כלים פ_ה מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ה מ"ו**

א] **תנור שנתן בו עפר עד חציו מעפר ולמטן מטמא במגע מעפר ולמעלה מטמא באויר,** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, דהר"ש והרא"ש פירשו, דדינא דמתני' הוא על טהרות הטמונים בעפר, דאם הן נוגעין בתנור ה"ה נטמאין, ואם אינם נוגעין בו אינם נטמאין באויר, וכן הדין בשרץ הטמון בעפר שאינו מטמא את התנור אא"כ הוא נוגע בו.

והטעם בזה פירש הרא"ש, ז"ל, אינם טמאין מחמת אויר שהעפר ביטלו, והיינו דהעפר ביטל את האויר וליכא ע"ז תורת אויר, וכ"כ באלי' רבה, ז"ל, שהעפר ביטל את האויר ול"ה כנתלה באויר כ"ח, אך צ"ב דא"כ מ"ט ה"ז נטמא במגע, הרי אי"ז תוך, דהניחא הא דמטמא אוכלין במגע, י"ל דחשיב כגב, אך הא דנטמא במגע בע"כ הוא משום דחשיב כתוך, ובחזו"א סימן ז' סק"כ עמד ע"ז, וכתב דשמא הא דמתטמא במגע היינו מדרבנן, עכ"ד, והיינו דדמי לחקק בית אחוריו שכתב הר"ש לעיל רפ"ב דאינו מיטמא מאוירו, ובכת"י שם פירש דהוא משום דלא חשיב כתוך מדאורייתא, עיי"ש, אך בד' הא"ר לא מ' כן.

ב] אך הרמב"ם פירש דדינא דמתני' הוא על טומאת המקום שנתן בו עפר, שאינו נטמא אא"כ נגעה טומאה בתוך התנור במקום שמעל העפר אך אם נטמא מלמעלה באויר אינו מתטמא החלק הטמון בעפר, ולדעתו דמי דין זה לדינא דבית הפך וכו' דתנן לעיל מ"ג דמטמאין במגע ואין מטמאין באויר, אשר היינו משום שאינם חיבור אלא מדרבנן, וכמש"כ בפי"ז ה"ה דכל שאנו אומרים בענין זה שהוא מתטמא במגע ואינו מתטמא באויר הוא מה"ט, והיינו דמדאורייתא אין מקום זה מכלל התנור ואינו מקב"ט כלל, ומדרבנן הוא דחשיב כחיבור לתנור ונטמא בטומאת התנור, וע"כ אינו נטמא אלא בשנגעה טומאה בתנור משום דעבוד רבנן הכירא.

ג] והנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' שאינו נטמא אא"כ נגעה טומאה בתוכו במקום "שמעל העפר", ומבו' דאם נגעה טומאה בתוכו במקום שמלא עפר אינו נטמא, ונ' דהיינו, משום דאף דמדרבנן חשיב כחיבור לתנור, מ"מ ל"ה אלא כגב, ואין כ"ח מיטמא מגבו, והי' מקום לפרש דהא דמדרבנן הוא נטמא בטומאת התנור היינו מדין ידות, וע"כ אינו מכניס טומאה לתנור, אך אי"ז במשמעות ד' הרמב"ם שהביא לדין זה בפט"ז מכלים הי"ב, ודין ידות הביא שם פי"ז.

ונ' פשוט לפ"ז, דכ"ה שאין התנור נטמא ע"י שנגעה טומאה מחציו ולמטה, והיינו משום דהמקום שמחציו ולמטה שאינו מכלל עיקר התנור לא חשיב כתוך, הרי דמה"ט גם אם נגעה טומאה מחציו ולמעלה שנטמא כל התנור, מ"מ אין התנור מטמא מחציו ולמטה רק בנגיעה דומיא דגב ולא באויר, דכיון דמחציו ולמטה לא חשיב כתוך, לי"ב טומאת אויר.

אמנם בחזו"א סימן ז' סק"כ נסתפק בזה, וכתב דכשנגע השרץ למעלה אפשר דמטמא חציו התחתון את האוכלין גם באויר, עכ"ד, והדברים צ"ב, דממ"נ אם מחציו ולמטה חשיב כתוכו, מ"ט אינו נטמא בשנגע השרץ שם, ואם לא חשיב תוכו, א"כ מ"ט יטמא אחרים שבאו באוירו, והנה אמנם מצינו דכוותה לדעת הסוברים בחקק אחורי כלי חרס שאין הכלי נטמא על ידו, ומ"מ אם נטמא הכלי מתוכו, ה"ה מטמא אחרים אף באויר החקק, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא יהא הדין כן, אך נ' דלדעת הרמב"ם אין לומר כן, שהרי הטעם לומר כן נ' דהוא משום דדינא דאויר כלי חרס הוא דהאויר הוי מכלל הכלי, וע"כ אויר תוכו חשיב כתוכו ואויר אחוריו חשיב כאחוריו, וזה ל"ש לדעת הרמב"ם דס"ל דטומאת אויר דכלי חרס הוא שהוא נטמא בביאת הטומאה לתוכו, ואכמ"ל.

ד] והנה הרמב"ם פכ"ב מטו"מ ה"ב כתב, ז"ל, כלי חרש שנתן בו טיט עד חציו לא ביטלו ואם השקיע בו את הכלים מציל, עכ"ל, והרי דאף שמילאהו טיט עד חציו אכתי איכא גם על חצי זה תורת כלי וחשיב תוכו כתוך, עיי"ש בחי' הגר"ח, וצ"ב דמ"ש דין הצלת צ"פ מדין קבלת טומאה, דלדעת הרמב"ם מבו' דכל שמילאהו עפר עד חציו אין עליו מדינא תורת תוך כלל ואינו מקבל טומאה.

ובאו"ש פט"ז מכלים כתב, דהא דתנור שמילאהו עפר עד חציו אין חצי זה מקב"ט, הוא משום דהעפר מבטלו מתורת "תנור", ונמצא דהוי כמו כל כ"ח המחובר לקרקע דטהור, דדוקא בתנור גלי רחמנא דמקב"ט במחובר, ומשא"כ לגבי הצלת צ"פ, עיי"ש בכל דבריו וצ"ב.

גם בחזו"א סימן ז' סק"כ דן לומר דהך דינא הוא רק בתנור, דבכלי י"ל דכה"ג לא בטל עדין שם כלי מיני' כיון דראוי לשימוש ע"י פינוי העפר, ושאני תנור דכל שאינו ראוי לאפי' לאו תנור הוא, ועיי"ש שכתב עוד דאיירי רק בשאין דעתו לפנות העפר, ועי' באו"ש שם ובמשנ"א.

ה] ובתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ז תניא אין טהרה לכ"ח אלא שבירה וכו' ואפי' וכו' ומילא סיד וגפסיס טמא, רשב"ג מטהר, וצ"ב דמ"ש מתנור שמילאהו עפר עד חציו, דלדעת הרמב"ם מבו' שאינו מקב"ט, והגם שמדרבנן ה"ה מקב"ט, כ"ז הוא משום דהוי חיבור לשאר התנור שלא מילאהו עפר, אך במילאהו עפר כולו נ' דלא יקבל טומאה כלל, ואי נימא דשאני תנור משאר כ"ח, ניחא, גם י"ל דאף אם כל כ"ח שמילאהו עפר אינו מקב"ט, מ"מ כל שנטמא אין לו טהרה אלא שבירה, ועי' בחי' הגר"ח פכ"ב מטו"מ שכתב מטעם אחר דזה שאינו נטהר במילא סיד וגפסיס הוא רק משום שכבר נטמא ואין לו טהרה אלא שבירה, ועמש"נ להלן מ"ז אות ט"ז.

ו] **נתנו ע"פ הבור או ע"פ הדות ונתן שם אבן, ר"י אומר אם מסיק מלמטן והוא ניסוק מלמעלן טמא וכו',** הר"ש והרא"ש פירשו והוא מפירש"י שבת דקכ"ה., דאיירי בשנתן התנור בתוך הבור והדות, ונתן אבן בינו ובין דופן הבור לדוחקו שלא יפול ויהא עומד באויר, אמנם הרמב"ם פירש דאיירי בשנתן אבן ע"פ הבור ונתן עליו את התנור.

וצ"ב לדעת הרמב"ם, מ"ט תני דנתן שם אבן, הרי אף אם לא נתן שם אבן אלא הניח התנור עצמו על פי הבור, ג"כ יהא הדין כן, דלר' יהודה אינו טמא אא"כ מסיק מלמטה והוא ניסוק מלמעלה דכה"ג הוי כמחובר, ולרבנן הואיל והוסק מכל מקום טמא.

ז] ולמדנו הביאור בזה, ממתני' לקמן פ"ז מ"א, דתנן התם בקלתות של בע"ב שנפחתה יותר מג"ט טהורה, נתן אבן או צרור טהורה וכו', זו היתה תשובת ר' יהודה בתנור שנתנו ע"פ הבור או ע"פ הדות, ופי' הרמב"ם שם, דהיינו דמאחר שסברת חכמים היא שהאבן הזאת שהונחה ע"פ הפחת אינה נקעת לכירה כמקום קרקעיתה עד שיטוחו אותה, זו היתה טענה כנגדם במחלוקתם על ר' יהודה שאמר שהאבן שהיא ע"פ הבור אינה נקבעת לתנור כמקום קרקעיתו ונחשבנו כמחובר לארץ, כיון שהענין אחד, ובזה השיב עליהם ר' יהודה, עכ"ד.

ובתויו"ט שם הק' דלא מצינו מה השיבו לו חכמים, עוד הק' שהרי התם הוי היסק שני, ובהיסק שני הרי מודה ר' יהודה, עיי"ש מש"כ לישב בזה.

וצ"ל בזה, דהנה הרמב"ם שם פירש דקלתות היינו בסיס לכירה, וכל שנפחת הבסיס טהורה הכירה, וצ"ב שהרי כירה מקב"ט אף בתלוש, הגם שאין לה שולים כלל, וגם ר' יהודה מודה בהיסק שני דטמאה, וא"כ מ"ט כשנפחת הבסיס טהורה, ומה גריעא מכירה מטלטלת שאין לה שולים, ובעכצ"ל, דכירה מטלטלת שעומדת ליתנה על הקרקע שפיר חשיבא שראוי' לתשמיש, אך כירה זו שקבועה על הקלת, הרי שכל שנפחת הקלת לא חזיא, וע"כ אינה מקבלת טומאה.

ונתחדש עוד במתני' דהגם שנתן אבן או צרור ועתה היא ראוי' לתשמיש, מ"מ כיון שלא מירחן בטיט לא חזינן להו מכלל הכירה, וע"כ אינה מקבלת טומאה, כיון דהיא בפנ"ע לא חזיא.

ומזה הוא שהביא ר' יהודה ראי' לדבריו, דמהא דחזינן דכל שאין האבן מחוברת לא חזינן לה מכלל הכירה, הרי דה"נ בנתנו ע"פ הבור ונתן שם אבן, שפירש הרמב"ם דאיירי בשנתן את האבן על פי הבור וע"ז נתן את התנור, לא חזינן להאבן כקרקע התנור, דאם היינו רואים את האבן כקרקע התנור, שפיר הי' מקבל טומאה, שהרי הוא ראוי להיסק בתוכו, דכל הא דמטהר ר' יהודה הוא משום דלא חשיב התנור כמחובר לקרקע כיון שאינו ראוי להיסק בצורתו זו, אך אם היינו רואים את האבן שבשולי התנור כקרקע התנור, הרי דשפיר הוא ראוי להיסק בצורה זו, והי' דינו כתנור המחובר, והך מילתא הוכיח ר"י מהתם "שהאבן שהיא ע"פ הבור אינה נקבעת לתנור כמקום קרקעיתו ונחשבנו כמחובר לארץ" ל' הרמב"ם, דומיא דהתם דאין האבן נקבעת להיות כקרקע הכירה.

אך רבנן דמטמאי הכא הוא משום דס"ל דתנור טמא אף בשאינו מחובר לקרקע, וע"כ מה לי שאין האבן חשוב כקרקע התנור, הרי תנור טמא אף בשאין לו קרקע כלל, ול"ד להתם דאין הכירה טמאה בשנפחתה הקלתה, ואתינן לדון שתהא האבן כקרקע הכירה, ובזה מודו רבנן לר' יהודה דלא חזינן להאבן כקרקע הכירה, ומה"ט ה"ז טהור התם גם בהיסק שני, שהרי בלא שנתן האבן ה"ז טהור משום שהכירה מחוברת לקלתה ואינה ראוי' לשימוש באופן זה, וכמש"נ, ומה שנתן אבן ל"מ כיון דלא חזינן לה כקרקע הכירה, ול"ד לדינא דהכא דבהיסק שני מודה ר' יהודה דטמאה, דהכא בהיסק שני ה"ה טמא אף שאינו מחובר כלל, וע"כ אף שאין האבן נקבעת כקרקעיתו ה"ה טמא, ומשא"כ התם דבעי' שיהא לכירה זו שולים, ל"מ האבן ליחשב כשולי הכירה.

ולפ"ז נמצא, דתשובת ר' יהודה, אינה תשובה להוכיח דלא כרבנן דמטמאי תנור שאינו מחובר לקרקע, אלא הויא תשובה זו להוכיח שאם כדבריו דבעי' שיהא התנור מחובר לקרקע, הרי דכל כה"ג שנתן אבן ע"פ הבור ונתן עלי' תנור, לא חשבינן להאבן כקרקע התנור, וממילא דלא חשיב התנור כמחובר לקרקע, ורבנן לא השיבו ע"ז מידי, משום שלדעתם הגם דלא חשיבא האבן כקרקע התנור, מ"מ התנור טמא משום דל"ב כלל שיהא מחובר לקרקע.

ח] ולפ"ז מתבאר היטב הא דתני להך דינא בשנתן שם אבן, דקמ"ל ר' יהודה דאף בשנתן שם אבן לא אמרי' דהאבן נקבעת לתנור כמקום קרקעיתו, ותו הי' התנור מקבל טומאה, וזהו מכלל עיקר חידושו של ר' יהודה, וכמבו' כן במתני' דלקמן דע"ז הוא שהביא ראי' מדינא דקלתות.

ונמצא עוד לפ"ז, דכל הא דס"ל לר' יהודה דאין התנור מקב"ט, הוא רק בשלא מירח האבן בטיט לחברו לתנור, אך אם מירחו בטיט, אשר בכה"ג ה"ז נקבע כקרקעית התנור, דומיא דתנן לקמן בקלתות דמירחה בטיט מקב"ט מכאן ולהבא, ה"ה מקב"ט, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בפי' הרמב"ם לקמן, דכל הא דס"ל לר' יהודה דאין התנור מקב"ט הוא רק משום שאין האבן נקבעת לתנור כמקום קרקעיתו, וכמש"נ, ועי' להלן אות י"ב מש"נ עפי"ז בביאור ד' התוספתא.

ט] **שם בר"ש, וכי אינו קרוב לארץ אין לך תנור נתוץ מזה, דכמו שהוא אינו ראוי לאפי' דאם מסיקו מבפנים ותולה העצים באוירו אין מחזיק חומו מפני אויר שבין שוליו לבור וכו',** צ"ב מ"ט הוצרך הר"ש לה"ט, הרי לעיל פירש הר"ש דרק אם מסיקין אותו מלמטה והוא ניסוק מלמעלה הוא דטמא, ואם לאו שאינו ניסוק אלא כשאר תנורים מתוכו טהור, והרי דאף שהוא ניסוק מתוכו ה"ה טהור, וא"כ מהו שפירש הכא דכל הא דהוא טהור הוא רק משום דא"א להסיקו מבפנים.

וצ"ל בזה בדעת הר"ש, דכל הא דס"ל לר' יהודה דאין התנור חשוב כמחובר ואינו בר נתיצה, הוא רק משום שאינו ראוי לאפי' באופן זה, וע"כ א"א לחשבו כמחובר לקרקע, שהרי אינו עשוי לאפות בו במקום זה, וזהו מש"כ הר"ש דאין לך תנור נתוץ מזה, והיינו דא"א לחשבו כמחובר לקרקע זו, אך אם הי' ראוי לאפי' באופן זה, אף אם הי' ראוי להסיקו מתוכו, הי' חשוב כתנור מחובר שהוא בר נתיצה, ומש"כ הר"ש לעיל דאם אינו ניסוק אלא כשאר תנורים מתוכו טהור, צ"ל דאין כונתו דגם עתה שהוא נתון ע"פ הבור ראוי להסיקו מתוכו, אלא אינו ראוי להסיקו מתוכו אא"כ יניחוהו על הקרקע כשאר תנורים, ואכתי צ"ע בזה.

ויל"ד עפ"ז, בנתן ע"פ הבור תנור שיש לו שולים, אם יודה ר' יהודה שהתנור טמא, שהרי הוא ראוי להסיקו מתוכו, ומתני' איירי בתנור שאין לו שולים, וכמו שפירש"י בשבת דקכ"ה., (ועיי"ש בחי' הריטב"א שפירש דמאן דמדמי התם שבת לטומאה דלר' יהודה אסור לטלטלו בשבת, הוא רק משום שאין לו שולים, עיי"ש), או דכל הא דכשראוי להסיקו מתוכו ה"ה טמא, הוא רק כשאין לו שולים, דכה"ג חשיב כמחובר משום דמצינו לחשוב קרקעית הבור כקרקעיתו, כיון שחומו נשמר ע"י קרקעית הבור, אך בשיש לו שולים וחומו נשמר ע"י שוליו, לא חשבינן לי' כמחובר, וצ"ע בזה.

העירוני עוד לד' רש"י שבת דקכ"ה. שכתב בתו"ד בד"ה אמר עולא, ז"ל, היסק ראשון לרבנן דאמרי מריבוי דקרא "ואע"ג דאין הבל שלו מתקיים יפה" מקבל טומאה, עכ"ל, ונ' דהגריעותא בתנור שאינו מחובר, הוא משום שאינו ראוי כ"כ לאפי' שאין הבל שלו מתקיים יפה, אך בד' הר"ש פ"ו מ"א דג' פטפוטין לר' יהודה בעי' שימרחם בטיט לארץ, נ' להדיא דדינא הוא דבעי' שיהא התנור מחובר.

י] **שם בכת"י, והא דקתני הואיל והוא ניסוק מ"מ, היינו דניסוק לאפות בו סופגנין, אבל אין ניסוק לאפות בו את הפת דבעי היסק מרובה וכו' ואנן בסופגנין משערינן,** ביאור ד' הר"ש, דקשיא לי' דכיון שאינו ניסוק מלמטה, א"כ היאך עשו היסק ראשון באופן זה, וע"ז פירש דהוא ניסוק לאפות בו סופגנין, ואך דא"כ תיקשי דא"כ דהרי הוא ניסוק מלמטה ומ"ט מטהר ר"מ, וע"ז הוסיף הר"ש דהוא משום דאינו ניסוק לאפות בו פת, והיינו דהגם דבההיסק העושאהו תנור סגי שניסוק לאפות בו סופגנין, מ"מ לעיקר שם תנור לא סגי בזה שראוי לאפות בו סופגנין, ובעי' שיהא ראוי לאפות בו פת, ויתכן לפרש שהטעם בזה הוא, דכל שאינו ראוי באופן זה לאפות בו פת לא חשיב כמחובר, כיון שבצורתו זו אינו ראוי לכל מילתא דתנור, ועי' לעיל אות ט'.?אך בעיקר ד' הר"ש יל"פ שכונתו שהוא ניסוק מתוכו לאפות בו סופגנין, אך אינו ניסוק מלמטה, ואך דגם ע"ז קשיא לי' להר"ש, דכיון דהא דלא חשיב כמחובר הוא משום שאינו ראוי לאפי' באופן זה, א"כ מ"ט לא סגי במה שהוא ראוי לאפות בו סופגנין, וע"ז כתב הר"ש דלא סגי בזה דכל שאינו ראוי לאפות בו פת לא חשיב כמחובר.

יא] **שם, תניא בתוספתא וכו' ר' יוסי אומר מעפר ולמטה מטמא במגע מעפר ולמעלה מטמא באויר דברי ר"מ וחכ"א אין חולקין כ"ח וכו',** בכת"י מחק הר"ש לבבא זו, וכ"ה בהגה' הגר"א, והיינו משום דר' יוסי היינו ת"ק.

אך בהגה' הגר"א לתוספתא הגי' דצ"ל ר"י אומר מעפר ולמטה "נטמא" במגע ואינו נטמא באויר מעפר ולמעלה נטמא באויר, ונ' דהיינו, דלת"ק דעת ר"מ דהמקום שמעפר ולמטה חשיב כגב, וע"כ רק אם נטמא התנור ה"ה מטמא במגע, אך אין טומאה נכנסת אף בנגיעה במקום זה, ור"י פליג וס"ל דהגם דהעפר מבטל ממקום זה תורת אויר, אפ"ה לא חשיב כגב, וה"ה נטמא במגע, ומבו' בזה גם מה שהוסיף הגר"א תיבות "ואינו מטמא באויר", ובד' ת"ק ליתא לתיבות אלו אלא תני דאינו מטמא במגע, והיינו משום דלת"ק דאין טומאה נכנסת דרך מקום זה ואך ה"ה מוציא טומאה דהוי כגב, פשיטא שאינו מטמא באויר, אך לר' יוסי דטומאה נכנסת דרך מקום זה ולא חשיב כגב, איצטריך לאשמועינן דאפ"ה אינו מטמא באויר שהעפר ביטל את האויר, ועי' עוד בחס"ד שכתב להגי' בד' ר' יוסי מעפר ולמטה "מיטמא" במגע, ועיי"ש מה שפירש בזה.

יב] **שם, ומודה ר"י לחכמים בתנור שנתנו וכו' ונתן שם אבן ומרחו בטיט מן הצדדים שהוא טמא,** בטעמא דמודה בזה ר"י, פירש בביאור הגר"א לתוספתא דבכה"ג מודה ר' יהודה דהוי חיבור וטמא, ובמנח"ב הוסיף בזה דכה"ג הוה מחובר ממש וקרינן בי' תנור וכירים יותץ, ולכאו' היינו בשמירח בטיט בין הבור לאבן ובין האבן לתנור, דכה"ג הוי התנור מחובר ממש לקרקע.

ולדעת הרמב"ם דאיירי בשנתן אבן ע"פ הבור ונתן התנור ע"ג האבן, נ' דהא דתנן דמירחו בטיט מן הצדדין טמא, היינו שמירח דפנות התנור לאבן, דבכה"ג כיון שהאבן מחוברת היא לתנור, חשיב התנור כמחובר לקרקע, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם לקמן פ"ז מ"א, דכל דחשיב האבן כקרקעית התנור, חשבינן להתנור כמחובר לארץ, ומבו' התם דאם מירח האבן בטיט לכירה חשיב כקרקעיתה, וה"נ הכא דכוותה, וכמש"נ בזה לעיל אות ח', אמנם בחזו"א סימן ז' סקכ"ה עמד לדעת הרמב"ם דמה מועיל מירוח התנור להאבן כיון דהתנור תלוש, וכתב דאולי שמירח גם האבן לארץ, אך לפמש"נ מד' הרמב"ם לקמן פ"ז, אף שלא מירח האבן לארץ, כיון דמירח התנור להאבן ונקבעת האבן כמקום קרקעיתו של התנור, חשיב התנור כמחובר לארץ.

?ל' המאירי שבת דקכ"ה. דאינו טמא אלא מחובר או קרוב למחובר כגון שהוא נוגע בארץ, עכ"ל, וצ"ע מד' הר"ש פ"ו מ"א דבעי' מירוח בטיט לדעת ר' יהודה, ואמנם גם בד' הר"ש נ' דל"ב חיבור גמור ומה"ט סגי בנעיצת מסמרים, הגם דלדידי' בפשוטו אי"ז חיבור גמור, וכמש"נ שם.

?עיי"ש בל' המאירי דכל שהוסק היסק ראשון כדינו במחובר לקרקע או לאבן עבה וכו', ויל"ע אם יש ללמוד מדבריו, דל"ב בדוקא שיהא מחובר לקרקע, אלא סגי שיהא מחובר לאבן עבה, דגם בזה סגי לשמור חומו.

?כעין ל' הר"ש בכת"י כתב גם המאירי בשבת שם, עיי"ש.

?עי' בד' הרמב"ן והריטב"א שם, שנראה להדיא דאין חיסרון במלאכת התנור כשאינו מחובר, וכל הגריעותא היא משום דבעי' בר נתיצה, אך ברמב"ן נ' דהא דבעי' בר נתיצה הוא משום שזהו דרך תנור.

יל"ע בפי' ר"ח בשבת דקכ"ה. על פלוגתא דתנור שהסיקו ע"ג גמל, ובריש דבריו כתב בנדמ"ח דמאן דמטהר סבר דהוי ככלי אדמה, ובסו"ד כתב דהוא משום שאין ראוי לאפות בו, ודימה לקדירה שאין עשוי להניח בה, ולרבנן טמא משום שנתן בו אבן, עייש"ה.