טהרות פ_ד מ_א
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"א**

א] **הזורק טומאה ממקום למקום ככר לבין המפתחות מפתח לבין הככרות טהור, ר"י אומר ככר לבין המפתחות טמא מפתח לבין הככרות טהור,** בטעם הפלוגתא נחלקו הראשונים, דעת הרמב"ם בפירושו שנחלקו בדינא דכל שאין לטומאה מקום ספיקו טהור, דדעת ת"ק דהיינו בין היכא שאין לטומאה מקום ובין היכא שאין לטהרה מקום, והיינו דכל דמגע הטומאה הי' באופן שאין לו מקום ספיקו טהור, וע"כ ליכא נפ"מ אם הטומאה אין לה מקום או הטהרה, ודעת ר"י דדין זה נאמר רק בטומאה, שאם אין לה מקום ספיקו טהור, אך כל שיש לטומאה מקום ואין לטהרה מקום ספיקו טמא, וכן פירש הגר"א, וכ"ה בפי' הרא"ש נזיר דס"ד..

ודעת הר"ש והרא"ש בפירושו למתניתין, דלכו"ע דינא דאין לטומאה מקום ספיקו טהור נאמר רק בטומאה, וע"כ מטמא ר"י בזורק ככר לבין המפתחות, שיש לה טומאה מקום, והא דמטהר ת"ק, הוא משום דאין בו דעת לישאל וספיקו טהור, ובזה הוא דפליגי ת"ק ור"י, דת"ק ס"ל דהגם דספק טומאה הבאה בידי אדם נשאלין עלי', כ"ז הוא היכא שהיא ביד האדם, אך בזורק שאינה ביד האדם, לא חשיב כספק טומאה הבאה בידי אדם, והוי ספק טומאה שאיבד"ל וספיקו טהור, ור"י ס"ל דאף בזורק חשיב כספק טומאה הבאה בידי אדם, וע"כ ספיקו טמא.

ובחזו"א טהרות סימן ד' סק"א תמה על פי' הר"ש והרא"ש מהא דתניא בתוספתא והביאה הר"ש להלן מ"ח, כשם שטיהרו ספק טומאה פה על המים וכו' כך טיהרו ספק טהרה צפה על המים, והרי להדיא דמכח דינא דאין לטומאה מקום ספיקו טהור, מטהרינן אף היכא שאין לטהרה מקום, שהרי לדעת הר"ש דינא דטומאה צפה ודינא דטומאה נזרקת חד דינא הוא, ושלא כדעת הרמב"ם דב' דינים נינהו, ונתבאר בזה להלן משנה ג' אות א', וצ"ע בזה.

ב] בעיקר נידון זה אם זורק חשיב כספק טומאה הבאה בידי אדם דנשאלין עלי', צ"ע בד' הר"ש, דלהלן מ"ט פירש בפשיטות דכל שע"י זריקתו נולד הספק חשיב כדבר שיש בו דעת לישאל, וזה סותר למה שפירש הכא דלת"ק זורק חשיב כדבר שאין בו דעת לישאל, ועמש"נ לדון בזה להלן שם אות ה'.

ובד' הרמב"ם ילה"ע להיפך, דבפי' הרמב"ם הכא מבו', דלכו"ע זורק חשיב כספק טומאה הבאה בידי אדם דנשאלין עלי', וע"כ אין לטהר בזה אלא משום דינא דאין לטומאה מקום, וצ"ע ממש"כ הרמב"ם להלן משנה ט', דמתבאר דזורק לא חשיב כספק טומאה הבאה בידי אדם, עיי"ש, ועמש"נ שם אות א'.

ג] בחזו"א יו"ד סימן צ"ח סק"ד כתב, ז"ל, ויש להסתפק בספק טומאה המונחת אצל כלים ולא נגעו, ובא אדם והגיען, אי מקרי באה בידי אדם כיון שלא לקחן ביד, או דלמא במה שעשה סיבת הנגיעה סגי, ואפשר דבמה שהניע האדם מקרי ביד אדם ולא בעינן אחיזה, ולכאורה מהא דתנן פ"ד דטהרות דאדם הזורק את הטומאה וכו' מוכח דבטומאה נחה מקרי ביד אדם כל שהסיב הנגיעה אע"ג שאין הנוגעין ביד אדם, בשעת נגיעה, עכ"ל, ועיי"ש סק"ו מש"כ עפי"ז בסוגיית הגמ' בנדה ד"ה:, אך לכאו' לדעת הר"ש הדבר שנוי בפלוגתת ת"ק ור' יהודה.

ד] הרמב"ם בפט"ו מהל' שאה"ט ה"ו כתב, ז"ל, ספק שרצים זה ספק הנזרקין כיצד, זרק שרץ או דבר טמא לבין הככרות או שזרק ככר לבין הטמאות וספק נגע ספק לא נגע הרי זה טהור הואיל ומצא הככר הטהור שאינו נוגע בטומאה שכל הטומאות כשעת מציאתן, ואין אומרין שמא נגע בו ואח"כ נפל בצדו אלא הרי הן כשעת מציאתן, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' הרמב"ם, דמפרש לדינא דמתני' בע"א, שאין טעם הטהרה משום הא דאין לטומאה מקום, אלא טעם הטהרה הוא משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, וזה דלא כמש"כ בפירושו שטעם הטהרה הוא משום דאין לטומאה מקום.

ומקור ד' הרמב"ם לזה, הוא מהא דתנן להלן משנה י"ב, ספק שרצים כשעת מציאתן, ותניא בתוספתא פ"ה ה"ה איזהו ספק שרצים זהו ספק הנזרקין, והביאה הרמב"ם בפירושו שם ופירשה, ז"ל, כגון שזרק שרץ בין הככרות ונסתפק אם נגע או לא נגע הרי הככרות טהורות כמו שנתבאר בתחלת פרק זה, כיון שלא מצא את השרץ נוגע בככר והוא אמרו כשעת מציאתן, ולא נאמר שמא בשעה שעבר על הככר נתחכך בו, עכ"ל, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דהא דמטהרינן במתניתין בזורק שרץ לבין הככרות הוא משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן.

ובחזו"א סימן ד' סק"ה כתב דלדעת הר"ש והרא"ש צ"ל, דהא דתנן כשעת מציאתן אינו טעם על הדין אלא ה"ק שרצים הנזרקין דינן כשעת מציאתן ולא חיישינן דלמא נגעו בהעברתן והטעם משום שאין לטומאה מקום, א"נ מילתא אחריתא היא, ואיירי בספק נגע לאחר שנח ולא חיישינן לי' משום כשעת מציאתן, ואינו דין זרק ככר לבין המפתחות, עכ"ד, אך בפי' הרא"ש שם לא מ' כדרך קמא, ועמש"נ להלן משנה י"ב אות ה' בדעת הר"ש, דמפרש למתני' דלא קאי על ספק הנזרקין, עיי"ש.

ובחזו"א סימן ד' סק"ה כתב ע"ד הרמב"ם, דאם הוא ספק שנגע בשעת הילוכו ולא היה ראוי להתעכב בשביל הנגיעה, אין מקום לדין כשעת מציאתן כאן דהרי ודאי היה מתחלה נגד הככר ועבר ממנו והלאה, והספק כשהי' כנגדו אם נגע או לא נגע, אלא צ"ל דהוא בענין שאם נגע ראוי להתעכב במקומו ולהשאר נוגע, אלא לפעמים נשמט אחר הנפילה מעט, והלכך ראוי לומר שלא נשתנה ונפל מתחלה במקום זה בלא נגיעה.

ועיי"ש שפירש דהא דבעי' לה"ט ולא מטהרינן משום הא דאין לטומאה מקום, צ"ל דאיירי בספק נגע בגרירה וע"כ לא חשיב דאין לטומאה מקום, והטהרה הוא מדין כל הטומאות כשעת מציאתן, והטעם דלא מטהרינן משום דאיבד"ל, הוא משום דחשיב כטומאה הבאה בידי אדם כיון שזרקו אדם, או משום דאיירי שהמונח במקומו הי' ביד אדם, אך צ"ב לפ"ז טעמא דר"י דמחלק בין מפתח לבין הככרות לככר בין המפתחות, עכ"ד.

ה] והנה התוס' בנזיר דס"ג: נסתפקו בדינא דטומאה צפה ע"פ המים דטהורה, אי דוקא על פני המים מטהרינן או הוא הדין צפה באויר שזורקה אדם באויר מטהרינן ממעוטא דעל הארץ, עכ"ל, ואי נימא דלא מטהרינן היכא שזורקה אדם באויר, בע"כ לפרש דהא דמטהרינן במתניתין בזורק טומאה ממקום למקום הוא משום דינא דכשעת מציאתן, וכמש"כ הרמב"ם, וכבר עמד בזה החזו"א סימן ד' סק"י, ובסו"ד דן להגי' בל' התוס'.

ו] אמנם בסו"ד כתב החזו"א, דממה דחשב הרמב"ם שם בכלל ספק שרצים תרי גווני, ספק הנזרקין, ושרץ בפי חולדה, מבו' דהוו מחד טעמא, וכ"ה דבשרץ בפי חולדה פירש הרמב"ם שם דהטעם הוא משום שלא נחה הטומאה, ה"נ בהא דספק הנזרקין הטעם הוא משום שלא נחה הטומאה, ומש"כ הרמב"ם כשעת מציאתן לאו דוקא, אלא ר"ל שאין אנו דנין רק כשעת המציאה ואין חוששין לספיקות, והטעם משום שאין לטומאה מקום, עכ"ד, ועמש"נ לדון עפי"ז לעיל פ"ג מ"ז, במש"כ הרמב"ם בפט"ז משאה"ט ה"ח בדינא דמתניתין דהתם, דהוא משום דכל הטומאות כשעת מציאתן.