א - סימן רנ_ג ס_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## טעם ההיתר להשהות תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי

השו"ע הביא פלוגתת הראשונים אם קי"ל כדעת רבנן דאף תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי אסור להשהותו ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה, או דקי"ל כחנניא דכל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה, והרמ"א כתב דנהגו להקל כסברא האחרונה דכל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה.

ובטעם ההיתר בזה נחלקו רבוותא, דבתשו' רב משה גאון שהובא בס' העתים סימן י"ח ובד' הרא"ש בפרק כירה סימן א', כתב דהוא משום דכל דבשיל כמאכל בן דרוסאי מטיא קידרא בעידנא ולא אתי לחתוי בגחלים, - אך היראים בסימן ער"ד כתב דהוא משום דכל שנתבשל שליש שוב אין מקפיד עליו כ"כ ואין לגזור בו, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ח', - והגר"ז בסימן ח' כתב לב' הטעמים.

וכמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא במש"כ התוס' בשבת מ"ח א' בשם הרשב"ם דפירות הנאכלים חיים מותר להשהותם, דנאכלין טפי כמו שהן חיים מתבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי דשרי, וכ"כ הרא"ש שם סו"ס ב', וכ"כ בתשו' רש"י סימן צ"ו, וכ"כ הטור בסו"ס רנ"ז והשו"ע בסימן רנ"ד ס"ד, - וזה מתישב רק למש"כ היראים ודעימיה דהא דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי הוא משום דהוא ראוי ליאכל ע"י הדחק, וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות, כיון שהוא ראוי לו ע"י הדחק כמות שהוא עכשיו, וכ"ש דמותר להשהות דברים הנאכלין חיים, דכיון שהם ראויין ליאכל כמות שהן לא אתי לחתויי בגחלים, אך אם הא דשרי להשהות תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי הוא משום דודאי יגמר בישולו ואינו בא לחתות בגחלים, אי"ז טעם כלל להתיר להשהות פירות הנאכלים חיים, {אך בד' הראש יוסף בשבת שם משמע דלא כן, עיי"ש, וצ"ע}.

עוד נפ"מ בזה הוא, דהנה בד' השיטה להר"ן בשבת ל"ז ב' מבו' דאף דשיעור מאכל בן דרוסאי במים הוא כשהוחמו כ"כ שחסרו קצת דחשיבי כמבושלין, מ"מ בדינא דחנניא דכל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו, הרי דכל שהוחמו, לאלתר חשיבי בדינייהו כתבשיל שהגיע למאכל בן דרוסאי לענין שהיה, {אך רבינו יונה בב"ב י"ט א' כתב דאסור להשהות מים אלא כשהרתיחו המים ונתבשלו מבעו"י, והגר"ז בסימן רנ"ד סי"ד כתב דאסור להשהות מים ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה, אלא כשהגיעו לחצי החימום, וכ"נ בד' השעה"צ שם סקמ"ח, וכ"כ המ"ב בסו"ס רנ"ט,} - וג"ז מתישב רק למש"כ היראים ודעימיה דהא דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי הוא משום דהוא ראוי ליאכל ע"י הדחק, וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות, וע"כ י"ל דמים חמין קצת דראויין לשתותן בתורת חמין דינם כתבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, אך אם הא דשרי להשהות תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי הוא משום דודאי יגמר בישולו ואינו בא לחתות בגחלים, הדין נותן דאף במים לא הותר להשהות אא"כ הוחמו כ"כ שחסרו קצת דכה"ג חשיבי כמבושלים כמאכל בן דרוסאי.

## טעם ההיתר להשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה

בטעם הא דשרי להשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה נחלקו רבוותא ומצינו בזה כמה דעות, א] הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ד כתב דהוא משום דהסיח דעתו מזה התבשיל, וע"כ אין גוזרין שמא יחתה. ב] הבעה"מ בשבת ל"ח א' כתב דהוא משום דגילה בדעתו דא"צ להם וע"כ לא גזרינן דילמא אתי לחתויי, ועד"ז כתב הרמב"ן שם ל"ו ב' דכיון שטעם קצת סילק דעתו מחיתוי האש וכבר קלקלו והסיח דעתו ממנו, ועד"ז כתבו הרשב"א וההשלמה והמאירי שם, ועד"ז כתב הר"ן שם דהוא משום דאיכא היכר שסילק דעתו מלחתות בגחלים. ג] הריטב"א שם ל"ו ב' כתב דהוא משום דכל שגרף וקטם גילה בדעתו שאינו מקפיד על חמימות התבשיל ולא יבא לחתות, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והנימו"י והשיטה להר"נ שם.

ונפ"מ הוא במשה"ק הרשב"א והריטב"א בשבת י"ח ב' והרמ"ך בפ"ט משבת ה"ג דמ"ט מותר להשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה ולא חיישינן שמא יבא להגיס, {ועיי"ש במש"כ בזה}, וזה משום דס"ל דהא דמותר להשהות ע"ג כירה גרפה וקטומה הוא משום דסילק דעתו מחיתוי האש, וזה אינו טעם שלא יבא להגיס בתבשיל, {וגם להריטב"א דהא דמותר להשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה הוא משום דגילה בדעתו שאינו מקפיד על חמימות התבשיל, י"ל דאי"ז טעם אלא שלא יבא לחתות כדי להגביר החום, אך אי"ז טעם שלא יבא להגיס}, אך לדעת הרמב"ם דהא דמותר להשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה הוא משום דהסיח דעתו מחמימות התבשיל אף אין לחוש שמא יגיס, וכ"כ החזון יחזקאל בשבת י"ח ב', {ומצינו כן בדברי הרמ"ך גופיה בפ"ג משבת הי"א שכתב דהא דבקדירה חייתא לא חיישינן דילמא מגיס הוא משום דמסח דעתיה ולא מגיס}.

## שהיה בכירה שהוסקה בקש וגבבא ובכירת גז

בטעם ההיתר להשהות ע"ג כירה שהוסקה בקש וגבבא נחלקו רבוותא, ומצינו בזה ג' דעות א] הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ד כתב דהוא משום דאין שם גחלים בוערות והסיח דעתו מזה התבשיל ואין גוזרין שמא יחתה באש. ב] בפי' הר"י מלוניל בר"פ כירה כתב דהוא משום דגילה דעתו שאינו חושש בחמימות קדירתו וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות, וכ"כ הנימו"י והשיטה להר"נ שם. ג] בפי' הר"ן על הרי"ף שם כתב דהוא משום דאין בהן גחלת ולא שייך בהן חיתוי בגחלים, וכ"כ ההשלמה והמאירי שם, {ובפלוגתא זו תליא ביאור טעם האיסור להשהות ע"ג תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, ואכמ"ל}.

ונפ"מ בזה הוא במה שנסתפק הביאוה"ל (בד"ה אפי' אינה) בהא דמותר להשהות ע"ג כירה שהוסקה בקש וגבבא אם הוא רק אחר ההיסק, אך הניח הרבה קש שבוער זמן רב אסור להשהות עכ"פ בשעה שבוער, או אפשר דגם בשעה שמסיקים מותר, משום דבשעה שבוער בלא"ה אין לחוש לחיתוי דלמה לו לחתות כ"ז שבוער וא"צ לחתות אלא כשנכבה וזה אשמועינן דבקש כיון שנכבה לא יועיל חיתויו, - ולכאו' דבריו הם לדעת הר"ן ודעימיה דהא דמותר להשהות ע"ג כירה שהוסק בקש וגבבא הוא משום דאין בהן גחלת, אך לדעת הר"י מלוניל ודעימיה דמותר להשהות ע"ג כירה שהוסקה בקש וגבבא הוא משום דגילה דעתו שאינו חושש בחמימות קדירתו, לכאו' יש להתיר אף בעוד הקש והגבבא בוערין, ולדעת הרמב"ם דהא דשרי הוא משום דאין שם גחלים בוערות והסיח דעתו מזה התבשיל, יש להסתפק אם היינו רק אחר שכבו הקש והגבבא וכבר אין שם דבר הבוער, או דאף כ"ז שהקש והגבבא בוערין הוא מסיח דעתו כיון דעתידין הן ליכבות ולא ישתירו גחלים בוערות.

ובעיקר ספיקא דהביאוה"ל מצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דבספר הישר לר"ת סימן רל"ז כתב דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא מחזירין עליה תבשיל מבעו"י "ואפי' היא דולקת" ומבו' דמותר להשהות על גבה אף בשעה שהקש בוער, - אך הנה בהשגות הרמ"ך על הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ה כתב דאסור להשהות ע"ג תנור שהסיקוהו בקש וגבבא הוא משום דאגב חמימות התנור הקש והגבבא בוערות ויש לחוש שיבא לחתות, ולכאו' לפ"ז ה"נ בכירה אסור לשהות על גבה בעוד הקש והגבבא בוערין.

ויש להעיר עוד, דלמש"כ הביאוה"ל דהטעם להתיר להשהות ע"ג כירה שהסיקוה בקש וגבבא אף בעוד שהם בוערים הוא משום דבשעה שבוער אין לחוש לחיתוי דלמה לו לחתות וכל חשש חיתוי הוא כשנכבה, לכאו' כל איסור שהיה בכירה שהסיקוה בגפת ובעצים הוא משום דבמשך הזמן דועכים הגחלים וחוששין שיחתה בגחלים כדי לשמור חומן, אך בכירות גז שהאש אינה דועכת ליכא חשש כלל, ועמש"כ האגרות משה באו"ח ח"א סימן צ"ג לדון מטעם אחר דאין איסור שהיה בכירות גז, אך הסכמת חכמי הדור לאסור בזה.

## שהיה ע"ג פלטה חשמלית

בגליון הגרע"א בסימן שי"ח למג"א סק"י צידד דמותר להשהות ע"ג תולדות האור דלא שייך בהו שמא יחתה ולא גרע מכירה גרופה, וכ"כ הבית מאיר שם, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דמותר להשהות ע"ג פלטה חשמלית שא"א לשנות בה את עוצמת החום, {אך יש מקום לדון דכיון דיש פלטות דאפשר לשנות בהם את עוצמת החום לא פלוג ואסור בכל ענין, ול"ד לתולדות האור דלא שייך בהן חיתוי כלל}.

אמנם הנה הרשב"א בשבת ל"ט ב' כתב בתו"ד דמותר להשהות ע"ג תולדות חמה, ומשמע דע"ג תולדות האור אסור להשהות אף דל"ש בזה חיתוי, {ועמדו ע"ז הגרע"א והבית מאיר שם}, ולפ"ז לכאו' ה"נ אסור להשהות ע"ג פלטה חשמלית.

אך יש להעיר בזה ממש"כ הרשב"א בשבת ל"ו ב' בפשיטות דכל שגרף כל הגחלים אין מקום כלל לאסור להשהות משום דלא שייך חיתוי, (ומכח זה קשיא ליה דמ"ט אסרו בתנור גרוף), ולפ"ז לכאו' שפיר יש להתיר בתולדות האור דלא שייך בהן חיתוי כלל, וצ"ע.

עוד יש להוסיף בזה, דגם אי נימא דמותר להשהות ע"ג פלטה חשמלית משום דלא שייך בה חיתוי, מסתבר דאסור להשהות ע"ג כירת גז אף אם הגביה האש באופן שא"א להגביהה יותר, דדמי למש"כ הרמב"ן והרשב"א בשבת ל"ו ב' דהא דאסרו להשהות ע"ג תנור גרופה וקטומה הוא משום דהבלו רב ואינו נראה כגרוף ויבא להשהות ע"ג כירה של גחלים, וה"נ הכא דכוותה.

## היתר סמיכה לכירה שאינה גרופה וקטומה ודין סמיכה בתחילה בשבת

השו"ע כתב דאף כירה שאינה גרופה וקטומה מותר לסמוך לה, ובטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, א] בפי' רבינו פרחיה בשבת ל"ז א' כתב דהוא משום דגילה דעתו שאין כונתו אלא לשמור חום קדירתו בלבד ולא למהר בישולה, ולפ"ז הוא ע"ד התירא דגרופה וקטומה, ועד"ז מבו' בד' הריטב"א שם, וכ"כ בגל' הגרע"א לקמן בסימן רנ"ט, וכ"נ בל' המ"ב בסקט"ז. ב] בד' הר"ן בשבת שם משמע דהוא משום דסמיכה לא חשיבא כלל כהנחה אצל האש, ובכה"ג ליכא לעיקר התקנ"ח דאיסור שהיה. ג] הגר"ז בסעיף ג' פירש דהוא משום דבכה"ג לא חיישינן שמא יחתה בגחלים שבתוך הכירה כדי למהר בישול הקדירה שחוצה לה, שאין חיתוי זה מועיל לה כ"כ.

ונפ"מ בזה הוא במה שהביא המ"ב בסקט"ו ובביאוה"ל (ד"ה מותר לסמוך) הפלוגתא אם מותר לסמוך בתחילה בשבת, וד"ז תליא בפלוגתא זו, דלדעת הסוברים דהתירא דסמיכה הוא ע"ד התירא דגרופה וקטומה, הרי דאיסורא דנתינה בתחילה שהוא אף ע"ג כירה גרופה וקטומה הוא גם בסמיכה, וכמש"כ כן השיטה להר"נ בשבת מ' ב' בשם הרא"ה, וכ"כ בגל' הגרע"א לקמן בסימן רנ"ט, - אך למשמעות ד' הר"ן דהוא משום דסמיכה לא חשיבא כלל כהנחה אצל האש וליכא בזה לעיקר התקנ"ח דאיסור שהיה, לכאו' יש להתיר גם בנתינה בתחילה, - ולמש"כ הגר"ז דהוא משום דבכה"ג ליכא חשש חיתוי, יש להסתפק אם ה"ז טעם גם להתיר נתינה בתחילה, {וזה תליא בפלוגתת רבוותא בטעם איסור נתינה בתחילה אם הוא משום חשש חיתוי או משום דמיחזי כמבשל, ואכמ"ל}, ואמנם בד' הגר"ז בסעיף כ' מבו' שהתיר בזה מטעם אחר, עיי"ש, (וכדבריו מצינו בד' הריטב"א בשבת ל"ח ב' ד"ה ואסיקנא).

## טעם ההיתר להשהות קדירה חייתא

השו"ע כתב דאם היה חי שלא נתבשל כלל מותר להשהותו, ובטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י בשבת י"ח ב' כתב דהוא משום דלא הניחה שם ע"ד לאכלה בלילה, ומשום למחר לא יבא לחתות שהרי יש לה שהות גדול, ובספר הישר לר"ת סו"ס רל"ז הוסיף דהוא משום דבלילה א"א ליאכל ע"י חיתוי, וע"כ לא חיישינן שיחתה כדי לאכלה בלילה, וכ"כ בהגמ"ר בפ' כירה סימן תנ"ו בשם המהר"ם מרוטנבורג דהוא משום דלא יועיל שום חיתוי לאוכלו הלילה ולצורך מחר לא בעי חיתוי כי יתבשל בטוב בלא חיתוי, וכן משמע בל' הטור הכא, {וזה ממש"כ דהא דכשנתבשל אסור להשהות על כירה שאינה גרופה וקטומה הוא משום שראוי בעוד לילה ע"י חיתוי, והרי דכל הא דשרינן בקדירה חייתא הוא משום דאינה ראויה בלילה אף ע"י חיתוי וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות לצורך אכילתה בלילה,} וכ"כ הגר"ז בס"ח, והמ"ב בסימן רנ"ז סקל"ו,[[1]](#footnote-2) - אך הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ח כתב דטעם ההיתר דקדירה חייתא הוא מפני שכבר הסיח דעתו ממנו ואינו בא לחתות בגחלים, {ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ הרמב"ם שם ה"ד בטעם התירא דגרופה וקטומה ודקש וגבבא דהוא משום שהסיח דעתו מן התבשיל}.[[2]](#footnote-3)

וכמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא במש"כ הביאוה"ל בסימן רנ"ד ס"ח בסו"ד דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בדבר שאינו ראוי להתבשל בלילה אף ע"י חיתוי, ולכאו' כ"ז הוא למש"כ ר"ת ודעימיה דטעם התירא דקדירה חייתא הוא משום דבלילה א"א לה ליאכל ע"י חיתוי ולא חיישינן שיחתה כדי לאכלה בלילה, וע"כ כל דאפשר לה ליאכל בלילה ע"י חיתוי אסור להשהותה, אך לדעת הרמב"ם דהתירא דקדירה חייתא הוא משום דהוא מסיח דעתו ממנו ואינו בא לחתות בגחלים, הדין נותן דאף בכה"ג דאפשר לה ליאכל בלילה ע"י חיתוי מותר להשהותה, שהרי לאו ברשיעי עסקינן דמעיקרא דעתו לחתות בלילה, וא"כ כיון דאינה ראויה בלילה בלא חיתוי, הרי דבשעה שהשהה הסיח דעתו מן התבשיל ולא יבא לחתות.

עוד נפ"מ בזה הוא בהתירא דשדא בה גרמא חיא, דהרמב"ם בפיהמ"ש בפרק כירה כתב דכל שנתנו בו דבר חי בשר או ירקות ה"ז מותר להשהותו ע"ג גחלים מפני שהוא מסיח דעתו, והב"י הכא כתב ללמוד מדבריו דאף אם נתן בה דבר דאפשר להתבשל מבעו"י כירק וכיו"ב שרי דכיון שעשה מעשה המוכיח שמסיח דעתו ממנה מידכר ולא אתי לחתויי, וכ"כ בתשו' ר' יהושע הנגיד סימן כ"ה, דמש"כ הרמב"ם אבר חי הוא בין בשר ובין מן הירקות, וכ"כ בחי' הרמב"ם לתלמוד בשבת י"ח ב' בשם הר"י מיגש שכך היה מנהגו כשהיה משמש את הרי"ף וכשהיה רוצה לשהות תבשיל ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה שדי בקדירה ביה"ש בצל חי או פירמא דליפתא ומשהה אותה עד למחר ואוכלה בשבת, - ולכאו' כ"ז הוא להרמב"ם לטעמיה דהתירא דקדירה חייתא הוא משום דהוא מסיח דעתו מן התבשיל ובזה י"ל דכל שנתנו בו דבר חי אף אם הוא ראוי להתבשל לצורך הלילה, מ"מ הוי זה מעשה המוכיח דמסיח דעתו, אך לדעת ש"ר דהתירא דקדירה חייתא הוא משום דלא הניחה ע"ד לאכלה בלילה וכו', ודאי דל"מ מידי כשהניח בה דבר הראוי להתבשל לצורך הלילה, וכאשר כ"ה להדיא בל' הטור דלא הותר אלא בחתיכה שאינה יכולה להתבשל עד למחר, וכ"כ המג"א בסק"ד והמ"ב בסק"ט.

## בהא דמותר להשהות קדירה חייתא אף לדעת הסוברים דמצטמק ויפה לו אסור

בעיקר ההיתר דקדירה חייתא יש להעיר, דלדעת הסוברים דקי"ל כרבנן דכל שמצטמק ויפה לו אסור להשהותו, מ"ט מותר להשהות קדירה חייתא ולא חיישינן שיבא לחתות ביום, דאף שביום הוא מתבשל כל צרכו אף בלא חיתוי, הרי אכתי הוא מצטמק ויפה לו, {ורחוק הדבר לומר דכל קדירה חייתא מצטמקת כל הראוי לה בלילה, ואח"כ כבר הוי מצטמק ורע לו,}, ולמש"כ הרמב"ם דהתירא דקדירה חייתא הוא דמסיח דעתו מן התבשיל ניחא, דכיון דהוא מסיח דעתו ע"כ אינו בא לחתות אף ביום, אך לדעת רש"י ודעימיה דהתירא דקדירה חייתא הוא משום דהיא ראויה למחר בלא חיתוי, קשיא דמ"ט לא חיישינן שיבא לחתות ביום כדי שיהא מצטמק ויפה לו, {וי"ל דזהו מש"כ התו"י בשבת ל"ח ב' דהתירא דקדירה חייתא הוא רק לדעת חנניא דכל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו, והיינו משום דלדעת רבנן דאף אם נתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו אסור להשהותו, ה"נ יש לאסור להשהות קדירה חייתא, משום דיש לחוש שיחתה ביום כדי שיהא מצטמק ויפה לו}.[[3]](#footnote-4)

ולכאו' יש ללמוד מזה, דכל היכא דבתחילת השבת אין דעתו ע"ז משום דיש לה שהות גדול, תו לא חיישינן שיחתה בשבת עצמה, ולא גזרו חכמים בזה.

ויש ללמוד כן גם ממש"כ הרשב"א בשבת ל"ז ב' בשם רב האי גאון בדעת רב דאף דמצטמק ויפה לו אסור מ"מ כל שלא נתבשל כל צרכו מותר להשהותו משום דלא סגי ליה בחיתוי מועט, ותיקשי דמ"ט לא חיישינן שיבא לחתות אחר שיתבשל כל צרכו, ובע"כ דכל דבתחילת השבת אין דעתו ע"ז לא חיישינן שיבא לחתות בשבת עצמה, - וכן יש ללמוד גם ממש"כ הראבי"ה בסימן קצ"ז דמים שהפיגו צינתן אסור להשהותן משום דאין ראויין לא למזוג ולא לשתות, אך מים צוננין שראויין לשתות אין לחוש לחיתוי, ותיקשי דמ"ט מותר להשהות מים צוננין, הרי אף דבשעה שמשהה אותן הן ראויין לשתיה ולא יבא לחתות, מ"מ יש לחוש שיבא לחתות אח"כ כשיפיגו צינתן דבשעה זו אין ראויין לא למזוג ולא לשתות, ובע"כ דכל שבתחילת השבת אין דעתו ע"ז לא חיישינן שיבא לחתות בשבת עצמה.

אך יש להעיר ע"ז ממש"כ התוס' וש"ר בשבת י"ח ב' דהא דאסרו להשהות חבית של מים הוא משום דחיישינן שמא יצטנן ויהא צריך לחתות, והריטב"א שם כתב דהיינו דחיישינן שמא יבא לחתות למחר סמוך לערב, והרי דאף דבתחילת השבת א"צ לחתות חיישינן שיבא לחתות אח"כ, וצ"ע.

## שהיה לצורך מחר

נחלקו הראשונים אם מותר להשהות ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה לצורך מחר, דהו"ל כקדירה חייתא דמותר להשהותה, דבפסקי רי"ד בשבת י"ח ב' ומ"ז ב' מבו' דיש להתיר בזה ואין לחוש שמא יחתה, וכ"כ בפי' ריבב"ן שם ל"ח, וכ"כ הראב"ן בסימן של"ח והשבה"ל בסימן נ"ז (בשם ה"ר שמחה) והאו"ז בהל' ער"ש סו"ס ח' והתניא רבתי בסימן י"ב והכל בו בסימן ל"א והמרדכי בסימן ש', וכן צידד הב"י הכא בדעת הטור, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ז ס"א די"א דשרי להטמין בכה"ג.

אך האו"ז לעיל מינה בתו"ד כתב דבשיל ולא בשיל אסור להשהותו דחיישינן שמא ימלך לאכלו הלילה ויחתה בגחלים למהר בישולו, ומבו' דאף שמשהה לצורך מחר מ"מ אסור שמא ימלך לאכלו הלילה ויבא לחתות, וכ"כ הב"י הכא דלא ראה בדברי שום פוסק להתיר בזה, {זולת הכל בו וההגמ"ר ודכ"ה משמעות ד' הטור,} וכן הכריע הב"י בסוף הסימן, והב"ח בסעיף ט' דקדק כן מל' הסה"ת בסימן רל"א והמרדכי בסימן רצ"א דאסור להשהות לצורך מחר, וכ"כ הביאוה"ל הכא (בד"ה להשהותו עליה) דה"ז אסור שמא ימלך, {ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמ"א בסימן רנ"ז ס"א להתיר בזה, הוא רק בדיעבד, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א סימן רנ"ד סק"כ, ובסימן רנ"ז סק"ח כתב הפמ"ג לחלק בזה בין שהיה להטמנה, עיי"ש, וכ"נ בד' הא"ר הכא סק"א דיש לחלק בין שהיה להטמנה}.

והנה במש"כ הב"י בדעת הטור דכל שמשהה לצורך מחר שרי, יש להעיר ממש"כ הטור דהתירא דקדירה חייתא הוא רק כשאינה ראויה בלילה אף ע"י חיתוי, ואם ס"ל דמותר להשהות לצורך מחר, א"כ מ"ט כשהיא ראויה בלילה ע"י חיתוי אסור להשהותה, הרי לאו ברשיעי עסקינן, ומעיקרא אין דעתו לחתות, והוי כמשהה לצורך מחר.

וי"ל בזה, דהנה בד' הביאוה"ל בד"ה מסיח מבו' דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בגונא דא"א לו להתבשל בלילה בזמן שדרכן של בנ"א להמתין בסעודתם, אך כל שחום הכירה רב ויכול התבשיל להתבשל בלילה בזמן שדרכן של בנ"א להמתין בסעודתן, אסור להשהותו, וצ"ב לפ"ז לדעת הסוברים דמותר להשהות לצורך מחר, דא"כ מ"ט נקטו בגמ' לההיתר בקדירה חייתא, הרי כל דבר שמשהה לצורך מחר מותר, ואם משהה לצורך הלילה אף בקדירה חייתא אסור, (ועמש"כ בזה החז"א בסימן ל"ז סקכ"ב ד"ה בבה"ל, ובמנחת שלמה ח"ב סימן י"ב אות ד').

וצ"ל בזה דבקדירה חייתא אין דעתו לאכלה מחר אלא דעתו לאכלה מתי שתהא ראויה ואם תהא ראויה בלילה יאכלנה בלילה, ואפ"ה כיון דהיא חייתא ואינה עתידה להיות ראויה בלילה, מותר להשהותה.

ולפ"ז ניחא דמה"ט הוא דאם תהא ראויה בלילה ע"י חיתוי אסור להשהותה, שהרי דעתו לאכלה מתי שתהא ראויה, וכל שהיא ראויה ע"י חיתוי, יש לחוש שיבא לחתות כשיראה שהחיתוי יועיל לאכלה בלילה.

1. והשו"ע הכא כתב דטעם ההיתר הוא משום דמסיח דעתו ממנה עד למחר ובכל הלילה יכול להתבשל בלא חיתוי, ונראה דהוא מתפרש ע"ד פירש"י ודעימיה, דהיינו דהסיח דעתו מלאכלה בלילה ואין דעתו לאכלה אלא למחר, ולצורך מחר אינו בא לחתות משום דבכל הלילה יכול להתבשל בלא חיתוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה דלדעתו הא דלא חיישינן שיחתה לצורך מחר, אי"ז משום דלצורך מחר יש לו שהות וא"צ לחתות, {והרמב"ם לא הזכיר לטעם זה,} אלא הוא משום דכל שמסיח דעתו לא חיישינן שיחתה אף אם החיתוי מועיל לו, כאשר כ"ה בהא דמותר לשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה וע"ג כירה שהסיקוה בקש וגבבא אף דהחיתוי מועיל לו משום דהסיח דעתו מן התבשיל. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יותר נראה דמכוון דבריו הוא דלרבנן דאסרי בכל תבשיל, ה"נ אסרי בקדירה חייתא, ורק לחנניא דלא אסר אלא בתבשיל שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי דיש לחוש טפי לחיתוי ה"נ לא אסר בקדירה חייתא דליכא למיחש כ"כ לחיתוי. [↑](#footnote-ref-4)