בין השמשות - הרב אי_ש סטפנסקי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין

**במה תלוי דין לילה**

מגילה כ ע"ב: וכולן שעשו משעלה עמוד השחר כשר. מהנ"מ אמר רבא דאמר קרא ויקרא אלוקים לאור יום, למאיר ובא קרא יום. אלא מעתה ולחשך קרא לילה, למחשיך ובא קרא לילה, והא קיי"ל דעד צה"כ לאו לילה הוא. אלא אמר ר' זירא מהכא "ואנחנו עושים במלאכה וחצים מחזיקים ברמחים מעלות השחר ועד צאת הכוכבים" ואומר "והיה לנו הלילה למשמר והיום למלאכה". ומהאי קרא ילפינן דתחילת היום תלוי בעלות השחר, דהיינו בתחילת אור היום. ואילו תחילת הלילה תלוי בצאת הכוכבים. וכן איתא בריש מס' פסחים. [ושם איתא והא קיי"ל דעד צה"כ יממא הוא].

בקובץ שיעורים ריש פסחים חקר בהא דדין לילה תלוי בצה"כ, האם הכוכבים הן עצמן סיבת הלילה, או שמא אינם אלא סימן וראיה שהוא לילה. ונפק"מ באופן ששני עדים מעידים על כוכב אחד ושני עדים על כוכב שני, אם חשיב חצי דבר. דאם הוי סימן בעלמא לא חשיב חצי דבר, דכוכב אחד אינו כלום ובצירוף שניהם מתקיימת העדות. אך אם הוי סיבה להחשב לילה הרי כל כת מעידה על חצי דבר. והוכיח מדכתיב במעשה בראשית ויהי ערב ויהי בוקר יום אחד, אף שעדיין לא נתלו הכוכבים, ומבואר שיתכן להיות לילה בלא כוכבים.

ובספר הליכות שלמה (פי"ג הערה יג) מובא שהגרשז"א הקשה על ראייתו דגם החמה לא נתלתה עד יום רביעי, ופשוט שאם השמש לא יאיר לא יהיה יום כלל. ותירץ, דעד יום רביעי היום האיר מהוד מעטה לבושו של הקב"ה, וביום רביעי נגנז אור זה והאירה החמה, ולכן גם קודם לכן היה שייך להחשב יום, משא"כ קודם שנתלו הכוכבים לא היתה סיבה אחרת להחשב לילה, ושפיר הוכיח הקוב"ש שהחשך עצמו הוא הלילה, והכוכבים הם רק סימן בעלמא.

ובעיקר ספיקו של הקוב"ש צ"ע איך יתכן לומר שכוכבים הם סיבה ללילה, הרי הכוכבים קבועים בגלגל תמיד, אלא שהם נראים רק בחשך, ואם כן הלילה הוא מחמת החשך ולא מחמת הכוכבים. ועי' בהליכות שלמה שם שכתב שודאי עצם הלילה הוא מחמת החשך, אלא ספיקו של הקוב"ש הוא האם הכוכבים הם סיבה שהחשך יחשב לילה, או סימן בעלמא, אך ודאי אינם עצם הלילה. ואכתי צ"ע מה"ת שהכוכבים יהיו סיבה שהחשך יחשב לילה, והפשוט הוא כמסקנת הקוב"ש דהלילה תלוי בחשך, והכוכבים הם רק סימן לדרגת החשך.

והנה לדעת הגאונים והגר"א (יבואר להלן בהרחבה) דצה"כ הוא ג' רבעי מיל אחר שקיעת החמה יל"ע מדוע עלות השחר נחשב יום מדין תורה, על אף שהוא ד' מילין קודם נץ החמה ורואים עדיין את כל הכוכבים, ומאידך צה"כ נחשב לילה אף שהוא ג' רבעי מיל בלבד אחר שקה"ח ורואים רק ג' כוכבים בינונים, והרי כתבנו שהלילה תלוי בדרגת החשך, ומאי שנא עה"ש מצה"כ. וצ"ל דכך ילפינן מקרא דנחמיה "מעלות השחר עד צאת הכוכבים", דיום תלוי בעלות השחר ולילה תלוי בצה"כ.

**מדוע בין השמשות ספק לילה**

איתא במס' שבת לד ע"ב, בין השמשות ספק מן היום ומן הלילה, ספק כולו מן היום ספק כולו מן הלילה, מטילין אותו לחומר שני ימים. ואיזהו בין השמשות משתשקע החמה כל זמן שפני מזרח מאדימין, הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון ביה"ש, הכסיף העליון והשוה לתחתון זהו לילה, דברי ר' יהודה. ר' נחמיה אומר כדי שיהלך אדם משתשקע החמה חצי מיל. ר' יוסי אומר ביה"ש כהרף עין זה נכנס וזה יוצא ואי אפשר לעמוד עליו.

ונחלקו הראשונים בביאור הרישא של הברייתא ביה"ש ספק מן היום ומן הלילה וכו', דעת רשב"ם (בתוד"ה ספק) דבכל משך הזמן של ביה"ש יש ג' צדדים בלבד, שמא כולו יום, שמא כולו לילה, שמא חציו יום וחציו לילה. אך דעת ר"ת בתוס' שם דבכל רגע מבין השמשות יש ספק זה, שמא כולו יום, שמא כולו לילה, שמא חציו יום וחציו לילה. ומבואר שלפי הרשב"ם הא דתניא ספק מן היום וכו' קאי על ביה"ש כולו, ולפי ר"ת קאי על כל רגע ורגע ממנו. [ובדעת רש"י נחלקו הראשונים, תוס' נקטו דס"ל כהרשב"ם, והריטב"א נקט דס"ל כר"ת, ויבואר להלן].

דעת רשב"ם

והנה להלן לה ע"ב א"ר יהודה אמר שמואל, כוכב אחד יום, שנים ביה"ש, שלשה לילה. תנ"ה וכו' א"ר יוסי לא כוכבים גדולים הנראין ביום, ולא כוכבים קטנים שאין נראין אלא בלילה, אלא בינונים. ומבואר שספק ביה"ש הוא בזמן שיש רק שני כוכבים בינונים. והשתא יש לפרש שמחמת כן בין השמשות הוא ספק יום ספק לילה, שזה פשוט שדין לילה תלוי בכוכבים, וכמש"כ לעיל דילפינן ליה מקרא, אלא דמספקא לן אם סגי בשני כוכבים בינונים, דמיעוט רבים שנים. או שמא בעינן ג' כוכבים, דבשלשה הוי חזקה. וכל משך הזמן של ג' רבעי מיל לר' יהודה או חצי מיל לר' נחמיה או כהרף עין לר' יוסי יש בו רק שני כוכבים בינונים, ולכן הוי ספק יום ספק לילה. וכן כתב לפרש המנחת כהן (מ"א פ"ג ד"ה ולכן נ"ל).

והצד שחציו יום וחציו לילה יש לפרש בתרתי, יתכן לפרש דכיון שבשני כוכבים בינונים יש קצת סיבה להחשב לילה, לכן מחלקים את משך הזמן הזה לשנים, חציו יום וחציו לילה, לפי שהחצי הקרוב ליום נחשב ליום והקרוב ללילה נחשב ללילה. ועוד יתכן לפרש דיש צד שסגי בב' כוכבים ודינו כלילה, יש צד שבעינן ג' כוכבים ודינו כיום, ויש צד דבב' כוכבים יש סיבה גם ליום וגם ללילה, ויש במשך הזמן הזה סיבה לשניהם. וזה כונת הברייתא ספק מן היום ומן הלילה, דהיינו שיש בו דין שניהם. [ומחמת כן לגבי ראיית זיבה חשיב כראה שני ימים, דראיה זו מתייחסת גם ליום הראשון וגם ליום השני]. ומלשון הרשב"ם או שמא חציו מן היום וחציו מן הלילה משמע כצד ראשון, דמשך הזמן הזה מתחלק לשנים.

דעת ר"ת ותוס' רא"ש

אמנם ביאור זה יתכן רק לדעת הרשב"ם, שהספק הוא על כל משך הזמן של ג' רבעי מיל האם הוא יום [דבעי ג' כוכבים בינונים] או לילה [דסגי בב' כוכבים] או חציו יום וחציו לילה. אך לדעת ר"ת דיש ספק על רגע ממנו אם כולו יום או כולו לילה אי אפשר לבאר כך, דאם נאמר שבתחילת ביה"ש יש ב' כוכבים בינונים ובסופו יש ג' כוכבים והספק הוא אם סגי בב' כוכבים או דבעינן ג' כוכבים אין סיבה שהרגע השני יחשב לילה יותר מהרגע שלפניו, שהרי המצב לא השתנה כלל.

וצ"ל לדעת ר"ת דספק ביה"ש הוא חיסרון ידיעה, דאנו מסתפקים בכל משך זמן זה האם הכוכבים שנראין בו הם כוכבים בינונים או גדולים, ובכל רגע של ביה"ש נראין כוכבים קטנים יותר מהרגע שלפניו, ולכן בכל רגע יש ספק שמא עכשיו הוא הזמן שמתחלף ללילה.

אך אכתי צ"ע, דבגמ' מבואר שספק ביה"ש הוא מחמת שיש בו רק שני כוכבים בינונים, ולדברי ר"ת הספק הוא אם הכוכבים שנראין בו הם גדולים או בינונים. וגם לשונו של ר"ת דבכל שהוא מביה"ש יש להסתפק שמא כולו מן היום או כולו מן הלילה או חציו יום וחציו לילה צ"ע, שהרי הספק הוא בכל רגע מתי מתחלף ללילה, ומה שייך לומר חציו יום וחציו לילה.

ולפיכך צ"ל לדעת ר"ת כמש"כ בתוס' הרא"ש, דכולהו תנאי מודו דביה"ש כהרף עין זה יוצא וזה נכנס, וע"ז אמרה הברייתא ספק כולו מהיום ספק כולו מהלילה ספק יש בו משניהם, וקאי על אותו הרף עין. וע"ז אמר שמואל שבתחלת אותו הרף עין יש ב' כוכבים ובסופו יש ג' כוכבים, והספק הוא האם סגי בב' כוכבים בינונים או דבעי ג' כוכבים, וההבדל בין הזמן שנראין ב' כוכבים לזמן שנראין ג' כוכבים הוא הרף עין ממש. אלא דנחלקו התנאים מתי הוא זמן זה, דר' יהודה מסתפק במשך ג' רבעי מיל האם הכוכבים שנראין בו הם גדולים או בינונים, ור' נחמיה מסתפק במשך חצי מיל, ור' יוסי קאמר דאין בזה ספק כלל, וזמנו הוא לאחר ג' רבעי מיל משקיעת החמה.

ויש הבדל בין ב' הספיקות, דעיקר ספק ביה"ש הוא ספק בדין, האם סגי בשני כוכבים או דבעי ג' כוכבים, ואילו הספק השני [שרק ר' יהודה ור' נחמיה הסתפקו בו] הוא חיסרון ידיעה, דאין יודעים מה נחשב לכוכבים בינונים.

ובזה יישב התוס' רא"ש הא דר' יוסי סובר שביה"ש כהרף עין, ומשמע דאין בו ספק כלל, ואילו בתוספתא בזבים קאמר דאם ראה אחד ביה"ש ואחד ודאי ספק לטומאה ולקרבן, אלמא גם לר' יוסי ביה"ש הוא זמן של ספק. ולהנ"ל יישב דודאי עיקר ספק ביה"ש הוא בזמן מועט כהרף עין, שהוא ההבדל בין ב' כוכבים לג' כוכבים, אלא שר' יוסי ידע מתי הוא זמן זה. וכן כתבו התוס' ד"ה ר' יוסי בשם רשב"א, [ומלשונם משמע קצת כדעת הרשב"ם שההבדל בין ר' יוסי לר' יהודה ור' נחמיה הוא רק בשיעור הזמן שיש בו ספק, דלפי ר"ת הו"ל לומר דזה ב' סוגי ספיקות, וכמו שכתב בתוס' רא"ש].

ולפי"ז לא גרסינן בדברי ר' יוסי ואי אפשר לעמוד עליו, דהא ר' יוסי בא לחלוק על ר' יהודה ור' נחמיה וסובר שאפשר לעמוד על אותו הרף עין מתי הוא.

ובזה מיושב שפיר שיטת ר"ת, דעיקר ספק ביה"ש הוא כמה כוכבים צריך בשביל להחשב לילה, וזהו ביאור הקדמת הברייתא ביה"ש ספק כולו וכו' וקאי על עיקר ספק ביה"ש. ולאחר מכן נסתפק ר' יהודה במשך ג' רבעי מיל מתי הוא אותו הרף עין, והספק הוא על רגע שבו האם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה.

וכן נקט בחידושי רבינו חיים הלוי הל' עירובין בפשיטות, דספק ביה"ש כולל ב' ספיקות, וכתב נפק"מ בזה, דכאשר אדם אומר על חפץ שיהיה היום חול ולמחר קדש, איתא בעירובין לו ע"א שמספק לא חלה הקדושה עד לאחר ביה"ש, ולא הוי ספק הקדש, דלא מחית איניש נפשיה לספיקא. ונקט הגר"ח דזה שייך רק בעיקר הספק של ביה"ש, שהוא ספק בדין, ובזה אמרינן שדעתו שיחול ההקדש רק בזמן שנחשב ודאי למחר. אך לגבי הספק בכל הג' רבעי מיל, שהוא חיסרון ידיעה גרידא, בזה הוי ספק הקדש ככל ספיקות דעלמא. עיי"ש מש"כ ליישב עפי"ז דברי הרמב"ם שם. [אמנם מלשונו שם משמע דהקדמת הברייתא ביה"ש ספק מן היום ומן הלילה ספק כולו מן היום וכו' קאי על הספק השני, ובאמת לר' יוסי שכל הספק הוא באותו הרף עין ליתא לספק זה, ולא כמש"כ לעיל בשם התוס' רא"ש].

ביאור עפ"י הנ"ל בדברי תוס' בסוגיין

והנה התוס' לה ע"א הקשו בשם ר"י במאי פליגי הני תנאי, הא ודאי משעת צה"כ הוי לילה. ותירצו, דאמרינן לקמן לא גדולים הנראים ביום ולא קטנים אלא בינונים, והשתא פליגי דלר' יהודה מספק"ל בכל כוכבים הנראים משקה"ח עד שהכסיף העליון אם הם בינונים. וכן הקשו התוס' במגילה כ ע"ב, כיון דקיי"ל דבצה"כ הוי לילה אם כן אמאי פליגי ר' יהודה ור' יוסי בבין השמשות, לימרו בצה"כ. ותירצו, דאף בשיעור צה"כ יש חילוק שיש כוכבים נראין ביום.

ויל"ע מדוע נקטו בקושייתם במה נחלקו הני תנאי, הא יש להקשות כן בעיקר ספק ביה"ש, מהו הספק, הא ודאי משעת צה"כ הוי לילה וקודם לכן הוי יום גמור, ויש לתרץ דספק ביה"ש הוא מה נחשב לכוכבים בינונים, וכמו שבאמת תירצו התוס' דר' יהודה מספק"ל משקה"ח אם הם כוכבים בינונים. ובמהר"ם כתב דכל זה כלול בקושייתם, דהקשו במה נחלק ר' יהודה על ר' יוסי, הרי פשוט שביה"ש הוא כהרף עין בלבד, שהרי קודם צה"כ הוי יום לכל דבר ואח"כ הוי לילה לכל דבר. אך עדיין צ"ע דהא אף לר' יוסי באותו הרף עין יש ספק, וכמש"כ התוס' לד ע"ב, ואם כן גם לדידיה יש להקשות מהו הספק של ביה"ש הא ודאי משעת צה"כ הוי לילה.

ולפי מש"כ לעיל י"ל דהתוס' לא הקשו על עיקר ספק ביה"ש לפי שי"ל שהוא ספק בדין, האם סגי בשני כוכבים בינונים או דבעינן ג' כוכבים, וכדאמר שמואל בגמ'. ואף לר' יהודה י"ל דבין שני כוכבים בינונים לג' כוכבים בינונים איכא משך זמן של ג' רבעי מיל, וזהו ספק ביה"ש, האם סגי בב' כוכבים או דבעינן ג' כוכבים, וכמו שכתבנו לעיל לדעת הרשב"ם. ולכן הקשו רק במאי פליגי הני תנאי. אמנם בתירוצם ודאי נקטו דספק ביה"ש לר' יהודה הוא בשיעור כוכבים בינונים, דהתוס' נקטו כר"ת דמלבד הספק כהרף עין [שהוא ספק בדין האם סגי בב' כוכבים] יש גם ספק מה נחשב לכוכבים בינונים. אלא שלא הקשו מעיקר ספק ביה"ש לפי שי"ל כהרשב"ם.

ובמהרש"א כתב, דהיה מקום לפרש בדברי התוס' שעיקר ספק ביה"ש אם הוא יום או לילה אינו שייך לצה"כ, אלא הספק הוא הוא אם הדין יום ולילה תלוי בשקה"ח או בצה"כ. וכל מה שהוקשה לתוס' במאי פליגי הני תנאי זה רק על מה שנחלקו מתי חשיב צה"כ, דלר' יהודה צה"כ הוא ג' רבעי מיל ולר' נחמיה חצי מיל ולר' יוסי כהרף עין לאחר ג' רבעי מיל, וע"ז הקשו נחזי מתי הכוכבים יוצאים. אמנם מהתוס' במגילה דייק שהקשו על עיקר ספק ביה"ש. [ויתכן שכונתו לדייק מלשון התוס' שם בקושייתם אמאי פליגי בבין השמשות, משמע שהוקשה להם על עיקר ספק ביה"ש. ועוד יש לדייק נמי מתירוצם שהזכירו שיש כוכבים שנראים ביום, ואם קושייתם היתה רק על צה"כ הו"ל לתרץ דמספק"ל מה הם הכוכבים הבינונים, ומשמע דהוקשה להם גם בעיקר ספק ביה"ש].

דעת הר"ש בזבים

הר"ש במס' זבים ספ"ק הקשה איך יתכן לומר שלפי ר' יוסי ביה"ש הוא כהרף עין, הא בברייתא שם מבואר שאף לפי ר' יוסי ביה"ש הוא ספק. והנה לא ניחא ליה להר"ש בתירוץ התוס' והתוס' רא"ש דהספק הוא באותו הרף עין, משום שאי אפשר לצמצם שהראיה תהיה בדיוק בתוך אותו הרף עין. [ואם הראיה היתה קצת קודם וקצת אח"כ הרי יש ראיה ודאית בשני הימים].

ולפיכך תירץ הר"ש דאף ר' יוסי מספק"ל באותו הרף עין אימת הוי, [ומה שכתב התוס' רא"ש לדעת ר' יהודה ור' נחמיה כתב הר"ש לדעת ר' יוסי]. ויישב בכך קושיית תוס' לה ע"ב מדוע הוצרכה הגמ' לפסוק כר' יוסי לחומרא לגבי תרומה, הא הרף עין הוא שיעור מועט ביותר. והתוס' תירצו דביה"ש דר' יוסי מתחיל מעט אחר דשלים ביה"ש דר' יהודה. ועוד תירצו דהאמוראים נסתפקו בדברי ר' יוסי, אם מתחיל מיד כששלים ביה"ש דר' יהודה או מעט אח"כ, ור' יוסי עצמו ידע בבירור מתי הוא אותו הרף עין. אמנם הר"ש לפי דרכו תירץ בפשיטות, דגם לר' יוסי הספק השני שאין יודעים מתי הוא אותו הרף עין יש בו שהות ושיעור קצת, וע"ז אצטריך לפסוק כר' יוסי. ולפי"ז גרסינן בדברי ר' יוסי ואי אפשר לעמוד עליו, דר' יוסי תרתי קאמר, חדא שעיקר ספק ביה"ש הוא כהרף עין, ועוד, דאותו הרף עין אי אפשר לעמוד עליו מתי הוא.

והקשה הר"ש לדבריו, אם כן מאי איכא בין ר' יהודה ור' נחמיה לר' יוסי, הא לכו"ע ביה"ש יש בו שיהוי. [ואף דפליגי במשך זמן זה מתי הוא, מכל מקום בברייתא לא הוזכרה מחלוקת זו, אלא שר' יוסי בא לחלוק שביה"ש הוא כהרף עין, ובזה קשה במאי פליגי]. ותירץ דבהא פליגי, דלר' יהודה ור' נחמיה בשיעורא דידהו יש לספק אי כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אבל לר' יוסי דאמר כהרף עין, על כל משהו ומשהו של ביה"ש דידיה יש לספק אי כולו יום אי כולו לילה אי חציו יום וחציו לילה.

ולכאורה ביאור דבריו עפ"י הרשב"ם שהובא לעיל, שלפי ר' יהודה ור' נחמיה הספק הוא בכל הג' רבעי מיל אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ובתוך הביה"ש אין הבדל בין רגע אחד לחבירו, ואילו לר' יוסי עיקר ספק ביה"ש הוא כהרף עין, ומלבד זאת מספק"ל באותו הרף עין מתי הוא, ולפיכך יש ספק על כל רגע ורגע אם עכשיו הוא אותו הרף עין. ונפק"מ בין ר' יהודה לר' יוסי הוא אם יש הבדל בין רגע אחד לחבירו.

אך אם כן צ"ע, דבתחילת המשנה שם פירש הר"ש את המשנה כמו ר"ת, דכתב: ואם תחלת ביה"ש או סופו חציו מן היום וחציו מן הלילה נחלקת הראיה לשתים וכו'. ומבואר דהצד שחציו מן היום וחציו מן הלילה יתכן בתחלת ביה"ש ויתכן בסופו, ולא כהרשב"ם. וצ"ל דהר"ש פירש את המשנה שם אליבא דר' יוסי, ולדידיה שפיר יתכן לפרש את המשנה כר"ת דהספק הוא על כל רגע ורגע מתי הוא אותו הרף עין.

ועוד יש לפרש דברי הר"ש, שלפי ר' יוסי ישנם ב' ספיקות, ספק של אותו הרף עין אם סגי בב' כוכבים או בעינן ג' כוכבים, וספק נוסף מתי הוא זמן זה. אך לפי ר' יהודה ור' נחמיה יש רק ספק אחד, מתי הוא צה"כ, ואף שהספק הוא על כל רגע, מכל מקום אין זה ב' ספיקות. והא דאמר שמואל כוכב א' יום ב' כוכבים ביה"ש וכו' אינו אליבא דר' יהודה ור' נחמיה אלא אליבא דר' יוסי, וכמו שיבואר להלן בשם הרמב"ן והגר"א. [אמנם לשון הר"ש קצת דחוק לפי"ז]. והשתא לא קשה כלל מתחילת דברי הר"ש, שהרי גם לר' יהודה ור' נחמיה הספק הוא בכל רגע ורגע. [בדברי ר"ת גם יש מקום לפרש כן, אלא שמלשונו משמע שלפי ר' יהודה ור' נחמיה יש ב' ספיקות, וכמש"כ לעיל].

לדעת הגאונים

תוס' בריש פסחים הקשו בהא דקיי"ל דעד צה"כ יממא הוא, הא במס' שבת ס"ל לר' יהודה משתשקע החמה כל זמן שפני מזרח מאדימין, ואיכא למ"ד התם שני שלישי מיל, שהוא לפי הנראה שעה גדולה לפני צה"כ, ואיך יתכן שהוא ספק לילה. ובמהרש"ל שם כתב דהתוס' נקטו למ"ד שני שלישי מיל וכל שכן למ"ד ג' רבעי מיל. ולדבריו ביאור קושיית התוס', דהתוס' סוברים כהגאונים (יבואר להלן בהרחבה) שמיד בתחילת שקיעה הוי ספק לילה, וע"ז הקשו שעדיין ליכא יציאת כוכבים. ואפילו למ"ד שני שלישי מיל, דספק ביה"ש מתחיל בהכסיף התחתון, [דקה וחצי מאוחר יותר], מכל מקום הוא שעה גדולה קודם צה"כ, וכל שכן שקשה למ"ד ג' רבעי מיל, דספק ביה"ש מתחיל מיד בשקה"ח. [ועי' מהרש"א שם שביאר את התוס' באופן אחר].

ותירצו התוס' דאין אנו בקיאין בצה"כ, כדאמר התם דבעינן כוכבים בינונים. כלומר, דמיד בשקה"ח מספק"ל בכוכבים בינונים. והנה המציאות היא שבג' רבעי מיל שלאחר שקה"ח אין שינוי בראיית הכוכבים, וכל כוכב שנראה באותה שעה נראה כבר בשקה"ח. ולפי"ז אי אפשר לומר כר"ת ותוס' הרא"ש דהספק הוא על כל רגע, שהרי אין שום שינוי בין רגע אחד לחבירו. אלא צ"ל כפירוש הרשב"ם שבשקה"ח נראין ב' כוכבים בינונים בלבד, והספק הוא אם סגי בב' כוכבים או דבעינן ג'.

אך לשון התוס' משמע דמספקא לן האם הכוכבים שנראין משקה"ח עד ג' רבעי מיל הם כוכבים בינונים, ואין זה ספק בדין כמו שביארנו לדעת הרשב"ם. וכן נקט המנחת כהן מ"א סוף פ"ח לדעת הגאונים, דמיד בשקה"ח יש ב' כוכבים, אלא דמספק"ל אם הם גדולים או בינונים, ולכן דברי שמואל כוכב אחד יום ב' כוכבים ביה"ש וכו' שייך גם אליבא דר' יהודה, ומיד בתחילת ביה"ש מספק"ל בכוכבים בינונים.

אך אכתי צ"ע, דאם הספק הוא אם כוכבים אלו נחשבים לבינונים מדוע יש צד שחציו יום וחציו לילה, הרי אין שינוי בין רגע אחד לחבירו, ומהכי תיתי שנחלקהו לשנים. ומשמע שהתוס' סוברים שיש שינוי בראיית הכוכבים במשך הג' רבעי מיל, ולכן שייך להסתפק כל רגע האם הכוכבים שנראים בו עכשיו הם בינונים, וצ"ע.

בשו"ת משנת ר' אהרן (או"ח סי' ב') כתב דספק ביה"ש אינו ספק שנסתפק אצלנו איך ההלכה, אלא הלכה כך נאמרה, שיש לביה"ש דין ספק יום ספק לילה. וגם נכלל בהלכה שיש לביה"ש ספק שמא מקצתו יום ומקצתו לילה, ואין זה ספק של חיסרון ידיעה מתי מתחלף היום, אלא שכך דינו מעיקר ההלכה. ועפי"ז יישב את הקושיא הנ"ל לדעת הגאונים איך יתכן להסתפק משקה"ח אם הוי יום או לילה הרי דין לילה תלוי בצה"כ, ובשקה"ח אין ספק כוכבים כלל. ויישב הגרא"ק דמקרא דנחמיה ילפינן שמצה"כ הוי ודאי לילה, כלומר, שאין בו מהיום כלל. אך מלבד זאת נאמרה הלכה שמשקה"ח ואילך כבר יש סיבה ליום וסיבה ללילה, ודינו שהוא ספק יום ספק לילה ספק חציו יום וחציו לילה. וכל זה דלא כתוס' בפסחים דהוי ספק של חיסרון ידיעה האם הכוכבים שנראין באותה שעה הם כוכבים בינונים. [וצ"ע לדבריו האם שייך לומר כר"ת דהספק הוא על כל רגע ורגע, דלכאורה לדבריו אין הבדל בין רגע אחד לחבירו, כיון דהוי ספק בדין. אך אולי שייך לומר דגם זה בכלל ההלכה, כמש"כ לגבי חציו יום וחציו לילה, וצ"ע].

וכעין זה כתב המהר"ל (גור אריה לד ע"א), דספק ביה"ש אינו חיסרון ידיעה, אלא שהוא זמן שאי אפשר לעמוד עליו, ואף למשה ע"ה היה ספק. וכתב דאי אפשר לומר שאינו לא יום ולא לילה, דאם כן מדוע העושה מלאכה בשני ביה"ש חייב חטאת, הא זמן זה אינו נחשב שבת בין בכניסתו בין ביציאתו, ועל כרחיך דעיקר דינו שהוא ספק.

דעת הרמב"ן

והנה עד השתא הובאו דברי התוס' שנקטו בפשיטות שאף לר' יהודה דין לילה תלוי בצה"כ, וספק ביה"ש הוא מתי חשיב צה"כ, בין לדעת ר"ת ובין לדעת הגאונים. אך הרמב"ן (תורת האדם ענין אבלות ישנה אות קה) ביאר באופן אחר. דשם נקט לעיקר כדעת ר"ת שצה"כ הוא בסוף ד' מילין, וביאר בזה ענין תוספת שבת ויוה"כ, שהוא משקיעה ראשונה עד שקיעה שניה. וכתב דאכתי יש להקשות מתי הוא זמן תוספת שבת ויוה"כ ביציאתו, דלאחר צה"כ כבר הוי לילה לכל דבר, וקודם לכן הוא ביה"ש. וכתב, בשלמא אליבא דר' יהודה לא קשה דאמר הכסיף העליון והשוה לתחתון זהו לילה, וזו השעה ודאי אינה צה"כ, דאם כן היכי אמר ר' יוחנן דלא אכלי כהני בתרומה עד דשלים ביה"ש דר' יוסי, הא כי שלים ביה"ש בצה"כ שלים. [כלומר, דר' יהודה נמי אמר דהוי לילה בצה"כ בדיוק כמו ר' יוסי, ואין הבדל ביניהם כלל. ונקט הרמב"ן בפשיטות דלא נסתפק אדם מעולם מתי הוא צה"כ]. ועל כרחיך דהכסיף העליון הוא קודם מעט לצה"כ, והוא ביה"ש דר' יוסי.

והא דתניא בריש ברכות משעה שהכהנים נכנסין לאכול בתרומתן סימן לדבר צה"כ, כתב הרמב"ן דהוא אליבא דר' יוסי, אך לר' יהודה אפשר לאכול תרומה קודם צה"כ, דמשעה שהכסיף העליון כבר הוי לילה. והא דאמר בסוגיין דשלים ביה"ש דר' יהודה והדר מתחיל ביה"ש דר' יוסי אינו מתחיל מיד אח"כ, שהרי ביה"ש דר' יוסי הוא כהרף עין ואי אפשר לעמוד עליו, אלא מופלג ממנו מעט. ובזה ביאר ענין תוספת שבת ביציאתו לר' יהודה, שהוא משעה שהכסיף העליון עד צה"כ.

והא דילפינן מקרא דנחמיה שעד צה"כ יממא הוא, כתב במנחת כהן מ"א פ"ח דלר' יהודה לא ילפינן מהאי קרא כלל, ואע"פ שהוא לילה קודם צה"כ לא חשש הכתוב להוציא הזמן המועט משהכסיף עד צה"כ, ומצינו בדוכתי טובא שהכתוב מדבר על הרוב ואינו חושש על המיעוט. וכן הא דאמרינן בריש פסחים ובמגילה והא קיי"ל דעד צה"כ יממא הכל אליבא דר' יוסי. וכן הא דאמר שמואל כוכב א' יום וכו' הוא אליבא דר' יוסי, אך לר' יהודה אינו תלוי בצה"כ כלל.

ויל"ע לדעת הרמב"ן, דאי נימא שלר' יהודה דין לילה אינו תלוי בצה"כ כלל אזלא קושיית ר"ת, דבפסחים איירי בצה"כ והכא איירי בדין לילה, וליכא מקור לכל חידושו של ר"ת. וצ"ל דלאחר ששלים ביה"ש דר' יהודה מתחיל ביה"ש דר' יוסי, ואיכא בינייהו זמן מועט, ואם ביה"ש דר' יהודה מתחיל לאחר שקיעה ראשונה ונמשך ג' רבעי מיל הרי איכא בינו לר' יוסי ג' מילין ורבע. ולכן גם להרמב"ן מוכח דאיירי הכא בשקיעה שניה.

ומש"כ הרמב"ן שם דמשקיעה ראשונה עד תחילת ביה"ש דר' יהודה איכא ג' מילין ורביע אינו מדוקדק, שהרי ביה"ש דר' יהודה נמשך ג' רבעי מיל ונגמר קודם ד' מילין, ועל כרחיך דמתחיל מעט קודם, וצ"ע.

ולדעת הרמב"ן פשוט דספק ביה"ש לר' יהודה אינו מחמת כוכבים כלל, אלא שהלילה תלוי בחשך, ובמשך ג' רבעי מיל יש ספק האם זהו החשך שקובע דין לילה. ושפיר שייך להסתפק כל רגע ורגע האם עכשיו נעשה לילה. [אלא דמה שנקטו התוס' רא"ש ור"ת והגר"ח שיש ב' ספיקות, וגם ר' יהודה מודה שעיקר ביה"ש הוא כהרף עין לא יתכן לדעת הרמב"ן, כיון דאינו תלוי בכוכבים כלל].

דעת הגר"א

בביאור הגר"א או"ח סי' רס"א בסוף דבריו כתב, דהא דאמר שמואל כוכב א' יום שני כוכבים ביה"ש שלשה לילה הכל אליבא דר' יוסי דביה"ש כהרף עין. והוכיח כן, שהרי הכוכבים עולים זה אחר זה תיכף, ואין שיהוי זמן בין שני כוכבים בינונים לשלשה. וזהו דאמר ר' יוסי כהרף עין, שהוא ההבדל בין ב' כוכבים לשלשה. ובזה מיושב דהכא אמר שמואל ב' כוכבים ביה"ש ג' כוכבים לילה, ולעיל אמר ג' רבעי מיל, אלא דשם אמר דבריו לר' יהודה והכא לר' יוסי. ולפיכך קבעה הגמ' דברי שמואל אחר דאמר הלכה כר' יוסי. [וכן הוכיח דבברייתא ר' יוסי אמר לא כוכבים גדולים וכו'. אמנם הב"ח גרס ר' יוסי בר אבין, ולפי"ז ליתא].

ויש מקום לומר שאף לדברי הגר"א הא דאמרינן בריש פסחים ובמס' מגילה דקיי"ל דעד צה"כ יממא הוא קאי לכו"ע, דלכו"ע דין לילה תלוי בצה"כ. אלא שר' יהודה ור' נחמיה לא נתבאר איזה כוכבים בעינן וכמה כוכבים, ולכן כבר משקה"ח מספק"ל בצה"כ. משא"כ לר' יוסי ניתן שיעור לכוכבים, דבעינן שני כוכבים בינונים או שלשה כוכבים בינונים, וזהו ספק ביה"ש, ולכן ביה"ש הוא כהרף עין. וכן משמע מדברי הגר"א יו"ד סי' רס"ב סעי' ה', דבשו"ע כתב שאם הרקיע מזהיר כעין אורה של יום ומאידך רואים כוכבים קטנים מאוד, דינו כביה"ש ונימול למחרת. וכתב הגר"א שם דלא תליא באור הרקיע אלא בכוכבים. ומבואר דאף ביה"ש תלוי בכוכבים, ולא רק הלילה הגמור.

אך בשער הציון (רל"ג ס"ק כא) נקט דלפי הגר"א גם הסוגיא בריש פסחים דקיי"ל דעד צה"כ יממא הוא אזלא אליבא דר' יוסי, ומיושב בזה קושיית התוס' שם. ולפי"ז מבואר שלר' יהודה ור' נחמיה אין דין לילה תלוי בצה"כ כלל, וכמו שנקט הרמב"ן לדעת ר"ת.

והנה הגר"א שם הקשה קושיית תוס' מדוע הוצרכה הגמ' לפסוק כר' יוסי לחומרא, הא הוי שיעור פורתא, וכתב דתירוצי התוס' דחוקים טובא. [הגר"א שם כתב: אך עדיין צ"ע לפי מש"כ לעיל דהלכה כר' יוסי לענין תענית אם כן קשה קושיית תוס' שם וכו'. ולכאורה אין שייכות בין מש"כ לעיל לקושיית התוס', אלא כונתו דלפי מש"כ לעיל מיושב הכל חוץ מקושיית תוס' הנ"ל]. וכתב דאחר העיון נראה העיקר שאין לזוז ממנו דיש ט"ס בסוגיין, וצ"ל דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים ביה"ש דר' יהודה. וחידש שם דכהנים אוכלים תרומה בשקה"ח, דכתיב ובא השמש וטהר, וביאת שמשו הוא שקה"ח ואין צריך להמתין לצה"כ. ואף דבכל דיני התורה שתלויים בלילה צריך להמתין לצה"כ מחמת הספק, מכל מקום דין אכילת תרומה תלוי בביאת השמש, שהוא שקה"ח, ולא בדין יום ולילה של כל התורה. ומעתה לפי ר' יהודה יכולים לאכול תרומה בשקיעת החמה ממש, אך לפי ר' יוסי דעד ג' רבעי מיל הוי יום גמור, לא חשיב שקיעת החמה עד דשלים ביה"ש דר' יהודה. ובזה ניחא מדוע הוצרכה הגמ' לפסוק כר' יוסי. וכן ניחא קושיית ה"ר פורת שם מדוע הגמ' לא אמרה נפק"מ דאזלינן לחומרא כר' יוסי לענין שבת. ולהנ"ל ניחא דלגבי שבת הוי נפק"מ פורתא, ורק לגבי תרומה יש נפק"מ בכל הג' רבעי מיל. ועיי"ש שביאר עפי"ז את הסוגיא בריש ברכות, ודבריו מחודשים.

ועי' אבן האזל (פ"א מק"ש ה"י אות ב' סוף סק"א) שתמה על דברי הגר"א דאין זה מתאים עם גירסתינו בריש ברכות. וכן הקשה, דהמשנה נתנה סימן לק"ש משעה שהכהנים נכנסים לאכול בתרומתן, ולהגר"א אף דאיתא כר' יוסי אין זה מדוייק, דהא כהנים רשאים לאכול בתחילת אותו הרף עין, וק"ש אפשר לקרוא רק בסופו. ועוד הקשה מדוע לא נלמד לכל דיני התורה מתרומה דביה"ש דינו כלילה. [אין זה קושיא כלל, דכונת הגר"א שלגבי תרומה התורה קבעה את הדין לפי השמש ולא לפי יום ולילה, ואין להוכיח מכאן דחשיב לילה].

ומשייכות דבריו להא דלעיל משמע כהבנת השער הציון, דלאחר שחידש שבשקה"ח אין ספק צה"כ כלל, ומכל מקום לר' יהודה הוי ספק לילה לפי שאין דין לילה תלוי בצה"כ, שפיר כתב דכהנים יכולים לאכול בתרומה מיד בשקה"ח, כיון ששקה"ח עצמה גורמת לספק לילה. אך אם דין לילה תלוי בצה"כ בלבד לכו"ע, אין מקום לומר שכהנים יוכלו לאכול מיד בשקה"ח כיון שאין משמעות לשקיעה עצמה כלל, אלא לצה"כ.

**ביה"ש לגבי ראיות זיבה**

תנן בפ"ק דזבים, ראה שני ימים ביה"ש ספק לטומאה ולקרבן. ונחלקו הראשונים בביאור המשנה.

ר"ת ביאר שבכל רגע מביה"ש יש ספק אם כולו יום או כולו לילה או שיש בו משניהם. אמנם אין זה משתנה מיום ליום, אלא דבכל הימים היום מתחלף ללילה ברגע מסויים במשך ביה"ש ולא ידעינן מתי הוא. והכא איירי בראה שני ימים ביה"ש זה אחר זה, וביה"ש שני היה לאחר ביה"ש ראשון מעט. והשתא מספק"ל שמא שניהם מהיום או שניהם מהלילה, ואיכא טומאה בלא קרבן. או שמא ראשון מהיום העבר ושני מהלילה של היום הבא, ונמצא יום מפסיק ביניהם וליכא טומאת שבעה כלל. או שמא ראשון מהיום העבר ושני משניהם, או ראשון משניהם ושני מהלילה, ונמצא ג' ימים רצופין.

וכתבו מהרש"א ותויו"ט דהוא הדין יתכן שהראשון משניהם והשני משניהם, ונמצאו ד' ימים רצופין. אך הרש"ש כתב דאי אפשר לומר כן, דהא לדעת ר"ת איירי בראה ביום השני לאחר זמן ראייתו ביום הראשון, ואם הראשון משניהם לא יתכן שהשני משניהם, שהרי היום מתחלף תמיד באותו זמן אלא שלא ידעינן מתי הוא.

וכתב הרש"ש, דאין לומר שלפי ר"ת איירי בראה בשני הימים באותו זמן, שאם כן לא יתכן להסתפק שמא הראשון מהיום העבר והשני מהלילה ויש יום מפסיק ביניהם, שהרי תמיד היום והלילה מתחלפים באותו זמן, וכדאיתא בתוספתא דשני ימים ביה"ש ודאי לטומאה וספק לקרבן, וביארו תוס' דאיירי בראה שניהם באותו זמן.

אך הרשב"ם נקט שספק ביה"ש הוא אם כולו מהיום או כולו מהלילה, או שמא חציו יום וחציו לילה, ואין ספק על כל רגע ורגע. ולכן הוקשה לרשב"ם היאך איירי, אם ראה שניהם בתחילת ביה"ש או שניהם בסוף ביה"ש, לא יתכן להסתפק שמא הראשון מהיום והשני מהלילה, וכן לא יתכן להסתפק שמא יש בו משניהם. וכן אם ראה ראשון בתחילת ביה"ש ושני בסוף ביה"ש לא יתכן להסתפק שמא יש בהם משני הימים.

ולכן נקט הרשב"ם דלא איירי בראה שני ביה"ש רצופין, אלא שיש יום מפסיק ביניהם. והשתא אם כל ביה"ש דינו כיום או דינו כלילה, הרי יש יום מפסיק ביניהם. ואם חציו יום וחציו לילה, הרי ראה במשך ד' ימים רצופין והוא טמא לקרבן. ובאמת אין ספק שמא הוא טמא ז' בלא חיוב קרבן.

ובתוס' הקשו לדבריו, דאם ראה כל ביה"ש הרי יש בזה ראיה אחת מרובה כשלש, והרי הוא טמא לקרבן מיד. ולכאורה אין צריך לומר לדעת רשב"ם דאיירי בראה כל ביה"ש, אלא סגי לומר שראה בדיוק באמצע ביה"ש, והשתא יש להסתפק אם כולו מהיום או כולו מהלילה או חציו יום וחציו לילה.

רש"י כתב דשמא ביה"ש ראשון כולו מן היום ושני כולו מן הלילה. והבינו תוס' בדעת רש"י דאין כל הימים שוים, שיתכן שיום אחד השינוי בין יום ללילה נעשה בתחילת ביה"ש ויום שני בסוף ביה"ש. ובזה מיושב שפיר, דאף אם נאמר כהבנת הרשב"ם שאין ספק על כל רגע, אלא הספק הוא שמא כולו מהיום או כולו מהלילה או חציו יום וחציו לילה, ונאמר דאיירי בראה שני ימים זה אחר זה, מכל מקום יש להסתפק שמא יש יום מפסיק ביניהם, דאיירי בראה כל ביה"ש, ואם ביה"ש ראשון כולו מהיום וביה"ש שני כולו מהלילה נמצא יום מפסיק ביניהם.

והקשו תוס' דאם כן מדוע העושה מלאכה בשני ביה"ש חייב חטאת ממנ"פ, הא אפשר דביה"ש כולו מהיום שלפניו וביה"ש כולו מהלילה שלאחריו, ולא חילל שבת כלל.

אמנם הריטב"א כתב שאין לתפוס דברי רש"י כפשטן, כי בודאי אין לחלק בדין ביה"ש של יום זה מיום אחר, ומושכל ראשון הוא. אלא כונתו לענין ראיית הזב, דלא ידעינן האם ראייתו ביום ראשון כולו מהיום וראייתו ביום השני כולו מהלילה, דהיינו שמא ראה ביום השני לאחר היום הראשון, ונעשה ההתחלפות ביניהם, או שמא שניהם מהיום או מהלילה וכו'. ולפי"ז דעת רש"י כר"ת, אלא דאיירי באינו יודע מתי ראה. וכן נקטו התוס' רי"ד והשפת אמת והרש"ש והפני יהושע בדעת רש"י. ועי' מאירי ושיטה לר"ן.

וכן נקט המגיד משנה פ"ה ה"ד בדעת רש"י, דבמש"כ רש"י כגון דעביד ליה כל ביה"ש כתב, ונ"ל פירוש לפירושו שלא בא אלא למעט אם עשה מלאכה בכניסת שבת בתחילת ביה"ש ובמוצ"ש בסוף ביה"ש, דבכה"ג לא מחייב חטאת שמא ראשון מהיום ושני מהלילה. אבל איחר בכניסה והקדים ביציאה או שעשאה בזמן אחד בין בכניסה ובין ביציאה, אע"פ שלא עשאה כל ביה"ש חייב חטאת בהכרח. ומבואר שלמד בדעת רש"י כר"ת ולא כמו שנקטו התוס' בדעתו. [דעת הר"ש בזבים ביארנו לעיל בהרחבה].

והנה בשו"ע יו"ד סי' ט"ז ס"ד כתב לגבי איסור אותו ואת בנו, דאם שחט הראשון בתחלת ליל ד' לא ישחוט השני עד תחלת ליל ה'. ואם שחט הראשון בסוף יום ד' קודם ביה"ש, שוחט השני בתחלת ליל ה'. ואם שחט הראשון ביה"ש של ליל ה', לא ישחוט השני עד ליל ו', ואם שחט ביום ה' אינו לוקה. והקשה רעק"א מדוע צריך להמתין עם השני על ליל ו', הא יכול לשחוט ביה"ש של ליל ו' מעט אחר הזמן ששחט את הראשון, דהשתא ממנ"פ חשיב יום אחר, וכמש"כ תוס' לחלוק על רש"י שהספק שוה בכל הימים, ואין לחוש שהראשון מהלילה והשני מהיום. וכתב שם בשם תבואות שור דהוי חומרא דרבנן בעלמא, אך מעיקר הדין שרי.

ועי' ברעק"א שם שהקשה מדוע הגמ' לא תירצה דהנפק"מ בהא דהוי חציו יום וחציו לילה לגבי אותו ואת בנו, דאם שחט בסוף ביה"ש אינו יכול לשחוט השני בתחילת ביה"ש שמא אתמול היה מהלילה ועכשיו מהיום. דאילו כל הספק היה אם כולו מן היום או כולו מן הלילה היה מותר לשחוט את השני בכל ביה"ש ממנ"פ. ולכאורה על דרך זה יש להקשות דאיכא נפק"מ לגבי העושה מלאכה בשני ביה"ש, דאם עשה בליל שבת בתחילת ביה"ש ובמוצ"ש בסוף ביה"ש, אילו היה ספק רק אם כולו יום או כולו לילה, היה חייב חטאת ממנ"פ, ועכשיו שיש צד שמא הראשון מהיום והשני מהלילה אינו חייב חטאת, וכמש"כ לעיל בשם המגיד משנה, וצ"ע.

**מחלוקת הגאונים ור"ת בזמן השקיעה**

בסוגיין מבואר דלפי ר' יהודה משקיעת החמה עד צה"כ איכא ג' רבעי מיל, ולפי ר' נחמיה חצי מיל. והקשה ר"ת דבמס' פסחים צג ע"א קאמר ר' יהודה גופיה שמשקיעת החמה עד צה"כ איכא ד' מילין. ותירץ, דהתם מיירי בתחלת שקיעה, והכא משתשקע מסוף שקיעה אחר שנכנסה חמה בעובי הרקיע. ולשיטה זו עד שקיעה שניה חשיב ודאי יום. וכן נקטו הרמב"ן בתורת האדם הרשב"א והריטב"א, וכן נקט הרא"ש בפ"ק דתענית, וכן פסקו השו"ע והרמ"א. [לכאורה לר' נחמיה זמן ביה"ש מתחיל כמו לפי ר' יהודה ונגמר רבע שעה קודם, ואם כן צה"כ לר' נחמיה הוא רבע שעה קודם ד' מילין].

אך בשו"ת מהר"ם אלשקר סי' צ"ו כתב דהגאונים נקטו שמשעה שהשמש נכסית מעינינו הוי שקיעת החמה ומתחיל ספק ביה"ש. וכן הכריע הגר"א בסי' רס"א, והא דאיתא בגמ' משקה"ח עד צה"כ ד' מילין יישב דהתם איירי לגבי יציאת כל הכוכבים, דומיא דעה"ש שהוא משעה שהיום מתחיל להאיר ואין כוכבים נראין כלל, ועי' מנחת כהן מ"א סוף פ"ח שיישב באופן אחר.

וכן נחלקו לדינא הש"ך (יו"ד סי' רס"ו) והמגן אברהם (או"ח סי' של"א) לגבי מילה, בתינוק שנולד אחר שקיעה ראשונה קודם שקיעה שניה, דהש"ך נקט שדינו כנולד ביה"ש ונימול למחרת, והמגן אברהם נקט שדינו כנולד ביום ונימול לשמיני מיום שעבר.

בקובץ שיעורים ריש פסחים הקשה לדעת הגאונים והגר"א, מדוע הגמ' במגילה ובריש פסחים מקשה אלא מעתה ולחשך קרא לילה למחשיך ובא קרא לילה והא קיי"ל דעד צה"כ יממא הוא, הא לשיטתם מיד בשקה"ח הוי ספק לילה, ושפיר חשיב שלמחשיך ובא קרא לילה. ותירץ, דקושיית הגמ' היא דמקרא משמע שלמחשיך ובא קרא ודאי לילה, ואנן קיי"ל דהוי ספק. ויש להוסיף בזה, דמהא שיש ספק ביה"ש מוכח שמחשיך ובא אינו סיבה בפ"ע להחשב לילה, אלא בעינן כוכבים. והנה לפי מה שנקט השער הציון בדעת הגר"א דהסוגיא שם אליבא דר' יוסי לק"מ, שהרי לר' יוסי בשקה"ח הוי יום גמור.

ובתוס' הקשו לדעת ר"ת דצה"כ הוא אחר ד' מילין משקיעה ראשונה, במה נחלקו הנהו תנאי, נחזי אנן באדם בינוני שילך מתחילת שקה"ח ד' מילין. [עי' מהרש"א דגם כאן קשה בעיקר ספיקא דבה"ש]. ותירצו, דמספקא להו מהו אדם בינוני. ומבואר מדבריהם דלכו"ע לילה הוי אחר ד' מילין משקיעה ראשונה, אלא דנחלקו מתי חשיב ד' מילין. ובביאור הגר"א שם תמה דבגמ' בפסחים כבר משוער כמה הוא ד' מילין. כלומר, דבגמ' שם מבואר דמנץ החמה עד שקיעתה איכא ל"ב מילין, ולפי"ז אפשר לדעת כמה הוא שיעור מיל. ועוד יש להקשות על דבריהם, דמעלות השחר עד נץ החמה נמי איכא ד' מילין, והתם לא מספק"ל מהו אדם בינוני.

וכתב הגר"א שלפי שיטתו לק"מ, דהא הגמ' שם איירי לגבי יציאת כל הכוכבים, ואין זה שייך לספק ביה"ש כלל. ועוד תירץ, שאפילו לדעת ר"ת י"ל דשיעור ד' מילין אינו קבוע, אלא הוא תלוי בזמן ובאופק, ואי אפשר לקבוע מתי צה"כ עפ"י שיעור זה.

והנה הר"ן כתב שמשקיעה ראשונה עד שקיעה שניה איכא ג' מילין ורביע, וכן כתב בשו"ע סי' רס"א. ומבואר דלא כתירוץ התוס' כאן שאנו מסופקים בהילוך אדם בינוני, אלא שהגמ' שם נקטה ד' מילין משום שמשקיעה ראשונה עד סוף ביה"ש שהוא ודאי לילה איכא ד' מילין, ובאמת יתכן שהלילה מתחיל ג' רבעי מיל קודם לכן, אלא שלא הוי ודאי לילה עד ד' מילין.

ולדעת ר' יוסי הוא להפך, דשיעור ד' מילין הוא לתחילת הספק של צה"כ, דעד ד' מילין הוי יום גמור, ולאחר מכן מתחיל ביה"ש. ועי' מש"כ לעיל בשם הרמב"ן דביה"ש דר' יהודה נגמר קודם ד' מילין.

בגמ' לה ע"א איתא, אביי חזייה לרבא דקא דאוי למערב, א"ל והתניא כל זמן שפני מזרח מאדימין, א"ל מי סברת פני מזרח ממש, לא, פנים המאדימין את המזרח. ופירש רש"י דאיירי בערב שבת, לראות אם יש אדמימות חמה. ולדעת הגאונים צ"ע מדוע לא הסתכל בגלגל החמה לראות אם שקעה השמש. ובאמת בביאור הגר"א נראה שרצה לראות זמן צה"כ, ולפי"ז אי אפשר לבאר כרש"י דאיירי בערב שבת, וצ"ע.

עוד איתא בגמ', א"ר חנינא הרוצה לידע שיעורו של ר' נחמיה יניח חמה בראש הכרמל וירד ויטבול בים ויעלה, וזהו שיעורו של ר' נחמיה. ופירש רש"י דחמה סמוך לשקיעתה נראית על ראשי ההרים, ובכדי שירד ויטבול ויעלה הוי לילה. כלומר, דמשקה"ח עד חצי מיל יוכל לרדת לטבול ולעלות, ועד שיעלה הוי צה"כ. אך תוס' הקשו מדוע נקט דוגמא של טבילה, הא לא יצא ידי חובת טבילה.

ולכן פירשו התוס', דכאשר יניח חמה בראש הכרמל ויטבול אכתי יום הוא, ועלתה לו טבילה. ובמהרש"ל כתב בשם גליון דהרשב"א הקשה על תוס' למה נקט ר' חנינא ויעלה, הא עיקר דבריו לומר שעלתה לו טבילה ביום. ובמהרש"א כתב דאין זה קושיא, דקמ"ל דאף כשיעלה אכתי יום הוא. אך בקרני ראם כתב דלא משמע כן בתוס'. ועי' הגהות ראמ"ה שיישב דלפי התוס' יעלה היינו שעלתה לו טבילה.

וכן הוא להדיא ברמב"ן, דהקשה שלפי פירוש רש"י מבואר דלא כר"ת, שהרי אם ירד בשעה שהחמה נראית בראשי ההרים ויטבול ויעלה, הוי חצי מיל משקיעה ראשונה, ומכל מקום חשיב כבר צה"כ. ולכן כתב לפרש כתוס', דבעוד שירד ויטבול אכתי יום הוא עד שקיעה שניה, ועלתה לו טבילה.

וברשב"א יישב פירוש רש"י אליבא דר"ת, דבעוד שירד מראש הכרמל ויטבול ויחזור ויעלה לראש הכרמל איכא חצי מיל לאחר שקיעה שניה. ועי' בביאור הגר"א סי' רס"א דהרשב"א דחק הרבה בביאור הגמ', ובפשטות שיעור עלייתו מן הים הוא חצי מיל, ומוכח בגמ' דחצי מיל לאחר שקיעה ראשונה הוא צה"כ. ועי' חזון איש ס"ס לט.

שיטת המנחת כהן

המנחת כהן נקט לעיקר כדעת ר"ת דבשקיעה ראשונה אכתי הוי יום גמור עד ג' רבעי מיל קודם צה"כ. אלא דס"ל שאם רואין ג' כוכבים בינונים חשיב צה"כ, וג' רבעי מיל קודם לכן הוא שקה"ח. ושיעור ד' מילין נאמר באופק מסויים, ובאמת יש מקומות שצה"כ מוקדם לזה, ואין צריך להמתין לשיעור ד' מילין אלא לצה"כ בפועל.

והנה השו"ע סי' רצ"ג כתב לענין מוצ"ש שצריך לזהר מלעשות מלאכה עד שיראו שלשה כוכבים קטנים ולא יהיו מפוזרים אלא רצופים. וביאר המגן אברהם, דמה שהחמיר להמתין לג' כוכבים קטנים הוא מחמת החשש לאינם בקיאים, וכמש"כ רבינו יונה ריש ברכות לענין ק"ש. ומה שהחמיר להמתין לכוכבים רצופים הוא מדין תוספת, וכמש"כ הרמב"ן בשם הירושלמי [יבואר להלן]. והקשה הביאור הלכה, הא השו"ע בסי' רס"א פסק כר"ת דצה"כ הוא לאחר ד' מילין, ומדוע לא התנה השו"ע דאסור לעשות מלאכה עד שיעברו ד' מילין משקה"ח. ותירץ, דהשו"ע איירי במי שאינו יודע כמה זמן עבר משקה"ח, ובזה אמרינן שאם נראו ג' כוכבים קטנים מסתמא עבר שיעור ד' מילין. אבל אם רואה ג' כוכבים קטנים ויודע שלא נשלם השיעור באמת צריך להמתין עד שיעברו ד' מילין.

ועוד כתב שלפי המנחת כהן לא קשה כלל, דבאמת אם נראו ג' כוכבים קטנים אין צריך להמתין לשיעור ד' מילין, וסגי בהכי להחשב לילה גמור. אך כתב דבכה"ג שסומך על ראיית הכוכבים צריך שיכסיף העליון לגמרי, עיי"ש.

והנה בסי' רס"א כתב הביאור הלכה (ד"ה שהוא), שלפי ר"ת לא סגי בג' כוכבים קטנים אלא צריך להמתין במוצ"ש מלעשות מלאכה עד שיעור ד' מילין, שהוא לכה"פ שיעור שעה וחומש מתחילת השקיעה, שלדעתו אז זמן יציאת ג' כוכבים בינונים. ונכון לכתחלה לצאת דעת ר"ת וסייעתו שלא לעשות מלאכה במוצ"ש עד שיושלם השיעור דד' מילין. אך כתב דאם רואה שיש כוכבים קטנים רצופים והכסיף העליון אין צריך להמתין לד' מילין לפי חשבון שעות זמניות, עיי"ש.

ומבואר מדבריו, דמעיקר הדין קיי"ל כהמנחת כהן שאם רואה בפועל ג' כוכבים קטנים והכסיף העליון שוב אין צריך להמתין לשיעור ד' מילין. אך כיון שר"ת חולק ע"ז ראוי לכתחילה להחמיר כשיטת ר"ת ולהמתין שעה וחומש. אך כיון שהוא בתורת חומרא אין צריך להמתין לשעות זמניות.

וכן כתב באגרות משה (או"ח ד' סי' ס"ב), דברוב מקומות באמריקה לאחר חמישים דקות כל השמים מלאים כוכבים, והוא חשך כמו באמצע הלילה לא פחות מע"ב דקות בארופה. ומעיקר הדין יש להחמיר כהגר"א שהלילה מתחיל משקה"ח וכר"ת אליבא דהמנחת כהן שביה"ש נגמר לאחר שרואים כוכבים בפועל. ומי שמקל כך אין למחות בידו, אבל לכתחלה מן הראוי להמתין במוצ"ש עד ע"ב דקות כמו שנהגו בארופה, ובפרט לבני תורה ויר"ש. אבל להחמיר שיעור תשעים דקות [כהגר"א ששיעור מיל כ"ב ומחצה] אין צריך אפילו לבני תורה, לפי שלהמתין ע"ב דקות הוא חומרא גדולה ואין צריך להחמיר יותר.

[האגרות משה שם נקט בפשיטות דשיעור ג' רבעי מיל לביה"ש נאמר לפי מקום שמשקיעת החמה עד צה"כ איכא ד' מילין, אך במקום שרואים שכל הכוכבים יוצאים אחרי חמישים דקות, צריך לחשב שיעור ביה"ש באותו יחס, ולכן נקט לדינא דביה"ש באמריקה הוא תשע דקות בלבד. וכתב שלפי הגר"א ביה"ש הוא משקיעת החמה תשע דקות ולאחר מכן הוא לילה גמור, ולפי המנחת כהן ביה"ש הוא מארבעים ואחד דקות עד חמישים דקות, וקודם לכן הוא יום גמור, ואנו נוקטים לחומרא כשניהם.

**ג' סימנים לסוף ביה"ש**

בגמ' נתבארו ג' סימנים להחשב לילה גמור: א. ג' כוכבים בינונים. ב. הכסיף העליון והשוה לתחתון. ג. ג' רבעי מיל אחר שקה"ח. וצריך לבאר ג' סימנים אלו לפי הגאונים ולפי ר"ת.

א. איתא בגמ' א"ר יהודה אמר שמואל כוכב אחד יום שנים בין השמשות שלשה לילה, תנ"ה וכו', א"ר יוסי לא כוכבים גדולים הנראין ביום ולא כוכבים קטנים שאין נראין אלא בלילה, אלא בינונים. ויש לחקור מה הכונה בינונים, דיתכן לפרש שכל כוכבים שאין נראין ביום הרי הם בכלל בינונים. ויתכן לפרש שיש כוכבים גדולים שנראים ביום, ויש כוכבים קטנים שנראים רק בחשך גמור, והממוצע שבין הגדולים לקטנים הם הבינונים. ולפי"ז לא סגי במה שרואים כוכבים שאין נראין ביום, אלא צריך לראות כוכבים שנחשבים בינונים, כלומר, שהם ממוצעים בין הגדולים לקטנים.

ובמשנ"ב רצ"ג סק"ג כתב, דצריך להמתין לגבי ק"ש עד שיראו ג' כוכבים קטנים, לפי שאין אנו בקיאין בזה ושמא הן גדולים הנראין ביום. ומבואר דכל החשש לכוכבים גדולים הוא שמא הן נראין ביום, אך כל כוכבים שאין נראין ביום הרי הם בכלל בינונים.

ויתכן שבזה נחלקו הגאונים ור"ת, דלפי הגאונים סגי בג' כוכבים שאין נראין ביום, ואפילו שהם גדולים טובא ביחס לכל הכוכבים, ולכן מיד אחר ג' רבעי מיל משקיעה ראשונה חשיב צה"כ. משא"כ לר"ת בעינן ג' כוכבים שהם ממוצעים בין הגדולים לקטנים, וכוכבים אלו נראים רק לאחר ד' מילין משקיעה ראשונה.

ב. בגמ' איתא דלפי ר' יהודה הכסיף העליון והשוה לתחתון זהו לילה, ופירש רש"י הכסיף השחיר. ובערוך פירש דהכסיף היינו הלבין. וכתב בביאור הלכה רצ"ג ד"ה שיראו, שהוא כאשר נסתלק האדמימות מן אותו מקום ונוטה ללובן. ואף שרש"י כתב השחיר אין צריך שחור ממש, דזה נמשך זמן רב מאוד, אלא כל שנסתלק האדמימות הוא בכלל השחיר. וכן הביא מהרשב"א ומאירי דסגי במה שהלכה הבהקתו של האור.

ויתכן שזה תלוי בפלוגתת הגאונים והר"ת, דלפי הגאונים סגי במה שנסתלק האדמימות החזקה, ונעשה נוטה ללובן, [ואפילו צהוב חשיב נסתלק האדמימות]. ואילו לפי ר"ת בעינן השחיר ממש, או לכה"פ נוטה לשחור.

ג. לדעת ר' יהודה פירשו רבה ור' יוסף שג' רבעי מיל לאחר שקה"ח הוי לילה גמור. לדעת הגאונים היינו משקיעה ראשונה ולדעת ר"ת היינו משקיעה שניה. וכתב משנה ברורה רס"א ס"ק כג, דשיעור זה משתנה לפי הזמן והמקום, בין להגאונים ובין לר"ת, ולא נאמר שיעור ג' רבעי מיל אלא באופק בבל ובזמן ניסן ותשרי שהימים והלילות שוים, אך במדינות הנוטות לצפון העולם מתארך ביה"ש הרבה יותר, ולכן אין לסמוך על שיעור זה בלבד.

ולגבי שיעור ד' מילין נחלקו הפוסקים, הפמ"ג נקט דהם שעות שוות ולא זמניות, ואין הבדל בין תקופת תמוז לשאר תקופות ובין אופק בבל לשאר מקומות. אך המנחת כהן נקט דהם שעות זמניות, וכן נקט הביאור הלכה רס"א ד"ה שהוא, עיי"ש.

ויל"ע מה הדין בסימן אחד בלבד או שני סימנים, האם סגי בהכי או דבעינן כל ג' הסימנים. ובביאור הלכה רצ"ג ד"ה שיראו כתב, דהסימן העיקרי שראוי לסמוך עליו הוא ג' כוכבים, שהוא עיקר הסימן ללילה כמבואר בגמ' בכמה דוכתי, אלא שאין אנו בקיאין בכוכבים בינונים, ולכן צריך להמתין עד שהכסיף העליון, שבלא"ה יש לחשוש שמא הם כוכבים גדולים. ועיי"ש שנסתפק במי שרואה כוכבים קטנים, האם צריך לחשוש שמא הם גדולים ולהמתין עד שהכסיף העליון, או שיכול לסמוך על כוכבים לבד. והוכיח מדברי הגר"א ביו"ד שצריך לחשוש אף בקטנים ודחה ראייתו. ומשמע בביאור הלכה שם ד"ה עד, שלפי המנחת כהן אם רוצה לסמוך על כוכבים קטנים קודם ד' מילין ודאי צריך לראות שהכסיף העליון.

ולגבי השיעור ג' רבעי מיל כבר האריך בביאור הלכה (סי' רס"א ד"ה שהוא) שאין לסמוך על כך להקל, כיון שהכל תלוי באופק ובזמן, וצריך לראות ג' כוכבים בינונים.

ומעתה, הסימן דהכסיף העליון לחוד ודאי לא מהני, וכן ג' רבעי מיל לחוד לא מהני, אלא בעינן ג' כוכבים בינונים בפועל. ומעיקר הדין בכוכבים לחוד סגי, אלא דאנו חוששים לגדולים, ולכן צריך להמתין להכסיף העליון. ושיעור ג' רבעי מיל לדעת הגר"א אין לו משמעות כלל, ולדעת ר"ת והמנחת כהן יש לו משמעות, דג' רבעי מיל קודם צה"כ חשיב שקה"ח, וקודם לכן הוי יום גמור.

**שיעור מיל**

במס' פסחים צג ע"ב איתא, אמר ר' יוחנן כמה מהלך אדם ביום עשרה פרסאות, מעה"ש ועד הנץ החמה ה' מילין, שקה"ח ועד צה"כ ה' מילין, פשו להו תלתין וכו'. ומקשינן מברייתא דר' יהודה אומר עביו של רקיע אחד מעשרה ביום, תדע, כמה מהלך אדם בינוני ביום עשר פרסאות, מעה"ש עד הנץ ד' מילין, משקה"ח עד צה"כ ד' מלין. ומסיק בתיובתא. ועפי"ז כתב השו"ע סי' תנ"ט ס"ב בשם תרומת הדשן סי' קכ"ג, דשיעור מיל הוא רביעית שעה וחלק מעשרים מן השעה, דהיינו י"ח דקות. שהרי אדם הולך ביום עשרה פרסאות שהם ארבעים מיל, וכאשר נחלק אותם לי"ב שעות שהם שבע מאות ועשרים דקות עולה לכל מיל י"ח דקות.

אך בביאור הגר"א כתב ע"ז דהוא תמוה מאוד, ושגגה גדולה היא מאוד, דאם נחשוב י"ב שעות מעה"ש עד צה"כ כמו דחשבינן לעשרה פרסאות, יוצא שיום בינוני הוא מעה"ש עד צה"כ, וזה לא יתכן, דיום בינוני הוא כאשר היום והלילה שוים, דהיינו שיש מנץ החמה עד השקיעה כמו מהשקיעה עד הנץ, ועל כרחיך צריך לחשב הי"ב שעות מנץ החמה עד שקיעתה. וכיון שיש בין הנץ לשקיעה רק ל"ב מיל, הרי החשבון עולה לשיעור מיל כ"ב דקות ומחצה.

הרמב"ם בפיה"מ פסחים פ"ג מ"ב כתב דשיעור מיל הוא שני חומשי שעה מן השעות השוות, כלומר כ"ד דקות. ולפיו צ"ל כר' יוחנן דמעה"ש עד הנץ ומשקה"ח עד צה"כ יש ה' מילין, ונשאר מהנץ עד השקיעה רק ל' מילין, וכאשר נחלק י"ב שעות לל' חלקים עולה לכל מיל כ"ד דקות. וכן פסק הרמב"ם בחיבורו הל' קרבן פסח פ"ה ה"ט, דמי שהיה בינו ובין ירושלים בנץ החמה של יום י"ד ט"ו מיל או יתר הרי זה דרך רחוקה, ושיעור זה מתאים לפי הס"ד דמעה"ש עד נץ החמה איכא ה' מיל, ומנץ החמה עד שקה"ח ל' מיל, ועפי"ז מהנץ עד חצות איכא ט"ו מיל. וכבר הקשה הגר"א דמסקנת הסוגיא שם דאיכא רק ד' מילין, וכתב דאפשר שהיה לרמב"ם גירסא אחרת בגמ'.

וברמב"ם בפיה"מ ריש ברכות כתב שעמוד השחר הוא קודם נץ החמה שעה וחומש, ובפשטות מבואר מכאן כשיטת התרומת הדשן והשו"ע דמונים מעה"ש עד צה"כ. אך בביאור הגר"א יישב שיטתו באופן אחר, דלפי מסקנת הסוגיא שם הא דאדם מהלך ביום עשרה פרסאות היינו מנץ החמה עד שקה"ח, ואין זה כולל את הד' מילין שמהנץ עד עה"ש ומהשקיעה עד צה"כ. והתם מקשה על עולא בתרתי, חדא דמעה"ש עד הנץ איכא ד' מיל ולא ה' מיל. ועוד, דעשר פרסאות הוא מהנץ עד השקיעה, ולא מעה"ש עד צה"כ. ועפי"ז ביאר את הגמ' שם אמר לך ר' יוחנן אנא ביממא הוא דאמרי ורבנן הוא דקא טעו וכו' בפשיטות, ואין צריך לדחוק כרש"י, עיי"ש.

והשתא בימים שוים שיש י"ב שעות מהנץ עד השקיעה, כאשר נחלקם לארבעים מיל עולה י"ח דקות לכל מיל. וכן הביא הגר"א מהירושלמי דשיעור עשר פרסאות הוא מהנץ עד השקיעה.

וכתב החזון איש (או"ח סי' יג) דמאחר והסוגיא מתפרשת בפשיטות כפירוש הגר"א הנ"ל, וכך הוא בירושלמי, וכן סוברים הרמב"ם בריש ברכות התרומת הדשן והשו"ע, הכי נקטינן. ואע"פ שרש"י פירש שאף למסקנא עשר פרסאות הוא מעה"ש עד צה"כ, אילו ראה את הירושלמי גם הוא היה מפרש כך, לפי שהסוגיא מתפרשת בזה יותר בפשיטות, עיי"ש.

ועוד כתב שם סק"ג, דאין שייכות בין המחלוקת של תרומת הדשן והלבוש לגבי כל דיני התורה התלויים בשעות אם למנות שעות היום מהנץ עד השקיעה או מעה"ש עד צה"כ (עי' להלן לגבי פלג המנחה), לבין המחלוקת של התרומת הדשן והגר"א לגבי שיעור מיל אם למנות י"ב שעות מהנץ עד השקיעה או מעה"ש עד צה"כ, [כלומר לפי מה שנקט הגר"א בתחילה שלכו"ע מונים עשר פרסאות מעה"ש עד צה"כ].

בספר שלום יהודה מועד סי' ו' הקשה, דבתחילת דבריו תמה הגר"א טובא על התרומת הדשן דשגגה גדולה היא וכו', ולבסוף יישב שיטת הרמב"ם דמונים עשר פרסאות מהנץ עד השקיעה, והא גם התרוה"ד יתיישב בכך, ומדוע הרבה לתמוה על התרוה"ד. [לכאורה אין זה קושיא כלל, לפי שבתרומת הדשן סי' קכ"ג מבואר להדיא דשיעור מיל י"ח דקות משום שמונים מעה"ש עד צה"כ, ואי אפשר לפרש בדבריו כמו שפירש הגר"א להרמב"ם].

ולכן כתב, דכל הביאור של הגר"א בגמ' בפסחים שמונים את העשר פרסאות מהנץ עד השקיעה הוא העתקה משנות אליהו על ברכות, ובביאורו לשו"ע לא כתב כן מעולם, ובכל מקום בשו"ע ציין לדבריו בסי' תנ"ט ושם הסיק לתמוה על התרומת הדשן. ובודאי נקטינן לדינא כמש"כ הגר"א בשו"ע ששיעור מיל הוא כ"ב ומחצה.

ועוד כתב, דמש"כ התרומת הדשן והשו"ע דשיעור מיל הוא י"ח דקות היינו דקות זמניות ולא קבועות, וכיון דהם דברו על י"ב שעות מעה"ש עד צה"כ, אם כן ביום שוה שיש י"ב שעות מנץ החמה עד השקיעה גם הם מודים להגר"א ששיעור מיל הוא כ"ב ומחצה. וכן נקט בחק יעקב. ולפיכך צריך לנקוט לדינא ששיעור מיל הוא כ"ב ומחצה, ודלא כהחזון איש. ועי' מש"כ על זה החזון איש שם במכתב השני.

ונתבארו ג' שיטות בשיעור מיל, דעת הרמב"ם בריש ברכות תרה"ד ושו"ע י"ח דקות, וכן נקט החזון איש לדינא. דעת הגר"א כ"ב דקות ומחצה, ובשלום יהודה נקט דכו"ע מודים לזה. ודעת הרמב"ם בפסחים ובחיבורו כ"ד דקות.

ואם באנו לקבוע שיעור עה"ש קודם הנץ או שיעור צה"כ אחר השקיעה לר"ת, לדעת התרומת הדשן הוא ע"ב דקות. לדעת הגר"א הוא תשעים דקות. ולדעת הרמב"ם הוא שעתיים, ולא תשעים ושש דקות, שהרי לשיטתו איכא ה' מילין מעה"ש עד הנץ ומהשקיעה עד צה"כ. וכתב החזון איש שם סק"ד, דהמחמירים מחמירים לחשוב תשעים דקות, אבל אין צריך להחמיר לחשוב שעתיים מפני דעת הרמב"ם.

**זמן תפלת מנחה**

במס' ברכות כו ע"א תנן תפלת המנחה עד הערב, ר' יהודה אומר עד פלג המנחה, שהוא שעה ורביע קודם הלילה. ונחלקו הפוסקים איך לחשב זמן פלג המנחה, דעת התרומת הדשן (סי' א') דמחשבים שעות זמניות מעה"ש עד צה"כ, שהרי לגבי כל דיני התורה מעה"ש עד צה"כ נחשב יום. ולפי"ז שעה ורבע קודם צה"כ הוי פלג המנחה. וכן נקט הרמב"ן (תורת האדם ענין אבלות ישנה), וביאר, דפלג המנחה עולה של"ד אמות בקירוב. וטעמו של ר' יהודה שלענין תפלה בתר שמשא אזלינן, וכדכתיב יראוך עם שמש. כלומר, שכל הסיבה שלפי ר' יהודה תפלת מנחה וערבית תלויים בפלג המנחה זה משום ששיעור זה סמוך לשקיעת גוף השמש.

דעת הלבוש (סי' רל"ג וסי' רס"ז) דמחשבים שעות זמניות מנץ החמה עד שקה"ח, וכתב דכן מוכח מכל ספרי התכונה ובזה יתיישבו הרבה קושיות. וכן האריך להוכיח בביאור הגר"א בסי' תנ"ט.

ובמגן אברהם (רל"ג סק"ג) הוכיח כהלבוש, שהרי תפלת המנחה נתקנה כנגד קרבן תמיד של ביה"ע, וכיון דקיי"ל דם נפסל בשקה"ח, ואפילו לר"ת אי אפשר להקריב קרבן לאחר שקיעה ראשונה, הוא הדין אין להתפלל מנחה אחר שקיעה ראשונה, ולר' יהודה שעה ורבע קודם לכן. ודחה, דיתכן שתפלת המנחה נתקנה כנגד הקרבת המנחה, [מנחת נסכים של התמיד], ולא כנגד הקרבן עצמו, וכן כתבו תוס' בפסחים קז ע"א, שמטעם זה נקראת התפלה "מנחה" שהיא כנגד הקרבת המנחה. ומנחה הא אפשר להקטיר גם לאחר שקיעה ראשונה לדעת ר"ת. [ויתכן להוסיף, דזה שאפשר להקטיר מנחה לאחר שקיעה ראשונה זה ראיה שעיקר זמן תמיד של ביה"ע הוא גם לאחר שקיעה ראשונה, אלא שהדם נפסל בשקה"ח, ותפלת מנחה נתקנה כנגד עיקר הזמן של התמיד].

וכתב המג"א דאף מש"כ הלבוש שפלג המנחה הוא שעה ורבע קודם שקיעה כונתו קודם שקיעה שניה. אמנם הפמ"ג ואליה רבה תמהו על דבריו, דבלבוש סי' רס"ז מבואר להדיא שהוא שעה ורבע קודם שקיעה ראשונה. ועוד יל"ע לדברי המגן אברהם, שאם מונים את השעות מנץ החמה עד שקיעה שניה יצא שבחצות היום אין החמה בראש כל אדם, שהרי בסוף היום יש ג' מילין ורביע יותר מתחילת היום, ובפסחים י ע"ב איתא להדיא שבשעה שישית חמה בראש כל אדם.

והנה בסי' רס"א נקט הלבוש כדעת ר"ת, דעד שקיעה שניה הוי יום גמור. ולכאורה לפי"ז לרבנן אפשר להתפלל מנחה עד שקיעה שניה, ולר' יהודה אפשר להתפלל מנחה רק עד שעה ורביע קודם שקיעה ראשונה כמש"כ הלבוש סי' רס"ז, ואם כן ההפרש בין ר' יהודה לרבנן הוא יותר משעה ורביע. אך השער הציון (רל"ג סק"י) נקט שאי אפשר לומר כן, דבברכות כו ע"ב הגמ' מסתפקת האם השיעורים של המשנה הם עד בכלל או לא, ומוכיחה הגמ' מהא דלפי ר' יהודה אפשר להתפלל מנחה עד פלג המנחה, ואם נאמר עד ועד בכלל, ואף בפלג המנחה שרי, היינו רבנן, ועל כרחיך דעד ולא עד בכלל. והשתא, אם נאמר שלרבנן אפשר להתפלל עד שקיעה שניה מאי פריך, נימא דלעולם עד ועד בכלל, ולר' יהודה אפשר להתפלל גם בפלג המנחה, ומכל מקום לאו היינו רבנן, לפי שלדידיה לאחר שקיעה ראשונה אסור.

ולכן נקט השעה"צ שלפי הלבוש וסייעתו שמונים השעות מנץ החמה עד שקיעה ראשונה על כרחיך אי אפשר להתפלל מנחה לאחר שקיעה ראשונה. וצ"ל דאפילו אם קיי"ל כר"ת מכל מקום לגבי זמן מנחה מודה ר"ת דאין להתפלל אחר שקיעה ראשונה משום שתקנוה כנגד הקרבת התמיד, ודם נפסל בשקה"ח, ודלא כתירוצו של המגן אברהם. ועיי"ש מש"כ בדעת תר"י רפ"ד דברכות.

אמנם הדרכי משה כתב, שמהרי"ל היה מתפלל מנחה בשעת הדחק סמוך לצה"כ, ואמר דאע"פ שנראה בעיר לילה, מכל מקום עדיין יום הוא, כמו שאמר ר' יוסי יהא חלקי ממכניסי שבת בטבריה. וביאר המגן אברהם, דהמהרי"ל קאי בעיר שיושבת בעמק או שבתיה גבוהין, ונראה באותו מקום כלילה, ומכל מקום דינו כיום.

וכן כתב ברמ"א שבדיעבד או בשעת הדחק אפשר להתפלל מנחה עד הלילה דהיינו עד צה"כ. וכן בשו"ע כתב דעכשיו נהגו להתפלל מנחה עד הלילה. ובפשטות היינו עד שקיעה שניה, שהרי השו"ע ורמ"א פסקו בסי' רס"א כר"ת. ומבואר שלפי ר"ת אפשר להתפלל מנחה לאחר שקיעה ראשונה, ודלא כהלבוש. ולשיטתם על כרחיך מונים שעות היום מעה"ש עד צה"כ, ופלג המנחה הוא שעה ורביע קודם צה"כ, דהיינו ג' דקות קודם שקיעה ראשונה. [כל זה לדברי השער הציון, אך אם נאמר שאין הכרח מדברי ר' יהודה לדברי רבנן, ויתכן שלפי ר' יהודה פלג המנחה הוא שעה ורביע קודם שקיעה ראשונה ולפי רבנן אפשר להתפלל עד שקיעה שניה, ונדחה את קושיית השער הציון מהגמ' בברכות, שפיר יתכן שאף להשו"ע והרמ"א מונים פלג המנחה משקיעה ראשונה].

והנה מלשון השו"ע ורמ"א היה נראה שאפשר להתפלל מנחה בביה"ש עד צה"כ. וכן נראה מדברי הגר"א סק"ז דהוכיח כדברי הרמ"א שבשעת הדחק אפשר להתפלל מנחה גם לאחר שקיעה ראשונה, [ודלא כהלבוש], דכמו שלפי ר' יהודה מיד לאחר שנגמר זמן מנחה מתחיל זמן ערבית, כך הוא לפי רבנן. [משא"כ לפי הלבוש זמן מנחה לרבנן נגמר בשקיעה ראשונה, וזמן ערבית לרבנן הוא לאחר ד' מילין]. ומשמע שלפי רבנן הם סמוכים ממש כמו לפי ר' יהודה, ועל כרחיך דאפשר להתפלל מנחה גם בביה"ש. והטעם בזה י"ל דהקילו חכמים לענין תפלה שיהיה אפשר להתפלל גם בזמן שהוא ספק לילה.

אך הפמ"ג א"א סק"ז נקט דאי אפשר להתפלל מנחה בביה"ש, וכן נקט המשנה ברורה. ומש"כ השו"ע דעיקר זמנה מתשע שעות ומחצה ולמעלה עד הלילה לרבנן, לאו דוקא, אלא היינו רבע שעה קודם צה"כ. וכן מש"כ דעכשיו נהגו להתפלל מנחה עד הלילה פירושו עד ביה"ש, ומש"כ השו"ע דאין להתפלל ערבית קודם שקה"ח לאו דוקא, אלא צריך להמתין לאחר צה"כ. ומש"כ הרמ"א דבשעת הדחק אפשר להתפלל מנחה עד צה"כ לאו דוקא, אלא היינו עד שקיעה שניה. וכן על דברי הגר"א כתב דאין ראייתו מוכרחת, דהא בלא"ה יש ביניהם זמן ביה"ש שאי אפשר להתפלל מנחה ולא ערבית.

ועי' פסקי תשובות שהביא הרבה אחרונים ופוסקים שחולקים על הפמ"ג והמשנ"ב, וביארו את דברי השו"ע והרמ"א כפשטותם, דאפשר להתפלל מנחה בביה"ש. ואף הפמ"ג עצמו בסי' פ"ט ובסי' ק"ו סובר שאפשר להתפלל מנחה בביה"ש, וסותר למש"כ כאן, עיי"ש שהאריך בזה.

ולענין דינא, הגר"א בסי' רס"א נקט להדיא שאי אפשר להתפלל מנחה אחר שקיעה ראשונה כלל. וכן הוא לדעת הלבוש אפילו לר"ת. אך השו"ע ורמ"א נקטו שאפשר להתפלל עד שקיעה שניה. והכריע המשנ"ב ס"ק י"ד, שלכתחילה ודאי צריך לחוש ולסיים התפלה קודם שקיעה ראשונה, ואף אם יצטרך עי"ז להתפלל ביחידות. ובדיעבד יוכל להתפלל גם לאחר שקיעה ראשונה עד שקיעה שניה שהוא רבע שעה קודם צה"כ. אך בביה"ש, דהיינו כאשר נראים ב' כוכבים בינונים, שהוא ביה"ש גמור, אפילו בדיעבד לא יתפלל.

ובשער הציון הוסיף, דבדיעבד יוכל לסמוך על השו"ע ולהתפלל מנחה גם לאחר השקיעה, שהרי גם לדעת הגר"א לפי ר' יוסי חשיב יום גמור עד שהכסיף העליון. והנה יש חילוק בדבר, שאם סומך על השו"ע יכול להתפלל עד שקיעה שניה, ואם סומך על ר' יוסי יכול להתפלל רק ג' רבעי מיל אחר שקיעה ראשונה. ומשמע שבדיעבד יכול לסמוך על השו"ע לחוד עד שקיעה שניה.

לענין מנין השעות יש באגרות משה (או"ח א' סי' כ"ד) שיטה מחודשת, דחצות היום שוה בכל הימים באותה השעה בדיוק, והשינוי הוא רק מהנץ עד חצות היום ומחצות היום עד השקיעה, ומונים כל חצי בנפרד, לפעמים החצי הראשון גדול יותר ולפעמים להפך. ולפי"ז רוב הימים בחצות אין החמה בראש כל אדם. והמנהג הפשוט הוא לחשב מהנץ עד השקיעה י"ב שעות ואחר שש שעות חצות היום.

**זמן ק"ש ותפלה של ערבית**

הראשונים בריש ברכות הקשו איך נהגו להתפלל ערבית זמן גדול קודם צה"כ, הא זמן ק"ש של ערבית מתחיל בצה"כ. ותירץ רש"י דק"ש שקורין בביהכ"נ אינה בשביל לצאת ידי חובה אלא בשביל לעמוד בתפלה מתוך ד"ת. ומצות ק"ש מקיימים בק"ש שעל המטה.

ר"ת תירץ דקיי"ל כר' יהודה שתפלת מנחה עד פלג המנחה, ולדידיה מתחיל זמן ערבית מפלג המנחה, והוא הדין זמן ק"ש מתחיל בפלג המנחה. ואף שמתפללין מנחה אחר פלג המנחה כרבנן, והוי תרי קולי דסתרי אהדדי, מכל מקום לענין תפלה הקילו חכמים שאע"פ שקיי"ל כר' יהודה אפשר להתפלל מנחה אחר פלג המנחה כרבנן.

ר"י תירץ דאנו סומכים על התנאים בגמ' שם שזמן ק"ש מתחיל קודם צה"כ. וכתב הטור דלפי"ז אפשר להקדים לצה"כ רק מעט, שהרי ההבדל בין התנאים בגמ' אינו גדול כולי האי. והנה לגבי תפלת ערבית גם רש"י ור"י מודים לר"ת שאפשר לסמוך על ר' יהודה שמפלג המנחה מתחיל זמן ערבית, ורק לענין ק"ש דאורייתא הוצרכו ליישב באופנים אחרים, כיון דזמן ק"ש תלוי בזמן שכיבה, ואין זה שייך לפלוגתתם בזמני התפלה.

ובשו"ע לגבי תפלת ערבית פסק בסי' רל"ג, שאם התפלל מנחה אחר פלג המנחה אינו יכול להתפלל ערבית עד הלילה. וביאר המשנ"ב שם דהיינו עד אחר צה"כ שהוא לילה גמור. ואם התפלל מנחה קודם פלג המנחה יוכל לסמוך על דעת ר' יהודה ולהתפלל ערבית לאחר פלג המנחה. אמנם בשעת הדחק יכול להתפלל ערבית מפלג המנחה אע"פ שהתפלל מנחה לאחר פלג המנחה, דיכול לסמוך בשעת הדחק על דעת ר"ת דהקילו חכמים בתפלה אף באופן דהוי תרתי דסתרי. אמנם אם התפלל ערבית קודם פלג המנחה, כתב המגן אברהם דאף בדיעבד לא יצא. ועי' משנ"ב רל"ג סק"י דאם התפלל ערבית שעה ורביע קודם שקיעה ראשונה יוכל לסמוך על הלבוש דאינו צריך לחזור ולהתפלל.

ולגבי ק"ש של ערבית פסק השו"ע בסי' רל"ה, שלא יקרא עד שיצאו ג' כוכבים קטנים. וביאר המגן אברהם בשם רבינו יונה, דמעיקר הדין סגי בבינונים, דהוי צה"כ גמור, אלא שאין אנו בקיאין ולכן בעינן קטנים.

**זמן ק"ש של שחרית**

תנן במס' ברכות ט ע"ב, ר' יהושע אומר עד שלש שעות שכן דרך מלכים לעמוד בשלש שעות, וכן פסק השו"ע בסי' נ"ח. וכתב המגן אברהם לחדש, דאף לשיטת הלבוש וסייעתו שמונין השעות לכל דבר מנץ החמה ועד שקיעתה מכל מקום לגבי ק"ש מונין ג' שעות מעה"ש.

והוכיח כן [עפ"י המחצית השקל], דבמס' ברכות ג ע"א איתא שלש משמרות הוי הלילה, וסימן לסוף משמרה שלישית תינוק יונק משדי אמו. ופריך למה לי סימנא הא סוף משמרה שלישית יממא הוא. ומשני למאן דגני בבית אפל ולא ידע זמן ק"ש אימת וכו'. והקשו תוס' הא זמן ק"ש אינו בעה"ש אלא משיכיר וכו'. ותירצו, דכיון שתינוק יונק ידע מתי עה"ש, ועד שיקום ויזמן עצמו כבר יגיע לידי משיכיר וכו'. ושם בע"ב איתא שדוד אמר קדמו עיני אשמורות, משמע שני משמרות, ואע"פ שדוד קם בחצות כדכתיב חצות לילה אקום, כיון שדרך מלכים לקום בשלש שעות איכא שית דלילא ותרי דיממא. והשתא כיון שמבואר בתוס' דמנין המשמרות תלוי בעה"ש, ואחר ב' שעות מסוף משמרה שלישית דרך מלכים לקום, על כרחיך שזמן ק"ש הוא ג' שעות אחר עה"ש.

אך הגר"א (סי' תנ"ט) נקט דאף זמן ק"ש תלוי בנץ החמה. ומש"כ תוס' בברכות שם ששעות המשמרות תלויים בעה"ש הוא שקר מפורסם, דודאי שש שעות אחר חצות הלילה לפי יום בינוני הוא נץ החמה. וממילא קושיית תוס' שם לק"מ, שהרי סוף משמרה אחרונה מסתיימת בנץ החמה שהוא אחר תחילת זמן ק"ש. וכתב, דהשתא יש ראיה מהגמ' שם דחשבינן ג' שעות לענין ק"ש מנץ החמה, שהרי מבואר שם שדרך מלכים לקום ב' שעות לאחר סוף משמרה אחרונה.

ובחזון איש סי' י"ג סק"ג כתב לדחות ראייתו של המגן אברהם, דאף אם נאמר שהמשמרות מסתיימות בעה"ש יתכן שדרך בני מלכים לקום שלש שעות אחר הנץ, ומכל מקום אמר דוד קדמו עיני אשמורות, דלא הזכיר אלא מידי דקייץ, ולעולם הקדים יותר מזה. וכל קושיית הגמ' שם הוא אם הוא פחות משתי משמרות.

ועוד כתב שם דאף לדעת הגר"א דלכל דיני התורה מונים מהנץ עד השקיעה יתכן שחשבון האשמורות הוא עד עה"ש, עיי"ש.

והנה בספר שלום יהודה מועד סי' ה' נקט בפשיטות דאע"פ שכתב המגן אברהם שלגבי ק"ש גם הלבוש מודה שמונים מעה"ש, מכל מקום יש הבדל גדול בין הלבוש לתרומת הדשן, שלפי התרומת הדשן ששעות היום לכל דיני התורה נמנים מעה"ש עד צה"כ, כל שעה היא גדולה יותר, וזמן ק"ש הוא ג' שעות כאלו מעה"ש. משא"כ לפי הלבוש ששעות היום לכל דיני התורה נמנים מהנץ עד השקיעה, כל שעה היא קטנה יותר, וזמן ק"ש הוא ג' שעות קטנות מעה"ש, ואם כן הזמן הוא מקודם מאוד מאשר לפי התרומת הדשן.

אך החזון איש שם מכתב א' חולק עליו, דלא יתכן לקחת את השעות הקטנות ולמנות בהם ג' שעות מעה"ש. לפי שאין בתורה מושג של שעה, אלא שמחלקים את היום לפי הענין, וכאשר אמרו חז"ל עד סוף שעה רביעית פירושו שליש מהיום, וסוף שעה שלישית פירושו רבע מהיום וכן כל מנין השעות הם חלקים של היום, ואין זה מונח לעצמו. ולכן כאשר אמרו חז"ל למנות לק"ש ג' שעות מעה"ש פירושו רביע מהיום מעה"ש, וצריך לקבוע לפי היום שנמנה מעה"ש ולא לפי היום שנמנה בשאר דיני התורה. ועיי"ש שהוכיח כן. [היה מקום לומר אף לדברי החזון איש דחז"ל אמרו למנות רביע היום מעה"ש כפי שנחשב רביע בשאר דיני התורה].

ובשו"ת משנת ר' אהרן או"ח סי' ב' כתב דפלוגתת מג"א והגר"א הנ"ל תלויה בפלוגתת ר"ת והגר"א בזמן צה"כ. דלפי הגר"א שזמן צה"כ הוא ג' רבעי מיל אחר שקיעה ראשונה לא יתכן לומר שמונים את שעות היום מעה"ש עד צה"כ, שהרי מעה"ש עד נץ החמה איכא ד' מילין, ומשקה"ח עד צה"כ איכא ג' רבעי מיל, ואם נמנה י"ב שעות מעה"ש עד צה"כ יצא שבשעה שישית אין חמה בראש כל אדם, וזה סותר לגמ' בפסחים יא ע"ב. ועל כרחיך שלפי הגר"א שצה"כ הוא ג' רבעי מיל מונים את השעות מהנץ עד השקיעה. ורק לפי ר"ת אפשר למנות מעה"ש עד צה"כ, כיון שהזמן מעה"ש עד הנץ שוה לזמן משקה"ח עד צה"כ. [אמנם להפך שפיר יתכן, וכך באמת סובר הלבוש, דאף דנקט בזמן צה"כ כר"ת לענין מנין השעות נקט דמונין מהנץ עד השקיעה]. וכן כתב שם לענין חמץ, דהמגן אברהם תמ"ג סק"ג לענין איסור חמץ משעה שישית הביא את המחלוקת אם למנות מהנץ עד השקיעה או מעה"ש עד צה"כ. ואילו הגר"א בסי' תנ"ט נקט בפשיטות למנות מהנץ עד השקיעה. וכתב דהגר"א לשיטתו דצה"כ הוא ג' רבעי מיל אחר השקיעה, וכנ"ל.

ולכאורה יש להביא ראיה נוספת לדבריו, דאם נאמר כהגר"א שמשקיעה ראשונה אי אפשר להתפלל מנחה אף לרבנן, ונאמר כהתרומת הדשן שמונים את שעות היום מעה"ש עד צה"כ, ולדידיה פלג המנחה הוא שעה ורביע קודם צה"כ, אם כן אין בין ר' יהודה לחכמים אלא שלש דקות בלבד.

ולכן תמה הגרא"ק על המנהג בארץ ישראל דאזלינן כהגר"א בזמן צה"כ אף לקולא לגבי מוצ"ש, ומאידך הרבה לוחות הדפיסו רק זמן ק"ש של המג"א, ולהנ"ל הדברים סותרים להדדי.

והנה לפי מה שנקט בשלום יהודה דמונים את השעות לפי כל דיני התורה פשוט דאין זה סתירה כלל, שהרי במנין שעות אלו שפיר חמה בראש כל אדם, ורק שלוקחים את אותם שעות ומונים מעה"ש. ועל כרחיך דהגרא"ק הבין כהחזון איש, והוקשה לו שאם עושים מנין חדש כלפי ק"ש מעה"ש עד צה"כ צריך שגם במנין זה תהיה החמה בחצות בראש כל אדם.

ויש מקום לטעון על דבריו בתרתי, חדא דכיון דאנו עושים מנין חדש רק לגבי ק"ש אין צריך שבמנין זה תהיה החמה בחצות בראש כל אדם, והגמ' בפסחים איירי על המנין הרגיל של כל דיני התורה שהוא מהנץ עד השקיעה. ועוד יש מקום לטעון, דהמנין החדש שעושים לגבי ק"ש הוא מעה"ש עד צה"כ של ר"ת, כיון שהוא השעה המגבילה לעה"ש, ואף שאין בזה נפק"מ לדינא לדעת הגר"א, מכל מקום כיון שהוא הזמן שמגביל לעה"ש כך אנו מונים.

ועי' אגרות משה (או"ח א סי' כ"ד), דמנהג רוב מקומות במדינת רוסיא וליטא וכן מנהג הישיבות למנות ג' שעות מנץ החמה כהגר"א, שכן הוא העיקר לדינא, ורק יחידים היו מחמירים לעצמן ג' שעות מעה"ש, ובלוח יש לקבוע כעצם הדין.

**זמן חצות הלילה**

כתב מגן אברהם בסי' א' סק"ד בשם המקובלים דחצות הלילה הוא עת רצון. וכתב בשם הזוהר פר' ויקהל דלעולם חשבינן הלילה לי"ב שעות בין בקיץ בין בחורף, אע"פ שלענין תפלה אינו כן. וכן כתב בשערי ציון. כלומר, שלפיו מחלקים את היום והלילה יחד לכ"ד שעות שוים, כמו בשעון שלנו, ושש שעות לאחר תחילת הלילה הוא חצות לילה. אך לענין תפלה אזלינן בתר שעות זמניות, ובחורף הלילה ארוך והיום קצר ובקיץ להפך.

ועי' מחצית השקל דביאר דברי המגן אברהם דחשבינן השעות מצה"כ לצה"כ, וי"ב שעות אחר צה"כ חשיב יום לענין זה, על אף שבחורף עדיין הוי לילה, ובקיץ היום מתחיל קודם לכן.

ובסי' רל"ג הקשה המגן אברהם מדוע יש חילוק בין תפלה לחצות הלילה. ותירץ, דלגבי הקב"ה לילה כיום יאיר, ולכן חשבינן לעולם י"ב שעות לילה, ואנחנו צריכים לכוין העת שהוא רצון לפניו. אבל התפלות נגד תמידין תקנום, ומסור בידינו הכל לפי המקום ואופן מהלך החמה, וכן השבתות והמועדים.

אך במחצית השקל הביא בשם שב יעקב שנחלק על המגן אברהם, ונקט דחצות לילה הוא י"ב שעות שוות לאחר חצות היום, וחצות היום הוא בזמן שהחמה בראש כל אדם. [וחשבון זה שוה בין אם מנינן מנץ החמה עד השקיעה ובין אם מנינן מעה"ש עד צה"כ דר"ת, דלעולם בחצות היום חמה בראש כל אדם, וי"ב שעות שוות לאחר מכן חצות לילה]. אך לגבי ראשי המשמרות נקט דמנינן מעה"ש עד צה"כ, עיי"ש.

ולענין מצה דקיי"ל שצריך לאוכלה קודם חצות הלילה, בלוח של הגרימ"ט נקט לחשוב חצות הלילה משקה"ח עד הנץ, והוא י"ב שעות שוות לאחר חצות היום, וכמש"כ השב יעקב לענין תיקון חצות, דאז הוא עת רצון. אך במנחת שלמה ח"א סי' צ"א אות ט"ו [וכן ח"ב סי' נ"ח אות י"ט] נקט בפשיטות דכיון שנאמר ויהי בחצי הלילה, הרי אנו צריכים לחשב את החצי של מה שנחשב לילה לכל דיני התורה, וכיון דלילה לכל דבר נחשב משקה"ח או מצה"כ עד עה"ש, צריך לאכול מצה קודם חצות לפי זמן זה, ולפי מה שאנו נוהגים כהגר"א הוא מוקדם הרבה מהזמן של הלוח, שהרי צה"כ הוא ג' רבעי מיל אחר שקה"ח ואילו עה"ש הוא ד' מילין קודם נץ החמה. ונקט שם שלגבי מצה דאורייתא יש להחמיר לחשב משקה"ח עד עה"ש, שמא משקה"ח מתחיל הלילה, ולגבי אפיקומן דרבנן יש להקל לחשב מצה"כ להגר"א עד עה"ש.

[ונראה מדבריו שאין זה שייך לפלוגתת תרוה"ד והלבוש לגבי זמני התפלה, דהתם נחלקו איך לחשב השעות של זמני התפלה, אך הכא בעינן חצי של הזמן שנחשב לילה].

אמנם בהליכות שלמה פסח כתבו בשם הגר"ש אוירעבך דיתכן דחצות לילה אינו תלוי בדין לילה, שהוא מהשקיעה או מצה"כ עד עה"ש, אלא תלוי במציאות של הלילה, והמציאות של הלילה היא מהשקיעה עד הנץ.

**זמן סיום התענית**

תענית יב ע"א אמר ר' חסדא כל תענית שלא שקעה עליו חמה לא שמיה תענית. כתבו התוס' בע"ז ל"ד ע"א דאנו נוהגין להתענות עד צה"כ, ואע"פ שבגמ' איתא עד שקיעת החמה והוא ד' מילין קודם צה"כ, מכל מקום לא מחתינן נפשין לספיקא. [כלומר, דאנו מחמירין שמא עד צה"כ הוא יום, אף שמעיקר הדין שרי]. ועוד תירצו, דשמא לשון שקעה ר"ל שקעה לגמרי. כלומר, שלפי ר"ת ב' שקיעות איכא, והכא איירי בשקיעה שניה, וכן הוא להדיא ברא"ש כאן. והקשה בית יוסף ריש סי' תקס"ב בשם הגהות מיימוניות על תירוצם השני, דאכתי שקיעה שניה הוא ג' רבעי מיל קודם צה"כ, ומדוע אנו ממתינין עד צה"כ ממש. ותירץ דכיון שאין אנו בקיאין מהו סוף שקיעה נהגו להמתין לצה"כ. ואכתי הקשה דבמס' פסחים נד ע"ב מבואר שספק ביה"ש לגבי תענית שרי, ורק בתשעה באב מחמרינן. ותירץ, דשאני עיולי יומא מאפוקי יומא, ולגבי סוף היום מחמרינן בספיקא. ועי' מגן אברהם שהוכיח כתירוצו מהגמ' בעירובין ועי' שפת אמת שדחה.

וצ"ע דבתחילה פירש שמחמרינן עד צה"כ משום שאין אנו בקיאין, ומשמע דמעיקר הדין סגי להמתין עד סוף שקיעה, ולבסוף כתב דשאני אפוקי יומא מעיולי יומא, וצריך להחמיר מעיקר הדין עד צה"כ. ובמשנה ברורה סק"א נקט דהם ב' תירוצים, וצ"ע.

הב"ח כתב בשם התשב"ץ שדעת ר"י להקל לאכול משקה"ח, ואין צריך להמתין לצה"כ, ודלא כהתוס' בע"ז. [ובשפת אמת כתב כן בשם הרמב"ן בתורת האדם, והמעיין שם יראה דאיירי לגבי תחילת התענית, ואין זה שייך לכאן כלל].

והנה הרא"ש כאן כתב כדברי התוס' בע"ז דצריך להתענות עד צה"כ, ואע"ג דשקה"ח ד' מילין קודם צה"כ היינו תחילת שקיעה, אך שקעה דהכא היינו סוף שקיעה שהוא צה"כ. אך בפ"ב דשבת הביא בשם רבינו יונה בהא דפליגי רבה ור' יוסף האם ספק ביה"ש מתחיל מיד בשקה"ח או רבע מיל אח"כ, דקיי"ל לחומרא כתרוייהו, לגבי שבת קיי"ל כרבה לחומרא לשבות ממלאכה מיד בשקה"ח, ולגבי תענית אף דקיי"ל ספיקו מותר ומותר לאכול בשקה"ח מכל מקום אין להפסיק התענית אלא רבע מיל אחר השקיעה כדעת ר' יוסף. וכבר הקשה בתפארת למשה בסתירת דברי הרא"ש, דהכא נקט לאסור עד צה"כ וכהג"מ דשאני אפוקי יומא מעיולי יומא, ושם נקט בשם רבינו יונה דאף באפוקי יומא ספיקו מותר, וכדעת ר"י שהביא התשב"ץ. ועי' קרבן נתנאל מה שיישב בדוחק. ובביאור הגר"א סי' רס"א הקשה עוד על הרא"ש, דאם אנו נוקטים לחומרא כר' יוסף יש להחמיר יותר כר' יוסי דשקה"ח מתחיל כהרף עין קודם צה"כ.

ובביאור הגר"א שם נקט דשקה"ח דהכא היינו כפשוטו, שבתעניות אזלינן לקולא אף באפוקי יומא ולכן משקה"ח מותר לאכול, ודלא כהג"מ. אלא דאין מקילין תרי קולי, ולכן אף שמקילין לאכול משקה"ח אין מקילין כר' יהודה שמיד בתחילת שקיעה מותר, אלא מחמרינן כר' יוסי שספק ביה"ש מתחיל כהרף עין קודם צה"כ, ולכן אסור לאכול עד אותו הרף עין.

והעולה מכל הנ"ל ג' סיבות מדוע החמירו להתענות עד צה"כ אף שבתחילת היום ספיקו להקל, לדעת הג"מ שאני אפוקי יומא מעיולי יומא, לדעת הגר"א מחמרינן כר' יוסי דשקה"ח מתחיל כהרף עין קודם צה"כ, ולתירוץ ראשון בתוס' ובהג"מ נהגו להחמיר בספק לפי שאין בקיאין, ואין זה מעיקר הדין. ונפק"מ בין התירוצים במי שמקבל עליו להתענות גם בלילה, האם צריך להתחיל משקה"ח, דלפי הג"מ והגר"א בתחילת היום יש להקל עד צה"כ, אך אם נהגו להחמיר מחמת שאין בקיאין הרי זה שייך גם בתחילת היום, ואף שמעיקר הדין ביה"ש מותר בשאר תעניות מכל מקום מחמת המנהג אסור. ובאמת המגן אברהם כתב דמעיקר הדין שרי ומכל מקום טוב שלא להכנס לבית הספק, ולכאורה זה תלוי בתירוצים הנ"ל.

ובעיקר קושיית הג"מ מדוע נהגו להתענות עד צה"כ מאי שנא מכניסת התענית שספיקו להקל יל"ע, דלכאורה אי אפשר להקל גם בכניסתו וגם ביציאתו, דהוי תרתי דסתרי, ואם כן מעיקר הדין צריך להחמיר בשניהם, וצ"ע.

**תוספת שבת**

איתא במס' ר"ה ט ע"א ור' ישמעאל מוסיפין מחול על קדש מנ"ל נפקא ליה מדתניא ועניתם את נפשותיכם בתשעה וכו'. אין לי אלא יוה"כ שבתות מנין ת"ל תשבתו, ימים טובים מנין ת"ל שבתכם, הא כיצד כל מקום שיש בו שבות מוסיפין מחול על קדש. והקשה הרמב"ן (תורת האדם אבלות ישנה הובא בריטב"א ור"ן כאן), תוספת שאמרה תורה בערבי שבתות אימתי הוא, הא קודם ביה"ש יום גמור הוא, ותנן ובכולן ב"ה מתירין עם השמש, אלמא עד שקה"ח אין צריך להוסיף מחול על הקדש. ואם לאחר שקה"ח הא הוי ביה"ש, וחייב עליו אשם תלוי, ואין צריך לדין תוספת. וכתב דלדעת ר"ת דעד שקיעה שניה הוי יום גמור ניחא, דבזמן זה שלאחר שקיעה ראשונה קודם שקיעה שניה יוכל לקיים דין תוספת, רצה לעשות כולו קדש עושה, רצה מקצתו עושה. וכתב דדין תוספת יקיים ע"י תפלת ערבית לר' יהודה, שאפשר להתפלל מפלג המנחה, או ע"י קידוש, אך בלא תפלת שבת או קידוש לא יחול עליו דין תוספת מאליו.

אמנם הרמב"ם הביא דין תוספת בהל' שביתת עשור פ"א ה"ו רק ביוה"כ ולענין עינוי, וכתב המגיד משנה דס"ל להרמב"ם דפליגי בהא תנאי, ופסק כהתנא שאין דין תוספת מהתורה אלא ביוה"כ ולענין עינוי, ולא ילפינן לשבת ויו"ט. אמנם הרי"ף ושאר פוסקים נקטו דאף בשבת יש דין תוספת מהתורה. וכן נקט הרא"ש בברכות פ"ד ס"ו וביומא פ"ח ס"ח דיש דין תוספת מהתורה. ותמה הבית יוסף סי' רס"א על הטור שהשמיט דין תוספת. ובשו"ע כתב דיש אומרים שצריך להוסיף מחול על הקדש.

ובביאור הגר"א הוכיח כשיטת הרמב"ם שאין דין תוספת מהתורה מהירושלמי ריש שביעית. וכן הוכיח מדתנן וכולן ב"ה מתירין עם השמש, אלמא מותר עד שקה"ח ואין צריך להוסיף מחול על הקדש. ואזיל הגר"א לשיטתו דמשקיעה ראשונה מתחיל ספק ביה"ש, והשתא קשה טובא קושיית הרמב"ן איך מותר עד שקה"ח הא איכא דין תוספת, ולכן הוכיח דאין דין תוספת מהתורה. אך הסיק הגר"א דודאי מצוה להוסיף מחול על הקדש, שהרי היו תוקעין קודם שקה"ח להפריש את העם ממלאכה.

ובבית יוסף נקט דלהרמב"ם אין דין תוספת לא מהתורה ולא מדרבנן, דאם היה דין תוספת מדרבנן מדוע השמיטו הרמב"ם. אמנם הביאור הלכה כתב דמדרבנן ודאי איכא דין תוספת לכו"ע, והרמב"ם כללו בדין התקיעות, וכמש"כ הגר"א.

עוד כתב הביאור הלכה, דאף שהגר"א סובר שאין דין תוספת, מכל מקום לשיטתו חמור הדבר יותר, דלפי שאר הראשונים מעיקר הדין אסור רק משקיעה שניה, ומדין תוספת יכול להוסיף משקיעה ראשונה, אך להגר"א מעיקר הדין אסור משקיעה ראשונה, ומדרבנן יש מצוה להוסיף קודם לכן.

ועוד כתב, דכל הגאונים שסוברים שביה"ש מתחיל משקיעה ראשונה לא גילו דעתם איך הם סוברים בדין תוספת, ואם נאמר שהם סוברים ככל הראשונים שיש דין תוספת מהתורה, על כרחיך צריך ליישב קושיית הרמב"ן דהא דאמרי ב"ה וכולן מתירין עם השמש לאו דוקא עם השמש, אלא מעט קודם שקה"ח משום תוספת.

זמן תוספת - תוס' בר"ה שם הקשו דבמשנתינו תנן ספק חשכה אין מדליקין את הנרות, ולמה לי ספק חשכה, אפילו קודם לכן אסור מדין תוספת. ותירצו, דמשום דסגי בתוספת משהו נקיט הכי. אמנם הרא"ש בברכות שם כתב: ונראה אע"ג דסבירא לן כר' יהודה לענין תפלת הערב שהיא שעה ורביע קודם הלילה, [משמע קצת כשיטת תרוה"ד דמונים פלג המנחה מצה"כ דר"ת], לענין תוספת שבת ויוה"כ ויו"ט דקיי"ל שהוא מן התורה אין צריך כל כך שיעור גדול לתוספת. ומיהו נראה שצריך שיעור וכו', ולא נתברר יפה מה שיעור יש לאותו תוספת.

וברמב"ן שם כתב דלא נתנו חכמים שיעור לתוספת זו אלא שיוסיף שיעור הנראה לעינים שהוא תוספת, כלומר, ברגע שהוא יום יהא בודל לשם תוספת ולא משום ספק לילה. וליכא למימר דכל שהוא ממש הוי דהא אי אפשר לצמצם ולאכול עד ביה"ש ממש ופשיטא דיוסיף, אלא רגע שהוא ברור שהוא יום מוסיף ודיו.

ובביאור הלכה (ד"ה איזה זמן) כתב דמכל מקום הוא פחות משיעור ג' רבעי מיל, שאם הוא יותר משיעור ביה"ש אכתי יקשה קושיית תוס' בר"ה מדוע תנן ספק חשכה אין מדליקין את הנרות, הא אפילו קודם לכן אין מדליקין. וכונתו, דהתוס' שם תירצו דמשום דסגי במשהו לא נקט הכי, ואם נאמר שהוא יותר מביה"ש כשם שנקט ספק חשכה שהוא זמן ג' רבעי מיל כך הו"ל לנקוט זמן תוספת, ועל כרחיך שהוא פחות משיעור זה. [לכאורה תוס' ודאי פליגי על הרא"ש, דתוס' כתבו דסגי בתוספת משהו והרא"ש כתב דצריך שיעור, וכן מבואר בביאור הגר"א, וצ"ל דכונת הביה"ל להקשות מה יתרץ הרא"ש על קושיית התוס'].

ומחמת כן נקט הביאור הלכה דצריך לפרוש ממלאכה חצי שעה קודם צה"כ, רבע שעה משום ביה"ש ורבע שעה משום תוספת.

כמה אפשר להקדים התוספת - במס' שבת כד ע"ב איתא לגבי הדלקת הנר ובלבד שלא יקדים, ופירש רש"י שיהיה היכר שהדלקה היא לכבוד שבת. וברא"ש בברכות שם כתב בהא דרב צלי של שבת בערב שבת, דס"ל כר' יהודה שאפשר להתפלל ערבית מפלג המנחה, וקודם לכן היה מדליק את הנר ומקבל עליו שבת מבעוד יום. ואע"ג דשנינו ובלבד שלא יקדים, אין זו הקדמה, כיון שהיה מקבל עליו שבת באותה שעה, כי יכול לקבל עליו שבת מבעוד יום ובלבד מפלג המנחה ולמעלה.

ובשו"ע רס"א כתב כדברי הרמב"ן הנ"ל שיכול להקדים לקבל שבת משקיעה ראשונה ואילך, והרמ"א הוסיף עפ"י הרא"ש הנ"ל שאם רוצה להקדים ולקבל עליו שבת מפלג המנחה ואילך הרשות בידו. וכתב המגן אברהם, דלפי התרוה"ד שמונים השעות מעה"ש עד צה"כ, ופלג המנחה הוא שעה ורביע קודם צה"כ דר"ת, הרי הרמ"א הוסיף שלש דקות על השו"ע, דשקיעה ראשונה היא שבעים ושתים דקות קודם צה"כ, ופלג המנחה הוא שבעים וחמש דקות קודם לכן. [ולדעת המגן אברהם בסי' רל"ג אף להלבוש מונים פלג המנחה מצה"כ, וכמש"כ לעיל]. ומכל מקום כתב המגן אברהם דאם קיבל עליו שבת קודם לכן חיישינן לאסור במלאכה לפי שחיישינן לשיטת היראים שבשעה שנכסה השמש מעינינו הוא צה"כ, ושקה"ח הוא ג' רבעי מיל קודם לכן, ולפי"ז פלג המנחה מוקדם טובא.

ובמשנה ברורה ס"ק כ"ה כתב: גם כתבנו שם דיש דעות בין הפוסקים אם שעה ורביע הזו הוא קודם השקיעה או קודם צה"כ, על כן לעניננו בדיעבד אם קבל על עצמו לשם תוספת שבת עד שעה ורביע שקודם השקיעה יש להחמיר שלא לעשות מלאכה. וצ"ע מדוע נקט בדיעבד, הא לעיל ס"ק כ"ג כתב: ומי שמחמיר על עצמו ופורש עצמו ממלאכה חצי שעה או עכ"פ שליש שעה קודם שקיעה אשרי לו, דהוא יוצא בזה ידי שיטת כל הראשונים, אלמא דהוי לכתחילה ומצוה מן המובחר. [כלומר, דלשיטת היראים מתחיל ביה"ש רבע שעה קודם שקיעה ראשונה, והב"ח כתב להחמיר בזה, ועוד דין תוספת חמש דקות או רבע שעה].

ויתכן דכיון שפסק המשנ"ב לעיקר כהמנחת כהן, גם פלג המנחה יש לחשב לפי"ז שעה ורבע קודם צה"כ בפועל. ומש"כ בס"ק כ"ג חצי שעה או שליש שעה קודם שקיעה היינו שקיעה של המנחת כהן, שהוא ג' רבעי מיל קודם צה"כ בפועל. ואילו מש"כ בס"ק כ"ה שאם קיבל שעה ורביע קודם שקיעה בדיעבד יש להחמיר היינו קודם שקיעה ראשונה, וצ"ע.

**סעודה שלישית**

כתב השו"ע סי' רצ"ט: אסור לאכול שום דבר או אפילו לשתות יין או שאר משקין חוץ ממים משתחשך עד שיבדיל. ונחלקו הראשונים מה הדין בביה"ש, דעת הרז"ה שמותר לאכול, ורק בצה"כ אסור לאכול עד שיבדיל, ודעת שאר הראשונים שאסור לאכול בביה"ש. הט"ז נקט להקל, דס"ל שגם הרא"ש נקט לקולא, אך שאר הפוסקים נקטו להחמיר בביה"ש, וכן פסק המשנ"ב דאפילו בביה"ש אסור לאכול, דהיינו משקיעה ראשונה.

אך כתב המשנ"ב דאם לא אכל סעודה שלישית עד ששקעה חמה, צריך לאכול אפילו אחר שקיעה. וביאר בשער הציון כיון שהוא דבר מצוה יוכל לסמוך על הרז"ה שלא אסרו לאכול ביה"ש. ועוד, דאתי ספק עשה דרבנן ודוחה ספק איסור דרבנן.

עוד כתב המשנ"ב, דאפילו אם אכל כבר סעודה שלישית יכול להקל אם הוא תאב לאכול ולשתות עד חצי שעה קודם צה"כ. וביאר בשער הציון, דיכול לסמוך על השו"ע שעדיין לא התחיל ביה"ש. [כאן לא הזכיר שאף לדעת הגר"א יש לצרף דעת ר' יוסי שעדיין הוי יום גמור, לפי שרצה להקל אפילו אחר ג' רבעי מיל משקיעה ראשונה. והטעם שכאן הקל יותר מאשר במנחה עי' להלן]. וצ"ע מדוע כתב שיכול לאכול ולשתות עד חצי שעה קודם צה"כ, הא אם סומך על השו"ע יכול לאכול ולשתות עד ג' רבעי מיל קודם צה"כ, שהוא פחות מרביע שעה, וצ"ע.

ולפי מה שאנו פוסקים כהגר"א אף לקולא במוצ"ש, אם הוא תאב לאכול אין להתיר לאכול כלל אחר השקיעה, דאינו יכול לצרף דעת השו"ע. ואם לא אכל סעודה שלישית יוכל לאכול עד שלוש עשרה וחצי דקות אחר השקיעה, דבזה יוכל לסמוך על הרז"ה ועל סברת המשנ"ב דאתי עשה דרבנן וכו', אך לאחר מכן אסור. [דמצד הרז"ה כל ההיתר הוא ביה"ש, ומצד דאתי עשה דרבנן לא שייך להקל אחר ביה"ש דבר הוי לילה ואינו מקיים בזה חובת סעודה שלישית].

**זמן נעילה**

איתא בסוף מס' יומא, אמר רב תפלת נעילה פוטרת את של ערבית, דס"ל שאפשר להתפלל תפלת נעילה בלילה. ומסיק, תנאי היא, דפליגי ת"ק ור' יוסי בראה קרי לאחר תפלת מנחה אם יכול לטבול ביוה"כ בשביל להתפלל נעילה, דת"ק סובר שלא יטבול לפי שיוכל לטבול בלילה ואח"כ יתפלל נעילה, ור' יוסי סובר שתפלת נעילה ביום.

מחלוקת ראשונים להלכה

הרי"ף הביא דברי רב שתפלת נעילה פוטרת את של ערבית, וכתב, והאידנא נהוג עלמא לצלויי תפלת ערבית אחר נעילה. וכתב הר"ן דהרי"ף פסק כרב שתפלת נעילה בלילה, דהיינו אפילו אחר צה"כ [שהרי יכול כבר לטבול], אלא שנהגו להתפלל ערבית אחר נעילה.

אך הרא"ש פ"ח סי' כ' כתב בשם רבינו מאיר דלית הלכתא כרב וצריך להתפלל נעילה ביום דוקא. והוכיח כן מהירושלמי בריש פ"ד דתענית, דאיתא התם עד אימתי הוא נעילה, אתפלגון רב ור' יוחנן, רב אמר בנעילת שערי שמים, ר' יוחנן אמר בנעילת שערי היכל. [ביארו הרא"ש והר"ן שם, נעילת שערי שמים פירוש לאחר ששקעה החמה, דהיינו בלילה. נעילת שערי היכל פירוש אחר הדלקת הנרות, שעדיין הוא יום]. ואמרינן דמתני' מסייע לר' יוחנן, דתנן בג' פרקים בשנה הכהנים נושאין כפיהם ד' פעמים ביום וכו', אית לך למימר נעילת שערי שמים ביום. וביאר הרא"ש, דהא איתקש נשיאות כפים לשירות דהוי ביום דוקא. וכיון דתנן שהכהנים נושאין כפיהם בנעילה על כרחיך דהיא ביום. ועוד אמרינן בירושלמי דרב עצמו היה מתחיל להתפלל נעילה בעוד שהחמה בראש האילנות, אלא שהיה מאריך בתפלתו עד הלילה.

ומכל זה נקט מהר"ם דהלכה דלא כרב, חדא, דרב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן. ועוד, דמתני' דתענית מסייע לו. ועוד, דרב עצמו היה מתחיל תפלתו מבעוד יום.

ביאור דעת הרמב"ם

הרמב"ם פ"א מתפלה ה"ז כתב: וכן תקנו תפלה אחר תפלת מנחה סמוך לשקעה"ח ביום התענית בלבד וכו', וזו היא הנקראת תפלת נעילה כלומר ננעלו שערי שמים בעד השמש ונסתרה, לפי שאין מתפללין אותה אלא סמוך לשקיעת החמה. וכן כתב בפ"ג ה"ו, דתפילת נעילה זמנה כדי שישלים אותה סמוך לשקיעת החמה. וכתב הר"ן ביומא שם שהרמב"ם פסק כר' יוחנן שתפילת נעילה ביום, ולכן כתב סמוך לשקיעת החמה, וכדעת מהר"ם.

הכסף משנה בדעת הרמב"ם, שלפי רב צריך לסיים תפילתו עד שקיעת החמה, שזהו זמן נעילת שערי שמים בעד השמש. ולפי ר' יוחנן צריך לסיים תפילתו קודם לזה, כמו שהיו נועלין שערי היכל קודם שקיעת החמה, לאחר שהדליקו את הנרות. והשתא פסק הרמב"ם כרב שמתפללין אותה סמוך לשקיעת החמה, כלומר עד השקיעה. וביאר הכס"מ דפסק כרב לגבי שמואל, [וכגירסת הראשונים שגרסו שמואל במקום ר' יוחנן]. ועוד, דבגמ' בע"ב איתא כיון דסמוך לשקה"ח פרסי ידייהו כתפילת נעילה דמיא, אלמא נעילה מתפללין סמוך לשקה"ח.

וצ"ע איך אפשר לפרש כן, הא בגמ' ביומא מבואר שלפי רב תפלת נעילה פוטרת את של ערבית, ומוכח שלרב אפשר להתפלל נעילה בלילה. וצ"ל כמש"כ בהגהות מיימוניות פ"ג אות ה', שאף לדעת רב אין להתפלל נעילה בלילה, והא דפוטר את של ערבית היינו משום שרב לטעמיה שרב צלי של שבת בערב שבת, דס"ל כר' יהודה שאפשר להתפלל ערבית מפלג המנחה, וכיון שמתפלל נעילה לאחר פלג המנחה שפיר יוכל לפטור את ערבית.

אך הב"ח סי' תרכ"ג הקשה על הג"מ מסוגיית הגמ', שלפי רב יוכל לטבול בלילה ואח"כ להתפלל נעילה, אלמא לרב תפילת נעילה בלילה ממש, וכן קשה על הכסף משנה הנ"ל. ועוד הקשה באבן האזל, דהירושלמי מביא סייעתא לר' יוחנן מנשיאת כפים, ואם גם לפי רב צריך לסיים קודם שקה"ח אין זה סותר לדברי רב כלל. ועוד הקשה, דהרמב"ם נקט כשיטת הגאונים דסתם שקה"ח היינו שקיעה ראשונה, ובירושלמי מבואר שרב היה מאריך בתפלה ולכן התחיל כשהחמה בראש האילנות, ואם כדברי הכס"מ שצריך לסיים בשקה"ח הרי זה זמן מועט ביותר.

וכתב האבן האזל, דעל כרחיך צ"ל שלפי רב באמת יכול להתפלל בלילה, אלא שהרמב"ם פסק כר' יוחנן שצריך לסיימה קודם שקה"ח, וכמש"כ הר"ן. וכן נקט הב"ח בדעת הרמב"ם, עי' להלן. אך הקשה ע"ז האבן האזל, דהרמב"ם כתב להדיא כלומר ננעלו שערי שמים בעד השמש ונסתרה, ומבואר שפסק כרב ולא כר' יוחנן. ועי' בט"ז תרכ"ג סק"א שהרמב"ם מפרש נעילת שערי שמים קודם לנעילת שערי היכל. [ואפשר דהרמב"ם גרס בירושלמי להפך, שלפי רב נעילת שערי היכל ולפי ר' יוחנן נעילת שערי שמים, ופירש ששערי שמים ביום, ופסק כר' יוחנן].

ביאור דעת הטור

כתב הטור סי' תרכ"ג: וזמנה סמוך לשקיעת החמה כשהחמה בראש האילנות, ויש ליזהר שלא יאחרו להתפלל אותה בלילה אלא סמוך לשקיעת החמה בענין שיסיימו אותה עם צה"כ. וביאור דבריו, דמש"כ בתחילה וזמנה סמוך לשקעה"ח איירי בתחילת זמנה, שלא יקדים להתפלל קודם לכן. ומש"כ ויש ליזהר וכו' איירי בסוף זמנה, שיתחיל ביום ויסיים עם צה"כ. ובביאור דעת הטור נחלקו הבית יוסף והב"ח.

מדברי הבית יוסף נראה שהטור פסק כמהר"ם שתפלת נעילה ביום דוקא, דהביא את דעת הרמב"ם והמרדכי והג"מ שנקטו בפשיטות דאין להתפלל נעילה בלילה, וכן פסק שם הבית יוסף. ולפי"ז צ"ל דמש"כ הטור אלא סמוך לשקה"ח בענין שיסיימו אותה עם צה"כ היינו עד צה"כ, ולא יאחרו אחר צה"כ. ומשמע דאף בביה"ש יש להתפלל, ורק לאחר צה"כ לא.

אך הב"ח נקט דסמוך לשקה"ח פירושו חצי שעה קודם שקה"ח, וכמו שמצינו לגבי אכילה קודם תפלה דסמוך פירושו חצי שעה קודם לכן. והנה הרמב"ם פסק דצריך להשלים תפלת נעילה סמוך לשקה"ח, כלומר חצי שעה קודם שקה"ח. ואילו הטור פסק דזמנה סמוך לשקה"ח, דהיינו תחלת זמנה חצי שעה קודם צה"כ. [ולא מפלג המנחה כמש"כ הבית יוסף בשם מרדכי והג"מ, וכמו שנקט הפמ"ג]. והטעם לכך, דהרמב"ם פסק כר' יוחנן והטור פסק כרב, ותחלת הזמן לרב הוא סוף הזמן לר' יוחנן. ומש"כ הטור בסי' תרכ"ד שאין נעילה פוטרת את ערבית הוא משום שנהגו להתפלל ערבית אחר נעילה, וכמש"כ הריף, אך מעיקר הדין פסק הטור כרב שתפלת נעילה בלילה.

וכתב להלכה, דאע"פ שרוב הראשונים נקטו כר' יוחנן שתפלת ערבית ביום, והם הרמב"ם המהר"ם המרדכי והג"מ, מכל מקום המנהג בכל ישראל להתפלל נעילה אף בלילה, וכדעת הרי"ף והטור. וכתב, דאף שבעת הצורך יכול להתחיל נעילה בלילה, כדמוכח בגמ' לגבי בעל קרי, מכל מקום מצוה מן המובחר להקדים ולהתחיל להתפלל מבעוד יום, ואין למהר תפלת מנחה בשביל כך.

ביאור דעת השו"ע

כתב השו"ע זמן תפלת נעילה כשהחמה בראש האילנות כדי שישלים אותה סמוך לשקה"ח. וצריך ש"ץ לקצר בסליחות וכו' כדי שיגמור קודם שקה"ח. ותמה הב"ח הא סמוך לשקה"ח הוא חצי שעה קודם צה"כ, וזהו זמן תחלת תפלת נעילה, והכל שיעור אחד.

ותירץ המגן אברהם, דמש"כ השו"ע שקה"ח פירושו צה"כ, וכמש"כ תוס' בע"ז לד ע"א לגבי תענית, הובא לעיל. ולדבריו אפשר להתפלל נעילה עד צה"כ, ומשמע דאף בביה"ש שרי, וכמש"כ לעיל במשמעות דברי הטור.

הט"ז תירץ דמש"כ השו"ע סמוך לשקה"ח היינו סמוך ממש, ואין זה כסמוך לשקה"ח שכתב הטור, דהטור איירי בתחילת זמנה, והוא חצי שעה קודם שקה"ח, אך השו"ע איירי בסוף זמנה וס"ל דהוא סמוך ממש. ומשמע שלפי הט"ז אי אפשר להתפלל נעילה אף בביה"ש.

להלכה, תחילת זמן נעילה - להב"ח והט"ז חצי שעה קודם שקה"ח. למרדכי והגהות מיימוניות מפלג המנחה, וכן נקט הפמ"ג, הובא בשער הציון סק"ה.

סוף זמן נעילה - הב"ח והט"ז נקטו לעיקר דאף לאחר צה"כ, וכדעת הרי"ף והטור שפסקו כרב, ודלא כהשו"ע. ואילו המגן אברהם נקט דצריך לסיים מעט קודם צה"כ, וכדעת השו"ע, וכן פסק המשנ"ב. ומשמע דבביה"ש שרי.

**ברכת כהנים**

בירושלמי ריש פ"ד דתענית איתא דנשיאות כפים ביום דוקא, וילפינן לה מדכתיב לשרתו ולברך בשמו, מה שירות ביום אף ברכת כהנים ביום. ונסתפק בשער הציון (תרכ"ג ס"ק י"א) אם אפשר לברך בביה"ש, דהא אתקש לשרות, והתם בעינן יום ודאי. אך כתב דיתכן שיש להקל לסמוך על ר' יוסי שעד הכסיף העליון הוי יום גמור, שהרי בלא"ה דעת ר"ת וסייעתו דעד לערך חצי שעה קודם צה"כ אנו חושבין אותו ליום, והוא הדין לענין נשיאת כפים אפשר דיש להקל עד חצי שעה קודם צה"כ, והניח בצ"ע.

וצ"ב מדוע נקט חצי שעה קודם צה"כ, הא לר"ת עד ג' רבעי מיל קודם צה"כ חשיב יום גמור, והוא רבע שעה בלבד. ועוד צ"ע, דלפי מה שהתחיל לסמוך על ר' יוסי יש להקל רק עד ג' רבעי מיל משקיעה ראשונה, ואח"כ כתב דיש להקל עד חצי שעה קודם צה"כ, שהוא זמן מאוחר יותר. ועוד צ"ע מדוע כאן נקט לעיקר להקל כדעת ר' יוסי, וצירף לזה דעת ר"ת. ואילו לגבי מנחה בסי' רל"ג נקט לעיקר להקל כדעת ר"ת וצירף לזה דעת ר' יוסי. [ונפק"מ בשיעור הזמן שיש להקל], וצ"ע בכל זה.

והנה לגבי סעודה שלישית כתב המשנ"ב שאפילו אם הוא תאב לאכול בעלמא אין להחמיר, ויוכל לאכול ולסמוך על דעת ר"ת עד חצי שעה קודם צה"כ. ולגבי מנחה כתב שלהתפלל אחר שקיעה ראשונה הוי בדיעבד, ועדיף להתפלל ביחידות בשביל כך. ולגבי ברכת כהנים הניח בצ"ע אם יכול לסמוך על ר"ת. ויתכן לומר שזה תלוי בחומר האיסור, דלאכול קודם הבדלה הוא איסור קל, שהרי לדעת הרז"ה אפילו לכתחילה אפשר לאכול בביה"ש, ולכן הקיל אפילו כשהוא תאב בעלמא. ולהתפלל מנחה אחר זמנה הוי ספק ברכה לבטלה, ומאידך אם לא יתפלל יפסיד תפלת מנחה, ולכן כתב לסמוך על ר"ת רק בדיעבד. ולגבי ברכת כהנים דאם לא יעלו לדוכן אין בזה הפסד החמיר יותר והניח בצ"ע.

[בספר זמנים להלכה כתב דחלק ג' הודפס ראשון ואחריו חלק ב' ואחריו חלק ו', ובתחילה היה המנהג פשוט יותר כדעת ר"ת, ועם השנים הצבור חזר לנהוג יותר ויותר כדעת הגר"א. ולפיכך המשנ"ב שינה עם השנים את המשקל שיש לתת לדעת ר"ת, עיי"ש].

**זמן הדלקת נר חנוכה**

איתא במס' שבת כא ע"ב, מצותה משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק. ובטור סי' תרע"ב כתב מצותה מסוף שקה"ח עד חצי שעה מן הלילה. ומשמע דמשתשקע היינו צה"כ. וכתב הב"ח דכן נקטו המרדכי והגהות מרדכי דידליק בצה"כ, דשרגא בטיהרא מאי אהני.

אך דעת הרשב"א והר"ן דמשתשקע היינו תחילת שקיעה. כלומר, תחלת שקיעה שניה, שהרי נקטו הרשב"א והר"ן לדינא כדעת ר"ת דעד שקיעה שניה הוא יום גמור.

והגר"א בסי' רס"א נקט דידליק בתחלת שקיעה ראשונה, וכשיטתו דבשקיעה ראשונה מתחיל ביה"ש. וכן פשטות דעת הרמב"ם.

כתב הב"ח, דלפי מה שנקט היראים דלשון משתשקע משמע תחלת שקיעה, והוא ג' רבעי מיל קודם שקיעת גלגל החמה, הוא הדין יש להדליק נר חנוכה קודם שקה"ח. וכתב הב"ח דאמנם נקטינן לעיקר כר"ת, אך אם הדליק מפלג המנחה יש להקל בדיעבד כדעת היראים.