סי_ שמ, חיוב קריעה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**חיוב קריעה**

יו"ד סימן ש"מ

1. חיוב קריעה: מת דידיה - סעיף א'.
2. יציאת נשמה - סעיף ה'.
3. אדם כשר - סעיף ו'.
4. חכם - סעיף ז'.
5. קורע בשבת - סעיף כ"ח.
6. חלוק גזול - סעיף כ"ט.
7. חיוב קריעה: מת דידיה - סעיף א'.
   1. משנה (שבת דף קה:) – "הקורע בחמתו, ועל מתו; וכל המקלקלין פטורין".
      1. גמרא (שבת דף קה:) – "ורמינהו: הקורע בחמתו ובאבלו ועל מתו חייב, ואף על פי שמחלל את השבת יצא ידי קריעה. לא קשיא, הא במת דידיה, הא במת דעלמא. והא מתו קתני. לעולם, **במת דידיה**, ובהנך דלאו בני אבילות נינהו. **ואי חכם הוא** חיובי מיחייב ... לא צריכא, דלאו חכם הוא. **ואי אדם כשר** הוא חיובי מיחייב ... לא צריכא, דלאו אדם כשר הוא. ואי דקאי **בשעת יציאת נשמה** חיובי מיחייב ... לא צריכא, דלא קאי בשעת יציאת נשמה".
      2. מת דידיה: לפי ר' שמעון - עי' מלאכה שאין צריכה לגופו, לשיטות ומראי מקומות.
   2. **חיוב קריעה על מת דידיה**.
      1. ז' קרובים – שבת (דף קה:, לשונו מובא לעיל), מחבר (סעי' א', "מי שמת לו מת, והוא מהמתים שראוי להתאבל עליהם, חייב לקרוע עליו").
8. יציאת נשמה - סעיף ה'.

גמרא (שבת דף קה:) – "ואי דקאי בשעת יציאת נשמה חיובי מיחייב, דתניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר: העומד על המת בשעת יציאת נשמה חייב לקרוע, הא למה זה **דומה לספר תורה שנשרפה**".

* 1. **חיוב קריעה על מי שעומד אצל אדם בשעת יציאת נשמה: הטעם**.
     1. רש"י (שבת דף קה: ד"ה לס"ת) – "שאין לך ריק בישראל שאין בו תורה ומצות".
        1. לפ"ז, יש חיוב קריעה על נשים ולא קטנים – ב"י (ס"ק ה').
        2. נראה שמפרש רש"י שהוא תורה **וגם** מצות, [ולא תורה **או** מצות] – ריטב"א (שבת דף קה:, "פרש"י ז"ל והכא נמי כשהאדם נפטר בטלו ממנו תורה ומצוות, ויש למידין מדבריו דאם כן על אשה שאינה בת תורה או על קטן או עם הארץ אין לקרוע עליו, שאין כאן תורה, ומתני' דקתני העומד על המת כל מת במשמע, ותו מדלא אמרינן בשמעתין דהכא במאי עסקינן באשה וכיוצא בו, וי"ל דכל דשייך במצוות כס"ת דמי, ורבינו הגדול ז"ל פירש הטעם כי הנשמה שהיא נר אלי"ם כאזכרות בגוילין ולפיכך קורעין על כל מת בשעת יציאת נשמה ואפי' על אשה ועל [עם] הארץ").
     2. רש"י (מועד קטן דף כה: ד"ה לספר תורה) – "דתורה קרויה נר, שנאמר כי נר מצוה ותורה אור, ונשמה נקראת נר דכתיב נר ה' נשמת אדם".
        1. לפ"ז, יש חיוב קריעה על קטנים ועל נשים.
     3. רש"י (ברי"ף מו"ק דף טו. ד"ה לס"ת) **–** "שעדיין יכול ללמוד".
        1. לפ"ז, יש חיוב קריעה על קטנים ולא נשים – רמב"ן (תורת האדם).
     4. רמב"ן (תורת האדם עמ' נ"א) – "משל בעלמא הוא לומר שהוא הפסד גדול וחרדה רבה".
        1. לפ"ז, יש חיוב קריעה על קטנים ועל נשים.
     5. עי' מאירי (שבת דף קה:) – "כספר תורה שנשרף שהמצות בלב האדם כאותיות בגויל".
  2. **להלכה**.
     1. נשים.
        1. חיוב קריעה – רמב"ן (תורת האדם), מחבר (סעי' ה', "העומד בשעת יציאת נשמה של איש, או אשה מישראל, חייב לקרוע"), לבוש (סעי' ה'), מהרש"ל (פרישה ס"ק ז'), פרישה (ס"ק ז'), ט"ז (ס"ק ב'), תפארת למשה (על סעי' ה'), קיצור דברי סופרים (פרק ט' סעי' נ"ב), פוסקים.
     2. קטנים.
        1. אין חיוב קריעה – מהרש"ל (פרישה ס"ק ז'), פרישה (ס"ק ז'), ב"ח (סוף ס"ק ו'), ט"ז (ס"ק ב', "וכתב רש"ל שלפי פרש"י משמע דקורעין על קטן אבל בפרק האורג פירש"י ומהרא"ם והרא"ש שאין לך ריק בישראל שאין בו תורה ומצות ואם כן מ"ה קורעין נמי על אשה ולא על קטן וכנ"ל עכ"ל"), ש"ך (ס"ק ז', "מיהו לא נהגו לקרוע על הקטן וכ"כ מהרש"ל"), דברי סופרים (ס"ק כ"ח, קיצור דברי סופרים פרק ט' סעי' נ"ב).
           1. **רק קטנים שלא לומד מקרא** – ב"ח (סוף ס"ק ו'), ט"ז (ס"ק ב', "וכתב מו"ח ז"ל מיהו בקטן שלומד מקרא צריך לקרוע לכ"ע עכ"ל"), ש"ך (ס"ק ז', "מיהו בקטן שלומד מקרא צריך לקרוע לכל הפירושים כ"כ הב"ח"), ערה"ש (סעי' כ', "ואם קורעין העומדים בשעת יציאת נשמה של קטנים יש מחלוקת אבל אם לומד בחדר וודאי דצריכין לקרוע עליו כן הסכימו הגדולים [ב"ח וש"ך סק"ז וט"ז סק"ב ורגמ"ה ישב י"ד יום כשבנו החליף]"), דברי סופרים (ס"ק כ"ח, קיצור דברי סופרים פרק ט' סעי' נ"ב).
        2. יש חיוב קריעה – רדב"ז (סי' תתקפ"ח), ערך לחם (על סעי' ה'), תפארת למשה (על סעי' ה'), שיורי ברכה (ס"ק ד').
           1. משא"כ קטנה – רדב"ז (סי' תתקפ"ח), ערך לחם (על סעי' ה'), הו"ג בבאר היטב (ס"ק ה'), שיורי ברכה (ס"ק ד').
  3. **בזמן הזה**.
     1. לא נהגו לקרוע.
        1. שלחן גבוה (ס"ק ט"ו) – "לא נהגו העולם לקרוע מי שעומד בעת יצ"נ לא על האיש ולא על האשה. ושמעתי באומרים לי **שא"כ לא נמצא מי שעומד אצל אדם בשעת יצ"נ** לקרוע בגדיו ונמצא כל אדם מת יחידי בעג"נ כדלעיל בסי' שלפני זה ס"ד ולכך המה ראו להקל בדבר כדי שימצא בני אדם אצל הגוסס **וכן נהגו פה ירוש' ת"ו** בחברה של בקור חולים שעומדים ע"ג הגוסס אנשים לאנשים ונשים לנשים שעומדים שם בשעת יצ"נ ואין קורעין מע"ז ונר' דסמכו העולם עמ"ש ה' המפה לקמן סס"ז די"א דאין קורעין על חכם אא"כ הוא רבו כו' וכן נהגו להקל במדינות אלו א"כ אע"ג דדין קריעת חכם פשוט בגמ' ובפוסקים חכם שמת הכל כקרוביו וקורעין כו' ונהגו להקל משום דאין לדבר סוף שאין לך עיר ומדינה דליכא בה כמה ת"ח ואם נהגו לקרוע על כל חכם וחכם לא נשאר עלינו בגד ביום קרה".
        2. זכור לאברהם (ח"ג הל' אבל אות ק' ס"ק ל"א).
        3. שדי חמד (מערכת אבילות אות קע"א) – "עתה לא נהגו בקריעה זו כלל ונ"ט ע"ז השו"ג ה"ד הרב זל"א ח"ג ד' ס"ב ע"א. הרב חינא וחסדא נר"ו בח"א ד' ט"ן ע"ב פקפק ע"ד וישנו בנ"ט באופן אחר עי"ש ... אחרי שקריעה זו אינה בזה"ז לא ראיתי להאריך ללקט שושנים בזה".
        4. חיים וברכה (משמרת שלום, אות י' ס"ק מ"ה).
        5. כה"ח (סי' תקמ"ז ס"ק כ"ה) – "ועתה לא נהגו לקרוע כשנמצא בעת יצ"נ דהקלו בזה כדי שלא יהא אדם מת יחידי שאין הולכין בני אדם אצל גוסס שלא לקרוע בגדיהם **ושכן נהגו בעה"ק ירושת"ו** שלא לקרוע מטעם זה".
        6. גשר החיים (פרק ג' אות ב') – "שאין נוהגין כן".
        7. ציץ אליעזר (חי"ג סי' ל"ה אות ד') – "לב אברהם ... בפרק כ"ב סעי' ה' מעתיק את ההלכה שהעומד בשעת יציאת נשמה של איש או אשה מישראל חייב לקרוע, ושנהגו להקל לקרוע בשולי הבגד כשקורעים על שאר מתים שאינם משבעת הקרובים. ובהיות שכידוע למעשה לא קורעים כלל לא הרופאים הדתיים העומדים בשעת יציאת נשמה, לא אנשי ח"ק, ולא שאר כל אדם, ומנין ההיתר לכך. לכן כדאי להעתיק לזה דברי ספר שלחן גבוה ... וכיו"ב ועוד ביתר אריכות כותב בזה גם בספר נהר מצרים ה' אבילות אות י"ז. בראשונה מעיד על הדבר הזה, דלא נהגו לא בירושלם עיקו"ת ולא במצרים ואגפיה לקרוע על מת שאינו קרוב שנמצאו בשעת מיתתו ואפי' היה אדם כשר, ולא אפילו על ת"ח. ולאחר מיכן מביא ליישב כנ"ז יעו"ש. אלא דיש להעיר דההסתמכות של השו"ג ע"ד הרב המפ"ה ז"ל בסעי' ז' אין בה כדי סמיכה, דשם המדובר בנוגע לחיוב קריעה על ת"ח אפי' אם לא עומדים בשעת יצ"נ, ולזה יש שפיר מקור לקולא מש"ס וראשונים כדיעוין שם בש"ך ובביאור הגר"א ז"ל, אבל בנוגע לחיוב הקריעה בשעת יצ"נ על אדם כשר לא מדובר שם מזה כלל שיש כאילו מקום להקל. רק מה שיש לומר בזה, דהעיקר דהוא משום תקנת המת כדי שימצאו בנקל מי שיעמוד בשעת יצ"נ וכנ"ז, ואולי סמכו גם משום דעפי"ר לא מבודק להעומד אם הוא אמנם אדם כשר שיש חיוב לקרוע עליו [דהתנאי בזה הא הוא שאינו חשוד על שום עבירה ולא על שום ביטול מצוה ולא סני שומעניה, כדאיתא בסי' ש"מ סעי' ו'] וספק קריעה להקל. וברופאים ואחיות בבית חולים יש עוד צד קולא, שהבגד העליון שלבושים הוא לא שלהם אלא של רכוש הציבור, הוא הביה"ח, וי"ל דאין דעת הציבור שיוכלו לקורעם, עיין סי' ש"מ סעי' ל"ד וש"ך סק"נ. ופוק חזי מאי עמא דבר, ולרבים טועים לא חיישינן (יעוין שו"ת הלק"ט ח"א סי' ט'), ובפרט כשנוהגים כן זה כמה בידיעת הגדולים ואין מוחה, ואכמ"ל יותר".
        8. חזון עובדיה (אבילות עמ' רכ"ה) – "העומד בחדר אחד עם המת בשעת יציאת נשמה, אף על פי שמן הדין היה צריך לקרוע, לא נהגו כן, ויש להם על מה שיסמוכו".
        9. אבילות בהלכה (ארטסקרול, פרק ו' הע' י"ג).
     2. נוהגים.
        1. מ"ב (סי' תקמ"ז ס"ק ט"ו) – "ואם עמד בשעת יציאת נשמה חייב לקרוע אפילו באיננו אדם כשר".
     3. לקרוע בשולי הבגד [לבני אשכנז].
        1. לב אברהם (פרק כ"ב סעי' ה') – "ונהגו בקריעה זו להקל לקרוע בשולי הבגד, כשקורעים על נפטרים שאינם משבעת הקרובים".
        2. דברי סופרים (ס"ק כ"ט, קיצור דברי סופרים פרק ט' סעי' ס"ו, סעי' ס"ז) – "כתב בשולחן גבוה ובשדי חמד ... ונראה דכל זה לדעת המחבר שהעומד ביציאת הנפש צריך לקרוע כדין קריעה בבית הצואר ושיעור טפח, **אבל לפמש"כ הרמ"א** שנוהגים לקרוע בשולי הבגד, ובקיצור שו"ע הוסיף **דסגי במשהו** ואין צריך טפח, ובחכ"א מבואר דסגי באונטער שלאק [בביטנה], א"כ לא ימנעו מלקרוע בשעת יציאת הנפש, ואפשר דמה"ט נהגו כן שלא רצו להקל ולבטל הקריעה לגמרי ולכן עשו קריעה כל דהוא".
  4. **יציאת נשמה בשבת, אם קורע מוצ"ש**.
     1. לא – הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה סי' רפ"ח הע' א', "אולם מי שאינו קרוב משפחה, סבר מרן זללה"ה שאף אם היה נוכח בשעת הפטירה בשבת מ"מ אינו קורע אף במוצאי שבת").

1. אדם כשר - סעיף ו'.

גמרא (שבת דף קה:) – "ואי אדם כשר הוא חיובי מיחייב, דתניא: מפני מה מתים בניו ובנותיו של אדם כשהן קטנים **כדי שיבכה ויתאבל** על אדם כשר. כדי שיבכה, ערבונא שקלי מיניה. אלא: מפני שלא בכה והתאבל על אדם כשר. שכל הבוכה על אדם כשר מוחלין לו על כל עונותיו, בשביל כבוד שעשה".

* 1. **חיוב קריעה**.
     1. רמב"ם (אבל פרק ט' הל' י"א, פרק י"א הל' ב') – "אדם כשר שמת הכל חייבין לקרוע עליו אע"פ שאינו חכם".
     2. ראב"ד (שיטה לר"ן שבת ריש דף קה:) – "פי' הראב"ד ז"ל דאיכא בין אדם כשר לחכם דלאדם כשר לא מיחייבי עלי' אלא בפניו דהיינו בין מיתה לקבורה ובעירו ואע"ג דלא קאי עלי' בשעת יציאת נשמה ולכבודו בעלמא, אבל חכם חייבין עליו בכל מקום ובכל זמן".
     3. רמב"ן (תורת האדם שער הסוף, ענין הקריעה עמ' נ"ב) – "ותניא מפני מה מתים בניו ובנותיו של אדם כשהן קטנים מפני שלא בכה והתאבל על אדם כשר שמת, שכל הבוכה ומתאבל על אדם כשר מוחלין לו על כל עונותיו בשביל כבוד שעשה. פי' בוכה ומתאבל היינו בוכה וקורע עליו".
     4. ריטב"א (שבת דף קה: ד"ה ואם) – "ואי אדם כשר הוא חיובי מחייב דתניא מפני מה [וכו']. אע"ג דבמתניתא לא קתני אלא בכיה ואיבול משמע לתלמודא שאף קריעה בכלל שהיא חימום דאבל, ומורי ז"ל היה אומר שאין קריעה על אדם כשר חובה שהרי לא הזכירו בשום מקום חיוב קריעה אלא בכי ואיבול, אלא שאין באבילתו שיעור והמוסיף משובח ואי בעי למיקרע שפיר עביד, וחשיב כמת דידיה לענין קריעה בשבת, ולא נתחוור לי מדאמרינן הכא להדיא ואי אדם כשר חיובי מחייב, אלמא חיובא איכא, וכן דעת רבינו הגדול ז"ל וכל הפרשנים ז"ל".
     5. רוקח (שבת סי' שי"ג) – "אדם כשר שמת חייבין לקרוע עליו ולבכותו ולהתאבל עליו ויומחלו לבוכה עונותיו".
     6. ר' ירוחם (נ"ב ח"ה כ"ב ע"ג).
     7. מאירי (שבת דף קה: ד"ה כבר) – "וכן בכל שקרע על אדם כשר חייב שמתקן הוא מצד מה שאמרו שמצוה להברות ולהתאבל על אדם כשר ולהספידו כראוי".
     8. סמ"ג (עשה דרבנן ב') – "וכן אדם כשר שמת הכל חייבין לקרוע עליו אף ע"פ שאינו חכם".
     9. טור (סעי' ו').
     10. אורחות חיים (הל' אבל אות ז') – "וכן אדם כשר שמת הכל חייבין לקרוע עליו".
     11. כלבו (סי' קי"ד) – "וכן אדם כשר שמת הכל חייבין לקרוע עליו".
  2. **חיוב לבכות ולהתאבל. ואם קרע, אין זה מקלקל אלא זכות הוא לו**.
     1. רא"ה (שיטה לר"ן שבת ריש דף קה:, ריטב"א שבת דף קה: ד"ה ואם [לשונו מובא לעיל]) – "דלאדם כשר ליכא חיוב גמור דרבנן בקריעה דהא לא תני בכל דוכתא אדם כשר קורעין עליו אלא שראוי לבכות ולדאג עליו ומי שאינו בוכה ואינו כואב עליו כלל הוא נענש אבל אין באבילותו שיעור והמוסיף משובח, ומיהו אי בעי למקרע שפיר עביד וכיון דשפיר עביד כמת דידי' חשיב לענין קריעה ותיקון הוא ולא קלקול וכן פי' הרא"ה ז"ל, ולפי דבריו הא דקאמר הכא ואי אדם כשר הוא חיובי מיחייב לאו דוקא מיחייב אלא ה"ק ואי אדם כשר הוא שפיר הוא למקרע עלי' וכיון שכן תיקון הוא ולא קלקול".
     2. ראבי"ה (סי' תתקמ"ח) – "ואי לאו חכם הוא ואדם כשר, מיחייב למיקרע נמי אי קאי בשעת יציאת נשמה. כדאמרינן (כה ע"א) מפני מה מתים בניו ובנותיו של אדם כשהן קטנים מפני שלא בכה ונתאבל על אדם כשר שכל הבוכה ומתאבל על אדם כשר מוחלין לו על כל עוונותיו. ולכאורה הוי משמע מדמשני (שם) לא צריכא דלאו אדם כשר הוא, ומדפריך ואי קאי בשעת יציאת נשמה חייובי מיחייב למקרע וכו', הוי משמע דאי כשר הוא אפילו לא קאי בשעת יציאת נשמה חייובי מיחייב למקרע. וכי מעיינת בה ליתה, דא"כ אין חילוק בין קריעת חכם לאדם כשר דלאו חכם. ותו תימא לי אמאי לא קרעו רבנן עליה דרב ספרא (שם) נהי נמי דלא גמרי מיניה הא אדם כשר הוה. להכי נ"ל דה"פ, לא צריכא דלאו חכם הוא ואי אדם כשר אפ"ה חייב לקרוע מפני העונש, ומשני לא צריכא דלא כשר הוא וליכא למיחוש לבניו קטנים. ופריך ומה בכך נהי דליכא הלא לא חילקו בין אדם כשר לשאינו כשר בהא דכל היכא דקאי בשעת יציאת נשמה חייב לקרוע אאדם כשר נמי אלא היכא דקאי בשעת יציאת נשמה ומיהו ליכא עונש לבניו קטנים בשאינו כשר כבכשר. ומשני לא צריכא דלא קאי בשעת יציאת נשמה. ומיתוקמא אפילו באדם כשר".
  3. **הלכה**.
     1. חיוב קריעה.
        1. מחבר (סעי' ו') – "על אדם כשר, שאינו חשוד על שום עבירה ולא על שום ביטול מצוה, ולא סני שומעניה, אע"פ שאינו גדול בתורה ואע"פ שלא עמד בשעת יציאת נשמה, חייב לקרוע עליו; והוא שעומד שם בין מיתה לקבורה; ותלמידי חכמים פטורים מקריעה זו".
        2. לבוש (סעי' ו').
     2. נהגו להקל.
        1. רמ"א (סעי' ו') – "וי"א דאין חייב לקרוע על אדם כשר, אלא אם כן עומד עליו בשעת יציאת נשמה; אבל חייב לבכות ולהתאבל עליו, **וכן נהגו להקל**".
        2. שלחן גבוה (ס"ק י"ט) – "בבית יוסף וזה לשונו ... ויש דקדק על מה סמכו העולם שלא לקרוע על אדם כשר. ובשלמא חכמים, אפשר לומר שסומכין על דברי רמב"ן שאכתוב בסמוך שאין חייבים לקרוע על אדם כשר, אבל שאר בני אדם אין להם על מה שיסמוכו אלא על ספקו של הר"ן, ועל סברת ראביה. והדבר ברור דלא שבקינן מאי דפשיטא להו לכלהו פוסקים, משום ספקו דר"ן וסברת ראבי"ה עד כאן לשונו, וכבר כתבתי בסעיף שלפני זה, שאם באנו לקרוע על כל מי שעמד בשעת יציאת נשמה לא נשאר בגד ללבוש, והכא נמי כיון שכל אדם מוחזק בכשרות, א"כ צריך לקרוע על כל אדם ואין לדבר סוף, לכך סמכו על המקילין, דהלכה כדברי המיקל באבל, וקריעה הוא דרבנן".
        3. ערה"ש (סעי' כ"א) – "וגם עתה לא נהגו בקריעות אלו".
        4. מ"ב (סי' תקמ"ז ס"ק ט"ו) – "ועיין ביו"ד סימן ש"מ ס"ו בהג"ה שנהגו להקל אפילו באדם כשר אא"כ עומד עליו בשעת יציאת נשמה".
        5. גשר החיים (פרק ד' אות ה').
        6. הגריש"א זצ"ל (בהערות במסכת שבת דף קה:).
        7. חזון עובדיה (אבילות עמ' רכ"ו הע' ד' ד"ה גם) – "כתב הרב שלחן גבוה ... חינא וחסדא ח"א (דף נט ע"ג) כתב לצרף בזה ... ושכן נהגו להקל. עכת"ד".
        8. קיצור דברי סופרים (פרק ט' סעי' ס"ח).
  4. **אשה כשרה**.
     1. תפארת למשה (על סעי' ו'), שיורי ברכה (ס"ק ח'), פת"ת (ס"ק ו') – "צ"ע אי אשה כשרה ג"כ דינא הכי כיון דאין תלוי בתורה. או י"ל דצ"ל בעל תורה אלא שאינו גדול. משא"כ אשה דנוהגים דהוי כלא קרי ותני ע"ל סימן שס"א ס"א".
  5. מראי מקומות – שפת אמת (שבת דף קה: ד"ה ואי).
     1. ר"ן (שבת ריש דף לח.) – "ובאדם כשר שמת אפילו מי שאינו עומד עליו בשעת יציאת נשמה איכא למימר דחייב לקרוע ואיכא למימר דלא מחייב אלא לבכות ולהתאבל".
     2. חי' הר"ן (שבת דף קה: ד"ה אם) – "ואם אדם כשר הוא חיובי מחייב. אפשר לי לומר דלאו חיוב קריעה קאמר דאם איתא דבאדם כשר מחייב למה לי למתני בחכם הכל קורעין עליו, אלא ה"ק אי אדם כשר הוא חיובי מחייב לבכות ולהתאבל וכיון שהוא חייב בכך אם הפריז על מדותיו וקרע אין זה מקלקל אלא זכות הוא לו, או אפשר דבאדם כשר נמי חייב לקרוע וכי קתני הכל קורעין על גבי חכם משום חליצה והבראה נקטיה דאיתנהו בחכם ולא מחייב בכי האי גוונא באדם כשר".

1. חכם - סעיף ז'.
   1. **חיוב קריעה על חכם** – שבת (דף קה:), מחבר (סעי' ז', "על חכם ועל תלמיד חכם ששואלין אותו דבר הלכה בכל מקום ואומרה, קורעין עליו אפילו לאחר קבורה, ביום שמועה, אם הוא תוך ל' יום. וקורע עליו בשעת הספדו").
   2. **שלא נהגו לקרוע**.
      1. ש"ך (ס"ק י"ז) – "**אני תמה** שלא נהגו לקרוע אפי' על חכם שיודעין משמועותיו שחדש ואפי' על גדול ממנו ואין להם על מה שיסמכו ואולי ס"ל דלא נקרא ת"ח אלא כשיודע דבר הלכה בכל מקום ואפי' במסכת כלה כדאיתא בש"ס וכבר כתב האגודה פ"ק דחולין **דעתה בעונינו אין ת"ח** דהא אין יודע אפי' במסכת כלה עכ"ל והביאו מהרי"ל ומהרי"ו בתשובותיהם כמש"ל סי' י"ח ס"ק כ"ט **וצ"ע**".
      2. שלחן גבוה (ס"ק ט"ו) – "די"א דאין קורעין על חכם אא"כ הוא רבו כו' וכן נהגו להקל במדינות אלו א"כ אע"ג דדין קריעת חכם פשוט בגמ' ובפוסקים חכם שמת הכל כקרוביו וקורעין כו' ונהגו להקל משום דאין לדבר סוף שאין לך עיר ומדינה דליכא בה כמה ת"ח ואם נהגו לקרוע על כל חכם וחכם לא נשאר עלינו בגד ביום קרה".
      3. ערה"ש (סעי' כ"ב) - לשונו מובא לקמן.
      4. כף החיים (סי' תקמ"ז ס"ק כ"ה) – "אע"ג דדין קריעת חכם פשוט בש"ס ובפו', נהגו להקל משום דאין לדבר סוף דאם באנו לקרוע על כל חכם וחכם לא נשאר עלינו בגד ביום ביום קרה. שלחן גבוה ...".
      5. גשר החיים (פרק ד' אות ה').
      6. חזון עובדיה (אבילות עמ' רכ"ו סעי' ד') – "מכל מקום לא נהגו כן. וסמכו על מה שכתב הרמ"א בהגה (סעיף ז'), שנהגו שאין קורעים על חכם, אלא אם כן הוא רבו או שיודעים הלכה משמועותיו, דחשיב כרבו".
      7. קיצור דברי סופרים (פרק ט' סעי' ע').
   3. **יראי שמים לקרוע בשולי הבגד** – ערה"ש (סעי' כ"ב, "וכבר תמהו בזה [עי' ש"ך סקי"ז] וכתבו דס"ל דבעינן שיודע דבר הלכה בכל מקום ועכשיו אינו מצוי זה [שם] והירא דבר ד' יקיים המצוה כתקונה ויכול לקרוע בשולי הבגד וכמ"ש בסעי' ד' ע"ש והמדקדקין קורעין בשולי הבגד בהאונטע"ר שלאק ויכולין לאחותה מיד"), דברי סופרים (ס"ק נ"ח).
2. קורע בשבת - סעיף כ"ח.
   1. **קורע בשבת**, יוצא ידי קריעה – גמ' (שבת דף קה:), מחבר (סעי' כ"ח, "הקורע בשבת על מתו, אע"פ שחלל שבת, יצא ידי קריעה").
      1. והא מצוה הבא בעבירה, כגון מצה גזולה, **י"ל "תמן גופיה עבירה"**.
         1. ירושלמי (פרק י"ג הל' ג').
         2. רמב"ן (תורת האדם שער הסוף, ענין הקריעה) - לשונו מובא לקמן.
         3. רשב"א (ריש דף קה:) – "ואע"פ שחלל את השבת יצא ידי קריעה. כלומר אע"פ שעשה באיסור קריעה היא ואינו צריך לחזור ולקרוע, ובירושלמי (ה"ג) מקשו עלה בעון קומי רבי בא הכמה דאיתמר תמן השוחט חטאתו בשבת כיפר ומביא חטאת אחרת ואימא אף הכא לא יצא ידי קריעה, אלא כרבי שמעון דרבי שמעון אומר עד שיהא לו צורך בגופו של דבר, אמר לון תמן הוא גרם לעצמו ברם הכא אתה גרמת לו, אמר ר' יוסא ואפילו תמן את גרמת לו שאילולא שאמרת לו היאך היה מתכפר לו הוי סופך מימר דרבי שמעון הוי, חבריא בעון קומי ר' יוסא לא אמר רבי יוחנן בשם רבי שמעון בן יוצדק מצה גזולה אין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, אמר לון תמן גופיה עבירה הכא הוא עבר עבירה, כך אנו אומרים הוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אינו יוצא בה ידי חובתו בפסח".
         4. ריטב"א (דף קה: ד"ה ורמינהו) – "ובעי בירושלמי ולא כן אמר ר' יוחנן בשם ר"ש בן יוצדק מצה גזולה אין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, אמר לון ר' יוסי תמן היא גופה עבירה הכא הוא עבר עבירה, כי כן אמרינן הוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אין יוצא בה ידי חובתו בפסח, פי' בתמיה".
         5. בית יוסף (ס"ק כ"ח) – "ומ"ש ופריך עלה בירושלמי וכו'. בפרק הנזכר (ה"ג) כלומר פריך דכשם שאינו יוצא ידי חובתו במצה גזולה משום דהויא מצוה הבאה בעבירה אף קריעה זו שקרע בשבת מצוה הבאה בעבירה היא ואמאי יצא ומשני תמן גופה עבירה ברם הכא הוא עבר עבירה כך אנו אומרים הוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אינו יוצא בה ידי חובתו בפסח כלומר לא דמי למצה גזולה דהתם גוף המצוה שהיא המצה היא עבירה שהיא גזולה אבל הכא גוף החלוק אינו עבירה אף על פי שהמעשה שהוא עשה בו הוא עבירה לא מיקרי מצוה הבאה בעבירה כי היכי דמוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אף על פי שעבר עבירה יוצא בה ידי חובתו בפסח לפי שהיא עצמה אינה עבירה".
         6. לבוש (ס"ק כ"ח) – "הקורע על מתו בשבת, אף על פי שחלל שבת ידי קריעה יצא. ואין להקשות מאי שנא ממצה גזולה דאמרינן בלבוש החור סימן תנ"ד סעיף ד' שאין יוצאין ידי חובת מצה משום דהוי מצוה הבאה בעבירה, הכי נמי הא הויא הקריעה בשבת מצוה הבאה בעבירה, דלא דמי, דהתם גוף המצוה שהיא אכילת המצה היא עבירה שאוכל מצה שהיא גזולה ואינה שלו, אבל הכא גוף החלוק אינו עבירה, כלומר מעשה הקריעה בעלמא לבדה אינו המצוה אלא המצוה שיקרע חלוקו שהוא לבוש בו והחלוק אינו גזול, ואף על פי שהמעשה שהוא עושה בה הוא עבירה לא מיקרי מצוה הבאה בעבירה, כי היכי דהמוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אף על פי שעבר עבירה יוצא בה ידי חובתו בפסח, לפי שהיא עצמה אינו עבירה אלא נעשה בה מעשה עבירה, הכא נמי לא שנא".
         7. רע"א (ח"א סי' קע"ד ד"ה אמנם) – "אמנם נ"ל דג"ז אינו, דהא להדיא קתני בברייתא שבת (דף ק"ה) הקורע על מתו, ואף על פי שחלל שבת יצא ידי קריעה, ועי' ב"י יו"ד (סי' ש"מ) הביא הירושלמי, דבאמת פריך מ"ש ממצה גזולה דאינו יוצא משום דהוי מצוה הבאה בעבירה, ומשני תמן גופה עבירה הכא הא הוא עשה עבירה כך אנו אומרים הוציא מצה מרה"י לרה"ר אינו יוצא י"ח בפסח, ופירש הב"י דהוא דרך הוכחה, דהא ודאי בהוציא המצה מרה"י לרה"ר דודאי יצא וע"כ הטעם דאין גופה עבירה, וא"כ זכינו לדין דגם בזה **במל בשבת שלא בזמנו** דכיון דאין גופה עבירה לית בזה משום מה"ב".
      2. אפשר לברר הירושלמי בשני אופנים: י"ל במצה גזולה, דבלא קיום עבירה לא היתה מתאפשרת המצוה. א"נ במצה גזולה, גוף המצוה היא עבירה – מגיע ברשב"א (שם הע' י"ג).
      3. **נ"מ, חלוק גזול**. והפוסקים מחמיר, עי' לקמן סעי' כ"ט.
   2. מראי מקומות – ישועות יעקב (או"ח סי' ש"א ס"ק ג' ד"ה והנה בירושלמי), בנין ציון (ח"א סי' מ"א), חמדת שלמה (או"ח סי' ל'), תורת חסד (או"ח סי' ל"א, בארוכה), בית יצחק (או"ח סי' ל"ד סוף אות ו'), משנה הלכות (ח"ו סי' ע"ג), תורת המלאכות (קורע ס"ק י"א).
      1. ח"א (ח"א כלל ג' נשמת אדם ס"ק ז' ד"ה ואמנם לדעתי) – "ואמנם לדעתי יש ראיה ברורה דבכל המצות יצא, כדאיתא בשבת דף קה, ב בקורע על מתו, דאע"ג דחייב, מ"מ יצא ידי קריעה, כדאיתא בי"ד סי' ש"מ. וכתבו שם הטור והב"י דפריך בירושלמי, דכשם שאין יוצאין ידי חובתן במצה גזולה משום דהוי מצוה הבאה בעבירה, אף קריעה זו שקרע בשבת, מצוה הבאה בעבירה, ואמאי יצא. ומשני, תמן גופיה עבירה, ברם הכא, הוא עבר עבירה. ופי' ב"י, כלומר, לא דמי למצה גזולה, דהתם גוף המצוה שהיא המצה היא עבירה שהיא גזולה, אבל הכא גוף החלוק אינו עבירה, אע"פ שהמעשה שהוא עושה בו הוא עבירה, לא מקרי מצוה הבאה בעבירה, כמו המוציא מצה מרה"י לרה"ר אע"פ שעבר בה עבירה, יצא ידי חובתו, ע"ש בב"י, וכ"כ הש"ך שם ... ולפ"ז לא שייך מצוה הבאה בעבירה מדאורייתא אלא דוקא בגזל שעדיין לא קנאו כדין, וכמ"ש הריטב"א בהדיא שם: וירושלמי זה הואיל דאתי לידן נפרשהו, הביאו הרשב"א בה' שבת דף ק"ה על מתני' הקורע על מתו בשבת כו' וז"ל ...".
      2. שפת אמת (שבת ריש דף קה:) – "ואעפ"י שמחלל השבת יצא ידי קריעה לכאורה קשה אמאי יצא כיון דהוי מהב"ע וי"ל דהא לאו מצוה היא ככל המצות דהא אין מברכין עליו אלא חיובא היא ולא שייך בזה מהב"ע או י"ל דהמצוה היא להיות הולך בבגד קרוע [כמ"ש התוס' ד"ה הא דהוי תיקון הבגד ע"י קריעה שיוכל ללובשו אך צ"ע דז"א אלא באביו ואמו כדאי' במו"ק (כ"ד) אבל בשאר קרובים אם רצה להחליף מחליף ואינו קורע] ואע"ג דבנקרע מעצמו לא מהני מ"מ י"ל דצריך להיות הולך בבגד שקרעו בעצמו וראי' דאסור לשלול תוך ז' והעבירה היא רק עצם הקריעה מ"מ זה דוחק דיותר נראה דגוף הקריעה היא החיוב ואח"כ ראיתי בירושלמי שהקשה ממצה גזולה דא"י ידי חובתו בפסח ואיני מבין בטיב תירוצו של הירושלמי לולי כפי מ"ש [אך לפ"ז קשה מ"ש בטוש"ע יו"ד (סי' ש"מ סעי' כ"ט) דבחלוק גזול א"י ידי קריעה אבל לפי' הק"ע אתי שפיר וכ"מ בט"ז ובש"ך שם ואולי י"ל דבחלוק גזול הטעם דא"י ידי קריעה כיון דהמצוה הוא להלוך בבגד קרוע כנ"ל ובגזול אסור ללובשו] ובס' קרבן העדה הבין כוונת הירושלמי כמ"ש התוס' פ' לולב הגזול בלולב של אשרה שאין המצוה בא ע"י העבירה".
   3. **מדוע אין אומרים אי עביד לא מהני**.
      1. מראי מקומות – רע"א (ח"א סי' קע"ד ד"ה ומה"ט), חלקת יעקב (חו"מ סי' י"א).
3. חלוק גזול - סעיף כ"ט.
   1. **לא יצא ידי קריעה**.
      1. רמב"ן (תורת האדם שער הסוף, ענין הקריעה) – "בפרק ר' אליעזר (שבת ק"ה ב') תניא הקורע בחמתו ובאבלו על מתו אע"פ שחלל את השבת יצא ידי קריעה. ומקשינן עלה בירושלמי בעון קומי ר' יוסי לא כן א"ר יוחנן בשם ר' שמעון בן יהוצדק מצה גזולה אין אדם יוצא בה י"ח בפסח, פי' משום דהויא לי' מצוה הבאה בעבירה, אף קריעה זו שקרע בשבת מצוה הבאה בעבירה היא, ופריק אמר לון תמן גופה עבירה ברם הכא הוא עבר עבירה כך אנו אומרים הוציא מצה מרה"י לרה"ר אינו יוצא בה ידי חובתו בפסח, **ושמעינן מינה** שאם קרע בחלוק הגזול אינו יוצא ידי קריעה".
      2. מחבר (סעי' כ"ט) – "הקורע בחלוק גזול, לא יצא ידי קריעה".
      3. לבוש (ס"ק כ"ט) – "וממה שאמרנו בקורע בשבת שיצא, שמעינן ממילא שהקורע בחלוק הגזול לא יצא ידי קריעה, דלאו בקריעה תליא מילתא אלא בחלוק".
      4. ט"ז (ס"ק ט"ו) – "בחלוק גזול. לפי שהגוף של חלוק בעבירה מה שאין כן בקורע בשבת אין עבירה בגוף החלוק".
      5. ש"ך (ס"ק מ"ב) – "לא יצא כו'. דל"ד לקרע בשבת שגוף החלוק אינה עבירה אע"פ שהמעשה שעשה הוא עבירה אבל הכא גוף החלוק הוא עבירה".
      6. גר"א (שם ס"ק מ"ח) – "הקורע בחלוק כו'. ירושלמי פי"ג דשבת על מ"ש בסכ"ח הקורע בשבת בעון קומי ר' יוסי לא כן אר"י בשם ר"ש בן יהוצדק מצה גזולה אין אדם יוצא י"ח ר"ל משום מצוה הבאה בעבירה ומשני א"ל תמן גופא עבירה ברם הכא הוא עבר עבירה כך אנו אומרים הוציא מצה מרה"י לרה"ר אינו יוצא בה י"ח בפסח וכתב הרמב"ן וש"מ שהקורע בחלוק גזול לא יצא י"ח (ע"כ)".
   2. **בגדי שעטנז**.
      1. קריעה במקום המקדש.
         1. מחמיר.
            1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה תכ"ה) – "שאלה: הקורע במקום המקדש בגד שעטנז אם יצא יד"ח קריעה. תשובה: לא".
            2. הגר"א נבנצל שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב הע' על תשובה תכ"ה) – "שאין יוצא יד"ח קריעה במקום המקדש בבגד שעטנז".
            3. זוהר הרקיע (סי' כ"ז אות ד').
         2. מראי מקומות.
            1. תשובות ישראל (ח"ה סי' ל"ג אות ל"א) – "לא בתשובה תכ"ה דן בקרע בגד שענטז וכתב דלא יצא יד"ח קריעה, ונראה דאם אפשר להוציא השעטנז מהבגד ולתקנו יצא ידי קריעה דבגד חשוב הוא דאפשר לתקנו, אבל אם מלא שעטנז ואינו בר תיקון לא יצא דמנא תבירא תבר".
      2. קריעה על המת – משנת יוסף (מה טובו גליון ח' עמ' שי"ג), ושב ורפא (ח"ג סי' קע"ח, קריעה על המת), השעטנז להלכה (פרק ט' סעי' ט"ו)
      3. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ה סי' ג' אות ו', גם אני אודך ח"ו סי' ז' אות ו' [עמ' ע"ד]).
         1. מאור החיים סי' ש"מ סעי' כ"ח ס"ק רע"ו ובס' מחיה מתים עמ' ק"ל. .