1 בגדר מלאכת הוצאה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

**יצחק טחן**

# **בגדר מלאכת הוצאה**

1. **יעוין במתניתין ריש שבת דנקטה שתי גווני בהוצאה,** הוצאה דבעה''ב העומד בביתו והוצאה דעני העומד בחוץ. ובראשונים תמהו דלמאי אצטריכא הנך תרי גווני. ובתוס' מיישב דאיצטריך לאשמעינן משום דהוצאה מלאכה גרועה היא דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י ולא הוה גמרינן הוצאה דעני מבעה"ב ולא בעה"ב מעני. ויעוין בתורא''ש דמביא מרבינו יחיאל דהחילוק בין עני עשיר עומד כמחלק לענין קרבן וחשיב כשתי אבות לענין זה למרות דשרש האב הוי אחד. ויעוין עוד בתוס' דמוכיח את יסודו דהוצאה מלאכה גרועה מהא דבעינן שהתולדות של הוצאה יהיו כתובות במשכן בשונה משאר תולדות דסגי במה דדמיא בתכונות לאב. ויעוין עוד בתוס' צ''ו ע''ב ד''ה הוצאה, דמוכיח כן מהא דהביאה הגמ' מקור מהתורה לאיסור הוצאה ולא הסתפקה במה דהוי במשכן.
2. **ומצינו כמה נפק''מ מכח הך דהוי מלאכה גרועה.** האחד. הא דאיתא בתורא''ש וגליון תוס' בביצה י''ב בבאור המ''ד דאין עירוב והוצאה ביו''ט דהוי מחמת דהוי מלאכה גרועה ולא חשיבא מלאכה. עוד מצינו ביש''ש בביצה פ''ק סימן ל' [יעוין בשו''ת חת''ס או''ח קמ''ז דמביאו] דביו''ט איכא היתרא גם למכשירי הוצאה כיון דהוי מלאכה גרועה וגם רמת הצורך הנדרשת להיתרא דהוצאה שאני משאר מלאכות דלא בעינן דוקא צורך אוכל נפש וסגי בצורך קצת. ובבאור הדבר יעוי''ש ביש''ש וז''ל, ועיקר טעמא, משום דהוצאה מלאכה גרועה היא, וא"כ אם היא צורך היום, אפילו בלא אוכל נפש שרי בכל ענין, וכ"ש לענין אוכל נפש.
3. **עוד מצינו בשו''ת בית יצחק או''ח ל''ד דדן במקלקל בהוצאה אי חייב** ומוכיח מהא דלקמן צ''ג בזרק כזית תרומה לבית טמא דדנה הגמ' אי סגי בכזית כיון דלענין חיובו בטומאה שיעורו בכזית והרי התם התרומה נטמאה והוי מקלקל. **עוד מצינו בשו''ת ר' בצלאל אשכנזי** סימן ל''ח דבתולדות דהוצאה כיון דהוי מלאכה גרועה בעינן להתרות על התולדה בשם האב. וז''ל, הילכך איכ' למימר דבתולדה גרועה מסתבר' דלא מחייב עלה עד שיתרו בה משום אב דכתיבא בתורה.

**עוד מצינו הא דמבואר בגמ' דף צ''ו ע''ב דהכנסה הוי תולדה דהוצאה** למרות איכא בזה סברא דמה לי עיולי מה לי אפוקי. ומבואר דאיכא יחס לאופן שבו כתוב בתורה את מלאכת הוצאה דהוי רק בגוונא דהוצאה למרות דבמהות הוי אותו מלאכה. וצ''ב. וברמב''ן בדף ב' ע''ב נקט דאיכא בזה פלוגתא דאמוראי בריש פרקין.

**עוד מצינו בפמ''ג בפתיחה להלכות שבת** אות כז דחקר בהא דמבואר בדף פ' ע''א דבהוציא חצי גרוגרת והניחה וחזר והוציא חצי גרוגרת והניחה אם קדם והגביה ראשונה קודם הנחת שניה פטור דמבואר דכל היכא דבעינן לצרף לשיעור בעינן דבהשלמת השיעור יהא כל השיעור לפנינו. אי הוי רק בהוצאה מחמת דהוי מלאכה גרועה או הוי בכל המלאכות. ויש לעין מאי שיאטיה הא דהוי מלאכה גרועה לאופן הצירוף בין שני חצי זיתים.

1. **ונראה בהקדם בבאור הא דהוי מלאכה גרועה**. ויש שדייקו מתוס' דעיקר החידוש הוא שינוי הרשויות ואי היה מחייב גם מרה''י לרה''י היה ניחא לתוס', אלא כבר העיר על זה הגרש''י בורנשטין דא''כ הא גופא מנ''ל לחלק בין הרשויות ואמאי לא נילף ממשכן גם על הוצאה מרה''י לרה''י וממילא לא הוי מלאכה גרועה וגם אי לא היה היכי תימצי במשכן רק מרה''י לרה''ר הלא אין משמעות לרה''ר וא''כ נלמד גם למוציא מרה''י לרה''י. עוד העיר מהא דבתוס' שבועות דף ב' ע''א מביא מר''ת להך סברא דמה לי מוציא מרה''י לרה''י מה לי מוציא לרה''ר ובאו''ז הלכות שבת אות פ''ב כ' בשם ר''ת דהוי מחמת דמה מלאכה עשה מעיקרא חפץ והשתא חפץ. ומוכח דעיקר כונת תוס' דמלאכת הוצאה שאני משאר המלאכות בזה דליכא משמעות מעשית בגוף החפץ בתוצאת המלאכה. רק דעדיין יש לעיין היכן נתפס שינוי הרשויות אי הוי ביחס להעמדת החפץ לשימושים דכל רשות הוי אופן נוסף להעמדת שימושים, או דהוי ביחס לפעולת הגברא. וזה מה שהוכיח תוס' מהא דלא מחייב מרה''י לרה''י דאי נתחדש במלאכת הוצאה שגם שינוי רשות חשיב כשינוי בהעמדת החפץ א''כ לא שייך בזה חילוקי רשויות וגם מרה''י לרה''י חשיב שנוי רשות [ויש לעיין בגדר החילוק בין הרשויות אי הוי הפסק מחיצה או דאיכא כרמלית בינייהו] ומוכח דהוי ביחס לגברא, וא''כ יוצא דעיקר הסברא הוא דמה מלאכה עשה דמעיקרא חפץ והשתא חפץ רק דתוס' מוכיח דהיחס לשנוי הרשות לא קיים כיחס בגוף החפץ.
2. **ובאמת יעוין ברמב''ן** וז''ל, סד"א הוצאה חידוש הוא שברה"י מותר לישא משא גדול ואם הוציא לרה"ר כגרוגרת חייב, משא"כ בשאר אבות מלאכות שאינן חלוקות ברשויות אלא איסורן מחמת עצמן, וכן ברשב''א וז''ל, איכא למימר משום שהיא מלאכה גרועה שאילו פינה מזוית לזוית משא גדול פטור והוציא קצת מיניה מרשות לרשות חייב, מה שאין כן בשאר כל המלאכות שאינן אסורות אלא מצד עצמן באיזה רשות שתעשה. ומבואר ג''כ דשרש המלאכה הוי ביחס לעשית הגברא רק בלשונם נראה דהא הוי פשיטא להו דליכא יחס בשינוי הרשויות ביחס לחפץ אלא רק ביחס לעשית הגברא, רק דהגרעון הוא לא בעצם מה דהוי עשיה ביחס לגברא, דאי החפצא במלאכה הוי הטורח היה ניתן להבין דהתורה אסרה לטרוח, רק מאחר דליכא משמעות לחילוק הרשויות בטורח דא''כ היה אסור לישא משא כבד גם באותה רשות, נמצא דגם ביחס לגברא ליכא בהאי עשיה משמעות מעשית ולכן הוי חידוש.
3. **ויש לעיין בגדר הדבר דהא פשיטא דאיסורא דהאי מלאכה לא הוי אך ורק ביחס לגברא בביטול שביתתו ומנוחתו**, דאדרבה בסחיבת משא גדול איכא יותר ביטול לשביתתו, עוד מצינו את שיטת ר''ש בדף צג דמוציא את המת לרשות אחרת כדי לסלק את הטומאה לא הוי מלאכה שאצל''ג ואי נימא דהחפצא דמלאכה לא שייכת כלל לתוצאה אלא היכי תימצי לביטול שביתתו א''כ מאי אכפת לן מטרת ההוצאה אי באה לסלק או להעמיד את המת ברשות השניה.

**עוד מצינו בשו''ע שי''ט סעיף ז' דרוקק ברוח בשבת חייב משום זורה** ומקורו מהירושלמי פ''ז ה''ב ובבאור הלכה הביא מספר אלפי מנשה דמבאר דהכונה היא במעביד ד''א ברה''ר ע''י הרוח. ומבואר דגם בהוצאה איכא להאי דינא דזורה ורוח מסייעתו למרות דיסוד הך דינא הוא כמו שמבואר בגמ' ב''ק ס' דהוי מחמת דמלאכת מחשבת אסרה תורה ואתעבידא מחשבתו. ולכאורה יסוד הך דינא דמלאכת מחשבת בנוי על היסוד דמלאכת שבת עיקר ענינם בתוצאה של המלאכה שנעשתה מכח המעשה ולא בגוף המעשה. ומבואר דגם בהוצאה איכא יחס לתוצאה כחלק מגוף המלאכה.

**עוד יש לעיין בחילוק התוס' והראשונים בין עני לבעה''ב**, ובריטב"א בשבועות כתב וז''ל, שאולי הייתי סבור שלא חייב הכתוב בחידוש הוצאה זו אלא כעין דעשיר, שכן דרך רוב המוציאים להוציא מרשות שעומדים בו לרשות שאין עומדים בו ואין לך אלא מקום חידושו, ומבואר דהוי סברא בצורת המעשה דאיכא יותר משמעות למעשה הניתוק. ובראשונים בשבת נקטו איפכא יעוין ברמב''ן וז''ל, וכ"ש שיש להתחייב על הוצאת עני ועל הכנסת בעה"ב ולפטור על הוצאת בעה"ב ועל הכנסת עני שדרך האדם למשוך לעצמו והיא המלאכה החשובה אצלם. רק דיעוין היטב ברמב''ן וברשב''א דנקטו להך סברא לא כסיבה להא דבעי קרא להנך תרי גווני אלא רק ביחס להא דתנא דמתניתין נקט להו בתרתי, אולם בריטב''א נקט כן גם ביחס להא דבעי תרי קראי. אלא דהעירו דאי נימא כהריטב''א יצא דלדעת רבינו יחיאל דהוי כשתי אבות [לענין דאיכא בזה חילוק מלאכות] יצא דבהכנסה דעני והוצאה דעני יתחייב תרתי דהכנסה דעני הוי ניתוק והוצאה דעני הוי הכנסה לרשותו וזו לא שמענו. עוד העירו בהא דנקט התורא''ש דלגוונא דיצא עם החפץ לא בעי קרא משום דהוי בכלל אל יצא איש ממקומו ודרשינן מיניה אל יוציא משמע שיוצא עם החפץ ממקומו, ואי נימא דאיכא יחס לצורת המלאכה אי הוי ניתוק או הכנסה הרי הכא כיון דהולך עם החפץ א''כ ביחס לגברא ליכא בזה פעולת ניתוק או הכנסה וא''כ לאחר דגלי לן קרא דגם בהך גונא איכא מלאכת הוצאה נמצא דליכא יחס כלל לאופי הפעולה והעיקר תליא בהוצאה מרשות לרשות. ומבואר דעיקר חילוק התוס' הוא ביחס למעבר של החפץ מרה''י לרה''ר או להיפך מרה''ר לרה''י וצ''ב מאי שיאטיה למלאכה.

1. **ונראה בהקדם הא דמבואר ברמב''ם הלכות שבת פרק כד הי''ב י''ג טעמים מחודשים לאיסור טלטול מוקצה שלא יהיה טלטול בשבת כטלטול בחול כדי שלא יהיה כיום חול בעיניו וכן מכיון שרוב העולם לא עובדים במשך השבוע לא ניכרת שביתתו אי יתעסק בטלטול .** ובראב''ד הביא את הטעם המבואר בגמ' דהוי צורך הוצאה. ובפשטות נראה דהוי אטו הוצאה. ויעוין במ''מ דנדחק אמאי הרמב''ם לא הזכיר להך טעמא. ולכאורה נראה דס''ל לרמב''ם דלא הוי בגדר הרחקה מהוצאה שמא יכשל באיסור הוצאה אלא רבנן ראו במעשה הטלטול עצמו שייכות לאיסור הוצאה ולזה בא הרמב''ם לבאר מאי איכא במעשה הטלטול ולפי''ז יתבאר דהנך טעמי שנקט הרמב''ם מישך שייכא לאיסור הוצאה.

**ונראה מוכח מזה** דיסוד דענין איסור הוצאה נובע מכח הדרישה כללית של מלאכות דנדרש שהתעסקות האדם בשבת לא יהא בה כניסה לחול וכל כמה דהתעסקותו הוי התעסקות דחול איכא בזה סתירה לקדושת השבת. והשתא נראה דאיכא שתי אופנים להגדיר את האדם כיוצא ממצב של שביתה, דבכל המלאכות דבגוף המלאכה איכא תוצאה שמגדירה את עשיתו כפעולת מלאכה א''כ בזה גופא נעמד כעובד כיון דכך צורת העבודה, אולם בהוצאה כיון דליכא משמעות מעשית בגוף המעשה א''כ הסיבה שיוצרת את הניתוק של האדם היא מחמת שהתעסקותו של האדם היא ביחס לרשות שנמצא בה וכל התעסקות שיש בה יציאה לרשות אחרת איכא בזה שינוי ויציאה מהשביתה. ובזה יבואר הא דבכל טלטול מוקצה איכא להך לתא דהוצאה כיון דבעצם ההתעסקות השונה מהתעסקות דחול איכא בזה יציאה כלשהי מהשביתה.

1. **ונראה להוכיח יסוד זה מהא דנקט תוס' דמושיט מרשות לרשות בצד אחד דרך רה''ר הוי תולדה דהוצאה**, למרות דליכא בזה יציאה מרשות היחיד לרשות הרבים כיון דלא נח ברה''ר, ומבואר דכל התעסקות שיש בה יציאה ממקומו איכא בזה לחפצא דמלאכת הוצאה ובהושטה מרשות לרשות סכ''ס הוא מתנתק ממקומו מכח המעבר מרה''ר.

**וכן באיסור העברת ד' אמות ברה''ר דגם בזה נקט תוס' דהוי תולדה דהוצאה** יש לעיין בין אי נימא דבעצם הליכת ד' אמות ברה''ר איכא איסורא [יעוין בחידושי הגר''ח על הש''ס כתובות לא ע''א דכל הד' אמות הוי מגורמי החיוב] , ובין אי נימא דהוי מצד דד' אמות חשיב רשותו דידיה [יעוין רז''ה ריש הזורק] צ''ב דסכ''ס הוא נמצא ברה''ר וגוף הרשות ליכא בה יחס של רה''י וביחס לחפץ הוא נמצא ברה''ר, ורק ביחס לאדם חשיב רשותו, ומוכח ג''כ דהחפצא דמלאכת הוצאה נובע מכח היחס לאדם. ובעיקר באור היחס דד' אמות לאדם נראה דכיון דרה''ר לא מוגדרת כ''רשות'' לכן היחס של האדם ברה''ר הוא רק כלפי ד' אמות דידיה, או דחשיב רשותו או מחמת דזהו מקום שימושו, והניתוק מהאי מקום הוי שינוי, רק בזה אפשר דבעינן לגוף ההליכה ולא בתוצאה גרידא כיון דכל היחס קיים מכח מעשה המלאכה לא מבעיא אי הוי מחמת דהוי מקום שימוש דידיה דבזה ליכא יחס לגוף המקום אלא רק לגברא, אלא גם אי חשיב רשותו כיון דליכא סיבה בעצם המקום שיעמוד כרשותו אלא רק מכח עמידתו סמוך לד''א הלכך בעינן את גוף מעשה ההעברה, ובזה יתבאר יסוד הגר''ח דהעברה הוי חלק מהמלאכה.

1. **ולפי''ז מבואר היטב באור הך מ''ד דאין עירוב והוצאה ביו''ט**, דאפשר דביו''ט כל התביעה היא היכא דמצד תוצאת הפעולה איכא בזה יחס של התעסקות אולם בהוצאה דמצד עצמה הוי פעולת טלטול בעלמא וכל היחס הוא מחמת היציאה לרשות אחרת דאיכא מכח זה הלכך לענין יו''ט לא חשיבא מלאכה. ואפשר לבאר יותר דכיון דמצינו להיתרא דאוכל נפש ביו''ט והיסוד בזה כפי איך שמבאר הרמב''ן עה''ת פר' אמור פרק כ''ג פסוק ז' דהא דלא הוזכר בפר' אמור להדיא היתרא דאו''נ הוי מצד דמלאכת או''נ לא מיקרי מלאכת עבודה. ומבואר בזה דלא הוי היתר בעלמא. אלא דהוי חילוק בעיקר גדר איסור המלאכה דיו''ט, דביו''ט בעינן מלאכת עבודה [רק דיעוי''ש דמבאר דהא דבפסח הזכירה התורה להיתרא דאו''נ הוי מחמת דהתם כתיב כל מלאכה לא תעשו. ויש לעיין אי לאחר דגלי קרא בפסח הוי היתר או גם בפסח הגילוי דבעינן מלאכת עבודה]. ונראה דהחילוק בין ''מלאכת עבודה'' למלאכה סתם היא דבמלאכת עבודה בעינן לראות בעצם התעסקותו יחס של עבודה, ומאחר דאוכל נפש הוי שימוש האדם ליכא בזה יחס של התעסקות. ולפי''ז ניתן לומר דגם בהוצאה מאחר דבגוף המעשה הוי מעשה טלטול גרידא ליכא בזה לחפצא ד''מלאכת עבודה''.

**והא דאיסור תחומין נוהג ביו''ט** יעוין בקוב''ש ביצה אות ע''ג דמבאר דתחומין לא הוי בגדר מלאכה ולכן איכא גם ביו''ט. ונראה דאיסור תחומין הוי דינא דכל דבר צריך להיות במקומו ולא הוי ביחס למלאכת הגברא, דהגברא לא עושה שום התעסקות אלא רק הולך ממקום למקום ולא שייך להגדיר את גוף ההליכה כמלאכה [ונראה דזהו יסוד דינא דשביתת כלים ואכמ''ל], ורק במלאכת הוצאה כיון דסכ''ס איכא התעסקות של הגברא בהעברת החפץ ממקום למקום בהא שייך להחשיב את פעולת הגברא כמלאכה.

1. **והשתא נראה לבאר חידוש של החת''ס דליכא בזה להגבלה דמכשירין וכן הא דסגי בצורך קצת** דנראה דביחס להגדרת האדם כמשתמש סגי בכל צורך שהו וכן ליכא חילוק בין מכשירין לגוף המלאכה דבתרוייהו עוסק בשימושיו, רק דבזה שאני מלאכת הוצאה משאר המלאכות דבשאר המלאכות כיון דהיחס שלו כמתעסק קיים בגוף תוצאת המלאכה בהא בעינן שבגוף המלאכה יעמוד היחס של ההתעסקות ולכן בעינן שהאוכל נפש יעמוד במלאכה עצמה ולא במכשירין, וכן בעינן צורך גמור שבזה נעמד יחס לגוף המלאכה דלא הוי ''מלאכת עבודה''..
2. **ולפי''ז יבואר דליכא פטורא דמקלקל במלאכת הוצאה** כיון דעיקר המלאכה קיימת ביחס לגברא ולא קיימת בגוף התוצאה.

ונראה דלפי''ז יבואר הא דבעינן קרא להוצאה דכיון דליכא מצב מציאותי בגוף המלאכה שקובע אותו כמתעסק הלכך בהא לא סגי במה דהוי במשכן אלא בעינן גילוי מקרא דגם בהך גוונא איכא לאיסורי מלאכה וכן בתולדות לא סגי במה דדמיא לאב אלא בעינן דיהיו גם במשכן.

**עוד נראה לבאר על פי זה את הצד דהך דינא דבעינן דבהשלמת השיעור יהא לכל השיעור הוי רק בהוצאה,** דנראה דהיכא דעיקר המלאכה מכח התוצאה בהא סגי בעצם הדבר שבסופו של דבר נעשה המלאכה בכל השיעור אולם בהוצאה דעיקר החפצא דמלאכה הוי ביחס לאדם בהא בעינן שיהא לפניו את כל חלקי המעשה דרק בזה ניתן להשוות לכל מעשהו תורת מעשה הוצאה**.**

1. **ובזה יבואר חידושו של ר''ב אשכנזי דבעינן להתרות בשם האב,** דנראה דגם לאחר חידושא דתולדת הוצאה התביעה על התולדה היא מחמת דרואים בה בחינה מההוצאה דכתיבא, וליכא משמעות עצמית לפעולה זו מצד עצמה, ולכן בעינן שההתראה תהא בשם האב דמה שכתוב בתורה זה ההגדרה של המצב שבו איכא לחפצא דהוצאה.

ונראה לפי''ז דשרש הנידון בהכנסה אי הוי אב או תולדה אי ע''י הסברא דמה לי אפוקי מה לי עיולי רואים בהכנסה מצד עצמה חפצא דהוצאה, או גם בהכנסה היחס מגיע מכח ההוצאה.

1. **והשתא נראה דלמרות דהחפצא דמלאכה הוי ביחס לגברא,** אולם מאחר דלא הוי מחמת הטרחה אלא מחמת היחס של ניתוק מקום התעסקותו ע''י התערבותו ברה''ר או להיפך, הלכך איכא יחס לתוצאה של ההוצאה בגוף המלאכה, ולכן היכא דהוציא את המת ע''מ לסלקו ממקומו ליכא בזה לחפצא דהוצאה דעיקר החפצא הוא ההתערבות עם הרשות ולכן הוי מלאכה שאצל''ג.

וכן יש מקום להא דיהא בזה לדינא דזורה ורוח מסייעתו, כיון דסכ''ס המציאות שנוצרה מכח מעשהו מעמידה אותו ביחס של ניתוק ממקום התעסקותו.

**ולפי''ז יבואר דיש מקום לחילוקי הרשויות בגוף המלאכה,** דהתערבות של בן רה''י עם רה''ר הוי מציאות אחרת מהיכא דבן רה''י מתערב עם רה''ר, דמצד אחד ניתן לראות את בן רה''י כמשתייך עדין למקומו הראשון רק מתעסק בצורה מקרית עם רה''ר ומאידך גיסא כיון דרשותו מסוימת ונכנס לרה''ר איכא בזה יותר הפקעה. וכן להיפך בבן רה''ר מצד אחד כיון דרה''י הוי רשות מוגדרת איכא בזה יותר הפקעה ממצבו הקודם, אולם מאידך גיסא כיון דהוא נמצא ברה''ר דאין לה גבול ומקום חשיב כמתעסק במקריות עם רה''י.

1. **והשתא נראה דיש מקום לחקור אי איכא יחס להתקבלות של החפץ ברשות השני** דרק ע''י זה איכא למעשהו יחס של שינוי במקום התעסקותו, או דהיחס קיים בגוף המעשה עצמו. ונראה דזהו שרש החילוק בין הראשונים בהגדרת גריעותא דהוצאה דתוס' דהעמיד את הגריעותא בחילוק הרשויות נראה דאיכא יחס להעברת החפץ מרשות לרשות רק כיון דהשנוי בהעברת החפץ מתיחס רק לחילוק הרשיויות הלכך הוי מלאכה גרועה. משא''כ הראשונים שהעמידו מעיקרא את המלאכה ביחס לגברא נראה דעיקר המלאכה מכח אופן התעסקות הגברא ולא בעינן את השינוי שקורה בחפץ. ונראה דאיכא בזה נפק''מ לחקירת האחרונים בגדר הא דבעי עקירה והנחה במלאכת הוצאה אי הוי תנאי במלאכה או דהוי מעיקר החפצא דמלאכה. ונראה דאי החפצא דמלאכה הוי בגוף התעסקות הגברא א''כ נראה דעיקר הענין בעקירה והנחה הוא דע''י כך נוכל לראות את התעסקותו בהעברת החפץ כהתערבות בין הרשות שהיה בה לרשות השניה דכל כמה שהעקירה היתה כבר בהיתר נמצא שהחפץ כבר לא משויך לרשות שהיה בה וא''כ ליכא משמעות להוצאתו מהרשות בעשית הגברא כיון דכבר התנתק מאותה רשות, וכן כל היכא דלא הניח את החפץ עדיין לא נוכל לראות את התערבותו עם הרשות השניה דעדיין משויך לרשות הקודמת. אולם אי מה דמשווי ליה למלאכה הוי עצם השנוי בחפץ במה דהתנתק מהרשות שהיה בה לרשות זו נמצא דכל כמה דהחפץ לא נח ליכא בזה שינוי בחפץ וממילא ליכא בזה לחפצא דמלאכה.

**ועיקר היסוד דהיחס לשנוי בחפץ הוא זה שמעמיד את היחס למלאכה וכן בחילוק בין הוצאה להעברה דהתם היחס רק מכח המעשה** יעוין במאירי ג' ע''ב וז''ל, ומ"מ אנו קבלנו בפרושה שאף לדעת האומר בעלמא יש ידיעה לחצי שיעור מודה הוא בזו שלא אמרו כן אלא כשעשה איסור בהעלמה כגון כתב אות אחת או אכל חצי זית חלב שאע"פ שאינו חייב איסור מיהא איכא, אבל הוצאה שאינה עיקר מלאכה ולא מעשה, ''עיקר החיוב בהנחה הוא והכל נגרר אחריה''. ואף על פי שאמרו שהמעביר שתי אמות בשוגג ושתים במזיד ושתים בשוגג פטור ''מ"מ ההעברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה'' כך קבלנו בענין זה וכך כתבוהו חכמי הדורות.

ביסוד פטורא דזה עוקר וזה מניח

1. יעוין בגמ' בדף ג' דהקשתה על הא דמבואר במתניתין דשניהם פטורים דהרי אתעבידא מלאכה מבינייהו. ומיישבת דילפינן מ''בעשותה'' דשנים שעשאוה פטורים. ויש לעיין דמאי שיאטיה לשנים שעשאוה דאיכא צירוף בנייהו בכל מעשה המלאכה דבזה איכא נידון בגוונא דזה אינו יכול וזה אינו יכול אי מחייבי תרוויהו. אולם הכא דכל חד עשה חלק מהמלאכה אמאי יתחייבו תרוייהו. ובאמת יעוין בתוס' בסוגין דנקט דליכא ס''ד לחייב את העוקר דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון אלא אשני קא פריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה. אולם יעוין בתוס' בדף צ''ג וז''ל, וזה כתב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שניה לא איצטריך קרא אלא אהוצאה דה"א אהכנסה ואהוצא' הוא דקפיד רחמנא וליחייב אפי' בלא הנחה. והיה נראה מדבריו דהס''ד הוי לחייב על עצם ההעברה מרשות לרשות בלי עקירה והנחה. אולם מלשונו ד''לחייב בלי הנחה'' נראה דהא פשיטא ליה דבעי עקירה, רק דדן דלא יהא בעי הנחה.

ויעוין עוד בשו"ת אבני נזר חלק או''ח סימן פה מההיא דפסחים (דף פ"ה ע"ב) דאיתא שם אמר ר' אליעזר המוציא בשר פסח מחבורה לחבורה אינו חייב עד שיניח מאי טעמא הוצאה כתיב בי' כשבת. ופרש"י דגבי שבת וכל חיובי חטאת בעשותה כתיב בעושה כולה ולא העושה מקצתה. ומבואר דאי לאו קרא הוי אמינא דחייב בלא הנחה. וילפינן משבת דכתיב בעשותה דלא נחשב הוצאה בלא הנחה ומוכח כתוס' בדף צג עכ''ל.

ואי נימא דכתוס' בסוגין דהס''ד לחייב את המניח יש לעיין אמאי בכותב לא נימא לחייב את כותב האות האחרונה דבזה השלים את המלאכה. ויעוין בתוספות רא"ש דנקט בסוגין כתוס' דס''ד לחייב רק את אמניח. ובדף צ''ג כתב וז''ל, אבל לכותב אות אחת ובא חבירו וכתב אות שניה לא אצטריך קרא למעוטי דלא דמי עושה חצי שיעור לשנים המתעסקין בשיעור שלם. וכפה''נ כונתו דבכותב שתי אותיות כל חד מנייהו מתעסק באות אחת, משא''כ בהוצאה ההתעסקות הוא בכל החפץ, רק דההתחלקות היא במעשה המלאכה, ובזה שייך צירופא ע''י דהאחרון גומר את מעשה הראשון דאיכא לחפץ שמקשר בין שתי הפעולות.

1. אלא דבעיקר הבאור בקושית הגמ' יעוין ברמב''ם בפיה''מ. וז''ל, היסוד השני אם התחיל אדם מלאכה בשבת ולא גמרה ובא אדם אחר וגמר אותה המלאכה גמר שאילו עשאו הראשון היתה מלאכה גמורה הרי שניהם פטורים, לפי שלא נשלמה המלאכה אלא משניהם יחד, ולא עשה אחד מהן מלאכה גמורה, וזהו מה שאמר התלמוד יחיד העושה חייב שנים שעשו פטורין, רמז לזה מה שאמר ה' בעשותה אחת, ואמרו העושה את כולה ולא העושה את מקצתה, כיצד כגון שכתב שמעון א' ביום השבת ובא ראובן וכתב ב' אף על פי שנגמר השם על ידי שניהם יחד שהוא שתי אותיות שהוא שיעור הכותב הרי שניהם פטורין. ומבואר ברמב''ם דבאמת ס''ד לחייב לתרוייהו ע''י שמתרוייהו אתעבידא מלאכה [והרמב''ם לא הצריך דיהא שייכות ביניהם בגוף הפעולה אלא דעצם הדבר שמתרוויהו אתעביד מלאכה הוי סיבה ששתיהם יתבעו על המלאכה שנעשתה על ידם. ולכן גם בשתי אותיות שייך לחייב לתרוויהו], ויש לעיין מאי ס''ד לחייב לתרוייהו.
2. ובאמת דכן נראה בלשון הגמ' בקושיא דאתעבידא מלאכה מבינייהו דאיכא בזה תביעה לתרוייהו. רק דיעוין ברמב''ן דלא גרס ליה אלא רק והא אתעבידא מלאכה. וז''ל, ול"ג כדכתיב במקצת נוסחי ''מבינייהו'', וה"פ והא אתעבידא מלאכה על ידי זה שעשה הנחה ויתחייב, אבל הראשון ודאי פטור שאם התחיל במלאכה ובא שני וגמרה אינו בדין שיתחייב ראשון. ומבואר בדבריו דעיקר חידושא דמתניתין דלא נחייב את המניח שהוא גמר את התוצאה.

אולם בתוס' גרס להאי גירסא דתרוייהו, ובאמת יעוין בלשון התוס' דכתב דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון אלא אשני קא פריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה. ומשמע מלשונו דלא הוי גרעון בעיקר סיבת החיוב רק דכיון דאילו לא היה גומר את ההנחה לא היה שום עבירה במעשהו הלכך ליכא מקום לחייבו על צירופו למעשה השני. אולם כל כמה שהשני עשה ליכא חילוק בינו לשני דסכ''ס מתרוויהו אתעביד ההוצאה רק דהגרעון בעושה המעשה דכיון דבשעת עשיתו ליכא איסורא במעשהו לא ניתן לתובעו מכח זה על חלקו בהוצאה. ויעוין בתורא''ש וז''ל, הא לא פריך שיתחייב הראשון שעשה העקירה, דלא מסתבר כלל לחיובי שאם לא נגמרה המלאכה לא היה מתחייב, ומשום שבא זה ועשה הנחה יתחייב הראשון.

1. ונראה מוכח כן מהתוס' בד''ה תניא. וז''ל, דמצרכינן הכא קרא לפטור זה עוקר וזה מניח מכלל דכה"ג הואי במשכן, ואי נימא דהסברא לחייב את המניח הוי מסברא דעל ידו נגמר המעשה א''כ אמאי בעינן למצוא כן במשכן. וביותר קשה דאי קושית הגמ' בנויה על מה דמצינו במשכן הרי מצינו לתרוייהו גם עוקר וגם מניח ואמאי הקשתה הגמ' רק על המניח. ומוכח דהא ודאי דליכא בזה לכללים של הלכות מעשים כההיא דאחד הביא את האור ואחד הביא את העצים דאזלינן בתר הגומר, והבאור בזה כמו שנתבאר בגדר מלאכת הוצאה דהחפצא דהוצאה קיימת בגוף המעשה ולכן לא שייך בזה להנך כללי דרק היכא דהתביעה היא רק מכח התוצאה בהא שייך למימר דתליא במי שבפועל הביא את התוצאה. ולפי''ז ניחא הא דבעינן שיהא במשכן גם לצורה זו של התעסקות עם הרשויות באופן דזה עוקר וזה מניח, ולפי''ז נראה דאי ניתן לחייב את המניח גרידא מוכח דסגי בחלק מהמעשה בשביל להגדירו כמתעסק עם הרשות השניה וא''כ מוכרח דהא דלא מחייבינן לעוקר לא הוי חסרון בגוף המלאכה רק דהוי מחמת דלא ניתן לחייבו מכח הך מעשה.

ובשיטת הרמב''ן נראה דכיון דבעינן את היחס בגוף המעשה הלכך רק המניח דבעצם מעשהו אתעביד ההוצאה שייך לאשוויי את מעשהו כמעשה הוצאה אולם הראשון דבשעת העשיה ליכא בזה יחס להוצאה לא יהני מה דאח''כ אתעביד הוצאה בצירוף עשית המניח.

רק דעדיין יש לעיין ברמב''ם דנקט דהוי מקום לחייב אתרוויהו. ונראה דהוי רק לענין קרבן דבזה איכא למימר דעצם הדבר שמעשהו השתתף עם מעשה השני כהיכי תימצי להוצאה הוי סיבה לחיוב קרבן למרות דבשעת המעשה ליכא תביעה על מעשהו. ובשפת אמת ובפנ''י מצינו גדולה מזו יעוין בדבריהם דמצדדים לומר דעיקר מיעוטא דסוגין הוא לענין שלא יביאו קרבן בשותפות ויעוין בפנ''י דמיישב לפי''ז את קושית תוס' מהא דבדף צ''ג ילפינן לזה עוקר וזה מניח מ''אחת''. וז''ל, מיהו למאי דפרישית לעיל בלא"ה אתי שפיר דזה עוקר וזה מניח דהתם היינו שלא נאמר דעקירה לחוד והנחה לחוד מיקרי מלאכה משא"כ הכא שלא בא אלא דלא תימא דניחייבו תרווייהו קרבן אחד מייתי שפיר מבעשותה.

1. ובשיטת תוס' בדף צג ורש''י בפסחים דהס''ד הוא לחייב רק את העוקר נראה דס''ל דהא ליכא ס''ד לחייבו על חלק מהמעשה רק דס''ד דהעוקר עושה את עיקר המעשה כיון שבפועל הוא זה שמעביר את החפץ מרשות לרשות נמצא דיש לו שייכות לכל ההוצאה. רק דיש לעיין דלפי''ז יצא דגדר הגזה''כ ד''בעשותה'' הוא עצם הדבר דבעי הנחה למלאכת הוצאה. וצ''ב דהיכא שייך למעט להאי דינא מבעשותה הרי כל כמה דניתן לחייבו כמוציא מכח ההעברה בין הרשויות א''כ נמצא דהוא העושה היחיד ומנלן למילף דבעי גם הנחה. ומוכח דגם לולי הקרא ידעינן דבעי הנחה [והמקור לזה כמו שכתב רש''י ד''ה ידו לא נייח, דאין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה או כהא דאיתא בתוס' דף ד' ע''א ד''ה והא דהוי דומיא דמשכן ומבאר לפי''ז הא דבעינן מקום ד'], והס''ד לחייב את העוקר הוי מחמת הצטרפותו עם המניח והחילוק בינו לבין המניח הוא דהעוקר מאחר דיש לו שייכות גם להכנסה לרשות השניה א''כ השייכות שלו להנחת חבירו הוי בגוף החפצא דהנחה משא''כ המניח דאין לו שייכות להוצאה רק ע''י דהוא גמר את מעשה אולם בגוף העקירה ליכא לו שייכות, ולפי''ז ניחא הא דבעי עקירה דהא פשיטא דבעי עקירה והנחה רק ס''ד דבהנחה שייך לצרף בינייהו וגם ברש''י בפסחים דף פ''ה צ''ל דבא לבאר אמאי שיעשה לבדו את מעשה ההנחה.
2. ובאמת דלפי התוס' בדף צ''ג יצא דאיכא לזה שייכות לשתים שעשו למרות דהוי שתי מעשים נפרדים אולם סכ''ס איכא שייכות בגוף המעשה, ויש שרצו לומר דהתוס' בדף צ''ג לא פליג על התוס' בסוגין רק דס''ל דהך מיעוטא דדף צ''ג שאני ממיעוטא דסוגין כמו שהקשה התוס' בדף ג' דלא הוי אותו מיעוט דהתם ממעטינן מ''אחת''. ובאור החילוק הוא דבדף צ''ג הגמ' התעסקה בפטורא דשתים שעשו דהוי ביחס של המעשה הנדרש מהאדם בשביל להתחייב ובזה בעינן דיהא לו שייכות בגוף המעשה של חבירו ולכן העמיד תוס' את המעוט ביחס לעוקר דאיכא בזה שותפות בהנחה. אולם בסוגין באה הגמ' למעט את ההצטרפות של העוקר והמניח מכח כללות המלאכה שמצריכה את שתי חלקי המעשה וזה מה שנלמד מ''בעשותה'' כולה ולא מקצתה דלא ניתן להתבע מכח חלק מקצת המלאכה. ובשתים שעשו אי הוה מחייבינן לא חשיב דמחייב א''מקצת מלאכה'' אלא דחשיב דאיכא לו יחס מציאותי לכל המלאכה.
3. ובאמת יעוין בברכ''ש ב''ק סימן ל''ט דנסתפק אי הדין בידיים של מלאכת שבת הוי דין בהגברא דהיינו בעיקר היחס שלו כעושה העבירה או דחלק מהחפצא של המלאכה שיעשה בידיים וגם אי ליכא חסרון מצד היחס של הגברא מ''מ איכא חסרון בחפצא דמלאכה.

ויעוי''ש וז''ל, ושאלתי פי הגאון האמיתי הצדיק האב''ד דבריסק והשיב לי דגבי מלאכת שבת הבאור הוא דדין בידיים הוא דין בהגברא דהיינו דלא עשה העבירה מגזה''כ דלא תעשה כל מלאכה וממילא ע''י דהגזה''כ הוא בהגברא דעשית העבירה דמלאכת שבת שתהא בידיים אם שנים שעשאוהו אינה עשית מלאכה מגזה''כ ממילא ליכא גם מלאכה אבל לא דהוי דין בחפצא כמו הדין דזה עוקר וזה מניח.

ומבואר דשאני פטורא דשתים שעשו דהוי ביחס של הגברא למעשה, לפטורא דזה עוקר וזה מניח דהוי בחפצא של המלאכה. ובאור הדבר נראה דבשתים שעשו הגדר הוא דמאחר דתרוייהו שותפין בגוף המעשה הלכך איכא בזה לכל חד גרעון במעשה דידיה, משא''כ בזה עוקר וזה מניח דכל חד עשה לבדו לעשיה דידיה דבזה הגרעון בחפצא של המלאכה דבעינן דהעקירה והנחה יהו קיימים בגוף מעשהו ולא מכח הצטרפות למעשה חבירו.

1. ועיקר היסוד דהוי שתי פטורים נפרדים. לכאורה מתבאר כן בירושלמי פרק הזורק [המובא בתוס'] בהא דתנן שתי גזוזטראות ברשות הרבים כו' היו שתיהן בדיוטא אחת המושיט חייב אמר רב חמא בשם ר' מיישא ובלבד על ידי ב' ופריך בכל אתר אמרת ב' שעשאוה פטורין וכאן אמרת חייבין ומשני שכך היתה עבודת הלוים. ומקשה תוס' דמה בכך שהיתה במשכן מ"מ הוי ליה לפטור מושיט כיון דשניהם עושין אותה כמו בזה עוקר וזה מניח דגם הוי במשכן. ומיישב וז''ל, דבמושיט אין זה עוקר וזה מניח אלא המושיט עשה עקירה והנחה, ולא קשיא ליה בירושלמי אלא אמה שאינו מחייב מושיט אלא כשחבירו מקבל מידו אבל אם המושיט מניחו על רשות היחיד אחר פטור, ובכל מקום על ידי חבירו פטור כגון ב' שעשאוה, וכאן אינו מתחייב אלא על ידי חבירו. ויש לעיין מאי קשיא לירושלמי דאי קשיא ליה עצם הדבר דבעינן במלאכת מושיט לקבלת חבירו מאי שיאטיה לשתים שעשאוהו אדרבה הו''ל יחיד שעשה. ואי הא דבעינן דהא דבעינן קבלת חבירו לא הוקשה לירושלמי רק דתמה דא''כ בעינן להצטרפות חבירו והו''ל שתים שעשהוו א''כ שוב הדר קושיא לדוכתיא דמ''ש מזה עוקר וזה מניח דלא מהני מה דהו''ל במשכן.

ויעוין במהרי''ט וז''ל, וי''ל דה''ק כיון שאם לא היה חבירו מקבל מידו אלא שהיה מושיט ע''ג קרקע פטור השתא בשנתן על יד חבירו אע''פ שהוא עשה הכל עקירה והנחה, הו''ל שנים שעשאוה כיון שע''י חבירו נגמר הדבר ומפטר מבעשותה וכו', ומשני שכך היתה עבודת הלויים ואע''פ ששנים שעשאוה פטורים אע''ג דהוי במשכן היינו בענין דמצי למעבד הכל ומתחייב בשעשאוה שתים לא קרינן ביה בעשותה, אבל בכה''ג דלא מתחייב בשעשאה יחידי דלא אשכחן בכה''ג במשכן בשעשאה ע''י חבירו קורא אני בו בעשותה בעושה כולה. ומבואר בדבריו דעיקר כונת הירושלמי דכיון דזה מה שמצינו במשכן נמצא דא''א בלאו הכי וממילא ליכא בזה לחסרון דשנים שעשאוה. וכדבריו מבואר בתורא''ש וז''ל, ומשני שכך היתה עבודת הלוים שהיה השני לעולם מקבלו ולא היתה מלאכה זו נעשית ביחיד כלל אבל מלאכה שהיתה במשכן נעשית ביחיד וגם על פי שנים מיעטה קרא הכא מבעשותה שאם נעשית בשנים פטורים.

וראיתי לגרש''י בורנשטין דתמה דלפי''ז אמאי הוצרך תוס' להקדים דהמושיט עביד עקירה והנחה הרי גם אי לא עביד עקירה כיון דכך צורת המלאכה תו לא שייך בזה לפטורא דבעשותה.

ומיישב על פי יסוד הברכ''ש דפטורא דזה עוקר וזה מניח הוי בעיקר החפצא דמלאכה ובזה לא יהני הא דא''א בלאו הכי, ולכן הוצרך תוס' לומר דהוא עביד גם הנחה ולכן ליכא בזה חסרון בחפצא של המלאכה ורק דעדיין איכא בזה לחסרון דשתים שעשו כיון דבעי גם לקבלת חבירו נמצא דאיכא לו שותפות בהנחה ולזה מהני הא דא''א בלאו הכי דכיון דכך הצורה שהוא יכול להעמיד מצדו את המלאכה הלכך סגי בהכי לתובעו מכח הך עשיה על ההושטה.

רק דיש לעיין בלשון התורא''ש דמביא לקרא דבעשותה לא רק על זה עוקר וזה מניח אלא על כל מלאכה שנעשית במשכן דיכולה להיות ביחיד ונעשה ע''י שתים. ונראה מדבריו דלא הוי שתי גדרים נפרדים, ותרוייהו הוי חסרון בדין מעשה הנצרך מחמת הגברא בשביל להתחייב. רק דנראה דעדיין יש מקום לחלק דכל מה דמהני הא דא''א בלאו הכי היכא דהצירוף בניהו הוי בגוף מעשה המלאכה, ובזה מהני הא דא''א בלאו הכי לדון אותו כעושה גמור כיון דזה המעשה הנצרך בשביל להתחייב, אולם בזה עוקר וזה מניח שהצירוף הוא בחפצא של המלאכה דאתעבידא ע''י תרוויהו בהא לא יהני מה דא''א בלאו הכי כיון דסכ''ס הוי מעשה בשותפות.

1. ובעיקר גדר פטורא דזה עוקר וזה מניח ראיתי עוד לגרש''י בורנשטין דהביא משו''ת הר צבי או''ח ח''ב סימן י''א דהוכיח מרש''י בדף ג' ד''ה פטורי דאתי לידי חיוב חטאת, דהכוונה לעקירות דמצו להתחייב על ידיהם חטאת, ומבואר דשייך שיתחיב מכח הך עקירה למרות שכשעקר העני או הבעה''ב ונתו היתה ליתנו לבעה''ב או לעני, ובדף ה' ע''ב מבואר דהמפנה חפציו ממקום למקום ונמלך עליהן והוציאן פטור שלא היתה עקירה ראשונה לכך, ומבאר רש''י שם שבעינן שבשעת עקירה יתכוון לעשות המלאכה. והשתא אי נימא דזה עוקר וזה מניח הוי חסרון בחפצא של המלאכה אמאי ליכא חסרון בעקירה ולכאורה מבואר דגם הך פטורא דזה עוקר וזה מניח הוי רק בדין מעשה הנצרך מצד הגברא בשביל להתחייב ולא בגוף המלאכה.

רק דיעוי''ש בהר צבי מה דדן בהך דינא דמחשבת עקירה אי בעינן שיחשוב לעשות את המלאכה, או דעיקר מה דבעינן שיהא מחשבת עקירה וכשכונתו לפנות ממקום למקום חסר במחשבת עקירה. ויעוין בתוצאות חיים סימן ט' אות יא מה דדן בזה ויש לעיין מלשון רש''י בדף ה'.

###### בדינא דעקירת גופו אי הוי כעקירת חפץ

1. יעוין בגמ' דנסתפקה היכא דהטעינו חבירו אוכלין ומשקין ועקר ממקומו אי עקירת גופו כעקירת חפץ. ויש לעיין בבאור ספק הגמ' דהרי הא פשיטא דלא דיינינן את הגוף כמקום שמנותק מהרשות שנמצא בה באופן דנימא דהחפץ משויך לגוף ולא לרשות אלא דיינינן את המצאות החפץ ביחס לרשות שהגוף עומד שם והגוף משמש רק כאוחז את החפץ בהאי רשות ולכן היכא שאחר עקר את החפץ מהגוף חשיב מוציא מרשות לרשות. וא''כ צ''ב באור הספק של הגמ' דהרי בעקירת הגוף משתנה היחס של החפץ כלפי הרשות שנמצא בה ואמאי לא חשיב עקירה. וחזינן דיש יחס לגוף מעשה העקירה וצ''ב.
2. ובאמת יעוין במהרש''א דהקשה מהא דחשיב מקום הנחה לגבי עוקר והמניח את החפץ בגופו. ומיישב וז''ל, ויש ליישב דודאי הגוף המונח כבר הוי הנחה בין שנותן לתוכה בין נוטל מתוכה אבל בגוף ההולך עם החפץ איכא למבעי אי הוה הנחת הגוף כשעומד הנחה או לא עד שיניח החפץ בקרקע. ומבואר בדבריו דלמרות דהחסרון ביחס של החפץ כמונח בקרקע היכא דמונח על גוף דנייד מ''מ איכא חילוק בין היכא דהגוף מונח כבר דבזה חשיב כמקום הנחה להיכא דהולך עם החפץ דבזה דנה הגמ' אי שייך להחשיבו באופן זה כמקום הנחה. ולמרות שקודם העקירה, הגוף היה נח, מ''מ כיון דבשעת העקירה גם הגוף נעקר תו לא שייך לדון את העקירה כעקירה ממקום הנחה. ונראה דזה מה שהוקשה למהרש''א בד"ה מאי טעמא, על הא דמוכיח תוס' מהא דהוי הנחה למי שלוקח מיד הבעלים דה''ה אי יעקור את גופו עם החפץ שעליו חשיב עקירה למרות דידו מצד עצמה לא נייחא כיון דכל זמן שהגוף נח חשיב מקום הנחה, א''כ אמאי לא פשטה הגמ' ממתניתין דעקירת גופו הוי עקירה. ומבואר דהוכיח מעקירת יד דדיינינן את המצב של החפץ קודם העקירה . וז''ל, יש לדקדק לפי סברתם זו אם כן תקשי להו דתפשוט ליה דעקירת גופו הוי עקירה ממתניתין כיון דהויא הנחה הרי כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עקרו ממקום הנחה ויש ליישב עכ''ל. ונראה דאפשר לחלק בין היכא דהחסרון מצד ידו וליכא חסרון מצד הגוף, דבזה גם היכא דעוקר את הגוף ליכא הפקעה על היחס של הגוף כמקום הנחה רק עוקר את החפץ עם מקום הנחתו, משא''כ להצד דעקירת גופו לא הוי עקירה בהא לא יהני מה דקודם העקירה הוי מקום הנחה כיון דבשעת העקירה פקע היחס של הגוף כמקום הנחה.

ונראה עוד דזהו קושית התו''י דלר''י דלא מחלק בין עקירה להנחה תפשוט ממתניתין דעקירת גופו כעקירת חפץ כי היכי דהנחת חפץ ביד בעה''ב שהוא וידו ברשות אחת הוי הנחה. ונראה דס''ל כמו המהרש''א דהנידון בעקירת גוף ביחס של הגוף כמקום הנחה ולהכי הוקשה לו דכיון דכל זמן שהגוף נח חשיב מקום הנחה, א''כ אמאי לא חשיב מחמת זה כעקירה. ובשלמא אי איכא חילוק בין עקירה להנחה איכא למימר דלמרות דליחס שלו כמונח סגי בהכי וחשיב הנחה אולם לענין למשווי כעקירה איכא חסרון בהא דלא נייח ע''ג קרקע ולא חשיב מעשה עקירה. ויעוי''ש מה דמיישב וז''ל, וצ''ל דגבי הנחה מודה כפירוש הקונטרס שיש חילוק אבל בעקירות דחשיבי טפי אפילו הוי ידו ברשות שהוא שם לא הוי עקירה כיון דנח ע''ג קרקע. ונראה דאין כונתו לחלק בין עקירה להנחה דהרי אזיל בשיטת ר''י דלא מחלק, אלא דכונתו לחלק בין היחס של החפץ כמונח בהאי רשות ליחס של היד והגוף עצמם, ולמרות דביחס לחפץ המונח בגוף דיינינן את הגוף כמקום הנחה אולם כשדנים על הגוף והיד עצמם אי חשיב דמעשה העקירה שנעשה בו הוי עקירה ממקומו בהא דנים דכיון דלא נייח לא הוי עקירה וכן לא הוי הנחה.

1. אלא דבעיקר קושית המהרש''א יעוין במהר''ם ובקרני ראם דמחלקים בין היחס של החפץ כמונח ברשות ליחס של מעשה העקירה שנעשית בגוף אי מהני כלפי החפץ [וכן הבין הרעק''א ג' ע''ב בד''ה דתניא, בכונת המהר''ם] וא''כ צ''ב יסוד החסרון במעשה עקירה.
2. עוד יש לעיין דאמאי ליכא למפשט מכל פרק במה בהמה יוצאה דהרי גבי בהמה הוי תמיד עקירת גוף דמטעינים עליה.
3. עוד יש לעיין בהא דמחלקת הגמ' בין ידו לגופו דגם אי עקירת גופו כהנחת חפץ דמי ידו שאני דידו לא נייח, ומצינו כמה אופנים בזה, או כרש''י דהוי מחמת עצם הדבר דידו לא נייח רק דהיכא דגופו וידו בחד רשותא חשיב כמונח מכח הגוף, או כתוס' דהוי מחמת דידו בתר גופא גרירא, או דהוי חסרון בעקירת היד כמו שמוכח ברא''ש דגם אי יניח ברה''ר לא מחייב [יעוין בקרבן נתנאל ובראש יוסף].

ולהך צד דהוי חסרון בעקירה חזינן ג''כ דבהוצאה לא סגי בעצם השינוי ביחס של שינוי הרשויות בחפץ דהרי דכשהחפץ מונח ביד הוא משתייך לרשות שהיד נמצאת, ומאי איכפת לן לפעולה הנעשית ביד. ומבואר דאיכא יחס למעשה העקירה ומאחר שעקר את ידו בעינן דיהא יחס של עקירה בגוף היד.

1. עוד יש לעיין בקושית הרעק''א על התוס' ג' ע''ב ד''ה הטעינו, דנקט דאי עקירת גופו לאו כהנחת חפץ גם אי עמד לפוש לא יהני לבטל את העקירה הראשונה אי נעשתה משחשיכה ומחייב על הך עקירה. והרעק'א תמה דמ''ש אי לוקח את החפץ מגופו דבזה חשיב עקירה ממקום הנחה לבין היכא דבאים לבטל את העקירה הראשונה. ויעוין בזכרון שמואל במכתבים סימן ו' דנקט דלענין לבטל לעקירה הראשונה בעינן מעשה הנחה והדברים צ''ב.
2. עוד יש לעיין בקושית הרע''א על הא דמבואר ברש''י בעירובין דף כ' דהוכיח מהא דנמצא ברה''י ושותה מרה''ר דלא מחייב מחמת דפיו חשיב מקום פטור ומאחר דנייח בפיו הוי נח במקום פטור. ותמה רעק''א דא''כ מאי קשיא לגמ' מידו הרי הא מוכרח דידו הוי מקום פטור מההיא דשותה משקין, ואין לומר דהא גופא תרצה הגמ' דהרי יסוד זה מוכרח קודם קושית הגמ' מגופא דמתניתין דעירובין דאיתא שם דמכניס ראשו ורובו לרה''ר ושתה ליכא איסורא, ואי נימא דהיד נידונית כפי הרשות שנמצאת בה א''כ נמצא דהחלק המועט מגופו הנמצא ברה''י נדון כרה''י ואיכא בזה הוצאה מרה''ר לרה''י.
3. עוד יש לעיין בבאור חילוק התוס' בעירובין שם בין הא דשותה ונח בפיו דחשיב מקום פטור להא דמבואר בסוגין דפשט ידו לרה''ר ושדי ליה דחשיב מוציא מרשות לרשות למרות דנח בידו דהוי מקום פטור. ומיישב תוס' וז''ל, וי"ל דלא חשיב הנחה במקום פטור אלא בדבר שהוא נוטל ממקומו אבל התם שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקום פטור. ויש שרצו להוכיח מהכא את יסוד הגר''ש דבשביל להעמיד גמר על המעשה הקודם בעינן מעשה הנחה וכן מבאר הקה''י סוף סימן י' וצ''ב.

**ויעוין עוד באבן העוזר** שמ''ט דהוכיח מהתוס' בעירובין דאדם שמושיט ידו לרה''ר ליטול משם חפץ ונטלו מרה''ר ושהה שם קצת בידו הוי כמו שנח במק''פ. ובבית מאיר ריש סימן שנ הבין בכונתו דמפרש דכונת התוס' דבפשט ידו איירי בלא שהה קצת ותמה לעיו וז''ל, וחלילה לי לחושדם בדעת זו כי מי האדם שיאמר שהמשקה שלוקח לתוך פיו ומבליע מיד כדרך כל שותה יהא חשוב יותר שיהיה במק''פ ממה שלוקח חפץ בידו והדר מכניסו. ומכח זה מפרש הבית מאיר וז''ל, שבמתניתין שעביד עקירה ביד אי אפשר שתהא חשוב הנחה במק''פ שהרי הנחה זו היא גופה העקירה משא''כ בשותה וראשו בחוץ ומסתמא שותה ברה''ר מן כלי שנוטל מידו. ומבואר בדבריו דהחסרון מחמת דחשיב כחלק מהעקירה דליכא הפרדה בין העקירה להנחה ומכח זה דוחק דבשותה מים איירי בשותה מכלי ולכן העיקרה וההנחה מחולקים. ובשיטת אבן העוזר יש שפירשו שאיכא חילוק אי מיד בשעת העקירה הרגיע ידו דבזה חשיב דאיכא בהאי עקירה גם מעשה הנחה להיכא דבשעת העקירה לא הרגיע ידו רק אח''כ סמוך להוצאה מרשות נחה ידו קצת דבזה דיינינן דכבר החפץ מונח במק''פ ואין משמעות להרגעת היד. ולפי''ז יסוד התוס' לא הוי מחמת דבעי מעשה הנחה אלא דבעינן שיהא יחס לעקירה ונחה בעצם מעשה ההוצאה. ויש שבארו לפי''ז דגם למהלך הבית מאיר דבעינן יחס בגוף המעשה לא בעי למימר דשותה מכלי אלא דבשותה כיון דתכלית השתיה היא ההכנסה לפיו הלכך דיינינן להנחה בפיו כחלק מהמעשה משא''כ בהוצאה דדיינינן רק לעקירה וצ''ב בכל זה.

1. עוד יש לעיין בבאור סברת הרשב''א המובא בתו''י לחלק בין הנחה לעקירה ומוכיח מהא דמחלקת הגמ' בדף ה' לענין מקום דע'''ד בין עקירה להנחה. וצ''ב מאי שיאטיה לדינא דמקום ד' הרי הכא איכא חסרון בגוף מעשה ההנחה.
2. ונראה בהקדם סברת הרעק''א בבאור הך מ''ד דעקירת גופו לאו כהנחת חפץ. וז''ל, הא זה ודאי מוכח ממתני' דכשמונח ביד הוי הנחה לענין דהנוטל מידו הוי עקירה כדקתני או שנטל וכו' אלא דהאיבעיא רק דהעקירה מצד עקירת גופו דאפשר דלא חייב עלה, כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, ונשאר במקומו הראשון, וכן לענין הנחת גופו אפשר דלא מקרי הנחה לחייב עלה, כיון דאינו מניח החפץ למקום אחר אלא שמונח במקומו בגופו.

ויש לעיין בבאור כונתו דהחפץ נשאר במקומו הראשון דהרי הא פשיטא דכל כמה דהוא מונח על הגוף הוא משתייך לרשות שהגוף מונח בה דאל''כ לא שייך לחייב את הנוטל מגופו וא''כ מה כונתו דנשאר במקומו הראשון הרי סכ''ס השתנה רשותו. ונראה דעיקר כונתו דהיחס לגוף האדם לא הוי כאצטבא בתוך הרשות דמאחר דלאדם איכא דעת חשיב שאחיזתו היא ע''י האדם, ורק דכל כמה דהאדם נח ברשות מסוימת הדר דינא דנדון את החפץ כנמצא בהך רשות, כיון דהגוף שהוא המעמיד שלו נח באותה רשות, וממילא העוקרו חשיב כעוקרו מהך רשות. ובזה יתבאר החילוק בין בהמה לאדם דבבהמה דליכא לה דעת ליכא לה יחס כמציאות עצמית אלא רק כנושאת משאות, ויש לדון לפי''ז בהא דאיתא בדף קמ''ב ע''א דמוציא אדם וכליו באופן שהוא לא מלובש בהם דחייב על כליו [דעל האדם פטור דחי נושא את עצמו] אי ניתן להוכיח מהאי ברייתא דעקירת גופו כעקירת חפץ דאפשר דהכא מאחר דהאדם נישא ע''י חבירו הלכך ליכא בזה משמעות להא דמונח בגופו דלענין להחשיב את החפץ כמונח אצלו בעינן שיעמוד כנושא ולא כנישא [דהא דחי נושא את עצמו הוי רק לגרע במעשה הוצאה או דלא הוי דומיא דמשכן כשיטת תוס' צ''ד ע''א או כמו שמבאר התורא''ש שם דהוי כשנים שעשו דהא דחי נושא את עצמו חשיב עשיה]. ויש לעיין בתינוק דליכא לו דעת או בישן, ובישן יש לדון כיון דעומד להתעורר דיינינן את החפץ כנח אצל ''אדם'' גם בשנתו, ויש לעיין במחוסר הכרה וכן בשוטה. ונמצא לפי''ז דמקום החפץ לעולם הוא ה''אדם'' המחזיקו רק דהיחס של החפץ לרשויות נקבע כפי המצאות האדם.

1. והשתא יש לעיין בבאור ספק הגמ' דלכאורה קשה דמאי איכפת לן דנשאר באותו מקום סכ''ס נשתנה רשותו. ויש שרצו לומר דמבואר בזה יסוד בעיקר מלאכת הוצאה דהוי שינוי מקום ורק דכל היכא דהוי באותה רשות ליכא בזה משמעות ולכן בעינן שישנה גם את הרשות דבזה יש משמעות לשנוי המקום. רק דלפי''ז יצא דספק הגמ' הוי בעיקר מלאכת הוצאה אי בעינן עקירה מהמקום, אא''כ נימא דהנידון הוי בעיקר היחס של הגוף אי חשיב מקום בפני עצמו וצ''ב. ובעיקר הדבר צ''ע דהן אמנם דאיכא יחס למקום החפץ בהוצאה כמו שמצינו דאיכא דין חשיבות למקום שיהא בו דע''ד אולם כל זה ביחס לאשווי כניתוק מהרשות דבעינן דעמידתו ברשות תהא במקום דהדרך להשתמש בו דבזה חשיב כקבוע ברשות אולם לא מצינו משמעות למקום מצד עצמו.
2. ונראה דשרש ספק הגמ' הוא דכיון דכל היחס לחפץ נובע מהיחס של המצאות הגוף בהך רשות והחפץ לעולם נדון לפי אופן החזקת הגוף נמצא דמעשה העקירה וההנחה לא מתיחס לחפץ אלא רק לגוף והלכך הוי חסרון במעשה עקירה וההנחה בהחפץ,

וכונת הרעק''א דכיון דהחפץ נשאר באותו מקום נמצא דהעקירה פעלה בגוף והחפץ נשאר במקומו דהיינו גוף האדם.

ויעוין בחזו''א עירובין סימן קה [מא] סק''ז דמיישב את קושית הרעק''א על תוס' בעמוד ב' דאמאי בהטעינו משחשיכה מחייב על הך עקירה למרות דעמד לפוש, על פי מה דמחדש דהיחס להמצאות בגוף אי הוי כנח בגוף או כחלק ממעשה העקירה תליא באופן העשיה, דאי הוי עשיה בחפץ א''כ דיינינן לגוף כמקום דביחס לחפץ הגוף משמש כמקום, אולם אי בעינן את עקירת הגוף כחלק מהמלאכה א''כ חשיב כחלק מהמעשה. ולכן בעקירת גוף מאחר דבעינן למידן את ההוצאה ע''י עקירת הגוף נמצא דדיינינן את ההמצאות בגוף כמעבר בעלמא ולכן לא חשיבא הנחת החפץ בגופו כעקירה על מעשהו, ורק אי עקירת גופו כעקירת חפץ ודיינינן ליה כמעשה חדש בהא דיינינן את המצאות החפץ בגוף כמקום שממנו נעשה העקירה. ויעוין בסימן ס''ב סק''ג דמוסיף דגם אי נימא כדעת הרשב''א המובא בתו''י דבהנחה לא מבעיא ליה מ''מ הכא לענין ביטול עקירה ראשונה כל שאין כאן עקירה חדשה חייב משום ראשונה. ונראה בכונתו דבשביל להעמיד לגוף יחס כמקום דאיכא בו גמר עקירה הקודמת בעינן דההנחה בגוף תהא באופן שעקירת הגוף המצב זה חשיב עקירה חדשה דכל כמה דלא חשיב עקירה חדשה לא שייך לדון את הגוף כמקום דאיכא בו גמר לעשיה הקודמת.

1. ובפשטות היה נראה בחזו''א כמו שנתבאר דיסוד הסברא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ הוי מחמת דהמעשה נידון כנעשה בגוף, ולכן איכא בזה השפעה על היחס של המצאות החפץ בגוף. אולם בסימן ס''ב סק''ב מבואר דיסוד החסרון מחמת דדיינינן ליה כמתעסק בהילוך והחפץ ממילא יצא. וז''ל, אבל הכא עקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה, דאין זה מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם ליה שיצא. וא''כ יש לעיין מאי שיאטיה ליחס של המצאות החפץ בגוף הרי הוי נידון במעשה הוצאה מצד הגברא.

ונראה דאין כונתו דהוי כגרמא בעלמא, דבהלכות מעשים ליכא לזה מקום, וגם אי נימא כן ליכא מקום לחילוק בין עקירה להנחה, ובחזו''א בסק''ג מביא להאי חילוקא. אלא דעיקר כונתו כמו שמבואר בדבריו דהוי הלכתא בצורת המלאכה דבעינן שיהא יחס של עקירה בהחפץ, ולכן שייך דיהא בזה חילוק בין עקירה להנחה דמאחר דהוי הלכתא בצורת המלאכה שייך שיהא בזה חילוק בין חלקי המלאכה כמו שמוכיח הרשב''א מהא דבהנחה דנה הגמ' דלא בעינן מקום דע''ד. והבאור הוא דמאחר דיסוד ענין חשיבות המקום הוא מחמת דאיכא בזה יותר השתייכות לרשות ע''י דנמצא במקום שימוש בהאי רשות, א''כ ניתן לומר דרק בעקירה דבזה בעינן את הניתוק מהאי רשות בעינן דהניתוק יהא מרמת שייכות ע''י מקום דע''ד, אולם בהנחה שבאה לגמור את העקירה סגי בעצם ההמצאות ברשות השניה, וה''ה הכא ניתן לומר דהא דבעינן את היחס לחפץ בעקירה הוי בשלב של הניתוק דבשלב של ההנחה אפשר דסגי בעצם המצב שהחפץ נח.

ורק בבאור הא דלא חשיב עקירה בחפץ נראה בחזו''א דלא הוי מחמת עצם הדבר דבעינן לעקירת הגוף, אלא דע''י דבעינן לעקירת הגוף נמצא דעיקר עשיתו היא בהילוך, וסיבת הניתוק של עשיתו מהחפץ הוי מחמת היחס האחר דאיכא להאי מעשה. ונראה דלפי''ז מתבאר יותר הא דאיכא בזה השלכה על היחס של החפץ כנמצא במקום דמאחר דדיינינן את עקירת גופו כהילוך א''כ הא גופא הוי סיבה לראות את ההמצאות בגוף כמעבר בעלמא ולא כנח בגוף.

1. ובבאור חילוק התוס' בעירוביןיש לעיין דהתם לא שייך למימר דנדון את היד כמעבר דהיכא דשדי ליה לחפץ מידו ופעל בגוף החפץ ליכא בזה סיבה להפקיע את היחס של היד כרשות, דרק היכא דהעקירה היא בגופו כההיא דהטעינו חבירו בהא איכא למימר דעקירת גופו מגרע ביחס של הגוף כרשות. ויעוין בחזו''א בעירובין שם ס''ק ב' דנקט דעיקר החילוק הוא לא מחמת דבעינן מעשה הנחה לביטול העקירה, אלא יסוד החילוק בין היכא שנטל החפץ והניח בידו הפשוטה לרה''ר דהוי מקום פטור ולאחמ''כ עקר מידו לרשות השניה, להיכא דהניח בידו והושיט את היד לרשות השניה, דבהושטה כיון דכך היא דרך המלאכה דמתחילה עוקר את החפץ, ואח''כ החפץ נח, ומתחיל הושטת היד. הלכך דיינינן את ההנחה ביד כמעבר בעלמא ולא כעקירה ממקום פטור. ונראה דבתוס' בדף ג' לא שייך לדון דהוי צורת המלאכה כיון דהתם האדם הוא זה שנח ובזה ודאי כל כמה דלא נדון את האדם כמעבר בעלמא הוי עשיה חדשה ולכן בעינן להפקיע את היחס של האדם כמקום.

ויעוי''ש דמוסיף דלמרות דבשעה שעקר את החפץ לידו לכאורה ראוי לדון את עקירתו ליד כעקירה למקום פטור, דבשעת העקירה העשיה שלו הוי ביחס לחפץ דמניחו בידו, מ''מ כיון דהיד והעקירה בחד רשותא בהא דיינינן את היד כחלק מהעקירה, ורק היכא דלאחר שהגיע ידו לרשות השניה עקר את החפץ והניחו בהא דיינינן ליה ליד כמקום.

רק יעוי''ש דמחדש דהיכא דהוציא ידו המלאה לרה''ר גם אי לא יושיט את החפץ כדרך המלאכה אלא יזרוק אח''כ את החפץ לרה''ר לא דיינינן ליה כזרק ממקום פטור, כיון דבכה''ג דהפירות מונחים בידו מלאכת ההוצאה בחפץ היא דרך עקירת היד [כמו שנתבאר דהפירות לעולם מונחים על האדם ועיקר העשיה היא בגוף] וממילא לא דיינינן ליה כלל כהפסק מקום גם בזמן שמעביר את היד לרשות השניה [למרות דכל כמה דלא זרק והשאיר בידו דיינינן ליה כהוציא למקום פטור]. וז''ל, מיהו זה דווקא בפשט ידו לפנים, ועקר חפץ ושהה, וזרקו לרה''ר, אבל הוציא ידו לא חשיב ידו כמקום פטור למחשב הפסק ''שידו מרה''י קא מפיק'' וחשיבא זאת מלאכה מעלייתא אף שאין ההוצאה ביד אלא בחפץ מיהו הוצאת חפץ באופן זה חשיב דרך מלאכה.

1. רק בעיקר הסברא דעקירת גופו לא מהני יעוין בסימן ק''ה [מא] ססק''ז דדן דע''י דבעינן ליחס של העקירה בגופו, איכא בזה השלכה על עיקר היחס של הגוף דלא נוכל לדונו כחלק מרה''י אלא כמקום המנותק מרה''ר, דכל כמה דבאים לדון על הגוף כנעקר, שוב לא שייך לדונו כמתבטל לרשות וממילא הוי כעקירה ממקום פטור. וז''ל, ואפשר דה''נ לענין עקירת גופו לא חשבינן גופו כרה''י אלא הגוף אינו מתבטל לרשות אע''ג דלענין עקירת חפץ חשבינן ליה כרה''י והלכך לענין לבטל עקירה ראשונה נמי לא חשיב יותר מידו הפשוטה ולישנא דברייתא הכי משמע דקתני לפי שאינו דומה לידו. ומשמע דבא לאפוקי דלא נימא שאינו מתבטל לרשות כיד עכ''ל. ובבאור דיוק החזו''א מ''הלא דמיא לידו'' נראה על פי שיטתו בסקי''ב דעיקר הך טעמא דידו בתר גופיה גריר הוא לענין למשווי כמקום פטור ע''י ניתוק היד מהרשות, ומלשון הברייתא נראה דזהו שרש הנידון בעקירת גופו אי הוי סיבה לדונו כמקום פטור כמו בידו, וזה מה שבאה הגמ' לומר דלמרות דבעקירת גוף דיינינן ליה לגוף כמשויך לרשות כיון דמונח ברשות שהוא שם, מ''מ בידו דיינינן ליה כמקום פטור מחמת דבתר גופיה גריר. ונמצא דלמאן דס''ל עקירת גופו לאו כעקירת חפץ גם גופו לא מתבטל לרשות.
2. והשתא יש לעיין בבאור הצד דעקירת גופו כעקירת חפץ אי פליג בעיקר היחס להגוף דהוי כאצטבא וחשיב כשתי חפצים זה ע''ג זה, או דבהא מודה דחשיב שמונח אצל האדם רק דכיון דהאדם הוא האוחז את החפץ ברשות הלכך סגי בעקירת הגוף למשווי כעקירה בחפץ ע''י דעקר את הדבר שאוחז את החפץ ברשות.

ויעוין בחזו''א סימן קד [מא] סק''ד דנראה מדבריו דבאמת העקירה היא בגוף ורק מהני למשווי כעקירה בחפץ, דיעוי''ש מה דמיישב את קושית הרעק''א בעירובין בהא דלא נקטה הגמ' בסוגין להך טעמא דידו הוי מקום פטור. וז''ל, דדוקא אי מחייבינן על עקירת גופו ''אף שהחפץ במקומו'', ס''ד דגם ידו הפשוטה חשיבא כנמצאת ברשות זאת לענין שאם הוציאה אח''כ מקרי מלאכת הוצאה, אבל אם לקח חפץ מיד הפשוטה והוציאו ודאי לא חשיב עקירה מהיד כעקירה מרשות, דשפיר ידע דלענין זה היד חולקת רשות לעצמה. ונראה באור כונתו דגם מ''ד דעקירת גופו כעקירת חפץ מודה דהחפץ מונח לעולם אצל האדם רק דהחיוב בא על עקירת גופו וסגי במה דעוקר את המעמיד של החפץ, וחדית לן החזו''א דגם היחס של היד כמקום פטור הוי רק רק היכא דלקח חפץ מהיד דהיד לא משמשת כחלק מהעקירה דבהא חשיבא כמקום בפני עצמו כיון דנמצאת ברה''ר ומנותקת ממנו שזהו עיקר המצב שגורם לתורת מקום פטור. אולם היכא דהיד משמשת לגוף העקירה דהעקירה נעשית ביד בהא לא שייך לדונה כמקום אלא כחפץ שמוליך אותו ולכן דיינינן לה כפי המקום שבו היא נמצאת ולמסקנת הגמ' דידו בתר גופיה גריר יעוין בחזו''א סקי''ב דנקט דהא דבתר גופיה גריר הוי סיבה למשווי כמקום פטור ולא מהני מה דהעקירה נעשית ביד דעצם השייכות לגוף הוי סיבה למשוי כמקום פטור ולנתק את השייכות של החפץ לרשות.

1. **ועיקר היסוד דהמעמיד של החפץ הוא האדם וגדר מקום ההנחה של החפץ הוא לפי מקום הנחת הגוף** יעוין בראש יוסף דף ה' ע''א ד''ה כ' בירושלמי, דמוכיח מהירושלמי דהיכא דהניח על גופו חשיב מקום ד' מכח הקרקע שהגוף נמצא עליה כמו במעביר ד"א ברה"ר אפילו למעלה מעשרה ועמד ולא הניח רק על כתיפו חייב וז''ל, והיינו הוא גופו דעמידת רגליו על הארץ הוי כהנחת חפץ על גבי מקום ד'. ומבואר דהאדם לא נידון כמדף וזיז ברה''ר דא''כ הגדרת מקום דע''ד תהא לפי המקום שבו עומד החפץ בפועל ומוכח דהחפץ משתייך לאדם האוחזו ולכן נידון כפי מקומו של האדם.

**עוד מצינו בריטב''א עירובין ל''ג ע''א** ד''ה והא, דמביא מהר''מ בן שניאור [וכן ברשב''א בדף ה' ע''א בשם י''מ] וז''ל, דכי היכי דאמר ר' אלעזר שהמעביר משוי על כתפו למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת ה"ה למוציא מרשות היחיד לרשות הרבים שאע"פ שהוציאו למעלה מעשרה טפחים חייב ואפילו עומד לפוש, דלא שייך מקום פטור בדבר שהוא מונח בגופו של אדם או בידיו שרגליו בארץ כי מה שמונח בידו או בגופו למעלה הרי הוא כמונח למטה בין רגליו וכשעומד לפוש הוה ליה כאלו מניחו בקרקע, ולא עשו למעלה מעשרה ברשות הרבים שיהא מקום פטור אלא במה שאינו ביד אדם כגון עמוד וכיוצא בו שאינו רחב ד'. ומבואר להדיא דהחפץ משתייך לאדם האוחזו ולכן נידון כפי מקומו של האדם.

**אולם יעוי''ש ברשב''א** בדף ה' וז''ל, ואינו נראה בעיני מכמה טעמים, חדא דהמוציא למעלה או המעביר למעלה מעשרה דחייב על כרחין דוקא באדם אחד שעמד לפוש דעקירת גופו והנחת גופו כעקירת חפץ והנחת חפץ דמי ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת, אבל אם הניחה במקום אחד דוקא כשהניחה למטה משלשה או שטחה בכותל למטה מעשרה בדבילה שמינה וכיוצא בה כדאמרינן לקמן (ז' ב'), אבל אם העבירה למעלה מעשרה והניחה למעלה מעשרה פטור. ובפשטות נראה בדבריו דהא דילפינן ממשא בני קהת לדון את הנחת החפץ כפי הנחת הגוף הוי רק במקום שעוקר את גופו אולם במקום דעוקר את החפץ ומניחו על גופו בהא דיינינן ליה כמונח על הגוף. ובבאור הדבר נראה דס''ל לרשב''א דבשביל לדון את את היחס לחפץ כפי האדם האוחזו הוי רק היכא דפועל את העקירה וההנחה בגוף האדם דבזה דיינינן לחפץ בתר הגוף, אולם היכא דפעל בחפץ עצמו לא דיינינן לאדם האוחז את החפץ כחד עם החפץ אלא רק כמקום ההנחה שלו, ומכיון דמונח למעלה מי' לא איכפת לן במה דהגוף עצמו מונח למטה מי', [ויעוין לקמן דהוכחנו כן מדברי הר''ח].

**אלא דבעיקר באור דברי הרשב''א** יעוין בשו''ע הרב סימן שמ''ז סעיף ו' וז''ל, ואם הוא עומד ברה"י וחבירו ברשות הרבים והניח החפץ ביד חבירו והיא גבוהה למעלה מעשרה שהוא מקום פטור שניהם פטורים, שאף שלגבי חבירו עצמו אין יד שלו נחשבת לו מקום פטור לפי שנגררת אחר גופו העומד על קרקע רשות הרבים כמו שנתבאר, מכל מקום לגבי אדם אחר גם גופו הוא מקום פטור למעלה מעשרה. [וכונתו לרשב''א דיעוי''ש בהמשך הסעיף דמביא את שיטת הראשונים שגם לגבי אחר חשיב למטה מי']. ומבואר דגם בגוונא דהעקירה וההנחה היתה בחפץ מ''מ לגבי עצמו דיינינן ליה כמונח למטה מי'. ויעוין בקונטרס אחרון ס''ק א' דמציין להא דאיתא בדף ה' ע''ב דעמד לפוש חשיב הנחה כמו מבואר ברש''י שם דעמידת גופו כעמידת חפץ. ומבואר דביחס לאדם העומד דיינינן לעולם את היחס להנחת החפץ דרך הגוף, ורק כלפי אחר דיינינן את הגוף עצמו כמקום ברשות.

**ובעיקר הך דינא אי במעביר דיינינן להנחה דלמעלה מי' כהנחה בקרקע מצינו בזה סתירה בתוס'** דבתוס' בדף ו' ע''א ד''ה התם נקט דמעביר למעלה מי' בעינן מבואר דאי מנח למעלה מי' פטור, וכן בתסו' עירובין ל''ג ע''א ד''ה והא אי בעי וז''ל, דהא דמחייב בהזורק מעביר למעלה מעשרה היינו דוקא בדלא נח למעלה מעשרה. ובדף ק''ב ע''א ד''ה והוציאו נקט בחילוק השני דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה''ר, וגם בחילוק הראשון נקט דהיכא דלא קביע בטל לרה''ר גם למעלה מי', ויעוין בשו''ע הרב בקונטרס אחרון סק''א דנקט דלפי''ז גם ידו וכתיפו לא קביעי וחשיב מונח ברה''ר.

**רק דיעוין בקונטרס אחרון שם דדן על פי חילוק התוס' בערובין דף כ'** והרא''ש פ''י מעירובין סימן ו' לענין היכא דהוא במקום אחד ופיו או ידו במקום אחר דלא חשיבה הנחה במקום פטור אלא א"כ הונח שם ממקום אחר דה''ה לענין הנחה למעלה מי' היכא דלא הניחו ממקום אחר אלא דנח ע''י הנחת גופו חשיב כלמטה מי'. וז''ל, וע"כ צ"ל שדעת התוס' לחלק בין הנחה ממש שהונח כאן ממקום אחר ובין הנחה שע"י עמידת גופו כי גופו עומד בארץ וכן בעקירה. **ומבואר בדבריו פשט מחודש בחילוק התוס' בעירובין** דלא הוי חילוק בצורת אופן המלאכה דלא חשיב בהכי הנחה להפסיק את המלאכה כמו שנביא לקמן מהאחרונים אלא דהוי חילוק בעיקר היחס להנחה אי הוי הנחה ביד או הנחה בקרקע. ובאור החילוק בין הנחה ממק''א להנחה ע''י עמידת גופו נראה כהך סברא שהבאנו לעיל דהיכא דפועל את ההנחה דרך הגוף בהא דיינינן את מקום ההנחה דרך עמידת הגוף .

**ויעוי''ש עוד דנקט דהא דנקטו הרא''ש והתוס' בעירובין דאיכא חילוק בין היכא דהוא ופיו במקום אחד להיכא דפיו במקום אחר דרק בכה''ג הוי מק''פ. אין כונתם דהיכא דהוא וגופו בחד מקום גם למעלה מי' לא הוי מק''פ**. אלא דגם אי הוי למטה מעשרה היכא דידו במקום אחר הוי מק''פ. ומוסיף שם דגם אי נימא דכונתם גם למעלה מי' היינו מקמי דנחתו לחילוק זה דאז מוכח מכמה דוכתי דכשהם במקום אחד לא הוה מקום פטור אפילו למעלה מי' כמו שנתבאר [יעוי''ש לעיל מה דמביא כמה ראיות לזה] אבל לבתר דנחתו לחילוק זה מעתה י"ל דכשהם במקום אחד נמי הוה מקום פטור למעלה מי' לדבר שהונח שם ממקום אחר עכ''ד.

1. **אלא דבעיקר היחס במעביר כנמצא בקרקע, לדעת ר' שניאור גם למי שלוקח מהאדם ולדעת הרשב''א רק לאדם לבדו שהולך עם החפץ, יש לעיין מהא דבבהמה שגובהה למעלה מי' חזינן שחשיב עקירה דהבהמה אי מונח עליה חפץ ונאסר מדין שביתת בהמתו**. ומבואר לכה''פ כהרשב''א דחשיב כמונח לענין האדם עצמו שמונח עליו החפץ, ורק בבאור הדבר יש לעיין דאי נימא דבעינן דיחשב כמונח בקרקע צ''ב דבשלמא באדם שדנים את העקירה דרך גופו שייך למימר דדנים את אופן הנחת רגליו כהנחה לחפץ, אולם בבהמה לכאורה הוי כעמוד הנושא את החפץ ולכן הגמ' לא הוכיחה מבהמה דעקירת גוף כעקירת חפץ, דבהא פשיטא דהוי עקירה בחפץ עצמו. אא''כ נימא דגם בבהמה כיון דהיא ''בעל חי'' לא דיינינן לה כ''עמוד'' רק ''כנושאת את החפץ'', רק בבהמה יותר פשיטא דדנים את גופה כמעמיד החפץ כיון דזהו צורת השימוש בה, אלא דעדיין קשה על שיטת תוס' דדן מה דמונח למעלה מי' כמונח במק''פ, ואלי ניתן לומר דכיון דשרש החסרון בלמעלה מי' הוי מחמת דלא הוי מקום שימוש ברה''ר א''כ בבהמה דכך צורת שימושה הדר דינא דחשיב רה''ר גם למעלה מי' ומצינו בפנ''י בדף ה' דנקט סברא זו בעיקר הבאור בהא דמוציא ומעביר למעלה מי' חיב דיעוי''ש דמבאר דכיון דכך צורת השימוש לא חשיב מק''פ.
2. והשתא נראה לבאר את יסוד סברת הגמ' דידו לא נייחא לפי מה דמבואר ברא''ש דהוי חסרון בעקירה, דמאחר דהאופן שבו דנים את העקירה בחפץ הוי מכח עקירת היד א''כ בעינן שמעשה העקירה יעשה בגוף היד, ומאחר דיד האדם מחוברת לגופו ליכא יחס לתנועת היד ממקום למקום כיון דליכא לה יחס עצמי של מקום אלא רק מכח הגוף שמחוברת אליו, וא''כ נמצא דבהוזזת היד הוא לא פעל עקירה והנחה. ויעוין בראש יוסף ד''ה והוי יודע, דנקט דגם היכא דעקר בידו את החפץ והכניס את ידו חזרה לרשות שהגוף שם לא חשיב הנחה למרות דגופו וידו במקום אחד [יעוי''ש מה דמקשה לפי''ז על הרמב''ם דנקט דחשיב הנחה למרות דהוכיח ממנו דס''ל כהרא''ש]. ומבואר דיסוד החסרון לא הוי מחמת היחס של החפץ לרשות שהגוף שם אלא דהוי חסרון בעצם פעולת העקירה וההנחה דמאחר דהיד מצד עצמה ליכא לה תנוחה נמצא דהפעולה ביד לא הוי פעולת הנחה דכל היחס של החפץ כמונח מכח הגוף האוחז אותה.
3. ונראה דבזה מיושב קושית החזו''א סימן ס''ב סק''א דא''כ גם בהוציא ידו ואח''כ הוציא גופו יפטור כיון דבשעה שהוציא את החפץ ולאחמ''כ שיצא בגופו גמר את ההנחה בלי עקירה. ונראה דאי החסרון בעקירה הוי מחמת היחס של החפץ לרשות שהגוף שם א''כ כל כמה דלא עקר בפועל את גופו ליכא בזה עקירה ולא יהני מה שאח''כ יוציא את גופו, אולם אי נימא כמו שנתבאר דהחסרון בגוף מעשה העקירה דהיד כיון דתלויה בגוף וליכא לה יחס עצמי של מקום, א''כ כל כמה שבא לעקור גם את גופו רק דמתחיל קודם להזיז את ידו ואח''כ את גופו נמצא דמעשה עקירת היד הוי תחילת עקירת הגוף וא''כ תו חשיב מעשה עקירה.
4. אלא דבעיקר הבאור בהא דמהני עקירת גופו נראה להוכיח מהר''ח דלא סגי ביחס דאיכא לחפץ כלפי הרשות שנמצא בה מכח הגוף שמעמידו בהאי רשות אלא בשביל לדונו כמצויא את החפץ מרשות לרשות בעינן שיהא יחס בעיקרתו לחפץ עצמו ובעיקרת גופו כעקירת חפץ נתחדש דכל היכא דהעקירה נעשית בו כדי לעקור את החפץ שעליו דיינינן גם לגוף כחפץ הנישא ע''י האדם, ולפי''ז מתפרש לשון הגמ' בפשיטות ''דעקירת גופו כעקירת חפץ'' דהיינו שדנים את עקירת הגוף כעקירת חפץ. דהנה יעוין בלשון הר''ח בבאור דינא דעקירת גופו כעקירת חפץ. וז''ל, ואם נתנדנד כאילו עקר והוציא חייב שנמצא כולו מעשה בידו הוא עקר מבפנים והוא הוציא והניח וכ"ש אם הוא משא כבד. ויש לעיין מה מוסיף דכ''ש אם הוא משא כבד, דמאי שיאטיה להא דע''י כך איכא בזה יותר יחס לעקירת החפץ. ויש שרצו להוכיח מזה את באור החזו''א דהחסרון בעקירת גופו מחמת דחשיב מעשה הילוך ולכן כל כמה דהוי משא כבד דנים את מעשהו גם כמעשה הוצאה. אולם יעוין היטב בר''ח דעיקר מה דבא לבאר את החילוק בין גופו מידו, דבידו לא דנים את עקירת היד כעקירת חפץ כיון דבתר גופו גריר, וס''ל לר''ח דלמעשה עקירה בעי ניתוק מוחלט מהרשות וכל כמה דמחובר לרשות שנמצא בה הגוף חסר במעשה עקירה מהך רשות, ובזה שאני גוף דעומד במקומו ואית ביה מעשה עקירה מושלם ע''י תנועת הגוף. ובזה נקט הר''ח דכ''ש אם הוא משא כבד וא''כ מוכרח דהמשא כבד משפיע על אופן המעשה דחשיב יותר עשיה בגופו של חפץ. והבאור בזה נראה דעקירת הגוף גורמת להחשיב את התנועה בגוף כנשיאת חפץ, וע''י כך דנים את חפץ המונח כחפץ ע''ג חפץ וחשיב עשיה גם בחפץ שלמעלה ממנו, ובזה מהני הא דהוי משא כבד דבזה ודאי נדון את הגוף כדבר הנישא עם המשא שעליו.
5. ולפי''ז יתבאר היטב הר''ח המובא בתוס' דף ה' בבאור ספק הגמ' בזרק חפץ ונעקר הוא ממקומו, וחזר וקיבלו, אי שני כחות באדם אחד כאדם אחד דמי, וחייב, או דילמא כשני בני אדם דמי, ופטור. וז''ל הר''ח, כשני בני אדם דמי וחייב דאמר לעיל עמד במקומו וקבל חייב וה"נ כי קבלה הוא עצמו ולא חטפה מהילוכו ליחייב דהא איתעביד מחשבתו, או דילמא כאדם אחד דמי ופטור דהוי כמו שנותן מימינו לשמאלו דאע"פ שהעבירה ד' אמות פטור.

ודבריו צ''ב דכיון דמאי איכפת לן דכאדם אחד דמי דכמו דכלפי הלוקח מידו חשיב כמונח א''כ גם לגבי המעביר עצמו. ונראה לפי מה שנתבאר דכיון דבעינן לאשווי כמוציא את החפץ מרושת לרשות בעינן להעמיד את העקירה ביחס לחפץ, הלכך כל היכא דנותן מימינו לשמאלו כיון דלא הזיז את גופו חשיב כנמצא עדיין באותו מקום ולא השתנה מקומו ולא חשיב ''מעביר ד''א''. ורק דדנה הגמ' בגוונא דזרק את החפץ ועקר את גופו ללא החפץ, והעמיד את גופו במקום אחר, דבזה לא שייך לדון את הגוף כחפץ דבשעה שעקר את הגוף לא היה עליו את החפץ, א''כ נמצא דשמקבל את החפץ הגוף עומד כ''מקום'' ביחס למעשהו בחפץ, וממילא ליכא בזה העברת ד''א דהחפץ חזר למקום שהיה מקודם. ורק דיש מקום לדון איך היחס לגוף היכא דשינה את מקומו דכיון דהמיקום של הגוף הוי חלק מהגדרת מקום הגוף הלכך כל היכא דהגוף שינה את מקומו הוי כגוף אחר וחשיב שנוי מקום, או דעצם הדבר דאותו גוף היה גם במקום הקודם חשיב כאותו מקום.

**בדין ידו לא נייח**

1. **בגמ' מבואר דלמרות דעקירת גופו כעקירת חפץ מ''מ היכא דהוציא את ידו לא חשיב הנחה מכח היד.** ומבארת הגמ' דידו לא נייח, אולם בתוס' גרס דידו בתר גופו גרירא, ורש''י כתב דגרסא יתירתא היא. ומבואר בזה פלוגתא בין רש''י לתוס' ביסוד החסרון בידו אי הוי מחמת עצם המציאות דהיד לא נמצאת במצב של הנחה בקרקע, או דהוי מחמת גרירת הגוף לרשות שנמצא בה.

**ויעוין בגמ' דף צ''ב ע''א דמקשה על רבא דס''ל דאגד כלי לא שמיה אגד מהא דמבואר במתניתין דפשט בעל הבית את ידו לחוץ,** ונטל העני מתוכה או שנתן לתוכה והכניס שניהן פטורין ומיישבת דהתם למעלה משלשה והכא למטה משלשה. וברש''י שם מבאר דלמעלה מג' טעמא משום דלא נח, ולא משום אגד גופה. ורק למטה מג' דליכא למיפטריה משום הנחה דכמונח דמי בהא פליגי אביי רבא אי איכא לסברא דאגד גוף. והוי לשיטתו דחסרון דלא נייח הוי בעצם הדבר דהיד לא נייחא.

אולם יעוי''ש בתוס' דתמה לרבה דמוקי מתניתין כדעת ר''ע דס''ל קלוטה כמי שהונחה דמי דא''כ יוצא דלמעלה מג' הוי כלמטה מג' דבתרוייהו חשיב כמונחים בקרקע וא''כ למ''ד דאגד גוף לאו שמיה אגד וכל החסרון מצד דלא נייח כמו שבלמטה מג''ט ליכא להאי חסרון ה''ה למעלה מג''ט. ומיישב דרבה ס''ל דאגד גוף שמיה אגד וגם למטה מג' לא מהני. אולם מביא מר"י דמפרש דהחסרון בלמעלה מג' לא הוי מחמת דלא נייח אלא הוי מחמת דידו בתר גופיה גריר ורק בלמעלה מג' כו''ע מודו דשמיה אגד. ומבואר דסברת הגמ' דבתר גופיה גרירי מישך שייכא לאגד גוף שמיה אגד. וכן מבואר בר''ן וז''ל, ולפי גירסת ר"ח ז"ל אין הדבר כן אלא אפילו הניח ידו בקרקע פטור דכיון דידו בתר גופו גרירא אף כשהניחה בקרקע אינו כמוציא מרשות היחיד לרה"ר מיהו ה"מ לאביי דס"ל דאגד ידו שמיה אגד כדאי' לקמן בפ' המצניע אבל לרבא דאמר התם דאגד ידו לא שמיה אגד כל למטה משלשה חייב.

**ויעוין עוד ברשב''א דמבאר דכונת הגמ' לא נייח דאין ליד מקום הנחה בפני עצמו אלא מקום הנחתה הוא ברשות שהגוף עומד שם**, וכונת רש''י דל''ג ידו בתר גופא גרירא כיון דזה מה שכתוב בידו לא נייח. וז''ל, והיינו דכתב הוא ז"ל דידו בתר גופו גרירא יתירתא הוא דהיינו ידו לא נייח, כלומר משום דבתר גופו גרירא.

**רק דכתב דמדברי התוס' נראה דשני ענינין הן. ויעוי''ש דמביא מתוס' דהנפק''מ בין הנך תרי לישני היכא שהטעינו חבירו בידו והוציא ידו לחוץ וזרק,** דלמאן דאמר ידו לא נייח למרות דבשעה שזרק לקרקע גמר את העקירה מ''מ לא מיחייב כיון דבשעה שעקר את החפץ מהרשות הוי בידו ונמצא דאיכא חסרון בגוף העקירה מהרשות דהחפץ לא היה מונח ברשות. ולמאן דאמר ידו בתר גופו גרירא כיון דלא הוי חסרון בגוף ההנחה אלא רק במעשה ההוצאה א''כ כל היכא שגמר את ההוצאה שוב ניתן לחייבו. רק דתמה דכיון דידו לא חשיבא כמונחת אפילו ברשות שהגוף עומד שם מה לי לענין לתת לתוכה וליטול ממנה מה לי אם הוציאה לחוץ וזרק, אי כמונחת היא כאן וכאן ליחייב אי לא כמונחת היא כאן וכאן ליפטר.

ואולי אפשר לומר דלמרות דאי יעקור את החפץ מהיד נדון את החפץ כנעקר מהך רשות, דכיון דגופו וידו במקום אחד נמצא דחשיב כמונח בקרקע מכח עמידת הגוף, אולם כל היכא דעוקר את ידו מפקיע בזה את היחס של היד כמקום הנחה ברשות ולכן איכא בזה חסרון בעקירה, כיון דבשעה שעוקר גם בלי ההוצאה מהרשות פקע היחס של החפץ כמונח בהאי רשות.

**ויעוין בתוס' שלפנינו דגם הבין דלרש''י הוי טעם נפרד, רק מסוף דבריו מדייק הראש יוסף דהבין ברש''י דאיכא חילוק בין היכא דהניח על גופו ועקר את גופו להיכא דהניח בידו ועקר את גופו**. דיעוי''ש בתוס' דכתב וז''ל, אלמא הנחת חפץ ביד בע"ה שהוא וידו ברשות אחת הויא הנחה מדחייב העני שעקר מיד בע"ה ''וכיון דהויא הנחה, כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עוקרו ממקום הנחה''. ומבואר דהנפק''מ היא גם היכא כשעוקר גופו עם זה שבידו. ונראה דצ''ל גם בזה דכיון דהיחס של ההמצאות ביד מגיע דרך הגוף שהוא המעמיד של החפץ א''כ נמצא דבשעה שעוקר את גופו מפקיע בזה את היחס של היד כמקום הנחה ברשות וממילא גם בלי ההוצאה מהרשות פקע היחס של החפץ כמונח בהאי רשות מכח היד. ורק היכא דהטעינו בגופו דהשינוי הוא בגופו בהא חשיב עקירה מהרשות דהשינוי בגוף שינה את מקום ההנחה של החפץ, ורק היכא דמונח בידו דהיחס של החפץ הוא כנמצא ביד, כיון דהיד היא מקום שימוש האדם, ורק דהיחס של ההמצאות ביד נובע מכח הגוף, בהא אמרינן דכל כמה דעוקר את הגוף איכא בזה הפקעה על עצם היחס של היד כמקום הנחה.

**אלא דיעוין בראש יוסף דתמה** דלפי''ז קשה מה שכתב רש"י דלישנא דידו בתר גופיה גרירא יתורא הוא והרי א"א למגרסי' דסותר למ"ש ''ידו לא נייח'' דמשמע דאפילו ידו עם גוף ברשות אחת ועקר גופו לחוץ לא מחייב, ולהאי לישנא דבתר גופו גרירא דווקא ידו בתר גופא גרירא פטור הא לא"ה חייב.

**ובעיקר האי דינא דלא יהני עקירת גוף היכא דמונח בידו יש שדייקו כן מהראב''ן** שבת סימן שלח וז''ל, הטעינו חבירו אוכלין ומשקין **והוציאן** לחוץ חייב דעקירת גופו כעקירת חפץ, אבל נתן לו חבירו לתוך ידו **והוציא** פטור היתה ידו מלאה פירות **והוציאה** לחוץ מותר להחזירה אליו. ומהא דכתב והוציא ולא והוציאה משמע דאיירי באותו גוונא דהטעינו חבירו דעקר גם את גופו.

1. **ובעיקר מה שנתבאר ברשב''א דהיכא דידו וגופו בחד רשותא ועקר ידו וזרק לקרקע פטור יעוין בקרבן נתנאל דהוכיח מהרא''ש סימן ב' דנקט כרש''י דהחסרון מצד דידו לא נייח ע''ג קרקע ומסיים דלא חשיב עקירת היד כעקירת חפץ**. ומדייק הקרב''נ דהוי חסרון בעקירה ולכן גם אי יניח בקרקע לא יהני, ובבאור הדבר נראה דיסוד החסרון הוא בהנחה, רק מאחר דבשעת העקירה נוצר מצב דגם אי לא יוציא לרשות השניה ליכא בזה תורת הנחה ברשות [כיון דכל היחס של ההנחה ביד נובע מכח עמידת הגוף וכל כמה שהיד מנותקת מהגוף לא נוכל לדון בה תורת הנחה] א''כ נמצא דאיכא בזה חסרון בגוף העקירה ולא יהני מה שאח''כ יניח את החפץ.
2. **רק דלפי''ז יצא דבגוונא דגופו וידו הוי ברה''ר והכניס ידו לרה''י, ועקר חפץ ואח''כ הכניסה לרה''ר, דבזה לא בעינן שיניחנה ע''ג קרקע כיון דכל כמה דידו וגופו במקום אחד תו הוי הנחה,** אלא דיעוין בראש יוסף ד''ה והוי יודע, דנקט דגם היכא דעקר בידו את החפץ והכניס את ידו חזרה לרשות שהגוף שם לא חשיב הנחה למרות דגופו וידו במקום אחד [יעוי''ש מה דמקשה לפי''ז על הרמב''ם דנקט דחשיב הנחה למרות דהוכיח ממנו דס''ל כהרא''ש]. ומבואר בדבריו דהבין דהוי חסרון ב''מעשה עקירה'' דמאחר דהאופן שבו דנים את העקירה בחפץ הוי מכח עקירת היד א''כ בעינן שמעשה העקירה יעשה בגוף היד, ומאחר דיד האדם מחוברת לגופו ליכא יחס לתנועת היד ממקום למקום כיון דליכא לה יחס עצמי של מקום אלא רק מכח הגוף שמחוברת אליו, וא''כ נמצא דבהוזזת היד הוא לא פעל עקירה והנחה.

ויעוין עוד בראש יוסף לפי דרכו דהוי חסרון במעשה העקירה דנקט דלפי''ז היכא דגופו ברה''ר וידו ברה''י ובא חבירו ועקר מידו דלדעת רש''י הוי עקירה כיון דהעקירה בחפץ. ולתוס' דידו בתר גופו גריר הוי חסרון בגוף ההנחה ולא מחייב. ונראה דלפי מה שנתבאר דגם לרש''י החסרון הוא ביחס של היד כמקום הנחה א''כ היכא דידו במקום אחר פשיטא דלא חשיב מקום הנחה כיון דלא נייחא ע''ג קרקע וכל ההנחה שלה דרך הגוף, ורק דגם בגוונא דידו וגופו ברשות אחת ורק עקר את היד חשיב חסרון בתורת הנחה ביד כיון דנעקרה מהגוף.

1. **אלא דבעיקר מה דנקט הראש יוסף דהוי חסרון גם בהנחה יעוין ברש''י במשנה ד''ה או, בהא דפשט העני את ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעה''ב או שנטל מתוכה והוציא, דהכונה דהוציא את החפץ את החפץ והניחו ברה''ר.** ובפנ''י והרעק''א הקשו דהרי לפי מאי דמסקינן דהנחת גוף כהנחת חפץ א''כ כשהחזיר את ידו לרשות שהגוף שם הוי הנחה גם בלי שניחנה בקרקע ואמאי הוצרך רש''י למימר דהניחו ברה''ר. ומיישבים דרש''י כתב כן לפי ההו''א. רק דצ''ע ברע''ב דמפרש את משנה כפי מסקנת הגמ' דעקירת גוף כעקירת חפץ ואפ''ה פירש כרש''י. ולפי מה דנקט הראש יוסף בדעת רש''י דאיכא חסרון גם בהנחה ניחא היטב.

**רק דיש לעיין אי האי חסרון בהנחה הוי רק לענין חיובא דמלאכת הוצאה או דהוי חסרון גם לענין היכא דבעינן דיחשב הפסק במלאכה.** ויעוין ברש''י ט' ע''א בההיא דעומד אדם על האסקופה דהוי מק''פ ומעביר מרה''ר לרה''י דחשיב דנח במקום פטור ומבאר רש''י דנח בידו של העומד על האסקופה. ומבואר דעוקר בידו ומחזירה לרשות שהגוף שם חשיב הנחה לענין להפסיק את המלאכה.

**אלא דבעיקר דעת רש''י יעוין בשעורי הגרש''י בורנשטין בדין עקירת גופו דמביא מהגר''ח שמולאביץ דהקשה מרש''י בכריתות** י''ט ע''ב בהא דטען שם ר' יוסי דהיכא דעשה מלאכה בין השמשות של שבת ויוהכ''פ לא שייך שהמלאכה תעשה כולה ביוהכ''פ או בשבת באיסור כיון דמקצתה ביוהכ''פ ומקצתה בשבת, וטענו לו רבנן דשייך בגוונא שהגביה חפץ בין השמשות שבין שבת ליוה"כ והוציאו מרשות היחיד לרשות הרבים באופן שהיה החפץ מונח בקצה רה"י סמוך לרה"ר דהמלאכה ברגע אחד, ולא יתכן לומר שאת מקצתה הוא עשה היום ומקצתה למחר, אלא או כולה נעשתה היום או כולה למחר. ורש"י מפרש שם שהאדם עמד ברשות הרבים, והחפץ נמצא ברשות היחיד סמוך אליו, ומיד כשמוציאו לרשות הרבים, אפילו קודם שהניחו לארץ הרי הוא מתחייב משום דהנחת גופו כהנחת חפץ, ונמצא שמלאכת ההוצאה נעשית בלא שהות כמעט. ומבואר להדיא דאיכא חיובא מכח עצם הנחת היד. ובעיקר דברי הגמ' בכריתות יעוי''ש בשטמ''ק וברבינו גרשום באור אחר.

**ובעיקר באור דעת רש''י דהחסרון בתורת הנחה דהיד יעוין בר''ן דנקט דגם לדעת רש''י בעינן שגופו וידו לא יהיו בחד מקום** רק דלדעת רש''י החסרון לא הוי מחמת גרירת הגוף אלא מחמת דליכא תורת הנחה ביד, רק דכל כמה דהיד מונחת במקום הגוף כיון דהגוף מונח בקרקע א''כ ממילא איכא בזה תורת הנחה ביד [והא דלא איכפת לן מה דעוקר את היד צ''ל כיון דלולי העקירה היה תורת הנחה ביד סגי בהכי למשווי עקירה]. וז''ל, י"ל כיון דהתם ידו וגופו ברשות אחת כיון דגופו נייח על גבי קרקע אף ידו כמונחת אבל היכא דגופו ברשות אחר אין ידו באותו רשות אחר כמונחת, ולפי גירסא זו אפשר שאם הניח ידו בקרקע ונתן בעל הבית לתוכה והוציא העני חייב.

1. **ובבאור החסרון דידו בתר גופיה גרירא בראשונים מבואר דמשיך שייכא לחסרון דאגד גוף**. ויש לדון אי אגד גוף וידו בתר גופיה גרירא הוי אותו יסוד ורק דפליגי יאביי ורבא בדף צ''ב אי גם בלמטה מג' דחשיב כמונח בקרקע הרשות איכא להאי חסרון. או דהוי שתי סוגי חסרונות וחסרון דאגד גוף מהני גם למטה מג', וחסרון דידו בתר גופיה גרירא מהני רק למעלה מג', ופלוגתת אביי ורבא אי איכא לחסרון דאגד גוף.

**וביסוד החסרון דידו בתר גופיה גרירא נראה דיש להוכיח דהוי חסרון בעיקר היחס לרשות שהחפץ מונח בה**, דכיון דמונח ביד דמחוברת לגוף הלכך איכא בזה ניתוק מהיחס שלה לרשות שנמצאת בה כיון דהאוחז שלה זה הגוף, ונמצא דאיכא בזה התערבות שתי הרשויות ולכן הוי מק''פ. והראיה לזה מספק הגמ' בעמוד ב' אי ידו של אדם ככרמלית ובראשונים מבארים דמאחר דידו בתר גופא גרירא הלכך דנה הגמ' דנדונה ככרמלית וזה מה דאיתא בגמ' דידו של אדם אינה רה''י ולא כרה''ר דהכונה לרשות שנמצאת בה היד. ומבואר להדיא דהוי הלכתא בגוף היד לדונה כמקום פטור.

ולפי''ז הא דבתוך ג''ט ס''ל לאביי דדיינינן כפי הרשות שנמצאת בה, הוי מחמת דתוך ג''ט דיינינן שמונחת בקרקע הרשות והא דמצי להוציאה מהרשות בידו חשיב התחדשות.

1. **רק דיש לעיין אי לדעת רב דאגד יד שמיה אגד ומהני גם בפחות מג''ט אי ס''ל דגם בתוף ג''ט דיינינן ליד כמקום פטור, או דהוי חסרון בגוף העקירה** והוי כמו אגד כלי דהוי חסרון בגוף ההוצאה כיון דחלק מהחפץ אגוד בידו וה''ה היכא דאגוד בידו חשיב דחלק מהחפץ לא יצא עדיין והוי חסרון בגוף העקירה.

ויעוין ברעק''א דף צ''א ע''ב בד''ה מתניתין, דמבואר להדיא בדבריו דהוי חסרון בגוף העקירה דיעוי''ש דתמה בדינא דנתן לתוך ידו של בעה"ב או בנטל ממנו והוציא דאמאי חייב, הא תיכף כשהכניס ידו עם החפץ או כשנטל החפץ מבעה"ב החפץ כמונח מכח קלוטה דלא גרע מדרך הילוכו באויר, וכשחזר והוציאו הוי עקירה חדשה ופטור כיון דכבר היה מונח ואגוד מבחוץ, והוי כמו ההיא דהמוציא אוכלין ונתנן על האסקופה וחזר והוציאן.

ובחזו''א --- מיישב דהוי רק יחס למקום דהוי מק''פ והא דליכא להאי חסרון דקלוטה למשווי הפסק במלאכה יעוי''ש דמבאר על פי דרכו דכיון דכך היא צורת המלאכה לא דיינינן בזה כהפסק במלאכה.

1. **ונראה להוכיח מהרשב''א דהוי כחסרון דאגד כלי** דיעוין ברשב''א בסוגין דמביא את דינא דאגד יד בזה''ל, וכיון דאגדו בידו הוא אף על פי שהניח ידו בקרקע אין זו הנחה וכדאמרינן לקמן (ה' ב') גבי היה קורא על האסקופה שאע"פ שנח על גבי קרקע לא חשבינן ליה כמונח משום דאגדו בידו הוא, ולענין יד נמי, הוא הדין והוא הטעם למאן דאמר התם אגד יד שמיה אגד. ומבואר דמדמי ליה להיכא דהחפץ עצמו אגוד בידו להיכא דהיד אגודה לגופו, והיכא דהחפץ אגוד בידו ודאי דהוי חסרון בעקירה דהרי בההיא דאסקופה ליכא חסרון ברשות שהחפץ מונח בה. ומוכח דגם אגד יד הוי חסרון בעקירה ע''י דהיד אחוזה בגוף. וכונת הרשב''א להוכיח דהאי חסרון דאגד יד מהני גם היכא דמונח ע''ג קרקע ממש. ולמרות דהתם החפץ עצמו אגוד בידו שנמצאת ברשות השניה מ''מ כיון דכל מה שאוגד אותו לרשות הקודמת הוי אחיזת היד ולולי אחיזת היד יפול כולו לרשות השניה הלכך דמיא לאגד יד דגם התם ההשתיכות של החפץ נובעת מכח האגידות של המעמיד של החפץ לרשות השניה.

ולפי מה שהוכחנו מהראשונים דידו בתר גופיה גריר הוי חסרון בגוף הרשות נמצא דהוי שתי חסרונות נפרדים, רק דתרוייהו נובעים מאגידות היד בגוף שנמצא ברשות השניה. וא''כ נראה דיסוד פלוגתת אביי ורבא, אי איכא חסרון בגוף העקירה ובזה לא יהני גם אי יהא מונח בקרקע עצמה, או דהוי רק חסרון ברשות, ולכן כל כמה דהוי בתוך ג''ט כיון דחשיב כקרקע תו ליכא לו יחס לרשות שהגוף נמצא בה כיון דכעת מונח בקרקע הרשות השניה. ויעוי''ש ברשב''א בדף צ''ב דמוסיף דלמרות דס''ל לרבא בדף ק' ע''א דבזורק חפץ גם אי היה תוך ג''ט לקרקע לא חשיב מונח ובעינן הנחה ע''ג משהו, והבאור בזה דלבוד לא מהני למחשיב הנחה בפועל בקרקע כיון דליכא קרקע ממשית, מ''מ במעביר בידו חשבינן את היד כמקום הנחה בקרקע ע''י דין לבוד [כמו שמבואר בדף פ'], דבזה מהני דין לבוד למחשיב את היד כמונחת במקום הקרקע.

בבאור ספק הגמ' אי ידו של אדם ככרמלית

וזאת למודעי דהרבה מהדברים מהגרש''י בורנשטין זצוק''ל.

1. אמר אביי פשיטא לי, ידו של אדם אינה לא כרשות הרבים ולא כרשות היחיד כרשות הרבים לא דמיא מידו דעני, כרשות היחיד לא דמיא מידו דבעל הבית. בעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה ככרמלית וכו'. בבאור הא דנקט אביי דלא הוי כרה''ר ולא כרה''י יעוין ברש''י דמפרש דכונתו ביחס לרשות שהגוף נמצא בו דחדית לן אביי דלא דיינינן את החפץ כמונח בהאי רשות לחייב את העוקר מהיד כעוקר מהך רשות. אולם בראשונים פליגי וס''ל דהוי ביחס לרשות שהיד נמצאת בו ולפי''ז כונת הגמ' ליסוד הגמ' לעיל דידו בתר גופיה גריר דמחמת זה איכא ניתוק מהיחס לרשות שהיד נמצאת בו.

ויעוין בראשונים דהקשו על רש''י דמאי שיאטיה הא דלא הוי כרשות שהגוף נמצא בה לספיקא דאביי דנשווינהו ככרמלית רק דאיכא כמה נוסחאות בראשונים בהך קושיא, דהנה יעוין ברמב''ן וז''ל, ועוד דלא הויא בעיא דאביי מעין פשטיה לגמרי דקאמר מהו שתעשה ככרמלית, דמשמע דהכי קאמר פשיטא לי דאינה נעשית כרשות הרבים ויהא חייב מהו שתעשה ככרמלית ויהא פטור אבל אסור. ובפשטות נראה כונתו דהרי ספיקא דאביי אזיל על המוציא אי מצי להחזיר את ידו וא''כ בהכרח דפשיטותא דאביי דלא הוי כרה''ר וכרה''י אזיל ג''כ על המוציא את ידו, וביחס למוציא את ידו הנידון הוא אי ליחס את היד לרשות שהיא נמצאת בו, דהנידון אי ליחס את היד לרשות שהגוף שם הוי לגבי חבירו שבא לעקור מידו של חבירו ובזה לא דן אביי. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, ועוד דהא דבעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה כרמלית, מיירי שתעשה לגבי בעל היד עצמו כשבא להחזירה, ומאי דמיירי השתא שאינם כרשות היחיד ולא כרשות הרבים מיירי לגבי חבירו. [ויעוין בהמשך מה דנתבאר דהוי בדווקא ולגבי חבירו לא שייך לדונו ככרמלית לא מבעיא אי הוי קנס אלא גם בעיקר גדר האיסור].

אולם יעוין בשיטה לר''ן וז''ל, ועוד דמאי קא בעי אביי דלהאי פירושא לא הוי אלא [לענין שאינה] כרשות שהגוף עומד בו. וכפה''נ כונתו דכל המספק של אביי נובע מכח הא דאיכא ניתוק של היד מהרשות שנמצאת בה ע''י דבתר גופו גרירא ומכח זה איכא התערבות בין שתי הרשויות. ויעוי''ש עוד וז''ל, והשתא אתי שפיר בעיא דאביי דכיון שאינה לא כרשות הרבים ולא כרשות היחיד מהו שתעשה ככרמלית.

1. ובשיטת רש''י צ''ל דההקדמה של אביי באה להעמיד רק את הניתוק של היד מהגוף בהא דלא גרירי אחר הרשות שהגוף נמצא בה, ולכן דן אביי שנוכל לדון על היד בפני עצמה וליתן לה דין כרמלית. ויעוין ברש''י וז''ל, השתא דחזינן דלאו בתר גופו שדינן לה לענין איחיובי מדאורייתא, אלמא איפלוג רשותא.

אלא דיעוין ברשב''א דנראה דבא להקשות דגם לענין זה אין ראיה ועדיין איכא למימר דהיד נגררת אחר הגוף לענין דלא נוכל לדונה כרשות בפני עצמה. וז''ל, ועוד שהבעיא דאיבעיא ליה אם תעשה כרמלית אינה מענין הפשיטות, דידו אינה נגררת אחר הגוף לחייב הנותן בתוכה והנוטל ממנה אבל לענין חזרתה אצלו אינה כמוחלקת ממנו, ואין הבעיא אלא אם היא כמוחלקת ממנו להחזירה אצלו. ומבואר בדבריו דלענין לדונה כמחולקת ממנו ליכא ראיה מהא דלא נדונית כהך רשות שהגוף שם. וצ''ל דהרשב''א הבין דכיון דהך נידון אי דיינינן כהך רשות דהגוף שם בא לתת יחס ליד עצמה כרשות נפרדת בתוך הרשות שבה היא נמצאת, א''כ אפשר דהא דלא דיינינן ליה כרשות דהגוף הוי מחמת דסכ''ס נמצאת ברשות אחרת ולכן אינה נגררת לענין זה אחר הגוף אולם לענין למשווי ככרמלית למרות דליכא בזה הפקעה מהרשות שנמצאת שם רק דחסר בתנאי הרשות, מ''מ כיון דמחוברת לגוף הדר דינא דנדון אותה כנגררת בהדי הגוף ולא הוי כרשות בפני עצמה.

1. אלא דבעיקר הבאור בהא דהוה דיינינן ליה בתר הגוף יש לעיין אי הוי דין גרירה חיובי שהרשות של הגוף מתפשטת גם ליד, או דהוי נידון בגדרי הנחה לענין רשויות שבת דכיון שהגוף שהוא המעמיד שלו נמצא ברשות אחרת נמצא דגם העמדתו של החפץ הוי מכח האי רשות דהגוף, ואי נימא כן נמצא דשרש הנידון בסוגין לא הוי ביחס של הרשות דאיכא ליד, אלא בגדרי הנחה, וא''כ כל כמה דלא דיינינן ליה את אחיזתה מכח הגוף נמצא דדיינינן ליה ליד כמנותקת מהגוף, והלכך ניחא הא דדנה הגמ' לפי''ז אי גם לענין לדון את היד כרשות בפני עצמה דיינינן ליה כמנותקת מהגוף.

ויעוין בריטב"א דמביא את רש''י בזה''ל, והוא ז"ל גורס כרשות הרבים לא דמיא מידו דעני, פי' כי כשהכניס העני ידו ריקנית לפנים ונתן העשיר לתוכה פטור, ''ולא חשבינן ליה כאילו הניח ברשות הרבים שגופו של עני עומד שם''. ומבואר דהנידון הוי כלפי ההנחה דחשיב כהניח ברה''ר שהגוף שם ולא דהיד עצמה הוי רה''ר.

ובאמת יעוין בריטב''א דלא תמה כמו שתמהו הראשונים על רש''י דמה הצד דהוי רה''ר בתוך מחיצות רה''י, אלא דרק תמה דמה הצד דחיב בהוצאה בהחזרת היד למקום שהיתה. וז''ל, ואין פירוש זה וגירסא זו מחוורים, דהא פשיטא דכיון שלא הוציא מרשות לרשות, וכל מאי דעבד ברשותא דנפשיה, ליכא לחיוביה משום הוצאה ולא משום הכנסה. ומבואר דכל מה דהוקשה לו הוי בעיקר מלאכת הוצאה דכיון דעבד ברשותיה דנפשיה ליכא בזה התעסקות של הוצאה. ובשיטת הראשונים דלא תמהו על עיקר מלאכת הוצאה נראה דהוי לשיטתם דתמהו על רש''י דמה הצד דהוי רה''ר בתוך מחיצות רה''י ומבואר דספק הגמ' על גוף היד לדונה כמו רשות שהגוף מונח שם וא''כ נמצא דאיכא בהוזזת היד שנוי בגוף הרשות ולא רק בהנחת החפץ, ובשיטת רש''י אי נימא דס''ל דהנידון רק ביחס להנחה צ''ל דס''ל דסגי בעצם השינוי דאיכא בחפץ דעבר מרשות לרשות למשווי כמלאכת הוצאה למרות דבגוף עשית האדם ליכא יחס של הוצאה מרשות לרשות.

1. ובגוף קושית הראשונים על רש''י דמאי ס''ד לדון את היד דרה''ר היכא דנמצאת ברה''י, מצינו שתי נוסחאות בראשונים דהנה יעוין ברמב''ן וז''ל, דפשוט דידו הפשוטה לרשות היחיד אינה רשות הרבים וכי יש רשות הרבים בתוך המחיצות, אפילו באויר רשות הרבים למעלה מעשרה אינה רשות הרבים. ונראה מדבריו דהוי מתנאי רה''ר דליכא בה מחיצות וכל כמה דאיכא מחיצות לא שייך בזה תורת רה''ר. וכן איתא בר''ן וז''ל, דהיכי תיסק אדעתין דבתוך מחיצות יהא דין רשות הרבים והלא אפי' אויר רשות הרבים למעלה מעשרה אינו רה"ר. ומה דהביאו מהא דלמעלה מעשרה לא הוי רה''ר נראה דכונתם דמזה חזינן דרה''ר לא הוי סיום מקום, דאי הוי סיום מקום א''כ אמאי לא תופס עד לרקיע כרה''י, אלא עיקר דינו מכח המצב המציאותי דהוי מקום הילוך לרבים, ולכן היכא דאיכא מחיצות דענינם סיום מקום הוי סתירה לתורת רה''ר. ועיקר היסוד דמחיצות הוו סתירה לרה''ר יעוין ברמב''ן עירובין דף נט עמוד וז''ל, אין לך רשות הרבים בתוך העיר ואפילו רחב כמה, אלא סרטיא ומדבר וכיוצא בהן שאין לך בהן מחיצה כלל.

אולם יעוין ברשב''א וז''ל,דפשיטא דאין היד הפשוטה לרשות היחיד חולקת רשות לעצמה שתעשה רשות הרבים. ונראה מדבריו שהוקשה לו עיקר היחס של היד כרשות בפני עצמה בתוך רה''י. ונראה דכונתו דכל מה דשייך למשווי ליד את הרשות שהגוף עומד שם הוי מחמת היחס של היד כמשמשת לגוף והלכך היחס של רשות היד נקבע כפי מיקום הגוף, וא''כ כל זה שייך היכא דהיד ברה''ר שענינו היחס לרבים ובזה איכא למימר דכל כמה דהיד מחוברת לגוף הנמצאת ברה''י הדר דינא דחשיב כרה''י מאחר דאיכא בזה הפקעה על היחס שלה כמשויכת לרבים, אולם היכא דהגוף נמצא ברה''ר ובאים לדון ביד תורת רה''ר בתוך רה''י כיון דרה''י נובעת מחמת התיחום של המקום מכח המחיצות דזה מה דמשווי ליה כ''רשות היחיד'' א''כ בזה ליכא משמעות להא דהיד עומדת לשימוש רבים, כיון דסכ''ס נמצאת ב''תוך רה''י''. ויעוין ברשב''א סד''ה ור''ח, דנקט דספיקא דאביי אי ידו ככרמלית הוי רק ביד המונחת ברה''ר אולם אי מונחת ברה''י לא שייך למידן בה תורת כרמלית. וגם בזה חזינן דיסוד טענתו של הרשב''א דלא שייך ליתן ליד יחס של רשות בפני עצמה בתוך רה''י וז''ל, ותדע לך דהא פשט העני את ידו לפנים בודאי אינה נעשית כרמלית ברשות היחיד דרשות היחיד עולה עד לרקיע. ונראה דכונתו דכיון דעולה עד לרקיע נמצא דגדר הרשות מכח התיחום של הרשות מכח המחיצות וא''כ לא שייך לדון את היד כרשות בפני עצמה. ובכרמלית ודאי דלא שייך למימר דליכא תורת כרמלית במחיצות דיעוין בדף ז' ע''ב בבית שאין תוכו י' דתוכו הוי כרמלית.

1. בעיקר גדר המחייב להא דידו ככרמלית. יעוין ברוב הראשונים וכן בתוס' במהלך הראשון דגרסו אסרוה ולא קנסוה דרק בהאי לישנא דכו''ע לא עבדוה ככרמלית הוי קנסא על מה שהוציא את ידו שלא כדין ובזה איכא חילוק בין מבעוד יום לחשיכה. אולם בתוס' מצדד וכן מבואר ברש''י דהא דעבדוה ככרמלית נמי הוי קנסא ונ"מ דאסור בשוגג מבעוד יום. וכונתו דהתרי לישני פליגי בגדר הקנס, אי עבדוה ככרמלית, או דהוי קנס על המעשה שעשה.

ונמצא דאיכא בזה פלוגתא יסודית אי הא דהוי כרמלית הוי מעיקר גזירת כרמלית דהוי מצב בגוף הרשות דהוי רשות מעורבת. ויעוין ברשב''א וז''ל, מכל מקום עבדוה ככרמלית לענין רשות שאינו הוא שם שדומין יותר שתי רשויות. או דהוי רק קנסא. ויעוין בריטב''א וז''ל, נקט לשון קנסא מפני דלכשתמצא לומר דהוי כרמלית ויהא אסור להחזירה, אינו משורת הדין, שאין כרמלית אלא בדבר קבוע דרגילי ביה רבים, ואינו בכלים ולא בכיוצא בזה שהוא עומד ליטול, ואי איתא, משום קנסא הוא.

אלא דעדיין יש לעיין בגדר הקנס דבפשטות נראה דמחמת האופן של הוצאה במזיד דבזה איכא מחייב לקנס דנו רבנן את היד ככרמלית ולא פלוג בין היכא דהויא באיסור להיכא דהוציא בהיתר. אלא דיש לעיין לפי''ז הא דמבואר ברש''י בחילוק בין למעלה מי' למטה מי' דלמעלה מי' לא עבד איסורא ולא קנסוה, ודלא כתוס' דהחילוק באופן שהעביר את החפץ לרה''ר אי הוי דרך למעלה מי' או למטה מי'. ומבואר דעדיין בעינן יחס למעשיו. וצ''ב מ''ש מבעוד יום.

ובאמת יעוין בתורא''ש וז''ל, ומיהו יש לקיים גירסת הספרים וה"פ מי קנסוה רבנן כולי האי לעשות ידו אף ככרמלית לענין לאסור אף מבעוד יום ובשוגג דאף כשהוציאה מבעוד יום קנסוהו רבנן לפי שלא החזירה קודם חשיכה וכן בשוגג קנסו אטו מזיד, אבל אי לאו ככרמלית דמיא לא קנסוהו אלא משחשיכה ובמזיד. ומבואר דגם בהוציא מבעוד יום איכא סיבה לקונסו על מה שלא החזיר קודם חשיכה דאיכא איסורא אי שדי ליה מחשיכה [ועיקר היסוד דשייך קנסא על מבעוד יום לכאורה מוכח כן מהא דבעיא הגמ' למימר לישנא דקנסא דרק מבעוד יום קנסוה וכן מבואר ברא''ש ס''ס ג']. אולם בהא דמצי להחזירה דרך למעלה מי' יעוין בתורא''ש דגם נקט כן דלמרות דהוי קנס מ''מ הוי בגדרי כרמלית.

אולם בפשוטו נראה ברש''י ד''ה משתחשך, דללשנא קמא דעבדוה ככרמלית רבנן העמידו את היד כרשות בפני עצמה ולכן גם מבעוד יום אסירא. וז''ל, ולא שתהא רשות לעצמה, דאם כן אף מבעוד יום מיתסרא, אלא קנסא בעלמא. וצ''ב לפי''ז הא דלמעלה מי' ליכא קנסא דמ''ש מבעוד יום.

ויעוין ברש''י ד''ה למטה מעשרה. וז''ל, קנסוה רבנן ''ושויוה כרמלית דלא ליהדרה''. ומדויק בלשונו דעיקר גדר הך איסורא הוא לענין שלא יחזיר את ידו. ובגדר הדבר נראה דכיון דשרש האי דינא דשוויה ככרמלית נובע מכח הקנס א''כ גדר האיסור הוא להחזיר את ידו שהוציאה באיסור, ולכן היכא דהוציאה למעלה מי' דלא הוי הוצאה שיכולה להגיע לאיסור בהא לא שייך את גדר הקנס. ויסוד הדבר מבואר בראש יוסף דיעוין בדבריו בד''ה בעי אביי דהקשה מהא דהוכיח תוס' מהא דעומד אדם ברה''י ומטלטל ברה''ר דבאותה רשות ליכא להאי איסורא דכרמלית, דבשלמא אי הוי כרמלית בעצם אפשר דכל מה שמשווי לה לכרמלית הוי השנוי מהרשות שיצאה ממנה אולם אי הוי קנסא צ''ב מה החילוק ויעוי''ש וז''ל, ומיהו גם אי גרסינן קנסוה יש לעיין בזה כיון שעשאו כרמלית פעם אחד מטעם קנס אין לחלק ויש לומר כה"ג לא עשאו כיון שהוציא ידו ריקנית. ומבואר בדבריו דלאיבא דרש''י לא הוי מחמת דליכא חילוק מהרשות אלא מחמת דהוציאה רקינית וליכא בזה איסורא. ולכאורה איכא בזה נפק''מ היכא דיניחו על ידו שיצאה רשות לרה''ר אי מצי להחזירה ויש לעיין.

1. ובעיקר הנידון אי הוי קנס או כרמלית בעצם נראה דזהו הבאור בפלוגתת הראשונים בהקדמת אביי אי הוי ביחס לרשות שהיד נמצאת שם או ביחס לרשות שהגוף נמצא. דהראשונים דס''ל דהוי כרמלית בעצם פירשו דהוי ביחס לרשות שהיד נמצאת בה, ואביי הקדים דאיכא בזה לידו בתר גופיה גריר דמנתק את היד מהרשות שנמצאת בו ע''י החיבור לגוף, ונמצא דיש התערבות של הרשות שהגוף נמצא בה, ולכן דן אביי דנשווי ליד ככרמלית. אולם רש''י דנקט דהוי קנסא לא הזקיק שיעמוד ביד יחס של התערבות רשויות רק דפירש דעיקר הקדמת אביי היא דלא גוררים את היד בתר הגוף לגמרי למשווי כהנחה ברשות שהגוף שם ולכן שייך לקנוס ולהעמיד את היד ככרמלית. ויעוין בראש יוסף בבאור דעת רש''י וז''ל, והקדים פשיטא לי כו' שאלו כך אין טעם לקנוס דלהוי ככרמלית.

ויעוין עוד בשפת אמת דתלה בזה את פלוגתת הרשב''א ורש''י אי ספיקו דאביי הוי גם בידו הפשוטה לר''י, דברשב''א נקט דבתוך רה''י לא שייך למשווי ליד ככרמלית. אולם ברש''י ד''ה בעי אביי, דכתב דהיכא דהושיט יד לרשות אחרת לא יחזירנה אצלו משמע דליכא חילוקא. וכן מדייק הראש יוסף. וז''ל, דלרשות אחרת משמע אפילו מר"ה לרה"י. ומבאר השפת אמת דרש''י לשיטתו דהוי קנסא ולכן לא איכפת לן דהוי בתוך רה''י. אולם יעוין בגרש''י בורנשטין דמביא מהגר''נ דדייק ברש''י דכתב שאינו לא הילוך רבים ולא תשמיש רה''י, דברשות היחיד איכא דין נוסף שיהא תשמיש רה''י וממילא גם היכא דמצד הרשות הוי רשות היחיד מ''מ אי חסר בתשמיש רה''י איכא חסרון מדרבנן בתנאי רה''י. ומביא לזה ראיה מקרפף יותר מב''ס שלא הוקף לדירה [לקמן דף ז'] דמבואר דלמרות דהוי רה''י גמורה והזורק לתוכה חייב מ''מ כיון שלא הוקף לדירה הוי כרמלית. ומבואר דשייך רה''י בלי תשמיש רה''י.

1. בגדר מעשה ההוצאה בידו. לכאורה יש לעיין דהרי עקירת יד לא הוי עקירה וא''כ בחזרת היד ליכא עקירה, ולאחר שהחזיר ידו לרשות שנמצא שם תו הוי רה''י, וגם אי יקח מהיד לא הוי עקירה מכרמלית, וא''כ קשה היכא איכא בזה עקירה והנחה. ואי נימא דאיכא בזה לאיסורא דמתניתין דזה עוקר וזה מניח א''כ אמאי בעינן כלל להך דידו ככרמלית ובאמת דקושיא זו קשה בעיקר סוגין דלמאי בעינן להא דידו ככרמלית ואמאי ליכא בזה לאיסורא דזה עוקר וזה מניח. ויעוין בראש יוסף דמישב בשתי אופנים אמאי ליכא בזה לאיסורא דמתניתין.

אופן א'. בד''ה עוד רגע אדבר הראשון, דשאני איסורא דעקירה דהוי מחמת חשש שמא יגמור את המעשה באיסור, לאיסור הנחה דהוי מחמת דאתעביד מלאכה בינייהו, ולכן הכא דליכא עקירה לא שייך להאי איסורא. ויעוין במאירי דגם מיישב כן. רק בדבריו נראה דאביי חדית לן דאיכא איסור הנחה לחודיה. וז''ל, ואף על פי שבמשנתנו היינו למדים כן בהוצאות שאמור בהן פטור אבל אסור שאם אינה ככרמלית אסור למה, אין זה כלום, שלא אמרוה אלא כשנעשית כל המלאכה מיהא על ידי שניהם אבל בשלא נעשית כל המלאכה לא למדנו עד שבאה שמועה זו ללמדנו שכן.

ובעיקר היסוד דאיכא חילוק באיסורא דמתניתין בין איסור עקירה לאיסור הנחה יעוין ברשב''א ג' ע''א בד''ה הא דאמרינן, וז''ל, דאילו בכולהו פטורי דבבא דסיפא איכא נדנוד עבירה מחמת חשש הוצאה והכנסה של עצמו, דהנחות איכא נדנוד משום דנגמרה המלאכה על ידו וכאילו הוא עושה המלאכה תדע דאיצטריך קרא לאשמועינן שהוא פטור מבעשותה או מנפש אחת, ואי נמי בעקירות דאיכא נדנוד עבירה כיון שעקר מרשות הרבים והכניס לפנים דאיכא למיחש שמא יניח.

אופן ב'. יעוין בד''ה עוד רגע אדבר האחרון. וז''ל, דאי ידו מקום פטור הוא ליכא כלל הנחה מאויר רה"ר רק ממקום פטור לרה"י וליכא שום חצי מלאכה. רק דתרוץ זה תליא בבאור הא דידו לא נייח דאי נימא דהוי חסרון בהנחה או בעקירה לא שייך האי טעמא. ולפי''ז איכא למימר דאיסורא דכרמלית הוי מדינא דמתניתין אי נימא דסגי בהנחה גרידא ויעוין בפמ''ג סימן שמ''ח משב''ז סק''א וז''ל, דהנחה ברה''י בלא עקירה מרה''ר נמי מדרבנן אסור, וכן נראה במשנה ברורה שמ''ז סק''ד. רק דתליא אי בכרמלית גזרו לאיסורא דהנחה [יעוין בבאר היטב שמ''ז סק''ב דמביא בזה פלוגתא בין רבותינו הפוסקים ויעוין עוד ברעק''א תשובה כ''ב דליכא בכרמלית לאיסורא דזה עוקר וזה מניח]. ולפי''ז יש לדון היכא דאחר הוציא את החפץ מידו הפשוטה אי איכא בזה איסורא כיון דידו ככרמלית ואי נימא דהוי קנסא אפשר דהעמידו את היד כרשות רק כלפי הפושט את ידו.

אולם אי נימא כמו המהלך הראשון דלאיסורא דמתניתין בעי עקירה א''כ מוכרח דע''י דידו ככרמלית איכא בזה עקירה והנחה. ובבאור הדבר יעוי''ש בראש יוסף וז''ל, וצריך לומר דהוי כעין עקירה והנחה כשנוטל החפץ מיד ומניח ברה"י אף לחידושי הרשב''א דאין כרמלית ברה"י מ"מ הוי כעין עקיר' והנחה עכ''ל. ומבואר בדבריו דע''י דהוי כרמלית נמצא דשכמביא את היד לרה''י ועוקר מהיד ומניח ברה''י איכא בזה עקירה והנחה כאחד, רק דמקשה דכל כמה שהגיע לרה''י לא הוי כבר כרמלית [וצ'ב מה הזכיר את הרשב''א שאין כרמלית ברה''י הרי ברגע שהחזיד ידו כו''ע מודו דלא הוי כרמלית דכל ספק הגמ' הוי בידו הפשוטה לרשות אחרת] ויש לעיין בכונתו דמ''מ הוי כעין עקירה והנחה. וצ''ל דדיינינן את החזרת היד כתחילת העקירה וצ''ב.

ולפי דבריו יצא חידוש לדינא דכל האיסור הוי רק בנוטל את החפץ מהיד ומניח ברה''י וצ''ב מלישנא דאביי דאסור להחזירה דמשמע דעצם החזרת היד אסורה.

1. ונראה כיון דגוף היד עצמו הוי כרמלית מדרבנן נמצא דבהוזזת היד איכא עקירת הרשות, ובזה נראה דליכא לחסרון דעקירת יד, דכל החסרון בעקירת יד הוי רק היכא דבעינן לדון את היחס של העקירה לרשות שהיד נמצאת בו, דבזה מהני הא דלא נייח או דבתר גופו גרירא, לנתק את היחס של ההנחה במקום, או לפעול בגוף היד דהוי מקום פטור [אי נימא דבתר גופא גרירא מעמיד יחס למה שנמצא ביד כמנותק מהרשות והוי כלמעלה מי']. אולם היכא דגוף היד איכא בה תורת רשות נמצא דבהוזזת היד איכא בה עקירה על החפץ ע''י שנוי דין הרשות דאיכא ביד ולכן איכא בזה תרות עקירה והנחה.

ועיקר היסוד דאיכא תורת עקירה והנחה בחפץ מכח שנוי הרשות יעוין בדף ח' ע''ב בההיא דזרזא דקנא [חבילת קנים ארוכים] שהעביר אותה אדם ארבע אמות ברשות הרבים, אך לא עקרה כולה כאחת מן הקרקע, אלא רמא וזקפיה, רמא וזקפיה דלא מיחייב משום מעביר ארבע אמות ברשות הרבים עד דעקר ליה, עד שיעקור את כל החבילה כאחת. והקשו הראשונים מהא דכתובות דף לא במגרר ויוצא דמחייב במוציא מרשות לרשות. ומיישבים דהתם הוא עקר את כל החפץ רק לא יצא עדיין מהרשות משא''כ בזרזא דקני כשפעל בחצי הראשון עדיין לא נפעל שום דבר בחצי השני. אולם יעוין ברמב''ן דמביא מהראב''ד וז''ל, דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת הרשויות עקירה היא לחייב עלה. ויעוי''ש מה דתמה עליו. אולם הא מיהא חזינן בראב''ד דשייך לדון תורת עקירה בחפץ מכח השינוי ברשות ונראה דגם הרמב''ן דפליג עליו הוי רק בגוונא דבחפץ עצמו ליכא עקירה מחמת שחלק ממנו נשאר במקומו אולם היכא דכל החפץ עבר רשות רק דהמעשה שפעל את העברת הרשות הוי מכח עקירת הרשות בהא אפשר דכו''ע מודו דאיכא בזה תורת עקירה.

ולפי''ז נראה דגם היכא דלא הרגיע ידו לאחר שהחזירה אפשר לומר דאיכא איסורא דכיון דהיחס של העקירה והנחה הוא מכח שנוי הרשות א''כ כל כמה דנכנס לרשות שהגוף נמצא הוא נקבע בהך רשות ומאי איכפת לן דליכא מעשה הנחה בחפץ כיון דהחפצא דמלאכה הוי מחמת הפקעת היד מכרמלית לרה''י.ובאמת יעוין ברעק''א בתוס' ד''ה מהו וז''ל, קשה לי הא התם מיירי דלא נח בידו וכדמוקי בעירובין שם התם לא נח, וא"כ מה בכך דידו הוי ככרמלית הא הוי כמטלטל מרה"ר לרה"ר דרך כרמלית דשרי, וצ"ע. ולפי מה שנתבאר אדרבה נחיא הא דלא בעי להא דידו נייח.

1. בבאור שיטת תוס' דמותר להחזיר למעלה מי'. יעוין ברמב''ן ובר''ן וכן ברשב''א דמביאים להך צד דמצי להחזירה למעלה מי' בזה''ל, שאפילו תהא ידו ככרמלית מותר להוציא מכרמלית למקום פטור וממקום פטור לרשות היחיד. ויש לעיין אי הוי דווקא בהרגיע ידו דנח במקום פטור או גם אי לא נח כיון דהוי דרך מקום פטור ליכא בזה איסורא ברשויות דרבנן. ויעוין בסימן שנ''ה סעיף ג' ברמ''א דמביא בשם י''א דברשויות דרבנן לא גזרו גם בלא נח בינתיים. ויש לעיין אי יהא מוכח בראשונים כהך שיטה. וצ''ב דלא הוזכר בפוסקים להנך ראשונים. וצ''ל דאיירי בהרגיע ידו. אולם עדיין יש לעיין מהא דמבואר בתוס' בעירובין דף כ' דלמרות דידו ברשות אחר הוי מקום פטור מ''מ היכא דהוציא ידו ושדי ליה לרשות הרה''ר למרות דניח לא חשיב הנחה לפטור. ויש לעיין אי יהא מוכח מהראשונים דלא כדבריו. אולם עדיין יקשה בדעת תוס' דנקט ג''כ דמהני החזיר ידו למעלה מי', ונראה דאי נימא דלא הוי כללא דבעינן מעשה הנחה אלא הוי כבאור החזו''א דע''י דצורת המלאכה בצורה של הושטת היד לא איכפת לן במה דאיכא הנחה ביד א''כ אפשר לומר דהוי רק היכא דההנחה היא מכח היד, אולם היכא דמכניס ידו למעלה מי' דהיחס לרשות הוא מכח החלל דלמעלה מי' נמצא דבזה הנחת היד הוי היכי תימצי לשייכו לרשות דלמעלה מי', ובזה לא יהני הך סברא דכך צורת המלאכה כיון דהוי כהוציאו לרשות אחרת.

ונראה להוכיח כסברת התוס' בעירובין מהא דעני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם, ואמאי לא נימא דלפני שנותן ליד בעה''ב כיון דמרגיע ידו קצת א''כ הוי כהנחה בכרמלית, ולפי יסוד התוס' דכל היכא דהמלאכה היא בהושטת היד את החפץ לא שייך לדון את ההנחה כהפקעה על המעשה א''כ ניחא היטב. אולם יעוין במאירי וז''ל, למדת שידו של אדם נידונת ככרמלית וא"ת משנתנו היאך עני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם והרי היא הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית [והכא הרי המאירי דן ברשויות דאוריתא ובזה מחייב גם במעביר דרך כרמלית ומוכח דאיירי בהרגיע ידו], לא אמרו לדונה ככרמלית להקל אלא להחמיר.

ובעיקר הבאור בתוס' אי נימא כמו שנתבאר דעיקר ההוצאה בכרמלית נובע מהשינוי ברשויות א''כ ניתן לומר דכל כמה דהוציא למעלה מי' נמצא שכבר פקע מהיד היחס דכרמלית קודם הגעתה לרשות המחייבת ותו איכא חסרון בהוצאה.

אלא דבעיקר הבאור בתוס' יעוין בבהגר''א שנה סעיף ג' ד''ה וי''א, דמוכיח מתוס' בסוגין דגם ברשויות דרבנן איכא איסורא להעביר דרך מקום פטור. וז''ל, וע' תוס' ג' ב' ד"ה כאן כו' וי"ל כו' ואם איתא הדק"ל מאי קמ"ל הא אף בכרמלית גמור מותר לכתחילה כה"ג. ומבואר בגר''א שלמד בכונת תוס' דסיבת ההיתר מחמת דבקנס דרבנן דכרמלית, כיון דלא הוי כרמלית גמורה, לא גזרו במעביר דרך מקום פטור. ומכח זה הוכיח דבכרמלית גמור אסור, דאל''כ עדיין קשה קושית תוס' דמאי חידושא הכא יותר משאר דוכתי. ויעוין בחזו''א סימן ס''ג בגליונות מאביו דגם מבאר כך את התוס'.

1. בבאור שיטת הרשב''א דאיכא איסורא להחזיר למעלה מי'. יעוין ברשב''א דתמה על תוס' מהא דהקשתה הגמ' בסמוך במהלך של קנס שמחשיכה דאי אתי בהו לידי תקלה חיוב חטאת לא לקנסי ואי איתא דאפשר לאהדורי למעלה מי' מאי קשיא לגמ'. ויעוין בשפת אמת דתמה על קושיתו דהרי ללישנא דקנס ליכא יחס לרשות וא''כ גם למעלה מי' אסירי, וברשב''א מוכח דגם להך לישנא דקנס גדר הקנס הוא דדנו את ידו ככרמלית, והחילוק בין שתי הלשונות הוא אי הוי כרמלית בעצם או דהוי מקנסא ולכן לל''ק ליכא חילוק בין מבעוד יום לשוגג.

וברשב''א מוכיח מזה דאיכא איסורא גם להוציא לכתחילה למעלה מי' מחמת גזירה דלמא שדי ליה או דלמא יוציאנה משחשיכה רק דבהא לא קנסינן ליה גם להך לישנא דהוי מתורת קנס, ויש לעיין בגדר החילוק בייניהו, עוד יש לעיין דאמאי הוצרך הרשב''א להאריך בטעמים אמאי איכא איסורא או מחמת דלמא שדי ליה או שמא יעביר לכתחילה מרה'י לרה''ר או דדמיא למוציא למעלה מי', וקשה דאמאי ליכא בזה לעיקר דינא דמתניתין דאסור לעקור שמא יגמור באיסור כמו שמבואר ברשב''א בדף ג' ע''א. ובאמת דגם בתוס' וברש''י מוכח דליכא בזה דינא דמתניתין, דהרי ברש''י מבואר דליכא בזה קנסא, ובתוס' מבואר דמותר לכתחילה. ומוכח דהוי שתי גדרים חלוקים דאיסורא דמתניתין הוי מחמת דאתעבד מקצת מלאכה ובזה גזרינן שמא יגמור אולם בלמעלה י' דלא אתעביד אפילו מקצת מלאכה בהא הוי איסורא בעלמא ולזה הצורך הרשב''א לבאר את טעם הגזירה. ולפי''ז ניתן לומר דהקנס הוי רק היכא דאתעביד מקצת מלאכה. והגרש''י בורנשטין מביא לזה מקור מהרשב''א בעבוה''ק בית נתיבות שער שלישי פ''ו אות ח' וז''ל, היה עמוד בחצר אסור להוציא ידו מלאה פירות לרה''ר ואפי' למעלה מי''ט הוציאה למעלה מי''ט יראה לי שאע''פ שהוציאה במזיד מחזירה הואיל ולא הוציאה אלא לאויר מקום פטור. ומבואר דבשביל הקנס בעינן שיוציא לרשות האסורה.

ובעיקר הבאור בהא דליכא הכא לדינא דמתניתין יעוין בחזו''א סימן ס''ג מגליונות אביו דתמה בזה דאמאי ליכא איסורא דלמא שדי ליה ברה''ר. ומיישב דאין לאסור להושיט חפץ למקום שאם היה מניח באויר אין איסור, ואם אינו מניח אסור, דהוי כחוכא, דבהנחה מותר ובלא הנחה אסור, ורק ברשויות דאוריתא דבהנחה אסור שייך למגזר לאסור גם בלי הנחה מחמת גזירה דלמא שדי ליה.

בדינא דלעבור על חטא קל בשביל להנצל מאיסור חמור

1. יעוין בגמ' שבת דף ד' בספיקא דר' ביבי במדביק פת בתנור אי מצי לרדותה קודם שיעבור איסור שבת. ובגמ' מסיקה דאיכא בזה חילוק בין אחר להוא עצמו, דבאחר אמרינן דאין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך אולם בו עצמו מסיקה הגמ' דמצי לרדותה. ויש לעיין בבאור הנידון בגמ' וכי הוי היתר לחטוא, ואי באמת איכא חטא ובשמים יקבל עונש על חטאו למה ישמע לנו לעבור על החטא ובשלמא הוא עצמו היכא דהוי מזיד יש לו ענין לא שלא לעבור איסור חמור אולם באחר מה שייך לומר לו חטא בשביל חבירך.

עוד יש לעיין בהא דמצינו בגמ' מנחות מ''ח ע''א בההיא דשחט ארבעה כבשים על ב' חלות ונמצא שיש כאן ב' כבשים שחוטים שלא ניתן לגמור הקרבתם לשם שלמי עצרת, דמושך שנים מן הכבשים וזורק דמן שלא לשמן בשביל שיוכל לשחוט את שני הכבשים הנותרים לשמן ולהתיר הבשר באכילה למרות דאסור לשנות בקדשים. וגם שם יש לעיין דהרי ליכא לעובר העבירה שום נפק''מ. ונראה מוכרח דהוי היתר על גוף האיסור אלא דא''כ צ''ב מאי שיאטיה לכללא דחטא בשביל שתזכה דממ''נ אי איכא בזה דין דחיה הוי כשאר דיני דחיות ואי ליכא בזה דין דחיה אמאי מותר לעבור על האיסור.

ויעוין עוד בגמ' במנחות דבאברי חטאת שנתערבו באברי עולה ודין אברי החטאת להאכל ואברי העולה להקטרה למרות דאיכא לאו גמור בהקטרת חטאת [דכל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו] איכא בזה להך דינא דחטא בשביל שתזכה בקרבן רק דהתם כיון דהחטא והזכיה הוי בשתי קרבנות שונים ליכא להאי דינא.

עוד מבואר שם בגמ' דהזכיה צריכה להיות בזמן האיסור עצמו ולכן בכבשי עצרת ששחטן שלא לשמן שאינם עולים לחובת קרבן עצרת, היכא שחל עצרת ביום שבת לא מצי לזרוק א הדם בשבת ולהתיר את ההקטרה בערב דעמוד וחטא בשבת כדי שתזכה בשבת עצמה אמרינן אולם עמוד וחטא בשבת כדי שתזכה בחול לא אמרינן. וצ''ב באור הנך כללי.

1. ויעוין עוד בתוס' שם דמוכיח מהא דמבואר בזבחים [צז, ב] שאין עשה של אכילת הפסח דוחה לא תעשה של שבירת עצם, ולא אמרינן חטא כדי שתזכה, דרק במקום שעל ידי זה יתוקן הקרבן אמרינן להאי היתרא, ואף לתקנת הקרבן הוא רק במקום שכבר נשחט, אולם בלא נשחט אין שוחטים אותו ומבואר דסיבת ההיתר מחמת קיום דין הקרבן. אלא דצ''ע מהתוס' ד''ה חטא בשבת, דהקשה על הא דאיתא בגמ' דלא אומרים לו חטא בשביל שיזכה בחול דאמאי לא מצי לאוכלן חי בשבת. ומיישב דאין זה זכות ובפשטות כונתו דכיון דהוי אכילה שלא כדרך ליכא בזה קיום דין אכילה בקרבן וצ''ע מהא דחדית לן הבית הלוי חלק ג' נ'א ד' דבדין הקרבן ליכא דין מעשה אכילה אלא רק בקיום מצות הגברא. ומוכח לפי''ז דבעינן דאיכא לגברא קיום מצוה בשביל האי היתרא וצ''ב דהרי מבואר בתוס' דמצות אכילה גרידא לא הוי סיבה ומבואר דבעינן את מצות האכילה כצירוף לקיום דין הקרבן וצ''ב.
2. ויעוין עוד בתוס' בסד''ה חטא בשבת וז''ל, ואין לדמות למה שהתירו לרדותה קודם שיבא לידי חיוב שבת. ובפשטות כונתו להקשות על מה דנקט בתחילת דבריו דבעינן שיהא לגברא קיום מצוה ועל זה תמה תוס' מסוגין בהיתרא דרדית הפת דהוי גם בלי מצוה. ובבאור החילוק יעוין בצאן קדשים דמבאר דהכא הוי איסור דרבנן, אולם כבר תמה עליו בטהרת הקדש מהא דמבואר במנחות שם דגם באיסורא דזריקת דם בשבת בעינן שיהא קיום מצות אכילה למרות דאיסור זריקת דם הוי שבות בעלמא כמבואר ברש''י ביצה כ' ע''ב ד''ה לרבא, ובנזיר כ''ח ע''ב בתוס' ד''ה כבשי, וברא''ש שם ד''ה ואם. ויעוין בברכת הזבח וז''ל, ודאי לא דמי דהתם התירו לו לעשות איסור קל כדי שלא יבא הוא ליד איסור חמור עכ''ל. וכפה''נ כונתו דהתם סיבת ההיתר כדי שלא יעבור הוא עצמו איסור משא''כ הכא דליכא לו איסורא ולכן בעינן שיהא לו מצוה.
3. ומבואר לפי''ז דאיכא ג' דרגות בהאי דינא. האחד. היכא דבא להציל עצמו מאיסור דבזה מבואר דאיכא היתר למרות דליכא לו קיום מצוה ובזה לא מצינו היתר על איסור דאוריתא. שנית. היכא דאיכא קיום מצוה בצירוף קיום דין הקרבן דבזה הותר גם איסור דאוריתא. שלישית. היכא דבא אדם אחר לחטוא כדי להצילו מאיסור דבזה מסיקה הגמ' דלא אמרינן חטא בשביל שיזכה חבירך. רק דגם בזה מבואר בתוס' דאיכא בזה הגבלות דהיכא דהוא עצמו מכשילו באיסור בהא מותר לעבור על איסור דרבנן דלא מן המוקף, והיכא דלא עבר איסור לתרוץ הראשון זהו מה דנאמר בגמ' דלא אומרים חטא בשביל שיזכה חבירך, ולריב''א רק היכא דפשע לא אמרינן לו חטא, ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דכהן שנמצא בו יבלת חותך לו חבירו בשיניו למרות דאיכא בזה איסור שבות, וכן הא דעברי כהנים על עשה דהשלמה בשביל עשה דפסח למרות דהם לא מכשילים אותו באיסור. וצ''ל דהא דפסח הוי עשה שיש בו כרת לא מחשיבו למצוה רבה. [והיכא דהוא עצמו מכשילו נוקט הרעק''א דכו''ע מודו דגם היכא דפשע מותר לעבור איסור] וגם באיסור דאוריתא מצינו בגוונא דאיכא מצוה רבה מותר לעבור על איסור [יעוין בשו''ע --- דהוי גם לענין עבירת איסור דיציאה חוץ לתחום בשביל להציל משמד] . רק דלתרוץ הראשון דרק היכא דמכשילו מותר לו לעבור, מחדש תוס' דמצוה רבה הוי סיבה לא רק להחשיב את האיסור כאיסורא זוטא כלפיו אלא כסיבה להתיר את האיסור.
4. ויש לעיין בבאור שרש החילוק בין היכא דהוי אדם אחר להוא עצמו, וגם בהוא עצמו איכא חילוק בין היכא דבא להנצל מאיסור דלא בעי שיהא לו קיום מצוה בהך עשיה, להיכא דבא לקיים את דין הקרבן דבזה בעי דיהא לו קיום מצוה ולא סגי בעצם הדבר דקיום דין הקרבן עדיף מקיום האיסור.
5. עוד יש לעיין בהא דהביא תוס ראיה מהא דכהן מצי לעבור על עשה דהשלמה בשביל חיובא דקרבן פסח דאחריני דהיכא דליכא פשיעה מצד עובר העבירה אומרים לאדם חטא בשביל חבירך כיון דעשה דפסח חמיר מעשה דהשלמה דאית ביה כרת. והרי בגמ' פסחים נ''ט ע''א מבואר להדיא דהוי מדין דחיה דעשה דפסח דחי עשה דהשלמה [ויעוי''ש בתוס' ד''ה אתי עשה דהקשה דלא הוי בעדיא]. ויעוין בשפת אמת דתמה בזה וז''ל, לכאורה קשה דהתם כיון דדחי הרי הוא עושה בהיתר וכיון שניתן כך לדחות מה ענינו לחטא כדי שיזכה חבירך דהא לא הוי חטא כלל.
6. ונראה דהא פשיטא דליכא בזה דיני דחיה דעלמא דא''כ הגמ' במנחות לא היתה צריכה לומר ''אי אומרין לאדם חטא בשביל שתזכה'', ומוכח דעצם הדבר דהחטא מעמיד היתר בקרבן הוי סיבה למנוע את התביעה על קיום האיסור. ולפי''ז יבואר היטב הא דבעינן גם שיהא בזה קיום מצוה לגברא ולא סגי בקיום דין הקרבן למרות שמצד המצות אכילה גרידא ליכא סיבה לדחיה כמו שהוכיח התוס' במנחות, דנראה דבשביל להעמיד את היחס למה שפועל בקרבן בגוף עשית הגברא בעינן שיהא לגברא עצמו מצוה מכח הך היתר, דבזה איכא יחס להך קיומא בגוף מעשהו, ולכן לא נתבע על קיום הך איסורא.

ובזה יבואר הא דבעינן דהקיום יהא באותו סוג קרבן ולא בקרבן אחר, דלכאורה יש לעיין מאי איכפת לן אי הוי אותו קרבן, ובשפת אמת מבאר דהכונה דבעינן דיחטוא באותו ענין שבו הזכות ולכן היכא דחטא בהקרבת חטאת שלא לשמה או באיסור הקטרה בעינן שגם הקיום יהא בקרבן חטאת. רק דיעוי''ש דמוכיח מוס' דהקשה בהא דלא דחינן לשבות דזריקת דם בשבת מחמת אכילת הקרבן, מחמת דאפשר לאוכלו חי בשבת, והתם האיסור הוי בשבת והקיום הוא בקרבן. ויעוי''ש דרוצה לבאר דזהו גופא כונת הגמ' דאין אומרים חטא בשבת כדי שיזכה בחול, דכונת הגמ' דבעינן דהזכיה גם תהא בענין השבת. אולם עיקר דבריו צ''ב דמאי איכא בהא דהאיסור והזכיה הוי בדיני הקרבן, הרי סכ''ס הוי שתי דברים נפרדים דאיסור הוי איסור הקטרה או איסור שינוי, והמצוה היא מצות אכילה, ומאי איכפת לן דתרוייהו נזדמנו בקרבן, וכי איכא למימר דכיון דבין כה איכא פגיעה בקרבן או שיעבור איסור הקטרה או שיתבטל דין הקרבתו לכן מצי לעבור על האיסור.

1. ונראה לפי מה שנתבאר דעיקר ההיתר נובע מחמת שהחטא מעמיד היתר בקרבן ובזה איכא למימר דהיחס בין עשיתו לקרבן מצריכה שיהא שייכות בין ההיתר לאיסור, דתרוייהו הוי בהך סוג הקרבן שעשה בו את החטא דאי ההיתר הוי בקרבן אחר לא דיינינן את ההיתר בגוף מעשהו אלא כדבר חיצוני.

ולפי''ז מבואר היטב בהא דכבשי עצרת ששחטן של''ש שהנידון שם להתיר את זריקת דמם בשביל להתיר אותם עצמם באכילה ובהא פשיטא דאיכא שייכות בין ההיתר לאיסור, ורק התם חדשה הגמ' דבעינן דההיתר יהא בזמן האיסור דבזה איכא יחס להיתר בגוף האיסור, דדיינינן לאיסור כמעמיד את ההיתר, אולם היכא דההיתר בא אחר זמן האיסור דיינינן להיתר כדבר נפרד מהאיסור.

1. והשתא נראה דיסוד חילוק התוס' בין היתרא דרדית הפת לההיא דמנחות, דברדית הפת כיון דכל מעשהו בא בשביל להפקיע את מעשה העבירה שעשה א''כ ליכא חסרון ביחס בין מעשהו להיתר שבא לפעול, ובזה לא בעינן שיהא לו קיום מצוה בשביל ליחס את ההיתר למעשהו, רק דנראה דלענין להתיר איסור דאוריתא אפשר דלא סגי בהכי דלא הוי כההיא דמנחות דהתם מעשהו פועל באופן חיובי את קיום דין הקרבן הלכך איכא בזה יותר הפקעה על תביעת האיסור.
2. ובזה יתבאר היטב החילוק בין הוא עצמו לאחר שבא להצילו מעבירה, דנראה דבאחר הגרעון ביחס בין מעשהו לקיום שבא להעמיד דכיון דלא הוא עצמו עשה את העבירה הוי כשתי דברים נפרדים ומעשה האיסור עומד בפני עצמו, דביחס אליו איכא רק למעשה האיסור, ושרש הנידון אי דיינינן מה שעושה לאחר כעשיה דידיה ולדעת הריב''א דטענת הגמ' הוי רק היכא דהאחר פשע יוצא דשרש הנידון הוא לא בעיקר היחס של עשית אחר כעשיה דידה אלא רק לענין ההגבלה של האיסור מחמת ההיתר שפועל לחבירו אי איכא להאי הגבלה היכא דחבירו פשע במעשה האיסור.

ונראה לפי''ז דראיתו מהא דדחי עשה דכרת לעשה דהשלמה הוא לעיקר היסוד דדיינינן לקיום שנפעל ממעשהו לחבירו כעשיה דידיה, רק דנראה דאפ''ה כיון דסכ''ס לא נפעל ביחס אליו אלא ביחס לחבירו הלכך ליכא בזה לההיא דמנחות דמכח מצב זה עצמו איכא סיבת היתר, אלא בעינן לדין דחיה, אולם אי לא הוי דיינינן לעשיה לחבירו כעשיה דידיה לא היה שייך לדון בזה דין דחיה. והא דלגבי איסור דרבנן לא בעינן לדיני דחיה דלא מצינו דין דחיה על מעשה איסור מחמת העמדת קיום למעשה איסור שכבר נעשה נראה דהוי מחמת דלענין איסור דרבנן סגי בעצם הדבר דאיכא במעשה איסור היתר לחבירו בשביל שלא להתבע על האי איסורא.

1. ונראה דלפי''ז תתישב היטב קושית הקקיון דיונה [מובא ברעק''א] על עיקר ספיקא דר' ביבי דלמה לא העמידו דבריהם במקום כרת כמו בערל הזאה ואיזמל וכו', ובמג''א--- מיישב דלא הוי כללא כמו שמבואר בגמ' פסחים דף צ''ב שם דאיכא גוונא דלא העמידו ולכן לא שייך להקשות מהך כללא.

אולם יעוין ברעק''א וז''ל, נראה לחלק דדוקא בהזאה וכדומה העמידו דבריהם שלא לחלל שבת אף דבטל מפסח דהוי ב' ענינים, אבל הכא ל"ש להעמיד דבריהם שלא לחלל שבת בהדיא ועי"ז יהי' חילול שבת באפיי' דסוף סוף יבא לידי חילול שבת, טוב יותר בשבות מן מלאכה דאורייתא. ויש לעיין על דבריו האחד. מהא דמבואר בתוס' דהתירו לחתוך יבלת בשבת דהוי שבות בשביל להכשיר את הכהן למרות דהוי ב' ענינים, וכן בההיא דמנחות מ''ח דהותר שבות דזריקת דם בשבת להכשיר את הקרבן.

ונראה דאפשר לפי מה שנתבאר דהכא שאני כיון דבגוף מעשהו איכא להכשר ולכן לא נתבע על הך מעשה ולכן לא שייך להא דהעמידו דבריהם, דרק כשבאים בתורת דחיה שייך להאי כללא דיעוי''ש בפסחים צ''ב דכל הנך גוונא דהגמ' מונה הוי מצבים מוקדמים שמונעים ממנו את עשית הפסח דהנידון להתיר לו לעשות את הפסח למרות דמדרבנן אסור ולכן התם הנושא הוא דחית האיסור מכח עשה דפסח.

בדינא דקלוטה כמי שהונחה דמי

1. יעוין בתוס' דנקט דאיכא דין קלוטה כמי שהונחה למעלה מי' ומכח זה הכריח דלהך צד דר''ע מחייב זורק מרה'י לרה''י ורה''ר באמצע דיליף ליה ממושיט דפליג על הך דינא דקלוטה כמי שהונחה, דאל''כ הוה כמוציא מרה''י למק''פ וממק''פ לרה''י. ובראשונים פליגי עליו וכתבו דלמעלה מי' אתפליג רשותא וכן מבואר ברש''י ד''ה ובתוך י', דליכא קלוטה למק''פ.
2. וידוע מה דתלו להך נידון ביסוד דינא דקלוטה כמי שהונחה אי הוי כמונח בקרקע או כמונח באויר דאי הוי ביחס לאויר דהיינו דאיכא אופן של שייכות למקום בלי שייכות לקרקע א''כ איכא קלוטה למק''פ. אולם אי הקלוטה הוי ביחס לקרקע א''כ פשוט שלא שייך קלוטה למק''פ דעיקר דין קלוטה הוא ביחס לקרקע שהיא זו שמעמידה את היחס למקום כמקום בפני עצמו דהקרקע היא המעמיד של המקום, ורק דהא דנקטו הראשונים דאתפליג רשותא בשביל לבאר אמאי לא דיינינן כמונח בקרקע גם היכא דהוי למעלה מי' ובזה חדשו דהיכא דנמצא ברשות אחרת ממקום הקרקע בהא לא דיינינן ליה כמונח בקרקע.
3. אלא דהעירו מתוס' ד''ה אבל למטה מי', דנקט דבתוך ידו לא אמרינן קלוטה. ובפשטות נראה דאין כונתו מחמת אגד גוף כמו שנקט בדף צ''ב אלא הוי כלל בדין קלוטה וכן מבואר בחידושי רעק''א דמביא את תרוץ תוס' בדף צ''ב כמהלך נוסף. ויעוין בתורא''ש דמבאר את החילוק בין מושיט לזורק דבמושיט ליכא להאי חסרון מחמת דביד ליכא קלוטה. וז''ל, וכיון דאיכא למיפטריה משום שנקלט למקום פטור לא ילפינן ליה ממושיט דמושיט כל זמן שהחפץ ביד האדם לא אמרינן כקלוטה דמיא. [אולם בחזו''א -- מבאר דגם הכא כונתו לאגד גוף וכן מצדד באבנ''ז ר''מ --- וצ''ב]. ולכאורה החסרון ביד שייך רק אי בעינן את היחס לקרקע.

ובאמת יעוין ברמב''ן דף צ''ז דנקט להך יסוד דביד ליכא קלוטה ומבאר דהוי מחמת דבעינן את היחס לקרקע. יעוי''ש דמיישב את הסתירה בר' יהודה דמצד אחד ס''ל כמי שהונחה ומאידך גיסא בעירובין צ''ז נקט דאי מחזיק מגילה וחלקה נגלל לרשות לרה''ר דמצי להחזירה כיון דלא נח ע''ג משהו. וצ''ע אמאי לא אמרינן קלוטה. ומיישב הרמב''ן דבידו לא אמרינן קלוטה וז''ל, דשאני התם שאין סופו לנוח שהרי אגדו בידו, דליכא למימר קלוטה לא במעביר ולא בתולה אלא בזורק בלבד שנקלטה באויר. ובאמת יעוין בתוס' בדף פ' ע''א דמכריח מכח זה דר''י איירי במתגלגל בקרקע וגם בזה בעינן לדינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ובתוס' בעירובין צ''ח ע''ב מחדש דבעינן שיהא בדעתו שהחפץ יהא מונח ברשות בשביל דינא דכמי שהונחה דמיא והתם לא רצה כלל שיהא מונח ברה''ר. ומבואר בתוס' דגם בידו איכא דין קלוטה ונראה דהוי לשיטתו בדף צ''ב.

1. ובעיקר הא דנראה בתוס' בסוגין דבידו ליכא קלוטה לכאורה מבואר דס''ל דהוי קלוטה לקרקע, וא''כ צ''ב מה שייך קלוטה למק''פ. עוד יש לעיין בעיקר הבאור דקלוטה הוי לקרקע דמאי שיאטיה לדונו כמונח בקרקע וכי הוי מדינא דכל העומד להיות מונח כמונח דמי או מדינא דגוד אחית [יעוין חזו''א סימן ס''ג דמצדד כן רק דמוכיח מהא דלא מחייב ברה''י דלא דיינינן כמונח ממש בקרקע], הרי הוי הלכתא מחודשת ד''קלוטה כמי שהונחה''. וביותר קשה דאי נימא דהוי כמונח בקרקע א''כ יצא דלולי יסוד הראשונים דלמעלה מי' אתפליג רשותא נמצא דהוה מחייבינן מדין מוציא מרה''ר לרה''י, ובראשונים לא הקשו כן רק דאמאי לא חשיב מונח במק''פ, וא''כ מוכח ג''כ דס''ל דהוי כמונח באויר וא''כ שוב קשה מאי תרצו דלמעלה מי' אתפליג רשותא.
2. ובאמת מצינו במסכת פרה פ''י מ''ה ומובא בגמ' זבחים צ''ג ע''א בלגין דמי חטאת דעמדו בחלל תנור טמא דנטמאו מדין קלוטה כמי שהונחה ובפיה''מ וכן ברע''ב נקטו דר''ע לשיטתו דקלוטה כמי שהוחה דמיא. ומבואר דהוי מדינא דקלוטה דעלמא. וצ''ע דהרי לכלי ליכא תורת רשות, ומוכח דדיינינן כנכנס לכלי ולכאורה הוי מלתא דגוד או דסופו לנוח ויעוין בתוי''ט שם דתמה מהא דלמעלה מי' לא אמרינן כמונח. וז''ל, אבל שם פי' הר"ב דלמעלה מי' לא כמו שהונחה על הארץ דמיא. ויש לחלק דלענין שבת מקום פטור הוא. ומבואר לפי''ז דלמרות דדיינינן כנכנס לכלי מ''מ היכא דעצם החפץ נמצא במקום פטור הוי סיבה לנתקו מהחפץ. וצ''ב וכי מק''פ הוי רשות חיובית דשייך לדון דיהא בה סיבה לשייך אליה את החפץ, ולמרות דמצינו בדף ז' דחפץ שמונח ברה''ר וגובהו למעלה מי''ט דאגוד במק''פ ופטור נראה דהתם לענין לגרע ביחס שלו כנמצא ברה''ר סגי במה דאגדו במק''פ דליכא בזה לתנאי רה''ר, אבל לא הוי מחמת דאיכא במק''פ כח ניתוק.

ובעיקר הדבר צ''ע מה דהקשנו לעיל דאמאי לא הקשו הראשונים דיתחייב בזורק לרה''ר למעלה מי' כיון דהוי כמונח בקרקע רה''ר.

1. ובעיקר דינא דלגין כבר העיר התפארת ישראל [בועז] דמוכח דשאני טומאה מדעלמא דבגמ' בזבחים מבואר דלכו''ע [גם ר''ע דס''ל בעלמא כמי שהונחה] לא אמרינן בתנור דהוי כמי שמונח בתנור והוי רק גזירה שמא יניח, וגם הרמב''ם דנקט כמו שנקטה הגמ' בתחילה דהוי מדינא דכמי שהונחה מבאר התפאר''י דס''ל דלמסקנא מחלקת הגמ' בין זורק דלא דיינינן ביה קלוטה להיכא דשהה את החפץ מעל התנור והגזירה הוי שמא ישהה את ידו מעל התנור. למרות דבעלמא גם בזורק אמרינן קלוטה לר''ע ומוכח דאיכא חילוק בין קלוטה דעלמא לקלוטה בתנור.

אלא דבעיקר הדבר יש לעין בהא דמהני בתנור גם בידו למרות דבעינן למידן דהוי כמונח בכלי. ולכאורה בזה ודאי נראה דבמפסק ידו לא שייך לדונו כמונח בקרקע.

1. ונראה מוכרח מזה דיסוד הך דינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא לא הוי כמונח ממש בקרקע אלא דיסוד הך דינא הוא דכיון דכל מה שנותן משמעות לחילוקי הרשויות נובע מהקרקע דהקרקע היא זו שמעמידה את שימושי האדם בחלל האויר, והיחס לחילוקי הרשויות נובע מכח אופן העמדת הרשות לאדם המשתמש, א''כ מצד הדין היכא דנמצא באויר כיון דבאויר ליכא חילוקי רשויות הדר דינא דליכא לו כלל יחס להמצאות במקום מסוים אלא כנמצא בחלל העולם. ונראה דזהו באמת סברת מ''ד דלאו כמי שהונחה דמיא, דבאויר ליכא יחס של מקום, ורק מ''ד דכמי שהונחה דמיא ס''ל דלעולם דיינינן את היחס של החפץ מכח הקרקע שתחתיו, ולא דיינינן ליה כמנותק מקרקעית העולם כיון דכל חפץ בסופו של דבר מקומו בקרקע, וגם אי כעת יש בו כח תנועה שמוליכו ממקום למקום מ''מ לולי הך כח היה מונח בקרקע שמתחתיו הלכך לעולם דיינינן ליה ביחס לקרקע שתחתיו, רק דהיחס שדנים מכח הקרקע לא הוי כמונח בקרקע אלא רק לענין שהמעמיד שלו בהך רשות הוא הקרקע שתחתיו ולא החלל שמנותק מהקרקע ולמרות דלא נוגע בפועל בקרקע מ''מ דיינינן ליה שהמעמיד שלו הוא הקרקע כיון דכך צורת העמדת החפצים ברשות.
2. ונמצא לפי''ז דהן אמנם דדנים את היחס של החפץ לקרקע, אולם לא דיינינן דעצם החפץ נמצא בקרקעית אלא רק לענין שהאוחז שלו הוי הקרקע [ויעוין בקה''י סימן ו' דמצדד דדיינינן ליה לחפץ כמתארך עד לקרקע מדין גוד. ונראה דלא בעינן למימר כן אלא רק לענין דהאוחז שלו הוא הקרקע]. ולפי''ז ניחא היטב דגם הראשונים דס''ל דליכא קלוטה למעלה מי' מודו דהחפץ נמצא למעלה מי' ורק דיינינן ליה דהקרקע אוחזתו ולכן לא הקשו דנחייב את הזורק כיון דהוי כמונח בקרקע דזה ודאי דא''א לחייבו כיון דאגדו במקום פטור. ורק דחדשו הראשונים דמאחר דלמעלה מי' הוי מקום המנותק מרה''ר דליכא לו שייכות לרה''ר כין דלא הוי מקום שימוש לרה''ר בזה ליכא כלל להאי הלכתא דקלוטה ומודה ר''ע דבכה''ג דיינינן ליה כמונח בחלל האויר בלי שייכות לקרקע שמתחת. ורק תוס' פליג עלייהו וס''ל דכיון דלא הוי רשות נפרדת הדר דינא דיינינן ליה דהמעמיד הוא הקרקע רק דאגדו במקום פטור.

ונראה דלפי''ז יתבאר הא דבמהלך לא דיינינן להא דקלוטה כמי שהונחה דמיא אי נימא דגם בהפסק היד איכא דין קלוטה, דמאחר דדיינינן לקרקע רק כמעמידה את החפץ, א''כ כיון דגם הגוף מעמיד את החפץ והגוף במצב של הילוך ומנותק מהרשות הלכך לא שייך לדונו כנאחז ע''י הקרקע, ורק בגוונא דהאדם עומד רק הושיט את ידו לרשות השניה בהא מהני היחס דקלוטה למשווי ליד ולחפץ כנעמדים ע''י הקרקע.

ונראה דבזה יתבאר היטב הנידון בלגין אי דיינינן ליה כמי שהונח בתנור דלמרות דכלי לא הוי רשות, מ''מ כיון דהוי מקום שימוש הלכך שייך לומר דדבר שמונח מעליו באופן שהיה נכנס אליו לולי מה שמעמידו באויר הוי סיבה לדון דהאוחז שלו הוא הכלי שמתחתיו, רק דמאחר דכלי לא תופש את החלל כמו ברשויות, הלכך דנה הגמ' אי שייך בזה להאי דינא דקלוטה לדון שהכלי הוא זה שמעמידו ולא קרקע הרשות. וגם הרמב''ם דס''ל דדיינינן בזה לקלוטה הוי רק במעביר דאחז את החפץ בחלל הכלי אולם בזורק בודאי דיינינן כמנותק מהכלי.

ולפי''ז ניחא היטב הא דמצד אחר מבואר בתוס' דבמונח בידו ליכא לדינא דקלוטה, ומאידך גיסא חשיבא כקלוטה למק''פ. דבאמת יסוד הך דינא הוא מכח היחס לקרקע רק דהוי אגדו במק''פ. ונראה עוד דגם התוס' בדף צ''ב דס''ל דשייך גם בידו לקלוטה כמי שהונחה דמיא לא פליג בעיקר היסוד, רק דס''ל דמאחר דלא בעינן לדון את החפץ כמונח ממש בקרקע אלא רק דהאוחז שלו הוא בקרקע א''כ אפשר דבזה ליכא גרעון בהפסק היד דאדרבה דיינינן גם ליד דהקרקע מעמיד אותה ואת החפץ. ונראה דזהו הבאור בהא דבתר גופיה גריר דהוי סיבה להפקיע את הקלוטה, דבתר גופו גרירי הוי סיבה לדון דהאוחז של החפץ הוא הגוף המחזיק את היד ולכן הוי סיבה לנתק את היחס של הקרקע כמעמידה את החפץ.

ובהא דבלגין מבואר דגם בידו איכא לדינא דקלוטה, יעוין בתפארת ישראל דמחלק בין היכא דכולה טמונה בידו להיכא דרק מונח בידו וצ''ב. ואולי אפשר לומר דבזה איכא עדיפות בכלי מקרקע, דבכלי מאחר דהיחס שלו לחפץ נובע מחמת עמידתו לשימוש בפועל ולא כקרקע דהוי רק מאפשר לשימושים, הלכך בהא כל כמה דדיינינן דמה שמונח מעל החפץ משתייך לחפץ הוי סיבה לבטל גם את היד לחפץ כיון דהכלי הוא מקום השימוש בפועל, ובזה גם היד הוא חלק מאופן השימוש בפועל בכלי.

1. ולפי''ז יבואר היטב הא דמבואר בתוס' בעירובין דדעת האוחז החפץ משפיע על דינא דקלוטה דלפי מה שנתבאר דעיקר הך דינא נובע מהיחס לקרקע כאוחזת את החפץ, א''כ איכא למימר דכיון דעיקר הך יחס נובע מכח שימוש האדם בקרקע להעמיד את שימושיו בהאי רשות, הלכך כל היכא דלא רוצה שינוח בהאי קרקע לא דיינינן בזה את הקרקע כאוחזת את החפץ.

ולפי''ז נראה בבאור הוכחת הגמ' מר''ע דליכא דין מקום דע''ד דגם אי נימא דהוי כמונח בקרקע כיון דלא הוי ממש כמונח בקרקע אלא רק לענין שהאחיזה מכח הקרקע א''כ איכא למימר דליכא בזה קיום דמקום דע''ד, דעיקר קיומא דמקום דע''ד הוא דמאחר דאופן השימוש הראוי הוא במקום דע''ד הלכך כל כמה דלא מונח במקום דע''ד איכא חסרון בהשתייכות החפץ להאי מקום, וא''כ איכא למימר דבקלוטה כיון דסכ''ס צורת השימוש במקום הוא רק היכא דמונח בפועל במקום א''כ כל היכא דהיחס של החפץ כמונח הוא רק מדין קלוטה ליכא בזה קיום דמקום דע''ד והוי רק יחס של המצאות ברשות.

ולפי''ז יבואר היטב הא דמבואר בתוס' דבידו ליכא קלוטה ואפ''ה הוכיחה הגמ' דלר''ע ליכא דין מקום דע''ד, ובשלמא אי נימא דס''ל לתוס' דקלוטה הוי לאויר א''כ מהא גופא איכא ראיה דליכא דין מקום ד', אולם אי נימא דמהא גופא דליכא קלוטה ביד מוכח דדיינינן לקלוטה ביחס לקרקע, א''כ מאי ראיה להיכא דליכא קלוטה דלא בעי מקום ד' הרי כל כמה דהוי קלוטה חשיב דנמצא בקרקע דאית ביה מקום ד', ומוכח דגם אי דיינינן ליה ביחס לקרקע ליכא בזה קיום לדין מקום דע''ד.

1. והשתא נראה לבאר הא דמבואר ברש''י בדף ק' בהא דס''ל לרבא דבעי דיהא מונח ע''ג משהו גם בתוך ג''ט לקרקע, דהוי רק היכא דמונח באויר אולם אי מונח על גוף הקרקע רק מתגלגל בהא לא בעינן שיהא מונח וישהה בקרקע. ויש לעיין כיון דבתוך ג''ט דיינינן ליה כלבוד ולכן בהא כו''ע מודו דיינינן ליה כמונח, א''כ מ''ש לבוד מנמצא על הקרקע ממש. ויעוין ברעק''א במערכה ב' ס''ק יא וז''ל ורק למטה מג' לא הוי כלבוד רק באחזתו הרוח, ויש לעיין דמאי שיאטיה לדין לבוד דהוי ביחס של גוף המקום דדינינן ליה כחד מקום עם הקרקע שמתחת ומה שיאטיה לחפץ שמונח עליו אי מתגלגל או לא. וצ''ל דמכיון דהיחס של שלבוד לא קיים בפני עצמו אלא רק ביחס למה שמונח עליו א''כ כל כמה דמה שמונח עליו עומד לצאת ממנו ולא שוהה בו תו לא דיינינן כחד מקום.

ואולי ניתן לומר באופ''א דאפשר דדין לבוד לא מהני לאשויי כמקום דע''ד, כיון דלמקום דע''ד בעינן דיהא נח במקום שימושו ומקום שימושו הוי הקרקע בפועל, ובלבוד הרי לא דיינינן שהקרקע התרחבה כמו שמסיקה הגמ' בדף צ''ז דהוי הלכתא. אלא הוי רק יחס למקום דהוי כחד מקום עם הקרקע שמתחת. וא''כ בעינן עדיין את היחס לגוף הקרקע ולפי''ז מוכרח דבעינן בזה להא דקלוטה כמי שהונחה, דרק בדין קלוטה חזינן דשייך ליחס את החפץ לקרקע עצמה מכח היותה קלוטה ברשות, ורק דהיחס של לבוד דהוי מקום הקרקע מהני דבזה כו''ע מודו דדיינינן בזה קלוטה כמי שהונחה. רק דהא מיהא בעינן דיהא מונח ע''ג משהו דכיון דסכ''ס מונח באויר ללא קרקע מתחתיו נמצא דעדיין לא עומד באופן הראוי לשימוש דעיקר ענין מקום דע''ד שיעמוד באופן הראוי לשימוש.

1. ונראה עוד דבזה יתבאר היטב פלוגתת רש''י ותוס' אי בדבר המתגלגל בקרקע בעינן לדינא דקלוטה כמי שהונחה דמי, דבתוס' בדף פ' ובדף ק' מבואר דפלוגתת ר''י וחכמים בזורק מרה''י לרה''ר אי קלוטה כמי שהונחה איירי במתגלגל בקרקע, וברש''י בדף ק' מבואר דבמתגלגל כו''ע מודו דכמונח דמי [כן מבואר ברעק''א מערכה ב' י''א ובאבנ''ז ר''מ סק''ה]. ונראה דאיכא שתי אופנים בהתיחסות בין הקרקע לחפץ שמונח בה. האחד. דחשיב כחלק מצורת העמדת הקרקע לשימושים ע''י שמעמידה את החפץ המונח בה ובזה בעינן דישהה בקרקע, אולם איכא אופן נוסף גם באופן דלא שייך לבטל את החפץ לקרקע דמ''מ דיינינן דהמעמיד והאוחז של החפץ הוי הקרקע, דבזה סגי לשייך אותו לקרקע. והשתא יש לעיין בבאור הפלוגתא אי אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא אי הוי נידון יסודי ביחס של החפץ לקרקע אי בעינן דוקא שיתבטל ויהא חלק מהקרקע או דסגי במה דהקרקע אוחזת אותו. או דבהא כו''ע מודו דלא בעינן דיהא חלק מהקרקע, רק דפליגי אי היכא דמונח באויר שייך לדון דנאחז ע''י הקרקע. ונראה דבזה פליגי רש''י ותוס', דתוס' ס''ל דהוי פלוגתא יסודית בגדר הנחה אי בעינן דוקא דיחשב כחלק מצורת העמדת הקרקע לשימושים,ולכן גם במתגלגל איכא להאי פלוגתא דנראה דבמתגלגל לא שייך לראות את החפץ כחלק מצורת העמדת הקרקע כיון דמתגלגל ויוצא ממנה וזהו יסוד החסרון דסופו לצאת המבואר בדף ק' ע''ב [וצ''ל דגם הא דאיתא שם בתוס' בדף ק' דגם לר' יהודה דס''ל בעלמא קלוטה כמי שהונחה ורק היכא דאין רצונו שינוח שם לא אמרינן כמי שהונחה ובזה בעינן שיהא נח ע''ג משהו דהך סברא דאין רצונו שינוח מפקיע את עצם היחס דקלוטה מכח היחס של הקרקע כמעמיד את החפץ ובזה בעינן שיחשב כחלק מהעמדת הקרקע לשימושים]. אולם רש''י ס''ל דפליגי רק ביחס בין האויר לקרקע ולכן היכא דמונח בקרקע כו''ע מודו דחשיב כאחיזת הקרקע למרות דלא שוהה בקרקע.

ויעוין ברעק''א במערכה ד' ע''ב אות יא דמוכיח מהא דמחייב רבי בזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, ברה"י מקורה ומשום דכמאן דמליא דמי, ומקשה הרעק''א דכל מה דמהני הא דכמאן דמליא הוי רק לענין דהוי כמקום ד', דאף דכמאן דמליא דמיא מ"מ הא החפץ לא נח והוי כמתגלגל על חפצים. ונראה לפי מה שנתבאר בשיטת תוס' דהא דבקרקע בעינן הנחה לא הוי מחמת דבעינן שהחפץ יהא בלי תנועה אלא דהוי מחמת דבעינן שיחשב כחלק מצורת העמדת הקרקע לשימושים, ולפי''ז נראה דהאי סברא דכמאן דמליא דמיא הוי סיבה להגדיר את כל מה שנמצא ברה''י מקורה דהוי כחלק מהרשות, דחלל מקורה מפקיע את היחס של הרשות כמעבר בעלמא וממילא כל מה שנמצא בתוכה משתייך לעצם הרשות, וא''כ גם היכא דמתגלגל דיינינן כנמצא ברשות ויוצא ממנה ולכן ליכא מזה ראיה למתגלגל בקרקע רה''ר.

1. ובעיקר באור הפלוגתא אי קלוטה כמי שהונחה דמיא מצינו בירושלמי באור מחודש דיעוין בירושלמי פ''ח גיטין ה''ג בבאור החילוק בין גיטין לשבת [יעוי''ש דמקשה סתירה מרבי דהכא דבעי רה''י מקורה והתם נקט דקלוטה כמי שהונחה ויעוין בתו' ה' ע''א דנקט דבעינן לחילוק הגמ' בגיטין בין גט דתליא במינטר לשבת דתליא ברשות] וז''ל, מה בין גיטין ומה בין שבת. אמר רבי אבא בשבת כתיב לא תעשה מלאכה. נעשית היא מאיליה. ברם הכא ונתן בידה ברשותה. ויעוין ברשב''א בגיטין דף ע''ט דמביאו.

ונראה בבאור דבריו דבדין מלאכה בעינן שיפעל בידיו את גוף המצב שבו איכא לחפצא דמלאכה ולא סגי ביחס המציאותי לתוצאה, כמו בהדלקת נרות בע''ש [יעוין נמוק''י ב''ק כ''ג] דלמרות דהמעשה מתיחס אליו מ''מ לא עושה בידיים את ההדלקה בשבת. ויעוין בירושלמי שבת פ''ב ה''א דמביא להך קרא דלא תעשון מלאכה ביחס להא דליכא איסורא בהדלקת נרות בע''ש וז''ל, והא תנינן ומאחיזין את האור במדורת בית המוקד ובגבולים כדי שיצת האור ברובן. א"ר יוסה בשבת כתיב [שמות כ י] לא תעשה כל מלאכה. נעשית היא מאיליה. ולפי''ז נראה דמאחר דהדין הנחה דקלוטה לא הוי הנחה במציאות אלא רק יחס דיני להמצאות של החפץ באויר הרשות נמצא דאי נדון את פעולת הגברא הוא רק הניח את החפץ באויר, ולכן לא חשיב שהוא זה שפעל את גוף ההנחה רק דהוי הנחה דממילא מאחר דהחפץ מתיחס להך רשות דרך המצאותו באויר הרשות, וכן בעקירה לא שייך לדון את עצם פעולתו כעקירה מהרשות רק דהוי עקירה דממילא מאחר דהחפץ מתיחס להך רשות דרך המצאותו באויר הרשות, והא הוציא אותו מאויר הרשות הלכך פקע היחס שלו כמונח ברשות.

###### בדינא דשדי נופו בתר עיקרו

1. מצינו בהך דינא דשדי נופו בתר עיקרו ג' נפק''מ. האחד. לענין חשיבות מקום דע''ד לדעת רש'י דף ד' ע''ב , ויעוין ברש''י דמבאר דאיירי לענין מעביר ד''א ברה''ר ומבואר דלא מהני לענין לאשווי שם רשות של העיקר וחשיב הנוף רה''ר. שנית. בתוס' מבואר דמהני גם ביחס לרשות ולכן אי ברה''י לא בעי מקום ד' הא דלא בעי מקום ד' הוי מחמת דדיינינן ליה כדין הרשות של העיקר ולפי מה דמבואר בסוגין דגם ברה''י בעי מקום ד' מוכח דגם לענין חשיבות מקום ד' מהני דין שדי נופו בתר עיקרו. ובריטב''א בדף ח' ס''ל דמהני רק לגבי רשות ולא לגבי מקום דע''ד דיעוי''ש דמבאר דהא דלא אוקמינן באילן העומד ברה''ר נופו נוטה לרה''י הוי מחמת דבהא לא יהני דין שדי למשווי כמקום ד' וז''ל, דאפילו נימא שדי נופו בתר עיקרו הא בעינן מקום ארבעה וליכא.
2. עוד מצינו את הנידון בתוס' וברשב''א אי מהני לאשווי רה'''ר לנוף למרות דמצד עצמו הוי כרמלית או מק''פ. ובמהר''ם ובמהרש'ל מוכיחים מתוס' דבזה כו''ע מודו דמהני.
3. ונראה דשרש הנידון הוא אי השדי נופו הוי מצב בנוף דהוי קיום של העיקר, ולכך מקבל את חשיבות העיקר וחשיב מקום ד', אולם עדיין לא חשיב כנמצא במקום העיקר, או דהוי כמו דמצינו דהיה צד בגמ' בדף ג' ע''ב בנתן בידו שחשיב כהניח היכן שגופו נמצא [בהא דאמר אביי ידו של אדם אינה לא כרה''ר ולא כרה''י], ורק דנראה דיד דהוי דבר עצמי עם כח תנועה בהא דיינינן ליה בפני עצמו, משא''כ נוף דעיקר מציאותו הוא הביטוי של העץ בפועל א''כ בהא איכא למימר דדנים מה שמונח בו כמונח בעיקר. ויעוין כעי''ז בשפת אמת דתמה דאמאי לא נימא גם בידו דשדי בתר גופו. וז''ל, קצת קשה אי לרבי שדי נופו בתר עיקרו נימא נמי בידו דמתני' שדי ידו בתר גופו וגופו של אדם אית בי' ד', ואפשר דלענין זה ידע גם בס"ד דידו של אדם הוא עיקר תשמישו ולא שדינן לי' בתר גופו.

והריטב''א ס''ל דלענין חשיבות מקום דע''ד לא מהני הך יחס, מאחר דדינא דמקום ד' לא הוי ביחס לרשות אלא למרות שנמצר ברשות בעינן שיהא לו מקום ברשות ובזה בעינן שבפועל יהא מונח במקום דע''ד.

ובבאור פלוגתת הרשב'א והריטב''א נראה דכיון דכרמלית ומק''פ הוי מצבים מציאותים ברשות שמגרעים את היחס שלה כרה''ר דרה''ר בעי דריסת רבים הלכך בהא לא שייך לדין שדי נופו בתר עיקרו, ואולי לפי מה שנתבאר דהנוף הוי מימוש של העץ א''כ כל כמה שהעיקר מסור לרבים בכלל זה גם הנוף ולא איכפת לן מקום עמידת הנוף, ולכן בזה כו''ע מודו דלא הוי כעמוד דחולק מקום לעצמו. ואדרבה אומרים המהר''ם והמרש''ל דרק אי הוה בעי מקום דע''ד בהא איכא לפלוגתא דרבי ורבנן אי דשי נופו למשווי כמקום ד' כיון דמקום ד' הוי צורה באופן עמידת החפץ, ובזה בעינן לדון את היחס למקום הנחת החפץ מקום משא''כ היכא שהנושא הוא רק היחס לרשות אי הוי ''רשות המסורה לרבים''.

###### בדינא דצואה דהוי רה''ר

יעוין בטור סימן שמה דכתב דאע''פ דלא דרסי עליה הוי רה''ר וכתב בב''י דטעמא משום לבוד כדאמר צ''ז ע''א. וכן איתא בעבודת הקדש לרשב''א ש''ג סימן א' אות ה' וז''ל, אין בגובהו שלושה הרי הוא כרשות הרבים, שכל פחות משלושה הרי הוא לבוד עם הקרקע. ועוד שאי אפשר לרשות הרבים להיות שוה כולו כמתלקט במלקט. ולפיכך לבנה או קוצים וברקנים או גללים המוטלים ברשות הרבים, אם אין בגובהן שלושה הרי הן כרשות הרבים, ומבואר דאע''פ דלא דרסי כלל הוי רה''ר. ויעוין בקה''י סימן י' סק''ב דמקשה מהגמ' בדף ח' דמבארת הא דעמוד פחות מג' דינו כרה''ר מחמת דדרסי ליה רבים. ומבואר דלא מהני בזה דין לבוד. וכתב שם דאין לומר דבעינן לשתי הטעמים דהרי בעמוד חזינן דניחא תשמישתיה מהני גם בלי לבוד ומבואר דתליא בדרסי רבים לחודיה, וצ''ע מהגמ' בדף צ''ז דאיתא לטעמא דלבוד דנראה דלא בעינן לתנאי דריסת רבים. ולכאורה צ''ל דהגמ' בדף ח אזלא כאביי ורבא וחייא בר רב דפליגי על ר' אשי וס''ל דבצואה פחות מג' הוי מק''פ ורק פליגי בהיזמי והיגי אי מהני מה דדורסין במקצת לאשויי רה''ר וכן נראה מלשון הב''י והרשב''א דהביאו את הגמ' בדף צ''ז כהסבר לר' אשי וכן נקט בחזון יחזקאל בדף ז' ע''א וכן הביאו מהמשכנות יעקב בספרו קהלות יעקב. אולם בפשוטו קשה לומר כן דנראה דהגמ' בדף צז דנקטה דהוי הלכתא אזלא לכו''ע. עוד יש לעיין ברשב''א דמביא גם את הסברא דא'''א שתלקט במרהט ורהיטני ובגמ' הרי דחתה להך סברא דא''כ אפילו שלשה נמי. וביותר קשה דאי נימא דטעמא דתוך ג''ט הוי מחמת דאיכא מיעוטא דדרסי על הצואה כמו שמבואר במחצית השקל שנ''ה ס''ק י''ד. או כמו שמבואר במרדכי סימן שע''ז דצואה הוירה''ר משום דמפסע פסעי ליה ולכן פסק דבצואה של בית הכסא דלא פסעי עליה כלל הוי מק''פ. [ותליא בבאור הגמ' בדף ק' ע''ב בהא דאיתא בברייתא תרי גווני רקק ומבאר ר' אשי דאצטריך לגוונא דליכא ד' דמפסעי פסעי עליה וברש''י מבאר דאע''ג דאיכא דפסעי עליה איכא טובא דעברו עליה והמג''א שמה ס''ק י''א מביא את הרמב''ם פי''ד הכ''ד דכתב דרוב העם מדלגין לעיו ובפמ''ג נקט דבעי לכה''פ מיעוטא אולם בבהגר''א נקט דלא בעי כלל שיעברו עליו ויעוין באו''ש שם דר' אשי לשיטתו דגם צואה מהני הוי מחמת דמיפסע פסעי עליה], ולפי''ז צ''ב דברי הגמ' בדף צ''ז דהוי מחמת לבוד כמאן אזלא הך גמרא דהרי לכו''ע שיהא יחס לרבים.

עוד יש לעיין בעיקר פלוגתת רחב''א ואביי ורבא דדוחק לומר דפליגי בגדרי התנאי דדרסי רבים הנצרך לאשווי לרה''ר ובפרט אי נימא דגם ר' אשי דס''ל דצואה ג''כ חשיב רה''ר הוי מחמת דאיכא בזה גם לפעמים דריסת רבים, או כמו שנקט במרדכי דמהני מה שקופצים על זה ולא בעי שילכו על זה דלפי''ז איכא בזה ג' שיטות בגדרי דריסת רבים.

ונראה מוכרח מזה כמו שביאר הקה''י דאיכא תרי דיני ביחס של מקומות חלוקים ברה''ר, דאיכא גוונא שבעינן לשייך את המקום לרה''ר כההיא דעמוד ובזה בעינן שיהא דרך תשמיש אולם היכא דהוי פחות מג''ט כיון דהוי לבוד נמצא דהוי חלק מרה''ר רק דהא דלא משמש לרה''ר איכא בזה ניתוק מרה''ר ובזה סגי שימוש כל דהו, ויש לעיין בשרש פלוגתת אביי ורחב''א ור' אשי אי הוי בדרגה של השימוש שליכא בו ניתוק, או דגם אי הוי אותה דרגה מ''מ איכא חילוק בסיבת הניתוק דהיכא דהוי סתם לבינה דליכא סיבה למניעת הדריסה אלא רק מחמת דהוי מקום גבוה בהא ודאי דמהני דריסת רבים כל שהוא משא''כ בהיזמי והיגי דסיבת הניתוק מחמת הקוצים דבזה לא מהני שימוש כל דהו וגם אי מהני בהיזמי והיגי אפשר דצואה דהוי מחמת מיאוסתה בזה לא יהני שימוש ע''י הדחק. ור' אשי דס''ל דמהני או דס''ל דסגי אפילו ביחס כל שהו דמיעוטא דדרסי בסנדליהם או דסגי בקפיצה מעל הצואה או דס''ל דלא בעי כלל יחס לרבים וברשב''א דהוסיף להך סברא דא''א דתלקט אפשר דס''ל דלענין דלא יהא ניתוק מרה''ר בעינן גם להך סברא.

ויעוין בקה''י דמעיר לפי''ז דהא דנקטה הגמ' דעמוד ג' לא דרסי ליה רבים אין הכונה דלא דרסי ליה כלל אלא גם אי הוי הילוך ע''י הדחק לא יהני דמאחר דהוי יותר מג''ט בהא בעינן את הדריסת רבים לאשווי כרה''ר ובזה לא מהני דריסה ע''י הדחק רק דלפי''ז הא דנקטה הגמ' דתוך ג''ט מדרס דרסי ליה רבים הכונה דדרסי להדיא ולכאורה לפחות מג''ט לא בעי דריסה להדיא. ומיישב בקה''י דנקטה לה אגב יותר מג' וכונת הגמ' דדעמוד פחות מג''ט גם בלי לבוד איכא סיבה לאשווי כרה''ר מחמת דדרסי ליה להדיא.

ויעוי'ש דהביא ראיה דאיכא חילוק בין לאשווי רה''ר לבין היכא דבעינן רק שלא להפקיע מרה''ר מהא דמבואר בגמ' דגומא לא הוי רה''ר מחמת דתשמיש ע''י הדחק לא הוי תשמיש ורקק מים שרה''ר מהלכת בו הוי רה''ר דהילוך ע''י הדחק שמיה תשמיש ומבאר הקה''י דדוקא בקרקע שוה לרה''ר סגי בתשמיש ע''י הדחק.

אולם נראה דמהא ליכא ראיה דנראה דיסוד החילוק בין תשמיש ע''י הדחק להילוך ע''י הדחק לא הוי מחמת שבתשימיש איירי בדבר מוגבה ובהילוך איירי בקרקע שווה לרה''ר אלא עיקר החילוק בין תשמיש של הילוך שעיקר רה''ר עומדת לזה ובזה מהני תשמיש ע''י הדחק משא''כ בשאר השתמשויות דלא הוי עיקר תשמיש רה''ר דבזה בעינן שימוש נוח. וכן מבואר בתורי''ד דף ח' ע''א שכתב ליישב בגירסא דהילוך ע''י הדחק שמיה הילוך וז''ל, שאע''פ שהכיתוף שלו הוא נוח מ''מ רה''ר לאו לכתוף עבידי אלא להילוך והכיתוף שאנו מחשבים כמו הילוך ע''י הדחק דשמיה הילוך אבל תשמיש ע''י הדחק לא חשיב עכ''ל. ומבואר להדיא בדברין דמעלת ההילוך לא הוי מחמת דהוי בקרקע שווה אלא מחמת גוף אופן השימוש דהילוך דלהכי עבידי רה''ר.

###### בדין כרמלית בכלים

1. בגמ' בדף ה' ע''א מבואר דטרסקל למטה מי' טפחים חשיב רה''ר. ומבואר שתי יסודות. האחד. דלא חשיב כרמלית. שנית. דחשיב רה''ר ולא הוי מקום פטור. ומהא דלא חשיב כרמלית הוכיחו הראשונים דאין כרמלית בכלים. ובפשטות היה נראה דכלי ליכא לו תורת רשות ולכן לא שייך שיתפס בו תורת כרמלית, דלכרמלית איכא תורת רשות, רק דלפי''ז קשה טובא אמאי הוי רה''ר דמ''ש מלבינה והיזמי והיגי דכיון דמונעים את דריסת הרבים תו לא חשיב רה''ר כמבואר בדף ז'. ובאמת יעוין בהגהות אשר''י סימן ט''ו דכתב דכיון דאין כרמלית בכלים הוי מק''פ. ובמרכבת המשנה פי''ד משבת תמה עליו מסוגיא דידן דמבואר דהוי רה''ר. ובאבן העוזר מוכיח כן מרש''י בדף ח' ד''ה פחות מכאן, דכתב דלא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים, ונראה מדבריו דהוי רק לענין גזירת כרמלית דלא גזרו בכה''ג למשווי רשות כרמלית, אולם לענין לאשווי רה''ר לא מהני הא דהוי כלים, דאי הוי חשיב רה''ר הסיבה דליכא גזירת כרמלית מחמת דהוי רה''ר גמורה ומה שייך למיגזר בזה דין כרמלית ורק אי הוי מק''פ בהא שייך למיגזר לדון בהו תורת כרמלית.
2. ובישוב שיטת הגהות אשר''י מצינו שתי אופנים.

מהלך אבן העוזר. יעוין בחידושי אבן העוזר דמיישב דכיון דמונח באויר ומתחת איכא אויר לא חשיב מק''פ. ובבאור הדברים נראה דלמרות שבמקום דמונח איכא מניעת דריסת רבים מ''מ כיון דלא עומד ברשות עצמה לא חשיב דאיכא ברשות מניעה לרבים אלא חשיב מניעה חיצונית ולכן לא חשיב ''מקום פטור''.

מהלך הקה''י. יעוין בקה''י סימן ז' דמיישב על פי יסוד הראב''ד מובא בר''ן ריש פרקין דתמה דאיך משכחת הנחה ברה''ר שיצטרך דע''ד דאי מניחו למטה מג' הוי כמניח אארעא וחשיב מקום ד' מכח הקרקע, ואי למעלה מג' הו''ל כרמלית או מק''פ. ומיישב דאירי במניח על אדם או שאר בע''ח שאין חולקין רשות לעצמם והוו רה''ר. ומבאר הקה''י דיסוד החסרון באדם ובע''ח מחמת דניידי וא''כ ה''ה בטרסקל כיון דמונח ביד האדם דהוא נייד הדר דינא דלא חשיב כמקום פטור. ונראה דהבאור בזה דכל כמה דניידי לא שייך להחשיבם כשינוי בגוף הרשות, וא''כ הרשות היא רשות שלא מונעת דריסת רבים. ורק בכלי שמונח בקרקע בהא ס''ל להגהות אשר''י דחשיב כמצב ברשות לענין לאשווי מק''פ למרות דלא נעשה כרמלית, דרק לכרמלית בעי דיהא לו תורת רשות. [ויעוין בר''ן דשולל להאי סברא דע''י דמחזיק בידו מתנתק מהרשות. וז''ל, למטה מעשרה נמי תעשה כרמלית ואף על פי שהאדם תופסה בידו כשם שלמעלה נעשית רשות היחיד ואף על פי שהוא תופס אותה].

1. אולם בתוס' בסוגין נראה בפשוטו דנקט להך טעמא דאין כרמלית בכלים גם לענין הא דחשיב רה''ר. וכן מבואר להדיא ברשב''א וז''ל, ולמטה מעשרה דהוי רשות הרבים אין כלי חולק רשות לעצמו להיותו ככרמלית אלא בטל הוא לגבי הרשות. ויש לעיין בבאור הדבר דאמאי לא מגרע בדריסת הרבים.

ויעוין ברשב''א דף ז' ע''א דהקשה כן וז''ל, אלא מסתברא שלא אמרו אלא בדברים שדרך העולם להניחם ולהשליכם ברשות הרבים, כגון היזמי והיגי וכיוצא באלו שהן מושלכין ברשות הרבים ואינן עומדים להסתלק, והלכך כיון שמונעין את הרבים מלדרוס שם אין שם רשות הרבים באותו מקום שאין דין רשות הרבים אלא במקום המוכן לדריסת רבים, אבל יד או כלי שאינן עשוין להתעכב שם אלא לשעה אין חולקין רשות לעצמן אלא עומדים הן ברשות ובטלין לגבי הרשות, ותדע לך דהא אפילו כלי גבוה משלשה ועד עשרה אינו חולק רשות לעצמו ולהיותו ככרמלית דכל שהוא עומד בתוך אויר הרשות אינו חולק רשות לעצמו וטעמא כדאמרן, והוא הדין והוא הטעם כאן, כן נראה לי.

ומבואר ברשב''א דיסוד הסברא אין כרמלית בכלים הוי מחמת שעומדים להסתלק והלכך חשיבי רק כעומדים ברשות ולא הוי חלק מהרשות ומה דנקט דבטלי לרשות נראה דאין כונתו דהוי הלכתא דרה''ר מבטלת לרשות הכלי, אלא הכונה שביחס לרשות שנמצאים בה אין להם יחס וביטולם הוא כלפי היחס שלהם לרשות.

1. ויש להוכיח דלא הוי הלכתא דרה''ר מבטלת לרשות הכלי מהא דנראה ברשב''א דגם לריבר''י דטרסקל גבוה עשרה הוי רה''י היכא דיגמר בעשרה והוי תוך רה''ר מתבטל לרה''ר, דיעוי''ש דמבאר דהא הוה פשיטא לגמ' דמתניתין איירי למטה מי' רק דהקשתה דלריב''י דטרסקל למעלה מי' הוי רה''י א''כ היכי דהוי למטה מי' הוי כרמלית. ומישבת דתוך עשרה הכלי מתבטל לרשה''ר וכל דינא דריבר''י הוי למעלה מי'. וז''ל, ומשני כי אמר רבי יוסי ברבי יהודה ''הני מילי למעלה מעשרה דאין שם רשות שיבטל הכלי לגביה'', דרשות הרבים אינו עולה למעלה מעשרה, אבל הכא למטה מעשרה כלומר ולמטה מעשרה דהוי רשות הרבים אין כלי חולק רשות לעצמו להיותו ככרמלית ''אלא בטל הוא לגבי הרשות''. וצ''ע מהא דמבואר בדף ח' בהיתה קופתו מופשלת לאחוריו דהיכא דגובהה י' ורחבה ד' הוי רה''י ומבואר דגם היכא דנגמר בתוך י' דרה''ר הוי רה''י.

ולפי מה שנתבאר דאין כונת הרשב''א דרה''ר מבטלת לרשות דהכלי, אלא דהוי גרעון בעיקר היחס של הכלי כחלק מהרשות, הא דהוכיחה הגמ' מריבר''י דחשיב כרמלית כונת הגמ' דבשביל למידן בטרסקל תורת רשות מכח גוד אחית בעינן שיהא שייכות בין הטרסקל לרשות, כיון דליכא לו מחיצות י' דמהם נעשה את הגוד אחית, רק דהגובה הוי סיבה למידן בשוליו דין מחיצה, ובזה ס''ל לגמ' דבעינן יחס לרשות, ולכן הוכיחה הגמ' דכמו דמהני האי יחס למשווי רה''י למעלה מי' ה''ה דיהני למטה מי' לשוויה כרמלית, ומחלקת הגמ' דכל כמה דהוי בתוך רה''ר ליכא בזה השפעה על הרשות דחשיב כעומד ברשות, וממילא ליכא בזה דין רה''י, ורק למעלה מי' דליכא בהך מקום לרה''ר בהא שייך שיהא יחס לרשות כיון דהיחס שבאים להעמיד הוא לענין לדונו כרשות היחיד למעלה מי'.

ולפי''ז ל''ק מידי מההיא דקופה דהתם איכא מחיצות ממש ובזה לא בעינן יחס מוקדם בין הקופה לקרקע אלא עצם הדבר דאית ליה מחיצות ורוחב ד' הוי רה''י.

1. ונמצא לפי''ז דליכא משמעות לכלי מצד היותו כלי רק דבכלי הרגילות שהוא לא מונח בצורה קבועה ברשות. ויעוין בריטב''א וז''ל, י"ל שלא גזרו חכמים דין כרמלית בכלים ולא בשום דבר העומד לינטל מיד, ולמעוטי לבינה דלקמן (ז' ב') דעל גבה פטור אבל אסור.

אולם יעוין בתוס' דף י''א ע''ב ד''ה אלא לאו כרמלית וז''ל, ואף על גב דאין כרמלית בכלים האי גת כיון דמחובר לקרקע לא שמיה כלי. ונראה בתוס' דלא סגי בעצם הדבר דהוא מחובר לקרקע ולא עומד לינטל אלא דבעינן דיפקע ממנו שם כלי. אלא דיעוין במיוחס לר''ן שם וז''ל, ותירצו בתוספות דמיירי בגת גדול וכובדו קובעו, ואכתי קשיא לי' דמ"מ תורת כלי עליו. ומבואר דהבין בתוס' דהוי מחמת המציאות דכובדו קובעו ולזה הקשה דעדיין הוי כלי. עכ''פ חזינן בר''ן ואולי גם בתוס' [אי נימא דאין כונתו דכובדו קובעו] דהקובע הוא השם ''כלי''. ונראה דאפשר לבאר דמכיון דכלי גם אי לא עומד לינטל מציאותו ברשות הוא כהיכי תימצי לשימוש האדם ולא כמקום, הלכך לא יהני מה דיהא קבוע ברשות למשווי חלק מהמקום.

1. אלא דבעיקר באור דברי הרשב''א דבטל לגבי הרשות יעוין ברשב''א בדף ה' סד''ה ומסתברא וז''ל, והיינו דפרקינן דלמטה מעשרה בטיל הוא לגבי הרשות, ולעולם נתן למעלה מעשרה לתוך ידו של עני או שנטל מתוכה פטור דמקום פטור הוא, ואף על גב דכשהיא משלשה ועד עשרה חייב מה שאין כן בעמוד או בתל, הא לא קשיא דאדם אינו נעשה רשות אלא עומד ברשות וכל שידו תוך רשות הרבים דהיינו למטה מעשרה הרי זה כמונח בארץ, אבל למעלה מעשרה אף על פי שאינו נעשה רשות מכל מקום לא נח ברשות הרבים ולא גרע מזרק וטח בכותל למעלה מעשרה דהוי כזורק באויר. ומבואר ברשב''א דהא דבמקבל בידו תוך י' לא הוי מק''פ הוי כהאי חסרון דכלים כמו שביאר הרשב''א בדף ז' דיד וכלי עומדים הם ברשות ובטלים לגבי הרשות. רק דמוסיף הרשב''א דכל דהוי למטה מי' הרי זה כמונח בארץ. ונראה מדבריו דגדר הביטול דכיון דלא הוי מקום הנחה הלכך חשיב דמקום הנחתו הוי הקרקע. בשונה מתל ועמוד דאינהו גופייהו הוי מקום הנחה הלכך דינינן להו כמכרמלית או מק''פ.

ויעוין עוד ברשב''א ה' ע''ב ד''ה מצאתי לראב''ד, דמביא מהראב''ד דביאר הא דאדם לא חשיב רה''י מחמת דידו של אדם חשובה כדע''ד וא''כ הוי כעמוד גבוה י' ורחב ד' וז''ל, ותירץ הוא ז"ל שאין אדם חולק רשות לעצמו, ותדע לך שהרי למדנו ממשא בני קהת שהמוציא משא למעלה מעשרה חייב הרי שאין דנין באדם דין עמוד בלמעלה מעשרה, וכן אין דנין בו דין כרמלית ולא מקום פטור ''לפי שהוא נע ונד'', ומסיים הרשב''א וז''ל, דזה ראיה למה שכתבתי אני למעלה וכבר זכינו לומר כדבריו. ומבואר דיסוד הך טעמא דאדם בטיל לרשות תוך י' הוי מחמת דהוא נייד. והעיר הג''ר יעקב גניזי דמה מדמה הרשב''א את החסרון דאדם לחסרון דיד, הרי באדם גם למעלה מי' טפחים לא חשיב רשות היחיד ובכלי בגובה י' לריבר''י הוי רה''י כמו שביאר הרשב''א דרק בתוך רה''ר איכא לביטול. והוכיח מזה דחסרון דלא נייד הוי חסרון בגוף הרשות משא''כ כלי דמצד עצמו לא נייד בהא ליכא לחסרון מצד הרשות וכל החסרון מחמת דעומד לינטל, ובאמת גם באדם הא דתוך י' לא הוי מק''פ או כרמלית הוי מהך טעמא דעומד לינטל דטעמא דלא נייד הוי רק לענין למשווי כרשות היחיד. רק דצ''ב דברשב''א כתב בחדא מחתא גם להא דלא נעשה רה''י וגם להא דלא נעשה כרמלית ומק''פ ודוחק לומר דמדמי ליה רק לנתון המציאותי דלא נייד, אבל באמת הוי שתי טעמים נפרדים דלענין למשוי רה''י הוי מחמת דבמציאותו לא נייד ולענין למשוי ככרמלית ומק''פ הוי מחמת דעומד לינטל מהרשות וצ''ב.

ונראה לפי מה שהוכחנו מהרשב''א דהביטול לרשות הוי מחמת דדיינינן את הקרקע כמקום ההנחה, א''כ נראה דהא דמבואר ברשב''א דאיכא חילוק בין תוך י' למעלה מי' לענין טרסקל לא הוי מחמת דבעינן את אויר רה''ר בשביל לגרע ביחס של הכלי כחלק מהרשות, אלא דמאחר דעיקר היסוד הוא דהקרקע היא מקום ההנחה וליכא יחס לכלי כמקום הנחה א''כ כל היכא דהוי למעלה מי' כיון דליכא יחס לקרקע כמקום הנחה כלפי מה שנמצא למעלה מי' א''כ בהכרח דדינינן לכלי כמקום ההנחה של החפץ והלכך הו''ל רה''י וא''כ כל כמה דבעינן למידן באדם תורת עמוד עשרה ורחב ד' לא שייך לדונו כמקו''פ רק בלמעלה מי', כיון דהנחת האדם היא למטה מי' וא''כ הדר דינא דהקרקע היא מקום הנחתו כיון דלא נייד ושוב לא שייך לדונו כרה''י [ובהוציא את ידו לא שייך לדון את היד כרה''י כיון דלא הוי ככלי עם שולים ששיך לדון את השולים כמחיצות ורק על האדם עצמו דן הראב''ד דהוי כעמוד גבוה י' ורחב ד'].

1. אלא דבעיקר הך טעמא דכלי לא הוי סיבה לגרע ברה''ר ולמשווי מק''פ יעוין בתוס' דף ק''ב ע''א דנקט דהוי מחמת דהכלי מתבטל לרה''ר וחשיב דהנחתו ברה''ר, דיעוי''ש דהקשה בהא דהוציאו בפיו דאמאי לא חשיב מק''פ כיון דפיו למעלה מי' ומיישב וז''ל, ואף על גב דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד' בטל הוא אגב רה"ר ולא דמי לבוכיאר ביריעה דאמר בריש פרקין (לעיל דף צו:) דבמקום פטור קא אזיל, דהתם מקום קביעות הוה טפי ודמי לטרסקל דאמר בפ"ק (דף ה.) דלמטה מי' הוי רה"ר והכא אפילו למעלה מי' בטל אגב רשות הרבים. ומבואר דבתוס' דמוכיח מהא דכלי חשיב רה''ר להא דפיו למעלה מי' חשיב רה''ר. ומלשונו נראה דהוי שתי דרגות דבטרסקל רק למטה מי' חשיב רה''ר ובפיו אפילו למעלה מי', ואי נימא דביטול ענינו דלא חשיב חלק מהרשות צ''ב מאי שיאטיה כלי פחות מי' דהתם הנידון למשווי לרשות כרשות שיש בה מניעה לרבים ובזה איכא למימר דהכלי לא חשיב כחלק מהרשות, להיכא דהוי למעלה מי' דבזה עצם הגובה הוי סיבה לנתק מרה'י כמו בעמוד גבוה עשרה דהוי חלק מהרשות, ורק עצם הגובה הוי סיבה לנתק, וא''כ מה יהני הא דבטל לרה''ר. ומוכח דהך ביטול הוי סיבה למשווי כמונח ברה''ר. ויש לעיין בבאור הדבר וכן בחילוק בין טרסקל לפיו, וכן בהא דבוכיאר בין היריעות דהוי קביעי חשיב מונח במק''פ וצ''ב גדר קביעי.

ונראה דשרש האי דינא נובע ממהות הכלי דענינו לעמוד כמשמש בהאי רשות, ולכן לא הוי כעמוד דתופס מקום ברשות וחשיב כמדף ברשות והלכך ליכא בזה גרעון ברשות וחשיב רה''ר, ולפי''ז ניתן להבין דשייך גם לדון מכח זה את מקום ההנחה כהנחה בקרקע רה''ר, מאחר דכלי לא הוי מקום הנחה, ממילא גם למעלה מי' חשיב כמונח בקרקע רה''ר. רק דנראה בתוס' דמחלק בין כלי דלמעלה מי' הוי מק''פ, להיכא דקיבלו בפיו. ונראה דבכלי כיון דסכ''ס עומד כמקום קבלה למה שנמצא עליו הלכך כל כמה שנמצא למעלה מי' דליכא התם לרה''ר הדר דינא דדנים את היחס שלו כמקום קיבול לכלי וממילא הו''ל מק''פ דהוי מקום קבלה למעלה מי'. ורק בתוך רה''ר בהא דיינינן את התורת ''כלי'' דאית ביה דעומד רק כמקום שימוש ברשות. אולם היכא דקיבלו בפיו [וה''ה בידו או כתיפו כמו שנקט בשו''ע הרב בקו''א שמ''ז סק''א] כיון דגוף האדם ודאי לא עומד כמקום קבלה למה שמונח עליו ורק כצורת שימוש ברשות הלכך בהא ודאי דיינינן ליה כבטל לקרקע רה''ר שהגוף מונח עליה. ובגדר הא דהיכא דקביעי חשיב מק''פ נראה דעיקר הענין למשווי כאיצטבא ברשות ולא כמקום שימוש בעלמא. רק דעדיין צ''ב גדר הקביעות הנצרך לזה.

בגדר צירופא דעקירה והנחה והמסתעף לספק הגמ' בשני כוחות באדם אחד

1. **נראה דהא פשיטא דכיון דבהוצאה בעינן את הניתוק של החפץ מהרשות שהיה בו והעמדתו ברשות אחרת,** א''כ בעינן לתרווייהו גם לעקירה שבזה איכא ניתוק מהרשות, וגם להנחה שבזה איכא את הקביעה ברשות השניה, רק דיש לעיין אי הוי שתי חלקים נפרדים וכל שלב נפעל בפני עצמו בלי שייכות לשלב השני, או דבעינן שההנחה תהא מונחת כבר בעקירה ולא כדבר מתחדש. ולכאורה היה נראה לתלות בזה את הנידון בדינא דר' ספרא [ה' ע''ב]במעביר חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהם להוציאן פטור שלא היתה עקירה ראשונה לכך. ומבואר דבעינן שבשעת העקירה יתכוון להוציא ויש לדון אי בעינן גם שיעקור ע''מ להניח ברשות השניה או דסגי במה דנתכון לעקור מהרשות ולא רק לטלטל באותה רשות, דאי נימא דהוי שלב בפני עצמו א''כ עיקר הא דבעינן מחשבתו להגדרתו כעוסק במעשה הוצאה ולא במעשה טלטול, אולם אי בעינן את היחס להנחה בגוף מעשה ההוצאה א''כ כל כמה שהמעשה לא עומד כחלק מתהליך ההנחה לא הוי חפצא דמלאכה וא''כ בעינן למחשבתו גם לגבי ההנחה.

ויעוין בטור שמ''ו [לגירסת הב''י] דאיכא איסורא להוציא מרה''י למק''פ דרך רה''ר. ומבאר הב''י דלמרות דמהלך לאו כעומד דמי וא''כ הוי הוצאה מרה''י למק''פ, מ''מ גזרינן שמא יעמוד. ובתוספת שבת שמ''ו סק''ג תמה דאיך יתחייב אי עמד כיון דלא נתכוון להוציא לרה''ר. ובפמ''ג משבצות זהב סימן שמו ס"ק מיישב או דגם זה הוי מדרבנן רק דלא הוי גזירה לגזירה דכולה חדא גזירה היא , או שמא לפעמים יתכוין לעקור מרשות היחיד ולפוש ברה"ר, או דלא דמי להמפנה חפציו מזוית ונמלך פטור דעקירה ראשונה לאו עקירה כלל משא"כ זה נתכוין לעקור מרה"י עכ"פ כי נח ברשות הרבים אפשר חייב עכ''ד. ומבואר דיש מקום לומר דבעינן שיהא בדעתו להניח. ויעוין בתוצאות חיים סימן ט' ס''ק י''א דנקט דמסברא היה נראה דכיון דעיקר הא דבעינן למחשבה הוא רק במה שנוגע למעשה המלאכה ולכן סגי בהא דחשב להוציא דבזה אי לא יחשוב להוציא הוי מבחינתו מעשה טלטול, אולם מהיכי תיתי דבעינן שיכון לגמור את המלאכה, וכמו שבכותב שתי אותיות לא בעינן שיהא בדעתו לכתוב את האות השניה ה''ה הכא. רק דמביא מהירושלמי דנקט דבעינן שיטול ע''מ להניח. וכן איתא ברשב''א בעבודת הקודש שער ג' פרק ה' ה''ב וז''ל, אין המכניס והמוציא חייב עד שיעקור מרשות זה ע''ד שיניחנו ברשות השני עכ''ל. ומבואר דבעי עקירה על דעת להניח. ולכאורה מבואר בזה דחלק מצורת מלאכת ההוצאה שהעקירה תעמוד כתחילת שלב ההנחה.

וה''ר רפאל איזנברג הביא מהר''ח דף צא עמוד א מה דמבאר שם בשרש ספיקות הגמ' שם אי דיינינן את שיעור ההוצאה לפי מחשבתו בשעת עקירה או דבעינן לדון כפי מה שחשב בשעת ההנחה יעו''ש כמה חילוקים בהך ספיקא. ומסיים הר''ח וז''ל, ועיקר דהא מלתא דכולה עקירה והנחה במחשבה דאיסורא דקאמרינן (לעיל ד' ה' ב') אמר רב ספרא א"ר אמי א"ר יוחנן המפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן [והוציאן] פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך. ומבואר דשרש ספק הגמ' מחמת דבעינן לראות את ההנחה כבר בשעת העקירה.

1. **ויעוין בגמ' בדף ה' ע''א בעי ר' יוחנן זרק חפץ ונעקר הוא ממקומו וחזר וקיבלו מהו מאי קמבעיא ליה אמר רב אדא בר אהבה שני כחות באדם אחד קא מבעיא ליה שני כחות באדם אחד כאדם אחד דמי וחייב או דילמא כשני בני אדם דמי ופטור.** ויעוי''ש ברש''י ותוס' דמבארים דשרש הספק הוא אי כיון דאיהו עביד עקירה והנחה חייב או דכיון שחטפו מהילוכו ולא הניח החפץ ללכת עד מקום הילוכו הו''ל עקירה קמייתא בלא הנחה. ולכאורה היה נראה דתליא ביחס של ההנחה לעקירה אי בעינן שבשעת מעשה העקירה כבר יעמוד בה ההנחה, דאי הוי שתי מעשים נפרדים מאי איכפת לן שחטפו מהילוכו סוף סוף עביד עקירה והנחה. אולם נראה דניתן לומר דגם אי בעינן לראות את העקירה כתחילת ההנחה אפשר דסגי בעצם הדבר שהיא אפשרה את ההנחה ולא בעי דההנחה תפעל רק מכוחה.
2. אלא דיש לעיין בהא דנקטה הגמ' את צד הפטור מחמת דהו''ל כשתי בני אדם, והרי בשני בני אדם הוא עשה רק עקירה ומאי שיאטיה להכא דפעל את העקירה וההנחה רק דהוי חסרון בצירוף של ההנחה לעקירה. ויעוין בתורא''ש ד''ה ה"ג רש"י כשני בני אדם דמי ופטור. וז''ל, דטעמא דבשני בני אדם פטור דכיון שלא הניחה לילך עד מקומה לא הויא הנחה, ה"נ כיון שחטפה מהילוכה ולא היתה עדיין עומדת לנוח אינה נקראת הנחה, או דילמא כאדם אחד דמי, דגבי שני בני אדם האי דפטור לאו משום דלא חשיבא הנחה אלא משום דהוי שנים שעשאוה הילכך האי דעבד הכל חייב. ומבואר דספק הגמ' הוי בעיקר טעמא דשני בני אדם פטור אי הוי חסרון בגוף המלאכה שעשה רק עקירה, או דבגוף המלאכה ליכא חסרון כיון דחשיב ג''כ שפעל בהנחה דהכח שלו העמיד את החפץ במקום שנח בו ורק דהוי כשתים שעשו וממילא הכא ליכא להאי חסרון.

ומצינו בשפת אמת דהגדיר את ההנחה כשתים שעשו ולא דיינינן למקבל כעוקר את החפץ היכא דקיבל מי גשמים כיון דלא הוא זה שפעל את ההנחה לבדו. וז''ל, ונראה דס"ל דנהי דעקר ממקומו וקיבל פטור הזורק, מ"מ לגבי המקבל נמי לאו עקירה חשיב והוי כמו שנים שעשאו להנחה זו כיון שגוף הנחה נעשה בכח הזורק אלא שהמקבל שינה הנחתו מכמו שהי' עומד להיות נגמר לכך גם לגבי המקבל לאו עקירה הוא כנ"ל ולפ"ז א"ש מה דמיבעי' לי' בקדם הוא עצמו וקיבל שיהי' פטור כיון דמעשה השני' נמי אין בה הנחה גמורה.

1. ויעוין עוד ברש''י ד''ה כשני בני אדם דמיא ופטור וז''ל, דהוו להו שנים שעשאוה, דכיון שלא הניח החפץ לילך עד מקום הילוכו ולנוח, אלא רץ אחריו ועכבו הויא ליה עקירה קמייתא בלא הנחה. ומבואר ברש''י דגם להך צד דהוי חסרון בגוף המלאכה הוזקק להאי טעמא דשתים שעשאוה. וצ''ב דהרי בשתים שעשאוה החסרון הוא המעשה דזה עוקר וזה מניח, ומאי שיאטיה להכא דהמעשה נעשה ע''י אחד רק דהוי חסרון במלאכה דבעינן שההנחה תהא מונחת בעקירה. ונראה מוכח מרש''י את יסוד הגרי''ז מובא בברכ''ש ב''ק סימן ל''ט דפטורא דזה עוקר וזה מניח שאני מפטורא דשתים שעשו. וז''ל, ושאלתי פי הגאון האמיתי הצדיק האב''ד דבריסק והשיב לי דגבי מלאכת שבת הבאור הוא דדין בידיים הוא דין בהגברא דהיינו דלא עשה העבירה מגזה''כ דלא תעשה כל מלאכה וממילא ע''י דהגזה''כ הוא בהגברא דעשית העבירה דמלאכת שבת שתהא בידיים אם שנים שעשאוהו אינה עשית מלאכה מגזה''כ ממילא ליכא גם מלאכה אבל לא דהוי דין בחפצא כמו הדין דזה עוקר וזה מניח. ומבואר דמיעוטא דבעשותה דזה עוקר וזה מניח לא שייך למיעוטא דשתים שעשו, דבשתים שעשו איכא לכל אחד יחס לכל העשיה, רק דתרויהו עשו הך עשיה, משא''כ בזה עוקר וזה מניח דכל אחד פעל חלק ובזה המיעוט הוי בעיקר צורת המלאכה, דלולי הך מיעוטא היינו אומרים דגם באופן זה איכא לצורת מלאכה דהוצאה ע''י דאתעביד בשיתוף דתרוויהו, וחדית לן קרא דאיכא חסרון בעיקר צורת המלאכה היכא דחד עוקר וחד מניח. ונראה דיסוד הך מיעוטא נובע מהא דבעינן דההנחה תעמוד בגוף העקירה, וזה מה דהביא רש''י מהך פטורא דשתים שעשאוהו דלולי הך מיעוטא לא היה דרישה שההנחה תעמוד בתוך העקירה, ותו ליכא גרעון בעקירה במה דלא מונח בה ההנחה.
2. ובעיקר באור ספק הגמ' יעוין בתורא''ש מה דתמה על רש''י וז''ל, ולא מסתבר להסתפק בזה דכיון שעשה הכל חייב, אף על פי שלא הניחה לילך עד מקום שהיתה ראויה לילך, דהוי כמו נתכוון לזרוק ח' וזרק ארבע, ויש לעיין בקושיתו דלכאורה היה נראה דס''ל דהעיקר תליא במה שנעשה על ידו עקירה והנחה ולא בעינן שההנחה תהא מונחת בעקירה, אולם יש לעיין מה הביא מההיא דנתכוון לזרוק ח' וזרק ד', דהרי התם ליכא גרעון מצד מעשה המלאכה דהחפץ נח מכוחו, רק דכל הנידון מצד מחשבתו. ונראה דגם הרא''ש מודה דבעינן שיהא יחס להנחה בגוף העקירה, רק דס''ל דסגי במה דהעקירה מאפשר את ההנחה ולא בעינן שיהא לה יחס בגמר ההנחה. והוכחתו מהא דליכא חסרון מחשבה בנתכון לזרוק ח', למרות דהוא נתכוון לאופן של הנחה בגמר ח', ומוכח דעיקר היחס הנדרש בעקירה שהיא תעמיד הנחה, ולזה סגי במה דנתכון לעקור באופן שיהא נחה מכח האי עקירה ולכן ליכא גרעון במה דמחשבתו היתה שינוח בסוף ח', דההנחה הסופית לא צריכה להעמד בעקירה. והא דבנתכון לזרוק ד' וזרק ח' פטור הוי מחמת דהתם הוא העמיד את העקירה עם אפשרות הנחה רק תוך ד', ובזה הוי חסרון בגוף מחשבתו על העקירה שהביאה למלאכה.
3. ובגוף החסרון בעקר ממקומו וקיבל יעוין בר''ח בסוגין וז''ל, וא"ר יוחנן עמד במקומו וקיבל. כגון שזרק לחבירו דבר מה חייב בזה שנעשית מחשבתו. נעקר ממקומו אחרי שזרק שקיבלה פטור הזורק שהרי לא נצטרכה כוונתו לקבל באותו מקום ממילא באה לידו. ומבואר דגם בעקר חבירו וקיבל ליכא חסרון במעשה, וכל החסרון הוא במחשבתו, דמכיון דבעינן שמחשבתו תעמוד ביחס להנחה והוא חשב שההנחה תהא במקום אחר הלכך איכא בזה חסרון במחשבתו. וכן מבואר במאירי בדעת הר''ח וז''ל, ומ"מ יש מפרשים בה הואיל ולא נח במקום שהיה דעתו עליו מתחלה ויראה לדעת זה שאם כיון מתחלה לכך חייב.

ויעוין עוד בר''ח במתניתין בדף ק''ב ע''א וז''ל, קלטה אחר פטור וכן אם קלטה כלב וכן אם נשרפה פטור טעמא מאי פטור משום דלא נעשית מחשבתו הא אם נחה במקום שהיתה מחשבתו בעת שזרקה חייב.

ולכאורה היה נראה דהר''ח לשיטתו בדף צ''ז ע''ב דנתכוון לזרוק ח' וזרק ד' פטור [כשיטת רש''י ותוס' שם, וברשב''א והרמב''ם ספי''ג פליגי וס''ל דחייב], אולם יש להוכיח מהרמב''ם פי''ג הי''ג דגם נקט כהר''ח בבאור המשנה בדף ק''ב וז''ל, הזורק חפץ מרשות לרשות או מתחלת ארבע לסוף ארבע ברשות הרבים וקודם שינוח קלטו אחר בידו או קלטו כלב או נשרף פטור, מפני שאין זו הנחה שנתכוין לה, לפיכך אם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב. למרות דהרמב''ם ס''ל דנתכון לזרוק ח' וזרק ד' חייב.

1. ונראה דראשית כל יש לעיין בסברת הר''ח דאמאי ליכא בזה חסרון במלאכה מחמת דההנחה לא נעשתה מחמתו. ונראה דהר''ח ס'ל דכיון דכוחו הוא זה דהעמיד את החפץ במקום שנח בו ורק דהמקבל גרם שכוחו יעצור בהאי מקום וממילא ינוח בידו, בזה אפילו לא חשיב שתים שעשו, דדיינינן למקבל רק כמקום, דהרי הא פשיטא דאי לאחר שעקר את החפץ ימלאו באמצע הרשות חפצים שיגיעו עד מקום מרוצת החפץ ויעצרו שם את החפץ דבזה ודאי לא חשיב שתים שעשו, וא''כ גם בגוונא דהוי כח אדם ס''ל לר''ח דיינינן ביה כמצב בעלמא ולכן ליכא חסרון מצד המלאכה, ולפי''ז נראה דגם ליכא בזה חסרון דנתכוון לזרוק ח', דרק היכא דמלאכה דידיה כוללת גם את ההנחה בפועל, בהא בעינן שיהא לו יחס לצורה שבה ההנחה אמורה להיות, אולם היכא דקבלו אחר דבזה מלאכה דידיה הוא בהעמדת החפץ לחבירו, א''כ בזה ליכא חילוק בין ח' לד' דבתרוייהו היחס לתנועת החפץ בלי יחס להנחתו.

רק דעדיין יש לעיין בבאור החסרון במחשבה, ונראה דכיון דאופן פעולתו השתנתה, דכל כמה דאחר קבלו נמצא דמלאכתו הושלמה בקבלת האחר, הלכך בזה איכא חסרון במחשבתו כיון דנתכון לאופן אחר של מלאכה, ובהאי חסרון כו''ע מודו. ומה מאד מדויק לשון הר''ח, שהרי לא נצטרכה כוונתו לקבל באותו מקום ממילא באה לידו, ומבואר דעיקר החסרון במחשבתו הוא דבאותו מקום ממילא באה לידו. ונראה דהוי דהוי מצד השינוי בצורת המלאכה.

1. **רק דיש לעיין בהא דנקטה המשנה בדף ק''ב לההיא דקלטו אחר בהדי קלטתו כלב או כבשן**, וברש''י במשנה שם מבואר דהוי שתי חסרונות נפרדים. דבקלטו אחר הוי חסרון בגוף המלאכה כיון דההנחה לא נעשתה מכוחו, ובקלטו כלב הוי חסרון דמקום ד', [ויש לעיין מרש''י בדף פ' ע''א ד''ה כמי שקלטה כלב, דנקט דגם בכלב החסרון מחמת שההנחה לא נעשתה מכוחו], אולם בר''ח מבואר דטעמא דכולהו מחמת שלא נתקיימה מחשבתו. ולפי מה שנתבאר דהחסרון במחשבה הוא מחמת דלא הוי צורת ההנחה שנתכוון אליה א''כ צריך לומר דגם בקלטה כלב איירי דהכלב קלטתו מאמצע הילוכו, וכן בכבשן הלהבה שיצאה מהכבשן תפסה אותו קודם ההנחה. וצ''ע דהרי בגמ' שם מבואר דהא דמהני היכא דחשיב להניח בפי הכלב או בפי הכבשן הוי מצד דמחשבתו משווי ליה מקום, ומבואר דבפי כלב איכא חסרון בגוף המקום, וא''כ מאי שיאטיה לקלטו אחר, ונראה דאיכא בזה שתי חסרונות. האחד. מצד מחשבתו. שנית. דגם היכא דחשיב להניח בפי הכלב איכא חסרון דמקום ד', ומהא דמהני היכא דחישב להניח שם הוכיחה הגמ' דמחשבתו משווי ליה מקום, וכן מדויק לשון הר''ח שם. וז''ל, ומשום דלא נעשית מחשבתו הוא דפטור, ואף על גב דבעינן עקירה והנחה במקום ד' ופי הכלב אין בו ד' כיון דאחשביה הוי ליה כאלו אית ביה ד'.
2. ובשיטת הרמב''ם יש לעיין בסתירת דבריו דבפרק יג הלכה יג נראה דס''ל כהר''ח. וז''ל, הזורק חפץ מרשות לרשות או מתחלת ארבע לסוף ארבע ברשות הרבים וקודם שינוח קלטו אחר בידו או קלטו כלב או נשרף פטור, ''מפני שאין זו הנחה שנתכוין לה, לפיכך אם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב''. אלא דיעוין בהלכה טו וז''ל, הזורק ונחה בתוך ידו של חבירו, אם עמד חבירו במקומו וקבלה הזורק חייב שהרי עקר והניח, ואם נעקר חבירו ממקומו וקבלה פטור, זרק ורץ הזורק עצמו אחר החפץ וקבלו בידו ברשות אחרת או חוץ לארבע אמות פטור כאילו נעקר אחר וקבלו, ''שאין ההנחה גמורה עד שינוח החפץ במקום שהיה לו לנוח בו בשעת עקירה''.ונראה דהחסרון בשייכות בין ההנחה לעקירה.

ויעוין במרכבת המשנה וז''ל, והעיקר בכוונת רבנו דאפילו אדם העומד במקומו, כל שהיה החפץ הולך ח' אמות וקלטו אחר בסוף שש הו"ל הנחה שלא נתכוון לה, אם לא היכא שנתכוון שיקלטנו אחר דאז אף על גב שלא היתה יד הקולט פשוטה בשעת עקירה, ונמצא אותו המקום שנח בו היה בשעת עקירה אויר בעלמא, מ"מ מחשבתו משויה ליה מקום ולפ"ז שייך מחשבתו משוה ליה מקום אף בקלטה אחר, ומ"ש רש"י ז"ל נעקר ממקומו הוא הדרך בעקר ידו וקלטה. אבל לקמן הט"ו איירי בידו של חברו פשוטה בשעת עקירה, הילכך אף על גב דלא אחשביה לידו ואפילו נתכוון לזרוק שמנה וזרק ד' נמי חייב שהרי היתה ראויה לנוח בשעת עקירה במקום שנחה דהיינו בידו הפשוטה. ויעוין עוד בהלכה טו וז''ל, ואם נעקר וכו'. שאע"פ שהיתה ידו פשוטה ולא קלטה מ"מ הרי לא היתה נחה בידו אלו לא נעקר ממקומו.

ונראה בכונתו דבהלכה י''ג איירי בעומד המקבל במקומו ולא נעקר ממקומו, רק פשט את ידו וקלט את החפץ, משא''כ בהט''ו איירי שנעקר ממקומו ובלי שעקר ממקומו לא היה יכול לקלוט את החפץ. ומחדש המרכה''מ דכל היכא דהמקבל עומד במקומו ולא צריך לעקור ממקומו למרות דע''י שפשט את ידו עקר את החפץ בתוך הילוכו, מ''מ מאחר דעמד במקומו לא דיינינן ליה כעשיה אלא כמצב בעלמא כמו שבארנו לעיל בדעת הר''ח דלא דן את החסרון בגוף ההנחה, כיון דכח הזריקה שנתן העוקר העמיד את החפץ במקום שבו הוא נח לבסוף, ונמצא שהוא אפשר את ההנחה, רק דהר''ח ס''ל דבכל גוונא דיינינן ליה כמצב ולא כעשיה, אולם הרמב''ם ס''ל דרק בגוונא דנמצא במקומו בזה לא דנים את הוזזת היד כמעשה מחודש מצדו אלא כמקום קבלה. משא''כ היכא דעקר ממקומו דבזה חשיב כמעשה.

ולפי''ז היה נראה דהרמב''ם ס''ל כהר''ח כמו שנתבאר לעיל דלמרות דליכא חסרון בגוף המלאכה אולם מאחר דנתכון להנחה בקרקע וכעת ההנחה נעשתה מכח המקבל למרות שנידון כמצב מ''מ הוי אופן אחר של הנחה. ולכן תליא בכונתו כמו שנקט הרמב''ם דאין זו הנחה שנתכוון לה. רק דבמרכה''מ מבואר דלא הוי רק חסרון מחשבה, אלא דהמחשבה משווי ליה מקום. וכפה''נ שהוציא את זה מהרמב''ם בהט''ו דמבאר הא דעקר ממקומו לא מהני ''שאין ההנחה גמורה עד שינוח החפץ במקום שהיה לו לנוח בו בשעת עקירה'' ומבואר דההנחה צריכה להיות מונחת בעקירה, ובזה לא שייך שיהא חילוק בין עקר ממקומו לעקר ידו. רק דהחילוק הוא דבעקר ידו, כיון דגופו נמצא באותו מקום מהני הא דחישב כבר בשעת העקירה דאופן הקבלה יהא ע''י פשיטת היד, דבזה נוכל לדון את גם את האויר שבו הניח את היד כמקום הנחה מאחר שהאויר משמש להנחת היד חשיב כחלק ממקומו של האדם העומד שם, ונמצא דהוי מונח כבר בעקירה שינוח שם, רק אם לא כיון לכך בעקירה כין דהוי התחדשות לא נוכל לראותו כחלק ממקום ההנחה.

ולפי''ז הא דנקטה הגמ' בדף ק''ב להא דמחשבתו משווי ליה מקום הוי ביחס לעיקר החסרון בקלטו אחר או כלב, ולא כמו שהבאנו מהר''ח דהוי נידון בפני עצמו בדין מקום דע''ד.

1. והא דנקט במרכבת המשנה דהיכא דעקר ממקומו לא יהני גם היכא דלא עקר אותו ממרוצתו אלא נח בידו, לכאורה תליא בבאור הא דלא מהני בעקר ממקומו, דאי הוי מחמת דההנחה לא מונחת בעקירה, א''כ העיקר תליא בהא דבשעת העקירה לא היה עדיין להך מקום [ויש לעיין היכא דהגביהו את הקרקע דבזה נראה דכיון דההנחה מתיחסת לקרקע למרות דבשעת העקירה הקרקע היתה יותר נמוכה מ''מ הוי אותו מקום הנחה, אולם היכא דהאדם הניח את ידו חשיב מקום הנחה מחודש רק דגם בזה יש לעיין כיון דסכ''ס הוי מקום הנחה תו לא איכפת לן היכן נח דעיקר היחס של העקירה הוא שינוח בהך מקום]. אולם אי הוי חסרון במחשבתו דכיון לאופן של הנחה בלי עשיה של אחר א''כ אפשר דכל כמה דלא עקרו באמצע הילוכו אלא רק דנח בידו בהא ודאי דיינינן ליה כמקום ההנחה ולא כעשיה.

ובאמת בר''ח מוכח דס''ל דהיכא דעקר האחר ממקומו וקבלה בידו ולא עקר את החפץ באמצע הילוכו דבזה ליכא חסרון הנחה, דיעוין בר''ח דגרס בספק הגמ' בעקר הוא מקומו וקיבל דאי הוי כשתי כוחות בשתי בני אדם מחייב. ויעוין בתוס' דהצד לחייב הוי רק היכא דעקר ועמד במקומו וקיבלה, דהיכא דעקר באמצע הילוכו לא נתעבדה מחשבתו דהוא נתכוון שמעשהו יגמר בגמר הכח שהעמיד במעשהו. וז''ל, וה"נ כי קבלה הוא עצמו ולא חטפה מהילוכו ליחייב ''דהא איתעביד מחשבתו''. ובראשונים נתקשו דהרי בשתי כוחות בשתי בני אדם איירי בעקר אחר ממקומו וקיבל ובזה פטור. ויעוין ברמב''ן ורשב''א דמבארים דהכוונה לגוונא דהשני עמד במקומו וקיבל, וה''ה באדם אחד איירי שעקר ממקומו וקיבלו בידו ולא שעקרו באמצע הילוכו. ורק מקשה הרמב''ן דבהא חשיב כח אחד ולא שתי כוחות. ומבואר ברמב''ן דבגוונא שקיבלו במקומו למרות דנעקר ממקומו לא חשיב שתי כוחות אלא שחשיב כמו שהניח בקרקע דחשיב מקום הנחה.

1. ועיקר החילוק בין היכא שעקר וקיבל במקומו להיכא שעקרה ממקום הילוכו יעוין בירושלמי שבת הלכה א' וז''ל, ר' יוחנן בעי היה עומד בר"ה וזרק וקידם וקלטה מהו. ולאו מתני' היא קלטה אחר קלטה כלב או שנשרפה פטור. ר' שמואל בשם ר' זעירא בחוטף כן הא אם קלט חייב. מה בין נחה לארץ לנחה לתוך ידו. תמן למה הוא חייב. תמן הוא זרק ואחר קיבל. ברם הכא הוא זרק הוא קיבל. ומבואר דהירושלמי הקשה על ספיקא דר' יוחנן דאמאי ליכא בזה את החסרון של קלטה אחר דלא מכוחו נח, וה''ה היכא שהוא עצמו עקר הוי כח אחר ולא הכח הראשון. ובזה מחלק הירושלמי בין חוטף בדרך הילוך החפץ או היכא דהלך למקום הנחת החפץ, ור' יוחנן נסתפק בכה''ג דקיבלו במקום שהיה אמור לנוח שם ורק דנסתפק דשמא רק היכא דקיבלו אחר דהיכא דקיבלו הוא כיון שהוא זה שזרק והוא זה שקיבל נמצא שמהמקום שנעקר לשם חזר ונח. ומבואר להדיא דאיכא חילוק בין עקר ממקום הילוכו לקבלו במקום שהיה אמור לנוח.
2. **וחזינן בירושלמי דפירש כהר''ח בבאור ספק הגמ' באדם אחד דהצד לפוטרו הוי מחמת דהוי כמעביר מיד ליד רק דבירושלמי שם חזינן באור אחר מכפי מה שמקובל בכונת הר''ח** דידוע מה שהעירו האחרונים דהרי נקטינן דעקירת גוף כעקירת חפץ והנחת גוף כהנחת חפץ א''כ כל כמה דעקר את גופו נמצא שהחפץ שינה את מקומו. ומישבים על פי היסוד דאדם לא הוי כמדף אלא הוי מקום בפני עצמו וחפץ שמונח על האדם משתייך לאדם, ורק דכל היכא דהעקירה נעשית בו כדי לעקור את החפץ שעליו בהא דיינינן את עקירת הגוף כמעשה בחפץ. ולפי''ז מתפרש לשון הגמ' בפשיטות ''דעקירת גופו כעקירת חפץ'' דהיינו שדנים את עקירת הגוף כעקירת חפץ. ונמצא דכל כמה דלא נדון עשיתו בחפץ מכח העקירה בגופו חשיב דלעולם החפץ נמצא באותו מקום, הלכך כל היכא דנותן מימינו לשמאלו כיון דלא הזיז את גופו חשיב כנמצא עדין באותו מקום ולא השתנה מקומו ולא חשיב ''מעביר ד''א''. ורק דדנה הגמ' בגוונא דזרק את החפץ ועקר את גופו ללא החפץ, והעמיד את גופו במקום אחר, דבזה לא שייך לדון את הגוף כחפץ דבשעה שעקר את הגוף לא היה עליו את החפץ, א''כ נמצא דשמקבל את החפץ הגוף עומד כ''מקום'', וממילא ליכא בזה העברת ד''א דהחפץ חזר למקום שהיה מקודם. ורק דיש מקום לדון איך היחס לגוף היכא דשינה את מקומו דכיון דהמיקום של הגוף הוי חלק מהגדרת מקום הגוף הלכך כל היכא דהגוף שינה את מקומו הוי כגוף אחר וחשיב שינוי מקום, או דעצם הדבר דאותו גוף היה גם במקום הקודם חשיב כאותו מקום.

אלא דיעוין בירושלמי שם א"ר יודן פשיטא ליה לר' יוחנן שזרק בימין וקלט בשמאל שהוא חייב. ומה צריכה ליה בזורק בימין וקלט בימין. רבנן דקיסרין ר' שמי בשם ר' אחא אפילו זרק בימין וקלט בשמאל צריכה ליה חייב. אין תימר פיו. ופיו כיון שאוכלה כאחר הוא. ברם הכא ידו כאחר הוא. ר' מנא בעי מעתה הוציא כגרוגרת בשתי ידיו יהא פטור משום שנים שעשו מלאכה אחת. א"ל ר' חייא בר אדא ודא הוא בעשותה. ולא כן תני יחיד שעשאה חייב. שנים ג' שעשו פטורין. ויעוין בחת''ס בסוגין דמבאר דכונת הירושלמי להוכיח מהמשנה דכריתות אם הי' שבת והוציא בפיו דמייתי לקמן ס"פ הזורק ע"ש ומפרש ירושלמי שהי' גופו מונח ברה"י וראשו על האסקופה ויוצא פיו לחוץ ונתן מאכל לתוך פיו ובלעו דחייב, ומ"ש מפיו לבית הבליעה חייב ומימינו לשמאלו דפטור, ומשני התם נשתנה הענין דהשתא הוה בליעה ואכילה אבל מיד זה ליד זה לא נשתנה הענין כלל עכ''ל. ומבואר בירושלמי דבזרק בימין ועקר ממקומו וקלט בימין פשיטא ליה דלא חשיב כאחר שקיבל, והיכא דקלט בפיו פשיטא ליה דחשיב כאחר, ורק דדן מיד ימין ליד שמאל אי חשיב כאחר. ורק דתמה עליו ר' מנא דאי יד חשיב כאחר א''כ אי הוציא בשתי ידיו הוי כשתים שעשו ויישב לו ר' חייא בר אדא דמ''מ חשיב יחיד שעשאה. והשתא אי נימא דשרש הספק הוי ביחס של גוף האדם כמקום אי שינוי מיקומו של האדם משפיע על היחס של גופו כמקום דהוי מקום אחר, א''כ מ''ש אי הוי אותו כף יד, וכן מ''ש מפיו, עוד יש לעיין מה הצד דיחשב שתים שעשו הרי לא עסקינן בהלכות מעשים.

ומבואר בירושלמי דהחסרון במעשה הוצאה, דלמרות שאי נדון את היחס בין החפץ לרשות שנמצא שם הוי רשות אחרת, מ''מ מצד הגברא ליכא בזה התעסקות של הוצאה דהוי כמעביר מיד ליד ולכן היכא דקיבלו בפיו כיון דאוכלו בהא ודאי דיינינן ליה כהוצאה כיון דפעל שינוי בהנחה, ורק דדן הירושלמי בזורק ביד ימין וקיבלו ביד שמאל אי הך חילוק משווי ליה כהתעסקות בהוצאה דיינינן ליה כשתי מעשים, ולפי''ז מבואר הא דהקשה ר' מני דהיכא דיוציא ביד ימין ויד שמאל הוי כשתים שעשו דכיון דהאי שינוי יוצר יחס בהלכות מעשים דהוי כשתי מעשים נפרדים א''כ יחשב שההוצאה נעשתה בשתי מעשים נפרדים והוי חסרון בהוצאה דכל עשיה זקוקה לעשיה השניה, ולזה יישב לו ר' חייא דכיון דסכ''ס הוי גברא אחד שפועל בשתי ידיו חשיב מעשה אחד.

ונראה דזה גם הבאור בירושלמי לגירסת הר''ן [במיוחס לר''ן] בהא דהביאו מפיו דלא הוי ראיה לפטור מהיכא דזרקה וקלטו מפיו אלא להיפך דהוי ראיה לחייב מהא דשתי אכילות פחות מכזית מצטרפים בפה. וז''ל, אין תימא פיו ופיו בתמי' כלומ' שאכל חצי זית חלב וחזר ואכל חצי זית אחר דהוא חייב והכא נמי דכותי' וליחייב, אפ"ה לא דמי דהתם כיון שאכלה כאחד היא ומצטרפת האכילה, אבל הכא נהי דביד שמאל קלט מ"מ ידו היא והרי היא כאלו קלט בימין ופטור או דלמא כיון שקלטה בשמאל חייב עכ''ל. ונראה דכונתו להוכיח מהא מהא דמצטרף שתי אכילות בפה דהיכא דהוי חד גברא לא דיינינן חילוק מעשים, דאי הוי דיינינן חילוק מעשים כל אכילה היתה נדונית בפני עצמה ולא היה שייך לצרפה, ובאור חילוקו בין אכילה להוצאה נראה דבאיסור אכילה החפצא דאיסורא קיים בתוצאת האכילה מכיון שבתוצאה איכא צירוף אצל הגברא לא איכפת לן אופן המעשה, משא''כ בהוצאה דהמלאכה קיימת בגוף ההתעסקות של ההוצאה ולא הוי כשאר מלאכות דאיכא תוצאה ממשית שנתבע על עשיתה, בהא שייך לדון דיינינן לכל מעשה בנפרד.

1. ובעיקר באור הר''ן בכונת הירושלמי יעוין בכתבי הברכ''ש סימן ט' וז''ל, **דהכא כיון דממקום שנעקר שמה נח א''א להצטרף עקירה והנחה כמו בכל הוצאות, דהתם מקום העקירה הוי מקום שמשם נעקר החפץ ובמקום שנח הוי מקום ההנחה, ונמצא דעקירה גמורה היא דההנחה הוי במקום אחר, משא''כ הכא כיון שממקום שנעקר ג''כ שמה נח, נמצא דבעת ההנחה הוי מקום זה מיוחד להנחה ועקירה הראשונה כבר בטלה בעת ההנחה וא''א שיצטרפו עכ''ל.** ומבואר בדבריו דבשביל לצרף את העקירה להנחה בעינן שגם בשעת ההנחה נוכל לדון את העקירה, ומכיון שההנחה נעשית באותו מקום שבו נעשתה העקירה נמצא דאי נדון את העקירה שנעשתה מהך מקום הוי סתירה להנחה, רק אי נדון כל מעשה לחודיה בזמן שנעשה, וזה מה דחדית לן הירושלמי דלצירופא דעקירה והנחה לא מהני היחס של כל אחד בשעה שנעשה דבזה איכא ניתוק בין העקירה להנחה.

ובבאור קושית הירושלמי מאכילת שני חצאי זיתים יעוי''ש וז''ל, ולכן שפיר פריך הירושלמי דהתם בפיו ופיו שאכל שני חצאי כזית לא היה בזו האכילה שיעור חיוב ואפ''ה מצטרפת. **ונראה דכונתו דמאחר דגם בשביל לאשווי לאכילת כזית בעינן צירוף בין שתי מעשי האכילה א''כ חזינן דגם היכא דכל אכילה מצד עצמה לית ביה חפצא דאיסורא מ''מ מהני הצירוף לאשוויי למעשה איסור, ומבואר דלצירוף סגי בעצם הדבר שנעשו שתי המעשים, א''כ גם בעקירה והנחה למרות דכל מעשה בפני עצמו ליכא בו איסורא מ''מ יהני הצירוף**  מעצם הדבר שנעשו שתי מעשים עקירה והנחה.

**ובישוב הירושלמי יעוי''ש בברכ''ש וז''ל, ומשני דהתם הלכה למשה מסיני דמצטרף רק האכילות לאכילות, ולא שני חצאי כזית.** ובהמשך דבריו שם איכא חסרון דברים. ונראה בכונתו דהך צירופא דשיעור כזית לא הוי בגוף היחס לשיעור כזית אלא ביחס לאכילה שחיב חדא אכילה וממילא לא איכפת לן דבכל אכילה הוי חצי זית מאחר דהוי חדא אכילה ולכן בעקירה והנחה לא שייך הך צירופא דבעקירה והנחה בעינן את הצירוף בגוף המציאות של העקירה והנחה דנוכל לראות את שתי התוצאות כאחד ולא לכל אחד בפני עצמו ובזה לא נתחדש דדיינינן בזה דין צירוף.

###### בדינא דהיה קורא בראש הגג

דף ה' ע''ב

1. גמ' היה קורא בספר על האיסקופה ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו. היה קורא בראש הגג ונתגלגל הספר מידו, עד שלא הגיע לעשרה טפחים גוללו אצלו, משהגיע לעשרה טפחים הופכו על הכתב והוינן בה אמאי הופכו על הכתב הא לא נח ואמר רבא בכותל משופע. **מבואר בגמ' דלמרות דהכותל גבוה י' לא דיינינן את פני הכותל כרה''י ולמעלה מי' הוי מק''פ. ורק למטה מי' פליגי תוס' והרמב''ן דתוס' ס''ל דרק במכתפין עליו הוי רה''ר כמו בעמוד, אולם הרמב''ן ס''ל דחשיב אויר רה''ר כמו בדבילה שנחה בפני הכותל.**
2. **ויעוין ברמב''ן וז''ל, ואני אומר אף על פי שאין רבים מכתפין עליו דכל אויר רה"ר עד עשרה רה"ר, ופני כותל משופע וכותל שאינו משופע שוין הן.** ומבואר ברמב''ן דכותל משופע דנים את כל משך השיפוע כחדא מחיצה שהניחו אותה באלכסון ולכן לא שייך לדון את פני המחיצה כשטח מסוים. ויעוין בחזו''א עירובין קח סק''ט דמוכיח מזה את יסודו דתל המתלקט כל פני הכותל חשיבא מחיצה ולכן חשיב מחיצה הניכרת, ולפי''ז בעינן שבגובה י' דהתל יהא מקום רחב ד' דרק אז מקרי שטח.
3. ובבאור הפלוגתא אי חשיב רה''ר למטה מי' בלי רבים מכתפין יעוין ברשב''א דמסיק כתוס' וז''ל, ומסתברא כלישנא קמא דהתם הוא בדלא נח במקום מסוים אלא שנחה על פני הכותל מצד הדבילה שהיא לחה ושמינה, אבל כאן שהוא מקום מסויים לנוח בו החפץ הרי הוא כ''תל'' שאם מכתפין בו הוי כרשות הרבים ואי לא הוי כרמלית. ולכאורה מבואר בדבריו דדן את פני הכותל כשטח ויש לעיין דא''כ אמאי לא הוי רה''י למעלה מי'.
4. **ויעוין בחזו''א שם דמבאר דהא דנקט תוס' דהוי כרמלית הוי מחמת שאין כנגד האויר ולמטה הילוך רבים הלכך לא יכול להחשב רה''ר** אבל לא הוי מחמת דחשיב מקום, רק דהאויר עצמו לא חשיב אויר רה''ר, אולם ברשב''א נראה דחשיב כשטח וצ''ב. ונראה דבהא מודה הרשב''א דלמעלה י' הוי מק''פ, רק דהוקשה לו על הרמב''ן דדן להך אויר כרה''ר, דבשלמא בדבילה שליכא יחס לכותל במצבו בזקיפה כמקום הנחה אלא רק דהדבילה נדבקת בו מחמת לחותה, לכן דיינינן להך אויר כאויר רה''ר ולא כמקומו של הכותל, אולם בכותל משופע למרות דנידון כמחיצה, אולם הא מיהא דהוי מקום שימוש וא''כ לא שייך לדון את האויר כאויר רה''ר.

**וחזינן דביסוד הדבר מודה הרשב''א שהאויר של החלק המשופע חשיב אויר רה''ר,** למרות שאם נדון את המקום שמתחתיו הוי מק''פ או כרמלית, מ''מ האויר משתייך לרה''ר, רק דפליגי אי חשיב מקום מסוים ואז לא משתייך לאויר או דמשתייך לאויר. ובבאור הדבר לכאורה צ''ל דכיון דהוא משופע כלפי רה''ר א''כ האויר הוי מקום השימוש של רה''ר ולא חשיב כמקום שימוש בפני עצמו, ורק אי מקום הזקיפה של השיפוע חשיב מקום שימוש הוי סיבה לנתק את ההתיחסות של האויר לרה''ר.

1. ולפי מה שנתבאר מיושב היטב אמאי לא דיינינן לתל כנפרץ לרה''ר [דהרי כל השטח עד גובה י' הוי רה''ר], דלפי''ז יצא דהיחס של הרה''ר הוא רק לאויר אולם התל עצמו לא הוי כ''שטח'' וא''כ גוף התל לא הוי כרה''ר.

ויש להוכיח כן מהחזו''א דהנה יעוין בגליונות החזו''א על הרמב''ם פי'ד ה''ט דפליג שם על הגר''ח דנקט דג''ט דתל הסמוכים לרה''ר הוי כרה''ר.ומוציא מזה יסוד דלמרות דהוו כרה''ר מצטרפים להשלים את המחיצה. וכתב על זה החזו''א שם וז''ל, ואמנם תל המתלקט אינו רה''ר כלל כיון דהוא זקוף ואינו ראוי לרבים לא להילוך ולא לתשמיש, ובאמת אין הרבים משמשין בו שהוא זקוף יותר מדאי ולא חשיב שטח כלל והוא מקום פטור כעמוד פחות מדע''ד, אבל אם היה באמת שטחו רה''ר הוי נחשב התל פרוץ לרה''ר. ומבואר בדבריו דכיון דלא הוי כשטח הוי מק''פ. וצ''ב מהא דהביא בסימן ק''ט את הראשונים דדנו את האויר כרה''ר. ונראה דכונתו כמו שבארנו דגוף שטחו של התל הוי מק''פ אולם האויר הוי נידון בפני עצמו ולכן לא חשיב נפרצה לרה''ר.

1. ובגר''ח דדן את גובה השיפוע כשטח הוי לשיטתו בהלכות סוכה דנקט דהיחס של תל המתלקט הוי כצירוף מחיצות ומבואר דדן כל חלק וחלק בשיפוע בפני עצמו ולפי''ז כל היכא דהגיע לרוחב ד' בגובה י' הדר דינא דיחשב רה''י כיון דמה שעל גבה נידון כשטח שע''ג המחיצה. אלא דצ''ב מהראשונים דנקטו דלא הוי רה''ר למעלה מי'.

ד. ויעוין במיוחס לר''ן בדף ק' ע''א וז''ל, תל המתלקט עשרה מתוך ארבע. פי' דכשהוא גבוה עשרה אין בו אלא ד' אמות מצומצמות לא פחות ולא יותר, ''דאי פחות אין זה רשות היחיד אף על פי שהוא רחב יותר מארבע בקרקעיתו'', ואי יותר מד' הוי רשות הרבים כיון שהוא משופע וניחא תשמישתי' לרבים. ויש לעיין בכונתו דאי פחות אין זה רה''י, דאדרבה כל כמה דליכא רוחב ד' הוי יותר זקיפה ואיכא מניעה להילוך רבים וכן תמה בשפת אמת שם. ויעוין במשנת השבת דמובא שם לבאר דהר''ן ס''ל דגוף השיפוע עצמו הוי כשטח רה''י, ובזה נקט הר''ן דלאשווי לגוף השיפוע יחס של שטח בעינן דוקא להך זקיפה די' מתוך ד' אמות, דאי הוי בפחות מד''א הוי כבר זקיפה גמורה דבזה לא שייך לדונה כשטח. ולפי''ז יצא דגם הר''ן מודה דדנים את כל השיפוע כמחיצה אולם ליכא בזה סתירה לדון את זה גם כשטח.

אולם בדעת הגר''ח דדן לעולם את התל כמחיצות חלוקות אין מקום לחילוק זה וא''כ צ''ב מכל הראשונים דמוכח מהם דעל גבי השיפוע לא הוי רה''י. אא''כ נימא דהך יחס של מחיצות חלוקות מהני רק להלכות מחיצות אולם בדין רוחב ד' דרה''י בהא בעינן שטח מסוים וכל כמה שהוא בנוי מצירוף של חלקי מחיצות הוי גרעון בדין רוחב ד' הנצרך למשווי כרשות היחיד. ויש לעיין.

בגדר הנחה במלאכת הוצאה ובבאור יסוד החסרון באגוז ע''ג מים והמסתעף לפלוגתת בן עזאי ורבנן אי מהלך כעומד

1. יעוין בגמ' ד' ע''ב דדנה לחלק בין עקירה להנחה לענין מקום ד', וברשב''א נקט להאי חילוקא לענין רה''י דגם אי ליכא בה דין מקום ד' מ''מ דן הרשב''א דאיכא בזה חילוק בין עקירה להנחה. ובעקירה גם ברה''י בעי מקום ד' [וכן נקט המ''מ פי''ז הי''ז בדעת רש''י וכן איתא בריטב''א דף ד' ע''א בריש סוגין]. ויעוין עוד בחת''ס דף ה' ד'ה אגוז דמביא מהראב''ן דנקט להאי חילוקא לגבי חסרון דלא נייח דאגוז ע''ג מים דהוי רק בעקירה.

ויעוין עוד בראבי''ה בתשובות תתקס''ח דמאריך בהאי יסוד ומיישב לפי''ז את הקושיא מהא דאמר רבא דהוציא דיו כשיעור שתי אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דאמאי ליכא חסרון דלא נייח, דהתם איירי בהנחה. וכן את קושית הראשונים מספינה, דהתם חזינן רק דחשיב הנחה. ועוי''ש עוד דמחדש לפי''ז דלמרות דדינא דרבא דתוך ג' בעי הנחה ע''ג משהו הוי גם למאן דאית ליה קלוטה כמי שהונחה מ''מ הוי רק בעקירה דלענין עקירה לא דיינינן להא דקלוטה כמי שהונחה. וז''ל, ומנא תימרא דשאני בין הנחה לעקירה, מדפרכינן בפ"ק דשבת (ד ע"ב) גבי פשט העני, ודילמא הנחה הוא דלא בעינן מעל גבי מקום ד' עקירה בעינן. אף על גב דפשיט' ליה לבסוף, שמעינן מינה דעקירה קילא טפי שצריך לעקור מהנחה גמורה.

1. ולכאורה צ''ב דבפשטות כיון דכל מהות המלאכה היא ההוצאה מרשות לרשות. א''כ בעינן שההנחה תפעל את ההפקעה שפעל בעקירה ומה דסגי להנחה בהכרח דסגי גם לעקירה. ומה שייך שיהא בזה חילוק בין עקירה להנחה.

ויעוין ברשב''א בדף ד' ע''ב וז''ל, אלא סברא בעלמא קאמר דדלמא בגמר מעשה בכל דהו סגי ליה אבל בתחלת מעשה עקירה חשובה בעינן. וצ''ב כונתו דמה המשמעות של גמר מעשה ותחילת המעשה הרי המלאכה מורכבת משתי השלבים ההוצאה וההנחה, ודוחק לומר דהוי סברא בהלכות מעשה המלאכה דאיכא יחס לתחילת המעשה וסופו דבתחילת המעשה בעינן מעשה יותר חשוב. והא ודאי דאין לומר דעיקר הצלאכה היא ההוצאה דא''כ מה קשיא לגמרא בריש הזורק הכנסה מנלן. ויעוין בשפת אמת דרצה לומר דלשיטת ר' פפא ריש פרקין דהכנסה נמי הוצאה קרי [ומפרש טעמא דכל עקירת חפץ ממקומו תנא הוצאה קרי לה] הטעם הוא משום דכן הוא לשון הפסוק אל יצא וגו' ופירושו לא יפיק דעיקר המלאכה היא מה שמוציא החפץ מאותו הרשות שמונח בו רק דכל זמן שאינו מכניסו לרשות ההפוך לא נחשב הוצאה גמורה ומאי דקפיד רחמנא שלא להוציא מרשות לרשות הי' הקפידא על ההוצאה ויש לעיין וכי אי יוציא מהרשות ולא יניח כלל אלא ישורף את החפץ יתחייב מדין מוציא ומוכרח דההנחה לא הוי היכי תימצי בעלמא למנוע את חזרתו של החפץ לרשות שיצא ממנה אלא דהוי חלק מצורת ההוצאה דהוצאה ענינה המעבר מרשות לרשות והמעבר עשה משתי גורמים ההוצאה וההנחה דאדם שעובר מקום כל זמן שלא ישב באותו מקום שעובר אליו לא נשלמת העברתו וא''כ קשה דמה דסגי להנחה בהכרח דסגי גם לעקירה.

1. ונראה דבדין הנחה איכא תרי דינים. האחד. היחס של החפץ לרשות דבזה בעינן שיהא מונח ברשות, או קלוטה אי הוי כמי שהונחה. שנית. אופן עמידת החפץ לאדם. ונראה דהנך חסרונות של מקום דע''ד ולא נייח הוי ביחס של עמידת החפץ לאדם [כמו שיתבאר להלן], ומצד היחס של החפץ לרשות ליכא גרעון, ונמצא דביחס לשנוי של החפץ מהרשות שהיה בה איכא הפקעה גמורה גם היכא דליכא מקום דע''ד ולא נייח ורק לענין היחס של העמדת החפץ לאדם איכא גרעון וא''כ שייך לומר דכל הדרישה שההנחה תעמיד את מה שהעקירה הפקיעה הוי רק ביחס של החפץ לרשויות, דבזה כל כמה דליכא שנוי ברשויות לא הוי ''הוצאה'' דעיקר המלאכה היא השינוי ברשות, רק מאחר דבעינן שיהא משמעות בשינוי הרשות ביחס להעמדת החפץ לאדם לכן בעינן שהעקירה תהא ממצב שבו החפץ עמד לבעלים דבזה איכא נפק''מ במעשה ההוצאה בהעמדת החפץ לבעלים. ואפשר דזהו כונת הרשב''א דבתחילת העקירה ששם פועל את ההפקעה בעיקר העמדת החפץ בעינן עקירה חשובה שתפעל בעיקר העמדת החפץ, משא''כ בהנחה שבאה רק להעמיד את המעשה כמעשה הוצאה בחפץ בהא סגי רק את היחס של ההמצאות ברשות.
2. ונראה דהא דמבואר בפסחים פה ע''ב דבדין איסור הוצאת בשר פסח מחוץ למחיצות אכילתו וכן בדין טומאת בגדים למוציא פרים הנשרפין מחוץ לעזרה דבעי עקירה והנחה כהוצאה דשבת, הוי רק לענין היחס של החפץ לרשות דזה נצרך לעיקר היחס של המעשה כ''מעשה הוצאה'' אולם במה שנוגע לאופן עמידת החפץ לאדם נראה דזה שייך לחפצא ד''מלאכת הוצאה'' ולא לגוף ''מעשה ההוצאה''.
3. ורק דיש לעיין במסקנת הגמ' בדף ד' דליכא חילוק לענין מקום ד', אי הוי מחמת דבהוצאה בעינן שהשינוי ברשות יהא שינוי גם באופן העמדת החפץ לאדם, דעד עכשיו עמד בהאי רשות וכעת עומד ברשות אחרת. או דגם למסקנא עיקר המלאכה הוא השינוי ברשות, רק דמאחר דבעינן דיהא משמעות ביחס של העמדת בחפץ הלכך לא סגי בהא דהעקירה היתה ממקום ד', דכל כמה דלא הניח וקבע את החפץ באופן עמידה אחר ממה שהיה הוי חסרון בהפקעה שלו מהרשות שהיה בה דכיון דהיחס שלו לרשות הקודמת הוי גם באופן העמדתו הלכך לא דיינינן את המצאותו כעת ברשות השניה כהפקעה על עמידתו ברשות הקודמת אלא רק כהמצאות זמנית. ולפי''ז ניתן להבין דלא בעינן לכל גדרי ההנחה שהיו ברשות הקודמת, מאחר דבעינן רק למשוי הפקעה גם ביחס של עמידתו בהאי רשות, ולזה סגי רק שהמקום יהא מקום הנחה, אולם במה שנוגע לאופן עמידת החפץ במקום כגון הנך חסרונות דלא נייח או הא דבעינן הנחה ע''ג משהו [לדעת הראבי''ה דגם אי כמי שהונחה הוי חסרון בעקירה] בהא לא בעינן דההנחה גם תיעשה באותו אופן.
4. ונראה דיש להוכיח דלא בעינן לכל גדרי ההנחה שהיו ברשות הקודמת מיסוד התוס' בעירובין צ''ח ע''ב בהא דמבואר ברבא דבעינן בתוך ג' הנחה ע''ג משהו, ובתוס' הקשה מהא דאיתא בפרק הזורק דתוך ג' באויר חשיב הנחה. ומיישב וז''ל, דהכא שבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג' הוא דבעי רבא הנחה על גבי משהו אבל התם איירי שהיה החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו להכי חשיב כמונח דהא מודה רבא דהמעביר בתוך שלשה דכמונח בקרקע דמי. ומבואר בדבריו דדינא דתוך ג' בעי הנחה ע''ג משהו תליא באופן העקירה דאי העקירה היתה מלמעלה מג' בעי הנחה ע''ג משהו, ואי הוי מתוך ג' סגי בהנחה באויר, ואי נימא דבהנחה בעינן שהשינוי ברשות יהא שינוי גם באופן העמדת החפץ לאדם, דעד עכשיו עמד בהאי רשות וכעת עומד ברשות אחרת. א''כ מאי איכפת לן אופן העקירה סכ''ס חסר בעמידתו בהאי רשות. וחזינן ג''כ דעיקר היחס הוא לעקירה. [ויעוין בחזו''א סב סקכ''ג בסופו וז''ל, ונראה טעמם דכל תוך ג' שם מעביר הלה ובמלאכת מעביר א''צ הנחה ע''ג משהו והכי קים להו לחז''ל וצ''ב].

ובבאור חילוק התוס' נראה דהא דבעינן הנחה ע''ג משהו הוי ג''כ מהאי דינא דהנחה דבעי להעמדת החפץ דבזה אמרינן דלבוד משווי ליה כמונח רק ביחס לתנאי המקום, אולם מאחר דבעינן את היחס של העמדת החפץ מכח הקרקע הלכך בעינן שיהא מונח ע''ג משהו. ולפי''ז ניתן לומר דהיכא דעקר מלמעלה מג' כיון דלמעלה מג' היחס שלו כמונח הוא מכח עמידת רגליו בקרקע וחשיב כמונח בקרקע, הלכך בשביל להפקיע את ההנחה שהיתה ברשות הקודמת בעינן להעמיד הנחה בקרקע והנחה בקרקע מחייבת הנחה ע''ג משהו, אולם היכא דעקר מתוך ג' כיון דאיכא קיום להנחה ע''ג משהו מכח אחיזת היד דהיד עצמה חשיב מקום ההנחה בהך רשות [והגוף ליכא בו השפעה על ההנחה כיון דהוי תוך ג' לקרקע] נמצא דהעקירה היא מהיד ובזה סגי במה דמעמיד את החפץ ברשות השניה בתוך ג' באויר דבשביל הניתוק מאחיזת היד סגי במה דמעמיד את החפץ כעת בדין לבוד לקרקע אחרת דגם ברשות שהיה בו היחס לקרקע הוי מדין לבוד.

1. והשתא נראה לבאר באור הנך חסרונות דמקום ד' ולא נייח. ונראה דלא מבעיא חסרון דמקום דע''ד דענינו דבעינן דיהא מונח במקום שדרך להשתמש בו, כמו שמבואר בפיה''מ וז''ל, לפי שכל פחות משעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים, וכיון שביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עליה כמו שנשארים הדברים הקטנים מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה לפיכך נחשבת כמקום שיש בו ארבעה על ארבעה. דבזה ודאי איכא למימר דלא הוי חסרון ביחס של החפץ לרשות באופן דנימא דחשיב כהנחה ארעית, אלא הוי חסרון בהעמדת החפץ לאדם.

ויש להוכיח כן מהא דנקט הרמב''ם פרק יג הלכה דחסרון דאגוז ע''ג מים הוי מחמת דבעינן מקום ד', וז''ל, אבל אם היה כלי צף על גבי מים ופירות בתוך הכלי ופשט ידו ולקח מן הפירות והוציא פטור, שהרי לא נחו הפירות על גבי הארץ ''ונמצא שלא עקר מעל גבי מקום ארבעה'', ואין צריך לומר אם היו הפירות צפין על פני המים והוציאם שהוא פטור. והשתא אי נימא דהוי חסרון בשייכות למקום מחמת דהוי הנחה ארעית א''כ צ''ב ספק הגמ' באגוז בכלי וכלי ע''ג מים אי סגי בהא דמצד עצמו ואי נימא דהוי חסרון בשייכות למוקם הרי גוף הכלי לא שייך לרשות כיון דהוא ע''ג מים והוי כאגוז ע''ג מים וא''כ מאי איפת לן דהכלי ביחס לאגוז הוי כנייח מצד עצמו סכ''ס הכלי מנותק מהרשות וממילא גם האגוז מנותק. ומוכח דעיקר החסרון באופן עמידתו לאדם ומאחר דהוא מונח בדבר דלא נייד נמצא דהוא חשיב כעומד לאדם בהך רשות.

1. ונראה דגם לשיטת הראשונים דחסרון דלא נייח הוי חסרון בפני עצמו מוכח מספק הגמ' באגוז דלא הוי ביחס של החפץ לרשות. ובבאור הדבר נראה דלא מבעיא לדעת תוס' דהקשה על דינא דאגוז ע''ג מים מהא דספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטי ליה דמבואר דהנידון הוא ביחס לחפץ עצמו, ולא ביחס למקום שהוא מונח, דכיון דהחפץ נייד לא חשיב כמונח ברשות, וכן מבואר ברש''י בד''ה מהו דתימא, דמעמיד את החידוש במים ע''ג מים ביחס למים שבא להניחם דניידי ואזלי. וחסרון זה נראה ודאי דהוי בהעמדתו של החפץ לאדם.

אלא גם לשיטת הראשונים דהקשו רק על דינא דאגוז בכלי וכלי ע''ג מים. ומבואר דס''ל דיסוד החסרון הוא במקום שבו מונח החפץ. ולכן מאגוז ע''ג מים ל''ק להו דהמים לא נייחי ומאי שיאטיה להא דהספינה חשיבא כמונחת על המים. ורק דהקשו מאגוז בכלי דמ''ש מספינה דחשיבא כמונחת וה''ה הכלי חשיב כמונח ולא נייד, ולזה יישבו דשאני חסרון מהלכת בקנין דלא הוי מחמת עצם הדבר שהיא מתנועעת אלא מחמת מה דהוי ''מהלכת'' ובזה אמרינן דכיון דכח ההילוך לא קיים בה לא חשיבא ''מהלכת'', אולם לגבי חסרון דלא נייח דנה הגמ' דאפשר דעצם הדבר דהוא מתנועע הוי חסרון. וז''ל הרשב''א, דהתם גבי קנין כל חצר שאין היא עצמה מהלכת קונה אף על פי שאחרים מוליכין אותה כספינה וכקלתה הקשורה בה, אבל גבי שבת בעינן שיטול החפץ ''ממקום נח'', להכי מספקא לן דלמא אף כשהכלי צף במים ואגוז בתוכו בעינן שיהא האגוז מונח במקום שאינו מתנענע אפילו מצד תנועת אחרים.

ולכאורה לפי''ז נראה דהוי הלכה בגוף הרשות דתהא רשות קבועה, אולם נראה דגם בזה התנאי דלא נייח הוי ביחס של הרשות כמעמידה את החפצים שנמצאים בה עבור האדם ולא בעצם היחס של החפץ כנמצא בהך רשות ולא הוי הלכה ''ברשות'' אלא ''במקום שבו החפץ עומד בהך רשות''. ולכן דנה הגמ' אי סגי במה דהאגוז כלפי הכלי חשיב כנמצא במקום דלא נייח.

1. ובעיקר החסרון דלא נייח יעוין בשטמ''ק בשם הראב''ד [ב''מ ט' ע''ב] דהוי דוקא במים. וז''ל, דהנחה על גבי משהו מיהת בעינן ומיא כאוירא בעלמא דמו ולא משום ניידא ממש קפדינן אלא משום דהוו כאוירא בעלמא. ובבאור הדבר נראה דכיון דמים הוי מציאות לא ממשית א''כ כל היחס של המונחות במים הוא מכח מה דהם טפילים לקרקע דחשיב כמונח בקרקע, ולכן כל כמה דניידי איכא ניתוק ביניהם לקרקע וחשיב מונח באויר. ונראה דגם בזה כל החסרון הוא בהעמדתם לאדם דהיכא דמונחים במים צורת העמדתם הוי דרך הקרקע דהמים הוי כאויר דלא הוי מקום השתמשות.
2. ובעיקר הא דנתבאר דלשיטת תוס' וכ''נ ברש''י החסרון הוי ביחס לחפץ, נראה דיתבאר לפי''ז הא דנקט תוס' דהחסרון הוא מחמת דאין דרך להצניע כן חפצים ויעוי''ש [ויותר מבואר בתורא''ש]דמחלק בין הניח ע''ג כלי שמונח על אדם מהלך דבזה פשיטא דלא מהני לאגוז בכלי וכלי ע''ג מים דבזה דנה הגמ' אי מהני וצ''ב וכי הוי מדינא דשלא כדרך ולאחר יד. ונראה דמאחר דבעינן בהנחה יחס להעמדת החפץ לאדם ע''י המקום שמונח בו הלכך כל כמה דאין דרך להצניע באופן זה הוי גרעון ביחס בין המקום להאי חפץ.

ונראה עוד לבאר הא דחזינן חילוק נוסף בין תוס' והראשונים דתוס' הקשה על ספיקא דאגוז מהא דרכוב כמהלך דמי ובראשונים לא הקשו כן, ונראה דתוס' לשיטתו שהנושא הוא ביחס לחפץ, הלכך עיקר הנידון עומד ביחס לחפץ אי הוי כיושב בכלי וכל כמה דחזינן דהוי כמהלך תו איכא ניתוק בינו לרשות. אולם הראשונים דהעמידו את התנאי דנייד בגוף הרשות איכא למימר דשאני הנידון ברכוב כמהלך דהוי ביחס לחפץ הרכוב דבזה אמרינן דעצם מציאותו כרוכב הוי כמהלך ובזה לא יהני מה דהדבר שמונח עליו מצד עצמו הוא לא נייח דסכ''ס החפץ הוא ''רכוב'', משא''כ הכא דהנידון ביחס לרשות בהא שייך לדון אי דיינינן לרשות מצד עצמה או דיינינן את הכח שמניע אותה כחלק ממנה.

1. והשתא נראה לבאר הא דאיתא בתוס' בהא דהוציא דיו וכתבן כשהוא מהלך דכתיבתן זו היא הנחתן דהוי מחמת שהניחן במקום שישארו שם לעולם. ונראה דהוי לשיטתו דהחסרון ביחס של עמידת החפץ בהאי רשות דע''י דנייד איכא נתוק בינו למקום שמונח עליו א''כ נמצא דבגוף המקום ליכא חסרון למרות דהמקום נייד וחשיב כמקום הנחה ברשות וכל כמה דיינינן ליה כמקום הנחה ליכא חסרון במה דלא נייד, רק דעיקר החסרון ביחס בינו לחפץ שמונח עליו ובזה איכא למימר דכל כמה דישאר שם לעולם הוי כחד עם המקום שמונח עליו. ויעוין במאירי וז''ל, שמא דוקא באותיות שהנחתן הנחה גמורה מה שאין כן באגוז שאין הנחתן אלא עראי.

ויעוין בתוס' ערובין דף כ' ע''א סד''ה לא יעמוד אדם, דמוכיח מהא דכתיבתן זו היא הנחתן דגם בבולע משקין בפיו ברה''ר למרות דגופו נמצא ברשות היחיד לא דיינינן ליה כמוציא מרה''ר לרה''י אלא כשבולעם מיד חשיב כנחים, ונראה דגם זה הוי לשיטתו בגדר דלא נייח דהוי בחפץ ולהכי הוכיח דהיחס של החפץ כמונח קיים בעצם היותו על הקלף דזהו מקום הנחתו ובקלף הוא לא נייד, והוכיח מזה תוס' דההנחה היא היכן שנמצא מימושו של החפץ והלכך גם באכילה היכא שנכנס לפיו כיון דשם מימושו של האוכל שם חשיב מקום הנחתו.

אולם אי נימא דהוי הלכה בגוף המקום דבעינן דלא יהא נייח א''כ מאי איכפת לן הקביעות של הדיו במקום דס''ס המקום לא נייח, ונראה לפי מה שנתבאר דגם לשיטת הראשונים דהוי הלכה במקום הוי ביחס של הרשות כמעמידה את החפצים שנמצאים בה עבור האדם וא''כ איכא למימר דתליא באופן השימוש ומאחר דצורת השימוש של דיו הוא בהעמדתו בנייר בלי שייכות למקום שמונח בו הלכך לענין הך שימוש ליכא גרעון במה דהנייר מונח על דבר דלא נייח, כיון דכך צורת העמדת הרשות האי שימוש. ויעוין בתוס' ר''י הזקן וז''ל,

1. ונראה עוד דאיכא חילוק בבאור הא דמים ע''ג מים היינו הנחתן דמהא דמדמי ליה בגמ' לפלוגתת ת''ק ור''י בן נורי בשמן שצף ע''ג יין אי טבול יום דפוסל במגעו חשיב כנגע גם ביין, נראה דהוי נידון ביחס של המים אי הוי כגוף אחד עם מה שתחתיהם, ומים ע''ג מים כו'ע מודו דחשיב כחד. וכן מבואר במאירי והרמב''ם [יעוין במג''א שמ''ז סק''ה]. ויש לעיין דבשלמא אי החסרון במקום א''כ כל כמה דהוי כגוף אחד חשיב כמונחין בקרקע וממילא לא שייך בהו להאי חסרון דלא נייחי, אולם אי הוי חסרון בגוף החפץ דלא נייח א''כ מה יהני דחשיב כחד סכ''ס המים לא נייחי, ואפשר לבאר בזה שתי אופנים.

אופן א'. על פי הא דמבואר בפנ''י ד''ה אלא, ובחת''ס ד''ה שקלט, דכל הנידון של הגמ' רק במה שיוצא חוץ לגומא וכ''נ בלשון הרמב''ם ''מע''ג גומא מלאה''. וחזינן דמה שנמצא בתוך הכלי חשיב שהכלי מחזיקו, דהיחס של הכלי נובע מתוכו וכל מה דאיכא בתוכו חשיב שהכלי מחזיקו, ולכן בהא ליכא לחסרון דלא ניידי [גם אי נימא דהוי חסרון במים] דכולהו חשיבי כמוחזקים בכלי, וא''כ איכא למימר דכל כמה דחשיב כחד שוב דיינינן גם למים מעל הכלי כמונחים בכלי ולא מחוץ לכלי.

אופן ב'. ניתן לומר דלחסרון דלא נייחי בעינן שכח התנועה יהא במעמיד של המים ברשות, דע''י כך חשיבי כמנותקים מהרשות, אולם היכא דחשיב כמונחים בקרקע מכח הא דחשיבי כחד א''כ הוי כמתגלגל בקרקע. ולא מבעיא לדעת רש''י דמתגלגל בקרקע חשיב כמונח, אלא גם לדעת תוס', [יעוין ברעק''א במערכה ב' י''א דמעמיד בזה פלוגתא בין רש''י לתוס'] נראה דהכא כיון דלא עומדים לצאת מהרשות ליכא חסרון בהא דניידי באותה רשות שמונחים בה.

1. ויעוין במאירי בסוגין דמביא פלוגתא אי דינא דמים ע''ג מים היינו הנחתם הוי גם במעינות המושכין. וז''ל, ויש אומרים דוקא במונחים בגומא אבל נגרים לא כמו שכתבנו, ויש חולקים לומר שכל שהם נגרין בו קרקע הוא וכמונחים על הקרקע הם. ולכאורה נראה דתליא בפלוגתא אי מתגלגל בקרקע חשיב כמונח. אולם נראה דהכא גרע כיון דכח התנועה קיים בגוף המים ולכן איכא בזה סיבה לנתק אותם ממקומם.

ויש להביא ראיה דהלא נייד דמים גרע מהרמב''ן בעירובין דף מו [בסוף דבריו לענין תחומין בספינה] דכתב דנהרות המושכין ומעינות הנובעים אינם קונים שביתה במקומם דכל דנייד לא קרינן ביה אל יצא איש ממקומו ויעוי''ש דפליג על הראב''ד דנקט דגם אדם המהלך חשיב כלא נייח ולא קנה שביתה וברמב''ן מחלק בין אדם למים למרות דגם אדם לא נייח דנקטינן דמהלך לאו כעומד. ואפשר דהחילוק בין מים שכח התנועה קיים בהם עצמם ולא הוי גורם חיצוני שמעמיד בהם כח, לבין אדם דלמרות דלא נייח כיון דבעי להחלטתו ובחירתו נמצא דהלא נייד לא הוי מעצם מציאותו.

ונראה עוד דלפי דרך הראשונים דהחסרון דלא נייד דסוגין הוי בגוף המקום א''כ לא שייכא כלל לחסרון דלא נייד דתחומים, דהתם הוי ביחס לחפץ, ובזה אפשר דס''ל דגם היכא דהמעיין כולו נמצא בחד רשותא ליכא בזה שביתה דכל היכא דבעינן יחס לחפץ החסרון הוא בגוף המציאות דנייד ולא איכפת לן דחשיב כנייד בקרקע. ויעוין בקה''י סימן ו' סוף סק''א דנקט דלא שייכא להדדי יעוי''ש מה דמבאר בזה.

ובעיקר מה שנתבאר בחסרון בהנחה בסוגין דלא הוי ביחס של החפץ לרשות יש לעיין מהא דמבואר בתוס' דדן גם באדם מהלך את נידון הסוגיא רק דנקט דאין רגילות להניח על אדם, ובתו''י נקט דבכלי ע''ג אדם תליא בספק הגמ' באגוז, ובדיו ע''ג אדם מהלך חשיב באמת כמונח. ולכאורה מאחר דנקטינן דמהלך לאו כעומד דמי א''כ איכא ניתוק בין האדם לרשות, וממילא איכא חסרון בעצם היחס של החפץ כנמצא ברשות, ומה שייך לדון דביחס למה שמונח בכלי דיינינן כלא נייח כלפיו. ויעוין בכתבי הברכ''ש שבת סימן י' סק''ד דהקשה כן ויעוי''ש מה דמיישב ונראה מדבריו שם דהחסרון במעשה עקירה והנחה הוי רק היכא דהעקירה וההנחה הוי בגוף דהגוף הוא מהלך.

ונראה בהקדם מה דיש לעיין בבאור הנידון אי מהלך כעומד דמי דהרי הא פשיטא דבכל פסיעה רגל אחד עומדת ורגל אחד מהלכת ונמצא דכל רגע איכא הנחה ויעוין ברש''י כתובות ל''א ע''ב דזהו באמת טעמא דבן עזאי דמהלך כעומד. ובפשטות נראה דעצם הדבר דהוא במצב של הילוך וכל הנחה עומדת כחלק מתהליך ההליכה הוי סיבה לנתק את היחס שלו ברשות. אולם נראה דאיכא למימר דלענין היחס לרשות גם ''מהלך'' הוי צורה של עמידה ברשות כיון דסכ''ס הוא הולך ברשות, רק דלענין מה דבעינן מקום הנחה בהא דנו בן עזאי ורבנן אי מציאותו כמהלך הוי גרעון בתורת מקום להנחה.

ויעוין בכתבי הברכ''ש ס''ס י''א וז''ל, ע''כ נראה דודאי בן עזאי וחכמים לא פליגי רק אם החפץ מונח על אדם מהלך מקרי נח, דב''ע סובר דמקרי נייח דמה שהאדם מהלך תחתיו אין זה מבטל הנחת החפץ, ובריושלמי מוכח כדברי יעוי''ש וכן הלשון מורה כן דלשונו דבן עזאי ''מהלך כמונח דמי'', וכן גם בבבלי לא אמרינן בזה''ל, ''מהלך כנח'', רק ''מהלך כעומד'' וממילא החפץ מקרי נייח, ורבנן סברי דאין זה דרך הנחה דאפילו לגבי חפץ מקרי הגוף נייד.

ולפי''ז כל כמה דאגוז בכלי חשיב כמונח דדיינינן את המונחות ביחס לכלי, גם באדם ליכא לחסרון דמהלך או כעומד כיון דדנים את ההנחה בכלי שבגוף דמצד עצמו לא נייד. או לתוס' דהוי ביחס לכלי דדנים את הלכי כמונח מצד עצמו כיון [דלא נייד בגוף] רק מתנועע ע''י האדם הנושאו. ומכח זה הוכיח תוס' דחשוב כמהלך, ולפי''ז ניחא היטב הא דבדיו ע''ג אדם מהלך דחשיב הנחה דכיון דכל הנושא במקום ההנחה א''כ בהא איכא להאי סברא דכתיבתם זו היא הנחתן כמו שנתבאר לעיל.

והא דלא הוקשה לתוס' דאי חפץ שמונח על אדם חשיב הנחה במאי פליגי ת''ק ובן עזאי נראה דפלוגתת בן עזאי ורבנן הוי בעקירת גופו דכפי איך שנתבאר דבעקירת גופו בעינן שהעקירה תעמוד בגוף עצמו דהחפץ חשיב כמונח אצל האדם וכל היחס של העקירה בחפץ הוי מחמת שגם היכא שפעל במעמיד של החפץ ברשות חשיב עקירה בחפץ ונמצא דמעשה העקירה צריך לעמוד בגוף האדם ובזה ודאי איכא לחסרון דמהלך דכל הצד לדון את החפץ כנייח הוי רק היכא דבאים לדון את העקירה וההנחה בחפץ עצמו ובזה איכא למימר דהחפץ מצד עצמו נייח משא''כ היכא דהעקירה היא בגוף.

רק דלכאורה יש לעיין מהא דהוכיח התוס' ממניחו עליה כשהיא מהלכת דלא הוי כמונח למרות דהתם העקירה היא בגוף הבהמה. ולפי מה שנתבאר ליכא ראיה להכא דהעקירה וההנחה הוי בחפץ ויעוין ברש''ש דהעיר מזה [ויעוין בשפת אמת מה דדחק בבאור ראית תוס']. ונראה דאי נימא כמו שהוכחנו בסוגיא דעקירת גופו דבבהמה ליכא להאי נידון, ולכן הגמ' לא הוכיחה מפרק במה בהמה יוצאה [דאיכא איסורא גם היכא דהניחו עליה חפץ] דעקירת גופו כעקירת חפץ. ובבאור הדבר נראה דמאחר דכל הנידון בעקירת גופו נובע מחמת היחס של האדם כמקום ההנחה של החפץ ולכן כל כמה דלא נדון את העקירה בגוף ליכא בזה עקירה בחפץ דנמצא לעולם באותו מקום ורק דשינה את המקום. א''כ פשיטא דבהמה לא חשיב מקום ביחס לחפץ אלא רק כעמוד המחזיק את החפץ ברשות ולכן השינוי במקום הבהמה חשיב שינוי ישיר בחפץ והוי עקירה בחפץ.

1. ונראה להוכיח דחסרון דמהלך הוי חסרון בדין מקום להנחה, מהא דנקט הפנ''י בד''ה אמר ר' אבין, בשיטת הרי''ף דאיכא בזה חילוק בין עקירה להנחה. וז''ל, דאפשר דבן עזאי גופא לא קאמר מהלך כעומד דמי אלא לענין הנחה משא"כ לענין עקירה לעולם בעינן עקירה גמורה וכמו שכתבתי לעיל בשם תוספות ישנים לענין עקירת גופו כעקירת חפץ דבהנחה פשיטא לן טובא וכדמפליג הש"ס [דף ד' ע"ב] נמי אליבא דר"ע לענין קלוטה בין עקירה להנחה וכתבו התוספות [ד"ה ודילמא] משום דקרא דאל יצא איש ממקומו אעקירה קאי וא"כ ה"נ דכוותיה ''דלענין עקירה לא אמרינן מהלך כעומד דמי דממקומו משמע ממקום קביעתו ולא דרך הלוכו'' משא"כ לענין הנחה בכל דהו מיקרי הנחה. ונראה דגם התו''י דמחלק לענין עקירת גוף בין עקירה להנחה הוי מחמת דכל הנושא דהיחס של החפץ הוי לאדם והאדם לא הוי כמדף הוי רק היכא דבאין לדון את מקום העמדת החפץ לאדם דבהא דיינינן ליה כמונח אצל האדם אולם ביחס המציאותי לרשות גם אדם הוי כמדף, ולכן כל כמה דבהנחה סגי ביחס המציאותי לרשות וליכא יחס למקום תו דיינינן ליה כמדף בעלמא.

###### בהא דבמעביר ד''א לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לפוטרו

1. יעוין בתוס' דף ה' ע''ב דמביא מהירושלמי דהקשה דלבן עזאי כמהלך כעומד דמי אמאי מחייב במעביר ד''א. ומיישב דמשכחת לה בקופץ. ובתוס' מוכיח מש"ס דידן דלא הקשה כן דלא חשיב ליה פירכא ומבאר תוס' דהוי מחמת דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה. ומוסיף תוס' דכמו כן קלוטה לר"ע אף על גב דכמי שהונחה דמיא בזורק ד' אמות ברשות הרבים חייב ולא אמרינן כמי שהונחה תוך ד' אמות ברשות הרבים. ומביא מהריב''א דנסתפק שתי ספיקות. האחד. היכא דעמד לפוש תוך ד''א אי גם בזה אמרינן להאי הלכתא לחייבו. שנית. אי לאחר ד' דיינינן למהלך כעומד לחייבו.
2. ובפשטות היה נראה דהוי שתי ספיקות נפרדים. דהספק הראשון הוי בחידושא דהלכתא דד''א דלא דיינינן למהלך כעומד אי הוי רק ביחס לדין הנחה מכח מהלך כעומד, או דכל יחס של הנחה שנעשה דרך הילוכו לא דיינינן ליה כהנחה לענין ד''א וגם בעמד לפוש סכ''ס הוי בדרך הילוכו. ויעוין ברשב''א דף ו ע''א בד''ה וטעמיה וז''ל, וא"ת אם כן אפילו עמד לפוש תוך ארבע יהא חייב, י"ל דהא נמי הלכתא גמירי לה מהלך חייב עומד פטור.ומבואר דהוי חלק מההלכתא דהוי רק לענין דין הנחה מכח מהלך כעומד.

ונראה פשוט דהיכא דיניח בקרקע בהא לא נסתפק התוס', דכל מה דשייך לדון דההלכתא גלתה לנו דלא דנים יחס של מונח בהליכתו אולם היכא דמניח בקרקע ודאי דדיינין ליה כהנחה וכן מבואר בקה''י סימן ו' ענף ב' ס''ק ג', יעוי''ש דמיישב לפי''ז את קושית המהרש''א דאמאי תוס' לא הסתפק לר''ע דקלוטה כמי שהונחה דמי דגם גלי קרא דלא דיינינן להך הנחה אי היכא דהניח בקרקע גם מחייב, ומיישב הקה''י דהך הנחה דע''ג קרקע אינו מענין הנחה של קלוטה דקלוטה הוי הנחה באויר וכשנח ע''ג משהו הוי הנחה ממש.

והספק השני הוא דכל כמה דלא דיינינן למהלך כעומד בתוך הד''א תו לא שייך לתפוס את החבל בשני ראשין ולענין גמר הד''א לדונו כעומד. וכן ביאר הרעק''א ולפי''ז מוכרח דהוי שתי ספיקות נפרדים, ובדבריו נראה דהספק הוי בהא גופא אי שייך לדון את ההלכתא באופן זה דרק לענין לא להפקיע לחיובא דד''א לא דיינינן ליה כעומד. וז''ל, אם מ''מ חייב מטעם דאחר ד''א אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא או לא כיון דתוך ד''א היינו דנים דמהלך לאו כעומד דמי וקלוטה לאו כמ''ש דמיא אין אוחזין בחבל בשני ראשין עכ''ל.

אולם יעוין בשפת אמת דף ה עמוד ב וכן בקה''י סימן ו' א' דמבאר דהא הוה פשיטא לתוס' להך סברא דתרתי דסתרי, רק שרש ספיקו הוא בגדר הך הלכתא אי נתחדש בה דלא דיינינן למהלך כעומד וא''כ איכא בזה תרתי דסתרי או דלמרות דהוי כעומד ואיכא הפסק במלאכה מחייב עליה, ובזה לא שייך תרתי דסתרי כיון דגם לצד החיוב דיינינן כעומד ולכן בגמר ההעברה חשיב כעומד ולפי''ז מבאר דזהו גם שרש הספק הראשון אי בעמד לפוש פטור דאי גדר ההלכה דלא דיינינן למהלך כעומד א''כ הוי רק במהלך אולם אי גדר ההלכתא דלמרות דאיכא הפסק מכח המהלך מחייב א''כ גם בעמד לפוש מחייב.

ויש לעיין בדבריהם דמה שייך למימר דהתורה גלתה דלמרות דאיכא הפסק במלאכה מחייב הרי החפצא דמלאכה הוי מעביר ד''א ואי לא חשיב העברה רצופה לא שייך למימר דבהכי חייבא רחמנא וצ''ב.

אלא דגם בהא דלא דיינינן ליה לעומד יש לעיין בגדר הך דינא, ובפשטות היה נראה דלא הוי הלכתא שלא לדון את היחס של בן עזאי דמהלך כעומד, אלא דלמרות דמהלך כעומד לא הוי כהנחה מוחלטת, ונתחדש בהלכתא דלחיובא דד''א סגי בהך שיעורא דחסר להנחה המוחלטת, רק דלפי''ז פשיטא דלא שייך לדון בגמר ההעברה למהלך כעומד בשביל לחייבו דכל כמה דדיינינן להך העברה בשיעורא דהנחה דמהלך כעומד הדר דינא דליכא בה העברה כיון דבהך שיעורא דהנחה איכא הפסק. וברעק''א חזינן דלא הוי סברא מוחלטת דהרי בדבריו מבואר דתוס' דן בהא גופא אי ניתן לתפוס את החבל בשתי ראשין. ומוכח ברעק''א דהגדר בהלכתא הוא דלא דיינינן ליה למהלך כעומד, ורק דהנידון הוא אי איכא בזה סתירה בהנהגה היכא דלענין גמר ההעברה נדון את המהלך כעומד.

רק דיעוי''ש דהקשה מהא דמבואר בדף צ''ח דבזורק מרה''י לרה''ר והחפץ המשיך ד''א ברה''ר דבתחילה ס''ל לגמ' דר''י מחייב תרתי מכח דינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, דמיד שנכנס לרה''ר איכא בזה איסור הוצאה וממילא איכא גם לאיסורא דמעביר ד''א, ואי נימא כהך סברא דלא אוחזין החבל בשני ראשין א''כ איך מחייבינן על העברה הרי בשביל לחייב על העברה בעינן למימר מהלך לאו כעומד דמי וממילא לא שייך לדון דהיה כאן כלל העברה דהעברה היא ממצב של מהלך כעומד.

ויעוי''ש דמוכיח מזה דהא הוה פשיטא לתוס' דליכא בזה תרתי דסתרי, כיון דגדר ההלכתא הוא דלא דיינינן למהלך כעומד אלא רק כשהגיע למקום חיוב וכל זמן לא הגיע לד''א חשיב כנמצא במקום פטורא, ובזה לא דיינינן ליה כעומד. ורק דשורש כוונת הספק הוא, בגדר ההלכתא אי הוי הגבלה בדין מהלך כעומד דלא נאמר במקום פטור, או דעיקר הסברא היא דדוקא מרשות לרשות נעשה כמי שמונח, אבל לא בחד רשותא, כמ"ש הרשב"א בחידושיו, וא"כ גם בסוף בעי הנחה ממש כיון דהוי חדא רשותא, אבל בהאי דר"י דנזרק מרה"י לרה"ר, ברגע שבא מרשות לרשות הוי כמונח.

ועיקר הך צד דתוך ד''א חשיב כמקום פטור יעוי''ש דמביא כן מהמהרש"א דף ק עמוד א ד''ה ואין נראה. וז''ל, לא שייך למימר קלוטה כמי שהונחה דמי אלא כשבאת לרשות אחר דאיסורא כגון המוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר וכגון חוץ לד' אמות אבל תוך ארבע אמות דרשות דהיתרא נינהו לא שייך למימר ביה דכמי שהונחה דמי.

רק דעדיין הקשה מעיקר דינא דזורק מרה"י לרה"ר דאיך נחייב אותו משום קלוטה, נימא דבאותו רגע שיצא ראש א' מהחפץ מפתח הבית והיה עדיין ראש השני מהחפץ בבית יהיה כמונח הראש שיצא, ואח"כ כשיצא כלו הוי כעקירה, דבכה"ג אינו חייב כמו שפירש"י בפרק המצניע (דף צ"ג ע"ב). ויעין גם ברש''ש בדף צ''ג דתמה בזה. ולמרות דברעק''א שם מעמיד את הקושיא ביחס להך סברא דלא דיינינן לחבל בשתי קצוות [דהך מהלך דספיקא דתוס' הוי מכח סברת הרשב''א, מובא מבנו בשם אביו] מ''מ גם על הראשונים קשיא דהרי התם הוי מרשות לרשות וא''כ מיד איכא יחס דקלוטה כמי שהונחה.

1. ונראה בהקדם באור סברת הראשונים דבאותה רשות לא אמרינן קלוטה, דברעק''א נראה דבעינן את המעבר בין הרשויות בשביל למידן לקלוטה כמי שהונחה, דרק בכה''ג איכא יחס של קליטה להך רשות, ולכן נקט הרעק''א דבזורק מרשות לרשות דיינינן כמי שהונחה גם לענין לחייב על ההעברה דד''א, למרות דביחס להעברה הוי חד רשות, מ''מ כיון דהחפץ עבר מרשות לרשות נתפס בו היחס דקלוטה כמי שהונחה וממילא מהני למשווי גם כמעביר ד''א בהך רשותא. ויעוין בריטב"א דף ה ע''ב וז''ל, ורבינו הגדול ז"ל תירץ דלא אמרו בן עזאי ור"ע אלא כשיש שם שינוי רשויות אבל כשהכל ברשות אחת לא אמרו.

אלא דיש לעיין מהא דמבואר בכתובות דף לא דדיינינן למהלך כעומד בפסיעה האחרונה מהך רשות שהיה שם. ואי נימא דהך סברא דבחדא רשותא לא אמרינן הוי רק לענין קלוטה כמי שהונחה ל''ק מידי וכן מוכח ברמב''ן ה' ע''ב וברשב''א דף ו' ע''א דנקטו להך טעמא רק כלפי קלוטה, אולם במאירי והריטב''א ושיטה לר''ן ה' ע''ב נקטו להך יסוד דחד רשותא גם לענין מהלך כעומד. ונראה דבאמת יש לעיין מה שייך במהלך כעומד דבעינן שתי רשויות דבשלמא בקלוטה שהיחס של ההנחה נובע מכח הקליטה בהאי רשות א''כ איכא למימר דבעינן לשינוי בין הרשויות בכדי שיהא יחס של מקום הנחה חדש בחפץ, אולם במהלך כעומד שהיחס נובע מגוף ההילוך צ''ב מה מוסיף השתי רשויות.

ויעוין בקה''י ס''ס ו' דנקט דעיקר יסוד הראשונים הוא ביחס של קלוטה ומהלך כמונח דלא הוי ביחס למקום מסוים ברשות אלא רק לענין שנדון אותו כמונח בהאי רשות או כעומד בהך רשות, אולם ליכא בזה סיבה ליחס אותו למקום מסוים, ולכן רק מרשות לרשות דבזה הנידון ביחס לרשות מהני האי יחס דקלוטה ומהלך, ויעוין ברמב''ן וז''ל, ואיכא למימר כי אמר ר"ע קלוטה כמי שהונחה דוקא בשנכנסה לרשות אחרת דקלטוה מחיצות אבל בחד רשות לא אמרי'. ומדייק הקה''י מלשונו דהוי גדר בקלוטה דהוי ביחס לרשות, והא דנקט מחיצות אין כונתו למחיצות ממש דהרי דינא דקלוטה איכא גם ברה''ר, אלא דכונתו דקלטהו הרשות.

אלא דלפי''ז עדיין קשה קושית הרעק''א מהא דמחייב תרתי בזורק לרה''ר, דהרי בשביל למידן תורת מעביר מכח היחס דקלוטה בעינן שהחפץ יתיחס למקום מסוים ברשות. ויש שרצו לומר דלמרות דחשיב כמונח לענין לחייב מ''מ ליכא בזה ביטול על המעשה דלבטל את המעשה הוי גדר הנחה אחר מדין הנחה לחיוב וכבר בארו לעיל בדף ג' דלביטול המעשה בעינן מעשה הנחה ולכן הנחת גופו לא מהני לבטל את העקירה, והדברים צ''ב דביטול המעשה לא הוי דין בפני עצמו אלא דכל כמה דאיכא קיום להך מעשה ממילא בטל המעשה הקודם כיון שהגיע לתכליתו, רק דהא מיהא איכא למימר דהוי דרגה בהנחה כמו שבארנו לעיל רק דבזה פשיטא דלא שייך לתפוס את החבל בשתי הקצוות.

אולם נראה דשייך למימר דכיון דהתורת הנחה דאיכא בקלוטה ומהלך לא הוי מכח ההנחה בגוף הרשות, א''כ שייך למימר דכל כמה דבהך מעשה דבו אנו רוצים לדון להך יחס דקלוטה כהונחה ומהלך כעומד איכא יחס של המשך וחלק מעשיה שלימה, לא שייך לדון בזה תורת הנחה, ונראה דזהו יסוד הראשונים דבחד רשותא לא דיינינן ליה כמונח דבחד רשותא דיינינן לכל המשך המעשה כחדא מעשה וממילא לא שייך לחלק את המעשה ולדונו כמונח בכל חלק וחלק ברשות. ורק מרשות לרשות דאיכא בזה שלב שניתן לראותו כגמר בעשיה הקודמת וכהתחלה מחודשת בהא שייך למידן כמונח, ולפי''ז כונת הרמב''ן בקלטוה מחיצות לא להגדיר את גדר דינא דקלוטה כמי שהונחה אלא רק כיחס של גמר בהך מעשה ע''י דקלטוה מחיצות וצע''ק.

ולפי''ז נראה דשרש הנידון אי גם בהך דינא דמהלך כעומד נקטינן דהוי רק באותה רשות, הוי מחמת דבמהלך כעומד דהוי הנחה ממשית בקרקע בהא לא שייך לבטל להאי יחס דהנחה מכח מה דהוי בתוך המעשה.

ובזה ניחא היטב ההיא דכתובות דדיינינן למהלך כעומד בפסיעה האחרונה ברשות שעקר ממנה למרות דהוי באותה רשות, דעיקר החסרון באותה רשות דהוי מעשה אחד דלא ניתן לחלקו וא''כ כל היכא דכעת עוקר מרשות לרשות והוי מעשה מחודש הדר דינא דניתן לדון בזה למהלך כעומד בסוף המעשה שנעשה בהך רשות, והא דעצם הביטול לעקירה הראשונה לא חשיב כנתינת יחס דהנחה בתוך המעשה נראה דהוי מחמת דניתן לדון את עקירתו כעת כעקירה ע''מ להוציא ואת העקירה הראשונה כעקירה להצניע בהך רשות.

1. ונראה דבזה יתיישב היטב קושית הרעק''א מהא דבזורק מרשות לרשות נדון מהלך כעומד בכל חלק מהחפץ וע''י כך יהא חסרון בעקירה, ונראה דבזה ודאי חשיב חלוקה בגוף המעשה ולא מהני מה דהוי מרשות לרשות ולכן בהא פשיטא דלא מחלקינן את גוף המעשה לשתי חלקים.

ונראה עוד דבזה יתבאר היטב ספיקא דהריב''א אי דיינינן למהלך כעומד בסוף הד''א, דמאחר דסוף ד''א הוי גמר מסוים כמו שמבואר ברז''ה ריש הזורק דד''א הוי מקומו של אדם הלכך לא חשיב שמחלקים את המעשה, או דמאחר דסכ''ס הוא ממשיך במעשה ההעברה חשיבא חדא העברה ותו לא שייך לדון למהלך כעומד בתוך המעשה.

1. ועיקר היסוד דבשביל לדון את היחס של כמונח מכח קלוטה ומהלך כעומד בעינן לדון את המעשה שבו אנו דנין את היחס של ההנחה לא כאמצע מעשה. יעוין בשטמ''ק כתובות ל'א ע''א בד''ה הב''ע כשעמד, בבאור הא דמהני מהלך כעומד גם בגוונא שעקר בתחילה ע''מ להוציאו, וז''ל, דאפילו ע"מ להוציאו נמי כל שעמד הרי נעקר עקירה ראשונה ולא חשבינן אלא מעקירת גופו ואילך, ''ועקירה ראשונה אף על גב דהויא להוציאו חשבינן לה כאילו לא היתה אלא להצניעו'' דכיון דכלתה עקירתו בעמידתו הויא ליה כאילו לא נעקרה מעיקרא אלא כדי שיהא מוצנע אצלו ולא תחשב עקירה להוציא אלא מעקירת גופו ואילך, ואפשר נמי לומר דהיינו דקאמר תלמודא לא תימא ע"מ להצניעו וכו' פירוש כי מתרצנא לך מעיקרא כגון שהגביהו ע"מ להצניעו וכו' לא דעביד הכין להדיא שהגביהו ע"מ להצניעו, אלא להדיא הגביהו על מנת להוציאו ומיהו אנן עבדינן לה כאילו הגביהו ע"מ להצניעו ונעשה כאילו הגביהו ע"מ להצניעו קא אמינא לך וכדכתי' ונמצא לפי פירוש זה דתירוצא דמעיקרא דאמרינן כגון שהגביהו ע"מ להצניעו בדוכתא קיימא.
2. ויעוין עוד בשטמ''ק בדף ל''א ע''ב דמדייק מהתוס' בדף ה' ע''ב דמביא את הרשב''א דהוכיח מההיא דכתובות דבהגביה ע''מ להצניעו ואח''כ נמלך להוציאו דמחייב מדין מהלך כעומד דמי. ולכאורה צ''ע דהרי לאחר דמעמידה הגמ' דחיובו משום מהלך כעומד דמי לא בעינן למימר שהגביה ע''מ להצניע וא''כ מאי ראיה להגביה ע''מ להצניע. ומוכיח השטמ''ק דס''ל לרשב''א דבהגביה ע''מ להוציאו לא שייך לדון להא דמהלך כעומד. וז''ל, משום דמשמע לן דע"כ לא קאמר בן עזאי אלא כשיש מקום פטור באמצע וכדקתני להדיא בפלוגתיה המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו' והיינו דאפי' לדידיה מעביר ד' אמות בר"ה חייב, ומיהו בההיא דר' יוחנן דהמפנה חפציו מזוית לזוית וכו' קא מחייב דלא חשבינן עקירה ראשונה למידי כיון דהיתה עקירה לפטורא וחיובו אתיא ליה משעה שנמלך להוציא דמהלך כעומד דמי, ודמי לההיא דהמוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו', ''דמה לי הפטור באמצע או בתחלה אלא שזה לפטורא וזה לחיובא והכל עולה לטעם אחד'', אבל המוציא מרשות לרשות ומתחלה עקר ע"מ להוציא אפי' לבן עזאי לא אתיא חיובא דעקירה אלא מחמת עקירה ראשונה ''דלא שבקינן עקירה דלהדיא משום עקירה דמדמיא דהמהלך כעומד כיון דעקירה ראשונה הויא דחיובא''.

ונראה דיסוד דבריו הוא דמאחר דבעינן למידן את העקירה הראשונה כעקירה להצניע דאל''כ נמצא דדיינינן לכמונח בתוך המעשה, הלכך ס''ל לרשב''א דכל כמה דעקר ע''מ להוציא לא שייך להפקיע את היחס למעשה הראשון ולדון את העקירה מהפסיעה האחרונה, ורק היכא דעקר ע''מ להצניע דהוי עקירת פטור בהא הוי כשתי מעשים נפרדים ובזה שייך לדון את עקירת החיוב מהפסיעה האחרונה. ובשטמ''ק מבואר דזהו גם היסוד דבמקום סטיו דיינינן לעקריה חדשה ממקום פטור, דעצם הדבר דהוי עקירת פטור הוי סיבה לדון כעקירה נפרדת.

1. ובעיקר הא דהוצרך הרשב''א להביא ראיה דבמגביה ע''מ להצניע איכא דין מהלך כעומד נראה דיסוד ספיקו אי שייך לדון מהלך כעומד בחדא רשותא כיון דהוי בתוך המעשה, ובאמת לפי''ז לא הוי ספק רק במגביה ע''מ להצניע אלא בעיקר הדבר אי שייך מהלך כעומד בחדא רשותא וזה מה דהוכיח מכתובות דבמגביה ע''מ להצניע שייך לדון את זה כשתי מעשים.

אלא דיעוין בחתם סופר דף ה' ע''ב דמבאר דהא הוה פשיטא לתוס' דבעקר להוציאו דיינינן למהלך כעומד רק דדן בעקר להצניע [ובבאור הוכחתו יעוי''ש דמבאר דס''ל כהנך דמפרשי' דשינויי' דהתם דבן עזאי הוא קאי אמפנה חפציו מזוית לזוית דהובא בריש הסוגיא]. ובבאור הסברא לחלק בין עקר להוציאו לעקר להצניע. יעוי''ש וז''ל, והיינו משום די"ל מהלך הוה כעומד אי הי' תחלת עקירה לשם כך, אבל אי היה תחלת עקירה לפנות חפציו, לא הוה שינוי מחשבה אלא בעומד לפוש ומתבטל מחשבתו הראשונה ע"י העמידה, ושוב עוקר ע"מ לצאת, אבל כשאין שום שינוי בין תחלת עקירה שהיתה ע"מ לפנות חפציו, ובין היציאה לר"ה, אף על גב דהליכה הוה כעומד מ"מ אינינו גורם שינוי מחשבה.

ונראה דגם בדבריו מבואר דאיכא יחס בין תחילת המעשה דאיכא בו עקירה ממשית לעקירה מכח דינא דמהלך כעומד, רק דלא הוי בעיקר היחס של המעשה כמעשה עקירה מחודש ולא כאמצע מעשה, אלא בהגדרת המעשה, דכל כמה דתחילת העקירה הוי ע''מ להצניע הוי סיבה שלא נוכל לדון את המעשה עקירה בסופו כמעשה עקירה ע''מ להוציא.

1. אלא דעדיין יש לעיין בקושית הרעק''א ממוציא מרשות לרשות דאמאי לא דיינינן קלוטה כמי שהונחה בכל חלק מהחפץ לפי תרוץ הראשונים דהלכתא גמירי לה בד''א דלא דיינינן מהלך כעומד דהרי לדבריהם הוי הלכתא במלאכת ד''א ולא במוציא מרשות לרשות דהרי זה מה שבאו לישב אמאי במוציא מרשות לרשות דרך מק''פ ס''ל לבן עזאי דפטור. ובאמת יעוין ברשב''א בדף ו' דהקשה להך פירושא דאמאי לא נילף לדעלמא, ומיישב וז''ל, י"ל דלמא שאני התם דמקום חיוב הוא לכולי עלמא כדאמרינן בגמרא אבל סטיו דמקום פטור הוא לכולי עלמא אין דנין קל מחמור להחמיר עליו, ומבואר בדבריו דהוי הלכתא דלא דנים קל מחמור ובראשונים שלא הוקשה להו הך קושיא מוכח דס''ל דהוי הלכתא רק בד''א. אלא דגם לדברי הרשב''א קשה קושית הרעק''א דהרי התם הוי ברה''ר דהוי מקום חיובא ושוב שייך למילף מד''א.
2. ובעיקר הבאור בהא דלא דיינינן במעביר ד''א לקלוטה כמי שהונחה דמיא יעוין בתו''י בדף ד' ע''ב דמוכיח מזה דלא אמרו קלוטה כמי שהונחה דמיא אלא להחמיר ולא להקל. וברשב''א בדף ד' מביא להך פירושא בזה''ל, ויש מי שתירץ דלא אמר רבי עקיבא אלא לחייב אבל לפטור לא אמר, ואינו מחוור בעיני דהא לענין גיטין נמי אמרו כן בפרק הזורק (גיטין ע"ט א') והתם מאי חיוב איכא ומאי פטור איכא. ונראה בדבריו דלהחמיר הוי חלק מסיבה לדונה כהונחה ולכן הקשה מההיא דגט. אולם בפשטות נראה בכונת התו''י דשיעור ההנחה דאיכא בקלוטה לא מחשיב שנגמר המעשה והגיע לתכליתו ולכן איכא עוד מקום לחייבו על המשך מעשהו רק כיון דאיכא בזה שיעור הנחה סגי בהכי לחייב על הך מעשה ולכן גם לענין גדרי הנחה בגט סגי בהך יחס דהנחה. אלא דצ''ע לפי''ז הא דמבואר בגמ' דבמוציא מרשות לרשות דרך מקום סטיו פטור לבן עזאי דס''ל דמהלך כעומד [ואין לחלק בין מעביר ד''א למוציא דהרי התו''י איירי בזורק מרשות לרשות] . ומבואר דגם דלענין להקל דיינינן ליה להאי יחס דהנחה ונראה דניתן ליישב קושיא זו בשתי אופנים. או דסברת התו''י הוי רק בהך הלכתא דקלוטה כמי שהונחה כיון דלא הוי הנחה בגוף הקרקע. ולפי''ז ליכא דין קלוטה בזורק דרך מק''פ. או דנימא דענין לגרע למלאכת הוצאה מחמת המעבר במק''פ לא בעינן לתת יחס גמור של הנחה עד כדי ביטול המעשה הקודם אלא סגי דהיה בו תורת הנחה במק''פ למרות דהוי בתוך המעשה. ויסוד הדברים מהא דמצינו בדף ו' דדנה הגמ' בעיקר דינא דמוציא דרך מק''פ גם אי לא נח שם דהיכן מצינו שמתחייב בהוצאה בכה''ג דאיכא הפסק. ויעוי''ש מה דמביאה ראיות דאיכא בזה חיובא. ומבואר דשייך לדון דעצם הדבר דהיה יחס למק''פ באמצע איכא בזה גרעון ביחס של ההתעסקות של ההוצאה מרשות לרשות. וא''כ איכא למימר דגם לאחר שהוכיחה הגמ' דאיכא בזה חיובא כל זה היכא דכל הגרעון מכח המעבר גרידא אולם היכא דאיכא בזה תורת הנחה איכא למימר דתו איכא בזה גרעון במלאכה. רק דלפי''ז צ''ל דשאני למעלה מי' דגוף המקום הוי רה''ר כיון דמקום ההנחה הוי רה''ר להיכא דעצם המקום הוי מק''פ, דבשביל לגרע את המלאכה בעינן שהיחס למק''פ לא יהא למקום דעיקר מציאותו הוא כמעבר דלמעלה מי' לא הוי מקום הנחה אלא רק כמעבר.
3. ובעיקר היחס למק''פ כסיבה לקולא יעוין בתוס' כתובות דף ל"א ע"ב ד"ה מהלך כעומד, וז''ל, ומעביר ד"א הלכתא גמירי לה ולא ילפינן מינה דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במקום פטור, ויעוין עוד ברשב''א בדף ו' דגם נקט דהלכתא גמירי לה ומקשה דליליף מינה בעלמא דמהלך לא כעומד דמי, ומיישב וז''ל, י"ל דלמא שאני התם דמקום חיוב הוא לכולי עלמא כדאמרינן בגמרא אבל סטיו דמקום פטור הוא לכולי עלמא אין דנין קל מחמור להחמיר עליו. ונראה מדבריו דהוי כסברת הגמ' בדף ו' דהיכא דהוי דרך מק''פ לא ניתן למילף ממוציא מרשות לרשות דעלמא.

רק דעדיין יש לעיין במה דתמה במהרש"א בכתובות דהרי גם במקום חיוב אמרי' מהלך כעומד דמי בנטל חפץ ע"מ להצניע ונמלך והוציאו דחייב לבן עזאי, ומיישב וז''ל, אף על גב דהכא ה"נ מקום חיוב הוא ואמרינן ביה מהלך כעומד דמי היינו לענין דהקניה הוה מקמי העקירה דחיוב שבת אבל לענין חיוב שבת הכא ודאי דאין חילוק אם מהלך כעומד אם לאו משא"כ במקום פטור דאפילו לפטור אמרינן מהלך כעומד. וברעק''א הבין בכונתו דלחיובא אמרינן בכ"מ מהלך כעומד, וממעביר ילפינן דלקולא ל"א מהלך כעומד ובזה נקט תוס' דהוי רק במקום חיובא. ומבואר ג''כ דאיכא חילוק להחמיר ולהקל דלהחמיר אמרינן בכל גווני ולהקל איכא חילוק בין מק''פ למקום חיוב.

אלא דבעיקר הבאור במהרש''א יעוין ברש''ש דף צא עמוד ב דמבאר דתוס' אזיל כהנך ראשונים דמפרשי דתורץ הגמ' דהא מני בן עזאי אזיל להך אוקימתא דעקר ע''מ להוציא ונמצא דגם לולי הא במהלך כעומד יתחייב וכל הנפק''מ לדון מהלך כעומד הוי רק לענין לדון שקנה את החפץ קודם החיוב בהגבהה הראשונה אולם לענין החיוב ליכא נפק''מ. וז''ל, ובמחילה מכתה"ג שחילוק זה איננו לא בתוס' ולא במהרש"א. רק המהרש"א כתב דלענין חיוב תשלומין דגניבה נשאר הסברא החיצונה דמהלך כע"ד. ול"ג ממעביר. כיון דלענין שבת אין נ"מ.

והמבואר בדבריו דעיקר היסוד הוא דהך הלכתא דלא דיינינן מהלך כעומד הוי היכא דאיכא נפק''מ לחיוב שבת ובזה דיניינן בין לחומרא ובין לקולא.

1. ובעיקר קושית המהרש''א מהא דדיינינן מהלך כעומד גם במקום חיוב יעוין בשיטה ישנה בכתובות דתמה בזה. וז''ל, וכ"ת לא אמרה בן עזאי אלא כשעמד במקום פטור הא אמרינן לה הכא במהלך בתוך הבית, יש לומר לא אמרה בן עזאי לעקור חיוב מן התורה ברשות אחת. ומבואר בדבריו כסברת הרעק''א דאיכא חילוק בין להחמיר ללהקל, ורק מסוף דבריו דנקט ''ברשות אחת'', נראה דאי החילוק הוי מחמת דהוי במקום פטור לא היה שייך לחלק בין להקל ללהחמיר ורק לאחר שנקט דיסוד החילוק הוא בין רשות אחת לשתי רושיות בהא איכא למימר דהא דברשות אחת לא אמרינן מהלך כעומד הוי רק להקל אבל להחמיר אמרינן.

ונראה דהשטמ''ק ס''ל דכל כמה דדיינינן ליה כמונח בקרקע לא שייך שיהא חילוק בדרגת המונחות דיהני רק למשווי הנחה לענין לאחשובי כהוצאה אבל לא לענין שיחשב גמר מלאכה, ורק דאי הוי אמרינן דבעינן למקום פטור הגדר בזה הוא כמו שנתבאר דכל דינא דבן עזאי הוי לענין למשווי כמעביר דרך מק''פ ולכן למרות דלא חשיב כלל כהנחה היכא דבעינן להנחה.מ''מ הוי סיבה לפטור. ורק דאי יסוד החילוק הוא בין רשות אחת לשתי רשויות בהא איכא למימר דהוי שתי גדרים בעיקר הקלוטה דבשתי רשויות הקליטה מתיחסת לרשות ובחדא רשותא הקליטה מתיחסת למקום המסוים ברשות ובזה שייך למימר דהך קליטה דרשות אחת דהוי ביחס למקום הוי הנחה קלישתא כיון דהגברא עדיין במצב של הילוך ומהני רק להחמיר ולא להקל.

1. ובעיקר הקושיא על בן עזאי דס''ל מהלך כעומד ומדינא דמעביר ד''א יעוין בשטמ''ק בכתובות ל''א מה דמביא מהרשב''א והראב''ד וז"ל, א"נ יש לומר דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י או במקום פטור תדע לך דהא לא מייתי לה הכא אלא עלה דמי שהגביה ברה"י אבל ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף כן תירץ הראב"ד ז"ל. ומבואר בדבריהם דכיון דבמהלך כעומד בעינן למידן את התורת הנחה בגוף ההילוך בהא אמרינן דכל כמה דמהלך ברה''ר כיון דהוי מקום הילוך דיינינן ליה כחדא מעשה והוי כעמד לכתף ורק ברה''י או מקום פטור דלא הוי מקום הילוך בהא דיינינן להליכה כעמידה.

###### בגדר דינא דעמד לכתף ועמד לפוש

1. בגמ' מבואר דבעמד לכתף לא דיינינן את עמידתו כהנחה ולא הוי הפסק במעשה, ויש לעיין אי הא דבעינן את ה''לכתף'' הוי בשביל לראות גם את העמידה כחלק ממעשה ההילוך דע''י שפועל בחפץ עצמו ומכתפו חזינן את הגברא כמתעסק עדיין בהילוך, או דבאמת גוף העמידה הוי מצב של הנחה רק בשביל ליצור הפקעה וניתוק בין המשך העקירה בעינן דוקא שיהא במצב של ההנחה ניגוד להליכה וזה רק היכא שעמד לפוש דבזה איכא סתירה למצב של הילוך.
2. ויעוין בב''י רסו אורח חיים סימן רסו סעיף ז' וז''ל, כתב רבינו ירוחם בחלק ו' (עה ע"ג) מוליכו פחות פחות מארבע אמות שאמרו חז"ל בכל מקום צריך לישב בכל פחות מארבע אמות, שאם לא ישב אף על פי שעמד ולא הלך בכל פחות מארבע אמות חייב, שאע"פ שעומד הליכה אחת היא ואפילו בכרמלית או בשדה חייב מלקות מדרבנן כך כתב מר שר שלום בתשובה (שערי תשובה סי' קמז) עכ"ל וכן כתוב בכל בו (סי' לא, כט סוף ע"ד).

ויעוין במג''א רסו סק''ט וז''ל, וצ"ע דהא רי"ו בעצמו כתב דעומד לפוש פטור, וכ"כ הרמב"ם פי"ג ותלמוד ערוך הוא פ"ק דשבת, אלא שס"ל דבכאן כיון שאינו עומד אלא משום שלא יבא לידי איסור לא ה"ל כעומד לפוש לכן צריך לישב.

ומבואר דעיקר מאי דבעינן בעמד לכתף שלא יהא הפקעה על המעשה הקודם ובזה סגי כל היכא דאין לו מטרה בגוף העמידה אלא רק שלא יבא לידי איסור. ובשער הציון סימן שמ''ט ס''ק י''ח כתב וז''ל, ולענ''ד נראה ברור דלכו''ע מה''ת מקרי עמידה אפילו אם לא עמד לפוש בהידא ורק בשביל איזה סיבה שמנעו לילך כיון שלא עמד לתקן דרך משאו דרק אז חשוב כמהלך, ומה שאמר בגמ' עמד לפוש הוא לאו דוקא רק לאפוקי שלא עמד לתקן, וראיה ממה שאמר בדף קנ''ג ע''ב לענין בהמה דשכקיימא להשתין מים הוא ג''כ בכלל עמידה ופשוט דה''ה גבי אדם, וביותר מוכח שם בסוף הסוגיא דקאמר שם סוף סוף כי מטא לביתיה א''א דלא קאי פורתא [ויעוין בבאור הלכה רסט סעיף יא בד''ה כי דכתב דלא הוי הנחה ממש רק נראה כהנחה ולפי''ז ל''ק מידי]. ויעוי''ש דמביא מהלבוש שמפרש דהאי דינא דרבינו ירוחם הוי מדרבנן, אולם יעוין באליהו רבה רסו ס''ק ט''ו דמוכיח דהוי מדאוריתא.

1. ובישוב קושית הבאור הלכה מההיא דבהמה יעוין בשפת אמת דף קנג עמוד ב וז''ל, ויתכן לומר דבבהמה דלאו בת דעת היא ליכא לפלוגי בה בין עמידה ע"ד לכתף או ע"ד לפוש, וכל עמידה לדידה הוי כעמידה גמורה, משא"כ באדם אה"נ דבכה"ג אינו עומד לפוש, דמשמע ''דוקא לפוש חייב'' וכל שאיננו עומד לפוש מיפטר וא"כ בכה"ג דמוכרח לעמוד מצד סיבה אחרת אינו בכלל לפוש. ומבואר לפי''ז דעצם העמידה היא זו שיוצרת את הניתוק ולכן בבהמה חשיב הנחה למרות דבבהמה ליכא כוונה לא לכתף ולא לפוש. והא דבעינן באדם שיעמוד לפוש הוי מחמת דאצל אדם דנים את מעשיו ביחס אליו, ומאחר דמצדו לא בא להפקיע את עקירתו הלכך ליכא בזה ביטול על העקירה.
2. ויש לעיין לדעת האליהו רבה היכא דיעמוד לשוחח עם חבירו וכדומה אי גם בכה''ג לא הוי הנחה כיון דלא עמד לפוש, ונראה דהכלל בזה הוא הא דאיתא בגמ' כתובות דף לא דעמד לכתף אורחיה הוא. ויעוי''ש ברש''י וז''ל, ואין עמידתו הנחה לבטל עקירה ראשונה. ונראה דהכלל בזה הוא דכל כמה דהוי האופן הרגיל שאנשים מתנהלים תוך כדי הילוכם לא חשיב סתירה לעקירה, רק דנראה דבעינן דסיבת העצירה תהא מחמת ההילוך, דרק בזה לא חשיב הפסק, אולם היכא דנעמד לדבר עם חבירו גם אי אנשים עושים כך, הוי מחמת דרוצים להפסיק מהילוכם בשביל צורך זה ואיכא בזה ביטול על העיקרה הראשונה, דרק היכא דסיבת העצירה מחמת ההליכה והוי אורחיה בהא לא חשיב הפסק. ולפי''ז נראה דעומד לפוש הוי חידוש, דהרי מה דעומד לפוש הוא להחליף כח בשביל שיוכל להמשיך וא''כ איכא למימר דהוי כלכתף, רק דמ''מ כיון דעמידה שלו היא למנוחה איכא בזה עקירה, וגם אי הוי אורחיה לפוש באמצע, הוי כהפסקה ע''מ להמשיך הלאה.
3. היוצא מהדברים דאיכא נידון יסודי בבאור דברי הגמ', אי העיקר הוא ה''עמד לכתף'', דבזה הוי סיבה להגדיר את העמידה עצמה כחלק ממעשה ההילוך, ולפי''ז האורחיה הוי סיבה להגדיר את המעשה כמעשה הילוך, או דהעיקר הוא ב''עמד לפוש'' דבזה איכא הפקעה על העקירה הקודמת, ולפי''ז האורחיה הוי רק סיבה שלא יהא בזה הפקעה על העקירה.
4. וידוע מה דהעירו האחרונים דלכאורה בן עזאי דס''ל מהלך כעומד דמי פליג על עמד לכתף דהרי כך צורת ההליכה ונראה דאי נימא דבעינן את גוף עיסוקו בכיתוף בשביל לאשוי לעמידה כחלק ממעשה ההליכה א''כ ב''מהלך'' כל כמה דנידון כ''עומד'', ליכא בגוף עמידתו התעסקות בהליכה כיון דכל פסיעה נדונית בפני עצמה למרות דבלעדיה לא יתאפשר הפסיעה השניה מ''מ לא חזינן כן בגוף העמידה. ובאמת יעוין בריטב''א ה' ע''ב וז''ל, ואמרינן בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד דמי, פי' ''כעומד לפוש דמי''. ומבואר דכל כמה דנדון את הילוכו כעמידה הוי כעמד לפוש.

אולם יעוין בראב''ד בשטמ''ק בכתובות לא ע''ב בקושית הראשונים דאמאי בכל ד''א ברה''ר לא אמרינן דהוי כעומד ולהפסיק את ההעברה דמחדש דינא דבן עזאי לא הוי ברה''ר, מאחר דברה''ר הוי כלכתף. וז''ל, דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י או במקום פטור תדע לך דהא לא מייתי לה הכא אלא עלה דמי שהגביה ברה"י אבל ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף.

ומבואר בדבריו דשייך לדון את מהלך כעמד לכתף, רק דבן עזאי ס''ל דרק ברה''ר שייך לדונו כמכתף. ונראה דגם בדבריו מבואר דבעינן לראות בגוף העמידה את היחס של העמידה כהמשך ההליכה, רק דברה''ר כיון דעיקר העמדת הרשות היא להילוך, א''כ הוי סיבה לראות בעמידה הכשר לצעד הבא, ורק ברה''י או מק''פ דלא עומדים להילוך רבים, בהא דנים את עמידתו בפני עצמה. ויש שהקשו מההיא דכתובות דאיירי ברה''י ואיתא התם לדינא דעומד לכתף. ונראה דל''ק מידי דהא פשיטא דהיכא דמכתף בפועל לא איכפת לן דהוי ברה''י, ורק היכא דבאים לדון את היחס של ההליכה כהמשך אחד מחמת עצם מציאות ההליכה דכל פסיעה מכשירה את הפסיעה השניה, בהא אמרינן דהוי רק ברה''ר דעומד להילוך, ובזה דיינינן לעמידתו כחלק ממעשה ההילוך.

1. ויעוין בחזו''א ס''ב ס''ק ה' דדן היכא דעמד לכתף ועקר חבירו מידו והציא אי לגבי עקירת החפץ דיינינן ליה כמונח. ונראה דתליא בנידון שהבאנו לעיל דאי כל המשמעות של הכיתוף הוי רק לענין דליכא בזה הפסק במלאכה, א''כ איכא למימר דהא מיהא לגבי החפץ חשיב כנח בזמן שעומד. אולם אי נימא דהלכתף מגדיר את עצם העמידה כחלק ממעשה ההילוך א''כ בזה יש מקום לעיין אי הוי רק ביחס למעשה הגברא או גם ביחס לחפץ עצמו דליכא בו יחס של הנחה. ויעוין בגנזי הגר''ח בדינא דעמד לכתף עמוד --- וז''ל,
2. ויעוין עוד בחזו''א דדן בהניח החפץ בארץ לצורך כיתוף אי חשיב הנחה. ויעוי''ש דמוכיח מהתוס' בדף ח' ע''ב ד''ה לא, דמבאר דהחידוש בזרזא דקני דחשיב עקירות מחולקות הוא דלא נימא דחשיב כלכתף. ומבואר דגם בקרקע שייך לדון את היחס של כיתוף. ובבאור הא דבזרזא דקני לא חשיב כלכתף יעוי''ש דמבאר בשתי אופנים או דהמונחות של זרזא דקני לא הוי למטרת כיתוף אלא דלא ניתן לגלגל את החפץ בקרקע רק בצורה זו ולכן חשיב כלפוש. וגם אי נימא דחשיב כלכתף כיון דכך צורת ההולכה של החפץ, מ''מ עצם הדבר דמעמיד את ההוצאה בצורה כזו שמכתף בכל פסיעה ופסיעה הוי גרעון במלאכת ההוצאה.
3. ויש לעיין בבאור עיקר הנידון אי בארץ איכא כיתוף, ובחזו''א נראה דהוי מחמת עצם המונחות בקרקע דהיכא דאיכא לחפץ שייכות לקרקע הוי סיבה לדון את זה כגמר במעשה. ויעוי''ש דנקט דבהניח בקרקע לכתף חוץ לד''א ודאי חייב, ומוכיח כן מהא דתוך ג''ט חשיב כמונח גם דרך הילוכו, למרות דבעמד לכתף לא חשיב עמידה גם בגמר המלאכה, התם איירי כשהחפץ גבוה ג''ט. ומבואר בחזו''א דדן את ההילוך ככיתוף, ולכן הוכיח מהא דתוך ג''ט חשיב כמונח דרך הילוכו דבקרקע ליכא כיתוף בסוף המלאכה. וצ''ב מה החילוק בין אמצע המלאכה לסוף המלאכה, וכן מה החילוק בין עמד לכתף כשהחפץ יותר מג''ט דבזה גם בסוף המלאכה לא חשיב מונח, דאי גם בקרקע חשיב לכתף מ''ש הא מהא. ומבואר בדבריו דהנושא בקרקע הוא מחמת הניתוק שהקרקע מעמידה ע''י היחס של החפץ כמונח בקרקע ובזה יש מקום לחלק בין אמצא המעשה לגמר המעשה דהיחס של הקרקע יותר קיים בגמר המעשה.
4. אולם נראה דאפשר לומר דשרש הנידון בקרקע הוא אי שייך לדון את הכיתוף בגוף המצב של עמידתו בקרקע כחלק מההילוך או דרק בעמידת הגברא שייך לדון את התעסקותו בכיתוף כחלק ממעשה ההליכה, ולפי''ז אפשר דהא דזרזא דקני לא חשיב כלכתף הוי מחמת דליכא לכיתוף בגוף מעשה ההליכה והוי כמהלך אי הוי כעומד כמו שהבאנו מהריטב''א דהוי כלפוש. וה''ה הכא דיינינן לכל שלב של עמידת החפץ בפני עצמה. וא''כ ליכא ראיה מהא דהוריד סמוך לקרקע תוך ג''ט דחשיב כמונח אפילו דרך הילוכו, דהתם דהוי בדרך הילוכו פשיטא דלא הוי כלכתף, וא''כ אפשר דהיכא דמכתף בפועל גם בסוף ד''א יהא פטור.
5. ויעוין עוד במשנה ברורה רס''ו ס''ק י''ח דמביא מהאחרונים [יעוין בא''ר רסו י''ד ובפמ''ג משבצות זהב סק''ד] דכתבו דבפחות מד''א עדיף שיהא ע''י שתים דבזה בכל גוונא חשיב בכל חד מעשה חדש אפילו בלי שעמד לפוש. ונראה דלא מבעיא אי בעינן את הלכתף בשביל למשווי לעמידתו יחס של מעשה הילוך, דבזה בעינן דיהא הילוך דידיה, והיכא דנותן לאחר הפסיק את הליכתו, אלא גם לדעת האליה רבה דנקט דהנידון על הפסק המלאכה. ולכאורה היה מקום לדון דעמידתו לא באה כהפסק אלא להעביר הלאה, מ''מ הא גופא שבא לסלק את החפץ ממנו ולהעבירו לחבירו איכא בזה הפקעה על מעשהו.
6. ויעוין בשפת אמת בדף ה' ע''ב דדן אי גם בתחילת הקבלה היכא דעמד בשביל לקבל את החפץ ומיד שמקבל את החפץ הולך אי חשיב בהכי עקירה. ויעוי''ש דרוצה לפרש לפי''ז את סברת הגמ' בדף ג' דידו לא נייח בגוונא דמקבל מהבעה''ב בידו דלא חשיב עקירה מה שעוקר את ידו. ומבאר השפת אמת דהוי מחמת דכל מה שהעמיד את ידו הוי בשביל לקבל מהבעלים. ויעוין בגנזי הגר''ח שם דגם מפרש כן בדברי הגמ'. אולם מהא דלא פירשו הראשונים כן מוכח דבכה''ג לא חשיב עמד לכתף. ונראה דלא מבעיא אי כל הנושא בלכתף הוי לענין דלא חשיב הפסק המלאכה אולם החפץ מצד עצמו חשיב מונח בידו, א''כ כל זה שייך היכא דהוא עושה את כל המעשה דבזה דיינינן ליה כמעשה אריכתא, אולם היכא דכעת התחיל לעשות מצדו את מעשה העקירה א''כ בזה סגי במה דהחפץ מצד עצמו חשיב כמונח בידו למשווי לעקירה, אלא גם אי נימא דהוי סיבה לדון את גוף מעשהו כמעשה הילוך, כל זה שייך היכא דהוא מהלך דבזה דיינינן גם את עמידתו כמעשה הילוך, אולם היכא דכעת הוא עושה עקירה בהא לא דיינינן את מעשהו כהמשך למעשה חבירו.
7. אולם יש שרצו להביא ראיה מהמג''א שכ''ה סק''ב דנקט דאסור ליתן מזונות בידו של נכרי בחצר לאוכלן אלא רק לפניו משום דעביד עקירה. ולכאורה מבואר דחשיב כהמשך העשיה של הישראל, דאי חשיב כעמד לפוש פקע העקירה של הישראל. וזה אינו כלל ראיה דיעוי''ש במחצית השקל דמבאר דהכל הוי גזירה דרבנן שמא יעקור ויניח. ויעוי''ש דמצדד דהמג''א יאסור גם בעמד לפוש דלא כהא''ר דמתיר בעומד לפוש.

###### בגדר רה''ר לשבת

1. בדין רה''ר לשבת מצינו כמה הגבלות. הן מבחינת רוחב הרשות דבעינן ט''ז אמה כמבואר בדף צ''ט ע''א, הן מבחינת צורת הרשות דלא יהא מקורה כמבואר בדף ה', עוד מצינו דין רוחב ד' דאיכא ברה''י, ויעוין בבהגר''א שמה סעיף ו' דמוכיח דברה''ר ליכא להאי דינא דרוחב ד' מהא דנקטה הגמ' דהא דבעי ד' בכרמלית הוי מקולי רה''י, ומבואר דמצד הא דהוי כרה''ר לא בעי ד' יעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דבעמוד ט' דדינו כרה''ר לא בעי רוחב ד' מדיני הרשות. אולם בשיטה לר''ן בדף ז' נקט דבתרוויהו בעי ד' ויעוי''ש מה דמיישב את קושית הר''ן ויש לעיין באור הנידון בזה.

ובשיעור ס' ריבוא פליגי הראשונים, יעוין בתוס' בסוגין ז' ע''ב דבעי ס' ריבוא וכן ברש''י עירובין נ''ט ע''א וכן בדף ו', רק דברש'י מתיחס לעיר דבעינן עיר שיש בה ס' ריבוא. וברמב''ן הבין דבעינן שיעברו בפועל ס' ריבוא בעיר,וכן כשהביא בשו''ע סימן שמה סעיף ז' להך שיטה כתב דבעינן שיעבור ס' ריבוא בכל יום. אולם במיוחס לר''ן שבת בדף ו' ע''ב מביא מהרא''ה וז''ל, דאע"ג דפי' רש"י ז"ל ובה"ג דלא הוי רשות הרבים אלא של ששים רבוא לאו דבעינן ששים רבוא אלא שיש כאן דרך לששים רבוא כלומר שיהו רגילין לילך שם אנשים רבים תדיר כששים רבוא. ומבואר דהעיקר תליא שיהא אפשרות להליכה של ס' ריבוא.

1. עוד מצינו ברמב''ן שם דמדייק מרש''י דביאר דהא דמדבר לא הוי רה''ר הוי מחמת דאינו מקום הלוך לרבים דהולכי מדברות לא שכיחי, ומוכח מדבריו דדרכים ועיירות דשכיחי הוי רה''ר אף על גב דלא הוו תמן ששים רבוא, וכתב שם הרמב''ן וז''ל, ושמא דעת הראשונים לומר שהאיסרטיא שהיא כבושה חוץ לעיירות והולכים ממנה מעיר לעיר וממדינה למדינה עד סוף כל העולם אין מדקדקין בה בעוברין עליה ששים רבוא דהא דכולי עלמא הוא, אבל בתוך העיר אין שם רשות הרבים בלא ששים רבוא דתהוי כדגלי מדבר. ומבואר דאיכא חילוק בין מקום המסור מצד עצמו לכל העולם למקום המתיחד לציבור מסוים דבזה בעינן לשיעורא דס' ריבוא.

ויעוין עוד בריטב"א בעירובין נ"ט וז''ל, רש"י ז"ל אינו מצריך שיתיישבו בעיר ס' רבוא אלא שיכנסו בה סמ"ך כאלו הכרכים והעיירות שהם פתוחים למקומות הרבה ורגילין בה סוחרים וכיוצא בהם, ותדע שאף ירושלים לא היו בה ששים רבוא תדיר ואעפ"כ יש בה משום ר"ה אלמלא דלתותיה ננעלות בלילה, ומעתה כל שבתחלתה נתיישבה ככרכים ושווקים גדולים להיות רוכלת העמים זו היא של רבים. עכ"ל. וכעין זה כתב ג"כ הריא"ז והביאו הש"ג בפ"ק דעירובין וז"ל, מבואות של כרכים המפולשין חוץ לעיר מצד זה ומצד זה ורחבין ט"ז אמה והן מעבר לס' רבוא כדרך הכרכים שכל באי עולם עוברין שם הרי המבואות הללו ר"ה גמורה הן עכ"ל. ומבואר דגם העיר עצמה או מבואותיה למרות דלא הוו מקום המסור מצד עצמו לכו''ע. דהרי שייך לעיר הזאת מ''מ כיון דאיכא בה שייכות לרבים ושייך שיעברו בה ס' ריבוא סגי בהכי ובלשון הריטב''א נראה דבעינן שבמשך זמן יעברו בה ס' ריבוא רק לא בעינן תדיר.

1. עוד מצינו בפלטיא דאיכא לה גדר רה''ר אחר מרה''ר דעיר, האחד. הא דמבואר ברמב''ן עירובין נ''ט דלמרות דלר' יהודה שתי מחיצות הוי דאוריתא וחשיב רה''י מ''מ ברה''ר גמורה כי האי לא מהני כיון שהרבים קבועים ועומדים שם כל היום.

שנית. מצינו ברשב''א בעבודת הקדש שער ג' א' דלמרות דרה''ר דדלתותיה נעולות בלילה לא הוי רה''ר כמו שמבאר שם הרשב''א שאין רשות הרבים אלא הנמסר לרבים בכל שעה, מ''מ בפלטיא חשיב בכל גוונא רה''ר. וז''ל, איזו היא רשות הרבים, כל מקום שהוא רחב שש עשרה אמה על שש עשרה אמה ומתקבצין שם בני אדם לסחורה ולעשות שם צרכיהם כשווקים שבמדינות, ואף על פי שדלתות המדינה ננעלות בלילה, וזו היא פלטיא שאמרו. וכן הביא המאירי בסוגין מגדולי הצרפתים וגדולי הדור.

ויעוין בחסדי דוד לתוספתא פ''א ה''א דהוכיח כן גם מרש''י בסוגין דנקט דבעינן מבואות המפולשין, ובפלטיא לא הזכיר רש''י דבעינן מפולש, וגם אי איכא לו ג' מחיצות הוי רה''ר. ויעוי''ש דמקשה דאמאי לא אמעיט אינו מפולש מהילפותא ממדבר כמו שממעטינן רה''ר מקורה. ומיישב דגם במדבר איכא תרי גווני דרה''ר. האחד. הא דהלכו במדבר בשעת מסען ובזה בעינן שיהא מפולש כדי שיהא דומה לדגלי מדבר בשעת מסען. אולם גם בשעת חנייתן אע''ג דמחנה ישראל היה כולו מוקף אהלים בריבוע י''ב מיל וחשיב עיר אחת, מ''מ מקום חנית משה רבינו היה חשוב רה''ר לפי שכל ישראל היו מתקבצין שמה, כמבואר בדף צ''ו דמחנה לויה רה''ר כמו שמבאר רש''י שם שהיו הכל מצויין אצל משה רבינו. ומהא יליף הרשב''א דהרחוב שבו מתקבצין לעסקיהן הוי רה''ר בפני עצמו.

1. עוד מצינו ברמב''ן שם וכן מבואר ברש''י בעירובין דף ו' דבעינן שהפילוש יהא מכוון משער לשער, ובב''י נקט דבעינן שהפתחים יהו מכוונים. וכן הביא המג''א סימן שמה להלכה. ויעוין בשו"ת אגרות משה אורח חיים חלק ה סימן כח דתמה דמנ"ל שבדגלי מדבר היו הפתחים מכוונים. ויעו''ש דמדייק מרש"י בעירובין דף ו' ע"ב ד"ה ירושלים, דכתב רק שהרה"ר הוא מכוון משער לשער, וכונתו שלא הלך בדרך עקלתון והוי באופן דליכא הפסק המבטל מדיני רה"ר. ומדייק כן מעוד הרבה ראשונים ומסיים שם וז''ל, ולא ראיתי מכל רבותינו הראשונים שהביא שיכתבו שמפולשין הוא שיהיו השערים מכוונים, אלא רק באו"ז עירובין סימן קס"ד שכתב עיר של יחיד שאין רה"ר עוברת בתוכה שאין פתחיה מכוונין זה כנגד זה כגון דגלי מדבר. ולכן אני נבוך בעיקר דין זה שהמג"א מפרש זה על לשון הש"ע, דבשביל שמצא כן רק בלשון הרמב"ן במק"א במלחמות עירובין דף כ"ב ע"א (ו' ע"א מדפי הרי"ף). ואף שנוסף גם האו"ז, אין לומר כן, דאדרבה היה יותר נוטה לומר שכל רבותינו שלא הזכירו לשון זה פליגי עכ''ל. רק דמביא מרש''י בעירובין דף ו' ע"ב על הא דאמר עולא הני אבולי דמחוזא אלמלא דלתותיהן ננעלות בלילה חייבין עליהן משום רה"ר, דכתב שם שהיו שערי העיר מכוונים זה כנגד זה והיו בה ס' ריבוא.

ובעיקר הבאור בזה יעוי''ש דמדייק מרש''י בעירובין ו' ע"א ד"ה רה"ר, וז''ל, משמע רחב שש עשרה אמה ועיר שמצויין בה שישים ריבוא ואין בה חומה או שהיה רה"ר שלה מכוון משער לשער שיהא מפולש דומה לדגלי מדבר. ויעוין ברא''ש דגרס לתיבת או שהיה, דלא כהמגיה. ומוכרח דהא דבעינן מפולש משער לשער הוי רק כשיש להעיר חומה כל סביבותיה שהיא עיר סגורה שיוצאין רק דרך שערים הפתוחין. דכן נחשב שהיו ישראל במדבר שעננים הקיפום. והעננים, מאחר שהקיפם הקדוש ברוך הוא, היה זה בחשיבות מחיצה גמורה, שהרי היתה עדיפא יותר ממחיצות של חומת אבנים וממחיצות של ברזל. וכשהיו צריכים ורוצים לצאת, היו יכולים לצאת והיה נחשב כמו שיוצאין דרך פתחים. וזה היה אפשר מכל רחוב שהיה נמצא הרוצה לצאת. שא"כ נמצא שהיו שעריה מכוונים ממש זה כנגד זה, ופתוחים תמיד, ומחמת זה היה נחשב רה"ר אף שהיו מחיצות. וילפינן מזה דעיר מוקפת חומה נעשית רה"ר כשהשערים הם מכוונים. אבל עיר שאינה מוקפת חומה אין למילף מדגלי מדבר, שהיו מוקפין. ולכן כשיש בעיר ס' ריבוא, שהוא המספר שמחשיב לרה"ר, הוא בדין רה"ר בכל אופן שיכולין לצאת. משום דרק כשאיכא מחיצות שהוא דבר הסותר לרה"ר, שהוא בדין רשות היחיד אף כשאיכא שם אינשי בלא מספר, שצריך שיתבטלו המחיצות, לא נבטלו מצד שערים הפתוחין אלא כשהן מפולשין וגם מכוונים זה כנגד זה. אבל בעיר שאינה מוקפת, שאינה שייכת לחשיבות רשות היחיד, סגי לחשיבות רשות הרבים במספר האינשי דס' ריבוא ומדת ט"ז אמות הרחוב, אף שהיציאה מהעיר אינו מכוון וגם אינו מפולש עכ''ל. וצ''ב גדר הדבר, דממ''נ אי אתו רבים מבטלי מחיצתא מה הצירוף בהא דאיכא פילוש ושערים מכוונים.

1. ונראה בהקדם מה דיש לעיין בגדר ''רשות הרבים'' דהא פשיטא דיסוד הילפותא מדגלי מדבר הוי להגדיר את המושג המחודש של ''רשות הרבים'' דמאחר דילפינן ממשכן דאיכא יחס למלאכות שנעשו שם והבינו חז''ל דגם עשיה ביחס לרשויות הוי מלאכה הלכך ילפינן מהתם למושג של ''רשות הרבים'', אימתי ההעברה מרה''י להך רשות חשיב שינוי. וא''כ בודאי דלא הוי אוסף של נתונים מציאותיים שלמדו חז''ל ממשכן, אלא דמה דלקחו חז''ל ולמדו ממשכן הבינו חז''ל דאלו הנתונים שמעמידים את החפצא ד''רשות הרבים'' וא''כ יש לעיין מהו המושג ''רשות הרבים''.

ונראה דהא פשיטא דהנתון היסודי הוא מקום שמשתייך לרבים, וברמב''ן בעירובין נ''ט נקט דעיר ששייכת ליחיד גם אי איכא בה רבים חשיב רה''י, ובריטב''א שם מוסיף דאפילו אי יהא ס' ריבוא וסרטיא ופלטיא ברוחב ט''ז אמה לא הוי רה''ר. וז''ל הרמב''ן, מ''ט רשות הרבים כשמה שהיא של רבים. וצ''ל דלמרות דהיחס של הרבים לרשות הרבים הוי מכח מה שהרשות עומדת לשימושם אולם אי הוי רשות השייכת ליחיד לא חשיב שימוש דידהו אלא משתמשים אצל היחיד ולכן חסר בזה בתורת ''רה''ר''. וכן מבואר בלשון הרמב''ן שם כיון שהרשות כולה של יחיד ומתוך רשותו הן באין לתוכה רה''י היא. [ובעיקר יסוד הרמב''ן יעוין בהערות לגר''מ הרשלר [הוצאת הרב קוק הערה 294] דמביא מהתוס' דפליג וס''ל דסגי בעצם המצב המציאותי דהולכים בו רבים] .

והא דלא הצריך הרמב''ן ס' ריבוא. נראה דהרמב''ן ס''ל דסגי בעצם הקביעה של הרשות כרשות העומדת לרבים ולא איכפת לן כלל במימוש בפועל של הרבים בהאי רשות. ולכן לא איכפת לן כלל בכמות המשתמשים אלא העיקר דעומד לכלל הציבור. ובשיטת הראשונים שהעמידו יחס לס' ריבוא. יש לעיין ראשית כל מאי איכא בס' ריבוא. שנית. באור הנידון אי בעי להילוך בפועל בכל יום או דסגי במה דאיכא דרך לס' ריבוא. ובבאור הא דאיכא יחס לס' ריבוא נראה דמאחר דילפינן ממשכן ס''ל לחז''ל דהתורת רשות הרבים לא סגי בעצם הדבר דלא עומד ליחיד אלא לרבים, אלא בעינן שיהא להנך רבים יחס מסוים להיותם בשם ''רבים'' ורק היכא דאיכא יחס בין הרשות להנך ''רבים'' דאיכא בהו להאי יחס. איכא בזה תורת ''רשות הרבים'' ומאחר דבמשכן היה ס' ריבוא ילפינן דרק לרבים בשיעורא דס' ריבוא דהוי שיעור ''עם'', איכא יחס ד''רבים'', ומאחר דהתורת ''רשות הרבים'' לא הוי מכח קנינים, אלא מכח המציאות של העמדת הרשות לרבים א''כ לא סגי בעצם הדבר דעומד כאפשרות שימוש לרבים אלא בעינן שבפועל יתממש לרבים. רק דבהא פליגי הראשונים אי בעינן שבפועל יעברו שם בכל יום ס' ריבוא, דרק בזה נוכל לראות יחס בין הרבים לרשות, או דסגי דאיכא בעיר דרך לס' ריבוא דבמשך הזמן יעברו במקום, דגם בזה סגי למשווי כרשות הרבים מאחר דאיכא מקום מוגדר לרבים דאיכא להם יחס להך רשות, ולכן גם בזה חשיב ''רשות הרבים''.

1. ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דבעינן רוחב ט''ז אמה, דנראה דמאחר דבאנו להעמיד רשות העומדת לרבים הלכך ילפינן גם את גודל הרשות דרק בגודל זה נוכל לראות את הרשות כרשות המיועדת לרבים ולא רק דהולכים בה רבים.
2. ונראה דבזה יתבאר הא דנקט בבהגר''א דליכא דין רוחב ד' ברה''ר דעיקר ענין ''רשות הרבים'' הוא בהעמדתה לרבים ובזה שייך שיעורא דרוחב ט''ז אמה דילפינן ממשכן דכך הצורה של רשות העומדת לרבים, אולם שיעור ד' יעוין בחידושי הגר''ח הלכות שבת פרק יד בד''ה אכן דעת הרמב''ם. וז''ל, דהא דבעינן ברה"י שיהא לו קרקע ד' הוא מתרי טעמי, חדא משום דבעינן מקום הראוי לתשמיש ובלא קרקע אין זה מקום תשמיש, ועוד נראה דגם בלאו הך טעמא דמקום תשמיש עוד הוי זה מעיקר דין ושם רה"י דבעינן דוקא קרקע למטה, ומשום דיסוד הדין של מקום ד' האמור ברה"י שזהו עיקרו של רה"י כל יסוד חלות דינו הוא רק עם קרקע. ונראה דלא מבעיא להך טעמא דמקום תשמיש דשייך רק ברה''י דהעמדתה לשימושים הוי מעצם מהות הרשות, אלא גם הא דבעי גוף קרקע ד' נראה בלשון הגר''ח דכל הצורך בגוף הקרקע הוי ברה''י. ואפשר דהבאור בזה הוא דרה''ר דעיקר ענינה הוא הילוך הרבים נמצא שהקרקע הוי היכי תימצי להילוך, אולם ברה''י שבאה לסיים מקום ליחיד בהא גוף הקרקע הוא חלק ממציאות הרשות ולא כהיכי תימצי בעלמא.
3. ונראה עוד דהא דנקט בבהגר''א שמה סעיף ח' לגבי רה''ר המתקצרת [שיש מב' הצדדים רה''ר רוחב ט''ז אמה] דדוקא עד רוחב ד' הוי רה''ר ומוכיח כן מהא דאיתא במשנה בעירובין צ''ט דבין הכותל לבור היכא דאיכא ד''ט הוי רה''ר ומבואר דבעי שיעור ד', ומשמע דהוי שיעור ברשות. נראה דכונתו דכיון דרק מרוחב ד' איכא דריסת רבים לכן גם בגוונא דהוי באמצע רה''ר דבפועל רבים דורסים, מ''מ מאחר דמצד הרשות אין בה שיעור דריסת רבים בהא לא יהני הטפלתה לרשות הרבים, כיון דבזה איכא סיבה לנתקה מרה''ר דעיקר ענינה רשות הילוך. ולפי''ז לא הוי מדין מקום ד' דרה''י אלא הוי מהך הלכתא דרוחב ט'ז דבעי מקום הילוך, רק דפחות מד' הוי גרעון בעצם מציאותו כמקום הילוך מצד עצמו. ולכן בעמוד ט' ברה''ר לא שייך הך הלכתא דהיחס של עמוד כרה''ר מחמת היותו משמש את רה''ר. ועיקר הבאור דשיעורא דד' הוי ביחס להילוך יעוי''ש בריטב''א דהוי מחמת דפחות מד' לא דרסי אינשי ולכן ליכא לזה שייכות לרה''ר דהוי כגבוה ג' פחות מד' דהוי מק''פ. אולם בבהגר''א נראה דזה עומד כשיעור בגוף הקרקע דבעינן שתהא ראויה לדריסת רבים.

ובשיטת הר''ן דנקט דבעי מקום ד' נראה דס''ל דשיעורא דמקום ד' הוי בגוף המקום דליכא לו יחס כל היכא דהוי פחות מד' והוי כמאן דליתא, ולכן גם ברה''ר איכא להך ד. [ויעוין בר"ן על הרי"ף סוכה [דף ב ע''א בדפי הרי''ף] בד''ה עושה טפח שוחק וז''ל, אפילו הכי בציר מארבעה לא חשיב בשום דוכתא]. ונראה דזה מה דהוכיח הגר''א מהא דבעמוד לא בעי ד''ט דליכא ברה''ר להלכתא דד' דרה''י, וכונתו דאי איכא ברה''ר דין רוחב ד' כמו ברה''י א''כ הוי שיעור בחשיבות המקום דכל כמה דלא הוי רוחב ד' הוי כמאן דליתא ובזה לא יהני מה דמשמש לרה''ר.

1. ונראה עוד דלהכי ילפינן ממשכן שלא יהא מקורה, דמאחר דעיקר היחס של הרבים ברשות הוא לא מכח ההשתמשות בגוף הרשות אלא רק כמקום מעבר לעסקיהם וענינם א''כ נראה דכל כמה דאיכא קירוי כיון דקירוי מעמיד סוג שימוש של הנחה ברשות, דתחת קירוי הוי מקום הנחה ולא רק מעבר בעלמא, הלכך בצורת העמדת זו ליכא יחס ל''רבים'' אלא הוי כיחידים המשתמשים ברשות, דרק בשימוש למעבר איכא יחס אחד לכולהו, אולם כל כמה דאיכא יחס לשימושים בגוף הרשות כל חד נידון לעצמו, ואי היינו דנים רה''ר גם במקורה הוי מחמת דגם בהך אופן של העמדה דיינינן להו כרבים ולא יחידים.
2. ונראה דבזה יתבאר הא דלא משכחת רה''ר מקורה היכא דהמקום המקורה נמצא באמצע רה''ר ועוברים בו ברה''ר [כדמוכח מהא דבדף ה' לא משכחת הגמ' רה''ר מקורה], וצ''ב מ''ש מדינא דרוחב ט''ז אמה דמבואר בתוס' בדף ז' ד''ה אבל בין העמודים, [וביתר אריכות בתוס' בעירובין ו' ע''ב ד''ה וכי תימא], דברה''ר שמתקצר באמצע לפחות מט''ז דיינינן להו כרה''ר מחמת דבני רה''ר בוקעין בה. ונראה דברה''ר מקורה כיון דהגרעון קיים בגוף הרשות דעומדת כרשות הנחה הלכך בהא לא שייך למידן את הטפילות לרה''ר דעוברת בה כיון דסכ''ס בתוך המקום המקורה לא הוי כמקום מעבר, ורק ברוחב ט''ז אמה דהוי צורה במקום דנוכל לראותו כמשויך לרבים בהא סגי במה דהוא נמצא בתוך רה''ר המשויכת לרבים דמכח זה גם חלק זה ישתייך לרה''ר.

ועיקר הבאור דקירוי מעמיד יחס של מקום הנחה מוכח בגמ' בדף ה' דמבואר התם דאי רה''ר מקורה הוי רה''ר, לרבי דביתא כמאן דמליא דמיא דיינינן לחפץ כמונח. והדברים צ''ב דשלמא ברה''י מוקף מחיצות דהוי מקום הנחה בהא אמרינן דכל כמה דהוי מקורה דיינינן לכל אויר הרשות כמקום הנחה לא רק לקרקע, [דהוי כמחסן שכל האויר עומד כמדפים להנחה] וא''כ מאי שיאטיה לרה''ר מקורה בלי מחיצות דנדון אותה כמאן דמליא דמיא. ומוכח דעצם הקירוי מעמיד את אופן העמדת הרשות כהעמדה להנחה ברשות ולכן שייך לדון מכח הקירוי לכל אויר הרשות כמקום הנחה ועדיין יש לעיין.

1. ונראה דלפי''ז יש ליישב מה דהעירו דאמאי לא נקטה הברייתא בהנך גווני דכרמלית רה''ר מקורה וכן דליכא בה רוחב ט''ז אמה. וברמב''ן בעירובין תמה רק על רש''י דהצריך ס' ריבוא דאמאי לא נקטה הברייתא להך תנאי דס' ריבוא ומבואר דהא לא הוקשה לו על רוחב ט''ז אמה ומקורה וצ''ב.

ולפי מה שנתבאר דהצורך בהנך דינים להעמיד את היחס של הרבים לרשות דיהא חשיב ''רשות של רבים'', א''כ אפשר לומר דעיקר חילוק הברייתא הוא בחילוק הרשויות מצד עצמם, ובזה שאני ים ובקעה ושאר גווני דהברייתא דהוי חסרון בעצם העמדת הרשות מצד עצמה לרבים, ובזה חשיב הכרמלית כרשות בפני עצמה. אולם בהך גווני דמקורה ולא רוחב ט''ז אמה דמצד גוף הרשות היא עומדת לרבים רק דהחסרון ביחס של ה''רבים'' להך רשות בהא לא דיינינן כרשות בפני עצמה.

ולפי מה שנתבאר בהא דבעי ס' ריבוא דגם הוי ביחס של הרבים להך רשות, א''כ גם בזה איכא למימר דלא חשיב רשות הרבים מצד עצמה. והמשל בזה דהוי כאילו הרשות הופקרה לרבים רק דליכא רבים שיזכו בה ויחשב מחמת כך ''רשות הרבים''.

ויעוין בשיעורים לגרש''י בורנשטין ס''ס י' דמביא מהישועות יעקב שמ''ה סק''ה דכתב דלמרות דכתבו הפוסקים דאין בזה''ז רה''ר דליכא ס''ר, מ''מ היכא דאיכא בתוך רה''ר דזמנינו שטח פחות מד' לא הוי כרמלית מדינא דמצא מין את מינו וניעור ע''י דשאר רה''ר הוי כרמלית דליכא בה ס''ר. וז''ל, דבאמת מצד עצמן רה''ר הוא אלא מצד שאין בוקעין בו אבל ל''ש בזה לומר מצא מין את מינו וניעור דהרי אין זה מינו והרי כשיבואו ס''ר יהיה נחשב רה''ר אף שלא יעשה שום שינוי בגוף הרשות. ומבואר דליכא יחס להך רשות ככרמלית מצד עצמה.

והא דתמה הרמב''ן על רש''י דאמאי לא נקטה הברייתא לתנאי דס''ר נראה דהוי לשיטתו כפי מה שהבין ברש'י דבעי להילוך בפועל של ס''ר, והבין הרמב''ן דהוי מעצם צורת רה''ר דילכו בה ס''ר כמו בדגלי מדבר וא''כ כל היכא דלא הולכים בה ס''ר לא הוי רה''ר מצד עצמה.

1. ונראה דבזה יתבאר הא דבעינן שהפתחים יהיו מכוונים וכפי איך שביאר באגרות משה דהוי דוקא היכא דאיכא מחיצות, דנראה דהיכא דאיכא מחיצות מאחר דהמחיצות מסיימים את המקום הלכך איכא בזה סתירה לרשות הרבים רק דע''י דרבים עוברים ברשות הוי סיבה לבטל להך סיומא דהמחיצות ולהעמיד בחזרה את רשות הרבים, ורק דבשביל זה בעינן שלא נראה את כניסת הרבים ככניסה לרשות ויציאה מהרשות, אלא רק כמעבר בעלמא וכל כמה דאין פתחיהם מכוונים כל כניסה נדונית ככניסה לרשות ויציאה ממנה בצד השני ותו ליכא בזה ביטול לסיום של המחיצות.
2. והשתא נראה לבאר את החילוק בין פלטיא לשאר רשות הרבים, דמאחר דעיקר ענין רשות הרבים הוא העמדת הרשות לרבים א''כ איכא למימר דכל כמה דהרשות מצד עצמה כל צורת שימושה והעמדתה הוי לרבים א''כ בהא הוי רה''ר גמורה. ולכן בזה לא מהני דלתות נעולות בלילה, דעיקר הא דמהני דלתות נעולות הוי מחמת דכל כמה דזמן מן הזמנים איכא ניתוק בין הרשות לרבים א''כ תו לא שייך לדונה כרשות המסורה לרבים אלא כרשות המסוימת שרק ביום מתאפשר לרבים להשתמש שם, וא''כ כל זה שייך היכא דהיחס לרבים מכח שימושם ברשות כמעבר וליכא יחס לרבים מצד גוף הרשות, אולם היכא דהיחס שלהם קיים בגוף הרשות כמו בפלטיא, בהא ליכא גרעון בהא דדלתות הרשות נעולות.
3. וכן ניחא לפי''ז הא דאיתא ברמב''ן דבזה לא מהני שתי מחיצות דר' יהודה, דנראה דעיקר הא דמהני שתי מחיצות דר' יהודה לאשווי רה''י הוי מחמת דלשיטת ר' יהוה עיקר תורת רה''י הוי מחמת המניעה של שימוש הרבים דאיכא מכח המחיצות ולא הסיום בגוף הרשות כרשות מובדלת, דנראה דלענין לאשוויי כרשות מובדלת מצד עצמה בהא פשיטא דבעינן ג' מחיצות או ד' מחיצות לרמב''ם. ורק דר' יהודה ס''ל דלאשווי רשות היחיד סגי בהא דאיכא סיבה לגרע את הילוך הרבים ובהא גופא משווי ליה כרשות היחיד [יעוי''ש ברמב''ן דמבאר בחד פירושא הא דלא דיינינן לר' יהודה כל רה''ר מוקפת מחיצות מכח ההרים והבקעות דהוי מחמת שכל שאין המחיצה מעכבת וממעטת על הרבים כלום אין בה תורת מחיצה ומבואר דאיכא תועלת בשתי המחיצות למעט את הליכת הרבים] והלכך כל מה דשייך דיהני שתי מחיצות הוי רק כלפי רה''ר דעומדת כרה''ר מכח הילוך הרבים בהך רשותא דבזה מהני שתי מחיצות לגרע את הילוך הרבים, אולם היכא דהשייכות לרבים הוי מכח עצם הרשות בהא בעינן לפעול בגוך הרשות ולהעמידה כמובדלת בעצמותה ולכן בהא לא מהני ב' מחיצות.

ויעוי''ש ברמב''ן וז''ל, שלא אמר ר' יהודה שתי מחיצות תורה אלא ברחב שש עשרה שדרך הרבים עוברת שם ואין הרבים נקבעין ועומדין שם, דגמר ממדבר דליכא מחיצות. ולכאורה קשה דממ''נ אי שתי מחיצות משווי ליה רשות היחיד א''כ ממילא לא הוי רה''ר, ומה צריך לבאר דלהוי מחמת דגמר ממדבר דליכא מחיצות וכי בשביל לומר דג' מחיצות מהני בעינן למיגמר ממדבר דליכא מחיצות, רק אי נימא דכונתו דאי היה מחיצות במדבר היה ראיה דמחיצות במקום המסור לרבים לא משוו ליה רשות היחיד ולא בתור הסבר אמאי לא הוי רה''ר ודוחק. ונראה דכונתו דמאחר דעיקר הא דמהני שתי מחיצות הוי ע''י מניעת רבים [ורק מאחר דאיכא מצב בגוף הרשות שמעמיד את זה חשיב רה''י ולא הוי כרמלית] א''כ אי לתורת רה''ר ליכא גרעון בעיכוב הרבים ע''י מחיצות א''כ ליכא כלל משמעות לשתי מחיצות לאשווי כרה''י, ורק מחמת דרה''ר דמשכן הוי רשות הרבים המסורה לרבים בלי מניעת מחיצות, הלכך אהני המחיצות לגרע מהעמדת הרשות לרבים ולאשווי כרה''י.

1. ונראה עוד דבזה יתבאר חילוק הרמב''ן בשיטת רש''י בין סרטיא לדרך המהלכת בתוך העיר, דגם בזה אמרינן דכיון דסרטיא הוי דרך שמצד עצמה מסורה לכל העולם דהוי דרך מרכזית לכל בני העולם ולא משתייכת לעיר מסוימת, הלכך חשיב רה''ר מכח עצם מציאותה כמקום הילוך לכו''ע.

ורק הראשונים שהבאנו לעיל חידשו דגם היכא דאיכא שייכות בין הדרך לעיר כיון דסכ''ס עוברים בה כל מי שמגיע לעיר להתעסק שם הלכך חשיב בהכי ג''כ כרה''ר ורק דבדבריהם מבואר דבעי אפשרות בפועל לס''ר וכן נראה דבעינן שבמשך הזמן יעברו שם ס''ר.

###### בגדר רשות היחיד ומחיצותיו

1. לכאורה היה נראה דעיקר החפצא דרשות היחיד הוא במה דהיא מובדלת מהרבים, והאופן שבו היא מובדלת הוי מכח המחיצות, דע''י דאיכא מחיצות איכא בזה מניעה לרבים, ורק דלא הוי מניעה חיצונית כמו קוצים וכדומה אלא דע''י דאיכא מחיצה י' אדם מרגיש שהוא פורץ לרשות השניה וזה מה שמגדיר את הרשות כמובדלת מרה''ר. אלא דלפי''ז עיקר הענין במחיצה הוא המניעה לרבים וא''כ היכא דביחס לרבים איכא מחיצה תו לא איכפת לן היחס כלפי מי שנמצא בתוך הרשות. ויש לעיין לפי''ז בהא דמבואר דבעינן שיהא ברה''י חלל י' כמבואר בגמ' בדף ז' דבית שאין בתוכו י' וקרויו משלימו לי' דאע''פ דביחס לרה''ר איכא מחיצה י' דהרי לעומד על גבה חשיב רה''י, מ''מ למי שנמצא בתוכה לא הוי רה''י אלא כרמלית. ויעוין בבאור הלכה שמה סעיף טו ד''ה תוכו, דדן דהוי רה''י מדאוריתא רק רבנן שווינהו כרמלית כיון דבתוכו ליכא י' טפחים. ויעוין עוד בספר הבתים [שערי איסור הוצאה שער שני] דמביא מיש מן הגדולים שפסק שלא נאמרנו דברים הללו אלא כשלא הוקף לדירה ויש בו יותר מבית סאתים וגג הקירוי נעשה לשם דירה אבל אם הוקף לדירה מטלטלין בתוכו עכ''ל. ומבואר בדבריו דהוי רה''י מה''ת רק דהוי כרמלית מדין קרפף יותר מבית סאתים.
2. אלא דבפשוטו בראשונים חזינן דלא הוי רה''י מה''ת, דהנה יעוין בר''ן [על הרי''ף] וז''ל, בתוכו אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות דכיון דלא חזי לדירה הוה ליה כרמלית. ובפשוטו נראה מדבריו דשיעור י' הוי שעור בחלל הרשות דבעינן חלל י' דחזי לדירה. ויעוין עוד בר''ח וז''ל, מ"ט כיון דלא חזי לדירה אין המחיצות מועילות. אלא כמו שאין שם מחיצות דמו. ומבואר ג''כ דהוי מחמת דלא חזי לדירה, רק דמסיים דמחמת זה הוי חסרון במחיצות. ויעוין ברש''י דנקט ג''כ דהוי חסרון במחיצות וז''ל, דכיון דלא גבוה המחיצה עשרה הוי כרמלית. ודוחק לומר דכונתם לבאר הא מדרבנן שווינהו ככרמלית. ועוד דלפי''ז צ''ע הא דהקשו הראשונים מההיא דסוכה דלא מהני חקק ואי הכא החסרון הוי מדרבנן א''כ אמאי לא תירצו דרק הכא דלא בעינן לאשווי רשות היחיד מדאוריתא רק מדרבנן בהא מהני הך צירופא.

ויש לעיין בגדר הא דבעינן י' בתוך רה''י. ובשלמא הא דבעי מחיצה י' ניחא נראה דהוי מהך הלכתא דמחיצין הללמ''ס כמבואר בסוכה ה' ע''ב דמהא ילפינן לשיעורא די' ושאר דיני מחיצות, אולם הא דבעי חלל י' צ''ב מנלן למימר כן.

ומלשון הר''ן דלא חזי לדירה היה נראה דאיכא תנאי ברה''י דיהא חזי לדירה דמאחר דרה''י ענינה בהא דעומדת ליחיד הלכך בעינן שמצד המקום יהא ראוי לדירה. וצ''ב דבשלמא בסוכה מצינו להאי דינא דבעינן דירה יעוין בחידושי הגרי''ז בהלכות סוכה דמאריך להוכיח דבסוכה איכא תרי דיני דמלבד שיעור י' לדין מחיצה איכא דין שיעור י' לשיעור דירה, אולם בדין רה''י צ''ע דלפי''ז יצא דמלבד ההבדלה מהרשויות בעינן דיהא יחס להאי מקום כמקום דירה. ובפשטות כל ענינה של רה''י הוי הבדלה מרשות הרבים.

ויעוין במהרש''א סוכה דף ה' ע''ב דמבאר שם דבעינן לשתי הילפותות גם להא דלא ירדה שכינה להמעלה מי' דמזה ילפינן דלמעלה מי' הוי רשותא אחריני ורשות בני אדם הוי עד י', ולכן בעינן שהמחיצה תהא גבוהה י', וכן להא דילפינן מבנין עולמים דבעינן חלל י' וזהו המקור להך דינא דבית שאין תוכו י'. וז''ל, נראה דהך ילפותא דלא ירדה שכינה למטה דשמעינן מיניה דלמעלה מי' מפסקא רשותא ודאי קיימא ואינו סותר הך דיליף הכא דלא הוי רשות אחרת אלא בחללה עשרה לבר מסככה, דלענין דלהוי ע"ג רשות אחרת אפילו בגבוה י' עם סככה קאמרינן לעיל דמפסקא רשותא, והכא דלהוי תוכה רשות אחרת כמו סוכה קאמר דלא הוי אלא בחללה י' לבר מסככה והכי אמרינן בפ"ק דשבת דבית שאין תוכו י' וקירויו משלימו לי' על גגו מותר לטלטל בתוכו אין מטלטלין. ויש לעיין בגדר הנך תרי דיני.

עוד יש לעיין הא דמסיים הר''ן שם בהא דמהני היכא דחקק בתוך הבית דע''ד והשלימו לי' בתוך החקק דתליא בפלוגתא אי גידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין. ויעוין באליה רבה סימן שמה ס''ק י''ב דהוכיח מהר''ן דבעינן לצירוף המחיצות ולא סגי במחיצה כלפי חוץ, ואי נימא דלתורת מחיצה סגי במה דכלפי רה''ר איכא י''ט א''כ העיקר תליא במה דאיכא חלל י' ואמאי בעינן לצירוף המחיצות. ובאמת יעוין בתוספות ישנים וז''ל, ועי''ל דהכא יש מחיצות גבוהות מבחוץ וא''צ לצרף הגידוד אלא דאין אויר י' וכשחקק דאיכא אויר י' במקום אחד הוי רה''י. ומבואר בדבריו דלא בעינן לצירוף המחיצות. ויעוין במג''א שמ''ה ס''ק י''ג דהוכיח כן מהרא''ש סימן יא דנקט ג''כ דע"י מחיצות החיצונות שגבוהות עשרה נקרא רה"י אבל לא ע"י הפנימית. ויעוי''ש בפמ''ג בא''א וז''ל, ומפרש המ"א דה"פ דקירויו משלים לעשרה אלא שאין ראוי לשימוש בתוך החלל שאין גבוה י"ט והלכך כי חקק דע"ד וראוי אז הקירוי משלים. ומבואר ג''כ דבעינן שיהא ראוי לשימוש.

רק דיעוין בחזו''א דמבאר בכונת הרא''ש דהא דבעי מחיצות י' כלפי חוץ הוי מחמת שלמניעת הרבים בעינן שיהא י' בבת אחת דכל כמה דהוי שתי חלקי מחיצות א''כ על החלק הראשון דליכא בו י' דרסי רבים ושוב ליכא מחיצה י' ולכן כלפי חוץ ודאי בעינן י' בב''א ורק לדין מחיצות כלפי פנים עדיין בעינן צירוף.

ויעוין ברמב''ן דכך נראה בדבריו וז''ל, אבל לענין שבת כל היכא דלא בקעי רבים כלל רה"י הוא והא איתנהו למחיצות מבחוץ דהוו עשרה, הלכך תוך חקק נמי תוך מחיצות דעשרה הוי ורה"י הוי. ונראה מדבריו דהא דבעי למחיצות י' מבחוץ למנוע בקיעת רבים במחיצות ורק דעדיין בעינן שהחקק יחשב תוך מחיצות די' ולכן הקשה מהא דגידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין וכ''נ ברשב''א וז''ל, וכיון שיש בחקק רוחב ארבעה על ארבעה ''ויש בגבהו כשיעור רשות היחיד עם גובה המחיצות, ''והמחיצות שומרות אותו מבחוץ'' לא חיישינן בין שיהו על שפת החקק בין שיהו מרוחקות ממנו כמה. ומשמע שהשמירה היא מכח המחיצות החיצונות לחודייהו רק דמצטרפות לחקק להחשיבו בתוך מחיצות. אא''כ נימא דכונתם באיתנהו למחיצות י' מבחוץ דהוי ביחד עם החקק.

ובישוב הקושיא מהא דגידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין יעוי''ש ברמב''ן דמיישב בשתי אופנים. וז''ל, ואיכא דמפרקי שאני חקק בית שהוא ראוי לדירה שהרי יש לו מחיצות גמורות ונעשה בית גמור, ועוד שאותן מחיצות ראויות לקירוי לפיכך מצטרף הגדוד עמהם. וצ''ב.

1. ומבואר בזה שתי אופנים בהא דבעינן ליצור חלל י' או דבעינן את עצם החלל י' לתורת רה''י, או דבעינן לאשווי מחיצות כלפי פנים, ולכך בעינן שיעור י' דביחס לפנים ליכא י'. ואי הוי רק לענין לאשווי מחיצות ניתן לומר דשיעור י' הוי שיעור במחיצה, רק דבראשונים שנקטו להא דלא חזיא לדירה ואפ''ה נקטו דהוי חסרון במחיצה חזינן דעיקר החסרון במחיצה פחות מי''ט לא הוי בגוף המחיצה אלא מחמת דבעינן שהיא תעמוד כמחיצה ביחס לחלל י' וכל כמה דליכא רשות י' שהויא מחיצה כלפיו ליכא לה תורת מחיצה לאשוויי רה''י.

ולפי''ז נראה לבאר בכונת המהרש''א דלא הוי שתי דינים נפרדים, אלא דעיקר היסוד הוא דמחיצה באה להעמיד יחס לחלל שחוצצת אות, רק דלולי הילפותא מבנין עולמים שהסככה צרכה להיות חוץ לחלל היה ניתן לומר דגם דהמיעוט של החלל מכח גג הרשות לא מפקיע את היחס לרשות כרשות מסוימת דהגג נכנס גם לחלק מצורת הרשות, ולזה ילפינן מבנין עולמים דהגג צריך להיות מנותק מחלל הרשות.

1. ויעוין בחידושי הגר''ח הלכות שבת פרק יז דמוכיח מהרמב''ם דכל השיעור י' במחיצה הוי מחמת דבעינן מקום י' מוקף מחיצות, ולכן ליכא לחסרון דכתותי מיכתת שיעוריה במחיצה. וז''ל, אשר ע"כ נראה דדעת הרמב"ם היא בכל מחיצות רה"י דבעינן שיהא גובהן עשרה עיקר השיעור אינו בעצם המחיצות, כי אם בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות, ואם מצאנו גובה עשרה שמוקף מחיצות בכל העשרה שבו, לא איכפת לנו כלל בעצם המחיצות אם הן מחזיקות עשרה אם לא, וע"כ גם הכא בלחי של אשרה נהי דכתותי מיכתת שיעוריה, אבל הרי זה לא מהניא רק דעצם הלחי לית ביה שיעורא, אבל בהמקום הרי עכ"פ כל הגובה עשרה חשוב מוקף מקצת מחיצה רביעית דמועיל זאת בדיני מחיצה.

ונראה עוד דגם לדעת התו''י והרא''ש לבאור המג''א אין כונתם דבעינן שיהא תורת דירה לרה''י, אלא דמאחר דעיקר החפצא דרה''י הוא במה דהוי מקום י' מוקף מחיצות הלכך למרות דלא בעינן ליחס של המחיצה כלפי פנים וסגי במה דביחס לרבים איכא מחיצה, מ''מ כיון דכל החפצא במחיצה במה דאיכא הבדלה למקום י' הלכך בעינן שיהא חלל י' דכלפיו יהא להך הבדלה דהמחיצה ולולי זה ליכא משמעות למחיצה.

ולפי''ז נראה דהא דמבואר בתוס' בעמוד א' ד''ה אילימא, בבאור הצד דבעי עשרה בכרמלית דהכונה דבעינן חלל י' הראוי למחיצות עשרה. אין כונתו דאיכא הלכתא נוספת ברשות היחיד של חלל י' דבעינן שיהא מקום הראוי לדירה ולכן הוה ס''ד דבכרמלית למרות דלא בעי מחיצות מ''מ בעינן חלל י', דלכאורה קשה דאי איכא דרישה של מקום דירה א''כ הא דליכא מחיצות הוי סתירה למציאותו כדירה, ומאי איכא בחלל י' גרידא. וגם בלשון תוס' מבואר דבעינן ''אויר הראוי למחיצות עשרה''. ונראה דכונתו ליסוד הגר''ח דשיעור י' הוי שיעור במקום דבעינן מקום גובה י' המוקף מחיצות, דרק במקום גבוה י' יש משמעות למחיצות, א''כ נמצא דלא הוי הלכתא דבעינן מקום דירה, אלא הוי שיעורא בחלל הרשות, דרק בשיעור זה נתפס בה יחס של רשות היחיד, א''כ איכא למימר דלמרות דבכרמלית לא בעי מחיצות אולם עדיין בעי שיהא חלל שיוכל להתפס בו יחס של רשות.

ונראה דזה גם הבאור בהא דמבואר בתורא''ש דף ז' ע''ב ד''ה אמאי דנקט דבעמוד גבוה עשרה ורחב ארבעה אם היה עליו גג ובין הגג לעמוד פחות מעשרה אין העמוד קרוי רשות היחיד כיון שאין חלל עשרה עליו. וכן נקט המהרש''א בד''ה והלכה, בשיטת תוס'. ויש שהוכיחו מזה דהוי הלכתא דחלל י' בלי שייכות למחיצות דהרי הא דחשיב מחיצת י' הוי מחמת דגבוה י'. ונראה דגם בזה הבאור דכל כמה דליכא חלל י' לא נתפס יחס של רשות בהך חלל מכח המחיצות. רק דבעיקר הך דינא דחלל י' בעמוד יעוין בשפת אמת שם ד''ה ואור''י, דהוכיח מהרמב''ם והרשב''א בעבודת הקדש שבארו לדינא דחורין ברה''ר למעלה מי' בחורין הפתוחים רק לרה'''ר ולא מפולשין לרה''י דלפי''ז מוכח דלא בעי חלל י' בעמוד ואפשר דס''ל דלאשווי כמקום המוקף מחיצות סגי במה דמוגבה י' ולא בעינן בתוך החחל יהא גובה י' אלא דעיקר מאי דבעינן שיהא מובדל בי' טפחים מרה''ר ובזה הוי סיבה לאשווי ליה תורת מקום.

1. ולפי''ז יוצא דעיקר פלוגתת הראשונים אי בעינן יחס של מחיצה כלפי פנים. ויש לעיין בבאור שרש הנידון בזה. וביותר קשה דבראשונים מבואר דהחילוק בין מחיצות סוכה דלא מהני התם צירוף מחיצות רק פחות מג''ט למחיצות שבת דמהני בזה צירוף מחיצות דהוי מצד דעיקר הענין במחיצת שבת למנוע דריסת הרבים. יעוין בתוס' סוכה דף ד ע''ב וז''ל, ויש לומר דלא דמי רשות שבת שהוא למנוע רגל רבים לסוכה דבעינן מחיצות סמוכות לסכך. וכן ברשב''א וז''ל, אבל לענין שבת אין ההקפדה במחיצות ממש שיהו מכשירות את החקק אלא שיהא החקק נשמר על ידיהן שלא יהו הרבים בוקעין בו. וכן בר''ן וז''ל, אבל לענין שבת לא בעינן מחיצות אלא כדי שלא יהיו רבים בוקעים שם. וצ''ב דאי עיקר הענין מניעת הרבים א''כ אמאי בעינן לצירוף המחיצות. וכל כמה דבעינן לצירוף המחיצות א''כ הדרא קושיא לדוכתי דמ''ש סוכה משבת.
2. ונראה דעיקר כונת הראשונים לבאר את הפעולה של המחיצה, דפעולת המחיצה בסוכה ענינה לאשוויי דירה ובזה בעינן דפנות סמוכות לסכך, משא''כ במחיצה דרשות היחיד דעיקר פעולת המחיצה היא ההבדלה מרשות הרבים, לכן בזה לא איכפת לן המרחק בין שתי המחיצות. אולם הא מיהא בעינן שהיחס של ההבדלה יעמוד כלפי פנים ורק דבזה מהני צירוף מחיצה דלמשווי כמובדל מהני גם צירוף מחיצה. רק דעדיין צ''ע גדר הך צירופא דכל כמה דעיקר פעולת המחיצה היא ההבדלה מהרשות א''כ כל כמה דליכא חסרון בהבדלה מרה''ר הדר דינא דחשיב מחיצה גמורה ואמאי בעי לצירופא. ובאמת יעוין בריטב''א וז''ל, דהתם בעינן מחיצות של סוכה, דרחמנא קפיד שיהיו לה דפנות, אבל הכא לא בעי אלא שיהא עומד מוקף מחיצות ושיראה עצמו תוך מחיצות. ומבואר בריטב'א דבעינן דהיחס יעמוד כלפי מי שנמצא בפנים דירה עצמו מוקף מחיצות ולכן בעי צירוף. אולם בראשונים לא הזכירו את היחס למי שעומד בפנים וצ''ב.
3. ונראה בהקדם יסוד הגר''ח הלכות שבת פרק טז בשיטת הרמב''ם דצורת הפתח ברוח רביעית מהני למשווי להפקיע רה''ר אבל לא למשווי רה''י וז''ל, אכן נראה דכיון דצורת הפתח הרי דין מחיצה בה וכדחזינן דמועילה לענין כלאים ובכמה דברים לענין סוכה, וא"כ המוקף בה חשוב כסתום ומוקף, ורק דאינה עולה למחיצות עצמן, אם כן הרי דינה חלוק, דנהי דאינו נעשה רה"י ע"י צורת הפתח ומשום דחסר הדין מחיצות עצמן דבעינן לענין אשוויי רה"י, אבל מ"מ דין רה"ר פקע מיניה, ומותר לטלטל בתוכו, דלדעת הרמב"ם אין היתר טלטול תלוי בדין רה"י, ומבוי שניתר ע"י קורה יוכיח, שהזורק לתוכו פטור לדעת הרמב"ם דמדין תורה אינו רה"י, ומ"מ מותר לטלטל בתוכו. ומבואר דאיכא תורת מחיצות לענין להפקיע מרה''ר, ולא הוי רק חסרון בתנאי רה''ר דלא שייך למימר דצורת הפתח מעכבת הילוך רבים, אלא הוי מדין מחיצות.

ונראה דלהפקיע מרה''ר סגי בהבדלה מהרבים דבזה פקע מהרשות היחס של עמידתה לרבים, אולם לאשווי רה''י בעינן יחס ליחיד והיחס ליחיד צריך לעמוד בגוף הקרקע דנוכל לראותה כמובדלת לשימושי יחיד, וזה נעשה ע''י גוף המחיצות דהוי כחלוקה בגוף הרשות, ולא רק כהבדלה, אלא כמעשה חלוקה חיובי בגוף הקרקע, ובזה בעינן לגוף המחיצה ולא מהני היחס של הבדלה דאיכא בצורת הפתח [ע''י שמרגיש שנכנס ויוצא].

ונראה דזהו שרש הדרישה של מחיצות לצד פנים דבעינן שהיחס יעמוד כלפי הרשות שאותה באים להבדיל באופן דנוכל לדון שהמחיצות יצאו מהרשות עצמה, ולא סגי ביחס כלפי חוץ. וסברת הראשונים דמהני בזה צירוף מחיצות נראה דמאחר דפעולת המחיצה היא ההבדלה ולא הוי כסוכה דבעינן צורה של בית הלכך מהני צירוף חלקי מחיצות לאשוויי כהבדלה כלפי הך רשות.

ועיקר היסוד דבמחיצה מלבד ההפקעה מהרבים איכא יחס של הבדלה בגוף המקום יעוין בחזו''א סז [ג] סק''ה וז''ל ועיקר ענין המחיצות הוא לשתי דברים למנוע דריסת הרבים, ולהכיר את המקום למיוחד ומובדל מסביבותיו, ולענין הכרה הזאת נאמר בגוד אסיק ואחית ולבוד כגון עמוד גבוה י' מסמן את כל האויר עד לרקיע כמובדל מסביבותיו, והחזו''א לשיטתו [יעוין בגליונות בגר''ח הלכות סוכה] דדין גוד לא הוי בגוף המחיצה אלא ביחס של המקום כמובדל, דליחס של מובדל לא בעי לגוף המחיצה.

1. ואפשר דזהו החילוק בהא דמבואר ברשב''א בעירובין דף ט ע''א ד''ה מקום דמחלק בדעת רש''י בין פרוץ לרה''ר לפרוץ לכרמלית לענין שיעור המחיצות. דבפרוץ לרה''ר לא מהני ג' מחיצות לאשווי רה''י, [ויעוין עוד בכס''מ שבת פי''ז ה''ט דמביא כן מהרמ''ך ויעוין עוד בראשונים עירובין דף צ''ד ע''א בדין חצר שנפרצה ואכמ''ל] , ויש שישבו לפי''ז את קושית הרש''ש על רש''י בדף ו' ע''ב ד''ה קמ''ל דנקט דרה''י גמורה איכא בה ד' מחיצות ומקשה הרש''ש מהא דמבואר ברש''י בעירובין דסגי בג' מחיצות ולפי מה דנקט הרשב''א בדעת רש''י דהא דנקט בעירובין דסגי בג' מחיצות הוי רק בפתוח לכרמלית ניחא היטב הא דבשבת בעי ד' מחיצות דאיירי בפתוח לרה''ר. ובבאור הדבר נראה דברה''ר כיון דהוי רשות המסורה לרבים הלכך כל כמה דפרוץ לרה''ר בעינן יחס בגוף הרשות בשביל להבדילה מרה''ר וכל כמה דבצד אחד ליכא מחיצה ליכא משמעות להבדלה דאיכא מכח הג' מחיצות כיון דניתן לדון את זה נידון כמניעה חיצונית כמו צדי רה''ר וליכא בזה סיבה לאשוויי כרה''י, ורק בפרוץ לכרמלית כיון דלא הוי רשות המסורה לרבים הלכך כל כמה דאיכא ג' מחיצות ורק רוח רביעית פתוחה ליכא סיבה לאשווי כחלק מהכרמלית וסגי בג' מחיצות לאשווי כרשות נפרדת רק כיון דסכ''ס איכא פירצה לכרמלית מדרבנן דנים את זה ככרמלית ובזה מהני לחי או קורה להפקיע מזה תורת פרצא.
2. ולפי''ז נראה לבאר את הנידון בגידוד ומחיצה אי מצטרפין ופליגי בראשונים אי הוי גבשושית ומחיצה או חריץ ומחיצה על גביו [יעוין ברמב''ן, וברש''י ותוס' גיטין טו ע''ב], דנראה דמאחר דבעינן יחס לרשות דחשיב כיוצא ממנה המחיצות, א''כ בעינן דיהא אותו סוג הבדלה, ומאחר דאיכא חילוק בין הסיום של מחיצה דהוי ככותל, לסיום של חריץ דהוי בעומק , או גבשושית דהוי בגובה, הלכך חסר בצורת החלוקה של הרשות מאחר דכל צורת חלוקה עומדת בפני עצמה הלכך ליכא בה כח לחלק את הרשות. ולפי''ז נראה ליישב את קושית תוס' בסוכה דף ד' ע''ב על רש''י מהא דבסוכה מצטרף גידוד ומחיצה. ואפשר דבסוכה כיון דעיקר הנושא הוא הדירה ולא ההבדלה מהרה''ר הלכך בהא סגי במה דבתוך החלל איכא מחיצות י' וכן מיישב בשיעורי ר' דוד גיטין טו.

ויעוין עוד בתוס' בגיטין דמחלק בין חריץ ומחיצה דבזה פשיטא דמהני לבין תל ומחיצה ויעוין במהרש''א שם דמבאר דהחילוק הוא דבחריץ ומחיצה מי שנמצא בתוך החריץ רואה מחיצה י' משא''כ בתל ומחיצה מי שנמצא על התל לא רואה י' וז''ל, ר"ל דרשות היחיד בעי מחיצות גובה עשרה ולכך בור וחולייתו מצטרפין לעשרה לעשות הבור רשות היחיד אם הוא רחב ד' והזורק מתוכו לרשות הרבים או מרה"ר לתוכו חייב אף על גב דמבחוץ אינו גבוה עשרה ''דרה"ר לא בעי מחיצות'', אבל תל ברה"ר כיון דמבפנים אינו גבוה עשרה אינו נעשה לרשות היחיד כלל מבפנים, ואף על גב דמבחוץ גבוה עשרה ''אינו נעשה רשות היחיד מבפנים''. ונראה מדבריו דס''ל דעיקר היחס של הסיום נקבע ביחס של המחיצה לתוך רה''י ומכיון שבחריץ ומחיצה העומד בתוך החלל רואה את הכל כמחיצה הלכך סגי בהא למשווי רה''י, ורק בתל ומחיצה דהתוך של רה''י הוא לעומד על התל בהא דנה הגמ' דכיון דכלפיו איכא שתי סוגי מחלקים אי דיינינן בהכי כמחיצה לרה''י.

1. ולפי''ז נראה דיסוד חילוקי הרמב''ן בין גידוד ומחיצה לחקק הוי ביחס של הצירוף בין החקק למחיצה, דבהנך גווני דחקק בתוך הבית איכא סיבה לדונם כאחד או מחמת שהמחיצות שמבחוץ משתלבות עם החקק ע''י דהוי בית גמור ע''י כך כיון דראוי לדירה ע''י החקק, או מחמת דלמחיצות שמבחוץ איכא יחס של מחיצה כלפי הקירוי ומאחר דהקירוי הוי מעל כל חלל הבית נמצא שיש להם יחס לכל הבית הלכך מצטרפים עם הגידוד לאשווי לחלל שמתחת הקירוי כרשות היחיד. ולפי''ז איכא סיבה נוספת להצריך מחיצות י' מבחוץ דרק בזה איכא צירופא לחקק וגם לפירוש הראשו נראה יותר דהא דחשיב גמר הבית הוי מחמת דאיכא כבר למחיצות מבחוץ כמו שדייקנו לעיל ברמב''ן.

ונראה דהבאור השני ברמב''ן זהו גם כונת היש מי שכתב שמביא המאירי וז''ל, ויש מי שכתב בענין זה דוקא בשקירויו משלימו לעשרה שנראו מחיצות אלו מיהא לטלטל בכל הגג אבל אם אין קירויו משלימו לעשרה אין חקק מועיל אא"כ שפת החקק בפחות משלשה לכותל. ויעוי''ש במאירי דפליג עלייהו וז''ל, ולא יראה כן שהרי בזו אין הטעם אלא שעיקר הבית הוא מן החקק ושאר המקומות טפלים לו כדין חורי רה"י. ומבואר במאירי דלא הצריך כלל י' מבחוץ ומהני צירוף מחיצות רק דנראה בלשונו דבא לבאר את צירופא דהמחיצות לחקק דהוי מחמת דגם שטח שבין המחיצות לחקק מצטרף לרה''י מדין חורין ומחמת זה איכא צירוף ויש לעיין.

1. והשתא יש לעיין להנך שיטות דלא בעי י' מבחוץ מה האופן שבו איכא לצירוף המחיצות. ויש לדון בזה בתרתי הן ביחס לגובה המחיצות והן ביחס למרחק. וביחס לגובה המחיצות יעוין בבאור הלכה שנ''ח סעיף ב' דבעינן גובה ג''ט דכל כמה דלא הוי גובה ג''ט נחשב כשאר שטח הקרקע דהכל דורסים שם ולא שייך לצרפו למחיצה אחרת וז''ל, הטעם דכל תל שהוא ''למעלה מג"ט'' לא אמרינן עליה ארעה סמיכתא ואינו מקום מדרס לרגלי ב"א, וע"כ אדרבה כשמצטרף עליו עוד מחיצה מצטרף גם הוא להשלים לעשרה. רק יעוין בסימן שס''ב סעיף ב' בבאור הלכה סד''ה תל וז''ל, עוד יש להסתפק אם התל היה פחות מג"ט ועם המחיצה יהיה עשרה טפחים ואם נעשה עי"ז רה"י דאולי כיון דפחות מג"ט בטל לגבי ר"ה ונמצא דעשה מחיצה רק של שמונה טפחים על ר"ה ונראה דנסתפק בזה. אולם יעוין בגר''ח פי''ד משבת דהוכיח מתל המתלקט דמהני צירוף מחיצות גם עם מחיצה למטה מג' [לשיטתו דתל המתלקט הוי צירוף מחיצות].

ובשיעור המרחק יש לעיין וכי עד סוף העולם נוכל לצרף לו מחיצה. ואולי לכה''פ בעינן דיהא מוקף מסביבו במחיצות כמו בבית שאין תוכו י' דבזה נוכל לראות לכה''פ יחס של תחילת סיום לחלל שהחקק נמצא בו, אולם עדיין יש לעיין בשיעור המרחק ונראה דהא מיהא בעינן להא דכתב הריטב''א דבעינן שיראה עצמו מוקף מחיצות. רק הריטב''א כתב דבשביל זה בעינן לצירופא דמחיצות, ונראה דגם אי הצירוף לא הוי בשביל זה אולם הא מיהא השיעור שבו המחיצות מצטרפות הוי בשיעור זה. ואולי גם כונת הריטב''א רק כסיבה שהכא איכא צירוף בין המחיצות.

1. ובעיקר דינא דצירוף מחיצות מצינו דבר חידוש דהנה יעוין בתרומת הדשן מובא ברמ'א שנ''ח סעיף ב' דנקט דשייך לבטל מחיצה ע''י שיניח עפר משתי צדי המחיצה עד שימעטנה מי' טפחים. ובבאור הלכה מביא מהגר''א דתמה עליו מהא דתל ה' ומחיצה ה' מצטרפין וז''ל, ולא אמרינן דכיון דהתל הוא פחות מי' והטעם דכל תל שהוא למעלה מג"ט לא אמרינן עליה ארעא סמיכתא ואינו מקום מדרס לרגלי ב"א, וע"כ אדרבה כשמצטרף עליו עוד מחיצה מצטרף גם הוא להשלים לעשרה, וא"כ ה"נ בנידון דידן כששופך עפר סביבות הכותל בפחות מי"ט לא ממעט לכותל ולא אמרינן דמקום מדרס הוא לב"א וכקרקעית הקרפף דמי דכיון שהעפר גבוה מג"ט לא ניחא תשמישיה שם ולא מבטליה לכותל אלא דמי כמו שהכותל נתעבה ונתרחב במקום הזה.

ולכאורה הדברים צ''ע דהרי המ''ב מביא את פלוגתת הפוסקים אי בעינן מחיצות י' מבחוץ ואמאי לא טען על הגר''א דתליא בהך פלוגתא. ונראה פשוט דהכא חשיבנן ליה כחדא מחיצתא ולא הוי צירוף של חלקי מחיצות.

ויעוין עוד בבאור הלכה שס''ב סעיף ב' בדינא דתל ומחיצה מצטרפים דדן שם אי הוי כשתי מחיצות דבעינן שיהא פחות מג''ט, או דכיון דהוי תל ומחיצה הוי כתל ותל דמצטרפים היכא דהוי בשיעור דתל המתלקט דשיעורו י' טפחים מתוך ד' אמות, וז''ל, ואם הרחיק משפתו ג"ט וכ"ש ד' טפחים ויותר יש לעיין דלכאורה לא מהני וכו', או דילמא דנחשוב כאלו היה תל עשוי באופן זה שעושה מתחלה חמשה ואח"כ מתרחק ג"ט ויותר ועולה עוד חמשה טפחים דמסתברא דמצטרף כל שהוא מתלקט עשרה טפחים מתוך ד"א, ומתוך דברי הגר"א לעיל בסימן שנ"ח ס"ב בהג"ה בקושיתו שם על תה"ד משמע דמצטרף ואפשר דתה"ד מחלק בכך. ומבואר בדבריו דשאני צירופא דשתי מחיצות מצירופא דתל ותל דבתל ותל הוי כחדא מחיצה ולכן דן אי תל ומחיצה הוי כתל ותל, ומבאר דבזה פליגי התרומת הדשן והגר''א.

ובבאור הדבר נראה דשאני מחיצה דתל דנובע מהגובה דבזה איכא למידן את התל הסמוך לו כחלק מצורת התל דמשתפע ועולה, ורק דבתל ומחיצה כיון דהמחיצה מצד עצמה אופן חלוקתה ברשות לא הוי כתל בזה דן הבאור הלכה אי גם בזה כיון דאיכא כבר תל שייך לדון את גובה המחיצה כהמשך לתל. והא דנקט דאיכא בזה לשיעורא די' מתוך ד' נראה דהוי בשלב שני דמאחר דיינינן ליה ככתול משתפע א''כ תליא בדינא דתל המתלקט דלדון שיפוע כמחיצה בעינן שיהא י' מתוך ד' דאל''כ הוי כחלק מהרשות. ויש שרצן להוכיח מדבריו דלמד כהגר''ח דעיקר דינא דתל הוי צירוף חלקי מחיצות ומחדש דשיעורא די' מתוך ד' הוי שיעור בצירוף של כל חלקי התל שנוכל לראותם כאחד, אולם זה אינו ראשית כל מהא דמבואר בראשונים דהוי שיעור בדריסת רקלי אדם וכן הביא המ''ב בעצמו בדינא דצך המתלקט עוד יש להוכיח מהא דנסתפק הבאור הלכה אי מהני לצרף תל פחות מג' ואי נימא דלמד כהגר''ח א''כ מדינא דתל עצמו מוכרח דין זה כמו שהוכיח הגר''ח. ומוכח דהבין בתל המתלקט כמו שנקט החזו''א עירובין ק''ח ס''ק ט' דכל האלכסון הוי מחיצה וחשיב מחיצה הניכרת דהמחיצה היא בזקיפה. רק דחידש דניתן להמעיד יחס של מחיצה אחת גם בצירוף של תל ותל וכן בתל ומחיצה לדעת התרוה''ד.

ואדרבה יש להוכיח מהא דלא דן הבאור הלכה דיהא בזה צירוף חלקי מחיצות כההיא דחקק דהכא ליכא לצירופא דחלקי מחיצות מאחר דליכא מחיצה י' מבחוץ. ולדרך הגר''ח דכל תל הוי צירוף מחיצות אפשר בכה''ג דאיכא לצירוף דתל חשיב דאיכא מחיצה י' גם כלפי חוץ.

1. ונראה לפי''ז דהא דאויר רה''י עולה עד לרקיע נובע מכח היחס שנקבע בגוף הרשות, דיעוין במשנת אליהו [לגר''א מישקובסקי זצ''ל] סוכה סימן ו' סק''ג דמביא מהרשב''א בעבודת הקדש שער ג' סימן א אות נב וז''ל, כבר ביארנו שרשות היחיד יש לו גובה ואוירו עולה עד לרקיע, ויראה לי שהדין כן בכל מה שנעשה רשות היחיד ואפילו עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה ואף על פי שאין לו מחיצות ניכרות למעלה. וראיתי למקצת מגדולי המורים שאמרו שאין אויר אלא לרשות היחיד שיש לו מחיצות כבית וחצר וכיוצא בהן, ולא יראה לי כן. ומהא דלא הזכיר כלל לגוד אסיק מבואר דהוי הלכתא דאויר רה''י כרה''י ורק דהנידון שהביא הוא אי בעינן דיהא כבר אויר רה''י ע''י מחיצות וע''י זה גם שאר האויר נידון כרה''י או דסגי במה דפני העמוד הוי רה''י. ויעוי''ש במשנת אליהו דמביא כמה ראיות דגם אי נימא דאיכא בזה דין גוד אסיק עדיין בעינן להא דרה''י עולה עד לרקיע לאויר שבתוך המחיצות עצמם דעדיין בעינן לשייך את האויר לקרקע. ויעוי'ש עוד במילואים לסק''ג דמציין לשו''ע הרב שמה סעיף כג דמביא בשם יש מי שאומר דנקט דבגג הבית המכסה את הבית למרות דליכא גוד אסיק מ''מ סגי במה דאיכא חלל רה''י מתחת למשווי גם את האויר שלמעלה כרה''י. ונראה דיחס זה נובע מכח היחס החיובי שחל ברשות כרשות חלוקה שעומדת בפני עצמה ולא מכח ההבדלה מרה''ר גרידא.
2. ולפי''ז מבאר המשנ''א באופן אחר את יסוד הרמב''ן בדף צ''ט דבעמוד ליכא דינא דעולה עד לרקיע דהוי מחמת דהיחס של המחיצה דעמוד לא הוי ביחס לאויר אלא רק ביחס לפני העמוד ובשביל דינא דעולה עד לרקיע בעינן שיהא יחס במחיצות לאויר עצמו ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דמבואר ברש''י בדף ז' ע''א דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק לתוכו חייב דמחיצה היא אלא שמחוסרת דיורין וברעק''א בגלהש''ס ציין לרש''י בדף פ' וצ''ט ע''ב דמבואר שם בדבריו דלא חשיב כרה''י מדאוריתא ובחת''ס והשפת אמת מדייקים את רש''י בדף ז' דכתב שאין ביתו סמוך לה קודם היקף דאיכא חילוק אי בנה אח''כ בית או לא דרק היכא דבנה אח''כ בית הוי רה''י ומבואר בזה דבעינן יחס חיובי במחיצות לאשווי כמקום דירה. אולם יעוין במשנת אליהו דמיישב דכל יסודו של רש''י הוי ביחס לאויר, דבזה בעינן שיחול שם דיורין באויר הרשות, והא דנקט דהזורק לתוכו חייב הוי כשנח בקרקע הקרפף, ובדף צ''ט איירי לענין הק''ו דלאחרים עושה מחיצה דבעינן שיעשה את החלל לרה''י, ובדף פ' דאיירי לענין הפסק בין הרשויות בעינן ג''כ דלהוי שם רה''י על האויר.
3. ויעוין עוד במילואים סק''ד דמבאר לפי''ז הא דסלקא דעתך בעירובין ט''ו ע''א דמחיצה העשויה מאליה לא הוי מחיצה לרה''י ומבאר המשנ''א דהנידון לגבי האויר דלענין שיחול על האויר שבתוך המחיצות שם רה''י אפשר דבעינן שיהיו המחיצות נעשות לדור בתוכן.
4. ובעיקר גדר התורת מחיצה דאיכא בגובה מצינו במאירי דברים מחודשים דיעון במאירי בסוכה ד' ע''ב בהא דאיתא התם דבעינן מחיצות ניכרות ולכן בעמוד גבהו י''ט ויש בו הכשר סוכה לא עבדינן גוד אסיק מיצתא להכשיר את פני עמוד לסוכה. וז''ל, ויש שואלים בשמועה זו ממה שאמרו במסכת שבת בפרק הזורק שאם זרק אבן על תל גבוה עשרה בשבת חייב מפני שהוא רשות היחיד אלמא לא בעינן מחיצות ניכרות ואין זו שאלה שבזו אי אתה צריך בה לגוד אסיק עד שתצטרך בה למחיצות ניכרות שאין הטעם אלא מפני שכל שגבוה עשרה ורחב ארבעה אינו תשמיש של בני רשות הרבים ודינו כרשות היחיד אף בלא מחיצות אבל בסוכה למחיצות אנו צריכים וא"כ הדבר צריך למחיצות ניכרות.

ויש שדימו את המאירי ליסוד הגר''ח [פ''ד הי''א מהלכות סוכה] דלמד בדעת הרמב''ן בדף צ''ט דליכא דינא דאויר רה''י עד לרקיע בעמוד דהוי מכח האי דינא דסוכה, דהרמב''ן הבין דהוי כלל בדין גוד אסיק דלא עבדינן ממחיצות שאינן ניכרות במקומן, ורק דהמאירי הוכיח מתל דאיכא דין רה''י עולה עד לרקיע גם בגוונא דליכא תורת מחיצות כלפי פני התל, כמו שהוכיח הגר''ח שם מתל המתלקט דגם בעמוד איכא דין עולה עד לרקיע למרות דמחיצותיו אינם ניכרות. ובבאור הוכחתו יעוין במשנת אליהו דמבאר דלמרות דבעמוד ניתן לומר דמחייב רק על קרקעיתו מ''מ בתל המתלקט כיון דס''ל לגר''ח דהוי צירוף חלקי מחיצות א''כ נמצא דאין שום מקום דיש בו מחיצה י' למקומו, ולא הוי כתל זקוף דלכה''פ לפני התל איכא מחיצה י', ולכן לא שייך לדון דפני התל הוי רה''י. ומכח זה הוכיח הגר''ח את יסודו דלענין רה"י דשבת המחיצות שלמטה גודרות גם למעלה לאשוויי רה"י, גם בלא טעמא דגוד אסיק, ומאחר דאיכא צירוף בשיעור המחיצה דמצטרפים לי' הלכך מעיקרא חשיבי מחיצה גם כלפי הלמעלה.

1. אלא דבלשון המאירי נראה דבא לחדש מושג חדש לגמרי דכל היכא דאיכא גובה לא שייך כלל לדיני מחיצות ודלא כהגר''ח דהצריך מחיצות רק דנקט דהמחיצות שלמטה מגדירות מעיקרא את הלמעלה. ויעוין במשנת אליהו דמוסיף עוד לחדש דהא דלא הוקשה למאירי מעמוד הוי מחמת דס''ל דרק בסוכה דבעינן את המחיצות כלפי החלל דבעינן דפנות כעין דירה בהא מגרע הא דהעמוד אטום דליכא בו חלל דבזה איכא גרעון במחיצות בתורת ''דפנות'', אולם בעמוד דעיקר הא דבעינן בשבת לתורת ''מחיצה'' א''כ סגי במה דאיכא בזה תורת מחיצה לעל גביו, ובזה הוי מחיצה ניכרת וממילא איכא גוד אסיק, ובפרט אי נימא דדין אויר רה''י לא בעי גוד אסיק, ורק בתל המתלקט דליכא כלל יחס של מחיצה י' בשום מקום בתל כיון דהוי חלקי מחיצות בהא הוקשה למאירי דבזה ליכא גם מחיצה ניכרת ושוב לא שיך לעשות גוד אסיק, ובזה חדית לן המאירי דבגובה לא בעינן כלל דין מחיצה. ומהא דאיכא בזה דין אויר רה''י עד לרקיע נראה דיהא מוכח לפי''ז כמו שהוכיח במשנ''א מהרשב''א דהוי דינא דאויר רה''י כרה''י. ולפי''ז יבואר היטב הנידון דגידוד חמשה ומחיצה חמשה אי מצטרפין דלפי''ז הוי שתי גדרים שונים במהותם ולא רק שתי סוגי מחיצות.
2. ויעוין בחידושי הגר''נ בגיטין דף טו עמוד ב' דמוכיח מרש"י בשבת ד"ח ע"ב ד"ה ומאי למטה, ובדצ"ט ע"א ד"ה למה לי, דרה"י דבור אינה עולה עד לרקיע ול"א בזה גוד אסיק מחיצתא [יעוין במשבצות זהב ס''ס שמה דדן בזה] , ומבאר הגר''נ, דס"ל לרש''י דכותלי הבור ל"ה "מחיצה" אלא רק הבדלה ע"י עומק, ומשו"ה ל"א בזה גוד אסיק מחיצתא. ולפי''ז יצא דלמרות ס''ל לרש''י כהמאירי דלא בעי בזה דין מחיצה אולם לענין שיהא בזה יחס של רה''י עד לרקיע ס''ל דבעי מחיצה.
3. ועיקר יסוד המאירי דכל שמופלג בגובה י' לא בעי מחיצה כלל יעוין במרכבת המשנה פי'ד הט''ז דמביא יסוד זה מהר''ד ערמאה ומביא ראיה לדבריו מתל המתלקט. וז''ל, תדע דהא תל המתלקט י' מתוך ד' חשיב רה"י אף על גב דלא מינכרא מחיצות ולא שייך לומר גוד אחית אלמא דכל שמופלג בגובה י' מקרקע רה"ר לא בעי מחיצות כלל.

ויעוי''ש מה דתמה מההיא דטרסקל [שבת ה' ע''א וצ''ט ע''א] דמבואר התם דנעץ קנה ברה''ר ואיכא בראשו טרסקל רחב ד' בעינן למשווי ללטרסקל מחיצות מכח גוד אסיק ופליגי רברי'י רובנן אי מחיתה תלויה הוי מיחצה. ומבואר דבעינן תרות מחיצה גם בגובה. ויעוי''ש במרכבת המשנה מה דכתב בזה. אולם יעוין במשנת אליהו במלואים סק''ב דמביא מהחזו''א ק''ח סוס''ק ח' וז''ל, שאין הבדלת הרשות אא''כ הוא קבוע אבל דבר עראי אינו קובע רשות והלכך דף הבולט וגדיים בוקעין תחתיו מיחשב עראי וצריך לדין גוד אחית. ומבואר דהגוד אחית מהני לקבוע את הטרסקל למקום חיבורו לארץ שיחשב כדבר קבוע. ויעוי''ש במשנ''א דמבאר עפי''ז הא דמבואר בתוס' שבת צ''ט ע''ב ד''ה זרק, דהגוד אחית בטרסקל לא הני לשוויי רה''י תחתיו, דמאחר דליכא בטרסקל דין מחיצות ועיקר הגוד אחית בא לקבוע את הטרסקל א''כ הגוד אחית מתיחס לכל הטרסקל ולא רק לקצותיו וממילא דנים דאילו מותחים את כל הטרסקל עד למטה וממילא ליכא חלל י' מתחתיו.

###### בגדר רשות כרמלית

1. בגמ' מבואר דבכרמלית נתנו לקולי רה''י ורה''ר ולכן בעינן שיהא רוחב ד', וכן למעלה מי' ליכא דין כרמלית כמו ברה''ר, ויש לעיין דמאי איכא בהך דיני דוקא דמ''ש משאר תנאי רה''ר ורה''י דלא אמרינן בהו מקולי רה''ר ורה''י . עוד יש לעיין הא דמצינו פלוגתא בראשונים בעירובין פ''ז ע''ב בקושית הגמ' ותהוי חורי כרמלית, דמבואר התם פלוגתא בראשונים אי קושית הגמ' הוי רק להך מ''ד דחורי רה''ר כרה''ר דמי או דגם לדידן דחורי רה''ר לאו כרה''ר איכא לקושית הגמ' דברש''י ובריטב''א מבואר דהוי רק למ''ד דכרה''ר דמי, אולם ברא''ש סימן ח' מבואר שם דגם לדידן דחורי רה''ר לאו כרה''ר איכא לנידון בחורי כרמלית דיעוי''ש דמאריך לבאר אמאי פוסקים כהך מ''ד דאין חורים לכרמלית. ומבואר בזה פלוגתא אי בהך דינא דחורי רה''ר כרה''ר איכא להך דינא דמקולי רה''ר, וצ''ב יסוד הנידון בזה.
2. ונראה בהקדם מה דיש לעיין בגדר רשות כרמלית דהא ודאי דיסודה הוא גזירה דרבנן מחמת דדמיא גם לרה''ר וגם לרה''י ומחמת זה איכא יחס להוצאה ממנו כהוצאה לרשות אחרת, ולא הוי כמק''פ דבטל לגבי שתי הרשויות ולא רואים בהוצאה ממנו לרשות אחרת שינוי רשות. ולכאורה לפי''ז עיקר הענין הוא שנוכל לראות שינוי בין רשות זו לשאר הרשויות ומאי שיאטיה לגדרי רה''י רה''ר והיה מן הראוי דיהא תלוי רק במקום ד' דהוי חשיבות מקום דבזה רואים את שינוי המעבר בין שתי הרשויות ולא דיינינן ליה כבטל להנך רשויות.

ובאמת יעוין בתוס' רי''ד דף ז' דמביא מספר הישר לר''ת בהא דאיתא בגמ' דאצטבא שבין העמודים תידון ככרמלית ובראשונים תמהו דמאי חידושיה איכא בזה הרי לא דרסי בה רבים. וברשב''א מיישב דגובה פחות מג''ט לא אמרינן דבטל לגבי רה''ר, כיון שאינה נוחה לידרס. ובתוס' רי''ד מבאר להיפך דאתא למימר דאע"ג דקיימא בין העמודים שכל העולם דורסין אותן לא אמרי' בטל' לגבי רה"ר אלא כרמלית היא וכגון דרחבה ארבעה. רק דמביא מספר הישר דמחדש דבאצטבא אפילו אינה רחבה ד' תידון ככרמלית הואיל ובין העמודים לא מסתגי בהדיא לא הוה אצטבא בטלה לגבי רה"ר למהוי מקום פטור. ומבואר בדבריו דעיקר הא דבעינן לרוחב ד' הוי רק בשביל שיהא לזה חשיבות מקום שלא יתבטל לרה''ר.

1. עוד מצינו בגמ' בעירובין פ''ז ע''א דפליגי רשב'''ג ורבנן בשיעורא דכרמלית היכא דסמוכה לכרמלית אחרת כגון אמת המים שאגפיה סמוכים לרה''י, והנידון על שיעור רוחב אגפיה דרבנן ס''ל דמג''ט הוי כרמלית, ויעו''ש ברש''י וז''ל, דאיכא למימר דגבי רשויות דאורייתא דחשיבי הוי פחות מארבעה הסמוך להו בטל אצלן, אבל לגבי כרמלית לא בטיל מכי הוי רוחב שלשה. ומבואר ג''כ דעיקר הנושא הוא חשיבות המקום והיכא דסמוך לכרמלית גם פחות מד' לא בטל לכרמלית.
2. עוד מצינו בגמ' בדף קא ע''א בהא דאמר רב הונא הני ביצאתא דמישן אין מטלטלין בהם אלא בארבע אמות ורש''י פירש שהן קצרות מלמטה. ובתוס' תמה עליו דכי היכי דבטיל מדין רה"י משום דלית בהו ד' ה"נ ליבטיל מדין כרמלית דאקילו בה רבנן מקולי רה"י דאי הוי מקום ד' כרמלית ואי לא מקום פטור. ויעוין בחידושי הר''ן דמישב וז''ל, י"ל דכיון דכרמלית לא בעיא מחיצות כל שיש בו רוחב ארבעה ולא הוי רשות הרבים ולא רשות היחיד הוי כרמלית אף על פי שאין בו שטח של ארבע. ומבואר דסגי דיהא רוחב ד' בחלל האויר תוך י' למרות דבקרקע ליכא שיעור ד''ט. ונראה בכונת הר''ן דרק היכא דבעי מחיצות לסיים את המקום ולהעמידו כרשות היחיד בהא בעינן שיהא יחס לשטח שאותו באים לסיים כמקום חשוב לשימוש. אולם בכרמלית כיון דלית בה מחיצות א''כ כל היכא דאיכא בחלל המקום שיעורא דמקום ד' סגי בהכי למחשביה כרשות כרמלית דהעיקר תליא דיהא בזה חשיבות מקום. ויעוין עוד בריטב''א דמוסיף בזה באור וז''ל, וי"ל דהא לא קשיא דלא אקילו רבנן כולי האי בכרמלית וכיון שיש בו למעלה רוחב ארבעה טפחים כשיעור כרמלית לא הקפידו על קרקעיתו שהוא קצר, אבל ברה"י דאורייתא בעינן מקום חשוב שיהא גם בקרקעיתו רוחב ארבעה דחזי לתשמיש, וכשאינו כן אפי' יש למעלה רוחב ארבעה טפחים בגובה עשרה לא חשיב רה"י. ולכאורה מבואר ג''כ דשיעורא דד' דכרמלית הוי היכי תימצי לתת חשיבות להוצאה מכרמלית לרה''י ורה''ר, אלא דיש לעיין לפי''ז הא דנקטה הגמ' דהוי מקולי רה''י ומבואר דמישך שייכא לרה''י.

עוד מצינו לגבי שיעורא דגובה י' בבית יוסף ס''ס שמ''ה דנקט דלהנך שיטות דס''ל דליכא מקום פטור בכרמלית וגם היכא דאיכא גובה ג' ורוחב פחות מג' אמרינן מצא מין את מינו וניעור בכרמלית [דלא כרש''י דף ז' ע''א ד''ה דעד י'] הוי גם בעמוד גבוה מאה אמה בתוך כרמלית. וצ''ב דבריו דגם אי אמרינן מצא מין את מינו מ''מ כיון דליכא דין כרמלית למעלה מי' מה שייך שיהא בזה דין כרמלית.

ובאמת יעוין בשער הציון דמביא מהתוספת שבת דמחלק בין בור עמוק מאה אמה לעמוד גבוה. וז''ל, וכל זה לענין עמקות, אבל לענין גובה, כגון עמוד שהוא יותר מי' טפחים ורחב פחות מד' על ד' שעומד בכרמלית, אינה תופסת אלא עד עשרה, דלא שייך שם לומר מצא מין את מינו ולבטולי לגביה, דגם הכרמלית גופא אינו תופס אוירו אלא עד י'. וצ''ב מ''ש עומק מגובה דלכאורה גם תפיסת הרשות בעומק צריכה להיות נדונית כמו בגובה. ויש שרצו לבאר דבעומק הדין ביטול הוא לגוף הקרקע דהקרקע עצמה של קרקעית הבור הוי חלק מרה''ר, משא''כ בעמוד דלא שייך להחשיבו כחלק מהקרקע ובזה כל ביטולו הוא לחלל הרשות, רק דעדיין קשה דלפי''ז נצטרך לדון י''ט מהקרקעית והחלל דמחוץ לי''ט הוי מק''פ וצ''ב.

ויעוין בשולחן ערוך הרב שמה סעיף כה וז''ל, אבל אם הוא למעלה מעשרה מקום פטור הוא שאין כרמלית תופסת למעלה מעשרה, אבל בור העומד בכרמלית אפילו עמוק מאה אמה הוא כרמלית אלא אם כן יש בו ד' על ד' שהכרמלית תופסת עד התהום ואין מקום פטור נוהג שם. ומבואר דשאני הא דרה''י תופסת עד התהום להא דעולה עד לרקיע ולענין הא דיורדת עד התהום גם בכרמלית איכא להאי דינא וצ''ב.

1. ונראה בהקדם הא דמבואר ברש''י דהס''ד בגמ' דבעינן לכרמלית י' טפחים הכונה דבעינן מחיצות י', ואיירי בקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית. ובתוס' תמה עליו דמאי ס''ד דאי ליכא י''ט לא הוי כרמלית הרי ים ובקעה הוי כרמלית. ויעוין בחת''ס וז''ל, דהוה ס"ד דאין כרמלית אלא ים ובקעה דלית להו מחיצות, אבל כל שיש לו מחיצה אינינו כרמלית אא"כ המחיצה גבו' עשרה ונעשה רה"י דאורי' ואז אי אית בי' נמי יותר מבית סאתי' הטילו עליו חומר כרמלית ג"כ כדלעיל בשמעתין, אבל זולת זה אין כרמלית בדבר שיש לו מחיצה והכי הוה ס"ד ועל זה הקשה מבית שקירוי משלימו לעשרה.

ויש לעיין מאי איכא בהא דאיכא מחיצות דבזה הוה ס''ד דבעינן דוקא מחיצות י', ומבואר דכרמלית לא הוי כל מקום שאינו רה''ר והוא לא טפל לרה''ר, אלא דהוי רשות בפני עצמה ולכן עיקר הך רשותא דכרמלית איתא בבקעה וים דבעצמם מובדלים משאר הרשויות רק דלא הוי רה''ר, משא''כ היכא דאיכא בתוך רה''ר מקום דליכא בו לתנאי רה''ר בזה דנה הגמ' אי למשוי כרמלית בעינן דוקא מחיצות י' ואז מהני מה דהוי יותר מבית סאתים למשווי כרמלית.

1. ובבאור הדבר נראה דרשות כרמלית לא הוי רשות מוגדרת כמו רה''י דהוי רשות המובדלת ליחיד מתוך רה''ר, או כרה''ר דהוי רשות המסורה לרבים, אלא למרות דבגוף הקרקע ליכא בה שינוי שקובע בה יחס של רשות, מ''מ כיון דהוי מקום שמצד אחד מובדל משאר הרשויות ומאידך גיסא לא הוי מקום המסור לרבים, הלכך איכא בהו צד רה''י וצד רה''ר ומחמת זה ליכא בזה סיבה לבטלו לרשות שמוציא אליה וחשיב הוצאה מרשות לרשות.

ולפי''ז מבואר היטב הס''ד בגמ' דרק בקעה וים הוי כרמלית, דבבקעה וים המצב במקום כמקום אחר קיים בגוף המקום בשונה מהיכא דבתוך רה''ר איכא גובה שליכא בו דריסת רבים, דסכ''ס הוי חלק מרה''ר רק דבאותו מקום ליכא לתנאי רה''ר, ולכן הוה ס''ד דבעינן מחיצה י' להבדילו מרה''ר דבזה רק ע''י מחיצה נוכל לראות שינוי במקום [ובזה מהני הא דהוי יותר מבית סאתים למשווי כרמלית דביותר מבית סאתים חשיב רשות דרבים] ומוכיחה הגמ' מבית שאין בתוכו י' דביחס לאשוויי רשות כרמלית סגי בהך שינוי דהוי מקום מוגדר דלא דרסי ביה רבים.

1. והשתא נראה בבאור רש''י בדף ק''א, דהא דבעינן רוחב ד' וגובה י' בכרמלית הוי מחמת דהנך שיעורי הוי ביחס לגוף החלל דשיעורא דד' טפחים ענינו דהוי מקום חשוב לשימוש [ויעוין בגר''ח פי''ד מהלכות שבת דנקט דגם ברה''י גופא איכא תרי דיני ברוחב ד' גם ביחס לקרקע וגם ביחס למקום], ושיעורא די' ברה''ר הוי גם מחמת דמקום השימוש מכח הקרקע הוי עד י' טפחים, והא דרה''י עולה עד לרקיע הוי מחמת דברה''י איכא יחס גם לאויר כמקום שימוש ע''י דבונים עליות זו ע''ג זו ברה''י כמו שמבואר בבית יוסף ס''ס שמ''ה. וז''ל, שכל דבר שבתוך רשות היחיד הוא רשות היחיד בין גבוה בין נמוך בין רחב בין קצר שכן דרך היחיד לבנות עליות זו למעלה מזו.

ומאחר דבהנך שיעורי איכא יחס לגוף החלל, הלכך גם בהך רשותא דכרמלית דעיקר ענינה מכח החלל ולא מכח הקרקע עצמה מ''מ הנך תנאים איתניהו ביה, דלא שייך לדון את הצד רה''י דאית ביה רק אי איכא לכה''פ לחשיבות החלל דרה''י, וכן לא שייך לדון את צד רה''ר למעלה מי' כיון דלא הוי מקום שימוש, ולפי''ז ניחא הא דמבואר ברש''י דלא בעינן שהשיעור ד' יהא בגוף השטח דכרמלית, דמאחר דלא בעינן את הסיום בקרקע כמו שביאר הר''ן דליכא בכרמלית מחיצות שענינם לתחום את הקרקע, אלא עיקר דינא דכרמלית הוי ביחס לחלל הלכך היכא דאיכא בחלל שיעור ד' בתוך י' הוי כרמלית.

1. ונראה עוד דלפי''ז יבואר דברי הב''י דגם בעמוד למעלה מי' איכא דין כרמלית מכח דינא דחוזר וניעור, דנראה דגם בזה חלוק רה''ר מכרמלית דברה''ר דבעינן לדון את התורת רה''ר בגוף הקרקע, בהא דיינינן ליה עד י' כיון דכך דרך השימוש בקרקע רה''ר, אולם בכרמלית שעיקר דינה הוי ביחס לחלל, א''כ כל החסרון בלמעלה מי' דלא הוי מקום שימוש, אולם אי נוכל להעמיד מקום שימוש למעלה מי''ט בתוך הכרמלית הדר דינא דגם בזה יחול תורת רשות כרמלית, כיון דלא בעינן להעמיד רק את היחס לקרקע כמקום שימוש, רק דלולי הך דינא דמצא מין את מינו וניעור הוה אמרינן דכיון דמקום העמוד מנותק מהכרמלית הוי סיבה לנתק את העמוד מהכרמלית.
2. ובבאור הנך שיטות דמחלקי בין עומק לגובה, נראה דשאני הא דרה''י יורדת עד התהום להא דעולה עד לרקיע דהא דיורדת עד התהום הוי מחמת דכל כמה דמעמידים שייכות לקרקע ליכא בזה יחס רק לפיסת הקרקע שדורכים עליה אלא הכל נידון כקרקע אחת דסדנא דארעא חד הוא ונמצא דדיינינן לכל הקרקע שמתחת כגוש אחד עם הקרקע שדורך עליה, ורק בגובה בהא בעינן להך סברא שדרך היחיד לבנות עליות זו למעלה מזו, וא''כ איכא למימר דלמרות דהא דכרמלית הוי עד י' הוי רק ביחס לגובה דבזה איכא לקולי רה''ר דליכא יחס ליותר מי' כמקום שימוש, משא''כ בעומק דבזה כיון דסכ''ס הרשות דכרמלית קיימת ביחס לקרקע למרות דלא הוי סיום בקרקע אבל מ''מ הקרקע היא זו שמעמידה להך רשות דכרמלית הלכך דיינינן לכל הקרקע כחדא והכל הוי כרמלית. אולם הא מיהא דבעינן להך דינא דמצא מין את מינו וניעור דלולי הך דינא הוה אמרינן דהיחס של כרמלית הוי רק במקום שבו עומד בפועל רשות הכרמלית.
3. והשתא נראה לבאר את הנידון בחורי כרמלית, בהקדם מה דיש לבאר את החילוק בין חורי רה''י לחורי רה''ר דנראה דברה''י כיון דאיכא יחס לאויר כמקום שימוש הלכך שייך להכליל גם את החורים בכלל הרשות, משא''כ ברה''ר דעיקר היחס הוא לקרקע כמקום הילוך הלכך עיקר היחס הוא לקרקע.

ולפי מה שנתבאר דרק לענין מה שנוגע למהות הרשות דיינינן לקולי רה''ר ורה''י, א''כ גם בכרמלית לא שייך לדון בזה דין חורים כיון דהחסרון ברה''ר הוי מחמת מהות הרשות דלא עומדת כמקום שימוש, ובשיטת הרא''ש דלא דן בזה מצד קולי רה''ר נראה דס''ל כפירוש קדמון המובא על הרמב''ם -- דעיקר החילוק בין חורי רה''י לחורי רה''י הוי חילוק במציאות דברה''י מצניעים וברה''ר לא מצניעים, וא''כ נמצא דלא הוי מהחפצא דרה''ר אלא רק מחמת המציאות שלא מצניעים וא''כ בכרמלית שמצניעים הדר דינא דנדון בזה דין חורי כרמלית.

1. ובבאור שיטת ספר הישר וכן מה שנראה ברש''י בעירובין בשיטת רבנן דבסמוך לכרמלית איכא דין כרמלית גם פחות מג', נראה דס''ל דכל מה דבעינן לרוחב ולגובה לא הוי בגוף הרשות, דגוף הרשות דכרמלית קיימת מחמת עצם המציאות שיש בה תערובת רשויות שמצד אחד לא עומד לרבים ומצד אחד לא עומד ליחיד, ורק דבעינן להבדיל את הרשות משאר הרשויות דלא יהא כמק''פ דבטל לגבי כל רשות שמוציאים ממנו אליה, ובזה בעינן לרוחב ד' וגובה י' דבשיעור זה איכא הבדלה בין הך מקום לרה''ר דרוחב ד' הוי מקום חשוב, וכן שיעור י' הוי ביחס בין החלל לקרקע דכל החשיבות של הרשות דכרמלית הוי ביחס לקרקע דכל כמה דנרצה לדון את האויר מצד עצמו הוי מק''פ, ולכן כל היכא דהמקום חלוק מצד עצמו לא בעינן לרוחב ד'.

בגדר דינא דחורי רה''ר ורה''י ודין שדי נופו בתר עיקרו

1. מצינו שתי אופנים של מקומות שמצד עצמם ליכא בהו לתנאי רה''ר ורה''י וע''י דאיכא להם יחס לרשות שסמוכה אליהם מקבלים את דין אותה רשות. האחד. דין חורים דברה''י כו''ע מודו דהוי כרה''י ורק ברה''ר פליגי. שנית. דין שדי נופו בתר עיקרו לדעת תוס' ודעימיה [ולדעת רש''י בחד לישנא] דמהני לאשויי רשות היחיד. ולכאורה היה נראה דבתרוייהו יסוד הדין הוא דע''י דאיכא יחס לרשות או במה דנמצאים באויר הרשות או ע''י דעיקרו נמצא ברשות הלכך נידון כדין אותה רשות. אולם מצינו כמה חילוקי דינים ביניהם.

ראשית כל דבדין חורים מבואר דפשיטא יותר חורי רה''י מרה''ר. ומאידך גיסא בדין שדי נופו מבואר בתוס' לעיל בדף ד' דאיכא פלוגתא בין הרשב''א לתוס' אי מהני לאשווי רה''ר היכא דלעיקר יש דין ברה''ר [דהוי גבוה ט' ורבים מכתפין עליו או פחות מג''ט] או דהנוף נידון בפני עצמו ואי איכא לו ד''ט הוי כרמלית ואי ליכא ד''ט הוי מק''פ. ובפשוטו מבואר דגם אי חורי רה''ר לאו כרה''ר מ''מ דין שדי נופו שייך דיהני גם למשווי רה''ר.

1. עוד מצינו ברעק''א במערכה בדין קלוטה בד''ה מעתה י''ל [בסוגרים] דבדין שדי נופו ליכא לדינא דאויר רה''י עד לרקיע. וז''ל, דע"כ אף דשדיא נופו והוי רה"י היינו דוקא על הנוף ממש אבל לא שיהא האויר של הנוף אויר רה"י, וכן מבואר בר''ח בדף ח' דנקט דהא דברה''י לא בעי מקום ד' הוי מכח דינא דאויר רה''י עולה עד לרקיע ובדין שדי נופו בתר עיקרו מבאר דהא דלא בעי מקום ד' הוי מחמת דהשדי נופו מהני לענין מקום ד' גופיה למרות דלגבי איסור הוצאה דן את הנוף כרה''י. ומבואר דהיחס של רה'י מכח דין שדינן לא מהני לשווי כאויר רה''י ולכן ליכא בזה לדינא דעמוד. ומאידך גיסא בדין חורי רה''י מבואר ברשב''א בעבודת הקודש שער ג' אות מ''ז דאיכא בחורים דינא דאויר רה''י עולה עד לרקיע.
2. עוד חזינן בכתבי הברכ''ש שבת סימן י''ב דהוכיח דהניחא תשמישתיה הוי תנאי ב''דין חורים'' ולא הוי מ''תנאי הרשות'', דאי הוי מתנאי הרשות צ''ב קושית הגמ' מצדי רה''ר דהרי הא ידעה הגמ' כבר בקושיא דבצדי רה''ר לא ניחא תשמישתיה וליכא בזה לתנאי הרשות, ומוכח דכל כמה דאיכא בזה דין חורים לא איכפת לן בהא דלא ניחא תשמישתיה, אלא דהגמ' מחדשת דהוי תנאי בחורים דיהא ניחא תשמישתיה.
3. עוד חזינן בגר''ח הלכות שבת פי''ד ה''א דהוכיח מהתוס' בעירובין דף ע''ח דנקט דליכא דין חורים בבור וחוליתו למרות דאי בעי מנח עליה וחשיב רה''י על גבה ומבאר הגר''ח דהוי מחמת דלית ביה רוחב ד'. ומוכיח מזה הגר''ח דבעינן לחורים רוחב ד'.
4. עוד חזינן בגמ' בדף ח' דבעמוד ט' דרבים מכתפין עליו כו''ע מודו דהוי רה''ר, ובגומא דהוי תשמיש ע''י הדחק פליגי ר' יוסף ורבא [או דמצניעים שם חפציהם, או כמו שנוקט המאירי דיורד לכתף שם ונפק''מ בשיעור של הגומא אי בעי דוקא ט' טפחים, וגם בהצנעה אפשר דפחות מט' איכא בזה דריסת בני אדם ולכן גם רש''י דנקט דהוי שימוש של הצנעה מצריך ט'] ורבא מוכיח ממתניתין דרקק מים דתשמיש ע''י הדחק לא מהני. ולפי''ז יצא דיש ג' דרגות דבעמוד לכו''ע חשיב רה''ר, ובחורים איכא פלוגתא, ובגומא נראה דהוי פלוגתא בפני עצמה דהגמ' לא הוכיחה ממתניתין דרקק מים כנגד אביי דס''ל דחורי רה''ר כרה''ר. ובשפת אמת נוקט דרבא הוי לשיטתו ובאמת אביי ששאל את ר' יוסף ור' יוסף ענה לו דגומא הוי רה''ר מזה הוציא את יסודו בחורים וצ''ב דבריו דבפשוטו נראה דלא שייכי להדדי. ולכאורה לפי''ז נצטרך לומר דהוי דרגות ברגילות של השימוש בהנך מקומות, דעמוד לכתף הוי שימוש הרגיל, וגומא הוי שימוש לגמרי ע''י הדחק, ובחורים הוי דוחק קצת. והדברים צ''ב.
5. עוד יש לעיין בבאור החילוק בין רה''י לרה''ר וכי גם זה הוי דרגות בהשתמשות, דברה''י יותר משתמשים בחורים מאחר דהוי מקום המוצנע וצ''ב, ובאמת יעוין בפירוש קדמון ממצרים על הרמב''ם פי''ד ה''י [מובא בהוצאת פרנקל בסוף הרמב''ם] דנקט כן. אולם קשה טובא על זה מהגמ' בעירובין פ''ז ע''ב בקושית הגמ' ותהוי חורי כרמלית דמבואר התם פלוגתא בראשונים אי קושית הגמ' הוי רק להך מ''ד דחורי רה''ר כרה''ר דמי או דגם לדידן דחורי רה''ר לאו כרה''ר איכא לקושית הגמ' דברש''י ובריטב''א מבואר דהוי רק למ''ד דכרה''ר דמי, אולם ברא''ש סימן ח' מבואר שם דגם לדידן דחורי רה''ר לאו כרה''ר איכא לנידון בחורי כרמלית דיעוי''ש דמאריך לבאר אמאי פוסקים כהך מ''ד דאין חורים לכרמלית. ומבואר בזה פלוגתא אי בהך דינא דחורי רה''ר כרה''ר איכא להך דינא דמקולי רה''ר. ולכאורה צ''ב דאי עיקר הנושא הוא ברגילות להשתמש א''כ דינא דחורים לא שייך כלל לדין רה''ר ורה''י ומה שייך לדון בזה לקולי רה''ר.

1. עוד יש לעיין בהא דמבואר בפשוטו בתוס' ד''ה והלכה ונחה, דחורים המפולשין לרה''ר פחות מי' טפחים כל כמה דבני רה''י משתמשים שם לא הוי רה''ר, ובשפת אמת רצה לדחוק דכל מה שהוצרך תוס' לומר דלא הוי חורי רה''י הוי רק לרבא דלא הוי כרה''ר וכל הנידון אי הוי רה''י וראית תוס' הוי מהא דנקט ר''י אמר ר' חייא דפלוגתת ר''מ ורבנן אי חוקקין להשלים הוי רק למעלה מי''ט דמוכח דלמטה מי' לא הוי רה''י, אולם לאביי דהוי רה''ר ליכא גרעון בהא דהוי חורי רה''י. אולם במג''א שמ''ה סעיף ד' דנקט דכל מה דנקט תוס' דלא הוי חורי רה''י מחמת השתמשות רבים הוי רק לאביי וראית תוס' מהא דנקטה הגמ' דלמטה מי' הוי רה''ר לדעת אביי והוקשה לתוס' דאמאי לא מגרע הא דמפולש לרה''י ולדידן דלאו כרה''ר דמי ליכא ראיה לזה ובאמת הוי רה''י גם למטה מי' [יעוין במחצית השקל שם]. ומוכח דכל כמה דנידון בדין חורי רה''י לא הוי רה''ר והדברים צ''ב דהיכן מצינו דשימוש היחיד יבטל לרה''ר וכן תמה בשפת אמת.
2. עוד יש לעיין בהא דמבואר ברשב''א דבחורים פחות מג''ט הוי כארעא סמיכתיה ולכו''ע הוי רה''ר והובא בשו''ע שמה סעיף י''ג וצ''ב דבשלמא ברקק מים אמרינן דהוי קרקע רה''ר כיון דהוי בדרך הילוכם ומאי שיאטיה לחורים דהוי מקום מסוים. ובחזו''א צו י''ג נתקשה בדין זה ויעוי''ש מה דמעמיד בגוונא דהכותל רחב למטה ויש לו כניסה למעלה הוא על פני כל אורך רה''ר אבל חור וכניסה שיש להם דפנות לא שייך לדונם כרה''ר ותמה על הפוסקים שסתמו הדברים
3. עוד יש לעיין בהא דמבואר בתוס' ח' ע''א ד''ה אמר אביי, דבעינן לחוקקין להשלים בשביל דין הנחה במקום ד' למרות דהוי חורי רה''י וברה''י לא בעי מקום ד'. ומיישב דיסוד הך דינא דברה''י לא בעי מקום ד' נובע מהיחס של רה''י כמאן דמליא והלכך בחורים כיון דליכא חלל י' לא שייך כמאן דמליא, וצ''ב דכל כמה דנטפל לרה''י אמאי לא נימא דאיתא בזה ליחס של כמאן דמליא מכח טפילותו לרה''י.
4. ונראה לבאר כל זה על פי יסוד הברכ''ש בכתבים בסימן י''ג דאיכא חילוק יסודי בין דין חורים לדין שדי נופו, דדין חורים הוי סיבה למשווי בהם עצמם תורת רה''י, ולמשווי לחורים כמוקפים מחיצות, משא''כ דין שדי נופו דליכא בזה דין רשות מצד עתמו אלא רק מכח דשדינן לנופו בתר עיקרו וממילא נידון בדיני העיקר.

ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דבחורים מצינו תנאים דיהא ניחא תשמישתיה או רוחב ד', משא''כ בנופו דליכא תנאים דבדין שדי לא דנים את הנוף מצד עצמו ולכן לא שייך שיהו תנאים בנוף דעיקר דינו במה דשדינן ליה לעיקר משא''כ בדין חורים דמקבלים תורת הרשות שנמצאים בה בהיותם ''חורי הרשות''.

ולפי''ז מבאר הא דבשדי נופו ליכא לדינא דאויר רה''י, כיון דליכא לזה דין רשות מצד עצמו,רק יעוי''ש דדן אי היחס דשדי נופו מהני למשווי כחורי רה''י אי ישים כלכלה בנוף, וכן יעוי''ש דמבאר דהא דליכא לחסרון דאיגודו במק''פ מחמת דגם לזה מהני היחס שדי דכל כמה דהוי בנופו א''כ כולו משתייך לעיקר.

ולפי''ז נראה דהא דבבית שליכא בתוכו י' וחקק והשלימו לי' דשאר הבית הוי רה''י מדין חורי רה''י הוי מחמת דאיכא יחס למחיצות החיצונות גם כלפיו למרות דליכא בו חלל ט', אולם להא מיהא מהני הך יחס דנמצא בתוך המחיצות לאשוויי כחלק מרה''י דהחקק. ולפי''ז איכא גדר לדין חורים דחקק דרק היכא דאיכא מחיצות י' מבחוץ ואיכא יחס בין המחיצות להאי חלל איכא סיבה לדונו כחורים לחקק.

1. והמתבאר בזה דדין חורים לא נובע מעצם המציאות שמשתמשים בזה בני הרשות אלא דאיכא יחס מוקדם של ''חורים'' דע''י דחשיב כחורי הרשות איכא לזה יחס של מקום בהך רשות ורק דהניחא תשמישתיה הוי תנאי למשווי כחורים, אולם עיקר הך דינא דחורים נובע מכח היחס המחודש של ''חורי הרשות''.

ונראה דלפי''ז יבואר היטב החילוקים בין עמוד, חורים, וגומא, דנראה דלא הוי חילוקים ברמת השימוש הנצרכת להטפלה, אלא הוי חילוקים ביחס של המקום בתוך הרשות. דעמוד שמשמש להילוך פשיטא יותר דנכנס לתוך הרשות, וגומא דהוי בקרקע רה''ר כמו ברקק, בהא דנה הגמ' דכיון דע''י דהוי בגומא איכא בזה ניתוק לכן לא מהני הך שימוש דע''י הדחק למשווי כחלק מהרשות, ורק ברקק מהני ההילוך ע''י הדחק למשווי כחלק מהרשות. אולם הצד דמהני בגומא הוי מחמת דגם לענין להשוות את הגומא כחלק מקרקע רה''ר מהני תשמיש ע''י הדחק ולכן בהא כו''ע מודו. וב''חורים'' נראה דהוי מציאות בפני עצמה ד''חורי הרשות'' ובזה דנו אביי ורבא אי מהני להחשיבו כחלק מהרשות כיון דהוי בתוך מחיצה אטומה. ולפי''ז אפשר דהוי באותה דרגת שכיחות כמו בעמוד רק דמ''מ פליגי אביי ורבא אי מהני ע''י כך להחשיבו כחלק מהרשות, ורק בגומא בהא נקט רבא להך טעמא דתשמיש דע''י הדחק לאו שמיה תשמיש דבזה פשיטא דאי הוי שימוש הרגיל הוה מהני להחשיבו כחלק מהרשות.

1. ולפי''ז ניחא היטב החילוק בין רה''י לרה''ר, דנראה דברה''י כיון דכך צורת המבנה של רה''י דאיכא בה מקומות הצנעה הלכך בהא פשיטא דדיינינן ליה כקיים בתוך המחיצות. ויעוין בר' פרחיה (בשיטת הקדמונים) וז''ל, יש מי ששואל ואומר, מה טעם נתנו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד ולא נתנו דין חורי ר"ה כר"ה. ויש להשיב ולומר שכיון שמנהג רשות היחיד שיהיו בו חדרים וגנז' וכולן נכללין בתורת רשות היחיד, ולפיכך שמו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד. ולפי שרשות הרבים אין המנהג להיות בו מקומות מיוחדים כלל, אלא דרכו להיותו דרך אחת ישרה, דאפילו יש בו עקמומית אין דרך בני רשות הרבים להשתמש באותו מקום אלא ע"י הדחק בלבד, נשתנה דינה מרשות הרבים לכרמלית. לפיכך נתנו רז"ל לחוריו של ר"ה דין בפני עצמן.

רק דבראשונים דדנו בה קולי רה''ר לגבי חורים דכרמלית נראה דהוי מכח המחיצות דמכח המחיצות איכא סיבה להגדיר כל מה שבתוך המחיצות כחלק מהרשות.

1. ולפי''ז ניחא היטב הא דדן התוס' דע''י דהוי חורי רה''י יתבטל היחס לרה''ר, דמאחר דבעינן לדון את החור כרשות ולא כטפל לרשות א''כ כל כמה דאיכא סיבה לדונו בתוך מחיצות רה''י א''כ ממילא איכא בזה הפקעה מרה''ר [ובזיזין הבולטין לרה'''ר דגם בזה איכא דין חורים היכא דחלון פתוח להם מרה''י יעוין שמ''ה סעיף טז נראה דבזה ליכא להפקעה מרה''ר דלכאורה להפקעה מרה''י בעינן למידן לחורים בתוך המחיצות אא''כ נימא דעצם הדבר דאיכא בו דין רשות היחיד הוי סיבה להפקיע דין רה''ר].

ובזה יתבאר הא דליכא לכמאן דמליא בחורים דמאחר דבעינן לדון את החורים בתורת רה''י הלכך כיון דבהם ליכא חלל י' ורוחב ד' לא שייך לדון בהם את הכמאן דמליא.

ובזה יתבאר הא דכתב הרשב''א דבחורים פחות מג''ט כו''ע מודו דכארעא סמיכתא דמו דנראה דכל כמה דהוי פחות מג''ט הוי כגומא דהוי חלק מהקרקע ובחורים מאחר דלא הוי שימוש ע''י הדחק [ובהא כו''ע מודו רק דמאן דס''ל דלא הוי כרה''ר ס''ל דליכא יחס של ''חורי רה''ר''] א''כ לא הוי כגומא דרק בגומא דהוי שימוש ע''י הדחק לא מהני להחשיבה כחלק מהקרקע.

ונראה עוד דהנידון בשיעור י''ט בגומא ועמוד אי הוי מהגומא והעמוד או מהקרקע [יעוין בשפת אמת דף ח' ובקה''י סימן י'] תליא ביחס לרשות דאי הוי בתורת חלק מהקרקע נידון כדין הקרקע ואי הוי כמקום שימוש בפני עצמו אפשר דנידון בפני עצמו ויש לעיין.

1. ובעיקר הגדר בדין שדי נופו בתר עיקרו יעוין בשפת אמת בדף ד' ע''ב ד''ה דלמא, דתמה דאמאי לא שייכא לדינא דידו בתר גופיה גרירא וכמו דהתם לא מהני לחסרון דמקום ד' ה''ה דלא יהני שדי נופו לדינא דמקום ד'. ונראה פשוט דדין ידו בתר גופיה גרירא לא הוי לענין מקום החפץ דהחפץ מונח ביד רק דכשנדון את הרשות שאוחזת את החפץ בהא אמרינן דנידון כפי מקום רגלי האדם ולכן לא שייך דיהני לחסרון דמקום ד', אולם בנוף ועיקר לא הוי מצד דדנים את העיקר כאוחז לנוף, כיון דהעיקר נמצא במקומו והנוף נמצא במקומו, ורק דאיכא הלכתא ד''שדי נופו בתר עיקרו'' ושרש הך דינא הוא דכיון דהנוף הוא שלוחה של העיקר הלכך הוי סיבה לדון בו את את דין העיקר, ולפי''ז ניחא הא דבידו וגופו ליכא להאי הלכתא דשדי דיד לא נחשבת כשלוחה של הגוף.

רק בעיקר הגדר דשדי נופו יש לדון אי הוי רק סיבה לדון את ההנחה בנוף כהנחה בעיקר, או דע''י דהוי שלוחה של העיקר מקבל את דין העיקר אבל הכל בתור שהוא נוף של העיקר ולא מחמת סיבה עצמית שקובעת בו יחס של מקום ברשות.

1. ואפשר דזהו שרש הפלוגתא בין התוס' והרשב''א אי איכא דין שדי למשווי לנוף למשווי רה''ר, דאי הוי צורה בהנחה א''כ חשיב כמונח על העיקר והעיקר הוי רה''ר, אולם אי בעינן למידן לנוף דין רה''ר מכח העיקר א''כ בהא איכא למימר דלמרות דהיכא דהנוף ברה''ר והעיקר ברה''י דיינינן ליה לנוף כרה''י כל זה שייך היכא דהנוף ברה''ר דלא הוי סתירה לרה''י אלא רק מכח דליכא מחיצות ובזה מהני מה דאיכא מחיצות לעיקר דהמחיצות העמידו בו יחס של ''רשות היחיד'', אולם רה''ר דהיחס שלה נובע מהמצב המציאותי דעומד לרבים לא שייך לדון בנוף דעומד לרבים מכח העיקר ובזה לא מהני הא דעומד כשלוחה של העיקר.

ונראה דהריטב''א דנקט בדף ח' דשדי לא מהני למשווי כמקום ד' ודאי ס''ל דלא הוי סיבה לדון את הנחתו כהנחה בעיקר אלא רק למשווי לנוף דין רשות היחיד ולכן ס''ל דלא מהני למקום ד' דהוי חסרון בגוף צורת הרשות ובזה בעינן לדונו כמונח בעיקר.

ובמהרש''ל ובמהר''ם דף ד' ע''ב בתוס' ד''ה באילן, חזינן איפכא דלענין למשווי רשות כו''ע מודו דמהני, וכל מה דבעינן לדין שדי נופו הוי רק לענין למשווי כמקום ד'. ובאור דבריהם נראה דדין שדי הוי סיבה למשווי לנוף את הדין רשות של העיקר ולענין זה כו''ע מודו דמהני דין שדי דמה איכפת לן דלא נמצא בקרקע רה''ר רק דהיכא דאיכא חסרון במקום ד' בהא פליגי רבי ורבנן אי מהני היחס שלו כלשוה של העיקר להעמיד בו גם את החשיבות דמקום ד' או דבזה לא מהני האי יחס דהוי שלוחה של העיקר אלא בעינן שבו עצמו יהא ד'.

ועיקר הגדר בשדי נופו דהוי כאילו הונח ברשות העיקר יעוין בתורא''ש ח' ע''א וז''ל, דחשבינן ליה כאלו זרק על העיקר ואף על פי שאין בו רוחב ד' חייב,

1. ויעוין עוד במאירי דף ז עמוד ב דנקט דהיחס של ההנחה של הנוף לא הוי רק ביחס לדונו כמונח על העיקר אלא דדיינינן גם את מקום ההנחה דהעיקר כמקום ההנחה דהנוף, וכמו שהעיקר מונח בקרקע ה''ה דיינינן לקרקע כמקום הנחה דהנוף. וז''ל, או שמא י"ל על הדרך שכתבו קצת מפרשים בנוף ועיקר שבאילן שלא אמרו שדי נופו בתר עיקרו ברשות א' על הדרך שכתבנו למעלה מטעם שיהא בעיקר רוחב ד' אלא מצד שעקרו בארץ הרי הוא כארץ שיש בה מקום ד'. ויעוי''ש דמחדש לפי''ז באור מחודש בהא דעמוד גובה מאה אמה ברה''י לא בעי מקום ד' דהוי מחמת דראשו בתר עיקרו המונח בקרקע גריר.

ומבואר דגם ראש העמוד נידון כמונח במקום שהבסיס שלו עומד. ולכאורה יש לעיין דאי הבאור בדין שדי כמו שבארנו לעיל דאיכא יחס לנוף כשלוחה של העיקר ומכח זה דיינינן ליה בדין העיקר, א''כ כל זה שייך בנוף ועיקר שהנוף יוצא מהעיקר, אולם בעמוד דראש העמוד ובסיסו הוו חדא וכל מה דאיכא בבסיס העמוד דהוא מחזיק את העמוד א''כ מה שייך לדון בזה דין שדי. ומבואר בדבריו דיסוד דינא דשדי נובע מכח דהעיקר מחזיק את הנוף, ולכן דיינינן את מקום העיקר כמקום הנוף. ולפי''ז יש לעיין מ''ש מידו בתר גופיה גריר דשם לא דנים את היד כמונחת על הגוף דאית ביה רוחב ד'. ויעוין במאירי דהקשה כן וז''ל, ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עיקר.

###### ביסוד פטורא דכוורת ובבאור פלוגתת הראשונים אי עובי המחיצות מצטרף לחלל ד'

1. אמר אביי זרק כוורת לרשות הרבים, גבוהה עשרה ואינה רחבה ששה חייב, רחבה ששה פטור. מבואר באביי יסוד בדין מלאכת הוצאה דכל היכא דהוי ''רשות'' ליכא בזה לחיובא דהוצאה וברחבה ששה חשיב רשות היחיד. ובר''ח ורש''י פליגי אי בעינן בדוקא לרוחב ששה דעובי הכתלים לא מצטרף לשיעורא דרוחב ד', או דרחבה ששה לאו דוקא, רק מאחר דבעינן חמש וג' חומשין מחמת האלכסון לכן נקט ששה דלא יטעו.
2. בבאור יסוד דינא דאביי. יעוין ברש''י וז''ל, ואנן ממשכן גמרינן, שהיו זורקין מחטיהן במלאכתן זה לזה, ולא היו זורקין רשויות, יעוין בתורא''ש דתמה מהא דבפרק הזורק מסקינן דזורק ד' אמות ברשות הרבים גמרא גמירי לה ולאו ממשכן ילפינן וא''כ לא מצינו זורק במשכן, ויעוין ברש''ש דף ו' ע''א ד''ה המושיט, דמחלק בין זריקת ד''א לזריקה מרשות לרשות, דמרשות לרשות איכא במשכן.

ובעיקר הא דיליף ליה ממשכן יעוין בתו''י דתמה עליו מהא דהוציאו את הארונות והמזבחות, ובאחרונים מחלקים בין זריקה להעברה, וכן מביא המאירי לקצת גאוני ספרד ראיתי שהגיהו בספריהם שלא פטרו בזה אלא בזריקה אבל בהושטה או העברה חייב וכן מבואר בפסקי רי''ד וז''ל, פי' דווק' בזורק, שלא מצינו שהיו זורקין רשויות במשכן, אבל במוציא חייב, שהרי מצינו שהיו מעבירין רשויות הארון והמזבח.

ובעיקר גדר הך פטורא דזריקת רשות נראה ברש''י דהוי ילפותא על סוג החפץ שבו איכא לאיסורא דהוצאה. ויעוין בתורא''ש דתמה דאי בעינן דוקא דומיא דמשכן א"כ זרק אוכלין ומשקין ליפטר דבמשכן לא היו זורקים אלא כלים. ונראה דכיון דיסוד מלאכת הוצאה הוא התעסקות האדם עם הרשויות דבזה מתנתק ממקומו, הלכך כל כמה דגוף הדבר שמתעסק בו הוא ''רשות'' לא דיינינן את התעסקותו ביחס לרשות אלא רואים את התעסקותו בכוורת עצמה, דרק בכלי שכל מציאותו הוא כדי לשמש במקום שנמצא שם הלכך המקום שנמצא בו הוא חלק מהעמדת מציאותו ככלי, אולם היכא דהוי רשות מצד עצמה, לא דיינינן את עמידתו ביחס לרשות שנמצא שם, דהוא עצמו רשות. וזה מה דילפינן ממשכן דבעינן את היחס של הרשות בגוף הכלי וזה רק בכלים.

ולפי''ז ניתן לבאר את החילוק בין העברה בידים לזריקה, דאפשר דהיכא דמעביר בידו את החפץ מרשות לרשות בהא דיינינן ליה למעשיו כמתעסק ברשות, ורק בזורק כיון דמעשהו נשלם בזריקה בהא דיינינן ליה לכוורת מצד עצמה.

ונראה דבזה יתבאר היטב דברי המאירי דבתחילה נקט כרש''י וז''ל, זה שחייבה תורה במוציא מרשות לרשות או בזורק מתחלת ד' לסוף ד' ברה"ר דוקא בכלים וכיוצא בהן מדברים שאינן רשות בפני עצמן כעין הוצאת כלי המשכן אבל אם הוציא דבר או זרק דבר שהוא רשות מיוחד לעצמו פטור. ומסיים וז''ל, מעתה אם הוציא או זרק כלי גבוה י' ורחב ד' על ד' פטור שהרי זה בעצמו רה"י ואם הוציאו מרה"י לרה"י הוציא ואין כאן דרך רה"ר שכל שהוא עובר שם רה"י הוא ואם זרקו מרה"ר אין כאן עקירה מרה"ר ולא הנחה ברה"ר שבכל מקום שהיא תופסת מקומה.

ונראה בכונתו דיסוד הך דינא הוא דילפינן ממשכן דרק בכלים איכא התיחסות לרשות דנמצאים בה, אולם ברשות היחס הוא לרשות מצד עצמה, רק דלרש''י זה עצמו סיבת הפטור, דחפצא שהוא רשות הוא מנותק מהמקום ולא נתפס בו השינוי ברשויות, אולם המאירי ס''ל דעדיין דיינינן למעשהו ביחס לרשות שהחפץ נמצא בה רק הא דהוי חפצא דרשות הוי סיבה שנדון את היחס לרשות בו עצמו, ומאחר דמצד עצמו הוא רשות היחיד הלכך חשיב שנשאר לעולם ברה''י.

ויעוין בר''ן דגם נקט בתחילה דלא חייבה תורה אלא בזורק כלי אבל לא בזורק רשות, רק דמסיים וז''ל, דלא חשיבא הנחה ברשות הרבים כי היכי דלא חשיבא בזורק למעלה מעשרה ברשות הרבים דהוא מקום פטור, ולא שנא אם זרקה ארבע אמות בר"ה ול"ש אם זרקה מרשות היחיד לרשות הרבים. ונראה דכוונתו דכיון דדיינינן לכוורת מצד עצמה הלכך נדונית כמק''פ, דהר''ן ס''ל דרשות שמנותקת מהמקום ליכא לה תורת רשות כמו שמצינו בתוס' דכל היכא דמונח באויר לא חשיב רה''י רק בתוס' הוי מצד דהוי באויר ויש מהאחרונים דמדמי ליה לאהל זרוק, אולם לר''ן הוי מחמת דע''י דמציאותו הוי רשות איכא סבה לנתק אותו מהרשות שמתחתיו ולכן הוי מק''פ.

ולפי''ז מבואר הא דנקט שם הר''ן דה''ה בזרקה שלא בקומתה איכא להאי פטורא דמאחר דהנושא הוא ביחס של הכוורת מצד עצמה ולא במה שהיא קובעת יחס לקרקע שמתחתיה הלכך לא איכפת לן אופן הנחתה. ויעוין במאירי דגם מביא בסוף דבריו לקצת מפרשים שכתבו דבעינן דיוציאה דרך קומתה, ונראה דלא הוי פשיטא ליה למאירי כדבריהם, וגם מזה מוכח דס''ל למאירי דעיקר הך פטורא נובע מחמת דדנים לכוורת מצד עצמה ומאחר שמצד עצמה איכא בה אופן שנוכל לראותה כרשות הוי סיבה דליכא בזה לחפצא דהוצאה. ויעוי''ש גם כשמבאר את דבריהם כתב וז''ל, יראה לדעתם בזו שכל שאינה דרך קומתה בטל ממנה תורת רשות. ונראה מדבריו דדן דעצם המצב שמונחת לא בצורת רשות הוי סיבה שגם מצד עצמה מאבדת את יחסה כרשות.

1. אלא דבעיקר פטורא דכוורת יעוין ברי''ף וז''ל, ולפיכך הזורק כוורת לרה"ר פטור שכיון שגבוהה י' טפחים ורחבה ארבע על ארבע חולקת רשות לעצמה והוה ליה כזורק מרשות היחיד לרשות היחיד שהוא פטור. ובפשטות נראה דכיון דלא הזכיר לילפותא דמשכן הוי כפשוטו, דמקום הנחת הכוורת הוי רה'י. וכן נראה בתוס' וז''ל, שהכוורת עצמה נעשית רה"י כשתנוח והוי כזורק מרשות היחיד לרה"י דרך רה"ר דפטור.

רק דיש לדון אי הוי מחמת דאיכא יחס לקרקע שמתחת לאשווי רשות היחיד, או לכה''פ להפקיע ממנה תורת רה''ר. ויעוין בחזו''א ס''ב סקי''ג בד''ה בור תשעה, דדן אי הוי יחס מחודש ד''קרקע רה''י'' למרות דהוי חלל אטום. והוי כ''חורים'', דגם בחורים התורת רשות היחיד דאית להו מכח היחס שלהם כחורי רה''י למרות דליכא בהם מצד עצמם לתנאי רה''י, וה''ה הכא ע''י דהוי קרקע רה''י חשיב רה''י. או דהמחיצות מהני רק לבטל את היחס של רה''ר באותו מקום. ואולי ניתן להוכיח מהריטב''א כהך צד דמהני רק לבטל את רה''ר. וז''ל, והנכון שאין הטעם אלא משום דכל שהוא רשות היחיד כשנח ברשות הרבים [ברשות] עצמו הוא נח, ''ולא חשיבא הנחה ברשות הרבים''.

ויעוין בתוס' דמוסיף דלא ילפינן זורק ממושיט ומבואר דאי הוי ילפינן ממושיט הוי מחייב. ובפשטות נראה מזה דמקום הנחת הכוורת חשיב רשות היחיד ולכן איכא בזה העברה מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רה''ר.

ולפי מה שנתבאר דבעינן יחס לקרקע שתחת הכוורת יעוין בקה''י ס''ס ז' דמיישב לפי''ז את קושית הרעק''א על תוס', דאמאי לא נימא דבזורק אבן גבוה ג' דיהא פטור דהוי זורק מרה"י לכרמלית [ובשלמא בכוורת פחותה מי' דהוי כלי ניחא דתוס' לשיטתו בדף ה' דכלי לא חלוק מקום לעצמו והוי רה''ר אולם באבן דלא הוי כלי צריך להיות פטור]. ומיישב הקה''י דבכרמלית כיון דלא הוי רשות מכח מחיצות אלא רק מכח הניתוק של המקום מרה''ר ע''י דלא ניחא תשמישתיה א''כ האבן שמונחת ברה''ר כיון דהקרקע משמשת להנחת האבן עליה בהא ליכא סתירה לרה''ר דרה''ר משמשת להנחת חפצים עליה, ורק המקום שעל האבן דהוי מקום מסוים ברוחב ד' בלי מחיצות בהא איכא לדינא דכרמלית, ונמצא דלא חשיב דמונח בקרקע כרמלית.

רק דתמה בקה''י בהא דמבואר בתוס' גם לר''ע דכמי שהונחה ברה''ר איכא להאי פטורא דכוורת כיון דכל מקום שהיא מונחת חשיב רה"י. והרי ודאי דקרקע הרשות הוי רה''ר כיון דמחיצות הכוורת למעלה מג''ט וגדיים בוקעין בו ולזה לא מהני היחס שלה כמונת גם אי נימא דיינינן ליה כמונח בקרקע. ומוכיח הקה''י דסגי במה דהוא עצמו רה''י ולא משום הקרקע שתחתיו וא''כ הדרא קושית הרעק''א לדוכתיה דה''ה בזריקת כרמלית יפטר. ונראה דלדרך הגר''ח הלכות שבת פי''ד ה''א [יעוין לקמן ביתר באור] דבעינן לק''ו דעושה מחיצה לאחרים בשביל פטור המחיצות והשולים א''כ בכרמלית ומק''פ דליכא להך ק''ו שוב מחייב מכח המחיצות והשולים.

רק דבעיקר הא דנקט הקה''י בתוס' דסגי במה דהוא עצמו רה''י יש לעיין דלפי''ז כונת התוס' כמו המאירי דדיינינן לכלי מצד עצמו, וצ''ב דבתוס' לא הוזכר לילפותא ממשכן, וביותר קשה מהא דמבואר בתוס' דאי הוה ילפינן זורק ממושיט איכא בזה לחיובא דמושיט ובמושיט ודאי בעינן שהחפץ יעבור מרה''י לרה''י דרך רה''ר.

1. ונראה דאפשר לבאר דיסוד הפטור נובע מחמת דהחלל של הכוורת הוי רה''י ונמצא דהכוורת מונחת על קרקע רה''ר בתוך חלל רה''י. ולפיכך פטור דלהוצאה בעינן שיוכל להיות יחס לשינוי הרשות גם בחלל החפץ. ואפשר דגם אי נימא כדעת הרמב''ן בדף צ''ט דבעמוד ליכא לדינא דרה''י עולה עד לרקיע וסגי בהא דנמצא על קרקע רה''י גם אי האויר הוי מק''פ. ומבואר דלא בעינן את ההמצאות באויר הרשות נראה דאפשר דרק מק''פ לא מגרע ביחס של ההמצאות ברשות שמונח עליה, אולם היכא דמונח בתוך חלל רה''י איכא בזה ניתוק מהרשות הרבים ובזה ודאי איכפת לן היחס לחלל. ולפי''ז גם יתישב קושית הרעק''א כיון דסכ''ס החלל של האבן הוי רה''ר כמו שמבאר הקה''י כיון דהוי שימוש הרשות להניח בה את האבן ורק מקום ההנחה על גובה האבן הוי כרמלית. רק דלפי''ז יצא דלמלאכת מושיט סגי בשינוי בחלל החפץ ולא בעי יחס למקום שמתחתיו.

ונראה להוכיח מהגר''ח פי''ד ה''א משבת דהיחס של הרשות לענין פטורא דכוורת הוי ביחס לחלל, דיעוין בגר''ח דתמה דמה מהני הא דאיכא בכוורת רוחב רה''י דסכ''ס מקום המחיצות והשולים עצמם דהוו גוף אטום ולא הוי רה''י, ויש לעיין בהא דתמה הגר''ח על השולים דאמאי לא קשיא ליה על עיקר דברי הרי''ף דחשיב כמונח ברשות היחיד הרי הקרקע שמתחת רה''י הרי הוי חלל אטום וליכא בה תורת רשות היחיד, ואי נימא דס''ל כמו החזו''א דאיכא מושג של ''קרקע רה''י'' א''כ מאי קשיא ליה משולים דאמאי לא נדון גם את השולים כקרקע רה''י, ולכאורה מוכח דס''ל דליכא תורת קרקע רה''י אלא דסגי במה דהחלל שבה מונחת הכוורת הוי רה''י, ולא בעינן את היחס לקרקע שמונח עליה, וא''כ ניחא הא דלולי השולים לא הוי קשיא ליה. ובאמת יעוי''ש דבשיטת תוס' נקט באופן השני דאיכא תורת קרקע רה''י [לענין דלא חשיב רה''ר] ולכן פטור גם על השולים והמחיצות ומבואר דכל מה דהוזקק ליסוד זה הוי רק מחמת הקושיא אמאי לא מחייב על השוליים ולא בעיקר פטורא דכוורת.

1. בבאור הא דלא נקט רש''י ודעימיה לטעמא דהרי"ף. יש שפרשו דהוי מחמת דפליג על היסוד דהנחת הכוורת משווי לקרקע כרה''י או מפקיעה מזה תורת רה''ר וכן פירש החזון יחזקאל בסוגין. ולפי מה נתבאר דסגי במה דהוי חלל רה''י צ''ל דפליג גם על זה וס''ל דסגי במה דמונח בקרקע רה''ר. ויש שפרשו דרש''י ס''ל דמיפטר גם במונחת על צדה דלא הסתבר ליה לאקומי רק במשלת את הכוורת בגובהה, ובפנ''י דחה להך פירושא דיעוי''ש דמוכיח מקרומיות של קנה דבהכרח איירי בגובהה וא''כ חזינן דשייך לאוקמי רק בגובהה. ובפנ''י מבאר דרש''י ס''ל כקושית התוס' מההיא דדף צ''ט דלא דיינינן לעשית מחיצה בשעת ההנחה. ולכן פירש דהוי הלכתא דלא מחייבינן על זריקת רשות ובהא לא בעינן לדון את עשית המחיצה בשעת הנחת הכוורת. ובפרט לפי מה דמבואר בפנ''י ובראשונים דגם היכא דמונח לרוחב איכא להאי פטורא.
2. בבאור הא דלא נקט תוס' לטעמא דרש''י. בפשטות פליג על עיקר הך ילפותא ממשכן. אולם יעוין במהרש''א דס''ל לתוס' דכרמלית ומקום פטור אף על גב דלא הוו רשות לעצמן מכל מקום רשויות אחרות מקרו אף מדאורייתא [ויעוין בחזון יחזקאל בדף ו' דדן בגדר מק''פ אי הוי בגדר רשות ומביא בזה פלוגתא בראשונים]. וכפה''נ כונתו להקשות דא''כ אפילו באינה רחבה ו' יהא פטור, ויעוין ברעק''א דתמה עליו דגם על תוס' לשיטתו קשיא דאמאי מחייב באינה רחבה ו' או רחבה ו' ואינה גובה י' ואמאי לא נימא דהוי מק''פ או כרמלית ובהכרח דהוי מחמת דאין כרמלית בכלים והוי רה''ר כמו שמבואר בתוס' בדף ה' וא''כ אמאי לא מצי לפרש כרש''י והא דפחות מי' חייב הוי מחמת דהוי כלי.

ואפשר דתוס' לשיטתו בדף ק''ב דנקט דהא דכלי ברה''ר איכא בו דין רה''ר ולא מק''פ הוי מחמת דהכלי מתבטל לרה''ר וחשיב דהנחתו ברה''ר, דיעוי''ש דהקשה בהא דהוציאו בפיו דאמאי לא חשיב מק''פ כיון דפיו למעלה מי' ומיישב וז''ל, ואף על גב דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד' בטל הוא אגב רה"ר ולא דמי לבוכיאר ביריעה דאמר בריש פרקין (לעיל דף צו:) דבמקום פטור קא אזיל, דהתם מקום קביעות הוה טפי ודמי לטרסקל דאמר בפ"ק (דף ה.) דלמטה מי' הוי רה"ר והכא אפילו למעלה מי' בטל אגב רשות הרבים. ומבואר דבתוס' דמוכיח מהא דכלי חשיב רה''ר להא דפיו למעלה מי' חשיב רה''ר. ומלשונו נראה דהוי שתי דרגות דבטרסקל רק למטה מי' חשיב רה''ר ובפיו אפילו למעלה מי' ומהא דהוכיח לפיו למעלה מי' דהתם איכא גובה י' מוכח דהוי דין ביטול לרה''ר ולא רק דלא חולק מקום לעצמו, רק עדין יש לעיין בעיקר גדר הביטול והחילוק בין טרסקל לפיו ואכמ''ל. אולם הא מיהא חזינן דהוי דין ביטול. ויעוי''ש במהרש''א דמבואר בדבריו דזהו עיקר היסוד דלדעת תוס' בהא דאין כרמלית בכלים, ולא הוי רק טעמא להא דהוי רה''ר. וז''ל, וכתבו דהך דהכא דבטל אגב רה"ר הוא כמו טרסקל דאמר בפ"ק דלמטה מי' אף על גב דגבוה ג' ורחב ד' הוה דינו ככרמלית אמרי' ביה דבטל אגב רה"ר כמ"ש התוס' שם דאין כרמלית בכלים והיינו משום דבטלי אגב רה"ר ה"נ אית לן למימר הכא גבי פיו דלמעלה מי' אף על גב דדינו כמקום פטור בטל הוא אגב רה"ר. ויעוין בקונטרס דברי ברוך [להגר''ב רוזברג זצ''ל] סימן כג ג' דמבאר על פי יסוד זה דהוי דין ביטול דלרש''י דהוי פטורא דזריקת רשויות א''כ כיון דגם היכא שזרקה שלא בדרך עמידתה פטור מחמת דאיכא בה אפשרות להעמד כרשות א''כ גם בכה''ג חשיב מק''פ כיון דבעצמותה הוי מק''פ רק מתבטלת לרה''ר ורק דתוס' דס''ל דבעינן דבפועל יהא רשות דמק''פ בהא מהני מה דאין כרמלית בכלים והוי רה''ר.

רק דבעיקר שיטת תוס' כבר בארנו לעיל דגם בגוונא בזרק אבן דהוי כרמלית ברוחב ד' או מק''פ בפחות מד' ליכא להאי פטורא, כיון דבעינן את היחס לקרקע ובמק''פ וכרמלית ליכא יחס לקרקע כמו שביאר הקה''י או כדרך הגר''ח דבעינן לק''ו בשביל המחיצות והשולים ורק דהוקשה לו על רש''י דמיפטר מטעם זריקת רשויות דבזה לא בעינן את היחס לקרקע ולא איכפת לן ביחס של המחיצות והשולים כיון דסכ''ס הוא מק''פ למה שמונח בו.

ומבואר במהרש''א דאיכא פלוגתא יסודית בין רש''י ותוס' אי איכא יחס בדאוריתא לכרמלית ומק''פ כרשויות בפני עצמם למרות דמאוריתא ליכא איסורא בהך שינוי, אולם הא מיהא חשיב שינוי מרשות לרשות. ויעוין ברמב"ן דף ו עמוד א' בהא דהקשה תוס' דאמאי לא נקטה הברייתא דד' רשויות בשבת לההיא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק מתוכו לרה"ר חייב ואין מטלטלין בו אלא בד' אמות, ומיישב הרמב''ן וז''ל, ולדידי לא קשיא לי, דההיא רה"י דאורייתא היא ''והני בין מדאורייתא בין מדרבנן שמייהו עלייהו'' אלא שדיניהן שלשה מן התורה ומדבריהם ארבעה. ומשמע מלשונו דאיכא יחס להנך ד' רשויות גם מה''ת רק דדיניהם חלוקים ג' מה''ת וד' מדרבנן. ולכן בקרפף דהוי רה''י מה''ת לא חשיב כרמלית רק דאיכא בו איסור טלטול ד''א ככרמלית.

וברש''י בדף ז' דנקט דמק''פ בטל לגבי הרשויות מבואר דלא חשיב שינוי רשות אלא תמיד נידון כסניף לרשות שמוציא ממנה. רק דיעוין ברש''י דהקשה דאמאי לא מיפטר מדרבנן מחמת דשוינהו ככרמלית ומבואר דמדרבנן מודה רש''י דחשיב רשות, ומיישב דלענין דלהקל על ד''ת לא העמידו דבריהם. ובמהרש''א תמה דאמאי לא פירש כמו שנקט בד''ה פחות מכאן, דבכלים לא גזור רבנן למהוי כרמלית. ומיישב המהרש''א דאין כונת רש''י דליכא יחס של כרמלית בכלים, אלא דרבנן לא דנו כרמלית בכלים להחמיר עליו שלא לטלטל בתוכו, אולם לענין להקל היה מן הראוי למידן ליה ככרמלית, ולכן הוזקק רש''י לומר דלענין להקל על ד''ת לא העמידו דבריהם.

1. בבאור פלוגתת הראשונים אי עובי המחיצות מצטרף לשיעורא דרוחב ד'. יעוין בתוס' דתמה מהא דמבואר בעירובין עח דצירוף דבור וחוליתו מהני גם לענין רוחב ד' ולא רק לגבי גובה י' ע''י דאי בעי מנח עליה מידי ומשתמש ביה וא''כ ה''ה הכא מאי איכפת לן דליכא רוחב ד' בחלל הכוורת דהרי מ''מ מצי להשתמש על גבי הכוורת.

ובישוב קושית תוס' איכא שתי דרכים יסודיות. האחד. בעיקר הך דינא דאי בעי נח עליה דהכא ליכא להאי דינא וגם על גבה לא הוי רה''י. שנית דלמרות דעל גבה הוי רה''י מ''מ לא מהני לגבי תוכה וממילא הכא לא יהני לפוטרו.

* 1. בבאור הך צד דליכא הכא להאי דינא דאי בעי מנח עליה. יעוין ברשב''א דמיישב דכיון דכותלי הכוורת רעועים לא ראויים למינח עליהם וכן מבואר במלחמות. ובפסקי רי''ד וחידושי הגר''א על הש''ס מישבים על פי הירושלמי [המובא בראשונים בסוגין] דנקט דהא דבור וחוליתו מצטרפים לרוחב ד' הוי רק היכא דהעומד מרובה על החלל, ולפי''ז ניחא היטב דבכוורת כיון דהעומד לא מרובה על החלל תו לא שייך בזה להאי דינא דאי בעי מנח עליה.

אלא דיעוין בגר''ח פי''ד ה''א דהקשה מהא דמבואר בגמ' בעירובין עח דהא דעובי חוליות הבור מצטרף נמי לחלל הבור לארבעה הוי משום דחזי למינח עליה מידי ולהשתמש. ומבואר דעיקר הנידון בשיעורא דרוחב ד' הוא במה דחזי לשימוש. [ויעוין בחזו''א בגליונות דמביא מהרשב''א בעבודת הקדש דהבבלי פליג על הירושלמי] ויעוי''ש בגר''ח דמחדש דאיכא תרי דיני בשעורא דרוחב ד'. האחד. דהוי מקום תשמיש. שנית. דרה''י בעי קרקע ד' למטה מעיקר דינא דרה''י. [וכונתו דכיון דעיקר החפצא דרה''י להשוות לקרקע כמובדלת הלכך בעינן שיעור בקרקע] ולפי''ז מבאר הגר''ח דהירושלמי שהצריך עומד מרובה הוי ביחס להך דינא דבעינן תורת קרקע ברה''י, ובזה בעינן גוף קרקע. והבבלי דנקט להא דחזי לשימוש מתיחס לדינא דמקום שימוש. אלא דיעוי''ש דמקשה מהא דמבואר שם בגמ' דגם בעמוד שנעץ בו יתד דנה הגמ' דמהני בזה הא דחזי מנח עליה ומשתמש, והרי כל כמה דאיכא יתד בחלק מהעמוד נמצא דבהאי מקום דאיכא בו יתד ליכא קרקע, אלא רק את היתד. וא''כ איך מהני בזה הא דמצי להשתמש ביתד הרי ליכא קרקע ד', ובזה לא שייך עומד מרובה דעומד מרובה שייך בחלל אבל הכא דגוף הקרקע מחולקת לא שייך עומד מרובה. ומוכיח מזה הגר''ח דשייך צירוף של שני מקומות להך דינא דקרקע רה''י, ורק בבור וחוליתו כיון דבחלל הבור ליכא רוחב ד' נמצא דקרקע הבור לא הוי קרקע לחלל רה''י, והלכך לא מצי להצטרף עם החוליה למשווי קרקע ד', ובזה בעינן לעומד מרובה בחלל הבור למשוי כקרקע ד', משא'כ בעמוד דאיכא למחיצות העמוד שמגדירות את כל החלל כחלל רה''י ובזה לא מהני היתד למעט את עיקר המקום דלית ביה אויר ד' כמו שמבואר בגר''ח בד''ה ולפי [בסוגרים], והבאור בזה הוא דכיון דהוי צורת השימוש ברשות הלכך לא מצי לבטל את עצם החלל, ורק דסכ''ס לא הוי אותה קרקע, והלכך ניתן לצרף גם את מקום היתד למשווי קרקע ד', ורק יעוי''ש בד''ה ולפי, [וביתר באור במה שכתב בסוגרים], דמחדש דהך שיעורא ד' בהקרקע לא הוי מחמת דבעינן ''גוף קרקע'' אלא דבעינן שהיחס של הרשות כמקום תשמיש הוי בגוף הקרקע דרה''י, דיהא שיעור קרקע דאית ביה מקום תשמיש.

ויעוי''ש עוד מה דמבאר לפי''ז את ספק הגמ' שם במלאוהו כולו ביתידות דכיון דמקום היתידות לא חזי לתשמיש נמצא דמקום היתידות חסר לגמרי, וליכא אפשרות לצרף את מקום היתידות, ובזה חדשה הגמ' דע''י דחזי למינח עליה דף ולהשתמש בכל היתידות גם בזה חשיב חזי לתשמיש. ויעוין בבית הבחירה למאירי דנראה מדבריו כבאור הגר''ח דיעוי''ש דמבאר דמילאו כולו ביתידות זו קרובה לזו עד שאין תשמישן נוח לתלות בהם אולם ברש''י שם מבואר דחזי להשתמש ביתידות מצד עצמם, רק דע''י דמלאו יתידות אין תשמיש ברוחב העמוד אלא רק ביתידות וביתידות ליכא שיעור ד', ויעוין כעי''ז בחזו''א בגליונות וז''ל, גודל ד''ט ששיעורו משום חשיבותו להנאת בני אדם וריצוין בו וכל שהן חלוקין בתשמיש אף שהן זה אצל זה חשיבי ד' מקומות של טפח טפח שוכנים זה אצל זה ויעוין עוד בחזו''א ס''ב ס''ק י''ב.

ויעוין עוד בגר''ח דמוכיח מהא דבשבת צ''ט הוזקקה לק''ו דלאחרים עושה מחיצה בשביל לחייב על מי שמניח על הכותל ואמאי לא נקטה הגמ' להא דחזי למינח עליה, ומוכיח מזה דבעינן לעומד מרובה והתם ליכא עומד מרובה ויעוין בפמ''ג במשבצות זהב שמה סק''ב דהקשה כן ומיישב דאיירי ברחבין הרבה דליכא בזה להא דאי בעי מנח עליה כמו שמבואר בתוס' בסוכה דף ד' ע''ב ובגיטין ט''ו ע''ב. ויעוי''ש דמדייק כן מהא דנקטה הגמ' והקיפו לכרמלית ופרש"י ז"ל בקעה פחות מב"ס.

* 1. בבאור הצד דגם אי על גבה הוי רה''י מ''מ לא מהני לגבי תוכה. יעוין באבן העוזר סימן שמה דמבאר את הרמב''ם דגם נקט דבעי חלל ד' בתוך המחיצות להתחייב בתוכו על פי התוס' בעירובין ע''ח ע''א ד''ה אלא, דנקט דהא דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה הוא רק לענין על גביו אבל בתוכו לא הוי רה"י, ומבואר דלא מהני מה דמונח על גבה לאשווי לתוכו רה''י ולפי''ז ניחא הא דבעינן דגם בתוכו יהא חלל ד'. אלא דבעיקר הך דינא יעוי''ש בתוס' ר''פ דנקט דגם בתוכו הוי רה''י, וכן מבואר בריטב''א שם וז''ל, וכי אמרינן דחוליית הבור מצטרף לרחב ד' ''שיהא הנוטל מתוכן'' והנותן על גבן חייב. ויעוין עוד בתוס' גיטין ט''ו ע''ב בספק הגמ' אי גידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין דהקשה דאמאי לא יחשב רה"י מטעם דאי בעי מנח עליה ומשתמש ומיישב דמיירי ברחב הרבה ויעוין בתוס' רא''ש שם וז''ל, ונראה לי דלא קשה דהא דאמרינן דחשיב רה"י משום דאי בעי מנח מידי עלויה ה"מ ראש העמוד וכן חוליית הבור והסלע לענין הנוטל מהן והנותן על גביו, אבל גבי תל אפי' מנח מידי עילויה על גביו הוי רשות היחיד אבל תוכו הוי כרמלית כמו בית שאין תוכו עשרה וקירויו משלימו לעשרה. ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי תוכו הוי רה''י ויש לעיין אי הוי מדין חורי רה''י או מעיקר דין רה''י.

ויעוין בגר''ח דפשיטא ליה דצריך להיות בזה דין חורים, אא''כ נימא דאיכא דין שיעור ד' טפחים בחורים מעיקר דין הרשות ולא מדינא דמלאכת הוצאה דבעי מקום ד'. ומאחר שרוב הראשונים נוקטים דליכא שיעורא דרוחב ד' בעיקר דין חורים נוקט הגר''ח דאיכא בזה דין חורי רה''י ורק תוס' בעירובין ס''ל דבעי שיעור ד''ט. ולפי''ז מקשה הגר''ח על טעמא דהר''ח דבעי חלל ד' דאמאי לא חשיב רה''י מדינא דחורים אי נימא דהפטור הוא משום דמקום עקירתה והנחתה הוי רה"י דהרי גם חורי רה"י דינם כרה"י וצריך להיות פטור על זריקתה. ויעוי''ש דמיישב על פי יסוד הגמ' בדף צ''ט דבנח על כותל גובהו י' ולא רחב ד' ומשמש למחיצה לרה''י דחשיב הנחה ברה''י דכיון שלאחרים עושה מחיצה כ''ש דלעצמו עושה מחיצה, ומוכיח מזה הגר''ח דדיינינן גם למחיצה עצמה כנמצאת במקום המוקף מחיצות דעצם מציאותה כ''מחיצה'' הוי סיבה להבדיל ולסיים גם אותה עצמה כמקום מובדל ומוקף מחיצות, ולפי''ז מיישב הגר''ח דגם הכא כיון בתוך הכוורת איכא שיעור רה''י הלכך גם המחיצות והשולים חשיב מוקפים מחיצות. רק דכיון דסכ''ס מקום המחיצות ושולים הוא אטום יעוי''ש דדן אי הוי רק סיבה להפקיע מיניהו תורת רה''ר, או דהיחס שלהם כמחיצה הוי סיבה גם כלפי החלל האטום שבהם למשווי כ''מוקף מחיצות''.

ויש לעיין דמה מהני הך ק''ו לענין השולים הרי לשולים ליכא תורת מחיצה. ונראה דאפשר לבאר בזה שתי אופנים. האחד אי נימא דבגידוד חמשה ומחיצה חמשה הגדר הוא דמחיצה מורכבת משתי סוגי הבדלות גם מהגידוד דהוי הבדלה מכח הגובה וגם המחיצה וא''כ נמצא דכל השולים כיון דכולהו הוי הגידוד איכא להו תורת מחיצה וחשיבי מוקף מחיצות. אופן שני דגם אי נימא דבגידוד ומחיצה דיינינן רק לחלק הדופן שלמטה הצמוד לשולים כמחיצה ולא לכל משך הגידוד נראה דכיון דהגדר בזה הוא דדיינינן גם לחלק הדופן שלמטה הצמוד לשולים כמחיצה נמצא דיינינן את השולים כדבר בפני עצמו הנמצא בתוך המחיצות ולא כחלק מהמחיצה וא''כ הדר דינא דאיכא בהו להך פטורא דכוורת דהעיקר תליא במה שחשיב מקום המוקף מחיצות למרות דהוי חלל אטום כמו פטורא דמחיצות שיסודם מחמת דהוי תוך מחיצות. ונראה דיש להוכיח מהגר''ח דזהו הגדר בצירופא דגידוד ומחיצה דהרי הגר''ח פי''ז הי''ב יסד דעיקר שיעורא די' טפחים אינו בעצם המחיצות, כי אם בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות. וא''כ מוכרח דבעינן שיהא יחס לגידוד כמחיצה כלפי הגידוד עצמו דאל''כ לא יכול להחשב מחיצה למקום י' דמה דאיכא י' למעלה באויר לא מהני לאשווי מקום י' המוקף מחיצות. והא דבבית שאין תוכו י' וקירויו משלימו לי' לא דיינינן לקירוי כנמצא בתוך החלל של הרשות והוי חלל י' נראה דקירוי כיון שענינו לסיים את גמר החלל אינו יכול להצטרף לחלל הבית ולכן חשיב חלל ט'.

* 1. ובשיטת תוס' דהקשה על הר''ח מכח הא דאיבעי מנח עליה יעוי''ש בגר''ח דדן או דעצם הדבר דהוי מחיצה לעל גבה הוי סיבה למשווי ליה תורת מחיצה בכל משך התל ולאשווי לכולה כמוקף מחיצות. ואפשר דהגר''ח לשיטתו בהלכות סוכה פ''ד הי''א במה דביאר בשיטת הרמב''ם דהא דבתל רה''י עולה עד לרקיע למרות דליכא מחיצות ניכרות לא הוי מדין גוד אסיק אלא משום דהמחיצות החיצונות של התל הסובבות אותו הם גודרות את המקום עד לרקיע ועושים אותו רה"י. נמצא דמחיצה דתל לא הוי רק לעל גבה אלא לגוף המקום שבו איכא לתל דכולהו הוי כמוקף מחיצות, ומלשונו נראה דדיינינן את סביבות התל כמחיצות לכל החלל שבתוכו.

עוד אופן מבאר הגר''ח דס''ל לתוס' דכל קרקע רה"י הרי הוא מופקע ע"י הרשות היחיד שעל גביו מכלל רה"ר ובתוס' נתחדש דגם מחיצות הכוורת למרות דאיכא חלל אויר בינייהו חשיבא כקרקעית דרה''י.

ובשיטת רש''י דפטורא דכוורת מחמת זריקת רשויות יעוי''ש בגר''ח דנקט דלא קשיא מהמחיצות והשולים כיון דהעיקר תליא מה דתוכו רה''י למשווי זריקת רשויות. רק יעוי''ש בגר''ח בקושיתו על הר''ח דלמאי בעי רוחב ד' בחלל דכתב דאי הטעם היה כרש''י הוה ניחא הא דבעי חלל ד' דכיון דבעי חפצא דרשות לא יהני מה דאיכא בחלל דין חורי רה''י וצ''ב דהרי רש''י עצמו לא הצריך חלל ד' ומוכח דלרש''י מהני הא דהוי חורים למשווי חפצא דרשות. וצ''ל דנקט כן רק בשיטת הר''ח אי היה סובר כרש''י.

* 1. ויעוין בר''ח דמחלק בין היכא דליכא לכוורת חלל והוי גוף אטום דבזה לא איכפת לן דהמחיצות מצטרפות לחלל ד'. וז''ל, ואילו לא היה לה חלל ד' על ד' דיי לה, מיהו כיון שיש בה חלל אינה חשובה רשות בפני עצמה עד שיהו בחללה ד' על ד' טפחים מרובעות. ולכאורה מבואר בדבריו כמו המהלך הראשון דהוי חסרון באי בעי מנח עליה, או מחמת דליכא עומד מרובה, או מחמת קלישות המחיצות, ולכן היכא דהוי גוף אטום הדר דינא דנדון ביה לאי בעי מנח, אולם לדרך הגר''ח דהוי מחמת המחיצות והשולים דלא חשיבי מונחים ברה''י צ''ע מאי איכא במה דהוי גוף אטום ונראה דאפשר דכל היכא דהוי גוף אטום בהא מודה הר''ח דיינינן ליה כקרקעית רה''י.

1. ובעיקר הא דנקט הגר''ח בפשיטות דאיכא בזה דין חורים יעוין בחזו''א ס''ב סקי''ב דנקט דכיון דכל מה שנעשה רה''י הוי מחמת דאי בעי מנח עליה א''כ כל כמה דמנח עליה מידי תו לא מצי להשתמש בחור ונמצא דבשעה שמשמש תשמיש רה''י לא מצי להשתמש בחורים, ועיקר טעמא דחורים משום דנטפל לתשמיש רה''י. ויעוי''ש עוד דדן דדין חורי רה''י נאמר רק היכא דתשמיש החורים טפל לעיקר מש''כ הכא עיקר השימוש הוא בחלל ורק העיקר נטפל לארעי. ויעוין כעי''ז בגליונות על הגר''ח דמוסיף דדין חורים נאמר רק בבית וכיו''ב דאיכא שימושי דיורין ובזה איכא דין חורים, משא''כ ע''ג החוליא דליכא דיורין אלא תשמיש ובזה לא יהבינן חורין.

אולם כפי איך שהבאנו לעיל בריטב''א ובר''פ נראה דאיכא דין רה''י גם בתוכו, ויש לעיין אי הוי מדין חורים או מעיקר דין רה''י. ונראה דיש לעיין בדעת הראשונים שלא הצריכו עומד מרובה בבור וחוליתו דלכאורה קשה קושית הגר''ח היאך מצטרף קרקע הבור לחלל למשווי רה''י. ובפשטות נראה על פי דרך החזו''א בגליונות שם ד''ה אכן, דמבאר דשרש הנידון במלאוהו כולו יתידות אי בעינן מקום ד' במקום אחד או דסגי בצירוף מקומות, והא דמלאוהו יתידות חשיב צירוף מקומות הוי מחמת דכל שהן חלוקין בתשמישיהו כד' מקומות של טפח טפח הסמוכין זל''ז. ונמצא דשרש הנידון הוא דצירוף מקומות חלוקים לחשיבות דמקום ד' ומכיון שבעינן לצירוף החוליא א''כ כל מה דשייך למידן את הרה''י הוי רק בחוליא דבזה איכא השלמה לחשיבות דמקום ד'.

אולם נראה דאפשר דיסוד הך דינא דחזי למינח עליה הוי סיבה לדון את היתדות כחלק מהרשות, ולראותם כמתבטלים אל הרשות, וכן בבור וחוליא הוי סיבה לראות ע''י החוליא הנמצאת על הבור גם את סביבות הבור כנגד החוליא כחלק מחלל הבור באופן שמחיצות הבור הוי המחיצות החיצונות של החוליא ומסיימים גם את הקרקע עולם של הבור כמחיצות הבור ושאר הקרקע כחלל הבור, ולפי''ז יהא חלל ד' גם למטה רק דבחלקו הוא אטום ובזה מהני צירופא דחולית הבור וקרקעו למשווי כמקום דאית ביה שימוש, אולם הא ודאי דבעינן גם יחס של חלל ד' במקום אחד ורק למשויי כמקום דאית ביה שימוש מהני צירופא דבור וחוליא. ולפי''ז יש לדון דגם בחלל הבור איכא דין רשות היחיד כיון דחשיב דאיכא מקום ד' ורק לענין חשיבותו כמקום שימוש אפשר דסגי במה דמצטרף לחוליא. ואפשר דזהו כוונת הריטב''א דכי אמרינן דחוליית הבור מצטרף לרחב ד' ''שיהא הנוטל מתוכן'' והנותן על גבן חייב.

ויעוין ברשב''א בדף ק''א בסוגיא דביצאתה דמישן דמיישב את קושית תוס' על רש''י דאמאי לא נימא דכיון דמצי למלאות את קרקעית הספינה בקני ואורבי וע''י כך למשווי למחיצות הספינה חלל ד' הוי סיבה למשווי כרה''י למרות דכעת ליכא בקרקעית רוחב ד', ומיישב הרשב''א וז''ל, וזו נראה בעיני שאינה קושיא, דהתם הוא דרחב ארבעה אלא שהיתדות התחובות בו אינן רחבין ארבעה וכיון שהעיקר שהן תחובין בו ישנו רחב ארבעה אין היתדות מבטלות הרשות הואיל ואף בהן יכול להניח מידי ומשתמש, מה שאין כן בבא לעשות רשות לכתחלה שאילו מילא רשות הרבים יתדות ברחב ארבעה לא יעשה רשות היחיד בכך משום דאי בעי מנח עלייהו מידי, ובור וחוליתה כיון שיש בהן ארבעה ויכול להשתמש אי מנח ביה מידי שפיר דמי.

ומבואר ברשב''א דהא דמצי למינח עליה הוי סיבה דהיתידות לא יבטלו את הרשות ולכן היכא דליכא שיעור ד' בקרקעית הספינה לא יהני מה דמצי למשווי כחלל ד', וכן מבואר ברשב''א בסוגין דמוכיח דבמחיצות רעועות ליכא לאי בעי מנח מהא דאמרינן בפרק הזורק (ק' א') בבור עמוק עשרה ורחב שמנה וזרק מחצלת וחלקו פטור דהנחת מחצלת וסילוק המחיצה בהדי הדדי קא אתו, ומקשה הרשב''א דאי איתא מאי סילוק מחיצה איכא, והלא אף המחצלת עולה היא מן המנין, אלא על כרחין לא אמרו כן בכל כותלים אלא בכותלים עבים העשוים לכסות עליהם ולהשתמש, מה שאין כן בכוורת ומחצלת. ויעוין בחזו''א ס''ב סקי''ב דתמה עליו דהרי כל כמה דנדון את הרוחב ד' ע''י דמניח דף על כותלי הבור שוב ליכא בזה כלל למחיצות הבור דהוי קרקע שווה ברה''ר וגם בבור מצד עצמו ליכא מחיצות כיון דליכא בין המחיצות ד''ט ולא חשיבא בכה''ג מחיצה כלל.

ויעוין בבאורים לחידושי המאירי [להגרש''ז ברוידא] פרק ז' אות ו' דמבאר שתי אופנים בהא דמהני אי בעי מנח עליה אי הוי מצד שנעשה משום זה כאילו איכא מקום ד' למעלה על הדף, ולפי''ז מהני רק לעל גבה, או דמאחר דמיעוט היתד הוי רק לענין התשמישים הלכך מהני הא דהיתד משמש ע''י הנחת הדף, לענין שלא יבטל את הרשות ולפי''ז מהני גם לתוכה. ואי נימא דהוי סיבה שלא יבטל את הרשות א''כ גם בההיא דמחצלת הוי סיבה לא לדון מכח זה את חילוק המחצלת ולכן הדר דינא דחשיב דאיכא מחיצות.

רק דיש לעיין בבור וחוליתו אי גם בזה אמרינן דגם למטה חשיב מקום ד', ויעוין בחזו''א בגליונות ד''ה אשר ע''כ, דמביא מהרשב''א בעבודת הקדש דהקיף מקום שארכו אפילו י' ואין בחללו רוחב ד' הוי מק''פ למרות דס''ל לרשב''א דמחיצות בריאות מצטרפות לחללו אפילו בחלל מרובה על העומד.

ויעוין ברשב''א בדף קא וז''ל, ובור וחוליתה כיון שיש בהן ארבעה ויכול להשתמש אי מנח ביה מידי שפיר. ויש לעיין בכונתו דיש בהם ד'. ומבואר כמו שנקטנו בריטב''א דע''י צירוף החוליא חשיב דאיכא ד' בחלל הבור. ויעוין בחזו''א ס''ח ס''ק כ''ב דהבין דבעינן תוך ד' בחלל הבור ויעוי''ש מה דתמה בזה בסוף ס''ק כ''ג, ויעוין ברשב''א בעירובין ע''ח דנקט להדיא כתוס' דליכא חלל ד' ובעינן מחיצות י' מבחוץ. וז''ל, וראיתי כאן בתוספות שאמרו דהכא במאי עסקינן בבור עשוי על גבי רה"ר גבוה עשרה מרה"ר ואין בתוכו ארבעה דהשתא תוכו אינו רה"י בלי צירוף החוליא. ומבואר דליכא חלל ד' בבור ואפ''ה נקט הרשב''א דחשיב דאיכא חלל ד', ומוכרח דצירופא דחולית הבור הוי סיבה למשווי גם למחיצות הבור כמשך למחיצות החוליא וקרקעית הבור שבתוך שטח החוליא הוי כחלל הבור. רק דאפשר דעדיין לא הוי סיבה למשווי לתוכו דין רה''י כיון דבעינן לצירוף החוליה ובזה לא הוי כיתידות דע''י דמנח עליה מתבטלים לגמרי בחלל הרשות דהכא איכא עדיין לגוף האטום שבתוך המחיצות החיצוניות של החוליא דלא הוי כיתד בעלמא.

ונראה דבזה יתבאר הא דמבואר בריטב''א בסוגין דהא דמהני גם לרי''ף צירוף המחיצה לשולים לגובה י' הוי מכח הא דאי בעי מנח עליה ולא בעינן להא דגידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין, וז''ל, וא"ת אם כן למה שיערו עובי שוליים של הכוורת בגובה עשרה, י"ל דמשום דחזי לכפותו ולהשתמש בו וכדאמרינן בעירובין בפרק חלון (ע"ח א') אפשר דתלי ביה מידי ומשתמש ביה. ומבואר דדן להא דאי מנח עליה גם לשיטת הרי''ף לענין הא דחשיב גובה י', וכן נראה בתורא''ש מביא שתי תרוצים בהא דמהני לרי''ף צירופא דגידוד ומחיצה או דגידוד ומחיצה מצטרפין או מצד דאי בעי מנח עליה רק דמקשה דא''כ יהני גם לרוחב ד'. ומבואר דשייך למידן מכח אי בעי מנח עליה לצירוף השולים והמחיצה לתורת מחיצה. וחזינן דהאי בעי מנח עליה מסיים את השטח האטום כחלק מהמחיצה. ורק דהא חזינן בר''ח דלא מהני לשווי לתוכו רה''י והא דהקשה הרא''ש דעל גבה הוי רה''י אפשר ליישב כדרך הגר''ח דלא יהני העל גבה לגבי השולים והמחיצות.

ונראה עוד דבזה יתבאר הב''ח והט''ז ריש סימן שמה דהבינו בפלוגתת הר''ח ורש''י דהוי נידון יסודי אי איכא צירוף בין החלל למחיצות גם לענין הרוחב כמו דמהני לענין הגובה מכח דאי בעי מנח עליה. וז''ל הב''ח, אבל מדברי התוספות לשם (דף ח' א) בד"ה רחבה ששה מבואר דס"ל דהמחיצות מצטרפין לשעור ארבעה על ארבעה וכן כתב הרא"ש (סי' יד) להדיא וז"ל והדפנות מצטרפות עם חלל הכוורת לרוחב ארבעה כי היכי דמצטרפות השוליים לגובה עשרה. ומבואר דהבינו בשיטת רש'י ותוס' דהאי בעי מנח עליה מהני למשווי גם לתוך כרוחב ד'. ויעוין באבן העוזר ריש סימן שמה דתמה עלייהו מהתוס' בעירובין דנקט דתוכו לא הוי רה''י אולם הא מיהא חזינן בדבריהם להך סברא דמהני לאשוויי לתוכו רה''י.

###### ביסוד פטורא דאגודו במק''פ ודינא דלבוד בכוורת

דף ח ע"א

1. רבא אמר אפילו אינה רחבה ששה פטור מאי טעמא אי אפשר לקרומיות של קנה שלא יעלו למעלה מעשרה. מבואר ברבא יסוד מחודש דכל כמה דאגודו במק''פ ליכא בזה חיוב הוצאה. ויש לחקור אי הוי דינא דבעינן דכל החפץ יהא בתוך הרשות וכ''נ ברש''י וז''ל, וכיון דלא ניחא כולה ברה''ר לא הויא הנחה לחיובי. אולם יעוין בר''ח וז''ל, וקי"ל דלמעלה מי' אין צריך ד' על ד', אלא אפי' קנה עולה למעלה מי' טפחים וזרק ונח על גביו פטור. ומבואר בדבריו דהצריך לדון את מה שלמעלה מי' כמונח במק''פ ולזה הביא ראיה מעמוד דליכא דין מקום דע''ד במק''פ. ואי נימא דדין אגדו במק''פ הוי הלכתא דבעינן שכל החפץ ינוח ברשות מאי איכפת לן אי הוי הנחה למעלה מי' במק''פ סכ''ס ליכא הנחה לכל החפץ למטה מי'. ומבואר דע''י דחשיב מונח למעלה מי' איכא גרעון בהנחה של החפץ שלמטה מי'.

ויסוד הדברים מבואר ברשב''א בדף צ''ט ע''ב דיעוי''ש דהקשה על הרמב''ן דנקט דבעמוד גבוה י' ליכא לדינא דאויר רה''י עולה עד לרקיע, ורק קרקע העמוד הוי רה''י, דאמאי ליכא בזה לחסרון דאגודו במק''פ. ומיישב וז''ל, דלא אמרו אלא בשהכלי עצמו אוכל כל גובה הרשות ועוד אגדו במקום פטור, כגון שנעץ קנה גבוה יותר מעשרה ברשות הרבים, אבל כשאין גופו של כלי גבוה כל כך שיהא אוכל כל גובה הרשות, לא. והיינו נמי דכי אמרינן לעיל בפרק המצניע המוציא משוי למעלה מעשרה טפחים חייב שכן משא בני קהת אמרינן והתם מנלן ואיצטרכינן למילף ממזבח או מארון דמדלי קרקעיתו מן הרשות יותר מעשרה, ואמאי הא לא הוה לן למימר אלא שהיה גבהו של מזבח או של ארון הנישא על הכתף למעלה מעשרה, ואף על פי שהיה אגדו למעלה מעשרה טפחים חייב.

ומבואר בדבריו דדינא דאגדו במק''פ הוי רק היכא דמונח על הקרקע ואוכל כל גובה הרשות, ובזה אי גבהו יותר מי' הוי אגודו במק''פ משא''כ היכא דהאויר לא משויך כלל לרשות דליכא כלל אכילת הרשות בהמצאותו באויר כההיא דעמוד, או היכא דאיכא אויר בין הקרקע לחפץ דלא אכל כל הרשות, ליכא להאי חסרון. ולכן במשא בני קהת הוצרכה הגמ' לומר דהמזבח עצמו היה למעלה מי', דאי איכא אויר בינו לקרקע ורק דגבוה מי' ליכא חסרון במה דלא מונח כולו ברה''ר והוי חשיב הנחה גם בלי חידושא דמשא בני קהת.

ומבואר ג''כ דליכא חסרון בעצם הדבר שלא מונח כולו ברה''ר, אלא דאיכא משמעות במה דמונח במק''פ, ובזה בעינן שיאכל דוקא את כל הרשות. ויש לעיין ראשית כל. מאי איכא במה דאית ליה מונחות במק''פ לגרע את המונחות של כל החפץ. שנית. מהו התנאי שיאכל כל הרשות.

ובבאור הגרעון בכל החפץ נראה דע''י דמונח למעלה מי' נמצא דאיכא לחפץ יחס למק''פ ע''י המצאותו בהאי רשות דמק''פ, דלא מחלקים את החפץ לחלקים אלא דכל החפץ איכא בו עמידה במק''פ, וזהו ההגדרה של איגודו במק''פ דאיכא בכולו צד של המצאות במק''פ.

ובבאור הא דבעינן שיאכל כל הרשות איכא בזה שתי אופנים.

אופן א'. יעוין בחזון יחזקאל דמבאר דע''י דהכלי משמש להנחה במק''פ נמצא דכל הכלי נדון כעמוד, ומגרע את הקרקע שמתחתיו והופך אותה למק''פ. וזה מה דנקט הר''ח דהוי כעמוד גבוה י', ולכן בעינן שלא יהא אויר בינו לקרקע, דאי איכא אויר לא מצי לגרע את הקרקע שתחתיו, והא דבעמוד גבוה י' [דאוירו הוי מק''פ] לא חשיב מקום הנחת החפץ מק''פ הוי מחמת דהקרקע הוי רה''י ולא מצי לגרע את הקרקע דרה''י, דכל מה דמצי לגרע רק את הרה''ר דבזה בעינן את היחס של השימוש לרבים. ולפי''ז כונתו דכיון דבעינן שיאכל את הרשות א''כ כל זה שייך ברה''ר דהרשות צריכה את האויר משא''כ ברה''י דעצם הקרקעית הוי רה''י ליכא בזה לאכילת הרשות, ויש לעיין קצת דאי בעינן למשווי לקרקע כקרקע מק''פ א''כ בעמוד דקרקעיתו הוי רה''י לא היה צריך להאריך דבעינן שיאכל כל הרשות, דהעיקר תליא בהא דרה''י לא יכולה להתהפך למק''פ.

אופן ב'. נראה דאפשר לומר דבאמת לא דיינינן את החפץ כעמוד שמגרע ביחס של הקרקע [בפרט לפי מה שהובא לעיל מהקה''י ס''ס ז' דנקט דרה''ר עומדת לשמש ע''י הנחת חפצים ברשות והלכך כל התורת מק''פ מתחיל מגב הכלי דליכא בו שימוש לרה''ר, דגוף הכלי חשיב שימוש רה''ר]. אלא דמאחר דאיכא שתי התיחסויות איך לדון את מקום החפץ או בקרקע הרשות שמתחתיו או למק''פ דאגוד בו, ובזה איכא למימר דכל הגרעון דאיכא בהא דאגוד במק''פ הוי רק היכא דהיחס של האגוד במק''פ קיים בכל הרשות דליכא מקום ברשות דלא מעורב בו היחס למק''פ, אולם כל היכא דאיכא ברה''ר אויר שנוכל לראותו כמקום החפץ בלי היחס למק''פ, תו ליכא יחס למה דאגוד במק''פ אלא דיינינן את עיקר העמדת החפץ ביחס לקרקע שתחתיו, ולכן בעמוד מכיון דהיחס של רה''י לא בעי לאויר א''כ נמצא דלעולם נוכל לדון את הנחת החפץ ביחס לקרקע שמתחתיו כיון דביחס לקרקע ליכא לתפיסה דמק''פ דהיחס של מק''פ קיים רק באויר.

1. כפאה על פיה שבעה ומשהו חייב שבעה ומחצה פטור רב אשי אמר אפילו שבעה ומחצה חייב מאי טעמא מחיצות לתוכן עשויות. יעוין היטב ברש''י תוס' והרמב''ן. והמתבאר דלשיטת רש''י איכא דין לבוד דמחיצות במחיצות הכלי, למרות שליכא בתוכו גובה י' אלא רק בצירוף השולים, וכן גם היכא דליכא רוחב ד', ורק היכא דרחבה ד' למרות דליכא גובה י' בלי השולים איכא בזה לפטורא דכוורת וגם אי גובהה ז' פטורה. ורק באינה רחבה ד' מאחר דלא שייך לדונה כרה''י, וכל סיבת הפטור מחמת דאגוד במק''פ הלכך בעינן שתהא גובה ז' ושני משהויין. אולם תוס' ס''ל דכל כמה דלא רחבה ד' ליכא להו תורת מחיצות ולא אמרינן לבוד אלא במחיצות, וברחבה ד' כל היכא דגובהה ז' ומשהו כיון כיון דליכא מחיצות לחלל י' בתוך הכלי רק בצירוף השולים ליכא בזה לפטורא דכוורת, ורק בגבוה ז' ומחצה כיון דאיכא חלל י' פטור דחשיב רה''י.

ובהא דנקט תוס' לטעמא דרה''י ולא נקט לטעמא דאגוד במק''פ [דהרי מבואר בתוס' דאביי מודה לטעמא דאגוד במק''פ ורק בקרומיות של קנה ס''ל שלא חשיבי]. יעוין בראש יוסף דהוי לאו דוקא וה''ה דאיכא לטעמא דאגדו במק''פ, והא דנקט תוס' שבעה ומחצה דלכאורה קשה דהרי לטעמא דאגדו במק''פ גם בשתי משהויין פטור כמו שמבואר ברש''י יעוין בראש יוסף דהוי לשיטתו דבעינן מחיצות לחלל י' וכיון דעובי השולים הם ממשהו עד פחות חצי טפח הלכך שבעה ומשהו ודאי חייב שבעה ומחצה ודאי פטור והשאר לפי עובי השולים, ויעוי''ש דמבאר בזה את הר''ן דנקט דבעי דוקא שבעה ומחצה.

ויעוין עוד במלחמות דנקט דליכא חילוק בין רחבה ו' ללא רחבה ו' ולעולם לא אמרינן לבוד דמחיצות בכלים כל היכא דליכא חלל י' דבזה פקע מיניה תורת כלי. וז''ל, דאנן לא אמרי' לבוד ''לשוויי רשות'' דבר שהוא כלי ולא מצינן בתלמוד לבוד וגוד אחית מחיצתא וגוד אסיק בכלים. ורק ס''ל לרמב''ן דדיינינן ליה כחפץ כמוגבה ואגדו במק''פ. וז''ל, דמשעה שהגיעה לפחות מג' ''התחילה הנחתה'' ונפטר עליה, דרואין כאילו דפנות מונחות בקרקע, ''לא שתעשה רשות'', אלא ''כלי הוא ואגנו למעלה מעשרה''. ומבואר דלמרות דלא אמרינן לבוד דמחיצות ''לאשווי רשות'', מ''מ משלשלין להם דפנות לקרקע ודיינינן כמוגבהים מהקרקע. ויעוין בלשון הרמב''ן בשיטת ר' אשי דמחיצות לתוכן עשויות וז''ל, ורב אשי אמר מחיצות לתוכן עשויות ''ואין משלשין להם דפנות'' אלא רואים הנחתה בתוך שלשה כאילו רשות הרבים עולה.

ומבואר דאיכא ג' אופני התיחסות. האחד. לאשווי רשות. שנית. שלשול דפנות. שלישית. כאילו רשות הרבים עולה. ועצם היסוד דאיכא יחס דלבוד מצד הקרקע ואיכא יחס של הרחבת המחיצה מבואר בדף צ''ז דיעוי''ש דחיפשה מקור להלכתא דלבוד ובתחילה נקטה דהוי סברא דאי אפשר לה לרשות הרבים שתילקט במלקט וברהיטני. ורק מוכיחה מהא דבהרחיק את הדפנות מהסכך אמרינן לבוד דלא הוי מחמת היחס לקרקע אלא הלכה למשה מסיני. וחזינן עכ''פ דאיכא סברא ליחס את מה שנמצא בתוך ג' לקרקע גם לולי ההלכתא דדיינינן למחיצות כנמשכות בתוך ג''ט. ונראה דגם למסקנא דהוי הלכתא ביחס למחיצות מ''מ עדיין איכא להאי סברא דדיינינן לחפץ כמשויך לקרקע בתוך ג' והקרקע הוי מקומו. וכן מבואר להדיא ברשב''א דמקשה דהך סברא דר' אשי דלתוכן עשויות הוי רק ביחס לדין לבוד דמתיחס למחיצות אולם עדיין איכא להלכתא דתוך ג' מונח בקרקע ואמאי מכח זה לא הוי אגדו במק''פ. ובתחילה מיישב דבעינן שיהא מונח ע''ג משהו ולזה לא מהני האי דינא דתוך ג' כקרקע [ודלא כהרמב''ן במלחמות יעוין לקמן]. ולבסוף מיישב דלא אמרו תוך שלשה סמוך לקרקע כקרקע דמי אלא להתחייב בו כאילו זרקו לקרקע ונח בו ממש, אי נמי לקנותו בו כאילו נח ממש בקרקע, אי נמי כאילו נתמלא כל האויר עפר והוא כארעא סמיכתא, ואילו היה אותו אויר, קרקע, מתלקט ועולה עד החפץ, מאותו מקום אתה מודד עשרה טפחים לאויר רשות הרבים, אבל שנראה כאילו נשתרבבו שולי הכלי או הגט והגיע לארץ ונחשוב הכלי כאילו אגדו למעלה מעשרה בכי הא לא אמרינן לעולם. והאי סברא דמתלקט ועולה היא סברת הגמ' בדף צז ומבואר דהוי תרי דיני.

ונראה דהא דמבואר ברמב''ן דבכלי ליכא דין לבוד לאשווי רשות אלא רק לענין שלשול הדפנות לאשוי כאגוד במק''פ אין כונתו דאיכא עוד תרי דיני לבוד לבוד לאשווי מחיצה ולבוד לענין להגביה את החפץ ע''י שלשול דפנות. אלא דהיסוד הוא אחד דבתרוייהו דדיניינן את מה שלפנינו כממשיך למטה, רק דאי איכא תורת רשות למה שלמעלה הדר דינא דנשוויה כמחיצות דרשות ע''י ההמשכה, ואי הוי כלי הוי רק סיבה לדון את הכלי עם דפנות גבוהות דכל מה דאיכא לפנינו הוי גוף הדפנות. ויעוין במשנת הגרח''ש סימן י''ד דמבאר לפי''ז הא דבסוכה לא מצינו דאיכא הגבלה בדין לבוד בדפנות דלא הוי בדופן העשויה מכלים דבסוכה לא בעינן לאשווי רשות אלא העיקר תליא בתורת דופן לאשוויי כמבנה עם דפנות, ובזה דנים על גוף הדופן מצד עצמה ולכן מהני בזה דין לבוד לשלשל את הדופן לקרקע. אלא דבעיקר הא דבדופן לסוכה אמרינן גוד ולבוד בכלי נראה דכל כמה דדנים את הכלי כמחיצה ביחס לחלל שחוץ ממנו בהא ודאי ליכא לחסרון דכלי דרק היכא שבאים לדון את היחס לחלל שבתוך הכךי בהא אמרינן דכיון דכלי לא עומד כרשות מובדלת לא שייך לדון בדפנותיו תורת מחיצות לרשות, אולם כל כמה דעומד כדופן ומחיצה תו ליכא בזה לחסרון דכלי.

ובעיקר יסוד הרמב''ן שאין לבוד וגוד בכלים יעוין במג''א תקב סק''ט דהקשה על הרמב''ן מהא דמבואר בדף ה' ודף קא דאמרינן גוד אחית בטרקל גבוה י' למרות דהוי כלי. ונראה דיסוד החסרון בכלי הוא מחמת מציאותו של הכלי כטפל לרשות וכמשמש ברשות כל כמה דליכא לו מחיצות י' דבזה נהפך לרשות ולכן כל כמה דלפנינו איכא כלי נמצא דהיחס של דפנותיו הוי כדופן בעלמא בלי יחס למקום ולכן כל מה דשייך בזה דין לבוד הוי ביחס לדופן עצמה לשלשלה למטה אולם כל כמה דבאנו לאשווי רשות להך חלל מכח הך מחיצה לא יהני בזה דין לבוד. ולפי''ז אפשר דבטרסקל המונח ע''ג עמוד כיון דניתן להתיחס לטרסקל כהמשך של גובה העמוד ולראות את זה כמקום המובדל בגובה רק בשביל להמעיד את הגובה ביחס למקום ד' בהא דיינינן לגוד כלפי מחיצות הכלי ובזה הוי כשלשול דפנות מאחר דלא באים לאשווי לחלל עצמו תורת רשות אלא רק לאשווי כגובה י' ברוחב ד' ויעוין כעי''ז במשנת ר' חיים שלמה ס''ס יד.

ונראה דלפי''ז יתישב קושית החזו''א ס''ב י''א דאמאי לא נדון בכוורת לדינא דגוד אחית כמו בטרקל למרות דליכא לו מחיצות י' כיון דלמטה מג' ליכא בקיעת גדיים וליכא לחסרון דמחיצה תלויה, דאפשר דכל מה דמהני גוד אחית למרות דליכא מחיצה י', הוי רק לענין דניתן להתיחס לטרסקל כהמשך של גובה העמוד ולראות את זה כמקום המובדל בגובה ולכן בכלי דבעינן לדון את היחס של הרשות מכח המחיצות הכלי וחללו א''כ בהא לא שייך לדון דין גוד אלא רק דין לבוד דמחיצות.

ובקה''י ס''ס ט' מיישב דהרמב''ן יפרש דנעץ קנה איירי בגוונא דמחובר לקרקע וכן הטרסקל מחובר לקנה ובזה ליכא להאי חסרון דכלי כמו לגבי חסרון כרמלית בכלים דהיכא דמחובר לקרקע ליכא בזה להאי חסרון.

ויעוין בקה''י דתמה עוד מהא דמבואר בדף קא בביצאתה דמישן דהיינו ספינה דאיכא לה דפנות י' ברוחב ד' ורק בקרקעיתה ליכא רוחב ד', והוי מחיצה תלויה, ודיינינן ביה דין גוד למרות דספינה הוי כלי, ויעוי''ש בקה''י דמצדד לומר דעיקר החסרון בכלי מחמת דאין דרך להשתמש בו שימושי קביעות וספינה כיון שמשתמשים בה שימושי קביעות ליכא בה לחסרון דכלי.

ויעוין בגרח''ש שם דמיישב דכיון דיש בספינה מחיצות י' נמצא דאיכא סיבה ליחס של רשות בהך ספינה ומה דע''י דהוי מחיצה תלויה הוי גרעון ברשות בהא מהני דין לבוד לסלק את היחס שלה כתלויה, דבזה מהני היחס של שלשול הדפנות כיון דלא באים ליצר מכח הלבוד את עיקר היחס לחלל של המחיצות.

ובעיקר הא דמבואר בסוגין דמהני דין לבוד לשלשל את המחיצות לכאורה מוכח מזה דלבוד נותן יחס ממשי דאי הוי רק לענין דלא נדון את האויר כמפריד או מחלק לא שייך לדונו כאגוד במק''פ ויעוין בפמ''ג ----- דמאריך בזה אי לבוד יוצר ממשות. ולשיטת רש''י ותוס' דמהני גם לאשווי רשות מבואר בזה חידוש נוסף דדין לבוד מהני גם היכא דבעינן להעמיד יחס מחודש מכח החיבור לקרקע ולא רק דבעינן לעצם החיבור כמו הכא דבעינן לאשווי לכוורת תורת רשות בשביל פטורא דהוצאה ולדעת תוס' בעינן לדונו כמונח ברה''י, ויעוין בריטב''א דהעיר בזה וז''ל ולא נהירא שלא פטרו למי שזורק רשות אלא כשהוא רשות גמור מעצמו, ולא בזורק מידו כלי, ולא מיבעיא לפרש"י ז"ל דלעיל אלא אפי' לפירושא דידן דכיון דכד מטי לר"ה אין כאן רשות היחיד הנחה ברשות הרבים חשיבא, וזה ברור.

ויעוי''ש עוד בריטב''א דתמה על הא דמהני הלבוד לשלשול הדפנות וז''ל, והוי יודע דהכא לאו בלבוד בלחוד סגי לה, דהא משום הא לא חשבינן ליה כמונח כיון שהוא יורד והולך, אלא משום דאמרינן נמי גוד [אחית], וכי תימא א"כ נימא גוד אפילו ביותר משלשה כדאמרינן בעלמא, י"ל דהתם דאיכא מחיצה עשרה אם כן מחיצה עומדת במקומה, אבל בזה שהוא יורד אין לומר בו גוד אחית אלא בפחות משלשה שהוא כלבוד. ונראה דכונתו דכיון דהוא עומד ליפול בקרקע א''כ מהיכי תיתי דלבוד הוי סיבה לדון שהחפץ נעצר באויר וגם אי חשוב כממשות מ''מ נראה דרק היכא דעומד ויש בינו לקרקע אויר בהא דיינינן כממשות אולם היכא דליכא ניגוד בינו לקרקע כיון דעומד ליפול בקרקע מנלן דנדון בזה דין לבוד. ולכן נוקט הריטב''א דאיכא בזה שילוב של גוד עם לבוד, דמצד אחד בגוד כיון שהסיבה נמצאת בגוף המחיצה להמשיכה כלפי מטה ולא מכח היחס של האויר כממשות א''כ גם במצב של ירידה שייך לדון את הדפנות כמתארכות רק דבגוד בעינן שיהא יחס של מחיצה להמשיך ממנה לבוד, ובזה מהני הלבוד לדון בתוך ג' דאיכא יחס של מחיצה ומחמת זה נוכל לדון כבר כעת את המחיצה כנמשכת.

ויעוין בר''ן דגם מקשה כהריטב''א דמה שייך בזה לבוד כיון דסופו לנוח ויעו''ש מה דמביא בזה פשט מחודש של הראב''ד בסוגין ויעוין עוד במאירי דמביא ג''כ את באור הראב''ד.

ובבאור פלוגתת רש''י ותוס' עם הרמב''ן אי אמרינן בכלים דין לבוד יעוין בשפת אמת דנקט דהא דהצריך תוס' דבעינן שבתוך המחיצות יהא חלל י' הוי מחמת דמודה במקצת לרמב''ן. וז''ל, נ''ל דתוס' ס"ל במקצת כמ"ש הרמב"ן אלא דס"ל דכיון דע"י דאמרינן לבוד שוב יהי' רשות שפיר אמרינן בי' לבוד. נמצא דאיכא ג' מחלוקת בדבר לדעת הרמב"ן דוקא היכא דכבר היא רה"י אמרינן לבוד, ולדעת התוס' כשיהי' רשות ע"י לבוד אמרינן, ולדעת רש"י ורא"ש בכל גווני אמרינן לבוד. ונראה דתוס' מודה לרמב''ן דדין לבוד לא בא לחדש מציאויות חדשות רק דס''ל דכל כמה דאי נדון לבוד יהא בזה מחיצה לתוך חלל המחיצות נמצא דכבר כעת איכא חלק מהמחיצה ולכן לא חשיב דמחדשים בזה מציאות מחודשת, ורק היכא דבתוך החלל ליכא יחס של מחיצה אלא רק לענין למעלה י' בהא חשיב דבאים לחדש מציאות שלא קיימת כלל לפנינו. ורק דהא מיהא חזינן בתוס' דפליג על הרמב''ן בהא דנקט דשייך לדון תורת לבוד בפחות מי' לענין שלשול הדפנות דבתוס' מבואר דלבוד הוי רק במחיצות. ונראה דס''ל לתוס' דלבוד יכול רק להמשיך מציאות דאיכא לה יחס כלפי הקרקע ולכן רק היכא דאיכא רוחב ד' דאיכא יחס של מקום בין המחיצות אפילו דלית ביה שיעורא מ''מ איכא בה יחס של סיום כל שהו של המקום ובזה מהני דין לבוד לאשווי למחיצות גמורות ולכן היכא דליכא שיעורא דד' ולית ליה תורת מחיצה תו לא שייך למידן בזה דין לבוד.

ובשיטת רש''י והרא''ש דגם באינה רחבה ו' איכא דין לבוד לאשווי כאגוד במק''פ חזינן כהרמב''ן דשייך לבוד לענין הגבהת החפץ. אלא דמאידך גיסא מהא דנקטו דברחבה ו' איכא בזה לפטורא דכוורת חזינן דפליגי ארמב''ן ותוס', וס''ל דשייך לבוד דמחיצות בכלי גם בגוונא דליכא חלל י' בחלל המחיצה ונראה דס''ל דבדין לבוד לא בעינן יחס מוקדם לדין שבאים ליתן מכח הלבוד אלא דעיקר הדין עומד ביחס לגוף המחיצה לדונה כנמשכת עד הקרקע וממילא היכא דאיכא רוחב ד' חל בה דין רשות היחיד לעל גבה או גם לתוכה היכא דאיכא בה חלל י' בתוכה. ונראה דזה הבאור בהא דהוכיח תוס' מהא דבעינן כפאה על פיה דבעינן תורת מחיצות בשביל דין לבוד ולכאורה קשה דמאי שיאטיה היכא דפי הכוורת למעלה דליכא ביחס לקרקע אפילו מחיצות כלים להיכא דליכא רוחב ד' דלכה'פ איכא מחיצות כלים [וכן מבאר בתורא''ש בכונת רש''י וז''ל, ולא הבנתי דבריו דלא דמי בשלא כפאה דליכא שפת מחיצות דנימא לבוד כמו כפאה דאיכא מחיצות וכן פרש"י.]. ונראה דכונת תוס' דאי לא בעינן יחס מוקדם בדין לבוד א''כ גם בגוונא דליכא כלל יחס של מחיצות נמשוך את השולים עד הקרקע וממילא יהא מחיצה ולכן הוכיח תוס' דבעינן יחס מוקדם למה שבאים ליצור בדין לבוד וכמו שבמחיצת כלי בעינן יחס של מחיצת כלי ה''ה במחיצת רשות בעינן יחס של מחיצת רשות קודם דין לבוד. ובשיטת רש''י צ''ל דהא דבעינן שיהא יחס של מחיצה לא הוי מחמת דבעינן יחס מוקדם אלא דהוי הגבלה בעיקר דין לבוד דלא מהני למשוך רק מחיצות ולא גשם בעלמא.

ובעיקר באור שיטת רש'י יעוין במהרש''א דתמה מהא דמבואר ברש''י בדף ט' דלא אמרינן לבוד וגוד לפחות מד'. ויעוין בקה''י סימן ט' דמיישב דהתם באים לדון את הלבוד בתורת מחיצה דרשות בשביל להתיר את המבוי ובזה אמרינן דליכא תורת מחיצה לפחות מד', אולם לענין היחס שלו כמוגבה מהקרקע בהא לא איכפת לן דליכא חלל ד'.

1. בבאור פלוגתת הרשב''א והרמב''ן אי חשיב הנחה למיפטר גם אי בעינן הנחה ע''ג משהו. יעוין במלחמות וז''ל, ואפילו למאן דאמר תוך שלשה לרבנן צריך הנחה על גבי משהו התם בזורק, כלומר זורק ממקום למקום שאין סופו לנוח כאן, אבל הכא כמעביר דמי שהרי סופה לנוח כאן, ''ומשעה שהגיעה לפחות מג' התחילה הנחתה'', ונפטר עליה דרואין כאילו דפנות מונחות בקרקע. יעוין ברעק''א בדף ק' ע''ב דתמה על הרמב''ן מהא דמבואר התם דגם בגוונא דסופו לנוח לא דיינינן ליה כמונח באויר ובעי הנחה ג''ג משהו ויעוין היטב בלשון הרמב''ן דמשעה שהגיע לפחות מג' התחילה הנחתה ומבואר דסופו לנוח מהני רק לענין שנוכל לראות את היחס של לבוד כתחילת ההנחה אולם ודאי שגמר ההנחה הוא בקרקע ולכן היכא דבאים לחייבו בעינן שינוח בסוף ע''ג קרקע והגמ' בדף ק' איירי בגוונא דלא נח לבסוף בקרקע אולם בסוגין דנח סוף בקרקע בהא מהני לבוד למחשביה כתחילת הנחה וע''י כך למיפטר כיון דהתחילה נחתה בפטור. ויעוין בחזון יחזקאל בחידושים דמבאר כן בכונת הרמב''ן. ויעוין עוד בחזו''א ס''ב ה' וז''ל, ואע''ג דתוך ג' צריך הנחה ע''ג משהו היינו לחיובא דלא חשיב עדיין הנחה גמורה אבל אי אפשר לחייבו על הנחה שניה, דלבוד מקלשא הנחה שניה , וכיון דבזמן שבא תוך ג' היתה מקצתה למעלה מי' או שהיתה מונחת ברה''י [לפי תוס'] אי אפשר לחייבו על הנחה שניה דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה, וכונתו דלבוד עמיד יחס כל שהו של הנחה ומכיון דהך הנחה היתה בפטור נמצא דבשביל לחייבו בעינן לדון את היחס של ההנחה משלב שלאחר הלבוד ובזה נקט החזו''א דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה.

ויעוין עוד סס''ק י''א דמיישב לפי''ז הא דלא דיינינן בכוורת גוד אחית כמו בטרסקל בגוונא דהוי פחות מג' דליכא בקיעת גדיים למרות דלכיא לטרסקל שיעור מחיצות ובתחילה מיישב דלגוד אחית בעינן שיהא קבוע ולא בדרך הילוכו ולאחמ''כ כתב דכיון דבעינם הנחה על גבי משהו ורק ע''י לבוד חשיב כתחית הנחה בקרקע א''כ בעינם להמעיד יחס של הנחה בקרקע ולזה בעינן דווקא לדין לבוד דמציצות דדין גוד דטרסקל לא מעמיד יחס לחלל שלמטה כמו שמבואר בתו' בדף קא ד''ה וזרק, דלמטה לא הוי רה''י והוי רק סיבה לדון את הגובה כרה''י כיון דליכא מחיצות י' והלכך לא מהני לענין למשווי הנחה בקרקע.

אלא דיעוין בס''ק יז דמוכיח מתוס' ריש פרק המצניע דאי תוך ג' בעי הנחה ע''ג משהו לא מהני לבוד למיפטר ובאמת יעוין ברשב''א וז''ל, וא"ת מכל מקום אפילו כשזרקה דרך שוליה ויש בה שבעה ומחצה ליפטר מהאי טעמא דאמרן דכל שלשה סמוך לקרקע כקרקע דמי, ראיתי לרבינו ז"ל דלא קשיא דקיימא לן כרבא דאמר בפרק הזורק לקמן (ק' א') דתוך שלשה בעינן הנחה על גבי משהו ולבסוף מיישב דיינא דתוך ג''ט כקרקע הוי רק ביחס לקרקע שנים אותה כהוגבהה אולם לא שנים את שולי הלכי שירדו למטה. ומבואר ברשב''א דגם אי נדון ששולי החפץ ירדו לקרקע כל היא דבעי נחה ע''ג משהו ליכא כלל יחס להך נחה גם לעני למיפטר אולם אי איכא דין לבוד דמחיצות בהא חשיה בנחה גמרוה למיפטר גם אי בעינן הנחה ע''ג משהו דלפי מה דמוקים הרשב''א למ''ד דבעי נחה ע''ג משוה ולכן במנח על שלוחיו לא מיפטר אפ''ע היכא דכפאו על פיה ואיכא דלבוד דמחיצות בהא ליכא לחסרון דהנחה ע''ג משהוומבואר דפליג על הרמב''ן בתרתי דברמב''ן מצד אחד מבואר דמהני הא דסוךו לנוח למשווי כתחית הנחה למיפטר ומאידך גיסא אי הוה בעי נחה ע''ג משהו גם לבוד דמיצות לא יהני וברשב''א מבואר דאיכא חילוק בין דין לבוד דמחיצות דמהני למרות דבעינן הנחה ע''ג משהו להיכא דדינינן ליה כמונח מכל הא דג''ט סמוך לקרקע כקרקע.

ונראה דהרשב''א ס''ל דדינא דמנח ע'ג משהו מחייב דבעינן יחס לגוף הרשות דיחשב כחלק מהרשות ולכן היכא דאיכא מחיצות למרות דלא מנח בקרקע מ''מ עצם הדבר דאיכא לו מיצחת שמגדירות אותו כרשות ביחס למקום בהא גופא איכא לו יחס לגוף הרשות ורק היכא דבאים לדון את היחס שלו כמנח לא בתרות מרשות אלא רק בתורת הנחב בקרקע ע''י דמאחריכם את שול הלכי כלםי מטה בהא בעינן הנחה בגוף הקרקע דכל כמה דבאים לשייכו מכח ההנחה בקרקע בעינן הנחה ממש בקרקע ולכן לא שייך בזה דרגות ולדון את זה כתיחת הנחה דכל כמה דלא מונח בגוף הקרקע לא נידון כחלק מהרשות. והרמב''ן ס''ל דדין הנחה ע''ג משהו הוי צורה בהנחה דהוי הנחה יותר קבועה ולכן שייך שיהא בזה דרגות וגם בלבוד איכא תחיל הנחה לכה''פ לענין למיפטר ומיאדך גיסא לא יהני לבוד דמחיצה למשווי כהנחה כיון דהצורך בנהח הוא לא ההתשייכות לשות אלא גוף המצב שלל הנחה בקרקע דהוי הנחה קבועה ולזה לא יהני לבוד הא שחישב רשות ביחס לקרקע מכח הלבוד דמחיצות.

רב אשי אמר אפילו שבעה ומחצה חייב מאי טעמא מחיצות לתוכן עשויות. מבואר בר' אשי דע''י דלצורכן עשויות הוי הפקעה על עצם המחיצה לדונה כנמשכת לקרקע גם כשלשול דפנות בעלמא ולא רק למשווי רשות ויעוין ברש''י דכיון דלא נועדו לכופן כלפי מטה אין בזה תורת לבוד. ויעוין עוד במחיוחס לר''ן וז''ל, שהרי מחיצות הכוורת לקבל הדבש הן עשויות ולפי' צריך עשרה לחלל קומתה לפי שאין אויר הקרקע המצטרף עם המחיצות ראוי לקבל דבש ואינו מסייע לחלל הכוורת ואינו דומה מחיצו' כלי למחיצו' של בית וכתלים. ומבואר דבעינן שונוכל לראות את האויר כמסייע לפעולת המחיצה ולכן היכא שכל מטרת המחיצה הוי כלפי חלל הכוורת בזה לא שייך את הצטרפות האויר. ובפשטות נראה דהוי סברא גם לגבי דין גוד אחית וכן מבואר בפסקי רי''ד וז''ל, מאי טעמ' מחיצות לתוכן עשויות. פי' אין במחיצות הכוורת לומר גוד אחית מחיצתא, שאינן עשויות לדירה אלא לשמור הפירות שישימו בתוכ' שלא ישפכנו. ולפי''ז יהא מוכח ג''כ מה דבארנו עיל בשיטת הרמב''ן דאין לבוד בכלים בהא דבטרסקל דיינינן דין גוד אחית דהתם הוא מצטרף לעמוד למחשיבה כגובה י' ולא לא דיינינן לחלל שבפנים כרשות כמו שמבואר בתסו' בדף ק''א דרק על גבה הוי רה''י.

###### בדינא דעמוד ט' ורבים מכתפין עליו

יעוין ברש''י דנקט דלא בעינן דע''ד ובר''ן מביא מהראב''ד דפליג וס''ל דבעי מקום ד'. ובתורי''ד כתב להוכיח דבעינן דע''ד. וז''ל, ש"מ דוקא בעינן שיהא רחב ד' על ד' דניחא תשמישייהו אבל אי לא הוה רחב ד' על ד' דלא ניחא תשמישי' שאין ראוי לסמוך משוי עליו שמא יפול לא הוי רה"ר אלא מקום פטור, ומשום דבעי' שיהא רחב ד' על ד' מש"ה נקט תשעה דוקא ולא עשרה דאי גבוה עשרה כיון דרחב ארבע' הוי רה"י גמורה ואף על גב דמכתפי עלי' רבים אין כח לכיתוף הרבים לבטל מחיצות רה"י עכ''ל. ומבואר דאי הוה מהני בלא רוחב ד' הוה מהני גם בעמוד י' ולכאורה קשה קשה דכל כמה דאיכא גובה י' כבר לא הוי רה''ר דלמעלה מי' הוי מק''פ ודחוק לומר דכונתו שיהא עדיין בתוך י'. ויעוין גם בשלטי גבורים וז''ל, רש''י ומימוני פרק י''ד מהלכות שבת כתבו דא''צ שיהא רוחב ד', ועוד כתב מימוני פ''ד מהלכות שבת שזה האמור להחשיבו רה''ר צריך דיהו בו ט' טפחים מצומצמות ולא יותר ואם הוא יותר מט' טפחים עד י' טפחים הו''ל כרמלית, והכרח לומר כן, דלמעלה מי' לכו''ע ליכא רה''ר כמו שכתב במימוני עצמו הלכה ז' עכ''ל. ובאור כונתו דאי תשעה לאו דוקא וגם בתשעה ומעלה א''כ גם למעלה מי' הו''ל רה''ר דלזה אין מקור להגביל רק מט' עד י'. ומבואר ג''כ דכל כמה דמהני כיתוף מהני גם למעלה מי' רק דהשלטה''ג הוכיח מזה דלכיתוף בעי דוקא ט' מצומצמות דבצורה זו הוי השימוש המעולה של כיתוף. אולם התורי''ד הוכיח מזה דבעי דע''ד.

ויעוין עוד ברש'י עירובין פ''ד ע''ב ד''ה בכומתא, וז''ל, ט' חזי לכיתוף אבל י' לא, ומבואר ג''כ דאי היו מכתפין למעלה מי' הוי מהני. ומיהו ברא''ש בסוגין סימן טו כתב וז''ל, תשעה ודאי מכתפי עלויה והוי ר"ה עד עשרה טפחים דחזי לכתוף, אבל יותר מעשרה לא דנשתנה לרשות אחרת, אם רחב ארבע הוי רה"י ואי לא הוי מקום פטור. ומבואר בדבריו דגם בלא רוחב ד' לא שייך דיהני כיתוף למעלה מי'. כיון דהוי רשות אחרת.

ויעוין בקה''י סימן י' דתלה מחלוקתם בגדר הא דמהני כיתוף, אי העמוד עצמו נעשה כקרקע רה''ר ואז מונים את הי' מהעמוד עצמו, או דעיקר רה''ר הוא בקרקע רה''ר, רק דעד ט' כיון דאין מכתפין עליו פקע ממנו היחס לרה''ר אולם כל היכא דמכתפין עליו הוא משתייך לקרקע רה''ר בזה שהוא משמש את הקרקע דרה''ר. ויש שתלו בזה את הנידון המובא ברשב''א בעבודת הקדש שער ג' סימן א' אי בעי דיכתפו בפועל או סגי בראוי לכיתוף. ויעוין ברשב'''א בסוגין דמביא מהראב''ד דהצריך כיתוף בפועל. ואי נימא דבעינן לאשוויי לעמוד עצמו כרה''ר א''כ בעינן דיהא בו כיתוף בפועל דבזה נעשה רה''ר, אולם אי כל הנידון להפקיע את הפקעתו מרה''ר א''כ בהא אפשר דסגי במה דראוי לכיתוף.

ולכאורה יש לומר בעוד אופן דבהא כו''ע מודו דמונים מקרקע רה''ר. רק דשרש פלוגתתם ביסוד ההפקעה דלמעלה מי', אי הוי מחמת די' הוי רשותא אחריני כמו שמבואר בגמ' בסוכה ד' דהארץ נתן לבני אדם הוי עד י' ולכן בשביל לקבוע רשות היחיד בעינן מחיצות י' ונמצא דלמעלה מי' הוי רשותא אחריני [בלי מחיצות], אי מחמת שאינו מקום שימוש ואי הוי מחמת שאינו מקום שימוש א''כ כל כמה שעומד לשימוש ששייך גם למעלה מי' הדר דינא דיהא רה''ר גם למעלה מי'.

ויסוד הדברים מבואר בפנ''י בדף ד' ע'א בתוס' ד''ה ור''ע, בבאור טעמא דמוציא משוי למעלה י' חייב, וכן מושיט למעלה מי' חייב. וז''ל, דהא דלמעלה מעשרה בר"ה מקרי מקום פטור היינו משום דאין דרך רבים להשתמש למעלה מעשרה דרך הליכתן דרוב תשמישי בני אדם ברה"ר למטה מעשרה משא"כ במושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר כיון דרה"י גבוה הרבה אם כן דרך תשמיש מיקרי בדרך רה"ר אף שהוא למעלה מעשרה משו"ה חייב. אלא דבתוס' וברמב''ן וברשב''א בדף צ''ט ע''ב דהוכיחו מהא דמוציא משוי למעלה מי' דאיכא חיוב הוצאה דרך מק''פ חזינן דפליגי על הך סברא [ומהנך שיטות דבעינן שיניח למטה מי' ליכא ראיה דאפשר רק בהילוך חשיב כצורת שימוש בלמעלה מי' אולם כל כמה שהוי שימוש דהנחה, הצורה של הנחה היא שמניח בקרקע] אולם נראה דאיכא לחלק בין עמוד דהוי חלק מצורת ההשתמשות ברה''ר להיכא דהוי רק צורה בעשיה דידיה.

ובעיקר גדר דין עמוד יעוין בבהגר''א סימן שמה סעיף י בד''ה אפי' אינו כו' דהקשה דאמאי ליכא דין רוחב ד' לאשווי רה''ר. ומוכיח מכח זה דרה''ר לא בעי רוחב ד'. וז''ל, דרחב ד' לא איתמר אלא לרה"י וגם לכרמלית מקולי רה"י אבל בר"ה לא מדקאמר ואקילו בה מקולי רה"י כו'. ומבואר להדיא דעמוד חולק רשות לעצמו והוי רה''ר מחמת עצמו ולהכי הוקשה לו דיהא בעי רוחב ד'.

ויעוי''ש עוד בבהגר''א דמיישב באופן מחודש את שיטת רש''י והרמב''ם דלא בעי דין מקום ד' מדינא דעקירה והנחה דבעי מקום ד', ובר''ן מבאר דכיון דכך צורת השימוש בעמוד איכא בזה חשיבות דמקום ד' כידו של אדם דחשובה כדע''ד. אולם יעוי''ש בבהגר''א דמביא את קושית הראשונים לעיל דלמאי בעינן להלכתא דמקום ד' ברה''ר דאי הוי למטה מג' הוי כקרקע ואי למעלה מג' כל כמה דהוי ד' הוי כרמלית. ומיישבים דאיירי באדם ובע''ח דלא חולקים רשות לעצמם. ובפשטות כונת הראשונים רק לענין דלא חשיב כרמלית ולכן למרות דהוי מקום ד' הוי רה''ר. אולם בבהגר''א נקט מכח זה דכל דינא דמקום ד' הוי רק בבהמה ובע''ח דלא חולקים רשות לעצמם מחמת דלא קבועים ברשות ולכן בעי לכה''פ חשיבות דמקום ד' לאשווי כמקום ברה''ר אולם בעמוד דהוי רה''ר מצד עצמו לא בעי מקום ד'. וז''ל, ותי' דמיירי בבעלי חיים ואדם דאינן חולקין רשות לעצמן אבל בשאר דוכתין ודאי א"צ מקום ד' וכ"כ הראב"ד ורשב"א ור"נ ורש"י.

###### בסוגיא דזרזא דקני

1. אמר רב יהודה האי זירזא דקני רמא וזקפיה רמא וזקפיה לא מיחייב עד דעקר ליה. יעוין ברש''י דכתב דאין זו עקירה ומדייק הראש יוסף דס''ל לרש''י דהוי חסרון במעשה עקירה ולפי''ז גם במגלגל יהא פטור כיון דבעי הגבהה, ובתוס' דנקט דהוי רק במרובע דנח קצת פליג על רש''י וס''ל דהוי חסרון במלאכה שלא נעשתה בב''א. רק מעיר הראש יוסף דבתוס' בתחילת דבריו נקט דפשיטא דלא מחייב כיון דלא עקר ליה, ומשמע דהוי חסרון בעקירה, וכן מקשה מהרמב''ם פי"ג הי"א דבתחילה כתב שהרי לא עקר כפירוש רש"י [עיין מ"מ שם] וסיים דהמגלגל חייב.
2. ובעיקר דיוקו של הראש יוסף מרש'י יעוין בפסקי רי''ד דגם דייק מרש''י דהוי חסרון בעקירה, רק דהרי''ד הבין דהחסרון הוא בעצם המציאות שהחפץ נשאר באותו מקום. וז''ל, המורה תלה טעם הדבר בעבור שאין כאן עקירה, שלעולם ראשה האחד מושכב בארץ. ואינו נראה לי, דאע"ג דראשו האחד מושכב בארץ, כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, ואילו עבד הכי מרשו' היחי' לרשות הרבי', שקרקעית פתחה שוה לקרקעית רשו' הרבי', והזירזא קיימא על שפת הפת' ורמה וזקפה ונמצאת כולה בחוץ מי לא מיחייב, אלמא עקירה היא. והגורר נמי אף על פי שלא הגביהה מעל גבי הקרקע חייב. ומבואר בדבריו דלא בעי הגבהה ולכן פשיטא ליה דבהוצאה מרשות לרשות דעבר לרשות אחרת פשיטא דמחייב, ורק דהבין דכונת רש''י דבהעברת ד''א דליכא שינוי ברשות שהחפץ כעת נמצא בה, וכל השינוי נעשה מכח ניתוק החפץ ממקומו הלכך כיון דראשו השני לא זז הוי כנמצא עדיין במקומו, ולכן תמה דהרי נסתלק לגמרי מהמקום שהיה בו קודם לכה''פ כעובי הזירזא.

ואי נימא דזהו הפשט ברש''י א''כ גם רש''י יודה לתוס' דבמגלגל חייב ואולי זהו הבאור ברמב''ם שנקט לטעמא דהוי חסרון בעקירה ומאידך גיסא במגלגל ס''ל דחייב.

1. ויעוין בריא''ז [נכדו של הרי''ד] דמביא בתחילה את מהלך הרי''ד דנקט כתוס' שלא נעקר בבת אחת, ולאחמ''כ כתב וז''ל, ורוב המפרשים אומרים טעם הפטור לפי שצדה האחד מונח ע''ג קרקע לעולם ואין כאן עקירה שלימה ואפי' מרשות היחיד לרשות הרבים פטור, וכן נראה בעיני עיקר, היה מגרר והולך כיון שגררה ד''א ברה''ר חייב שגרירה עקירה גמורה היא הואיל ואין מניחה כל עיקר. ובפשוטו כונתו למהלך רש''י דהוי חסרון בעקירה ואפ''ה כתב דבגרירה חייב. ומבואר דנקט דהחסרון בעקירה הוא מחמת עצם הדבר שצד אחד לא זז ממקומו. וכן מובא עוד בקובץ שיטות קמאי מהאורחות חיים הלכות שבת רכב וז''ל, לפי שלא עקר החפץ כולו מעל הארץ ואם גררו על הארץ מתחילת ד' לסוף ד' חייב שהגורר או מגלגל עוקר הוא. וכן מובא שם מהכל בו הלכות שבת לא וז''ל, לפי שלא עקר החפץ כולו מעל הארץ ואם גררו על הארץ מתחילת ד' לסוף ד' חייב שהגורר או המגלגל עוקר הוא.
2. אולם בראשונים דהקשו ממגרר נראה להדיא דהבינו דבעי הגבהה, וכן מבואר להדיא ברא''ה בכתובות ל''א ע''א ד''ה היה מגרר וז''ל, ויש שפירשו טעמא במקומה משום דאנן לענין שבת בעינן עקירה שלשה טפחים כדמוכח התם והיינו טעמא דזירזא דקני דליכא עקירה שלשה טפחים. ויעוי'ש דמיישב לפי''ז הא דמבואר בכתובות דבמגרר מרשות לרשות חייב דאיירי בגוונא דפתח הבית גבוה ג''ט.

ויש לעיין בגדר הדבר דבעי הגבהה דלכאורה עיקר המלאכה הוי ההעברה מרשות לרשות ואי בגוף ההעברה לא חסר מאי איכפת לן שלא עשה מעשה הגבהה בחפץ.

עוד יש לעיין בהא דהביאו הראשונים את תרוץ הראב''ד מההיא דמגרר דעקירת רשויות שאני דהוי כאילו מגביהו. והשתא אי נימא דבעי מעשה הגבהה וכונת הראב''ד דעקירת הרשות איכא בה אותו קיום דאיכא במעשה הגבהה, מלבד דזה עצמו צ''ב דיהני לאשווי מעשה הגבהה, ביותר קשה דכיון דכבר עקר נמצא דהחפץ כבר עקור ומה שייך למידן עקירה מחפץ עקור. וא''כ מה מהני שבשלב של היציאה בין הרשויות איכא יחס של הגבהה.

1. ויעוין בקה''י סימן ה' דמבאר דס''ל לראב''ד דכל זמן שלא הגביהו מן הקרקע אין זה עקור והוי עדיין כנח ברשות הרבים, ולכן שייך בזה תורת עקירה. ומבואר לפי''ז דמונח לא הוי המציאות של ההנחה בלי תזוזה אלא ביחס של החפץ לרשות וכל כמה דליכא ניתוק מהרשות חשיב מונח. אלא דלפי''ז צע''ט קושית הרמב''ן בסגוין מהא דמגביה ע''מ להצניעו ונמלך להוציאו פטור דאמאי לא נחייבו משום עקירת הרשות והרי התם הגביה מהקרקע וא''כ הוי כבר עקור.

ובאמת יעוין בשטמ''ק בכתובות דף לא דמביא מהרמב''ן דמיישב וז''ל, ומיהו כי מגבה ליה על מנת להצניעו ונמלך עליו להוציאו פטור שהרי לא היה מונח ברה"י כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה הוא אלא בידו הוא ורשות אחרת היא, עקירה ראשונה אי אפשר לחייבו. ומבאר הקה''י דזהו כונת הרמב''ן דהתם כיון שהגביה איכא בזה עקירה ולכן לא שייך לחייבו מכח עקירת הרשות. ודבריו צ''ב דא''כ מה הקשה הרמב''ן בסוגין דהא פשיטא דדבר עקור לא שייך בו עקירה, וגם יש לעיין בלשון הרמב''ן דבידו חשיב כנמצא ברשות אחרת, ואי עיקר החסרון מחמת דהוי עקור א''כ עיקר התירוץ דהתם הגביה את החפץ ולא חשיב כנח בהך רשות.

1. ונראה דאמת לא חשיב כמונח רק דהוי חסרון בעקירה, רק לא הוי מחמת דבעי ''מעשה עקירה'' אלא מכיון שמעשה העקירה בא בשביל להעמיד את הניתוק של החפץ מהרשות שהיה בו ולהעמידו ברשות אחרת, א''כ כל כמה דלא הוגבה מהרשות שהיה בה הוי חסרון בניתוק של החפץ, כמו בקנין הגבהה דכל כמה דלא הוגבה ג''ט איכא לו עדיין שייכות לרשות שהיה בה, רק דלא הוי סיבה להחשיבו כמונח עדיין, אלא דחשיב ''התחלת עקירה'', רק דחדית לן הראב''ד דהיכא דלבסוף איכא עקירת רשויות שייך לדונו כ''גמר מעשה העקירה'', כיון שהעקירת רשויות הוי עשיה בעצם הניתוק של החפץ מהרשות שהיה בה [וכונת הראב''ד כאילו הגביהו דאיכא בזה את גמר ההגבהה], בשונה מד' אמות דהמלאכה בגוף ההעברה [יעוין באריכות בסימן – מה דנתבאר בגדר העברת ד''א] והלכך לא שייך לדון את גמר ההעברה כגמר העשיה, דכל שלב בעשיה עומד בפני עצמו.

ונראה דלפי''ז היכא דההגבהה ועקירת הרשות נעשו ע''י שני בני אדם לא שייך לחייב לאף אחד מנייהו, ולדרך הקה''י שהחיוב חל בשעת עקירת הרשות העיקר תליא במי שעקר את הרשות.

1. ונראה דבזה יתבאר קושית הרמב''ן מהגביה ע''מ להצניעו ונמלך להוציאה דגם יהא חייב ע''י עקירת הרשות, דגם בזה נימא דהוי מעשה אריכתא, רק דנראה להוכיח מהרמב''ן דפטורא דלא נתכון לכך לא הוי מצד ''מלאכת מחשבת'' כמו שמבואר ברש''י בדף ה' ע''ב דהא קשה למימר דיהני הגמר שעושה אח''כ לאשוויי למלאכת מחשבת, אלא כמו שהוכיח התוצאות חיים – מהרמב''ם פי''ג הי''ב דלא חשיב מעשה עקירה כלל אלא כהזזת חפצים, ולפי''ז ניתן לומר דע''י דבסופו איכא עקירה ממילא גם ההתחלה נידונית כחלק מההוצאה. [רק דיש לדון דעצם השינוי של הגברא במטרת ההוצאה הוי סיבה לחלק בין שתי המעשים ולפי''ז יתישב קושית הרמב''ן].
2. ובבאור תרוץ הרמב''ן בכתובות דידו של האדם הוי רשות לעצמו נראה להוכיח כיסוד האחרונים דמהלך לאו כעומד לא הוי חסרון בגוף ההנחה, דבהא כו''ע מודו דדינינן להנחת הגוף דאיכא בכל פסיעה, רק מאחר דאדם מצד עצמו לא משויך לרשות שנמצא בה ורק ע''י דנח ברשות חשיב כחלק מהרשות וע''י כך החפץ שאוחז בידו חשיב כנמצא ברשות שהאדם נמצא בה, הלכך כל כמה דהוי מהלך לא שייך לדונו כחלק מהרשות, וממילא מה דנמצא בידו הוי כנמצא ברשות אחרת, ולכן לא שייך לדון את עיקרת הרשות כגמר בעקירה, כיון דבשלב של עקירת הרשות ליכא בזה כלל עקירת רשות כיון דמנותק לגמרי מהרשות שנמצא בה.
3. ועיקר היסוד דשייך לדון את המעשה כמעשה אריכתא נראה להוכיח כן מתירוץ הרמב''ן וכן הרא''ה דאיירי דפתח הבית גבוה, דלכאורה גם בזה קשה כיון דהחפץ נמצא כבר במצב של גרירה מה מהני הא דהפתח גבוה, הרי בשעת הניתוק לא הוי מונח, ודוחק לומר דאיירי בגוונא דהחפץ מונח ממש בקצה הפתח באופן שמיד בגרירתו הוא יוצא לרשות השניה. וצ'ל ג''כ דנידון כמעשה אריכתא, רק דבהא לא קשיא מע''מ להצניע, כיון דבזה ההשלמה היא בגוף המעשה, דכעת איכא הגבהה וחשיב כגמר ההגבהה, ולכן רק הכא דהחסרון בהגבהה שייך להאי השלמה, משא''כ התם דחסר בגוף העקירה. ורק לראב''ד דמחדש דעצם עקירת הרשות משווי ליה למפרע כגמר למרות דליכא תיקון לגוף החסרון בעקירה, בהא קשיא לרמב''ן ממגביה ע''מ להצניע דגם התם יהני עקירת הרשות למשווי לעקירה.
4. והשתא נראה דגם לסברת התוס' דהוי מחמת דלא נעשה מלאכתו בבת אחת, ויעוין בנמוק''י [מובא בקש''ק] דמדמי ליה לההיא דפרק המצניע דקופה מלאה פירות דבעינן שיוציא את כל הקופה הוי חסרון דאגידא ברשות השניה [רק דהתם הנידון לחייבו על הך הוצאה והכא נתחדש דלמרות דממשיך אח''כ בהוצאה לא מצרפים את העקירות להדדי].

ונראה דיסוד החסרון הוא בעקירה דכל כמה דאגידא גביה חסר בגוף הניתוק מהרשות, והוי כמו שמצינו בקנינים להך חסרון דקנין בחצי חפץ, וכן מבואר ברשב''א בכתובות ל''א דנוקט כתוס', ומסיים דהוי כהך חסרון דמצינו בקנין. וז''ל, דגרירה עקירה גמורה היא דכולו נמשך ויוצא ממקומו בבת אחת, דאי לא תימא הכי משיכה היכי קניא, אבל זירזא דקני בשעה שהוא מגביה ראשו האחד עדיין ראשו השני מונח ע"ג קרקע ולענין קניה נמי בכי הא לא קניא. ומבואר דהוי חסרון מכח השייכות של החפץ עדיין לרשות שהיה נמצא בה ולכן הוי חסרון גם בקנינים. ולפי''ז ניחא הא דאיתא ברמב''ן, וכן ברשב''א את תירוץ התוס', ומאידך גיסא נקטו גם להך צד דגם במגרר פטור ורק התם הוי עקירת רשות או דפתח הבית היה גבוה מקרקע רה''ר. ולכאורה הוי שתי מהלכים נפרדים דאי הוי גם בגרירה הוי חסרון בעקירה, ואי מהני בגרירה הוי מחמת דלא הוי בב''א. ולפי מה שנתבאר ניחא דיסוד החסרון הוא בעקירה רק אי מהני בגרירה לא הוי מחמת דבעי מעשה הגבהה אלא דבעינן שלא יהא שייכות לרשות שהיה בה, וזה רק היכא דנח קצת דבזה דיינינן לעקירות והנחות כנפרדות ומכיון שבכל עקירה מצד עצמה איכא חסרון בעקירה לא מצו להצטרף. וכן ניחא לפי''ז דקדוק הראש יוסף בתוס' דהזכיר בתחילה להך חסרון דעקירה ומסיים דהוי מחמת שלא נעשה בב''א.

1. ומצינו עוד בריא''ז כשמביא את מהלך סבו הרי''ד דפירש כתוס' כתב שם וז''ל, ומורי זקני הרב פירש טעם הפטור לפי שצדה האחד אינו מטלטלו מתחילת ד' לסוף ד' ואם עשה כן מרה''י לרה''ר חייב. ולאחמ''כ כשמביא את המהלך דהוי חסרון בגוף העקירה כתב דה''ה מרה''י לרה''ר פטור.

ומבואר דלהך טעמא דתוס' ס''ל דאיכא חילוק בין הוצאה להעברת ד' אמות. ואין נראה דכונתו ליסוד הראב''ד דעקירת רשות שאני אלא דעיקר הגרעון בב''א הוי רק בהעברה. וצ''ב דאי הוי כההיא דפרק המצניע דהוי מחמת אגידא גביה הא התם הוי חסרון בהוצאה, ואולי ס''ל דהן אמנם דלא ניתן לחייבו בהוצאה רק על חלק מהחפץ כל זמן דאגידא חצי מהחפץ ברשות השניה, אולם עדיין לא שמענו דלא ניתן לצרף את העקירות להדדי, ולכן נקט דהך חידושא דסוגין דלא ניתן לצרף את העקירות להדדי הוי רק בהעברת ד''א ולא בהוצאה. ובבאור החילוק נראה דהוי מחמת דבהוצאה איכא תוצאה של העברת חפץ מרשות לרשות דמשווי ליה כמעשה הוצאה, ולכן כל כמה דבפועל איכא לתוצאה בכל החפץ לא דיינינן ליה כמעשים חלוקים, משא''כ בהעברת ד'א דגוף המעשה הוא המחייב ובזה איכא חסרון במה דנח.

1. ובעיקר היסוד דבעינן שלא יהא עקירות נפרדות יעוין ברש''י בדף צא ע''ב ד''ה עד שיוציא. וז''ל, כלומר אא''כ הוציא בראשונה כל הקופה. וכתב המ''מ פי''ס הי''א דכונתו שאם לאחר שהניח מקצתה חזר והוציאו כולה תו אינו חייב שכבר היתה מקצתה ברה''ר. ומבואר ברש''י דבעינן הוצאה בב''א. ולכאורה יש לעיין דא''כ אמאי הכא לא פירש ג''כ דהוי חסרון בב''א. ובשלמא אי ס''ל דבעי הגבהה וגם במתגלגל ובמגרר פטור א''כ ניחא היטב דהכא החסרון בגוף מעשה העקירה והתם החסרון מצד הצירוף של העקירות דהתם הרי הגביה. אולם אי נימא דגם לרש''י הוי רק היכא דנח קצת א''כ אמאי הוצרך לומר דהוי חסרון בגוף העקירה כמו שבארו הראשונים כיון דראשו אחד מונח ולא ניתק את כל החפץ ממקומו, הרי גם אי ינתק את החפץ ממקומו כל כמה שעדיין לא יצא לגמרי מהרשות לא שייך לצרף את העקירות להדדי, וכן קשה על הרמב''ם דנקט להדיא דמגלגל חייב וכתב להך טעמא דהוי חסרון בעקירה. אא''כ נימא דכונתו לתוס' כמו שבארנו דגם לתוס' יסוד החסרון הוא בעקירה. ואולי י''ל דסבירא להו דהוי כלכתף כמו שהקשה תוס' וא''כ ליכא הנחה שתפסיק את ההוצאה ולכן הוצרכו לבאר דאיכא חסרון מחודש בעקירה.

###### בדינא דמעביר דרך מק''פ ולמעלה מי'

1. אמר מר ובלבד שלא יטול מבעל הבית ונותן לעני מעני ונותן לבעל הבית ואם נטל ונתן שלשתן פטורין לימא תיהוי תיובתא דרבא דאמר רבא המעביר חפץ מתחילת ארבע לסוף ארבע ברשות הרבים אף על פי שהעבירו דרך עליו חייב התם לא נח הכא נח. בבאור חידושא דרבא מצינו שתי אופנים ברבותינו הראשונים. שיטת רש''י דעיקר חידושא דרבא הוי בהא דמעביר דרך מק''פ חייב ובתוס' פליג עליו ומבאר דהוי חידוש בדין הנחה, דה"א כיון שהגיע כנגדו הוי כמונח ונמצא שלא העביר ד' אמות יחד. ונראה דבאור הצד דחשיב הנחה הוי מכח הנחה מכח עמידת הגוף דדנים את הילוך היד כתנועת הגוף ומכיון שהגוף עומד במקומו הוי כנח ורק היכא שמנותק מהגוף ולא עומד כנגד הגוף בהא דיינינן ליה בפני עצמו אולם כשעומד נגד הגוף דיינינן ליה כמו הצורה הטבעית של יד
2. ובשיטת רש''י איכא כמה ג' הערות.

האחד. מאי חדית לן רבא דמ''ש מהך דינא דאיתא לעיל [ה ע''ב] דמוציא מרה''ר לרה''י דרך סטיו חייב לרבנן דמהלך לאו כעומד דמי. ויעוין בשיטה לר''ן דמביא מהרא''ה וז''ל, דאיצטריכא היא דדילמא היא גרעה משום דליכא העברה ארבע אמות בחיוב, ולא דמיא לההיא דמ"מ מוציא הוא מרשות היחיד לרשות הרבים. ומבואר דבהעברת ד''א איכא יותר יחס לגוף ההעברה ומשמע כהגר''ח דשאני העברת ד''א מאיסור הוצאה. רק דיש לעיין אי חדית לן רבא דהוי כהוצאה, או דמ''מ כיון דלמטה הוי רה''ר סגי בהכי. ויעוין בחזו''א ס''ב סק''ה דדן בעיקר חידושא דרבא אי כונתו דא''צ שיעבור ד''א ברה''ר אלא עקירה ברה''ר והנחה ברה''ר במקום רחוק ד''א ממקום העקירה, או דהוי רק בהאי דרבא דלמטה הוי רה''ר.

שנית. קושית תוס' דאמאי לא פריך מרבנן לעיל דס''ל דמוציא מרה''ר לרה''י דרך סטיו חייב וכן מאי קשיא על רבא לימא דס''ל כרבנן. ואפשר ליישב דזה כבר ידעה הגמ' דשאני מוציא מרשות לרשות דרך סטיו דהוי מהלך לבין עומד על האיסוקפה דעומד במקומו, דבעומד במקומו איכא יותר יחס למעבר דרך המק''פ דדיינינן ליה כשלב בהוצאה ולא רק כמעבר בעלמא, רק הבינה הגמ' דחידושא דברייתא דעומד על האסקופה היא דלמרות דלא חשיב כהנחה להפסיק את המלאכה מ''מ הוי גרעון במלאכת הוצאה כיון דאיכא בזה התערבות של המק''פ ולכן פטור, ולהכי הקשתה מרבא דנקט דבמעביר ד''א דרך מק''פ חייב דגם התם איכא חסרון בהתערבות של המק''פ דבהעברת ד''א גם באופן דמהלך ומעביר למעלה מי' איכא להתערבות דמק''פ כמו שביאר הרא''ה דחסר בהעברת ד''א בחיוב, ולפי''ז נראה דהגמ' הבינה דרבא חדית לן דהתערבות דמק''פ לא מגרע במלאכה אלא רק אי איכא הנחה ממש שמפסיקה את המלאכה, רק דלפי''ז נראה דהגרעון בד''א לא הוי כדרך הגר''ח דכל חלק בהעברה הוא מגורמי החיוב אלא דכיון דמלאכת העברה קיימת בגוף המעשה הלכך איכא בזה יותר יחס להתערבות של המק''פ במלאכה.

שלישית. קושית תוס' מההיא דעירובין דף צח: בהא דתנן עומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר ובלבד שלא יוציא חוץ לד' אמות ודייקה הגמרא הא הוציא חייב חטאת לימא מסייע ליה לרבא דאמר רבא המעביר כו' ומבואר דדינא דרבא הוי חידוש בהלכות הנחה דלא נימא דהוי הפסק בד''א דהרי התם לא העביר למעלה מי' אולם באמת ברש''י בעירובין שם מבאר דאיירי בגוה י' ונמצא דידו למעלה מי', אלא דבעיקר הקושיא מההיא דעירובין יעוין בחידושי אבן העוזר דמיישב על פי הא דאיתא בתו' עירובין דף כ' וברא''ש בדף צ''ט דידו של אשם הפשוטה לרשות אחרת הוי מק''פ וא''כ נמצא דהוי כמעביר דרך מק''פ וכן מיישב בשפת אמת אלא דצ''ע מרש''י ותוס' דלא נקטו כן. ויעוין בחזו''א סימן ס''ב ה' דמבאר דלא חשיב כלל כעובר דרך מק''פ אלא כעוסק לגמרו מלאכתו. ונראה דהוי לפי דרכו בסימן קד [מא] סק''ב בבאור יסוד התוס' בעירובין דף כ' דלא הוי מצד דבעי מעשה הנחה אלא הוי מחמת דגם ההנחה הוי חלק מצורת המלאכה ולא דיינינן ליה כשלב במלאכה דא''כ ה''ה דלא דיינינן ליה כעבר דרך מק''פ כיון דלא דיינינן ליד כלל כמקום הנחה רק דדן דאפשר דהעברת ד''א שונה ממוציא וז''ל, ולא דמי למוציא מרה''י לרה''ר דרך הושטת יד דלא חשיב כעבר דרך מק''פ, דהתם אגד הגוף אינו אלא כעוסק במלאכת הוצאה וכי מנח ליה לחפץ גמר הוצאתו אבל העברת ד''א ברה''ר צריך להיות כל המלאכה ברה''ר וכי אגיד ליה לחפץ ברה''י באמצע מלאכתו הו''ל עובר במק''פ. ואולי דעת רש''י ותוס' דאגד גוף לא מחשיב כעובר במק''פ אלא כעוסק לגמור מלאכתו כדאמרינן בהוצאה עכ''ל.

1. בבאור תרוץ הגמ' דהתם לא נח הכא נח. מבואר בגמ' דבדינא דעומד על האסקופה סיבת הפטור מחמת דחשיב הנחה ובתוס' רי''ד דף ו' ע'א מבאר דאיירי בהניח החפץ על האסקופה ובפסקי ריא''ז מובא בשלטי גבורים דף ב' ע''א אות ד'] הביא מהרי''ד דנקט דאם נתן מזה לזה פטור אע''פ שלא הפסיק בינתים. וכתב הראי''ז וז''ל, ולי נראה שאם לא הפסיק בינתים ה''ז חייב ולא אמרו פטור אלא כשהפסיק ועמד החפץ על האיסקופה מעט עכ''ל. ובראב''ד בהשגות פי''ב הי''ד כתב דסגי בהרגיע ידו מעט. ובבאורמהנידון אי בעי הנחה ממש על האיסקופה יעוין במשנת השבת דתלו את זה בחסרון דידו לא נייח בדף ג' דאי הוי חסרון בעצם העקירה והנחה כשיטת רש''י והרא''ש דעקירת יד לא הוי עקירה וכן הנחת יד א''כ בעי שיניח ממש בקרקע.
2. **אלא דיעוין ברש''י ד''ה הכא נח** וז''ל, במקום פטור ביד העומד על האסקופה. דמבואר בדבריו דסגי בעצם עמידתו על האיסקופה למשווי כמונח. ויש לעיין בבאור הדבר. ויעוין במהרש''א דנקט כן בשיטת תוס' דחידושא דרבא הוי בדין הנחה דלא דיינינן בשעה שעבר נגד גופו כמונח, דמבאר לפי''ז דבאיסקופה דעמד במק''פ בהא דיינינן למה שעבר כנגד גופו כהנחה. וז''ל, ומיהו הך דהכא הוי טפי נח מההיא דרבא דכיון שהאדם נח על האסקופה שהוא מקום פטור והחפץ כשבא כנגדו במקום פטור מקרי שפיר נח מה שאין כן בההיא דרבא. ויעוין במשנה ברורה שמ''ו סק''ו ובשער הציון שם דנקט כן גם בבאור רש''י וז''ל, דכיון שהוא בעצמו עומד ונייח במקום פטור מיד שהגיע החפץ נגדו ונעשה כמו שהניח שם מעט. ומבואר דהך סברא דעומד כנגד גופו חשיב הנחה נשאר גם במסקנא.
3. **רק דעדיין לא נתברר החילוק דמ''ש מקום עמידת האדם אי עומד במק''פ או עומד ברה''ר רק מוליך את החפץ למעלה מי'**. ויעוין ברעק''א וז''ל, ועיין במהרש"א שמפרש דבמקום חיוב לא הוי הנחה במה שמגיע היד נגד גופו משא"כ בעומד במקום פטור קיל והוי הנחה דומה לזה כ' התוס' [כתובות דף ל"א ע"ב ד"ה רב אשי ע"ש]. ומבואר בדבריו דיסוד הסברא דמק''פ קילא הוי מחמת דלמשווי הנחה במק''פ לא בעי הנחה גמורה. ובבאור הדבר נראה דכיון דמק''פ בטל מצד עצמו לרשות שמוציא ממנה בהא סגי בעצם מה דנמצא בהך רשות לשוויי כהנחה בהך רשות דעיקר צורת ההנחה ברשות דמק''פ לא הוי בתורת שינוי רשויות.

רק דעדיין יש לעיין דבשלמא לתוס' דמוקים לההיא דרבא במעביר בתוך רה''ר א''כ הנושא הוא למשווי כהנחה ברה''ר אולם לרש''י דמעמיד את דינא דרבא במעביר למעלה מי' א''כ גם התם הוי הנחה במק''פ ומאי איכפת לן היכן נמצא רגלי האדם. ונראה לפי מה שנתבאר לעיל דהיחס של הנחה מכח מה דמגיע נגד גופו, נובע מחמת הנחת הגוף, א''כ לא שייך לדון בזה יחס של הנחה בלמעלה מי' אלא רק ביחס לרה''ר ובזה לא דיינינן ליה כמונח כיון דלא הוי מק''פ.

אלא דבעיקר הבאור בהא דחשיב הנחה יעוין בחזו''א ס''ב ס'ק י''ג וז''ל, אפשר לפרש דבזמן שהאדם עומד ברה''ר ומעביר ברה''ר אע'ג דמעבירו דרך לעיו לא מקרי הנחה אבל כשעומד במקום פטור ונוטל מרה''י ונתן לרה''ר כיון שמכניס החפץ לרשות שהוא עומד חשיב הנחה. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דהוא נמצא ברשות אחת ומקבל את החפץ מרשות אחרת הוי סיבה למשווי כקבלה והנחה בהאי רשות שעומד שם למרות דלא הרגיע ידו משא''כ היכא דעוקר את החפץ באותה רשות שנמצא שם דבזה חשיב כמעשה אחד, ויעוי''ש דמחדש לפי''ז דהיכא דעומד ברה''ר ונטל חפץ מרה''י ונתנו לכרמלית או למק''פ מחיב מדאוריתא כיון דחשיב בהכי הנחה.

אלא דבעיקר באור שיטת רש''י יעוין בשפת אמת וכן בראש יוסף דתמהו מהא דמבואר ברש'י בדף ג' בההיא דידו לא נייח דעקירת והנחת יד לא שמיה עקירה ויעוין בשפת אמת וז''ל, וצ"ל דלבטל העקירה ראשונה חשיב הנחה ודוחק. ואולי ניתן לומר דבאמת לא חשיב הנחה לענין לחייב אלא רק לענין הך דחשיב דאיכא בזה התערבות של המק''פ, בהוצאה באופן דנימא דהך פטורא דדרך מק''פ דדנה הגמ' בדף ה' לפטור מכח זה, קיים גם למסקנא באופן דלא הוי מהלך מרשות לרשות.

ויעוין עוד בשפת אמת דמבאר בשיטת הרמב''ם פשט מחודש וז''ל, ועיין ברמב"ם (פי"ד מה"ש) דמשמעות לשונו נראה דאע"פ שלא נח החפץ ביד האדם כלל אלא בדרך העברתו נקרא ג"כ נח. והטעם פשוט דעקירת ידו כשהוא ברשות אחר לא חשיב עקירה א"כ הוי כנח לעולם כיון דבתר גופו גרירה ולפ"ז אדרבה לשיטת רש"י מיושב טפי דלא הוי לעולם עקירת יד עקירה משום דבתר גופו גרירה כנ"ל. וכונתו דיסוד הך דינא דעקירת יד לא הוי עקירה הוי מחמת שנידון בתר גופו א''כ לעולם חשיב שנח במקום דהגוף נמצא וא''כ מאותה סיבה דלא חשיב עקירה חשיב כמונח במק''פ.

ובעיקר הבאור בהא דרבא לא חשיבא נח למעלה מי' יעוין בתורא''ש בעירובין לג דדחה את ראית תוס' שם מהא דנקטה הגמ' בדינא דרבא במעביר למעלה מי' דהתם לא נח, דמשמע דאי הניח ידו למעלה מי' חשיב הנחה במק''פ, ומוכיח תוס' דבדינא דר''א דיליף ממשא בני קהת דמוציא משוי למעלה מי' חייב [דף צ''ב ע''א] בעינן שיהא הנחה בקרקע. ויעוי''ש בתורא''ש דדחה את ראית תוס' וז''ל, ונראה לי דלאו ראיה היא, דהכי פירושא התם, הכא נח, כלומר ''האדם העומד על האסקופא רגליו נחות על האסקופה'' הילכך כשמביא החפץ כנגדו על האסקופה הוה ליה כנח על האסקופה במקום שרגליו עומדות אבל בדרבא לא נח האדם על מקום פטור ואף על פי שהעביר החפץ דרך מקום פטור ''לא הוי כמונח במקום פטור'' לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות.

ומבואר בתורא''ש דעיקר חילוק הגמ' בנוי על היסוד דדינינן את מקום החפץ לפי מקום הנחת האדם ולכן באסקופה שנמצא במק''פ חשיב ככנח במק''פ [ומבואר ג''כ דלא בעי שירגיע ידו ורק דמשמע מלשונו כמו המהרש''א דבעינן דיעמוד נגד גופו] ובדינא דרבא חשיב דעבר ברה''ר. ולפי''ז חדישוא דרבא הוא דלא חשיב כלל מעביר דרך מק''פ ויש לעיין לשאר הראשונים שמבארים דהחילוק ביחס לחפץ דבאסקופה חשיב כנח ובדינא דרבא לא חשיב כנח אולם הא ודאי דחשיב דעבר דרך מק''פ ולא מצינו דתליא בהך פלוגתא דינא דמעביר למעלה מי' אי בעי שיניחנו בקרקע.

וכן מבואר להדיא ברשב''א בדף ו' ע''א דהקשה אמאי לא מוכיחה הגמ' מכל מעביר דרך עליו דהמעביר דרך מק''פ חייב ומיישב דכיון דהקרקע דהמעביר עומד עליו הוי מקום חיוב ליכא ראיה לסטיו דהקרקע עצמה הוי מק''פ. ומבואר דחשיב דרך מק''פ. ויעוין בישועת דוד או''ח סימן לו דמחדש דכל הנידון של הראשונים הוי כל היכא דנח ובזה דנו אי חשיב הנחה מכח הנחת הגוף אולם במצב של הילוך בהא ודאי החפץ מנותק מאדם דגם האדם הוא מהלך, דכל השייכות של החפץ לאדם הוא באופן הנחתו דבזה דיינינן את מקום הנחתו ביחס לאדם.

ויעוין עוד ברשב''א בדף צ''ט ע''ב דהקשה על ספק הגמ' בזרק לרה''י דרך מק''פ אי מחייב מהא דמוציא משוי למעלה מי' חייב ולכאורה קשה דהרי ברשב''א מבואר דחשיב כמונח בקרקע וא''כ מאי שיאטיה להא דזורק דליכא להנחת גופו. ויעוין בישועת דוד דמבאר גם בזה דכל מה דדן רשב''א להנחת הגוף הוי רק היכא דהגוף הוי במצב של הנחה דבזה דיינינן את הנחת החפץ ובזה דינינן ליה דרך האדם אולם כשנמצב במצב של הילוך בהא לא דינינן את מקום הנחת החפץ ובזה דיינן לאדם ולחפץ כחד.

ויעוין עוד ברשב''א שם דדן גם בשעת ההנחה שאויר החפץ הוי למעמלה מי' ורק הקרקע שמונח עליה הוי רה''י ובזה הבאור פשוט דכל היחס של הנחת הגוף הוי רק בתור המעמיד של החפץ אולם ודאי שגוף החפץ נמצא בחלל שלמעלה מי'.

###### בדין אסקופה משמשת שתי רשויות

1. מבואר בברייתא דאיכא משמעות לסגירת הפתח לענין חלל האיסקופה דאי הוי פתוח כל החלל נידון כלפנים ואי נעול החלל נידון כלחוץ. בבאור הך דינא יש להקדים את גזירת מבוי, דבעינן מדרבנן שיהא סתימה בכולהו גם למחיצה הרביעית, [דגזרינן שמא יוציא מרה''ר לרה''י כיון דהמבוי דמיא לרה''ר], ובמבוי שארכו יותר על רחבו סגי בלחי וקורה, ובחצר שארכו כרחבו וכן בבית בעינן פס ד' [יעוין בעירובין י''ב ע''ב ויעוין בגאון יעקב שם דמבאר דבחצר ובית לא מיועדים להילוך ומעבר והלכך כל פתח דאיכא חשיב מדרבנן כפרצה בשונה ממבוי דכך צורתו לשמש כמעבר ובזה לא דיינינן ליה כפירצה ורק דבעי דיהא סגירה לרוח הרביעית ולכן סגי בלחי או קורה], ובסוגין מאחר דאיכא דלתות א''כ גוף המבוי לא צריך היתר, אולם האיסקופה דליכא בה רק ג' מחיצות צריכה היתר.

ויעוין בגמ' דמביאה שתי אופנים בבאור הך איסקופה, אי באסקופת בית או אסקופת מבוי, ורב אשי מוקים ליה באסקופת בית ולכן מעמיד בגוונא דאיכא קורה רחבה ארבעה דמהני מדין פי תקרה, ורק דלא היה משך אחד של ד' אלא שתי קורות של שתי טפחים ואין בין זו לזו שלשה, והחידוש בברייתא הוא בדין לבוד דכל כמה דהדלת סגורה ומבדילה ביניהם ולא נראים כאחד לא דינינן בזה דין לבוד. ויש לעיין אי בעינן בדווקא דהדלת תהא גבוהה ותכנס ביניהם או דסגי במה דנסגרת ביניהם למרות דליכא ממשות ביניהם. ור' יהודה אמר רב מוקים ליה באסקופת מבוי דמהני בה היתר קורה ולא בעי שיהא משך ד' [ובהיתר קורה כו''ע מודו דההיתר מצד החיצוני כמבואר בעירובין ט'] רק דאיירי בגוונא דחציו מקורה וחציו אינו מקורה וקירויו כלפי פנים והדלת נעולה מהני להפקיע להיתרא דקורה דכיון דכל היתרא דקורה הוי מכח מה דהיא שמשמשת כקורת המבוי וליכא בה סיבה מצד עצמה להיתר אלא בשילוב המבוי [או כהיכר או כמחיצה, דהיינו או דמשמש רק את התועלת של ההבדלה דהוי ביחס לאנשים, או גם כגוף מחיצה לענין תיחום הרשות כמו שהארכנו בגדרי מחיצות דרה''י] הלכך בהא מהני נעילת דלת להפקיע את החלל שמחוץ לדלת מהמבוי ולאשווי כמבוי סתום וממילא הקורה לא משתייכת למבוי ולא מהני בתורת ''קורת מבוי''.

ונראה דלהכי הוצרך התוס' בד''ה אמר ר''י להדגיש דאע''ג דלמבוי לא בעי את היתר הקורה מ"מ כיון שראויה להתיר את המבוי מצטרף יחד והוי כאילו מקורה ד' טפחים. ונראה דכונתו דכיון דבעינן שיהא יחס בין הקורה למבוי א''כ כל כמה שלא נצרכת למבוי הדר דינא דלא תחשב ''קורת מבוי''. ובזה חידש דמ''מ איכא בזה צירופא למבוי כיון דהוי פתח המבוי, ויעוין בתורא''ש ביתר באור וז''ל, מ"מ כיון דקורה זו ראויה להתיר המבוי אם לא היה לה דלת מתרת נמי עתה תחתיה ''כי מצטרף הוא עם המבוי כשהפתח פתוח''. [ומה דמוסיף תוס' והוי כאילו מקורה ד''ט יעוין במהרש''א ויבואר אי''ה לקמן].

ובתחילה דנה הגמ' דחלל האיסקופה גם בד' טפחים מהני בלי לחי נוסף ועל זה הביאה את ר' יוחנן דצריך לחי אחר להתירו כיון דחודו הפנימי מתיר ולא מהני לחלל האיסקופה, ואח''כ דנה דפחות מד' שאני וגם על זה הביאה מר' יוחנן דגם פחות מד' צריך לחי להתירו. ויעוין ברש''י ותוס' דפליגי אי הוי רק במבוי ובהיתר לחי, או גם בחצרות ובתים, דברש''י נקט דהוי מחמת דכותלי המבוי שמכאן ומכאן הוי כלחי [ומה דנקט בתחילה שזקף בה לחי יעוין במהרש''א וצ''ב דבריו כמו שתמה החת''ס יעוי''ש], ובתוס' פליג על רש''י וס''ל דהוי גם בבתים ובחצירות. ובבאור הא דמהני יעוי''ש וז''ל, ומיירי דקיימא אסקופה כנגד עובי החומה דהיינו בין לחיים, שהוא תוך הפתח, והדלת עומדת אצל עובי החומה של צד פנים, ולהכי פתח פתוח כלפנים שאותו עובי רה"י גמורה היא שיש לה ג' מחיצות ב' מחיצות מעובי החומה ושלישית לצד פנים, אף על פי שמצד רביעית הוא פרוץ במלואו, אפ"ה כיון שהפתח פתוח ''בטל אותו עובי למה שבפנים שיש לו ד' מחיצות'' פתח נעול כלחוץ דכיון שהוא נעול ''אינו בטל למה שבפנים'' והוי כנפרץ במלואו למקום האסור. עכ''ל.

ומבואר בתוס' דשייך לדון לבטל את השטח למבוי וליתן לו את דין המבוי. ולא שייכא כלל להיתרא דלחי ופס ד'. וכן מבואר במהרש''א בכונת התוס' וז''ל, אבל התוס' מיאנו בכל זה דמשמע להו דבבית וחצר נמי קמיירי ''ולא איירי בהכשר מבוי כלל דהיינו לחי'' ומש"ה הוצרכו לפרש דקס"ד דלית ליה לחי כלל ואפ"ה היכא שהפתח פתוח בטל אותו עובי למה שבפנים.

אולם יעוין בחזו''א סו [ב] סק''ז דנקט דהא פשיטא דבעינן להיתרא דמבוי ועובי הפתח חשיב כפסים לבית וחצר רק דלמרות דלחי ופסין מתירים רק מחודו הפנימי, מ''מ כיון שהוא פחות מד''א [דנקטינן דשיעורא דמבוי הוי ד''א] הוי עלה תורת לחי [או פס] י''ל שהוא מתאחד עם כל המבוי וחוד החיצון יעשה מחיצה או היכר לכולהו.

1. ועיקר סברת החזו''א דגם אי ביסוד הדין חודו הפנימי מתיר שייך שיהא סיבה להרחיב את היתר הלחי לחודו החיצון, יעוין ברש''י ד''ה וכי תימא דלית ביה רחב ארבעה. וז''ל, לפיכך אינה רשות לעצמה ומותר להשתמש כנגד הלחי מחודו החיצון, ומבואר ברש''י דעצם הדבר דלא הוי מקום חשוב ורשות לעצמו הוי סיבה להטפילו למבוי ולהרחיב את היתר הלחי רק דברש''י מבאר את זה רק בשלב שהגמ' דנה לחלק בין פחות מד' לד'.

רק דיש לעיין מהגמ' בעירובין דף ט' דמבואר התם דרבא הוכיח את שיטתו דבן הלחיים מותר מהך דינא דמותר לכתף על מקום פחות מד' דהוי מק''פ, ואביי הוכיח לו מדינא דר' יוחנן דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, דרק בגובה ג''ט דמנותק מרה''ר חשיב מק''פ, ורבא דחה לו דדינא דר' יוחנן איירי דוקא בפתוח לכרמלית דמצא מין את מינו וניעור. ומבואר בפשטות דבהא כו''ע מודו דחודו הפנימי מתיר רק דדנו בהלכות מק''פ.

1. ונראה דבדינא דר' יוחנן נתחדש שתי חידושים האחד. בהלכות היתר מבוי דבעינן היתר לחי גם לשטח הפחות מד'. שנית. בהלכות מק''פ. והכא הביאה הגמ' את ר' יוחנן כלפי הך חידושא דהיתר מבוי דבעינן היתר לחי גם בזה, ולא דיינינן בזה לחודו החיצון או כמו שמבאר המהרש''א בתוס' דנטפל למבוי.

ונראה להוכיח מהמהרש''א דאיכא שתי חידושים בר' יוחנן. דיעוין במהרש''א דתמה על קושית תוס' דאמאי לא הקשתה הגמ' בשלב שבאה לאוקמי בפחות מד' דא''כ אפילו בנעול דמי. ובפשטות כונת תוס' דכל כמה דלא שמעינן לחידושא דר' יוחנן דבפתוח לרה''ר פחות מגובה ג''ט לאביי, או לרבא בפתוח לכרמלית דלא הוי מק''פ, א'כ הדר דינא דהוי מק''פ, וא''כ אפילו נעול נמי. אולם המהרש''א תמה וז''ל, אבל הכא בפתוח לכרמלית לרבא ואינו גבוה ג' לאביי מהיכא פסיקא להו דלא בעי תיקון דהא לפי האמת צריך לחי אחר להתירו אפילו בלית ביה ד' ואימא לפי דעת המקשה נמי וודאי דבעי תיקון אלא דקס"ד דבפתח פתוח בטל אותו עובי למה שבפנים. ונראה בכונתו דהמהרש''א דקדק מהא דר' יוחנן נקט את חידושו בהלכות מבוי דעיקר חידושו הוא בהלכות מבוי דבעינן לחי אחר ולא דיינינן ליה כבטל למבוי, והלכך תמה המהרש''א דהרי אפשר דבהא הוי פשיטא לגמ' דבהלכות מק''פ לא הוי מק''פ ובעי תיקון, ועיקר מה דנתעסקה הגמ' הוי בהיתרא דמבוי, וא''כ ניחא היטב הא דבפתח נעול אסור, דבזה לא דיינינן ליה כחלק מהמבוי והדר דינא דיאסר מחמת דלא חשיב מק''פ.

1. ועיקר סברת המהרש''א דשייך להטפיל את המקום למבוי יעוין בקרן אורה דמבאר את עיקר פלוגתת אביי ורבא ביסוד זה דבהא כו''ע מוד דלחי מתיר רק מחודו הפנימי רק דרבא הוכיח מדינא דמק''פ דמקום שאינו חשוב מיבטיל למקום חשוב, ובין לחיים יותר הוא מינו עם המבוי, כיון דיש בו ג' מחיצות ודינו כרשות היחיד. ואביי הביא ראיה מהא דאמר רב חמא בר גוריא תוך הפתח צריך לחי אחר להתירו דלא בטיל אפילו אין בו ד' על ד', ורבא אמר דמיירי בפתוח לכרמלית, דמצא מין את מינו, אבל פתוח לרשות הרבים יותר הוא מינו עם רשות היחיד, כיון דתוך הפתח איכא גם כן ג' מחיצות, ולפי דבריו יוצא דזהו עיקר חידושא דר' יוחנן.

ויעוי''ש עוד דמחדש מכח זה באור חדש בשיטת הרי''ף בעירובין שם דנקט בשיטת רבא דהוי גם ברוחב ד'. וז''ל, ואפשר עוד לומר דלרבא בין הלחיים בטל הוא אפילו רחב ד' כיון דמין אחד הוא עם המבוי, ולא בעינן אין בו ד' על ד' אלא במקום פטור שהוא רשות בפ"ע [דהינו דרבא הוצאי ממק''פ את היסוד של ביטול וכל מקום נידון כפי ענינו] . ולפי''ז ניחא היטב החילוק בין פתוח לכרמלית לפתוח לרה''ר דהוי ביחס לביטול למבוי.

1. אולם במלחמות בעירובין שם מבאר דהרי''ף ביאר דרבא עצמו ס''ל דחודו החיצון סותם ולכן ליכא חילוק בין ד' לפחות מד' ומה דהביא ראיה מפחות מד' הוי כנגד אביי דגם לשיטת אביי דחודו הפנימי סותם מ''מ בפחות מד' צריך להיות מק''פ. רק דלפי''ז יש לעיין בבאור החילוק בין פתוח לכרמלית לפתוח לרה''ר דאי חודו החיצון סותם א''כ איכא בזה להיתרא דמבוי ומאי איכא בהא דפתוח לכרמלית. ויעוין בחזו''א סק''ד וז''ל, ולפי''ז הא דקאמר דבפתוח לכרמלית אמרינן מצא מין את מינו וניעור אינו רק לצירוף שיעור ד' אלא לעיקר תיקון לחי וקורה דבפתוח לרה''ר הקורה והלחי מתירין מחוד החיצון שתחת הקורה ובין הלחיים נטפל לפנים אבל בפתוח לכרמלית אינן מתירין אלא מחוד הפנימי ותחת הקורה ובין הלחיים נטפל לכרמלית.

ולפי''ז מבאר החזו''א את שיטת הרמב''ם דנקט כהרי''ף דרבא ס''ל דגם בלחי חודו החיצון מתיר ולכן נקט דגם בהיתרא דקורה [דבזה כו''ע מודו דחודו החיצון מתיר] היכא דפתוח לכרמלית לא מהני דגם בזה הוי מחמת דההטפלה לכרמלית מגרעת בהיתרא דחודו החיצון.

אולם יעוין בקרן אורה לשיטתו דעיקר יסוד הסוגיא הוא בהטפלת המקום דמבאר דרבא ס''ל דיסוד היתרא דתחת הקורה הוי ג''כ מחמת הטפלת המקום [ולא מחמת חודו החיצון] ולכן ס''ל דליכא חילוק בין לחי לקורה והלכך גם בזה איכא לחילוק בין פתוח לכרמלית לפתוח ברה''ר.

1. רק דעדיין יש לעיין בשיטת המלחמות בדעת הרי''ף דמצד אחד דנקט דס''ל דחודו החיצון מתיר ולפי''ז הא דהוי פתוח לכרמלית הוי סיבה להפקיע את ההיתר, ומאידך גיסא ס''ל דבהיתרא דקורה ליכא גרעון מכח הא דפתוח לכרמלית. ואולי אפשר לבאר דהיתרא דקורה דהוי מכח היחס דפי תקרה חשיב כסתימה מוחלטת וליכא בזה שום יחס לכרמלית, משא''כ היתרא דלחי דהוי כמחיצה דבזה שייך לראותו כחלק מהכרמלית דשייך דיהא הבדלת מחיצה עם פתח, בין שתי מקומות.
2. ובעיקר הבאור בשיטת הרמב''ם דפתוח לכרמלית מגרע גם בהיתרא דקורה יעוין בקה''י עירובין סימן ד' דמבאר על פי באור רבינו יהונתן בהך סברא דמצא מין את מינו דהוי גזירה מחודשת וז''ל, לפי שהכרמלית קל הוא בעיני המשתמשין במבוי שהרי אין בו אלא איסורא דרבנן ודמה לו תוך הפתח לאיו שהרי יש לו ג' מחיצות כמו ישי לכרמלית חיישינן אי שרית לטלטל בתוך הפתח דלמא יטלטל בכרמלית הסמוך לו עכ''ל. ולפי''ז ניחא היטב דבזה לא שיך חילוק בין קורה ללחי. ויעוין גם במאירי סוגין דנקט ג''כ להך טעמא דגזירה וז''ל, שהאסקופה מינה שאינה רה"י גמורה ומצא מין את מינו ונעור ועוד שיבאו לזלזל בו.
3. אלא דבעיקר הא דמבואר ברמב''ם דבפתוח לכרמלית ליכא גם להיתרא דקורה צ''ע מסוגין דנקטה להדיא איכא חילוק בין היתרא דלחי להיתרא דקורה, דלמרות דלחי לא מהני לחלל האסקופה קורה מהני, ואי נימא דבפתוח לכרמלית גם קורה לא מהני נצטרך להעמיד את הסוגיא בפתוח לרה''ר רק דלפי''ז יהא קשה את קושית תוס' דהרי לדעת רבא בפתוח לרה''ר מותר בכל גוני גם בפתח נעול וכן תמה החזו''א בסק''ה. ויעוין בקרן אורה שם דמיישב דרבא מתרץ לה כשינויא דר' אשי דאיירי באיסקופת בית.
4. בבאור פתח פתוח כלחוץ. יעוין בתוס' דנתקשה אמאי הוי כלחוץ הא הוי רה''י גמורה מד''ת ומיישב בשתי אופנים או דהכונה לטלטל לעובי הפתח אם יש בו חור והכונה דהפתח הוי כלחוץ, דלא חשיב כפנים המבוי, או דהכונה דמותר לטלטל לכרמלית. ובזה איכא חידוש דלמרות דתרוויהו אסרי מדרבנן איכא איסור הוצאה. ויעוין גם ברשב''א וז''ל, משום דפתח נעול כלחוץ משמע שמותר לטלטל מן האסקופה שתחת הקירוי לחוצה לה שאינו מקורה לפי ששניהם כרמלית מדרבנן ורשות היחיד מן התורה. ויעוין בבאור הלכה שע''ד סעיף ב' ד''ה לכרמלית בדינא דחצר שנפרצה לכרמלית וז''ל, עיין בב"י שכתב דהיינו שאסור לטלטל בתוך החצר יותר מד"א אבל בתוך ד"א מותר אפילו לטלטל ממנו לכרמלית דהוא נמי ככרמלית דמיא ובמ"א מסתפק בזה דאפשר דאעפ"כ שם חצר עליו. והנה בתו"ש הביא ראיה מתוספות שבת דף ט' דמותר וכן הביא בחידושי רע"א ובספר נהר שלום הביא דבעבוה"ק שער הרשויות דין א' איתא בהדיא לאיסור וכן בתו"ש הנ"ל הוכיח מרש"י דף כ"ד לאיסור ע"ש וע"כ נראה שאין להקל עכ''ל.

ומבואר בזה נידון יסודי היכא דהא דהוי כרמלית לא הוי מחמת גוף הרשות, אלא למרות דהוי רה''י רבנן נתנו בה דיני כרמלית אי ביחס לדרבנן איכא בזה חילוק רשויות. [ויעוין בסימן שסה סעיף ד' בדינא דסוגין וכתב דלפי מה שמבואר לעיל בסימן שמ"ו ס"ג לכאורה מותר [יעוי''ש ג''כ דמביא את הראיה מתוס'] ורק מסיים ויש לעיין. וצע''ק מהא דבסימן שע''ד נקט להחמיר.

עוד יש לעיין מהא דבסימן שמו סעיף ג' בדינא דקרפף יותר מבית סאתים ולא הוקף לדירה דנתנו בזה רבנן דין כרמלית נקט השו''ע דמותר לטלטל לכרמלית ובמג''א לא נסתפק בזה.

ונראה דתליא בגדר הא דרבנן נתנו בזה דין כרמלית, דבקרפף דהוי מחמת גרעון במחיצות א''כ הדר דינא דחשיב כמקום ברה''ר בלי מחיצות והוי ממש ככרמלית מדרבנן, אולם בדינא דנפרצה למקום האסור לה דאיכא בזה מחיצות בזה יש לדון אי הוי גם סיבה לדון את זה כפרצה כיון דהרשות דפתוח אליה הוי רשות בלי מחיצות, או דהוי חומרא דרבנן ליתן בחצר את דיני הרשות שפרוצה אליה. וכ''נ במג''א דדן לאיסור מחמת ד''שם חצר עליה''. ומבואר דגם בדרבנן הוי חצר. ואפשר אולי לומר לפי''ז דבבן הלחיים כיון דהיכא דהפתח נעול ליכא ליכא להאי חלל שייכות למבוי ולחצר, הלכך בהא איכא למימר דהנפרצה מהני להפקיע לגמרי את היחס של הרשות כרשות היחיד ולכן דן הבאור הלכה להקל בזה.

1. ביסוד הראשונים דסגירת דלת לא מהני בקורה רחבה ד'. יעוין ברש''י ותוס' דנקטו דהא דלא נקטה הגמ' בהנך תרי אוקימתות בכולו מקורה, הוי מחמת דכל כמה דאיכא קורה רחבה ד' דאיכא בזה דין פי תקרה לא שייך בזה לביטולא דנעילת דלת, ורק בקורה דבעינן ליחס אותה למבוי לאשווי ''קורת מבוי'' בהא מהני נעילת הדלת לאשווי למבוי כסתום וממילא לנתק את הקרוה מהמבוי. ויעוין בתו''י דהקשה דאמאי לא אקומי בלחי בגוונא דלא הוי בפנים המבוי אלא באמצע האסקופה ונעילת הדלת תפקיע את היחס של הלחי כ''לחי המבוי'', ובתחילה מיישב דאין דרך להעמיד לחי באמצע, רק דמביא מהמהר''ם דמחדש דלחי הוי כמו תקרת ד' מאחר דהוי כמחיצה, ויעוין בכתבי ברכ''ש סימן יד דמבאר דשרש ספיקו הוא אי לחי משום מחיצה הוי מחיצה גמורה מצד עצמו, או דכיון דבא להשלים את המבוי א''כ כל הכשרו הוא בתורת ''לחי מבוי'' והוי כקורה דכל תורת הכשרה מדין תקון המבוי.
2. ובהא דלא מהני נעל''ד לבטולי מחיצה מבואר דנעילת דלת לא חשיב כחציצה בין המקומות ולא הוי כהא דאיתא בדף ק דחילקה במחצלת דמהני לבטולי מחיצתא אלא מהני רק כלפי החלל עצמו לאשווי כמבוי סתום. ובהא דלא מהני בתורת מחיצה יעוין בחזו''א סק''ח וז''ל, אין נעילת דלת מבטלת מחיצתא שהרי הוא כנתן כלי שאין מבטל מחיצתא כיון שעשויה לפתוח ולנעול.

ויעוין עוד במהרש''א בד''ה תוך הפתח דמוכיח מתוס' דע''י נעילת דלת איכא ניתוק בדאוריתא בין האיסקופה לרשות היחיד והיכא דהסקופה לא רחבה ד' ליכא בה דין רשות היחד מדאוריתא ולפי''ז מבאר דבגוונא דפחות מד' מן הפתח ולחוץ מותר להוציא גם לרה''ר, ויעוין בחזו''א סק''ח דתמה עליו מהא דבתקרת ד''ט אין נעילת הדלת מבטלי מחיצתא וא''כ ה''ה הכא הוי רה''י. ואולי יש לחלק בין היכא דהדלת עומדת באמצע האסקופה דבזה דיינינן ליה כמשמשת לאיסקופה, להיכא דעומדת בין האסקופה לבית דבזה עומדת כמחלקת.

ויעוין במרדכי פ''ק דשבת אות רכב דנקט דמותר להוציא מרה''ר לתוך הפתח כיון דתוך הפתח אין ד' והדלת נעולה הוי מק''פ ומבואר להדיא כמו המהרש''א דהדלת ממעטת ויעוין בחזו''א ס''ק ט''ז מה דדן בדבריו.

ובעיקר מה דנתבאר בראשונים דהיכא דאיכא תקרת ד' לא מהני הדלתות לבטל את המחיצה יעוין ברז''ה דנקט דליכא חילוק בין תקרה אחת לשתי תקרות, והא דנקטה הגמ' בתירוצא דר' אשי דאירי בשתי תקרות דלכל אחת של ב' טפחים בשביל להשמיע לנו שאע"פ שהדלת באמצע אמרינן לבוד כל זמן שהפתח פתוח. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בנעילת דלתות אי מהני להפקיע גם תקרת ד' וכן אי מהני לנתק את האסקופה מהמבוי.

1. עוד מצינו בראשונים דגם בגוונא דהפתח נעול שייך שיהא היתר מכח הקורה דהנה יעוין בתוס' בד''ה תוך הפתח, בסוף דבריו דכתב וז''ל, ודוקא קירויו כלפי פנים אבל כלפי חוץ אפילו נעול הוי כלפנים דקסבר רב חודו החיצון יורד וסותם. ויש לעיין בכונתו דכיון דהדלת נעולה א''כ הוי כמבוי סתום ומה שייך בזה היתרא דקורה ואין לומר דהאיסוקפה עצמה איכא בה שיעור מבוי דנקטינן דלשיעורא דמבוי לא סגי בד''ט אלא בעי ד' אמות. ויעוין בתורא''ש [ובפרוש הרא''ש בקצרה] וז''ל, אבל קירויו כלפי חוץ אפי' פתח נעול כלפנים אף על פי שאין הקירוי רחב ד', כיון שיש ארבעה משפת הקורה עד הדלת מקום חשוב הוא ושם מבוי עליו ומצטרף עם המבוי ומתירתו הקורה אפילו פתח נעול. ומבואר דקורה יכולה לשמש כסיבה לשייך את השטח שתחתיה כחלק מהמבוי ורק דבעינן שיהא חשיבות למקום דבזה יש יותר סיבה לשייכו לגוף המבוי דדיינינן כנתארך המבוי.

ויעוין ברבינו יהונתן וז''ל, אבל אם היתה קרויה כלפי חוץ, כלומר, לחוץ האסקופה מצד רשות הרבים דהיינו שפת חיצונה אפילו היה פתח נעול כלפנים, דאמרינן חודו החיצון יורד וסותם דהא סבירא לן דקורה משום היכר וכל האסקופה נחשבת כדין המבוי, ''דהא גלי דעתיה שרוצה להאריך המבוי'', דהא כל מה שיכול לדחוק הקורה לצד רשות הרבים עשה, ודאי נעילת דלת לא מעלה ולא מוריד לפי שאינו דלת קבוע אלא שמשימו שם בכל לילה ולילה שיהיו שמורים במבוי כלים שבתוך המבוי. אבל כשהניח הקורה מצד המבוי משמיע שאינו חפץ בכל האיסקופה כולה אלא במה שקירה דהיינו חציה הפנימי, שהרי לא רצה לדחוק הקורה לרשות הרבים, לפיכך פתח נעול כלחוץ,

ויעוין עוד ברבינו יהונתן שם דאזיל בשיטת הרז''ה דעיקר ההשפעה על סגירת הדלת לענין דיהא היתרא דקורה גם לחלק הגלוי אולם מה שתחת הקורה מותר, וחזינן דלא בעי מקום חשוב אלא כל היכא דהעמיד קורה דיינינן ליה כנתארך המבוי.

ויעוין עוד בריטב''א דמביא מהר''ז דדבבית לא אמרינן דיהני הקורה לכה''פ להטפיל לבית כיון דבזה מהני דלתות הבית גם כשהם פתוחים לנתק את האיסקופה מהבית וז''ל, ונראה דהוא הדין שבאסקופת בית אם אין בה ארבעה טפחים אפילו פתח פתוח הכל כלחוץ ואפילו תחת הקורה, דקורה זו דבית אינה באה להכשיר פנים ולא לעשות מחיצה, דדלתות הבית עבדי מחיצה דהנהו חשיבי טובא ועבידי לצניעותא טפי ועומדות לינעל, מה שאין כן בדלתות מבוי דלא חשיבי כולי האי, וקורה עיקר טפי להכשיר המבוי, וכן פירש ר"ז ז''ל. עכ''ל. ויעוין גם במיוחס לר''ן דנקט כן.

1. בבאור הראשונים דהקורה מהני למשוך גם את הצד בגלוי שמחוץ לקורה. יעוין בראשונים דפליגי על רש''י דס''ל דכל ההשפעה של נעילת דלת הוי ביחס להיתר תחת הקורה, אלא דתחת הקורה בכל גוונא מהני וכל הנידון ביחס למה שמחוץ לקורה, ויעוין במהרש''א ד''ה אמר ר' יהודה, דהוכיח גם מהתוס' דס''ל כן מהא שכתבו מ"מ כיון שראויה להתיר את המבוי מצטרף יחד והוי כאלו מקורה ד"ט כו' ומבואר דחשוב כמקורה בד''ט. עוד מוכיח המהרש''א מסוף דבריהם שהוצרכו לומר גבי נעול וקירויו בחוץ דחודו יורד וסותם ומשמע דבפתח פתוח וקירויו בפנים גם אי חודו הפנימי יורד וסתם לא איכפת לן כיון דלא בעינן להיתרא דקורה אלא דחשיב שיש כאן תקרה ד'.

ומבואר במהרש''א דהך סברא מהני לדון כאילו איכא תקרה ד' ולא שייכא כלל להיתרא דקורה, וכן מבואר בקרבן נתנאל דבא ליישב את שיטת הרמב''ם דגם בקורה אי פתוחה לכרמלית איכא בזה לדינא דמצא מין את מינו וניעור, ובקרב''נ הבין בדעת הרמב''ם דס''ל דגם בקורה הוי כלחי דחודו הפנימי מתיר, ועיקר ההיתר מחמת דהמקום שתחת הקורה הוי פחות מד' והוי מק''פ ולפי''ז הוי ממש כההאי דלחי, וא''כ צ''ע מה תרצה הגמ' דאיירי באסקופת בית ואיכא קורה, ומישב דאה''נ ליכא בזה להיתרא דקורה, אולם מאחר דחשיב כאילו נמשך ד''ט א''כ הוי כתקרה. ומבואר ג''כ דלמרות דליכא להיתרא דקורה מ''מ מכח האי יחס דכאילו נמשך הקורה דיינינן דאיכא תקרת ד''ט.

ויעוין בחזו''א סק''ג דתמה עליו וז''ל, ודברים אלו צע''ג דאין דברי הרז''ה אלא אי קורה מתיר את שלו. ויעוין בראשונים דנקטו כן להדיא דבעינן את ההיתר בפועל כמבואר בריטב''א וז''ל, דכיון דקורה זו להכשיר המבוי היא באה וגם להכשיר תחתיה, וכל האסקופה היא מקום אחד, נגרר מה שלחוץ כלפנים, דכיון שהקורה מתרת מקצת מתרת הכל הואיל וגבוהה מרשות הרבים ורק בבאור גדר ההיתר יעוין ברשב''א דנובע מכח היכרא דקורה וז''ל, וטעמא דהואיל והותרה מקצתה הותרה כולה דהא איכא היכרא טובא ומופרשת היא כולה מרשות הרבים או מן הכרמלית העוברת לפניה ולא אתי לאפוקי לחוץ. ובגדר השטח שבחוץ שמקבל את ההיתר מבואר בראשונים דהוי בכל השטח הגובה מרה''ר ויעוין גם ברבינו יהונתן וז''ל, אבל פתח פתוח, אפילו מה שאינו מקורה נמשך אחרי אותו המקורה, שהרי האיסקופה גבוהה שלשה נחלקה מקרקע רשות הרבים וחציה מותר לדברי הכל דרשות היחיד הוא, שוה קרקעיתו לקרקע רשות היחיד וחלוק הוא מרשות הרבים דין הוא שימשוך מה שבחוץ למה שלפנים.

###### כמה הערות על פרק קמא

1. ברבי מבואר דלמרות דלא בעי הנחה במקום ד' מ'מ בעי הנחה על זיז ומה דהביאו ראיה מקלוטה ברה''י לרה''ר דלא בעי הנחה למרות דרה''ר לא ס''ל לרבי קלוטה ובעי הנחה כל שהו ובהכרח דרה''י שאני אולם לשתוס' צ''ל דהוי רק לגבי קלוטה ולא לדגבי דין דע''ד אולם ברשב''א ומסיק דגם סוגין ס''ל דלא בעי מקום ד'ברה''י וכל הקושיא היתה על רה''ר ובבאור הראיה מקולוטה יעוין ברשב''א וז''ל, דע''ד ומשום הכי קא מייתי ראיה מקלוטה דרשות היחיד להנחה כל דהו דרשות הרבים, לומר דאי אמרת בשלמא דברשות הרבים בהנחה כל דהו סגי היינו דברשות היחיד סגי לן בקלוטה משום דאלים כחו של רשות היחיד למהוי קלוטה דידיה כהנחת כל דהו דרשות הרבים, אלא אי אמרת דברשות הרבים הנחת ארבעה בעינן מי עדיף רשות היחיד כולי האי דנחשוב ביה קלוטה כמונחת. ומבואר דמהא גופא דמהני קלטה ברה''י איכא ראיה דלא בעי מקום ד' ברה''ר דהוי אותה דרגה ונראה דהכל הוי דרגות ביחס לש החפץ לענין עמידתו ברשות ולא ביחס לרשות דביחס לרושת לא שייך דרגות.
2. דין אדם הרה''י אי איכא בהו לדינא רה''י לא בעי מקום ד' יעוין בראשונים דהוכיחו דבאדם ליכא להאי דנא דאדם לא הוי רה''י אלא נמצא ברה''י ומבואר דאדם לא הויחלק רה''י כמו שנתבאר ביקרת גופו ולכן ליכא בהא למעלה דרה''י ובמאירימבואר דבעינן שיטפל לקרקע וזה ע''יד נעוץ בקרקע וחשיב כמונח בקרקע. ויש לעיין בהא דדנו הראשונים על עמוד ט' דאמאי חשיב רה''ר מי שלוקח ממנו והצרכון לרבים מכפין לעיו ואי הוי הלכתא ברה''י ל''ק מידי אולם אי הוי מצד טפילות צ''ב ובמאירי מבואר דהוק/ה לו עמוד ואלי בעינן שיהא נעוץ בקרקע.
3. בגדרי מחשבתו משווי ליה מקום מצינו שתי באורים יסודיים בראושנים אי בעי חשיבות מקום קודם המלאכה דמחאכת מחשבת אסרה תורה ובעינן מלאכה חשובה או דסגי במה דמעשה איכא יחס להך מקום לאשווי ואלי תחיא ביסוד הוצאה אי בעינן יחס לוצאה לאושיי כהומצרא האו סגי במעשה גירדא.
4. כמאן דמליא דמיא מצינו חענין שחיב הנחה וכן בירולמי גיטין פ''ח לענין במלאכה מעיד שם הירולשמי דהו נחה ממילא ומבואר דע''י כמחיא מוגדר שהוא זה שהניח ולא הוי קלוטה. ונראה דהאוי חשיב כמקום הנחה וכמדף. וצ''ב מרה''ר מקורה. לציין את התוס' בדף ח' דיסוד דינא דר''ח דרה''י לא בעי מקום ד' הוי מחמת דכמאן ד מליא דמיא ומבואר דאיכא לזה שייכות להא דה''י עולה עד לרקיע דבגמ' שם איתא להך טעמא דעולה עד לרקיע.
5. היה קורא בראש הגג ונתגלגל הספר מידו ואמר רבא בכותל משופע. מבואר שתי יסודות האחד דלמעלה מי' הוי מק''פ ולמטה מי' פליגי תוס' והרמב''ן אי רק בכמפין עליו הוי רה''ר או דחשיב אויר רה''ר כמו בדבילה שנחה בפני הכותל.
6. ובבאור הא דלמעלה מי' הוי מק''פ למרות דאיכא מחיצת עשרה יעוין בחזו''א עירובין קח סק''ט דמחדש דבל מיחצה צשופעת הוי מיחצה רק לתוכה אולם בפניהכותל מאחר דליכא אויר ד''ט ורק מתלקט ד' מתוך י' ליכא בזה תרות מקום לרה''י.
7. ובבאור הפלוכתא אי חשיב רה''ר למטה מי' בלירבים מכתפין יעוין ברשב''א דכתב דנראה לו כתוס' מאחר דלא חשיב כנח במקום מסוים וחזינן דביסוד הדבר גם האויר דחלק המשופע חשיב אורי רה''ר אפילו שאם נדון את המקום שמתחתיו הוי מק''פ או כרמלית מ''מ הויר משתייך לרה''ר רק דפליגי אי חשיב מקום מסוים ואז לא משתייך לאויר או דמשתייך לאויר וצ''ל דכיון דהוא משופע ''כ הויר הוי מקום השימוש של רה''ר ולא חשיב כמקום שימוש בםני עצמו.
8. בדין עמד לכתף נתבאר שתי אופנים יסודיים אי בעינן למידן ליה כמעשה אחד ואז בעינן לראות במעשה כמעשה אחד ע''י שפועל בחפץ עצמו ומכתפו ובזה חזינן את הגברא כמתבעסק עדיין הבילוך או דגם אי נדון אות זה כשתי מעשים מ''מ כל כמה דלא הוי לפוד ליכא הפסק בין שתי המעשים שלמשויי הפסק בעינן דהעמידה תהא שלם עמידה ויהא קיום בגוף העמידה לא בשביל מטרה אחרת ונפק'מ ביוד רבינו ירוחם דנח בשביל לא לעבוד איסור דפחות מד' אמות אי חשיב לפוש. ואידך גיסא חזינן דנח קודם שנכנס לבית לא הוי הנחה

עוד חזינןו בכתובות לא שהגדריה את לכתף כאורחיה.

עוד יש לעיין בנח בקרקע חזו''א ס''ב ד' מה דמוכיח מתסו' בדף י'

יסוד החזו''א בעמד לכתף כלפי עקרית חפץ ונראה דיסוד ספיקו נעוץ ביסוד החסרון דלכתף דאי נימא דהוי מעשה אחד א''כ אפשר דנידון כמהלך ומניח ע''ג אדם מהלך לא הוי הנחה אולם אי הוי רק סיבה לדא הוי הפסק א''כ אפשר דהחפץ חשיב מונח בזמן שעמד לכתף והעוקר ממצב זה חשיב כעוקר דבר מונח דרק לגבי במעשה לא הוי הפסק.

בדינא דמעביר דרך מק''פ נראה דיסוד הנידון בסגוין הוא במאלכת הוצאה אי בעינן שיהא יחס ישר לעירוב הרשויות אצל הגברא. ומצינו דגם למסקנת הגמ' איכא לזה יחב יעוין צ''ט ע''ב היכא דכחו נגמר ורק המשיך ליפול מאליו דדמיא שלצי כוחות דנידון כדרך מק''פ למורת דלא נח באמצע, עוד חזינן בדף ח' דמעביר באיסקופה דהגמ' מגדריה את זה כנייח למרות דבראב''ד נראה דלא נח בפועל יעוין בשלום יהודה דמוכיח גם מרש''י דסגי בעצם הדבר שהגברא היה במק''פ דחשיב דנח במק''פ ונראה דהוי רק ביחס להאי חסרון דמעביר דרך מק''פ דנח ממש למרות שרגליו נמצאות שם סכ''ס החפת לא הי רגע אחד המצב של מנוחה אולם ביחס למלאכהת הגברא איכא למימר דכיון דהוא נמצא בק''פ הוי כמעביר דרך מק''פ.

בהא דדנה הסוגיא דחשיב הפסק מלאכה במעברי ד' והי הילוך פטור באמצע וכן מהא דבדף ח' ע''ב דדנה את מעביר ד' אכמעביר דרך מק''פ לדעת רש''י שם. חזינן דלא כהגר''ח ומלאכת מעביר לא הוי בעצם ההעברה אלא העברת רשויות. וצ''ע הממאיר וכן מבאור האחרונים בשיטת תוס' דמבעיר מרה''י לרה''י דרך רה''ל חייב הוי ביכ דהעביר ד''א ואל הוי מלאכה חדשה דלםי''ז מוכח דעיקר הצלכה בההעברה.

בדינא דמוציא משא למעלה מי' חזינן שתי גמרות. האחד לגבי מוציא בגמ' דף צ''ב. שנית לגבי מעביר לדעת רש''י בדף ח' ע''ב, ובמעביר תוס בדף ח' נוקט דנכלל בחידושא דסוגין. וצ'ב לדעת רש''י על קושית הגמ' בדף ח' ממעביר דרך מק''פ למעביר למעלה י' הרי למעלה מי' תחיתיו הוי מקום חיוב כמו שחילוק תוס' בדף ה'.

ובעיקר הא דנקט תוס' בדף ה' דחידושא דמעביר הוי למעלה מי' צ''ב למאי בעינן לחידושא ובשלמא אי החפצא הוי בהעברה א''כ בעינן לחידושא דמעביר למעלה מי' לחייב ובאמת צ''ב אמאי חייב דבשלמא אי נימא דהוי כמונח למטה ניחא, אולם אי נימא דבעי להניחו בקרקע צ''ב. וצ''ל כסברת החזו''א [מובא בערותיו על אסופת חבורות על שבת מישיבת סלבודקה] דאדם לא הוי מק''פ למעלה מי' דחשיב מקום שימוש גם למעלה מי' רק דפליגי אי הוי גם לגבי הנחה או רק לגבי העברה.

אלא דבעיקר היחס במעביר כנמצא בקרקע, לדעת ר' שניאור גם למי שלוקח מהאדם ולדעת הרשב''א רק לאדם לבדו יש לעיין מהא דבבהמה שגובהה למעלה מי' חזינן שחשיב עקירה אי מונח עליה חפץ ונאסר מדין שביתת בהמתו. ומבואר לכה''פ כהרשב''א דחשיב כמונח לענין העוקר עצמו ולמשנת החזו''א יש לעיין אי בבהמה שייך לומר דכך אופן שימוש קה''ר דלא הוי כאדם אולם מאידך גיסא לא הוי כעמוד. ויש לעיין אולם אי נימא דבעינן דיחשב כמונח בקרקע צ''ב דבשלמא באדם שדנים את העקירה דרך גופו שייך למימר דדנים את אופן הנחת רגליו כהנחה לחפץ אולם בבהמה לכאורה הוי כעמוד הנושא את החפץ ולכן הגמ' לא הסתפקה אי חשב עקירה דבהא פשיטא דהוי עקירה בחפץ עצמו. אא''כ נימא דגם בבהמה כיון דהיא בעל חי לא דיינינן לה כעמוד רק כנושאת את החפץ רק בבהמה יותר פשיטא דדנים את גופה כמעמיד החפץ כיון דזהו צורת שימושה.

ובעיקר דעת

חידושי הרמב"ן מסכת שבת דף ז עמוד ב

הלכך לא בעינן הנחה על גבי מקום ד' אלא כגון בר"ה, א"נ לאדם שהוא עומד ברה"י שאינו דומה לקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה,

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף ז עמוד ב

או שמא י"ל על הדרך שכתבו קצת מפרשים בנוף ועיקר שבאילן שלא אמרו שדי נופו בתר עיקרו ברשות א' על הדרך שכתבנו למעלה מטעם שיהא בעיקר רוחב ד' אלא מצד שעקרי בארץ הרי הוא כארץ שיש בה מקום ד' ואף בזו ראשה אחר עיקרה התחוב בארץ הוא נגרר שיש בו רוחב ארבעה וכן הסכימו בה חכמי הדורות ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עקר:

הר"ן על הרי"ף מסכת שבת דף א עמוד ב

מקשו הכא דבעינן ברשות הרבים הנחה על מקום ארבעה היכי דמי אי למטה מג' לא צריך דכל פחות משלשה כקרקע דמי וכדאמרינן בגמרא [דף ה א] בשלשל ידו למטה מג' וקבלה ואי למעלה מג' ולמטה מעשרה כרמלית הוי ופטור ואי למעלה מעשרה רשות היחיד הוא ותירץ הראב"ד ז"ל משכחת לה בבעלי חיים גבוהים מג' שעומדים ברה"ר שאין חולקין רשות לעצמן אי נמי בעמוד תשעה ורבים מכתפין עליו דהוי כרה"ר כדאמר לקמן [דף ח א] ואי דאית ליה ארבעה מיהת מיחייב ואי לא פטור וזה שלא כדעת רש"י ז"ל והרמב"ם ז"ל שכתבו דעמוד תשעה ורבים מכתפים עליו אפילו בשאינו רחב ד' מיירי כדבעינן למכתב קמן בס"