טו בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**טו**

**בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה**

א] **עירובין** דס"ה:, אמר רב יהודה אמר רב ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה בא מעשה לפני רבי ואסר ולפני רבי חייא ואסר וכו', ואלא מאי כראב"י האמר עד שיהו ב' ישראלים אוסרין זע"ז.

**ופירש"י**, ז"ל, אוסרים זע"ז, והני לאו אוסרים זע"ז נינהו, דהא אמרי רבנן בשלהי פירקין רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה משום דריסת הרגל, ואע"פ שלא עירבה עמה, עכ"ל.

**וילה"ע** בזה, דמ"ט פריך רק משום הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולכאו' טפי הו"ל למיפרך דהיאך אוסר הגוי שבפנימית על החיצונה ע"י דריסת רגלו, הרי רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה.

**וביותר** קשיא במש"כ הראב"ד הובא בחי' הרשב"א והריטב"א, דהגם דקי"ל כרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, מ"מ אסרינן בההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דכי אמר ראב"י עד שיהיו ב' ישראלים אוסרים זע"ז, לאו לאפוקי ב' חצרות זו לפנים מזו, דהנהו ודאי אע"ג דאין אוסרין זע"ז לרבנן מ"מ שכיחי דדיירי וגוי אוסר בחיצונה וכו', ולא אתא ר"א אלא לאפוקי ב' חצרות ופתח אחד ביניהן דכיון דלא עבר חד על חברי' לא שכיחי דדיירי, דגוי בכי הא לא מירתת משום דלית להו צוותא להדדי, ואי נמי בב' חצרות זו לפנים מזו ולאפוקי פנימי במקומו, אבל חיצון כיון דלר"ע פנימי אסר על חיצון ב' ישראלים אוסרין זע"ז קרינן בי' וכו', ורב הונא ברי' דרב יהושע דתירצה כר"ע וכשעירבו לרוחא דמילתא הוא דתירצה הכין וכו', עכ"ל.

**והריטב"א** כתב בע"א, דהגם דסוגיא דילן ס"ל דבעי' אוסרין זע"ז, מ"מ סוגיא דלעיל דס"ג: פליגא ע"ז וס"ל דכל דשכיח דדיירי אסרינן אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ועמש"נ בסימן ב' בביאור הוכחת הריטב"א מהתם, ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וע"כ ה"נ יש לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אף לרבנן, ואף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש.

**ובדעת** הרמב"ם שפסק לדינא דסוגיין, עמש"נ בסימן ל"ו סק"ג, ובדעת הטושו"ע שפסקו לדינא דסוגיין עמש"נ בסימן א' סק"ד, ועמש"נ שם בדעת הרא"ש.

**והדברים** צ"ב, דהגם דנימא דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אכתי בדין דלרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה לא נאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דהגם דשכיחי דדיירי, מ"מ ל"מ הגוי לאסור על החיצונה בדריסת רגלו, משום דהרי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, וא"כ מ"ט כתבו הראשונים דכיון דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, יש לאסור בכה"ג אף לרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת.

**האמנם** פשוט דהראשונים למדו כן מתוך סוגית הגמ', דלא פרכי' עלה רק משום הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אלמלי זה ניחא הא דאסורה החיצונה משום דריסת רגלו של הגוי, וכמש"נ לעיל, אך צ"ב הטעם בזה.

ב] **והנה** להלן דע"ה: אמר רבי אלעזר וגוי הרי הוא כרבים, ופירש"י, ז"ל, אם דר גוי בפנימית ושני ישראלים בחיצונה, אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר, עכ"ל.

**ובתוס'** שם, ז"ל, וא"ת ולמה לי' למימר הרי הוא כרבים, אפילו לא הוו כרבים אסר כיון דיש ב' ישראלים בחיצונה ואוסרין זע"ז ויש לו דריסת רגל עליהן, וי"ל כיון דישראל לא אסר גוי נמי לא אסר, דאין להחמיר בגוי יותר מבישראל אי לאו דהוו כרבים, עכ"ל.

**ומבו'** מד' התוס', דמדינא הי' גוי אוסר בדריסת רגלו, אף דהוי כרגל המותרת במקומה, ואך משום דאין להחמיר בגוי יותר מישראל הוא דגוי יחידי בפנימית לא אסר, אלא משום גזירה.

**ובפשוטו** נ' שהטעם בזה הוא, ע"פ המבו' לעיל דנ"ט: דהא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה הוא משום דפנימית אחדא לדשא ומשתמשא, ופירש"י דהוא משום דכופין על מידת סדום, ולפ"ז י"ל דבגוי ל"ש להתיר משו"ז, דל"ש בגוי כופין על מידת סדום, וכמו שנסתפק החזו"א סי' פ"ו סקי"ט בחצר של גוי שבין ב' מבואות א' עירב וא' לא עירב אם דוחין אותה לאותו של עירב דבגוי ל"ש כופין על מידת סדום, עכ"ל.

**אך** מל' תוס' הרא"ש שם נ' לפרש באופ"א, ז"ל בתירוצו, וי"ל "דמטעמא שמא ילמוד ממעשיו" לא החמירו בגוי יותר מישראל, עכ"ל, ונ' מזה דהא דקשיא להו דיש לאסור בזה מדינא, הוא משום דכיון דאיכא להגוי דריסת הרגל עליהן שייכא בזה הגזירה דשמא ילמוד ממעשיו, ויש להוסיף בזה מש"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ"א ס"ד דגוי לא אסר אלא היכא דאית לי' דריסת הרגל במקום הישראלים, אך היכא דלי"ל דריסת הרגל במקומם שרי אף להוציא מביתם לחצירו, והיינו דהגזירה דשמא ילמד ממעשיו שייכא רק היכא דאית לי' דריסת הרגל במקומם, וע"כ אף דבישראל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ בגוי אסרו חכמים כל היכא דאיכא למיחש לשמא ילמד ממעשיו., וזה ע"ד מש"נ להלן סק"ז בדעת הריטב"א, דהיכא דשייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו יש לאסור אף דהויא רגל הגוי רגל המותרת, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

**ונ'** לפ"ז דמה שתירצו התוס' דלא החמירו בגוי יותר מישראל, אין כונתם דהגם דמדינא יש לאסור בכה"ג, מ"מ כיון שלא רצו להחמיר בגוי יותר מישראל הקילו דכה"ג לא יאסור הגוי, הגם שמעיקר הדין אין טעם להתיר בכה"ג, אלא מכוון התוס' הוא, דהגם דאף בכה"ג שייכא הגזירה שמא ילמד ממעשיו, מ"מ לא החמירו בגוי יותר מבישראל, ולא אסרו משום הגזירה אלא היכא דע"פ דיני רשויות יש לאסור בכה"ג, וזה מתישב היטב בל' התוס', שלא כתבו שלא רצו להחמיר בגוי יותר מבישראל, אלא כתבו שאין להחמיר בגוי יותר מבישראל, והיינו דהאיסור שאסרו בגוי אינו חמור בדיניו מהאיסור בישראל, (הגם דטעם התקנה שייך בזה), וכ"ה דבישראל אין רגל המותרת אוסרת, ה"נ בגוי אינה אוסרת.

**ובחזו"א** סי' פ"ב סק"י פירש הטעם בע"א, דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא משום דהותר הפנימי שאין ראוי למחשב את הפנימי כמשותפת כיון שאין לחיצונה בה כלום, וכיון דחשבינן לפנימית כרשות לעצמה לענין טלטול בתוכה שוב היא נשארת חלוקה מחצר החיצונה ואין בני הפנימית נחשבין כמשותפין בחיצונה וכו', וכיון שהיתר החיצונה ברגל המותרת הוא משום דכיון דהותר הפנימי ע"כ הותר החיצון, בדין הוא שיהא גוי פנימי אוסר אף לרבנן, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

**ולפ"ז** י"ל, דכיון דמדינא הי' ראוי שיאסור גוי אף ברגל המותרת, ואך שלא החמירו בגוי יותר מישראל, ע"כ לא פריך הגמ' בסוגיין רק מהא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך היאך אוסר הגוי בדריסת רגלו, דע"ז הומ"ל דרגל הגוי אוסרת אף בשהיא רגל המותרת, שהרי אין לנו מקור ממתני' להך מילתא שלא רצו להחמיר בישראל יותר מגוי.

**אך** אכתי לא נתישב מה שפסקו הראשונים דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה החיצונה אסורה משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר קשיא דמ"מ היאך רגל הגוי אוסרת הרי הויא רגל המותרת במקומה, וע"ז אין לישב דבגוי אף רגל המותרת אוסרת, שהרי לפי האמת אף בגוי לא אסרינן ברגל המותרת במקומה משום שלא רצו להחמיר בגוי יותר מישראל, וכמש"כ התוס'.

**וביותר** קשיא, שהאמנם בד' התוס' מבו' דמדינא הי' ראוי לאסור בגוי אף ברגל המותרת, אך הנה בחי' הרשב"א והריטב"א שם נ' דמדינא אין הגוי אוסר בדריסת רגלו, עמש"נ בטעמא דהריטב"א להלן סק"ז, וע' בהערה שם מש"נ בדעת הרשב"א, וא"כ לדעתם אין לישב כן כלל.

ג] **והנה** בד' הרמב"ן במלחמות שלהי פירקין, מצינו שיטה חדשה בזה, ז"ל, ועוד גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה למה לי טעמא משום דמפעי והלא מן הדין אסורין הן, דכיון דב' ישראלים אוסרין זע"ז ובעו לעירובי אין עירוב מועיל במקום גוי שהרי יש לו דריסת הרגל כאן ואע"פ שאם הי' ישראל לא הי' צריך לערב עמהן, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן דפליג ע"ד ש"ר, וס"ל דכה"ג דב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא, ואף דרגל הגוי הויא רגל המותרת.

**ולכאו'** לפ"ד הרמב"ן א"ש הא דפרכי' בסוגיין רק משום הא דבעי ראב"י ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פרכי' היאך רגל הגוי המותרת במקומה אוסרת, משום דבאמת רגל הגוי אוסרת אף בשהיא מותרת במקומה.

**אמנם** באמת אין לישב כן, דהנה בטעמא דהרמב"ן דס"ל דב' ישראלים בחיצונה וישראל בפנימית אסור מן הדין, הנה הטעם בזה נלמד מל' הרמב"ן שהאריך לפרש דבעו לעירובי ואין עירוב מועיל במקום גוי, דהוא משום דמלבד עיקר ההלכה דדירת גוי אוסרת היכא שיש ב' ישראלים, איכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום גוי, ענש"נ בזה באורך בסימן ה', ונת' שם דבעי' להך הלכתא, משום שאם הי' מועיל העירוב במקום גוי, תו הי' דינם כיחיד שאין דירת הגוי אוסרת עליהם, ודין זה שייך אף היכא דליכא דירת גוי הראוי' לאסור, דמ"מ כל דהוי "במקום גוי" אין עירוב מועיל, וע"כ בב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, כיון דב' הישראלים אוסרין זע"ז וצריכין לערב, אין עירובן מועיל, [[3]](#footnote-4) והגם שאין הגוי דר בחיצונה, מ"מ כיון דאית לי' דריסת הרגל עלי', חשיב כעירוב במקום גוי,[[4]](#footnote-5)

**ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה הרמב"ן שם כתב עוד, ז"ל, ועוד דגוי וישראל בחיצונה וישראל בפנימית מן הדין הם אוסרין לפי דעתינו, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו מ"ט כה"ג הם אוסרין מן הדין, וגם מ"ש הך גוונא מהיכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דכה"ג אינם אוסרין מן הדין אלא משום גזירה, וכמש"כ הרמב"ן שם.

**וראיתי** לבאר בזה לפי הנ"ל, דהא דבגוי וישראל בחיצונה וישראל בפנימית יש לאסור מן הדין, הוא משום דס"ל להרמב"ן כדעת הראב"ד דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אף דבהך גוונא אין הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ כיון דאיכא ב' ישראלים דירת הגוי אוסרת, אך כ"ז ל"ש אלא בדהוי הגוי בחיצונה, דבזה שפיר דירתו אוסרת, אך היכא דהוי הגוי בפנימית ואתינן לאסור משום דריסת רגלו, ל"מ רגלו לאסור את החיצונה מן הדין, דהויא רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה.

**ואף** שכתב הרמב"ן דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מן הדין, הגם דרגל הגוי הויא רגל המותרת במקומה, היינו משום דהתם הן אוסרין זע"ז ובאין לערב, ובזה איכא לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ומשא"כ בדאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דאין הישראלים אוסרין זע"ז ואין באין לערב, ול"מ למיתי עלה מדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא בעינן למיתי עלה מדינא דדירת הגוי אוסרת היכא שיש ב' ישראלים, הרי דבזה הדרינן לדינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ואין רגל הגוי אוסרת בחיצונה, ול"ד לישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, שדירת הגוי עצמה היא בחיצונה, וע"כ שפיר הוא אוסר עלי', וז"ב בדעת הרמב"ן.[[5]](#footnote-6)

**ונמצא** לפ"ז, שכל מש"כ הרמב"ן דיש לאסור מן הדין אף דהויא רגל הגוי רגל המותרת, הוא רק בשבאין לערב זע"ז, שבזה הוי הדין דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך היכא שאין באין לערב זע"ז, אשר ל"מ למיתי עלה משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא משום עיקר הדין דדירת הגוי אוסרת, קיימינן בדינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ולפ"ז אין לפרש עפי"ד הרמב"ן הא דפריך בסוגיין רק מהא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך היאך רגל הגוי אוסרת הגם דהויא רגל המותרת במקומה, שהרי הגם דס"ל להרמב"ן דבגוי אסרינן אף ברגל המותרת, הרי היינו רק בשבאין לערב זע"ז, אך הכא שאין אוסרין זע"ז ואין באין לערב, תו בדין שלא תאסור רגל הגוי כיון דהויא רגל המותרת, וז"ב.

**אמנם** אכתי י"ל קצת, דכיון דכל הא שרגל המותרת דהגוי אינה אוסרת הוא רק בשאין אוסרין זע"ז, וממילא אף אי הוה בעי' למיפרך כן הוה בעי' לפרש דהכא אין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ע"כ כבר פרכינן משום עיקר דינא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז.

ד] **ולכאו'** צ"ל בכ"ז, דהנה אמנם מדינא רגל הגוי המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אך הרי אמר ר"א לקמן דע"ה: דגוי ה"ה כרבים, ופירש"י, ז"ל, אם דר גוי בפנימית ושני ישראלים בחיצונה, אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר, עכ"ל, והרי דמשום גזירה אוסרת רגל הגוי אף דהויא רגל המותרת.

**והנה** עיי"ש בחי' הרשב"א שכתב, ז"ל, ולפי שיטה זו ההיא עובדא דישראל וגוי בפנימית ובעיא דישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית שבתחלת פירקין, אפשר לומר שאין הלכה כרב ור' חייא דאסרו, ואע"ג דהוו רבים בחיצונה, משום דלא אמרו כאן אלא בשיש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית דמ"מ הא איתא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרשב"א, דאף שגזרו דגוי ה"ה כרבים, מ"מ לא אסרינן בזה אלא בדאיכא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר אף אם הי' הגוי דר עמם לא הי' אוסר, לא גזרו שיאסור עליהם בדריסת רגלו.[[6]](#footnote-7)

**ועמש"נ** בדברינו בסימן ל"ה סק"ד, דזהו טעמא דרש"י לקמן דע"ה: דל"ש הגזירה היא דאיכא ישראל א' בחיצונה וגוי בפנימית, ופירש"י הטעם משום דאף אם הי' דר עמו ל"ה אוסר, והיינו דאף אם גם בכה"ג שייכא סיבת הגזירה, מ"מ גדר הגזירה הוא שיאסור הגוי בדריסת רגלו, והיכא דאף אם הי' דר ל"ה אוסר, לא שייך שיאסור בדריסת רגלו.

**ולפ"ז** מתישב היטב הא דלא פרכי' בסוגיין רק משום הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פרכי' היאך אסר רגל הגוי דהויא רגל המותרת במקומה, שהרי באמת הגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אך ברגל הגוי גזרו שאוסרת אף בדהויא מותרת במקומה, אך מ"מ אינה אוסרת אלא בדהוו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ הרשב"א, וזהו דפרכי' דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אין לאסור לדעת רבנן, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וז"פ.

**ולפ"ז** ניחא גם מש"כ הראב"ד והריטב"א דלפי האמת אסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר קשיא דמ"מ היאך רגל הגוי אוסרת הרי הויא רגל המותרת במקומה, אך לפי הנ"ל ניחא, שהרי גזרו חכמים דרגל הגוי אוסרת אף בשהיא מותרת במקומה, ואך דמ"מ לא אסרו אלא בגונא שאם הי' הגוי גר שם הי' אוסר, וע"כ אי הוה בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז ל"ה אסור בכה"ג שאין אוסרין זע"ז, אך כיון דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, שפיר יש לאסור בכה"ג דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, שהרי אם הי' הגוי גר בחיצונה הי' אוסר, וע"כ אף דריסת רגלו אוסרת, משום הגזירה דדריסת רגל הגוי אוסרת אף בדהויא רגל המותרת במקומה, וז"פ.[[7]](#footnote-8)

**שוב** אח"ז נתבוננתי דילה"ע בזה, שהרי כתבו הראשונים בשם הראב"ד, דהא דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסרינן על החיצונה ולא על הפנימית, הוא משום דהחיצונה גורם להאיסור, וע"כ טפי עדיף לאסור על החיצונה, והנה אי נימא כדרך זו דכל מה שיש לאסור על החיצונה הוא רק משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ואילו הא דיש לאסור על הפנימית הוי זה מעיקרא דדינא, שהרי הגוי דר עמו, לכאו' הי' בדין דנאסור על הפנימית וכעיקרא דדינא, וי"ל.

ה] **וראיתי** לבאר עפי"ז מש"כ הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, שהביא ראי' לדבריו, מדאמרי' בשלהי פירקין גוי ה"ה כרבים, כלומר שאם היו ג' חצרות של יחידים זו לפנים מזו וא' מהם גוי אוסר על החיצונה, ואע"פ שכל א' וא' מותר במקומו, הואיל ואיכא רבים בחיצונה, ומאן דלא ידע וחזי לי' דמטלטל אמר שרי לטלטולי בלא עירוב ובלא שכירות גוי דאם איתא דאוגר גוי מפעא פעי, וכל שכן הכא דדיירי שנים בחצר אחת דהוו רבים בחיצונה ואסר עלייהו, עכ"ל, וצ"ב שהרי טעמא דהראב"ד דאסרינן בכה"ג הוא משום דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואילו הא דאסרינן בשלהי פירקין הוא משום גזירה, ומהו שהוכיח הראב"ד משם כדבריו, ואדרבה מהתם הרי מתבאר דאלמלי הגזירה לא הי' אסור בכה"ג, וזה שלא כד' הראב"ד דאסר בכה"ג מדינא, ואין משמע שהוכיח רק שהדין כן, אלא משמע שאף טעם האיסור הוא משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז וכמש"כ הראב"ד.[[8]](#footnote-9)

**ועד"ז** קשיא גם במה שתמה הרשב"א לקמן דע"ה: ע"ד הרי"ף שלא כתב בסוגיין לדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאסור, ותמה ע"ז הרשב"א דלפ"מ שפי' הרי"ף בשלהי פירקין כפירושו של ר"ח ז"ל דאסרי' בג' חצירות שדר גוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות, א"כ יש לאסור גם בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה או בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, וא"כ מ"ט לא כתב הרי"ף להנהו דרב ור' חייא ור' אלעזר בהלכות דנראה שדחאן מהלכתא, עכ"ד.

**ובפשוטו** כוונת הרשב"א דאף בגוונא דסוגיין שייכא הגזירה דהתם, וזהו שתמה מ"ט השמיט הרי"ף לדינא דסוגיין, אמנם צ"ב רב, דלכאו' אדרבה, הרי לא קי"ל לאסור בהנך גווני מדינא דע"ז הי' הנידון בסוגיין, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והא דאסרי' בהנך גווני הוא משום הגזירה המבוארת בדע"ה:, וא"כ לא השמיט הרי"ף מידי, שהרי הביא לדינא דגוי ה"ה כרבים, אשר רק משו"ז יש לאסור בישראל וגוי בזו וישראל בזו, ומצינו כן בד' הבעה"מ בסוגיין שכתב דמה שלא הזכיר הרי"ף לדינא דישראל וגוי בזו וישראל בזו הוא משום שסמך על הא דגרסי' בסוף פירקין דגוי ה"ה כרבים, אשר מה"ט יש לאסור אף בהנך גווני, ועמש"נ בזה להלן סק"י אם יש לאסור בסוגיין משום הגזירה, וצ"ב מה שתמה הרשב"א בזה ע"ד הרי"ף.

**ולפי** הנ"ל א"ש היטב, דהא הוה פשיטא להו להראב"ד והרשב"א, דהגם דגזרו חכמים שדריסת רגל הגוי אוסרת אף שהיא מותרת במקומה, מ"מ ל"מ לאסור אלא בגונא שאילו הי' הגוי גר שם הי' אוסר, וכמו שנקט כן הרשב"א בפשיטות לדעת רש"י, וע"כ מהא דאסרינן התם בג' חצירות של יחידים זו לפנים מזו וא' מהם גוי, ואע"פ דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ש"מ דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזהו שהוכיח הראב"ד כן מהתם.

**והנה** אמנם אף דל"ב ב' ישראלים בחיצונה, מ"מ בעי' להגזירה דהואיל ואיכא רבים בחיצונה, משום דהגם דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ מן הדין אין דריסת הגוי אוסרת, כיון דהויא רגל המותרת במקומה, וע"ז מהני הגזירה דאף רגל הגוי המותרת במקומה אוסרת, וזהו שהוסיף הראב"ד דכ"ש דהכא שייכא הגזירה, כיון דדיירי ב' בחצר אחת, ובאמת כל מה שאסר הראב"ד מתחילה בכה"ג הוא רק משום הגזירה, וכנ"ל, ולא הוצרך הראב"ד להזכיר לזה, כיון דכל עיקר הסוגיא מיוסדת על הא דאיכא להך גזירה, שהרי לא דנו להתיר בזה רק משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אלמלי זה היתה רגל הגוי אוסרת אף שהיא מותרת במקומה, וזה הוי משום הגזירה דרגל הגוי המותרת אוסרת, וכמש"נ.

**ואשר** זהו גם מה שתמה הרשב"א ע"ד הרי"ף, דמדינא דר"א דגוי ה"ה כרבים ש"מ דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וא"כ הי' לו לכתוב לדינא דסוגיין, דאסרינן בישראל וגוי בזו וישראל בזו, ואף דבסוגיין מוקמי' לה כר"ע, אך קי"ל כן אף לדידן משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וז"ב.[[9]](#footnote-10)

**וע'** להלן סק"ט שנת' בדעת הרשב"א בעבוה"ק שחזר בו, וס"ל דאף דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ היכא דשייכא הגזירה יש לאסור אף בשאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש באורך.

**אמנם** בדעת בעה"מ שישב עפי"ז השמטת הרי"ף, נ' שדעתו דאף אם בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ יש לאסור בישראל וגוי בזו וישראל בזו משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ושלא כדעת הרשב"א דס"ל דאם בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא שייכא הגזירה אלא היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ שפיר השמיט הרי"ף לדינא דסוגיין, וע' גם בביאור הגר"א סי' שפ"ב סי"ז שכתב כן, ז"ל, אע"ג דאוקמוה שם כר"ע, למסקנא שם ע"ה ב' דגוי ה"ה כרבים וכו' א"צ לאוקמי כר"ע, עכ"ל.

**אמנם** קשיא ע"ז, שהרי ר"א גופי' דאמר לקמן דע"ה: דגוי ה"ה כרבים, איהו מיבעיא לי' בסוגיין בדין ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, ואי נימא דהגזירה שייכא אף היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, א"כ לכאו' ה"נ פשיטא דיש לאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית משום הך גזירה, דאף אם לא שכיחי דדיירי מ"מ איכא למיגזר משום היכא דאיכא ב' ישראלים וגוי בחיצונה, וע' בכתוב שם להראב"ד שכנר' הק' כן ע"ד בעה"מ, ובאו הדברים חסרים בדפוס.[[10]](#footnote-11)

**ונ'** די"ל בזה בפשיטות, דהיכא דלא שכיח דדיירי כ"ה דלא גזרו בזה רבנן לעיקר הדין דגוי אוסר משום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בי' רבנן וכמו שפירש"י לעיל דס"ב., ה"נ מה"ט אף ל"ש בזה הגזירה דגוי ה"ה כרבים, דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, וז"פ.

ו] **האמנם** כל דברינו מיוסדים על המבו' בד' הרשב"א בשלהי פירקין, דעיקר הגזירה שייכא אף בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ואך דכה"ג לא אסרינן משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ שפיר יל"פ לסוגיין דהא דאוסר הגוי אלמלי הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הוא משום הך גזירה.

**אך** באמת בדעת התוס' אין לישב כן, שלדעתם נ' דהגזירה היא דמאן דלא ידע סבור דכי היכי שיש ב' ישראלים בחיצונה ה"נ יש ב' ישראלים בפנימית, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, דגוי ה"ה כרבים פי' כב' ישראלים דרים בפנימית שיסברו כמו שיש ב' בחיצונה כמו"כ יש ב' ישראלים דרים אם הגוי בפנים, עכ"ל,[[11]](#footnote-12) ולפ"ז הרי ל"ש כל עיקר הגזירה רק בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה, אך בגונא דסוגיין דליכא אלא ישראל א' בחיצונה ל"ש הך גזירה כלל.

**ובביאור** דעת הרשב"א דס"ל דשייכא הגזירה אף בגונא דסוגיין, נ' דהוא משום דס"ל כמבו' בלשונו בעבוה"ק ש"ד פ"ג דהגזירה היא משום דאיכא רגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה, ואם יהא מותר בכה"ג הרי דמאן דלא ידע דרגל המותרת אינה אוסרת יבא להתיר גם בשדרים בחיצונה ב' ישראלים וגוי, וע"כ ודאי דשייכא הך גזירה אף בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וכן נ' גם דעת הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, עיי"ש שמבו' בדבריו דבכל גווני דאיכא דריסת רגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה שייכא הגזירה, וכן נ' גם בדעת הריטב"א בדע"ה:, עמש"נ עוד בדעתו להלן סק"ז, וז"פ.

**ובדעת** רש"י בזה, עמש"נ בסימן ל"ה סק"ז לפרש דעתו שהגזירה היא שאין בנ"א יודעים וסוברים שיש ישראלים בפנימית, ואי"ז כלל משום דאיכא רבים בחיצונה, ולפ"ז הרי שלדעתו שפיר שייכא הגזירה אף בסוגיין, ויל"פ לסוגיין כמש"נ לדעת הרשב"א.

**וגם** לדעת הבעה"מ אין לישב כן, שהרי דעתו דמשום הגזירה דגוי ה"ה כרבים יש לאסור אף בדליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכן נ' להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, שהרי כתב דמשום הגזירה יש לאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, (אך שוב כתב דבזה אסור מדינא), ובזה הרי הא דמדינא אין לאסור, הוא רק משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והרי דגם ע"ז מהני הגזירה, וא"כ לדעתם הרי בע"כ דהגמ' בסוגיין דפריך דלראב"י אין לאסור משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא ס"ל להגזירה דגוי ה"ה כרבים.

**ולפ"ז** הרי שלדעת רש"י והבעה"מ והרמב"ן ודעימי' הדק"ל מ"ט לא פריך בסוגיין אלא משום דינא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך על עיקר הא שהגוי אוסר דהיאך הוא אוסר הרי הוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, וי"ל בזה כמש"נ לעיל סק"ב די"ל עפי"ד התוס', דכיון דמדינא הי' ראוי שיאסור גוי אף ברגל המותרת, ואך שלא החמירו בגוי יותר מישראל, ע"כ ל"ב למיפרך היאך אוסר הגוי בדריסת רגלו, דע"ז הומ"ל דאה"נ רגל הגוי אוסרת אף בשהיא רגל המותרת, גם לדעת הרמב"ן י"ל קצת כמש"נ לעיל סוסק"ג דכיון שאם היו אוסרין זע"ז הי' הגוי מבטל עירובן אף דהוי רגל המותרת, ע"כ פריך מהא דאינם אוסרין זע"ז, וצ"ע בזה.

ז] **ובדעת** הריטב"א נ' לישב בזה בע"א, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, א"ל תן לחכם ויחכם עוד, כלומר דבהאי נמי גוי אוסר על החיצונה דבהא דאיתא לאיסורא קנסינן ולא על הגורם, והיינו מטעמא דאמרן דכל היכא דאפשר למקנס במקום שני ישראלים התם קנסינן, וליכא למימר בהו דסתרן אהדדי דלעיל קנסינן על הגורם והכא קנסינן על העובר, כנ"ל, עכ"ל.

**וד'** הריטב"א צ"ב רב, דמאי קשיא לי' כלל שנאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית על בן הפנימית, כ"ה דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה על הישראל שבחיצונה משום שהוא הגורם לאיסר, ותמוה דהיאך שייך שיאסור הגוי עליו, הרי ליכא להגוי כלל דריסת הרגל עליו.

**ומצינו** כן בחי' הר"ן שם, ז"ל, וצ"ע בזה דא"כ ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אמאי מיתסר ישראל חיצון, דהא ישראל פנימי קא גרים לי', אלא שאפשר לי לומר דכיון דא"א לאסור על ישראל בפנימי שהרי בפנ"ע הוא דר אסרינן לחיצון, משא"כ בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה כיון דשייך לאסור חיצונה שרינן לפנימית, כ"נ דצ"ל בד' הר"ן, שבאו הדברים חסרים בדפוס, עכ"ל, והרי דמעיקרא לא הק' הר"ן דנאסור על הפנימי, אלא הק' מ"ט אסרינן על החיצון הרי הפנימי קא גרים לי', וברישא חזינן דלא אסרינן אלא להגורם, וע"ז תירץ דרך היכא דאפשר לאסור להגורם לא אסרינן לזה שדר עם הגוי, אך הכא דל"ש לאסור על הגורם כיון שאין להגוי דריסת הרגל עליו, אסרינן על החיצון שדר עם הגוי.

**ואשר** מבו' מד' הריטב"א שדעתו, דהא דגוי אוסר במקום ב' ישראלים, ל"ב בזה כלל לתנאי האיסור דומיא דישראל, אלא אף היכא דבישראל כה"ג ל"ה מקום כלל לאסור, מ"מ כל דאיכא גוי ויש לחוש שילמד הישראל ממעשיו אסרינן על הישראל, וע"כ הי' שייך לאסור על הישראל הדר בפנימית, משום שהוא הגורם שידור הגוי עם הישראל שבחיצונה, הגם שלפי גדרי איסורי רשויות אין מקום לאסור עליו כלל, שאין להגוי דריסת הרגל עליו.

**ועמש"נ** בסימן ד' באורך בענין זה, אם שייך לאסור בגוי היכא דבישראל כה"ג לא הי' אוסר.

**ולפ"ז** נ' פשוט, דע"כ לא פריך בסוגיין אלא משום דינא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך על עיקר הא שהגוי אוסר דהיאך הוא אוסר הרי הוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, משום שאם ל"ה בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, שפיר הי' אוסר הגוי עליהם, דהגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, היינו רק בישראל, אך בגוי כל היכא שהוא דר עם הישראל ואיכא למיחש שמא ילמד ממעשיו אוסר הגוי עליו.

**וזה** ע"ד מש"נ לעיל סק"ב בדעת תוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ה: דע"כ ס"ל דמדינא הי' ראוי לאסור בב' ישראלים בחיצונה וישראל בפנימית, משום דיש לחוש בזה שמא ילמד ממעשיו, ואך שדעת התוס' דלא החמירו בגוי יותר מישראל, והריטב"א לא ס"ל כן, וד' הריטב"א מחודשים טפי מד' התוס', דשייך לאסור משום הגוי, אף במקום שאינו שייך לו כלל ולי"ל אף דריסת הרגל שם, ועמש"נ בזה בסימן ד'. [[12]](#footnote-13)

**והא** דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית לא אסרינן מדינא, אלא משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, הגם דאיכא התם ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אי"ז כלל משום דהויא רגלו רגל המותרת, דכל דשייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו יש לאסור אף בדהויא רגלו רגל המותרת וכנ"ל, אלא הטעם הוא משום דכה"ג שאינו דר עם ישראל אלא דורס עליהם, לא חיישי' דילמד ישראל ממעשיו, וע"כ אין לאסור בזה מדינא.

**ומצינו** הדברים מפורשים כן בד' הריטב"א לקמן דע"ה:, ז"ל, ולעולם לאשמועינן דכה"ג גוי הרי הוא כרבים דאע"ג שאין ישראל דר עמו בחצר כאחת כדי שילמוד ממעשיו אפילו הכי אסור, עכ"ל, וכ"כ שם להלן, ז"ל, גוי נמי כו', כלומר אי דידע הרואה שאין הגוי ראוי לאסור כיון שאינו דר עמהם בחצר ולא ילמדו ממעשיו, ידע, עכ"ל, ומפורש בדבריו דכל הא דאין הגוי אוסר מדינא על בני החיצונה, הוא משום שאינו דר עמהם ולא ילמדו ממעשיו,[[13]](#footnote-14) וע' גאו"י בסוגיין שכבר עמד בעיקר הדברים בדעת הריטב"א.

ח] **ועד"ז** נ' גם בדעת הראב"ד, דס"ל דהיכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אסורה החיצונה מדינא, משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וצ"ע דא"כ מ"ט בג' חצירות וגוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות לא אסרינן וכמש"כ הראב"ד בכתוב שם בשלהי פירקין, והבאנו דבריו לעיל סק"ה בהערה, וכן קשיא מ"ט בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה לא אסרינן מדינא, ולא אסרינן אלא משום גזירה, כמבו' בד' הראב"ד בכתוב שם שם.

**ונ'** ברור שהטעם בזה הוא כמש"נ מד' הריטב"א, דל"ש הגזירה שמא ילמד ממעשיו אלא היכא שהגוי דר עם הישראל בחצר אחת, ולא היכא שהוא דר בחצר אחרת ואית לי' דריסת הרגל על הישראל, וע"כ בהנך גווני שאין הגוי דר עם הישראל בחצר אחת לא אסרינן מדינא, וז"ב.

**ובאמת** יש ללמוד כן גם מד' הראב"ד שהביאו הראשונים בסוגיין, שכתב דהא דאסרינן על החיצון ולא על הפנימי, הוא דהוא הגורם לפנימי לדור עם הגוי ולאו עכברא גנב אלא חורא גנב, ומבו' דרק הפנימי הוא דעביד איסורא שדר עם הגוי, וכ"ה ל' הריטב"א שם דאיהו הוא דדייר ועביד איסורא, והחיצון הוא הגורם לפנימי לעשות האיסור, אך הוא עצמו לא חשיב שדר עם הגוי, דאם הי' חשוב דגם החיצון דר עם הגוי ועביד איסורא, א"כ הרי נמצא דאף פנימי גורם לחיצון למעבד איסורא, ומ"ט קנסינן טפי על החיצון, וז"ב.

**אמנם** בד' תוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ה: מבו' דעתם, דאף היכא שהגוי דורס על ב' הישראלים שבחיצונה איכא למיחש שילמדו ממעשיו, וע"כ הי' לנו לאסור בזה מדינא אלמלי הא דלא החמירו בגוי יותר מבישראל, וכמש"נ לעיל סק"ב.

**ויתכן** לפרש טעם הפלוגתא בזה דאזלי לטעמייהו, וזה לפמש"נ בסימן ל"ד דפליגי תוס' עם ש"ר בטעם הא דדריסת הרגל אוסרת, דלדעת התוס' הוא משום דמשתמש בחצר בהדי דריסת רגלו, אך דעת ש"ר דהדריסת הרגל עצמה אוסרת, עיי"ש מש"נ בזה, ונמצא שלדעת התוס' כל היכא דאיכא דריסת הרגל חשבינן שאף משתמש עם החיצונה, ולדעת ש"ר ליכא אלא דריסת הרגל לחוד, וי"ל דע"כ להתוס' שפיר חשיב שדר הגוי שבפנימית עם הישראל שבחיצונה, ומשא"כ לש"ר דלית לי' אלא דריסת הרגל, ל"ח שדר עם הישראל שבחיצונה.

**ויש** להוסיף, דמד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין שכתב דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית יש לאסור מדינא, ונת' לעיל סק"ג שטעמו הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, נ' מוכח שדעתו כדעת התוס' דאף היכא דאיכא להגוי דריסת רגל על הישראלים חשיב שדרים עם הגוי, וע"כ איכא בכה"ג לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי.

ט] **במש"נ** לעיל ס"ק ד' ה' בדעת הרשב"א בחידושיו, דס"ל דל"ש לאסור משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים אלא בגונא שאם הי' הגוי גר שם הי' אוסר, וע"כ נקט הרשב"א דאם בעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, אין לאסור רק היכא שיש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, דהישראלים אוסרין זע"ז, אך בג' חצירות שיש בכל א' מן החיצונות ישראל א' ובפנימית גוי, אין לאסור משום הגזירה, כיון שאף אם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר עליהם, כיון שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ונת' עוד דמה"ט הוכיח הרשב"א מד' הרי"ף דאסרי' אף בג' חצירות, דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**אמנם** נ' להוכיח דבעבוה"ק חזר בו הרשב"א, וס"ל דשפיר שייכא הגזירה גם בגונא שאם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר, וזה כמש"נ לעיל סק"ה בדעת בעה"מ והגר"א דשפיר יש לאסור משום הגזירה אף דמדינא אין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**דהנה** בסימן א' סק"ב נת' באורך מד' הרשב"א בעבוה"ק בכ"ד, שפסק דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**והנה** בעבוה"ק ש"ד פ"ג פסק הרשב"א לדינא דגוי ה"ה כרבים בגוונא דג' חצירות וכד' הרי"ף, והרי דאף דס"ל דקי"ל דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ שפיר יש לאסור בג' חצירות משום הגזירה, וזה דלא כמו שנקט הרשב"א בחידושיו דאין לאסור משום הגזירה בג' חצירות, אלא אם ל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ הוכיח מהא דאסרינן בג' חצירות, דל"ב אוסרין זע"ז.

**ונ'** מזה שחזר בו הרשב"א, וס"ל דהגם דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ בג' חצירות דשייכא הגזירה דגוי ה"ה כרבים, שפיר יש לאסור, ואף שאם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר, משום שאין הישראלים אוסרין זע"ז.

**ויש** להוכיח כן עוד, דהנה כתב הרשב"א בפ"ג שם, ז"ל, ב' חצרות זו לפנים מזו וישראל אחד וגוי בפנימית וישראל אחד בחיצונה או שהי' ישראל אחד וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, ה"ז אוסר על החיצונה עד שישכיר את מקומו, לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה וכו', ויש מי שהורה בשני אלו להקל, לפי שאין ישראל החיצון והפנימי אוסרין זע"ז, ולעולם אין הגוי אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרים זע"ז, ולראשון הדעת נוטה, עכ"ל.

**והנה** כבר נת' בסימן א' סק"ב דממש"כ הרשב"א דהטעם דאוסר הגוי על החיצונה הוא "לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה", עכ"ל, וכונתו הוא למש"כ לעיל מינה, בדין ג' חצירות שיש בכל אחת מהן א' דאסרינן משום הגזירה, מבו' דס"ל דאין לאסור בזה מדינא, והיינו משום דמדינא אין הגוי אוסר אלא בשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזה דלא כמש"נ בדעת הרשב"א בחידושיו דאם אסרי' בג' חצירות משום הגזירה, יש לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה מדינא, ואשר מה"ט תמה הרשב"א על השמטת הרי"ף לסוגיין, וכמש"נ שם, והרי שחזר בו הרשב"א.

**ויש** להוכיח כן עוד שחזר בו הרשב"א, שהרי בג' חצירות כתב הרשב"א דאוסר הגוי על החיצונה ולא הביא חולק, ואילו בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הביא הרשב"א די"א דאין הגוי אוסר, והנה הרי בחידושיו כתב הרשב"א דתליא זב"ז, ואם אסרינן בג' חצירות, בע"כ יש לאסור גם בישראל וגוי בפנימית וכו', וממה שחילק בעבוה"ק ביניהם מוכח שחזר בו הרשב"א וס"ל דשפיר שייכא הגזירה אף בדליכא תנאי האיסור מצד הישראלים, וע"כ בג' חצירות אסרינן משום גזירה, הגם דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אין ללמוד מהתם לאסור אף בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דכיון דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אין לאסור בהך גוונא רק משום הגזירה, וזהו שהביא הרשב"א פלוגתת הראשונים אם שייכא בזה הגזירה או לא, ולהסוברים דליכא בזה לגזירה, אין הגוי אוסר על החיצונה, שהרי מדינא אין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"נ.[[14]](#footnote-15)

**אך** ילה"ע קצת בל' הרשב"א דלפ"ז נמצא דפלוגתת הראשונים אם קי"ל לאסור בישראל וגוי

בפנימית וישראל בחיצונה הוא אם שייכא הגזירה בהך גוונא, ואילו הרשב"א כתב דטעם הסוברים דאין הגוי אוסר הוא משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולפי המבו' לכאו' העיקר חסר מן הספר, שהרי בזה כו"ע מודו דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ואך דמ"מ היכא דשייכא הגזירה יש לאסור אף שאין ב' הישראלים אוסריןז זע"ז, ובזה הוא שנחלקו אם שייכא הגזירה בהך גוונא, ואי"ז כלל במשמעות ל' הרשב"א, וצ"ע בזה.[[15]](#footnote-16)

ט] **ויש** להוסיף עוד לפמש"נ, דאם נבא לדון מ"ט לא אסרינן בגוונא דסוגיין משום הגזירה דלקמן דע"ה: דגוי ה"ה כרבים, ה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים.

**דדעת** בעה"מ דאה"נ יש לאסור בסוגיין משום הגזירה, ואך דסוגיין לא ס"ל להך גזירה, וכ"כ הגר"א בביאורו.

**ולדעת** הרשב"א ל"ק כלל, דל"מ הגזירה רק היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך היכא שאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואף אם הי' הגוי דר עמו בחצר ל"ה אוסר, ל"ש לאסור משום הגזירה.

**ולדעת** תוס' ותוס' הרא"ש דהגזירה היא שיסברו דכ"ה שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית, ניחא בפשיטות, דל"ש הגזירה בגונא דסוגיין, דהגזירה שייכא רק בדאיכא ב' בחיצונה.

**ויש** להוסיף, דלכאו' לדעת הריטב"א שפירש הגזירה התם דהוא שיסברו שגוי אוסר אף שאינו דר עמם, אך ליכא כלל גזירה שיסברו שיש עוד דיורין או שדרין יחד, א"כ ל"ש כלל לדון משום הגזירה בסוגיין, דבלא"ה דרין יחד, והרי אף התם מלבד הגזירה בעי' נמי להא דהוי ב' ישראלים אוסרין, דע"ז ל"ש הגזירה כלל, אך באמת אי"ז מתישב, שהרי יש לגזור ג"כ שמא לא ידע דרגל המותרת אינה אוסרת, כמפורש בריטב"א שם, וא"כ אף דבעי' ב' ישראלים אוסרין, מ"מ יסבור שהם אוסרין זע"ז.

1. וצריך להוסיף בזה, דל"ד להא דבב' חצירות של ישראל וחצר של גוי אין הגוי אוסר רק במבוי, ולא אמרי' שיאסור אף בחצירות משום דאיכא למיחש לשמא ילמד ממעשיו, דהתם הטעם הוא דלא אסרו חכמים אלא ברשות זו שדר הגוי בה או דאית לי' דריסת הרגל בה, אך בחצירות הישראל דלי"ל דריסת הרגל ושם לא ילמדו ממעשיו לא אסרו חכמים, וכאשר כ"ה ל' הרא"ש בתשובה שם, שאין הגוי אוסר במקום שאין לו דריסת הרגל, אך משא"כ הכא הרי בחצר החיצונה איכא להגוי דריסת הרגל ואיכא למיחש שילמדו שם ממעשיו, וע"כ הי' לנו לאסור שם מדינא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וילה"ע על מה שמבו' בד' החזו"א דהטעם לחלק בין רגל המותרת לרגל האסורה, הוא משום דברגל המותרת חשבינן להפנימית כרשות לעצמה לענין טלטול בתוכה, וע"כ שוב היא נשארת חלוקה מן החיצונה, ומשא"כ ברגל האסורה דלא חשבי' להפנימית כרשות לעצמה, וצ"ע שלכאו' מד' רש"י דנ"ט: נ' שהוא מטעם אחר, ז"ל שם, דהויא רגל האסורה במקומה וכו' דכיון דבחצר דגופייהו אסרי ליכא למיכפינהו למיחד דשא דידהו וימחלו על דריסת הרגל שיש להן על החיצונה וכו' דפנימית אחדא דשא ומשתמשא דכיון דמותרת במקומה כגון זו כופין על מידת סדום וכו', עכ"ל, ומבו' שטעם החילוק הוא, שאין לנו לכפותן למיחד דשא דידהו אלא אם יכולין להשתמש בחצירן, גם ילה"ע עוד ע"ד החזו"א, שלכאו' לפי דבריו הא דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ב בזה כלל לדינא דכופין על מידת סדום, וע"כ לא פירש החזו"א דזהו גופא הטעם דמדינא בגוי הי' אוסר רגל המותרת דל"ש בו כופין על מידת סדום, וכמו שדן בזה החזו"א בסי' פ"ב, והיינו משום דס"ל דהא דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ב בזה לכופין על מידת סדום, וצ"ע רב דזה דלא כפירש"י וש"ר לעיל דנ"ט: דהא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק משום דכופין על מידת סדום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה הגאו"י בסוגיין כתב לפ"ד הרמב"ן הללו, דלר"מ מדינא יש לאסור בישראל בחיצונה וגוי בפנימית, דכ"ה דלראב"י אם יש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא, ה"נ לר"מ בדאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא.

   אך לפמש"נ הרי אדרבה, לר"מ אין לאסור מדינא אף בב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, דמש"כ הרמב"ן דכה"ג אסור מדינא, הוא רק משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך לדעת ר"מ דגוי אוסר אף בדליכא אלא ישראל יחידי, ליכא כלל דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וע"כ לדידי' אף בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אין לאסור מדינא. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו דהגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ כיון דבפועל אית לי' דריסת הרגל חשיב זה במקום גוי, וכאשר עד"ז מבו' בפשוטו בסוגיין דאלמלי דינא דבעי' ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", שפיר הי' לנו לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וחשיב דאיכא ב' ישראלים בחיצונה, משום דריסת הרגל דישראל הפנימי, אף דהוי רגל המותרת במקומה, ואך דאף דאיכא ב' ישראלים בחיצונה מ"מ כיון שאין אוסרין זע"ז לא אסר הגוי, וכ"ה בתור"פ, ז"ל, הכא נהי דאיכא שנים, מ"מ אוסרין זע"ז ליכא, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת וכו', עכ"ל, וכן נ' לדעת הסוברים דלפי האמת אסרינן בגונא דסוגיין אף לרבנן, וכ"נ דעת הרמב"ן גופי' וכדלהלן, והיינו משום דל"ב שיהיו ב' ישראל אוסרין זע"ז, אך הרי מ"מ בעי' שיהיו ב' ישראל, אלא דלזה סגי בדריסת הרגל דהפנימי לחשוב דאיכא ב' ישראל בחיצונה, (וכ"ה בד' הריטב"א והר"ן בסוגיין דחשיב דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וע"כ אסרו על החיצונה).

   ועמש"נ עוד להלן סק"ח שלדעת הריטב"א ודעימי', אין לומר כלל כד' הרמב"ן, שלדעתם היכא שאין הגוי דר עם הישראל באותה חצר לא חיישי' שילמד ממעשיו, ול"ח כלל "במקום הגוי", וא"כ ודאי דיועיל עירוב הישראלים בכה"ג. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומוכח לפ"ז בדעת הרמב"ן, דהגם דס"ל דל"ב ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", מ"מ בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל דחשיב דליכא אלא חד לא אסרינן הגם דשכיח דדיירי, וזה דלא כמו שנראה מד' הריטב"א דהיכא דשכיח דדיירי יש לאסור אף בדחשיב דליכא אלא חד, עמש"נ בזה להלן סק"ז, דאי נימא דכל דשכיח דדיירי יש לאסור אף אם חשיב דליכא אלא חד, א"כ מ"ט בעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכמבו' כן בד' הרמב"ן דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכמש"נ, שהרי כל מה דבעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי ולא סגי בדינא דדירת הגוי אוסרת, הוא משום דאילו הי' מועיל עירוב במקום גוי הי' דינם כיחיד, ותו לא היתה דירת הגוי אוסרת, אך אי נימא דאף היכא שדינם כיחיד מ"מ היכא דשכיח דדיירי דירת הגוי אוסרת, א"כ אף אם הי' מועיל עירוב במקום גוי והי' דינם כיחיד, מ"מ כיון דשכיח דדיירי היתה דירת הגוי אוסרת, ולא הוה בעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וז"ב, וע' בדברינו בסימן א' סק"ח שנת' כן גם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונמצא לפ"ז, דלדעת רש"י היכא דאיכא ג' חצירות שגוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות אין לאסור, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ודלא כמו שפירשו הראשונים שם לדעת ר"ח ורי"ף דמימרא דר"א איירי בכה"ג.

   אמנם צ"ב הטעם בזה, דהנה בסוגיא שם פרכינן עלה, מ"ש ישראל דלא אסר דמאן דידע ידע ומאן דלא ידע סבר עירובי עירב, גוי נמי אמרינן דידע ידע דלא ידע סבר אגירי אוגר, ומשני סתם גוי אי איתא דאוגר מיפעא פעי, ולכאו' לפ"ז הי' בדין שמשום הך גזירה נאסור אף בגונא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דאף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך הרי מדינא הי' לנו לגזור אף בישראל שיאסור כה"ג, וכל מה דלא גזרינן הוא משום דמאן דלא ידע סבר עירובי עירב, אך בכה"ג דאיכא אף גוי בפנימית דבזה מאן דלא ידע לא סבר דעירובי עירב, שהרי בעי' שכירות מן הגוי ואם איתא דאוגר הגוי מיפעא פעי, לכאו' הי' בדין שיהא אסור בכה"ג.

   אך נ' פשוט בזה, דכיון דאף בכה"ג לא יאסרו ב' הישראלים זע"ז, שהרי אחר שישכרו מן הגוי תו כבר אין מקום לגזור, דמאן דלא ידע סבר עירובי עירב, ונמצא שאף אם היו אוסרין חכמים בכה"ג, מ"מ לא היו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ע"כ לא גזרו בזה חכמים, דגזר הגזירה דרבנן היתה דרגל הגוי אוסרת אף בדהויא רגל המותרת, אך לא אסרו חכמים איסור חדש בכה"ג, וע"כ כיון דדינא הוא שאין הגוי אוסר רק בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא גזרו חכמים שיאסור הכא אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך מד' הר"ן לקמן דע"ה: יש להוכיח שדעתו דהכא אסרינן אף בלא הגזירה, דעיי"ש שפירש טעם הגזירה דגוי ה"ה כרבים, משום דיסברו שיש ישראל א' עם הגוי בפנימית ובכה"ג אסור להסוברים כן, והרי להדיא דדינא דסוגיין אינו משום הגזירה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובדעת הראב"ד גופי' נ' לפרש בזה, עפמש"כ הראב"ד בכתוב שם בשלהי פירקין, עמש"כ בעה"מ שם דדינא דגוי ה"ה כרבים היינו בשהי' גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, וכתב ע"ז הראב"ד, ז"ל, לא אמר ר"א אלא בג' חצירות של א' א' וגוי בא' מהן, עכ"ל, וצ"ב טעמא דהראב"ד מ"ט לא אסרינן אלא בג' חצירות וגוי בפנימית וב' ישראלים בב' חיצונות ולא אסרינן בב' חצירות שגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, גם ילה"ע בזה, מ"ט לא אסרינן בכה"ג הגם דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ועמש"נ בזה להלן סק"ח.

   ונ' שהטעם בזה הוא, דס"ל להראב"ד דהא דאסרינן בגוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות, הוא משום דהרואה ישראל וגוי באין מהפנימית ודורסין בחיצונה אינו יודע שהם דרין בב' חצירות, אלא הוא סבור שהן דרין יחד בחצר הפנימית, וע"כ הוא דאסרינן בזה, ואשר ע"כ ל"ש הגזירה בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, שהרואה יודע שהגוי לבדו בא מהפנימית, שרואה שב' הישראלים דרין בחיצונה, וז"ב, ועד"ז נת' בסימן ל"ה סק"י בדעת הרא"ש בשלהי פירקין, ולפ"ז מת' היטב מה שהוכיח הראב"ד משם דקי"ל דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, שהרי כל עיקר הא דאסרינן בג' חצירות שהגוי בפנימית, הוא אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וז"ב בדעת הראב"ד, אך בל' הרשב"א אי"ז מתישב כלל, וגם בדבריו בדע"ה: ובעבוה"ק ש"ד פ"ג מבו' דמפרש דהגזירה היא משום דאיכא רבים בחיצונה וחיישי' שיבואו להתיר אף בשכולן דרין בחיצונה, ונ' שלדעתו ודאי יש לאסור אף בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, נ' שיישב השמטת הרי"ף בע"א מד' בעה"מ, וזה מתישב אף לדרכו של הרשב"א דל"ש הגזירה בסוגיין אילו הוה בעי' אוסרין זע"ז, והוא דר"א כללא קאמר דגוי ה"ה כרבים, ובכל גווני דרבים אוסרין גוי אוסר, וע"כ בכלל זה נכלל הנך תרי גווני דסוגיין, דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה ודישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, וע"כ לא הוצרך הרי"ף להביא לדינים אלו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה אמנם בחי' הריטב"א בדע"ה: גריס התם ר' אילעא, אך בד' הראב"ד מת' דגריס ר' אלעזר כגיר' דילן, וכן גריס הרמב"ן במלחמות שם וכ"ה הגירסא בש"ר שם. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומבו' בדבריו דמדינא אין לאסור רק אם יש ב' ישראלים בפנימית, אך אם ליכא אלא ישראל א' אין לאסור מדינא, וזה דלא כמש"כ החזו"א סי' פ"ב סקי"א, ועמש"נ בזה בסימן ל"ה סק"ח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפי המבו' נמצא דדעת התוס' והריטב"א, דגדר הגזירה דגוי אוסר בחצר, לאו היינו דשויוהו רבנן לדירתו דירה, ותו הוי כישראל האוסר, דא"כ הרי אין לאסור בגוי בפנימית דומיא דישראל בפנימית שאינו אוסר, ול"ב למש"כ התוס' דלא החמירו בגוי יותר מישראל, או למש"כ הריטב"א דכה"ג שאינו דר עמו ליכא להגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ובע"כ דגדר דינא דגוי אוסר בחצר הוא דאף שאין דירתו דירה מ"מ ה"ה אוסר על בני החצר, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור בגוי בפנימית אף שישראל כה"ג אינו אוסר, אמנם בל' רש"י לעיל דס"ב. מפורש דגדר דינא דגוי אוסר בחצר, הוא דשויוה רבנן לדירת הגוי דירה, ועמש"נ בסימן ד' דמצינו עוד דפליגי בזה, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם ל' הרשב"א לקמן דע"ה:, ואע"פ שאינו דר עמהן וישראל דכוותי' אינו אוסר אפ"ה גוי אוסר וכדמפרש טעמא משום גזירת הרואין וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דגוי אינו אוסר מדינא בדריסת רגלו, הוא חד דינא עם הא דישראל אינו אוסר, משום דרגל המותרת אינה אוסרת, וכ"נ קצת בל' הרמב"ן במלחמות שם, דאין הגוי אוסר יותר מישראל, (אלא בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה ומשום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכמש"נ לעיל סק"ג), ופליג עם הריטב"א בתרתי, חדא דלהריטב"א אם הי' בזה החשש דשמא ילמד ממעשיו הי' הגוי אוסר אף דהויא רגל המותרת, ולהרשב"א אינו אוסר, ומאידך דעת הריטב"א דאין הגוי אוסר משום שאין הישראל דר עמו, ואילו דעת הרשב"א דהגם דאין הישראל דר עמו, ומודה הרשב"א להריטב"א דהחשש דילמד ממעשיו הוא רק בשדר עמו בחצר אחת, וכמש"נ בהערה הקודמת, מ"מ בדין דיאסור עליו, אלמלי הא דאף ישראל כה"ג אינו אוסר, ונפ"מ בזה הוא לדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת, דלהרשב"א ה"נ יאסור גוי מדינא בדריסת רגלו, ואילו להריטב"א הגם דישראל כה"ג אוסר, מ"מ גוי לא יאסור בכה"ג מדינא, כיון שאינו דר עם הישראלו ליכא להחשש שילמד ממעשיו.

    וטעם פלוגתייהו נ', דלהרשב"א גדר הדין שהגוי אוסר, הוא דמדרבנן דירתו דירה כדירת ישראל, וע"כ אין לנו לאסור בזה ברגל המותרת דאף ישראל לא אסר, ומאידך כל דישראל אסר יש לנו לאסור בגוי אף אם באופן זה אין לחוש שילמד ממעשיו, דלא פלוג רבנן, אך להריטב"א גדר הדין דגוי אוסר הוא כמש"נ לעיל בהערה דאע"פ שאין דירתו דירה לאסור, מ"מ אסרו חכמים על הישראל שמא ילמד ממעשיו, וע"כ אין לנו לדמות דין הגוי לדין ישראל בין לקולא ובין לחומרא, וז"ב בדעתם.

    ומה"ט לא הק' הרשב"א בסוגיין כקו' הריטב"א דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית נאסור על הישראל שבפנימית משום דהוא הגורם, משום דלדעתו ל"ש לאסור כלל על הישראל שבפנימית דליכא להגוי דריסת הרגל עליו, וז"פ.

    אמנם ע' בסימן ד' שנת' גם בדעת הרשב"א שדעתו היא דאף מדרבנן אין דירת הגוי דירה, ולפ"ז אין לומר כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, דנראה דהני דסברי דל"ש הגזירה בגוונא דסוגיין, למדו כן ממש"א בסוגיין דאין לאסור רק לדעת ר"ע, והרי דל"ש הגזירה בסוגיין, דאם שייכא הגזירה הי' לנו לאסור אף לדעת רבנן, והאמנם לדעת הרשב"א בחידושיו אין להוכיח מזה כלל, דלעולם י"ל דשייכא הגזירה בגונא דסוגיין, ואך דל"מ הגזירה אלא היכא שאם הי' הגוי דר עמם הי' אוסר, וע"כ תלינן לה בפלוגתא דר"ע ורבנן, אך לפ"מ שחזר בו הרשב"א וס"ל דמהניא הגזירה אף היכא שאינם אוסרין זע"ז, (והגם שאם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר), שפיר יש ללמוד מסוגיין דל"ש לאסור בזה משום הגזירה, ובדעת החולקים וס"ל דשייך לאסור בסוגיין משום הגזירה, צ"ל דס"ל דפליגי בזה הסוגיות, וכמש"נ לעיל סוסק"ה מד' בעה"מ. [↑](#footnote-ref-15)
15. וע"כ אולי צריך לדחוק, דאה"נ טעם החולקים דס"ל דלא אסרינן משום הגזירה בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא משום דס"ל כדעת הרשב"א בחידושיו דל"ש לאסור משום הגזירה היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזמש"כ הרשב"א בטעמם דלעולם אין הגוי אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרים זע"ז, והיינו דאף היכא דאתינן לאסור משום הגזירה, אין לאסור אא"כ איכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולפ"ז בע"כ לדחוק דלדעה זו גם אין לאסור בגוונא דג' חצירות, ודלא כמשמעות ד' הרשב"א דבדינא דג' חצירות לא פליגי, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-16)