טומאה בלועה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד י"ז כסליו תש"ע

**בסוגיא דטומאה בלועה**

**בדין נבילה שאינה ראויה לגר לר"י ולבר פדא**

א]הגמ' מביאה מקור שטומאה בלועה לא מטמאה מהא דהאוכל נבילה טובל והוא טהור ולא טמא מצד משא וגמ' דוחה שיתכן כי זה לא ראוי לגר ודוחה הניחא לר' יוחנן שזה וזה עד לכלב דהינו שכל שהוא לא נפסל לאכילת כלב זה מטמא והרי כאן זה לא נפסל מאכילת כלב אבל לבר פדא דאמר טומאה חמורה עד לגר וטומאה קלה עד לכלב א"כ כאן אין לזה טומאה לטמאות אדם ובביאור דברי בר פדא רש"י אצלינו ביאר שאין לזה טומאה לטמא אדם וכלים אבל יש לזה טומאה לטמאות אוכלין ומשקין ובבכורות ביאר שאין לזה טומאת משא ויש על זה טומאת מגע ועיין רמב"ן שהקשה מהיכי תיתי לומר חילוקים הנ"ל ולכן ביאר שהכוונה שאין לזה שם נבילה כלל אבל זה עדיין שם אוכל וזה מקבל טומאת אוכלין

והנה רש"י בסוגין ביאר שהסיבה שיש לזה טומאה קלה דלא גריעה ממגע נבילה שהוא ראשון לטומאה ומטמא אוכלין דהינו שאין הביאור שיש לזה שם נבילה לענין לטמאות אוכלים והם יהיו ראשון אלא שהם ראשון והם מטמאין אוכלין שיהיו שני ובפשוטו משמע שכוונתו שזה חשיב שזה נטמא וזה טמא מצד טומאת אוכלים וזה כהרמב"ן אמנם זה אינו דהרי חתיכה לא חשיבה נוגעת בעצמה ולא חל על זה טומאת אוכלין ובהכרח שסברת רש"י שזה סברא שכל נבילה כיון שיש לזה דין לטמאות אוכלין א"כ הוא עצמו יש לו גם טומאה זו של נוגע באוכל עד כמה שיש לו שם אוכל וצ"ב

ועיין חידושי הגרי"ז בנזיר שכתב שלכאורא יש לבאר דברי רש"י כפשוטו שהרי נבילה יש בה דין סופו לטמא טומאה חמורה וכיון שיש לה שם אוכל וזה לא צריך מחשבה ממילא זה לא צריך הכשר שרץ ולא הכשר מים אמנם דבר זה תליא האם כשפקע הסופו לטמא טומאה חמורה האם פקע גם הטומאת אוכלים דבתוס"ר לקמן קכ"ח: נקט שפקע ועיין סוגיא דסלטט"ח במסכת טהרות שהארכנו בגדרי הדין ובשיטות הראשונים

והנה מבואר בגמ' בבכורות דר' יוחנן מעמיד הפסוק של אינה ראויה לגר בסרוחה מעיקרא ודעת הראב"ד שגם לענין טומאת אוכלים אם היה לזה שם אוכל אפילו שזה עדין לא קיבל טומאה כל שזה עדין ראוי לכלב זה מקבל טומאה ודעת הרמב"ם שרק אם זה כבר קיבל טומאה לא פוקע מזה הטומאה אבל אם זה עדיין לא קיבל טומאה אפילו שזה עדין ראוי לכלב אינו מקבל טומאה

והנה מבואר בגמ' בע"ז שנטל"פ מותר מצד נבילה שאינה ראויה לגר ור"מ אוסר דרק בסרוחה מעיקרא הפסוק מתיר ולפ"ז קשה כיון שקי"ל שנטל"פ מותר ובהכרח שנבילה שאינה ראויה לגר מותרת וזה לכאורא דלא כר' יוחנן והנוב"י מכח זה נקט שקי"ל שבאמת גם לענין איסור נבילה שאינה ראויה לגר אסורה ומה שנטל"פ מותר זה מסברא כמבואר שם בתוס' לחד מאן דאמר אמנם עיין רמב"ן בסוגין שכתב שס"ל דלא כסוגיא דבכורות אלא שהפסוק מדבר רק לענין איסור ולא לענין טומאה וכן מוכח מהרשב"א והר"ן שדנו מפורש שהיתר של נטל"פ מצד אינה ראויה לגר ולכן כתבו שמספיק רוב ובתוס' בבכורות כתבו שלענין איסור מעמידים על הפסוק בהיתה ראויה דבסרוחה מעיקרא לא צריך פסוק ולענין טומאה צריך פסוק גם בסרוחה מעיקרא ועיין נוב"י דתמה על זה דהרי אולי הפסוק רק בא לענין טומאה ובאמת על איסור לא צריך פסוק וכי יש הכרח שיש כאן דרשא גם לענין אכילה

**בטעם שאין הצלה לטומאה**

ב]הגמ' לומדת מק"ו שטהרה בלועה לא מטמאה מצמיד פתיל שמציל על טהרה ולא על טומאה ועיין תוס"ר שהקשה שאולי הסיבה שזה לא מציל על טומאה כיון שהכלי נטמא ותירץ שהרי מבואר במשנה שאם יש חצי כזית מן המת בכלי אחד וחצי בכלי אחר ושניהם בבית הבית נטמא ומבואר שגם במקום שמצד עצמו זה לא היה צריך להיטמאות זה מציל והנה לכאורא נפק"מ גם בכלי אבנים המוקפים צמיד פתיל שלא נטמאים ובכל אופן לא מצילים וצ"ל שאין על זה שום משנה אמנם לאחר הראיה מחצי כזית ה"ה בכה"ג

**בביאור הילפותא מצמיד פתיל**

ג]הגמ' פורכת מה לכלי חרס שאין מטמא מגבו והגמ' דוחה אנן מתוכו קאמרינן עיין חידושי הגר"ח שביאר שנידון הגמ' האם הדין הצלה הוא ע"י הגב שלא נטמא וממילא זה לא שייך פה שהגב נטמא או שהדין הצלה הוא ע"י התוך וממילא זה גם שייך כאן שהגב נטמא ולכאורא זה גם כוונת הר"ן וע"ש שביאר שמה שהגב טהור אין זה סיבה כלל שלא תעבור הטומאה ורק מצד הדין הצלה של תוכו הטומאה לא עוברת

אמנם בתוס' מבואר שהקשו ששם יש סיבה שהטומאה לא תעבור כיון שהגב טהור משא"כ כאן והנה לכאורא יש להקשות בנוסח אחר שהרי יש הלכה שכלי טמא לא מציל בפני הטומאה א"כ איך אפשר ללמוד מצמיד פתיל הרי כאן שהאדם טמא כה"ג בצמיד פתיל זה לא מציל ועיין ראבי"ה שהקשה כן והנה תוס' תירצו שתוכו טהור ומשמע שכוונתם שאדם שנטמא באמת החלק של תוכו לא נטמא ולפ"ז מיושב גם הקושיא הנ"ל ועיין ראבי"ה שהקשה שזה תימא שוודאי כל האדם טמא

והנה הקשו תוס' עוד שעד כמה שלומדים מצמיד פתיל הרי שם זה נטמא בהסט א"כ טהרה בלועה תטמא בהיסט ותירצו שהלימוד מפכים קטנים שלא נטמאים בהיסט והנה בפשוטו משמע שהילפותא הוא שיש כאן דין הצלה כמו שם וצ"ע א"כ מה שייך ללמוד מפכים קטנים הרי שם הטהרה בגלל שכל שאינו בא לכלל מגע בא לכלל משא והרי פה זה בא לכלל מגע כגון בעובר שאפשר ליגוע בו עוד הקשה הגרעק"א שלמסקנא שגם בשני טבעות טהור הרי כה"ג לא שייך לטהר מצד הצלה של צמיד פתיל ואין לומר שבאמת כל הטהרה רק בגלל שהטומאה בלועה דהרי גם אם טמא יכניס ידו ויגע בטבעת בלועה זה לא יהיה טמא כמבואר במאירי וכן מבואר ברש"י לענין חיה שביאר שזה טהרה בלועה כי היד בלועה

ולכאורא מכל זה מבואר שבאמת לא לומדים שיש כאן הצלה של צמיד פתיל אלא שזה הצלה של טומאה בלועה שזה כמעוכל וכלשון רש"י ורק ילפינן ק"ו שיש דין טהרה בלועה מזה שמצאנו בצמיד פתיל שיותר קל להציל על טהרה מטומאה וא"כ כאן וודאי שיהיה דין טהרה בלועה ורק שתוס' הקשו מדין דיו ששם מהיסט זה לא מציל ותירצו שיש אופנים שזה מציל וכוונתם שזה סברא בהלכות דיו שכה"ג זה לא פירכא אבל לא שלומדים שיש כאן הצלה שכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל משא ובזה א"ש שגם בשני טבעות שלא שייך כלל הצלה של צמיד פתיל בכל אופן זה מציל על טהרה שילפינן מק"ו שיותר קל להציל על טהרה מאשר על טומאה

**בביאור הגמ' למטה מנלן**

ד]הגמ' שואלת דלמטה מנלן ועיין רש"י שביאר שהכוונה אם נכנס חץ מלמטה ומבואר שאין הקושיא מכח משנה אמנם בתוס' ביארו שהקושיא מעובר של חיה וצ"ע הרי למאי דביארו לקמן ששם גם אם הוציא ידו לחוץ טהור לר' ישמעאל ובפשוטו זה גזה"כ ולא מדין טהרה בלועה וגם אם נימא שזה מגדר טהרה בלועה הרי יש שם פסוק וכדביארו התוס' וא"כ משם אפשר ללמוד ואולי הראיה מר"ע שהיד שיצאה טמאה ומה שבפנים טהור שיתכן שזה מדין טומאה בלועה

והנה הגמ' אומרת שלמטה זה עושה עיכול וזה וודאי מציל ולכאורא הניחא לרש"י שזה נכנס למעיים אבל לתוס' שהקושיא מעובר א"כ מה זה שייך לעיכול

ועיין ר"ש סוף מקואות דמבואר שם שחץ בלוע לא חוצץ והקשה הרי כאן הגמ' אומרת ק"ו רק לענין מקום עיכול אבל במקום שאין עיכול אין לנו מקור ותירץ שבמקום שזה לא עומד לצאת זה יותר בלוע ולכאורא לפ"ז היום שזה עומד להוציא ע"י ניתוח וכדו' זה יחצוץ ושמעתי שיתכן שכיון שמאליו זה לא עומד לצאת זה נחשב יותר בלוע וגם על זה יש ק"ו

**בביאור הגמ' בלוע בבהמה מנ"ל**

ה]הגמ' שואלת בלוע בבהמה מנלן ועיין תוס' שהכונה מהמשנה שכלב שבלע בשר המת שזה לא מטמא רק במיתתו אמנם ברבינו גרשום מבואר שהכוונה מהמשנה של רועה שהושיט ידו למעי בהמה ונגע בעובר מת וצ"ע הרי הגמ' אומרת ק"ו כיון שזה מותר באכילה זה וודאי לא מטמא ולענין בהמה טמאה זה ילפותא וגם אם הגדר שזה טומאה בלועה א"כ הגמ' שם אומרת את המקור שיש היקש ולא צריך להגיע לק"ו ובאמת יתכן שמטעם זה לא כתבו תוס' את משנה זו כמקור

**שיטת רש"י בדין שני טבעות וישוב הסוגיא לשיטתו ובדין הצלה דאוהל**

]הגמ' שואלת שהדין טומאה וטהרה בלועה שרבה חידש זה משניות לענין טבעת דמבואר דמי שבלע טבעת טמאה הוא טובל והוא טהור וכן מי שבלע טבעת טהורה ונכנס לאוהל המת היא טהורה והגמ' דוחה שאולי אין דין טומאה בלועה בשני טבעות וביאר רש"י שאולי דוקא כאן כי זה טומאת בית הסתרים אבל לא מדין טומאה בלועה ולכן אם יהיה שני טבעות ויגעו אחד בשני שזה לא בית הסתרים זה יטמא או אם יהיה משא על הטבעת שזה לא מגע בית הסתרים יהיה טהור עכ"ד דהיינו שהגמ' בתחילה הבינה שמה שהאדם לא נטמא במגע מהטבעת וכן מה שהוא לא מטמא את הטבעת זה מדין טומאה בלועה והגמ' דוחה שזה מדין בית הסתרים וצ"ע וכי הגמ' לא ידעה שיש דין שבית הסתרים לא מטמא ועוד שא"כ הגמ' היתה צריכה לדחות ששאני התם שזה בית הסתרים ועיין רמב"ן שביאר שכיון שזה הדוגמא שאין בית הסתרים לכן הגמ' נקטה לשון זה

עוד קשה הרי רש"י אומר שמדובר בטבעת שנגעה במת וחרב הרי הוא כחלל א"כ היא מטמאה כמשא כמת וכן באוהל ומה שייך על זה טומאת בית הסתרים ולמה הגמ' דנה רק מצד מגע וכמבואר בלשון רש"י אמנם עיין ראשונים שהביאו שדעת הרמב"ם שבחרב הרי הוא כחלל אין טומאת משא ואוהל אמנם עדין קשה הרי יש משנה בכלים פ"ח שתרנגול שבלע שרץ ונכנס לכלי חרס שזה לא נטמא וכן תוס' כאן הביאו משנה באוהלות שכלב שבלע כזית מן המת ונכנס לאוהל המת שהוא לא מטמא וכאן לא שייך טומאת בית הסתרים ובהכרח שזה מדין טומאה בלועה

עוד קשה שהראיה לענין טהרה בלועה הרי מדובר שהאדם נכנס אם טבעת לאוהל המת ולמה שזה לא יטמא מדין אוהל ועל זה לא שייך טומאת בית הסתרים ועיין רמב"ן שעל זה אפשר לתרץ שזה מדין הצלת צמיד פתיל וצ"ב שלא מצאנו שאדם הוא כמו צמיד פתיל והרי הוא מקבל טומאה והוא טמא ודבר טמא לא מציל אמנם אפשר לומר שבאמת זה וודאי שלענין טומאת אוהל דבר בלוע דנים שזה חולק מקום והוא לא בתוך אותו אוהל ודומיא לדבר זה דין צמיד פתיל או חלוקת אוהל והדין בלוע לענין אוהל אין זה ענין לסוגין ומה שרש"י בתחילת הסוגיא ביאר שטהרה בלועה הכוונה כגון שנכנס לאוהל המת אין כוונתו שזה מדין טומאה אוהל שזה לא קשור לדין טהרה בלועה אלא שדן שיטמא מחמת המגע באדם וכוונתו להו"א שזה מדין טומאת בית הסתרים או יתכן שס"ל שלמסקנא שיש דין טהרה בלועה גם על משא אין סיבה להסביר דין זה שזה סברא מיוחדת באוהל אלא זה מדין טהרה בלועה וצ"ע

ואם נימא כנ"ל א"ש שלא קשה מהמשנה של כלב שבלע כזית מן המת או תרנגול שבלע שרץ ששם הנידון לענין טומאת אוהל ואין זה ענין לסוגין

**ביאור שיטת הרמב"ם בדין טומאה בלועה**

ז]והנה בפשוטו הדברים מבוארים ברמב"ם שחילק הדין טומאה בלועה לענין אוהל שזה מדין הצלה לדין משא ומגע שזה כמאן דליתיה או מדין בית הסתרים דבפרק א' מטומאת מת ה"ח כתב וז"ל הנושא בתוך בית הסתרים נטמא אע"פ שאין הנגיעה שם נגיעה הנושא שם נושא הוא אלא אם כן נבלעה הטומאה בתוך מעיו שמאחר שהגיעה לתוך בטנו אינו לא נוגע ולא נושא עכ"ל ומבואר שגדר הטהרה שהוא לא נחשב נוגע או נושא ובפי"ב הי"ב כתב וז"ל וטומאת החיה אינה אלא מדבריהם וכו' אבל מן התורה אין מגע בית הסתרים מגע הואיל והוא בתוך המעיים הנוגע בו טהור עכ"ל ומבואר שיסוד הטהרה שמגע במקום שזה בית הסתרים זה מגע ביה"ס וכאן נתחדש שזה גם לענין הטומאה אמנם לענין טומאת אוהל כתב בפרק כ' מטומאת מת ה"א וז"ל שלשה דברים מצילין באוהל המת צמיד פתיל ואהלין ובלועין, הבלועין מצילין על הטהורים שלא יתטמאו ומונעין הטומאה שלא תצא ותטמא וכו' ומשמע שם מכל לשונו שזה מדין הצלה וכמו מציד פתיל

ועיין ברמב"ם בפיה"מ בכלים פ"ח על הדין תרנגול שבלע שרץ שזה לא מטמא וז"ל כל זמן שהתרנגול חי אין השרץ שבגופו מטמא וכו' ובספרא אשר יפול אל תוכו יש מהם לטמא ויש מהם שלא לטמא פרט לתרנגול שבלע את השרץ ונפל לאויר התנור טהור עכ"ל וצ"ב למה לא הביא את הילפותא לטומאה בלועה המבוארת בסוגין וביאר הגרי"ז וכן במשנת הגר"א קוטלר שלנ"ל א"ש ששם זה מדין הצלה וזה הלכה אחרת מהדין טומאה בלועה שנאמר לענין מגע ומשא

והנה כתבו התוס' שכל הדין שהאשה טהורה זה רק בלא העגיל ראש כפיקה אבל אם העגיל ראש כפיקה היא טמאה אמנם סתימת לשון הר"מ שלא חילק משמע שתמיד היא טהורה ע"ש פכ"ה וכן שם בהי"א לענין ילדה תאומים מבואר שלענין מגע דן הרמב"ם לטמאות מחמת מגע רק לאחר שיצא ולא חילק בין העגיל ראש כפיקה או לא ועיין חידושי הגרי"ז בכורות כ"ב שביאר לפי הנ"ל שס"ל לר"מ שכל הדין של העגיל ראש כפיקה זה רק לענין טומאת אוהל שאין בזה הצלה וחשיב שזה אותו מקום אבל לענין טומאת מגע ומשא ששם זה היתר של כמי שאינו או שזה מגע בית הסתרים בזה גם בהעגיל ראש כפיקה כל שזה לא יצא לחוץ יש לו דין טומאה בלועה ואינו מטמא ולפ"ז צ"ל שמדובר שילדה בחצר שאין בזה טומאת אוהל אמנם עדין צ"ע כמו שהקשה במרומי שדה שכל יולדת מאהילה על וולדה וא"כ שתטמא מחמת אוהל בהעגיל ראש כפיקה אמנם יתכן שאין פותח טפח ואז הטומאה רק שזה כנוגע וכאן שזה בית הסתרים זה לא מקבל טומאה וצ"ע בדיני אוהלות

והנה בפשוטו כל זה שייך לדעת רש"י שהגמ' הביאה ראיה מהמשנה של טבעת לענין טומאת מגע ודחתה שזה מחמת טומאת בית הסתרים אבל לדעת כל הראשונים שנידון הגמ' מצד טומאה בלועה ובהכרח שהביאה ראיה מטומאת אוהל ומבואר לפי זה שגם הדין טומאת אוהל הוא מדין טומאה בלועה ולא שזה הלכה אחרת אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכוונת הגמ' להוכיח מזה שאין טומאת משא על הטבעת אמנם מה שהגמ' הוכיחה מנכנס לאוהל המת שם לכאורא בהכרח כל ראית הגמ' מדין טומאת אוהל ומוכח שהדין הצלה באוהל הוא אותו דין הצלה של מגע ומשא אמנם לדעת הרמב"ם שאין דין חרב הרי הוא כחלל לענין טומאת משא ולא לענין טומאת אוהל א"כ בהכרח שהגמ' שואלת מצד מגע בשני המשניות ובהכרח שביאר כרש"י

והנה כתב הרמב"ם פ"ב ממקואות ה"ח וז"ל חץ שהוא תחוב באדם בזמן שהוא נראה חוצץ ובזמן שאינו נראה טובל ואוכל בתרומתו לערב אע"פ שהוא חץ טמא וכן מי שבלע טבעת טמאה וטבל הרי זה טהור ואם הקיאה לאחר שטבל נטמא במגעה שכבר ביארנו שכל הבלועין בגוף החי אינם מטמאין ולא מתטמאין והנה בפשוטו הנידון כאן לטמאות הוא רק מצד טומאת מגע דהרי לדעת הר"מ חרב הרי הוא כחלל לא מטמא רק במגע וצ"ע א"כ למה הרמב"ם ביאר שזה מצד טומאה בלועה הרי תיפו"ל שזה בית הסתרים אמנם לנ"ל דמבואר בגמ' שעד כמה שיש היתר של טהרה בלועה א"כ הגמ' הבינה שפה זהו סיבת הטהרה לכן העתיק הר"מ הטעם של טומאה בלועה וזהו דוחק דלכאורא דחיית הגמ' מוכרחת ועיין זכרון שמואל מכתב י"ט שכתב לדחוק דמדובר בטבעת של ע"ז שיש לה טומאת משא ולכן צריך להגיע לטומאה בלועה אמנם לפ"ז מבואר שמזה קושית הגמ' ודלא כרש"י וא"כ גם בסיפא הקושיא בהכרח מהדין אוהל המת וכשאר הראשונים ולפ"ז מוכרח שהדין הצלה במת זה מצד דין טומאה בלועה דסוגין ובהכרח צ"ל כנ"ל שבאר כרש"י וצ"ב למה לא כתב מצד טומאת בית הסתרים

והנה כתב הרמב"ם וז"ל כמו שביארנו שכל הבלועין בחי אינם לא מטמאין ולא מתטמאין עכ"ל ועיין בגליון שהביאו מהאו"ש שכוונתו לפ"כ ששם מדובר על טומאת אוהל אמנם לכאורא למה שנתבאר ברמב"ם שהדין טומאת אוהל לא קשור לדין טומאת משא ואוהל א"כ לא יתכן שזה כוונת הרמב"ם וצ"ל שכוונתו למה שכתב בפ"א מטומאת מת שטומאה בלועה לא מטמא במשא וכן הדין של שני טבעות בפכ"ה שהטבעת לא נטמאת אמנם לכאורא בשני מקומות אלו רק כתוב טומאה בלועה ואין מקור לטהרה בלועה והרי לא הוזכר ברמב"ם מפורש שזב שנושא אדם אם טבעת היא לא נטמאת[ובתוס' בסוגין הביאו תוספתא דהאדם טהור] אמנם יתכן שכוונתו לפכ"ה הי"א שעובר חי לא נטמא גם מאמו שהיא יולדת ומטמאה בהיסט אמנם שם יתכן שזה מצד שיש הלכה שעובר לא מקבל טומאה עיין לקמן וצ"ע בכל זה

**בביאור הראשונים בסברת שני טבעות ובסברת הגמ' שעומד לצאת**

ח]והנה הראשונים שחלקו על רש"י והעמידו שראית הגמ' מהא דאין טומאת אוהל או משא של חרב הרי הוא כחלל וא"כ צ"ב מהו חילוק הגמ' של שני טבעות וביארו הראשונים שאפילו שיש דין טומאה בלועה או טהרה בלועה אבל כששניהם מונחים יחד כלפי עצמם זה כמו מונח בקופסא וזה לא חשיב בלועה ולכן אין ללמוד מהא דבלע טבעת זה לא נטמא באוהל המת שזה בחוץ או ממשא הזב או אם בלע כזית מן המת שזה לא מטמא ורק כאן ששני הטבעות בלועות היה מקום לומר שאין דין טומאה בלועה ובזה חידש רבה שיש דין טומאה בלועה

והנה הגמ' שואלת מהמשנה של עובר מת והחיה נגעה בו שהיא טמאה דחזינן שבשני טבעות אין דין טומאה בלועה והגמ' דוחה שכאן סופו לצאת ולכאורא הכוונה שכה"ג אין לזה דין טומאה בלועה והנה צ"ב למה האשה טהורה והניחא לרש"י שהגמ' רק דנה מצד מגע א"כ זה מגע בית הסתרים והא דאין כאן משא עיין בראשונים שכיון שזה ירך אמו זה לא חשיב משא עיין לקמן אמנם תוס' שנקטו שיש כאן משא ולכן ביארו שכוונת הגמ' לשאול שביחס לאשה זה בלועה כי זה לא שני טבעות משא"כ ביחס לחיה א"כ קשה עד כמה שזה עומד לצאת וזה לא בלוע א"כ שגם האשה תהיה טמאה מדין משא וכמו שהקשו על רש"י וצ"ע

ובפשוטו מוכרח מכאן שכל הסברא של עומד לצאת זה רק סברא שלא יהיה כאן את הדין טומאה בלועה של שני טבעות אבל את הדין טומאה בלועה של טבעת אחת יש כאן כן והדברים צ"ב ולכאורא יש לבאר שבטבעת אחת גדר הדין שזה דין הצלה דהינו שזה מפקיע את הקשר בין שני הדברים וחשיב שאין כאן מגע ואין כאן משא וכלשון הר"מ וכן לענין אוהל חשיב שזה לא באוהל המת אבל בשני טבעות שם באמת זה גדר אחר שזה כמעוכלת וכמי שאינו ורק לכן זה לא מטמא ולפ"ז יתכן שכל הדין שעומד לצאת זה רק סברא שלכן זה לא כמי שאינו וממילא בשני טבעות זה טמא אבל הדין של טבעת אחד שזה כעין הצלה זה שייך גם בעומד לצאת אמנם כל זה תמוה דמהיכי תיתי שיש שני הלכות בדין טומאה בלועה

**ביאור המקור שגם בשני טבעות טהור**

ט]בהא דמבואר בסוגין דגם בשני טבעות איכא לדינא טומאה בלועה ולשיטת תוס' אין ללמוד דבר זה מהדין של בולע נבילה שאין עליו טומאת משא וצ"ע מנ"ל המקור שגם בשני טבעות יש דין טומאה בלועה ועיין רמב"ן שרבה ס"ל כן מסברא שאין חילוק בין טבעת אחת לשני טבעות שעד כמה שיש היתר של בלועה שזה כמי שאינו זה תמיד

ובחידושי הר"ן כתב שהמקור מעובר שהחיה טהורה אפילו שזה כמו שני טבעות אמנם כל זה לשיטתו שזה טעם של ר' ישמעאל אבל לתוס' שזה גזה"כ א"כ אין ללמוד מזה אמנם למה שביארנו לקמן שגם לר"י זה גדר של טומאה בלועה א"כ זה עדיין שני טבעות ובהכרח שגם כה"ג טהור אמנם עדיין צ"ע מה המקור לר"ע

ובתוס' כתבו שהמקור מהא דהוא אכל נבילה וטובל ומיד אוכל תרומה והרי הוא מטמא את התרומה אלא בהכרח שטהרה בלועה לא מטמא והנה כבר העירו האחרונים שלשיטת תוס' בכתובות שלאחר מעשה האכילה פוקע מזה קדשות תרומה כמו בכהן שסך שמן תרומה שבן בתו מתגעל עליו א"כ אין לבאר כתוס' שהרי פקע מזה קדושת תרומה אמנם תוס' ביומא כתבו שזה היתר מיוחד בסיכה כשתיה שזה רק דרבנן אבל באיסור אכילה לזר זה לא עוזר א"כ יתכן שנשאר על גם האיסור משמרת אמנם יש להעיר עוד כמו שהעיר בחזו"א שכאן שהתרומה היא לאחר אכילה וגם עד כמה שתיטמא יתקיים בה הדין אכילה ואין זה סתירה לשימוש שלה א"כ יתכן שאין בזה דין משמרת כמו בהולך לאיבוד וכתב לחלק שבהולך לאיבוד אין לזה שימוש אבל כאן יש לזה עדיין שימוש להתעכל במעיו וכה"ג יש דין משמרת על טומאה גם אם זה לא סותר לשימושו אמנם עיין ראב"ד כמדומה בעדיות שכתב שמאכל בהמה אין איסור לטמאותו דטומאתו אין זה סתירה לשימושו ולכאורא א"כ ה"ה כאן וצ"ע

**בביאור סברת ר"ע דעובר מטמא**

י]והנה מבואר בסוגין דנחלקו ר"ע ור"י בעובר מת האם הוא מטמא וצ"ב וכי ר"ע חולק על דין טומאה בלועה עוד דנו הראשונים שמשמעות הגמ' שהמשנה יכולה להיות כר"ע וצ"ע א"כ למה שהאשה לא תהיה טמאה מצד משא והנה יש ראשונים שנקטו שבאמת לר"ע איכא גזירת הכתוב שכאן זה לא בלוע ובכל אופן המשנה תתיתכן כמותו והא שזה לא מטמא במשא כי עובר ירך אמו ולא נחשבת שנושאת אותו עיין רמב"ן שהביא כן מהראב"ד אמנם עדיין צ"ב למה שלא תהיה טמאה מצד שיולדת מאהילה עליו ועיין לעיל ואולי גם בזה זה סברא שכיון שזה כגופה לא חשיב אוהל שרק דבר שמהאיל על דבר אחר יש טומאת אוהל אמנם עדין צ"ב למה שלא יהיה טומאת אוהל בילדה בבית וצ"ל שמדובר בילדה בחצר או אם נימא שהדין טומאה בלועה לענין אוהל זה נידון אחר מלענין שאר דינים וכנ"ל בדעת רש"י א"כ יתכן שזה וודאי שחשיב בלועה לענין שזה נחשב באוהל אחר וצ"ע

ובפסקי הרי"ד כתב שכיון שהפסוק מדבר על מגע א"כ רק לענין מגע התחדש שזה לא בלועה אבל לענין שאר דברים זה טומאה בלועה ובזה א"ש שגם זה לא מטמא באוהל

ובתוס' ביארו שכשהעובר בפנים לכו"ע הוא לא מטמא ורק נחלקו בהוציא את ידו דלר"ע זה לא מטמא ולר"י מטמא ובפשוטו לר"ע כל ההיתר מצד שזה טומאה בלועה ולכן אם הוציא את ידו זה לא בלועה משא"כ לר"י איכא גזיה"כ שעובר לא מטמא ולכן גם עד כמה שזה לא בלועה זה לא מטמא ובזה ביארו שהמשנה גם לר"ע שהאשה טהורה כי מרגישה אם יצא יד והחיה טמאה מצד גזירה שמא יוציא את ידו ותגע בו ותהיה טמאה

והנה הגמ' לעיל שואלת למה עובר במעי בהמה טהורה הוא לא מטמא והקשו רש"י ותוס' שם הרי זה טומאה בלועה ותירצו שכוונת הגמ' לר"ע שבאשה זה מטמא הגמ' שואלת מנ"ל שבבהמה זה לא מטמא ועיין מהרש"א שהקשה הרי תוס' כתבו שלר"ע גם כן אינו מטמא אלא מה שבחוץ אבל מה שבפנים טהור מדין טומאה בלועה ותירץ שכוונת תוס' לעיל שאם יצאה יד החוצה כל העובר מטמא וצ"ל כוונתו כי חשיב כאילו הכל לא בלוע אמנם עיין תוס"ר שם שכתב שלפי מה שכתב לקמן שגם לר"ע זה טומאה בלועה צ"ל תירוץ אחר ועיין בעל המאור שכתב ליישב דבאמת מה שבתוך הבהמה תמיד טהור מדין טומאה בלועה וגם בבהמה טמאה והמשנה לעיל מדברת על אבר שיצא החוצה ובזה אין לזה דין בלוע אמנם בתוס' ע. וכן ע"ב. נקטו בחד תירוצא שאבר היוצא בבהמה טמאה יש לו טומאה

והנה עיין תוס' ע"א. שכתבו שהדין של המשנה זה דוקא בלא העגיל ראש כפיקה אבל אם העגיל ראש כפיקה זה מטמא והנה בפשוטו הדין של העגיל ראש כפיקה זה מצד שאז זה כבר לא טומאה בלועה ולכאורא כל זה לר"ע שכל המשנה מדין טומאה בלועה אבל לר"י שזה גזה"כ שעובר טהור א"כ זה לא מדין טומאה בלועה ולכאורא גם בהעגיל ראש כפיקה יהיה טהור ועיין חזו"א באהלות שנסתפק בזה והנה בדעת תוס' יתכן שעדין לא ס"ל החידוש של הדין שלר"י זה גזה"כ אבל התוס"ר כבר בדף ע: כתב את דברי התוס' לקמן וכאן סתם שבהעגיל ראש כפיקה הוא טמא ולכאורא מבואר מזה שגם לתוס' מה שלר' ישמעל שזה טהור אין זה סתם גזה"כ שעובר אין לו דין טומאה אלא שנתחדש כאן שכל שהוא עובר יש לו דין טומאה בלועה אפילו אם הוציא את ידו כיון שעיקר העובר הוא בלוע ולכן כל שהעגיל ראש כפיקה שחשוב שכולו אינו בלוע הוא טמא ועיין מהרש"א שלמד שחידוש התוס' לר"י הוא גם בבהמה טמאה ועד כמה שזה גזה"כ על עובר לכאורא קשה לדמות עובר אשה לבהמה אמנם אם זה חידוש בדין טומאה בלועה א"ש יותר הדמיון אמנם לפ"ז לר"י איכא מקור לדין שני טבעות שטהור בטומאה בלועה מעובר לר"י ותוס' לא הזכירו כן ואולי חיפסו מקור לר"ע

ועיין בעל המאור שכתב שלר"ע ילפינן מעובר שבשני טבעות טמא דהינו שלר"ע הסיבה שבעובר החיה טמאה כי זה שני טבעות ולפ"ז רבה כר' ישמעאל והמשנה א"ש גם לר"ע דהאשה טהורה כי זה טומאה בלועה ועל דרך זה מבואר בחידושי הר"ן ובזה ביאר שהמקור לטהר בשני טבעות הוא מהדין שעובר לא מטמא את החיה

וברשב"א כתב שלר"ע החילוק בין עובר לטומאה בלועה דכאן סופו לצאת וכונתו שבבלע כזית שרץ דמבואר בתורה שהוא טובל והוא טהור זה כי זה לא עומד לצאת אלא להתעכל אבל בעובר שעומד לצאת לכן אין זה בלועה ולפ"ז גם טבעת לר"ע לכאורא לא הוי טומאה או טהרה בלועה

ועיין ר"ש באהלות פ"ז מ"ה דכתב לבאר דבלא העגיל ראש כפיקה לכו"ע טהור ובהעגיל ראש כפיקה בזה נחלקו ר"ע ור"י האם הוא מטמא או לא ולפ"ז כתב שהמשנה כר"י ומדובר גם בהעגיל ראש כפיקה וע"ש שלפ"ז כל הדין לר"ע רק לגבי הטומאה אבל לגבי וולד חי הוא לא נטמא אלא נחשב בלוע ומבואר שם שכל הטומאה מדין סוף טומאה לצאת ע"ש

והנה יש לדון האם קי"ל כר"ע או כר"י והנה לדעת תוס' וכן רש"י וכן הבאינו מהרמב"ן שהמשנה א"ש גם לר"ע א"כ לכאורא אדרבא צריך לפסוק כר"ע שהלכה כמותו לגבי ר' ישמעאל אמנם לדעת הבעל המאור שנחלקו בדין שני טבעות א"כ כיון שקי"ל כרבה א"כ בהכרח שהלכה כר"י וכן לרשב"א שלר"ע רק באין סופו לצאת טהור א"כ כיון שיש כמה סתם משנה לענין טבעת שזה טומאה בלועה א"כ בהכרח שהלכה כר"י ולדעת הר"ש בלא העגיל ראש כפיקה לכו"ע זה לא מטמא ובהעגיל ראש כפיקה נחלקו ובפשוטו משנתינו בהעגיל ראש כפיקה וסתמא כר"י אמנם בפשוטו יש סתם משנה בהאלות כר"ע שטמא ואין סיבה לפסוק כר"י והרמב"ם פסק כר"י

**בדין אשה מעוברת מכהן להיכנס באוהל המת**

י"א]והנה המ"א סימן שמ"ג הביא מהרוקח שמותר לאשת כהן מעוברת להיכנס לאוהל המת כיון שיש ס"ס אולי הולד נקיבה ואולי הוא נפל והקשה המ"א שתיפו"ל שזה טומאה בלועה שלא נטמא והנה בפשוטו לכל השיטות זה קשה אמנם לשיטת הרמב"ן יתכן שקי"ל כר"ע שזה לא טומאה בלועה ורק שבמשא זה לא מטמא מצד שזה כגופה ולפ"ז א"ש שזה יכול להיטמא באוהל המת אמנם לביאור הר"ש באהלות שהמשנה שם מדובר על טומאת אוהל א"כ מבואר שעובר לא נטמא באוהל אפילו רגע קודם יציאתו וצ"ע

והאחרונים כתבו לדון עוד שעובר חי לא מקבל טומאה לא רק מצד טומאה בלועה אלא שיש משנה בנדה מ"ד שבן יום אחד מקבל טומאה ומשמע שבתור עובר אין לו עוד דין קבלת טומאה ובזה יישבו הקושיא למה הגמ' לא הוכיחה הדין טומאה בלועה מהא דמבואר באהלות ובפרה שעובר לא מקבל טומאה ששם זה מצד שיש מיעוט שעובר לא מקבל טומאה [ולראשונים שהנידון לענין אוהל אין זה ענין לסוגין א"ש שזה לא מדין טומאה בלועה אלא מצד הצלה של אוהל כעין צמיד פתיל וכמו שהארכנו לעיל] אמנם אין זה מוכרח שעיקר כוונת המשנה לחדש שלא צריך שיהיה גדול או בן חודש כמבואר בתוס' שם ובראשונים באהלות פ"ז כתבו מפורש שמה שעובר חי לא מקבל טומאה מצד שהוא טומאה בלועה וכן במאירי בסוכה

ויש מקום לבאר כוונת הרוקח דבאמת בתור חלק מאמו הוא מקבל טומאה שלגבי זה הוא לא בלוע אלא דבלידתו זה נפקע דלא היה לו טומאה עצמית דבתור טומאה עצמית זה טומאה בלועה אבל זה מספיק שיהיה בזה איסור טומאת כהן אמנם הדבר מחודש דבתור חלק מאמו אין לו שם כהן עוד העירו האחרונים דהרי עובר במעי זרה זר הוא והמ"ב כתב שכל הנידון שעומדת ללדת והנידון שתלד זכר בן קימא שהוא כהן גמור והוא לא טומאה בלועה ובזה יש כאן איסור של לטמאות כהן ובזה כתב שיש כאן ס"ס

**בדין טומאה בלועה לא בבעל חי ובטעם שעומד לצאת לא הוי בלועה ובדין יד החיה האם הוי בלועה**

י"ב]עיין סוגית הגמ' בנדה לענין משקין בלועין בחרסים שכל זמן שהם לא יצאו הם טהורים ועייין רש"י שם שזה מדין טומאה בלועה ומבואר שס"ל שזה גם בדבר שהוא לא בעל חי אמנם שיטת הר"מ שהדין טומאה בלועה זה רק בבעלי חיים ולפ"ז בהכרח דסוגיא שם הוא לא מדין טומאה בלועה עיין חידושי הגר"ח סטענצל

והנה מבואר שם שכל מה שזה טומאה בלועה רק במשקין שלא עומדים לצאת אבל במשקין שאפשר להוציאן על ידי סחיטה וכדו' הם וודאי לא טומאה בלועה ועיין מאירי שהקשה דהרי בסוגין מבואר שיש דין טומאה בלועה בעובר אפילו שזה עומד לצאת וכתב שצריך לחלק בין עומד לצאת בידי אדם לעומד לצאת בידי שמים וצ"ע הרי היד של החיה עומדת לצאת בידי אדם ובפשוטו צ"ל שיד החיה היא באמת לא בלועה ועייין מאירי בסוגין שכתב עוד מסברא שכיון שכל הגוף לא בלוע לא חשיב טהרה בלועה

אמנם עיין רש"י בד"ה לא תימא מפורש שהחיה ג"כ נחשבת טהרה בלועה דהינו שאפילו שעיקר החיה לא בלועה ומבואר לפ"ז שגם בעומד לצאת בידי אדם זה נחשב טומאה בלועה ולפ"ז הדרא קושית המאירי ושמעתי לבאר שיתכן שגם לרש"י שיש דין בלועה גם לא בבעל חי אבל כל זה באין סופו לצאת אבל בסופו לצאת הרי זה כמונח בקופסא ולא חשיב בלועה כלל ורק בבעל חי חשיב בלועה אפילו בסופו לצאת

והנה הרמב"ן כתב שעובר לר"ע זה לא טומאה בלועה מצד שזה דרכו וצ"ע אבל זה לא סיבה שיד החיה לא תהיה בלועה וא"כ שעדין יהיה כאן דין טהרה בלועה דבפשוטו זה גם בשני טבעות ובפשוטו מבואר בדבריו שיד החיה זה לא בלועה ואפשר לומר מצד שעיקר גוף החיה לא בלוע ויתכן כמאירי כי זה עומד לצאת בידי אדם

י"ג]מבואר במשנה שעובר במעי טהורה טהור ולת"ק מבואר בגמ' שיש היקש שגם במעי טמאה הוא טהור