בין השמשות - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין

בס"ד

סוגיא דבין השמשות

דף ל"ד ע"ב

א) איזהו בין השמשות משתשקע החמה כ"ז שפני מזרח מאדימין הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון בין השמשות הכסיף העליון והשוה לתחתון זהו לילה דברי ר' יהודה וכו' ולהלן ל"ה ע"ב כוכב אחד יום שנים בין השמשות שלשה לילה.

ולכאורה שיעור דהכסיף העליון אינו זמן יציאת ג' כוכבים, אולם הראשונים הוכיחו דלכו"ע עד צאת הכוכבים יממא הוא כדאמרינן בברכות דף ב'. וע"כ דהכסיף העליון זהו שיעור שודאי יצאו ג' כוכבים. ועי' מאירי שהוכיח כן מדברי הרמב"ם שנקט גם זמן צאת הכוכבים. ופי' שם דשיעור שהכסיף העליון והשווה לתחתון אין ידוע לכל, לכך אמרו שיעור של יציאת ג' כוכבים. ובביהגר"א סי' רס"א משמע איפכא דכדי לידע זמן יציאת ג' כוכבים בינונים נתנו שיעור של הכסיף העליון, וכן משמע בתוס' דף ל"ה ע"א ד"ה תרי תילתי שבזמן שהכסיף העליון ידוע שרואים כוכבים בינונים, וכ"ה ברשב"א. ומשמע ששיעור זה דהכסיף ידוע טפי.

ועי' קו"ש פסחים דף ב' שנסתפק אם יציאת הכוכבים זהו סיבה ללילה, או סימן. ומהמאירי הנ"ל משמע דהוי סימן, שעי"ז יודעים שהכסיף העליון, [ומהראשונים הנ"ל אין להוכיח להיפך. ודו"ק].

עוד הקשו התוס' דף ל"ה א' והרשב"א, במה נחלקו כאן מהו שיעור ביה"ש, הרי למבואר להלן דכ"ז שלא יצאו ג' כוכבים הוי יום, ועכ"פ בכוכב אחד הוי יום ודאי, א"כ בזמנים הללו מ"ט הוי ביה"ש. ותי' דכיון דבעינן כוכבים בינונים ולא גדולים הנראים ביום כדאיתא בסוף הסוגיא. לזה אמרו שבזמן זה משקיעת החמה הוי ספק בכוכבים הנראים בו אם הם כוכבים גודלים שנראים ביום, או בינונים. ומשהכסיף העליון ודאי הוי בינונים. ועדיין צ"ע דהא בגמ' להלן אמרינן דב' כוכבים הוי ביה"ש, והכא אמרינן דמשקיעת החמה הוי ביה"ש, וכן הקשה המנחת כהן. ובפי' מהרלב"ח על הרמב"ם הל' קידוש החודש פ"ב ה"ט האריך בזה, ומסקנתו דיציאת הכוכבים אינה באותו זמן בכל יום, אלא נראים במשך זמן ביה"ש, ובזה נחלקו כשאין ידוע אם נראו כוכבים, עד מתי הוי ודאי יום שאין נראה בו אלא כוכב אחד, ומתי נראים ב' כוכבים דהוי ביה"ש ומתי נראים ג' כוכבים דהוי ודאי לילה. אולם בתוס' משמע דהספק הוא אם הכוכבים גדולים או בינונים. אבל לא משום דהוי ב' כוכבים. וצל"ע.

ב) ובביהגר"א סי' רס"א כתב זה תלוי בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, והגמ' להלן דב' כוכבים הוי ביה"ש קיימא לר"י דביה"ש הוי כהרף עין, [וכ"כ בשיטה להר"ן], שזהו הזמן שעולים הכוכבים, שעולים אחד אחרי השני, וע"כ כשעולים ב' כוכבים הוי ביה"ש ומיד אח"כ עולים ג' כוכבים והוי לילה. אבל לר' יהודה הוי ביה"ש מקודם לכן משתשקע החמה. ואע"ג דב' המימרות אמרם רב יהודה אמר שמואל, צ"ל דאליבא דתנאי אמרם. אמנם המהרלב"ח (שם) הוכיח מזה דשניהם זמן אחד הם וכנ"ל.

ומדברי הגר"א משמע דלר' יהודה אין תלוי ביציאת ג' כוכבים כלל, דהכסיף העליון הוא קודם יציאת הכוכבים, והא דאמרינן בברכות דמצאת הכוכבים אוכלים בתרומה היינו לר"י, כמש"כ הגר"א, ולפי"ז גם מה שאמרו עד צה"כ יממא הוא היינו לר' יוסי, רק שאין זה נפ"מ כ"כ דשיעורו כהרף עין. וצ"ע מתחילת דבריו דע"י הכסיף העליון יודעים שיצאו ג' כוכבים בינונים. ומשמע שגם לר' יהודה תלוי בצה"כ.

ולפי מש"כ התוס' דבהכסיף העליון יודעים שהכוכבים הם בינונים ולא כוכבים דיום, משמע דלא סגי בהכסיף עליון לבד, אלא בעינן נמי ג' כוכבים. וע' ביאוה"ל ריש סי' רצ"ג. אולם בסי' רס"א בביה"ל ד"ה שהוא שלשת מילין בסו"ד מבואר דאביי סמך על הכסיף העליון בלא ראית ג' כוכבים. אלא דאנן לא סמכינן ע"ז אלא בצירוף ג' כוכבים. וצל"ע.

ג) דעת הרמב"ם, בפ"ה ה"ד מהל' שבת כתב, משתשקע החמה עד שיראו ג' כוכבים בינונים הוא הזמן הנקרא ביה"ש בכ"מ והיינו כהגמ' דף ל"ג ע"ב. ובהל' קידוה"ח פ"ב ה"ט כתב כהגמ' בדף ל"ה ב' שאם לא יצא כוכב אחד בליל שלושים עדיין יום הוא ואחר שיצאו ב' כוכבים הוא לילה. ונתקשו האחרונים בשינוי הלשון, והמהרלב"ח שם כתב שמשקיעת החמה הוא ביה"ש משום שאין העם מכירים יציאת הכוכבים. אבל לב"ד שמכירים, עד שראו ב' כוכבים הוי ודאי יום, ע"ש.

ד) גמ' ר' יוסי אמר בין השמשות כהרף עין, עי' תוס' רא"ש דלר' יהודה נמי ביה"ש כהרף עין, אלא דמספק"ל אימתי הוא הזמן של כהרף עין וכ"ז בכלל הספק. וכן נקט בפשיטות בחי' ר"ח הלוי הל' עירובין. וע"ש ששתי ספיקות הם, [ובאומר ככר זו הקדש בתחילת היום, בביה"ש דכהרף עין ודאי לא קדיש, דמספיקא לא נחתא ליה קדושה כדאמרינן בעירובין, אבל בזמן דכל ביה"ש דמספק"ל אם הגיע זמן זה, חל קדושה מספק].

אמנם הר"ש זבין פ"א מ"ו כתב שרק לר' יוסי הוי ביה"ש כהרף עין ואף לדידיה איכא משך זמן שהוא ספק אם הגיע הזמן של כהרף עין, והוכיח כן מדאמרינן דאם ראה ביה"ש הוי ספק ראית שתי ימים, וע"כ שיש כאן משך זמן. [אבל לדעת הרא"ש והתוס' להלן ל"ה ב' מבואר דלר"י עצמו הוא רק בכהרף עין, אלא דאנן לא ידעינן אימתי הוא ביה"ש דר"י, אם מיד לאחר שהכסיף העליון או לאחר שיעור הילוך מ"ט אמה, ע"ש היטב] וכ"ז לר' יוסי. אבל לר' יהודה ור' נחמיה שיעורא דידהו יש לספק אי כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, משא"כ לר"י על כל משהו ומשהו של ביה"ש דידיה יש לספק אי כולו יום או כולו לילה. וצ"ב. דלכאורה גם לר' יהודה איכא ספק על כל משהו.

ה) פלוגתא דרבה ורב יוסף אליבא דר"י, אם ביה"ש מתחיל מיד מתחילת השקיעה, או משהכסיף התחתון. ובגמ' להלן מבואר דפליגי בשיעור אחד מי"ב ממיל. [והיינו דקה וחצי למ"ד דשיעור מיל י"ח דקות, וב' דקות למ"ד שיעור מיל כ"ד דקות] ולהלכה עי' רא"ש דנקטינן כרבה, ובשם רבינו יונה כתב דהוי ספק, אולם הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דהלכה כרב יוסף.

דף ל"ה ע"א

ו) תוד"ה תרי תילתי, הקשו מהגמ' פסחים דמשקיעת החמה עד צה"כ הוי ד' מילין. ויסדו בשם ר"ת דהכא משתשקע החמה היינו מסוף שקיעה אחר שנכנסה חמה בעובי הרקיע. אבל באמת מתחילת השקיעה הוי ד' מילין. והנה מש"כ דהחמה נכנסה בעובי הרקיע. עי' פסחים צ"ד ב' דנחלקו חכמי ישראל עם חכמי אוה"ע אם החמה עוברת בלילה ברקיע או מתחת הארץ. ומשמע דלמסקנא הודו חכמי ישראל לחכמי אוה"ע דהולכת מתחת לארץ. וכן הקשה הלח"מ פ"ה ה"ד משבת. ולר"ת צ"ל דלא הודו להם. ועי' תוס' רי"ד.

ז) ועיקר שיטת ר"ת, עי' רמב"ן בס' תורת האדם (ענין אבילות ישנה) שהסכים עם ר"ת, וכן נראה ברשב"א שהסכים עמו, וכן פסק בשו"ע סי' רס"א.

והפוסקים האריכו בשיטתו, ועיקר הקושיא, דהא חזינן שרואים ג' כוכבים הרבה קודם זמן דר"ת ולכאורה צ"ל דחיישינן שאלו כוכבים גדולים הנראים ביום. וכן צידד הביאוה"ל סי' רצ"ג. אולם בס' מנחת כהן נקט דשיעור זה הוא כשאין רואים ג' כוכבים בינונים, אבל כשרואים איה"נ דאי"צ שיעור ד' מילין. ועי' ביאוה"ל סי' רצ"ג שהקשה על השו"ע שם שכתב שהזמן שמותר לעשות מלאכה הוא משיראו ג' כוכבים קטנים (ומעיקר הדין סגי בבינונים. ועי' בפוסקים) ואמאי לא נקט שיעור ד' מילין מהשקיעה, דלר"ת קודם לכן יש לחוש שהם כוכבים גדולים והוכיח מזה כהמנחת כהן ועכ"פ בצירוף הכסיף העליון. ולפי"ז בארץ ישראל אי"צ ד' מילין כיון שכבר רואים כוכבים. אולם כבר תמהו שהרי הרמב"ן והשו"ע שהיו בא"י כתבו כר"ת דבעינן ד' מילין, וצ"ע.

ח) אולם דעת הגאונים דלא כר"ת אלא מתחילת השקיעה הוא ביה"ש בשיעור האמור בגמ' ג' רבעי מיל, ואח"כ הוי לילה, ובתרתי פליגי, דלר"ת עד שקיעה שני' הוי יום גמור ולגאונים רק עד שקיעה ראשונה, ועוד דאחר ג' רבעי מיל משקיעה ראשונה לגאונים הוי ודאי לילה, משא"כ לר"ת רק לאחר שקיעה שניה, ומשקיעה ראשונה בעינן שיעור ד' מילין. ובדעת הרי"ף והרמב"ם כתבו האחרונים דס"ל כהגאונים. עי' בפי' מהרלב"ח עהרמב"ם פ"ב מקידוש החודש.

ובביהגר"א סי' רס"א (ויו"ד סי' רס"ב) האריך לדחות שיטת ר"ת ועיקר יסודו, דהא דאמרינן משקיעה עד צאת הכוכבים ד' מילין היינו עד צאת כל הכוכבים, אבל ודאי הוי לילה קודם לכן משיצאו ג' כוכבים, ועי' ביאוה"ל סי' רס"א ד"ה מתחילת השקיעה.

ובתוס' הקשו במה פליגי בגמ' בשיעור ביה"ש, הרי למבואר בפסחים דעד שיעור ד' מילין לא הוי צה"כ, א"כ הוי ודאי יום. ותי' דאין ידוע מיהו אדם בינוני שהולך ד' מילין. ובביהגר"א שם תמה דכיון דמהלך אדם בינוני ביום הוא מ' מילין, א"כ לפי"ז נשער מהלך ד' מילין. [היינו שמינית מהיום או עשירית מהיום, עי' ביהגר"א סי' תנ"ט] ועי' דמשק אליעזר מש"כ בזה.

ט) שיטה שלישית מצינו לדעת היראים סי' רע"ד, דשקיעת החמה דידן הוא כבר לילה גמור ונחשב צה"כ, שאז מתחילים לצאת. וביה"ש הוא ג' רבעי מיל קודם זמן זה משמתחילה השמש לשקוע. ומה שאמרו בפסחים ד' מילין משקיעת החמה עד ציה"כ היינו משקיעה דידן שהיא כבר לילה, עד צאת הכוכבים כשנראים בעולם. וזה כפי' הגר"א בגמ' שם, דצה"כ דהתם הוי הרבה אחר הלילה. ומ"מ הגר"א דחה שיטה זו. ע"ש. ועי' ביאוה"ל סי' רס"א ד"ה מתחילת השקיעה, שהביא בשם הב"ח שמנהג הקהילות לחוש לדעת היראים, ומסיק שם דלכתחילה ראוי לנהוג כן, ולקבל שבת כשליש שעה קודם השקיעה.

בס"ד

ביה"ש (ב)

י) לשיטת הגאונים שמשקיעה ראשונה הוי בין השמשות עד ג' רבעי מיל, הקשו האחרונים דהרי אנו רואים שאין ג' כוכבים נראים מתחילת השקיעה. ובאבן האזל הל' קרי"ש פ"א כתב שצ"ל שראייתנו נתקצרה ע"ש שהוכיח מגמ' בכורות שרועה צאן רואה עד ט"ז מילין וע"כ שראייתנו נתקלקלה. ובמנחת כהן מאמר ב' פ"ח כתב דלגאונים צ"ל דשיעור ביה"ש דר' יהודה אין תלוי בצה"כ אלא אף קודם לכן יכול להיות לילה. וזה כדברי הגר"א דלעיל שהכסיף העליון אינו זמן צה"כ, ויתכן שלשיטתו אזיל דס"ל כהגאונים, ובאמת גם הרמב"ן בתורת האדם כתב כן, ע"ש שביאר זמן תוספת שבת במוצ"ש, וכתב דלר' יהודה הוא לאחר שהכסיף העליון קודם יציאת הכוכבים, דלר' יהודה הוי לילה, ושייך תוספת שבת, אבל לר"י דקודם צה"כ לא הוי לילה והוי ביה"ש, א"א לומר שמקיים בזה דין תוספת שבת. וחזינן דאף שהרמב"ן מפרש כר"ת דתחילת ביה"ש הוא מסוף שקיעה ראשונה, אעפ"כ ס"ל דלא הוי יציאת כוכבים. אמנם בתוס' וברשב"א שפי' שהספק דביה"ש אם הכוכבים שנראים הם בינונים מבואר דלכו"ע תלוי בצאת הכוכבים.

יא) עי' מגיני שלמה ל"ד ב' שחידש דבין השמשות אינו חסרון ידיעה אלא זהו זמן שהוא ספק בעצם. וחידש עוד דיתכן שלדבר אחד הוי יום ולדבר אחר הוי לילה. ועפי"ז יישב שיטת רש"י דאף שראה זיבה בשני ביה"ש אינו טמא טומאת זיבה בודאי, ובתוס' הקשו דממ"נ איכא ב' ראיות דאי ביה"ש ראשון הוי יום א"כ גם ביה"ש שני (כשראה כל ביה"ש) הוי לילה. ותי' המגיני שלמה דס"ל לרש"י דכיןו דהוי ספק בעצם, יתכן דלטומאת קרי חשיב יום, אבל לעינן טומאת זיבה חשיב לילה, ולכך לא חשיב ראיה בשני ימים רצופים. והא דאמרינן בגמ' דהעושה מלאכה בשני ביה"ש חייב ממ"נ, היינו דוקא לענין שבת שנידון אחד הוא בשני הביה"ש וממ"נ הוי מלאכה בשבת.

יב) גמ' הרוצה לידע שעורו של ר' נחמיה יניח חמה בראש הכרמל וירד ויטבול בים ויעלה זהו שיעורו של ר' נחמיה. ופירש"י ובתוך כדי שירד ויטבול ויעלה הוי לילה, ולפי"ז משמע דמתחילת השקיעה הוי ביה"ש ואחר שיעור חצי מיל לר"נ הוי לילה, ודלא כר"ת. ולשיטת ר"ת כתב הרמב"ן בתורת האדם וכ"ה בחי' הר"ן בסוגיין, דאין הכוונה שכשיעלה הוי לילה, אלא שבתוך זמן זה הוי טבילתו ודאי ביום. ומ"מ מדברי רש"י למדנו דפליג על ר"ת. וצ"ל עוד לר"ת שזמן זה הוא יותר משיעור חצי מיל אלא שיעור ג' מיל ורביע שמאז מתחיל ביה"ש, ועי' ברשב"א שכתב כן ופי' דכוונת הגמ' שירד ויעלה את ההר.

יג) אמר רבב"ח אר"י הלכה כר' יהודה לענין שבת והלכה כר"י לענין תרומה וכו' דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים ביה"ש דר"י. ובתוס' הקשו דביה"ש דר"י הוא כהרף עין ומאי נפ"מ בזה. ע"ש. ובביהגר"א סי' רס"א חידש שמתחילת ביה"ש מותר לאכול בתרומה דכוונת הכתוב ובא השמש וטהר, היינו משקיעה החמה. ולפי"ז כתב דגרסינן עד דשלים ביה"ש דר' יהודה. והיינו דחיישינן לדעת ר' יוסי שלא מתחיל ביה"ש עד דשלים ביה"ש דר' יהודה. ע"ש.

ובעיקר הדבר דאזלינן לחומרא כדעת שניהם. עי' ביאוה"ל סי' רס"א ד"ה ושיעור, דלכאורה כ"ז דוקא בספיקא דאורייתא, אבל לענין דרבנן כמו לענין תפילת מנחה או לענין שבות בביה"ש, אזלינן לקולא, אבל הוכיח מדברי השו"ע והרמב"ם שאף בדרבנן אזלינן לחומרא. וע"ש שבדברים שהקילו ביה"ש נמי אזלינן לחומרא ובביה"ש דר' יוסי אסור, דהוי ספק ספיקא להחמיר.

שיעור מיל - עפ"י ביהגר"א או"ח סי' תנ"ט ה'

יד) בתרוה"ד (סי' קכ"ג בהגה"ה [והובא בשו"ע סי' תנ"ט ס"ב] כתב דשיעור מיל הוא רביעית השעה ועוד חלק אחד מעשרים, כלומר ט"ו רגעים ועוד ג' וס"ה ח"י רגעים, ובפיהמ"ש להרמב"ם פסחים פ"ג כתב ששיעור מיל הוא ב' חומשי שעה, כלומר כ"ד רגעים. ולדעת הגר"א שיעורו ג' שמיניות השעה שהם כב' ומחצה רגעים. ובביאוהגר"א סי' תנ"ט האריך בזה, וזהו תו"ד.

אמרינן בפסחים צ"ד ע"א אמר רבב"ח א"ר יוחנן כמה מהלך אדם בינוני ביום י' פרסאות, מעלוה"ש עד הנץ החמה ה' מילין ומשקיעת החמה עד צה"כ ה' מילין. נמצא עוביו של רקיע אחד מששה ביום. ופירש"י דמהנץ עד השקיעה נשאר ל' מילין ומהלך עובי הרקיע הוא אחד מששה שהם ה' מילין. והיינו אחד מששה מלבר.

עוד שם, מיתיבי ר' יהודה אומר כמה מהלך אדם בינוני ביום עשר פרסאות מעלוה"ש עד הנה"ח ד' מילין משקיעה"ח עד צה"כ ד' מילין נמצאת עוביו של רקיע אחד מעשרה ביום. וכוונת ר"י פירש"י דאחד מעשרה ביום היינו מעלוה"ש עד צה"כ שעוביו של רקיע הוא אחד מעשרה מכל העשרה פרסאות, אבל מנץ החמה עד השקיעה איכא רק ל"ב מילין. ועוביו של רקיע הוא אחד משמונה מזמן זה. ומדאמר דעוביו של רקיע ד' מילין ש"מ דלא כרבב"ח שאמר דמהלך עוביו סל רקיע הוא ה' מילין, ומסיק בגמ' דהוא תיובתא דעולא ודרבב"ח.

נמצא לפי"ז דלרבב"ח משך היום מהנה"ח עד השקיעה הוא ל' מילין. ולמסקנת הגמ' אליבא דר"י הוא ל"ב מילין. ומעלוה"ש עד צה"כ לכו"ע הוא מ' מילין.

ומעתה יש לדון אם שיעור זמן י"ב שעות הוא מעלוה"ש עד צה"כ או מנה"ח עד השקיעה, וגם אם הוא מנה"ח עד השקיעה, האם בזמן זה נקטינן דאדם מהלך ל' מילין וכרבב"ח, או ד' מילין כר' יהודה. ובזה תלויה מחלוקת הנ"ל. א) להתרוה"ד מעלוה"ש עד צה"כ יש י"ב שעות. ולפי"ז מחלקים למ' מילין. ונמצא י"ב שעות שהם 027 דק' כשנחלקם לארבעים, הרי הם 81 דקות, ב) להרמב"ם י"ב שעות הם מהנה"ח עד שקיעה"ח, אלא דס"ל דעוביו של רקיע ה' מילין וכרבב"ח, וא"כ נשאר ל' מילין. וכ"כ להדיא בהל' קרבן פסח פ"ה ה"ט, ולפי"ז כשנחלק י"ב לשלושים הרי הם ב' חומשים שהם כ"ד רגעים, [ובאו"א - 42=03:027 דק') אמנם צ"ע דזה דלא כמסקנת הגמ'. ע"ש בביהגר"א. וע"ע מעדני יו"ט על הרא"ש ברכות פ"א סי' י'.

ולהגר"א נקטינן כמסקנת הגמ' דעוביו של רקיע ד' מילין. ונמצא מנה"ח עד שקיעה"ח ל"ב מילין. וכשנחלק י"ב שעות לל"ב מילין [כהרמב"ם שי"ב שעות הם רק מנה"ח עד שקיעה"ח] נמצא כל מיל ג' שמיניות השעה שהם כ"ב ומחצה רגעים. [באו"א - 5.22=23:027 דק').

וע"ש בביהגר"א שתמה על תרוה"ד איך יתכן שחשבון י"ב שעות הוא מעלוה"ש עד צה"כ. הרי ידוע שבימי ניסן ותשרי שהם ימים השוים יש י"ב שעות מנה"ח עד השקיעה. ומעלוה"ש עד צה"כ הוא ט"ו שעות. [וזהו כחשבונו שיעור מיל הוא כ"ב ומחצה רגעים. וא"כ ד' מילין הם שעה ומחצה. וכן ד' מילין שמשקיעה"ח, ונמצא עוד ו' שעות].

נמצא למשנ"ת דפליגי כשיעור ד' מילין שמעלוה"ש עד נה"ח, ומשקיעה"ח עד צה"כ. לתרוה"ד הם שעה וחומש, [27 דקות] להגר"א שעה ומחצה [09 דקות] ולרמב"ם 69 דקות, ולרמב"ם גופיה שהשיעור הוא ה' מילין נמצא 021 דקות [ב' שעות].

ועי' תוס' פסחים י"א ב' ששיעור הזמן מעלוה"ש עד נה"ח הוא שעה ומחצה, ולגירסתנו שם בתוס' איתא שהם ה' מילין והיינו דשיעור מיל הוא י"ח רגעים וכתרוה"ד, אבל הגר"א דחה דצ"ל ד' מילין ושיעור מיל הוא כ"ב ומחצה, ונמצא ד' מילין שעה ומחצה כשיטתו.

טו) והנה הרמב"ם בפיה"מ לברכות פ"א כתב דמעלוה"ש עד נה"ח הוא כשעה וחומש. ומבואר ששיעור מיל הוא ח"י רגעים ודלא כפירושו בפסחים.

ובביהגר"א שם האריך דהרמב"ם בברכות מפרש שמה שאמר ר' יהודה דמהלך אדם ביום עשר פרסאות היינו מנה"ח עד שקיעה"ח ודלא כרבב"ח, ומפני זה אמרו דנמצא עוביו של רקיע אחד מעשרה ביום היינו מיום שמנה"ח עד השקיעה דומיא דאחד מששה ביום דרבב"ח. והא דמותבינן לרבב"ח הוא בתרתי, דמהלך אדם עשר פרסאות הוא רק מנה"ח עד השקיעה ולא מעלוה"ש עד צה"כ, ועוד דמעלוה"ש עד נה"ח אינו שיעור ה' מילין אלא ד' מילין. [וזה דלא כפירש"י, וע"ש דבירושלמי מוכח כפי' זה]. ולפי"ז א"ש דמחלקים י"ב שעות לארבעים מיל ונמצא לכל מיל ח"י רגעים, והיינו כפי' א' עפ"י התרוה"ד, אלא ששיעור זה די"ב שעות אינו מעלוה"ש עד צה"כ [וכדהקשה הגר"א דחזינן דמנה"ח עד השקיעה איכא י"ב שעות]. אלא שיעור מ' מילין כולו הוא בזמן שמנה"ח עד השקיעה. ולפי"ז א"ש דברי התרוה"ד ועי' חזו"א סי' י"ג שכן הוא ביאור דברי התהו"ד. [אולם מדברי הגר"א משמע שדברי תרוה"ד נשארו בתימה וצ"ע] ובחזו"א קילס מאוד ביאור זה. ובמכתב הנדפס בפסחים צ"ד כתב ע"ז "וביום שגילה הגר"א את הדבר הכריזו ברקיע הזהרו באליהו ובתורתו שגילה רז זה לבני ישראל". וכן מסיק להלכה ודלא כהמ"ב סי' תנ"ט. [וזהו מקור המנהג למחמירים כר"ת שאין מחמירים יותר מע"ב רגעים].

ועי' בביהגר"א שם דה"נ לעינן זמני היום מונים מנה"ח עד השקיעה. וכשיטתו הידועה לענין זמן ק"ש דלא כמ"א. ובחזו"א סי' י"ג במכתבים, כתב דאין מחלוקת זו תלויה במחלוקת הנ"ל ע"ש. ולכן אע"פ שהתרוה"ד כתב בסי' א' כהמ"א שמונים שעות היום מעלוה"ש עד צה"כ, שפיר יש לפרש הגמ' בפסחים כהגר"א דמהלך י' פרסאות הוא מנה"ח עד השקיעה. [אולם במעדני יו"ט על הרא"ש ברכות פ"א סי' י' מבואר דתלוי הא בהא. ולפי"ז א"א לפרש בדעת תרוה"ד כפי' בתרא דהגר"א, שהרי לשיטתו מונים מעלוה"ש].

טז) ובספר סדר זמנים להגרי"א חבר זצ"ל (עמ' כ"ב בהגה"ה) כתב דהרמב"ם ס"ל דשיעור מיל הוא 5.22 דקות ומש"כ בפסחים שהוא ב' חומשי שעה לא חש לדקדק. ולפי"ז שיעור ד' מילין הוא שעה ומחצה. ומש"כ בברכות שהוא שעה וחומש יעוי"ש שכתב "שעות זמניות". ופירש בס' הנ"ל שר"ל דמעלוה"ש עד צה"כ יש ט"ו שעות [שהרי מנה"ח עד שקיה"ח יש י"ב שעות וכשנוסיף שעה ומחצה מכאן ומכאן עולה ט"ו שעות] ולענין זמני היום מחלקים מעלוה"ש עד צה"כ לי"ב חלקים ונמצא שעה זמנית היא שעה ורבע [52.1=21:51] וא"כ שעה וחומש מזמן זה הוא בדיוק שעה ומחצה דשעה זמנית היא ע"ה רגעים ועוד חומש מהם הרי צ' רגעים, ונמצא שאין סתירה בדברי הרמב"ם. ולפי"ז אין לנו מקור מהרמב"ם לשיטת התרוה"ד ששיעור מיל הוא י"ח רגעים.

יז) עוד יש לדון בשיעור ביה"ש המבואר אם הוא לפי שעות קבועות, או לפי שעות זמניות. ועי' ביה"ל סי' רס"א ד"ה שהוא שלדעת הפמ"ג אזלינן לפי שעות קבועות. וכן מנהג רוב המחמירים כשיטת ר"ת. אולם מדברי הגר"א משמע דאזלינן בתר שעות זמניות, ולפי"ז בימי הקיץ צריך להמתין יותר.