58 יורד לאומנות חבירו - ג - בדין חלוקת קליות ואגוזים ובדין מכירה בזול
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ג' ט' אייר תשע"ב

**א**

א] ב"ב דכ"א:, א"ל רבינא לרבא לימא רב הונא דאמר כרבי יהודה דתנן רבי יהודה אומר לא יחלק חנוני קליות ואגוזין לתינוקות מפני שמרגילן אצלו וחכמים מתירין, אפי' תימא רבנן עד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי יהודה התם אלא דאמר לי' אנא קמפלגינא אמגוזי את פלוג שיוסקי אבל הכא אפילו רבנן מודו דא"ל קא פסקת לי' לחיותי.

והנה בפשוטו מבו' מזה, דכל הא דבעינן לה"ט דאמר לי' אנא קמפליגנא אמגוזי וכו', הוא רק לדעת רב הונא דס"ל דבר מבואה אבר מבואה מצי מעכב, ולדידי' כל הא דל"מ לעכב על חבירו מלחלק קליות ואגוזים, הוא משום דאמר לי' אנא קמפליגנא וכו', אך לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, אלא בר מבואה אבר מבואה ובר מתא אבר מתא ל"מ מעכב, הרי דה"נ ל"מ לעכב על חבירו הבא לחלק קליות ואגוזים, ול"ב לה"ט דאנא קמפליגנא.

וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' ד"ה תנאי, ז"ל, תימה לרשב"א דאמאי לא מייתי דלעיל, דממ"נ ר' יהודה דאמר לא יחלק חנוני קליות ואגוזים לתינוקות פליג אהך ברייתא, עכ"ל, והרי דפשיטא להו להתוס', דלהך ברייתא דאין אדם יכול למחות ביד חבירו מלעשות חנות בצד חנותו, ודאי דאף רשאי החנוני לחלק קליות ואגוזים, וע"כ מהא דאסר ר' יהודה לחלק קליות ואגוזים, ש"מ דיכול אדם למחות ביד חבירו שלא לעשות חנות בצד חנותו ולירד לאומנותו.

ב] אמנם הנה בב"מ ד"ס. אמרינן דמ"ט דרבנן דאמר לי' אנא מפליגנא אמגוזי ואת פליג שיסקי, וקשיא, דכיון דקי"ל דלא כרב הונא, מ"ט בעינן לה"ט דאנא מפליגנא וכו', וצ"ל לדעת התוס' דמפרשינן לה"ט לדעת רב הונא, ואה"נ לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא ל"ב לטעם זה.

אך כבר עמד ע"ז בשו"ת בית אפרים חו"מ סימן כ"ז, דמד' הרי"ף והרא"ש בב"מ שם שהביאו לטעם זה, מבו' דס"ל דגם לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, לא שרי לחלק קליות ואגוזים, אלא מכח הא דאמר לי' אנא מפליגנא וכו', ויש להוסיף דכ"ה במס"י פי"א, ז"ל, ולא התירו חכמים אלא מפני שגם חבריו יכולין לעשות כן, עכ"ל.

ובאמת הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן לקמן דכ"ב., ז"ל, ואע"ג דתנן עלה וחכמים אומרים זכור לטוב משום דקא מרוח תרעי, התם הוא בבני דההוא מתא משום דא"ל אוזיל את וזבין, עכ"ל, והרי להדיא דאף דקי"ל כרבנן דלשכנו אינו כופהו, מ"מ אין רשאי בן העיר להוזיל, אלא משום דא"ל לחברי' אוזיל את וזבין.

וכ"ה מבו' גם בד' רבינו ירוחם נתיב ל"א ח"ו, הובא בב"י סימן קנ"ו ופסקו הרמ"א שם ס"ה, ז"ל, ואם ב' בנ"א דרים בעיר אחת והאחר רוצה להלוות במעט רבית יותר מחבירו ל"מ מעכב, כי יאמר כמו החנונים אני אחלק לתינוקות אגוזים חלק אתה להם שאר פירות כדי להרגילם אצלו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף דבר מתא אבר מתא ל"מ מעכב, מ"מ הי' בדין שיהא בידו לעכב על בן עירו שלא להלוות במעט רבית יותר ממנו, וכל הא דרשאי להלוות במעט רבית, הוא משום דביד חבירו ג"כ ליטול מעט רבית.

ג] ואמנם צ"ב הטעם בזה, דהרי כל הטעם לאסור לחלק קליות ואגוזים ולפחות מן השער, הוא משום דהוא יורד לאומנות חבירו, וא"כ כיון דקי"ל דרשאי בן העיר לירד לאומנות חבירו, מ"ט אינו רשאי לחלק קליות ואגוזים ולפחות מן השער אלא משום דביד חבירו לעשות כן.

וגם צ"ע, שהרי בגמ' לא אמרינן לה"ט דאנא קמפליגנא וכו', אלא לדעת רב הונא, ומשמע דלמאן דפליג ארב הונא, ניחא שפיר הא דשרו רבנן לחלק קליות ואגוזים, אף בלא ה"ט דאנא קמפליגנא, שהרי לפום הס"ד דרב הונא דאמר כר' יהודה, הוה ניחא לן הא דשרו רבנן לחלק קליות ואגוזים, דהוא משום דפליגי אדרב הונא, והרי דלמאן דפליג אדרב הונא, ניחא שפיר הא דשרי לחלק קליות ואגוזים, וא"כ מנא להו להרמב"ן ורי"ו דלפי האמת גם לדידן דקי"ל דלא כרב הונא, אין להתיר לחלק קליות ואגוזים אלא מכח ה"ט דאנא קמפליגנא, - אמנם בזה י"ל דלמדו לזה מסוגיית הגמ' בב"מ דמפרשינן דזהו טעמא דרבנן, ולא ניח"ל למימר דהך סוגיא אתיא כרב הונא.

ד] ונראה לבאר בזה, דהנה הרמב"ן לקמן דכ"ב. תמה ע"ד הר"י מיגש, דבר מתא אחרינא הבא למכור בזול, אין בני העיר מעכבין עליו, ז"ל, ולא מחוור גבן מדתנן ולא יפחות את השער, ואע"ג דתנן עלה וחכמים אומרים זכור לטוב משום דקא מרוח תרעי, התם הוא בבני דההוא מתא משום דא"ל אוזיל את וזבין, אבל אבני מתא אחריתי מעכב דאיהו לית לי' עסק בהדי' דלאו בר מאתי' הוא, כדאמרן לעיל גבי בר מבואה דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"י אלא משום דא"ל אנא פליגנא אמגוזי את פליג שיסקי, כלומר כיון שכבר ירד לאומנות זו יכול לתקן עצמו, אבל הכא א"ל פסקת לי' לחיותאי כיון שהוא העמיד תחילה לאו כל כמיני', וכן נמי סיפא דמתני' בהכי ריהטא דלא פליגי רבנן ור"י אלא בבעלי אומניות אבל מי שאין לו לירד לאומנות משום מרווח תרעי ודאי לאו כל כמיני' וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דמפרש, דעיקר הא דדחי הגמ' בסוגיין, דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי יהודה התם אלא דאמר לי' אנא קמפלגינא אמגוזי את פלוג שיוסקי אבל הכא אפילו רבנן מודו דא"ל קא פסקת לי' לחיותי, דהיינו דשאני בחנוני המחלק קליות ואגוזים שכבר ירד לאומנות זו, והוא יכול לתקן את אומנותו, ומשא"כ במקום שהוא בא לירד לאומנות חבירו לאו כל כמיני'.

וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, התם משום דאמר לי' אנא קמפליגנא אמגוזי וכו', קשיא לן הכא נמי נימא לי' מה שאני עושה בפשוט עשה אתה בפרוטה, וי"ל דאנן הכי קאמרינן דהתם כבר היו שם שניהם ברשות ואין זה בא אלא לעכב שלא יגרום להרגיל הלוקחין אצלו וע"ז אנו אומרים שיכול הלה לעשות כל התיקונים וכל טצדקי שיוכל למכור סחורותיו, משא"כ בזה כי השני לא הי' שם מעולם ובא עליו לירד למלאכתו ולפסוק חיותו, עכ"ל.

אך צ"ע דא"כ נמצא דהעיקר חסר מן הספר, שהרי עיקר החילוק הוא בין מקום שכבר היו שניהם ברשות, למקום שהוא בא לירד מתחילה לאומנות חבירו, ובגמ' לא הזכירו לזה כלל, אלא פירשו דהטעם דמותר לחלק קליות הוא משום דאנא קמפליגנא וכו', וזה הרי אינו כלל הטעם לחלק ביניהם, והגם דבעינן לה"ט דאנא קמפליגנא דבלא זה הי' אסור לחלק קליות, אך אי"ז שייך לשנויא דגמ'.

ה] ונ' לפרש בזה, דודאי מעיקרא נמי הוה קים לן לחילוק זה, דבההיא דרב הונא הוא בא מתחילה לירד לאומנותו, ומשא"כ בחנוני המחלק קליות ואגוזים שהיו שם שניהם ברשות, והא דמדמינן לה לההיא דרב הונא, היינו משום דלדעת רב הונא דמצי חבירו לעכב עליו בטענת פסקת לחיותאי, הרי דאף במקום שהיו שניהם ברשות, ל"מ זה אלא דמכח זה יש לו זכות לעיקר האומנות, ואין חבירו יכול לעכב עליו, אך כל שבא לעשות מעשים המקפחים את פרנסת חבירו, דאי"ז בכלל עיקר קביעות האומנות, הרי דע"ז אין לו זכות כלל, ומצי חבירו לעכב עליו, וע"כ לדעתו בדין, דיכול לעכב על חבירו מלחלק קליות ואגוזים, וזהו דאמרינן דממה שהתירו חכמים לחלק קליות ואגוזים, ש"מ דאדם רשאי לירד לאומנות חבירו, אף בשהוא אין לו זכות על אומנות זו, וע"כ ה"נ הוא רשאי לירד בתחילה לאומנות חבירו.

וע"ז הוא דדחי הגמ' דעד כאן לא פליגי רבנן אלא דאמר לי' אנא קמפליגנא וכו', והיינו דכיון דביד חבירו לחלק שיוסקי, לא חזינן לחילוק הקליות והאגוזים כקיפוח פרנסת חבירו, אלא כתיקון אומנותו, וכיון שהוא ירד ברשות לאומנות זו, יש בזכותו לתקן את אומנותו, ומשא"כ כשבא לירד לאומנות חבירו מתחילה, דאין לו זכות על קביעות אומנות זו, מצי חבירו לעכב עליו.

ו] ולפ"ז נראה דה"נ הוא לפ"מ דקי"ל דבר מתא אבר מתא ל"מ מעכב, דמ"מ כל שהוא בא לקפח את פרנסת חבירו מצי לעכב עליו.

והטעם בזה הוא, דהנה בעיקר הך דינא דבר מתא אבר מתא ל"מ לעכב, ובר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, נראה דהטעם בזה הוא, לפמש"כ הר"י מיגש לקמן דכ"ב. בתו"ד, ז"ל, עבדו רבנן תקנתא לבני מתא כי היכי דלא לשהיין עסקייהו ולא תפסיק להו לחיותייהו, עכ"ל, והיינו דתיקנו חכמים שיהא ביד האדם להתפרנס מעירו, ולא יהא ביד אחרים לירד לאומנותו, וע"כ ל"מ לעכב על בן העיר, שגם הוא יש לו זכות בעיר לעשות אומנות זו, וזהו דתניא דאינו יכול למחות בידו מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, והיינו דכ"ה שהראשון עושה בתוך שלו ויש לו זכות לאומנות זו, גם השני יש לו זכות לאומנות זו, וע"כ ל"מ לעכב עליו, - וכ"נ להדיא בד' הרמ"ה בתחילת דבריו דמפרש כן, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ונמצא לפ"ז, דהא דבר מתא אבר מתא ל"מ מעכב, הוא ע"ד הא דמודה רב הונא דכל שכבר החזיק חבירו באומנות זו ל"מ לעכב עליו, כיון שיש לו זכות באומנות זו, וה"נ הוא לדידן, דכל דהוא בר מתא, יש לו זכות באומנות זו, ואין ביד חבירו לעכב עליו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט כל הא דבר מתא אבר מתא ל"מ לעכב, היינו רק על עיקר קביעת האומנות, שהיא מזכותו של בן העיר השני, וע"כ אין ביד הראשון לעכב עליו, אך כל שבא השני לעשות מעשים המקפחים את פרנסת הראשון, ואינם בכלל עיקר קביעת האומנות, שפיר מצי הראשון לעכב עליו, שהרי ד"ז אינו מכלל זכותו של השני, וכ"ה דמבו' בסוגיין דלדעת רב הונא אף מי שכבר החזיק באומנות זו אינו רשאי לעשות מעשים המקפחים את פרנסת הראשון, משום דזה אינו בכלל זכותו, ה"נ הוא לדידן בבר מתא, דאינו רשאי לעשות מעשים המקפחים את פרנסת הראשון, דזה אינו בכלל זכותו.

?ובנוס"א, דעיקר הא דמהני ה"ט דכדרך שאתה עושה בתוך שלך וכו', היינו דמה"ט לא חזינן לי' כלל כמזיק, ודמי להיכא דפתחו שניהם חנות בב"א דאין א' מזיק את חבירו כלל, אך בחלוקת קליות ואגוזים דחזינן דאף דיש לשניהם רשות למכירה זו, מ"מ אינו רשאי לחלק קליות ואגוזים, והיינו משום דבזה חזינן לי' כמזיק את חבירו, הרי דבזה יש לאסור גם לדעת מאן דפליג על רב הונא, ודו"ק.

ואשר זהו שנקטו הראשונים, דגם לפ"מ דקי"ל דבר מבואה אבר מבואה ובר מתא אבר מתא ל"מ מעכב, מ"מ הא דרשאי החנוני לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, הוא רק משום דביד חבירו לעשות כן, והיינו משום דבלא ה"ט הוה חשבינן לי' כעושה מעשים המקפחים את פרנסת חבירו, דזה אינו בכלל זכותו, ורק משום דביד חבירו לעשות כן, הוא דלא חשבינן לי' כמקפח את פרנסת חבירו, אלא כמתקן את מלאכתו, והוי זה בכלל זכותו, ועמש"נ להלן סקט"ו עוד בזה אימתי חשבינן לי' כמקפח את פרנסת חבירו.

ז] ולפ"ז גם לא קשיא ע"ד הראשונים ממשמעות סוגיין, דלמאן דפליג אדרב הונא שרי לחלק קליות ואגוזים אף בלא ה"ט דאנא קמפליגנא וכו', והיינו משום די"ל דהא דלפום הס"ד דטעמא דרבנן הוא משום דפליגי אדרב הונא, היינו דרבנן לית להו כלל לתביעה זו דפסקת לחיותאי, ואף באופן שאין להשני זכות על אומנות זו, ה"ה רשאי לירד לאומנות חבירו, וע"כ ה"ה רשאי לחלק קליות ואגוזים לתינוקות, דאף דאי"ז בכלל זכותו, מ"מ אין ביד חבירו לעכב עליו מלהפסיד את אומנותו.

אך לפ"מ דקי"ל דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, הרי דביסוד הדין קי"ל כרב הונא, דביד אדם לעכב על חבירו שלא ירד לאומנותו, וכל הא דבר מתא אבר מתא ל"מ מעכב, הוא משום דאף השני יש לו זכות לעשות אומנות זו, הרי דזה אינו טעם אלא שיהא רשאי לקבוע עיקר האומנות, אך אינו רשאי מכח זה לעשות מעשים המקפחים פרנסת חבירו, דזה אינו בכלל זכותו, וכל הא דהוא רשאי לחלק קליות ואגוזים, הוא רק משום דמצי אמר אנא קמפליגנא וכו', וכמש"נ,[[2]](#footnote-3) ובעיקר הך מילתא דלהס"ד הטעם לחלוק על רב הונא הוא משום דליכא כלל טענת פסיקת חיות, ולמסקנא הוא משום דאף השני יש לו זכות לעשות אומנות זו, עמש"נ להלן ענף ג' דיש ללמוד כן מד' הר"י מיגש, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ח] שו"ר בתו"י בסוגיין, ז"ל, והר"י בר"א פירש, דאע"ג ד(ר' יהודה)אמר מעיקרא הכי, אפשר דר' יהודה דוקא בכה"ג אמר שאין לו לחזר שיבואו אצלו ולהפסיד לחבירו בידים, כיון דלא חשיב לי' טעמא דאנא פליגנא וכו', אבל בעלמא דאם זה עושה בתוך שלו, יכול גם חבירו לומר גם אני אעשה בתוך שלי ואינו יכול לעכב זע"ז וכו', עכ"ל, והובאו דבריו בקצרה בשטמ"ק בשם גליון תוס', ז"ל, שמא יש ליתן טעם דר' יהודה מודה דמצי לירד לאומנתו אע"ג דאסור לחנוני לחלק קליות ואגוזים, ריצב"א ז"ל, עכ"ל, וכמדומה דדבריו מתפרשים כמש"נ, דאף למאן דפליג על רב הונא וס"ל דל"מ לעכב על בן המבוי, משום דהוא עושה בתוך שלו, ויש לו זכות באומנות זו, מ"מ שפיר י"ל דמצי לעכב עליו שלא לחלק קליות ואגוזים שהוא מחזר אחר הלקוחות שיבואו אצלו ומפסיד לחבירו בידים, דזה אינו בכלל זכותו, וכמש"נ.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ט] והנה מד' הרמב"ן אלו נלמד, דלדעת הר"י מיגש דבר מתא אחרינא הבא למכור בזול, אין בני העיר מעכבין עליו, משום תקנת הלוקחין, יש להתיר מה"ט בחנוני הבא לפחות את השער, ול"ב לה"ט דאמר לי' אוזיל אנת וזבין, וזהו שהק' הרמב"ן ע"ד הר"י מיגש מהא דאסר ר' יהודה לפחות מן השער, והרי דלא חיישינן לתקנת הלוקחין, ורבנן נמי לא מצינו דפליגי עליו מה"ט, וכנ"ל.

ובדעת הר"י מיגש דס"ל דשרי לירד לאומנות בני העיר משום תקנת הלקוחות, בפשוטו צ"ל, דהגם דר' יהודה דאסר לפחות מן השער, בע"כ דלא חייש לתקנת הלקוחות, מ"מ רבנן דפליגי ושרו לפחות מן השער, הוא מה"ט גופא דחיישינן לתקנת הלקוחות, וקי"ל כוותייהו, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן קנ"ו סקל"ה שכתב על דינא דהר"י מיגש, ז"ל, כמ"ש בב"מ ס' א' וחכ"א זכור לטוב אע"ג דקא מפסיד למוכרים כיון דאיכא רווחא ללקוחות, עכ"ל.

י] אמנם צ"ע בזה, שהרי רבנן שרו נמי לחלק קליות ואגוזים לתינוקות, והתם אין הטעם משום תקנת הלקוחות, דחלוקת קליות ואגוזים לתינוקות אי"ז תקנת הלקוחות, אלא משום דאמר לי' אנא פליגנא וכו', וכמש"א בב"מ ד"ס., וא"כ הרי לדעתם יש להתיר מה"ט לפחות מן השער, משום דאמר לי' אוזיל את וזבין וכמש"כ הרמב"ן, וא"כ הרי דממה שהתירו חכמים לפחות מן השער, אין לנו מקור דס"ל דהתירו חכמים לירד לאומנות חבירו משום תקנת הלקוחות, וכיון דשמעינן מדר' יהודה דלא התירו חכמים משום תקנת הלקוחות, מהיכ"ת נימא דפליגי רבנן עלי'.

ושמא י"ל, דבאמת בעיקר הא דשרו רבנן לפחות מן השער, י"ל דהוא משום דאמר לי' אוזיל את וזבין, אך הרי בב"מ ד"ס. אמר טעמא דרבנן הוא משום דמרווח לתרעא, והיינו כמו שפירש"י דמה"ט הוא דהוי זכור לטוב,[[4]](#footnote-5) והיינו דהגם דאף בלא הא דמרווח לתרעא הי' מותר לפחות מן השער משום דאמר אוזיל את וזבין, מ"מ לא הי' זכור לטוב, וי"ל דמהא דהוי זכור לטוב מכח הא דמרווח לתרעא, שמעינן דחששו חכמים לתקנת הלקוחות יותר מתקנת המוכרים, ומזה יש ללמוד דשרי לירד לאומנות חבירו משום תקנת הלקוחות, ואכתי צ"ע בזה, דלכאו' ודאי י"ל, דרק אחר דמן הדין הוא רשאי לירד לאומנותו, הו"ל זכור לטוב משום תקנת הלקוחות, אך במקום דהוי בכלל יורד לאומנות חבירו דמן הדין יכול חבירו לעכב עליו, לא מצינו דהתירו לזה משום תקנת הלקוחות.

עוד י"ל בזה, לפי המבואר בד' הפנים מאירות ח"א סימן ע"ח, דעד כאן לא שרו רבנן מכח ה"ט דאנא פליגנא, אלא בחלוקת קליות ואגוזים, דלית לי' להמוכר פסידא, אך כל שבא לפחות מן השער אין להתיר מכח זה,[[5]](#footnote-6) אך בשו"ת גור ארי' יהודה חו"מ סימן כ"ב נחלק ע"ז, דכיון דגם שיוסקי צריך המוכר לקנות בדמים ואית לי' פסידא, ואין לחלק בין הפסד מרובה להפסד מועט, והא דשרו רבנן הוא רק משום דמרווח לתרעא והוי זה תקנת הלקוחות.

ואכתי צ"ע בזה, דא"כ נמצא דדינא דהר"י מיגש הוא תלוי בפלוגתא דר"י ורבנן, וזה סתום מאד בד' הר"י מיגש שנראה שחידש דין זה מדנפשי', ולהנ"ל הרי דין זה מפורש בד' רבנן דשרו לפחות מן השער, והר"י מיגש לא הזכיר כלל לפלוגתא דר"י ורבנן בזה, וצ"ע בזה, ועמש"נ בזה להלן סקי"ג.[[6]](#footnote-7)

יא] והנה לפי הנ"ל נמצא, דבמקום שבא א' להוזיל בענין שאין ביד המוכרים האחרים להוזיל כן, הרי דלדעת הרמב"ן דכל הא דשרו רבנן לפחות מן השער הוא משום דאמר לי' אוזיל את וזבין, הרי דבכה"ג דאין ביד חבירו להוזיל אסור לו לפחות מן השער, אך לדעת הר"י מיגש דיש להתיר לפחות מן השער משום תקנת הלקוחות, לכאו' יש להתיר מכח זה גם בכה"ג שאין ביד חבירו להוזיל.

ולפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל בסימן קנ"ו ס"ז כדעת הרי"מ, יש להתיר להוזיל אף בגונא דאין ביד חבירו להוזיל, ואף שכתב הרמ"א שם סו"ס ה' דב' בנ"א הדרים ביחד והאחד רוצה להוזיל בהלוואת הרבית לגוי אין חבירו יכול למחות בו, ובמקור הדברים בד' רי"ו מבו' דלא שרינן אלא משום דיש ביד חבירו ג"כ להוזיל בהלוואת הרבית, והרי דאילו ל"ה ביד חבירו להוזיל, ל"ה שרינן לי' להוזיל, פשוט דהיינו משום דהתם שהוא מלוה ברבית לגויים, אין להתיר משום תקנת הלוקחים, וכמש"כ הר"י מיגש בסוגיין, וכ"ה בד' רי"ו גופי' לעיל מינה, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דיש ביד חבירו ג"כ להוזיל, אך במקום שהוא מוכר לישראל, שרי להוזיל משום תקנת הלקוחות אף בלא ה"ט דביד חבירו להוזיל, ושו"ר שכבר כ"כ בשו"ת בית אפרים חו"מ סימן כ"ז בתו"ד, דמה שהוצרך רי"ו לה"ט דביד חבירו להוזיל, הוא רק משום דהוא מלוה לגויים וליכא לתקנת הלקוחות, עיי"ש.

יב] ואמנם אכתי יל"ד בזה בדבר הרגיל שפותח אדם חנות בצד חנותו של חבירו ומוזיל הרבה, דעי"ז הוא מקפח לגמרי את פרנסת חבירו, ואין בידו לקיים את חנותו, די"ל דבכה"ג לא שרינן לי' משום תקנת הלקוחות.

והטעם בזה הוא, דהנה דעת הר"י מיגש דהא דשאני דגים דיהבי סייארא, היינו דאותה המצודה מפסקת לחיותי' לגמרי, ובכה"ג לכו"ע אסור, ועפי"ז כתבו האחרונים לדון לאסור אף בבר מתא הבא לירד לאומנות חבירו בכה"ג דעי"ז תתבטל אומנות הראשון לגמרי.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז יש להסתפק בדינא דהרי"מ דשרי בר מבואה אחריתא לירד לאומנות בני העיר משום תקנת הלקוחות, אם היינו רק כלפי דינא דבתר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, דהיינו רק בדלי"ב משום תקנת הלקוחות, אך הך דינא דאסור אף בן המבוי לירד לאומנות חבירו כשעי"ז תתבטל אומנותו לגמרי, הוא אף בגונא דיש בזה משום תקנת הלקוחות, או דגם הך דינא הוא רק במקום דלי"ב משום תקנת הלקוחות, ונפ"מ הוא בנידו"ד שהוא מוזיל הרבה וה"ה מקפח עי"ז לגמרי את פרנסת חבירו, אם שרינן לי' משום תקנת הלקוחות.

ומצאתי בתו"ד הבית אפרים חו"מ סימן כ"ו שנקט בפשיטות דגם כשתתבטל עי"ז אומנות חבירו לגמרי לא אסרינן לדעת הר"י מיגש אלא בדלי"ב משום תקנת הלקוחות, אך כל דאית בי' משום תקנת הלקוחות ל"מ לעכב עליו, ועיי"ש שחידש דאף אם יש בזה תועלת ללקוחות שהוא קרוב יותר למקומם, סגי בזה להתיר, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' יש להתיר בנידו"ד.

אך צ"ע בזה מד' הרמ"א בתשו' סימן י' שכתב דאף דקי"ל דלא כרב הונא, מ"מ יש לאסור בנדו"ד דברי הזיקא הוא, כי היענטילומר השני נתן להכריז שכל ספר יוזיל זהוב טפי מהגאון, ומי ראה זאת ולא יבא אליו לקנות ממנו, ויכול הוא להוזיל כי הוא מעשירי הארץ, עכ"ד, והרי דעכ"פ בכה"ג דאין ביד הראשון להוזיל, וכמש"כ דהשני יכול להוזיל כי הוא מעשירי הארץ, וי"ל דכונתו דהראשון אין בידו להוזיל, וע"כ ל"ש בזה ה"ט דאוזיל את וזבין, לא שרינן משום תקנת הלקוחות, וצ"ע בזה.

יג] שו"ר עוד בזה, בתשו' שואל ומשיב מהדו"ק ח"א סימן כ', ז"ל, ומ"ש למעלה שאסור להוזיל המקח, אף שבש"ע מבואר דאם מוזלין המקח לא מצי מעכבי מפני תקנת הלקוחות זה דוקא כשמוזילים מצד שיכולים לתת בזול יותר שהראשונים רצו להוקיר, אבל כאן מה שהם מוזילים מפני שאין משלמין המס, א"כ הראשונים לוקחים באמת כפי שויים, בזה אין מעלה מה שהם מוזילים כנלפע"ד, עכ"ל.

והנה לפי דבריו נמצא, דכל מה שהתיר הרי"מ לבר מתא אחריתא הבא למכור בזול, הוא רק כשבני העיר מוכרין ביוקר, והוא בא למכור כפי השער, דבכה"ג יש בזה משום תקנת הלקוחות, אך כל שבני העיר מוכרין כפי השער והוא בא לפחות מן השער, אין לנו להפסיד להמוכרים כדי שירויחו הלקוחות את המקח בפחות מדמיו, וע"כ בכה"ג לא שרינן לי' למכרו.

וכ"ה בערוה"ש סימן קנ"ו סי"א, ז"ל, ודווקא כשביכולת למכור בזול וחנוני העיר מייקרין השער אבל אם החנונים מוכרים במקח הצריך להיות אלא שאלו הבאים רצונם להוזיל אין מניחים אותם וגוערין בם שמקלקלין דרכי המסחר, עכ"ל.

ועיקר הך מילתא דיש לחלק בזה, יש ללמוד כן מד' הריטב"א בסוגיין שכתב, ז"ל, דאי סוחרי העיר אינם מייקרים סחורותם על בני העיר שלא כמשפט למה יפסידו עליהם, ואם מייקרים הסחורות שלא כראוי הרי יכולים בני העיר להתנות על השערים, עכ"ל, והרי דהיכא דסוחרי העיר מייקרים הסחורות, הי' לנו להתיר לבר מתא אחריתא למכור משום תקנת הלקוחות, ואך דאמרינן דאין בזה משום תקנת הלקוחות כיון שבידם להתנות על השערים, ומשא"כ היכא שסוחרי העיר אינם מייקרים סחורתם שלא כמשפט, אי"ז כלל בכלל תקנת הלקוחות, ולפ"ז י"ל דבאמת ד' הרי"מ קיימי בשסוחרי העיר מייקרים הסחורות, ורק בכה"ג הוא שהתיר לבן עיר אחרת לבא למכור בזול, משום תקנת הלקוחות.

ואי נימא הכי, מתישב היטב לדעת הר"י מיגש, הא דאסר ר' יהודה לפחות מן השער, ורבנן נמי לא מצינו דפליגי, אלא משום דלית להו טענת פסיקת חיות, או משום דמצי אמר לי' אוזיל את וזבין, ולא שרינן בזה משום תקנת הלקוחות, דכל הא דשרינן משום תקנת הלקוחות, הוא רק כשמוכרי העיר מוכרים ביוקר ובא זה למכור כפי השער, אך כל שמוכרי העיר מוכרים כפי השער ובא זה לפחות מן השער, לא חיישינן לתקנת הלקוחות בזה, וע"כ ס"ל לר' יהודה דאף כשהחזיק כבר בחנות זו, אינו רשאי לפחות מן השער, דהוא פוסק לחיותו של חבירו, ולא שרינן בזה משום תקנת הלקוחות.

אך מד' הרמב"ן שהק' ע"ד הר"י מיגש מהא דאסר ר' יהודה לפחות מן השער, מבו' דפשיטא לי' דד' הר"י מיגש קיימי גם כשמוכרי העיר מוכרים כפי השער והוא בא לפחות מן השער, ואף בכה"ג ס"ל דחיישינן לתקנת הלקוחות וה"ה רשאי למכור, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א שהביא מקור לדינא דהר"י מיגש מהא דשרו רבנן לפחות מן השער, וכן נ' גם מסתימת ד' הפוסקים, וע"כ נראה דלדינא א"א לעכב בזה.

יד] אמנם לפ"ד השואל ומשיב והערוה"ש דס"ל לאסור בזה, יש להסתפק בדבר המצוי בפתיחת צרכני' בצד חנות, ומחירי הצרכני' זולים ממחירי החנות, ואין ביד בעל החנות להוזיל כ"כ, אם יש לאסור בזה משום שהחנות מוכרת כפי השער, ובכה"ג אין לחוש לתקנת הלוקחים.

והנה לפ"ד השואל ומשיב נראה דיש לאסור בזה, שהרי גם בגוונא דידי' איירי שהשני המוזיל, אינו פוחת מן השער הראוי לו, אלא יש בידו להוזיל משום שאינו משלם המס, והראשון המשלם המס אין בידו להוזיל, ואפ"ה ס"ל דיש לאסור בזה, וה"נ הכא דכוותה.

אך לפ"ד הערוה"ש דאסור משום שמקלקל דרכי המסחר, נראה דכ"ז הוא כשהוא פוחת מן השער, אך כל שהוא השער הראוי לצרכניות, אין לאסור בזה.

ועד"ז י"ל עוד, דהגם דלהוזיל מן השער אי"ז בכלל תקנת הלקוחות, דאי"ז אלא כריוח ממון, אך בנידו"ד דזהו השער הראוי לצרכניות, י"ל דשפיר יש בזה משום תקנת הלקוחות. - ואם כנים הדברים, יש מקום להתיר בזה גם לדעת החולקים ע"ד הרי"מ, ודו"ק.

טו] ונראה עוד, דבכה"ג יש להתיר גם לדעת הרמב"ן, דס"ל דלא התירו חכמים לפחות מן השער אלא משום דאמר לי' אוזיל את וזבין, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"נ בדברינו לעיל, דמש"כ הרמב"ן ודעימי' דאין להתיר לחלק קליות ואגוזים או לפחות את השער אלא משום דאמר לי' אנא פליגנא וכו' ואמר לי' אוזיל אך וזבין, אך בלא זה הי' אסור, אף דקי"ל דלא כרב הונא, הוא משום דזה אינו בכלל זכותו של השני, ולא הותר לבן אותו העיר לפתוח חנות אחרת, אלא משום דהוא דגם הוא יש לו זכות לאומנות זו, אך לחלק קליות ואגוזים או לפחות את השער, דהם מעשים המקפחים את פרנסתו של חבירו, אי"ז בכלל זכותו, וע"כ לא שרינן לי' לזה אלא משום דמצי אמר לי' אנא פליגנא וכו'.

וצ"ע לפ"ז, במה שנחלקו האחרונים בד' האביאסף שאסר לפתוח חנות אחרת בפתח מבוי סתום, אם הוא משום דקי"ל כרב הונא, או הוא משום דהוא פוסק חיותו לגמרי, וצ"ע דאף אם אינו פוסק חיותו לגמרי, מ"ט לא אסרינן בזה משום דחנותו עדיפא משל חבירו משום קירבתה, ודמי למחלק קליות ואגוזים ולפוחת את השער דאסור, אלמלי הא דאמר לי' וכו'.

ונראה ברור בזה, דדוקא במחלק קליות ואגוזים לתינוקות או בפוחת את השער, דמעשים אלו לא חשבינן להו מכלל עיקר קביעת החנות, אלא הוו מעשים הלוקחים את הלקוחות מחבירו, הוא דאמרינן דאי"ז בכלל זכותו, וביד חבירו לעכב עליו, אך ודאי דבכלל זכותו הוא לפתוח חנות אף כשמצד צורת החנות עתידין לבא אלי' קונים יותר מחבירו, כגון שהיא גדולה או מוארת יותר, וכל כיו"ב, דבכה"ג לא חזינן לה כמעשה קיפוח פרנסת חבירו, אלא הוי זה מכלל עיקר קביעות אומנותו, ורק בחלוקת קליות ואגוזים דהוא נותן להן מתנה, וכן בפחיתת השער, דהוי זה כמתנה בעלמא, וכדחזינן דאיכא גווני דבעינן בזה לתנאי דע"מ שאין לך עלי אונאה, (אך בכה"ג שהמוכר עושה כן מדעתו ל"ב בזה לתנאי, וכמש"נ במק"א), לא חזינן לה מכלל עיקר קביעת החנות, אלא חזינן לה כנתינת מתנה ללקוחות כדי שיבואו אצלו, והוי זה קיפוח פרנסת חבירו דאסור.

טז] ולפ"ז נראה, דכל הא דבפוחת מן השער יש לאסור היכא שאין ביד חבירו להוזיל, הוא רק כשהוא פוחת מן השער הראוי, אך הפותח צרכני' והוא מוכר בשער הראוי לצרכניות, אי"ז כלל כמעשה קיפוח פרנסת חבירו, אלא הוי זה מכלל עיקר קביעות החנות, שהוא פותח מין חנות זו דצרכני', אשר זהו צורת המכירה הראוי' בה, ובכה"ג אין מקום לאסור עליו כלל.

ובדעת השואל ומשיב שאסר באופן הדומה לזה, נראה דהוא לטעמי', דעיי"ש בתו"ד שכתב, דהא דאסור להוזיל יותר מחבירו, הוא משום דעי"ז יהא עדיף מחבירו, ודמי לדינא דהאביאסף, והרי דס"ל באמת דבדינא דהאביאסף ל"ב להא דהוא מקפח פרנסת חבירו לגמרי, אלא כל שהוא עדיף מחבירו, יש לאסור, וע"כ שפיר נקט לאסור גם בכה"ג, אך לד' שאר אחרונים דפשיטא להו דאין לאסור אלא בשהוא פוסק חיותו לגמרי, נ' דאין לאסור בכה"ג, ושמא השו"מ איירי רק בגונא דעי"ז הוא מבטל פרנסת חבירו לגמרי, דבכה"ג שפיר יש מקום לאסור וכדלהלן סקי"ז.

יז] אך מ"מ באופן שע"י פתיחת הצרכני' לא יהא ביד בעל החנות לקיים את חנותו, והוא פוסק לחיותו לגמרי, הרי דלדעת הסוברים דכל שהוא פוסק לחיותו לגמרי יש לאסור אף בבן מתא, יש לאסור בכה"ג לדעת הרמב"ן דלא שרינן משום פסידא דלקוחות, אך לדעת הרי"מ יש להתיר אף בכה"ג, וכמש"נ לעיל סקי"ב מד' הבית אפרים.

יח] עוד יש להסתפק בזה אם מותר לפתוח מכירה ללא כוונת ריוח לטובת הלוקחים, אם יש לאסור בזה משום יורד לאומנות חבירו.

והנה לכאו' הי' מקום לומר, דכל האיסור ביורד לאומנות חבירו, רק כשהוא נוטל את האומנות לעצמו, אך כל שאין משתכר מן האומנות, לי"ב איסורא, והרי לכאו' פשוט דמותר לחלק לכל בני העיר פירות בחינם, ולא אמרינן דהוי יורד לאומנות חבירו, וא"כ י"ל דה"נ הכא דכוותה.[[8]](#footnote-9)

אך ראיתי באג"מ חו"מ ח"א סימן ל"ח שכתב, ז"ל, וכ"ש הכא שמייסדי ביהכ"נ האחר אינו להרוחה שיותר אסור, כי כל הטעם שמתיר ר"ה בדר"י לבר מבואה דידי' הוא מטעם אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, שהוא מטעם שהראשון ג"כ ל"ה לו רשות לאסור עליו לקפחו מלהרויח מעסק כזה, ולא שייך זה בעושה השני שלא להרוחה שנמצא שהראשון אינו מקפחו בכלום והשני מקפח לראשון שבזה מסתבר שאסור אף שהוא רק להפחית ולא לקפח לגמרי, עכ"ל,[[9]](#footnote-10) והרי דס"ל דאף בכה"ג שאינו משתכר מזה יש לאסור, ואדרבה בכה"ג יש לאסור אף בבר מבואה דידי', ולפי דבריו יש לדון לאסור גם בנידו"ד, ואף אם הוא בר מבואה דידי'.

ואמנם כ"ז הוא לדעת הרמב"ן ודעימי', דלא שרינן לירד לאומנות חבירו משום תקנת הלקוחות, אך לדעת הרי"מ דשרינן לירד לאומנות חבירו משום תקנת הלקוחות, הרי דה"נ יש להתיר בכה"ג, למש"נ לעיל סקי"ג מד' הרמב"ן והגר"א שלא כד' השואל ומשיב והערוה"ש, ואף בכה"ג דעי"ז הוא פוסק לאומנותו לגמרי, אף לדעת הסוברים דבכה"ג חלוק דינו, ונת' בזה לעיל סקי"ב ובהערה שם, דגם לזה יש להתיר משום תקנת הלקוחות, וכמש"כ הבית אפרים חו"מ סימן כ"ו, ונת' לעיל סקי"ב.

אך שו"ר בחת"ס חו"מ סימן ע"ט שכתב בתו"ד, ז"ל, דע"כ לא אמרי' זכור לטוב אלא היכי דמוכר בזול וירויחו הקונים ולא מפסיד המוכרים מהקרן, אבל לקפח פרנסתם לא, דהרי מתריעין על פרגמטי' בב"ב צ"א ע"א אפי' על יין ושמן, מכ"ש על מלאכת שמים דאתי לאתרשולי, עכ"ל, ולפ"ז יל"ד לאסור בנידו"ד גם לדעת הר"י מיגש, ומכח זה הי' מקום לאסור בפתיחת צרכני' גם לדעת הרי"מ, בגוונא דעי"ז יפסיד בעל החנות מהקרן והוא מקפח פרנסתו, וצ"ע בזה.

יט] ויש להוסיף, דאם נדון לאסור בכה"ג, לכאו' יש לנו לאסור אף כשהלקוחות עצמן מבקשין ממוכר זה שימכור להם, שהרי מבו' בד' הרמב"ן, דאסור בן מתא אחריתא למכור בזול, אף כשבני העיר מבקשין ממנו, שלא מצא תקנה לבני העיר אלא להתנות על השערים, והרי דאף אם בני העיר מבקשין ממנו למכור להן, אינו רשאי, וגם לדעת הרי"מ לא שרי אלא כשהוא מוכר בזול, אך כל שאינו מוכר בזול, ה"ה אסור למכור, אף אם מבקשין ממנו בני העיר מאיזה טעם שיהי', והרי דדינא דפסקת לחיותאי הוא גם כשבני העיר מבקשין ממנו שימכור להן, וא"כ ה"נ בנידו"ד יש לאסור גם בכה"ג.

אך שמא י"ל, דבנידו"ד אם ביקשו ממנו בני העיר למכור להן, הרי דכיון שהוא אינו מרויח מזה, לא חשבינן לה כמוכר לבני העיר, אלא הו"ל כשליח דבני העיר לקנות להן, וע"כ אין לאסור בזה, וצ"ע בזה.

**ג**

כ] נתבאר לעיל סק"ז, דחלוק הוא הא דס"ד בסוגיין דרבנן דר' יהודה לא ס"ל כרב הונא, מהא דמסקינן דרבנן דרשב"ג לא ס"ל כרב הונא, דלהס"ד דרבנן לא ס"ל כרב הונא, היינו משום דליכא כלל לתביעת פסקת לחיותאי, וע"כ שרינן אף בחלוקת קליות ואגוזים, אף דהוי זה מעשה קיפוח פרנסת חבירו וודאי דאין זה בכלל זכותו, אך לפי המסקנא דרבנן דרשב"ג לא ס"ל כרב הונא, הרי דכיון דמודו רבנן דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, בע"כ דמודו רבנן לעיקר התביעה דפסקת לחיותאי, ואך דס"ל דמצי אמר כדרך שאתה עושה בתוך שלך כך אני עושה בתוך שלי, והיינו דגם השני יש לו זכות לעשות אומנות זו, וע"כ ל"מ הראשון לעכב עליו, וע"כ כל שהוא בא לחלק קליות ואגוזים או לפחות מן השער, הי' מן הדין דיהא ביד הראשון לעכב עליו, וכל הא דל"מ לעכב עליו הוא רק משום דאמר לי' אנא מפליגנא וכו'.

וראיתי עתה בשיעורי רא"ב להוסיף עוד עד"ז, דהנה הרי"מ בסוגיין כתב בהא דדחי שאני דגים דיהבי סיירא, ז"ל, אבל אלו לא הוו יהבי סייארא וכו' ולא מפסקת לי' לחיותי' כלל, י"ל שאין מעכב עליו, ואע"ג דהוה מפחית לי' לחיותי' מצי אמר לי' את מטי לך מאי דפסקו לך מן שמיא ואנא מטי לי מאי דפסקו לי מן שמיא, עכ"ל, והרי דטעמא דמאן דפליג על רב הונא, הוא משום דלא חשיב כמזיקו משום דאת מטי לך מאי דפסקו לך מן שמיא.

וצ"ע בזה ממש"כ הרי"מ בהמשך הסוגיא, בהא דאמרינן דתנאי היא, ז"ל, אלמא אע"ג דהא מתזקי בני מבוי מחמת הנכנסים והיוצאים, קאמר ת"ק ולשכנו אין כופהו שלא לעשות חייט או סופר כו', משום דאמר לי' בדידי עבידנא, וממילא שמעת דה"נ ס"ל לענין בר מבואה דאוקי רחיא ואתא בר מבואה דנפשי' לאוקמי רחיא אחרינא דלא מצי היאך לעכובי עליה, ולמימר לי' קא מזקא לי דקא מפסקתא לי לחיותאי משום דאמר לי' הא אנא בדנפשאי עבידנא, עכ"ל, והרי דטעמא דמאן דפליג על רב הונא, הוא משום דאמר לי' בדידי עבידנא, ואין לדחוק דכונתו ג"כ לה"ט דאת מטי לך מאן דפסקו מן שמיא, שהרי לפ"ד הרי"מ מדמינן לה להא דל"מ לעכב עליו משום ריבוי הדרך, וכלפי זה הרי ל"ש ה"ט כלל.

ובע"כ מזה, דבאמת בתחילת הסוגיא דנו בעיקר דינא דרב הונא דאיכא תביעה דפסקת לחיותאי, וע"ז מייתינן מהא דמרחיקין מצודת הדג, ודחינן לה דשאני דגים דיהבי סיירא והוא פוסק לחיותו לגמרי, ועל פסיקת חיות לגמרי אית לי' תביעה, אך כל שאינו פוסק לחיותו לגמרי, י"ל דליכא תביעה ע"ז כלל.

אך לפ"מ דתלינן לדינא דרב הונא בפלוגתא דרבנן ורשב"ג, הרי דאף רבנן מודו דאיכא לעיקר התביעה דפסקת לחיותאי, וע"כ מצי לעכב על מי שאינו שכנו, ואך דכל שהוא בן המבוי ל"מ לעכב עליו, משום דאמר לי' בדידי קעבידנא, דומיא דהא דל"מ לעכב עליו משום ריבוי הדרך. [[10]](#footnote-11)

וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה אות ס"ה, דאף דלדעת רש"י טעמא דשרי הוא משום דמ"ש דחיישת לחיותא דידך ולא חיישת לחיותא דידי, או משום דכל חד וחד מאן דפסקו לי' משמיא הוא דמטי לי', מ"מ לפ"מ שפירש דהגמ' מדמי דכ"ה דשרי לרבות את הדרך שרי לפסוק לחיותו, כתב הטעם דשרי, משום דאמר לי' בדידי קא עבידנא ולא איכפת לי בהזיקא דידך, עיי"ש.

כא] ועיי"ש שכתב ועד"ז שמעתי מהגרא"א לישב עוד לפ"ז, במה שהשמיטו הרי"ף והרמב"ם והטוש"ע לדינא דמרחיקין מצודת הדג מן הדג, הגם דבגמ' אמרינן דשאני דגים דיהבי סיירא ויש לאסור בזה גם בלא דינא דרב הונא, וכתבו בבית אפרים חו"מ סימן כ"ז ובחת"ס חו"מ סימן ע"ט, דהוא משום דלמסקנא דמילתא דרב הונא תליא בתנאי, יש להעמיד לההיא דמרחיקין מצודת הדג כרשב"ג, ואין מקור לחדש דשאני דגים דיהבי סיירא, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין.

ולפי הנ"ל מתפרש היטב הטעם בזה, דכל הא דאמרינן דשאני דגים דיהבי סיירא, הוא כמו שפירש הר"י מיגש, דאף דליכא תביעת דפסקת לחיותאי משום דאמר לי' את מטי לך מאי דפסקו לך מן שמיא, מ"מ כל שהוא מפסיק לחיותו לגמרי ול"ש טעם זה, מצי לעכב עליו, אך לפ"מ דקי"ל דאף דאיכא תביעה על פסיקת החיות, מ"מ כל שהוא עושה בתוך שלו ל"מ לעכב עליו, הרי דאף היכא שהוא פוסק לחיותו לגמרי יש להתיר מכח זה, דכיון דאף על פסיקת חיות במקצת אית לי' תביעה, אין לנו לחלק בין פסיקת חיות במקצת לפסיקת חיות לגמרי לגבי הא דמצי אמר לי' אני עושה בתוך שלי, ודו"ק.

והנה אמנם בתשו' הרשב"א ח"ג סימן פ"ג נקט דקי"ל כהך שנויא דשאני דגים דיהבי סייארא, וכ"ה מבו' גם בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין, אך י"ל דהיינו לטעמייהו דמפרשי לה כפירש"י, דהוא משום דהו"ל כבא לידו, וע"ז שפיר י"ל, דאף לפי המסקנא דטעמא דרבנן הוא משום דהוא עושה בתוך שלו, מ"מ כל דיהבי סייארא והו"ל כבא ליד חבירו, אינו רשאי לקחתו ממנו, ורק לפי' הרי"מ דהא דשאני דגים דיהבי סייארא הוא משום דלא הותר אלא כשאינו פוסק לחיותו לגמרי משום דאמר לי' את מטי לך מאי דפסקו לך מן שמיא, הרי דכ"ז הוא רק אם לא ס"ל כרב הונא משום דליכא כלל תביעה על פסיקת החיות, אך לפ"מ דקי"ל דלעולם איכא תביעה על פסיקת החיות, ואך דמצי אמר בדידי קא עבידנא, הרי דמה"ט יש להתיר גם כשפוסק לחיותו לגמרי, וכמש"נ.

1. ובשו"ת בית אפרים חו"מ סימן כ"ו, פירש דטעמא דאני עושה בתוך שלי, הוא ע"ד דינא דר' יוסי דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, ואף לרבנן דפליגי על ר' יוסי, הוא רק משום שהשרשים נכנסים לתוך של חבירו, ומשא"כ הכא דאינו נכנס לתוך של חבירו כלל, עכ"ד, ועמש"נ בסימן ב' סק"ט דלפ"ז מוכרח דהא דמצי לעכב על אחר שאינו מבני המבוי, אף ששכר מקום מא' מבני המבוי, אי"ז מדינא דפסקת לחיותאי, אלא דין אחר הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בלא דברינו הי' מקום לומר, דמש"כ הרמב"ן דטעמא דרבנן הוא משום דאמר לי' אוזיל אנת וזבין, הגם דבס"ד דגמ' מבו' דטעמייהו משום דליכא לטענת פסקת לחיותאי, היינו משום דאחר דשמעינן לה"ט דאמר לי' אנא מפליגנא וכו', שפיר י"ל דגם רבנן לא שרו אלא מה"ט, ורק לס"ד דלא קים לן לה"ט דאנא מפליגנא וכו', בע"כ דמאן דפליג אדרב הונא שרי אף בכה"ג.

   אך נראה דאי"ז מתישב, דא"כ מ"ט הוצרך הרמב"ן להזכיר בקו' ע"ד הר"י מיגש דהא דשרי לפחות מן השער, הוא משום דא"ל אוזיל את וזבין, הרי אף אם טעמייהו הוא משום דשרי בן העיר לירד לאומנות חבירו אף בכה"ג, נמי קשיא ע"ד הר"י מיגש.

   ובע"כ מזה, דפשיטא לי' להרמב"ן דלפ"מ דקי"ל דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הרי דה"נ בדין שיהא בידו לעכב על בן עירו שלא לפחות מן השער, דד"ז אינו בכלל זכותו של השני, וע"כ אלמלי ה"ט דאוזיל את וזבין, הי' לנו לומר דטעמא דרבנן הוא משום תקנת הלוקחים, וע"כ לדעתם יש לנו להתיר גם לבן עיר אחרת לירד לאומנות בן עיר זו כשמוזיל וכדעת הרי"מ, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דגם לרבנן לא אלא משום דאוזיל אנת וזבין ולא חשיב כלל כיורד לאומנות חבירו, אך לעולם מודו רבנן דלא שרו רבנן לירד לאומנות חבירו משום תקנת הלוקחין, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובתו"י שם כתב עוד, ז"ל, אלא י"ל, דר' יהודה מיירי בחצר אחת, ומילתא ד(אביי)[רב הונא] מיירי בבני מבוי, להכי מייתי הך ברייתא דמיירי בבני מבוי, עכ"ל, ולמדנו מדבריו דבר חדש, דאף למאן דפליג על רב הונא וס"ל דבר מבואה אבר מבואה דנפשי' ל"מ מעכב, מ"מ י"ל דבאותו חצר מצי לעכב עליו.

   ובפשוטו יש ללמוד כן מד' הר"י מיגש שפירש בהא דתלינן לדרב הונא בתנאי, ז"ל, אלמא אע"ג דהא מתזקי בני מבוי מחמת הנכנסים והיוצאים, קאמר ת"ק ולשכנו אין כופהו שלא לעשות חייט או סופר כו', משום דאמר לי' בדידי עבידנא, וממילא שמעת דה"נ ס"ל לענין בר מבואה דאוקי רחיא ואתא בר מבואה דנפשי' לאוקמי רחיא אחרינא דלא מצי היאך לעכובי עליה, ולמימר לי' קא מזקא לי דקא מפסקתא לי לחיותאי משום דאמר לי' הא אנא בדנפשאי עבידנא, ורשב"ג דאמר אף לשכנו כופהו משום דקא מזקי להו לבני מבוי ולא מצי אמר בדנפשאי עבידנא, ס"ל נמי לענין רחיא דמעכב עלי' חברי' משום דאמר לי' קא מזקת לי דקא מפסקתא לי לחיותאי, ולא מצי אמר לי' בדנפשאי קא עבידנא, והיינו תנאי, עכ"ל, וכ"כ הרמ"ה.

   והנה הרי כל הא דל"מ לעכב עליו מחמת הנכנסים והיוצאים, משום דאמר לי' בדידי עבידנא, הוא רק במבוי, אך בחצר מצי לעכב עליו אף בשהוא עושה בתוך שלו, וכדתנן במתניתין, וכמו שפירש הרמ"ה, ובפשוטו הוא משום דבמבוי ליכא היזק כ"כ בריבוי הדרך, אך צ"ע דא"כ מאי מדמינן לה להזיקא דפסקת לחיותאי, ומהיכ"ת נימא דהיזק זה דמי להיזק ריבוי הדרך במבוי, וביותר דהרמ"ה כתב להדיא דהיזק פסיקת החיות הוא היזק גדול מהיזק ריבוי הדרך, וא"כ מהיכ"ת נדמי לי' לריבוי הדרך דמבוי דשרי ולא לריבוי הדרך דחצר דאסור, ולכאו' מוכח מזה, דטעם הא דשאני חצר ממבוי, הוא משום דבחצר משועבדים בני החצר טפי זל"ז, וע"כ אינו רשאי להרבות הדרך אף שהוא עושה בתוך שלו, ומשא"כ במבוי, ולפ"ז גם הא דשרינן להעמיד ריחים בצד ריחים של חבירו, משום דאמר לי' בדנפשאי קא עבידנא, הוא רק במבוי ולא בחצר, וצ"ע בזה. - ועמש"נ בזה בע"א בדברינו בדין ריבוי הדרך במבוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בשו"ת גור ארי' יהודה סימן כ"ב שכבר דקדק כן מד' הנימו"י שם שכתב כד' רש"י, דכל הא דבעינן לה"ט דמרווח לתרעא, הוא רק להא דהוי זכור לטוב, והובא בגל' חכמת שלמה סימן רכ"ח.

   והעירוני דיש לסייע לזה מד' הרי"ף בב"מ שהביא למש"א שם דטעמא דחכמים בחלוקת קליות ואגוזים הוא משום דאמר לי' אנא פליגנא וכו', אך לא הביא למש"א שם דטעמייהו דחכמים בפחיתת השער הוא משום דמרווח לתרעא, ובע"כ דלהא דשרי לפחות את השער, ל"ב להא דמרווח לתרעא, אלא טעם זה הוא להא דהוי זכור לטוב, וכיון דלאו דינא הוא, לא הוצרך הרי"ף להביאו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לפמש"נ לעיל בהערה לדקדק מד' רש"י דלעיקר הא דמותר לפחות מן השער ל"ב להא דמרוח לתרעא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן לקמן דכ"ב., מבו' שלא כד' הפנים מאירות, - ועפי"ז צ"ע לדינא במש"כ הפנים מאירות שם לאסור בנידון דידי', והביאו הפת"ש בסימן קנ"ו סק"ח, עיי"ש, - ועי' בית אפרים חו"מ סימן כ"ז שנחלק על דינא דהפנים מאירות. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה בנתיה"מ סימן קנ"ו סק"ב כתב, דאף דבנ"א אין יכולין למחות בידו כשנותן יותר בזול, מ"מ יכול למחות שלא לעמוד בצידו משום פיסוק חיות, עיי"ש בדבריו, ומבו' בדבריו, דחלוק הוא הא דמעכב על חבירו שלא למכור בצידו, מהא דמעכב עליו שלא למכור בעיר, דהא דמעכב עליו שלא למכור בצידו הוא משום פיסוק חיות, דהו"ל כמזיקו, ואילו הא דמעכב עליו שלא למכור בעירו, הוא משום זכויות בני העיר, ועמש"נ בזה באורך בסימן ב', וע"כ אף במקום שיש בזה משום תקנת הלקוחות, ל"מ זה אלא דל"מ לעכב עליו משום זכויות בני העיר, דאדרבה תקנת בני העיר היא שימכרו להם בזול, אך כשבא לפתוח בצידו דחשיב כמזיקו, ה"ה מעכב עליו אף בכה"ג.

   ולפי דבריו יל"פ, דע"כ אסר ר' יהודה לפחות את השער, שהרי ממש"א בגמ' דלימא רב הונא דאמר כר' יהודה, נלמד דבההיא דר' יהודה יש לאסור משום פסיקת חיות, ועמש"נ בסימן ב' סק"ב בהערה דאף דאיירי גם במבוי אחר, מ"מ כל שהוא נוטל להלוקחים דהראשון יש בזה משום פסיקת חיות אף במבוי אחר, וע"כ אין להתיר בזה משום תקנת הלוקחים, וגם רבנן דשרו בזה הוא רק משום דלא ס"ל לטענת פסיקת חיות כלל, או הוא משום דמצי למימר לי' אוזיל את וזבין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובעיקר הדין בזה, הנה אמנם בשו"ת משאת בנימין סימן כ"ז ובכנה"ג נקטו לאסור בזה, וכן נקט בשו"ת חת"ס חו"מ סימן ס"א וסימן קי"ח, והובא כ"ז בפת"ש סימן קנ"ו סק"ג, וכ"כ באבנ"ז או"ח סימן ל"ו סק"ב וחו"מ סימן ק"מ ובאג"מ חו"מ ח"א סימן ל"ח, ויסדו דבריהם ע"ד הר"י מיגש אלו, וע"ד האביאסף שהביא הב"י בסימן קנ"ו, - אך בשו"ת בית אפרים חו"מ סימן כ"ו כ"ז האריך להתיר בזה, והוכיח בראיות ברורות דטעמא דהאביאסף דאסר אינו מכח זה, וכאשר כן נקטו הב"י והש"ך, וגם כתב דלא קי"ל כהר"י מיגש בההיא דיהבי סייארא, וגם בד' הרמב"ם ועוד מבו' דלא קי"ל כלל כהך שנויא דשאני דגים דיהבי סייארא, ועמש"נ בזה להלן ענף ג', וע"כ ודאי א"א לעכב ע"ז, ועיי"ש בתו"ד שכתב דהשארית יוסף סימן י"ז והמשאת בנימין שאסרו בזה, הוא רק כשהוא נכנס בגבולו של הראשון ומדחהו, ועיי"ש מש"כ בדעת הרמ"א בזה. - ולדינא נראה, דאחר דהבית אפרים כתב להתיר בזה, ודבריו מתישבים היטב בד' הראשונים, ודאי א"א לעכב עליו מספק. - ויש להוסיף, דבפשוטו לדעת המתירים במערופיא, מוכח דאף דהוא פוסק לחיותו לגמרי שרי, וא"כ אין לאסור בנידו"ד, וכבר כתב כן בשו"ת דברי חיים חו"מ סימן כ', וכן מבו' גם בד' הבית אפרים סימן כ"ז מז: עיי"ש.

   ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בביאור הגר"א סימן קנ"ו סקכ"ח כתב בדעת המתירין מערופיא, ז"ל, וסברא האחרונה ס"ל כפי' הרי"מ דיהבו סייארא כלומר וכו' ונמצא מפסיק לחיותי' לגמרי, אבל בלא"ה אין מעכב עליו אע"ג דמפחית לחיותי' דמצי אמרי לי' את מטי לך מאי דפסקי לך מן שמיא ואנא מטי לי כו', עכ"ל, וצ"ע דהרי במערופיא ג"כ הוא פוסק לחיותי' לגמרי, דמה שבידו לעסוק עם אחר, אינו טעם דלא יחשב כפוסק לחיותו לגמרי, דהרי גם במצודת הדג הוא כן, וא"כ מ"ט שרי, וכבר תמה בזה בשו"ת בית שלמה יו"ד סימן י"ט, ולמש"נ להלן סקכ"א יש לישב, ודו"ק, אך רחוק לפרש כן במכוון ד' הגר"א. - ושמעתי לפרש בזה בד' הגר"א, דכל הא דאסרינן בפסיק חיותי' לגמרי, הוא רק כשא"א לו להתפרנס כלל, כההיא דמצודת הדג דהדגים אינם בעלי בחירה, וא"א שיבוא הדג למצודתו, אך במערופיא דביד הגוי להמשיך לעסוק עם הראשון, לי"ב לטענת פסקת לחיותאי, דגם בזה שייך הטעם דאת מטי לך מאי דפסקי לך מן שמיא, ודו"ק. - ולפ"ז נמצא לדעת הגר"א, דבאופן הרגיל אין לאסור לדעת הרי"מ אף כשהוא פוסק לחיותי' לגמרי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובחת"ס חו"מ סימן ע"ט כתב בתו"ד, ז"ל, ועוד יש חידוש דין לשיטה זו דהר"י מיגש, דלרש"י ורמב"ן האחרון נהנה ממה שהי' בטוח לראשון ולשיטה זו אפי' אין השני נהנה בדג זה שטרח בו הראשון רק שמעכבו שלא יבואו לידו אפ"ה אסור, עכ"ל, ומבו' מדבריו דחידוש הוא לאסור בכה"ג שאינו נהנה ממה שהוא פוסק לחיות השני, וי"ל דגם לפ"מ שהוכיח מד' הרי"מ לאסור בכה"ג, הוא רק בשהוא עושה כן לצורך אומנותו, דלאו כל כמיני' להפסיד לחבירו לצורך זה, אך כל שהוא עושה כן לצורך הלוקחים, י"ל דודאי לי"ב איסורא.

   ויש להוסיף, דמצינו בתשו' הרמב"ם סימן רע"ג שכתב דהיורד לאומנות חבירו כשאינו נצרך הוא חמור טפי, אך י"ל דהוא רק כשמשתכר מזה, ואך שאינו נצרך לכך, עיי"ש בנידון התשובה, אך התם איירי בשעשה כן כדי להפסיד לחבירו, וע"כ חזינן לי' כיורד לאומנותו אף בשאינו משתכר מזה, אך כל שאין דעתו להפסיד לחבירו, י"ל דלא חשבינן לה כיורד לאומנותו אלא בשהוא משתכר מזה [↑](#footnote-ref-9)
9. והרמ"ה בסוגיין אות ס"ה פירש להא דאתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, ז"ל, ומ"ש דחיישת לחיותא דידך ולא חיישת לחיותא דידי, א"נ כיון דכל חד מינן לא עביד אלא בנפשי', כל חד וחד מאי דפסקו לי' משמיא הוא מטי לי' דלא מיפסיק חד מינן לחיותא דחברי', עכ"ל, ולכאו' לפי' קמא דהרמ"ה צדקו ד' האג"מ דאין להתיר מכח זה כשעושה שלא להרוחה, אך לפי' בתרא דהרמ"ה יש להתיר אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם צ"ב, דמה ענין הא דאין יכול לעכב משום ריבוי הדרך בשעושה בשלו, להא דאינו יכול לעכב עליו משום פסיקת חיותו בשעושה בשלו, הרי בכל הרחקת נזיקין ה"ה מעכב עליו אף בשעושה בשלו, אלא לדעת ר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו כשאי"ז גיר"ד, ומהיכ"ת דמי דין פסיקת חיות לדין ריבוי דרך.

    ואולי י"ל בזה, דעיקר התביעה משום ריבוי הדרך, היא תביעה על עיקר קביעות האומנות, דכל שהוא רשאי לקבוע את האומנות, הרי דמכח זה א"א למנוע את הנכנסים והיוצאים, והוי כמי שנתרבו בני ביתו, דל"מ לתבעו ע"ז, וכמש"כ הרמ"ה באות נ"ו, ובזה הוא דפליגי רבנן ורשב"ג, אם מזכותי אדם להעמיד אומנות בביתו, וע"כ ממילא דא"א לעכב עליו משום ריבוי דרך, או דאי"ז מזכותי אדם להעמיד אומנות בביתו, וע"כ תלינן בזה גם אם מצי לעכב עליו משום פסיקת החיות, או דכיון דמזכותו הוא להעמיד אומנות בביתו, א"א לעכב עליו, ואכתי צ"ע בזה.

    עוד צ"ע בזה, דלכאו' בע"כ דל"ד ב' הדינים זל"ז, שהרי כל הא דל"מ לעכב עליו משום ריבוי דרך, הוא רק בשמעמיד הוא עצמו להאומנות, אך כל שמשכיר לבעל אומנות אחר מצי לעכב עליו, ואילו משום פסיקת החיות ל"מ לעכב אלא על בן עיר אחרת דלא שייך בכרגא דהכא, ואין לומר דגם לגבי ריבוי דרך ל"מ לעכב אלא על בן עיר אחרת, דאי"ז במשמעות הדברים, וגם בד' הרמ"ה אות ס"ו נראה להדיא לא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)