מסירה א - בגדר הקנין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ועש"ק ויגש ג' טבת תשע"א

**א**

א] ב"ב דע"ו. ואותיות במסירה, ובפי' רשב"ם כתב, ז"ל, ואותיות במסירה, אבל משיכה אינה אלא בדבר שגופו ממון דמכי משך לי' זכה בי', וה"נ לגבי לצור ע"פ צלוחיתו תיהני לי' משיכה כשאר מטלטלין, אבל כדי לגבות החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוקח, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א כתב ע"ז, ז"ל, ולא ירדתי לסוף פירושו של רבינו ז"ל, אם דעתו לומר שימסרנו ממש מידו ליד הלוקח ולפיכך קנה אפי' הראי' שבו, א"כ תמיהן לי תרתי, חדא דא"כ משונה מסירה זו מכל מסירות שנשנו כאן ובכל מקום שהוא ז"ל בעצמו כתב למעלה אחזה ברגלה במצות המוכר, ועוד דלראי' שבו מ"ש מסירה ומ"ש משיכה, הראי' אינה נמשכת ואינה נמסרת, ואם לקנות הנייר לצור על פי צלוחיתו הגבהה בעי כשאר המטלטלין כמותו שאין דרכן למשוך וראויין להגבי', עכ"ל.

ב] ונ' לדון בדעת הרשב"ם, דהנה יש להסתפק בעיקר קנין מסירה, אם יסודו הוא במה שהוא אוחז החפץ בידו, דהוי זה כהכנסה לרשותו, או יסודו הוא במה שמסרו לו המוכר, וע"י שמוסרו לו המוכר ה"ה קונה.

ומצינו בזה דברים בד' רה"ג בספר המקח שער י"ג, ז"ל, דענין המסירה הוא החפץ שהגיע ליד הלוקח, ואע"פ שלא זזו ממקומן אלא שהגיעו לידו, עכ"ל, והרי להדיא דעיקר קנין המסירה הוא במה שבא החפץ ליד הלוקח.[[1]](#footnote-2)

וכ"נ מד' הרי"מ בסוגיין, שפירש טעם הא דמשיכה אינה קונה ברה"ר ומסירה קונה ברה"ר, ז"ל, דמשיכה ברה"ר לא קניא, דכי מקניא משיכה ה"מ היכא דמשך ליה לרשותיה א"נ לחצר דאית לי' בה שותפות, דחזינא ההוא דוכתא דקיימא בי' כאילו בחולקי' קיימא, אבל היכא דמשך לי' לרה"ר לא קני, משום דמשיכה ברה"ר ל"מ דהא אע"ג דמשך לה נמי אכתי ברה"ר קיימא, אבל במסירה מיהא מקניא, דכיון דמסרה ניהלי' כמאן דנקיט לה בידי' נמי וקניא לי', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דיסוד קנין מסירה הוא דומיא דקנין משיכה, שהוא כהכנסה לרשותו, והא דמהניא מסירה ברה"ר ול"ד למשיכה דל"מ ברה"ר, הוא משום דבמשיכה הויא ההכנסה לרשותו ע"י שמושכה לרשותו, וע"כ כל שמושכה ברה"ר דאי"ז רשותו ל"מ, אך מסירה הויא ההכנסה לרשותו ע"י שהוא אוחזה בידו, והוי כמאן דנקיט לה בידי', וע"כ ה"ה מועלת אף ברה"ר.

וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בקידושין דכ"ה:, שכתב, ז"ל, דלמ"ד משיכה מפורשת מן התורה, הרי היא עיקר דמאי דדרשינן או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד היינו משיכה וכו', ומינה איתרבו מסירה והגבהה והו"ל כתולדות דידי', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן שם דכ"ו., והרי דקנין מסירה הוי ענין א' עם קנין משיכה, והיינו משום דגם קנין מסירה עיקרו הוא משום דחשיב כהכנסת החפץ לרשותו.

וכן נ' גם ממש"כ הרא"ש בסימן ג', ז"ל, דלא משתמיט בשום מקום בגמרא להזכיר מסירה במטלטלין אלא בספינה ובע"ח משום דמסירה דידהו הוי כמו משיכה דכשאוחז הספינה בחבל ומנענעו כל דהו הולכת מכחו על פני המים הלכך אפי' לא הלכה כלל קני לה במסירה וכן נמי בבע"ח, אבל שאר מטלטלין לא מיקנו במסירה, עכ"ל, ונ' מזה דקנין מסירה הוא דומיא דמשיכה, דחשיב כהכנסת החפץ לרשותו, וזהו דל"מ מסירה אלא בספינה ובע"ח דמסירה דידהו הוי כמו משיכה.

וכ"ה בד' הרשב"א בסוגיין, שפירש בטעם הא דאין מסירה קונה ברשות מוכר, ז"ל, ואין המסירה קונה ברשות מוכר, דאכתי אינו מסור ביד לוקח דעדיין לא יצא מרשות מוכר, ואין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח, עכ"ל, והיינו דכיון דעיקר קנין המסירה הוא משום דהוי זה הוצאה מרשות מוכר והכנסה לרשותו, ע"כ כל שהיא ברשות מוכר ל"מ המסירה.

ג] אמנם בדעת רשב"ם י"ל דס"ל, דעיקר קנין המסירה, אינו במה שהוא אוחזה בידו, אלא עיקר הקנין הוא במסירת המוכר, דע"י שמוסר לו המוכר את הספינה ה"ה נקנית לו, וע"כ הוא דמהניא אף ברה"ר.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נ' לבאר מש"כ רשב"ם דהא דאותיות במסירה, הוא משום דמשיכה אינה אלא בדבר שגופו ממון דמכי משך לי' זכה בי', אבל כדי לגבות החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוקח, והק' הרשב"א דלראי' שבו מ"ש מסירה ומ"ש משיכה, הראי' אינה נמשכת ואינה נמסרת.

ולפמש"נ נראה בביאור ד' הרשב"ם, דס"ל דעיקר קנין מסירה, אינו בתפיסת החפץ דהוי זה כהכנסה לרשותו, אלא הוא במסירת המוכר, וע"כ הגם דמשיכה לא שייכא באותיות, כיון דלא משך את החוב, דרק הנייר עצמו נכנס לרשותו, אך מסירה שפיר מהניא באותיות, דכיון דהשטר הוא אפסרא דהחוב, הרי דכל שמוסר לו המלוה את השטר, הוי זה מעשה מסירה על החוב, וע"כ ה"ה קונה את החוב.

אך הרשב"א שתמה ע"ד רשב"ם, לטעמי' אזיל, דס"ל דגם בקנין מסירה הוי עיקר הקנין, במה שאוחזו, דהוי זה כהכנסה לרשותו, וע"כ כ"ה דל"ש משיכה באותיות משום שאין הראי' נמשכת ולא נכנסה הראי' לרשותו, ה"נ ל"ש מסירה באותיות משום שאין הראי' נמסרת.

?אך בד' התוס' נ' דהא דבעינן מסירה באותיות הוא כדי להאלים הקנין טפי, דכ"ה דאחיזה בעלמא ל"מ אלא בדעת אחרת מקנה, ה"נ אף משיכה גמורה ל"מ באותיות אלא בצירוף האלימות דדעת אחרת מקנה, וכ"נ בל' הרא"ש.

ד] ולפ"ז נראה לדון לישב משה"ק הרשב"א עוד ע"ד רשב"ם, דאם דעתו לומר שימסרנו ממש מידו ליד הלוקח, א"כ משונה מסירה זו מכל מסירות שנשנו כאן.

ומכוון קו' הרשב"א הוא, דבע"כ דלפי' רשב"ם בעינן הכא מסירה מיד ליד, דאי נימא דל"ב מסירה מיד ליד, א"כ הרי כל שמשך את השטר יש בכלל זה מסירה, וכמש"כ כן הראשונים בכ"ד דכל משיכה יש בכללה מסירה, ומ"ט אי"ז נקנה, ובע"כ דהכא בעינן מסירה מיד ליד.

וכ"ה גם בד' התוס' שפירשו בפי' קמא דמסירה דאותיות היא מיד ליד, והיינו מה"ט, דאם ל"ב מסירה מיד ליד, א"כ בכל משיכה יש בכללה מסירה, ובפי' בתרא כתבו התוס' דאה"נ ל"ב מסירה מיד ליד, והא דנקט מסירה, הוא לאפוקי היכא דליכא דעת אחרת מקנה, דלי"ב משום מסירה.

ה] ולפי הנ"ל נ' לדון, דהנה התוס' לעיל דע"ה: כתבו, ז"ל, פריב"א דמסירה בעינן מיד ליד, ומייתי ראיה מפ"ק דב"מ דאמר מאי לשון מסירה כאדם שמוסר דבר לחבירו, ואמר נמי התם מסירה מחבירו קנה במציאה ובנכסי הגר ל"ק דמאן מסר ליה למיקני משמע דבעינן מסירה מיד ליד, ואין נראה וכו', ורבינו שמואל פירש נמי אחזה בטלפה במצות המוכר וכו', והאי דאמר בב"מ כאדם המוסר דבר לחבירו היינו שאומר לו לך חזק וקני, והא דאמר במציאה ונכסי הגר מאן מסר לי' היינו מי יאמר לו לך חזק וקני דליקני באחיזה בעלמא, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

והנה בביאור הא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, נ' דהוא תלוי במש"נ בעיקר קנין מסירה, דדעת רה"ג והרי"מ ודעימייהו דעיקרה הוא במה שאוחזה בידו, דהוי זה כהכנסה לרשותו, ודעת רשב"ם דעיקרה הוא במה שמסרה המוכר לו.

והנה למש"נ בדעת רשב"ם דעיקר קנין מסירה הוא במה שמוסרה המוכר לו, הרי דמה"ט ל"ש כל עיקר קנין מסירה במציאה ונכסי הגר, דמאן מסר לי' דליקני, אך לדעת רה"ג והרי"מ דעיקר קנין מסירה הוא במה שאוחזה בידו דהוי זה כהכנסה לרשותו, צ"ל דהא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, הוא משום דלא חזינן למה שאוחזה בידו כהכנסה לרשותו, אלא היכא דאיכא דעת אחרת מקנה, דכיון שהוא אוחזה ברשות הבעלים, ה"ז חשוב כהכנסה לרשותו, אך במציאה ונכסי הגר שאוחזה מעצמו, לא חשיב זה כהכנסה לרשותו.

וכ"נ בד' רבינו יונה לעיל בסוגיין, ז"ל, דלשון מסירה משמע שהוא מחזיק בדבר מכח אדם אחר ברשותו ובמצואתו, הלכך במציאה ובנכסי הגר דליכא מאן דמקני לי' לא שייכא מסירה, עכ"ל, וז"ל הר"ן שם, ז"ל, דבמסירה לא צריך מיד ליד, ומעשה המסירה אינו אלא שתופס בדבר ברשות המקנה, משו"ה קס"ד למימר דבמציאה ובנכסי הגר קנה, ומהדרינן דלא קני משום דבמסירה ל"ק אלא משום שתופס בה ברשות המקנה, והיינו ל' מסירה דאי לא אחיזה מיקרי, הלכך במציאה ובנכסי הגר דליכא דעת אחרת מקנה לא קנה, עכ"ל, וכ"נ גם בל' התוס' בסוגיין סוד"ה אי, דהא דל"מ מסירה במציאה הוא משום דליכא דעת אחרת מקנה, וכ"ה גם בל' קיצור פסקי הרא"ש בסוגיין, עיי"ש, וגדולה מזו מצינו בד' הרמ"ה לעיל דנ"? שלמד מהך דינא דל"מ מסירה במציאה ובנכסי הגר, דבדעת אחרת מקנה מהני טפי קנינים, עיי"ש.

וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א ב"מ ד"ח:, ז"ל, וכיון שכן מספקא לן רכוב במקום מנהיג אי רכוב עדיף וכו' משום דתפיס במוסרה דמהני בדאיכא דעת אחרת מקנה מיהא, ואע"ג דפשיטא ליה לרב יהודה דמוסרה במציאה ובנכסי הגר לא קנה כדאיתא בסמוך, מ"מ כיון דבעלמא מהני סניפין מיהא הויא דעדיף ממנהיג, עכ"ל, וגם בד' התוס' שם ד"ט. ד"ה וניקני, מבו' כן, דאף מסירה בנכסי הגר מהניא להצטרף לרכיבה דמכח זה הוא קונה, עיי"ש בדבריהם, והרי להדיא, דעיקר קנין המסירה הוא במה שאוחז במוסירה, וע"כ הגם דל"מ אחיזת המוסירה לקנות אלא בדאיכא דעת אחרת מקנה, מ"מ סניפין מיהא הוי, וז"ב.[[4]](#footnote-5)

אמנם בשטמ"ק שם כתב בשם הריב"ש, ז"ל, ק"ל ואע"ג דמוסירה לחודי' אינה קונה, מ"מ אכתי קשיא היכי פשיט רכוב מיושב, דאע"ג דיושב לחודי' ל"ק ומוסירה לחוד ל"ק, מ"מ רכוב ותופס במוסירה אפשר דקני ועדיף מיושב לחודי', ונ"ל דה"ק מוסירה אינה קונה במציאה ונכסי הגר אע"ג דקניא בעלמא לחודה וכו', שאין ענין המוסירה אלא כאדם המוסר דבר לחבירו, וא"כ אינה מעלה ואינה מורידה וכו', עכ"ל, ונ' להדיא שזה הי' המו"מ בדבריו, דמעיקרא סבר דאף דמוסירה אינה קונה במציאה, מ"מ עיקר המסירה קיימת אף במציאה, וע"כ שפיר י"ל דמהניא להצטרף עם הרכוב לקנות, וע"ז הוא שתירץ, דכל ענין המסירה הוא כאדם המוסר דבר לחבירו, ובמציאה ליכא לעיקר המסירה, וע"כ אינה מעלה ואינה מורידה.

ו] והנה לעיל דנ"ב: תני רב הושעיא בקדושין דבי לוי נעל גדר פרץ כל שהוא בפניו ה"ז חזקה וכו', אמר רבא ה"ק, בפניו לא צריך למימר ליה לך חזק וקני, שלא בפניו צריך למימר ליה לך חזק וקני.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ב ממכירה ה"ו, דאם משך בפני הבעלים א"צ לומר לו לך משוך וקני, וכתב המ"מ שם דהוא נלמד מדין חזקה בקרקע, דכל בפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני.

ומעתה יש להסתפק בדין מסירה, דאינה קונה אלא בשאמר לו לך חזק וקני, אם ה"ה מועלת בפניו אף שלא אמר לו לך חזק וקני.

ונראה דהוא תלוי בהנ"ל, דהנה בפי' רשב"ם לעיל שם מבו' דהא דשלא בפניו צריך לומר לו לך חזק וקני, הוא משום דשמא חזר בו, והא דבפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני, הוא משום דמהא דהחזיק בפניו ושתק, חזינן דניח"ל בהך חזקה, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דאי נימא כמש"נ בדעת רה"ג והרי"מ ודעימייהו, דעיקרה של קנין מסירה הוא במה שאוחזה בידו, ואך דבעינן שיהא זה מדעת המוכר, הרי דגם מסירה תועיל בפניו אף שלא אמר לו לך חזק וקני, אך למש"נ בדעת הרשב"ם דעיקרה של קנין מסירה הוא במסירת המוכר, הרי מסתברא מילתא דכ"ז הוא כשאמר לו לך חזק וקני, אך כל שלא אמר לך חזק וקני אין תורת מסירה ע"ז, אף דהוי זה בפניו, דכל הא דבפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני, הוא רק היכא דל"ב אלא לניחותא דהמוכר, אך בקנין מסירה שעיקרה הוא במסירת המוכר, בעינן שיאמר לו לך חזק וקני.

ובאמת בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין מפורש דמסירה בפניו אף שלא אמר לו לך חזק וקני, וכ"ה גם בד' הרמ"ה בסוגיין שהובא בטור סימן קצ"ח, ואך דבדעת הרמ"ה י"ל דס"ל דמהני מסירה אף במציאה, וכמש"נ לעיל סק"ה בהערה, וכ"ה מבו' גם בד' רה"ג בס' המקח שער י"ג שכתב דמשיכה יש בכללה מסירה,[[5]](#footnote-6) וכ"כ כמה מן הראשונים, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בד"ה אי, שהוצרכו לפרש דמסירה דאותיות היא מיד ליד, והיינו משום דאל"כ יש בכלל משיכה מסירה, ואזלי לטעמייהו דס"ל דעיקרה של קנין מסירה הוא במה שאוחזה בידו, וכנ"ל.

ואם כנים הדברים דלדעת רשב"ם ל"מ מסירה בפניו אלא בשאמר לו לך חזק וקני, הרי מתישב היטב מש"כ דל"מ משיכה באותיות עד שימסרנו לו, אשר קשיא שהרי כל משיכה יש בכללה מסירה, ולהנ"ל ניחא, דכל שלא אמר לו לך חזק וקני ולא מסרו לו, הרי דהגם דהוי בפניו ושפיר מהניא בתורת משיכה, מ"מ אין תורת מסירה ע"ז, ואין שטר נקנה עד שימסרנו לו המלוה.[[6]](#footnote-7)

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה להלן בסוגיין מפרשינן לפלוגתא דרבי ורבנן, בדאמר לי' לך משוך וקני, מר סבר קפידא ומר סבר מראה מקום הוא לו, ופירשב"ם, ז"ל, מראה מקום, אי בעית אפילו למשכה מיד לרשותך לך משוך דהא במסירה אקניתיה לך, עכ"ל, ובחי' הרמב"ן הביא שכן פירש ר"ח, וכתב ע"ז דאין לשון מראה מקום כן.

ולמש"נ י"ל, דהוכרח הרשב"ם לפרש כן, משום דאי נימא כפשוטו דלעולם הי' דעתו שיקנה במשיכה, ואך שאינו מקפיד ע"ז, והוא מתרצה שיקנה בקנינים אחרים, ל"ה מהני בכה"ג מתורת מסירה, דמסירה היא רק בשהמקנה מוסר לו ואומר לו לך חזק וקני, אך בכה"ג שאמר לו לך משוך וקני, הרי דהגם שאינו מקפיד על שאר קנינים, מ"מ הרי לא מסר לו, והאמנם יל"ד בזה, דכיון שאמר לו לך משוך וקני, נמצא שאחיזתו לספינה היא במצות המוכר, ובע"כ דהא דמראה מקום הוא לו, היינו שדעתו להקנות לו במסירה, ומה שאמר לו לך משוך וקני, היינו דאי בעית אפי' למשכה מיד לרשותך משוך, דהא במסירה אקניתי' לך.

ולפ"ז הי' מקום לומר, דהא דפליגי רבנן וס"ל דקפידא, לאו היינו דה"ה מקפיד שלא יקנה בשאר קנינים, אלא שהי' דעתו להקנות לו במשיכה ולא במסירה, וע"כ הגם שאינו מקפיד שיקנה במסירה, מ"מ כיון שלא מסר לו, אין תורת מסירה ע"ז, ומתישב בזה קו' הראשונים דכיון שהקפיד שלא יקנה אלא במשיכה, מ"ט מהני שכירות מקום, ולהנ"ל ניחא, אך אי"ז במשמעות ל' רשב"ם, שכתב, ז"ל, רבנן סברי קפידא, לא גמר להקנותו אלא במשיכה ולא במסירה שאם ירצה מוכר יוכל לחזור בו כ"ז שלא משכה זה לרשותו, עכ"ל.

ח] והנה לפמש"נ הי' נ' עוד, דהנה להלן בסוגיין, מפרשינן לברייתא, דאם רשות בעלים היא לא קנה עד שישכור את מקומה, ופי' רשב"ם, ז"ל, אלא ה"ק והיכא דברשות מוכר היא לית ליה תקנה לא במסירה ולא במשיכה עד שישכור את מקומה, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, מה שפירש בקונטרס דרשות בעלים היינו רשות מוכר, אין נראה לרשב"א, דהא משמע לא קנה במסירה עד שישכור את מקומה מכלל דלרבי קני במסירה, וברשות מוכר פשיטא דלא קנה במסירה דדוקא בחצר שאינה של שניהם קאמרי אביי ורבא דקניא מסירה, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ' בדעת הרשב"ם דס"ל דמסירה מהניא אף ברשות מוכר, ושלא כדעת ש"ר, ומצינו כן בל' רש"י ב"ק די"א: ד"ה במסירה, ז"ל, דכיון שמסר לו באפסר קנאה אע"פ שלא משכה מרשות מוכר, עכ"ל, ודקדק הרש"ש שם מדבריו, דמסירה מהניא אף ברשות מוכר, עיי"ש, ואמנם בס' שנו"ס שם הביאו דבכל הכת"י איתא אע"פ שלא משכה מרשות לוקח, והנוס' שלפנינו היא ע"פ מהרש"ל, (ויש מקום להגי' בד' רש"י, אע"פ שלא משכה לרשות לוקח, ולפ"ז אין ללמוד מזה לנידו"ד).

ולמש"נ אזיל הרשב"ם לטעמי', דאין קנין מסירה מכח ההכנסה לרשותו, אלא מכח מסירת המוכר, וע"כ ה"ז מועיל אף ברשות מוכר, דכל הא דל"מ קנינים ברשות מוכר, הוא רק בקנינים שיסודם הוא בההכנסה לרשותו, וכמו שפירש הרשב"א בסוגיין בטעם דל"מ מסירה ברשות מוכר, דהוא משום דאין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח אך מסירה שאינה כלל מכח ההכנסה לרשותו, אלא מכח מסירת המוכר, ה"ה מועלת אף ברשות מוכר, וכ"ה דחליפין ואגב מועילין אף בחפץ בנמצא ברשות מוכר.

אך זה אינו אמת, והראוני בפי' רשב"ם לעיל דנ"ג: ד"ה לא תהא, שכתב, ז"ל, שהרי הגבהה חמורה היא דקונה אפילו ברשות מוכר משא"כ במשיכה ומסירה וגם קונה ברשות הרבים ובסימטא, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דמסירה ל"מ ברשות מוכר, ול"ד לחליפין ואגב המועילין אף ברשות מוכר, דשאני מסירה שהיא קנין הנעשה בגוף החפץ, וקנין הנעשה בגוף החפץ ל"מ ברשות מוכר.

**ב**

ט] והנה בשו"ת אבנ"ז יו"ד סימן ת"ו כתב בדין מסירה ברשות בעלים ויצא הלוקח מרשות בעלים לרה"ר, ז"ל, וע"כ מסירה אלו הי' מועיל כהפקר כיון שעכשיו אוחז החבל בידו, היינו חשבינן מעשה אחיזתו שבתחילה כאלו עכשיו אחז בה, אבל כיון דבעינן מסירה של מוכר והמוכר עכשיו אינו עושה כלום לא מהני, ואף דלא בעי' מסירה מיד ליד והאוחז בה במצות המוכר סגי, היינו דחשבי' שמסרה לו, והרי מסרה לו בעודו ברשות בעלים [ולא שייך שמסרה לו גם אח"כ שכבר נמסרה לו תחילה], ומה שמסרה לו המוכר קודם לא חשיב כאילו מוסרה לו אח"כ כיון דעכשיו אין עושה המוכר שום מסירה שכבר נמסרה לו, ואינו דומה לכלאים שגם עכשיו לובשה רק שהוא בלא מעשה, אבל הכא אין מסירה כלל אח"כ, עכ"ל, וכ"כ גם בסימן ת"ה.

ולכאו' כל דבריו אתיין אי נימא דעיקר קנין מסירה הוא במסירת המוכר, וע"כ כל שהיתה מסירת המוכר ברשות מוכר, ל"מ לקנות, אף אם יצא לרה"ר, דהשתא ליכא מסירה אחרת, אך אי נימא דעיקר קנין מסירה הוא במה שאוחזה בידו, הרי דהגם דבעינן שהיא זה מדעת המוכר, מ"מ שפיר מסתבר דיהני אף בכה"ג, שהרי עתה הוא אוחזה מדעת המוכר, ועי' בס' תורת הקנינים שכבר עמד בזה.

ובאמת גם אי נימא דעיקר קנין מסירה הוא במסירת המוכר, לכאו' יש מקום לדון דיהני בכה"ג, דכיון שאחיזתו מתחילה היא במצות המוכר, הרי דגם המשך אחיזתו חשיב כהמשך המסירה, ושפיר מצי לקנות, אך גם אי נימא הכי, אכתי נפ"מ בזה, בגונא שאחזה מעצמו ואמר לו המוכר לך חזק וקני, דבזה ודאי נראה, דאם עיקרה של מסירה הוא במסירת המוכר, הרי דכה"ג דעיקר אחיזתו ל"ה במצות המוכר, ל"מ מידי, אך אי נימא דעיקרה של מסירה הוא במה שאוחזה בידו, הרי דהגם דבעינן שיהא זה במצות המוכר, מ"מ שפיר י"ל דיהני אף בכה"ג, אך אי"ז מוכרח, ועי' במכתב הגראיל"ש שליט"א בס' תורת הקנינים, דנקט דכה"ג ל"מ.

י] אמנם מצינו בד' רבותינו האחרונים דפשיטא להו דכה"ג לא קני, והוא במש"כ הראשונים בסוגיין, דאף דבר הנקנה במסירה ברה"ר, מ"מ אם משכו הלוקח לא קנאו במסירה, משום דגלי אדעתי' דבמשיכה ניח"ל דליקני, וכ"ה בשו"ע סימן קצ"ח סי"ב, והאחרונים עמדו ע"ז, ממש"כ הרמ"א בר"ס רס"ח, דראה את המציאה ונפל עלי' קני לה, אף דגלי אדעתי' דבנפילה ניח"ל דליקני, ובשער משפט סימן קצ"ח ס"ד כתב לישב, דשאני התם דנתכוין לקנות בשעה זו, אך הכא הרי לא נתכוין לקנות בשעת המסירה עד שימשכנה, ועיי"ש בשער משפט ובפת"ש שפירשו כן בד' המל"מ פ"ב מזכי' ה"ט.

והנה אי נימא דאף אם בשעת מעשה המסירה לא קנה, מ"מ גם המשך אחיזתו מהני לקנות, א"כ הרי לא נתישב בדבריהם מ"ט לא כשמשך מדין קנין מסירה, דהגם דבשעה שאחזה מתחילה לא קנה, שעדין אין דעתו לקנות, מ"מ אחר שמשך שכבר יש בדעתו לקנות, בדין דיקנה במסירה, ובע"כ דפשיטא להו דרק תחילת אחיזתו מועלת לקנות.

ואמנם אין להוכיח מזה דס"ל דעיקר קנין המסירה הוא במסירת המוכר, ודע"כ בכה"ג ל"מ, אלא יל"פ הטעם בזה כמו שהעירוני, די"ל דמעשה הקנין דמסירה, אי"ז מה שהיא אחוזה בידו, אלא מעשה התפיסה והאחיזה עצמו, וע"כ כל שבשעת מעשה התפיסה והאחיזה לא קנה, ל"מ לקנות אח"כ.

שו"ר בדברי משפט סימן ער"ה סק"ב שג"כ כתב לישב כן, והוסיף לפרש, ז"ל, ואח"כ כשעקר הדבר ממקומו ליכא קנין מסירה, דהא קנין מסירה אינו אלא כאדם המוסר דבר לחבירו וכו' וכיון דכבר מסור בידו ל"ש קנין מסירה, הגע עצמך אם יש לו פיקדון ביד חבירו ואח"כ אמר המפקיד לנפקד קנה אותה בקנין מסירה דלא קנה כיון דכבר מסור בידו ל"ש כאדם המוסר דבר לחבירו, עכ"ל, וזה כד' האבנ"ז.

יא] שוב נתבוננתי, דמד' רבינו הגרע"א ז"ל יש להוכיח דפליג ע"ז, וזה ממשה"ק בגל' הגרע"א סימן קצ"ח וסימן רס"ח על דינא דמשכו הלוקח לא קנה במסירה, מהא דקי"ל דאף דנפל ה"ה קונה בד' אמות, והנה הרי הגרע"א גופי' במהדו"ק סימן ל"ז הוכיח דכל הא דבנפל קונה בד' אמות, הוא רק משום שנתכוין לקנות בשעה זו, עיי"ש, וא"כ הרי מהא דקשיא לי' במשכו הלוקח דמ"ט לא יקנה במסירה, מוכח דס"ל דאף בגמר המשיכה מצי לקנות במסירה, וזה שלא כד' האחרונים הנז' דס"ל דקנין המסירה הוא רק בשעת מעשה המסירה, וז"ב.

ושו"ר כן בחלקת יואב חו"מ סימן י"ח, שכתב דתי' המל"מ ל"מ בהך דינא, משום דקנין המסירה נמשך אח"כ, כיון דל"ב מסירה מיד ליד, עיי"ש.

?יש לציין לד' התוס' ב"מ ד"ח: שמבו' בפשוטו מדבריהם דמסירה לא חשיב אלא בשהוא אוחז בידו, אך מה שהוא יושב ורוכב ע"ג בהמה לא חשיב כמסירה, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א שם.

1. ויש להוסיף, מש"כ רה"ג שם, ז"ל, ומסירה מל' מוסירה הוא, כדכתיב והבאת אתכם במסורת הברית, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דלישנא דמסירה אינו כלל במה שהמוכר נותן לו, כמשמעות הסוגיא בב"מ ד"ח:, אלא הוא בתפיסתו את הבהמה שהיא אסורה תחת ידו, וזה מתישב עם מש"נ מדבריו דאין עיקרה של מסירה במה שהמוכר מוסר לו, אלא עיקרה הוא במה שהחפץ הוא בידו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' חי' הרי"מ חו"מ סימן קצ"ח סקי"ז ואהע"ז סימן כ"ז ס"א שנקט כן בפשיטות, ועיי"ש באהע"ז שהוסיף דגם למש"כ הראשונים דל"ב מסירה מיד ליד, היינו דמה שאוחז ע"פ ציוויו, חשיב כמסירת הבעלים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להעיר, דלדעת הרמ"ה בסוגיין דכל המטלטלין נקנין במסירה מיד ליד, ופירש כן לההיא דפ"ק דב"מ, עיי"ש, הרי משמע דכל הא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, הוא רק בדין מסירה זו דמיד ליד, דמהני בכל המטלטלין, אך מסירה דספינה, מהני אף במציאה ובנכסי הגר, שהרי בד' הרמ"ה נ' דמפרש דזהו מש"א דמסירה היא כאדם המוסר לחבירו, ולפ"ז הרי כיון דאמרינן התם דכל הא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר הוא משום דמסירה היא כאדם המוסר לחבירו, הרי דכ"ז הוא במסירה זו דמיד ליד, אך מסירה דספינה שאינה כאדם המוסר לחבירו, שפיר מהניא אף במציאה ונכסי הגר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והראוני במאירי קידושין דכ"ה:, ז"ל, שזו נאמרה במציאה ונכסי הגר שאין דעת אחרת מקנה אותם, וכל שאין דעת אחרת מקנה, אין מסירה חשובה כמשיכה, עכ"ל, ומבו' להדיא דגם במציאה ונכסי הגר איכא לעצם המסירה, ואך דכיון דאין בהן דעת אחרת מקנה אין מסירה חשובה כמשיכה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם דעת רה"ג גופי' דמסירה ל"מ אף בפניו אלא בשאמר לו לך חזק וקני, אך אי"ז משום דבלא"ה אין תורת מסירה עלי', דלעולם איכא תורת מסירה עלי' אף בשלא אמר לו לך חזק וקני, ומה"ט כתב רה"ג דכל משיכה יש בכללה מסירה, אלא משום דמסירה היא קני' פחותה מכולן, וע"כ אינו קונה בזה אלא כשגילה המוכר בדעתעתו שרוצה בהקנאתו אליו אפי' במסירה, עיי"ש בדבריו, והובאו דבריו בחי' הרמב"ן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בביאור הגר"א סימן קצ"ח סקי"ב כתב, ז"ל, בפניו כו' או, כמ"ש בפ"ג דב"ב ופ"ה דב"ק לענין חזקה ומשיכה בפניו אצ"ל כו', אלא שכאן בלא"ה לא קני אף במציאה כמ"ש מאן מסר כלומר מאן אמר וצוה לו, ועתוס' בקדושין שם, עכ"ל, ונ' בביאור דבריו, דמה שהביא מפ"ג דב"ב ופ"ה דב"ק, אי"ז להך דינא דבפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני, שהרי דין זה לא נמצא בפ"ה דב"ק, אלא קאי אהך דינא דצריך לומר לך חזק וקני, וע"ז כתב הגר"א דהוא דומיא דמש"א בפ"ג דב"ב ופ"ה דב"ק, דבחזקה ובמשיכה צריך לומר לך חזק וקני ולך משוך וקני, וע"ז הוסיף הגר"א, דכאן הוא דין בפנ"ע דצריך לומר לך חזק וקני, שהרי בלא זה אינו קונה אף במציאה, והיינו דבחזקה ומשיכה, כל הא דבעינן לומר לך חזק וקני, הוא רק משום דהוא של חבירו, ובעינן לדעת המקנה, אך במסירה בעינן לזה לעיקר הקנין, שהרי במציאה אינו קונה משום דמאן אמר לי' לך חזק וקני.

   ולפ"ז מ' בד' הגר"א, דאמירת לך חזק וקני, היא מעיקר החפצא דקנין מסירה, ואפ"ה כל בפניו א"צ לומר לו לך חזק וקני, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)