חבורה מא עמוד בענין אין מתכוון ומלאכה שאין צריכה לגופא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

. **בא"ד ואע"ג דהוי פס"ר פטר ר"ש משום דהוי מלאכה שאצל"ג. וכו' והא דנקט לישנא מתכוין ושאינו מתכוין וכו' משום רבותא דר"י וכו'**. עיין תוס' כריתות כ: ד"ה סבירא ליה. והנה יש לעיין מהו הצירוף של סברא זו דהרי רבי יהודה מחייב במלאכה שאצל"ג וכן הוא מחייב באינו מתכוון באופן של פס"ר והנה כיוון דבכריתות איירי באופן של פס"ר שר"י מחייב באינו מתכוון מדוע סד"א דאם שניהם נצטרפו לפונדק אחד יהיה פטור ומהו הרבותא. וביותר קשה על פי' ריבב"ן דפי' דבאמת זהו גופא הפשט כאן בגמ' דאע"ג דהוי פס"ר כיוון דהוי מלאכה שאיצל"ג מותר ועיי"ש ושם אפשר דאיירי לר"ש ואין פס"ר במלאכה שאצל"ג. ועיין מהרש"א ומהר"ם.

**בא"ד ובההיא דהחותה את הגחלים וכו'**. התוס' דנו במבואר בכריתות בחותה את הגחלים מדוע לא מוזכר שם גם את הרבותא שאינו מתכוון והנה התוספות ביומא שם פירשו שהחותה את הגחלים פי' שאינו חותה בגחלים כדי להבעירן אלא למשוך את הגחלים אצלו להתחמם. ואינו צריך שיובערו יותר ממה שהובערו עכשיו והתוספות דנו דגם פעולה זו נחשבת פס"ר ואינו מתכוון ואצל"ג. והתקשו התוספות מדוע שינתה הגמ' בלשונה. וכתבה כאן את הלשון אינו מתכוון והתוספות תי' שאינו מתכוון הוא באופן שלא ניחא ליה בהבערה זו וכאן אע"פ שאין זה כוונתו אבל מכל מקום כיוון שהוא מקרב אליו את הגחלים כדי להתחמם ניחא ליה בהבערה זו. וממילא אינו נחשב אינו מתכוון דנחשב כמתכוון ומכל מקום זה נקרא מלאכה שאצל"ג משום שברור שיש מספיק גחלים שיוכל להתחמם גם בלי הבערה זו ואם כן כיוון שאינו נהנה בבירור הויא מלאכה שאצל"ג והתוספות חילקו בין מקרה זה לבין המקרה בפרק הבונה ששם נהנה בבירור ושם נחשב מלאכה שצל"ג. והנה צריך ביאור בחילוקי הדברים. דעולה ג' דרגות דאם לא ניחא ליה זה נחשב אינו מתכוון אם ניחא ליה זה כבר לא נחשב אינו מתכוון אבל עדיין נחשב מלאשאצל"ג. ואם הוא נהנה בברור זה נחשב כבר צל"ג. ולכאורה בביאור דבר זה יש לדון מהו החסרון באין מתכוון האם הביאור דאז אין זה מתייחס וכמו אונס. או דאין זה נחשב מעשה המלאכה אלא רק תוצאה ממנו והתורה חייבה את האדם על מעשה המלאכה ולא על התוצאה למשל בלבישת כלאים התורה חייבה את האדם על לבישת כלאים ולא על פעולה אחרת שכתולדה ממנו יש לבישה וכדי לחייב את האדם צריך להגדיר את הפעולה שלו כמעשה לבישה וזהו שורש הנידון באינו מתכוון. וכן יש לעיין בגדר מלאשאצל"ג מהו גדרה . ועיין להלן צד. תוד"ה ר"ש וברש"י שם. ולפי"ז יש לדון ולבאר את דברי התוספות.

**שם.** הנה שיטת הערוך הובא בתוס' ביומא לד בסופו [ בדף לה.] דפס"ר דלא ניחא ליה מותר. והנה יש לעיין לדבריו מדוע בכריתות חייב רבי יהודה בנתכוון לכבות את העליונות והובערו תחתנות מאליהן הרי זה פס"ר דלא ניחא ליה. [והתוספות ביומא שאזלו כדרך התוספות כאן לא סברי כהערוך.] ועיין היטב בחי' הגר"ח הלוי פ"י משבת הי"ז שביאר בדעת הרמב"ם דפירש הסוגייא בכריתות כפשוטה שתלוי באינו מתכוון ועיי"ש היטב בדבריו ובא ליישב את שיטת הרמב"ם דפסק כר"י דמלאכה שאצל"ג חייבים עליה ומצד שני פסק את הסוגיא בכריתות דרק אם מתכוון להבעיר חייב שניים ובמתכוון לכבות אינו חיב אלא אחת והקשה ר"ח דהרי הוי פס"ר ומדוע לא יתחייב שניים דהרי גם אם פסק הרבמם כר"ש אמנם מכיוון שפסק כר"י לגבי מלאכה שאצל"ג היה צריך לחייב שנים ויסד הגר"ח דהרמב"ם סבר כהתוס' דאינו מתכוון בשבת אינו נחשב מלאכת מחשבת וגם לר"י אינו נאסר רק מדרבנן. וכן פסק כהערוך דפס"ר לא ניחא ליה פטור. עוד יסד דיסוד דינא דפס"ר הוא מלתא דבפס"ר הרי הוא מתכוון וזה החילוק בין פס"ר דניחא ליה שהוא מתכוון לבין פס"ר דלא ניחא ליהא דאינו מתכוון. וממילא חידש ר"ח דחלוק אינו מתכוון לר"ש דפטור מאינו מתכוון בדעת רבי יהודה דפטור בשבת דאינו מתכוון דר"ש הוא תלוי בכוונה וכל זמן שאינו מתכוון גם אם הוא יודע שזה בכלל מעשיו הוא פטור משא"כ אינו מתכוון של רבי יהודה שהוא מלתא דמלאכת מחשבת והוא תלוי בידיעה וממילא ביאר דפס"ר יסודו מדין מתכוון אמנם שם בסוגיא בכריתות הרי הוא פס"ר דלא ניחא ליה ואינו מתכוון וממילא לגבי ר"ש הוא פטור משום שאינו מתכוון וחסר בכוונתו אמנם לרבי יהודה חשיב פס"ר דהרי לגבי שבת הוא תלוי בידיעה וחשיב יודע וממילא חייב וממילא הרמב"ם פסק כר"ש באינו מתכוון והוי פס"ר דלא ניחא ליה וחייב אחת ורק לרבי יהודה דגם באינו מתכוון חייב חייב שניים.. ועיין בחי' רבי שלמה כתובות סי' ג' שדייק מדברי הראשונים להפך מהרא"ש בשמונה שרצים בסי' ט דכתבו דדברי הערוך הם רק בשבת אבל בכל התורה פס"ר דלא ניחא ליה אסור. והנה כבר ידוע דאין המכוון דהערוך עצמו סבר כן דהרי הערוך הביא ראיה ממוכרי כסות ששם איירי לגבי כלאים. וזהו כסברת רבי חיים דבמקום דלא ניחא ליה חשיב אינו מתכוון ובכל התורה כולה בעינן כוונה וכן הרא"ש בפרק הבונה הביא ראיה להערוך מהסוגיא דמזלפין יין על גבי אישין דשם איירי לגבי איסור לכבות את המזבח. אלא המכוון הוא דהרא"ש והר"ן פסקו כהערוך רק לגבי שבת ולא לגבי כל התורה כולה. והנה יש לעיין בטעמם ולכאורה הביאור הוא דבכל התורה סברי דאין צריך את הפס"ר רק כדי שיהא נכלל במעשיו. ורק בשבת יש הלכה של כוונה ושם בעינן פס"ר דניחא ליה דמלאכת מחשבת יסודה הוא דין כוונה ואם כן מבואר בדבריהם בדיוק להפך מר"ח אמנם אין זה ראיה כנגד דברי הגר"ח בדעת הרמב"ם.

והנה בדעת התוס' נראה לבאר באופן זה דהנה יש לעיין מהו הנושא בדבר שאינו מתכוון ולכאורה הביאור דרבי שמעון סובר דכדי להגדיר את המעשה כמעשה צריך כוונה ואם אינו מכוון אינו נחשב מעשה למשל בלבישת כלאיים אם אינו מכוון ללבישה אין זה נחשב פעולת לבישה וכן גרירה אם אינו מכוון לחרישה הרי זה מעשה גרירה ואינו מעשה חרישה. והכוונה היא הקובעת את המעשה וכמבואר לגבי איסורי הנאה בפסחים בכל שעה בדף כא דלרבי שמעון במתכוון ולא אפשר ליה יהיה חייב ויש בזה אופן חיוב דהכוונה קובעת את המעשה ובדעת רבי יהודה בלא אפשר וקא מכוון יהיה פטור דלא הכוונה מגדירה את המעשה וממילא מה שהוא מכוון אינו מוסיף בחיובו. ומשום שלא אפשר שזה מעשה מוכרח הגם שהוא מתכוון אין הכוונה משנה. ויוצא שיסוד הגדר הוא דלרבי שמעון הכוונה מגדירה את המעשה והנה כפשוטו דעת רבי יהודה דהמעשה מוגדר כפי התוצאה ומה שיוצא מכלל המעשה הוא שם המעשה ומעשה שיוצא ממנו חרישה הוא נקרא מעשה חרישה. וסברו התוספות דהנושא של מלאכה שאינה צריכה לגופא היא שאלה של תכלית המלאכה שבעינן שיתכוון לתכלית המלאכה ובלי"ז חסר בכוונה למלאכה דמלאכה שאצ"ל זהו נחשב כמו שאינו מכוון ובכל התורה אינו תלוי בכוונה לעיקר המלאכה אלא שהמעשה יהא מעשה רציחה מה שאין כן בשבת שבעינן מלאכת מחשבת אין זה מספיק להתכוון לפעולה וצריך להתכוון לתכלית המלאכה. וממילא דנו התוס' דאפשר שרבי יהודה לא פליג ביסודו על ר"ש והוא גם מודה שצריך להתכון לתכלית המלאכה אלא סובר שכל מי שנתכוון לעיקר הפעולה הרי הוא כמי שהוא מכוון לתכילת המלאכה שאם האדם מתכוון לעצם הפעולה הרי הוא כמי שהוא מכוון לתכלית המלאכה ורק באופן זה חייב רבי יהודה וזהו החידוש בסוגיא בכריתות דרבי יהודה חייב גם באופן שלא נתכוון אלא הוי פס"ר דבאופן זה אה"נ דמהני גם לר"ש וגם לר"י דהוא יתחייב מצד אינו מתכוון אלא דלר"ש פטור משום מלאכה שאצל"ג וזהו גופא החידוש דלדעת רבי יהודה הגם שחשיב אינו מתכוון מכל מקום חייב במלאכה שאצל"ג דסובר שאין כלל דין להתכוון לתכלית הפעולה וכל שהפעולה היא מכלל מעשיו הרי הוא חייב וממילא הגם שהוא אינו מתכוון והוי פס"ר דלא ניחא ליה מכל מקום חייב וחזינן שהתוס' הבינו שהגם שאינו מתכוון מכל מקום הפס"ר מחייב מצד האינו מתכוון בין לרבי יהודה בין לר"ש ובע"כ גדר הדבר הוא דהפס"ר מגדיר דהוי בכלל מעשיו והגם שאינו מתכוון לפעולה מכל מקום דבר שבא בוודאי מכלל הפעולה אם כן שם הפעולה הוא בוודאי מעשה חרישה דפעולה שבוודאי באה ממנה חרישה היא בוודאי נקראית מעשה חרישה.

וחידשו התוספות דאם לא אכפית ליה שם הפס"ר כבר נחשב מתכוון דבסתמא הרי הוא מתכוון בדבר שבוודאי בא מכלל מעשיו אלא אם כן לא ניחא ליה דאז אינו מתכוון אבל בלא אכפית ליה הפס"ר הרי הוא כמתכיוון. דבסתמא פס"ר הוא כמתכוון אלא אם כן לא ניחא ליה להדיא. אלא דעדין נחשב אינה צריכה לגופא דכיוון דלא אכפת ליה ואינו צריך בהבערת הגחלים אלא רק בקירובם. ורק בניחא ליה אז זה גם נחשב מלאכה שהיא צריכה לגופא. ומשמע מדברי התוס' דכל פס"ר דלא ניחא ליה. הוא מלאכה שאינה צריכה לגופא. וממילא אפי' שהתוס' פליגי על הערוך וסברי דפס"ר דלא ניחא ליה אין בו פטור של אינו מתכוון כמבואר דהתוס' סברי דפס"ר מגדיר דהוי בכלל מעשיו וכלפי זה לא אכפת לן כלל בלא ניחא ליה ולכן הוא חייב גם לר"ש מכל מקום הוא פטור לר"ש משום מלאכה שאצל"ג אלא נפק"מ לשמואל דמחייב במלאכה שאצל"ג ופוטר באינו מתכוון דגם לר"ש יהא חייב בפס"ר דלא ניחא ליה. ופליגי על הערוך דסובר דפס"ר דלא ניחא ליה נחשב אינו מתכוון דהערוך סבר דפס"ר הופך את זה למתכוון וממילא בלא ניחא ליה אינו כמתכוון וכמדובר מדברי הרא"ש והר"ן מבואר דהם סוברים דכל התורה כולה או שמספיק ידיעה ופס"ר דלא ניחא ליה הוי פס"ר ובשבת בעינן כוונה. או דסוברים דבכל התורה מספיק דזה בכלל מעשיו ובשבת בעינן כוונה כדי שיחשב מלאכת מחשבת ובדעת התוס' מבואר דגם בלי כוונה נחשב מלאכת מחשבת ובזה הוא כדברי רבי חיים דבשבת מספיק ידיעה ולא בעינן כוונה.

והנה בדעת הראשונים שלומדים שחייב בשבת הרי הם הריטב"א בסוגייתנו וביומא וברשב"א בכתובות דף ה' וברמב"ן להלן דסוברים דרבי יהודה מחייב גם בשבת והנה יש להקשות מדוע נחשב מלאכת מחשבת הרי אינו מתכוון. והנה היה שייך להבין דכיוון שיודע שדבר זה יוצא אז גם לא בפס"ר לדעת רבי יהודה נחשב כמלאכת מחשבת. אמנם מקובל להביא מלשון המאירי להלן קג. וכן הוא לשון רבינו חננאל ביומא דרבי יהודה עושה אינו מתכוון כמתכוון. והכוונה היא שרבי יהודה סובר שמה שנובע מכלל מעשיו אז דעתו על זה וכמבואר דמה שיודע שייצא מכלל מעשיו דעתו על זה ובהכרח לפי זה התוס' לא סברו כהראשונים בביאור הגמ' בכריתות משום שאם אינו מתכוון הוא כמתכוון אז ליכא כלל רבותא לרבי יהודה גם בפס"ר דלא ניחא ליה לגבי מלאכה שאצל"ג.