חבורה עבדים בענין קנינו של שבאי וקנין רבו שני 1
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

חבורה גיטין. השולח עבדים.

מבואר במשנה דעבד שנשבה ופדאהו אם פדהו לשם עבד ישתעבד ואם פדוהו לשם ב"ח לא ישתעבד ורשב"ג פליג וסובר דבין כה לא ישתעבד. אלא יהא ב"ח.

והקשתה הגמ' אי לאחר יאוש אמאי ישתעבד. והנה יש לעיין מהי קושיית הגמ'. דהרי לכאורה בהו"א הגמ' לא ידעה דהשבאי זוכה בו ורק לאחמ"כ הגמ' ידעה דהשבאי זוכה בו כמבואר להלן דרבו שני זוכה בו משבאי. ושבאי זוכה בו למעשה ידיו. ואפשר דהגמ' בכל אופן סמכה על הגמ' להלן דהשבאי זוכה בו אלא דאח"כ הגמ' ביארה דין זה. והנה אם יאוש הוי הפקר אז גם מובן שאלת הגמ' אמאי ישתעבד ולשון רש"י כמה פעמים דיאוש הוי הפקר כן מבואר ברש"י לח. בד"ה עמון ומואב וכן ב"דה בחזקה. וכן מבואר ברש"י ריש פרק או מציאות מצא פירות מפוזרים. נתייאשו הבעלים מהם והפקר הם. אמנם הקצות סי' ת"ו סק"ב בסו"ד וכן הנתיבות סי' רס"ב סק"ג חידשו דיאוש הוי רק התר זכייה. ולא חלה הזכייה רק כשבא ליד זוכה. וכן כוונת התוס' בב"ק ס"ו. דיאוש לא הוי כהפקר והיינו דיאוש הוא התר זכיה. וכשכלה היאוש קודם זכיית האחר אין הבעלים צריכים לחזור ולזכות בחפץ. ולפי"ז יש לעיין מהו הביאור בקושיית הגמ' אי לאחר יאוש אמאי ישתעבד. ויתכן לבאר דהעבד תפוס בעצמו והוא זוכה בעצמו ורק אם רשות השבאי עליו אז אינו יכול לזכות בעצמו. וממילא הקשתה הגמ' אם לאחר יאוש אמאי ישתעבד. וכן מפורש בדברי המאירי דשאלת הגמ' היתה דהעבד הוא זוכה בעצמו וממילא אמאי ישתעבד.

ונחלקו בגמ' אביי ורבא האם איירי לאחר יאוש או קודם יאוש. דאביי סובר דאיירי קודם יאוש של הבעלים הראשון וכשהשני פדה אותו לשם עבדות ישתעבד לראשון. דהרי מדאוריתא הוא עדיין העבד של הראשון כיוון דאיירי קודם יאוש. והתוס' הקשו מדוע לא אמרינן דיהא ממנעי ולא פרקי ותי' דכיוון דהוא בא לגוזלו אין ראוי לגזול לראשון את עבדו ולתתו לשני. והביאור דהשני בא לעשות כאן עסק של רווח על חשבונו של הראשון משום שהוא יודע שבית דין יש להם ענין. שהעבד לא ישאר אצל הגוי וב"ד אינם שותפים לגשיפטען שלא כדין שזה גזילה. כיוון שיש להם ענין. אמנם אם הפודה נתכוון לעשות מצווה וימנע אם העבד לא יהיה בן חורין אז מחמת הענין שיש לנו אנו מסייעים לו, ומשחררים את העבד לחירות ובדעת רש"י יש לעיין בכוונתו האם גם כוונתו כך או דכוונת רש"י דהראשון יודע דהוא בא לגוזלו וממילא אינו מצפה לזה שהעבד יהא שלו וממילא לא מימנע. ויל"ע בזה. אמנם אם הוא פדה אותו לשם ב"ח דאז הוא יהא מימנע אז רבנן שחררו אותו לחירות כדי דלא יהא מימנע, ורשב"ג סבר דהוא לא יהא מימנע דהרי כשם שמצווה לפדות את הב"ח כך מצווה לפדות את העבדים.

אמנם רבא סבר דאיירי לאחר יאוש ומשתעבד לרבו שני ואם פדה אותו לשם ב"ח הרי הוא ב"ח דהרי לשם כך הוא פדה אותו. אמנם רשב"ג סבר דבין כך ובין כך משתעבד . ופי' רש"י והתוס' לרבו ראשון. כדי שלא יילך ויפיל עצמו לגייסות כדי שיפדו אותו ויהא ב"ח וממילא גזרו שישתעבד לרבו ראשון.

והנה הגמ' דנה לדעת רבא איך רבו שני נהיה בעלים עליו. וביארה הגמ' דהוא קונה מהשבאי דהשבאי קונה אותו למעשה ידיו לאחר יאוש ורבו שני קנה מהשבאי. והגמ' הביאה ילפותא על זה שגוי קונה גוי למעשה ידיו. וכן הוא קונה את העבד ששייך במצוות שנלמד מוישב ממנו שבי שהוא קונה שפחה וגם אותו הוא קונה למעשה ידיו.

ומבואר מדברי הגמ' דאין גוי יכול להיות אדון על גוי אחר לגופו אלא רק למעשה ידיו ונפק"מ דאינו זוכה במציאתו ומתנתו ולא אמרינן יד עבד כיד רבו. ואין לו בעלות בגופו ויש לעיין האם הילדים שלו שייכיים לאדון מדין מעשה ידיו או דהבעלות היא רק עליו אבל הילדים של השפחה שייכים לעצמה. או דלמא דדנים גם אותם מדין מעשה ידיה ויש לאדון גם בהם זכייה למעשה ידיהם. ועכ"פ מבואר דגוי אינו יכול להיות בעלים על גוי אחר לגופו.

והנה יש לדון בקנין של גוי מגוי למעשה ידיו מהו הביאור האם הביאור דהוא קונה אותו רק למעשה ידיו לעולם. ואין זה קנין עבדות אלא דהוא קונה בו זכות למעשה ידיו. אם כן צ"ע דמבואר בגמ' ביבמות וכן בראשונים בסוגייתנו דכשהוא מוכר אותו לישראל הישראל מטביל אותו ואז הוא קונה אותו לקנין איסור דהוא נהיה חפצא של עבד וחל בו גירות של עבד והוא חייב במצוות כאישה וכן דהוא נקנה לו בקנין ממון בגופו כשורו וחמורו. וחל בו קנין איסור וקנין ממון וצ"ע איך הישראל זוכה בו יותר ממה שהיה לאדון הגוי שבו דהרי לאדון היה רק זכות מעשה ידיים, ואם כן צ"ע איך הישראל זוכה בו יותר ממה שזכה בו האדון הגוי. וליישב דבר זה אפשר בשני אופנים. א. לפי היסוד של ר"ש שאין כזה דבר קנין פירות לעולם אלא קנין פירות לעולם זה קנין הגוף דכיוון דכל הנפק"מ והזכותים הם לזוכה זה נותן לו קנין הגוף. וממילא יתכן באופן זה דהגוי קונה מהגוי מעשה ידיו לעולם והטעם שאין לו בגוי קנין הגוף זה משום שגוי לא יכול להיות בעלים על גוי אחר בקנין הגוף וממילא זה נשאר זכות פירות לעולם אמנם ישראל שיכול לזכות בו כי ישראל יכול להיות אדון לגוי על ידי שחל בו שם עבד ממילא הוא מטבילו לשם עבדות והמעשה ידיו לעולם נהפך להיות קנין הגוף. דהרי כל קנין פירות הוא קנין הגוף אלמלא יש מניעה ובישראל הוא יכול לסלק את המניעה על ידי שהוא מטבילו לשם עבדות.

אמנם יתכן בעוד אופן. דיסוד זכיית גוי בגוי במעשה ידיו אין זה רק זכייה בעלמא של מעשה ידיים וכמו שכירות בעלמא אלא דהזכייה הזו היא זכייה של עבדות. דהגוי קונה בגוי זכותי עבדות גמורה. והזכותים האלו כוללים את כל עניני העבדות שהוא יוכל להוציא מהגוי השני. ורק דהגוי עצמו אינו יכול לממש את כל הזכותים כיוון דאין בידו להיות בעלים על הגוף של הגוי אמנם כשהוא מוכר לישראל הרי הוא מוכר לו את הזכותים שישראל יוכל לממשם דהיינו הזכות להפוך אותו לעבד גמור על ידי קנין איסור וקנין ממון. וכן ניתן לדייק מהרמב"ם. בפ"ט מהלכות עבדים. ה"ה דכתב שגוי שקנה גוי לעבדות לא קנה גופו ואין לו בו אלא מעשה ידיו ומבואר דגם גוי קונה גוי לעבדות אלא דלא קנה גופו ואין לו בו רק מעשה ידיו.

והנה נראה דיש רווח גדול וראיה להצד השני.

דהנה נחלקו הראשונים בסוגייתנו עד כמה נשתעבד לשני דדעת התוס' דהשבאי קונהו רק למעשה ידיו וממילא השני קונהו נמי רק למעשה ידיו דהרי השני קונה מהשבאי ואין לשני יותר מאשר יש לשבאי. וממילא השני קונהו למעשה ידיו אמנם לגבי מציאה ומתנה זכה העבד בעצמו ולגבי זה כיוון דנתייאש הראשון והשבאי אינו יכול לזכות בדבר זה משום שאין לו זכות בגוף העבד הרי העבד לגבי זה זוכה בעצמו ויוצא מרשות האדון הראשון ואינו נכנס ברשות האדון השני. אמנם במאירי מבואר לא כן. אלא דרבו שני קנאו לגמרי. וזה לשון המאירי ואע"פ שהשבאי לא קנאו אלא למעשה ידיו כמו שיתבאר מ"מ הואיל וכשנתיאש רבו ראשון ברשות השבאי היה לא פקע מכל וכל ועדיין אויר שתי רשויות שולט בו שמן היה קונאו גם לגופו אלא דאין כח בגוי לקנות קניה חזקה כל כך. וכשנכנס מרשותו לרשות הישראל חזר לענינו ונתרוקנה רשות בעלים הראשונים לבעלים השניים. וכל שכן למי שסובר שעדיין צריך גט שחרור מראשון כדי להתירו בבת חורין. ומבואר מדבריו דדהוא נקנה לבעלים השניים לגמרי משום שנתרוקנה רשות בעלים הראשונם לבעלים השנים ודבר זה צריך ביאור דהרי הוא קונה מהשבאי ומהו הביאור דנתרוקנה רשות בעלים הראשונם לבעלים השניים. ולגבי עצם הדין באמת דגם ברמב"ם נראה כן

דהרמב"ם כתב בהלכות עבדים פ"ח הט"ו כרבא וז"ל עבד שנשבה אם נתייאש ממנו רבו ראשון כל הפודה אותו לשם עבד ישתעבד בו והרי הוא שלו. ומסתימת לשון הרמב"ם משמע דלא כתוס' אלא דהרי הוא שלו לגמרי. וכדברי המאירי וקושייתנו כדקיימא קיימא איך נעשה שלו לגמרי הרי לעבד עצמו היה רק זכות למעשה ידיים. ומלשון הרמב"ם משמע דהוא לגמרי עבד של השני בין לגבי קנין האיסור בין לגבי קנין הממון ואם בעי השני לשחררו הרי זה בידו והרי הוא יכול לשחררו לגמרי. והטור כשהביא לדברי הרמב"ם שינה וכתב דהשני ישתעבד בו ולא כתב דהוא שלו והיינו כדברי הרא"ש והתוס' דהרי הוא שלו הוא רק לענין מעשה ידיים ולא לענין גופו.

והנה שי' המאירי והרמב"ם צ"ע. ונראה באופן זה דאם נבאר כהצד השני דהגוי קונה את הזכותי עבדות בגוי חבירו אלא דאין לו בו קנין העבדות אבל יש לו את כל הזכותים לעשותו לעבד. ממילא נראה דכשנתיאש הראשון וחל בו התר זכייה אז זכה בו השבאי בכל הזכותי ממון של העבדות וכמו שהוא מכר לו את זה ורק דאין לו עצמו בו רק מעשה ידיים משום שאינו יכול לקנות את גופו אלא רק את את הזכות אמנם כשהוא מוכר לישראל אחר הרי מכח הזכותים שיש לו בעבד הרי הוא מכניס לרשותו את העבד לגמרי וזה הביאור דנתרוקן מהראשון לשני דהיה לו זכות על הקנין הגוף אלא דלו לא היה בינתיים רק זכותים על המעשה ידיים ומציאה ומתנה למעשה עדיין נשאר ברשות האדון הראשון דכל זמן שלא יצא מרשותו על ידי הזכותים שחלו ברשותו זה נשאר ברשותו אמנם במכר לשני הרי הוא מעברי את העבדות לגמרי לשני והרי אלו שלו לגמרי ואחרי דאתינא להכי. יתכן גם לבאר את שי' רש"י התמוהה בסוגייתנו דרש"י כתב דבר חידוש דהשבאי קונה למעשה ידיו והישראל היינו הישראל השני קונה לגופו בטבילה. והדבר צ"ע דהרי בסוגייא ביבמות הגמ' דנה אם יכול להטביל את הגוי בע"כ לעבדות או דאם הגוי אומר שהוא טובל לשם גירות הרי הוא מפקיע את זכות האדון. ומבואר שם בסוגיא דיסוד הטבילה היא טבילת גירות לשם עבדות. וממילא הדבר צריך עיון דהרי כאן כפשוטו איירי, בעבד כנעני נורמלי דמל וטבל תחת יד האדון הראשון. ואם כן קשה כיוון דהשבאי קנה רק למעשה ידיו מה תועיל הטבילה לשם עבדות אחרי דהוא כבר עבד של הראשון ולשבאי היה בו רק מעשה ידיים והרי זה מוכרח דבינתיים היה קנין איסור לראשון ולא פקע והרי הוא אסור בנכרית בינתיים ובע"כ דהקנין איסור דבינתיים לא פקע.

ואפשר דהביאור הוא באופן זה, דיש לחקור בעיקר דין טבילת עבדות. האם יסודה הוא דין טבילת גירות. אלא דכיוון דיש לו אדון אין זה יכול להיות גירות מלאה והרי רק כחצי גירות אמנם לתא דהטבילה היא מדין גירות וכן שלא שייך קנין במי שאינו יהודי ממילא מגרייים אותו לשם עבדות כדי שיחול בו הקנין אמנם מהות הטבילה היא לשם גירות. אמנם אפשר באופן אחר דיסוד הטבילה. הוא טבילת עבדות דהטבילה היא דבר שנתחדש ביבמות בילפותא לישראל דשייך שהגוי יהא טפל לישראל להיות קנינו אלא דממילא הוא נהיה ישראל. דבזה עצמו שהוא קנוי לישראל והוא נחשב כבהמתו בזה עצמו חייל בו הגירות והרי הוא נהיה טפל לישראל וחל בו השם של מקצת יהודי.

וממילא יתכן דזהו הביאור ברש"י דהנה כשהראשון יתייאש אז חייל כאן זכיית השבאי ויש לו בעבד זכותי ממון. כמדובר. אמנם כשהוא מעביר לישראל אחר הוא מעביר רק את הזכותי ממון שיש לו בו. והרי הוא נשאר קנוי קנין איסור לראשון והנה את זה אין כח ביד העבד להעביר. דהרי יש לו זכותי ממון בעבד אבל לא בקנין איסור ומצד שני יש לו זכות ממון גמורה דהרי הוא יכול לעשותו לעבד לגמרי ורש"י פליג על המאירי וסובר דלא יתכן לומר נתרוקנה רשות האדון הראשון לשני דהרי לא נעשה כן מעשה מכירה בינהים אלא דהשני קיבל זכות ממון לעשות את העבד עבדו גמור וזה הוא עושה על ידי טבילה כמדובר דרש"י למד דעיקר הטבילה הוא לעשות את השייכות שהעבד שייך לאדון המסוים והוא טפל אליו וזהו טבילה להטפיל את העבד לאדון וכאן לא בעי דיהיה ישראל דכבר חל בו ישראל אמנם בעי שיהיה תחת בעלות האדון השני וזה נעשה על ידי הטבילה. וחזינן כמדובר דיסוד הזכייה של השבאי הוא זכות ממון אלא דהמאירי והרמב"ם למדו דהזכות ממון של הנכרי חלה על הקנין איסור של הראשון ועל הקנין ממון וכשהוא נותן לאחר הרי הוא מעביר לו את עצם העבד. אמנם רש"י סבר דיש לו זכות ממון לעשותו לעבד אבל אין לו זכות בקנין איסור של הראשון דגוי אין לו זכותים ושייכות לקנינים בקנין איסור ורק דיש לו זכות שיהא לו לעבד גמור וזה נעשה על ידי המעשה טבילה שהרי הוא מטביל את העבד כדי שיהא טפל לשני.

אמנם לדעת התוס' והרא"ש לא חלה לו כלל זכותי ממון אלא דלשבאי יש רק זכות מעשה ידיים. ויתכן דהתוס' לא פליג על רש"י ביסוד הדבר והוא גם מודה דביסוד הזכות של גוי הוא זכות ממון של עבדות אלא דהיכן דיש כבר קנין איסור ואינו יכול לזכות בו אז הזכות מוגבלת רק למעשה ידיים וכסברת רש"י שאינו יכול לזכות בקנין איסור וממילא לא יתכן דיהא לו זכות על עצם העבדות וכל הזכות שיש לו היא רק זכות למעשה ידיים ממש. וממילא העבד זוכה בעצמו לגבי גופו לגבי מציאה ומתנה.

ונראה דיש לומר כאן דבר נחמד דהתוס' ורש"י לשיטתיהו אזלי. דהתוס' לח. ד"ה אבל הקשו על רש"י דביאר דהגוי קונה בחזקה של קניני עבדות ד היינו מאכילו ומלבישו את העבד כנעשני. והקשו התוס' איך קונה הגוי בחזקה הרי אפילו ישראל מישראל לא קני עבד עברי אלא בכסף שטר וחזקה. ולכאורה קושיית התוס' אין לה פנים דהרי כאן לא איריי בעבד עברי אלא בעבד כנעני וישראל קונה עבד כנעני בחזקה. אלא דהתוס' אזלי לשיטתיהו דהגוי קונה בעבד רק קנין מעשה ידיים וזהו כקנין עבד עברי דהרי הוא ישראל שנקנה למעשה ידיים ומה אכפת לן דהוא עבד הרי הוא לא קונה בו קנין עבד וממילא לא היה צריך לקנות בו אלא כקנין עבד עברי. אמנם רש"י לשיטתו דהוא קונה בו זכותי עבדות גמורה דהרי מכח זכות זו הוא יכול להטבילו וממילא גדרי קנינו הם כגדרי קנין עבדים ולא כגדרי קנין ישראל ולשיטתהו אזלי והדברים נחמדים וברורים..

ובדעת רש"י ד"ה לגופו עולה דבר חידוש דהטעם דעבד כנעני אסור בישראלית אין זה משום שהוא חצי גר אלא משום שהוא עבד ועבד אסור בבת ישראל דמבואר דאם היה קנוי לגוי לגופו הגם דהגירות היתה חלה בו לגמרי עדיין היה אסור בבת ישראל. ודו"ק