שיעור נח סימן קצב קצג אdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור נח**

**~ סי' קצב - סי' קצג סעי' א ~**

# אם מועילה דעתו שלא להצטרף לזימון

איתא בדרכי משה (סימן קצב ס"ק א והביאו גם ברמ"א בסימן קצג סעיף ג) שאין מזמנין בבית העכו"ם, וביאר הרמ"א דהוא משום שאין קובעין עצמם בבית העכו"ם מחמת יראת העובד כוכבים, וגם משום שיש סכנה כיון שצריכים לשנות מהנוסח הברכה שלא יברכו את בעל הבית בברכת המזון [והיינו משום שאסור לברכו דיש בזה משום לא תחנם כמבואר במג"א לעיל סימן קפט ס"ק א והתבאר באורך בשיעורים שם].

והנה באגרות משה (חלק א סימן נו) דקדק מדברי הדרכי משה דמשמע שמשום יראת העכו"ם או משום הסכנה לא מתחייבים בזימון אף שאכלו ביחד משום שאין קובעים עצמם, ומבואר שהצירוף לזימון תלוי בדעתם, ולפי זה כל היכא שישבו ג' לאכול, אך דעתם שלא להצטרף ביחד, הם אינם מצטרפים לזימון. והוסיף האגרות משה שכן מוכח גם מדברי המג"א (סימן תקנב ס"ק ט והובא במשנ"ב ס"ק יט) לגבי ג' שישבו יחד לאכול בסעודה המפסקת של ערב תשעה באב, דאינם מזמנים כיון שאין דעתם לקבוע את עצמם יחד. וע"ש במג"א שהביא ראיה מדברי הרמ"א אצלינו דשייך שיאכל עם שלשה ולא יתחייב בזימון כיון שאין דעתו לקבוע את עצמו עמהם.

אמנם באגרות משה שם סיים שאין לסמוך על זה לכתחילה. וכן מבואר בארחות רבינו (חלק ג עמוד רכ) שהגרח"ק שאל את החזו"א באופן שאכל עם עשרה בחורים ולא רצה להמתין עד שיסיימו את אכילתם, ואמר לו החזו"א שיכוין מתחילה שלא להצטרף עמהם ואז יכול לזמן רק בשלושה, וחזר ושאל אם יכול לנהוג כן גם בזימון בשלושה ולכוין שאינו רוצה להצטרף לזימון ואמר לו החזו"א שאין כדאי לבטל זימון בשלושה. ומבואר שבעניין זימון בשלושה אין לנהוג כן לכתחילה.

# אין מזמנים בבית העכו"ם

ובעיקר דין זה שלא לזמן בבית העכו"ם הנה המשנ"ב (סימן קצג ס"ק כז) מסיק דהמנהג כהיום שמברכים אפילו בבית העכו"ם, ובלא"ה בזמנינו הרי המזמן אינו אומר את כל הברכת המזון בקול, אלא רק את הברכה ראשונה, (עי' במשנ"ב קצג ס"ק יז ובשיעורים על סימן קפג סעיף ז), ואין לחוש שישמע הגוי שהישראל אינו מברכו ויסלקנו מביתו, וגם אינו מצוי כלל המציאות הזו שיסלקנו הגוי מביתו.

ומכל מקום מסיק המשנ"ב שאם אוכלים במלון בדרך עראי דאפשר דאין זה קביעות ואין מזמנין, ועל כן טוב שלא יקבעו אז שלשתן יחד ויצאו מידי ספק. ודבריו צ"ע דמדוע שלא יוכלו לזמן מספק, וכן מבואר להדיא במשנ"ב לקמן (סימן קצג ס"ק כו) דבכל משום שיש ספק אם צריך לזמן דמזמנים בשלושה וצ"ע.

ובעיקר מש"כ המשנ"ב שבמלון של גוי גם בזמנינו אין מברכים כי אין דעתו להצטרף, לא נתבאר מהו הטעם שאינם מצטרפים. ולכאורה נראה הטעם כי כל הישיבה במלון הוא רק בדרך ארעי, אך במשנ"ב משמע שהוא דין רק במלון של העכו"ם. וצ"ל דכאן אין קביעות כלל משום שזה גם בבעלות גוי וגם דיור שהוא רק ארעי.

ויל"ע לפי זה בג' היושבים ביחד במטוס שבבעלות של גוי ואכלו יחדיו אם חייבים בזימון שהרי הוא בדרך ארעי, [ועיין במשנ"ב לקמן (סימן קצג ס"ק כו) שהמג"א מסתפק לגבי יושבים בעגלה אם נחשב שקבעו עצמם ביחד, אך כאן נראה דדמי לספינה שמבואר שם דחשיב כקביעות, וכל הנידון כאן הוא רק משום שזה בביתו של הגוי] וצ"ע לדינא.

# ביאור נוסח ברכת הזימון

[סעיף א] היו המסובין שלושה חייבים בזימון שאומר אחד מהם נברך שאכלנו משלו והם עונים ואומרים ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, והוא חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו בא"י אמ"ה הזן את העולם וכו'.

וכתב המשנ"ב (ס"ק ב) שצריך המזמן לומר רבותי נברך קודם שמתחיל בברכת הזימון, וביאר המשנ"ב (ס"ק ב) מהזוהר (פרשת בלק דף קפו, ב) דכל דבר שבקדושה צריך הזמנה בפה עובר לעשייתו כדי להמשיך הקדושה. וע"ש בזוהר דלכאורה קשה דבכל מצוה נצטרך לומר 'רבותי נברך' קודם הברכה, וביאר שתמיד הברכה שלפני קיום המצוה היא ממשיכה את הקדושה כעין הזימון, ונראה כוונתו שבכל המצוות הרי מברכים ברכה לפניה, ורק בברכת המזון שהברכה היא קיום המצווה בעצמה, לכן צריך להמשיך את הקדושה ולומר לפניה 'רבותי נברך'.

ומצינו בנודע ביהודה (מהדו"ק יורה דעה סימן צג) שכתב דבכל מצוה שאין לה ברכה לפניה מנהגו לומר 'הריני עושה מצוה זו לשם בוראי' שבזה הוא מקיים את ההזמנה למצוה [ויש שנהגו כן לומר קודם פסוקי דזמרה שאומרים הריני מזמן את פי להודות ולהלל וכו', ואף לנוהגים שלא לומר 'לשם יחוד' לפני כל מצוה].

[ועדיין יש לבאר את המשך נוסח ברכת הזימון שאומרים בתחילה 'רבותי נברך' ואח"כ אומרים 'נברך שאכלנו משלו', וצ"ע מדוע צריך לעשות פעמיים הזמנה למצוות ברכת המזון. ובאמת נוסח זה שאומרים בתחילה 'רבותי נברך' לא נזכר בגמרא אלא הוא רק תוספת מאוחרת יותר. ואולי י"ל ע"פ דברי הזוהר הנ"ל דכיון שיש מצוה בפני עצמה לזמן, לכן צריך לעשות הזמנה בפה קודם קיום 'מצוות זימון'].

[המשך סעיף א] ואם הם ארבעה יכול לומר ברכו שאכלנו משלו, אבל יותר טוב לומר נברך שלא להוציא עצמו מן הכלל.

ודין זה מבואר במשנה בברכות (מט, ב) דבשלשה אומר נברך, ובשלושה והוא [היינו ארבעה] אומר ברכו. ובגמרא שם מבואר דלעולם אל יוציא אדם את עצמו מן הכלל ועל כן גם בארבעה עדיף לומר 'נברך'.

והנה הצל"ח שם תמה דאם לכתחילה גם בארבעה צריך לומר 'נברך' מדוע סתמה המשנה שבארבעה יאמר ברכו, ותירץ דהנה בתוס' (שם ד"ה לעולם) הביא דבירושלמי פריך על כלל זה שלעולם אל יוציא אדם את עצמו מן הכלל, דא"כ מדוע הקורא בתורה והחזן בתפילה אומרים 'ברכו את ה' המבורך', הרי עדיף שיאמרו 'נברך' כדי לכלול את עצמם עם הציבור, ומפרש הירושלמי שכשאומר 'המבורך' הרי הוא כולל את עצמו במברכים, והקשה הצל"ח דתירוץ זה אתי שפיר רק לדעת רבי ישמעאל במשנה (שם) דהמברך אומר 'ברכו את ה' המבורך' אך לדעת רבי עקיבא שם דס"ל שאומרים רק 'ברכו את ה'' הדרא קשיא לדוכתא איך אומר ברכו ואינו כולל את עצמו עם הציבור.

וביאר הצל"ח שבאמת נחלקו בזה רבי עקיבא ורבי ישמעאל דלר"ע א"צ לכלול את עצמו עם הכלל, ולר"י צריך לכלול עצמו עם הכלל. ובזה ביאר סתימת משנתינו דסברה כר"ע שאינו צריך לכלול עצמו עם הציבור, ולכן עדיף טפי לומר לשון 'ברכו' כי הוא יותר לשון ציווי [כמבואר בתוס' שם מט, ב ד"ה תנן], אך לדידן דקיי"ל כרבי ישמעאל [כמבואר בגמרא שם נ, א דנהגו לומר 'ברכו את ה' המבורך'] עדיף טפי לכלול עצמו עם הציבור, ולכן גם בארבעה עדיף שיאמר 'נברך שאכלנו משלו' כדי לכלול עצמו עם הציבור.

והצל"ח שם כתב על פי זה נפק"מ למעשה דבדיעבד אף אם אמר 'ברכו' בשלושה, שהרי לדעת רבי עקיבא אומר 'ברכו את ה'' אף כשיש רק עשרה מצומצמין, ואף ששם רק ט' עונים שפיר דמי, ועל כרחך שגם כשאומר החזן 'ברכו' הוא גם נכלל בתוך מנין העונים, וא"כ גם בברכת המזון אם אמר 'ברכו' מהני, דבדיעבד אף בלשון זו הוא נכלל עם העונים. ובמשנ"ב (ס"ק ה) הביא מהמג"א דאפשר דיצא.

[המשך סעיף א] ואם הם עשרה צריך להזכיר את ה', שאומר נברך אלהינו וכו', והם עונים ואומרים ברוך אלהינו וכו'. אין לומר נברך לאלהינו בלמ"ד.

# אם אומרים 'ברוך אלוקינו' עם למ"ד

ובמשנ"ב (ס"ק ו) ביאר הטעם שאין אומרים נברך לאלוקינו עם למ"ד, משום שלגבי ברכה לא כתיב עם למ"ד. והנה בשבט הלוי (חלק א סימן רה) ביאר טעם הדבר דכיון שמשמעות 'ברוך אתה' שאומרים בברכות היינו שה' הוא מקור הברכות, ולא שאנו מתכוונים לברכו, ולכן אין לומר נברך לאלוקינו עם למ"ד דהיה זה מתפרש כאילו הוא בא לברך את הקב"ה [ובאמת ביאור זה הוא ביאור הפשטנים בסידור].

אכן דעת הרבה אחרונים שפירוש 'ברוך' אינו 'מקור הברכות' אלא הוא באמת כביכול ברכה לקב"ה, וכן מבואר כאן בב"ח כאן שהברכה צורך גבוה היא, וכמבואר בברכות (ז, א) שאמר הקב"ה ישמעאל בני ברכני ע"ש עוד. [וכעין זה מצינו בנפש החיים שער ב] וביאור הדברים (ע"פ העין יעקב בברכות שם) דצריך שיהיה האדם כלי קיבול לקבלת הברכה, ע"י שמאמין בכך שהקב"ה הוא מקור הברכות, ובזה שמאמין שהקב"ה מקור הברכות בכך הוא גורם שהיה יותר שפע בעולם. וזה כוונת הב"ח שעניין הברכה הוא צורך גבוה שאין הכוונה ח"ו שהקב"ה צריך את ברכותינו, אלא הוא מעשה של אמונה בברכה שיהיה המברך ככלי קיבול לברכות שעי"ז נעשה שפע בעולם. ובאמת בב"ח ביאר הטעם שאומרים נברך אלוקינו בלא למ"ד משום שבשבח אנו משבחים לפניו, אבל בברכה למי שאותו שמו יתעלה שמו הם מברכים, והיינו שכביכול אנו מברכים אותו ולכן אינו אומר לאלוקינו בלמ"ד.

סימן קצג

[סעיף א] שנים שאכלו אף על פי שבברכת המוציא פוטר אחד את חבירו, מצוה ליחלק שיברך כל אחד בהמ"ז לעצמו, במה דברים אמורים כשהיו שניהם יודעין לברך בהמ"ז, אבל אם אחד יודע והשני אינו יודע מברך היודע ויוצא השני אם מבין לשון הקודש אלא שאינו יודע לברך. וצריך לכוין מלה במלה לכל מה שיאמר.

# הטעם שמתחלקים בברכת המזון בשניים

ובמשנ"ב (ס"ק ב) הביא ב' טעמים לבאר שאף שבברכת המוציא אחד מוציא את חבירו, ובברכת המזון מצווה ליחלק הטעם הראשון דבברכת המוציא הוא בתחילת הסעודה כשקובעים את עצמם ביחד, וברכת המזון הוא בסוף הסעודה דדעתן להיפרד זה מזה, והטעם השני דבברכת המזון דאורייתא החמירו שלא יצא מחבירו. ונראה דקיי"ל דהעיקר כטעם הראשון, שהרי אף באכל פחות מכדי שביעה שחייב בברכת המזון רק מדרבנן, אין האחד מוציא את חבירו בברכת המזון.

# לצאת ידי חובה כשהשומעים אינם מבינים את הברכה

מבואר בשו"ע כאן שהאחד יכול להוציא את חבירו בברכה רק אם הוא מבין לשון הקודש, אך אם אינו מבין אינו יוצא. ובמג"א (ס"ק ב) הביא דהמנהג כדעת רש"י שיכול להוציא אחרים ידי חובתם אף כשהם אינם מבינים את מה שהמברך אומר, וכן כתב המשנ"ב (ס"ק ה) שמנהג העולם שנשים יוצאות ידי חובתן אפילו כשאינם מבינות את הברכה, ואפילו בקידוש שנשים חייבות בו מדאורייתא יוצאות ידי חובתן בשמיעה אף כשאינם מבינות דברי המקדש.

[ורש"י הוכיח שאפשר להוציא ידי חובה את חבירו אפילו כשהוא אינו מבין מהא דקיי"ל בקריאת המגילה (והובא בשו"ע סימן תרצ סעיף ח) דאם קרא את המגילה בלשון הקודש יצאו השומעים ידי חובתם אף אם אינם מבינים. אמנם כבר נתבאר במשנ"ב שם (ס"ק כו ע"פ התןוס' בברכות מה, ב) דהטעם שאפילו לועז יוצא משום שהעיקר הוא פרסומי ניסא, והוכיח כן ממה שקוראים הפסוק של 'האחשתרנים בני הרמכים' שאף אנו איננו מבינים].

# לומר עם המברך מילה במילה ולכוין בשמיעת הברכות

והנה במשנ"ב מסיק דמכל מקום יותר טוב שיאמרו אחרי המברך והמקדש מלה במלה בלחש אם אפשר להם דבזה יצאו לכל הפוסקים ובלא"ה נכון לעשות כן לכו"ע דא"א לכוין ולשמוע היטב. ומבואר בדבריו דאף לפי המנהג שנהגו כרש"י שיכולים לצאת ידי חובתם אף כשאינם מבינים את נוסח הברכה, מכל מקום צריך לכוין ולשמוע היטב כל מילה ומילה, אף שאינו מבין את משמעותה.

והנה בברכת הקידוש אינו יכול לומר מילה במילה ביחד עם המברך שהרי אין כוס לפניו, וכן מבואר בביאור הלכה (סימן רעא סעיף ב ד"ה דאיתקש) בשם הרעק"א שאם אומר מילה במילה עם המקדש אינו נחשב כמקדש על היין אלא אם כן יש לו כוס לפניו. אמנם במשנ"ב כאן משמע שאף בברכת הקידוש נכון שיאמר את הברכה מילה במילה עם המברך [שהרי זה תחילת דברי המשנ"ב], וצ"ל שכוונת המשנ"ב שיאמר רק את עיקר הברכה מילה במילה עם המברך אך את הפתיחה והחתימה ישמע מהמברך. ואף שאינו אומר את הפתיחה והחתימה בעצמו מכל מקום נכון לעשות כן כדי לצאת ידי חובת קידוש דאורייתא.

וכהיום שכולם מבינים את נוסח הקידוש המנהג ששותקים ויוצאים ידי חובה מהמברך. אך יש להעיר שלפי כל השיטות צריך לדקדק מאוד בברכות לכוין לשמוע כל מילה ומילה. ולגבי ברכות ק"ש מבואר בשו"ע (סימן נט סעיף ד) שנהגו לומר עם הש"ץ ולא לצאת ממנו שכיון שהם ברכות ארוכות אין אדם יכול לכוין תדיר עם השליח ציבור בשתיקה, ואף דבברכת הקידוש והמוציא נהגו לצאת ידי חובה מבעה"ב מכל מקום צריך להקפיד לכוין לצאת ולשמוע כל מילה ומילה מפי המברך.

**הדינים העולים:**

1. אם נתכוין מעיקרא שלא להצטרף עם חבירו לזימון אינו חייב בזימון. ואין לנהוג כן לכתחילה.
2. דעת הרמ"א שאין מזמנין בבית העכו"ם והמנהג בימינו לזמן.
3. אומר 'רבותי נברך' דהוא כמו הכנה והמשכת הקדושה. ויש שנהגו כן לפני כל מצוה שאין מברכים עליה.
4. אומר ברוך אלוקינו בלא למ"ד, והטעם מבואר בב"ח משום שהברכה היא צורך גבוה.
5. פירוש תיבת ברוך אינו מקור הברכה אלא כעין ברכה להקב"ה שבזה הוא מכיר ומאמין שהוא מקור השפע שעי"ז נעשה כלי קיבול לשפע.
6. בברכת המזון בשניים מברכים כל אחד לעצמו ואינו מוציא את חבירו ואפילו שאכלו פחות משיעור שביעה שחיובו הוא מדרבנן.
7. לדעת השו"ע אינו יוצא אם השומעים אינם מבינים את הברכה. והמנהג להקל בזה.
8. לכתחילה יש לומר עם המברך מילה במילה [ובקידוש אין לומר את הפתיחה והחתימה אם אין לו כוס לפניו].
9. גם למי שמבין את הברכה צריך לכוין ולדקדק לשמוע את כל הברכה מהמברך בקידוש והמוציא.