדה במיעוט קמא דקנה – שו"ת הרשב"א סימן שס"ז ובריב"ש סימן קפ"ז ועיין ש"ך סימן כ"ד סקי"ג וספר הליקוטים פ"ג מהרד"ע ועיין אבן האזל פ"ג הי"ג בד"ה אכן מה שהביא מהבה"ג וע"ש בד"ה והנה מה שביאר בחילוק בין שהיה במיעוט קמא מבתרא לנ"ל וכן הוא ביש"ש סימן ט"ו ועיין חוו"ד סימן ב' סק"ב מה שהוכיח משיטת רש"י ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ו סק"א ועיין פר"ח כ"ד סוף סקי"ט מה שהוכיח משחיטת עכו"ם**

**י"ג. בדין הגרמה במיעוט קמא דקנה לרש"י – יד יהודה כ"ד י"ט נקט שפוסל ובראש יוסף בסוגין דיק מרש"י שלא פוסל**

**י"ד. בהא דעכו"ם לא פוסל במיעוט קמא דקנה אם חלדה פסול - אבן האזל בד"ה ונראה ובדין מיעוט בושט לצד הגמ' שחלדה לא פוסל ע"ש**

**ט"ו. בדין שחט מיעוט קמא בחלדה ואחרי זה שהה האם זה פסול – יבין דעת סימן כ"ד סק"ה**

**בביאור ספק הגמ' החליד במיעוט סימנים**

א]הגמ' מסתפקת החליד במיעוט סימנים האם זה פוסל או לא ומצאנו כמה ביאורים בראשונים עיין פמ"ג סימן כ"ד מ"ו ובראש יוסף בסוגין וביד יהודה סקי"ב שהאריכו בהבאת השיטות ונבארם בס"ד

א. שיטת רש"י שהכונה שבמיעוט בתרא דהשחיטה עשה חלדה ובפשוטו היה מקום לומר שצד הספק האם לאחר שחל היתר שייך שיחול פסול אמנם מהא דרש"י מדמה הנידון לשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש מבואר שהסברא להכשיר שזה רק פוסל את חלק שעשה ולא את כל השחיטה ועיין לעיל שהארכנו בביאור דעתו בדין שהיה במיעוט בתרא [ועיין לקמן מה דעת רש"י במיעט קמא דקנה וושט]

ב. עיין ראשונים שהביאו מרבינו שמעיה ונקטו כך לעיקר כמבואר ברא"ש רשב"א רמב"ן ור"ן שהכונה שלאחר ששחט רוב הסימן הראשון ונשאר מיעוט החליד את שחיטת הסימן השני מתחת לסימן הראשון ובביאור הספק הרמב"ן וסיעתו נקטו שהספק רק לצד בגמ' שעור לא חשיב חלדה אולי כאן שזה הרי חלק מהקנה וכל ששוחטו חשיב שחיטה זה סיבה לחלדה או שכיון שזה לא מעכב בשחיטה זה לא סיבה לחלדה [וברי"ד בספר המכריע דימה לגמ' לעיל י"ט: שסוף הסימן זה דבר שישנו בשחיטה ואינו מעכב בשחיטה] ולפ"ז לצד הגמ' שחלדה בעור פוסל כאן זה ודאי חיסרון ובזה א"ש הרי"ף שלא העתיק את ספק הגמ' שכיון שנקט להחמיר בתחת לעור ממילא כה"ג זה וודאי חיסרון אמנם עיין בעל המאור וברא"ש ובבד"ה כ"ג. שכתבו שיש צד לומר שכיון שכששחט רוב זה כאילו כולו שחוט כה"ג זה יותר סיבה שזה לא יעכב והיש"ש סימן ט' הקשה מה יעזור שזה כאילו שחוט הרי זה ביחס לחלות שם שחיטה אבל במציאות יש כאן משהו ומה זה שונה מעור וכבר הקשה כן במלחמות וצ"ע

ג. עיין תוס' וראשונים שהביאו מר"ת שהכונה שתחב הסכין מתחת למיעוט קמא של הסימן ושחט הסימן והשאלה האם זה נחשב חלדה מתחת למיעוט הסימן והנה בר"ת בספר הישר סימן תמ"ג מבואר שזה לצד שתחת העור זה בסדר אבל הראשונים הביאו משמו שגם אם מתחת לעור זה לא בסדר אבל כיון שהתורה הסתפקה בשחיטת רוב הסימן חשיב כאילו חלק זה שחוט וצ"ב הסברא והנה לפ"ז יש כאן ספק האם חשיב חלדה כה"ג והנה צ"ב למה כה"ג זה לא עושה שזה יהיה נקובת הושט כשתחב הסכין באמצע הסימן ועיין רעק"א בסוגין ובגליון השו"ע סימן כ"ד וכן בפמ"ג במ"ז כ"ד סק"ו שכתבו שצ"ל שמדובר בקנה ועיין ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג שכתב שכיון שזה דרך שחיטה אין בזה חיסרון וכמו שחתיכת העור בקדשים זה לא עושה מום ועיין ספר המכריע סימן ה' שתמה שכל ההיתר של דרך שחיטה מה שזה חלק מהשחיטה אבל כאן שזה לא חלק מהשחיטה זה לא שייך ואין זה דומה לעור ששם הרי תמיד חתיכת העור זה לא חלק מהשחיטה והתירה התורה א"כ כל שזה נעשה בתור התחלת השחיטה זה מועיל [ומשמע שיש כאן נידון האם בחתך העור לצורך שחיטה לא סמוך לשחיטה האם זה יעשה מום] וע"ש שחלק עליו שכה"ג זה לא נקרא מום ע"ש

ד. עוד הביאו תוס' לבאר שהכוונה שהכניס הסכין באמצע הסימן ושחט מלמטה למעלה את החלק הראשון של הסימן והנה כאן בהכרח שמדובר בושט דבקנה הרי גם חצי קנה פגום זה טוב ולא משנה איך נעשה החלק הראשון וצ"ע כנ"ל למה לא נהיה טרפה מעצם התחיבה וצ"ל כנ"ל והנה בביאור הספק ביאר רעק"א שאין פסולי שחיטה במיעוט קמא וכמו שביאר ר"ת לקמן לגבי שהיה אמנם עיין ברא"ש שלגבי שהיה ביאר שאולי פסולי שחיטה לא נאמר רק במה שמנבל אבל לגבי חלדה לא ביאר כך ועיין יד יהודה סקט"ו בד"ה גבי שדיק מהא דלא ביארו הראשונים ששחט מיעוט הסימן השני תחת הסימן הראשון משמע שודאי שחלדה פוסל במיעוט סימן רק הנידון שלא חשיב חלדה מה שהמיעוט שלא נצרך נשחט מתחתיו וזה כעין הסברא של תוס' לגבי הרוב מתחת למיעוט ועיין מ"ז ו' שכבר עמד בזה ויש לדיק עוד שלשון הרא"ש ששחט אחרי זה רוב לאחר המיעוט שהחליד ומשמע שלא הספיק מה שהגיע לרוב דבאמת החלק הראשון מצד עצמו הוא לא טוב ורק שזה לא נחשב שהיה כאן פסול גמור [אמנם ברעק"א סוף סימן כ"ז נקט שלא יעזור מה ששוחט רוב כה"ג דמה שממשיך לאחר הרוב שזה כמנח בדיקולא אין לזה שם שחיטה] וצ"ע והנה צ"ב למה באמת ר"ת לא ביאר שזה אותו ספק של שהיה האם יש פסולי שחיטה בדבר שמטריף וביאר היד יהודה [כ"ד ט"ו בד"ה וגבי] ששהיה שהיה שחיטה כדינו בזה יש לדון שהלכה זו לא נתחדשה במיעוט קמא אבל חלדה שזה לא מעשה שחיטה בזה אין סברא לומר שזה לא נתחדש במיעוט קמא אמנם צ"ע שר"ת בספר הישר הוקשה לו למה חלק זה הוא לא טריפה וביאר כי זה דרך שחיטה ומבואר שנקט שגם לגבי שהיה אין הביאור שזה מצטרף להיתר שחיטה והוצרך לטעם מיוחד שזה לא מטריף כי זה דרך שחיטה ובזה אין סברא לחלק בין שהיה לחלדה ועוד שאם לגבי הנקיבה יש הסברא של דרך שחיטה כל שכן לגבי מה ששחט בחלדה וצ"ע

ה. עיין רמב"ם פ"ג משחיטה שביאר ספק הגמ' שהחליד במיעוט מהסימן ועיין כס"מ שביאר כונתו שעשה מיעוט הראשון של הסימן בחלדה כגון תחת העור וכדו' וכן מבואר בשו"ת הרימ"ג סימן מ"א כמו שציין רעק"א והנה עיין כס"מ ושו"ת הריב"ש שהקשו מהרמב"ם בהי"ג שכתב שהגרים שליש ושחט שני שליש זה טוב אבל החליד שליש ושחט שליש זה לא טוב שהרי בזה הגמ' נסתפקה והריב"ש כתב לישב שכונת הרמב"ם שזה ספק והכס"מ כתב לישב שהרמב"ם שם מדבר שאת השליש האחרון עשה גם בחלדה ובכה"ג זה ודאי פסול ועיין פמ"ג שאם לא יגמור השליש האחרון זה יהיה בכלל הספק ורק כיון שסימו בחלדה לכן זה פסול אמנם בכס"מ משמע שגם אם לא יגמור זה בכלל הספק ורק אם יגמור כדינו זה יועיל שיהיה ספק וכמבואר ברמב"ם לגבי הגרמה ואין זה במשמעת לשון הרמב"ם והנה בפשוטו כמו שהגמ' מסתפקת בחלדה כך בדרסה אמנם עיין יד יהודה סקט"ו בד"ה וכן ראיתי שכתב שרק בחלדה שזה חיסרון של מפורעת יתכן שהעיקר זה סוף השחיטה אבל דרסה ודאי שזה חסרון בכל חלק וחלק ועיין שפ"ד י"ח שהביא שנחלקו בזה הכס"מ והר"י שושאן דלכס"מ גם דרסה זה כמו חלדה והר"י שושן ס"ל דדרסה ודאי שאפילו שגמר הכל כשחיטה טובה זה נבילה וע"ש שביאר החילוק שדרסה זה לא שחיטה וחלדה זה הלמ"ס

ו. אמנם עיין עוד בריב"ש סימן קפ"ז שכתב לבאר שכונת הרמב"ם שהחליד במיעוט בתרא דסימן קמא ואפילו שס"ל לרמב"ם דלאחר שחיטת רוב לא פוסל שום פסול אבל כאן שהוא עדין לא גמר השחיטה בזה כל מה שעשה זה חלק מהשחיטה והגמ' מסתפקת שיפסול בזה חלדה ולפ"ז א"ש הי"ג דשם מדובר על השליש הראשון ובזה וודאי שזה פסול מעיקר הדין

**בביאור ספק הגמ' שהה במיעוט סימנים**

ב] א.רש"י ביאר שהכונה שלאחר ששחט רוב סימנים ושהה וחזר ושחט ובזה הגמ' דנה שיפסול שהיה דהינו כנ"ל שכל שגומר השחיטה הרי זה מכלל השחיטה ופוסל בזה שהיה ומדויק בלשון רש"י דזה רק אם עשה דבר זה בתור המשך השחיטה והנה בפשוטו רש"י נקט שזה ספק מדאוריתא ולכן נקט להחמיר אמנם בראב"ד פ"ג משחיטה נקט שזה רק ספק מדרבנן ולכן נקט בספקו להקל ועיין בית הלוי שהאריך בזה

ב. הרמב"ם ביאר שהגמ' מסתפקת לגבי שיעור השהיה שכיון דמבואר שהשיעור הוא שיגבהינה וירביצנה וישחטנה הגמ' דנה האם צריך שיעור שחיטה שלם או של מיעוט סמנים והנה צ"ב למה לא ביאר הרמב"ם שמדובר על מיעוט קמא כמו שביאר לגבי חלדה ויתכן שלשון הגמ' יותר משמע שיש כא ספק על שיעור השהיה וכמו הספק הקודם אמנם יתכן שנקט ששהיה הגדר שזה מחלק השחיטה וממילא כל שהחלק הראשון לא מצורף ממילא זה ודאי נבילה ואין זה דומה לחלדה שזה פסול בשחיטה וכן ביאר בלח"מ

ג. תוס' לעיל הביאו מר"ת שהגמ' מסתפקת במיעוט קמא דושט דאולי בזה לא פוסל שהיה שרק במידי דמנבלא ביה פוסל שהיה וכתבו התוס' שלפ"ז בעוף לא משכחת שהיה דהרי מספיק סימן אחד וכל השיעור שהגמ' דנה זה רק מדרבנן ועיין אמרי משה סימן ב' סק"א שהאריך לדון שמשכחת ליה בשחיטה מפורעת לשאילתות אם עוזר לחבר שהחיבור נעשה לאחר שהיה והבית הלוי ח"ב סימן כ"ד דחה שכיון שכבר רוב הסימן שחוט לא שיך להכשיר השחיטה אחרי זה עוד הקשה שמשכחת ליה בשחט שליש והגרים שליש לשיטות שעוזר מה שחזר ושחט שליש ע"ש והנה בפשוטו לדעת הרמב"ם שנקובת הושט נבילה אין מקום לבאר הספק כנ"ל שהרי כתבו תוס' שרק במידי שעושה טריפה הגמ' מסתפקת וכן דייק התוס"ר ל"ב: מר"ת ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ"ד סק"ח שהביא מרבינו ירוחם שכתב הספק שרק בדבר שללא שישחטו אותו יהיה נבילה אבל כאן שאם שחט את רוב הסימן ללא החלק הזה תחשב שחוטה בזה לא פוסל [וזה רק אם אפשר לשחוט החלק שקרוב למפרקת] אמנם בלשון הרא"ש מוכרח שנקו"ה זה טריפה וכן דייק רעק"א סוף סימן כ"ז וע"ש שכתב שכל מה שזה טריפה אם יחזור וישחוט מתחת רוב סימן אבל אם רק ימשיך הנקב בזה ודאי צריך לשחוט רוב ושט ואין זה דומה לקנה שמספיק ההשלמה של הרוב כיון ששם החלק הראשון אין בו מיפק חיותא ע"ש ומדבריו מבואר שאין צד שצריך רוב ויעזר מה ששוחט לאחר הנקב רוב וברא"ש אצלינו לא משמע כך והנה בר"ת בספרהישר מפורש שמה ששחט לפני השהיה דן שזה יעשה טריפה ומשמע שזה לא מצטרף לשחיטה ובכל אופן הגמ' דנה שההמשך יעזור וצ"ע בזה

ד. תוס' הביאו מרבינו אושעיא שהכונה שבשחיטת מיעוט הסימן הראשון זה היה בסכין רעה והיה בזה שיעור שהיה והגמ' דנה הם כיון שזה מעשה שחיטה הוא לא שהיה או שכיון שלא צריך את זה הוי שהיה והנה בפשוטו אם יש דין מדאוריתא לשחוט המיעוט וודאי שזה לא שהיה ועיין מאירי שביאר הספק כי לכתחילה צריך לשחוט אותו וצ"ע אם מדאוריתא א"כ מה הנידון ואם מדרבנן מה ענין לכאן והנה לרשב"א שלא פוסל שום דבר במיעוט בתרא כי זה כמונח בדיקולא ואין לזה שם שחיטה צ"ע מה הצד שזה לא יחשב שהיה ועין פלתי כ"ג סק"ג שכתב לכאורא גם בסכין יפה כל שהיה שיערו שהיה מועט זה יכול להצטרף מה ששוחט אפילו בסכין יפה

ה. בשו"ת הרימ"ג ביאר שהספק בשהיה במיעוט קמא דקנה והנה רש"י כאן דחה זה דהרי מפורש בגמ' כ"ט. שזה כשר ועיין ש"ך סימן כ"ג סקי"ג שתמה בזה אמנם עיין חידושי ר' מאיר שמחה שכתב שיש לדון שזה תלוי בנידון האם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף והגמ' זה למ"ד אינה לבסוף וכתוספתא שעכו"ם לא פוסל במיעוט קמא דקנה אבל למ"ד ישנה מתחילה ועד סוף שפוסל עכו"ם כמבואר באו"ז ה"ה ששהיה פוסלת ובלשון הרימ"ג מבואר שכל הספק אם אחרי ששהה לא שחט עוד שיעור רוב ולפ"ז יש לישב הגמ' כ"ט. שמדובר שלאחר השהיה שחט רוב אמנם מפורש בגמ' שלמ"ד מחצה אינו כרוב גם בשחט חצי יכול עדין להשלים ומבואר שגם בלא שוחט שיעור שחיטה זה לא חיסרון וא"כ עדין צ"ע והנה עיקר דבריו צ"ב שעד כמה שחזינן שבעשה שיעור רוב זה לא פוסל חזינן ששהיה זה לא פסול אלא שזה מחלק א"כ למה אם לא עשה רוב זה פסל ומה זה שונה מחצי קנה פגום וע"ש דמשמע שבשהיה אין לבאר ספק הגמ' בושט שכיון ששהיה זה מחלק לשתים א"כ זה נקובת הושט משא"כ לגבי חלדה שזה דין פסול בזה דן שיש לבאר הגמ' של חלדה על ושט וצ"ע כנ"ל שאם ס"ל שהיה זה רק מחלק מה שיך שזה יפסול במיעוט קנה וצ"ע

ו. בספר המכריע סימן ה' ביאר שמדובר שהיה שיעור שהיה קטן באמצע השחיטה ולצד הגמ' שזה מצטרף לשיעור שהיה הגמ' דנה אם הצירוף נעשה בזמן שחיטת המיעוט סימן השני דהינו שודאי שזה לא סיבה לפסל זה רק סיבה שזה יצטרף לשהיות הראשונות וממילא השהיה הראשונה פוסלת והנה הוא חלק על רש"י מצד שלא יתכן שלאחר שחל היתר יחול פסול וצ"ע למה כאן זה אחרת וצ"ל שכאן הפסול מכח השהיה של ההתחלה דהינו שזה איגלאי למפרע שההתחלה חשיב שהיה משא"כ בשאר פסולים עכשיו זה פוסל אמנם אם הביאור שזה נותן שם שחיטה פסול צ"ב החילוק וצ"ע

ז. בשיטת הריב"ב [הובא בשיטת הקדמונים] ביאר שמדובר שהיה צירוף שהיה על ידי מיעוט קמא של קנה ושאר השחיטה דהינו שודאי ששהיה זו לא פוסלת אבל זה מצטרף ששאר השהיה שנעשה באמצע הושט או בין סימן לסימן יפסול וזה על דרך הרי"ד רק שהרוח שזה קודם גמר השחיטה

ח. המאירי פירש שהגמ' מסתפקת האם שיערו שהיה שזה שיעור שחיטה זה כמו רוב סימנים או כל הסימנים וכן פירשו המהרש"ל בסימן ט"ו והב"ח סימן כ"ד בדעת הרמב"ם

ג] והנה עיין ש"ך סימן י"ח סקי"א שכתב שהדין ששוחט בסכין רעה יש בזה שהיה אם שוחט את הסימן הראשון עד הסוף כל זה בבהמה אבל בעוף זה ודאי לא פוסל כיון שמוליך ומביא תמיד ובפשוטו הביאור כדביאר שם במחצית השקל וכן בגר"ז סימן כ"ג סקי"ד שכה"ג ממ"נ זה טוב שכל הצד לפסול שהיה במיעוט בתרא מצד שזה עדין כחלק מהשחיטה א"כ זה ודאי לא פוסל ועוד שאם הביאור בגמ' כרש"י א"כ אין מקור לחידושו של ר' אושעיה ועיין יד יהודה שפשיטא ליה שלכל הראשונים שס"ל לבאר שלא כרבינו אושעיה ס"ל שכה"ג זה לא פוסל וכן הוא במאירי שפשטות הגמ' בסכין רעה כל היום מדובר כדרך שחיטה שזה קנה ואחרי זה וושט אמנם הב"ח בסימן כ"ג בתו"ד כתב שלשאר הראשונים פשיטא להו שבאפן דר' אושעיה זה פוסל והנה לנודע ביהודה שסימן שני בעוף יש בו ודאי שהיה כיון שזה לא כמונח בדיקולא משא"כ סוף סימן ראשון זה לא מעשה שחיטה א"כ יש מקום לדון שזה יהיה שהיה

ד] מבואר בגמ' ששהיה לא פוסלת במעיוט קמא דקנה ועיין שו"ת הרשב"א סימן שס"ז וכן נקט בריב"ש סימן קפ"ז ובראבי"ה סימן אלף פ"ו שה"ה כל שאר פסולי שחיטה כגון חלדה ודרסה והאריך בזה הש"ך סימן כ"ד סקי"ג אמנם הב"י סימן ו' הביא בשם שחיטות אשכנזיות שחלדה ודרסה פוסל במיעוט קמא דקנה והכו"פ הביא שכן הוא בבה"ג ועיין אבן האזל שבכל אופן מפורש בדבריו ששהיה לא פוסל ובפשוטו הביאור ששהיה זה מחלק השחיטה וזה גם סברא לקולא שאין סיבה שהשלמת הקנה זה יהיה פסול משא"כ דרסה וחלדה כיון שהשחיטה מתחילה כבר מהקנה ממילא חשיב שיש כאן בשחיטה פסולים הנ"ל והנה עיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ו שדייק מרש"י שגם ס"ל כבה"ג הנ"ל שלקמן לגבי שהיה חילק בין ושט לקנה אבל כאן סתם שבמיעוט קמא זה פוסל והנה צ"ב לשיטת רש"י ששהיה פוסל במיעוט בתרא חזינן לכאורא ששהיה זה לא רק מחלק אלא זה גם עושה פסל וא"כ למה שבמיעוט קמא זה לא יפסול עד כמה ששאר פסולים פוסלים ועיין אבן האזל פ"ג הי"ג שביאר שקודם השחיטה דנים שנמלך ממה שהתחיל ואחרי זה התחיל שחיטה חדשה אבל בסוף השחיטה בהכרח שמה שעושה מצטרף למעשה השחיטה וכן הביא מהיש"ש והנה עיין בספר הליקוטים פ"ג וכן האריך באבן האזל פ"ג הי"ג שסתימת הרמב"ם שהספק של חלדה במיעוט סימנים זה גם בקנה ולא רק בושט

והנה מבואר ברמב"ם שעכו"ם לא פוסל רק במידי שעושה טריפה וכן הוא פשטות הגמ' י"ט. וצ"ב עד כמה שחלדה ודרסא פוסל במיעוט קמא למה כאן זה לא פוסל וראיה זו הביא החוות דעת סימן ב' סק"ב ובפשוטו צ"ל כמבואר ביד אברהם סימן ב' שאפילו שחיטת עכו"ם זה כמו קוץ דהינו שזה לא דין פסול אלא שזה כאילו לא היה שחיטה ולכן זה לא נחשב שהתחיל השחיטה וכדביארו האחרונים שלכן גם לרש"י עכו"ם לא פוסל במיעוט בתרא ובאמת באו"ז מבואר שאם ישנה לשחיטה עכו"ם פוסל במיעוט קמא דהינו שזה דין פוסל רק ששם הפסול מה שיש לשחיטה שם שחיטת עכו"ם ולמ"ד אינה לשחיטה זה תלוי בסוף והנה הרמב"ם כתב שעכו"ם פוסל במיעוט ושט מצד שישנה לשחיטה ותמהו האחרונים הרי בגמ' מבואר שעכו"ם פוסל אפילו למ"ד אינה לשחיטה ועיין אבן האזל שכתב שהרמב"ם כתב שאפילו מיעוט סימן פוסל אפילו שנקט שבחלדה זה ספק בגמ' וכאן נקט שזה בתורת ודאי וזה רק למ"ד ישנה לשחיטה שממילא השם שחיטת עכו"ם חל בתחילה ואין זה דומה לפסול חלדה שזה הלכה בצורת השחיטה ויש כאן סברא שזה לא יחול במיעוט ראשון ומאידך גם למ"ד אינה לשחיטה בכל אופן חלדה ודרסה יש צד שזה גם במיעוט מצד שזה בצורת השחיטה ע"ש

והנה בעיקר הנידון האם מיעוט קמא דקנה חשיב מעשה שחיטה דיש מקום לומר שאין זה מעשה שחיטה כלל ולכן לא יפסול חלדה ודרסא אפילו לשיטות שפוסל במיעוט בתרא ועיין רעק"א סימן ד' שדן שמחשבה לא תפסול והפמ"ג סימן י"ט מ"ז ה' דן שאם דיבר לאחר מיעוט קנה צריך לחזור ולברך ובעיטור מבואר שגם למ"ד ישנה לשחיטה אין בזה שחוטי חוץ אמנם מבואר בגמ' שיש מ"ד ששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש זה כשר ומבואר שלשליש הראשון יש גם מעשה שחיטה וצ"ל שאפילו אם חלדה ושהיה זה גדר של פסול בכל אופן בחלק של השחיטה שלא צריך לעשות אותו כל שעשה שלא כדינו לא דנים שהתחיל השחיטה ויתכן עוד שכל שעשה בשחיטה שליש שני כל השחיטה מתיחסת לזה וכמבואר בלשון רש"י י"ט: בד"ה ולא שחט

י"ב טבת ע"ח

# סוגיא דדרסה

**משנה ל: השוחט – ל"א. במשנה**

**טושו"ע סימן כ"ד סעיף א' – ו, סימן ח' [סימן ג' סעיף א]**

**א. שיעור סכין האם זה כולל חיתוך הראש – עיין רמב"ן וכן דייק הכס"מ ברמב"ם פ"ב ה"ט ועיין לח"מ שהקשה מלעיל י"ב: ועיין רשב"א ועיין משמרת הבית ובד"ה כ"ב:**

**.בדין שחט שני בהמות בסכין של בהמה אחת – עיין רשב"א בתוה"ב וברמב"ן בסוגין וברא"ש ובביאור הרא"ש עיין מש"ז שהאריך בהבאת השיטות ועיין יד יהודה סק"ו בקצרה**

**ב. בפחות משיעור סכין האם זה מדאוריתא – עיין שפ"ד סק"א וביד יהודה סק"ב**

**ג. בכונת הגמ' שצריך שיעור צואר מחוץ לצואר – פמ"ג מש"ז סק"א בתחילתו הביא ג' אפשרויות ועיין רמב"ן ועיין יד יהודה סק"ו**

**ד. בדין סכין שיש שיעור וגמר לשחוט קודם השיעור – תוס' ורא"ש [ועיין חזו"א ג' סק"ט שדייק מהראשונים שחולקים וכן הוא בגר"ז סק"ט בסופו]**

**ה. בדין רצה לשחוט בהולכה והבאה בסכין קטן וגמר קודם – חזו"א סק"י יד יהודה סק"ב [ועיין מש"ז סק"ב בביאור התוספתא]**

**ו. האם לכתחילה צריך בהולכה והבאה – פר"ח סק"ג הובא בשפ"ד סק"ב**

**ז. גמ' י"ב: בזרק סכין שצריך שיעור סכין הרי לא שייך דרסה – שפ"ד סק"א ועיין יד יהודה סק"א ד"ה ואני**

**ח. ביאור התוספתא דהובא ברמב"ן – מרדכי ריש פ"ב, ביאור הגר"א סק"ה, חזו"א סק"י בשם האשכול ועיין יד יהודה סק"ז ובמ"ז סק"ב**

**ט. בשיעור סכין בשוחט בהולכה והבאה – עיין רמב"ן ובב"י סימן ח'**

**. כמה פעמים צריך להוליך ולהביא – בכור שור ל: [עמוד ס"ה מדפי הספר]**

**י. בביאור חומרת הרמ"א שבבהמה צריך כל שהוא חוץ לצואר – גר"ז סק"ד [ובתבו"ש סימן ח' סק"ז]**

**י"א. בדין עפר מלמטה – עיין רש"י ובתוס' פ"ג: והם שני שיטות בשו"ע סימן כ"ח ס"ה ועיין בית הלוי ח"ב ט"ז בביאור המחלוקת**

**י"ב. בדין שוחט שלא יכול לכסות – תוה"ב שער א' בית ה' [י"ט.] ועיין קה"י בב"ב סימן י'**

**בפסול דרסה**

א] בעיקר פסול דרסה עיין בראשונים כ"ז. דברש"י וברשב"א מבואר שדרסה זה לא מהללמ"ס אלא זה פסוק אמנם ברמב"ן מבאר שזה אסמכתא והכל מהללמ"ס והנה בפשוטו אין בדרסה פסול יותר משאר פסולים אמנם יש מקום לומר שחלדה יש כאן שחיטה אלא דבר הפוסל משא"כ דרסה אין זה מעשה שחיטה כלל ומצאנו דבר זה בשני מקומות א. עיין או"ז לגבי מעוט בתרא דרש"י שהביא שיטות שרק חלדה או שהיה פוסל אבל דרסה לא פוסל ובפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה כ"ג סקי"ב שדרסה אין זה מעשה שחיטה כלל ולא שחיטה אם פסול ולכן חשיב שלא המשיך השחיטה ב. עיין פמ"ג כ"ד שפ"ד סקי"ח וכן נקט היד יהודה דלשיטת הרמב"ם שהגמ' מסתפקת לגבי מיעוט קמא של ושט שלא יפסול חלדה אבל דרסה ודאי פוסל ע"ש ג. לפ"ז יש מקום לדון שגם לפוסלים חלדה במיעוט קמא דקנה אבל דרסא יהיה כשר

ב] בגמ' מבואר שאם שוחט בהולכה לבד צריך שיהיה בסכין כמלוא צואר חוץ לצואר ועיין רמב"ן וכן דייק הכס"מ מהרמב"ם שמדובר שחתך גם כל הראש וכה"ג מלא צואר אחד נצרך לשחיטה ומלא צואר כדי לדרוס אמנם דעת הרשב"א וכן קי"ל שמדובר שחתך הסימנים לבד ובכל אופן צריך מלא שני צוארים ובמשמרת הבית כ"ב: כתב שאם שחט גם כל הראש לא מספיק שיעור שני צוארים אמנם בבד"ה שם משמע שאפילו שהסכים בביאור הגמ' כרשב"א בכל אופן נקט שגם אם חתך הראש מספיק מלא שני צוארים וצ"ע הסברא בזה והנה הגמ' י"ב: אומרת שאם זרק סכין בכותל ושחט זה בסדר והגמ' שואלת הרי צריך הולכה והבאה ועונה שהוליך והביא וכתב רש"י שה"ה שאפשר לישב שהיה שיעור מלא צואר חוץ לצואר ועיין לח"מ פ"ב ה"ט שהקשה דלרמב"ם לא קשה דכאן מדובר שזה חתך רק הסימנים וכה"ג מספיק צואר אחד וצ"ע

ג] ועיין מש"ז סק"א שהביא שלש שיטות מה הכונה שצריך בשחיטה מלא שני צוארים א. שהכונה שמניח הסכין על צואר אחד ושוחט עד שהחצי השני נמצא במלא צואר וכן מבואר בש"ך ב. ביאור שני כתב שמתחיל אם קצה הסכין ועובר אם כל הסכין עד שנמצא החצי השני של הסכין כנגד הצואר בגמר השחיטה וכתב שכן דעת הט"ז ג. התבו"ש ביאר שמתחיל בקצה הסכין ושוחט עד שכל הסכין בחוץ וכן נקט היד יהודה ודיק כן מהתוס [ועיין גר"ז סק"ט בסופו שגם כתב שדיק כן מתוס' ולא ביאר איך] והנה ברמב"ן כתב מפורש שבגמ' של מלא צואר חוץ לשני צוארים הכונה שמניח את השני צוארים על הצואר ושוחט עד שבולט בצד השני מלא צואר ולכאורא זה כביאור הראשון של הש"ך וכן ביאר היד יהודה סק"ו ולכן הרשב"א כתב הלשון שהראשונה לא טובה ע"ש

ד] עיין תוס' שכתבו שבדין שצריך מלא צואר חוץ לצואר שאם יש כזה שיעור ושחט כדרכו וגמר לשחוט לפני שגמר כל הסכין בכל אופן זה כשר ועיין חזו"א סימן ג' סק"ט שכתב לדיק מהרמב"ן שחולק על זה ועיין ב"י דהביא מהמהרי"ח דה"ה לגבי סכין קטן שצרך הולכה והבאה שאם רצה לשחוט בהולכה והבאה וקודם ששחט כבר גמר שיעור שלם שזה כשר דהינו שכל דין המשנה מה צריך להיות כונתו אמנם עיין חזו"א סק"י וכן ביד יהודה סק"ב שחלקו והוכיחו מרש"י שודאי המשנה מדובר שכונתו להוליך ולהביא ובכל אופן אם לא הוליך והביא זה פסול והנה עיין פמ"ג שפ"ד סק"א שהביא מהפר"ח שהדין של סכין קטנה ואומר ששחט ללא דרסה זה רק מדרבנן וכדחזינן שאם יש שיעור בסכין ושחט בפחות זה מועיל אמנם הביא מהתבואות שור שזה מדאוריתא דהינו שכל שיודע שזה סכין קטן ועושה על דעת שחיב לגמור בשיעור זה ממילא זה סיבה שידרוס מראש ועיין יד יהודה סק"ב

ה] הש"ך הביא את לשון הרמב"ם ששחט שני ראשים בהלוכה והבאה אם יש שיעור מלא צואר מחוץ לצואר זה כשר ומשמע שזה רק בדיעבד והקשה דבגמ' כ"ט. מבואר שזה רק בקדשים אבל בחולין זה כשר לכתחילה ועיין שפ"ד סק"ג שהביא מהפר"ח שדיק מהתוספתא שלכתחילה צריך לשחוט תמיד בהולכה ובהבאה ולכן הדין של הרמב"ם הוא רק בדיעבד והנה הגמ' אומרת שרבא שחט אם חץ והקשה הפר"ח הרי זה ללא הולכה והבאה ותירץ שכאן שאי אפשר זה אחרת

ו] הגמ' י"ב: אומרת שזרק סכין בכותל וזה שחט שחיטתו כשירה והגמ' שואלת שהרי צריך הולכה והבאה ומתרצת שהסכין חזר עיין שפ"ד א' שהביא להקשות הרי כאן לא שייך דרס שהרי אין מה שלוחץ וא"כ בכל אופן זה צריך להיות פסול והפ"ת תירץ שכונת הגמ' לשאול שזה לא לכתחילה ועין יד יהודה שתמה הרי שם לא התכוין לשחוט אלא שממילא זה שחט ומה שייך לומר לכתחילה והשפ"ד תירץ שכיון שמדרבנן צריך שיעור סכין של שני צוארים ממילא כל שאין כזה שיעור השחיטה פסולה גם אם יודעים ודאי שזה לא דרס ע"ש והיד יהודה ביאר שכונת הגמ' שהרי זה ודאי מבואר במשנה שההוה צריך מלא שני צוארים וא"כ הגמ' שואלת שבסתמא זה לא שחט כמו שצריך ולא רצתה להעמיד באופן שונה

ז]בעיקר דין דרסה עיין גר"ז סק"א שכתב שודאי שבכל שחיטה בזמן שמוליך הוא קצת לוחץ ובכל אופן זה טוב וכן העתיק היד יהודה סק"ג בסופו וראיתי מביאים שבדרכי תשובה כ"ד סק"ב הביא חולקים על זה והנה מבואר בגמ' שאפשר לשחוט עוף על ידי חץ והנה שם לא יתכן שזה ישחוט אלא אם זה מגיע אם איזה לחץ ומבואר שגם כה"ג זה טוב ולכאורא זה ראיה לגר"ז

ח] עיין רא"ש שכתב שאם יש סכין שיש בו רק מלא צואר חוץ לצואר ושחט בו שני בהמות רק אחת מהם כשירה אמנם הרמב"ן חלק ונקט שכיון שמדובר ששחט את שניהם א"כ חייב להיות שבשניה דרס וכיון שכל היתה דעתו לשחוט אז ודאי שיש חשש שגם בבהמה השניה שחט בדריסה והנה בביאור כוונת הרא"ש דכתב שאם הוליך הפנימית כשרה ואם הביא החיצונה כשירה עיין מש"ז שהאריך שיש כאן כמה ביאורים א. הב"י נקט שהפנימית זה זו שליד השוחט וביאר שבהוליך הכוונה שהתחיל אם קצה הסכין בפנימית ושחט עד שהסכין מול שני השחיטות וכה"ג הפנימית עבר עליה כל הסכין והחיצונה עבר עליה רק חצי סכין ובמקרה שמביאר הכונה שמתחיל אם מקום הקתא בחיצונה עד שמגיע מול הפנימית ולכן הפנימת פסולה כי היה עליה רק חצי שיעור סכין ב. הרנ"ש ביאר שהפנימית זה זו שליד הכותל ומדובר שהניח הסכין על שני בית השחיטה ולכן אם מוליך א"כ על זו שקרובה לכותל עבר כל הסכין ועל זה שקרובה עליו היה רק חצי סכין ואם מביא א"כ זה שסמוך עליו היה עליו כל הסכין וזה שסמוך לקיר היה רק חצי סכין ג. עיין יד יהודה שצריך להעביר את כל הסכין וממילא אם מוליך את כל הסכין על הפנימית וכשנגמר השחיטה שהסכין יצא מהפנימית והחיצונה באותו זמן שחוט עדין לא יצא הסכין ולכן זה לא טוב וכן איפכא ולפ"ז מבואר שיש להעביר את כל הסכין

ט] עיין רמב"ן שהביא תוספתא שאם שחט כל הראש שאם נתכוין לכך זה פסול ואם לא זה כשר והנה המרדכי ריש פ"ב הביא שמזה מבואר כרש"י שיש פסול אם שחט המפרקת מצד שזה גיסטרא אמנם כל הפסול דוקא אם התכוין לכך ועיין ביאור הגר"א סק"ה שכתב לבאר שמדובר שהיה רק שיעור סכין ולכן אם התכוין מראש א"כ היה דעתו שיגמור הסימנים ללא שיעור הסכין זה לא טוב משא"כ אם לא היה דעתו אלא לשחוט הסימנים רק שזה היה סכין חריף ובשיעור השחיטה זה שחט כל הסימנים כה"ג זה כשר והנה לפ"ז מבואר דלא כדדיק החזו"א מהרמב"ן שחולק על הרא"ש ובמש"ז סק"ב ביאר שמדובר שהיה סכין קצרה ומרוב חריפותו זה שחט בהולכה לבד וכה"ג אם כיון לשחוט גם בהבאה זה כשר וכמהר"י חביב ואם לא זה פסול ע"ש ועיין חזו"א סק"י שהביא מהאשכול שביאר שכל שכונתו לחתוך כל הראש חוששים שדרס כיון שאת המפרקת על פי רוב צריך לשחוט בדרסא ובפר"ח כתב לחלק בין עוף לבהמה ועיין גר"ז סק"ט בסופו שגם ביאר כך ועיין אחיעזר ח"ג סימן ל' סק"ב ובחזו"א סק"י שנסתפקו האם דבריו גם בנתכון לשחוט בהולכה והבאה שכה"ג יתכן שכיון שדעתו לשחוט כמה שיצטרך אין סיבה לחשוש שיעשה דרסה והגר"ז סוף סק"ט כתב שלראשונים שמעכב בדיעבד שישחוט בכל הסכין יש לבאר שאם מראש מתכונן לעשות כך זה לא טוב אלא שצריך לשחוט על דעת שיעשה כמה שצריך ואם כשגמר הסכין ולא החזיר גמר הכל זה טוב וזה כונת התוספתא לחלק שאם מראש חשב לחתוך כל הסימנים ללא לחזור זה לא טוב ע"ש

י] בגמ' מבואר שאם עושה בהולכה והבאה אין שיעור של סכין רק שלא יהיה שחיטה בקצה המרובע ועיין רמב"ן שהביא בשם י"מ וכן הוא בב"י סימן ח' בשם הראב"ד שהכונה שכה"ג צריך מלא צואר וכל שהוא יותר והנה עיין רמב"ן שלהו"א ששיעור צואר הכונה קצת יותר ודאי שבאיזמל הכונה פחות אמנם למסקנא ששם הכונה מלא צואר חוץ לצואר אפשר לבאר שכאן מספיק כל שהוא חוץ לצואר והנה להלכה הרמ"א כתב לכתחילה להחמיר תמיד י"ד אצבעות אמנם כתב לגבי בדיעבד שצריך מלא צואר וכל שהוא חוץ מצואר ועיין גר"ז סק"ד שזה מצד שבבהמה שר"ח החמיר בזה צירף את שיטת הראב"ד הנ"ל וכן הוא בתו"ש סימן ח'

י"א] בלשון רש"י מבואר שצריך ליחד העפר לכיסוי ובתוס' לקמן פ"ג. מבואר שהעיקר שיהיה שם עפר ועיין שו"ע כ"ח ס"ה שיש בזה שני שיטות בשו"ע ועיין בית הלוי ח"ב סט"ז שיסוד הנידון האם עפר שלמטה זה חלק מעשית המצוה או שזה רק תנאי בעלמא במעשה הכיסוי של עפר שמלמעלה

י"ב] בגמ' מבואר שאסור לשחוט אם אין עפר תיחוח מלמטה עיין תוה"ב בית א' שער ה' [י"ט.] שהוכיח מסוגין שאסורלשחוט אם יודע שלא יוכל לכסות ועיין קה"י בב"ב ס"י ומנחות סכ"ג שהקשה מכאן על שיטת המרדכי שבקיום מצוה אם הוא אנוס מותר לעשות אפילו אם אחרי זה לא יוכל ויש שכתבו שמדרבנן המרדכי מודה ובקה"י כתב שכאן יכול לזרוק חץ שיפול ויוכל גם לכסות אמנם ברשב"א מבואר שהבין לא כך

י"ז טבת ע"ח

# סוגיא דכוונה בשחיטה

**משנה ל"א. – משנה ל"ב.**

**גמ' י"ב: וכולן ששחטו – א"ר חייא [ובתוס' וברשב"א שם]**

**גמ' ט"ז. אמר מר - יתיב**

**טושו"ע סימן ג' וסימן ז'**

**א. עיין תוס' סנהדרין ע"ז. בד"ה סוף מה שהקשו על נפלה – ועיין חידושי הגר"ח פי"א הלכות שכנים ובגליונות החזו"א ועיקר הדבר מבואר בשטמ"ק ב"ק נ"ו. בשם הרא"ה והאריך בזה החזו"א ב"ק ב' ב' ובביאור הא דתוס' העמידו סוגין מצד ממונו עיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ג [ובערוך לנר שם] ועיין קושיות עצומת לרעק"א שהקשה דרבא ס"ל אשו משום חציו וכן הקשה החזו"א ב"ק סימן ב' סק"ט ועיין מרומי שדה במשנתינו ובהגהות מראה כהן בסנהדרין**

**ב. בנידון סכין מונחת בחיקו ונפלה – עיין רשב"א בסוגין ובתוה"ב בית א' סוף שער א' [י"א.] ובקצר ז. ובביאור הנידון עיין תבו"ש סק"ב ג' ובפר"ח ועיין מאירי י"ב: בהעתקת הרשב"א שהעמיד שעמד ונפל מאליה, ועיין רמ"ה סנהדרין ע"ז: ובחזו"א ב"ק סימן ב' סקט"ז שכה"ג זה כמו בידקא דמיא [והאריך בזה החלקת יואב סימן ב' ועיין יבין דעת סימן ג' סק"ג] ועיין יד יהודה סק"ג [ועיין אחיעזר ח"ג סימן נ"ב בתחילתו לגבי הגמ' זבחים ס. בנשפך הדם מידו על הרצפה ועיין חזו"א זבחים סימן כ' סק"י בד"ה ובספר]**

**ג. בביאור כוונת הרא"ש – עיין תבו"ש סק"ז [וע"ש מה שהקשה מהגמ' של פרה] וביד יהודה סק"ג וכן יש לדון למה בשחיטה לא יצטרכו כונה זו דהרא"ש**

**ד. עיין מחלוקת רמב"ן ותוס בסוגין האם צריך כונה לסימנים או כונת חיתוך**

**ה. בגדר הדין כונה בשחיטה האם צריך דוקא עושה המעשה - עיין אמרי בינה שחיטה סימן ז' ועיין יד יהודה סק"א שחלק עליו בתוקף ועיין מהר"ם בד"ה ברש"י דמבואר שמועיל כוונת אחר ועיין מאירי לעיל י"ב: ובשטמ"ק שם בשם הראב"ד שדימו הדין של גל לדין של שחיטה ועיין לקמן בגדר הדין כונה בטבילה של אחר**

**ו. בדין קוף לגבי שחיטה עיין גליון רעק"א סוף סימן ב' ועיין כס"מ פ"ט מאבות הטמאות ה"י ועיין כו"ח סימן מ"ב ובאורח מישור על הש"ך הארוך [ע"ש שעמד על הד"מ שכתב דסר זה בסימן ג' ובשו"ע בס"ב]**

**ז. בדין טבילת כלים חדשים – עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן רנ"ה רנ"ט [הובא בב"י סימן ק"כ] ותרוה"ד סימן רנ"ז וביור"ד ק"כ סי"ד בש"ך ובגר"א שם**

**ח. בדין כונה הפכית בשחיטה – עיין יש"ש סימן י"ג הובא בפמ"ג בארוכה ובביאור דבריו עיין ביד יהודה סק"ד [וכן הוא באמרי בינה הנ"ל] ועיין פ"ת סק"ג לגבי אותו ואת בנו ועיין אחיעזר ח"ב סוף סימן ד'**

**ט. בביאור נפלה מהגשר – עיין שטמ"ק בשם הראב"ד ובמה שחלק עליו ועיין רש"ש לגבי דברי רש"י בירד להקר**

**[י. האם כפוהו לשחוט חשיב כונה – ק"ש כתובות אות ה' ועיין חזו"א על הדף במכתב בד"ה]**

**י"א. בהא דמבואר בגמ' שדין המשנה הוא גם לגבי טבילה וצ"ע איך מועיל כונה על ידי אחר - או"ש פ"א מקואות ה"ח סק"ב ובמנחת ברוך סימן ע"א ענף ב' בד"ה אמנם**

**י"ב. בדין כונה של אחר בטבילה - עיין חידושי חת"ס בגמ' בע"ב ועיין מהר"ח א"ז סימן ל"ה קמ"ג [הובא בשעה"צ ת"ס סק"ד] ועיין מנחת ברוך ע"א ענף ב ובאו"ש הנ"ל ובאמרי בינה שחיטה ז'**

**י"ג. האם נידון כונה בטבילה קשור למצות צריכות כונה – עיין רמב"ן בסוגין ועיין הג"ה סוף פ"ג דר"ה מה שהביא מהאו"ז ר"ה סוף סימן רס"א וברמב"ן במלחמות פ"ג דר"ה ועיין ביאור הגר"א סימן ס' שנקטו שזה אותו נידון ועיין בק"ש כתובות אות רמ"ח שביאר הדמיון ועיין רעק"א בסוגין [ובע"ז כ"ז] ועיין פמ"ג או"ח סימן ד' מש"ז ט"ו לגבי נט"י בבוקר שזה חובה ועיין מג"א או"ח קנ"ח סקי"ג לגבי נטילה בלא כונה אם יש לברך**

**י"ד. מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים – עיין תוס' י"ג. בד"ה מנין ובמה שהקשו עליהם מסוגין באו"ש פ"א ממקואות ובאחיעזר ח"ב סימן ד' ובחזו"א זבחים סימן כ' סקי"א**

**ט"ו. מהו כח שני – עיין רמ"ה סהדרין ע"ז. במה שנחלק על רש"י ועיין תבו"ש ז' ג' מה שהקשה על רש"י ט"ז.**

**ט"ז. האם בגלגל של יד יש חיסרון בכח שני – רשב"א בתוה"ב הובא בפר"ח ועין תר"י בברכות מ"ב. מדפי הרי"ף בד"ה אמר בדין כח שני בגלגל של יד שחלק עליו**

**י"ז. האם מועיל מקרב הדבר אצל האש לגבי שחיטה – יבין דעת סימן ז' סק"א ועיין לשון השו"ע בגלגל מים הובא בסימן ז'**

**[י"ח. האם צריך כונה לנט"י - סימן קנ"ט סי"ג בב"י וע"ש במ"ב לענין הלכה]**

**בסוגיא דכח גברא בשחיטה**

א]מבואר בתוספתא שיש מיעוט וזבחת שנשחטה מאליה זה לא טוב דהינו שצריך שיהיה מעשה אדם ונתחדש עוד שעכו"ם חשיב כמו נזבחה מאליה חוץ מדעת הרמב"ם שזה מטהר מטומאת נבילה מדאוריתא אמנם מדרבנן בפשוטו זה הגדר והנה לגבי נט"י בפשוטו יש דין מעשה ואם נפל מים מאליו על הבן אדם זה לא טוב ובכל אופן כתב הרמב"ם פ"ו מברכות הי"ג שקוף שנטל ידי אדם זה מועיל ועיין ראב"ד שתמה הרי צריך כח גברא וקוף זה לא גברא אמנם בדרכי משה סימן ג' הביא מהאור זרוע שקוף ששחט שחיטתו פסולה והנה השו"ע קנ"ח סי"ב מובא מחלוקת לגבי קוף האם מועיל לנט"י והקשה המג"א למה אצלינו לא הובא בזה מחלוקת ועיין רעק"א סוף סימן ב' שכתב לישב שגם אם קוף נחשב אדם אבל ודאי שהוא כמו עכו"ם וכאן שעכו"ם פסול גם הוא פסול ובאמת לשיטת הרמב"ם שעכו"ם מדאוריתא שחיטתו כשירה וכן הוא לא מטמא במשא כתב הכס"מ פ"ב מאבות הטומאה שגם קוף זה כנ"ל והנה בעיקר סברת הרמב"ם לגבי קוף עיין מאירי קונטרס בית יד שער השביעי וכן במאמר מרדכי סימן קנ"ט סקט"ז שחשיב כמו אדם אמנם בהמהר"ח או"ז סימן קל"ה כתב שנט"י לא צריך דוקא כח גברא אלא העיקר שיהיה כח שופך דהינו שיהיה מעשה שפיכה ולזה גם דעת של קוף זה מספיק ולפ"ז אין זה ענין לסוגין שצריך דוקא כח גברא ובביאור הגר"א שם כתב שגם אם קוף לא עוזר כי צריך כונה ולפ"ז מה דמבואר שקטן פחות משש לא עוזר כי אין לו כונה ואין זה ענין לסוגין אמנם בפשוטו מצד שחסר במעשה אדם א"כ זה שייך גם בסוגין וכמו שהקשה רעק"א בגליון סימן א' למה זה לא הובא כאן

ב] והנה מבואר במשנה שנפלה סכין זה לא טוב ועיין רשב"א בחידושים ובתוה"ב י"א. ובקצר ז. שכתב דבפשוטו הכונה שזה היה מונח על הקורה ונפל אמנם נסתפק בהיתה מונחת בידו או בחיקו ונפל האם כה"ג חשיב מעשה וכתב דבפשוטו כיון דמבואר בגמ' ב"ק כ"ו: שלענין נזיקין חייב וכן לענין שבת ושאר דברים ללא סברא מיוחדת הוא היה חייב ה"ה כאן חשיב מעשה שחיטה אמנם הביא מתוס' שהחמירו שלגבי שחיטה זה לא עוזר ובפשוטו הסברא כדלקמן שאפילו שזה נחשב מעשה שלו אבל לגבי שחיטה צריך שיחשב כוחו דהינו כח גברא ולא מספיק יחס של מעשה והנה עיין תבואות שור סק"ב' ג' שביאר שכונת הרשב"א שזה היה מונח בידו או בחיקו ופתח את ידו או חיקו בכונה כדי שזה יפול וכה"ג מבואר בגמ' בב"ק שזה נחשב מעשה שלו ובכל אופן כאן זה לא טוב ועיין תבו"ש סק"ב שהקשה מה זה שונה מבידקא דמיא דמבואר בגמ' שמה שמסלק דבר המונע וממילא זה נופל דחשיב מעשה וא"כ כאן מה שמסלק את ידו למה שזה לא סיבה שזה יחשב מעשהו וע"ש שכתב שיש הבדל אם מסלק דבר אחר או רק מסלק את עצמו דהינו שהוא עשה מעשה למנוע והפסיק למנוע ועיין חלקת יואב יור"ד סימן ב' שכתב שזה ודאי שאם אדם יחזיק ויבוא מישהו אחר ויפתח את ידו זה כמו בידקא דמיא ורק כא שזה הוא בעצמו סילוק ידו זה העמדה של המצב הפשוט ולא חשיב כעשיה אמנם עיין חלקת יואב שם שהביא מהרמ"ה שזה ודאי שאם אדם מחזיק אבן ועוזב וזה נופל על מישהו שחייב מיתה והוי כבידקא דמיא וכ הוא בחזו"א ב"ק סימן ב' סקט"ז בד"ה נראה ולפ"ז גם כאן כה"ג ודאי זה יחשב שחיטה ועיין חלקת יואב שהאריך להביא דוגמאות שבכל דיני התורה כה"ג חשיב מעשה [אמנם יתכן שכאן גרע שזה לא כוחו אמנם אם ברוצח צריך כוחו אין זה נכון ועיין לקמן]

וע"ש שביאר כוונת הרשב"א וכן הוא בלשון הפר"ח שזה נפל מאליו וצ"ב כוונתו וכן במאירי הביא הנדיון שזה היה בידו ונפל מאליו ומשמע שלא עשה שום מעשה שזה יפול וביד יהודה סק"ג כתב שהכונה שלא היה לו כונה למעשה וכה"ג כיון שזה לא מעשה חיובי אלא שממילא זה נפל כל שלא היה לו כונה לא חשיב מעשה ע"ש וכן משמע בביאור הגר"א שהביא על דין השו"ע את הרא"ה ובלשון השו"ע מצד שלא היה כונה ועדין צ"ע והנה מבואר בגמ' זבחים ס. שאם נשפך הדם מהכוס על הרצפה גם למ"ד שהרצפה בעזרה מקודשת זה לא מועיל בתור זריקה מצד שצריך שזה יהיה מכוחו ועיין חזו"א זבחים סימן כ' [ב] סק"י בד"ה ובס' שנקט שכה"ג לרשב"א חשיב מעשה ומה שזה פסול בהכרח שיש כאן סברא מיוחדת מצד שזה מתעסק אמנם באחיעזר ח"ג סימן נ"ב ביאר שזה מצד שכאן יש דין מיוחד שיהיה כוחו גמור וכלשון הגמ' ומבואר בדבריהם שזה נידון הרשב"א כאן דהינו שזה נשפך מהכלי שהחזיק בידו רק שלא היה לו כונת מעשה כלל וצ"ע

והנה הרשב"א הוכיח מנדה שטבלה ועיין רא"ה שתמה עליו הרי שם אין שום דין מעשה אבל כאן יש דין מעשה והנה עין לקמן דבפשוטו מבואר דעת הרשב"א שצריך שיפול מכח עשיתו וכמבואר בראב"ד אמנם אם נימא שכל נידון הרשב"א האם יש דין כונה דהינו שהעמיד נידון שלגבי שחיטה לא מספיק שזה עשיה שלו אלא צריך איזה שהוא כונה א"כ א"ש שנקט שגם בטבילה היה צריך כזה כנה וכמבואר שהגמ' דימתה הדברים והוכיח שאין שום דין כונה ובזה א"ש מה שהביא את הגמ' שאת מכח בן דעת דהינוש לא צריך כונה כלל וצ"ע

ג] עיין רא"ש שהאריך שדוקא הפילה שכיון להפיל אבל אם זה נפל מידו או חיקו ללא כונה זה לא מועיל ועיין תבו"ש סק"ז שכתב דמבואר ברא"ש שגם לר"נ שלא צריך כונה אבל צריך כונה למעשה אבל מעשה שנעשה ללא כונה כלל כגון שהלך ובטעות נתן מכה לסכין וזה הלך ושחט לא חשיב שחיטה ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ג שכתב לדיק כן מרש"י שכתב הא הפילה ואע"ג דלא מכוין לשחוט אלא להפיל ומבואר שצריך כונה להפיל [וברשב"א י"א. ובקצר ז. מפורש שגם מעשה ללא כונה חשיב מעשה] והנה בלשון הרא"ש מבואר הטעם כיון שכתוב וזבחת וביאר התבו"ש שיש כאן ריבוי שצריך איזה שהוא כונה אמנם עיין יד יהודה סק"ג שתמה הרי בגמ' מבואר דבהא זכינהו ר"נ לרבנן דהינו שאין כאן שום דין כונה אמנם משמעות הרא"ש שזה סברא שכיון שצריך שיהיה מעשה של האדם כל שלא כיון למעשה זה לא נחשב מעשה ואפילו שלגבי אדם המזיק יתכן שחייב אבל כל זה ביחס לאחריות על מעשה האדם זה מספיק סיבה לחיב אבל כאן שצריך עשיה חיובית זה מחסר בעשיה החיבית ועיין תבו"ש שהקשה מהגמ' לקמן שאם שחט בהמה אחרת לר"נ זה פסול מצד מיעוט מיוחד ועד כמה שצריך שהיה לו כנה למעשה א"כ תיפו"ל שעשה מלאכה אמנם בפשוטו מדובר שהיה לו כונה למעשה שחיטה של הפרה וזה שחט עוד פרה וזה מספיק מה שכיון להזיז הסכין ויתכן עוד שפעולת הזזה זה לא נחשב מעשה בפרה וצ"ע עוד קשה דבגמ' מבואר שלומדין משחיטה לטבילה וא"כ איך מועיל נפל מהגשר הרי אין כאן כונה כלל אמנם אם נימא שזה מצד היחס לסן אדם א"כ שם שלא צריך יחס לטובל א"כ ג לא צריך כונה זו

אמנם הפר"ח כתב שלשון הרא"ש לאו דוקא אלא כונתו לנידון הרשב"א שאם זה נפל ללא כונה לא חשיב מעשה ועיין יד יהודה סק"ג שכתב דמבואר שגם בנידון שהרשב"א דיבר אם זה יהיה אם כונה זה יחשב מעשה וכל הנידון שזה ללא כונה אמנם בלשון הרשב"א לא הוזכר כלל שזה מצד שזה ללא כונה וצ"ע

ד] עיין תוס' בסנהדרין ע"ז. בד"ה סוף שהקשו דבסוגין מבואר שנפלה סכין מידו ושחטה זה לא מועיל ולמה שזה לא יועיל מצד אשו משום חיציו וכתבו שאין סברא לחלק בין שחיטה לממון דהרי אפילו מיתה לומדים מממון וכתבו שסוגין כמ"ד אישו משום ממונו אבל למ"ד משום חיציו באמת חייב ובפשוטו כונתם שכיון שאסכו"מ שהניח בראש גגו ונפלו ברוח מצויה מבואר בגמ' שיש חיוב של אש ה"ה כאן אם הניח הסכין במקום שהרוח צריכה להפילו חשיב אש ולכן כל שזה בידו ונפל מידו חשיב כמו רוח מצויה וחשיב מעשהו ועיין חידושי הגר"ח הלכות שכנים פי"א שכתב לישב דאשו שום חציו אפילו דמבואר שחייב לגבי רוצח מצד ששם מספיק שזה מעשהו ולא צריך שיחשב כוחו אבל בשחיטה צריך שיחשב כוחו וע"ש שהאריך בדעת הרמב"ם שבאמת ברציחה צריך כוחו ורק שאשו חשיב כוחו ואמנם כתב שכח אחר מעורב בו כה"ג לא חשיב כוחו וזה רק מחיב בממון אמנם עיין חזו"א בגליונות שכתב שזה ודאי שרציחה צרך כוחו רק תוס' שהיה להם ראיה שבאשו משום חציו חייבים על מיתה בהכרח שחשיב כוחו ולכן דנו שגם לגבי שחיטה יתחיבו על זה ועיין שטמ"ק ב"ק נ"ו. שהרא"ה שם פשיטא ליה שלגבי ממון חיב גם ללא כוחו דחשיב מעשהו אבל לגבי רציחה כתב ודאי שצריך שיהיה כחו והאריך בזה החזו"א ב"ק ב' ב' דהינו שהגמ' של זרק אבן למעלה ונפלה מתחת הגמ' פוטרת רק ממיתה כיון שאין בזה כוחו אבל בדין ממון הוא חייב

והנה תוס' שם תירצו שבאמת סוגין למ"ד אשו משום ממונו ועיין ערוך לנר שביאר שבאמת למ"ד אשו משום חיציו בהכרח שהמשנה כרבנן דבעינן כוונה ולכן נפל סכין מידו זה לא טוב כיון שלא היה כאן כונה וגם בהפילה ודלא כדיוקו של רבא אמנם ע"ש דהקשה דהגמ' בע"ב מפורש שאולת על ר' יוחנן ממשנתינו דמדויק כר"נ ומבואר הדיוק גם לר"י ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ג שלמ"ד אשו משום חיציו הרי גם אם נפל זה כמו הפיל ובהכרח שעיקר דיוק הגמ' שדוקא נפל שזה ללא כונה אבל הפיל שזה אם כונה להפיל זה מספיק וזה כר"נ וכדעת הרא"ש לעיל ורש"י שגם לר"נ צריך כונה להפיל ולפ"ז כל קושית תוס' רק על לשון הגמ' הא הפיל דהינו שיש הבדל אם נפל או הפיל ולר"י תמיד זה הפיל אלא עיקר החילוק בגלל אם היה כונה או לא ע"ש ועיין רעק"א בסנהדרין שם בקושיות עצומות דהקשה הרי רבא ס"ל בב"ק שאשו משום חציו וא"כ איך דיק המשנה אבל לנ"ל יתכן שלשון הגמ' באמת למ"ד משום ממונו אבל למ"ד משום חציו עיקר הדיוק מצד כוונה אמנם עיין מרומי שדה ל: על המשנה שכתב דהנה תוס' שם הביאו נפלה מידו והנה לא מבואר בגמ' שזה נפל מידו וביאר שכל קושית התוס' בנפל מידו אבל בנפל מהקורה ודאי יתכן מקרה שזה כלו לו חציו וכדו' ולפ"ז מצד המשנה הכונה נפל מהקורה אבל מידו זה כמו הפיל ולשון הגמ' שכל נפל גם מידו לא חשיב מעשה ולפ"ז הדיוק קיים שזה כר"נ שהרי גם בנפל מידו שזה כמו הפיל הרי אין כוונה לשחיטה ובזה מיושב גם קושית רעק"א הנ"ל אמנם עדין לשון הגמ' לא מדויק וצ"ע

ה] מבואר בגמ' ט"ז. שיש חילוק בין גלגל של מים לגלגל של יד ובלשן שני הגמ' מחלקת במים עצמו בין כח ראשון לכח שני עיין רשב"א בתוה"ב בית א' סוף שער א' שכתב שמשמע שזה רק בדיעבד וכתב שללשון הראשון גוזרים גלגל של יד אטו מים אבל ללשון השני גוזרים רק מים כח ראשון אטו כח שני אבל לא גוזרים יש אטו מים ופסק להקל אמנם הש"ך הביא שיש שפסקו להחמיר כשני הלשונות והנה ברשב"א מבואר בריחים של יד כל שזה מתגלגל מכוחו חשיב כוחו וכמו שזרק לקיר וזה חזר אחורה שזה כוחו וכן נקטטו הפוסקים סימן ז' אמנם עיין תר"י בברכות מ"ב. מדפי הרי"ף בד"ה ואמר שנקט שרק סיבוב ראשון חשיב כח ראשון אבל סיבוב שני חשיב כח שני וצ"ע הסברא וכן בפשוטו זה נסתר מהגמ' שלא כתבה בגלגל של יד עצמו את החילוק בין גלגול ראשון לגלגל שני

ו] הגמ' מחלקת בין כח ראשון לכח שני עיין רש"י שביאר לגבי מיתה שהכונה שהמים שמיד פגעו בבן אדם חשיב כח ראשון והמים שהמשיכו ורק אחרי זה פגעו חשיב כח שני אמנם עיין רמ"ה בסנהדרין שחלק שכל שזה מים שקרובים למקום סילוק הבידקא חשיב מכוחו גם אם זה מרחיק לכת ורק אם יש סיבוב שזה נעצר מכוחו וממשיך הלאה בזה חשיב כח שני אמנם ע"ש שביאר שכח שני הכונה המים שלא סמוכים למקום הבידקא ורק אחרי זה מגיעים שזה כמו סילק תריס ואחרי זה החץ עובר אלא שדן שחשיב כל המים מחוברים וכתב שלא נתברר השיעור והנה רש"י בסוגין לגבי שחיטה ביאר שגם מים הראשונים אבל הסיבוב השני זה כבר כח שני וכן ביאר הרמב"ם ועיין תבו"ש ז' ג' שהקשה למה רש"י לא ביאר כמו לגבי מיתה וביאר שהביאור כאן יותר פשוט רק במיתה כל שהמים השנים מוסיפים על הראשונים חשיב שהראשונים הרגוהו ע"ש

ז] מבואר ברמב"ם פ"ב משחיטה הי"ג שאם יש סכין בגלגל וזה מתגלגל ושם את הצואר כנגדו בשעה שזה מסתובב השחיטה פסולה עיין יבין דעת סימן ז' שהקשה למה שכתבו התוס' דמה לי מקרב האש אצל הדבר או מקרב הדבר אצל האש א"כ למה כאן לא יחשב שהוא שחט מכח אשו משום חציו וראיתי לדון שאולי כה"ג זה רק מיחס אליו את תוצאה של השחיטה אבל מעשה החיתוך עצמו לא מתיחס אליו וכמו בנט"י שביש חבית שמקלחת ומניח ידיו לא חשיב שהוא נתן המים מצד אשו משום חציו וצ"ע

**בדין כונה בשחיטה ובטבילה**

ח] הגמ' מדיקת טעמא דנפלה הא הפילה כשירה וזה כר"נ שלא צריך כונת לשחיטה אמנם לרבנן צריך כונה לשחיטה ומבואר בגמ' שמספיק כונת חתיכה וכתבו התוס' שהכונה חתיכת סימנים דהרי חש"ו שי להם כונת חתיכת בשר ולכאורא המכוון זה שיודע שמעשהו זה מעשה הריגה וקצת משמע שיסוד הדין שחיטה זה ההריגה שבזה ולא סתם מעשה חתיכת הסימנים וכמו שביארנו לעיל כ"ט. מהתבואות שור אמנם הרמב"ן דן שמספיק כונת חתיכה וזרק סכין לנועצה בכותל לא חשיב כונת חתיכה ולכאורא הכונה שלא היה כונה כלל לחתוך הבשר ולדבריו צ"ב למה חש"ו חשיב שזה לא כונת חתיכה

ט] מבואר בגמ' דנחלקו רב ור"י האם בטבילה צריך כונה והנה לר' יוחנן שצריך כונה מבואר שלא מספיק כמו שחיטה שיש כונה לחיתוך סימנים אלא צריך כונה לחלות טהרה דזה נלמד מפסוק ולגבי שחיטה יש מיעוט שילפינן מקדשים שלא צריך כונה אלימה כזו והנה מבואר בגמ' לגבי טבילה שמועיל מה שמכוין שזה יפול על הכלים ובפשוטו מבואר שהדין כונה זה לא דוקא של עושה המעשה אלא גם של אדם אחר והנה יש לדון האם לגבי שחיטה שצריך כונה זה גם דין כונה נפרד או ששם רק עושה המעשה יש משמעות לכונתו ולא יועיל אדם אחר ועיין מהר"ם ריש סוגין שנקט שבמקרה שיושב ומצפה שהסכין ישחוט אין חסרון של כונה אלא רק חיסרון של מעשה ומבואר שזה אותם גדרים אמנם עיין רמב"ן ורשב"א בתחילת סוגין שכתבו שאין דיוקו של רבא מוכרח דיתכן שכונת המשנה שכל שלא כיון לשחיטה חשיב כמו נפל מאליו וחסר בוזבחת ומשמע שהדין כונה זה סברא כדי ליחס אליו את המעשה שחיטה ועיין יד יהודה סק"א שכתב להוכיח שגם בשחיטה זה דין כונה נפרד דהגמ' אומרת שלרבנן שצריך כונה בשחיטה ה"ה בטבילה צריך כונה להקר דהינו למעשה הטבילה וע"ש שכתב שלכאורא בטבילה אין דין מעשה וכדחזינן שלרב אפילו בנפלה מהגשר חשיב טבילה ושם זה רק נידון של כונה והגמ' לומדת מהדין כונה של שחיטה לדין כונה של טבילה חזינן שזה אותו דין אמנם בעיקר כונת הגמ' באו"ש פ"א ממקואות מבואר שכונת הגמ' שלומדים משחיטה לטבילה אמנם במנחת ברוך סימן ע"א ענף ב' ביאר שהכונה שכמו שלגבי טבילה דורשים וזבחת שצריך כונה ה"ה לגבי טבילה דורשים הפסוק של ירחצו במים שצריך כונה ולפ"ז יתכן שבאמת זה לא אותם גדרים אלא כל אחד כדיניה דבשחיטה זה כונה של העושה שללא זה חסר ביחס אליו ובטבילה שאין דין מעשה זה רק כונה גרידא וצ"ע ויתכן עוד שבשחיטה שיש דין מעשה שלו כל שהכונה לא תהיה של העושה אין משמעות לכונה ורק במקום שאין דין עשיה מועיל כונה של כל אדם ועיין עוד לקמן שהאחרונים נקטו שגם הדין כונה בטבילה שעוזר של מישהו אחר כי הוא עושה המעשה

י] והנה הראשונים דנו שיועיל בשחיטה אחרים רואים אותם ועיין תוס' שתירצו שצריך דוקא גדול עומד על גביו ומלמדנו והרשב"א הביא מרבינו יונה שרק בדבר שמועל שליחות מועיל גדול עמד על גביו אבל בדבר שלא מועיל שליחות כמו שחיטה שזה תלוי בעושה המעשה בזה לא עוזר גדול עמד על גביו אמנם עיין מאירי שם וכן בשטמ"ק בשם הראב"ד שהקשה שכמו לגבי טבילה מבואר שיושב ומצפה זה עוזר ה"ה בחש"ו לגבי שחיטה יעזור מה שעומד מהצד אפיילו שלא מצוהו אמנם משמעות הראשונים לא כך ומשמע שדעת הראב"ד שגם בשחיטה מועיל כונה של מישהו אחר אמנם דעת הראשונים שזה לא דומה ויתכן שגדר הכונה זה דין אחר וכנ"ל ועיין עונג יו"ט סימן נ"ה שישב קושית התוס' שלכן כאן לא שייך גדול עומד על גביו שכיון שהדין כונה להגדיר מה שעושה ובזה לא עוזר מישהו אחר ורק בגט או שחיטה שהדין כונה זה להגדיר הדבר ולא מה שעושה בזה יתכן לחלק הכונה מהמעשה ע"ש

י"א] והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שמועיל כונה של מישהו אחר עיין חידושי חת"ס ובאמרי בינה סימן ז' ובאו"ש פ"א ממקואות ה"ח דהוקשה להם הרי מבואר בגמ' שטבילה נלמד שמחיטה לרבנן ושם צריך כונת עושה המעשה וביארו שמה שמועיל כונה של מישהו אחר מצד שכמו בכלי מי שמטביל הוא נחשב עושה המעשה ממילא גם באנסה את חברתה זה נחשב שהיא עושה המעשה ורק לכן מחשבתה מועילה ולפ"ז אדרבא הדין מחשבה של עושה המעשה רק בשחיטה זה מי ששוחט וכאן זה מי שמטביל ובזה ישבו את שיטת רבינו יונה שדבר שלא מועיל שליח לא מועיל שליחות כגון שחיטה דמה שכאן מועיל כונה של מישהו אחר דהוא נחשב עושה הטבילה וצ"ע הרי בגל שמגיע לא עושה שום מעשה ואולי מה שהביא הכלים או מה שלא מסלקן זה כמעשה וצ"ע אמנם עיין מהר"ח או"ז סימן קמ"ג וסימן ל"ה שהוכיח שאין זה הביאור דהגמ' אומרת כגון שאנסתתה חברתה ואם נימא שזה רק מצד שהיא הטבילה אותה א"כ למה הגמ' לא אומרת כגון שאימה עליה שתטבול דכה"ג לא עוזר המחשבה של זו שהטבילה אלא בהכרח שבכל מקום מועיל מחשבה של מי שהוא אחר וע"ש שלמד מזה שגם לגבי לשמה מועיל מחשבה של מישהו אחר ולא דוקא של העושה ובמנחת ברוך סימן ע"א ענף ב' בד"ה אמנם כתב שבאמת כלפי הדין הנלמד משחיטה גם בחש"ו צריך להגיע למחשבתו ולא עוזר מישהו אחר רק אם את ההטלב עושה מישהו אחר ע"ש

י"ב] בפשוטו לגבי טבילה אין דין מעשה של האדם כלל ולכן לרב שלא צריך כונה מועיל גם נפלה מהגשר וגם לר"י שחולק צריך כונה אבל לא צריך מעשה וכן נקט היד יהודה סק"א ע"ש והנה הרשב"א ס"ל לגבי שחיטה שמועיל מה שנפל סכין מידו והוכיח דבר זה דהגמ' אומרת שמועיל נפלה מהגשר ומשמע שבשחיטה כה"ג זה מועיל ועיין רא"ה שתמה על ראיתו דבטבילה שאין דין מעשה א"כ אם אין דין כונה גם כה"ג זה עוזר אבל בשחיטה שיש דין מעשה כה"ג זה לא עוזר דלא חשיב מעשה ובפשוטו מבואר בדברי הרשב"א שנקט שגם בשחיטה צריך מעשה רק שגם כזה מעשה זה מועיל דהינו שלמד שצריך שהיא תגרום את נפילתה ולא שרוח תדחוף אותה כמבואר באמרי בינה ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד שביאר נפלה מהגשר שהכונה שהיא נפלה והיתה כונתה לראת רק שלא חשבה לרחוץ גופה ומבואר שנקט שמהא דהגמ' מדמה שחיטה לטבילה שגם בטבילה יש דין מעשה טבילה רק שמספיק כונה לפעולה שגרם הנפילה כמו בסכין לגבי השחיטה ועיין שטמ"ק שחלק עליו דשם כל שהיא במים יודעת שטובלת וזה כמו מעשה ע"ש ודבריו צ"ע שאין כונה למציאות של הטבילה ועיין אמרי בינה סימן ז' שהקשה למה הפוסקים לא כתבו שבטבילה נפלה על ידי הרוח ולא על ידי מעשה שלה שזה לא מועיל כמו בשחיטה ע"ש ועיין לעיל מה שכתבנו עוד בביאור דעת הרשב"א

והנה הרמב"ן הוכיח לחלק בין הדין כונה בסוגין לדין כונה במצות מהא דיצא לו תקיעה ולא התכוין שלא מועיל ובטבילה זה מועיל וצ"ע דשם החיסרון מצד מתעסק שחסר ביחס לאדם אבל טבילה לא צריך יחס לאדם זה לא חיסרון ואם נימא שגם טבילה צריך שיחשב מעשהו א"ש וצ"ע

י"ג] בגמ' מבואר לגבי טבילה לרב דלרבנן צריך כונה להקר עיין שטמ"ק בשם הראב"ד שהכונה שטבלה כל גופה לשם להקר ולא בתור טבילה אמנם ברש"י משמע שרק רצתה לטבול חלק מגופה ועיין רש"ש שכיון שטבילה צריך כל גופה ומה שכל גופה נכנס זה מצד שנפלה מה עוזר מה שרצתה לרחוץ חלק מגופה

י"ד] עיין יש"ש שחידש שאפילו שלרב נתן לא צריך כונה בשחיטה אבל אם כיון לעקירה ונחירה גרע ועיין פמ"ג שהקשה ממומר שחשיב מחשבה והרי שם אין דעתו להתיר כלל אמנם עיין יד יהודה וכן ביאר באמרי בינה שאין כונת היש"ש שאם מכוין שזה לא יעשה חלות שחיטה שלא יחול שחיטה אלא שאם מכוין שלא לעשות מעשה שחיטה ויצא לו מעשה שחיטה שכה"ג גרע שהיה לו כונה הפכית אמנם כבר תמה היד יהודה שמהיכי תיתי להמציא דין שאין לו מקור בגמ' אמנם עיין פתחי תשובה שהביא אחרונים שנקטו שבאמת כונת היש"ש שכל שמכוין שלא יתיר השחיטה מועיל כונה הפכית ועיין אחריעזר ח"ב סוף סימן ד' שהקשה דהגמ' פ"ה דנה איך לעשות שחיטה שלא יהיה חיוב כיסוי הדם ולמה לא אוממרת שיחשוב שזה לא יתיר וליד יהודה לא קשה כלל אמנם ע"ש שכתב שיתכן שכל סברת היש"ש למחמירים כר' יוחנן לגבי טבילה א"כ גם שחיטה שנתמעט מסתבר שלא צריך כונה אבל כונה הפכית גרע אבל לרב באמת אין את דין היש"ש והגמ' שם כרב ע"ש

ט"ו] בעיקר המחלוקת האם טבילה צריכה כונה עיין רמב"ן ור"ן שכתבו שאין זה ענין למחלוקת האם מצוות צריכות כונה דכאן זה מצוה דמכשירה ושם זה מצוה מחויבת ובלשון הר"ן שזה לא מצוה ובלשון הרמב"ן שזה מצוה שמכשרת אמנם עיין הגהות אשרי בר"ה פ"ג סי"א שהביא מהאו"ז שזה אותו נידון וכן הוא בגר"א סימן ס' וברמב"ן במלחמות בר"ה והנה יש שהבינו שהכונה שההיתר של שחיטה וטבילה זה מצד המצוה שבזה וכל שלא מקים המצוה זה לא מועיל אמנם בפשוטו אין זה ענין לקיום המצוה אלא הביאור כמו שביאר הק"ש כתובות אות רמ"ח שיסוד הדין מצות צריכות כונה זה לא סתם דין כונה אלא שהכונה שכדי להגדיר שזה מעשה מצוה צריך כונה ודימתה הגמ' שגם כאן שצריך להגדיר שזה מעשה טבילה או שחיטה צריך כונה לזה וזה לא נהיה לבד ולפ"ז גם לשיטות שדימו הדברים יתכן שהדין של כונה הפכית שמצאנו במצת לא שיך כאן דשם אין הכונה שממילא אין למעשה שם מעשה מצוה אלא שזה סברא שאדם לא יוצא מצוה בע"כ אבל כאן שאין הנידון של קיום מצוה ממילא ודאי זה מטהר והנה בפשוטו באמת אם לא כיון למצות שחיטה או טבילה או שכיון הפוך אפילו שזה שחיטה וטבילה כשירה אבל לא קים מצוה וכן מבואר במג"א סימן קנ"ח סקי"ג שכתב שבנטילת ידים ללא כונה לא צריך ברכה אמנם בק"ש ביאר שכאן קיום המצוה כתוצאה ממה שחל ההיתר אמנם יתכן שברכה לא מברכים על פעולה שלא נעשה למצוה כלל רק שממילא מקים מצוה ונפק"מ האם ביכוין לא לקים מצות נט"י שידי טהורות האם באמת אין לו חיוב ברכה ונפק"מ לספיקות והנה הפמ"ג סימן ד' דן שנט"י בבוקר שזה חיוב בזה צריך כונה אמנם לנ"ל עיקר כונת הרמב"ן שיסוד הדין זה לא המצוה אלא המטהר שבזה א"כ ה"ה כאן

ט"ז] להלכה קי"ל כרב שלא צריך כונה אמנם הרמב"ן נסתפק בזה וכן הרמ"א סימן קצח בסופו כתב שכדאי להחמיר בזה והנה לענן טבילת כלים הב"י סימן ק"כ משמע שהסיבה שמועיל טבילת קטן מצד שלא צריך כונה וכן הוא בביאור הגר"א שאם כאן צריך כונה ה"ה שם אמנם התרוה"ד דן שבטבילת כלים שזה רק מכשיר כיון שזה לא גדר טומאה בזה וודאי לא צריך כונה וצ"ב הסברא לחלק ולכאורא עיקר הסברא שלא לומדים מטבילה רגילה אמנם צ"ע דמבואר בגמ' שגם לגבי שחיהט יש ללמוד לר' יוחנן מטבלה ללא מיעוט מיוחד

י"ז] מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים מכלל דחולין לא בעי כוונה והנה תוס' י"ג. כתבו שבקדשים יש שני דוגמאות שזה פסול או קאסבור שזה חולין או שלא התכון להתיר שחיטה ועיין אחיעזר ח"ב סימן ד' שהקשה מנ"ל לגמ' שבשחיטת חולין לא צריך כונת היתר שחיטה אולי הפסוק בא לחשב שזה חולין ועיין חזו"א זבחים סימן כ' סקי"א שהאריך בקושיא זו

י"ח] עיין או"ש דכתב שמשמעות הגמ' שלר' יוחנן שטבילה צריך כונה מצד שיש פסוק א"כ זה גם מקור לשחיטה וזה המקור של רבנן רק שנתמעט שלא צריך כונה כמו שם שזה לחלות היתר אלא מספיק כונה לחתיכת סימנים אמנם לרב שטבילה לא צריך כונה א"כ בהכרח שהמקור לדעת רבנן זה מצד לשון הפסוק וזבחת דמשמע שצריך כונה וגם לדידהו מה שלא צריך כונה לטהר מצד המיעוט של קדשים וע"ש מה שדן בזה

י"ט] בפשוטו מבואר בסוגין שלגבי נטילת ידים זה ודאי שלא צריך כונה אמנם עיין ב"י סימן קנ"ט סי"ג שהביא בזה מחלוקת ראשונים ושדעת הרשב"א שכיון שנט"י לחולין זה גזירה אטו תרומה לכן זה כמו תרומה וע"ש דמבואר שמועיל או כונת נותן או כונת מי שנותנים עליו והעמיד סוגין לגבי נגיעה בחולין ולא לגבי אכילת חולין אמנם הגר"א הביא הרבה שחולקים ונקט כך לעיקר שלחולין לא צריך כוונה והנה מבואר שם בב,י שגם חש"ו מועיל לנט"י ומבואר שלגבי זה גם להם יש כונה דהינו שכיון שזה דרבנן הקילו שמועיל כונתם דהרי לגבי שחיטה מבואר שחשיב שאין להם כוונה

**כ"ח טבת ע"ח**

# סוגיא דשהיה

**גמ' ל"ב. במשנה נפלה וכו' – משנה שחט וכו'**

**טושו"ע סימן כ"ג סעיף ב' ג'**

**א. שיטות הראשונים בדין שהיה - עיין רא"ש [ועיין בד"ה כ"ב:] ועיין יד יהודה סק"ב שסיכם השיטות היטב וע"ש בביאור הכרעת השו"ע ובביה"ל ח"ב סי"ב סק"ח**

**ב. האם שיעור שהיה בעוף זה סימן שלם או השלמת חצי קנה פגום - עיין יד יהודה סק"ב בד"ה מיהו ובבית הלוי ח"ב סימן י"ב סק"ב ואילך ועיין פלתי סק"ב לגבי בהמה ועיין בית הלוי סק"ט**

**ג. האם ספק הראשונים לגבי עור שיך גם אם מצרפים ההגבהה - בית הלוי ח"ב סימן י"ב סק"י ועיקר הסברא מבואר בתבו"ש סק"ו**

**ד. האם שיעור שחיטה זה כולו וכן בעוף שני סימנים - עיין רמב"ן ושאר ראשונים ועיין יד יהודה סק"ב בד"ה מיהו**

**ה. האם שיעור שחיטה זה שני הסימנים יחד - כ"פ כרתי סק"ה וביד יהדה סק"ה חלק עליו**

**ו. בשיעור שחיטה האם לפי צורת השוחט - תבו"ש סק"ו ובפלתי סק"ג הובא במ"ז סק"ג**

**ז. האם מחלקים גם בכל סוג גסה וכן עוף כמו איזה דקה - יד יהודה סק"ד**

**ח. האם בעוף יש שיעור אחיזתו - יד יהודה סק"ב הביא בזה מחלוקת ראשונים ועיין מאירי ובביה"ל סק"ח**

**ט. שהיות מהו שיצטרפו - נאות יעקב סוף סימן י"ז שמוכח שזה דין פסול וע"ש שדחה**

**י. האם שהיה זה פסול או שמחלק השחיטה - אמרי משה סימן ג' סק"ב ה' ז' י' ועיין רש"י כ"ט. בד"ה מחצה ועיין חידושי הר"ן כ. לענין מליקה וברשב"א שם חלק עליו ועיין רעק"א כ. בד"ה ולענ"ד שהקשה מהגמ' בזבחים והאריך בזה בנאות יעקב סימן י"ז ועיין קובץ שיעורים ח"ב בסוגין ובעיקר ראיתו מלקמן ע"ה: עיין יד יהודה י"ג סקי"א**

**י"א. שהיות מהו שיצטרפו - עיין ספר המכריע סימן ה' ביאר חדש בסוגין**

**י"ב. בהא דמחמירים בשהיה כל שהוא האם זה גם בלא הוציא הסכין - ט"ז סימן כ' סק"ז בסופו ועיין יד יהודה סק"ז ועיין ש"ך כ"ג י' וסימן י"ח סקי"א י"ב [ובשפ"ד סקי"ב בשם התבו"ש סימן כ"ג סקט"ז בטעם שמחמירים בשהיה כל שהוא ועיין גר"ז סקי"א]**

**י"ג. האם סכין רעה זה רק בחותך כל הזמן - עיין יד יהודה סק"א שהאריך בזה ועיין בפר"ח י"ח סקי"ב ובגר"ז סק"ב ועיין מאירי בסוגין**

**י"ד. האם הצד שמיעוט בתרא זה שהיה זה גם בשוחט בסכין יפה – עיין לשון הרשב"א ועיין כו"פ סק"ג [ועיין ארוך מש"ך]**

**סוגיא דשהיה**

א] בעיקר פסול שהיה חקרו האחרונים האם זה דין פסול כמו שאר פסולי שחיטה או שיסודו שזה מחלק השחיטה לשתים וממילא הבהמה טרפה מצד תחילת השחיטה ששני חלקי שחיטה לא מצטרפים ואם נקובת הושט נבילה אין כאן שחיטה כלל והנה בחידושי הר"ן כ. כתב שאפילו ששאר פסולי שחיטה לא פוסלים במליקה אבל שהיה פוסל כיון שזה מחלק השחיטה לשתים וממילא היא טריפה וכן מבואר ברעק"א סוף סימן כ"ז שנקט שאם נקו"ה טריפה גם בשחט אם שהיה זה רק טריפה אמנם האמרי משה סימן ג' סק"ה הביא מהאו"ז שזה נבילה ובהכרח מצד שזה פסול וכן מוכח בפשוטו משיטת רש"י ששהיה פוסל במיעוט בתרא ובפשוטו יש כאן שיעור שחיטה מצד ההתחלה ובכל אופן זה פוסל אמנם עיין לשון רש"י כ"ט. ד"ה מחצה דמשמע שזה רק לא מצטרף ועיין סוגיא דמיעוט בתרא מה שכתבנו על זה ועיין נאות יעקב סוף סימן י"ז שכתב להוכיח מסברת הגמ' ששהיות יצטרפו ואם זה רק מצד שזה מחלק א"כ כיון שכל חלק לא מחובר מחברו מה שייך שזה יצטרף אם לא דנימא שכל השהיות מחלקות החלק הראשון מהאחרון וע"ש שהביא מהירושלמי שגם לגבי ק"ש שהיות מצטרפות וצ"ע והנה הרי"ד ביאר שהיות מהו שיצטרפו שהכונה שהיה צירוף שהיות ביחד אם מיעוט בתרא והביאור שכל שיש שיעור שהיה כל חלק וחלק פוסל ולכאורא זה רק שייך אם זה דין פסול והנה יש שדנו שיש שני הלכות א. שזה מחלק ב. שזה פוסל והדין שפוסל נפק"מ א. שהיה במיעוט בתרא ב. שהיות מהו שיצטרפו ג. לר"ת שהיה במיעוט קמא דושט אמנם צ"ע מהיכי תיתי שיש שני הלכות וכן לראשוניפ שנקו"ה נבילה אין נפק"מ הנ"ל ושאר הדברים זה ספק בגמ' ועיין אמרי משה סימן ג' סק"י ועיין נאות יעקב סימן י"ז שהאריך בזה

והנה לענין מליקה מבואר ברשב"א כ. שלא פוסל שהיה ועיין רעק"א שהקשה דבגמ' זבחים ס"ה. מבואר שפוסל שהיה רק הגמ' דנה האם בין סימן לסימן שזה לאחר השחיטה יש פסול שהיה ואולי שם שזה לאחר שבירת המפרקת גרע וצ"ע

ב] עיין סוגית הגמ' בשיעור שהיה ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים והנה מבואר בגמ' שנחלקו אמוראים האם בהמה לעוף או עוף לבהמה והגמ' מביאה את ר"ח שס"ל גסה לגסה ודקה לדקה ודעת רש"י שלפ"ז גם עוף לעוף וממילא כך צריך להחמיר אמנם דעת שאר הראשונים שלגבי עוף מודה שזה כמו בהמה ועיין רמב"ם שזה כמו בהמה דקה אמנם דעת הרא"ש שכיון שקי"ל שעוף לבהמה ה"ה כל הבהמות משערים בבהמה גסה והנה מבואר בגמ' עוד שהשיעור הוא כדי שיגבהינה וירבצנה וישחטנה ורש"י גרס בגמ' שיש בזה מחלוקת האם רק כשיעור שחיטה או כשיעורה הגבהה וכו' והנה לענין הלכה לא מפורש ברש"י איך פוסקים בחלק זה ועיין יד יהודה סק"ב שהביא שנחלקו בזה הראשונים האם ממילא צריך גם להחמיר שתמיד שיעור שהיה זה רק כשיעור שחיטה או שקי"ל כמ"ד שיש שיעור הגבהה והנה ע"ש שביאר האם רק ר' יוחנן חולק על רב חנינא או שגם רב ושמואל ועיין בבד"ה כ"ב: שרק ר' יוחנן חולק וצ"ב מהיכי תיתי לומר שרק הוא חולק דאם מצד סתימת לשונו הרי גם רו"ש סתמו בלשונם שלא צריך הגבהה ורביצה וצ"ע [ועיין בית הלוי סק"ו שכתב שאם רב חנינא דיבר גם בעוף שהשיעור בבהמה א"כ א"ש שלרב יש גם נפק"מ שבעוף ודקה זה שיעור יותר קטן ע"ש] וע"ש שדעת הדרישה שגם בעוף יש שיעור נטילה של העוף אמנם כתב שמשעות רבינו ירוחם שכיון שלא שייך שם שיעור הגבהה ורביצה ממילא יש רק שיעור שחיטה ובבית הלוי סק"ח כתב שזה מדויק מלשון הגמ' שרק בבהמה הוזכר שיעור רביצה ומשמע שבעוף זה רק השחיטה ועיין רא"ש שנקט בדעת הרי"ף שכיון דקי"ל שבהמה לעוף ה"ה גסה לדקה אמנם כתב שלגבי שיעור הגבהה בזה כל בהמה כמו שהיא וצ"ל הסברא שכיון שזה לא מעיקר השחיטה אלא נתחדש כאן גם ההכנה לשחיטה בזה הוא רק מצד שזה נצרך כאן לשחיטה ולא שזה מעיקר השחיטה

ג] עיין רמב"ן שנסתפק האם השיעור כמו רוב סימן או כמו כל הסימן וכתב דבפשטו כיון שמצד דין דאוריתא מספיק רוב ממילא זה השיעור שחיטה אמנם עיין מאירי שיתכן שכיון שאם שוחט זה חלק מהשחיטה חשיב מכלל השחיטה ועין יד יהודה סק"ב ד"ה מיהו דלשיטת רש"י שלכתחילה צריך לשחוט כל הסימן ודאי שזה הכל מכלל השחיטה ולענין שני סימנים בעוף בפשוטו זה מכלל השחיטה ועד כמה שכל מה שבכלל השחיטה זה מהשיעור ה"ה כאן ואם נימא מה שנצרך לכתחילה זה תלוי האם גם שני סימנים בעוף יש דין לכתחילה לשחוט את שניהם

ד] בתרוה"ד סימן קפ"ה חידש שכיון שבמצא חצי קנה פגום זה מספיק לשחיטה ממילא השיעור שהיה הוא כשיעור שחיטה הכי קטן ובעוף זה כל שהוא כשיעור חצי קנה פגום ועיין פלתי סק"ב שלפ"ז גם בבהמה זה כמו הושט וחצי קנה פגום ועיין יד יהודה סק"ג שכתב שכל הראשונים כתבו להסתפק האם העור מכלל השחיטה אבל משמע שהסימנים וודאי בכלל השחיטה וכן האריך להוכיח הבית הלוי סק"ב עוד דן התבו"ש מסברא בסק"ו וכן ביד יהודה סק"ג שלראשונים שגם שיעור הגבהה ורביצה מכלל השחיטה דהינו שגם ההכנה לשחיטה א"כ ודאי שגם שחיטת תחילת הסימן זה בכלל אמנם עיין בית הלוי ח"ב סימן י"ב סק"י וכן התבו"ש שכתבו שיתכן שהגבהה ורביצה זה מכלל ההלכה אבל חוץ מזה רק מה שהשחיטה לבד והבית הלוי הוכיח כן מהר"ן שנקט פשוט שצריך שיעור הגבהה ורביצה ובכל אופן הסתפק על העור והנה קשה דהרי לשון הגמ' ששעור שהיה של עוף לעוף חזינן שיש כאן שיעור מסוים אם נימא שזה כמו חצי קנה פגום ואין שיעור נטילה והגבהה כלל כדנקטו הפוסקים להחמיר כרש"י א"כ לא יתכן שזה כל שהוא דהרי בגמ' מפורש שיש כאן שיעור שהיה ורק אם נימא שמצרפים ההגבהה יתכן שביחס לשיעור שחיטה זה כמו חצי קנה פגום ועיין בבית הלוי שהקשה שהגמ' אומרת שיעור הגבהה איכא ביניהו הרי למ"ד זה מסתבר שגם כל הסימן וא"כ יש עוד נפק"מ אמנם למה דהוכח מהר"ן אינו קשה עוד הקשה הבית הלוי מהגמ' כ"ט. דמעמידה הדין חצי קנה פגום בעוף ושם מפורש הלשון אם שהה שיעור שחיטה

ה] הפלתי כ"ג סק"ב כתב שגם בבהמה שזה שיעור שחיטת שני סימנים אבל זה כשיעור שניהם יחד ולא אחד אחרי השני ובשפ"ד סק"ג חלק עליו ועיין יד יהודה סק"ה שכתב שודאי שדנים כפי דרך שחיטה רגילה שהקנה עומד לפני הושט והכיח מהראשונים שכתבו בדעת רש"י שכדי סימן אחד בעוף ושתים בבהמה ומבואר שלא רק ההבדל בעובי הסימן אלא שכאן זה אחד וכאן זה שתים ואם נימא שזה כמו שניהם בבת אחת א"כ כל ההבדל ברוחב הסימן ששל בהמה הוא יותר מעוף ע"ש

ו] עיין תבו"ש סק"ו שכתב לדון האם הולכים לפי שוחט זה ולפי סכין זו או שיש שיעור קבוע וכתב להוכיח מהא דהגמ' דנה שסכין רעה מיעוט סימנים זה שהיה חזינן שיש שיעור קבוע וע"ש שנסתפק האם הולכים לפי בהמה בינונית וסכין בינוני ושוחט בינוני או לפי הכי מהיר וכן הוא בפלתי סק"ג והנה בגמ' מבואר גסה לגסה ודקה לדקה ועיין יד יהודה סק"ד שכאורא גם בגסה יש כמה גדלי בהמות וכן בדקה וקצת משמע בגמ' שיש שני שיעורים ולא שדנים כל בהמה כמו שהיא אמנם ברא"ש משמע שלגבי שיעור הגבה כל בהמה כמו שהיא אמנם למבואר מדבריו שזה חלוק משיעור השחיטה בזה יתכן ודאי שזה מצד ההכנה שבבהמה זו אבל לשאר ראשונים יתכן שאין מקום לסברא זו והנה לראשונים שעוף זה כבהמה דקה יש לדון האם כדקה הכי קטנה או כבינונית וצ"ע

ז] בגמ' מבואר שהשוחט בסכין רעה אפילו מוליך ומביא כל היום שחיטתו כשרה עיין יד יהודה סק"א שהביא דהתבו"ש והפר"ח נקטו שזה רק אם כל הזמן חתך אבל אם מוליך ולא חותך כה"ג אין זה מכלל השחיטה אמנם עיין יד יהודה סק"א [וכן הוא במאירי] שהוכיח מהראשונים שכל שמוליך הסכין לצורך השחיטה אפילו אם עכשיו זה לא חותך בכל אופן לא חשיב שהיה וע"ש שכתב לדון דנידון הראשונים ששהיה במיעוט בתרא יפסול זה רק מצד שלא חתך וכה"ג כיון שזה לא נצרך א"כ ההכנה זה לא כמו חלק מהשחיטה אבל אם חותך במיעוט בתרא וודאי שזה לא שהיה ע"ש שהאריך והביא בזה מחלוקת ראשונים

והנה הגמ' מסתפקת שהיות מהו שיצטרפו ושואלת ותפשוט מדידיה שהשוחט בסכין רעה זה טוב והגמ' דוחה שלא שהה וצ"ב מה הגמ' סברא בתחילה והתבו"ש סקט"ו ביאר שכונת הגמ' בהכרח שלא חתך כל הזמן וזה עצמו שהיה ולפ"ז דחית הגמ' שמדובר שחתך ומבואר שאם לא חותך זה שהיה אמנם עין יד יהודה סק"א שביאר שכונת הגמ' שבשוחט כל היום מסתמא שהה קצת וברבינו גרשום משמע ששחיטה בסכין רעה זה דומה לשהיה ולפ"ז הגמ' עונה שזה לא דומה ומבואר שזה עצמו ששוחט בצורה איטית זה לא דרך שחיטה וזה דומה לשהיה ובזה א"ש ספק הגמ' שהיות שיצטרפו שהשחיהט צריכה להעשות ברצף וצ"ע

ח] עיין ב"ח סימן כ"ג שכיון דקי"ל להחמיר ששהיה כל שהוא פוסלת א"כ בשוחט בסכין רעה אפילו לא שהה במיעוט בתרא כשיעור שהיה שחיטתו פסולה ועיין פר"ח שתמה שא"כ גם בסכין יפה הרי המיעוט בתרא לוקח קצת זמן אלא בהכרח שכל החומרא רק בלא נתעסק בשחיטה אבל כל ששוחט בפועל בזה ודאי שאין שהיה אלא א"כ שהה כשיעור שהיה ובארוך מש"ך דן שכל צד הגמ' שמיעוט בתרא זה שהיה זה רק בסכין רעה ולא ביפה ונפק"מ שזה לא מצטרף לשהיות אחרות אמנם הכו"פ חלק על זה ונקט שגם בסכין יפה זה מצטרף לשהיה של קודם ע"ש ובלשון הרשב"א בסוגין משמע שכל הנידון רק מצד שסכין רעה עוזר ומשמע שללא זה אין נפק"מ ועיין תבו"ש סקט"ז שכתב שהטעם שמחמירים בשיעור כל שהוא מצד שכיון ששיעור עוף זה קטן ממילא קשה לשער אבל כל ששוחט בסכין יפה וודאי שאין בזה שיעור שהיה ולכן על זה אין את המנהג

והנה עיין ט"ז סימן כ' סק"ז שהקשה על הא דמבואר בגמ' ששוחט בשנים ושלשה מקומות שחיטתו כשירה הרי היה כאן שהיה כל שהוא ולא משמע דלמה דנוהגים להחמיר בשהיה כל שהוא זה אוסר וכתב שמזה מוכח שלא החמירו אלא רק אם הפסיק בשחיטה אבל אם עסוק כל הזמן בשחיטה לא החמירו בכל שהוא ובש"ך סק"י משמע שלכן מיעוט בתרא ללא שיעור שהיה זה לא פוסל בכל שהוא ע"ש והנה הרמ"א הביא התרוה"ד שאם נמצא גמי בושט חוששים לשהיה ולכאורא הכונה שאולי היה מצב שחתך רק הגמי ולא הסימן ועיין יד יהודה דכאן מבואר שכל שהוא פוסל אפילו כשהוא עסוק בשחיטה אם לא שנדחוק שכאן שחותך משהו אחר גרע וצ"ע ועין גר"ז סקי"ב שהחשש כשמגיע לשולי הסימן ושוחט רק הגמי וזה כהגביה ידו כיון שאן כאן כבר דופני הסכין ע"ש

והנה עיין ש"ך סימן י"ח סקי"א שדן שאם שהיה משהו פוסל א"כ במיעוט בתרא דעוף אם ישחוט בסכין רעה זה יחשב שהיה וכתב שכיון ששם הוא שוחט בזה לא מחמירים במיעוט בתרא ועיין מחצית השקל שכתב שכאן ממ"נ זה לא לא חיסרון דאין הביאור במיעוט בתרא כרש"י א"כ אין מקור שזה לא נחשב כחלק מהשחיטה ואם הכונה כרבינו הושעיא א"כ אין מקור שלאחר רוב סימן בכל אופן יש בזה פסול שהיה ובאמת יש בזה גם נידון בסברא דאם ננקוט כרש"י שפוסל בזה שהיה בהכרח שזה חלק מהשחיטה וא"כ ודאי שזה לא נחשב שהיה אמנם אם נימא שמדובר דוקא כשלא חותך יתכן שחלק זה שלא נצרך בזה ההכונה לשחיטה זה לא חלק מהשחיטה וא"ש נידון הש"ך

ועיין בית הלוי בסופו שכתב דבפשוטו כיון ששהיה משהו זה רק מנהג א"כ במיעוט בתרא שמעיקר הדין לא פסל שהיה היה מסתבר להקל ועיין ש"ך סק"ט שהביא מהב"ח שקש ארוך בושט זה לא חיסרון וביאר הנ"ל כי זה במיעוט בתרא אמנם הביא מהתבואות שור וכן דיק מהש"ך שנהגו להחמיר גם כה"ג ע"ש

ט] הגמ' מסתפקת שהה במיעוט סימנים האם זה פוסל בביאור ספק הגמ' עיין ל: שהבאינו שיטות הראשונים ונסכם בקצרה א. דעת רש"י שיפסול שהיה במיעוט בתרא דזה חלק מהשחיטה ב. דעת רבינו הושעיא שהכונה שבזמן ששוחט המיעוט בתרא בסכין רעה זה לא חלק מהשחיטה וחשיב שהיה ועיין לעיל הנידון האם זה גם בסכין יפה ולגבי שיצטרף ג. עיין שיטת ריב"ן שביאר שהיה שהיה במיעוט קמא ביחד אם שאר השחיטה והנידון לצד שמצטרף שהיות האם זה גם מה שנעשה במיעוט קמא ד. וברי"ד ביאר כנ"ל על מיעוט בתרא דהינו דמבואר בדבריהם שכל שיש שיעור שהיה כל חלק וחלק הוא סיבה לפסול ה. המאירי ביאר שהספק בשהה שיעור רוב הסימנים ולא כל והגמ' דנה האם המיעוט סימנים זה כחלק מהשחיטה לגבי שיעור שהיה ו. ר"ת בספר הישר ביאר שהספק האם שהיה במיעוט קמא דושט פוסל וע"ש שהנידון שלא התחדש פסול שהיה אלא לאחר שחיטת רוב סימן ולפ"ז לא משכחת ליה שהיה בעוף מדאוריתא ז. וברימ"ג ביאר שהספק על שהיה במיעוט קמא של קנה ובפשוטו זה נגד הגמ' כ"ט. ובחידושי רמ"ש ביאר שזה תלוי בנידון האם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או שאינה אלא לבסוף

# סוגיא דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט

**משנה ל"ב. – ל"ב: גופא**

**סימן ל"ג ס"ג, תוס' ח. בד"ה והא**

**רשב"א כ. מ"ב. דנקו"ה דהוי נבילה ועיין רמב"ם פ"ג הי"ט שו"ע סימן ל"ג ס"ג ובש"ך שם פלתי ל"ג סק"ב ובתבו"ש סק"ה ועיין חידושי רעק"א סוף סימן כ"ז [הועתק כאן] ובבית הלוי ח"ב סימן כ' [וסימן כ"ד וח"ג סימן כ"ו ובאמרי משה סימן ב' ג']**

**א. ביאור דעת ר"ע – עיין שטמ"ק בשם תור"פ וכן הוא ברש"ש [ועיין מאירי נימוק"י ור"י מלוניל שנקטו שרק חולק על המקרה של חלדה וצ"ע מהמשך הסוגיא] ועיין תוספתא פ"ב ה"ה ובאמרי משה סימן ב' סקכ"ט**

**ב. האם לר"ע אין איסור נבילה או שרק מדבר לגבי טומאה – אבני נזר סימן כ"ג סק"ב**

**ג. הא דבהחליד בסימן השני אין זה פסול כמו מיעוט בתרא לרש"י – אמרי משה סימן ב' סק"ל**

**ד. הא דבפסק הגרגרת אין חיסרון שאין שני סימנים ראוים לשחיטה – בית הלוי ח"ב סימן כ' סק"ב ועיין אמרי משה סקכ"ט ל'**

**ה. תוד"ה ורמינהי – עיין רעק"א ובאחיעזר ח"ב סימן ו' סק"ה ובעיקר ספק תוס' שיפקע איסור טריפה עיין חזו"א י"ד[ב]**

**ו. בביאור סברת ר' ישבב – עיין שטמ"ק בשם הר"פ במשנה ועיין רשב"א מ"ב. כ. ובמה שביאר כונתו באמרי משה סימן ב' סקי"ז במוסגר**

**ז. בקושית הגמ' מהמשנה של אלו טרפות – עיין רש"ש**

**ח. כאן שפסק ולבסוף שחט – צ"ע שהרי לר"י צריך שני סימנים עיין אמרי משה סימן ג' סקכ"ה כ"ז ואילך ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ' סק"ב מה שהקשה מרבא על הרשב"א**

**ט. כאן ששחט שלא במקום חתך בעוף – אמרי משה סימן ב' סקט"ז וע"ש מה שהקשה על הבית הלוי**

**י. בהא דבעוף לא מועיל פסוקת הגרגרת – בית הלוי סימן כ' סק"ד ועיין אמרי משה סימן ב' סקי"ד וסקט"ז מה שהקשה עליו ומה שישב שם**

**בדין נקו"ה**

**י"א. בדין נקובת הושט האם הוי נבילה – עיין רשב"א כ. מ"ב. וברמב"ם פ"ג משחיטה ה"ו והי"ט ועיין תוס"ר בסוגין וכן בשטמ"ק בשם התור"פ שחלקו שזה רק טריפה ועיין רעק"א סוף סימן כ"ז שהוכיח כן מהרא"ש ועיין שפ"ד ל"ג סק"ה שתמה במקור הרמב"ם ועיין בית מאיר שם**

**י"ב. בביאור הסברא שנקו"ה הוי נבילה – עיין לשון רש"י ועיין ברשב"א הנ"ל מה שהוכיח מהגמ' כ. ועיין תוס"ר ל"ב: ובשטמ"ק בשם ר"פ ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ' סק"ג ועיין אמרי משה סימן ג' סקי"ב י"ג ט"ז כ' כ"ב ועיין קובץ הערות סימן כ"ח סק"ה [ובאחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ד ובחזו"א ג' כ"א]**

**י"ג. לשיטות שנקו"ה הוי טריפה האם מספיק השלמת הנקב – רעק"א סוף סימן כ"ז ועיין מהרש"א על תוס' בכורות כ. ועיין אמרי משה שהאריך בזה ועיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ו סק"א בד"ה ויצא שהביא לזה ראיה מהגמ' ט. וע"ש מה שלמד מתוס' ועיין חידושי הגר"ש היימן סימן ו' שדחה לראית הביה"ל**

**י"ד. האם בנשחט חצי הוי רק טריפה לתוס' – עיין שטמ"ק בשם תור"פ בסוגין ועיין אמרי משה סימן ג' סקי"ט**

**ט"ו. בשיטת הרמב"ם פ"ג הי"ט שנקו"ה הוי נבילה מחיים – עין ש"ך סימן ל"ג ובנקו"ה שם ועיין תבו"ש שם סק"ה ובפלתי שחילקו בין איסור נבילה לטומאת נבילות ע"ש בביאור הסברא [והגר"ח פ"ד ממאכ"א נקט שהוי נבילה מחיים]**

**ט"ז. בהא דהגמ' דוחה את ר"ל רק מצד מנח בדיקולא – וצ"ע שא"כ נקו"ה אין חיסרון רעק"א סוף סימן כ"ז ועיין אמרי משה סימן ג' סקכ"ו ובחזו"א סימן ג' סקכ"א ועיין רמב"ן במלחמות בסוף דבריו [ובביאור כונתו עיין רעק"א הנ"ל ועיין חזו"א סק"כ] וכן הוא בשטמ"ק ועיין צל"ח שהקשה מר"ל על הר"מ שזה נבילה מחיים עי"ש מה שתירץ**

**י"ז. בדין נקו"ה בעוף שמועיל סימן אחד – עיין רמב"ם פ"ג הי"ט ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ סק"ג ועיין אחיעזר ח"ב סימן ח' בתחילתו שאין ללמוד מהרמב"ם שזה נבילה מחיים לדידן וע"ש סק"ו שהוכיח מהגמ' שזה נבילה ועיין אמרי משה סימן ב' סקי"ז ועיין רעק"א מ"ג: בד"ה והנה במה, ובמה שביאר בטעם הפסול**

**י"ח. בדין ניקב הושט כנגד החלק ששחטו – תוס' ח. בד"ה והא ועיין שו"ע סימן כ"ו סעיף א' ובמ"ז שם דהוי נבילה אמנם החת"ס כתב על התוס' שזה טריפה ועיין אמרי משה סימן ג' סקכ"א כ"ב שביאר שזה תלוי בטעם שנקו"ה נבילה ועיין חזו"א סימן ג' סקכ"א בד"ה ואמנם**

**י"ט. בדין דרוסה בסימנים – עיין בית הלוי ח"ב סימן כ"א סק"ה שדיק מהרמב"ם פ"ה ה"י שזה טריפה**

**כ. בדין עריפת עגלה נקו"ה האם מטהר מידי נבילה - אחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ה**

**בביאור המחלוקת ר"ע ור' ישבב**

א] בפשוטו דעת ר"ע שכל הדין שצריך לשחוט שני סימנים זה רק כדי שלא יהיה איסור טריפה אבל ביחס לאיסור נבילה מספיק שחיטה של סימן אחד ולפ"ז חולק על כל הדוגמאות של המשנה וכן הוא בשטמ"ק בשם תור"פ וכן ביאר ברש"ש ועיין אבני נזר סימן כ"ג סק"ב שכתב שלגבי איסור אכילה ודאי שיש איסור נבילה דלהיתר שחיטה צריך שני סימנים ורק לגבי טמאת נבלות ס"ל שרק במתה מעליה יש טומאה אבל כל שהיה כאן אפילו שחיטת סימן אחד זה כבר לא נחשב שמתה מאליה [אמנם הגמ' רצתה להעמיד המשנה של אלו טרפות כר"ע ומשמע שאין איסור נבילה ] והנה צ"ב למה בשחט סימן אחד והניח שתמות יש בזה איסור טריפה הרי לא היתה כאן טריפה כלל ובפשוטו מבואר כאן שיסוד הדין טריפה זה שחלק מהחיות יצא ללא שחיטה ולכן גם כאן כיון שחלק מהחיות יצא ללא שחיטה יש בזה איסור טריפה ויסוד הדברים מבואר ברמב"ם שאיסור טריפה זה התחלת נבלות ע"ש בפ"ד [ובמכתב מהגרי"ז] והנה בפשוטו בחלדה בשני סימנים זה ודאי לא יעזור דהרי כל סברת ר"ע שמספיק סימן אחד אבל כאן אפילו שחיטת סימן אחד אין כאן וכן הוא ברש"ש אמנם עיין תוספתא פ"ב ה"ב דמבואר שגם בהחליד שני סימנים לר"ע לא הוי נבילה ועיין אמרי משה סימן ב' סקכ"ט שכתב שבאמת ר"ע חולק שני דברים א. דס"ל שמספיק סימן אחד ב. שפסולי שחיטה זה רק הלכה לגבי היתר אכילה אבל לגבי שלא יחשב נבילה לא נאמר פסולי שחיטה אמנם יש לומר שיש קשר בין שני הדברים דהינו ששחיטת סימן אחד יש כאן מעשה שחיטה רק זה גדר שחיטה פסולה כיון שצריך שני סימנים ור"ע ס"ל שכל דיני שחיטה לא נאמרו לגבי נבילה ודו"ק בזה

והנה שיטת הבה"ג שסימן עקור נאמר הלכה שאי אפשר לשוחטו ומבואר בתוה"ב שאפילו בעוף ורוצה לשחוט הסימן השני ובפשוטו הביאור שיש הלכה ששני הסימנים יהיו ראוים לשחיטה אבל כל שאין שניהם ראוים לשחיטה בהמה זה מופקעת משחיטה ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ' סק"ב שהקשה מר"ע שאם פסקו סימן אחד ושחטו הסימן השני שהיא יצאה מידי נבילה והרי יש הלכה שכל שאחד מהם לא ראוי לשחיטה גם השני לא ראוי לשחיטה ומכח זה למד שסברת הבה"ג זה דין מיוחד לגבי עיקור אבל אין זה כלל בכל שחיטה ודלא כפשטות לשון הרשב"א ועיין אמרי משה הנ"ל שכתב דלמבואר בתוספתא שר"ע מכשיר פסולי שחיטה א"כ פסוקת הגרגרת זה גם שחיטה פסולה והנה יתכן שפסוקה אין זה דרך שחיטה כלל אמנם לכאורא עד כמה דמבואר ששחיטה פסולה מכשירה מידי נבילה א"כ גם ההלכה ששניהם ראוים לשחיטה זה גם מדיני שחיטה בתור שחיטה פסולה ודאי שזה מועיל

ועיין אמרי משה סימן ג' סק"ל שהקשה לשטת רש"י שחלדה במיעוט בתרא לגמ' יש צד שזה פוסל כל השחיטה א"כ לר"ע אפילו שמועיל לשחוט סימן אחד אבל הסימן השני זה לא גרע מדין מיעוט בתרא שפוסל לרש"י שכיון שחלק מהשחיטה פסולה ממילא חל פסול על כל השחיטה ובפרט אם לרש"י פוסל גם שהיה בסימן שני לרש"י ועיין אמרי משה סימן ב' סק"ל דכתב דלמבואר בתוספתא שר"ע מכשיר גם כל פסולי שחיטה לגבי להוציא מידי נבילה א"כ גם פסול שהיה במיעוט בתרא או חלדה זה כמו החליד בשניהם שזה מועיל

והנה תוס' הביאו את שיטת ר"ת שהגמ' הסתפקה שלא פוסל שהיה במיעוט קמא מצד שלא פוסל אלא במידי דמנבלא ביה דהינו שרק שהיה לאחר חלק שללא חלק זה אי אפשר לשחוט כלל והקשה הבית הלוי ח"ב סימן כ"ד סק”ו שמר"ע מוכח ששהיה פוסל גם כה"ג הרי פסוקת הגרגרת לר"ע זה גם טריפה וא"כ לא יפסול שהיה גם לאחר סימן אחד וכתב שבאמת לר"ע יש מקור לפשוט הספק אבל למה שחזר בו ר"ע יש מקום לספק הגמ' והנה יתכן שבאמת לר"ע לא יפסול אלא באמצע הסימן השני אמנם חידוש זה לא הוזכר במשנה והנה אם נימא כנ"ל מהאבני נזר שודאי שאיסור נבילה יש ורק טומאת נבילה אין א"כ ודאי לא קשיא מידי דכל הספק על דבר שאפשר לשחוט שגם לא יהיה איסור נבילה אמנם מהבית הלוי מבואר שנקט דלא כאבני נזר וכן דיקנו לעיל מהראשונים ועיין אמרי משה סימן ב' סק"ל וצ"ע כונתו אמנם בלשון תוס"ר משמע שכל הספק לר"ת מצד לא בדבר שקשור לאיסור טריפה או נבילה אלא להתחלת הוצאת החיות או לא ויתכן שגם לר"ע יש כאן ודאי התחלת הוצאת החיות על ידי סימן אחד וצ"ע בזה

ב] אמנם עיין מאירי ונימוק"י ור"י מלוניל שכתבו שר"ע רק חולק על המקרה האחרון שהחליד תחת הסכין וה"ה אם היה שהיה או דרסה אבל על המקרים הראשונים ודאי מודה שזה נבילה [ומבואר שפסק הגרגרת גרע מדרסה] דהינו דבפשוטו ודאי שגם לר"ע צריך לשחוט שני סימנים רק שס"ל שגם שחיטה פסולה זה מועיל כמבואר בתוספתא והנה בפשוטו זה נסתר מהגמ' שאומרת שהמשנה של פסוקת הגרגרת זה טריפה זה כר"ע ויתכן לדחוק ששם מדובר שזה פסוק וחזר ושחט וכה"ג לר"ע זה טוב דחשיב שחיטה של שני סימנים בפסול וצ"ע

ג] מבואר במשנה שר' ישבב חידש שכל שנפסלה בשחיטה נבילה ועיין שטמ"ק בשם תור"פ שביאר שהכוונה שר' ישבב ס"ל שיש דין שחיטה של שני סימנים ולכן כל שיש פסול באחד מהסימנים א"כ אין כאן שחיטה שתתיר את הבהמה וזה ההבדל בין שאר טרפות שזה לא מחסר בשחיטה עצמה לבין פסוקת הגרגרת שזה מחסר בשחיטה עצמה והנה הגמ' בע"ב דנה שאם פסק ולבסוף שחט גם לר' ישבב זה טוב ועיין לב אריה שהקשה הרי צריך שחיטת שני סימנים ואין כאן שחיטת שני סימנים וע"ש שחידש אין איסור נבילה חל על איסור טריפה ועיין אמרי משה סימן ב' סקכ"ה שהאריך להוכיח שודאי שחל נבילה על טריפה וע"ש סקכ"ז שכתב שסברת רבא שכמו בחצי קנה פגום על ידי ההשלמה חשיב שהכל שחוט כך כאן על ידי ההשלמה של שני הסימנים חשיב שהכל שחוט אמנם זה לא עוזר לגבי טריפה כיון שהסימן הראשון כבר הטריף ולפ"ז הגמ' מוכיחה שאין כזו סברא וצריך מעשה שחיטה ממש בשניהם והנה הבית הלוי ח"ב סימן כ' הקשה למה שחידש הרשב"א שצריך ששני הסימנים יהיו ראוים לשחיטה הרי בפסק לבסוף שחט הסימן הראשון לא ראוי לשחיטה ותירץ האמרי משה שעד כמה שנתחדש שבשחיטת השני זה כאילו שחט את שניהם חשיב כאילו שניהם ראוים לשחיטה עכ"ד והנה אין משמעות הגמ' כדבריו אלא שזה כמו שדבר אחר גרם לה להיפסל ופשטות הגמ' שבשלב זה נקטה הגמ' שבאמת גם לר' ישבב השחיטה זה גמר הוצאת החיות ולכן הסימן השני הוא גמר הוצאת החיות ושם באמת יועיל גם סימן אחד משא"כ אם שוחט סימן ונשאר עוד סימן כיון שזה לא היה גמר הוצאת החיות ס"ל לר' ישבב שזה לא מועיל ולפ"ז הדרא קושית הבית הלוי ואולי יש לדחוק שגם ר ישבב מודה ליסודו של ר"ע ששחיטה פסולה יכולה להוציא מיד נבילה רק שס"ל שרק גמר הוצאת החיות זה כך ולפ"ז אין לשאול שאין שניהם ראוים כיון שלגבי נבילה לא צריך שחיטה כשירה וכל זה דוחק וצ"ע

ד] עיין בית הלוי ח"ב סימן כ' סק"ד [וכן באמר"מ סקי"ד] שהקשה למה פסוקת הגרגרת בעוף זה נבילה הרי כאן מספיק לשחוט סימן אחד וגם לר' ישבב זה לא חיסרון וע"ש שכתב לחדש שכיון שעוף שיעור שחיטתו זה סימן אחד ובזה נפקא חיותו ממילא כל שהיה בו שחיטת סימן אחד לא שייך לעשות בו שחיטה ולכאורא צ"ע הרי התשובה של הגמ' שהמשנה של אלו טרפות זה כר"ע זה גם על המשנה של עוף לקמן נ"ו דמבואר שפסוקת הגרגרת זה טריפה ולמה שסיבת הבית הלוי זה לא לר"ע ואולי יש לומר שלר"ע שלגבי נבילה מספיק הוצאת חלק מהחיות ממילא זה גם בעוף לאחר שחיטת סימן אחד עוד קשה שלרב אדא בר אהבה שעוף ניתר רק בושט א"כ בשחיטת הקנה לא חשיב שיצא חיותו ושהיה כאן שחיטה והאמרי משה סימן ב' סקט"ז הקשה שהתירוץ של הגמ' כאן ששחט שלא במקום חתך צריך לומר את זה גם על המשנה של עוף ובהכרח שגם להלכה כר' ישבב אין את סברת הבית הלוי וע"ש סקי"ז שביאר שיש הלכה ששניהם יהיו ראוים לשחיטה וכיון שהסימן הפסוק לא ראוי לשחיטה לכן זה מעכב בשחיטה לר' ישבב ולפ"ז לא קשה מחתך ולבסוף שחט שלצד זה של הגמ' זה נחשב ראוי לשחיטה וצ"ע בזה

ה] והנה עד עכשיו נקטנו שיסוד המחלוקת שר' ישבב זה מצד שצריך לשחוט שני סימנים וכן הוא בלשון התור"פ וכנ"ל אמנם עיין רשב"א מ"ב. כ. שנקט שנקו"ה ג"כ הוי נבילה והקשה שהגמ' דנה שלאחר שדירה ומפרקת זה נבילה א"כ וכי מתה עומד ומולק ובתחילה הבין שאין הכונה שזה כבר מתה מחיים ויש טומאת נבילה אלא הכונה שיש כאן תחילת מיתה ולא שייך לעשות שחיטה וממילא לאחר שחיטתה היא נבילה והקשה שא"כ כל שחיטה כיון שבתחילת שחיטה היא נקו"ה או פסוקת הגרגרת א"כ וכי מתה עומד ושוחט ולכן ביאר שכונת הגמ' שזה שלאחר שבירת שדירה ומפרקת ורוב בשר זה מטמא כבר מחים ורק מצד זה קשה לגמ' עכ"ד וצ"ע מה הוקשה לו הרי בסוגין כל החיסרון לא מצד שיש כאן התחלת מיתה אלא שחסר בשחיטת שני הסימנים וכל קושית הגמ' במקום שאי אפשר לשחוט כי יש כבר התחלת מיתה ומבואר מדברי הרשב"א שיסוד דין המשנה מצד שלאחר פסוקת הגרגרת או נקו"ה יש כאן התחלת מיתה ולכן לא מועיל לשחוט [ובאמרי משה סימן ב' סקי"ז ביאר שהכונה לצד שנקו"ה זה נבילה מחיים אמנם בפשוטו לרשב"א לא היה כזה צד וזה לא מה שדן שם ובהכרח כנ"ל] ועיין תוס"ר כאן שנקט שנקו"ה זה רק טריפה וביאר החילוק בין זה לפסוקת הגרגרת מצד ששם יש התחלת מיתה אבל כאן אין עדין שום התחלת מיתה ומבואר גם שנקט שיסוד החיסרון לא כי צריך לשחוט שני סימנים אלא שכל שיש כאן חלק מהוצאת החיות לא על ידי שחיטה זה לא מועיל ובפשוטו מבואר שר' ישבב מודה לר"ע ביסוד הדבר שגם שחיטת סימן אחד יש לזה שם שחיטה לגבי נבילה רק שנתחדש פסול כל שחלק מיציאת החיות יותר מדרגת טריפה היה לא על ידי שחיטה

וכפי הנראה שלמדו שכן משמע בלשון ר' ישבב כל שנפסלה בשחיטה דהינו שאפילו שיש כאן שחיטת שני סימנים רק שיש בזה פסול דהינו שחלק מהחיות לא יצא על ידי שחיטה ויתכן שבאמת יש כאן שני דברים א. שחולק שצריך שחיטת שני סימנים וחוץ מזה הוסיף כנ"ל שכל פסול בשחיטה זה נבילה והנה צ"ע מר"ל דדן שפסק ושחט במקום אחר בסימן זה עוזר הרי היה כאן פסול בשחיטה ובפשוטו צ"ל שבאמת זה עצמו נקודת המחלוקת בינו לרבא שלרבא זה הלכה שכל שיש פסול בסימן זה חיסרון ולר"ל כל החיסרון כי אין כאן שחיטת שני סימנים ולפ"ז נקו"ה לר"ל ודאי שזה טריפה ולא נבילה אמנם צ"ע דבגמ' משמע שכל מה שדוחה את ר"ל רק מצד שכמנח בדיקולא דמיא אבל ללא זה באמת יועיל שחיטה וצ"ל שהגמ' דנה שגם לשיטתו זה לא יתכן וממילא הדרינן לפשטות המשנה

ו]תוד"ה ורמינהי הקשו מה הגמ' שואלת על המשנה של אלו טרפות הרי באמת היא גם טריפה וכתבו לדון שאולי כל בהמה שנתנבלה פוקע איסור טריפה ועיין חידושי רעק"א שכתב שלכאורא יש מקום רק לדון הפוך שכיון שהיא טריפה קודם שנתנבלה ממילא לא יכול לחול איסור נבילה על איסור טריפה אמנם מדברי תוס' מבואר שפשיטא להו שחל איסור נבילה על איסור טריפה ועיין אחיעזר ח"ב סימן ו' סק"ה שכתב שכיון שאיסור טריפה זה מקצת מאיסר נבילה בזה ודאי שאין חיסרון של איסור חל על איסור ואדרבא תוס' דנו שכל שהטרפות נגמר בנבלות זה מפקיע שם טרפות וזה נהיה נבילה ע"ש

**בדין נקובת הושט**

ז] הרשב"א כ. וכן מ"ב. וכן שיטת הרמב"ם פ"ג משחיטה וכן מבאר ברמב"ן ט. והבית מאיר דייק כן גם מהר"ן שנקטו שנקו"ה זה נבילה דהינו שאפילו דמחיים זה עדין לא נבילה כמבואר ברשב"א בכל אופן אי אפשר לשחוט אותה וכן מבואר ברש"י בסוגין והנה צ"ב מקור הדברים ועיין בית הלוי סימן כ"ד דלרבא שהמשנה אומרת יש בהם נבילות משמע שזה שני דברים גם נקו"ה וכן הוא בשטמ"ק ובבית מאיר בסימן ל"ג ועיין בית הלוי שהוסיף שהמשנה אמרה קודם נקו"ה ואחרי זה פסוקת הגרגרת וא"כ לרבא לא מסתבר שנקו"ה זה טריפה ואחרי זה יש דוגמא של נבילה שזה פסוקת הגרגרת וע"ש שלפ"ז לר' יוחנן שישב המשנה שזה לר"ע אין מקור שנקו"ה זה נבילה ולפ"ז דן לחדש שלכו"ע לרבא הוי נבילה וכל נידון הראשונים האם לפסוק כרבא או כר"י אמנם עיין רש"י שכבר בקושית הגמ' ביאר שהקושיא מנקו"ה ומשמע שהבינה הגמ' שלר' ישבב זה ודאי נבילה ובפשוטו למדו דבר זה מלשון המשנה כל שנשחטה בשחיטתה וביאר החינוך מצוה ת"מ שהכונה שהפסול במקום שחיטה וכן עיין רש"ש שדן שהגמ' לא עונה דבמשנה לקמן מדובר ששחט מתחת למקום הפסיקה ולא משמע שזה מצד כמנח בדיקולא אמנם לנ"ל א"ש שמשמעות המנה שגם כה"ג זה לא טוב

ח] והנה עיין תוס"ר שהקשה מסברא למה שנקו"ה זה חיסרון הרי אין כאן התחלת מיתה ובפשוטו מבואר ברשב"א וכנ"ל שכל שיש התחלת הריגת הסימנים חשיב שיש כאן התחלת מיתה ולכן לא מועיל שחיטה וכנ"ל אמנם לשון רש"י בסוגין מצד שאיתרע מקום שחיטה ובביאור הדבר מצאנו כמה אופנים א. עיין שטמ"ק וכן הביא האמרי משה סימן ג' סקכ"א י"ב בשם הגר"ח שזה מצד שאין מציאות לשחוט דאם יתחיל מהצד השני א"כ כשמגיע לחצי כבר חשיב שיש אן רוב אם המיעוט שלא נשחט ואם יתחיל מתחת א"כ המקום שמתחת למקום השחוט לא חשיב שחיטה וא"כ אין כאן רוב סימן בשחיטה דהינו שבאמת ר' ישבב חידש שצריך שחיטת שני סימנים רק שכל שיש נקב לא משכחת לה שחיטת שני סימנים והנה לפ"ז מבואר שאין מושג שהשלמת רוב זה עצמו שחיטה כמו בקנה דדוקא שם שבזה יוצא החיות של הסימן אבל כאן שחיות הסימן יוצאת גם בחלק הראשון חייבים לשחוט כל הרוב ב. בבית הלוי ח"ב סימן כ' סק"ג ביאר שזה ודאי שנאמר הלכה שכל שיש טרפות בסימנים לא מועיל שחיטה אלא שנסתפק האם זה הלכה בבהמה שיש בה טרפות בסימנים או שזה הלכה שבסימן שיש בו סימני טרפות לא מועיל בו שחיטה וע"ש נפק"מ לעוף בשחט הגרגרת האם יהיה נבילה או טריפה ג. עיין אחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ד שביאר שנאמר הלכה שרק אם שייך שחיטה בכל הסימן מועיל שחיטה אבל כל שחלק מהסימן לא מועיל בו שחיטה גם בשאר לא מועיל שחיטה וכיון שנגד המקום שחתוך לא מועיל לשחוט לכן לא מועיל כלל ד.עיין קובץ הערות סימן כ"ח סק"ה שביאר שיסוד דין שחיטת רוב סימן זה מצד רובו ככולו וכתב שכל זה שייך אם יש אפשרות לשחוט את כולו אבל אם אין אפשרות לא שייך לקרוא לזה רובו ככולו עוד כתב שאם מדאוריתא צריך לכתחילה כולו א"כ יתכן שכל מה שמועיל רובו אם זה ראוי לכולו וכאן שזה לא ראוי לכולו ממילא גם רובו לא עוזר והנה האחרונים דנו בכמה מקרים וכדלקמן ובפשוטו זה תלוי בטעמים הנ"ל

ט] א.ברמב"ם מבואר בפ"ג משחיטה הי"ט כתב שגם בעוף נקו"ה זה נבילה ועיין אחיעזר סימן ח' שלשיטתו שזה נבילה מחיים ודאי שזה גם בעוף אמנם לראשונים שזה לא הטעם יש לדון שכל החיסרון בסימן שבו יש הפגם אבל כל ששוחט הקנה אין חיסרון זה ע"ש שהאריך והבית הלוי סימן כ' סק"ג כתב שאם זה הלכה בעוף שכל שיש טרפות בסימנים ה"ה כאן אבל אם זה רק הלכה בסימן שיש בו הטרפות א"כ כל ששוחט הגרגרת אין חיסרון ועיין אמרי משה סימן ב' סקי"ז שביאר שיש הלכה ששני הסמנים יהיו ראוים לשחיטה וכיון שהושט לא ראוי לשחיטה ממילא גם הגרגרת לא ראוי לשחיטה והמ"ז סימן כ"ו סוף סק"א נקט שזה נבילה ובפשוטו לרשב"א שיסוד החיסרון כי יש כאן התחלת מיתה ממילא ודאי שזה לא משנה איפה הפסול נמצא ועיין אחיעזר סק"ו שכתב שכיון שבמשנה נ"ו. מבואר אלו טרפות נקו"ה ופסוקת הגרגרת וגם שם צ"ל יש מהן נבלות ויש מהן טריפות ומבואר שגם שם נקו"ה זה נבילה ועיקר הסברא מבואר ברעק"א מ"ג: בד"ה והנה במה

י] ב. עיין תוס' ורשב"א לעיל ח. שדיקו מהגמ' שושט ששחטו חלק ונהי נקו"ה נגד המקום ששחטו הוי טריפה והובא להלכה סימן כ"ו ס"א [אמנם בשטמ"ק שם בשם הרא"ה חולק על זה] ועיין פמ"ג שם שלשיטות שנקו"ה נבילה גם כאן זה נבילה אמנם עיין חידושי חת"ס ח. שכתב שסתימת הפוסקים שם שזה טריפה וצ"ב החילוק ועיין אמרי משה סימן ג' סקכ"ב ובאחיעזר סימן ו' סק"ד שכתבו שזה תלוי בטעמים שאם זה מצד שאי אפשר לשחוט כנגד המקום שיש הנקב א"כ כאן ששחט כשלא היה הנקב א"כ אין חיסרון אמנם אם זה הלכה שכל שיש טרפות בסימן זה חיסרון א"כ גם כאן זה חיסרון ובחזו"א סימן ג' סקכ"א בסופו נקט שזה נבילה וביאר שכל שבגמר שחיטת הסימן מצטרף עוד דבר בזה לר"ל אין כזה חיסרון ולדידן חסר בשחיטה וממילא זה נבילה ע"ש

ג. עיין בית הלוי סימן כ"א סק"ה שדיק מהרמב"ם פ"ה משחיטה ה"י שדרוסת הזאב בסימנים זה רק טריפה ולא נבילה ומבואר שאפילו שהטרפות בסימנים אין זה דומה לנקו"ה ולכאורא זה רק אם יסוד החיסרון בנקו"ה שזה התחלת הוצאת החיות או שאין אפשרות של שחיטה גמורה אבל אם זה הלכה שטריפה בסימנים גרע וכלשון האשכול א"כ גם כה"ג זה נבילה

ד. עיין אחיעזר סק"ג שדן בקרום שעלה על הנקב בושט שהוי טריפה שיתכן שבזה אפשר לשחוט ולא יהיה נקו"ה נבילה אמנם אם זה הלכה בסימנים בזה יהיה גם נבילה אמנם לרמב"ם שכבר חל נבילה מחיים ודאי שזה לא יפקע וע"ש סק"ט שדן בבהמה שיש לה שני ושטים שזה טריפה ויש נקב באחד מהם האם הוי נבילה וע"ש שדן עוד שלא שיך שחיטה אם ושט אחד נשאר מחובר ומאידך לאחר שחט ושט אין מושג של שחיטה של עוד ושט

ה.עיין שם סימן ח' סק"ה שנסתפק לגבי עגלה ערופה שעריפתה מטהרתה מידי נבילה האם בנקו"ה זה גם מטהר שכאן שהמעשה המתיר זה לא דרך שחיטה בסימנים דבזה אם החיסרון מצד שאין כאן מעשה שחיטה א"כ כאן שההיתר לא דרך מעשה שחיטה זה מועיל אבל אם זה הלכה שבהמה אם טרפות בסימנים לא מועיל שחיטה יתכן שזה גם דרך עריפת עגלה או שילוח שערי המשתלח ע"ש

ו. עיין רמב"ם פ"ג משחיטה הי"ט ובהכ"ג שהדין של פסוקת הגרגרת ונקו"ה זה במקום שחיטה והכס"מ דקדק מזה שאם זה למעלה מקום שחיטה זה לא נבילה וכן כתב הפר"ח סימן כ' סק"ה ולכאורא יתכן שזה תלוי בטעמים הנ"ל שאם הסיבה כי יש טרפות בסימנים פה הטרפות שלא במקום הסימנים אבל אם זה מצד שיש כאן התחלת הוצאת החיות יתכן מאוד שזה לא דוקא אם זה במקום שחיטה

י"א] עיין רמב"ם פ"ג משחיטה שכתב שנקו"ה זה נבילה מחיים ובפשוטו משמע שמי שאוכל את זה יש בזה איסור נבילה ועיין ש"ך בנקו"ה סימן ל"ג שהקשה מסוגין שהגמ' אומרת שהמשנה לא אומרת מה שזה נבלה מחיים ומבואר שכאן זה לא נבילה מחיים ועיין בנקו"ה שהביא עוד מהרמב"ם שבאמת זה לא מטמא מחיים ולכן דחק שכונת הרמב"ם שלא מועיל שחיטה אמנם בכס"מ פ"א משחיטה ה"ה [וכן הוא בחידושי הגר"ח פ"ד ממאכ"א בתחילת דבריו] נקט שכונת הרמב"ם כפשוטו ועיין תבו"ש ל"ג סק"ה ובכו"פ שם סק"ב שכתבו לחלק שלגבי טומאה זה עדין לא מטמא אמנם לגבי איסור נבילה יש בזה כבר איסור נבילה ובטעם החילוק הפלתי ביאר שלגבי טומאה צריך מיתה גמורה ואפילו מפרכסת אין טומאת נבילות משא"כ לגבי איסור נבילה לא צריך מיתה גמורה [וע"ש שהקשה מניקבו שני עורת זה שלא כנגד זה שהוא טריפה מצד שזה עומד להיות זה כנגד זה אבל עכשיו לא חסר בחיות של הבהמה ובכל אופן משמע לרמב"ם שהיא נבילה מחיים] אמנם התבו"ש ביאר שלגבי נבילה כתוב מיתה וכאן היא עדין לא מתה אמנם לגבי איסור נבילה לא מוזכר בתורה לשון מיתה אלא כל שאי אפשר לשוחטו יש בו איסור נבילה אמנם בשמוטה של הסימנים אפילו שאי אפשר לשחוט בכל אופן זה לא נבילה מחיים ובהכרח צ"ל ככו"פ והנה עיין צל"ח שהקשה על הרמב"ם שזה נבילה מחיים מר"ל ותירץ שכל מה שזה נבילה מחיים כי אי אפשר לשחוט אבל לר"ל שאפשר לשחוט אין סיבה שתהיה נבילה מחיים ע"ש

י"ב] בעיקר השיטה שנקו"ה הוי נבילה עיין רעק"א סוף סימן כ"ז שהקשה דהרי מבואר בסוגין דמה שלא מועיל לשחוט גרגרת פסוקה מצד שזה כמונח בדיקולא ומבואר שללא זה אין חיסרון והרי רק ברוב סימן זה נחשב כמונח בדיקולא אבל נקו"ה זה לא נחשב מונח בדיקולא והראיה שהרי מבואר בגמ' ח. שגם בהתחיל לשחוט חל דין נקו"ה כנגדו ועיין פסקי הרי"ד שם שעמד על זה ויתכן שבאמת רק לרבא שביאר יש מה נבלות מבואר שנקו"ה זה נבילה אבל לצד זה של הגמ' אין ראיה ולכן הגמ' שואלת רק מצד שזה כמנח בדיקולא ולא יותר מזה וביותר דאם החיסרון כי לא שייך לשחוט אבל לצד זה של הגמ' שאפשר אין סיבה שזה יהיה נבילה [ועיין חזו"א ס"ג סק"כ כ"א] ועיין שטמ"ק שודאי שהגמ' יכלה לשאול דמה שיך לשחוט קנה שחוט והגמ' רק שאלה שלשיטתו זה לא יתכן והנה עיין רמב"ן במלחמות שהקשה למסקנא שקי"ל שאין מונח בדיקולא א"כ למה נקו"ה ופסוקת הגרגרת אין לשחוט כנגד מקום השחיטה ותירץ שהקנה עצמו הוא ודאי מונח בדיקולא ע"ש וצ"ע למה לא ביאר מצד שכיון שיש פסול בסימן לכן זה נבילה וצ"ע

י"ג] עיין רעק"א סימן ל"ג שהקשה מהתוספתא דמבואר שנקו"ה זה רק טריפה ולא נבילה ועיין חזו"א ג' כ"א דמתוס' נראה שלא גרסו כן והבית הלוי דן שזה כר"ע וע"ש שביאר שתוס' משמע שזה דלא כר"ע עוד דן שמדובר בעוף אם נימא שבזה אין נקו"ה זה רק טריפה ובאחיעזר דן שמדובר שזה ניקב לאחר שהתחיל לשחוט כנגד מקום השחיטה

י"ד] הנה מצאנו ראשונים דס"ל שנק"ה זה רק טריפה ולא נבילה א. עיין תוס"ר ותור"פ בסוגין שדיקו מר"ת שס"ל ששהיה לא פוסל במיעוט קמא כיון שזה רק עושה טריפה ומבואר שנקו"ה אפשר עדין לשחוט הסימן ב.עיין מהרש"א בכורות כ. שדייק כן מתוס' ג. עיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ו שדייק כן מתוס' בב"מ כ. והנה עיין רעק"א סוף סימן כ"ז שכתב להסתפק האם הכונה שכמו שבקנה מועיל השלמת הסימן ה"ה כאן מועיל השלמת רוב או שכיון שבושט יש הוצאת חיות ממילא שם יש דין שחיטת רוב ולא עוזר השלמת הרוב כמו בקנה וע"ש שהוכיח מהא דמבואר בר"ת שאם יש פסול שהיה במיעוט קמא דקה זה נבילה ומבואר שרק בשוחט מתחתיו שיש כאן רוב זה מועיל אבל לשחוט במקום הנקב ואילך זה לא מועיל וביאר הטעם שלאחר שמגיע רוב כבר לא שייך לשחוט וכיון שצריך רוב ממילא לא יועיל אלא אם יתחיל מתחתיו ולפ"ז מבואר שמועיל לשחוט מתחת מקום שחוט אמנם עיין לעיל שביארנו ששם יתכן שזה נבילה כמבוא באו"ז שכיון שזה חלק מהשחיטה חל כאן פסול עיין אמרי משה סימן ג' סק"ב ובמהרש"א בכורות כ. מבואר שמועיל ההששמה לרוב ושט והנה תוס' בב"מ כ: מבואר שאם שחט במקום נקב יש חזקת איסור ודייק הבית הלוי ששלא במקום נקב אין חזקת איסור וביאר שבמקום נקב חשיב שאין שחיטה, ולא במקום נקב הוי רק טריפה אמנם עיין רעק"א בחידושי מ"ג: וכן בהגהות אמרי ברוך לחוו"ד סוף סימן ק"י שדן שגם אם זה נבילה אבל כל ששחט שלא במקום הנקב כיון שיש כאן מעשה שחיטה מצדו רק שדבר אחר גורם שיפסל לגבי זה יש חזקה וצ"ע בגדרי חזקות והנה עיין אמרי משה סימן ג' סקי"ט שהביא מהיש"ש שהקשה שמשכחת ליה שהיה בעוף גם אם אין פסול במיעוט קמא דושט אם זה היה לאחר חצי דהינו שנקט שבחצי הוי נבילה וצ"ע הטעם ועיין בית הלוי סימן כ"ד אמנם עיין שטמ"ק בסוגין דמבואר גם כנ"ל ומצד שצריך תמיד לשחוט רוב סימן וכל שנפגם חצי כבר אין אפשרות לשחוט רוב סימן דהינו שמתחת זה לא מועיל כלפי המקום שחתוך ולפ"ז מבואר שמועיל להמשיך לשחוט גם לאחר ששחט רוב וכמבואר באמרי משה סימן ב' וצ"ע

והנה עיין בית הלוי ח"ג סימן כ"ו בד"ה ויצא שהקשה קושיא עצומה דהגמ' ט. מביאה בריתא לגבי עוף שאם יש ספק בשחיטה זה נבילה והגמ' אומרת שזה בא לרבות ספק שהה והנה אם נימא שלאחר נקו"ה מועיל להשלים א"כ גם אם שהה זה לא נבילה אלא טריפה ובזה אין הדין שבחזקת איסור קאי אלא בהכרח או שלא מועיל להשלים רק תחתיו או שצריך עוד שחיטת רוב ומדובר שלא עשה כן אמנם לאו"ז שאם עושה דרך שחיטה אם שהיה זה נבילה א"ש ועיין חידושי הגר"ש היימן שכתב שגם אם מועיל להשלים אבל אין חזקה שלא נעשה מעשה תחילת השחיטה וכיון שיש ספק האם זה נעשה בצורה המטרפת או שאינה מטרפת לא שייך בזה חזקה ולכן מספק זה אסור

# בדין מנח בדיקולא ומי איכא מידי

**גמ' ל"ב: גופא – משנה ל"ג.**

**טושו"ע סימן כ"ו כ"ז**

**עיין מלחמות בסוגין ובחידושי הר"ן ובתוה"ב כ"ט. סוף העמוד עד ל. בד"ה גרסינן**

**ועיין חידושי בכור שור ל"ג. וברעק"א בחידושים ובחזו"א סימן ג' סקי"ט - כ"ב וביד יהודה סימן כ"ז סק"ב**

**א. פסק הלכה במנח בדיקולא – עיין רמב"ן במלחמות ובתוה"ב לרשב"א ועיין לקמן**

**ב. האם לגבי הסימן אמרינן מנח בדיקולא – עיין סימן כ"ו בב"ח ובש"ך ועיין רמב"ן במלחמות ובביאור כונתו עיין פר"ח כ"ו א' תבו"ש כ"ו סק"ב ובחזו"א ס"ג סוף סק"כ [ועיין שו"ת הרשב"א סימן שס"ז] ועיין יד יהודה כ"ו א' [ועיין חלקת יואב סימן כ"א] ועיין תבו"ש כ"ו ג' שלגבי מקום שלאו בר שחיטה אין מנח בדיקולא [אמנם בראשונים מבואר שאם אין שחיטה לעוף מועיל לשחוט בהגרמה]**

**ג. מנח בדיקולא האם זה רק מצד השחיטה שבזה – עיין רשב"א בתוה"ב שזה מצד ישנה לשחיטה ועיין חידושי חת"ס בסוגין בד"ה אלמא ולעיל כ: בד"ה ומזה ועיין חזו"א סק"כ בעיקר הדין מנח בדיקולא**

**ד. האם זה רק לאחר סימן שלם – עיין חזו"א סק"כ בשם החת"ס ובמה שחלק עליו**

**ה. בדין שחיטה מפורעת האם מועיל לתקנה ואין חיסרון דמנח בדיקולא – בית הלוי סימן כ"ד סק"ה ונחלק עליו האמרי משה ס"ב סק"א - ד' וברשב"א בסוגיא דשחיטה מפורעת מדויק דלא כבית הלוי**

**ו. בהא דהריאה מותרת לישראל - עיין מהר"ם לקמן בסוגין ובראש יוסף ד"ה גמרא ועיין תוה"ב כ"ט: ובמאירי ל"ג. [לפני המשנה] ועיין בחידושי הר"ן מה שדן אם זה היה חל על הלב ועיין יד יהודה כ"ז ב' בד"ה דבאמת, ובחזו"א ג' י"ט וכן הוא באמרי משה סימן ג' סקל"ד , ובאו"ש פ"ב ממאכ"א הי"ז, [ועיין מהרי"צ חיות]**

**ז. אין טריפה לחצי חיות האם זה רק בסימן שלם – עיין רעק"א מה שדייק ברש"י ובתבו"ש כ"ו ב' ובצל"ח נקטו שזה רק בסימן ובעיקר קושית רעק"א עיין חזו"א סקכ"א מה שישב בזה**

**ח. מי מצטרף סימן ראשון וכו' – עיין אחיעזר ח"ב סימן ז' סק"ח מה שמוכח בגדר הדין שחיטה בטריפה**

**ט. לאו הינו דאילפא – עיין רש"י ובמה שביאר במהר"ם [ועיין רש"י ס"ט. דמבואר כתירוצו]**

**י. ואין מזמנים גוי וכו' וברש"י מצד הריאה – עיין מהר"ם ובשטמ"ק ועיין חידושי בכור שור וביד יהודה כ"ז ב' ד"ה עיין בפרש"י [וברא"ש מפורש דלא כרש"י]**

**י"א. בקושית תוס' שכאן יש טעם לחלק ולא שיך מי איכא וכו' – עיין תוס"ר ורש"ש והאריך בזה היד יהודה כ"ז ב' בד"ה ראיתי לשארי [ועיין נאות יעקב סימן כ"ב סק"ב ובק"ש ח"ב]**

**י"ב. בטעם הבריתא דלא כר' אחא – עיין תוה"ב והאריך בזה היד יהודה כ"ז סק"ב ד"ה ובאמת אמנם בתוס' מבואר שזה מצד מי איכא מידי וכן ברש"י ק"ב קכ"א:**

**י"ג. בהא דשחיטה מתירה מפרכסת – שפ"ד סימן כ"ז סק"א ועיין חידושי בית מאיר בתוך דבריו במוסגר ועיין זכר יצחק סימן ל"ג ועיין היטב בלשון הרשב"א בתוה"ב [ובביאור לשונו עיין יד יהודה כ"ז סק"ב בד"ה ובאמת] ובתוס"ר ועיין רמ"ה סנהדרין ס"ג.**

**[י"ד. בדין מפרכסת בשחוטה כדינה לשאר דיני התורה – תוס' פ"ד. בד"ה בעינן ועיין רשב"א ב"ק ע"ז. ובפשוטו חולק על תוס' ועיין נאות יעקב סימן ו' סק"ג ד"ה עכ"פ ובסק"ד]**

**ט"ו. האם מנח בדיקולא לגבי אבר מן החי זה רק לאחר שני הסימנים – עיין יד יהודה כ"ז ב' שהאריך בזה ובמה שדיק מרש"י**

**ט"ז. היתר בני מעיים לעכו"ם בטריפה – יד יהודה בד"ה ובזה ועיין פסקי הריא"ז סוף פ' גיד הנשה שאסר ובתו"ח כ. התיר וכן בתבו"ש סק"ד ועיין שו"ת רעק"א תחילת סימן קס"ה שנחלק בזה אם השואל [ועיין תשב"ץ ח"ג סימן רצ"ו] והאריך בגדרי מי איכא בנאות יעקב סימן כ"ב וע,ש מה שחילק בין טריפה לטמאה**

**י"ז. האם ההיתר לעכו"ם זה גם לפני שתצא נפשה – תבו"ש כ"ז ד' ועיין נאות יעקב סימן כ"ב שהאריך בזה**

**י"ח. האם קי"ל לאסור לעכו"ם מצד מנח בדיקולא – פר"ח כ"ז סק"א ובתבו"ש סק"ה ועיין יד יהודה שהאריך בזה**

**י"ט. למ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה האם יש היתר מפרכסת – פלתי סימן כ"ז ועיין אחיעזר ח"ב סימן ז' סק"ט ובזכר יצחק סימן ל"ג ועיין בסוגיא לעיל מה שצוין על זה**

**לאחר סוגין מתחילים אי"ה סוגיא דהגרמה י"ח.**

**סוגיא דמנח בדיקולא, ומי איכא מידי**

א] הגמ' מביאה מימרא של ר"ל ששחט את הקנה ולאחר זה ניקב הריאה אין בזה טריפה מצד שזה כמנח בדיקולא ושואלת שלפ"ז לא שייך לשחוט במקום חתך כיון שהקנה כבר מנח בדיקולא והנה בפשוטו מבואר מדמיון הגמ' לפסק ואחרי זה חתך שהדין מנח בדיקולא זה לא קשור בדין שחיטה כשירה אלא שזה מציאות של מנח בדיקולא אמנם עיין חת"ס כ. ובסוגין בסוף הסוגיא שכתב שכל הדין כמנח בדיקולא זה רק בשחיטה כשירה שכיון שיסוד הדין שחיטה זה להמית הבהמה ממילא נתחדש שגם לאחר סימן אחד חשיב לריאה התלויה בו כדין מנח בדיקולא [אמנם חלק בזה על כל האחרונים שאסרו בנבילה בני מעים לעכו"ם] ובפשוטו כן מבואר מדברי הרשב"א בתורת הבית כ"ט. שכתב שכל דין ר"ל זה רק למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף דהינו שרק אם כל חלק מהשחיטה מחיל שם שחוט על הבהמה זה סיבה לדין מנח בדיקולא והנה הרבה ראשונים פסקו שאינה אלא לבסוף ובכל אופן פסקו כר"ל ויתכן שלא חולקים בעצם הדבר אלא שס"ל שגם אם אינה אלא לבסוף אבל ודאי שכבר בתחילה יש לזה שם מעשה שחיטה וזה מספיק סיבה לדין מנח בדיקולא והנה עיין חת"ס שתמה על דמיון הגמ' לפסק ולבסוף שחט הרי שם זה שחיטה פסולה ובזה אין דין מנח בדיקולא וצריך לדחוק שעד כמה שבמקום שזה שחיטה כשירה יש לזה דין מנח בדיקולא לגבי טרפות ממילא זה סברא לגבי פסק שלא יהיה שייך לשחוט באותו מקום וצ"ב הסברא

ב] והנה מבואר בגמ' שתירוצו של ר"ל ששחט שלא במקום חתך זה לא נכון מצד שהרי ס"ל שכמנח בדיקולא דמיא ועיין רעק"א סימן כ"ז דהקשה דמשמע שללא חיסרון זה מועיל שחיטה כה"ג וזה נגד הראשונים שיש חיסרון של נקו"ה והרי שם זה לא כמנח בדיקולא ובכל אופן השחיטה לא מועילה והנה עיין רמב"ן במלחמות שהקשה שעד כמה שקי"ל שלא אומרים כמנח בדיקולא ויש דין טרפות א"כ למה האמוראים לא תירצו כר"ל ששחט שלא במקום חתך זה יעזור וע"ש מה שתירץ ובביאור כונתו הגרעק"א ביאר שכל המחלוקת רק לגבי הבני מעיים אבל לגבי הקנה בעצמו זה ודאי כמנח בדיקולא ולכן שם ודאי שלא מועיל לחזור ולשחוט ולפ"ז ודאי קשה כנ"ל בנקו"ה שזה לא כמנח בדיקולא אין חיסרון ולפ"ז כתבו האחרונים סימן כ"ו שלאחר שחיטת הקנה או הושט אין בו דין טרפה דבזה אומרים ודאי שהוא מנח בדיקולא וכן הוא בשו"ת הרשב"א סימן שס"ז שלכן לא שייך פסולי שחיטה במיעוט בתרא דהרי זה כבר כמנח בדיקולא ע"ש אמנם עיין תבו"ש סק"ב וכן בחזו"א סק"כ שכתבו לבאר שכונת הרמב"ן שפליגי על ר"ל שלא שייך שחיטה לאחר שחיטה וכן הוא בלשון השטמ"ק שזה כונת הגמ' לדחות את ר"ל ולפ"ז כתב החזו"א שיתכן שכל נקו"ה זה בכלל החיסרון שאין שחיטה אחר שחיטה ע"ש ולפ"ז יתכן ודאי שפוסל טריפה בסימן גם לאחר שחיטתו שגם לגבי הסימן בעצמו אין מקור שיש דין מנח בדיקולא וכמו שר"ל לא סבר שיש בו דין מנח בדיקולא והתבו"ש הוסיף שעד כמה שמחמירים כשיטת רש"י שיש שהיה במיעוט בתרא בהכרח שס"ל שגם הסימן בעצמו לא נחשב כמנח בדיקולא ובדעת האחרונים שנקטו לא כך צ"ל שזה רק כמנח בדיקולא שאין כאן חלות טרפות ולא יועיל שחיטה להיתר אבל עדין מה שעושה זה נחשב כחלק מהשחיטה שיכול להחיל פסל על הכל וצ"ע

בעיקר מה דנקטו האחרונים שבקנה עצמו ודאי נחשב כמונח בדיקולא עייו יד יהודה בד"ה וברור וכן הוא בתבו"ש סימן כ"ו סק"ג שבמקום שאינו מקום שחיטה אם לא קי"ל כר"ל לא אומרים שזה כמנח בדיקולא אמנם הנה בראשונים מבואר שלמ"ד אין שחיטה לעוף מן התורה אפשר גם הגרמה ובפשוטו כה"ג יהיה דין כמנח בדיקולא על כל מקום שחיטה ובהכרח שזה מדיני שחיטה שכלפי המקום שאפשר לשחוט על זה חל בשחיטה דין כמנח בדיקולא וכנ"ל סק"א וצ"ע בזה

ג] בפשוטו עד כמה שמבואר בסוגין שיש דין מנח בדיקולא לגבי שחיטה גם בשחיטה שלא כדין א"כ כתב הבית הלוי ח"ב סימן כ"ד סק"ה שבשחיטה מפורעת דהינו ששחט בשלש מקומות וזה לא מצורף שלא יועיל עכשיו לצרף כיון שהסימן כבר מנח בדיקולא אמנם בפשוטו ברשב"א ל. מדויק שמועיל להשלים [שכתב ששחט בשלש מקומות ואין באחד מהם רוב משמע שאם בשלישי יהי רוב זה יעזור] ושם מבואר שלא רק שמועיל לחבר אלא מועיל לחתוך חיתוך אחד שיש בו רוב וכן האריך באמרי משה תחילת סימן ב' וצ"ב הסברא וע"ש שדן שכיון שיש דין שחיטה על כל הסימן ממילא כל ששוחט מה שלא שחט זה מועיל בתור שחיטה אמנם בדוגמא של הרשב"א סברתו לא מועילה ולכאורא צ"ל שכיון שכל הדין מנח בדיקולא זה מפרשת שחיטה א"כ כל שבצורת החיתוך זה לא מועיל אין כאן מנח בדיקולא וכנ"ל לגבי שחיטה שלא במקום שחיטה וצ"ע

ד] עיין מהר"ם בהמשך סוגין שהקשה שאם לאחר שחיטת סימן אחד יש איברים שמוגדרים כמנח בדיקולא ולכן טריפות לא פוסלת בהם א"כ איך הם ניתרים על ידי שחיטת הסימן השני ועיין ראש יוסף שכתב שבאמת ההיתר שחל על המעים זה על ידי סימן אחד שהם כמו עוף שכל חיותם תלוי בסימן זה והנה בפשוטו ודאי הכונה שרק אם יגמור כל השחיטה של הבהמה שיש להכל שם שחיטה בזה האיברים שתלוים בסימנים ניתרים על ידי סימן אחד אבל ודאי שאם לא יגמור השחיטה שלא יחול בכל אופן היתר על סימן זה והנה בפשוטו לפ"ז גם אם יוציא אבר זה מהבהמה קודם גמר השחיטה יחול עליו ההיתר וכן הוא במהרי"צ חיות ועיין מאירי ל"ג. בסוף הסוגיא שהביא כן בשם י"מ וחלק עליהם וכתב שכה"ג כל הבהמה נבילה דהינו שכל נידון הסוגיא שטרפות לא יחול אבל אם יוציא אותו זה מעשה נבלות גמור ובזה ודאי לא יועיל לשחוט ועיין רשב"א בתוה"ב כ"ט: שכתב שאם ניטלה הריאה קודם שחיטת הושט ודאי שהריאה אסורה דהינו שעל חלק זה לא חל היתר שחיטה ומבואר שודאי שכל ההיתר שחיטה רק חל עליה על ידי שחיטת כל הבהמה רק שס"ל שבהמה ללא ריאה זה רק טריפה והנה יש לעיין האם כונתו לאיסור אבר מן החי או שכונתו שזה יאסר מצד שזה בשר ללא שחיטה

ובאו"ש פ"ב ממאכלות אסורות הי"ז ובחידושיו בסוגין כתב דהנה מבואר בגמ' שעובר ניתר בשחיטת אמו מצד שכל שבבהמה תאכלו וכתב שגם המעים שניתלשו בדרך שחיטה הם בכלל ההיתר הנ"ל דהינו שכל שזה מחובר זה עדין בכלל הבהמה שהשחיטה מתירה הכל גם מה שכבר לא בגדר חיות הבהמה ע"ש ובחזו"א סימן ג' סקי"ט כתב שהגדר של בני המעיים שזה כמו אבר המדולדל דמבואר בגמ' ע"ג: שבישראל אין מיתה עושה ניפול דהינו שעצם מה שזה מחובר ויש לו עוד קצת חיות זה סיבה לדון שהשחיטה חלה על הבהמה היא הוציאה את חיותו והא בכלל היתר הבהמה וכן הוא ביד יהודה כ"ז ב' בד"ה דבאמת וכן הוא הפשטות בכונת הרשב"א והנה עיין ר"ן שכתב שלגבי לב לא שייך סוגין שא"כ זה נבילה ומבואר שכאן זה כמו תלוש לגמרי ולכן מה שמנח בדיקולא זה עושה הבמהה לנבילה ומה שריאה זה אחרת מצד שזה לא דבר שעושה נבילה והנה צ"ע לדעתו האם שייך לומר שזה עדין מחובר שהשחיטה חלה על זה וצ"ע

ה] בעיקר מסקנת סוגין עיין רש"י שביאר שנידון הגמ' האם ר' זירא חזר בו ממה שאמר שאין טריפה לחצי חיות מהא דהסתפק בנטרפה בין סימן לסימן או שנשאר בשלו וכל ספקו רק לרבה שנקט שיש טריפות לחצי חיות ולפ"ז להלכה כו"ע מודו לדינו של ר"ל שהריאה התלויה בקנה אינה נטרפת רק שנשאר ספק לגבי הדברים התלוים בושט וכתבו הראשונים שצריך להחמיר בזה וכן הוא דעת הבעל המאור והוסיף שכיון שרבה ביאר כך את ר"ל קי"ל כן בתורת ודאי וכן לגמ' יש צד שר' זירא עצמו חזר בו

אמנם הרי"ף לא העתיק את ר"ל כלל ועיין רמב"ן ורשב"א שהביא מהראב"ד שזה כיון שלגמ' יש צד שר"ל שתירץ כאן ששחט שלא במקום פסק חזינן שחזר בו מהדין של מנח בדיקולא [ועיין תבו"ש שלפ"ז מבואר שגם לגבי הקנה עצמו אין דין מנח בדיקולא וכב"ח סימן כ"ו] ועיין ראשונים שביארו דס"ל כתוס' שכונת הגמ' שר' זירא שהסתפק האם טרפות בין סימן לסימן פסל השחיטה בהכרח שהוא ס"ל שיש טרפות לחצי חיות ומה שחלק על רבה זה או מצד שחזר בו באמת וביאר כר"ל או מצד שכונתו שזה כונת ר"ל אבל הוא עצמו חולק על זה ולפ"ז כיון שיש כאן מחלוקת ר' זירא ור"ל קי"ל כר"ז להחמיר והנה עיין תורת חיים כ. וכן נקטו התבו"ש ורעק"א שבאמת זה רק מספק שאין דין מנח בדיקולא אבל ודאי שיש ספק כר"ל שאומרים כמנח בדיקולא ונפק"מ לבני מעיים לעכו"ם עיין לקמן אמנם הפר"ח סימן כ"ז סק"א נקט שבתורת ודאי לא קי"ל כר"ל וצ"ע הטעם

ו] הגמ' דנה האם יש טריפה לחצי חיות והמקרה שעליו הגמ' מדברת זה לאחר שחיטת סימן שלם ועיין חידושי רעק"א שדן האם זה דוקא לאחר שחיטת סימן שלם או גם לאחר חלק וכתב שלכאורא יש להוכח מסוגין שגם לאחר כל טרפות דאל"כ למה ר' זירא לא העמיד ספיקו לאחר חצי סימן וע"ש שאם ננקוט שנקו"ה זה טריפה ומועיל השלמת הסימן א"כ א"ש שהגמ' לא הסתפקה בכה"ג דגם המשך הסימן יועיל בתור שחיטה שלמה להתיר מידי נבילה [וזה דלא כדנקט סימן כ"ז שהשלמת ושט לא מועיל] אמנם למה דנקט רש"י שנקו"ה זה נבילה א"כ בהכרח שגם כה"ג זה בכלל הדין אין טריפה לחצי חיות אמנם הקשה שר' זירא לעיל ח. מבואר שנקט שלאחר שחיטת חלק מהושט פוסל טרפות בחלק התחתון ומבואר שיש טריפות לחצי חיות לאחר חצי סימן והנה בלשון הרשב"א בחידושיו ובתוה"ב משמע שכל נידון סוגין זה לאחר שחיטת סימן שלם וכן נקט התבו"ש סימן כ"ו סק"ב וכן הוא בצל"ח בסוגין ובעיקר קושית רעק"א יתכן שכל ספק הגמ' ששני חלקי שחיטות לא מצטרף זה רק בין סימן לסימן שכל אחד זה דבר לעצמו ולא באמצע סימן ועיין חזו"א סקכ"א שהקשה דהרי משמעות הגמ' ח. שמדובר גם לאחר שחיטת הקנה ובזה ודאי קשה שהרי זה לאחר סימן שלם וע"ש שאם נקו"ה נבילה ויסוד החיסרון דיש כאן חוסר חיות בסימן ולכן לא מועיל השחיטה או מצד שחסר במעשה השחיטה א"כ בזה לא יעזור הסברא של אין טריפה לחצי חיות ולפ"ז מצאנו עוד מקור לדין נקו"ה נבילה אמנם לפ"ז מבואר שגם שם הטרפות זה נבילה ודלא כאחרונים שנקטו שזה רק טריפה

ז] הגמ' מסתפקת בנטרף בין סימן לסימן האם מצטרף שני השחיטות ועיין אחיעזר ח"ב ס"ז סק"ח שכתב שאם טריפה זה איסור צדדי ואין זה קשור להיתר שחיטה א"כ מה סברא שכיון שחל איסור על הבהמה באמצע השחיטה שלא יחול היתר שחיטה וכתב שמוכח שטריפה זה חיסרון בשחיטה ולכן הגמ' דנה ששני סוגי שחיטות לא מצטרפים ע"ש

ח] הגמ' פושטת הספק מהדין של הוציא העובר את ידו שאפילו שתחילת שחיטה היה עליו שחיטה להיתר אכילה וסוף השחיטה זה רק להיתר נבילה שבכל אופן חל עליו היתר נבילה עיין מהר"ם שהקשה ששם הרי לגבי הבהמה עצמה ושאר העובר ודאי חל השחיטה דהינו שיש כאן שחיהט שלמה לגבי איסור אכילה וכל הנידון ביחס לאבר היוצא וזה כיון שיש שם שחיטה ממילא זה מתיר גם לגבי להוציא מידי נבילה אבל כאן שהנידון שלא יחול שחיטה כלל זה גרע וע"ש שכתב שעד כמה שהיה חיסרון בצירוף של שני חלקי שחיטה גם הבהמה והעובר היו אסורים שכל שני חלקי השחיטה לא חלים אותו דבר אין כאן שחיטה כלל וכן הוא בלשון רש"י לקמן ס"ט. ומשמע שאין הגדר שהיתר העובר מכח שחיטת האם אלא שחשיב שהשחיטה על הכל וצ"ע

ט] מבואר בגמ' שר' אחא בר יעקב נקט שכיון שר"ל ס"ל כמאן דמנח בדיקולא דמיא ממילא לבני נח נאסר הבני מעיים ועיין רש"י שכתב שאסור מצד הריאה ועיין מהר"ם שהקשה שגם המעים התלוים בושט נאסרו לאחר שחיטת הושט דאז היא עדין מפרכסת [ובאמת ברא"ש ובברשב"א ביארו מפורש שנידון הסוגיא גם לגבי התלוים בושט] וע"ש שתירץ שמצוי שעל ידי שחיטת שני הסימנים היא מתה מיד לגמרי וכה"ג זה לא נאסר והוא חידוש שבדיוק באותו רגע זה קורה ועיין חידושי הר"ן לעיל שהביא מדברי רש"י שכל הדין מנח בדיקולא זה רק בריאה אמנם כבר הקשה השטמ"ק דלעיל מפורש ברש"י שזה גם לגבי התלוים בושט ועיין שטמ"ק שכתב לחדש שבאמת הריאה על ידי שחיטת הקנה היא עדין לא מנחא בדיקולא לגבי אבר מן החי ורק על ידי שחיטת הסימן השני היא מנחא בדיקולא ולכן התלוים בושט הם לא מנחי בדיקולא אלא כשהבהמה מתה עכ"ד דהינו דהנה דברי רב אחא צ"ע שאפילו שר"ל אמר שזה כמנח בדיקולא לגבי שטריפות לא יפסול בזה אבל הרי זה עדין כחלק מהבהמה כדחזינן שזה ניתר בשחיטת הבהמה וא"כ יתכן שגם דרגת חיות זו זה מספיק שלא יחשב שזה כנתלש לגמרי ולזה ביאר רש"י שבאמת זה רק סברא שכיון שזה כמנח בדיקולא ממילא על ידי שחיטת עוד סימן זה נתלש לגמרי ובאמת כל האיסור חל לאחר שחיטת הסימן השני ובאמת עיין יד יהודה שדיק כן מרש"י שכתב שזה נאסר מצד שהוציאו מהבהמה כשהיא מפרכסת

ועיין בכור שור שכתב לישב דהנה מבואר בגמ' קכ"א: דחזקיה ס"ל שגם שחיטה בבהמה טמאה או על ידי עכו"ם יש לזה תורת שחיטה שאין איסור אבר מן החי כשהיא מפרכסת דהינו שהדין ששחיטה מתיר מצד שזה נחשב כמת אין זה מצד החלות שחיטה שבזה אלא עצם המציאות של השחיטה ונקט הנ"ל שזה ודאי גם בעכו"ם אמנם לגבי הריאה שזה קודם גמר השחיטה בזה הוא היתר מיוחד לישראל וכנ"ל ובעכו"ם זה אסור וביאר לפ"ז שרש"י רצה לבאר סוגין גם אליבא דחזקיה ולכן ביאר רק על הריאה אמנם לולי דבריו היה מקום לומר שכיון שחזינן שזה רק עכו"ם בטהורה ולא בטמאה דהינו שזה קשור לפרשת שחיטה וכן שצריך רוב סימנים א"כ גם ההיתר הנ"ל הוא רק לגבי ישראל

עוד כתב לישב דהנה מבואר בתוס' לקמן פ"ד. בשם רב שמעיא שאפילו שמפרכסת כחיה לכל דיני התורה אבל בבהמה שנשחטה כדינה באמת כה"ג נחשב כמתה לגבי כל דיני התורה ולפ"ז כתב הנ"ל שלאחר שחיטת שני סימנים גם לעכו"ם חשיב כמתה גם לראב"י והנה דבריו נסתרים מרש"י עצמו שכתב שכל האיסור חל מצד שהיא עדין מפרכסת דהינו שזה לאחר שחיטת שני הסימנים ועוד דדבריו נסתרים מהסוגיא דהגמ' שואלת על ראב"י מנוטל בשר כשהיא מפרכסת והרי שם מדובר לאחר שחיטת שני סימנים וכבר תמה בזה הראש יוסף ובפשוטו מבואר שגם הדין של רבינו שמעיה זה רק לישראל שזה נחשב כמת וברשב"א ב"ק ע"ז. ושבועות י"א מבואר שכל דין רבינו שמעיא רק לאחר שיש דין שזה נחשב כמת גם לגבי עכו"ם וזה מותר באכילה לכולם ממילא השם אוכל שלו מגדירו כמת לכל דיני התורה וא"כ לרב אחא ודאי שזה אינו כן והנה בעיקר מה דהרשב"א נקט שרק על ידי ההיתר אכילה חל דינו של רבינו שמעיה בתוס' מבואר לא כך שהרי לגבי פרה שהיא בדק הבית ואסורה באכילה נקטו את סברתו אמנם יתכן מצד שאיסור צדדי זה לא סיבה אמנם בפשוטו יתכן עוד שכל סברת רבינו שמעיה שזה טעם לחלוק על ראב"י ולומר שאין כאן מי איכא מידי ודו"ק

י] האחרונים דנו שכיון שלהחמיר קי"ל שאומרים כמנח בדיקולא א"כ כל בהמה שנתנבלה בשחיטה אסור למכור הבני מעיים לעכו"ם ועיין תבו"ש סק"ה שהוסיף שכל המחלוקת על ר"ל רק בשחיטת סימן אחד אבל בשחיטת שני סימנים לכו"ע הבני מעיים זה כמנח בדיקולא ודייק כן מלשון הרמב"ן וכן הסכים הפלתי סק"ב והשפ"ד סק"ב ובגליון רעק"א סימן כ"ז אמנם בחידושי בית מאיר על מכילתין ובחזו"א סקכ"א חלק והוכיח מהא דהגמ' הוכיחה מר"ל את הדין של בני מעיים משמע שלחולקים על ר"ל אינו כן ואם נימא דבשני סימנים כולם מודים א"כ מה צריך את ר"ל אמנם התבו"ש ביאר שר"ל חידש את זה מפורש אבל גם לחולקים עליו דין זה נכון ועיין פמ"ג שהקשה עוד דאם לגבי הסימן עצמו לכו"ע אין בו דין טרפות א"כ הוא ודאי כמנח בדיקולא וא"כ זה לכו"ע צריך להיאסר אמנם עיין יד יהודה שכתב שהמנהג בכל המקומות שבהמה שנתנבלה מוכרים אותה לעכו"ם אם הבני מעיים ולא חוששים ללפני עור וע"ש שכתב שזה ודאי שאפילו שזה מציאות של מנח בדיקולא אבל זה עדין קצת חי ואין סיבה שיחול איסור אבר מן החי וכל חידושו של ראב"י זה רק בשחיטת ישראל שחל היתר לגבי ישראל לכן בזה נקט שזה מגדיר שזה כמנח בדיקולא גם לגבי עכו"ם וע"ש שדיק כן מהרשב"א שכתב רק שאם חתך חתיכה זה אסור וכן בזה מבואר רש"י שכל הדין אבר מן החי כשזה מפרכסת שרק לאחר שחל שחיטת ישראל יש את נידון סוגין ובחת"ס כתב שרק בשחיטה כשירה יש את הדין מנח בדיקולא לגבי אבר מן החי [עיין תחילת הסוגיא מה שביארנו בזה] ולכן אפילו אם הריאה נאסרת לראב"י מיד בשחיטת הקנה אבל זה רק כי יש כאן שחיטה כשירה ע"ש

י"א] מבואר בגמ' שבישראל אם חותך כשעדין מפרכסת אין בזה איסור אבר מן החי עיין שפ"ד כ"ז סק"א שהקשה דמנ"ל שזה מותר אפילו שהיה שחיטה אבל אולי השחיטה מתירה רק כשתפסיק לפרכס אבל כל שהיא עדין מפרכסת היא עדין חיה והנה שיטת רבינו שמעיה בתוס' פ"ד שכל ששחטו כדין אפילו שמפרכסת דינה כמתה לגבי כל דיני התורה אמנם הא גופא בעי מהיכי תיתי זה כך וכל מחלוקתו אם הראשונים האם זה לכל דיני התורה או שזה רק לגבי אבר מן החי ועיין חידושי בת מאיר במוסגר שצ"ל שלשון התורה וזבחת ואכלת משמע שכל שזה נשחט זה מותר באכילה מיד ובזכר יצחק סימן ל"ג כתב שהמקור מהילפותא ששחיטה עושה ניפול דהינו שאבר המדולדל בשחיטת הבהמה נחשב שהוא מת ולכן הוא מותר ושם הרי זה מותר מיד דהרי אין בו שום חיות ומשמע שתמיד זה גם מותר מיד וע"ש שביאר שגדר הדבר שהשחיטה מחילה חלות היתר אל הבהמה וזה גם מתיר את האיסור אבר מן החי [ובשם הגרי"פ ראיתי שכתבו שהמקור מדין היתר של עובר במעי בהמה אפילו שהוא חי] אמנם עיין רשב"א בתוה"ב וכן משמע בתוס"ר וכן הוא ברמ"ה סנהדרין ס"ג. שהטעם שלאחר שחיטה אין אבר מן החי שכיון שזה שחוט וחשיב כמת ממילא אין איסור אבר מן החי דהינו שאין כאן שום היתר מיוחד על איסור אבר מן החי אלא שגדר שחיטה שחשיבה שמתה וכל שהיא מיתה אין בזה איסור אבר מן החי [והנה בדעת חזקיה קכ"א: שגם בנבילה זה כל ודאי מוכח שזה החידוש בשחיטה אמנם לר' יוחנן שחולק יתכן שזה בזה עצמו] והנה עיין תוס' לקמן בשם רבינו שמעיא דאפילו שמפרכסת כחיה אבל בשחיטה כשירה היא כמתה ובפשוטו הוא דין סוגין שגדר הדין שחיטה שזה כמתה אמנם ברשב"א ב"ק ע"ז. מפורש שכל זה בתור תוצאה מה שמותר באכילה אבל אם זה טריפה או הקדש בזה אין את דינו של רבינו שמעיה ובכל אופן אין איסור אבר מן החי ובהכרח שזה שני דרגות והדין של מתה לגמרי זה לא מצד עיקר השחיהט אלא כתוצאה מהיתר השחיטה

י"ב] מבואר בבריתא שגם לעכו"ם אין איסור אבר מן החי על ידי שחיטה ובטעם הדבר עיין תוס' מצד דמי איכא מידי וכו' וכן הוא בתוס"ר אלא שתוס' נתקשו שהרי יש טעם לחלק דישראל שהוא בר שחיטה זה מתיר אבל עכו"ם דהוא לאו בר שחיטה זה לא מתיר ועיין רש"ש שתמה על דבריהם שביפת תואר הכונה שעכו"ם חשיב שלא כבשה לכן אין סיבה להתיר וגם כאן אם נדון ששחיטת עכו"ם תתיר שייך סברת התוס' אבל עד כמה שהנידון על שחיטת ישראל א"כ כמו שמעשה שחיטה זה מתיר לישראל זה צריך להתיר לעכו"ם ועיין תוס"ר שישב קושית תוס' שכאן בשניהם נתחדש שלאחר מיתה אין איסור אבר מן החי ומה נחשב מיתה בזה יש חילוק ובזה לא שיך מי איכא מידי והנה מבואר בתוס' וכן ברש"י ק"ב וקכ"א שבאמת סיבת ההיתר מצד מי איכא מידי אמנם עיין תוה"ב והאריך בזה היד יהודה שבאמת זה לא מצד מי איכא מידי דמצד זה יש את טענת התוס' שיש טעם לגבי ישראל ולא לגבי עכו"ם אלא ביאר שיסוד הדין שכיון שגדר המיתה שחשיב כמתה וממילא הדין מיתה זה לגבי כולם ולא דוקא לגבי ישראל דהינו שהגמ' דנה מצד מי איכא מידי דהינו שיש כאן דבר המתיר איסור אבר מן החי ובזה יש לדון שזה לא מתיר לעכו"ם והרשב"א כתב שהסברא להתיר מצד שגדר השחיטה שחשיבה כמתה וממילא זה מותר לעכו"ם ולא צריך להגיע לדין היתר שחיטה שיחול לגבי העכו"ם והנה בפשוטו זה סברת רבינו אושעיה שכל ששחוטה כדינה חשיב כמתה לכל דיני התורה ולא שזה היתר מיוחד לאבר מן החי אמנם עיין נאות יעקב סימן ו' סק"ד שהביא מהרשב"א בב"ק ע"ז שנקט שכל דינו של רבינו אושעיה זה רק מתי שזה מותר באכילה לכן בתוצאה מזה חל על זה שם מת לכל דיני התורה אבל במקום שיש על זה איסור אכילה כגון שזה הקדש כה"ג אפילו שאיסור אבר מן החי פקע אבל יש לזה עדין דין מפרכסת כחיה אמנם יתכן שכל דבריו שם ללגבי שיחשב כמתה לכל דיני התורה אבל לגבי אבר מן החי יתכן שודאי שזה הגדר שזה כמת לגבי זה וצ"ע

י"ג] בעיקר ההיתר דמי איכא מידי יש להסתפק האם הכונה שזה עצמו שזה מותר לישראל זה סיבה להתיר לעכו"ם או הכונה שמאותו טעם שמותר לישראל זה גם מותר לעכו"ם דמה פתאום שדבר זה הוא סיבה לישראל ולא סיבה לעכו"ם ועיין ק"ש ח"ב שקושית הגמ' שיפת תואר יותר לעכו"ם ודאי שהכונה שאם הוא יכבוש ומבואר שהנידון שכל היתר שיש בישראל ההיתר עצמו יהיה בעכו"ם ולא רק בתור תוצאה שחפצא זה הותר והנה עיין תוס' שכתבו לגבי אבר מן החי שלא נוהג בטמאים שכיון שלישראל זה אסור באיסור אחר לא שייך מי איכא מידי ולכאורא משמע שזה סברא שמה שבפועל מותר לישראל זה מתיר לעכו"ם ועיין רעק"א סימן קס"ה שהשואל נקט מכח זה שטריפה אין מי איכא מידי אמנם הנה התבו"ש כ"ז סק"ג ובשפ"ד ב' ורעק"א תשובה קס"ה נקטו שבהמת טריפה שנשחטה על ידי ישראל אין בה איסור אבר מן החי לעכו"ם אפילו שזה אסור לישראל ולכאורא זה דלא כתוס' [ורעק"א דיק מהרשב"א שזה מותר אמנם למבוארלעיל וכפי שביאר היד יהודה שלרשב"א זה לא מצד מי איכא מידי אבל לתוס' שזה מצד מי איכא מידי יתכן שיחלוק] ומבואר משם שהכונה שכיון שחל היתר לישראל אותו היתר הוא גם לגבי עכו"ם אלא שצ"ב מה זה שונה מהמקרים של תוס' והנה היד יהודה כ"ז ב' ביאר לשיטתו לעיל שבאמת כאן זה לא מצד מי איכא מידי אלא שכיון שגדר ההיתר שהיא כמתה ממילא זה סיבה גם לגבי עכו"ם אמנם בתוס' וברש"י מבואר שזה מצד מי איכא מידי ובאמת בפסקי הריא"ז סוף פ' גיד הנשה כתב שבטריפה אין מי איכא מידי והתולש ממנו בשר לאחר שחיטה זה אסור לבן נח מצד אבר מן החי ועיין נאות יעקב סימן כ"ב שהאריך בקושיא זו ותוכן תירוצו שלגבי שחיטה כיון שיש אופנים של שחיטה שזה מתיר בעכו"ם מצד מי איכא מידי ממילא בהכרח שזה היתר גם לגבי עכו"ם משא"כ בדוגמאות של תוס' שמדובר על מי טמא וכדו' בזה שייך לקבוע שהיתר זה אל נאמר אצל עכו"ם כלל

וע"ש שהביא מהלבוש סימן כ"ז שנקט שכיון שיש איסור של לא תאכלו על הדם מדאוריתא כל שהיא מפרכסת גם לעכו"ם לא חל ההיתר כלל אמנם התבו"ש כ"ז ד' הקשה מה זה שונה מטריפה דחזינן שמה שזה אסור לישראל באיסור שלא שייך בעכו"ם זה לא סיבה שלא יהיה את הכלל של מי איכא מידי ה"ה כאן ועיין נאות יעקב שהאריך שכאן בכל בהמה יש איסור זה יש סברא להגביל שההיתר לעכו"ם לא חל כל זמן שמפרכסת אמנם כאן הדבר מחודש שכיון שחל דין שחיטה לגבי עכו"ם ממיאל מה שיש לישראל איסור שלא שיך בעכו"ם אין סיבה שלעכו"ם זה יהיה אסור

י"ד] הרשב"א פסק שבשחיטת ישראל כמו שמותר לישראל מותר לעכו"ם אמנם הרמב"ם פסק לאיסור ותמה עליו הרשב"א מסוגין והיש"ש כתב ששם מדובר בבהמת עכו"ם וכיון שבפועל זה לא עומד להיתר ישראל בזה אין את היתר סוגין וצ"ב הסברא בזה והפר"ח והתבו"ש חלקו על היש"ש

ט"ו] עיין פלתי סימן כ"ז שדן שלמ"ד אין שחיטה לעוף מן התורה גם כשהיא מפרכסת יש בה איסור אבר מן החי ועיין אחיעזר סימן ז' סק"ט שתמה שא"כ גם בשחוטה יאסרו הבני מעיים אמנם יתכן שכל ששוחט יש לזה תורת שחיטה וזה מתיר הבני מעיים והנה עיקר סברתו שתמיד הכונה שהשחיטה זה מתיר מידי אבר מן החי וכאן זה לא דין מתיר אלא שצריך שלא תמות מאליה אלא בדרך זו אמנם לחת"ס והיד יהודה שכל הדין מנח בדיקולא זה רק מצד שיש היתר שחיטה אבל ללא שחיטה אין איסור של אבר מן החי א"כ אדרבא עד כמה שיש כאן איסור אבר מן החי אין גם דין מנח בדיקולא ודו"ק

ט"ז] הגמ' מדיקת מר"ל שזה כמנח בדיקולא וממלא זה נאסר לעכו"ם עיין בית מאיר שהקשה הרי לאחר שחיטת שני סימנים לכו"ע אינה נטרפת על ידי הוצאת הריאה ובהכרח שזה כמנח בדיקולא וא"כ מצד זה יש סיבה להאסר וע"ש שהביא מהרשב"א ששם זה לא נאסר לא מצד שזה כמנח בדיקולא אלא שלאחר שחיטה היא חשיבה כמתה ולכן זה לא אוסר דהיינו דללא זה כיון שעדין לא נגמר המיתה שייך שיחול כאן פסול טרפות ועיין חידושי הר"ן כ"ח. שכתב שכיון שעיקר חיותיה יצא בשחיטה לא פוסל טרפות ומשמע שזה לא מצד שזה כמת גמור אלא שזה דרגא של חיים שכבר לא פוסל טרפות

# סוגיא דהגרמה [א]

**משנה י"ח. השוחט - י"ט. אמר רב הונא**

**ביאור סוגין עיין בעל המאור ומלחמות ובחידושי הר"ן תוס"ר וברבינו גרשום [ועיין מהרש"א ומהר"ם בדעת תוס' וכן עיין שטמ"ק כאן שהאריך בביאור השיטות]**

**טושו"ע סימן כ' ס"א וע"ש בפלתי סק"א וביד יהודה סק"א ועיין שפ"ד ל"ד סק"א**

**סוגיא דהגרמה [ב]**

**גמ' י"ט. אמר רב הונא – י"ט: במשנה**

**א. בביאור הלשון השני ברש"י - עיין רבינו גרשום ששינה קצת ועיין רש"י ב"ק צ"ט:**

**ב. בביאור סברת רש"י בכונת רו"ש שאין לשחוט בטבעת קטנה – שטמ"ק בד"ה ולי נראה וע"ש שהגרמה לא פוסל**

**ג. בביאור כונת רו"ש – מצאנו כמה ביאורים א. רש"י ב. בעל המאור ג. רמב"ן [ונחלקו המהרש"א והמהר"ם בדעת תוס' האם כבעל המאור או כרמב"ן עוד מבואר במהר,ם ומהרש"א שכל הנידון על הגרמה אבל ללא זה אין מחלוקת ע"ש היטב]**

**ד. בהא דכתב רש"י בע"ב שלר"ח אפשר לשחוט תוך הטבעת וצ"ב מה זה קשור לר"ח – כו"פ סק"א**

**ה. בהא דרו"ש העמידו חידושם לריבר"י - רעק"א**

**ו. בדין רוב חללו שזה לא רוב עביו – עיין רמב"ן ובתבו"ש כ"א ג' ועיין שפ"ד כ"א א' וסימן ל"ד שפ"ד א'**

**ז. לרש"י ללשון השני האם הנידון ללא הגרים – עיין מהרש"א בד"ה בפירש"י וכן במהר"ם בדעת תוס' נקט שכל הנידון בהגרים ועיין שטמ"ק מתוס' חיצוניות כדבריהם אמנם הרא"ש שם חלק על זה**

**ח. בביאור כונת הגמ' שר' זירא אכל מוגרמת דרו"ש – עיין רש"י ובריטב"א ועיין תוס"ר ובפסקי הרי"ד שהעמידו שזה ביחס לנידון של ר"ח**

**ט. בגדר הדין הגרמה לר"ח – עיין רמב"ן במלחמות סוף פ' עשירי**

**י. שייר בחיטי – עיין רש"י תוס' רמב"ן ורשב"א ועיין יד יהודה סימן כ' סק"א**

### סוגיא דהגרמה [מהו מקום השחיטה]

א] מבואר במשנה דנחלקו ריבר"י ורבנן בשחט רוב במקום שחיטה והגרים למקום שהוא לא מקום שחיטה והנה פשטות הגמ' י"ט. וכן נקטו תוס' ורמב"ן ורשב"א ל: שיסוד מחלוקתם כמה צריך לשחוט דרבנן ס"ל שצריך לשחוט כולו ולכן זה פסול ולריבר"י מספיק לשחוט רוב והמשנה של רובו של אחד כמוהו זה כריבר"י אמנם עיין ריטב"א י"ט. שביאר שלכו"ע מועיל לשחוט רוב ורק נחלקו כשגומר בהגרמה האם זה פוסל כל השחיטה או לא וע"ש בריטב"א שזה רק מדרבנן והנה ברש"י לקמן מבואר בפשוטו דלא כריטב"א אמנם עיין משנת הגר"א קוטלר שהאריך שרש"י נקט שהסוגיא לקמן שדנה לפסול שהיה במיעוט בתרא לפ"ז יש לבאר את רבנן במשנה דלא כסוגין אלא אפילו שמספיק רוב בכל אופן אם עושה את כולו זה סיבה לפסול אמנם זה ודאי שיש צד בגמ' שנחלקו רק בהגרמה בתחילת שחיטה אבל כל ששחט רוב זה ודאי טוב

ב] בפשוטו תנא דמתניתין מדבר רק על הגרמה למעלה מהטבעת הגדולה אמנם רש"י במשנה הביא שיש מפרשים שכל ששוחט בטבעת אחת צריך לגמור תוך אותה טבעת ואין לצאת חוץ מהטבעת והנה בלשון רש"י מבואר שעיקר החיסרון ששחיטה מחוץ לטבעת לא מצטרף לשחיטה תוך הטבעת ויש לדון אם ימשיך לטבעת אחרת האם יצטרף שני הטבעות או שכל אחד נידון לעצמו עוד יש לדון ברש"י האם גם בהתחיל בין הטבעות והמשיך לתוך הטבעת האם זה חיסרון שיתכן שרק בהתחיל בטבעת שעיקר השחיטה מתיחס לטבעת אין לגמור במקום שיש רק קנה אבל בהתחיל בקנה אין חיסרון מה ששוחט במקום שיש שם תוספת של טבעת ולא מסתבר והנה ברש"י מבואר שאם ישחוט בין הטבעות זה וודאי טוב אמנם עיין רבינו גרשום שכתב לבאר שכל דין השחיטה הוא רק בטבעות ולא בין הטבעות ולפ"ז יתכן שכה"ג שיש הפסק של מקום שהוא לא מקום שחיטה זה ודאי נחשב שחיטה מפורעת דהינו שלא מצטרף שני מעשי שחיטות

ועיין רש"י שהקשה דבתוספתא מבואר שמגורמת זה רק לכיוון הראש ולא לכיון מטה והרי לביאור זה כל שהתחיל בטבעת אין לגמור מחוץ לטבעת אמנם עיין רש"י בב"ק צ"ט: שביאר כלשון השני בסוגין ועיין תוס"ר בשם המהר"ם שדן שדין הגרמה די"מ הנ"ל תלוי במחלוקת ריב"י ורבנן וכמבואר ברש"י בע"ב שהעלה כזו אפשרות וצ"ע ועיין צל"ח דהגרמה די"מ חשיב מקום שחיטה ונפק"מ שבזה יהיה ודאי פסול מיעוט בתרא דרש"י

ג] הגמ' אומרת שרב ושמואל אמרו שריבר"י לא דיבר אלא בטבעת הגדולה והגמ' מסיקה שהם דיברו בכל הטבעת אמנם רב ושמואל פסקו כמותם רק בטבעת הגדולה הואיל ומקפת את כל הקנה ומצאנו כמה ביאורים בראשונים במה שונה לדינא שאר טבעות מטבעת הגדולה

א. רש"י ביאר שהכוונה שאין לשחוט בשאר טבעות שכיון שהם לא מקיפים את כל הקנה אין לזה שם קנה ועיין שטמ"ק שביאר שהקנה טפל לטבעת ובטבעת הגדולה שיש טבעת על כל הקנה דנים את הכל כדבר אחד אבל כאן שזה לא על הכל דנים את זה כשני דברים וממילא השחיטה מתיחסת לטבעת ולא לקנה ועיין שטמ"ק שכתב לחדש שאם התחיל בין הטבעות ושחט רוב כה"ג יכול להמשיך ולשחוט המיעוט במקום הטבעת ובפשוטו שיסוד החיסרון שחסר במעשה השחיטה אבל עד כמה שיש רוב ורק הנידון שיחול פסול כי גמר במקום שזה לא מקום שחיטה כאן זה נחשב מקום שחיטה אמנם לצד שלרבנן צריך כולו צ"ב ושמעתי לדון שבחלק לאחר הרוב שכבר היה מיפק חיותיה בזה לקרום יש שם שחיטה ורק ביחס למיפק חיותיה זה מתיחס לטבעת ולא לקרום

והנה מבואר בגמ' שזה תלוי בריבר"י ורבנן דריבר"י שמועיל לשחוט רוב ה"ה זה סברא שלטבעת יהיה שם מקום שחיטה דהינו שכמו שלרוב יש חשיבות בשחיטת הסימן כך זה סיבה שנראה שעיקר הקנה זה מקום הטבעת וכיון שהוא מכוסה בטבעת זה דבר אחד כמו הטבעת הגדולה והנה צ"ע לשיטות שלכו"ע מספיק רוב וכל הנידון בהגרים האם זה פוסל הכל א"כ למה לגבי מקום שחיטה זה תלוי בריבר"י ורבנן ויתכן שהסברא לפסול כי דנים שהדין רוב זה כאילו עשה הכל ולכן כל שגמר שלא כדין זה סיבה לפסול וממילא כאן כיון שאין כל גם לרוב אין דין קנה משא"כ לריבר"י הגדר שמספיק רוב ולא שזה כאילו הכל ממילא גם שם קנה זה יכול לקבל על ידי זה אמנם מבואר בגמ' שיש מקום לומר שגם לריבר"י שמועיל לשחוט רוב ושלא פוסל רוב בכל אופן כל שאין סימן שלם גרע וכה"ג אין לזה חשיבות סימן ויתכן שס"ל שיש מקם לומר שגם אם הגדר כאילו זה הכל כלשכבר חשט רוב זה לא סיבה לפסול וממילא כל שאין כל אין סיבה שיועיל

והנה הראשונים הקשו על רש"י שא"כ צריך להחמיר לא לאכול רק אם שחטו בין הטבעות ולא נהגו כך ועיין ריטב"א שכתב שקי"ל כר' זירא שאכל מוגרמת דרב ושמואל דהיינו שקי"ל כריבר"י עצמו אמנם לראשונים היה פשוט שקי"ל להחמיר כרב ושמואל וברש"י מבואר שכיון שקי"ל כר"ח בן אנטוגינוס ולדבריו ודאי כשר גם לשחוט בעובי הטבעת וצ"ע שהוא רק חידש שאפשר לשחוט יותר למעלה אבל לא דיבר כלל האם אפשר לשחוט במקום הטבעות ותמה בזה בראש יוסף ועיין שטמ"ק שכיון שמיקל יותר מריבר"י ודאי שהוא מתיר לשחוט בטבעת עצמה כריבר"י וצ"ע מה ענין זה לזה ובפלתי סק"א כתב שלמעלה מהטבעת העליונה יש לזה אותו חיסרון שזה תוך הטבעת והדבר קצת סתום ברש"י והנה ברמב"ן במלחמות סוף פ"י מבואר שלר"ח גדר הדין שחיטה הוא בצואר ועל שיפוע כובע זה הצואר משא"כ לרבנן בתוך הצואר יש מקום איפה לשחוט ויתכן שכל שהמקום שחיטה זה בצואר ממיאל זה כולל הכל משא"כ אם יש שיעור איפה לשחוט שם הדיןש חיטה הוא בקנה ועדין צ"ע

והנה הראשונים הקשו א. מהתוספתא דמבואר שמקום שחיטה זה מטבעת הגדולה ועד הריאה ועיין תוס' שכתבו לישב או שזה כריבר"י או שכיון שרק בין הטבעות זה נחשב קנה לכן לשון הבריתא שאפשר לשחוט עד הריאה בכל מקום שזה קנה אבל במקום הטבעות עצמם אי אפשר לשחוט כי זה לא קנה ב. עוד הקשו שלשון התוספתא שפוסל הגרמה לצד ראש ומשמע שלצד מטה לא פוסל ותירצו שכיון שיכול להגרים מהטבעת הגדולה לבין הטבעות חשיב שהגרמה למטה זה בסדר ובשטמ"ק ישב שבאמת אם שחט רוב בטבעת הגדולה או בין הטבעות יכול להגרים למקום הטבעת ע"ש

ד] ב. הבעל המאור ביאר שכונת הגמ' לדון שהטבעת זה דבר לעצמו וכל ששחט את רוב הטבעת חשיב ששחט רוב הקנה ורב ושמואל ס"ל שצריך רוב חלל הקנה דהינו שיש כאן נידון מהו הדין לשחוט האם הקנה או שהטבעת יש לה שם קנה לעצמו והנה לכאורא לרבנן שצריך כולו יצטרך כל הטבעת אבל לא יצטרך לשחוט את רצועת הבשר שזה רק קנה ולא משמע כן דא"כ רב ושמואל חידשו תנא חדש ויתכן שרק אם לרוב יש שם שחיטה שיך לדון שלטבעת יש שם קנה לעצמו אבל אם צריך כולו ודאי שכל השם מקום שחיטה זה סיבוב שלם וצ"ע והנה עיין חידושי הר"ן שהקשה דמה סברא שמקום שחיטה זה הטבעת לבד ועיין ריטב"א בסוף דבריו שכתב שכיון שהחיבור זה מחברת בשר בעלמא לכן יש מקום לדון שזה לא חלק ממקום שחיטה ועיין מהרש"א שלמד שכונת תוס' כבעל המאור וע"ש שכתב לדון שרק בהגרמה רו"ש פסלו אבל מצד שחיטה מספיק רוב הטבעת וצ"ל שכאן כיון שהקנה עומד לעצמו זה לא כאילו שחוט ולכן שייך שיחול פסול על ידו בכולו אמנם המהר"ם למד שכוונתו כרמב"ן לקמן

ה] ג. עיין רמב"ן שכתב לבאר שיסוד נידון סוגין האם הדין שחיטה זה רוב היקפו או רוב חללו דהינו שהטבעת שמסביב לקנה בצד הצואר היא עבה ובצד שכנגדו הוא דק ובלשון הרמב"ן משמע שהנידון האם הקנה זה רק החלק הפנימי וממילא רק בו צריך רוב או שהקנה זה כל העובי כולל הטבעות וממילא כל שרובו שחוט זה מספיק ועיין רמב"ן שביאר שזה אותו נידון של הגמ' מ"ד. לגבי טרפות של פסוקת הגרגרת האם זה רוב חללו או רוב היקפו וכתב ששם קי"ל שזה רוב חללו ה"ה כאן דהינו שזה כהכרעת רב וממילא לריבר"י דמבואר בגמ' שזה רוב עביו גם לגבי טריפה זה תלי ברוב עביו ועין תוס"ר מפורש שהסברא שעל ידי רוב עביו יש נפקיע חיותיה והנה לגבי טריפה קי"ל בפשוטו שזה בתורת ודאי רוב חללו כמבואר בפר"ח סימן ל"ד סק"א ושאם שחט מהצד השני והגיע לרוב חללו זה ודאי טריפה אפילו שעדין לא היה רוב עביו ומאידך רוב עביו זה ודאי לא טריפה אמנם עיין תבו"ש סימן כ"א סק"ג שהביא מרבינו ירוחם ומהרשב"א שלגבי שחיטה צריך לשחוט גם רוב עביו וגם רוב היקפו ועיין שפ"ד ל"ד סק"א שכתב שאפילו שלגבי טריפה זה רק תלוי ברוב חללו אבל שחיטה שאני וצ"ע מהיכי תיתי לחלק אחרי שהראשונים כולם דימו את זה וברמב"ן מבואר שהנידון כמה שיעור שחיטה ולא רק בהגרים אמנם בשטמ"ק הביא בשם תוס' חיצונית שדנו שרק בהגרים זה חיסרון אבל ללא זה מועיל רוב עביו וכן ביאר במהר"ם בדעת תוס' וזה פלא שלגבי טריפה זה לא מטריף כמבואר בהכרעת הגמ' וכאן זה יועיל בתור שחיטה והנה צ"ב דבגמ' משמע שהנידון האם רוב עביו או חללו תלוי בריב"י ורבנן וצ"ע מה זה ענין למחלוקתם ואם בדברי ריבר"י מבואר שמועיל רוב עביו רבנן לא חלקו בזה רק מצד שצריך כולו וצ"ע והנה בלשון הגמ' מבואר שהסיבה שמספיק רוב עביו הועיל ומקיף את רוב הקנה וצ"ל שכיון שזה רוב הקנה לכן חשיב כחלק מהקנה ולפ"ז יתכן שא"ש שלרבנן זה לא כך

והנה עיין תבו"ש כ"א סק"ג שבעוף הגרגרת מקיפה את כל הקנה אבל בצד השחיטה זה יותר עבה וכתב שגם כה"ג זה בכלל נידון הגמ' והיה מקום לומר שאם זה מקיף את כולו הטבעת ודאי בכלל הקנה וודאי צריך רוב עביו ובדבריו מבואר לא כך וכן משעות הרמב"ן שכתב שבטבעת הגדולה אין את הנידון כי זה אותו היקף ומבואר שגם שם יש מקום לדון שהטבעת זה לא בכלל הקנה

ו] עיין רש"י שכתב שללשון השני שמשמעות המשנה שדין הגרמה זה לא רק כלפי מעלה אלא זה בכל טבעת א"כ בהכרח שרו"ש באו לומר שאם הגרים למעלה מהטבעת הקטנה זה פוסל ובפשטות זה על דרך הבעל המאור האם לטבעת עצמה יש שם קנה והנה מה שלשיטה זו לא ביאר המשנה כמו לרש"י דעד כמה שהם נקטו שלשון טבעת כולל כל הטבעות בהכרח שאפשר לשחוט בשאר הטבעות ועיין רש"י שהקשה מה הגמ' שואלת הרי ודאי הם צודקים וביאר השטמ"ק שמשעות הגמ' שמסברא רו"ש מחודשים והרי אדרבא סתבר כמוהם עוד הקשה רש"י דמה הגמ' שואלת מהבריתא אולי שם כתוב שמועיל לשחוט במקום הטבעת אבל באמת צריך רוב חללה וכתב רש"י לדחות אולי בהכרח מדובר בהגרים דאם לא אין חידוש שמועיל לשחוט שם דהינו שהחידוש בהכרח שמספיק רוב הטבעת ודחה רש"י שודאי שכה"ג לא יועיל רוב טבעת ובהכרח לבאר שכונת הבריתא להשמיע את עצם הדין שמועיל שם לשחוט והגמ' צ"ע ודן רש"י שאולי ריבר"י בזה עצמו חולק שאפשר להגרים לשאר טבעות אבל ודאי צריך לשחוט רוב ודחה שאין זה במשמעות דבריהם הואיל ומקיפות את רוב הקנה ובמהרש"א דיק שרש"י למד לביאור זה שהנדיון רק בהגרים אבל ללא הגרים ודאי מספיק רוב הטבעת וכל נידון רש"י שיש חידוש בעצם הדין ועיין ראש יוסף ועדין לשון רש"י צ"ב

ז] לשון הגמ' שרב ושמואל אמרו שלריבר"י לא מועיל בטבעת קטנה משמע שלרבנן אין בזה נידון ועיין רעק"א שהקשה שהרי רב לקמן מבואר שרק בהגרמה נחלקו אבל לכו"ע מספיק רוב ולפ"ז חידושו של רב ושמואל זה גם לרבנן וצ"ע למה נקטו רק לריבר"י וצ"ל שלרבנן שפוסל הגרמה והגדר שרבו ככולו ודאי פוסל וחידושם גם לריבר"י

ח] הגמ' אומרת שר' זירא אכל מוגרמת דרב ושמואל רש"י ביאר שהכונה שאכל שחיטה בתוך הטבעות וצ"ב למה זה נקרא מוגרמת ועיין שטמ"ק בשם תור"פ שאם נימא שכל המחלוקת רק אם הגרים אבל אם לא הגרים מועיל לשחוט בטבעת א"ש אמנם לראשונים שהכונה רוב חללו הוא חידוש לומר שס"ל שזה רוב עביו ועיין תוס' רא"ש ובפסקי הרי"ד שביארו שזה הולך על מעל הטבעת הגדולה שלריברי אסור ולר"ח מותר ולפ"ז לשון הגמ' כפשוטו

ט] העיד ר"ח בן אנטוגינוס על מוגרמת שהיא כשירה ועיין רש"י שהכוונה אפילו אם כולה למעלה מהטבעת הגדולה אמנם למעלה משיפוע פסול דהינו שלכו"ע יש הלכה של הגרמה רק נחלקו מהו מקום ההגרמה אמנם עיין רמב"ן במלחמות סוף י' שכתב שלר"ח מה שלא כשר למעלה משיפוע כובע כי זה לא צואר משא"כ לרבן זה קנה רק יש הלכה שאי אפשר לשחוט אמנם גם לדעת הרמב"ן זה גדר ההלכה וכדחזינן שלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה כתב הרמב"ן שאפשר לשחוט גם בשיפוע כובע דלגבי זה הוא נחשב סימן וצ"ע בזה

י] עין סוגית הגמ' פגע בחיטי וכו' ומצאנו ארבע ביאורים בראשונים א. רש"י נקט שהגמ' מסתפק מה הכונה פגע טריפה האם דוקא שחתך בפנים או שאפילו אם קרוב עליהם מאוד שחט זה טריפה ואחרי זה הגמ' מביאה אמוראים שהכשירו אפילו שייר בחטי דהינו שחתך בתוכם ומלשון מר בר רב אשי מבואר שפגע הכונה שנתקרב ועיין תוס' שתמהו שהגמ' לא מתיחסת כלום ביסח לספק הראשון ועוד שמדברי מר בר רב אשי רואים מה הכונה בלשון פגע שזה ולא נגע ב. עיין תוס' שביארו שולא נגע זה ששחט מעל החיטי ולפ"ז פשיטות הגמ' ששחט תוך החיטי זה טוב ובהכרח שמה שלא טוב זה פגע ולא נגע וכן הוא דעת כל האמוראים בסוגין ג. עיין רמב"ן ורשב"א שגרסו רב פפא משמיה דרבא אמר שיר בחיטי כשירה ורב אחא בריה דרבא משמיה דרבא אמר טריפה והרמב"ן ביאר ששיר הכונה ששחט ליד ולא נגע ולפ"ז יש כאן מחלוקת אמוראים בדעת רבא האם רק בנגע זה פסול או אפילו בלא נגע ולפ"ז הגמ' מכריעה שיר בחיטי כשירה דהינו שרק אם נגע בהם ד.והרשב"א גרס כנ"ל וביאר שיר ששחט בהם בעצמם וכתב שרב אחא שהוא בנו של רבא ממילא ידע מה אביו אמר ומסתמא לא חלק על רב פפי משמיה דרבא ובהכרח שהוא התכוין שפגע בהם בעצמם ע"ש

ועיין יד יהודה כ"א סק"א שלכאורא לאחר שהגמ' מכריעה שקי"ל כר"ח א"כ השיעור ברור וכתב שצ"ל שאם לא בטוחים איפה שחטו בזה יש להוכיח מהחיטים וביאר שלכן הרבה ראשונים לא העתיקו סימן זה של הגמ' ובפיה"מ מבואר שהחיטים זה בטבעת הגדולה ולפ"ז תמוה למה שזה יפסול למאי דקי"ל כר"ח וצ"ע ועיין ש"ך סק"א שהביא מהמהרי"ו שלהלכה כל ששחט מעל טבעת הגדולה זה לא טוב ועיין ש"ך שזה לא מעיקר הדין אלא שראוי להחמיר פן ע"ה ילמד להקל ע"ש

# סוגיא דהגרמה [ב]

**גמ' י"ט. אמר רב הונא – י"ט: במשנה**

**טושו"ע סימן כ"ד סעיף י"ג**

**עיין רמב"ן רא"ש רשב"א ור"ן בסוגין וברש"י ל: ובתוס' שם ועיין בדק הבית כ"ד:**

**א. בטעם רבנן שהגרמה פוסלת – עיין ריטב"א ורא"ה בסוגין ועיין חידושי מהרי"ץ חיות בביאור סוגין לפ"ז וכן הוא בשטמ"ק [ועיין רש"י ד"ה רובו]**

**ב. בפסק הלכה בסוגין – עיין רמב"ם רא"ש רמב"ן [וע"ש מה שהביא מהראב"ד] רשב"א ור"ן ובבד"ה כ"ד: וברש"י לקמן ל: [ועיין יד יהודה כ"ד י"ט האם רש"י החמיר בהגרים בשליש ראשון]**

**ג. בדברי תוס' לגבי ושט – עיין רעק"א וחידושי חת"ס**

**ד. ביאור המחלוקת ר"ה ור"י - א. עיין רמב"ן ור"ן שביארו שנחלקו האם זה מקום שחיטה [ועיין רמב"ן בד"ה ולענין בביאור דעת רבנן] והאריך בזה החזו"א סימן ג' סקי"א - י"ד [ועיין חידושי ר' שלמה ח"ב סימן י"ב] ב. ובתוס' לקמן ל: וכן הוא בריטב"א בד"ה ורבנן ועיין ריב"ש סימן קפ"ז בד"ה ובאמת [ועיין אמרי משה סימן ג' סקי"ז שביאר כדבריו וכן הוא בלשון רש"י ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ג' סק"ג ד' שהאריך בביאור סוגין] ג. ועיין תוס"ר מה שכתב לישב הגירסא שדחה רש"י ועיין חידושי תורת חיים בסוגין,**

**ה. בהא דשליש המגרים לא מצטרף לטרפות – עיין חזו"א הנ"ל ועיין אמרי משה ס"ב סקי"ג [ועיין או"ש פ"ג משחיטה הי"ג בתחילת דבריו ועיין יד יהודה כ"ד סקט"ז ד"ה והיכא]**

**ו. בדין פסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה – פר"ח סימן כ' סק"ה [וכן הוא ברמב"ן ט.] ועיין פלתי סק"ג שהשיג מסוגין דמוכח שזה מעשה נבלות ובביאור כונתו עיין אמרי משה סימן ב' סקי"ט ועיין יד יהודה כ' סק"ד וסימן כ"ד סקט"ז ובחזו"א הנ"ל ועיין אמרי משה סימן ב' בתחילתו שהאריך בדברי הפלתי והנפק"מ לביאור סוגין [ועיין שפ"ד כ' סק"ה] ועיין לשון רש"י ד"ה ה"ג ובתוה"ב כ"ד: דמבואר שלר' יהודה יש נפקא חיותא ובכל אופן מועיל לשחוט וכן מבואר ברמב"ן בד"ה ולענין השמועה**

**ז. האם לרב הונא שמועיל שחט שליש האמצעי זה מיפק חיותא – עיין או"ש פ"ג הי"ג ובאמרי משה סימן ג' סקכ"ג [אמנם הפשטות שלא כדבריהם וכנ"ל מהכו"פ]**

**ח. בהא דלרב יהודה מועיל הגרים שליש האמצעי ואין חיסרון של מנח בדיקולא – חזו"א סימן ג' סקי"א ואילך אמרי משה סימן ב' סק"ב - ה' [ועיין לעיל אות ד']**

**ט. בהא דס"ל לר"ה להכשיר גם בהגרים שליש אמצעי וגם בשחט שליש אמצעי – עיין ריטב"א ועיין יד יהודה כ"ד ט"ז ובחזו"א סקי"ב**

**ט,ב. בדין שחט שליש והגרים שלשי ושחט שליש בעוף – אמרי משה סימן ב' י"ג – ט"ו [ועיין אור גדול על המשניות בדין הגרמה בעוף ומקומו גם בסוגיא דמליקה]**

**י. האם לרבנן שהגרים שליש ראשון פסול מועיל שחט הגרים ושחט – חזו"א סקי"ג**

**י"א. בדין דרס הגרים ושחט האם הוי טריפה או נבילה – שפ"ד כ"ד ט"ז יד יהודה כ"ד ט"ז**

**י"ב. האם לפוסלי הגרמה במיעוט קמא זה גם בשאר פסולים – ש"ך כ"ד סקי"ג ע"ש מה שנחלק אם הב"ח ועיין רמב"ן ורשב"א ל: בקושיתם על רש"י ועיין תבו"ש סקי"ב ועיין אמרי משה סימן ב' סק"ז**

**י"ג. בדין הגרים שליש ושחט מתחת - עיין רעק"א בסוגין ובתבו"ש כ"ד י"ב [וע"ש שזה תלוי באות י"א ועייד יד יהודה כ"ד י"ד]**

**י"ד. בהגרים שליש אמצעי בדרסה – או"ש פ"ג הי"ג בד"ה שם**

**ט"ו. בדין הגרמה למ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה – רמב"ן רשב"א כ"ז:**

**ט"ז. בביאור רש"י על הסתירה בר"ה – עיין תוס"ר ועיין ריטב"א כ. ד"ה וכדר"א בסוף הדיבור**

**י"ז. האם תחילת קנה חשיב שחיטה – חוו"ד סימן ב' סק"ב מש"ז סימן י"ט סק"ה וקשה מסוגין מדעת ר' יהודה [והאריך בזה האשר לשלמה ח"ג]**

**י"ח. בקושית רש"י ל: על מיעוט בתרא מכ"ט. – עיין רעק"א ל: שהקשה ששם זה רב שפסק כריבר"י**

**שחט ופגע בו נקב**

**י"ט. בהא דמועיל שחט ופגע בנקב – עיין לשון רש"י ועיין שטמ"ק בשם הרא"ה**

**כ. שחט ופגע בו נקב – עיין ריטב"א ובחזו"א ועיין תבו"ש כ"א י"א שבקנה לכו"ע צריך מפורעת וכן משמע ברמב"ם פ"א הי"א**

**כ"א. תוד"ה ושחט – עיין מהרש"א ובאמרי משה ס"ב סק"י י"א וע"ש מה שנחלק אם הבית הלוי סימן י"ח סק"ג לשיטות שצריך שחיטה מפורעת**

**כ"ב. שחט שליש ודרס שליש שחט שליש – כס"מ פ"ג הי"ג ובטעם הדבר עיין בית הלוי ח"ב סימן כ"ד ובאמרי משה סימן ג' סק"א ועיין סימן ב' סק"י**

**כ"ג. עיין תוס' מ"ג: ד"ה .. וברמב"ן שם ועיין רעק"א בסוגין ועיין אמרי משה סימן ב' סק"ו**

**סוגיא דהגרמה [ב]**

א] מבואר בגמ' בתחילת הסוגיא דמחלוקת ריבר"י ורבנן זה בשחט שני שליש והגרים שליש דריבר"י סבר שרובו ככולו וממילא כיון שהשאר לא נצרך לכן זה לא פוסל ורבנן ס"ל שכיון שהגרים בסוף זה פוסל והגמ' שואלת מהמשנה של רוב של אחד כמהו והגמ' עונה שזה כריבר"י ועיין רמב"ן ורשב"א לקמן ל: דהביאו את רש"י שהחמיר בחלדה במיעוט בתרא וביאר שזה כרבנן שמטרפים במשנתינו והקשו הראשונים דבגמ' מבואר שהטעם של רבנן כיון שצריך כולו אבל אם מספיק רוב ודאי שהגרמה במיעוט בתרא לא פוסל אמנם עיין ריטב"א בסוגין וכן הביא השטמ"ק בשם הרא"ה שבאמת גם לרבנן מועיל רוב ורק שס"ל שאם מגרים זה סיבה לפסול וצ"ע א"כ מה הגמ' שואלת מהמשנה ועיין שטמ"ק וכן הוא במהרי"צ חיות שביארו שכונת הגמ' לשאול מהלשון שרובו של אחד כמהו משמע שזה ממש כמו כולו וא"כ אין סיבה שיפסל במה שהגרים בסוף ויתכן שיסוד הנידון האם פוסל במיעוט בתרא זה בגדר הדין רוב ולשון המשנה דמבואר שהרוב יש לו בעצם תורת כל וא"כ זה סיבה שלא יפסול

והנה בלשון רש"י במשנה דייק החת"ס שבאמת טעם רבנן מצד פסול הגרמה וכן משמע לביאור המהרש"א דרש"י בל"א י"ח: כונתו שרק הגרמה פוסל אבל רוב הטבעת מספיק לשחוט אמנם רש"י בד"ה ורובו של אחד כתב שאם שחט והלך לו זה מועיל הרי מפורש שלמד את הגמ' כפשוטה וצ"ע מה שכתב לקמן ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ג' סק"א שביאר שכונת רש"י דלצד הגמ' שיש פסול במיעוט בתרא ומשמע שזה לכו"ע א"כ צריך להעמיד המחלוקת בהגרים ושחט שני שליש שכה"ג זה עדיף שזה כמו חצי קנה פגום אמנם לצד בסוגין שזה לא פוסל א"כ יש לבאר שהמחלוקת בשחט שני שליש והגרים שליש אבל בהגרים שליש ושחט שני שליש זה פסול לכו"ע ולפ"ז דבר רש"י א"ש גם למה דהגמ' פסקה כריבר"י ומה שכתב רש"י כרבנן טרופאי הכונה באמוראים שהחמירו לעיל והנה רש"י שם הקשה מהגמ' כ"ט. דמבואר לרב ששהה לאחר רוב זה לא פוסל והקשה רעק"א הרי שם זה רב והא פסק כריבר"י אמנם לנ"ל א"ש דלגמ' כאן הרי רק בהגרים בשליש האשון הוא מכשיר ולא בהגרים בשליש האחרון

והנה לשון רש"י שקי"ל כרבנן טרופאי משמע שנקט שהלכה כרבנן שחולקים על ריבר"י ויש מקום לומר שנקט דבאמת ריבר"י ודאי ס"ל שאין פסול במיעט שחיטה שנעשה בפסול לפסול בהכל וכל ספק הגמ' כאן לרבנן רק דמהגמ' עצמה מבואר שיש צד לפסוק כרבנן שלכן פוסל מיעוט שחיטה ונקט רש"י שאם זה סיבה לפסול זה בכל שלבי השחיטה [והגמ' לעיל נקטה שאין סברא שפסול בחלק יפסול הכל ולכן כתבה שרבנן בהכרח מצד שאין דין רוב ולכן גם לא קי"ל כמוהם ולפ"ז קשה קושית רעק"א שהרי רב פוסק כריבר"י] והנה אם הדין שהגרמה באמצע לא פסל מצד שזה לא מקום שחיטה א"כ לכאורא הגרמה זה עדיף מפסול חלדה וברש"י משמע שזה ודאי מקום שחיטה ורק שיש צד שלא פוסל את כל השחיטה ולכן כתבשאם חלדה במיעוט בתרא פוסל ה"ה הגרמה

ב] עיין תוס' שהקשו דמה הגמ' שואלת מהמשנה לקמן אולי בושט זה אחרת ועיין רעק"א שהקשה דהרי מפורש במשנה שם שגם בבהמה מספיק רוב שתים ולא צריך יותר ובהכרח שגם קנה מספיק רוב ועיין חידושי חת"ס שביאר שתוס' נקטו מסברא שכל מה שלא מועיל כאן רוב יותר מכל התורה כולה מצד שקנה לא יוצא חיותו אלא על ידי כולו אמנם אם זה לאחר שחיטת הושט כה"ג מספיק רוב ולפ"ז אפשר להעמיד את המשנה לקמן בשחט הקנה לאחר הושט ע"ש [ועיין ראש יוסף]

ג] הגמ' אומרת בלשון השני שריבר"י ס"ל שהגרים שליש ראשון זה עוזר מצד שזה כמו קנה פגום והראשונים ביארו שא"כ עוזר אפילו אם רק שחט שליש אמנם רש"י נקט שזה רק בשחט שני שליש ועיין רמב"ן שכתב שיתכן שרצה לבאר את מימרת רב אסי גם לרב יהודה אמנם עדין צ"ע מה שייך לדמות לחצי קנה פגום דאם זה דומה לשם א"כ מספיק חצי ואם זה לא דומה א"כ יתכן שכאן לא מועיל כלל ועיין רא"ש שכתב שמלישנא בתרא דר"א מבואר כר' יהודה ומבואר שנקט ששני שליש זה דוקא ומבואר עוד שנקט שללשון זה מועיל גם שחט שליש והגרים שליש ושחט שליש

ד] מבואר בגמ' דנחלקו ר"י ור"ה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש דר' יהודה מכשיר ור"ה פוסל וכן נחלקו בהגרים שליש ושחט שליש דר"ה מכשיר ור"י פוסל ומבואר בגמ' שזה תלוי אחד בשני ומבואר בריטב"א שמחלוקתם אליבא דריבר"י וכן הוא בפשוטו למה דכתבו הראשונים ל. שקי"ל כיבר"י ושאין בזה חולק ובביאור מחלוקתם כתב הרמב"ן והר"ן דנחלקו האם הגרמה הוי מקום שחיטה או לא דרב הונא ס"ל דהוי כמקום שחיטה וממילא כמו בחצי קנה פגום מועיל מה שמשלים לרוב ה"ה כאן מועיל מה שמשלים לרוב ור"י ס"ל שאין זה נחשב כמקום שחיטה ולכן זה לא מועיל להשלים לרוב וכן לכן גם לאחר ששחט שליש והגרים שליש לא חשיב שהקנה כבר שחוט ואפשר להשלים השחיטה על ידי השליש האחרון ובפשוטו הכונה שזה מקום שחיטה שזה כמו שאר פסולים שלא פוסלים במיעט קמא דהינו שזה מקום שיכול להצטרף לשחיטה רק שהמעשה שחיטה שם לא מועיל והנה הא דנחלקו גם בשחט שליש והגרים שליש האם אפשר להמשיך לשחוט בפשוטו זה תלוי אחד בשני שאם זה כמקום שחיטה א"כ חשיב שהקנה כבר שחוט ולא שייך לשחוט אותו משא"כ אם זה לא מקום שחיטה לא חשיב שהקנה שחוט

והנה עיין חזו"א סקי"א וכן בחידושי הגר"ש היימן ח"ב סימן י"ב שביארו שיסוד הנידון האם הגרמה הוי מקום שחיטה זה האם יש שם יציאת חיות כמו בקנה בעצמו דהינו שבאמת השלמת הוצאת החיות זה השחיטה ולפ"ז אם הוא מקום שחיטה הכונה שגם על ידו יש הוצאת החיות ממילא הוא מצטרף לשחיטה וכן לאחר ששחטו רוב שכבר יצאה החיות זה כמנח בדיקולא ולא שייך לשחוט משא"כ אם זה לא מקום שחיטה הכונה שאין בזה יציאת החיות ממילא זה לא מצטרף ואפשר גם לשחוט אמנם עיין רמב"ן ורשב"א לקמן כ"ז: שכתבו שלמ"ד שאין שחיטה לעוף מהתורה מועיל הגרמה ומבואר שיש בזה הוצאת החיות וכן ברמב"ן בסוף דבריו מבואר שהטעם של רבנן שפוסלים בהגרים שליש ושחט שני שליש בגלל שנפק חיותא בשחיטה ומבואר שאפילו שהגרמה זה לא מקום שחיטה וזה לא מצטרף בכל אופן חשיב שהיה כאן נפקא חיותא בשחיטה אמנם יתכן שכונתו שביחס לסימן אין כאן נפקא חיותא אבל ביחס לכללות הבהמה יש כאן את מה שקורה על ידי שחיטה ולרבנן נתחדש שזה מעכב [ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ג' סק"ג] ובפשוטו יש מקום לבאר שהמנח בדיקולא רק חל על ידי חיתוך במקום שחיטה שזה נתחדש בפרשת שחיטה ולכן תלוי אם זה נחשב מקום שחיטה או לא וזה כונת הראשונים

ב. אמנם עיין תוס' לקמן ל: שכתבו שהגרמה זה לא מקום שחיטה ולכן אפילו אם פוסלים פסולי שחיטה במיעוט בתרא אבל בהגרמה זה לא פוסל ומשמעות דבריהם שזה דבר מוסכם ובפשוטו לפ"ז צריך לבאר שיסוד מחלוקתם מה זה השחיטה שלרב הונא זה השלמת הרוב דהינו שהעשיה שעל ידי זה נהיה הקנה שחוט ברובו זה המעשה שחיטה ולכן לא איכפת לן שחלק זה שלא במקום שחיטה ולכן כל ששחטו רוב כבר נחשב שהקנה שחוט ולא שייך לשוחטו ור"י ס"ל שיסוד הדין שחיטה זה שחיטת הסימן ולא השלמת הרוב ולכן רק במקום שחיטה זה מצטרף ולכן כל שלא היה במקום שחיטה רובו שחוט לא חשיב עדין שהקנה שחוט וכן מבואר בריב"ש סימן קפ"ז [וברבי"ה אלף ו'] וכן ביאר באמרי משה סימן ב' סק"ה וסימן ג' סקי"ז והנה יש מקום לומר שלר' יהודה שאין הגדר שהשיעור שחיטה זה מה שמשלים המצב של הוצאת החיות מהסימן אלא רק מה שרוב הסימן שחוט א"כ כל שאין כזו מציאות גם לא חשוב שיש נפקא חיותא כיון שכל המושג שהקנה נפקא חיותתא לפי הצורה שנמסר בדיני שחיטה אמנם בלשון רש"י מפורש שלר' יהודה אפילו שנפקא חיותא בכל אופן לא איכפת לן שכיון שבדין שחיטה עיקרו רובא בשחיטה ולא הנפקא חיותא וכן רש"י לקמן ל. שנקט שאם מבואר בגמ שיש פסול שמיעוט בתרא ה"ה בהגרמה זה פוסל מבואר שאין צד לדון שהגרמה זה לא מקום שחיטה וא"ש לשיטתו שזה ודאי נפקא חיותא ולכן רואים את זה כחלק מהשחיטה וצ"ע

ג. רש"י הביא גירסא שלר' יהודה צריך מיפק חיותא בשחיטה ורש"י דחה שא"כ למה מועיל שחט שליש והגרים שליש ושחט שליש אמנם עיין תוס"ר שכתב לישב שמתי שמגיע לרוב הסימן רובו הוא על ידי חלק השחיטה הקודם ועיין תורת חיים שביאר גם כך וכתב שלפ"ז מועיל שחט שליש והגרים שליש גם ללא להשלים שחט שליש וכן לדבריו הגרים שליש ושחט שני שליש לא יועיל לר' יהודה ע"ש והדבר מאוד מחודש ובפרט שלשון המשנה רוב אמנם יתכן שגם לתוס"ר צריך שני דברים א. שהמיפק חיותא יעשה בזמן שהרוב זה על ידי שחיטה ב. שיהיה מעשה שחיטה ברוב הסימן ואת החלק השני אפשר לעשות גם לאחר שהיה הנפקא חיותא וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שרב הונא היה לו צד שגם הגרים שליש אמצעי זה כשר וגם שחט שליש אמצעי זה כשר ועיין ריטב"א שלפ"ז לשון המשנה רובו זה או השלמת הרוב או רוב בפועל והנה לביאור השני יתכן שיש באמת שיש שני צורות שחיטה או השלמת הרוב או עשית הרוב אבל לרמב"ן שיסוד הנידון האם זה מקום שחיטה א"כ שזה מקום שחיטה א"כ בזה תלוי שנחשב שהוא כבר שחוט ועיין חזו"א שצ"ל שס"ל שמועיל פסק לבסוף שחט ואין דין מנח בדיקולא דהינו שהוא חלק על המושג שהקנה שחוט ע"ש ולפ"ז גם דרס באמצע זה טוב אם לא דנימא שאז חל חלות פסול על כל השחיטה וכאמרי משה

ה] הנה כל דברי רב יהודה ורב הונא זה לריבר"י אבל לרבנן זה ודאי שהם פוסלים בהגרים שליש ושחט שליש לרב הונא וכן לר' יהודה בהגרים שליש ושחט שני שליש וצ"ב הטעם ועיין רמב"ן שביאר שכיון שכבר היה מיפק חיותא ברובא ממילא אי אפשר לשחוט דהינו שהם סוברים שהגרמה זה לא מקום שחיטה אבל מיפק חיותא יש שם וכיון שצריך שיהיה מיפק חיותא בשחיטה זה לא טוב דהינו שגם אם זה לא מקום שחיטה יש כאן מיפק חיותא וכנ"ל וכן הוא לשון רש"י בד"ה ה"ג וכן בע"ב וכן הוא לשון הרשב"א בתוה"ב כ"ד: והנה רש"י לקמן ל: אומר שיש פסולי שחיטה במיעוט בתרא וגם הגרמה פוסל והראשונים חלקו עליו והוכיחו מהגמ' שהגרמה במיעוט בתרא לא פוסל וכתבו שאם בגמ' מוכח שהגרמה לא פוסל כל שכן שאר פסולים שהרי חזינן לרבנן שהגרמה פוסל אפילו שאר פסולים לא פוסל ובפשוטו צ"ע שמה שהגרמה פוסל כי זה לא מקום שחיטה ואין כאן רוב בשחיטה אבל לגבי מיעוט בתרא זה סברא הפוך שהגרמה זה לא מקום שחיטה משא"כ שאר פסולים ובפשוטו משמע כאן שיסוד הפסול מצד שהגרמה זה פסול יותר אלים ולכן זה פוסל במיעוט קמא דהינו שסיבת הפסול לרבנן דחשיב שחלק מהשחיטה נעשה בפסול אמנם עדין צ"ע שלדידן זה יותר קל וכדחינן שדרס בשלשי אמצעי זה לא טוב לר"י והגרים זה מועיל וצ"ע

ו] מבואר בגמ' שר' יהודה מכשיר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש והקשה החזו"א סקי"א הרי לאחר הגרמת שליש חשיב טריפה וא"כ איך אפשר לשחוט וע"ש שתירץ שכיון שמצד חלק ההגרמה לבד זה לא טריפה ורק בצירוף לחק השחיטה הראשון לכן חשיב שכל הטרפות זה על ידי המעשה שחיטה וכן ביאר באו"ש פ"ג הי"ג ובאמרי משה סימן ב' סקי"ג וביד יהודה סימן כ' סק"ד

ז]מבואר בגמ' כ. שלגבי מליקה ס"ל לשמואל שבמקום שפסול בשחיטה פסול במליקה והגמ' אומרת דוגמא של הגרים שליש ושחט שליש והרשב"א למד מזה שקי"ל להחמיר כשיטה זו שלמה שהגמ' תעמיד את שמואל בדוגמא שזה לא להלכה ועיין ריטב"א שם וכן הוא ברא"ה בבד"ה שכאן שזה מקום שכנגד המקום שחיטה בזה הגרמה היא ודאי פוסלת וכנת הגמ' להוכיח שכמו שלרבנן פוסל כה"ג ה"ה לדידן לגבי מליקה ועיין במשמרת שהקשה שאדרבא אם זה לא מקום שחיטה זה סיבה יותר שלא יפסול ולכאורא דעת הרא"ה שהטעם שלרבנן זה לא טוב כי יש בזה מיפק חיותא וזה לא מקום שחיטה וה"ה לדידן כה"ג זה חיסרון ורק שבהגרמה רגילה חשיב שזה מקום שחיהט ואן זה לא מקום שחיטה וצ"ע

ח]הראשונים הקשו סתירה ברב הונא שבתחילת הסוגיא מבואר שלא מועיל לשחוט שליש אמצעי אפילו לריבר"י ובסוף הסוגיא מבואר שמועיל ותירצו שבתחילת הסוגיא זה בשם רב אסי אמנם רש"י חילק בין הגרמה דריבר"י להגרמה דריב"ח וצ"ב החילוק ועיין מהרש"א שתמה מה זה קשור ועין תוס"ר שכתב שר"ח שמיקל בהגרמה מיקל גם שמועיל כל ששחט שליש והיה מקום לומר שהכונה שכיון שזה לא בסימן אלא זה בלח כמבואר ברמב"ן סוף פ' הזרוע ממילא זה ודאי לא קשור לעצם השחיטה ואין בזה מיפק חיותא אמנם בפשוטו זה אינו דהרי מבואר שהגרים שליש ושחט שליש זה עוזר דהינו שיש כאן מיפק חיותא ועיין שטמ"ק שביאר שלדבריו מקום ההגרמה דומה למקום השחיטה ולכן דנים שזה ודאי נחשב כמקום שחיטה דהינובדעת רב הונא שכאן מועיל לדון שיש כאן מיפק חיותא במקום שחיטה מצד שהגרמה זה מקום שחיטה אבל בהגרמה דרבנן זה לא כך אמנם ללשון השני שצריך שחיטה של שני שלישים צ"ע שכאן מבואר שמספיק שליש וצ"ל שגם כלפי שיחשב שיש מעשה שחיהט יכול יותר להצטרף הגרמה דר"ח מריבר"י ובריטב"א כ. ד"ה ור"א מבואר שאדרבא שהגרמה דר"ח זה ודאי פסול ולא מצטרף לשחיטה ועיין חידושי חת"ס ועיין מה שביארנו לעיל

ט] עיין פר"ח סימן כ' סק"ה שדיק מלשון הרמב"ם שפסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה הוי רק טריפה [ויש שביארו שכונת הרמב"ם רק שזה לא טריפה מחיים] וכן הוא ברמב"ן ט. ועיין כו"פ סק"ג שהקשה שרב הונא הרי ס"ל שמועיל שחט שליש והגרים שליש א"כ מוכח שזה מיפק חיותא דהינו שזה דרגא שמועיל לשחיטה וזה לא רק טרפות ועיין אמרי משה סימן ב' סקי"ט שביאר שס"ל לכו"פ שיסוד הדין שחיטה שזה הוצאת החיות מהסימן וכל שהסימן במצב שאפשר לשוחטו הכונה שעדין לא יצאה חיותו ולא יתכן שזה יועיל לשחיטה ואם זה מועיל לשחיטה בהכרח שזה דרגא של יציאת החיות וממילא ודאי לא יועיל לשוחטו ע"ש אמנם החזו"א וכן בחידושי הגר"ש הימן נקטו שזה עצמו המחלוקת רב הונא ורב יהודה האם יש מיפק חיותא במקום הגרמה וכנ"ל ויתכן שגם אם אין יסוד מחלוקתם במציאות אבל יתכן שהמושג מינח בדיקולא שחשיב שאין לו חיות זה עצמו תלוי האם זה נעשה במקום שחיטה ולכן זה תלוי במחלוקת האם זה חשיב מקום שחיטה וכמבואר בלשון הרמב"ן במלחמות ל"ב: וכנ"ל והנה האו"ש פ"ג הי"ג וכן באמרי משה סימן ב' סקכ"ג נקטו שגם לרב הונא אין מיפק חיותא שלא במקום שחיטה ובכל אופן זה מועיל לשחיטה ע"ש והנה בראשונים ביארו שהטעם של רבנן מצד שכבר היה מיפק חיותא וכן הוא בלשון רש"י ולפ"ז צ"ב איך מועיל לשחוט הרי זה כמנח בדיקולא ועיין אמרי משה תחילת סימן ב' שמזה הוכיח שכלפי לשחוט כנגד המקום שעדין לא שחוט אין חיסרון של מנח בדיקולא ע"ש אמנם הרי מרב הונא מבואר שאי אפשר ובהכרח שכונת הגמ' שיש כאן נפקא חיותא של כלל הבהמה אבל לא ביחס לסימן ולפ"ז בשחיטה מפורעת שזה ביחס לסימן שם ודאי לא מועיל לשחוט אחרי זה וצ"ע וביד יהודה סימן כ"ד סקט"ז ד"ה ולהבין ביאר שכל שהנפקא חיותא של הסימן זה על ידי השחיטה לגבי זה אין חיסרון של נפקא חיותא וכמו שזה לא חיסרון של טריפה זה גם לא חיסרון בשחיטה

י] הפמ"ג נקט סימן כ"ד סקט"ז שדרס שליש והגרים שליש ושחט מתחת הוי טריפה ולא נבילה שכיון שמבואר ברמב"ם ששלא במקום שחיטה זה רק טריפה ואין בזה דין פסוקת הגרגרת ממילא גם כאן זה כך אמנם היד יהודה כ"ד ט"ז נקט שזה נבילה מצד שנקט ככו"פ שיש בזה מיפק חיותא בזה שרוב הגרגרת חתוכה ורק בסוגין זה טוב שדנים את כל המעשה שחיטה ארוך בבהמה חיה

י"א] עיין כס"מ פ"ג הי"ג ששחט שליש ודרס שליש ושחט שליש הוי נבילה וכן מבואר בראשונים בסוגין שביארו שטעם רב יהודה כי זה לא מקום שחיטה ומבואר שאם זה מקום שחיטה זה ודאי פוסל ובטעם החילוק הבית הלוי ח"ב סימן כ"ד סק"ה ביאר שכיון שרוב הסימן שחוט הוא כמנח בדיקולא ולכן לא שייך לעשות בו שחיטה אמנם האמרי משה סימן ב' בתחילתו האריך שזה רק מצד שזה מחיל פסול על כל השחיטה משא"כ בהגרמה שזה לא במקום שחיטה אמנם עיין תוס' שדנו לגבי פגע בו נקב ששם לא יועיל מה שישלים השליש האחרון כיון שזה מקום שחיטה ומבואר מדבריהם שזה לא רק מצד שיש כאן שחיטה בפסול וכן ברבינו ירוחם נתיב ט"ו כתב ששחט עכו"ם שליש האמצעי הוי נבילה והנה לראשונים ששלא במקום שחיטה אין מיפק חיותא וזה רק טרפות כמבואר ברמב"ם ודאי שאין שום מקור מהדין של הגרים שגם סימן שחוט אפשר לשוחטו ועיין אמרי משה סימן ב' שהאריך בזה עוד יש לדון דמרב הונא שס"ל שהגרים שליש אמצעי זה לא טוב ומצד שזהו יסוד השחיטה המיפק חיותא א"כ שהמיפק חיותא היה בשחיטה לא טובה זה לא עוזר והנה לרבנן שהגרים שליש ושחט שני שליש זה פסול ומבואר בראשונים הטעם כיון שיצא החיות ומפורש שיש חיסרון שלאחר יציאת החיות של הסימן אין לשחוט ולרשב"א הרי קי"ל להחמיר כך וצ"ע בכל זה

י"א,ב ] עיין אמרי משה סימן ב' סקי"ג שהקשה שלרב הונא ששחט שליש והגרים שליש זה לא טוב כי יש כבר מיפק חיותא אבל בעוף שיועיל לשחוט הסימן השני וע"ש שביאר שעד כמה שכה"ג זה נחשב שהיה מיפק חיתא לא שייך לדון שיועיל לשחוט עוף כזה משא"כ לר"י כה"ג כיון שחשיב שעדין אין הסימן שחוט יכול לשחוט הסימן השני ע"ש

י"ב] לענין פסק הלכה בסוגין מצאנו כמה שיטות בראשונים א. שיטת הרא"ש והרמב"ם שהלכה כר' יהודה ששחט לשיש והגרים שליש ושחט שליש זה כשר ואם רק שליש אחד בשחיטה זה פסול ד. דעת הבד"ה שקי"ל כר' הונא שהעיקר תלוי בשליש האמצעי ג. דעת הרמב"ן ור"ן שיש להחמיר כרב הונא ור' יהודה ואין להכשיר אלא בשחט שני שליש וכולל השליש האמצעי ד. דעת הרשב"א להחמיר שגם הגרים שליש הראשון ושחט שני שלשי פסול ה. דעת רש"י לקמן ל: להחמיר כרבנן שאפילו שחט שני שליש והגרים שליש זה פסול ומצד שיש פסולי שחיטה במיעוט בתרא וגם הגרמה חשיב מקום שחיטה והנה משמעות רש"י שם שהגרים שליש ושחט שני שליש זה כשר ומסברא הדבר יתכן שמיעוט קמא זה כלום אמנם עיין יד יהודה סימן כ"ד סקי"ט שכיון שרש"י החמיר ככל השיטות ודאי יש לחוש לצד בגמ' שרבנן פוסלים בכה"ג דהינו שלצד שמיעוט בתרא לא פוסל בהכרח שרבנן פסלו שהגרים במיעוט קמא אמנם יתכן שכיון שכל מהמקור לפסוק דלא כריבר"י מצד שבגמ' מבואר שיש חלדה במיעוט בתרא ועד כמה שיש סברא שמיעוט קמא זה יותר קל א"כ עד כמה שבזה נחלקו ר"י ורבנן א"כ בזה אפשר לפסוק כריבר"י וכדעת רב ושמואל

י"ג] עיין ש"ך סימן כ"ד סקי"ג שהביא את הב"ח בשם המהרש"ל שחלדה ודרסה במיעוט קמא פוסל כמו שהגרמה פוסל דהינו שביאר שיסוד הפסול הגרמה במיעוט קמא לא כי זה לא מקום שחיטה אלא כי יש כאן שחיטה בפסול אמנם עיין ש"ך שחלק שמבואר בתוס שטעם הפסול בגלל שזה לא מקום שחיטה אבל בדרסה במקום שחיטה אין סיבה שזה יפסול ועיין יד יהודה שהרמ"א שהחמיר שפוסל הגרמה במיעוט בתרא בהכרח שחוששים שבאמת זה מקום שחיטה וזה פסול א"כ ה"ה שאר פסולי שחיטה ע"ש וכן הוא בתבואות שור סקי"ב אמנם לגבי מיעוט קמא מפורש בגמ' שהצד לחלק בין זה לקנה פגום כי כאן זה לא מקום שחיטה וצ"ל שכל סוגין לצד שאין נידון של פסול במיעוט בתרא אמנם לסוגיא לקמן יש לבאר שזה עצמו הנידון האם הגרמה פוסלת במיעוט קמא ודו"ק בזה

י"ד] עיין רעק"א בסוגין וכן בתבואות שור כ"ד סקי"ב י"ט [וכן הוא בשטמ"ק] שכתבו שאם הגרים שליש ושחט מתחת שחיטה שלמה זה ודאי טוב מצד שיש כאן מיפק חיותא במקום שחיטה אמנם אם נימא דמה שהגרים שליש ראשון זה פוסל מצד פסולי שחיטה במיעוט קמא יתכן שגם כאן זה יהיה חיסרון כיון שזה מצטרף לשעור שחיטה הראשון וכן כתב בתבואות שור סקי"ב ועיין רמב"ן מ"ג: ומשמע שם בתירוצו על הגמ' שבאמת כה"ג זה לא פוסל וכאחרונים הנ"ל

ט"ו] בהא דמבואר בסגין דרב יהודה מכשיר הגרים שליש אמצעי עיין או"ש פ"ג הכ"ג בד"ה שם שאם דרס בשליש של ההגרמה זה פסול וצ"ע שכיון ששם זה לא מקום שחיטה מה משנה איך שחט ומשמע שנקט שזה קולא בפסול הגרמה דהינו שכל המ שזה לא מצטרף לפסול מצד נבלות מצד שלגבי זה דנים שזה כחלק ממעשה השחיטה וצ"ע אמנם עיין תוס' שבהיה נקב ושלא במקום שחיטה זה לא פוסל ומבואר שלא דוקא בשחיטה כדין

ט"ז] הגמ' דנה בפגע בנקב האם זה מועיל או לא וצ"ב למה שזה לא יועיל ועיין חזו"א שדן שאם שחיטה מפורעת זה לא טוב א"כ השחיטה זה רק בפגישה של השחיטה אם הנקב וחשיב שהנקב מצטרף להכשר שחיטה והנה באמת כאן זה ר"א דס"ל לקמן ששחיטה מפורעת פוסל וצ"ע מה שהגמ' מסיקה שזה טוב ובבית הלוי סימן י"ח סק"ג כתב שבאמת רק אם הגיע לחצי בדיוק כשזה נפגש אבל לאחר זה כיון שכבר רוב הסימן היה שחוט בפסול לא מועיל לתקן אמנם האמרי משה נקט ששחיטה מפורעת מועיל לחבר וגם כאן זה כך ועיין תבו"ש כ"א י"א שחידש שלגבי קנה ודאי מפורעת זה לא טוב וכן הוא משמעות הרמב"ם פ"א הי"א ולפ"ז הנידון כאן לכו"ע וא"ש צד הגמ' לפסול אמנם עיין ריטב"א שביאר שהצד לפסול מצד מדרבנן שזה נראה כמו שסיים עכו"ם ע"ש

י"ז] בהא דמועיל שחט ופגע נקט בשטמ"ק בשם הרא"ה שכל שהישראל השלים לרוב זה המעשה שחיטה אמנם בלשון רש"י משמע שכל שלא חל טרפות בסימן חשיב כאילו כולו שלם וממילא בהשלמה לרובו חשיב ששוחט כל הרוב של עד עכשיו והנה במ"ז י"ט ה' וכן החוו"ד סימן ב' נקט שתחילת שחיטת הקנה אין לזה דין שחיטה כלל ולכן לא פוסל שם פסולי שחיטה לרש"י ובפשוטו זה נסתר מסוגין דהרי רב יהודה אומר ששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש זה טוב ומבואר שלהתחלה יש שם שחיטה ויש שביארו למבואר ברש"י כאן שאפילו שמצד עצמו יש לזה שם שליטה אבל כל שבסוף שחט עוד שליש והוצאת החיות מתיחסת לחלק זה ממילא הכל מתיחס לזה וזה מבטל מההתחלה שם שחיטה משא"כ בהגרים שליש ששם כיון שהגרים א"כ ההוצאת החיות לא מתיחס רק לשליש האחרון ממילא להתחלה יש שם שחיטה וצ"ע

י"ח] הכס"מ פ"ג הי"ג נקט בדעת הרמב"ם שספק הגמ' בחלדה במיעוט קמא זה בושט כפשטות לשונו אמנם כתב שכל זה אם גמר בשחיטה אבל אם החליד בסופו זה ודאי לא טוב וע"ש לשונו שצריך מיפק חיותא בשחיטה וכן צריך רוב בשחיטה וצ"ע עד כמה שזה מקום שחיטה א"כ כבר היה מיפק חיותא ומה עוזר מה ששוחט אחרי זה לרמב"ן שכל מה שר' יהודה חולק כי זה לא מקום שחיטה ולכן לא חשיב מיפק חיותא אמנם לביאור רש"י ותוס' לקמן ניחא רק שבאמת לר' יהודה זה רק תלוי בשחיטת רוב הסימן רק שלא יהיה מיפק חיותא במקום שחיטה וצ"ע

י"ט] מבואר בגמ' מ"ג: דשמואל ס"ל שתורבץ הושט פוסל ברובו והגמ' מבארת מצד שס"ל שזה לא מקום שחיטה והגמ' מבארת שהיה שור כזה ושחטו אותו ומבואר בגמ' שלשמואל זה כשר והקשו הראשונים דהגמ' נוקטת בדעת שמואל כ. ששחט שליש והגרים שליש זה פסול א"כ כאן זה הגרים שליש ועיין רעק"א שכתב לדון שבג' מדובר ששחטו מתחת למקום ההגרמה וכה"ג אין פסול ובאמרי משה סק"ו דן שכאן זה כאבר אחר ואין בזה שום הוצאת החיות בקשר למקום הסימן ולכן אין כאן החיסרון של הגרמה לרבנן שזה מכלל המיפק חיותא

כ]הגמ' דנה האם שהיה פוסל במיעוט קמא ועיין תוס' שכתבו שלפ"ז לא משכחת ליה שהיה בעוף ועיין אמרי משה שהאריך שלכאורא לראשונים שפסקו כר' יהודה שהגרים שליש אמצעי כשר א"כ משכחת ליה בכה"ג ששחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כה"ג הרי זה מידי דמנבלא ביה ויש שהיה אמנם אם נימא ששלא במקום שחיטה זה רק טרפות וכפר"ח א"ש שעדין אין כאן מידי דמנבלא ביה וכנ"ל סק"י ועיין אמרי משה שהקשה עוד שלר' יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט סימן שני בעוף כה"ג גם לאחר שהיה לכאורא גם אם נימא שסימן שחוט אי אפשר לשחוט אבל את הסימן השני אפשר לשחוט אמנם בפשוטו אם זה נחשב שיש כאן נפקא לחיותא של סימן שלם ודאי שאי אפשר לשחוט

# משנה י"ט: - כ: אמר זעירי

**יש כאן כמה חלקים א. בדין שוחט מהצדדים [טושו"ע סימן כ' ס"ג] ב. בגדרי מליקה [עיין רמב"ן ר"ן ושאר הראשונים בסוגין] ג. בדין עיקור [הוא סוגיא לעצמה כ. אמר ר' ירמיה כ: אמר זעירי]**

**א. בדין שחיטה מהצדדים – עיין תוס' ובמהרש"א, ובטושו"ע ס"כ ס"ג וביד יהודה שם [ועיין שטמ"ק בביאור צדדים לרש"י]**

**ב. שוחט מהעורף – עיין רשב"א ועיין יד יהודה סק"ח ובאבן האזל פ"א משחיטה ה"ט ועיין רבינו גרשום בסוגין**

**ג. האם מליקה זה נבילה - עיין קה"י סימן י' ועיין יד יהודה כ"ז סק"ה ד"ה ראיתי מה שהביא מהראשונים**

**ד. למ"ד מחזיר האם צריך מפרקת – עיין רש"י ועיין ריטב"א ורעק"א על תוס' ולקמן כ"א. ועיין רמב"ן כ"ז: בסופו וברשב"א כ"א. בד"ה אמר ליה והאריך בזה הנאות יעקב סימן ו' [יש כאן נידון האם מפרקת זה חלק מהמליקה ויבואר אי"ה בהמשך הסוגיות ועיין רשב"א מ"ב. ובחזו"א ג' י"ד]**

**ה. בנידון האם מחזיר או לא – עיין רמב"ן ר"ן רשב"א כ. [ועיין שטמ"ק]**

**ו. למעוטי שן וצפורן – עיין רעק"א מה שהקשה על רש"י**

**ה. בדין הגרמה במליקה – עיין ריטב"א ועיין בבד"ה כ"ה. ובמשמרת הבית שם ועיין שטמ"ק בד"ה וכדרב [עמוד תקכ"ח] בשם הרא"ה ועיין רש"ש ובלשון הראשונים**

**ז. בדין פסולי שחיטה במליקה – עיין חידושי הר"ן וברשב"א ובחידושי רעק"א ועיין נאות יעקב סימן י"ז סק"ד ואילך שהאריך בכונתם [ובדבר אברהם ח"א ס"ב סקי"ב י"ג] ועיין רעק"א זבחים ס"ה: לענין שהיה בין המפרקת לסימנים**

# סוגית עיקור

**עיין ראשונים בסוגין ועיין ט. ברש"י תוס' ובשאר הראשונים שם ועיין תוה"ב כ"ה. עד סוף השער טושו"ע סימן כ"ד סט"ו ט"ז [אי"ה יהיה על זה דף נפרד]**

### י"ט:

א] מבואר במשנה דהשוחט מן הצדדים שחיטתו כשירה וברש"י וכן בתוה"ב נקטו שזה לכתחילה וברמב"ם ובר"ן נקטו שזה רק בדיעבד ובפשוטו מצד שמא יפגע במפרקת ויטריפנה כמבואר בתוס"ר ובתוס' כתבו שאם החזיר הסימנים זה גם בדיעבד אטו לא החזיר הסימנים ומבואר דבלא החזיר הסימנים זה מעכב אפילו בדיעבד כן ביאר בב"י ובש"ך סימן כ' אמנם המהרש"א כאן חלק על זה, וברא"ש מבואר שאם יודע שלא פגע במפרקת זה כשר ועיין ב"י שנקט שלדעתו בין החזיר ובין לא החזיר אם יודע זה עוזר ואם לא יודע זה ספק נבילה והנה הקשה המהרש"א על תוס' שאם ללא החזיר סימנים נבילה א"כ מה ההבדל בין אם זה מהצדדים או מהעורף ועיין ש"ך שביאר שבעורף בכל מקרה זה כשר אבל בצדדים אם יודע שלא נגע במפרקת זה כשר ובאמת ברי"ד כתב שצריך לבדוק אחרי השחיטה האם נגע במפרקת והנה עיין יד יהודה שתמה איך אפשר להתיר לכתחילה הרי אם הסכין נוגע במפרקת שזה עצם, זה ספק אולי נפגם וע"ש שדן בשוחט בהולכה או הבאה בלבד בסכין גדול יתכן שאין חיסרון זה ובשטמ"ק ביאר שלרש"י שמותר לכתחילה הכונה מצדדי הסימנים ולא במקום המפרקת ע"ש ועיין הגהות אשר"י שכתב שאם מחזיר סימנים לכתחילה יכול לשחוט מהצדדים ואם לא מחזיר זה רק בדיעבד דהינו שלא ס"ל הגזירה דתוס'

ב] בעיקר דין מליקה מבואר בגמ' ביבמות ל"ב. שזר לוקה משום נבילה ורק לכהנים זה הותר ועיין קה"י סימן י' שכתב לדון בגדר הדבר האם הוא באמת נבילה גם לכהנים רק שהתורה התירה להם את זה או שמעשה המליקה זה מתיר כמו שחיטה רק שזה מועיל רק לכהנים וע"ש שהביא מהגמ' במנחות מ"ה. דס"ד דלכהנים הותר נבילה כיון שהותר להם מליקה חזינן שזה גדר שהותר להם נבילה אמנם עיין יד יהודה כ"ז סק"ב שהביא מהראשונים וכן הוא ברש"י שבת י"ג. שהצד היה שמותר להם על ידי מעשה מליקה אבל לא בסתם מתה מאליה ובלשון הרמב"ם או שחיטה הנפסדת ואולי רק כונתו לאפוקי מיתה מאליה אלא שצריך מעשה הריגה ועיין רש"י זבחים ס"ט., ועיין בגמ' לקמן ל: דמובא לגבי מליקה את הדין ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ומשמע שיש כאן חלות היתר וכן הא דנתקשה רש"י שהיא נטרפת בתחילת המליקה משמע קצת שודאי שיש כאן היתר גמור שחל על ידי מליקה כמו שחיטה רק שכיון דבעלמא זה נחשב נבילה ממילא לגבי ישראל חשיב שזה לא נשחט והוי נבילה

והנה רש"י דן שבמליקה היא נטרפת על ידי המפרקת ותירץ שזה כמו בשחיטת ושט שכיון שזה חלק מהשחיטה אין בזה חיסרון של טריפה ומשמע שגם כאן המפרקת זה כחלק מהמליקה וכן מבואר ברשב"א מ"ב. ע"ש אמנם יש שדנו שזה לא חלק מהמעשה השחיטה שבמליקה ועיין נאות יעקב סימן ו' סק"י י"א שהאריך בזה ועיין רמב"ן ט. לגבי עיקור סימנים

ג] הגמ' מביאה שבני ר"ח סברו שמועיל מחזיר סימנים ומבואר ברש"י שכה"ג לא צריך לחתוך המפרקת ועיין מהרש"א שמצינו בחטאת העוף שכתוב לא יבדיל וכנתו להוכיח מזה שאין דין לשחוט המפרקת וכן נקט הריטב"א והוסיף שהרי לאחר הסימנים היא מתה גמורה ולא שיך עוד דין שבירת המפרקת אמנם עיין רמב"ן כ"ז: בסופו וכן ברשב"א כ"א: שנקטו שודאי צריך לחתוך המפרקת דהינו שנקטו שזה חלק ממעשה המליקה ותוס' זבחים ל. נקטו שעולת העוף יש לו שני מתירים סימנים ומפרקת אמנם יש לדון שזה רק חלק ממעשה העבודה של המליקה אבל לא שזה חלק מהמתיר של המליקה והנה תוס' נקטו שגם למ"ד שלכתחילה מחזיר אבל בדיעבד טוב ללא שהחזיר ועיין נאות יעקב סימן ו' שזה מצד שס"ל כנ"ל שלכתחילה צריך לחתוך המפרקת ממילא גם אם שינה הסדר זה לא מעכב אבל אם אין דין לשחוט המפרקת אין סיבה שאם שחט היא לא תחשב טריפה והנה גם לרש"י שאין דין לחתוך המפרקת אבל יתכן שכל שחותך המפרקת זה כחלק ממעשה המליקה וכמו קנה לרב אדא אבל אין הכונה שזה סתם היכי תימצי וכדמשמע מדבריו לעיל שדימה לנקו"ה והנה עיין רעק"א שדן שיועיל מפרקת אפילו בסכין ומשמע שנקט שאין זה כחלק מהמליקה ומה שזה לא מטריף מצד שכך דרך המליקה וכמו שכתב ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג לגבי חלדה במיעוט סימנים שכל שזה דרך שחיטה אין חיסרון והנה מבואר בגמ' כ"ח. שגם לרב אדא ששחיטת עוף זה רק בושט אבל בעולת העוף ששחט מפרקת קודם מועיל גם קנה ועיין חזו"א שדן שזה רק כאן שיש דין מפרקת ומשמע שזה ממש כחלק מהמתיר של השחיטה דאל"כ לגבי זה הוא כמו חולין וצ"ע

ד] מבואר בגמ' דאיכא מ"ד דמחזיר סימנים זה לא טוב ובטעם הדבר מבואר ברמב"ן שזה מצד שכתוב מול ערפו ואם מחזיר זה נחשב צואר עוד כתב שכדרכו בעינן ובטעם המ"ד שצריך להחזיר עיין רמב"ן שכתב שזה כדי שלא תהיה טריפה ומבאר בדבריו שזה מעכב בדיעבד אמנם בתוס' כתבו שבדיעבד גם בלא החזיר כשר ויתכן שהטעם שלכתחילה ראוי לעשות בצורה שהיא לא תהיה טריפה וכן הוא בחידושי הר"ן ועיין שטמ"ק שהקשה שעד כמה שהמפרקת זה חלק מהמליקה א"כ גם אם מתחיל מהסימנים הרי כשעושה המפרקת היא טריפה וע"ש שביאר שיסוד המחלוקת מה עיקר המליקה שבו צריך שתהיה עדין בחיות גמורה אמנם יתכן שהמפרקת זה חלק ממעשה המליקה דהינו מהעבודה שבזה אבל לא שזה חלק מהמתיר של השחיטה ולכן יש סברא שבזמן מליקת הסימנים לא תהיה טריפה דהדין שחיטה שבמליקה צריך להיות כמו תמיד

ובטעם מ"ד אף מחזיר ברש"י משמע שלכתחילה צריך לא להחזיר אבל אם החזיר זה טוב דהינו שכיון שהכל מהמליקה מסתבר שלא משנה הסדר ואדרבא כיון שהצורה הרגילה זה קודם שדירה ומפרקת כך עדיף ועיין חידושי הר"ן דמשמע שמסברא עדיף לחתוך קודם הסימנים כדי שלא יהיו טריפה רק שמהפסוק ממול ערפו נלמד שגם אם שחט קודם המפרקת זה טוב [ולדביו ההבדל בין הלשונות כמה זה לכתחילה להחזיר] וכן הוא ברשב"א והנה הרמב"ן דן שאולי הענין להחזיר דומיא דשחיטה אבל דחה שהרי בני ר"ח ס"ל שצרי דוקא דרסה ובהכרח שאין הלכה דומיא דשחיטה

ה] מבואר בגמ' שאם מחזיר הסימנים מועיל שחיטה ועיין רשב"א דמבואר מזה שאין דין לשחוט דוקא מצד הצואר והנה הרמב"ם השמיט דין זה ועיין מ"מ פ"א ה"ט שכתב שכיון שס"ל שמהצדדים זה בדיעבד גם במחזיר כל שכן מהעורף ושבדיעבד אפשר זה פשיטא אמנם עיין יד יהודה סימן כ' סק"ח שהביא לדייק מהאגודה ועוד שבאמת אי אפשר לשחוט מבעורף וכן מבואר כאן ברבינו גרשום דאם דלא כבני ר"ח אין לשחוט מהעורף גם במחזיר סימנים ועיין אבן האזל שהאריך כן בדעת הרמב"ם דס"ל שנקבע מקום לשחיטה מהצואר ועיין לב אריה שדן שזה תלוי בדרשות כ"ז. והנה עיין סוגיא דחלדה דיש ראשונים שנקטו שהכונה שכל ששוחט שלא מהצד של הצואר זה חלדה ולפ"ז צ"ע סוגין וצ"ל שאם מוציא את זה החוצה והופך את זה חשיב מהצד של הצואר ואולי רק כה"ג מדובר וצ"ע ועיין ראש יוסף שדן בזה ועיין סוגיא דחלדה מה שכתבנו בזה

ו] מבואר ברש"י שמליקה בסכין אין זה רק שלא התקיים דין המליקה אלא אין לזה שם מליקה כלל ועיין חידושי הגרי"ז עמוד מ"ז. שלמ"ד בזבחים שגם מליקת אוזים ותרנגולים מטהרת מידי נבילה אבל בסכין זה לא יטהר לרש"י והנה רש"י בזבחים ס"ח: ביאר שמלק בסכין מטמא בגדים בבית הליעה מצד שזה לא פסולו בקדש ומשמע שיש לזה שם מליקה וברשב"א כאן משמע שחלק על רש"י וזה רק ילפותא ולא שאין לזה שם מליקה והנה רעק"א כ"א. דן ששבירת המפרקת תועיל בסכין ובאמת לרש"י שכל מה שצריך כהן כדי שיהיה שם מליקה א"כ לגבי המפרקת אם נימא שזה רק הכשר למליקה אין סיבה זו רק שיש לדון שלא רואים את זה כחלק מהמליקה רק אם זה נעשה כמעשה אחד אמנם לראשונים שזה הלכה שנאמרה שצריך כהן ועצמו של כהן ודאי יתכן שזה גם בשבירת המפרקת

ז] עיין רעק"א שהקשה על רש"י למה הגמ' לא אמרה שמאל שכשר בשחיטה ופסול במליקה וראיתי לדון דהנה הדין שאם עלו לא ירדו בשמאל גם במליקה ומבואר שזה רק מצד הדין עבודה שבמליקה אבל מצד הדין שחיטה שבמליקה זה כשר ונפק"מ שלמ"ד שמכשיר באוזים לגבי נבילה ה"ה כאן וא"כ יתכן שהמשנה לא אמרה רק שזה הבדל בדין שחיטה שבמליקה ולא בדין עבודה ועיין שטמ"ק שהקשה למה הגמ' לא אומרת נפק"מ בין שחיטה למליקה בלא שחט המפרקת לדעות שצריך לשחוט המפרקת אמנם לנ"ל יתכן שזה מצד העבודה שבליקה וכאן מדובר על השחיטה שבמליקה

ח] עיין תוס' שדנו לגבי שן האם יש בזה פסול שמאל ורעק"א הביא מהראשונים ביבמות שנקטו שאם יש דין ימין בפיו זה לא טוב אמנם ראיתי מביאים מהגרי"ז שאם זה רק מצד פסול של שמאל אז אם עלו לא ירדו וכן למ"ד שמליקת אוזים מטהרתם גם כאן יהיה טהרה שזה רק מצד הטהרה שבמליקה ולא מצד השחיטה שבמליקה

ט] הגמ' מבארת דשמואל שאמר כל הפסול בשחיטה פסול במליקה בא לומר שכמו ששם הגרים שליש ושחט שני שלישים פסול ה"ה כאן ועיין ח' הר"ן וברשב"א שמה שכאן פסול כיון שכתבו ממול ערפו וזה לא מול ערפו רק שכמו ששם יש מקום שחיטה וכל שהגרים למעלה ממקום שחיטה זה פוסל ה"ה כאן אמנם עיין שטמ"ק עמוד ק"ל שהביא מתור"פ שכי היכי דאמריה רחמנא למשה דהגרמה פסולה בשחיטה כך אגמריה רחמנא שהגרמה פסול במליקה ומשמע שזה פסול מצד הגרמה דהינו שאפילו ששאר פסולים לא קיימים אבל פסול זה קיים אמנם יתכן שהכונה שנמסר שזה לא מקום מליקה וס"ל שאין זה ממשמעות הפסוק אלא מהלכה

והנה בפשוטו מבואר בסוגין ששמואל נקט שפסול בכה"ג וכן נקטו תוס' לקמן מ"ג: מ"ד: בשיטתו והרשב"א למד מכאן להחמיר בכה"ג לדינא ועיין שטמ"ק בשם הרא"ה שתמה הרי שמואל פסק כריבר"י אמנם בפשוטו הביאור ששמואל ס"ל שבזה לא נחלקו אלא כלשון הראשון שנחלקו בשליש האחרון אמנם עיין בשטמ"ק בשם הרא"ה וכן הוא בבד"ה כ"ה. ובריטב"א בסוגין ובמאירי שכתבו שכה"ג כולם פוסלים וכונת הגמ' שכמו שכה"ג לרבנן פסול ה"ה כאן לכו"ע וע"ש שביאר שהרי לרב הונא למה לרבנן הגרים שליש ושחט שליש זה לא טוב כי עשה רק שליש במקום שחיטה ומה שממשיך זה לא עוזר א"כ כאן שעשה בבשר למעלה ממקום שחיטה לגמרי ואחרי זה ירד ושחט שליש זה ודאי לא יעזור דכאן ההתחלה זה במקום שלא חשיב מקום שחיטה כלל אמנם המשיך שכאן גם אם המשיך אחרי זה עוד שליש זה לא יעזור דהינו שכל שהיה מיפק חיותא גמור על ידי מקום שהוא לא שחיטה כלל גרע והרשב"א במשמרת הבית תמה דאם זה בבשר אז ודאי שזה לא פוסל ואפילו לרבנן וצ"ע כונת הראשונים כאן והנה עיין רא"ה שם שנקט שאם עיקור לא פוסל ודאי שהגרמה לא פוסל ורק אם שחט בבשר זה סיבה לפסול אמנם ברשב"א משמע שנקט שכאן זה דין הגרמה רגיל ומבואר שגם אם עיקור לא פוסל אבל הגרמה פוסל וצ"ב הנידון ולכאורא ברמב"ן ורשב"א כ"ז: מבואר שלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה הגרמה מועילה דהינו שזה רק מהילכתא וצ"ע

והנה עיין רש"ש שדן האם הגרמה כאן זה ביחס לשדירה ומפרקת או שזה ביחס לסימנים אמנם בלשון רבינו גרשום וברא"ה שם מבואר שההגרמה זה בשדירה ומפרקת ולכאורא זה רק לראשונים שיש דין לשחוט השדירה ומפרקת בתור חלק מהמילקה אבל לרש"י שזה רק היכי תימצי להגיע לסימנים לכאורא זה לא משנה וצ"ע

י] עיין רש"י שביאר ששמואל רק דימה לגבי מקום שחיטה אבל לגבי דיני שחיטה ודאי שאין לדמות וביאר הרמב"ן והרשב"א שאין פסולי שחיטה במליקה כגון דרסה עיקור חלדה והרשב"א כתב שגם אין שהיה אמנם הר"ן כתב וז"ל ומיהו שהיה ודאי פסולה במליקה אלא דלא איצטריך לאשמועינן דכיון דמלק חציו של סימן ואיטרפא ליה ושהה אחר כך כיון ששהיה מחלקת כי קא מלק טריפה קא מלק והרי הוא כאילו נטרפה מעיקרא עכ"ל ועיין נאות יעקב סימן י"ז דמשמעות דבריו שכל החיסרון שזה טריפה אבל מועיל מה ששוחט לאחר שהיה לאפוקי מנבילה דהינו שנקט שנקו"ה זה רק טריפה ומועיל השלמת הסימן וצ"ע עוד כתב הנאות יעקב דמשמעות הר"ן שיש הלכה של פסול שהיה והלכה זו ישנה גם במליקה רק ששמואל לא צריך להשמיע שכאן יכול לפסול גם לא מצד ההלכה אלא מצד שזה מחלק המליקה דהינו שיש שני הלכות בשהיה א. שזה מחלק וזה מסברא ב. מהלכות שחיטה שזה מחלק ובאמת גם הלכה זו יש במליקה והנה לפ"ז צ"ע מה צריך שני הלכות וע"ש שהאריך נפק"מ לנקו"ה שזה נבילה וכן נפק"מ לשהיות מצטרפות אמנם צ"ע עוד למה שהפסול שהיה יהיה במליקה יותר מכל שאר פסולים אמנם עיין דבר אברהם סימן ב' סקי"ג שכתב שכונת הרא"ה שכאן יש הדין שהיה מצד סברא ובאמת הדין פסול אין כאן וכתב שיתכן שזה שיעור שהיה אחר ע"ש והנה עדין צ"ב לפ"ז למה צריך שני הלכות ועיין בשטמ"ק בשם הרא"ה דמבואר בלשונו כנאות יעקב שכאן ודאי פסול שהיה מצד שזה מחלק דהינו שזה רק הפסול שיש כאן ובזכר יצחק ביאר שגדר ההלכה של שהיה שזה מחלק ולכן זה גם נוהג במליקה ולא שזה מסברא ויש עוד הלכה של פסול שהיה צריך למצוא נפק"מ

והנה בהא דמבואר ברשב"א ששהיה לא פוסל במליקה עיין רעק"א זבחים ס"ה: שהקשה שיש גמ' מפורשת שם שדנה האם שהיה פוסל בין סימן לסימן בעולת העוף ומשמע שבאמצע הסימן ודאי פוסל ועיין דבר אברהם סימן ב' סקי"ב בסופו שכתב לדון לחלק שכל דברי הרשב"א שבין שדירה ומפרקת לסימן אין חיסרון אבל בגוף הסימן יש חיסרון אמנם אין זה משמעות דבריו שהרי דיבר דומיא דחשיטה שיש פסול שהיה שזה בסימנים וע"ש שכתב לישב עוד שכונת הרשב"א כמבואר ברא"ה שיש שני הלכות בשהיה א. מסברא ב. מהלכות שחיטה וכונתו שאת מה שזה מההלכה אין במליקה אבל מה שזה מסברא יש במליקה והגמ' שם מדברת על שהיה שזה מסברא ויתכן עוד שהגמ' שם מדברת אחרי סימן אחד שהיה שדירה ומפרקת וסימן אחד שזה כמתה גמורה ובזה אם יהיה שהיה אין סיבה לראות את זה כמעשה אחד משא"כ במליקת הסימנים עצמם כיון שהכל זה מצד הריגת העוף ללא דין שהיה זה מצטרף

והנה מבואר ברמב"ן והרשב"א כ"ז: שלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה שאין הלכות שחיטה גם שהיה כשר והנה אם שהיה זה רק מהלכה ואיפה שאין הלכה אין שהיה כפשטות הרשב"א א"ש אמנם אם נימא שיש שהיה שזה מסברא א"כ צ"ל שגם שם כונתם שחלק השהיה שזה מהלכה ולא מסברא אין בעוף אבל מה שזה מסברא שזה לא מצורף זה יש בעוף וצ"ע בכל זה

# סוגית עיקור

**גמ' ט. אמר ר"י אמר שמואל כל טבח וכו' אמר ר"י ובראשונים שם**

**גמ' כ. לענין עיקור בעוף ובראשונים**

**גמ' מ"ד. אמר רב נחמן – פסוקת הגרגרת [ובתוס' רמב"ן ח' הר"ן]**

**טושו"ע סימן כ"ד סט"ו ט"ז**

**עיין תוה"ב ב"ב ש"א כ"א: ובבד"ה שם [והאריך בזה בשטמ"ק ט. בשם הרא"ה] [ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן שס"ג לענין החלב] ועיין עוד כ"ה: עד סוף השער ועיין רעק"א כ: ד"ה והנלענ"ד ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ' ובסימן י"ז סק"ז [ובבית מאיר וגר"ז סקל"ה ל"ו ויד יהודה סימן כ"ד]**

**א. בדעת רש"י בדין שמוטה – עיין ריטב"א כ. עיין יד יהודה כ"ד סק"כ ועיין בית הלוי ח"ב סימן י"ז סק"ז ועיין גר"ז סימן כ"ד סקל"ה בתחילת דבריו ובד"ה והנה בפ"ק ועיין חידושי רעק"א כ: בד"ה והנלענ"ד וע"ש שביאר אריכות לשון רש"י שם [ועיין גליון רעק"א על השפ"ד כ"ה סק"ב ועיין פמ"ג בפתיחה בד"ה השורש הג' ועיין יד יהודה כ"ה סק"ד בסופו]**

**ב. האם לדעת הבה"ג החלב מותר – שו"ת הרשב"א ח"ג סימן שס"ג בדק הבית כ"א: פר"ח סקל"ב [וע"ש שהקשה מנ"ל לתוס' שזה לא טריפה ועיין נאות יעקב סימן י"ג סק"ו ובמש"ז כ"ד סק"י] ועין ט"ז סק"י מה שהקשה בזה ועיין פלתי סקי"ב וביד יהודה סקכ"ו מה שתמה בזה**

**ג. נשמט הסימן לאחר ששחטו אותו לבה"ג – רעק"א כ: ד"ה ולענ"ד ועיין יד יהודה סוף סימן כ"ו**

**ד. בהא דשמוטה פוסל בעוף לבה"ג – תוה"ב כ"ו. ובמשמרת כ"א: ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ' סק"א ב' ובגליון הבית מאיר סימן כ"ד ועיין גר"ז כ"ד סקל"ה ביאור לשון רש"י י. [ועיין מאירי ל"ב. בנשמטו שניהם]**

**ה. שיטת הרמב"ן – עיין בדבריו ט. כ. מ"ד. ועיין חידושי הר"ן מ"ד. מה מיוחד בשעת שחיטה ועיין יד יהודה סוף סקכ"ז שביאר החילוק בין איקופלי לנפרק בכל לגבי שעת השחיטה**

**ו. ביאור שיטת הר"ן בשם הרמב"ן – הב"י גרס שעושה טריפה והש"ך סקכ"ג גרס שאין עושה טריפה [וכן הוא בארוך מש"ך] והאריך בזה הגר"ז סקל"ה [ובבית מאיר]ועיין יד יהודה סקכ"ד שהאריך בזה**

**ז. האם לרמב"ן זה גם כלפי הסימן שלא עקור – רעק"א בגליון השו"ע [וצ"ע שהרמב"ן מביאה ראיה מהבריתא שמדובר בעוף]**

**ח. בביאור הגמ' שנדלדלו ברוב טריפה – תוה"ב כ"ו. אמנם עיין תוס' מ"ד. ובש"ך [ועיין גר"ז סקל"ה שביאר השיטות]**

**ט. בדין עיקור במיעוט בתרא דרש"י – עיין רמ"א סט"ו ובביאור כונתו עיין ט"ז וש"ך ועיין אריכות בגר"ז סקל"ו וביד יהודה סקכ"ג**

**י. בדין הגרמה בעוף – עיין אור גדול מה שהביא מהתשב"ץ ח"א סימן ט"ו ומה שדן מסוגין**

**סוגיא דעיקור סימנין**

א] מבואר בגמ' ט. דאחד מהלכות שחיטה זה עיקור סימנים ובביאור כוונת הלכה זו מצאנו כמה שיטות באשונים ונבאר הדברים בס"ד

א. רש"י הביא את המשנה של פסוקת הגרגרת ובפשטות הכונה שנאמר הלכה דבמצב של פסוקת הגרגרת עצמו לא מועיל שחיטה ועיין רמב"ן שתמה על זה הרי זה טריפה וודאי שלא מועיל שחיטה ועיין תוס' שביארו כונת רש"י שעצם זה שעשה שתהיה פסוקת הגרגרת זה לא מועיל בתור שחיטה וביארו שמדובר ששחט בסכין פגום והחידוש שמעשה שחיטה כזו לא מועיל דאם סתם פסק הגרגת של בדרך שחיטה פשיטא [ועיין גר"ז סקל"ו שלפ"ז שפגום זה מדיני שחיטה יש בזה פסול במיעוט בתרא ועיין שטמ"ק שדן שזה רק בשחט סימן אחד כדין אבל שניהם בסכין פגומה יתכן שזה לא שחיטה כלל] והנה בפשוטו לפ"ז לא נתבאר מה הדין בשמוטה של הגרגרת לרש"י ועיין תוס' ט. דנקטו שזה טריפה והמקור לזה מהגמ' י. שאם נמצא הגרגרת שמוטה קודם שחיטה זה לא טוב ומבואר שיש טרפות של שמוטת הגרגרת וכן מבואר בגמ' מ"ד. ששואלת על נעקר הושט הרי זה עיקור סימנים דהינו שבהמה זו אסורה ובפשוטו זה רק טריפה ואין סיבה שזה יהיה נבילה וכן הוא בלשון רש"י י. לגבי שמוטה שזה טריפה וכן ביאר הב"ח סימן כ"ד אמנם עיין בית הלוי ח"ב סימן י"ז שיצא לדון שכיון שדעת רש"י שנקו"ה נבילה ומצד שכל טרפות בסימנים יש הלכה שזה נבילה א"כ ה"ה כאן [וכן הוא בגר"ז סימן כ"ד סקל"ה] אמנם ע"ש שהעמיד נידון מה ההלכה האם זה הלכה מיוחדת על נקו"ה א"כ אין מקור על פסול אחר או שההלכה שכל פסולת בסימנים הוי נבילה אמנם עיין רמב"ן שגם דיק את לשון המשנה של שנפסלה בשחיטה נבילה דהינו שכל פסול שחל במקום שחיטה זה נבילה אמנם כתב ט. ששמוטת הגרגרת חשיב שזה לא מקום שחיטה ובדף כ. נסתפק בזה ע"ש ועיין רעק"א כ: בד"ה והנלענ"ד בביאור לשון רש"י שם שנקט שזה טריפה

והנה הגמ' כ. דנה האם יש עיקור סימנים בעוף ובפשוטו שם בהכרח לבאר לרש"י לגבי שמוטת הקנה וכן מבואר בדבריו בע"ב בד"ה ההוא ועיין ריטב"א דבהכרח דרש"י מודה דיש בעיקור עוד הלכה דשמוטה זה נבילה ועל זה הגמ' שם דנה וע"ש שכתב דלרש"י יש שני הלכות בדין עיקור א. פסוקת הגרגרת ב. שמוטת הגרגרת וצ"ע שיש שני הלכות אם שני משמעויות שונות עוד קשה עד כמה שרש"י מודה ששמוטת הגרגרת זה גם מהלכות שחיטה א"כ למה לא ביאר שזה ההלכה של עיקור כתב הפמ"ג בפתיחה להלכות שחיטה השורש הג' שכל שזה טריפה לא צריך להודיע לטבח והרי הגמ' אומרת שכל טבח שלא יודע הלכות אלו אסור לאכול משחיטתו והרי כאן זה דיני שחיטה ולא דיני טריפות והגר"ז סוף סקל"ה כתב שס"ל לרש"י שזה דבר שלא מצוי שהסימן שמוט ולכן מהא דטבח צריך לדעת הלכה זו בהכרח שזה הלכה בצורת השיטה שהסכין לא יהיה פגום ועיין יד יהודה סק"כ ששהביא מהיראים שיבאר שכונת רש"י פסוקת הגרגרת שהשמיט הגרגרת והוי נבילה מחיים ולא מועיל שחיטה ע"ש

ועיין רעק"א בהגהות לפרמ"ג סימן כ"ה שדן ששיטת רש"י שעיקור הסימן זה כבה"ג ומה שלא ביאר כן בגמ' ט. מצד שס"ל שלא צריכים לחוש שזה קרה ע"ש

ב. עיין תוס' שהביאו מהבה"ג שנאמר כאן הלכה שבהמה שנערו הסימנים לא מועיל שם שחיטה ועיין תוס' שביארו שבאמת הבהמה היא לא טריפה ולכן צריך להגיע להלכה שלא מועיל בזה שחיטה ובזה א"ש מה שהגמ' דנה שאין עיקור סימנים בעוף שהכונה שלא נאמר שם הלכה זו והנה מבואר בגמ' לקמן מ"ד. אמר שמואל סימנים שנדלדלו ברובם טריפה והגמ' מבארת שכיון שזה בכח זה כמו שנעקר לגמרי ועיין רשב"א בתוה"ב שהקשה שאפילו שזה כמו נעקר כולו אבל עד כמה שנעקר כולו זה לא טריפה אלא זה רק הלכה שלא מועיל לשחוט למה כאן זה טריפה ולכן ביאר שבאמת כונת הגמ' שלא מועיל לשחוט אבל לא שזה טריפה אמנם בתוס' מ"ד. מבואר שכונת שמואל שזה טריפה כפשוטו דהינו שיש הבדל במציאות שאם זה ניתק בכח ואפילו ברובו כה"ג זה טריפה כיון שזה לא הדר בריא והנה הקשה הפר"ח סקל"ב דמנ"ל לתוס' שללא זה הוא לא טריפה הרי אולי זה טריפה וההלכה חידשה שזה נבילה ועיין נאות יעקב י"ג סק"ו שכתב דאם נקו"ה נבילה מצד שכל טרפות בסימנים נבילה א"כ עד כמה שזה טריפה בהכרח שזה נבילה אמנם הרי בפשוטו שיטת הרא"ש ותוס' שזה טריפה ולא נבילה ובהכרח שלא דייקו את לשון המשנה שכל פסול בסימנים זה נבילה ובפשוטו צ"ל כדהבאינו לעיל מהפמ"ג בפתיחה שבגמ' מבואר שטבח צריך לדעת ואם גם ללא הידיעה שזה מהלכות שחיטה אין צורך לדעת שזה נבילה וללא זה אסור לאכול משחיטתו וכן ביאר סימן כ"ד מש"ז י'

והנה מבואר בגמ' י. שגם בעוף שמוטת הגרגרת זה לא טוב והקשה הרשב"א הרי כאן מועיל לשחוט הסימן השני וכתב לחדש שצריך ששני הסימנים יהיו ראוים לשחיטה והבית מאיר הקשה הרי לרב אדא הקנה לא ראוי לשחיטה ויש שישבו שהרי אם המפרקת מבואר בגמ' שזה מועיל עוד ביארו האחרונים שגם לרב אדא עד כמה ששוחטו זה מעשה שחיטה וברשב"א כתב כיון שבעולת העוף צריך למלוק שני הסימנים חזינן שזה שחיטה ובמשמרת הבית כ"א: כתב כיון שלכתחילה צריך לשחוט שני הסימנים חשיב בר שחיטה והנה בחידושיו נקט שזה רק דרבנן ויתכן שהכונה שזה מראה שחשיב מעשה שחיטה וצ"ע ועיין בית הלוי דכתב דכל מה שהוקשה לרשב"א מצד שנקט שגדר ההלכה של עיקור שהסימן לא ראוי לשחיטה אמנם מלשון תוס' משמע שזה הלכה שכל שיש סימן עקור העוף לא ראוי לשחיטה וממילא ודאי שגם עיקור סימן אחד זה סיבה לסימן אחר והנה הרא"ה בבד"ה נתקשה שבעוף אין סיבה לחיסרון אם שוחט הסימן השני דהינו שנקט שאין הלכה ששני הסימנים יהיו ראוים לשחיטה וכן חזינן שהבין את הרא"ה שזה לא הלכה בעוף והנה עיין רעק"א כ: בד"ה ולענ"ד שכתב שאם לאחר ששחט סימן אחד הוא נשמט דלתוס' זה לא סיבה לפסול ולכאורא זה רק מצד שיסוד ההלכה שסימן עקור הסימן לא ראוי לשחיטה אבל אם זה הלכה שהבהמה לא ראויה לשחיטה א"כ לכאורא גם כה"ג זה שייך וצ"ע והנה הרמב"ן הקשה שלא מצאנו בהמה מותרת שלא מועיל לא שחיטה והנה אם זה הלכה בסימן לכאורא מה טענה שאם הבהמה לא טריפה שלא יתכן שיהיה הלכה במצב בסימן שנחשב שיש לו חיסרון שלא יועיל לו שחיטה [והרמב"ן שם הוסיף שאם דבר שלא עושה טריפה פוסל למה שהה במיעוט קמא דקנה לא פוסל וצ"ב כונתו ששם אין סיבת פסול ומשמע ברמב"ן שיסוד הדין זה חל פסול בכל השחיטה ומה שבתחילת סימן לא חל כיון שלא חל שום דין בבהמה וצ"ע]

והנה הבד"ה נקט שלבה"ג ודאי שהחלב אסור שכיון שהבהמה לא ראויה לשחיטה זה סיבה לאסור החלב אמנם הרשב"א בשו"ת ח"ג סימן שס"ג כתב שכיון שהבהמה לא טריפה חלבה מותר וכן העתיק הרמ"א והנה למבואר ברשב"א שזה הלכה בסימן שלא ראוי לשחיטה בזה ודאי מסתבר לומר שזה לא סיבה לאיסור החלב אמנם אם זה הלכה בבהמה שלא מועיל שחיטה יש מקום לדון שכה"ג זה סיבה לאיסור החלב וכמבואר בט"ז שהקשה מאבר בן פקועה שלא מועיל שחיטה שהחלב אסור והחארונים כתבו לחלק שכאן זה הדר בריא ולכן זה סברא שחשיב שרואי לשחיטה ולכן חלבה מותר ועין יד יהודה שתמה שכל זה לתוס' מ"ד. שחילקו בין בכחש כ"ג זה טריפה אבל לרשב"א שגם בכח היא לא טריפה אין מקור שהדדר בריא

והנה שיטת הבה"ג שיש חיוב לבדוק לאחר שחיטה שלא נעקר הסימן ועיין פמ"ג שזה לשיטתו שזו כונת הגמ' ומבואר שזה דבר מצו ולכן הוא צריך לדעת את זה אמנם צ"ע שלהלכה נפסק שלא צריך לבדוק א"כ למה הטבח צריך לדעת הלכה זו עיין שפ"ד כ"ה ב' ומש"ז כ"ד י' שהניח בקושיא ועיין יד יהודה כ"ה סק"ד בסופו וכן הוא בגר"ז סקל"ה בסופו שהביא מהחינוך מצוה תנ"א שטבח שיודע ושוחט בצורה זהירה אין לחשוש שזה נעקר אמנם טבח שלא יודע יש לחשוש שזה נעקר

ג. עיין רמב"ן שביאר שעיקור סימנים זה טריפה כמבואר בגמ' מ"ד. ונתחדש שכל שזה קורה בשעת שחיטה הוי נבילה וביאר הרמב"ן שכיון שהסימן מתנדנד אי אפשר לשוחטו ועיין חידושי הר"ן מ"ד. שאם זה לא קרה בשעת שחיטה אפשר לאוחזו שלא יזוז ועיין בית מאיר ובגר"ז סקל"ה שהקשו דהגמ' מחלקת אם איפרק איפרוקי ועד כמה שהסיבה כי אי אפשר לאחוז טוב מה ההבדל איך זה קרה ועיין יד יהודה סקכ"ז שבאיקפל איקפולי שזה לא טריפה כי זה אחוז חזק זה גם לא מתנדנד כלל והנה צ"ב קצת שלפ"ז החילוק בין איקפול איקפולי לאיפרק איפרוקי יש בזה שני חילוקים א. לגבי טריפה ב. לגבי שזה לא זז וממילא אין כאן סיבה לשחיטה לא טובה ועיין רעק"א סימן כ"ד שכתב דלרמב"ן אם בעוף בשעת שחיטה נעקר הסימן השני אין סיבה שיהיה חיסרון כיון שבסימן ששחט אין סיבה שנהיה נבילה אמנם עיין בחידושיו מ"ג: בד"ה ובעיקר שנקט לא כך והנה הרמב"ן ביאר שהמקור להלכה מהבריתא של נמצא הגרגרת שמוטה והנה שם מדבר בעוף ולכאורא מבואר שגם שם הוי נבילה ואולי הראיה רק שזה טריפה וזה מספיק סיבה לידיע הטבח וצ"ע והנה יש לעין האם לרמב"ן אם כלפי שמיא שלא התנדנד זה טריפה או שנאמרה ההלכה שתמיד זה נבילה רק ביאר הרמב"ן טעם הדבר ויתכן שגם אם זה מצד שבדיני חשושות לא צריך לחוש בכל אופן כך דינו

ד. עיין רמב"ן בסוגין כ. בהשמטות שביאר שבאמת עיקור בין אם זה בשעת שחיטה ובין אם זה שלא בשעת שחיטה בכל אופן אם זה רוב זה טריפה ואם כולו זה נבילה ומה שהגמ' מונה את זה בהלכות שחיטה כיון שמצוי שזה קורה בשעת שחיטה ועל דרך זה הוא ברא"ה בבד"ה ריש שער ב' ובשטמ"ק ט. בשמו והנה קשה למה מנ את זה יותר מנקו"ה ובפשוטו הביאור כמבואר בחינוך מצוה תנ"א שאם לא יודע זה מצוי שזה מתנתק בשעת שחיטה

ה. והנה בר"ן א: הביא בשם הרמב"ן הלשון שכל שזה קרה בשעת שחיטה אפילו בדבר שלא עושה אותו טריפה בכל אופן זה עושה נבילה וכן הביא הש"ך בשמו ועיין בית מאיר ובגר"ז סקל"ה שהאריכו שיש עיקור שזה טריפה המבואר מ"ד. ויש עוד הלכה שכל שקרה בשעת שחיטה אפילו דבר שלא עושה טריפה כגן נעקר רק רובו בכל אופן זה מהלכות שחיטה שזה פוסל ומצד שהסימן מתנדנד ולא יכול לשחוט טוב

ב] והנה הגמ' כ. דנה האם עיקור יש בעוף והנה כתבו התוס' דלבה"ג א"ש שהגמ' דנה שהלכה זו שאם נעקר הסימן אי אפשר לשוחטו לא נאמר בעוף ויש מקום לדון שבשחיטה זה נאמר ולא במליקה וכן הגמ' דנה שלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה כמו שלא ניתן שאר הלכות גם הלכה זו שאם הסימן נעקר אי אפשר לשחוט ה"ה כאן אמנם לרמב"ן שזה טריפה צ"ע כונת הגמ' וע"ש שביאר שכונת הגמ' שעשה עיקור סימנים ולמ"ד אין שחיטה לעוף זה יכול להועיל בתור שחיטה ומה דהגמ' דנה שגם למ"ד יש שחיטה זה טוב ע"ש שביאר שזה קרה בשעת שחיטה ונתחדש שכה"ג זה גם לא מטרף וכתב עוד לבאר שכה"ג זה רק לא נבילה אבל באמת זה טריפה עוד כתב לבאר שמדובר שחתך בסכין במקום הגרמה ורק כה"ג דנה הגמ' שיועיל בתור שחיטה והנה לגמ' יש צד לחלק שלגבי מליקה זה מועיל ועיין רמב"ן שהכונה שזה קרה בשעת שחיטה וכיון שזה בין כה טריפה לא משנה שנהיה עוד טרפות וצ"ע מה זה שונה מכל דין יש טריפה לחצי חיות ומשמע קצת ברמב"ן שכאן שבירת השדירה זה לא מכלל המליקה ורק שבהכי חיביה רחמנא ולכן כל שזה בין כה טריפה לא איכפת לן שיש כאן עוד טרפות ורק אם זה נבילה יש לדון שהלכה זו נאמרה גם במליקה וע"ש שאם עיקור זה גם שלא בשעת שחיטה כביאור ד' צריך לומר שכונת הגמ' לדוןש במליקה יכול למלוק במקום הגרמה ע"ש שהאריך [אמנם בדף ט. משמע שצד הגמ' שאין עיקור בעוף שבאמת בעוף מציאות זו לא מטריפה וצ"ע שם]

והנה לדעת רש"י שעיקור זה פסוקת הגרגרת תמהו הראשונים מה שייך לדון שבעוף אין כזה פסול הרי מפורש במשנה שפסוקת הגרגרת זה גם בעוף אמנם מבואר ברש"י בע"ב שודאי שנידון סוגין מצד שהסימן נשמט וכן הוא בריטב"א ולפ"ז יש לבאר כרמב"ן לעיל

ג] עיין רמ"א שכתב שאנו נוהגים לפסול עיקור בין במיעט קמא ובין במיעוט בתרא והנה מה שזה פוסל במיעוט בתרא א"ש שהכונה שאם כל הסימן נעקר קודם שגמר לשחוט הסימן חל כאן פסול על גמר השחיטה דהינו שהרי בשחיטת סוף הסימן הוא היה במצב שהסימן עקור אמנם במיעוט קמא איך מדובר אם הכל נעקר א"כ ודאי שיש כאן פסול עיקור ואם חלק נעקר מה פתאום שזה יהיה חיסרון הרי עיקור של מיעוט זה לא מעשה פסול כלל ועיין ט"ז וכן בתבואות שור שביארו והאריך בזה הגר"ז סקל"ו שהכונה לשיטת רש"י שעיקור זה סכין פגומה א"כ אם שחט מיעוט בסכין פגומה חשיב שהתחיל לשחוט בפסול אמנם זה רק לשיטות שיש פסול במיעוט קמא דקנה על ידי דרסה חלדה וזה שונה משהיה אמנם הש"ך משמע שביאר שזה לאחר שהתחיל לשחוט הושט וביאר הגר"ז שהכונה שהש"ך הרי ס"ל שבמיעוט קמא דקנה אין שום פסולי שחיטה ולכן ביאר שזה לאחר הושט וחשיב שהתחל השחיהט וכה"ג גם עיקור מיעוט הסימן עיקר מעשה העיקור הוא מצטרף לשחיטה וחשיב שחלק מהשחיטה זה שחיטה בפסול אמנם לכאורא כל זה שייך אם גדר ההלכה שעיקרו זה עצמו שחיטה בפסול אמנם בפשוטו לא מצאנו כזה הלכה וביד יהודה ביאר שהכונה שרגע הדילדול יגרום שהשחיטה בושט היתה שלא כדין

ד] עיין רש"י שכתב שקי"ל ששמוטה בעוף זה פוסל מצד ספק דאוריתא לחומרא ומשמעות דבריו שזה תלוי אם יש שחיטה לעוף מהתורה ובזה עצמו חשיב ספק והנה עיין רעק"א בד"ה ונלענ"ד שנתקשה למה לרש"י כל ארכיות לשונו ולא הביא רק החלק שאם נשמטה קודם שלחיטת הושט היא אסורה וביאר שהיה אפשר להעמיד בבהמה והספק האם נשמט קודם שחיטת הושט ולכן הביא רש"י את הרישא דמשמע שמדובר בעוף מהא דבנשמט לאחר שחיטת הושט לא צריך לשחוט יותר ע"ש

ה] עיין ש"ש ש"ה פ"ו שכתב שנקו"ה אפילו שזה נבילה אבל מספק זה מותר מצד שהיה ודאי שחיטה טובה ורק יש ספק אולי היה דבר חיצוני שפסל השחיטה והקשה שלמה ספק שמוטה זה אחרת הרי גם שם זה כך וכתב שלרמב"ן שהחיסרון כי הסימן מתנדנד ולא יכול לשחוט טוב א"ש שהספק שלא שחט טוב ועיין שערי יושר ש"ב פי"ח שתמה שהרי מדובר בעוף והנדנוד של הסימן לא מפריע לשחיטה של הסימן השני ועיין חידושי רעק"א נ"ג: בד"ה ולענ"ד מבואר כש"ש וע"ש שכתב לדעת תוס' כבה"ג שצ"ל שיותר מצוי שזה קורה מחיים

ד] עיין תשב"ץ ח"א סימן ט"ו שהביא מהאורחות חיים שהביא מאחד מהראשונים שאין הגרמה בעוף דהינו שכל הקנה הוא מקום שחיטה וע"ש שהקשה עליו מסוגין דהגמ' דנה שהגרים שליש זה פוסל ועיין אור גדול על משנתינו שכתב שלדעת הבד"ה שהגמ' הביאה את זה כמשל א"ש אמנם לכאורא אדרבא עד כמה שזה לא משפיע כלום ודאי קשה יותר וע"ש שכתב דהנה ברמב"ם מבואר שאין שהיה בעוף בקנה וצ"ע הרי משכחת ליה בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש ובהכרח שאין הגרמה בעוף ועיין אמרי משה סימן ב' סקכ"ב כ"ג

# סוגיא דמליקה [ובסברת וכי מתה עומד ומולק]

**גמ' כ: אמר זעירי – משנה כ"ב.**

**עיקר הסוגיא זה עד כ"א. מאי רבנן אמנם לשלמות הענין כדאי לגמור עד המשנה [בנידון דין סימן שני בעוף עיין גמ' זבחים ס"ה: לענין שהיה בסימן שני ולענין מליקה לאחר רוב בשר ועיין תוס' כ"א: בד"ה ואינו וכן בתוס' בזבחים שם ובשטמ"ק בהשמטות באריכות בביאור סברת אביי בסוגין]**

**בביאור הגמ' וכי מתה עומד ומולק עיין רש"י ומהרש"א וברשב"א ושאר הראשונים בסוגין ועיין רשב"א מ"ב. ועיין חדושי חת"ס בישוב שיטת רש"י**

**מבואר בסוגין מחלוקת אביי רבא בגדר סימן שני ועיין גמ' זבחים ס"ה: ובתוס' כ"א: ועיין גמ' כ"ט: וברש"י ותוס' שם [והאריך בזה האחיעזר ח"ב סימן ז' סק"י] ועיין תוס' זבחים ל. בד"ה הרי**

**א. בביאור קושית הגמ' וכי מתה – עיין רשב"א בסוגין ולקמן מ"ב. וע"ש מה שדיק מרש"י שחולק עליו**

**ב. אי קשיא – עיין רש"י ומה שביארו בדבריו התוס"ר והמהרש"א ועיין שטמ"ק שדייק מרש"י שאין מציאות שזה יותר מטריפה וזה לא מתה גמורה וזה דלא כרשב"א לעיל**

**ג. בביאור קושית אביי מעולת העוף – עיין רש"י ובמה שתמהו עליו הרשב"א והריטב"א ועיין מהרש"א בביאור כוונת רש"י ועיין חידושי חת"ס מה שישב שיטת רש"י והאריכו בזה הדבר אברהם סימן ב' סקי"ד ובנאות יעקב סימן ו' סק"ב ובקה"י סימן י"ב [ועיין שפ"א זבחים ס"ו: בד"ה בגמ' שסימן אחד בעוף לגבי נבילה זה שנוי במחלוקת וכן הוא בנאות יעקב בד"ה ותתישב] ועיין נאות יעקב סק"ג מה שהקשה על זה מהרשב"א אמנם בפשוטו מהראשונים פ"ד. מבואר דלא כרשב"א**

**ד. בדין מפרקת לאחר הסימנים - עיין י"ט: ברש"י בדעת מ"ד מחזיר סימנים ובמהרש"א ובריטב"א שם ועיין נאות יעקב סימן ו' סק"ז ט' שהאריך בסתירת הריטב"א ובביאור רש"י וע"ש מה שתמה על המהרש"א**

**ה. בביאור לשון רש"י שהקושיא למה סימן שני מעכב – דבר אברהם סימן ב' סקי"א**

**ו. בביאור כונת אביי – עיין תוס' כ"א: בד"ה ואינו ובמלא הרועים שם וכן הוא בשטמ"ק בהשמטות בזבחים ס"ה: באריכות ובפשוטו ברש"י בזבחים מבואר דלא כדבריהם**

**ז. בהא דמותר לגמור הסימן למ"ד מחצה כרוב – דבר אברהם ח"א סימן ב' סק"ה ד"ה ועתה**

**ח. בהא דמבואר ברבא שסימן שני זה ממצוות הבדלה האם זה מתאים אם ראב"ש זבחים ס"ה: ששהיה פוסלת – דבר אברהם סימן ב' סק"ט נאות יעקב סימן ו' סק"ב [שפ"א זבחים ס"ו: בד"ה גמ'] ועיין תוה"ב כ"ו.**

**ט. גמ' כל המעכב בשחיטה – עיין רש"י [ועיין רש"י כ"א: בד"ה אף ובנאו"י סק"י בד"ה אולם] ורעק"א ובזכר יצחק ח"א סימן מ' וכן הוא במרומי שדה [ועיין מהרש"א י"ט: לגבי מפרקת]**

**י. בהא דמבואר כ"ט: דסימן שני בעולת העוף זה מהמליקה – אחיעזר ח"ב ס"ז סק"י ועיין דבר אברהם סימן ב' סקי"ד בתחילתו ובד"ה ולענין**

**י"א. האם שהיה פוסל בין המפרקת לסימנים – רש"י ד"ה וכי ועיין רעק"א זבחים ס"ה: ועיין נאו"י סק"י ד"ה ובמנחת מה שהעיר בזה**

**י"ב. בדין הגרמה במפרקת – רש"ש כ. נאות יעקב ס"ו סקי"ג ועיין רבינו גרשום על דברי שמואל שם וכן בבד"ה לרא"ה דמבואר שנידון הגמ' זה על המפרקת**

**י"ג. האם מפרקת זה מהמליקה – עיין תוס' זבחים ס"ח: ד"ה אמר לקראת הסוף שדנו ללמוד שממליקה שהוכשר טריפה ועיין נאות יעקב ו' סק"י שהוכיח מהגמ' שכל שישנו בשחיטה ישנו בהבדלה ועיין רמב"ן ט. בביאור הסברא שאין עיקור במליקה ועיין מהרש"א י"ט: ועיין תוס' זבחים ל. שאפשר לפגל במפרקת ועיין חידושי רעק"א כ"א. ויש לדון האם זה מעבודת המליקה או מהמתיר של נבילה ועין נאות יעקב סקי"ג האם יש פסול הגרמה במפרקת**

**י"ג,ב. האם במפרקת ורוב בשר יש החיסרון וכי מתה ובגדר מפרקת – נאות יעקב סק"ט ע"ש מה שדן מסברא ומה שהביא מהריטב"א ומהרש"א וע"ש סק"ב בד"ה אולם**

**י"ד. האם בעולה צריך רוב בשר – עיין סוגית הגמ' כ"א. ובבעל המאור ותוס' ורמב"ן [ועיין ברשב"א ומבואר בדבריו שברב בשר אין חיסרון של וכי מתה עומד ומולק]**

**ט"ו. בטעם שצריך מפרקת ורוב בשר – עיין רעק"א כ"א. ועיין רשב"ם עה"ת ויקרא א' פסוק ט"ו ועיין בעל המאור [ובנאות יעקב סק"ז במוסגר]**

**כ"א:**

**ט"ז. אינו מבדיל בסימן אחד – עיין רש"י ובביאור רש"י עיין מלא הרועים ועיין בית הלוי סימן י"א סק"ה [וכן הוא בדבר אברהם ח"א ס"ב סק"ג באריכות] ועיין תוס' ובביאור כונתם עיין דבר אברהם ס"ב סק"ה ו' ועיין שטמ"ק זבחים ס"ד: במשנה [אות כ"א]**

**י"ז. תוד"ה ואינו – בביאור הסוגיא זבחים ודברי רש"י ותוס' שם עיין היטב בתוס' שם ובשטמ"ק שם ועיין מה שצוין לעיל על סוגיא זו**

**י"ח. בצד הגמ' ששהיה פוסלת האם זה מטמא טומאת נבלות או שזה רק ביחס לעבודת קדשים – שפ"א זבחים ס"ו: ועיין נאות יעקב סק"ב בסופו**

**בסוגיא דמפרקת ורוב בשר וגדרי מליקה [כ: - כ"ב. - וזבחים ס"ה:]**

א] מבואר בגמ' שזעירי חידש ששדירה ומפרקת ורוב בשר זה נבילה והגמ' שואלת שא"כ לא מובן מה זה הדין מליקה וכי מתה עומד ומולק ועיין רשב"א בסוגין ולקמן מ"ב. דבתחילה ביאר שכונת הגמ' נבילה שבאמת היא עדין מפרכסת ואינה מטמאה טומאת נבילות רק הכונה שכבר יש לה חוסר חיות שלא שייך בה שחיטה ולפ"ז מבואר בגמ' שלא שייך שחיטה בדבר שיש בו חוסר חיות והקשה הרי כל בהמה לאחר שהתחילו לשחוט הושט הרי כבר יש לה חוסר חיות שאי אפשר לשוחטה ובכל אופן כיון שזה נעשה על ידי שחיטה זה לא חיסרון וא"כ ה"ה כאן זה לא חיסרון וכתב דאין לומר ששם כיון שזה נוצר על ידי שחיטה זה לא חיסרון אבל כאן שזה קודם השחיטה זה חיסרון דהרי גם כאן השדירה ומפרקת ורוב בשר זה חלק ממעשה המליקה ואין סיבה שזה יהיה חיסרון ועוד קשה שאביי בהמשך שואל על הסימן השני וכאן זה לאחר תחילת שחיטה ומה זה שונה מכל נקובת הושט ולכן ביאר שכונת הגמ' שיש לה דין נבילה הכונה שיש לה טומאת נבילות ורק מכזו דרגה הגמ' שואלת וכי מתה עומד ומולק והנה בפשוטו כונתו דמה שזה מטמאה טומאת נבילות זה ראיה שזה מת גמור והרי המעשה מליקה יסודו הוצאת החיות וזה לא שייך במת גמור אמנם בלשונו בסוגין שלאחר שזה מטמא מה שייך לטהרו ומשמע שלולי שהיה טומאת נבילות לא היה כזה חיסרון ורק כיון שחל טומאה איך זה יפקע וצ"ע האם זה בדוקא או שעיקר המכון שזה כבר מת לגמרי והראיה מהא דיש לזה טומאת נבילות וצ"ע

והנה אם נימא דכונת הרשב"א שכיון שיש לזה כבר טומאת נבילות לא שיך שהמליקה תפקיע הטומאה צ"ע דבגמ' זבחים ס"ו: מבואר שלאחר מליקת סימן אחד בעולת העוף גם אם לא יגמור זה כבר לא מטמא משום נבילה א"כ מה אביי שואל וכי מתה עומד ומולק דהינו שיש לזה טומאת נבילה קודם גמר המליקה הרי לאחר מליקת סימן אחד אין לזה טומאת נבילה ועיין שפ"א ס"ו: בד"ה בגמ' וכן הוא בנאות יעקב סימן ו' סק"ב בד"ה ותתישב שלשיטות ששהיה פוסלת במליקה באמת זה נבילה וכן ס"ל לאביי וא"ש קושיתו אמנם צ"ע אם אין זה מוכרח במשנה שם לכל הפחות לחד מ"ד ולאביי כאן זה לכו"ע

והנה כבר כתב הרשב"א מ"ב. דמרש"י מבואר דלא כמוהו אלא שיסוד הנידון האם זה דרגא של טריפה או יותר מטריפה וכונתו לרש"י ד"ה וכי דמבואר שזה הנידון והנה הרי גם דעת רש"י שנקו"ה זה נבילה וצ"ע למה לא יתכן שכאן זה דרגא כמו נקו"ה אבל זה עדין לא מטמא טומאת נבילות אמנם בפשוטו רש"י לשיטתו לקמן ל"ב. דיסוד החיסרון שיש הלכה שכל שיש טרפות בסימנים כה"ג לא מועיל שחיטה אבל אין כזה מושג שיש חוסר חיות בהמה שחשיבה חיה ולא יועיל שחיטה א"כ כאן ששדירה ומפרקת זה לא בסימנים ממ"נ או שזה מתה גמורה או שזה רק טריפה אבל אין שלב באמצע אמנם הרשב"א נקט ביסוד הדין נקו"ה שזה מצד חוסר חיות של הבהמה וכלשון התוס"ר לקמן ל"ב: וכדביאר הכו"פ סימן ל"ג ע"ש שהארכנו ונקט שזה לא דוקא חיסרון מצד הסימנים אלא זה גם שייך בכל טרפות אלימא שזה גדר של חוסר חיות שלא מועיל שחיטה

ב] והנה הגמ' שואלת אי קשיא הא קשיא לי וביאר רש"י שזה קושיא על זעירי וביאר התוס"ר ובמהרש"א שכונת הגמ' לעיל להביא ראיה מהמשנה זה בתור קושיא שמה זעירי חידש הרי זה מבואר במשנה ואת זה הגמ' ישבה ורבא שואל שיש עליו קושיא אחרת שלכאורא דינו לא נכון מצד שוכי מתה עומד ומולק ועיין שטמ"ק שהקשה מה הראיה מהמשנה לדינו של זעירי אולי באמת עדין אין לזה טומאת נבילה אבל בכל אופן זה מצד שכבר לא שייך לשחוט לאחר מעשה זה וכתב שמוכח מרש"י שאין כזה צד אלא כל הצד שלא יועיל שחיטה רק כי זה כבר כמת ולפ"ז דבר זה הוא רש"י לשיטתו וכנ"ל שנק"ה זה סברא מיוחדת מצד טרפות בסימנים אמנם הרשב"א הרי נקט שזה דין כללי ולפ"ז באמת יש לחלק וא"ש שלא ביאר סוגין שכונת הגמ' לשאול שזה מוכח מהמשנה דבאמת אין ראיה לחידושו של זעירי מהמשנה דמצד המשנה אפשר לבאר שבאמת אין עדין טומאת נבילות ובכל אופן לא מועיל שחיטה

ג] אביי שואל שבעולת העוף ודאי יש החיסרון של וכי מתה עומד ומולק וביאר רש"י שלאחר סימן אחד בעוף חשיב כמת ועיין רשב"א ושאר הראשונים שהקשו על רש"י שהרי בסימן אחד כל שהיא מפרכסת אין טומאת נבילות ובזה וודאי שיך מליקה וכל קושית רבא לעיל כיון שזה כמיתה גמורה שמטמאה כנבילה וכדביאר רש"י ולכן ביארו שכונת אביי לשאול שכל מה שיש מקום לחלוק על זעירי זה רק בשדירה ומפרקת לבד אבל בשדירה ומפרקת וסימן אחד זה ודאי נבלה אלא בהכרח שזה לא טענה והנה קשה שהגמ' לקמן אומרת שהותזו ראשיהם זה או שני סימנים או רוב שני סימנים אבל מבואר שבסימן אחד ודאי שזה עדין לא נבילה ובפשוטו באביי מבואר שמספיק סימן אחד ועיין רשב"א שהוא באמת חולק על האמוראים לקמן ע"ש

והנה המהרש"א כתב שכונת רש"י כדביארו הראשונים שכאן שהיה רוב בשר אם סימן אחד בזה ודאי יש הטענה הנ"ל אמנם לכאורא אין זה במשמעות לשון רש"י שכתב שהקושיא כיון שעוף הכשרו בסימן אחד ולנ"ל הקושיא גם בבהמה כיון שזה לאחר שדירה ומפרקת ורוב בשר ועיין [חת"ס] וכן בדבר אברהם ס"ב סקי"ד ובנאת יעקב סימן ו' סק"ב ובקה"י סימן י"ב שכתבו לישב לשיטת רבינו שמעיה שכל הדין מפרכסת כחיה זה קודם שחיטה אבל לאחר שחיטה חשיבה כמתה ולכן כאן לאחר סימן אחד דמבואר בגמ' זבחים ס"ו: שזה לא מטמא ממילא חשיבה כמתה דהינו דכונת אביי לשאול שבעוף אם היה רוב בשר ומפרקת וסימן אחד שזה מועיל בחטאת שאין לזה טומאה מצד שזה מעשה חטאת כה"ג כל שחל שם שחיטה חשיב כמתה לכל דיני התורה [אמנם לפ"ז למסקנא שהרוב בשר הוא אחרי באמת גם סימן אחד יתכן שיהיה טומאה דהרי גם בחטאת זה לא מועיל ללא רוב בשר אמנם הם נקטו לא כך ועיין בזה לקמן] אמנם עיין נאות יעקב סק"ג שהאריך מהרשב"א בב"ק ע"ז דכל הדין של רבינו שמעיה זה רק בשחיטה שמתירה באכילה אבל שחיטת טריפה בזה כל זמן שמפרכסת חשיבה כחיה והארכנו בזה בסוגיא דמי איכא מידי דהדין של רבינו שמעיה זה תוצאה מההיתר אכילה שחל על הבהמה וא"כ כאן שזה עולה שלא חל על זה היתר אכילה לא שייך הסברא הנ"ל אמנם בפשוטו תוס' פ"ד. ושאר הראשונים שדיברו על הקדש מבואר דלא כדברי הרשב"א ולפ"ז יתכן כנ"ל [ועיין שטמ"ק בהשמטות זבחים ס"ה: בסופו דמבואר שכאן אין את סברת רבינו שמעיה אמנם הוא מדבר ללא הרוב בשר וכאן מדובר אם הרוב בשר]

והנה הרשב"א שלא ביאר הגמ' כך והוצרך לומר שאביי חולק על ר"ל ורב אסי לקמן יתכן שזה לשיטתו שכאן שאין היתר אכילה אין את רבינו שמעיה אמנם יתכן שנקט שכל החיסרון של מתה עומד ומולק זה רק אם זה חיסרון מציאותי אבל אם זה רק מצד שחל חלות שם מת כי היה שחיטה לגבי זה אין חסרון וכי מתה עומד ומולק

ד] והנה הגמ' י"ט: מביאה מחלוקת אמוראים האם במליקה מחזיר סימנים לאחרי עורף ושוחטם וכתב רש"י שאם מחזיר לא צריך לחתוך את המפרקת ועיין נאות יעקב סימן ו' בתחילתו שהוכיח מהראשונים שהמפרקת זה ודאי חלק מהמליקה וכל הנידון מה קודם אמנם ברש"י מבואר שלא צריך והמהרש"א ביאר שכונתו בחטאת מצד שיש דין לא יבדיל וצ"ע כמו שהקשה הנאות יעקב סק"ז דהא מבואר בגמ' שרק מה שישנו בשחיטה ישנו באיסור הבדלה אמנם בפשוטו הביאור ברש"י כמבואר בריטב"א שלאחר שחיטת הסימן חשוב כמתה ואין ענין לחתוך המפרקת דוכי מתה עומד ומולק וזה צ"ע שעד כמה שלא היה עדין מפרקת ורוב בשר א"כ בסימן אחד היא עדין מפרכסת ואין לומר שעוף זה אחרת דעיין דבר אברהם שהוכיח ממשנה בטהרות שגם כה"ג מפרכסת כחיה ועיין אחרונים הנ"ל שכתבו לחדש שהמפרקת ורוב בשר זה רק חלק מהעבודה שבמליקה אבל זה לא חלק מהשחיטה שבמליקה ולכן כל שהכל יעשה כדין ההיתר מאיסור נבילה יחול על ידי הסימן לבד וממילא יהיה כאן הסברא של מתה עומד ומולק ומצד רבינו שמעיה וכנ"ל ועיין נאות יעקב סק"י שהאריך שהמפרקת זה רק מצד דין העבודה שבזה ועיין לקמן [ובעיקר דברי רש"י יתכן שלמ"ד מחזיק בהכרח שהמפרקת זה לא חלק מהמליקה דאם זה חלק מהמליקה למה שלא להתחיל מהמפרקת ובדעת הראשנים צ"ל שלסימנים יש דין נפרד של הואת החיות ובזה יש חיסרון שזה טריפה אבל כלפי עבודת המליקה שזה הורדת הראש באמת אין הבדל בין המפרקת ורוב בשר והסימנים ולכן כלפם אין חיסרון ודו"ק]

ועיין דבר אברהם סקי"א שהאריך עוד בלשון רש"י דביאר הקושיא למה סימן שני מעכב ולא ביאר שלמה זה מועיל דעיקר דין מליקה זה לעשות הוצאת החיות של הבהמה וכיון שהשדירה או הסימן ראשון מוציא את החיות אין סיבה לסימן השני דיסוד הדין מליקה זה לא סתם מעשה עבודה אלא זה הוצאת החיות של הבהמה ורבא עונה שזה נצרך מצד מצות הבדלה דהינו שזה מדין עבודה בקדשים ע"ש

ה] והנה עיין נאות יעקב הנ"ל שהקשה דהריטב"א סותר משנתו דבדף י"ט: ביאר שלאחר שחיטת סימנים אין ענין במפרקת כי זה כבר כמתה ומאידך בסוגין תמה על רש"י שביאר שקושית הגמ' שסימן אחד בעוף זה שיעור שחיטה ועיין נאות יעקב סק"ז שהריטב"א ס"ל לחלק בעוף בין סימן אחד לשני סימנים דשני סימנים ברור לו שזה נחשב כמת משא"כ בסימן אחד ולפ"ז כונתו י"ט: להוכיח שבעולת העוף הרי ודאי לא צריך מפרקת כיון שזה מת כבר א"כ למ"ד זה גם בחטאת זה כך דמהיכי תיתי לחלק ביניהם [והנה בעיקר הגמ' היה מקום לומר שכלפי הרוב בשר אין חיסרון של מתה עומד ומולק כיון שזה מדין המליקה ולא מדין השחיטה שבזה ובזה א"ש לרש"י שלאחר סימן אחד זה כמתה שבכל אופן הרוב בשר נעשה אז אמנם בריטב"א מבואר לא כך]

ו] בעיקר דברי אביי שמוכיח מסימן שני בפשוטו הכונה שדעת אביי להוכיח שאין חסרון של מתה עומד ומולק [אמנם יתכן שזה רק כל זמן שמפרכסת רק שבדיני התורה זה כמתה] ועיין דבר אברהם סק"י שהוכיח כן מרש"י בזבחים ס"ה: שביאר שלאחר שחיטה בחטאת של סימן אחד ורוב בשר שייך עדין פסול שהיה מצד עיקר המליקה ולא מצד מצות הבדלה [ובפשוטו כן מבואר ברש"י כאן שהקושיא בסימן אחד זה דוקא בעוף ומשמע שזה ללא השדירה ומפרקת וכנ"ל מרש"י י"ט:] אמנם עיין תוס' כ"א: בד"ה ואינו וכן בתוס' בזבחים ס"ה: שכתבו שדעת אביי שיש חיסרון של וכי מתה ועיין קרן אורה שתמה שזה נגד סוגין אמנם עיין שטמ"ק בהשמטות שם שהאריך שתוס' נקטו שכונת אביי להוכיח שאת הרוב בשר חותכים לאחר הסימנים דאל"כ ודאי שיש חיסרון ובעולת העוף שם זה גם ללא זעירי כיון שזה רוב בשר ומפרקת וסימן אחד וכדביאר הרשב"א והנה בבריתא מבואר שחותכים רוב בשר אחרי המליקה וצ"ע לרש"י מה הטעם לזה וצ"ל שכל טענת אביי שזה לא ראיה אבל עד כמה שזה סדר המליקה שנאמר בזה יש חיסרון וצ"ע ועיין לקמן ביאור המשך הסוגיא בזבחים

ז] בפשוטו מבואר בסוגין שנחלקו רבא ואביי בדין סימן שני בעולת העוף דרבא נקט שזה רק כדי לקיים מצות הבדלה ולאביי זה חלק מהמליקה והנה מבואר בגמ' זבחים ס"ה: שנחלקו ראב"ש ורבנן האם בחטאת מותר להבדיל בסימן שני ומבואר בגמ' שרבא [ויש גורסים רבה וכן משמע מהא דזה לפני אביי ע"ש ברש"ש] מבאר שהמחלוקת האם שהיה פוסל בעולת העוף שאם פוסל א"כ בחטאת זה לא מעשה עולה א"כ היה כאן שהיה ורבנן סוברים שלא פוסל לכן אסור להבדיל מצד שאם יבדיל חשיב שעשה מעשה עולה והנה רש"י ביאר שהשהיה זה הרוב בשר שנעשה לאחר סימן אחד ובתוס' שם ביארו שמדובר לאחר הזאה א"כ השהיה זה עצם מעשה ההזאה ע"ש ועיין רש"י שם שביאר שיסוד הנידון האם הסימן השני זה מדין המליקה או שזה רק מעשה הבדלה ולכאורא למבואר בסוגין שזה מעשה הבדלה זה מתאים אם רבנן שלא פוסל שהיה אמנם עדין קשה לראב"ש שפוסל שהיה וכי מתה עומד ומולק והנה לתוס' שם יתכן שלא חתכו הרוב בשר כי זה לא מעכב וממילא אין כאן סברא של וכי מתה עומד ומולק אמנם לרש"י בסוגין שגם בסימן אחד יש הטענה של מתה עומד ומולק א"כ עדין צ"ע לרשב"א ועיין נאות יעקב סק"ב בד"ה ותתישב שביאר לנ"ל שמה שסימן אחד זה כמתה מצד שזה מתיר לגבי נבילה א"כ כל זה עד כמה שלא פוסל שהיה אבל לרשב"א שפוסל שהיה וביאר רש"י מצד שזה חלק מהמליקה א"כ ממילא גם לא חל היתר לגבי נבילה וכן נקט השפת אמת ס"ו: שלשיטה שפוסל שהיה חזינן שלא חל ההיתר מליקה כלל ע"ש [אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן דהדין שהיה שהגמ' דנה זה בדין עבודה שבמליקה ולא במתיר של השחיטה שבמליקה ועיין לקמן]

והנה אביי שם מבאר שנחלקו האם רוב בשר מעכב ועיין רש"י שם שביאר שהחיסרון מצד ששהיה לכו"ע זה מעכב בעולה ולכן אם צריך רוב בשר א"כ זה עצמו השהיה ואם לא צריך רוב בשר א"כ יתכן שאין כאן שהיה ורש"י נקט שהכל זה קודם הזאה וממילא אין כאן שהיה של ההזאה והנה צ"ע שעד כמה שהיה כאן רוב בשר א"כ זה כמתה ומה שייך לומר שזה ההמשך של המליקה ועיין דבר אברהם סק"י דבפשוטו זה רש"י לשיטתו שלמד בסוגין שאביי כונתו להוכיח שבאמת אין חיסרון וכי מתה עומד ומולק ובאמת זה מדין המליקה לכן גם אם חתכ רוב בשר שייך לדון שיש חיסרון של שהיה ובאמת תוס' שם ביארו שמצד שהיה אין חיסרון דהרי היה ההזאה וכל הנידון שאם היה רוב בשר א"כ יש כאן הסברא וכי מתה עומד ומולק משא"כ אם לא היה רוב בשר

והנה לדעת תוס' שלאביי החיסרון רק מצד שוכי מתה עומד ומולק ומבואר שמצד שהיה ודאי שאין חיסרון של שהיה וצ"ע הרי דעת אביי בסוגין שהדין סימן שני זה מצד עצם המליקה ולכן צריך להיות חיסרון של וכי מתה עומד ומולק א"כ למה שלא יהיה בזה חיסרון של שהיה דהרי ברש"י מבואר שהסברא מצד שזה רק מעשה הבדלה וצ"ל שאפילו שזה הלכה שזה חלק מהמליקה אבל זה רק מעבודת המליקה ולא מהמתיר של אבר מן החי וס"ל שלגבי עבודת המליקה לא נתחדש דין שהיה וצ"ע אם זה מסברא למה שכאן זה לא חיסרון ואולי זה לא צריך להיות כמעשה אחד

ח] והנה בהא דמבואר בסוגין דהסימן השני זה רק כדי לקיים מצות הבדלה עיין אחיעזר ח"ב סוף סימן ז' שהקשה דהגמ' לקמן כ"ט: רבא אומר שאם עשה עולת העוף סימן אחד למעלה וסימן אחד למטה פסול מצד שעשה בה מעשה חטאת למטה והקשה הנ"ל שכיון שהסימן השני זה רק מצד מצות הבדלה אבל המליקה זה הסימן הראשון א"כ מה הצד שיעוזר מה שעושה את הסימן השני למעלה וע"ש וכן בדבר אברהם סקי"ד ובנאות יעקב ו' סוף סק"ג שכתבו שכונת רבא לראב"ש שלדבריו באמת זה מעיקר המליקה ולא רק למצות הבדלה ולכן שהיה פוסלת כמבואר ברש"י [אמנם אם נימא שלגבי הדין מתיר של אבר מן החי מספיק סימן אחד יש כאן חידוש גדול שהנידון של ישנו לשחיטה מתחילה ועד סוף זה בדין עבודה שבמליקה וזה לא מסתבר אמנם אם נימא שבאת לראב"ש זה פסל בדין שחיהט שבזה א"ש] ויתכן עוד שלמסקנא שעושים הסימן השני לפני רוב בשר באמת אין מקור שזה רק למצות הבדלה ויתכן שגם לרבא זה מעיקר המליקה וכן דן באחיעזר שם אמנם זה תלוי בביאור הסוגיא זבחים ס"ה: בטעם שלא פוסל שהיה ובדבר אברהם סקי"ד הביא מהגדול ממינסק לישב אם נימא שכל מה שסימן אחד זה כמתה מצד שזה שיעור שמוציא מידי נבילה וזה רק מצד שזה מעשה מליקה בחטאת א"כ באמת הגמ' מתכונת שכיון שעשה מעשה חטאת ממילא חל עיקר המליקה ע"ש

והנה הרשב"א בתוה"ב כ"ו: ביאר דמה שבעיקור גם בעוף צריך שיהיה ראוי לשני סימנים אפילו לרב אדא שקנה לא ראוי לשחיטה מצד שבעולת העוף צריך שני סימנים דהינו שחזינן שיש על זה תורת שחיטה ולכאורא מבואר שזה מדין שחיטה שאם זה רק מצד מצות הבדלה ויכול להעשות גם לאחר מיתה גמורה א"כ אין משם שום ראיה שזה נחשב שחיטה והנה אם נימא כנ"ל שלמסקנת הגמ' רבא מודה שזה מצד עיקר המליקה א"ש והנה למבואר ברשב"א כאן אפשרות של הקושיא שההשלמה מרוב הסימנים להכל יתכן שרק זה מצד מצות הבדלה אבל עיקר שחיטת הסימן השני זה מצד מצות מליקה אבל בפשוטו מהיכי תיתי לומר כך

ט] בעיקר הדין רוב בשר יש לעיין האם זה גם רק מצד מצות הבדלה או שזה חלק מהמליקה והנה לשון הרשב"א מ"ב. שזה כחלק מהמליקה ובפשוטו כיון שזה גם בטאת שאין דין הבדלה בהכרח שזה חלק מהמליקה אמנם יתכן שזה עוד הלכה אבל אין זה חלק מהמתיר של המליקה וכונת הרשב"א רק שזה לא עושה טריפה כי כך דינו להעשות והנה המהרש"א הוכיח שאין כונת רש"י שבסימן אחד זה מתה דהרי הגמ' לקמן אומרת שחותכין רוב בשר לאחר סימן אחד ומבואר שנקט שיש החיסרון וכי מתה עומד ומולק גם לגבי רוב בשר וכן הוא בריטב"א י"ט: שכתב שודאי שאין דין לחתוך רוב בשר לאחר חתיכת הסימנים מצד שוכי מתה עומד ומולק ועיין נאות יעקב סקי"ב שכתב להוכיח מהא דהגמ' בזבחים דנה שהחתיכת רוב בשר הוי שהיה ואם נימא שזה מעיקר המליקה א"כ למה שזה יחשב שהיה הרי זה חלק מהמליקה אלא בהכרח שזה לא חלק מהמתיר של השחיטה שבמליקה [אמנם אם הנידון של הגמ' בזבחים על העבודה של המליקה צריך לחלק שגם בזה יש שני שלבים וצ"ע אמנם אם נימא שבעולה אין דין לחתוך רוב בשר א,ש שזה שהיה ביחס לעולה] ובפשוטו הנידון על המפרקת וכדלקמן ועל רוב בשר זה אותו נידון וכן מבואר באחרונים ששניהם זה מצד הדין ומלק את ראשו עיין בנאות יעקב אמנם הראש יוסף כ"א. נקט שרוב בשר זה הללמ"ס ומפרקת זה מצד מולק את ראשו ולפ"ז יתכן שכל אחד זה גדר אחר וצ"ע

י] כל המעכב שחיטה עיין רש"י ומשמעות דבריו שסימנים לכתחילה צריך לשחוט את שניהם משא"כ עור אמנם וכן ביאר ברש"ש אמנם עיין רעק"א שהקשה שהרי זה רק דרבנן ולכן ביאר שעיקר החילוק שאת העור אם הוציאו קודם שחיטה השחיטה כשירה משא"כ הסימנים צריך להיות קימים בשעת שחיטה ולפ"ז קושית הגמ' מיעוט סימנים הכונה מיעוט קנה ע"ש ובזכר יצחק סימן מ' דן לישב שהנידון האם לכתחילה צריך שני סימנים זה מחלוקת תנאים לקמן דהינו שזה תלוי מה הדרשא שעוף מספיק סימן אחד ועל דרך זה הוא בלב אריה ובמרומי שדה

י"א] יש לדון האם המפרקת זה גם מכלל המליקה או שזה רק מצד מצות הבדלה והנה ברש"י י"ט: מבואר שלמ"ד מחזיר סימנים לא צריך לחתוך המפרקת ובפשוטו מבואר שאין זה מעיקר המליקה וכן נקט במהרש"א שם אמנם יתכן שס"ל לרש"י שכל המקור שזה חלק מהמליקה אם הצורה שאמרה תורה למלוק זה להתחיל מהמפרקת אבל למאן דאמר מחזיר סימנים מהיכי תיתי לומר שזה חלק מהמליקה ויתכן עוד שנקט שזה עצמו המחלוקת ר' ינאי בני ר' חיא האם זה חלק מהמליקה דאם זה חלק אין סיבה שלא יתחיל מהמפרקת ועיין נאות יעקב סק"י שכתב להוכיח מהגמ' שכל המעכב בשחיטה ישנו בהבדלה ודבר שלא מעכב בשחיטה אינו בהבדלה והרי מפרקת אינו מעכב בשחיטה אלא בהכרח שזה מעיקר המליקה וצ"ע על המהרש"א שכתב שכונת רש"י שבחטאת מצד הדין לא יבדיל אין חתוך המפרקת הרי זה לא מעכב בשחיטה ועיין נאות יעקב סס"א שהוכיח מכמה ראשונים שגם למ"ד מחזיר סימנים אבל צריך לחתוך המפרקת ודלא כרש"י ובנאות יעקב סקי"ג דן האם יש במפרקת פסול הגרמה ונקט שאם זה מעיקר המליקה יתכן שיש בזה דין הגרמה אבל אם זה רק ממצות הבדלה בהכרח שיש בזה הגרמה ולכן ביאר שהגמ' כ. מדובר על הסימנים אמנם ברבנו גרשום וכן בבד"ה לרא"ה מפורש שהנידון שם על המפרקת אמנם יתכן שכיון שזה מכלל הדין מול ערפו גם על זה ניתן המקום ולא שזה מדין הגרמה הרגיל ועיין תוס' זבחים ל. שיש פיגול במפרקת מצד שמפגלין בחצי מתיר ומשמע שזה מכלל המליקה דהרי אין פיגול רק בעבודת המליקה אמנם יתכן שזה רק מהעבודה של המליקה וע"ש שהביא מהרדב"ז שכתב שאין פסול חלדה במליקה דכל מליקה הרי זה חלוד במפרקת והנה אם זה מעצם המליקה בפשוטו אין זה חלדה כמו שתמיד לא אומרים שחצי מהסימנים חלודים בחצי השני אלא בהכרח שזה לא מעיקר המליקה אמנם יתכן שזה מהעבודה של המליקה ולא מהשחיטה שבמליקה שזה רק הסימנים וכנ"ל

עוד כתב שם לדון האם שהיה פוסל בין המפרקת לסימנים ונקט שאם זה מצד מצות הבדלה אין בזה פסול שהיה וכמבואר בגמ' בזבחים לגבי סימן שני אמנם אם זה מעיקר המליקה יש בזה חיסרון והנה ברש"י ד"ה וכי משמע שיש חיסרון של שהיה וכן נקט רעק"א זבחים ס"ה: ובמנח"ח מצוה קט"ו וברדב"ז הובא בדבר אברהם ובנאות יעקב, אמנם יתכן שזה לא מצד פסול שהיה אלא מצד המבואר ברא"ה ששהיה זה שיעור שמחלק וצ"ע בזה והנה צ"ע בגמ' בזבחים למה שלא יעשה הרוב בשר לאחר שני הסימנים ולמה מבואר שלמ"ד רוב בשר מעכב בהכרח יש שהיה ובפשוטו מצד שהסימן שני הוא שהיה בין הסימן הראשון לרוב בשר ומבואר שיש שהיה בחלק זה ולכאורא ה"ה למפרקת אמנם אם לאחר שני סימנים הוי כמתה וגם לגבי רוב בשר יש חיסרון של וכי מתה עומד ומולק א"ש שאם יחתוך שני הסימנים זה יהיה מתה

והנה עיין תוס' זבחים ס"ח: בד"ה אמר דנו למה לא אומרים ששחיטת טריפה בקדשים אם עלו לא ירדו כיון שבמליקת העוף הותר טריפה וכונתם מצד המפרקת ועיין נאות יעקב סק"י שכתב דאם נימא שזה חלק מהמליקה א"כ כמו שכל נקו"ה זה לא קושיא גם כאן זה לא קושיא אלא בהכרח שזה רק היתר כדי להגיע לסימנם אבל אין זה חלק ממעשה המליקה אמנם יתכן שתוס' ס"ל שכל מליקה אין הגדר שיש כאן שחיטה אלא שזה דין העוף התירה התורה העוף בצורה זו וא"כ יוצא שההקרבה נעשה בטריפה והאריך בזה הנאות יעקב שם והנה הרמב"ן ביאר שהסברא שאין עיקור בעוף מצד שבין זה טריפה מצד המפרקת ומבואר שאין המפרקת חלק מהשחיטה דאל"כ זה לא שונה מנקובת הושט אמנם יתכן שנקט כנ"ל שמליקה זה נשאר נבילה ממילאזה גם טריפה וכנ"ל, והגרעק"א כ"א. דן שמפרקת לא צריך כהן ואפשר בכלי ועיין נאות יעקב מה שכתב לדיק מלשון הרשב"א שאין בזה חיסרון מה שעשה את זה בעולה למטה ע"ש

י"ב] עיין רעק"א שהקשה למה דמבואר בגמ' שהרוב בשר זה לאחר הסימן האחד א"כ למה בכלל צריך את זה הרי הניחא בעוף שיש דין הבדלה אבל כאן שאין דין הבדלה מהיכי תיתי שיצטרכו את זה וצ"ל שזה קבלה בידם כמו המפרקת אמנם הקשה לרש"י שאם מחזיר סימנים באמת לא צריך מפרקת חזינן שזה רק בתור היכי תימצי להגיע לסימנים כמו שהאריך הנאות יעקב סימן ו' א"כ הרוב בשר מהיכי תיתי שיצטרכו וצ"ע ועיין רשב"ם על התורה פ"א פט"ו דמשמע שיסוד הדין מפרקת ורוב בשר מלשון התורה ומלק את ראשו ומשמע כל הראש ע"ש אמנם מבואר שם שזה גם מקור למפרקת

**כ"א.**

י"ג] מבואר בגמ' שנחלקו אמוראים בהותזו ראשיהם האם הכונה כרבנן שזה שני סימנים או כראב"ש שזה רוב שני סימנים והנה בפשוטו בעולת העוף צריך גם למלוק רוב בשר כמו שמצאנו בחטאת והקשו הראשונים א"כ מה צריך להגיע לשני הסימנים הרי זעירי אמר שמפרקת ורוב בשר לבד זה כבר נבילה וברש"י מבואר שהעמיד המשנה בשרצים וכן מבואר ברמב"ם שחילק בין האופנים אמנם הראשונים הביאו שמפורש במשניות שמדובר על בהמה והבעל המאור כתב שבאמת בעולת העוף שחותכים שני סימנים לא צריך לחתוך הרוב בשר ובפשוטו שיסוד הדין שיחשב שהמליקה חתכה הראש כלשון התורה וכמבואר ברשב"ם עה"ת ולכן כל שחתכו שני סימנים אם המפרקת חשיב ראשו ורק בחטאת העוף שזה רק סימן אחד לא חשיב ומלק את ראשו אם לא יחתוך גם אם הרוב בשר אמנם הראשונים כתבו שמלשון הבריתא לא משמע שיש חילוק בין עולת העוף וחטאת העוף חוץ מכמה סימנים צריך למלוק ולכן כתבו שבאמת ר"ל ור"א חולקים על זעירי ועיין רשב"א שכתב שלפ"ז באמת לא ס"ל שצריך לחתוך רוב בשר דאל"כ לא שייך לקרוא לזה כעולת העוף והנה מבואר ברשב"א שדן שהכונה כעולת העוף אבל ללא הרוב בשר ובאמת בעולת העוף עושים את הרוב בשר וצ"ע ולמה אין בזה החיסרון וכי מתה עומד ומולק ומשמע שעל זה אין החיסרון והניחא אם זה ממצות הבדלה אמנם בפשוטו כמו שבחטאת זה לא ממצות הבדלה ה"ה בעולה וצ"ע

י"ג,ב] מבואר בגמ' שעלי כיון שהוא היה זקן לכן בשבירת המפרקת לבד הוא מת והנה עיין שו"ע יור"ד סימן ש"ע שאדם שנשבר שדירה ומפרקת הוא מטמא באוהל וכתב הש"ך בשם היש"ש שבזקן אפילו בשבירת המפרקת לבד הוא כמת אמנם ראיתי לדחות שכונת הגמ' ששם הוא היה זקן ולא פירכת אבל אם הוא באמת מפרכס חשיב עדין חי

**כ"א:**

י"ד] מבואר בגמ' שבחטאת אפשר למלוק את כל הסימן אבל לא את הסימן השני וביאר רש"י שזה מצד שלכתחילה צריך את כל הסימן והקשו התוס' הרי הגמ' אומרת שלכתחילה צריך את שניהם ועיין בית הלוי ח"ב סימן י"א סק"ה ובדבר אברהם ס"ב סק"ג שביארו שס"ל לרש"י שהדין לשחוט לכתחילה את כל הסימן זה מדאוריתא אבל הדין שלחוט את שני הסימנים זה רק דרבנן וביארו שיסוד הסברא שכיון שזה רק מדין רובו ככולו ולכן לכתחלה ראוי לשחוט הכל וא"ש דברי רש"י

אמנם תוס' חלקו וביארו שאותו סימן כיון שצריך לשחוטו יכול כבר לשחוט הכל ועיין דבר אברהם סק"ה שכתב לדון בכונתם האם שכיון שהגדר של רובו שזה כאילו הכל וממילא חשיב כאילו כבר הכל חתוך לכן אפשר לגומרו או שהכונה שלא חיבה התורה לצמצם בשחיטתו ולכן מסתבר שלא על זה דיברה התורה ועיין שטמ"ק זבחים ס"ד: על המשנה אות כ"א שנקט כצד השני ועיין דבר אברהם שדן בדין מחצה כרוב האם הכונה שמספיק חצי או שזה כמו הכל והוכיח מהא דמותר לגמור הכל חזינן שהגדר כאילו זה הכל דאם הגדר שזה חצי למה שלא יהיה בזה מצות הבדלה אמנם זה רק לביארו הראשון אבל לביאור השני לכאורא זה לא ראיה

ט"ו] בביאור הגמ' בזבחים בפשוטו שיטת רש"י שם שכל צד הפסול של ההבדלה רק מצד שזה מעשה עולה והנידון בין קודם הזאה ובין לאחר הזאה והגמ' דנה או שנחלקו האם מיצוי חטאת העוף מעכב ומשמעות רש"י שהכונה שאם זה לא מעכב יכול לא למצות וממילא זה לא כמו עולה ולכן זה לא פוסל ומשמע שאם ימצה זה יפסול ורבא מבאר שנחלקו האם שהיה פוסלת וביאר רש"י שודאי חתך רוב בשר וזה שהיה ולרבנן שהיה לא פוסלת בעולת העוף ממילא חשיב שעשה מעשה עולה ולכן אסור להבדיל ולראב"ש שהיה פוסלת ולכן לא חשיב מעשה עולה ומבואר שמצד שזה מתה זה לא סיבה שלא יחשב סימן שני ועיין לעיל, וביאור שלישי הגמ' אומרת שנחלקו האם רוב בשר מעכב וביאר רש"י ששהיה ודאי מעכבת בעולת העוף ולמ"ד שצריך רוב בשר א"כ יש כאן שהיה ולמ"ד שזה לא מעכב יתכן שזה ללא שהיה והנה צ"ב למה שלא יחתוך הרוב בשר לאחר הסימן השני ולמה זה חייב להיות לאחר הסימן הראשון ואם יש דין שהיה בין הסימן לרוב בשר א"ש [ולראשונים שלאחר שני סמנים אין דין רוב בשר א"ש] ועיין לעיל מה שהבאינו מהנאות יעקב לדון למה הרוב בשר הוי שהיה הרי זה חלק מהמליקה

אמנם תוס' נקטו שאם הבדיל קודם הזאה לכו"ע זה פוסל מצד שהתורה אמרה לא יבדיל וכל הנידון לאחר הזאה ובלשונם מבואר שהנידון מצד שעשה מעשה עולה בחטאת וכן הוא בלשן הגמ' אמנם עיין בשטמ"ק שעיקר המכון שיסוד החיסרון הוא ההבדלה במליקה עצמה וכל שזה מעשה עולה רואים שזה כעשיה בתור חלק מהמליקה ע"ש והנה הגמ' בתחילה מבארת שנחלקו האם מיצוי מעכב וביארו תוס' שאם מעכב א"כ זה קודם שחל כפרת החטאת לכן יש בזה פסול משא"כ אם זה לא מעכב אז הוא כבר כיפר ורבה מבאר שהמחלוקת האם שהיה מעכבת וביארו תוס' שההזאה עצמה היא השהיה וצ"ע תיפו"ל מצד הרוב בשר ויתכן שנקט שרוב בשר לא מעכב ויתכן שזה נצרך למליקה גם לעולת העוף ולכן לא חשיב שהיה עוד צ"ע אם מדובר שהיה רוב בשר למה אין חיסרון של מתה עומד ומולק וצ"ל שזה כרבא שזה רק למצות הבדלה אמנם א"כ מבואר שגם בזה יש דין שהיה וזה דלא כרש"י ששהיה רק שיך בדבר שזה לא מצד מעשה הבדלה ואביי מבאר שנחלקו האם רוב בשר מעכב וביארו תוס' שהכונה שאם היה רוב בשר א"כ יש החיסרון וכי מתה עומד ומולק ואם רוב בשר לא מעכב א"כ היא עדין לא מתה והנה לכו"ע שהיה לא מעכב דאל"כ תיפו"ל שיש שהיה מצד ההזאה ועיין שטמ"ק שם שהאריך בכונת תוס'

ט"ז] בעיקר המבואר בגמ' שדנה האם שהיה פוסל בין סימן לסימן מצד מעשה עולה הקשו האחרונים לשיטת רש"י ששהיה פוסל במיעוט בתרא למה כאן אין פסול מעיקר הדין עיין צל"ח ל. יד"י כ"ג סק"ב דבר אברהם סימן ב' ובבית הלוי ח"ב סי"א ומצאנו בזה כמה ישובים יש שנקטו שכל דברי רש"י זה מדרבנן וכאן לא פסלו עיין בית הלוי ודבר אברהם שהאריכו בזה יש שכתבו שגם אם זה דאוריתא אבל זה רק באותו סימן מצד שזה מצד רובו ככולו אבל בשני סימנים זה לא שייך אמנם בלשון הרמ"א וכן בסמ"ק מפורש שדברי רש"י זה גם בשני סימנים, ובחזו"א ובגרי"ז שם כתבו שכיון שכאן זה לאחר רוב בשר שזה מתה לא שיך דין שהיה של שחיטה רגילה אמנם זה לא א"ש לתוס' שכאן מדובר ללא רוב בשר אלא מצד ההזאה ויש שכתבו [עיין יד יהודה] שכל הדין מצד חלות פסול שבשהיה ובמליקה אין הדין פסול והגמ' רק דנה מצד ההפסק שבדבר

**קיץ ע"ח**

# סוגיא ספק בשחיטה ובטרפות

**גמ' חולין ט. אמר רב יהודה אמר שמואל - י. איתמר [את החלק של חמירא סכנתא מאיסורא אפשר להשאיר לסוף הסוגיא]**

**גמ' יבמות ל: במשנה – וגבי גירושין [וע"ש רמב"ן רשב"א ריטב"א ובתוס"ר שם]**

**גמ' חולין מ"ג: אמר עולא – יתיב ובתוס' שם [ועיין שע"י ש"ב פט"ז]**

**גמ' חולין י. שחט את הושט – סוף העמוד**

**תוס' י"א. ד"ה אתיא וברשב"א והר"ן שם בשם רבינו יונה**

**רשב"א ור"ן י: בדין נשבר הגף**

**טושו"ע סימן כ"ה**

**רעק"א סימן כ"ה ועיין רעק"א סימן כ"ז ועיין בחידושי רעק"א מ"ג: בד"ה בתוס'**

**ש"ך סימן נ' סק"ג ובתבו"ש סימן כ"ט מה שכתב על דבריו ובחוו"ד סימן נ'**

**ש"ש ש"ה פ"א – פ"ט [אפשר לדלג מה שכתב בדין ספק טומאת התהום] [ובש"ד פ"ג] בינת אדם שער רוב וחזקה סימן כ"ב – כ"ה ועיין חוו"ד ק"י בית הספק סקכ"ז ובהגהות אמרי ברוך**

**והאריכו עוד בסוגין חזו"א סימן ד' בית הלוי ח"ב סימן כ"א כ"ב אחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ב – סק"ט ובשע"י ש"ב פ"ו ופט"ז ואילך קובץ הערות סימן כ"ח וקה"י סימן ו'**

# ספק אם שחט הסימנים [גמ' ט. טושו"ע סימן כ"ה]

**א. בסברת רב הונא – עיין תוס' בביצה כ"ה. ובביאור סברת רש"י עיין רשב"א כאן בסוגין ועיין עוד ברעק"א סימן כ"ז בד"ה גם יש לי לומר ועיין אחיעזר ח"ב ס"ב סק"ז שביאר סברת הראשונים שנקטו דלא כרעק"א ועיין ח' רעק"א לגבי טריפה [ויבואר דבר זה בהמשך אי"ה בגדרי מחזיקין מאיסור לאיסור] ועיין עוד רעק"א שם שהאריך לבאר על פי סברת הרשב"א וכן הוא בנחל"ד בסוגין**

**ב. האם יש מלקות של נבילה – עיין תבו"ש סימן כ"ה סק"ג ועיין בגליון רעק"א על הרמב"ם [ש"פ] פ"א הי"ב ועיין תוס' פ"ו. ד"ה מאי דמבואר שיש בזה לאו דנבילה**

**ג. האם בספק שחט בסימנים יש איסור טריפה – עיין רעק"א הנ"ל בגליון הרמב"ם**

**ד. האם בעוף יש חזקת אינו זבוח והדין לר"מ – עיין אריכות רעק"א סימן כ"ז בד"ה ולענ"ד נראה בהיפוך**

**ה. האם הדין בדיקה ששחט כל הסימנים זה דאוריתא – עיין מרדכי ובשו"ת הרא"ש כלל כ' י"ג ובהגהות אשר"י פ"ז סימן ל"ג ועיין תוס' ורשב"א וברעק"א בגליון סימן כ"ה**

**ו. ביסוד הנידון האם מטמא במשא – עיין תוס' ובמהר"ם ועיין רשב"א ועיין רעק"א סימן כ"ה שהאריך בביאור הסברות ונפק"מ לגבי החלב ועיין עוד סימן כ"ז בד"ה אמנם מה שביאר בכונת הרשב"א [אמנם עיין אחיעזר ס"ב סק"ד וכן בשערי יושר ש"ב פ"ו בסופו שכתבו שאין זה במשמעות הרשב"א ועיין אחיעזר סוף סק"ד מה שהקשה על רעק"א] ועין עוד בקה"י סימן ט"ו בד"ה ולכאורא ואילך**

**ז. בביאור הסברא שמטמא במשא בודאי הרי אין חזקת טומאה – ש"ש ש"ג פ"ד ועיין שערי יושר ש"ב פ"ו שתמה על ביאורו וע"ש מה שביאר ועיין שטמ"ק עמוד קכ"ב מה שהביא מהרא"ה [ועיין לקמן עוד מה שיש לדון שיש חזקה שלא שחטו רוב]**

**ח. האם יש בסוגין חזקת הגוף שלא נשחט כל הסימן – פמ"ג כ"ה שפ"ד סק"א וכן בגר"ז כ"ה סק"א ובבית הלוי סימן כ"ב סק"ו אמנם בבית הלוי סימן כ"ב סק"ז ביאר שאיתרע חזקה זו וכן בשערי יושר ש"ב פ"ו בד"ה גרסינן באמצעו**

**ט. האם יש לגבי טומאה חזקה על הבהמה שלא טמאה מחיים – נודע ביהודה אבן העזר סימן מ"ג [ועין אחיעזר סוף סק"ג שזה גם אם אין מחזיקין מאיסור לאיסור] ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ"א שהאריך להוכיח דלא כדבריו ובביאור הסברא עיין רעק"א סימן כ"ה ובית הלוי סק"י ועיין אחיעזר ס"ב סק"ה מה שדן בדבריו וע"ש סק"ג בד"ה והנה**

**י. האם דינא דרב הונא זה ודאי או ספק וכן בדין לא בדק בסימנים – תוס' פ"ו. בד"ה מאי ועיין רמב"ם פ"ג הי"א ולגבי סוגין נקט שזה ודאי ובביאור החילוק עיין בית הלוי ח"ב סימן כ"א סק"ו ובסימן כ"ב סק"ז ועיין אחיעזר סק"ב ואילך ועיין עוד ביאור סק"ח בסופו ועיין עונג יו"ט סימן ע' בד"ה ומה שכתבנו שדן שאם זה ספק מה צריך לחזקת איסור דרב הונא והאריך בכל זה בנאות יעקב סימן ט"ז**

**י"א. בדין לא בדק בסימנים האם צריך כיסוי הדם ולגבי אותו ואת בנו – עיין תבו"ש סק"ג ועיין גליון יד אברהם ובמה שהקשה אחיעזר ס"ז סק"ד בד"ה ולמש"כ ועין ש"ש ש"ג פט"ו ועין זכרון שמואל סימן ע"ג [וכן הוא בנאות יעקב סימן ט"ז סק"ו בד"ה אולם]**

**י"ב. בדין בדיקה על שמוטת הקנה – טושו"ע סימן כ"ה ס"א ועיין ב"ח מה שהקשה ועיין רעק"א סימן א' סק"ח ועיין שפ"ד סק"ב בדין סמוך מיעוטא לחזקה**

**י"ג. מי חישינן במקום נקב ניקב – עיין תוס' וברמב"ן י"ב. ועיין תבו"ש ל"ו סקי"ט ובחזו"א סימן רי"ד תחילת פ' אלו טרפות**

# ספק בשחיטת סימנים

א] מבואר בסוגין שספק בשחיטה אסורה מצד שבחזקת איסור עומדת ובביאור סברת רב הונא מצאנו שני שיטות בראשונים דעת רש"י וסיעתו שזה מצד איסור אבר מן החי ובפשוטו מבואר שמחזיקין מאיסור לאיסור כמבואר בראשונים ועיין רעק"א כאן שכתב שכל זה דוקא מאיסור אבר מן החי לאיסור נבילה שללא מעשה מיוחד הוא בהכרח נאסר באיסור זה אבל בדבר שאינו מוכרח לא אומרים מחזיקים מאיסור לאיסור וכגון לגבי ספק טריפה אמנם בש"ש ש"ה מבואר שנקט שזה גם לגבי איסורים אחרים וע"ש בפ"ו שדן בדעת רש"י שהדין מחזיקין מאיסור לאיסור הכונה שכה"ג אין חזקת היתר אבל לא חשיב הכרעה לאיסור ע"ש וכן ביאר האחיעזר ס"ב סוף סק"ח בדעת הרמב"ם ועיין רעק"א סימן כ"ז שדן בכונת רש"י שכיון שיש נפק"מ שאם זה לא שחיטה יש איסור אבר מן החי כל זמן שהיא מפרכסת לכן זה מכריע שלא היה שחיטה אמנם בדעת הראשונים שלא ביארו כך עיין אחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ז שכתב שכיון שהיא עומדת למות ולגבי זמן זה אין כבר חזקה שהיא לא שחוטה ממילא מראש לגבי זה לא חל החזקה עוד כתב רעק"א סימן כ"ז דאם נימא שלגבי הסימנים חשיב מנח בדיקולא וחל איסור אבר מן החי כל שזה לא שחיטה א"כ יתכן שכיון שכלפי אברים אלו יש הכרעה של חזקה שזה עדין באיסור אבר מן החי ה"ה לגבי שאר הבהמה אמנם זה רק אם נימא שהכרעה כלפי חלק אחד זה סיבה להכריע חלק אחר עיין ש"ש שהאריך בזה [ובעיקר הדבר עיין סוגיא דמנח בדיקולא דפשטות הרשב"א שבשחיטה לא כשירה לא חל איסור] ועיין אחיעזר שם סק"ז שביאר על דרך הנודע ביהודה שיש חזקה שזה לא טמא ועד כמה שבאים להכריע מכח חזקה על משהו אחר א"כ אדרבא יש לדמות לחזקה שזה לא טמא ע"ש ובתוס' ביארו שזה מצד שיש עשה של אינו זבוח ואיסור זה קיים גם מחיים וגם לאחר מיתה והנה בדעת רש"י שלא ביאר כך בפשוטו מצד דס"ל כדעת הריצב"א שבועות כ"ד שאין כזה עשה ע"ש ועיין נחל"ד מה שדן עוד בביאור סברת רב הונא

ב] יש לדון בדין דרב הונא האם יש מלקות של נבילה ועיין פמ"ג בפתיחה בתחילת שורש ד' שכתב שלתוס' שזה מצד אינו זבוח כיון שזה לא לאו אין מלקות אמנם לרש"י שזה מצד אבר מן החי יש מלקות ועיין תבו"ש סימן כ"ה סק"ג שנקט שיש מלקות של נבילה אמנם עיין רעק"א בגליון הרמב"ם שכתב שכל החזקה שיש איסור דהינו שדנים כל האיסור כשם אחד אבל לא שיחשב שעבר על איסור נבילה והנה תוס' פ"ו. נקטו מפורש שאם חש"ו חצים מקלקלים יש מלקות של נבילה אמנם יתכן שזה לשיטתם שבסוגין יש גם טומאת משא אם נימא שזה בודאי דהינו שמכריעים מדבר לדבר עיין לקמן אמנם כפי שביארו שם פשטות הסוגיא שמותר לשחוט אחריהם ואם אין הכרעה שזה נבילה צ"ע אם זה כך

והנה לשון הגמ' שזה טריפה ועיין רמב"ן שכתב שרק כאן זה כך אבל קי"ל כר' ישבב שזה נבילה ועיין תבו"ש שאין כאן איסור טריפה אלא רק נבילה והלשון נבילה הכונה שזה רק אסור באכילה ועיין רעק"א בגליון הרמב"ם פ"א הי"ב שכתב שכיון שאם לא שחט רוב סימנים יש כאן טריפה ממילא יש לחיב משום טריפה וצ"ב הרי אם גמר השחיטה א"כ אין כאן מעשה טרפות כלל וא"כ זה רק ספק טריפה ומשמע ברעק"א שיש כאן ודאי מעשה טרפות רק שאם גומר השחיטה זה מפקיע הטרפות ולכן שיך להעמיד על החזקה שזה טריפה והדברים מחודשים

ג]עיין ש"ש ש"ה שהאריך בדין מחזיקין מאיסור לאיסור ובפשוטו שיטת תוס' שאין מחזיקין מאיסור לאיסור והנה בפשוטו הכונה שכיון שזה שם איסור אחר לא מועיל על זה חזקה אבל אם זה יהיה אותו שם איסור אפילו שמדין חזקה צריך לחדש סיבה חדשה לאיסור בזה אומרים חזקה אמנם עיין חזו"א סימן ד' סק"ה שכתב להוכיח מהריטב"א שגם לגבי אשה שהיתה בחזקת שתיפול ליבום ועכשיו יש ספק שלא שיך חזקה שיש עליה איסור אשת אח מצד שאין מחזיקין מאיסור לאיסור ומבואר שאפילו שזה אותו שם של איסור בכל אופן כיון שהנידון לחדש סיבה חזקה שהאיסור ימשיך בזה גם חשיב שמחזיקין מאיסור לאיסור ועיין אחיעזר סוף סק"ג

ד] עיין רעק"א בגליון סימן כ"ז שהקשה לר"מ שבחיה ועוף אין איסור אבר מן החי א"כ לכאורא אין חזקת איסור ובגמ' פ"ו. מבואר שגם לר"מ ספק בשחיטה חשיב שיש חזקה שהיא לא שחוטה וע"ש שכתב שיש איסור בשר מן החי אמנם הקשה שמסברא אין עשה של אינו זבוח בעוף לר"מ ולפ"ז לדעת תוס' צ"ב וע"ש שהאריך לבאר ברשב"א שלמ"ד שמטמא במשא זה לא מצד האיסור אלא שיש חזקה שללא מעשה שחיטה זה אסור וזה שייך גם לר"מ ועיין נחלת דוד בסוגין שגם דן לדחוק שזה כונת הגמ' לדעת הריצב"א ולא צריך לומר שס"ל כרש"י שמחזיקין מאיסור לאיסור ע"ש וע"ש שהפמ"ג נקט שבעוף אין עשה של אינו זבוח והגרעק"א הוכיח דלא כדבריו ובראשונים תחילת פ"ב מפורש שיש בזה העשה ע"ש בר"ן

ה] מבואר בגמ' שכל בהמה או עוף צריך בדיקה בסימנים ששחט רוב ומבואר בגמ' שללא זה אסורה באכילה ואיכא מ"ד שגם מטמאה במשא ומבואר בגמ' שסיבת האיסור באכילה מצד שבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת ועיין תוס' שכתבו דמה שזה לא מטמא במשא מצד שמעיקר הדין יש רוב ורק מדרבנן לא סמכו כאן על רוב ובביאור דבריהם עיין מהר"ם שיש לבאר שהוקשה להם דאפילו שיש כאן סברא מעיקר הדין שלגבי טומאה אין חזקה לאיסור אבל שזה יאסר לכל הפחות מצד ספק ולכן כתבו שכאן מעיקר הדין מותר דיש רוב וכל סיבת האיסור גם מדרבנן מצד שיש חזקת איסור וזה לא סיבה לגבי טומאה והנה לביאור זה יש לבאר שבאמת יסוד המחלוקת לגבי טומאה הוא מחלוקת בדאוריתא האם במקום שיש כאן הכרעה של חזקה ביחס לאכילה זה גם סיבה ביחס לטומאה או שזה שני נידונים אמנם הראש יוסף והנחלת דוד ובש"ש ש"ד פ"ג ובשע"י ש"ב פט"ו וכן משמע בביאור השני במהר"ם נקטו שתוס' פשיטא להו שאם זה היה נידון דאוריתא ודאי ההכרעה של האיסור היתה חלה גם על הטומאה ולכן ביארו שכל הצד להקל רק מצד שיש כאן רוב מדאוריתא ולגבי סברת האיסור מדרבנן הגמ' דנה האם יש מקום לחלק בין טומאה לאיסור אכילה ועיין רשב"א דגם נקט שסוגין זה רק דרבנן וביאר שזה מצד שזה רוב התלוי במעשה ומשמעות דבריו שמדאוריתא חשיב רוב ורק מדרבנן במקם שיש חזקה לא חשיב רוב ונחלקו בגמ' האם חשיב שגם ביחס לטומאה חשיב שיש חזקת איסור או לא ומשמעות דבריו שכל הדין רוב התלוי במעשה זה רק אם יש חזקה אם המיעוט לכן אם לטומאה אין חזקה סומכים שם על הרוב

ג] אמנם עיין שו"ת הרא"ש כלל כ' י"ג וכן במרדכי בביאור אחד וכן הביא בהגהות אשר"י פ"ז סימן ל"ג בסופו שנקטו שהוי נבילה מדאוריתא דהינו שאין כאן רוב כלל וכן כתבו האחרונים דמשמעות הרמב"ם שכתב דהוי נבילה והנה משמעות הדברים שעד כמה שסוגין זה חשש מדאוריתא הוי ודאי נבילה ולא רק ספק וכן הוא בפשוטו בכל ספק בשחיטה וכמבואר בתוס' פ"ו. לגבי שחיטת חש"ו שאם זה היה פלגא ופלגא האם מעשיהם מתוקנים הינו מעמידים הבהמה על חזקתה והוי ודאי נבילה ואינה צריכה כיסוי ומותר לשחוט אחריה והנה לפ"ז צ"ב מה יסוד המחלוקת האם זה גם לגבי טומאה או לא והנה בפשוטו כל החזקה לאסור מצד סברת רש"י שמחזיקין מאיסור לאיסור או מצד תוס' שיש איסור אינו זבוח אבל לגבי טומאה אין חזקה אמנם צ"ע למה שזה לא יהיה ספק טומאה ועיין עונג יו"ט סימן פ"א בד"ה ולכאורא דבהכרח צ"ל כסברת הנודע ביהודה אבן העזר סימן מ"ג שכלפי טומאה יש לה חזקה שהיא לא טמאה והנה בפשוטו לראשונים שלא מחזיקין מאיסור לאיסור א"כ גם כאן כיון שמחיים זה סיבה אחרת שזה לא טמא מהסיבה שלאחר מיתה א"כ לא שייך חזקה ממצב למצב אמנם עיין אחיעזר סק"ג שכתב שכאן שזה אותו דבר שאין טומאה יתכן שכולם מודים ששיך חזקה אפילו מסיבה לסיבה אמנם עיין בית הלוי ח"ב סימן כ"א וכן באחיעזר שהאריכו להוכיח שאין חזקת טהרה ולפ"ז צ"ע סברת המ"ד שזה לא מטמא במשא אם סוגין זה דאוריתא ועיין שו"ת רעק"א סימן קס"ב שדן שזה עצמו המחלוקת האם זה דאוריתא או דרבנן דהינו האם רוב התלוי במעשה זה סברא דאוריתא או לא

ד] והנה בפשוטו למ"ד שזה מטמא במשא משמע שזה ודאי וצ"ע הטעם הרי אפילו אם יש סיבה שאין כאן חזקת טהרה וכדביאר רעק"א סימן כ"ה שכיון שמחים זה לא בר קבלת טומאה לא שייך לדון חזקה מזמן זה אבל למה הוי ודאי טמא ולא ספק דהרי אין לזה חזקת טומאה ואין זה דומה לאיסור שיש חזקת איסור כמבואר בראשונים ומצאנו בזה כמה ביאורים א. בש"ש ש"ד פ"ג ביאר מצד שכל שיש חזקה לגבי דבר אחד והכריענו כצד זה ממילא זה גם לגבי דבר שאין בו חזקה כל שאין בו הכרעה הפוכה ע"ש לגבי הנידון שלחצי בהמה יש הכרעה של רוב וחצי אין הכרעה של רוב אמנם בפשטות הכרעת האחרונים כפר"ח שלא מכריעים מחלק לחלק ב. הגרעק"א סימן כ"ה דן שזה רק מדרבנן מצד שזה תרתי דסתרי וכן דן בשפ"ד סימן כ"ד סקכ"ז ג. עיין ברשב"א ובביאר כונתו הגרעק"א סימן כ"ה ביאר שהמ"ד שס"ל שזה מטמא ס"ל שבאמת לא צריך להגיע לדין חזקת איסור אלא דיש לה חזקה שלא נשחטה שכיון שהיא מתה ומצב זה הוא סיבה לטומאה ורק אם נעשה בה מעשה שחיטה זה סיבה שלא יהיה טומאה ממילא כל שלא ידוע שנעשה מעשה שחיטה היא נעמדת על החזקה הקודמת וע"ש שבאמת למ"ד זה לא הוצרכו הראשונים לדין חזקת איסור אמנם עיין שערי יושר ש"ב פ"ו ובאחיעזר ס"ב סק"ד שכתבו שלשון הרשב"א מבואר שזה רק מצד שיש כאן חזקת איסור ועיין שערי ישר מה שביאר בזה ד. עיין גר"ז סימן כ"ה סק"ב שכתב לדון שכאן שהנידון האם חתכו את רוב הסימן יש חזקת הגוף שלא נשחט רוב הסימן וכן דן לבאר הבית הלוי סימן כ"א סק"ו ובאחיעזר סוסק"ד וסק"ח אך הבית הלוי סימן כ"ב סק"ז ובשערי יושר פ"ו בקטע הראשון כתבו שכיון שודאי נעשה כאן מעשה שחיטה ורק הנידון איזה מעשה שחיטה נעשה בזה לא שייך חזקה כלל שהיא לא שחוטה ע"ש

ה] והנה הבאינו לעיל מתוס' פ"ו. שבכל ספק בשחיטה הוי ודאי נבילה אמנם הרמב"ם כתב לגבי כל ספק בשחיטה [פ"א הכ"ד ובפ"ג הי"ח] שזה ספק נבילה וכגון בסכין ספק פגום או ספק שהה ספק דרס וצ"ב למה שם לא נקט שהיא נבילה ודאי מצד חזקה ועוד צ"ע למה כאן נקט שזה ודאי ועיין פמ"ג בפתיחה בשורש הרביעי שהאריך בזה ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ"א סק"ו וכן הוא בגר"ז סימן כ"ה סק"ב שכתבו שכאן שיש ספק האם היה מעשה שחיטה כלל בזה יש חזקת הגוף של הבהמה שלא נעשה בה מעשה שחיטה ולכן כאן זה סיבה לאיסור ודאי וכן לטומאה ודאית משא"כ בשאר מקומות שהיה ודאי שחיטה רק השאלה אם זה כדין או לא אמנם השערי יושר ש"ב פ"ו בד"ה גרסינן באמצעו וכן בבית הלוי סימן כ"ב אות ז' כתבו שכאן לא שייך חזקת הגוף שכיון שודאי נעשה כאן מעשה שחיטה ורק הנידון כמה חתכו בזה אין חזקת הגוף ע"ש וכנ"ל, ובסימן כ"ב אות ז' כתב לבאר דאם נימא שתמיד יש חזקה טהרה אבל זה לא סיבה להכריע לחדש מעשה שלא היה ולכן כאן שהנידון כמה שחטו חשיב לחדש מעשה ולגבי זה אין חזקה טהרה וממילא החזקת איסור מכריעה אמנם זה רק אם ננקוט כש"ש לעיל שפושטים מדבר לדבר והנה לכאורא מסברא כל שהיה מעשה שחיטה ורק שזה ספק האם זה היה טוב אין לך ריעותא בחזקה יותר בזה וצ"ע מה שייך להעמיד בחזקת שזה לא שחוט והיה מקום לבאר שזה סברת הרמב"ם אלא שא"כ זה גם בספק שחט רוב הסימנים

ו] הרמב"ם פסק שהיא נבילה אמנם לא הזכיר מה הדין לגבי טומאה והנה עיין תבו"ש דפשטות שיטותו שהיא נבילה מדאוריתא ולגבי טומאה הכס"מ נקט שזה ספק ונקט לחומרא ובפר"ח משמע שנקט שהרמב"ם הכריע לחומרא אמנם התבואות שור כתב שהרמב"ם הכריע להקל ועיין רעק"א שכתב שאם נימא שכל הצד לגבי טומאה זה רק מדרבנן א"כ מדין ספק דרבנן לקולא הכריע להקל אמנם צ"ע למה שזה לא יהיה ספק וצ"ל כנ"ל שיש חזקת טהרה ועיין תבו"ש שכתב שלדעת הרמב"ם לא צריך כיסוי הדם וכן מותר לשחוט את בנו אמנם כתב שיש לחוש לשיטת תוס' שזה רק דרבנן ומדאוריתא הוי שחיטה טובה והנה לגבי כיסוי הדם קי"ל שצריך שחיטה ראויה ולכן טריפה לא צריך כיסוי הדם אמנם לגבי אותו ואת בנו קי"ל שגם בשחיטת טריפה אסור והנה הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ח סקכ"ז דן שגם איסור דרבנן זה פוטר מכיסוי הדם אמנם רעק"א שם בס"כ הוכיח מהגמ' כ"ז: לא כך אמנם צ"ע לגבי אותו ואת בנו מה זה שונה משחיטת טריפה ועיין יד אברהם שכתב ששם חל היתר שחיטה לגבי איסור אינו זבוח אבל כאן כיון שלגבי זה הוכרע שזה לא שחיטה ממילא אין גם איסור אותו ואת בנו אמנם עיין אחיעזר סק"ד שהוכיח משעיר המשתלח דמבואר בגמ' שיש איסור אותו ואת בנו ושם ודאי שיש איסור אינו זבוח וכן בראשונים י"ד. לגבי שחיטת מומר נקטו שיש איסור אכילה ואין טומאה ובפשוטו יש איסור אינו זבוח ומבואר בדבריהם שיש מחיב של אותו ואת בנו וכתב לישב סברת התבואות שור שכאן שלגבי אכילה הוכרע שזה נבילה גם לגבי טומאה גרע וצ"ב הסברא בזה

ז] עיין נודע ביהודה אבן העזר סימן מ"ג בהגהה דנקט שלגבי ספק בשחיטה יש חזקה שהיא טהורה ובפשוטו זה נסתר מהמ"ד בסוגין שמטמה במשא ועיין לעיל מה שיש לישב אמנם בפשוטו בסוגין מבואר לא כך ובטעם הדבר רעק"א סימן כ"ה כתב שכיון שמחיים זה לא סיבה לטומאה ממילא כה"ג לא שייך לדון חזקה ובשערי יושר ש"ב פ"ו כתב לחדש שכל המושג של שחיטה לגבי נבילה זה רק מצד שכבר חל על זה תורת מיתה על ידי שחיטה לגבי אבר מן החי או דין אחר אבל כאן שלגבי כל דיני איסור והיתר הרי לא חל היתר על ידי שחיטה זו ממילא גם לגבי טומאת נבילה לא חשיבה שחיטה דהינו שדין הטומאה זה תוצאה מדין הדבר שחשיב כמת לשאר דינים ע"ש והדברים מחודשים ובאחיעזר ביאר שכיון שדינה מחיים שמתי שהיא תמות ללא שחיטה היא תהיה טמיאה לא שיך לומר שיש לה חזקת טהרה ובבית הלוי סק"י ביאר שכיון שבזמן שהיא מפרכסת יש לה חזקת איסור אבר מן החי וכבר הוכרע שאין שחיטה כשעדין אין כאן חזקה הפוכה שהיא טהורה ממילא אחרי זה לא משתנה אמנם מדברי הראשונים שחלקו על רש"י מבואר דלא ס"ל כסברא זו וכנ"ל ויש לדון שאם אין מחזיקן מאיסור לאיסור גם כאן חשיב מדבר לדבר

ח]מבואר בגמ' שהשוחט צריך לבדוק בסימנים בפשוטו מדובר לבדוק שבדק רוב אמנם בראבי"ה וכן הביאו הראשונים מהבה"ג שצריך גם לבדוק שהסימן לא עקור ולפ"ז מבואר בגמ' שאם לא בדק היא נבילה וזה א"ש לשיטות ששמוטה זה לא רק טריפה אלא זה נבילה אמנם הראשונים חלקו על זה ובפשוטו נקטו שגם אין דין לבדוק ועיין רא"ש שדימה לי"ח טריפות דהינו שזה מיעוט דלא שכיח כלל אמנם הש"ך נקט שחשיב מיעוט המצוי ולכן כתב שלכתחילה חייבים לבדוק רק שאם לא בדקו זה מותר וצ"ב הטעם הרי יש כאן חזקת איסור ועיין ב"ח שתמה בזה ועיין רעק"א סימן א' סק"ח שביאר שכיון שכאן ודאי נעשה מעשה שחיטה ורק הנידון אם יש דבר חיצוני שפוסל בזה אדרבא הבהמה בחזקה שלא קרה דבר שגרם שהשחיטה לא תהיה טובה וכן ביאר בחוו"ד בית הספק סקכ"ז וכן משמעות לשון הרא"ש בתשובה כלל כ' י"ג והנה השפ"ד סק"ב הקשה עד כמה שיש חשש למה לא נימא סמוך מיעוטא לחזקה אמנם אם נימא שכאן יש חזקת הגוף שלא נשמט א"ש ועיין דגול מרבבה שאם יש ריעותא וסיבה להסתפק שהיה שמוטה בזה ודאי שהיא בחזקת אינה שחוטה ולכאורא כונתו שזה ודאי ריעותא בחזקה שלא נשמט וממילא יש חזקה שלא נשחט וצ"ע

ט] עיין רעק"א סימן כ"ה שדן לגבי החלב שנמצא בבהמה שלא בדקו בסימנים האם זה אסור וכתב דבפשוטו זה אותו נידון של הגמ' האם מטמא במשא דהינו האם כיון שהוכרע לגבי אכילה ה"ה לשאר דברים וכתב שלדעת הרשב"א ותוס' שכל נידון סוגין זה רק מדרבנן אומרים בזה ספק דרבנן לקולא והוסיף שגם אם הוי נידון דאוריתא אבל ביחס לחלב שכל האיסור דרבנן כמבואר בפרישה ודאי אמרינן ספק דרבנן לקולא וע"ש שהביא את הש"ך לגבי ביצת ספק בשחיטה שמותרת והמנחת יעקב חלק שכיון שהוכרע על האם שהיא אסורה ממילא לגבי הביצה הוי ספק דרבנן כנגד חזקה שקי"ל להחמיר ורעק"א הוסיף שיש שם דין חזקת האם מהני לבת שכיון שהוכרע לגבי התרנגולת ממילא הוי חזקה גם לגבי הביצה [ועיין זכרון שמואל סימן ע"א] אבל כאן כיון שגם לגבי הבהמה זה רק בגדר ספק וכדין סמוך מיעוטא לחזקה לתוס' ממילא החלב ודאי מותר ורק במשא חשיב תרתי דסתרי או מצד סברת הרשב"א שיש חזקה שזה לא שחוט אבל לגבי החלב יש חזקת היתר ע"ש שהאריך

# בדין ספק טריפה

**א. גמ' יבמות ל: במשנה – וגבי גירושין [וע"ש רמב"ן רשב"א ריטב"א ובתוס"ר שם] ב. גמ' חולין מ"ג: אמר עולא – יתיב ובתוס' שם [ועיין שע"י ש"ב פט"ז] ג. גמ' חולין י. שחט את הושט – סוף העמוד רשב"א ור"ן בדין נשבר הגף ד.תוס' י"א. ד"ה אתיא וברשב"א והר"ן שם בשם רבינו יונה ה.ש"ך סימן נ' סק"ג ובתבו"ש סימן כ"ט מה שכתב על דבריו ובחוו"ד סימן נ' ו.ש"ש ש"ה פ"א – פ"ט [אפשר לדלג מה שכתב בדין ספק טומאת התהום] [ובש"ד פ"ג] והאריכו עוד בסוגין חזו"א סימן ד' בית הלוי ח"ב סימן כ"א כ"ב אחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ב – סק"ט ובשע"י ש"ב פ"ו ופט"ז ואילך קובץ הערות סימן כ"ח וקה"י סימן ו'**

# יבמות ל: חזקה דרבה ומחזיקין מאיסור לאיסור

**א. בטעם ההיתר דבא זאב – עיין חידושי הר"ן י"א. אמנם ברשב"א י"א. מבואר שזה מצד חזקה ועיין שערי יושר פט"ז בד"ה ונענ"ד שביאר למה אין כאן רוב ועיין קובץ הערות סימן כ"ח ובקה"י סימן ו'**

**ב. בהא דאין חזקה שאין איסור יבמה לשוק – ש"ש ש"ה פ"ה ועיין שערי יושר ש"ב פי"ט בתחילתו**

**. בביאור דברי התוס' בגירש ואח"כ כנס – עיין ש"ש ש"ה פ"ז מה שהקשה מהמשך דברי התוס' ובמה שישב ועיין חזו"א סימן ד' סק"ו ועיין שערי יושר ש"ב פי"ט בד"ה ועפ"ד ואילך ובעונג יו"ט סימן ס"ט בד"ה ומיהו נראה ובהגהה שם ועיין קובץ הערות סימן כ"ז אות ג' בביאור סברת הרמב"ן**

**ג. בביאור קושית רמב"ן מבהמה - עיין חזו"א סימן ד' סק"ד וכן הוא בקובץ הערות נ"ט ט' ועיין שערי יושר פי"ט בתחילתו בד"ה והנה** **ועיין עליות דרבינו יונה בב"ב קל"ה. ד"ה עוד יש לפרש**

**ד. למה לא הקשו הראשונים מספק קידושין שזה חזקת איסור גמור – חזו"א סימן ד' סק"ו [והאריך ביסוד זה בחידושי ר' ראובן יבמות סימן כ"ז] ועיין ש"ש ש"ו פ"א בד"ה ומזה ראיה מה שדן מראיה תוך ז"נ שזה קשור למחזיקין מאיסור לאיסור ועיין חידושי הגרש"ר גיטין סימן ד' ועיין עוד ש"ש מה שהביא ממחזיקין מטומאה לטומאה ובמה שדחה בשע"י פ"כ ובקה"י נזיר סימן ט"ו**

**. האם אומרים חזקה דרבה נגד חזקת איסור – שו"ת רעק"א סימן קס"ז ש"ש ש"ה פ"ו בד"ה וראיה ובפשוטו זה תלוי בנידון הקודם**

**ה. בביאור תירוץ הרמב"ן – עיין בינת אדם סוף סימן כ"ב [וכן הוא בשו"ת חמדת שלמה סימן ג' סק"ו ביתר ביאור] ועיין בית מאיר ק"י ס"ט ד"ה תו [כ"ח: לקראת סוף העמוד] ועל דרך זה הוא בחזו"א סימן ד' סק"ד**

**ו. בביאור כונת הרשב"א – עיין חוו"ד סימן ק"י סקכ"ז [וזה על דרך רעק"א סימן כ"ה בביאור הרשב"א ט.] ועיין אחיעזר סק"ד [וברשב"א ט. דימה חזקה דרב הונא לחזקה דרבה] ובשערי יושר פי"ט וצ"ב ועיין ש"ש ש"ה פ"ט ובבינת אדם סימן כ"ב [עיין קובץ הערות נ"ט סק"ט י'] ועיין רשב"א ועדר"י בב"ב קל"ה. לגבי ספק אם יש יבם האם חשיב חזקת איסור ובפשוטו תלוי בנ"ל**

**ז. ספק נקובת הושט האם חשיב חזקה דרבה – ש"ה פ"ו ובחוות דעת ק"י סקכ"ז וברעק"א על תוס' מ"ג: בד"ה ובעיקר ועיין חזו"א סימן ד' סק"ו בד"ה ל: ועיין קובץ הערות כ"ח סק"ה ובבית הלוי סכ"א סקי"ב**

**. האם ספק האם נולדו ילדים חשיב חזקה דרבה – עיין תוס' ל"ז. בד"ה וזו ועיין עונג יו"ט סימן ס"ט בד"ה ולפ"ז בסופו מה שדן בזה בסברת חזקה דרבה**

**. בספק סתירת ז' נקיים האם יש חזקה דרבה – חוו"ד קפ"ז סק"ה וקצ"ו סק"ד ובהגהות אמרי ברוך שם ועיין חידושי הגרש"ר גיטין סימן ד' סק"ד**

**. בספק אם הזכר נולד ראשון האם יש חזקה דרבה –שו"ת רעק"א סימן קס"ז**

**. בגדר דין חזקה דרבה – עיין חידושי הגרש"ר גיטין סק"ד**

**ח. האם לצד שאין מחזיקין מאיסור לאיסור חשיב חזקת היתר – ש"ש ש"ה פ"ה ע"ש שנחלק בזה אם המהרי"ט ועיין נודע ביהודה חיור"ד סימן נ"ז ד"ה ובזה**

**. בטעם דאין מחזיקין מאיסור לאיסור – עיין עוד טעם בחזו"א אבן העזר פ"ב סקי"ב בד"ה שם**

**. האם בספק האם יש יבם חשיב חזקת איסור – עין רשב"ם ורשב"א בב"ב קל"ה והאריך בזה בעונג יו"ט סימן ס"ט**

**ט. בסברת רבינו יונה [הובא ברשב"א ור"ן י.] דספק טריפה אסור והחילוק בין זה לגבינות בנמצאת טריפה [קושית הכו"פ ס"נ] – א. ש"ש ש"ה פ"ט [ועיין קה"י סימן ט"ו] ועין שערי יושר ספי"ח מה שהשיג עליו ב. בכור שור י. ובבינת אדם ט"ז ועיין שערי יושר פי"ז בד"ה ועפ"ז ג. אבני נזר חיור"ד ס"ד סק"ח**

**י. צ"ע ראית רבינו יונה הרי כאן זה ספק בשחיטה – אחרונים הנ"ל ועיין שערי יושר פי"ח בד"ה והנה ועיין חוו"ד סימן ק"י בית הספק אות כ"ז**

**בדברי תוס' ל: חולין מ"ג:**

**י"א. בקושית תוס' מקוץ ודרוסה אפילו שחיסרון זה הוא נבילה – עיין לעיל בדין נקו"ה ]אות ז'] האם יש חזקה דרבה ועיין עוד בבת הלוי סקי"ג שדן שיש כאן חזקת הגוף וכן בשע"י פי"ח בד"ה ובס'**

**י"ב . בהא דתוס' דנו שיועיל חזקה בדרוסה אפילו שלא נתבררה בשעתה – א. עיין תבו"ש סימן כ"ט ובמה שהקשה עליו החוו"ד סימן נ' ועין קובץ הערות סימן כ"ח שישבו היטב ועיין רעק"א י"א. מ"ג. ד"ה והנה שהקשה מהרשב"א ב. עיין רעק"א מ"ג. בד"ה ובעיקר ג. עיין בינת אדם שער רוב וחזקה י"ד**

**י"ג. בביאור קושית תוס' מדרוסה – עיין תוס' חולין מ"ג: תוס"ר בסוגין ובקובץ הערות סימן כ"ח סק"ב ובשערי יושר ש"ב בט"ז בד"ה ונלענ"ד [ועיין חכ"א שער רוב וחזקה סימן כ"ה בתו"ד] ועיין תו"י בתירוצו על קושית התוס'**

**י"ד. האם לתוס' כל ספק טריפה מותר – עיין ש"ך סימן נ' סק"ג מה שהביא מהרמ"א ומהר"ם ובישוב הרמ"א עיין תבו"ש סימן כ"ט בד"ה כתב [והאריך בביאור זה המטה יהונתן סימן נ'] ועיין חו"ד סימן נ' מה שתמה עליו ועיין קובץ הערות סימן כ"ח שביאר דבריו [ובעיקר דברי התבו"ש עיין שערי יושר פט"ז שהאריך בביארו דברי התוס' לפ"ז] ועיין בינת אדם סימן כ"ה**

**ט"ו. בדין חזקה שלא נתבררה בשעתה – עיין תוס' י"א. וברשב"א ור"ן בשם רבינו יונה שחלק על זה**

**ט"ז. לדעת תוס' הנ"ל מה זה שונה מבא זאב וכו' – תבו"ש סימן כ"ט בד"ה כתב ועיין רעק"א מ"ג: ועיין בינת אדם סימן י"ד ועיין קובץ הערות סימן כ"ח ובשע"י ש"ב פט"ז בד"ה אמנם**

**י"ז. בדין נשבר הגף האם שיך לדון חזקה שהשחיטה יותר מאוחר – תבו"ש בד"ה והכי והחוו"ד סימן נ' חלק עליו ועיין ש"ש ש"ה פ"י**

**י"ח. איזה ריעותא כו"ע מודו שאין חזקה – בית הלוי ח"ב סכ"א סקי"ד**

**. בדין ס"ס נגד חזקה ונגד מחזיקין מאיסור לאיסור – רמ"א ט"ז וש"ך סימן ק"י ועיין בית הלוי ח"ב סכ"א סקי"א ואילך**

**בדין ספק טריפה**

### בביאור הגמ' נשחטה בחזקת היתר וכו'

א] הגמ' אומרת נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה עיין חידושי הר"ן י"א. בד"ה מנא הא מילתא דביאר שטעם ההיתר מצד רוב שכיון שרוב בהמות אינם טרפות ממילא זה סיבה להכריע שגם בהמה זו לא טריפה וביאר שזה מקור הגמ' לקמן לשאול מנא הא מילתא שהולכים בתר רוב וע"ש שלפ"ז לשון הגמ' בחזקת היתר זה לאו דוקא וכן ביאר בקובץ הערות סימן כ"ח ובקה"י ס"ו אמנם עיין לקמן ברשב"א ובר"ן י"א: שהוכיחו שחזקה הבאה מכח רוב חשיב חזקה מסוגין דמבואר שחשיב שלבהמה יש חזקה שאין לה טרפות וכן משמעות הרמב"ן י"ב. ועיין קובץ הערות שהוכיח כן מתוס' בע"ב והנה צ"ב למה באמת כל ההיתר כאן מצד חזקה ולמה אין להתיר מצד רוב ועיין גר"ז כ"ד סק"מ ובשערי יושר ש"ב פט"ז בד"ה ונלענ"ד שביארו שכיון שיש כאן מספק על מקרה זה מצד ריעותא שלפנינו בזה לא שייך לומר רוב שכל שיש סיבה מיוחדת להסתפק על מקרה זה בזה אין רוב וראיתי להעיר מהגמ' בב" צ"ג. בשור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה דמבואר שכיון שרוב בהמות לא מפילות לכן מכריעים שזה מחמת הנגיחה ויתכן ששם שודאי היה מעשה נגיחה שייך רוב אבל כאן ביחס לנקב לא יודעים האם היה מעשה המנקב

אמנם עיין הגהות אמרי ברוך על החוו"ד סק"י סקכ"ז אות ה' שדיק מרש"י בביצה כ"ה. שרק כיון שלאחר שחיטה החזקנו שהיא מותרת ועכשיו אנו מסתפקים אולי ההיתר לא נכון בזה מעמידים אותה על מה שהחזקנו וכן מבואר בתוס' יבמות ל: שבתחילה הבינו שזה כונת הגמ' ולפ"ז במקום שמגלים ריעותא על מחים ורק יש ספק האם היא טריפה בזה באמת אין חזקה ועיין רשב"א נ"ה: בד"ה ת"ש שנסתפק בזה והנה צ"ב למה מצד מה שנקטנו מחים שהיא מותרת זה לא סיבה שיחשב חזקה ובפשוטו זה רש"י לשיטתו שמחזיקין מאיסור לאיסור א"כ מחיים הרי היה לזה חזקת אבר מן החי אמנם עדין צ"ב כיון שיש נפק"מ בחיים לגבי החלב והבצים א"כ כבר אז נקטנו שהיא כשרה וצ"ל שכיון שזה נוגע רק לתוצאות זה אחרת והסברא צ"ע

ב] בגמ' מבואר לגבי בא זאב ונטל בני מעים שיש כאן ריעותא לדון שזה טריפה ורק מצד חזקה מכשירים והנה בלשון הגמ' משמע שהמציאות שהזאב מחזיק בשיניו וזה ודאי נוקב והנידון האם היה שם נקב כבר קודם ועיין רמב"ן י"ב. וכן בתבואות שור ל"ו סקי"ט שהקשו שכה"ג אין כאן שום ריעותא דהרי גם בנאבד זה טוב וא"כ כאן יודעים ודאי הסיבה לנקב זה כמו נאבד ועיין רמב"ן שכתב לבאר שבאמת לא ידוע ודאי שהזאב נקב דהינו שיתכן שיקח המעים ללא לנקוב וא"כ ברגע שאנו רואים נקב בפנינו צריך לבאר במה זה ניקב ובזה צריך להגיע לחזקה ולדון שזה מהזאב וכן הוא בשטמ"ק ועיין תוס' שביארו שיש עוד נקבים והוכיחו מהגמ' לקמן שגם בממשמא ידא דטבחא מקילים מכח סוגין ועיין תבו"ש שביאר שכיון שבטבח הרי זה לא ודאי שמה שמשמש זה סיבה לנקב ובכל אופן הגמ' מוכיחה מזאב א"כ בהכרח שגם במקום שזה לא ברור שהיה כאן סיבה לנקב זה מותר ויש מקום לבאר שנקטו שזאב זה ודאי ולכן הוכיחו מהגמ' שגם במקום שאין סיבה ודאית אמנם ע"ש שביאר שכונתם שבטבח זה לא ודאי שנגע במקום זה ורק שכמו בזאב שגם לא ברור ובכל אופן תולים ה"ה בטבח ועיין נחלת דוד י. מה שכתב בזה ועיין קה"י סימן ו' ובמטה יהונתן סימן ל"ו

### חזקה דרבה [יבמות ל:]

ג] הגמ' דנה שאשה שהיתה צרת ערוה וספק האם היא כבר לא צרת ערוה שייך לדון אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת והנה בפשוטו היה מקום לבאר שכיון שאין מחזיקין מאיסור לאיסור א"כ לגבי איסור יבמה לשוק היא היתה בחזקה שאין לה איסור זה אמנם עיין ש"ש ש"ה פ"ו בד"ה וראיה וכן הוא בשו"ת רעק"א סימן קס"ז שהוכיחו שאין זה כונת הגמ' דהרי הגמ' דנה שגם בקידושין יש לה חזקה שמותרת ליבם והרי שם אדרבא יש לה חזקת איסור אשת אח וגם אם אין שם חזקה לאיסור אבל לא חשיב שיש חזקה להיתר אלא בהכרח מבואר שיש כאן דין חזקה מחודש כדביאר הש"ש שם שכיון שהיתה מוחזקת שכשימות בעלה תהיה מותרת ונסתפקנו האם זה השתנה ממילא מעמידים אותה על חזקתה דהרי יש כאן מעשה מיתת הבעל שהחזקנו שכשזה יקרה היא תהיה מותרת [ועיין שיעורי הגרש"ר גיטין סימן ד' שכתב לדון האם הגדר שדנים חזקה על הזמן של אחר המיתה או שהכונה שהחזקה היא כלפי היום שדינה שמתה תפיל אותה ליבום ע"ש מה שדן בזה]

ד] והנה צ"ב למה באמת אין כאן חזקה שאין עליה איסור יבמה לשוק ולמה הבינה הגמ' כונת רבה מדין חזקה מחודש ועיין ש"ש ש"ה פ"ה שהוכיח שגם אם אין מחזיקין מאיסור לאיסור אבל ודאי שמצב של איסור לא חשיב חזקת היתר אם לא מצד חזקה דרבה אמנם חלק בזה על המהרי"ט ובשער"י פי"ט בתחילתו ביאר מצד שכיון שלא היה שייך האיסור של יבמה לשוק כשהיא היתה אשת איש לא שייך לדון חזקה מזמן זה אמנם המהרי"ט נקט שאם יש ספק האם יש לו אח שיך לדון שיש חזקה שאין על אשה זו איסור יבמה לשוק [ובדבריו מבואר שהחזקה מזמן שקודם הנישואים] ולכן האריך שקי"ל שמחזיקים מאיסור לאיסור וכן הנודע ביהודה חיור"ד סימן נ"ז בד"ה ובזה נקט שבאמת כה"ג יש חזקת היתר אלא שצ"ע מסוגין ועיין נודע ביהודה שם שביאר שכאן שיש אח א"כ הרי קודם הקידושין היתה מותרת גם ליבם ולאחד מהם ודאי נאסרה א"כ לא שיך לדון מצד המצב של קודם הקידושין שהרי ודאי נשתנה כאן משהו משא"כ כשיש ספק האם יש יבם ואין אח אלא שצ"ב מה הקשו התוס' מספק דרוסה הרי בסוגין לא שיך לדון מצד חזקת איסור כיון שהנידון גם ליבם וגם לשוק משא"כ לגבי ספק טריפה וצ"ע עוד צ"ע דברמב"ן בסוגין מבואר שלגבי האח לא שיך חזקה להתיר מצד שאז ההיתר בתור לשוק וכאן בתור יבם וא"כ כל הנידון של חזקה רק ביחס לדין היתר לשוק וצ"ע אמנם ברשב"א ועדר"י בב"ב קל"ה מפורש שכה"ג לא חשיב חזקת היתר ע"ש

ה] מבואר בגמ' ל"א. דבנפל הבית עליו ועל בת אחיו ויש ספק מי מת קודם דגם שיך להתירה לשוק מצד חזקה דרבה והקשו התוס' הרי יתכן שהיא מתה קודם הבעל ותירצו שכיון שבמיתת הערוה אינה נופלת עדין לפני היבם לכן דנים לפי מיתת הבעל וצ"ב קושיתם דגם בערוה לגבי גירושין הרי כל החזקה שאם הבעל ימות ללא גירושי הערוה אבל יש גם חזקה שאם יגרשנה קודם היא בחזקת שתיפול ליבום ולא דנים לפי אם יגרשנה וא"כ למה כאן זה אחרת ובפשוטו עיקר הסברא שהמפיל ליבום זה מיתת הבעל והחזקה שעד כמה שיהיה דבר זה ללא עוד שינוי וא"כ גם כאן ללא עוד שינוי היא לא תיפול ליבום וצ"ב וצ"ל שכאן גרע שהיה ודאי מיתה שזה סיבה להפקעה רק השאלה מתי משא,כ בגט שזה ספק אם היה גט וצ"ע

ו] עיין רמב"ן שכל מה ששיך חזקה דרבה זה רק אם גירש הערוה לאחר שקידש את אשתו וכן לגבי קידושין שקידש הערוה לאחר שקידש את אשתו אבל אם קודם גירש או קידש בספק את אשתו אין בזה חזקה דרבה שהרי מעיקר קידושיה יש ספק האם תיפול ליבום או לא אמנם בתוס' מבואר שגם כה"ג יש חזקה וביארו מצד שלערוה יש חזקה שהיא לא מגורשת וכן בספק קידושין יש חזקה שהיא לא מקודשת וצ"ב מה זה ענין לדין חזקה דרבה דעד כמה שדנים שיש לה חזקה שהיא מקודשת ממילא גם עכשיו יש סיבת פטור כי היא עדין צרת ערוה וצ"ל שלאחר מיתת הבעל כיון שעכשיו היא כבר בין כה לא אשתו לא שיך להעמיד חזקה שהיא עדין אשתו ובהכרח כל החזקה זה על הזמן שהוא חי ולפ"ז א"ש דמיון הגמ' שרק אם שיך לדון חזקה גם בזמן שאין נפק"מ על אחרי זה שיך לדון שעכשיו היא בחזקה שלאחר המיתה תפטר מיבום מצד החזקה של הערוה אבל אם אין חזקה דרבה והסברא שלא שיך לדון חזקה כל שזה לא נוגע למעשה ממילא גם כאן אין שום חזקה וכמדומה שכן ביאר בשערי יושר פי"ט אמנם עדין צ"ע שהרי כאן יש נפק"מ כלפי הערוה עצמה אמנם בלשון התוס' מבואר שגדר הדין שזה מעמיד כאילו יש חזקה בצרת ערוה וכלפה אין נפק"מ וכל זה צ"ב

ז] והנה תוס' אחרי זה הקשו שהרי מבואר לגבי טריפה שמחזיקין מאיסור לאיסור דהינו שאם בחיי הבהמה יש ספק האם נטרפה אין חזקה שהיא לא טריפה והקשה הש"ש ש"ה פ"ז הרי תוס' ביארו שכאן זה מצד שיש לה חזקת א"א וע"ש שביאר שכונתם להקשות מהמשך הסוגיא ע"ש ובחזו"א ס"ד סק"ו כתב שאם מחזיקין מאיסור לאיסור א"כ נגד החזקה שהיא לא נתגרשה יש חזקה שהיא צריכה יבום [אמנם אם הולכים לפי שורש הספק א"כ צריך לדון על הערוה שיש לה חזקה] אמנם השערי יושר פי"ט בד"ה אבל ביאר לנ"ל שכל מה שחזקת הערוה עוזר כי דנים חזקה גם כשאין עדין נפק"מ וא"כ גם לגבי טריפה זה צריך להיות כך ע"ש שהאריך

### בדברי הראשונים בדין מחזיקין מאיסור לאיסור

ח]עיין רמב"ן רשב"א וריטב"א שהקשו דמה הגמ' אומרת שיש חזקה דרבה הרי יש לה חזקת איסור אשת איש וממילא נעמיד אותה בחזקת איסור כמו שמצאנו לגבי ספק שחיטה שמעמידים אותה בחזקת אבר מן החי דחזינן שמחזיקים מאיסור לאיסור והנה עיין קובץ הערות סימן נ"ט סק"ט שהקשה דשם אין חזקה דרבה ולכן מדין מחזיקין מאיסור לאיסור זה אסור אבל כאן יש חזקה דרבה וע"ש שביאר וכן בחזו"א סימן ד' סק"ד שנגד החזקה דרבה יש כאן חזקת איסור עד כמה שמחזיקין מאיסור לאיסור דהינו שיש כאן חזקה כנגד חזקה ולפ"ז מבואר שזה דין ודאי ודלא כש"ש שאם זה רק שאין להכריע הפוך א"כ כאן שיש חזקה דרבה יש סיבה להכריע הפוך משא"כ בבהמה אמנם צ"ע שלשון הרמב"ן חישינן לנבילה ומשמע שזה רק ספק [אמנם בשערי יושר פי"ט בד"ה והנה ביאר שכונתם להקשות שיש כאן סתירה בעצם שיסוד דין חזקה דרבה שאפילו שהיא עכשיו אסורה דנים שהיא בחזקת היתר ובדין מחזיקין מאיסור לאיסור מבואר שדנים שכיון שכרגע ההנהגה שאסורה חשיב חזקת איסור ואין זה במשמעות תירוץ הראשונים וכדלקמן]

ט] והנה עיין ריטב"א שתירץ שאם הגמ' שם זה מצד איסור אינו זבוח א"כ אין מקור שמחזיקים מאיסור לאיסור ועיין חזו"א סק"ו שהקשה הרי בספק קידושין יש כאן חזקת איסור אשת אח ושם קשה שנגד חזקה דרבה יש חזקת איסור רגילה ובאמת זה קשה גם על הראשונים שרק הקשו מכח שמחזיקין מאיסור לאיסור הרי גם ללא זה קשה ובהכרח שחזקה דרבה עדיף וא"כ מה הוקשה להם ותירץ החזו"א שאם אין מחזיקין מאיסור לאיסור יסוד הסברא שלא מחדשים מכח חזקה סיבה אחרת של איסור וממילא גם אם זה אותו איסור אבל כיון שמצד המצב הקודם היה צריך להיות נפילה ליבום דהינו שזה לא סיבת איסור ועכשו מדין חזקה רוצים לחדש סיבה חדשה לאיסור אין כזה חזקה אבל אם מחזיקים מאיסור לאיסור דהינו שכל שבפועל זה אסור ממשיכים האיסור ממילא בסוגין יש חזקה לאיסור [והנה הש"ש ש"ה פ"ד הביא להוכיח שמחזיקין מאיסור לאיסור מטמא שירד לטבול ויש ספק שנטמא שמעמידים אותו על חזקתו וכן בנגע ע"ש ודחו החזו"א אבן העזר פ"ב י"ב והשערי יושר ש"ב פי"ז כ' דשם אם הוא נטמא טבילתו לא מועילה דהינו שאין הביאור שיש טבילה רק שיש טומאה חדשה וכה"ג מחזיקים מאיסור לאיסור ולכאורא זה דלא כנ"ל דהרי גם כאן צריך לחדש סיבה חדשה שהטבילה לא תועיל ושהנגע הראשון נשאר וצ"ע וראיתי בחידושי ר' ראובן יבמות סימן כ"ז שהאריך בזה]

י]ותירץ הרמב"ן וז"ל ולאו קושיא היא דהתם אפשר שתצא מאיסור לאיסור כגון שנתנבלה אבל הכא אי אפשר שתצא מתחת ידי בעלה שלא תהא מותרת לשוק הלכך בחזקת היתר לשוק עומדת עכ"ל ועיין רשב"א שהקשה עליו דגם לגבי ערוה יתכן שהיא תאסר אם יגרשו את הערוה כמו שכאן יכול לחול איסור אם תמות הבהמה ובביאור כונת הרמב"ן עיין חמדת שלמה סימן ג' סק"ו וכן בבינת אדם שער רוב וקבוע סימן כ"ב בסופו שביארו שכונתו שחזקה דרבה עדיפה ממחזיקין מאיסור לאיסור ובבהמה שיכולה לצאת לטומאה ללא שינוי אין חזקה דרבה משא"כ באשה ולכאורא העיקר חסר מן הספר אמנם לכאורא משמעות הרמב"ן יותר שחילק שבאשה לא שיך שם להחזיק מאיסור לאיסור משא"כ בבהמה ולכאורא הכונה שכאן כיון שללא התחדשות של מיתה של הערוה לא יתכן שתיפול ליבום לא שייך להעמידה בחזקת איסור משא"כ בבהמה שכל שלא תשחט ממילא אסורה בזה שייך להחזיק מאיסור לאיסור וכן הוא בית מאיר סימן ק"י ס"ט ד"ה תו [כ"ח: לקראת סוף העמוד] ועיין חזו"א סק"ד וכונתו כנ"ל

י"א] עוד תירץ הרמב"ן שזו בחזקת איסור ליבם עומדת וכיון שכן ע"כ היא בחזקת היתר לשוק ולכאורא כוונתו שכמו ששיך לדון שהיא בחזקת איסור לשוק שיך לדון שהיא בחזקת איסור ליבם ועד כמה שהיא בחזקת איסור ליבם ממילא אין כאן זיקה ליבום וצ"ל שגם בספק קידושין יש לה חזקת איסור לשוק ויש חזקת איסור אשת אח ולכן אין לדון מצד החזקת איסור אלא מצד חזקה דרבה [והנה מזה מבואר שהקושיא לא שזה סתירה בסברא כדביאר הגרש"ש אלא שיש שיש כאן סתירה בחזקות עיין לעיל] והנה צ"ב שאר הראשונים שלא תירצו כך ועיין חזו"א ד' ד' שכתב שבאמת היא תהיה אסורה לשוק מצד חזקת אשת איש ותהיה אסורה ליבם מצד חזקת איסור אשת אח וצ"ע שההיתר לשוק זה תולדה מהאיסור לאח וצ"ע

י"ב] ועיין רשב"א שכתב וז"ל ולשון אחר נ"ל לפרש דהתם גבי בהמה כל שלא מתה או שמתה ממילא או שלא נשחטה כהלכתא אסירא עד שיתחדש בה ענין המכשירה והלכך כיון שאתה בה להתירה ולומר דנעשה בה מעשה שהכשירה עליך הראיה ודכותה הכא כיון שזו מתחלתה צרה לערוה הות ואילו מת בעלה ממילא מותרת לשוק והרי מת וקברו מוכיח עליו כשאתה בא לאוסרה ולומר דנעשה בה מעשה האוסרה עליך הראיה וכן הדין בקידושין כה"ג עכ"ל ומצאנו כמה ביאורים בדעת הרשב"א

א. והנה פשטות כונתו כמבואר בחוו"ד סימן ק"י סקכ"ז שיסוד הדין חזקה בבהמה זה מצד שכיון שללא מעשה ממילא היא אסורה ורק על ידי עשיה של מעשה חל עליה היתר לכן היא חשיבה בחזקת איסור משא"כ באשה אדרבא ללא עשיה מיוחדת היא בחזקת היתר [ולכאורא עיקר המכוון שעצם מציאות שהיא ללא חיים זה סיבת איסור ורק אם נעשה מעשה שחיטה זה מפקיע את סיבת האיסור ועיין קובץ הערות סימן נ"ט] והנה בפשוטו לפ"ז לא צריך להגיע כלל לדין חזקת איסור אבר מן החי ועיין רעק"א סימן כ"ה שביאר שזה הסברא של הרשב"א בביאור המ"ד שבספק הבהמה מטמא במשא שהחזקה לא מחמת האיסור כלל ובאמת הרשב"א בחולין ט. לאחר שביאר הסברא שזה מטמא במשא כתב שיש כעין זה בגמ' ביבמות ומבואר שביאר שדין חזקה דרב הונא זה מדין חזקה דרבה אמנם פשטות לשון הרשב"א שזה מדין מחזיקין מאיסור לאיסור ועוד שהרי יש בגמ' מ"ד שלא מטמא במשא ובהכרח שאין הביאור כנ"ל וכבר העיר כן האחיעזר ס"ב סוף סק"ד

ב. עיין אחיעזר סק"ד שביאר שרק בבהמה שללא מעשה מיוחד ממילא היא אסורה או בחייה מצד אבר מן החי או במיתתה מצד נבילה בזה חשיבא בחזקת איסור משא"כ באשה שללא מעשה מיוחד היא בחזקת היתר בזה לא חשיבה בחזקת איסור והנה צ"ב עד כמה שהמציאות של בהמה זה כמו חזקה דרבה א"כ מה צריך להגיע למחזיקין מאיסור לאיסור הרי גם ללא שיש איסור יש כאן חזקה דרבה וכמו באשה וצ"ע ועיין שערי יושר פי"ט שביאר שאם לא היתה אסורה מחיים א"כ לא שיך לומר שללא מעשה היא בחזקת איסור דהרי כל האיסור חל על ידי מיתתה ותלוי איך תמות ורק מחמת שגם בחיה היא אסורה שיך להעמיד שמצבה בפשוטו הוא מצב של איסור וצ"ע עוד צ"ב עדין לגבי טומאה מה הצירוף של מה שיש איסור ובאחיעזר משמע שזה יוצר מצב שמוגדר שללא מעשה היא לא שחוטה וצ"ב והנה לשני ביאורים אלו ודאי שלגבי טריפה לא שייך לומר שמחזיקים מאיסור לאיסור כיון שכל החזקה מחמת שללא מעשה מיוחד היא נבילה ואין זה ענין לטריפה וכן האריך בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן כ"ב

ג. עיין ש"ש ש"ה פ"ט שנקט שכונתו שרק במקום שללא מעשה היא בחזקת איסור בזה מחזיקים מאיסור לאיסור דהינו שאיסור כזה שלא נפקע ללא עשיה חשיב איסור שאפשר להחזיק ממנו לאיסור אחר ולפ"ז חידש שגם מחזיקים לאיסור טריפה מאיסור אבר מן החי כיון שאיסור אבר מן החי לא נפקע ללא מעשה מיוחד [וראיתי מביאים שכן ביאר בעונג יו"ט סימן ס"ט] ולפ"ז אין זה ענין כלל לחזקה דרבה ודלא כרשב"א בחולין שדימה הדברים [וזה על דרך הבית מאיר בדעת הרמב"ן לעיל]

והנה יש לדון באשה שיש ספק האם יש לה יבם האם שיך לדון שמחזיקים מאיסור אשת איש לאיסור לשוק ובפשוטו הוא תלוי בראשונים הנ"ל דלרשב"א שרק במקום שללא מעשה היא אסורה בזה מחזיקין מאיסור לאיסור א"כ כאן שלא צריך מעשה להתירה אם אין לה אחים א"כ לא שיך חזקה אבל לרמב"ן שכל שללא שינוי יתכן שיחול איסור מחזיקין מאיסור לאיסור לכאורא ה"ה כאן מחזיקין מאיסור לאיסור ועיין רשב"א קל"ה. שבאמת כתב שכה"ג אין לה חזקת איסור ובעדר"י הביא שיש שכתבו שחשיב מחזיקין מאיסור לאיסור והוכיח מסוגין שלא מחזיקין מאיסור לאיסור ע"ש

י"ג] התוס' הקשו בספק דרוסה או קוץ למה שלא נעמיד על החזקה והקשה הפלתי ועוד אחרונים הרי נקובת הושט זה נבילה וא"כ לא שיך כאן חזקה ואדרבא יש לה חזקת איסור וכמבואר ברב הונא והנה באמת בתוס בכורות כ. וכן ברשב"א במשמרת הבית מבואר שספק נקובת הושט חשיב חזקת איסור ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל שיש כאן חזקת איסור אינו זבוח ובפשוטו דברי התוס' זה לשיטתם שנקובת הושט זה רק טריפה ולא נבילה ולכן הקשו שיש לה חזקה שהיא לא טריפה והארכנו בזה בסוגיא דנקו"ה אמנם עיין ש"ש ש"ה פ"ו ובחוו"ד ק"י בית הספק סקכ"ז ורעק"א מ"ג: שכתבו שיש כאן חזקה דרבה דכיון שהיה כאן מעשה שחיטה ודאי ורק יש נידון אולי קרה שינוי שיגרום שלא היה שחיטה כה"ג חשיב חזקה שהיא לא נקובת הושט דהינו חזקה דרבה אמנם עיין חזו"א סימן ד' שחלק שכיון שהנקב גורם שלא יחשב מעשה שחיטה לא שייך לומר חזקה דרבה דכל החזקה אם ישחטו וכאן חשיב שאין שחיטה דהינו שרק על סיבה שודאי קרתה יש החזקה ולא על סתם מעשה יבש ועיין רעק"א מ"ג: מה שביאר בזה ובשערי יושר פי"ח בד"ה ובס' כתב שכאן חשיב שיש חזקת הגוף ועד כמה שאין חסרון של מחזיקין מאיסור לאיסור יש חזקה שהיא לא נקובת הושט וצ"ע סברת האחרונים שדנו רק חזקה דרבה ולא חזקת הגוף ובעיקר טענת החזו"א יתכן שזה תלוי בגדר החיסרון של נקובת הושט האם זה סתם הלכה שיש ריעותא בסימנים או שזה מחסר במעשה השחיטה שחשיב שהוצאת החיות לא רק דרך השחיטה עיין סוגיא דנקבת הושט שהארכנו בזה

י"ד] עיין ש"ש ש"ו פ"ו שהביא מהר"ן שנדה לא חשיב ע"א נגד אתחזק מצד שכל שיעברו עליה שבעה ימים ממילא היא יוצאת מטומאתה והוכיח מזה הש"ש שאין מחזיקין מטומאה לטומאה אפילו אם זה אותו שם של טומאה ויסוד הסברא שלא מחדשים ראיה חדשה מכח חזקה דהינו שאפילו שכאן אם ראתה זה לא טומאה חדשה אלא שאין כאן ז' נקיים וסיבה להטהר עיין חידושי הגרש"ר גיטין ס"ד אמנם בעיקר מה שנקט שגם נגד מחזיקים מאיסור לאיסור ע"א לא נאמן ע"ש שהביא מהמאירי שכה"ג נאמן דהינו שזה רק חזקת הנהגה ולא חזקת הכרעה ובזה ע"א נאמן ועיין רמ"א סימן ק"י דמבואר בלשונו שמועיל ס"ס נגד חזקה של מחזיקין מאיסור לאיסור של טריפה והאחרונים הוכיחו שנגד חזקה גמורה לא מועיל דהינו כנ"ל שגם אם מחזיקין מאיסור לאיסור אין זה כחזקה גמורה

### בדעת רבינו יונה בדין ספק טריפה

י"ד] עיין רשב"א ור"ן י.שהביאו מרבינו יונה שכתב שאם מצאו שנשבר הגף ולא יודעים אם זה מחיים או לאחר מיתה שמספק דאוריתא זה אסור ולמד דבר זה מהא דמבואר בגמ' י. שספק שמוטה אסור והנה צ"ע למה שבאמת לא יעמידו על החזקה עוד הקשו האחרונים דהרי רבינו יונה ס"ל לגבי גבינות שמעמידים אותה על חזקה הבאה מכח רוב לומר שהיא לא היתה טריפה ולמה כאן זה אחרת מצאנו כמה ביאורים באחרונים

א. הש"ש ש"ה פ"ט ביאר שדעת רבינו יונה שמחזיקים מאיסור לאיסור וע"ש שאין חזקה דרבה מצד שכיון שצריך מעשה להוציאה מאיסורה כה"ג אין חזקה דרבה ולמד שזה כונת הרשב"א ועיין מה שכתבנו בזה לעיל וע"ש שכתב שלגבי הגבינות שאין חזקת איסור לכן הם מותרים וע"ש דמשמע דס"ל שגם בספק דרוסה הגבינות מותרות וצ"ע שכיון שהכרענו על הבהמה שהיא טריפה ממילא הגבינה נוצרה מטריפה אמנם היה מקום לדון שכאן שהבהמה ודאי טריפה חשיב שהנידון רק על הגבינות וכלפם אין חזקת איסור אמנם לכאורא כיון שהנידון שיצירתם באיסור א"כ מספק צריכים להיות אסורות וצ"ע עוד צ"ע דבעדר"י בב"ב קל"ה כתב מפורש שאין מחזיקין מאיסור לאיסור והוכיח דבר זה מחזקה דרבה ע"ש ועיין לעיל שיתכן שגם לשיטות שמחזיקין מאיסור לאיסור אבל זה לא לגבי איסור טריפה ובשע"י ש"ב פי"ח בסופו דן שלא שיך לומר מחזיקין מאיסור לאיסור לגבי טריפה כיון שהנידון הרי הוא מחיים ואז הרי הנידון שיהיה שני איסורים וזה ודאי לא מצאנו אלא רק שבנפקע איסור אחד מדין חזקה לומר שיש איסור אחר וכל זה על איסור שצד האיסור מצד התחדשות עכשיו

ב. הבכור שור סימן כ"ט ובחידושי בכור שור י. ביאר שנתחדש כאן ברבינו יונה דחשיב ריעותא בחזקה ולכן לא מעמידים על החזקה וע"ש שנקט שזה מדאוריתא וכן ביאר בבינת אדם סימן ט"ז אלא שדן שריעותא בחזקה זה חיסרון רק מדרבנן ולא מדאוריתא ומה שהגבינות מותרות ביאר הבכ"ש מצד שהריעותא בבהמה ולא בגבינות דהינו ששם שהספק נולד עכשיו רק ביחס לגבינות חשיב שהנידון עליהם ובהם אין ריעותא ובשערי יושר ש"ב פי"ז ביאר גם על דרך זה רק שכתב שכלפי לאחר הטרפות חשיב שעל הזמן המסופק אין ריעותא כלל משא"כ כלפי הנידון האם היא טריפה או לא חשיב שיש ריעותא גם במה שמצאו לאחר שחיטה ובבינת אדם ביאר שבגבינות כלפי הזמן הקודם אין ריעותא משא"כ בנשבר הגף כיון שיותר מסתבר שזה מחים חשיב שודאי יש ריעותא על מחים ע"ש

ג. באבני נזר חיור"ד סימן כ"ב סק"ה וסימן ס"ד סק"ח נקט שבטריפה יש איסור אינו זבוח ולכן חשיב שהיא בחזקת איסור גם לגבי טריפה אמנם זה רק על הבשר אבל על החלב שזה רק נאסר מצד איסור טריפה לגבי זה אדרבא יש לה חזקה שהיא לא טריפה אמנם כל האחרונים נקטו שטריפה אין בזה איסור אינו זבוח אמנם יתכן שגדר איסור טריפה זה חסרון שחיטה וממילא חשיב אותו איסור של אינו זבוח וצ"ע

ד. עיין חזו"א סימן ד' סק"ז שכתב שבגבינות חשיב שביחס לזמן הנידון יש עדין הכרעה של רוב שהיא לא טריפה משא"כ לגבי הנידון האם היא טריפה או לא אין רוב שהריעותא שלפנינו ודאי מוציאתה מהרוב אמנם צ"ע שלשון רבינו יונה שהגמ' כאן בזאב זה מצד חזקה ולא מצד רוב וכן לגבי גבינות

ט"ו] והנה תמהו האחרונים הנ"ל דמה ראיה מהגמ' שספק טריפה אסור הרי עיקור זה נבילה וא"כ אדרבא היא בחזקת אינה שחוטה ועיין קה"י סימן ו' שדן שרבינו יונה ס"ל שזה רק טריפה אמנם הרי דעת הרשב"א שזה נבילה ובכל אופן הביא את דבריו ועיין שערי יושר פי"ח ד"ה והנה דביאר דמשמע דמדובר גם במקרה שראו מחים שהיא לא שמוטה וא"כ יש לה חזקת הגוף והוכיח שריעותא בחזקה זה מבטל החזקה אמנם לש"ש הנ"ל צ"ע ולאבני נזר א"ש שגם בטריפה יש חזקה

### בדברי תוס' ל: חולין מ"ג:

ט"ז] עיין תוס' שהקשו דלגבי בא זאב מבואר שכל שהספק נולד בחיי הבהמה לא אומרים שהיא בחזקה שתותר לאחר שחיטה ומה זה שונה מחזקה דרבה שדנים חזקה בזמן שהאשה עדין אסורה לשוק עיין תוס"ר כן הוא בחזו"א סימן ד' סק"ו שכונתם להקשות שיש כאן סתירה בעצם דעד כמה ששיך לדון חזקה דרבה אפילו שזה בזמן האיסור וחשיב חזקת היתר ממילא גם לגבי טריפה לא שייך לדון שהיא בחזקת איסור דאדרבא היא בחזקת היתר לגבי אחרי שחיטה דהינו שזה ודאי שלמדו שיסוד האיסור מצד שמחזיקין מאיסור לאיסור אלא שנקטו שזה עצמו סתירה לחזקה דרבה ועיין שערי יושר ריש פי"ט והנה יש מקום לומר שדנו לא שיש כאן חזקה לאיסור אלא שלא חשיב חזקת היתר אמנם מלשון התוס"ר משמע שהמכון בגמ' שחשיב שיש כאן חזקת איסור וצ"ע [והנה מלשון התוס"ר משמע ששיך חזקה דרבה לגבי איסור טריפה וראיתי להעיר דיש מקום לדון שאם יסוד החזקה שדינה שמתה מפילה ולא שיש כאן היתר על הזמן שאחרי א"כ לגבי טריפה שאין נידון אם חל שינוי באיזה דין א"כ לא שיך חזקה דרבה וצ"ע]

י"ז] והנה מבואר מדברי תוס' שנקטו שפשטות הגמ' בחולין שרק בנמצא לאחר שחיטה זה סיבה להקל וצ"ב הסברא הרי היום מסתפקים שכבר בחיה היתה טריפה ומה שהחזיקו זה בטעות ובחזו"א סימן ד' סק"ו כתב שזה סברא שכה"ג לא מחזיקים מאיסור לאיסור וצ"ב אמנם בהגהות אמרי ברוך על החו"ד סימן ק"י סקכ"ז ביאר שכונתם כמבואר ברש"י ביצה כ"ה. שכל שנהגנו בה היתר ולא נתברר שהיה טעות במה שנהגנו בה היתר יש חזקה כה"ג ובשערי יושר פט"ז בד"ה ונלענ"ד מבואר שעיקר סברת התוס' כאן שזה חזקה מכח רוב שזה רק על ההנהגה בפועל ועדין צ"ב שהרי כאן יש נידון לגבי החלב והבצים

י"ח] בעיקר קושית התוס' שגם בספק שנולד מחיים יש להתיר מצד חזקה דרבה ומבואר דללא רבה לא הוקשה להם ובפשוטו מצד שמחזיקין מאיסור לאיסור וזה לא נחשב בחזקת היתר ועיין ש"ש ש"ה פ"ד ובקובץ הערות סימן כ"ח שהקשו הרי לגבי דרוסה יש חזקת הגוף ואין ההיתר מצד חזקת איסור וא"כ מה זה משנה אם דנים שזה כבר בחזקת היתר או לא והנה אם נימא שחזקת הגוף זה כחזקת איסור א"כ א"ש שאם מחזיקין מאיסור לאיסור זה כמו חזקת הגוף אמנם בפשוטו הרי חזקת הגוף עדיף שזה שורש הספק ועוד שאם נימא שגם אם מחזיקים מאיסור לאיסור זה רק ספק א"כ החזקת הגוף ודאי צריך להכריע וצ"ע ועיין שערי יושר פט"ז שדן שסברת תוס' שלא אומרים חזקה רק אם יש נפק"מ א"כ גם החזקת הגוף לא חל בחייה כיון שכרגע אין נידון ולאחר מיתה כיון שעכשיו לא היה שינוי לא שייך להעמיד על החזקה ולזה הוכיחו תוס' ששיך למר חזקה גם מחיים ובאמת א"כ בספק דרוסה יש חזקת הגוף ע"ש וצ"ע בזה [אם נימא שכאן זה גם חזקה שלא נתבררה בשעתה יתכן שכה"ג זה רק חזקת דין ולא עדיף מחזקת איסור אמנם עדין לכאורא זה שורש הספק]

י"ט] התוס' בתחילה דיקו מלשון הגמ' שרב הונא רק התיר כגון בא זאב שזה ספק שנולד לאחר שחיטה והקשו הרי למבואר בסוגין צריך להתיר גם ספק דרוסה ותירצו שבאמת שם זה אסור מצד שיותר שכיח לאיסור מהיתר וצ"ב אבל עדין למה הגמ' לא העמידה מקרה ששכיח לאיסור כמו להיתר שכה"ג גם בנולד הספק מחיים בכל אופן זה מותר ובפשוטו משמע שרק לגבי ספק דרוסה יש מקום להתיר בספק השקול ולא בשאר ספקות ועיין תבו"ש סימן כ"ט בנידונו על הד"מ ובמטה יהונתן סימן נ' שכתבו שכיון שתוס' ס"ל שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה ממילא לגבי כל ספק כגון מים במוח שמוצאים בבהמה באמת כה"ג לא שייך להעמיד על החזקה וכל מה שתוס' דנו רק בדרוסה ששם יש חזקה גמורה שלא נולדה דרוסה ובזה דנו תוס' שיש חזקה וכתבו שבאופן זה לא מועיל חזקה מטעם אחר ועדין קשה מה שאחרי זה הקשו מישב קוץ והתבוש נקט שכיון שלא נולדה אם קוץ ממילא על זה יש חזקה ועיין לעיל ובמטה יהונתן כתב שתוס' באמת לא שאלו משם רק שהגמ' שואלת על עולא מישב קוץ ומהא שדימתה הגמ' מבואר שגם שכיח לאיסור ע"ש ובבינת אדם סימן כ"ה כתב שתוס' ס"ל שכל שיש בה ריעותא יצאה מהרוב וממילא אין עליה חזקה כיון שזה רק מכח רוב ורק בדרוסה שזה ספק חיצוני או בישב קוץ שאין כאן מחלה בגוף הבהמה בזה שייך להעמיד על החזקה מחמת רוב ע"ש ועיין לקמן

כ] הנה תוס' ישבו שמה שספק דרוסה אסור זה רק מצד ששכיח לאיסור יותר מהיתר והנה בפשוטו לתוס' כל ספק טריפה הבהמה מותרת ורק במקום שיש יותר הסתברות שהיא טריפה זה אסור והנה עיין ש"ך סימן נ' סק"ג שהביא מהד"מ שמעשה שמצאו מים במוח של בהמה לאחר שחיטה והיה ספק האם הגולגולת מקיף את כל המוח והיה שהתירו מצד שהרי החזיקו אותה בחזקת כשירה והד"מ כתב שכה"ג לא חשיב חזקת היתר וכדמוכח מתוס' ביבמות ל: ותמה עליו המהר"ם מלובלין דאדרבא מבואר כאן בתוס' שרק בשכיח לאיסור יותר מהיתר זה אסור וא"כ במים במח יש להתיר מצד חזקה שהיא לא טריפה ומצאנו בזה כמה מהלכים וכדלקמן

א. כתב הש"ך לחדש שכל דברי התוס רק לרבה אבל אביי שם חולק ומצד שמחזיקין מאיסור לאיסור ולדבריו באמת מחזיקים מאיסור אינו זבוח לטריפה או מאבר מן החי ולכן הבהמה אסורה אמנם הפר"ח ושאר אחרונים כולם נקטו שאביי מודה לחזקה דרבה ורק מחמת חשש דרבנן המבואר בסוגיא שם אסור והוכיחו דבר ה מהראשונים והדרא קושיא לדוכתא

ב. עיין תבו"ש סימן כ"ט ועל דרך זה במטה יהונתן סימן נ' שכיון שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה כמבואר בתוס' י"א. א"כ כאן יתכן שזה נולד אם הטריפה במוח ואין כאן חזקה ואפילו לשיטות שחזקה הבאה מכח רוב חשיבה חזקה אבל זה רק כגון נמצא חור במעים שאומרים שאין ריעותא בחזקה עד זמן שחיטתה אבל כל שיש ריעותא בחזקה כגון כאן שמוצאים מים במוח שזה סיבה לחשוש שיש כאן טרפות כדביאר בקובץ הערות סימן כ"ח כה"ג ודאי לא שייך לומר חזקה דהינו שכיון שיצאה מהרוב ממילא זה גם מוציא מהחזקה שבאה מכח הרוב משא"כ בספק דרוסה שכל צד הספק מחמת מעשה הדריסה והרי לא נולדה דרוסה לכן כה"ג שיך לדון שיש כאן חזקה ולגבי הראיה מקוץ התבו"ש כתב שגם כאן כיון שכל צד הספק מחמת הקוץ וזה לא היה מחיים חשיב שיש חזקה גמורה שנתברה בשעתה אמנם רעק"א הקשה על זה מהרשב"א בתוה"ב לגבי מחט בכרס שאסר כה"ג ובהכרח או שכיון שי ספק נקב חשיב לא נתברר או שכיון שיש צד שהיא טריפה חשיב לא נתברר ובמטה יהונתן דן שתוס' רק הוקשה להם מה הגמ' מדמה את זה לרב הונא

והנה עדין צ"ב אפילו שאין סתירה לדברי הד"מ מתוס' אבל איך יש ראיה לדבריו מתוס' וביאר התבו"ש דבתוס' משמע שנשארו בדיוקם דמהא דהגמ' לא העמידה את רב הונא במצא מים במוח וכדו' שיש חזקה אלא בהכרח שכה"ג זה אסור ובבינת אדם ביאר מהא דנקטו רק דוגמא של ספק דרוסה ובהגהות אמרי ברוך על החוו"ד בית הספק סקכ"ז כתב שלשון הרמ"א משמע שעיקר חלוקתו עליהם זה במה שהם נקטו שזה נחשב שהריעותא נולד לאחר שחיטה ועל חלק זה הוכיח הרמ"א מתוס' שחשיב נולד מחיים דהרי רצו לבאר שספק דרוסה אסור כי זה נולד מחיים והרי הגמ' שם מדמה את זה לישב קוץ שזה מצאו רק לאחר מיתה אלא בהכרח שכיון שזה בהכרח מחים חשיב שנולד ריעותא מחיים ע"ש שהאריך ועיין בינת אדם סימן כ"ה שגם כתב על דרך התבו"ש רק שכתב שדרוסה וקוץ חשיב שזה לא ריעותא בגוף הבהמה שזה ספק חיצוני ולגבי זה חשיב שיש כאן עדין הרוב שהיא לא טריפה ושייך להעמידה על החזקה דהינו שהיא עדין בכלל רוב הבהמות שהם לא טריפה ע"ש

ג.עיין חוו"ד סימן נ' שכתב שמה שכתבו תוס' ששכיח לאיסור אין הכונה ששכיח שזה טריפה אלא שיותר מסתבר שהיה מעשה דריסה אבל גם במקום שזה ספק גמור אם זה הטריף חשיב ריעותא בחזקה וזה אסור וכסברת רבינו יונה בנשבר הגף ע"ש שהאריך שכל שנעשה מעשה של תחילת סיבה לאיסור בזה לא מעמידים על החזקה אמנם לא ביאר את כונת הרמ"א להוכיח את דבריו מתוס' ויתכן שזה על דרך הבינת אדם שם שנקטו רק דוגמא של ספק דרוסה

כ"א] בעיקר הנידון האם ספק טריפה אסורה או מותרת עיין בית הלוי ח"ב סימן כ"א אות י"ד שהביא כמה מקומות בגמ' דמפורש שאסור בספק טריפה כגון הכתה חולדה על ראשה וספק האם עשתה דרוסה דמבואר שזה אסור וכתב שכל שיש ריעותא בגוף הבהמה בזה ודאי הורעה חזקתה וכמו נפל עליו גל דמבואר בנודע ביהודה דמדאוריתא אין לו חזקת חי וכל הנידון דמצאנו בסוגין זה לא בנעשה מעשה בבהמה לעשותה טריפה והנה בגמ' ביבמות לגבי נפל הבית עליו ועל בת אחיו מבואר שחשיב חזקה אמנם הביאור דשם אין הנידון על גוף הדבר שבו נעשה הריעותא אלא על צרתה משא"כ כאן ויש להאריך בזה בגדרי ריעותא בחזקה שזה ודאי חיסרון מדאוריתא והנה צ"ע דתוס' פ"ו. כתבו שספק בשחיטה זה נבילה ולוקים משום נבילה הרי כאן נעשה מעשה שחיטה ורק הנידון האם זה הצליח או לא ולמה שלא יחשב כמעשה לשנות המצב בגוף הדבר שלא שייך להעמיד על החזקה וצ"ע אמנם יתכן דתוס' שם רק כתבו שעל ידי החזקה זה כמו רוב וזה גדר אחר עיין זכרון שמואל סימן ע"ג

כ"ב] עיין תוס' י"א. שחידשו שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה אמנם הרשב"א והר"ן הביאו מרבינו יונה שהוכיח מסוגין מהדין של בא זאב ונטל בני מעים שמעמידים על החזקה חזינן שעוזר חזקה אפילו שלא נתברר בשעתה וביארו הטעם שכיון שיש רוב חשיב שנתברר שזה לא טריפה ושיך חזקה [ועיין קובץ הערות סימן כ"ח] ועיין לעיל דבר"ן מבואר שסוגין זה מדין רוב וכן ישב בנחלת דוד ובפלתי סימן נ' סק"א אמנם תוס' הקשו שבספק דרוסה נעמיד על החזקה וצ"ע הרי זה חזקה שלא נתברה בשעתה ומה הוקשה לתוס' ובקובץ הערות סימן כ"ח הוכיח מתוס' בע"ב שלמדו שסוגין זה מצד חזקה ומצאנו בזה כמה ישובים

א. התבואות שור סימן כ"ט ביאר שתוס' הקשו על ספק קוץ או דרוסה שזה חזקה מבוררת שודאי לא נולדה אם קוץ או דרוסה ועיין חוו"ד סימן נ' שהקשה דמי אומר שלא נולדה אם נקב אמנם עיין קובץ הערות סימן כ"ח ובשערי יושר ש"ב פט"ז שישבו שכיון שכל סיבת הספק מצד הקוץ ומעשה הדריסה א"כ לגבי זה חשיב חזקה המבוררת שלא היה נקב אמנם עיין חידושי רעק"א י"א. מ"ג. שהביא מהרשב"א בתוה"ב שנקט שמחט שנמצאת במעים ויש ספק האם זה ניקב אין חזקה לתוס' והרי שם כל סיבת הספק מצד המחט ובכל אופן נקט שאין חזקה וע"ש שביאר או מצד שיתכן שנולדה אם נקב וכסברת החוו"ד או שכיון שיתכן שהיא טריפה אפילו מסיבה אחרת לא חשיב שיש כאן חזקה

ב. עיין רעק"א מ"ג: שכתב לחלק שרק בגבינות שעכשיו זה ודאי טריפה ורק הנידון לומר שזה קרה כמה שיותר מאוחר בזה כל שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה אבל אם הנידון האם זה טריפה או אינו טריפה בזה עוזר אפילו חזקה שלא נתבררה בשעתה כיון שבפועל נהגנו היתר משאירים אותו בהיתרו וצ"ב הסברא לחלק ע"ש שהאריך [ויתכן לומר על פי דרכו שאם יש חזקה דהשתא כנגד מעיקרא בזה בזה לא נתבררה בשעתה היא לא עדיפה אבל חזקה גמורה זה עדיף]

ג. עיין בינת אדם סימן י"ד שכתב שכל סברת התוס' רק במקרה שעשיו היא טריפה וא"כ יצאה מהרוב ובזה לא שייך להכשירה מכח חזקה הבאה מכח רוב אבל כל שהנידון שהיא עדין כשירה ולא יצא מהרוב בזה ודאי מועיל מה שהחזקנו אותה בכשרות ומשמע בדבריו מצד שכל שיצאה מהרוב זה מראה שלמפרע מה שהחזיקנו אותה זה לא נכון אמנם אם היא כבר בת י"ב חודש זה לא שייך וכל זה צ"ע

כ"ג] מבואר בגמ' י. ספק שמוטה אסורה והנה האחרונים הקשו דאם נקו"ה חשיב חזקה דרבה שזה מותר למה כאן זה אחרת וכתב הש"ש שכאן זה מצד ששכיח שמחים יותר מלאחר שחיטה והנה גם ללא זה צ"ב למה לא נעמידנה בחזקה שהיא לא שמוטה והרי חזקת הגוף עדיף מחזקת איסור וצ"ל שכאן זה חזקה שלא נתבררה בשעתה אמנם צ"ע שיש כאן חזקה הבאה מכח רוב ועיין שיעורי הגרש"ר שכתב שזה רק חזקת דין וזה לא עדיף מחזקת איסור של הבהמה והנה לראשונים שבעוף שמוטה זה רק פסול של טריפה בהכרח שכאן סיבת האיסור מצד שיותר שכיח שזה קרה מחיים

כ"ד] והנה עיין תבו"ש סימן כ"ט לגבי נשבר הגף שכתב לדון דלמה נימא שזה קרה לאחר שחיטה אדרבא נימא לאחר השחיטה וכתב שכה"ג לא שייך לדון מצד חזקה והחוו"ד חלק עליו שדנים על הבהמה בחיה שיש חזקה שלא נשבר הגף דהינו שלא עושים חשבון בחזקה ובפשוטו יש לדון עוד שנשבר לאחר שחיטה אין זה בגדר שינוי ורק נשבר מחיים זה בגדר שינוי ונפק"מ לקושית האחרונים שבספק שמוטה יש חזקה דרבה דיתכן דאדרבא יש חזקה שהשחיטה נעשתה אחרי השמוטה

# חמירא סכנתא מאיסורא

**גמ' ט: – י.**

**עיין רשב"א ותוס"ר בסוגין ועיין ש"ש ש"א פ"ד ובחו"ד ל"ו סק"ב ובחמד"ש סימן ה' סק"ב ובחידושי הגרמ"ש ועיין עוד ש"ש ש"א פי"ז**

# חמירא סכנתא מאיסורא

**א. המקרה של הנידון של בא זאב – רמב"ן י"ב. ובשטמ"ק בסוגין בשם הרא"ה ועין תבו"ש ל"ו סקי"ט ועיין קה"י סימן ו' שהאריך בזה ועיין חזו"א סימן רי"ד תחילת פ' אלו טרפות**

**ב. ביאור דעת אביי בהיתר ס"ט ברה"ר – עיין תוס' בסוגין ובתוס"ר ועיין חוו"ד ל"ו ב' ובחידושי האור שמח ובחמדת שלמה יור"ד סימן ה' סק"ב**

**ג. בביאור מחלוקת אביי ורבא – עיין רשב"א באריכות ובש"ש ש"א פ"ד**

**ד. בסברא לחלק בין איסור לסכנה – עיין חידושי חת"ס ועיין הגהות מהרי"צ חיות**

**ה. בטעם דבר שלא יכול להיות ברה"י לא מעמידים על החזקה – עיין מהר"ם ובש"ש ש"א פי"ז**

### סוגיא דחמירא סכנתא מאיסורא

א] מבואר בגמ' נידון לגבי בא זאב ונטל בני מעיים ועיין רמב"ן לקמן י"ב. שכתב שודאי לא מדובר שהזאב עשה מעשה שהוא סיבה לנקב שבזה חשיב ודאי כמו נאבד אלא מדובר שהזאב לקח הריאה ויתכן שהנקב ממנו ויתכן שהנקב היה כבר קודם ומה שרואים שציפורניו בזה כיון שהיה חור מקודם וכן הוא בשטמ"ק בשם הרא"ה אמנם ע"ש שכתב לדיק מרש"י שמדובר שיש רק החור של הזאב ומשמע שציפורניו או שיניו זה ודאי סיבה לנקב ובכל אופן יש כאן נידון ועיין קה"י סימן ו' שהאריך שכיון שיש מציאות של חור לפנינו וצריך לדון ממה זה כה"ג חשיב ריעותא ורק מכח דין הכרעה של חזקה יש להכריע שזה מותר אמנם עיין תבו"ש ל"ו י"ט שגם נקט כרמב"ן הנ"ל וכן הוא בחזו"א בהערות על תחילת פ' אלו טרפות ועיין תבואות שור שאפילו דתוס' ביארו דסוגין מדובר גם ביש הרבה נקבים אבל משמע שחידוש שגם כה"ג היא מותרת אבל נידון סוגין אפילו ביש רק נקב אחד [ונפק"מ לגבי הפסק באשה שיש לה ודאי מכה ויש טיפה דם על העד האם חשיב ששאר העד יועיל להפסק דבפשוטו למבואר בסוגין צריך להגיע להכרעה של חזקה ואין כאן הכרעה של חזקה אמנם אם יודעים ודאי שהמכה מדממת ורק לדון אולי יש כאן עוד דם נידה בזה הוא תלוי ברמב"ן הנ"ל ועיין בית אפרים סימן מ"ה לגבי כתם בשלשה ימים ראשונים שדן שגם אם יש מכה שודאי מוציאה דם אבל כל שהיא לא בחזקת טהרה זה לא יעזור וכמבואר בסוגין] והנה נחלקו עוד האם סוגין זה הכרעה של רוב כמבואר בחידושי הר"ן דהינו שכל שיש במה לתלות לפנינו חשיב שהבמהה לא יצאה מהרוב או שסוגין זה מצד חזקה

ב] והנה הגמ' שואלת מציפור המנקרת תאנה ושם ודאי משמע שרואים לפנינו ניקור ובכל אופן מבואר שחשיב שיש כאן נידון ועיין רמב"ן שביאר שכוונת הגמ' לשאול שאפילו כה"ג מבואר שזה אסור אמנם עדין צ"ע איך לרבא היה צד שכה"ג יהיה אסור בכל איסורים ומשמע שכיון שיש כאן נידון כל שאין כאן הכרעה אלא של חזקה או רוב זה לא עוזר וצ"ע [ולפ"ז עדין צ"ע הערת החזו"א ריש פ' אלו טרפות] והנה מבואר בגמ' בע"ז ל: שתאנה שיש נקב בראש בעוקצה מותרת וכתבו התוס' שזה לא דומה לסוין דשם שכך טבע הפרי אין זה ריעותא כלל וע"ש בתוס"ר

ג] מבואר בגמ' שנחלקו רבא ואביי האם דרגת ההכרעה באיסור זה כמו בסכנה ואביי מוכיח שיש הכרעה שמועילה באיסור ולא מועיל בסכנה מהדין של ס"ט ברה"ר ועיין תוס' וכן הוא בתוס' בנזיר דנקטו שאביי ס"ל שברה"ר יסוד ההיתר מצד חזקה וכן ס"ל לרב שימי לגבי אין בו דעת להישאל ולפ"ז אביי בא להוכיח שחזקה מועילה באיסורים אפילו שבסכנה זה לא מועיל וכן הוא בתו"ח בסוגין דלרבא חזקה לא מועיל באיסורים אמנם עיין חמד"ש סימן ה' וכן בחידושי הגרמ"ש שביארו שכל הנידון בחזקה דאיתרע שבזה רבא ס"ל שלא מועיל באיסורים אבל בחזקה דלא איתרע כלל נקט רבא שזה מברר שאין נידון וזה מועיל גם בסכנה והנה בעיקר סברת אביי לחלק בין איסר לסכנה עיין חידושי חת"ס שביאר שהכרעה של דין ביחס לאיסור זה מועיל שכיון שכך דין התורה ממילא גם אם זה אסור אדם לא עשה איסור אבל ביחס לסכנה הרי ודאי במציאות יתכן שזה סכנה ואם זה כך לא יעזור מה שזה מותר והנה צ"ב סברת רבא לדמות הדברים וצ"ל שס"ל שבגילוי מצד חשש סכנה באמת אין לחוש וכל הנידון מצד איסור דרבנן וס"ל שגדר האיסור הוא ככל האיסורים ואביי מחלק שאיסור שהוא מחמת סכנה גדרי ההכרעה שלו שונים ועיין ט"ז סימן קט"ז שהביא מהאיסור והיתר שמועיל ביטול של יבש ביבש לגבי דבר שאסור מחמת סכנה וזה לכאורא כרבא בסוגין ועיין דרכי תשובה שתמה על זה ועיין שו"ת חת"ס יור"ד סימן ק"א לגבי אכילת דג ובשר שכתב שהיום שנשתנו הטבעים זה נשאר באיסורו דהינו שגדר האיסור דרבנן של סכנה שיש כאן איסור דרבנן ולא שהדין לחשוש לצד שיש נחש והטור דן למה היום שאין נחשים לא הוי דבר שבמנין חזינן שיש כאן איסור דרבנן בעצם וצ"ע בכל זה

אמנם עיין תוס"ר בסוגין בתוך דבריו שאביי מוכיח שרה"ר במקום שאין חזקה שגם כה"ג מטהרים ומבואר שלגבי חזקה ודאי רבא מודה שיש חזקה באיסורים וכל הנידון האם באיסורים מותר גם במקום שאין חזקה שאביי ס"ל שמותר ורבא ס"ל שאסור ובפשוטו משמע שכונתו שודאי שרבא ס"ל שיש חזקה באיסורים ובזה חלוק איסור מסכנה וכנ"ל וכאן יש נידון על מצב שאין חזקה והדברים צ"ע למה שלא היה כאן חזקה ועיין חוו"ד סימן ל"ו סק"ב שביאר שהכלל שחזקה אם אפשר לברר צריך לברר וכאן יש אפשרות לברר על ידי שמקיפים בריאה אחרת ורב הונא אמר שלא צריך לברר וזה הכונה מצד שלא חשיב ריעותא כלל ולפ"ז רבא הוכיח מסכנה שיש ריעותא ואביי דוחה שדבר שזה מספק כלפי סכנה זה לא ראיה כלפי איסורים ועדין צ"ע ואם נימא שבסוגין זה הכרעה של רוב א"כ יתכן שזה גם סברא לגבי גילוי שכל שזה בגדר רוב חשיב שאין כאן מספק לפנינו ויצכן יותר שאפילו שלא הולכים בפיקו"נ אחרי הרוב אבל יתכן שבזה סוג דבר זה רק היתר לחלל שבת אבל לא שזה חיוב ולפ"ז א"ש שרבא נקט שאם חשיב רוב גם בסכנה אין סיבה שיהיה אסור

ד] בעיקר הא דמבואר בסוגין דאביי ס"ל שס"ט ברה"ר טהור זה מקור גם לאיסור עיין ש"ש ש"א פ"ד שביאר שאביי ס"ל שספק דאוריתא מהתורה לקולא ונקט שזה ההיתר ברה"ר כן הוא לשון הרמב"ם שספק טמאה ברה"ר טהור מצד שספק דאוריתא לקולא ורבא חולק שזה מצד שיש שם הלכה מיוחדת וכן משמע קצת ברש"י שביאר שרבא שאוסר מצד שמא יעבור דהינו שאביי לא חושש לזה והנה צ"ע הרי מדרבנן ודאי אסור וא"כ למה שלא יהיה לכל הפחות איסור דרבנן וצ"ל שלגבי ס"ט היה סיבה לרבנן שלא לגזור עוד צ"ע למה בסוגין להתיר הרי טריפה זה ככל ספק איסור וצ"ל שכאן זה עדיף מכל ספק רק רבא הוכיח לאיסור מסכנה ואביי מביא ראיה שזה לא אותו דבר מהדאוריתא ועדין צ"ע שהרי גילוי זה דרבנן וצ"ל שמה שהחמירו כי גם בדאוריתא זה יותר חמור וכל זה צ"ע והנה הש"ש נקט שהלכה כאביי וצ"ע שרק לגבי הנידון של חמירא סכנה מאיסור נוקטים כמהו אבל לגבי גדר ההיתר בס"ט ברה"ר אין סיבה שלא לפסוק כרבא וכן לגבי האם סד"א לחומרא או לקולא וכן בעונג יו"ט סימן פ"א ד"ה אלא פשיטא ליה שהלכה כרבא בזה ועיי מהרצ"ח שבאמת הקשה על הרמב"ם איך רבא מדמה סכנה ששם לא הולכים אחרי רוב וחוששים לכל הספיקות לדין איסור שספק לקולא אמם עיין לעיל שכאן הנידון על האיסור מדרבנן של מים מגולים ולא על החשש באמת

אמנם עיין רשב"א בתחילה שכתב שודאי שאביי כאן מתיר רק מצד שיש כאן חזקה אבל בספק הוא ודאי יחמיר והקשה וכי רבא חולק על חזקה ותירץ שכאן שהמים התגלו או ששרץ עבר ליד הככרות חשיב שאין כאן חזקה ואביי ס"ל שכל שבאים לחדש שקרה דבר הדין ספק לקולא ודימה דבר זה לרה"ר כשיש חזקת טמא נגד חזקת מקוה שלר"ש טהור ועיין ש"ש שנקט שאין הכונה שכה"ג מעמידים על החזקה אלא הכונה שכה"ג ספק לקולא וכן משמע קצת מהא דימה לחזקה נגד חזקה אמנם יתכן לדחוק שודאי שכונתו שכה"ג לאביי גם חשיב חזקה וגם במקוה כיון שהמקוה הוא שורש הספק מה שבאים לחדש שם זה נחשב הכרעת החזקה וצ"ע בכל זה ועיין עונג יו"ט סימן פ"א בד"ה אלא שכתב שספק דרוסה שתוס' כתבו ששכיח הכונה לסברת הרשב"א הנ"ל שכה"ג אין חזקה

ה] בלשונות הראשונים בסוגין משמע שלגבי מים מגולים שיך לדון מצד חזקה עיין רשב"א שכתב שאין חזקה כיון שזה מגולה ומצוי שרצים וצ"ע שכאן הנידון האם התערב כאן ארס ולא הנידון שיחול איסור על מה שיש ולכארא זה כמו ספק נפל איסור שאין חזקה וצ"ל או שהנידון ביחס לאיסור דרבנן שבזה הגדר שחל איסור על המים או שיש חזקת הגוף שלא נפל וכמבואר בגמ' בנדה דף שיש חזקת מבוי שאין שם שרץ וזה חזקת הגוף

ו]עיין תוס' שביארו שבדבר שאי אפשר להיות בזה אין את ההלכה של ס"ט ברה"י טמא אבל יש את ההלכה של חזקה ועין מהרש"א ומהר"ם שהקשו שא"כ בשני נזירים שנזרקה טומאה ביניהם צריך להיות שגם ברה"י נעמיד על הזקה ועיין ש"ש פי"ז דזה ודאי שיש הלכה שלא מעמידים על החזקה ברה"י וזה גם בדבר שלא יכול להיות ורק את ההלכה של ההכרעה אין כה"ג וכן הוא במהר"ם והיה מקום לומר שמה שלא מעמידים על החזקה זה כיון שיש כאן דין הכרעה של טומאה ממילא לא שיך חזקה שדין חזקה זה הנהגה בספיקות אבל כאן שאין הכרעה ממילא חזקה תכריע

ז] בהא דהגמ' שואלת מדבר שאין בו דעת להישאל בפשוטו הביאור דהגמ' בתחילה הבינה ששם אין זה הלכה מיוחדת אלא שבזה לא נאמר ההלכה שברה"י טמא אבל זה חוזר לדין הרגיל ורבא דוחה שזה מצד שיש הלכה שזה טהור וכמו שביאר ברה"ר ועיין רשב"א שהוסיף שאביי שנקט שרה"ר זה מעיקר הדין ממילא נקט שכל ההלכה דומיא דסוטה לטמא אבל אין הלכה לטהר לכן הוקשה על רבא והגמ' דוחה שיש גם הלכה לטהר כל מה שלא דומה לסוטה וזה גם מקור לדבר שאין בו דעת להישאל

ח] שיטת הרמב"ן לעיל ב: שבקדשים ותרומה אין את ההלכה של ספ"ט ברה"ר טהור וצ"ע א"כ איך אפשר כאן לטהר את הככרות בדבר שאין בו דעת להישאל

# סוגיא דסכין פגומה

**גמ' י. אתמר – י: מנא מילתא**

**ועיין סימן י"ח סי"א – סי"ז**

**עיין היטב רמב"ן רשב"א ובר"ן ובחידושי הר"ן ושאר ראשונים בביאור סברת ר"ח ור"ה בכל פרטיהם ועיין בדק הבית ריש הספר תוה"ב, ועיין תוה"ב ט"ז. ובבד"ה שם**

**ועיין רעק"א ונחל"ד ובש"ך בכללי ס"ס סקכ"ז ובחוו"ד שם ועיין סימן א' ס"א בדין שוחט שנמצא שלא יודע ובנו"כ שם ובש"ש ש"ג פ"ג, ועיין ש"ך סימן ק"י סקכ"ז כ"ח בדין ס"ס בסוגין ובט"ז ובחוו"ד שם**

**א. בדעת רב הונא בלא בדק הסכין – עיין רמב"ן ובחידושי הרשב"א בתחילתו ובד"ה ולפי ועיין בבד"ה ובמשמ"ה ד.: מדפי הספר ועיין חידושי רעק"א [ובנחל"ד] בישוב הרמב"ן ועיין ק"ש בב"ב אות קי"ז**

**ב. האם רב הונא זה ספק – רמב"ם פ"א הכ"ד ש"ש ש"ג פט"ו והגהות רעק"א סימן א' על הט"ז סק"ו ועיין שו"ע סימן כ"ח ס"כ ובש"ך שם ועיין סימן י"ח ס"א**

**ג. בקושית הגמ' מטבלה האם זה מנתעסקה – עיין רשב"א ובתוס' [ועיין חידושי רעק"א בד"ה בתוס' שביאר למה תוס' לא ביאור כרשב"א]**

**ד. בספק חציצה למה לא אומרים סד"ר לקולא – חזו"א אבן העזר ס"פ סקכ"ה**

**ד,. בהא ספק שהה אפילו שרוב שחיטות כשירות כמבואר ברשב"א זה אסור – פרי יצחק סימן נ"ז**

**ה. בטעם שר"ה לא ס"ל סברת ר"ח בהמה לא איתרעי – עיין בכור שור על התוס' בע"ב ובתוס"ר שם ועיין חזו"א אבן העזר פ' סק"כ ובפמ"ג סימן ק"ה משב"ז ג'**

**ו. תוד"ה סכין – עיין חזו"א אבן העזר פ' סקכ"ג ובמהר"ם ועיין חזו"א פ"ב סקי"ב מה שהקשה על הש"ש ש"ב פ"ב שתמיד חזקת הגוף עדיף ובביאור התירוץ האחרון של תוס' עיין רעק"א הוצאת המאור ח"ה סימן י' עמוד ס"ב ואבי עזרי פי"ח מאיסו"ב ה"י**

**ז. תוד"ה סכין בסופם – עיין מהרש"א ומהר"ם**

**ח. בטעם שקי"ל כר"ח בשבר עצמות [וכן האם קי"ל החילוק שבהמה לא איתרעי – עיין בפירוש הר"ן ועיין ביאור הגר"א י"ח סקי"ז ועיין בלשונות הרמב"ן [בד"ה מיהו] [ועיין גר"ז קו"א ח' בחלקו השני]**

**ח,ב. האם קי"ל דעצם יותר פוגם מעור – עיין קו"א לגר"ז סק"ב וסק"ח שהביא בזה מחלוקת ראשונים עיין שו"ת הרא"ש כלל כ' ט"ו וברשב"א בד"ה י: בד"ה ומיהו**

**ט. בביאור שני הלשונות בגמ' בדעת ר"ח – עיין רש"י ובמהרש"א בע"א ועיין רמב"ן ורשב"א מה שדנו לענין הבהמה השניה ללא בדיקה ועיין תוה"ב ט"ז: בסוף העמוד ועיין רעק"א שתמה מנ"ל שרב הונא מיק לוע"ש בסוף סוגין מה שתמה עוד בדברי הרשב"א ועיין בר"ן ובחידושיו בביאור החילוק להלכה בין שבר ללא שבר עצמות**

**י. האם הדין בדיקה אחרי גם מתי שזה חיוב מועיל שלא על ידי חכם – רשב"א ד"ה כבר ועיין רעק"א סוף סוגין ד"ה עוד**

**י"א. בביאור קושית הגמ' אי הכי תיבעי בדיקת חכם – עיין רשב"א באריכות ועיין בעל המאור**

**י"ב. בדין סכין שספק שבר עצמות – עיין רשב"א תוה"ב ט"ז: ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ' סט"ו ועיין שו"ע סי"ג ט"ו ובט"ז סק"י ובש"ך שם ועיין ביאור הגר"א סקי"ט ועיין פר"ח דתמה על הדין יצא הדבר בהיתר ועיין תבו"ש שם ודמיונו צ"ע ועיין חזו"א אבן העזר פ' סקכ"ד**

**י"ג. בדיני עצם המפרקת – עיין ר"ן וברא"ש וברשב"א ועיין בד"ה ט"ז. ובחידושי הרא"ה ועיין שו"ע סט"ו ובנו"כ [ועיין גר"ז קו"ה ח' בסופו בביאור מחלוקתם]**

**י"ד. האם יש דין לבדוק לכתחילה הסכין לאחר כל שחיטה – תרוה"ד סימן קפ"ד ועיין ברמ"א [והאריך בזה היד יהודה]**

**ט"ו. בדין בדק הסכין ולאחר זמן נמצא פגום – משמרת הבית ה: ד"ה גם ועיין תבו"ש סקכ"ט בשם הראב"ן ובשו"ע סט"ז ובתבו"ש סקל"ד**

**ט"ז. בדין שוחט שנמצא שלא יודע הלכות שחיטה – עיין רמ"א סימן א' ס"א בשם האגודה ועיין ט"ז וש"ך שם ובנקו"ה ובגליון רעק"א ובחו"ד ועיין ש"ש ש"ג פ"ג**

**י"ז. בדין מצא פגם לאחר שחיטה בצד הסכין – ש"ך סקט"ז ועיין גר"ז סקי"ז [ועיין ש"ך כללי ס"ס אות ל"ב דמבואר דספק פגם אסור ועיין יד יהודה שם סקמ"ג]**

### בסוגיא דסכין פגומה

א] מבואר בגמ' דרב הונא ס"ל שאם שחט בסכין ונמצאת פגומה דשחיטתו פסולה מצד שחוששים שזה נפגם בעור ועיין רמב"ן ור"ן שנקטו שכונתו שיש חיוב לבדוק וכל שלא בדק אפילו אם נאבד הסכין שחיטתו פסולה וכונת הגמ' שרב הונא כשמעתיה דס"ל שבהמה חשיב בחזקת איסור וכל שלא נודע ודאי שנשחטה כראוי היא אסורה וכיון שקורה שהסכין נפגם חשיב שזה לא ודאי נשחטה כראוי ומשמעות דבריהם שבאמת רק לכן שחיטתו פסולה דהינו דאם היה המצב שבנאבד זה כשר א"כ בשיבר בה עצמות אין בזה ריעותא כלל ורק מחמת שגם ללא שבדק זה פסול ממילא בשיבר בה עצמות יש בזה החיסרון שלא בדק אמנם הרשב"א בשם רבינו יונה חלק על זה ונקט שגם רב הונא מודה שבסתמא לא צריך לחשוש שהסכין נפגם מהעור ומשמעות דבריו שגם בשחט כמה בהמות זה כך דלא צריך לחשוש שנגע בעצם המפרקת ונפגם הסכין ורק במצאו פגימה כה"ג חשיב שיש ריעותא וגם בשבר בה עצמות זה אסור והנה באמת לפ"ז בשבר בה עצמות בצורה שלא יתכן שלא נפגם זה יהיה מותר וכמבואר במשמרת הבית בתחילת הספר והגמ' מדברת בשבר עצמות בצורה שיתכן שנפגם אבל לא שודאי נפגם וזה כדהבאינו בסוגיא דבא זאב מהרמב"ן שכל נידון הגמ' כשלא היה סיבה ברורה לנקב מחמת הזאב [ובזה מיושב קושית הנחל"ד בסוגין]

והנה הרשב"א הקשה כמה קושיות על הרמב"ן עיין בחידושיו ובמשמרת הבית א. לשון רב הונא אפילו שבר בה עצמות ואם נימא שגם ללא שבדק זה אסור א"כ מה החידוש בשבר בה עצמות הרי למעשה הוא לא בדק ובהכרח שיש מקום לחלק שבדיקה לא מעכבת וא"כ אולי באמת זה כך ועיין נחלת דוד דיתכן שזה חידוש שנצרך להאמר אבל אין בזה חילוק אמיתי ובחידושי רעק"א בסו"ד כתב לישב דבנמצא פגימה בשבר בה עצמות יש מקום להתיר מצד ס"ס ספק אולי לא שחט כנגד המקום הזה וספק אולי זה קרה לאחר שחיטה משא"כ בשלא בדק הרי הספק על כל חלק וחלק שבו שחט אולי יש בו פגימה ואין כאן ס"ס לכן יש סברא לומר שבשבר עצמות זה גרע ועיין ראש יוסף

ב. עיין רשב"א דהקשה שהגמ' בע"ב דנה שלרב הונא לא צריך בדיקה לאחר שחיטה אלא מחמת הדבר הנשחט ולכן לא צריך בדיקת חכם ועד כמה דנימא שיש ספק גמור דאולי זה נפגם א"כ זה כמו קודם שחיטה שצריך בדיקת חכם אלא בהכרח שגם לאחר ששחט אין ספק אמיתי שזה נפגם וללא בדיקה הבהמה הנשחטת מותרת והנה צ"ב הרי הצד שנפגם זה בעור וא"כ מצד זה אין סיבה לבדוק עכשיו דהרי גם בבהמה הבאה זה יכול להיפגם בעור וצ"ל שודאי שכמו שיש צד שזה נפגם בעור יש צד שזה נפגם במפרקת ומצד זה צריך לבדוק ועיין רעק"א שכתב לישב שבאמת החשש שזה נפגם בעור הוא רק דרבנן וממילא הדין בדיקה שבזה סברא הגמ' שמועיל על ידי הטבח ורק לר"ח שהנידון כי מצאו פגימה שם הדין בדיקה הוא מדאוריתא ובזה סברא הגמ' שצריך דוקא חכם [ולפ"ז אם ימצא פגימה בסוף לא יועיל בדיקת הטבח וצ"ע שאין זה במשמעות הגמ' ובפשוטו לגמ' לא היה צד שזה לא עוזר רק שסברה שהגדר מדרבנן שכל שזה לפני שחיטה צריך דוקא חכם ודוחה שכל שכבר בדקו זה אחרת] והנה עיין רעק"א שם שהקשה עוד דלמה רבנן תיקנו לבדוק קודם שחיטה אם יש חיוב גמור לבדוק לאחר שחיטה וזה מעכב וע"ש שדן שזה מצד בל תשחית או חשש ברכה לבטלה וצ"ע

ג . עוד הקשה הרשב"א דהגמ' שואלת מטבילה והרי שם אם לא מצאו זה לא חוצץ ובהכרח דשם זה אחרת ומה הראיה לרב הונא ובפשוטו צ"ל דשם יש פחות מקום לחוש שהיה עליה חציצה דבסוגין חשיב שנתעסק בעור אמנם עדין קשה מה זה ענין לרב הונא שכל דבריו במקום שיש מקום לחוש בעצם ומשמע שזה עצמו שרב הונא ס"ל שבמקום חזקת איסור זה סיבה לחוש לצד רחוק זה גם סיבה שגם במקום שלא צריך לחוש אבל אם מצאו ריעותא לא מועיל תליה לפנינו ועיין עוד לקמן בביאור הסוגיא

ד. עוד הקשה ממקוה שלא מצאנו שצריך לבודקו האם הוא נחסר ולכאורא צ"ל שגם שם זה בגדר מהיכי תיתי שזה נחסר עוד הקשה דהגמ' בע"ב אומרת מנא הא מילתא דאמרינן דאזלינן בתר חזקה ומשמע שלכו"ע יש כאן הכרעה של חזקה ולשיטת הרמב"ן שתמיד צריך בדיקה אחרי א"כ לרב הונא אין שום מקור שהולכים אחרי חזקה עוד הקשה מהגמ' לעיל שמומר ששחט לא צריך לבדוק אחרי ויש לדחוק שזה כר"ח אמנם לגורסים בסוגין רבא כתב הגר"א שכאן בסוגין הרי הוא מסיע לרב הונא א"כ מוכח שגם לרב הונא אין דין לבדוק אחרי ועיין רעק"א שהקשה מהגמ' י"ב. שאם מצא גדיו ותרנגולין שחוטים כיון שרוב שוחטים מומחים זה בחסקת כשר ועד כמה שיש דין לבדוק אחרי הסכין אולי בדק ומצא פגום וכתב לדחוק שזה עצמו המחלוקת תנאם שם לרב הונא

ב] לשון הגמ' הוי ספק וודאי ואין ספק מוציא מידי ודאי עיין ברשב"א שהביא שני ביאורים או הכונה שעצם ודאי פוגם וזה הודאי ועור זה רק ספק פוגם אמנם לכאורא ללשון שגם בלא שבר עצמות כולם מותרות הרי כה"ג זה לא בגדר ודאי על האחרון עוד ביאר הרשב"א שהכונה שיש כאן ודאי סכין כשר וספק שהוא נפגם קודם השחיטה ואין ספק מוציא מידי ודאי והנה הראשונים הקשו מה זה שונה מהדין של ודאי טבל וספק אם הפריש תרו"מ שיש נידון בגמ' האם ספק מוציא מידי ודאי ובפשוטו כל הקושיא לצד שהכונה ודאי סכין וספק עור וכתבו לחלק דשם הנידון כי זה רגלים לדבר שזה כך אבל כאן אין רגלים לדבר שזה כמו הספק והצד שכאן אין ספק כי יש יותר הסתברות שזה מהעצם או כי מעמידים הסכין על חזקתו

ג] הגמ' שואלת מטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ שאין טבילתו טבילה עיין בראשונים דמדובר שלא חפפה סמוך לטבילה דהינו שודאי היה עיון לפני זמן שהיא נקיה ועבר זמן שיתכן שהגיע דבר חוצץ ועיין תוס' ובחידושי הר"ן וברמב"ן שכונת הגמ' לשאול מנתעסקה לאחר הטבילה ולכן הגמ' קוראת לזה ודאי טבל ועיין ר"ן שמה שהגמ' שואלת רק מהסיפא דעכשיו נקטה שכל סברת רב חסדא זה בשבר בה עצמות אמנם הרשב"א דייק מהגמ' שהקושיא גם במקרה שלא נתעסקה בדבר החוצץ וביאר שקושית הגמ' למסקנת הגמ' שסברתו של ר"ח גם ללא ששבר בה עצמות אלא שצ"ע דשם זה מצד שיותר מסתבר שזה נפגם מהעצם מאשר בעור וצ"ל שגם כאן יותר מסתבר שזה קרה לאחר שחיטה דאז אין דעתה על מה שקורא עמה ולביאור אחד ברשב"א זה בכלל חילק הגמ' שכאן שי יותר סיבה לומר שזה קרה אחרי וצ"ע

ד] מבואר בגמ' שספק חציצה לא עלתה לה טבילה עיין חזו"א אבן העזר פ' כ"ה שהקשה הרי בפשוטו לא מדובר שיש חציצה ברובו וא"כ למה לא נימא ספק דרבנן לקולא והנה לשיטות שלא אומרים סד"ר לקולא כנגד חזקה יתכן שגם כאן זה כך אמנם בפשוטו בנתעסקה בדבר החוצץ ודאי שזה רק ספק וע"ש שכתב שצ"ל שבטבילה החמירו שלא לדון דין ספק דרבנן לקולא

ה] הגמ' אומרת סכין אתרעי בהמה לא איתרעי עין חידושי הר"ן שכונת הגמ' לחזור בה מהטעם שאמרה קודם מצד שאין ספק עור מוציא מידי ודאי שבירת עצמות אלא הגמ' מחלקת חילוק אחר רק הגמ' דנה בע"ב האם זה סברא לבד או שזה רק סברא ביחד אם מה שיש הסתברות שזה קרה על ידי העצם ולא על ידי העור ונפק"מ לכמה בהמות ועיין תוס' שהקשו שהרי לגבי מקוה שנחסר אפילו שהריעותא לא באדם הטובל בכל אופן כשיש תרתי לריעותא הוא טמא ולמה כאן זה אחרת ותירצו שמקוה כיון שזה חסר ואתאי יש כאן פחות חזקה מעיקרא ושם ר"ח לא אמר את דבריו עוד תירצו שכל הסברא רק במקום שיש יותר סיבה לומר שזה נפגם לאחר שחיטה וגם בשני בהמות מצד שלאחר שגמר לשחוט הוא פחות מקפיד משא"כ במקוה אין סיבה לומר שזה נחסר אחרי זה עוד תירצו שכונת הגמ' סכין לא אתרעי מצד שגם אם יש פגימה בסכין אבל יתכן שלא שחט כנגד הפגימה ובחידושי הר"ן הוסיף שגם אם שחט נגד הפגימה אבל לפעמים זה לא קורע ועיין ש"ך בכללי ס"ס סקכ"ז דהביא דהמשאת בנימין ביאר שהכונה שיש כאן ס"ס גמור אמנם הוא חלק שזה לא ס"ס אלא כעין ס"ס ומשמע שזה מצד שיש כאן צד רחוק שלא שחט כראוי וכה"ג זה לא מוציא הבהמה מחזקתה אמנם בלשון הר"ן והרשב"א לא הוזכר כלל ס"ס אלא שכיון שגם אם זה פגום זה לא ודאי שהשחיטה לא טובה כה"ג לא חשיב ריעותא כיון שגם מצב זה הוא לא ודאי גורם איסור והאריך בזה האבי עזרי פי"ח מאיסו"ב ה"י

והנה בפשוטו התירוץ השני והשלישי לא ס"ל שרק בחסר ואתאי יש דין תרתי לריעותא וכן נקט רעק"א כתובות ט. אמנם עיין תוס"ר בע"ב לגבי נגע שתירץ שאין דין תרתי לריעותא כיון שזה לא חסר ואתאי ומשמע שזה מוסכם שצריך חסר ואתאי ועיין שטמ"ק ופנ"י שדנו שודאי יש דין חסר ואתי רק שיש לדון שגם סכין זה בגדר חסר ואתאי והנה בפשוטו רב הונא שאוסר בסוגין זה מצד שס"ל שגם ללא חסר ואתאי יש דין תרתי לריעותא וכן ביאר בבכור שור י: ולפ"ז תירוץ התוס' בע"ב שנוי במחלוקת אמוראים ועיין חזו"א אבן העזר סק"כ שנתקשה בזה [ויתכן לדחוק שרב הונא ס"ל שגם סכין זה חסר ואתאי וכן הוא בפמ"ג סימן ק"ה סק"ג] וע"ש שדן לחדש שכל סוגין זה במקום שעכשיו אין נפק"מ אלא על העבר אבל בבית המנוגע כיון שברגע שרואה יש נפק"מ עדין על הרגע הזה בזה אדרבא פוסקים על הבית שהוא טמא וממילא האדם הנכנס טמא [ועיין תוס"ר כתובות ט. שכתב לגבי ספק בעולה שיש חזקת כשרות שחזקת הגוף עדיף ורק במקוה שחסר ואתאי יש דין תרתי לריעותא ומשמע שזה גם לרב הונא ועיין תוס' כתבובות ע"ה: לגבי מומין ויש חזקת פנויה דנקטו שחזקת הגוף עדיף וצ"ע מה זה שונה מרב הונא ועיין תוס"ר שם]

והנה לתירוץ התוס' שכאן זה ס"ס לכאורא כל צד ההיתר רק אם זה סכין גדול אבל אם זה סכין קטן שאין ס"ס זה כמו בטבל ונמצא עליו דבר חוצץ וכן הביא הרשב"א בשם רבינו יונה שגם בשבר בה עצמות אם זה סכין קטן אסור והרשב"א כתב שמשמעות הגמ' שגם בכה"ג מותר ולכאורא כונתו דממילא יש לבאר כיאורים האחרים וצ"ע אמנם לר"ן שתמיד חשיב ספק האם זה קרע א"ש

ו] עיין ש"ך בכללי ס"ס סקכ"ז שהביא מהמשאת בנימין שכיון דקי"ל כרב הונא א"כ מבואר שאפילו שיש כאן ס"ס בשחט כמה בהמות שיש כאן ספק אולי זה בבהמה השניה ואולי במפרקת האחרונה א"כ מבואר שלא עוזר ס"ס כנגד חזקה וכן הרי מבואר בתוס' שיש כאן ס"ס שמא במפרקת ושמא לא שחט כנגד מקום הפגימה והש"ך חלק שרק כאן שזה לא ס"ס גמור דהרי הדרך תמיד לשחוט אם כל הסכין אבל בעלמא מועיל ס"ס כנגד חזקה וכן בכמה בהמות חשיב שם ספק חד הוא ובסקי"ג כתב שזה ס"ס שאינו מתהפך ועיין חוו"ד שם שביאר בכונת שו"ת הרשב"א סימן ת"א שכאן כיון שהנידון לחדש מעשה שחיטה בזה אפילו שיש רוב לא מועיל כגד החזקת איסור וזה טעמו של רב הונא ואין זה דומה לסתם ס"ס כנגד חזקת איסור שאין נידון לחדש דבר ע"ש ועיין גר"ז סימן י"ח שבבדקו באמצע שחיטה לא אתלת רוחא ולאחר שחיטה מצאו פגם אתלת רוחא שכה"ג הוי ס"ס טוב ספק אולי לא מעכב פגימה בצד ואולי זה קרה לאחר השחיטה ממילא יש להתיר מצד ס"ס וכן בכל ספק פגימה ע"ש ועיין ש"ך בכללי ס"ס דין ל"ב שהכריע ששני ספקות לא עוזר כנגד חזקה אבל שלש ספקות עוזר ע"ש וע"ש שנקט שבספק פגימה מותר רק בנתערב דהינו שיש כאן שלש ספיקות ועיין יד יהודה סקמ"ג שכתב לדון של שזה ספק פגימה לא חשיב סכין איתרעי וממילא יתכן שלכו"ע חזקת הסכין תכריע ולכאורא יש לדון גם בנמצא סכין פגום לאחר שחיטה ולא יודעים באיזה סכין שחטו שיתכן שהסכין ששחטו בו הוא ודאי לא פגום ובתבואות שור נקט שכה"ג מותר מצד שיצא הדבר בהיתר ע"ש

ז] בגמ' מבואר שקי"ל כר"ח בששבר בה עצם וכרב הונא בלא שבר בה עצם עיין בפירוש הר"ן שביאר שזה מצד שס"ל שבשבר בה עצמות אין זה ריעותא כלל דהינו דלא ס"ל החילוק בין סכין אתרעי בהמה לא איתרעי אלא תמיד חשיב ריעותא וצ"ל שנתעסק בדבר החוצץ זה כן חשיב ריעותא אמנם בפשוטו כל זה שייך אם הגמ' שאלה בע"א על לא נתעסק בעצמות מטבל אבל למבואר שם בחידושי הר"ן ובשאר הראשונים שהקושיא של הגמ' משבר בה עצמות א"כ מבואר שאין לחלק אם לא דנימא דלהלכה בהכרח להעמיד חילוק מה חשיב ריעותא ומה לא חשיב ריעותא ועיין ביאור הגר"א סקי"ז שכתב שנגיעה במפרקת זה לא יותר פוגם ובכל אופן אי אפשר לתלות מצד שלא קי"ל כחילוק של סכין לא איתרעי ע"ש ועיין קו"א לגר"ז סק"ח בסופו שכתב דלרשב"א שחתיכה של מפרקת כיון שזה דרך הובאה זה לא תליה א"כ מבואר שלא מספיק אפשרות יותר אלא צריך דבר שזה ודאי סיבה לפגום דהינו שזה נוטה לומר שזה פגם ובאמת למסקנא אין הסברא של סכין איתרעי אבל לרא"ש שגם חיתוך של מפרקת זה תליה בהכרח שמספיק מה שיותר מצוי בהכרח מצד החילוק של סכין איתרעי ע"ש

ח] בגמ' מבואר שני לשונות האם לר"ח גם בשחט כמה בהמות יש להכשיר והנה ברש"י מבואר שמדובר בודאי נגע בעצם המפרקת והסברא להתיר מצד שעצם יותר פוגם מאשר עור ועיין רמב"ן שתמה א"כ מה הגמ' בלשון השני אומרת מכדי תלינן א"כ גם בכמה בהמות הרי כל הסיבה כי יותר מצוי בעצם מעור ועיין רשב"א שהוסיף דאם נימא דללשון זה הגמ' משנה שמדובר שלא ודאי נגע בעצם א"כ הגמ' היתה צריכה לומר אלא דהינו לשנות האוקימתא אמנם עיין מהרש"א וכן הוא בלשון רש"י שללשון השני באמת גם מדובר שודאי נגע במפרקת רק שס"ל שעצם לא פוגם יותר מעור וכן מבואר בחידושי הר"ן דהגמ' בע"א שתירצה שסכין לא איתרעי זה סברא להקל אפילו מתי שזה שקול אלא שביאר שודאי שעצם יותר פוגם רק הגמ' מדמה שכיון שיש סברא שסכין לא איתרעי ממילא בכל ספק זה סיבה להקל

התוס' בע"א ביארו שגם ללשון השני זה מצד שיש סברא יותר שזה נפגם לאחר שגמר לשחוט ולכן הגמ' מדמה שכמו שיותר מצוי בעצם מעור כך בשחיטה השניה מהראשונה וכן ברשב"א ביאר שהבדל במקוה שאין סיבה לתלות יותר שזה קרה מאוחר מקודם ועיין שו"ת רעק"א תנינא סימן ק"ז שכתב שלפ"ז בהכרח צד הגמ' להקל גם בשוחט כמה בהמות זה מצד שיותר שכיח שזה יפגם בסוף

עיין ברמב"ן וברשב"א שהביאו מהראב"ד שהטעם שללשון הראשון השני אסור מצד שכל ששחטו בהמה יש צד שזה נפגם במפרקת אבל ללא זה ודאי אין סיבה לאסור השני יותר מהראשון ולכאוא מצד שכל שזה שקול זה סברא להקל רק צריך לדן מתי הסכין יצא מחזקתו ודיק דבר זה מהא דמבואר בגמ' שלר"ח צריך בדיקה של הסכין להכשיר השני שהכונה שלא בדיקה אפילו אם הסכין יאבד זה אסור והרמב"ן חלק עליו מצד שקי"ל כלישנא בתרא דר"ח א"כ בחלק זה לא קי"ל להחמיר והנה בלשון הרשב"א מבואר שזה מחלוקת רב הונא ור"ח ורק שקי"ל להחמיר כר"ח ועיין רעק"א שתמה מהיכי תיתי להמציא בזה מחלוקת אמוראים וכמו שלר"ח זה גורם לפגום ה"ה לר"ה ואפילו אם בגמ' זה מדויק מהא דדנה שזה בדיקה של לאחר שחיטה ולא של לפני אבל מהיכי תיתי לגמ' חידוש זה ע"ש

והנה בלשון הרשב"א בסוגין בכמה מקומות מבואר שנקט שכל ישוב הגמ' שהטבח עצמו יכול לבדוק מצד שבידקה זו היא לא לעיכובא ועיין רעק"א שתמה הרי ללשון הגמ' שכר"ח ולהכשיר השני וביאר הרשב"א שלאחר שחיטה חשיב ספק פגום א"כ זה חיוב מעיקר הדין אמנם לכאוא משמע שהרשב"א הביא כזה פירוש בשם י"מ אבל הוא עצמו לא ס"ל כך

ט] הראשונים דנו בנגע בעצם המפרקת בודאי מה הדין ועיין ר"ן שהביא שיש שכתבו שזה כמו שבר בה עצמות ולכן כל שזה קרה צריך צריך לבדוק ובדיקה מעכבת ומאידך אפשר לתלות בזה ואם נימא שזה לא נחשב שבר בה עצמות א"כ כמו שאי אפשר לתלות בזה כך זה לא סיבה שהבדיקה מעכבת ומקורו מהרא"ה בבד"ה ועיין רשב"א דמסברא נקט שבאמת זה לא פוסל אמנם שיטת הרמב"ן ורבינו יונה שבאמת נגיעה בעצם המפרקת זה לא כמו שבר בה עצמות שזה סיבה לתלות יותר בזה אבל זה מספיק סיבה להחשיב שיש כאן ריעותא בסכין וצריך בדיקה ובאמת צ"ב סברת הראשונים שכל שזה מספק זה גם סיבה לתלות להלכה שקי"ל שרק בשיבר בה עצמות ובהכרח מצד שסכין לא איתרעי ורק מתי שזה בגדר שאין סיבה להעדיף שזה קרה במפרקת מהעור וצ"ע

י] הרשב"א בתוה"ב ט"ז: כתב דבנפלה הסכין ולא יודעים אם נפלה בצורה שזה כמו שבר בה עצמות או לא אין לתלות ולהכשיר והנה בתשובות הרא"ש כלל כ' סט"ו נסתפק הטור בסכין שנאבד לאחר שחיטה ומוצאים אותו פגום ולא יודעים האם שבר בה עצמות ודן הטור להתיר מצד האיל ויצא הדבר בהיתר תולים שאימור שבר עצמות ולאו אדעתיה והרא"ש ענה שזה מותר שכיון שיש לתלות ששברו עצמות יש להתיר והנה השו"ע העתיק את שני הדינים והב"ח נקט שזה סתירה אמנם הט"ז והש"ך נקטו שההיתר בנאבד מצד שיצא הדבר בהיתר דהינו שכיון שכבר דננו שזה מותר כה"ג זה סיבה יותר להתיר משא"כ אם הסכין לפנינו ועומד שיבדקו אותו ועיין תבואות שור שדבר שהחזקנו אפילו שיש צד שזה טעות חשיב חזקה אמנם בגר"א משמע שזה סברא שכיון שהרי שחוטה לפניך ממילא המספק של עכשיו זה לא בגדר מספק ועיין פמ"ג שהקשה מספק שמוטה שלא אומרים יצא הדבר בהיתר ועיין יד יהודה סקי"ג שביאר שזה רק עוזר לתלות שהיה כאן שבר עצמות שזה סיבה ודאית לפגום ועיין חזו"א אבן העזר פ' סקכ"ד שתמה על חזקה זו דיצא הדבר בהיתר ועיין ש"ך שכתב עוד לישב דהרשב"א דיבר שגם אם נפל על חודה זה לא ודאי נפגם וא"כ יש כאן ס"ס לאיסור משא"כ הרא"ש מדבר ששברו עצמות שודאי פוגמים והפר"ח נקט להחמיר תמיד וכן היד יהודה דפשטות הרשב"א לאסור בזה והנה לרא"ה דהמחלוקת רב הונא ורח בספק נגע אבל בודאי נגע לכו"ע מותר מבואר שלהלכה לא מספיק ספק תליה ואולי רק כאן דמהיכי תיתי נגע דאדם נזהר לא ליגוע

י"א] עיין רמ"א סימן א' סעיף א' דהביא מהאגודה דאם שוחט שחט ויודעים שפעם ידע הלכות שחיטה ועכשיו רואים שלא יודע הלכות שחיטה יש להכשיר מצד שאומרים השתא הוא דאיתרע ומבואר שלמד דבר זה מחילוק הגמ' שסכין לא איתרע ועיין ט"ז שהקשה שכל זה לרב חסדא אבל לרב הונא קי"ל שרק בשיבר בה עצמות מותר וכאן שזה לא שיבר עצמות אין סיבה שיהיה מותר ועיין ש"ך שכתב לישב שכאן שיש ס"ס שאולי גם אם הוא לא ידע אבל שחט טוב כה"ג זה מועיל וע"ש שתמך דבריו על דברי התוס' שביארו סברת ר"ח מצד ס"ס אולי לא שחט כנגד הפגימה והוסיף הש"ך שכל מה שלא קי"ל כך מצד שזה לא ס"ס טוב כי הדרך לשחוט בכל הסכין אבל כאן שזה ס"ס טוב זה ודאי מועיל ועיין רעק"א שם שתמה שאם טעם לחלוק על ר"ח מצד שזה לא ס"ס טוב א"כ בשיבר עצמות למה זה עדיף ואם כה"ג זה נחשב ס"ס טוב א"כ גם בטבל ונמצא עליו דבר חוצץ צריך להועיל ואם זה לא נקרא ס"ס א"כ למה בשיבר עצמות זה טוב ומה זה שונה מטבל ונמצא עליו דבר חוצץ וע"ש שדן לולי תוס' שיסוד הסברא כפשטות הגמ' לא איתרעי רק שזה רק עוזר במקום שיש ס"ס ולדידן זה לה ס"ס ולכן צריך שיבר בה עצמות ולכן במקום שיש ס"ס גמור זה יעזור ע"ש ועיין חוו"ד שכתב לישב שרק בשחיטה שכיון שזה איתרע ונפגם על ידי המפרקת זה סיבה לחשוש שנפגם גם על ידי העור אבל בשיבר בה עצמות זה לא סיבה ויש ס"ס וה"ה כאן אמנם רעק"א הוכיח שלא פוסקים שיסוד ההיתר מצד ס"ס דא"כ בסכין קטן אין להתיר והפוסקים לא הביאו חידוש זה

ועיין ש"ש ש"ג פ"ג שכתב לישב האגודה שכיון שדעת הרמב"ם שתרתי לריעותא הוי ספק א"כ במקום ס"ס אפשר להתיר אפילו דבעלמא לא עוזר ס"ס נגד חזקה והוסיף שגם לדעת תוס' שזה ודאי אמנם הרי כתב הש"ך שאפילו שלא מועיל חזקה נגד ס"ס אבל במקום שיש שלשה ספקות א"כ ספק אחד יורד כגד חזקה וממילא נשאר ס"ס וא"כ ה"ה כאן כיון שיש ס"ס אפילו שזה נגד חזקה אבל ספק אחד זה נחשב ואין כאן הכרעה של תרתי לריעותא וממילא חזקת הגוף מכריעה וצ"ע

י"ב]הראשונים חידשו שיש דין לבדוק לכתחילה את הסכין לאחר שחיטה כי מצוי שזה נפגם ובלשון הרי"ף מבואר שצריך לאחר כל שחיטה שחיטה ועיין תרוה"ד סימן קפ"ד שהאריך שיכול לבדוק לאחר כל השחיטות ורק כדי שלא יהיה הפסד ממונו ראוי שיבדוק לאחר כל בהמה או עוף וכן מבואר כאן ברשב"א שלשון הגמ' צריך זה לאו דוקא אלא מצד עיצה טובה או בל תשחית והנה משמע בגמ' שאין ענין לבדוק לר"ח בין כל עוף ועוץ וצ"ע עד כמה שמצוי שנפגם וכן יש דין לבדוק א"כ לדבריו שזה לא יעזור אם יבדוק אחרי דגם אם היה פגימה נתלה שזה קרה בבהמה האחרונה א"כ ראוי שיבדוק לאחר כל בהמה ואם ימצא שיש פגם לא ישחוט יותר ולמה כל הדין לבדוק רק לאחר שגמר ולכאורא מוכרח שלא הטריחו מצד הדין לבדוק לכתחילה בין כה שחיטה ושחיטה וצ"ע

י"ג] עיין שו"ע סט"ז שאם בדקו הסכין ונמצא כשר ולאחר זמן בודקים וזה נמצא פגום השחיטה כשירה שתולים שנתעסקו בו בדבר אחר ועיין תבו"ש סקכ"ט שהביא שעל זה דיבר הראב"ן ועיין בבד"ה לרא"ה ו: שכתב שמצוי שסכין נפגם בעצמו ועיין רשב"א שם שחלק עליו ונקט שבאמת כה"ג הוא פסול מצד שמצו שאדם בודק ונמצא כשר ואחרי זה בודק עוד הפעם ורואה שלא בדק טוב ע"ש והביאו הגר"ז

י"ד] בתוס' כתובות ע"ה: מבואר שבאשה שנולד מומים יש חזקה שזה קרה כמה שיותר מאוחר אפילו שיש חזקת פנויה וביאר הש"ש ש"ב פ"ב שחזקת הגוף עדיף מחזקת דין של פנויה ובביאור המעלה מבואר בדבריו כי זה שינוי מציאותי וע"ש שביאר שמקוה כיון שהנידון שנחסר מים זה לא חשיב שינוי מציאותי במים הנשארים אלא זה שינוי דיני ויש שביארו שיסוד הסברא שכיון שזה שורש הספק לכן זה מכריע ומקוה כיון שזה חסר ואתאי זה אחרת ועיין חזו"א פ"ב סקי"ב שהקשה שהרי קי"ל כרב הונא שבסכין הבהמה אסורה וצ"ל שס"ל כפמ"ג סימן ק"ה סק"ג שזה רק מצד שגם שם זה חסר ואתאי וצ"ע

ט"ו] בעיקר הדין של סכין שנמצאת פגומה שקי"ל שבלא שיבר עצמות זה אסור מבואר ברמב"ם שזה רק ספק נבילה ובפשוטו ס"ל כן בכל הספיקות עיין סוגיא דלא בדק בסימנים אמנם הרבה אחרונים קטו שתמיד זה ודאי חזקת איסור ורק כאן זה כך ובטעם הדבר רעק"א בהגהות לט"ז סימן א' סק"ו ביאר כיון שכאן יש תליה בעצם המפרקת והש"ש ש"ג פט"ו ביאר כשיטת הרמב"ם שכל תרתי לריעותא זה ספק וע"ש מה שכתב גם לתוס' ועיין שו"ע סימן כ"ח ס"כ דבנמצא פגם בסכין צריך לכסות מספק והש"ך הביא מהב"ח שנקט שזה ודאי נבילה וחלק עליו ע"ש

# מקור חזקה

**גמ' י: מנא הא מילתא – י"א. מנא הא וכו'**

**א. מנא הא מילתא – עיין רמב"ן ובשטמ"ק בשם הרא"ה ועיין מהר"ם ומהרש"א על תוס'**

**ב. אמר קרא ויצא מן הבית – עיין ק"ש כתובות אות רס"ה ובשערי יושר ש"ב פ"א שהקשו שכאן זה חזקת הגוף [ועיקר היסוד דמעלת חזקה"ג עין ש"ש ש"א פט"ו ועיין חמד"ש סימן כ"ה מה שלמד מסוגין והחזו"א אבן העזר פ"ב י"ב חלק על מעלת חזקה"ג וע"ש בתוס"ר]**

**ג. תוד"ה ודילמא – עיין פנ"י שהבית אבד"ל ועיין חזו"א בהערות לסימן רי"ד ובאחיעזר ח"א ס"א סק"ה וע"ש בחזו"א מה שכתב לישב קושית תוס' וכן הוא בכ' הגר"ח החדש**

**ד. בקושית התוס' ממקוה – עיין תוס"ר ובתוס נדה ב: וע"ש במהר"ם ועין בכור שור על תוס' ועיין שטמ"ק בשם התוס' שאנץ מה שכתב לישב קושית תוס'**

**ה. בעיקר קושית התוס' – עיין חזו"א אבן העזר פ' סק"כ הובא בסימן רט"ו על תוס' נדה ב: וכן הוא בחמדת שלמה סימן ד' סק"ו**

**ו. תוד"ה אלא – עיין תוס"ר ועיין אחיעזר ח"א ס"א סק"ה**

**ז. בהא דתוס' לגבי נגע הקשו רק מצד חזקת האדם ולא חזקת הבית – חמד"ש סימן ד' סק"ו [ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן א' סק"ד בסופו]**

**ח. תוד"ה אלא – עיין נחל"ד מה שדן לגבי סד"א לחומרא ועיין רמב"ן**

**נ"ב. יום ב' מתחילים סוגית רוב**

### מנא הא מילתא דאוקי מילתא החזקה וכו'

א] הגמ' אומרת מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא החזקה וביאר רש"י שבסוגין דלעיל מבואר שמעמידים דבר על חזקתו ובפשוטו הכונה כמבואר בשטמ"ק בשם הרא"ה שלר"ח שבנמצא פגום שמכשירים זה מצד חזקה של הסכין וכן מבואר בר"ן והמהר"ם הקשה דבתוס' מבואר שזה מצד ס"ס אמנם עיין לעיל דבפשוטו כונת תוס' רק סברא שזה לא תרתי לריעותא אבל זה מצד חזקה ועיין שטמ"ק שהקשה למה לא ביארו מצד בא זאב וכתב ששם זה מדין רוב אמנם עיין רמב"ן שכתב שכונת הגמ' לחזקת איסור המבואר ברב הונא שלכן אפילו שבר עצמות אסור או מלא בדק בסימנים וצ"ב למה הרמב"ן לא ביאר שהכונה בשיבר בה עצמות ומשמע שכה"ג יש לבאר שזה לא מצד חזקת הסכין ואם נימא שבשיבר עצמות חשיב שאין מספק א"כ יתכן שהרמב"ן למד שהגמ' דנה בחזקה אם ריעותא ולא בחזקה ללא מספק וצ"ע

ב] בגמ' מבואר שהמקור של חזקה מכל נגע שלא חוששים שזה נחסר והקשו התוס' שזה רק מקור לחזקה בלי ריעותא ומבואר שגם כה"ג שאין מספק לפנינו צריך להגיע להכרעה של חזקה וכן מבואר בתוס' לקמן לגבי בהמה שיותר מי"ב חודש ללא פסק חזקה ורוב יש לחשוש אולי היא טריפה אמנם יתכן שזה רק מצד שטריפה שכיח ובגמ' בגיטין כ"ח מבואר דשמא ימות חישינן דהינו אפילו שאין מספק לפנינו אבל ללא חזקה זה אסור אמנם יתכן שזה רק מצד שמיתה שכיחה אמנם יתכן שבדבר שלא שכיח חשיב הכרעה כמו רובא דליתא קמן

ג] הקשו התוס' איך לומדים מכאן שמעמידים על החזקה אולי האדם טמא מצד ספק טומאה ברה"י ותירצו שמדובר גם ברה"ר או בדבר שאיו בו דעת להישאל ועיין פנ"י שהקשה הרי הבית תמיד זה אבד"ל דהינו שנקט שנידון התוס' על טומאת הבית בעצמה אמנם עיין אחיעזר ח"א ס"א סק"ה וכן בחזו"א בערות בסימן רי"ד שכתבו שעל גוף הטומאה אין דין ספק טומאה ולכן לגבי הבית בעצמו לא הקשו התוס' אלא כונתם שאולי מה שהכהן מטמא הבית יש על זה רק טומאת ספק רק מי שנכנס לבית כיון שזה רה"י הוא טמא מספק ובזה חילקו כנ"ל ובעיקר קושית התוס' עיין חזו"א ובכ' הגר"ח החדש שדנו שהכהן לא יכול לטמאות רק אם יש לו הכרעה ודאית שזה סיבה לטמא וממילא לא שיך לשאול שהאדם הנכנס יש לו דין ס"ט דללא דין חזקה הכהן מראש לא יכל לטמא הבית ולפ"ז מבואר שנידון סוגין על חזקה בלי מספק

ד] בעיקר המבואר בסוגין שמקור חזקה מנגע הקשה הק"ש כתובות אות רס"ה דבתוס' בכתובות ע"ה: מבואר שלחזקת הגוף זה עדיף מחזקת דין א"כ איך אפשר ללמוד מסוגין שיש מושג של חזקת הדין אולי יש רק מושג של חזקת הגוף [אמנם בתוס"ר מבואר שאין זה כונת התוס' וכן האריך בחזו"א אבן העזר פ"ב י"ב] והנה השערי יושר ש"ב פ"א נקט שכל המעלה של חזקת הגוף מצד שזה שורש הספק ולא ששינוי מציאותי זה יותר שינוי משינוי דיני ולפ"ז א"ש כמבואר בדבריו שם אמנם הש"ש ועוד אחרונים נקטו ששינוי של גוף זה נחשב שינוי יותר גדול וע"ש שכתב שיסוד דין חזקה לומר שהדבר לא נשתנה ממה שהיה ולכן עד כמה שיש כזה יסוד ודאי שגם חזקת דין מועיל כי זה נחשב שינוי רק שמסברא שינוי זה הוא יותר גדול

ה] עיין תוס' שהקשו שכיון שמוציאם עכשיו הנגע שחסר לפניך א"כ יש כאן תרתי לריעותא שחסר לפניך והאדם בחזקת טהור [צ"ב למה הקשו על האדם ולא על הבית שיש לו חזקת טהרה ועיין שו"ת חמדת שלמה חיור"ד ס"ד סק"ו שביאר שכיון שבבית היה נגע איתרע חזקתו ובמשנת הגרא"ק סימן א' סק"ד שלגבי הבית אדרבא יש לו חזקה דרבה שדינו לטמאותו] ועיין תוס"ר ותוס' בנדה ב: שכתבו שרק במקוה שזה חסר ואתאי יש דין תרתי לריעותא אבל בנגע שאין סברא הנ"ל בזה חזקת הנגע מכריע ועיין בכור שור שהעיר שזה דלא כרב הונא אמנם בשטמ"ק כתב שרב הונא ס"ל שגם סכין זה כמו חסר ואתאי והנה תוס' בנדה הוסיפו שכל שהיה נגע בשעת ההסגר אפילו שעכשיו זה חסר הוא טמא וצ"ב למה הוצרכו לזה ועיין מהר"ם שם ,ובמקור חיים ביאר שתוס' באו לבאר את לשון הגמ' אולי עד שהוא יצא זה חסר ולמה לא כתבו אולי קודם שהאדם נכנס זה נחסר ולכן כתבו שכל שזה היה טמא בתחילתו גם אם זה נחסר זה עדין טמא והנה בתוס' שם מבואר שנגע זה לא חסר ואתי כי זה נחסר בפעם אחת אבל בתוס"ר בסוגין כתב שכיון שהנידון על הרגע הראשון ולגבי זה הוא לא חסר ואתאי

ו] ובעיקר קושית התוס' עיין חמדת שלמה ס"ד סק"ו שכתב שרק במקוה שכל הנידון שבו זה ביחס לטמאים לכן שייך לצרף את חזקת הטמאים משא"כ בית המנוגע שיש כאן נידון כלפי עצמו ממילא כל שכלפיו יש כאן הכרעה שהוא טמא ממילא גם האדם הנכנס בו טמא ועל דרך זה בחזו"א אבן העזר סימן פ' סק"כ שרק מקוה שכל הנידון רק ביחס לטובלים בו ממילא חשיב תרתי לריעותא אבל בבית שיש כאן נידון כלפי עצמו שצריך קיצוע או שהנכנס בבית קודם שיטהרנו כהן יהיה טמא ממילא כלפיו מכריעים שהוא טמא וממילא הנכנס בו גם טמא ועיין ריטב"א עירובין ל"ו דבמקוה לא דנים מצד חזקת הטהרות כיון שלגבי האדם הורע שהוא טמא ממילא הטהרות טמאים ומה דביחס למקוה לא אומרים את זה ביאר השערי יושר ש"ב פ"ב והאחיעזר ח"ב ס"ב דשם הנידון של המקוה הוא רק ביחס לטובלים בו וכן בסכין בסוגין ועיין שטמ"ק בשם הר"ש שכתב לישב עוד שהחזקת טמא רק מצטרף כלפי הזמן הנידון כגון כאן שהמקוה חסר בשעת הטבילה אבל בנגע שאם זה חסר עכשיו כשהאדם נכנס זה כבר לא סיבה לטהרו אלא אם זה חסר כבר בתחילה ואז עדין לא היה כאן את החזקת טמא ע"ש

ז] תוד"ה אלא: כתבו התוס' שגם לקולא סומכים על החזקה הקשה הראש יוסף הרי ספק טומאה ברה"י טמא גם כנגד חזקה ובחמד"ש יור"ד סימן כ"ה כתב לחדש שבחזקת טומאה ספק טומאה ברה"י טהור אמנם עיין אחיעזר סימן א' סק"ה שביאר שהרי ביחס לבית אין דין ספק טומאה כיון שזה גוף הטומאה וכנ"ל וכיון שכלפי הבית יש הכרעה שזה טהור ממילא גם האדם הנכנס בו טהור כיון שזה תולדה אחד מהשני

# סוגית רוב [א]

**גמ' י"א. מנא – י"ב. אמר רב נחמן**

**בביאור סוגין**

**א. מנה"מ – עיין חידושי הר"ן**

**ב. על איזה מקרים חשיב ספק שצריך להגיע לרוב – חת"ס בד"ה והנה ועיין קובץ הערות ס"ז סק"ז**

**ג. תוד"ה מנה"מ – בנידון הראשונים האם אפשר ללמוד רוב מחזקה - עיין תוס"ר וחידושי הרשב"א ועיין רעק"א מה שהקשה מקרוב ועיין ק"ש ב"ב אות ע"ח [וכן הוא בקובץ הערות ס"ז סק"ד] ועיין חידושי חמדת שלמה כתובות כ"ב: בתוס' ד"ה הבא ועיין חמדת שלמה סימן כ"ה סק"ח ועיין פנ"י כתובות י"ב: בקו"א מה שדן שרוב לא עדיף מחזקה שאין מספק וישב בזה קושית תוס' ע"ש**

**ה. בסברת התוס' שחשיב בפרה חזקה כנגד רוב – עיין חידושי רעק"א י"א: בתוד"ה ליחוש בד"ה נ"ל במוסגר ומקורו בתנינא סימן קכ"ט ועיין עוד קמא קצ"ח בד"ה במ"ש מה שהקשה ממקוה הובא בליקוטים כאן [וכן הוא בשטמ"ק בסוגין] ועיין תוס' ד"ה אתיא דבפרה יש חזקת טומאה של האדם ועיין ח' בית מאיר שתמה דמה זה שונה מחזקת הטהרות ועיין אמרי בינה שחיטה כ' מה שביאר בכל זה**

**ו. בהא דלא לומדים שרובא עדיף מחזקה מכל שחיטה – עיין ח' רעק"א ועיין בית הלוי ח"ב סכ"ב סק"ב ג'**

**ז. בדברי הריב"ש שרוב לא מועיל נגד שני חזקות – עיין רעק"א מה שהקשה מסוגין ועיין בית הלוי הנ"ל סק"ד [וכן הקשה בנודע ביהודה אבן העזר סימן מ"ג בד"ה והנה הריב"ש ועיין אמרי בינה שחיטה כ'] ועיין חמדת שלמה אבן העזר כ"ג סקכ"ב מה שדן לחלוק עליו מסברא**

**ח. מה נחשב איתיה קמן ובביאור מעלתו – עיין ר"ן תחילת פ"ג דע"ז ומה דהקשה עליו האו"ש פ"ז מע"ז ה"ו ועיין רש"י במות קי"ט. לגבי כותים שזה איתיה קמן ובתוס' בבכורות י"ט: חלקו על זה ועיין ק"ש בב"ב אות פ"ג ואילך ובקה"י סימן ז' סק"ג ועיין חת"ס בב"ב כ"ג: בד"ה אע"ג ועיין חת"ס בסוגין לגבי רוב בעילות אחר הבעל ועיין במהדו"ת בד"ה רובא דליתא ובסוגין בד"ה כגון ועיין בית אפרים אבן העזר סי"א בד"ה אמנם [עמוד 76] ועיין תוס' בב"ב כ"ד. לגבי רוב דמים מהמקור ובש"ש ש"ד פ"א בסופו ובחת"ס שם ובבית אפרים הנ"ל, ולגבי ס"ס עיין חמדת שלמה סימן כ"ד סקי"ב דהחו"ד נקט שזה איתיה קמן וע"ש מה שביאר וכן בקונה"ס כלל ו' ס"ז אמנם באו"ש פ"ח משחיטה נקט שזה ליתיה קמן וכן באחיעזר ס"ב סקי"ג ועיין רעק"א תנינא סק"ג סקי"א למה אין דין קבוע ברובא דליתיא קמן ועיין שטמ"ק כתובות ט"ו. בשם שיטה ישנה לגבי רוב מצוים האם זה רובא דאיתא קמן ובמה שביאר בזה בשערי יושר ש"ד פי"ב בד"ה והנה ובחידושי הגרש"ש שם**

**ט. המקומות שמצאנו שאיתיה קמן עדיף – א. לגבי ר"מ שחייש למיעוט עיין תוס' בכורות י"ט: ב. לגבי סמוך מיעוטא לחזקה עיין רש"י קידושין פ. ועיין שו"ת רעק"א תנינא ק"ג סק"ה ג. לגבי אין הולכין בממון אחר הרוב עיין תרוה"ד סימן שי"ד בהגהה וכן הוא בר"ש כת"י מכשירין פ"ב מ"ז ועיין רעק"א הנ"ל מה שביאר בזה ד. בדין ס"ט ברה"י עיין אחיעזר ח"ב ס"ב סוף סקי"ג, ה. עיין חוו"ד סימן ס"ג לגבי תרי מיעוטי שחוששים רק בליתיה קמן שזה כמאן דאיתיה ע"ש ועיין תוס' סנהדרין ג: בד"ה דיני**

**י. המקומות דמצאנו דרובא דליתא קמן עדיף – עיין רעק"א כתובות י"ג: בסופו לגבי ע"א נגד רוב ועיין ש"ש ש"ב פט"ו לגבי עשירי ודאי [ועיין רעק"א תנינא סימן קכ"ט] ובשערי יושר ש"ג פ"א בד"ה והנה לגבי דיני נפשות ובטעם שזה עדיף עיין רעק"א הנ"ל ובחת"ס בב"ב כ"ג: ד"ה אע"ג**

**י"א. מתי איתיה קמן עדיף ומתי ליתיה – שער"י ש"ג פ"א בד"ה וראיה [ובפ"ד בד"ה ולכן נראה לי]**

**. בדין רובא דאיתא קמן כגד ליתיה – חת"ס מהדו"ב בסוף סוגין לגבי המשנה במכשירין האם הוכלים בתר רוב האנשים או רוב משליכים**

**י"ב. האם יש עדיפות ברוב ללא ריעותא ובהא דרוב בעילות וכו' חיב ודאי לגבי נפשות וממון – ש"ש ש"ב פ"ד ובישוב קושיתו עיין הפלאה כתובות ט"ו: וברעק"א ת' ק"ח**

**י"ג. רוב בתרתי דסתרי – קובץ הערות כ"ז ה' ובק"ש ח"ב סמ"ה סקי"ב**

**י"ד. רוב בתרי ותרי – עיין שו"ת רעק"א סימן קל"ז ועיין ש"ש ש"ו פכ"ב [ועיין ק"ש בב"ב אות פ"ד בדין רוב כנגד רוב ובדין ספק רוב האם מעמידים על החזקה]**

**ט"ו. אתיא משבירת עצם – עיין רשב"א קידושין ע"ג. שהקשה מכאן על הרמב"ם שסד"א לקולא ועיין פמ"ג כללי ס"ס אות כ"ה ובחוות דעת תחילת בית הספק שם**

**ט"ז. בהא דפרה אדומה אין סמוך מיעוטא לחזקה – מהרש"א ועיין רעק"א שהאריך בזה**

### סוגיא דרוב

א]מנה"מ דאמרו רבנן זיל בתר רובא וביאר רש"י שאגב שדיברו בסוגין קודם על חזקה לכן הגמ' דנה גם על רוב אמנם עיין חידושי הר"ן שביאר שהדין של בא זאב ונטל בני מעיים שכיון שיש תליה לפנינו הוא בחזקת כשרות זה מצד שיש כאן רוב בהמות אינם טריפות אמנם דעת הרשב"א בשם ר"י וכן מבואר בתוס' מ"ג: שזה מצד חזקה ועיין לקמן בסוגיא דחזקה הבאה מכח רוב

ב] הקשו התוס' מה הגמ' מחפסת מקור לרוב הרי רובא וחזקה רובא עדיף וא"כ כיון שיש מקור לחזקה כמבואר בסוגין דלעיל ממילא זה גם מקור לדין רוב ועיין רשב"א שכתב שרק לאחר שיש מקור לרוב אומרים שרוב עדיף אבל אם לא היה מקור לדין רוב יתכן שחזקה מועיל ורוב לא מועיל והתוס"ר דחה דבר זה דכיון דאין מקור לדין רוב שזה עדיף מחזקה ורק מסברא זה כך א"כ עד כמה שחזקה מועיל ודאי שרוב מועיל וצ"ב סברת הרשב"א ועיין ק"ש בב"ב אות ע"ח ובחמדת שלמה ס"ד סק"ו ובעוד דוכתי שביארו שחלוק דין חזקה מדין רוב שחזקה זה הנהגה בספיקות משא"כ רוב זה גדר של הכרעה ולכן ודאי יתכן שחזקה מועילה דנאמר כזה הנהגה בספיקות אבל רוב לא נתחדש שזה מכריע אמנם לאחר שנתחדש שיש רוב ודאי שזה עדיף מחזקה דכל הדין חזקה הוא הנהגה בספיקות וכאן אין ספק דאדרבא יש הכרעה של רוב עכ"ד ובדעת תוס' בפשוטו מבואר שגם רוב זה מדין הנהגה בספיקות וזה לא גדר של הכרעה מסברא ולכן בהכרח הסברא שרוב עדיף מחזקה שזה דין הכרעה בספיקות יותר חזק והנה עדין צ"ע שאם זה גזה"כ מה שיך ללמוד מחידוש אחד שיש חידוש אחר וצ"ל שגם הדין חזקה יש בו סברא שכך הוא דין הכרעה בספיקות ולאחר שחידשה תורה שיש כזה דין הכרעה דהינו שלא צריך ודאי ממילא ודאי שיש דין הכרעה של רוב ובעיקר כונת הרשב"א יתכן שכונתו דיש מקום לומר שאין כזה דין הנהגה אבל לאחר שנתחדש לא להתחשב בחסירון שלו ויש לו דין הנהגה ממילא ודאי שזה דין הנהגה בספיקות עדיף ועדין צ"ע

והנה בעיקר הדין רובא וחזקה רובא עדיף דנראה דנחלקו הראשונים האם זה מצד שרוב זה בירור או שגם בתור הנהגה בספיקות זה הנהגת עדיפה יש לדון בזה דעיין ריב"ש שחידש שלא ששני חזקות בזה רוב לא עדיף ועיין חמדת שלמה אבן העזר כ"ג סקכ"ב שדן שאם רובא עדיף מצד שזה בירור ולא שיך חזקה במקום שיש בירור א"כ אין מקום לדברי הריב"ש

והנה בעיקר הנידון האם רוב זה דין הנהגה בספיקות או שזה דין הכרעה יש לדון בזה כמה נפק"מ א. עיין קובץ הערות סימן כ"ז סק"ד שהביא מהמג"א שנקט שמועיל הכרעה של רוב אפילו בתרתי דסתרי ולכן דן שמי שלא יודע מתי שבת כל יום יכול לעשות מלאכה מצד רוב לולי שזה קבוע אמנם הקובץ הערות הביא מתוס' שנקטו לא כך והנה לגבי חזקה בלא באו להישאל בבת אחת מבואר שמועיל חזקה וביאר הנ"ל שעד כמה שזה דין הכרעה בספיקות א"כ גם רוב זה כמו חזקה אבל אם זה גדר הכרעה א"כ כאן שאותה הכרעה לא אומרת על אחד יותר מהשני לא שייך כלל את הכרעת הרוב [וכן הוא בק"ש ח"ב סמ"ה סקי"ב]

ב. במקום תרי ותרי מבואר בתוס' שלא מועיל מיגו מצד שתרי כמאה ומה שייך להוסיף על מאה אמנם חזקה יש מ"ד שזה ספיקא דרבנן והחילוק שכיון שזה דין הנהגה בספק א"כ כיון שאין הכרעה מה המציאות מעמידים על חזקתו ויש לדון האם מועיל רוב והש"ש ש"ו פכ"ב נקט שלא מועיל רוב כיון שזה מדין הכרעה לא שייך להוסיף ראיה על שני עדים אמנם רעק"א תשובה קל"ז הביא שהפמ"ג נסתפק בזה ועיין בהערות על הש"ש שהביא בזה הרבה אחרונים ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם זה דין הכרעה א"כ זה לא שייך במקום תרי ותרי אבל אם זה רק דין הנהגה בספיקות ממילא גם כאן זה שייך

ג. עוד יש לדון נפק"מ לגבי האם הכרעה על חלק אחד מכח זה יש לפשוט על דבר אחר והאריך בזה הש"ש ויש מקום לומר שגם אם בחזקה זה לא מועיל אבל כאן שזה גדר של בירור ממילא כיון שהוכרע המציאות יש ללמוד זה לדבר אחר והאחרונים דיברו בזה על רובא דאיתיה קמן אמנם ברובא דליתיא קמן לכאורא לא משכחת ליה שעל חצי יהיה הבירור ועל חצי לא יהיה

ד. ועיין קובץ הערות סימן ס"ז שהביא מהגמ' יבמות קכ"א: שהיה אדם שטבע בים ור"נ נשבע שדגים אכלו אותו ומבואר בגמ שאשתו אסורה מצד שיש אפשרות שהוא חי ומבואר לכאורא דברובא דליתא קמן מותר להישבע שזה כך ומאידך בפשוטו במקום שיש ספק ויש פסק של חזקה אסור להישבע שזה כך וביאר הנ"ל החילוק שרוב זה בירור משא"כ חזקה וצ"ע, ועיין עוד זכרון שמואל סימן ע"ו ועיין לקמן דיש שנקטו שחלוק בזה רובא דאיתא קמן מרובא דליתא קמן עוד יש לדון נפק"מ

ה. והנה מבואר בגמ' שאשה שפתח פתוח באשת ישראל מותרת מצד ס"ס ספק שזה לא תחתיו וספק שזה אונס והקשו התוס' שיש להתירה גם על ספק אונס ורצון מצד שיש לה חזקת כשרות ותירצו שיש רוב שזה ברצון כיון שאונס יש קול והקשו שא"כ גם לא שייך ס"ס וכתב התוס"ר שכיון שגם אם זה רצון יתכן שהיא מותרת מצד שזה לא תחתיו כה"ג אין הכרעה של רוב ולכאורא מבואר שרוב זה לא בירור אלא הנהגה ולכן כה"ג שהרוב לא מכריע לא נתחדש הכרעה של רוב כלל וצ"ע בזה

והנה בעיקר הדין דרובא וחזקה רובא עדיף עיין פנ"י כתובות י"ב: בקו"א שהקשה דר"מ חייש למיעוטא ובכל אופן מבואר בגמ' עירובין ל"ה: שסומך על חזקה ובנגע באחד בלילה ונמצא בבוקר מת שהנוגע טהור מצד שמעמידים את האדם בחזקת חי וכיון שרובא עדיף מחזקה א"כ אם הוא חושש למיעוט כל שכן שיחשוש לחזקה [ועיין מרדכי חולין ס' תשל"ז בשלהי מכילתין] ועיין פנ"י שחידש שבאמת חזקה זה לא פחות מרוב רק כל שיש רוב כנגד החזקה כה"ג זה מריע את החזקה ולכן החזקה לא מועילה אבל באמת שחזקה מועילה זה עדים מרוב ע"ש אמנם ע"ש דבפשוטו זה נסתר מקושית התוס' דמהא דרובא עדיף אפשר ללמוד מחזקה שיש רוב חזינן שהכרעת רוב זה בעצם יותר טוב ומבואר שגם חזקה ללא מספק שהשתנה רוב עדיף ממנו וז"ב

ג]עיין רעק"א שהקשה דמבואר בגמ' שרוב וקרוב הולכים אחרי הרוב והרי על קרוב מבואר בגמ' שיש ילפותא וא"כ תקשה קושית התוס' מה צריך פסוק שיש רוב הרי זה כ"ש מקרוב ועיין קובץ שיעורים בב"ב אות ע"ח שכתב שאת סברת הרשב"א שייך גם כאן שיתכן שקרוב זה דין הנהגה בספיקות וזה לא דין בירור ולכן אין ללמוד ממנו וכנ"ל ועיין ח' רעק"א שכתב שלגבי זה תוס' מודים לסברת הרשב"א וצ"ב ועיין חת"ס בד"ה שמעתי מה שביאר בגדרי קרוב

ד] עיין תוס' שכתבו שהמקור שרובא עדיף מחזקה מהא דפרה אדומה לא מעמידים האדם על חזקת טמא עיין רעק"א ת' קצ"ח הובא בליקוטים כאן בד"ה במ"ש שכתב שהיה מקום לדון שכאן כיון שביחס לפרה אדומה אנו מכריעים שהיא מהרוב והיא לא טריפה ממילא האדם הוא טהור וכל הנידון של רובא וחזקה אם זה על אותו דבר כגון שיש ספק האם תינוק טמא נגע בעיסה שיש רוב שהוא נגע ויש חזקה שאומרת שלא נגע אבל כאן שהנידון על הפרה זה נידון מוקדם ממילא ודאי שזה מכריע [וכן הקשה כאן בשטמ"ק] וע"ש שהוכיח לסברא זו מכל מקוה שלא נמצא חסר שלא אומרים שיש חזקת טמא כנגד חזקת המקוה אלא בהכרח כיון שזה שורש הספק מכריעים את המקוה וממילא הטובל טהור אמנם יתכן לחלק בין חזקה ללא ריעותא שזה בגדר מהיכי תיתי שזה מכריע הספק לבין רוב שכיון שיש מיעוט זה לא הכרעה גמורה אמנם עדין יש לדון מהדין של מקוה חסר שמעמידים על חזקת הטמא ולא על חזקת הטהרות ובפשוטו מצד שזה שורש הספק ואולי גם בזה יש לחלק בין חזקה לרוב וצ"ע

והנה תוס' לקמן הקשו שאיך לומדים מפרה שהולכים אחרי רוב אולי זה מצד שהיא בת שתי שנים ויש לה חזקה וכתבו שיש לדחות ששם יש חזקת טמא כנגד חזקת הפרה ועיין בית מאיר שתמה שהרי זה חזקה ללא ריעותא וודאי שזה מכריע יותר מחזקת הטמא וכאשכחן בכל מקוה שאפילו שיש חזקת טמא לא צריך לחוש שמא הוא נחסר אלא מעמידים אותו על חזקתו וממילא האדם טהור וכן הקשה בחזו"א אבן העזר סימן פ' סקכ"ט ועיין אמרי בינה שחיטה סימן כ' שכתב שכיון שזה חזקה שלא נתבררה בשעתה אפילו אם הולכים אחריה אבל כיון שלא היה כאן הנהגה בפועל שזה לא טריפה כה"ג זה לא מכריע לגמרי ואם יש חזקת טמא זה סיבה לדון כמו החזקת טמא וצ"ע

ה] עיין רעק"א תנינא סימן קכ"ט הובא בליקוטים כאן על תוס' בע"ב שהקשה שהרי אין הולכין בממון אחר הרוב א"כ למה צריך לשלם אונס ומפתה הרי אולי האם זינתה [וכן הקשה ההפלאה כתובות ט"ו: שכל דמי ולדות לא צריך לתת לבעל וכל מוכר שו לחברו לא צריך לשלם אם נאבד שמא זה טריפה] ותירץ שכל שלשאר דיני התורה הוכרע כרוב ממילא זה כבר קם דינא גם להוציא ממון והקשה מתוס' שכאן הרי יש נידון על הפרה לגבי חלבה ולגבי עצם החלות שם פרה ובכל אופן נקטו תוס' שאם חזקה עדיפה האדם לא היה נהיה טהור כיון שיש לו חזקת טמא אמנם בעיקר קושיתו עיין קה"י ס"ז שכאן שזה רוב דלא איתרע כלל דהינו דמהיכי תיתי להסתפק בזה לאחר שהלוכים אחרי רוב זה גם מועיל להוציא ממון ע"ש וכן הוא בש"ש ש"ב פ"ד בד"ה

ו] עיין ריב"ש סימן שע"ט שכתב לבאר הא דעיר שכבשוה כרכום אפילו שיש רוב שהרגו אותו בכל אופן אשתו אסורה מצד שיש חזקת חי וחזקת אשת איש ורוב לא עדיף משני חזקות ועיין נודע ביהודה אבן העזר סימן מ"ג וברעק"א ק' קצ"ח הובא בליקוטים כאן שהקשו מתוס' שכתבו שהמקור שרוב עדיף מחזקה מפרה אדומה הרי יש כאן חזקת טמא וגם חזקה של הפרה דהרי אם יש נקב והוי נקו"ה היא נבילה וכתב רעק"א שלולי דברי התוס' כאן זה לא נחשב כנגד חזקה מה שהאדם טמא וכנ"ל שדנים על הפרה דשם יש רק חזקה אחת וממילא הוכרע שהיא לא טריפה והאדם טהור משא"כ בגונא דהריב"ש שיש שני חזקות על הנידון הראשון אבל בתוס' שרואים לא כך א"כ קשה כנ"ל והנה הנודע ביהודה ורעק"א כאן הקשו למה הראיה מפרה אדומה ולא מכל בהמה שיש רוב טריפה הרי יש לה חזקת אינו זבוח ואולי במקום נקב שחיט ועיין רעק"א שדן שזה מיעוט שלא שכיח כלל ובפשוטו דעת תוס' שגם נקו"ה זה רק טריפה וממילא אין כאן חזקת אינו זבוח ולכן א"ש שתוס' דנו רק מצד חזקת האדם אמנם עיין בית הלוי ח"ב סימן כ"ב סק"ג שכתב שחזקה לא יכולה לחדש מעשה ולכן בפרה שהיא בת שנים אפילו אם לא סומכים על חזקה אבל החזקה צריכה לחדש שנעשה נקב וחזקה לא מחדשת דברים אם זה באותו גוף ולפ"ז בפרה לא שיך לדון מצד החזקת אינו זבוח וכן א"ש שזה לא שני חזקות אמנם עדין תוס' יכלו להוכיח מכל שחיטה של בהמה פחות משנה שאולי היא נקו"ה מלידה וכתב שכיון שהגמ' דיברה על פרה כתבו פרה ע"ש ויש מקום לדון שאפילו לתוס' שדבר שזה תולדה חשיב חזקה אבל אין לזה את המעלה של שני חזקות ובעיקר סברת הריב"ש עיין לעיל סק"ב

### בגדרי רובא דאיתא קמן וליתיה קמן

ז]מבואר בגמ' שיש מקום לדון שרובא דאיתיה קמן עוזר ורובא דילתיה קמן לא עוזר דהינו שמסברא עדיף רובא דאיתיה קמן והגמ' מוכיחה שגם רובא דיליתה קמן זה מועיל ובפשוטו אין מעלה לרובא דליתיה קמן מרובא דאיתיה קמן אמנם יש מקום לדון שזה ודאי שיש מקום לומר שזה פחות טוב אבל לאחר שנתחדש שגם זה נחשב רוב יתכן שאדרבא יש לזה מעלה וכדביאר החת"ס בב"ב כ"ג: ד"ה אע"ג דברובא דאיתיה קמן הרי יש לפנינו את צד המיעוט אבל בליתיה קמן שזה רוב מצד טבעו של עולם אין לפנינו את צד המיעוט ומצאנו באחרונים בכמה דוכתי שכתבו עוד חילוק שבאמת חלוק ביסודו רובא דאיתיא קמן שאין זה בגדר בירור אלא רק הלכה כך לנהוג דאין כאן סברא להכריע שזה מהרוב וכדהאריך בשערי יושר ש"ג פ"ד וכן רעק"א כתובות י"ג: משא"כ רובא דליתיה קמן שיסודו הוא שכך טבעו של עולם ומסתבר שהדבר שלפנינו הוא כטבעו של עולם והא לא שונה מטבעו של עולם [ועיין ק"ש סימן מ"ה סקי"א שביאר שזה יסוד החילוק] והנה בעיקר דין רובא דאיתה קמן יש שנקטו שזה לפי רוב בשר אפילו שאדם אחד קנה והספק מאיפה החליט להיכנס לקנות ובכל אופן יש דין רוב עיין מה שכתבנו בסוגית רוב ולכאורא כה"ג אין שום הגיון שזה הגיע מהרוב וגם כה"ג יש דין רוב אמנם גם במקרים שיש הגיון אמנם יתכן שיסוד דין ההכרעה לא מחמת ההגיון שכיון שזה לא מוכרח זה לא סיבה להכריע אלא זה רק דין הנהגה בספיקות ועיין רשב"א י"ב. לגבי רוב התלוי במעשה שכתב שזה פחות שכיח מדבר שזה ממילא וכן עיין חדושי הר"ן פסחים ז. לגבי רוב מעות בתיבה מצד שזה יותר שכיח וכן בשאלתות פ' ויקא ס"ח ביאר שרוב עדיף מקרוב כי זה יותר שכיח ומבואר שיסוד דין רוב כי זה יותר שכיח אמנם יתכן כנ"ל שזה הסיבה שיש כזה דין הנהגה אבל יסודו זה דין הנהגה ומצאנו כמה מקומות שכתבו שליתיה קמן עדיף

א. עיין רעק"א כתובות י"ג: לגבי ע"א נגד רוב שכתב שנגד רובא דליתיא קמן הוא לא נאמן כיון שזה גדר של בירור שהדבר כמו הרוב והעד אחד חשיב שהוא בא לחדש צד לפנינו משא"כ נגד רובא דאיתיה קמן כיון שצד המיעוט הוא לפנינו ודאי חשיב שיש כאן צד כמו המעוט ורק שגזרה התורה בספק ללכת כצד הרוב ולכן כל שיש ע"א לא נאמר ההלכה של רוב ב.עיין ש"ש ש"ב פט"ו שהביא מהשטמ"ק בב"מ ו: שלגבי מעשר בהמה יש מיעוט עשירי ודאי ולא ספק שהכרעה של רוב זה לא בגדר ודאי וכתב הש"ש שכל זה ברובא דאיתיא קמן ולא בליליה קמן וביאר כנ"ל שאיתיה קמן זה גזה"כ משא"כ ליתיה קמן זה גדר של בירור ובפשוטו הוא מוכח מהא דכל בהמה חיבת במעשר בהמה אפילו שיש צד שהיא טריפה עיין רעק"א מה"ת סימן ק"ח ג. וע"ש שכתב גם כלפי הדין שממזר ודאי ולא ממזר ספק שחידש הפנ"י שרוב לא חשיב ודאי שכל זה ברובא דאיתיה קמן אבל ברובא דיליתא קמן ודאי שחשיב ודאי כדמוכח מכמה דוכתי ע"ש ד. עיין שערי יושר ש"ג פ"א דהביא מהרמב"ם שנקט שאפילו דמבואר בגמ' שבנפשות הולכים אחרי רוב דליתא קמן אבל באיתיה קמן לא הולכים בתר רוב ועיין חת"ס בב"ב שם שהביא מהרשב"א ח"ג סימן ע"ח שדן אם הולכים בדיני נפשות אחרי רוב וצ"ע שהגמ' סנהדרין ס"ט הכריע שהולכים אחרי רוב וביאר ששם זה ליתיה קמן והרשב"א דן באיתיה קמן ויסוד החילוק כנ"ל שליתיה קמן זה בגדר בירור משא"כ באיתיה קמן זה רק הלכה של הנהגה בספיקות אבל זה לא הכרעה מסברא ולכן לגבי נפשות לא התחדש הכרעה זו

ח] אמנם מצאו בכמה דוכתי שרובא דאיתיה קמן עדיף מרובא דליתיה קמן א.עיין רש"י קידושין פ. שכתב לגבי סמוך מיעוטא לחזקה דר"מ שזה רק ברובא דליתיא קמן ולא ברובא דאיתיה קמן וכן הוא בר"ן ריש פ"ג דע"ז ובמרדכי סוף חולין [אמנם הראשונים בקידושין חולקים על זה] [ועיין רעק"א תשובה ק"ו ד"ה גם שביאר שהדין סמוך מיעוטא לחזקה זה מצד שחוששים למיעוט ולכן כיון שזה רק באיתיה לקמן וכדלקמן ה"ה לגבי סמוך וכו'] ב. לר"מ דחישינן למיעוטא מבואר בתוס' בכורות י"ט: שזה רק ברובא דליתיא קמן אבל באיתיה קמן לא חוששים למיעוט [אמנם הרמב"ן ביבמות חולק על זה] ג. עיין רשב"ם בב"ב פ"ג שהתרוה"ד דייק מדבריו שאפילו שאין הולכין בממון אחר הרוב זה רק ברובא דליתא קמן אבל לא ברובה דאיתיה קמן וכן הוא בר"ש כת"י מכשירין פ"ב מ"ז ד. השאג"א דינו חדש סימן י"ח דן שאפילו דמבואר בגמ' שספק טומאה ברה"י במקום שיש רוב הולכים אחרי הרוב אבל זה רק ברובא דאיתיא קמן ועיין אחיעזר ח"ב ס"ב סקי"ג שהוכיח מכמה דוכתי דלא כדבריו ה. עיין חוו"ד סימן ס"ג שהביא גמ' בברכות נ"ג. שבמקום שיש שני מיעוט זה כמו חצי וכתב שכל זה בליתיה קמן אבל אם זה איתיה קמן חשיב כמיעוט כמאן דליתיה ע"ש

והנה עיין רעק"א י"ב. שכתב שהצד לחלק ביניהם זה רק אם זה שני ילפותות אבל למבואר ברש"י שהכל נלמד מאותו מקום אין לחלק ביניהם וכן עיין תנינא סימן ק"ג בד"ה כעין שכתב שכל החילוק של רש"י לגבי סמוך זה בדרבנן אבל באמת בדאוריתא כיון שזה מאותו מקור אין מקום לחלק בזה אמנם יתכן לדון שגם אם הכל מאותו מקור אבל בגדר הדבר קים להו לחז"ל לחלק בזה

ועיין ש"ש ש"ב פ"ד שכתב לישב הקושיא שלמה יש חיוב פדיון הבן הרי אולי זה לא אביו וכן בקונה בהמה ונאבדה למה צריך לשלם הרי אולי היא טריפה ואין הולכין בממון אחר הרוב וכתב שכיון שכאן אין שום מספק לפנינו שזה לא כמו הרוב בזה ודאי שהולכים בממון אחר הרוב ועל דרך זה בקה"י חולין סימן ז' סק"ג דהינו שגם בגדר רובא דליתיה קמן יש שני סוגים יש שזה אם ריעותא וכה"ג זה לא הכרעה גמורה ויש ללא ריעותא שזה בירור גמור וצ"ע מהיכי תיתי שיש שני סוגי רוב ומבואר כנ"ל שעד כה שנתחדש להכריע כרוב דהינו לנקטו כרוב יש מקום שזה אומר לא להסתפק כלל ויש מקום שזה הכרעה וצ"ע

והנה צ"ע שבמקומות מסוימים מצאנו שאיתיה קמן עדיף ובמקומות מסוימים מצאנו שליתיה קמן עדיף ועיין שערי יושר ש"ג פ"א בד"ה והנה וכן בפ"ד שביאר שבאיתיה קמן שזה הנהגה בספיקות במקום שזה מועיל זה הכרעה יותר חזקה דהרי זה דין ודאי לא מצד שמסתבר שזה כך אמנם רובא דליתיה קמן יש לו מעלה שזה בירור מסברא אמנם זה לא דבר מוחלט דהרי יתכן שזה לא כך ולכן לגבי נפשות שהנידון מה עוזר בזה יש סברא שליתיה שזה סברא זה עוזר ואיתיה שזה הלכה בזה לא נתחדש ההלכה הנ"ל משא"כ לגבי שיחשב ודאי במציאות בזה ליתיה ודאי עדיף וכן לגבי ממונות שם איתיה קמן שזה גדר של ודאי ממילא זה מועיל משא"כ בליתיה קמן ע"ש ועדין צ"ע

ט]והנה בעיקר החילוק בין רובא דאיתיה קמן מרובא דליתיה קמן בפשוטו למבואר לעיל זה שני דיני רוב נפרדים דברובא דאיתא קמן זה מצד שיש לפנינו רוב ומיעוט ומשיכים את הספק לרוב אמנם רובא דליתיה קמן זה כלל לא בגלל שמשיכים אותו לרוב אלא זה רוב בטבע שכיון שחזינן שכך הוא טבע העולם ממילא מסתבר שגם זה כמו הרוב ולכאורא באמת אין שום ענין לשני הרוב אמנם בסוגין משמע שזה אותו פרשה של רוב ועיין חת"ס בב"ב כ"ג דכתב דרוב דאיתה קמן יש לו מעלה שצד האיסור נמצא לפנינו אמנם רובא דליתא קמן מעלתו דצד המיעוט אינו לפנינו ומשמע שזה אותו דין רוב לשיך את המיעוט לרוב וכל ההבדל במעלת הרוב ובמעלת המיעוט ולכאורא לפ"ז אם יהיה בעולם רק בהמה אחת לא יהיה רוב אם לא דנימא שמיחסים הבהמה לרב שהיה פעם

והנה מבואר בגמ' ריש פרק ג' דע"ז שבמקומו של ר"מ היו עובדים את האדנרטא של העיר פעם בשנה וברוב המקומות לא היו עובדים ולגבי עיר חדשה מבואר בגמ' שלר"מ שחישינן למיעוטא זה אסור כן ביאר הרמב"ן ועיין ר"ן שהקשה שזה רובא דאיתא קמן ובזה ר"מ לא חושש למיעוט והנה כאן אין הספק כלל האם זה פרש מהמיעוט או מהרוב אלא יש כאן עיר חדשה וכיון שחזינן שרוב העירות לא עובדים מסתבר שגם כאן לא עובדים את הצלם ועיין או"ש פ"ז מע"ז ה"ו שתמה בזה ובפשוטו מבואר בר"ן שכיון שכאן הסיבה המספקת הוא ודאי דהינו שיש רוב ודאי ומיעוט ודאי הוי איתא קמן משא"כ ברוב טריפה אין זה ברור שהרוב טריפה אלא הכל מכח השערה וכדהאריך כאן הקה"י סימן ז' סק"ג והנה האו"ש הקשה מרוב אינם אילונית הרי זה קיים אמנם רש"י כתב רוב קטנים וזה הרי לא ידוע וכן ביאר בחידושי חת"ס מהדו"ת ד"ה רובא ועיין חת"ס בסוגין ד"ה כגון שכתב על גונא דהר"ן הנ"ל שזה עדיף מליתא קמן אבל זה לא כמעלת איתיה קמן ומטעמים הנ"ל ע"ש והנה מבואר ברש"י יבמות קי"ט. שמה שר"מ חושש בכותים למיעוט זה רובא דאיתיה קמן אפילו שהספק על כל כותי מצד עצמו ובפשוטו זה כמבואר בר"ן הנ"ל ועיין תוס' שם אמנם הרי מבואר בגמ' שבזה ר"מ חיש למיעוטא והרי הר"ן כתב שברובא דאיתיה ר"מ לא חייש למיעוטא

והנה עיין חמדת שלמה אבן העזר סימן כ"ד סקי"ב דהנתה"מ שם כתב שס"ס הוי רובא דאיתיא קמן שיסוד החילוק אם יש שני צדדים או שלש צדדים ובכל איתיה קמן יש כמה צדדים ובליתיא יש רק שני צדדים ודבריו צ"ע דבדינים הרי יש רק שני צדדים ועיין קונטרס הספיקות כלל ו' אות ז' שנקט גם כדבריו אמנם באו"ש פ"ח משחיטה ואחיעזר ח"ב ס"ב סקי"ג נקט שזה ליתיה קמן ויש לבאר שיסוד החילוק שבאיתיה קמן יש סיבה כלפי הנידון שיהיה כמו הרוב משא"כ בליתיה זה רק גילוי מה יכול להיות אבל זה לא סיבה חיובית כלפיו ולכן דינים זה איתיה קמן ולפ"ז ס"ס זה ליתיה קמן אמנם לחת"ס לעיל שכל ההבדל אם זה רוב ודאי או רוב בהשערה לכאורא כאן ודאי שיש רוב צדדים וצ"ע בכל זה

והנה מבואר בגמ' שרוב בעילות אחר הבעל וצ"ע למה הוי ליתיה קמן הרי יש כאן רוב ביאות מהבעל ומיעוט לא מהבעל גם אם זינתה וא"כ מתסבר שהעיבור מהבעל וכאן זה צדדים ודאים ואם נימא שכל שזה לא מונח לפנינו כמשמעות לשון רש"י בבכורות ויבמות עיין בית אפרים אבן העזר סימן י"א בד"ה אמנם [עמוד 76] א"כ א"ש אמנם לפשטות הדברים קשה ועיין חת"ס שכתב דמי אומר שהבעל בא עליה אולי הוא לא בא עליה וכל זה הוא גם מחמת שכך טבעו של עולם ולכן זה בכלל רובא דליתיא קמן ועיין קה"י שלפ"ז כתב לחדש שעד כמה שמתחשבים לקבוע לפי ההוה ממילא כאן זה ודאי דהיא ודאי לא זינתה ע"ש

והנה מבואר בגמ' בב"ב שמהמשנה של ספק דם מהעליה או מהמקור טמא מצד שרוב דמים מהמקור רואים שהולכים אחרי רוב וכתבו התוס' שהכונה רובא דליתיה קמן ועיין ש"ש ש"ד פ"א שהקשה שלכאורא זה רובא דאיתיה קמן מצד שיש כאן שני כמויות דם ורוב הדם הוא דם המקור ולכן ביאר שהכונה שהיה הרגשה ורוב ראיות אם הרגשה זה מהמקור אמנם עיין חת"ס שם וכן בק"ש שביארו שכיון שלא ברור שיש דם במקור עכשיו והכל מצד שכך הרגילות לכן זה רובא דליתיא קמן ובבית אפרים ביאר שזה נחשב שזה לא לפנינו והנה מבואר בגמ' שרוב מצוים אצל שחיטה מומחים ועיין שטמ"ק ט"ו. שהביא מהשיטה ישנה להקשות דבהלך אם בהמתו לשוחט למה לא הוי קבוע ותירץ שרגלים לדבר דמי שהוא שוחט הוא יודע ובפשוטו הכונה דבתחילה הבין שרוב מצוים אצל שחיטה זה לא רוב שקובע על כל אחד אלא זה מצד רובא דאיתיא קמן ותירץ שזה נחשב רובא דליתיא קמן ועיין שערי יושר ובחידושיו על כתובות

והנה עיין רעק"א תנינא ק"ג סקי"א שהקשה למה בכל רוב בהמות אינם טרפות לא הוי קבוע דהרי הבהמה קבועה במקומה ותירץ או שזה קבוע שאינו ניכר דלא ברור דיש טריפות ומה שיודעים הם לא מכלל הספק אמנם עיקר תירוצו שם שרק רוב מכח התערובת יש בזה דין כל דפריש וכל קבוע אבל רוב שהוא לא מחמת פריש דהרי גם אם יש בהמה אחת יש בה דין רוב בזה אין דין קבוע דהינו או שהצדדים לא קובעים או שכל חומר קבוע דכיון דצד המיעוט קבוע ויש צד שהנידון שלפנינו הוא צד האיסור הקבוע וכאן יסוד הספק לא מצד צד איסור קבוע

והנה עיין ק"ש בב"ב שהביא להקשות מהגר"ח למה בכל רובא דליתיה לא נדון מצד רובא דאיתיה דכיון דודאי דרוב כשרות א"כ נימא שהבהמה פרשה מהרוב ולא משמע שבכל המקרים של הגמ' זה קבוע ולחת"ס הנ"ל א"ש שכיון שאין רוב ידוע לפנינו אין לזה מעלת רוב אבל לאחר שהתחדש דין רוב בכה"ג באמת יש כאן דין רוב הנ"ל אמנם בפשוטו רובא דליתיה קמן יסוד החיסרון שגם אם יש בהמה אחת בעולם יש הספק ויש עליה רוב וא"כ צ"ע כנ"ל אמנם בפשוטו הביאור שכל שיש ספק על כל אחד מצד עצמו ממילא זה שם הספק ואין סיבה ליחס הספק מה פרש ועדין צ"ב

] שיטת הרמב"ם שספק דאוריתא מדאוריתא לקולא והקשה הרשב"א מה הגמ' מביאה ראיה מפסח ופרה אדומה אולי מצד שספק דרבנן לקולא והפמ"ג בבית הספק דן שיש חזקת איסור לבהמה אם מחזיקין מאיסור לאיסור ובחוות דעת ביאר שיסוד סברת הרמב"ם מצד שכל דבר שכתוב בתורה זה על הודאי ולא על הספק א"כ כשהתורה אמרה פרה אדומה צריך ודאי פרה אדומה וכן בשאר ולכן אם רוב זה לא ודאי זה לא יועיל

# בפרטי דין חזקה לגבי הגבינות [פ"א ס"ב חכ"א ל"ז ה' ו' ז']

**תוס' ד"ה אתיא וברא"ש רשב"א ור"ן ועיין תוה"ב צ. ובמשמרת הבית**

**בדין חזקה שלא נתבררה בשעתה**

**א. בטעם דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא מועיל – חמדת שלמה סכ"ה סק"ח**

**ב. מה נחשב שלא נתבררה בשעתה – עיין בית אפרים סימן כ"א ובנודע ביהודה אבן העזר ל"א ד"ה לפי ועיין נוב"י חו"מ קמא סימן ד' בד"ה אחר ועיין חוו"ד קצ"ו סק"ד ובחמדת שלמה כ"ה סק"ו לגבי עד בדיקה [ועיין שו"ת חידושי הרי"מ סימן י' מה שחילק בין אופן דהחוו"ד לכל בדיקת עד]**

**ג. האם בחזקה דהשתא יש חיסרון של לא נתבררה בשעתה – עיין שערי יושר ש"ב ספ"ד ועיין ש"ש ש"ב פי"ג בד"ה ונראה שפשיטא ליה שיש החיסרון ובנוב"י חו"מ קמא סימן ד' בסופו**

**בדין חזקה הבאה מכח רוב**

**ד. בדין חזקה הבאה מכח רוב – עיין רשב"א ורא"ש בסוגין ועיין סמ"ג לאוין קמ"א בסופו ובשערי דורא ספ"ד דמשמע שזה רק לאחר י"ב חודש ועיין קובץ הערות כ"ח סק"ד, אמנם רבנו יונה שהוכיח מזאב ודאי שזה גם תוך י"ב חודש וכן הוא לשון הרא"ש ובש"ך פ"א ט' אלא שיש לדון האם זה מדין חזקה או רוב ועיין בשו"ת הרא"ש כלל כ' סט"ו דמשמע שזה מדין חזקה וכלשון הרשב"א והרא"ש ועיין בש"ך פ"א סק"ט שמשמע שזה מדין רוב וכן משמע באיסור והיתר מ"ט ב' בשם ר"פ וכן הוא בשטמ"ק בסוגין בשמו ועיין פלתי סימן א' סק"ו שכתב שנחלקו בזה הראשונים ועיין חזו"א י"ב סק"א וס"ד סק"ז ועיין תבואות שור סימן כ"ט לגבי מים במוח בתו"ד בביאור השיטות שסומכים על חזקה הבאה מכח רוב שזה רק על מצב ששיך הרוב וכן הוא בשערי יושר ש"ב פט"ז בד"ה והנה ועיין קובה"ע הנ"ל שגם בהיא יותר מי"ב חודש לא יועיל החזקה ע"ש**

**ה. האם חזקה הבאה מכח רוב עדיף מכל חזקות – עיין רעק"א בתשובה שבסוף דו"ח ח"א עמוד צ' בסופו לגבי סריס יבמות פ. בד"ה אבל שנקט בכונת הש"ך סימן א' שזה עדיף ועיין היטב נידון האחרונים בסימן א' לגבי שוחט שלא יודע ההלכות האם יש בו חזקה הבאה מכח רוב ובקושית רעק"א שם על הש"ך**

**ו. האם חזקה הבאה מכח רוב לתוס' שלא מועיל זה רק כלפי חסר לפניך – רעק"א מ"ג: בד"ה ולענ"ד וכן הוא בשערי יושר ש"ב פט"ז בד"ה אמנם ועיקר הסברא לחלק מבואר ברשב"א בשם רבינו יונה**

**ז. בדין טריפה שודאי היה יותר מרגע קודם המיתה – עיין תוה"ב פ"ו.: וברא"ה ובמשמרת שם ועיין בכור שור שהאריך בביאור השיטות ועיין ש"ך מה שדחה לראית הרשב"א מכתמים ועיין רעק"א סימן ט"ו ד"ה אבל שלא קי"ל כלל כרשב"א**

**ח. בביאור דחית הרשב"א ממומין – עיין ש"ש ש"ב פ"ד פי"ג ועיין בדבריו ובבכור שור האם בסברא שהוגלד זה אחרת לרשב"א**

**ח. בחידוש הרשב"א שכל שודאי היה קודם אין חזקה האם הוי ודאי – כו"פ סימן א' סק"ו בד"ה ואם כן נחלק אם הפר"ח ועיין פמ"ג ק"ה סק"ג**

### בדין חזקה שלא נתבררה בשעתה

א] עיין תוס' שהקשו איך הגמ' לומדת מפרה אדומה שהולכים בתר רוב אולי זה מחמת חזקה שהרי היא בת שני שנים ובהכרח שבלידתה לא היתה טריפה וחידשו שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה [ועיין רעק"א דו"ח ח"א במכתב לגבי סריס בסוף החלק בד"ה ובנ"ד שכתב שבחיתה יותר משנה זה ספק ולא שמכריעים מכח חזקה דהשתא שזה ודאי] והנה בסה"ת סימן ע"ג ובסמ"ג לאוין קמ"א בסופו הביאו מהרשב"ם שבאמת הוי חזקה רק הגמ' כאן למ"ד טריפה חיה דהינו שיסוד זה של חזקה וכו' אינו מוסכם בכל הראשונים והנה בעיקר הדין חזקה שלא נתברה בשעתה צ"ב מה סברא בזה הרי כיון שיסוד חזקה להמשיך את המצב הקודם א"כ כל שידוע שבתחילה לא היתה טריפה למה נימא שזה השתנה ובח' חת"ס מהדו"ת כתב שאם המקור מבית המנוגע כיון ששם זה נתברה בשעתה לכן אין מקור ללא נתבררה אמנם צ"ע דאיך הגמ' לומדת לרוב אולי מצד שכאן נתחדש שגם כה"ג חשיב חזקה וכן ברמב"ן מפורש שהקושיא אולי כאן זה מצד רובא וחזקה יחד ותירץ שזה לא חזקה ע"ש ועיין שו"ת חמדת שלמה חיור"ד סימן כ"ה סק"ח שביאר שחזקה זה לא סברא אלא גזה"כ כדי שלא להרבות בספיקות ודין החזקה נתחדש רק אם נהגנו כך עד עכשיו וכל שנהגנו עד עכשיו שזה ספק לא חשיב שאנו מרבים בספיקות ע"ש והנה לתוס' שאפשר ללמוד רוב מחזקה משמע שזה סברא שכך הוא הדין הנהגה בספיקות ולפ"ז עדין צ"ע והנה מדברי תוס' מבואר שגם כאן שאין שום ריעותא בכל אופן לא חשיב חזקה

ב] עיין שו"ת מהרי"ט ח"א סימן ל"ז שהקשה מהא דמבואר בגמ' שנגע באחד בלילה ולמחר מצאו שהוא מת דיש לו חזקת חי הרי זה חזקה שלא נתבררה בשעתה דהרי לא יודעים איך הוא היה בלילה בתחילתו אמנם עיין נודע ביהודה קמא אבן העזר סל"א ד"ה לפ"ז שכתב שודאי שגם אשה שנולדה ביער ואין מי שיודע ממציאותה חשיב נתברה בשעתה ולכאורא המכוון שכיון שהדבר ברור בעולם רק אין מי שרואה המציאות חשיב נתברה בשעתה ורק דבר שאין לו שום אפשרות ידיעה בעולם רק מחמת המחר כה"ג חשיב שזה לא מבורר והנה עיין בית אפרים חיור"ד סימן כ"א שכתב שכיון שטריפה אינו יולד אם נתעברה אשה ממנו חשיב חזקה שנתברה בשעתה כיון שאם היה ידוע לנו שהוא עיברה זה היה ראיה דהינו שכל שיש בעולם דבר שממנו אפשר לדעת חשיב נתבררה וצ"ב כונתו הרי עצם הדבר שהוא עיבר האשה זה דבר נסתר שאי אפשר לדעת וכמו שכל טריפה בגוף הבהמה זה הרי ניכר רק כיון שהדבר נסתר מעיני העולם חשיב לא ידוע ועיין חמדת שלמה חיור"ד סכ"ה סק"ט שהקשה שבכל בדיקת עד כיון שאין הדבר ידוע עד שתוציא העד א"כ הוי חזקה שלא נתבררה בשעתה דהינו שכיון שהעד תוך גוף האשה וזה דבר שאי אפשר לדעת חשיב לא נתבררה בשעתה אמנם לבית אפרים הנ"ל הוי נתבררה ובחוו"ד קצ"ו סק"ד כתב שלא יועיל שאשה תניח מוך בפתח או"מ שיעור זמן שאם היה יוצא דם זה ודאי היה יוצא כיון שזה חזקה שלא נתבררה בשעתה דהינו שזה לא כמו בדיקת עד ששם זה נחשב מיד או שכיון שעל העד ניכר אפילו שהוא בפנים זה לא חיסרון וצ"ב

ג] עיין שערי יושר ש"ב ספ"ד שהקשה איך מועיל חזקה דהשתא הרי זה חזקה שלא נתבררה בשעתה דהינו שנקט שיסוד הסברא של שלא נתבררה שצריך שקודם זמן לידת הספק היה הדבר מוחזק לנו וגם כאן הרי עכשיו שרואים סיבה להסתפק לא היה לפני זה מצב של מוחזק וע"ש שהוכיח שחזקה דהשתא זה גדר אחר אמנם עיין ש"ש ש"ב פי"ג שנקט שגם בחזקה דהשתא שייך החיסרון של לא נתבררה בשעתה וכן בנודע ביהודה חו"מ סימן ד' בסופו דהינו שנקטו שכל שעכשיו רואים המצב זה הנתבררה בשעתו כיון שיסוד דין חזקה דהשתא לומר שזה כמו עכשיו וצ"ב עומק הסברות והנה עיין רעק"א יבמות פ. שכתב לחדש לגבי אדם שנמצא סריס ולא יודעים אם זה מלידתו שכה"ג חשיב כמו חזקה מעיקרא לומר שהוא סריס מלידה שיסוד הדין חזקה לומר שלא היה שינוי וצ"ע למה כאן לא הוי חזקה שלא נתבררה בשעתה ומשמע כנ"ל שכיון שבאים לפשוט מכח עכשיו אין החסירון וצ"ב

### בדין חזקה הבאה מכח רוב

ד] עיין רשב"א ובר"ן שהביאו מרבינו שמשון ומרבינו יונה שאפילו שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא חזקה אבל כיון שרוב בהמות לא טרפות ממילא יש כאן חזקה הבאה מכח רוב ובלשון הר"ן מפורש שזה מצד חזקה ובלשון הרשב"א אינו מפורש אמנם הביא בשם רבינו יונה מפורש שזה מדין חזקה וכן נקט הרא"ש שיש להכשיר הגבינות מטעם רוב והנה בביארו הסברא בזה מצאנו כמה ביאורים

א. עיין סמ"ג סוף ל"ת קמ"א בשם הר"י איש ירושלים וכן בשערי דורא סימן פ"ד דמשמעות דבריהם שמדובר שהיא כבר יותר משנתים וכיון שכשהיתה בת שנה היה לה רוב חשיב שהוחזקה בשעתה ולפ"ז אם תהיה פחות משנה וכה"ג מוציאם ריעותא לומר שהיתה טריפה מלידה באמת לא שיך כה"ג חזקה וכן הביא הקובץ הערות סימן כ"ח סק"ד מספר כסא דהרסנא ולכאורא היה מקום לדון שגם אם היא בת שנה הרי מדובר שהיא חולבת ורוב בהמות אין להם חלב אלא א"כ ילדו וטריפה אינה יולדת א"כ יש כאן רוב שלא היתה טריפה וזה לא איתרע וצ"ע הראשונים שלא דנו מצד זה וצ"ל שכיון שזה רק רוב לא חשיב ודאי ובטעם התוס' שחלקו על זה ביאר החזו"א י"ב א' שכדי להנהיג דין חזקה צריך ודאי, ורוב לא הוי ודאי אמנם הנה בבא זאב ונטל בני מעים מבואר שמועיל חזקה ועיין רעק"א מ"ג: שביאר שרק אם היום היא ודאי טריפה לא מועיל חזקה אבל כל שהנידון האם היא בכלל טריפה בזה מועיל גם חזקה הבאה מכח רוב ובביאור הסברא ע"ש שביאר שיש כאן חזקת הנהגה שכך נהגנו בה וזה מועיל רק ללא ריעותא וכן ביאר בשערי יושר ש"ב פט"ז בד"ה אמנם ובלשון אחר אפשר לומר שכל שאפשר להמשיך ולומר שהיא מהרוב מועיל חזקה אבל כל שיש ריעותא לפנינו כלפי זמן הספק זה ודאי מוציא אותה מהרוב שיש כאן מספק שהיא כבר טריפה ולכן זה לא מועיל ובעיקר הדבר שכל שיש ספק אפשר להעמיד על החזקה לכ"ע מבואר ברשב"א בהבאת הראיה של רבינו יונה

ב. אמנם הרשב"א הביא מרבינו יונה שהוכיח מבא זאב ונטל בני מעיים שמעמידים על חזקתה ומבואר שזה מועיל גם אם זה תוך שנה וכן הוא בלשון הרא"ש וכן הביא הש"ך בשמו בסימן פ"א סק"ט ועיין פלתי סימן א' סק"ו דכתב דנחלקו הראשונים האם זה מצד רוב או מצד חזקה שדעת הרא"ש שזה מצד רוב ודעת הרשב"א שזה מצד חזקה דהינו שסברת המתירים שכיון שיש רוב שהם לא טריפה ממילא כלפי הזמן שבו לא היה ריעותא שהוא יצא מהרוב מכריעים עליו מדין רוב שהוא לא טריפה אמנם עיין שו"ת הרא"ש סימן כ' סט"ו דמבואר שאפילו שזה מצד רוב אבל מה שמעמידים אותה שלא נשתנה עד הסוף זה מצד חזקה וצ"ב כונתו ויש מקום לומר שגם אם היא טריפה יש רוב שזה קרה אחרי ולא שזה מבטן אמנם דבר זה חסר בראשונים ועיין איסור והיתר כלל מ"ט ס"ב שכתב שכמו שלגבי חזקה באיתרע לפנינו אומרים שזה קרה יותר מאוחר ה"ה ברוב אומרים שזה השתנה מהרוב כמה שיותר מאוחר דהרי רובא וחזקה רובא עדיף וכן הוא בהגהות שערי דורא סימן פ"ד ובשטמ"ק בסוגין בשם ר"פ ולכאורא המכון שבאמת זה הכרעה של רוב רק דבר זה נלמד מחזקה שאפילו שיש מספק מאחרים כמה שיותר ה"ה כאן אפילו שיש מספק שזה לא כמו הרוב מאחרים כמה שיותר מאוחר אמנם בלשון הרשב"א משמע שזה חזקה גמורה ויתכן שהביאור שכיון שיש מספק לפנינו לא אומרים רוב וכמבואר בגר"ז כ"ד סק"מ רק כיון שהחזקנו מראש שהיא מהרוב ממשיכים להחזיק שזה מהרוב וזה ממש מדין חזקה וצ"ע והנה לשון הרא"ש שרוב עדיף מחזקה והמעדיני י"ט ביאר שלכן ברוב אין חסירון שלא נתברר בשעתו וצ"ב ולנ"ל הביאור שעל זמן ששיך להעמיד הרוב זה עדיף

והנה לפ"ז כל מה שמועיל הרוב הנ"ל רק על הזמן שבו לא ראינו ריעותא שאנו ממשיכים להחזיק את הנהגהת הרוב אבל בנמצא מים במוח כיון שעכשיו רואים ריעותא לפנינו ודאי שעל זמן זה אין להעמיד כרוב וכן ביאר התבואות שור סימן כ"ט אמנם לכאורא על הזמן שלא ידוע שהיה מים במוח אפשר לסמוך על הרוב וצ"ע והנה יש לדון בנמצא מים במוח והיא יותר מי"ב חודש האם הוי חזקה ועיין קובץ הערות סימן כ"ח סק"ד דיתכן שגם הם מודים לתוס' שחזקה הבאה מכח רוב זה לא חזקה ורק שאת הרוב אפשר להמשיך וכיון שלא נתברר אלא בגדר רוב אין להמשיך אלא על זמן שאפשר להעמיד כרוב וכן הוא בתבואות שור שם אמנם אין זה מוכרח דיתכן שעד כמה שרוב זה בגדר מוחזק א"כ עכשיו שברור שלא היתה טריפה תוך י"ב חודש אפשר להמשיך ממצב זה וכנ"ל מהסמ"ג

והנה מבואר בסימן א' ששוחט שידע ההלכות ושכח מעמידים אותו על חזקתו וביאר הש"ך שכאן זה עדיף כיון שיש רוב שוחטים מומחין ועיין רעק"א בדו"ח סוף ח"א שכתב שהכונה שחזקה הבאה מכח רוב זה עדיף מסתם חזקה וכמבואר בלשון הרא"ש וכונתו כנ"ל שכיון שיש רוב שוחטים מומחין ממילא כאן ביחס לזמן שאנו לא יודעים יש רוב ולכן זה עדיף והרעק"א למד לאדם שנמצא סריס ויש ספק האם זה מלידה שכיון שמדין רוב החזקנו שהוא לא סריס אפילו שעכשיו הוא סריס כלפי הזמן שאין את הריעותא ממשיכים להחזיק שהוא לא סריס וע"ש שכתב שזה עדיף מחזקה רגילה וכמבואר בש"ך אמנם בגליון רעק"א סימן א' ביאר שזה רק סברא שכה"ג זה חזקה עדיפה כי יש עמה רוב ע"ש ועיין מחנ"א אישות סימן ג' שתמיד חזקה מעיקרא נגד השתא זה ספק וברשב"א של גבינות זה סברא מיוחדת כי זה חזקה הבאה מכח רוב שזה עדיף והביאור כנ"ל

והנה בדרכי משה הקשה בשוחט שלא יודע שידע פעם למה אוסרים מה ששחט הרי יש כאן חזקה הבאה מכח רוב שהוא ידע לשחוט כיון שרוב מצוים אצל שחיטה מומחים וכמו בהמה שנמצאת טריפה שכלפי מה שלא מצאנו ריעותא אומרים שהיא לא היתה טריפה ועיין קובץ הערות שלמד שהדין של גבינות זה לא דוקא אם זה לאחר שנה וע"ש שישב בין רוב בהמות הם לא טריפות לרוב שוחטין מומחין שכיון שרוב בני אדם הם לא מומחין זה גרע וצ"ב אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בש"ך שכל שרואים שלא ידע כאן מסתבר יותר שזה כך מתמיד שהרי בתחיל לידו לא ידע ע"ש

ה] עיין רשב"א שאפילו שהכריע שמועיל חזקה הבאה מכח רוב אבל כתב לגבי סירכא שכה"ג כיון שודאי שזה לא קרה ברגע האחרון ממילא כה"ג אין דין חזקה והוכיח מכתם יבש שלא מעמידים האשה על חזקתה כיון שזה ודאי לא קרה עכשיו ועיין ש"ך סימן פ"א בארוך שם שהביא הרבה ראשונים שחולקים על הרשב"א ונקטו שגם כה"ג מעמידים על החזקה ובראיתו מכתם יבש עיין בכור שור מה שיש לדון בזה ובפשוטו שחולקים על עיקר דבריו וכן כתב רעק"א סימן ט"ו שלא קי"ל כרשב"א כלל אמנם עיין ש"ך שכתב לישב שכאן שזה חזקה הבאה מכח רוב זה עדיף דהינו שביחס לזמן שאנו לא יודעים יש רוב ומשמע שזה לא מטעם חזקה דהרי אין כאן חזקה אלא שזה רק מטעם רוב וצ"ע והנה הב"י והאחרונים נקטו שבהוגלד פי המכה שזה ודאי שלשה ימים גם בזה כיון שהבהמה יצאה מחזקתה לגבי שלשה ימים ממילא היא אסורה

אמנם עיין בכור שור שהביא דברשב"א בתוה"ב הקצר מפורש שרק בסירכא חשיב שאין חזקה אבל בהוגלד פי המכה יש חזקה וע"ש בד"ה עוד כתב שביאר שחזקה רק מועילה אם יכול להגדיר עד איזה רגע יש החזקה אבל כל שיש ספק עד מתי להעמיד החזקה לא שייך חזקה ולכן בכתם יבש שלא ידוע כמה זמן בדיוק לוקח ההתיבשות וכן בסירכא שלא ידוע כמה זמן זה מכריח זה חיסרון משא"כ בהגליד פי המכה שחז"ל קבעו שלשה ימים א"כ גדר שיש חזקה עד אז ולא יותר ממילא אפשר להעמיד על החזקה ולולי דבריו היה מקום לבאר שכל שיש זמן שהוא לא בכלל הספק כי זה ודאי לא טוב לא חשיב שהחזקה לא פעלה כלל ורק מתי שיש זמן שהוא בכלל הספק ועל זה החזקה לא פועלת בזה יש סברא שכל שזה לא פועל לגמרי זה לא פועל כלל והנה באיסור והיתר הביא את דברי הרשב"א בשם רשב"ם אפילו שביאר שיסוד ההיתר מצד רוב וכן מפורש שם שגם בהוגלד פי המכה יש החיסרון והנה בפשוטו להבנת הבכור שור שזה סברא שחזקה צריכה להגדיר מה הרגע שזה נעשה זה רק שייך בחזקה אבל לסברא השניה שכל שזה לא מכריע לגמרי זה לא מכריע זה שייך גם ברוב וצ"ע בכל זה

והנה מבואר בגמ' נדה שהמפריש על חבית ונמצאת חומץ שכל שלשה ימים ודאי מכאן ואילך ספק וברש"י שם הביא פירוש אחד בגמ' שהכונה ששלשה ימים האחרונים ודאי חומץ והשאר ספק והגמ' שואלת שנעמיד על החזקה ולכאורא לרשב"א אין להעמיד כה"ג על החזקה אמנם שם יתכן שזה כמו הוגלד כיון שאין ספק על השלשה ימים האחרונים והנה הפמ"ג פ"א מש"ז ג' כתב שכל הרשב"א זה רק סברא בחזקה הבאה מכח רוב אמנם ברשב"א הרי למד את זה מכתם יבש ומבואר שזה בכל חזקה

והנה בגונא דהרשב"א שאין חזקה עיין פנ"י גיטין י"ז וכן בפר"ח סימן א' סק"ט שנקט שזה ודאי ולכן הקשה על שוחט שרואים שלא יודע שזה יהי ודאי אבל הכו"פ שם וכן הפמ"ג ק"ה סק"ג כתבו שזה רק בגדר ספק שכה"ג חזקה מעיקרא לא עדיף מחזקה דהשתא אבל לא שכה"ג חזקה דהשתא תכריע

והנה במשמרת הבית מבואר שכל שזה ודאי קרה מחיים זה אסור דחשיב שזה יצא רגע מחזקתו אמנם כבר כתבו כל האחרונים שברשב"א מבואר לא כך אלא כל שאין זמן שודאי יצא מחזקתו כה"ג מעמידים על החזקה

**בפרטי רוב המבוארים בסוגין**

**א. רוב בעילות אחר הבעל – עיין רמב"ם פ"א מאיסו"ב ה"כ ובגליון הש"ס שהביא מהבכור שור בקידושין פ. ועיין שו"ת חת"ס אבן העזר סימן ע"ו בד"ה א' ועיין שער"י ש"ו פ"ח בתחילתו**

**ב. הא דרוב בעילות אחר הבעל לא הוי רובא דאיתיה קמן – חידושי חת"ס בד"ה משום**

**ב,ב. האם רוב מועיל בעכו"ם – פרי יצחק ח"ב סימן ס' בד"ה הנה בסופו וע"ש מה שהקשה מסוגין**

**ג. רוב בדיני נפשות – עיין ח' הר"ן סנהדרין ס"ט. ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן שע"ח ובשערי יושר ש"ג פ"א פ"ג ועיין חידושי חת"ס בב"ב כ"ג: ד"ה אע"ג ובחידושי הגרמ"ש חולין צ"ו. ועיין ש"ש ש"ד פ"ח שדן למה דיני נפשות זה לא כמו ממון שלא הולכים אחרי רוב**

**ד. ודלמא לאו אביו וכן ברוב שלא טריפה צ"ע א"כ איך מוציאים ממון בהרבה אופנים – עיין הפלאה כתובות ט"ו: לגבי ממון ועיין שו"ת רעק"א סימן ק"ח בד"ה ובזה ועיין ת' קכ"ט הובא בליקוטים כאן ועיין ש"ש ש"ב פ"ד בד"ה אמנם ובקה"י סימן ז'**

**ה. תוד"ה כגון – עיין מהרש"א ובתוס"ר [ועיין ק"ש ח"ב בהערות על הש"ש סק"ו בד"ה ולבר שדן למה אין כאן לבן חזקת פטור ממיתה]**

**ו. תוד"ה וכי תימא – עיין רעק"א**

**ז. תוד"ה ליחוש – עיין שו"ת רעק"א תנינא קכ"ט הובא כאן בליקוטים ועיין חת"ס ד"ה דלמא שהקשה שלא משכחת ליה בת כהן בשריפה**

**ח. בקושית הגמ' שמא במקום נקב – עיין רעק"א תנינא ק"ג ד"ה ולענ"ד [הודפס בליקוטים כאן]**

**ט. האם לר"מ צריך לבדוק שמונה עשרה טריפות – עיין רמב"ן ועיין רשב"א ט. ד"ה ואפילו ועיין חשק שלמה מה שביאר בכונתו**

**. בביאור חילוק הגמ' בין אפשר ללא אפשר – עיין רעק"א י"ב. מה שכתב לדיק מהראשונים ועיין רמב"ן בישוב הגמ' במכות ועיין בית אפרים סימן ו' בד"ה עוד**

**י. האם לר"מ לא סומכים על חזקה – מרדכי סוף מכילתין שפ"ד כ"ח סקכ"ז**

**י"א. האם הדין חישינן למיעוטא לר"מ זה דאוריתא – עיין תוס' ורמב"ן לגבי בשר תאוה וכן ברשב"א לעיל ט. ד"ה מיהו ועיין מרדכי סוף מכילתין ועיין בית הלוי ח"ב סכ"ג דהוכיח דיסד מחלוקת ר"מ ורבנן הוא בדאוריתא בגדר מיעוט [דבר זה ילמד אי"ה ביחד אם סמוך מיעוטא לחזקה בנפרד]**

**י"ב. בדין בדיקת הריאה – סימן ל"ט ס"א ב' ועיין ברא"ש וברמב"ן בסוגין ובהגהות אשרי ובמרדכי וברשב"א ט. ועיין תוה"ב ל"ג.**

**. בביאור הסברא שבדיקת הריאה מעכב – עיין מרדכי ט. ועיין ביאר הגר"א בשם הראב"ן ועיין משכנות יעקב חיור"ד סט"ז בד"ה וגם מה שביאר כונתו**

**. בישוב הגמ' בביצה כ"ה. לשיטות שבדיקת הריאה מעכבת – הארוך מש"ך סימן ל"ט, ובמשכנות יעקב סימן ט"ז בד"ה עכ"פ וד"ה ראיתי כתב שלא מדובר על הריאה וכן הוא בראשונים בקובץ שיטות קמאי**

**. בישוב שיטת רש"י בביצה כ"ה: - משכנות יעקב סט"ז בד"ה וגם באמצע דבריו**

**. בדין עד נגד עד האם יש סירכא בריאה – סימן ל"ט סי"ז ובש"ך וט"ז שם**

**י"ג. בדין מיעוט המצוי שלא בדק – שו"ע פ"ד ס"ט ובש"ך שם סקכ"ט ובפמ"ג שם**

**. באיבד בריאה בכונה - ש"ך סק"ו בשם הריב"ש ועיין תבואות שור ופרי תואר**

**. האם במקום שאין לו מי שיבדוק מותר לאכול ללא בדיקה – כו"פ ועיין פמ"ג מש"ז א' בסופו מה שתמה עליו ועיין גליון רעק"א בס"ב**

**י"ד. בדין חישינן למיעוטא לגבי מצוות – משכנות יעקב סימן י"ז בד"ה ובירושלמי משך חכמה סוף פ' בא פי"ג פסוק י'**

**. בהא דמבואר בראשונים לאסור בלא בדק הריאה מה זה שונה מכל ספק טרפה שיש חזקה - משכנות יעקב סימן י"ז בד"ה וההכרח [עמוד רי"א]**

**. ביסוד דין חישינן למיעוטא – עיין אריכות במשכנות יעקב סימן ט"ז י"ז ובבית אפרים סימן ו' ועיין פמ"ג בפתיחה להלכות טריפות ועיין מג"א סימן תל"ז**

**ט"ו. בדין סמוך מיעוטא לחזקה – עיין תוס' ורא"ש בסוגין [ועיין בית הלוי ח"ב סכ"ג ביאור שיטתם] ועיין רמב"ן יבמות קי"ט. מה שהביא מרב האי גאון שגם לרבנן אומרים סמוך [והובא דבריו בריטב"א קידושין פ.] ובבד"ה ו: ובמשמרת הבית ז: בתחילת העמוד ועיין רעק"א כאן שהאריך בזה** ועיין רמב"ן בחידושים ג: עוד טעם למה ברוב מצוים אין סמוך מיעוטא לחזקה [ענין זה ילמד אי"ה בנפרד]

ט"ז. הא דילפינן מסנהדרין גם ביטול רוב וגם הלך אחר הרוב – גר"ח סטענצל בב"ק בדין אין הולכין בממון אחר הרוב והאריך בזה בשערי יושר ש"ג ועיין חידושי הגרש"ר סנהדרין סימן ו'

### שאר עניני סוגין

א] הגמ' מוכיחה שהולכים בתר רובא דליתיה קמן מהא דמכה אביו חייב והרי אולי זה לא אביו אלא בהכרח מצד שרוב בעילות אחר הבעל והנה כתב הרמב"ם פ"א מאיסו"ב ה"כ על הגמ' בקידושין פ. שסולקין על החזקות דהינו שאיש ואשה שחיו יחד או אם ובתה וכדו' סוקלים על זה וכן הוחזקה נדה בשכנותיה מלקין על זה והרמב"ם הוסיף ראיה לדין זה מה שדנה התורה במכה אביו ומקלל אביו שחייב ועיין מ"מ שכתב שמקורו בירושלמי קידושין פ"ד ה"י וצ"ע שזה נגד סוגין דמבואר שזה מצד רוב ועיין גלהש"ס שציין לבכור שור קידושין פ. שכתב שאם לא היה רוב בעילות אחר הבעל א"כ כאן הרי הוחזקו על ידי הוריו והם בטוחים שזה בנו מצד רוב אבל אם רוב לא עוזר חשיב שידוע לנו שההחזקה בטעות אמנם גם לאחר שרוב בעילות אחר הבעל ואם נדע שנולד ממנה יש לנו רוב שזה ממנה אבל אולי זה לא תינוק שלה אלא לקחו אותו מהשוק או שהחליפו אותו באחר וזה מצד חזקה המבוארת ברמב"ם [וע"ש שהקשה אולי גם זה מצד רוב שרוב אנשים לא מחליפים את ילדיהם ולא לוקחים ילד מהשוק וע"ש מה שישב] ובשו"ת חת"ס אבן העזר סימן ע"ו בד"ה א' כתב דיש כאן שני נידונים א' שגם אם זינתה אבל רוב בעילות מהבעל אמנם יש עוד נידון דמי אומר שבא עליה אולי לא חי כאיש באשתו ולזה צריך להגיע לחזקה וכן הוא בשו"ת חוט המשולש סימן ה' י' אמנם לכאורא משמעות הרמב"ם שהחזקה מה שהם מחזיקים שזה בנם וצ"ל שהכונה שהם מחזיקים מצד שבא עליה רוב בעילות וצ"ע אמנם צ"ע שלכאורא ביחס לרוב בעילות זה רובא דאיתא קמן [ובחוט המשולש כתב שזה ליתיה קמן] ועיין חת"ס בסוגין בד"ה משום שכתב שכיון שזה לא ברור שבעלה בא עליה לכן חשיב רק רובא דליתיה קמן דהינו שכונת הגמ' שמה שמחזיקים שהוא בא עליה רוב בעילות זה מדין רובא דליתיה קמן דהינו שכך הוא הנהגת העולם ובהכרח שעל זה הולכת הגמ'

ועיין שערי יושר ש"ו פ"ח שכתב שהדין של הוחזקה נדה שכנותיה וכדו' שנהגו כאב ובנו יסוד ההכרעה בזה הוא מצד רוב דהינו שזה אנן סהדי שבאמת כך המציאות וזה דין רובא דליתיה קמן שיסודו שכך הוא בטבע העולם דהינו שברוב המקרים כל שנוהגים בכזו צורה זה אמת ועיין או"ז ח"א סימן תש"ס שחזקה אין אדם פורע תוך זמנו וחזקה אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות וחזקה אין העדים חותמין על השטר אלא א"כ נעשה בגדול זה מדין רוב אמנם עדין צ"ע שלשון הגמ' שהראיה מצד רוב בעילות אחר הבעל וברמב"ם מבואר כי הם נוהגים כאב ובנו ולבכור שור א"ש

והנה הבית שמואל סימן י"ט הקשה על הרמב"ם למה הגמ' לא לומדת דין חזקה מהדין של איש ואשה שהוחזקו כמבואר ברמב"ם ועיין גליון מהרש"א שם ובהגהות אמרי ברוך ובבכור שור שכתבו שזה שני סוגי חזקות דהגמ' בחולין הכונה שלא לשנות ממה שהיה והדין של הרמב"ם זה חזקת אומדנא או נאמנות כמבואר בשערי יושר ש"ג פ"א בסופו ע"ש והנה מדברי הבית שמואל משמע שחזקת אומדנא זה גם מדין חזקה ועיין מהרי"ק סימן ע"ב שכבר חילק בין חזקת ראיה לחזקה מעיקרא

ב] הגמ' אומרת דמה שהורגים מכה אביו ומקלל אביו מצד שהולכים בתר רוב ומבואר בפשוטו שעוזר רוב בדיני נפשות והנה הגמ' בסנהדרין ס"ט. דנה האם עוזר רוב בדיני נפשות ומוכיחה מהמשנה שא"א בת ג' הורגים מי שבא עליה והרי אולי היא אילונית והוי מק"ט אלא בהכרח שהולכים בתר רוב ועיין ח' הר"ן שם שהקשה שהרי בסוגין הגמ' הוכיחה ממכה אביו ומרוצח שהולכים בתר רוב ותירץ שאולי כאן שיאפשר אחרת גילתה התורה ללכת אחרי רוב ואבל בדברים שאפשר אחרת בזה יתכן שבאמת לא סומכים על רוב והנה מסקנת הגמ' שם שגם כה"ג סומכים על רוב והנה הרשב"א בשו"ת ח"ג סימן שע"ח שדן בראו שהרג בן אדם ולא יודעים האם היה גוי או יהודי האם אפשר לסמוך על רוב והוכיח מהירשלמי שיש לסמוך על רוב וצ"ע למה לא הוכיח מסוגין ועיין חידושי חת"ס בב"ב כ"ג: בד"ה אע"ג שכתב שהגמ' זה בליתיה קמן והרשב"א דן באיתיה קמן ועיין שערי יושר ש"ג פ"א שביאר בדעת הרמב"ם דס"ל שלא הולכים אחרי רוב ברובא דאיתיה קמן אפילו שסומכים על רוב ברובא דליתיה קמן אמנם יתכן לדון כסברת הש"ש שיש הבדל אם זה רוב שיש בו ריעותא או לא ורובא דליתא קמן חשיב שאין בו ריעותא משא"כ איתיה קמן ולפ"ז באמת לצד הרשב"א הנ"ל גם בליתיה קמן ויהיה מספק לפנינו לא ילכו אחרי רוב

ג] מבואר בסוגין דכל בן מה שהוכרע שהוא בנו זה מצד רוב ועיין הפלאה כתובות ט"ו: שהקשה שא"כ למה מוציא שם רע צריך לשלם מאה מנה הרי אולי זה לא אביו והיא יתומה שאין חיוב וכן לגבי דמי ולדות הרי באין אב אין חיוב וכן בפדיון הבן למה האב חייב לשלם הרי אולי זה לא אביו ועיין שו"ת רעק"א תניניא סימן קכ"ט שהקשה על מה דחידשו תוס' שלא עוזר רוב לגבי איזה מיתה א"כ מכה אביו והרגו שיתחיב רק חנק ובקה"י הביא להקשות שבבת כהן שזינתה תהיה בחנק ולא בשריפה שהרי מה שהיא כהנת זה רק מצד רוב ועיין קה"י כאן שדן לחדש שכה"ג זה מיעוט דלא שכיח כלל וכונת הגמ' שאולי אין כאן רוב ומדין רובא דליתיה קמן יש כאן רוב וממילא במקום שזה לא שכיח כלל לא חוששים ובלשון אחר אפש"ל שאם לא היה דין רוב הינו חוששים לכל צד אבל לאחר שכבר נאמר דין רוב ורק שבממון אין דין רוב זה רק במיעוט דשכיח ולא במיעוט שלא שכיח כלל וכמו דחזינן דלר"מ מיעוטא דלא שכיח לא חוששים כלל

אמנם הקשו האחרונים עוד דמבואר בגמ' שכל אדם זה ספק טריפה ורק מדין רוב מכריעים שהוא לא טריפה א"כ למה שומר חייב לשלם על הבהמה אולי היא טריפה ובש"ש הקשה שקונה בהמה ונאבדה לא יצטרך לשלם שמא היא היתה טריפה עוד הביא ההפלאה להקשות למה דמבאר בגמ' שמת הבן לאחר שלושים צריך לשלם פדיון הבן הרי אולי הוא היה טריפה ועיין הפלאה וכן בשו"ת רעק"א תנינא קכ"ט וכן בק"ח שכל שהנידון היה גם לא לענין ממון אלא לענין שאר דיני התורה והוכרע שהוא לא טריפה או שזה בנו ממילא כבר ההכרעה חלה לכל דיני התורה אמנם בדברי הראשונים מבואר לא כך א. תוס' בכתובות ט"ו: הקשו שבתינוק הנמצא ויש רוב ישראל למה צריך לשלם אם הזיקו לו הרי לא הולכים בממון אחר הרוב ומבואר שאפילו שהוכרע לשאר דיני התורה שהוא ישראל אבל זה לא עוזר לגבי ממון ב. תוס' כתובות כ"ט.הקשו למה הבא על הכותית יש קנס הרי התערב בהם עבד ושפחה וא"כ אולי הוא מבניו והוא עכו"ם ואין הולכין בממון אחר הרוב ומבואר שאפילו שהוכרע מדין רוב שהוא ישראל בכל אופן לגבי דיני ממון זה לא עוזר ג. וכן עיין תוס' חולין צ"ו. שאפילו שמתירים אשה על פי סימנים אבל אם נשאת לא הורגים על פי זה ובפשוטו מבואר שאין כזה כלל שכל שההכרעה היא רק בגדר רוב ממילא ביחס לדברים שרוב לא עוזר מעולם זה לא הוכרע

ולכאורא מוכח מזה כמו שביאר בש"ש ש"ב פ"ד והאריך בזה הקה"י סימן ז' שכל מה דלא הולכים בממון אחר הרוב זה רק ברוב שיש מספק לפנינו אבל ברוב שאין סיבה להסתפק שכאן זה לא כמו הרוב בזה סומכים על הרוב וכל רובא דאיתיה קמן חשיב שיש מספק וזה לא גדר של מהיכי תיתי אבל רובא דליתיה קמן זה בגדר מהיכי תיתי שהוא טריפה לא סומכים על הרוב ובזה מיושב כל הקושיות

ד] עיין ש"ש ש"ד פ"ח שהקשה על הא דמשמע בסוגין ובגמ' בסנהדרין שהולכים בנפשות אחרי הרוב הרי אדם מוחזק בעצמו וא"כ כמו שלא הלכים בממון אחר הרוב ה"ה בנפשות והנה לנתבאר לעיל בכל רובא דליתא קמן דמבואר שהולכים אחרי הרוב בנפשות גם בממון כה"ג הולכים אחרי הרוב ולא מצאנו בגמ' שיש רוב שלא עוזר בממון ועוזר בנפשות אמנם ע"ש שכתב לחדש שלגבי מיתה כיון דמבואר ברמב"ם שאפילו שע"א לא נאמן לגבי מלקות אבל כל שהעיד לגבי האיסור והוחזק כדבריו ממילא יש גם עונש על מה שעבר על הלאו א"כ גם כאן זה כך שכיון שלגבי האיסור יש הכרעה של רוב ממילא מי שעובר על האיסור חייב מיתה אמנם עיין שערי יושר ש"ג פ"א ופ"ג שהאריך שכל סברת הרמב"ם בנאמנות שזה נאמנות גמורה וממילא כל שחל הנאמנות חשיב שזה ודאי גם לגבי העונש אבל ברוב שם אם זה מועיל לדבר אחד ולא לדבר אחר לא שייך הדין יוחזק וכמבואר בתוס' חולין צ"ו. שאפילו שסימנים דאוריתא ומתירים אשה על פי זה אבל כיון שלא הורגים על פי סימנים א"כ אשה שמת בעלה וניסת על פי סימנים לא חשיבה א"א לגבי להרוג על זה ע"ש

ה] עיין תוס' שהקשו מה הראיה ממכה אביו אולי מצד שמעמידים אותה על חזקת צדקת שלא זינתה ומשמע מתוס' שלאחר התשובה שהיו חבושים בבית אסורים מיושב גם הקושיא הזו וביארו המהרש"א והמהר"ם דיש חשש אונס ולגבי זה לא יעזור חזקת צדקת אמנם צ"ב למה זה רק תירוץ לאחר הסברא של אין אפוטרופוס לעריות וצ"ל שבכלל תירוץ הגמ' שחוששים שנאנסה דהיא מצד עצמה באמת לא חשודה ובתוס"ר כתב שיש לבן חזקת צדיק וצ"ע הרי הוא ודאי עשה איסור שהכה מי שמדין רוב זה אביו ויש שביארו שכונתו שיש לבן חזקת פטור אמנם בפשוטו כיון שהאמה זה שורש הספק ואין בזה שום ריעותא הולכים לפי חזקת האם ועוד שקודם שהכה אותה כבר הוכרע שהוא בנה ולא מסתבר שזה משתנה לאחרי זה

ה,ב] עיין פרי יצחק ח"ב סימן ס' בתחילתו שהביא מהפמ"ג והנודע ביהודה שבעכו"ם לא הולכים אחרי הרוב וע"ש שהקשה שעכו"ם יורש את אביו דבר תורה הרי מבואר בגמ' זה רק מצד שרוב בעילות אחר הבעל אמנם יתכן שכה"ג שהמיעוט הוא לא שכיח בזה אדרבא מסברא זה מועיל ובעכו"ם זה ודאי מועיל וצ"ע ועיין ש"ת חת"ס יור"ד סימן י"ט לגבי האם חזקה נוהג בעכו"ם והנה בראשונים בכתובות מבואר שרוב מוציא ממון מעכו"ם מצד שהוא לא חשיב מוחזק ומבואר שדין תפסס לגבי ספק יש להם וצ"ע למה אין להם דין מוחזק ואם נימא שאין להם דין חזקה ונימא שיסד דין מוחזק בנוי על פרשת חזקה א"ש

ו] תוד"ה וכי תימא הקשו שאם לא הולכים אחרי הרוב מה עוזר שיבדקו אותו הרי זה התראת ספק דהינו דבזמן שהרגו לא היה ברור שמעשהו מחיב מיתה עיין רעק"א שהקשה דבגמ' יבמות פ. מבואר שאם אדם אכל חלב ואחרי זה התברר שהי סריס והיה גדול לוקה והקשו שזה התראת ספק ותירצו שכל שנתברר מה המעשה עבירה לא הוי התראת ספק א"כ הרי גם כאן לאחר שהתברר שהוא לא טריפה ידוע ברור מה היה המעשה עבירה וכתב לחדש שדוקא שם שודאי זה היה מעשה עבירה רק הנידון האם הוא בר חיובא אבל כאן שהנידון האם זה מעשה עבירה שמחיב מיתה שאני וצ"ב החילוק

ז]תוד"ה ליחוש הקשו שנסקלין בנשרפים ידונו בקלה ולמה שלא נלך בתר רוב בפשוטו קושיתם דנימא כל דפריש כדחזינן בתירוצם וכן ביאר בחזו"א סימן ר"ב סק"א ותירצו בחד תירוצא שכיון שיש כבר חיוב והנידון איזה חיוב בזה לא הולכים בתר רוב עיין רעק"א שהקשה שא"כ בהורג אביו לא יתחיב חנק כיון דסיף ודאי חיב והנידון האם יש חיוב יותר חמור של חנק ועיין שם שדן שבמקרה שהתרו רק בחנק לא יתחיב סייף עוד תירץ שכיון שבין כה צריך להגיע לרוב ממילא גם אומרים רוב לאיזה מיתה עוד תירץ דכיון דלגבי שאר דיני התורה הכרענו ממילא גם לגבי מיתה זה כך וכל דברי תוס' לגבי שזה עצמו הנידון איזה מיתה ועיין לעיל דהבאינו דבפשוטו בתוס' מבואר לא כך אמנם אם נימא שיש סברא של יוחזק וכש"ש לעיל אין ראיה מממון שזה לא תולדה מהאיסור עוד הקשה החת"ס בד"ה דלמא שאיך משכחת ליה בת כהן בשריפה הרי חנק ודאי מגיע לה ולא עוזר רוב לגבי איזה מיתה ותירץ לנ"ל שיש סברא של הוחזק והנה הבאינו לעיל מהש"ש לחלק לגבי ממון שרק אחרי רוב אם ריעותא לא הולכים ולכאורא כאן מתוס' מבואר לא כך שהרי דימו שכמו שרובא דליתא קמן עוזר כך איתה קמן והרי כל איתא קמן זה אם ריעותא ולכאורא משמע דלא כחילוקו וצ"ע

ח]הגמ' דוחה שאפשר לחלק בין היכא דאפשר להיכא דלא אפשר ועיין רש"י שהכונה שהטריפות שאפשר לבדוק צריך לבדוק ובאמת לר"מ מה שאפשר לבדוק צריך לבדוק והראשונים תמהו על זה שלמה רבנן ור"מ נחלקו בקטן וקטנה ולא בכל טריפות עיין רמב"ן בסוגין וברשב"א ט. שכתבו שכיון שבקדשים אי אפשר ממילא גם בחולין לא צריך וכונתם למה דכתב הרמב"ן דבחולין אפשר לבדוק קודם שחיטה גם על הנקב אבל בקדשים הוא יהיה בעל מום וכדביאר החשק שלמה אמנם הרשב"א חלק עליו ולפ"ז צ"ב מה ההבדל בין קדשים לחולין ואולי כונתו כי חולין יתכן שבאמת לא התירה תורה אלא כנגד יצר הרע והנה צ"ב כונת הראשונים אבל שיבדקו שאר טריפות ומשמע שעד כמה שכאן כונת התורה בהכרח לסמוך על רוב א"כ זה לגבי כל הטריפות דהינו שיש כאן נידון האם פסוק זה כונתו על ודאי או על ספק וכדכתב הר"ן סנהדרין ס"ט. שהמקומות כאן שסומכים על רוב שבהכרח זה כונת התורה אמנם צ"ע דהראשונים הקשו מהגמ' במכות שלא נהרג אדם שבודקים שמא במקום נקב ותירצו שכונת הגמ' לבדוק נקב מתחת לבגדים ומבואר שהסברא שלא אפשר זה מתחלק שמה שאי אפשר לא בודקים ומה שאפשר בודקים ואולי זה חילוק אחר מהגמ' וצ"ע

ט] עיין תוס' וכן מפורש בדבריהם בבכורות דלר"מ מה שחישינן למיעוטא זה מדרבנן הגמ' מדמה שכמו שבדרבנן יש חילוק זה גם סברא בדאוריתא אמנם ברמב"ן מבואר שזה מדאוריתא וכתבו על בשר תאוה שזה מצד שלא דיברה תורה אלא כנגד יצר הרע וכן דיק המרדכי סימן תשל"ז בסוגין וע"ש שהקשה שלא מצאנו שלר"מ לא סומכים על חזקה ועיין שפ"ד כ"ח סקכ"ז שנקט שבאמת לר"מ בכל חזקה צריך לחשוש מדרבנן אמנם הפנ"י כתובות י"ב: הוכיח מהגמ' בעירובין שר"מ סומך על רוב מהדין של נגע באדם ונמצא בבוקר מת שהוא טהור וע"ש שכתב לחדש שחזקה עדיפה מרוב ורק שהם מתנגשים הרוב שובר החזקה ודבריו נסתברים מהראשונים שדנו ללמוד רוב מחזקה וגם צ"ב עיקר כונתו

י] עיין מהרש"א י"א. שהקשה על תוס' שכתבו שהמקור של רובא עדיף מחזקה מפרה אדומה שיש לאדם חזקת טמא דא"כ למא לא נימא סמוך מיעוטא טריפות לחזקה ותירץ שזה מיעוט שלא שכיח והקשה רעק"א בליקוטים כאן בד"ה לענ"ד שא"כ איך הגמ' לומדת מכאן שלא חוששים לרוב אולי רק כאן כי זה לא שכיח אמנם יש מקום לדון ששבעיקר ההכרעה של רוב אין מקום לחלק ורק לגבי החשש דרבנן יש מקום לחלק עוד הקשה שמבואר בגמ' שר"מ חושש למיעוט טריפות והרי מיעוט דלא שכיח גם ר"מ לא חושש והנה המהרש"א בבכורות כ: הקשה שאם אומרים סמוך מיעוטא לחזקה א"כ תמיד נחשוש לנקובת הושט ותירץ רעק"א הנ"ל שבאמת זה לא שכיח שיש נקב וכל מה שהגמ' בסוגין שואלת שכיון שכלל הטריפות שכיח ממילא יש דין לברר הכל אבל עד כמה שהנידון מצד סמוך שזה רק סיבה ביחס לנקובת הושט שרק זה סיבה לנבילה בזה ודאי שהוא מיעוט שלא שכיח ולא חוששים לו

י"א] קי"ל כרבנן שלא חוששים למיעוט אמנם הראשונים כולם נקטו שיש דין לבדוק את הריאה ועיין סימן ל"ט שיש שכתבו שצריך רק לבדוק שאין סירכות וכל שרואים שאין סירכות ממילא כבר אין סיבה לחשוש לטריפה יותר משאר טריפות ויש שכתבו שצריך גם לנפח הריאה ולראות שאין נקב והנה בטעם הדבר שצריך כאן לבדוק יותר משאר טריפות הרמב"ן כתב מצד שזה מיעוט המצוי והרשב"א הביא להקשות מרבינו יונה שא"כ יצטרכו גם לנפח ולכן ביאר או שכיון שזה דבר שמצוי לראות א"כ אם לא יבדוק אחרי שיבשל פתאום יראה שהיה טריפה וכל הכלים יאסרו ויצאו מזה מכשולים עוד ביאר שכיון שזה דבר שניכר לעין מיד נראה כמעלים עינו מן האיסור והנה בפשוטו לטעם הראשון אין כאן תקנה מיוחדת אלא זה ככל הדין חישינן למיעוט המצוי אמנם עיין רמב"ן בסוגין שהביא מהירושלמי שדימו את זה לדמאי ודנו שיאסר לעשות דבר זה בשבת ועיין ש"ך ל"ט סק"ו שהביא מהריב"ש שיש בזה דין אין מבטלין איסור לכתחילה ואם מישהו לא בדק הבהמה אסורה לו ומשמע שיש כאן תקנה דרבנן ולרבינו יונה א"ש אבל לרמב"ן צ"ע מהיכי תיתי שזה כך וצ"ל שלפי הענין יש בהמות שזה אינו שכיח ובכל אופן היה כאן תקנה דרבנן בכל מקום והנה עיין באר היטב שהביא שאם שחטו הבהמה ורוצה לתתה לעכו"ם אם חלבו ממנה חלב צריך לבדוק הריאה לגבי החלב של עד עכשיו והנה אם זה מצד מיעוט המצוי רגיל מסתבר שגם כאן אבל אם זה מצד תקנה דרבנן מיוחדת א"כ יש לדון האם התקנה רק ביחס לבהמה או גם ביחס לחלב

והנה מבואר בגמ' בפסחים ד. שאפילו שהמשכיר בית לחברו בי"ד זה בחזקת בדוק אבל אם יכול לשאולו צריך לשואלו ומג"א סימן תל"ז סק"ד הקשה מה זה שונה מטריפות שלא בודקים ותירץ כי יש כאן חזקה אמנם הפמ"ג בפתיחה להלכות טריפות כתב שזה מצד שזה טירחא גדולה לבדוק את כל הטריפות אמנם ברמב"ן במלחמות מבואר שרק במקום המצוי צריך לבדוק ולמד מהגמ' בפסחים ומבואר ששם זה גם מיעוט המצוי שהוא לא בדק אבל ללא זה אין צורך לבדוק אפילו במקום שיש חזקה וכן כשאין חזקה כל שזה מיעוט המצוי צריך לבדוק ועיין משכנות יעקב יור"ד סימן ט"ז שלמד מכאן לכל מיעוט המצוי שיש דין דרבנן שצריך לבדוק ועין הגהות אשר"י שכתב שאיפה שאפשר צריך לבדוק וכונתו שכאן לא צריך להמתין ואפשר בפועל ומשמע שזה גם ללא מיעוט המצוי אמנם הרי שאר טריפות לא צריך לבדוק וצ"ל רק במיעוט דשכיח והמשכנות יעקב ביאר כי זה טירחא גדולה לכן חשיב לא אפשר וצ"ע

עיין הגהות אשר"י ובמרדכי וכן ברש"י שהביא שיש שיטות שאם הריאה לא נבדקה יש לחשוש שזה טריפה והנה בטעם הדבר עיין אריכות בשו"ת רש"י מסימן ס' ואילך ובפשוטו משמע שם שיש שדנו שטריפות הריאה זה שכיח ואין בזה רוב וכבר תמה על זה הרמב"ן והרשב"א בסוגין מפרה אדומה ועגלה ערופה שהיא שלמה וכן שעיר המשתלח וסומכים על רוב עוד תמהו הראשונים שהרי מותר לשתות החלב וכתבו שחלב זה חידוש והרשב"א תמה הרי למעשה נאסר חלב טריפה ואם מצד שבהכרח כאן התירה התורה הרי אפשר להעמיד ההיתר של החלב שבדקו לאחר שחיטה שהיא לא טריפה עוד טעם מבואר בש"ך שכיון שיש כאן תקנה דרבנן לבדוק כל שלא קיים התקנה אמרו שזה מעכב ולפ"ז לא קשה מהחלב שעל זה לא היה תקנה רק יתכן שטענת רש"י שלא מסתבר שתקנו לדון כאילו היא טריפה שהרי את החלב התירו ולגבי הקושיא מהחלב הש"ש ש"ה פ"ט דן שלגבי הבהמה יש חזקת איסור אם מחזיקים מאיסור לאיסור משא"כ לגבי החלב ע"ש ועיין ביאור הגר"א דהביא מהראב"ן סימן ר"ט שכיון שנהגו לבדוק הריאה משום שהיא עלולה להיטרף ע"כ אם זה נאבד לא סומכים על הרוב דהא איכא דאפשר לא סומכים על הרוב וצ"ב הצירוף שזה חשיב היכא דאפשר במיעוט המצוי ורק מצד שחכמים תיקנו ואולי ביחס לכל הטריפות זה נחשב אי אפשר כי זה טירחא וכנ"ל

והנה בפשוטו הדין שצריך לבדוק מיעוט המצוי זה רק דרבנן כמבואר ברמב"ן בסוגין ועיין משכנות יעקב סימן ט"ז שכתב שזה דאוריתא והוכיח דבר זה מהמבואר במכילתא שיש דין לבדוק התפילין מדאוריתא פעם בי"ב חודש ועיין משך חכמה סוף פ' בא פי"ג פ"י שכתב שתמיד כיון שיש רוב גם אם בסוף זה היה איסור לא עשה איסור כי סמך על דין התורה אבל לגבי מצוות למעשה לא קיים את המצוה חסר לו המצוה ולכן שם יש חיוב מדאוריתא לבדוק במיעוט המצוי

עיין סימן פ"ד ס"ט דמבואר שאם יש מיעוט המצוי של תולעים צריך לבדוק ואם לא בדק מותר בדיעבד והש"ך סקכ"ט ביאר מצד שמיעוט המצוי זה רק דין לכתחילה אמנ עיין שפ"ד שלמאי שמחמירים בנאבדה הריאה בדיעבד ורק במקום הפסד מרובה א"כ גם כאן אין להקל וכתב שהטעם להקל מצד ס"ס ודבריו צ"ע שכל בצד שזה מעכב מצד שכאן יש תקנה מיוחדת כמבואר בש"ך אבל לא שזה מעיקר הדין ומדבריו משמע שזה כלל שכל שהמצב שאפשר לברר חל דין לברר ולא חל כאן הכרעת הרוב וחשיב אפשר וצ"ע

# השלמה, בדין בדיקת הריאה [סימן ל"ט ס"א ב' י"ז]

**א. האם לר"מ צריך לבדוק שמונה עשרה טריפות – עיין רמב"ן ועיין רשב"א ט. ד"ה ואפילו [ועיין חשק שלמה מה שביאר בכונתו]**

**ב. בביאור חילוק הגמ' בין אפשר ללא אפשר – עיין רעק"א י"ב. מה שכתב לדיק מהראשונים ועיין רמב"ן בישוב הגמ' במכות ועיין בדבריו מכות ז. בסופו ועיין בית אפרים סימן ו' בד"ה עוד**

**ג. בדין בדיקת הריאה – סימן ל"ט ס"א ב' ועיין ברא"ש וברמב"ן בסוגין ובהגהות אשרי ובמרדכי וברשב"א ט. ועיין תוה"ב ל"ג. ובאו"ז סימן תי"א בסופו ועיין שו"ת הריב"ש סימן קס"ג שהוכיח שדין הבדיקה זה דרבנן וכן הוא בר"ן [כדאי ללמוד הגמ' בביצה כ"ה. ורש"י ותוס' שם]**

**ד. בביאור הסברא שבדיקת הריאה מעכב – עיין מרדכי ט. ועיין ביאור הגר"א בשם הראב"ן ועיין משכנות יעקב חיור"ד סט"ז בד"ה וגם מה שביאר כונתו [ועיין או"ז הנ"ל דמבואר דגם לרבנן אם אפשר צריך לבדוק]**

**ה. בישוב הגמ' בביצה כ"ה. לשיטות שבדיקת הריאה מעכבת – הארוך מש"ך סימן ל"ט בד"ה אך דפרק ובמשכנות יעקב סימן ט"ז בד"ה עכ"פ וד"ה ראיתי כתב שלא מדובר על הריאה וכן הוא בראשונים בקובץ שיטות קמאי ועיין בית מאיר סימן ל"ט**

**[ו. בישוב שיטת רש"י בביצה כ"ה: - משכנות יעקב סט"ז בד"ה וגם באמצע דבריו]**

**ז. בהא דאפשר לשתות החלב ולמה הגמ' לא הוכיחה מזה שהולכים אחרי רוב – בית מאיר סימן ל"ט ובכו"פ שם**

**ח. בדין עד נגד עד האם יש סירכא בריאה – סימן ל"ט סי"ז ובש"ך וט"ז שם**

**י. בדין מיעוט המצוי שלא בדק – שו"ע פ"ד ס"ט ובש"ך שם סקכ"ט ובפמ"ג שם**

**י"א. באיבד בריאה בכונה - ש"ך סק"ו בשם הריב"ש ועיין תבואות שור ופרי תואר**

**י"ג. האם במקום שאין לו מי שיבדוק מותר לאכול ללא בדיקה – כו"פ ועיין פמ"ג מש"ז א' בסופו מה שתמה עליו ועיין גליון רעק"א בס"ב**

**י"ד. בדין חישינן למיעוטא לגבי מצוות – משכנות יעקב סימן י"ז בד"ה ובירושלמי משך חכמה סוף פ' בא פי"ג פסוק י'**

**ט"ו. בהא דמבואר בראשונים לאסור בלא בדק הריאה מה זה שונה מכל ספק טרפה שיש חזקה - משכנות יעקב סימן י"ז בד"ה וההכרח [עמוד רי"א]**

**. ביסוד דין לחשוש למיעוט באינו מצוי – עיין אריכות במשכנות יעקב סימן ט"ז י"ז ובבית אפרים סימן ו' ועיין פמ"ג בפתיחה להלכות טריפות ועיין מג"א סימן תל"ז סק"ד ועיין בלשון הרמב"ן במלחמות שדימה סוגין לגמ' בפסחים ועיין שו"ע סימן ס"ה סי"ג לגבי ניקור הגיד ובביאור הגר"א שם**

# סמוך מיעוטא לחזקה ובדין חיישינן למיעוטא לר"מ

**גמ' יבמות קי"ט. במשנה – קי"ט: לא תנשא [עיין רמב"ן רשב"א ורא"ש]**

**גמ' בכורות י"ט: בגמ' - כ: ת"ר וברא"ש שם [וע"ש במהרש"א כ:]**

**גמ' קידושין פ. ואין שורפין תרומה – פ: במשנה [ובריטב"א שם ובתוס"ר ד"ה שני]**

**נדה י"ח: למעוטי מאי – אלא למעוטי רובא דר"י [וברמב"ן שם]**

**חולין פ"ו. במשנה – פ"ו: הורה [וברמב"ן שם וע"ש במהרש"א]**

**גמ' קידושין נ: אתמר – המשנה וברמב"ן ובעל המאור והשגות הראב"ד שם**

**תוס' י"א: לגבי סמוך מיעוטא לחזקה ועיין רמב"ן במלחמות ובחידושיו ג: לגבי רוב מצוים אצל שחיטה מומחין ועיין תוה"ב ו: - ח: ובבד"ה ובמשמרת הבית שם רעק"א תנינא סימן ק"ג בית הלוי ח"ב סימן ז' וסימן כ"ג**

# סוגיא דסמוך מיעוטא לחזקה

**סוגיא זו מורכבת מלימוד הרבה פרטים ולכן לא כדאי להתעכב יותר מדאי [אלא להשים לב לכל פרט] אלא לאחר לימוד כל הסוגיות [סוגיא זו נראית ארוכה אבל הרבה מן הדברים חוזרים על עצמם]**

**סדר הלימוד המומלץ ללמוד סוגיא דיבמות היטב אם הראשונים שם ולאחר מכן סוגיא דבכורות אם הרא"ש שם [עיקר הלימוד זה את הגמ' י"ט: - כ: ת"ר, התוס' כולם נצרכים לעיקר סוגין אמנם את החלקים בגמ' של טינוף והשאר אין זה נוגע לענינינו] לאחר הנ"ל כדאי גם לראות תוס' חולין י"א: והרא"ש שם**

**סוגיא [ב] לאחר כן יש ללמוד הסוגיא בקידושין פ., ובנדה י"ח. אמר ר' יוחנן – י"ח: אלא למיעוטי דר"י, חולין פ"ו. במשנה - פ"ו: במשנה ולאחר מכן סוגיא דקידשין נ: אם הראשונים שם ולאחר מכן את הויכוח של הרשב"א והרא"ה לגבי רוב מצוים אצל שחיטה האם יש שם סמוך מיעוטא לחזקה ואת התשובה ברעק"א ובבית הלוי**

# סוגיא דסמוך מיעוטא לחזקה [א]

**גמ' יבמות קי"ט.: רמב"ן רשב"א רא"ש שם וכן תוס' בכורות כ: והרא"ש שם סימן ב' ועיין רא"ש חולין י"ב. ובתוס' שם**

# סוגיא דיבמות קי"ט.:

**א. בהניח הצרה מעוברת – עיין רש"ש והגהות חשק שלמה ובפשוטו זה תלוי בשני הביאורים ברשב"א בד"ה וא"ת**

**ב. אבל לצרה אחריתי לא חישינן - עיין רמב"ם פ"ג מיבום וברש"ש ובאו"ש שם ועיין רש"י ובנודע ביהודה תנינא אבן העזר סימן קמ"ג הובא בפתי תשבה קנ"ו סקכ"ו**

**ב.ב. הלך אחר רוב נשים – צ"ע לריב"ש שרוב לא מועיל נגד שני חזקות עיין חמדתש למה אבן העזר סימן כ"ג סק"כ ובתשובת החוו"ד סימן כ"ד שם סק"ז**

**ג. רוב נשים מתעברות – עיין תוס' יבמות ל"ז. ד"ה וזו ובתוס"ר שם לגבי אשה שכבר כמה שנים לא התעברה**

**ד. בקושית הגמ' שרוב נשים מתעברות הרי קי"ל שחישינן שהוא נפל – חשק שלמה ועיין עונג יו"ט סימן צ"ז בד"ה מיהו נראה לי [ד"ז תלוי בישוב הראשונים לגבי נפל למה חוששים ועין שו"ת חת"ס סימן רצ"ד לגבי פדיון הבן]**

**ד. היתה לה חמות אינה חוששת – ובגמ' מצד שרוב שאין יבם האם זה גם בעברו הרבה שנים שמסתבר שהיה כמה לידות עיין נודע ביהודה תנינא אבן העזר סימן קמ"ה ובאו"ש פ"ג הט"ז בד"ה וכן**

**ה. תוד"ה מחורתא – הא דחוששים לספק נפל עיין תוס' ע"ז מ: נדה מ"ד: וביבמות לו: ועיין בית הלוי ח"ב סימן ח' סק"ד ט' י' [דבר זה ילמד בהמשך אי"ה]**

**ו. תוד"ה מחורתא – במה שדנו לר"מ שסמוך מיעוטא לחזקה זה מדרבנן עיין רעק"א סימן קצ"ח הובא בליקוטים כאן ועיין בית הלוי ח"ב ס"ז סק"ח מה שישב בזה**

**ז. תוד"ה מחורתא לענין דמאי – עיין תוס' בכורות כ. ועיין חזו"א דמאי סימן א' סק"א בביאור דבריהם ועיין חכ"א שער רו"ח סימן ד' שהקשה שזה רוב התלוי במעשה ועיין משנת הגר"א קוטלר ח"ב סימן מ"ט סק"ה מה ששיב על פי דברי התוס' [ועיין בית הלוי ח"ב ס"ח סק"ה מה שכתב לישב קושית התוס' וכן הוא בתוס' ר"י בע"ז] ועיין עוד קה"י בכורות סימן ט'**

**ח. יצאה מלאה למה אין כאן חזקה לשוק שזה נקיבה – עיין רשב"א בסוף דבריו [ועיין רמב"ן במלחמות קידושין נ:]**

**ט. ר"נ אמר – עיין קרן אורה בד"ה רישא דמבואר שחשינן למיעוט זה מדאוריתא וחשיב ספק לר"מ**

**י. הוי מיעוטא דמיעוטא – צ"ע למה לא להתיר מצד חזקה עיין קרן אורה בד"ה רישא ועיין מהרש"א חולין פ"ו: בתוד"ה יאמרו שלר"מ לא סומכים על חזקה ועיין מרדכי סוף חולין ועיין פנ"י כתובות י"ב: בקו"א שהוכיח מהגמ' בעירובין ל"ה: שר"מ סומך על חזקה [ועיין ישרש יעקב ביבמות שהאריך בזה]**

**י"א. תוד"ה וחזקה - עיין מהרש"א ועיין רמב"ן**

**י"ב. תוד"ה סיפא – בקושיתם מע"ז עיין תוס' שם ובחולין פ"ו: ועיין בהגהות הרד"ל שדן לחלק בין הקיבה לגבינה**

**י"ג. האם קי"ל סוגיא להלכה – עיין רמב"ן ורשב"א ורא"ש באריכות וכדאי ללמוד גם תוס' בבכורות כ: והרא"ש שם וכן הרא"ש חולין י"ב. ולענין הלכה לגבי חלב עיין שו"ע סימן שט"ז ובביאור הגר"א סק"ה [ועיין קרן אורה בסוגין וחזו"א בבכורות סימן כ' סק"ד ד' ד"ה והא שהקשו על הרמב"ן מחלב למה זה פוטר וכן מתחילת הסוגיא שם]**

**י"ג,ב. האם סמוך מיעוטא לרבנן הוי מדאוריתא – מהריט"א בכורות פ"ג סק"מ [הראשון] ועיין רשב"א תחילת סוגין ועיין תויו"ט פ"ג דטהרות מ"ח ובגליון רעק"א דנחלקו בזה ועיין שו"ת תניניא סימן ק"ח**

**י"ד. בדין מים שאין להם סוף האם הוי לא שכיח – בפשוטו יש סתירה ברא"ש ובתוס' ועיין בית הלוי ח"ב סימן ח' סק"ד ט' י' ובסימן כ"ג סק"ב ועיין הגהות תפארת למשה על הרא"ש פ"ד סימן ה' [ובעיקר קושית התוס' ממים שאל"ס על ר"ת עיין מרדכי יבמות קי"ט**

**ט"ו. בביאור דעת ר' יהושע והאם חולק על הרישא – עיין רמב"ן וברא"ש ועיין תוס' ישנים בע"א ועיין מהרש"א על תוס' ד"ה סיפא [ועיין רא"ש מה שהקשה על ר"ת ולמהרש"א הנ"ל והתוס' ישנים נתישבה הקושיא]**

**ט"ז. בסברא שיצאה מלאה חוששת – עיין תוס' וברמב"ן ועיין נימוקי יוסף [ועיין נודע ביהודה אבן העזר קמ"ג ד"ה והנה שנתקשה מאוד שגם באינה מעוברת הרי ביחס לחשש שהפילה יש חזקה שזה לא קרה]**

**י"ז. בצירוף מיעוט מפילות למחצה זכרים – עיין ש"ש ש"א פי"ח בד"ה וראיתי**

**י"ח. יצאה מלאה – עיין מג"א סימן שמ"ג בשם הרוקח ובפמ"ג שם ובערוך לנר בסוגין**

**י"ט. בביאור הנידון האם לגבי ספק ילדה חשיב חזקה או שאדרבא יש חזקה שהוא לא קדוש – בית הלוי ח"ב ס"ח סק"ג בד"ה והנראה ועיין קה"י ב"מ סימן ט' סק"א בד"ה והנראה [ועיין עוד שו"ת בית מאיר סימן י"ח] ועיין רעק"א חולין קל"ד**

**כ. האם לר"מ מועיל ס"ס – ש"ש ש"א פי"ח [ויש לדון לדידין מתי שיש סמוך לחזקה]**

**. האם למ"ד דחישינן למיעוטא זה מכריח שבממון לא הולכים אחרי הרוב – תוס"ר יבמות ס"ז: בד"ה קסבר ועיין גמ' בכורות כ. ובתוס' שם ועיין גליון רעק"א בב"ב צ"ג.**

### סוגיא דיבמות קי"ט.:

א]הגמ' אומרת אבל לצרה אחרת לא חישינן רש"י ביאר שהכונה שמא נשא אשה אחרת ועיין פתחי תשובה סימן קנ"ו סקכ"ו שהביא מהשלטי הגבורים והנודע ביהודה תניניא סימן קמ"ג שגם שהלך ללא אשה לא צריך לחוש שמא נשא אשה והוליד בנים וצ"ע הסברא בזה והנודע ביהודה שם מכח זה התיר בן זונה שאשתו מותרת מצד שלא ידוע שלאביו היה אשה והרמב"ם ביאר שהכונה שלא צריך לחוש שהאשה שהשאיר מעוברת ועיין רש"ש דהחידוש שאפילו דאולי היא כבר מעוברת בכל אופן לא חוששים אמנם צ"ב הטעם ועיין או"ש פ"ג מיבום הט"ז שכתב לחדש שכל מה שהגמ' אמרת רוב נשים מתעברות ויולדות זה רק אם חיה אשה אם בעלה הרבה זמן אבל לא על שיעור עיבור אחד וממילא כל שזה ספק ויש מיעוט מפילות וחזקה ליבום לכן כה"ג מותרת להתיבם

ב] בגמ' מבואר שרוב נשים מתעברות ויולדות והגמ' דנה שמכח זה אפשר להתיר את הצרה לשוק עיין תוס' ל"ז. בד"ה וזו דמסתבר שאשה שחיה אם בעלה כמה שנים ולא היה להם ילדים אין עליהם את הכלל של רוב נשים מתעברות ויולדות אמנם התוס"ר שם כתב שמסוגין מוכח שגם כה"ג אומרים כך דהינו שנקט שסתימת הדברים שהלך אם אשתו אפילו שחי עמה כמה שנים קודם ועיין פתחי תשובה קנ"ו כ"ו שהביא את דברי התוס' וע"ש מה שכתב על זה בשם הנודע ביהודה שזה רק אם שהה עמה עשר שנים ולא ילדה שחזינן בחז"ל שזה שיעור של מספק שלא תלד ממנו

ג] הגמ' שואלת שיש רוב נשים מתעברות ויולדות עיין הגהות חשק שלמה שהקשה שהרי קי"ל שמת תוך שלושים אפילו אכלו ארי חשיב ספק נפל דהינו שבזה לא סומכים על רוב א"כ מה הגמ' שואלת שנסמוך על רוב וע"ש שכתב שכל דין הגמ' רק במת אפילו באכלו ארי אבל כל שהוא לא לפנינו ודאי שמדין רוב תולים שהוא חי וצ"ב הסברא ועיין שם שהביא מהדגול מרבבה יור"ד סימן ש"ה ס"י שנסתפק בהניח בן פחות מל' יום האם יכול לפדותו לאחר ל' יום במקום שנמצא או שצריך לחשוש שהוא נפל והוא מת ע"ש אמנם הביא שבשו"ת חת"ס סימן רצ"ד חלק על הנדע ביהודה וביאר שכל החומרא בנפל זה מצד חומרא התוס' שיטעו בזה אמנם צ"ע דתוס והרא"ש יבמות ל"ו וכן בנדה מ"ד: ועוד הרבה מקומות כתבו שזה מצד מיעוט המצוי ולכן גם בבהמה זה אסור ומצאתי בעונג יו"ט סימן צ"ז שהקשה כן ותירץ דכיון דשם מבואר שאם ניסת לכהן אל תחלוץ כאן משמע שמדובר גם במקרה שאשה זו תשאר באיסורה לעולם ובזה היה צריך לסמוך על רוב וכתב שלגבי פדיון הבן אין לפדות

ובאמת לדעת תוס' שזה רק גזירה דרבנן צ"ע דהגמ' בשבת קל"ו שואלת שלא ימולו אותו בשבת הרי מבואר שגם כל זמן שהוא חי זה בכלל הדין של רשב"ג וצ"ל שכל דבריהם להלכה אבל לא בדעת רשב"ג

ד] הגמ' שואלת שיש רוב נשים מתעברות ויולדות עיין חמדת שלמה אבן העזר סימן כ"ג סק"כ שהקשה מכאן על הריב"ש שנקט שרוב לא מועיל כנגד שני חזקות הרי כאן יש חזקת יבום וחזקה שלא ילדה ועיין לבעל החוו"ד שבסימן כ"ד סק"ז שכתב שכיון שודאי נעשה מעשה ביאה שזה סיבה לוולד לא שייך בזה חזקה שלא ילדה וצ"ע שהרי ר"ת כתב לגבי בכורה שיש חזקה שלא ילדה אפילו שודאי מסתבר שבא עליה זכר ואולי זה רק סברא ביחס לריב"ש שאין לזה מעלה של שני חזקות וצ"ע

ה] עיין תוס' בד"ה אמרי שהקשו מהגמ' לעיל שאם אשה אומרת שניתן לה בן במדינת הים ומת אחרי בעלה לא נאמנת והרי רוב נשים מתעברות ויולדות ותירצו שמדובר שיש עדים שנולד בן ולא יודעים מי מת קודם ועיין מהרש"א שתמה א"כ למה נאמנת אם אומרת שהבן קודם הרי אין זה הפה שאסר דהרי יודעים הכל על ידי עידים ועיין ערוך לנר שביאר שהם מעידים על מי שאמרה שהוא בנו שמת אבל עיקר הידיעה שהו בנו זה על ידה והנה בתוס' מבואר שאם אומרת שנולד לה בן היא נאמנת ועיין בית שמואל סימן קנ"ו בסופו שלהלכה שלא סומכים על רוב גם אם אומרת לא נסמוך עליה והנה משמע בתוס' שאם אומרת שאין לה בן נאמנת דזה לא הוקשה להם אמנם עיין רמב"ן וכן ברשב"א לעיל שכתבו שכיון שמגיע לפנינו ללא בן וכן לא שמענו שנולד לה בן וידוע שכשיצאה לא היה לה בן לכן חשיב שהיא בחזקת שאין לה בן והשו"ע העתיק המשנה כצורתה וצ"ל שדעתו כראשונים ועיין בית מאיר שם

ו] מבואר בסיפא של המשנה שהיתה לה חמות אינה חוששת והגמ' מבארת מצד שמחצה זכרים ומחצה נקבות ומיעוט מפילות וממילא יש רוב שלא צריכה יבום עיין נודע ביהודה תנינא אבן העזר סימן קמ"ה שכתב שמסתבר שזה רק אם זה קצת זמן אבל אם זה כמה שנים שלפי הרגילות נולדים כמה ילדים בזה אדרבא הדרך שחלק זה זכרים ובזה יש רוב שיש יבם אמנם הוכיח מלשון הרמב"ם לא כך ובפשוטו הביאור שדנים על כל לידה בנפרד ומכריעים שלידה זו לא מחיבת יבום ולא מעמידם נידון על כמה הלידות ביחד וזה מקור שלא הולכים לפי סתיסתיקה דהינו שלא מעמידים את כל הפרטים כדבר אחד וממילא על זה יש רובא דליתא קמן שאחד מהם אסור אלא כיון שביחס לכל אחד יש הכרעה של רוב ממילא גם בצירוף מקרים זה כך אמנם עיין או"ש פ"ג מיבום הט"ז שכתב לדון שכל החזקה שרוב נשים מתעברות זה רק עיבור אחד ולא יותר ע"ש וצ"ע

ז] תוד"ה מחורתא נקטו שרשב"ג לא חושש למיעוט והקשו מהא דחושש לספק נפל ותירצו שרצו להחמיר בערוה החמורה לא לסמוך על רוב וממילא גזרו גם לגבי שאר דינים וכן לגבי בהמה וצ"ע דכאן בסוגין סמכו על רוב נשים מתעברות ויולדות וצ"ל ששם זה רוב גרוע יותר אמנם עיין תוס' נד"ה מ"ד: וע"ז מ: שכתבו שכיון שזה מיעוט ששכיח שמפילות לכן חששו דהינו אפילו דבעלמא הולכים אחרי הרוב אפילו במיעוט המצוי אבל כאן רבנן ראו מקום לחשוש במיעוט המצוי ויתכן שמיעוט נפלים זה אפילו לא בגדר מיעוט המצוי בעלמא שחיבים לברר וצ"ע ועיין בית הלוי ח"ב סימן ח' סק"ד י' שהקשה דברא"ש מבואר איפכא שנפל זה מיעוט רחוק ולכן לגבי בדיעבד לא אומרים סמוך לחזקה וע"ש סק"ד שדן שזה דבר רחוק מאוד אבל כיון שביחס לאלף נשים יש אחד שקורא ממילא זה סיבה שרבנן יתקנו וע"ש עוד סק"ח ט'

ח] עיין תוס' שהקשו שלר"מ דמאי יאסר מעיקר הדין מצד שחוששים למיעוט והוסיפו שיש כאן סברא של סמוך מיעוטא לחזקה וכתבו שאם זה דרבנן הוא ניחא [וצ"ע שהרי יש בחז"ל הרי קולות בדמאי ואם זה הדרבנן רגיל של חישינן למיעוטא אין סיבה שיקילו יותר מתמיד] ומבואר שיש להם צד שגם הדין סמוך מיעטא לר"מ זה רק דרבנן ועיין רעק"א סימן קצ"ח [הובא בליקוטים כאן שהקשה הרי זה מוכח בסוגיא בקידושין שלגבי סמוך מיעוטא לחזקה ר"מ ס"ל שזה סברא דאוריתא שלכן בתינוק בצד העיסה זה טהור ובאמת בכל המקומות בש"ס רק העמידו נידון על חישינן למיעוטא אבל לגבי הדין סמוך זה ודאי דאוריתא ויתכן שהכונה שלר"מ אפילו שמדאוריתא זה מועיל אבל זה לא בגדר ודאי ולכן לגבי דבר שאין בו דעת להישאל זה סיבה להתיר ועיין בית הלוי ח"ב סימן ז' סק"ח שכתב לדון שהכונה שרק במקום שהמיעוט הוא מתוך הרוב זה דאוריתא אבל במקום שהחזקה מצטרפת למיעוט שהוא נגד הרוב בזה הוא מדרבנן ע"ש

ט] הקשו התוס' שלר"מ שחישינן למיעוטא א"כ דמאי יהיה חיוב דאוריתא מצד סמוך מיעוטא לחזקה עיין תוס"ר וכן תוס' בכורות כ. שכתבו שכיון שזה לא ודאי טבל דיתכן שהכניסה במוץ לכן לא שייך כאן סמוך מיעוטא לחזקה וצ"ע הרי יש רוב שזה ודאי טבל ומשמע שדבר שכל הידיעה מכח רוב זה לא מספיק כדי להעמיד חזקה וצ"ע ועיין קה"י בכורות סימן ט' שהקשה דמבואר בגמ' ביבמות שלהעיד שהטבל מעשר זה נחשב נגד אתחזק ולא אומרים שזה לא ודאי טבל ותירץ ששם שהעדות שהוא עישר זה ודאי נגד התחזק והוא חידוש שכיון שעל הצד שהכניס דרך גגות אין חיוב למה חשיב ודאי חזקה אמנם יתכן שחלוק הגדר של ע"א נגד אתחזק מהדין של סמוך מיעוטא לחזקה עוד תירצו התוס' דאם הוא הוחזק כל ישראל מי הוחזקו וביאר החזו"א דמאי סימן א' סק"א שמעמידים הנידון על העם הארץ וכיון שיש לו חזקת כשרות מעמידים אותו על חזקתו וממילא אחרי זה יש כאן נאמנות של ע"א שזה מעושר והנה עיין בינת אדם שער רו"ח שהקשה מה עוזר רוב ע"ה מעשרים הרי זה רוב התלוי במעשה ומזה הוכיח שמדאוריתא זה רוב טוב וכן הוא בפרי יצחק ח"ב סי"ד וצ"ע לשיטות שהדין רוב התלוי במעשה זה דאוריתא עוד צ"ע שא"כ לא צריך להגיע לתקנה דרבנן אלא זה דין דרבנן לא לסמוך על הרוב ולמה הקילו כל כך הרבה קולות בדמאי ועיין משנת הגר"א קוטלר ח"ב סימן מ"ט סק"ה שביאר שכיון שהנידון על האדם והוכרע שהוא כשר ממילא יש נאמנות של ע"א אמנם עיקר דברי התוס' צ"ע שהרי בדמאי מדובר גם במצא ברחוב ולא יודע ממי זה נפל שכאן הנידון על הפירות האם הם מעושרים ולא על האדם כלל וצ"ל שאם נעמיד הספק מי זה נפל יש כל דפריש ואם נעמיד הספק כלפי האדם שנפל ממנו מה הוא בזה יש לו חזקת כשרות

י] הגמ' מביאה מר"נ שרישא דאיסור כרת חששו ומבואר שמעיקר הדין לר"מ שחישינן למיעוטא מותרת להתיבם וצ"ע הרי רוב או חזקה רובא עדיף ועיין קרן אורה שלכאורא מוכח שהדין חישינן למיעוטא לר"מ זה דאוריתא דהינו שאין הכרעה של רוב בכה"ג זה מיעוט המצוי וממילא אפשר להכריע על ידי חזקה דהרי ר"מ מודה שחזקה עוזרת דהינו שלר"מ רובא וחזקה חזקה עדיפה [ועיין תוס' בחולין שאם לר"מ חוששים מדאוריתא ממלא בדבר שיש בו דעת להישאל צריך להתיר] והנה אם הסברא תמיד שרוב עדיף כי אין ספק א"כ לר"מ שלא סומכים על רוב ממילא כה"ג חזקה עדיפה אמנם אם נימא שרוב זה עדיף מחזקה בעצם א"כ בפשוטו כמו שלר"מ לא סומכים על רוב אין לסמוך על חזקה ועיין מרדכי סוף חולין שנקט שר"מ מודה שהולכים אחרי חזקה ותמה מה טעם הדבר שחושש למיעוט ולא חושש במקום חזקה

י"א] והנה רבא מתרץ שסיפא יש חזקה ביחד אם רוב והוי מיעוטא דמיעוטא משא"כ ברישא רובא לא עדיף כי חזקה והנה עיין קרן אורה שהקשה למה הגמ' צריכה לומר שזה מיעוטא דמיעוטא ולמה לא אומרת שכיון שאין רוב נגד החזקה ממילא החזקה מועילה כמו בכל ספק ומשמע בגמ' שאם יהיה ספק שקול באמת לא יועיל חזקה וכן נקט המהרש"א חולין פ"ו. וכן הוא בשפ"ד כ"ח סקכ"ז והנה בגירסתינו מבואר שחזקה לא עדיף כרובא ועיין תוס' שכתבו שגם אם זה עדיף מרוב אבל כמו שברוב חוששים למיעט כך גם כאן חוששים למיעוט אמנם עיין רמב"ן שביאר שאם חזקה זה כרוב א"כ בהצטרף לו המיעוט הוי כרוב ועיין רשב"א שהקשה מה יעזור שזה כרוב הרי ר"מ חושש למיעוט ויתכן שכונת הרמב"ן שהחזקה תכריע כה"ג וצ"ע והנה בעיקר הדבר המבואר שלר"מ אפילו שלא סומכים על רוב אבל חזקה לא מועילה מבואר שמה שרובא וחזקה רובא עדיף זה לא מצד שכיון שהוכרע אין מקום לחזקה אלא שהרוב מגרע את החזקה שכיון שצד האיסור אלים החזקה כה"ג לא יכולה להכריע

והנה בעיקר הדבר האם לר"מ מועיל חזקה עיין פנ"י בכתובות י"ב: בקו"א שהוכיח מהגמ' בעירובין ל"ה: דמפורש שהולכים בתר חזקה לגבי ספק אם התרומה נטמאה וע"ש שדן שבאמת חזקה עדיפה מרוב ורק במקום שיש רוב חזקה לא מועילה כי הרוב שובר החזקה אמנם כתב שדבריו נסתרים מתוס' לגבי פרה אדומה שדנו ללמוד רוב מהא דמועיל חזקה והנה הראש יוסף בחולין דן שלא יועיל ס"ס לר"מ כיון שזה מטעם רוב אמנם אמנם הש"ש ש"א פי"ח הוכיח מהגמ' בנדה נ"ט: לגבי דם בספל שר"מ מתיר מדין ס"ס [אמנם יש לדחות ששם יש חזקת טהרה] וצ"ב החילוק ושמעתי לבאר שר"מ חושש למיעוט הכונה שכל שהספק מחמת עצמו שמצוי בטבע וכה"ג באמת גם חזקה לא תועיל אבל כל שנעשה מעשה לפנינו ויש ספק איך זה נעשה או מתי זה נעשה בזה ר"מ לא חושש למיעוט ובאמת גם בחזקה במקום שזה נגד מקרה של מיעוט המצוי בעולם כמו בסוגין בזה לא מועיל חזקה אבל במקום שיש סתם ספק שנולד מחמת מעשה בזה חזקה מועילה וצ"ע

י"ב] בהא דמבואר בגמ' שברישא יש מיעוט מפילות וסמוך מיעוטא לחזקה עיין רשב"א סוף סוגין שהקשה למה לא נימא שיש מיעוט שלא מתעברות ויש מיעוט מפילות והוי כפלגא ובצירוף לחזקה הוי רובא ותתיבם וכונתו שלר"מ זה לא יעזור כיון שאפילו אם זה רוב אבל חוששים למיעוט אבל לרבנן זה קשה ומבואר שלא הקשה גם לר"מ שכיון שיש שני מיעוטים זה כפלגא וממילא חזקה עוזרת ומשמע כנ"ל שכה"ג שיש ספק לפנינו מצד מקרי העולם גם חזקה לא תועיל והנה צ"ב טענת הרשב"א לצרף שני מיעוטים הרי למעשה ודאי שגם אם נצרף המיעוט שמפילות והמיעוט שלא מתעברות נשאר שרוב נשים יולדות וצ"ע וע"ש שתירץ שמיעוט לא מתעברות זה מיעוטא דמיעוטא ולא חשיב והריטב"א כתב שזה בכלל המיעוט מפילות ע"ש

י"א] מבואר במשנתינו דר' יהושע ס"ל שאפילו ביצאה חמותה מליאה לא חוששת ומבואר בגמ' שזה מצד שמחצה נקבות ומיעוט מפילות וצ"ב הטעם שת"ק חולק והנה אם משנתינו ר"מ א"ש דמבואר בגמ' בבכורות שמר' יהושע חזינן שלא חוששים למיעוט דהינו שזה ודאי שלא שייך לצרף כאן חזקה שהיא פטורה מיבום וממילא ר' יהושע לא חושש למיעוט ור"מ לשיטתו שחושש למיעוט ועיין רמב"ן דבפשוטו ר' יהושע חולק גם על הרישא וכן הוכיח המהרש"א מתוס' בסוגין אמנם הרא"ש נקט שודאי שאין משמעות המשנה שר' יהושע חולק על הרישא ובהכרח שס"ל לחלק בין אם זה מיעוט אם חזקה וברישא חשיב מיעוט אם חזקה ובסיפא זה מיעוט ללא חזקה והנה צ"ב לדעת ר"נ שלר"מ במקום מיעוט חזקה מועילה למה שכאן לא יועיל חזקה אמנם הביאור שכה"ג הרי אין כאן חזקה שלא צריכה יבום [וצ"ב מה שדן בזה הרמב"ן] והנה עיין לקמן שיש ראשונים שפסקו כמשנתינו מצד שסמוך מיעוטא לחזקה או מצד שזה רוב התלוי במעשה ולפ"ז צ"ב שכאן שאין צירוף של חזקה וזה רוב גמור למה צריך לחוש להלכה ועיין רמב"ן שביאר או כי זה מיעוט מאוד שכיח וכתב עוד שכיון שהיא מלאה חשיב חזקה ליבום וצ"ב הלשון הרי אם זה נקיבה אין כאן יבום וצ"ל שהכונה שעל הצד שהוא זכר יש חזקה ליבום ועיין נימוק"י דהכונה שיש כאן חזקה על הולד שלא מת וממילא יש כאן מחצה זכרים ומחצה נקבות וצ"ב מה סברת ר' יהושע הרי תמיד כשיש חזקה כנגד ספק אחד לא מועיל ס"ס דנגד ספק אחד ודאי עוזר וא"כ גם כאן כנגד הצד שהוא נפל יש חזקה והנה היה מקום לדון שיש כאן חזקה היתר שאומר שזה נקיבה אמנם משמע בראשונים שאין כזה צד וצ"ב הטעם ועיין רשב"א בסוף דבריו והיה מקום לדון שיתכן שזה סוג ולד שאין לו כח קיום וממילא לא שייך בזה חזקה עוד יתכן שכיון שכאן צריך התפתחות הולד לא שייך לומר חזקה כה"ג וצ"ע בכל זה

והנה צ"ע עד כמה שאם היא מעוברת חשיב שיש כאן חזקה שהולד יצא שלם ולא ימות מצד ששמא מת לא חישינן א"כ גם תמיד אין כאן רוב לפטור שהרי עד כמה שהיא מעוברת יש חזקה על הולד שהוא לא מת והרי לא משמע בגמ' שיש כאן מעוט שלא נתעברה דהגמ' מזכירה מיעוט שהפילה ובפשוטו מבואר שדבר שלא לפנינו ורק דנים שאולי זה היה כך בזה אין לבנות מזה חזקה וצ"ב הסברא וכמדומה שהנודע ביהודה אבן העזר תנינא סימן קמ"ג התקשה בזה ועיין פתחי תשובה קנ"ז י"ד, ובבית אפרים חלק אבן העזר [ח"ד] סימן קל"ג בד"ה וראיתי דמשמע שביארו כנ"ל שלא מועיל חזקה מדבר שלא היה בפנינו ועין בית אפרים שדימה לנודע ביהודה חו"מ סימן ד' שבקטנה שחוששים שהביאה שערות לאחר קידושי הראשון קודם קידושי השני וצ"ע הרי אם הביאה שערות קודם קידושי שניה יש חזקה שזה הגיע קודם אלא בהכרח שלא בונים חזקה מכח דבר שאולי היה, עיין סוגיא דחזקה דלא נתבררה בשעתה

י"ב] עיין תוס' דנקטו שבאמת המשנה כר"מ שחוששים למיעוט אבל לרבנן לא חוששים למיעוט ולפ"ז ברישא סומכים על רוב נשים מתעברות והיא פטורה מהיבום אמנם הרי"ף והרמב"ם העתיקו המשנה כצורתה ועיין רמב"ן שכתב שלדעת רב אשי שלא סומכים על רוב התלוי במעשה גם כאן זה רוב התלוי במעשה דהינו שכיון שצריך מעשה ביאה כדי שתתעבר חשיב רוב התלוי במעשה אמנם תוס' נקטו כיון שזה חזקה שאדם בא על אשתו ולא צריך עשיה מיוחדת שאולי לא נעשתה לכן לא חשיב תלוי במעשה [דהינו שאפילו שצריך מעשה כדי שיהיה הרוב אבל כל שהמעשה ודאי נעשה כי חזקה לא מוקים אנפשיה ורק יש ספק האם נהיה עיבור לא חשיב תלוי במעשה ועיין משנת הגר"ק בבכורות] ועיין רמב"ן שהביא בשם רב האי גאון שגרס שבמקום חזקה גם רבנן מודים שאומרים סמוך מיעוטא לחזקה ולפ"ז משנתינו ככו"ע וע"ש שביאר שאין הכונה שזה גדר ספק אלא רק שלחומרא חוששים שחזקה כרוב אבל לא לקולא שזה יחשב שבדבר שאין בו דעת להישאל טהור וברמב"ן מבואר שזה בכל סמוך מיעוטא לחזקה וברשב"א דן שזה רק כאן שהמיעוט הוא מתוך הרוב שכיון שזה רק רוב נשים מתעברות ומתוך רוב זה יש מיעוט מפילות אבל במיעוט רגיל לא מצרפים לחזקה

י"ג] אמנם עיין רא"ש שהביא בשם ר"ת שבאמת תירוץ הגמ' זה לר"מ רק שנקט שאפילו שלא קי"ל כר"מ דחישינן למיעוטא אבל במקום שיש חזקה בזה מוכח מרשב"ג שנקט בזה להחמיר כר"מ ועיין בית הלוי ח"ב סימן כ"ג בסופו דזה ודאי דרבנן לא חוששים למיעוט אפילו במקום חזקה ורק רשב"ג ס"ל כן אלא שלהלכה מבואר בגמ' שקי"ל כרשב"ג ולפ"ז סוגין זה להלכה והנה מקור ר"ת מהא דמבואר בגמ' בבכורות שרשב"ג ס"ל שולד שנסרך אחרי אמו סימן שהוא בנה ופוטר את הבא אחריו מבכורה והקשה ר"ת תיפו"ל מצד שהיא חולבת ובהכרח שלא סומכים על רוב ומצד שיש לבהמה חזקה שלא ילדה אמנם עיין תוס' ורא"ש שתמהו על זה דהרי הגמ' שם אומרת שר' יהושע ס"ל שחלב פוטר והרי מבואר במשנתינו דס"ל שאפילו שלא חוששים למיעוט כמבואר בסיפא בכל אופן אם יש חזקה חוששים למיעוט ובהכרח שכשיש רוב לפטור הבהמה מבכורה לא חשיב נגד חזקה שלא ילדה דאדרבא יש לולד חזקה שהוא לא קדוש ולפ"ז ירד כל ראית ר"ת ובישוב דעת ר"ת צ"ל שנקט שר' יהושע חולק גם על הרישא ובתוס' ישנים בסוגין מבואר שיתכן שזה עצמו המחלוקת ר"י ורשב"ג שם האם חשיב שיש חזקה לגבי האם שלא ילדה

י"ד] והנה הרא"ש באמת פסק שחלב פוטר כיון שיש רוב וכן נקט הרמב"ן ובפשוטו מבואר שנקטו כנ"ל שאין כאן חזקה וצ"ב מה הויכוח האם כה"ג חשיב חזקה שהיא לא ילדה או שאדרבא יש חזקה שזה לא קדוש בבכורה ועיין בית הלוי ח"ב סימן ח' סק"ג שביאר שכיון שעובר ירך אמו א"כ בלידתו זה משהו חדש ולא שייך לדון חזקה מזמן שקודם ויתכן לדון עוד שכיון שקודם לידה לא שיך קדושת בכורה לא שייך בזה חזקה וכמו שלגבי ספק בשחיטה אין חזקה שזה לא טמא וכן ביאר בשו"ת בית מאיר סימן י"ח עוד כתב שכיון ששורש הספק זה גוף האם ממילא חשיב חזקה ועיין קה"י ב"מ סימן ט' שהביא שו"ת הרשב"א דבספק בכור אין מר"ק וביאר הקה"י שכיון שדינו מראש היה שכשיולד הוא יהיה קדוש בבכורה כל שהוא נולד בסוף לא שייך בזה חזקת מר"ק ולכאורא זה גם סיבה שלא יהיה בזה חזקה שהוא לא קדוש ועיין רעק"א חולין קל"ד שאם יש חתיכה ספק חמץ ספק מצה לא נימא שיש לזה חזקה שזה מותר כיון שדינו לפני פסח שאם זה חמץ זה יאסר וצ"ב מה שחילק מסוגין והנה הרא"ש פסק שחלב פוטר ובהכרח שנקט לגבי חלב דלא כר"ת אמנם בכל אופן משמע ביבמות שפסק כתירוץ הגמ' וכן בחולין י"ב. כתב שאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה דהינו שאפילו שנקט דלא כר"ת לגבי בכור אבל בעיקר דבריו נקט כמותו מכח סוגיא דיבמות וצ"ע [ועיין משנת הגר"א קוטלר בבכורת שהאריך בפרט זה

ט"ו] והנה הגמ' בבכורות י"ט: שואלת על המשנה שמספק הוי בכור הרי נילך אחרי רוב והגמ' עונה או שס"ל שחישינן למיעוטא כר"מ או כי זה רוב התלוי במעשה וצ"ע למה הגמ' לא תירצה שסמוך מיעוטא לחזקה והניחא לר"ת שזה רק דעת רשב"ג אבל רבנן חולקים וסתמא דגמ' בכל מקום דלא כרשב"ג כמבואר ברעק"א ת' סק"ג אמנם לרמב"ן שרבנן מודים וכן שיטת רבא בסגין כגירסת רב האי גאון א"כ צ"ב למה הגמ' לא תירצה כן וכבר הקשה כן הקרן אורה ובחזו"א בכורות סימןכ' סק"ד ד' ד"ה והא, ובפשוטו בהכרח שס"ל כדעת הרא"ש שלא חשיב חזקה ובאמת הרמב"ן פסק שחלב פוטר ובהכרח כנ"ל אמנם יש מקום לומר שכל מה שאומרים סמוך מיעוטא לחזקה אם החזקה לא בדבר שעליו יש הרוב כגון חזקה שצריכה יבום והרוב שיש ולד אבל כאן שהרוב שילדה והחזקה על הדבר בעצמו גרע ויתכן שזה גם ישוב על ר' יהושע אמנם דעת ר"ת בדעת רשב"ג לגבי חלב לא כך אמנם עיין יור"ד סימן שט"ז דהרמ"א כתב שחלב לא פוטר וביאר הגר"א סק"ה או מצד שיטת ר"ת והוסיף שלרמב"ן שס"ל שגם לרבנן סמכינן לחזקה א"כ בהכרח שחלב אינו פוטר דהינו שנקט שיתכן שגם לשיטת הרמב"ן חשיב חזקה שלא ילדה וצ"ע א"כ למה בכל בהמה הגמ' שואלת שנעמיד על החזקה ושם זה רבא וצ"ע בזה

י"ז] עיין ברא"ש שהקשה על ר"ת שאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה דהרי מבואר בגמ' שבמים שאין להם סוף אם ניסת לא תצא ואם מעיקר הדין אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה למה הקילו כאן ותירץ שזה לא שכיח אמנם צ"ע שהרי מבואר בגמ' שכל שמת תוך שלושים יום הוי ספק נפל וביאר הרא"ש בפ"ד דיבמות סימן ה' ובתוס' יבמות ל"ו: וכן בנדה ובע"ז מ: שהטעם שחששו לזה כי הוא מיעוט המצוי וכתב לדמות למה שלא סומכים על רוב גוססים למיתה להשיא את אשתו וכן למים שאין להם סוף ומבואר שזה מיעוט המצוי ועיין בית הלוי ח"ב סימן ח' שהאריך בזה ותוכן דבריו בסק"ד ישב שודאי שזה לא שכיח רק שזה סיבה שרבנן יתקנו כיון שבסך הכל בעולם זה שכיח אבל ביחס למקרה פרטי זה בגדר לא שכיח אמנם הוכיח בדעת הרא"ש לא כך וכתב לישב שיש מים שאין להם סוף ששהו עד שתצא נפשו שבזה בדיעבד מותר וזה לא שכיח וכדחזינן שאפשר להוציא ממון על פי זה כמבואר בשו"ע בשם הרשב"א וכן הוא בתוס' בב"מ כ: אמנם בלא שהו עד שתצא נפשו וברוב גוססים למיתה שם גם בדיעבד תצא וזה מצד שהוא מצוי וכן ביאר המהרש"א בתוס' בכורות כ: ובתפארת למשה על הרא"ש ביבמות פ"ד אמנם עדין צ"ע שלכאורא בספק נפל יש גם סמוך מיעוטא לחזקת יבום וא"כ צ"ע איך אפשר להקל בנישאת הרי הרא"ש דן שדבר שבכל מקום מחמירי גם בא"א בניסת לא תצא ועיין בית הלוי בסוף דבריו שיתכן שכאן שזה להוציא אשה מבעלה הקילו ורק לגבי א"א שזה חמור נקט הרא"ש שלא יקילו במה שבעלמא מחמירים וצ"ע שלא ראיתי מעירים בזה שבדן של ספק נפל יש סמוך מיעוטא לחזקה ולדעת ר"ת זה סיבה שהגמ' מחמירה וכן שצ"ע לדעת הרמב"ן למה בדיעבד מותר ומה טעם של רבנן

י"ח] עיין רשב"א שהקשה על הא דמבואר בגמ' שאדם שמת בלי בנים והשאיר אשתו מעוברת אסורה לשוק הרי יש רוב שזה ולד של קימא והוכיח מהירושלמי שיש איסור דאוריתא לשוק ותירץ שיש כאן סמוך מיעוטא לחזקה והקשה הרי בהניחה מעוברת מבואר שלא חשיב חזקה שלא צריכה יבום ותירץ שזה רק לחומרא עוד תירץ שבסוגין שזה הרבה זמן לאחר שהניחה א"כ זה שמא מת בזה לא אמרינן משא"כ במעוברת הנידון שמא ימות ובזה חוששים וממילא נשאר החזקת חיוב יבום עכ"ד ומשמע שהדין סמוך מיעוטא לחזקה זה דאוריתא שהרי ביאר שם שיש בזה איסור דאוריתא והנה צ"ע דכאן שזה מיעוט שנגד הרוב ובזה הרי הרשב"א חידש שלא אומרים סמוך מיעוטא ובעיקר קושיתו צ"ע דהרי הגמ' לעיל ל"ו. שגם מעוברת אין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם ואדרבא משמעות הגמ' שללא חשש זה באמת יכלה להינשא לעולם ולא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה והיה מקום לומר שדבר שודאי מחר יתברר ויתכן שיתברר לאיסור בזה ודאי אין לסמוך על הרוב וכמו לגבי בדיקת הריאה שיש ראשונים שביארו שלכן יש חיוב בדיקה ובעיקר דבריו שחילק בין שמא מת לשמא ימות עיין ערוך לנר שהקשה שתמיד שמא ימות אמרינן מצד שכל אדם ימות פעם בל כאן שהנידון האם תפיל בזה אומרים גם חזקה שלא ימות ובפשוטו מהרשב"א מבואר שהסברא שאין חזקה שלא ימות דלא אומרים חזקה רק על העבר לא ביחס לעתיד והנה בדברי הרשב"א יש חידוש דמה שהיא מעוברת זה לא ריעותא בחזקה דהינו דלא מצאנו בסוגין דבמעוברת שייך סמוך מיעוטא לחזקה ועיין עונג יו"ט סימן צ"ז שנקט שהוי ריעותא בחזקה ולכן במת תוך שלושים אם ניסת לכהן לא תצא ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה

י"ט] והנה מבואר במשנה שבהניח צרה צריכה חליצה מספק ולא סומכים על הרוב והגמ' מבארת מצד סמוך מיעוטא לחזקה ועיין קרן אורה שדן מה הדין בהניחה מעוברת ובפשוטו כה"ג לר"מ זה יהיה אסור אבל לרבנן שצריך סמוך מיעוטא לחזקה א"כ אין כאן סמוך כיון שמבואר בראשונים שבהניחה מלאה לא חשיב שיש חזקה אמנם זה לכאורא תלוי בשני תירוצי הרשב"א למה במעוברת אסורה להינשא עד שתלד שאם מחמת שלחומרא חשיב חזקה א"כ ה"ה כאן אבל אם מצד שזה שמא ימות א"כ כאן שזה שמא מת זה אחרת ועיין חשק שלמה דמהא דהמשנה לא חילקה בין הניחה מעוברת ללא הניחה מעוברת כמו בסיפא משמע שכאן אין חילוק ולפ"ז מבואר שרבנן חולקים על ר"י רק לחומרא אמנם למאי דקי"ל שכל דלא שהה שלושים יום הוא ספק נפל א"כ מצד זה ודאי שאין לסמוך עיין אות ג' מה שביארנו מהעונג יו"ט סימן צ"ז

כ] עיין תוס' שהביאו מהגמ' בע"ז ל"ד: דמבואר שר"מ אסר גבינות בית אוניקי והגמ' מבארת כיון שרוב עגלים לע"ז והגמ' שואלת שגם אם מיעוט דהרי ר"מ חושש למיעוט והגמ' מתרצת שיש רוב בהמות שלא נשחטים לע"ז ואם גם בעגלים זה רק מיעוט הוי מיעוטא דמיעוטא [ועיין ריטב"א שם שאפילו שבסריס זה מיעוט מאוד קטן אבל זה עדיף ממיעוטא דמיעוטא] והקשו התוס' בע"ז דלמא לא נימא שיש כאן חזקה ביחד אם הרוב ותירצו שחשיב איתרע החזקה כי יש כאן ודאי קיבות אסורות ועיין מהרש"א בסוגין שלפ"ז מיושב קושית תוס' כאן אמנם עיין הגהות הרד"ל שכתב שתוס' כאן הקשו מצד חזקה של החלב וזה לא איתרע וכן תוס' בחולין פ"ו הקשו מצד חזקה של הגבינה אמנם בפשוטו כיון שודאי התערב בגבינה קיבה והשאלה ממה לא שייך בזה חזקה ובהכרח כונתם על החלק הקיבה שבגבינה והנה צ"ע כונתם שיש כאן חזקה הרי כאן אין הספק על בהמה זו האם היא ע"ז אלא שידוע שיש כאלו ע"ז והשאלה האם היא ע"ז וצ"ל שמצד הספק הנ"ל יש כל דפריש ורק שכאן יש סיבה להסתפק על כל אחד מצד רובא דליתא קמן ועל זה כתבו שיש חזקה ולפ"ז צ"ב מה כתבו שאיתרע וצ"ל שכיון שיש ודאי כאלו חשיב איתרע וצ"ע ובתוס' בחולין תירצו שכונת הגמ' למה צריך רוב הרי גם אם זה חצי אסור ועיין מהרש"א שמדויק מזה שלא מועיל חזקה לר"מ והנה עיין מרדכי סוף חולין שהקשה בע"ז מ: שיש צלם שספק האם הוא נעבד שר"מ מחמיר מצד שחושש למיעוט הרי יש חזקה לצלם שהוא לא נעבד ולתוס' בע"ז ניחא אבל לתוס' בחולין צ"ע

כ"א] מבואר בסוגין שלגבי היתה לה חמות חשיב רוב מצד מיעוט מפילות ומחצה נקבות עיין ש"ש ש"א פי"ח בד"ה וראיתי שהביא מהריב"ש להקשות דתוס' בכתובות כתבו לגבי ס"ס שכל שביחס לספק אחד יש רוב זה לא מצטרף לס"ס א"כ גם כאן הרי ביחס לצד שהם מפילות יש רוב שלא מפילות וכתב שכאן זה לא מדין ס"ס אלא שבאמת בטבע הולם שיש חצי נקבות וכיון שיש מיעוט מפילות ממיאל במציאות יש רוב שאין כאן ולד זכר משא"כ בכל ס"ס הרי אין רוב שזה כך ורק מצד צירוף הצדדין ובזה צריך מדדים שקולים ע"ש

כ"ב] עיין מג"א סימן שמ"ג שהביא מהרוקח שאשת כהן מעוברת יכולה להיכנס לאוהל המת מצד שיש ספק נקבה ומיעוט מפילות והש"ך תמה הרי זה טומאה בלועה וביארו האחרונים שהכונה שיש חשש שתלד במקום שנכנסת ועיין פמ"ג שתמה הרי מבואר שבהניחה מלאה לא חשיב שיש רוב והניחא אם המשנה כר"מ וולא קי"ל כך וכשיטת התוס' אמנם לפסק הלכה זה לא שייך ועיין ערוך לנר

כ"ג] עיין שו"ת חמדת שלמה אבן העזר סימן י"ח סק"ד תשובה מהנתה"מ שכתב לדון שחזקה שודאי יתברר אין לסמוך עליו וכן דן שם בסימן י"ט החמד"ש לגבי רוב והאריך להוכיח שגם כה"ג סומכים על זה וכתב שבסוגין הרי לגבי הנידון האם יש בן או יבם ודאי יתכן שזה יתברר ובאמת בקושית הרשב"א שיבמה מעוברת תנשא קודם הלידה אפילו שיש מיעוט מפילות מבואר שגם כה"ג מועיל רוב אמנם שם יתכן שדן מדאוריתא אמנם בגמ' ס"ז מבואר שהניח עבדים אפילו אם הניחה מעוברת לא חוששים שיהי ולד זכר והעבדים אולכים בתרומה כי לא חישינם למיעוט אפילו שזה ודאי יתברר לאחר זמן ושם ודאי זה שכיח שהרי מחצה זכרים ורק מיעוט מפילות

כ"ד] מבואר בגמ' שרשב"ג אומר שכל שלא שהה שלושלים יום באדם או שמנה ימים בבהמה זה ספק נפל והגמ' אומרת שהלכה כרשב"ג אמנם אם ניסת לכהן לא תחלוץ ותשאר תחת בעלה דהינו שמעיקר הדין קי"ל כרבנן והנה התוס' הקשו מה הטעם הרי לא חוששים למיעוט ובתוס' בבכורות ובחולין י"א: תירצו שרק מדרבנן חששו לגבי ערוה החמורה והחמירו מצד שמא הוא יפהק ומות ואנשים ידמו שגם כה"ג חשיב חי ע"ש והנה משמעות דבריהם שגם דעת רשב"ג לא לחשוש למיעוט וזה הסיבה שמחמיר אמנם צ"ע דהגמ' שואלת שלא נמול בשבת וכאן לא שייך הגזירה הנ"ל דהרי מדובר שהוא חי אמנם הרא"ש ביבמות פ"ד ובתוס' ע"ז מ: נדה מ"ד: כתבו שהוי מיעוט דשכיח ולכן רבנן גזרו והנה לכאורא במת תוך שלושים יש כאן לגבי אכילת הבהמה דין סמוך מיעוטא לחזקה ולראשונים שחוששים אפשר לבאר שזה טעם האיסור וביותר קשה למה בדיעבד מותר הרי הרא"ש הקשה שבא"א אין להתיר אם הוי סמוך מיעוטא לחזקה אפילו שזה נידון של בדיעבד והבית הלוי ח"ב סימן כ"ב דחק שכל מה שהוקשה לתוס' שבא"א לא יקילו אבל ביבמה יתכן שיקילו אמנם לראשונים שזה מעיקר הדין קשה וראיתי בעונג יו"ט סימן צ"ז שכתב לדיק דברמב"ם פ"ד ממאכ"א ה"ד כתב שבפחות מח' ימים לא לוקים ומשמע שיש איסור דאוריתא אפילו שפסק

**חלק זה לא נלמד בחבורה**

**בכורות י"ט: - כ:**

**. בקושית הגמ' שרוב בהמות וכו' הרי סמוך מיעוטא לחזקה – חזו"א ס"כ סק"ד ד"ה הא ועיין מהריט"א סק"מ**

**. רוב התלוי במעשה – עיין חזו"א ס"כ סק"ד ועיין בינת אדם שער רוב וחזקה אות ד' [ועיין משנת הגרא"ק בהערות ע"ס הדף]**

**. בהא דלר' יהושע חוששים למיעוט – עיין תוס' ועיין מהריט"א סקכ"ה בשם תוס' חיצוניות וע"ש שהאריך על תירוץ תוס' שהרי רוב התלוי במעשה זה לא רוב**

**. לקולא לא חייש – עיין רש"ש שהקשה שהרי יש כאן חולין בעזרה**

**. האם לגבי ממון לא חוששים למיעוט – עיין רא"ש ורמב"ן ועיין מהריט"א אות כ"ה מה שתמה עליהם מר' ישמעאל**

**. בהא דלתוס' פשיטא לגמ' אפילו שיש חזקה כמו הרוב דלר"מ שחוששים למיעוט לא הולכים בממון אחר הרוב -משנת הגרא"ק בערות על הדף סק"**

**בכורות י"ט: - כ:**

א]הגמ' שואלת שלאחר שנה כיון שרוב בהמות מתעברות ויולדת נסמוך שלא ילדו והגמ' עונה שזה רוב התלוי במעשה ובפשוטו הביאור שכיון שכל הרוב נוצר מכח עשיה שעשו וזה לא מוכרח שהעשיה נעשתה ממילא אין לסמוך על רוב והנה מבואר בגמ' נידן שרוב בהמות חולבות כבר ילדו וצ"ע הרי זה רוב התלוי במעשה אמנם הביאור דכאן הרוב לא בנוי על עשיה אלא שמציאות החלב מראה שהיה עיבור ובזה אין החיסרון והקשו הערוך לנר ביבמות למה רוב מצוין שוחטין עוזר הרי זה רוב התלוי במעשה ובפשוטו דשם הביאור על טבעי בני אדם האם אדם מוכן לגשת לשחוט אם לא יודע וזה לא תלוי במעשה ופשוט עוד הקשה הבינת אדם שער רוב סימן ד' למה דמאי זה רק דרבנן הרי זה רוב התלוי במעשה ובמשנת הגר"א קוטלר שו"ת סימן תירץ שכאן שהנידון על האדם כמבואר בתוס' האם הוא בחזקת כשרות או לא בזה לא חשיב רוב התלוי במעשה ובהערות מהגרי"ש ישב שכיון שכאן כל החיוב חל מכח ראית פני הבית שזה במעשה אין חיסרון דרוב התלוי במעשה

והנה יש ראשונים שנקטו שאפילו שלא חישינן למיעוט אבל אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה וצ"ע א"כ למה הגמ' לא תירצה שכאן יש חזקה שלא ילדה ומיעוט שלא ילדו ובזה אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והנה דעת ר"ת שזה דעת רשב"ג אבל רבנן ודאי חולקים א"כ יתכן שזה בכלל תירוץ הגמ' שהכונה שר' ישמעאל ס"ל כר"מ אמנם לרמב"ן שגם רבנן מודים צ"ע למה צריך להעמיד דוקא כר"מ ובפשוטו הישוב כמבואר במהריט"א סקכ"ה ובחזו"א סימן כ' סק"ד ד"ה והא שלא חשיב חזקה שלא ילדה כמבואר בתוס' אלא אדרבא יש חזקה שהוא לא קדוש בבכורה ולדעת הרשב"א שצריך דוקא מיעוט מתוך הרוב לא קשה כלל ויתכן עוד שכאן שהחזקה היא שלא ילדה שעל זה עצמו יש רוב בזה לא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה דחשיב שאין כאן חזקה כלל אמנם הגר"א סימן שט"ז כתב שלהלכה מחמירים שחלב לא פוטר מצד הראשונים ביבמות שאמרינן סמוך דהינו שנקט שגם לשיטתם אפשר לומר כך לגבי חלב א"כ ודאי צ"ע למה לגבי רוב בהמות מתעברות אין חיסרון זה ואיך רבא אומר מחורתא ר"י דחייש למיעוטא

ב] הגמ' בלשון הראשון מבארת שנחלקו ר"י ור"י האם חוששים לטינוף דר' ישמעאל לא חושש לטינוף ור' יהושע חושש לטינוף והגמ' שואלת הרי ר' ישמעאל חושש למיעוט והגמ' מתרצת שרק לחומרא ולא לקולא ועיין תוס' דהינו שזה מדרבנן והנה צ"ע כמו שהקשה הרש"ש הרי יש כאן חשש חולין בעזרה ואולי באמת צריך להקדישו אמנם בפשוטו שכיון שמעיקר הדין צריך להקריבו כאן לא מחמירים שלא יקריבו אותו והנה הקשו תוס' לדעת ר"ת שחשיב שיש חזקה מה שהיא לא ילדה א"כ כאן זה לא סיבה לחשוש למיעוט דהרי יש חזקה ביחד אם הרוב שלא ילדה עוד הקשו שהרי ר' יהושע לא חושש למיעוט ולמה כאן הוא חושש ותירצו תירוץ ראשון שכאן שמדובר לענין ממון הרי אין הולכין בממון אחר הרוב ואפילו לרב כי זה ממון שאין לו תובעין או מצד שכאן אין טענת ברי והנה צ"ב למה ר' ישמעאל חולק הרי אפילו שלא חושש למיעוט לקולא אבל אין הולכין בממון אחר הרוב ואין לומר שהוא סובר שהולכים בממון אחר הרוב דתוס' פה נקטו שגם רב מודה דהיינו שאין בזה מחלוקת ועיין משנת הגר"א קוטלר שביאר שר' ישמעאל ס"ל שכיון שדין הנתינה הוא נובע מדין הקדושה א"כ כיון שביחס לדיני הקדושה יש הכרעה של רוב שזה בכור ממילא צריך ליתנו גם לכהן אלא שצ"ב א"כ מה הגמ' שואלת שר' ישמעאל חושש למיעוט הרי כאן ביחס להכרעת האיסור יש חזקה כמו הרוב וממילא הממון נגרר אחרי זה וע"ש שביאר שלר"מ דמיעוטא כמאן דאיתיה ממילא כיון שהבירור של רוב הוא לא גמור ממילא ביחס לממון גם בתור תוצאה זה לא סיבה שזה יגע לכהן ורק אם מיעוט זה כמאן דליתיה רק שביחס לממון רוב לא עוזר כאן לא דנים לפי גדרי ממון ע"ש שהאריך בזה

עוד כתבו התוס' שזה תימא שאפילו שיש לו דין בכור לגמרי לגבי הקרבה בכל אופן לא יהיה לו דין נתינה ועיין חזו"א שזה סברא מדרבנן ובשם הגרי"ז הביאו שכונתם לסברא הנ"ל שכיון שזה מדיני קדושת הבכור כאן לא שייך הדין של אין הולכין בממון אחר הרוב ולכן ביארו שיש כאן רוב בהמות מתעברות ויולדות נגד הרוב אינם מטנפות ועיין חזו"א סק"ה בתחילתו שביאר שהרוב אומר שהם מתעברות מיד לאחר חודש מלידתם ועיין מהרי"ט אלגזי סקכ"ה שהקשה הרי הגמ' לעיל אומרת שרוב התלוי במעשה זה לא רוב והנה אם זה רק דרבנן א"כ א"ש שזה לא סיבה להקל אמנם אם זה דאוריתא צ"ע ובפשוטו צ"ל שדאי שזה שובר את הרוב השני והנה בפשוטו ר' ישמעאל חולק על זה עצמו והנה הגמ' הקשתה שר' ישמעאל חושש למיעוט ודאי גם כאן צריך לסבור כר' יהושע וצ"ע הרי עד כמה שחולק על זה עצמו א"כ יש כאן רוב וחזקה לר"ת וכקושית התוס ועיין חזו"א סימן כ' סק"ג ד"ה שם שביאר שלגמ' פשוט שר' ישמעאל מודה לסברת ר' יהושע רק דס"ל שכאן שיש חזקה זה מאלים הרוב השני ולר"מ זה ודאי נשאר בגדר חוששין למיעוטא דהינו שכל הדין לר"מ שבצירוף לחזקה לא חושש כי חשיב מיעוטא דמיעוטא וכאן לא חשיב מיעוטא דמיעוטא והנה בעיקר סברת התוס' לכאורא צריך לדון דכאן היא ודאי לא כמו הרוב שמתעברות ויולדות ולד בן קימא ויתכן שהם לא התעברו ויתכן שהתעברו וטינפו וצריך לדון מבין שני הנתונים מה יותר מצוי ואם לא מצוי אחד יותר מהשני לכאורא לא שייך כאן רוב כלל וצ"ע

ג] בעיקר קושית התוס' דמה הטעם של ר' יהושע שחושש לטינוף הרי ס"ל שלא חוששים למיעוט עיין רא"ש שהביא מרבנו יונה דס"ל שטינוף שכיח והרא"ש תמה שזה נגד לשון הגמ' ועיין מהריט"א אות כ"ה בד"ה שוב שהביא משטמ"ק בשם תוס' שכאן שיש חזקה שהולד לא בכור ממילא אומר סמוך מיעוטא לחזקה משא"כ לגבי חלב פוטר אדרבא החזקה כמו הרוב והקשה עוד דמשמע שלא חולק על ר' ישמעאל במשנה שגם לאחר שנה היא חייבת ולא אומרים רוב בהמות מעברות ויולדות וצ"ב מה זה שונה מחלב פוטר [וכונתו שלסברת הגמ' ששם זה רוב התלוי במעשה א"ש אבל לרבא דס"ל שזה רק מצד שחושש למיעוט א"כ צ"ב החילוק] וכתב שבחלב פוטר יש שני רוב לפטור א. רוב בהמות מתעברות ויולדות ב. חלב פוטר משא"כ במשנה זה רק רוב אחד עכ"ד והקשה המהריט"א הרי ר' יהושע סומך על רוב לבד בהניחה מעוברת אפילו ששם אין שני רוב וכתב שצ"ל שס"ל ששם חשיב שיש חזקה כמו הרוב ולא חשיב שזה איתרע [וכן הוא בתוס' ישנים ביבמות אלא שצ"ע א"כ איך הגמ' מדיקת מזה שלגבי חלב צריך לפטור וצ"ל שלגבי שני רוב ודאי צריך לסמוך על זה] אלא שקשה שא"כ למה במשנה הוא מחיב הרי יש שם חזקה שהולד פטור דהרי ס"ל שזה חזקה עכ"ד ובפשוטו צ"ל שלמה שחילק בסוף בין רוב אחד לשני רוב ס"ל באמת שכאן אין חזקה כלל וכתוס' רק במשנה זה רוב אחד ובזה הוא חושש למיעוט וגם בגמ' זה רוב אחד ורק בחלב זה שני רוב אמנם לפי דברי השטמ"ק באמת אם יהיה חלב תוך שנה בזה באמת לא יועיל רוב והוא חידוש

ד] עיין רא"ש שכתב שהלכה שחוששים לטינוף כיון שגם ר' יהושע וגם ר"ע ס"ל כן וביאר שאפילו שלא חוששים למיעוט אבל כאן כיון שיש רוב בהמות מתעברות ויולדות זה עדיף וכסברת התוס' לעיל ואחרי זה הוסיף שגם למ"ד שלא חושש למיעוט שמטנפת אבל ודאי שלא צריך לתת לכהן מצד שאין הולכין בממון אחר הרוב דהינו שלא ס"ל כסברת התוס' שזה תרתי דסתרי ועיין מהריט"א שתמה שעד כמה שלגבי ממון זה שוה א"כ מה הקשה מה טעם של ר' יהושע הרי הוא רק אמר שזה לא ודאי לכהן וצ"ל שמשמעות הגמ' שאמר שזה ספק גם לגבי הקרבה והנה צ"ע עוד הרי ר' ישמעאל ודאי אמר שתוך שנתה ודאי לכהן חזינן שלא ס"ל שיש כאן את הכלל של אין הולכין בממון אחר הרוב ואפילו שדיבר ללשון השני שאפש"ל שלא על זה ר' ישמעאל דיבר אבל ודאי שיש בגמ' לשון דלא כדבריו ומהיכי תיתי שהלשון השני חולק וצ"ע

ועיין רמב"ן שפסק שבאמת לא חוששים לטינוף ומצד שלא חישינן למיעוטא ולא ס"ל סברת התוס' שיש כאן רוב בהמות מתעברות ויולדות ולכן העמיד שנחלקו רק בטינפה וילדה תוך שנתה וכלשון השני והוסיף שלגבי ממון כיון שאין הולכין בממון אחר הרוב א"כ הוא לא צריך לתת לכהן וחישינן לטינוף והנה בדבריו מבואר שחלק על התוס' והרא"ש שנקטו שכאן רב מודה והקשה המהריט"א הרי בלשון הראשון מפורש בגמ' שר' ישמעאל בלשון הראשון ס"ל שזה לכהן ומהיכי תיתי לעשות מחלוקת אמנם יתכן שבאמת ללשון זה הביאור מצד שר"י ס"ל שהולכין בממון אחר הרוב

# סמוך מיעוטא לחזקה [ב]

**א. קידושין פ. ואין שורפין – פ: במשנה [עיין רעק"א מס' וזאת ליהודה ובמהרש"א, ובתוס' כתובות ט. מבואר שמדאוריתא זה לא רוב כלל ובתוס' בנדה ד"ה למעוטי ובד"ה מיעוטא מבואר דהוי רוב, ועיין שו"ת חוט המשולש סימן י' מה שביאר בדין רוב גרוע ועיין ריטב"א בקידושין ובתוס' רי"ד מה שהקשה על רש"י ועיין בית הלוי ח"ב סכ"ג בסופו שביאר למה ר"ת לא ביאר מדין סמוך מיעוטא לחזקה ועיין רעק"א תנינא סימן ק"ח מה שכתב לבאר סוגין]**

**ב. נדה י"ח. אמר ר' יוחנן – י"ח: אלא למיעוטי דר"י וברמב"ן ובמהרש"א שם [כדאי לראות הגמ' מע"א אמר ר' יוחנן כדי להבין ההבדל בין זה לתינוק וכו' ובתוס' ד"ה אחר מבואר שתשע חנויות חשיב חזקה ועיין ש"ש ש"ד פ"ב ועיין רעק"א ק"ג סקי"ט]**

**ג. חולין פ"ו. במשנה - פ"ו: במשנה [ועיין מהרש"א ותוס"ר בע"א וברעק"א, ועיין חזו"א ידים ו' ו' ובבית הלוי ח"ב ס"ז שהקשו מה הגמ' מדמה ספק בשחיטה לתניוק הרי שם זה ודאי נגע ועיין סימן כ"ח ש"ך סקכ"ז ובגר"א מה שלמדו מסוגין ועיין שפ"ד מה דתמה עליהם ועיין זכרון שמואל סימן ע"ג]**

**ד. עיין קידושין נ: ברמב"ן ראב"ד ובעל המאור מה שביארו בסוגין ועיין עוד ברמב"ן יבמות קי"ט ובעיקר הסברא של אפושי טומאה עיין ריטב"א ביבמות בתוך הדברים שביאר שהכונה חזקה**

**ה. עיין מחלוקת הרא"ה והרשב"א בתוה"ב ובמשמרת הבית שם ו: - ח. ועיין רמב"ן ג: ועיין בית הלוי ח"ב ס"ז שהאריך בביאור סברת המשמרת ומה שהקשה על דבריו ועיין רעק"א תנינא ק"ג שהאריך בדברי המשמרת הנ"ל ובגדרי סמוך מיעוטא לחזקה ועיין בית הלוי ח"ב כ"ג בסופו ועיין שו"ת רעק"א קמא קצ"ח ועיין מהריט"א בכורות פ"ג אות מ' ובמהרש"א י"א. תוד"ה מנא [ועיין ראש יוסף י"א: שהאריך בקושיתו] ועיין אמרי בינה סימן כ' בסופו ועיין לקמן עוד בדין ודאי נגע**

**ו. האם אומרים סמוך מיעוטא לחזקה ברובא דאיתיה קמן – עיין חוו"ד סימן ס"ג ובשו"ת רעק"א מהדו"ק סימן ק"ו ועיין תוס' כתובות י"ג: ובר"ש טהרות פ"ה ובמה שתמה החזו"א טהרות ז' סקי"א**

**ז. רוב התלוי במעשה – עיין חזו"א בכורות סימן כ' סק"ד ד"ה והא ועיין חכמת אדם שער רו"ח ס"ד שהקשה מדמאי ועיין משנת הגר"א קוטלר ח"ב סימן מ"ט סק"ה מה שישב על פי דברי התוס' ועיין עוד רשב"א י"ב. ועיין פנ"י ג: ד"ה בגמ' שהקשה שרוב מומחין זה תלוי במעשה ועיין ערוך לנר יבמות קי"ט. בתוד"ה ר"מ מה שישב בזה ועיין שפ"א בבכורות כ. ועיין רשב"א ט. לגבי בדיקה בסימנים ועיין רמב"ן במלחמות קידושין נ: ובאבני מילואים מ"ה סק"ב [ועיין משנת הגרא"ק בבכורות כ. מה שדן שרוב חולבות ילדו הוי תלוי במעשה ובפרי יצחק ח"ב סי"ד]**

**נ"ב. מי שסיים כדאי ללמוד הסוגיא בבכורות י"ט. ובתוס' שם ובמהריט"א סקכ"ה וסק"מ**

### סוגיא דקידושין פ. נדה י"ח: חולין פ"ו.:

א]**תינוק שנמצא בצד העיסה:** רש"י ביאר שהכונה שיש רוב שהתינוק טמא והוא ודאי נגע בעיסה ובכל אופן הגמ' דנה שיש כאן סמוך מיעוטא לחזקה מצד חזקת העיסה והראשונים חלקו עליו שכיון שזה ודאי נגע דהינו שהשאלה על העיסה תלוי בתינוק וכלפי התינוק יש הכרעה שהוא טמא ממילא לא שיך לטהר העיסה [אמנם תוס' רק חלקו מצד משמעות הבריתא ולא מצד עיקר הדין] ועיין מקנה שהקשה למה על התינוק בעצמו אין חזקת טהרה וכלפיו זה לא ודאי נגע וצ"ע אמנם תוס' ושאר ראשונים חלקו על רש"י וכתבו שמדובר שהתינוק ודאי טמא והספק האם הוא נגע בעיסה וכיון שכל הנידון רק כלפי טומאת העיסה לכן שייך בזה סמוך מיעוטא לחזקה

ב]הגמ' אומרת שר"ל ס"ל ששורפים על החזקות ולכן בתינוק שנמצא בצד העיסה שורפים ר"י ס"ל שלא שורפים ומתי שורפים בעיסה שנמצא בה ניפולים ומבואר בלשון הגמ' שלרוב קוראים חזקה וצ"ב הקשר בין הדברים ומשמע שכל גדר רוב זה הכונה שזה המצב הפשוט של הדבר וזה מאותו דין של חזקה שכך המצב הפשוט של הדבר ועדין צ"ב

ג]שיטת הריב"ש שרוב נגד שני חזקות לא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה עיין שו"ת רעק"א סימן קצ"ח שהקשה מסוגין בתינוק דהרי יש כאן שני חזקות אחד של התינוק ואחד של העיסה ועיין רעק"א שישב שכונת הריב"ש שזה ספק אלא דבפשוטו כאן צריך לטהר מצד אין בו דעת להישאל וכתב שכיון שגזרו שזה כמו שיש בו דעת להישאל לכן זה אסור אמנם זה תלוי בשיטות הראשונים לקמן האם באמת יש כאן גזירה מיודת שזה כיש בו דעת להישאל ועוד קשה מה טעם ר"ל ועיין רעק"א מה שהאריך בזה אמנם יתכן שכיון שהרוב על התנוק עומד בנפרד ומכריע כלפיו לא שיך כאן המעלה של שני חזקות

### ביאור שיטת התוס'

ד] מבואר בגמ' שדעת ר' יוחנן לגבי תינוק שלא שורפים התרומה ובלשון הגמ' מבואר שעשו אותו כדבר שיש בו דעת להישאל ודעת תוס' דמבואר מזה שמעיקר הדין יש כאן הקולא של דבר שאין בו דעת להישאל וטהור ורק שמדרבנן זה טמא ומשמע שביארו שזה כונת הגמ' אפושי טומאה לא מפשינן והנה צ"ב כיון שרבנן ס"ל שרובא וחזקה רובא עדיף כמבואר בגמ' שרובא כמאן דליתיה א"כ למה שזה לא טמא מעיקר הדין ושבאמת ישרפו על זה תרומה וכתבו התוס' שהוי רוב גרוע ופשטות לשונם משמע שיש כאן הכרעה של רוב רק שברוב גרוע אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה גם לרבנן וכ הוא בלשון תוס' בנדה ד"ה למעוטי ועיין שו"ת חוט המשולש סימן י' שביאר שתמיד לא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה מצד שמיעוטא כמאן דליתה אבל ברוב גרוע לא אומרים שזה כמאן דליתיה וממילא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה כמו לר"מ וביאר שלר"מ תמיד מיעוטא כמאן דאיתיה לכן צריךלחוש אליו משא"כ לרבנן וכאן רבנן זה כר"מ [והנה תוס' נקטו שלר"מ שחוששים למיעוט זה עצמו סיבה שיהיה את הקולא של דבר שאין בו דעת להישאל וכתבו שלשון הגמ' סמוך מיעוטא לחזקה לאו דוקא אלא העיקר שאין חזקה הפוך ולנ"ל כאן שזה רוב גרוע גם לרבנן זה כך שצריך לחוש כמו לר"מ כיון שזה כמאן דאיתיה וא"כ צ"ע לשון הגמ' בנדה שהטעם של ר' יוחנן כי זה רובא דאיכא חזקה הרי גם ללא זה מדאוריתא הוא כן ואם נימא שחישינן למיעוטא זה דרבנן א"ש ויתכן שלרבנן דבעלמא לא חישינן למיעוטא גם כאן הרוב גובר שלא יהי דין חישינן וצ"ע] אמנם בתוס' בכתובות ט. ובתוס"ר ושאר בעלי התוס' שם מבואר שמדאוריתא אין כאן רוב כלל ולכן צריך לטהר ורק מדרבנן עשו את זה כמו רוב ומה שצריך לטהר אפילו שזה רק ספק מצד דהוי דבר שאין בו דעת להישאל ועיין חוט המשולש סימן י' ז' שכתב שלשון הגמ' בנדה שלא שורפים כיון שזה רוב שיש חזקה נגדו משמע שהוי רוב ורק בגלל החזקה זה אחרת אמנם כתב שמה שיך לומר רוב גרוע דמאן מיפיס מה זה רוב טוב ומה זה רוב גרוע

ה] והנה לגבי לשון הגמ' שעשאוהו כדבר שיש בו דעת להישאל מצאנו בבעלי התוס' שלשה אפשרויות א. תוס' בנדה כתבו שזה רק לשון מושאל והכונה שעשו את זה כרוב וממילא לרבנן כיון שזה רוב גמור תמיד טמא ואפילו ברה"ר ולר"מ כיון שאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא ממילא הוא טהור כדין דבר שאין בו דעת להישאל ב. עיין תוס' חולין פ"ו: שנקטו שלר"מ שגם ברוב גמור חשיב פלגא ממילא גם כאן לא החשיבו הדבר כדבר שיש בו דעת להישאל שאין סיבה להחמיר ורק לרבנן שברוב גמור זה אסור דכה"ג לא חשיב ספק ממילא אפילו דכאן זה חשיב ספק אבל החשיבו הדבר כדבר שיש בו דעת להישאל ושלא יהיה בזה הקולא של אין בו דעת וכו' אבל יסוד האיסור מצד שזה נראה כרוב והנה יתכן שכיון שגדר החומרא שזה יש בו דעת להישאל ממילא זה לא סיבה להחמיר ברה"ר וכן משמע בפירוש המשניות בטהרות שרק ברה"י רבנן מטמאים אמנם יתכן שהכונה כמו יש בו דעת להישאל ברה"י ויתכן עוד דאם ס"ל שברה"ר טהור רק מצד חזקה א"כ כאן אין סיבה לטהר ג. עיין תוס' בקידושין פ. דגם לר"מ חשיב כיש בו דעת להישאל רק שלר"מ המיעוט אם החזקה זה כמו רוב ולרבנן דבעלמא מיעוט כמאן דליתיה גם כאן שזה דרגא יותר זה כמו פלגא ופלגא ולר"מ שזה דרגא יותר הוי כרוב אמנם לדעת הרבה ראשונים משמע שאין כונת הגמ' לדין מיוחד אלא הכונה שזה נחשב טמא ועיין רש"י ובריטב"א קידושין דביארו ראית הגמ' משני דברים מהא דבסיפא תולין גם ברישא ולא כתבו מהא דזה רק עשו כמי שיש בו דעת להישאל ומשמע שלשון הגמ' עשאוהו שזה מעיקר הדין

והנה עיין רעק"א בוזאת ליהודה [נדפס בסוף ח' רעק"א זכרון] וכן במקנה שהקשו מה שייך לומר שעשו אותו כמי שיש בו דעת להישאל גם לר"מ הרי ברה"י כל שזה ספק הוא סיבה לטמאות אפילו אם יש חזקת טהרה כמבואר בתוס בנדה ובפשוטו צ"ל שאין כונת הגמ' שנתנו לזה את החומר של יש בו דעת להישאל אלא הכונה שאין את הקולא של אין בו דעת להישאל וממילא זה חוזר לעיקר הדין שמעמידים על החזקה והנה עדין צ"ב דלר"מ שחוששים למיעוט למה כאן לא יחושו לצד האיסור וצ"ל שעל זה כתבה הגמ' שבספק טומאה מקילים דהינו דשם אין את ההלכה לחוש למיעוט ויתכן שכיון שזה רק דרבנן וכאן הוי גם אין בו דעת להישאל מעיקר הדין לכן הקילו בזה או שכונתם לסברת הראשונים עיין לקמן

ו] והנה הגמ' בנדה מביאה מימרא של ר' יוחנן ששלשה דברים הלכו רבנן אחרי הרוב מקור שליה וחתיכה והגמ' אומרת שבא לאפוקי הדין של תינוק הנמצא בצד העסה ובביאור החילוק שכאן שורפים וכאן לא עיין תוס' שם ביאור אחד שרק בתינוק זה רוב גרוע אבל בשאר דוכתי זה רוב טוב עוד כתב שגם בשלשה דברים זה רוב גרוע ובכל אופן שם שורפים כיון שהריעותא בגוף האשה ע"ש וצ"ל שזה סברא דרבנן ועיין תוס' שכתבו שכל המקרים שהגמ' שם שואלת שמעמידים על החזקה ולמה ר' יוחנן לא אמר אותם חשיב שיש חזקה נגד דאל"כ אין מקום לשאלת הגמ' שהרי זה עיקר חידושו של ר' יוחנן שזה לא כמו תינוק ששם יש חזקה ולא שורפים והנה הגמ' שם שואלת למה ר' יוחנן לא אמר תשעה שרצים ולפ"ז מבואר שחשיב חזקה וכן הוא בתוס' שם ועיין ש"ש ש"ד פ"ב שהאריך דבפשוטו כיון שכאן אין הספק על בהמה זו האם היא נשחטה או לא אלא יש לפנינו ודאי שחוטות ולא שחוטות והנידון מה בהמה זו וכה"ג לא שייך חזקה וצ"ע סברת התוס' [ועיין תוס' ע"ז ל"ד: ומשמע כתוס' כאן שזה נחשב חזקה] עוד מבואר בתוס' לפי הביאור שבדוגמאות של ר' יוחנן זה גם רוב גרוע שכל הקושיות של הגמ' זה גם רוב גרוע ועיין מהרש"א שם שתמה מה שייך לומר שתשעה חנויות ותשעה שרצים הוי רוב גרע וצ"ע

ז] בעיקר המבואר בגמ' שלא שורפים את התרומה בתינוק עיין רמב"ן ביבמות דכתב לדון שזה רוב התלוי במעשה דהינו דהנידון האם תינוק נגע לא נחשב רוב של טבע אלא רוב של מנהג עוד כתב למה דרב האי גאון נקט שגם לרבנן אומרים סמוך מיעוטא לחזקה א"כ לכן לא שורפים את התרומה וכן ביאר בבעל המאור קידושין נ: והנה צ"ב עד כמה שזה ספק למה שלא יהיה כאן הקולא של דבר שאין בו דעת להישאל וכן הקשה הרמב"ן במלחמות קידושין נ: על הבעל המאור ועיין תוס' יו"ט בטהרות פ"ג מ"ח שהקשה כן והגרעק"א שם ישב שזה רק דרבנן אמנם עיין רמב"ן שביאר שכיון שיש רוב ולרבנן מיעוטא כמאן דליתה ממילא גם במקום שיש סמוך זה לא יכול לשנות את פסק הרוב אלא רק לחשוש למיעוט דהינו שנשאר ההכרעה של רוב ורק שיש כאן דין לחוש למיעוט

והנה צ"ב מה זה שונה משאר הדוגמאות המבוארות בגמ' בנדה ששורפים התרומה והראשונים נקטו דבפשוטו הוי רוב גמור ועיין רש"י שכתב על הגמ' בקידושין לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן אמנם עדין צ"ע מכל המקרים של הגמ' בנדה ועיין בעל המאור בקידושין שכתב שבתינוק יש שני מיעוטים שיש ספק האם הוא טמא ויש ספק האם הוא נגע דהינו שרק בזה אומרים סמוך מיעוטא [אמנם זה דלא כרב האי גאון וכדבריו קידושין נ:] והרמב"ן כתב לחלק דשם זה ודאי נגע דהינו דבניקורים בעיסה יש כאן נידון לא רק על העיסה האם היה כאן נגיעה אלא יש כאן נידון מוקדם על החתיכות האם הם טהורות או טמאות ועל זה החזקה לא יכולה להכריעה וממילא כיון שמוכרע שזה טמא ממילא העיסה טמאה משא"כ בתינוק שהספק אולי נגע כה"ג שיך להעמיד חזקה שהוא לא נגע [ובזה מיושב כל קושית הבית הלוי סימן ז' על מקרים דהוי ודאי נגע דאין החילוק האם ודאי היה נגיעה אלא ההבדל אם ודאי היה נגיעה בדבר שכלפיו אין חזקה ע"ש אמנם בדברי המשמרת שם עיין לקמן] אמנם צ"ע דבפשוטו רש"י חולק דהרי ביאר שמדובר בתינוק שודאי טמא ועיין רמב"ן בחולין ובנדה שכתב לדון שגם לרש"י זה לא ודאי שהוא טמא רק שיש רוב שהוא טמא ולכן גם כשדנים על רוב שנגע כיון שהוא לא ודאי טמא לא חשיב ודאי נגע [וברמב"ן משמע שללא רש"י חשיב תרי מיעוטי והוי ספק ואין כאן הכרעת רוב וכסברת הרשב"א ביבמות] אמנם משמעות רש"י שמדובר שהוא ודאי טמא ולפ"ז צ"ע החילוק ואולי גם רש"י מודה לודאי נגע רק שס"ל שיש הבדל מתי הספק נולד שאם הספק על התינוק נתעורר לנו לאחר שנגע בעיסה מה שעכשיו מכריעים עליו מדין רוב עדי כלפי העיסה יש חזקה אבל בניפולים שיש כאן חתיכות לפנינו שהם עצמם סיבה לטמאות בזה גרע

ח] הראשונים כולם הקשו דהגמ' בקידושין אומרת לגבי תינוק שלר"מ סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע ליה רובא דהינו שזה מבטל הרוב וממילא מוכרע כצד המיעוט אם החזקה ובגמ' ביבמות מבואר שזה רק כמו פלגא ופלגא ועיין תוס' בנדה שכתבו שבאמת כונת הגמ' שזה רק פלגא רק שכאן שזה דבר שאין בו דעת להישאל לכן בספק זה מותר אמנם תוס' בקידושין כתבו שהרי מבואר בגמ' שעשו אותו כדבר שיש בו דעת להישאל ונקט שזה גם לר"מ וא"כ צ"ע למה לא הוי ספק וע"ש שחידשו שכאן שזה רוב גרוע לכן המיעוט אם החזקה זה עדיף משא"כ בגמ' ביבמות זה רוב טוב בזה הוי רק כפלגא ופלגא אמנם עיין רמב"ן ביבמות וברשב"א וריטב"א שם וכן בריטב"א בקידושין ובבעל המאור בקידושין נ: שכתבו שהגמ' מחלקת שאפושי טומאה לא מפשינן וצ"ב הסברא עד כמה שזה ספק איך אפשר להקל ועיין ריטב"א ביבמות שביאר שמעמידים הדבר על חזקתו וצ"ב הרי יחד אם החזקה אמרינן שזה ספק ומשמע שיש חזקה אל תוציאנו מספק ששיך לגבי טומאה ולא שייך לגבי איסורים וצ"ב אמנם צ"ע למה אין לטהר מצד שהוי אין בו דעת להישאל ואם נימא דס"ל כתוס' שיש כאן חומרא דהוי יש בו דעת להישאל א"ש אמנם הראשונים לא דנו בזה כלל ומשמע שנקטו שכונת הגמ' שזה מעיקר הדין ואם איזה חומרא דרבנן וכן מבואר ברמב"ן במלחמות קידושין נ: שהקשה על הבעל המאור דהוי ספק גמור א"כ צריך להיטהר מדין אין בו דעת להישאל ומבואר שנקט שאין כאן תקנה דרבנן מיוחדת אמנם צ"ע א"כ מה הוצרך לדין אפושי טומאה לא מפשינן ואולי יש כאן שאלה שגם אם יש הכרעה של אין בו דעת להישאל אבל עדין צריך לחוש למיעוט כמו תמיד ולזה הגמ' מחלקת שהדין חישינן למיעוטא של ר"מ אין בטומאה וצ"ע ויתכן שס"ל שההלכה של אין בו דעת להישאל רק שאין דין ספ"ט ברה"י אבל זה חוזר לעיקר הדין והנה רש"י בחולין משמע שנקט שבאמת כונת הגמ' שמיעוט וחזקה זה כמו רוב רק שבאיסורים ר"מ חושש למיעוט ובטומאה זה לא שייך מצד שאפושי טומאה לא מפשינן ואם נימא שהדין חישינן למיעוטא זה דרבנן א"ש שבטומאה לא גזרו

ט] התוס' דנו בכמה דוכתי בש"ס האם לר"מ חישינן למיעוטא מדאוריתא או מדרבנן והנה בגמ' בקידושין מבואר לגבי תינוק שנמצא בצד העיסה דלר"מ מטהרים מצד סמוך מיעוטא לחזקה ומבואר שזה סברא דאוריתא והגמ' אומרת שזה מצד שהוא חושש למיעוט ובפשוטו מבואר שזה מדאוריתא ועיין בית הלוי ח"ב סימ כ"ג שביאר שיסוד המחלוקת ר"מ ורבנן האם מיעוט כמאן דליתיה ובזה תלוי האם מדרבנן זה סיבה לגזור ובזה גם תלוי האם אומרים סמוך מיעוטא לחזקה ובזה הוי נידון בדאוריתא והנה תוס' ביבמות קי"ט. דנו שגם דין סמוך מיעוטא לחזקה זה דרבנן ועיין רעק"א סימן קצ"ח הובא בליקוטים שם שהקשה שזה ודאי נסתר מסוגן דהגמ' דנה שבתינוק לא שורפים התרומה ואולי כיון שסוגין זה רק רוב מדרבנן בזה כיון שלר"מ מדרבנן חוששים למיעוט לכן זה לא סיבה להחמיר אמנם יתכן עוד דכאן דהוי דבר שאין בו דעת להישאל בזה לר"מ שחשינן למיעוטא לא הוי ודאי וכמו שהקשה רעק"א על השטמ"ק שזה לא ודאי ויתכן שלרבנן חשיב ודאי אבל לר"מ שחישינן למיעוטא לא הוי ודאי והבית הלוי ס"ז סק"ח כתב לחלק שרק מיעוט שהוא לא מתוך הרוב זה כך אבל מיעוט שהוא מתוך הרוב בזה תוס' מודים שזה דאוריתא

והנה עד כמה דמבואר בגמ' שהדין סמוך מיעוטא לחזקה זה מאותו דין של חישינן למיעוטא א"כ לראשונים שר"מ לא חושש למיעוט ברובא דאיתא קמן ה"ה שלא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה וכן הוא ברעק"א קמא סימן ק"ו ובחוו"ד סימן ס"ג ולנ"ל הביאור דמה שלא חוששים למיעוט מצד שזה כמאן דליתיה וממילא כמו שלרבנן לא אומרים סמוך ה"ה לר"מ אמנם מצאנו ראשונים שס"ל שאומרים סמוך אפילו ברובא דאיתא קמן עיין תוס' כתובות י"ג: וכן בר"ש בטהרות פ"ה וכן מבואר מתוך דברי המשמרת ובפשוטו לשיטתם גם חוששים למיעוט אמנם יתכן שיסוד סברת ר"מ שהמיעוט מצד עצמו חשוב יותר ולפ"ז יתכן שאפילו שבאיתה קמן לא חושש למיעוט אבל אין הכונה שזה כמאן דליתיה אלא הכונה שהרוב מכריע לא כמהו ולכן לא צריך לחוש אליו אבל כשיש חזקה שאז הנידון שזה צד אלים כיון שמצד עצמו לר"מ זה אלים לכן זה סברא לומר סמוך מיעוטא לחזקה ועיין ר"ת בשו"ת ספר הישר סימן כ"א כ"ב דמבואר שלגבי לצרף מיעוט לס"ס זה שנוי במחלוקת ר"מ ורבנן האם מיעוטא כמאן דאיתיה וכן הוא בשו"ת חוט המשולש ועיין ר"ן בע"ז מ. שאפילו שדן שבאיתיה קמן לא חוששים למיעוט אבל כתב שלר"מ זה סיבה לגזור אטו המיעוט ומבואר כנ"ל כיון שזה כמאן דאיתיה מצד עצמו אפילו שיש הכרעה כנגדו שלכן לא צריך לחוש אליו בכל אופן זה סיבה לגזור ע"ש

י] מבואר בגמ' שרוב מצוים אצל שחיטה מומחין וכתב הרמב"ן שלכתחילה צריך לשואלו ועיין הרא"ה בבדק הבית שהקשה למה לא נימא סמוך מיעוטא לחזקה והרי גם רבנן מחמירים בזה וכתב שצ"ל שזה לא רוב מומחים אלא כל מומחין וכן ביאר הריטב"א בקידושין והרשב"א דן שרק במיעוט מתוך הרוב אומרים סמוך אבל לא כשזה מיעוט שלא מתוך הרוב [והנה לפ"ז צ"ב למה לא שורפים התרומה בתינוקות והריטב"א בקידושין לא ביאר דבר זה ועיין בית הלוי ס"ז שהקשה למבואר בדברי המשמרת שגם שוחט טוב יש חשש שלא שחט טוב א"כ גם רוב מומחין יש מיעוט שלא שוחט טוב וכן ברוב טבחי ישראל הרי יש מתוך הרוב מיעוט שהוא לא מומחה] אמנם ברמב"ן מבואר שפשיטא להו שהדין של סמוך זה תמיד וכן מבואר בבעל המאור קידושין נ: ועיין במשמרת הבית שכתב לישב שכיון שגם אם הוא לא מומחה יתכן ששחט טוב חשיב מיעוטא דמיעוטא ובזה גם ר"מ לא חושש [אמנם עיין רעק"א סקי"ט שהקשה דברוב טבחי ישראל שיש צד שעכו"ם שחט בזה עדין קשה דנימא סמוך מיעוטא לחזקה] עוד כתב שכיון שהתעסקו כאן לשחוט ולהתיר את הבהמה כה"ג לא שייך להשתמש אם החזקה ודימה דבר זה לדין ודאי נגע דהינו שכיון שיש לנו הכרעה על האדם שהוא מומחה וכלפיו אין לנו חזקה ממילא שחיטתו כשירה ומבואר שאפילו שאין לנו נידון רק ביחס לבהמה שלפנינו בכל אופן חשיב ודאי נגע והנה הרי הדין של הגמ' זה גם במצא גדיו ותרנגוליו שחוטין וכאן לכאורא הנידון רק מי שחט לא על מי ששחט מה דינו ומבואר חידוש שגם בזה חשיב ודאי נגע ואין זה דומה לגמ' בחש"ו ששחטו שהגמ' דנה שלר"מ גם אם יש מיעוט דנימא סמוך מיעוטא לחזקה דשם הנידון על המעשה שחיטה איך הוא נעשה אמנם עדין צ"ב לגבי נקו"ה הספק איך היה השחיטה וכבר הקשה כן הבית הלוי ובפשוטו צ"ל דשם כיון שהנידון זה דבר קודם לשחיטה בזה מדין רוב אמרינן שהיא לא נקו"ה והחזקה לגבי מעשה השחיטה לא מדברת על השלב המוקדם אמנם ע"ש ברשב"א שדן שהרי כל שוחט לפעמים לא שוחט טוב וזה הרי נידון לגבי מעשה השחיטה עצמו וצ"ע מה זה שונה מהגמ' פ"ו. ועיין בית הלוי שכתב שכל סברת הרשב"א ביחס לדין סמוך מיעוטא לחזקה של רבנן אבל לא לגבי ר"מ שזה מעיקר הדין ע"ש שהאריך ולפ"ז לר"מ גם בשליה בבית וכל ודאי נגע באמת לא שורפים את התרומה אמנם יתכן שכל שיש רוב זה מספיק סיבה לשרוף וצ"ע ועיין רמב"ן חולין ג: שכתב שכאן לא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה מצד שבהמה לא איתרעי וצ"ב כונתו ויתכן שכונתו לרשב"א שכיון שהרוב בשוחטים וכלפי זה החזקה של הבהמה לא מדברת ואין זה במשמעות לשונו

י"א] הרשב"א במשמרת הבית הקשה דהגמ' מוכיחה שהולכים אחרי רוב והרי דילמא במקום נקב ניקב הרי כאן יש סמוך מיעוטא לחזקה וכן הגמ' שואלת לר"מ איך אוכלים בשר ולא אומרת שגם לרבנן קשה כי כאן זה סמוך מיעוטא לחזקה עוד הקשה ברב אשי שהוכיח מפרה הרי יש שם סמוך מיעוטא לחזקה [וצ"ב שבסתם טריפות אין חזקה וצ"ל שהכונה מחזיקין מאיסור לאיסור ולגבי סמוך ס"ל שזה סיבה לאיסור וצ"ע] וכתב שאפשר לומר שהיכא דאי אפשר שאני אבל הרי ר"א לא אחז מזה וכן הגמ' מוכיחה סברא זו מר"מ ולא מרבנן ומבואר מדבריו שהדין סמוך מיעוטא לחזקה זה דאוריתא דאל"כ אין מקום לקושיתו דהגמ' דנה על דאוריתא ועיין רעק"א סימן ק"ג שבאמת דן לישב את קושית הרשב"א שהגמ' מדברת על דאוריתא והדין סמוך זה רק דרבנן וצ"ע מה שדימה את התוס' בשם ר"ת לראשונים והנה מבואר עוד מהרשב"א שגם כלפי סמוך מיעוטא לחזקה יש את הסברא של לא אפשר ולכאורא היה מקום לחלק דשם שיש רוב רק שלא סומכים שיך לומר שכה"ג סומכים אבל כאן שזה נחשב כמו פלגא מה שייך לסמוך על זה וכן נקט הראש יוסף וצ"ע

ובעיקר קושית הנ"ל עיין מהרש"א בבכורות שהקשה על תוס' וכתב שנקו"ה זה רק טריפה ולכן אין כאן חזקה והביא דהמהרש"א הקשה דבפרה הרי יש חזקה של האדם הטמא ותירץ שזה לא שכיח והקשה רעק"א א"כ איך הגמ' לומדת מזה שהולכים אחרי רוב וכתב לישב שבאמת נקו"ה לבד זה לא שכיח רק שאם כל הטריפות זה שכיח וכיון שחל דין לבדוק הטריפות ממילא צריך לבדוק הכל משא"כ לגבי נבילה שרק הנקו"ה זה סיבה לנבילה בזה כיון שזה לא שכיח לא חל עליו דין בדיקה כלל ע"ש

י"ב] בעקר מה דהגמ' מוכיחה שיש הבדל אם אפשר או לא אפשר והוכיחו מר"מ והנה הראשונים דנו שחישינן למיעוטא זה דרבנן ולפ"ז ביאור תוס' שהגמ' מדמה שכמו שבדרבנן יש חילוק כך בדאוריתא אמנם עיין רעק"א סימן ק"ג שכתב לבאר שהרי הדין סמוך הוא מדאוריתא וכונתו להוכיח דלר"מ הרי סמוך הוא דאוריתא ואיך אוכלים בשר אלא בהכרח כיון שלא אפשר סומכים על רוב ולפ"ז כתב שיתכן שגם רב אשי ס"ל מה דלרבנן לא אומרים סמוך כי אי אפשר רק שס"ל שאין לדמות דרבנן לדאוריתא עכ"ד והנה צ"ב דלשון הגמ' לר"מ דחישינן למיעוטא והגמ' לא אמרה שאומרים סמוך אמנם הביאור כנ"ל שיסוד הסברא שאומרים סמוך כיון שחישינן למיעוטא והוי כמאן דאיתיה לכן הגמ' הביאה את שורש הדבר

י"ג] הרא"ש הקשה איך סמכים על רוב מצוים אצל שחיטה מומחים הרי סמוך מיעוטא לחזקה ותירץ שזה מיעוט שלא שכיח וגם לר"מ לא חוששים כה"ג וצ"ב א"כ למה צריך לשואלו והרי פסק שצריך לשואלו ובאמת הגר"א סימן א' סק"ד כתב שלשיטת הרא"ש לא צריך לשואלו ויתכן שזה כסברת הרשב"א שזה לא יראה כמעלים עין מהאיסור כמבואר במשמרת ויתכן שכיון שיש כאן סמוך אפילו שזה לא שכיח שזה לא סברא לאסור בדיעבד אבל זה סברא לחייב לברר וכמבואר ברמב"ן במלחמות ובחידושים שהוסיף טעם דיש כאן סמוך מיעוטא לחזקה שצריך לבדוק לכתחילה

י"ד] עיין מהרש"א חולין י"א. שהקשה דבפרה אדומה כיון שיש חזקת טמא א"כ נימא סמוך מיעוטא לחזקה ותירץ שכיון שזה רק דרבנן כאן שאי אפשר לא גזרו עוד תירץ שזה מיעוט דלא שכיח ועיין מהריט"א בכורות פ"ג אות מ' שהקשה על הרמב"ן שגם לרבנן אומרים סמוך למה כאן אין סמוך של החזקת טמא וע"ש שהאריך וכן בראש יוסף בסוגין הקשה כן לר"מ דהינו שנקט שעל זה לא מועיל הסברא של לא אפשר שכיון שלא חשיב שיש רוב אמנם בפשוטו אם נבוא לדון מצד החזקת טמא זה ודאי נחשב ודאי נגע שבזה לא אומרים סמוך מיעוטא לחזקה וגם אם נימא שיש כזה חזקה כמבואר בתוס' אבל סמוך ודאי שאין על זה כמבואר ברמב"ן

ט"ו] עיין ש"ש ש"ד פ"ב בד"ה ועוד שהקשה בכל דפריש שהולכים אחרי הרוב הרי יש לחתיכה חזקת איסור ונימא סמוך מיעוטא לחזקה והנה בפשוטו כה"ג לא שייך חזקה כלל כיון שאין הנידון האם חתיכה זו נשחטה אלא הנידון איזה חתיכה יש כאן אמנם בתוס' נדה י"ח. נקטו שכה"ג חשיב חזקה ועיין רעק"א ק"ג סקי"ט שכה"ג אפילו אם זה חזקה אבל לא אומרים סמוך דהינו שזה רק חזקת הנהגה אבל זה לא מחזק את צד האיסור כיון שהרי הספק מה חתיכה זו וצ"ע

ט"ז] עיין רעק"א סימן ק"ג סק"א שהקשה בקטן שמא ימצא סריס דר"מ חושש למה לא הוי סמוך מיעוטא לחזקה של איסור אשת אח ואין לומר שזה אינו שכיח דא"כ גם ר"מ לא חושש והנה בפשוטו שם זה כמו ודאי נגע כיון שיש כאן נידון על הקטן ביחס לעצמו והחזקה של האשה לא יכולה לפטור הספק של הקטן אמנם לדעת תוס' שהקשו דבמים שאין להם סוף הוי סמוך מיעוטא לחזקה וכן הרא"ש דהקשה ברוב שוחטין משמע שלא ס"ל חילוק זה וצ"ע

י"ז] רש"י כתב שלמסקנא המקור של רובא דליתא קמן הוא נלמד מהדין איתה קמן והנה רש"י בקידושין כתב לגבי סמוך מיעוטא לחזקה זה רק בליתא קמן אבל לא באיתה קמן ועיין רעק"א דחזינן שיש חילוק וע"ש שכתב שזה רק מדרבנן אבל בדאוריתא אין סברא לחלק [ולפ"ז דברי רש"י רק לר' יוחנן ולא לר"מ אמנם יתכן שכיון שהחילוק שבאיתה קמן זה כמאן דליתיה א"כ יתכן שכלפי הנידון האם רוב זה סיבה להכריע או לא אין סברא לחלק ורק ההבדל אחרי שזה מכריע האם זה מסלק המיעוט לגמרי או לא ובזה באיתה קמן זה מסלק המיעוט לגמרי ובליתא זה לא מסלק ועדין צ"ע

י"ח] עיין חולין פ"ו. תוד"ה מאי דהקשו מה הטעם של רבנן אם רוב מעשיהם מתוקנים א"כ אפשר לאכול משחיטתם ואם אין רוב מעשיהם מקולקלים א"כ יש כאן פלגא וסמוך לחזקה והוי רוב ותירצו שמספקא ליה מה הרוב ומבואר חידוש שכה"ג כיון שלא ידוע מה הרוב שנעמיד על החזקה ועיין רעק"א שלדעת הראשונים שגם לרבנן אומרים סמוך יתכן שבאמת זה רוב מתוקנים רק שבכל אופן אסור לאכול משחיטתם ומבואר מתוס' כאן דלא כר' אהי גאון ועיין מהרש"א שגם אם היה ספק מחצה או רוב מתוקנים א"ש הטעם של רבנן ועיין תוס' שר"מ אמר רוב מעשיהם מקולקין אבל מצד זה היה צריך לחוש למיעוט ורק מצד שיש גם חזקה לא חושש למיעוט ועיין מהרש"א דמבואר שמצד חזקה לבד ללא רוב זה לא עוזר לר"מ והנה צ"ב לשון התוס' סמוך פלגא לחזקה ולמה לא שכיון שיש ספק מעמידים על החזקה והנה עיין שו"ע סימן כ"ח בספק בשחיטה צריך כיסוי הדם והש"ך סקכ"ז והגר"א ציינו מקור מסוגין שרק מצד שרוב מקולקל לא צריך כיסוי ועיין פמ"ג שתמה שתוס' ביארו שכל זה לר"מ שחישינן למיעוטא אבל לרבנן מבואר בתוס שגם אם היה פלגא אם חזקה זה אסור אמנם לר' אהי גאון בזה רבנן כמו ר"מ לגבי להחמיר ועיין זכרון שמואל סימן ע"ג ודבריו צ"ע

ועיין תוס"ר שהוסיף שבהכרח שזה לא מחצה דא"כ גם לר"מ נימא כך שהאוכלו יש מלקות ולכאורא מבואר שס"ל שלר"מ בחזקה לא חוששים למיעוט אמנם בהמשך ביאר מפורש שצריך רוב מקולקלים ורק לכן יש חזקה אם רוב וצ"ל שכיון שס"ל שרק מדרבנן לר"מ חוששים למיעוט לכן זה לא סיבה שלא יהיה מלקות ורק לגבי אותו ואת בנו וכיסוי הדם זה סיבה לחוש

והנה בעיקר המבואר בגמ' שכאן החזקה מצטרפת לרוב לתת מלקות ופטור מכיסוי הדם לכאורא מפורש שהחזקה של האינו זבוח עוזר כלפי דינים אחרים וצ"ע רעק"א סימן כ"ה שנסתפק האם בבהמה בחזקת איסור האם יש מלקות וצ"ע

י"ט] בעיקר דין רוב התלוי במעשה דמבואר בגמ' בבכורות שלא הולכים אחריו עיין תוס' שדנו האם גם לגבי אשה שנדון האם התעברה חשיב רוב התלוי במעשה והנה בפשוטו הסברא היא שכל שהרוב שנעשה מעשה וצד המיעוט זה בלי מעשה כיון שזה רוב שמחדש מעשה הוא רוב פחות טוב וכן הוא בלשון הרשב"א חולין י"ב. שזה רק סברא אם המיעוט הוא בלי מעשה והנה לכאורא הרוב מתעברות ויולדות מצד שיש רוב שנעשה מעשה שהוא סיבה ללידה ויש מיעוט שלא נעשה מעשה ולכן דנו שביחס לאדם באשתו המעשה הוא בגדר ודאי שזה טבעי שהוא נזקק לאשתו ובפרי יצחק ח"ב סי"ד ביאר שיש חזקה שבא על אשתו ממילא כאן אין צד שלא בא עליה וכל הרוב האם התעברה או לא משא"כ בהמה צריך את הרוב לעיקר זה שבהמה רבעה עליה והנה הגמ' לומדת שהולכים בתר רוב מרוב בעילות אחר הבעל והקשה הערוך לנר שלצד בתוס' דהוי תלוי במעשה א"כ אין כאן רוב ותירץ ששם גם הזנות זה מעשה ולפ"ז בודאי זינתה לא יועיל רוב וזה נגד הירושלמי והנה ברשב"א ט. מבואר לגבי ספק אם שחט כל הסימנים שחשיב רוב התלוי במעשה מצד שיש רוב שנעשה שחיטת כל הסימן ויש מיעוט שלא נעשה וכיון שהרוב הוא שנעשה מעשה זה לא רוב

והנה מבואר בגמ' שרוב מצוין אצל שחיטה מומחים ועיין פנ"י ג: שהקשה שזה רוב התלוי במעשה וכתב שכיון שזה מאוד לא שכיח בזה הולכים אחריו ועיין ערוך לנר יבמות קי"ט. שכתב שכל המושג רוב התלוי במעשה שיש רוב שהבהמה מתעברת וזה מונח על הקדמה שהיה מעשה אבל אם יש רוב על המעשה זה לא כך ודבריו צ"ע שודאי שבבהמה יש רוב גם שהרביעו אותה ובפשוטו צ"ל שלגבי רוב מצוים אין הנידון האם הוא למד הלכות שחיטה ויש רוב שהוא למד אלא זה רוב בטבע האנשים שלא ניגשים אם לא שיודעים הלכות שחיטה וצ"ע והנה מבואר בגמ' שרוב בהמות אינם חולבות אלא א"כ יולדות ועיין משנת הגרא"ק בכורות כ. שהקשה שהרוב אומר שהיה מעשה ובפשוטו מבואר שאם יש רוב שמעיד שהיה מעשה בזה חשיב רוב גמור וזה עדיף מרוב שאומר שהיה מעשה וע"ש שהקשה מהרמב"ן שרובא מקדשי והדר מסבלי חשיב רוב התלוי במעשה והרי גם שם הרוב מעיד שהיה מעשה אנם בפשוטו החילוק דשם זה הרוב בעצמו דאדם לא עושה מעשה סיבול ללא שעשה מעשה קידושין ויש מיעוט שכן עושים א"כ כל הרוב שעשו מעשה אבל כאן זה רוב בטבע והנה מבואר בגמ' שרוב תינוקות מטפחין בבצק חשיב רוב והרמב"ן ביבמות דן שזה תלוי במעשה אמנם למסקנתו משמע שזה לא תלוי במעשה וצ"ל שתינוק זה נחשב בגדר טבעי ולא עשיה של אדם שתלוי בדעתו והחלטתו וצ"ע והנה הקשה הבינת אדם אות ד' ובפרי יצחק ח"ב סי"ד דדמאי זה רוב התלוי במעשה ועיין שו"ת הגרא"ק ח"ב סימן מ"ט סק"ה דביאר על פי תוס' שכאן הרוב לא שעישר אלא שלאדם זה יש חזקת כשרות וממילא יש לו נאמנות שעישר

# ודאי נגע

**סוגיא זו יש בה אריכות בראשונים בסוגיות בנדה ועיקר הלימוד הוא שם אמנם כיון שהדבר מאוד נוגע למה שלמדנו כדאי לראות את עיקרי הדברים ועיין שערי יושר ש"ב פ"ט ובריטב"א עירובין ל"ו. ד"ה רבא ובק"ש ח"ב ס"ב ובחזו"א ידים ו' סק"ו [נדפס יור"ד רט"ו ד. ד"ה דעת] ובטהרות סימן ג' סק"ד [נדפס יור"ד רט"ו פ' כל היד] ובמלבושי יו"ט ענינו חזקות סימן א' ב' ובבית הלוי ח"ב סימן ז'**

# סוגיא דבדיקת סכין

**גמ' י"ז. חוץ ממגל – י"ח. השוחט מתוך הטבעת**

**רמב"ן רשב"א רא"ש ור"ן ובחידושי הר"ן תוה"ב שער השני י"א. – י"ג. ובהשגות הבד"ה ובדברי המשמרת הבית שם**

**טושו"ע סימן י"ח ס"ב – סי"א, י"ח – כ**

**חלק [א]**

**מהי צורת הפגימה האוסרת**

**א. עיין ביאור רש"י וברמב"ן וברשב"א ובבד"ה ובחידושי הר"ן הביא את דבריו ביתר ביאור ועיין טושו"ע ס"ד ה'**

**ב. בביאור השגת הרמ"א ס"ד – עיין פר"ח סק"י ובקו"א לגר"ז סק"ד [תבו"ש סק"ח]**

**ג. האם הבדיקה בהולכה והבאה מעכבת – קו"א לגר"ז סוף סק"ד**

**חלק [ב]**

**שיעור הפגימה**

**עיין סוגית הגמ' ועיין רמב"ן רשב"א ובבד"ה [ועיין ח' הרא"ה והריטב"א בסוגין] במשמרת הבית וברא"ש טשו"ע ס"ב ועיין פר"ח סק"ה ובמש"ז סק"ב ובגר"ז קו"א ג' וביד יהודה סק"ג ועיין כו"פ ובחכמ"א כלל ג' סי"א**

**א. האם יש להקל בפגימה כל שהוא במקום ס"ס – גר"ז סק"ג יד יהדה סק"א בד"ה ביארתי ועיין גר"ז סקי"ז לגבי פגם הנמצא מהצד לאחר שחיטה אמנם סתימת השו"ע דלא כדבריו**

**ב. עיין רמב"ן בד"ה ויש לי שהקשה דבקנה כל שהוא לא צריך לאסור ועיין גר"ז בקו"א ג' במוסגר וביד יהודה בד"ה וכתב**

**ג. הא דהיום לא בודקים בבשר – עיין יד יהודה סק"ג ובקצר ובקו"א לגר"ז סק"ג**

**לאחר כן אי"ה מתחילים ט"ו:**

**סוגיא דפגימת סכין**

א]עיין סוגית הגמ' ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים לגבי החילוק בין אוגרת למסוככת א. הנה שיטת רש"י שאוגרת זה פגימה שיש לה שני עוקצים ומסוככת זה שיש לה עוקץ אחד ומהצד השני השחיזו אותה שהיא ישרה וכה"ג באמת זה פוגם בין בהולכה בין בהבאה וכונת הגמ' לשאול שבתחילת הסכין זה קורע העור וממילא אחרי זה זה פוגם הסימן והגמ' עונה שזה בראש הסכין והכונה שבתחילת הסכין זה פוגע בעור ולא בסימנים ולפ"ז אם זה באמצע הסכין זה ודאי פוגם וא"ש שיותר מפגימה אחת זה אסור מצד שזה באמצע הסכין והנה הראשונים תמהו עליו שבאוגרת זה לא מספיק לעבור בעור אלא בהכרח שהולכים לפי שחיטה בחצי קנה פגום וא"כ למה בראש הסכין זה בסדר ועיין בחידושי הר"ן ומקורו מבדק הבית לרא"ה שביארו שבאמת בתחילת החיתוך זה לא יכול לפגום ורק לאחר שזה התחיל לחתוך זה יכול לפגום ובפשוטו לפ"ז לא משנה באיזה כיון היה הפגם אלא תמיד כל שזה התחלת החיתוך זה לא פוגם והנה הראשונים הקשו שא"כ למה הבריתא אמרה שמסוככת בכמה פגימות אסור הרי גם בפגימה אחת זה אסור מצד שהפגימה באמצע הסכין והנה בביאור מגל קציר ביאר רש"י ששם זה פגימה מאוד כפופה ובזה באמת אין בכחה לפגום כל שכיון הפגימה הוא לא לצד השחיטה ורק מצד גזירה הולכה אטו הבאה מבואר בגמ' שב"ה אוסרו באכילה והנה בפשוטו לביאור הרא"ה אם יש עור ובשר גם באוגרת זה מותר וכן הוא בראש יוסף אמנם הרא"ה כתב שלא חילקו חז"ל בסכין וכל שאם היה חצי קנה פגום אין לשחוט בו גם כה"ג השחיטה פסולה

ב. עיין רשב"א דמשמע שבמציאות של הפגימה ביאר כרש"י אלא שנקט שבאמת רק בעליה הסכין נפגם אבל בירידה אין הסכין נפגם ובתחילה ביאר שכונת הגמ' שהפגימה בתחילת הסכין ולכן לא פוגעת בה והגמ' שואלת שהיא פוגעת בחזרתה והגמ' דוחה שהוליך ולא הביא אלא שתמה על זה מה הגמ' בתחילה תירצה שזה בראש הסכין הרי אם שחט לכיון הפגימה זה צריך לאסור ולכן ביאר שכונת הגמ' דקימא הרישא דסכינה שהפגימה לצד הראש וממילא בהולכה זה לא פוגם דהינו דבתחילה הגמ' הבינה שזה לא משנה מה הצורה שהפגימה עומדת והגמ' דוחה שיש הבדל וכתב שלפ"ז א"ש מה שהריף לא העתיק דקימא הרישא דסכינא שכיון שחילק בין הולכה להבאה הרי זה החילוק והנה צ"ב למה כמה פגימות זה אוסר הרי זה בהולכה וזה לא פוגם וביאר הרשב"א שזה גזירה דרבנן שמא יחזור באמצע והנה עיין ברא"ה שהקשה שהגזירה דרבנן של הגמ' כאן זה כמו במגל קציר ובגמ' שם משמע שהדין לא ברור וכאן מבואר שזה נבילה ועיין משמרת הבית שביאר ששם שזה מאוד כפוף א"כ יש פחות חשש שבקצת חזרה זה יקרע ולכן זה רק לגבי אכילה וכן יתכן שב"ה לא החמירו אבל כאן שזה יורד ישר בזה החשש יותר חמור ולכן ודאי שזה אסור וכאן אמרו שזה גם מטמא כנבילה

ג. עיין רמב"ן ובר"ן שביארו שבאמת בדין האמת כרש"י שאם זה יורד זה קורע תמיד אלא כאן מדובר שזה כפוף מאוד כמו מגל קציר ולכן כה"ג זה פוגם רק בשוחט בכיוון הנגדי ועיין רמב"ן שלפ"ז באמצע זה פוסל מצד שמא חזר לאחוריו וכן אם יש כמה כי חוששים שחזר לאחוריו ועיין רמב"ן שביאר שהרי"ף למד שאחרי תירוץ הגמ' שהוליך ולא הביא לא צריך לומר שזה היה בראש הסכין ועיין רשב"א שתמה למה הגמ' לא אמרה אלא וכן תמה מה התשובה בזה שזה בראש הסכין ועיין חידושי הר"ן שביאר שבאמת כל פגימה אינה קורעת אם לא היה תחלת שחיטה קודם ולפ"ז הגמ' בתחילה הבינה שאפילו שהפגימה לכיון השחיטה אבל כיון שזה בראש הסכין ותחילת השחיטה זה בפגימה זה לא מקלקל והגמ' שואלת שהרי בחזרה זה פוגע והגמ' עונה שרק הוליך וכתב שלפ"ז א"ש שהגמ' לא אמרה אלא כיון שבאמת לא חזרה בה מהדין הראשון שאם זה בראש הסכין זה לא חיסרון אלא שחידשה שגם אם זה באמצע הסכין אבל כל ששוחט לכיוון הנגדי זה לא חיסרון אלא שמהרי"ף שלא העתיק חלק זה משמע שבאמת נקט שהגמ' חזרה בה והנה לכאורא לפ"ז הוא ממש הדין של מגל קציר

והנה הרא"ש הביא את הרמב"ם שמדובר שמרגיש פגימה בהולכה ולא בהבאה והרא"ש כתב שסברתו מסתברת אבל זה לא יתכן שכל שמרגיש בצד אחד מרגיש גם בצד השני ועיין ב"י שהרא"ש מודה לדין של הרמב"ם וכן הרמב"ם מודה שאם מרגיש מהצד השני אפילו שזה יורד הוי פגימה ורק שלרא"ש יש קולא בכה"ג שזה בראש הסכין ולרמב"ם אין כזה קולא והנה השו"ע העתיק כלשון הרמב"ם והרמ"א הביא שיש מחמירים שאין להקל אלא בראש הסכין ועיין גליון מהרש"א דבפשוטו זה הפוך דבאופן השו"ע מותר תמיד ורק באופן שזה ניכר גם בירידה לרא"ש יש קולא בראש הסכין וכן תמה בפר"ח והנה אם כרשב"א שמדובר שניכר בירידה ובכל אופן זה לא פוגם א"ש אבל השו"ע העתיק כרמב"ם וכן הוא בב"י ועיין קו"א לגר"ז שביאר שהרא"ש נקט שכל שזה פגימה בהכרח שזה נרגש גם בהולכה ורק כונת הרמב"ם שזה לא נעצר שם ובזה הרא"ש נקט כרש"י שזה פוגם ולפ"ז א"ש הרמ"א שכתב להחמיר שכל שזה נרגש רק שזה לא יורד זה פסול

ב] בגמ' מבואר בסוף סוגין דשיעור פגימה דסכין זה כחגירת ציפורן ונקטו הרמב"ן רשב"א ור"ן שהכונה שהציפורן חוגרת שם והקשו א"כ למה היו אמוראים שבדקו במים ובשמש ובשערה ותירץ הרמב"ן שזה לרוחא דמילתא ואם באמת היו מוציאם פגם היו בודקים האם זה אוגר ציפורן אמנם הקשה הרמב"ן למה הגמ' אומרת שצריך לבדוק בבשר ובר"ן מבואר שאפשר לישב גם כנ"ל אמנם נקטו הראשונים הנ"ל שבאמת יש כאן מחלוקת והאמוראים בתחילה וכן הכרעת הגמ' לבדוק הבישרא זה דלא כר"ח אלא ששיעור פגימה הוא כל שהוא אלא שכתבו הראשונים הנ"ל שזה לאו דוקא כל שהוא אלא דוקא אם זה אוגר והמקור לזה הרשב"א כתב דהרי מבואר בגמ' שצריך אוגרת והרמב"ן כתב שכיון שהגמ' התירה בסאסא א"כ מבואר שכל שזה לא מקבל זה לא פוגם וכתבו שהשיעור הכי קטן זה חוט השערה [דהינו שנקטו שגם סאסא אין הכונה שאין שום פגם דהרי מרגישים פגם אלא שזה פגם שלא מקבל אמנם הפרי תואר נקט שכל שיש איזה שהוא פגימה חשיב פגימה ורק בסאסא שאין פגימה כלל] והנה בלשונות הראשונים משמע שבדיקה בבשר זה פגם יותר גדול מחוט השערה אמנם שמש ומים זה פחות מחוט השערה ועיין במשמרת שכתב שבאמת כה"ג זה לא פוסל כי זה לא אוגר כלל אמנם עיין יש"ש שכתב להלכה שאם רואים פגימה בשמש זה פוסל ועיין מש"ז סק"ב שהביא כן מהדמשק אליעזר והנה הם נקטו שודאי שצריך אוגרת ומשמע שס"ל שגם זה נחשב אוגרת והפמ"ג כתב שחייבים להחמיר בזה והדבר מחודש להחמיר כנגד הראשונים ובש"ך משמע שדעת המהרש"ל כשו"ע ועיין בזה עוד לקמן והנה בלשון הרמב"ם מבואר שכל פגימה פוסלת ועיין ב"י שכונתו כראשונים שזה אוגר

והנה המהרש"ל הקשה איך מועיל לבדוק בטופרא הרי אולי יש פגימה יותר קטנה וכתב שלא חוששים לזה ותמה הפר"ח הרי ודאי מצוי פגימות קטנות ועיין תבואות שור שהאריך שכונת הגמ' בדיקה בציפורן זה לא שזה חוגר כמו בחגירת ציפורן אלא הכונה שמרגיש בציפורן והרי יכול להרגיש אפילו פגימה קטנה [וכן מבואר במשמרת שיכול להרגיש אפילו פגימה קטנה] והנה עיין גר"ז קו"א ג' שהקשה שא"כ בגמ' מבואר שאפילו שהבדיקה בציפורן זה להרגיש פגימה בכל אופן צריך גם בשר ולפ"ז תמה שהיום לא בודקים בבשר וע"ש שהביא מהרשב"א שודאי שכונת הגמ' שבציפורן הבדיקה להרגיש חגירה והבדיקה בבשר בשביל פגם כל שהוא וצ"ל שאין לחשוש שיש פגימה יותר קטנה שלא שם לב לשאלה והיום שלא מרגישים בבשר בודקים בציפורן האם מרגישים פגימה שזה במקום בדיקת בשר ע"ש ובפרי תואר הובא בפמ"ג שראוי לבדוק גם בבשר אמנם היום שהסכינים מאוד דקים וחדים אם יבדוק מלמעלה לא מרגיש ואם לחץ את בשרו יפצע ולכן לא שייך לבדוק אבישרא

והנה הרא"ה חלק על הרשב"א וביאר שאוגרת הכונה מרגשת ועיין פר"ח ובביאור הגר"א [וכן הסכים היד יהודה בכונתו] שכתבו שלפ"ז הוא מחמיר יותר מהרשב"א דלדבריו כל שמרגיש פגימה אפילו אם זה לא אוגר כלל זה פוסל ונקטו שלפ"ז אין שום סתירה בדין חגירת ציפורן מכל האמוראים שבדקו במים או בשמש וע"ש שביאר שדמיא לסאסא הכונה שמרגיש בציפורן רק כיון שזה משהו נפרד זה לא נחשב הרגשה והנה צ"ע שהרי הוא התחיל שמה שבדקו בשמש ובשערה זה חומרא בעלמא וכן כתב שמה שצריך לבדוק בבשר זה חומרא וכן הוא מפורש בחידושי הרא"ה והריטב"א עוד הקשה התבואות שור שא"כ למה הגמ' לא אומרת ששלש פגימתן במשהו ובפשוטו מבואר שגם לביאורו שהכונה מרגיש אבל ודאי שהכונה שמרגישה אגירה ורק שינה הביאור של המילה אבל ודאי מודה שרק באוגרת זה פוסל וכן הבין הרשב"א במשמרת הבית שודאי שכונתו להקל ולא להחמיר

והנה הרא"ש הביא את הראשונים שקי"ל דלא כר"ח וכתב וז"ל ולי נראה שכיון דפסק דבעינן לבדוק אבישרא ואטופרא היינו כדי שתחגור בה הצפורן דכל פגימה שהוא מרגיש בציפורן היינו שתחגור בה הציפורן הלכך לא הוצרך להזכיר ההיא דר"ח עכ"ל והנה בפשטות כונתו שנשאר בביאור כונת ר"ח רק שכתב שהרי"ף העתיק את ר"ח וצ"ל שהאמוראים האחרים החמירו וכמבואר בר"ן וכן מבואר בטור ויש"ש ובמהרי"ט וכן האריכו הגר"ז קו"א ג' והיד יהודה שבאמת פגימה זה רק חגירת צפורן והנה לשון הרא"ש שמרגיש בצפורן הכונה שמרגיש חגירה אמנם צ"ע א"כ למה לבדוק בבשר עד כמה שהקובע זה חגירת צפורן ועיין שו"ת מהרי"ט ח"א ס"ו הובא בגר"ז שביאר שיש בני אדם שמרגישים יותר בבשר לכ חז"ל הצריכו לבדוק גם בבשר לאת מכל ספק אבל ההרגשה בבשר היא כחגירת צפורן

אמנם עיין פר"ח ודרישה וכן האריך הפמ"ג שכתבו שכונתו לבאר כרא"ה שחגירת צפורן שמרגיש בציפורן ולכן אין מחלוקת וכנ"ל מהרא"ה ועיין גר"ז שהקשה א. שא"כ העיקר חסר בדבריו והרי בפשוטו ביאר חוגרת כרש"י ועוד שא"כ צריך לבאר סאסא כביאור הרא"ה והרי הוא לא הביא את זה כלל ובהכרח כדעת כל רבותינו האחרונים בביאור הרא"ש

והנה לענין הלכה זה ודאי שהשו"ע וכן הסכימו האחרונים לפסוק שפגימה כל שהוא פוסלת אמנם דעת השו"ע שצריך אוגרת ולכן פחות מחוט השערה זה לא פוסל והפמ"ג נקט שדעת היש"ש להחמיר בכל שהוא וכן כתב להחמיר כרא"ה אמנם דעת הגר"ז והיד יהודה להקל שצריך אוגרת ולכאורא כן הוא עיקר לדינא והנה הגר"ז הביא מהשבות יעקב שבפגימה לאחר שחיטה יש להקל עד חגירת צפורן כיון שיש ס"ס ספק אחד אולי השיעור כחגירת ציפורן וספק אחד אולי זה קרה מהמפרקת אמנם עיין יד יהודה סק"א שסתימת הפוסקים שכל פגימה פסולת דהשו"ע הכריע כשיטות של שהוא עוד כתב הגר"ז בס"ט שבמצאו פגימה לאחר שחיטה רק מהצד כיון שיש ראשונים שקי"ל שבית השחיטה מרוח רווח אפשר גם את זה לצרף את זה לס"ס אמנם הפמ"ג כתב שאין לצרף דבר זה

ג]עיין תוס' שכתבו שהבדיקה בציפורן זה בגלל הקנה ובבשר בגלל הושט עיין גר"ז קו"א ג' במוסגר שלפ"ז חידש שבאמת בקנה פוסל רק חגירת ציפורן ורק בושט אסור גם פחות ולפ"ז כתב שאם שחט הקנה לבד השיעור ודאי כחגירת ציפורן אמנם עיין חידושי הרמב"ן שהקשה שלמה פגימה כל שהוא פוסלת בקנה הרי שם אוסר רק בהשלמת הסימן ואם לא שחט באותו מקום אין סיבה לחיסרון ומבואר שאם שחט בדיוק באותו מקום זה סיבה לחיסרון אפילו בכל שהוא ותירץ שזה גדר שרבנן עשו שהסכין צריך להיות ראוי לשחוט בכל מקום ולכן לא חשיב ספק ע"ש הובא ביד יהודה סק"ג

ד] האחרונים תמהו שהיום לא בודקים בבשר ועיין גר"ז ויד יהודה שביאור שהיום נחלשה מאוד ההרגשה ולכן אין לסמוך על בדיקת הבשר ובאמת בציפורן אפשר להרגיש גם בדיקה שפחות מחגירת ציפורן ובאמת לכן היום כל שמרגישים פגימה כל שהוא יש לחווש שזה פגימה שניכרת בבשר וצריך לבדוק אם זה כחוט השערה או פחות ועיין פמ"ג סוף סק"ב ועיין כו"פ והובא בחכמת אדם שהיום שנחלשה ההרגשה כל שמרגישים כל שהוא יש לחוש שזה כחגירת צפורן

# שחיטה במחובר

**משנה ט"ו: - ט"ז: הכל שוחטין**

**טושו"ע סימן ו'**

**א. ביסוד פסול מחובר בשחיטה – עיין שו"ת רעק"א סימן נ"א ובאו"ש פ"א מגירושין ה"ו בד"ה הנה ובד"ה ובאמת ועיין הערות הצמח דוד על רעק"א [עיקר חילוקו מבואר באחיעזר סימן נ' בד"ה ולמש"כ]**

**ב. תלוש ולבסוף חיברו - עיין רי"ף ורמב"ן ורשב"א ורא"ש**

**ג. בספק הגמ' בתלוש לבסוף חיברו האם זה לצד שלזרעים זה בתלוש – עיין רמב"ן וח' הר"ן ועיין רשב"א ובתרוה"ד סימן פ"ט ועיין ח' רעק"א ועיין דרישה סימן ו'**

**ד. בדין תלוש ולבסוף חיברו לגבי דיני ממונות – עיין סימן צ"ה ס"ג ובביאור הגר"א שם [והאריך בזה הקה"י סנהדרין סימן י' י"א] ועיין ש"ך שם ובקצוה"ח סק"ג ועיין מאיר לעולם סימן ה' ובשערי יושר ש"ג פכ"ג ד"ה ע"כ [ענין זה הוא קצת צדדי ואפשר לדלגו]**

**ה. סכין למעלה וצואר הבהמה למטה לגבי לכתחילה – עיין ח' רעק"א**

**סוגיא דבשר תאוה**

**ט"ז: - י"ז.**

**א. בביאור האיסור לר"י – עיין רש"י רמב"ן ורשב"א וח' הר"ן וברמב"ן עה"ת ויקרא י"ז ב' וברמב"ם פ"ד משחיטה הי"ז ובנו"כ ובאו"ש שם ועיין חת"ס בד"ה לעולם בביאור קושית הגמ' הכל שוחטין ואוכלין מבעיא ליה וע"ש בד"ה במאי בביאור דעת הרמב"ם [ועיין לשון הרמב"ם בסה"מ סוף שורש ג']**

**ב. עיין תוס' יבמות ע"א. לגבי ערל במדבר**

**ג. בגדר ההיתר לר"ע – עיין צל"ח וח' רעק"א בד"ה עוד נ"ל ועיין מלוא הרועים שבת ע"ה. ועיין לשון הרמב"ם ועיין חשק שלמה שדן למה הגמ' לא הקשתה מאוא"ב**

**ד. האם קודם בנית המשכן הותר נחירה – אבן האזל פ"ד משחיטה הי"ז ובעונג יו"ט חיור"ד סימן נ"ג וע"ש שהאריך בישוב שיטת הרמב"ם**

**ה. האם לר"ע שהותר נחירה הותר טריפה – שו"ת תשב"ץ ח"ב סימן ק"י**

**. בספק הגמ' - עיין רא"ש ובסימן רי"ח ס"ב בש"ך ובט"ז במה שהביא מהתרוה"ד סימן רפ"א ובנובי"ת יור"ד ס"ד ובגליון האמרי ברוך ובשו"ת בית אפרים סימן ל"ט וברעק"א ועיין שע"ת תקנ"א ס"ט ועין קה"י סימן ט'**

**. בהא דהגמ' דנה שיאסר לאחר מיתה – עיין קובץ הערות נ"ט סק"ה ז'**

**. בהיתר דקתלי דחזירי – עיין רמב"ם פ"ח ממלכים ובגליון רעק"א שם [ועיין רמב"ן עה"ת דברים ו'י' ובפי"ב פ"כ ובבמדבר ל"א פסוק כ"ג]**

**בפסול מחובר בשחיטה**

א] מבואר בסוגין דרבי ס"ל שסכין המחובר לקרקע פסול לשחיטה והנה מבואר במשנה שגם שן פסול לשחיטה ובגמ' לקמן י"ט. מבואר שגם ציפורן פסול לשחיטה ומבואר בגמ' שיסוד הפסול מצד מחובר דהינו שלא דוקא מחובר לקרקע אלא ה"ה מחובר לאדם ועיין רש"י במשנה וכן הוא ברמב"ם שכתבו שגם שן מחוברת לבהמה פסולה לשחיטה ועיין שו"ת רעק"א סימן נ"א שהקשה שהש"ך פסק שגם בן חורין הוקש לקרקע א"כ אולי רק שם ואדם חשיב מחובר ולא שן בהמה וע"ש שדן שיתכן שבאמת כל הפסול רק בעבד שהוא הוקש לקרקע ולא באדם בן חורין וע"ש שדן שבאמת זה רק דרבנן ועיין או"ש פ"א מגירושין ה"ו בד"ה ובאמת שכתב שכל המושג שאדם הוקש לקרקע זה רק שיך לגבי דיני ממונות שיש חשיבות לקרקע שבזה אדם הוא כמו קרקע ויתכן שזה רק עבד כי הוא ממון אבל לגבי דברים שלא קשורים לממון בזה אדם זה לא קרקע וא"כ כאן לא שייך לדון כלל מצד קרקע ובהכרח שזה פסול אחר [ועיקר היסוד דעבידם כקרקעות זה רק לגבי ממון מבואר בשערי יושר ש"ג פכ"ג בד"ה ע"כ]

ובגדר הפסול ע"ש בתחילתו שביאר שכאן זה לא הלכה של קרקע אלא הלכה של מחובר שכל שזה מחובר לדבר שאין לו שם מאכלת זה פסול ועיין טור שנקט שגם שן מחוברת ללחי בהמה מתה חשיב מחובר והכס"מ ישב שזה בית יד של הסכין ומבואר שללא זה יש כאן דין מחובר דהינו שהשחיטה צריכה להתיחס לכל הסכין ועיין תבו"ש שדן שאם זה מחובר לכל הראש בזה לא חשיב בית יד באמת זה פסול ועיין או"ש שבזה ישב קושית הב"ח שעל יד של עבד אפשר לכתוב הגט דשם דנים שכל העבד חשיב הגט דהרי על כולו אפשר לכתוב אבל סכין לא שיך לדון על שאר הבהמה שתחשב סכין ע"ש [ועיין חזון יחזקאל שביאר על דרך זה]

והנה עיין בספר צמח דוד על רעק"א הנ"ל שכתב דהנה יש להקשות שהרי כל העומד להיגזז כגזוז דמי וא"כ למה ציפורן חשיב מחובר וע"ש שהביא מתוס' שבועות מ"ג וסנהדרין ט"ו שלגבי שבת ותרומה לא חשיב תלוש וביאר הנ"ל שכל הדין שזה כגזוז שאין לזה חשיבות קרקע אבל מחובר זה נחשב ולפ"ז ישב קושית רעק"א שכאן בהכרח יסוד הדין מחובר ולא קרקע דהרי צפורן זה עומד להיגזז ואין לזה שם קרקע [ועיקר היסוד מבואר באחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ב] ולאו"ש שכאן זה דין של מחובר לדבר שהוא לא מאכלת ולא לקרקע ויתכן שאין על זה דין כל העומד דהינו שגם אם לגבי מחובר יש לזה דין תלוש אבל כאן שזה לא דין מחובר לקרקע זה לא שייך

ב] הגמ' מסתפקת לענין שחיטה האם תלוש ולבסוף חיברו הוי תלוש או מחובר ומבואר בגמ' של הספק בביטלו [ועין יבין דעת שהארילך האם הקובע זמן החיבור או גם אחרי זה] והרא"ש נקט דהוי ספק והרי"ף פסק דהוא כשר וביארו הראשונים מצד שנקט שסתימת הגמ' לעיל ט"ו: שזה כשר והנה מבואר בגמ' שלגבי ע"ז הוי תלוש ולגבי הכשר זרעים לר"א הוי מחלוקת ולר"פ לכו"ע זה כתלוש ולגבי שחיטה הגמ' מסתפקת ועיין רמב"ן ור"ן וכן בבד"ה לרא"ה שביארו שרק לצד הגמ' שלגבי הכשר יש מ"ד שזה כמחובר ממילא יש להסתפק למה לדמות שחיטה אבל אם גם לגבי הכשר הוי כתלוש א"כ גם שחיטה זה כך [כן הוא בבד"ה] ובח' הר"ן ביאר יותר דלגבי ע"ז כיון שהמקור למעט זה הר ממילא אין מקור לגבי תלוש ולבסוף חיברו משא"כ בזרעים שם המיעוט על תלוש גמור ואין מקור ללבסוף חיברו ואם מסברא זה כתלוש ה"ה בסכין ובר"ן הוסיף שאם המקור ממאכלת א"כ צריך כמו שם תלוש גמור אמנם אם זה מהלכה יתכן שחשיב מחובר ועל דרך זה הוא בחידושי חת"ס [ובקה"י בע"ז כתב שלגבי ע"ז גדר הדין שאין תפסית יד ולא שנתמעט דוקא קרקע] אמנם עיין רשב"א וכן בר"ש במכשירין פ"ד מ"ג דמבואר שגם למ"ד שלגבי הכשר זה כתלוש בכל אופן הגמ' מסתפקת לגבי שחיטה ועיין תרוה"ד סימן פ"ט לגבי סכך שכתב גם כנ"ל והוסיף שיתכן שגם אם לגבי הכשר זרעים זה מחובר אבל לגבי שחיטה זה כתלוש וצ"ב מה הסברא ששחיטה זה יהיה אחרת מהכשר וע"ז

ועיין דרישה סימן ו' שתמיד לחומרא ובפשוטו הכונה כמבואר ברעק"א כאן שיתכן שמעיקר הדין זה כתלוש ורק יש חומרא לגבי שחיטה וע"ש שגם יתכן הפוך שמעיקר הדין זה כמחובר ורק שהחמירו בע"ז ובהכשר ועיין רעק"א שלפ"ז דן דמה שהרי"ף הכריע להקל זה מדין ספק דרבנן לקולא אמנם הראשונים כתבו להחמיר ובפשוטו זה כמבואר ביש"ש ובתבו"ש שזה מדין ספק דאוריתא לחומרא ומבואר שיש כאן נידון שלגבי שחיטה זה מדאוריתא לא מועיל וכן הוא מ"ז סק"ה אמנם עדין יתכן שזה עצמו הספק האם מעיקר הדין זה כמחובר ורק יש חומרא בע"ז והכשר או ששם זה מעיקר הדין וממילא גם לגבי שחיטה לא מצאנו חומרא מדרבנן או שגם לצד זה יתכן ששם מדרבנן אסור ועיין ח' חת"ס בסוגין ובדרישה יור"ד סימן רמ"ה שכתב שיש סברא מיוחדת לגבי שחיטה מצד שכתוב ויקח את המאכלת שצריך דבר הניקח מיד ליד דהינו שאפילו אם בדיני התורה זה נחשב כתלוש אבל כאן שצריך שיחשב ניטל מיד ליד ולזה זה לא מועיל ויש לבאר עוד למה שנתבאר לעיל מהאו"ש שכאן זה דין מחובר למשהו אחר ולא דוקא לקרקע ועיקר הסברא שכל שזה מחובר לדבר שהוא לא בכלל הדבר השוחט זה לא טוב וממילא יתכן שבע"ז והכשר יסד הנידון שזה מחובר לקרקע כה"ג לא חשיב שזה מחובר לקרקע אבל כאן שזה לא דוקא בקרקע וכדחזינן שגם בבעלי חיים חשיב מחובר לזה יתכן שגם תלוש ולבסוף חיברו זה כך

ג] והנה עיין שו"ע חו"מ סימן צ"ה ס"ג לגבי שבועה דלא נשבעים על הקרקעות דנחלקו הראשונים האם בית שזה תלוש ולבסוף חיברו הוי כקרקע או לא ועיין ביאור הגר"א דהסוברים שזה כמטלטלים זה מצד דהרי גם לגבי שחיטה קי"ל שזה כתלוש ומבואר שאם שם זה היה כמחובר זה גם היה סברא לגבי שבועה ולנ"ל שזה סברא מיוחדת לגבי שחיטה מה זה ענין לדין שבועה ומשמע שהנידון של שחיטה זה נידון כללי ורק שיתכן שאפילו שלכל דיני התורה זה כמחובר אבל לגבי הכשר וע"ז יש סברא מיוחדת שזה כתלוש וצ"ב הסברא והנה לענין ע"ז יתכן ששם הגדר שרק מה שאין תפיסת ידי אדם לא נאסר ואין הגדר קרקע או מטלטלין אמנם לענין הכשר צ"ע

ד] עיין גמ' בב"ב ס"ו: דהגמ' מביאה מחלוקת ר"א ורבנן האם דף שחיברו לקרקע פקע מזה קבלת טומאה דהינו האם זה כקרקע או לא ואחרי זה הגמ' מסתפקת לגבי איצטרובל שזה מחובר לקרקע [הוא הדבר שעליו מונח הרחיים] לגבי הכשר זרעים האם זה נחשב כמחובר או לא והגמ' אומרת שלר"א ודאי שזה מחובר והנידון לרבנן ועיין רבינו גרשום שביאר שאפילו דמבואר בסוגין שלגגבי הכשר תלוש ולבסוף חיברו חשיב תלוש אבל אולי זה רק בבית שזה עומד להיתלש בסוף אבל כאן זה יותר בטל לקרקע אמנם תוס' שם ביארו שכונת הגמ' לצד בסוגין שחשיב מחובר ובכל אופן דף זה לא מחובר דזה פחות בטל לקרקע והגמ' דנה מה הדין איצטורבל ולפ"ז מבואר שיש דרגות כמה הדבר בטל לקרקע שיחשב כקרקע ובפשוטו אם בסוגין הוכרע שזה כתלוש ממילא ודאי שבכל הדוגמאות שם זה כתלוש ובפשוטו גם לגבי טומאה זה כך

והנה בשו"ע הובא בסימן צ"ה מחלוקת האם תלוש ולבסוף חיברו יש על זה חיוב שבועה והרמ"א תלה בזה גם הנידון לגבי שואל בית ונשרף והנה בעיטור שזה מקור הדברים מובא שיסוד הנידון האם פוסקים כר"א שדף של נחתומין זה כמחובר או כרבנן אמנם צ"ע שהשו"ע פסק לגבי שחיטה ולגבי שאובין שחשיב כתלוש ובכל אופן כאן הביא השיטות שזה כתלוש והנה באמת עיין תוס' בב"מ ס"א. שנקטו לגבי ריבית שחשיב ריבית בקרקע ועיין קצוה"ח צ"ה ג' שהקשה שהרי קי"ל שתלוש ולבסוף מחובר הוי תלוש אמנם עיין תוס"ר ב"מ נ"ד: שבאמת העמיד הקושיא לצד שלגבי הכשר חשיב כמחובר ובתור"פ שם כתב שלגבי מעילה חשיב כתלוש ועיין עוד תוס' בעירובין ל"א: ד"ה ונתן שהקשו על הא דמבואר בגמ' שבונין בחול ואחרי זה מקדישין הרי אין הקדש מתחלל על הקרקע וצ"ב כנ"ל הרי קי"ל שזה כתלוש וע"ש שתירצו שלגבי חילול חשיב כתלוש ובאמת לגבי שבועה מבואר בתוס' שבועות מ"ב: שבית חשיב מחובר וכן הוא במרדכי פ' שבועת הדינים וכדהאריך בזה הש"ך

ועיין ביאור הגר"א [וכן הוא בתומים שם באריכות] שביאר שלגבי שבועה וכדו' יש מיעוט שצריך דבר המיטלטל וכל מחובר לקרקע זה לא דבר המיטלטל דהינו שכאן הקובע זה לא קרקע והאריך בזה הקה"י סנהדרין סימן י' י"א בישוב דעת הרי"ף לגבי עומד להיבצר לדעת הרא"ש דאפילו דחשיב מטלטלין אבל לגבי שבועה חשיב קרקע והנה מצאנו שהוקשו עבדים לקרקעות לגבי שבועה וצ"ל שהכונה שהשם קרקע כאן זה לפי שזה לא מטלטל דהינו שלכן לגבי כל הדברם אלו חשיב קרקע ולכן שייך בזה היקש לעבדים ב. עיין מאיר לעולם ח"ב סימן ה' ועל דרך זה באחיעזר ח"ב סימן נ' שיש נידון של קרקע ומטלטלין ויש נידון של תלוש ומחובר ולגבי שבועה וכדו' הקובע האם זה נחשב קרקע או מטלטלין ובזה תלוש ולבסוף חיברו יש לו חשיבות קרקע אמנם יש נידון של תלוש ומחובר כמו שחיטה ע"ז והכשר ולגבי זה חשיב כתלוש וע"ש שהדין עבדי כמקרקעי זה רק לגבי דנים שתלוי בדין קרקע ולא בדין מחובר ועיין אחיעזר שבזה ביאר את תוס' סנהדרין ט"ו שאפילו שדבר העומד להיגזז כגזוז דמי אבל לגבי תרומה זה מחובר וכן בתוס' שבועות מ"ב מבואר שלגבי שבת זה כמחובר והביאור שאין לזה כבר שם קרקע אבל יש לזה שם מחובר וראיתי דהביא מחידושי הגר"מ הלוי דבזה מיושב הרמב"ם שלגבי מעילה פסק דאין בו מעילה ולגבי ע"ז והכשר חשיב מטלטלין דמעילה תלוי בשם קרקע משא"כ ע"ז הכשר ושחיטה תלוי בשם מחובר

והנה לפ"ז מצאנו דבר שהוא לא קרקע כגון עומד להיגזז ולהיתלש אבל חשוב מחובר ומצאנו תלוש ולבסוף חיברו דחשיב קרקע אבל לא חשיב מחובר אלא תלוש והנה הגמ' במעילה כ. מביאה את רב שהמשתחוה לבית אסרו ורוצה להביא לזה ראיה מהא דיש מעילה בבית ולא חשיב מחובר וצ"ע הרי מעילה זה תלוי בשם קרקע וכדחזינן שאין מעילה בעבדים א"כ יתכן שבית חשיב מטלטל אבל לא חשיב תלוש וכמו בעומד להיגזז וצ"ל דכאן שזה חיבור לא טבעי אם אין לו שם קרקע זה ודאי סיבה שגם לא יחשב מחובר ובזה רק מצאנו הפוך דיש לו שם קרקע ולא חשיב מחובר ודו"ק בזה [והאחרונים האריכו לישב הרמב"ם הנ"ל מהגמ']

ועיין ש"ך שכתב לחלק בין ממון לאיסור שלגבי ממון בית חשיב קרקע ולגבי איסור לא חשיב קרקע ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ג בד"ה וע"כ שביאר שלגבי דיני ממון יסוד ההדל בין קרקע למטלטלין שזה סוג ממון יותר חשוב ובזה בית זה נחשב כסוג ממון של קרקע אבל לגבי איסור זה נידון במציאות האם הוא קרקע או מטלטלין ובזה תלוש לבסוף חיברו הוי מטלטלין והנה הש"ך שם כתב שגם לשיטות דמבואר שלגבי כותל הוי תלוש גם לשבועה זה רק בכותל ולא במטלטלין וצ"ב החילוק

ועיין שו"ת הגר"א קוטלר ח"א סכ"ג ועל דרך זה בעמודי אור סימן ק"ז דכתבו לדון דבגמ' במעילה כ. מבואר בתוס' שאם האבנים היו קדושים קודם שבנה יש בזה מעילה ולא חשיב קרקע וכן פסק הרמב"ם ועיין עמודי אור שזה המקור לפסק השו"ע לגבי שאובים שכל שהצינור נעשה בקרקע חשיב מחובר דלא כסוגיא דבב"ב דהינו שכל דין שחל על החפץ קודם שחיברו אותו חשיב כתלוש וכל חלות שחל עליו במחובר חשיב כקרקע ולכן בע"ז שהרי יכול לחול גם על דבר שאין לו שם כלי ממילא כבר חל על זה הדין שהוא דבר שנאסר בע"ז ממילא גם על ידי חיבור זה לא פוקע וכן לגבי הכשר משא"כ לגבי תביעה ששם לא תובע סתם אבנים אלא את הבית שהחלות בית חל במחובר בזה חשיב קרקע וצ"ע שאם יתבע את מחיר האבנים זה יהיה אחרת ועיין עמודי אור סק"ד שביאר ששחיטה כיון שהיה אפשר לשחוט בו בתלוש ממילא גם על ידי מחובר זה נשאר כך ועיין שערי חיים גיטין סימן מ"ג שדן שלגבי דברים שזה לא דין בחפצא אלא במעשה השחיטה איך יעשה בזה לא שייך לומר שזה כבר חל וע"ש שביאר שזה עצמו ספק הגמ' לגבי שחיטה האם יסודו דין בחפצא או בהגדרת של מעשה שחיטה ולכן יתכן שגם אם הכשר זרעים זה תלוש אבל לגבי שחיטה זה מחובר אמנם מסברא פשוטה ע"ז כיון שעוד לא חל השם ע"ז חשיב מחובר וכל הסברא בזמ שחל החלות דין שלו

ה] מבואר בגמ' שאם חיבר סכין בכותל כיון שלא ביטלו בדיעבד שחיטת כשירה ומבואר ברשב"א שלכתחילה יש כאן גזירה אטו מחובר ולכן זה אסור והנה מבואר בגמ' שהשחיטה דוקא בסכין למעלה וצואר בהמה למטה או בעוף שהוא קל ועיין ש"ך שכל זה רק בדיעבד אמנם הפר"ח חלק עליו שכל מה דמבואר כאן שזה בדיעבד מצד גזירה אטו קרקע אבל מצד שחיטה זה לכתחילה כמבואר ט"ו: בבריתא לר' חייא ועיין תבו"ש שהאריך בזה

**בסוגיא דהיתר בשר תאוה**

א] מבואר בגמ' דר' ישמעאל ס"ל דבמדבר נאסר בשר תאוה והיו צריכים כל בהמה שרוצים לאכול במדבר להקריבה כקרבן שלמים ועיין תוס' וכן נקט הרמב"ן בתחילתו שאין זה ענין לשחוטי חוץ כיון שזה לא קדשים אלא שזה נלמד מהא דבהיכנסם לארץ התירה התורה לשחוט חולין מכלל דעד עכשיו היו אסורים ובאמת אם ישחוט חולין בחוץ לא עבר על איסור שחוטי חוץ ויש לדון האם יסוד האיסור זה המעשה שחיטה בחוץ או שיש כאן איסור אכילה על בשר של בהמה שהיתה ראויה להקרבה ולא הקריבו אותה [ועין תוס' שנקטו שאם יש איסור בשר תאוה לא יתכן היתר נחירה ומבואר שהאיסור גם ללא שחיטה דהינו שאין יסוד האיסור זה המעשה עבודה ועיין לקמן בדעת הרמב"ם] אמנם עיין רש"י דמבואר שיסוד האיסור נלמד מהפוסק של ופתח אוהל לא הביאו ובפשוטו הביאור שיש כאן איסור מפורש בין על בהמת חולין ובין על בהמת קדשים שאסור להקריבה אלא באוהל מועד ועיין רמב"ן שהקשה א"כ איך לגמ' היה צד שגם בחיה זה אסור הרי מפורש שם בתורה בשור כשב ועז

אמנם עיין רשב"א שביאר שודאי שיסוד האיסור נלמד מהפסוק שהותר בשר תאוה כשבאו לא"י רק דממילא כיון שאסור לשחוט חולין במדבר ממילא כל בהמה חשיב בעצם כקרבן ולכן יש בזה איסור מצד שחוטי חוץ וא"ש שהגמ' דנה שגם חיה אסור כיון שיסוד האיסור לא מצד שחוטי חוץ אלא זה רק תוצאה ובח' הר"ן ביאר שבאמת משמעות התורה שבכל אופן חייב רק שזה עצמו מקור לאיסור בשר תאוה שהרי יסוד האיסור הוא רק בקדשים ובשלמא אם יש איסור לשחוט חולין שלא לשם קרבן ממילא שחיטתו בסתמא זה לשם קרבן והוי קדשים בחוץ אבל אם אין איסור שחיטה בחוץ למה שיהיה בזה איסור ולכן הגמ' רצתה ללמוד שיש בזה איסור אפילו בחיה והגמ' דוחה שכל האיסור רק בדבר שראוי להקרבה ועיין או"ש פ"ד משחיטה הי"ז דבפשוטו יסוד האיסור בשר תאוה שרצתה התורה שאכילתם תהיה משולחן ה' וזה א"ש לרשב"א ולר"ן ולתוס' אבל לרמב"ן על התורה לכאורא כל יסוד האיסור הוא שחוטי חוץ ועיין בלשונו שם שרצון התורה שיקדישו לה' ויזרקו הדם והחלב על המזבח והנה הגמ' שואלת שאם זה כונת המשנה א"כ הכל שוחטין ואוכלים מבעיא ליה והנה לדעת תוס' א"ש שאין איסור מצד עיקר השחיטה אלא שנאסר אכילת בשר שאפשר להקדישו וכנ"ל אמנם לרש"י שיסוד האיסור הוא איסור שחיטה בחוץ צ"ב קושית הגמ' ולרשב"א ולר"ן שיסוד האיסור הוא מה שיש חיוב שחיטה רק בתור קדשים שיסודו הוא איסור אכילת הבשר רק בתור קדשים א"ש אבל לרמב"ן צ"ב ועיין חת"ס שלכן האריך רש"י בלשונו שהקושיא שכיון שמכילתין מדובר בדיני אכילת הבשר לכן צריך להדגיש חלק זה דהינו שודאי שיסוד החילוק שאין איסור שחיטה אבל צריך להעמיד הנידון על האכילה

ב] והנה עיין רמב"ם פ"ד משחיטה הי"ז שכתב שבמדבר היו נוחרים בהמה אבל אם רצו לשחוט היו חייבים דוקא להביא את זה בתור קרבן ועיין חת"ס ואו"ש שביארו שנקט שאין מחלוקת בין ר' ישמעאל לר"ע ודלא כסוגין ועיין חת"ס שלאחר שהגמ' תירצה שבחיה מותר נשתנה שכל האיסור רק השחיטה דהיינו שבתחילת הסוגיא דנקטה הגמ' שכל דבר אסור בהכרח זה איסור מצד אכילת הבשר שלא משולחן גבוה ממילא לא שיך היתר בנחירה ובהכרח זה מחלוקת אמנם לאחר שהגמ' אומרת שזה רק בראוי לקרבן יש לבאר שכל האיסור מצד שחיטת קרבן אמנם עיין כס"מ ולח"מ ועל דרך זה הוא ברמב"ן שבאמת פסק כר"ע אלא שס"ל שזה ודאי שמשמעות התורה שיש איסור לשחוט חולין מחוץ לפתח אוהל מועד רק שר"ע ס"ל שהותר נחירה וכל האיסור זה רק על שחיטה וממילא יוצא שלא נאסר בשר תאוה אבל לר"י שלא הותר נחירה ממילא יוצא שנאסר בשר תאוה והנה משמעות הרמב"ן שיסוד האיסור לשחוט בחוץ לכו"ע זה אותו דבר ובפשוטו הביאור כדביאר האו"ש מצד סרך ע"ז ע"ש אמנם יש מקום לומר שחלוק הטעם שלר"י יסודו כי רצתה התורה שמאכלם יהיה משולחן גבוה וכנ"ל לשאר הראשונים אמנם לר"ע שנחירה מותר א"כ יסוד האיסור מצד השחיטה ומצד סרך ע"ז וכנ"ל [והנה בתוס' מבואר שאין צד לומר שיש איסור שחיטה של חולין אבל נחירה מותר דהינו שהאיסור לא מעשה השחיטה אלא אכילת הבשר] ועיין עונג יו"ט תחילת חיור"ד שדן האם קודם בנית המשכן היה היתר נחירה דיתכן דרק כשנאסר שחיטה הותר נחירה

ג] והנה עיין תוס' יבמות ע"א. שהקשו שמבואר בגמ' שדור המדבר לא מלו א"כ איך אכלו בשר ותירצו שכיון שהם ערלים שלא יכולים לאכול הקרבן יכלו לשחוט מחוץ למחנה כמו בבהמות בעלי מומין והנה אם יסוד האיסור שרצתה תורה שיאכלו משולחן גבוה א"ש שכאן שזה לא שייך אין הבדל אם זה מצד הגברא או מצד החפצא אבל אם יש כאן איסור שחוטי חוץ הדבר מחדש יותר שזה רק למי שיכול לאכול קדשים אמנם הדבר מובן שכל יסוד החיב אם יכול להקריבו כקרבן ועיין ראשונים דבבעל מום אין איסור לשוחטו בחוץ וצ"ע א"כ יכולים תמיד להטיל מום ולאכול ומה הוקשה לתוס' על ערל ועיין רמב"ן ורשב"א דמשמע שלא ברירא להו להתיר לערל לשחוט ולאכול

ד] מבואר בגמ' דלר"ע הותר נחירה במדבר עיין צל"ח ובחידושי רעק"א שכתבו שודאי שאיסור נבילה נצטוו גם במדבר וכוונת הגמ' שלא היה דין שחיטה ככל דיני שחיטה אבל ודאי צריך הריגה בסימנים וכמו למ"ד שאין שחיטה לעוף מהתורה אמנם עיין מלא הרועים שבת ע"ה שנקט שמועיל גם נחירה שלא בסימנים והנה בדבריו משמע שגם במתה מאליה מותר אמנם יתכן שזה ודאי שצדקו דברי הצל"ח שנצטוו על איסור נבילה רק דמבואר בלשון הרמב"ם פ"ד ממאכ"א ה"א שיסוד האיסור נבילה זה במתה מאליה ונתחדש שכל שמתה שלא כדרך שחיטה חשיב כמתה מאליה ובמדבר היה דין שתמות דרך מעשה הריגה ולא דוקא על ידי הסימנים אבל ודאי שמתה מאליה חשיבה נבילה וכן הוא באבודרהם הלכות ברכת המצוות בשם הרב אב בי"ד ע"ש [הובא בספר שחיטת חולין] והנה לפ"ז חלוק הדין של נחירה במדבר מהדין אין שחיטה לעוף מהתורה דשם הגדר שזה מעשה שחיטה וכאן זה רק גדר שזה לא מתה מאליה אבל לא שיש כאן מתיר של שחיטה ונפק"מ שאפילו אם שם יש ההיתר של מפרכסת וכדהארכנו שם כאן אין ההיתר הנ"ל וכן גם אם נימא ששם חייב על הריגת עוף הסימנים בחוץ אבל כאן לא חיבים על זה וכן אם שם אי אפשר על ידי עכו"ם אבל כאן אפשר ועיין חשק שלמה שנתספק בזה והנה צ"ב א"כ למה יש חיוב כיסוי הדם ועיין משנת יעבץ יור"ד סימן ג' דבתוס' פ"ג: מבואר שבכיסוי הדם כתוב ושפך ואין דין שחיטה רק שצריך שזה יתיר באכילה ועל דרך זה הוא בקה"י

והנה עיין חשק שלמה שהקשה למה הגמ' לא שואלת מאותו ואת בנו ותירץ דשם יתכן שהאיסור הוא במוקדשים אבל כיסוי הדם לא נוהג במוקדשים אמנם ע"ש שכתב שכיון שלשון התורה כי ישחט א"כ כאן כל שזה לא שחיטה לא חייב והנה מבואר בגמ' ביומא ס"ד לגבי שעיר המשתלח שאומרים דחיתו זהו שחיטתו ויש בו איסור אותו ואת בנו חזינן שכל שהוא מת דרך מעשה מתיר חשיב שחיטה אמנם לנ"ל כאן זה גרע שזה רק מוגדר שלא מת מאליו אמנם בפשוטו שם יש איסור אכילה של נבילה וכל הגמ' שאין טומאת נבילות שלא חשיב מתה מאליה אמנם יתכן לחדש שבא"י שיש דין שחיטה א"כ גם לגבי טומאת נבילות מה שעושה שיחשב שלא מתה מאליה מצד המעשה הריגה הנצרך שנעשה כאן משא"כ במדבר אין הגדר שזה מעשה מתיר אלא שחידשה התורה שכל שמתה דרך הריגה לא חשיב מתה מאליה ועיין לקמן

ה] עיין צל"ח שהקשה דעד כמה שבמדבר היה מותר על ידי נחירה א"כ אולי נתחדש שצריך שחיטה לגבי היתר נבילה אבל לגבי טומאת נבילות בזה גם נחירה יעזור ותירץ שרק שחיטה שמתירה באכילה אין טומאת נבילות אבל עד כמה ששחיטה זו לא מתירה באכילה ממילא יש טומאת נבילות וכתב שטריפה שאני שזה איסור אחרי גרים ליה ומשמע מצד שזה לא חיסרון בעצם השחיטה אמנם דבריו צ"ע דהרי מצאנו שחיטת עכו"ם לרמב"ם או מומר לרמב"ן שיש איסור נבילה ואין טומאת נבילות וכן הוא במאירי לגבי מסוכנת דמבואר בגמ' שאם לא עמדה על רגליה שאסורה שזה רק באכילה אבל אין בה טומאת נבילות ובפשוטו זה מוכרח מהדין עריפת עגלה ושעיר המשתלח דמבואר בגמ' דאמרינן שהוי כשחיטה שאין טומאת נבילות ויש בזה איסור אכילה של נבילה וצ"ע

ה] הגמ' מסתפקת האם אברי נחירה שהותרו במדבר נאסרו לאחר כיבוש וחלוקה עיין רעק"א שהקשה למה הגמ' לא העמידה הספק במה שהרגו בזמן הכיבוש לצד הגמ' שגם בשלהם הותר וכתב שזה פשוט שאסור וכתב לחלק א. מצד דברגע שנכנסו לא"י חל עליהם כל דיני התורה ורק שלגבי זמן זה הותר להם לאכול נבילה אבל כל שעכשיו זה זמן איסור אין סיבה שזה יהיה מותר דכל הספק רק דבר שהוא קודם זמן האיסור ב. כתב לחלק שרק בנחירה שזה מעשה שחיטה שגורם שלא יהיה נבילה נסתפקה הגמ' שלאחר זה לא יחול איסור אבל בזמן הכיבוש שהותר הריגה שזה נבילה בזה אין סיבה שבזמן שכבר אין היתר שיהיה מותר ובאמת עיין קובץ הערות סימן נ"ט סק"ז שהקשה מה הצד של הגמ' שיאסר הרי כיון שבזמן מיתה לא חשיב שזה מת בצורה שחל על זה שם נבילה דזה היה צורת הריגה שחשיב שזה לא מתה מאליה והיה כאן מיתה כדינה מה שייך שעכשו שחל דין שחיטה זה יאסר הרי בזמן המיתה אין סיבה לאיסור וע"ש שכתב לחדש ששחיטה אין הביאור שרק בזמן המיתה צריך שלא יחול איסור או שעצם מה שהיא מתה זה סיבה לאיסור ורק השם שחוטה מתיר אותה כל הזמן וכתב שמכאן מוכח שצריך את ההיתר כל הזמן וכיון שברגע שחל דין שחיטה חשיב שהיא לא שחוטה ממילא עכשיו יש לה סיבת איסור עכ"ד דהינו שאין הגדר של שחיטה שכל שלא מתה מאליה אין לה סיבת איסור אלא ששחיטה זה חלות היתר חיובי על הבהמה

אמנם עיין צל"ח וחידושי הגרמ"ש שכתב שלגמ' לא היה צד שיהיה לה טומאת נבילה או איסור נבילה וכל מה שהגמ' דנה שיהיה לזה איסור אינו זבוח [אמנם לראשונים שאין איסור אינו זבוח בהכרח הנידון היה על איסור נבילה אמנם עדין יתכן שטומאת נבילה ודאי שאין על זה] ויתכן לדון שבמקום שיש דין שחיטה גדר הדין שכל שלא נעשה בה שחיטה חשיב כמתב מאליה ובמדבר נתחדש שגם כל הריגה לא חשיב כמתה מאליה ובזה דנה הגמ' דעכשיו דמתה בכזו צורה חשיב כמתה מאליה שלכן זה יאסר אבל לא שמעשה השחיטה מתיר כל הזמן וכנ"ל סק"ד וצ"ע

ו] והנה עיין צל"ח שהקשה למה הגמ' לא הסתפקה על כל האיסורים בזמן שניתנה תורה האם הם עומדים בהיתרם של קודם מתן תורה או שהם אסורים וכתב דבזה פשיטא שהם אסורים ורק כאן שהיה בהם מעשה נחירה שזה מתיר שלא יהיה איסור נבלה בזה נסתפקה הגמ' והנה הרא"ש כתב שנפק"מ בספק של הגמ' לגבי מי שקיבל על עצמו שלא יאכל דבר מזון פלוני האם מה שהיה אצלו קודם נאסר וכן נפק"מ אם בי"ד תיקנו לאסור דבר והיה אצלו דבר קודם האם זה נאסר ועיין רעק"א שלנ"ל אין זה דומה לסוגין דרק כאן כיון שהיה מעשה נחירה הגמ' דנה משא"כ באופן הנ"ל ועיין קה"י דבפשוטו משמע ברא"ש שנקט שלא נאמר איסור נבילה קודם שבאו לארץ ולכן דימה הדברים אמנם עיין נודע ביהודה תנינא חיור"ד סימן ס"ד שהקשה על הרא"ש שכל נזיר לא יאסר ביין שהיה אצלו קודם וע"ש שדן לחלק שזה כבר היה אסור לאנשים אחרים ויש לבאר שכאן השינוי שהוא נהיה נזיר ולא שעכשיו חל איסור על החפץ ויתכן שבזה מיושב גם מה שתמה למה הגמ לא דנה מהזמן שבני ישראל קיבלו את התורה וע"ש שדן לחלק שכל סברת הרא"ש רק באיסור שחל על לאחר זמן שבזה יש סברא לומר שלא חל במה שהיה קודם וכן לגבי תקנה דרבנן הכונה שתיקנו לא מיד אלא מזמן יותר מאוחר אמנם עיין בית אפרים סימן ל"ט שהביא דביור"ד סימן רי"ח ס"ב מובא שם בפוסקים מהתרוה"ד שדן על קהילה שתקנה תקנה מה הדין לגבי מה שהיה קודם ושם מדובר שהתקנה מיד והאחרונים כולם דימו לדברי הרא"ש וכתבו שבדרבנן יש להקל ובדאוריתא יש להחמיר ועיין בית אפרים שכתב שמסברא היה אומר שכל ספק סוגין בדין אברי נחירה שיש ספק בגדר החילוק בין א"י לחו"ל דיתכן שזה הבדל של זמן ויתכן שזה הבדל בסיבה דהינו שדבר שמיתתו היה במדבר בזה אין איסור נבילה ודבר שמיתתו בא"י בזה יש איסור נבילה ולפ"ז דחק להעמיד ספק הרא"ש רק בכה"ג באיסור שחל על ידי מצב מסוים שיש לדון בכונת חלות האיסור שנהיה מזמן מסוים האם הכונה שתלוי בזמן עשית הדבר או שתלוי בזמן אכיל התוצאה ע"ש

והנה עיין נודע ביהודה שם שדן שאין להקל מצד שיש כאן ס"ס להחמיר דלרש"י הרי מבואר שאין נפק"מ בסוגין א"כ ודאי אסור וגם לרא"ש זה ספק בגמ' וע"ש שהאריך אם אומרים ספק דרבנן נגד ס"ס אמנם הפוסקים בסימן רי"ח כולם נקטו שבדרבנן יש להקל ומשמע שנקטו לעיקר כהרא"ש

ז] מבואר ברמב"ם פ"ח ממלכים שכל ההיתר של קתלי דחזירי זה רק אם רעב ואין לו מה לאכול והרמב"ן עה"ת פ' ואתחנן חלק עליו ועיין גליון רעק"א שם שהקשה עליו מסוגין דהגמ' שואלת שבין כה זה התר והרי נפק"מ ביש לו משהו אחר לאכול וע"ש שכתב שכל דברי הרמב"ם לתירוץ הגמ' שרק בשל עכו"ם הותר ולא בשל ישראל ממילא גדר הדבר שזה היתר של בדיעבד ע"ש