מראי מקומות עירובין סוף הדר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב משה חדש

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

דף ע"ב ע"א

א) מתני' חמשה חבורות ששבתו בטרקלין אחד, ב"ש אומרים עירוב לכל חבורה וחבורה. וב"ה אומרים עירוב אחד לכולן. ובגמ' נאמרו ד' שיטות. א. דפליגי במסיפס אבל מחיצה לכו"ע הוי חילוק רשויות. ב. דפליגי אף במסיפס כלומר בין במחיצות שאין מגיעות לתקרה ובין במסיפס. ג. פלוגתתם במחיצות מגיעות לתקרה אבל באין מגיעות לתקרה לכו"ע לא הוי חילוק רשויות. ד. במגיעות לתקרה לכו"ע הוי חילוק רשויות, אלא פליגי באין מגיעות לתקרה. וכן מסקנת הגמ' עפ"י ר"י הסבר. [ובגמ' מספק"ל אם אפשר לפרש דס"ל כשיטה ב' דפליגי אף במסיפס].

איתא בגמ' תנא בד"א כשמוליכין את עירובן למקו"א אבל אם היה עירובן בא אצלן ד"ה עירוב אחד לכולן. ולפי"ז כ"ש לענין הטרקלין גופיה הוו רשות אחת.

אמנם רש"י במשנה מפרש דפליגי גם לענין הטרקלין גופיה אם צריך עירוב להוציא מאחד לחבירו. [עי' חזו"א סי' צ"ב שמוכח מכאן דמבית לבית צריך עירוב ודלא כהאחרונים (הובא בביאוה"ל סי' ש"ע ס"ג) שרק מבית לחצר צריך עירוב] ועפי"ז כתב בגמ' דהברייתא דמפרשת דפליגי רק לענין להוליך את עירובן פליגא על סוגית הגמ', וס"ל דלא פליגי בשיעור חילקו רשויות ע"י המחיצות. וצ"ב מנליה לרש"י דהגמ' פליגא ע"ז, נימא דנידון הגמ' הוא רק לענין להוליך את עירובן. [אמנם למ"ד דבמגיעות לתקרה פליגי, אבל באין מגיעות לתקרה מודו ב"ש ע"כ דבגבו את עירובן נמי ס"ל אחד מערב לכולן. דהא לא גרע מאין מגיעות לתקרה. וע']. וע' תור"פ.

ב) הרשב"א והריטב"א כתבו דלמ"ד דרק במסיפס פליגי, ע"כ דבטרקלין גופיה מודו ב"ש דלא אסרי אהדדי, ודלא כפירש"י במתני' דא"כ אף בתוך רשותם יאסרו, כיון דנפרץ למקום האסור לו, דהא מסיפס לאו מחיצה הוא. וע"כ דלדידיה לא חשיב חילוק רשויות, ורק לגבי הולכת העירוב פליגי ב"ש. ע"ש. ובמרומי שדה כתב בדעת רש"י דתנא דברייתא קאי כמ"ד דבמסיפס פליגי.

ועי' חזו"א סי' צ"ג ב' דשו"ט לפי"ז למ"ד דפליגי בין במסיפס בין במחיצות שאין מגיעות לתקרה, מאחר דבמסיפס מודו ב"ש דאינו חילוק כלפי הטרקלין, א"כ גם במחיצות שאין מגיעות לתקרה אינם חלוקים בטרקלין. דא"כ הוו ב' מחלוקות. ע"ש שבריטב"א ל"מ הכי.

ומש"כ הראשונים דמסיפס לאו מחיצה היא. [ומזה הוכיחו דאינם רשויות חלוקות דא"כ הוי נפרץ למקום האסור לו]. עי' בתור"פ דמשמע דהוי מחיצה. (ושייך בזה אף מחיצות המגיעות לתקרה). ולפי"ז ל"ק על רש"י. אך מלשון רש"י ד"ה מחלוקת וכו' מחיצה נמוכה של חתיכות עצים. משמע כהראשונים דלית בה עשרה.

ג) במשנה. ומודים בזמן שמקצתן שרוים בחדרים ועליות וכו'. ע' רשב"א דמש"כ במשנה ומקצתן, לא אתי לאשמעינן דבכה"ג אף אלו שאין להם מחיצות גמורות צריכין לערב, אלא לאשמעינן דלא נימא דאלו שאין להם מחיצות גוררים את אלו שיש להם מחיצות. ועי' הג' הגראמ"ה (ועי' להלן בתוס' ד"ה כמאן).

מחיצות המגיעות לתקרה.

ד) למ"ד דפליגי ב"ה אף במחיצות המגיעות לתקרה, כתבו תוס' דלא דמי לחדרים ועליות דמודו דהוי רשויות חלוקות, דהכא הוי מחיצות ארעי. וברש"י בע"ב ד"ה חדרים ממש, כתב דלא היו מחוברים מעולם, ומשמע שבמחוברים מתחילת בנינם שאח"כ חלקם במחיצות אף מחיצות גמורות הוו רשות אחת (לענין עירוב בא אצלן) וכן דייק התור"פ מרש"י.

ולדברי התוס' נמצא דלמאי דקי"ל כר"י הסבר דמודו ב"ה במחיצות המגיעות לתקרה שצריך עירוב לכל אחד, אף במחיצות ארעי הם חלוקים, וכ"כ בשו"ע סי' ש"ע ס"ג, אבל לרש"י אין הכרח לזה.

ה) עוד נפ"מ במחלוקת רש"י ותוס'. למש"כ התוס' בע"ב ד"ה אבל, דבמגיעות לתקרה נמי אף למאי דקי"ל כר"י הסבר מ"מ בעירוב בא אצלן או כשאין עמהם דיורין אחרים מהני עירוב אחד לכולן, ולפי"ז לפירש"י נמצא דאף במחיצות קבועות שנעשו אח"כ הוי רשות אחת. אבל לפי' התוס' י"ל שזהו דוקא במחיצות ארעי. וכ"כ בנשמ"א כלל ע"ג אות ו'. והובא במ"ב ש"ע ס"ק כ"ה להלכה.

ו) אמנם בעיקר דברי התוס' בע"ב, כתבו האחרונים דרש"י פליג ע"ז, ולדידיה במגיעות לתקרה אף בטרקלין גופיה אפי' שאין דיורין אחרים, הוי חילוק רשויות. ולפי"ז כתב בשעה"צ דעכ"פ במחיצות קבועות וד'אי דצריך לערב, דאף שלרש"י הוי כעין חדרים ועליות מ"מ נקטינן כמ"ד דהוי רשויות חלוקות. והשו"ע שפסק כתוס' דבטרקלין גופיה אינם חלוקים זהו רק במחיצות ארעי כדפי' התוס'. וע"ש שצריך לערב בברכה ודלא כח"א שיערב רק בלא ברכה. (ועי' להלן עוד בדברי התוס' בע"ב).

מחיצות שאין מגיעות לתקרה

ז) לדברי התוס' הנ"ל, איכל"מ דמחיצות שאין מגיעות לתקרה דא"צ עירוב לכל אחד. זהו דוקא במחיצות ארעיות. אבל מחיצות גמורות אף שאין מגיעות לתקרה מחלקות הרשויות. וכ"מ בתוס' דף ע"ט א' ד"ה שמע מינה. אבל במ"ב סי' ש"ע ס"ק כ"ז פסק בשם הא"ר (ושכן משמע באו"ז) שאף במחיצות של אבנים אין הרשויות חלוקות. ובחזו"א העיר עליו מדברי התוס' הנ"ל.

בחורים הדרים אצל בעה"ב

ח) תוס' ד"ה ומודים בא"ד ומיהו אם יש לאדם סופר או מלמד בביתו וכו' אין אוסרים עליו. ומבואר בדבריהם ג' טעמים להתיר אף שיש להם מקום פיתא בפ"ע.

א. משום שכולם משתמשים בבית באפיה ובישול, הכל נקראים ע"ש בעה"ב. ועי' חזו"א סי' צ' ל"א שטעם זה משום שנטפלים לבעה"ב, אבל לא משום שנחשב שדרים במקום אחד ע"י שמאוחדים באפי' ובישול. [וע"ש עוד ס"ק ל"ב דאפיה ובישול לאו דוקא אלא כל שנטפלים לו כדרך בני ביתו. ובזה השיג על המ"ב וצ"ע].

ב. שלא השאיל להם רשותו לאסור עליו ולא זה על זה.

ג. דמצי לסלוקינהו. (בתורא"ש הוסיף 'ועוד' דמצי לסלוקינהו).

והרשב"א דף ע"ג א' והריטב"א דף ס"ד א' נחלקו על תוס' וס"ל דאוסר. ומה שהוכיחו התוס' משכו"ל דאינו אוסר, כתבו דמיירי דוקא בשכו"ל של עכו"ם ובאופן שאין לו פיתא ולינא או דחשיב כתפיסת יד שבזה ודאי אין אוסר.

ט) בדעת תוס' יש לעיין אם בעינן להתיר ע"י ג' הטעמים יחד או כל טעם בפ"ע מהני.

לענין ב' הטעמים הראשונים עי' בית יוסף סי' ש"ע שכל טעם בפ"ע לא מהני אלא בצירוף שניהם יחד.

ולענין הטעם דמצי לסלוקינהו. במ"ב סי' ש"ע נקט דמהני לחוד. (וכ"כ הא"ר) וכתב שאף הרשב"א וריטב"א מודו בזה דשרי. והוכיח כן מאורח דאינו אוסר, אבל החזו"א סי' צ' ס"ק ל"ב נקט להיפך שטעם זה לכו"ע לא מהני לחוד והוכיח כן מהא דשכו"ל מבואר בתוס' ס"ו א' דמיירי במצי לסלוקינהו ואעפ"כ כתבו הרשב"א וריטב"א דאי אית להו פיתא ולינא אוסרים, אלא א"כ יש לבעה"ב תפיסת יד. ועוד הוכיח זאת מהגמ' להלן ע"ג א' בנשים ועבדים דשו"ט בגמ' אם אוסרים על בעה"ב ומשמע דאחריני אסרי אע"ג דמצי לסלוקינהו.

ע"כ סובר החזו"א דבעינן לכל הטעמים יחד, והתם בנשים ועבדים מיירי שאין הבתים פתוחים לבית אביהם וכמש"כ הרשב"א. ור"ל דהא דהוו שותפין באפיה ובישול מהני רק ע"י שנטפלים לבעה"ב וכשאין פתוחים לו אינם נטפלים. וכן מבואר בתור"פ. וע"ע מהרש"א ומדבריו משמע שכל טעם מועיל בפ"ע ולכך הוצרך לחלק מההיא דאחין בבית אביהן.

אמנם הרשב"א גופיה חולק על תוס' ומפרש דהתם מיירי אף שפתוחים לבית אביהם ורבא ואעפ"כ אם אין מקבלים פרס אוסרים עליו. ולהחזו"א כוונתו להוכיח דאף בצירוף כל הטעמים לא מהני להתיר. ולמ"ב צ"ל דהתם מיירי בלא מצי לסלוקינהו. [ועי' שעה"צ סי' שפ"ב נ"ה, ומדברי המחה"ש והתו"ש שם משמע כהחזו"א]. והנה בחזו"א כתב דמהגר"א משמע כהמ"ב ולא מצאתי זה, ולכאורה בביהגר"א סי' שפ"ב ס"א (הובא בחזו"א ס"ק ל"ה) משמע איפכא, דבלא מצי לסלוקינהו אסרי. וצל"ע.

י) התוס' הוכיחו דהדר בבית בעה"ב אינו אוסר מהא דשכו"ל. ובתור"פ הביא בשם השר מקוצי לדחות דהתם מיירי בדר שם לפי שעה, וס"ל דבכה"ג הוי כאורח. וכ"כ הרשב"א שאם אינו דר בקביעות מודה לתוס' דאינו אוסר וכדאיתא בירושלמי (הובא בתוס' ס"ט ב') דבקסדור אינו אוסר אלא אם דר יותר מל' יום.

יא) התוס' כתבו בטעם ב' דלא השאיל להם רשותו לאסור עליו "ולא זה על זה". עי' ביאוה"ל סי' שפ"ב ד"ה אינו אוסר עליו שהביא מהאחרונים, שדוקא כשבעה"ב דר שם דאחרי שלא השאיל להם כדי לאסור עליו, גם לא השאיל לאסור זה על זה (דא"כ גם הוא יאסר ע"ש) אבל כשלא דר שם ל"ש האי טעמא, ודלא כהח"א דאף בכה"ג שייך טעם זה. וע' חזו"א סי' צ' ס"ק ל"א דטעם זה הוא משום דנטפל לבעה"ב. ולפי"ז נמי כשאין בעה"ב דר שם אוסרים זה על זה וכהאחרונים הנ"ל, רק שלדבריו הוא מטעם אחר.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

דף ע"ב ב'

יב) תנא במה דברים אמורים כשמוליכין את עירובן למקו"א וכו' ואיכא דאמרי בד"א כשהיה עירוב בא אצלן. עי' היטב בגמ' ובפירש"י ומתבאר ג' שיטות בעיקר הפלוגתא דב"ש וב"ה. שיטה א' לר"י הסבר ודעימיה אין נפ"מ בין עירוב בא אצלן (או לטלטל מחדר לחדר) ובין למוליכין את עירובן, אלא פליגי בדין המחיצות דלב"ש הוי רשויות חלוקות אף במחיצות שאין מגיעות לתקרה, ולב"ה רשות אחת הן ואף במוליכין את עירובן. שיטה ב' - לתנא דברייתא בל"ק - לכו"ע אין המחיצות מחלקות והוו רשות אחת כחמשה שעירבו, אלא פליגי במוליכין את עירובן למקו"א אם צריך עירוב לכל אחד ואחד. ושיטה ג' - לל"ב, במוליכין את עירובן אף ב"ה מודו דצריך עירוב לכל אחד ואחד, רק דפליגי בעירובן בא אצלן.

ולכאורה לשיטה ג' אליבא דב"ש היא כשיטה א', ורק אליבא דב"ה פליגי, דקמ"ל שאף לב"ה במוליכין את עירובן צריך עירוב לכאו"א. אולם רש"י בד"ה ואיכא דאמרי כתב דאף לב"ש הוי רשות אחת ומותרין להוציא מזה לזה, אלא דמ"מ במערבין עם רשות אחרת אף כשהעירוב בא אצלן צריך עירוב לכאו"א. וצ"ב מ"ט לא פי' דס"ל כר"י הסבר.

ועי' תור"פ ומהרש"א דהכריח רש"י כן מדאמרינן דברייתא דחמשה שגבו את עירובן עירוב אחד לכולן, דלא כחד, וש"מ דאף לב"ש חשיבא הטרקלין כרשות מעורבת ומזה ילפינן דס"ל דאף כשהם מעורבים אם מוליכין את עירובן צריך עירוב לכאו"א. מיהו המהרש"א נתקשה בזה על הגמ' גופא דמנלן דטעמייהו דב"ש אינו משום דהמחיצות מחלקות ע"ש.

ובחזו"א סי' פ"ג ג' כתב דרש"י למד כן מדקאמר בברייתא דפליגי בעירוב בא אצלן ולא קאמר דפליגי במוציאין מרשות זו לזו, ש"מ דלכו"ע מותרין מזו לזו. אך צ"ע דבמתני' נמי לא קתני דלב"ש אסורים מזו לזו ואפי"ה פירש"י דלב"ש אסורין וצ"ע.

יג) ומ"מ למדנו מדברי רש"י דדין עירובן בא אצלן חלוק מדין החדרים עצמם, דאע"ג דהוי רשות אחת כלפי עצמם מ"מ לענין עירוב עם שאר בני חצר הרי הם חלוקים לב"ש. ואע"ג דלעיל כתב רש"י דתלי הא בהא ואי הוי רשות אחת לענין עירוב עם אחרים ודאי שכלפי עצמם א"צ עירוב, עי' תור"פ דלק"מ, דאם כלפי עצמם הם חלוקים ודאי דבמערבים עם אחרים הרי הם חלוקים, אבל איפכא שפיר יתכן דאע"ג דהם רשות אחת מ"מ כלפי אחרים הם חלוקים.

אמנם מצינו שיטה מחודשת ברבינו ירוחם הובא בבית מאיר סי' ש"ע, במחיצות כעין חדרים ועליות כלומר במגיעות לתקרה, דמודו ב"ה דהוי רשויות חלוקות, ובתוס' בסוגיין כתבו דבעירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, ובפשוטו כ"ש דהם עצמם א"צ עירוב ביניהם וכן כתב הטור, אמנם רבינו ירוחם כתב דאף כלפי עצמם הוי רשויות חלוקות ומ"מ בעירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן. ותמוה איך יתכן שבעירוב עם אחרים עדיפי וא"צ ליתן כל אחד ואחד בעירוב, והם עצמם אסורים מזה לזה וצריך ליתן כ"א עירוב. ועי' בבי"מ שם שנתקשה בזה. [וע"ש עוד אם אפשר לפרש בדעת תוס' בסוגיין כדעת ר"י].

יד) שם בתור"פ כתב דהא דאמרינן לב"ה בעירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן לאו דוקא. דא"צ כלל ליתן עירוב כיון דהוי רשות אחת וכולם הוו כבית שנתנו בו את העירוב שא"צ ליתן פת. וכ"כ לב"ש לל"ק. וכ"ה בריטב"א. ולפי"ז צ"ע לל"ב לב"ש אליבא דרש"י שהם רשות אחת וא"צ עירוב, איך יתכן דבעירוב בא אצלן צריכים ליתן כל אחד ואחד בעירוב, הרי הם כבית שמניחים בו את העירוב, וצ"ל דלהאי לישנא הרי הם חלוקים גם בעצמם לענין עירוב עם אחרים וצ"ע.

טו) שם חמשה שגבו את עירובן כשמוליכין את עירובן למקו"א עירוב אחד לכולן, כמאן כב"ה, ולל"ב דלא כחד, אמנם עי' בגאו"י דבבית אחד ממש כו"ע מודו דסגי באחד מערב לכולן, דלא תקנו חכמים לבית אחד שני עירובין. וע"ש דמוכיח כן מאחין שישנים בבית אביהן.

טז) תוד"ה אבל וכו' דלב"ה נמי נפ"מ דכעין חדרים ועליות וכו' אבל בעירוב בא אצלן עירוב אחר לכולן. וכן פסק בטושו"ע סי' ש"ע. ומבואר דאף לב"ה משכח"ל דאף שהם רשות אחת בטרקלין מ"מ במוליכין עירובן צריך עירוב לכאו"א. ואף שבגבו את עירובן ומוליכין למקו"א עירוב אחד לכולן צ"ל דגרע מגבו את עירובן. אולם הקשו האחרונים (רעק"א גאו"י בי"מ סי' ש"ע חזו"א סי' פ"ג ד' ועוד) דא"כ אף לב"ש דס"ל הכי גם במחיצות שאין מגיעות לתקרה נימא דבגבו את עירובן מודו דעירוב אחד לכולן, והכא גרע דלא הוו מאוחדים ממש ע"י הטרקלין. ובקר"א ובחזו"א הוסיפו להקשות מהגמ' להלן ע"ג א' והא אחין דכי גבו דמו וקתני צריכים עירוב לכאו"א, הרי דפשיטא לגמ' דכל דהוו רשות אחת במקום דירתן דמו לעירבו.

והב"י סי' ש"ע כתב שמהרמב"ם פ"ד מעירובין משמע דלא כתוס' וכ"ה ברשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב. ובנשמ"א כלל ע"ג י' הביא כן מהסמ"ג וסמ"ק. וכן דייקו האחרונים מהריטב"א שכתב דהגמ' קיימא רק לב"ש ולא תי' כתוס'. עי' גאו"י, וכן נקטו האחרונים בדעת רש"י עי' שעה"צ ש"ע ס"ק ט"ז וחזו"א סי' פ"ג ג'. ועפי"ז כתב הנשמ"א שיערב בלא ברכה. וע' מ"ב דבאופן שהמחיצות גמורות כמחיצות של אבנים יברך, אף שלשיטת רש"י גם זה חשיב מחיצות כעין חדרים ועליות ולא חדרים ממש ולא רק יריעות, (עי' מש"כ לעיל אות י'). מ"מ כיון דרש"י פליג בעיקר דין התוס', יערב בברכה. [והחזו"א סי' צ"ג השיג ע"ז. וכוונתו דמאחר דנקטינן בשו"ע כשיטת התוס' בעיקר דין מחיצות המגיעות לתקרה, ומאידך חיישינן לשיטת רש"י דמחיצות גמורות כל שלא נעשו מתחילת בנייתן לא הוי רשויות חלוקות לגמרי כחדרים ועליות ממש. אף בזה א"צ לערב בברכה, רק שכתב שהרוצה לברך עפ"י שיטת שאר ראשונים הנ"ל רשאי].

יז) ובגמ' דף ע"ט א' איתא בית שבין ב' חצרות שמלאוהו תבן אם יש בו גובה י"ט שניהם מותרים בו, ומקשינן ש"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה שמן מחיצות. ודלא כסוגיין דלב"ה לא מהני המחיצות לחלקן והוי רשות אחת. ומתרצינן דמיירי במחיצות המגיעות לתקרה ע"ש. והקשה החזו"א סי' צ"ג ט' דלשיטת התוס' דאף במגיעות לתקרה הוי רשות אחת כלפי עצמם ורק במוליכין עירובן למקו"א הם חלוקים. א"כ עדיין תקשי מברייתא שם דשניהם מותרים בו. [וע"ש בחזו"א דודאי כלפי החצרות אף באין מגיעות לתקרה הוי מחיצה ואין החצרות פרוצות זו לזו, אלא דקושית הגמ' על הבית גופיה דכיון דלא הוי מחיצה הרי הוא רשות של שתיהן ואיך מותרים מחצר לבית ששייך גם לחצר שניה. ומפרש דמיירי שלא מלאו את כל הבית בתבן אלא באמצעו ע"פ רחבו וכ"כ הריטב"א בפי' א', ומעתה לשיטת התוס' גם במגיעות לתקרה אמאי שניהם מותרים בו].

ותי' דכיון שבמוליכין את עירובן הוי רשויות חלוקות משו"ה מותרין מחצרן לבית ולא חשיב כבית השותפין. והסברא צ"ע.

[ובביאורי ענינים הביא להקשות דעדיין קשה מ"ט אין מערבין אחד, כיון שביניהם א"צ עירוב אף במגיעות לתקרה, אמנם לפי' החזו"א דהנדון על הבית גופיה אבל החצרות חלוקות (וכפי' א' בריטב"א) לק"מ, דהא דאמרינן אין מערבין אחד קאי אחצרות, ודוק].

יח) בשו"ע סי' ש"ע הביא להלכה את דברי התוס' שאף במחיצות המגיעות לתקרה מותרים להוציא מחדר לחדר, ורק במוליכין את עירובן למקו"א צריך עירוב לכל אחד, ובט"ז שם ס"ק ד' ביאר דבמוליכין עירובין למקו"א כיון דאיכא דיורין אחרים, אמרינן מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי וכדלהלן ע"ג א'. וכ"ה במ"ב ס"ק כ"ד. ולפי"ז א"ש קושית האחרונים הנ"ל דמ"ש מחמשה שעירבו דעירוב אחד לכולן. אך צ"ע שמקור דברי השו"ע הוא בתוס', ולהלן בתוס' ד"ה כמאן מבואר דבטרקלין ל"ש לומר מיגו כיון שבטרקלין גופיה ליכא דיורין אחרים. ואמנם הראשונים פליגי על תוס', אבל בדעת תוס' א"א לומר כן. וכעי"ז הקשה החזו"א סי' צ"ג י'. ומדבריו נראה דמפרש דהטעם משום שכלפי מקום אחר לא חשיבי מחוברים כ"כ, וכמו באין מגיעות לתקרה או בעירבו אליבא דב"ש דצריך עירוב לכאו"א משום דאי"ז חיבור גמור, ובבית אחד ממש לכו"ע מהני עירוב אחד לכולם וכנ"ל מהגאו"י. וע' להלן.

יט) תוס' ד"ה כמאן הנה התוס' צידדו דטעמא דר"ש משום מגו דהני אסרי וכו' ובסו"ד כתבו דדלמא בהא הוו מודו ב"ה, ומבואר דלאו מילתא דפשיטא היא, וביותר מבואר ברשב"א וריטב"א שתי' קושית התוס' דהבריתא קיימא אמתני' דמיירי בכל גווני ואפי' בליכא דיורין אחרים. ומבואר דבאמת מיירי אף באיכא דיורין אחרים ואפי"ה סברי ב"ה דעירוב אחד לכולן אף במוליכין עירובן למקו"א, וש"מ דס"ל דלא אמרינן מגו. וצ"ב מ"ש ממתניתין להלן דאחין שמקבלים פרס מאביהם וחמשה שגבו את עירובן דאמרינן מגו [עי' בגמ' דף ע"ג א'] ודוחק לומר דקאי רק כב"ש. וכן הקשה החזו"א סי' פ"ג י'.

ובגאו"י (בסוד"ה ואנן) כתב "דלא דמי לאחין דהתם דיורין מסולקים והכא בית אחד הוא". ומבואר דמחיצות שאין מגיעות לתקרה עדיף מחמשה שעירבו, והוי כבית אחד ממש שבזה ל"א מגו. וכן משמע לשון הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב וע' מ"ב ס"ק כ"א.

ולפי"ז נמצא דפלוגתא דב"ש וב"ה היא בדרגת החיבור דמחיצות שאין מגיעות לתקרה דלב"ה הוי כבית אחד ולב"ש הוי רק כחמשה שעירבו. אך לפי"ז יל"ע דבגמ' אמרינן כמאן אזלא הא דתניא ה' שגבו את עירובן וכו' כמאן כב"ה ולהנ"ל אין ראי' מב"ה דהא לדידהו הבא עדיף מחמשה שגבו את עירובן. ודלמא ב"ה שעירבו מודו לב"ש. וצ"ע.

כ) ולהאמור דבאין מגיעות לתקרה הוי כבית אחד, יש שתירצו קושיא הנ"ל על הט"ז דכתב שבמחיצות מגיעות לתקרה צריך עיבור לכאו"א משום מגו. וקשה מתוס' דידן דבטרקלין ליכא מגו.

ולהנ"ל י"ל שדוקא באין מגיעות לתקרה לא אמרינן מגו אף לב"ש, משא"כ במגיעות לתקרה, לב"ה אף לתוס' דבמקומן א"צ עירוב. מ"מ לא הוי כבית אחד ושפיר אמרינן מגו. [וכמו"כ י"ל אף אי לאו משום מגו מ"מ גרע מחמשה שעירוב, ודוקא באין מגיעות לתקרה מדמה הגמ' לחמשה שעירבו]. עי' בהגהות לרשב"א ובביאורי ענינים באריכות.

אך מדברי התוס' לעיל שכתבו דכעין חדרים ועליות לב"ה כמחיצות שאין מגיעות לתקרה לב"ש נראה דדממין להדדי, וכן מוכרח לשיטתם בגמ' גופא. ואכמ"ל, וצ"ע.

ומש"כ התוס' באופן שהטרקלין עצמו אין בו דיורין אחרים, לא אמרינן מגו דהני אסרי הני אסרי בחצר, בראשונים מבואר דפליגי ע"ז וס"ל דשייך הכא מגו. וצ"ב מחלוקתם.

כא) שם בתוס' ומיהו ה"מ למימר כגון שיש בטרקלין חדרים ועליות גמורין שאין להם פתח בחצר וכו'. דמגו דהני אסרי. וכו'. עי' בית מאיר סי' ש"ע שהביא מהעצי אלמוגים שהוכיח מתוס' דלא כהרשב"א שפי' במתני' דמקצתן שרוים בחדרים ועליות. שרק אם אסורים, והבי"מ שם חולק ע"ז. ודברי העצי אלמוגים צ"ע דאם כוונת התוס' לפרש כן במתני' דמקצתן וכו' א"כ מבואר דגם לב"ה אמרינן מגו. ומה נסתפקו התוס'.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

כב) מתני' האחין שהיו אוכלין על שלחן אביהם וישנים בבתיהם צריכים עירוב לכאו"א וכו'. ובגמ' מוקמינן לה במקבלי פרס מאביהם, אבל עיקר דירתן בבתיהם, ולכך לא מהני לחברן אלא לגבי עצמם ולא במוליכין עירובן למקו"א. והיינו דקבלת פרס מאביהן לא מהני ליחשב שדרים אצל אביהן אלא דמהני לאחד את דיוריהן שבבתיהם לענין עירוב בא אצלן. ובדומה לזה מצינו לעיל בתוס' דבחורים הדרים בחדרים אצל בעה"ב א"צ לערב כיון שיש להם שותפות בעסקי אפיה ובישול. [והתם מהני לכל אדם, משא"כ קבלת פרס מהני רק לבנים נשים ועבדים או תלמידים].

ומלשון רש"י במשנה, והם ואביהם ואחרים דרים בחצר אחת, הוכיח הריטב"א דדוקא כשאביהם דר באותה חצר מהני לאחדם, אך הריטב"א פקפק בזה וצידד דאף כשדר בחצר אחרת מהני. ועי' ביאוה"ל סי' ש"ע ס"ה שהביא בשם רבינו ירוחם דאף בדר בחצר אחרת מהני קבלת פרס מאביהן. [אך בסברא צ"ע שיטת הריטב"א וכו' דכיון שקבלת פרס לא מפקיע את דירתן, אלא שמאחד את דירתן לענין שא"צ עירוב במקומן, א"כ איך יועיל כשדר בחצר אחרת. וי"ל].

כג) רש"י ד"ה אבל אם היה עירוב כל החצר בא לבית אביהן שלא הוזקקו לעירוב, ומשמע דדוקא כשבא לבית אביהן אבל לשאר בתים בעינן עירוב לכאו"א. כ"כ הגאו"י. וכן דייק השעה"צ ס"ק כ"ב. אך כתב שמהרשב"א וריטב"א ל"מ הכי, וכן פסק במ"ב. ובחזו"א סי' פ"ג ח' כתב דלשון רש"י לאו דוקא. ועי' לשון רש"י בגמ' ד"ה שמעת מינה וכו' לא הוו צריכין לעירובי אלא אביהן. ומשמע דרשות כולן טפילה לו אבל לא נתאחדו בעצמם ולפי"ז א"ש דברי רש"י דידן. ודו"ק.

כד) גמ' ש"מ מקום לינה גורם, עי' ברש"י ובריטב"א דמדקתני שצריכים עירוב לכאו"א, ש"מ דלא חשיב דיור אחד אע"פ שמשותפין במקום פיתא, ומבואר מזה דבבית אחד ממש פשיטא לגמ' דאף במוליכין את עירובן סגי בעירוב אחד לכולן. ורק בעירוב מספק"ל לגמ' להלן ומשום דסו"ס לא הוי בית אחד ממש. ועי' גאו"י. [מיהו מתחילת דברי רש"י נראה דהוכחת הגמ' מדקתני וישנים בבתיהן דמשמע שאם ישנים בבית אביהן אי"צ עירוב לכאו"א, ומשמע דילפינן זאת מהוכחה ולא מסברא. ולפי"ז יש לדחוק קצת דלמסקנא דמיירי במקבלי פרס, אין הוכחה מהמשנה].

ומדברי רש"י שדייק מדקתני וישנים בבתיהם אבל בישנים בבית אביהם אפי' מוליכין עירובן למקו"א אי"ז עירוב לכאו"א. משמע דאף למסקנא דמיירי במקבלי פרס, הדין כן דבישנים בבית אביהם הוי רשות אחת לגמרי, וכן משמע ברבינו יהונתן. וכ"כ הגאו"י. אכן התוי"ט כתב דאף בישנים בבית אביהם צריכים עירוב לכאו"א.

כה) שם ש"מ מקום לינה גורם לפי הס"ד צ"ב מה מהני דאוכלין משולחן אביהם. ועי' רשב"א וריטב"א דמהני מקום פיתא לענין שמאחד את דיוריהן דומיא דקבלת פרס למסקנא, דכלפי עצמם חשיב מאוחדים. אולם הבעה"מ מפרש אף מקום לינה גורם. אבל גם מקום פיתא גורם. וכ"כ התורי"ד. [וכוונתם נראה דאמנם במקום לינתם הם חלוקים ומחמת זה יצטרכו עירוב לכאו"א, מ"מ אהני מקום פיתא לאחד אף את מקום לינתם קצת דומיא דקבלת פרס למסקנא. רק דלס"ד בעינן דיור טפי כדי לאחדם אמנם עי' רשב"א שהקשה על דברי הבעה"מ, מקושית הגמ' מרועים דתקשי גם למ"ד מקום לינה גורם, ומדבריו נראה שפי' דברי בעה"מ דבעינן תרוויהו אבל חדא מיניהו לא חשיב דירה. ולכך מקשה דלענין תחומין לא יקנה שביתה ממקום לינה.

כו) בגמ' במקבלי פרס שנו. ופירש"י הוצאה מבית אביהם, ומשמע שמקבלים מעות וסגי בזה. ועי' מג"א ס"ק י'. ובתוס' דף ע"ט ב' ד"ה וע"י אשתו, מבואר דדוקא בנותן מזונות חשיב מקבל פרס, והב"י (סי' ש"ע ס"ה) כתב דדבריהם רק להו"א בתוס' שם. ועי' תור"פ דבעינן שיקבלו אוכל מבושל מאביהן, וע' רמב"ם פ"ד ה"ו דאוכלים ממש על שולחנו רק שאינם אוכלים תמיד אלא לפעמים, והו"ד בריטב"א.

כז) בפלוגתא דתנאי אם בית התבן אוסר או לא. עי' קר"א דמסברא אין זה שייך לפלוגתא דתנאי בדירה בלא בעלים. וכן היה נראה למש"כ התוס' דף פ"ה ב' דאף למ"ד דבית התבן אוסר היינו דוקא ביש שם תבן. והיינו דזה גופא חשיב דיורין, משא"כ בדירה בלא בעלים דהשתא ליכא דיורין. אך בתוס' דף ע' א' ד"ה יורש, וכן בדף פ"ה א' ד"ה שני וכן ברש"י דף ע' ב' ד"ה מבעוד יום מבואר דתלוי הא בהא. והקר"א העיר בזה.

ויל"ע בתוס' בסוגיין דהקשו בבית שער דיאסור מחמת הבית אע"פ שאין דרין בו דומיא דבית התבן. ולמש"כ התוס' דף פ"ה הרי בבית התבן אינו אוסר אלא אם יש שם תבן. ועי' חזו"א.

כח) גמ' מאי מקום דירה רב אמר מקום פיתא ושמואל אמר מקום לינה, עי' רשב"א דלמ"ד מקום לינה, יקשה איך מהני עירובי חצרות בפת, הא לאו מקום פיתא גורם. ותי' דהתם נמי אנן סהדי דאי מתדיר לכולהו התם ניחא להו טפי. וצ"ע דמהיכי תיתי עדיף ממקום אכילתן ממש. ואפשר דכ"ז מדיני עירוב לדון כאילו אנן סהדי ודוק. [ולמשנ"ת לעיל מהבעה"מ דאף מקום לינה גורם, אבל לכו"ע מקום פיתא נמי גורם, ל"ק קושית הרשב"א. וקצת משמע הכי ברשב"א דקושיתו היא אחרי שדחה את הבעה"מ. אך זה דלא כנ"ל דמפרש הרשב"א דבעה"מ ס"ל דבעינן תרוויהו].

דף ע"ג ע"א

כט) גמ' הרועים וכו' בזמן שדרכן ללין בשדה יש להם אלפיים אמה לכל רוח. התם אנן סהדי דאי ממטו להו ריפתא התם טפי ניחא להו. ומבואר דאף שבפועל מקום פיתא במקו"א מ"מ כיון שעיקר דעתם על מקום לינה חשיב טפי דירה. וכן מבואר להלן בתלמידים שלנים בבי רב ואוכלים במקו"א. נותנים להם תחום מבי רב דעיקר דעתם על בי רב. ובגאו"י כתב דאפשר דאף כשאין לנים בבי רב, מ"מ כיון שעיקר דעתם על ביהמ"ד ורצונם לדור בביהמ"ד חשיב קביעותם בבי רב. וצ"ב דסו"ס אין להם דירה שם. ובגמ' איכל"מ דמטעמא דאנ"ס חשיב עיקר דירתם במקום לינה. וכ"מ בריטב"א להלן ע"ש.

והנה בגמ' לא נתבאר ד"ז אלא לגבי תחומין ולא לגבי חצרות. ובביאוה"ל סי' ש"ע ס"ה ד"ה וישן כתב בשם המ"א ד"ז לענין חצרות, והמ"ב כתב שכ"מ בריטב"א וכן בעבוה"ק. וכן מוכח ברשב"א בסוגיין שהקשה איך מהני ע"ח בפת ותי' משום אנן סהדי. ובביה"ב למאירי כתב דיראה שהדין כן לענין דירה דהא עלה קא אתינן, אלא שיש לפקפק בה מעט. ע"כ. [ולדברי הגאו"י הנ"ל משמע דסברת הגמ' דדעתו על ביהמ"ד אבל לא שנקבע דירתו שם. וא"כ איכל"מ שכ"ז לענין שביתה ולא לענין דירה, וצל"ע].

ל) ת"ר מי שיש לו נשים מקבלות פרס מבעליהן וחמשה עבדים וכו' ר"י בן בתירא מתיר בנשים ואוסר בעבדים וריב"ב מתיר בעבדים ואוסר בנשים. הרמב"ם פסק לקולא בתרוויהו. והרשב"א והריטב"א הקשו דזה דלא כמאן. אבל הרא"ש כתב דלק"מ דתרי מילי נינהו ופסק להקל בתרוויהו לקולא, והיינו דתרי פלוגתות נינהו. וצ"ב קושית הריטב"א דמהיכי תיתי לומר דמי שמקיל בנשים צריך להחמיר בעבדים או להיפך.

לא) להלכה נקטינן דמקום פיתא גורם. ובחזו"א סי' נקט דהיינו דוקא החדר שאוכלים בו אבל שאר הדרים לא חשיבי מקום פיתא והוי כחצר. ולפי"ז כלים ששבתו בשאר חדרים או בכניסה לבית מותר להוציאם לחצר. וכן לחומרא כלים ששבתו בחצר ונכנסו לבית בדרך מלבוש, אם נכנסו לשאר חדרים אסור להכניס לחדר שאוכלים בו. דהוי כמכניס מחצר לבית. אמנם מדברי האחרונים הוכיחו דלא כדברי החזו"א, עי' מ"ב סי' שנ"ה ס"ק ל"ד בשם הבי"מ ורעק"א שדנו בביה"כ שבין ב' בתים דאסור לפנות שם משום שמוציא מרשותו לרשות שותפים וחזינן דביהכ"ס חשיב כמקום דירה ובאמת החזו"א תמה ע"ז, ואזיל לשיטתו, ודו"ק.

הוספה מכ''י

לב)בדין ה' נשים וה' עבדים, עי' תורת חיים דלאו דוקא ה' נשים אלא אף אשה אחת בבית בעלה או עבד בבית רבו. וכן משמע בתוס' דף ע''ט ב'.אולם הגאו''י כתב דבאשה אחת ודאי דטפילה לבעלה ורק הנשים אוסרות זו על זו. והיינו דנדון הגמ' אם הנשים עצמן רשויותיהן חלוקות או מאוחדות, אבל כלפי בעליהןאין אוסרות משום דמקבלות פרס. אמנם באין מקבלות פרס אין טפילה לבעלה, ובסו''ד נראה דחזר בו מזה ועי' ריטב''א שכתב דנשים אצל בעליהן מותרות משום דאשתו כגופו, וחליצתה פוטרת צרתה. והיינו דתרוויהו איתנהו, גם דטפילה לבעלה וגם שכולן מאוחדות. ומשמע דלמ''ד דעירוב לכל אחד ואחד פליג על תרוויהו, וצ''ע.

.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

לג) חמשה שגבו את עירובן וכו' עירוב אחד לכולן ובגמ' דף מ"ט ב' מבואר דשליחות דכולהו עביד, וע"ש ברש"י ד"ה אחד וכו' ואפי' נתן הוא לבדו פת אחת בשבילן קונה לצורך כולן. והיינו אף שאינו נותן את הפת של כולן וכגוונא דנותן את פת של העירוב שלהם בחצר האחרת, אלא נותן פת משלו. וכן מוכח מסוגין דאחין שאוכלין משולחן אביהם הרי לית להו עירוב במקומן כלל דא"צ עירוב. וע"כ שנותן פת משלו ומהני לכולם. וכ"כ בשו"ע שע"ב ס"ג וע"ש בביהגר"א שציין לגמ' ע"ב ב' דמוקמינן להך ברייתא כב"ה, וכוונתו דמבואר מזה דאף בטרקלין אחד נותן לכולן אף שבמקומן לא עירבו.

ומדברי רש"י והגר"א הנ"ל מבואר דאף כשאינו מזכה להן את הפת מהני עירובו לכולן, דאי מזכה להם פשיטא דדמי למוליך את העירוב עצמו, דמ"ש. וכן כתב החזו"א סי' פ"ג ו' דאף באינו מזכה את הפת מהני. [מיהו לפי"ז יש להעיר על הוכחת הגר"א מההיא דטרקלין, דדלמא הכא מיירי במזכה להן את הפת. וצל"ע].

והנה החזו"א הוסיף דנראה דכשמזכה להן את הפת אף לאביי מהני. [וכמו"כ למאן דאמר לעיל ע"ב דלב"ש לא מהני או אף לב"ה]. דבמזכה הרי זה עירוב של כולן, ומשמע דמפרש דבכה"ג א"צ כלל לשליחותיהו. אולם מרש"י דף מ"ט ב' ד"ה למקום אחד משמע קצת שגם בזה צריך לשליחותיהו. ויותר מפורש כן ברש"י ד' ס"ו א' ד"ה אחד מערב ע"ש. והטעם צ"ל דלא נתנו כולן לשם עירוב כאן. [ואף דבעה"ב שהיה שותף לשכניו מהני, ולדעת החזו"א אף אם לא סמכו עליו מע"ש לעירוב. מ"מ י"ל דהכא גרע משום דהם עצמם לא הניחו פיתן בחצר האחרת, אלא הוא הניחה שם] ובביאורי ענינים כתב דנפ"מ להאי בית שהניחו בו את הפת שהוא עצמו לא נתן את הפת, אך א"כ לגביו הרי זה כמו שנותן המערב פת משלו. ודו"ק.

ומ"מ י"ל כהחזו"א דבזה אף אביי לא נסתפק, וכו"ע מודו בזה דחשוב שליחות לכולם. [ורק כשנותן פת משלו שו"ט אי מהני לערב עבור כולן מדין שליחות לכולם. ולדינא מהני כדמסקינן הכא]. שו"ר במרומי שדה לדף מ"ט ב' שעמד בדברי רש"י הנ"ל ופי' דבא ליישב קושית התוס' לפירש"י באביי לא ידע הברייתא, מגמ' דף ע"ט, ולהנ"ל א"ש דאיכל"מ דברייתא במוליך את הפת שעירבו, ובזה מודה אביי.

לד) עי' ברמ"א שכתב והוא שעירבו בני חצרו עמו תחילה. ובמ"ב, דאל"כ הא בעת שהוליך פת שלו עדיין לא היה מעורב עמהם, ויל"ע אם דוקא בנותן פת משלו קאמר הכי, או אף במזכה להן בעינן שהיו מעורבים קודם, ולמש"כ דאף בכה"ג בעינן לשליחותייהו. א"כ בזה נמי בעינן שיהיו מעורבים. ודו"ק.

ובעיקר דברי הרמ"א יל"ע מ"ט לא נימא דיערב את שלו תחילה עם בני חצר האחרת, ואח"כ יערב עם בני חצרו מדין אחד מערב לכולן ואפשר דכל זמן שלא עירב בחצרו. אין יכול לערב את דיורין שלו בלחוד עם חצר אחרת. וצ"ע וע"ש עוד במ"ב ס"ק כ"ב.

לה) לעיל ע"ב ב' הובא מהגאו"י, דאף למ"ד דאין אחד מערב לכולן מ"מ בבית אחד ממש לכו"ע אחד מערב לכולן. ומשמע מדבריו שאף א"צ לשליחותיהו, אלא מתחילה לא תקנו חכמים ב' עירובן בבית אחד. ובתור"פ דף ס"ו א' כתב דבחמשה דרים בבית אחד ולא עירבו לא אמרינן אחד מבטל לכולן דביטול לא הוי זכות, ומשמע דאף בבית בעינן לשליחותייהו. ועי'.

לו) ולענין חצר שנותנים בה את העירוב מבואר בגמ' לעיל ע"ב ב' דאף לב"ש דבמוליכה את עירובה בעינן עירוב לכל אחד ול"א שליחותיהו קעביד, מ"מ בעירוב בא אצלן מודו דכולהו כחדא, ואף א"צ ליתן פת כיון דבית שנותנים בו את העירוב א"צ ליתן פת. ומאחר דכולהו כחדא סגי ליתן הפת בבית אחד מהן.

וכ"ז בעירבו קודם לכן דנעשו כחדא, או שהם מאוחדים ע"י טרקלין [במחיצות שאין מגיעות לתקרה, ולתוס' שם ד"ה אלא לענין זה מהני אף במחיצות המגיעות לתקרה] וכן באחין המקבלין פרס.

וכתב הפרישה סי' שע"ב דצריך לתן הפת דוקא בבית שהניחו בו את העירוב וכ"כ המ"ב ס"ק כ"ו. אולם החזו"א פ"ג ח' כתב דכיון שנעשו כולן חבורה אחת יכולים להניח בכל הבתים. ודייק כן מרש"י ע"ב ב' ד"ה אבל בא"ד ואם עירוב בא לבית אחד מהן כולן שוין. ומש"כ רש"י במשנה באחין המקבלין פרס (ד"ה אבל) דעירוב בא אצלן לבית אביהן, כתב החזו"א דלאו דוקא, אך המ"ב ס"ל דרש"י דוקא נקט ומ"מ לדינא כתב עפ"י הריטב"א דמהני גם בבית אחר. והוד לעיל.

והביאו דבריטב"א דף ס"ו ב' מפורש כהפרישה, ע"ש ד"ה אמר אביי. ואע"ג דבאחין מקבלי פרס נקט המ"ב עפ"י הריטב"א דא"צ בית אביהן דוקא, וגם המ"ב אף שפסק כהפרישה פסק דבאחין א"צ להניח דוקא בבית אביהן. צ"ל דהתם דהוי חיבור במציאות ולא מחמת עירוב סגי בכל הבתים [דומיא דטרקלין דהתם פשיטא דאין נפ"מ באיזה בית יניח העירוב].

ועיקר סברת הריטב"א והפרישה צ"ב מ"ט לא סגי במניח העירוב בשאר הבתים, ומ"ש מטרקלין דמהני בכל בית.

ויש שביארו (עי' ביאורי ענינים) דס"ל דדוקא הבית שמניחים בו העירוב חשיב בית של כולם, ושאר הבתים הרי הם כחצר של בית זה, (עי' רש"י דף מ"ט א' ד"ה עירוב) ובאבהא"ז הל' עירובין כתב דפליגי בזה הרמב"ם והראב"ד ואכמ"ל.

עוד יתכן דמעיקר הדין מודה הפרישה, רק דמהלכות עירוב הוא דכשמניחים ב' העירובים בב' בתים הוי כחולק את עירובו ועי'.

לז) בחזו"א סי' פ"ג ח' כתב שבחצר של י' בתים ועירבו ה' בפ"ע ובאים לערב עם השאר כשעירובן בא אצלן יכולים להניח בבית אחד מהם דאחד מערב לכולן. [והיינו רק לשיטתו דא"צ להניח ב' העירובין ביחד, דא"כ אין נפ"מ]. אמנם יש לדון בזה דשמא כל זמן שלא עירבו כולן לא נעשו חבורה אחת.

והנה יעויין ברמב"ם פ"ד מעירובין הל' ג'-ד', ולכאורה הל' ד' כבר נשנית בהל' ג' ע"ש.

וכמדומה שבא לחדש דאף שלא עירבו כל בני החצר מהני עירובן לענין לערב עם שאר בני החצר. ולפי"ז מבואר כדברי החזו"א. וע"ש במ"מ דנראה שהרמב"ם מפרש כן מימרא דחמשה שגבו את עירובן, דמיירי שמערבים עם חצרם. [ויש בזה עוד חידוש דלא אמרינן מגו דהני אסרי לבטל את עירובן. ועי' בזה]. ואף במוליכין את עירובן מהני לדעת הרמב"ם ועי' להלן].

לח) עוד עי' בחזו"א שם ס"ק ז' דיש לדון במוליכין את עירובן למקו"א, איך נחשבים כחבורה אחת הרי כיון שנטלו עירובן הראשון עקרו דירתן לחצר השניה ושוב אינם חבורה אחת. ותי' דמ"מ כבר נעשו חבורה אחת. והיינו דמלבד דעירוב קובע דירתן במקום הפת, מהני נמי לעשותן חבורה אחת ולזה מהני אף לאחר שנטלו העירוב למקו"א.

ומחודש בזה עוד דאף שנטלו העירוב קודם כניסת השבת להניח בחצר האחרת, כבר נעשו חבורה אחת. וש"מ דאף שלא חל העירוב עד כניסת השבת מ"מ חשיב מעשה עירוב, ומהני כבר ליחשב חבורה אחת.

.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

מגו דהני אסרי הני נמי אסרי

לט) בגמ' דף ע"ג א' מסקינן דחמשה שגבו את עירובן כשמוליכין את עירובן עירוב אחד לכולן. והא דאיתא במתני' ע"ב ב' דאחין שהיו אוכלין על שולחן אביהם (ע"י קבלת פרס) צריכים עירוב לכל אחד ואחד, היינו כשיש עמהם דיורין בחצר דמגו דהני אסרי הני נמי אסרי.

אמנם כ"ז כשמוליכין את עירובן למקום אחר באותה חצר, אבל בעירוב בא אצלן מבואר במתני' דאין צריכין לערב, והיינו אף כשיש דיורין עמהם בחצר, וכדדייקינן מסיפא או שאין עמהם דיורין בחצר דמשמע דעד השתא מיירי ביש עמהם דיורין בחצר. וכ"כ רש"י במשנה ד"ה אבל אם היה עירוב "כל החצר" בא לבית אביהן וכו'. ועי' בסמוך.

ובגמ' לעיל בטרקלין לתנא דברייתא לל"ק אליבא דב"ש יש חילוק בין עירוב בא אצלן למוליכין את עירובן. ובתוס' שם מבואר דאף אם יש עמהן דיורין בחצר ל"ש לאסור מדין מגו דהני אסרי ע"ש. [ולכך אמרו בגמ' דב"ש פליגי על עיקר דין חמשה שגבו את עירובן] אבל ברשב"א וריטב"א שם נראה דבאיכא דיורין אחרים שייך דינא דמגו דהני אסרי, [רק דב"ש אסרי אף בליכא דיורין אחרים] ולפי"ז נמי מבואר דבעירוב בא אצלן אף באיכא דינא דמגו דהני אסרי, א"צ עירוב לכל אחד. וכן מבואר גם לדעת תוס' אי הוי שייך מגו.

אולם ברמב"ם פ"ד ה"ו משמע דבמקבלי פרס שיש עמהם דיורין אחרים צריך עירוב לכל אחד אף בעירוב בא אצלן. ע"ש בס' המפתח שציינו לס' מעשה רוקח. [וע"ש בספר הליקוטים בשם הרד"ע דבעירוב בא אצלן משמע במשנה דא"צ עירוב. ומשמע שמפרש כן גם לדעת הרמב"ם].

ומצינו כן להדיא בפי' ר"י בן חכמון שפירש משנתנו דעירוב בא אצלן דוקא באין דיורין עמהם בחצר. וצ"ל דמפרש מתני' שאין דיורין עמהם בחצר היינו שלא עירבו עם חצר אחרת אלא הם לבדם, משא"כ בעירוב בא אצלן, ע"י העירוב הרי הם מכניסין דיירין אחרים בחצרן, אבל לעולם גם בעירוב בא אצלן מיירי בליכא דיורין אחרים בחצר. ונמצא לפי"ז דבמגו דהני אסרי אסור אפי' בעירוב בא אצלן.

מ) ובסברא לכאורה נראה כדברי הר"י בן חכמון דכיון ששייך מגו מה איכפ"ל דעירוב בא אצלן סו"ס אסרי אהדדי. וצ"ב לשיטת רש"י והראשונים וכפשטות הסוגיא.

והנה בלשון רש"י מבואר דסברת מגו דהני אסרי היא משום דכבר הוזקקו לעירוב. ובעירוב בא אצלן לא הוזקקו לעירוב וכדפירש"י במתני'. אך צ"ע דאף דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן פת, מ"מ הוזקקו לעירוב רק דחשיב כעירבו. וביותר דעד כמה שיש מגו ממילא לא חשיבי כבית שמניחין בו רק אותו בית ולא שאר אחין.

ולעיל בתוס' ע"ב ב' ד"ה כמאן כתבו דבטרקלין שחלקוהו במחיצות שאין מגיעות לתקרה דאסרי ב"ש במוליכין את עירובן. כתבו התוס' דאין לפרש משום מגו דהני אסרי, כיון שבטרקלין ליכא דיורין אחרין גם בחצר לא אסרי. ומבואר דלא שייך מגו אלא היכי דבמקום חיבורן איכא דיורין אחרין, והיינו משום דמבטלין חבורן, משא"כ בטרקלין שנשארו מחוברין ממילא גם בחצר הם מחוברין, וערוב אחד לכולן. ולעיל הובא דהראשונים פליגי ע"ז ואף בכה"ג שייך מגו, וע"כ צ"ל דאף בהיותן מחוברין אמרינן מגו לאסור בחצר. ואע"ג דבבית אחד שדרים בו חמשה לא אמרינן מגו דהני אסרי בחצר הני נמי אסרי. [ומה"ט לב"ה לא אמרינן מגו במחיצות שאין מגיעות לתקרה אף לראשונים דשייך מגו, וע"כ הטעם דחשיב כבית אחד. וכנ"ל אות י"ט בשם הגאו"י]. אבל במקום שאין חיבורן גמור לא מהני חיבורן להיות האחד שליח של כולן להוליך את העירוב אף דאין מבטלין את חבורן. ולפי"ז איכל"מ דבעירובן בא אצלן כיון דחשיבי במקומן כחבורה אחת, לא מהני מגו להצריך עירוב. ועצ"ע.

מא) בגמ' מבואר דכשמערבין עם חצר אחרת אחד מערב לכולן, ולא אמרינן דבהאי חצר מגו דהני אסרי הני נמי אסרי, ולדעת תוס' הנ"ל הטעם פשוט כיון שלא נתבטל חבורן במקומם, אבל לדעת הראשונים שאף כשלא בטל חבורן מ"מ כלפי החצר אמרינן מגו, ה"נ בחצר אחרת נימא מגו. וצ"ל דכיון שבני חצר אחרת אינם אוסרים על בני חצר הראשונה אלא שבאים לערב יחד, בכה"ג ל"א מגו. וכן למש"כ רש"י דהואיל והוזקקו לעירוב. הכא לא הוזקקו לעירוב אלא שרוצים לערב, אך הסברא צ"ע. ועי' חזו"א סי' פ"ג ח'.

מב) בגמ' והא אחין דכי גבו דמו וקתני צריכין עירוב לכאו"א, הכא במאי עסקינן כגון דאיכא דיורין בהדייהו וכו', ובפשוטו כוונת הגמ' דבחמשה שגבו את עירובן ליכא דיורין בהדייהו וליכא מגו דהני אסרי ולכך אחד מערב לכולן. וכן נראה להדיא מדברי רש"י. וכ"מ בתוס' לעיל ע"ב ב' ד"ה כמאן וכו' וז"ל: וברייתא (דחמשה שגבו את עירובן) באין עמהם דיורין כדאוקמינן לה לקמן. ועי' בראשונים שם.

אך בדברי הרמב"ם פ"ד ה"ד (שהובא לעיל) מבואר דאף חמשה מתוך עשרה שגבו את עירובן אף כשמוליכין את עירובן לבית אחד מהחמשה האחרים שעדיין לא גבו עמהם סגי באחד מערב לכולן. וצ"ע דהא איכא מגו דהני אסרי ולא יהני אחד מערב לכולן וכדמבואר בגמ' כאן. ומשמע דס"ל לרמב"ם דבחמשה שגבו את עירובן ל"ש מגו. ואע"ג דבגמ' משמע דדרגת החיבור באחין שוה לחמשה שעירבו, צ"ל דמ"מ סברת מגו לא מהני לבטל חיבור שע"י עירוב אלא חיבור דאחין, דבעירבו גם אחר המגו העירוב קיים, [וזה א"ש רק לשיטת התוס' ע"ב הנ"ל דמגו מהני רק כשמבטל את חיבורן, ודוק]. וצ"ל עוד דהרמב"ם מפרש הא דמוקמינן באיכא דיורין עמהם לא אתי לאפוקי חמשה שגבו את עירובן דמיירי בליכא דיורין עמהם, אלא דבמקבלי פרס היכא דאיכא מגו שוב לא דמי לחמשה שעירבו. (ועי' כתבי הר"ר שמואלביץ שליט"א סי' כ"ו ד').

מג) גמ' אב ובנו הרב ותלמידו וכו' כרבים דמו או כיחידים דמו וכו' ובתוס' הקשו דממתני' שמעינן לה דמוכחא דאין אב ובנו אוסרים זה על זה. ע"ש. וברמב"ם מבואר שיטה מחודשת בזה, עי' פ"ד ה"ה וה"ו שמבואר שדין אב ובנו הוא דין אחר ממתני'. ועי' קר"א שעמד בזה. וביאר החילוק דבמתני' מיירי באוכלין בשכר והכא באין אוכלין בשכר.

ומסתימת הרמב"ם משמע עוד דבאב ובנו אין אוסרים אף ביש דיורין עמהם בחצר, אך בגמ' לכאורה מפורש לא כן. וע"ש בהשגות בעל ההשלמה וצ"ע. [ויש שכתב דמפרש הגמ' רק לגבי דריסת רגל דלא ליהוי רגל האסורה, אבל לענין עירוב אין צריכים שניהם לתת בעירוב].

והנה בגמ' נראה שדין אב ובנו שייך אף בב' חצרות נפרדות, ובגאו"י במשנה הקשה מזה על רש"י במתני' דפי' דוקא כשהם בחצר אחת, ומכאן משמע כהריטב"א שחולק ע"ז. ע"ש שתי' דשאני הכא דפתוחות למבוי אחד. ולשיטת הרמב"ם יש לדון דתרי עניני נינהו. ועי'.

מד) שם עי' מהרש"א שפי' הספק דלא כרש"י ותוס', אלא ספק הגמ' במקום שדרים עם עכו"ם אי חשיב כשני ישראלים הדרים עם גוי או לא, ולפי"ז מפורש בגמ' לדינא דהוו כיחיד. וכמש"כ הרמב"ם פ"ה הט"ז. [אמנם הרמב"ם גופיה אינו מפרש הגמ' לענין עכו"ם וכנ"ל].

.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

סומכין על שיתוף במקום עירוב

דף ע"ג ע"ב

א) מתני' עירבו בחצרות ונשתתפו במבוי ושכח אחד מבני חצר ולא עירב מותרין כאן וכאן. וברש"י ד"ה ושכח וכו' ולא עירב בחצרו להתיר חצרו אבל בשיתוף היה לו חלק. וחזינן דדין סומכין מהני אף שלא עירבה החצר לעצמה. ודלא כהב"י סי' שפ"ז שכתב (עפ"י דברי רש"י דף ע"א) דבלא עירבה כל חצר לעצמה לכו"ע אין סומכין על שיתוף במקום עירוב. ולכן הוכיח הט"ז שם. וכבר עמד בזה הריטב"א בסוגיין, ע"ש שהוכיח מכאן כדעת הרמב"ם דסומכין על שיתוף אף להתיר החצר עצמה להוציא מן הבתים, ודלא כמו שנקט הוא עצמו בדף ע"א דדין סומכין מהני רק להוציא מחצר לחצר. וע"ש מה שיישב בדוחק. ובחזו"א סי' צ' י"ג כתב שלא עמד על תירוצו.

ויש להעיר דלכאורה מש"כ הריטב"א דהא דסומכין על שיתוף במקום עירוב מהני רק להוציא מחצר לחצר, זה שייך גם כשלא עירבה כל חצר לעצמה, דאף דאין להוציא מן הבתים מ"מ החצרות עצמם נתערבו, ונפ"מ בהוציא מן הבית דרך כומתא וסודרא, ולפי"ז אין קושיא ממתני' דשפיר שייך דין סומכין אף שלא עירבה כל חצר לעצמה, ומאי קשיא לריטב"א. וע"כ מבואר מהריטב"א דכל שלא עירבה כל חצר לעצמה לא מהני דין סומכין כלל, וכן מבואר בחזו"א סי' צ' ריש ס"ק י"ג ע"ש, וכ"מ במ"ב סי' שפ"ז ס"א בביאוה"ל שכתב שבריטב"א מבואר כדעת הי"א ע"ש. והטעם י"ל דכל זמן שרשויות הבתים חלוקות א"א לערב החצרות דע"כ הבתים חולקים רשותם בחצר, והו"ל כחצר שאין מעורבת. [וכשיטתו דאסור לטלטל בחצר שאין מעורבת].

והנה מדברי רש"י דף ע"א ב' ד"ה מערבין מבואר דאף כשלא עירבה כל חצר לעצמה סומכין על שיתוף, ואי ס"ל סברא הנ"ל יהא מוכח דס"ל דסומכין מהני אף לגבי הבתים וכדעת הרמב"ם. וכאשר נקט הגאו"י שם בדעת רש"י, [ודלא כפשטות דברי רש"י שם ד"ה סומכין, ע"ש במרומי שדה]. ועי"ש שתמה על הריטב"א שם שנראה דנקט לדעת רש"י דלא כהרמב"ם, ולמש"כ האחרונים דהב"י היה לו גירסא אחרת ברש"י שם א"ש דברי הריטב"א. (ובסוגיא לעיל ביארנו דברי הגאו"י באו"א, ולהאמור א"צ לזה, ודו"ק).

ב) במשנה שהמבוי לחצרות כחצר לבתים. עי' תורי"ד (וכן הקשה הרשב"א לעיל ע"ב א' בסוף סוגיא דסומכין) ותירוץ התורי"ד צ"ב.

ג) רש"י ד"ה ושכח וכו' אבל בשיתוף היה לו חלק. הרמ"א סו"ס שפ"ז כתב דהא דאין סומכין על שיתוף היינו דוקא בנתן אחד מן החצר עבור כולן אבל כשנתן כל אחד חלקו לכו"ע מהני גם לעירוב דחשיב כמעשה שיתוף וכמעשה עירוב. אך באבהעו"ז שם הוכיח מרש"י דידן דלא כדבריו, שהרי כתב שהיה לו בו חלק ואעפ"כ לא מהני אלא למ"ד סומכין על שיתוף במקום עירוב.

ד) רש"י ד"ה שהמבוי לחצרות כחצרות לבתים. ולא תימא דלא דמו דבית וחצר זו רשות היחיד וזו רשות הרבים אבל חצר ומבוי שניהם רשויות של רבים הן. עי' רש"י דף י"ב ב' ד"ה חצרות וכו' מפני שהבית רשות מיוחדת לו וחצר רשות חבירו מושל בה. וכ"מ ברש"י דף כ"א ב' ד"ה שלמה תיקן. וצ"ל דלאחר דשמעינן שגם מחצר למבוי אסור ע"כ דאיסורא משום דמוציא מרשות שלו לשל חבירו. אכן הרמב"ם פ"א מעירובין כתב דמבית לחצר חשיב כמוציא מרה"י לרה"ר, ולדבריו צ"ל דמחצר למבוי נמי חשיב כמוציא מרה"י לרה"ר משום דכלפי המבוי חשיב החצר רה"י.

ה) גמ' מני ר"מ היא וכו'. עי' ביהגר"א ריש סי' שפ"ז שנתקשה דלמא מתניתין כרבנן וכמ"ד דביין כו"ע לא פליגי דאין סומכין, ומיירי ביין, ומזה הוכיח דלמ"ד דמודו רבנן ביין אין הטעם משום תשתכח תורת עירוב, אלא מדינא הוא ומשום דיין לא מהני לעירוב. ומשו"ה א"א לפרש מתני' כרבנן דא"כ גם בשכח אחד מן החצר דלא שייך תשתכח תורת עירוב וכדמסקינן בגמ', מ"מ לא יועיל לעירוב. ועפי"ז כתב דהרמב"ם שנקט לטעמא דתשתכח תורת עירוב ע"כ דפסק כר"מ וכמתני' [וזה דלא כהב"י שצידד דפסק כרבנן ועי' קרא] וכוונתו דלר"מ מעיקר הדין מהני אף ביין ומשום מגו, ורק משום דתשתכח תורת עירוב לא מהני. אבל למ"ד דאף לרבנן ביין לא מהני, הטעם משום דלא אמרינן מגו. [אם ברש"י לעיל ע"א מוכח דלר"מ נמי לית ליה מגו, ואעפ"כ בעינן לטעמא דתשתכח. ואכמ"ל]. אמנם עיקר הוכחת הגר"א צ"ע, דראית הגמ' דמתניתין כר"מ היא מהרישא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, וזה א"א להעמיד ביין דלא מהני לעירוב. ועי' דמש"א שהעיר בזה.

ו) תוס' ד"ה אימא מציעתא וכו' משמע ליה ואם נשתתפו במבוי בכל ענין ואפי' נשתתפו במבוי ביין, אמנם למ"ד דביין כו"ע לא פליג דאין סומכין, ע"כ דמתני' בנשתתפו בפת, ועי' ריטב"א מהרש"א וגאו"י.

ז) גמ' רב לא תני פתוחות זו לזו. ולפי"ז מיירי מתני' בעירבו כל חצר לעצמה, ובזה לכו"ע אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ואין ראי' דמתני' כר"מ. ועי' תוס' לעיל ע"א ב' ד"ה בפת כ"ע לא פליגי בא"ד, ומ"ד בפת כו"ע לא פליגי סבר לה כרב דלא תני פתוחות זו לזו. והמהרש"א הקשה מ"ט לא אמרינן דטעמא דרב דמוקי לה באין פתוחות זו לזו, ליישב מתני' כמ"ד סומכין על שיתוף במקום עירוב ועל עירוב במקום שיתוף, ולא תיקשי מרישא וסיפא דאין סומכין משום דאין פתוחות זו לזו. ע"ש.

ח) תוס' ד"ה כל שיתוף בא"ד ואם תאמר היכי משכחת לה פלוגתא דר"מ ורבנן אם לא בחצרות הפתוחות זו לזו ומשמע התם דמהני שיתוף. ביאור דבריהם עי' בתור"פ דהא דמערבין ע"כ בפתוחות זו לזו דרק בכה"ג דעירבו כל החצרות יחד יש מקום לומר דמהני כמקום שיתוף, וע"ז מקשו דמשמע שגם הא דמשתתפין במבוי מיירי בכה"ג. אמנם הרשב"א הקשה בנוס"א, דאם פתוחות זו לזו איך מהני במקום שיתוף לרב הא מבוי זה אינו בר שיתוף, וכעי"ז הקשו התוס' להלן ע"ד א' למסקנת הגמ' דבמבוי שפתוחות החצרות זו לזו אין ניתר בלחי וקורה, ומדלא הקשו התוס' הכי להאי לישנא דגמ' משמע דס"ל דכיון שרק משום גזירה הוא דלא מהני שיתוף בפתוחות זו לזו, הך גזירה לא שייכא באופן שסומכין סומכין. וצ"ב מחלוקתם. [ונראה דהרשב"א ס"ל דדין סומכין הוא דחשיב כמעשה עירוב, ואפשר דהתוס' מודו לזה אלא דמהני משום מגו, וכדמצינו לשיטתם דאף שיתוף שהניחו בחצר מהני לעירוב משום מגו. ואכמ"ל].

[והא דנקטו הראשונים בפשטות דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף אלא בעירבו החצרות זו עם זו. במרומי שדה דף ע"א ב' כתב שמהרמב"ם נראה דאף בעירבה כל חצר לעצמה שייך דין סומכין, וצ"ע היכן ראה זאת ברמב"ם דאמנם הרמב"ם בפ"ה הי"ג מפרש מתני' בעירבה כל חצר לעצמה, הרי לא כתב דסומכין על עירוב במקום שיתוף, ואפשר דמה"ט הוא משום דמפרש כרב דאין פתוחות זו לזו ובזה ל"ש סומכין. ושו"ר כן בב"י סי' שפ"ז (וכעי"ז בכ"מ שם) דלכך לא כתב הרמב"ם דסומכין על עירוב משום דלא עירבו החצרות זו עם זו. ועי' גאו"י דף ע"א דס"ל דלהרמב"ם אין סומכין על עירוב במקום שיתוף כלל, והו"ד בביאוה"ל. ועכ"פ גם לדבריו לא מצינו באין פתוחות זו לזו דנימא סומכין על עירוב במקום שיתוף. אמנם לאידך גיסא בדין סומכין על שיתוף במקום עירוב משמע בתוס' דשייך אף באין פתוחות זו לזו, ודלא כמג"א סי' שע"ב, ואכמ"ל].

ט) גמ' בני חבורה שהיו מסובין וקדש עליהן היום הפת שעל השולחן סומכין עליה משום עירוב, וכו' ובתוס' פי' דהפת של בעה"ב וכיון שהזמינן לסעוד אצלו אע"פ שלא זיכה כזכו דמו. ומבואר שא"צ בעלות גמורה לעירוב אלא סגי במה שיש לו זכות אכילה. ובשו"ע סי' שס"ו סי"א משמע שזה כדין בעה"ב שהיה שותף עם שכניו. וע' בחזו"א סי' צ' שכתב דמשמע דסומכין עליו בשבת קאמר, והיינו כדין בעה"ב שהיה שותף עם שכניו, וע"ע שם ס"ק ט' דדין בעה"ב שהיה שותף מהני רק כשהם שותפין בפת, אבל בנתן כל אחד חלקו לא מהני אלא בהניחו בפירוש לשם עירוב, [וזה דלא כמו שנראה בביה"ל ריש סי' שפ"ב וכמו שציין החזו"א] והא דמסובין אצל בעה"ב חשיב כשותפין כיון שאוכלים מבעה"ב אחד.

והראשונים כתבו דבמסובין בבית דמהני לעירוב, כ"ש דמהני לדין שיתוף. [וכשיטתם דשיתוף בבית מהני וכדעת רש"י ודלא כשיטת תוס' ע"ב א' וע"ש בתוס' דבמסובין בבית לא מהני לשיתוף] אולם בבעה"ב שהיה שותף עם שכניו כתב החזו"א (שם ט') דיש לדון אם מהני לעירוב ולשיתוף. די"ל דמסובין עדיף דאיכא קירוב הדעת טפי, וצ"ע.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

דף ע"ד ע"א

י) מסקנת הגמ' דלרב בחצרות פתוחות זו לזו לא מהני לחי וקורה משום דחשיבי כחצר אחת ובעינן ב' חצרות פתוחים לתוכו. ומרש"י משמע דאף כשלא עירבו לא מהני דכיון שיכולים לערב חשיב חצר אחת. וכן מפורש בתוד"ה עד בא"ד לרב שאוסר כשיכולין לערב דרך פתחיהן מזו לזו ואע"פ שלא עירבו. מיהו להלן בע"ב תוד"ה הוה אמינא כתבו בסוה"ד בשם ר"ת במהדו"ק דדוקא כשעירבו חשיבי כחצר אחת.

ונחלקו רש"י ותוס' באב ובנו שדרים בב' חצרות דאי"צ לערב, דרש"י ס"ל דלרב חשיב כחצר אחת ואע"פ שאין החצרות פתוחות זו לזו מ"מ כיון שא"צ לערב חשיבי כחצר אחת ודלא כהגמ' לעיל ע"ג א'. והתוס' פליגי וס"ל דלא עדיפי מעירוב דרך המבוי דלא חשיבי כחדא. ודעת רש"י צ"ב דמ"ש מעירוב דרך המבוי דאע"פ שכל החצרות נתאחדו ע"י העירוב מ"מ כיון שהמבוי מפסיק ביניהם חשיב ב' חצרות, א"כ ה"נ אב ובנו אף שהכל של שניהם יחשב ב' חצרות. וצ"ל דבעירוב כיון שצריך את שיתוף המבוי עצמו חשיב כלפי המבוי ב' חצרות, משא"כ באין צריכים עירוב גם בלא המבוי הוי רשות של שניהם. ולכך חשיב חצר אחת.

יא) ויל"ע בב' חצרות של שותפין ממש בשתיהן בלא עירוב, אי חשיב כב' חצרות. ולרש"י אליבא דרב פשוט דחשיב כחצר אחת וכ"ש מאב ובנו, אבל לדעת תוס' יש לדון. אמנם משמע מדברי התוס' שבזה מודו לרש"י ודוקא באב ובנו דלא הוי של אחד ממש אלא כעירוב חשיב כשתי חצרות. וביותר נראה דאף למ"ד דב' חצרות הפתוחות זו לזו לא חשיב כחצר אחת ע"י שיכולים לערב ודלא כרב מ"מ בב' חצרות של אותן אנשים חשיבי כחצר אחת. וכ"מ ברשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ד לענין הבתים דבעינן ב' בתים של שני בני אדם. והכי משמע מהגמ' ע"ג א' דמספק"ל רק באב ובנו ומשמע דבשותפין ממש בב' החצרות פשיטא דחשיב כחצר אחת. ושו"ר שכ"כ בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' קס"ב. ע"ש. [אמנם אי נימא דבאב ובנו עיקר דירת הבן אצל האב ודירתו לא חשיבא כדירה י"ל דמשו"ה מספק"ל אי לענין דין מבוי הניתר בלחי וקורה נמי לא חשיב חצר או לא, (וכעי"ז שו"ט בגמ' ע"ה א' לענין דירת עכו"ם) ולפי"ז אין ראי' לב' חצרות של שותפין דתרוויהו חשיב מקום דירה].

ולפי"ז נמצא דלכו"ע אף כשהמבוי מפסיק בין החצרות חשיבי חצר אחת לענין מבוי הניתר בלחי וקורה. וע"כ צ"ל כנ"ל שדוקא בעירוב דבעינן לשתוף דרך המבוי לא חשיב כחצר אחת לגבי המבוי. וגם התוס' מודו לזה ורק באב ובנו דדמי לעירוב, הרי הם מאוחדים רק דרך המבוי. ודוק. [ומש"כ התוס' בסוה"ד אפי' היו כל החצרות של אדם אחד, אי"ז שייך לנידו"ד אלא לענין דחשיב כאין רגילה, ע"ש. ובס' עבודת עבודה על עבוה"ק ש"א פ"ד לא כתב כן. וכמדומה שטעה בזה].

יב) שם. בעיקר דברי רב דאין מבוי ניתר בלחי וקורה אא"כ ב' חצרות פתוחים לתוכו. מדברי התוס' מבואר דלענין שיתוף מבוי חשיב מבוי אע"פ שאין ב' חצרות פתוחים לתוכו. ע' בדבריהם דשו"ט לרב היכי משכח"ל מערבין ומשתתפין והוסיפו דסתם מבוי משמע דהכשירו בלחי וקורה. ומשמע דבלא זה שפיר יל"פ דפתוחות זו לזו ומהני נמי שיתוף. מיהו מלשון הריטב"א (ע"ג ב' ד"ה אלא) נראה דלא מהני שיתוף כלל ולא רק משום דל"מ לו"ק אלא אף בתיקנו בפסי חצר.

יג) בתוס' פירשו דלרב דבעינן שלא יהיו חצרות פתוחות זו לזו משכח"ל עירוב מועיל במקום שיתוף בעירבו דרך סולמות או דרך חלונות ובכה"ג לא חשיבי חצר אחת אף שעירבו. ורק ע"י פתח ממש חשיב חדא. ומבואר דעירוב דרך פתח מהני לא רק לערב הדיורין שדרים כולם באותו בית, אלא גם נעשו חצר אחת דרואים כאילו אין מחיצה ביניהם. ואף שאין זה נצרך לעירוב כדחזינן דעירוב דרך חלונות או סולמות מהני. [ובמש"כ התוס' דסולם תורת מחיצה ותורת פתח עליו להקל, חזינן דאפשר להשתמש בו בחדא מחתא בתורת פתח ובתורת מחיצה. ועי' שפ"א דף נ"ט ב' ואכמ"ל].

יד) שם, בדינא דרב דאין מבוי ניתר בלו"ק אא"כ בתים וחצרות פתוחים לתוכו. פירש"י ב' חצרות וב' בתים לכל חצר, וכ"מ בגמ' להלן ע"ה א'. אולם רש"י דף י"ב ב' כתב דסגי בבית אחד בכל חצר. [ולפי"ז לא פליג על שמואל אלא בזה, דלשמואל אי"צ ב' חצרות אלא אחד מהם סגי בבית בלא חצר משא"כ לרב] וע"ש בתוס' שהוכיחו מהגמ' שבת דף קל"א א' דבעינן שני בתים לכל חצר. וכ"כ הריטב"א בסוגיין.

ובמאירי (בית הבחירה) דף י"ב משמע שאם יש ד' בתים פתוחים למבוי א"צ חצרות. אך בראשונים לא משמע הכי.

טו) בטעמא דרב דבעינן בו"ח פתוחים לתוכו. עי' שו"ת הרשב"א ח"ה סי' ר"ב דכשיש ריבוי דיורין אין משתמשים בו תשמישי צניעות ואין דרך לסותמו במחיצות, ומשו"ה סגי בלו"ק, משא"כ בחצר שמשתמשים בה תשמישי צניעות בעינן פס ד'. ועי' תוס' דף י"ב ב' דהחילוק בין מבוי לחצר משום דמבוי קרוב לרה"ר טפי ונראה כרה"ר. ולדבריהם באופן שהחצר פתוחה לרה"ר אין ניתנת בלו"ק אף באינה מרובעת ע"ש בגמ'. ולרשב"א נראה איפכא דבכה"ג טפי ניתר בלו"ק כיון שאין משתמשים בו תשמישי צניעות. ועי' עוד ברבינו יהונתן שם.

בדין חורבה

טז) גמ' דלמא אתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה. [ולגירסת התוס' מאני דבתים לחורבה. וכמש"כ הב"ח והמהרש"א ויבואר בסמוך] ועי' רש"י ותוס' בסוגיין ובתוס' דף פ"ה ע"א ד"ה שני בתים. ומבואר כמה מחלוקות ביניהם.

א. בביאור הגזירה [למ"ד דבחצר שעירבה גזרינן כלי חצר אטו כלי הבית] לרש"י גזרו שלא יוציא כלי החצר למבוי כדי שלא יבוא להוציאם לחורבה. אבל התוס' והראשונים מפרשים דלהוציא למבוי מותר, אלא דגזרו שלא יוציא כלים ששבתו במבוי לחורבה שמא יוציא כלי הבתים שבמבוי לחורבה.

ב. להנ"ל נמצא דלתוס' מעיקר הדין מותר להוציא כלי החצר אף מן המבוי לחורבה. וע"כ דחורבה אינה כבית, אלא כחצר. אבל לרש"י משמע דכלי החצר אסור להוציא לחורבה מעיקר הדין, אלא דגזרו שלא יוציאם אף למבוי. אמנם מדברי התוס' דף פ"ה א' משמע שגם לרש"י גרסינן בגמ' מאני דבתים. ולפי"ז אין בזה מחלוקת. ועי' בסמוך.

ג. לרש"י אף דחורבה הוי כדירה בלא בעלים ואינה אוסרת מ"מ היא אסורה, והתוס' דף פ"ה פליגי וס"ל דאין דירה לחצאין אלא הכא מיירי בחורבה שבית פתוח לה ע"ש.

ולשיטת תוס' מוכרח דגרסינן בגמ' דלמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה. חדא כמשנ"ת לעיל דס"ל שמעיקר הדין מותר להוציא כלי המבוי לחורבה, ורק משום גזירה שו"ט אם מותר. וע"כ דחורבה אינה כבית, וא"כ גם כלי החצר מעיקר הדין מותר להוציאם לחורבה. דאין נפ"מ בין כלי מבוי לכלי חצר דחצרות ומבואות רשות אחת הן. וכ"מ במהרש"א (ולזה נתכוון הב"ח), ועי' ריטב"א שכשהביא את פי' רש"י פי' דגזרינן דלמא אתי לאפוקי מאני דחצר, ובמסקנתו דפי' כתוס' כתב דהא דאמרינן דלמא אתי לאפוקי מאני דחצר, לאו דוקא אלא מאני דבתים. והיינו כנ"ל.

ועוד מוכרח כן לפירוש התוס' דף פ"ה דמיירי בחורבה שפתוח לה בית, א"כ דמיא לחצר ואין לאסור מעיקר הדין אלא כלי הבית אבל כלי חצר מותרים להוציאם לחצר. (ועי' תור"פ וצ"ע).

יז) אמנם לפירש"י דחורבה אסורה בלא שפתוחה לבית. יל"פ דחשיבא כבית לגבי עצמה אף שאין אוסרת. וכצ"ל לגירסתנו ברש"י דגזרינן דלמא אתי לאפוקי מאני דחצר. וכן מפורש ברשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט דאף כלי חצר אסורים. אמנם בתוס' דף פ"ה א' נראה שאף לפירש"י גרסינן דלמא אתי לאפוקי מאני דבתים. ולפי"ז מודה רש"י דאין החורבה כבית אלא כחצר, וכלי חצר מותרים להוציאם לחורבה. ועי' ריטב"א דף פ"ה א' דמשמע כתוס' דאף לפירש"י גרסינן כלי בית (ודלא כדבריו כאן). מיהו יעו"ש דיש שהביאו ראי' לפירש"י מדירת עכו"ם לר"מ דאינו אוסר בדליתיה ומ"מ ביתו אסור עי' בגמ' דף ס"ב ב'. ומשמע דביתו אסור אף לחצר וש"מ דחשיב כבית, ועי' אבהעו"ז סי' שס"ו שפי' כן בדעת המרדכי שכתב דאורח בבית העכו"ם אחר להוציא מביתו לחצר אע"ג דעכו"ם ליתיה. ופי' שם דס"ל למרדכי כרש"י [ודלא כדפי' התרוה"ד והב"י בכוונתו, ואכמ"ל] וע"ע בי"מ שם. ומבואר דנקטו בדעת רש"י דחשיב כבית דאסור אף לחצר.

ושמא י"ל דחורבה גרע לענין זה מדירה בלא בעלים. וצל"ע. ולמבואר בתוס' דאליבא דרש"י נמי לא הוי אלא חצר מוכרח דהתוס' עצמם סברי דחורבה לא חשיבא אף כחצר וכ"ה בכל דירה בלא בעלים או בית התבן דשרי להכניס לשם כלי הבית.

יח) רש"י ד"ה הכא נמי בא"ד ובמבוי לא נשתתפו שהרי אינה אוסרת. ומשמע דאף אם ישתתפו לא מהני השיתוף כיון שאינה אוסרת. וכ"מ בחזו"א סי' פ"ו סוס"ק י"ז. דא"א לערב אלא מקום פיתא ולינא. [ובאבהעו"ז סי' שס"ו משמע קצת דמשום דלא נשתתפו אוסרין אבל אם נשתתפו מהני עירוב] ועי' לעיל דף ע' ע"ב תוס' ד"ה אחד, דלמ"ד דירה בלא בעלים אוסרת כיון שאוסר יכול לערב. ולמ"ד דאינו אוסר משמע מדבריהם דאין יכול לערב. מיהו אין זה ראי' לדעת רש"י שהחורבה עצמה אסורה, דאיכל"מ דשפיר יכול לערב.

וע"ע חזו"א סי' פ"ט ז' שכתב לדעת הרמב"ם דקרפף פחות מבי"ס דלא הוקף לדירה ולא חשיב מקום דירה לאסור מ"מ הקרפף אסור, ולמד מדברי הרמב"ם דמהני עירוב, ודלא כמש"כ בדעת רש"י. וע"ע שם סי' צ"ד א'.

יט) ועוד כתב החזו"א שם סי' צ"ד דהא דחורבה אסורה לבני חצר אחרת, היינו דוקא משום שאין להם שום תשמיש בחורבה, אבל כשמשתמשים שם אין בעל החורבה אוסר אע"ג דהוא הבעלים, דאין תלוי בזכויות הממון. וע"ע שם סי' ק"ב ס"ק י"א ובשלום יהודה במכתבים סי' י"א-י"ב באריכות.

בס"ד

מראי מקומות - עירובין

כ) גמ' קבלה מיניה או לא קבלה מיניה ת"ש דההוא מבואה דהוה דייר ביה איבות בר איהי עבד ליה לחייא ושרא ליה שמואל וכו'. ולהלן בגמ' דחו שהיה חזן לן בביהכנ"ס ושמואל לטעמיה דמקום לינה גורם, והוי ב' חצרות. וברשב"א הקשה דאף לס"ד דס"ל לשמואל דא"צ ב' חצרות מ"מ בעינן בית מלבד החצר. [ובגאו"י כ' די"ל שהיה עוד בית פתוח למבוי, ועי' רש"י בע"ב דר' נשדייה מן] והוכיח הרשב"א דע"כ שהיה בביהכנ"ס עוד בית של אדם אחר אלא דאי סבר כשמואל בעינן ב' בתים פתוחים לחצר והכא בביהכנ"ס לא היו ב' בתים, וע"ז דחו בגמ' דהיה החזן לן בביהכנ"ס ואיכא ב' בתים בחצר. ומזה הוכיח דלא כהראב"ד (וכ"ה ברש"י דף י"ב) דאף לרב סגי בבית אחד בכל חצר. ע"ש.

ויש להעיר לפי"ז דמנלן דשמואל לא קבלה מיניה וס"ל דא"צ ב' חצרות, נימא דבעינן ב' חצרות רק במה דס"ל לרב דבעינן ב' בתים בכל חצר בזה לא קבלה מיניה. ומשו"ה התיר המבוי בלחי דהאיכא ב' חצרות. ומשמע מזה דבליכא ב' בתים לא חשיב חצר כלל, דהחצר היא כהמשך הבית. אלא שלפי"ז צ"ל שגם לדעת שמואל דסגי בבית וחצר, בעינן שבחצר יהא ב' בתים. וכן משמעות הרשב"א ע"ש. וזה דלא כרש"י בסוגיין, ועי' מהרש"א לעיל שציין לתוס' דף י"ב ב' בשם רש"י דלשמואל נמי בעינן ב' בתים בחצר.

דף ע"ד ע"ב

כא) מבוי שצדו אחר עכו"ם וצדו אחד ישראל אין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי. להו"א דגמ' הטעם משום דאין לו היתר דלחי וקורה משום דלא חשיב ב' חצרות, דדירת עכו"ם לא שמה דירה. ועי' תוס' שצדדו דלמסקנא שפיר חשיב דירה לענין זה, אע"ג דלא חשיב דירה לאסור (מעיקר הדין). וע"ע שם דנסתפקו אם חשוב ב' ישראלים ושייכא תקנת חכמים דנכרי אוסר. ומשמע לפי"ז דאף במקום שהנכרי אוסר לא שווינהו לדירתו דירה, דא"כ מ"ט לא יחשב חצרו לענין היתר לחי וקורה. וכבר הוכיחו כן בשיטת התוס' בדף ס"ב א' ד"ה ועכו"ם לא מוגר.

כב) ולמסקנא טעמא דרב דאסור לעשות יחיד במקום עכו"ם, דכיון שבלא שיערב הפנימי עמו לא ידור עם העכו"ם תקנו שלא יערב, כדי שלא ידור עם העכו"ם. ועי' רש"י (ע"ה א') דהטעם כדי שלא ילמד ממעשיו אך בתוס' כתבו שיש לחוש שיזיקנו העכו"ם. ועפי"ז כתבו דדוקא בחלונות יש לחוש לזה, אבל בפתחים לא חיישינן לזה דהעכו"ם יפחד שיראוהו מבית הפתוח לו. והמהרש"א הקשה ע"ז וכתב דהחשש הוא שמא ילמוד ממעשיו, ע"ש שכ"מ ברא"ש ופי' דבפתחים אף שיש לחוש שילמד ממעשיו מ"מ לא יועיל שלא יערב דעדיין לא יתיירא לדור עם העכו"ם. אמנם לכאורה יש להקשות להיפך דאי משום שלא ילמד ממעשיו הרי מבואר בדף ס"ב דביחיד לא גזרו כיון דלא שכיח, ושפיר הוצרכו התוס' לפרש שלא יזיקנו. וכעי"ז כ' השפ"א. [מיהו י"ל דאף שלא גזרו על היחיד מ"מ גזרו על המערב עמו וגורם שידור עמו. ויל"פ עוד בזה].

כג) נחלקו הראשונים אם מועיל שכירות מן העכו"ם. הריטב"א כתב דאין מועיל שכירות, וכ"מ מתוס' שצידדו שצריך לשכור מן העכו"ם דלענין זה חשיב שני ישראלים, [וכן הוכיח בביאוה"ל שפ"ב סי"ט]. אבל הרשב"א כתב דודאי שכירות מהני דלא החמירו יותר מעכו"ם שדר עם ישראלים שיש לחוש ילמד ממעשיו ומ"מ בשכרו ממנו מותרים, ה"נ באיסור זה. ולדעת הריטב"א ותוס' י"ל דל"ש שכירות, דבדר עם הנכרי הגדר הוא שהנכרי אוסר ושכירות מהני לסלקו, משא"כ הכא דהתקנה שלא יועיל עירוב, כדי שלא יהא יחיד, ובזה ל"מ שכירות. ובדעת הרשב"א י"ל דכיון שיקשה לשכור מהעכו"ם, תו ל"ח שיבוא לדור עמו וכדמשמע בריש פירקין ועי'.

[ואין להקשות לדעת תוס', דיקשה להיפוך דנגזור בעלמא שלא יערבו ביניהם כדי שלא ידורו עם הנכרי, דבעלמא גם אם לא יערבו יבואו לדור עמו כיון שהם שנים. משא"כ הכא דהוי יחיד].

ובעצי אלמוגים סי' ש"צ כתב דטעמא דתוס' דל"מ שכירות, לשיטתם דהכא הטעם שלא יזיקנו העכו"ם, ובזה ל"מ שכירות, אבל בעלמא דהחשש שמא ילמד ממעשיו מהני שכירות. [ובס' פני העיר הקשה ע"ז דהרשב"א ס"ל דמהני שכירות ואעפ"כ כתב הטעם שלא יזיקנו העכו"ם].

כד) שם אין מערבין דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי, וברש"י דף ע"ה א' לא יערבו אלו עמו ולא ישתמשו עמו במבוי. ומשמע דכלפי החצרות עצמם מהני העירוב. וכן דייק הביאוה"ל סי' שפ"ב סעי' י"ט. והביא שכ"כ הרשב"א בעבוה"ק, [לענין בתים הפתוחים לחצר שדר בה היחיד עם העכו"ם. וה"נ בחצרות כלפי מבוי] וע"ש דטעם הגזירה לא שייך אלא במבוי שאם יהיו מותרים לטלטל במבוי יהיו מצויים שם ולא יפחד היחיד לדור שם עם הגוי. אך הביא שבריטב"א כתב שגם בחצר אסור. ואפשר דס"ל שגדר הגזירה שלא יחול העירוב. אמנם גם לרש"י והרשב"א דהעירוב חל, מ"מ כלפי המבוי לא מהני ואסורים להשתמש. ועי' לשון השו"ע "אינו יכול" לערב עמו. [וזה דלא כמו שצידד השפ"א וצ"ע שלא הרגיש בזה].

כה) בשיטת הרמב"ם, עי' בדבריו פ"ב הט"ו דהבתים עצמם שעירבו דרך החלונות מותרים ע"י העירוב, ואעפ"כ אסורים דרך הפתחים למבוי מפני הגוי עד שישכיר. משום דאין רבים נעשים כיחיד במקום גוי. וע"ש במ"מ שמפרש כן סוגיא דידן. והיינו דמפרש שאין זה איסור חדש שאסור לעשות יחיד במקום גוי, אלא דהנכרי הוא שאוסר, אלא דקמ"ל שאע"פ שהעירוב במקומו הועיל דאין הגוי נמצא בבתים מ"מ במבוי אוסר, דע"י עירוב אינם נעשים כיחיד. וכעי"ז כתבו לדינא בתוס' לעיל ס"ג ב' בסוגיא דלחמן. ובפשוטו זה דלא כהאחרונים בדעת הרמב"ם שכל מה שהגוי אוסר הוא רק משום שמקלקל העירוב. דהכא הרי העירוב קיים ומ"מ הנכרי אוסר. והאבהעו"ז בסוגיין כתב דכוונת הרמב"ם רק משום גזירה דאסור לעשות יחיד במקום נכרי. וצל"ע.

ועי' בשו"ע סי' שפ"ב סעי' י"ט שפסק כסוגיין לפי' הראשונים ובס"כ הביא את דברי הרמב"ם. וכ"ה בסי' ש"צ בס"א כתב כהראשונים ובס"ב כהרמב"ם. והיינו דאף שפירש הראשונים מ"מ לדינא נקטינן גם כהרמב"ם. וע"ע בשו"ע סי' שפ"ב ס"ג ובביהגר"א ואבהעו"ז שם. וכן בסי' שצ"א ס"א וביהגר"א שם.

כו) תוד"ה מבוי בא"ד ואע"ג דנכרי אוסר עלייהו יכולים להשכיר או שמא אפי' שכירות א"צ לראב"י וכו' חשיבי כולהו יחיד במקום נכרי. עי' ריטב"א דאין הנכרי אוסר כיון דליכא שנים אוסרים זה על זה. ובתוס' נראה דא"צ שני ישראלים אוסרים זה על זה. ואף לצד ב' הטעם רק משום דכלפי המבוי חשיב רשות אחת דומיא דבית שיש בו רבים. ועי' רשב"א.

ובמש"כ התוס' דחשיבי כיחיד, כ"כ הרא"ש ריש פירקין סו"ס א'. ובאבהעו"ז פי' משום דעירבו, וכשיטתו דכשאין מבטל את עירובן אינו אוסר, אבל בתוס' לכאורה א"א לומר כן דבדף ס"ג ב' נראה דפליגי ע"ז וכהרמב"ם הנ"ל, וע"כ דכוונתם הכא משום דכלפי המבוי חשיבי כיחיד דאין הבתים אוסרים במבוי אלא החצרות. ועי' היטב בשו"ע סי' שצ"א ס"א הנ"ל וביהגר"א שם.

מראי מקומות - עירובין

דף ע"ה ע"א

א) מתני' שתי חצרות זו לפנים מזו וכו'. מבואר בגמ' דאיכא ג' שיטות, לת"ק רגל האסורה במקומה אוסרת שלב"מ, לר"ע אף רגל המותרת אוסרת, ולרבנן אף רגל האסורה אינה אוסרת. והיינו דת"ק ור"ע סברי דחשיב דיורין אלא דת"ק ס"ל דרגל המותרת אינה אוסרת משום דאחדא דשא וכדאיתא בגמ' דף נ"ט ב' וע"ש בפירש"י דכופין על מדת סדום שלא יהא לה היום דריסת רגל, [וע"ש בתוס' דהכוונה שלא תשתמש אבל מותר להם ללכת דרך החיצונה]. וברגל האסורה פירש"י דכיון שאין יכולים להשתמש במקומם, א"א לכפותן למחול על דריסת רגלם. [וצ"ע הסברא, דבשלמא אם יש להם בחיצונה מה שאין להם בפנימית א"ש, אבל דריסת רגל הרי יש להם גם בפנימית, ורק בטלטול אסורים ומה יועיל לזה דריסת רגלים בחיצונה. ובחזו"א סי' פ"ב י' כתב דע"י דריסת רגל חשיב חצר אחת, וברגל המותרת במקומה א"א לחשבן חצר אחת כיון דפנימית מותרת וחיצונה אסורה. ולכאורה זה ביאור אחר מרש"י]. ובדעת רבנן בתראי יל"פ דס"ל דדריסת רגל לא חשיבא דיורין כלל, ובגאו"י כתב דס"ל דאף ברגל האסורה שייך אחדא דשא [וכנ"ל].

ובהא דאחדא דשא דכתבו התוס' שם דלא תשתמש. עי' חזו"א סי' צ"ה ט"ו בשם הנו"ב שאסורה הפנימית בטלטול בחיצונה אף כלי החיצונה, ורק מותרין לעבור. אך החזו"א שם פליג ע"ז וס"ל דמותרין אף בתשמישין רק דחשבינן לשימושם כאורחים ופי' כן בדברי התוס', [וצ"ע דהתוס' כתבו דא"א לומר דלא יהא להם כלל דריסת רגל דא"כ איך יצאו לרה"ר וע"כ פי' דלא ישתמשו. ולחזו"א הו"ל לומר דיצאו כאורחים].

ב) תוס' ד"ה אלמא וכו' הא דלא מוקי בעשתה דקה וכו' ומציעתא ההיא דשכח אחד מן הפנימית בלא עשתה דקה. עי' מהרש"א שהוכיח מסוף דבריהם דדקה מהני אף ברגל האסורה. וכ"כ הריטב"א דאין לחלק בזה בין רגל המותרת לרגל האסורה. אולם קשה תחילת דברי התוס' דבעו לפרש ההיא דשל יחידים א"צ לערב בעשתה דקה. דא"כ גם של רבים אין אוסרים. ועי' תורא"ש שדחה כן (ועי' גאו"י). ובדעת תוס' כתב המהרש"א דשל רבים באמת אין אוסרים בחיצונה אלא צריך לערב מחמת החצר עצמה שאוסרים זה על זה. אך א"כ צ"ב מה הוכיחה הגמ' דרגל האסורה אוסרת. וצ"ע. [ובעצם הסברא היה אפש"ל דרגל המותרת דוקא מהני דקה דעי"ז גלי דעתה דאחדא דשא, משא"כ ברגל האסורה לא אמרינן אחדא דשא. אך מ"מ יקשה מסו"ד התוס']. עוד עיין בתו"ש סי' שע"ה סק"ה שכתב בדעת רש"י בדף נ"ט ב' דדקה לא מהני ברגל האסורה. ובעצי אלמוגים (שם ד"ה שוב) חולק ע"ז.

ג) בעיקר דין דריסת רגל שאוסרת, עי' שו"ת רעק"א סי' ל"ד שנשאל לענין טלטול בחצר ביהכנ"ס כשנפסק העירוב של העיר, מ"ט אין בני העיר אוסרים כיון שיש להם דריסת רגל בביהכנ"ס והרי היא אסורה במקומה. וע"ש בתירוצו וכנראה דר"ל שרק אם משמש ככניסה ויציאה לרשותו הוי תשמיש חשוב.

ובחזו"א סי' פ"ו ס"ק י"א כתב דאין דריסת רגל אוסרת אלא כשחצר פתוחה לשם. ואל"כ לא חשיב דיורין. והיינו דדריסת רגל אינה תשמיש דיורין מצד עצמה אלא כהמשך דיורי הבית, ולכן בביהכנ"ס שכרמלית מפסקת ביניהם, אין אוסר.

ולכאורה ד"ז תלוי בסוגיא דף פ"ג ב' אם בני מרפסת אוסרים בחצר כשיש סולם ביניהם, ע"ש ברש"י וריטב"א דנראה דפליגי בזה. ועי' שו"ע סי' שע"ה ס"א דסולם אינו מפסיק וכשלא עירבו בני מרפסת דהוי רגל האסורה אוסרים בחצר. ובחזו"א סי' צ"ו י"ח תמה ע"ז, ואזיל לשיטתו. ואכמ"ל.

[וע"ע ברעק"א שם בהשמטה שהוסיף דכיון שאין מערבין אין אוסרין. וכעי"ז בנו"ב תנינא סי' ל"ט. ועי' בגמ' דף ס' א' ובראשונים שם. ויל"ע אם יסוד ד"ז מטעמיה דהחזו"א דבעינן שיהא המשך הדיורין ואכמ"ל].

ועי' בחזו"א סי' צ' כ"ז דמבואר שם דבביהכנ"ס גופיה שאין בו תשמיש דירה אף לבני החצר הפתוחה לשם, בזה בני העיר אוסרים אף שרה"ר מפסקת, ולכאורה מבואר מדבריו דשייך לאסור אף בלא תשמיש דיורין. רק דכלפי מי שיש לו שם דיורין אין בכוחו לאסור, כשיש רשות מפסקת בין ביתו שלו למקום שיש לו דריסת רגל, וכדין לזה בנחת ולזה בקשה. [ויל"ע אם תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בחורבה].

ע"ה ע"ב

ד) בפלוגתא דר"ע ורבנן בהרגל עירוב אם צריך ביטול, ומסקינן דאף ר' יוחנן [דאמר אין ביטול מחל"ח] אמר אנא דאמרי כרבנן ע"כ לא קאמרי רבנן הכא אלא דאמרה לה אדמבטלת ליה קאסרת עלאי אבל התם מי קאסרת עלה. ובפשוטו כוונת הגמ' דאמנם יש ביטול מחל"ח אבל מ"מ ס"ל לרבנן דאמרה לתיקוני שתפתיך ואינה רוצה שתאסור עליה אף שאפשר בביטול דאדמבטלת לי קאסרת עלאי. ועי' רש"ש שהקשה על לשון הגמ' אבל התם מי קאסרת עלה. דתיפו"ל דאף אם אסרה עלה, מהני ביטול.

אמנם עי' מהרש"א ומבואר מדבריו דלרבנן אין מועיל ביטול. ובקרני ראם תמה בזה, וכן בחזו"א סי' פ"ה ג', דלרבנן לא אמרו דלא מהני ביטול אלא דשרי בלא ביטול. [ורק למ"ד דאין ביטול מחל"ח ל"מ ביטול לרבנן] ואפשר דהמהרש"א הוקשה לו קושית הרש"ש על לשון הגמ' דמשמע דרק משום שאין אוסר מהני ביטול, אבל כשאוסר ל"מ ביטול, [ועי' רש"י ד"ה מי קאסרת וכו' דאי אמרת תיבטיל ניהוי עיוות וצ"ע כוונתו. ואפשר דס"ל כמהרש"א ורק משום דל"מ ביטול אינה אוסרת] ועי' לשון הר"ח ור' יוחנן וכו' ע"כ לא קאמרי רבנן אין ביטול מחצר לחצר וכו', ומבואר כהמהרש"א. [וכנראה דדייק לשון הגמ' לעיל ורבנן אין ביטול מחל"ח, וס"ל דאף לר' יוחנן הוא]. אך הסברה צ"ב. ואפשר דמודו רבנן דאם אפשר בביטול לא חשיב עיוות ושפיר אסרה, ולכך תיקנו דלא יועיל ביטול כדי שלא יאסור. ונמצא דבין לשמואל ובין לר"י פליגי רבנן הכא אם מועיל ביטול וממילא אסרה עלה או דל"מ ביטול ולכך אמרה לתיקוני שתפשתיך.

ה) גמ' י' בתים זה לפנים מזה פנימי נותן את עירובו ודיו. והטעם משום דשאר הבתים הוו בית שער ולא הוי דירה, ולכך אין אוסרים במבוי. והרשב"א וריטב"א דף פ"ה א' הקשו מכאן על שיטת רש"י דחורבה אע"פ שאין אוסרת מ"מ אסורה. וכוונתם דה"נ אע"פ שאין החיצונים אוסרים בחצר מ"מ איך אפשר להעביר דרכם. ותי' דכיון שפנימי נתן את עירובו ה"ז כאילו נתנו כולם ועי' העירוב הוא שהותרו כולן. והיינו דהחיצון טפל לפנימי כיון דהוי בית שער דידיה. ומשמע מהרשב"א דאם לא עירבו הפנימים אסורים גם בבית החיצון. וכ"כ בשעה"צ סי' ש"ע ס"ק כ"ו דתלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בחורבה. ובחזו"א סי' צ"ד ב' חולק ע"ז דכיון דנטפל לפנימי אין אוסר עליו, [וע"ש שלמד כן ממקבלי פרס דא"צ לערב ביניהם וכשיש דיורין אחרים אמרינן מגו דהני אסרי. והכא דא"צ לערב כשיש דיורין אחרים כ"ש שביניהם א"צ עירוב. ומשמע דס"ל דאמנם הוי רשות של החיצון אלא דמ"מ הרי הם כרשות אחת כיון דנטפל אליו]. אך לשון הרשב"א משמע כהמ"ב מדכתב "וע"י העירוב הוא שהותרו כולן". ובדוחק י"ל דהחזו"א שם כתב דמ"מ הוי כחצר של הפנימים, ולפי"ז י"ל דכוונת הרשב"א דבעינן לעירוב להתיר את בני החצר בבתים החיצונים דבלא זה אסור משום דהוי רשות הפנימיים.

וע"ע באבהעו"ז סי' שס"ו בא"ד דבית שער מותר להכניס לתוכו ולא דמי לחורבה לדעת רש"י דחורבה חזי לדירה אבל ב"ש לא חזי לדירה כלל, ופי' כן בדעת הרוקח, וזה דלא כהרשב"א.

ובבית מאיר סי' ש"ע דייק מרש"י שבאמת הבתים החיצונים אסורים לפנימים, ולא מהני העירוב אלא להתיר את החצר, מדכתב רש"י ואינם אוסרים "על החצר" אלא פנימי, ובסוה"ד כשבאין שאר דיורין הפתוחין לחצר וכו' ומשמע דהפנימים באמת א"י להוציא, ומשום דמוציא דרך בית של החיצונים. אך בראשונים הנ"ל מבואר שלא כדבריו. וכמש"כ בשעה"צ שם. (וכמדומה שהבי"מ שם הרגיש בזה).

ו) שם בגמ', ור"י אמר אפי' חיצון ומסקינן חיצון של פנימי כלומר דיש כאן ב' בתים זה לפנים מזה, ושניהם אוסרים בחצר, אבל שאר הבתים החיצונים אין אוסרים דהוי ב"ש של הפנימים. והגאו"י הוכיח מכאן דהפנימי אוסר בחצר אף שמפסיק בינו לחצר בית שאין שייך לו, ואין אוסר בו. דהא לר"י הבית השני לא חשיב בין שער דהראשון (הפנימי) כיון דהוי בי"ש דיחיד, ומשום דריסת רגל אינו אוסר כיון דהוי רגל המותרת במקומה, ואעפ"כ הבית הפנימי אוסר בחצר. [אמנם לשמואל דכולהו ב"ש דפנימי אין ראי', דכיון דהוי ב"ש דידיה חשיב חלק מדיורין שלו], עש"ה. ולכאורה מוכח מזה דלא כהחזו"א (הנ"ל אות ז') שבית אוסר בחצר רק כשאין מחיצה בינו לחצר. [ואפשר דס"ל דהחיצון שבפנימים באמת חשיב רשות גם של פנימי מדין בית שער דידיה רק דאינו מבטל דירת החיצון וחשיב רשות של שניהם, וקצת משמע הכי בשו"ע הגר"ז סי' ש"ע ח'].

ז) בית שער דיחיד. לר' יוחנן לא הוי בית שער. ובתוס' הביאו מהגמ' דף פ"ה ב' דבית שער דיחיד אינו אוסר, ופי' דאתיא אף לר"י ומיירי בבית שער דחצר שאין עשוי לדירה. ולכאורה כוונתם דהכא עשוי לדירה, אלא דכיון שמשמש גם כבית שער זהו מבטל שם דירה, ובזה ס"ל לר"י דב"ש דיחיד אין מבטל דירה, משא"כ ב"ש דחצר. ועי' שעה"צ סי' ש"ע ס"ק כ"ה בשם הפמ"ג דמסתפק בב"ש דבית שער הסמוכה לבית מבחוץ. והיינו כנ"ל דב"ש דבית שאין עשוי לדיורין אף אם דר שם לא חשיב דיורין. כנלענ"ד. ועי' חזו"א סי' צ"ו ד' שחולק על המ"ב. ומדבריו נראה שמפרש דב"ש דחצר יש כח יותר לבטל את הדיורין שם משא"כ בבית שאין תשמישו רב כל כך. וצ"ע מ"ט בחצר חשיב תשמיש רב יותר.

ובהא דהביאו התו' דב"ש דיחיד אע"פ שאינו אוסר מ"מ הנותן שם עירובו הוי עירוב, ולדבריהם נמצא דאף בב"ש דחצר הוי עירוב. אמנם בבית שער דרבים אינו עירוב כדאיתא במתני' דף פ"ה ב' וע"ש ברש"י בגמ' ד"ה חוץ, דמתני' מיירי בב"ש דרבים. וטעם החילוק עי' חזו"א סי' צ"ו ג' דב"ש דיחיד אף שלא חזי לדירה, ע"י שנתנו עירובן שם עקרו דירתן לשם ותו לא הוי ב"ש, אבל ב"ש דרבים גרע. וצ"ע.

ובדעת הרמב"ם, עי' פ"א הט"ז דהנותן עירובו בב"ש אפי' בי"ש דיחיד אינו עירוב, וקשה מהסוגיא דף פ"ה ב'. ובמ"מ שם כתב שגרס להיפך ולדבריו אף דהדר שם אוסר מ"מ הנותן עירובו שם אינו עירוב. [והיינו דס"ל כר"י שדר בב"ש דיחיד אוסר, ומ"מ א"א להניח שם עירוב, וצ"ל דס"ל דנתינת עירוב לא חשיב כדיורין ממש שם]. וע"ע כ"מ שם ובב"י ריש סי' ש"ע והמפרשים נתקשו בדבריו. ובדעת השו"ע עי' סי' שס"ו ס"ג ומסתימת דבריו משמע דאף ב"ש דיחיד אין מניחים בו עירוב [והיינו בב"ש דחצר], וע"ש ביאוה"ל בשם הגר"א שכוונת השו"ע לב"ש דרבים.

דף ע"ו ע"א

ח) ב' חצרות וב' בתים ביניהם וכו' וברש"י ד"ה מהו פי' דאי תרוויהו בית נינהו אין אחד מהם עירוב, שהרי בית זה מפסיק בין חצר לעירובה וכו' ואין יכולה להביא עירובה לתוכה דרך בית זה. ומבואר מלשונו שהטעם דבית מפסיק הוא משום שא"י להביא את העירוב. וכן משמע בתוס' ס"ו ב' ד"ה ליבטיל. וכ"מ בריטב"א בסוגיין. והנה נחלקו האחרונים באופן שכרמלית מפסקת בין רשותו לבית שמניחין בו את העירוב. עי' מג"א סו"ס שס"ה דכשנשברה הקורה בשבת והמבוי מפסיק בין חצרות לחצר שבה העירוב, בנפסק בשבת אמרינן הותרה אבל בנפסק בחול אסור, ובאבהעו"ז שם כתב דאף בנפסק בחול מותר כיון שביה"ש היה יכול להביא את העירוב, ודוקא בחצר שאין מעורבת החמירו יותר ואסור אף ביה"ש, ועי' שו"ת רעק"א סי' י"ד שהאריך בזה. ובחזו"א סי' צ"ו ל"ה כ' דכל הנידון תמוה דאף שיכול להביא את העירוב מ"מ א"א לערב ב' הרשויות כשרשות אחרת מפסקת ביניהם, (ע"ש שהוכיח כן מספינות הקשורות שנפסקו זו מזו דלא אמרינן הותרה). וכ"מ בנו"ב תנינא סי' מ'. וצ"ע מלשון רש"י בסוגיין דמשמע כרעק"א ואבהעו"ז. ועי' ביאורי ענינים מש"כ בזה.

ט) אמרו לו שנים צא וערב עלינו וכו' שניהם קנו עירוב התם ספק יממא ספק לילילא. עי' ריטב"א דאפשר לתלות בשניהם כי מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה. ולפי"ז אם לזה נאכל באותו רגע שזה עירב לא מהני. אבל ברש"י ל"מ הכי. וצל"ע.