10. זירזא דקני
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

לא נאמר

**זירזא דקני**

א]הגמ' שבת ח: אומרת האי זירזא דקני רמא וזקפא רמא וזקפא לא מחייב עד דעקר ליה ע"כ ופשטות לשון הגמ' שאין כאן עקירה וא"כ גם לענין עקירה מרשות לרשות זה לא סיבה לחייב והקשו הראשונים דהגמ' בפרק המצניע אומרת שהיה מגרר מרה"י לרה"ר חייב ובישוב קושיא זו נאמרו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

**שיטות הראשונים בסוגין**

א.עיין רמב"ן בתחילתו וכן הוא במאירי ובחידושי הרא"ה בכתובות דדנו דבאמת מבואר בסוגין דכה"ג חשיב שאין כאן מעשה עקירה כלל ובפשוטו הסברא בזה דכיון שזה נשאר מונח על הקרקע כל הזמן חשיב שזה לא עקור ובין לענין ד"א ובין לענין הוצאה מרשות לרשות אין חיוב על זה ומה דהגמ' אומרת שמגרר חייב דשם מדובר שהרה"י גבוה יותר מרה"ר וממילא יש כאן מעשה עקירה והנה היה מקום לומר שהעיקר שזה נעקר מהקרקע ולא צריך דוקא ג"ט אמנם עיין רא"ה בכתובות שכתב שצריך דוקא שזה יהיה יותר גבוה בג"ט דהינו שכל שבדיני התורה חשיב מונח חשיב שאין כאן מעשה עקירה ולפ"ז מה שהגמ' פ. אומרת שמעביר חייב תוך ג' זה רק לגבי ההנחה אבל עיקר המלאכה ידו היתה למעלה מג' ועיין רמב"ן שהקשה על שיטה זו דהגמ' בפסחים פ"ה: אומרת לגבי קרבן פסח שצריך עקירה והנחה ובכל אופן מבואר שהיו מוציאם אותם ברגע שהראשונים יצאו הם נטמאו והגמ' עונה בנגררים הרי מפורש שכה"ג חשיב עקירה והנחה וצ"ע

והנה מבואר בדברי הראשונים הנ"ל שעד כמה שזה היה נחשב מעשה עקירה לא היה סיבה לפטור בסוגין ולא חשיב שזה הונח תוך ד' ברגע שזרק הקנים ולכאורא הטעם כי ס"ל שחשיב עמד לכתף שזה לא מפסיק את המלאכה ובפשוטו לפ"ז מבואר ששייך עמד לכתף גם במונח על גבי קרקע ודלא כשיטה לר"ן [אמנם יתכן שודאי שזה סיבה לחייב ורק שזה לא סיבה לחלק המלאכה וכמו לדידן במגרר]

והנה בעיקר הדין עקירה והנחה יש לדון האם זה רק סברא שכדי שיחשב מלאכה צריך שהחפץ יהיה בתחילה מצב מונח ובסופו מונח וכל שהחפץ לא מונח חסר בחשיבות היצירה או שיש ענין שיעשה מעשה עקירה והנחה והנה בסוגין הרי החפץ עבר מרשות לרשות ממצב מונח ומצב מונח ובכל אופן נקטו הראשונים הנ"ל שכה"ג פטור ובהכרח שיש דין שיעשה מעשה עקירה והנחה ולכן כה"ג פטור ועין סוגיא דעקירת גופו לביאור רעק"א שדבר זה מוכח מסוגיא שם [ואדרבא יתכן שזה כל החיסרון אבל לא שחסר בחשיבות המלאכה במה שנעקר ממצב לא מונח או בזה שהניח בצורה שלא חשיב מונח ומבואר בגמ' שכתיבתן זהו הנחתן והרי זה במצב לא מונח ומבואר שכל שהיה מעשה הנחה אפילו שהוא לא מונח חייבים וצ"ע ועיין סוגיא דמשא בני קהת סק"ב ועיין סימן א']

ב.עיין תוס' ורא"ש שביארו שיסוד החיסרון בסוגיא כיון שהיה הפסקה באמצע המלאכה דהינו שזה ודאי שכה"ג חשיב מעשה עקירה כיון שהחפץ זז ממקומו רק שבכל זריקה על הקרקע חשיב הנחה וזה מפסיק באמצע המלאכה והנה תוס' דימו לדוגמא שמגרר חפץ וראש החפץ הלך חוץ לד"א וחלק מהחפץ נשאר תוך ד"א שאפילו אם אחרי זה חוזר וגוררו אינו חייב וצ"ב אם ראש החפץ יצא חוץ לד"א א"כ כל החפץ יצא ועיין רש"ש שכונתם דס"ל שחפץ ארוך עשר אמות צריך לטלטלו י"ד אמות דכל החפץ חשיב שמונח בכל מקום החפץ ולכן אם הוציא את ראש החפץ יותר מד"א א"כ חלק זה יצא ד"א והחיסרון מצד שאר נחפץ [והנה בפשוטו על חלק זה לא הביאו את הראיה ומיושב קושית הרש"ש] והנה בפשוטו יש לבאר שיש כאן עקירה בכל החפץ אלא שחלקו נח תוך ד"א וזה מפסיק המלאכה ועיין פסקי הרי"ד שכתב שכה"ג שחפץ מונח על גבול רה"י ורמא וזקפיה לרה"י חשיב שהכל נעקר ועבר לרשות אחרת ותמה על לשון רש"י שכתב שלא כל החפץ נעקר אמנם הריא"ז הובא בשלטי גבורים וכתב שכה"ג פטור דחשיב שלא כל החפץ נעקר דהינו שהראש שלא הוגבה חשיב שזה לא נעקר וצ"ב הטעם ואין לומר כי מחזירו קצת דכה"ג גם הרי"ד מודה וצ"ע וצ"ל שמעשה האדם לא מתיחס לתחתית החפץ שלא לזה כונתו

אמנם עיין רמב"ן שכתב וז"ל איכא למימר דשאני רמא וזקפא ממגרר, שהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפילו לא משכה במילואה אבל רמא וזקפיה עדיין ראש האחד במקומה הראשון ומונחת שם וכי חזר והפך פעם אחרת לא עשה מלאכתו כאחת ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן לא עשה מלאכתו בבת אחת עכ"ל והנה מבואר ברמב"ן א. שבגרירה גם אם חלק מהחפץ במקום שבתחילה היה חלק אחר חשיב שהכל נעקר [וצ"ב הטעם הרי מגרר זה כמונח וכל העקירה זה מצד שינוי המקום וכאן חלק נשאר במקום החפץ ורק אם נחלוק על הרש"ש לעיל אמנם מסברא צדקו דבריו וצ"ב] ב. שברמא וזקפיה החיסרון שחלק לא נעקר וזה כריא"ז וצ"ב

והנה צ"ב לשיטות אלו למה חשיב הפסק הרי זה כמו עמד לכתף שהרי עושה הכל במטרה להמשיך ועיין חזו"א ס"ב ה' שכתב שמלשון תוס' באמת משמע שעמד לכתף על גבי קרקע זה לא מפסיק ורק כאן זה כמו עמד לפוש עוד כתב לדון שאין זה דרך שכל צורת הטלטול על ידי כיתוף ולכן כאן שזה לא אורחיה גם עמד לכתף חשיב הפסק אמנם עיין שפת אמת צ"א: ובנפש חיה סימן ט"ז שנתחדש בגמ' שבהנחה על גבי קרקע גם בעמד לכתף זה כמו עמד לפוש וכמבואר בשיטה לר"ן וע"ש בנפש חיה שכתב לדון שכאן שההפסק באמצע העקירה כה"ג גם עמד לכתף זה הפסק דהינו שעמד לכתף זה רק לא מבטל עקירה אבל כל שעדיין לא עקר לגבי מה שלא עקר זה הפסק גמור אמנם לכאורא כל זה שייך לשיטת הרמב"ן שחשיב שלא עקר חלק אבל לרי"ד שחשיב שעקר הכל זה לא שייך ואולי הרמב"ן ביאר כנ"ל שלכן אין כאן חיסרון של עמד לכתף

והנה עיין רא"ש שהוכיח שיש חיסרון של הפסק באמצע המלאכה מהגמ' שאם הניח הפירות על האיסקופה הוא פטור והנה מבואר בגמ' שזה איסקופה כרמלית ומבואר בדבריו שדימה דין מקום פטור למקום חיוב ולכאורא זה דלא כיסוד האחרונים שגם דבר שלא מפסיק המלאכה אבל זה סיבה לחלק במקום פטור וצריך לדחוק שאם לא היה מושג של הפסק באמצע המלאכה גם במקום פטור זה לא סיבה לחלק צ"ע [אמנם זה הערה בגוף המשנה שם למה הדין של הפסק במלאכה נתחדש במקום פטור ואל הוזכר במקרה של מקום חיוב וכגון בגונא דסיפא שם]

ג. עיין רמב"ן שהביא מהראב"ד שבאמת החיסרון בסוגין מצד שזה לא חשיב מעשה עקירה אלא שכל זה רק חיסרון בדין טלטול ד"א אבל לענין הגמ' של מגרר שזה הוצאה מרשות לרשות בזה חשיב מעשה עקירה מצד שעקירת הרשות זה כמו עקירה דהיינו שעצם זה שזה עבר מרשות לרשות זה כמו מעשה עקירה והנחה משא"כ בד"א שאין כאן שינוי מרשות לרשות כל שהוא רק מגרר אין כאן מעשה עקירה [ועיין קה"י סימן ו' שכתב לדון שיתכן שגם הראשונים שחולקים על יסוד הראב"ד מודים שעקירת הרשות הוי עקירה רק שיש בזה חיסרון שהעקירה לאחר שינוי הרשות אבל באופן שזה לא יהיה כך באמת יתחייבו ע"ש אמנם בפשוטו זה נסתר מהראשונים שכתבו שאם הרה"ר גבוה ג' חשיב עקירה והרי גם כאן העקירה יחד אם השינוי רשות ובהכרח שזה לא חיסרון]

והנה ידוע יסוד הבעל המאור שעיקר חיוב ד"א זה מצד הוצאה מרשות לרשות ולכן זה תולדה דהוצאה וצ"ע א"כ למה אין כאן הסברא שעקירת הרשות עקירה אמנם הרי השינוי הוא מסוף ד"א לאחריו והרי הוא כבר מונח קודם וביחס לזה אין כאן שינוי רשות וא"כ לא שיך לומר שעקירת הרשות הוא עקירה וצ"ע ויתכן עוד שכאן אין לשינו הרשות חשיבות שיחשב מעשה עקירה

**קושית הרמב"ן ממפנה חפציו והישוב לזה וביסוד דין לא בטלה עקירה הראשונה**

ב] ועיין רמב"ן שהקשה על יסוד הראב"ד שעקירת הרשות הוי עקירה הרי מבואר בגמ' שמפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך והוציאם פטור והרי יש כאן עקירת הרשות ועיין רמב"ן בכתובות שישב וז"ל ומיהו כי מגבה ליה על מנת להצניעו ונמלך עליו והוציאו פטור שהרי לא היה מונח ברה"י כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה היא אלא בידו היא ורשות אחרת היא ועל עקירה הראשונה אי אפשר לחייבו ובביאור כוונתו עיין תוצאות חיים שביאר או שכיון שכבר היה עקירה שזה חלק מהמלאכה זה מצטרף למעשה המלאכה ויש כאן עקירת פטור עוד ביאר שכיון שזה כל הזמן בידו ורק ששינה את גופו אין לזה שם עקירת הרשות וכן הוא משמעות לשון הרמב"ן

ועיין קה"י סימן ו' שכתב בכוונת הרמב"ן והתוצאות חים דן כן מסברא שכל חידוש הראב"ד שעקירת הרשות הוי עקירה רק כשהחפץ במצב מונח אבל אם החפץ במצב עקור בזה לא עוזר עקירת הרשות דהיינו דיש לחקור למה מי שעוקר דבר במצב שהחפץ לא מונח אין זה עקירה דבפשוטו זה מצד שהשם עקירה זה רק דבר מונח אבל כל שזה כבר ניד אין זה עקירה וכן הוא לשון רש"י ה: וז"ל וכי לא עמד אין כאן עקירה עכ"ל אמנם יתכן לחדש שגם במקום ששיך לומר שיש כאן חשיבות של עקירה אבל אין חיוב על הוצאה של חפץ לא מונח דכל חשיבות המלאכה מה שחפץ מונח שינה את מקומו לרשות אחרת ונח שם [אמנם לכאורא זה נסתר מהגמ' של כתיבתן זהו הנחתן דכאן ודאי הוא לא מצב מונח ורק שחשיב מעשה הנחה ביחס למצב הקודם וכן עיין תוס' שדנו ה: שהעברה של הדיו מיד ליד יחשב הנחה כשהוא מהלך ודו"ק שם ועיין מה שכתבנו סימן ה' בזה] עוד יש לדון שכל שהחפץ חשיב עקור ולא נתבטלה עקירה זו והמשך טלטול החפץ הוא המשך העשיה הקודמת אין חשיבות לעקירת החפץ כמעשה עקירה אלא דנים את העקירה כהמשך העקירה הקודמת וסברא זו יתכן שזה רק סברא שזה אותו אדם שעקר בתחילה ויתכן שאפילו אם אדם אחר עקר אבל ביחס לחפצא הוא נחשב עקור שהמשך טילטולו זה לא דבר חדש ממילא חסר בחשיבות העקירה

והנה מבואר בגמ' שעמד לכתף לא מבטל מפנה חפציו מזוית לזוית ובפשוטו שזה לא חשיב מונח אמנם עיין חזו"א שכתב לדון שאם אדם אחר יעקור ממנו או יניח בכזה מצב הוא ודאי חייב וזה רק סברא שהאדם שעקר בתחילה ועמד לכתף אין חיוב על עקירה זו ובפשוטו הביאור שהחפצא חשיב מונח אמנם מצד העשיה של האדם זה לא הופסק וחשיב באמצע העשיה וזה עצמו סברא שביחס לאדם אין כאן מעשה עקירה

והנה בפשוטו הרמב"ן שהקשה נקט דכל הדין שצריך שיהיה מונח דאל"כ אין זה עקירה ולכן כאן שיש עקירת הרשות זה סיבה שיחשב עקירה ולא איכפת לן שזה לא מונח ולפ"ז יכל להקשות מכל המקרים שמצאנו שעקירה ממצב לא מונח לא חייבים עליו א. הגמ' בפרק הזורק שזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר פטור הרי יש כאן עקירת הרשות ב. הגמ' ה: בקולט מהאויר והכניס לרה"י שפטור ולמה שלא יתחייב מצד עקירת הרשות ג.עיין תוצאות חיים ס"ט סק"ג שהקשה מהגמ' צ"ט בור ט' ועקר ממנו חוליה והשלימו לעשרה האם כיון שחל רה"י אם העקירה זה חיסרון ואם נימא דעקירת הרשות עקירה אפילו אם זה לא מונח א"כ קשה מה נידון הגמ' הרי יכול להתחיב מצד שינוי הרשות שאז זה כבר רה"י

והיה מקום לומר שהרמב"ן ודאי מודה שעקירה זה ממצב מונח ולכן לא הוקשה לו מכל דוגמאות אלו אלא שנקט מסברא שדבר שנמצא על אדם הולך חשיב שזה מונח וכל הסיבה שלא חייב כיון שכל המחייב מצד עקירת גופו ואין כאן עקירת גופו כי גופו מהלך וזה כמו שדייק בזכרון שמואל מרש"י קנ"ג: וכנידון תוס' ה: אמנם לראב"ד שעקירת הרשות הוי עקירה א"כ יש כאן עקירה מצד שינוי רשות החפץ ולא צריך להגיע לעקירת גופו אמנם אין זה נכון דא"כ יקשה מכל הנידון של עקירת גופו תיפו"ל שיש כאן עקירת הרשות ב. שהרמב"ן מפורש הקשה שיתחייב מצד עקירת גופו ולנ"ל הרי כל סיבת החיוב מצד עקירת חפץ ובאמת שזה דוחק דהרמב"ן פשיטא ליה שהמניח על אדם מהלך חייב וכן העוקר ממצב זה

ולכאורא יש לבאר שזה ודאי שעד כמה שהחפץ לא מונח כלל לא הוקשה לרמב"ן שאין כאן סיבה לחייב כלל ורק כאן שהאדם הולך בזה ס"ל לרמב"ן דאדם שהולך אם חפץ זה נחשב מצב מונח ומה שתמיד לא חיבים על זה מצד שכיון שצריך עקירת חפץ ממקומו והחפץ כבר נחשב עקור ממקומו ממילא אין חשיבות לעקירה אחרי זה, דחפץ דנחשב עקור ממקומו אין עקירתו חשיבה עקירה דהינו שחסר בחשיבות של מעשה העקירה וזה גם ביחס לאדם אחר וס"ל לרמב"ן שכל זה דוקא עד כמה שכל העקירה זה מצד העקירה מהמקום לכן כל שזה כבר עקור מהמקום אין חשיבות לעקירה זו אבל אם יש חיוב של עקירת הרשות דהינו שהמעשה עקירה נחשב לא מצד עקירת החפץ ממקומו א"כ מצד שינוי הרשות א"כ אין שום חיסרון בזה שהוא נחשב עקור ואם מצד שהוא לא מונח אדרבא אדם שהולך חשיב שהחפץ מונח ודו"ק בזה

ועיקר הדברים לכאורא מבואר בתוס' ג: דהגמ' אומרת היה טעון אוכלים ומשקין מבעוד יום והוציאן לחוץ משחשיכה חייב מצד שעקירת גופו כעקירת חפץ וכתבו התוס' וז"ל כשעמד לפוש משחשיכה איירי דבלא עמד לא מחייב אע"ג דעקירת גופו כעקירת חפץ לא בטלה עקירה הראשונה כדאמר לקמן המפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך עליהן והוציאן וכו' עכ"ל והנה צ"ב מה הוצרכו לדין לא בטלה עקירה הראשונה הרי כאן לא היה עקירה כלל ורק שם יש חידוש שעקירה לפנות חפציו זה לא עקירה ובפשוטו מבואר מתוס' דמסברא נקטו שאדם הולך יש כאן מצב של חפץ מונח שזה סיבה לחייב ורק מצד שלא בטלה עקירה הראשונה לא חייב דהינו שכיון שהחפץ חשיב עקור ממילא אין לעקירתו חשיבות עקירה [ועיין מה שכתבנו בזה עוד בסוגיא דמהלך כעומד סימן ו' ובסוגיא דשני כוחות באדם אחד סימן ה' ובסימן ג' סק"א]