מראית העין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב / סי_ פז

סי' פז ענייני מראית העין

**א. מראית העין-**

מבואר בשו"ע פז-ד שאין לבשל בשר בהמה בחלב אשה מפני מראית העין, ומקורו ברשב"א בתוה"ב ויליף ליה מדין דם דגים דמבואר בגמ' שאסור לאוכלו כשהוא כנוס בכלי משום מראית העין.

ובפר"ח סק"ז תמה ע"ז כיון דשלא גזרו ע"ז חז"ל היאך הוסיף הרשב"א לאסור מדעתו, ובפר"ת סק"ט כתב שאינו בכלל גזירת חז"ל אלא שהרשב"א מדעתו הוסיף כן כדי למנוע טעות דאינשי, עיי"ש.

אבל בחזו"א יו"ד קנ-יא מצאנו דבר יסודי בזה ז"ל:"הנה אשכחן בגמ' בעיות טובא בגזירת חז"ל, ולכאו' קשה הלא מן הדין וודאי מותר וכו' ואין הדבר ראוי ליאסר אלא אם הושיבו בי"ד ע"כ ואסרוהו וכיון שלא הושיבו בי"ד למגזר למה ייאסר?

אלא שמה שגזרו הראשונים גזרו על שורש הדבר המביא להרחבת המצוה ומשמרתה ומסרוה לחכמים הבאים לשפוט ביתר הפרטים כפי הוראת העיון וכמו"מ של דין התורה ומה שנראה לחכם שראוי להבינו בכלל גזירתם זהו באמת בקשת הגוזרים ומבוקש גזירתם", וה"נ יל"פ בנידו"ד, וע"ע בחזו"א יו"ד-יד.

וברמ"א סעיף ג' הוסיף דחלב שקדים אסור מפני מראית העין ורק אם מניח עמו שקדים אין בו משום מראית העין דמוכחא מילתא.

**ב. מראית העין בדרבנן-**

כתב הרמ"א שכל ענין מראית העין אינו אלא באופן שיחשדוהו שהוא עובר באיסור תורה אבל אם החשד הוא רק באיסור דרבנן לא.

ועפי"ז כתב שמותר לבשל ולאכול בשר עוף בחלב שקדים, שאף אם יחשבו שהוא חלב ממש מ"מ אין בו איסור תורה כיון שהוא של עוף, וכן בצונן בצונן שאין בו איסור תורה דלאו דרך בישול הוא מותר אף בחלב בהמה[[1]](#footnote-2).

אבל בש"ך חלק ע"ז ונקט שגם במילי דרבנן חשש למראית העין כדמוכח בכ"ד עיי"ש, וכ"ד יש"ש פכ"ה-נב.

ובדעת הרמ"א נשנו שני אופנים באחרונים, עיין בנחלת צבי והפלאה שנקטו כוונתו עפ"י המבואר בתוס' ורא"ש שבת קמג. שאין מראית העין במילי דרבנן בחדרי חדרים.

אבל בפר"ח וכו"פ כתבו שהרמ"א התיר גם בפרהסיא [וכ"מ במהרש"ל שהמנהג היה לאוכלם בפורים וכשי"ת לקמן משמע אף בפרהסיא].

וטעם הדבר כתב בכו"פ דבלא"ה אין החומרא ברורה כ"כ שהרי וודאי לא אסרו חז"ל לתת יין אדום בתבשיל אף שהוא נראה כדם, דסו"ס לאו דם הוא כלל, ורק בדם דגים שהוא ממש דם אלא שהותר בזה חששו למראית העין, וכן חשש הרשב"א בחלב אשה שהוא ממש חלב אלא שהותר.

ולפי"ז כתב דחלב שקדים שאין להם מהות של חלב כלל [ורק קורים להם חלב בשם מושאל] לא נאסר, ולכך נקט הרמ"א דבכה"ג אין לאסור אלא בבהמה ולא בעוף [ואינו מובן כ"כ דא"כ אין לאסור כלל שקדים ומה"ת לרמ"א פשרה זו].

ולהלכה כתב בפמ"ג שצריך להחמיר בסעודות גדולות, והיינו שמחמירים סברת הש"ך דאף בדרבנן חיישינן למראית העין אבל מ"מ בצינעא אין איסור מראית העין בדרבנן [אבל ביד יהודה בפיה"ק סקי"א כתב דעיקר כהרמ"א דבלא"ה אין לדין זה כ"כ מקור וכמו שנביא לקמן קו' הכו"פ והוסיף שכן המנהג שאין חוששין בעניינים אלו].

ועפי"ז כתב בבדה"ש שתחליף חלב פרוה אסור לאוכלו בסעודות גדולות משום מראית העין אלא אם יניחו את הקופסא או העטיפה עמו וכש"כ הרמ"א להניח שקדים אצלו[[2]](#footnote-3).

ובמגי"ס כתב להקל בזה משתי טעמים:

א. יש לדון שלא אסרו אלא היכא שיש לו שם חלב ואפי' חלב שקדים, אבל תחליף חלב אין שם חלב כלל, וכטענת הכו"פ שהבאנו לעיל שלא אסרו לתת יין אדום משום מראית העין וכה"ג [וכנראה כ"ז לענין מלבין אבל בחלב סויה מסתבר דדמי לשקדים].

אבל יל"ע אם אפשר לסמוך ע"ז שהרי בכו"פ מבואר שאין החילוק תלוי בשם הדבר אי מיקרי חלב אלא במהותו אם הוא עשוי במתכונת של חלב כמו חלב בהמה ואשה.

ועפי"ז נקט הכו"פ דאף חלב שקדים לא חשיב כחלב שאין לו מהות של חלב, ומ"מ נקט שהחמיר בו הרמ"א לכה"פ בבשר בהמה ורק לענין עוף היקל בזה [והש"ך החמיר אף בעוף ומחמרינן כוותיה בסעודות גדולות] א"כ ה"נ יש להחמיר בתחליף חלב.

ב. עוד יש מקום להקל משום שמצוי בזמנינו תחליף חלב, וכש"כ הכו"פ כאן להוכיח ממקומו של ריה"ג היו אוכלים בשר עוף בחלב ולא חששו למראית העין והטעם כתב מפני שבמקום זה היה מצוי לאכול כן, וה"נ בתחליף חלב יש להקל.

אבל כנראה בכו"פ עצמו מבואר לא כן, עיי"ש שמכח זה התיר גם חלב שקדים שאסר הרמ"א שהרי מבואר ברמ"א שנהגו בזמנו לעשות כן ומשמע שהיה מצוי, אבל מד' הרמ"א נלמד לאסור אף שהוא מצוי.

ובמגי"ס ועוד מחברים רצו לומר דבאמת בזמן הרמ"א לא היה מצוי חלב שקדים ומש"כ הרמ"א שנהגו היינו כדמשמע במהרש"ל דבסעודת פורים היו נותנים אותו (והוא לשמחת פורים להראות כאילו אוכלים בשר בחלב), ומה"ט אסר הרמ"א, אבל בד' הכו"פ נראה שאינו כן ובאמת מה"ט שהוא מצוי היקל וחלק על הרמ"א, אבל כיון שמחמירים כד' הרמ"א לאסור חלב שקדים אף שהיה מצוי ממילא יש לאסור גם תחליף חלב, ועמד בכ"ז בבדה"ש בתו"ד, וע"ע בחשב האפוד א-כ שכתב להתיר בשר עם מרגרינה כיון שהיום הוא מצוי כמו חמאה.

ומיהו לפמש"כ לעיל בשם היד יהודה הרי עיקר הדין נהגו להקל כהרמ"א ולא להחמיר ד' הש"ך כלל.

**ג. מראית העין של מראית העין-**

עוד כתב הרמ"א גבי חלב אשה דכל האיסור הוא דוקא בבהמה אבל בעוף אין איסור מראית העין, וכתב הש"ך דאזיל הרמ"א כשיטתו לעיל גבי חלב שקדים, דאף אם יחשדוהו שהוא אוכל בשר עוף בחלב מ"מ אין בו אלא איסור דרבנן.

והנה עיקר ד' הרמ"א איירי לענין להתיר אכילת בשר בהמה בחלב אשה או שקדים וכה"ג.

ויש לדון היאך הדין לענין בישול בשר עוף בחלב אשה או חלב טמאה [לפמשי"ת לקמן דעת הרמ"א שאסור לבשל כזה משום מראית העין] והנה לדעת הרמ"א וודאי שרי שהרי מדינא אין בו איסור כלל רק משום מראית העין, ואין בו אלא איסור דרבנן וכיון דלהרמ"א אין איסור מראית העין בדרבנן ה"נ אין איסור מראית העין במה שיחשדוהו שעובר על מראית העין.

אבל לדעת הש"ך יש מקום לאסור גם את הבישול שהרי יחשדוהו שהוא עובר על מראית העין ומבשל בשר בהמה בחלב אשה או טמאה.

אבל בבדה"ש דקדק מלשון הפמ"ג שפ"ד-ח להתיר בזה, והטעם דלא גזרו מראית העין אלא באיסור עצמי אבל אין איסור מראית העין במה שיחשדוהו עובר על איסור מראית העין.

**ד. מראית העין בשעת בישול-**

כתב הרמ"א דכשם שאסור לבשל בשר בהמה בחלב אשה משום מראית העין ה"נ בחלב טמאה אסור.

ובש"ך הק' א"כ היאך כתב השו"ע לעיל שמותר לבשל בשר טמאה בחלב ולמה לא ייאסר משום מראית העין.

ושני אופנים בזה:

בש"ך צידד דאין איסור מראית העין אלא באכילה ולא בבישול, וא"כ בבשר טמאה דבלא"ה א"י לאוכלו וכל הנידון לגבי בישול אין בו חשש של מראי"ע.

והטעם שאין איסור מראית עין בבישול לחוד כתב שהרואה אומר שמא לרפואה הוא עושה [ועיין בהג' רעק"א תמה עליו תינח בבישול אבל השו"ע התיר גם בהנאה ולמה לא יהיה בו מראית העין, ועיין לקמן].

ובישוע"י סק"ז ואמ"ב בהגהותיו הבינו דהיינו שעושה לצורך חולה שיב"ס, ותמהו ע"ז דא"כ בטלת כל תראית העין שי"ל שהוא עושה לצורך חולה שיב"ס.

[וראיתי מפרשים כוונת הש"ך שהרואה אומר שהוא עושה לרפואה היינו ולא לאכילה ובכה"ג אין בו איסור תורה וכש"כ הפר"ח עפי"ד התרגום, אבל הוא חידוש לומר כן בדעת הש"ך וגם דבפשוטו להלכה וודאי יש בו לכה"פ איסור דרבנן ושיטת הש"ך שיש מראי"ע באיסור דרבנן].

אבל ברמ"א מבואר שאסר משום מראית העין אף בטמאה שאין בו נידון של אכילה וע"כ נקט שגם בבישול תקנו איסור מראי"ע ולא רק באכילה [ומש"כ לעיל להניח שקדים אצלו היינו גם בשעת בישול ולא רק בשעת אכילה, פמ"ג].

וכן נקטו האחרונים והביאו שכן מבואר בתשובת הרשב"א ג-רנז להדיא שיש איסור גם בבישול, ומשה"ק הש"ך א"כ היאך התיר השו"ע בטמאה כתב הרשב"א דלא איירי אלא בדין בב"ח אבל וודאי אסור מטעם מראית עין ונפק"מ היכא שעושה לרפואה ושאר אופנים שאין בו איסור משום מראית עין [וכ"ה דעת הד"מ, וכבר צידד כן הש"ך מדיליה אלא שכתב שהוא דוחק וכבר הביא רעק"א שכ"ה בתשובת הרשב"א].

ועיין בחכמ"א מ-ד שפסק כהש"ך שאין איסור מראית עין בבישול היכא שמבשל שלא לצורך אכילה אלא לשאר צרכים או לרפואה, אבל מבשל להאכיל לנכרי אסור משום מראית העין כיון שהוא מבשל לאכילה, וכ"נ בכנה"ג בדעת הש"ך.

ומבואר מדבריו יישוב לקו' הפמ"ג על הש"ך היאך נקט שאין מראית עין בבישול והרי ברמ"א גבי טמאה מוכרח שיש בו מראית העין, ובחכמ"א מבואר דאם מבשל להאכיל לנכרי שפיר אית ביה מראית העין, אבל עדיין דבריו צ"ב בסברא.

**ה. עוד בפרטי מראית העין-**

בט"ז סק"ה הביא דעת יש"ש שצריך להחמיר גם בדרבנן משום מראי"ע, אבל כתב דד' הרמ"א נכונים וכן המנהג ומ"מ יש להניח שקדים אצל בשר עוף אבל במקום שאין לו שקדים אין לאסור בשביל זה האכילה רק כל מאי דאפשר לתקוני מתקנינן, וגם לא גרע מחלב אשה דבסמוך שחששו למראית העין אבל מ"מ אין לאסור האכילה בשביל זה.

ובחי' רעק"א תמה ע"ז דבאמת גם בחלב אשה מבואר בשו"ע שאסור בדיעבד ורק אם נפל לתבשיל מותר ולאו משום דבדיעבד אינו אוסר אלא משום דתו ליכא מראי"ע שאינו ניכר שאוכל את האיסור וכש"כ רשב"א תוה"ב ג-ה גבי דם ובהגר"א כאן, וכנראה הט"ז הבין הטעם משום דבדיעבד אינו אוסר, וצ"ע.

ועוד תמה דלפי"ז נמצא דאף בבשר בהמה יהיה מותר בדיעבד כמו שהוכיח הט"ז מחלב אשה, וזה וודאי אינו ורק בעוף היקל הט"ז, וצ"ע.

ועיין בפמ"ג מש"כ לבאר ראיית הט"ז.

בחי' רעק"א סו-ט כתב דבפשוטו משמע בלשון הגמ' דאית ביה קשקשים משמע דוקא בקשקשים שנמצאים בדם מועיל ולא סגי שיש בו היכר מבחוץ, וכן משמע דלא סגי מה שמניח קשקשין אחרים בדם אלא רק אם נמצא ממילא בתוך הדם שרי.

אבל כתב דלשון הרמ"א מבואר להדיא דמהני לתת שקדים חדשים אצל החלב וגם אי"צ שיהיה ממש בתוכם.

אבל הא מיהת למדנו מד' רעק"א דוודאי לא יועיל להניח פתק וכה"ג ואינו יוצא מידי מראית העין אלא בדבר שמעצם האכילה ניכר שהוא משקדים, וע"ע בבדה"ש שהביא עוד ראיות לזה.

ובדרכ"ת הביא מס' חגורת שמואל שגם באוכל חלב אשה יכול להניח אצלו שקדים דסו"ס אין בזה מראית העין, וצ"ע שיש לצדד דדמי למניח פתק שאינו חלק מן האכילה רק מטעה בזה אנשים.

**ו. מבטל לכתחילה במראית עין-**

כתב ערוה"ש צט-לט דבירושלמי רפ"ב כלאים משמע שמותר לבטל לכתחילה דבר שנאסר מפני מראית העין.

אמנם בש"ך סו-יא כתב לענין דם ביצים באופן שנאסר מפני מראית העין שאסור לבטלו לכתחילה וכ"ה בהג' רעק"א פז-ד.

וביד יהודה סוס"י סו כתב שלא התיר הירושלמי אלא כשכבר נתערב והוא בא להוסיף עליו, א"כ במראית העין כו"ע מודו להתיר, אבל לערבו מלכתחילה אסור [וכעין דעת השו"ע צט-ו בכל איסורי דרבנן מודו כו"ע לענין מראית העין].

1. ובעיקר ד' הרמ"א יל"ע מ"ט לא חיישינן שיטעו בתרתי גם שהוא חלב אמיתי וגם שהוא בשר בהמה, ויחשדוהו באיסור תורה, והיה מקום לומר עפ"י שיטת הלבוש דמותר לבשל בשר עוף בחלב דאין בו משום מראית העין דלא מיחלף בבשר בהמה, אבל בט"ז סק"ה מבואר לא כן ודעתו שאסור לבשל בשר עוף בחלב משום מראית העין, עיי"ש [ומה שהתיר הרמ"א סעיף ד' לבשל עוף בחלב הוא דוקא בטמאה כמשמעות לשונו שם, פמ"ג], ועיין בכו"פ שהוכיח כן ממה שאסרו להעלות על השולחן גם בשר עוף.

   ומבואר בבאר היטיב ססק"ז דלא חששו שיטעו בתרתי גם בין בשר עוף לבהמה וגם בין חלב שקדים לחלב ממש [וע"ע בהג' רעק"א שתמה ע"ד השו"ע שהתיר בשר טמאה בחלב טהורה או איפכא ומשמע שאם שניהם טמאים שרי ותמה ע"ז, ולד' הבאר היטיב לא יטעו בתרתי].

   ולפי"ז נמצא דבשר עוף בחלב חיה או איפכא ג"כ שרי שהרי לא יטעו בתרתי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא דבזא"ז בפשוטו אין לחוש למראית העין שהרי לא ראו שאכל את הבשר, והיה מקום לדון בסעודת חתונה וכה"ג שהכל יודעים שאכל בשר לחוש למראית העין אבל בכנה"ג מבואר להתיר בזה כיון שהוא בזא"ז, וכן מסתבר דסו"ס מצ"ע אין כאן מראית העין.

   אבל מ"מ אם הבשר עדיין על השולחן אף שכבר גמר לאכול ממנו מבואר שם בכנה"ג שיש בו מראית העין. [↑](#footnote-ref-3)