פרק ג
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"ב חשון ס"ח

**פרק ג**

**משנה א**

**בדין לוקח עיניו במקחו בדבר שחסר מעשה בגופו לגמר מלאכה**

א]מבואר במשנה שפועלים שעמו בזמן שיש להם עליו מזונות הרי אלא לא יאכלו ובפשוטו הוא מדין מקח ועיין ר"ש ורא"ש שהקשו הרי קיי"ל כר"י שמקח לא קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו וא"כ כאן שזה עומד לקצות א"כ זה לא נגמרה מלאכתו ולמה אסור לפועל לאכול ותירצו שעיניו במקחו ולכן זה כמו נגמרה מלאכתו

וביאור הדברים ועין ס"ה סק"א שהארכנו בזה דהנה מבואר שבמוליך לשוק לא צריך ראית פני הבית והטעם כי זה לא עומד להגיע לבית[[1]](#footnote-2) עיין סימן ד שהארכנו בזה וכל זה בדבר שנגמרה מלאכתו והנה צ"ב איך מותר לאכול מדבר שלא נגמרה מלאכתו הרי חלק זה שאוכל כבר לא עומד לקצות וא"כ זה כמו נגמרה מלאכתו וכן לעניין ראית פני הבית הרי זה לא עומד להגיע לבית וביאר החזו"א דמאי ס"ז סקט"ז ואילך באריכות וכן מעשרות ס"ג סקי"ד שכיון שלוקח את זה מדבר שלא נגמרה מלאכתו ומדבר שעומד להגיע לבית דנים את זה כחלק מהדבר ההוא וזה נחשב כדבר שלא נגמר מלאכה וכדבר שעומד להגיע לבית ולפ"ז בלוקח כה"ג חשיבות המקח לחלק את זה כדבר נפרד ולא לראות את זה כחלק מהתבואה וממילא זה נחשב שיש כאן גמר מלאכה ואם הלוקח לא עומד להביא לביתו לא צריך ראית פני הבית וכן אם הוא רוצה להביא לביתו אבל חשיבות המקח שזה נחשב במקום ראית פני הבית ולא צריך ראית פני הבית והאריך בזה בחזו"א מעשרות הנ"ל ולפ"ז הביאור בפועל או מתנה ששם אין מה שיחלק את זה משאר התבואה וממילא זה כמו קודם גמר מלאכה וקודם ראית פני הבית בדבר שעומד להגיע לבית

וצ"ב מהו נידון הר"ש במשנתינו הרי זהו הגמ' שלוקח עיניו במקחו ועיין חזו"א דמאי ס"ז סקכ"ב ומבואר מדבריו דהגמ' מדברת על מקום שכל החיסרון גמר מלאכה מצד מילוי הכלי דהיינו הכמות וכה"ג כיון שהלוקח מחלק ממילא זה נידון כדבר נפרד אבל כאן שזה מצד שחסר מעשה בגופו שעומד לקציעות ולולי שמביא ללוקח זה עומד לקציעות לעניין זה יתכן שאין המקח מחלק וא"כ זה כמו קודם גמר מלאכה ולזה חידש הר"ש שגם כה"ג המקח מחלקו להחשב שזה לאחר גמר מלאכה אלא שעדיין יכל להקשות מלעיל פ"ב מ"ז וע"ש מה שכתבנו [[2]](#footnote-3)

והנה לעניין מקח מבואר בכל המשניות שזה קובע רק בשניים ולא באחד עיין לעיל פ"ב מ"ה ופ"ג מ"ג ולשון הראשונים בב"מ שצריך חשיבות גורן ובפשוטו הכוונה שרק אם זה שיעור חשוב זה מתחלק משאר התבואה להיחשב שהיה כאן לזה גמר מלאכה וזה דבר נפרד אבל ללא גורן זה עדיין נידון כחלק מהתבואה ושאין לו גמר מלאכה ועיין לעיל פ"ב מ"ה שביארנו בצורה יותר נכונה ובפשוטו לפ"ז גם כאן מה שאסור בקצץ עליו מזונות זה רק בשנים וכן נקט החזו"א דמאי ס"ז סקי"ט בתחילתו אמנם בסוף דבריו כתב שלשון המשנה נראה שגם אחד אסור

והנה במשנה ב מבואר שאסור להם לאכול מהסל והקופה והמוקצה ובירושלמי מבואר שבשלמא מהסל זה מובן והכוונה כיון שהיה כאן כבר גמר מלאכה ומקח לכן זה אסור וצ"ב הרי זה אחד ומבואר מכאן שכל הסברא שאחד זה לא מתחלק לגבי שזה יעשה גמר מלאכה אבל עד כמה שהיה כבר גמר מלאכה וכל הנידון שזה חסר ראית פני הבית כי זה עומד להגיע לבית בזה המקח מחלק גם אחד לבד ומסתברא שזה לא רק סברא שזה לא מתחלק אלא כיון שאין הדרך לקחת כמות כזו קטנה א"כ תמיד דנים את זה כקודם גמר מלאכה והרי גם בבעה"ב שרוצה ללקוט רק אחד מהאילן ולאוכלו מבואר בפ"ג מ"ח שזה פטור ועיין לעיל פ"ב מ"ה סק"ב

והנה במשנה לקמן מבואר שגם מוקצה זה אסור והנה שם זה קודם גמר מלאכה וצ"ל כיון שאם זה לא עומד לקציעות זה כבר גמור זה יותר קל להתחלק ולהיחשב גמר מלאכה ולכן זה עוזר גם באחד ולפ"ז א"ש משנתינו שזה כמו מוקצה

אמנם לכאורא כאן זה דומה ללעיל פ"ב מ"ז דהבאינו מהראשונים שזה דוקא בשנים אע"ג שהמשנה סתמה ולכאורא גם כאן צ"ל רק בשניים

ועיין ברש"ס שהקשה על הר"ש שכאן כיון שעיניו במקחו זה כמו לאחר גמר מלאכה הרי הגמ' בביצה ל"ה אומרת שאם התאנים עומדים לקצות והלוקח לוקחם זה פטור ובפשוטו זה לא קשה דשם מדובר שגם הלוקח רוצה לקצות וא"כ גם עד כמה שזה מתחלק זה לא נגמרה מלאכתו ולכן מקח לא קובע

**ביאור דעת הר"מ בנ"ל**

ב]והנה ברמב"ם בפירושו ביאר שהטעם שבקצץ להם מזונות אסור מצד שאסור לפרוע חוב בפירות טבל וכן הוא בהלכותיו פ"ה הי"ג וז"ל המוציא את פועליו לעשות בהן מלאכה בשדה בזמן שאין להן עליו מזונות אוכלין מן הפירות שבשדה ופטורים מן המעשר וכו' אבל אם יש להן עליו מזונות הרי אלו לא יאכלו ואע"פ שלא נגמרה מלאכתן שאין פורעין חוב מן הטבל אבל אוכלין אחת אחת מן התאנה אבל לא מן הסל ולא מן הקופה ולא מן המוקצה עכ"ל

והנה דבריו צ"ב שהרי שם ה"ט מבואר לגבי פועל שקצץ שיאכל שסיבת האיסור כי שנים זה מקח וזה קובע ולא הזכיר כלל שזה חיסרון של פורע חובו ועיין תוס' אנשי שם שביאר ששם לא קבע לתת להם מזונות אלא כל הקביעות שיוכלו לאכול מהפירות בשעת מלאכתם וזה כל התחיבותו ואין כאן חוב אם פרעון משא"כ כאן התחייב להם מזונות ובזה הוא פורע את חובו ולכן זה אסור ומה שאחד מותר צ"ל שהקילו רבנן כה"ג

אמנם עדיין צ"ע למה בשנים צריך להגיע לפורע חובו ולא ביאר מצד שזה מקח וזה קובע וביאר החזו"א ס"ד סקכ"ז שהר"מ פליג על הר"ש הנ"ל וס"ל שעד כמה שזה חסר גמר מלאכה של קציעות ולא של מילוי הכלי אין את הסברא של עינו במקחו וזה נשאר כחלק מבעה"ב שזה קודם גמר מלאכה ושמקח לא קובע ובאמת עיקר הסברא מוכחת בר"ש דמה סבר בקושיתו הרי זה הגמ' בב"מ וכן למה לא הקשה מכל המשניות לעיל פ"ב שפועל אוכל רק עלה וכדו' הרי לוקט שם הכל וזה קודם גמר מלאכה אלא בהכרח ששם שזה חיסרון גמר מלאכה מצד הכמות דבר זה הוא גמ' בב"מ ולא הוקשה לו אלא כאן ועיין פ"א מ"ז סק"ז שהארכנו בזה עוד

אלא שצ"ע דבפ"ב מ"ז איתא השוכר את הפועל לקצות עמו בתאנים אמר לו ע"מ שאוכל וכו' ומבואר שגם כאן יש איסור מקח אפילו ששם זה חיסרון גמר מלאכה מצד שזה עומד לקציעות ובאמת שזה צ"ע גם על הר"מ שהעתיק משנה זו בתור שמקח קובע ואולי כאן שזה עדיין לא קציעות זה אחרת וצע"ג [[3]](#footnote-4)

**בדין שהוא עצמו אינו אוכל אלא על המוקצה**

ג]הר"ש הביא דבירושלמי נחלקו בדין שמותר לאכול מתאנים שעומדים ליבוש האם זה רק במקום המוקצה או גם במקום אחר ולא נתבאר בירושלמי הטעם לחלק ועיין ר"ש שנקט שזה גזירה דרבנן שאנשים חושבים שהיה גמר מלאכה וא"כ זה כבר נתחייב וכן נראה דביאר הרא"ש מ"ד ועיין חזו"א ס"ד סקכ"ז שכל זה דוקא בבית אבל בשוק מותר דהרי גם אם היה גמר מלאכה אבל לא היה ראית פני הבית והראיה שהרי בתאנים שעומדים להגיע לבית לא כתוב חילוק שרק סמוך לעץ מותר ולכאורא דבריו אינם מוכרחים ששם שלא היה ראית פני הבית א"כ גם אם היה גמר מלאכה זה לא סיבה לחייב אבל כאן שהיה ראית פני הבית עד כמה שהיה גמר מלאכה זה התחייב ועיין לקמן שאדרבא מבואר בראשונים שבבית וודאי אסור וכל הנידון בשוק

והירושלמי בסוף דבריו שואל א"כ למה במשנה בניו ובני ביתו אוכלים הרי זה לא במקום המוקצה שהרי זה בדרך לשדה לקצות את זה שם ותירץ וז"ל דהוא ע"י שהוא תלוי במוקצה אסור בניו ע"י שאינן תלויים במוקצה מותרים עכ"ל וביאר הרא"ש שהוא בידו להימלך ולא לעשותן קציעות וצ"ב עד כמה שיש כאן גזירה שאנשים יחשבו שנגמר מלאכתו מה זה קשור למה שימלכו וצ"ל שאנשים יודעים שזה היה לקציעות אלא שאם רואים אותו אוכל חלק חושבים שחזר בו וכל זה מי שבידו לחזור בו משא"כ אם זה בניו שמה שהם אוכלים זה לא סיבה לומר שהוא חזר בו

עוד שואל הירושלמי מחרובין שמבואר במשנה ד שאם העלה אותן לגג שיתיבשו שגמר מלאכתן כשיעשה מהן ערימה שיכול להוריד לבהמה שתאכל ומבואר שיכול להשתמש גם שלא במקום המוקצה והכוונה שגם כאן נאמר שנראה לאנשים שחזר בו ממחשבתו לקצות ורוצה להשתמש שימוש של אכילה והירושלמי עונה שזה מאכל בהמה וביאר הר"ש והרא"ש שחרובין זה לא מאכל בהמה ואם מביא את זה לבהמה אנשים יודעים שזה עדיין לא יבש כל צרכו וצ"ל שהכוונה שבמצב זה לא רגיל לחזור בו

**בדין לוקח לבית לאכילה מדבר שלא נגמ"מ**

ג,ב] ועיין ירושלמי לקמן במ"ד שאומר למה כתוב בהמה ולא אדם כי אין דרך ת"ח לאכול בשוק וביארו הר"ש ורא"ש וריבמ"ץ שכוונת הירושלמי לשאול למאן דאמר שמותר לאכול גם שלא על המוקצה א"כ זה לאו דוקא בהמה ולמה כתוב בהמה והנה צ"ב תירוץ הירושלמי שהנידון יהיה לאדם אם מוריד לבית ולמה כל הנידון דווקא אם מוריד לשוק ועיין ריבמ"ץ שביאר שאם מכניסן לבית הוטבלו וצ"ע הרי לעניין תאנה הנוטה לחצר מבואר בתוס' שכל מה שמבואר ששנים אסור כי אין דעתו עכשיו ללקוט הכל אבל אם דעתו ללקוט הכל א"כ זה קודם גמר מלאכה וגם יותר משניים מותר וא"כ כאן שזה חלק ממוקצה שזה קודם גמר מלאכה גם בבית שיהיה מותר אם אוכל אכילת ארעי

ועיין חזו"א סימן ד סקכ"ט שכתב שלכאורא מבואר מכאן שכל סברת תוס' שזה אילן בחצר ואין מה שיחלק אותו אבל אם זה מחוץ לחצר והוא מכניס לחצר זה מחלקו מהשאר וחשיב ממילא שיש כאן גמר מלאכה כי הרי חלק זה לא עומד ליבוש וממילא זה מתחייב ע"י ראית פני הבית אבל אם הוא בשוק אין מה שיחלקו וכה"ג גם שנים או יותר יהיה מותר וכמו שהאריך בדמאי ס"ז סקי"ז ע"ש ועיין מעשרות ס"ו סק"א שהשאיר דין זה בספק ומהנ"ל מוכח שרב שאוסר זה גם בשוק וכנ"ל דלא כחזו"א

ועיין גמ' בב"מ שהגמ' מעמידה את הדין שלוקח חייב מה"ת ופועל ובעה"ב פטור בעומד בחצר ונוטה לבית והקשו התוס' למה הגמ' לא אומרת בעומד בגינה ושהוא הולך לחצר ומבואר שאע"ג שיש כאן כניסה בכל אופן זה לא מחייב ואפילו בשניים

ועיין לעיל פ"א מ"ז סק"ג שהוכחנו מתוס' דלא כנ"ל וכן עיין שם מ"ו סק"א שהוכחנו מהראב"ד דלא כנ"ל והנה מבואר בגמ' ביצה ל"ה ע"א דר"א אומר שאם התחיל לאכול אשכול ונכנס לחצר אסור לאכול רק בחוץ ועיין רשב"א שם שמדובר קודם גמר מלאכה והקשה שא"כ כל הדין של ר"א שמערים וכו' זה רק אם יוצא החוצה ולכאורא אם כנ"ל הרי כאן הכניסה לחצר מחלקת את זה משאר הפירות וממילא זה כמו לאחר גמר מלאכה ומוכח שלא ס"ל כן אמנם יתכן דשם שלמוצאי שבת זה מותר חזינן שזה לא מחלקו דא"כ זה יאסר ולכן הוקשה לו שא"כ מוכח שגם קודם גמר מלאכה אסור בבית או בחצר וצ"ע ועיין ס"ג שהארכנו בזה

אמנם יש ממפרשי הירושלמי שכתבו שקטע זה אינו שייך למשנה זו ולפ"ז אין מקור לחידוש זה

ד]אמנם הגר"א ביאר כוונת רב שאין אוכלים אלא על המוקצה מצד שחוששים אולי יחזור בו ואז יוצא שאכל טבל למפרע וצ"ל שאכילה שלא במקומו זה יותר סיבה שהוא יחזור בו מהמחשבה על הכל ליבוש ועיין חזו"א סקכ"ז שתמה על זה מה פתאום שלמפרע זה יתחייב דבפשוטו ברגע שחוזר בו עכשיו זה נעשה גמר מלאכה אמנם עיין לעיל פ"ב מ"ד שהבאינו מהירושלמי ומהראב"ד שחזינן שהמחשבה למה זה עומד נעקר למפרע וכן לעניין חלה בדעתו לסופגנין וחזר בו שזה מתחייב, לשון הרשב"א והמאירי שזה למפרע ועיין מסכת חלה שהארכנו בזה[[4]](#footnote-5) ולפי דבריו מבואר פשוט החילוק בינו לבני ביתו שכל החשש מצד חזרה ואין סיבה לחוש לחזרה אלא כשאוכל אכילה שזה מראה שהוא לא רוצה לייבש

וע"ש שביאר הקושיא מחרובין שיש ברייתא לקמן שאם מוריד לבהמה גם לאדם מותר ומה שלא כתוב לאדם כי הוא לא אוכל בשוק וכנ"ל וא"כ מבואר שאין איסור גם שלא במקומו ומבואר שמצד מה שהבהמה אוכלת לא הוקשה כלום וצ"ל שזה לא סיבה לחזרה והירושלמי עונה שכיון שזה מאכל בהמה וזה רק חיוב מדרבנן פה לא החמירו לחוש שהוא יחזור בו וזה לפי שיטת הירושלמי שכל המינים דאוריתא

ה]אמנם עיין לשון הר"מ פ"ג הי"ז וז"ל תאנים וענבים שבמוקצה מותר לאכול מהן ארעי במקומן אבל אם נטל מהמוקצה והוליך למקום אחר לא יאכל מהן ארעי שהרי נגמרה מלאכתן אע"פ שלא יבשו כל צרכן עכ"ל והנה מבואר מדבריו שזה מעיקר הדין וביאור הדברים שכיון שלוקח את זה למקום אחר לא דנים את זה כחלק מהתאנים וממילא זה לא נגמרה מלאכתו אלא זה כדבר נפרד וממילא כיון שזה לא עומד ליבוש זה נחשב שנגמרה מלאכתו והנה הר"מ לא הזכיר שהיה ראית פני הבית ועיין דרך אמונה שהכוונה שהיה ראית פני הבית ולפ"ז הוא כנ"ל מהראשונים לעיל סק"ג בביאור הירושלמי ודעת הר"מ שהירושלמי לרב אמנם סתימת הר"מ לא משמע כן ויתכן שכאן שאין כוונתו להביא לבית זה חייב גם ללא ראית פני הבית כמו במוליך לשוק שדעת הר"מ שזה חייב מעיקר הדין ולא מדין מקח עיין ס"ד משכ"ב אלא שצ"ב מה זה שונה מכל אכילה בשדה שמותר אפילו יותר משנים אע"ג שאת זה לא מביא לבית ובהכרח כי זה לא מתחלק מהשאר ונידון לעצמו וצ"ל שחיסרון יבוש זה יותר קל להתחלק כי מצד עצמו זה ראוי ורק מצד החלטתו לעשות משהו אחר זה לא גמור ועיין לעיל מהירושלמי שכאן אסור במקח אפילו אחד אמנם לר"מ שכאן זה מדין פורע חובו אין זה עניין לכאן וצ"ע בכ"ז

והנה הר"מ לא העתיק שיש חילוק בינו לבני ביתו ולפי דבריו שזה מעיקר הדין מסברא אין חילוק דחלק זה לא עומד לקציעות אמנם זה נגד משנתינו ובביאור הירושלמי צ"ל שמי שהוא לא בעל הפירות רואים את זה יותר עדיין כחלק מהפירות ושלא נגמרה מלאכתן

והנה כדברי הר"מ מבואר בפשוטו בתוס' בביצה ע"ש וז"ל פ' בירושלמי דווקא בניו אבל איהו גופיה אקבעינו דגילה בדעתו להניחם כך עכ"ל ומבואר כנ"ל שזה מעיקר הדין ועיין שם בשטמ"ק וז"ל ואמרו בתוס' דטעמא דמאן דאסר לעצמו משום דסבירא ליה דלגבי בעל הבית הוי כנגמרה מלאכתן משום שאם ירצה עכשיו לאוכלן יאכל עכ"ל והוא כנ"ל וכחילוק הירושלמי

**משנה ב**

**בדין אחד במקח בדבר אסוף ולא גמור**

א]מבואר בסיפא אבל לא מן הסל ולא מהקופה ולא מהמוקצה ובר"ש הביא את הירושלמי ניחא אבל לא מן הסל ולא מן הקופה אבל למה לא מן המוקצה והירושלמי עונה עשו אותו כמצרף והנה בפשוטו הכוונה שבסל שזה עומד לאכילה א"כ זה לאחר גמר מלאכה משא"כ במוקצה והירושלמי עונה שיש כאן דין מיוחד במוקצה ואולי שכיון שיש אנשים שאוכלים בצורה זו

אמנם ע"ש בגר"א שכל הקושיא ממוקצה כי זה לא בתוך כלי וא"כ זה לא מצורף והירושלמי עונה שכיון שזה ביחד לא צריך כלי ומבואר שמצד חיסרון גמר מלאכה זה לא חיסרון

והיה מקום לדון שלא צריך שיהיה שנים דוקא אצל הלוקח אלא כל שזה היה במצב של גורן יש כאן קצת גמר וממילא המקח מחלק את זה ובזה א"ש שהדין שנים לא הוזכר אלא במשניות שלוקט מהעץ אבל לא בתבואה קודם גמר מלאכה כגון מ"א או פ"ב מ"ו אמנם מהירושלמי שביאר לעיל פ"ב מ"ה בגינת וורדים שאצל בעה"ב היה צירוף חזינן לא כך וכן מדברי הר"מ הובא לעיל פ"ב מ"ח

ב]עיין ר"ש שביאר שזה גם כר"מ כיון שלא הקדים לו האיסר וצ"ל שזה לא נראה כל כך כמקח וצ"ע מה הוצרך לזה הרי לעיל בירושלמי מבואר שכל סברת ר"מ כי היה צירוף אצל המוכר אבל כאן הרי לא היה וצ"ע

**משנה ג**

א]מבואר שלנכש בבצלים לא אוכל מעיקר הדין והטעם מבואר בירושלמי אפילו שהוא עובד בבצלים כיון שעובד בהוצאת הרעים ולא בגוף הבצלים הטובים

**משנה ד**

**בחסרון ראית פני הבית במצא קציעות**

א]מבואר במשנה שמצא קציעות אם דרסו רוב בני אדם חייב וצ"ע הרי לא היה כאן ראיית פני הבית ועיין ר"מ בפיה"מ שכתב וז"ל ואנו אומרים שאלו הגרוגרות ממה שנדרס בשדה ובאו לבית וכו' עכ"ל דהיינו שתולים שזה היה בבית ולכאורא זה נסתר מהירושלמי ששואל ולא בבתים הם נדרסות והכוונה וכיון שמוצא בשדה א"כ זה לא נדרס חזינן שאין צד שזה היה בבית והגיע לשדה והראשונים שהעתיקו זה חזינן דלא כר"מ ועיין תוס' אנשי שם שביאר שהכוונה שרוב האנשים דרסו כדי להוליך לשוק וממילא לא צריך ראית פני הבית

ולכאורא משמע שכאן מדובר שרוצה לאכול מיד ולא שחושב להביא לבית ומסתברא שכאן זה וודאי מתחלק משאר התבואה שלא ידוע בעליה וא"כ זה כמו מוליך לשוק אלא שא"כ לא צריך שזה כבר נגמר דעכשיו זה נגמר אם לא שנחלק שזה לא מתחלק לעניין גמר מלאכה אבל זה מתחלק לעניין ראית פני הבית ועיין סימן ה דהבאינו דהחזו"א דמאי ס"ז סקי"ז נקט הפוך שיותר מתחלק לעניין גמר מלאכה מאשר לעניין ראית פני הבית ואם נימא שפה מדובר שהדרך להוליך לשוק אפש"ל שמדובר שרוצה להביא לביתו ולכן מצד מה שזה מתחלק זה לא סיבה לחייב [[5]](#footnote-6)

**בדין אין מחזיר את המותר**

ב]מבואר במשנה שהוא מוריד לבהמה מפני שהוא מחזיר את המותר וצ"ב מה צריך להגיע לסברא שמחזיר את המותר הרי גם בלי זה כיון שלקח ממצב של קודם גמר מלאכה ואין מה שיחלק לכן זה לא מתחייב ועין ר"ש שציין לגמ' ביצה לעניין מלח ולכאורא דוקא שם או במזיגה שיש כאן איזה מעשה חשוב שגורם שזה יתחלק מהשאר ועל זה עוזר סברת מחזיר את המותר שזה עדין כחלק משאר התבואה אבל כאן שלא עשה שום דבר מיוחד לחלקו למה שיתחייב ועיין חזו"א ס"ד סקל"ב שלכאורא מוכח מכאן שכל מה שמותר ארעי ומה שנלקח לא מתחלק משאר התבואה זה דוקא כיון שיש צד החזרת המותר אבל ללא זה, זה סיבה להתחלק ועד כמה שרוצה לאכול בשדה זה כמו לאחר גמר מלאכה במוליך לשוק שלא צריך ראית פני הבית וע"ש שהביא תוספתא פ"ב מ"כ וכולם שהכניסן מן השדה לעיר לא יאכל מהן ארעי לפי שאין עתיד להחזיר את המותר עכ"ל וצ"ע מתוס' בע"ז נ"ו ע"א הובא לעיל פ"א מ"ז דהעמידו דהיקב בשדה והחיוב כשיגיע לבית ודוקא אם לוקח מהגמור ע"ש ומבואר כנ"ל

אמנם יש להקשות מכמה דוכתי א.עיין רמב"ם שביאר הדין דפרק ד מ"ד דמזיגה על חמין קובע מצד שאין מחזיר את המותר שזה מדין בישול וצ"ב מה צריך להגיע לאין מחזיר את המותר ובפשוטו הביאור שזה לא בישול גמור ולכן אם היה מחזיר זה לא היה קובע וצ"ב עד כמה שהוא לא מחזיר את המותר א"כ גם ללא דין בישול זה היה צריך לקבוע ב.עוד קשה מדין מתנה ריש פ"ב שלכאורא הוא וודאי לא מתכונן להחזיר אלא לוקח לעצמו והיה מקום לחלק שעד כמה שאוכל באותו מקום של הלקיחה פה גם אם אין דעתו להחזיר את המותר זה עדיין נחשב כחלק מהתבואה ורק אם לקח את זה למקום אחר צריך להגיע לדין מחזיר את המותר

אמנם עדיין צ"ע מהרישא לעניין מציאה ששם לכאורא וודאי לא שייך מחזיר את המותר ובכל אופן כתוב שמותר אכילת ארעי אם רוב בני אדם לא גמרו וכן צ"ע מפרק ד מ"א לעניין סוחט לתוך ידו שלא שייך מחזיר את המותר ומה צריך להגיע למפני שהוא בור קטן אמנם שם יתכן שזה במקום שאר הגורן

והנה עיין ירושלמי לגבי שותין על הצונן כי הוא יכול להחזיר והירושלמי מביא ראיה מר' זעירא שאמר שגם אם לקח בכלי גדול זה לא נטבל כי הוא מחזיר את המותר והנה שם לא היה מזיגה כלל אלא שזה כמות גדולה וצ"ב מה צריך מחזיר את המותר אמנם הביאור שם על דרך רש"י ביצה ל"ה לעניין מלח ונתן לפניו שלפעמים לוקח כמות שעד כמה שוודאי יאכל את הכל לפי הצורה שהעמיד את הנלקח זה יהיה אכילת קבע ולכן זה יאסר דיש כאן יחוד לאכילת קבע ולפ"ז יתכן שהמקומות שמצאנו שצריך מחזיר את המותר לא מצד שללא זה הנלקח מתחלק משאר התבואה אלא שזה יחשב כמיוחד לאכילת קבע ולפ"ז יתכן שבכזה אופן מדובר בתוספתא ובחרובין משא"כ בשאר מקומות שהבאינו וצ"ע

ג]עיין משנה א סק"ג מה שכתבנו עוד על משנתינו

**משנה ו**

א]מבואר במשנה שגג פטור והירושלמי שואל שהרי זה עבר בחצר ורבי מחייב ועונה שכשזה עבר לא היה עדין גמר מלאכה ומבואר שזה לא מתחייב למפרע עיין פ"ב מ"ד סק"ה

עוד מבואר בירושלמי שזה דוקא גג שיש בו ד"א אבל אם לא זה בטל והר"ש ביאר שזה בטל לחצר והר"מ ביאר שזה בטל לבית והנה יש שדנו שבחזי למילתיה לא צריך ד"א ולפ"ז צ"ב מה הצד לדמות גג לבית שאם אין לו ארבע אמות הוא נטפל הרי שימוש של גג שהוא לא ראוי לבית הוא בין כה חזי גם בפחות מד"א ומשמע שתמיד צריך ד"א וכן סתימת הראשונים

ב]בביאור בית שער הר"ש ביאר לפני הבית ומבואר שגם כה"ג זה נטפל לבית אמנם בריבמ"ץ ביאר לפני החצר ויתכן שרק לכן דנים כמו החצר

**משנה ז**

א]בביאור בורגנים עיין רש"י שומר יושב שם לשמירת הפירות ובר"מ ביאר שיושב לשמירת הדרכים ובפשוטו שוודאי לנים שם ובכל אופן זה לא דירה חשובה וכן פשטות הגמ' בעירובין נ"ה אמנם בר"ש כאן משמע שזה מקום לשמירת הפירות ועיין חזו"א

ב]בהא דמבואר שחיצונה לא קובעת צ"ב מה זה גרע מחצר והרי זה כמו חצר של הפנימית ועיין משנה אחרונה שביאר שכיון שזה לא דיור חשוב הוא לא חשוב ליחס לו חצר

ג]עיין ר"ש על בורגנים שזה טובל לבעל הבורגנים ובר"מ זה מובא גם על צריפים ואלקטיות ועיין גר"א שם שביאר שכוונת הירושלמי שזה לא טובל ודלא כראשונים ובביאור שזה טובל לבעל הבורגנים בפשוטו שרק לגביו יש לזה שם דירה חשובה ובחזו"א נסתפק שאולי זה רק סברא שזה אכילת קבע אבל אם יוציא החוצה זה לא יתחייב

והנה מובא בתוספתא שביהכ"נ שיש דירה לחזן זה טובל והיה מקום לומר שהכונה כמו בית ספר ובית תלמוד שזה רק לחזן שגר בקביעות אמנם הר"מ חילק דבר זה לשני דינים ומבואר ששם עדיף שזה קובע לכולם ומבואר שם שלמד שלסופר ולמשנה גם אם הם לא לנים שם יש לזה חשיבות דירה כלפם

**משנה ח-ט**

א]עיין גמ' בב"מ פ"ח ע"א שיש מיעוט שפועל שאוכל בדין תורה זה לא נחשב מקח ולכן זה לא קובע דהיינו שדנים אותו כמו בעה"ב והגמ' מעמידה שזה תאנה שעומדת לחצר והקשו הראשונים הרי גם לוקח שאסור זה רק שנים וכה"ג הרי גם בעה"ב אסור וכמבואר במשנתינו והראב"ד שם הובא בשטמ"ק ביאר שכל הדין שמקח קובע רק בשנים זה רק מקח ללא חצר אבל מקח אם חצר קובע גם באחד ולכן צריך להגיע לדין שפועל כבעה"ב אבל ללא זה הוא לא היה אוכל ובאמת שנים אסור לו לאכול

ובתוס' ועוד ראשונים תירצו שכל הדין שבעה"ב אוכל רק שנים אם אין דעתו עכשיו ללקט את כל התאינה אלא רק כדי אכילתו וכה"ג שנים זה נקבע אבל אם דעתו לאסוף את כל התאנה גם שנים מותר לו לאכול וכה"ג מקח אוסר ופועל שהוא כמו בעה"ב מותר לו לאכול

והנה מבואר במתניתין שרק בחצר כה"ג זה נאסר אבל בשדה מותר וצ"ע הטעם הרי כיון שאין דעתו להוליך לבית אלא לאכול בשדה א"כ זה כמו מוליך לשוק שלא צריך ראית פני הבית ואין לומר שזה לא מתחלק משאר התבואה דהרי חזינן שאם לוקח שנים זה מתחלק משאר האילן או מה שרוצה לקחת ועיין סימן ה סק"ו שהבאינו בזה לכאורא שלשה מהלכים מהחזו"א א.שמה שהוא רוצה עכשיו רק חלק, זה רק מחלק לעניין שזה יחשב גמר מלאכה אבל לא לעניין שזה לא יצטרך ראית פני הבית דלגבי זה רואים את זה עדיין כחלק מהתבואה ולכן רק בחצר שיש כאן ראית פני הבית זה מתחייב

ב.שבאמת אין הבדל בין ראית פני הבית לגמר מלאכה אמנם עצם הלקיחה לא מחלקת רק בצירוף לדין החצר או המקח ולכן אם זה בשדה שאין כאן חשיבות חצר אין זה מתחייב דדנים את זה עדיין כשאר התבואה

ג.הרי חזינן באחד שזה לא מתחייב והביאור שזה נחשב תמיד כמו קודם גמר מלאכה דהדרך ללקוט יותר ויתכן שגם שנים אין זה דרך לקיטה אלא שממלאים בכלי ורק בצירוף לחצר זה נחשב כגמר מלאכה ולפ"ז אם ימלא בכלי וירצה לאוכלו בשדה זה יתחייב

והנה במשנה ט כתוב הסיאה והאזוב וכו' אם היו נשמרין חייבין ועיין תוס' נדה שהקשו למה כתוב דוקא בחצר ותירצו שזה כמו ברישא דמבואר שצריך קביעות חצר כך כאן הכונה שזה מתחייב אם קביעות חצר אלא שדנו האם גם כאן צריך שנים או שכאן לא צריך שנים דכאן זה דבר שאין הדרך לעשות גורן ומבואר שגם כה"ג אם זה לא בחצר זה פטור אפילו אם אין דעתו להביא לחצר ולכאורא אם כביאור שכל מה שצריך את החצר ליצור גמר מלאכה א"כ כאן זה לא שייך ובהכרח כביאור הראשון וצ"ע ואולי גם שם אין זה הדרך לגמרי לאסוף אחד אלא שזה מצב שהחצר יכולה להחשיב שזה גמר מלאכה וצ"ב

ב]בעיקר מה שהבאינו מתוס' שאם רוצה ללקוט הכל גם שנים זה לא מתחייב עיין חזו"א ס"ו סק"א שדן שאולי כל זה אם זה גודל בחצר אבל אם מביא מהשדה לחצר שנים זה מתחייב והארכנו בזה במשנה א ופרק א מ"ו ועוד כמה דוכתי

ומבואר מדברי החזו"א שזה פשיטא ליה שרק בשניים ועיין דרך אמונה שיש אחרונים שדנו שכל מה שצריך שנים זה בגדל תוך החצר אבל אם מביא מבחוץ זה מתחייב אפילו באחד וע"ש שהוכיח מתוס' כהחזו"א ולא הבנתי ראיתו וע"ש שהביא מהראב"ד שנקט שזה מתחייב

ג]מבואר במשנה שאבטיח זה מצרף ועיין חזו"א דמאי ס"ז סקכ"ד שלכאורא ה"ה דבר שלא אוכלים אותו בפעם אחת כגון תפוחי זהב ועיין משפטי ארץ פ"ז הערה נ"ד שיתכן שדוקא דבר שיש בו פלחים ומחלקים אותו קודם האכילה ולא דבר שהחלוקה דרך אכילתו כגון תפוח וע"ש דהשערי צדק נקט שדבר שהדרך לאכול אחד אחד חייב באחד ולכאורא הכונה דבר שהדרך ללקט אחד כל פעם ולא צורה של גורן וכן הוא בתוס"ר נדה נ"א ע"א לעניין סאה וקורנית שלכן המשנה לא הזכירה שנים וע"ש שהביא ריטב"א שאתרוג לא מתחייב רק אם תלשו שניים וצ"ע בכ"ז

משנה י

א]בהא דמבואר במשנה שלעניין מעשר הולכים לפי עיקרו עיין רמ"ה בב"ב שזה דוקא במפסיק צונמא שהשורשים לא מתפשטים לא"י אבל אם לא כן חשיב שעיקרו חלק בא"י וחלק בחו"ל ועיין גרי"ז שדייק שהר"מ פליג על זה וע"ש מה שביאר

1. אמנם עיין רע"ב במשנתינו דמשמע שזה מצד מקח וע"ש שהבאינו כן מעוד אחרונים ועיין פ"ב מ"ד סק"ו בהערה שלכאורא מוכח כן מהר"ח ועיין ס"ד סק"ז [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין חזו"א שם שהקשה וז"ל מיהו יש לעיין פועלין למה מותרים הלא עיניהן במתנתן ויש כאן חצר וכו' ע"ש וצ"ע קושיתו הרי ביאר בסימן ד הנ"ל שללא קביעות של מקח דנים את זה כחלק בשאר התבואה ועיין ס"ה שביארנו דבריו שס"ל שהדין חלוקה שלוקח עיניו בתאינתו זה לא מדין מקח [↑](#footnote-ref-3)
3. אח"ז ראיתי במקד"ד שעמד בכל זה ע"ש [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם עיין מ"ו בר"ש מהירושלמי שאם תבואה עברה בחצר ע"ד לעשות קציעות שזה קודם גמר מלאכה וזה לא מחייב ועלה לראש הגג וחזר בו ורוצה לאוכלו כך זה חסר עדיין ראית פני הבית וחזינן שאין חזרתו למפרע ועיין עוד חזו"א ס"ו סק"א ועיין משכ"ב ס"ד סק"ז בסופו ועיין עוד בגלינותיו לגר"ח הלכות מעשר לעניין מירח ע"מ למכור אם חזר בו שנסתפק שזה נעקר למפרע [↑](#footnote-ref-5)
5. י"א טבת ס"ח

   והנה לכאורא הדבילות שמוצא הם הפקר ועד כמה שזה היה קודם ראית פני הבית הרי שיטת הר"ש שהפקר פוטר אמנם שיטת הרמב"ם שלא פוטר [↑](#footnote-ref-6)