10. מחלוקת רי ורש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

בס"ד

כ"ז כסליו ע"ב

**סימן י**

**בביאור פלוגתא דר"י ור"ש ובדינא דמיגו דאיתקצאי וכו'**

**א]המקומות דנחלקו ר"י ור"ש והראיות שזה מחלוקת אחת**

**ב]בביאור החיסרון דמיגו וכו' ובביאור הא דשיך לפלוגתא דאוצר**

**ג]ביאור דעת הראשונים שלא מועיל תנאי לר"י בנר והא דזה תליא בר"י ור"ש לנ"ל**

**ד]ידון דלר"ש אין דין הכנה וביסוד איסור מוקצה לאכילה ולטלטול**

**ה]בהא דמצאנו דלר"ש לא חל הכנה באמצע יו"ט לנ"ל**

**המקומות דנחלקו ר"י ור"ש והראיות שזה מחלוקת אחת**

א]הנה מצאנו דנחלקו ר"י ור"ש בכמה דברים א.בסוגין מ"ד. נחלקו במוקצה מחמת מיאוס ומכח זה נחלקו גם במוקצה לאוצר דבכלל זה עז לחלבה ורחל לגיזתה [י"ט:] ב. עוד נחלקו בחצוצרות ובמטה שיחדה למעות ובקינה של תרנגולים דרק באופן רחוק משתמשים לדברים אחרים כמבואר בתוס' ל"ו. ד"ה הא [ועיין חזו"א מ"ג ח' דאבוהון דכולהון מוקצה מחמת מיאוס] ג. עוד מצאנו שנחלקו בדין מיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא דר"י ס"ל דאמרינן מיגו ור"ש פליג ד. עוד מצאנו שנחלקו בנולד דר"י אוסר ור"ש מתיר וצ"ב מה הקשר בין שני המחלוקות א.אוצר ב.מיגו דאיתקצאי דודאי שזה לא שני מחלוקות שאין קשר בין אחד לשני

ודבר זה מוכח מהגמ' שיש קשר ביניהם א. דהגמ' מ"ה: שואלת איך ר"י פסק במיגו דאיתקצאי כר"ש הרי במוקצה של קינה שזה כמו אוצר פסק כר"י ב. עיין קנ"ו. דהגמ' מוכיחה שרב ס"ל כר"י במיגו דאיתקצאי מהא דפסק בכרכי זוזי כר"י ומבואר שיש קשר בין שני המחלוקות ג. עיין תוס' י"ט: מ"ו. דמוקצה מחמת איסור חמיר ולכן עד כמה שס"ל כר"י במוקצה וודאי שגם במיגו דאיתקצאי ס"ל כמוהו וצ"ב הקשר ביניהם

**בביאור החיסרון דמיגו וכו' ובביאור הא דשיך לפלוגתא דאוצר**

ב]והנה במוקצה לאוצר בפשוטו יסוד המחלוקת שיש כאן הקצאה לא גמורה דר"י ס"ל שזה מספיק סיבה שיחשב מוקצה ור"ש ס"ל שכל דבר שחזי ליה אדם לא מקצה מדעתו וכלשון רש"י ביצה ב. דר"ש ס"ל לא מקצי איניש מידי דחזי ליה ולכן גם חצוצרות שעל פי רוב זה לא עומד לשימוש בשבת ודרגא זו לר"י הוי הקצאה ור"ש ס"ל שאדם עדין חושב שאולי ישתמש לדבר היתר בשבת ולכן אין כאן הקצאה

והנה בדין מיגו דאיתקצאי וכו' היה מקום לומר שכל שזה היה מוקצה בתחילת השבת הוא נשאר מוקצה לכל השבת אמנם בפשוטו דבר זה אינו דהרי הגמ' קנ"ו: אומרת דבהמה שמתה ביו"ט הוי מוקצה לר"י דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים והרי בתחילת היום זה לא היה מוקצה ובכל אופן כיון שזה לא היה מוכן לכלבים לכן עכשיו זה מוקצה וכן מצאנו דוכתי דהוי מוקצה בתחילת היום ובכל אופן במשך היום זה מותר כמו טבל שכיון דמוכן הוא אצל שבת אין בו מיגו דאיתקצאי אפילו שזה וודאי היה מוקצה בתחילת השבת וכן עיין תוס' קנ"ו: שכתבו שאם לר"י מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים בהמה שמתה בשבת אינה מוקצה אפילו שהיתה מוקצה בתחילת השבת וכן מוכח בפשוטו בסוגיא דפסחים נ"ו: דמשמע בגמ' שאם מחובר היה מוכן לעורבים בנתלש בשבת לא הוי מוקצה אפילו דבפועל זה היה מוקצה בתחילת השבת[אמנם אין זה מוכרח דיתכן שזה לא מוקצה אמנם תוס' נקטו שמחובר הוא ודאי מוקצה] ובהכרח שזה לא כלל שכל שזה היה מוקצה בתחילת השבת זה נשאר מוקצה לכל השבת

אמנם הביאור בזה כמו שביאר רש"י ביצה כ"ו: וכן בריטב"א ור"ן סוכה מ"ו: דבעינן הכנה מבעוד יום וכיון שזה לא היה מוכן מבעוד יום לכן זה אסור לכל השבת ועיין ר"ן בסוכה וז"ל דלא אמרינן הכי אלא בשבת ויו"ט לפי שכל דבר שאינו מוכן בין השמשות של שבת או יו"ט אי אפשר שתבוא לו הכנה כל היום עכ"ל דהינו שלא החלות איסור מוקצה לא משתנה אלא שסיבת המוקצה דזה לא היה מוכן לשימוש מבעוד יום וזה עצמו סיבה שלא יחול הכנה בשבת ולכן בבהמה שמתה ביו"ט כיון שבתחילת היו"ט לא היתה מוכנה לאכילת כלבים אפילו שלא היתה מוקצה אבל עכשיו שלא ראויה לכלבים שייך לגבי זה לומר שזה מחוסר הכנה וכן יש דברים שאפילו שהם מוקצה בתחילת השבת אבל כיון שהם לא מחוסרי הכנה וכדלקמן ממילא אפילו שזה היה מוקצה בתחילת שבת לא איכפת לן וכיון שפקע הקצאתו פקע איסורו

והנה בביאור מחלוקת ר"י ור"ש בזה הוא בפשוטו דר"ש וודאי מודה דיש דין הכנה ושזהו יסוד מוקצה ולכן באינו יושב ומצפה ס"ל דאיכא לדינא דמיגו וכו' וכן איכא מ"ד דבבע"ח שמתו הוא מודה שאסור ועוד דמבואר בתוס' ביצה ח. דבנולד גמור הוא מודה דהינו שוודאי שגם הוא מודה דאיכא לדינא דהכנה אלא שס"ל שההכנה לא בטילה לגבי המצב שזה יהיה ראוי וששיך הכנה בערב שבת על הזמן שזה יהיה ראוי ועיין רש"י בביצה ב. שכתב שטעמו דר"ש שנר שכבה מותר דלא מקצי איניש מדעתיה מידי דחזי ליה דהינו שיש כאן הכנה על הזמן של אחרי זה ובדעת ר' יהודה יתכן שס"ל שדבר שלא ראוי בתחילת השבת זה עצמו סיבה שאין כאן הכנה גמורה ולא מצד שלא שיך הכנה על אחרי זה אלא שס"ל שאדם מסיח דעתו מדבר שלא ראוי בתחילת השבת ועיין רש"י ביצה ל: וז"ל בסוכה רעועה הלכך לר"ש מוקצה ליכא דאמרינן דעתיה מאתמול עלויה ולת"ק לא אמרינן דעתיה עילויה בשום מידי דלא חזי בין השמשות עכ"ל ומבואר שיסוד מחלוקתם במציאות האם יש כאן הקצאה וכן הוא לשון רש"י ב. ע"ש [וכן מוכח לראשונים שגם בחול המועד יש מיגו דאיתקצאי ובהכרח שיש כאן סברא שאדם שמקצה דעתו בתחילת היום הוא מקצה דעתו לכל היום]

ולפ"ז א"ש דמחלוקתם במיגו דאיתקצאי זה אותו מחלוקת של אוצר דבשניהם לר"י שגם הקצאה לא גמורה זה סיבה לאסור ממילא יש כאן הקצאה לא גמורה וזה סיבה לאסור משא"כ לר"ש שצריך הקצאה גמורה ה"ה כאן כיון שיודע שאולי זה יהיה ראוי הוא לא מקצה דעתו מזה ודעתו על זה

[ובזה א"ש שלענין מטה שיש עליה מעות שדעתו שירדו המעות כתבו התוס' שאין בזה מוקצה לחצי שבת אבל בין השמשות כן והביאור שכאן אין סברא שכיון שאדם הקצה בתחילת השבת זה הקצאה לכל הזמן אלא שזה סברא שבטלה ההכנה וכל שבדעתו שזה יהיה ראוי ר"י מודה לר"ש ששיך הכנה על אחרי זה וממילא כאן לא בטלה ההכנה על אחר כך וכל שבדעתו שזה יהיה ראוי קימא עדין הכנתו]

**ביאור דעת הראשונים שלא מועיל תנאי לר"י בנר והא דזה תליא בר"י ור"ש לנ"ל**

ג]והנה דעת הרמב"ן שכמו שמועיל תנאי לר"ש בנר ה"ה לר"י אמנם הריב"ש סימן צ"ג והראב"ד בהשגות על הרי"ף ביצה ל: כתבו שלר"י כיון שס"ל מיגו דאיתקצאי לא שייך לעשות תנאי שכיון שזה איתקצאי בתחילת השבת זה מוקצה לכל השבת וקצת משמע מלשונם שזה לא רק חיסרון שלמעשה זה מוקצה מדעתו דהרי כאן שגילה דעתו מפורש שלא מקצה לכאורא אין סיבה לאסור אלא משמע שיש כאן הלכה דכל שהדבר מחוסר הכנה בין השמשות זה עצמו סיבה שלא יחול הכנה לאחרי זה וא"כ צ"ב מה זה ענין לר"י ור"ש וככל הנ"ל

אמנם עיין קה"י ביצה סימן ד' שכתב שחלוק גדר ההכנה שנצרך לר"י מגדר ההכנה שנצרך לר"ש דלר"י צריך הכנה חיובית וכל שמצד הגברא הדבר לא עמד לשימוש חשיב שלא היה כאן הכנה ואסור אמנם ר"ש ס"ל שהדבר מצד עצמו חשיב מוכן ורק אם יש הקצאה מצד הגברא זה מחשיב מחוסר הכנה ולפ"ז יש מקום לומר שבזה תליא הנידון האם דבר שמחוסר הכנה בתחילת השבת זה סיבה שלא יחול הכנה על אחרי זה והוא שדבר שבתחילת השבת אינו ראוי עד כמה שכל סיבת הכנתו כי האדם מכינו לשימוש יתכן שכיון שעכשיו זה לא ראוי לשימוש לא שייך לתת לו הכנה אבל לר"ש שהדבר מצד עצמו מוכן ורק הקצאתו אוסרת א"כ כאן אין הקצאה שתאסור דאדרבא דעתו על זה לאחרי והדבר מצד עצמו אין לו חסרון הכנה

[והנה היה מקום לומר עוד דלר"ש שלא צריך הכנה חיובית אין מושג של הקצאה מצד האדם דרק לר"י שצריך הכנה מצד האדם א"כ כל שמצדו זה הוקצה לשימוש חסר כאן הכנה משא"כ לר"ש שאין דין הכנה מצד האדם א"כ גם הקצאה לא שייך מצד האדם דהדבר מצד עצמו ראוי לשימוש ורק אם הדבר מצד עצמו הוא במצב של הקצאה כה"ג זה סיבת האיסור ולכן מיאוס לר"ש זה לא מוקצה דהדבר מצד עצמו עומד לשימוש ורק חשיב הקצאת האדם ועיין יפה עינים על הירושלמי ביצה פ"א סוף ה"ג שכתב שמוקצה בטעות דמבואר בירושלמי שזה לא מוקצה זה תלוי בר"י ור"ש דלר"י הוי מוקצה ולר"ש לא הוי מוקצה ולכאורא הכוונה כנ"ל דלר"י שצריך הכנה מצד האדם א"כ כל שהוא חושב שזה מוקצה אין כאן הכנה מצידו משא"כ לר"ש שצריך שבחפצא זה לא יהיה ראוי א"כ כיון שהדבר מצד עצמו ראוי אפילו שהוא היה בטוח שזה לא ראוי זה לא חיסרון ודו"ק

אמנם יש להוכיח שמצאנו כמה דוכתי שגם לר"ש מועיל הקצאה מצד הבן אדם א.מדין מוקצה למצוה דמבואר ברמב"ן ששם הוא אין יושב ומצפה ולכן אסור אפילו שאם זה היה סוכה לא של מצוה לא היה כאן הקצאה וכן לענין נויי סוכה וכן עיין תוס' שבת כ"ב. דהדין מוקצה למצוה זה אסור מצד מוקצה של שבת וביותר דהרמב"ן נקט שגם האיסור ביום השמיני הוא לר"ש שכיון שהקצה דעתו לסוכות ממילא הקצה דעתו גם לאחרי זה ומבואר מכל זה שגם לר"ש מצאנו הקצאה שזה מצד דעת האדם ולא מצד החפצא]

**ידון דלר"ש אין דין הכנה וביסוד איסור מוקצה לאכילה ולטלטול**

ד]אמנם יש מקום לדון בזה עוד דבאמת ר"ש פליג על כל דין הכנה ולא ס"ל כלל דאיכא לדינא דוהכינו וכן משמעות לשון רש"י ביצה כ"ו: בד"ה ואי שכתב וז"ל ואי דלא אחזו בין השמשות וודאי אסורים דאין כאן הכנה מבעוד יום **ומאן דאית ליה** מוקצה והכנה מבעוד יום בעי כדכתיב והיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו עכ"ל ומשמעות לשונו דמי שחולק על מוקצה לא ס"ל דאיכא לדינא דהכנה וכן הוא בתוס' חכמי אנגליה ביצה ב. דר"ש שחולק על מוקצה לא ס"ל הדרשא דוהכינו ועיין רמב"ם הלכות יו"ט פ"א וז"ל כל שמותר בשבת מותר ביו"ט ויש ביום טוב מה שאין בשבת איסור מוקצה שהמוקצה אסור ביום טוב ומותר בשבת מפני שיו"ט קל משבת אסרו בו המוקצה שמא יבוא לטלטלו עכ"ל [אמנם עיין לשונו לענין גרוגרות וצימוקים שכתב שאסור כי זה לא מוכן ויתכן כוונתו שלכן זה עץ ואבן וכדלקמן] והנה לנתבאר לעיל הרי כולם מודים שיש דין מוקצה אלא שנחלקו מהי הדרגא של מוקצה שאוסרת [וכמו שביאר במאירי ריש ביצה] אמנם בלשון הרמב"ם מבואר שבשבת אין איסור מוקצה וביו"ט יש איסור מוקצה ובאמת שזה לשון הגמ' בכמה דוכתי [ביצה ב. שבת מ"ד.: מ"ה:] מאן דלית ליה מוקצה או ר"ש לית ליה מוקצה [ועיין אפיקי ים מה שביאר בזה]

אמנם בפשוטו דבר זה לא יתכן דהרי ר"ש מודה במוקצה מחמת גופו ובמוקצה מחמת חסרון כיס ויש לבאר בזה ובהקדם בגדרי מוקצה

דהנה מבואר בתוס' ביצה ח. דמותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש אמנם מאידך מבואר במסכת ביצה שמוקצה אסור באכילה גם ביו"ט וביותר דמבואר ביצה ל"ג. דאין סומכין קדירה בבקעת וכתב המהרש"א שלא הותר אלא טלטול לצורך אוכל נפש אבל לא השתמשות וכן נקט המג"א להלכה סימן תק"ט סקט"ו וצ"ב בטעם החילוק

והנה צ"ב עוד דמצד אחד משמע שיסוד איסור מוקצה הוא כנ"ל מצד דינא דוהכינו כמבואר ברש"י ביצה כ"ו: ובריטב"א ור"ן סוכה מ"ו: וכן הוא ברמב"ן במלחמות ריש ביצה אמנם מאידך מבואר בגמ' ביצה י"ב. שיסוד איסור מוקצה משום הוצאה שלכן אסור טלטול עצים ואבנים וגזירה זו היא קודם גזירת כלים דבימי נחמיה דהרי שלמה המלך כבר שאל על אביו כשמת איך לטלטל אותו

ועיין חת"ס בהקדמה לביצה מהדורא תנינא שביאר שבאמת יש כאן שני גזירות גזירה אחת מצד דינא דהכנה שכל שהוא לא מוכן מערב שבת יש בו איסור אכילה ואיסור השתמשות אמנם זה לא סיבה לאסור בטלטול ומה שזה אסור בטלטול הוא גזירה אחרת מצד לתא דטלטול וכן ביאר באריכות בספר קהלת יעקב [לבעל הנתה"מ נדפס בסוף התור"ג] הלכות יו"ט סימן תק"ט ס"ז וכן הוא בגר"ז סימן תק"ט ובזה ביארו החילוק לענין אוכל נפש דמה שאסור משום לתא דהכנה אין על זה היתר מצד אוכל נפש אמנם מה שאסור מצד לתא דהוצאה כמו שהוצאה הותר לצורך אוכל נפש ה"ה אסור מוקצה זה הותר לצורך אוכל נפש

ויתכן שזה מה שהגמ' אומרת דבמוקצה לאכילה רב ס"ל כר"י לא במוקצה לטלטול שהכוונה דמה שאסור מצד והכינו או השתמשות כמבואר במהרש"א ביצה ל"ג. בזה ס"ל כר"י ולא לענין גזירת כלים

והנה משמעות החת"ס שם שנתחדש שכמו שלענין אכילה ושימוש צריך הכנה וכל שהחפץ לא הוכן לאכילה והשתמשות אסור לאוכלו ולהשתמש בו ה"ה לענין טלטול צריך הכנה ודבר שלא הוכן מערב שבת לטלטול אסור לטלטלו אלא דבפשוטו כל דבר שלא עומד לשימוש ממילא הוא לא עומד לטלטול ולא צריך כוונה מיוחדת להקצותו מטלטול וכן משמעות לשון הרמב"ן במלחמות ריש ביצה שכתב וז"ל וכל עיקר לא דברו חכמים במוקצה אלא כדי שיברור ויזמין צרכיו מערב יו"ט ולא יצטרך למחר לחזר ולטרוח בסעודה שמא יבוא לעשות בה מלאכה או טלטול האסורים לו וסמכוהו למקרא והכינו וכו' עכ"ל ומשמעות לשונו שאסרו טלטול שלא הכינו וכנ"ל [ועיין ב"י סימן ש"ח סכ"ג שהביא מהרשב"ץ שהיו מכינים נר שעוה לטלטלו כדי להביא הילד בידו בשבת לבית הכנסת והב"י חלק על זה כיון שזה לא מוכן לשימוש ממילא זה מוקצה אמנם ברשב"ץ בפשוטו מבואר ששיך הכנה לטלטול בלבד ועיין ט"ז סימן תצ"ט סק"ה ובמג"א שם סק"ט שהביאו מהגהות אשר"י שחלבים ביו"ט אפילו אם הם מוקצה אבל מותר לטלטלם שלא יופסדו דדעתו עליהם מערב שבת לטלטלם ומשמע שמועיל הכנה לענין טלטול וזה בהכרח כנ"ל שגדר האיסור טלטול דכל שזה לא הוכן לטלטול זה אסור בטלטול ועיין חת"ס ביצה י"א דבמוקצה דמקצה לו מקום אם זה נפל ממקומו מותר להחזיר דהינו שכל ההקצאה שלא יטלטלו ממקומו ועיין חידושי הר"ן מ"ה. שבמוקצה לאכילה לרב מותר בטלטול כי אין דעתו להקצות מטלטול ומבואר דבדבר שעומד לטלטול חשיב שיש כאן הקצאה מטלטול וצ"ע בכל זה ועיין ספר לשון למודים סימן א' מה שהביא על זה]

אמנם עיין אגלי טל טוחן סק"מ שכתב שהאיסור טלטול הוא תקנה נפרדת שעצים ואבנים וכל דבר שאין לו תורת כלי או אוכל יש עליו איסור טלטול ואין זה כלל מצד שאין לו הכנה לטלטול אלא שחז"ל תקנו לאסור טלטול של עצים ואבנים אלא שכל דבר שאין לו הכנה לשימוש והוא אסור באכילה ותשמיש יש לו תורת עצים ואבנים ולכן הוא אסור בטלטול [ועיין קה"י ביצה ס"ד שהאריך שגם באופנים שלא חסר בהכנה של הדבר לשימוש בכל אופן עד כמה שזה לא כלי ואוכל יש לו תורת מוקצה (ובזה ישב שם דברי הרשב"א) אלא דבפשוטו לאחר איסור טלטול עצים ואבנים זה עצמו מפקיע ממנו תורת מוכן אמנם הקה"י שם נקט לא כן ודבריו מחודשים]

ועיין שיבולי הלקט הובא בב"י סוף סימן ש"ח דכדור הוי מוקצה כיון שאין לו שם כלי דשימושו לא נותן לו תואר כלי ולכאורא כה"ג לא חסר לו בהכנה לטלטול דהרי זה כל מהותו וכן עיין תוס' פ' לולב וערבה שדנו שלולב ביו"ט זה מוקצה והרי כל יעודו לעשות בו מצוה ובהכרח כיסוד הנ"ל דאיכא איסור טלטול על דבר שאין לו תואר כלי ואוכל אפילו שהו מוכן לטלטול ועיין סימן ש"ח סעיף ל"ה דגרף של רעי הוי מוקצה וביאר המ"ב כיון שאין לו תואר כלי אפילו שהוא מוכן לשימוש [וזה הטעם דבאין הכן לעכו"ם אבל וודאי דבזמן שזה לא ראוי הוא מוקצה]

[והנה מבואר בגמ' ביצה ל"ג. שלא ניתנו עצים אלא להסקה ולכן אסור להשתמש בהם לדבר אחר ועיין רמב"ן במלחמות שהטעם כי זה לא הוכן אלא לשימושו ולנ"ל כיון שהוא חשיב כלי וודאי שמותר לטלטלו לצורך מקומו ורק לצורך שימוש אחר יהיה אסור אמנם הרשב"א שם ביאר שזה לא כלי ולכן זה אסור ורק שיש בו היתר לצליה ויש ראשונים שביארו שלא כלי רק לענין הסקה ועל דרך זה הוא ברמב"ן שבת קכ"ה: לענין יחוד אבן לתשמיש ע"ש ולפ"ז שלא לצורך הסקה זה עצים ואבנים וזה אסור בטלטול ועיין סימן כ"ז כ"ח מה שביארנו בזה]

והנה יש לעיין האם הדין מיגו דאיתקצאי זה רק בתקנה של הכנה שכיון שזה לא היה מוכן מערב שבת ממילא זה לא מקבל הכנה בשבת או שזה גם הלכה בדין גזירת כלים ובפשוטו וכן נקט שם באגלי טל שרק בדין שצריך הכנה שייך כזה דבר שכיון שזה לא היה מוכן בערב שבת לא חל הכנה בשבת אבל מצד גזירת טלטול אבנים כל שעכשיו אינו אבן אין בזה האיסור הנ"ל ובזה א"ש א. שטבל מוכן אצל שבת ולכן לא שיך על זה מיגו וכו' כי לא חסר לו בהכנה ובכל אופן בשעתו הוא מוקצה מצד גזירת טלטול אבנים שכל שהו לא ראוי הוא אבן ב. וכן עיין תוס' קנ"ו: שנקטו שבעלי חיים חשיבי מוכנים לכלבים כיון שאפשר לתתם חי לכלבים ולכן במתו אינם מוקצה אמנם מאידך וודאי דבזמן שהם חיים הוו מוקצה והביאור כנ"ל שהם מוקצה כי הם לא כלי וכמבואר בשו"ת מהר"ח או"ז סימן פ"ב אמנם כיון שלא חסר בהכנתם אין בזה מיגו וכו' ג. עיין גמ' בפסחים נ"ו: לענין מחובר דאם זה מוכן לעורבים אם זה נשר אין בזה מיגו דאיתקצאי אמנם בפשוטו בזמן שזה מחובר וודאי שזה מוקצה והביאור כנ"ל שלא חסר בהכנתו וזה רק מוקצה כי זה כמו אבנים אמנם על זה אין דין מיגו וכו'

והנה לאחר כל הנ"ל יתכן דר"ש באמת לא ס"ל מוקצה דהינו דלא ס"ל איסורא דהכנה אמנם גזירת טלטול אבנים וודאי שהוא מודה שזה אסור ולכן כל מוקצה מחמת גופו זה אסור מצד גזירת טלטול אבנים והנה לפ"ז א"ש דשני המחלוקות דר"ש ור"י א. מוקצה דאוצר ומיאוס ב. מיגו וכו' תלוים אחד בשני דלר"י דאיכא לדינא דהכנה ממילא כל שהוא מאוס יש כאן הקצאה משימוש משא"כ לר"ש שרק איסור טלטול אבנים כיון שזה לא מופקע משימוש לא חשיב עצים ואבנים וכן לענין מיגו דאיתקצאי דלר"י דבעינן הכנה כל שזה לא היה מוכן מבעוד יום לא שיך להכין על זמן של אחרי זה משא"כ לר"ש כיון שכל האיסור מצד שזה עץ ואבן א"כ כל שעכשיו זה ראוי וזה לא עץ ואבן אין סיבה לאסור

אלא שא"כ צ"ע למה בכוס וקערה ועששית ר"ש מודה וכן לחד מ"ד בבעלי חיים שמתו והנה האפיקי ים ח"ב סי"ט האריך שבאמת לביאור זה גם כוס קערה ועששית מותר וזהו טעם עולא מ"ד. שמתיר כה"ג ולפ"ז למסקנת הגמ' ביאור זה אינו נכון אמנם יתכן דמצאנו שיש דינים שנקבעים בתחילת השבת וכמו דבזורק כלי לאשפה בשבת גם בדבר שאם היה זורק בערב שבת היה חל על זה תורת מוקצה בכל אופן בשבת לא חל על זה תורת מוקצה א"כ יתכן שגם כאן דאם בתחילת השבת נקבע שזה עץ לכל השבת אין זה משתנה במשך השבת אמנם אם זה עמד שישתנה כה"ג חשיב שזה לא התחדשות ולגבי מצב זה כבר מתחילת שבת אין לזה שם עץ ואבן דהינו שהדין מיגו וכו' של ר"ש זה לא מצד חסרון הכנה אלא שנקבע שזה אבן לכל השבת והגדרים בזה אחרים לגמרי מהחסרון שצריך הכנה [ועיין ערוך השולחן סימן רע"ט שהאריך ביסוד זה]

**בהא דמצאנו דלר"ש לא חל הכנה באמצע יו"ט לנ"ל**

ה] והנה בפשוטו לפ"ז גם בנולד גמור שנוצר בשבת לר"ש מותר דהרי לא היה לזה תורת עצים ואבנים ודלא כתוס' בביצה ח. ויתכן דהרמב"ם פליג על תוס' אמנם לכאורא יש להוכיח מגמ' מפורשת דגם לר"ש איכא לדינא דהכנה דהרי מבואר בגמ' שבהמה בריאה שמתה לחד מ"ד אפילו לר"ש זה אסור ואפילו ביו"ט והרי כאן זה לא היה עצים בתחילת היו"ט ובכל אופן זה אסור ובהכרח כי זה לא היה מוכן לבהמה ולא מתחדש הכנה לבהמה ודלא ככל הנ"ל אמנם יתכן שחז"ל קבעו שההפקעה של השם עצים ואבנים של הדבר נקבע לפי הכנתו בתחילת השבת ואם לפי הכנתו בתחילת השבת עכשיו הוא לא ראוי לשימוש והוא עץ ואבן לא יעזור שעכשיו יש לו שימוש אחר דשימושי החפץ נקבעים בתחילת השבת ולפ"ז א"ש דבהמה שמתה ביו"ט היא אסורה דהכנתה לאדם וכיון שבטלה הכנתה ממילא היא כעצים ואבנים ועיין סימן כ"ח שהארכנו להוכיח כגדר זה מדברי התוס' ע"ש

והנה בהא דמבאר בגמ' דבכוס קערה ועששית ר"ש מודה כתב הריטב"א מ"ד. שזה לא מצד מיגו דאיתקצאי דר"ש לא ס"ל מיגו וכו' אלא שזה מצד שהוא הקצה דעתו מזה לכל השבת אמנם לשון השיטה לר"ן מ"ד: דפה ר"ש מודה למיגו דאיתקצאי וכן מוכח משיטת הרמב"ן מ"ה. בסוגיא דמוקצה דסוכה וכמו שהאריך הר"ן בביאור שיטתו ובפשוטו רגילים לבאר דתלוי בנ"ל דהריטב"א למד דר"ש לא ס"ל כלל לדין הכנה משא"כ לר"ן ר"ש גם ס"ל לדין הכנה רק שתמיד חשיב מוכן ופה החיסרון כי כיון שזה לא היה מוכן בתחילת השבת וזה לא עמד שיהיה אחרת ושממילא היה הכנה על אחרי זה לכן כה"ג יש מיגו וכו' שיש כאן חסרון הכנה אמנם אין זה מוכרח כלל דכוונת הריטב"א דלר"י עצם זה מה שזה לא ראוי בערב שבת זה הסיבה לחסרון הכנה וככל שנתבאר לעיל משא"כ לר"ש אין דבר זה סיבה לחוסר הכנה על הזמן שזה מוכן אלא רק במקום שהקצה דעתו לגמרי מכל השבת רק כה"ג חשיב מחוסר הכנה וז"ב

והנה מבואר בגמ' לעיל דר' יצחק ס"ל שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל ועיין רשב"א שהביא ראשונים שדבר זה רק לר"י דאית ליה מוקצה ולא לר"ש וצ"ב מה ענין זה לזה הרי לכו"ע עצים ואבנים זה מוקצה ולביאור הנ"ל דר"ש לית ליה הכנה הביאור דיסוד האיסור שס"ל לר' יצחק שכמו שכלי לא מוכן אסור להשתמש ה"ה כלים אין להם הכנה להשתמש לדבר שהוא מוקצה ולפ"ז א"ש שכל זה לר"י דצריך הכנה אבל לר"ש שאין דין הכנה אלא כל החיסרון שזה עץ ואבן א"כ כל שזה כלי הניטל לא שייך לומר שזה עץ ואבן

ועיין סימן כ"ח דהוכחנו בדעת תוס' דליכא איסור השתמשות מצד הכנה אלא רק שזה עוד סוג טלטול ולפ"ז לא שייך את כל הנ"ל אמנם בדעת חלק מהראשונים הוכחנו שיש דין הכנה לשימוש ולפ"ז יתכן ככל הנ"ל ע"ש

**כתיבה ראשונית**

א]מבואר בסוגין דאיכא איסור מוקצה ודבר זה לכו"ע אלא דנחלקו תנאים מה הוא בכלל איסור זה והנה בעיקר איסור זה עיין פסחים מ"ז: דהגמ' אומרת דעצים שהיו מחוברים ונתלשו בשבת הם מוקצה ואם מבשל בהם עובר איסור דאוריתא של מוקצה [וכן בהמה שהיתה באפר ולא עמדה לשחיטה] והגמ' שואלת ומוקצה דאוריתא ועונה אין דכתיב והיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו והגמ' דוחה שמוקצה זה דרבנן והנה אי מוקצה דאוריתא מבואר דגדר הדבר שצריך שהדבר יהיה מוכן מערב שבת לשימוש וכל שזה לא היה מוכן לשימוש בער"ש הוי מוקצה וכל דבר שהוקצה מדעת האדם משימוש חשיב שהוא לא מוכן והנה בפשוטו גם אם מוקצה דרבנן גדר הדברים הוא כנ"ל והסמיכו האיסור על פסוק זה וכן מבואר ברש"י ביצה כ"ו: ובר"ן וריטב"א סוכה מ"ו: וכן כתב החיי אדם

ועיין חת"ס בהקדמה לביצה מהדורא תנינא וכן בקהלת יעקב לבעל הנתה"מ הלכות יו"ט סימן תק"ט ובקה"י ביצה סימן ד' שהאריכו דבאיסור מוקצה היה שני תקנות תקנה אחת שזה איסור אכילה בדבר שהוא לא מוכן אמנם עדין זה לא סיבה שלא יוכלו לטלטלו אמנם היתה תקנה יותר מאוחרת שאסור לטלטל עיצים ואבנים וממילא כל דבר שהוא מוקצה משימוש חשיב כעצים ואבנים וממילא יש עליו איסור טלטול ותקנה זו כבר היתה בזמן שלמה כדחזינן ששאל לטלטל מת [והיתה תקנה יותר מאוחרת בזמן נחמיה שגם כלי היתר או מלאכתו לאיסור שזה גזירת כלים]

והנה מצאנו בגמ' שבת כ"ט.שאין מסיקין בשברי כלים דהינו שהשתמשות במוקצה שמכלה את המוקצה זה כמו אכילה ובפשוטו זה בכלל התקנה הראשונה וברשב"א שם מבואר שה"ה אסור השתמשות במוקצה במקומו כגון לסמוך קדירה בבקעת שזה גם בכלל האיסור השתמשות במוקצה אמנם עין גר"ז סימן תק"ט שכתב שלא קי"ל כן ואין איסור אלא אם מטלטל המוקצה להשתמש עמו כגון שמטלטל בקעת לסמוך בה הקדירה שזה סוג שימוש שנאסר אבל שימוש שנעשה במקומו אין זה בכלל האיסור של השתמשות במוקצה [וברשב"א כ"ט. דן שאולי גם הנאה דממילא אסור ממוקצה כגון להניח אוכל על אש שנעשה מעצי מוקצה שזה אסור והביא מהגמ' דמבואר שמותר וכתב שאולי זה סברא מיוחדת שהאיסור נשרף אבל ללא זה גם הנאה שנעשית ללא מעשה אסורה ולא הכריע בזה]

והנה מבואר בתוס' ביצה ח. דמותר מוקצה לצורך אוכל נפש ולכן מותר לגרוף המוקצה מהתנור כדי לאפות בו אמנם מאידך גיסא מצאנו בגמ' ביצה ל"ג.דאין סומכין את הקדירה בבקעת והקשה המהרש"א שם הרי מותר מוקצה לצורך אוכל נפש ותירץ ששימוש זה כמו אכילה ואכילת מוקצה ושימושו לא הותר לצורך אוכל נפש ובטעם החילוק כתב הקהלת יעקב הנ"ל דאכילה ושימוש שזה אסור מצד והכינו אין סיבה שזה יותר לצורך אוכל נפש שאדרבא דין זה נאמר על שימושי יו"ט משא"א איסור טלטול שזה גזירה אטו הוצאה ממילא ביו"ט שמותר הוצאה לצורך אוכל נפש ה"ה שהותר איסור זה

והנה מצאנו בגמ' שבת קכ"ח: דרב במוקצה לאכילה ס"ל כר"י אבל בצוקצה לטלטול ס"ל כר"ש ובפשוטו החילוק כנ"ל דלענין אכילה שזה אסור מצד והכינו ס"ל כר"י אמנם לענין איסור טלטול שזה מצד גזירת הוצאה ס"ל כר"ש ועיין מהרש"א בביצה הנ"ל שכתב שכתב ששימוש זה כמו אכילה ולנ"ל הכונה שזה נאסר מצד והכינו ולא רק מצד שנאסר טלטול ובזה מיושב קושית תוס' על רב מכרכי זוזי דרב אסר דיתכן דשם אסר לטלטלם כדי להשתמש בהם אבל בטלטול הוא באמת היתר [אמנם מהראשונים כולם שלא תירצו כן משמע שס"ל ששימוש במוקצה אין זה בכלל אכילה אמנם אינו מוכרח דיתכן שהבינו שמשמעות הגמ' שאסור גם בטלטול]

ועיין תוס' שבת מ"ג. מ"ד: ביצה כ"ז. דגם למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת זה רק בטלטול ולא באכילה ולנ"ל הכונה כנ"ל שרק לענין האיסור של והכינו זה חל באמצע שבת לכל השבת אבל הגזירת טלטול זה אין במוקצה לחצי שבת ולמהרש"א הנ"ל שימוש במוקצה זה בכלל אכילה אפילו אם זה לא מכלה הדבר

והנה יש להסתפק האם גזירת טלטול זה גזירה שלא קשורה לחסרון הכנה אלא שכל שהדבר אין לו תורת כלי או אוכל יש עליו איסור טלטול אפילו אם לא חסר בהכנתו כלל או שגדר הדבר שחז"ל הוסיפו באיסור הכנה גם איסור טלטול דהינו שדבר שאין לו הכנה לשימוש נאסר בטלטול אבל באמת לא יתכן שלא יחסר בהכנתו ויהיה איסור טלטול ועיין רמב"ן במלחמות תחילת ביצה שנקט שגם איסור טלטול אסמיכו על והכינו

והנה עיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן פ"ב שכתב שעוף המצפצף שזהו שימושו אסור לטלטלו מצד שאין לו תורת כלי ובפשוטו כה"ג אין לו חסרון הכנה דהרי הוא עומד לשימוש והא משמש בפועל ומשמע שגם דבר שאין לו חסרון הכנה כל שהוא לא כלי אוא וכל יש עליו איסור טלטול

וכן עיין ב"י סוף סימן ש"ח שכתב בשם השבולי הלקט שכדור שמוכן לשחוק כיון שזה סוג דבר שלא נותן לו שם כלי אסור לטלטלו ולכאורא כה"ג לא חסר לו בהכנה לשימוש שהרי כל מהותו עומד לשימוש הנ"ל אמנם כיון שאין לו חשיבות כלי הוא בכלל גזירת מוקצה

ועיין תוס' קנ"ו: שכתבו שמחובר גם לר' יהודה אין מיגו דאיתקצאי אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים והנה מחובר בזמן שהוא מחובר וודאי דהוי מוקצה ובהכרח הביאור שמצד הכנתו לא חסר לו כלום דהרי זה מוכן לעורבים ורק שיש על זה גזירת מוקצה של טלטול ובזה לא שייך מיגו דאיתקצאי דיסודו מצד חסרון הכנה וכדלקמן

[ועיין בספר לשון לימודים סימן א' דהביא מהב"י סימן ש"ח דהביא מהרשב"ץ דאם יחד נר שעוה לטלטלו חשיב מוכן לטלטול אפילו שהוא מוקצה משימוש וכן הביא מההג"א פ"ק דביצה דחלבים של קרבן לא הוי מוקצה לטלטול דדעתיה דאינש שיוכל לטלטלם והובא דבר זה בט"ז תצ"ט סק"ה ובמג"א סק"ט ולכאורא מבואר מזה שגדר איסור טלטול דיש כאן הקצאה מטלטול דהינו דמדרבנן יש דין הכנה לענין טלטול וממילא אם מיעדו לטלטול לא שיך איסור זה וזה צד שלישי דהינו שגם דבר שהוא מוקצה משימוש לא נאסר בטלטול אלא כי יש לו חסרון הכנה לענין טלטול ]

ועיין קה"י ביצה סימן ד' שיצא לחדש עוד שסתם עיצים ואבנים כיון שחזי לכיסוי בהו מנא אין לאוסרם מצד חסרון הכנה לכל הפחות לר"ש וכמו שמוקצה מחמת מיאוס כיון שחזי לכיסוי בהו מנא זה לא מוקצה ה"ה כאן ורק יש על זה איסור טלטול מצד שכיון שזה לא כלי יש בזה איסור טלטול וכנ"ל ובזה ישב את הרשב"א שיש איסור שימוש במוקצה גם ללא טלטול המוקצה א"כ איך מותר לשבת על אבנים מוקצה או על קש מוקצה וביאר לנ"ל ששם כיון שזה ראוי לשימוש לא חסר בהכנה ורק נאסר מצד גזירת טלטול אמנם דבריו צ"ע דאחרי דרבנן אסרו דבר זה בטלטול ממילא מכח זה יש כאן הקצאה וזהו דין מוקצה מחמת איסור וממילא לרשב"א היה צריך להיאסר בשימוש וצ"ע

ב]והנה בעיקר דין מיגו דאיתקצאי דהינו שכיון שזה היה מוקצה בין השמשות זה ממשיך להיות מוקצה לכל השבת יש לדון האם זה מצד הדין חסרון הכנה שכיון שזה לא היה מוכן בתחילת השבת לא חל על זה הכנה לכל השבת או שזה גם מצד דהגזירת טלטול שכל דבר שבתחילת השבת היה חפצא של עצים ואבנים דין זה נקבע לכל השבת

ובפשוטו מוכח שסברת ר"י שס"ל מיגו דאיתקצאי זה מצד הדין והכינו דהינו שחשיב חסרון הכנה ולכן דבר שאין לו חסרון הכנה ונתקן בשבת הוא מודה דלא הוי מוקצה ודבר זה מבואר בכמה דוכתי

א.מעיקר הדין שהגמ' אומרת טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן דהינו שחשיב שהוא מוכן לשימוש ואין לו חסרון הכנה והנה זה וודאי שכל זמן שלא הפרישו הוא מוקצה והטעם שזה כמו עץ ואבן ובכל אופן מבואר שגם לר"י אין על זה דין מיגו דאיתקצאי

ב.עיין תוס' קנ"ו: שכתבו שמחובר דהוי מוכן לעורבים גם לר"י אין בזה דין מיגו דאיתקצאי והנה זה וודאי שכל זמן שהוא מחובר זה מוקצה ובכל אופן אין על זה מיגו דאיתקצאי ובהכרח הביאור שרק דבר שהוא מחוסר הכנה יש בזה מיגו וכו' ולא דבר שהוא לא מחוסר הכנה אלא שיש עליו מוקצה דעיצים ואבנים

ג.מהא דמבואר בגמ' פסחים נ"ו דאם ר"י היה סובר דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים בעלי חיים שמתו לא הוי מוקצה והרי בזמן שבעל חי הוא חי וודאי דהוי מוקצה ובכל אופן לא אומרים על זה מיגו דאיתקצאי ובהכרח כנ"ל שעד כמה שזה לא מחוסר הכנה ורק שהוא עץ ואבן זה לא סיבה שאם יפקע מציאות זה שהוא יהיה אסור

אמנם יתכן עדין שכל זה בדבר שעומד להיפקע ולהיות שהוא לא עץ ואבן אבל דבר שאינו יושב ומצפה שישתנה יתכן שיש עוד הלכה שנקבע בערב שבת לכל השבת שהוא כעץ ואבן וכדלקמן

ג]והנה מצאנו דנחלקו ר"י ור"ש בכמה נידונים א. במוקצה מחמת מיאוס ומוקצה לאוצר ובעז לחלבה ורחל לגיזתה או בחצוצרות ובמטה שיחדה למעות ובאלו יסוד החיסרון שיש כאן הקצאה לא גמורה ור"י ס"ל דהוי הקצאה ור"ש חולק שכה"ג לא חשיב הקצאה וכתב החזו"א דמקור כולם זה מוקצה מחמת מיאוס ב. עוד מצאנו דנחלקו בדין מיגו דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לכולי יומא דר"י ס"ל שדבר דהוי מוקצה בתחילת שבת זה סיבה לאוסרו לכל השבת ור"ש ס"ל שברגע שפקע סיבת הקצאתו חוזר להיתרו ובפשוטו אין ענין אחד לשני אמנם בגמ' מבואר בכמה דוכתי דבפשוטו זה תלוי אחד בשני א. עיין גמ' מ"ה: שיש אמורא שפסק כר"ש במוקצה מחמת איסור דהינו מיגו דאיתקצאי והגמ' שואלת דהרי הוא פסק כר"י במוקצה דקינה דתרנגולים שזה מצד הקצאה וכן עיין תוס' י"ט: ומ"ו. שכתבו שאם פוסקים כר"י באוצר כ"ש במוקצה מחמת מיאוס חזינן שיש קשר בין שני המחלוקות ובפשוטו דבר זה מבואר בגמ' קנ"ו שמוכיחה שרב ס"ל מיגו דאיתקצאי מהא דס"ל באוצר דהלכה כר"י וצ"ב מה ענין זה לזה

והנה בעיקר הדין מיגו דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לכולי יומא עיין רש"י ביצה כ"ו: שביאר בד"ה ואי וז"ל ואי דלא אחזו בין השמשות וודאי אסורים דאין כאן הכנה מבעוד יום ומאן דאית ליה מוקצה והכנה מבעוד יום בעי כדכתיב והיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו עכ"ל ומבואר שיסוד הדין מיגו וכו' שצריך שצרכי שבת יהיה להם הכנה קודם שבת וכיון שבתחילת שבת זה לא היה מוכן אסרה התורה להשתמש בזה וכן עיין ר"ן בסוכה מ"ו: בביאור מיגו וכו' וז"ל דלא אמרינן הכי אלא בשבת ויו"ט לפי שכל דבר שאינו מוכן בין השמשות של שבת או יו"ט אי אפשר שתבוא לו הכנה כל היום עכ"ל וכן הוא בריטב"א שם ומבואר כנ"ל

והנה צ"ב טעם ר"ש שחולק והיה מקום לומר דס"ל דאין דין הכנה כלל או שס"ל שכל דבר שנמצא בעולם חשיב מוכן אצל שבת ומה שמודה שיש דברים מוקצה זה מצד הגזירה השניה דעיצים ואבנים אסורים בטלטול וכן כל דבר שאין לו שום שימוש בשבת כגון ח"כ הוי מוקצה אבל זה לא מצד חסרון הכנה ולכן כל שזה נהיה ראוי לשימוש ממילא פקע סיבת האיסור וכן משמע קצת לשון רש"י הנ"ל שכתב דמאן דאית ליה מוקצה והכנה מבעוד יום בעי עכ"ל ומשמע שמי שחולק ס"ל שאין כזה הלכה וכן הוא בתוס' חכמי אנגליה ביצה ב. דר"ש פליג על כל הדין הכנה וכן ביאר באפיקי ים ח"ב סימן י"ט

והנה לפ"ז יש מקום לומר שזה אותו מחלוקת של מיאוס וכדו' שמצד גזירת עצים ואבנים אין זה עץ ואבן כיון שזה ראוי לשימוש כל שהוא דהינו לכיסויי ביה מנא ורק לר"י דאיכא לדינא דהכנה כה"ג חשיב שזה לא מוכן לשימוש

והנה דבר זה א"ש למ"ד דגם באינו יושב ומצפה ר"ש לא ס"ל מיגו דאיתקצאי אבל להלכה דבאינו יושב ומצפה לר"ש גם איכא מודה מיגו וכו' א"כ משמע שגם הוא מודה לדינא דהכנה ולכן באופנים מסוימים הוא מודה לחסרון הכנה אמנם יתכן שבאמת מה דלר,ש אסור הוא מטעם גזירת עצים ואבנים אלא שס"ל שדבר שלא עמד כלל שיגיע לכלל שימוש הוא כבר נקבע כעץ ואבן לכל השבת דדיני שבת נקבעים בערב שבת ועיין ערוך השולחן סימן רע"ט שביאר שזה כמו שלא קונים שביתה בשבת שדיני שבת חלים בערב שבת וכמו שמצאנו שהזורק כלי בשבת לאשפה זה לא נהיה מוקצה אפילו שאם היה זורקו בערב שבת זה היה נהיה מוקצה דהשם כלי נקבע בערב שבת ויתכן גם הפוך שכיון דבערב שבת זה לא היה כלי זה עצמו סיבה שזה ישאר לכל השבת כדבר שאין לו שם כלי

והנה עיין לשון הריטב"א שבת מ"ד. שכתב דלר"ש שאסור כוס קערה ועששית כיון שאינו יושב ומצפה זה לא מצד מיגו דאיתקצאי אלא מצד שהוא מצדו היקצה דבר זה לכל השבת ויש מקום לכווין בדבריו שהכונה שמצד מיגו דאיתקצאי שזה חסרון הכנה לא ס"ל לר"ש כלל ורק מצד שהוא הקצה את זה לכל השבת א"כ כבר נקבע שזה עצים ואבנים לכל השבת

והנה היה מקום לומר לפ"ז דבאמת כל דבר שלגבי זמן כניסת שבת הוא לא מוכן לא שייך הכנה על אחרי זה ולכן בכל אופן לא עוזר מה שזה חוזר ונהיה ראוי אפילו שזה היה בדעתו שזה יהיה ראוי וזה הטעם דר' יהודה דאמרינן מיגו דאיתקצאי שזה אפילו ביושב ומצפה והנה מבואר בפשוטו בגמ' ביצה ל: דמועיל תנאי על מוקצה שלא מקצה דעתו מזה וכן הביא הרמב"ן מהירושלמי לגבי נר ועיין בהשגות על הרי"ף בביצה ובריב"ש הובא בב"י סימן רע"ט ובב"י והגר"א סימן תקי"ח שהקשו שלר"י שיש מיגו דאיתקצאי א"כ כיון שלמעשה היה מוקצה בתחילת השבת אין סיבה שיועיל תנאי ולכאורא כוונתם כנ"ל שכיון שלא היה לזה הכנה בתחילת השבת לא יכול לחול על זה הכנה

אמנם הרמב"ן ועוד ראשונים פליגי על זה וס"ל שגם לר"י מועיל תנאי וכן נפסק בשו"ע ובהכרח שגם בדבר שהיה אסור בכניסת שבת שייך להכינו לאחר כך וחשיב שלגבי הזמן שאחרי זה הוא היה מוכן ולפ"ז יתכן שגם ר"ש מודה לעצם הדבר שצריך הכנה אלא שס"ל שכל דבר שיתכן שיהיה מוכן בשבת ואין על זה הקצאה גמורה ממילא חשיב שיש כאן הכנה על אחר כך והיה מקום לומר שזה עצמו מחלוקת ר"י ור"ש אמנם למה דנתבאר דגם לר"י מועיל תנאי חזינן דגם לר"י שייך לדון שיש כאן הכנה על אחר כך ובהכרח שנחלקו בהכנה על דבר שיתכן שיהיה מוכן ויתכן שזה לא יהיה מוכן שעצם זה שבתחילת השבת זה לא מוכן זה סיבה לדון שיש כאן חסרון הכנה גם על אחר כך ור"י ס"ל שכה"ג הוי חסרון הכנה ור"ש ס"ל שכה"ג זה לא חסרון הכנה ועיין רש"י ביצה ל: לענין הא דסוכה רעועה שנפלה דאין על זה מיגו דאיתקצאי בד"ה בסוכה רעועה שכתב וז"ל הלכך לר"ש מוקצה ליכא דאמרינן דעתיה מאתמול עלויה ולת"ק לא אמרינן דעתיה עלויה בשום מידי עכ"ל הרי מפורש שטעמו דר"ש כי הגם שזה לא ראוי ביה"ש אבל דעתו על זה ור"י חולק שאין דעתו על זה ולא שלא מועיל אם היה על זה דעתו

והנה אם נימא כנ"ל דר"ש גם מודה דאיכא לדינא דהכנה אלא שס"ל ששיך הכנה על אחר כך ולכן באינו יושב ומצפה הוא מודה למיגו וכו' דכה"ג שהיה לו הקצאה גמורה על הזמן שאחרי זה וודאי חשיב חסרון הכנה ועיין לשון השיטה לר"ן מ"ד: דבאינו יושב ומצפה הוא מודה למיגו דאיתקצאי ומשמע כנ"ל שכיון שבתחילת השבת זה לא היה מוכן וזה לא עומד להשתנות ממילא הוא מודה שכאן חשיב שזה לא הוכן לשבת ויש איסור והכינו והנה לשון הריטב"א הובא לעיל דר"ש לא אוסר מצד מיגו דאיתקצאי אלא מצד שהוא הקצה את זה לכל השבת ולנ"ל יתכן הכוונה שר"ש לא ס"ל שכיון שעל זמן של תחילת השבת זה לא היה מוכן ממילא זה סיבה שלא יחול הכנה על סוף השבת אלא שרק אם היה הקצאה על כל השבת שהיה חסרון הכנה מצד עצמו על כל השבת כה"ג חשיב חסרון הכנה ובפרט אם נימא שלר"י לא שיך הכנה על המשך השבת וודאי שזה א"ש ודו"ק

והנה לפ"ז צ"ב מה ענין מחלוקתם לענין מיאוס למחלוקתם במיגו וכו' והנה בפשוטו יסוד מחלוקתם במיאוס הוא בדרגת ההכנה הנצרכת דלר' יהודה צריך הכנה גמורה וכל שזה לא ממש מוכן חשיב חסרון הכנה שזה מוקצה ור"ש ס"ל שלא צריך הכנה גמורה לשימוש אלא שגם הכנה כל דהוא מספיק וכיון שיתכן שזה יעמוד לשימוש לכן חשיב שזה לא מחוסר הכנה

והנה לפ"ז אם מחלוקתם במיגו דאיתקצאי האם מה שבתחילת השבת זה לא מוכן זה עצמו סיבה שיקצה דעתו להמשך השבת יתכן שוודאי שזה לא דרגא של הקצאה גמורה אלא שזה כמו מיאוס ואוצר וכדו' אמנם אם נימא דלר"י לא שיך הכנה על דבר שבתחילת השבת הוא לא מוכן א"כ עדין צ"ב דלמה שר"שיחלוק על זה

אמנם עיין קה"י ביצה סימן ד' שכתב לבאר שיסוד מחלוקת ר"ש ורבנן בגדר הדין הכנה דר"י ס"ל שצריך הכנה חיובית דהינו שרק דבר שאדם הכינו לשימוש הוא מותר ור"ש ס"ל שלא צריך הכנה חיובית אלא שכל שאין הקצאה גמורה מצד האדם ממילא הוא נחשב כדבר מוכן ולכן מוקצה של מיאוס כה"ג כיון שאין הדרך להשתמש לא חשיב שהיה כאן הכנה ולכן לר"י הוי מוקצה משא"כ לר"ש שהאיסור רק מחמת הקצאה גמורה א"כ כל שלא היה הקצאה גמורה אין זה מוקצה ולפ"ז יתכן שדבר שבתחילת השבת הוא לא ראוי אבל עומד שיתכן שיהיה ראוי משך השבת עד כמה שצריך הכנה מצד האדם כה"ג לא שיך הכנה מצד האדם אבל עד כמה שהדבר מצד עצמו מוכן ורק שצריך שלא יהיה הקצאה מצד האדם כה"ג שזה יהיה ראוי בשבת אין כאן הקצאה מצד האדם דאדרבא דעתו על זה ולפ"ז א"ש דמחלוקת ר"י ור"ש לענין אוצר ומחלוקת לענין מיגו דאיתקצאי זה מאותו שורש מחלוקת בגדר הדין הכנה הנצרך

והנה היה מקום לומר עוד דלר"ש שלא צריך הכנה חיובית אין מושג של הקצאה מצד האדם דרק לר"י שצריך הכנה מצד האדם א"כ כל שמצדו זה הוקצה לשימוש חסר כאן הכנה משא"כ לר"ש שאין דין הכנה מצד האדם א"כ גם הקצאה לא שייך מצד האדם דהדבר מצד עצמו ראוי לשימוש ורק אם הדבר מצד עצמו הוא במצב של הקצאה כה"ג זה סיבת האיסור ולכן מיאוס לר"ש זה לא מוקצה דהדבר מצד עצמו עומד לשימוש ורק חשיב הקצאת האדם ועיין יפה עינים על הירושלמי ביצה פ"א סוף ה"ג שכתב שמוקצה בטעות דמבואר בירושלמי שזה לא מוקצה זה תלוי בר"י ור"ש דלר"י הוי מוקצה ולר"ש לא הוי מוקצה ולכאורא הכוונה כנ"ל דלר"י שצריך הכנה מצד האדם א"כ כל שהוא חושב שזה מוקצה אין כאן הכנה מצידו משא"כ לר"ש שצריך שבחפצא זה לא יהיה ראוי א"כ כיון שהדבר מצד עצמו ראוי אפילו שהוא היה בטוח שזה לא ראוי זה לא חיסרון ודו"ק