84 עמידה ע_ג רצפה
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק קרח כ"ז סיון תשס"ב

**בדיני עמידה ע"ג רצפה**א בביאור עיקר דין עמידה ע"ג רצפה דהוא מכלל עיקר דין עמידה, ובביאור ד' רש"י בכ"ד בזה, ב בד' תוס' לקמן דק"י. דבהא דע"ג רגל חבירו ל"א מב"מ אינו חוצץ הוא משום שאי"ז דרך שירות, ג בביאור איבעיא דנדלדלה האבן ונעקרה האבן, ובדעת הרמב"ם בזה ובד' הגר"ח, ד בהא דעד ארעית תהומא קדיש, ובמה שדנו תוס' מהא דמחילות לא נתקדשו

# א

א] זבחים דכ"ד., עומד ע"ג כלים ע"ג בהמה ע"ג רגלי חבירו פסול, מנלן דתנא דבי ר"י הואיל ורצפה מקדשת וכלי שרת מקדשין, מה כלי שרת לא יהא דבר חוצץ בינו לדין כלי שרת אף רצפה לא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, וכו'.

והנה בפירש"י בפסחים דס"ה: ד"ה והא קא הוי חציצה, בין רגליהם לרצפה, דתנן בזבחים עומד על הכלי או ע"ג רגל חבירו פסול, דבעינן לעמוד לשרת ואי"ז עמידה, וצ"ב דהרי בסוגיין ילפי' לה מכלי שרת דאיכא דין דלא יהא חציצה בינו לבין הרצפה, ומהו שפירש"י דבטעם דל"מ הוא משום שאי"ז עמידה, וגם עיקר הטעם שכ' שם רש"י דאי"ז עמידה צ"ע, דמ"ט אי"ז עמידה.

ובפירש"י בשבת דצ"ג: ד"ה רגלו אחת על הכלי, כהן העומד וכו' או שום דבר החוצץ בינו לבין הרצפה ועבד עבודתו פסולה, דכ' ושרת ככל אחיו הלוים העומדים שתהא עמידתו כשאר אחיו, ותנדבר"י הואיל ורצפה מקדשת וכ"ש מקדשין כו' בזבחים, עכ"ל, וצ"ב מה שפתח רש"י דילפי' לה מקרא דושרת וכו', וסיים בדרשא דתדבר"י.

והנה הך דרשא דושרת וכו' היא בתוספתא מנחות פ"א ה"ח ובספרי פ' שופטים, ועיי"ש בעמק הנצי"ב על הספרי, שפי' דפליגא הך ברייתא אתדבר"י, דלהך ברייתא הא דל"מ עומד ע"ג כלים וכו', הוא משום שאי"ז דרך שירות ואי"ז כשירות דכל אחיו הכהנים, ועי' במנחת ביכורים על התוספתא שג"כ פי' הילפותא דאי"ז דרך שירות, ולתדבר"י הא דל"מ הוא משום דרצפה מקדשת ובעי' שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, אך בד' רש"י בשבת הנז' הרי מבו' דתרווי' צריכי, וזה צריך פירוש.

ובפי' רבינו הלל לספרי שם ז"ל, דכי היכי דאחיו הלויים אין דבר חוצץ בינו לבין הרצפה בשעת שירות, ומפ' לה בשחיטת קדשים בפ' כל הזבחים וכו', עכ"ל, ודבריו צ"ב רב, דמבו' דמפרש דהא דתניא בספרי שם דככל אחיו הלויים היינו ע"ג הרצפה, אשר צ"ב מנלן דאחיו הלויים הוו ע"ג רצפה, והנצי"ב שם פי' שזהו דרך השירות, ופי' בזה רבינו הלל דמפ' לה בפ"ב דזבחים, והיינו הא דילפי' בסוגיין שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, ומזה ידעי' דאחיו הלויים עומדים שם ע"ג רצפה, אך צ"ב דא"כ למה בעי' כלל להך דרשא דושרת ככל אחיו הלויים,, דהרי הא דאחיו עומדים ע"ג רצפה ידעי' מדרשא דתדבר"י, ומה נלמד טפי מזה מדרשא דושרת ככל אחיו, וזה צ"ב רב.

ב] ונ' לפרש בזה, דהנה בסוגיין תניא ר"א אומר רגלו א' על הכלי ורגלו א' על הרצפה וכו', רואין כל שאילו ינטל הכלי ותנטל האבן יכול לעמוד על רגלו א' ויעבוד עבודתו כשרה ואם לאו עבודתו פסולה, ולמדנו מזה, דעיקר הדין שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, מיתלי תליא בעמידתו, ובעי' שתהא עמידתו על הרצפה ולא יהא דבר חוצץ בין עמידתו לבין הרצפה, וע"כ ברגלו א' על הכלי ורגלו א' על הרצפה, אם אי"ל תורת עמידה מכח רגלו א' שעל האבן, חשיב שאין דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, והגם שרגלו השנית על הרצפה לא איכפת לן, אך אם ליכא תורת עמידה מכח רגלו שעל הרצפה, שאין יכול לעמוד על רגל זו לבדה, הרי דחשיב דאיכא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה.

וצ"ב בזה, דמהיכ"ת כלל דנבעי שעמידתו תהי' על הרצפה, ולכאו' ממ"נ אי סגי למה שרצפה מקדשתו במה שאין הפסק בין רצפה לרגלו אחת, מה לי שאין יכול לעמוד עלי' לבדה, ואי להא שרצפה תקדשו בעי' דב' רגליו יהיו על הרצפה מה מהני דיכול לעמוד על רגלו א'.

ואמנם אשר מבו' מזה, דההלכה דרצפה מקדשת ודבעי' שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, הויא רק מכח דין העמידה דבעינן בעבודה, ונתחדש דין נוסף דדין עמידה זו מתקיימת רק בעמידה ע"ג רצפה, ואשר ע"כ יש לנו לדון אם הויא עמידתו ע"ג הרצפה, וע"כ ברגלו א' וכו' תליא אם יכול לעמוד עלי' לבדה וחשבי' דעמידתו הויא ע"ג רצפה או שאין יכול לעמוד עלי' לבדה ואין עמידתו ע"ג רצפה.

ובשבת דצ"ג: מבו' דאם מסייע הי' בו ממש, הרי שאף בגונא שאם ינטל הכלי יכול לעמוד על רגלו א' ל"מ, משום דרגלו השני' מסייעתו, וצ"ב מה לי' שרגלו השני' מסייעתו, ואטו מה שעומד שלא ע"ג רצפה פוסלו דנימא דאם מסייע יש בו ממש חשיב דאי' עמידה שלא ע"ג רצפה, הרי לכאו' הוא להיפך דבעי' שיהא ע"ג רצפה, ולזה הרי סגי במה שרגלו א' ע"ג רצפה אם יכול לעמוד עלי', ומה לי שמסייע יש בו ממש, אך ראיתי שי"מ שם להיפך דאם מסייע יש בו ממש הי' לו להועיל אף בגוונא דאינו יכול לעמוד על רגל זו לבדה, כיון דעכ"פ רגל זו מסייעת, אך אי"ז נ' לפרש כן, אך מבו' מזה ג"כ דהדין שיהי' ע"ג רצפה הוי דין בעמידתו, שתהא העמידה ע"ג רצפה, וע"כ אם מסייע יש בו ממש הרי דחשבי' שעמידתו לא הוי על רגל זו בלחוד אלא אף על רגלו השני' המסייעת, וממילא שנמצא דל"ה עמידתו ע"ג רצפה.

ואמנם צ"ע דמנלן דאיכא דין בעמידתו שתהי' ע"ג רצפה, והרי התוס' פירשו דהא דרצפה מקדשת היינו משום דאינו יכול לעבוד במקום אחר, ולכאו' מכח זה לא הי' לנו להצריך שעמידתו תהי' על הרצפה, ומנלן דהוי זה דין בעמידתו.

ונ' שזהו מה דדרשי' בספרי, דמדכ' ושרת ככל אחיו הלויים העומדים שם, ונ' דהיינו מדכ' בקרא העומדים שם לפני ד', ילפי' דבעי' שיהי' שירות דילי' בעמידה לפני ד', וע"כ בעי' שתהי' עמידתו על הרצפה, וכדכ' בקרא העומדים שם לפני ד' שעמידתן היא לפני ד', והאמנם דמזה אכתי לא ידעינן דבעי' שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, דהגם דבעי' שתהא עמידתו לפני ד', הרי אין לנו ללמוד מזה רק דבעי' שיעמוד בעזרה, אך מנלן דבעי' שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, ונ' דזהו דילפי' מכלי שרת שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, וילפי' מזה שאם דבר חוצץ בינו לבין הרצפה אין מתקיים בזה דין עמידה לפני ד'.

ונמצא לפ"ז דהך דינא דבעי' עמידה לפני ד' ילפי' מדכ' ושרת ככל אחיו הלויים העומדים שם לפני ד', וילפי' מזה דבעי' שתהא עמידתו לפני ד' ככל אחיו הלויים, ומקרא דושרת ילפי' דבעינן לזה, דאי לא כ' אלא העומדים שם לפני ד' לא הוה ידעי' דהוי זה מתנאי העבודה שיעמדו לפני ד', וזהו דילפי' מדכ' ושרת וכו' דבעינן שיהי' השירות כן, ונ' דגם מה דיליף לעיל דכ"ג: מקרא דהעומדים דבעי' עמידה לעכב, הייננו רק מכח הא דכ' ושרת, והך דינא דאם דבר חוצץ בינו לבין הרצפה אי"ז עמידה לפני ד' ילפי' לה מכלי שרת.

ומבו' היטב ד' רש"י בשבת דמבו' בדבריו דתרווי' צריכי, וכן ד' רבינו הלל הנז', שפי' דהא דאחיו הלויים אין ד' חוצץ בינו לבין הרצפה הוא מדרשא דתדבר"י, אשר צ"ע דא"כ למ"ל כלל לקרא דושרת, ולמש"נ הרי דתרווי' צריכי זל"ז, דמדתדבר"י ילפי' דאם דבר חוצץ בינו לבין הרצפה אי"ז עמידה לפני ד', ומקרא דושרת ילפי' דבעי' עמידה לפני ד', וכמש"נ.

אך אכתי יל"ע, דלכאו' הו"מ למילף להא דאיכא דין שתהא עמידתו לפני ד', מהא דכתיב – דבדים י' ח' – לעמוד לפני ד' לשרתו, אשר מהתם ילפי' עיקר הדין דבעי' שיהא העובד בעזרה, וכמו שפירש"י לקמן דכ"ו. ד"ה וקיבול דמן בכ"ש בפנים, וד"ה הכנים ראשו ורובו, ואולי ל"מ למילף מהתם כיון דלא מייתר קרא להכי, דילפי' מינה עיקר הדין שיהי' העובד לפני ד', וכן ילפי' מינה לעיל דט"ז. דל"ב עמידה בבמה, וע"כ בעי' לקרא דושרת ככל אחיו, דמיני' ילפי' דאי' דין בהעמידה שתהא לפני ד', וי"ל עוד דאה"נ ילפי' לה נמי מקרא דלעמוד לפני ד', ורק דמהתם לא שמעי' עיכובא ולזה בעי' לקרא דהעומדים שם לפני ד', והוי ממש כהא דילפי לעיל דכ"ג: דהא דבעי' עמידה ילפי' מלעמוד לשרת ועיכובא ילפי' מהעומדים, וה"נ י"ל דהדין דבעי' עמידה לפני ד' נמי ילפי' מקרא דהעומדים עיכובא, ועי' להלן שנת' דיל"פ דבזה ל"ה קרא לעכב.

והנה לפ"ז נ' די"ל עוד, דהדין דבעי' שיהא עומד ע"ג רצפה, אי"ז דין בפנ"ע, אלא הוי זה מכלל הדין דבעי' עמידה בעבודה, ונלמד בזה דדין העמידה דבעי' לעבודה אינו מתקיים רק בעמידה שלפני ד', ויל"פ שזהו גדר הדין דיושב כשר בבמה, משום דכל קיום דין דהעמידה הוי בעמידה לפני ד', וניחא עוד בזה מה דילה"ע, דאם הא דבעי' עמידה ע"ג רצפה ילפי' לה מקרא דושרת ככל אחיו, הרי לכאו' אכתי מנ"ל עיכובא בזה, ולעיל נת' די"ל דלמצוה ידעי' מקרא דלעמוד לפני ד' לשרתו, ועיכובא ילפי' מקרא דושרת, אך לפמש"נ נ' דל"ב כלל קרא לעיכובא, כיון דגלי לן קרא דעיקר דין העמידה דבעי' בעבודה הוא עמידה לפני ד', וע"כ כיון שעיקר דין העמידה ה"ה מעכב, הרי ממילא דמעכב גם הא דבעי' שתהא העמידה לפני ד', כיון דבלא"ה אי"ז כלל העמידה דבעי' לעבודה, ואם אין עמידתו לפני ד' אין מתקיים בזה עיקר דין העמידה.

וסמך לזה נ' ממה שהביא הרמב"ם דין שיהא עומד על הרצפה בהל' ביאמ"ק פ"ה הי"ז, והביא לזה אגב מה שהביא שם בהט"ז דבקיו"ר בעי' עמידה, וכ' אח"כ דכל העובד והוא יושב חילל, ואח"כ כ' דין עומד על הרצפה, ואגב זה כ' גם דין שלא יהא דבר חוצץ בין ידו לבין הכלי, דמינה ילפי דינא דלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה וכדפירש"י בסוגיין וכ"פ הרמב"ם בפיהמ"ש, ואגב זה כ' דין עבודה בשמאל דהוי נמי מכח הא דבעי' עבודה בעצמו של כהן, וכמו שביאר מרן הגר"ח בהל' תמידין ומוספין, דעיקר הדין דבעי' שתהא לקיחה בעצמו של כהן ושחציצה פוסלת בזה, היינו רק בעבודות שנא' דין ימין דשם הוא כל הך דינא דבעינן עצמו של כהן, ונ' שד' הרמב"ם אלו הם מקור נאמן לד' הגר"ח, ונ' מזה דדין עומד על הרצפה מישך שייך לעיקר דין עמידה.

ווהדברים מפורשים במאירי סנהדרין דפ"ג: ז"ל, כל כהן שעבד מיושב עבודתו פסולה וכו', ובכלל דין זה שלא יהא דבר חוץ בינו ובין הקרקע, והרי להדיא דדין שלא יהא דבר חוצץ הוי בכלל דין עמידה, ומש"כ שם עוד דין חציצה בין ידו לבין הכלי ודין עבודה בשמאל, הוא באגב לדין עמידה על הרצפה וכמש"נ בד' הרמב"ם דהביא להנך דיני אגב שהביא דין עמידה על הרצפה, וכנ"ל.

ולפ"ז מבוארים היטב ד' רש"י בפסחים הנז', שפירש דהא דעומד' ע"ג כלים וכו' פסול הוא משום דבעינן לעמוד לשרת ואי"ז עמידה, אשר צ"ב רב דהרי בסוגיין ילפי' לה מכלי שרת, וגם צ"ב מ"ט אי"ז עמידה, אך לפי המבואר נ' ברור בפי' ד' רש"י, דהיינו דכיון דבעי' לעמוד לשרת, אשר היינו עמידה לפני ד' דרק בזה מתקיים דין עמידה, הרי דעומד ע"ג כלים אי"ז עמידה לפני ד' ואין מתקיים בזה דין לעמוד לשרת, ונמצא לפ"ז דרש"י בפסחים לא אתי לפרש מהיכן ילפי' להך דינא, אלא אתי לפרש גדר הדין דל"מ עמידה ע"ג כלים, וזהו שפירש דל"מ משום הדין דלעמוד לשרת ועי"ז עמידה שמתקיים בה דין לעמוד לשרת, כיון דהעמידה שמתקיים בה דין לעמוד לשרת הויא עמידה לפני ד', ועמידה ע"ג כלים דאי' חציצה בין רגלו לרצפה ל"ח עמידה לפני ד', ואין מתקיים בה דין לעמוד לשרת.

וארווחנא בזה ליישב, מה שהק' במרומי שדה לעיל דכ"א, דתלמיד א' הוכיח מהא דבעי' קרא למעט יושב, ותיפו"ל דבגדיו חוצצין בינו לבין הרצפה, ועי' בדברינו בדיני קיו"ר סק"א, שנת' די"ל דהבגדים כלל לא חייצי דזוהי צורת עבודת הכהן בבגד"כ, וחשיב שפיר דהכהן יושב על הרצפה, וי"ל עוד דבעי' לקרא למעט עמידה מן הצד דל"מ לרבנן לעיל די"ט: וכן למעט עובד בהשתחוי' דבזה הרי הוי ע"ג הרצפה, והרי בלא"ה כתבו תוס' לעיל דט"ז., דאיצטריך קרא דיושב למצוה לעובד בהשתחואה, והוכיח מזה דכלי שרת אין חוצצין בינו לבין הרצפה, וזה חידוש רב, ומצינו דכוותה במהר"י קורקוס ספ"ה מביאמ"ק, שכ' בדעת הרמב"ם דרק אבן שאינה קדושה חייצא דומיא דכלים, אך אבן מאבני העזרה לא חייצא, עיי"ש, אך לפמש"נ הרי כל הך דינא דבעי' שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, הוי רק מכח דין העמידה דמכלל דין העמידה הוי שתהא עמידתו ע"ג רצפה, אך אם יושב הי' כשר, הרי דלא הי' כלל דין שתהא ישיבתו ע"ג הרצפה, וא"ש היטב, ונ' דגם אי נימא דלא כמש"כ ודין עמידה ע"ג רצפה ל"ה מכלל עיקר דין עמידה אלא הוי דין בפנ"ע, מ"מ כיון דילפי' לה מקרא דהעומדים שם, הרי דאי ל"ה ילפי' דבעי' עמידה, ל"ה שייך כלל למילף דניבעי לפני ד', וז"פ.

ולפמש"נ יש לדון במש"נ בדברינו בדיני קיו"ר סוסק"א, דלד' רש"י דל"ב בקיו"ר כל דיני עבודה, ורק דין עמידה איכא בזה, הרי שאף ל"ב שיהא עומד ע"ג רצפה, אך להנ"ל יש לפקפק בזה, דכיון דדין עומד ע"ג רצפה הוי בכלל עיקר דין העמידה, דבעי' שתהא העמידה לפני ד', הרי די"ל דכיון דילפי' דבעי' עמידה, הרי שבכלל זה דבעי' שתהא עמידה ע"ג רצפה, אך אכתי י"ל דכ"ה שמצי' בברכת כהנים דילפי' משירות דבעי' עמידה, והגם שאי"ז עמידה לפני ד', ה"נ בקיו"ר לא ילפי' רק לדין עמידה, אך להא דדין העמידה הוי לפני ד' לא ילפי' מינה כלל, והכי קים להו, דלא ילפי' מקרא דאקשי' לשירות רק דין העמידה דבעי' בשירות, ולא דין עמידה ע"ג רצפה דבעי' בשירות, וצ"ע.

# ב

ג] בתוס' לקמן דק"י. ד"ה מין במינו אינו חוצץ, ז"ל, והא דאמרי לעיל גבי רגל חבירו פסול, אין דרך שירות בכך, עכ"ל, ולכאו' היינו דעיקר הא דע"ג רגל חבירו פסול אי"ז כלל משום דין חציצה אלא היינו משום שאי"ז דרך שירות, ובתוס' סוכה דל"ז. ד"ה כי היכי, כתבו דהטעם דרגל חבירו חוצץ, הוא משום דמידי דלאו אורחי' סברא הוא דחוצץ, אך אי"ז נ' במכוון תוס' בדק"י., והדבר תימה, דהרי להדיא אמרו בסוגיין דדין עומד ע"ג בהמה וכו' הוא משום דילפי' מכלי שרת שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, ואין לומר דזהו הטעם בעומד ע"ג כלים ובהמה, אך בעומד ע"ג רגל חבירו אי' טעם אחר שאין דרך שירות בכך, דמלבד דלכאו' אי בע"ג רגל חבירו אין דרך שירות בכך ה"נ בע"ג כלים ובהמה, גם צ"ע דהרי בגמ' עבדי' צריכותות בין עומד ע"ג כלים ובהמה ורגל חבירו, והרי דבכולהו חד דינא הוא.

ונראה בביאור ד' התוס', דהנה בעיקר הדין דמין במינו אינו חוצץ, נת' כבר בסוטה דמ"ה., דיל"פ שאין הפי' בזה דאין מינו חוצץ וחשיב דהוי רגלו ע"ג רצפה וכדו', אלא לעולם אם דייני' על ד"ז לבדו הרי דאיכא עליו חציצה, והא דמין במינו אינו חוצץ היינו דיש לדון על תרווי' יחד, והיינו דיש לנו לדון על רגלו ורגל חבירו יחד, ותרווי' יחד הוו ע"ג רצפה, אך אי דייני' על רגלו לחודה הרי דאין היא ע"ג רצפה, דמינו נמי מהני לחוץ, ועיי"ש מש"נ בזה באורך בביאור הסוג' דהתם שדנו אם מין במינו הוי צף ואם מין במינו הוי טמון, דהיינו דאם דייני' על העליון לחודי' ודאי הוי צף, ואי דייני' על התחתון לחודי' ודאי הוי טמון, ורק דדיני' על ב' החללים יחד, וע"כ יש לנו לומר דתרווי' יחד ל"ה צף, ותרווי' יחד ל"ה טמון, ועיי"ש באורך בזה, ואכ"מ.

ונ' לפ"ז דז"ב ד' התוס', דודאי עיקר הדין דעומד ע"ג רגל חבירו הוא משום הדין שלא יהא דבר חוצץ בינו לרצפה, ואך שהק' התוס' דנדון לרגלו ורגל חבירו יחד ותרווי' יחד עומדין ע"ג רצפה, וע"ז תי' התוס' שאין דרך שירות בכך, והיינו שאי"ז דרך שירות דתרווי' עומדין יחד, וע"כ אין לנו לדון תרווי' יחד שה"ה עומדין ע"ג רצפה שאי"ז דרך שירות, ואך דמ"מ אלמלי דין חציצה הרי שהי' לזה להועיל מכח עמידתו לבדה, ואך דאי מכח עמידתו לבדה, הרי איכא חציצה דרגל חבירו, ואי דמין במינו אינו חוצץ ותרווי' יחד עומדין ע"ג רצפה, הרי שזה אינו דרך שירות, וכמש"נ, שו"ר עד"ז בכ' הגרי"ז לקמן דכ"ו.

אמנם אכתי ד' התוס' צע"ר, דהרי ביומא דנ"ח. בעא מיני' רמב"ח מר"ח וכו' מין במינו חוצץ או אינו חוצץ, ת"ש הי' עומד וכו' או ע"ג רגל חבירו פסול, שאני רגל דל"מ מבטל לי', ותמוהין ד' התוס' שלא הביאו ד' הגמ' וכתבו בזה טעם אחר מדנפשייהו, וכבר רמז לזה הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' שם, וביומא שם, וצ"ע בזה.

ואולי י"ל דהנה ביומא שם, איכא דאמרי הכי בעי מיני' דרך שירות בכך או אין דרך שירות בכך, ת"ש דתדבר"י את כל כלי השרת אשר ישרתו בהן בקודש ב' כלים ושירות א'.

ונ' דיל"פ איבעיא דרמב"ח אי דרך שירות בכך, דלא מיבעיא לי' אם איכא בזה פסולא מכח דאין דרך שירות בכך, אלא היינו ע"ד שנת' בד' התוס', דכיון דאיכא דין שלא יהא דבר חוצץ בין לבין הכלי, ואך שבאנו לדון להכשיר במזרק בתוך מזרק משום דמין במינו אינו חוצץ, והיינו לפמש"נ משום דהגם דאי דייני' על הכלי הפנימי בפנ"ע, ל"ח דהוי בידו דהכלי החיצון חוצץ, אך כד דייני' על ב' הכלים יחד הרי דתרווי' יחד הוו בידו, וע"ז מיבע"ל לרמב"ח דשמא אין דרך שירות בכך, ואי"ז דרך שירות דב' כלים יחד הוו בידו, והאמנם דבזה לא סגי וודאי בעי' לדין חציצה, דאל"כ הרי דיש לנו לדון על העלי הפנימי בפנ"ע דהוי בידו, וזה הוי שפיר דרך שירות, ורק משום דין חציצה, דמכח זה ל"מ לדון דהכלי הפנימי בפנ"ע הוי בידו, ואך דאתינן לדון דב' הכלים יחדיו הוו בידו, הרי דע"ז י"ל דאי"ז דרך שירות, וכמש"נ, ויל"פ לפ"ז דזהו הא דתדבר"י ב' כלים ושירות א', משום דבכה"ג באמת הוי השירות בב' בכלים, כיון דאי נדון השירות בכלי הפנימי לבדו יש בזה חציצה, וכנ"ל, אך עייש"ה בתו"י ותוהרא"ש שמבו' לא כן, ושו"ר כן בכ' הגרי"ז לקמן דכ"ו, וביאר כן גם מה דחשבי' לה עבודה בב' כלים.

ולפ"ז אולי י"ל בד' התוס' לקמן דק"י., דס"ל דלל"ב שדנו דאף דמב"מ אינו חוצץ מ"מ אי אינו דרך שירות בכך ל"מ, משום דלא מצי' לדון על תרווי' יחד כיון דאי"ז דרך שירות, הרי דאף ל"ק כלל מע"ג רגל חבירו, דבזה אי"ז דרך שירות ול"מ לדון על תרוויי' יחד, וכל מה שהק' בגמ' שם דבעומד על רגל חבירו נימא מב"מ אינו חוצץ, הוי לל"ק דהתם דלא ס"ל כלל דהא דאי"ז דרך שירות מהני כלפי דין מב"מ אינו חוצץ, אך לל"ב ל"ק כלל ממתני' כיון דלל"ב כל שאי"ז דרך שירות בתרווי' יחד ל"ש למימר מב"מ אינו חוצץ, ובע"ג רגל חבירו אי"ז דרך שירות, וא"ש ד' התוס', ואכתי צ"ע שלא הזכירו תוס' כלל לד' הגמ' ביומא.

## ג

ד] שם בגמ', בעי רב אמי נדלדלה האבן ועמד עלי' מהו, היכא דאין דעתו לחברה לא תיבעי לך דודאי חייצא, כי תיבע"ל דדעתו לחברה מאי, כיון דדעתו לחברה מאי כיון דדעתו לחברה כמאן דמחברא דמי או"ד השתא מיהא הא תלישא, רבה זוטא בעי לה הכי, בעי ר"א נעקרה האבן ועמד במקומה מהו וכו', לעולם פשיטא לי' דעד ארעית תהומא קדיש, והכי מיבע"ל דרך שירות בכך או אין דרך שירות בכך, תיקו, ע"כ הסוגיא.

והנה עי' בקר"א שהק' מהכא ע"ד התוס' בשבת דצ"ג: ד"ה ויכול, שכתבו בהא דאמר ר"א רגלו א' על האבן וכו, דמהכא ליכא למיפשט דמב"מ חוצץ וכו', דאבן לא מבטל לי' דאבן נתקלין בה ההולכין שם, וק' ע"ז דהרי הכא בנדלדלה אבן ל"ש הך טעמא דלא מבטל לי', וא"כ הרי בזה לא הי' כלל לדון דין חציצה, אמנם י"ל דאה"נ, דרב אמי ס"ל דמב"מ חוצץ, וע"כ יש להסתפק בנדלדלה, אך למ"ד מב"מ אינו חוצץ אין להסתפק בנדלדלה כיון דהויא מב"מ, ועיי"ש בקר"א מש"כ בזה לדון דהא דהאבן הויא מב"מ עם הרצפה ל"מ כלל, יעו"ש באורך בכללי הדין דמב"מ אינו חוצץ, אך הרי אי"ז כד' התוס' הנז'.

ונ' בדעת התוס', דמפרשי איבעיא דרב אמי, דאי"ז כלל מדין חציצה, אלא היינו כמו שפי' החזו"א בסי' ה' סק"ב, דל"ק ס"ל דודאי רצפה מעכבת ודבעי' רצפה דוקא, ודלא כרבה זוטי דלדידי' עד ארעית תהומא קדיש, וזהו דמיבע"ל באבן שנדלדלה ודעתו לחברה אי חשיבא כרצפה, ואי לא חשיבא רצפה אי"צ לפסול בזה משום דין חציצה, אלא משום דליכא במקום זה רצפה, וכי קדיש דוד רצפה קדיש, ולפ"ז ניחא בפשוטו, דשפיר איבע"ל לרב אמי בנדלדלה אבן, דהגם דאין בזה משום חציצה כיון דמבטל לה,מ"מ אם לא חשיבא כמחוברת ולא הויא מכלל הרצפה, הרי שאינו עומד כלל ע"ג רצפה, כיון דכי קדיש דוד רצפה קדיש ול"מ כלל הקרקע שמתחתי', וזהו דמיבעיא לי' לרב אמי.

ה] והנה הרמב"ם בהל' ביהב"ח ה"י ז"ל, ואם נעקרה אבן אע"פ שהיא עומדת במקומה הואיל ונתקלקלה פסולה, ואסור לכהן העובד לעמוד עלי' בשעת העבודה עד שתקבע בארץ, וז"ל הרמב"ם בהל' ביאמ"ק פ"ה הי"ט נתדלדלה אבן מאבני העזרה לא יעמוד עלי' בשעת העבודה עד שתחובר בארץ, ואם עבד עבודתו כשרה הואיל ובמקומה עומדת, והראב"ד בהשגות בהל' ביהב"ח שם ז"ל עוד אמרו שאם נעקרה האבן ועמד הכהן במקומה אין דרך שירות בכך, ועיי"ש במהר"י קורקוס בהל' ביהב"ח, ובכ"מ בהל' ביאמ"ק מש"כ בדעת הרמב"ם.

והנה עי' בחי' הגר"ח שכתב בדעת הרמב"ם, דמש"כ בהל' ביהב"ח הוא בעיא דרבה זוטי, ומפרש הרמב"ם דאין האיבעיא בנעקרה ועמד הוא במקומה אלא בעמדה האבן במקומה, ועי' גם בקר"א שכתב כן, וכן נ' שפי' הג' בעל עין משפט, ובקר"א שם כתב דהרמב"ם גריס "ועמדה" במקומה, ולפ"ז לא השמיט הרמב"ם כלום, ועיי"ש במה שביאר הסוגיא לפ"ז, במה דתלי לה אי קדיש רצפה עליונה או עד לארעית תהומא, עיייש"ה.

והנה כבר פי' באבהא"ז בהל' ביאמ"ק שם, דלדרך זו מש"א בגמ' דמיבע"ל אי ל"מ משום דאין דרך שירות בכך, אין הפי' דהוי הפסול בזה משום דאין דרך שירות בכך והוי זה פסול בעבודתו, אלא היינו דאם אי"ז דרך שירות לא חשיב זה רצפה, וכ"ה מבו' גם בל' הגר"ח שם, שכ' בתו"ד דלדעת הרמב"ם האיבעיא הויא אם תלוש חשוב רצפה, וכן מבו' גם ממה שהוצרך לבאר שם דבזה דחד מקום ל"ה דרך שירות לא מיפסלא כל העזרה, ואם אי"ז פסול ברצפה אלא שאין עבודתו בדרך שירות פשיטא שאין לפסול כל העזרה, ובע"כ דמשום הא דאי"ז דרך שירות ל"ח כלל רצפה.

ונ' הביאור בזה, דודאי אין לומר דיש לפסול העבודה בזה משום שאי"ז דרך שירות, דהרי לא גרע זה מעומד ע"ג כלים וכו' דחשיב שפיר דרך שירות, (ועי' גם בגל' החזו"א שהק' דכיון שאינה חוצצת למה אין דרך שירות בכך), ואך דל"מ משום דאיכא חציצה, וע"כ ה"נ אם הוי חשיבא האבן מכלל הרצפה, ודאי אין לומר דאין עבודה זו דרך שירות, ובע"כ דהא דלאו דרך שירות היא היינו שאי"ז דרך שירות לעבוד על רצפה שאינה מחוברת, וע"כ אין לה תורת רצפה, וממילא דהויא אבן זו חציצה בין רגלו להקרקע שמתחתי'.

ונ' דיש להוכיח עוד דהא דאין דרך שירות בכך הוא דמה"ט אי"ז רצפה, חדא ממש"כ הרמב"ם הואיל ונתקלקלה "פסולה", ולהדיא דעיקר הדין הוא דאבן זו פסולה, ואי"ז דין בעלמא דאי"ז דרך שירות, וגם ממה שהביאה הרמב"ם בהל' ביהב"ח נ' דהוי זה הל' שאין אבן זו מכלל הרצפה, וע"כ הוא דאין לו לכהן לעמוד עלי' דהויא חציצה, ונ' שכן מבו' גם ממה שלא כ' הרמב"ם הדין אם עבד הכהן, ובע"כ דכיון שכ' הרמב"ם דה"ה פסולה ואינה מכלל הרצפה, הרי דודאי דאם עבד הכהן חילל כיון דאיכא חציצה בין רגלו לרצפה.

והנה אכתי ילה"ע במה שפסק הרמב"ם בודאי דהאבן פסולה, דהרי בגמ' מיבע"ל בזה ולא איפשיטא, ומ"ט פסק הרמב"ם דהאבן פסולה בודאי, ועוד צ"ע לדרך זו בפי' איבעיא דרבה זוטי, דהרי לפ"ז נמצא דהגם שהאבן נעקרה מ"מ יש לנו לדונה דהויא מכלל הרצפה, אי לאו דאין דרך שירות בכך, וא"כ מהו דמיבע"ל מעיקרא בנדלדלה אבן אי הויא אבן זו חציצה, ולכאו' הרי אבן זו עצמה אית לה דין רצפה, ואין לנו לדון כלל משום חציצה דחוצצת בינו ובין הקרקע כיון שה"ה מכלל הרצפה, ואולי נימא דהגם דבנעקרה ועמדה במקומה הויא מכלל הרצפה, מ"מ בנדלדלה גרע כיון שאינו עומדת כראוי ואינה מכלל הרצפה, וע"כ יש לנו לדון רק מכח הקרקע שמתחתי', וזהו שדנו אם הויא אבן זו חציצה, וצ"ע אם י"ל כן, שו"ר שהק' כן החזו"א בגליונות על ד' הגר"ח, וכ' שאולי כוונת הגאון ז"ל דנדלדלה מקולקלת טפי מנעקרה, אך לא נתפרש גדרה, וגם הלשון ל"מ כן, עכ"ד.

ונ' דבעכצ"ל, דהך לישנא ס"ל דבנעקרה האבן ועמדה במקומה לא הויא מכלל הרצפה, כיון שאין דרך שירות בכך, וע"כ האבן העליונה ודאי ל"ה מכלל הרצפה, וה"נ בנדלדלה האבן ל"ה האבן העליונה מכלל הרצפה, ואך דמ"מ יש לדון להכשיר עבודתו מכח הקרקע שמתחת להאבן, וזהו דמיבע"ל אם חשיב עומד ע"ג הקרקע שמתחת או דאבן זו חוצצת, וכ"ז יל"פ רק לפי הנ"ל, דהא דאין דרך שירות בכך היינו רק דמה"ט ל"ח אבן זו רצפה, אך לאו היינו דמה"ט העבודת פסולה דל"ה דרך שירות, ואשר ע"כ י"ל דאף דבנדלדלה אין דרך שירות בכך, וע"כ אין להאבן דין רצפה, מ"מ אי ל"ה האבן חציצה עבודתו כשרה, אך אי נפרש דהא דאין דרך שירות הוי טעם לפסול העבודה בכה"ג, הרי שאם נפרש דאף בנדלדלה אי"ז דרך שירות, א"כ מה יהני דאינה חוצצת הרי מ"מ ל"ה העבודה דרך שירות ולא מהני, וז"פ.

ולפ"ז מיושב היטב מה שפסק הרמב"ם בודאי דבנעקרה האבן ועמדה במקומה פסולה, הגם דלרבה זוטי בעי ר"א בזה ולא איפשיטא, אך להנ"ל הרי דלל"ק בע"כ דפשיט"ל דאין להאבן דין רצפה, וממילא ודאי דבכה"ג הויא האבן חציצה בינו לבין הקרקע שמתחתי' ועבודתו פסולה, דרק בנדלדלה האבן מיבע"ל שמא אינה חוצצת, כיון שעדין מחוברת היא מעט, וזהו שפסק כן הרמב"ם, והיינו משום דל"ק הוי לישנא דסתם תלמודא, וע"כ יש לנו להכריע כן ודלא כרבה זוטי, ועי' במהר"י קורקוס בהל' ביהב"ח שם שכ' כן לפי דרבו, וי"ל עוד דכיון דלל"ק פשיט"ל ולרבה זוטי מיבע"ל, לא שבקי' פשיטותא דל"ק מפני ספיקא דרבה זוטי, ועמש"נ עוד בזה באופן אחר, להלן סק"ו בתו"ד.

ולפי דרכו של החזו"א הנז' לעיל סק"ד, בביאור איבעיא דנדלדלה האבן, הרי יל"פ דלעולם לדעת רבה זוטי דקדיש דוד עד ארעית תהומא, ואך דמיבע"ל דאין דרך שירות בכך, הוי זה פסול בהעבודה כיון דל"ה בדרך שירות, ומש"נ לעיל דמוכח דהוי זה טעם דמכח זה אין להאבן תורת רצפה, ממש"כ הרמב"ם דהאבן פסולה, וכן ממה שהביא דין זה בהל' ביהב"ח, וכן ממה שלא כ' הדין אם עבד, אך לפי דרך זו הרי י"ל דהגם דודאי לרבה זוטי אית לה בודאי תורת רצפה, והנדון בזה הוא משום שאי"ז דרך שירות, אך הרמב"ם דפסק בודאי דל"מ, הוא משום דפסק כל"ק דפשיט"ל דכי קדיש דוד רצפה קדיש, אשר לפ"ז ודאי דבנעקרה האבן ל"מ כיון דלי"ל תורת רצפה, לענין זה, כמו שביאר שם הגר"ח, וזהו שכ' הרמב"ם דפסולה, וזהו שהביאה בהל' ביהב"ח, וזהו שלא הוצרך לכתוב הדין אם עבר ועבד, דכיון דליכא כלל רצפה ודאי דעבודתו פסולה, ועד"ז בדעת הרמב"ם, כ' מהר"י קורקוס שם בסוף דבריו, דפסק הרמב"ם דרק רצפה עליונה קדיש מכח מימרא דר"י דמחילות לא נתקדשו, ועי' בזה להלן סק"ו, אך א"נ הכי תיקשי מ"ט לא הביא הרמב"ם לדין זה בנעקרו כל אבני העזרה, וכדפרכי' בגמ' ותיבעי לי' כל העזרה כולה, וזה ק' בפרט למה שפי' הגר"ח שם, דמכוון הגמ' הוא דאי אי"ז רצפה, א"כ גם כל רצפת העזרה ליכא עלי' קדושת רצפה, משום דין הכל בכתב, והרי בד' הרמב"ם מבו' דרק על אבן זו אין לו לעמוד.

# ד

ו] בעיקר מש"א בסוגיין דכי קדיש דוד עד לארעית תהומא קדיש, הנה בתוס' פסחים דס"ז: ד"ה מחילות לא נתקדשו ז"ל, וא"ת הא אמר בפ"ב דזבחים נעקרה האבן ועמד במקומה וכו', דכי קדיש דוד רצפה עד ארעית תהומא קדיש, וי"ל דבכיצד צולין מסקי' כי אמר ר"י בפתוחות לחול אבל פתוחות לקודש קודש, עכ"ל.

והנה יל"פ קושית התוס' בתרי אנפי, הא' דקשיא להו מ"ט מחילות לא נתקדשו, הרי כי קדיש דוד עד ארעית תהומא קדיש, וא"כ אף המחילות נתקדשו, וע"ז תי' דאה"נ וע"כ היכא דפתוחות לקדש קדשי, ורק בפתוחות לחול הרי שמה שהן פתוחות לחול מפקיען מקדושתן, [[1]](#footnote-2) ויל"פ דקשיא להו מ"ט אמרי' דנעקרה האבן ועמד במקומה מקום זה קדוש, הרי הוי מקום זה כמחילות שלא נתקדשו, וע"ז תי' דהרי מקום האבן הוי פתוח לקןדש וע"כ ה"ה קדוש, דכי אמר ר"י דמחילות לא נתקדשו היינו דוקא בפתוחות לחול.

ועיקר קושית התוס' מחודשת, דהי' מקום לפרש דהא דקדיש דוד עד ארעית תהומא הוי רק לענין העזרה שע"ג הקרקע, דה"ה קדושה מכח ארעית תהומא, אך הארעית תהומא עצמו היר ל"ה עזרה כלל, ולזה נ' שנתכוין החזו"א במכתב שבסוף ס' קדשים, אך בד' התוס' נ' דס"ל דאילו הי' הדין כן הרי שלא הי' מהני עמידה על הגומא, דהגומא עצמה ל"ה לפני ד' כיון שאינה בכלל העזרה, ולא ס"ל כמש"כ החזו"א דהגומא ודאי הויא מכלל העזרה ול"ה מחילה, אמנם לדעת הרמב"ם לפ"מ שפי' הגר"ח דאיירי דעמדה האבן במקומה ועמד עלי', ואי עד ארעית תהומא קדיש אית לה תורת רצפה, עיי"ש בדבריו, הרי שלפ"ז שפיר י"ל קו' תוס' כנ"ל, ודו"ק, ולפ"ז נ' דאי עמד בתוך הגומא י"ל דודאי ל"מ כיון דליכא רצפה ואי"ז בכלל העזרה והויא דומיא דמחילות שלא נתקדשו, וע"כ הוא דמיבע"ל דוקא בשעמדה במקומה, דלכאו' לס"ד דהאיבעיא היא אם קידש עד ארעית תהומא תיק' דה"נ הו"מ למיבעי בלא שעמדה במקומה, דאל"כ ודאי ל"מ ואף דעד ארעית תהומא קדיש כיון דהוי כמחילות, ומדויק גם ל' הרמב"ם בהל' ביהב"ח שכ' נעקרה אבן, "אע"פ שהיא עומדת במקומה" וכו', ומבו' דאם אינה עומדת במקומה ודאי דאין לעמוד שם, ולכאו' הרי אדרבה אם אין עומדת במקומה מצי לעמוד במקום הגומא, ולמש"נ ניחא, אך באמת יל"פ ל' הרמב"ם, דאי עומדת במקום אחר ודאי ל"מ לעמוד על האבן, אך אה"נ מצי לעמוד בגומא, ולפ"ז י"ל משה"ק בגליונות חזו"א ע"ד הגר"ח, שפי' מש"א ותיבע"ל כל העזרה דהיינו דתיפסל כל העזרה משום חיסרון אבן זו, וחסר שם קדושת מקדש, והק' החזו"א דכיון שלדרכו של הגר"ח מש"א בגמ' ועמד במקומה היינו שעמדה האבן במקומה, וכן לגי' הקר"א ועמדה במקומה, דילמא אה"נ נפסלת כל העזרה, אך לפי הנ"ל נ' דממש"א ועמדה במקומה מוכח דאין כל העזרה נפסלת, דאי נפסלת כל העזרה מה הוצרך לומר דעמדה במקומה, אך כיון דהוי הספק רק על מקום האבן ע"כ אמר ועמדה במקומה, כיון שאם לא עמדה במקומה ודאי ל"מ כיון דהוי כמחילות, וכמש"נ, ואם כנים הדברים נ' דבהכרח צריך לפרש האיבעיא בנדלדלה, דאין האיבעיא כדפירש"י אם אבן זו חוצצת, דהרי לפי האמור אם ליכא להאבן תורת רצפה ודאי ל"מ כיון דהמקום שמתחת האבן הוי כמחילות, ובע"כ לפרש לפ"ז דהאיבעיא הויא אם אבן שנדלדלה חשיבא רצפה או לא, ולפ"ז נמי ניחא מה שפסק הרמב"ם דבנעקרה פסולה האבן בודאי, עמש"נ בזה לעיל סק"ה, כיון דלל"ק דאיבעיא להו בנדלדלה, בע"כ דבנעקרה פשיטא להו דל"ח רצפה, דאי אף בנעקרה חשיבא רצפה מה איבעיא להו בנדלדלה, אך עיקר מש"נ דאם ליכא להאבן ודאי ל"מ דהוי במחילות, עי' היטב בחי' הגר"ח שם דמבו' שלא פי' כן, וכמש"כ שם בד"ה ונראה דאם עד ארעית תהומא קדיש בעי' שיחול בה דין רצפת הבית כ"ה דלא תיהוי חציצה, ולמש"נ הרי בעי' שיחול בה דין רצפת הבית כ"ה דלא יהא זה כמחילות.

אמנם לב' הדרכים ק' טובא, דהרי אמרי לקמן דנ"ו. דאף דמחילות הפתוחות לקדש נתקדשו, אך היינו רק לענין אכילה, אך אין שוחטין שם ואין חייבין שם משום טומאה, וא"כ מהו שתי' התוס' דהיכא דפתוחות לקודש קודש, הרי אכתי תיקשי, דהרי הא דאמרי' הכא דעד ארעית תהומא קדיש הוי לענין עבודה, ולענין זה הרי לא נתקדשו אף מחילות שפתוחות לקדש, ולדרך הא' בפי' ד' התוס' תיקשי מ"ט מחילות הפתוחות לקודש לא נתקדשו לעבודה, הרי קדיש דוד עד ארעית תהומא, ואף לענין עבודה, ולדרך הב' בפי' ד' התוס' תיקשי מ"ט יכול לעמוד במקום האבן ולעבוד הרי מחילות לא נתקדשו לעבודה, ואף בשפתוחות לקודש.

ועי' בחזו"א סי' ה' סק"ב שכתב דמקום האבן ל"ד כלל למחילות עיי"ש, ועיי"ש במכתבים שנד' בסוף הספר, שביאר כוונת התוס' בקושייתם כהדרך הא', ויעו"ש מה שביאר בתירוצם, ולדבריו ניחא הקו' הנ"ל, אך עיקר פירושו בד' התוס' דחוק בלשונם, וגם דהנה בתוס' הרשב"א פסחים דפ"ו. ז"ל, והא דפשיטא לן דכי קדיש דוד רצפה עד ארעית תהומא קדיש, התם בנעקרה האבן דהוי כי פתוח לקדש, והרי להדיא דפי' הקושיא הוא כהדרך הב' שנת' לעיל, מ"ט משום האבן קדוש הרי הוי כמחילות, וע"ז תי' דאה"נ הוי כמחילות אך כיון דפתוח מקום האבן לקודש הוי קודש, אך זה צ"ע רב דהרי הא דפתוח לקודש ל"מ לענין עבודה, וא"כ היאך יכול לעמוד ולעבוד שם.

ולכאו' הי' צ"ל בד' התוס', דס"ל דכל מה דאמרי' דבפתוחות לקודש אין קדושתן רק לענין אכילה, היינו דוקא במחילות הבנויות בחול ופתוחות לקודש, אך במחילות הבנויות בקודש ופתוחות לקודש הויא קדושתן אף לעבודה, וע"כ ניחא דקרקע העזרה, דהוי כמחילות הבנויות בקודש ופתוחות לקודש, ה"ה קדוש אף לעבודה.

אמנם זה נסתר מד' תוס' הרשב"א שם שהק' ז"ל, מיהו ק"ק מאי נפק"מ במאי דקדיש עד ארעית תהומא הא אפי' בנויות בחול כה"ג קודש כיון דפתוחות לקודש, ואי נימא דחלוק דין מחילות הבנויות בקודש ופתוחות לקודש מדין מחילות הבנויות בחול ופתוחות לקודש, הרי ל"ק מידי, דע"כ בעי' למה דקדיש דוד עד ארעית תהומא, דמכח זה הוי המקום קדוש לעבודה, דאי לא הוי קדיש עד ארעית תהומא, הרי דהגם דמקום זה פתוח לקודש לא הי' עליו קדושה רק לענין אכילה, ובע"כ מד' הר"ש דליכא נ"מ כלל בין בנויות בקודש לבין בנויות בחול, וא"כ הדר צ"ע מה תי' דמקום האבן הויא קודש משום דפתוחות לקודש, דאכתי תיקשי היאך יכול לעבוד שם, הרי לענין זה לא נתקדשו מחילות כלל, והנה עי' במקד"ד סו"ס י"ד שהביא מתוספתא דמע"ש פ"ב הי"ד, דתניא דלשכות שפתוחות לקודש תוכן קודש בין לאכילה בין לשחיטה בין לטומאה, (ועי' מנחת ביכורים שם שהגי' בד' התוספתא ע"פ הגמ' לקמן דנ"ו. דאמרי' דתני אין חייבין משום טומאה, וד' המקד"ד שהביא מהתוספתא צ"ע, דהרי בגמ' הביאו ברייתא זו ואמרי' דתני אין חייבין) ועי' גם בירושלמי מע"ש פ"ג ה"ד דאמרינן שפליגי בזה תנאי, אך אי"ז מיישב ד' תוס' הרשב"א, כיון דבתלמודין אמרינן להדיא דאין קדושות רק לאכילה), וצע"ג, שו"ר כעת בס' משנת ירושלים סי' י"ט שהאריך בישוב ד' הר"ש, עיי"ש בזה.

ולכאו' בהכרח צ"ל בזה, דהגם דמחילות הפתוחות לקדש לא נתקדשו לענין עבודה, אך לענין הדין דבעי' שיהא עומד ע"ג רצפה, מהני אף קדושת הלשכות, אך צ"ע מה טעם יש בזה, והרי דין עומד ע"ג רצפה, הוא משום דדין העובד הוי לעמוד לפני ד', וע"כ בעי' שיהי' העובד בפנים, ובכלל זה ג"כ שיהא על הרצפה, או כמש"כ לעיל סק"ב, דעיקר דין העמידה הוי עמידה לפני ד', וכיון שמחילות לא נתקדשו לענין עבודה, הרי לכאו' פשוט דאם יהי' העובד במחילות ל"מ לעשות עבודה בפנים, דכיון דבעי' שאף העובד יהא לפני ד', ומחילות לא חשיבי לפני ד', וא"כ ה"נ בדין דלא יהני שיעמוד ע"ג מחילות, וגם צ"ע דמלבד דין עמידה על הרצפה, הרי בעי' שיהי' כל העובד בפנים וראשו ורובו ל"מ וכדאמרי' לקמן דכ"ו., וא"כ ביון שרגלו בתוך הגומא, אשר אינה קדושה לענין עבודה הרי אין כולו לפני ד', וצ"ע רב בזה.

ועי' עוד במהר"י קורקוס פ"א מביהב"ח ה"י שכ' בדעת הרמב"ם דס"ל דסוגיא דזבחים דעד ארעית תהומא קדיש פליגא על מימרא דר"י דמחילות לא נתקדשו, וקי"ל כר"י, וע"כ פי' המהר"י קורקוס בדעתו, דס"ל להלכה דבנעקרה האבן ועמד במקומה ל"מ דלא קידש דוד עד ארעית תהומא, עיי"ש בדבריו, ולמש"נ לעיל הרי שלדעת הרמב"ם גופי' כפ"מ שפי' הגר"ח, ל"ק כלל קושית התוס'.

1. וכן מבו' שפי' מהר"י קורקוס פ"א מביהב"ח ה"י, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דעד ארעית תהומא קדיש מ"ט אין קדושין הפתוחות לחול, והיינו דאם המקום מצ"ע קדוש מה איכפ"ל שפתוח לחול, דכל דין פתוחות לחול ולקודש הוי רק במקום שאינו קדוש מצ"ע, וע"כ דינו תלוי להיכן הוא פתוח, דאם ה"ה פתוח לקודש ה"ה קדוש מכח זה, אך מקום שהוי מצ"ע קודש מה לי שפתוח לחול, ועי' גם בחזו"א במכתב שבסוף ס' קדשים, שכ' דהרי העזרה נמי פתוחה לחול והיא קודש, ואם היו המחילות עיקר בקדושה מה לי שפתוחות לחול, עכ"ד, וצ"ל בד' התוס' דכל קידוש דוד עד ארעית תהומא הוי רק בשיהא המקום פתוח לקודש, ואכתי צ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-2)