בענין דבר האבד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג

סימן א

בדין שינוי בדבר האבד

מחלוקת ר' יהודה ור' יוסי

איתא במתני' בדף יא: "מי שהפך את זיתיו, ואירעו אבל או אונס, או שהטעוהו פועלים טוען קורה ראשונה, ומניחה לאחר המועד דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר זולף וגומר וגף כדרכו."

ואיתא במתני' בדף יב. "וכן מי שהיה יינו בתוך הבור ואירעו אבל או אונס או שהטעוהו, זולף וגומר וגף כדרכו דברי ר' יוסי. ר' יהודה אומר עושה לו לימודים בשביל שלא יחמיץ."

ואיתא בגמ' בדף יב. "מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד, דלא כר' יוסי."

ומבואר דפליגי ר' יוסי ור' יהודה אם כשהתירו מלאכה לצורך דבר האבד, הצריכו שינוי.

שיטת רש"י בסוגיין

כתב רש"י בכת"י בדף יא: בדעת ר' יהודה "לטעון קורה פעם שניה אינו טוען דתו לא פסדי". ומבואר דס"ל דמיירי באופן שאם לא יגמור במועד לא יהיה לו שום הפסד[[1]](#footnote-1).

וצ"ב א"כ מאי טעמא דר' יוסי דמתיר לטעון קורה שניה כיון דליכא תו פסידא?[[2]](#footnote-2)

וצ"ל דס"ל לרש"י דר' יוסי סבר כיון שהתחיל בהיתר גומר כל מלאכתו וטוען עליהם כדרך שהוא עושה בחול.[[3]](#footnote-3)

אמנם אכתי דברי רש"י צ"ב שהרי איתא בהדיא בדף יב. דנחלקו ר' יוסי ור' יהודה אי בעינן שינוי בדבר האבד או לא. ומבואר דטעמיה דר' יהודה משום שינוי, ולא משום דאין פסידא בגמר מלאכתו?[[4]](#footnote-4)

וצ"ל דאה"נ, עיקר המחלוקת במתני' הוא אם מותר לגמור מלאכת דבר האבד במקום שאין בגמר המלאכה שום מניעת הפסד. והא דאמרי' דס"ל לר' יהודה דצריך שינוי הוא מזה שר' יוסי במתני' אמר דזולף וגף כדרכו. ומשמע דשמיעא ליה לס"ל לר' יהודה דבעי שינוי, ולכן חלק עליו וכתב דאפי' כדרכו מותר.[[5]](#footnote-5)

נמצא לפי"ז דפליגי ר' יהודה ור' יוסי בתרתי. פליגי אם מותר לגמור מלאכת דבר האבד שהתחיל בהיתר במקום שאין צורך לגמור במועד. ופליגי אם עצם המלאכת דבר האבד יכול לעשות כדרכו, או בעי שינוי.

עוד י"ל בדעת רש"י דבאמת גם ר' יהודה מודה לר' יוסי דכיון שהתחיל בהיתר יכול לגמור. והא דאסר לגמור המלאכה הוא משום דעצם זה שאינו גומר המלאכה הוא השינוי.[[6]](#footnote-6)

אמנם צ"ב לפי"ז למה כתב רש"י בכת"י דטעמיה דר' יהודה שאסור לגמור משום דאין פסידא, הרי עיקר טעמיה דר' יהודה משום דבעי שינוי?

וצ"ל דאם היה פסידא לא היו אומרים לו שלא לגמור, דרק צריך שינוי במקום שיכול למנוע ההפסד אפי' ע"י שינוי. אבל אם כשישנה יפסיד, לא הצריכו שינוי גם לר' יהודה.[[7]](#footnote-7)

ונפק"מ בין שני הפשטים הנ"ל אם מותר לר' יהודה לגמור כל המלאכה, במקום שאין בגמר המלאכה משום דבר האבד, בשינוי אחר.

לטעם הראשון הנ"ל אסור, ולטעם השני הנ"ל מותר.

שיטת הרא"ש בסוגיין

התוס' הרא"ש בדף יא: כתב דמתני' מיירי באופן שאם לא יגמור יפסיד עכ"פ הפסד מועט[[8]](#footnote-8). והטעם דאינו גומר לר' יהודה הוא משום דבעי שינוי.

ומבואר דס"ל להתוס' הרא"ש דבמקום שאין הפסד כלל, אין היתר לגמור כל המלאכה, אע"פ שהתחיל בהיתר מחמת דבר האבד.

ולדבריו הסוגיא פשוטה, דעיקר המחלוקת ר' יהודה ור' יוסי במתני' הוא אם במקום הפסד צריך שינוי או לא.

ומבואר מדבריו עוד חידוש דלדעת ר' יהודה שצריך שינוי, היינו אפי' אם ע"י השינוי יהיה הפסד מועט.

שיטת המאירי בסוגיין

עי' במאירי בדף יא: שפי' ג"כ כדעת התוס' הרא"ש דמתני' מיירי באופן שאם לא יגמור יהיה עכ"פ הפסד מועט.[[9]](#footnote-9) אמנם פי' דטעמיה דר' יהודה הוא משום דלא חשיב הפסד מועט כדבר האבד.

וכתב שם המאירי דהא דאמרי' דפליגי ר' יוסי ור' יהודה אי בעינן שינוי בדבר האבד או לא, היינו מלשונו של ר' יוסי שכתב דמותר לגמור כדרכו, וכמו שכתבנו לעיל בדעת רש"י.

נמצא דגם לדעת המאירי פליגי בתרתי. אחת, אם הפסד מועט חשיב דבר האבד. ושנית, אם צריך שינוי בדבר האבד.

ומבואר מדברי המאירי לכאורה דהא דאינו גומר לא חשיב שינוי.[[10]](#footnote-10)

והיה מקום לומר שחולק על התוס' הרא"ש הנ"ל שכתב דהשינוי לר' יהודה הוא זה שאינו גומר.

אמנם לכאורה אין להוכיח כן מדברי המאירי, די"ל דבעלמא חשיב שינוי, אמנם כאן אין לו היתר לגמור משום דס"ל דאין הפסד מועט כדבר האבד, ולכן לא אמרי' דזה שאינו גומר באיסור הוי שינוי.

איך קיי"ל להלכה בזה

להלכה קיי"ל כר' יוסי דדבר האבד מותר לעשותו במועד בלא שינוי, וכדאיתא בטור ושו"ע בריש סי' תקל"ז.

ועי' בדרכי משה בסי' תקל"ז סק"א שכתב "וכתב בתולדות אדם וחוה ולא נאמר שיעשה מלאכה עד כדי שלא יפסיד, אלא בכל דבר יעשה המלאכה מכל וכל ויגמור אותה. ובכל בו [סי' ס'] כתב דכל מה שאפשר להקל בטרחא יעשה."

ומשמע לכאורה דס"ל להדרכי משה דנחלקו רבינו ירוחם והכל בו במחלוקת רש"י והרא"ש הנ"ל אם לדעת ר' יוסי יכול לגמור כל המלאכה כדרך שהיה עושה בחול. או שיש דין רק לעשות מה שצריך כדי שלא יהיה לו פסידא.

ועי' ברמ"א בריש סי' תקל"ז שפסק כדעת הכלבו הנ"ל להחמיר. נמצא שלדינא קיי"ל כדעת התוס' הרא"ש הנ"ל.[[11]](#footnote-11)

ולפי"ז מה שהתירו לגמור המלאכה בריש סי' תקל"ח, וכדעת ר' יוסי, היינו משום דיש שם הפסד מועט, וכמו שכתב הרא"ש ומאירי. וקיי"ל כר' יוסי דגם ממחמת הפסד מועט התירו לגמור המלאכה.

מחלוקת הראשונים בטעמו של ר' יהודה דבעי שינוי

הרמב"ן ותוס' הרא"ש כאן הביאו דברי הירושלמי שתמה דבמתני' אסר ר' יהודה לגמור משום דהפסד מועט לא חשיב דבר האבד[[12]](#footnote-12), ואילו בברייתא בדף יא: אמר ר' יהודה דמותר לזרוע בשביל האבל כדי שיוכל לזרוע בבכיר ולא באפיל, ומבואר דאפי' הפסד מועט לעשות אפיל בכיר חשיב הפסד לר' יהודה?

ותי' הירושלמי דר' יהודה במתני' אסר לגמור כדי שלא יבא להערים, ולא משום דלא חשיב דבר האבד.

ונחלקו הרמב"ן ותוס' הרא"ש בביאור דברי הירושלמי.

התוס' הרא"ש כתב דכוונת הירושלמי הוא דבעצם מודה ר' יהודה דהפסד מועט הוי דבר האבד. והטעם שאסר ר' יהודה לגמור כדרכו הוא משום דחיישינן שיכוין מלאכתו במועד כיון שהוא פנוי ממלאכה, ועי"ז דאסרי' ליה לגמור כדרכו במועד לא יכוין מלאכתו במועד. אבל באבל דלא שייך חשש זה שיכוין מלאכתו במועד, מותר לעשות מלאכה כדרכו אפי' במקום הפסד מועט.

אבל הרמב"ן כתב דכוונת הירושלמי לתרץ "דבמתני' חייש להערמה שמא יהפוך זיתיו ויטעון ויאמר זיתין הפוכין היו. וכן חושש שלא יהא זולף וגומר חביותיו ויאמר ליין שבבור אני עושה. ולפיכך אסר ר' יהודה בין במועד בין באבל כדקתני בברייתא דלעיל, ולא התיר אלא בשינוי דלא אתי למיערם, מוטב לו להמתין ולעשות כדרכו."

והיינו דס"ל להרמב"ן דאין החשש רק שמא יכוין מלאכתו במועד, אלא חיישינן ג"כ שמא יכניס עצמו למצב של דבר האבד במועד כדי שיוכל לעשות מלאכתו במועד. וזה שייך ג"כ באבל בזיתים ויין, אבל לא שייך לענין לזרוע שדהו שבאמת לא הגיע העת לזרוע אלא במועד.[[13]](#footnote-13)

עכ"פ מבואר בהדיא בירושלמי הנ"ל דיסוד הדין שינוי בדבר האבד לר' יהודה הוא כדי להקשות על עושה המלאכה כדי למנוע חשש הערמה לעשות מלאכה בחול המועד שלא כדין.[[14]](#footnote-14)

סתירה בדברי ר' יהודה

לכאורה מבואר במתני' לעיל בדף ב. דמותר להשקות בית השלחין אפי' בלי שינוי. ואיתא בגמ' שם דמתני' ר' יהודה היא.

וכן מבואר בהדיא לעיל בדף ו: דלר' יהודה מותר לצוד אישות משדה אילן כדרכו, ולא הצריך שינוי.

וצ"ע שהרי מבואר כאן בסוגיין דלר' יהודה צריך שינוי בדבר האבד?

ולכאורה לפי הירושלמי הנ"ל ניחא דלא הצריך ר' יהודה שינוי אלא בדבר ששייך ביה הערמה. אבל בהשקאת בית השלחין וצידת אישות יתכן דלא שייך הערמה או מכוין מלאכתו במועד[[15]](#footnote-15), לא הצריך ר' יהודה שינוי.

סימן ב

לפעמים לכו"ע צריך שינוי

איתא בברייתא בדף יב: "טוחנין קמח במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור. דבר שאבוד במועד מותר לעשותו במועד, דבר שאינו אבוד במועד אסור.

במה דברים אמורים בתלושין מן הקרקע, אבל מחובר לקרקע אפילו כולו אבוד אסור. ואם אין לו מה יאכל קוצר, ומעמר, ודש, וזורה, ובורר, וטוחן, ובלבד שלא ידוש בפרות."

ומבואר שההיתר מלאכה לצורך דבר האבד אינו אלא בתלושין מן הקרקע, אבל במחוברין לקרקע אסור.

והביא הגמ' שם דהתנא דברייתא זו ר' יוסי היא דס"ל דבמחובר לקרקע אפי' כולו אבד אסור. ויחידאה הוא, ולא קיי"ל כוותיה.

ולכן כיון דקיי"ל דמותר, ממילא רב הונא חצדו ליה חצדא במועד.

וכתב רש"י בכת"י שם דהא דאיתא במתני' וברייתא לעיל בדף ב. דמשקין בית השלחין, היינו דלא כר' יוסי, דאילו לדעת ר' יוסי אין דבר האבד יכול להתיר מלאכה בקרקע.

וכ"כ הריטב"א, חי' הר"ן, וחי' הר"י מלוני"ל שם.

והוסיף הר"י מלוניל שם דלכן קיי"ל באמת דלא כר' יוסי, מכח המשנה בענין משקין בית השלחין.

והוסיף הריטב"א דהא דלרב הונא מותר לקצור כל השדה וכדו', אע"פ שיש בזה טירחא יתירא, היינו משום דכאן שהתבואה כבר גדלה באופן שראוי לקצירה, הוי כהפסד ודאי, ורק במקום ספק דבר האבד החמירו שלא להתיר טירחא יתירא.

והיינו לשיטתו דס"ל שהתירו אפי' טירחא גדולה מאד במקום הפסד גדול וודאי.

אמנם הבאנו לעיל שמשמעות הפוסקים אינו כן, אלא האיסור טירחא יתירא המוזכר בסוגיא בדף ב. שייך גם במקום שההפסד ברור.

ולדבריהם צ"ל או דהטירחא להשקות שדה ממי קילון גדול יותר מקצירת שדה. וכיון שאין הטירחא כ"כ גדול התירוהו במקום הפסד מרובה.

או צ"ל כמו שצידד הפמ"ג בסי' תק"מ א"א סוף סק"ז דאפי' טירחא מרובה כעין השקאה ממי קילון התירו במקום הפסד גדול מאד. וכאן ההפסד גדול מאד.

סברת החילוק בין תלוש למחובר

לכאורה ביאור החילוק בין תלוש למחובר הוא דכל שעדיין מחובר לקרקע, אינו כ"כ ברשותו, ולכן אם יפסד לא חשיב כ"כ כהפסד, שלא הפסיד מה שהיה ממה בידו וברשותו.

וכן מבואר מלשון הריטב"א בדף יב. וז"ל "דהתם הוא במחובר וכו' אבל בתלוש שהוא ברשותו וכו'."

אבל החי' הר"ן כתב דטעם האיסור במחובר הוא משום דהוי בפרהסיא, ולכן אפי' במקום פסידא החמירו.[[16]](#footnote-16)

הא דאיתא בברייתא שלא ידוש בפרות

הבאנו דברי הגמ' בדף יב: דהברייתא הנ"ל הוא אליבא דר' יוסי.

ותמה הגמ' "אי רבי יוסי ידוש נמי בפרות, הא אמר רב יצחק בר אבא מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כרבי יוסי.

אמר לך הכא נמי כיון דכל יומא לאו בפרות דיישי האידנא נמי לאו שינוי הוא."

וצ"ע מהי קושית הגמ', הרי לא הצריך ר' יוסי שם שינוי אלא באין לו מה לאכול, ולא בדבר האבד?

ובפשוטו י"ל דאין לו מה יאכל קיל יותר מדבר האבד, ולכן תמה הגמ' דאם בדבר האבד התיר ר' יוסי מלאכה בלי שינוי, כ"ש באין לו מה יאכל.

אמנם י"ל באופן אחר, דהא דאיתא בסיפא שם "ובלבד שלא ידוש בפרות, קאי ג"כ ארישא במקום שיש היתר של דבר האבד.[[17]](#footnote-17) וקושית הגמ' למה צריך שינוי קאי רק אדבר האבד, אבל אם אינו דבר האבד, ועושה מלאכה משום שאין לו מה יאכל, אולי באמת יש דין שינוי.

וכן משמע ברמב"ם [בפ"ז מיו"ט ה"ו] שכתב "מי שהיתה לו תבואה מחוברת לקרקע ואין לו מה יאכל במועד אלא ממנה אף על פי שאין כאן הפסד אין מצריכין אותו לקנות מה שיאכל מן השוק עד שיקצור אחר המועד, אלא קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן מה שהוא צריך, ובלבד שלא ידוש בפרות שכל דבר שאין בו הפסד צריך לשנות, וכן כל כיוצא בזה."

ומשמע בהדיא כנ"ל, דבאמת במקום שאין לו מה יאכל צריך שינוי. ובמקום דבר האבד אינו צריך שינוי.[[18]](#footnote-18)

אמנם הכסף משנה שם כתב שודאי הברייתא כפשטיה, דהא דאיתא שם דאסור לדוש בפרות קאי רק על הציור דאין לו מה יאכל. ואפ"ה תמה הגמ' דלר' יוסי למה צריך שינוי. וא"כ הרמב"ם הנ"ל שכתב דבאמת צריך שינוי במקום שאין לו מה יאכל נסתר מגמ' מפורשת.

ולכן כתב הכסף משנה שם[[19]](#footnote-19) דס"ל להרמב"ם דאין חילוק בין דבר האבד לאין לו מה יאכל, וכפי' הראשון הנ"ל.

ואין כוונת הרמב"ם הנ"ל לחלק ביניהם ולומר דאם היה דבר האבד לא היה צריך שינוי זה. אלא כוונת הרמב"ם לומר דכיון שאין השינוי כאן גורם שום הפסד באיך שנעשה המלאכה, ממילא צריך לשנות, בין במקום שאין לו מה יאכל, ובין בדבר האבד.

ביאור תירוץ הגמ' שם

הגמ' הנ"ל תי' דהא דאסור לדוש בפרות לר' יוסי הוא משום ד"כיון דכל יומא לאו בפרות דיישי האידנא נמי לאו שינוי הוא."

וכתב רש"י דהא דאסרו לדוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא היא.

וכ"כ הריטב"א, ר"ן, נמוק"י, ור"י מלוניל.

נמצא לפי"ז דאין דין שינוי לר' יוסי [לפי' הראשון הנ"ל גם בדבר האבד וגם במקום שאין לו מה יאכל, ולפי' השני הנ"ל רק בדבר האבד]. והא דאיתא בברייתא דאין לדוש בפרות, היינו משום דאוושא מילתא.

וצ"ב אם כוונת הגמ' לומר כנ"ל דאסרו לדוש בפרות משום דאוושא מילתא, למה צריך הגמ' לומר דכיון שכל יום עושה כן אינו שינוי. הרי אין זה התירוץ בכלל, אלא עיקר התי' הוא דלא מטעם שינוי אסרנו אלא משום דאוושא מילתא?

וי"ל דכוונת הגמ' רק להוכיח שטעם האיסור אינו מטעם שינוי, שהרי אינו חשוב שינוי בכלל. וע"כ טעם האיסור משום דאוושא מילתא.[[20]](#footnote-20)

א"נ י"ל דהטעם דאוושא מילתא אינו מספיק לחייב שינוי לעשות מלאכה שלא כדרכה. ואם לא היה הדרך בחול לדוש אלא בפרות, היה מותר במועד גם אם אוושא מילתא. ולכן הגמ' היתה צריך לומר דזה שאינו דש בפרות אינו שינוי.

ונפק"מ במקום שאוושא מילתא, אמנם כדי שלא יהיה אוושא מילתא צריך שינוי גמור. לפשט הא' הנ"ל עדיין צריך שינוי. ולפשט ב' הנ"ל אינו צריך שינוי.

ומשמע קצת מדברי המג"א ומשנ"ב בסי' תקמ"ה ס"ג כטעם הא' הנ"ל דבמקום דאוושא מילתא בעינן אפי' שינוי גמור. שהרי איתא בשו"ע שם דצריך לטוות על ירכו, שהוא שינוי גמור. וכתב המג"א דטעם הדבר הוא משום דאוושא מילתא. והובא דבריו להלכה במשנ"ב שם ס"ק י"א, ע"ש היטב.

ועי' בתוס' רי"ד בדף יא: שכתב "כל דבר שבחול אינו נעשה אלא בענין אחד גם במועד עושין באותו הענין בדבר האבד וא"צ לשנות וכו' אבל השקאת בית השלחין בחול מי משקה ממעיין ומי משקה במי קילון הילכך במועד לא התירו קילון שהוא טירחא יתירא אלא מעין.

ודומה לו מה שנאמר בפירקין דלקמן ואם אין לו מה יאכל קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן ובלבד שלא ידוש בפרות. ואוקימנה כר' יוסי.

ומקשה אי ר' יוסי אפילו בפרות נמי ידוש, דהאמר רב יצחק בר אבא מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כר' יוסי.

אמר לך כיון דכל יומא לאו בפרות דייש האידנא לאו שינוי היא אלמא לא יקרא שינוי אלא שבחול אינם עושין אלא בענין זה."

ומבואר דכל מה שצריך בדף ב. להשקות ממעיין ולא ממי קילון, וכל מה שצריך כאן שלא לדוש בפרות, הוא משום דגם ביום חול לפעמים עושה כן, ולכן אינו חשוב שינוי.

ומבואר מדברי התוס' רי"ד הנ"ל דצריך שני דברים כדי להצריך שינוי. אחת, דאם עושה המלאכה כדרכו יש טירחא יתירא וכדו'. ושנית, שיש אופן אחר לעשות מלאכה שאין בו טירחא יתירא ולא חשוב שינוי כ"כ שהרי גם ביום חול הדרך לעשות מלאכה גם באופן השני, כגון להשקות מהמעיין.

ומסתבר א"כ דגם כאן בדף יב: הטעם שלא לדוש בפרות הוא כמש"כ רש"י דאוושא מילתא. אלא דס"ל להתוס' רי"ד כצד השני שהבאנו בדעת רש"י, דגם אם אוושא מילתא אינו צריך שינוי אא"כ יכול לשנות לדבר שדרכו לעשות גם ביום חול, שאין בו החסרון דאוושא מילתא.

ובדעת הרמב"ם כתב הכסף משנה שהביאור בדברי הגמ' הוא ד"כיון דכל יומא לאו בפרות דיישי, כלומר דלפעמים דיישי בלא פרות, אשתכח דכי דיישי בלא פרות ליכא הפסד, וכיון שכן לאו שינוי הוא כלומר אינו בכלל מה שאמרו מאן תנא שינוי בדבר האבד דלא כר' יוסי דע"כ לא אמר ר' יוסי דלא בעי שינוי בדבר האבד אלא היכא דאי משנה איכא הפסד אבל היכא דאי משנה ליכא הפסד מודה ר"י דצריך לשנות."

ולדעת הרמב"ם יוצא לדינא דאולי גם שינוי כלאחר יד בעינן, עד כמה שלא יהיה לו הפסד עי"ז. וזה חידוש גדול מאד.

ועי' במג"א סי' תקל"ז ס"ק ט"ז שכתב "שלא ידוש בפרות. משום דאושא מלתא. ולפי זה אסור גם בשאר ב"ח.

והרמב"ם מפ' הטעם משום שינוי וא"כ בשאר ב"ח מותר.

ולדידן שאין נוהגין לדוש בפרות א"כ צריך שינוי אחר.[[21]](#footnote-21)"

ועי' במשנ"ב שם ס"ק נ"ג שכתב להלכה כטעם רש"י, ולכן אסור לדוש אפי' בשאר בעלי חיים.[[22]](#footnote-22)

סימן ג

טירחא יתירא במקום דבר האבד

שיטת הרמב"ן ור"ן

איתא בגמ' במועד קטן דף ב: ודף יג. "מועד משום טירחא הוא", דהיינו שיסוד האיסור מלאכה בחול המועד הוא הטירחא שבו.

וממילא כמות הטירחא שבכל מלאכה משפיע מאד להלכה אם לאוסרו או להתירו.

ואיתא במתני' בדף ב. דאפי' בבית השלחין, שהוא דבר האבד, והתירו אפי' מעשה אומן עבורו, אפ"ה אסרו להשקותו ממי קילון משום שיש בו טירחא יתירא.

ועי' בפמ"ג בסי' תק"מ א"א סק"ז שכתב "צ"ע, דמשמע בסימן תקל"ו ותקל"ז טרחא יתירא אף אבד אסור, אם כן בכותל ביתו דיש טורח רב בונהו כדרכו, אם לא שנחלק בין הפסד מרובה ביותר. וצ"ע"

ומבואר דהיה ס"ל להפמ"ג דבכל מקום שבאמת יש טירחא גדולה מאד, אסרוהו בכל דבר האבד שבעולם. [ובסוף דבריו הסתפק שמא בהפסד מרובה ביותר התירו אפי' טירחא יתירא ממש].

וכן משמע מדברי הרמב"ן בהל' חוה"מ דרק לצורך אוכל נפש ומכשירי אוכל נפש התירו טירחא יתירא, ומשום שהתירו בחוה"מ כעין יו"ט. וכיון שביו"ט הקילו לצורך אוכל נפש, ה"ה בחול המועד הקילו לצורך אוכל נפש, והתירו אפי' טירחא יתירא.

ולא הביא שום דוגמא שם חוץ מאוכל נפש שבו התירו טירחא יתירא לצורך דבר האבד.

וכן משמע בהדיא מדברי רבינו דוד והחי' הר"ן בפסחים דף נה: דבמקום טירחא יתירא כמו מי קילון אי אפשר להתיר אפי' ודאי דבר האבד גדול.

ועי' במתני' בדף יא: ודף יב. שהביאו מחלוקת ר' יוסי ור' יהודה אם מי שהפך את זיתיו לפני המועד יכול לדורכם וכדו' כדרכו בחול המועד.

ופסק הגמ' שם בדף יב. דהלכה כר' יוסי שהתיר המלאכה כדרכו.

ולדעת הראשונים הנ"ל דטירחא יתירא אסור תמיד, ע"כ צ"ל דמיירי שם במתני' באופן שאין הטירחא מרובה כמו מי קילון, ולכן התירוהו במקום דבר האבד.

שיטת הריטב"א וחינוך

עי' בריטב"א בדף יב. שכתב "זה תימה גדול דהא בריש מכילתין משמע דמשום דבר האבד לא שרינן טירחא רבה, ואלו הכא קי"ל כר' יוסי, לימא דתיהוי כוליה פירקין קמא דלא כהלכתא.

וי"ל דהתם הוא במחובר שלא הגיע לכתפים ומי יימר דאתי כדי שנטרח בו הרבה, אבל בתלוש שהוא ברשותו אי נמי לקצור או לבצור כגדור דמי ופסידתו בריא ממש הילכך מותר.

תדע דאמרינן לקמן דאיכא תנא דמפליג בין תלוש למחובר, ואף על גב דיחידאה הוא ולית הלכתא כותיה במחובר העומד לגדור, מ"מ הלכה כמותו במחובר שלא הגיע לכתפים שאף חכמים מודים לו."

וכדברי הריטב"א הנ"ל כתב החינוך [במצוה שכג] וז"ל "ואמרו זכרונם לברכה דכשהוא משקה אותו לא ישקהו ממי הבריכה וממי הגשמים, שיש בדבר טורח הרבה, אבל משקין אותו מן המעיין, כלומר שממשיכו ומשקה בו. הרי שהחמירו בזה קצת שלא לטרוח בדבר טורח רב, מפני שזה אינו נעשה אלא כדי שתהיה גינתו רעננה, דשמא תיבש כולה או מקצתה.

אבל בכל מלאכה האבידה או ודאי קרובה להפסד אם לא יעשנה במועד, כגון מי שיש לו זיתים וירא שלא יפסדו אם לא יוציאו מהן שמנן מיד, או ענבים אם לא ידרוך אותם מיד, או כל דבר כיוצא בהן, לא החמירו בזה ולא חשו לטורח רב, אלא עושה בהם כל צרכיו בלא שום שינוי כדרך שהוא עושה בחול."

והיינו דס"ל להריטב"א וחינוך הנ"ל דאין טירחא שאסורה בהכרח, אלא ככל שהצורך והפסד יותר גדול, התירו חז"ל יותר טירחא.

שיטת הבית יוסף

ועי' בבית יוסף בסי' תקל"ח סי"ג שצידד לפרש דרק במחובר לקרקע החמירו לאסור טירחא יתירא במקום דבר האבד. אבל בחביתא וכדו' שהוא בתלוש, התירו אפי' טירחא יתירא עבור דבר האבד.

וע"ש שהמקור לחלק בין מחובר לתלוש הוא הגמ' בדף יב: שהביא דס"ל לר' יוסי דלא התירו מלאכה לצורך דבר האבד במחובר. ואע"פ שמבואר בגמ' דלא קיי"ל כר' יוסי בזה, היינו משום דקיי"ל שהתירו מלאכה עבור דבר האבד גם בתלוש, אבל לענין אם התירו גם טירחא יתירא במקום דבר האבד, בזה ס"ל להלכה לחלק בין תלוש למחובר.

זופתין חביתא

איתא בגמ' בדף יב. דנחלקו שמואל ורב דימי אם זופתין חביתא בחוה"מ או לא. שמואל אסר ורב דימי התיר.

וכתב הריטב"א שם דיש בזפיתת חבית טירחא יתירא, אמנם גם טירחא יתירא התירו במקום שההיזק ברור, וכמו שהוכיח הריטב"א הנ"ל ממתני' בדף יא: ודף יב., וממילא כתב הריטב"א דנחלקו שמואל ורב דימי אם ההפסד מרובה או לא.[[23]](#footnote-23)

ומדברי הנמוק"י בדף א: מדפי הרי"ף ד"ה תנו, משמע בהדיא דס"ל ג"כ כדעת הריטב"א הנ"ל דזפיתת חבית יש בו טירחא יתירא, אלא דס"ל דגם בטירחא יתירא ממש במקום שההפסד מרובה מאד כדאי הוא ההפסד הגדול להתיר אפי' טירחא יתירא.

וזה כעין דברי הריטב"א הנ"ל, אלא שהריטב"א כתב לחלק בין ודאי הפסד לספק הפסד, והנמוק"י כתב לחלק בין הפסד מרובה מאד להפסד מועט.

וכבר הבאנו לעיל דברי הבית יוסף בסי' תקל"ח דס"ל לכאורה דיש בזפיתת חבית טירחא יתירא. ולכן צידד לפרש דבתלוש הקילו טפי להתיר אפי' טירחא יתירא, מה שלא התירו במחובר לענין מי קילון.

אמנם מדברי הרמב"ן בהל' חוה"מ הנ"ל, וגם מדברי החי' הר"ן ורבינו דוד בפסחים דף נה: משמע דבמקום טירחא יתירא כעין מי קילון לא התירו המלאכה אפי' במקום דבר האבד גדול מאד, ואפי' בתלוש, ואפי' במקום שבריא הזיקא.

ולדבריהם צ"ל דזפיתת חבית אינו טירחא יתירא כמו מי קילון, אלא יש בו טירחא חשובה.

ובזה היה נידון אם להתירו במקום הפסד חשוב של חביתא.

ועי' בבית יוסף בסי' תקל"ח שכתב בשם המרדכי [רמז תתנג] "אף למאן דאסר זפותי חביתא נראה דהשתא מותר לתקן חביות בגלגלים שלהם וכן צרכי תיקון שאי אפשר לתת יין בלא תיקון דפלוגתא דזופתין חביתא דהכא בחבית שלמה איירי וזופתין אותה מבפנים כדי שיתחזק היין והשכר אבל תיקון הגלגלים צירקל"ס וסידקי החביות האלו ודאי דבר האבד הוא ושרי."

ולדעת הרמב"ן ודעימיה הדברים ברורים, דכיון שההפסד גדול מאד ודאי אפשר להתיר מלאכה במקום שאינו טירחא יתירא ממש.

להלכה

אינו ברור להלכה אם התירו אפי' טירחא יתירא במקום הפסד מרובה מאד.

ועי' בפמ"ג א"א סי' תק"מ סוף סק"ז שהביא הא דאיתא בשו"ע סי' תקל"ז ס"ב לאסור טירחא יתירא אפי' בבית השלחין, ותמה הפמ"ג שם "אם כן בכותל ביתו דיש טורח רב אמאי בונהו כדרכו[[24]](#footnote-24), אם לא שנחלק בין הפסד מרובה ביותר. וצ"ע"

ומבואר דהיה ס"ל כדעת הרמב"ן הנ"ל דאי אפשר להתיר טירחא יתירא כלל בשום דבר האבד.

ואח"כ צידד כדעת הנמוק"י וראב"ד הנ"ל דבמקום הפסד מרובה ביותר אפשר להתיר אפי' טירחא יתירא.

ולענין אם האיסור להשקות בית השלחין ממי קילון אסורה מדאורייתא או מדרבנן, לדעת התוס' ורא"ש כל מלאכה בחול המועד אסורה מדרבנן.

ולדעת החינוך ועוד ראשונים כל מלאכה אסורה מדאורייתא.

ולדעת הרמב"ן אע"פ שמלאכה שלא לצורך המועד, ושלא במקום דבר האבד אסורה מדאורייתא, האיסור טירחא יתירא במקום דבר האבד אסורה רק מדרבנן.

סימן ד

בענין הפסד מועט

צ"ע כמה הפסד צריכים כדי שיחשב כדבר האבד להתיר מלאכה בחול המועד?

זופתין כוזתא

איתא בגמ' בדף יב. "אמר רב חמא בר גוריא אמר רב הלכות מועד כהלכות כותים בהלכה. למאי הלכתא, אמר רב דניאל בר קטינא (אמר רב) לומר שהן עקורות, ואין למידות זו מזו דאמר שמואל זופתין כוזתא ואין זופתין חביתא. רב דימי מנהרדעא אמר זופתין חביתא ואין זופתין כוזתא. מר חייש לפסידא ומר חייש לטירחא."

וכתב הריטב"א שם שהמחלוקת לענין כוזתא הוא אם גם הפסד מועט חשוב כדבר האבד או לא. וכן מבואר מכל הפוסקים.

ועי' בגמ' במו"ק דף י: שכתב "אמר רבא הני תמרי תוחלני מיגזרינהו שרי מייצינהו אסיר. רב פפא אמר כיון דמתלעי כפרקמטיא האבד דמי ושרי.

ואמר רבא פרקמטיא כל שהוא אסור. אמר רבי יוסי בר אבין ובדבר האבד מותר."

וכתב הריטב"א שם "כפרקמטיא האבד דמי ושרי. ואיכא למידק מה צורך לתפוס זה הלשון והלא כל מלאכה בדבר האבד בגופו מותר ולא הוזכר דבר האבד לענין פרקמטיא אלא במכירתה?

וי"ל דנקט לה מפני שפסידתה מועטת ואפילו הכי שרי וכו'. ולאפוקי ממאן דסבר לקמן דבעינן פסידא [יתירא] קצת כדאמרינן זופתין חביתא ואין זופתין כוזתא."

ומכח הגמ' בדף י: הכריע הריטב"א בדף יב. דקיי"ל כשמואל לקולא דאפי' הפסד מועט חשיב דבר האבד.

אמנם עי' ברמב"ם [פ"ח מיו"ט הי"ד] שכתב "זופתין את החבית כדי שלא יפסד היין, וזופתין את הבקבוק מפני שאין בו טורח."

ומשמע לכאורה דאין ההיתר לזפת כוזתא משום דבר האבד. אלא משום דס"ל דכיון שאין בו טורח כלל התירו המלאכה אפי' במקום שלא חשיב דבר האבד.

ומשמע לכאורה מזה דס"ל להרמב"ם דהפסד מועט אינו כדבר האבד.

ולהלכה קיי"ל בסי' תקל"ח ס"א לקולא דזופתין כוזתא. ומבואר בביה"ל שם דס"ל דגם לפי הצד דמלאכת חוה"מ אסור מן התורה יש לפסוק לקולא, שהרי לענין כוזתא יש לפסוק כשמואל דהלכתא כוותיה לגבי רב דימי. והא דקיי"ל כרב דימי דזופתין חביתא, היינו כמו שכתב הריטב"א בדף יב. דכך מוכח מרב נחמן שם, ע"ש.

פסחים דף נה:

איתא במתני' בפסחים דף נה: "מושיבין שובכין לתרנגולים בארבעה עשר, ותרנגולת שברחה מחזירין אותה למקומה. ואם מתה מושיבין אחרת תחתיה."

וביאר הגמ' שם דהא דתנן תרנגולת שברחה מחזירין אותה למקומה, היינו בחול המועד.

ואיתא בגמ' שם "אמר רב הונא לא שנו אלא תוך שלשה למרדה, דאכתי לא פרח צימרא מינה. ואחר שלשה לישיבתה דפסדא לה ביעי לגמרי. אבל לאחר שלשה למרדה, דפרח לה צימרא מינה, ותוך שלשה לישיבתה דאכתי לא פסידי ביעי לגמרי, לא מהדרינן.

רבי אמי אמר אפילו תוך שלשה לישיבתה מהדרינן. במאי קמיפלגי, מר סבר להפסד מרובה חששו, להפסד מועט לא חששו. ומר סבר להפסד מועט נמי חששו."

ומבואר בהדיא דפליגי רב הונא ורבי אמי אם חששו להפסד מועט להתיר איסורים בחול המועד.

ולכאורה רב הונא שהחמיר ס"ל כרב דימי שהחמיר במו"ק דף יב.. ורבי אמי שהקיל ס"ל כשמואל במו"ק שם שפסק דזופתין כוזתא.

אמנם לכאורה אי אפשר לפרש כן. שהרי לענין כוזתא קיי"ל בודאות כשמואל שהתיר.

ואילו לענין אם מותר להחזיר תרנגולת שברחה במקום שלא ישבה עליהם עדיין ג' ימים, באופן שההפסד מועט, כתב הטור בסי' תקל"ו דהוי ספיקא דדינא, וממילא תלוי אם מלאכת חוה"מ אסור מדרבנן או מדאורייתא.

ולכן השו"ע פסק לקולא, שהרי ס"ל דמלאכת חוה"מ דרבנן.

והמשנ"ב שם בסק"י כתב דראוי להחמיר כדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ דאורייתא.

ונמצא דלענין כוזתא מותר לכתחילה כיון שהפסד מועט חשיב דבר האבד. ואילו לענין אם מותר להחזיר תרנגולת מחמירים כדעת רב הונא דלא חששו להפסד מועט. וצ"ע

צדין את האישות

איתא במתני' בדף ו: "צדין את האישות ואת העכברים משדה האילן ומשדה הלבן כדרכו, במועד ובשביעית. וחכמים אומרים משדה האילן כדרכו, ומשדה הלבן שלא כדרכו."

ונחלקו הראשונים שם [ע"פ הגמ' שם בדף ז.], אם הא דאמרו החכמים שם שמותר לצוד משדה לבן שלא כדרכו, היינו בשדה לבן הסמוכה לשדה אילן, ומטעם שאע"פ שאין האישות מפסידין כלל בשדה לבן, חיישינן שמא יכנסו לשדה אילן.[[25]](#footnote-25)

או דילמא מיירי בשדה לבן שאינה סמוכה לשדה אילן, והטעם שצריך לצוד שלא כדרכו הוא משום שאינם מפסידין הרבה בשדה לבן.[[26]](#footnote-26)

ולכאורה לדיעה הראשונה הנ"ל לכאורה אין זה שצריך לצוד האישות שלא כדרכו מכח זה שאין ההפסד מרובה, אלא הוא קשורה לזה שאין ההפסד לפנינו, שהרי במקום האישות אין בכלל הפסד, ולכן עשו היכר כדי לפרסם שאין היתר לעשות מלאכה אלא משום פסידא.

ועי' בשו"ע בסי' תקל"ז סי"ג דהעיקר כדיעה שניה הנ"ל. וכתב המשנ"ב שם בס"ק ל"ט דצריך שינוי משום דלא מפסיד בשדה לבן כולי האי.

והדברים צ"ב, שהרי יש כאן איזה שהוא פשרה, דכיון שהוא רק הפסד מועט ממילא אין היתר כדרכו, אבל בשינוי מותר.

מקרין את הפירצה במועד

איתא במתני' בדף ו: "מקרין את הפירצה במועד, ובשביעית בונה כדרכו."

ואיתא בגמ' בדף ז. "כיצד מקרין, רב יוסף אמר בהוצא ודפנא. במתניתא תנא צר בצרור ואינו טח בטיט.

אמר רב חסדא לא שנו אלא כותל הגינה אבל כותל החצר בונה כדרכו."

וצ"ב למה בכותל גינה התירו רק מעשה הדיוט ולא מעשה אומן כדרכו?

ועי' ברש"י שם שכתב דכיון דליכא פסידא יתירא בגינה אי עיילי ביה אינשי, התירו לבנות רק כמעשה הדיוט.

אמנם הנמוק"י כתב כותל גינה דלצניעותא בעלמא הוא וסגי ליה בהכי צריך דוקא הוצא ודפנא וכדו'. אבל בחצר הוי דבר האבד משום גנבי, ולכן בונה כותל למנוע גנבים, וכדרכו, כר' יוסי דלא בעי שינוי בדבר האבד.

ומשמע דהצורך דוקא בהוצא ודפנא, או בלי טיט, הוא משום דסגי בהכי. ולא התירו במועד לבנות אלא מה שצריך לעשות במועד.[[27]](#footnote-27) אבל אם יספיק לו במועד רק לבנות גדר מהוצא ודפנא, או כותל בלי טיט, צריך לעשות כן, ורק אחר המועד לבנות כותל קבוע.[[28]](#footnote-28)

ועי' במשנ"ב בסי' תק"מ סק"ב שכתב להלכה כדעת רש"י, דכיון שבגינה אין פסידא כולי האי לא התירו אלא מעשה הדיוט.

ומשמע לכאורה מהסוגיא שם דאסור לבנות כותל גמור מעשה אומן, אבל הכותל שיכול לבנות, בונה כדרכו בלי שינוי.

ועי' בפמ"ג בסי' תק"מ סק"ז שכתב לדייק מלשון המשנה שם דרק מקרין את הפרצה, אבל לגדור את כל הגינה בכותל מעשה הדיוט אסור.

וכ"כ המשנ"ב להלכה בסי' תק"מ סק"ד.

וצ"ע, כיון שעכ"פ יש כאן הפסד מועט, והרי קיי"ל דאפי' הפסד מועט חשיב דבר האבד, א"כ למה לא התירו לגדור את הפירצה כדרכו, אפי' מעשה אומן.

ועוד צ"ב מהו החילוק בין לגדור את כל הגינה למנוע הפסד מועט, או לגדור רק פירצה, הרי אם הפסד מועט חשוב כדבר האבד אפי' לגדור כל הגינה צריך להיות מותר, וכמו שהתירו בדף יב: לקצור כל השדה משום דבר האבד. ואם אינו כדבר האבד, א"כ ראוי לאסור אפי' לגדור פירצה.

יסודו של הראב"ד

איתא בגמ' במו"ק דף ד. "תניא רבי שמעון בן מנסיא אומר שתי ערוגות זו למעלה מזו לא ידלה מן התחתונה וישקה את העליונה. יותר על כן אמר רבי אלעזר בר שמעון אפילו ערוגה אחת, חציה נמוך וחציה גבוה, לא ידלה ממקום נמוך וישקה למקום גבוה."

וכתב שם הנמוק"י שהראב"ד ז"ל הקשה ממתני' דלא שרינן מי קילון עלה דרב דימי מנהרדעא דאמר זופתין חביתא [ואין זופתין כוזתא] משום דחייש לפסידא, ואף על גב דאיכא טירחא יתירא.

וכן בפ"ב אסיקנא דכל דבר האבד מותר אפילו במחובר אפי' בטירחא, והכא אסרינן אפילו טירחא זוטא כגון ערוגה אחת חציה נמוכה וחציה גבוהה?

ותירץ ז"ל דכל ענין זה נמסר לחכמים והם ראו שלא כל הפנים שוים אלא לפי אבידתו התירו את טרחו. וכך שיערו טורח מי קילון אינו ראוי לפסידת בית השלחין. וכן לא שוה פסידא דערוגה לטירחא דהדלאה, דכיון דערוגה שבצדה שותה תו לא הויא פסידא לאידך, וטירחא יותר מפסידא. משא"כ בחצדא דשערי דחצדו ליה לרב הונא בחולא דמועדא דעדיף פסידיה מטרחיה.

וכן שיערו זפיתת חבית להיות כנגד הפסד יינה ומותר. וכל דבר שהוא לצורך המועד ואין לו מה יאכל התירו בו בלא טורח ובלא שינוי."

ומבואר מדברי הנמוק"י בשם הראב"ד הנ"ל, דס"ל דכל האיסור והיתר במלאכת חול המועד תלוי ביחס שבין גודל הצורך לעשות המלאכה, וגודל האיסור של המלאכה, דהיינו דטירחא שכלול בעשיית המלאכה.

ומבואר מדברי הראב"ד הנ"ל דאפי' להשקות שדה ממי קילון, אין האיסור אלא משום שההפסד אינו שוה הטירחא, אבל במקום הפסד יותר גדול הראב"ד היה מתיר אפי' להשקות שדה ממי קילון.

ומבואר עוד מדברי הראב"ד בסו"ד דאפי' בשאר התירים, שאינו מטעם דבר האבד, כגון שאין לו מה יאכל, ההיתר תלוי בצורך המועד מול גודל הטירחא.

ועי' ברמב"ן בהל' חוה"מ שכתב "בדבר האבד כל שבני אדם חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך מותר מן התורה, וזהו מסרן הכתוב לחכמים זופתין כוזא ואין זופתין חביתא. והם הוסיפו לאסור בטריח."

ומשמע דס"ל כדעת הראב"ד במקצת. והיינו דהקובע אם להתיר מלאכה מטעם דבר האבד תלוי בזה שההפסד שוה הטירחא.

וממילא יתכן לאסור לזפת חביתא שיש בו טירחא יתירא, ולהתיר לזפת כוזתא שיש בו הפסד מועט, משום שהטירחא בכוזתא פחות בהרבה מהטירחא בחביתא.

אמנם משמע בהדיא מדברי הרמב"ן שם דגם במקום שההפסד שוה הטירחא, אם יש טירחא יתירא כמו מי קילון, אסור. דטירחא יתירא אסרו אפי' במקום שבעצם חשוב כדבר האבד.

ועי' בב"ח בסי' תק"ל שכתב עוד בדעת הרמב"ן, דהא דאין זופתין חביתא לשמואל הוא מדאורייתא. דכל שאין ההפסד שוה הטירחא הוי כאילו אינו דבר האבד, וכדמשמע מלשון הרמב"ן הנ"ל.

ואילו האיסור להשקות בית השלחין ממי קילון אינו אלא מדרבנן. שהרי שם בעצם ההפסד שוה הטירחא, אלא שחז"ל לא רצו שיטרח הרבה אפי' במקום דחשיב דבר האבד.

וכדברי הרמב"ן האלו כתבו ג"כ רבינו דוד והחי' הר"ן בפסחים דף נה:.

שהרי ביארו בדעת רב הונא שם דרק כשיש תרתי לריעותא אסור להחזיר התרנגולת, דהוי תוך שלשה למרדה, ואחר שלשה לישיבתה.

וביארו שם דאם הוא תוך שלשה למרדה, ואין ההפסד אלא מועט, כיון שהוא תוך שלשה לישיבתה, ואין צריך לטרוח כלל, מותר.

ואם הוא לאחר שלשה לישיבתה שהטירחא מרובה, כיון שהוא אחר שלשה למרדה וההפסד מרובה, מותר.

וסיים רבינו דוד שם דמותר משום "דלא הוי האי טירחא יתירא כולי האי דלא נישרי ליה משום דבר האבד[[29]](#footnote-29)."

ומשמע מדבריו שם דאם היה טורח כמו השקאה ממי קילון, לא היה שייך להתיר מלאכה אפי' במקום הפסד מרובה. והיינו כדעת רבו הרמב"ן ז"ל שכתב דטירחא מרובה אסרו אפי' במקום שבאמת חשוב דבר האבד.

ומבואר עוד מדבריו דאפי' במקום שאין שם טירחא יתירא כמו מי קילון, ס"ל לרב הונא דאפשר להתיר מלאכה עבור הפסד מועט כשהטירחא מועט, ולא כשיש טירחא משמעותית.

ורבי אמי ס"ל דאפי' במקום שיש טירחא יותר משמעותית אפשר להתירו במקום הפסד מועט.

והיינו כנ"ל דבכל דבר מעמידים גודל ההפסד מול גודל הטירחא של המלאכה.[[30]](#footnote-30)

ביאור הסוגיות בדף ו: ודף ז. ע"פ הנ"ל

לכאורה מבואר בדף ז. לדעת רש"י שם דלא התירו מעשה אומן במקום הפסד מועט, אפי' במקום שאין הרבה עבודה, כגון שצריך רק לגדור פירצה בעלמא.

וצ"ע לדינא אם זהו כלל בכל מקום שההפסד מועט שלא התירו אלא מעשה הדיוט.

וכתב הפמ"ג בא"א סי' תק"מ סק"ז דבמקום שצריך לטרוח יותר, כגון לגדור כל הגינה, אפי' מעשה הדיוט אסרו, וכמו שאסרו לצוד אישות אפי' מעשה הדיוט במקום הפסד קצת. ורק בשינוי הקילו.

וכ"כ המשנ"ב בסי' תק"מ סק"ד להלכה.

וצ"ע למה לא הוזכר בשום מקום אחר כגון בכוזתא לרב דימי, וכגון בתרנגולת לרב הונא, שעכ"פ התירו המלאכה בשינוי?

ואולי בכל המקומות האלו אין צורה לעשות המלאכה בשינוי גדול, משא"כ בצידת האישות.

ואולי במלאכת מחובר לקרקע החמירו טפי להצריך שינוי ולאסור מעשה אומן, מה שלא אסרו בשאר מלאכות. וצ"ע

שיטת הריטב"א ור"ן בענין זה

ועי' בריטב"א בדף ד. שכתב "שתי ערוגות וכו'. פי', בבית השלהין היא. וקמ"ל שגזרו השקאה בקילון אפילו בדבר מועט כגון זה שאין בו טורח כהשקאה דשדה גדולה, משום דלא פלוג רבנן."

ומבואר דהיה קשיא ליה להריטב"א כאן קושית הראב"ד הנ"ל, שלכאורה אין כאן טירחא יתירא. ותי' הריטב"א דלא פלוג רבנן במי קילון.

ומשמע לכאורה דלית ליה להריטב"א סברת הראב"ד הנ"ל לאסור טירחא מועטת במקום הפסד מועט, ולכן היה צריך לאסור מטעם לא פלוג.

ועי' גם בחי' הר"ן שם שכתב "אפילו ערוגה אחת חציה נמוך וחציה גבוה לא ידלה. פי', ודוקא דעביד ליפותן אחר המועד דמפסד לא פסדי, ולצורך המועד לא עביד דלא בעי למיכל מיניהו במועדא, הילכך אף על גב דטירחא זוטרא הוא אסור, כדאמרינן בסמוך."

ומבואר שהעמיד הגמ' שם באופן שאין הפסד בכלל, אלא עושה כן כדי לייפותן, שהרי אין שם טירחא יתירא כדי לאסור מחמת הטירחא.

וצ"ל דס"ל להריטב"א ור"ן דבמקום שאין טורח רב לא שייך לאסור. וכל המחלוקת הפסחים דף נה: לדעת החי' הר"ן שם הוא באופן שיש טורח רב, אלא שאין שם טירחא כמו מי קילון. ובזה נחלקו רב הונא ורבי אמי שם אם אסרו במקום שיש הרבה טירחא [אבל אינו "טירחא יתירא"], וההפסד מועט.

ויש בזה סברא גדולה, דבעצם כל דבר האבד מותר. אלא שחז"ל גזרו על מלאכה לפעמים מטעם טירחא. ולכן רק במקום שיש טירחא גדולה יש מקום לאסור מטעם האיסור החדש הזה.

ובאמת משמע מדברי הריטב"א בדף יב. שהספק אם זופתין כוזתא או לא הוא ספק רק בהל' דבר האבד, אם הפסד מועט חשוב הפסד. ואינו תלוי דוקא בכמות הטירחא שיש במלאכה זו.

ולכן הביא ראיה מהגמ' בדף י: דקיי"ל דזופתין כוזתא. ואם היה ס"ל להריטב"א כדעת הרמב"ן ונמוק"י הנ"ל דתמיד מודדין ההפסד כנגד הטירחא, איך אפשר להביא ראיה מהגמ' בדף י: והספק אם זופתין כוזתא.

אלא ודאי ס"ל להריטב"א דכל שאין הרבה טירחא ודאי התירו כל דבר שמצד עצמו חשוב כדבר האבד. והספק בכוזתא הוא אם הפסד מועט חשוב הפסד מצד עצמו.

וגם בגמ' בפסחים שנחלקו רב הונא ורבי אמי אם התירו הפסד מועט במקום טירחא משמעותית, היינו רק במקום הפסד מועט, אבל במקום שיש הפסד חשוב אין לאסור מחמת טירחא אלא במקום שיש טירחא יתירא ממש דומיא דמי קילון.

וממילא ס"ל להריטב"א בדף יב. דאם נחלקו בחביתא שיש בו הפסד חשוב אם מותר או לא, ע"כ מיירי באופן שהטירחא יתירא ממש. וביאר שם הריטב"א שהמחלוקת רב דימי ושמואל הוא אם חשוב הפסד מרובה באופן שיש להתיר אפי' טירחא יתירא, וכמו שכתבנו לעיל בשם הריטב"א דבמקום ודאי הפסד התירו אפי' טירחא יתירא כמו מי קילון.

ולכאורה לדעת הרמב"ן ורבינו דוד דס"ל שאסרו טירחא יתירא אפי' במקום ודאי הפסד גדול, ע"כ חביתא אין בו טירחא יתירא. ואפ"ה נחלקו רב דימי ושמואל אם מותר או לא.

ומוכח מזה כשיטתם דאפי' במקום שאין הפסד מועט, ואין טירחא יתירא, בכל דבר האבד לא התירו אלא במקום שההפסד שוה הטירחא.

ועי' ברא"ש בפסחים דף נה: [פ"ד ס"ט] שכתב בדעת רב הונא דס"ל דאין להתיר אלא במקום שיש תרתי לטיבותא דזוטר טירחא ונפיש פסידא. אבל לאחר שלשה למרדה דפרח צימרא מינה אפי' לאחר ג' לישיבתה אסור ותוך ג' לישיבתה דאכתי לא פסדי ביעי לגמרי אפי' תוך שלשה למרדה לא מהדרינן.

נמצא שרב הונא אוסר אפי' במקום שיש הפסד מועט וטירחא מועטת. וע"ז פליג רבי אמי וס"ל דבמקום הפסד מועט וטירחא מועטת אסור.

ומוכח דס"ל כדעת הרמב"ן וראב"ד הנ"ל דאפי' במקום שאין טירחא חשובה מעמידים ההפסד כנגד הטירחא, ורק מתירין דבר האבד במקום שהוא שוה הטירחא שצריך לטרוח כדי למנוע ההפסד.

ולהלכה כתב השו"ע בסי' תקל"ו ס"ד כדעת הרא"ש בדעת רבי אמי, שהתירו עכ"פ טירחא מועטת במקום שההפסד מועט.

אמנם במקום שהטירחא מרובה, לא התירו כיון שההפסד מועט.

אמנם כתב המשנ"ב שם בסק"י דדוקא לדעת הטור דס"ל דמלאכת חוה"מ דרבנן אפשר להקל. אבל לפי מש"כ הביה"ל בסי' תק"ל דראוי להחמיר כהפוסקים דמלאכה בחוה"מ אסורה מדאורייתא, א"כ צריך להחמיר כדרב הונא, לאסור אפי' טירחא מועטת במקום הפסד מועט.

ואע"פ שמקילין בריש סי' תקל"ח לזפת כוזתא, וכמו שכתב הביה"ל שם, היינו ע"כ משום שההפסד שם מצדיק את הטירחא [או משום שבכוזא ההפסד גדול יותר, או שהטירחא פחות].

עוד בענין הפסד מועט

איתא במתני' בפסחים דף נה: "וחכמים אומרים שלש אומניות עושין מלאכה בערבי פסחים עד חצות, ואלו הן החייטין, והספרים, והכובסין. רבי יוסי בר יהודה אומר אף רצענין."

ואיתא בגמ' שם "תנא החייטין שכן הדיוט תופר כדרכו בחולו של מועד. הספרין והכובסין שכן הבא ממדינת הים והיוצא מבית האסורין מספרין ומכבסין בחולו של מועד. רבי יוסי ברבי יהודה אומר אף הרצענין, שכן עולי רגלים מתקנין מנעליהן בחולו של מועד."

וכתבו התוס' בפסחים שם "מהכא משמע בהדיא דאסור לתקן מנעלים בחוה"מ דלא התירו אלא לעולי רגלים דווקא.

ואין לומר דדבר האבד הוא שמא יקרעו יותר דהא יכול לקנות חדשים[[31]](#footnote-31)."

ועי' ברא"ש בפ"ק דמו"ק [סי' יז] שתי' קושית התוס' הנ"ל באופן אחר. וז"ל "ואין להתיר מטעם זה משום דהוי כדבר האבד, שאם לא יתקנם יתקרעו יותר ויתקלקלו, דכה"ג לא מקרי דבר האבד אלא כי הני דפרק מי שהפך זיתיו ויינו ושאר דברים דתניא בגמרא שיתקלקל עיקר הענין אבל בשביל מיעוט תוספת קלקול לא מיקרי דבר האבד."

וכ"כ הטור להלכה בסי' תקמ"א.

ומבואר דאע"פ דקיי"ל דזופתין כוזתא, דאפי' הפסד מועט חשיב דבר האבד, יש סוג הפסד שאינו חשוב דבר האבד להתיר מלאכה בכלל. והוא, "מיעוט תוספת קלקול". דאין עיקר הדבר נפסד לגמרי, שהרי עדיין ראוי הוא לשימוש. וגם הקלקול שהיה לא היה אלא קצת.

סימן ה

היתר מלאכה לצורך רווח

איתא במתני' בדף ו: "רבי אליעזר בן יעקב אומר מושכין את המים מאילן לאילן, ובלבד שלא ישקה את כל השדה."

ואיתא בגמ' בדף ב. דס"ל לראב"י דלא התירו מלאכה במקום הרווחא בעלמא, ולכן לא התיר להשקות השדה בית הבעל, שהרי אין כאן דבר האבד.

אמנם צ"ב לפי"ז למה התיר להמשיך מים מאילן לאילן?

וכתבו בתוס' בדף ב. ד"ה מושכין, שהטעם שהתיר ראב"י הוא משום דאילן כבית השלחין דמי, שאם לא ישקה אותו במועד, יפסד.

אמנם רש"י בכת"י שם כתב באופן אחר וז"ל "מושכין את המים. שתחת אילן זה לאילן אחר, אע"ג דהוי הרוחה, דהא ליכא טירחא ולא מידי."

ומבואר מדבריו היתר גדול, דכיון דאין במלאכה זו טירחא כלל, אפי' לצורך הרווחא התירו.

וביאור דבריו לכאורה הוא ע"פ דברי הנמוק"י וראב"ד הנ"ל, דאע"פ שהצורך של הרווחא אינו צורך כ"כ כמו מניעת הפסד, עכ"פ צורך יש בדבר. והרי הכלל הוא שככל שהטירחא פחות, התירו אפי' צורך שהוא קטן יותר. וממילא במקום שאין טירחא בכלל, התירו אפי' לצורך הרווחא.

אמנם עי' בתוס' הרא"ש בדף ב. שהביא שיטת רש"י הנ"ל וכתב "ולא מסתבר לפלוגי בהרויחא להתר טורח מועט, דכולה סוגיא מוכחא דבבית הבעל לא שרו מידי."

ומבואר דס"ל דכל שאין כאן דבר האבד, לא התירו שום מלאכה עבורו.

ועי' עוד בתוס' בדף ו: ד"ה שרי, שצידדו ג"כ שהתירו הרבצה לצורך הרווחא מטעם שאין בו אלא טורח מועט.

להלכה

עי' בחזו"א [או"ח סוף סי' קל"ה ד"ה רא"ש] שמצדד לפסוק כן להלכה, דבכל מקום שהטורח מועט אפשר להתיר אפי' מלאכה דאורייתא לצורך הרווחא.

אמנם כתב לדייק מדברי הביה"ל בסי' תקל"ט ס"ה ד"ה אינו, דס"ל דאפי' במקום שאין טירחא לא התירו מלאכה לצורך הרווחא.

סימן ו

בענין ספק דבר האבד

ראיות דספק דבר האבד מותר

הביאו הפוסקים[[32]](#footnote-32) שו"ת המהרש"ך ח"א סי' קיג שכתב דגם ספק דבר האבד הוא סיבה להתיר מלאכה בחול המועד.

והביא שני ראיות לדבר.

אחת, מדברי השו"ת הרשב"א [ח"ג סי' רע"ג] שמותר לכתוב "יציאותיו וחשבונות שבינו לבין אחרים, שהכל תלוי בזכרון, ושמא לא יזכור ויאבד ממונו."

ומבואר דמותר לעשות מלאכה משום ספק שמא ישכח ויאבד ממונו.

ושנית, מדברי הראב"ד [פ"ז מיו"ט הי"ד] שכתב דמותר לכתוב שאילת שלום במועד כיון שאם לא יכתוב עכשיו שמא לאחר המועד לא יזדמן לו מוליך הכתב.

ומבואר דאפי' ספק הפסד מתיר מלאכה בחול המועד.

ועי' בביה"ל ריש סי' תקל"ז שהביא הא דאיתא במתני' בדף יח: "ואלו כותבין במועד, קדושי נשים וגיטין, ושוברין דייתיקי כו'."

וכתבו התוס' שם ד"ה ואלו "נראה דכל הני הוו דבר האבד פן ימות הנותן או העדים או ב"ד או ילכו למדינת הים."

וכעי"ז כתב הריטב"א ור"ן בדף יח:.

עוד יש ראיה מדברי הריטב"א בדף יב. שהבאנו לעיל שכתב דבמתני' בדף ב. אין ההפסד ודאי ולכן לא התירו טירחא יתירא.

ומבואר דס"ל דגם ספק דבר האבד הוא סיבה להתיר מלאכה, אלא דהחמירו בו קצת שלא להתיר טירחא יתירא עבורו, וכמו שלא התירו טירחא יתירא במקום הפסד קצת, וכמו שהוכחנו לעיל מהריטב"א בדף יב..

וכדברי הריטב"א הנ"ל כתב החינוך במצוה שכג.

עוד יש ראיה להתיר מדברי המגיד משנה [בפ"ז מיו"ט ה"ג] שכתב "וכתב הרמב"ן ז"ל שמה שהצריכו בהכנסת פירות בצנעה לפי שאינו ודאי ההפסד אלא ספק וחשש הוא שמא יגנבו וכן בכיוצא בזה."

ומשמע דס"ל דגם ספק דבר האבד התירו, אלא שהצריכו צינעא.

ראיות דספק דבר האבד אסור

כתב הכל בו [סי' ס'], הובא בבית יוסף בסי' תקמ"ה "נראה שמותר להגיה ולכתוב ספרים בחנם שמא לאחר יום טוב לא יהיה לו פנאי על זה עכ"ל."

וכתב עליו הבית יוסף שם "ונראה לי דבכותב או מגיה לצורך רבים קאמר, ושרי ליה מדין צרכי רבים דאפילו במכוין לעשותן במועד שרי כמו שנתבאר בסימן תקמ"ד, אלא דהתם לא התירו שלא לצורך המועד אלא בדבר שאינו מעשה אומן."

וכתב הנשמת אדם [כלל קו סק"א] דמזה שלא ביאר הבית יוסף דברי הכל בו שכוונתו להתיר מדין ספק דבר האבד, משמע דס"ל דספק דבר האבד אסור. ולכן היה צריך להתיר מטעם צרכי רבים.

עוד כתב הבית יוסף בסי' תקל"ט "ואיכא למידק כיון דהרא"ש סבר דהעברת ריוח הוי כדבר האבד למה כתב שאם יום השוק הוא במועד ויכול עתה למכור סחורתו בריוח ולאחר המועד לא יוכל להרויח כל כך אבל מן הקרן לא יפסיד אסור במועד.

ונראה לומר דשאני התם שיום השוק הוא יום אחד בשבוע מבני העיר וסביבותיה וכיון שהוא מצוי בכל שבוע וכו' מפני ספק שמא לא ימכרנו כל כך ביוקר לא שרינן ליה למכרו במועד דהא אפשר שביום שוק הבא ימכרנו גם כן ביוקר. ומה שכתב הרא"ש ולאחר המועד לא יוכל להרויח כל כך, היינו לומר דאפשר דלא ירויח כל כך, וכיון דלאו דבר האבד בודאי הוא אסור אבל שיירות כיון שהוא דבר שאינו מצוי תמיד הוי דבר האבד בודאי ומפני כך התירו."

וכתב הנשמת אדם [שם] דמבואר לכאורה גם מזה דס"ל להבית יוסף דספק דבר האבד לאו כדבר האבד.

ועי' בהג' אשרי [פ"א סי' כד] שכתב "הקפה של גוי שחייב לישראל בלא משכון מתיר רש"י לקבלו במועד. ורשב"ם אומר דישר כח המחמיר עכ"ל."

וכתב הבית יוסף בסי' תקל"ט "מה שכתב בהקפות של גוי דרשב"ם אומר דישר כח המחמיר יש לתמוה דמה שחייב גוי לישראל בלא משכון חשוב דבר האבד ולמה יחמיר אדם על עצמו בדבר האבד.

ונראה דכיון שאינו בודאי אבד אם לא יתבענו עכשיו סובר רשב"ם דשפיר דמי להחמיר דלא הוי דבר האבד אלא דבר שיאבד בודאי אם לא יעשה עכשיו.

והרב המגיד [פ"ז מיו"ט הכ"ב] כתב בפשיטות דלהפרע מן הגוי דברי הכל מותר דבכלל דבר האבד הוא. וכן הלכה."

ולכאורה מבואר דדעת הב"י בדעת הרשב"ם לאסור ספק דבר האבד.

ועי' בריטב"א בדף יא. שכתב " שפין את הסדקין וכו'. פי' כשעושה מפני חשש הגשמים, אבל אם באו גשמים ממש ועדיין ידלוף הבית עושה כדרכו שאין אדם דר במועד בדירה סרוחה, ועוד שאין לך דבר האבד גדול מזה וכן היא בירושלמי."

ומשמע דכל שאינו עושה אלא מפני ספק גשמים, לא חשיב דבר האבד כדי להתיר מלאכה כדרכו במועד.

איתא ברמ"א בסי' תקל"ו ס"ד דאסור להושיב תרנגולת חדש על הביצים אם מתה הראשונה.

וכתב המג"א שם סק"ג "וקשה הלא מפני דבר האבד מותר לעשות מלאכה גמורה כ"ש זה.

ונ"ל שאין כל התרנגולת יושבות על הבצים שכבר הוחמו הלכך חוששין שמא לא יועיל הושב' האחר' ולפיכך אין טורחין מספק."

ומשמע לכאורה דלא התירו מלאכה משום ספק דבר האבד.

ובאמת ע"ש בהג' רעק"א שתמה שהמג"א סותר משנתו, שהרי כאן אוסר בספק דבר האבד, ומיד אח"כ בריש סי' תקל"ז מתיר ספק דבר האבד.

וכתב רעק"א דדוחק לחלק בין הציור בסי' תקל"ו שהדבר האבד ודאי והתיקון הוא ספק, ובין הציור בסי' תקל"ז שההפסד הוא ספק.

אם תלוי בזה שמלאכה בחוה"מ אסור מדאורייתא או לא

כתב הפמ"ג בא"א ריש סי' תקל"ז "עיין מג"א. לכאורה הטעם דחול המועד מדרבנן וספק לקולא וכו'. ועיין ט"ז ג' כתבתי דספק צורך המועד נמי י"ל דשרי מהאי טעמא גופא."

ומבואר דס"ל דמלאכה שמציל מהפסד, או עושה בפועל צורך המועד מותרת, ואם אינו מציל ואינו עושה צורך המועד אסורה.

ואם יש ספק, באמת תלוי ועומד, אם בסוף יציל מהפסד או יעשה צורך המועד היה מותר, ואם לאו איגלאי מילתא למפרע שעשה מלאכה באיסור.

וממילא כתב הפמ"ג דאם מלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא הוי ספק דאורייתא ולחומרא, ואם מלאכת חוה"מ אינו אסורה אלא מדרבנן, הוי ספק דרבנן ולקולא.

ומבואר עוד דס"ל להפמ"ג דאין הבדל בין דבר האבד וצורך המועד.

וכדברי הפמ"ג הנ"ל בדעת המג"א, כתב ג"כ המחצית השקל שם.

ותמה הביה"ל בריש סי' תקל"ז שהמקור של המג"א דספק דבר האבד מותר הוא מהרש"ך שהוכיח כן מהרשב"א וראב"ד.

והרי הרשב"א וראב"ד ס"ל דמלאכת חוה"מ אסור מדאורייתא, וכמבואר בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תר"צ.

ועוד, הראיה שהביא הבית יוסף בסי' תקל"ט דספק דבר האבד אסור הוא מדברי הרא"ש שם. והרי דעת הרא"ש בכל מקום דמלאכה בחוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן.

דעת המשנה ברורה בענין

כתב הביה"ל ריש סי' תקל"ז לחדש דאין הדבר תלוי בכלל אם מלאכה בחוה"מ אסורה מדאורייתא או לא. אלא תלוי אם החשש פסידא מצוי או לא. וכל שהצד הפסד מצוי ושכיח, דינו כודאי דבר האבד. וכל שהחשש רחוק, אין דינו כדבר האבד.

וממילא כתב הביה"ל דאין שום סתירה בין הפוסקים הנ"ל [ומיושב ג"כ קושית רעק"א בסוף סי' תקל"ו] דבכל מקום שהצד הפסד מצוי התירו, ובכל מקום שאסרו, היינו משום שצד ההפסד רחוק.

וכעי"ז כתב המאירי במו"ק דף יב: וז"ל "המשנה השניה והכונה לבאר בה סתם מלאכה במועד אף על פי שאין פסידתה ברורה לו הואיל והדבר קרוב לבא לידי כך מכניס אדם את פירותיו מפני הגנבים ושורה פשתנו מן המשרה בשביל שלא יאבד."

ובביאור ענין זה כתב החזו"א [או"ח סוף סי' קל"ד] "ספק שיאבד הוי כדבר האבד ודאי כיון דשקדו לחוס על ממונן של ישראל. והרי מצות השבת אבדה על זה שעומד במקום התורף ואין קיומו מובטחת."

והיינו שתקנת חז"ל לא היה שכל מלאכה שמצילו מהפסד מותרת, באופן שאם יש ספק אם יצילו, או ספק אם היה עומד ליפסד, הוי ספק מלאכה באיסור.

אלא תיקנו חז"ל דמותר לעשות מלאכה במקום שיש חשש סביר שמא יפסד.

ומבואר בפמ"ג הנ"ל, והובא דבריו להלכה במשנה ברורה ריש סי' תקל"ז, דה"ה לענין צורך המועד, כל שיש צד סביר שיועיל המלאכה לצרכי המועד, מותר לעשותו.

עוד תוספת בענין הנ"ל

תמה הביה"ל הנ"ל, שהרי הראשונים אמרו שמותר לכתוב שטר ראיה מחשש שמא ימות העדים או ילכו למדינת הים וכדו'. ולכאורה אלו חששות אינם מצויים כלל.

ותי' שם דצ"ל דכוונת הראשונים הוא דע"י כל אלו החששות ביחד הוי חשש מצוי ולכן הוי דבר האבד.

ולכאורה היה מקום לומר דאין הדבר תלוי רק בכמה מצוי הוא הצד שיפסיד, אלא הוא תלוי גם בגודל ההפסד המדובר על הצד שיהיה הפסד.

דודאי אם יש ספק קצת רחוק שיפסיד מאה אלף דולר מסתבר שיחשב כמצב של דבר האבד. ואם יש ספק המצוי שיפסיד שקל יתכן מאד דאינו חשוב דבר האבד.

באופן שודאי ספק דבר האבד חשוב דבר האבד, אמנם מכיון שאינו אלא ספק, ממילא אינו חשוב כדבר האבד ודאי. ולכן הריטב"א וחינוך כתבו דבספק דבר האבד אסרו טירחא יתירא ולא בודאי דבר האבד. ולכן במניעת ריוח התירו רק בודאי דבר האבד [כמש"כ הבית יוסף בסי' תקל"ט בשם ברא"ש] ולא בספק דבר האבד.

ומסתבר דככל שהצד הפסד יותר גדול, יתירו אפי' בספק יותר קטן.

ולכאורה גם המשנ"ב מודה לזה.

חילוקים בין ודאי הפסד לספק הפסד

כתב המג"א בסי' תק"מ סק"ג דרק התירו לבנות כותל עבור חשש גנבי. אבל אסור לסתור ולבנות כותל רעוע במקום שיש חשש גנבי.

ומבואר מזה שהתירו לבנות כותל דהחשש גנבי הוי דבר מצוי באופן שהתירו מעשה אומן עבורו. ואפ"ה אם צריך גם לסתור וגם לבנות, אסרו חז"ל.

ועי' בפמ"ג שם [א"א סק"ג], והובא דבריו במשנ"ב שם סק"ה, דיתכן דאם יש חשש ברור של גנבים התירו אפי' לסתור ולבנות כותל.

והיינו לכאורה משום דבמקום ודאי הפסד מרובה התירו אפי' מלאכה מרובה, אבל אם יש רק ספק הפסד מרובה, דינו כמו הפסד מועט, ולא התירו חז"ל לטרוח הרבה עבור הפסד מועט, וכמו שהבאנו לעיל מהסוגיא בדף יב. לענין חביתא.

עוד כתב הביה"ל שם בריש סי' תקל"ז, ע"פ דברי הבית יוסף בסי' תקל"ט, דבמקום שאין חשש הפסד ממש, אלא רק מניעת ריוח, קיי"ל להלכה דאם יש ודאי עבורי רווחא התירו לפעמים מלאכה עבורו. אבל אם אינו אלא ספק עבורי רווחא, לא התירו מלאכה עבורו.

והיינו כנ"ל דודאי זה שאינו אלא ספק, אפי' אם הספק מצוי, הוא סיבה שאינו חשוב כ"כ כדבר האבד. ולכן בצירוף זה שאינו אלא חשש העברת ריוח, לא התירו מלאכה עבורו.

בענין ספק לשעבר

כל הראיות שהבאנו לעיל בענין ספק דבר האבד הם במקום שיש ספק על העתיד אם יבא לידי הפסד בלי מלאכה. אבל ודאי המלאכה שעושה עוזר למנוע ההפסד על הצד שיבא.

ויל"ע אם במקום שיש ספק לשעבר ג"כ התירו מלאכה בחול המועד על הספק.[[33]](#footnote-33)

לדוגמא, אם רוצה להדליק אור באולם לצורך המועד, ויש שם חמשה מתגים, ואינו יודע איזה מהם מדליק האור באולם, אם מותר לנסות כולם, שהרי יתכן כאן שידליק אור שלא לצורך המועד בכלל.

הערה חשובה לדינא

לכאורה יוצא מכל הנ"ל דלדעת הפמ"ג ומחצית השקל רק אם לבסוף המלאכה שעשה הועיל לצורך המועד, או למנוע הפסד היה מותר לעשותו.

ולדעת המשנ"ב וחזו"א הנ"ל כל מלאכה שיתכן שיצילו מהפסד, או שיועיל לצורך המועד, התירו לעשותו, אפי' אם לבסוף לא הועיל כלום.

אבל גם להגדרת החזו"א ומשנ"ב הנ"ל, כל שמלאכה שבשעת עשייתו היה פשוט שלא יועיל לצורך המועד או למנוע הפסד, אע"פ שמי שעשה המלאכה התכוין לעשות מלאכה לצורך המועד או למנוע הפסד, ודאי אסור. דגם לדעת החזו"א ומשנ"ב בעינן רק מצב שבאמת יש בו סיכוי של פסידא הוא מצב של דבר האבד.

וממילא צריך אדם ליזהר שלא יעשה מלאכה בטעות שלא לצורך המועד. וכגון שמתקשר בטלפון למספר שלא נכון. אע"פ שהתכוין להתקשר לראובן לצורך המועד, כיון שלמעשה התקשר לשמעון בטעות, ואין לו שום צורך המועד לדבר עם שמעון, עבירה היא בידו.

סימן ו

בענין עבורי רווחא

איתא במתני' במו"ק דף יא. "כל כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן."

ואיתא בגמ' שם "בדיתא לבאי כוורי, אזיל כולי עלמא צוד אייתו כוורא, שרא להו רבא למימלח מינייהו.

אמר ליה אביי והא תנן כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן.

אמר ליה כיון דמעיקרא אדעתא דאכילה אייתינהו, ואי שביק להו פסדי, כפרקמטיא האבד דמי ושרי.

ואיכא דאמרי שרי להו רבא מיצד מיזל אייתויי ומימלח.

אמר ליה אביי והא אנן כבשין שהוא יכול לאכול מהן כובשן תנן.

אמר ליה הני נמי מיתאכלי אגב איצצא, כי הא דשמואל עבדו ליה שיתין איצצי ואכל."

ללישנא קמא צדו הדגים כדי לאוכלם בלי לכובשם, נמצא שהצידה היתה בהיתר גמור, ואח"כ כשנמלכו עליהם לכובשם כדי שלא יתקלקלו, גם זה מותר משום שהוא דבר האבד.

וללישנא בתרא, מעיקרא צדו הדגים כדי לכובשם במלח, וממילא חידשה הגמ' דעדיין הצידה מותרת, דכיון שיכול לאוכלם אגב איצצא, חשוב הצידה להיות לצורך המועד.

ולכאורה עיקר קושית הגמ' אינו על הכבישה, שהרי הכבישה הוא לצורך דבר האבד, שלא יתקלקלו הדגים שלו. אלא קושית הגמ' הוא על הצידה, איך התירו מלאכת צידה שלא לצורך המועד כיון שאינו דבר האבד.

ומשמע בגמ' דרק נחלקו הלישנא קמא ובתרא אם באמת ראוי הדג לאכילה במועד לאחר כבישה כזו. אבל בדין אין מחלוקת.[[34]](#footnote-34)

וכן משמע מדברי הרמב"ן בתורת האדם דעיקר הנידון של הגמ' הוא על הצידה, ולא על הכבישה. וז"ל "בדיתא לבאי כוארי, פי' צף הנהר על כל גדותיו והדגים שטין על פני הנהר ויצאו לחוץ, ולא שרינהו רבא לצוד מהן אלא לדעת אכילה משום צורך המועד. והרי הנהר הזה שהוא קופה ודגים שלו ניצודין עכשיו בודאי והן אבידין ממנו אם לא יצוד לאלתר, שלא ימתינו להם עד לאחר המועד, ואעפ"כ לא עשאוהו כדבר האבד, אלמא הפסד דבר שברשותו נקרא דבר האבד, הנחת ריוח לא נקרא דבר האבד."

וכן הוא לשון המאירי כאן וז"ל "נמצא מ"מ שלא הותרה צידה מתחלה אלא או לאכילה או למליחה הראויה לאכול במועד אף על ידי קצת תחבולה. וכו'. אבל בכונת ריוח לבד אסור ואין זה דומה לסחורה שהתרנו שבסחורה ביטול הכיס בפסידא אבל צידת דגים מציאה גמורה היא ועוד שהסחורה אינה אלא מקח וממכר ובצידה יש בה מלאכה גמורה וטורח יתר."

אמנם עי' בנמוק"י ורבינו יהונתן שכתבו דמיירי באופן שהדגים כבר מתו. וא"כ אין כאן איסור צידה בכלל, אלא רק איסור מליחה.

וטעמם לכאורה הוא משום שהגמ' בדף יא. תמה איך התיר רבא למלוח הדגים, ולא הקשה על הצידה עצמה. ומשמע מזה שלא היה כאן מלאכת צידה, רק איסור מליחה.

ותמה הראב"ד[[35]](#footnote-35) דבירושלמי [פ"ב ה"ג] כתוב "הדא שיירתא שרי למיזבן מינה במועדא", ומבואר מזה דס"ל דעבורי רווחא פסידא הוא, וא"כ איך אסרו כאן לצוד דגים במועד במקום שאינו צריך לדגים לצורך המועד, הרי עכ"פ יש כאן העברת ריוח גדול מאד?

וכתב הנמוק"י דאין לומר דבאמת עבורי רווחא הוי דבר האבד גמור, והטעם לאסור כאן הוא משום דיש במליחת דגים טירחא יתירא, דא"כ איך אסרו להשקות בית הבעל ממעיין, הרי שם אין טירחא יתירא, ולצורך רווחא התירו?

וכתב הנמוק"י בשם הראב"ד "ותירץ ז"ל דמקח וממכר לאו מלאכה היא כלל, אלא מעשה חול בעלמא, הלכך התירו משום רווחא, אבל מלאכה לא התירו משום רווחא אא"כ איכא פסידא, והשקאה מלאכה גמורה היא, וכן מליחה, ואיכא עוד במליחה טירחא יתירא."

ולכאורה מבואר בהדיא מזה מדברי הנמוק"י דבכל מקום שיש מלאכה גמורה אסור, אפי' בלי טירחא יתירא, שהרי בהשקאת בית הבעל ממעיין אין טירחא ואפ"ה כתב הנמוק"י לאסור מטעם שיש שם מלאכה גמורה.

ורק הוסיף לרווחא דמילתא דכאן יש עוד טעם לאסור, שהרי יש ג"כ טירחא יתירא.[[36]](#footnote-36)

ועי' ברא"ש שכתב לתרץ בשם הראב"ד "ותירץ דשאני מציאה דליכא שום פסידא אלא רווחא בעלמא הוא, אבל פרקמטיא ביטול דידה פסידא הוא. אי נמי, ע"כ לא שרינן משום רווחא אלא מקח וממכר שהוא דרך כל אדם לא מיקרי מלאכה וגם ליכא טרחא, אבל מליחת דגים מיקרי מלאכה ואיכא טרחא לא שרינן לה משום רווחא."

הרי שבתי' השני כתב הרא"ש דבשיירא יש תרתי דמעליותא, גם אין מעין מלאכה וגם אין טירחא, משא"כ במליחת דגים יש מלאכה וטירחא.

ועי' בבי' הגר"א בסי' תקל"ז ס"ק יג שכתב "צידה בלאו הכי מותר משום שדומה לדבר האבד, אלא משום מליחה הוא דקפיד משום שהוא מלאכה וטירחא, וכמו שכתב הרא"ש בשם הראב"ד בתי' ב', וכ"כ בנמוק"י."

ומשמע דס"ל להגר"א ז"ל דבאמת עבורי רווחא חשוב כמו דבר האבד ממש.[[37]](#footnote-37) והרי מפורש בדף ב. דבמקום טירחא יתירא לא התירו מלאכה אפי' בדבר האבד ממש. נמצא שסוף דברי הרא"ש הנ"ל עיקר, דרק במקום תרתי לריעותא יש לאסור.

וכן משמע מסיום דברי הגר"א שם שכתב דמלאכה וטירחא לא התירו אלא לצורך אוכל נפש. ומשמע דאפי' בדבר האבד גמור לא התירו מלאכה וטירחא יתירא, וכנ"ל.

ולכאורה בדעת הרא"ש בשם הראב"ד היה מקום לפרש כדברי הגר"א הנ"ל.

אבל הנמוק"י כתב גם בתירוצו דהשקאת בית הבעל הוי כעבורי רווחא. וביאר שאסרו שם השקאה ממי מעיין משום שיש בו מלאכה גמורה, אע"פ שאין בזה טירחא יתירא כמפורש בגמ' בדף ב.. ומבואר דאין עבורי רווחא כדבר האבד גמור, וגם במקום שאין טירחא יתירא, כל שיש שם מלאכה גמורה, אסור.

וצ"ל דכוונת הגר"א ז"ל לפרש על דרך הנמוק"י שכתב דבמליחה יש גם מלאכה וגם טירחא יתירא, אבל אין כוונתו לפרש ממש כדעת הנמוק"י שם.

אמנם צ"ב לדעת הגר"א ז"ל איך אסרו חז"ל השקאת בית הבעל [בדף ב.] ממי מעיין, הרי יש שם העברת ריוח ואין שם טירחא יתירא?

ועי' לקמן מה שכתבנו בענין זה.[[38]](#footnote-38)

אמנם עי' בחזו"א [בסוף סי' קלה] שכתב בדעת הרא"ש הנ"ל דאין כוונתו כלל ל"מלאכה" לענין שבת, שהרי קיי"ל דאין מליחה באוכלין. אלא כוונת הרא"ש לומר דמקח וממכר אינו מלאכת עמל ועבודה אלא טורח בעלמא וגם מפונקין רגילין בה, וזה התירו. אבל מלאכת עמל כמו מליחת צידה של דגים לא התירו.

וממילא חידש החזו"א שם דאפי' אם תוך כדי הפרקמטיא צריך לעשות איזה מלאכה דאורייתא, כגון מלאכת מחתך וכדו', כיון שאין זה מלאכת עמל דומיא דמליחת דגים מותר.

ולכאורה בדעת הרא"ש שם היה אפשר לפרש כן, אבל בדעת הנמוק"י לא שייך לפרש כן. שהרי משמע בהדיא שהוסיף אח"כ דבמליחה יש גם ענין אחר, שיש בו טירחא.

וכן משמע בהדיא מדבריו בסוגיא בדף י: שכתב "וקצת מפרשים ז"ל אמרו שהעברת ריוח נקרא דבר האבד. ומכאן יצא להם שמותר להלוות לכנעני ברבית בחוש"מ. והטעם בזה לפי שאין בכל אלו מלאכה גמורה, ואין כאן אלא מקח וממכר שאסור מדבריהם ביו"ט גזירה שמא יכתוב והחוש"מ התירו מפני העברת ריוח.

הרי מפורש בהדיא דעיקר החילוק בין פרקמטיא למליחה הוא משום דמליחה דומה למלאכה גמורה משא"כ מקח וממכר אינו אלא גזירה שמא יכתוב.

ולכאורה ברור בדעת הנמוק"י דכוונתו לומר דודאי אין העברת ריוח כדבר האבד ממש. אמנם עכ"פ במקום שאין שם מעין מלאכה בכלל התירוהו. אמנם במקום שיש מלאכה גמורה, כמו בהשקאת בית השלחין ומליחה אסור.

אלא שהוסיף הנמוק"י דמליחה יש לאסור בלאו הכי משום שיש בו טירחא יתירא.[[39]](#footnote-39)

וכן מבואר בהדיא מדברי הרמב"ן בתורת האדם שהעתיק לשון הראב"ד וז"ל "עד כאן לא שרינן משום רווחא אלא מקח וממכר דדרך חול בעלמא הוא אבל טירחא ליכא ומלאכה נמי ליכא. אבל הכא במליחת דגים טירחא יתירתא איכא ומשום רווחא לא שרינן טירחא יתירתא. וברישא דמתניתין נמי לא שרינן מלאכה משום הרוחה, ואף על גב דליכא טירחא יתירתא כגון השקאת זרעים מן המעיין שבשדה בית הבעל, אבל מקח וממכר לאו מלאכה הוא אלא דרך חול בעלמא הוא ובמקום רווחא שרי משום דליכא טרחא, ואילו מליחה מלאכות גמורות הן וטירחא יתירתא הוא ואי לאו משום פסידא משום רווחא לא שרינן, ע"כ דבריו ז"ל."

הרי שכתב הראב"ד בהדיא כמשמעות הנמוק"י הנ"ל דכל חדא לריעותא, או טירחא יתירא, או מלאכה, הוא סיבה לאסור העברת ריוח. והוכיח כן מזה שאסרו להשקות בית הבעל ממי מעיין.

וא"כ מסתבר לפרש גם דעת הרא"ש כן.

וכן משמע בהדיא מדברי הביה"ל בסי' תקל"ג ס"ג ד"ה מתר, דכל שיש מלאכה כעין מלאכת שבת, ס"ל להרא"ש וראב"ד הנ"ל לאסור במקום העברת ריוח.

וכן דייק החזו"א הנ"ל מדברי הביה"ל בסי' תקל"ט ס"ה ד"ה אינו, דס"ל להמשנ"ב דאינו תלוי בטירחא אלא במלאכה גמורה לענין שבת או לא.

תי' אחר של הראב"ד

הרא"ש הביא תי' אחר בשם הראב"ד ליישב הסתירה בין הירושלמי שהתיר פרקמטיא משיירא, לבין הסוגיא בדף יא. שאסר צידת דגים לצורך אחר המועד.

וז"ל "שאני מציאה דליכא שום פסידא אלא רווחא בעלמא הוא אבל פרקמטיא ביטול דידה פסידא הוא."

והענין הוא דאם מונעים מאנשים מלהתפרנס ולהרויח בדרכים שאדם מצפה בדרך כלל להרויח מהם, הוי כמו הפסד, שהרי מאבדים ממנו מה שכבר ציפה לקבל.

אבל מציאה שאינו דבר מצוי כלל, ולכן אין דעתם של בני אדם להרויח פרנסתם באופן זה, א"כ בזה שמונעים ממנו הריוח, לא לוקחים ממנו כסף שציפה להרויח בכלל, ולכן אינו שייך לדבר האבד בכלל.

ומבואר מדברי הביה"ל בסי' תקל"ג ס"ג ד"ה מותר, דלתי' הראשון של הרא"ש מותר לעשות אפי' מלאכה דאורייתא לצורך פרקמטיא, דמניעת פרקמטיא חשוב כדבר האבד ממש.

ולכאורה תי' זה של הרא"ש צ"ב, שהרי גם במתני' בדף ב. שאסרו להשקות בית הבעל, דומה לכאורה לפרקמטיא, ואפ"ה אסרו מלאכה משום הרווחא. וא"כ גם בשיירא צריך להיות אסור.

ועי' בנמוק"י שבאמת לא הביא תי' זה של הראב"ד, אלא רק התי' השני שלו. וכתב הקרן אורה בדף יא. דטעם הדבר משום שהיה קשיא ליה להנמוק"י הקושיא הנ"ל מזה שאסור להשקות בית הבעל.

אמנם הרא"ש הביא תי' זה. וצ"ע לדבריו למה במתני' בדף ב. אסרו מלאכת השקאה בשביל הרווחא גם בצורה של פרקמטיא?

וכתב הקרן אורה שם שהרא"ש לשיטתו שכתב דרק התירו שיירא במקום שהוא הזדמנות שאינו מצוי, וכמו הסוגיא בדף יא. שהיה הזדמנות נדירה שהגיעו דגים. אבל במתני' בדף ב. שאין שם הדזמנות משונה, ודאי לא חשוב ההרווחא שם כדבר האבד. ולכן הרא"ש לא הביא בכלל מתני' בדף ב..[[40]](#footnote-40)

אמנם כל זה ניחא בדעת הרא"ש שלא הביא ממשקין בית השלחין בכלל. אבל הראב"ד הביא בתי' השני שלו ממשקין בית הבעל, ומבואר דס"ל דחשוב העברת ריוח אע"פ שהוא דבר מצוי, ואפ"ה כתב ג"כ התי' הראשון לחלק בין פרקמטיא למציאה.

ותימה למה לתי' הראשון של הראב"ד אסור להשקות בית הבעל, ולא התירו מטעם שהעברת ריוח חשוב דבר האבד?

ונ"ל ברור בדעת הראב"ד דיש הבדל עצום בין שני התירוצים שלו.

התי' הראשון כתב דהעברת ריוח בפרקמטיא באמת חשוב דבר האבד גמור, משא"כ במציאה דאינו כדבר האבד, אלא כהרווחא בעלמא.

והתי' השני של הראב"ד הוא דבאמת כל העברת ריוח אינו כדבר האבד, אלא כהרווחא בעלמא. אמנם הקילו בפרקמטיא שאינו מעין מלאכה בכלל, להתיר אפי' הרווחא.

וס"ל להראב"ד כמו שכתבנו לעיל דודאי השקאת בית הבעל אינו דבר האבד, וכמפורש בגמ' דאינו חשוב אלא כהרווחא. והיינו משום דכל המטרה של ההשקאה הוא דאפלא משוי ליה חרפא, שהוא מעלה בעלמא, ואין הענין להרויח יותר כסף.

וממילא בתי' הראשון שכתב הראב"ד במציאה וכל מקום שבאמת חשוב כהרווחא לא התירו כלום, אתי שפיר מתני' בדף ב..

ורק בתי' השני שחידש הראב"ד דגם פרקמטיא חשוב כהרווחא בעלמא, ואפ"ה התירו מקח וממכר, אז הביא ג"כ השקאת בית השלחין להוכיח דכל שהוא מלאכה אפי' בלא טירחא, אסרו במקום הרווחא בעלמא.

להלכה

להלכה כתב הטור ושו"ע בסי' תקל"ג ס"ג כתי' הראשון של הרא"ש וראב"ד לחלק בין פרקמטיא למציאה, וכמו שכתבו רעק"א, והבי' הגר"א, והביה"ל שם.[[41]](#footnote-41)

וכן מבואר בסי' תקל"ט ס"ו דמחלקים בין מציאה לפרקמטיא בכל מלאכה שאינו דאורייתא, לאסור מציאה ולהתיר פרקמטיא.

אמנם עי' במג"א שם סק"ו שכתב דאסור ללקוט פירות כדי לכובשן, שהרי הלקיטה הוא איסור דאורייתא, ולא התירוהו בשביל עבורי רווחא. אבל לקנות פירות כדי לכובשן מותר, שהרי לא אסרו פרקמטיא במקום עבורי רווחא.

ותמה רעק"א שם דאי ס"ל כתי' השני של הראב"ד להחמיר במלאכה ולהתיר פרקמטיא, א"כ גם לקנות פירות כדי לכובשן אסור, שהרי הכבישה עצמה כמלאכה היא?[[42]](#footnote-42)

וכתב הביה"ל בסי' תקל"ג ס"ג דס"ל כתי' הראב"ד עכ"פ להחמיר במלאכה דאורייתא, ולא לענין להחמיר במליחה, שהרי קיי"ל דאין עיבוד באוכלין.[[43]](#footnote-43)

ועי' במשנ"ב בסי' תקמ"ג סק"ב שכתב בהדיא בשם החיי אדם להחמיר בהעברת ריוח שלא במקום "מציאה" מטעם שיש בו מלאכה דאורייתא.

ומבואר דלהלכה החמיר כדברי המג"א הנ"ל.

סימן ז

הגבלה בהיתר עבורי רווחא

כתב הרא"ש [פ"א סי' כג] "אמר רבא פרקמטיא כל שהוא אסור. פירוש, לקנות סחורה או למוכרה אסור אפילו כל שהוא משום טרחא. א"ר יוסי בר אבין ודבר אבד מותר.

ולא מיקרי דבר האבד אלא שיחסר מן הקרן, כגון הני תוחלני וזיתיו הפוכין ובורו לגוף וכגון הני דבני אקרא דשנוותא שאם לא ילך עתה לא ימצאם לאחר המועד, אבל אם יום השוק הוא במועד ויוכל עתה למכור סחורתו בריוח ולאחר המועד לא יוכל להרויח כל כך אבל מן הקרן לא יפסיד אסור למכור במועד. והכי איתא בירושלמי [פ"ב ה"ג] אי ידע דלא מזדבני והוא פוחת מקרנא מזדבן. וכו'.

ועוד גרסינן [בירושלמי הנ"ל] פרקמטיא אבודה שרי מזבנינהו במועדא רבי יעקב בשם רבי אחא בשם ר' יוסי הדא שיירתא שרי למיזבן מינה במועדא לא הוה ידע דשיירתא עלתה ומוזלא עבידתא אלמא עבורי רווחא פסידא היא.

משמע מהא ירושלמי אם נזדמן במועד דבר שאינו מצוי מיקרי שפיר דבר האבד כגון אם באו שיירות של סוחרים במועד והביאו הרבה סחורות ומוכרים בזול ולא ימצאו אחר המועד ואף השיירות קונין עתה הסחורות ביוקר קונין מהן ומוכרין להם דמניעת הריוח הוא הפסד כיון דדבר שאינו מצוי הוא."

ומבואר שמחלק הרא"ש בין מניעת ריוח שאינו מצוי, כגון ההיא שיירא דירושלמי, שאז דינו כדבר האבד, ובין ריוח המצוי, כגון מכירת פרקמטיא במקום שהמחיר ירד לאחר המועד, דאז ודאי אינו כדבר האבד.

ולקמן יתבאר בע"ה יסוד החילוק שבין עבורי רווחא שאינו מצוי ועבורי רווחא המצויה.

וכתב הבית יוסף בסי' תקל"ט לבאר דברי הרא"ש "מה שכתב הרא"ש [בריש סי' כג] "ולאחר המועד לא יוכל להרויח כל כך", היינו לומר דאפשר דלא ירויח כל כך. וכיון דלאו דבר האבד בודאי הוא אסור. אבל שיירות כיון שהוא דבר שאינו מצוי תמיד הוי דבר האבד בודאי ומפני כך התירו."

והובא דבריו בביה"ל ריש סי' תקל"ז, ע"ש.

עי' בטור בסי' תקל"ט ס"ד וס"ה שכתב ככל דברי הרא"ש הנ"ל.

ואח"כ בסעי' ט' כתב הטור "מי שצריך לקנות יין בעת בציר לצורך שתיית כל השנה ואם יעבור המועד לא ימצא כמו שמוצא עתה דבר האבוד הוא ומותר וכו'. אבל יותר מכדי צורך שתייתו לא יקנה."

וביאר הבית יוסף שם דהיינו שקונה יותר ממה שצריך להשתמשות כדי לסחור בו ולהרויח.

והקשה שם הבית יוסף דלכאורה י"ל דכיון שאינו מצוי שיקנה לאחר המועד יין אלא ביוקר, הוי כמו שיירא ומותר?

ועי' באליה רבה שכתב לבאר דעת הטור דהא דאסר לקנות יותר מכדי צרכו, אין הכוונה בשביל סחורה, דזה מותר כמו שכתב הבית יוסף, דכל ודאי מניעת ריוח מותר. אלא הכוונה דצריך ליזהר שלא לקנות יותר ממה שצריך, דנמצא שקונה פרקמטיא שלא לצורך דודאי אסור לכו"ע.[[44]](#footnote-44)

ועי' בב"ח [בסי' תקל"ט ס"ט] דס"ל כדעת הב"י הנ"ל שהטור דיבר באופן שקונה בשביל סחורה. ותירץ הב"ח קושית הב"י הנ"ל דתמיד במניעת קצת ריוח יתכן שאחר המועד יצליח להרויח כ"כ כמו אם היה משקיע במועד. ובשיירא מיירי בריוח גדול שאינו מצוי כזה ריוח, ובזה הוי באמת כודאי מניעת ריוח, וחשיב כהפסד עכ"פ לענין פרקמטיא.

נמצא שהב"ח מחמיר באופן שנראה שודאי יש מניעת ריוח קטן, דהב"ח ס"ל דמסתבר שיוכל אח"כ למצוא אופן אחר המועד להרויח סכום כזה. ולדעת הא"ר הנ"ל כל שהריוח שלפנינו ודאי אינו שייך לאחר המועד, לא אמרי' דיתכן מאד שיוכל להשקיע במקום אחר להרויח עכ"פ סכום מועט.

ועי' בחיי אדם [כלל קיב ס"ד] שתי' דלא אמרי' תמיד שעבורי רווחא חשיב כהפסד, אלא דוקא כשיפסיד כל הענין, וכמו בשיירא, שאם לא יקנה מהם או ימכור להם עכשיו, שוב לא יהיה לו אפשרות לישא וליתן אם שיירא זו. וכמו בדגים דאם לא יקח הדגים עכשיו, שוב לא יצליח לקחת דגים בכלל.

אבל אם יוכל לקנות יין גם לאחר המועד, אלא שאז המחיר יהיה יותר יקר, כיון שאינו מפסיד האפשרות לבצע הקנין הזה שרוצה לעשות במועד, אינו כדבר האבד בכלל.[[45]](#footnote-45)

וממילא כתב החיי אדם דגם באופן שודאי יתייקר היין לאחר המועד, כיון שודאי יוכל לקנות יין לאחר המועד, אינו יכול לקנות היין להרווחא בעלמא.

אמנם כל דברי החיי אדם שם הוא לענין הקונה סחורה כדי למוכרו שוב ולהרויח. אבל אם קונה סחורה להשתמשות, כל שלאחר המועד ודאי יתייקר, מותר, וכדמוכח מדברי הטור ומדברי החיי אדם שם.

ועי' במאמר מרדכי שכתב דלא כל ודאי מניעת ריוח התירו, דכל שאינו ניכר דהוא ריוח שלא יוכל להשיג כלל לאחר המועד לא התירו. ורק שיירא דניכר לכל שהוא ריוח שלא יוכל להשיג בודאי לאחר המועד התירו.

ולמעשה כתב המשנה ברורה בסי' תקל"ט ס"ק ל"ב כדעת החיי אדם הנ"ל, דרק במקום שלא יוכל להרויח בכלל אח"כ התירו, אבל אם רק לא ירויח אח"כ כ"כ לא התירו אפי' בודאי מניעת ריוח.

וכתב שם דיש מן האחרונים שכתבו דאם נזדמן לו אפשרות להרויח הרבה כסף, באופן שריוח מסוג גודל כזה ודאי לא יזדמן לו לאחר המועד, מותר [אפי' אם מסתבר שיהיה לו אפשרות להרויח קצת גם אם לא יקנה עד לאחר המועד]. והיינו דעת הב"ח הנ"ל.

וכתב הביה"ל דלמעשה נ"ל דיכול לסמוך על הב"ח, והסומך על הא"ר להקל בכל מקום שיש ודאי מניעת ריוח, אפי' ריוח קטן, אין מוחין בידו.

סימן ח

דבר האבד ביוקרא וזולא

שיטת התוס'

איתא בגמ' בדף י: "אמר רבא פרקמטיא כל שהוא אסור. אמר רבי יוסי בר אבין ובדבר האבד מותר[[46]](#footnote-46)."

ומבואר שהתירו האיסור פרקמטיא בשביל דבר האבד.

וכתבו התוס' שם ד"ה ובדבר, "ובדבר האבד מותר. פירוש, בדבר שאם לא ימכרנה עתה שמא לא ימכרנה יפה פעם אחרת ויפסיד מן הקרן, אבל אם לא יפסיד מן הקרן אלא שלא ירויח כל כך אין זה חשוב דבר האבד. וכל שכן לקנות סחורה שמא תהיה יותר ביוקר אחר המועד."

והיינו דהציור של הפסד בפרקמטיא הוא באופן שקנה סחורה בעשרים שקל, ואם לא ימכרנה במועד בשלשים שקל, יצטרך למוכר לאחר המועד בעשר שקל. וכיון שיפסיד מהקרן שהשקיע, חשוב דבר האבד.

ומבואר דס"ל להתוס' דיוקרא וזולא לא מיקרי דבר האבד, אלא במקום שיפסיד מהקרן. ואם קבל סחורה במתנה ובמועד יכול למוכרה בעשרים שקלים, ולאחר המועד יהיה שוה רק עשר שקל, אין זה דבר האבד.

וכן אם רוצה לקנות סחורה [כדי למוכרה אח"כ בריוח] במועד בעשרים שקלים, ולאחר המועד יצטרך לקנותה בשלשים שקלים, אין זה דבר האבד, ואסור.[[47]](#footnote-47)

שיטת המהר"ח או"ז

כתב המהר"ח או"ז [סי' לה] "מהו דבר האבוד כגון שהאבידה נעשה בגוף הדבר כגון שיש לו חיטין למכור וירא שיתעפשו או יקלקלו, אבל אם ירצה לקנות לפי שעתה בזול או למכור לפי שעתה ביוקר וירא שלאחר המועד ישתנה השער אין זה [דבר] האבוד ואסור."

ומשמע מדברי המהר"ח או"ז הנ"ל דגם אם יוזל הסחורה באופן שיפסיד מהקרן, לא חשיב דבר האבד, דרק קלקול של גוף הסחורה חשיב דבר האבד, אבל הוזלת סחורה איננו רואים כהפסד, אפי' אם יוזל לפחות ממחיר הקרן.

שיטת הרמב"ן

ועי' ברמב"ן בתורת האדם שכתב "אם היה צריך לבהמה ולעבדים ולפירות כסות וכלים לאחר המועד, ודעתו ודאי ליקח אותם, ונזדמן לו עכשיו מי שהוא מוכר בזול והדבר ידוע שלא יזדמן לו לאחר המועד כגון השיירה הזאת, זה ודאי דבר האבד הוא אצלו וכהפסד גמור ומיעוט כיסו הוא אם אתה מונעו עכשיו, הרי זה דומה למכירת פרקמטיא שמוזלת לאחר המועד, אבל להשתכר במקח וממכר אסור. כך נראה לי."

ומבואר דס"ל להרמב"ן דלפעמים יוקרא וזולא חשוב כדבר האבד אפי' אם לא יוזל לפחות ממחיר הקרן, ולפעמים מודה לדעת התוס' דיוקרא וזולא אינו סיבה שיחשב דבר האבד.

אם קונה סחורה להשתמשות, ולאחר המועד יתייקר, חשוב דבר האבד שהרי יצטרך להוציא מכיסו יותר כסף לאחר המועד כדי להשיג הדברים שרוצה להשתמש בהם.

וגם אם קנה סחורה לפני המועד בעשר שקל, ויכול למוכרו במועד בשלשים שקלים, ולאחר המועד יוזל באופן שיכול למוכרו בעשרים שקלים, גם זה חשוב דבר האבד, אע"פ שאינו מפסיד מהקרן, דכיון שבמועד יש לו ברשותו סחורה השוה שלשים שקלים, ויוזל לאחר המועד ויהיה שוה רק עשרים שקלים, גם זה חשוב הפסד.

אמנם אם אין לו עכשיו סחורה, ורוצה לקנות סחורה כדי למוכרו אח"כ ולהרויח כסף, כיון שיכול לימנע מלקנות הפרקמטיא לגמרי, ולא יפסיד שום כסף או שוה כסף שיש לו עכשיו ברשותו, אין המקח וממכר כאן אלא להרויח, ולא למנוע הפסד, ואסור.

וזהו דלא כדעת התוס' בתחילת דבריהם שכתבו דאם כבר קנה סחורה לפני המועד ולאחר המועד יוזל, לא חשיב דבר האבד אא"כ יוזל לפחות ממחיר הקרן.

נמצא שיש לנו שלש שיטות לענין אם מותר למכור סחורה במועד שיוזל לאחר המועד.

דעת המהר"ח או"ז שתמיד אסור, דיוקרא וזולא לא חשיב פסידא.

דעת התוס' ורא"ש הוא דאם יוזל לפחות ממחיר הקרן מותר, ואם לאו אסור.

ודעת הרמב"ן דכל שאם ימנע מהמקח וממכר במועד ע"כ יפסיד מהכסף או שוה כסף שיש לו עכשיו ברשותו, חשיב דבר האבד, ומותר.

משמעות הטור וב"י בדעת הרמב"ן

לכאורה משמע מהטור בסי' תקל"ט ס"ה והבית יוסף שם שהבינו דהרמב"ן דיבר רק בשיירא, שהוא מקום ודאי הנחת ריוח, באופן שגם הרא"ש מודה שהתירו פרקמטיא.

וס"ל שהרמב"ן רק בא להחמיר, דאפי' ההיתר דשיירא לא שייך אלא במקום שקונה סחורה להשתמשות, או מוכר סחורה שיש לו ברשותו, ולא לקנות כדי למכור.

ולפי"ז אין לנו אלא ב' שיטות בענין העברת ריוח הרגיל [דאינו כשיירא]. שיטת התוס' ושיטת המהר"ח או"ז.[[48]](#footnote-48)

מחלוקת בתוס' בענין קניית יין לשתיה

עי' בתוס' הנ"ל בסו"ד שכתבו "אבל לקנות יין כשר בתוך המועד מותר. והר"ר יוסף פירש דיש לאסור, דאף על פי שלא ימצא בזול הרי ימצא ביוקר ואין זה דבר האבד."

ולכאורה דברי התוס' צ"ב, שכתבו דמותר לקנות יין בתוך המועד, אע"פ שלאחר המועד ימצא לקנות ביוקר לכאורה, ולעיל בסמוך ממש כתבו בפשיטות דאסור לקנות סחורה אפי' אם יתכן שיהיה יותר ביוקר אחר המועד?

וי"ל דס"ל להתוס' דיש חילוק בין אם קונה סחורה להשתמשות[[49]](#footnote-49), דאז יש להתיר במקום שאם ימתין לאחר המועד יצטרך להוציא מביתו יותר כסף, וחשיב כדבר האבד ממש[[50]](#footnote-50), ובין אם קונה סחורה כדי לעשות רווחים, דבזה אינו כדבר האבד, וכעין מה שכתבנו לעיל בדעת הרמב"ן.[[51]](#footnote-51)

א"נ י"ל דבסיפא מיירי באופן שהיין ודאי יתייקר לאחר המועד, וא"כ הוי כשיירא שהתירו עבורי רווחא אפי' במקום ודאי ריוח. ואינו דומה לתחילת דברי התוס' דאינו אלא ספק אם יהיה ריוח או לא.[[52]](#footnote-52)

ולכאורה הר"ר יוסף שם ס"ל דגם אם קונה להשתמשות, וגם אם ודאי יתייקר לאחר המועד, אין היוקרא וזולא חשיב כהפסד. רק במקום שהשקיע כסף כדי לעשות יותר כסף, ויפסיד מהקרן, זה חשיב הפסד ממון ממש.[[53]](#footnote-53)

היוצא לדינא מכל הנ"ל

-אם קונה סחורה כדי לחזור ולמוכרו ולעשות רווחים, לכו"ע לא חשיב דבר האבד אלא עבורי רווחא [אם לא בכגון שיירא שיש ודאי הנחת ריוח, ויתבאר דין שיירא במקו"א].

-אם כבר קנה סחורה לפני המועד ורוצה למוכרו במועד משום דשמא לאחר המועד יוזל, לדעת המהר"ח או"ז אין זה דבר האבד כיון שלא מתקלקל גוף הסחורה. ולדעת התוס' אם יוזל באופן שיפסיד מהקרן, חשיב דבר האבד, ואם רק יוזל באופן שלא ירויח כ"כ, אין זה דבר האבד.

ולדעת הרמב"ן יתכן דגם אם רק יוזל באופן שלא ירויח כ"כ, חשוב דבר האבד.[[54]](#footnote-54)

-אם קונה סחורה שצריך לשימוש עצמי, ולאחר המועד יתייקר, לדעת המהר"ח או"ז והר"ר יוסף שבתוס' בסוף דף י:, אין זה כדבר האבד בכלל, ואסור.

ולדעת הרמב"ן ולדעת הדיעה הראשונה שבתוס' הנ"ל יתכן דבזה חשוב דבר האבד כיון שיצטרך להוציא יותר כסף מכיסו שלא למטרת הרווחה.[[55]](#footnote-55)

-ולכל הדיעות לכאורה אם קנה סחורה בעשר שקל, ועכשיו שוה שלשים שקלים, ואם ימתין עד לאחר המועד יתקלקל הסחורה עד שלא יהיה שוה אלא עשרים שקלים, חשוב דבר האבד, דבזה כו"ע מודים להמהר"ח או"ז הנ"ל דכל קלקול בגוף הסחורה חשוב דבר האבד, וכדמשמע מהגמ' בדף יא. לענין דגים.

איך קיי"ל לדינא

כתב השו"ע בסי' תקל"ט ס"ד "אם יש לו סחורה שאם לא ימכרנה עתה יפסיד מהקרן מותר למכרה, אבל אם לא יפסיד מהקרן, לא."

ומבואר דדעתו כשיטת התוס' בדף י: והרא"ש בפ"ק סי' כג, דלא כדעת המהר"ח או"ז הנ"ל שהחמיר גם אם יפסיד מהקרן, ודלא כהרמב"ן הנ"ל שהקיל בכל מקום שיוזל, אפי' אם לא יפסיד מהקרן.[[56]](#footnote-56)

כתב השו"ע בסי' תקל"ט ס"ט "מי שצריך לקנות יין בעת הבציר לצורך שתיית כל השנה, ואם יעבור המועד לא ימצא כמו שמוצא עתה, דבר האבד הוא ומותר לקנות ולתקן החביות ולזפותן, ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד, אבל יותר מכדי צורך שתייתו, לא יקנה."

ומשמע מהפוסקים דבמקום שקונה להשתמשות התירו פרקמטיא לצורך עבורי רווחא אפי' במקום שאינו כשיירא, וכדיעה הראשונה בתוס' בסוף דף י: הנ"ל.[[57]](#footnote-57)

ומבואר בטושו"ע שם דאם קונה יותר מכדי שתייתו אסור.

ולכאורה היינו משום דכיון שאין הכוונה אלא להרויח, ודאי חשוב כהרווחא ולא כדבר האבד.

אמנם בשלמא לדעת הבי' הגר"א הנ"ל דמיירי במקום שאין כאן ודאי העברת ריוח, ממילא ההיתר אינו אלא במקום שקונה להשתמשות, אבל אם כוונתו להרויח אסור. אבל לדעת הפוסקים שההיתר הוא משום דהוי ודאי מניעת ריוח, ודומה לשיירא, הרי בסעי' ה' התירו שיירא אפי' במקום שכוונתו לקנות כדי להרויח.

ובאמת כך הקשה הבית יוסף כאן. ובסוגיא דשיירא נאריך בזה בע"ה.

יוקרא וזולא במלאכה גמורה

כתב החיי אדם [כלל ק"ו סי"ב] "נראה לי דאסור לשכור פועלים נכרים לעשות לו במועד. אף על פי שאם לא ישכור עכשיו, יצטרך לשלם ביוקר גדול לאחר המועד, אף על פי כן אסור."

והעתיקו המשנ"ב בסי' תקמ"ג סק"ב, ע"ש.

וביאר הנשמת אדם שם בסק"ו דאע"פ שבמקח וממכר יתכן דחשיב כדבר האבד, כאן שצריך לבנות שהוא מלאכה גמורה בשבת, לא הקילו להחשיב היוקרא וזולא להיות כדבר האבד. ורק באיסור סחורה וכדו' שאינו אלא מדרבנן הקילו להחשיב יוקרא וזולא כדבר האבד.

וכל זה הוא דלא כדברי הרמב"ן. שהרי ברמב"ן מבואר בהדיא דבאופן שקונה סחורה להשתמשות וכדו', ובודאי לאחר המועד יצטרך לשלם יותר, חשוב כדבר האבד גמור, באופן שגם מלאכה גמורה מותרת. שהרי בהדיא כתב שם הרמב"ן בסו"ד דכל דבר שחשוב דבר האבד יכול להתיר אפי' מלאכה דאורייתא. וכל דבר שאינו דבר האבד לא יתיר אפי' מלאכה דרבנן.

וע"כ החיי אדם ומשנ"ב הנ"ל ס"ל דלא קיי"ל כדברי הרמב"ן הנ"ל, אלא קיי"ל כדעת התוס' ורא"ש שהקילו בפרקמטיא אפי' במקום שלא חשוב כדבר האבד, אלא כמניעת ריוח. וממילא במלאכה גמורה לא הקילו.

וכן מוכח מדברי החיי אדם בכלל קי"ב ס"ד ומדברי המשנ"ב בסי' תקל"ט סק"ל שאין להתיר מלאכה גמורה אפי' במקום שקונה יין להשתמשות וודאי יתייקר היין לאחר המועד, ודלא כדעת הרמב"ן הנ"ל.[[58]](#footnote-58)

סימן ט

מכניס עצמו לדבר האבד

הבאנו לעיל לשון הגמ' בדף יא. "בדיתא לבאי כוורי. אזיל כולי עלמא צוד אייתו כוורא. שרא להו רבא למימלח מינייהו. אמר ליה אביי והא תנן כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן. אמר ליה כיון דמעיקרא אדעתא דאכילה אייתינהו, ואי שביק להו פסדי, כפרקמטיא האבד דמי ושרי.

ואיכא דאמרי שרי להו רבא מיצד מיזל אייתויי ומימלח. אמר ליה אביי והא אנן כבשין שהוא יכול לאכול מהן כובשן תנן. אמר ליה הני נמי מיתאכלי אגב איצצא."

ומבואר בלישנא קמא הנ"ל דאם אינו ראוי לאכילה אחר כבישה זו, אין היתר לצוד הדגים במועד כדי לכובשם. אלא רק אם צד אותם תחילה כדי לאוכלם במועד, ואח"כ נמלך עליהם שלא לאוכלם במועד, אז מותר לכובשם מדין דבר האבד.

ומבואר דכל שהדבר בא לידו מתחילה על דעת לעשות מלאכה אח"כ כדי שלא יפסדו, ההיתר מלאכה של אחר שבא לרשותו הוא לפי המצב שלפני שבא לרשותו.

וכיון שלפני שבא לרשותו אין שם דבר האבד ממש, אלא רק עבורי רווחא, א"כ אינו יכול לבא להתיר מלאכת הכבישה של אח"כ אלא מדין עבורי רווחא, ולא מדין דבר האבד ממש.[[59]](#footnote-59)

ועי' ברא"ש [פ"ב סי' טו] שכתב "אדם שצריך לקנות יין בבציר לצורך שתיית כל השנה, ואם יעבור המועד לא ימצא כמו שנמצא במועד, דבר האבד הוא ומותר לקנות לצורך כל השנה. ומותר לקשור חביות ולזופתן ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד."

ומבואר שהתיר הרא"ש לקנות יין ולבנות חבית, אע"פ שיש בעשיית חבית מלאכה דאורייתא.

ולכאורה דבריו צ"ע, שהרי הוכחנו מהגמ' הנ"ל דכל שקונה היין על דעת לבנות חבית עבור היין, אין להתיר עשיית החבית אלא לפי המצב שהיה קודם שקונה היין, דהיינו עבורי רווחא.

ובשלמא לתי' הראשון של הרא"ש וראב"ד הנ"ל דכל עבורי רווחא בפרקמיא חשיב כדבר האבד גמור להתיר אפי' מלאכה דאורייתא, א"כ עד כמה שודאי יתייקר היין לאחר המועד חשוב כדבר האבד גמור, וממילא מותר אפי' לתקן חבית שהוא מלאכה דאורייתא.

אבל הרא"ש הביא גם תי' שני, דבכל עבורי רווחא לא התירו מלאכה גמורה, וא"כ איך התיר הרא"ש בניית חבית שהוא מלאכה גמורה?[[60]](#footnote-60)

והיה מקום לפרש דכוונת הרא"ש שם להתיר מדין דבר האבד ממש, דמיירי במקום שאם לא יקנה במועד יין לכל השנה, לא יהיה לו יין בכלל אח"כ. וכיון שהיין הוא מוצר חיוני חשיב ממש כדבר האבד, וכדמשמע קצת מלשון הרא"ש הנ"ל. וכל שהוא דבר האבד גמור התירו אפי' מלאכה דאורייתא.

אמנם עי' בסי' תקל"ט ס"ט שהשו"ע הביא דברי הרא"ש הנ"ל לדינא. ומבואר מדברי הבית יוסף, רמ"א, וביה"ל שם דס"ל דכוונת הרא"ש שם להתיר לקנות היין מדין עבורי רווחא, וכמו בשיירא, ולא מדין דבר האבד גמור. וא"כ איך סתם הרא"ש שם להתיר לבנות חבית?

ואיך סתמו הפוסקים שם להתיר עשיית חבית אם כמה פוסקים החמירו כתי' השני של הרא"ש וראב"ד.[[61]](#footnote-61)

ונראה לפרש [וכעי"ז כתב הגנזי חיים] דגם אם לא היה היתר לתקן החביות במועד היה קונה היין, והיה מניח היין עכ"פ במועד בכלים אחרים וכדו', באופן שיפסיד חלק מהיין. נמצא שתיקון החביות באמת הוא כדי למנוע קלקול בגוף היין.

ורק בגמ' בדף יא. הנ"ל שאם לא היינו מתירים לו הכבישה, לא היה לוקח הדגים בכלל, נמצא שאין הכבישה מלאכת דבר האבד, שהרי אם לא נתיר לו הכבישה לא יפסיד כלום, אלא שלא יקנה כלל הדגים ולא ירויח.

נמצא לפי"ז דהכלל הוא תמיד מה יהיה המציאות אם לא נתיר לו המלאכה. אם המציאות הוא שיתקלקל איזה דבר שיש לו ברשותו, חשוב כדבר האבד להתיר אפי' מלאכה דאורייתא. אבל אם המציאות הוא שאז לא יכנס למצב הזה בכלל, ולא יפסיד כלום, וכמו בדגים בדף יא., א"כ אין כאן היתר של דבר האבד בכלל, אלא חשוב כעבורי רווחא.

סימן י

האם התירו מלאכת דבר האבד בפרהסיא

איתא בגמ' בדף יב: דהא דאיתא במתני' דמותר להכניס פירותיו מפני הגנבים, היינו בתנאי שיכניסם בצנעא לתוך ביתו.

וצ"ע למה רק כאן בדף יב: הזכיר הגמ' הדין צנעא, ובמתני' בדף יא: ודף יב. וכדו' לא הוזכר הדין צנעה בכלל?

ומצאנו בזה שלש מהלכים.

הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב "ולענין צנעא לא מצאתי בכל דבר האבד ממש שיהא צריך צנעא אלא בחושש להפסד במכניס פירותיו מפני הגנבים ובמביא כלים מבית האומן שאינו מאמינו וכו', הא בדבר האבד גמור עושה לכתחלה כדרכו בלא שנוי דצנעה וכו'.

וכן להדיוט העושה מלאכה לצורך המועד לא מצינו צנעא וכו'. וא"צ לומר בעושה לאוכל נפש ומכשירין בין מלאכת הדיוט בין מלאכת אומן. ולא מצאתי צנעא[[62]](#footnote-62) אלא במי שאומנות שלו בכך כל השנה דהוא צריך צנעה בין לצורך אוכל נפש בין לשאר צרכי המועד, וזהו צנעה ששנינו [בדף יג:] בציידין ודששין ובחנות הפתוחה לסטיו והיא של מוכרי פירות כסות וכלים, שכל מי שהוא נעשה מוכר לרבים נראין כעוסק במלאכתו בשאר ימות השנה."

ומבואר דס"ל להרמב"ן דתמיד כשיש היתר מלאכה אין דין צנעה. ולכן כל דבר האבד גמור, וכל צורכי המועד ואוכל נפש עושה מלאכה אפי' בפרהסיא.

ורק במקום שאינו דבר האבד גמור, דאינו אלא חשש הפסד בעלמא, בזה החמירו לעשות המלאכה בצנעה [אולי כיון שאינו ברור שיש כאן צד הפסד מיחזי כמלאכה שלא במקום הפסד].

אבל עי' בריטב"א שכתב לחלק באופן אחר ד"כל דבר שגופו ממש נפסד ואבד כיון שהפסידו ניכר לא הצריכו צינעא כי אולי מפני כן יבוא עצלות ועכוב בדבר. אבל בשהפסד הוא חוץ לגופו ממש כגון חשש גנבים ואפשר לעשותו בצינעא בלא שום עיכוב הצריכו צינעא כגון זה וכגון המוליך ומביא כלים מבית האומן."

ומשמע מדבריו ממש להיפוך מדברי הרמב"ן הנ"ל. אלא בעצם כל דבר האבד צריך צנעה, אלא שהקילו במקום שיש הפסד בגוף הדבר וכדו' משום חשש שמא עד שיעשו המלאכה בצנעה יבא לידי הפסד.

ועי' בדרכי משה בסי' תקל"ח סק"א שכתב לדייק מדברי המרדכי דבכל דבר האבד צריך שיעשה בצנעא.

ולדעתו צ"ל דלא הוזכר הענין של צנעא אלא כאן משום דמיירי במלאכות שעושים בפרהסיא, כגון הכנסת פירות, ומכירת מוצרים וכדו'. משא"כ שאר הדבר שהוזכרו עד עכשיו שממילא נעשים באופן צנוע יחסית.

ועי' בביה"ל ריש סי' תקל"ז שהביא דברי הרמב"ן הנ"ל לדינא דבמקום ספק דבר האבד צריך לעשות המלאכה בצנעא. ומשמע דס"ל כדבריו להלכה.

אם הדין צענה לעיכובא או לא

איתא בגמ' בדף יב: "רב יוסף הוה ליה כשורי, עיילינהו ביממא.

אמר ליה אביי והתניא ובלבד שיכניסם בצנעא בתוך ביתו.

אמר ליה צנעא דהני יממא הוא, כיון דבליליא בעו גברא יתירי ובעו מדוכרי דנורא אוושא מילתא."

וכתב הרמב"ן בהל' חוה"מ "אין הצנעה מעכבת עליו אלא מצניע כמה שהוא יכול להצניע ואינו מניח מלאכתו בשביל כך, מעובדא דכשורי דרב יוסף."

וכ"כ הביה"ל בסי' תקל"ז סוד"ה דבר האבד.

סימן יא

בענין מכוין מלאכתו במועד

מקור האיסור לכוין מלאכתו במועד

איתא במתני' במו"ק דף יב: "מכניס אדם פירותיו מפני הגנבים, ושולה פשתנו מן המשרה בשביל שלא תאבד, ובלבד שלא יכוין את מלאכתו במועד. וכולן אם כוונו מלאכתן במועד יאבדו."

ומבואר דכל שיכול לעשות מלאכת דבר האבד לפני המועד, אסור לדחותו למועד.

וכן איתא במתני' לעיל בדף יא. לענין דבר האבד.

וכן מבואר בגמ' כאן בדף יב: וז"ל "רבי ינאי הוה ליה ההוא פרדיסא דמטא זמניה בחולא דמועדא. קטפיה. לשנה שהיוה כולי עלמא לפרדיסייהו לחולא דמועדא. אפקריה רבי ינאי לפרדיסיה ההוא שתא."

ומבואר דרק אם הגיע זמניה ממילא בחוה"מ מותר, אבל להשהות המלאכה עד המועד אסור.

ומבואר עוד במתני' בדף יב: דאם עשה כן קנסי' ליה.[[63]](#footnote-63)

מה נקרא "מכוין מלאכתו במועד"

יל"ע אם מכוין מלאכתו במועד היינו כל מלאכה שהיה שייך לעשותו מעיו"ט. או דלמא רק אם פשע או הזיד חשיב מכוין מלאכתו במועד.

ועי' בריטב"א בדף יב: שכתב "ודוקא מכוין במזיד כדמשמע לישנא, אבל שוכח או מתעצל אין קונסין אותו בכלום."

ומשמע קצת דגם אם שכח או התעצל חשיב מכוין מלאכתו במועד, ועבד איסורא, אלא דלא קנסי' ליה כיון שלא עבד איסורא במזיד.

וכדברי הריטב"א הנ"ל הביא הבית יוסף בסי' תקל"ח בשם הנמוק"י.

ועי' ברמב"ן בהל' חוה"מ שכתב "מכשירין כל שהן קרובין לאוכל נפש עצמו עשו אותן כאוכל נפש ומותר אפילו במלאכת אומן וכו', וא"צ לומר בשפוד שנרצם ושנרצף, ואפילו לעשותו לכתחלה שהן מכשירין הצריכין במועד שהן מותרין, וכן בסכין לחדדה כדרכה ואפי' במלאכת אומן.

ולעשותו לכתחלה כשנשבר במועד איפשר שהוא אסור לפי שהוא דבר הנשאל. ויש להתיר."

והובא דבריו במגיד משנה פ"ח מיו"ט הי"ג. וכך פסק הרמ"א בסי' תק"מ סעי' ח'.

וכתב הט"ז בסי' תק"מ סק"ה דרק אם כוון מלאכתו במועד אסור. וכ"כ האליה רבה שם בס"ק י"ג. והמשנ"ב שם בס"ק כ"ז.

ועי' בשעה"צ בסי' תק"מ ס"ק כ"ג שהביא לשון המאמר מרדכי שם בסק"ג שכתב "ה"ה אם נשבר מעיו"ט, כל שלא היה לו שהות לתקנו, או שנאנס ולא היה יכול לתקנו וכיוצא שרי."

ומדייק השעה"צ בסי' תק"מ ס"ק כ"ג מדבריו דס"ל דכל שלא נאנס, והיה אפשר במציאות לעשותו מעיו"ט, אסור לעשותו ביו"ט. וכדין "אפשר לעשותו בעיו"ט" לענין מלאכת אוכל נפש ביו"ט.

אמנם עי' ברמב"ם [בפ"ז מיו"ט ה"ד] שכתב "אסור לאדם שיתכוין ויאחר מלאכות אלו וכיוצא בהן ויניחם כדי לעשותן במועד מפני שהוא פנוי."

וכעי"ז כתב החינוך במצוה שכג, ע"ש.

וכעי"ז הוא לשון רבינו יהונתן שם וז"ל "שלא יתכוין שיאמר אמתין עד תוך המועד שלא יהיה לי לעשות שום מלאכה אחרת."

וכתב השעה"צ לדייק מלשון הרמב"ם הנ"ל ד"בחול המועד די לנו להחמיר בכוון מלאכתו במזיד לעשותה במועד, אבל אם לא כוון אלא מתוך התעצלותו נמשך הדבר עד חול המועד נראה דשרי."

וכדבריו כתב בפסקי התוס' פ"ק דמו"ק אות י'. הובא דבריו בבית יוסף בסוף סי' תקל"ח.

ולכאורה צ"ב למה השעה"צ לא הביא מש"כ הנמוק"י [והובא דבריו בב"י כאן] דלא קנסי' ליה אלא במזיד?

וע"כ טעם הדבר הוא משום דהנמוק"י דן רק על הקנס, דרק במזיד קנסי' ליה. והמשנ"ב דן על האיסור לעשות מלאכה לכתחילה. ובזה ס"ל דיתכן לפרש [כמו שפירשנו לעיל בדעת הריטב"א ונמוק"י שם] דלכתחילה ודאי אסור אפי' בשוגג, אלא דלא קנסי' ליה.[[64]](#footnote-64)

אמנם בסוף דבריו כתב השעה"צ שם "אחר כתבי זה מצאתי לבעל שולחן עצי שטים להחמיר באפשר לעשותן מערב יום טוב, ודלא כט"ז, ולא התיר בזה אלא מעשה הדיוט[[65]](#footnote-65), וצריך עיון."

אמנם משמע מזה שלא הביא דבריו במשנ"ב, דלמעשה דעת המשנ"ב להכריע כדעת שאר הפוסקים.

מהו גדר הקנס

נחלקו הראשונים בגדר הקנס במקום שכיון מלאכתו במועד.

הריא"ז בפסקיו בדף יב: כתב "נראה בעיניי שאין מאבדין אותה בידים, אלא שלא יתעסק בה במועד ואף על פי שהיא אובדת, אבל לאחר המועד מותר להתעסק בה כמבואר בקונטרס הראייות."

והיינו שאין כאן קנס ממש, אלא שלא נתנו לו ההיתר מלאכה מטעם דבר האבד.

וכדבריו כתב המגיד משנה [בפ"ז מיו"ט ה"ד] בשם הרמ"ך.

וכן הוא לשון הטור בסי' תקל"ח וז"ל "המכוין מלאכתו במועד קונסין אותו שלא יעשנה אף על פי שהוא דבר האבד."

אמנם הרמב"ם [פ"ז מיו"ט ה"ד] כתב "כל המכוין מלאכתו והניחה למועד ועשאה במועד בית דין מאבדין אותה ומפקירין אותה לכל."

ומבואר דלא רק שאסור לו לעשות המלאכה במועד אם כיון מלאכתו למועד, אלא אם עבר ועשה המלאכה בית דין מפקירין המלאכה שעשה לכל באופן שלא ירויח מהמלאכה שעשה באיסור.

וע"ש שכתב המגיד משנה בשם הרי"ץ גיאות בשם כמה גאונים כדעת הרמב"ם הנ"ל.

וכן הוא לשון החינוך במצוה שכג. וכ"כ הריטב"א בדף יב:. וכן הוא לשון האורחות חיים.

ועי' בגמ' בדף יב: ודף יג. שנסתפק אם כוון מלאכתו במועד ומת קונסין בנו אחריו או לא.

והביא הגמ' שם ראיה מצרם אזן בכור ומת ששם קנסו בנו אחריו, ע"ש.

וכתב השו"ת הריב"ש [סי' קע"א] דהתם ודאי לא קנסו אותו לגמרי, אלא שתיקנו שלא ישחט הבכור על סמך אותו מום. וס"ל להטור ורמ"ך הנ"ל דכיון שהגמ' דימה מלאכת חוה"מ לצרם אזן הבכור, א"כ כאן נמי אין מפקירין ממונו.

ועי' בשו"ע בסי' תקל"ח ס"ו שפסק כדעת הרמב"ם הנ"ל.

אם קנסי' אומן העושה מלאכה לאחרים

כתב הנמוק"י בסוגין "כתב רב נטרונאי גאון ז"ל ממוניה קנסינן והיכא דליכא ממונא למקנסיה, כגון חייט או אורג או סופר שעשו מלאכת אחרים, קונסין אותו בעצמו דמשמתינן ליה[[66]](#footnote-66) עד דמקבל דינא ומלקינן ליה."

וכתב הב"י בסי' תקל"ח בבדק הבית "ואיני מבין דבריו דהא בחייט או סופר או אורג איכא ממונא למיקנסינהו, שכר פעולתן?

ושמא בשלקחו כבר שכר פעולתן ואכלוהו מיירי."

ולכאורה דברי הב"י צ"ע, שהרי אסור לקבל שכר פעולה עבור מלאכה שעושה לאחרים במועד, וא"כ אין שום צורה לקנוס החייט וכדו'?

ובשלמא לדעת הרמ"א בסי' תקמ"ב דס"ל דבדבר האבד אפשר לקחת שכר פעולה אתי שפיר קושית הב"י. אבל לדעת השו"ע שם שלא הביא ההיתר לקחת כסף במלאכת דבר האבד, אין כאן קושיא כלל. וצ"ע

ובאמת כתב הא"ר בסי' תקל"ח סק"ה דודאי מפקירין ממנו השכירות, וכקושית הב"י הנ"ל. וצידד עוד שם דאפי' אם אכל כבר הכסף שקיבל אולי צריך לפרוע דמי השכירות לבית דין.

והגאונים הנ"ל שכתבו דאין מה לקנוס, ולכן משמתינן ליה, היינו במקום שאין לו אלא ריוח מהפעולה שעושה ולא קרן, ולהפסיד הריוח לא חשיב קנס בכלל, ולכן צריך נמי שמתא.

והובא דבריו במשנ"ב בסי' תקל"ח ס"ק י"ח.

וצ"ע אם עבר ועשה בשוגג אם קנסי' ליה או לא. כגון שעשה מלאכה במועד וס"ל שמותר, ובסוף נתברר לו שאסור.

שהרי הריטב"א לעיל כתב דאם בשוגג לא עשה המלאכה לפני המועד לא קנסי' ליה. ומסתבר דה"ה בזה.

קנס על בניו בדבר שאינו אבד

הגמ' בדף יג. הביא ראיה דקנסו בנו אחריו מצרם אזן הבכור.

ודחה הגמ' הראיה דהתם הוי איסור דאורייתא משא"כ כאן בחוה"מ אינו אלא איסור דרבנן.

ועי' בתוס' בחגיגה דף יח. דלמ"ד מלאכת חוה"מ אסור מדאורייתא צל"פ הכוונה דכאן כיון שהוא דבר האבד אינו אלא איסור דרבנן.

ולפי"ז לכאורה למסקנת הגמ' אם עבר ועשה מלאכה בחוה"מ במקום שאינו דבר האבד, כיון שעבד איסור דאורייתא [לדעת החינוך, רי"ף, ורמב"ן וכו' דס"ל דאסור מן התורה] גם קנסי' לבנו אחריו.

ובאמת הנמוק"י בסוגין כתב דהא דאיתא בגמ' דלא קנסי' ליה "היינו דוקא בדבר האבד אבל אם אינו אבד אפילו לבנו קנסו רבנן."

וכתב רבינו ירוחם, הובא דבריו בב"י בסי' תקל"ח דהיינו למ"ד דמלאכה בחוה"מ אסור מן התורה.

אמנם תמה עליו הבית יוסף שם דבבכורות מסקי' דגם בצרם אזן הבכור לא קנסי' בנו אחריו. ומוכח דגם במלאכה דאורייתא לא שייך הדין הנ"ל.

ומשמע מדברי הביה"ל בסי' תקל"ח דהכי נקטי', דלא כדעת הנמוק"י הנ"ל, דגם אם אינו מלאכת דבר האבד לא קנסי' לבנו אחריו.

1. וכ"כ הר"י מלוניל, תלמיד הר"י מפריש, וחי' הר"ן בדף יא:. [↑](#footnote-ref-1)
2. כך תמה התוס' הרא"ש על דעת רש"י הנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. כ"כ החי' הר"ן בדף יא: בביאור דעת ר' יוסי. [↑](#footnote-ref-3)
4. גם קושיא זו הזכיר התוס' הרא"ש בדף יא:. [↑](#footnote-ref-4)
5. כ"כ הריטב"א בדף יא: בשם אחרים. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכ"כ תלמיד הר"י מפריש בסוגין דטעמיה דר' יהודה דאסור לגמור הוא מדין שינוי. ואע"פ שכתב כדעת רש"י דאם אינו גומר המלאכה אין כאן הפסד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאורה מסתימת לשון רש"י שלא הזכיר ענין השינוי בכלל, משמע כטעם הראשון שהבאנו לעיל, דר' יהודה באמת ס"ל דאין היתר לגמור במקום שאין בגמר המלאכה מניעת הפסד. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכ"כ הריטב"א בדף יא:, והרמב"ן בתורת האדם הובא בחי' הרמב"ן בדף יא:, ופסקי ריא"ז שם. [↑](#footnote-ref-8)
9. דאם לא היה הפסד מועט לכו"ע אסור לגמור, דלית ליה סברת הר"ן ורש"י דכיון שהתחיל בהיתר גומר. [↑](#footnote-ref-9)
10. והסברא בזה הוא משום דבעינן שינוי בגוף המלאכה שעושה, ולא מהני זה שאינו משלים המלאכה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולכאורה היה מקום לומר שהכלבו הנ"ל אינו חולק על רבינו ירוחם. דהכלבו רק חידש דכל מלאכה שהתירו לו לעשות, צריך לעשותה באופן שממעט בטירחא כמה שאפשר. אבל יתכן דאם התחיל במלאכה התירו לו לגמור הכל.

    אמנם ס"ל להדרכי משה שם דעד כמה שיש דין דצריך ליזהר למעט בטירחא כל מה שיכול, ה"ה דצריך למעט בטירחא בזה שאינו גומר הכל, כיון שאין לו הפסד אם לא יגמור. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומזה באמת הוכיחו הראשונים האלו דמתני' מיירי באופן שאם לא יגמור יפסיד, ודלא כדעת רש"י והר"ן הנ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולדעת הרמב"ן הנ"ל הא דאיתא בברייתא לענין אבל דלר' יהודה אם זיתיו הפוכין טוענין לו, היינו דטוענין לו רק קורה ראשונה. אבל לדעת התוס' הרא"ש מותר אפי' לגמור כיון שבאבל אין חשש מכוין מלאכתו באבל.

    ועי' ברש"י כת"י בדף יא: שפירש בדעת ר' יהודה באבל דרק טוענין לו קורה ראשונה. והיינו כדעת הרמב"ן הנ"ל.

    אבל הנמוק"י בדף ה. מדפי הרי"ף כתב בהדיא דמותר לאבל לעשות מלאכתו ע"י אחרים בלי שום שינוי אפי' לר' יהודה. והיינו כדעת התוס' הרא"ש הנ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
14. וזהו היפוך מטרת השינוי במעשה אומן, שכל עניינו להקל על עושה המלאכה, שלא יטרח לעשות מלאכת אומן, וכמבואר בשעה"צ בסי' תקמ"ה ס"ק מ"ט. [↑](#footnote-ref-14)
15. דיש זמנים מסוימים שצריך להשקות השדה, וכשבא המזיקין צריך לצודם מיד, ולא שייך לתכנן המלאכה דוקא למועד. [↑](#footnote-ref-15)
16. אע"ג דלא קיי"ל כר' יוסי בזה, עצם הסברא קיימת גם לדידן, ולכן הבית יוסף בריש סי' תקל"ח כתב דאע"פ שאין משקין בית השלחין במי קילון, אפ"ה זופתין חביתא במועד, אע"פ ששניהם יש להם טירחא יתירא, שאני תלוש ממחובר שמקילים בו טפי.

    ואע"פ שהפוסקים לא הביאו דברי הבית יוסף האלו, עכ"פ מבואר דהסברא שייך גם לדידן, אלא דקיי"ל דגם במחובר שיש סברא להחמיר, אפ"ה התירו אותו במקום הפסד. [↑](#footnote-ref-16)
17. אמנם זה דחוק קצת שהרי הרישא לא מיירי בדישא בכלל, אלא בטחינה, ולכן מסתבר דלא קאי אלא אסיפא דמיירי בדישה. וצ"ע [↑](#footnote-ref-17)
18. ואולי הקילו רק בדבר האבד מחשש שעצם השינוי יגרום לו הפסד. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכ"כ הבית יוסף בסי' תקל"ז, והדרישה שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכן משמע קצת מדברי הר"י מלוניל כאן וז"ל "ובלבד שלא ידוש בפרות. ואפילו לר' יוסי דלא בעי שינוי בדבר שהתירו חכמים, הכא לאו משום שינוי הוא אלא [משום] דאושא מילתא קא אסר [ר' יוסי] בפרות ולא משום שינוי הוא דהא לאו שינוי הוא דהא כל יומא נמי רובא דעלמא לאו בפרות דיישי אלא במקל." [↑](#footnote-ref-20)
21. וצ"ע לדינא אם לדעת הרמב"ם הנ"ל היום שאין נוהגין לדוש בפרות יכול באמת לדוש בפרות, וזהו השינוי. ונמצא שהרמב"ם מיקל, שהרי לדעת רש"י ודעימיה ודאי אסור לדוש בפרות כיון דאוושא מילתא. [↑](#footnote-ref-21)
22. וצ"ע אם כוונתו לפסוק כרש"י רק לחומרא, או גם לקולא. ונפק"מ במקום שיכול לשנות שינוי גדול כלאחר יד ולא יהיה לו שום הפסד מזה. [↑](#footnote-ref-22)
23. עי' בריטב"א הוצאת זכרון יעקב. [↑](#footnote-ref-23)
24. כדאיתא במו"ק דף ז., ובשו"ע בסי' תק"מ ס"א. [↑](#footnote-ref-24)
25. כך יוצא לפי גירסת הרי"ף ורא"ש בדף ז.. [↑](#footnote-ref-25)
26. כ"כ רש"י והנמוק"י שם. [↑](#footnote-ref-26)
27. וצ"ע אם רש"י מודה לדינא להחידוש של הנמוק"י. שהרי לדעת רש"י אין לנו מקור מהסוגיא כאן. ונפק"מ לדינא, שהרי קיי"ל כדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-27)
28. ומשמע עוד מדברי הנמוק"י דס"ל דבכותל חצר נאמר שני חידושים. אחת דיכול לבנות כותל גמור משום דרק עי"ז ימנע מהגנבים כניסה לביתו. ושנית, מותר לעשות הבנין כדרך שעושה בחול משום דקיי"ל כר' יוסי בריש פרק ב' דכל צורך דבר האבד לא בעי שינוי. [↑](#footnote-ref-28)
29. וכוונתו להסוגיא במועד קטן דף ב. המבואר שאסרו טירחא יתירא במקום דבר האבד, וכמו שהביא קודם לכן. [↑](#footnote-ref-29)
30. ועי' ברא"ש בפסחים שם [פ"ד ס"ט] שכתב בדעת רב הונא דס"ל דאין להתיר אלא במקום שיש תרתי לטיבותא דזוטר טירחא ונפיש פסידא. אבל לאחר שלשה למרדה דפרח צימרא מינה אפי' לאחר ג' לישיבתה אסור ותוך ג' לישיבתה דאכתי לא פסדי ביעי לגמרי אפי' תוך שלשה למרדה לא מהדרינן.

    ורבי אמי חולק וס"ל דבמקום דזוטר טירחא וההפסד מועט, מותר.

    ומשמע מדברי רבינו דוד והר"ן שם דס"ל בדעת הרא"ש הנ"ל דלאחר שלשה למרדה הוי טירחא יתירא ממש, כמו בסוגיא דמו"ק דף ב., ולכן אפי' אם ההפסד מרובה אסור לכו"ע.

    וכל המחלוקת הוא במקום שההפסד מועט ואין טירחא מרובה. רב הונא אוסר ורבי אמי התיר.

    נמצא שבאמת לדעת הרא"ש נחלקו רב הונא ורבי אמי אם להתיר כאן הפסד מועט במקום שאין טירחא מרובה.

    אמנם יתכן דס"ל דלאחר שלשה למרדה הוי טירחא יתירא, ותוך שלשה הוי טירחא בינונית.

    וא"כ גם לדעת הרא"ש המחלוקת רב הונא ורבי אמי הוא אם להתיר הפסד מועט במקום טירחא בינונית. [↑](#footnote-ref-30)
31. לכאורה היינו דוקא כשהיה עומד לקנות בזמן הקרוב נעלים חדשים ממילא, ולא יפסיד כסף בגלל זה. אבל אם בסוף יצטרך להוציא כסף על נעלים חדשים שלא היה קונה אם היה מתקנם, ודאי חשיב כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-31)
32. ובראשם המגן אברהם ריש סי' תקל"ז. [↑](#footnote-ref-32)
33. ולענין יו"ט מצאנו חילוק בין ספק מלאכת אוכל נפש אם הספק הוא לעתיד, אם ירצה לאכול וכדו', או הספק הוא לשעבר, כגון שיש ריעותא שמא הבהמה טריפה וכדו'.

    וצ"ע אם גם בחול המועד אמרי' כן. [↑](#footnote-ref-33)
34. וכ"כ הריטב"א שם וז"ל "הני תרי לישני לא פליגי בעיקר דינא. והלכתא כותיהו." [↑](#footnote-ref-34)
35. הובא דבריו ברא"ש, נמוק"י, רמב"ן בתורת האדם. [↑](#footnote-ref-35)
36. ויש להוסיף עוד דיתכן שהיה צריך להוסיף כאן שיש ג"כ טירחא משום דקיי"ל דאין מליחה באוכלין, ולכן אין כאן ממש מלאכה גמורה, משא"כ בהשקאת בית הבעל שיש שם מלאכה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-36)
37. ולכאורה היינו דבמקום שיש ודאי העברת ריוח חשוב כדבר האבד ממש. אבל אכתי יש חילוק בין עבורי רווחא והפסד ממון ממש, וכמו שיתבאר להלן, דבהפסד ממון לא בעינן ודאי הפסד, ובעבורי רווחא בעינן ודאי העברת ריוח. ודוק [↑](#footnote-ref-37)
38. דאולי י"ל דבהשקאת שדה אין ודאי ריוח, וכמו שכתב הריטב"א בדף יב., והרי כתב הרא"ש דלא אמרי' דעבורי רווחא כדבר האבד אלא במקום שהצד ריוח הוא ודאי, או אינו מצוי.

    ועוד י"ל דס"ל להגר"א ז"ל דבדף ב. המטרה של ההשקאה הוא לאשוויי אפלא חרפא. והיינו שהפירות יהיו מוכנים יותר מהר, שהוא מעלה, אבל אין המטרה להרויח יותר כסף. וכל מה שצידדו הראשונים לומר דהעברת ריוח חשוב כדבר האבד, היינו במקום שאם יעשה המלאכה ירויח יותר כסף או נכסים, כמו בשיירא ובצידת דגים. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולכאורה אין כוונת הראב"ד ונמוק"י דיש בו טירחא יתירא ממש, שהרי א"כ גם אם מעיקרא צד הדגים לאכילה והותיר, אסור למלוח הדגים מטעם דבר האבד, שהרי גם במקום דבר האבד גמור אסרו טירחא יתירא. והרי מפורש בגמ' בדף יא. דאם צד הדגים מתחילה לאכילה, מותר אח"כ אפי' למלוח הדגים מטעם דבר האבד.

    אלא צ"ל דכיון שאינו אלא עבורי רווחא, ויש בו טירחא מרובה, הוי מספיק טירחא לאסור עכ"פ במקום שאינו דבר האבד ממש. [↑](#footnote-ref-39)
40. וכן יש לפרש ע"פ דברי הבית יוסף שכתב דכוונת הרא"ש אינו לחלק בין דבר מצוי או לא, אלא בין ודאי עבורי ריוח או לא. וס"ל להרא"ש דבמתני' בדף ב. אין ודאי עבורי ריוח, וכמו שכתב הריטב"א בדף יב.. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועי' בהג' רעק"א שם שהעיר למה השו"ע פסק כתי' הראשון, הרי בכל מקום התי' האחרון הוא העיקר. [↑](#footnote-ref-41)
42. ובאמת אין קושית רעק"א מובנת לי כ"כ, שהרי הכבישה בשו"ע בסי' תקל"ג ס"ג, אין זה אותו כבישה של הסוגיא בדף יא. הובא בשו"ע בסי' תקל"ט ס"ו. אלא הענין הוא להוציא הלחלוחית של הפירות ממנו. ואולי רק מליחת הפירות דדומה ממש לעיבוד אסרו, משא"כ הכבישה שלא לצורך המשקה בסי' תקל"ג לא אסרו. וצ"ע [↑](#footnote-ref-42)
43. וי"ל דס"ל להמג"א דמליחה בדף יא. אסור רק משום טירחא יתירא. והשקאת בית הבעל אסור רק משום מלאכה דאורייתא. ורק בפרקמטיא התירו משום דאין שם לא טירחא יתירא ולא מלאכה דאורייתא.

    א"נ י"ל דס"ל להמג"א דעיקר התי' הוא כתי' הראשון של הראב"ד. אלא שכתב להחמיר כתי' השני עכ"פ במלאכה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-43)
44. ומבואר מדברי הא"ר חידוש דין, שאם קונה איזה מוצר, צריך ליזהר שלא לקנות יותר ממה שצריך לצורך המועד, ואינו יכול לומר שהוא כריבוי בשיעורין ומותר.

    ואולי יש לדחות שכוונת הא"ר אינו אלא במקום שקונה היין בכמה קניות שונות. ודוחק [↑](#footnote-ref-44)
45. ובדומה לזה כתב הקרן אורה בדף יא. בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-45)
46. עי' בריטב"א כאן שכתב דכוונת הגמ' דגם פרקמטיא כל שהוא מותר במקום דבר האבד. והיינו אע"פ שאין כאן אלא הפסד מועט.

    ומכאן הוכיח הריטב"א דקיי"ל לדינא דזופתין כוזתא במועד, דגם הפסד מועט חשיב דבר האבד. [↑](#footnote-ref-46)
47. אמנם צריך לציין כאן, שהרא"ש [בפ"ק סי' כג] ג"כ כתב כדברי התוס' הנ"ל, ואפ"ה ס"ל [שם בסו"ד] דבמקום שיש ודאי מניעת ריוח, חשוב כדבר האבד עכ"פ להתיר פרקמטיא. וא"כ עיקר הנידון כאן הוא במקום הרגיל שאין בפרקמטיא ודאי מניעת ריוח, שהרי בדרך כלל אין ודאות שיתייקר וכדו'. [↑](#footnote-ref-47)
48. ובאמת דברי הפוסקים האלו בדעת הרמב"ן צע"ג, שהרי מבואר בהדיא ברמב"ן שם דאין שום מקום לחלק בין פרקמטיא למלאכה גמורה. וכל דבר שמוגדר כהנחת ריוח אסור אפי' בפרקמטיא כמו בשיירא. וכל דבר שמוגדר כ"הפסד דבר שברשותו" אפי' מלאכה גמורה אפשר להתיר.

    וא"כ כשהרמב"ן כתב דאפשר להתיר לקנות סחורה להשתמשות, או למכור סחורה שיוזל לאחר המועד, היינו משום דס"ל דחשוב כהפסד גמור להתיר מלאכה במועד. וא"כ כמו דקיי"ל דאפי' ספק דבר האבד מותר, גם כאן אפי' ספק אם יוזל וכדו' מותר. וצ"ע [↑](#footnote-ref-48)
49. וכן משמע לכאורה מדברי הטור בסי' תקל"ט ס"ט והחיי אדם בכלל קי"ב ס"ד שמחלקים להלכה בין אם קונה להשתמשות לאם קונה לסחורה, אפי' במקום שודאי יהיה מניעת ריוח. [↑](#footnote-ref-49)
50. אמנם משמע מדברי החיי אדם בכלל קי"ב ס"ד דאינו כדבר האבד גמור להתיר מלאכה דאורייתא, אלא דהוי כדבר האבד עכ"פ להתיר איסור דרבנן של פרקמטיא.

    ובזה ג"כ שונה התוס' מהרמב"ן שלכאורה התיר באופן שקונה להשתמשות אפי' מלאכה דאורייתא, דס"ל להרמב"ן דהוי ממש דבר האבד גמור. [↑](#footnote-ref-50)
51. אמנם בזה חולק התוס' על הרמב"ן וס"ל דאם קנה סחורה לפני המועד כדי להשתכר בו, ולאחר המועד יוזל באופן שלא ירויח כ"כ, אין זה דבר האבד כיון שכל הענין כאן הוא ריוח מסחורה שקנה כדי לעשות רווחים, ובסוף לא יפסיד מהקרן. [↑](#footnote-ref-51)
52. ובאמת הבית יוסף בסי' תקל"ט ס"ט כתב על ציור זה שהביא הרא"ש דמיירי באופן דהוי ודאי מעינת ריוח, ולכן ראוי להתיר. [↑](#footnote-ref-52)
53. ולכאורה בפרט זה הר"ר יוסף שונה מהמהר"ח או"ז שהבאנו לעיל. שהרי משמע מהמהר"ח או"ז דאפי' באופן שיפסיד מהקרן לא חשיב הפסד, כיון שאין קלקול בגוף הדבר שיש ברשותו. [↑](#footnote-ref-53)
54. אמנם משמעות הטור וב"י בדעת הרמב"ן הוא דמיירי רק בשיירא, ולא בכל מקח וממכר, ולדבריהם הרמב"ן אינו שיטה שלישית בכל מקח וממכר, אלא יסבור או כהתוס' או כהמהר"ח או"ז, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-54)
55. אמנם משמעות הרמב"ן הוא שהתירו אפי' מלאכה דאורייתא בזה, דחשיב כדבר האבד גמור. ואילו מהתוס' יתכן שאינו כדבר האבד גמור, ורק התירו פרקמטיא.

    וכן יתכן שלדעת התוס' לא התירו אלא במקום שודאי יתייקר, משא"כ לדעת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-55)
56. אמנם כבר כתבנו כמה פעמים שלדעת הטור ובית יוסף בסי' תקל"ט בדעת הרמב"ן, גם הרמב"ן מודה להתוס' או מהר"ח או"ז. והרמב"ן רק כתב דבריו בשיירא וכדו'. [↑](#footnote-ref-56)
57. אמנם מדברי הא"ר שהביא הביה"ל שם לכאורה אין ראיה לזה, דיתכן שלא התיר הטור ושו"ע לקנות להשתמשות אלא במקום שודאי יהיה מניעת ריוח כמו שיירא. וצ"ע [↑](#footnote-ref-57)
58. ורק התירו לתקן החביות משום שכיון שלאחר שקונה היין יפסיד מגוף היין, חשיב ממש כדבר האבד. אבל אם היה צורך לעשות מלאכה דאורייתא כדי לקנות היין, לא היו מתירין לו לקנות היין. [↑](#footnote-ref-58)
59. ועי' בחי' הריטב"א בסוף דף י: שכתב חידוש זה באריכות קצת. [↑](#footnote-ref-59)
60. ועי' במשנ"ב בסי' תקל"ט סק"ל שלכאורה הקשה קושיא זו. ע"ש מה שכתב. [↑](#footnote-ref-60)
61. הרי המג"א בסי' תקל"ו סק"ו החמיר כתי' השני. וכן דעת המשנ"ב בסי' תקמ"ג סק"ב. [↑](#footnote-ref-61)
62. פי', בצורך המועד ואוכל נפש. [↑](#footnote-ref-62)
63. ועי' בריטב"א בדף יב: שהקשה למה צריך המשנה לחזור על אותו דין פעמיים, שהרי בדף יא. כתוב כבר דבמלאכת דבר האבד אסור לכוין מלאכתו במועד, ולמה חזרה מתני' ע"ז גם בדף יב:?

    ותי' הריטב"א שם בשני אופנים.

    אחת, דכאן בדף יב: התחדש דאפי' במקום ששהפסד גדול מאד, אפ"ה אסור.

    ושנית, "דבעי למיתני ואם כוונו מלאכתן במועד יאבדו, כלו' שלא נניח לעשות מלאכה, ואם עשה מפקירין אותה ממנו." [↑](#footnote-ref-63)
64. אמנם משמע מזה שהשעה"צ לא הביא ראיה מדבריהם לאסור דס"ל דאין ראיה ברורה מדבריהם לאסור, דאולי גם לכתחילה ס"ל דרק במזיד אסור. וצ"ע [↑](#footnote-ref-64)
65. משמע שדעתו לחלק בין מעשה הדיוט למעשה אומן. וצ"ע לענין אפשר מעיו"ט איזה טעם יש לחלק בהכי? [↑](#footnote-ref-65)
66. כתב הבית יוסף בסי' תקל"ח "איכא למידק מאי משמתינן אותו עד שיקבל דינו דקאמר.

    ושמא שיקבל דינו היינו שיחזיר מעות השכירות שקיבל ויתנהו ביד בית דין כדי שיאבדוהו.

    ועוד יש לדקדק מאי ומלקינן ליה דקאמר, דהא לא אשכחן בגמרא מלקות דיאבדו תנן ומסתייה פסדיה." [↑](#footnote-ref-66)