מגע בית הסתרים ושבע לה טומאה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

יום ועש"ק וישלח י"ז כסליו תש"ע

**א**

א] בדעת הר"ר שמעון דלא אמרי' שבע לי' טומאה בטומאה הבאה לו מעצמו, עי' חזו"א סימן ל"א שכתב לתמוה דמה סברא יש בזה, עיי"ש מה שדן לפרש דבריו, וצ"ל לפי דבריו, דהך מילתא דזה יוצא וזה נכנס חשיב כנוגע, הוא רק למ"ד דטומאת בית הסתרים מטמאה, אך עמד ע"ז מד' התוס' בעירובין דכ"ד. דמבו' להדיא לא כן.

ונ' בביאור ד' הר"ר שמעון, דכל דינא דשבע לי' טומאה הוא רק למנוע חלות טומאה אחרת, אך בטומאה הבאה לו מעצמו, שבאנו לדון שתחול אותה טומאה עליו בקלישות, ואי"ז טומאה אחרת, ל"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה, והרי באמת מסברא הי' מקום לומר, דבכלל הטומאה החמורה נכלל הטומאה הקלה, ואף אם פקע הטומאה החמורה נשתיירה הטומאה הקלה, אך אי"ז כן, דהואיל וחלה הטומאה בתורת טומאה חמורה, הרי שכל שפקע הטומאה החמורה ליכא בזה טומאה קלה, אך כל דאיכא מגע בית הסתרים, חיילא הטומאה אף בתורת טומאה קלה, והיינו דהא דהנוגע באב הטומאה נעשה ראשון לטומאה, אי"ז טומאה מחודשת, אלא הוא אותה הטומאה שהיתה על האב, נקלשה על הנוגע והוי ראשון לטומאה, וע"כ י"ל דל"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה.

ב] ולפ"ז יש ללמוד מד' הר"ר שמעון, דלמ"ד דמגע בית הסתרים מטמא, לאו היינו שכל נימא ונימא נוגעת בחברתה, וכל' השטמ"ק מנחות דכ"ד:, דלפ"ז הרי נמצא דחלות הטומאה אינה מכח חלק זה עצמו אלא מכח חלק האחר, וא"כ הי' בדין דנימא בזה שבע לי' טומאה, אך שוב נתבוננתי שאי"ז מוכרח כלל, די"ל דכיון דאותה טומאה חלה על כל הבגד, הרי דגם אם נטמא חלק זה מכח חלק אחר, ל"ש בזה שבע לי' טומאה, ועי' בל' התוס' בעירובין דכ"ד. דמשמע דכל הסנדל נטמא מן האוזן, ואיכא בזה לכללא דהר"ר שמעון, אלא היינו דכיון דמגע בית הסתרים מגע הוא, חשיב כנוגע בכולו, דכ"ה שאם דבר אחר נוגע במקום א' בבגד חשיב כנוגע בכל הבגד, ה"נ חצי הבגד שנוגע בחצי האחר, חשיב כנוגע בכל הבגד.

גם יל"פ דהטעם בזה הוא כל' רש"י פסחים די"ח. דהוא נוגע בעצמו, ואך דג"ז תליא בהפלוגתא אם מגע בית הסתרים הוי מגע, דנגיעה זו שנוגע בעצמו, אי"ז נגיעה הנראית, אך בדעת רש"י י"ל, דס"ל דבמשקין חשיב נמי בית הסתרים, וע"כ קשיא לי' מ"ט לא תלינן לה בפלוגתת ר"מ ור' יוסי, וע"ז כתב דהוא נוגע בעצמו, וזה מהני לכו"ע, והא דהכא ל"מ מה שהוא נוגע בעצמו, י"ל כד' הגרי"ז דל"מ ה"ט רק במי חטאת שמטמאין בכ"ש.

ונפק"מ בזה, בהמבו' בסוגיין דבשלשה על שלשה יש לטמאות למ"ד דמגע בית הסתרים מטמא, ולכאו' מבו' מזה דכל דאיכא שלשה על שלשה סגי בחלק ממנו לטמאות, אך להנ"ל אין ללמוד מזה.

**ב**

ג] והנה כתב הרמב"ן לקמן דקכ"ט., ז"ל, ודאקשינן טומאת בית הסתרים היא. ולא אמרינן בשעת פרישתן מאביהם מקבלין טומאה, אי נמי חבורי אוכלין כמאן דמפרתי דמו, משום שכיון שנטל הבשר מן האבר נטהר האבר מלטמא דהא בעינן בשר גידים ועצמות וליכא, ומיהו הוה מצי לאוקומה כגון שיש עליו בשר הרבה שעדיין נשאר עליו כדי להעלות ארוכה, אלא החותך בשר לגמרי משמע ליה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

ובמל"מ פכ"ג מטו"מ ה"ט תמה ע"ז, ז"ל, ודבריו תמוהים הם בעיני, דתירוץ זה לא מהני אלא לקושיא דאמאי לא אמרינן בשעת פרישתן קיבלו טומאה, אבל לרבינא דאמר חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי מה יושיענו מה שלא נשאר בו בשר, והלא אף בשלא חתכה טמא וכדאיתא בפרק בהמה המקשה דאמרינן אלא לרבינא מאי חתכה, עכ"ל.

ד] ונ' בביאור דבריהם, דס"ל דלא אמרינן חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי אלא בשהוא עומד לחתוך, שהרי רבינא מתחילה קאמר דהטעם משום דכל העומד לחתוך וכו', והא דמפרשי' אח"כ דהוא משום דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, הרי הוי זה פי' לד' רבינא, שהרי בפסחים אמרו דרבינא ס"ל דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, ופירש"י דהוא רבינא דהכא, והרי דלא אמרינן דכמאן דמיפרתי דמי אלא בשהוא עומד לחתוך, וכמש"כ כן התוס', ואך דפליגי הרמב"ן והרשב"א ע"ד התוס', וס"ל דאף כשא"צ לחתוך מכח הדין, אלא שדעתו לחתוך, נמי אמרינן דכמאן דמיפרתי דמי, וע"כ נמצא, דהא דכמאן דמיפרתי מהני, דנימא דהחלק שעומד לחתוך ושאר האבר הוו כמופרדים זמ"ז.

ולפ"ז י"ל, דס"ל להראשונים דבאבר מן החי, אין כל חלק וחלק ממנו בפנ"ע מטמא, אלא רק נגיעת כל האבר מטמאה, וע"כ אם אתינן עלה מכח הא דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, הרי דחשיב דהבשר שעומד לחתוך נוגע בשאר האבר, אך לא חשיב שנוגע גם בעצמו, ויל"פ בזה בתרי גווני, או דפליגי על מש"נ לעיל לדון, אלא לעולם ל"ש לחשוב שנוגע בעצמו, אלא שנוגע בחלק השני, או דאף אי נימא כמש"נ לעיל דלר"מ חשיב כנוגע בכולו, מ"מ הכא דאתינן עלה משום דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, הרי דכל תורת הנגיעה שיש בזה, הוא משום דחשבינן להו כמופרדים זמ"ז, וע"כ ל"ש לחשוב נגיעה זו כנגיעה אף בעצמו, דכיון דכל הנגיעה שבזה היא מכח הפרדתם, הרי שאי"ז נגיעה אלא באבר הנותר, ול"ש לחשוב דהוי נגיעה זו אף בעצמו, שבאותה מידה שהוא מופרד משאר האבר, ל"מ הנגיעה בשאר האבר ליחשב כנגיעה בעצמו, ודו"ק.

והא דלדעת ר"מ נטמא הבשר, הוא או משום דלר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, לאו היינו דכל חלק נוגע בחבירו, אלא שהוא כולו נוגע בעצמו, או דנימא דאף דלדידי' הוי המגע דכל א' בחבירו, מ"מ מכח זה חשיב כנוגע אף בעצמו, ומשא"כ למ"ד דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, די"ל דל"ש לומר כן, וכנ"ל, או דנימא דלר"מ נטמא כל מיעוט מן הבשר בנגיעתו בשאר האבר, ורק למ"ד דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, דיש לנו לדון על כל הבשר הנפרד, ובלא כל הבשר הנפרד, אין באבר כדי להעלות ארוכה, וכמש"כ הרמב"ן, אך יש לפקפק בזה, דאם איירי בחותך כביצה וכמש"כ הרמב"ן שם, ופחות מכביצה אינו מקב"ט, הרי דגם לר"מ בע"כ בעינן שכל הכביצה יגע יחד בטומאה, אך יל"ד דלדין כביצה לקבל טומאה, כל דאיכא כביצה, מצי כל משהו לקבל טומאה, וכמש"נ במק"א, ולפ"ז ניחא.

ה] ולדרך בתרא ילה"ע מהא דבשלשה על שלשה שנחלק הוא טמא מגע מדרס לדעת ר"מ, והתם דאיירי בג' על ג' מצומצם, היאך הוא מקב"ט, וגם אם איירי בשיש בו מעט יותר, לא א"ש, שהרי בגד אינו מקב"ט אלא בשלש על שלש, ומהא דשרי להכניס למקדש פחות מגע"ג, מבו' לכאו' דאף כד איכא ג' על ג' לא מצי חיילא טומאה על מקצת ממנו, ונת' בזה במק"א, וצ"ל לדרך זו דשאני אבמה"ח דל"מ חיילא הטומאה אלא מכח כולו, ומשא"כ בשלשה על שלשה, שאינו אלא שיעור יחוד למדרס, הרי דכל דאיכא שלשה על שלשה מצי חיילא הטומאה גם מכח מקצתו, ושו"ר בקה"י טהרות סימן ל"ח שדן בזה.

וראי' לזה, שהרי בגמ' אמרו לדעת רבינא דהא דבבגד אין נטמא מגע מדרס לר' יוסי, הוא משום דלאו לחתיכה קאי, והרי דאם הי' עומד לחתיכה הי' טמא מגע מדרס, ולכאו' לפ"ד הראשונים בדקכ"ט. הרי כיון שבלא החלק החתוך ליכא שיעור, ל"ה מהני זה לטמאות, ובע"כ דכל דאיכא בגד שלשה על שלשה חיילא הטומאה אף על פחות מכן.

ונפק"מ בזה לדינא, דבגד שלשה על שלשה שנטמא במדרס, אסור להכניס למקדש כל שלש על שלש שבו, ול"ד להא דמותר להכניס למקדש פחות משלש על שלש מבגד טמא, דהתם היינו משום דטומאת הבגד חיילא רק על שלש על שלש שבו, ופחות מכן ל"ה דבר טמא שלם, ומשא"כ בשלשה על שלשה כל דאיכא שלשה על שלשה הראוי למדרס, חיילא טומאת מדרס אף על פחות מכן, וזה דומיא דמש"א בזבחים בעבים ורכים דאגב אביהם חשיבי.

ו] והנה התוס' בסוגיין הקשו בההיא דחישב ואח"כ חתכו טמא, דנימא שבע לי' טומאה, ותירצו דטומאת אוכלין חמיר שראוי להצטרף עם פחות מכביצה אוכלין.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן שבועות די"א: כתב בההיא דפרה מטמאה טומאת אוכלין, דהפרה עצמה אינה נטמאת, משום דשבע לה טומאה, עיי"ש, וא"כ הרי ה"נ בדין שלא יחול על האבמה"ח טומאת אוכלין, משום דשבע לי' טומאה, והדרא קו' התוס' לדוכתא.

אך למש"נ בדעת הרמב"ן והרשב"א נ' דמתישב היטב קו' התוס', דבאבר מן החי ל"ש כלל שבע לי' טומאה, שהרי טומאת האבמה"ח הויא רק על כל האבר יחד, וטומאת אוכלין חיילא על כל משהו, ול"ד לשלשה על שלשה דאמרינן בזה שבעה לי' טומאה, דהגם דפחות משלשה על שלשה אינו נטמא במדרס, מ"מ כל דאיכא שלשה על שלשה חיילא טומאת מדרס על כל שלש על שלש, וע"כ שפיר שייך בזה שבע לי' טומאה, ודו"ק.

וכנראה זהו מש"כ בשפ"א מנחות דכ"ד:, ז"ל, אפשר ליישב דשאני התם דחל עתה טומאה על הבשר בפ"ע דטומאת אבר מן החי הי' רק על האבר, והבשר בפ"ע אין בו טומאה [דבשר הפורש מאבמה"ח טהור] וע"י שחישב עליו חל הטומאה על הבשר בפ"ע, עכ"ל.

**ג**

ז] בפירש"י בסוגיין פירש שאם נגע בו הזב טימאהו, דהיינו אף בשנגע בו אחר שנטמא מדרס, ורמב"ן רשב"א ותוס' הרא"ש עמדו ע"ז שהרי שבע לי' טומאה, וכתב הרמב"ן דפירש"י כן כיון דהוי זה איבעיא דלא איפשיטא, וכ"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש בתו"ד דהוי זה בעיא דלא איפשיטא.

וצ"ע שהרי מהא דתניא בב' סדינים דהעליון טמא מדרס והתחתון טמא מדרס ומגע מדרס, מוכח דאמרי' שבע לי' טומאה, דאל"כ מ"ט אין העליון טמא מגע מדרס, וכ"ה בתוס' בסוגיין ובמנחות דכ"ד:.

ומוכרח מדעת ש"ר דס"ל דהא דתניא דהעליון טמא מדרס תחילת דינא הוא, אך אחר שהתחתון טמא מדרס ומגע מדרס, ה"ה דהעליון טמא מגע מדרס, וכ"כ החזו"א כלים סימן ל"א מדעתו, שו"ר בסד"ט כלים פכ"ז שכתב כן עפי"ד הראשונים.

ולפ"ז מתישב מה שעמדו התוס', דמה ס"ד מתחילה דלא אמרי' שבע לי' טומאה אפי' בזאח"ז, הרי מברייתא דב' סדינים שמעינן דאמרי' שבע לי' טומאה, וכתבו דל"ה ידע להך ברייתא, ולפ"ד ש"ר ניחא, גם ניחא הא דמייתי במנחות מהך ברייתא דלא אמרי' שבע לי' טומאה, והתוס' הקשו דלדעת המקשה תיקשי דמ"ט העליון אינו טמא מגע מדרס, ולד' ש"ר ניחא, ואפשר שמזה הי' מקור דבריהם לפרש כן.

**ד**

ח] במש"כ התוס' בסוגיין ובמנחות דכ"ד. דהגמ' מדמי שבע לי' טומאה בב"א בקל על חמור, לבזה אח"ז בשוין, נ' הטעם בזה, דס"ד דרק אם איכא להטומאה הראשונה ב' מעלות על השני', חדא שהיא קדמה לה, ועוד שהיא חמורה ממנה, הוא דלא חיילא הטומאה השני', אך היכא דליכא בטומאה זו אלא מעלה אחת, והיינו או שהיא חמורה ממנה ולא קדמה לה, או שהיא קדמה לה ואינה חמורה ממנה, לא אמרינן שבע לי' טומאה.

ואמנם צ"ע בזה, דלכאו' הא דבב"א חיילי תרוייהו אף בקלה על חמורה, הוא משום שכל עיקר הדין דשבע לי' טומאה הוא דאין טומאה חלה על טומאה, ובב"א ל"ש כל עיקר הך דינא, וא"כ היאך מצינו לדמויי דה"נ לא נימא שבע לי' טומאה בזאח"ז בשוין, הרי התם כיון שכבר חלה הטומאה הראשונה, ושייך דינא דשבע לי' טומאה, שפיר י"ל דאף בשוין לא תחול הטומאה השני'.

אך נ', דבאמת הא דבב"א חיילי תרוייהו, אי"ז משום דבכה"ג ל"ש כל עיקר הדין דשבע לי' טומאה, דבאמת דינא דשבע לי' טומאה שייך אף בב"א שלא יחולו תרוייהו, אלא יחול החמור, והא דבב"א חיילי תרוייהו, הוא משום דלא עדיף חד מחברי', והגם דחד חמור וחד קל, לא סגי בעדיפות זו דנימא דלא יחול אלא החמור, אך אם הי' א' עדיף מחבירו, הי' הדין דלא חיילי תרוייהו.

ולפ"ז שפיר מדמי הגמ', דכ"ה דבב"א לא אמרי' שבע לי' טומאה, אף שא' חמורה וא' קלה, והטומאה החמורה עדיפא, ה"נ בזאח"ז בשניהם שוין חיילא אף הטומאה השני', הגם שהטומאה הראשונה עדיפא מינה משום שקדמה לה.

ט] ונ' מקור לזה, דהנה מבו' בד' התוס' שם, דלדעת ר"מ דמגע בית הסתרים מטמא, ל"ש שבע לי' טומאה, דהוי זה בב"א, וצ"ע, שהרי תחילה חיילא הטומאת מדרס, ואח"כ חייל מכח זה גם מגע מדרס, וא"כ מ"ט לא נימא בזה שבע לי' טומאה, שאין טומאת המגע חלה על טומאת המדרס, ול"ד לשאר גווני דבב"א חיילי תרוייהו, משום דאין א' חל על השני, אלא מעיקרא חלין שניהם, אך הכא דמעיקרא חל מדרס ואח"כ חל מגע מדרס, הרי דהגם דהוי זה בשעה אחת, בדין דנימא בזה שבע לי' טומאה.

ומזה נ' ללמוד, דהא דבב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, אי"ז משום דל"ש בזה כל עיקר דינא דשבע לי' טומאה, כיון דלא חייל א' על חבירו, אלא חיילי תרוייהו מעיקרא, אלא הוא משום דבב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ אף בכה"ג דחלות אחת הויא חלות מוקדמת, מ"מ כיון שהן חלין בזמן א', לא עדיף חד מחברי', ולא אמרינן שבע לי' טומאה.

ובמק"א נת' עד"ז בדין אאחע"א, דבפשוטו הי' נראה דהא דבב"א חיילי תרוייהו, הוא משום דאי"ז איסור חל "על" איסור, אך יש ללמוד לא כן, ממש"כ התוס' כתובות ד"ל:, ז"ל, וריצב"א פי' דמיירי אפי' באוכלין דלא מאיסי וכיון דתחב לו בבית הבליעה ובלע ונהנה מיד חשוב באין כאחת אע"פ שאין כאחד ממש, כדאשכחן בסוף פרק ד' אחין דמפרש בעל מום ששמש בטומאה דאתו בהדי הדדי כגון שחתך אצבעו בסכין טמאה אע"פ שאי אפשר שלא יגע בסכין קודם שיחתוך, עכ"ל, וצ"ב, דהניחא לגבי דין קלב"מ, שפיר יש להבין דאף שאי"ז כאחד ממש, חשיב כזמן אחד ואיכא בזה לדינא דקלב"מ, אך בההיא דבע"מ ששימש בטומאה דאתינן עלה משום אאחע"א, מה לי דחשיב זה כבב"א, הרי מ"מ כיון שכבר חל איסור טומאה, ל"מ חל עליו איסור בע"מ.

ומבו' מזה, דהא דבב"א חיילי ב' האיסורים, אי"ז משום דבכה"ג אי"ז איסור חל "על" איסור, אלא הוא משום דב' איסורים החלים בב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ חיילי תרוייהו, וזהו שכתבו התוס' דאף בשאי"ז ממש בב"א, חשיב כב' איסורים החלים כאחד, ולא עדיף חד מחברי', וע"כ חיילי תרוייהו.

י] והתוס' במנחות כתבו עוד, דאף דיודע הי' אביי דיש חילוק בין בב"א לבין בזאח"ז, מ"מ הי' מקשה לרבא משום דאית לי' שבע לי' טומאה אפי' היכי דמהני מגעו לטמא החצי עשרון אחר, דא"כ אפילו בב"א נמי נימא שבע לי' טומאה ולא ליחול עליה טומאת מגע, עכ"ד, וצ"ב.

ונ' לפרש, דס"ל לאביי דדינא דשבע לי' טומאה הוא משום דלא חיילא הטומאה כיון שאינה מוספת דינים, וע"כ ס"ל דבחצי עשרון וכו' כיון דמהני מגעו לטמא החצי עשרון אחר, ל"ש דינא דשבע לי' טומאה, אך לדעת רבא דס"ל דאמרינן בזה שבע לי' טומאה, בע"כ דס"ל דיסוד הדין דשבע לי' טומאה הוא דל"ש שיחולו ב' טומאות בדבר א', וא"כ אף בב"א לא יחולו תרוייהו, ומשא"כ לדעת אביי דכל דינא דשבע לי' טומאה, הוא משום שאי"ז מוסיף דינים, וע"כ לא חיילא הטומאה, הרי דבב"א שפיר מצי חיילי תרוייהו, ואכתי צ"ע.

**ה**

יא] התוס' בסוגיין כתבו דהא דבחישב עליו ואח"כ חתכו לא אמרי' שבע לי' טומאה, הוא משום דאיכא חומרא בטומאת אוכלין שמשלים לפחות מכביצה אוכלין טמאים.

ובחזו"א כלים סי' ל"א סק"א כתב ע"ז, ז"ל, מיהו קשה דכיון דסופו לטמא טומאה חמורה, שפיר חשיב כאוכל טמא להצטרף עם פחות מכביצה אוכלין, כדאמר כריתות כ"א א' וכ"כ תוס' חולין ע"ג ב' וכו', ואפשר דכונתם דבשעת מחשבה באין לו טומאה מחמת סופו לטמא טו"ח וטומאת אוכלין בב"א, דקודם מחשבה לאו אוכל הוא ואין בו דין סופו לטמא טו"ח כדאמר כריתות שם, מיהו קשה הא טומאה מצד סופו לטמא טו"ח קדמה, דבעי הכשר לענין קב"ט כדאמר חולין קכ"ט א', עכ"ל.

והנה למש"נ בדברינו בדין סופו לטמא טומאה חמורה סק"ז בהערה לדון בדעת התוס' לקמן דע"ג:, דאף היכא דמעשה עץ שימש, מ"מ כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, אף ה"ה מקב"ט מן השרץ בלא הכשר, מתבארים ד' התוס' הכא בפשיטות, דנמצא דתרוייהו חלו בב"א, אך אכתי יש להוכיח ממש"כ התוס' דדוחק לומר דאיירי דבמשהו ראשון שנחתך כבר אין בו כדי להעלות ארוכה, והרי שדעתם שאחר שנחתך מעט כבר ה"ז מקב"ט מן האבר, ואף דעדין הוא מחובר עמו והוא מטמא בטומאת אבמה"ח, מ"מ מצי חייל עלי' גם טומאת אוכלין, ולא אמרי' דשבע לי' טומאה, ועי' חזו"א שם סק"ב בזה.

והעיקר נ' בביאור ד' התוס', דכיון דהטומאה קלה שעליו מכח הא דסופו לטמא טומאה חמורה, היא רק כ"ז שהוא מטמא טומאה חמורה, אך אחר שפקע ממנו טומאה חמורה, אף אינו מטמא טומאה קלה, משום דמעשה עץ שימש, וכמש"א לקמן דקכ"ט., ע"כ נמצא דהטומאה קלה מתחדשת כל רגע ורגע מכח הא דהשתא סופו לטמא טומאה חמורה, וע"כ אי"ז טעם שלא יטמא טומאת אוכלין, דחשיב כב' טומאות הבאות בב"א, ודו"ק.

**ו**

יב] בעיקר מש"א בסוגיין, דבבא מבגד גדול בשעת פרישתן מקבלין טומאה מאביהן, ואילו בבא מבגד שלשה על שלשה אינו מקב"ט בשעת פרישתו, צ"ע, דגם בבא מבגד שלשה על שלשה, מ"ט לא נימא דכשהתחיל ליקרע ועדין לא נטהר מן המדרס, נגעו ב' החלקים זב"ז במקום הקרוע, ונטמא מגע מדרס.

והנה אמנם בפשוטו הישוב לזה הוא דאמרי' שבע לי' טומאה, ול"מ חייל טומאת מגע מדרס, רק כשנטהר מן המדרס, ובשעה זו אינו נטמא ממנו, אך קשיא כן לדעת רש"י שפירש לסוגיין דלא אמרי' שבע לי' טומאה, וגם הרמב"ן רשב"א ותוס' הרא"ש כתבו דלא איפשיטא אם אמרי' שבע לי' טומאה, גם ילה"ק כן לדעת הר"ר שמעון דלא אמרי' שבע לי' טומאה בטומאה הבאה לו מעצמו, ועי' תפארת יעקב שעמד בזה.

והנה אמנם למש"א בירושלמי פ' כיצד צולין, דהא דמקבל טומאה בשעת פרישתו, היינו שכשנקרע רובו, חשיב אף המקום המחובר כמופרד, ולא חשיב כמגע בית הסתרים, והובא בחי' מהר"י שפירא בסוגיין, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ במי"ט כלים פכ"ז, ניחא בפשוטו, דכל שנקרע רובו וחשיב כמופרד הכל, כבר נטהר הבגד מן המדרס, אך למה שפירש"י דהא דמקב"ט בשעת פרישתו, הוא משום דא"א שלא יגעו זב"ז במקום שנקרע, קשיא כן.

ולכאו' בעכצ"ל, דאף כשנקרע מעט מן השלשה על שלשה כבר אינו מטמא טומאת מדרס, והנה אמנם במתני' כלים ספכ"ז תנן דשלשה על שלשה שנקרע אינו נטהר רק אם בשרו נוגע בכסא, אך י"ל כמו שהעירוני דהיינו רק כשנקרע באמצעו, אך כל שנקרע בצידו אפי' מעט, כבר ליכא בזה חשיבות דשלשה על שלשה, דלא חשיב כשלשה על שלשה, רק אם ה"ז מחובר לכל אורך ורוחב השלשה, וזה חידוש, ועי' תפא"י בתו"ד שכתב כן לדעת רש"י, דצ"ל דכשנקרע מעט כבר אינו מקב"ט.

אמנם אכתי תיקשי במש"כ התוס' בעירובין דסנדל אינו נטמא בשעת פרישת האוזן ממנו מן האוזן, אך כשהוא מחבר האוזן, הרי דקודם שגמר לחברו ה"ה נטמא ממנו, וצ"ע מ"ש דכשנפסק האוזן מעט, אין הסנדל מקב"ט ממנו, מהא דכשנתחבר מעט, מקבל הסנדל טומאה ממנו, וצ"ע בזה.

**ז**

ז"ל ראבי"ה סימן תתקפ"ו, וכללו של דבר כל מקום שבטל ממנו שם הראשון ומכל מקום עוד תורת כלי עליו, טהר מן המדרס וטמא מגע מדרס. כדתנן וכו' סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהר מן המדרס אבל טמא מגע מדרס, ודכוות' שנינו גבי שלשה על שלשה שנחלקו. ור' יוסי פליג אתרווייהו וקאמר באיזה מדרס נגע זה אלא שאם נגע בו הזב טמא מגע זב, "ורבנן ס"ל בשעת פרישתו מאביו קיבל טומאה" כדאיתא בפרק המקשה, והטעם שכשעשאו וילון אינו מייחד עוד למושב ומיהו תורת כלי יש לו, וכן שלשה על שלשה כשנחלקין יש משלש על שלש לטמא מת הילכך משנחלק יש משלש על שלש ויותר, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דטעמא דרבנן אי"ז משום דמגע בית הסתרים מטמא, אלא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט, ופירש כן לסוגיין, וזה צע"ג.

ובהמש"ד כתב, ז"ל, ומה שתחילת טמאה טומאת מגע, משום דהוי כנוגע בעצמו או במדרס או בטמא מת שהוא אב הטומאה בשעת פרישתו, כדאמרינן בפרק בהמה המקשה, אבל שלש על שלש הבאות מבגד גדול בשעת פרישתו מאביו קיבל טומאה ובשלשה על שלשה נחלקו, עכ"ל.

עוד כתב שם, ז"ל, ואני אומר דלאו מטעמי' משום דנוגע כל חד בחבריה, אלא כדפרי' לעיל דחשבינן ליה כאלו טומאה מדנפשיה בשעת פרישה, עכ"ל, וצ"ע בכ"ז.

ובאמת גם בד' הרמב"ם בכ"ד נ' שפירש כן, ואכמ"ל, ושו"ר בחי' רא"ל ח"ב סימן ל"ט בזה.

] עיי"ש עוד בד' ראבי"ה, ז"ל, נ"ל דהיינו טעמא דכשבאים פנים חדשות בהתרת הרביעית מחתינן ליה חד דרגא מטומאת מדרס לטומאת מגע או מטומאת שבעה לטומאת ערב או מטומאת ערב לטהרה גמורה, עכ"ל, וצ"ע אם כונתו באמת דכשנשתנה הכלי עיקר דינא הוא דמחתינן חד דרגא, או שכונתו דכיון דהוי כנוגע בעצמו, ע"כ ממילא נחית חד דרגא, והוי ככלי אחר שנגע בכלי זה.

ועיי"ש עוד בכל דבריו, דלכאו' מבו' ד"פנים חדשות" הוי מטהר מחודש, וכדעת רבינו משולם, וצ"ע עוד בזה.