מד - שור המועד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - מד, נמסר בליל ש"ק משפטים תשס"ח

# גדר החזקה בהעדאת השור

א) ידועה החקירה בין הלומדים, האם שלש נגיחות בשור המועד מהוות הוכחה וסימן על טבע השור, או שמא הן מהוות את סיבת המועדות, שע"י הרגל נגיחות נעשה נגחן. וכבר פתח בזה הגרש"ש (בחדושיו לב"ק לג), וכן בקהלות יעקב (ב"ק כט, טהרות סו), וכתבו שניהם לתלות זאת במחלוקת הראשונים, דהנה איתא בירושלמי (ריש תענית): התפלל ואינו יודע אם הזכיר גשם אם לאו, קודם שלשים יום - חזקה מה שהוא למוד מזכיר, מכאן ואילך מה שצריך מזכיר. ומובא (ב'תשב"ץ קטן' שסט; טאו"ח קיד) שמהר"ם מרוטנבורג היה רגיל לומר בשמיני עצרת תשעים פעם 'אתה גבור' עד 'משיב הרוח ומוריד הגשם' כנגד שלשים יום שאומר אותו שלש פעמים בכל יום, ומעתה אם היה מסופק אין צריך לחזור. וראייתו ממה שאמרו (בב"ק כד.) גבי שור שנגח שלש פעמים ביום אחד שנעשה מועד לדברי רבי מאיר; ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כן שכן. הכא נמי כיון שאחר שלשים יום אם הוא מסופק אין צריך לחזור, כל שכן בתשעים פעם ביום אחד. ואילו רבנו פרץ חולק וסובר שאין להוכיח משם, 'דהתם היינו טעמא, משום שהוחזק ליגח ואם הוחזק בשלש רחוקות כ"ש בשלש קרובות, אבל גשם שנתקן בתפלה והדבר תלוי בהרגל לשונו לא אמרינן הכי' (כ"ה הלשון המובא בטור או"ח). ובמאי קמפלגי? -

ופירשו הגרש"ש והקה"י דמהר"ם נקט שהשור נעשה מועד על ידי הרגל הנגיחות, ולכך השוה זאת להרגל לשונו בתפילה, שכשם שנעשה השור מורגל בתדירות צפופה יותר מבתדירות מרווחת, כמו כן כשמרגיל לשונו בזמן קצר יותר מהני לקבוע הרגל. ואילו רבנו פרץ נקט שבשור אין הענין משום הרגל אלא סימן לטבעו, ע"כ כשנוגח שלש פעמים בקירוב זה מורה יותר על טבעו הנגחני, משא"כ בדבר התלוי בהרגל לשונו, אדרבה שהות הזמן מסייעת גם כן להרגל ואין הלשון נעשית מורגלת ע"י הרגלתה בטווח זמן קצר. וכן נראה שפירש דבריו מהר"י אבוהב המובא בבית יוסף שם.

אך נראה מוכח מכמה מקומות בש"ס ששור המועד אינו משום הרגל, לומר שנגחנותו נוצרת ע"י מעשי הנגיחות, דהנה ביבמות (סה) השוו בגמרא דין שור המועד בשלש פעמים לפלוגתא דרבי ורשב"ג לענין מי שמתו אחיו מחמת מילה ואשה שמתו בעליה, האם מחזיקים הדבר בשלש פעמים או בשתים. והרי בכל שאר הדברים שנחלקו בהם אין מדובר על יצירת טבע ע"י הישנות המאורע אלא על סימן והוכחה בלבד, כגון מי שמתו אחיו מחמת מילה, שסיבת הדבר היא תכונת הדם שאינו נקרש, ואין מיתת האחים סיבה אלא סימן גרידא. וא"כ מוכח שאף בשור המועד כן הדבר, כי אם שינוי השור בא ע"י הרגלו, אין מקום ללמוד הימנו לדין חזקה בשתים או בשלש פעמים בשאר מקומות, שהרי זהו ענין פרטי שאינו קונה טבע ע"י הרגל אלא בשלש פעמים משא"כ בדברים שאינם מהוים סיבה.

וכן יש להוכיח מהסוגיא בריש חגיגה: איזהו שוטה היוצא יחידי בלילה והלן בבית הקברות והמקרע את כסותו. ואמר רב הונא: עד שיהו כולן יחד, אבל לא באחד מהן. ופירשו בגמרא שבכל סימן לבדו אמרינן טעם מסויים שנוהג כן, ולא מחמת שטות, כגון לן בבית הקברות, עושה כן כדי שתשרה עליו רוח טומאה; יוצא יחידי בלילה - ניתן לתלות שאחזו חום או חולי ולכך יוצא וכד', אבל כיון שראינוהו נוהג בשלשת הדברים - הרי זה כשור הנוגח שור וחמור וגמל שנעשה מועד לכל, ואין מצריכים שייעשה מועד בכל מין ומין, הרי שתולים שלשת המאורעות בסיבה אחת משותפת - טבעו הנגחני, אף כאן לא נזדמנו שלש סיבות שונות אלא כולן משום שטות. הרי להדיא שטעם החזקה בכל מקום הוא שאין לנו לתלות בשלשה מקרים שאינן קשורים זל"ז אלא בסיבה אחת המשותפת לכולן [כמליצת הגר"ח: אם יש לנו תירוץ אחד לשלש קושיות אין לנו לתרצן בשלשה תירוצים נפרדים], וזאת למדנו משור המועד שאין תולים בשלשה מקרים ארעיים של נגיחות אלא בסיבה משותפת אחת. והרי אם ענין המועדות הוא הרגל שנוצר ע"י הנגיחות, אין נידון זה שייך לסימני השוטה[[1]](#footnote-2).

עוד יש להוכיח כן ממה שנסתפקו בגמרא (ב"ק לז:) בנגח חמור וגמל ושור שור שור, האם נעשה מועד לכל, כדין הנוגח חמור גמל ושור, או דלמא האי שור קמא בתר שוורים שדינן ליה והרי הועד לשוורים בלבד ולמין אחר לא הועד. ועתה, בשלמא אם הנגיחות מהוות סימן על טבעו, שפיר יש להסתפק האם באופן זה יש לנו ללמוד הוכחה על נגחנותו לכל המינים או דלמא אין הוכחה אלא שמועד לשוורים, אבל אם הנגיחות יוצרות הרגל, הלא כשנגח חמור וגמל ושור כבר הורגל ליגח שלשה מינים, ומדוע ישתנה דינו בכך שהמשיך ליגח שני שוורים[[2]](#footnote-3).

וכן יש להוכיח מכמה וכמה מקומות נוספים ששלש הנגיחות הן בגדר הוכחה על טבעו של השור והן המסובבות מהיותו מועד, ולא הן הסיבות למועדות[[3]](#footnote-4). [וכן מורה יותר פשוטו של מקרא 'ואם שור נגח הוא מתמול שלשם']. וכן נקט הגרא"ו (בקובץ הערות שם).

לאור זאת נדרשים אנו ליישב דברי מהר"ם מרוטנבורג; כיצד למד משור המועד לענין הרגל הלשון בתפילה והרי שם ודאי אין לדבר על סימן לטבע באדם אלא על התרגלות בעלמא, וא"כ מה ראיה משור המועד שקירב נגיחותיו ונעשה מועד, לזה שהרגיל לשונו בזמן קצר, והלא בשור אנו באים ללמוד על תכונתו ע"י הנגיחות ומשום כך זמן קצר גם כן מלמדנו, משא"כ בדבר של הרגל שמא צריך זמן ממושך דוקא.

וביותר, שהמעיין במקור דברי רבנו פרץ (בהגהותיו על 'תשב"ץ קטן'. וכדבריו שם מובא באבודרהם ובארחות חיים. והמדקדק בטור יראה שגם שם כוונת הדברים כן) משמע שטעם חילוקו אינו הטעם האמור [כמשתמע ממהר"י אבוהב] שכאן זה הרגל וכאן סימן והוכחה, אלא טעמו הוא שהתרגלות הלשון שלא בשעת התפילה אינה משפיעה בהכרח על לשונו שבתוך התפילה. וא"כ משמע לכאורה שאף לדידיה בשור המועד הטעם משום הרגל והרי זה לא יתכן וכנ"ל.

עוד יש לעמוד (כן הקשה הגרא"ו בקובץ הערות על יבמות, בהוספות שבסוף הספר, ב) על הא דאמרינן ביבמות (סה.) באשה הנישאת לאחד ולא היו לה בנים, לשני ולא היו לה בנים, ושוב נישאת לשלישי ולא היו לה בנים - תצא שלא בכתובה, שהוחזקה עקרה. והסיקו שם שמהשנים הראשונים יש לה כתובה כי יכולה לומר עתה הוא שהוכחשתי ולא מקודם. ולכאורה אין הדבר מובן, הלא כל יסוד החזקה היא לתלות את שלש התופעות בסיבה אחת ולא בשלש מקרים כאמור, וא"כ כיון שאנו מניחים על סמך שלשת הפעמים שהיא עקרה, הרי זה גופא מכריחנו לומר שאותה סיבה היתה הגורמת אצל כולם, וא"כ מה טעם יש לה כתובה מהראשון ומהשני.

כיוצא בזה הקשה בקהלות יעקב (טהרות סו) על דברי רש"י בנדה (ט:) אודות קטנה שראתה דם נידות שלש פעמים שבזה יצאה מידי 'מסולקת דמים' ומטמאה טהרות למפרע. וכתב רש"י דדוקא בראיה שלישית הדין כן אבל בשתי הראיות הקודמות אינה מטמאה אלא משעת הראיה ואילך. וצ"ע הלא ע"י שלשת הראיות דוקא אנו קובעים שהיא מוחזקת לראות וא"כ לכאורה על כרחנו להניח שכבר מפעם הראשונה היתה בת דמים אלא שלא ידענו זאת עד עתה, אם כן כיצד ניתן לחלק בין הראיה השלישית שמטמאה למפרע לראיות הראשונות שאינה מטמאה בהן למפרע. והביא בקה"י בשם החזו"א שי"ל שהדבר תלוי בהרגל הלכך לא נעשתה בת דמים אלא מהפעם השלישית ואילך. ולכאורה קשה לומר שהראיות מרגילות. ועוד הרי בגמרא השוו וסתות לשור המועד והרי נתבאר ששם אין זה ענין להרגל אלא לסימן.

אך נראה שדין זה שבשלש פעמים איכא סימן והוכחה לטבע מסוים, יתכן להיות בשני אופנים; יש והסימן מוכיח על טבע מסוים שהיה בגוף מאז ומעולם, ויש שהסימן מוכיח על תהליך של שינוי שנעשה בגוף. והרי נחזי אנן; כל תינוקת הנולדת היא מסולקת דמים ורק כשמתגברת מתחילה לראות, וא"כ קטנה הרואה פעם ופעמים ושלש, כשאנו דנים אותה בחזקת 'רואה' ודאי אין כאן טבע המוכיח שהיה כן מאז ומעולם אלא שלש הראיות מהוות סימן שארע בקטנה זו תהליך של התבגרות, והרי ודאי שינוי זה לא קם ויהי ברגעא חדא אלא תהליך ההולך ומתחזק עד שנעשית כשאר כל הנשים הגדולות. אם כן מובן היטב שעד שלא ראתה שלש פעמים אנו יכולים להניח שתהליך זה עדיין לא הושלם, ורק בפעם השלישית אנו קובעים שנשלם תהליך השינוי אצלה ומעתה היא נידונית כשאר הנשים. ואם כן שפיר י"ל שאין לנו לטמא בראיות הראשונות למפרע כי אין הוכחה שהיתה כבר אז בת דמים ממש[[4]](#footnote-5).

וכדומה י"ל לענין אשה שאינה בת בנים, שלאחר שנישאה לשלישי ואין לה ולד אנו מניחים שאינה בת בנים, ואולם יתכן שלא היתה כן מאז ומעולם אלא חל בה תהליך זה של הזדקנות ובלות, וא"כ יכולה היא שתאמר לבעלים הראשונים, עד עתה לא נשלם בי תהליך זה והייתי ראויה לילד. ואמנם מבואר בתוס' שם שדוקא אם כבר הבעלים הראשונים הגבוה כתובתה אינם חוזרים ונוטלים ממנה, אבל אם עדיין לא שילמו, אינה יכולה להוציא מהם - והטעם מובן לפי הנ"ל, מאחר וכאן הדבר מסופק האם החזקה מלמדת על עקרות מאז ומעולם או על עקרות שנוצרה לאחר זמן, הלכך המוציא מחברו עליו הראיה.

וכמו כן בשור המועד, נהי שהנגיחות אינן אלא 'מסובב' המלמד על טבע השור ואינן 'סיבה' לטבעו בשום פנים, מ"מ יש לומר שהוא טבע מולד בשור, ויש לומר שחל בו השתנות ביום מן הימים ונעשה נגחן [אבל לא מחמת שהנגיחות הרגילוהו וכמו שנתבאר]. וכך נקטו הראשונים כדלהלן. ואם כן כשאמר רבי מאיר ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כל שכן, הכוונה בזה שאם תהליך אטי של נגיחות מלמדנו על שינוי שנעשה בו, כל שכן שאם ראינו בו זאת בקירוב זמן, ודאי הדבר מלמד על שינוי בטבעו[[5]](#footnote-6).

מעתה מבוארים היטב דברי מהר"ם, שודאי לא נתכוין להוכיח ממועדות השור לענין הרגל אמירה, וכי מה ענין זה לזה. והרי כאן החזקה בשלש פעמים וכאן בתשעים פעם, אלא לאחר שאמרו בירושלמי שבשלשים יום נשתנה לימודו, דן מהר"ם ללמוד מדברי רבי מאיר שתהליך ההשתנות יכול להעשות באופן מהיר לא פחות משנעשה באופן ממושך. וכמו כן תהליך זה של שינוי הרגל לשונו יכול להעשות ביום אחד. ורבנו פרץ גם כן מודה בעיקרון זה אלא שאמר שאין הרגל לשונו מחוץ לתפילה משפיע על לימודו בתפילה כנ"ל.

ובזה סרה קושית המג"א (קיד) על מהר"ם: כיצד הוכיח מרבי מאיר והלא קיימא לן כרבי יהודה שאין השור נעשה מועד עד שיגח בשלשה ימים. אך לפי האמור לא קשה, כי זה שלר' יהודה אינו נעשה מועד ביום אחד, טעמו הוא שמא אחזו התקף אחד ונגח שלש נגיחות מחמתו ואין כאן שלש אירועים נפרדים, אבל אם אך היינו דנים זאת כשלש פעמים, גם ר' יהודה מודה לסברת ר"מ שאותו תהליך של שינוי ודאי יכול להעשות בזמן קצר. שהרי כפי מה שנתבאר יש כאן שני נידונים: א. כל שלש תופעות יש לנו לדונם במכנה משותף אחד ולא בשלשה מקרים. ב. אותו מכנה משותף יכול להיות מולד ויכול להיות מפני שינוי הטבע, אם בתהליך ממושך או קצר. וא"כ רבי יהודה החולק בקירוב נגיחות לא נחלק אלא מצד הנידון הראשון, שאינו נידון כשלש תופעות אלא תופעה אחת היא, אבל על הנידון השני אינו חולק, ושפיר י"ל שלדברי הכל יכול להיות תהליך מהיר של שינוי הטבע.

וראיה לכך שבזה נחלקו - מהסוגיא בתענית (כא:) לענין עיר שיצאו ממנה שלשה מתים ביום אחד וגזר רב נחמן בר רב חסדא תענית, אמר רב נחמן בר יצחק: כמאן כר"מ דאמר ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כל שכן. הרי שאין המחלוקת שייכת לשאלה אם הרגל לטבע מסוים נוצר בריחוק דוקא או גם בקירוב, שהרי שם אין שייך ענין הרגל כלל, אלא הנידון הוא האם לראות האירועים הצפופים כשלשה אירועים נפרדים או כמאורע חד פעמי יוצא דופן. ואם כן הרי לא שמענו ולא מסתבר שר' יהודה חולק על עיקר הסברא שתהליך של שינוי יכול להתרחש במהירות כשם שהוא יכול להיות לאט, ועל כן למד מהר"ם לענין הזכרת הגשם בתפילה שהכל מודים לסברת 'קירב לא כל שכן'[[6]](#footnote-7).

ב) והנה משמע בתוס' בריש ב"ק (ב: ד"ה ומלתא. וברש"ש שם) ששור שנגח אדם שור וחמור הוי מועד לכל, גם למ"ד (לז.) מועד לאדם לא הוי מועד לבהמה. ואולם בתור"פ מבואר שלא נעשה מועד אלא לבהמות ולא לאדם (וכן דעת הרמ"ה, מובא בנמו"י לז). וכבר עמדו על ביאור טעמו (ע' חדושי ר' שלמה היימן ב"ק יג): הלא כיון שמועילה נגיחת האדם לעשותו מועד לכל הבהמות [כדין נגח שור חמור גמל], והיינו מפני שאנו מיחסים את שלשת הנגיחות בטבע הנגחנות ורואים שאינו מבחין בין המינים, אם כן מדוע לא תועיל גם לענין האדם עצמו, והרי קבענו שגם נגיחת האדם היתה מחמת טבעו ולא במקרה. ואם תולים את נגיחת האדם במקרה משום דאית ליה מזלא, א"כ כיצד תצטרף נגיחה זו עם שתי הנגיחות האחרות לקבעו במועד. ובשלמא אם היינו אומרים שהרגל הנגיחות יוצרות את טבעו שפיר יש לומר שלא הורגל בשלש פעמים אלא לבעלי חיים [שהרי האדם לא גרע משאר בע"ח], אך כיון שנתבאר שהנגיחות אינן מהוות סיבה למועדות, אין מובן טעמו.

ויש לפרש דברי רבנו פרץ בשלש דרכים; -

הדרך האחת, על פי מה שהסביר בחדושי ר' ראובן (ב"ק א. ועע"ש טז יז) בבאור דברי התוס' (כד סע"ב) ששור שנגח שלש פעמים שור הפקר, לא נעשה מועד לשלם נזק שלם, כי צריך העדאות של חיוב דוקא. ופירש שההעדאה מלבד היותה ענין טבעי בשור שנהיה נגחן, יש בזה ענין דיני שצריך שלש נגיחות המחייבות אותו לחול עליו שם 'שור המועד' ואין די בטבע המציאותי להחל עליו שם זה.

ובסברא זו יש לפרש שיטת הרמב"ם כפי הבנת המ"מ בדבריו (בפ"ו מהלכות נזקי ממון הלכות י יב) - שלא כשאר הראשונים - שנגח שור חמור וגמל נעשה מועד רק לאותם המינים [ומה שאמרו בגמרא 'נעשה מועד לכל' - היינו לכל שלשת המינים שנגח. אמנם במרכה"מ ואבן האזל נקטו בדעת הרמב"ם שנעשה מועד לכל]. וקשה הלא בריש חגיגה מבואר לכאורה להפך, שהרי הוכיחו מכך שבשור חמור גמול נעשה מועד לכל, כך ע"י שלשה סימני שטות נידון כשוטה לכל דבר וענין ואין תולים בשלש סיבות 'מקומיות' המסבירות הנהגה מסוימת אלא תולים בסיבה אחת כוללת - השטות. וא"כ הרי משם ראיה שגם בשור נעשה מועד לכל וכמו שפרש"י - אך לפי האמור יש לומר שאמנם מצד ההוכחה המציאותית יש לנו להניח שאינו מבחין בין מין למין אבל הוכחה זו אינה מספקת לחלות שם 'שור המועד' לענין תשלום נזק שלם, אלא צריך שייעשה מועד בפועל מחמת נגיחת אותו המין.

וכן יש ליישב עפי"ז סתירת דברי הרמב"ם שעמדו עליה המפרשים (מגיד משנה הל' נזקי ממון י,ג ועוד), שבפ"ו משמע שאינו מועד אלא לאותם מינים שנגח כאמור, ואילו בפ"י כתב [עפ"י גרסתו בגמרא בדף מא, דלא כגירסתנו] שאם הרג השור שלש בהמות נעשה מועד לענין הריגת אדם לשלם את הכופר. וכבר כתבו הגרנ"ט והג"ר אהרן לחלק בין דין מועד לתשלום נזק שלם ודין מועד לכופר בהריגת אדם, עפ"י מה שאמרו בגמרא (מד:) שנזקין הוא 'חיוביה דשור' ואילו כופר 'חיוביה דבעלים'. ופירשו החילוק, דחיובי נזקין דשור וכד' המחייב הוא מה שממונו הזיק [ושמירת הבעלים מהוה סיבת פטור], ואילו חיוב כופר המחייב הוא פשיעת הבעלים[[7]](#footnote-8). ולפי"ז יצאו לחלק בנידון דידן כל אחד כפי דרכו. ולפי מש"כ הג"ר ראובן מתבאר החילוק בדרך זו: לענין תשלום כופר בהריגת אדם, די לנו בהוכחה על מועדותו של השור ואין צריך חלות שם 'שור המועד' הנעשה ע"י העדאה דוקא כי המחייב הוא פשיעת הבעלים ולא השור [וכפי העולה מדברי הרמב"ם שאדם שיש בעדרו שור מועד ואינו יודע מי הוא, אם יצא שור אחד מהעדר והרג אדם - חייב. הרי שלענין חיוב כופר די בפשיעת האדם וא"צ חלות דין שיקבע על השור המסויים דוקא]. וסובר הרמב"ם שמצד הטבע די במועד לבהמה להוכיח על סיכונו גם לאדם ועל כן חייב כופר כי מצד האדם איכא פשיעה, אבל לענין נזקין לא סגי בהוכחה נסיבתית רק צריך העדאה בפועל ע"י נגיחות שנגח לאדם, לחול עליו שם 'שור המועד לאדם'.

על דרך זו יש לפרש דברי רבנו פרץ; כשנגח אדם שור וחמור, אמנם מבחינה מציאותית מוכח שאינו מבחין בין המינים אבל זה מועיל רק לענין שייעשה מועד לכל חיות ובהמות, כמי שנגח שור חמור וגמל [כרוב הראשונים שנעשה מועד לכל המינים], אבל הרי אין די בידיעה על טבעו רק צריך העדאת חיוב בפועל, וא"כ סובר רבנו פרץ שלענין אדם דאית ליה מזלא צריך מועדות מיוחדת לאדם.

ג) הדרך השניה בבאור דברי רבנו פרץ, נראה בהקדם מה דאיתא בתוס' רבנו ישעיה (הובא בשטמ"ק ב"ק לז), ששור המועד לסירוגין של ימים, כגון שנגח ביום ראשון ובשלישי ובחמישי ולא נגח בינתים - הוי מועד לסירוגין, ואעפ"י שלא שילש בסירוג אלא בנגיחות. וכן משמע מדברי הרמב"ם (נזקי ממון ו,ט). ואילו התוס' (שם ד"ה יום ט"ו) הקשו מאי שנא מווסתות שלא קבעה וסת בדילוג אלא לאחר שלשה דילוגים כלומר ארבע ראיות, ואילו כאן די בשלש נגיחות ושני דילוגים ביניהם. וכתב הר' ישעיה שצריך לחלק בין סירוגין של דמים לסירוגין של נגיחות. ולא פירש חילוקו.

ובאור הדבר עפ"י דברי הר"ן (בחדושיו לנדה סה), וכפי שפירש הפלתי (ביו"ד קפט סק"ה), שלענין קביעת וסתות, המתבקש הוא הסדר ולא הראיות עצמן שהרי כל אשה רואה אלא שאנו באים לקבוע לה סדר קבוע, וכיון שכן הרי הדילוג הוא הגורם המרכיב את החזקה שהרי הוא זה הקובע את הסדר שאותו אנו מבקשים, ובלעדיו אין כאן קביעות וסת כלל. משא"כ בשור המועד עיקר החזקה הוא בנגיחות עצמן, כי הן הגורמות את היותו מועד, ולולא הדילוג הרי היה בחזקת מועד בכל הימים, והדילוג אינו נצרך אלא על דרך השלילה, להגביל את המועדות ולומר שאינו מועד באותם ימים שלא נגח. ועל כן די לנו בשלש נגיחות לקבעו כנגחן [לסירוגין עכ"פ][[8]](#footnote-9). ודעת התוס' שאף סירוג הימים נידון כגורם בחזקה [משא"כ סירוג של שוורים, שונה הוא לדבריהם. ע"ש], שהזמן המצטבר מהוה מרכיב בטבע הנגחנות, ולכך בעינן שלשה סירוגין דוקא. [בנמו"י מבואר שצריך שלא יגח ביום שלמחרת הנגיחה השלישית, ורק אז נעשה מועד לסירוגין, כגון נגח בראשון בשלישי ובחמישי, ולא נגח בשני ברביעי ובשישי. ואולם אין ראיה שנקט כהתוס' שצריך שלשה סירוגין, אלא מה שצריך שלא יגח ביום השישי היינו כדי שיתחזק ג"פ באי-נגיחה שאל"כ נדון את הימים שלא נגח בהם כחזרה, אבל לעולם אין צריך שלשה סירוגין, ואף אם לא נגח ביום השביעי כבר נעשה מועד לסירוגין].

על דרך סברא זו מתבאר נידון נוסף; הגרעק"א (בגליון השו"ע יו"ד קפט,כג) נקט כהנחה פשוטה ששור שנגח שור ושור וחמור אינו נעשה מועד כלל, אף לא לאותם שני מינים, שהרי אין כאן שלשה מינים להוכיח שאינו מבחין בין המינים, והרי על כל מין ומין מאלו השנים אין יותר משתי נגיחות - על כן נוכל לתלות כלפי כל מין ומין במקרה ולא בטבע. ואולם ברא"ה (מובא בשיטמ"ק בדף לז) מבואר שהרי זה מועד לשוורים ולחמורים. וצריך לבאר מהו שורש מחלוקתם.

ונראה שהרא"ה נקט שהמוחזקות נוצרת מעצם הנגיחות, ואילו המינים הניגחים אינם מהוים גורם ביסוד החזקה, ומה שמועד למין זה אינו מועד למין אחר [כרב פפא], זהו על דרך השלילה, כי שמא ירא מהם וכד' - ועל כן אין צריך שלש נגיחות לכל מין, גם באופן שאין לנו ראיה על כך שאינו מבחין בין המינים, שהרי טבעו ליגח וגם ראינו שאינו מתירא מהשור ומהחמור. [ויש להאריך בזה שהרא"ה הולך בזה לשיטתו בכ"מ בדף לז]. ואילו רעק"א נקט שהמועדות מתחלקת ונקבעת לכל מין בפני עצמו, כי אנו דנים את המינים כגורמים לנגיחה דהיינו שיש בכל מין סיבה חיובית הגורמת לו ליגח המין הזה. הלכך צריך שלש נגיחות לכל אחד. ורק כשהוחזק לג' מינים אנו מחזיקים אותו בטבע נגחנות כללי שאינו מבחין בין המינים.

[רעק"א שם הקשה על מה שמשמע בשו"ע שאשה שראתה דם פעמיים אחר אכילות שום ועוד פעם אחר אכילת בצל, קבעה וסת לאכילות אלו. והקשה הרי לא הוחזקה בשלשה מינים חריפים כדי שנחזיקנה בכל דבר חריף, וא"כ אף לאותם שני מינים לא הוחזקה כי הרי כלפי כל אחד אין מוחזקות. ונראה לפי האמור שבנידון זה תיתכן סברתו אף לפי דעת הרא"ה בנגיחות, כי דוקא בנגיחות שייך לומר שהמינים הניגחים אינם מהוים את החזקה אלא הנגיחה לבדה היא המחזקת, משא"כ כאן הרי האכילה כשלעצמה אינה יוצרת מוחזקות רק חריפות המינים או מקרי הגוף המסויימים הם הגורמים, א"כ שפיר טען רעק"א דבעינן שלש פעמים של אותו המין].

ולפי סברא זו יש לפרש דברי רבנו פרץ בנגח אדם חמור וגמל שנעשה מועד לכל הבהמות אבל לא לאדם, שנקט כהרא"ה[[9]](#footnote-10) שאין המינים מהוים גורם לחזקה אלא הנגחנות לבדה היא גורם החזקה, ועל כן מועילה נגיחת האדם להוכיח שהוא נגחן לכל הבהמות, כי אנו מניחים ששלשת הנגיחות לא היו במקרה אלא בטבע והרי לא גרעה נגיחת אדם משאר בעלי חיים [והלא אדם אית ליה מזלא ואינו רגיל להנגח ע"י השור ואעפי"כ נגחו, א"כ כל שכן שמראה זה על יצר הנגחנות], ומ"מ כלפי מין האדם לא הוחזק לנגחנות כי יתכן שמוראו עליו [אבל לדעת הגרעק"א שכל מין נידון כמו מועדות נפרדת, אי אפשר לנו לנקוט שנעשה מועד לכל הבהמות ולא לאדם, כי כדי להניח שהוא מועד לכל הבהמות על כרחנו להניח שגם נגיחת האדם היתה מצד טבעו ולא במקרה, וכיון שכל מין נידון כטבע לעצמו הרי ממילא קבענו שהוא מועד גם לאדם].

אמנם לפי מה שנתבאר לעיל בגדר שור המועד, אין צריך להיזקק לשני הפירושים הללו [אם כי הם קיימים ונכונים מצד עצמם] אלא יש לפרש דברי רבנו פרץ לפי דברי עצמו, שהרי נתבאר עפי"ד מהר"ם ורבנו פרץ ששלש נגיחות מהוות הוכחה לתהליך שינוי בטבעו של השור, ובנגיחות ראשונות יש לומר שעדיין לא הושלם תהליך השינוי [דומיא דעקרה שנישאת או קטנה שראתה דמים שיש מקום להניח דהשתא הוא דהושלם השינוי בגופה], א"כ אף שנגיחת האדם הועילה להוכיח - בצירוף שתי נגיחות האחרות - שנשתנה טבעו להיות נגחן, אבל הרי לא הוכח שהושלם בו השינוי לגבי נגיחת אדם.[[10]](#footnote-11)

עיקרי דברים

א) נראה מוכח מכמה מקומות ששלש הנגיחות העושות את השור מועד, מהוות סימן והוכחה על טבעו של השור, ולא שטבע הנגחנות נוצר ע"י הרגלו בנגיחות. הוי אומר, אין הנגיחות סיבה למועדות אלא נסבבות ממנה.

אמנם הסימן אינו מורה בהכרח על טבע מולד ויתכן שארע בזמן מסוים תהליך שינוי בטבע השור. ואין לנו ראיה על השלמתו של התהליך הזה אלא בנגיחה השלישית.

ב) כן יש לומר כלפי חזקות נוספות הנקבעות על ידי שלשה אירועים; התופעות מלמדות על תכונת-טבע מסוימת, ואולם יתכן שלא הושלם טבע זה אלא לאחרונה. כגון באשה שלא ילדה אצל שלשה בעלים, או קטנה שראתה דם נדות שלש פעמים.

ג) תהליך שינוי זה יכול להתרחש בזמן קצר כמו בזמן ארוך. וזהו יסוד הסברא 'ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כל שכן'.

הנחה זו מוסכמת לדברי הכל, אלא שלרבי יהודה, כאשר נגח השור שלש פעמים ביום אחד אינו נעשה מועד כי לדעתו אין זה נידון כשלשה אירועים נפרדים ויתכן ששלש הנגיחות נובעות מהתקף אחד של זעם וכד'. (א)

ד) מלבד הענין הטבעי של השור, ישנו ענין דיני במועדות, שעל ידי שלשת הנגיחות צריך לחול שם 'שור המועד'. ודוקא לענין חיוב נזק שלם בניזקין, ולא לענין חיוב כופר בהריגת אדם.

חלות-שם זו מצרכת שלש נגיחות של חיוב, להוציא נגיחות של הפקר [לדעת התוס']. ולדעת הרמב"ם יתכן שלא חל שם מועדות אלא לאותם מינים שנגח מקודם, אעפ"י שמבחינת ההוכחה הטבעית די בכך שנגח שלשה מינים שונים. ולרבנו פרץ יש מקום לומר שצריך חלות שם מועדות מיוחדת כלפי נגיחת אדם. (ב)

ה) נראה שנחלקו הראשונים בגדר מועד לסירוגין, האם הסירוג נידון כגורם החזקה [כמו לענין וסתות] או רק הנגיחות גורמות ואילו הסירוג אינו אלא תיחום והגבלה במועדות. ונפקא מינה אם צריך שלשה דילוגים או די בשלש נגיחות ושני דילוגין.

כיוצא בזה נראה שנחלקו הדעות, האם המינים הניגחים מהוים גורם בחזקה, להיותו מועד למין זה ומועד למין זה, או החזקה עצמה ענינה טבע נגחנות כללי, ואילו פרטי המינים מהוים גורם על דרך השלילה בלבד, לומר שכלפי מינים מסוימים ישנה סיבה שאינו נוגחן. נראה שזה יסוד השאלה בנוגח שור ושור וחמור האם נעשה מועד לשני מינים אלו או אינו מועד כלל.

ו) שור שנגח אדם חמור וגמל, לדעת רבנו פרץ ורמ"ה נעשה מועד לכל החיות אבל לא לאדם. ויש להסביר דבריהם בכמה פנים. ובדרך פשוטה יש לומר לפי המובא לעיל, שאין לנו ראיה על השלמת תהליך המועדות כלפי נגיחות אדם [שהרי לא נגחו שלש פעמים, ואדם אית ליה מזלא] רק כלפי שאר בעלי החיים. (ג)

1. לכאורה משם אין קושיא שהרי לא הוכיחו מעיקר דין שור הנוגח ג' נגיחות שנעשה מועד, אלא מנוגח שור חמור וגמל ששם ודאי הסברא היא מטעם שאנו תולים שאינו מבחין בין מין למין, וזאת מפני שאין לנו לתלות במקרה פרטי לכל מין אלא במועדות אחת לכלל המינים. [אך אין להוכיח להפך, מכך שלא הוכיחו מעיקר דין שור המועד משמע לכאורה שאין הטעם משום סימן וראיה - כי רצו להוכיח על מעשים שונים לתלותם בסיבה אחת, וזה הוי דומיא דשור חמור גמל, משא"כ שור הנוגח שלש פעמים שור, אין ראיה שבמעשים שונים לא נתלה בשלש סיבות שונות]. [↑](#footnote-ref-2)
2. לפי המבואר בגמרא בחגיגה הנ"ל, זה שנעשה מועד לכל המינים, ודאי הוא מפני שהנגיחות לשלשה מינים שונים מלמדות שאינו מבחין בין מין למין כנ"ל, וא"כ באופן של חמור גמל שור שור שור יתכן שסופו הוכיח שמתחילתו לא קנה טבע אלא לענין שוורים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ע' ב"ק כד. זבה תוכיח. והלא אין שייך שם כלל ענין התלמדות. וע"ע להלן. וכן נראה מוכח לכאורה מהמבואר בב"ק מ: שהשואל שור תם והועד בבית שואל, מחזירו השואל לבעלים, ומשמע שאינו חייב לו מידי. והלא בפשיעתו שינה את טבע השור ששאל - אלא מוכח שלא הנגיחה שינתה את טבעו אלא טבעו של השור הוא [טבע מולד או טבע נרכש, כדלהלן], ומה לי הכא מה לי התם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכיון שטומאה זו דלמפרע מדרבנן היא, לכך מקלינן בה ואין מטמאים בראיות הראשונות, כי י"ל שאז לא היתה מוחזקת עדיין (עפ"י הרשב"א נדה ט:). [↑](#footnote-ref-5)
5. ומובן בזה הא דהשיבוהו לר"מ (בב"ק כד.) זבה תוכיח שריחקה ראיותיה טמאה קירבה ראיותיה טהורה. ואם הנידון בשור משום הרגל, מה ראיה מזיבה (וכן תמה טובא במנח"ש שם) - אך להאמור ניחא שהראיה היא שמצינו שדוקא ריחוק התופעות מעיד על תהליך של שינוי בטבע ולא קירוב.

   ומתרץ הגמרא שתלה הכתוב בימים, כלומר אין הטעם משום שמוחזקת לראות אלא גזה"כ (עתוס'). [↑](#footnote-ref-6)
6. וכעי"ז בחדושי הנצי"ב ב"ק כד שאף ר"י מודה לעיקר הסברא אלא שנגיחות יום יתכן שבאו מרתיחה אחת. אך י"א שנחלקו בעיקר סברת 'קירב לכ"ש', וי"מ בפנים אחרות. ע"ע בנוב"י או"ח קמא כו תנינא פה; דעת כהן ח; בית ישי ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומ"מ נראה שאין הגדר הוא חיוב על פשיעת הגברא, דהא מבואר בב"ק מ. דאפוטרופסין אין משלמים כופר משום דכופרא כפרה ויתמי לאו בני כפרה נינהו. והלא האפוטרופוס הוא הפושע ולא היתומים, ומה לי אם בני כפרה הם אם לאו - אלא ודאי החיוב הוא על היות השור אינו שמור [גם אם הבעלים קטן או שנאנס מטעם כלשהו מלשמור]. והואיל ואת האפוטרופוס אין לחייב דא"כ מימנעי ולא עבדי (כמבואר בראשונים שם), ע"כ יש לחייב היתומים על שממונם אינו שמור, ורק משום דלאו בני כפרה נינהו פטורים. [↑](#footnote-ref-8)
8. *לברר:* הלא לענין דילוגי תאריכים פסק הרמב"ם (ט,יא) שצריך שישלש בדילוג, כגון ט"ו לחודש זה ט"ז לחודש זה וי"ז לחודש זה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ונראה שכן מוכח מתור"פ ב: שפירש מועד לבהמה ל"ה מועד אדם שאם נגח פעמיים אדם ופעם שור אין מצטרפת נגיחת השור לעשותו מועד לאדם. ומשמע שבבהמה כי האי גוונא נעשה מועד אליה ע"י צירוף נגיחת מין אחר.

   וכן הוכיח הרש"ש (לז) מבדיקת תפלין, שנים של יד ואחד של ראש (עירובין צז.). ובהמשך דבריו משמע שגם בכגון שור שור חמור ושור, ימשיך להיות מועד לשוורים ולחמורים. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. נראה שלפי סברא זו, וכן לפי הסברא הקודמת, גם אם עתה יראה שלשה בני אדם ולא יגח - ישאר מועד לבהמות, שאמנם הוכח שכלפי אדם אינו מועד, אבל מסתבר שכלפי בע"ח הועילה נגיחת האדם לעשותו מועד, וע"ז אין ראיה נגדית ממה שראה אדם ולא נגח. [ושמא אף להתוס' הדין כן]. ואינו דומה לשור חמור גמל ואח"כ ראה ג' שוורים ולא נגח, שמשמע בחו"ד (מובא בפ"ת שם סקכ"ו) שחזר לתמותו לגמרי. [↑](#footnote-ref-11)