אורח חיים רה - הערות וציונים לסעיף א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן ר"ה סעיף א'**

**מתי מברכים על ירקות חיים שהכל**

במבואר בסוגיא שירקות שדרך לבשל, אם לא בשלם – ברכתם שהכל, נראה לכאורה שישנן בזה (לפחות) ג' דעות בראשונים:

לשון רש"י: "ירק **שאין דרכו** ליאכל חי." לשון תוס': "**טובין יותר** מבושלין מחיין." לשון תר"י: "**אינו נאכל כמות שהוא חי** ומשביח על ידי הבישול **שנעשה ראוי לאכילה**."

הטור והשו"ע נקטו את לשון התוס'. המ"א פסק את לשונו של תר"י. ואילו המ"ב הכריע כלשון הרש"י (אמנם לא הביא את הרש"י אלא את האחרונים שנקטו כן ובגר"ז נראה שפירש כן גם בדעת תר"י).

**נידוני הפוסקים על ירקות שונים – האם כשנאכלים חיים ברכתם שהכל**

המפורש בסוגיא שהסיבה לברך שהכל על ירקות הנאכלים חיים, היא מה שעדיפים כשנאכלים מבושלים. ולהלכה פסק המ"ב שהכוונה שבעודם חיים אין דרך לאכלם. ולכאורה אין להקיש מזה לאופנים אחרים שאין דרך לאכול ירקות, כגון בלי תיבול מתאים וכדומה, דבפשטות עניין הסוגיא נובע מהא דדנים ירקות מבושלים ושאינם כשני מצבים חלוקים. אבל לא באה הסוגיא לחדש שהאוכל את המאכל בצורה שאינה הרגילה והראויה לכתחילה, הרי זה סיבה לאבד את ברכתו. והביא המ"ב את נידון הפוסקים לגבי אכילת תמכא חיה, האם נימא שכיון שהרגילות היחידה לאכלה חיה היא רק על ידי טיבול בחומץ, והוא אוכל ללא חומץ, לא יברך בפה"א. ובפשטות הוא נידון מחודש. וכמו כן דן השע"ת לגבי בצל ושום במקומות שאין דרך לאכלם חיים וגם בישולם הוא רק לצורך טפלות לאחרים, אשר לא תהיה ברכתם אדמה לעולם, וגם הוא חידוש שלכאורה אינו עולה מהסוגיא באופן ישיר. ויש לדון האם ייתכן שבמקומות כאלו, בישול השומים יעלה את דרגתם כיון שללא בישול קשה לאכלם ויש יותר דרך לאכלם על ידי בישול.

**שני דינים: חי שעדיף מבושל, מבושל שהיה עדיף חי**

ויש לדון אם שני הדינים המבוארים בסוגיא שייכים להדדי. ובפשטות היה נראה שהם שני הצדדים של אותו המטבע, והמכנה המשותף שבהם, שדנים את שני המצבים מבושל ושאינו מבושל, ומכריעים איזה מהם הוא המצב העדיף, וממילא המצב השני ברכתו רק שהכל, וכן נראה מדברי הט"ז שדימה את שני הדינים אהדדי.

אבל הרי בגמ' עצמה כשדנה מה דין בישול המגרע, לא משמע שתליא הא בנושא של שלקות חיים. ומשמע לכאורה שבשלקות חיים מודו כ"ע שברכתם אדמה, ואף שלכאורה כלפי לייא. אם גרעון שמגיע מחמת המצב המחודש שיצר הבישול – אינו סיבה לאבד את הברכה, מדוע גרעון שמונח בירק מצד עצמו כל עוד מחוסר בישול, יהווה סיבה לאבד את הברכה. ובזה אפשר בתרתי: א, על דרך המבואר באגר"מ שנקודת החסרון בדברים שדרכם לבשל, היא מה שגם כעת בשעת האכילה יוכל לתקן. ב, נימא שלאחר שכבר חל שם ירק, אינו פוקע מהרה. והיינו שהנידון בירקות חיים הוא לומר שעדיין לא הגיעו לידי גמר, משא"כ בירקות שהתבשלו.

וייתכן שנפ"מ בהגדרות אלו לנידון הנ"ל – מהו מצבו של אותו ירק המשביח בבישול. והיה ניתן לומר שתוס', אשר הם חידשו שגם פירות שלא נגמר גידולם ברכתם בפה"ע, ונראה שלמדו כהגדרת האגר"מ הנ"ל שהחסרון בירק חי הוא האפשרות לתקנו, הרי הם לשיטתם שכתבו שכל שהירק טוב יותר בבישול, ברכתו בחיותו שהכל.