פרק ז
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ג אד"ב ס"ח

**פרק ז**

**משנה א**

א]בעיקר התנאי המבואר במשנתינו עיין סימן ב שהארכנו ודעת החזו"א שזה רק מעשה קוף אבל המעשה האמיתי הוא בשבת והבאינו שמשמעות הר"ש שהקולא דרבנן שיכול לעשות המעשה בער"ש אפילו שזה לא שלו ע"ש

ובענין תנאי בטבל וודאי לר"ש הנ"ל בפשוטו זה מעשה בער"ש שיחול בשבת וכה"ג אין חיסרון של ברירה אמנם החזו"א ביאר שזה רק מעשה קוף בעלמא בער"ש והמעשה הוא בשבת וברמב"ם משמע שעושה בער"ש בצורה של ברירה ולהלכה שאין ברירה בדאוריתא א"כ בהכרח כחזו"א ונפק"מ לכל הנ"ל האם צריך מוקף בשבת וכן לעניין הברכה שלחזו"א הברכה בשבת ולר"ש בפשוטו בער"ש ויש שנקטו שלכו"ע הברכה בשבת ע"ש סק"ה שהארכנו בזה

ב]בדברי הירושלמי בעשיה על של אחרים עיין מה שכתבנו שם סקי"ב וכן בעניין להפריש אם שליח

ג]עיין ירושלמי לעניין מה עושה בשבת ועיין סי' ב סק"ג מה שביארנו שם

ד]בעיקר דין המשנה שלא הזכירה מה אם חלה מבואר לכאורא שלא נחשדו ע"ה על החלה במה שבביתם אמנם הר"ש בחלה פ"ד מ"ו הביא בזה מחלוקת בירושלמי וצ"ע

ה]עיין בירושלמי דר' יהודה חולק על משנתינו וס"ל שאיך אדם יכול להתנות על מה שלא שלו לכן יקנה מאותו מקום דמאי ויעשר על זה והירושלמי שואל שעדין מפריש על אינו שלו ועונה שזה כמו מוכר טבלים לחברו שיכול לעשר על של חברו דזה וודאי זכות ובפשוטו משמע שזה עוזר מעיקר הדין וראיתי להעיר הרי ר' יהודה ס"ל אין ברירה והרי הוא לא מפריש על כל האוכל של בעה"ב אלא על מה שיתן לו לאכול ואם נימא שרק עושה מעשה בער"ש וחלות בשבת א"ש לפי פשוטו דכה"ג אין חיסרון של ברירה אמנם עדין קשה דבפשוטו הזמן שזה יחול כשהוא כבר יזכה בזה וחלות זה הוא לא בידו ועיין מה שכתבנו בזה סימן ב סק"ט אמנם יתכן שבאמת כשהוא יברר זה עדין של בעה"ב דהרי כל אורח י"א שלא זוכה עד שזה בפיו עוד יתכן שגם לר"י יש כאן קולא דרבנן אלא שלא הקילו אלא במפריש משלו על של חבר ולא משל חברו על של חברו

**משנה ב**

א]בפשוט כונת המשנה הוא כמשנה הקודמת שעושה תנאי בער"ש אלא שכאן ביארה בשתיה אמנם ברמב"ם בפיה"מ כאן משמע שביאר שכאן מדובר על התנאי שעושה בשבת אמנם זה נגד הירושלמי דדנו בזה אמוראים ועיין בספרו שמשמע שביאר שלא מדובר בשבת אלא סתם מתארח אצל חברו ע"ה שיכול להפריש בצורה של ברירה ע"ש

ב]עיין ר"ש שהביא את קושית הירושלמי למה אין פה חיסרון שמא יבקע הנוד ועיין רא"ש שהקשה שהרי מהשתיה עד הסוף אין מתי שישבר והאחרונים ביארו אולי באמצע שתיתו זה ישבר אמנם עייין ר"ש שביאר שהנידון מער"ש ולכאורא הכונה שדנים לפי זמן המעשה ולא בפועל מתי בא לשתות דרבנן גזרו שלא יעשה בכזו צורה ועיין ס"ב סק"ו מה שהוכחנו מהר"ש שיש כאן מעשה בער"ש

ג]בהא דהירושלמי אומר שאין חיסרון של מוקצה דהוא מיד מניח מידו צ"ע אבל הוא גורם שהע"ה אחרי זה יטלטל מוקצה ואולי הע"ה עצמו שיודע שזה מעושר זה לא מוקצה אמנם כל זה אם זה תבואתו ולא אם קנה מע"ה אחר עוד יתכן שלגבי הע"ה שרוצה להוריד הכלים מהשולחן זה וודאי טילטול מהצד וצ"ב בגדרי מוקצה ובסיס

**משנה ד**

א]בביאור המשנה עיין רש"י בחולין ותוס' רי"ד בשבת קמ"ב וכן פשטות הרמב"ם בפיה"מ שמדובר בער"ש ואין לו זמן להפריש כדינו ורש"י כתב שהטעם כי אין לו כלים טהורים והוא עושה מעשר ע"י ברירה והקשה הר"ש למה שלא ייחד מעשר שני לצפונו או לדרומו ויוכל לחללנו ובפשוטו צ"ע הרי זה מתנוענע כל הזמן דהרי זה משקין וחייב לעשות לפי מה שיהיה בסוף וצ"ל כונתו שיפריש בצפונו ומיד יחלל ועדין קשה למה שלא יפריש בשבת המע"ש וממילא יוכל לאוכלו מכח החילול שיעשה מער"ש ואין כאן חיסרון שמחלל מה שלא מבורר שכל שיבררנו אחרי זה זה יעזור ועיין ריטב"א ותורי"ד הנ"ל וכן תוס' ביומא נ"ו. דאסור לעשות מעשה הפרשה בשבת אפילו שזה חל מער"ש ומה שבדמאי התירו הריטב"א כתב כי דמאי זה יותר קל והתורי"ד כתב דשם זה רק התרו"מ ונראה שזה כדרך בציעה ומבואר שנקט שאין דין לחזור ולעשות המעשר שני ודלא כחזו"א עיין סימן ב שהארכנו

אמנם דעת הרשב"א בב"ק והר"ש במשנתינו כהירושלמי שמועיל לעשות תנאי גם בוודאי ולפ"ז אם מדובר בער"ש קשה כנ"ל ולכן ביארו שמדובר בביה"ש שאסור להפריש וודאי ולכן מותר רק בצורה זו שלא קובע מקום וכן אסור לעשות את מעשה ההפרשה אחרי זה כי הרי לא עשה התנאי בער"ש ולכאורא הכונה שזה מצטרף לעשיה בער"ש שיוצא שכל ההפרשה היא בשבת אמנם עדין לכאורא לחלל את המעשר שני הוא יכול דזה גם בלי מעשה ולזה לא צריך יחוד מקום וכונתם שיעשה ההפרשה לא ע"מ שיברר אלא בתוכו ואחרי זה יחלל ועל זה הביאו הראשונים בריתא שאי אפשר לעשר בכזה צורה דצריך שיהיה ניכר מה המעשר ומה השירים ודו"ק שזה כונתם ולא שנתחדש כאן דין מיוחד לעניין חילול מעשר שני

אמנם הרמב"ם ס"ל שמועיל תנאי לעשר גם טבל וודאי בער"ש ולפ"ז צ"ע כנ"ל אמנם באמת העתיק לעניין וודאי כמו לעניין דמאי רק לא בצורה של ברירה

והנה רש"י כתב שהוא מחלל אמנם מפורש בדבריו שהוא לא שותה אלא שעד כמה שלא צריך ברירה עדיף וצ"ע כמו שהקשה הרמב"ן הרי לעצם ההפרשה חייב לעשות בצורה של ברירה כי צריך שיריה ניכרים

ב]בעיקר הא דמבואר שעוזר להפריש בצורה של ברירה וחשיב שיריה ניכרים עיין רשב"א חולין י"ד שדן שזה מחלוקת אמוראים בעירובין ומסקנת הגמ' שחשיב שיריה ניכרין ולכאורא הטעם דיש פה משהו מבורר מצד צורת ההפרשה אלא שאני לא יודע וכן הוא בלשון הרמב"ן שם

ג]עיין ר"ש שהביא דגם למאן דאמר יש ברירה יש חולקים על המשנה מצד שמא יבקע הנוד ונמצא אוכל טבלים למפרע ועיין חזו"א סקט"ז שהקשה שיתנה שמה שאני ייחד ואם זה ישבר הוא ייחד לאחר שבירה את מה שמונח בשולי הכלי קודם השבירה דהרי קיום תנאי אפשר לעשות לאחר שהדבר לא קיים בעולם ותירץ או שכה"ג שזה מתברר לאחר שהדבר לא בעולם לא עוזר אפילו למאן דאמר יש ברירה [וצ"ב מה טעם הוא זה הרי זה למפרע] או שפיחדו חז"ל שלא יברר דבריו כראוי או שכה"ג שכל הבירור יעשה לאחר שזה איננו זה כמו מפריש לאיבוד שאסור כזה דבר וזה צ"ע הרי הוא וודאי ייחד בצורה לא של איבוד ורק כלפי החשש שיבקע הנוד יעשה כך וצ"ע

**משנה ה**

א]הר"ש לעיל פ"ד מ"ד לא גרס למחר לא ברישא ולא בסיפא וע"ש שביאר שבאמת מותר לומר למחר ולהפריש אמנם רק אם זה לצורך שבת וכאן מדובר שיש לו כמות יותר מצורך שבת ולכן אסור לו ליחד בשבת והריטב"א הובא לעיל מ"ד ביאר דברישא לא מועיל למחר כי זה אסור וא"ש לגירסאות בסיפא למחר שרק בדמאי מותר להפריש בשבת וכן נראה ברמב"ם שגרס בסיפא למחר וצ"ל ששם מותר לו להשתמש אם המעשר ראשון לכן מפריש למחר משא"כ בטבל שצריך לתת ללוי

ב]עיין חזו"א הובא בדברינו סימן ב שנקט שגם למאן דאמר יש ברירה מותר לעשות בצורה של תנאי ולא בצורה של ברירה אם יעשה בשבת וע"ש שהארכנו וברמב"ם במשנתינו ביאר מפורש שמשנתינו מדין ברירה