יב - ביסוד דין חילוק גופין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שגגות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס בענייני שגגות

אור ליום ג' ד' מנ"א תשע"ט

**א**

א] כריתות ט"ו א', אבל שמענו הבא על ה' נשיו נדות בהעלם אחת שהוא חייב על כל אחת ואחת, ובגמ' לעיל ט' א' ילפינן לה מדכתיב ואשה לחייב על כל אשה ואשה.[[1]](#footnote-2)

ויש להסתפק ביסוד הך דינא דגופין מוחלקין, אם היינו משום דחשבינן להו כמעשים חלוקין, דאף דאם אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, מ"מ כל דיש חילוק גמור ביניהם חייב על כל אחד ואחד, וע"כ הוא דבה' נשים נדות דהן גופין מוחלקין ויש חילוק גמור ביניהם חייב על כל אחת ואחת, או דהוא משום דחשבינן להו כאיסורים חלוקין, דאף דאזהרת כולם היא משום נדה, מ"מ ילפינן מקרא דנתייחדה האזהרה על כל גוף וגוף, וע"כ הוא חייב על כל אחת ואחת.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ב] ונראה דיש ללמוד מכ"ד דדין חילוק גופין הוא משום דחשבינן להו כאיסורים חלוקין, חדא, הוא ממה שלמדו ר"ג ור' יהושע במשנתינו בבא על אחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו דחייב על כל אחת ואחת, בק"ו מהא דהבא על ה' נשים נדות חייב על כל אחת ואחת, וצ"ב דמה ענין זל"ז, הרי הא דבה' נשים נדות חייב על כל אחת ואחת, הוא משום דגופין מוחלקין, ומה שבאנו לחייב באחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו הוא משום דשמות מוחלקין, והיאך מצינו למילף זמ"ז.

והנה אמנם בגמ' פרכינן על ק"ו זה, דאיכא למיפרך דמה לה' נשים נדות שכן גופין מוחלקין, אך משמעות הלשון דהוא פירכא בעלמא, וזה צ"ב דמה מקום כלל יש ללמוד זמ"ז, - וביותר צ"ב במש"כ התו"י דר"ג ור' יהושע דעבדי הק"ו ס"ל דלא תליא מילתא אלא בשמות,[[3]](#footnote-4) ומאי קאמרי, הרי ודאי דהא דבה' נשים נדות חייב על כל אחת ואחת הוא משום דגופין מוחלקין.

ג] ולכאו' מוכח מזה, דיסוד דין חילוק גופין הוא משום דחשבינן להו כאיסורים חלוקין, דנתיחדה האזהרה על כל גוף וגוף, ואשר זהו דילפי ר"ג ור' יהושע בק"ו, דאם בה' נשים נדות דכולן אסורות משום איסור נדה, ומ"מ כיון דהוו גופין מוחלקין וחשיבי כאזהרות חלוקות חייב על כל אחת ואחת, כ"ש באחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו שיש בה ג' שמות חלוקין לגמרי, שיהא חייב על כל אחת ואחת.

וזהו מה שאמרו דאיכא למיפרך דמה לה' נשים נדות שכן גופין מוחלקין, דהגם דשפיר מצינו למילף מהתם דבכמה אזהרות חייב על כל אחת ואחת, מ"מ י"ל דחילוק האזהרות שע"י גופין עדיף מחילוק האזהרות שע"י שמות, וי"ל דהיינו משום דכולן איסור אחוה הן, וכמש"כ השטמ"ק בשם הרא"ש, וע"כ אין בהן חילוק גמור.[[4]](#footnote-5)

ואשר זהו שכתבו התו"י דר"ג ור' יהושע ס"ל דלא תליא מילתא אלא בשמות, והיינו דס"ל דעיקר החילוק הוא ע"י שמות, ואם סגי בחילוק גופין לחייב על כל אחת ואחת, כ"ש בחילוק שמות.

ד] וכן נראה גם ממה שאמרו בריש מכילתין, דילפינן לחלק בעריות מקרא דואל אשה לחייב על כל אשה ואשה, וצ"ב, דהרי מהך קרא ילפינן דין חילוק גופין, כמש"כ התוס' בסנהדרין נ"ד ב', והיאך ילפינן מינה דשמות העריות מחלקין,[[5]](#footnote-6) - ובע"כ דדין חילוק גופין הוא משום דכל גוף וגוף הוי איסור לעצמו, וע"כ אף דבקרא לא נתפרש אלא כרת אחת, חייב על כל אחת ואחת, וכ"ש דבעריות חלוקות יהא חייב על כל אחת ואחת, אף דליכא אלא כרת אחת.[[6]](#footnote-7)

וצריך להוסיף בזה, דאף דבסוגיין פרכינן דאין ללמוד מחילוק גופין לחילוק שמות, היינו משום דהכא איירי באחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו, דהוא מעשה אחד, ובזה י"ל דאף דשמות מוחלקין, חשבינן להו כחדא, עכ"פ כשכולן איסור אחוה הן, אך בההיא דלעיל איירי בבא על כמה עריות, הרי ודאי דהם חלוקין טפי מחילוק גופין בשם אחד.[[7]](#footnote-8)

**ג**

ה] עוד יש ללמוד לזה, ממה שאמרו בסוגיית הגמ' לעיל די"ל דטעמא דסומכוס דשחטה ושחט את בת בתה ואח"כ שחט את בתה חייב ב', הוא משום דגופין מוחלקין, ופירש"י דהיינו משום דמחמת ראשונה ושני' באו איסורים אלו על השלישית, וגם בחולין פ"ב ב' מיבע"ל דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, ופירש"י דע"י ב' פרות באין לו ב' מלקיות הללו.[[8]](#footnote-9)

והנה אי נימא דדין חילוק גופין הוא משום דחשבינן להו כמעשים חלוקים, לכאו' ל"ש כן כלל התם דשחיטת הבת היא מעשה אחד ממש, ואך שגרמו ב' גופין לאיסורו, - ובע"כ דדין חילוק גופין הוא משום שהם איסורים חלוקין, דנתייחדה האזהרה על כל גוף וגוף, וזהו דס"ל לסומכוס דכל שנאסרה שחיטת הבת מכח ב' גופין, חשבינן דיש עלי' ב' אזהרות, וע"כ הוא לוקה ב'.

ו] אך יש מקום לדחות למש"כ בחי' הגרז"ס לעיל שם דבאיסורא דאותו ואת בנו ענין האיסור הוא בשחיטת שניהם, שלא תהא שחיטת שניהם ביום א', אלא דהחיוב הוא על שחיטת האחרון, וכ"כ בחי' הגר"ש היימן כתבים סימן ל"א אות ב' מהגר"י רבינוביץ, - ולפ"ז י"ל דע"כ הגם דהחיוב הוא על שחיטת האחרון, מ"מ כיון דהאיסור בשחיטת האחרון הוא משום דעי"ז נעשה שחיטה דאותו ואת בנו, הרי דכל שבא מחמת ב' גופין, יש בזה לחילוק המעשים.

אך אכתי יש להוכיח למש"כ בחי' הגרע"א לקמן בע"ב, דמ"ד דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, הוא משום דס"ל דאף בחמותו ואם חמותו ואם חמיו חשיב כגופין מוחלקין, משום שבא מכח גופין מוחלקין, עיי"ש, - ובאיסור חמותו בפשוטו כל עיקר האיסור הוא בביאה על חמותו, ואין אשתו מכלל האיסור, ואפ"ה מהני הא דאיסורם בא מכח גופין מוחלקין שיהא בזה לחילוק גופין,[[9]](#footnote-10) - ובע"כ דדין חילוק גופין הוא משום דהם איסורים חלוקין שנתייחדה האזהרה על כל גוף וגוף, וע"כ שפיר י"ל דכל שנאסרה עליו מכח גופין, יש עלי' ג' אזהרות, וע"כ הוא חייב ג'.

**ד**

ז] עוד יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ה, ז"ל, הבא על הנדה בשגגה וטהרה מנדתה וטבלה וחזרה וראתה נדה ובא עלי' פעם שניה באותה שגגה עצמה, חייב על כל פעם ופעם, אע"פ שהוא בהעלם אחת והוא גוף אחד, שזמן נדות זה חוץ מזמן נדות השנית, "והרי הן כשתי נשים נדות", עכ"ל.

וצ"ב במש"כ הרמב"ם לדמות ב' נדות באשה אחת לב' נשים נדות, דהרי בב' זמני נדות הוי אשה אחת, אלא דהוא דין בפנ"ע דזמני הנדות מחלקין, ומה ענין זה לדינא דגופין מוחלקין.[[10]](#footnote-11)

ונראה מזה דיסוד דינא דחילוק גופין הוא דכל גוף וגוף הוא כאיסור בפנ"ע, דנאמרה האזהרה על כל אשה ואשה, ואי"ז כאיסור חלב, דכל החלבים הם באזהרה אחת, וכיון שנאמרה האזהרה על כל אשה ואשה, הרי דגם בב' זמני נדות באשה אחת, אמרינן דנאמרה האזהרה על האשה דזמן זה, ועל האשה דזמן זה.[[11]](#footnote-12)

ח] עוד יש לסייע לזה, דהנה בשבת ע"ב ב' מייתינן להא דתניא דחומר בשבת משאר מצות, שהשבת עשה שתים בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת משא"כ בשאר מצוות, ואמרינן עלה היכי דמי, אילימא דעבד קצירה וטחינה, דכוותה גבי שאר מצות אכל חלב ודם, הכא תרתי מיחייב והכא תרתי מיחייב, ופירש"י, ז"ל, חלב ודם, דומיא דקצירה וטחינה שהן ב' גופין, עכ"ל.

והתוצאות חיים בסימן ה' סק"ב כתב ללמוד מד' רש"י אלו, דחילוק מלאכות ל"ה כב' שמות, אלא כב' גופין, וזהו שכתב רש"י דקצירה וטחינה הן ב' גופין, וכ"נ ממה שפירש"י לקמן ט"ז א' להא דשבתות כגופין דהיינו כגופי מלאכות שאינם דומין זל"ז כזריעה וקצירה, והרי דקרינן לחילוק מלאכות כחילוק גופין. [[12]](#footnote-13)

אך הדבר תמוה, דהרי בגמ' מדמינן ב' מלאכות לחלב ודם, ואם ב' מלאכות ל"ה כב' שמות אלא כב' גופין, הרי אי"ז דומיא דחלב ודם.

ולכאו' מוכח מזה, דיסוד דינא דחילוק גופין הוא דכל גוף וגוף הוי כאיסור בפנ"ע, וה"נ הוא בחילוק מלאכות, דאף דכל המלאכות הוו באזהרה אחת דלא תעשה כל מלאכה, מ"מ כל מלאכה ומלאכה הויא כאיסור בפנ"ע, ושפיר מדמינן לה לחלב ודם דהם ב' איסורים.

**ה**

ט] עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ב, ז"ל, וכן השוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם אחת, אינו חייב אלא חטאת אחת, הא למה זה דומה למשתחוה לה' צורות בהעלם אחת, עכ"ל, והמהר"י קורקוס שם עמד במש"כ הרמב"ם לדמותו למשתחוה לה' צורות בהעלם אחד, עיי"ש.

עוד הק' האחרונים בד' הרמב"ם שכתב שם פ"ה ה"ד, ז"ל, האשה שהביאה עליה בהמות הרבה בהעלם אחת חייבת חטאת על כל בהמה ובהמה, שהרי גופין מוחלקין, עכ"ל, והרי דגם בבהמות איכא חילוק גופין, וא"כ מ"ט השוחט ה' זבחים בחוץ אינו חייב אלא חטאת אחת, ולי"ב לדין חילוק גופין.

י] והגר"ז אסבסקי בקונט' שגגות סימן א' סק"ד כתב לפרש בד' הרמב"ם, דדין חילוק גופין הוא רק כשהאיסור הוא על הגוף והגוף הוא סיבת האיסור, אך כל שאין האיסור על הגוף אלא שהוא החפץ שנעשה בו האיסור ליכא חילוק גופין, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבשוחט ב' בהמות בשבת לא יהא חילוק גופין, ונת' להלן סקי"ט, ובשחוטי חוץ האיסור הוא שלא לעשות בחוץ עבודות פנים, והקרבן הוא החפץ שנעשה בו האיסור, וע"כ לי"ב חילוק גופין, וזהו שכתב הרמב"ם לדמותו למשתחוה לה' צורות, דאין חלות האיסור על הצורות, ול"ש בזה חילוק גופין, ועד"ז כתב החזון יחזקאל במכילתין פ"ד ה"א.[[13]](#footnote-14)

ולכאו' הטעם בזה הוא משום דדין חילוק גופין אי"ז חילוק המעשים, אלא הוא משום דכל גוף הוי כאיסור לעצמו, וזה שייך רק היכא דהגופין הן סיבת האיסור, דבכה"ג הוי כל גוף כאיסור לעצמו.

**ו**

יא] עוד מצינו כן בד' המנ"ח במצוה קכ"א, שפירש דפליגי תנאי לקמן י"ט א' בהא דבעינן שיהא נודע לו במה חטא, ולחד תנא אם היו ב' נשים נדות ובא על אחת מהן ואין ידוע איזו היא, לא חשיב כידיעה, כיון דב' גופין הם כב' עבירות, עיי"ש בכל דבריו.

והנה ד"ז מתישב רק אם דין חילוק גופין הוא דכל גוף וגוף הוי כאיסור לעצמו, וע"כ שפיר י"ל דבעינן שיהא נודע לו באיזה גוף חטא, ובלא"ה לא חשיב דנודע לו במה חטא, - אך אי נימא דדין חילוק גופין הוא חילוק המעשים, וכיון דהוו מעשים חלוקין אף הם חלוקין לחטאות, אין טעם כלל להצריך שיהא נודע לו באיזה גוף חטא.

**ז**

יב] אמנם הנה מכ"ד יש ללמוד דדין חילוק גופין אי"ז משום דחשבינן להו כאיסורים חלוקין, אלא הוא משום חילוק המעשים.

חדא, הוא ממש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב', ז"ל, נראה לי דלא אמרי' גופין מוחלקין אלא בבע"ח וכו' אבל בשחוטין לא אמרינן גופין מוחלקין משום דלא חשיבי, ואם אכל חלב מכמה בהמות בהעלם אחת אינו חייב אלא אחת, וכן אם אכל נבלה מכמה בהמות בהתראה אחת אינו לוקה אלא אחת, וכן גיד הנשה מכמה בהמות וכו', ונראה לי דגם בבהמה נמי אמרינן גופין מוחלקין בבע"ח, דמה לי רבע ה' בהמות מה לי בא על ה' נדות, וכן אם אכל אבמה"ח מה' בהמות, או שתלש חלב מה' בהמות ואכל בהעלם אחד, או שאכל דם הקזה מה' בהמות בהעלם אחד, חייב על כל אחת ואחת, עכ"ל.

וממש"כ הרי"ד לחלק בדין חלב, בין היכא שאכל חלב מכמה בהמות שחוטות, להיכא שתלש חלב מה' בהמות ואכל, מוכח דדין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים, ובזה י"ל דהיינו רק בבע"ח דחשיבי, וע"כ שאני היכא שאכל חלב מה' בהמות חיות מהיכא דאכל חלב מה' בהמות שחוטות, - אך אי נימא דדין חילוק גופין הוא משום דכל גוף וגוף הוי כאיסור לעצמו, שנאמרה האזהרה על כל גוף, לכאו' אין מקום לחלק בין היכא שאכל חלב מה' בהמות חיות להיכא שאכל חלב מה' בהמות שחוטות, דממ"נ אם אף באיסור חלב הוי כל גוף וגוף כאיסור לעצמו, הדין נותן דאף בה' בהמות שחוטות יהא חילוק גופין, ואם ל"ה כל גוף וגוף כאיסור לעצמו, הדין נותן דאף בבהמות חיות לא יהא חילוק גופין.

**ח**

יג] עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, דמה שאמרו לקמן ט"ז א' דשבתות כגופין דמיין, היינו דיש בזה לדין חילוק גופין, ודמי למי שבא עריות הרבה משם אחד בהעלם אחד שהוא חייב על כל אחת ואחת, מפני שהן גופין מוחלקין.

והנה בסוגיית הגמ' לקמן שם מבו', דל"מ הא דשבתות כגופין דמי לחייב על כל שבת ושבת, אלא בשגגת מלאכות, אך בשגגת שבת אינו חייב על כל השבתות אלא אחת, אלמלי הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, והרש"ש שם הק' דלדעת הרמב"ם דהא דשבתות כגופין היינו דהוי כגופין מוחלקין, א"כ מ"ט בשגגת שבת ל"מ חילוק זה, הרי הבא על ב' נשים נדות חייב ב', אף אם הי' סבור שהן טהורות.

יד] ומצאנו הטעם בזה בפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ דיבורא דחובה ספ"א, ז"ל, דבשגגת שבת אין כאן גופין מוחלקין, שהרי אינו מכיר בשבתות כלום, כמו שמכיר בגופי הנדות שאע"פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן, עכ"ל.[[14]](#footnote-15)

ולכאו' טעם זה מתישב אי נימא דדין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים, ובזה י"ל דכל הא דחשבינן להו כמעשים חלוקין הוא רק כשהוא מכיר בחילוק הגופין, ומשא"כ בשבתות שאינו מכיר בשבתות כלום, - אך אי נימא דדין חילוק גופין הוא משום דכל גוף וגוף הוא כאיסור לעצמו, שנאמרה האזהרה על כל גוף, הרי הדין נותן דיהא חילוק גופין אף כשאינו מכיר בהן.[[15]](#footnote-16)

**ט**

טו] עוד יש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ה, ז"ל, שגג בשם אחד והם ב' גופין חייב, כיצד ב' נדות ושגג באחת מהן ואין ידוע אי זו היא, ב' אחיות ושגג באחת מהן ואין ידוע אי זו היא חייב חטאת שהרי ידע עצמו של חטא, למה זה דומה לב' נרות דולקות שכבה אחת מהן ואין ידוע אי זו נר היא, או לב' תמחויין של חלב שאכל מאחד מהן ואין ידוע מאי זה תמחוי מהן אכל שהוא חייב, עכ"ל, והך דינא דאף שאינו יודע באיזה גוף חטא חייב חטאת, פירש הרמב"ם כן במתניתין דלקמן ספ"ד, עיי"ש בפיהמ"ש.

והמנ"ח במצוה קכ"א תמה ע"ד הרמב"ם, דמאי מדמי ב' גופין לב' נרות או ב' תמחויין, הרי בב' נרות או ב' תמחויין, עבירה אחת היא, דאם כיבה הרבה נרות בהעלם א' או שאכל הרבה זיתי חלב אפי' מהרבה תמחויים בהעלם א' אינו חייב אלא חטאת אחת, אבל בגופין מוחלקין דהו"ל כמו שמות מוחלקין, והוו כב' עבירות, שפיר י"ל דבעינן שיהא נודע לו באיזה גוף חטא, ועיי"ש שהוסיף דכ"ש הוא משבת, דאף דדין חילוק מלאכות הוא רק בשגגת מלאכות, ובשגגת שבת חשיבא כחדא, מ"מ כיון דלפעמים הם חלוקין לחטאות, הו"ל ב' עבירות לענין ידיעה, וצריך שיוודע לו באיזה מלאכה חטא, וכ"ש בגופין מוחלקין דלעולם הם חלוקין לחטאות, דהו"ל כב' עבירות וצריך ידיעה באיזה הוא, ועיי"ש שהאריך דהרמב"ם פירש דפליגי בזה תנאי לקמן ספ"ד, ופירש כן בדבריו בפיהמ"ש שם,[[16]](#footnote-17) וכתב דאכתי לא נתישב מש"כ הרמב"ם לדמותו לב' נרות או לב' תמחויין, דהרי חלוקין הן טובא, דב' גופין חלוקין לחטאות, וב' נרות וב' תמחויין אין חלוקין לחטאות.

טז] אמנם אי נימא דדין חילוק גופין אינו משום דכל גוף וגוף הוא כאיסור לעצמו, אלא הוא משום חילוק המעשים, מתישבים היטב ד' הרמב"ם, דע"כ ל"ב שידע באיזה גוף חטא, ול"ה להא דבעינן שידע באיזה שם חטא, - דהא דשמות חלוקין לחטאות הוא משום דכל שם ושם הוא חטא בפנ"ע, וע"כ בעינן שיהא נודע לו באיזה שם חטא, וכל שלא נודע לו באיזה שם חטא, חשיב דלא נודע לו החטא, - ומשא"כ הא דגופין מוחלקין דהא דחלוקין לחטאות הוא משום דהוו מעשים חלוקין, אך אין כל גוף וגוף חטא בפנ"ע, א"צ שיהא נודע לו באיזה גוף חטא.[[17]](#footnote-18)

ולפ"ז ניחא דל"ד להא דבשבת בעינן שיהא ידוע לו באיזו מלאכה חטא, אף דדין חילוק מלאכות הוא רק בשגגת מלאכות, דהתם הרי יסוד דין חילוק מלאכות הוא משום דכל מלאכה הויא כשם בפנ"ע, וע"כ כל שלא נודע לו איזו מלאכה עשה, חשיב דלא נודע לו במה חטא, - ומשא"כ בב' גופין דהוו שם אחד, הרי דאף דהם חלוקין לחטאות משום דהם מעשים חלוקין, מ"מ א"צ שיהא נודע לו באיזה גוף חטא.

**י**

יז] עוד יש לסייע לזה, דהנה בשבת צ' א' תנן דהמוציא קופת הרוכלין אע"פ שיש בה מינים הרבה אינו חייב אלא אחת, ובירושלמי שם פרכינן דהרי אף אם הוציא והוציא בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, ומה איצטריך לאשמועינן במוציא קופת הרוכלין דאינו חייב אלא אחת, ומשני דנצרכה לר"א שלא תאמר מינים הרבה יעשו כהעלמות הרבה ויהא חייב על כל אחת ואחת.

והרמב"ן בשבת שם כתב לפרש לד' הירושלמי, ז"ל, פי' לר"א דאמר וכו' שאם בא על ה' נשים נדות ואפי' קטנות חייב על כל אחת ואחת מפני שגופין מוחלקין, ומיחייב נמי התם אתולדה במקום אב,[[18]](#footnote-19) סד"א מינין הרבה נמי ליחייב, קמ"ל דכיון דבב"א עשאה ובהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, עכ"ל, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן שם.[[19]](#footnote-20)

יח] ומהא דס"ד דכ"ה דבגופין מוחלקין חייב על כל אחת ואחת, ה"נ במינים הרבה יהא חייב על כל אחת ואחת, משמע דהא דבגופין מוחלקין חייב על כל כל אחת ואחת הוא משום דחשבינן להו כמעשים חלוקין, וזהו דס"ד דה"נ במינים חלוקין חשבינן להוצאת כל מין כהוצאה בפנ"ע ויהא חייב על כל אחת ואחת, - דאי נימא דהא דבגופין מוחלקין חייב על כל אחת ואחת, הוא משום דכל גוף וגוף הוא איסור בפנ"ע, שנתייחדה האזהרה על כל גוף וגוף, לכאו' אין מקום לדמות לזה דה"נ במינים חלוקין הוי כל מין ומין איסור בפנ"ע.[[20]](#footnote-21)

**יא**

יט] עוד יש ללמוד כן ממש"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות י"ז בתו"ד דהחובל בה' בהמות בשבת חייב ה', למש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב' דבבהמות יש חילוק גופין, וכ"כ המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז בשוחט ה' בהמות ביו"ט, אך הפמ"ג שם כתב דבשוחט בהמות ליכא חילוק גופין רק בשוחט עופות, ואכמ"ל, וכ"כ האג"ט בורר סקי"א אות ב' בצד ב' בהמות בשבת,[[21]](#footnote-22) וכ"כ גם באבנ"ז סימן קצ"א סק"ג וסימן שפ"ט סק"ז וסימן ש"צ סק"ה.

והנה אי נימא דדין חילוק גופין הוא משום דכל גוף וגוף הוא כאיסור לעצמו, הרי הדין נותן דכ"ז הוא באיסורים שעל הגופין, אך באיסור נטילת נשמה ואיסור צידה דאין האיסור על הגופין, אלא האיסור הוא על מעשה המלאכה דהאדם, ואך דההיכ"ת לעשות את המלאכה הוא בגופין, ל"ש דין חילוק גופין כלל, דודאי דליכא אזהרה בפנ"ע על נטילת נשמה מבע"ח זה ועל נטילת נשמה מבע"ח זה וכיו"ב.[[22]](#footnote-23)

ובע"כ מדבריהם דדין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים, וע"כ ליכא נפ"מ בין איסורים שעל הגופים לאיסורים שבמעשה האדם, דמ"מ כל שעושה ב' מעשים בגופין מוחלקין, הו"ל כב' מעשים חלוקין וחייב על כל אחת ואחת.

כ] ויש לדמות ד"ז למש"כ התוס' בשבת צ' א' סוד"ה המוציא בהא דתנן דהמוציא קופת הרוכלין אע"פ שיש בה מינים הרבה אינו חייב אלא אחת, דקמ"ל דלא אמרינן דמינים מחלקין כדא"ר יהושע דתמחויין מחלקין, ובפי' הר"י מלוניל שם כתב והביאו השיטה להר"נ דהטעם בזה הוא משום דלענין הוצאה ליכא חשיבות במין זה מבמין זה, והיינו דחילוק תמחויין הוא רק לענין אכילה, דיש חשיבות בטעמים.[[23]](#footnote-24)

ומבו' בד' התוס' ודעימייהו דביסוד הדין שפיר שייך חילוק תמחויין במלאכת שבת, אף דאין האיסור על החפצא, אלא הוי האיסור במעשה המלאכה דהאדם, - והיינו משום דבחילוק תמחויין ודאי דאין כל תמחוי ותמחוי איסור לעצמו, דמשום שעשאן בתמחויין חלוקין לא נעשו איסורים חילוקין, אלא הוי זה חילוק המעשים, וע"כ ה"ז שייך אף לענין מלאכת שבת.[[24]](#footnote-25)

ואשר ע"כ ה"נ אם דין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים, שפיר שייך דין חילוק גופין אף במלאכת שבת, הגם דאין האיסור על הגופין, אלא הוי האיסור במעשה המלאכה דהאדם, וכמו שנקטו הפמ"ג ודעימי'.

**יב**

כא] והנה למש"נ דבחילוק תמחויין ודאי דאין כל תמחוי ותמחוי איסור לעצמו, אלא הוי זה חילוק המעשים, לכאו' יש להוכיח דגם דין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים, שהרי במתניתין לקמן בע"ב יליף ר' יהושע לדין חילוק גופין בשוחט ה' זבחים מדין חילוק תמחויין, וכ"ה דחילוק תמחויין הוא חילוק המעשים, ה"נ חילוק גופין הוא חילוק המעשים.

כב] ואמנם נראה דד"ז תליא בפלוגתא, דהנה בד' התורי"ד בקידושין ע"ז ב' מבו' דהא דדין חילוק גופין במתניתין דהתם, הוא חד דינא עם עיקר דין חילוק גופין, ולפ"ז כנים הדברים דיש ללמוד מהתם דדין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים.[[25]](#footnote-26)

אך הנה כבר נתבאר לעיל סק"י מש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם, דהא דבשוחט ה' זבחים ליכא לדין חילוק גופין, הוא משום דאין הגוף סיבת האיסור, אלא שהוא החפץ שנעשה בו האיסור, ונת' שם דהוא משום דיסוד דין חילוק גופין הוא דכל גוף הוי כאיסור לעצמו, דזה שייך רק היכא דהגופין הן סיבת האיסור, - ולפ"ז הרי נראה דזה גופא הוא הא דיליף ר' יהושע דגופין מחלקין בכה"ג בק"ו מתמחויין, והיינו דאף דדין חילוק גופין הנלמד מקרא דואל אשה לא שייך בכה"ג, מ"מ ילפינן בק"ו מתמחויין דגופין מחלקין משום חילוק המעשים, וזה שייך אף בכה"ג דאין הגוף סיבת האיסור,[[26]](#footnote-27) וע"כ ל"ה מצי למיפרך דאין תמחויין מחלקין אלא כשהאיסור הוא על החפצא, דכיון דדין חילוק תמחויין אינו משום דכל תמחוי ותמחוי הוא איסור לעצמו, אלא משום חילוק המעשים, אין מקום לחלק בין היכא דהאיסור הוא על החפצא להיכא דאין האיסור על החפצא.[[27]](#footnote-28)

1. כן פירשו התוס' בסנהדרין נ"ד ב' ד"ה הנרבע לזכר דדין חילוק גופין נלמד מהך קרא דואל אשה, - אך פשטות הגמ' לעיל ב' ב' דילפינן מינה לחייב על כל ערוה וערוה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ז סק"ב ובתשו' סימן תרס"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובסימן י"ד סקט"ו נת' די"ל דבזה תליא הפלוגתא אם איכא חילוק גופין בעושה בב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. צ"ע, דכיון דר"ג ור' יהושע ס"ל דשפיר מצינו למילף לזה מק"ו, וליכא למיפרך דמה לה' נדות שכן גופין מוחלקין, מאן פליג עלייהו, ומ"ט אמרו בגמ' דאיכא למיפרך הכי, ועמש"כ בזה העולת שלמה, ומש"כ הערול"נ במכות י"ד א', אך ד' הערול"נ שם הם שלא כדברי התו"י, ושלא כמבו' בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ח דגם למסקנא קיימא הילפותא דשמות מגופין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה מתפרש עיקר מש"כ הרא"ש דהא דמיבע"ל לר"ע הוא משום דכולן איסורי אחוה הן, ומה"ט ס"ד דלא חשיב כשמות מוחלקין, ותיקשי דא"כ היאך למדו לזה מק"ו, - אך להנ"ל היינו, דכיון דחזינן דגופין מועילין לחלק כיון שהן איסורים חלוקין, אף שהם משם אחד, כ"ש דג' איסורי אחוה מועילין לחלק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לומר דמכוון הגמ' דבאמת אין החילוק משום דשמות העריות מחלקין, אלא משום דהעריות הם גופין חלוקין, דא"כ הי' בדין דאם בא על אשת איש וגירשה בעלה ואח"כ נשא הוא את אחותה ובא עלי', לא יהא חייב אלא אחת, דאף דהוו שמות חלוקין, מ"מ ליכא בזה חילוק גופין, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סק"ב.

   אמנם יש לישב בזה, למש"כ הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ה דהא דהבא על הנדה וטבלה וחזרה וראתה ובא עלי' חייב ב', הוא משום דזמן נדות זה חוץ מזמן נדות השני והרי הן כב' נשים נדות, ולפ"ז הרי דשפיר יש ללמוד מהך קרא דחילוק גופין, לחייב אף באותה אשה שהיתה אסורה באיסור אחד ואח"כ הותר איסור זה ונאסרה באיסור אחר. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר בחזו"א סימן ל"ז סק"ב שכתב לפרש לסוגיית הגמ' לעיל שם, דטעמא דגופין מוחלקין דלא מיקרי מעשה אחת ארוכה, דלא חייבה תורה על כל שיעור ושיעור כיון דהוא מעשה אחת, ובגופין מוחלקין מיקרי ועשה על כל אחת ואחת, וא"כ הסברא נותנת דיותר ראוי להתחייב בב' מעשיות משונות ממעשה אחת בב' גופין, ואם ב' מעשיות נפרדות ל"מ לחיובי תרתי כיון דבקרא חד קרא כתוב עלייהו ובעינן קרא לחלק, כ"ש דלא יועיל הא דגופין מוחלקין, דכיון דכלולין בחד כרת חד עשי' מיקרי, עכ"ד, ועי' גם בדבריו בתשו' סימן תרס"ט. [↑](#footnote-ref-7)
7. והוא מבו' כן בסוגיית הגמ' לעיל שם, דאחר דילפינן מקרא דואל אשה לחייב על כל אשה ואשה, ומינה ילפינן לחייב על כל שם ערוה, אמרינן דאכתי מיבעי קרא לחלק באחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו, וזה כמו שאמרו בסוגיין דבכה"ג ליכא למילף לה מהא דגופין מחלקין. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בפי' רגמ"ה בחולין שם פירש דמה שאמרו דהם גופין חלוקין, היינו דהוו ב' איסורים דאותו ואת בנו ובנו ואותו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי במתניתין בחולין שם, ולפי דבריהם מתפרש כן גם הא דדחי בסוגיית הגמ' לעיל דטעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, אך בפי' רגמ"ה לעיל שם לא משמע כן, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בחי' הגרז"ס לעיל שם פירש דהס"ד דבחמותו איכא נמי לחילוק גופין, הוא משום דגם בזה הי' מקום לומר דהאיסור הוא בלקיחת שתיהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ושמא יש לדחוק דמכוון הרמב"ם הוא דכ"ה דבב' נשים נדות אף דהוא לאו אחד ושגגה אחת, מ"מ כיון דיש חילוק ביניהם חייב על כל אחת ואחת, ה"נ בנדה שטבלה וחזרה וראתה, כיון דזמני הנדות מחלקין חייב על כל אחת ואחת, אף דהוא לאו אחד ושגגה אחת. [↑](#footnote-ref-11)
11. דבהך קרא דחילוק גופין נתחדש, דאין האזהרה על מציאות האיסור, וכל הנשים הם היכ"ת למציאות האיסור, דומיא דאיסורי חלב ודם, אלא האזהרה היא על האשה האסורה, וע"כ כ"ה דב' נשים הם כב' אזהרות, ה"נ באשה אחת שהיתה אסורה והותרה וחזרה ונאסרה הו"ל כב' אזהרות. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובפירש"י בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה קצירה וטחינה כתב דהא דבקצירה וטחינה חייב ב' חטאות הוא משום דהוו ב' שמות, ולכאו' הוא שלא כדברי בשבת דהו"ל ב' גופין, אלא כמש"כ התורי"ד בשבת קל"ח א' דב' מלאכות הו"ל ב' שמות כחלב ודם, ועיי"ש בתוצאות חיים שכתב דד"ז תליא בהפלוגתא לקמן ע' א' מהיכא ילפינן לדין חילוק מלאכות, וצ"ע, - ושמא יש ללמוד מזה דגם מש"כ בשבת שהן ב' גופין, היינו דהם ב' גופי מלאכות וע"כ הו"ל כב' שמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועד"ז כתב האו"ש בפ"ה משגגות ה"ג בטעם מה שאמרו בסנהדרין נ"ד ב' דהנרבע לזכר ונרבע לבהמה לר' ישמעאל אינו חייב ב', אף דגופין מוחלקין, דהוא משום דהלאו דלא יהי' קדש הוא ענין מורה על ענין הפקר שמפקיר עצמו לזנות בענין שהוא נרבע, וכי מפקיר עצמו לב' גופין שם הפקר חד הוא, ומשא"כ בעריות דהאיסור הוא על הביאה, עיי"ש.

    ומצינו עוד עד"ז בס' זרע אברהם להגר"א לופטביר סימן כ"ח סק"א שכתב בהא דבעינן קרא לחייב על כל סוס וסוס באיסורא דלא ירבה לו סוסים, אף דהוו גופין מוחלקין, דהוא משום דהו"ל איסור גברא, ואין האיסור על החפצא דהסוסים. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, בבא על אחותו שהי' סבור שהיא אשתו, וחזר ובא על אחותו אחרת והי' סבור שהיא אשתו, דלמש"כ הראב"ד הדין נותן דאף דהוו גופין מוחלקין אינו חייב אלא אחת, כיון שלא הכיר בגופין כלל. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך הנה התוס' לקמן ט"ז ב' סוד"ה א"ר חסדא כתבו דבזדון שבת יש חשיבות לשבתות להיות כגופין יותר מבשגגת שבת, וכ"כ השטמ"ק שם, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם דכל שהוא שוגג בשבת חשיבי כל השבתות כשבת אחת, ולפ"ז אין להביא משם, - ואדרבה לכאו' עיקר מש"כ דבזדון שבת יש חשיבות לשבתות להיות כגופין יותר מבשגגת שבת, מתישב טפי אם דינא דחילוק גופין הוא דכל גוף וגוף הוא איסור לעצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועד"ז כתב גם המרחשת בח"א סימן י"ג ענף ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזהו שדימה הרמב"ם לב' נרות וב' תמחויין, דאף דב' נרות וב' תמחויין אין חלוקין לחטאות, וב' גופין חלוקין לחטאות, מ"מ לענין דין ידיעה במה חטא אין מקום לחלק בזה, דכ"ה דב' נרות וב' תמחויין הוו אותו החטא, גם ב' גופין הוו אותו החטא, ומה שאם בא על ב' גופין בהעלם אחד חייב ב' משום חילוק המעשים, אי"ז ענין כלל לדין ידיעה במה חטא. [↑](#footnote-ref-18)
18. צ"ב דמה מייתי הרמב"ן מהא דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, הרי בדבריו שם צ"ו ב' מבו' דטעמא דר"א הוא משום דהאב והתולדה הוו כב' שמות מלאכה, וזהו שכתב שם דלר"א ל"מ להתרות על התולדה בשם האב, וא"כ מ"ט ס"ד מכח זה דיהא חייב על כל מין ומין. [↑](#footnote-ref-19)
19. וצ"ב דהך דינא דבא על ה' נשים נדות קטנות חייב על כל אחת ואחת, מודו בה כו"ע, ולא מצינו מי שנחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-20)
20. וביותר, דאם דין חילוק גופין הוא משום דכל גוף וגוף הוא איסור בפנ"ע, שנתייחדה האזהרה על כל גוף וגוף, הרי ל"ש כן כלל באיסור הוצאה, דאין האיסור על הגופין, אלא האיסור הוא על מעשה המלאכה דהאדם, וכמש"נ כן לקמן סקי"ט. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שנסתפק בזה, די"ל דחילוק גופין הוא רק במקום שהחיוב הוא מחמת החיות, ועמש"כ ע"ז באבנ"ז סימן קי"א סק"ז וסימן קי"ב וסימן שפ"ט סק"ז, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"כ הגר"ז אסבסקי בסימן א' סק"ד, ונת' לעיל סק"י. [↑](#footnote-ref-23)
23. וי"ל עוד דהוא לפ"מ שאמרו לקמן בע"ב דאין ללמוד לחייב בשוחט ה' זבחים בחוץ מהא דחייבין באוכל מזבח אחד בה' תמחויין, דמה לאוכל שכן נהנה, והרי דחילוק תמחויין הוא רק היכא דנהנה, וע"כ בהוצאה דאין בה הנאה, ליכא לחילוק תמחויין, ושמא זה מכוון הר"י מלוניל.

    אך בל' הר"י מלוניל אין משמע שנתכוין לזה, וי"ל דמה שלא פירש כן הוא משום דלת"ק בכריתות ט"ו ב' דעת ר' יהושע דחילוק תמחויין הוא אף בשוחט ה' זבחים דלא נהנה, - וי"ל עוד דהוא משום דס"ל דאף היכא דליכא הנאת הגוף במעשה זה, מ"מ כל דיש לו תועלת מן המעשה, הוי בכלל שכן נהנה, וכמש"כ החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה הלא לא נשאר, וכתב לדון לפ"ז דבשחיטת אותו ואת בנו איכא לה"ט דשכן נהנה, וכ"כ העולת שלמה לקמן בע"ב, אך בחי' הגרע"א לקמן שם נקט בפשיטות דבאותו ואת בנו ליכא לה"ט דשכן נהנה, וכנראה הוא משום דס"ל דשכן נהנה הוא רק בהנאת הגוף, (וע"ד מה שאמרו דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה). [↑](#footnote-ref-24)
24. ואמנם בס' זרע אברהם להגר"א לופטביר סימן כ"ח סק"ג כתב לפרש דזהו עצמו הטעם דאינו חייב אלא אחת אף דהוו מינים חלוקין, דהוא משום דבמלאכת שבת דאין האיסור על החפצא, ל"ש חילוק תמחויין, וכתב לפ"ז דהאוכל ביוהכ"פ ב' כותבות בב' תמחויין אינו חייב אלא חטאת אחת, - אך זה דלא כמש"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ טעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ואזיל התורי"ד לטעמי' שכתב דבאכל חלב מה' בהמות שחוטות ליכא לחילוק גופין, ובתלש חלב מה' בהמות ואכלן איכא חילוק גופין, ונת' לעיל סקי"ב דמוכח מזה דדין חילוק גופין הוא משום חילוק המעשים. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם יש להעיר בזה, דאחר דאיכא דין חילוק גופין משום חילוק המעשים, מה בעינן למילף מקרא דואל אשה לדין חילוק גופין משום דהוו כאיסורים חלוקין, - וי"ל למש"כ התוס' בשבת ס"ח ב' ד"ה וחייב על הדם דבתינוק שנשבה ליכא חילוק תמחויין, וה"נ ליכא בזה לדין חילוק גופין הנלמד מחילוק תמחויין, אך דין חילוק גופין הנלמד מקרא דהוא משום דהוי כאיסורים חלוקין, הוא אף בתינוק שנשבה, וכמש"כ כן הגר"ז אסבסקי בסימן ב' סק"א, עיי"ש, אך הראש יוסף בשבת שם נקט דבתינוק שנשבה ליכא אף לחילוק גופין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-27)
27. ולדרך זו מסתברא מילתא דהא דפריך ר"ש שם דאין ללמוד שוחט מאוכל דמה לאוכל שכן נהנה, הוא רק בדין חילוק גופין הנלמד מחילוק תמחויין, דהוא משום חילוק מעשי הגברא, ובזה אמרינן דכל שהגברא נהנה יש לחלק טפי המעשים, אך משא"כ בדין חילוק גופין הנלמד מקרא דואל אשה, דאינו מכח חילוק המעשים, אלא הוא משום דכל גוף וגוף הוי איסור לעצמו, אין מקום לחלק בין היכא דנהנה להיכא דלא נהנה, - ובזה שמעתי מהגר"א גרבוז שליט"א לישב למשה"ק הגרע"א לקמן ט"ז א' בהא דיליף ר"א לחייב בשבתות בק"ו מנדה, דהרי איכא למיפרך דמה לנדה שכן נהנה, וכבר הק' כן בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה ספ"א, ולהנ"ל ניחא. [↑](#footnote-ref-28)