‏‏מ,א             ו
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**הכונס את יבמתו וכו'.** בירושלמי דן מה הדין בעשה מאמר האם זכה בנכסים.

**אם יש שם אב.** יש לברר מה שורש פולגתם דררבנן ור"י. יש לדון האם ירושת יבם הוא זכות ירושה בתורת אח אלא שהוא קודם לכל האחים. או שזכות ירושת יבם אינה כלל בתורת נחלה של אח, אלא הוא זכות מדיני היבום.

עוד נחלקו הראשנים לעיל כד: בדין אין בכור נוטל בראוי. דעת רש"י שם ד"ה אין בכור נוטל דראוי הוי מה שהוא ראוי אצל אביו של מת, דבזה כמו שאין אחיו המת מקבל פ"ש כך גם היבם לא מקבל פ"ש. אבל מה שיורש אחיו המת בנכסי אביו שפיר מקבל בזה היבם פ"ש. אבל הרמב"ן והרשב"א לעיל שם חולקים בזה וכתבו שבסוגין מבואר להדיא שאינו נוטל פ"ש בנכסי אביו. דיקום ע"ש אחיו ולא ע"ש אביו. ועי' במהרש"ל כאן ובריטב"א לעיל שם.

**החולץ וכו' אסור בקרובתיה.** האם האיסור הוא מחמת החליצה או משום שהיתה זקוקה לו. עי' ברש"י בס"ד שאחין אסורין משום שהיתה זקוקה להם, וקמ"ל שמותרין, מה הקמ"ל ומ"ש החולץ מהאחין.

**משום ריב"ב אומרים לו המתן.** בביאור מח' רבנן וריב"ב עי' גמ' לעיל יז: ובתוס' שם ד"ה ולימא. ובטעמא דריב"ב עי' תוס' עיל יח: ד"ה שומרת ותוד"ה אומרים. ועי' ברמב"ן וברשב"א בסוגיין.

**מתה אשתו מהו ביבמתו.** בשי' רב שחזרה להיתירה הראשון. הק' הראשנים מדוע אין חסרון דדרכי נועם. ומצינו בזה ב' דרכים בראשנים. עי' ברשב"א וריטב"א. [שי' הריטב"א שחוזרת לזיקתה. ושי' הרשב"א שהוא יסוד גדול ומפתח לכמה סוגיות דלעיל שחוזרת להיתירה ולא לזיקתה].

**ר"א היא.** עי' רמב"ן. ולפי"ז מיושב קו' מהרש"א בתוס' ד"ה מאי.

**תוד"ה ואמאי**. עי' קו' רע"א. וע"ע ברש"ש ובערל"נ.

**הספק שבועי : מא. מתני' היבמה לא תחלוץ וכו'**

**החולץ ליבמתו** הרי הוא כאחד מן האחין, פשיטא סד"א חליצה במקום יבום קיימא ונשקול כולהו נכסי קמ"ל. ברשב"א לעיל כז. ד"ה ירושלמי הביא מהירושלמי רב אמר חליצה קנין ושמואל אמר חליצה פטור וכו', והביא שם כמה נפק"מ. ואולי י"ל דס"ד דגמ' שחליצה קנין וחשיב קם תחת אחיו ויזכה בנכסיו.

ועוד אפשר לומר דכיון דעד החליצה היתה זיקת המת לכל האחין, וע"י החליצה מתברר שהזיקה היתה אליו, לכך ס"ד שאע"פ שחלץ לה מ"מ התברר שהזיקה היתה מיחודת אליו וזה כבר סיבה לזכות בנכסים.

**ודחו בגמ' סד"א** הואיל ואפסידה מיבום ליקנסיה. פרש"י דפסלה על האחין, היינו דאין הקנס מחמת שחלץ לה ולא ייבמה, שהרי התורה נתנה לו זכות זו דכתיב אם לא יחפוץ, אלא מחמת שפסלה על האחין לייבום. לכאו' פשוט שהכוונה בזה הוא שהחולץ חשש שמא אחיו ייבם את היבמה וממילא הוא יזכה בנכסים מדין יבם, ולכך הוא קדם וחלץ לה ופסל אותה על האחין בכדי לקבל חלק בנחלה, ובזה היה סד"א דנקנוס אותו, קמ"ל. ולפי"ז פשוט וברור שבגוונא שהיא לאו בת יבום אלא בת חליצה, לא שייך הסברא הנ"ל שנקנוס אותו כיון שהוא פסל עותה על האחין, שהרי היא לאו בת יבום כלל. [ועי' בק"א. שכתב שאין הכוונה לקנס מדרבנן, אלא ס"ד שהתורה קנסה אותו שאינו קם לנחלה כלל. קמ"ל, וצ"ע ראיתו ודו"ק].

ועי' בערל"נ שהק' איך הוא חלץ לה הרי כתוב במשנה לעיל חוזרים על כל האחין ואי בעו לייבם מיבמים, וע"כ שהאחים לא רצו לייבם אלא לחלוץ, וא"כ מה ס"ד שנקנוס אותו, ותי' דע"כ מיירי כשהוא קדם וחלץ לפני ששאלו את האחין האם הם רוצים לייבם. ועוד הק' שם למ"ד חליצת גדול עדיפא מביאת קטן מ"ט נפסידו הרי הוא עביד כדינו, שהרי לכתחילה חליצתו קודמת. ותי' דמיירי שהקטן קדם וחלץ לפני ששאלו את הגדול אם הוא רוצה ליבם, ולכך סד"א שנקנוס אותו.

**הכונס את יבמתו זכה בנכסים של אחיו.** איתא בירושלמי פ"ד ה"ז רב יהודה אמר בשם שמואל העושה מאמר ביבמתו לא זכה בנכסי אחיו, ואף ב"ש מודיי בה ואף ר"ש מודי בה, [היינו לב"ש דס"ל דמאמר קונה ומשייר, דלא הוי קנין גמור מה"ת, ולר"ש דס"ל דהוי ספק קונה ספק אינו קונה], ודלא כרבי לעזר בן ערך, דרבי לעזר בן ערך אומר מאמר קונה קנין גמור ביבמה.

היו לפניו שני יבמות [מאותו האח] עשה מאמר בזו ובעל לזו, [שדינו שכיון שעשה מאמר באחת הוי השניה בלאו דלא יבנה, ואחר שבא על השניה וקיים מצות ייבום מה"ת, והוי הראשונה בלא יבנה ומוציא שניהם בגט וחליצה לאחת מהן, כמבואר במתני' בריש רבן גמליאל] זכה בנכסי מה נפשך אם במאמר יזכה אם בביאה יזכה. אמר רבי יוסה מאחר שאינו יכול לקיים את אחת מהן לא יזכה בניכסי אחיו.

ויש לדון לדברי הירושלמי האם הבא על יבמתו שהיא עליו באיסור חייבי לאוין שהדין שלא מתייבמת, ומ"מ אם בעלו קנו, האם כיון שאסור לקיימה אינו יורש את אחיו, או דכל דברי הירושלמי הוא רק במקום שהאיסור לקיימה הוא מחמת דיני היבום שבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, משא"כ בחייבי לאוין שהוא איסור צדדי. [דבר אחר גרם לה].

וכן הא דאיתא לעיל לז: ספק ויבם בניכסי מיתנא יחלוקו, והתם הרי אסור לו לקיים את היבמה, וכמבואר במתני' שצריך להוציא מספק משום שהיא בספק איסור אש"א וא"כ אמאי יש צד שהוא זוכה בנכסים, וע"כ צ"ל דהתם אדרבא האיסור לקיימה אינו מחמת היבום, אלא להיפך שמא אינה צריכה לייבום, אבל אם היא צריכה יבום שפיר יכול לקיימה, ולכך שפיר נוטל את הנכסים, אבל בעשה מאמר בזו ובעל לזו, מדיני היבום אינו יכול לקיים אחת מהן.

**יקום ע"ש אחיו אמר רחמנא והרי קם,** העירו בזה מה הראיה מהפסוק שאפי' שיש אב הוא זוכה בנכסים. היכן נתחדש ב'יקום' שאפי' אם יש אב הוא זוכה בממון. וצ"ב [ועי' בסמוך שהובא צד לומר שדין זכיה בנכסי המת אינו בתורת נחלה כלל אלא הוא מדיני הייבום, דכיון דהוא קם תחת אישות המת ממילא הוי דנכסים שלו, וא"כ ממילא הוא קודם לאב, שהרי כל מה שהאב קודם הוא רק אם הזכיה שלו הוא בתורת ירושת נחלה, אבל אם הוא מדין קם תחתיו הוא קודם לאב]. ועוד מה בכלל בא להוסיף בזה שאמר 'והרי קם'. וכתב בזה בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות תפה דרש"י כתב במתני' שיש חידוש שהוא זוכה בנכסי אחיו אפי' אם גרשה למחר, והביאור בזה דהוי ס"ד שכל הדין ירושה תלוי רק בזמן שיש לו בה אישות, אבל אם גרשה כשם שבטלה האישות כך בטלה הירושה, וע"ז קמ"ל 'והרי קם' דכיון שקם זכה בנכסים ואפי' אם גרשה אח"כ נשארים הנכסים שלו.

**בגדר ירושת יבם, ובביאור מח' רבנן ור"י.**

א. נחלקו רבנן ור"י במקום שיש אב האם היבם יורש את אחיו המת, וקאמר בגמ' מ"ט דר"י דכ' והיה הבכור אשר תלד וגו', מה בכור אין לו בחיי האב אף האי אין לו בחיי האב. ונראה בזה, דהנה יש לדון ולחקור מאיזה גדר יורש היבם את אחיו המת, האם נתחדש בתורה שכשהוא מייבם, זכה בנכסי אחיו המת מדין יורש 'אח', אלא שהוא קודם לכל אחיו בירושה, אבל מ"מ סוף דבר הוא ירושת אח. או שזה פרשה חדשה של ירושה ולא מטעם אח כלל, ואדרבא כמו שחידשה תורה שהמיבם זוכה בכל הנכסים והוא מסלק את הזכות של האחים מהנכסים, כך גם כלפי הזכות שלו עצמו [מדין אח] הוא מסולק, אלא שהוא זוכה מדין חדש של יבם, שהוא קם תחת אחיו לכל דבר וגם בממונו הוא כמותו, וזהו פרשת נחלה חדשה[[1]](#footnote-2).

ועפי"ז היה אפשר לומר דרבנן ס"ל דלאו מדין ירושת אח היא, אלא הוא ירושה חדשה שנתחדש ביבם מדין קם תחתיו, וממילא גם אם האב קיום הוא זוכה, דדין ירושת יבם קודמת לכל הירושים. אבל ר"י ס"ל דזכותו בממון הוא מדין ירושת אח, והוא קודם לכל אחיו בממון, ולכך ס"ל דכל חידוש התורה הוא רק כלפי האחים, אבל כל זמן שיש אב ליכא ירושת אח, וממילא גם היבם לא זוכה בנכסים.

ב. ומצינו שנח' בזה הרא"ש והיש"ש לעיל. שהובא לעיל בסוגיא דספק ויבם בנכסי מיתנא, שהק' הרא"ש למה היבם לא יכול לטעון דל מהכא ירושת יבם שהיא ספק, תפ"ל שהוא ודאי אח בנכסים, היינו שהיבם מצי לירש את נכסי אחיו לאחר היבום גם מכח אח, ויורש מב' כוחות גם יבם וגם אח, דאם נימא שברגע שהוא מיבם שוב אינו יכול לרשת מכח אח, וכמו שיבם מסלק את שאר האחים מהירושה, כך הוא מסלק את הזכות שלו עצמו מדין אח, ואינו זוכה בנכסים אלא אך ורק בתורת יבם, א"כ מה הק' הרא"ש שהיבם יאמר לו שהוא ודאי ואין ספק מוציא מידי ודאי, הלא ממ"נ אין היבם יורש מתורת אח, דאם הוא היבם הרי הוא יורש רק בתורת יבם, ולא בתורת אח, ואם הוא לא היבם א"כ אין לו ירושה כלל שהרי יש כאן בן, והבן הוא היורש. ומוכח מקו' הרא"ש שס"ל שהיבם עצמו יכול לרשת גם מכח הדין יבם וגם מכח הדין אח, ולהכי הק' דל מהכא היבם הו"ל איהו ודאי אח.

וביש"ש [סי' ז'] חולק על דברי הרא"ש, וס"ל דהיבם לא מצי לירש מחמת שהוא אח אלא משום יבם, דכשם שנסתלקה ירושת האחין ויורש היבם את אחיו שמת, ה"נ נסתלקה ירושת עצמו בתורת אח, ויורש רק מחמת היבום, וא"כ לא מצי היבם לומר לספק שהוא ודאי אח, בתורת אח אינו יורש ממ"נ, שעל הצד שהוא יבם אינו יורש מדין אח, ועל הצד שהוא אח הוא כלל לא יורש דאיכא בן. וממילא אין כאן טענת ודאי ירושה, ולא אמרינן אין ספק וכו' אלא במקום שאיכא צד ירושה מכח אח. הובא בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות תיא.

ג. והביא בזה הגרש"ר זצ"ל בשיעורים שם אות תיב דנח' בזה רש"י והר"ן בכתובת פא: דאמרינן שם ההוא גברא דנפלה ליה יבמה בפומפדיתא, בעי אחוה למיפסלה בגיטה מיניה, א"ל מאי דעתך משום נכסי אנא בנכסי פליגנא לך, ובהמשך הגמ' שם פב. ההוא גבא דנפלה ליה יבמה במתא מחסיא וכו' א"ל אי בעית פלוג לך מהשתא ופרש"י 'החזק בחלקך מעכשיו, ואע"פ שאינה עכשיו קנויה לך עד שאכנוס או שאחלוק, לכשאכנוס ואזכה בכולן זכה אתה בחלקך וכו', הרי שלרש"י האח הקטן יעשה קנין והגדול הוא המקנה לו את הנכסים מעכשיו. והק' הר"ן איך מהני הקנין הא הוי דבר שלא בא לעולם, דהיבם לא זוכה עד שייבם. ולכך ביאר הר"ן שלא מדובר שהוא יקנה לו את חלק בנכסים, אלא היבם עושה תנאי שלא יזכה ע"י היבום בכל הנכסים, וכמו שמצינו שבעל יכול להתנות בנכסים בעודה ארוסה שלא יזכה בהם. ובדעת רש"י ביאר בקצה"ח רעח סקי"ג בשם בנו דמרש"י מבואר שאינו מדין סילוק בנכסים, שהרי רש"י כתב שהאח עשה קנין, וע"כ צריך לבאר בדעת רש"י דכיון שמיירי שלא היו שם אלא שני אחים [היבם הגדול והאח הקטן] א"כ שפיר א"ל היבם פליגנא לך בנכסי ובקנין, והיינו שמכר לו את חלקו שמעיג לו מדין אח, שהרי בלי פרשת היבום היו הנכסים מתחלקים ביניהם, ונמצא שחצי כבר מגיע ליבם מדין אח, [אלא שאם הוא מייבם הוא זוכה בעוד חצי] וא"כ את החצי הזה הוא מכר לאחיו הקטן.

ונראה שבזה נחלק הר"ן על רש"י, שהר"ן נקט שברגע שהוא מייבם הרי הוא מאבד את הזכות שלו מדין אח, וכמו ששאר האחים מסולקים מהירושה כך גם הזכות שלו פוקעת, וכל הזכות שלו הוא רק מדין יבם, וממילא שאל הר"ן איך הוא יכול למכור חצי מהנכסים, [וכמו שאם היה האח השני מוכר את חלקו לאדם אחר, ואח"כ אחיו היה מייבם פשיטא שהיתה המכירה מתבטלת, והיבם היה זוכה בכל הנכסים, כמו"כ המכירה של היבם עצמו גם מתבטלת כיון שהזכות שלו מדין אח בטלה]. אבל רש"י סבר שהיבם לא מאבד את הזכות שלו מדין אח, ונמצא שגם אחרי היבם יש לו שני סיבות לזכות בממון גם מגדין אח וגם מדין יבם, ושפיר כתב הקצה"ח שגם לפני היבום יכול היבם למכור את החצי שהוא זוכה בו בתורת אח, ואפי' שעכשיו נוסף לו סיבה לזכות בנכסים מדין יבם, מ"מ זה לא מבטל את הזכיה הראשונה שלו. [[2]](#footnote-3)

**אין יבם נוטל בראוי.**

א. מבואר בגמ' לעיל כד: 'דבכור קריה רחמנא מה בכור אינו נוטל בראוי כבמוחזק אף האי אינו נוטל בראוי כבמוחזק'. דעת הבה"ג והר"ח הובא ברמב"ן וברשב"א שם דדין זה נאמר כלפי נכסי המת עצמו, דהיינו שהיבם נוטל רק בנכסים שאחיו המת היה מוחזק בהם, אבל בנכסים שנחשבים ראוי אצל האח היבם נוטל בשוה עם שאר האחים. וממילא אם נפלו למת נכסים לאחר שהוא ייבם כגון שהאבא מת אחרי שהוא ייבם, אינו נוטל את כל חלק האח המת, אלא שירושה זו מתחלקת בין כל האחין. והטעם הוא דנכסי אביו הוי ראוי אצל אחיו המת, ואינו נוטל בראוי כבמוחזק. ולפי"ז מתפרש דברי הגמ' דבכור קריה רחמנא היינו שהוא נחשב כבכור 'בנכסי אחיו' ואינו נוטל בנכסי אחיו בראוי. אבל רש"י לעיל שם ד"ה בכור נוטל ב' חלקים פירש שקאי על הנכסים של אבי אביו, שמת אבי אביו לאחר אביו, וכיון שהנכסים הללו הוי ראוי אצל האב, כשם שאין בכור נוטל פ"ש אלא במוחזק לאביו, כך נמי יבם אינו נוטל פ"ש במה שהיה ראוי אצל האב. נמצא עולה לדעת רש"י דכלפי נכסי המת עצמו זוכה היבם בין במה שהיה המת מחזק בפועל, ובין במה שהוי ראוי אצל האח, ולכך ודאי שאם מת האב אח"כ נוטל היבם ב' חלקים, חלקו מדין בן, ועוד חלק משום נכסי אחיו המת שהרי הוא יבם, והוא קם תחת אביו כמו ב'. אלא שבדין זה נתחדש שממון שהוי ראוי אצל האב אין היבם נוטל את חלק אחיו המת, כשם שבכור לא נוטל בראוי בנכסי האב, כך יבם אינו נוטל בראוי בנכסי האב. נמצא שרש"י פי' שיבם דינו כבכור 'בנכסי האב'[[3]](#footnote-4).

והנה לראשנים דס"ל שאינו נוטל בנכסי אביו משום דהוי ראוי אצל אחיו המת, יל"ע קצת דבסוגין מבואר שאינו נוטל בנכסי האב ב' חלקים משום קרא דתחת אחיו ולא תחת אביו, ולכאו' ל"ל קרא תפ"ל דהוי ראוי אצל האח. וי"ל דזה גופא הטעם.

ומ"מ הראשנים לעיל כד: הביאו מכאן ראיה דלא כשיטת רש"י, דאמרינן להדיא 'אי מה בכור נוטל פי שנים לאחר מיתת האב אף האי נוטל פי שנים לאחר מיתת האב, מידי יקום על שם אביו כתיב וכו'. הרי מפורש שיבם אינו נוטל בנכסי האב ב' חלקים, וכפרש"י כאן.

ובשי' רש"י נאמרו ב' דרכים.

**א.** בריטב"א לעיל כתב שרש"י נשמר מזה, וס"ל לרש"י שכל הסוגיא שלפנינו קאי רק בשיטת ר"י, שכ' בד"ה אף האי 'אם מת וכו' מודה ר"י וכו', הרי דכל קו' הגמ' היא רק לר"י וכן הוא בביאור הגר"א קסג סק"ה. ולר"י דס"ל דאין היבם יורש בנכסי המת כשאביו קיים, ס"ל נמי שאם מת האב אינו יורש ב' חלקים, אבל לרבנן דס"ל שגם אם האב חי היבם נוטל את נכסי המת, לכך גם נוטל פ"ש בנכסי אביו, וכמבואר ברש"י לעיל.

והדברים צ"ב רב מה שייכת מחלוקת ר"י ורבנן אם נוטל היבם בחיי האב או לא, לענין אם נוטל במיתת האב חלקו וחלק אחיו או לא. ומהיכן פשיטא ליה לריטב"א שלרבנן שנוטל הבכור את ירושת אחיו המת גם כשאביו חי ע"כ נמי נוטל היבם אחר מיתת אביו ב' חלקים גם חלקו וגם חלק אביו. וכתבו בזה [עי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות תפח] דהריטב"א למד שלרבנן שנוטל היבם אפי' בחיי האב ע"כ דאינו ירושת נחלה, דבירושת נחלה צודק ר"י שהאב קודם, אלא שהזכיה בממון אינה אלא מדיני היבום עצמו, וכשם שהוא עומד תחת אחיו לענין האישות כך הוא עומד תחת הממון, משו"ה פשיטא ליה שכשמת האב הוא נוטל ב' חלקים, חלקו וחלק אחיו המת שהוא עומד במקמו. אבל לר"י דכשיש אב אינו נוטל בנכסים, הביאור בזה הוא שהזכיה בממון הוא מדין ירושת נחלה, ובירושת נחלה האב קודם בירושה, ולכך אין היבם זוכה, וממילא גם אם מת אביו אין היבם נוטל ב' חלקים בנכסי האב, דכתיב יקום על שם אחיו ולא ע"ש אביו, שהרי עכשיו הוא יורש את האב ולא את האח.

**ב.** במרדכי בפרק יש נוחלין הובא במהרש"ל כאן פי' דאין חילוק בין רבנן ר"י לענין זה, ואף לר"י נוטל ב' חלקים בנכסי האב. אלא שקו' הגמ' היתה שאף לר"י דס"ל דהאב קודם לירושה, מ"מ לכשימות האב נימא שירש היבם את נכסי המת שהיו ראוים לו מחמת היבום אם לא היה אב. וכלפי הנכסים הללו הק' בגמ' שיזכה בהם היבם. וע"ז משני יקום ע"ש אחיו וכו' וכיון שסו"ס האב כבר ירש את הנכסים, שוב הו"ל כנכסי האב ממש, ואין זוכה בהם היבם, דאם יזכה בהם הרי הוא נחשב שקם על שם אביו. אבל זה פשיטא שהוא נוטל ב' חלקים בכל נכסי אביו, כיון שמקבל גם את זכות אחיו המת.

[וצ"ב מה ההו"א שיטול היבם את כל נכסי המת לאחר מיתת האב, הרי כיון שהאב ירש פשיטא שהם נכסי האב ולא נכסי המת. וצ"ל דגם לר"י הוא נחשב כעומד תחת אחיו המת, אלא שהאב קודם לו, אבל כשמת האב ס"ד שבטלה קדימת האב וזכותו משום שעומד תחת אחיו המת. וצ"ע].

**ב.** ובביאור יסוד מחלקתם כתבו [באו"ז בהל' יבום סי' תרמב בשם תשו' רבינו שמחה – לא ראיתי בפנים, לבדוק] שנחלקו בביאור גדר ירושת יבם, דהבה"ג והר"ח נקטו שגדר ירושת יבם הוא בגדר ירושת נחלה דעלמא, והוא קודם לכל אדם, אבל מ"מ דינו הוא כדין ירושת בן שיורש את נכסי אביו, וממילא אם מת האבא אין הוא יכול לרשת את האבא באופן ישיר, דאין הוא קם תחת האב, אלא שהוא יורש את אחיו המת, וממילא אם מת האב אח"כ והוא בא לרשת את חלק אחיו, הוא צריך להגיע לדין משמוש שאחיו יזכה באותו החלק, והוא יזכה ממנו, וזכות זו יש לה דין ראוי שרק בן יורש בראוי ולא יבם, וזה הכוונה שהוא 'כבכור בנכסי אחיו'. אבל רש"י נקט שזכות הירושה שלו אינה כלל מדין ירושת נחלה כבן דעלמא, אלא שמדין היבום שהוא קם תחת אחיו המת, אותו הזכות שיש לו באישות המת כך גם יש לו בממון המת, והוא ממש קם תחתיו בין לענין אישות ובין לענין ממון, וממילא כשהוא בא לדון על נכסי האביו הרי הוא בא בצורה ישירה על נכסי האב וטוען הוא יורש ב' חלקים 'מן האב' חלקו וחלק אחיו המת שהוא קם תחתיו, וממילא פשיטא שהוא נוטל בנכסי אביו ב' חלקים, אבל במה שהיה ראוי אצל האב עצמו בזה יש לו דין בכור שאינו נוטל בראוי אצל האב[[4]](#footnote-5).

וראיתי מי שהביא ראיה לדרך זו מהא דאמרינן במתני' לקמן שאפי' שע"א נאמן לומר מת בעלך והיא מותרת להינשא אפ"ה אין האחין נכנסין לנחלה עפ"י ע"א, ואמרינן במתני' קיז. בש"א תנשא ותטול כתובה, אמרו להם ב"ה הרי מצינו שאין האחין נכנסים לנחלה, אמרו להם ב"ש והלא מספר כתובה נלמד שהוא כותב לה שאם תנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי, ותנן שם חזרו ב"ה להורות כדברי ב"ש. וידוע שהביאור בזה הוא דדין ירושת נחלה אינו תלוי בהתר להנשא, אלא שהמיתה מתירה גם את האשה וגם את הירושה, ועל העדות מיתה עבדינן פלגינן, ונאמן לענין להתיר את האשה להנשא ולא נאמן לענין נחלה, אבל לגבי חיוב כתובה אינו תוצאה מהעדות של המיתה, אלא הוא תלוי בהיתר נשואין, וכיון שלגבי היתר נשואין הוא נאמן ממילא יש כאן נאמנות גם כלפי הכתובה שזה עדות בתולדה.

ואמרינן שם בגמ' אמר רב חסדא נתייבמה היבמה נכנס לנחלה על פיו, דהם דרשו מדרש כתובה ואנו לא נדרוש מדרש תורה, יקום ע"ש אחיו אמר רחמנא והרי קם.

ולכאו' צ"ב מ"ש ירושת שאר האחים מירושת היבם, הרי כמו שכלפי שאר האחים אמרינן שאין הע"א נאמן לנחלה, כך שלא יהיה נאמן גם לענין ירושת יבם. ומכאן נראה שירושת יבם אינה כמו ירושת אחים כלל, אלא שהוא חלק מהזכויות של דין היבום, וע"י שקם תחת אחיו להמשיך את האישות, ממילא הוא נעמד גם כלפי דיני הממון, ומדין זכית היבם הוא, ואינו כלל מדין ירושת אחיו. וממילא עד כמה שהאשה מותרת והוא מייבם ממילא הוא נכנס גם תחת הדין ממון, וצ"ע.

**כמה הערות במח' רש"י והרמב"ן.**

**א.** בתשו' מהר"ח או"ז סי' צב הביא קו' גדולה לדעת רש"י מהגמ' בב"ב קמד: [הדין הוא שדרון ששולחים לשמח את החתן נחשב כעין מלוה שהרי הצד המקבל מחזיר גם ששבינות כשישא אשה]. ואמרינן במתני' התם שאם שלח האב ביד אחד בניו ששבינות ואח"כ מת האב והחזירו את הששבינות לאותו האח הדין במתני' שזה חוזר לאמצע. והק' שם בגמ' ורמינהו שלח לו אביו ששביניות כשהיא חוזרת חוזרת לו, [ופרשב"ם שם שס"ל להאי תנא שכיון ששלח האב ביד אותו הבן חפץ הוא שלו לבדו יחזיר הששבינות]. ותי' שמואל הכא ביבם עסקינן שאינו נוטל בראוי כבמוחזק. פי' דמתני' מיירי בגוונא ששלח האב ביד אחד האחים, ומת אותו האח, ויבם אחיו את אשתו, ואח"כ החזירו את הששבינות לאותו האח, ובזה הדין שאין היבם נוטל את השושבניות של אחיו המת משום שאינו נוטל בראוי אלא חוזרת לאמצע. והוי כמו חוב שהחזירו לאח שאין היבם נוטל[[5]](#footnote-6). הרי מבואר להדיא שדין ראוי נאמר גם כלפי נכסי המת עצמו, וכל מה שהוא לא מוחזק בהם אין היבם נוטל, וכן איתא בשו"ע קסג סעי' א'. וצ"ב רב לשיטת רש"י שיבם נוטל אפי' בירושת אביו שמת לאחר האח, מ"ש ששבניות שאינו נוטל מירושת אביו, הלא בשניהם לא היה האח מוחזק וצ"ע.

ועי' שם שתי' דלעולם יורש היבם בנכסי אחיו גם מה שהוא בגדר ראוי, אלא שהתם בששבינות הגדר הוא שהחוב הוא כלפי האב, שהרי האב הוא השולח את הדרון, אלא שהאבא נותן את הזכות הזו לאותו הבן שהוא שלח עמו את הדרון, ולא עוד אלא שאם ימות האבא הרי הוא מוריש את החוב של הדרון לאותו הבן מדין ירושה של ריב"ב, דהיינו שזה נחשב שפרעון החוב הוא לאבא אלא שהבן זוכה את הפרעון הזה מדין הנחלה של ריב"ב, וממילא נמצא שאותו הממון הוא ממון של האב, וזה הוי ראוי אצל האב ושפיר לא נוטל היבם באותו הממון. ובדרך זה גם ביאר בחזו"א אבה"ע סי' קיט. [ואפי' שהתם מיירי שמת האב תחילה ואח"כ מת הבן, ולכאו' א"כ הרי החוב הוא של הבן שהוא זכה במלוה זו, ולא הוי כלל חוב של האב, מ"מ צ"ל שהבן לא זוכה בחוב זה, וצ"ב].

ב. אמרינן בב"ב יב: אמר רב הונא בריה דר' יהושע פשיטא חלק בכור וחלק פשוט יהבינן ליה אחד מצרא, פי' שני החלקים שמקבל הבכור, גם חלק הפשיטות וגם חלק הבכורה, הוא מקבל בצד אחד, שדה זו אצל זו, שהרי שניהם הם שלו. ומסתפקת הגמ' יבם מאי, אמר אביי היא היא מ"ט בכור קרייה רחמנא. רבא אמר אמר קרא והיה הבכור וגו', הוייתו כבכור ואין חלוקתו כבכור. דהיינו שבגוונא שהיבם בא לחלוק עם אחיו בנכסי האב הרי הוא נוטל ב' חלקים בחד מצרא, פירוש גם חלקו וגם חלק אחיו המת. והנה בשלמא לדעת רש"י שפיר י"ל שמיירי שהאב מת אחר שהיבם ייבם, ואח"כ מת האב וכיון שהוא בא ליטול בנכסי אביו ב' חלקים, חלקו וחלק אחיו המת, ממילא יש לו תביעה כמו בכור לקבל בחד מצרא. וכן פירש שם רבינו גרשום בהדיא 'יבם מאי יבם שמת אחיו בחיי אביהן ויבם זה את אשתו, ושוב מת אביהן, דשקיל האי יבם ירושת אחיו ב' חלקים, אחד חלק אחיו שמת ואחד חלק של עצמו'. הרי להדיא כשיטת רש"י שאם מת האב זוכה היבם בנכסי האב ב' חלקים, ולכך שפיר הוא יורש בחד מצרא. אבל לדעת הראשנים שאינו נוטל בנכסי אביו שמת אח"כ ב' חלקים דהוי ראוי, ע"כ צ"ל שמיירי שהאב כבר מת בתחילה, וירושו כל האחים חלקם, אלא שעדין לא חלקו את הנכסים ביניהם, ועכשיו כשמת אחיו הוא יורש מאחיו את חלקו, ובזה הוא יכול לתבוע ב' חלקים בחד מצרא, וכן פירש בתורא"ש לעיל כד: וז"ל 'והא דקאמר בפ"ק דב"ב פשיטא חלק בכור וחלק פשוט וכו' [היינו דבא להק' על הראשנים שאינו נוטל בנכסי האב ב' חלקים מהגמ' בב"ב שם], ותי' התם מיירי כגון שמת אביו בחיי אחיו ומת אחיו קודם שיחלקו הנכסים'

אלא שיל"ע בזה טובא, דבשלמא לדעת רש"י הרי הוא יורש את האב עצמו ב' חלקים שהרי הוא קם גם בחלקו וגם בחלק אחיו, ושפיר נוטל בחד מצרא. אבל אם כבר מדובר שהאב מת וזכו כל האחין את חלקם, א"כ מה אכפת לי שעדין לא חלקו, סו"ס הוא זוכה כאן ב' חלקים משני זכיות נפרדות, את חלקו הוא זוכה מן האב, ואת חלק אחיו הוא זוכה מן האח, וא"כ מהיכי תיתי שהוא יוכל לתבוע ב' חלקים בחד מצרא, הרי זה כמו שאחד מן האחים מכר לו חלקו קודם חלוקה, ובכה"ג כתבו התוס' שם שאינו יכול לתבוע בחד מצרא. וצ"ע.

ג. עוד קשה דתנן בבכורות נב. אין היבם נוטל בשבח ולא בראוי כבמוחזק, ומדברי הגמ' שם משמע שבנכסי המת עצמו נוטל היבם בשבח של הנכסים. וכל המשנה שם מיירי על שבח בנכסי האב, שבנכסי האב אין היבם נוטל בשבח[[6]](#footnote-7), דאמרינן התם אמר אביי לא שנו אלא בשבח ששבחו הנכסים בין מיתה ליבום, אבל בין יבום לחלוקה נוטל, מ"ט יקום ע"ש אחיו אמר רחמנא והרי קם. רבא אמר אפי' מה ששבחו בין יבום לחלוקה לא שקיל, מ"ט כבכור, מה בכור אין לו קודם חלוקה אף יבם אין לו קודם חלוקה.

והק' המרדכי שם בשלמא לשיטת רש"י שפיר מצינו לפרש דמיירי שמת האח תחילה ואח"כ מת האב, ובכה"ג ס"ל לרש"י שיורש היבם ב' חלקים בנכסי האב גם חלקו וגם חלק אחיו המת, ולגבי זה אמרינן שהוא נוטל רק במה שהיה מוחזק בחיי האב ולא בשבח ששבחו הנכסים לאחר מיתה, אבל לפי שיטת הראשנים שהיכא שמת האח קודם שמת האב אינו מקבל כלל את זכות האח שמת לירש בנכסי אביו, משום דהו"ל ראוי אצל האח. א"כ בע"כ צריך לפרש את דברי הגמ' שם שהאב מת תחילה ואח"כ מת האח, וא"כ צ"ב למה לא נוטל היבם בשבח שקודם חלוקה, הרי כבר זכה האח שמת בחלקו, וכמו שהיבם נוטל כל מה ששבחו נכסי אחיו המת, כך יש לו ליטול את כל מה ששבחו נכסי אחיו שירש מאביו. וקו' זו הק' גם רבינו שמחה בתשוב' הנ"ל וכתב דצ"ל שמת האב ולא הספיקו האחין לחלוק בניהם, ואח"כ מת האח וייבם היבם את אשתו. וגם זה צ"ב, למה שלא יזכה היבם את השבח של הנכסים, הרי הזכות של היבם בנכסים הוא מכח שהוא יורש את האח, ולמה שלא יזכה בשבח של הנכסים הללו.

[ומכאן הביא מהר"ח או"ז סי' קכא ראיה ליסוד דין תפוסת הבית, שאחין שיורשין לפני חלוקה אין הכוונה שיש לכל אחד זכות בממון ממש לפני חלקו, והם ברשות משותפת, אלא שהגדר הוא שהממון עומד ברשות תפוסת הבית, ולכל כל שעדין לא נתברר חלקו אפי' שמת האב קודם זה נחשב שבח של האבא ולא של אחיו. ולכך נמי הוא נוטל בחד מצרא דכל זמן שלא חלקו הרי הוא נוטל מרשות תפוסת הבית שני חלקים, וכיון שהוא נוטל ישירות מתפוסת הבית לכך זה לא נחשב שהוא נוטל כאן מכח שני סיבות ירושה. וצ"ב].

**עוד בדין ראוי.**

ברשב"א לעיל כד: הק' לדעת רש"י דלר"י דאמר דאין היבם קם בנחלה במקום אב, א"כ כשיש אב בין כה אין היבם יורש, וא"כ ל"ל קרא שאינו נוטל בראוי, ובשלמא לשאר ראשנים שאין היבם נוטל בראוי היינו בנכסי המת עצמו שפיר י"ל דבין לרבנן ובין לר"י מיירי בגוונא שהאב מת תחילה ואח"כ מת אחיו, ובכה"ג לכו"ע הוא יורש את אחיו, ובזה התחדש הדין דאינו יורש אלא במוחזק לאחיו ולא בראוי. אבל לדעת רש"י הרי מה שראוי אצל האח הוא יורש, וכל הדין שאינו נוטל בראוי מיירי על נכסי אבי אביו, ולכאו' בזה תפ"ל שבמקום אב הוא כלל לא נוטל, וא"כ המיעוט של בכור קריה רחמנא וכו' הוא רק לרבנן ולא לר"י, וזה צ"ע דהו"ל לגמ' למימר תינח לרבנן לר"י מאי איכא למימר. עכ"ת קו' הרשב"א.

ושמעתי בשם הגאון הגדול הגר"ג אדלשטין שליט"א דהנה יש לדון לדעת ר"י במקום שמת האח ועדין היה קיים ואח"כ מת האב ורק אח"כ הוא ייבם, האם בכה"ג נמי ס"ל לר"י שכיון שהאב ירש את נכסי המת א"כ אפי' שהוא ייבם אח"כ את המת מ"מ אינו זוכה בנכסי המת דסו"ס האב היה קיים בשעת מיתת הבן והוא זוכה בנכסים. או דילמא שאזלינן בתר שעת הייבום שבזמן הזה יש לו סיבה לזכות בנכסי אחיו המת מדין קם תחתיו, ובזה לר"י אם האב קיים אינו זוכה בנכסים אבל אם אין האב קיים הרי הוא קם בנכסי אחיו. והגדר בזה הוא דלכו"ע גדר הזכיה הוא מדין קם תחתיו, אלא שלרבנן הוא תמיד נעמד תחת הממון, ולר"י תלוי דאם בשעת הייבום האב קיים נמצא שלענין הממון אינו קם חתתיו [ולכן היה הו"א שבמקום כזה אין דין יבום, הובא לעיל], אבל אם אין האב קיים בשעת הייבום אפי' שהאב זכה בנכסים, מ"מ בשעת היבום הוא קם תחת אחיו בין לענין הממון ובין לענין האישות.

ודקדק בדברי רש"י שבכה"ג אזלינן בתר שעת היבום וגם לר"י הוא זוכה בנכסי המת כמו לרבנן. דרש"י כתב בד"ה אף האי נמי 'לאחר מיתת האב אם מת האב לאחר יבומו של זה מודה ר"י וכו' משמע מרש"י שרק שהאב מת אחר הייבום אינו זוכה בנכסי האב את חלקו וחלק אחיו המת, דאזלינן בתר שעת הייבום ובשעת הייבום האב לא היה קיים. וכן כתב רש"י אח"כ בד"ה על שם וכו' 'וכיון דבשעה שקם ע"ש אחיו לא שקל תו לא שקיל' משמע נמי שכיון שהוא ייבם בעוד אביו קיים לכך הוא לא נוטל בנכסי האב, אבל אם האב מת קודם הייבום כיון שבשעה שהוא קם תחת אחיו זה הזמן שהוא צריך לזכות בנכסים, ובשעה זו אביו לא קיים, ממילא הוא זוכה בנכסי האב חלקו וחלק אחיו

ולפי"ז מיושב קו' הרשב"א דנמצא שגם לרבנן וגם לר"י הוא יורש בנכסי האב ב' חלקים, אלא שלרבנן תמיד הוא קם תחתיו ותחת אחיו, ולר"י תלוי דאם הוא כבר ייבם וקם תחת אחיו והאב היה קיים נמצא שלענין הממון הוא לא זוכה דאם האב קיים האב קודם. אבל מ"מ גם ר"י מודה שיש אופנים שהוא יורש בנכסי האב ב' חלקים, ובכה"ג נאמר הדין שהוא יורש רק במוחזק לאחיו ולא בראוי.

**מ:**

**האם אחות חלוצה אסורה משום שהיא אחות זקוקתו.**

מבואר במתני' שהחולץ ליבמתו אסור בקרובתיה. ומבואר בהמשך הגמ' שהוא איסור מדרבנן כאן שנא רבי אחות חלוצה מדברי סופרים. והנה למ"ד אין זיקה פשיטא שכל האיסור הוא מחמת מעשה החליצה, אבל למ"ד יש זיקה יל"ע האם איסורו הוא מחמת הזיקה שהייתה ביניהם קודם לחליצה, או שהוא איסור חדש מחמת החליצה. ולכאו' אי"צ תקנה מיוחדת לאחות חלוצתו, אלא כיון שהיא אחות זקוקתו תיאסר גם לאחר החליצה. [והטעם שהיא אסורה או דדמיא לאחות גרושתו או משום מיחלפא, כמבואר בסוף הסוגיא לגבי צרת קרובה].

**א.** מבואר במשנה שאף שאחות חלוצתו אסורה מ"מ על האחין היא מותרת. ובגמ' היה הו"א דאחין מותרין רק על אם אם אמה, אבל באם אמה ובאמה אסורין, דהיינו דהו"א שקרובת חלוצתו אסורה גם על האחין, וקמ"ל שמותרת לאחין. וביאר רש"י ד"ה הו"א האחין מותרין 'לא קאי אלא אאם אם אמה שלא גזרו שניות בזיקה, אבל באם אמה ובאמה דהוו להו עריות דאורייתא לגבי אשה גמורה, לא משתרו אחין דגזרו עריות בזיקה, ואפי' לאחר חליצה נימא דאיהו שליחותייהו עבד', הרי ברור בדבריו דבהו"א דאסורה על האחין הוא מחמת הזיקה, והזיקה שאסרה לפני החילצה היא אוסרת גם לאחר החליצה. [וכמו שאחות גרושתו אסורה על המגרש לא מחמת הגירושין אלא מחמת שהיתה אשתו קודם גירושין, ה"נ לגבי האחין כיון שהיה להם זיקה לפני החליצה, זה הסיבה לאסור גם אחרי חליצה]. מ"מ עולה לפרש"י שכל ההו"א דגמ' הוא רק למ"ד יש זיקה.

והא דהוסיף רש"י שליחותיהו וכו', היינו דהיה קשה לרש"י דאם יש זיקה על כולם איך מהני חליצת אחד מהן הרי הזיקה היא על כולם, וע"ז ביאר דחליצת אחד מהני מדין שליחותייהו.

אלא שיש לדון מאי קמ"ל. ומדוע באמת האחין מותרין. והנה ברש"י לעיל כג: סוף ד"ה אין מוצאין כתב דבשעה שייבם אחד מהם פקע זיקה מאידך למפרע, ולכאו' ה"ה לגבי חליצה כיון שחלץ אחד מהן פקע הזיקה למפרע, וממילא אין מקום לאסור על האחים מחמת הזיקה. ועי' ברש"ש שם שהעיר שרש"י שם סותר עצמו, וכן הוא בסוגיא דלעיל כז כח מבואר דאינו נפקע למפרע, אבל מ"מ מכאן ולהבא למפרע ודאי פקע, ולכן מותר לאחין. והאריך בזה באמרי משה סי' ז' סקכ"ה. ועי' בקובה"ע סי' יב סק"ב.

**ב.** ולכאו' כל תי' הגמ' הוא רק על האחין, אבל על החולץ עצמו נשאר כמו בהו"א שאסורה מדין אחות זקוקתו. וכן דיקדק באבן האזל מדברי הרמב"ם פ"א מיבו"ח הי"ג שכלל יחד דין אחות זקוקתו עם דין אחות חלוצתו.

אבל היה מקום לומר שגם על החולץ פקע זיקתו למפרע ואעפ"כ היא אסורה עליו מחמת החליצה. [וכן מדוקדק מדברי רש"י בריש פרקין]. ויש להביא ראיה לזה שלחולץ היא אסורה באיסור אחות חלוצה, שהרי גם לפי ההו"א שלאחים אסור משום הזיקה, מ"מ שניות מותרות לאחים ואסורה לחולץ, וע"כ הטעם שמחמת הזיקה אין לאסור שניות אבל מחמת החליצה יש לאסור, מוכח שהוא איסור חדש.

**ג.** ובאמת כשנסתפקו בגמ' אי איכא שניות בקרובת חלוצה. לכאו' לדון מדוע לא הסתפקו האם יש שניות בזיקה. ועי' ביש"ש פ"ב אות ב' דדן בזה. דיש מקום לומר שאפי' למסקנא שגזרו בחלוצה שחמורה יותר, מ"מ בזקוקה לא גזרו. ועי בהג' רע"א קנט אות ג'.

**ד.** הנה במשנה מבואר שצרתה של קרובה אסורה, וסיבת האיסור מבואר בסוף הסוגיא או משום מיחלפא כרש"י, או משום דדמיא לאחות גרושתו, משמע שכ"ז הא רק לגבי הצרה של הקרובה, אבל הקרובה עצמה אינה צריכה לזה ואסורה מטעם אחר, והיינו לכאו' מחמת הזיקה שהיתה קודם לכן.

ועי' באו"ש בקו' הזיקה אות יד שפירש דבזה גופא שקו"ט רב יוסף בסוגיין, דהביא ר"י ראיה לדינו של שמואל שהבא על צרת חלוצה הולד ממזר, מ"ט באיסורא קימא, פי' דלא אמרינן שליחותיהו אלא צרתה נשארה באיסור אש"א, והזיקה שהיתה פרחה לה מעיקרא. והביא ראיה ממתני' [דלאו שליחותיהו] מהא דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, אא"ב צרה אבראי וכו', פי' דהיה ס"ל לר"י שאיסור קרובת חלוצה הוא מחמת הזיקה, ומדחזינן דקרובת צרה מותרת הרי שאין כאן אחות זקוקה כלל דמעולם לא הוזקקה, אלא אמרת צרה כחלוצה דמיא פי' דאינו חייב על הצרה כרת משום ששליחותיהו דידה עבדה, ונפסק הזיקה מכאן ולהבא, אמאי מותר הא הוי אחות זקוקתו, אלא ע"כ שפקעה הזיקה משאר יבמות וזה כר"ל ודלא כר"י.

ודחו בגמ' דטעמא דמתני' שאסורה קרובה לאו משום הזיקה הוא, אלא מטעם אחר משום דאזלה בהדה וכו'.

**ה.** אלא שיש לדון מדוע הביא ר"י ראיה מסיפא דמתני' דלאו שליחותיהו דצרה עבדה ולכך קרובת הצרה מותרת, הרי מרישא דמתני' שהאחין מותרין גם איכא ראיה שלאו שליחותיהו עבד, דאם היה כאילו כולם חלצו, היו אסורים באחות חלוצה.

ותי' בזה הגר"ד פוברסקי זצ"ל בישועת דוד ח"ה לה דיש להוכיח מכאן יסוד גדול לחלק בין זיקת ב' יבמין, לזיקת ב' יבמות. דחקרו האחרונים האם גדר זיקה לכל בית הוא זיקה אחת לכולהו, או דהוי זיקה לכל או"א, והאריכו בזה מאד, ומכאן הוכיח שחלוק ב' יבמין מב' יבמות, דלגבי היבמות חשוב שיש לכל או"א זיקה בפנ"ע, אלא שאמרה תורה שאחת פוטרת כולם, והגדר הוא מדין שליחותיהו במעשה החליצה עבדה, משא"כ באחין כיון שכל הנפילה היא לבית זה שייבם או יחלוץ, הגדר הוא שהוא זיקה אחת, ואין צריך לייחס במעשה החליצה כאילו האחין כולם חלצו, ורק לחולץ אסורה.

**מתני' ואסור בצרת קרובת חלוצתו.** נחלקו בזה רש"י ותוס'. שי' רש"י בד"ה ואסור שאפי' צרה מאיש נכרי אסורה עליו, ולשי' לקמן בגמ' דטעמא דאיסורה משום דאזלה בהדה לבי"ד, ופרש"י דכיון שאחותה הולכת עמה לב"ד לחלוץ, סברי אנשי שחלץ לאחותה, שאחותה היתה אשת אחיו, וא"כ צרתה אפי' מאיש נכרי הוי צרת חלוצה ואסורה.

ובתוס' הק' ע"ז כמה קו'.

א. אמאי לאחר מיתת החלוצה שריא אחותה כמבואר במתני, הרי העולם סברי שחלץ לאחותה, וא"כ היא אסורה מחמת עצמה. ועי' ברמב"ן וברשב"א שתי' שכיון שגרושה עצמה לאחר מיתה אחותה מותרת, א"א לגזור על אחות חלוצה שאפי' לאח"מ נמי אסורה. ודבריהם צ"ב הרי חזינן ברש"י שאף בנשואה לנכרי גם צרתה אסורה, ובאחות גרושה הנשואה לנכרי אין צרתה אסורה, הרי דגזרו טפי. והביאור בזה ראיתי שכ' דאף לרש"י לא הוי סתם גזירה משום מיחלפא, אלא דעיקרו של גזירה הוא שאחות חלוצה הוי כאחות גרושה, ומשום מיחלפא גזרו אפי' כשהיא נשואה לנכרי, ולכך י"ל דרק היכן ששיך עיקר הגזירה שייך הגזירה דמיחלפא, ובמתה החלוצה תו לא שייך לאסור אחותה ושוב ממילא לא שייך לאסור צרה משום מיחלפא.

וע"ע ביש"ש שתי' שכשיראו שנושא את אחותה ידעו שלא חלץ לה, שהרי איסור חלוצה ידעי כולם.

ב. עוד הק' בתוס' אמאי באחין לא יטעו שהם עצמם חלצו. ותי' ביש"ש דכיון שגדול חולץ לכך לא יטעו, ועוד שנשים מכסות עצמם ולכך לא ידעי למי חלץ.

ג. ועוד הק' בתוס' דלא מצינו צרה אלא מאח, ותי' ביש"ש דזה דווקא בדאורייתא, אבל הכא דמדרבנן אסרו גם שלא במקום מצוה. וע"ע בתו"י.

ולכך פי' בתוס' דלא מיירי באיש נכרי אלא מיירי שהיו ג' אחין ומת אחד מהם וחלץ לאשתו, ויש עוד אח שיש לו ב' נשים אחת אחות של אשת אח הראשון ועוד אשה, וכיון שנחשבת האחות חלוצה כערוה, משום שאחות חלוצה הוי כאחות גרושה, ממילא צרתה הוי צרת ערוה.

**אמר לך ר"י ותיסברא אחות חלוצה דאורייתא.** עי' בערל"נ דמבואר כאן שאם היתה דאורייתא היה אסור בקרובת צרת חלוצתו, לר"י משום שהצרה נחשבת כחלוצה מדין שלחותיהו, וא"כ אסור בקרובתיה. וכתב דלפי"ז לר"ע דס"ל לקמן מד. דאיסור אחות חלוצה דאורייתא מטעם שהכתוב קראו ביתו, א"כ לכאו' ה"ה שצרתה נמי אסורה.

ואולי יש לחלק דדוקא הכא שבהו"א דגמ' סברי שהאיסור באחות חלוצתו הוא מחמת שע"י הזיקה הוי כאשתו, א"כ ה"ה צרתה בזיקה הוי כאשתו לשי' ר' יוחנן, אבל לר"ע דהוי דאורייתא מטעם דבמעשה החליצה חשיבה כביתו, בזה מודה ר"י שצרתה לא נחשבת כביתו. וצ"ע.

**מאי שנא האי ומ"ש האי**. פרש"י מ"ש רישא קרובת צרת חלוצה מותרת, ומ"ש סיפא צרת קרובת חלוצתו, שאף ששניהם נשואין לנכרי קתני אסור. וצ"ב מדוע לא הק' מ"ט צרת קרובת חלוצתו אסורה, וצ"ל דגם בהו"א ידעינן שיש סברא דאזלה בהדה לבי"ד וכו' ואתי למיחלפא, אלא דהק' בגמ' דכמו דמיחלפא בקרובה ה"נ מיחלפא בצרה, וע"ז משני דליכא למיחש כיון שלא אזלה בהדה וכו'.

אך בדעת התוס' שדוקא בחלוצה גזרו על הקרובות משום דחשיבה כגרושה, וצרתה אסורה משום צרת ערוה, שפיר חלוק מאד מקרובת צרת חלוצה שאין בה איסור כלל, וע"כ כתבו הרשב"א והריטב"א דק' קאי על הא דמחלק ר"י בין חלוצה לצרתה, שאיסור חלוצה דרבנן לכך לא אסרו קרובות, והק' דא"כ מדוע קרובת החלוצה עצמה אסורה. ועי' בקרן אורה.

**מא.**

**[סוגיא דערוה דלאחר נפילה.** ומאחר דאין כאן המקום להכנס לסוגיא דזיקה, נבאר בקצרה השי' בזה].

מתני' משום ריב"ב אמרו אומרים לו המתן וכו'. ובגמ': אמר ר"י אמר שמואל הלכה כריב"ב. 'הלכה' מכלל דרבנן פליגי עליה וס"ל דאי"צ להמתין. ונתבאר בגמ' לעיל יז: שנחלקו אי איכא זיקה או לא, ונפק"מ האם מותר באמה. וביאר רש"י ותוס' שם דריב"ב ורבנן דמתני' נחלקו האם יש זיקה, ורבנן סברי דליכא זיקה ולכך אינו אסור באחות זקוקתו, ולכך אפי' שקידש אחותה אי"צ להמתין. וריב"ב סבר כיון דאיכא זיקה הרי הוא אסור באחות זקוקתו, ואפי' שלאחר שקידש את אחותה ותפסו הקידושין ונעשית היבמה ערוה עליו, מ"מ כיון שיש זיקה לא אמרינן שפקעה הזיקה ע"י קדושין. ולכך הדין במתני' שאם מת אחיו צריכה ממנו חליצה, דכיון שהזיקה לא פקעה עדין היא זקוקה לו. אבל למ"ד אין זיקה הרי אמרו לקמן קט: המקדש אחות יבמה נפטרה היבמה והלכה לה.

ובתוס' שם ד"ה ולימא דנו בשיטת רבנן האם אפשר לומר שלעולם רבנן ס"ל דאיכא זיקה, מ"מ מצו סברי שמותר לישא אחותה משום שע"י הקידושין היא נעשית עליו ערוה ונפקע הזיקה, דאין חילוק בין אם נעשית ערוה לפני נפילה ובין אם נעשית ערוה לאחר נפילה. והיינו ממש הא דאמרינן לעיל ח. כי איצטריך קרא בנשא מת ומת ואח"כ נשא חי, דהוי ערוה ופטורה מן החליצה ומן היבום, הרי דאם היא נעשית ערוה לאחר נפילה ליכא זיקה כלל. ועי' שם בתוס' מה שתי' דאי איכא זיקה אין סברא שהקדושין יפקיעו הזיקה.

ובשי' ריב"ב מצינו בזה ב' שיטות.

**א.** שי' התוס' לעיל שם יח: ד"ה שומרת דטעמא דריב"ב הוא דווקא בקידש אחיו את אחותה, ובזה אומרינן לו המתן מלישא, משום שאם ישאנה נראה כנושא אחות זקוקתו, אבל אם כבר נשא שהיא אשתו גמורה פקע ליה הזיקה לגמרי ואי"צ להמתין מלבעול. ודברי התוס' צ"ב מה ההבדל בין קידש לנשא, הרי כמו שבנשא היבמה נעשית ערוה וממילא פקע הזיקה, כך גם בקידש צריך שיפקע הזיקה. ובאמת הרמב"ן העלה חילוק שדווקא נשואין מפקעים זיקה ולא קדושין ועי' בדבריו הק'. אבל הלשון של תוס' צ"ב קצת, דמצד אחד כתב שבקידש אסור משום ש'נראה וכו' משמע שמדאורייתא אין נפ"מ בין קידושין לנשואין ושניהם מפקעים הזיקה, ורק בקידש אסורה עליו משום ש'נראה כנושא אחות זקוקתו', דהיינו כיון שבשעת נפילה לא היתה עליו ערוה לכך אסור לו לישא אותה והוא איסור דרבנן. מאידך כתבו התוס' שאם כבר נשאה 'ודאי דפקעה הזיקה', משמע שבנשואין יש הפקעת זיקה וצ"ב.

[וצריך לבאר לפי"ז דהא דכתבו התוס' שם ד"ה אומרים, 'וי"ל דלריב"ב דסבר יש זיקה אין הקידושין מפקעים הזיקה', אין כוונתם דמדאורייתא איכא זיקה, אלא שאין קידושין מפקעים זיקה מדרבנן. וצ"ע]. ועי' בחי' רה"י הגר"נ פרצוביץ לעיל שם אות שכד.

וכך נקטו הרבה ראשנים שגם למ"ד יש זיקה כל שנעשית ערוה לאחר הנפילה נפקעת הזיקה, והותרה לשוק, אלא שמדרבנן הוא דקדושין לא מפקעי זיקה וכן האריך הרשב"א בסוגין. והביאור בזה דגם לריב"ב דס"ל שיש זיקה מ"מ ס"ל שזיקה יכולה לפקוע, כדמבואר שם בגמ' יח. דגם למ"ד יש זיקה, מ"מ לאחר מיתת היבמה היה ס"ד דמותר בקרובתיה, אלא דדחו בגמ' משום 'דזיקה בכדי לא פקעה', ובזה אפשר לומר דע"י שנעשית ערוה ע"י קידושין או נשואין פקעה הזיקה, [דומיא דאחין מותרין במשנה לעיל, דע"י חליצת אחד פקעה הזיקה משאר האחין, אבל ע"י מיתה לא פקעה].

והדברים הובררו ברשב"א שהאריך בסוגיין לבאר מדוע הקידושין לא מפקעים הזיקה כמו שנשואין מפקעים, וכתב דבאמת ליכא חילוק ביניהם ושניהם מפקעים הזיקה, והא דלריב"ב אמרים לו המתן הוא מדרבנן שנראה כנושא אחות זקוקתו.

וצריך להוסיף בשיטה זו, דהרי מבואר במתני' שאם אין לו עוד אחין אסורה לשוק וצריך לחלוץ לה, משמע שיש עליו זיקת יבמין גמורה שהרי היא צריכה חליצה. וצ"ל דאין זה סתם איסור ביאה מדרבנן, אלא מדרבנן חשבוה עדין כזקוקה שצריכה חליצה. וכל' הרשב"א ד"ה ואולי 'ואף היא נמי כל שהוא מעוכב מחמתה אינה ניתרת לשוק בכדי, אלא חולצת מדבריהם, אבל בשקדם וכנס וכו' יוציאה לשוק בלא כלום'.

**ב.** ומצינו עוד שי' בריטב"א לעיל יז: [וכ"ה תוס' חד מקמאי כו:] דכתב דלמ"ד יש זיקה, לא פקעה הזיקה לא ע"י שיקדש אחותה ולא ע"י שישא את אחותה, 'דאי נשואין מפקעי קדושין נמי מפקעי', ולכך סבר ריב"ב דאומרים לו המתן, ולכך נמי אי ליכא אח אלא הוא צריכה חליצה מה"ת דעדין איכא עליה זיקת יבמין. ורק למ"ד דאין זיקה אסור לישא אחותה משום ביטול מצוות יבמין, דע"י שמיבם או נושא את אחותה פקעה הזיקה.

הרי עולה מדבריהם דערוה דלאחר נפילה לא מפקיעה זיקה, ואסורה לשוק וצריכה חליצה מה"ת. וצ"ב הא דאמרינן לעיל לא צריכא קרא אלא היכא דנשא מת ומת ואח"כ נשא חי. הרי שערוה דלאחר נפילה מפקיעה זיקה. וי"ל ואכ"מ.

[וכן מבואר נמי בריטב"א עט: דמדאורייתא קדושין לא מפקעי זיקה, ויסוד הדברים הם כמו שכתבו התוס' בסוף הפרק דערוה מונעת תפיסת קדושין, אבל אין בכוחה להפקיע קדושין שכבר חלו, וה"נ ערוה דלאחר נפילה אין בכוחה להפקיע הזיקה למ"ד יש זיקה, דהזיקה היא כקדושין שחלו].

**בדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה.**

מתה אשתו מהו ביבמתו. רב ור"ח אמרי מותר ביבמתו, דהותרה בשעת נפילה ונאסרה וחזרה והותרה, חזרה להיתירה הראשון. שמואל ור"א אמרי אסור ביבמתו, משום שלא חזרה להיתירה הראשון.

הק' הראשנים מאחר שנעשית עליו ערוה ונפטרה, שוב לא תזדקק ליבום משום דנאסרה עליו, ובפשיטות הביאור בזה דכיון דנאסרה אי"ז דרכי נועם שתחזור להיתירה הראשון.

ומצינו בזה ב' דרכים. [שי' הריטב"א שחוזרת לזיקתה. ושי' הרשב"א שהוא יסוד גדול ומפתח לכמה סוגיות דלעיל שחוזרת להיתירה ולא לזיקתה].

**א. דעת הריטב"א** דסוגיין איירי באופן דאיכא עוד אח, וממילא לא נפטרה מזיקתה, ולכן תחזור להיתירה הראשון, אבל בדליכא אח כיון שנאסרה עליו באותה שעה נאסרה עולמית. היינו דכל הפטור בנאסרה הוא משום דאי"ז דרכי נועם, ובסברא זו י"ל דאם אידחיא מההיא ביתא לגמרי אי"ז דרכי נועם שתחזור לזיקתה. ואין מה שיתיר את האיסור אש"א שחל עליה בעודה ערוה, אבל כשיש עוד אחין ולא אדחיא הוי שפיר דרכי נועם שתחזור לזיקתה, דכיון שבלא"ה היא אסורה מצד הזיקה לאחים, ליכא פטור דדרכי נועם.

ויש כמה הערות בדרכו של הריטב"א.

א. אמרינן לעיל ל. גבי דין נאסרה אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה וכו' מאי קמ"ל תנינא וכו' ומפרקינן דאי מהתם הו"א הנ"מ היכא דאידחיא מהאי ביתא לגמרי, אבל הכא דלא אידחי לה מהאי ביתא לגמרי אימא מיגו וכו' קמ"ל, הרי דקמ"ל דגם במקום דאיכא עוד אחין איכא לדין נאסרה. ולכאו' צ"ב הא הריטב"א כתב כאן שאם לא אידחא מההוא ביתא היא חוזרת לזיקתה, וזהו דלא כמסקנא דהתם. וצ"ל דכל מסקנת הגמ' הוא רק אם היא נאסרה בשעת נפילה בזה אין חילוק אם נדחית לגמרי או לא. אבל אם היא נאסרה לאחר נפילה יש חילוק בין אם נדחית לגמרי מההוא ביתא או לא. דהיכא דנדחית לגמרי מההוא ביתא, ואפי' אם נאסרה לאחר נפילה, סו"ס כיון שנאסרה הרי איכא פסול של דרכי נועם, ולכך אינה חוזרת לזיקתה לעולם. אבל היכא דלא אידחי לגמרי שיש עוד אחין, יכולה הזיקה לחזור אפי' אליו, אלא שנאמר בזה עוד הלכה דכיון שנאסרה עליו שעה אחת נאסרה עליו עולמית, ובזה ס"ל לרב דדין נאסרה הוא רק היכא דנאסרה בשעת נפילה דוקא, אבל היכא שנאסרה לאחר נפילה ס"ל לרב שכשניתר האיסור חוזרת להיתירה ולזיקתה.

ובטעמא דמילתא כתבו האחרונים עפ"י יסוד גדול שחלוק טעם הפטור ביבמה שהיא עורה בשעת נפילה, ובין יבמה שהיא ערוה שלא בשעת נפילה, דבשעת נפילה מלבד שיש איסור לבא עליה, דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, יש עוד פטור על היבמה, וזה הוא פטור מקרא דעליה, אבל ערוה שלאחר נפילה אין עליה פטור אלא שאינה מתייבמת משום שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת [וגם אינה חולצת מקרא דלקחת כמבואר לעיל כ. דכל שאינה עולה ליבום וכו'], והביאו לזה כמה ראיות, ויש בזה אריכות דברים. ולפי"ז ביארו דאם היא ערוה בשעת נפילה הרי שחל עליה פטור והיא מופקעת מזיקת יבמין [כלפי אותו האח שהיא ערוה כלפיו], ולכך אף בדלא מידחיא מהוא ביתא לגמרי, מ"מ כיון שפטורה בעיקר הנפילה לא שייך דתחזור לזיקתה, אבל כשנעשית ערוה לאחר נפילה ליכא פטור בעיקר הנפילה אף שאינה מתייבמת [שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת], מ"מ אינה מופקעת מעצם הנפילה, ובזה אי ליכא עוד אחין ולא שייך כאן יבום, אמרינן שנפקע הזיקה מבית זה ונאסרה עולמית, אבל אי איכא עוד אחין הרי נשארה זיקה עליה, ונחשבת זקוקה גם למי שנאסרה עליו, שהרי לא נפטרה ממנו אלא שיש דבר המעכב מלהתייבם בפועל.

ויסוד הדבר כתב החי' הגרש"ש זצ"ל סי' טו אות ג-ו. ובקצרה באחיעזר, הובא גם במשנת ר"א.

ב. עוד העירו הערה גדולה בשי' הריטב"א, דמדבריו עולה דאי ליכא אחין נחשבת כמו שנדחית מההוא ביתא לגמרי ולא מהני מה שניתר האיסור אח"כ, הרי דמה דמבואר במתני' ששומרת יבם שקידש וכו' מת היבם וכו' צריכה חליצה, ע"כ היינו רק חליצה מדרבנן, משום דאם נפרש שהיא צריכה חליצה מה"ת בע"כ צ"ל שיש לה זיקה גמורה כלפי אותו האח, וא"כ אף שאין עוד אח אלא הוא לא נחשב שאידחי מההוא ביתא משום שהיא זקוקה לחליצה. וע"כ שכל החליצה היא מדרבנן. ומאידך הובא לעיל ששי' הריטב"א דלמ"ד יש זיקה לא נפקע הזיקה בכל גוונא, וצריכה חליצה מה"ת כשנעשית ערוה לאחר נפילה.

וצ"ל דכוונת הריטב"א דאידחי מההוא ביתא לענין מצות יבום, ולא איכפת לן שעדין צריכה חליצה. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות יח. ובדברי הרב המגיה על הריטב"א לעיל יח:

ג. ועוד יל"ע דאיתא בגמ' מתיב רב המנונא ג' אחין וכו' אותה יבמה חולצת ולא מתייבמת, ואמאי תהוי כיבמה שהותרה וכו', ולכאו' לדברי הריטב"א צ"ע הרי כיון שהם רק ג' אחין ושנים נשואין ב' אחיות, א"כ היבמה השניה שנפלה אין לה התר כלל, דהוי כאידחי מההוא ביתא, ובזה גם רב מודה שאינה חוזרת להתירה הראשון, דהרי אי"ז דרכי נועם. [ואולי צ"ל דכיון שצריכה חליצה לא הוי כאידחי מההוא ביתא].

**שיטת הרשב"א**

**א. הרשב"א** הביא שי' זו ותי' דהיכא דלא אידחיא מההוא ביתא ליכא חסרון דדרכי נועם. וכתב הרשב"א דכן משמע בסוגית הגמ' לעיל ל. [דאמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה וכו', ופריך בגמ' מאי קמ"ל מתני' היא ומשני] מהו דתימא דהתם הוא דאידחא מהאי ביתא לגמרי, אבל הכא דלא אידחי לה מהאי ביתה לגמרי מיגו דחזיא להאי נשוי נכרית חזיא נמי להאי קמ"ל. והיינו דהרשב"א למד כמו שכתב הריטב"א דכל הקמ"ל הוא רק ביבמה שנפלה ונאסרה בשעת נפילה, ליבמה כזו אין היתר, אבל ביבמה שאני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלה, אלא שאח"כ היא נאסרה לאחר נפילה, בזה יש סברא לומר שאם לא איחדיא מהאי ביתא לגמרי אמרינן מיגו. ועיקר החידוש של רב היה בדין נאסרה בשעת נפילה, שבזה אין מיגו, אבל נאסרה שלא בשעת נפילה אמרינן מיגו.

אלא שהרשב"א כאן דחאו וכתב 'ומיהו נ"ל דהתם האי סברא בדרך מהו דתימא קא"ל', כלומר דהא דרב איצטריכא דלא נטעה בהאי סברא, ולא שיהא הדין כך, ואפי' בנאסרה עליו באמצע וכו'. היינו דכוונת הרשב"א דכל סברת המיגו הוא רק בדרך של סד"א, אבל למסקנא רב ס"ל דאי"ז סברא ולעולם גם ביבמה שנאסרה לאחר נפילה ולא איחדיא מהאי ביתה אין בה את הסברא של מיגו וכו'. וע"כ שא"א לומר בשיטת רב שתחזור להתירה הראשון היינו לזיקתה ממש, דאי"ז דרכי נועם, ואפי' בלא אידחא מההוא ביתא.

והנה יסוד הסברא לחלק בין אדחיא ולא אדחיא לענין דרכי נועם היינו כמו שכתב רש"י לקמן פז: דהחסרון של דרכי נועם הוא בזה שהיתה מותרת לשוק ונישאת ואם תיזקק אח"כ תצטרך לחלוץ תחת בעלה ותתגנה על בעלה, וכלשון הזה הוזכר בראשנים בריש פ"ב שעיקר החסרון של דרכי נועם הוא שאם תינשא תיאסר על בעלה. וסברא זו שייך רק אם אדחיא מהאי ביתה והותרה לשוק , אבל בלא אידחיא הרי אינה יכולה לינשא לשוק ואין חסרון של דרכי נועם במה שתזדקק שוב.

אמנם בתוס' לעיל ב. ד"ה ואחות כתבו דהחסרון של דרכי נועם הוא עצם הדבר שתחזור ותזדקק אחר שכבר נפטרה, ואפי' בלא אדחיא מהאי ביתה שייך סברא זו דשוב היא זקוקה לאחר שכבר נפטרה. והרשב"א בעצמו לעיל יז: חולק על התוס' הנ"ל וכתב ליישב קו' הראשנים מדוע צריך קרא למעט אש"א שלא היה בעולמו, תפ"ל דאי"ז דרכי נועם, ותי' הרשב"א דאיצריך לקרא להיכא דלא אדחיא מהאי ביתא שלא הותרה לשוק ואין חסרון של דרכי נועם בזה שתחזור ותיזדקק אליו. אלא דא"כ צ"ב למה לענין אחיו שלא היה בעולמו מודה הרשב"א לחילוק זה, ובסוגין מיאן הרשב"א בסברא זו.

ב. וראיתי מרבותינו שכתבו דדין דרכי נועם אינו סיבה לפטור ליבום מצ"ע, אלא דבמקום שאי"ז דרכי נועם ע"כ שהתורה לא נתנה כאן דין יבום, וכדרכתב רש"י לקמן פז: 'הלכך בן אין לו בשעת מיתה קאמר והרי יש לו', דהיינו שהחסרון של דרכי נועם הוא גילוי והוכחה שאין בה דין יבום. ומעתא כתבו דערוה שבשעת נפילה נאסרה אי"ז דרכי נועם שתחזור לזיקתה כשהותרה, וממילא יש כאן גיולי שאין הזיקה מתחדשת אחר הנפילה, ולכך גם באופן שלא אדחיא מהאי ביתא [אפילו שאין סברא של דרכי נועם] מ"מ הרי כבר למדנו שאין הזיקה מתחדשת אחר נפילה, וזה חידשו בגמ' דגם באופן זה יש את הילפותא שאין הזיקה מתחדשת.

ובזה חידש הרשב"א שכל הסברא הזו היא רק אם חל בה הפטור בשעת נפילה, בזה י"ל שאם נפטרה שוב לא תזדקק גם באופן שלא אדיחא. אבל באשת אחיו שלא היה בעולמו הרי מעולם לא נפלה לפניו ולא חל עליה פטור ליבום ממנו, וממילא באשת אחיו שלא היה בעולמו כיון שלא חל כאן פטור ע"כ צריך לומר שהגילוי הוא שלא מתחדש נפילה וזיקה אחר מיתה, ובזה שפיר י"ל לחלק בין אדחיא ללא אדחיא. וסברא זו כתב רע"א לעיל יז: על התוס' למה צריך פסוק על אשת אחיו שלא היה בעולמו, וכתב רע"א למה התוס' לא ניח"ל לתרץ שאיצטריך קרא להיכא שלא אדחיא מהאי ביתא, וכתב שהתוס' לשיטתם לעיל ב. דגם באופן שלא אדחיא מהאי ביתא נמי איכא סברא דדרכי נועם. וכתב ע"ז רע"א שיש סברא לחלק בזה דאם כבר נפטרה ממנו יש בו סברא דדרכי נועם, אבל באשת אחיו שלא היה בעולמו לא חל בו דין דרכי נועם שהרי רק כשנולד מזדקקת לו.

ג. ומכח קושיא זו חידש הרשב"א, 'ומתוך כך יש לי לומר, דלאו למימר שתהא היבמה זקוקה לו, לא לחלוץ ולא ליבם, אלא מותר בלבד קאמר', והיינו דאה"נ אינה חוזקת לזיקתה הראשונה ופטורה היא מיבו"ח, אלא שחוזרת להתירה היינו שמותר בה האיסור אש"א, וכתב הרשב"א 'וטעמא דמילתא משום דכיון שבשעת נפילה הותרה לו שוב א"א ליאסר בה משום אש"א'. משמע שכוונתו שהאיסור אש"א הותר מיד בשעת נפילה, ואף שאח"כ נאסרה עליו באיסור אחות אשה, לא נאסרה מחמת זה גם באיסור אש"א, וממילא כשנסתלק איסור אחות אשה, חזרה להתירה הראשון שאין בה איסור אש"א.

ולפי"ז היה מקום לפרש את דברי החולקים בב' אופנים, או שנחלקו בהא גופא האם כשנאסרה באיסור אחות אשה חזר גם איסור אש"א, דהיה מקום לומר שגם שמואל סובר שכל יבמה יש בה היתר גמור על האיסור של אש"א, אלא דס"ל דכל הייתר הזה הוא רק כ"ז שהיא יבמה ויש בה זיקת יבמין, אבל ברגע שהיא נאסרה באיסור אחו"א שוב ממילא היא ערוה גמורה ואינה זקוקה ליבום , ובכה"ג י"ל שחוזר גם האיסור אש"א דסו"ס אין היא יבמה שזקוקה ליבום. ומאן דס"ל שחזרה להיתירה הראשון ס"ל שלא חל איסור אש"א, אלא הייתר הראשון על האש"א נשאר וכל מה שנאסרה הוא רק באיסור אחו"א, וממילא כשנסתלק איסור אחות אשה ממילא מותר.

או שנחלקו בעיקר החידוש של הרשב"א האם ההיתר של האש"א הוא בשעת נפילה וכיון שהותר ליבום שוב לא חוזר איסור זה, ושמואל סובר שאין כלל היתר על האיסור אש"א, אלא שיש התיר רק לקיום המצוה, כעין דחויה.

הרשב"א הק' למה היא חוזרת להיתירה הראשון, למה אין בה איסור לאו שלא יבנה. ותי' הרשב"א דלא אמרינן לאו דלא יבנה אלא במקום שעשה מעשה באותו הבית, כגון שחלץ או ייבם לאחת, אבל בשנדחית היבמה ממילא בקדושי אחותה לא, אלא בשנפטרה ממנו ונאסרה ע"כ עליו מחמת הגורם וכשנסתלק הגורם בטל האיסור, כדאמר ר"י בירושלמי שכל שאיסורו מחמת הגורם, כיון שבטל הגורם בטל האיסור, ע"כ דברי הרשב"א, ומשמע שמחמת שנאסרה באיסור אחות אשה נאסרה גם באיסור אש"א, וכיון שבטל הגורם שהוא האיסור אחות אשה, בטל גם גם האיסור שהוא אש"א, הרי דבשעה שהיא אסורה באיסור אחות אשה איכא נמי איסור אש"א. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות תקט.

[[7]](#footnote-8) [[8]](#footnote-9)

**ד. והביא הרשב"א** ראיה משי' רב יוחנן לעיל י: דלאחר חליצה בין הוא ובין האחין אינם חייבים על החלוצה כרת אלא קאי בלאו דלא יבנה. וביאר ר"י הטעם בזה משום דמי איכא מידי דמעיקרא הותרה לו והשתא קאי עלה באיסור אש"א, 'ה"נ כיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר למיקם עלה באיסור אש"א'. והיינו דכוונת הרשב"א להוכיח מדברי ר"י שאיסור אש"א הותר מיד בשעת נפילה בכל גוונא.

אלא דקשה מאד דהרי ר"י הביא סברא אחרת, דאמרינן התם 'דאיהו שליחותא דאחין קעביד וכו', ולדברי הרשב"א הרי לא זו הטעם, אלא משום שאיסור אש"א הותר בשעת נפילה, וביארו בזה דהא דבעי ר"י לטעמא דשליחות הוא רק להוציא מסברת ר"ל, דגם ר"ל ס"ל את החידוש של הרשב"א שכל יבמה שנופלת ליבום יש בה היתר גמור על האיסור ערוה של אש"א, אלא דס"ל לר"ל דהיכא שחלץ האח לבסוף הוברר למפרע שהזיקה היתה רק לאשה זו, ורק לאח זה, וא"כ מעולם לא הותר איסור אש"א לשאר האחין, שהרי התברר שמעולם לא היתה זקוקה להם, וממילא כולם עדין באיסור אש"א, וע"ז בא ר"י לומר דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, אלא אדרבא שליחותיהו דכלהו קעביד. אבל עיקר הטעם של ר"י הוא משום שהאיסור אש"א הותר מיד בשעת נפילה, ובסברא זו גם ר"ל מודה.

אמנם שי' תוס' שם י: יא. ד"ה חד דגם לר"י עיקר הטעם שאין כרת הוא מאותו הטעם שר"ל לגבי החולץ עצמו אין כרת, והטעם הוא שלאו שלא יבנה מנתק מכרת ללאו, וה"נ לר"י לגבי כולם הלאו שלא יבנה מנתק הכרת, ומשום סברת שליחותא קאי גם על האחין, מ"מ בלא קרא היו חייבין עליה כרת, והטעם משום שאיסור אש"א לא הותר. ודלא כסברת הרשב"א כאן.

ובאמת לדעת התוס' יל"ע, שהרי מבואר בתוס' הנ"ל שבלי הפסוק דלא יבנה [על החולץ עצמו] היו חייבין עליה כרת משום אש"א, הרי ה"ה בהותרה ונאסרה חוזר האיסור ערוה של אש"א ודלא כסברת הרשב"א. וגם כשיטת הריטב"א שאם לא אידחא מהאי ביתא לגמרי שייך לומר שחוזרת לזיקתה ואין חסרון של דרכי נועם, א"א לפרש כן בדעת התוס', שהרי התוס' בריש מכלתין כתבו דגם היכא דלא אידחא מהאי ביתא לגמרי מ"מ אם פקעה הזיקה מאחד מהאחים ל"ה דרכי נועם. ועמד בזה הגרש"ר זצ"ל בשיעורים אות תקז.

ה. ויל"ע לשיטת הרשב"א דאמרינן בגמ' מתיב רב המנונא ג' אחין וכו' אותה יבמה חולצת ולא מתייבמת, ואמאי תהוי כיבמה שהותרה וכו', ולכאו' בשלמא לדברי הריטב"א שחוזרת לזיקתה ממש שפיר הק' בגמ' למה אינה מתייבמת הרי לרב היא חזרה לזיקתה הראשונה. אבל לשיטת הרשב"א שלעולם אינה חוזרת לזיקתה אלא שהותר בה האיסור אש"א, א"כ היכן כתוב בבריתא שיש בה איסור אש"א, הרי כתוב רק שחולצת ולא מתייבמת, אבל אולי לעולם אין בה איסור אש"א. ופשוט צ"ל שכל הטעם שאותה יבמה חולצת ולא מתייבמת היינו משום שגם אחרי המאמר שעשה בה המופנה מ"מ הרי יש עליה זיקה מה"ת ליבום, והיא אסורה רק מדרבנן בגלל המאמר, ולכך היא חייבת חליצה מה"ת. ולשיטת רב שחוזרת להתירה הראשון ואין בה איסור כלל, א"כ למה אינה חייבת יבום ממש, הרי יש עליה זיקה מה"ת, ומכאן ראיה דלא כרב אלא שהיא נאסרה מדרבנן ולכך היא חולצת ולא מתייבמת. ופשוט.

ו. והנה תלו פלוגתא דשמואל ורב בפלוגתא דר"א ורבנן בדין נשואין מפילין, דאמרינן לימא שמואל ור"א אמרי כר"א דאסר לקמן קט. במגרש אשה והחזירה ומת בלא בנים ונפלה לייבום, מטעם דכיון דנשואין הראשנים מפלין, א"כ הוי הותרה בשעת נשואין הראשנים ונאסרה בשעת גירושין, ושוב חזרה להיתירה הראשון, ואפ"ה אסר ר"א, ודחינן דאפי' תימא רבנן לא התירו רבנן התם אלא משום דמשעת נפילה ואילך לא איתסר, [דהאיסור לא היה אלא קודם שמת בעלה], אבל במקום דנאסרה בזמן שהיא לפניו לא תחזור.

והנה בשלמא לדברי הריטב"א אתי שפיר, דעיקר הנידון הוא האם היכא שיש דין נאסרה ושוב הותרה האם הנפילה לייבום יכולה להתיר את היבמה, וזה ניחא דברי הגמ' דסד"א דכיון שס"ל לר"א שנשואין מפילין ונאסרה בשעה שגירשה שוב לא תזדקק לייבום, הרי שסבר שאינה חוזרת להתירה הראשון, וע"ז משאני שפיר אפילו תימא רבנן שאני התם [בנשואין מפילין] דמשעת נפילה ואילך לא מיתסרו, ולכך ההיתר של הנפילה הוא העיקר. אבל לשיטת הרשב"א דתחזורה להיתירה הראשון היינו להתירה ולא לזיקתה, והיינו טעמא דאפי' בשעה שנאסרה באיסור אחות אשה, מ"מ איסור אש"א הותר מיד בשעת נפילה, צ"ב דהרי לא שייך לומר סברא זו, שהרי בשעה שגירשה נאסרה באיסור גרושת אחיו, ולא הותר כלל איסור אש"א שהרי עדין לא נפלה. ועמדו בזה בקובה"ע סי' ו' ובחי' הגרש"ש. והגרש"ר זצ"ל בשיעורים אות תקיג כתב דל"ק מידי, דאין הכוונה שהנשואין הראשונים מפילים ממש, שהרי אדרבא בשעת נשואין היא אסורה באיסור אש"א, אלא הכוונה שהיום בשעת נשואין יש בה התר כלפי שעת נפילה ליבום, וממילא לא אכפת לי שגירשה ונאסרה באיסור אש"א, דסו"ס כלפי שעת נפילה ליבום שלאחר נשואין יש בה היתר על איסור אש"א.

ז. ורבינו רה"י הגר"נ פרצוביץ זצ"ל ביאר דברי הרשב"א באופ"א. ותמצית דבריו דאף לשי' הרשב"א אין הכוונה שיש היתר מוחלט בשעת נפילה, אלא יסוד ההתר לאיסור אש"א הוא משום דין יבום, דכל שהיא יבמה הזקוקה ליבום יש בה היתא על איסור הערוה של אש"א, ואין ההיתר תלוי בקיום מצות ייבום בפועל, אלא כל שהיבמה היא בגדר אש"א שאין לה בנים, שבה אמר הכתוב יבמה יבא עליה, בה הותר איסור דאש"א, ולכך אף דכשנעשית ערוה [דאחות אשתו וכדו'], מ"מ לא פקעה ממנה עדין שם יבמה, דסו"ס הרי היא אש"א שאין לה בנים, אלא שהדין ערוה שיש כאן מונעה ממנה להתייבם, אבל עדין כלפי האיסור ערוה של אש"א היא נשארת בהתירה הראשון, [דאם נפרש שהאיסור ערוה של אחות אשה מפקיעה ממנה את שם יבמה יבא עליה, והיה לה דין דאש"א שיש לה בנים, שוב לא היתה חוזרת להתירה הראשון], ובזה ס"ל לרשב"א שאף שחוזרת מ"מ אינה חוזרת למצוותה ולזיקתה אלא רק להתירה.

ולפי"ז מיושב קו' הבי"מ מהגמ' לעיל לט. דהתם אחרי שהוא גירש אותה שוב אינה יבמה הזקוקה ליבום, ובזה גם לדברי הרשב"א אין בה היתר של האש"א, וצריך את הפסוק דכיון שלקחה הרי היא כאשתו לכל דבר.

וכן לעיל י: אחר שחלץ לאחת, הרי שבלא הדין שליחותיה קעביד, היה נפקע מהצרה שם יבמה שהרי נעשית מצותה, והוי כאילו נולדו לה בנים דודאי חוזרת לאיסורא דאש"א, אלא דר"י סבר שליחותיה וכו' ולכך פקע ממנה איסור אש"א.

ולפי"ז ניחא דברי הגמ' בדין נשואין מפילין, דגם לדעת הרשב"א עיקר הנידון הוא האם ע"י האיסור חשיב נאסרה היבמה, וסד"א דכיון דנאסרה שוב לא תפול לייבום, וע"ז אמרי' דאפי' אי תימא רבנן שאני התם שמשעת נפילה ואילך וכו'

**שיטת הרמב"ם.**

**ח.** הרמב"ם פ"ז מיבו"ח ה"ח כתב 'ואם מתה ארוסתו בין שמתה קודם מיתת האחין בין שמתה לאחר מיתתן חזרה היבמה להתירה ורצה חולץ רצה מייבם', בפשיטות כתוב ברמב"ם שחזרה להתירה היינו חזרה לזיקתה, שהרי הרמב"ם כתב רצה חולץ רצה מייבם, הרי שהרמב"ם כתב כסברת הריטב"א שחוזרת לזיקתה. אלא שהרמב"ם מיירי גם באידחיא מהאי ביתה לגמרי, והאריך בזה הגאון רח"ע זצ"ל באחיעזר ח"א סי' לד אות ז'.

**הא מני ר"א היא וכו'.** עי' במהרש"א שהק' הא מבואר בתוס' ד"ה מאי דבדברי רב יש דקדוק שמה דאמרינן שחזרה להיתירה הראשון, הוא רק בכה"ג דהותרה קודם שנאסרה, אבל בנאסרה מעיקרא ואח"כ הותרה לא תחזור להתירה הראשון. וכתב ע"ז התוס' שכ"ז הוא רק היכא דנאסרה מדאורייתא כמו איסור אש"א, אבל כשנאסרה רק מדרבנן כמו באחות זקוקה, חזרה להיתירה הראשון אפי' בלא שהיתה מותרת בתחילה. ולפי"ז הק' מהרש"א איך העמידו ברייתא דג' אחין כר"א דס"ל נאסרה, הרי ר"א מיירי שיש דין נאסרה בדאורייתא, אבל במקום איסור דרבנן אפשר שגם ר"א מודה דליכא נאסרה. כמו שרב עצמו חילק בזה.

וכבר הקדימו הרמב"ן בק' זו, וכתב דכיון דמחמיר ר"א דגם בהותרה ונאסרה דלא תחזור להתירה הראשון, א"כ ה"ה דמחמיר בדרבנן דאמרינן נאסרה. כוונתו שכל דין נשואין מפילין הוא ג"כ מדרבנן, ולהכי צריכה חילצה.

**לימא שמואל ור"א דאמרי כר"א.** הרמב"ן ביאר דבתחילה סברא הגמ' שר"א ורבנן נחלקו בדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, ולכו"ע נשואין מפילין, ולכך קאמר בגמ' 'אמאי לא אמרת ליה ר"א היא וכו', פי' דהברייתא ר"א היא דסבר שכיון שנאסרה בנשואין הראשנים אפי' שחזרה והותרה היא אסורה, דכיון שנאסרה שוב אין לה היתר, ורבנן סברי שתחזור להתירה הראשון כסברת רב. וזהו עיקר המח' בין ר"א ורבנן האם חזרה להתירה הראשון. הדר אמר אימור דאמר ר"א דלא חזיא בשעת נפילה וכו', פי' דכל דברי רבנן ור"א הם רק אם בשעת נפילה היתה אסורה על האחין, ובזה מצינו שרבנן נחלקו, אבל בגוונא שחזיא בשעת נפילה בזה לכו"ע חזרה להתירה הראשון, דלא מצינו שנחלקו בזה רבנן ור"א, וא"כ שוב חוזרת הקו' מהברייתא דכמאן אזלא לא כרבנן ולא כר"א, וע"כ צ"ל דלכו"ע לא חזרה להתירה הראשון, וקשיא לרב[[9]](#footnote-10). וע"ז אמרו בגמ' הדר אמר אין והתניא וכו' פי' דמפורש בדברי ר"א שנחלק גם בדין זה של הותרה ונאסרה שלא תחזור להתירה הראשון. ומשאני אפי' תימא כרבנן וכו' וביאר הרמב"ן דלמסקנא בעינן למימר שגם שמואל קאי כרבנן, וא"כ ע"כ שטעמא דרבנן לא משום שאמרינן שחזרה להתירה הראשון כסברת רב, אלא שמיתה מפלת ונמצא שמעולם כלל לא נאסרה. אבל אם היה הדין שנשואין מפילין היה אסור גם לרבנן, ולא היינו אומרים שתחזור להתירה הראשון.

ובביאור הדברים שנשואין מפילין, צריך להבין הרי אם היא היתה ערוה בשעת נשואין, או אם היו לו בנים ומתו ואח"כ הוא מת בכה"ג לכו"ע היא מתייבמת. ולמה לא נאסור אותה משום שבחיי הנשואין היא היתה ערוה. וביאר בזה בקובה"ע סי' ו' סק"ג דלמ"ד נשואין מפילין אין הכוונה שבשעת נשואין כבר יש זיקה, דודאי הזיקה היא רק בשעת מיתה שיש נפילה ליבום, אלא הכוונה שסיבת הזיקה שלאחר המיתה היא ע"י הנשואין, שהם הסיבה שאם ימות בלא בנים תזדקק לייבום, והוי כמו זיקה על העתיד, ומשו"ה כלפי דין הנפילה שמחמת הנשואין לא נאסרה מעולם. [ורק אם היתה לה צרת ערוה בשעת נשואין, נעשית עליו כערוה לענין הזיקה, ואפי' אם מתה הערוה מ"מ הצרה באיסורא עומדת. אבל למ"ד מיתה מפלת המיתה היא סיבת הנפילה, וקודם מיתה אין דין זיקה על העתיד, ובחיי הבעל לא היה על הצרה שם ערוה]. אבל כשגירשה פקע סיבת הנפילה לגמרי, שהרי אין כאן נפילה ליבום, והוי כמת הבעל השתא דחשבינן לה נאסרה באיסור אש"א, ולכך היא אסורה גם בנשואין השניים.

אלא דעדין קשה מאד דאף אם נשואין מפילין, מ"מ כל זה הוא רק במקום שנפלה לו לבסוף מכח הנשואין אלו, אבל כאן שגירשה הרי אין היבום מכח הנשואין הללו, אלא כיון שנשאה שוב נפלה ליבום, ומה איכפת לן מנשואין קמייתא, סו"ס ע"י נשואין השניים נתחדשה סיבת הנפילה, ובנשואין אלו ליכא נאסרה. ועי' בקובה"ע סי' א' סק"ו.

[וצ"ל דדין נאסרה הוא דין באיסור אש"א, ואף שנשאה וגירשה וחזר ונשאה מ"מ אין כאן ב' איסורי אש"א, אלא איסור אש"א מחמת היותה אשת אחיו, ואין נפק"מ מכח מה נעשית אש"א, וכיון שבאיסור זה עצמו היה זמן שאין בו היתר ליבום, בזה הנידון האם חשיב נאסרה, דדין נאסרה הוא כלפי האיסור אש"א, אלא דכ"ז הוא רק למ"ד נשואין מפילין דשייך לחדש כאן נאסרה באיסור אש"א בשעת נשואין כיון שהיה כאן סיבה לזיקה, אבל למ"ד מיתה מפלת אין כאן שעה הזוקקת ליבום ולא שייך נאסרה].

**תוד"ה ואמאי וכו'.** רב חידש כאן בסוגיא שכל מקום שהיתה היבמה מותרת ואח"כ נאסרה וחזרה והותרה היא חוזרת להתירה הראשון ואין עליה דין נאסרה. וע"ז הק' בגמ' מהברייתא שגם בנאסרה ע"י מאמר שהוא נאסרה מדרבנן נמי אמרינן שעל אף שחזרה והותרה מ"מ לא חזרה להתירה הראשון, ותי' דברייתא ר"א היא דלית ליה חזרה והותרה כיון שנאסרה בנפילה ראשונה. והק' התוס' הלא רב אמר עוד חידוש לעיל כז: שאין דין נאסרה מחמת זיקה, וא"כ הגמ' שם יכלה לשאול על רב מהברייתא שחזינן שיש דין נאסרה גם מחמת מאמר, וממשיך התוס' שהגמ' יכלה לענות ע"ז הא מני ר"א היא. ודברי התוס' צע"ג כמו שהק' רע"א היכן מצינו שרבנן ור"א נחלקו האם יש דין נאסרה מדרבנן, הלא אפי' אם נפרש ונעמיד את הברייתא כר"א, א"כ חזינן שיש דין נאסרה גם מחמת מאמר, אבל אין לנו מקור שרבנן נחלקו בזה, הרי כל מה שרבנן נחלקו הוא האם כשחזרה והותרה היא מותרת, אבל בדין נאסרה אין מח' בין רבנן ור"א. והניח רע"א בצע"ג.

1. והיה מקום לדון דרך שלישית וחדשה, דלעולם פרשת נחלה של ירושת בכור אינה כלל מדין 'ירושת נחלה', אלא הוא חלק מדין היבום, דבדין יבום התחדש שהוא קם תחת אחיו בין לענין אישות ובין לענין ממון, ומכח זה הוא קם בממון, ואין כאן ירושת נחלה. ועי' בזה בסמוך. [↑](#footnote-ref-2)
2. וההפלאה ביאר שם בדעת רש"י באופ"א, דלעולם היבם יכול למכור את כל הירושה עוד לפני היבום, והיינו משום דרש"י ס"ל דכשייבם הוא זוכה בנכסים למפרע משעת מיתת אחיו, ואם שבחו הנכסים בין מיתת אחיו ליבום או שגדלו פירות בינתים הם של היבם, דהוי כאילו גדלו לאחר שייבם, והטעם הוא דכיון שהוא קם תחת אחיו הרי הוא יורש גמור משעת מיתת אחיו. וממילא הוא יכול למכור דהוי כמו שקונה דבר על תנאי של מעכשיו, וחזר ומכרו לאחר שנתקיים התנאי שחל הקנין למפרע. ואולי בזה גופא נחלק הר"ן וס"ל שאין כאן ירושה למפרע, וא"כ שוב קשה איך הוא יכול למכור את הירושה. ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"ע דאפי' אם הוא לא יכול לרשת מהאב את הראוי, מ"מ דל מהכא ירושה מן האב, הרי האח המת יכול לזכות בראוי ולהוריש את חלקו לייבם מדין משמוש, שהרי את נכסי האח הוא יכול לקבל משני סיבות או ישירות מהאב שהרי הוא קם כמו ב' אחין, ועוד הוא יכול לזכות מהאח המת ע"י משמוש, וא"כ מה אכפת לי שיש דין שאינו נוטל בראוי לאביו. ויש לדון בזה האם שייך כאן ירושה מדין משמוש. וביותר לפי מה שכתבנו בשיטת רבנן [בדעת רש"י] שהוא כלל לא מדין ירושת נחלה אלא דין של קם תחתיו י"ל שבדין זה כלל לא שייך לזכות במשמוש. אלא שאכתי ניחא לרבנן, אבל דין זה נאמר גם לר"י, ולר"י הרי כתבנו שהוא דין ירושה, וא"כ למה שלא יזכה בזה מדין משמוש. ואולי לא שייך לדון בזה דין משמוש. ועי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמרינן בגמ' ואימא היכא דליכא אב דלשקול נחלה תתקיים מצוות יבום, היכא דאיכא אב וכו'. והנה זה פשוט שאין כלל הו"א שאם אין לאח ממון ואין ירושה שלא יתקיים מצות יבום, וכי מה אכפת לי שאין לו ממון ואין כאן ירושה. אלא כל הס"ד הוא רק במקום שיש לו ממון והאב יורש את הממון, בכה"ג ס"ד שכיון שאין כאן ירושת יבם ממילא חסר בעיקר הדין של קם תחתיו, ועד כמה שאין הממון של היבם הרי חסר בקם תחת אחיו, וממילא לא תתקים מצות יבום, וע"ז קמ"ל שלא תלוי דין קם תחתיו של יבום בדין ירושה. ומ"מ חזינן שדין הירושה הוא תלוי בדיני היבום ולא רק שהוא דין ירושה בעלמא, דאם הוא ירושה בעלמא מהיכ"ת שאם אין דין ירושה אין גם דין יבום. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. עי' תוס' שם קמה. שכתבו שאפי' לרבי שבכור נוטל במלוה פ"ש ולא חשיב ראוי, מ"מ ששבינות גרע טפי דמי ימר שיבא לידי פרעון. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיקר החילוק הוא עפ"י ההפלאה שהובא לעיל, דבנכסי האח עצמו ודאי שהוא מקבל את השבח כיון שהירושה היא למפרע, ורק בנכסי האב הגמ' דנה שהוא לא מקבל, משום שבזה הוא לא יורש למפרע, עד שעת חלוקה. ועי' בסמוך [↑](#footnote-ref-7)
7. ומ"מ מבואר בדברי הרשב"א דאף שלא חוזרת לזיקתה ולמצוות יבום, מ"מ היא מותרת כאשה דעלמא ואין בה איסור ערוה של אש"א. הרי מתבאר שיכול להיות אש"א שאע"פ שאין בה זיקת יבום מ"מ איסור ערוה דאש"א נמי לית בה, והטעם משום שאיסור ערוה של אש"א פקע מיד בשעת מיתה. וידוע שחקרו בזה רבותינו האם המתיר של איסור ערוה של אש"א הוא מכח הקיום של מצוות יבום, או שעצם הנפילה ליבום ומה שהיא זקוקה זהו המתיר. וכבר הובא לעיל שלכאו' לדעת אב"ש דאם ייבם שלא לשם מצוה עובר באיסור אש"א לכאו' מוכח שהמתיר הוא קיום המצוה, וכל שליכא מצוה ליכא מתיר לאיסור ערוה. אבל בדעת רבנן דס"ל שהוא קונה אפי' בלי כוונה יל"ע האם מצות היבום הוא המתיר או הנפילה.

   ובקובה"ע דן בזה האם התר של הערוה הוא דחויה או הותר מכללו. והאריך בזה האמר"מ סי' ה'.

   והובא לעיל קו' הבי"מ מהגמ' לעיל לט. כנסה הרי היא כאשתו לכל דבר וכו' מלמד שמגרשה בגט ומחזירה וכו', דסד"א מצוה דרמיא עליה עבדא השתא תיקום עליה באיסור אש"א וכו', ולדברי הרשב"א צ"ב הא ההתיר אינו תלוי כלל בקיום המצוה, אלא בנפילה, וא"כ ל"ל קרא דולקחה. ועי' בסמוך בשם הגר"נ זצ"ל שאין כוונת הרשב"א שיש היתר מוחלט על האיסור ערוה של האש"א, אלא שכל עוד שהיא יבמה הזקוקה ליבום יש בה היתר על איסור אש"א, אבל ברגע שהיא כבר לא יבמה, שאינה זקוקה ליבום שוב אין היא כאש"א שאין לה בנים, ולא נאמר בה היתר על האיסור אש"א. וממילא לאחר שהוציאה אינה כבר יבמה הזקוקה ליבום, ושפיר סד"א שחוזר גם האיסור אש"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. ורבותינו ציינו בזה דברי רש"י לקמן נב. ד"ה נתן לה כסף שרש"י בא לבאר למה מאמר הוא רק מדברנן, וכתב 'ואע"ג דיהיב לה מידי, לאו קדושין גמורין הן כקדושי תורה, שהרי אין קדושין תופסין באשת אח והתורה לא התירה לו ליעשות כאשה נכרית, אלא כסדר המצוה, וביאה הוא דכתבה בה רחמנא'. מבואר ברש"י שהטעם שאין בה תפיסת קדושין הוא מחמת שהיא ערוה של אש"א, ולא אמרינן שפקע השם ערוה מיד בשעת נפילה.

   ועיקר הטעם שלא תופס בה קדושין לכאו' הוא מהמיעוט שהגמ' מביאה לקמן נד. 'ויבמה, ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה, וזה הסיבה שלא תופס בה קדושין ולא בגלל שהיא ערוה של אש"א. ובאמת כבר כמד בקו' זו בקרן אורה על הרש"י לקמן. ובדעת רש"י ביארו שרש"י נקט שכל המיעוט הנ"ל הוא רק מיעוט בדין יבום, שבתורת יבום רק ביאה גומרת בה ולא דבר אחר, אבל בתורת קדושין כאשה דעלמא למה שלא יתפוס קדושין, וע"ז כתב רש"י דהוי כאש"א, אבל שאר ראשנים אי"צ לזה, אלא הטעם שלא תופס בה קדושין הוא מהמיעוט של ביאה גומרת בה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דהרמב"ן פירש שכוונת הגמ' אינה לומר שגם ר"א מודה שתחזור להתירה הראשון, אלא שאין בזה מח' ובין לרבנן ובין לר"א אין היא חוזרת להתירה הראשון. והוסיף הרמב"ן דאם אין אתה מפרש כן, א"כ מה אמרו בגמ' הדר אמר וכו', מה בכך הרי אדרבא אם גם ר"א מודה א"כ ברייתא קאיי ככו"ע ומה קשה לרב. ועמד בקו' זו בריטב"א.

   מ"מ יל"ע דלפי הרמב"ן בהו"א של הגמ' הם חלקו בדין הותרה ונאסרה וכו', אבל לכו"ע נשואין מפילין, ויל"ע מהסוגיא דלעיל יג. דהתם הרי מיירי בלי הותרה ונאסרה ועי'. [↑](#footnote-ref-10)