הכל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / נר שבת וחנוכה - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ח חשון ע"ד

**הערות בדין שמנים ופתילות שאין מדליקין בהם**

**א] בטעם האיסור להדליק בפתילות ושמנים שאסרו חכמים**

**ב] בגדר האיסור להשתמש בפתילות ושמנים שאסרו חכמים**

**ג] בדין הדלקה בנר שעוה**

**בטעם האיסור להדליק בפתילות ושמנים שאסרו חכמים**

א]מבואר בגמ' שאסור להדליק בשמנים ופתילות שמנו חכמים בפתילות מצד שהאש מסכסכת ובשמן כי זה לא נמשך אחרי הפתילה ובטעם האיסור כתב רש"י וכן הרמב"ם וכן בתוס' בע"ב דזה מצד שמא יטה אמנם בפיה"מ וכן ברע"ב כתבו מצד שמא יניחנו ויצא דהינו שלמסקנת הגמ' שנר שבת חובה ולכן אסור בעיטרן יש לומר שזה הסיבה בכל הנרות וכן עייין תו"י שביאר דמה שלא מדליקין בחלב מבושל ואין זה גזירה לגזירה מצד שיש כאן חשש שמא יכבה ועיין אחרונים שתמהו ומה ירויח שיצא הרי לא יהיה לו יותר אור וכתבו שהיה מקום לבאר שהחשש שמא יכבה וכמבואר בגמ' שלמ"ד כבתה זקוק לה לכן לא מדליקים בנר זה שמא יכבה ולא יחזור וידליק ועיין פמ"ג שכתב בזה כמה נפק"מ א. ביש עוד נר דמצד שיכבה אין חיסרון אבל מצד שמא יטה יש חיסרון ב. בנעול במנעול דמצד שמא יטה אין חיסרון ומצד שיכבה יש חיסרון [ובדבריו מבואר שגם בשני קומות דהינו שנקט שכאן לא גזרו שהחשש פחות משמא יטה בקורא לאור הנר וצ"ע שהרשב"א דימה הדברים] ג. ביש לו רק פסול דאם זה מצד שמא יטה אסור ואם מצד שמא יניחנו ודאי שזה עדיף מאשר כלום

ועיין בית הלוי שהקשה דהרי הגמ' אומרת שלמ"ד שמותר להשתמש לאורה אסור להדליק בו והרי בהכרח מדובר שיש עוד נר דאם מדליק בחוץ ודאי שזה כך ואם מדליק בפנים הרי הגמ' אומרת וצריך נר אחר להיכר וא"כ אין סיבה לאיסור כלל דלא שיך כאן שמא יניחנו ויצא ובפרט במדליק בחוץ לא שיך בזה האיסור דלא שייך כאן שמא יניחנו ויצא ועוד שלפ"ז אין האיסור בפשוטו אלא במקום האכילה לכן כתב שודאי שכולם מודים שיש גם הטעם של שמא יטה אלא שהוסיפו עוד טעם ובפשוטו גם טעם זה נכון וכמו שלענין נר חנוכה למ"ד כבתה זקוק לו זה סיבה לא להדליק בו ונפק"מ שגם במקום שיש לזה מנעול אסור אמנם במקום שיהיה עוד נר בזה ביש מנעול יהיה מותר דהינו שכל שסיבת האיסור מצד שמא יכבה בזה כל שיש נר אחר זה לא שייך

**ס"ק זה עיקרו שמעתי מהגר"א מאירוביץ**

**בגדר האיסור להשתמש בפתילות ושמנים שאסרו חכמים**

ב]בעיקר הדין שפתילות ושמנים שמנו חכמים שאסור להדליק בהם יש לדון האם האיסור זה המצב שזה דולק או שהאיסור עצם הדלקתם והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן קע"א שכתב שודאי שאסור להשתמש לאורה אחר שהדליקו כיון שכל סיבת האיסור שמא יטה אמנם הא"ר הביא מהרוקח שזה רק איסור להדליק אבל אם הדליק מותר להשתמש והנה יש לדון לדעת הרשב"א האם כל האיסור זה ההשתמשות או שיש גם איסור בעצם ההדלקה והנה לשון המשנה ובמה אין מדליקין והמשמעות הפשוטה שיש איסור בעצם ההדלקה ועיין תו"ש שהביא מהראב"ן שכתב שקוראים במה מדליקין לאחר מעריב שידעו שבוע הבא במה לא להדליק וכתב מזה לדייק שאין איסור שימוש בשבת ודחה התו"ש שמצד לשון המשנה אין ראיה ליותר מזה ומשמע שודאי שיש גם איסור בעצם ההדלקה והנה מבואר בגמ' שנר חנוכה למ"ד מותר להשתמש לאורה אסור להדליק בשמנים דמתניתין וסתימת הדברים שגם אם מדליק בחלון שלא נהנה ובהכרח מצד שמא יהנה מזה והנה כה"ג אין איסור להיות בבית שמא ילך שם להנות ובהכרח שיש דברים שזה איסור מצד מעשה ההדלקה ואינו מוכרח שיתכן שהאיסור מה שיש לו נר שיש בו חשש שישתמש [ובעיקר הדבר יש לעיין מהא דמבואר ברמ"א שדבר שלא צריך נר אין איסור דמשמע שמותר להשאיר הנר ואולי שם אין דרך לעשות שום שימוש עדיף]

והנה עיין בה"ל ד"ה אסור להשתמש שכתב להסתפק בדברים שאין בהם את האיסור מצד עצמם אלא מצד גזירה אטו דבר דומה כגון שמן מבושל או תערובת שמן כשר אם פסול, האם בהדליק מותר להשתמש או לא ולכאורא שורש הספק דיתכן שכאן שאין בזה חשש שמא יטה וזה רק אסור גזירה א"כ האיסור רק על מעשה ההדלקה וכל שכבר הדליק יכול להשתמש או דנימא שכיון שזה גזירה אטו דבר שיש בו חשש א"כ כמו ביש בו חשש אסור עצם המצב ולא רק מעשה ההדלקה ה"ה כאן [ולכאורא זה אותו נידון שדנו בהטמנה בדבר שאין מוסיף הבל שזה גזירה אטו האם גדר האיסור מעשה ההטמנה או המצב] והנה אם נימא דבדברים שזה גזירה אטו יש איסור רק בעצם מעשה ההדלקה מסתבר שגם בכל דבר זה כך ולא שכאן זה יותר חמור

והנה דנו הראשונים במקום שיש עוד נר האם מותר להדליק נר פסול ובתוס' ובמרדכי הביאו מאחד מהראשונים שאם יש אפילו נר אחד בבית כשר זה מזכיר לו ומותר להדליק נר פסול אמנם הראשונים חלקו על זה והוכיחו מהגמ' של נר חנוכה דודאי מדובר שיש לו נר כשר של שבת ובכל אופן אסור להדליק בנר פסול שמא ישתמש

וכתב המג"א סימן רס"ד דאם זה באותו חדר דבזה יכול הרי להשתמש ללא הנר הנוסף אפילו שזה יותר נח לו מותר וכמו לענין נר שהדליק עכו"ם בסימן רע"ו שאם היה נר אחר מותר להשתמש וכתב שאע"ג שהב"ח מחמיר בזה זה לשיטתו שגם בנר חנוכה פסק לאיסור אבל לדידן שקי"ל להיתר ה"ה כאן מותר ועיין רעק"א שהקשה שזה לא דומה דשם כיון שלמעשה הוא נהנה יש צד לאיסור אבל כאן כיון שיש לו נר אחד אין חשש שיטה וכמו בכל נר שלא חוששים שיטה לתשמיש קל אמנם עיין א"ר שכתב לדון שודאי שאדם מעדיף יותר אור וכיון שכאן יש חשש יותר גדול להטיה ממילא גם בשני נרות אסור אלא שא"כ לא שייך כאן סברת המג"א שזה לא נחשב שנהנה דלמעשה יש כאן שמא יטה ויש מקום לומר שאפילו שהאיסור שמא יטה אבל גדר הדין הוא שלא יהנה מזה ולכן כל שזה לא נחשב הנאה אין בזה איסור אמנם בפשוטו הדברים מחודשים דהרי בדין שמא יטה אם יש שני נרות ומינה שומר על אחד אסור לקרוא באור השני מצד שמא יטה אפילו שלא חשוב הנאה

והנה בעיקר האיסור דמבואר ברמ"א דאם הדליק בדברים האסורים אסור להשתמש בפשוטו זה מצד שמא יטה וכנ"ל אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב כמו רנ"ה ס"א והנה שם מבואר שאסור להדליק עצים לחימום אלא אם עלה האש ברובה ואם לא עשה כן אסור להשתמש וכתב הגר"א שם והמג"א בשם המ"מ שזה מצד קנס ע"ש ומבואר שגם כאן מצד גדר האיסור זה רק שלא להדליק וכפשטות המשנה ורק שאם הדליק אסור להשתמש מצד קנס [ויש שרצו לדחוק שכונתו ללשון השו"ע שם ולא לעיקר המקור המבואר שם בביאוריו] וכן כתב ביד אפרים סימן תרע"ג לבאר למה בהדליק אסור ללמוד אם שנים לומדים וכתב לדון שמותר ורק שחז"ל אסרו שמא ילמד לבד אבל אם הדליק באמת מותר ואחרי זה הוסיף שיתכן שכל האיסור להשתמש מצד קנס ע"ש ולפ"ז ודאי א"ש דברי המג"א דגדר הקנס רק דבר שחשיב הנאה אלא דבפשוטו זה דלא כרשב"א שדימה את זה לדין שאסור לקרוא לאור הנר שמא יטה

והנה דנו האחרונים האם דברי המג"א רק לגבי בדיעבד או גם לגבי להתיר לכתחילה ובתו"ש נקט שזה גם סברא להתיר לכתחילה וכן מבואר בגר"א שנקט שהמקור מנר חנוכה שמבואר שאם אסור להשתמש לאורה מותר להדליק בנרות אסורים אפילו שיש שם תמיד עוד נר ומשתמש בזה אמנם הפמ"ג והלבושי שרד נקטו וכן פסק המ"ב שזה רק לענין בדיעבד אבל לכתחילה אסור ובטעם הדבר בלבושי שרד משמע שיש כאן קצת חשש רק שזה לא סיבה לאסור להשתמש וצ"ע מהיכי תיתי לחדש כזה דרגא [ובפר"ח סימן תרע"ג ביאר מצד שיש דברים שאיא פשר לעשות אלא בשני נירותוזה ודאי אסור וחוששים אולי יעשה שימוש זה ע"ש] אמנם הפמ"ג ביאר שבאמת אין כאן חשש שמא יטה רק מצד לא פלוג שמא ידליק בזה לבד לכן אסור והנה לפ"ז מבואר כאן דגם דבר שזה מצד לא פלוג יש בו איסור השתמשות דהרי המג"א התיר רק מצד שאין כאן הנאה ודימה לדין של נר חנוכה ואמירה לעכו"ם ולפ"ז יש מקום לחדש שאפילו שגם כה"ג אין איסור רק ההדלקה אבל כיון שאין כאן שמא יטה גדר האיסור הוא איסור הנאה ולכן כל שיש עוד נר ולא חשיב הנאה אין כאן מקום לאיסור ויש להוסיף ביאור שאם בעלמא גדר האיסור שימוש שיש בו חשש הטיה א"כ כאן שאין חשש זה לא שייך את אותו איסור ובהכרח שכאן זה סתם איסור השתמשות וכנ"ל

ויש להוסיף שיתכן שכאן באמת אדרבא עיקר הסברא כמו הבה"ל שכיון שזה מצד לא פלוג זה לא סיבה לאיסור השתמשות אלא שכה"ג יש לאסור מצד סברת קנס המבוארת בגר"א וביחס לדבר זה גדר האיסור הוא השתשמות וכנ"ל ולכן כל שלא חשיב משתמש מותר

והנה עיין בה"ל סימן רע"ה ס"א ד"ה וכן בנר שדן לגבי לקרוא לאור נר שמן אם נר אחר שאין בו שמא יטה האם זה כמו סימן רס"ד דמבואר במג"א שמותר ולכאורא לנ"ל אין זה דומה כלל דהרי כאן כל יסוד ההיתר מצד שכאן האיסור הוא איסור הנאה אבל שם שהאיסור מצד שמא יטה א"כ כל שיש שמא יטה זה סיבה לאסור ואם אין שם שמא יטה א"כ אין זה ענין לדברי המג"א וצ"ע כוונת האחרונים שם

**בדין הדלקה בנר שעוה**

ג]מבואר בגמ' ששעוה פסולה לשמן אבל היא כשירה לפתילה ועיין רא"ש שהביא לבאר שהכוונה שאם הפתילה דבוקה לנר כה"ג אפילו אם שניהם פסולים אפשר להדליק ובפשוטו הביאור מצד שכל האיסור להדליק גם בפתילות זה מצד שכיון שזה פתילה לא טובה זה לא מושך את השמן טוב וכה"ג שזה דבוק זה מושך את השמן טוב אמנם הרא"ש חלק עליהם ובפשוטו מצד שהחיסרון בפתילה שהיא מצד עצמה לא דולקת יפה ולכן לא עוזר שזה דבוק וכל שיש כאן פתילה שפסולה להדלקה גם בכזו צורה היא פסולה להדלקה ואפילו אם יהיה דבוק לה חומר כשר וכמבואר במ"ב

ובפשוטו ביארו הראשונים שהכוונה פתילה שהשעוה עשויה כמין נר שלנו שכה"ג כיון שזה דבוק לפתילה אין החיסרון שזה לא נמשך לאחר הפתילה ולכן אפשר להדליק בזה אמנם הביאו בשם חכמי נרבונה שכה"ג אסור להדליק בזה והאופן שאפשר להדליק מצאנו בזה שני מהלכים בראשונים או כפשוטו שעשה פתילה מהשעוה כן מבואר במ"מ פ"ה ה"ח ובשלט"ג אלא שבמ"מ תמה על זה שאי אפשר כה"ג להדליק וכתב שהיה להם צורה איך להדליק בזה אמנם הראשונים הביאו שמדובר שעשה נר כעין שלנו ונתן את זה בתוך שמן כשר ורק כה"ג הגמ' הכשירה ומצד שיש כאן שמן כשר ופתילה כשירה עכ"ד

והקשה על זה הר"ן דהרי מבואר בגמ' לקמן שאסור להדליק בשמן כשר שמעורב בו שמן פסול א"כ מה עוזר שיש כאן שמן כשר הרי יש כאן גם שמן פסול שזה השעוה והרי גם בתערובת אסור דהינו שנקט שכמו שבנר דבוק אסור כי דנים את השעוה כשמן א"כ גם כשיש שמן אחר זה סיבה לפסול אמנם עיין רא"ש שהקשה וכן בתוס' דהרי מבואר בגמ' שכרך פתילה שמדליקין בפתילה שלא מדליקין אסור להדליק בזה דהינו שנקט שכה"ג דנים שזה שני פתילות והשעוה היא דבר שאין מדליקין בו וצ"ב הרי מתי שמדליק בנר לבד גדר האיסור מצד שזה כמו שמן א"כ למה כאן זה אחרת וצ"ל שאם אין שמן בהכרח צריך לדון שהשעוה זה השמן משא"כ אם יש שמן אפשר לדון שזה הכל פתילה והקשה הרא"ש הרי זה כרך דבר וכו' דהינו שיוצא שנחלקו הראשונים לדעת חכמי נרבונה מתי שמדליק נר בשמן מה גדר הדבר האם זה תערובת שמן כשר ופסול או פתילה כשירה ופסולה

והנה בישוב קושית הראשונים יש לדון לדעת הר"ן ולדעת הרא"ש ,והנה לדעת הרא"ש הגדר שזה תערובת פתילה עיין בית הלוי שכתב לישב דהנה הגמ' לקמן אומרת שאסור להדליק בפתילה שעשויה גם מדבר שאין מדליקין והגמ' מחלקת בין להקפות או לעבות ודעת רש"י שהכונה שההבדל אם זה דולק או לא דולק ודעת הרי"ף שבשניהם זה דולק רק ההבדל מה המטרה האם רק שזה יחזיק הפתילה או גם שזה ידלק והקשה הרשב"א על מה שנוהגים להדליק בפתילה מסביב לגמי הרי גמי זה דבר שאין מדליקין בו והניחא לרי"ף כיון שזה לא לצורך שידלק אלא רק להחזיק הפתילה אבל לרש"י קשה וכתב הרשב"א לחדש שכל האיסור רק בדבר שאפשר להדליק בו לבד ויש בו חשש שיבאו להדליקו בו אבל דבר שאי אפשר להדליק בו לבד אין את הגזירה ולפ"ז ישב הבית הלוי דכאן ששעוה לבד בפשוטו זה לא ראוי להדלקה ממילא לא שיך לגזור מצד שזה תערובת של הפתילה שהרי זה דבר שאי אפשר להדליק בו אמנם כל זה להבנת הרא"ש אבל להבנת הר"ן זה לא תשובה דהרי דנים את זה כשמן ובתור שמן אפשר להדליק בזה

ובעיקר הדבר עיין בית הלוי שכתב דלכאורא מוכח מהראשונים דלא כסברת הרשב"א דהנה הגמ' שואלת מהא דהדליקו ממכנסי כהנים הרי זה מצמר והקשו הראשונים הרי מעורב בזה פשתן וכאן לא שיך לגזור דהרי תמיד רק בזה הדליקו ומבואר ששיך לגזור בזה והרי הגמ' לעיל אומרת דתנא דמתניתין לא אמר את זה כי אי אפשר להדליק בזה כלל ולרשב"א הרי כה"ג לא גזרינן ודוחק לומר דכל קושיתם לתנא דבריתא דפסל מצד שזה לא נמשך דמשמע שזה דבר שאפשר להדליק בו

ועיין קה"י שכתב ליישב דהנה מבואר בגמ' דבשמן מבושל שאסור להדליק בגלל גזירה אטו שאינו מבושל כה"ג אם ערבו בזה שמן כשר מותר להדליק בו דהוי גזירה לגזירה ולפ"ז הרי כאן השעוה הוא במצב שאין בו חיסרון דהרי הוא דבוק לפתילה וכל הסיבה לאסור מצד גזירה אטו לבד ובזה בתערובת לא גזרו ועיין רשב"א שגם דן לבאר כך אלא שדחה דא"כ כשהגמ' אומרת שתערובת מותר במהותך ומבושל היתה צריכה לומר גם שעוה ולכאורא יש לדחות שהרי שעוה מותכת אסורה ורק בצורה של נר ובדעת הר"ן שהקשה יתכן שלמד שהסיבה שזה לא טוב כמבואר ברמב"ן כי גם נר שעוה לא דולק יפה וממילא זה לא רק גזירה אטו אלא ששעוה גם בצורה של נר זה סיבת האיסור

כ"ז חשון ע"ד

**בדין כבתה זקוק לה ובגדר חיוב הדלקת נר חנוכה**

**א] ביאורי הראשונים בהא דבשבת לא מדליקים בשמן פסול**

**ב] בביאור המאן דאמר כבתה זקוק לה**

**ג] גדר דין הדלקה למ"ד כבתה אין זקוק לה ובדין הדליק על מנת לכבות ובכיבה במזיד**

**ד] בדין הדלקה בזמן שאחד מבני הבית המדינה שזה עדין לא זמן ההדלקה**

**ביאורי הראשונים בהא דבשבת לא מדליקים בשמן פסול**

א]הגמ' שבת כ"א. אומרת אמר רב הונא פתילות ושמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בהם בשבת אין מדליקין בהם בחנוכה בין בחול בין בשבת אמר רבא מאי טעמא דרב הונא קסבר כבתה זקוק לה ומותר להשתמש לאורה ורב חסדא אמר מדליקין בחול ולא בשבת קסבר כבתה אין זקוק לה ומותר להשתמש לאורה רב זירא וכו' אמר רב מדליקין בהם בין בחול ובין בשבת קסבר כבתה אין זקוק לה ואסור להשתמש לאורה עכת"ד הגמ' ומבואר בגמ' דנחלקו אמוראים האם כבתה זקוק לה או אין זקוק לה [ועיין בית הלוי שהאריך למה אין בזה חיוב מצד חשד ועיין שערי תשובה] ונפק"מ האם מותר להדליק בשמנים שאמרו חכמים שלא מדליקים בשבת שאם כבתה זקוק לה לא מדליקים וביאר רש"י שמא יפשע ולא יחזור וידליק והנה מבואר בגמ' שדייקה מהמ"ד שאין מדליקין לא בחול ולא בשבת שגם מותר להשתמש לאורה והקשו התוס' דמה הראיה אולי מאותו טעם שאסור בחול אסור גם בשבת מצד שכבתה זקוק לה ותירצו שמזה שפירט את שבת בנפרד בהכרח שיש כאן עוד טעם ולא רק מצד שכבתה זקוק לה אלא גם בגלל שמותר להשתמש לאורה

ועיין בית הלוי שביאר שיש בזה נפק"מ דאם מצד כבתה זקוק לה א"כ בדיעבד אם אין לו נר אחר מותר להדליק בזה משא"כ מצד שמא יטה אסור עוד כתב נפק"מ לגבי דין מהדרין שבזה הרי גם אם לא יחזור וידליק לא עבר איסור שבזה אין לאסור אלא מצד שמא יטה ולא מצד הדין כבתה זקוק לה והיה מקום לדון דלא כדבריו אלא שכיון שיש טעם לא להדליק בזה ממילא פסלו את זה מדין הדלקה של נר חנוכה ולכן גם אם אין לו נר אחר לא ידליק וממילא פסלו גם לגבי ההידור ולא חילקו בין הנר של המצוה לנר של ההידור אמנם הבית הלוי נקט שזה רק איסור הדלקה מצד החשש שזה יכבה ולא ידליק וממילא כיון שלגבי ההידור זה לא שיך אין האיסור וכן בדיעבד אם אין לו יכול לחזור ולהדליק בזה

ועיין פנ"י שכתב דהנה מבואר ברש"י שהחשש שמא יפשע ולא ידליק דהינו שלא כתב שהחשש שזה יכבה ולא ידע מזה ולא ידליק וביאר הנ"ל מצד שזה לא חשש מצוי שזה יכבה שזה סיבה לחייב להדליק בשמן כשר ורק שאם רואה שנכבה יש חיוב לחזור ולהדליק ורק מזה חששו שפושע ולא עושה חובתו וא"כ בשבת שאי אפשר לחזור ולהדליק והוא לא פושע לא שייך חשש זה ומזה שבכל אופן אסור להדליק בהכרח מצד שמותר להשתמש לאורו ויש שמא יטה אמנם מדברי הראשונים מבואר שודאי שבכלל זה גם שיכבה ולא יחזור וידליק לא מצד פשיעתו ויתכן שגם רש"י מודה שאם יהיה מצב שלא יכול לחזור ולהדליק זה ודאי סיבה לאסור רק שנקט שתמיד יכול להיות במצב שאם יכבה יחזור וידליק ולכן ביאר שגם ביחס למצב זה יש סיבה לאסור וכן הוא מפורש במאירי ע"ש

ועיין רמב"ן שכתב לישב שכל הדין כבתה זקוק לה זה רק ביום חול שאפשר לחזור ולהדליק אבל בשבת שאי אפשר לחזור ולהדליק שם גם המ"ד כבתה זקוק לה ס"ל כמו המ"ד שכבתה אין זקוק לה ומפורש שם בלשונו שמאותו סיבה שלמ"ד כבתה אין זקוק לה ביום חול זה גם הסיבה למי שחולק לענין שבת דהינו שזה לא מצד סברת הפנ"י אלא שכאן מודה בגדר הדברים וצ"ב מחלוקת הרמב"ן והתוס' האם הדין כבתה זקוק לה הוא סיבה גם בשבת או לא [והעירו שאם גדר הדין שחז"ל פסלו פתילות אלו א"כ מסתבר שלא פלוג וגם בשבת זה כך ורק אם אין פסול בפתילות ורק שיש האיסור מצד שמא יכבה א"כ יש לדון שכאן הגדר אחרת וכנ"ל ]

**בביאור המאן דאמר כבתה זקוק לה**

ב]והנה בפשוטו יסוד המחלוקת האם כבתה זקוק לה או אינו זקוק לה דנחלקו בגדר מצות הדלקת נר חנוכה דמ"ד כבתה אין זקוק לה ס"ל שהחיוב הוא מעשה הדלקה שידלק מכוחו השיעור הנצרך ומ"ד אין זקוק לה ס"ל שקיום המצווה במציאות שהנר דולק משך הזמן שקבעו חז"ל וכל שיכבה באמצע לא קיים מצותו עד כמה שהשיעור מעכב כמבואר בחידושי חת"ס בסוגין ועיין מקור חיים סימן תר"ע שכתב שלמ"ד כבתה זקוק לה אין דין להניח שיעור שמן בתחילתו אלא יכול להוסיף אחרי זה דהעיקר שיהיה כאן נר דלוק חצי שעה וכמו דמבואר בגמ' במנחות צ"ז. לענין המנורה שאפשר להדליק בפחות מהכמות הנצרכת ואחרי זה להוסיף ורק למ"ד כבתה אין זקוק לה שיסוד הדין שיהיה מעשה הדלקה שמכוחו זה צריך לדלוק חצי שעה כה"ג כל שלא נתן שיעור השמן בתחילתו לא יצא ידי חובתו וע"ש שבזה ביאר את לשון השו"ע סימן תרע"ד הדלקה עושה מצוה לפיכך צריך לתת שמן כשיעור שהכוונה שכיון שהמצוה זה מעשה ההדלקה ולא שבמציאות זה דולק ממילא צריך שמכח מעשה ההדלקה זה ראוי לדלוק הזמן הנצרך [וע"ש מה שביארנו]

[ועיין בית אפרים סימן ס"ג ד"ה ונראה במוסגר דהביא מהב"י שאנן נוהגים לברך להדליק נר של חנוכה אמנם בירושלמי מבואר שמברכים על מצות הדלקת נר חנוכה וכתב לבאר דאנן ס"ל כבתה אין זקוק לה א"כ כל המצוה זה מיד בשעת הדלקה לכן שייך לברך להדליק משא"כ הירושלמי ס"ל כבתה זקוק לה א"כ המצוה זה המצב הדלוק ולא מתאים הלשון להדליק אלא על הדלקת נר חנוכה והנה משמעות דבריו שלמ"ד זקוק לה זה קיום מצוה במציאות שיש לי נר דולק אמנם עיין אבני נזר תק"ב סק"י שכתב שלמ"ד אשו משום חציו גדר הדין שכל המציאות שזה דולק מתיחס אליו וכאילו ההדלקה כל רגע נחשבת מעשה שלו וע"ש שכתב על דרך הפלפול דלפ"ז למ"ד אשו משום ממונו ודאי יותר מסתבר שכבתה אין זקוק לה דלא שיך גדר זה ולפ"ז ביאר מה שאביי לא קיבל רק משום ר"י מצד שרב יתכן דס"ל אשו משום ממונו אבל לדידן שאשו משום חציו יש יותר מקום לומר שגדר הדין שכבתה זקוק לה אבל כיון שאמרו את זה משם ר"י לכן הוא קיבל את זה ע"ש]

אמנם עיין שפת אמת על תוס' ובאבני נזר תק"ב סקי"ד שכתבו לדון שבאמת גם למ"ד כבתה זקוק לה ודאי הוא מודה שיסוד דין ההדלקה הוא כלשון הגמ' הדלקה עושה מצוה דהינו שיש חיוב להדליק בצורה שמכח זה ידלק שיעור הזמן שקבעו חז"ל אלא שיש כאן עוד חיוב שאם זה כבה צריך לחזור ולהדליק כדי שיתפרסם הנס כל הזמן שקבעו חז"ל ועיין אבני נזר שכתב לחדש שהגדר של החיוב השני הוא באמת רק בשמן זה ולא בשמן אחר דכל החיוב להעמיד את ההדלקה הראשונה ע"ש וכן דן בזה הבית הלוי מלשון הגמ' ונפק"מ בכל זה למה שדן הבית אפרים סימן ס"ג ד"ה ובזה מיושב, באין לו רק שמן פסול אם ננקוט שצריך להדליק דאולי זה יחזיק הזמן הנצרך האם יכול לברך דאם ננקוט שכל קיום המצוה רק בזה שדולק חצי שעה א"כ כאן שיש צד שזה יכבה א"כ ודאי לא יכול לברך משא"כ לנ"ל א"כ את החלק שיש למ"ד כבתה אין זקוק לה הוא וודאי מקיים ויתכן שזה מספיק בשביל לברך כמו למ"ד השני ולפ"ז יש מקום יותר לומר שזה לא פסול בשמן וכנ"ל מהבית הלוי כיון שחלק זה של המצוה אפשר לקיים

והנה הבאינו לעיל לדון האם בשבת כבתה זקוק לה או אין זקוק לה והנה אם הגדר למ"ד זקוק לה שהמצוה זה המציאות שזה דולק א"כ אין סיבה שבשבת יהיה גדר אחר וודאי שגם כאן כבתה זקוק לה וכמבואר בתוס' אמנם אם נימא כנ"ל שיש כאן עוד חיוב אם זה כבה לחזור ולהדליק יתכן שחיוב זה לא שייך בשבת כיון שאסור לחזור ולהדליק ובפרט אם נימא שכל החיוב להעמיד ההדלקה הקודמת ובשבת באמת יש רק את עיקר החיוב ובזה א"ש דברי הרמב"ן ויתכן שגם תוס' ס"ל כן אלא שס"ל שלא שינו את גדר הדין בשבת מיום חול

והנה התרוה"ד סימן ק"ה דן האם גם בערב שבת כבתה זקוק לה והכיח מהא דמותר להדליק בפתלות ושמנים קודם שבת ולא חוששים שזה יכבה לאחר שקיבל שבת ולא יוכל לחזור ולהדליק ועיין חמד משה שתמה למה לא הוכיח מאם יכבה קודם שקיבל שבת שאז יש החשש של שמא יפשע ובאמת הגר"א סימן תרע"ג הוכיח מכבה קודם שחל שבת ועיין בית אפרים סימן נ"ג [ד"ה ובזה מיושב] שכתב שכל החשש שיפשע רק לאחר תחילת המצוה אבל כאן שעדין לא התחיל המצוה ודאי לא יפשע וקצת צ"ב הרי חצי מהזמן לא קיים מצוה כלל כמבואר בחת"ס [וע"ש דנקט שגם חצי מהזמן זה קיום מצוה ולא הוי ברכה לבטלה וצ"ב הטעם] ולנ"ל הדבר מבואר יותר דתמיד יפשע מצד שבאמת קיים את עיקר דין הדלקתו אבל כאן הרי לא קיים המצוה כלל וודאי יחזור וידליק

והנה הרי"ף כתב שהראיה שכבתה אין זקוק לה מהא דבשבת אפשר להדליק בשמנים אלו ועיין רמב"ן שזה דלא כדבריו אמנם יש לדון דהנה בכונת הרי"ף יתכן לבאר שהכונה שמיום חול אין ראיה כי יכול לחזור ולהדליק אמנם בשבת הרי לא יכול לחזור ולהדליק ובהכרח שכבתה אין זקוק לה וכן ביאר בבית אפרים ולפ"ז ודאי מוכח דלא כרמב"ן אמנם עיין טור שביאר שהראיה מזה שלא חוששים שיחזור וידליק חזינן שאין ענין להדליק ולפ"ז יש מקום לומר שעד כמה שביום חול יש כזה חיוב ודאי שיש ענין בשבת לחזור ולהדליק דיש כזה חפצא של לחזור ולהדליק ומצד זה היה אסור ולא שכאן מעיקר הדין כבתה זקוק לה וצ"ע

**גדר דין הדלקה למ"ד כבתה אין זקוק לה ובדין הדליק על מנת לכבות ובכיבה במזיד**

ג]והנה כל הנידון הנ"ל הוא למ"ד כבתה זקוק לה אבל למ"ד כבתה אין זקוק לה בפשוטו גדר הדין כמו שהבאינו מהמקור חיים סימן תר"ע שאין קיום המצוה במה שזה דולק אלא כל חיוב האדם בזה שעושה מעשה הדלקה שמכח זה ידלק השיעור שקבעו חז"ל אמנם לכאורא יש לדון בזה טובא

דהנה עיין תרוה"ד שכתב לדון האם בכבתה בערב שבת זקוק לה וכתב מסברא לדון שכיון שעוד לא התחיל זמן המצוה כה"ג ודאי שכבתה זקוק לה וכתב להוכיח לא כך מהא דמבואר בגמ' שמותר להדליק בער"ש בשמנים שאמרו חכמים שלא מדליקים בשבת מצד שכבתה אין זקוק לה ולמה לא נחוש שזה יכבה קודם הלילה ולא יוכל לחזור ולהדליק אלא בהכרח שכבתה אין זקוק לה אפילו בערב שבת וכתב לבאר הסברא שהכשר מצוה זה גם נחשב שהתחיל המצוה כמבואר בגמ' יבמות ו. דהיה צד שבאמר לו אביו שחוט לי בשל לי זה דוחה ל"ת אפילו שזה רק היכי תימצי להאכילו ה"ה כאן עכ"ד ועיין ט"ז סימן תרע"ג שחלק עליו וכתב שודאי שכבתה בערב שבת קודם קיום המצוה זקוק לה ומה שמותר להדליק בשמנים פסולים דבערב שבת זמן המצוה מתחיל קודם כיון שמוכרח להדליק קודם ועיין פמ"ג שלפ"ז במדליק בשמנים פסולים אסור להדליק מפלג המנחה אלא רק סמוך לשבת עכ"ד וכן נקט המ"ב שגם אם הוא קיבל שבת יבקש ממישהו אחר שלא קיבל שבת שידליק וכדברי הט"ז מבואר במהרש"ל והנה צ"ע כל הנידון, דעד כמה שהדלקה עושה מצוה דהינו שהמצוה הוא מעשה הדלקה שמכוחו זה צריך לדלוק בזמן ההדלקה מה זה משנה אם זה דלק קצת בזמן שחז"ל קבעו לפרסם הנס או לא וביותר דגם התרוה"ד רק כתב שמעשה הדלקה זה כמו הכשר מצוה ולכן חשיב כמו שהתחיל המצוה ולא שכבר עשה המצווה וכן עיין בדבריו סימן רס"ט שדימה הדלקה בערב שבת לפדיון הבן קודם שלושים שיחול לאחר ל' וכבר תמה בכל זה החמד משה ועוד אחרונים והיה מקום לדחוק שס"ל שגדר הדין הוא שקיום המצוה במה שמעמיד הדלקה אמנם לא נחשב שהעמיד הדלקה אלא אם זה עמד בזמן החיוב אבל מה שדלק קודם לא נחשב שהיה כאן העמדה של הדלקה

אמנם יותר משמע שבאמת זה ודאי שקיום החיוב בזה שהנר דולק והדין שכבתה אין זקוק לה הכונה שחז"ל לא חייבו בן אדם אלא לעשות מעשה הדלקה אחד ולא יותר ולכן אם נכבה הקילו להחשיב שקיים חובתו בחלק זה של המצוה שעשה ובזה דן התרוה"ד שזה רק אם היה קצת מזמן החיוב דהינו שהתחיל בקיום המצוה והוכיח לא כך ובאמת ביאר שחשיב שהתחיל את קיום המצוה בזה שעשה את ההכשר מצוה והוכיח שגם זה חלק מהמצוה מהא דהגמ' דנה שזה ידחה ל"ת ונפק"מ בזה באדם שיודע ברור שיפטר מהמצוה תוך זמן שיעור ההדלקה דבפשוטו כיון שבזמן ההדלקה חייב הוא חייב להדליק אמנם לנ"ל יש מקום לפטור וכן יש לדון נפק"מ באדם שהדליק ומת קודם גמר הזמן האם יש ענין להשאיר הנר דאם נימא שכל המצוה זה מעשה ההדלקה יתכן שגם עכשיו צריך להשאיר הנר משא"כ אם גדר הדין שיש כאן קיום מצוה במה שזה דולק א"כ כאן שהוא מת זה לא שייך [וכן נפק"מ בדעתו להעתיק דירתו מיד לאחר ההדלקה דהדליק בביתו אם כל תנאי ההדלקה ולא חשיב שדעתו לכבות כיון שהחיסרון מצד מקום הדלקתו ורק אם עיקר החיוב מה שדולק חצי שעה א"כ כאן הוא חיסרון] וצ"ע ולכאורא יש להוכיח כן שודאי שעיקר קיום המצוה המציאות שזה דולק מכמה דוכתי וכדלקמן

א. עיין פמ"ג הובא בשער הציון תרע"ג סקל"ב שכתב שאם כיבה במזיד חייב לחזור ולהדליק והמהרש"ל חידש שרק בכבה מאליו אין זקוק לה אבל אם כיבה בשוגג כגון שרצה לתקן ההדלקה חייב לחזור ולהדליק והנה אם נימא שכל החיוב זה מעשה ההדלקה א"כ מה איכפת לן בזה שמכבה אחרי זה ואפילו שודאי שיש בזה ביטול התקנה אבל מה שייך לחייב לחזור ולהדליק הרי קיים את מצוותו ובפשוטו מוכח מזה שזה ודאי שקיום המצוה בזה שזה דולק רק הסברא שאם הדליק פעם אחת לא חייב עוד הפעם זה רק עד כמה שזה קרא מאליו ולא אם הוא עצמו כיבה את זה [אמנם היה מקום לומר למה שנתבאר לעיל שהגדר בכבתה זקוק לה שזה עוד חיוב שכה"ג שכיבה במזיד כולם מודים שחל עליו חיוב לחזור ולהדליק ובזה א"ש שכתב הפמ"ג שזה ללא ברכה אמנם בכל הראיות לקמן שמבואר שלא עשה ולא כלום דהינו שלא עשה קיום המצוה כלל ולא שרק חייב לחזור ולהדליק]

והנה מבואר בכמה דוכתי שאם מראש מדליק על מנת לכבות שלא יוצא ידי חובתו וכדלקמן ובפשוטו זה מצד סברת הפמ"ג הנ"ל שכה"ג אין את הקולא של כבתה אין זקוק לה אבל אם הגדר שצריך מעשה הדלקה א"כ מה שיש לו תוכנית לכבות או מה שיודע שמישהו יבוא ויכבה זה לא סיבה שלא יצא ידי חובתו אלא שיש לדחוק שכה"ג דנים כאילו לא היה שמן בנר מראש אמנם הרי אם בסוף לא יכבה בפשוטו יצא ולא אמרינן שמראש לא היה כאן הדלקה ובפשוטו בהכרח כנ"ל והנה דבר זה מבואר בכמה דוכתי [אמנם יתכן שמחשבת האדם לעשות זה כמו רוח מצויה ובאמת גם אם בסוף לא יכבה לא יצא ידי חובתו ובחזו"א נקט שמעשה אדם שזה איסור חשיב תמיד התחדשות וצ"ע]

א. הגמ' אומרת כ"ג: מילא קערה שמן והקיפה פתילות אם כפה עליה כלי עולה לכמה בני אדם לא כפה עליה כלי אפילו לאדם אחד אינו עולה ומשמע שלא יצא ידי חובתו וצ"ע הרי כשהוא הדליק הוא היה לבד ולמה שלא יצא אלא בהכרח כנ"ל

ב. הגמ' אומרת שאם הדליק בחוץ והוציא לפנים יש שני סיבות שלא יוצא א. מצד שהדלקה עושה מצוה ב. מצד שהרואה אומר לצרכו הדליקה והרי"ף והרא"ש העתיקו הטעם השני וצ"ע למה לא העתיקו הטעם הראשון וכתבו האחרונים סימן תרע"ד דנפק"מ גם היום שמדליקים בפנים ואין החיסרון שהדליק במקום שזה לא מקום הדלקה וצ"ע שלשון הגמ' לא עשה כלום וכן העתיקו הראשונים הרי הדלקה עושה מצוה ואם היה משאירו במקומו היה יוצא ידי חובתו ובהכרח שכה"ג כו"ע מודו שכבתה זקוק לה.

ג.בגמ' מבואר שנר שבת קודם לנר חנוכה וצ"ע למה לא עדיף דידליק ויכבה ויחזור וידליק לשם נר שבת למה דקי"ל שגם בערב שבת כבתה אין זקוק לה אלא בהכרח שכל שכונתו לכבות לא מקיים המצוה

[והנה הבית הלוי דן מלשון הגמ' כבתה זקוק לה שרק אם אפשר להדליק שמן זה ולא שמן אחר וכתב שנפק"מ לדידן בכבה בשוגג וכן לשיטות שלכתחילה יש ענין לחזור ולהדליק וביאר הסברא שלא שיך שני הדלקות ולנ"ל סק"ב ולמה שביארנו כאן אין זה דומה דבכיבה במזיד החיסרון שחשיב שלא עשה המצוה דהדלקה של חצי הזמן זה כלום ורק שם שיצא המצוה וזה רק חוב נפרד לחזור ולהדליק בזה כל החיוב להחזיר החיוב הקודם ובפשוטו מבואר מדבריו שהדין שבמזיד צריך לחזור ולהדליק אין הביאור שכה"ג חסר בהדלקה אלא שכאן כו"ע מודו שיש עוד חיוב להחזיר ההדלקה וכנ"ל ענף א' וצ"ע]

והנה המהרש"ל כתב שבכבתה יש ענין להדליק מצד מהדרין וכונתו שכיון שיש ענין לפרסם הנס וצ"ע עד כמה שזה לא הדלקה מה פרסום הנס שיך בזה אמנם לנ"ל יתכן שכיון שזה קולא שכבתה אין זקוק לה דמעיקר דין ההדלקה זה מה שזה דולק חצי שעה בזה יש סברא שאם רוצה לחזור ולהדליק הרי זה קיום המצוה ולא שסתם מדליק נר וצ"ע ועיין לעיל מה שהבאינו מהבית הלוי

ועיין שו"ת רעק"א תנינא תשובה י"ג שדן באדם שהדליק הנר הראשון ולפני שגמר שאר הנרות נזכר שלא בירך וכתב שיכול לברך משלשה טעמים א. שיש דעות שאפשר לברך על ההידור לבד ב.שיש דעות שבדיעבד אפשר גם אם זה לא עובר לעשיתן ג. שזה כמו תפילין וציצית שאפשר לברך אחרי שלבש כיון שיש בזה שיהוי מצוה ואפילו שהדלקה עושה מצוה אבל הרא"ש בפסחים כתב שמברכין להדליק כיון שזה מצוה שיש בה שיהוי עכ"ד ועיין במגיה שם שהביא מספר הפרדס שכתב מפורש שכל זמן שהנר דולק אפשר לברך מצד שהמצוה קיימת ומבואר שדנים שהזמן שהנר דולק זה זמן קיום המצוה ולכן זה סיבה שיהיה אפשר עדין לברך דהרי בנטילת ידים אפילו שטהרת הידים קימת בכל אופן לאחר הניגוב אין לברך וכן הביא עיקרי הד"ט בהלכות מעקה מאחד מהאחרונים שלאחר הקביעה אין לברך אפילו שמציאות המעקה שזה ענין התורה קיים אבל כיון שכרגע אין קיום מצוה זה לא סיבה לברך [אמנם עיין תוס' רי"ד פסחים ז. שנקט שחנוכה זה נחשב דבר שאין בה שיהוי אפילו שאסור לכבותה ומשמע שאין הקיום מצוה אלא מעשה הדלקה]

ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן קכ"ח הובא בב"ח סוף סימן תרע"ו דשליח על הדלקת נר חנוכה הוא לא מברך אלא אם יוצא הברכה נמצא שם וביאר מצד שקיום המצוה הוא של בעל השמן שנרו דולק והנה הוא ס"ל שכל שהשליח לא עושה מצוה לא מברך ולכן גם בשליח על קידושין אין השליח מברך אמנם עיין סימן כ"ח שקי"ל ששליח מברך ובכל אופן כאן פסקו כמהו ועיין יד אפרים סימן תנ"ב שביאר שזה כמו מניח תפילין על יד חברו שמי שהונח על ידו מברך ולכאורא עד כמה שכבתה אין זקוק לה והמצוה זה רק מעשה ההדלקה א"כ וודאי שצריך להגיע לדין שליחות אלא בהכרח כנ"ל שהמצוה זה מה שהנר דולק וזה קיום המצוה של השליח ואפילו שגם ההדלקה זה חלק מהמצוה אבל זה פרט קטן ואין זה עיקר המצוה ויתכן שס"ל שזה כמו קובע מזוזה לחברו שצריך בר חיובא לגבי הקביעה [וכמו מוציא חברו בתקיעת שופר] אבל לא צריך להגיע לשליחות

ועיין בענין זמן ההדלקה סק"ו מה שכתבנו עוד להוכיח דבר זה מהא דהרשב"א התיר להדליק קודם הזמן

והנה אם כנים הדברים שגם למ"ד כבתה אין זקוק לה ודאי שגדר הדברים שהמצוה זה מה שהנר דולק א"כ וודאי למ"ד שכבתה זקוק לה לא מסתבר שזה עוד חיוב אלא שס"ל שאין את הקולא של כבתה זקוק לה וכל שזה לא דלק כל זמן החיוב לא קיים את חיובו ואין מקום לכל מה שביארנו בכוונת הרמב"ן סק"ב אם לא דנימא דבשורש הדין הם מודים שזה סיבה לפוטרו ורק שיש כאן סברא לחיבו לחזור ולהדליק לקים ההדלקה ואינו מסתבר וצ"ע

**בדין הדלקה בזמן שאחד מבני הבית המדינה שזה עדין לא זמן ההדלקה**

ד]והנה דנו במי שאחד מבני הבית נסע למקום שזמן חנוכה יותר מאוחר האם יוצא בהדלקה שהדליקו בתוך ביתו ועיין מנחת שלמה תנינא סימן נ"ח וכן בחוט שני סוף הלכות ריבית שכתבו שאפילו שאצלו זה לא חנוכה יוצא בזה כיון שהחובה זה איש וביתו דהינו שנקטו שהחיוב להדליק נר חנוכה בכ"ה אין הביאור שבזמן זה חל עליו חיוב אלא שיש חיוב לכל אדם שיהיה עליו הדלקת כ"ה והרי כאן מתיחס אליו הדלקת כ"ה אמנם בפשוטו הדבר תמוה דודאי דבתאריך כ"ה חל חיוב על כל יהודי להדליק נר חנוכה ולא שכל השנה יש עליו חיוב הדלקה של כ"ה וכמו באכילת מצה ושאר מצות שיש להם זמן וממילא כיון שבזמן שחל עליו החיוב לא הדליק נר חנוכה ודאי לא יוצא בזה ידי חובתו אמנם יש לדון במקרה שהנר דלק יותר מזמן ההדלקה ובזמן שזה לילה במדינה האחרת דלק הנר האם כה"ג יוצא בזה ידי חובתו והנה אם החיוב הוא רק מעשה ההדלקה א"כ ודאי שלא יצא וכנ"ל אמנם אם נימא כנ"ל שקיום המצוה זה מה שהנר דולק וההדלקה זה רק היכי תימצי וכנ"ל מהיד אפרים א"כ יתכן שכל שזה נעשה בתור מצוה הדלקת נר חנוכה אפילו שלבן בית שבמדינה אחרת זה לא מועיל בכל אופן יצא ידי חובתו ושמעתי להוכיח כן דלשיטות שהדלקה קודם שקיעת החמה זה לעיכובא ומצד שלא חל זמן המצוה א"כ הדבר מאוד מצוי שאדם נסע למקום שזמן השקיעת החמה כמה דקות אחרי לא יצא בהדלקה של בני ביתו וצ"ע ועיין מה שכתבנו בענין הדלקת נר שבת

כסליו ע"ד

**באיסור השתמשות בנר חנוכה**

**א] שיטות הראשונים בטעם וגדר האיסור השתמשות בנ"ח**

**ב] בדין הדלקה מנר חנוכה לנר שבת ובדין תשמיש מצוה**

**ג] באיסור מוקצה בנר**

**ד] בביאור הגמ' צריך נר אחרת להשתמש לאורה**

**ה] בדין השתמשות נר כשר אם פסול**

**ו] בישוב סתירה המג"א לענין הדלקת נר חנוכה בביתו לקיים הדלקת נר שבת**

**שיטות הראשונים בטעם וגדר האיסור השתמשות בנ"ח**

א]הגמ' כ"א. דנה אם מותר להשתמש בנר חנוכה או אסור ובגמ' בהמשך כ"ב. דנה האם מותר להרצות מעות כנגד נר חנוכה ורב אוסר מצד בזוי מצוה והגמ' מדמה לכיסוי דם ברגל ולהשתמשות בנויי סוכה שאסור מצד ביזוי מצוה ושמואל חולק מצד וכי נר קדושה יש בו ומבואר בגמ' שגם שמואל מודה שלקחת אור מגוף הנר ודאי אסור ורק כאן שזה השתמשות מחוץ לגוף הדבר אין בזה ביזוי מצוה וכל הצד לאסור כי יש בו קדושה והקשה הבעל המאור שלעיל משמע שכל שימוש אסור וכאן משמע שרק תשמיש של רשות אסור אבל של מצוה מותר ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

א. עיין בעל המאור שנקט שלמ"ד אסור להשתמש לאורה זה מצד שזה דומיא דנר דמקדש וודאי שאסור כל דבר ורק שבאמת קי"ל שמותר להשתמש לאורה אלא שבכל אופן יש איסור מצד ביזוי מצוה ובזה נחלקו רב ושמואל וקי"ל כרב שאסור להרצות מעות מצד ביזוי מצוה אמנם הרי מדויק שרק מעות אסור אבל תשמיש מצוה מותר ובהכרח שאין ביזוי מצוה אם זה לצורך מצוה ולפ"ז כתב שמותר לסעוד סעודת שבת או ללמוד לאור נר חנוכה כיון שזה דבר מצוה ואין בזה ביזוי מצוה ומה דמבואר בגמ' שבשעת הסכנה מניחה על שולחנה ודיו וצריך נר אחרת להשתמש לאורה זה לא מצד האיסור להשתמש לאורה אלא זה כדי שיהיה היכר שהדליק לנר חנוכה ולא לצורכו אבל באמת יכול להשתמש בנר לדבר מצוה עכ"ד ולפ"ז מותר להדליק מנר חנוכה מצוה אחרת כגון נר שבת או בית הכנסת

ועיין ראשונים שהקשו עליו איך אפשר לומר שקי"ל שמותר להשתמש לאורה הרי הגמ' מביאה שר' יוחנן ס"ל ואביי קיבל את זה ועיין בית הלוי שכתב שס"ל שכל מה שהגמ' אומרת וכן אמר ר' יוחנן לגבי החלק שכבתה אין זקוק לה אבל לא לגבי החלק האם מותר להשתמש לאורה ודייק כן גם מלשון רש"י

ב. אמנם כל הראשונים כתבו שהלשון אסור להשתמש לאורה ודאי משמע כל תשמיש בין של מצוה ובין של רשות וודאי שכך קי"ל ומה שהגמ' אמרה אסור להרצות מעות באה לחדש שגם תשמיש ארעי אסור שמצד הלשון להשתמש זה רק תשמיש חשוב והגמ' באה לחדש שגם תשמיש כזה אסור ועיין חידושי הרמב"ן וברשב"א בביאור אחד שנקטו שבאמת סיבת האיסור להשתמש לאורה זה מצד ביזוי מצוה אלא שהגמ' חידשה שגם כזו דרגא אסור ובפשוטו שמואל שנקט וכי נר קדושה יש בו חלק על כל הדין ביזוי מצוה ולדבריו מותר להשתמש לאורה וכן הוא בתוס"ר ועיין תוס' לעיל שכתבו שרב יוסף ס"ל אסור להשתמש לאורה דהינו מהא דאסר להרצות מעות ומשמע ששמואל שהתיר באמת ס"ל מותר להשתמש לאורה

והנה לפ"ז שטעם האיסור מצד ביזוי מצוה א"כ קשה למה סעודת שבת זה ביזוי מצוה או לקרוא בספר הרי זה צורך מצוה והרי אם מבואר שמותר להדליק בשבת סימן שאסור סעודת שבת דאל"כ היה צריך לאסור מצד ההשתמשות של סעודת שבת ולכן חידשו שרק להדליק מנר לנר שזה אותה מצוה אין בזה ביזוי מצוה אבל לעשות בזה מצוה אחרת יש בזה ביזוי מצוה ולפ"ז לשון הגמ' להרצות מעות הוא לאו דוקא רשות

ג. ועיין רא"ש שכתב שהגמ' שאומרת אסור להשתמש לאורה זה מצד היכר שהרואה אומר לצורכה הדליקה אמנם כל זה שייך בתשמיש קבוע דהרואה אומר שלצורך תשמיש זה הדליקה אבל בתשמיש ארעי זה לא שייך דאדם לא יחשוב שהדליק הנר לצורך זה אלא ודאי שזה לצורך נר חנוכה ובזה הגמ' דנה לאסור מצד ביזוי מצוה והוסיף הרא"ש שמדויק מלשון הגמ' שרק אם מונה מעות ומקרב ידיו שזה גנאי לנר אבל למנות מרחוק אין בזה גנאי ומותר דגם לא שיך בזה האיסור של היכר וכנ"ל ועל דרך זה הוא ברמב"ן אלא שבהא דהגמ' אוסרת מצד בזיון לא חילק כלל אלא הכל אסור וכן משמע ברשב"א שהעמיד כל הנידון בתשמיש מרחוק ובזה הגמ' אוסרת מצד ביזוי מצוה וכן הביא המג"א מעוד ראשונים

והנה עיין מג"א תרע"ג סק"ב שהביא את הרא"ש שתשמיש ארעי מותר והוכיח שלא כדבריו מהא דמי שיש לו נר אחד מדליק נר שבת ולמה שלא ידליק נר חנוכה ולא ישתמש אלא תשמיש ארעי דהינו שנקט שסעודה זה ארעי ועיין בבה"ל שהביא להקשות שזה תשמיש קבע וצ"ע הנידון הרי כל סברת הרא"ש לחלק מצד שלארעי אדם לא מדליק נר אבל כאן שיש חיוב הדלקת נר שבת לצורך הסעודה זה כמו קבע דודאי דהרואה יגיד שזה מצד מצות נר חנוכה וכן עיין בה"ל שדן שלעיין בספר לימוד ארעי מותר ועיין שערי תשובה כגון להסתכל דין איך לעשות ולכאורא כל שמסתכל ספק בהלכה שודאי צריך להדליק בשביל זה הנר לא יעזור מה שזה ארעי ולכאורא משמע שנקטו שעיקר החילוק של הרא"ש ודיוקו מהגמ' שייך גם אם כל ביאור סוגין מצד ביזוי רק שבתשמיש ארעי אין ביזוי רק במקרב ידיו ולכן דנו שכל דבר שחשיב ארעי אין בזה איסור אמנם לכאורא לא מצאנו כזו שיטה ובדברי המג"א יש לדחוק שנקט שמצד ההיכר זה לא סיבה לבטל ההדלקה ורק מצד הביזוי מצוה זה סיבה לבטל ההדלקה וצ"ע

והנה כתב המג"א סימן רס"ד סק"א שבשמנים שאסור להדליק זה גם תשמיש שלא צריך עיון ועיין נתיב חיים שהקשה הרי מבואר ברא"ש שבנר חנוכה מותר תשמיש ארעי ומבואר בגמ' ששמנים שאסור להדליק בשבת מותר בנר חנוכה ואם תשמיש ארעי זה סיבה לאסור א"כ שיאסר מצד זה והנה זה ודאי דבעלמא אסור שמא ישתמש קבע אמנם במג"א מבואר שגם אם הדליק באיסור אסור תשמיש ארעי א"כ קשה כנ"ל וכן נפק"מ להדליק במקום שמשתמשים רק ארעי והנה המג"א פסק דלא כרא"ש ולפ"ז לכאורא לא קשה אמנם לא מצאנו מפורש שבסברא זו נחלקו על הרא"ש וביותר דהרי גם לשאר ראשונים הרי כתבו שמעצם הדין שאסור להשתמש אין ראיה שגם תשמיש ארעי אסור והרי שם התירו להדליק הנרות בשבת ועיין ביאור הגר"א סימן רס"ד שכתב על דין הרמ"א שדבר שלא צריך אור מותר שהמקור מהראיה הנ"ל ע"ש ובעיקר קושית הנתיב חיים בפשוטו המג"א רק נתכוין לדבר שלא צריך עיון אבל לא לתשמיש ארעי וכן מבואר בגר"א הנ"ל וצ"ע

והנה בפשוטו הבעל המאור שביאר שהאיסור מצד דומיא דבית המקדש זה סיבה לאסור הכל וגם תשמיש ארעי וכמבואר בדבריו אמנם הרשב"א והר"ן ביארו כמו הבעל המאור ובכל אופן כתבו שתשמיש ארעי אין לאסור אלא מצד ביזוי מצוה וצ"ל שלא אסרו דומיא דבית המקדש אלא דבר שהוא בגדר השתמשות ולא דבר שזה בהנאה בעלמא וכלשון הרמב"ן

**בדין הדלקה מנר חנוכה לנר שבת ובדין תשמיש מצוה**

ב]והנה דנו הראשונים האם מותר להדליק מנר חנוכה לנר שבת או איפכא ולדעת הרמב"ן שכל איסור סוגין מצד ביזוי מצוה א"כ בהכרח שממצוה למצוה אסור וכן הביא המ"ב סימן תרע"ד בשם הגר"א אמנם לראשונים שסוגין מצד דומיא דבית המקדש או מצד שיאמרו שלצורכו הדליקה א"כ יתכן שמצד ביזוי מצוה באמת אין חילוק ומה שבסוגין אסור סעודת שבת זה מסיבות הנ"ל וממילא נר חנוכה אסור להדליק ממנו נר שבת אבל מנר שבת יהיה מותר להדליק נר חנוכה או נר בית הכנסת וא"ש שהמ"ב בסימן רנ"ד הקיל להדליק מנר בית הכנסת מצוה אחרת אפילו שכאן בנר חנוכה סתם לאסור [אמנם צ"ע הר"ן שביאר דומיא דבית המקדש וכתב מפורש שלכן כל תשמיש אסור ואחרי זה הקשה למה סעודת שבת אסור וחידש שממצוה למצוה זה גם ביזוי מצוה וצ"ע שאם כאן סיבת האיסור מצד בית המקדש אין מקום לקושיא זו וכן צ"ע ברשב"א שרק דן לאסור מצד ההיכר שיאמרו לצורכו אדליק וצע"ג] אמנם השו"ע סימן תרע"ג פסק שאסור תשמיש קדושה לאור הנר אבל התיר בסימן תרע"ד להדליק נר של מצוה ועיין מאמר מרדכי שתמה בזה וכתב שס"ל שזה לא דומה ולכאורא צריך לבאר שנקט כרא"ש שסיבת האיסור מצד שיגידו שלצורכו הדליק ונקט שבהדלקת נר לא שיך סברא זו ושם כל האיסור רק מצד ביזוי מצוה וממילא יש מקום להתיר לצורך מצוה שאין בזה ביזוי מצוה

והנה הטור הביא בשם בעל העיטור שמותר ללמוד לאור נר חנוכה כי זה תשמיש מצוה ועיין ב"ח וחמד משה שזה כבעל המאור אמנם עיין בעיטור דפסק מפורש שאסור להשתמש לאורה ובהכרח שנקט שזה מצד ביזוי מצוה ובכל אופן מבואר שלצורך מצוה אין זה בכלל האיסור ודייק את לשון הגמ' מעות ולא תשמיש מצוה וכמו שדייק הבעל המאור ולכן דימה ללמוד תורה אלא שא"כ קשה מסעודת שבת וצ"ל שסעודת שבת אין זה מצוה כמו תלמוד תורה [ובאמת בראשונים פרק ערבי פסחים מבואר שאסור לאכול סעודת שבת בבית הכנסת דלא חשיב סעודת מצוה כיון שאדם עושה את זה גם מצד הצורך לאכול] ועיין ט"ז שהקשה א"כ איך מותר להדליק בחנוכה בשמנים שאסרו חכמים הרי אולי ילמד בהם ועיין יד אפרים שתירץ שכיון ששם צריך שומר א"כ יזכיר לו ואין זה דומה לתמיד שאסור שמא ישתמש שימוש שבעלמא לא צריך שומר אמנם עדין צ"ע דאולי ילמד דברים שרגיל בהם ולא מצאנו שזה היתר לענין שמנים פסולים

העולה מהנ"ל דקי"ל דאסור להשתמש לאורה ובטעם הדבר רש"י והרא"ש ביארו מצד שללא זה יאמרו שלצורכה הדליקה והרא"ש נקט שלפ"ז תשמיש ארעי שלא גנאי כגון שמונה מעות מרחוק מותר אמנם הראשונים סתמו לאסור תמיד כמבואר במ"א והרמב"ן בחידושיו וכן דן הרשב"א שטעם האיסור מצד ביזוי מצוה ולפ"ז בהכרח שממצוה למצוה גם חשיב ביזוי מצוה אמנם יש ראשונים שנקטו שסעודת שבת זה לא מצוה וממצוה למצוה מותר והר"ן והרשב"א הביאו עוד טעם דומיא דמנורה שאסור להשתמש בה שום תשמיש וגם בזה היה מקום לדון שארעי מותר והגמ' מסיקה לאיסור אמנם לכאורא יש כאן עוד טעם לאיסור וכדלקמן

**באיסור מוקצה בנר**

ג]והנה הרא"ש הביא מהשאילתות ששמן של נר חנוכה שנשאר אסור להשתמש בו מצד שזה הוקצה למצותו ואין זה דומה לסוכה אחרי סוכות כי לא חשב שזה ישאר והנה לפ"ז מבואר שיש כאן עוד טעם לאסור מצד שזה הוקצה למצוה וכמו אתרוג בסוכות או הדס וצ"ע א"כ מה נידון הגמ' האם יש בזה ביזוי מצוה או לא תיפו"ל מצד מוקצה למצותו והנה באמת המ"מ הוכיח שאין בזה דין מוקצה דהרי גם בשעת המצוה אין איסור אלא מצד ביזוי מצוה וממילא לאחר המצוה זה לא שייך אמנם לראשונים שיש ביזוי מצוה צ"ע והנה עיין תוס"ר כ"א: שבאמת כתב שהטעם שאסור להשתמש לאורה זה מצד מוקצה למצותו והגמ' שדנה מצד ביזוי מצוה לא ס"ל לדין מוקצה ויתכן שזה דעת השאילתות אמנם כל הראשונים לא ס"ל כן ובכל אופן העתיקו את השאילתות ועיין רמב"ן במלחמות דמבואר דנקט שכל התשמישים אסור ודלא כבעל המאור וביאר שלאחר שיש ביזוי מצוה בעיקר תשמישו ממילא אדם מקצה דעתו וזה אסור באמת מדין מוקצה

אמנם דעת הרא"ש שיש שימושים שמותר וצ"ע כנ"ל ובאמת צ"ע מה זה שונה מהדס שאסור להריח בו מצד הוקצה למצותו כיון שזה עומד להריח ולמה כאן זה אחרת ועיין קרן אורה ד"ה והנה שיטת הרי"ף שביאר שכיון שהמצוה להאיר ממילא אין כאן הקצאה מהתשמיש להנות מהאור שכל המוקצה הוא מעשיה אחרת מהמצוה ולא משימוש בדבר מעצם מצב קיום המצוה ע"ש והנה לכאורא לפ"ז כל דין השאלתות שאסור להדליק לצורך שימוש אבל אם זה נשאר לאחר המצוה שזה בין כה דולק אין סיבה לאסור אמנם הרמב"ן נקט מסברא שזה סיבה לאסור ולכן דייק מהרי"ף דלא כשאילתות אמנם הביאור פשוט שכל סברת הקרן אורה שעד כמה שמותר אין הקצאה אבל לאחר שאסור ודאי שביחס למה שאסור יש את סברת הרמב"ן שיש כאן הקצאה ובאמת שתשמיש ארעי שמותר לרא"ש יהיה מותר גם כשמדליקים השמנים לשורפם או לאחר המצוה ולפ"ז בשעת הסכנה שמדליקה על שולחנו ומשתמש בזה ודאי שאין כאן מוקצה גם לאחר הזמן אם לא יהיה סכנה וצ"ע בזה

**בביאור הגמ' צריך נר אחרת להשתמש לאורה**

ד]הגמ' אומרת בשעת הסכנה מניחה על שולחנו ודיו אמר רבא וצריך נר אחרת להשתמש לאורה והנה פשטות לשון הגמ' שכיון שמשתמש לאורה לכן צריך עוד נר שעל ידי זה ההשתמשות לאור הנר האחר דאל"כ יעבור על האיסור להשתמש לאורה וכן מפורש בריטב"א וכן ברשב"א שהוכיח מזה שרבא ס"ל אסור להשתמש לאורה וכן הוא בב"י סימן תרע"ג בשם רבינו ירוחם אלא שברבינו ירוחם מבואר שזה לא דוקא כשמניחה על שולחנו אלא כל שמניחו במקום שרגלים להשתמש יש חיוב להשים שמש שמא ישתמש דהינו אפילו אם יש אור אחר בבית ועיין שו"ע שכתב ונוהגים ומשמע שנקט שמעיקר אין הדין אין חיוב והב"י הביא מהראשונים וכן הוא במאירי שנהגו גם במקום שלא רגילים להשתמש להניח שמש וכן הוא במאירי שאם זה בחצר לא צריך שמש דמה שנהנה שיש אור זה לא שימוש וכן הוא בשער הציון סקי"א אמנם הריטב"א כתב שגם לדבר בפני הנר צריך שמש מעיקר הדין ועיין בית יוסף שהביא מרבינו ירוחם שצריך להניח הנר הנוסף בנפרד מצד שללא זה יגידו שהדליק הכל לצורכו ובפשוטו על ידי שעומד בנפרד מותר להשתמש והמג"א כתב שגם בכזו צורה יש החשש שיגידו שהדליק הכל לצורכו ועיין בה"ל שמשמעות הראשונים לא כך ועיין ביאור הגר"א שכתב טעם אחר שלא יניחם ביחד מצד שלא יהיה היכר מהו מנין הימים וכשיטת הרמ"א שהמהדרין מן המהדרין מדליק כל אחד בנפרד ע"ש

אמנם עיין רש"י שכתב דמה שצריך נר אחרת מצד שיהיה היכר שהדליק הנר לשם מצות חנוכה ולא שיחשבו שהדליקה להשתמש לאורה ועיין פר"ח וכן בביאור הגר"א סימן רס"ד שס"ל שרבא ס"ל שמותר להשתמש לאורה ולכן אין לבאר שצריך נר כדי להשתמש ולכן ביאר רש"י שזה מצד שללא זה אין היכר ובפשוטו לכן הגר"א מחק מהגמ' הגירסא להשתמש לאורה אמנם היה מקום לומר שרש"י מודה לראשונים דרבא ס"ל אסור להשתמש רק משמעות הגמ' שגם אם כרגע לא רוצה להשתמש לאור צריך שיהיה עוד נר וכמו במדורה שלא מדובר שבפועל משתמש בנר דאל"כ פשיטא ולכן ביאר שזה מצד היכר וכן הוא בבה"ל [תרע"א ס"ה ד"ה וצריך] ועיין ר"ן דמבואר בדבריו שרבא ס"ל שאסור להשתמש לאורה והוסיף שא"כ פשיטא שאם רוצה להשתמש צריך נר וביאר שחידוש הגמ' שאפילו אם זה על השלחן שגם אם יוסיף נר זה נחשב שהוא משתמש לאורה בכל אופן צריך עוד נר להיכר שהסיבה שהדליק הנר זה לצורך מצות נר חנוכה ואפש"ל שזה גם שיטת רש"י לעיל ולא מצד שס"ל שמותר להשתמש לאורה

**בדין השתמשות נר כשר אם פסול**

ה]והנה מבואר במג"א סימן רס"ד לענין פתילות ושמנים שאין מדליקין בשבת שאם הדליק אצלם נר כשר מותר להשתמש והביא שהב"ח אסר וכתב שזה לשיטתו שבחנוכה אסר אבל השו"ע הרי נקט שגם בחנוכה מותר ועיין ביאור הגר"א שם ובפר"ח סימן תרע"ג שכתבו שלשיטת הראשונים שביארו שכונת הגמ' שצריך נר כדי שיהיה מותר להשתמש א"כ מבואר שביש נר כשר ונר פסול מותר להשתמש אמנם לר"ן שמבואר שזה רק מצד היכר ולא להתיר תשמיש א"כ אין מקור לזה ואדרבא בדברי הר"ן מבואר לאיסור שכתב מפורש שיש כאן עדיין האיסור ועיין ביאור הגר"א סימן רס"ד שהוסיף שלביאור הראשונים מוכח שזה גם מועיל לשבת דהרי מותר להדליק בשבת מצד שאסור להשתמש לאורה והרי במקרה שמדליקה על שולחנו שמוסיף נר כה"ג צריך להיות אסור בשמנים פסולים אלא בהכרח שכה"ג אין איסור גם מצד שבת והנה לפ"ז יש כאן גם מקור להיתר לכתחילה אמנם בפמ"ג שם מבואר שזה רק היתר בדיעבד אבל לכתחילה אסור משום לא פלוג וצ"ע קושית הגר"א א"כ איך מותר להדליק נר חנוכה אם נר נוסף להשתמש לאורה ויתכן שכל הלא פלוג כשזה נר שהודלק לשימוש רק שאין החשש הטיה אבל נר חנוכה שלא הודלק לשימוש כלל לא שייך בזה הלא פלוג ויתכן ראית הגר"א שבכזה מקרה אין שמא יטה

והנה המג"א הקשה על הב"ח שנקט כר"ן שבנר חנוכה אם נר אחר אסור להשתמש מהדין בסימן רע"ו שאם עכו"ם הדליק נר ויש נר שאפשר להשתמש בלעדיו מותר להשתמש בו וכונתו דחזינן שכה"ג לא חשיב השתמשות בנר העכו"ם וא"כ ה"ה כאן ועיין הגהות ברוך טעם שכתב שבאמירה בעכו"ם כל סיבת האיסור מצד שמא יאמר לו וכה"ג שיכול להשתמש גם ללא העכו"ם לא שייך החשש אבל כאן שזה איסור השתמשות גם כה"ג חשיב שהוא משתמש מנר האיסור והוכיח שחלוק דין אמריה לעכו"ם מנר חנוכה דהרי בהיה נר דולק והוסיף שמן מותר להשתמש עד זמן שבין כה היה דולק ובנר חנוכה גם לאחר חנוכה בשמן שנשאר ודאי אסור אמנם בדעת המג"א מוכיח שנקט שזה לא קולא מיוחדת באמירה לעכו"ם אלא שזה סברא בגדרי השתמשות דכה"ג לא חשיב שהוא משתמש כיון שגם ללא זה יש לו ההשתמשות

אמנם יש מקום לדון דהר"ן לשיטתו שזה אסור מצד שעשו את זה כמו מנורה א"כ יתכן ששם זה לא גדר איסור השתמשות אלא איסור הנאה וכה"ג ודאי שחשיב שיש לו הנאה מה שיש לו אור יותר חזק וטוב להשתמשות והראשונים שהתירו זה מצד שנקטו שיסוד האיסור בסוגין מצד ביזוי מצוה או מצד היכר שלכן גדר האיסור הוא איסור השתמשות וכה"ג לא חשיב שהוא משתמש ואין סיבה לאסור ולפ"ז יתכן שלגבי נר שבת הוא מודה שוודאי זה כמו אמירה לעכו"ם שזה לא חשיב שהוא נהנה מהנר ורק כאן שגדר האיסור הוא כמו נר של בית המקדש לא שייך היתר זה אמנם העירוני שזה אינו דהרי זה ודאי מבואר בסוגין שיש גם איסור מצד ביזוי מצוה וא"כ מה כתב הר"ן שהוא בין כה משתמש שזה סברא רק ביחס לאיסור הנאה אבל לא ביחס לאיסור ביזוי מצוה אלא בהכרח שגם ביחס לאיסור ביזוי מצוה ס"ל שאסור

אמנם עדין יש מקום לומר שדוקא כאן שהאיסור מצד ביזוי ס"ל שגם כה"ג יש ביזוי או מצד שהרואה אומר וכו' אמנם במקום שכל האיסור איסור השתמשות כגון באמירה לעכו"ם או מעשה שבת לאחר חנוכה שם ודאי מותר והנה המג"א התיר לאחר חנוכה ובכל אופן העתיק סוגין כביאור הר"ן ובפשוטו זה ראיה לאיסור וכבר הקשה כן הפמ"ג במ"ז ה' אמנם יתכן שכל מה שנקט להתר זה רק לאחר חנוכה ולא לענין חנוכה כמבואר בדבריו שלא התיר אלא אם זה עומד בנפרד והא מטעם הנ"ל וצ"ע בזה

**בישוב סתירה המג"א לענין הדלקת נר חנוכה בביתו לקיים הדלקת נר שבת**

ו]והנה עיין מג"א סימן תרע"ח סק"ב שכתב לדון שכל הגמ' שנר חנוכה ונר שבת נר שבת עדיף זה רק בזמנם שהדליקו בחוץ אבל היום שמדליקים בפנים א"כ שידליק נר חנוכה וישתמש לאורה וכמו שביאר הר"ן שבשעת הסכנה הרי כשמדליק בבית הוא מוכרח להשתמש לאורה וחז"ל התירו להדליק כך דהינו שנקט שאם אין לו נר אחר זה כמו שעת הסכנה שיכול להדליק בפנים והנה הרשב"א באמת ביאר שהטעם שלא יעשה כמג"א מצד שאסור להשתמש לאורה וזה לשיטתו שביאר הגמ' שצריך נר אחר מטעם הנ"ל אמנם לר"ן נקט המג"א שה"ה כאן והנה המג"א תרע"ג סק"ב הוכיח שאסור בנר חנוכה גם תשמיש ארעי מהא דבאין לו אלא נר שבת לא מדליק בפנים ועיין לבושי שרד ופמ"ג שהקשו שסותר משנתו דהרי לקמן באמת כתב שהאיסור להשתמש הוא לא סיבה שלא ידליק לשם נר חנוכה וישתמש דהרי זה כשעת הסכנה וכתבו לישב ששם רק כתב ואפשר וכאן דן אם לא כמו שביאר שם דהינו שלא דימה שעת הסכנה לאין לו נר

אמנם לכאורא יש מקום לומר דבאמת ס"ל כרשב"א שכל שמקום ההדלקה בחוץ אסור להדליק בפנים ולהשתמש לאורה דהוי ביזוי מצוה רק דס"ל לחלק אם מקום ההדלקה הוא בחוץ ועכשיו מדליק בפנים שבזה לא שיך את סברת הר"ן לבין אם מקום ההדלקה בפנים כגון בשעת הסכנה דבזה שיך את סברת הר"ן ולכאורא הסברא לחלק מצד הביזוי מצוה שבדבר דאם מקום ההדלקה הוא בפנים א"כ שיך לדון שההשתמשות זה דבר מוכרח דהרי צריך להדליק בפנים וממילא יש כאן אור ומשתמש ורק את זה התירו משא"כ אם מקום ההדלקה הוא בחוץ ומשנה את מקום ההדלקה כדי שיהיה לו נר להשתמש בזה ודאי הוא ביזוי מצוה גמור שלא התירו וצ"ע אחרי זה מצאתי בהגהות ברוך טעם שישב כן ע"ש

ט' כסליו ע"ד

**בפרטי זמן הדלקת נר חנוכה**

**א] שיטות הראשונים בלשונות הגמ' לענין זמן ושיעור ההדלקה**

**ב] בביאור הנידון בהדלקה לאחר הזמן ובשעת הסכנה בדין מדליק בפנים בזמן הזה**

**ג] בדין עד שתכלה רגל מהשוק בזמן הזה**

**ד] בביאור משתשקע החמה והאם זה קשור לשם לילה**

**ה] בדין הרמב"ם דאין מקדימין**

**שיטות הראשונים בלשונות הגמ' לענין זמן ושיעור ההדלקה**

א]הגמ' שבת כ"א: מביאה בריתא מצותה משתשקע החמה ועד שתכלה רגל מהשוק והגמ' בתחילה מבארת שהכוונה דבזמן הזה כבתה זקוק לה והגמ' דוחה שהכוונה דאי לא מדליק מדליק א"נ לשיעורא ובביאור כוונת הגמ' נאמרו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

א.שיטת הרמב"ם שבאמת אין כאן מחלוקת אלא שני הלשונות נכונים דהינו שזמן ההדלקה הוא עד שתכלה רגל מהשוק ואחרי זה אי אפשר להדליק וכן צריך לתת שמן בנר שידלק עד שתכלה רגל מהשוק ובפשוטו גם הגמ' בתחילה ידעה שזה משמעות הבריתא אלא שדנה שיש כאן גם משמעות שצריך לחזור ולהדליק והגמ' מסיקה שלא צריך לחזור ולהדליק והנה צ"ב כיון שבשעת הסכנה מדליקה על שולחנו ודיו ולא צריך פירסום הנס א"כ גם לאחר הזמן שידליק מצד שעת הסכנה ויתכן בשני אופנים או דס"ל שגם בזמן הסכנה זמן ההדלקה הוא כמו בחוץ וכשיטת הר' פורת או שס"ל שבאמת בזמן הסכנה יכול להדליק גם יותר מאוחר כיון שבין כה אין פרסום הנס אלא שס"ל שהדין שעת הסכנה זה תקנה מיוחדת לזמן הסכנה אבל שלא בשעת הסכנה כל הדין הדלקה הוא פירסום הנס שזה בחוץ ואם ידליק בפנים לא יצא ידי חובתו וכשיטה זו מבואר באורחת חיים שנקט כרמב"ם שאין להדליק לאחר הזמן וכתב בזמן הסכנה אפשר להדליק גם יותר מאוחר ועיין בזה לקמן [ועיין רבינו ירוחם והגהות סמ"ק ופסקי הרי"ד שנקטו גם שזה לא מחלוקת אלא שרבינו ירוחם נקט שאין כונת הגמ' שזה מעכב]

ב.עיין תוס' ורא"ש והגהות מימוני בשם הראבי"ה ובסמ"ג ואו"ז שנקטו שיש כאן מחלוקת בין שני הלשונות והנה בפשוטו עד כמה שזה מחלוקת א"כ ללשון הראשון אין להדליק אחר הזמן אבל אין דין לתת כשיעור וללשון השני יש דין לתת כשיעור אבל אפשר להדליק אחר הזמן ועיין הגהות מימוני שכתב בשם ר"ת שנהגו בשניהם לקולא ולכאורא הכונה שאפשר להדליק אחר הזמן ושאפשר להדליק פחות מכשיעור אמנם לכאורא להקל את שניהם יחד אי אפשר אמנם הביא בשם ר"י וכן הוא בסמ"ג ובאו"ז דנהגו העם כלשון ראשון ולכן נותנים שמן פחות מכשיעור [ולפ"ז אין להדליק לאחר הזמן אלא שכתבו שהיום שמדליקים בפנים אפשר להדליק לאחר הזמן עוד כתבו לדון שמה שמדליקים פחות מכשיעור כיון שזה בפנים ואין היכר אלא לבני הבית] וצ"ב כיון שכל שיטה יש בה צד קולא וחומרא א"כ לא שייך לומר ספק דרבנן לקולא וכמו שכתב הר"ן לגבי ארבע כוסות וכן בראשונים ביצה י"ד. וכן נקטו הפוסקים לגבי להתפלל מפלג המנחה אלא ששם יש שהקילו בשני ימים שיום אחד עושה כר"י ויום אחד כרבנן אבל כאן לכאורא כל יום יש בזה שני נידונים וצ"ע

עוד צ"ע עד כמה שיש צד שאין שיעור א"כ מה הגמ' בתחילה דנה האם כבתה זקוק לה או לא הרי ללשון אחד בגמ' אין דין שיעור [ודוחק לומר שלמ"ד כבתה זקוק לה בהכרח שיש שיעור דכיון שגדר הדין לא מעשה הדלקה ודאי שקבעו שיעור ורק למ"ד אין זקוק לה שזה רק מעשה הדלקה בזה לא משנה כמה זמן זה דולק ואינו מסתבר] ויתכן שגם לצד זה שאין שיעור הכונה שאין שיעור של עד שתכלה אבל יש איזה שיעור מסוים שללא זה חסר בכל חשיבות ההדלקה ועיין לבוש ובפשוטו כן מוכח מהא דהקיף קערה שמן שלא יצא כלל הרי רגע זה דלק לבד

ג.אמנם עיין תוס' שכתבו שיש להקפיד שלא להדליק אלא עד שתכלה שאחרי זה הוא תלוי בשני הלשונות אלא שאם לא הדליק ידליק אחרי זה מספק ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל דאין כאן הדין ספק דרבנן לקולא וממילא יש להדליק וללא ברכה וכמבואר בב"י ועיין ברא"ש שכתב ראוי להדליק קודם הזמן ומשמע שנקט גם שיש כאן מחלוקת בין שני הלשונות וצ"ע שלקמן לגבי אם לא נתן שמן כשיעור כתב שלא יצא והקשו האחרונים הרי יש צד שלא צריך שיעור וא"כ למה שיברך ומשמעות הרא"ש שצריך לברך עוד צ"ב שלמה לגבי שיעור השמן לא כתב שראוי להחמיר להניח כשיעור עוד קשה שהרא"ש כתב שהשמן לא נאסר לאחר חצי שעה ועיין ב"ח שלצד שאין שיעור א"כ אם מדליק יותר, השיעור יותר, והכל בכלל המצוה ולכאורא כן מבואר מדין ברכת הרואה הרי אין שיעור וברא"ש מבואר שלאחר שתכלה רגל מהשוק יכול להשתמש באור הנר ויתכן שנקט לעיקר כלשון השני ורק שראוי להחמיר הלשון הראשון וצ"ב אמנם לכאורא יש מקום לומר שנקט שזה ודאי שיש דין שיעור וכולם מודים ללשון השני ורק יש כאן עוד מחלוקת בין הלשונות האם יש דין להדליק דוקא בתחילת הזמן או לא ובזה כתב שראוי להחמיר והנה לפ"ז א"ש שנקט להקל כדין ספק דרבנן לקולא

ד. עיין רשב"א וריטב"א ורבינו ירוחם ובפשוטו כן הוא דעת הטור [ומשמע שלמד שזה גם דעת הרא"ש וכן הוא בפסקי הרא"ש] שבאמת אין כאן מחלוקת בין הלשונות אמנם מה שהגמ' אמרה דאי לא מדליק מדליק הכונה שלקיום מצוה מן המובחר שזה לפרסם הנס ברחוב זה עד שתכלה אבל אחרי זה אינו מקיים מצוה מן המובחר אבל עדין מקיים מצות הדלקת נר חנוכה ועיין ריטב"א שעד כמה שאפשר גם אחרי אפשר גם להדליק בבית שהרי כבר אין ברחוב פירסום הנס והנה ברמב"ם מבואר שדין ההדלקה לאחר תחילת הזמן הוא בדיעבד אמנם לביאור הרשב"א שכוונת הגמ' לענין מצוה כתיקנה ומשמע שכל שמדליק קודם שתכלה רגל הוי מצוה כתיקנה דהינו שזה לכתחילה [ועיין ספר התרומות שכתב שצריך להקפיד להדליק רגע לפני הסוף ומבואר שאין איסור שמחסיר מהזמן] [ועיין מאמר מרדכי שכבר עמד על מחלוקת הרשב"א והרמב"ם בזה] ובפשוטו זה תלוי בביאור הגמ' שלרמב"ם שהנידון לגבי בדיעבד א"כ יש לומר שלכתחילה ודאי צריך להדליק בזמן אבל לרשב"א שהגמ' לגבי לכתחילה א"כ מבואר שכל שמדליק תוך הזמן הוי מצוה כתיקנה ולא שזה בדיעבד ויש מקום לומר יותר דלרשב"א שיכול להמשיך קיום המצוה אחרי זה א"כ לא יפסיד בזמן המצוה ומצד פרסום הנס לרבים מספיק חלק אבל לרמב"ם שאין קיום מצוה לאחר הזמן ואם מדליק מאוחר מספיק לתת פחות שמן א"כ מפסיד חלק מזמן המצוה וודאי שלכתחילה צריך להדליק מיד [ולפ"ז יתכן שהיום שהזמן שכלתה רגל מהשוק זה יותר מאוחר ולא יפסיד מזמן קיום המצוה גם לרמב"ם וכדלקמן אין חיוב לא לאחר אלא מצד זריזין מקדימין למצוות] אמנם יש מקום לומר שגם לרשב"א וודאי שלכתחילה מחסיר מהשיעור ועדיף להדליק בתחילה רק יש כאן שני דרגות של בדיעבד יש דרגא שלא קיים כלל הדין פרסום הנס ויש דרגא שחיסר בזמן פרסום הנס ואין זה במשמעות לשונו

ועיין תוס' שכתבו שלא יאחר יותר מדאי ומשמע שאפילו שביארו הגמ' כרמב"ם אפשר לאחר תוך חצי שעה ורק לא לאחר שכלתה דהינו שעיקר הדין לפרסם הנס לפי האפשרות בזמן הפירסום אמנם לנ"ל יתכן שזה לשיטתם שללשון זה אין שיעור כמה זמן להדליק וממילא לא מחסיר בזמן המצוה

והנה השו"ע כתב שאם לא הדליק בתחילת הזמן מדליק אחרי זה ועיין מג"א שתמה הרי בב"י הקשה שזה תלוי בשני תירוצי הגמ' ובביאור השו"ע הפמ"ג כתב שזה מצד ס"ס אולי הלכה כלשון השני ואולי כמו הרשב"א שאפשר להדליק אחרי לכו"ע והמאמר מרדכי ביאר שההכריע כטור והרשב"א שהגמ' דיברה על לכתחילה אבל בדיעבד ודאי אפשר גם אחרי שתכלה והפר"ח וכן בחיי אדם כתבו שזה רק בזמן הזה שבין כה מדליקים בפנים אמנם זה לא יתכן בכונת השו"ע שהוא לא הזכיר שהדרך להדליק בפנים

והנה המג"א דייק מהשו"ע שאם מדליק קרוב לסוף הזמן שתכלה מספיק לתת קצת שמן והדבר תמוה דכיון דפסק שאפשר להדליק אחרי א"כ במה זה גרע ואולי כה"ג יש לסמוך על השיטות שהלכה כלשון הראשון אמנם לפ"ז תמיד לא צריך לתת כשיעור וצ"ע והנה לשיטת הרשב"א שזה לא מחלוקת רק שבדיעבד לכו"ע אפשר להדליק אחרי בזה יש מקום לומר שבעיקר צורת התקנה זה כמו לרמב"ם ורק אם לא עשה את דינו יש לו תחליף להדליק אחרי ובזה דנים כמו אם היה עושה המצוה בעיקר זמנו דזה סברא שזה השיעור שנקבע ודלא כדביארנו לעיל אמנם לפר"ח והמג"א שנקטו שזה שני לשונות וללשון אחד אין שיעור זמן א"כ ללשון שיש שיעור זמן בהכרח הכונה גם אחרי וא"כ צ"ע למה שלא יצטרף וצע"ג ובדוחק אפש"ל שכיון שהזמן משתשקע עד שתכלה רגל מהשוק בהכרח שזה הזמן שראוי שידלק לכתחילה ולכן אם מדליק בזמן זה מספיק עד שתכלה [והנה לדברי המג"א אין מקום למה שביארנו לעיל בדעת הרשב"א שמה שיכול להדליק בסוף הזמן כי משלים אחרי זה חצי שעה]

והנה יש לדון בהא דיכול להלדיק עד עלות השחר האם צריך שישאר חצי שעה וסתימת הפוסקים שאפשר גם רגע קודם עלות השחר ויתכן שכאן לכו"ע סברת הפר"ח נכונה שכיון שזה האפשרות שנשאר לכן זה מספיק אלא שלרמב"ם יש מקור מהגמ' לחידוש זה ולשאר ראשונים אין שום מקור

והנה בעיקר דיוקו ברמב"ם היה מקום לומר שכמו שבסוף הזמן מספיק פחות מחצי שעה "ה בתחילת הזמן זה רק לכתחילה אבל בדיעבד יוצא גם פחות מהזמן אמנם כל האחרונים נקטו לא כך וצ"ל שהגדר שאם יכול זה מעכב ויתכן הביאור שיסוד החיוב להדליק עד שתכלה אמנם אם בסוף הלילה מספיק כל שהוא לא שיך גדר זה וצ"ע

**בביאור הנידון בהדלקה לאחר הזמן ובשעת הסכנה**

ב]והנה העולה מהנ"ל ששיטת הרמב"ם שאין להדליק לאחר הזמן וכן הוא בחידושי הר"ן בסוגין וכן משמעות תוס' שרק כתבו שעתה כיון שמדליקין בפנים אפשר להדליק לאחר הזמן ומשמע שבזמנם מודים לר"י פורת שזה תלוי בשני הלשונות וכן הוא באו"ז אמנם הרשב"א והריטב"א והטור ורבינו ירוחם נקטו שודאי שגם בזמנם אפשר להדליק לאחר הזמן והנה צ"ב לראשונים שבזמן הסכנה אפשר להדליק לאחר הזמן א"כ למה בזמן שאין סכנה לא ידליק מדין שעת הסכנה ומוכרח מזה שס"ל שזה תקנה מיוחדת לזמן הסכנה אבל שלא בזמן הסכנה כל המצוה היא רק הדלקה שיש בה פרסומי ניסא בחוץ ולפ"ז יש מקום לומר דהראשונים הנ"ל שחלקו וס"ל שאפשר להדליק לאחר הזמן הוא מצד שחלקו בזה עצמו ונקטו ששעת הסכנה זה לא תקנה מיוחדת אלא שעיקר התקנה זה הדלקה ורק שזה מפרטי המצוה שאם אפשר לפרסם צריך לפרסם ואם לא יכול לא צריך לפרסם

והנה בריטב"א הדברים מפורשים שכתב שלאחר הזמן יכול להדליק בפנים שזה לא גרע משעת הסכנה וכן הקשה על הגמ' של שעת הסכנה פשיטא וצ"ב קושיתו שיש כאן חידוש שאפשר להדליק בפנים ומשמע כנ"ל שנקט מסברא שהדין פרסום הנס הוא רק תנאי במצוה ולא שזה עיקר התקנה אמנם בדעת הראשונים הנ"ל יש לדחוק שס"ל שמקום ההדלקה הוא לעיכובא ורק הזמן לא לעיכובא אמנם מסברא אם המקום הוא לעיכובא דהינו שצריך מקום שיש בו פרסום הנס לרבים א"כ למה לא לומר שצריך גם דרגא של פרסום הנס שקבעו חז"ל אלא מחוורתא שס"ל שדין הפרסום הוא לא לעיכובא וגם בבית יוצאים בדיעבד ובאמת הדברים בפשוטו גם מבוארים ברשב"א שהקשה אם מותר להשתמש לאורה למה מבואר בגמ' שבאין בשבת רק נר אחד ידליק נר שבת הרי יכול להדליק בפנים ולצאת שניהם אלא בהכרח שאסור להשתמש לאורה והנה אם נימא שהדין להדליק בפנים זה רק תקנה מיוחדת לשעת הסכנה א"כ לא שייך לשאול שידליק בפנים ואין שום סברא לומר שאם קרה לו אונס פרטי שזה גם בכלל זמן הסכנה

והנה עיין רבינו פרחיה שהביא מהגאונים שאם יש רוח ואי אפשר להדליק בחוץ אפשר להדליק בפנים כמו שעת הסכנה ובפשוטו דבר זה גם לרמב"ם שכל שזה מצד מצב העולם הוא ולא אונס פרטי שאין לו כסף להדלקה הוא בכלל שעת הסכנה ועיין ריטב"א שבהיה דר בעליה למעלה מעשרים אמה מדליק בביתו ובפשוטו זה לא גרע משעת הסכנה ובפשוטו דבר זה גם לרמב"ם וצ"ע

והנה בפשוטו איכא בזה נפק"מ רבתי כגון בהיה דר בעליה והדליק בביתו ולאחרי זה עבר לדור למטה מכ' תוך זמן ההדלקה או בהיה רוח חזקה שזה כזמן הסכנה וכנ"ל ואחרי זה הפסיק הרוח דעד כמה שזה תקנה מיוחדת אבל באמת את עיקר התקנה לא קיים א"כ כל שמתאפשר לו ודאי חייב אבל אם נימא שהתקנה היא הדלקה ורק שיש פרט שיעשה במקום פרסום כל שכבר עשה ללא זה אין לו חיוב לאחר זמן לחזור ולהדליק ועיין קונטרס חנוכה ומגילה שהביא מהגרי"ז שפעם היה רוח והדליק בפנים ולאחר שהפסיק הרוח חזר והדליק בחוץ

**בדין מדליק בפנים בזמן הזה**

ג]והנה צ"ע דהגמ' אומרת שאם הדלקה עושה מצוה הדליק בפנים והוציא לחוץ לא עשה כלום וביאר רש"י דלא הדליק במקום חיוב והגמ' דוחה שזה מצד דהרואה אומר וכו' והנה לשון הגמ' לא עשה כלום ומשמע שלא יצא ידי חובתו ויש לדחוק שהכוונה שאת החובה לפרסם בחוץ לא יצא אמנם הנה הראשונים העתיקו את הטעם של הרואה אומר והקשו האחרונים הב"ח ומג"א וגר"א למה לא העתיקו הטעם של הדלקה וכו' ותירצו שבטעם זה יש נפק"מ גם בזמן הזה שמדליק בפנים שאם הוציא לחוץ לא יצא והנה אם נימא שמטעם של הגמ' רק לא קיים הדין לכתחילה אבל עיקר הדין קיים א"כ אין מקום לקושיא דודאי שטעם הגמ' עדיף וכן לשון הגמ' לא עשה כלום מורה יותר על ביאור זה [ועיין שפת אמת שם] ועיין רמב"ם שבאמת העתיק טעם של הדלקה עושה מצוה ומבואר שנקט שזה לעיכובא וזה לשיטתו ולכאורא כן מבואר מכל האחרונים הנ"ל אמנם לכאורא בדעת הטור שנקט שאפשר לאחר הזמן וביארנו שנקט ששעת הסכנה זה דין תמיד א"כ אין מקום לקושיא וצ"ע [ולולי האחרונים היה מקום לומר שכונת הגמ' שכיון שזה לא מקום הדלקה ודאי שיש פה הרואה אומר והגמ' מחדשת שגם אם זה מקום הדלקה יש כאן הרואה אומר ודו"ק]

ולכאורא יש מקום לומר שגם אם נימא שהדין פרסום נס זה עוד פרט אבל ודאי שפרט זה הוא סיבה לחיוב ולכן אם הדליק בפנים אפילו שקיים מצות הדלקת נר חנוכה אבל עדין יש לו חיוב גמור להדליק בחוץ כל שיש לו אפשרות דאת הפרט הנ"ל לא קיים ולפ"ז א"ש יותר הלשון לא עשה ולא כלום דהוא חייב לחזור ולהדליק בחוץ ועדין צ"ע ולפ"ז באופנים הנ"ל שבתחילה היה שעת הסכנה ואחרי זה אין סכנה יתחיב לחזור ולהדליק בשביל לקיים פרט זה וצ"ע בזה

[ויש שדנו לבאר שהגדר שחייב לעשות את המקסימום שיכול ולכן אם יכול בחוץ זה מעכב אבל לאחר הזמן שלא יכול יותר מזה זה לא מעכב וכן אם אין לו כסף לנר שבת וחנוכה חשיב שאין לו ברירה וכה"ג מדליק בפנים והדברים מחודשים ]

**בדין עד שתכלה רגל מהשוק בזמן הזה**

ד]והנה יש לדון בשיעור של עד שתכלה רגל מהשוק האם יש כאן שיעור קבוע כמבואר ברי"ף שזה חצי שעה דהינו שכיון שהמציאות בזמן חז"ל שהזמן שתכלה הוא חצי שעה וזה מה שהטילו א"כ מונח בזה שאין חיוב יותר מחצי שעה או שזהו עצמו השיעור עד שתכלה רגל מהשוק ונפק"מ אם יתארך הזמן של תכלה וכו' האם צריך להדליק יותר זמן או לא והנה מבואר בגמ' לשיעורא ויש ראשונים שללשון זה אפשר להדליק גם אחרי ובפשוטו לפ"ז הכוונה לשיעורא שכשיעור זה ידליק אחרי ולכאורא כל זה אם יש כאן שיעור זמן קבוע אבל אם אין שיעור זמן קבוע מה שיך לומר ששיעור זה הוא לאחר הזמן אמנם באמת יתכן שכל השיעור נאמר אם מדליק בשקיעת החמה וכמבואר ברמב"ם שאם מדליק מאוחר מדליק פחות וה"ה אם מדליק לאחר שכלתה רגל מהשוק יש שיעור אחר אמנם פשטות הדברים שלראשונים שהלשון שיעורא חולק זה תמיד ובפשוטו יש להוכיח מכמה דוכתי שיש כאן שיעור קבוע א. הרי"ף שסתם שזה חצי שעה וכן העתיקו כל הפוסקים ולא כתבו שזה משתנה לפי הזמן משמע שזה שיעור קבוע וביותר דהטור לא הזכיר אלא שיעור חצי שעה ועד כמה שזה משתנה לא היה להם לומר שיעור כלל ב. הפוסקים שכתבו שגם בפנים צריך להדליק חצי שעה ולכאורא כל זה שייך אם נקבע שיעור בחוץ אבל אם השיעור הוא עד שתכלה מה שבמקרה זה חצי שעה אין שום סיבה שאם ידליק בפנים צריך חצי שעה ג. שיטת הר"י פורת שגם בפנים אין להדליק אלא אותו זמן שבחוץ ולכאורא כל זה אם בחוץ נקבע שיעור זמן שגם אם זה יתארך השיעור כמו זמן חז"ל אמנם אם נימא דבחוץ הכל תלוי במציאות א"כ בפנים שלא שייך רגל אנשים אפשר כל הלילה וכמו אם יתחדש שיהיה אנשים כל הלילה ואולי קבעו שיכול להדליק כמו הזמן שבחוץ וצ"ע [ולכאורא על הר' פורת יקשה קןשית שדבר שמצותו בלילה כשר כל הלילה ואם זה סתם סברא שזה כמו בחוץ וגם אם מסיבה חיצונית א"ש] ד.הרי"ף כתב שלאחר חצי שעה מותר להשתמש לאורה ומבואר בראשונים שזה גם בהדליק וכונתו ליחד לחנוכה וצ"ע אם אפשר להדליק לאחר הזמן וגם לא נקבע שיעור א"כ למה שלא יחשב עדין נר חנוכה אחרי זה ולא יחשב שיש כאן קיום מצוה

[אמנם יתכן שהדין שיעור הוא למי שלא מדליק כעיקר תקנתו בזה נקבע השיעור כמו אם היה עושה לכתחילה בזמן הכי קטן שמצאנו בחז"ל וכדחזינן במג"א שאם מדליק קודם שתכלה מספיק שידליק עד שתכלה ולכן לאחר שתכלה או בפנים זה חצי שעה אבל בזמנו השיעור הוא עד שתכלה ודו"ק]

והנה יש לדון במקומות שזמן האופק משתנה שהזמן שכליא רגלי דתרמודאי יותר מאוחר בגלל אור היום ולא מסיבות חיצוניות שדבר זה היה גם בזמן חז"ל האם יש חיוב להדליק יותר מחצי שעה או לא ואם הזמן מצאת הכוכבים א"כ ודאי שאין חילוק אמנם אם משקע"ח א"כ יש בזה חילוק גדול ומסברא עד כמה שנקבע זמן של חצי שעה בהכרח שזה בכל מקום אמנם עיין מ"ב שכתב להדליק קודם מעריב שבזה מרויח את שיטת הרמב"ם וכן נהג הגר"א וצ"ע שזה לאחר חצי שעה משקיעה ראשונה אמנם בפשוטו הביאור שכיון שהאופק אצלם היה הרבה יותר גדול נקט שזה עדין תוך הזמן שלא כליא רגלי דתרמודאי וגם מצד הענין שידלק השיעור נשאר אחרי זה שיעור חצי שעה וכן מוכח מהנהגת הגר"א וצ"ע

והנה לשון הרמב"ם חצי שעה או יתר ובקונטרס חנוכה ומגילה לגרח"א טורצין זצ"ל כתב בשם הגרי"ז שהכונה או יתר זה שאם יש אנשים יותר מאוחר צריך להדליק יותר מאוחר אמנם בפשוטו הרמב"ם שם מדבר על הדין עד מתי אפשר להדליק ובזה כתב או יתר דהינו שכיון שיש אנשים אפשר להדליק יותר מאוחר ובפשוטו זה דלא כר' פורת שנקבע זמן כמו חז"ל וכן עיין ריטב"א שכתב שתכלה רגל מהשוק אם המציאות שזה יותר מאוחר מותר יותר אמם יתכן כוונתו כנ"ל ובזה א"ש שזה לא סותר לסתימת הראשונים שהשיעור חצי שעה

והנה לפ"ז היום שהתכלה רגל מהשוק הוא מאוחר אין שום ענין להזדרז ולהדליק רק מצד זריזין אמנם לשיטת הר"י פורת שנקט שהזמן כמו בזמן חז"ל גם בפנים יש מקום גדול לומר כנ"ל שבהכרח שזה שיעור קבוע דלא משתנה וכנ"ל אמנם מהנהגת הגר"א מוכח לא כך וכנ"ל וצ"ע

**בביאור משתשקע החמה והאם זה קשור לשם לילה**

ה]מבואר בגמ' שמצותה משתשקע החמה עד שתכלה רגל מהשוק והנה שיטת ר"ת שיש שני שקיעות ושקיעה ראשונה אין זה ספק לילה ורק בשקיעה שניה הוי ספק לילה ועיין תוס' במנחות כ: שכתבו שודאי שכאן הגמ' מדברת על סוף שקיעה ולא על תחילת שקיעה דהרי שרגא בטיהרא מאי מהניא וכן הוא במרדכי בסוגין אמנם עדין יש לדון האם הכוונה תחילת שקיעה שניה או סוף שקיעה שניה ועיין לשון הרא"ש שכתב שראוי להדליק בתחילת הלילה שמשמע שהזמן הוא סוף שקיעה שניה ועיין ביאור הגר"א שהביא מהרא"ש לגבי תענית שנקט שלשון הגמ' כל תענית שלא שקעה עליו חמה הכוונה סוף שקיעה שניה אמנם באמת בתוס' ר' אלחנן בע"ז ל"ד. ביאר שהכונה שקיעה שניה אבל תחילת שקיעה שניה ולפ"ז וודאי יתכן שגם כאן זה הכונה ועיין ביאור הגר"א שהביא כן מהרשב"א והריטב"א והר"ן שכתבו שזמן ההדלקה הוא בזמן שחל שבת ומבואר שנקטו שזה תחילת שקיעה שניה [ועיין חמד משה שיצא לדון בישוב שיטת הבה"ג שכאן גם לר"ת הכוונה שקיעה ראשונה ולא מצאנו לו חבר בראשונים]

והנה שיטת הגר"א כהגאונים שהשקיעה שהיא ספק לילה זה שקיעה ראשונה והנה המ"ב נקט שגם לשיטתו יש לדון האם הכונה תחילת שקיעה או סוף שקיעה [כן הוא סתימת דבריו שלא הזכיר סברא להחמיר דלהכרעת הגר"א דלא כר"ת בהכרח שהכונה שקיעת החמה] אמנם בפשוטו רק לר"ת שהלשון משתשקע הכונה שקיעה שניה יש מקום לדון שזה סוף השקיעה שניה אבל לגאונים מהיכי תיתי לומר ששקיעה הכונה לילה וביותר דלא שייך לומר שזה סוף שקיעה דהרי סוף שקיעה זה רק לאחר ד' מיל כמבואר בגר"א ובאמת לא מצאנו לשום שיטה שנקטה דלא כר"ת ושהכונה צאת הכוכבים

והנה בפשוטו עד כמה שהזמן הוא שקיעת החמה זה בתורת ודאי שאז האור מאיר ואין זה קשור למה שהוא לילה דהרי זה ספק לילה ולכן גם לר' יוסי שזה ודאי לא לילה בכל אופן נקבע בתורת ודאי שזה זמן ההדלקה וכן מבואר בבה"ג שנקט שגם לרב יוסף שספק לילה זה קצת אחרי השקעה"ח אבל זמן הדלקה משקיעת החמה אמנם עיין ביאור הגר"א יור"ד רס"ו סקי"ז שכתב שמלשון הגמ' שקיעת החמה מבואר שהלכה כרבה שמיד בשקיעה זה ספק לילה וע"ש שכתב עוד שהפוסקים שפסקו שזמן ההדלקה זה מצאת הכוכבים זה לא מצד שהלשון משתשקע זה סוף שקיעה אלא כיון שקי"ל כר' יוסי לחומרא ולדבריו זמן ההדלקה הוא לאחר זמן לילה לר"י שזה צאת הכוכבים עכ"ד דהינו דמבואר בדבריו שודאי שזמן ההדלקה הוא בלילה רק שכבר מהזמן שזה ספק לילה אפשר או צריך להדליק ובזה נתבאר סברא שגם לדידן שקי"ל כגאונים שאין שקיעה שניה בכל אופן יש צד להדליק בלילה אלא שזה קצת קודם וכן הוא הלשון במעשה רב שהדליק קודם מעריב ולא הדליק בשקיעה ולפ"ז לר' יוסי אין השיעור חצי שעה וצ"ע ומהא דלא הדליק קודם חזינן שנקט שאין להדליק לפני הזמן שזה ספק לילה

ועיין ב"י שהביא מהארחות חיים שבמקום הדחק אפשר להדליק מפלג המנחה כמו בהבדלה וצ"ע ששם זה מצד הדין של דעביד כר"י עביד וחשיב לילה אבל כאן אין הזמן לילה אלא הזמן הוא שקיעה בתורת ודאי ומבואר בדבריו לכאורא כנ"ל שיסוד הדין הוא דין לילה ולכן גם לגבי זה מועיל הדין פלג המנחה [ועיין שער הציון סימן תרע"ח שכה"ג צריך להתפלל קודם פלג המנחה דאל"כ זה תרתי דסתרי ע"ש] אלא שמבואר בדבריו שצריך לתת שמן חצי שעה מהלילה וצ"ל שהשיעור הדלקה עד שתכלה רגל מהשוק וצ"ע הרי הוכחנו לעיל שקבעו זמן ועיין פמ"ג שדן באמת שיתכן שמספיק חצי שעה מההדלקה והוא כסברא הנ"ל ובדעת האורחות חיים צ"ל שלגבי קיום המצוה נקט פשוט שזה משקיעת החמה עד שתכלה אמנם לגבי זמן עשית מעשה ההדלקה בזה נקט שכל שחשיב לילה ודאי שזה כבר הזמן לעשית המעשה הדלקה והנה הבה"ג שכתב שגם בערב שבת צריך להדליק בדיוק בשקיעה וכן הרשב"א שהקשה על הרמב"ם מערב שבת והרי אין לך שעת הדחק גדול מזה ובהכרח דס"ל שאין כאן מושג של פלג המנחה

**בדין הרמב"ם דאין מקדימין**

ו]מבואר ברמב"ם שאין מקדימין והמ"מ נקט שלמד שזה כוונת הגמ' לקמן והנה רוב הראשונים נקטו שהכונה לגבי שבת ועיין רשב"א שתמה על הרמב"ם שכמו שלגבי שבת אפשר להדליק סמוך לשבת גם כאן אפשר להדליק סמוך לשקיעה וזה ניכר שזה לצורך הלילה והנה הטור והשו"ע נקטו שהדין שלא יקדים זה על שבת וצ"ע שכאן העתיקו הרמב"ם ועיין שלט"ג שכתב שגם הרי"ף זה כהרמב"ם ומשמע שנקטו שלשון הגמ' משתשקע משמע שזה הזמן ולא קודם דהינו שכיון שנקבע זמן למצוה מה פתאום שיהיה אפשר קודם וצ"ב סברת הרשב"א שדימה לנר שבת ששם זמן המצוה הוא להדליק קודם שבת אבל כאן זמן המצוה הוא משתשקע ומה פתאום שיועיל קודם וכי מצוה נמשכת אפשר לעשות קודם זמנה ולכאורא מבואר מהרשב"א שנקט שקיום המצוה הוא בלילה ולא בהדלקה וההדלקה זה רק הכשר מצוה לקיום המצוה בלילה וגם למ"ד כבתה אין זקוק לה הוא כך רק שאם עשה מצדו מה שצריך הקילו חז"ל שיוצר במה שעשה [והארכנו במקום אחר] ולכן נקט שאין סיבה שזה צריך להעשות בזמן המצוה וכל שזה ניכר שזה לצורך קיום המצוה זה מספיק ולכן הוכיח מנר שבת שזה נחשב שזה ניכר לצורך שבת ובדעת הרמב"ם יתכן שס"ל שכיון שכבתה זקוק לה א"כ כל המצוה זה מעשה ההדלקה וכיון שמבואר בחז"ל שהמצוה זה משתשקע החמה א"כ צריך שיעשה את מעשה המצוה בזמן המצוה והנה הבה"ל כתב שאם זה שקיעה שניה אין סיבה שלא להקדים קצת וכל זה שהבין שכל החיסרון מצד שרגא בטיהרא מאי מהניא אבל אם נימא שזה סברא שלא הגיע הזמן א"כ אין סיבה שיועיל להקדים

אמנם בעיקר מה שנקטו שהרמב"ם ס"ל שזה מעכב גם בדיעבד הדבר קשה דהרי בערב שבת בהכרח צריך להקדים וברמב"ם לא מבואר שזה זמן אחר אלא בהכרח שבדיעבד אפשר להקדים וזה פשוט שערב שבת זה בדיעבד ועיין במאירי שבערב שבת שאי אפשר מקדימין אבל גם צריך להסמיך לשקיעת החמה כמה שיותר ויש מקום לומר שאם ההבנה כנ"ל א"כ בערב שבת שקבעו זמן ההדלקה קודם אולי אין דין להסמיך אלא יתכן שקבעו פלג המנחה או זמן מסוים וצ"ע ועיין ביאור הגר"א סימן תרע"ט שנקט שהתורה"ד חולק על הרשב"א וס"ל שבערב שבת תיקנו זמן יותר מוקדם וכן משמעות לשונו שכל ההיתר כי לא אפשר ושרק לכן מברכים ומשמע שביום חול אם מדליק קודם לא מברך אמנם יתכן שיכול להדליק רק שלא חשיב שהתחיל המצוה ע"ש

והנה הרשב"א נקט שערב שבת זה כמו תמיד שאפשר סמוך אבל משמע ברשב"א לא מוקדם וכמו שבנר שבת יש דין שלא יקדים ובריטב"א כתב שמשקיעה ראשונה אפשר אמנם כך ס"ל כ"ג: לענין נר שבת ולדידן שאין להקדים אפילו משקיעה ראשונה כי זה לא נחשב שזה ניכר לצורך שבת ה"ה כאן והנה בשבת מבואר שאם מקבל שבת מוקדם יכול להדליק סמוך לקבלתו שחשיב שזה סמוך לשבת וצ"ע האם בערב שבת זה עוזר גם לנר חנוכה וצ"ע ושיטת הגר"ז והדה"ח שזה מעכב וא"כ ה,ה כאן אמנם שיטת הרעק"א שזה לא מעכב ויתכן שגם כאן זה כך

י"ד כסליו ע"ד

**בדין הדלקה דמהדרין**

**א] ביאור ההידור דמוסיף כנגד הימים היוצאים**

**ב] בגדר הדין מוסיף האם זה קיום דין לעצמו או כדין הידור מצוה רגיל**

**ג]במחלוקת הרמב"ם והרמ"א האם בעל הבית מדליק לכולם**

**ד] בביאור דעת הרמ"א דכל אחד מדליק ומברך**

**ביאור ההידור דמוסיף כנגד הימים היוצאים**

א]גרסינן שבת כ"א: ת"ר מצות נר חנוכה נר איש וביתו והמהדרין נר לכל אחד ואחד והמהדרין מן המהדרין ב"ש אומרים יום ראשון מדליק שמונה מכאן ואילך פוחת והולך וב"ה אומרים יום ראשון מדליק אחד מכאן והילך מוסיף והולך והגמ' אומרת בטעם דב"ה או מצד שמעלין בקודש ואין מורידין או מצד כנגד ימים היוצאים ובטעם דב"ש או מצד פרי החג או מצד ימים הנכנסים עכ"ד הגמ' והנה בטעם דימים הנכנסים והיוצאים לכאורא הביאור שיש מעלה בזה שהנס היה שמונה ימים דהינו ריבוי הימים רק שחז"ל לא הטילו לפרסם בכל יום את הנס של השמונה ימים אלא שלב"ה בכל יום צריך לפרסם את הנס של אותו יום שכולל הריבוי שבזה כגון ביום השני הנס של היום אם הריבוי שזה יום שני ולב"ש חז"ל הטילו לפרסם את מספר ימי הנס שנשאר

ועיין תוס' שכתבו שכל ההידור של מוסיף והולך אם מדליק נר איש וביתו אבל אם כל אחד מדליק א"כ אין היכר בימים שיסברו שכך יש בני אדם בבית ובפשוטו לפ"ז המהדרין מן המהדרין אין הכונה שעושה ההידור הקודם אם עוד הידור אלא שעושה הידור אחר שחשיב שיש כאן הידור יותר גדול אמנם עיין רמב"ם פ"ה מחנוכה שכתב שכונת הגמ' שזה תוספת על ההידור הקודם דהינו שגם מדליקים על כל אחד ואחד וגם מוסיפים לפי מספר הימים [ובפשוטו גם לדבריו עדיף ההידור של מוסיף והולך מכל אחד מבני ביתו כמבואר בדבריו במנהג אמנם המ"ב סק"ו וסק"י נקט לא כך] וצ"ב קושית התוס' שכיון שכל הענין של מוסיף והולך א"כ אין כאן היכר למנין הימים ובפרט דבלשון הרמב"ם מבואר שבעל הבית מדליק כל הנרות ועיין ביאור הגר"א ומקורו מהפר"ח שהרמב"ם פסק כמו המ"ד שזה מצד מעלין בקודש וכו' ולפ"ז לא איכפת לן מההיכר ולכאורא הביאור דריבוי הנרות הוא בתור פירסום הנס בצורה יותר גדולה ורק שצורת הריבוי נקבע לפי גדרי מעלין וכו' משא"כ לטעם של ימים וכו' כל הענין בריבוי הוא בתור פרסום של ריבוי הנס של ימים הנכנסים או היוצאים

אמנם עיין בית הלוי ועוד דכתבו דצ"ב מה שיך מעלין וכו' הרי שמראש ידליק רק נר אחד לכן ביארו שזה ודאי שיש ענין להדליק שמונה נרות לפרסם ריבוי הנס ומצד זה אין סיבה לחיב אלא רק יום אחד שמונה וכל יום או מוסיף והולך או מורידים ולגבי מה לבחור הגמ' דנה או שיש סברא כמו פרי החג או שמעלין וכו' ולפ"ז לכו"ע יש ענין של פרסום הנס שקשור למספר הימים וא"ש שדברי התוס' לכו"ע ואינו תלוי בביאורי הגמ'

ולכאורא היה מקום לומר שבאמת גם הימים הנכנסים והיוצאים כל הענין זה ריבוי נרות שיש בזה יותר פרסום הנס רק שחז"ל קבעו את הריבוי לפי הימים הנכנסים והיוצאים ולא שיש כאן ענין לספר את ריבוי הנס לפי מספר הימים ובזה א"ש שיטת הרמב"ם שאין כאן היכר למנין הימים ודבריו לכל ביאורי הגמ' דבפשוטו הרי נקט שזה כוונת הבריתא [ועיין שיטה לר"ן שהקשה שהידור נר לכל אחד זה יותר מלהוסיף כל יום ותירץ שמצוי מאוד אנשים מעט ואם נימא שיש ענין בפרסום הנס לפי מספר הימים אין מקום לקושיתו דהכונה שזה הידור וענין יותר גדול וצ"ע ]

והנה עיין מ"ב שהביא מהאחרונים דביש לו ביום השלישי שתי נרות לא ידליק שתים דאין ענין כיון שלא מפרסם את יום הנס ועיין אבי עזרי שהקשה דהרי ביום השני מפרסמים את היום השני וא"כ ביום השלישי כלול את הריבוי של שלש וודאי שיש ענין גם אם מפרסם רק ריבוי של שנים ולנ"ל בדעת הרמב"ם אם נימא שכל הענין זה ריבוי א"כ ודאי שיש ענין גם בחלק מהריבוי אמנם לולי דבריהם יש מקום לדון שכיון שבהיום השלישי תקנת ההידור היא בצורה זו א"כ אין מושג לעשות חלק מזה דצורת ההידור היא בריבוי לפי הגדרים שקבעו חז"ל וצ"ע בזה

והנה בדרכי משה סימן תרע"ד שכתב דבכבה נר אחד מהנרות אין להדליק מהנשארים שכיון שכבתה אין זקוק לה א"כ זה כמו נר דרשות ועיין בית הלוי [דף כ"ב] דהקשה דכיון שכבה נר אחד א"כ לא מתקיים כאן ההידור דימים הנכנסים וא"כ גם שאר הנרות דהידור בטל דינם ומותר להשתמש לאורם ומדברי הרמ"א מוכח לא כך וכתב להוכיח כך דהגמ' אומרת דלמ"ד אסור להשתמש לאורה מותר להדליק בשבת בשמנים שאין מדליקין בשבת וצ"ע הרי אולי יכבה אחד מנרות ההידור וממילא כבר יוכל להשתמש בשאר הנרות אלא בהכרח שגם כה"ג אסור אלא דטעמא בעי והניחא אם כל הענין זה ריבוי הנרות א"כ אפילו שצורת התקנה היתה מנין מסוים אבל ודאי שכשעשה כדינו וכבה חלק יש קיום במה שנשאר אבל אם כל הענין זה פרסום ריבוי הנס א"כ כל שזה כבה זה לא שייך ולכאורא היה מקום לומר שגם לתוס' אפילו שסיבת הדין זה ההיכר של ריבוי הנס אבל ודאי שגם מונח בזה ריבוי נרות בתור פרסום הנס כמו לטעם של מעלין בקודש לגר"א ולרמב"ם ולכן גם בבטל הענין של ריבוי הימים עדין יש כאן הענין של ריבוי הנרות

[וביותר היה אפשר לומר שסיבת הדין זה ריבוי הימים אבל גדר הדין הוא ריבוי הנרות וכל סברת התוס' שאין היכר זה בהעמדת עיקר צורת ההדלקה אבל במקום שמצד ריבוי הנרות קיים את דינו כבר לא איכפת לן שבמקרה אין כאן הענין של פרסום ריבוי ימי הנס ובזה א"ש שבמדליקים בפתח החצר שני בני אדם אין חסרון זה וכן לפ"ז יתכן שבהדליק נר וכבה ורוצה להדליק הנותרים לא צריך לחזור ולהדליק הנר הראשון אמנם בפשוטו כל הענין של ריבוי זה שיש הרבה ביחד וחלק זה עדין לא קיים כלל ]

**בגדר הדין מוסיף האם זה קיום דין לעצמו או כדין הידור מצוה רגיל**

ב]והנה בעיקר דין המהדרין ידוע לדון האם יש כאן שני קיומים א. עיקר המצוה ב. עשית ההידור של ימים הנכנסים או היוצאים ובאמת שייך לעשות ההידור ללא המצוה וכגון בהדליק נר וכבה דכתב הבה"ל שיחזור וידליק את כל הנרות דהינו ששיך לעשות ההידור לבד [וצ"ע האם מראש יכול להדליק עיקר חיובו במקום אחד ועוד שמונה נרות במקום אחר לתקנת ההידור ואולי לא שיך לעשות חפצא של יותר משמונה נרות חנוכה ורק כשהראשון לא קיים יכול לעשות ההידור עוד שמעתי לדון ביש לו בתחילת הלילה נר אחד ויודע שיגיע לו במשך הלילה את שאר הנרות שיכול עכשיו להדליק אחד ובמשך הלילה יעשה את ההידור] או יתכן שזה כמו כל הידור מצוה דהינו שיסוד המצוה הוא פרסום הנס ובנר אחד יש כאן פרסום בצורה קטנה וההידור הוא עשיית הפרסום בצורה יותר גדולה ולפ"ז יש מקום גדול לדון דבכבה הנר הראשון לא שייך לחזור ולהדליק בשביל ההידור דההידור זה לא עוד קיום דין נפרד שאת זה לא עשה כלל אלא כולו הוא עשיית המצוה בצורה יותר מהודרת וכל שעיקר המצוה חסר לא שייך התוספת ללא העיקר וכעין דמטו משמיה דהגר"ח דביצא באתרוג לא מהודר לא יכול אחרי זה לקחת אתרוג יותר מהודר וודאי שיש לחלק [ויש מקום לומר שזה תלוי בנ"ל שאם כל העשיה זה פרסום ימי הנס א"כ יש כאן באמת שני עשיות א. הדלקה על עצם הנס בלי הריבוי שבזה ב. ריבוי הנס אמנם אם זה רק ריבוי הנרות א"כ ודאי יש מקום יותר לומר שזה מצוה אחת רק יותר מהודרת ואינו מוכרח] ויתכן גם נפק"מ האם שיעור המהדרין חצי שעה או שעד גמר החצי שעה של הנר הראשון ועיין חידושי הגרי"ז שדן שיש כאן חידוש שיש כאן הידור מצוה יותר משליש אמנם עד כמה שזה קיום דין לעצמו א"כ אין זה ענין לדין עד שליש דכאן יש תקנה של עשית מצוה לא בתור חיוב. ועיין

והנה עיין רעק"א שדן בשכח לברך לאחר הנר הראשון וכתב לדון שזה תלוי בשאלה האם אפשר לברך על ההידור דהינו בבירך על הנר הראשון ולא התכונן להדליק עוד נר ואחרי זה הביאו לו עוד נר דהא"ר דייק מהארחות חיים שמברך והפר"ח נקט שלא מברכים על ההידור והנה עיין שערי תשובה סימן תרע"ו וכן הוא בכתב סופר סימן קל"ה שכתב שיכול לברך כמו שמברכים בלולב כל זמן שלא עשה הנענועים שגם הידור מצוה נחשב שהוא תוך מצוה ואפשר לברך וצ"ב הגרעק"א שלא דן מחמת זה אמנם בפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם נימא שזה קיום הידור בנר הראשון שהיום הוא חלק מפרסום יותר גדול א"כ זה כמו נענועים משא"כ אם זה עוד קיום דין א"כ ביחס לקיום הראשון אין כאן המשך אלא רק המשך של קיום ההידור וזה תלוי בשאלה האם מברכים על ההידור והנה בעיקר הנידון האם מברכים על ההידור היה מקום לומר שזה גם תלוי בנ"ל דהרי על ציצין שאינם מעכבין את המילה ודאי שלא מברכים ורק כאן כיון שההידור הוא קיום לעצמו לכן זה סיבה לברך אמנם בדברי רעק"א מבואר שאע"ג שההידור זה קיום לעצמו בכל אופן יתכן שלא יברכו על זה דאין תקנת ברכה על דבר שזה לא חיוב אלא רק הידור

**ב**

**בגדר דין המהדרין שכל אחד מדליק**

**במחלוקת הרמב"ם והרמ"א האם בעל הבית מדליק לכולם**

ג]והנה עיין דרכי משה שכתב שאנחנו נוהגים כדעת הרמב"ם שמוסיף והולך על כל אחד ואחד דהינו שעושים את שני ההידורים ביחד אלא שכתב בשם המהר"א מפראג שכיון שאנחנו מדליקים בפנים א"כ אין את החיסרון של תוס' שאין היכר ומשני טעמים א. שיודעין כמה בני הבית יש ב. שכיון שמדליקים בבית א"כ כל אחד יכול להדליק במקום אחר כך שאין החיסרון של ההיכר עכ"ד

והנה עיין ברמב"ם דמבואר בדבריו שבמהדרין נר לכל אחד ואחד אין הכוונה שכל אחד מדליק אלא שבעל הבית מדליק לפי מספר האנשים ובפשוטו לפ"ז גדר ההידור הוא לא שיש כאן הדלקה של כל אחד בנפרד אלא שההידור הוא במצוה של נר איש וביתו שיש בזה יותר נרות לפי מספר הדרים בבית ועיין בבית הלוי שכתב שבזה א"ש מה שר' זירא סמך שמדליקים עליו בביתו ולא עשה את המהדרין כיון שההידור הוא שהמדליק של איש וביתו יעשה כפי מנין הדרים ויתכן שאת זה באמת עשו בביתו [אמנם מבואר בגמ' שהשתתף בפריטי ולא עשה המהדרין אמנם בפר"ח משמע שחייב להשתתף גם אם מדליק כדין מהדרין ובמהרש"ל נקט שאכסנאי אין דין הידור ע"ש] ועיין ספר גליא מסכת ובבית הלוי כ"ג. שהוכיחו שזה גם שיטת תוס' שהרי שהקשו שאין היכר וצ"ע אולי ההיכר הוא בשעת הדלקה ולא אחרי זה אלא בהכרח כנ"ל שעד כמה שבעל הבית הוא מדליק הכל א"כ אין היכר גם בשעת הדלקה ועיין ספר גליא מסכת דבזה ביאר הא דמבואר בתוס' שבשני בני אדם גרים בחצר יכולים להדליק בפתח החצר וצ"ע למה כאן אין חיסרון שאין היכר אלא הביאור כנ"ל ששם שזה שני הדלקות לא חסר בהיכר ועיין רש"י שכתב שמדליקים בפתח הבית והקשו התוס' מהגמ' של נר שיש לו שני פיות עולה לשני בני אדם ועיין מהרש"א שהקשה אולי הכוונה לאלו שעושים נר לכל אחד וביאר הנ"ל שכיון שבעל הבית מדליק לפי מספר האנשים א"כ לא שייך לומר עולה לשני בני אדם שאין כאן אלא הדלקה של אחד אם יותר נרות ע"ש

והנה בפשוטו דעת הרמ"א בגדר דין מהדרין אינו כנ"ל שזה כמו הדלקה של איש וביתו רק ריבוי נירות אלא שיש כאן הדלקה נפרדת של כל אחד ואחד וקצת יש לסייע לזה מרש"י שביאר עולה לשני בני אדם הכוונה למהדרין דהינו שזה נחשב שני בני אדם ולפ"ז כונת הרמ"א שאנו נוהגים כרמב"ם זה בביאור הגמ' שיש כאן שני מהדרים אבל באופן הדין מהדרין זה דלא כהרמב"ם וכבר העיר על זה במאמר מרדכי סימן תרע"ז

והנה מבואר ברמב"ם שהדין מהדרין זה גם על נשים אמנם אנו לא נוהגים להדליק על נשים והחת"ס כ"א ביאר שכיון שמדליקים על פתח החצר וכל כבודה בת מלך וגו' לכן לא נהגו כך [וצ"ב שיעשו על ידי שליח] ולפ"ז דבריו אינו סותרים את הרמב"ם דלרמב"ם שבעל הבית מדליק כנגד בני הבית ממילא לא שיך טעם הנ"ל ולכן מדליק גם על נשים משא"כ למנהגינו ובמ"ב סימן תרע"ה הביא מהעולת שמואל שביאר שכיון שנשים היו טפילות בנס דהינו שכונת הגמ' שאף הן היו באותו הנס שרק טפלות בנס ולא עיקר הנס וכמבואר בתוס' מגילה ד. לכן לא היה עליהם תקנת מהדרין ורק שאם רוצה יכולה כמו מ"ע שהזמן גרמא אמנם צ"ע שסברתו נסתרת מהרמב"ם אמנם ביארו לנ"ל דלרמב"ם שההידור הוא בחיוב של בעל הבית ממילא זה סברא גם ביחס לנשים משא"כ לרמ"א שההידור הוא בזה שכל אחד מדליק בנפרד בזה יש סברא שהידור זה לא נקבע על האשה. ואינו מוכרח

עוד היה מקום לדון נפק"מ לגבי קטנים דאם ההידור שכל אחד ידליק בנפרד יש לדון שאין חינוך על קטנים אבל אם ההידור זה במצוה של כולם כיון שקטנים זה חלק מבני הבית ממילא ודאי שגם הם סיבה להוסיף בנירות אמנם עיין במאירי שאפילו שביאר כרמב"ם בכל אופן כתב שרק נגד החייבים במצות ולא כנגד קטנים ע"ש וצ"ל הסברא שההידור הוא בזה שמפרסם בתור פרסום נפרד לכל אחד בנפרד דהינו שזה לא סתם ריבוי נרות לפי מספר האנשים וכל התקנה להוסיף ביחס לאלו שמחויבים בפרסום ובזה א"ש דמה דלקטנים יש דין חינוך זה לא מספיק חיוב בתור סיבה להוסיף במהדרין ולפ"ז יש מקום לומר דגם הרמ"א מודה לעיקר הגדר כדברי הרמב"ם אלא שס"ל שדין זה גם מתקיים על ידי שכל אחד מדליק הנרות ששיכים אליו

**בביאור דעת הרמ"א דכל אחד מדליק ומברך**

ד]והנה לדעת הרמ"א דמדליקים כל אחד בנפרד יש לבאר גדר ההידור בשני אופנים אפשר לבאר שזה עצמו ההידור שלא לעשות הדלקה אחת על כולם מדין איש וביתו אלא שלכל אחד יהיה הדלקה נפרדת ואפשר לבאר שזה ודאי שאת עיקר הדין יוצא בהדלקת הבעל הבית וכדין נר איש וביתו אלא שיש הידור מצוה שידליק הדלקה נפרדת מיוחדת לפרסם הנס ובפשוטו נפק"מ ביש למהדר רק נר אחד ביום השני דאם נימא שהגדר שלא יוצא במצוה מבעל הבית א"כ כאן הרי יעשה רק נר אחד ועדיף שיצא דין נר איש וביתו ויקיים תקנת מהדרין משא"כ אם נימא דנשאר במצותו של בעל הבית א"כ ודאי שיש ענין גם לקיים בדין מהדרין שיש לו הדלקה נפרדת אפילו אם זה רק נר אחד [ועיין מ"ב סימן תרע"א סק"י שכתב שביש לו לכל אחד נר אחד יעשה לפחות זה ע"ש ומשמע שבעל הבית מדליק מהדרין ושאר בני הבית נר לכל אחד וכן משמעות דבריו בסימן תרע"ז בכמה אופנים ע"ש אמנם יתכן שבאמת ס"ל שעדיף הידור דנר לכל אחד מאשר להיות אחד מנר איש וביתו וכן משמע דס"ל למ"ב שכתב שאם לחברו אין נירות אם הוא חלק מבני ביתו לא צריך לתת לו מצד שהרי מקים המצוה ומשמע שמצד חברו עדיף שיתן לו ומבואר שעדיף נר אחד לכל אחד מאשר מוסיף והולך אמנם זה נגד סברת תוס' וכן נגד המנהג המובא ברמב"ם וצ"ע]

והנה עיין רעק"א תנינא י"ג שהאריך לדון האם מברכים על נרות ההידור וכתב שנחלקו בזה הא"ר והפר"ח וכתב שאין להוכיח ממה דמברכים כל אחד ואחד אפילו שזה רק הידור דשם מכונים לא לצאת וא"כ הברכה על עיקר המצוה משא"כ במהדרין תוספת הנרות שם זה רק הידור אין לברך על זה ועיין בהגהות על השו"ע שכתב מפורש שזה גדר ההידור וכן הוא בפמ"ג תרע"ד ובפשוטו מוכח כן מהא דכל אחד מברך שעשה ניסים והרי לשיטת הרשב"א שזה חלק ממעשה המצוה א"כ כבר יצא דבר זה וצ"ל שכמו שההידור זה סיבה לברכה זה גם סיבה לשעשה ניסים עד כמה שהצמידו את זה לקיום המצוה וצ"ע והנה היה אפשר להוכיח עוד מהא דגם שמדליקים בחוץ שאין מקום לכולם שהבני בית יעשו את ההידור בפנים אם נימא שבדיעבד יוצאים בזה והניחא אם מכונים לא לצאת א"כ יצאו המצוה בדיעבד אמנם זה אינו דתקנת ההידור היתה לעשותה במקום הלכתחילה של עיקר ההדלקה

אמנם יש לדון מכמה דוכתי שאין זה גדר ההידור א. מבואר ברמ"א דאין מדליקין מנר לנר כיון שזה רק מהדרין דמעיקר הדין יוצא נר וביתו ועיין רעק"א שכתב לפי דרכו שזה אינו דהרי גדר דין המהדרין שזה עיקר מצותו ועיין פמ"ג שגם הקשה כן וכתב לישב דכיון דלמעשה יכל לא להדליק ולצאת בנר דבעל הבית זה מספיק סיבה שלא יהיה כאן היתר דמדליקין מנר לנר והדברים מחודשים

ב. עיין באחרונים שדנו באכסנאי שמדליקים עליו בביתו שרוצה להדליק האם יכול להדליק דהב"י כתב שזה ברכה שאינה צריכה והמהרש"ל והפר"ח כתבו שלאו כל כמיניה לומר שלא יוצא ומשמעות הדברים שלא יכול וגם אם נדחוק שכונתם שזה לא מן הראוי שלא יצא מצד ברכה שאינה צריכה אמנם צ"ב מה הנידון למה שלא יכול להדליק מדין מהדרין ולברך על זה דכיון דהמהדרין שכל אחד ידליק בנפרד והיה מקום לדחוק דכל דבריהם באשה שאין בה תקנת מהדרין מצד שאשתו כגופו וכן הוא בא"ר אמנם לכאורא כל זה אם הוא מדליק זה סיבה שהיא לא תדליק אבל אם היא מדליקה כלפיו זה לא מוכרח ובפרט דמשמעות הדברים שגם אם אחד מבני ביתו מדליק יש דבר זה ועיין מג"א סק"ט מפורש שכתב גם הנידון בבחורים שמדליקים בביתם ומשמע שאין הכונה שהאשה מדליקה ובפרט דאל"כ אפשר לעשות שלא האשה תדליק אלא אחד מבני הבית וצ"ע מה הנידון ולמה שלא יהיה כאן תקנת מהדרין הרגילה ועיין במג"א מהמהרי"ל שכתב שיכוין שלא לצאת ומשמע שרק כאן כתב עצה זו אבל לא שכל מהדרין זה כך [אמנם יש לדחות שבאשתו אין תקנת מהדרין ורק דן מצד חשד ובזה אין הכונה שמכוין לא לצאת וממילא זה לא סיבה לברכה אמנם עדין דחוק שהיה צריך לבאר שמכוין לא לצאת הרי כל הדלקה זה כך ומשמע שעשו הדין הדלקה כמו במהדרין וי"ל] ועיין תרוה"ד שכתב שמדין מהדרין יכול להדליק ומה שהגמ' לא אמרה דין הידור זה מצד שזה דבר פחות מצוי ומבואר שאין זה מצד תקנת מהדרין הרגילה [אמנם עיין ט"ז שם דמשמע שבאמת נקט שאסנאי יכול להדליק כמו כל מהדרין]

ג.וביותר הדבר מחודש שהרמ"א כתב שדבריו כדברי הרמב"ם וזה גדר אחר לגמרי שברמב"ם זה הדלקה אחת וכאן כל אחד יוצא המצוה בנפרד

ובפשוטו הביאור בזה שמצד תקנת מהדרין הוא נמצא באותו מקום ויוצא חובתו בהדלקת הנר איש וביתו וההידור שיעשה עוד הדלקה בתור תוספת על ההדלקה העיקרית וכל זה שייך במקום ההדלקה העיקרית ולא במקום אחר ולכן רק דנו מצד שמכוין לא לצאת או שבאמת לא יכול או שיש דין מהדרין נוסף שידליק בנפרד במקום שנמצא דהינו שדימו דבר זה לדין מהדרין שיש ענין להוסיף בנרות לפרסם הנס [אמנם אם נימא כדלקמן שעל ידי קיום המצוה של כל אחד מתקים הדין הכללי של נר איש וביתו א"כ יתכן שלכן נקט התרוה"ד שזה דין מהדרין אחר וצ"ע]

והנה הבאינו לעיל דהגרעק"א דן לגבי ברכה על ההידור וכתב שאין להוכיח מהא דכל אחד מברך דשם הרי לא יוצא במצוה של חברו אמנם לנ"ל חילוק זה אינו ובאמת דבפר"ח הרי מבואר שלא מברכים על ההידור ובכל אופן נקט שהדין מהדרין לא שכל אחד יעשה בנפרד דהרי נקט שאכסנאי אסור לו להדליק במקומו דהינו שמוכח שחלוק גדר ההידור בנר לכל אחד מההידור בהדלקת מוסיף והולך דבהידור של נר לכל אחד כיון שזה תקנה של עשיה נפרדת מהמצוה בזה יש סברא לברך וכדין עשית כל מצוה משא"כ בדין מהדרין דמוסיף והולך זה לא בגדר עשיה נפרדת אלא הוא עשית המצוה בצורה מהודרת ובזה הסברא לא לברך על ההידור ועיין לקמן

והנה בעיקר מחלוקת הרמב"ם והרמ"א האם בעל הבית מדליק כנגד בני הבית או שכל אחד מדליק עיין חידושי הגרי"ז דהביא דנחלקו הרמב"ם והטור בדין ציצין שאין מעכבין האם חוזרים עליהם רק בשעת המצוה או גם לאחר המצוה דברמב"ם מבואר שרק בשעת המצוה ובטור מבואר שגם לאחר המצוה וע"ש דהביא מהבית הלוי דנחלקו בגדר דין ההידור דהרמב"ם ס"ל שאינו קיום בפני עצמו אלא זה רק כחלק ממעשה המצוה ולטור שייך לעשותו כדבר בפני עצמו וביאר הגרי"ז לפ"ז מחלוקתם גם כאן דבאמת דין ההידור כאן הוא כשאר דיני ההידור דכל התורה כולה שזה הידור בקיום המצוה ולרמב"ם שדין ההידור הוא תמיד חלק ממעשה המצוה א"כ זה גם מצד עיקר צורת התקנה באותו אדם ובאותו מקום משא"כ הרמ"א שס"ל כטור שדין ההידור הוא גם בתור עשיה נפרדת ממילא שייך שזה יעשה על ידי כל אחד ואחד עכ"ד והנה בפשוטו כל זה שייך אם נימא דגדר מהדרין שבאמת יוצא בהדלקתו בהדלקה דבעל הבית וא"כ עשיתו בתור הידור במצותו של הדלקה של בעל הבית שיך לדון שלא שיך קיום דין ההידור בתור דבר נפרד ממעשה המצוה אבל אם נימא שהגדר כרעק"א שמכוין לא לצאת א"כ יש כאן עשית גוף המצוה בצורה אחרת ולכאורא אין זה ענין לדברי הרמב"ם [וכבר הקשה כן באבי עזרי] אמנם בדברי הגרי"ז שם מבואר דנקט שבאמת לא יוצא בהדלקה דבעל הבית ויש כאן הדלקה נפרדת ובכל אופן תלה הדברים ברמב"ם ובטור וצ"ל שאפילו אם צורת ההידור הוא שכל אחד עושה המצוה בנפרד אבל שורש הדין הוא צורת העמדת קיום המצוה של נר חנוכה האם בהדלקה כללית או הדלקה נפרדת ודבר זה תלוי בגדרי מהדרין הכללי דלרמב"ם לא שיך לתקן מהדרין בכה"ג שיסוד דין הידור בגדרי התורה הוא בתור חלק ממעשה המצוה משא"כ לרמ"א שס"ל שיסוד דין הידור הוא גם בתור עשיה נפרדת ממילא שייך לתקן שיהיה כאן הידור שכל אחד יעשה מצותו בהידור וצ"ע בזה

אמנם לולי דברי הגרי"ז היה מקום לומר שכאן אין זה באמת גדר ההידור דכל התורה כולה אלא יש כאן הידור בעשית המצוה באופן אחר שיהיה כאן הדלקה של כל אחד ואחד ונפק"מ למה שדן שם שיש כאן דין הידור ביותר משליש

י"ז כסליו ע"ד

**מקום ההדלקה ובגדר חובת בית ודין אכסניא**

**א] שיטות הראשונים בדין הדלקה בפתח**

**ב] בביאור הגמ' אם היה דר בעליה האם דין פתח הבית או החצר מעכב**

**ג] בדין חצירות דידן האם כל הדלקת חוץ זה גם הדלקת פנים**

**ד] בביאור דברי הגר"א לגבי הדלקה בחלון**

**ה] המורם מהנ"ל בגדר הדין דהדלקה זה רק בבית ובפרטי דין אכסנאי**

**ו] בפרטי דיני אכסנאי בדין אכסנאי למעלה מכ' אמה שביתו תוך כ' אמה**

**שיטות הראשונים בדין הדלקה בפתח**

א]גרסינן שבת כ"א: נר חנוכה מצווה להניחו על פתח ביתו מבחוץ ואם היה דר בעליה מניחה בחלון הסמוכה לרה"ר וכו' וכתב רש"י מבחוץ משום פרסומי ניסא ולא ברה"ר אלא בחצרו שבתיהן היו פתוחים לחצר עכ"ל ובביאור כוונת רש"י מצאנו שני ביאורים בראשונים [עיין פר"ח סימן תרע"א שהאריך בזה] א.עיין ריטב"א ורבינו ירוחם דביארו שרש"י גם מודה שמדליק בפתח החצר רק שכוונת רש"י שמקום ההדלקה לא ברה"ר אלא מבפנים לחצר ובריטב"א משמע שגרס אחרת ברש"י ועיין פר"ח דנסתיע לזה מלשון רש"י לקמן מ"ה. בד"ה מקמי חברי שכתב שלא יראהו בחצר כדאמרינן בפרקין דלעיל דנותנו בטפח הסמוך לרה"ר עכ"ל ומבואר ברש"י שיש חצר וזה טפח הסמוך לרה"ר והנה לפ"ז צ"ב למה צריך בטפח הסמוך וצ"ל שיהיה יותר סמוך לרה"ר [ועיין רש"י כ"ב. שביאר לא כך] והנה לביאור זה חידש רש"י שמקום ההדלקה צריך להיות ברשותו ולא מבחוץ לביתו אלא שגם חצר חשיב רשותו

אמנם עיין שיטה לר"ן ובתוס"ר שנקטו שכונת רש"י כפשוטו שאין מקום ההנחה בפתח החצר אלא בפתח הבית וכן הוא פשטות הגמ' דסתם בית יש לו חצר ובכל אופן מבואר בלשון הבריתא שמבארת מקום ההדלקה שזה בפתח הבית וכתבו שבאין חצר לבית מניח ברה"ר בטפח הסמוך לפתח ובזה ישבו הדין של הניח חנוני נרו מבחוץ שמדובר שלא היה חצר לפני הפתח וכן משמע מרש"י בנר שיש לו שני פיות עולה לשני בני אדם שהכוונה העושים מהמהדרין ולא ביאר שני בתים בחצר שכיון שמדליקים בפתח הבית א"כ כל בית זה פתח לעצמו וכן לענין חצר שיש לה שני פתחים ביאר רש"י שיש לבית שני פתחים דהינו שמקום ההדלקה זה בפתח הבית ולכן זה תלוי בזה שיש שם שני פתחים [וכשיטת רש"י מבואר בר"ן וכן הרא"ש העתיק הגמ' כצורתה וכן הרמב"ם העתיק הגמ' כצורתה ועיין מ"מ שתמה בנר שיש לו שני פיות איך משכח"ל ומבואר שפשיטא ליה בדעת הרמב"ם כרש"י וכן הוא באו"ז ובהגהות מימוני]

אמנם שיטת תוס' שמקום ההדלקה הוא פתח החצר ודייקו דבר זה מהגמ' של נר שיש לו שני פיות וכן מהגמ' של חצר שיש לה שני פתחים והעמידו את הגמ' של פתח הבית במקום שאין לו חצר וכן הוא ברבינו ירוחם ובטור וכן הוא שיטת הריטב"א

**בביאור הגמ' אם היה דר בעליה**

ב]והנה מבואר בברייתא שאם היה דר בעליה מניחה בחלון ועיין ב"י שכתב שלשיטת רש"י ניחא דהינו דבפשוטו יש מדרגות שמורידות מביתו לחצר או לרה"ר ולא יכול להדליק בפתח המדרגות דזה כמו פתח החצר ואפילו שכאן זה כמו חצר פרטית בכל אופן לא יכול להדליק שם דיסוד החיסרון לרש"י מצד שצריך פתח ביתו ולא חצרו ולא מצד שזה לא ניכר שזה הדלקתו אלא של אחד מבני החצר [והא דלא מדליק בפתח הבית למדרגות יתכן שהמרפסת שם מסתירה את פתח הבית] אבל לתוס' למה שלא ידליק במקום שהמדרגות יורדות לחצר בפתח החצר ובאופן הבריתא שיש מדרגות לרה"ר דהרי אין חצר, בפתח המדרגות לרה"ר, וכתב שמדובר שהעליה יורדת דרך הבית וכה"ג לא יכול להדליק בפתח הבית או החצר והנה לגבי פתח הבית הדבר מובן שכיון שזה מקום תשמיש דבעל הבית לא ניכר שזה הדלקה של בעל העליה אבל למה שלא ידליק בפתח החצר וצ"ל שכיון שמפסיק בין ביתו לחצר שטח שמתיחס לבעל הבית גם החצר לא רואים את זה כהמשך ביתו שיוכל להדליק שם ועיין מהר"ם קזיס שכתב לדון שכל הגמ' דוקא שאין חצר אבל ביש חצר גם אם יורד דרך העליה יכול להדליק דרך שם וכן הוא בחידושי הגר"א [והנה יש כאן דוחק לתוס' שמדובר בעליה באופן לא מצוי אמנם לרש"י א"ש]

**האם דין פתח הבית או החצר מעכב**

ג]והנה יש לעיין לרש"י האם זה לעיכובא בפתח הבית דהינו שפתח החצר זה כמו באמצע הרחוב או שכל דברי רש"י לכתחילה ונפק"מ במקום שהוא דר למעלה מעשרים אמה שבזה יתכן שעדיף שידליק בפתח החצר כיון שאין לו אפשרות אחרת והנה הקשו הראשונים מהדין של חנוני שהרי הוא לא מדליק ברחוב והתוס"ר תירץ ששם מדובר שאין חצר לפני הבית אמנם הריטב"א וכן תירץ ברא"ם הובא בפר"ח דגם לרש"י יוצאים במקום זה [אלא שהפר"ח תמה שלמה יפטר אם יוצא מצותו בפנים ועיין רשב"א שהניח בקושיא] וכן מוכח בר"ן שאפילו שביאר כרש"י בתחילת הסוגיא וכן לענין חצר שיש לה שני פתחים בכל אופן בנר שיש לו שתי פיות ביאר כגון שמדליקין בחצר מבחוץ ומבואר שגם כה"ג זה טוב ולכאורא כן מבואר מהכרעת השו"ע שפסק כתוס' ומסתבר שאם זה היה מעכב לרש"י ודאי שהיה עדיף להדליק בפתח הבית

עוד יש לעיין לרש"י האם ההדלקה בפתח הבית זה מועיל מצד שרואים ברה"ר או שהפרסום הוא לאנשי החצר ועיין ברא"ם שכתב שזה מועיל כי רואים ברה"ר אמנם בחידושי מהר"ם קזיס כתב שכיון שקבעו ששם מקום ההדלקה לא צריך כל פעם לבדוק שרואים ברה"ר אלא בכל מקרה זה מועיל ובאמת שבפשטות כשיש חצר אם הרבה בתים הדרך שיש פתח אחד אם בית שער ומסתבר שלא בכל הבתים רואים את פתח החצר ויתכן שהרבים של בני החצר זה גם מספיק מצד התקנה של פרסומי ניסא

והנה יש לעיין האם לתוס' יוצאים בפתח הבית או שצריך דוקא בפתח החצר והנה אם רואים משם לרה"ר בפשוטו זה ודאי מועיל דודאי מסתבר שגם במדליק בחלון כיון שרואים ברה"ר יוצא שם [והגרי"ז אע"ג שדעתו שיש פתח החצר בניו הדליקו בחלון וכן בני הגרי"ד וכן היה דעת החזו"א] אמנם במקום שלא רואים ברה"ר שאז כל הנידון שיחשב פרסום מצד בני החצר יתכן שזה לא מועיל והנה עיין טור שהביא בשם רב שר שלום דמדליקין בפתח החצר על ידי שיתוף של כולם אמנם להידור עדיף שכל אחד ידליק לעצמו על פתח ביתו ויש לבאר ההידור מצד שעדיף שכל אחד ידליק לבד ולא בשותפות וזה אי אפשר לעשות בפתח החצר מצד שלא יהיה היכר וכן נראה שביאר הב"ח שם אמנם לפ"ז לכאורא אחד ודאי יכול להדליק בפתח החצר ובדבריו מבואר שגם אחד לא מדליק שם ובפשוטו הביאור שיש ענין שיהיה ניכר של מי ההדלקה ואם מדליקים בפתח החצר לא בתור הדלקה של כל בני החצר א"כ לא ניכר של מי ההדלקה והידור זה עדיף מההידור של פתח החצר וכן משמע בריטב"א וכתב שכן מנהג כולם ע"ש ועיין רבינו ירוחם שכתב שאם אין מזוזה בפתח החצר עדיף להדליק בפתח הבית ומבואר שהענין של פתח החצר לתוס' הוא לא לעיכובא וכל סיבה שיש לה משמעות בתקנת נר חנוכה זה סיבה להדליק בפתח הבית

**בדין חצירות דידן**

ג]והנה עיין דרך אמונה הלכות מעשרות פ"ד הי"ד שהביא שהחזו"א היה מורה שהיום חצרות שלנו וכן חדר מדרגות לא חשיב חצר כיון שלא רגילים להשתמש שם שימושי חצר כמו בזמן חז"ל ולכן אין להדליק בפתח החצר או בפתח חדר מדרגות דהינו שנקט שכמו שלרש"י הרי צריך דוקא פתח הבית מצד שצריך במקום שהוא דר דירה גמורה א"כ גם לתוס' שנתחדש שמועיל פתח החצר אין הביאור כי זה מעבר של ביתו וניכר שזה שלו דודאי דגם הם מודים שיסוד הדין זה הדלקה בביתו רק שהחצר כיון שיש שם חלק מתשמישי הבית רואים את זה כחלק מהבית ולכן במקום שזה רק מעבר ולא בתור חלק מתשמישי הבית אין לזה מעלת חצר והנה אפשר לומר סברא זו בכמה אופנים דהינו יתכן שזה סברא לשיטת תוס' וכנ"ל, אמנם יתכן שזה רק סברא שאפילו שלרש"י יוצאים בפתח החצר בדיעבד בזה ודאי צריך חצר כעין בית ויש מקום לומר שכל הכרעת השו"ע כתוס' כי זה מועיל גם לרש"י ויתכן עוד שכל סברתו במקום שיש לו מקום הדלקה בחלון או בפתח הבית לחצר בזה אפילו שיש מעלה בפתח החצר אבל כה"ג שחסר ביחס אליו כי זה לא נראה כביתו בזה עדיף להדליק בפתח הבית או בחלון אבל אם יהיה למעלה מעשרים אמה ואין לו פתח לחצר או חלון לרה"ר בזה ודאי שידליק בפתח החצר ודעת הגר"ח קניבסקי שגם בדר למעלה מעשרים אמה ידליק בביתו ושמעתי בשם הגרנ"ק שאע"ג שהיה רגיל להורות בדר למעלה מעשרים אמה להדליק מפתח הבית לחדר מדרגות [כן שמעתי מנכדו הגרנ"מ רוזנברג] אבל בזיקנותו הורה להדליק גם בפתח החצר וכן הוא בחוט שני

והנה הב"י כתב שלתוס' ביש מדרגות מהעליה לחצר או לרה"ר מדליק בפתח המדרגות והנה בפשוטו המדרגות זה לא שימושי חצר ובכל אופן נקט שאפשר להדליק בפתח המדרגות והנה היה מקום לומר שדוקא שם זה דבר פרטי אמנם הרי לרש"י נקט שזה לא סיבה להדליק ובפשוטו מבואר כאן דלא כחזו"א אמנם יתכן שלא צריך לדון בכל מקרה אלא שבזמנם סתם חצר זה חלק מדיורי הבית א"כ תמיד רואים את זה כחלק מהבית עוד יתכן שדבר שיש בו רק הילוך ולא עוד שום שימוש וזה פרטי לאדם מסוים זה יותר סברא שרואים את זה כהדלקתו וצ"ע

**האם כל הדלקת חוץ זה גם הדלקת פנים**

ד]והנה יש לעיין בגדר הדין שמדליק בפתח הבית לרש"י או בפתח החצר לתוס' האם באמת זה רק דין הדלקה לרה"ר ואין כאן שום פרסום לעצמו או שודאי זה גם נחשב הדלקת ביתו ומצד שיוצא ונכנס במקום זה דהינו שחז"ל קבעו שהדלקה בפתח הבית זה גם נחשב כהדלקה בביתו ונפק"מ במקום שמדליק בפתח הבית מבחוץ ואין כאן פרסום לבני החצר כלל האם יצא מצד הדלקת בית דאם נימא דבפתח אין גדר הדבר שזה גם מקום פרסום לבית א"כ יש לדון משני סברות שלא יוצא א. שכיון שדלת ביתו סגורה א"כ אין כאן פרסום הנס ב. שכל הדין שטפח הסמוך זה מקום הדלקה כשכל הנידון שזה יתיחס אליו אבל ביחס לדין הדלקה בביתו אין זה ביתו ולכאורא ודאי דמסתבר שגדר הדין הדלקה בפתח שחשיב הדלקה בביתו

והנה רש"י כתב בחלון שהכוונה בפנים וכן העתיקו עוד ראשונים וצ"ב הכוונה ועיין פר"ח שביאר דלרבינו ירוחם שכונת רש"י שצריך בפתח החצר מבפנים ה"ה כאן צריך בחלון מבפנים אמנם לביאור שאר הראשונים ברש"י שבאין חצר מדליק בחוץ א"כ צ"ב כוונת רש"י ועיין מהר"ם קזיס שכתב שכוונת רש"י שאפשר גם בפנים ויש שחידשו שבאמת בעליה זה דין הדלקת פנים רק שרואים בחוץ אמנם לנ"ל יש לבאר שבפתח שנכנס ויוצא לכן זה מועיל גם בתור הדלקה לביתו אמנם בחלון שאין כניסה ויציאה שם אם ידליק בחוץ אין זה הדלקת פנים כלל וזה לא מועיל אמנם ברבינו ירוחם כתב בחלון מבחוץ אמנם יתכן שהכונה בצורה שרואים מבפנים ועיין חידושי הגר"א שכתב לגרוס ברש"י מבחוץ וכתב שמוריד מול חלונו למטה מעשרה ולפ"ז מבואר שזה רק הדלקת חוץ

ועיין פוסקים שדנו לגבי סומא האם יכול להדליק ועיין מ"ב סימן תרע"ה סק"ח שכתב בשם המור וקציעה שידליק ללא ברכה מצד שאין פרסום הנס לעצמו ומבואר שנקטו שההדלקה היא לא רק לבני רה"ר אלא יש בזה גם הדלקה לעצמו וזה לכאורא מצד שמקום ההדלקה גם מתיחס אליו

**בביאור דברי הגר"א לגבי הדלקה בחלון**

ה]והנה בעיקר מה שנקטנו שהדלקה בחלון זה הדלקת חוץ וודאי שמי שמדליק שם יוצא וכן מי שיש לו חלון ומדליק בפנים לא יוצא לכאורא מדברי הגר"א מבואר לא כך דהנה הפוסקים סימן תרע"ה כתבו דאם הדליקה בפנים והוציאה לחוץ לא יצא כיון שהרואה אומר והקשו למה לא כתבו הטעם מצד שהדלקה עושה מצוה וכתבו שנפק"מ בזמן הזה שיוצאים בפנים והקשה הגר"א על לשון השו"ע שצריך שידליק במקום הנחתה הרי היום בפנים זה מקום הנחתה [והמ"ב ביאר שהכונה שיניח במקום שזה ישאר בסוף] ולכן ביאר שמדובר בטור שנהגו להדליק על פתח הבית מבפנים וכה"ג אם הדליק בפנים יצא דבלאו הכי לא עשו דינא דגמ' עכ"ל ובפשוטו כוונתו דמי שמדליק בפתח הבית מבפנים אפילו שראו בחוץ לא יוצאים ידי חובה בזמן חז"ל וממילא כה"ג כבר יכול להדליק מבפנים וצ"ע הרי זה לא גרע מחלון ולפ"ז מבואר שס"ל שחלון זה הדלקת פנים ומצד זה אין עיכוב אמנם דבר זה לא יתכן דהרי באותה ברייתא מבואר גם הלשון שמדליקה בפתח החצר ואם היה דר בעליה מניחה בחלון ולמה דנימא שדבר זה מעכב ודבר זה לא מעכב ובהכרח צ"ל שכיון שס"ל שמי שמדליק בחלון ויכול להדליק בחוץ זה מעכב ממילא כל שזה שעת הסכנה שיש כאן כבר סיבה לעשות דבר שבעלמא מעכב זה סברא שכבר ביטלו אצלו ההדלקה בחוץ ויכול להדליק בפנים ולפ"ז אפשר לומר יותר שגם אם יוצאים בחלון אבל כיון שאת הדין לכתחילה לא יכול לעשות ממילא זה כבר נחשב בתור זמן הסכנה שיכול להדליק בפנים דהינו שכל שזה סכנה לא הצריכו לדון אם אפשר עדין קצת פרסום לרה"ר

ולכאורא כן הוא משמעות הפוסקים דעיין מג"א תרע"א שכתב על הרמ"א שמדליקים בפתח הבית בפנים שאם יש לו חלון שידליק בחלון דהינו שזה עדיף מהדין תוך עשרה ועיין פמ"ג שכתב שיתכן שהאידנא עדיף תוך עשרה ולכאורא כונתו שכיון שזה סכנה ואין כאן חיוב של הדלקה לבחוץ ורק שיש בזה ענין בזה יתכן שהדין פתח זה יותר חשוב וכן עיין שער הציון סק"ל שכתב לקים דין המג"א כי יש דעות שאין דין תוך עשרה ומבואר שבעיקר הדבר הסכים אם הפמ"ג וכן הוא בחיי אדם [והנה ודאי שכל נידונם בזמן הזה דאל,כ יש גמ' שחלון עדיף]

אמנם נראה יותר דעיין ב,ח שכתב שהדלת לא היתה פתוחה כל הזמן וכן משמעות השער הציון שהקשה על הרמ"א שכתב שהים אין חשד כי מדליקין בפנים והקשה הרי הרמ"א כתב להדליק גם בפנים בפתח ואם נימא דהטור דיבר שהיה פתוח כל הזמן א"כ יתכן שבאופן הרמ"א שזה סגור ורק כשפותח הדלת רואים בחוץ א"כ כה"ג אין מקור לחשד וכן עיין טור סימן תר"פ שבשבת יש להיזהר שלא יכבה כשפותחים הדלת וקצת משמע שהדלת סגורה ואולי הכונה כשפותחים לגמרי וכל הזמן היה פתוח קצת

**המורם מהנ"ל**

ו]והנה לאחר כל הנ"ל בפשוטו מי שדר למטה מעשרים אמה ראוי שלא ידליק בפתח החצר א. מצד שיטת רש"י שזה רוב הראשונים ב. מצד סברת רב שר שלום והריטב"א שאם לא יהיה ניכר שזה הדלקה שלו עדיף שידליק בפתח הבית ג. סברת החזו"א שחצרות שלנו זה לא חצר ולכל הפחות שכאן לרש"י זה לא מועיל וגם לתוס' זה כבר סברא להעדיף פתח הבית או חלון וכנ"ל מרב שר שלום [וכן הגרי"ז הדליק בפתח הבית שראו ברחוב וכן בניו הדליקו בפתח הבית לחדר מדרגות או בחלון אמנם לאחרים היה מורה להדליק בפתח החצר, שערי זבולון] אמנם בדר למעלה מעשרים אמה בזה מסתבר שידליק לפתח החדר מדרגות אם הוא לא יחיד בקומה אחרונה שבזה יוצא לשיטת רש"י ויתכן גם לשיטת תוס' אם הם מודים שמועיל לפתח החצר וכאן שהנידון למי מדליק וודאי לא צריך שיהיה שם שימושי חצר אלא שכיון שיש צד שלתוס' זה לא טוב א"כ יתכן שלתוס' זה גרע ממדליק בביתו שכאן זה לא בביתו ואין כאן הדלקת חוץ אמנם זה תלוי בנידון הנ"ל האם בכל הדלקה בפתחו חשיב גם הדלקת פנים ומהגר"נ קרליץ שמעתי לחשוש שזה לא מועיל בתור הדלקת פנים ואם יכול להדליק תוך הבית שיראו בחדר מדרגות זה עדיף וראיתי מביאים דהגר"ח קניבסקי העיד שהחזו"א הורה לו להדליק בפתח ביתו לחדר מדרגות אמנם באין שכנים מולו כגון שדר יחיד בקומה אחרונה בזה יש מקום גדול לדון שידליק למטה [או לכל הפחות גם שם] כיון שיתכן שגם לרש"י יוצאים שם בדיעבד וצ"ע [ולמעשה כל אחד ישאל רבו]

**ב**

**בגדר הדין דהדלקה זה רק בבית ובפרטי דין אכסנאי**

ז]מבואר בגמ' שמקום ההדלקה הוא בפתח הבית או החצר ובפשוטו מבואר שכל ההדלקה זה רק במקום דירתו ועיין בגמ' שאכסנאי משתתף בפריטי וביאר הר"ן שמסברא לא היה צריך להדליק כלל שאין זה בגדר דירה וחידשה הגמ' שבכל אופן צריך להדליק ובפשוטו הביאור שנתחדש שגם זה חשיב דירתו ולא שאדם שאין לו דירה מדליק סתם וכן הוא בתוס' בסוכה מ"ו. שכתבו שתיקנו תקנת הרואה מצד שיש אנשים שאין להם בית לקיים ההדלקה דהינו שכה"ג לא אמרינן שיכנס לבית חברו וידליק וכן מבואר בפשוטו ברש"י ועוד ראשונים שכתבו שבא בספינה לא מדליק

אמנם עיין כל בו שכתב שתיקנו הדלקה בבית הכנסת כיון שיש אנשים שלא מדליקים שלא יודעים דיני ההדלקה ומשמע שיש לזה שם הדלקה אפילו אם זה לא ביתו רק שיש חיוב להדליק בביתו אבל לא שאין זה מעשה הדלקה כלל ועיין שו"ת הריב"ש שדן האם יוצאים בהדלקה דבית הכנסת והשואל כתב שחייב לחזור ולהדליק בביתו מצד חשד והריב"ש כתב שכיון שזה נר איש וביתו ועיין הגהות ברוך טעם שכתב שהכונה שיש חיוב להדליק בבית וכתב שלפ"ז אכסנאי שאין לו חיוב להדליק בביתו כיון שמדליקים בביתו ורק שיש לו ענין להדליק מצד מהדרין בזה יכול גם להדליק בבית הכנסת דהינו שנקט שיש לזה שם מעשה הדלקה גם לא בביתו ורק שתמיד יש חיוב להדליק בביתו אבל כאן שכל ענינו לעשות הדלקת גופו בזה יכול גם בבית הכנסת [ועיין בזה לקמן] אמנם הדברים מאוד מחודשים ובפשוטו כוונת הריב"ש להוכיח שיש דין דוקא בבית מדין נר איש וביתו וצ"ע ואולי בבית הכנסת מכח המנהג יש לזה שם נר חנוכה וצ"ע

והנה בהא דנתחדש בגמ' שאכסנאי חשיב מקום דירתו וצריך להדליק שם היה מקום לדון שזה רק כיון שאין לו דירה אחרת אבל כל שיש לו דירה אחרת לא הקילו להחשיב מקום זה כדירתו וביותר שעצם זה שיש לו דירה אחרת זה עצמו סיבה שמקום זה לא יחשב מקום דירתו ובזה היה מקום לבאר משמעות הרי"ף דכל הדין חשד באורח זה רק באין מדליקין עליו בביתו אבל במדליקין עליו בביתו אין דין חשד שיסוד דין חשד רק על מקום שזה מקום המחייב בהדלקה אבל כיון שלגביו בית זה הוא לא מקום הדלקה גם מדין חשד לא צריך להדליק אמנם מכל הפוסקים שנקטו שאכסנאי יכול לכוין לא לצאת בהדלקת אשתו ולהדליק כאן מבואר שזה מקום הדלקה בעצם

והנה בעיקר דין הדלקה דמבואר שזה רק במקום דירתו בפשוטו זה חובת גברא רק שמקום קיום החובה הוא במקום דירתו אלא שצ"ב א"כ מי שאין לו בית למה שלא יתחייב לדור בחנוכה בצורה של אכסנאי שיוכל לקיים את חובתו ובפשוטו מבואר מזה שאפילו שזה חיוב גברא אבל צורת החיוב לא סתם שידליק וההיכי תמצי זה בית אלא החובה שביתו יפרסם הנס ולכן כל שאין לו בית לא שייך להטיל עליו חיוב זה דכל צורת החיוב שביתו יפרסם הנס ועיין לשון הרמב"ם פי"א מברכות שכתב שחנוכה זה מצוה מחויבת וזה לא כמזוזה שזה לא מחויב שמי שאין לו בית לא חייב במזוזה ומשמע שזה חיוב גברא וחייב לקנות בית לקיים דין חנוכה אמנם אין זה מוכרח דיתכן דעיקר כוונת הרמב"ם שיש מצוות שלפי ההוה הוא וודאי יקימם ויש מצות שיתכן שלא יקימם וחנוכה זה דבר שלא מצוי שלא מקיים דכל אדם גר באיזה מקום משא"כ מזוזה שיכול לגור באוהל ובספינה ולא מתחיב במזוזה משא"כ בחנוכה גם כה"ג חייב עוד יתכן שמזוזה כל סיבת החיוב זה הבית ולכן חשיב שזה לא מצוה מחויבת משא"כ כאן סיבת החיוב זה הגברא רק צורת החיוב זה פרסום דרך בית ולכן חשיב שזה מצוה מחויבת

והנה מצאנו דהחיוב הוא נר איש וביתו דהינו שצורת קיום המצוה שכולם יוצאים בהדלקה אחת ויש לדון האם באמת זה חיוב נפרד על כל אחד רק שאפשר לקיים חיובם בהדלקה אחת דהינו שזה נחשב שכל אחד פירסם הנס שכיון שזה הדלקה של בני הבית חשיב שכולם עשו פירסום הנס או שבאמת כל החיוב הוא חיוב על בני הבית להדליק הדלקה אחת ועל ידי הדלקה של אחד מהם התקיים הדין והנה הב"י סימן תרע"ז כתב שזה ברכה שאינה צריכה אם לא יוצא בהדלקת אשתו והט"ז חלק שזה כמו כל שומע ברכה מחברו שלא חייב לצאת ויכול לברך לבד ובפשוטו יסוד מחלוקתם בנ"ל דהט"ז נקט שזה חיוב נפרד על כל אחד ממילא לא שיך לחיבו לצאת אם חברו אם רוצה לקים המצוה בעצמו משא"כ הב"י נקט שזה חיוב על כל הבית כאחד א"כ כל שרוצה לנתק עצמו וליצור חיוב בנפרד חשיב גורם ברכה שאינה צריכה והנה הפר"ח דן שאדם לא יכול לכוין לא לצאת וזה צ"ב כיון שהחיוב על הגברא מה שייך שיצא בע"כ ויתכן שכיון שהחיוב שהבית יפרסם ופירסום אשתו חשיב שהבית פרסם א"כ ממילא יצא חובתו דזהו חיובו וצ"ע

ועיין שו"ע שפסק שקטן יכול להדליק נר חנוכה ולגבי מגילה פסק השו"ע שלא יכול ותמהו האחרונים מה החילוק ועיין חכם צבי סימן נ"ט שביאר שכאן שהקטן לא צריך להוציא את הגדול אלא שעד כמה שיש כאן הדלקה של אחד מבני הבית ממילא יוצא בזה אין חיסרון של קטן ובפשוטו זה על דרך הב"י שמראש כל החיוב זה שאחד מבני הבית ידליק ובזה חשיב הדלקה של כולם דאם יש חיוב פרטי על כל אחד רק שהדלקה של אחד מבני הבית חשיב כאילו כולם הדליקו א"כ זה כן יחס של המצוה לכל אחד ואין סיבה שלא יהיה כאן את החיסרון משל קטן וצ"ע

והנה יש שדנו שבאמת נר חנוכה זה חובת בית כמזוזה דהינו דרבנן הטילו בבית שיש בו דיורים שיתפרסם בו הנס ולכן מי שאין לו בית פטור והנה מבואר ששני בעל בתים צריכים שניהם להדליק ולא מועיל שאחד הדליק ולכאורא מבואר שזה לא חובת בית אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל בית שיש בו דיורים מחיב שהדרים בו ידליקו וכל שזה לא פירסום של אחד מבני הבית לא מתקיים כאן דינו

אמנם בפשוטו הדבר תמוה דהרי מי שיש לו שני בתים לא צריך להדליק בשניהם וכמבואר בשו"ע שעדיף להדליק במקום אכילה אמנם אם יש חשד במקום שינה מדליק רק שם ולא אמרינן שחייב להדליק בשניהם אם לא שנדחוק שיש שני דינים שיש חובת בית ובזה כל שהדליקו שם התקיים חובה זו ויש עוד חובת הגוף להדליק במקום דיורים וכה"ג מדליק במקום שינה אבל אם באמת אין הדלקה במקום אכילה חייב להדליק בשניהם אמנם מפורש הרי שבזמן הזה שאין חשד לא צריך להדליק כלל במקום שינתו ומבואר שאין עצם המציאות של בית מחייב אם לא שנדחוק שבזמן הסכנה שמדליקים בפנים אין חובת בית אלא רק חובת הגוף להדליק במקום דיורים וכל זה תמוה דמההיכי תיתי לומר שיש שני חיובים

והנה תוס' בסוכה הקשו למה תיקנו בנר חנוכה ברכת הרואה יותר מלולב וכתבו לדון כיון שיש אדם שאין לו בית והקשו דא"כ על מזוזה יתקנו ברכת הרואה והנה אם נימא דמי שאין לו בית הוא חייב רק אין לו אפשרות לקיים המצוה א"כ אין דמיון דשם יש לו חיוב ולא יכול לקיימו לכן רבנן תיקנו משא"כ במזוזה אמנם כבר כתבנו לעיל דזה ודאי שכל שאין לו בית אין לו חיוב אמנם עדיין יש חילוק דבנר חנוכה סיבת החיוב קימת רק אין אפשרות להטיל עליו חיוב דצורת החיוב זה שביתו יפרסם משא"כ במזוזה ואם נימא שזה חובת בית א"ש

והנה מבואר ברמ"א שאדם שיש לו מקום אכילה זה עדיף ממקום שינה וצ"ע עד כמה שגם מקום שינה חשיב דירתו [וכדמוכח ממקום שיש חשד שנקטו הפוסקים שמדליק רק שם] מה שייך להעדיף מקום אחד הרי החיוב שיפרסם על ידי דיורים ויש כאן פרסום על ידי דיורים וצ"ל שזה סברא שעדיף במקום שזה עיקר דירתו אמנם במקום שבין כה מדליק מפני החשד זה לא סיבה להדליק עוד הדלקה וכן עיין בה"ל שכתב שרב זירא שסמך על אשתו ולא הדליק לבד מצד שתבוא מהירא שיש עדיפות שיצא במקום שזה עיקר ביתו והוא על דרך הנ"ל [ולכאורא האחרונים שכתבו שיש ענין שידליק בעצמו נקטו לא כך ואולי הענין של מהדרין הוא יותר גדול]

ולכאורא יש מקום לומר שגדר הדין שרבנן אמרו שהדיורים מחיבים דהינו שבאמת זה לא חובת גברא גרידא ורק שמקום הדלקה הוא בביתו אלא שמצב דיורים של בן אדם זה המחייב בהדלקה ומקום ההדלקה זה במקום הדיורים שזה המחייב ולפ"ז יתכן שגם אדם שיש לו שני בתים אבל לא חשיב שיש לו שני דיורים אלא שדר בשני מקומות ועל כל דיוריו חל חיוב הדלקה אחד ובזה א"ש הכל, שמי שאין לו בית אין לו חיוב כי אין לו דיורים וכן א"ש שיתכן שלא שיך לא לצאת שכיון שהדיורים מחיבים כל שהודלק הדלקה שמתיחס לדיוריו ממילא יצא וכן א"ש שעדיף שידליק בעיקר דירתו שזה עיקר המחיב ולא שזה סתם היכי תימצי איפה לקיים את דינו ולפ"ז גם האמרי ברוך הנ"ל שנקט שיש שני חיובים בית וגברא אין הכונה סתם בית שהרי בשני בתים לא חיבים אלא כונתו כנ"ל שהדיורים מחיבים וכן יש חובת גברא גרידא ולפ"ז יש לבאר לשון הריב"ש שלא יצא חובתו כי נר איש וביתו שזה באמת הסיבה שדין הדלקה בבית כי החיוב חל על דיורי הבית והנה לפ"ז היה מקום לומר דבעבר דירה באמצע הלילה חל עליו חיוב חדש במקום החדש שזה דיורים חדשים וכן הוא בחוט שני אלא שהוא נקט שזה רק בזמן שיש אנשים ברחוב וזה צ"ע אמנם נראה מסברא שגם אם הלך למקום אחר חשיב אותם דיורים ולא דיורים אחרים

**בפרטי דיני אכסנאי**

ח]והנה הפר"ח כתב שכל שלא עזב את ביתו לכל החנוכה חשיב עדין דירתו ויכול להדליק שם אמנם בפשוטו וודאי יכול גם להדליק במקום שנמצא שכיון שהוא שם יותר מיום חשיב אכסנאי שזה מקום הדלקה וכן מדויק בט"ז ושאר אחרונים שרק בהלך לסעודה אחת אין זה אכסנאי אבל אם לן שם זה אכסנאי [וצ"ע על אלו שנקטו שבאותו עיר ליום אחד לא חשיב אכסנאי עיין חוט שני, ושלמי תודה בשם הגראי"ל שליט"א] ואין לומר שיש עדיפות להדליק בביתו שהרי בכל אכסנאי לא מצאנו דין זה אלא אדרבא המנהג שמדליק במקום שנמצא [ומשמיה דהגרי"ש מטו דכיון שביתו עדין חשיב ביתו ממילא יש לו חובת בית להדליק שם ורק אם יש שם מישהו אחר שמדליק יכול להדליק במקום אכסניתו וזה רק אם נימא דיש שני דינים דין על הגברא ודין על הבית ונחדש עוד שהדין על הבית יכול גם להעשות על ידי מישהו אחר והדברים מחודשים]

והנה במה שנקט הפר"ח שאפילו שעזב ליום אחד חשיב שעדין דר בדירתו וודאי שכך מסתבר שזה לא גרע מאם אשתו בביתו שחשיב שעדין גר שם אמנם יתכן שאם יש מישהו שם עדיף אמנם יש שדנו שאם נסע לעיר אחרת לשבת שלא יכול לחזור בשבת ולא הניח אדם בשבת בביתו כה"ג חשיב עקירה מביתו ולא יכול לצאת בהדלקה בביתו ובזה גם הפר"ח מודה עוד יש לדון שכל דברי הפר"ח רק כיון שמגיע בתור ארעי לדירתו ביום לכן חשיב שלא עקר דירתו אבל אם אינו מגיע כלל תמיד חשיב שעקר דירתו וצ"ע בזה

**בדין אכסנאי למעלה מכ' אמה שביתו תוך כ' אמה**

ט]במי שמדליקים עליו בתוך ביתו חידשו האחרונים דבתור הידור ראוי שידליק בעצמו והא"ר נקט שכל הנידון בבעל שאשתו מדלקת עליו שאין עלין תקנת מהדרין אבל בבן שסמוך על שולחן אביו שאביו מדליק בזה וודאי יש עליו תקנת מהדרין ויש להעיר דבמקום שהאכסנאי נמצא בעליה למעלה מעשרים אמה ואין לו מקום הדלקה ברה"ר ואצל אביו יש לו מקום הדלקה תוך עשרים אמה בזה ודאי חייב להדליק אצל אביו ואם נימא שהדלקה בחוץ מעכבת לא יצא ידי חובתו דלא מצאנו באכסנאי שיש לו דירה לדון להקל כאילו דירתו רק במקום אכסניתו וצ"ע בזה

כ"ט כסליו ע"ד

**בגדר המצוה דהדלקת נר שבת**

**א] בגדר חיוב הדלקת נר שבת**

**ב] יוכיח שיש כאן מצוה דרבנן חדשה של הדלקת הנר**

**ג] האם המצוה מעשה ההדלקה או מה שזה דלוק בשבת**

**בגדר חיוב הדלקת נר שבת**

א]הגמ' שבת כ"ה: אומרת אמר רב הדלקת נר בשבת חובה רחיצת פניו ידיו ורגליו רשות ואני אומר מצוה ע"כ ומבואר בגמ' דאיכא חיובא להדליק נר לשבת וביארו הראשונים שזה מצד שיש בזה עונג שבת או כבוד שבת שיש אור בבית ואינו בחושך ויש שנקטו שעיקר העונג שבזה הוא מצד זמן האכילה ויש שנקטו שגם ללא אכילה עצם זה שיש אור בבית הוי עונג שבת ודנו הראשונים האם צריך לברך על זה והתוס' הביאו שיש שרוצים לומר שלא מברכים על מצוה זו ומקור הדברים הוא בשו"ת ספר הישר לר"ת סימן מ"ח דרבינו משולם טען שלא מברכים על זה א. מלשון הגמ' חובה שזה כמו מים אחרונים דמבואר לשון זה בגמ' ולא מברכים על זה כיון שזה מצוה רק למנוע סכנה ור"ת דחה שכונת הגמ' חובה לגבי רשות אבל וודאי שזה לא דומה למים אחרונים שכאן זה מצוה לקיום עונג שבת ב.עוד דן לא לברך מצד שהרי אם זה כבר היה דולק לא צריך להדליק ור"ת דחה שהרי גם מילה וכיסוי הדם זה כך ובכל אופן כל שיש בזה קיום המצוה מברכים

ובפשוטו יסוד מחלוקתם בגדר החיוב הדלקה דנר שבת דרבינו משולם נקט שיסוד החיוב שיהיה אור בבית שעל ידי זה יש עונג שבת או כבוד שבת וא"כ ההדלקה זה רק היכי תימצי לקים מצות עונג שבת או כבוד ולכן זה לא סיבה לברך ובזה א"ש הדמיון למים אחרונים שזה מצוה שכל מטרתה שלא יהיה סכנה ולא שזה מעשה מצוה מצד עצמו וכן א"ש הטענה שהרי אם יש נר דולק לא צריך להדליק שכונתו להוכיח שאין כאן מעשה מצוה אלא זה רק היכי תימצי שיהיה אור ולכן לא קשה כלל מכיסוי הדם ומילה ששם זה ודאי מצות עשה מהתורה רק שבכיסהו הרוח אין מה לכסות וכן בנולד שהוא מהול אי אפשר למול או ששם אין ציווי של מצוה ור"ת שהקשה מצד שפשיטא ליה שיש כאן מעשה מצוה ובכל אופן יש כאן נידון שזה סוג מעשה מצוה שלא מברכים כיון שאם יש אור אין סיבה למעשה מצוה ועל זה הוכיח מכיסוי הדם ומילה שזה לא סברא לא לברך

ועיין מרדכי שהביא עוד בשם רבינו משולם שדן לא לברך מצד שהגמ' במנחות מ"ב: אומרת שהעושה לולב וסוכה לא מברך כיון שכל מצוה שאין עשיתה גמר מצותה לא מברכים על זה והרי העונג הוא בזמן הסעודה ולכאורא זה גם על דרך הנ"ל שנקט שההדלקה זה רק הכשר מצוה שבשבת יהיה לו אור ויענג השבת והוכיח שהעושה חפצא שבו יקוים מצוה אם לא נעשה על ידי זה מיד מצוה אין על זה תקנת ברכה ובפשוטו דעת ר"ת כנ"ל שהדלקת נר שבת זה תקנה דרבנן לעשות מעשה הדלקה שמכוחו יהיה אור בשבת וממילא זה עצמו קיום מצוה

והנה עיקר הדבר דהדלקת נר שבת זה מעשה מצוה מצד עצמו ולא רק היכי תימצי שאדם יהיה לו אור בשבת בפשוטו מבואר בגמ' לקמן מ"ה. שדנה שיהיה בזה דין הוקצה למצותו וודאי לא מסתבר שבשר שמיוחד למצות עונג שבת יש בזה דין הוקצה למצותו דהמצוה זה העונג של האדם ולא הבשר וכן אם כאן כל המצוה היתה רק מה שמתענג בשבת שיש אור לא היה בזה הוקצה למצותו ורק מצד שיש כאן מעשה מצוה בהדלקת הנר שיך בזה הוקצה למצותו וכן הגמ' דנה האם מדליקין מנר לנר או לא ורש"י והרמב"ם ביארו לגבי נר חנוכה אמנם הספר התרומה הובא בטור העמיד הנידון גם לגבי שבת דהינו שנר שבת זה חפצא של מצוה שאסור לקחת מזה אור לצורך חול ולכאורא מסתברא שכל זה רק עד כמה שיש תקנה דרבנן של הדלקת נר שבת אבל אם כל המצוה זה העונג באור בשבת לא היה שיך בזה בזיון מצוה וצ"ע

והנה תוס' דנו האם בהיה דלוק יש דין לכבות ולהדליק והוכיחו שיש דין לחזור ולהדליק דהינו שהיה מקום לומר שכל החיוב רק עד כמה שיש חושך יש חיוב להדליק ורק אז מברכים אבל במקום מואר אין חיוב להדליק והוכיחו תוס' שגם ביש אור יש חיוב לכבות ולהדליק מהא דהגמ' אומרת שלא יקדים והרי מה איכפת לן הרי יש כאן למעשה אור בשבת אלא בהכרח שצריך דוקא שהנר יודלק לכבוד שבת ובהקדמה יש החיסרון שזה כמו שלא הודלק לכבוד שבת דלא ניכר שזה לצורך שבת והנה הגר"ז והדרך החיים למדו מתוס' שהדין לא יקדים זה לעיכובא אמנם רעק"א כתב לדחות שעיקר כונת תוס' להוכיח שיש דין במעשה הדלקה דאל"כ מה איכפת לן שמקדים הרי יש אור בשבת אמנם גם אם יש דין מעשה הדלקה אבל הדין לא יקדים הוא לא לעיכובא אמנם דבריו צ"ב דהרי תוס' כאן קימי לצד שודאי הוא מעשה מצוה ואם לא היה נר ומדליק צריך לברך וא"כ אין שום ראיה מלא ידליק דאולי כונת הגמ' שעד כמה שרוצה לקים מצות הדלקת נר שבת לא יקדים דהרי לדבריו בין כה נידון הגמ' לגבי קיום לכתחילה אלא בהכרח דהבינו התוס' שאם הקדים זה מעכב [ועיין בבה"ל ס"ד שגם נקט כך והוסיף שלפני פלג המנחה זה לעיכובא וצ"ע מהיכי תיתי דבר זה והניחא אם יש דין לא להקדים וזה לעיכובא א"כ מסתבר שיש זמן שגם אם מקבל שבת הוי הקדמה גמורה שאין זה הזמן של שבת כלל אבל לרעק"א צ"ע מהו המקור לזה]

והנה עדין יש מקום לומר שאין כאן חיוב לעשות מעשה הדלקה אלא שיסוד הדין שיהיה עונג שבת או כבוד שבת על ידי הנר וצריך שדבר זה יעשה על ידי מעשה הדלקה לצורך שבת דהינו שהנאה זו צריכה להעשות לכבוד שבת ולפ"ז מי שנמצא במקום שיש אור וזה הודלק לכבוד שבת אין עליו שום חיוב להדליק נר שבת וכן הוא סתימת הראשונים שלא הביאו כלל דין זה שאורח צריך להשתתף

אמנם עיין בב"י שהביא מהראבי"ה שדימה דבר זה לנר חנוכה דאורח צריך להשתתף בפריטי דהינו שיש חובת הגוף על כל אדם להדליק נר שבת [והנה זה ודאי שכל דברי הראבי"ה בנוי על יסוד דברי התוס' שגם אם היה דלוק יש חיוב לכבות ולהדליק וביאר הראבי"ה שזה מצד שיש חובת הגוף על כל אדם להדליק נר לכבוד שבת אבל לצד התוס' שבדלוק אין דין לכבות בהכרח שאין חובת הגוף ולפ"ז לדעת הרמב"ם שלא יקדים מדובר על חנוכה אין מקור לחיוב הגוף כלל]

**יוכיח שיש כאן מצוה דרבנן חדשה של הדלקת הנר**

ב]והנה בעיקר המצות של הדלקת נר לשון תוס' והרמב"ם שזה מצד מצות עונג שבת [אלא שבתוס' ביארו מצד הסעודה וברמב"ם כתב סתמא שזה עונג שיש אור] וכן הוא הלשון ברוב הראשונים וברש"י כאן כתב שסעודה מכובדת שיש בה אור וקצת משמע שזה מצד כבוד שבת ולא מצד מצות עונג שבת והנה בפשטות קיום המצוה שבזה הוא בשבת בזמן שמתענג באור הנר או בזמן שהשבת מכובדת ולפ"ז צ"ב למה צריך להדליק לכבוד שבת הרי כל שלמעשה יש אור מתקים כאן המצוה של עונג שבת וכבוד שבת והנה ברמב"ם מבואר בפ"ל שהמצוה של כבוד שבת זה ההכנה של לפני שבת וביאר שהדלקת הנר זה כבוד שבת וביאר הגרי"ז דהמצות עונג שבת זה בשבת אבל כבוד שבת זה ההכנה שלפני שבת וכן הוא בביאור הגר"א בסימן תקכ"ט ס"א שלכן אסור לקבוע סעודה בערב שבת שזה מכבוד שבת ולפ"ז יש שביארו שבהדלקת הנר יש דין כבוד שבת ולכן צריך להדליקו דוקא לכבוד שבת כדי לקיים מצות כבוד שבת אמנם ברמב"ם מפורש הביא את הברכה בפ"ה ששם מדובר על מצת עונג שבת וכן משמעות רש"י שהכבוד שבת מה שיש סעודה מכובדת ולא מצד ההכנה בערב שבת ובפשטות ודאי כונת הרמב"ם שכל הכנה שלצורך שבת יש בזה מצות כבוד אבל למה נצרך כלל הנר כיון שזה מענג השבת ובפשוטו צ"ל שודאי מצד המצות עונג או כבוד שנעשה בשבת זה לא סיבה לברך כמו שלא מברכים על כל כבוד שבת ועונג שבת וכל הסיבה לברך דיש כאן תקנה דרבנן לעשות מעשה זה במטרה שזה יכבד או יענג השבת אבל הברכה זה מצד התקנה של המצוה דרבנן שיש כאן ולכן גם אם לא יהיה בזה עונג שבת יצטרכו לברך

והנה מבואר בגמ' שביוה"כ שחל בשבת יש מצות הדלקת נר שבת ומבואר בפוסקים שאז מברכים על זה וצ"ע הרי בפשוטו ביוה"כ אין מצות עונג ולכן מעיקר הדין אין דין הדלקה לרוב הראשונים ובפשוטו גם ביוה"כ שחל בשבת דין היום זה להתענות דהינו שאין מצות עונג וא"כ מה שיך לומר שצריך להדליק ולברך הרי כל הדין הדלקה הוא לקיום מצות עונג ולנ"ל א"ש שלמעשה היום יש תקנה דרבנן להדליק ולכבד השבת ומצוה זה שיכת גם אם לא יהיה מצות עונג אפילו ששורש החיוב היה מצד עונג שבת

ועיין רעק"א תשובה א' שכתב שאין עונג באשה ביו"ט והקשה בזכרון שמואל סימן ל"ב סק"ז שא"כ אשה לא חייבת במצות נר יו"ט וע"ש שדן שאם זה מצד כבוד א"ש עוד דן לנ"ל שזה ודאי שיש כאן תקנה נפרדת א"כ יתכן שתקנו את זה כתקנה נפרדת לא לפי גדרי מצות עונג שבת אלא כשאר מצות שנשים חיבות גם ביו"ט

ועיין מהרי"ל סימן נ"ג הובא במג"א סקכ"א ט"ו שכתב שמועיל מה שמדליק נר שזה מענג את השבת למישהו אחר ובפשוטו ודאי שאין בזה קיום מצות כבוד או עונג שבת ובהכרח שיש כאן היום תקנה לעשות מעשה הדלקה של נר שנעשה לצורך עונג או כבוד שבת ולכן עוזר גם אם זה למישהו אחר

**האם המצוה מעשה ההדלקה או מה שזה דלוק בשבת**

ג]והנה בפשוטו המצוה דרבנן הוא המעשה הדלקה ובזה קיים מצותו ולא המציאות מה שזה דולק הוא הקיום מצוה דהינו שזה ודאי שהמצות עונג שבת תעשה בשבת אם האור וכן מה שבשבת יש אור יש בזה כבוד שבת אבל ביחס לתקנה דרבנן שחידשו שיש כאן מעשה מצוה שמוטל על כל אחד לעשות זה נעשה במעשה ההדלקה של נר שמענג את השבת והנה עיין רמ"א ס"י שכתב שנוהגים לברך לאחר ההדלקה ותכסה עיניה בשעת הברכה ולאחר הברכה תהנה מהנר והוי עובר לעשיתם ולכאורא מבואר מזה שעצם ההנאה מהנר הוי הקיום מצות הדלקת נר ועיין מג"א שהביא בשם המהר"ש שאשה יכול להדליק ולברך לאחר זמן ועיין גר"ז קו"א סק"ג שהאריך לבאר שהטעם כיון שעיקר קיום המצוה זה מה שנהנית לאור הנר ומשמע שהמצוה זה המציאות מה שמענג השבת רק שתיקנו לברך בשעת ההדלקה אמנם הרי דעת המג"א והגר"ז לפסוק כמהרי"ל שמועיל גם מה שמדליק שיהנה מזה אדם אחר ובהכרח שהברכה היא על עצם ההדלקה וצ"ל שהכונה שהמצוה זה לא המעשה ההדלקה גרידא אלא שמה שנר דולק מתיחס למדליק ומה שהוא מענג יהודי זה המעשה מצוה דהינו שהביאור כנ"ל שיש כאן מעשה המצוה מדרבנן של הדלקת הנר אלא שקיום המצוה זה לא מעשה ההדלקה גרידא שהוא העמיד נר אלא מה שמתיחס אליו נר דולק שמענג השבת או מכבדו בזה מקיים מצותו

וכן מה שהביא המג"א שמועיל הדלקה על ידי עכו"ם והאשה מברכת והקשה רעק"א הרי אין שליחות לעכו"ם ובפשוטו מבואר שכאן כיון שההדלקה מכוחה זה מספיק וודאי מסתבר שכל זה מצד שעיקר המצוה זה המציאות של הנר הדולק ולא המעשה הדלקה גרידא אמנם בראבי"ה כתב שכיון שהדלקה עושה מצוה הדליקה חש"ו זה לא טוב ובפשוטו ה"ה עכו"ם

והנה הבאינו לעיל דרבינו משולם נקט שלא מברכים על הדלקת נר שבת דאין ההדלקה גמר מצוה עד הסעודה ובמרדכי מובא לישב וז"ל ור"י אומר שיש לברך ולא קשה מהתכלת דגמר מצותה היא שרואין בה לשמש בבית ולישא כלים על השולחן עכ"ל ועיין ר"ת בספר הישר סימן מ"ח אות ו' הא ליתא שגמר מצותה כנר חנוכה דלפרסומי ניסא היא וה"נ מדהוא שלום ביתו דאין לו להקדים ולא לאחר עכ"ל ועייין ראבי"ה סימן קצ"ט שכתב שמיד הוי שלום ביתו עכ"ל ומשמע שר"ת הסכים אם הטענה שאם אין כאן קיום מצוה מיד זה סיבה לא לברך ואפילו שלדבריו יש כאן תקנה של מעשה מצוה ורק שנקט שמיד יש קיום מצוה שנהנה מזה לצורך שבת ומשמעות הדברים שהמעשה מצוה זה באמת מה שיש כאן נר דלוק בשבת וכנ"ל ולא סתם המעשה הדלקה [וע"ש שדימה לנר חנוכה ומבואר שנקט שנר חנוכה אין המצוה רק המעשה הדלקה אלא המציאות שדולק וצ"ל שגם במדליק הנר בערב שבת חשיב הפירסומי ניסא התחיל מיד]

והנה ידוע שיטת הבה"ג שבהדלקת הנר חל קבלת שבת ועיין ראבי"ה ובר"ת בספר הישר ובאו"ז שכתבו שמזה מוכח שיש ברכה והיה מקום לומר שהכונה שפשיטא להו שהקבלת שבת חל בברכה ולפ"ז בהכרח שמברכים אחרי זה אמנם עיין ראבי"ה שכתב שמהירושלמי שיש ברכה מוכח כבה"ג ולנ"ל יש לבאר שהכונה שאם לא חל שבת מיד זה לא סיבה לברכה אמנם לפ"ז למאי דקי"ל דלא כבה"ג בהכרח שהברכה גם ללא שמיד זה מכבד את השבת ויתכן מצד שהמצוה זה מעשה ההדלקה ויתכן מצד שכל שהדבר בעצמו הוא קיום המצוה אפילו אם זה לא מיד אין בזה חיסרון לענין ברכה ואין זה דומה לעושה סוכה ולולב שצריך מעשה לקיום המצוה

והנה מבואר במרדכי הובא ברמ"א ס"י שהנר שבת הדלקה עושה מצוה מהא דמברכים להדליק נר כמו שהגמ' מוכיחה לענין נר חנוכה שהדלקה עושה מצוה מהלשון להדליק נר ולכן אם הדליק במקום שאין בזה כבוד שבת כגון שלא משתמשים שם אפילו שמביא אחרי זה למקום שמשתמשים לא יצא ידי חובתו ובפשוטו מבואר שהמצוה היא מעשה ההדלקה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שודאי שעיקר המצוה זה מה שיש נר דולק בשבת רק שזה צריך להעשות דרך מעשה הדלקה לכבוד שבת ויתכן שזה גם הביאור בחנוכה וכמו שהארכנו במקום אחר וכדלקמן מהמהר"ח או"ז

והנה יש לדון האם בנר שבת כבתה זקוק לה או אין זקוק לה והנה זה ודאי שעד כמה שיש במקום חושך צריך לחזור ולהדליק וכמו שיש כמה חדרים שנקטו הפוסקים שצריך להדליק בכולם וגם אם נימא שלא צריך להדליק בכולם הכונה שמספיק שבחדר אחד יש אור אבל כאן גם בחדר אחד אין אור אמנם במקום שיש אור ורק שהנידון מצד החיוב הגוף שיש על כל אדם בזה היה מקום לומר שכל שהדליק ויצא ידי חובתו לא צריך לחזור ולהדליק והנה לגר"ז הנ"ל שהקיום המצוה זה בהגיע שבת וזה מענג השבת א"כ ודאי שלא יצא ידי חובתו אמנם אם נימא דלא כנ"ל יש מקום לדון שהרי עשה מעשה הדלקה שזהו חיובו אמנם נראה שודאי אינו כן דאפילו אם זה חובת הגוף אבל סיבת החיוב זה הענין שיהיה לו אור בשבת ולכן כל שמגיע שבת ונרו לא קיים יש כאן סיבת החיוב מחדש ויתכן עוד שהוי ברכתו לבטלה שגם אם המצוה זה המעשה הדלקה אבל רק נר שדלק עד שבת יש כאן מעשה הדלקה שיש בו קיום מצוה אבל כל שזה לא דלק בשבת לא חשיב נר שבת כלל [ונפק"מ למאה ברכות או האם צריך לברך על נר אחר] וצ"ע בזה [אמנם עדין יש לדון באשה שהדליקה נרות וקיבלה שבת ונהנתה מהנר והר כבה והבעל עדין לא קיבל שבת האם יצא ידי חובתו ובפרט יש לדון למהרי"ל שעוזר גם עונג שבת למישהו אחר האם זה דוקא כששבת ליוצא ההדלקה וצ"ע]

ונפק"מ בכל הנ"ל בהדליק נר על דעת שיחזור בשבת בלילה ויהנה מהנר ובסופו של דבר לאחר כניסת שבת רוצה להשאר במקום שנמצא דבפשוטו לגר"ז אסור לו מצד שעל ידי זה יהיה ברכתו לבטלה אמנם אם נימא דהמצוה היא בזה במעשה ההדלקה זה תלוי בסברות הנ"ל האם זה מיתלא תלי במה שזה יכבד השבת או שלא ויתכן שכאן שזה דלק בשבת ועמד לכבד את השבת ודאי חשיב נר שבת וצ"ע

והנה לענין שליח העושה מצוה קי"ל שהשליח מברך כגון במזוזה ומעקה ומילה אמנם לענין נר חנוכה כתב במהר"ח או"ז הובא בב"ח סימן תרע"ו ובמג"א סימן תרע"ה שאין השליח מברך אלא אם המשלח נמצא אצלו ומוציאו והנה בדעת המהר"ח או"ז משמע שס"ל שכל שהשליח לא עושה המצוה לא מברך וגם בשלח שליח לקדש אינו מברך ויתכן שגם במזוזה השליח לא יברך אמנם אנן קי"ל באבן העזר סימן כ"ח שהשליח לקידושין מברך ולפ"ז היה מקום לומר שגם נר חנוכה זה כך אמנם הפוסקים העתיקו דבר זה ובפשוטו הביאור כמו שביאר ביד אפרים סימן תנ"ב שס"ל שהדלקת נר חנוכה זה כמו מניח תפילין לחבירו דהינו שקיום המצוה זה מה שהנר דולק ומפרסם הנס וזה הרי קיום שכולו של המשלח ולכן אין לשליח לברך והנה המ"ב הביא מהדרך החיים שבשליח על הדלקת נר שבת השליח מברך וצ"ב מה שנא מחנוכה ואולי שם החמיר כמהר"ח אבל מעיקר ודאי חשש שלא כדבריו אלא שכאן משמע שלא צריך שהמשלח ישמע הברכות וקצת משמע שכאן המצוה זה ממעשה ההדלקה שמכוחו יש נר שדולק בשבת משא"כ בחנוכה המצוה זה הפרסום הנס שמתיחס לאדם המדליק וצ"ע

והנה בהא דקי"ל שיכול לסמוך על נר אשתו בפשוטו בנסע למדינה שהשבת מגיע לאחר זמן ההדלקה במקומו וודאי שלא יצא ידי חובתו דהרי מתי שחל עליו חיוב שזה בשבת אין לו שום נר אמנם יש לעין בהדליקו נר לכמה שעות שמתי שנהיה שבת במקומו הנר עדין דולק אלא שמעשה ההדלקה נעשה בזמן שהוא עדין לא היה עליו חיוב ובפשוטו היה נראה שאם המצוה זה מעשה ההדלקה כל שזה היה בזמן שאצלו אין חיוב לא יצא ידי חובתו אמנם אם נימא שהמצוה היא מה שהנר דולק והמעשה הדלקה הוא רק הכשר מצוה שצריך להעשות לכבוד שבת וצריך להעשות בזמן שזה ניכר לצורך שבת יתכן שבזה מספיק מה שאצל המדליק הוי זמן הדלקה ודבר זה נפק"מ מאוד גם לנר חנוכה אם נימא שגם הגדר כנ"ל וכדהבאינו מהיד אפרים ושמעתי להוכיח ששם זה כך דלשיטות שאי אפשר להדליק קודם שקיעת החמה ואפילו בדיעבד א"כ בסומך על אשתו ונמצא במקום ששקיעת החמה כמה דקות יותר מאוחר מהדלקת אשתו לא יצא ידי חובתו ולנ"ל א"ש וצ"ע בזה

והנה שמעתי לדון בהגיע רגע אחד קודם שבת ואין לו זמן להדליק גם נר שבת וגם נר חנוכה ויש לו כבר אור שאין כאן הכלל שנר שבת קודם שכה"ג יכול להדליק נר חנוכה ויאמר שמיחד רק לחצי שעה ואחרי זה הוי נר שבת שמותר להשתמש לאורה דכה"ג יצא גם מצות נר שבת וגם נר חנוכה והנה לכאורא במה שכתב הרשב"א והמג"א שאם מותר להשתמש לאורה יכול להדליק בביתו לשם נר חנוכה אין הכוונה שיצא בזה גם מצות נר שבת וגם נר חנוכה דמצות נר חנוכה יסודה שיש כאן הדלקה בשביל מצות נר חנוכה ושלכן כתב הרמב"ן שגם אם הנחה עושה מצוה לא עוזר נר שכבר דלוק כיון שעצם קיום הנר לא נעשה בגלל חנוכה אמנם כאן שהנידון שהנר שבת יהיה אחרי זה אין חיסרון זה אמנם לכאורא יש מקום לומר שזה תלוי בנ"ל שאם המצוה זה המעשה הדלקה א"כ יתכן שלא שייך שאותו מעשה הדלקה לשם חנוכה יהיה גם מעשה הדלקה של נר שבת אמנם אם המצוה זה מה שהנר דולק אחרי זה בזה כיון שאז אין כאן נר חנוכה יכול לצאת בזה נר שבת. עוד יש לדון שיש כאן החיסרון של לא יקדים ואפילו שזה רגע קודם שבת אבל כיון שהנר שבת או רק לאחר זמן א"כ הוי בכלל לא יקדים אמנם לרעק"א שזה לא מעכב ה"ה כאן. ועיין בכל זה

ה' טבת ע"ד

**מקום ההדלקה בנר שבת ובדין תוספת אורה**

**א] האם הברכה הוא על האכילה או שלא יכשל**

**ב] האם יש חיוב ברכה על החובת בית שלא יכשל ללא החובת הגוף בדברי התוס' שבנר דולק צריך לכבות ולחזור ולהדליק**

**ג] ידון שבמקום שהחובת בית רק על מקום שינה זה מחיל את החובת הגוף במקום זה**

**ד] בהא דבחורים מדליקים במקום שינה ולא במקום אכילה**

**ה] האם לענין חובת הגוף יש חילוק האם זה במקום סעודה או שינה**

**ב**

**בכללי תוספת אורה**

**ו] בדין הדלקה על תוספת אורה האם זה רק לקיום חובת הגוף**

**ז] ביאור דעת השו"ע שלא מברכים על תוספת אורה**

**ח]בדין תוספת אורה שלא במקום אכילה**

**ט]בדין הדלקה כשיש אור חשמל**

**האם הברכה הוא על האכילה או שלא יכשל**

א]מבואר בגמ' בכמה דוכתי במכילתין דאיכא חיובא של הדלקת נר שבת א. בסוגין הדלקת נר בשבת חובה ובגמ' לקמן ל"ד. מנ"ל שיש דין הדלקה והגמ' מביאה את הפסוק וידעת כי שלום אהלך וכן הגמ' כ"ג: דנר ביתו קודם לנר חנוכה ורש"י ביאר שמדובר בשבת והראשונים כולם הכריעו שיש לברך על הדלקת נר שבת ויש לברר האם מדובר על נר לצורך סעודת שבת או מדובר על נר בכל מקום ויתכן מצד שזה עונג שבת שיש בכל מקום אור ויתכן שזה כדי שלא יכשל בעץ ואבן שזה יבטל העונג שבת ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

א.עיין מרדכי ביומא הובא בב"י סימן תר"י שיוה"כ שחל בשבת אפילו דמבואר בגמ' שצריך להדליק אבל לא מברכים כיון שזה לצורך אכילה דהינו שנקט שהחובת הדלקה של נר שבת שזה סיבה לברך זה רק במקום אכילה אמנם מבואר בדבריו שיש חיוב להדליק בשבת יוה"כ דהינו שיש חיוב להדליק אבל לא צריך לברך ובפשוטו שכל המקומות דמבואר בגמ' שיש שלום בית זה לא קשור לאכילה אלא מצד שלא יכשל אלא שזה לא סיבה לברכה ולכאורא הביאור שבזה אין מצוה במעשה ההדלקה אלא רק אסור שיהיה שם חושך ובזה באמת אם היה דלוק מערב שבת שלא לצורך מצוה אין סיבה לכבות ולחזור ולהדליק והנה הגמ' בסוגין אומרת שלא מדליקים בעיטרן שמא יניחנו ויצא והגמ' שואלת ויצא והגמ' עונה שהדלקת נר בשבת חובה וביארו רש"י ותוס' שהכונה שחובה שזה יהיה לצורך הסעודה ובתוס' מבואר שזה מצד עונג אמנם ברש"י משמע שזה מצד כבוד שבת שכיון שההנאה מהאכילה זה רק באור ממילא זה כבוד שבת שיהיה אור בסעודה ועיין ב"ח סימן רס"ג שכתב שלדעתם הדין הדלקה בברכה הוא רק לצורך אכילה ואם לא מדליק לצורך אכילה הוי ברכה לבטלה דהינו שנקט שהמקור לחיוב הדלקה ולא רק שיהיה אור זה רק מסוגין שהגמ' אומרת הלשון הדלקת נר חובה ואם כאן מדובר על אכילה אין מקור ליותר מזה

ב.עיין מרדכי שהביא ממהר"ם שאפשר לאוכל בחצר והנרות דולקים בבית עד הלילה דהדלקת הנרות זה שלא יכשל בעץ ואבן וכן הוא בכל בו סימן ל"א ובארחות חיים ובאגודה שהובא בב"י סימן רס"ג שכתב שבחורים שהולכים חוץ לביתם צריכים להדליק נר בחדרם ולברך עליו מצד שהדלקת נר בשבת חובה שלא יכשל בעץ ואבן דהינו דמבואר שנקט שכוונת הגמ' שהדלקת נר בשבת חובה זה מצד שלא יכשל ולא מצד האכילה ולכן גם הדין ברכה הוא על הדין הדלקה הנ"ל והנה לפ"ז צ"ב קושית התוס' דוכי אביי לא ידע שיש חיוב הדלקת נר שבת וצ"ל שס"ל כתוס"ר שלאביי אין חיוב וכונת המשנה לקמן שנשים נענשות כי מדליקות מאוחר וצ"ל שהדין הדלקה ביוה"כ זה רק רשות ולא חיוב עוד יתכן שלאביי זה רק חיוב הדלקה כדי לענג השבת אבל אין חיוב שיהיה אם אור ואם רוצה ללכת בחושך יכול ולרבא יש כאן איסור להיות בחושך כדי שלא יכשל אבל לא שנתחדש חיוב לצורך אכילה [ובהעמק שאלה פ' בהעלותך ביאר שלאביי החיוב רק לצורך אכילה ולכן הוקשה לו שהרי בעיטרן הוא וודאי לא יצא קודם אכילתו ורבא חידש שהדין הדלקה הוא שלא יכשל וממילא יש ענין שיהיה כל הזמן במקום אור ודוחק] ובפשוטו כן הוא שיטת הרמב"ם שלא הזכיר כלל ענין מיוחד של אור במקום אכילה אלא כתב שיש חיוב שיהיה אור בביתם מצד שזה עונג שבת

ג.עיין גר"ז ס"א דמבואר בדבריו שיש שני חיובי הדלקה א. לצורך סעודת שבת וזהו כונת הגמ' הדלקת נר בשבת חובה ב. יש חיוב שלא יכשל בעץ ואבן ומקורו מכל הגמ' שמבואר שיש חיוב הדלקה מצד שלום בית שזה לא דוקא לצורך סעודה ויתכן שמקורו גם מהדין הדלקה ביוה"כ שחל בשבת דמבואר שיש חיוב גם שלא לצורך אכילה ונקט שיש חיוב ברכה מצד שני דיני הדלקה דהינו שמברכים גם על מקום שינה ומצד שלא יכשל וזהו הדין של בחורים אמנם כונת הגמ' חובה זה על סעודה וזה גם סיבה לברכה כמבואר בראשונים ובפשוטו כן ס"ל לפוסקים שכתבו שראוי לאכול לאר הנרות ורק במקום צורך גדול אפשר לאכול בחצר וזה מצד סוגין הדלקת נר בשבת חובה אפילו שקי"ל לברך במקום שלא יכשל ולא הוזכר להחמיר השיטות שרק במקום אכילה וכן הוא במ"ב ובאמת מצאנו עוד גמ' שיש ענין לאכול לאור הנר דבגמ' בפסחים ק"א. מבואר שאם נכבה הנר זה סיבה לא לאכול סעודת שבת אלא למחרת דהינו שמבואר שהצורת עונג שבת דהסעודה זה אם אור הנר אלא ששם לא מבואר שזה הסיבה לחיוב הדלקה

והנה התוס' הביאו שיש שפטרו מלברך דהרי לשון הגמ' הדלקת נר בשבת חובה שזה כמו מים אחרונים ועיין בית הלוי ח"א סימן י"א שהקשה שלתוס' שביארו שהגמ' כאן זה מצד הסעודה אולי באמת בזה אין חיוב אלא שיהיה אור ולא חיוב הדלקה אם ברכה והנה אם נימא כמרדכי לעיל שכל הדין הדלקה אם ברכה רק בהדלקה דסוגין לא קשה כלל אמנם לגר"ז הנ"ל שיש דין הדלקה גם לא לאכילה א"כ קשה כנ"ל ויתכן דתוס' ס"ל כסמ"ג אמנם יתכן שס"ל לתוס' שמקור דין הברכה הוא מלשון סוגין אלא דממילא מסתבר לבאר שלא רק על דין הדלקה דסוגין יש דין ברכה אלא כל דיני הדלקה שוים וצ"ע [ובעיקר הדבר שיש שני חיוב גם מצד אכילה וגם שלא יכשל מבואר במג"א והגר"ז דנקטו לכמה פרטים שחלוק דין הדלקה לאכילה מהדלקה מצד שלא יכשל א. לענין הדלקה לצורך מישהו אחר ב. להלדקה במקום שחובת ההדלקה על בעל הבית וכדלקמן]

והנה מבואר בגמ' שהדלקת נר ביתו קודם לנר חנוכה ועיין מג"א דנקט שכל זה לנר אחד ובפשוטו הכונה כמבואר בגר"ז שזה רק למקום אכילה אפילו שבשאר מקומות אין אור ויש שמא יכשל וכן הוא ברשב"א שכל הקדימה זה לצורך אכילה אמנם הפמ"ג סק"ט כתב שאם יש חיוב הדלקה שלא יכשל ה"ה גם לענין דחיה של נר חנוכה ובפשוטו אם כל דין הדלקה המוזכר בגמ' זה לצורך שלא יכשל א"כ בפשוטו גם הדין המבואר כאן הוא אותו דין הדלקה ורק אם יש גם דין הדלקה מצד הסעודה אפש"ל שהענין שהנר ידחה נ"ח זה רק לצורך הסעודה ובאמת בדעת הרמב"ם שלא הזכיר נר לסעודה כתב המרכבת המשנה דסתימת דבריו שכל נר שמאיר בביתו דוחה נ"ח וכן נקט בשאילתות [והנה בלשון הרמב"ם סוף הלכות חנוכה לא הזכיר כלל שדוקא נר שבת דוחה נר חנוכה אלא לשונו שכל נר ביתו דוחה מצד שלום בית וע"ש שהביא החשיבות של שלום בית אמנם ברש"י ושאר הראשונים מבואר שזה סברא לענין כבוד שבת ועונג שבת שהאור הוא דבר מאוד חשוב]

והנה לענין הלכה הביא המג"א מהמהרי"ל דקי"ל דמברכים על שלא יכשל דהרי ביוה"כ שחל בשבת כתבו הראשונים דמדליקים ומברכים אפילו שזה לא לצורך אכילה [וכן מבואר שיטת הרא"ש ביומא סכ"ז דכל יוה"כ מברכים מצד שלא יכשל דהינו שלנוהגים לברך ולא חששו שזה יגרום שיכשל ממילא זה חוזר לעיקר הדין כמבואר בגר"ז ובשפת אמת שם] וכן השו"ע פסק שבחורים מדליקים בחדרם ששם זה רק מצד שלא יכשל ומבואר שיש דין הדלקה אם ברכה שלא יכשל

**האם יש חיוב ברכה על החובת בית שלא יכשל ללא החובת הגוף**

ב]והנה למאי דקי"ל שיש חיוב אורה מצד שלא יכשל כתב המהרש"ל הובא במג"א סק"א שיש חיוב בכל חדר שהוא נמצא שם ולא מספיק שהדליק במקום אכילה ובפשוטו צריך שידלק על שהולכים לישון וכן הוא ברבינו פרחיה והנה יש לדון האם יש חובת ברכה על כל חדר והנה אם נימא שאין חובת הגוף על כל אחד להדליק ושאם מצא דלוק מועיל א"כ הברכה נתקנה על החיוב הדלקה מצד שיש חושך א"כ וודאי מסתבר שכל חדר שהוא בכלל החיוב הוא בכלל הברכה אמנם למבואר בתוס' שגם במצא דלוק יש דין לכבות ולהדליק ומבואר בראבי"ה שיש חובת הגוף על כל אחד להדליק ולכן אכסנאי צריך להשתתף בפרוטה א"כ יש מקום לומר שהדין ברכה הוא רק על הנר של חובת הגוף אבל אם יצא את חובת הגוף וכל הדלקתו מצד הדין שיש חיוב שיהיה אור אין על זה תקנת ברכה דבזה באמת הוא כרבינו משולם שזה רק הכשר מצוה וכל הברכה זה על החובת הגוף וזה אין לומר שכל שיש לו חובת בית יש עליו גם חובת הגוף להדליק במקום זה דמהיכי תיתי לומר שיש שני חובות דאם נימא שהחובת הגוף הוא להדליק במקום שמוטל עליו שיהיה אור א"כ במקום שהוא אורח אין סיבה שיהיה לו חיוב הגוף כלל ומדנקט הראבי"ה שיש חובת הגוף תמיד בהכרח שהחובת הגוף לא קשור למה שיש חובת בית א"כ אין שום סיבה לחדש שבכל חובה מצד הבית זה עושה עליו חובת הגוף וכן מבואר בא"ר ס"ז דמסברא נקט שבמקום שדין הדלקה מצד חובת בית כל שאחד הדליק ממילא נפטר

אמנם עיין ברכי יוסף שהביא מספר הפרדס שבאדם שיש לו כמה חדרים יש חיוב להדליק בכל חדר וצריך לברך על כל חדר וברכה אחת פוטרת הכל ואם שח בין חדר לחדר צריך לחזור ולברך וכן מבואר מדברי הפוסקים דהנה הב"י הביא מהמרדכי וכן פסק בשו"ע ס"ו שבחורים שהולכים ללמוד חוץ לביתם ויש להם חדר מיוחד צריכים להדליק בחדרם אמנם אם אין להם חדר מיוחד אין להם חיוב להדליק בחדרם שהאחריות ההדלקה זה על בעל הבית ועיין בה"ל ס"ו ד"ה בחורים שהביא מהאחרונים שמדובר שיש להם נשים שמדליקים בביתם וכדמוכח מהסיפא שבאין להם חדר נפרד לא צריכים ובכל אופן יש עליהם חיוב להדליק ולברך בחדרם וביארו אפילו שאת חובת הגוף יכולים לצאת בביתם אבל כיון שבחדרם יש חושך ממילא יש עליהם חיוב להדליק מצד שלא יכשל וצריכים לברך

והנה כתב השו"ע דמי שהוא אצל אשתו א"צ להדליק בחדרו ולברך עליו לפי שאשתו מברכת בשבילו וביארו האחרונים שוודאי שהוא חייב להדליק בחדרו רק שלברך הוא לא צריך לברך וביאר הבה"ל וז"ל ע"כ אם הוא אצל אשתו והיא מברכת במקום אחד הוי כאילו הוא היה המברך וממילא נפטרו כל החדרים וכמו לענין בדיקת חמץ דמברך במקום אחד ועל סמך זה הוא בודק כל החדרים עכ"ל ובפשטות הכונה שכיון שהמצות הדלקת נר הוא אותו מצוה בכל החדרים א"כ הברכה שנעשתה בשביל המצוה שלו זה חל על כל המצוה וכמו שאם הוא היה מברך ובפשוטו זה על דרך סברת החק יעקב בהלכות בדיקת חמץ סימן תל"ב שאין על מצוה אחת שני ברכות ולכן בבירך ושולח שליח להמשיך הברכה אין השליח מברך אמנם ברא"ש הרי מבואר שאם הסיח דעת באמצע הבדיקה זה סיבה לברך וצ"ע

אלא שצ"ב למה במקום שהוא לא אצל אשתו זה לא כך הרי הברכה שבירכה על הדלקה בביתה זה הרי מצוה שלו וממילא יש לו ברכה על חדרו ומה זה משנה אם הוא באותו מקום או לא והיה מקום לומר שמדובר בשו"ע שגם היא מסתובבת בחדרו וממילא גם עליה יש החיוב הדלקה על חדרו ולכן הברכה חלה על זה משא"כ אם הוא במקום אחר א"כ אין לה שום הדלקה על מקום זה ולא חלה ברכתה ולכן הוא צריך לברך אמנם אין זה במשמעות המ"ב שחילק אם הוא אצלה במקום שמברכת [וכן הוא במאמר מרדכי שכל שהוא באותו עיר ברכתה מועילה] ובפשוטו משמע שהחילוק אם במקום שבירכה זה מקום שהוא משתמש או לא וצ"ב החילוק ואפש"ל שאם הוא אצלה א"כ יש עליו חובת בית על מקום זה א"כ מתיחס אליו ברכתה גם על חובת בית משא"כ אם הוא לא אצלה א"כ הברכה היא רק מחמת החובת הגוף וזה לא יכול לפטור הברכה מצד חובת בית אמנם בפשוטו זה אינו דכל הנידונים למה חייב להדליק אבל הברכה היא על הדלקת חפצא של נר שבת שהוא חייב בו וצ"ל שכיון שהוא לא בביתו ואין עליו חובה להדליק שם מצד המקום זה סברא שלא מתיחס אליו הברכה ורק אם יש עליו חובה להדליק מחמת המקום חשיב שעיקר ההדלקה היא שלו והיא כשלוחו וחשיב כאילו הוא בירך ויתכן יותר שזה רק במקום שהוא הבעל הבית שעיקר החובה מוטלת עליו אלא שלפ"ז כל זה בבעל הבית אבל בבן שיוצא בהדלקת אמו ויש לו חדר נפרד יצטרך לברך [וכן הוא בגר"ז ס"ט וסי"א] וצ"ע בזה

והנה כל זה לביאור האחרונים דמברכים על נר שמצד שלא יכשל אפילו שיצא חובת הגוף במקום אשתו אמנם עיין א"ר שהביא מהכל בו והתשב"ץ שכתבו מפורש שאם נמצא אצל אשתו לא צריך להדליק כלל ובפשוטו הביאור שחז"ל לא חייבו בן אדם שיהיה אור בכל החדרים שהוא נמצא אלא מספיק בחדר אחד ולכן אם הוא אצל אשתו שהוא במקום שמדליקה א"כ דנים כאילו הכל זה מקומו מספיק שבחדר אחד יש אור ואם אין הוא אצל אשתו א"כ דנים המקום שהוא ישן כמקום נפרד דלא שייך לומר שהדליק בחלק מהחדרים ויש עליו חיוב להדליק שם וממילא צריך לברך ואפש"ל עוד שחולקים על חידוש הראבי"ה שמועיל שאשתו מדלקת עליו במקום שהוא לא משתמש שם ולפ"ז יתכן שבאמת ס"ל שאין ברכה אלא על חובת הגוף רק שאם הוא לא אצל אשתו א"כ את החובת הגוף יוצא בחדרו ולכן צריך לברך על זה

**בדברי התוס' שבנר דולק צריך לכבות ולחזור ולהדליק**

ג]והנה תוס' דנו שאם יש כבר נר דלוק בכל אופן צריך לכבותו ולחזור ולהדליקו ויש לדון האם זה רק בנר שבו צריך לצאת החובת הגוף או שבכל מקום שמתקיים החובת בית יש דין זה ובפשוטו שבמקום שכל החיוב מצד חובת הבית כל שיש שם אור אין סיבה לחיוב זה וכן המנהג שבמקום שיש אור החשמל אין מכבים וחוזרים ומדליקים לשם שבת דדנים אדרבא עד כמה שיש כבר אור אין שום סיבה לחיוב ולפ"ז באשתו מדלקת בביתו ויש לו חדר במקום אחר וכנ"ל אם יש שם אור אין לו דין לכבות ולחזור ולהדליק ובפשוטו דין זה הוא גם במקום אכילה שאם יש שם כבר נר ומדליק נר במקום אחר ויוצא בו חובת הגוף אין דין לכבות ולחזור ולהדליק במקום אכילה למאי דקי"ל שיוצאים חובת הגוף שלא במקום אכילה דבפשוטו כל הדין לכבות כדי לצאת חובת הגוף וכאן הרי יוצא חובת הגוף בנר שלא יכשל רק שיתכן שכיון דמבואר באו"ז שעדיף לקיים המצות הדלקה נר שבת בנר אכילה שזה עיקר כבוד שבת אולי לכן ראוי לכבות ולחזור ולהדליק

והנה תוס' דנו שכיון שאם זה דלוק לא צריך להדליק א"כ זה סיבה לברך ותוס' דחו שזה לא סיבה ועוד דחו שבאמת הדין שצריך לכבות ולהדליק ומשמע שלפ"ז באמת רק מצד זה יש ברכה וצ"ע הרי עדין במקום שכל דין ההדלקה מצד החובת בית אין חיוב לכבות אמנם אם אין אור צריך לברך ויתכן דעתם באמת שאין ברכה רק על החובת הגוף וכנ"ל ויתכן עוד דס"ל כסמ"ג שאין ברכה רק על מקום הסעודה וכנ"ל אמנם הדבר תמוה שדבר זה הובא בכל הראשונים וא"כ מבואר שס"ל שעל חובת בית כשקים חובת הגוף לא מברכים ולכאורא צ"ל שכל נידון התוס' שזה סיבה לא לתקן ברכה אבל לאחר שכבר תיקנו ברכה על מצות הדלקת נר שבת וחשיב חפצא של מצוה א"כ ודאי שכל שעושהו בתור חיוב, זה סיבה לברך אפילו שמצד חיוב זה לא היה סיבה לתקן ברכה [ועיין לקמן שגם תוספת אורה אפילו שאין חיוב להדליק אבל לאחר שתיקנו ברכה כל שעושה דבר זה והוי חפצא של מצוה אפשר לברך וכמו מ"ע שהז"ג שנשים מברכות]

והנה כתב המ"ב סק"ל ומקורו מהעולת שבת שבעלי בתים שנמצאים בירידים ויש להם חדר בפני עצמו יש עליהם חיוב הדלקה בחדר זה ולכן ישתתפו ואחד יברך ויוציא את כולם ועיין א"ר דהקשה הרי מדובר שמדליקים עליהם בביתם וא"כ כל סיבת ההדלקה מצד שלא יכשל וא"כ שאחד ידליק וממילא אין כאן חיוב על האחרים וכתב שזה מצד שהי מניהו מפקת ולכאורא כונתו שקודם שהדליקו הרי החיוב היה מוטל על כולם בשוה וא"כ עכשיו חיבים כולם להדליק ולא שאחד ידליק וממילא השני יפטר והנה הוזכר להשתתף בפרוטה ולא שכל אחד ידליק והמ"ב הרי בהלכות חנוכה הסתפק האם זה עוזר אמנם לנ"ל א"ש שכאן לא שיך שכולם ידליקו דברגע שהראשון ידליק יפקע חיוב מהאחרים וכל ההדלקה רק תתיכן דרך שותפות ולפ"ז ה"ה בהגיע זמן הדלקת נרות אין להדליק החשמל לא בתור מצות הדלקת נר שבת [ועיין לקמן שגם לא בתור מצות שבת דיתכן שזה מפקיע מהאשה מצות הדלקה] דמפקיע עצמו מחיובו וצריך להדליק לאחר הברכה של האשה כדי שיחול על זה הברכה וצ"ע

**ידון שבמקום שהחובת בית רק על מקום שינה זה מחיל את החובת הגוף במקום זה**

ד]ולכאורא היה מקום לומר שסברת העו"ש שכיון שיש על כל אדם חיוב הגוף ובמקום הדלקת אשתו אין אחריות ההדלקה עליו ובמקום שנמצא יש עליו חובת ההדלקה ממילא זה סיבה לקבוע שהחובת הגוף שלו הוא במקום זה ולפ"ז גם בידליק אחר יש עליו חיוב הגוף להדליק כאן ואין זה דומה למקרה שנמצא אצל אשתו שגם במקום האכילה יש עליו אחריות ההדלקה שכה"ג כיון שכל החיוב הדלקה בחדרו מצד החיוב בית יכול להדליק לא בתור מצוה וממילא נפטר מהחובת בית ומיושב המנהג שמדליקים החשמל בבית לא בתור מצות הדלקת נר שבת והנה לפ"ז כבר אין שום מקור שיש דין ברכה על הדלקה על חדרו במדליק במקום האכילה ויתכן שכל מה שנקטו הראשונים שבחורים מברכים על מקום השינה כי חיוב גופם חל על מקום זה אבל כל שבמקום אכילתו יש עליו חובת הגוף מצד שהוא אחד מבני הבית כה"ג שכל החיוב במקום השינה רק מצד חובת הבית בזה באמת לא מברכים ולא צריך לסברת הבה"ל לעיל שהברכה חלה על הכל. וצ"ע אם סברא זו נכונה [אמנם בדברי המ"ב והגר"ז מבואר לא כך]

**בהא דבחורים מדליקים במקום שינה ולא במקום אכילה**

ה]והנה צ"ב בהא דמבואר דבעלי בתים מדליקים בחדרם הרי מבואר באור זרוע דלכתחילה צריך להדליק הנר חובה במקום האכילה שזה עיקר כבוד שבת א"כ גם כאן שידליקו בחדרם שלא יכשלו בעץ ואבן ואת החובת הגוף יצאו במקום אכילה והברכה תהיה על מקום אכילה [ולמה דנתבאר לעיל סק"ד הדבר מיושב דזה סברא שכאן הוא מקום חובת הגוף שלהם] ויש לבאר דבר זה בשני אופנים א. יתכן כיון שבמקום האכילה יש כבר מי שמדליק וכאן אין מי שמדליק לכן אדרבא חשיב שיש יותר כבוד שבת במקום שינתו ממקום אכילתו ב. יתכן כיון שמקום זה הוא באחריותו ומקום אכילה זה לא באחריותו זה סברא שעדיף לצאת חובתו במקום שזה באחריותו ויתכן עוד שכיון שבין כה צריך להדליק שם כדי שלא יכשל ממילא זה סיבה שמספיק לו דבר זה ולא צריך להעדיף להדליק במקום אכילה וכמו שמצאנו לענין נר חנוכה שעדיף להדליק במקום אכילתו אבל אם יש חשד במקום שינתו מדליק רק שם שכיון שבין כה צריך להדליק מצד חשד מספיק לו הדלקה זו לצאת את עיקר דינו ונפק"מ בכל זה במקום שבעל הבית נמצא גם בחדר שינה שאין החיוב מוטל על האורחים יותר ממקום האכילה שבזה אם מצד המעלה ששם זה לא תוספת אורה א"כ ה"ה כאן משא"כ לסברא שכאן אחריותו על זה א"כ כאן זה לא שייך ואם כסברא שכיון שכאן בין כה מדליק זה סיבה שלא ידליק עוד נר יתכן שגם כאן זה שייך וצ"ע עוד נפק"מ במקום שיש בין כה אור במקום השינה דגם אם נימא שאפשר לברך שם על תוספת אור אבל יתכן שכבר אין עדיפות במקום שינה וזה תלוי בסברות הנ"ל ועיין מ"ב סקמ"ה מה שהביא מהעולת שבת

**האם לענין חובת הגוף יש חילוק האם זה במקום סעודה או שינה**

ו]העולה מהנ"ל לפי הכרעת המ"ב דאיכא בנר שבת שני חיובים א. חובת הגוף שכל אחד צריך להדליק נר שבת ב. יש חובת בית וזה א. במקום אכילה ב. שלא יכשל וזה בכל מקום והדין ברכה הוא בין מצד חובת הגוף וגם במקום שכבר יוצא חובת הגוף במקום אחר אבל כל דאיכא חיובא מצד חובת הבית זה גם סיבה לברך [ועין לעיל מה שכתבנו לדון שלא מברכים על החובת בית ומה שישבנו הדינים] והנה בפשוטו במקום שיש עליו חיוב הגוף יכול לצאת תמיד בין במקום אכילה ובין במקום שעושה שלא יכשל ואין בזה חילוק שבשניהם זה חפצא של נר שבת אמנם עיין מג"א סקכ"א שכתב שבאכסדרא אין להדליק אם לא משתמשים צרכי אכילה כי אין אחריותו על מקום זה ובביאור כונתו הפמ"ג ביאר שיש אור הלבהנ ואין תוספת אורה בשלא יכשל אמנם אין זה במשמעות לשון המג"א ועיין מחצית השקל ולבושי שרד וכן משמעות הגר"ז סי"ד שכיון שאחריות המקום להדליק זה על בעל ההבית ולא עליו ממילא לא יכול לצאת שם את חובת הגוף ומשמעות הדברים גם אם הוא משתמש שם וצ"ב עד כמה שיש עליו חובת הגוף ושיך לצאת גם במקום שינה למה זה רק אם יש עליו חובת בית וצ"ע

ולכאורא היה נראה לומר בזה דבר חדש דהנה המג,א הרי בפשוטו ס"ל שכונת הגמ' הדלקת נר בשבת חובה זה כתוס' שזה הולך על מקום אכילה ורק שיש מקור לחובת בית משאר הגמ' ולפ"ז יתכן שבאמת החובת הגוף יסודה במקום אכילה ורק שיש כאן סברא שבמקום שיש עליו בין כה חובת בית במקום אחר יכול לצאת בזה את חובת הגוף אבל כל שלא מוטל עליו ההדלקה במקום זה ורק שרוצה לקים חובתו כיון שאין זה מקום אכילה זה לא עוזר [ואם כנים הדברים שזה סברא שגם מקום שהוא לא מעיקר החיוב בכל אופן כל שכבר חייב יוצא חובתו יש מקום לדון לענין נר חנוכה שבאמת מקום שינה אין זה מקום הדלקה כל שיש לו מקום אכילה ורק במקום שיש חשד ובין כה צריך להדליק וזה דין הדלקה של נר חנוכה [ויתכן שסברא זו שיכת גם אם לא מברכים על חשד הכונה שסיבת ההדלקה היא חשד] ממילא זה סברא שיוצא בזה חובתו וצ"ע בזה

**ב**

**בכללי תוספת אורה**

**בדין הדלקה על תוספת אורה האם זה רק לקיום חובת הגוף**

ז]עיין שו"ע לענין כמה בעלי בתים שנמצאים יחד באותו בית שיש אומרים שאין לברך על תוספת אורה דהינו שרק על הנר הראשון אפשר לברך אמנם הרמ"א כתב שהמנהג לברך גם על תוספת אורה כיון שזה מוסיף הנאה ועיין מג"א שעדיף שזה יהיה במקום נפרד שבמקום זה יש כאן תוספת אור חשובה ולא באותו מקום שכבר יש אור שמוסיף יותר אור והנה יש לדון בהא דמברכים על תוספת אורה האם הכוונה שרק במקום שיש עליו חיוב הגוף ושיוצאים בכל מקום דהוי נר לכבוד שבת שגם במקום שזה רק תוספת אורה חשיב נר שבת ויוצא בזה ידי חובתו ויכול לברך על זה אבל במקום שיצא כבר חובת הגוף ורק מדליק נר לתוספת אורה באמת נר זה אין בו שום סיבה לברכה כיון שהרי אין כאן חובת בית דהרי יש כאן כבר אור ומצד חובת הגוף הרי הוא כבר יצא חובת גופו אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שרבנן תיקנו ברכה על מצות הדלקת נר שבת א"כ כל שעושה הדלקה שיש בזה מצות הדלקת נר שבת חייב לברך על זה דהכל בכלל קיום עיקר חיובו וגם אם נימא שלא חייב אבל יכול לברך וכמו מצות עשה שהזמן גרמא שאפילו שאשה לא חיבת לברך אבל כיון שעושה מעשה מצוה שיש על זה תקנת ברכה כשזה נעשה בחיוב א"כ אשה יכולה לברך בתור רשות [דהינו שיש להסתפק האם הדין ברכה זה רק על הדלקה שיש בה חיוב או גם על הדלקה שאין בה חיוב אלא שבעצם החפצא זה נר שבת] ויתכן לדמות לישיבת סוכה לדבר שאין חיוב סוכה שלדעת הגר"א מברכים

אמנם יש לדון עוד שכל מה שזה חפצא של מצוה לעצמו זה רק נר שיש בו חיוב אבל כל שזה לא נר שיש בו חיוב אין זה אלא תוספת על הקיום מצוה הקים ואין זה מצוה לעצמו ולכן אפילו שגם בנר זה מדליקין מנר לנר וכן יש הוקצה למצותו אבל אי אפשר לברך עליו ובפשוטו גם נפק"מ לדעת המהרי"ל שמועיל להדליק למישהו אחר ולברך האם זה גם ביצא כבר חובת הגוף וכדלקמן

ועיין שלט"ג על המרדכי שכתב שאפשר לברך על תוספת אורה שזה מצד שיש חובה על כל אחד ומשמע שרק כשיש בזה קיום חובת הגוף זה סיבה לברך ועיין ביאור הגר"א שכתב על דין השו"ע של תוספת אורה כיון שיש חובה על כל אחד ומבואר שרק מצד חובת הגוף זה סיבה לברך [וצ"ע כוונת הדמשק אליעזר שכתב שזה דלא כב"י שכתב טעם אחר] ובזה א"ש שלגבי בעלי בית שנמצאים בירידים ישתתפו ולא כל אחד ידליק ומצד תוספת אורה כיון ששם הרי יוצאים חובת הגוף בהדלקת נשיהם א"כ אין לברך על תוספת אורה ועיין גר"ז סט"ו ובקו"א ה' שנקט כך כדבר פשוט ולכן כתב שאם אדם סמוך על שולחן בעל הבית ויוצא חובת הגוף בהדלקתו אינו יכול לברך על הדלקה אחרת שעושה בבית אפילו במקום אכילה [יתכן שאין זה כונתו ע"ש] וכן כתב בתהילה לדוד סק"ז אמנם בברכי יוסף וכן במאמר מרדכי משמע שנקט שגם בסמוכים על אותו שולחן בכל אופן שיך ששני נשים ויברכועל תוספת אורה [אמנם יתכן שזה כמהרי"ל לקמן שמכונת לא לצאת]

והנה המהרי"ל כתב שאשה תדליק בבית הכנסת או אצל השמש והנה בפשוטו בעלה ודאי לא נפטר בהדלקה זו כיון שזה לא בביתו וא"כ הוא ודאי מדליק בביתו וכן יש לו חובה מצד שלא יכשל ולכאורא א"כ האשה יוצאת ידי חובת הדלקה בנר ביתה וצ"ע א"כ איך יכולה לברך בבית הכנסת לצורך האנשים או השמש הרי יצאה חובת הגוף כבר ואין לה שום חובה במה שעושה כאן ולכאורא היה מקום לומר שמכונת לא לצאת בהדלקה בעלה דאל"כ באמת לא היתה יכולה להדליק והמהרי"ל לשיטתו בהלכות חנוכה שאדם יכול לכוין לא לצאת בדין נר וביתו וא"כ חוזר עליה חובת הגוף וממילא יכולה להדליק ולברך ולפ"ז יוצא שבכל מקום שההדלקה זה חפצא של מצוה ושבמקום שיש חובת הגוף יכול לברך ה"ה יכול לכוין לא לצאת חובתו אלא בנר זה וממילא יכול לכוין ובפשוטו הגר"ז ס"ל כשיטות שבנר חנוכה לא יכול לכוין לא לצאת ולכן תמה על המנהג שאשה מברכת במקום שאין עליה חובת הגוף ויתכן שגם אם שם מועיל לכוין לא לצאת מצד שזה היה תקנת מהדרין אבל כאן שלא היה תקנה זו לא מועיל לכוין לא לצאת עוד יש לדון למה אין כאן דין ברכה שאינה צריכה דשם יתכן שיש ענין מצד מהדרין אבל כאן זה לא שיך ואולי כיון שרוצה לעשות המצוה בעצמה זה מספיק סיבה ולט"ז שם א"ש וכן מבואר שם במהרי"ל

ודבר זה לכאורא מאוד נפק"מ לדידן במקרה שבעל הבית מדליק החשמל קודם לכבוד שבת שלכאורא יצא בזה חובת הדלקה של נר שבת וגם האשה יצאה אמנם יתכן שכאן זה אומדנא שרוצה שזה לא יהיה בתור מצות נר שבת דאל"כ האשה לא תוכל לברך וכן הוא עצמו חייב בזה ברכה וצ"ע בכל זה

ואיכא בזה עוד נפק"מ באשה שלא הדליקה האם יש לה הקנס דאם את חובת הגוף יצאה א"כ אין שום סיבה לקונסה משא"כ אם מכונת לא לצאת א"כ לא יצאה חובת הגוף ויש סיבה לקונסה

**ביאור דעת השו"ע שלא מברכים על תוספת אורה**

ח]והנה בדעת השו"ע שעל תוספת אורה אין לברך אפילו שודאי שזה מוסיף כבוד שבת היה מקום לבאר שרק הדלקה שהיא חובה מצד המקום לעשותה מקימים בזה חובת הדלקה של חובת הגוף וכן משע קצת בלשון הגר"א שכתב שהטעם שתוספת אורה לא מברכים דכבר אין חסרון של שלום בית דהינו שכיון שאין חובה להדליק הנר אין לברך אמנם לכאורא יש להוכיח לא כך דהנה כתב השו"ע דאם אוכלים בחצר ועד שמגיעים בלילה הנרות כבו הוי ברכתו לבטלה ועיין מג"א דמשמע דאם אוכל אם הנרות זה מועיל ומצד שיש לו מזה תוספת הנאה וצ"ע הרי דעת השו"ע שעל תוספת אורה לא מברכים והרי כאן ודאי שבאוכל מבעוד יום אין חיוב נר בסעודתו דהרי יש אור היום ומבואר לכאורא שגם לשו"ע כל שזה נר לכבוד שבת אפשר לקיים בזה חובת הגוף ורק במקום שיש כבר נר ממש ס"ל שהתוספת נר אין זה בכלל נר שבת כלל ועדיין צ"ב

והנה בעיקר הא דמבואר במג"א שעוזר במקום אכילה מבעוד יום עיין לבושי שרד שזה רק מצד שיש כאן הנאה שזה מוסיף אור דהמקום כבר קצת חשוך אמנם עיין א"ר שכתב לדון שגם אם זה לא מוסיף אור כלל אבל הרי מבואר במהרי"ל שדימה לדין הדלקה ביו"ט שמותר גם ביום מצד שזה מוסיף שמחה א"כ ה"ה כאן והנה היה מקום לבאר שכונתו שזה באמת רק נר לכבוד אמנם בפשוטו כונתו שגם ביום יש בזה תוספת אורה שזה מוסיף שמחה דהרי מפורש במהרי"ל שנר בית הכנסת שזה לכבוד זה לא טוב ולפ"ז יש מקום לומר שבאור פלורסנט וכדלקמן שאין בזה שום תוספת שמחה ובפרט אם הנרות לא עומדים על השולחן לא שיך סברא זו

והנה במה שכתבנו לדון שגם נר לכבוד שבת כמו בחתונה הוי נר שבת זה ודאי שאין חיוב להדליק נר במקום סעודה מצד כבוד שבת שיש נר כמו בבית הכנסת דמפורש בכל הראשונים שהחיוב רק מצד עונג שלא יהיה בחושך וכן מוכח בשו"ע שבאוכל בחצר לא הצריך להדליק נרות באכילתו אמנם הכונה שכאן הנידון לצאת בזה חובת הגוף ובזה יתכן שכל שיש בזה כבוד שבת חשיב נר שבת ויוצא בזה חובת הגוף וכמו בתוספת אורה שודאי שאין חיוב להדליק לזה ובכל אופן אם מדליק חשיב נר שבת ויוצא בזה חובת הגוף אמנם יש לחלק שכל השם נר שבת רק בנר שנעשה במטרה שמוסיף אור ולא במטרה אחרת והנה מדברי הא"ר גם יוצא שגם דעת השו"ע שנר שהוא לא נעשה בתור חיוב ובכל אופן חשיב נר שבת ותוספת אורה גרע

**בדין תוספת אורה שלא במקום אכילה**

ט]יש לדון האם תוספת אורה שלא במקום אכילה חשיב נר שבת לצאת בזה חובת הגוף או שכיון שגם ללא זה לא נכשל אין לזה שם נר שבת שרק נר שעושה שלא יכשל הוי נר שבת וכן הרמב"ם שכתב שעונג שבת שיהיה באור יתכן שרק הנר שעושה שיהיה האור יש לו שם נר שבת ועיין מהרי"ל דמבואר שמועיל מה שהאשה מדליקה הנרות בבית הכנסת והנה שם ודאי שיש אור ובכל אופן נקט שהתוספת אורה מועיל בתור לקים חובת הגוף [ומה שכתב המ"ב בסימן תר"י שאין לברך על נרות בית הכנסת שם עיקר כונתו שאפילו שיש חובת ברכה על הדלקה מצד שלא יכשל גם כשיצא חובת הגוף בבית הכנסת אין חיוב זה אבל לא ביאר שלא יכול לצאת שם חובת הגוף ויתכן ששם גרע שזה לא מקום דירה וצ"ע] אמנם עיין שערי תשובה סק"ג שכתב בתור דבר פשוט שלא שייך תוספת אורה במקום שכל הדין הדלקה מצד שלא יכשל וכן ביאר בכונת המג"א בפמ"ג א"א כ"א ולענין האוכלים מבעוד יום דמבואר שאור עוזר רק אם זה במקום הסעודה אבל משמע שלצורך שמשתמש שם זה לא עוזר אמנם המג"א כתב שאפשר שזה עוזר ולכאורא כאן זהו ממש הנידון אמנם יתכן ששם עיקר הסברא שביחס לשלא יכשל כל שיש אור יום אין שום חשיבות לתוספת אמנם א"כ גם אין שום מעלה שעושה צרכי אכילה ובמ"ב מבואר בשם הדה"ח שיש בזה מעלה ובאמת בראשונים שכתבו שיש כאן חשש ברכה לבטלה ולא הסתמכו שמבעוד יום משתמש שם משמע שזה לא עוזר וצ"ע אמנם מסברא כל שאפשר להשתמש יותר טוב חשיב ודאי עונג שבת ויש על ההדלקה שם נר שבת אמנם למה שנתבאר לעיל סק"ו שכל הדין שיוצא חובת הגוף במקום שיש חובת בית א"כ למעשה כה"ג אין חובת בית ולא יוצא ידי חובתו

**בדין הדלקה כשיש אור חשמל**

י]והנה יש לדון האם אפשר להדליק במקום שיש אור חשמל ובפשוטו זה תלוי בנידון האם על תוספת אורה מברכים אמנם בפשוטו כאן זה אפילו לא בגדר תוספת אורה שזה ממש כמו שרגא בטיהרא מאי מהני ואולי אם זה ממש על השולחן יש כאן תוספת אורה אמנם אין מקור ברור שגם כזה דרגא חשיב נר שבת אלא שיש לדון שמצד כבוד שבת יש לזה שם נר שבת וכנ"ל מהא"ר אמנם במג"א מבואר לא כך והמ"ב העתיק המג"א, וכן בפשוטו זה רק סיבה לשני נרות הראשונים ולא יותר מזה ובמקום שזה רק מצד שלא יכשל בזה יתכן שלא חשיב נר שבת כלל וכנ"ל דאין תוספת אורה בשלא יכשל אמנם מסתבר שאם רק נכנס קצת אור מבחוץ שזה עדין בגדר חשוך ועל ידי האור זה נהיה מואר חשיב נר שבת וצ"ע