ה - ע_ג חברתה וקופצת ומחזרת, ובגדרי פטור שו_ר ברה_ר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק כיצד הרגל

**א**

א] ב"ק כ' א', אמר אילפא בהמה ברה"ר ופשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה חייבת, מ"ט גבי חברתה כחצר הניזק דמי, לימא מסייע לי' היתה קופתו מופשלת לאחוריו ופשטה צוארה ואכלה ממנו חייבת, כדאמר רבא בקופצת ה"נ בקופצת.

והנה בביאור הפלוגתא אם ע"ג חברתה חייבת אף בשאינה קופצת או אינה חייבת אלא בקופצת, נחלקו קמאי, דהרמב"ן במלחמות כתב, ז"ל, ומיהו אילפא סבר דאע"ג דלא קפצה חייבת הואיל ופשטה צוארה, וה"ה לאוכלת מצד הרחבה ממקום גבוה, שאי"ז שן שפטרה תורה לפי שאין דרכה לאכול אלא להלך ולאכול דרך הלוכה מאמצע רה"ר ממקום נמוך שאוכלת ממנו בדרך הילוכה, ור' אושעיא סבר דוקא קופצת לפי שנסתלקה מרה"ר לגמרי ודמיא למאן דשבקתה לרחבה ואכלה בצדי הרחבה אבל אכלה בלא קפיצה פטורה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דהא דמחייב אילפא, אי"ז דין מסוים בע"ג חברתה דחשיב כחצר הניזק גמור, אלא ה"ה בכל מקום גבוה דחייבת, משום דאי"ז שן שפטרה תורה לפי שאין דרכה בדרך הילוכה לפשוט צוארה ולאכול, ורב אושעיא פליג דאף בכה"ג היא פטורה, ורק אם קפצה ונסתלקה מרה"ר לגמרי ה"ה חייבת.[[1]](#footnote-2)

ב] אך הרא"ש בסימן ד' כתב, ז"ל, אלא הך דאילפא ודר' אושעיא וכו' טעם אחד להם, דכל היכא דיכולה בהמה לאכול כדרכה דרך הילוכה בלא קפיצה אין לו לאדם רשות להניח שם פירותיו והוי רה"ר ופטורה, אבל היכא דאין יכולה לאכול אלא בקפיצה יש לו רשות להניח פירותיו ומיקרי חצר הניזק, ומעיקרא כדאמר אילפא למילתי' ופירש טעם לדבריו משום דע"ג חברתה כחצר הניזק דמי, הוה ס"ד דכל ע"ג חברתה כחצר הניזק דמי ואפי אכלה כדרכה וכו', וקאמר גמ' וכו' ומילתא דאילפא בקופצת דבענין אחר לא מיקרי רשות הניזק, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דס"ד מעיקרא דמחייב אילפא אף בשאינה קופצת, הוי זה דין מסוים בע"ג חברתה, דחשיב כחצר הניזק גמור, וע"כ היא חייבת אף כשאכלה כדרכה, ושלא כד' הרמב"ן דאינה חייבת אלא משום דפשטה צוארה ואין דרכה בכך, ודחינן לה דאינה חייבת אלא בקופצת, ומשום דע"ג חברתה לא חשיב כלל מצ"ע כחצר הניזק, וכל הא דחשבינן לה כחצר הניזק, הוא רק בקופצת, דכיון שאינה יכולה לאכול אלא בקפיצה יש לו רשות להניח פירותיו שם,[[2]](#footnote-3) - וצ"ב בהך מילתא דכשיכולה להניח כדרכה אין לו רשות להניח פירותיו שם וכשאין יכולה לאכול כדרכה יש לו רשות להניח פירותיו שם.

**ב**

ג] והנה במש"כ הרמב"ן דטעמא דאילפא הוא משום דאי"ז שן שפטרה תורה וכו', לכאו' הי' נראה לפ"ז דהא דמחייבינן בפשטה צוארה ואכלה, אי"ז כלל משום דהמקום דע"ג חברתה חשיב כחצר הניזק, אלא אף דמקום זה הוא רה"ר גמורה, מ"מ ה"ה חייבת, משום דאי"ז שן שפטרה תורה וכו', - ועד"ז הוא למ"ד דמחייב במחזרת לצידי הרחבה, דאי"ז משום דצידי הרחבה חשיבי כרשות הניזק, אלא הוא משום דאי"ז שן שפטרה תורה, וכמבו' כן בד' הרמב"ן בסו"ד דמדמה חיובא דמחזרת לחיובא דפשטה צוארה, עיי"ש.

אמנם הנה אי"ז במשמעות לישנא דאילפא דקאמר דגבי חברתה כחצר הניזק דמיא, ומשמע דהא דמחייבינן בזה הוא משום דע"ג חברתה חשיב כחצר הניזק, - וצ"ל דהיינו דכיון דבחצר הניזק חייבת, וברה"ר פטרינן משום דאורחי' הוא, ע"כ כל דאי"ז אורחי' הוי דין ההיזק כהיזק בחצר הניזק דחייבת.

ד] אמנם נראה דיש ללמוד מד' הרמב"ן גופי' דכל הא דמחייבינן בפשטה צוארה ואכלה הוא רק משום דע"ג חברתה חשיב כחצר הניזק, וזה ממש"כ הרמב"ן, ז"ל, והיינו דכתב רבינו הגדול ז"ל והוא דקפצה כר' אושעיא, כלומר הלכתא כאילפא דגבי חבירתה כחצר הניזק דמי ולא כרה"ר, אבל לא מחייבא עד דקפצה כר' אושעיא, עכ"ל, והנה אי נימא דמש"א אילפא דגבי חברתה כחצר הניזק דמי, היינו דאף דאי"ז חצר הניזק, מ"מ דין אכילתה הוא כדין אכילה בחצר הניזק דחייבת, הרי דכיון דלא קי"ל כאילפא ולא מחייבא אלא בשקפצה, הרי נמצא דכל שלא קפצה ל"ה גבי חברתה כלל כחצר הניזק, דהרי כל מש"א דהוי כחצר הניזק, היינו דדינו כחצר הניזק, ואם קי"ל דפטורה, נמצא דאין דינו כחצר הניזק, - וממש"כ הרמב"ן דהלכתא כאילפא דגבי חברתה כחצר הניזק דמי ולא כרה"ר אבל לא מחייבא עד דקפצה, יש ללמוד דעיקר דינא דאילפא הוא דגבי חברתה חשיב כחצר הניזק, ואך דאילפא ס"ל דמכח זה יש לחייב אף בפשטה צוארה ואכלה, ואנן קי"ל דאף דהו"ל כחצר הניזק, מ"מ אינה חייבת אלא בשקפצה שנסתלקה מרה"ר לגמרי.

עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ הרמב"ן שם בסו"ד, ז"ל, ועוד כי אקשינן בגמ' לשמואל דאמר מחזרת פטורה מצידי הרחבה היכי משכח"ל, לימא כגון שפשטה צוארה ואכלה ממקום גבוה וחייבת, (כגון) [כיון] דצידי הרחבה כרשות הניזק דמי שיש לו רשות להניח שם פירותיו, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דכל הא דמחייב אילפא בפשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה, הוא רק משום דיש לאדם רשות להניח פירותיו ע"ג בהמתו וחשיב כחצר הניזק, וזהו שכתב דה"נ יש לחייב לדידי' בפשטה צוארה ואכלה מצידי הרחבה, דגם צידי הרחבה חשיבי רשות הניזק כיון דיש לו רשות להניח שם פירותיו.

ובמק"א נתבאר ללמוד עוד לזה, מהא דפטרינן בארי שדרס ואכל ברה"ר, אף דאין לאדם רשות להוליך ארי ברה"ר, ול"ד לקופצת ואוכלת ממקום גבוה דחייבת לדעת הרמב"ן ודעימי', וכן ל"ד למחזרת לצידי הרחבה דלדעת רב חייבת, וגם ל"ד לפשטה צוארה ואכלה מעל מקום גבוה, דדעת הרמב"ן דלאילפא ה"ה חייבת, והיינו משום דכל הא דמחייבינן בהני גווני, הוא רק משום דיש להניזק רשות להניח ולעכב פירותיו במקומות אלו, וע"כ חשבינן לי' כחצר הניזק, אך ברה"ר גמורה דאין להניזק רשות להניח ולעכב שם כלום, לא חשיב כחצר הניזק, - ומבו' לפ"ז דכל הא דמחייב אילפא בפשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה, הוא רק משום דגבי חברתה כחצר הניזק דמי, וחשיב כמקום המיוחד לניזק, אך כל דהוי מקום הפירות רה"ר גמורה, הרי דאף אם פשטה צוארה ואכלה ממקום זה, ה"ה פטורה.

ה] ואמנם הדברים צ"ב, דכיון דטעם הא דמחייבינן בפשטה צוארה ואכלה, הוא משום דאי"ז שן שפטרה תורה לפי שאין דרכה אלא להלך ולאכול דרך הלוכה מאמצע רה"ר ממקום נמוך וכו', א"כ הי' בדין דאף אם אכלה מרה"ר גמורה תהא חייבת, כיון דאי"ז שן שפטרה תורה, ומ"ט לא מחייבינן אלא כשאכלה ממקום המיוחד לניזק, - ואי דנימא דל"מ הא דאי"ז שן שפטרה תורה, רק בצירוף הא דמקום הפירות הו"ל כחצר הניזק, א"כ מהו שכתב הרמב"ן דאי"ז שן שפטרה תורה, הרי לעולם אף בכה"ג הו"ל שן שפטרה תורה, ואך דכיון דמקום הפירות הוי חצר הניזק ע"כ הוא דחייבת.

**ג**

ו] ונראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בהא דפליגי רב ושמואל לקמן כ"א א' במחזרת אם חייבת, ואמרינן התם דבקרן זוית דאוכלת כדרכה בלא חיזור לכו"ע פטורה, כתבו התוס' שם ד"ה דקיימא דכ"ז הוא בצידי הרחבה, אף בחצר הניזק גמור חייבת אף אם אוכלת בלא חיזור, וכ"כ ש"ר שם.

אמנם הנה בחי' הראב"ד לקמן בסוגיין כתב, ז"ל, מתגלגל מהו וכו', וקשיא לי ומ"ש ממחזרת דפליגי בה רב ושמואל, דהא קיימא ברה"ר ושקלה בצידי הרחבה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דפטר שמואל במחזרת, הוא אף בחצר הניזק גמור, דאי נימא דבחצר הניזק גמור מודו כו"ע דחייבת, שפיר ניחא הא דמחייבינן במתגלגל דאיירי בחצר הניזק גמור, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד לקמן כ"א ב', ז"ל, ובמחזרת ודאי לר' יוסי וכו', כ"ש מחזרת דמשניא הילוכה "ופירי דקיימא ברה"י ממש", עכ"ל, ומשמע להדיא דצידי הרחבה חשיבי כחצר הניזק גמור, ואפ"ה פטר שמואל במחזרת.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דהוי חצר הניזק גמור והו"ל בכלל שדה אחר, א"כ מה לי שהיא מחזרת מרה"ר, הרי מ"מ כיון דההיזק הוא בחצר הניזק, יש לנו לחייבה.

**ד**

ז] ותחילה נבאר עיקר פטורא דרה"ר שכתב הרי"ף דהוא משום דהו"ל אורחי', וצ"ע, דא"כ מ"ט פטרינן בחצר שאינה של שניהם, והפלפו"ח כתב דהוא דין בפנ"ע, וצ"ע דהיאך ממעטינן לה מקרא דשדה אחר, וגם בגמ' מ"ח א' אמרו דהו"ל רה"ר, - גם צ"ע דמ"ט פטרינן בחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים לדעת ר' זירא, - וגם צ"ע דמ"ט מחייבינן בחצר המיוחדת לפירות לחד ולזה ולזה לשוורים לגירסת הרי"ף והרא"ש, אך הנימו"י כתב דבעוד פירות שם אין לו רשות להביא שם שוורים.

עוד צ"ע במש"כ המ"מ בחצר השותפין דכל שנכנסה בהמת אחר והזיקה חייבת, משום דאין לה רשות ליכנס, ודלא כמש"כ רש"י לקמן מ"ח א' דחשיבא כחצר הניזק, ומבו' דגם ברשות שאינה שדה אחר גמורה אם אין רשות לניזק ליכנס לשם חייב.

ח] אך הביאור הוא דעיקר פטורא דאורחי', הוא דמה"ט על הניזק לשמור על עצמו ולא על המזיק, וכמש"כ הרמב"ם במו"נ, ועיי"ש שביאור דזהו דשאני שו"ר מקרן, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בהלכותיו לדמות פטורא דרשות המזיק לפטורא דשו"ר ברה"ר, דלעולם יש לנו לדון זכות מי עדיפא, וברשות המזיק לעולם חשיב דהניזק גורם לנזק, וברשות הניזק לעולם חשיב דהמזיק גורם לנזק, וברה"ר תלי אם הוא שו"ר או קרן, - וה"נ הוא ברשות שאינה של שניהם, דכיון דלא עדיף חד מחברי', ע"כ בשו"ר אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

**ה**

ט] ועיקר הך מילתא דעיקר פטורא דרה"ר הוא דאין מוטל על המזיק לשמור, הוא נלמד ממה שאמרו לעיל י"ט ב' וכי יאחזנה בזנבה וילך, ומבו' דעיקר פטורא דרה"ר, הוא דבהל' שמירת נזיקין אין מוטל על האדם לשמור את בהמתו בדרך הילוכה ברה"ר, והוא רשאי להוליכה בלא לשמור עלי' שלא תזיק בדרך הילוכה, ובין אם נימא דעיקר פטור רה"ר הוא משום דאורחי', ובין אי נימא דהוא גזה"כ, עכ"פ גדר הדין הוא דאין מוטל עליו לשמרה בהילוכה ברה"ר.

י] ולפ"ז נראה בדעת הראב"ד, דע"כ שפיר י"ל דכל שהיא מהלכת ברה"ר ומחזרת לרה"י, היא פטורה, דעיקר פטורא דרה"ר לא תליא במה שנעשה הנזק ברה"ר, אלא במה שנעשה הנזק בדרך הילוכה ברה"ר, וע"כ שפיר י"ל דאף כל שהיא מזקת ברה"י בדרך הילוכה ברה"ר, פטורה, וכ"ש דלמש"כ הרא"ש בדעת הרי"ף בטעם פטורא דרה"י, דיש לפטור בכה"ג, - ועי' ביש"ש בפ"ק סו"ס ד' שנקט כן דאף בחצר הניזק גמור פטרינן היכא דהיא אוכלת כדרכה, ולמד לזה מהא דקי"ל דבאכלה ע"ג חברתה או מתוך קופה של אדם המופשלת לאחוריו דפטורה, עיי"ש, ובמק"א נתבאר שמצינו כיסוד הדברים בד' רש"י בסוגיא דמקצה מקום, עיי"ש.

יא] אך קשיא ע"ז מהא דקי"ל דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייבת,[[3]](#footnote-4) וכבר עמד ע"ז היש"ש שם, ועיי"ש שכתב דהיתז צרורות ל"ה אורחי' כ"כ, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דברה"ר פטרינן בהיזק דצרורות, וצ"ב, וי"ל דהוא משום דכל דמשכח"ל דתזיק היזק זה באופן דהו"ל אורחי', תו ה"ה פטורה אף כשהזיקה באופן דל"ה אורחי', ונראה דזה מתישב היטב למש"כ הראב"ד לקמן כ"ח ב' דפטורא דרה"ר הוא משום דיש על הניזק להרחיק והוא פשע בעצמו, וע"ד מש"נ בד' הרמב"ם, וע"כ כ"ז הוא כשמניח הפירות סמוך לרה"ר, דהבהמה עשוי' לאכלם דרך הילוכה, אך במניח דבר בתוך רשותו, ליכא לה"ט, וי"ל דהוא משום דבאופן הרגיל אין בהמה ההולכת ברה"ר עשוי' להזיקו, וע"כ לא חשיב דהניזק פשע בעצמו, וי"ל דא"צ לזה.

**ו**

יב] ולפ"ז נראה כן גם בביאור ד' הרמב"ן, דודאי דעיקר הא דמחייבינן בפשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה, והא דמחייבינן במחזרת לצידי הרחבה, הוא משום דגבי חברתה וצידי הרחבה חשיבי כחצר הניזק משום דיש לו רשות להניח פירותיו שם, ואך דבזה לא סגי לחייב, דאף דמקומות אלו הוו כחצר הניזק, ובמקומות אלו ליכא רשות לבהמה להלך בלא שמירה, מ"מ כל שהלכה ברה"ר ופשטה צוארה או החזירה ראשה ואכלה, דהוי ההיזק בדרך הילוכה ברה"ר, הי' בדין דיהא בזה לפטורא דשן ברה"ר, והא דמחייבינן בזה הוא משום דאין דרך הילוכה לפשוט צוארה ולהחזיר ראשה, ולא חשיב דהוי ההיזק בדרך הילוכה ברה"ר.

ואמנם דכ"ז הוא רק משום דמקומות אלו עצמן דגבי חברתה ודצידי הרחבה חשיבי כחצר הניזק, דאם היו חשובין מקומות אלו כרה"ר, הרי דיש לה רשות לההילוך בלא שמירה אף במקומות אלו עצמם, וא"כ מה לי דאכלה ע"י פשיטת צוארה או חיזור.

והביאור בזה הוא, דכל הא דמחייבינן בשפשטה צוארה או שהחזירה ראשה, הוא רק בגונא דבמקום הנזק עצמו אין לה רשות להלך בלא שמירה, וע"כ הי' בדין דכיון שהכניסה ראשה למקום זה ואכלה תהא חייבת, דע"ז אין לה רשות, ואך שבאנו לפטור מכח שהיא עצמה מהלכת ברה"ר דיש לה רשות להילוך זה והוי הנזק בדרך הילוך זה, ובזה הוא דאמרינן דלא חשיב דהוי הנזק בדרך הילוכה ברה"ר, ואי"ז שן שפטרה תורה, אך כל שיש לה רשות להלך בלא שמירה במקום הנזק עצמו, ול"ב לפטרה מכח שגופה הולך ברה"ר, אלא אף על הילוך ראשה במקום זה איכא לפטורא דרה"ר, לא איכפת לן כלל ששינתה מדרך הילוכה, ודמיא למי שהולכת ברה"ר עצמה באופן שאין דרכה בכך ומזקת, דודאי דהיא פטורה.

יג] ובטעמא דמאן דפליג ופטר בפשטה צוארה או במחזרת, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דאף דאי"ז עיקר דרך הילוכה, מ"מ כיון דהוי הנזק בדרך הילוכה ברה"ר ועל הילוך זה יש לה רשות ה"ה פטורה, וע"כ לא מחייב רק בקופצת או בשבקה לרחבה, דיצאה מרה"ר לגמרי, שהרי מקומות אלו חשיב כחצר הניזק, וכנ"ל, ול"ה הנזק בדרך הילוכה ברה"ר, ועל הילוך זה שהיא הולכת בחצר הניזק אין לה רשות כלל, או דהוא משום דס"ל דפשטה צוארה או מחזרת, חשיב כדרך הילוכה, ובל' הרמב"ן משמע כדרך קמא, אך בל' הנימו"י מ' כדרך בתרא, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ג מנז"מ ה"י, אך הכס"מ שם פירש דמש"כ הרמב"ם שכן דרך הבהמות וכו', הוא לפרש מ"ט ל"ה משונה, ואכמ"ל.

**ז**

יד] ובטעם הא דלא פטרינן בכה"ג שהיא אוכלת בדרך הילוכה, אלא בגבי חברתה או בצידי הרחבה, אך בחצר הניזק גמורה היא חייבת אף בכה"ג, אי נימא דמודה הרמב"ן לד' התוס' וש"ר בזה, ושלא כד' הראב"ד, י"ל דהוא משום דלא פטרתו תורה על היזק הנעשה בדרך הילוכה ברה"ר, כל שהוא נעשה בחצר הניזק גמור, דאלימא זכות הניזק, ורק בשנעשה ההיזק במקום שאין חצר הניזק גמור, הוא דיש בזה לפטורא דרה"ר, והיינו דלעולם אף דהוי ההיזק דרך הילוכה וזכות המזיק הוא שתהלך הבהמה כדרכה בלא שמירה, מ"מ הרי מאידך זכות הניזק היא להניח פירותיו ברשותו, ובכה"ג שזכויות המזיק והניזק סותרות זל"ז, אמרינן דבחצר הניזק גמורה דלימא זכות הניזק, ה"ז מועיל כנגד זכות המזיק, ומשא"כ בחצר הניזק שאינה גמורה, וצ"ב.

טו] ויותר נראה בזה, לפמש"נ במק"א מד' המ"מ, דאף במקום דאינו חצר הניזק, מ"מ אם אין לבהמה רשות ליכנס לשם ה"ה חייבת, ונתבאר שם דזהו טעם הא דמחייבינן בחצר השותפין המיוחדת לפירות ולא לשוורים, והיינו משום דעיקר פטורא דרה"ר הוא דעל הניזק להרחיק את עצמו וכל שלא הרחיק חשיב דהנזק בא בפשיעתו, וע"כ כל שנכנסה הבהמה במקום שאין לה רשות ה"ה חייבת, משום דבכה"ג חשיב דהמזיק גרם לנזק, כ"ה דכשנכנסה הבהמה לרשות המזיק שאין לה רשות ליכנס לשם והוזקה חשיב דהניזק גרם לנזק, ה"נ כשנכנסה הבהמה לחצר הניזק דאין לה רשות ליכנס לשם, חשיב דהמזיק גרם לנזק.

ולפ"ז י"ל דע"כ בחצר הניזק גמורה, דאין לבהמה רשות כלל להכניס ראשה לשם, ע"כ אף אם הוי ההיזק בדרך הילוכה ברה"ר, ה"ה חייבת, ומשא"כ בע"ג חברתה ובצידי הרחבה, דמדיני חו"מ יש להבהמה רשות להכניס ראשה לשם, ואך שבאנו לחייב בזה משום דינא דשדה אחר, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל דהוי ההיזק בדרך הילוכה ברה"ר, יש בזה לפטורא דרה"ר.

**ח**

טז] ונראה נפ"מ בזה לדינא, דהנה נת' לעיל דהא דפטרינן בארי שדרס ואכל ברה"ר, אף דאין לאדם רשות להוליך ארי ברה"ר, ול"ד לקופצת ואוכלת ממקום גבוה דחייבת, ולמחזרת לצידי הרחבה דלדעת רב חייבת, וגם ל"ד לפשטה צוארה ואכלה ממקום גבוה דדעת הרמב"ן דלאילפא ה"ה חייבת, הוא משום דלא מחייבינן בהני גווני אלא משום דיש להניזק רשות להניח פירותיו במקומות אלו, וע"כ חשבינן לי' כחצר הניזק, אך ברה"ר גמורה דאין להניזק רשות להניח ולעכב שם כלום, לא חשיב כחצר הניזק.

ולפ"ז הי' נראה, דארי ברה"ר שדרס ואכל מע"ג מקום גבוה או מצידי הרחבה, יהא חייב, דכיון דבמקומות אלו יש רשות להניזק להניח בהמתו שם, וחשיבי כחצר הניזק, הרי דהגם דבבהמה שאכלה פירות המונחים במקומות אלו ה"ה פטורה, משום דיש לה רשות להלך ברה"ר וכו', אך בארי שאין לו רשות להלך ברה"ר, הרי דכל שדרס ואכל במקומות אלו, ה"ה חייב.

יז] אך לפמש"נ נראה דאין הדין כן, דכיון דהא דפטרינן בבהמה שאכלה פירות בהני גווני, הוא משום דהוי ההיזק בדרך הילוכה ברה"ר, וכיון דיש לה רשות להלך ברה"ר בלא שמירה, ה"ה פטורה על כל הזיקות דהוו בדרך ההילוך, הרי ממילא דה"נ הוא בארי ברה"ר שדרס ואכל במקומות אלו, דה"ה פטור, - והיינו דהגם דמדיני חו"מ אין לאדם רשות להוליך ארי ברה"ר, מ"מ כיון דמהל' שמירת נזיקין הוא רשאי להוליך הארי ברה"ר בלא שמירה, כיון דרה"ר גופה ל"ה בכלל שדה אחר, יש לפטרו על כל הזיקות שעושה הארי בדרך הילוכו ברה"ר, וע"כ לפ"מ דקי"ל דפשטה צוארה ואכלה ממקום גבוה ומחזרת לצידי הרחבה פטורין, אף ארי שדרס ואכל בכה"ג יהא פטור, ובמק"א נתבאר לדון בדין זה לדעת הרא"ש, ואכמ"ל.

יח] ועד"ז נראה עוד, במה דיש להסתפק לדעת ר' טרפון דקרן בחצר הניזק משלמת נ"ש, אם בגוונא דהזיקה בקרן את הפירות שע"ג חברתה או בצידי הרחבה, אינה משלמת אלא ח"נ, או דכיון דע"ג חברתה וצידי הרחבה חשיבי כחצר הניזק, וכל הא דפטרינן בשאכלה משם, הוא משום דהוי זה אורחי', הרי דלגבי נזקי קרן דל"ה זה אורחי', יש לחייב בהני גווני נ"ש.[[4]](#footnote-5)

ולפמש"נ נראה דאף בנזקי קרן כה"ג אינה משלמת אלא ח"נ, והיינו דהרי בפשוטו אף הא דלדעת ר"ט קרן ברה"ר משלמת ח"נ וברשות הניזק משלמת נ"ש, הוא משום דברה"ר יש לה רשות להלך, ולא נתחייב לשמור עלי' מלהזיק, אלא לגבי חיובא דח"נ, אך לגבי חיובא דנ"ש, ה"ה פטור מלשמור עלי', דלגבי חיוב נ"ש, הו"ל כשו"ר ברה"ר דפטור, דהוא משום דהוא רשאי להוליכה ברה"ר בלא שמירה, - ולפ"ז הרי דכיון דבאכלה פירות שע"ג חברתה או שבצידי הרחבה ה"ה פטורה, משום דהוא רשאי להוליך בהמתו ברה"ר בלא שמירה, וע"כ אינו חייב על ההזיקות דהוו בדרך ההילוך, הרי דמה"ט גם אין לחייבו על נזקי קרן דהוו בדרך ההילוך, אלא ח"נ, ובמק"א נתבאר לדון בדין זה לדעת הרא"ש.

**ט**

יט] ובביאור מש"כ הרא"ש, דכל היכא דיכולה בהמה לאכול כדרכה דרך הילוכה בלא קפיצה, אין לו לאדם רשות להניח שם פירותיו והוי רה"ר ופטורה, אבל היכא דאין יכולה לאכול אלא בקפיצה יש לו רשות להניח פירותיו ומיקרי חצר הניזק, ובסו"ד שם כתב דהא דכשאינה יכולה לאכול אלא בקפיצה יש לו רשות להניח פירותיו, הוא משום דלאו אורחה הוא, ודאי דאין המכוון דבאמת אינו רשאי להניח פירותיו, דודאי דכ"ז דאינם תקלה, הוא רשאי להניחם, אף אם בהמה יכולה לאכלם כדרכה, אלא היינו דאינו רשאי להניח פירותיו שם ולתבוע מן המזיק לשמור על בהמתו שלא תאכלם, וצ"ב בגדר הדברים בזה.

כ] ונראה דהביאור בזה נלמד ממש"כ הרא"ש בסימן ז', ז"ל, וכיון דל"ק עיקר נראה לי דמקצה מקום מרשותו לרה"ר פטור, דל"ק לית לי' להך פלוגתא דמקצה מקום, שהרי מקצה מקום יותר ראוי לפטור ממחזרת דהא רב מחייב מחזרת ופוטר במקצה מקום וכו', אבל לל"ק דשמואל פטר במחזרת כ"ש במקצה מקום, עכ"ל.

והנה הרי בטעמא דמאן דפטר במקצה מקום, אמרו בגמ' דהוא משום דאמר לאו כל כמינך דמקרבת להו לפירותך לרה"ר ומחייבת להו לתוראי, וממש"כ הרא"ש דלמ"ד דמחזרת פטור כ"ש דמקצה מקום פטור, משמע דגם טעם הא דפטרינן במחזרת הוא משום ה"ט דלאו כל כמיני', וזהו שכתב הרא"ש דאם אף במחזרת אמרינן דלאו כל כמיני', כ"ש דבמקצה מקום נימא הכי, אך אם הא דבמחזרת פטור הוא מטעמא אחרינא, לכאו' ליכא למעבד מינה ק"ו למקצה מקום, שהרי י"ל דטעם פטורא דמחזרת ל"ש במקצה מקום, ואך דבמקצה מקום נחלקו אם יש לפטרו מטעמא אחרינא.

כא] ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש דבמקום שיכולה לאכול כדרכה אין לו רשות להניח פירותיו שם וחשיב כרה"ר, ובמקום שאינה יכולה לאכול כדרכה יש לו רשות להניח פירותיו שם וחשיב כחצר הניזק, - ונראה דלאו היינו דבמקום שאינה יכולה לאכול כדרכה חשיב כחצר הניזק מכח הא דיש לו רשות להניח פירותיו שם, דודאי דאם המקום מצ"ע לא חשיב כחצר הניזק, מה לי דאין הבהמה יכולה לאכול שם כדרכה, אלא היינו דבאמת ביסוד הדין חשיב מקום זה כחצר הניזק, כיון שיש להאדם רשות להניח פירותיו בצידי הרחבה או בשאר מקום גבוה שברה"ר, והיינו משום דמקום זה אינו משמש להילוך, וע"כ רשאי אדם להניח שם פירות, ואך דמ"מ אם יכולה הבהמה לאכול שם כדרכה לאו כל כמיני' להניח פירותיו שם ולחייב את הבהמה, וע"כ דין מקום זה כדין רה"ר, ומשא"כ במקום שאינה יכולה לאכול שם כדרכה, לא אמרינן דלאו כל כמיני', וע"כ דין מקום זה כדין חצר הניזק.

כב] ובביאור ה"ט דלאו כל כמינך וכו', נראה דהוא מתפרש למש"נ, דפטורא דרה"ר אינו דלא חייבה התורה על היזק שנעשה ברה"ר, אלא היינו דיש לבעלים רשות להוליך שורו ברה"ר בלא שמירה, - וע"כ הגם דמקום הפירות חשיב כחצר הניזק, משום דהו"ל כחצר המיוחדת לפירות לחד דחשיבא כחצר הניזק, ונתבאר במק"א, מ"מ כיון דהבהמה מזקת בדרך הילוכה ברה"ר ובהילוך זה אין מוטל על הבעלים לשמור, אמרינן בזה דלאו כל כמינך להניח פירותיך שם ולחייב את הבעלים לשמור על בהמתו בהילוכה ברה"ר, דזכותו של הניזק להניח פירות, אינה מועלת כנגד זכותו של המזיק להוליך בהמתו ברה"ר בלא שמירה.

ובזה נתבאר במק"א לפרש טעם הא דבמקצה מקום מרשותו לרה"ר פטור על שו"ר, ול"ד לדין חצר המיוחדת לשניהם לשוורים ולאחד לפירות דלדעת רוב קמאי חייב בה על שו"ר, ול"מ למימר לי' לאו כל כמינך, דשאני התם דחשיבא שדה זו כשדה אחר ומהל' שמירת נזיקין אין לו רשות להוליך שורו שם בלא שמירה, וע"כ ל"ש בזה הא דלאו כל כמינך, והרי פשוט דאם הי' חייב על שו"ר ברה"ר, ל"ה מצי למימר לאו כל כמינך דמנחת פירותיך ברה"ר ומחייבת להו לתוראי, שהרי אין לו רשות להוליך שורו שם בלא שמירה, ודוקא במקצה מקום סמוך לרה"ר, כיון דברה"ר יש לו זכות להבעלים להוליך שורו שם בלא שמירה, והניזק בא לחייבו מכח מה שמניח פירותיו בחצירו, אמרינן דלאו כל כמיני'.[[5]](#footnote-6)

?בעיקר ד' הרמב"ן הי' מקום לדון לפרש בע"א, דכיון דהא דמקומות אלו חשיבי כחצר הניזק, הוא משום דאין מיוחדין להילוך בהמות, ע"כ כל שבהילוכה ברה"ר כדרכה היא פושטת צוארה לשם, הרי דלגבי הילוך זה, הוי מקום זה מיוחד אף לשוורים, וע"כ לא חשיב כחצר הניזק.

אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הרי"ף ודעימי' דמיוחדת לפירות לחד ולשוורים לשניהם, חשיבא כחצר הניזק, - ואמנם יש מקום לדון דהכא לא חשיב כמיוחדת לפירות לחד, וכמו שדן בזה הרשב"א, אך לפ"מ דמצדד דמודה בזה ר' זירא, יל"ע אם ה"נ יש לחייב בזה אף כשהיא מיוחדת לשניהם לשוורים, ועי' בזה.

1. ועיקר מש"כ הרמב"ן דרב אושעיא פליג על אילפא, הוא לטעמי', דדינא דאילפא אינו במסוים בע"ג חברתה, אלא ה"ה בכל מקום גבוה, אך לדעת הסוברים דדינא דאילפא הוא במסוים בע"ג חברתה, הרי אין מקור כלל דרב אושעיא פליג על אילפא, דהא דלא מחייב רב אושעיא אלא בקופצת, הוא כשאכלה מע"ג מקום גבוה, אך באכלה מע"ג חברתה, י"ל דמודה לאילפא דה"ה חייבת בכל גווני, וכ"ה דעת הבעה"מ והרשב"א ודעימייהו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הרמב"ן בסו"ד כתב, ז"ל, דמאחר דקי"ל מחזרת פטורה וכו' לא אפשר לחיובא פשטה צוארה ואכלה, דהא גריעה נמי ממחזרת, ועוד כי אקשינן בגמ' לשמואל דאמר מחזרת פטורה מצידי הרחבה היכי משכח"ל לימא כגון שפשטה צוארה ואכלה ממקום גבוה וחייבת וכו', עכ"ל, אך הרא"ש לא הוכיח כן, - ופשוט דאזלי לטעמייהו, דלהרמב"ן דע"ג חברתה ל"ד הוא, ואף אם פשטה צוארה ואכלה מע"ג מקום גבוה חייבת, הרי דכ"ה דקי"ל דמחזרת בצידי הרחבה פטורה, ה"נ פשטה צוארה ואכלה ע"ג חברתה פטורה, וגם דמשמעות הגמ' דאף פשטה צוארה לצידי הרחבה פטורה, וה"נ פשטה צוארה ואכלה ע"ג חברתה, אך להרא"ש לטעמי' דלהס"ד דוקא באכלה מע"ג חברתה חייבת, משום דע"ג חברתה חשיב כחצר הניזק גמורה, הרי דאין להביא מהא דמחזרת ודפשטה צוארה לצידי הרחבה פטורה, - וע"כ נמי להבעה"מ והרשב"א דס"ל דקי"ל דפשטה צוארה ואכלה ע"ג חברתה חייבת, לא תיקשי מהא דקי"ל דמחזרת לצידי הרחבה פטורה, דשאני ע"ג חברתה דחשיב כחצר הניזק גמורה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל, דכל שנכנס הצרור לרה"י, חשיב כמו שנכנסה לרה"י, וע"כ היא חייבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ז הוא רק לפמש"נ דמקומות אלו מצ"ע חשיבי כחצר הניזק, וכל הא דפטרינן בהו, הוא משום דהוי ההיזק בדרך ההילוך ברה"ר, אך אי נימא דמקומות אלו לא חשיבי כלל כחצר הניזק, ומאן דמחייב בהו הוא משום דאי"ז שן שפטרה תורה, ודאי דלי"ב לדינא דר' טרפון דקרן בחצר הניזק משלמת נ"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בחזו"א סימן ט' סק"ד במוסגר, שרמז להעיר בהא דבחצר השותפין המיוחדת לזה ולזה לשוורים ולפירות לחד חשיבא כחצר הניזק אע"ג דהפירות סמוכין לשור, ובמש"נ נתישב. [↑](#footnote-ref-6)