הנאת גרונו ומיעיו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה

חולין קג: בדין הנאת גרונו ומעיו

**א. ביאור טעמיה דר"י דהנאת גרונו מחייבת-**

מבואר בסוגיין פלוגתא דר"י ור"ל בחלקו מבפנים, דר"ל פטר משום דאכילה במעיו בעינן ולר"י חייב דנהנה גרונו בכזית.

ובהמשך הסוגיא מייתי עוד פלוגתא דר"י ור"ל אם מצטרף מה שבין החניכיים לכזית שהרי נהנה גרונו או דאכילה במעיו בעינן וליכא [אבל מה שבין השיניים לכו"ע לא מצטרף].

ובדעת ר"ל כתב באחיעזר דהא וודאי מודה ר"ל דבעי ג"כ הנאת גרונו דהא אף לדידיה יש פטור שלא כדר"א בכל האיסורין ואף דאכילה במעיו איכא, וע"כ דבעי ג"כ הנאת גרונו, אלא דמ"מ ס"ל לר"ל שלענין להצטרף בכזית צריך שיהיה גם במעיו כזית שהוא עיקר חיובו ולא סגי מה שבדרך אכילתו נחסר מעט.

[ואולי י"ל דדין שלא כדר"א עיקרו מום שאי"ז עיקר שימושו ולכך פטור ולא משום שינוי במעשה האכילה, ולכך אף לר"ל פטור בכה"ג].

והנה בביאור מה דס"ל לר"י דחלקו מבפנים חייב מבואר בגמ' דתלי בסברתו דחיובו הוא על הנאת גרונו, אבל בתוס' כתבו הטעם משום דדרך אכילה הוא שנחלק בפיו בשעת לעיסה.

וצ"ב ל"ל טעם זה והא בגמ' מבואר טעם משום בהנאת גרונו מחייבת?

ועוד יל"ע דהא שעת הלעיסה קודמת להנאת גרונו וכמבואר לקמן דיש שנדבק בין השיניים ובזה לכו"ע פטור דאין כאן הנאת גרונו וא"כ היאך יתחייב בחלקו מבפנים?

והפשוט בזה כש"כ משנת ר"א-ו, דאף דלר"י חיובו הוא על הנאת גרונו הרי באמת לעיסתו הוא קודם להנאת גרונו, אלא דכיון דס"ל שעיקר האכילה המחייבת היא בהנאת גרונו הרי לעיסתו הוא תחילת האכילה, וכיון שתחילת אכילתו היתה באבר שלם או בכזית שלימה הרי לא אכפ"ל שאח"כ נחלק שהרי דרך הוא להתחלק אח"כ בשעת אכילה, ויש כאן חשיבות של מעשה אכילה באבר שלם ובריה.

אבל לר"ל דחיובו הוא על הנאת מעיו אין שייכות בלעיסתו לזה, ולא מהני מה דדרך להחלק בפיו, שאי"ז תחילת האכילה כלל.

אבל לפי"ז יל"ע דא"כ למה מה שבין השיניים לא יצטרף והרי דרך הוא שנדבק חלק מן המאכל לפיו, ולמה מודה ר"י שאין לו חיוב ע"ז?

וכנראה הביאור פשוט דכל מה דמהני סברת הנאת גרונו הוא רק לענין צורת האכילה דחשיב אכילת אבר ובריה, ולכך חשיב אכילת בריה ואין בו חסרון של חלקו, אבל מ"מ חיובו הוא על הנאת גרונו עצמו, ומה שנשאר בין השיניים א"י להצטרף לחייבו להשלים את השיעור דהא סו"ס לא אכל חלק זה וא"י להשלים שיעור אכילתו.

**ב. אי סגי בהנאת גרונו בלא מעיו-**

והנה בפשוטו נראה דלדעת ר"י אם בעי הנאת מעיו ג"כ, עיין בריב"ש-רפח הק' לו למה צריך לתת תערובות לקפילא ארמאה ולא יטעמנו ישראל שאין בו איסור, ותי' הריב"ש שאם טועם המאכל ופולט אין מרגיש הטעם, ועוד כתב דאף שאין בו איסור תורה מ"מ איסור דרבנן מיהא איכא.

וכ"כ בכו"פ צח-ב [ויישב בזה קו' הש"ך היאך סמכינן אקפילא מסל"ת באיסור תורה, וכתב שאם יטעם הישראל וירגיש טעם איסור מיד יפלוט ולא עבר אלא איסור דרבנן וע"ז נאמן הקפילא].

ובפמ"ג מ"ז צח-ב תמה ע"ז דהא מבואר בסוגיין דהנאת גרונו מחייבת [ומ"מ להלכה בפמ"ג א"א או"ח רי-א הסכים עם ד' הריב"ש].

וכ"מ בגמ' דאמרינן שאם אכל חצי זית והקיאו ושוב אכלו חייב [דאכילה לא הוי עיכול], ומשמע שאם פלט בלא שבלע וודאי פטור.

ובמנח"ש צא-יז כתב לבאר דאף לר"י אינו מתחייב אלא בששלמה הנאת גרונו וקודם שבא לבית הבליעה במקום דלא מצי לאהדורי אכתי לא נגמר הנאתו.

ואולי י"ל באופ"א דוודאי אף לר"י אינו מתחייב אלא כדרך אכילה ודרך הוא שמקצת נשאר בין החניכיים וסגי בזה בהנאת גרונו, אבל אם פלטו הרי לא היה כדרך אכילה כלל ופטור אף לר"י, וכ"כ בדה"ש צח-א.

[אבל באמת ראיתי שיש חולקים בזה, עיין כת"ס יו"ד-נז דדעתו דאם הכניס לפיו ואח"כ פלט וודאי חייב ורק בטעימה בעלמא פטר הריב"ש, עיי"ש שהכריח כן בדעת הריב"ש דאם טעימה דמיירי בה הריב"ש היינו באוכל ממש אלא שאינו בולע ולא טעימה בעלמא הרי וודאי מרגיש הטעם בזה, דמה מוסיפה הבליעה להרגשת הטעם, וע"כ איירי בטעימה בעלמא.

וכ"מ דעת החת"ס בהג' לשו"ע או"ח-תקנז ובפמ"א-כז דלמ"ד הנאת גרונו מחייבת חייב גם בלא בליעה].

**ג. עוד בזה-**

וחידוש יותר מזה מבואר בחי' הגר"ח פ"ד מאכ"א, דאף בגוונא שבלע את המאכל אם פקע ממנו חפצא דאיסורא בשעת הבליעה אינו מתחייב אף לר"י, עיי"ש בחי' הגר"ח שתמה על שיטת התוס' דס"ל שאם חלק את האבר פקע מיניה שם אבר וכל חיוב אבמה"ח הוא רק על אבר שלם, דא"כ מה מהני לר"י דחיובו על הנאת גרונו והרי מ"מ כשבולע אין כאן חפצא דאיסורא כלל ובזה וודאי יודה ר"י לפטור?

ומכח זה מוכיח כשיטת הר"מ דאף אם חלק את האבר מתחייב אלא שאין גו"ע מצטרפים וע"ז מהני לר"י סברא דהנאת גרונו עיקר דלכך חשיבות האכילה נקבעת כפי תחילתה.

ומבואר בד' הגר"ח דאף בגוונא שבלע את המאכל והוי כדרך אכילה מ"מ כיון שפקע ממנו החפצא דאיסורא אינו מתחייב אף לר"י, ומשמע מזה דעת הגר"ח דאף ר"י מודה דחיובו תלוי באכילה במעיו.

והדברים צ"ב שאם לר"י חיובו הוא על הנאת גרונו ל"ל אכילה שבמעיו, וכנראה נקט הגר"ח שכל ד' ר"י דהנאת גרונו מחייבת הוא כלפי חשיבות מעשה האכילה דכיון שדרך הוא שנחלק האבר או נתקע מעט בין החניכיים מצטרף הכל לחשיבות של אכילה וחשיב אכילת כזית או אכילת בריה.

אבל צ"ב דנתבאר לעיל דלא סגי להחשיב את אכילתו כדי להשלים לשיעור דא"כ אף מה שבין השיניים נמי יצטרף כמו לענין חלקו דחשיב בריה אף שנתחלק קודם שהגיע להנאת גרונו, וע"כ דלענין להשלים לשיעור כזית לא שייך לצרפו.

ובפשוטו היה נראה דבאמת תוס' פליגי על הגר"ח, וס"ל דסגי בהנאת גרונו אף אם חלקו לא אכפ"ל, ואף דאם לא בלע פטור היינו משום דאי"ז דרך אכילה, אבל אם בלע לא אכפ"ל מה שחלקו שהרי סו"ס אכלו וחיובו הוא על הנאת גרונו.

אבל באמת עיקר קו' הגר"ח היה מקום להקשות לא מטעם דבשעת בליעתו ליכא הנאת מעיו אלא משום שכבר נתחלק האבר קודם שנהנה ממנו הנאת גרונו בשעת לעיסתו וכש"כ לעיל בשם משנת ר"א [ויתכן שזהו ג"כ כוונת הגר"ח].

ותיקשי דכיון שאין בו שם אבר איך יתחייב וכל הסברא לחייבו הוא משום שמעשה האכילה חשיב עפ"י תחילתו אבל אם פקע ממנו שם אבר איך יתחייב, וצ"ע בזה.

**ג. בד' החזו"א דע"י לעיסה פקע תורת בריה-**

וכסברת הגר"ח מצאנו גם בד' החזו"א, דהנה בחזו"א יד-ו כתב דאף דקי"ל דבריה לא בטלה מ"מ כיון שלועסו בפיו הרי היא בטלה ברוב, וכל האיסור לאכול בריה היינו מתורת אין מבטלין איסור לכתחילה שבשעת לעיסה הוא מבטל את האיסור.

והגרשז"א במכתב בס' בדיקת המזון כהלכה ח"א עמ' 179 כתב דוודאי לא אכפ"ל דאחר לעיסתו הוא בדין בריה דלא בטלה דהוי כחלקו מבפנים דמבואר דחשיב בריה כיון שחיובו הוא על הנאת גרונו.

ודעת החזו"א צ"ב מסוגיא דחלקו מבפנים, וגם צ"ע דהא לענין מלקות וודאי מתחייב ע"י בריה ולא אמרינן דע"י לעיסה פקע דין בריה שלו, ולא שמענו מי שיחלוק בזה?

וכנראה ביאור דעתו ע"ד המבואר בחי' הגר"ח, דכל דין הנאת גרונו דמהני הוא רק להחשיב את האכילה כבריה לכזית, אבל לענין ביטול ברוב הרי כיון שלעסו פקע ממנו תורת בריה והוא בטל ברוב א"כ ליכא הכא חפצא דאיסורא כלל ולא שייך בזה לחייבו בלא אכילת איסור במעיו [או משום דנחלק קודם הנאת גרונו כש"כ לעיל] אף לר"י.

וע"ע מש"כ בנידון החזו"א במקו"א באורך.

**ד. בליעה בלא לעיסה-**

בתו"ח חולין קכ. יצא לחדש חידוש גדול שאם בלע מאכל בלא לעיסה פטור ממלקות דחשיב שלא כדר"א, ומה דאמרינן בלע מצה יצא אף בלא לעיסה כתב בתו"ח דאף דכתיב גבי מצה אכילה מ"מ במצוות אין חסרון שלא כדרך כלל דמצוות לל"נ.

ובנובי"ק יו"ד-לה חלק ע"ז בתוקף דוודאי חשיב דרך אכילתו בכך, והוכיח כן מבלע מצה דוודאי אף במצה כיון דכתיב בה אכילה אם אכל שלא כדר"א לא יצא ומ"מ בבלע יצא דחשיב דרך אכילתו.

[ועיין פסחים לה. המחה מצה וגמעה לא יצא, ופירש"י ד"ה המחה משום דלאו דרך אכילה הוא והוא מבואר לכאו' כד' הנוב"י שיש חסרון שלא כדר"א במצה, אבל דחה בנוב"י דיל"פ שאין כוונתו לדין שלא כדר"א דעלמא רק כש"כ התוס' חולין קכ. דלא נתחדש שתיה בכלל אכילה אלא במידי דדרכו בשתיה אבל אם דרכו באכילה לא].

וכד' הנוב"י מבואר בלבוש תעה-ג להדיא עיי"ש דוודאי בעי כדרך אכילתו במצה ומ"מ בבלע יצא דחשיב דרך אכילה בכה"ג, עיי"ש היטיב בכל דבריו, והוא להדיא כהנוב"י.

וע"ע באמ"ב או"ח-יז הביא מהמזרחי שמות לד-כו דס"ל כהתו"ח, אבל כתב דבסה"מ ל"ת-קפז משמע להדיא כהנוב"י דחשיב דר"א.

ודעת התו"ח צ"ב מקו' הנוב"י כיון דכתיב ביה אכילה למה לא יהיה בו דין דכדרך אכילתו בעינן, וכנראה ס"ל להתו"ח דיסוד דין שלא כדר"א לאו משום דלא חשיב אכילה בכה"ג כלל אלא שאין חיוב על ביאור פלוגתת התו"ח והנוב"י ביסוד דין שלא כדה"נ אם הוא פטור בהגברא שאין באכילה כזו איסור שאינה חשובה כ"כ, או דלא חשיב שימוש של הדבר בכה"ג.

ובנוב"י הוכיח שלא כד' התו"ח מדאמרינן בסוגיין לר"ל דחלקו מבפנים פטור היכי משכח"ל דמחייב על אבמה"ח, ומשני בגרומיתא זעירתא שאוכלו בלא לעיסה הרי מבואר דחשיב דרך אכילה שהרי מתחייב ע"ז, אבל דחה בעצמו די"ל דבדבר קטן כ"כ דרך לאוכלו בלא לעיסה [עיי"ש עוד], ועיי"ש בהג' ברו"ט שציין לד' רש"י דבכה"ג רגילות של אדם לאכול בלא לעיסה.

[ועוד י"ל לפמש"כ מנח"ח-קסג דבאוכל בריה הוי אכילה חשובה וחייב אף שלא כדרך אכילתו, ומיהו יל"ע אם נאמר זה גם גבי אבמה"ח דהא אכילה כתיב ביה וצריך כזית אף שהוא בריה וה"נ מסתבר דילפינן מיניה להצריך כדר"א אף שיש לו תורת בריה].

והנה בגמ' הק' היכי משכח"ל דמחייב, וכתב רש"י הא א"א ללעוס אכילה לבולעה יחד, ובתוס' הוסיפו ע"ז "היכי משכח"ל שיתחייב בדרך אכילה", ובשו"ת מהרש"ם ח"ה במפתחות ליו"ד-י דקדק מזה דבבליעה בלא לעיסה וודאי משכח"ל שלא יתחלק האבר אלא דזה אינו כדרך אכילה וכדעת התו"ח [ואינו מוכרח כ"כ דיל"פ כוונתם שאין רגילות אדם לעשות כן].

ועוד הביא מר"י מלוניל דקו' הגמ' משום דשלא כדר"א הוא.

ולפי"ד בביאור ד' הגמ' [וכ"נ בנוב"י הנ"ל] מתבאר לנו שאין חיוב אבמה"ח באוכלו שלא כדר"א, וזה דלא כש"כ ברעק"א פסחים כד: לדון דכיון שחייבה תורה גם גו"ע ה"נ יתחייב גם שלא כדר"א, ונתבאר במקו"א לדון מכמה טעמים שלא כד' רעק"א.

**ה. יוהכ"פ-**

נסתפק במנח"ח שיג-ב למאי דקי"ל כר"י דחייב על הנאת גרונו היאך הדין ביוהכ"פ דבעי יתובי דעתא שמא בעי הנאת מעיו.

והכי פשיטא ליה להחת"ס או"ח-קכז דלענין יוהכ"פ מודו ר"י דבעי הנאת מעיו, עיי"ש סייע לזה מכתובות ל: מודה רנב"ה באוכל חלבו של חבירו דמעידנא דאגביה קניא מתחייב בנפשו לא הוי עד שעת בליעה, ורק אם תוחב לו חבירו בבית הבליעה יש קלב"מ.

וכתב בחת"ס שהגמ' העמידה דוקא בתחב חלב ולא באכילת יוהכ"פ שיש בו כרת משום דבזה חיובו על הנאת מעיו ואף בתוחב לו אין קלב"מ דלאו בהדי הדדי אתא.

ובאו"ש פ"ב הי"ד משבי"ע כתב דאף שהשיעור בכותבת משום יתובי דעתיה מ"מ הוא ככל מאכ"א שחייב על הנאת גרונו לחוד, והוכיח כן משבועות יג: דלרבי דיוהכ"פ מכפר היכי משכחת כרת דיוהכ"פ, ומשני בחנקתיה אומצא ומיית, הרי מבואר שחייב על הנאת גרונו.

ובחת"ס בסוגיין דחה הראיה דכוונת הגמ' שיצא כבר מגרונו למקום בית בליעתו ומיקרי הנאת מעיו, ועי' בקובץ מוריה (שנה י"א אלול תשמ"ב) הביאו לשון החת"ס מכת"י יותר בבירור:"מש"כ דבתר אכילה במעיו לר"ל בכה"ת וביוהכ"פ לכו"ע נ"ל דאי"ז אכילה בתוך הקיבה ובני מעיים ממש אלא כל שעבר גרונו במקום דלא מצי לאהדורי [כנראה ר"ל-אף ע"י הדחק] מעיו מיקרי לענין זה", עיי"ש בכל דבריו.

עוד הוכיח באו"ש מירושלמי תרומות פ"ח:"ר"א אומר הלעוס כבלוע, אף לענין שבת כן אף בפסח כן אף ביוהכ"פ כן", מבואר שחייב בהנאת גרונו, ועי' כת"ס או"ח-קיז הביא מכתבי החת"ס דאה"נ אבל הבבלי פליג בזה, עיי"ש מקורו.

בעיקר שיטת החת"ס יש כמה פרטים:

א. כתבו אחרונים [כת"ס שם, אחיעזר ג-סא] דאף החת"ס מודה דבעי נמי הנאת גרונו אלא דלא סגי בזה ובעי נמי הנאת מעיו.

ועפי"ז כתב באחיעזר שאין איסור תורה במי שאוכל ע"י זריקה [אינפוזיה] אף לדעת החת"ס דהנאת גרונו נמי בעינן, ואף לר"ל דבכל התורה חייב על הנאת מעיו מ"מ שלא כדר"א פטור וע"כ צריך צירוף של הנאת גרונו.

ועי' במהרש"ם א-קכג כתב להתיר לעשות חוקן שעל ידו נותנים לו אוכל ישירות למעים, שגם לדעת החת"ס אין חיוב במאכל הנכנס דרך המעים שאינו עיכול המועיל לגוף כמו אכילה דרך הגרון, עיי"ש.

אמנם אין לחייב חולה שמוכרח לאכול שיחבר א"ע לאינפוזיה קודם יוהכ"פ כדי שיוכל להתענות, עי' מהרש"ם שם שאין לסגפו בכך, ובדובב מישרים ג-פח, ועי' אגרו"מ או"ח ח"ד קא-ג שנוח לחולה לאכול כדרכו ויש בזה משום ייתובי דעתיה והוי בכלל פקו"נ לחייבו לאכול דרך הוריד.

[ונפק"מ מטעם זה בסוגי חולים שמצ"ע הם בריאים רק עלול להתפתח סכנה מהצום חייבים להתחבר לאינפוזיה, וכן ראיתי בשם הגריש"א להלכה].

ע"ע אגרו"מ או"ח ג-צ טעם נוסף עפ"י מ"ש ב"ק פה. שניתנה רשות לרופא לרפא אבל בלא זה היה אסור שנראה כסותר גזירת שמים, וממילא אם נגזר עליו שלא יצום אין לנו לעשות טצדקי לצום [וצ"ע].

ועוד טעם כתב דאין חיוב קודם יוהכ"פ להתקין א"ע לכך ומקורו מפסחים סט. דערל שלא מל וקדם פסח חייב כרת שהיה לו למול קודם הפסח משש שעות ומעלה שהוא זמן שחיטת הפסח, משמע דקודם לזה אינו מחוייב לדאוג לזה אמנם עי' במנח"ח ה-יג שד' הגמ' רק לענין כרת, עיי"ש ועי' בב"ח או"ח-תקפו שנראה שפי' כהאגרו"מ דלאו דוקא לענין כרת [עפי"ז כתב אגרו"מ דכיון שאינו מחוייב הרי אם תוחב בעצמו מחט הוי כחובל בעצמו בחינם ואסור].

ובמנח"ש כתב שאינו יודע טעם ברור לזה אלא משום דאיכא למיחש שיטעו לחשוב שחייבין לחזור אח"ז מעיקר הדין ובלא זה חייב להתענות ופעמים שא"א ויבוא לצום ולהסתכן, וסופו של דבר אין בכל הדברים טעם ברור, וע"ע בתשובות והנהגות ב-רפז.

אבל לכאו' יש טעם פשוט דאין חיוב על האדם לעשות פעולות חריגות למנוע א"ע ממצב של פקו"נ כמו שהאריך במנח"ש-ז, שהרי כשעושה בהיתר הוא עושה, ואף להכניס א"ע בידים למצב של פקו"נ אין בו איסור ממש ובמקום מצוה שרי עי' בשו"ע-שמח, ולא דמי למה שמחוייב לקנות לולב קודם סוכות שהרי אם אין לו לולב כל פטורו משום אונס משא"כ הכא שהוא משום פקו"נ.

ב. כתב בכת"ס שלא אמר החת"ס אלא באכילה אבל בשתיה חייב בהנאת גרונו, שבשביעה בשתיה תלויה בגרון עי' סוכה מט:.

גם לדעת האו"ש ודעימיה שחייב על הנאת גרון לחוד, נסתפק שם האו"ש היאך הדין בבלע חצי זית והקיאו וחזר ואכלו די"ל דביוהכ"פ לא יתחייב שאין כאן ככותבת יחד ואין בזה יתובי דעתא, עיי"ש.