=א - בדין סמיכה בצד המיצר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן א**

**בדין סמיכה בצד המיצר**

**א**

א] **ב"ב י"ז ב'**, איתמר הבא לסמוך בצד המצר, אביי אמר סומך ורבא אמר אינו סומך, בשדה העשוי' לבורות דברי הכל אינו סומך כי פליגי בשדה שאינה עשוי' לבורות וכו', איכא דאמרי בשדה שאינה עשוי' לבורות דברי הכל סומך, כי פליגי בשדה העשוי' לבורות, אביי אמר סומך אפי' לרבנן וכו' אבל הכא בעידנא דקא חפר ליתא לבור, ורבא אמר אינו סומך ואפילו לר' יוסי וכו' אבל הכא אמר לי' כל מרא ומרא דקא מחית קא מרפית לה לארעאי.

**ובביאור** טעמא דכל מרא ומרא וכו' דמחמת כן חשבינן לה כגירי דילי', וע"כ הוא צריך להרחיק אף לר' יוסי, כתב הרמ"ה, ז"ל, כל מרא וכו' קא מרפית לה לארעאי וכו' ותו לא חזיא לבורות והו"ל גירי' וכו', הלכך אע"ג דבעידנא דקא חפר לי' ליתי' לבור, כיון דאיתא לארעא גופא דמיתזקא הזיקא דקא ממעיט לה מתשמישא דעבידא לי' גירי' הוא, עכ"ל, וכ"כ רבינו יונה, ז"ל, ה"ז נזק דמזיק בארעי' ומקלקל בה לגבי בורות, עכ"ל.

ב] **ועיי"ש** בד' רבינו יונה שכתב מכח זה, דכל הא דמהני ה"ט דכל מרא ומרא וכו' לחשוב ההיזק לגיר"ד וה"ה חייב אף לר' יוסי, הוא רק בשדה העשוי' לבורות, אך בשדה שאינה עשוי' לבורות, לא מצינו לחשוב דהוא מזיק עכשיו את הקרקע ומקלקלה לגבי בורות, דכיון שאינה עשוי' לכך אי"ז נקרא נזק, - וע"כ אף לל"ק דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות אינו סומך, היינו רק לדעת רבנן דס"ל דה"ה צריך להרחיק אף כשאין הנזק מצוי עתה, אך לדעת ר' יוסי א"צ להרחיק, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

ג] **ונראה** דיש ללמוד עד"ז גם מד' הרמ"ה באות כ"ה, עיי"ש שכתב דשמעינן מהכא, דהבא לסמוך בצד המצר דבר הגורם לבטל משדה חבירו תשמיש שהיא ראוי' לו, אם היא עשוי' לתשמיש זה, אין לו רשות לסמוך, וכתב לפ"ז, דלעולם אין הניזק רשאי לסמוך, כיון דעי"ז הוא מחייב את המזיק להרחיק, והוא ממעט את רשותו מתשמישים אלו, וזה דלא כמש"כ התוס' בסוגיין והרשב"א לקמן כ"ב א', דאין הניזק צריך להרחיק ולא חשיב דהוא מזיק את חבירו, כיון דמה שחבירו צריך להרחיק, אינו כדי שלא יזיקנו הבור אלא כדי שלא יזיק הוא לבור.

**ועיי"ש** שכתב לפ"ז, דהא דתנן דמרחיקין את האילן מן הבור כ"ה אמה, ולא אמרינן דאדרבה בעל הבור צריך להרחיק את בורו, איירי בשדה שלא היתה עשוי' לאילנות, וע"כ הי' בעל הבור מותר לחפור את בורו, אך בשדה העשוי' לאילנות, אין בעל הבור רשאי לחפור את בורו, כיון שהוא ממעט בזה את תשמיש השדה מנטיעת אילנות, עכ"ד.

**וצ"ע** דאכתי תיקשי לל"ק דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות אינו סומך, וא"כ מהו דתנן דמרחיקין את האילן מן הבור, הרי אדרבה בעל הבור צריך להרחיק את בורו.[[2]](#footnote-3)

ד] **ונראה** מזה, דכל הא דאיכא תביעת הרחקה מכח הא שהוא מבטל את שדה חבירו מתשמיש, היינו רק בתשמיש שהיא עשוי' לו, דמצינו לחשוב שהוא מזיקו במניעת תשמיש זה, אך בתשמיש שאינה עשוי' לו, הרי דמה שהוא מונעו מתשמיש זה לא חשיב כהיזק כלל, דכ"ה שכתב רבינו יונה דבכה"ג לא חשבינן לה כהיזק בקרקע, י"ל דאף אי"ז נקרא היזק כלל.

**ואשר** ע"כ, אף לל"ק דרבא דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות אינו סומך, היינו רק משום דהוא מזיק את הבור עצמו כשימלך ויחפור, אך כל שבאנו לחייבו בהרחקה מכח מה שהוא מצריך את חבירו להרחיק, דכל התביעה בזה היא על מה שהוא מבטל מן הקרקע את תשמיש זה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה, הרי דכ"ז הוא בשדה העשוי' לכך, אך בשדה שאינה עשוי' לכך לא חשיב זה כנזק, וא"צ להרחיק מכח זה.[[3]](#footnote-4)

**אך** העירוני בזה ממש"כ הרמ"ה באות כ"ד בתו"ד, ז"ל, וקי"ל כרבא ואליבא דהאי לישנא בתרא, דסוגיין כלישנא בתרא, עכ"ל, ואם כל פלוגתת ל"ק ול"ב היא רק לדעת רבנן, אך לדעת ר' יוסי ודאי דמותר לסמוך בשדה שאינה עשוי' לבורות, הרי דלפ"מ דקי"ל כר' יוסי אין מקום לדון אם קי"ל כל"ק או כל"ב, וצ"ע בזה.

**ב**

ה] **והנה** למש"כ הרמ"ה ורבינו יונה דמהני ה"ט דכל מרא וכו' דחשיב דהוא מזיק את הקרקע עכשיו ומקלקלה לגבי בורות, צ"ע דא"כ מ"ט דאביי דס"ל דסומך, דאף דס"ל דכל דליתא לניזק סומך, אך הכא הרי לכאו' חשיב דאיתא לניזק, שהרי הוא מזיק את הקרקע עצמה, וא"כ מ"ט הוא מותר לסמוך.

**וכמדומה** שנחלקו בזה רבינו יונה והרמ"ה, דהנה במה שאמרו לקמן בסוגיין דבא בידים שאני, פירש רבינו יונה, ז"ל, כיון דבא בידים מודה אביי שהראשון צריך להרחיק, דכל מרא ומרא דקמחי מרפי לארעא "רפוי הניכר ונחשב לנזק", עכ"ל, ובהמשך דבריו שם מבו' דאף בכה"ג הוי כל ההיזק רק לגבי חפירת בור.

**ולמדנו** מדבריו, דהא דלאביי מותר לסמוך, ולא אמרינן דאיתא לניזק, כיון שהוא מזיק את הקרקע, הוא משום דפליג גם בהך מילתא ע"ד רבא, וס"ל דל"מ הא דכל מרא וכו' לחשבו כמזיק את הקרקע, כיון שאין הרפוי ניכר,[[4]](#footnote-5) - וע"כ בסלע הבא בידים דהוא מרפה את הקרקע רפוי הניכר, וחשיב כמזיק את הקרקע לגבי בורות, מודה אביי דאינו סומך, דכיון דהוא מזיק את הקרקע, וחשיב דאיתא לניזק.[[5]](#footnote-6)

ו] **אך** בד' הרמ"ה מבו' דפליג ע"ז, עיי"ש בדבריו באות כ"ו שפירש דהא דפרכינן לרבא ממתניתין דגפת וכו', דהא ליכא כותל סומך, היינו רק לדעת רבנן, אך לדעת ר' יוסי ודאי דאם ליכא כותל סומך, כיון שאי"ז גיר"ד, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, וכי קא מקשינן מינייהו עלי' דרבא, הכי קא מקשינן, מדרבנן נשמע לר"י, דכי היכי דלטעמייהו דרבנן אע"ג דס"ל וכו' על המזיק להרחיק את עצמו, ה"מ היכא דאיתי' לניזק וכו' אבל היכא דליתי' לניזק בההיא שעתא סמיך וכו', לר"י נמי דאית לי' במידי דהוי גירי' על המזיק להרחיק את עצמו, ה"מ היכא דבעידנא דקא חפר איתי' לבירא דהאיך, אבל היכא דבעידנא דקא חפר האי ליתי' לבירא דהאיך, אע"ג דכל מרא ומרא דקא מחי קא מרפי לה לארעי' והו"ל גירי', "כיון דהאי היזקא לא מזיק לי' לגופא דארעא אלא מחמת דלא חזיא לבורות" ובעידנא דקא חפר האי ליתי' לבור דהאיך וכו', עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו, דלפ"מ שבאנו להוכיח ממשנתינו דכל דליתא לניזק סומך, הרי דמה"ט יש להתיר לסמוך למיצר את בורו, אף דאמרינן דכל מרא ומרא וכו' וחשיב כמזיק את הקרקע, דמ"מ כיון שאין ההיזק לקרקע אלא מחמת דלא חזיא לבורות, הרי דכל שאין הבור קיים א"צ להרחיק, - וזה שלא כד' רבינו יונה, דאף לאביי דכל דליתא לניזק סומך, מ"מ אם אמרינן דכל מרא וכו' וחשיב כמזיק את הקרקע, חשבינן לה כאיתא לניזק, ואינו רשאי לסמוך, - וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ז] **והנה** לקמן כ' ב' תנן, דלא יפתח אדם חנות של נחתומין ושל צבעין תחת אוצרו של חבירו ולא רפת בקר, ומייתינן התם להא דתניא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, ובגמ' שם בעי אביי כיבד וריבץ לאוצר מהו וכו', בעי ר"ה ברי' דרב יהושע תמרי ורמוני מאי.

**ובביאור** האיבעיא מצינו שנחלקו הראשונים, דבד' הרמב"ם בפ"ט משכנים הי"ג מבו', דלהך גיסא דכיבד וריבץ לאוצר או שהכניס תמרים ורמונים, חשיב דכבר האוצר קיים, ואי"ז בכלל היתה רפת בקר קודמת לאוצר, הרי דחבירו מעכב עליו מיד מלעשות תחתיו חנות של נחתומין ורפת, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה לקמן שם אות נ'.

**אך** בחי' הרשב"א והריטב"א שם מבו' דפשיטא להו, דאף היכא דהכניס תמרים ורמונים, וה"נ היכא דכיבד וריבץ, רשאי חבירו לפתוח תחתיו חנות ורפת, כיון שעכשיו אינו מזיקו, וכל הא דמיבע"ל בכיבד וריבץ לאוצר ובתמרי ורמוני, הוא רק לחייבו להרחיק כשיאצור שם תבואתו, ולא חשיב כרפת בקר קודמת לאוצר, דאף כשעשה זה אוצר, א"צ הראשון להרחיק את הרפת בקר,[[7]](#footnote-8) - וכן משמע גם בד' רש"י שם ד"ה כיבד וריבץ, ובד' הטור בסימן קנ"ה ובקיצור פסקי הרא"ש שם, ואכמ"ל.

**וצ"ב** טעם פלוגתת הראשונים בזה, אם כל דחשבינן לה כהעמיד את אוצרו, מהני לחייב את חבירו להרחיק מעכשיו, או דכ"ז שלא אצר שם תבואה א"צ להרחיק, ול"מ הא דחשיב דהעמיד את אוצרו, אלא לחייבו להרחיק לאחר שיאצור שם תבואה.

**ד**

ח] **והנה** בד' הראשונים בסוגיין מבו' דלאביי דאמר דכל דליתא לניזק סומך, הרי דאף אחר שבא הניזק, א"צ הראשון להרחיק.[[8]](#footnote-9)

**ובקצוה"ח** סימן קנ"ה סקי"א מבו' שנקט בתחילה, דלעולם עיקר דינא דאביי הוא דכ"ז שלא בא הניזק, ה"ה מותר לסמוך, ובתולדה מכך ה"ה מותר לקיים את תשמישו אף אחר שבא הניזק, - דכיון דבתחילה הי' מותר לסמוך, נמצא שסמך את תשמישו בהיתר, וע"כ אף אחר שבא הניזק א"צ להרחיק, דדינא הוא דכל שסמך בהיתר א"צ להרחיק.

**ועיי"ש** שהק' בזה, לדעת רש"י ודעימי' בסוגיא דחרדל דאף לוקח צריך להרחיק, דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך בהיתר, דא"כ מ"ט דהבא לסמוך בצד המיצר סומך, א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, דאף דסמך בהיתר, הרי דינא הוא דאף מי שסמך בהיתר צריך להרחיק.

ט] **ועיי"ש** שכתב לישב, ז"ל, ונראה דטעמא דאביי דאמר סומך ואינו צריך להרחיק כשבא הניזק אח"כ, לאו טעמא משום בהיתר וכו', אלא טעמא דאביי דס"ל דאין על המזיק דין הרחקה אלא היכא שהניזק כבר עמד שם צריך להרחיק שלא יזיק, אבל קודם שעמד הניזק דאין עליו שם מזיק מותר לסמוך, ואם רוצה הניזק אח"כ לעמוד שם אין המזיק צריך להרחיק אלא על הניזק להרחיק את עצמו שלא יוזק, אבל לרבא דס"ל אינו סומך וס"ל דצריך להרחיק את עצמו שלא יזיק אח"כ וקדימתו ל"מ אלא צריך להרחיק עצמו שלא יזיק אפי' בא הניזק אח"כ, וא"כ קדימה לא מהני לרבא אלא משום בהיתר, ול"מ בהיתר אלא באילן וכו', עכ"ל.

**ובפשוטו** יש לפרש לדבריו, דהא דס"ל לאביי דהבא לסמוך סומך, והא דס"ל דכל שסמך תחילה א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, לאו היינו דתחילת הדין הוא דהוא מותר לסמוך קודם שבא הניזק, ומכח זה אף א"צ להרחיק אחר שבא הניזק כיון שסמך בהיתר, - אלא היינו דהא דא"צ להרחיק אחר שבא הניזק, הוא משום "קדימה", דכיון שהוא קדם בתשמישו לתשמיש הניזק, א"צ לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק, אלא אדרבה על הניזק להרחיק את עצמו, ומכח ה"ט גופא ה"ה מותר לסמוך מתחילה, דכיון שהוא קודם בתשמישו לתשמיש הניזק, ה"ה מותר לסמוך, וא"צ למנוע את תשמישו מפני תשמיש הניזק, וזהו שכתב הקצוה"ח שם דרבא פליג על דין קדימה, דאם הוה ס"ל לדין קדימה, הי' מותר לסמוך מתחילה.[[9]](#footnote-10)

י] **ונראה** להוסיף בביאור הדברים, דהנה בעיקר דין הרחקת נזיקין נראה, דתחילה יש לנו לדון תשמישו של מי עדיף, וכל שקבעו חכמים דתשמישו של הניזק עדיף, אין המזיק רשאי להעמיד את תשמישו, וכל שקבעו חכמים דתשמישו של המזיק עדיף, ה"ה רשאי להעמיד את תשמישו, ועל הניזק להרחיק את עצמו, - דכיון דבכל ההרחקות דנזקי שכנים, ליכא למיתי עלה משום דין נזיקין דב"ק, וכמו שפירשו האחרונים, ובעינן בזה לדין הרחקת נזיקין, הרי דדין הרחקת נזיקין תליא אם תשמישו של הניזק עדיף או תשמישו של המזיק עדיף, והיינו, דכיון דבנזקי שכנים, מחד גיסא אם יעמיד המזיק את תשמישו, יתבטל תשמיש הניזק, ומאידך, אם נצריך את המזיק להרחיק, יתבטל תשמיש המזיק, ע"כ יש לנו לדון תשמישו של מי עדיף, ובמקום שקבעו חכמים שתשמישו של הניזק עדיף, אין המזיק רשאי להעמיד את תשמישו.

**וזהו** טעם פלוגתת רבנן ור' יוסי אם על המזיק להרחיק את עצמו במידי דל"ה גיר"ד, דדעת רבנן דלעולם תשמיש הניזק עדיף מתשמיש המזיק, דכיון דתשמיש המזיק הוא המזיק לתשמיש הניזק, ע"כ לעולם עדיף תשמיש הניזק מיני', ועל המזיק להרחיק את עצמו, וע"כ לעולם מוטל על המזיק להרחיק את עצמו, ודעת ר' יוסי, דכל הא דתשמיש הניזק עדיף מתשמיש המזיק, הוא רק כשהוא מזיקו בגיר"ד, אך כל שאין ההיזק בגיר"ד, לא עדיף תשמיש הניזק מתשמיש המזיק, וע"כ אין המזיק צריך להרחיק, אלא על הניזק להרחיק את עצמו.

יא] **והנה** אמנם אף לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, לאו כללא הוא דלעולם על המזיק לבטל את תשמישו, אלא פעמים אף לדעת רבנן א"צ המזיק לבטל את תשמישו מפני הניזק.

**ומצינו** כן בכ"ד, חדא, במש"כ בתוס' הרא"ש בריש פירקין, דלא סגי בהא דכל מרא ומרא וכו' בפנ"ע לחייב בהרחקה, כיון דלא חשיב כולי האי הזיקא, ועד"ז מצינו בד' הנימו"י לקמן כ"ד ב' דבגורן עראי א"צ להרחיק, משום דהוי היזק מועט, - ויל"פ כן גם במש"א בסוגיא דחרדל דלרבנן דבורים לחרדל לא מזקי להו, דאי בטרפא הדר פארי, ופירש הרשב"א שם דאע"פ שאוכלין ממנו מעט בין פרי' ללקיטה דבר מועט הוא ואי"ז נזק של כלום, עכ"ל, וי"ל דהמכוון הוא, דאף דיש בזה היזק מועט, מ"מ לא סגי בזה לחייב בהרחקה, ועמש"נ בסימן ו' סקי"ט לפרש עפי"ז להא דמיבע"ל לקמן כ' ב' בבנה עלי' ע"ג ביתו ובריבה בחלונות, ואכמ"ל.

**ונראה** דהיינו, דודאי בדיני נזיקין דב"ק, אין מקום לחלק בזה, ואסור אדם להזיק את חבירו אף בהיזק כ"ד, והא דבדין הרחקת נזיקין א"צ להרחיק בהיזק מועט, הוא משום דיסוד דינא דהרחקת נזיקין הוא דתשמיש הניזק עדיף מתשמיש המזיק, ועל המזיק לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא כשהוא מבטל את עיקר תשמיש הניזק, אך כל שאינו מזיקו אלא מעט, א"צ המזיק לבטל את תשמישו מפני זה.

יב] **עוד** מצינו כן, במש"כ בתשו' הרא"ש כלל ה' סימן ג', ז"ל, שכל ההרחקות השנויות וכו' היינו דוקא היכא דדבר הנסמך מזיק לשכנו בגוף ממונו, כגון הסומך בורו לשדה חבירו שהוא מזקיקו להרחיק כשיבוא לסמוך בור, גם הוא אומר כל מרא ומרא מרעית לי לארעאי, וכן כל ההרחקות דלא יחפור, או שמאפיל עליו או מחמת הריח או פסקת לחיותאי, אבל אדם הבונה בתוך שלו להשביח נכסיו ואינו מזיק לגוף ממון חברו אלא שמפחיתו מדמיו, כה"ג לא הצריכוהו להרחיק, עכ"ל.[[10]](#footnote-11)

**ונראה** דהיינו, דאף בגונא דבדיני מזיק דב"ק יש למנעו שלא יזיק את ממון חבירו ויפחיתו מדמיו, מ"מ דין הרחקת נזיקין הוא רק בגונא שהוא מבטל את תשמיש חבירו, דבכה"ג אמרינן דתשמיש הניזק עדיף, ועל המזיק לבטל את תשמישו מפני תשמיש חבירו, אך כל שאינו מבטל את תשמיש חבירו אלא מפחית את ממון חבירו מדמיו, אין מוטל על המזיק לבטל את תשמישו מפני זה.

יג] **ונראה** דעד"זמתפרש מש"כ הקצוה"ח דטעמא דאביי דהבא לסמוך סומך ודא"צ להרחיק אח"כ, הוא משום דין קדימה, והיינו דלדעת אביי, כל הא דתשמיש הניזק עדיף מתשמיש המזיק, היינו רק היכא שלא קדם המזיק לניזק, אך כל שקדם המזיק והעמיד את תשמישו, ה"ה עדיף מן הניזק, וע"כ ליכא בזה לדין הרחקת נזיקין, אלא אדרבה יש על הניזק להרחיק את עצמו.

יד] **ונראה** לפ"ז, דכל הא דס"ל לאביי דהבא לסמוך סומך, הוא רק כשהוא סומך בתוך שלו, אך כל שבא לסמוך ברה"ר, מודה אביי דאינו סומך, וכן משמע בל' רש"י ד"ה אפי' לרבנן, ובל' הריטב"א, עיי"ש.

**והטעם** בזה, דהנה דבדינא דר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, מבו' בד' הרמ"ה לקמן כ"ו א' סוף אות ק"ז ובד' הרי"ד בפסקיו לקמן כ"ג א', דהיינו רק כשהוא עושה בתוך שלו, ולא כשהוא עושה ברה"ר, וכאשר כ"ה מבו' בלישנא דר' יוסי, דהא דא"צ להרחיק הוא משום דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, - והיינו דרק היכא שהוא מעמיד את התשמיש המזיק בתוך שלו, דיש לו זכות להעמדת תשמיש זה, הוא דס"ל לר' יוסי דא"צ לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק, אלא על הניזק להרחיק את עצמו, אך כל שהוא בא להעמידו ברה"ר דאין לו זכות להעמדת תשמיש זה, לעולם הוא צריך לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק.[[11]](#footnote-12)

**ואשר** ע"כ ה"נ הוא בדינא דאביי דהבא לסמוך סומך משום דכל שקדם תשמיש המזיק, ה"ה עדיף מתשמיש הניזק, וא"צ לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק, הרי דכ"ז הוא כשהוא מעמיד את תשמישו בתוך שלו, אך כל שהוא מעמיד את תשמישו ברה"ר, הרי דאף דבכה"ג הוא צריך לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק, וזה ע"ד הא דחזינן דמודה רבא דבדירה מותר לסמוך, ובמקום דלאו דירה, הוא אסור לסמוך, וה"נ לאביי דאף במקום דלאו דירה מותר לסמוך, כ"ז הוא כשעושה בתוך שלו, אך כשעושה ברה"ר, מודה דאסור לסמוך.

**ועד"ז** נראה גם בהך דינא דא"צ להרחיק משום היזק מועט, ודא"צ להרחיק מכח מה שמפחית את ממון חבירו מדמיו, דכ"ז הוא כשהוא עושה בתוך שלו, דבזה הוא שנתחדש דא"צ המזיק לבטל את תשמישו מכח הזיקות אלו, אך כל שהוא עושה ברה"ר, דאין לו זכות להעמדת תשמיש זה, ה"ה צריך לבטל את תשמישו אף מפני הזיקות אלו, - ובאמת כ"ה מבו' להדיא בל' תשו' הרא"ש, דכל הא דלא הצריכוהו להרחיק מכח מה שמפחית את ממון חבירו מדמיו, הוא רק משום שהוא בונה "בתוך שלו", - ומבו' עוד בדבריו דהיינו רק משום שהוא עושה כן להשביח נכסיו, והיינו דרק אם הוא צורך תשמישו, א"צ לבטל את תשמישו מפני היזק זה, אך אם עושה כן בלא צורך, ודאי דהוא צריך לימנע מכך כדי שלא להפחית את ממון חבירו מדמיו.

טו] **ומצינו** עוד עד"ז, בד' הריטב"א בסוגיין, שפירש טעמא דמ"ד דבשדה שאינה עשוי' לבורות סומך, ז"ל, ולמילתא דלא שכיחא לית לי' להאי לרחוקי מלמעבד "בתוך שלו", עכ"ל, - וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דא"צ המזיק לימנע מתשמישו, מכח חשש דמילתא דלא שכיחא, - וע"כ כ"ז הוא כשהוא עושה בתוך שלו דיש לו זכות להעמדת תשמיש זה, ולא הטילו עליו לימנע מכך משום מילתא דלא שכיחא, אך כשהוא עושה ברה"ר דאין לו זכות לתשמיש זה, איכא דין הרחקה אף משום מילתא דלא שכיחא.[[12]](#footnote-13)

**ה**

טז] **אמנם** הנה בעיקר ד' הקצוה"ח, דטעמא דאביי דהבא לסמוך סומך, הוא משום דין קדימה, ומה"ט גופא הוא דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, הנה כבר עמדו בזה מד' הראשונים בכ"ד.

**חדא,** הוא ממש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן כ' ב' שהבאנו לעיל סק"ז, בדינא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, דאף לפ"מ דמיבע"ל התם דאם הכניס שם תמרים ורמונים תו לא חשיב כרפת בקר קודמת, וה"נ היכא דכיבד וריבץ לאוצר לא חשיב כרפת בקר קודמת, מ"מ כ"ז שלא אצר שם את תבואתו, רשאי חבירו לפתוח תחתיו חנות של נחתומין וכו', כיון שעכשיו אינו מזיקו, וכל הא דמיבע"ל בכיבד וריבץ לאוצר ובתמרי ורמוני, הוא רק לחייבו להרחיק כשיאצור שם תבואתו, - ומבו' להדיא לפ"ז, דאף בגונא דאח"כ יהא צריך להרחיק, ולא חשיב המזיק כקדם לניזק, מ"מ כ"ז שאינו מזיקו ה"ה מותר לסמוך, ולא אמרינן דכל ההיתר לסמוך, הוא רק מכח דין קדימה.

**עוד** מצינו כן בד' הרשב"א לקמן י"ח א' וכ"ב ב', שכתב דאף לאביי דהבא לסמוך סומך ואף אחר שבא הניזק א"צ להרחיק, כ"ז הוא במידי דלאו גירי, אך במידי דגירי, ה"ה צריך להרחיק אח"כ כשבא הניזק, דאין קדימה לנזיקין דגירי, עכ"ד, - ומבו' דאף דבנזיקין דגירי ליכא דין קדימה, וע"כ הוא צריך להרחיק כשבא הניזק, מ"מ קודם שבא הניזק הוא מותר לסמוך, והרי דהא דלאביי מותר לסמוך, אי"ז מכח דין קדימה, אלא הוא דין בפנ"ע, דכ"ז דליתא לניזק, ה"ה מותר לסמוך.

**ונמצא** לפ"ז, דלעולם עיקר דינא דאביי הוא דמותר לסמוך כ"ז דליתא לניזק, והא דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, הוא דין נוסף, דכיון שסמך מתחילה בהיתר א"צ להרחיק אח"כ, - וכן נראה להדיא בד' התוס' לקמן בסוגיא דחרדל ולקמן כ"ה ב' דהא דלאביי א"צ להרחיק אח"כ, הוא משום שסמך בהיתר, ומשה"ק הקצוה"ח לדעת רש"י ודעימי' דמסקינן דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך בהיתר, עמש"כ בזה בחזו"א סימן י"ג סק"א ובמשנת ר"א עמ' פ"ג, ועמש"נ בזה בסימן ד'.

**ו**

יז] **והנה** אי נימא כן, דיסוד דינא דאביי הוא דכ"ז דליתא לניזק ה"ה מותר לסמוך, ובתוצאה מזה א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, משום שסמך בהיתר, יש להסתפק בטעמא דמילתא, - דבפשוטו הי' נראה דהוא משום דכ"ז דליתא לניזק לא חשבינן לי' כדבר המזיק, והיינו דאף לרבנן דדין הרחקה הוא אף בדבר שמזיק לאחר זמן, כ"ז הוא בדאיתא לניזק, דחשיב כסמיכת דבר המזיק, שיזיקנו לאחר זמן, אך כל דאכתי ליתא להדבר הניזק, והוא מחוסר את ביאת הניזק לכאן, לא חשבינן לי' כדבר המזיק כלל, וע"כ א"צ להרחיק.[[13]](#footnote-14)

**אך** יל"פ בזה בע"א ע"ד ד' הקצוה"ח, דלעולם מודה אביי לרבא, דאף בדליתא לניזק חשבינן לי' כסמיכת דבר המזיק, והא דמותר לסמוך, הוא משום דכל הא דצריך המזיק לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק, הוא רק מפני תשמיש הניזק שכבר קיים, אך א"צ המזיק לבטל את תשמישו מפני תשמיש הניזק שעדיין אינו קיים, ובכה"ג תשמיש המזיק עדיף, ואמנם כ"ז הוא קודם שבא הניזק, אך אחר שבא הניזק וכבר תשמישו קיים, הי' בדין דיהא צריך המזיק לבטל את תשמישו, וכל הא דא"צ להרחיק הוא משום דסמך בהיתר, - ועי' במשנת ר"א עמ' פ"א שכתב עד"ז, דטעמא דאביי הוא משום דכ"ז דליתא להתשמיש הניזק, ליכא כלל לעצם הדין דעל המזיק להרחיק, ולית לי' להניזק עצם זכות השכנים לחייב דבר המזיק בהרחקה.

**והנפ"מ** בין ב' הדרכים הוא, דלדרך קמא, אם הוה חשבינן לי' כמזיק לתשמיש חבירו, הי' אסור לסמוך, אף דעדיין אין תשמיש חבירו קיים, וכל הא דהוא מותר לסמוך, הוא משום דלא חשבינן לי' כמזיק, - אך לדרך בתרא, כל דאין תשמיש חבירו קיים, ה"ה מותר להזיקו, וע"כ אף אם חשבינן לסמיכתו כסמיכת מזיק לתשמיש חבירו העתיד, מ"מ כיון דאין תשמיש חבירו קיים, א"צ להרחיק.

יח] **והנה** בל' הראשונים בסוגיין משמע דטעמא דאביי הוא משום דכל דליתא לניזק, לא חשבינן לי' כמזיק, דז"ל רבינו יונה בתו"ד, אע"פ שסבלתי סמיכתך "מפני שלא היית מזיקני", עכ"ל, וז"ל הרשב"א, והביאו הר"ן, לאביי דאמר סומך וטעמא משום "דהשתא מיהא לא מזיק לי'", עכ"ל, וז"ל הריטב"א, דכיון דליתי' לבור "לא חשיב נזק", עכ"ל, וז"ל הר"ן, וכיון דליתי' לבור "דלא מיתזק מהשתא", לאביי סומך, עכ"ל.

**וכ"נ** גם בפירש"י לקמן י"ח א', שפירש במש"א התם דדירה שאני, ז"ל חנות ורפת בקר דירתן של אדם הן, ואין לנו לאסור דירתו עליו "אא"כ ההיזק מוכן", עכ"ל, והרי דהא דבדירה מודה רבא דסומך, הוא משום דאין ההיזק מוכן ולא חשבינן לי' כמזיק, - ובפשוטו נראה דהא דבדירה מודה רבא דסומך, הוא חד ביסוד הדברים עם הא דלאביי בכל הנזיקין סומך, ומבו' לפ"ז דהא דלאביי מותר לסמוך, הוא משום שאין ההיזק מוכן, ולא חשיב כמזיק.

**אמנם** בדעת הרמ"ה י"ל דס"ל, דטעמא דאביי אי"ז משום דכל דליתי' לניזק לא חשבינן לי' כמזיק, אלא אף דחשבינן לי' כמזיק, מ"מ כיון שעדיין אין תשמישו של הניזק קיים, א"צ המזיק להרחיק מפני תשמיש זה.

**ז**

יט] **ובזה** מתפרש היטב טעם פלוגתת רבינו יונה והרמ"ה אם למ"ד דכל דליתא לניזק סומך, היינו אף בגוונא דאמרינן דכל מרא וכו' וה"ה מזיק את הקרקע, - דרבינו יונה לטעמי' דהא דכל דליתא לניזק סומך, הוא משום דלא חשיב כמזיק, הרי דאם אמרינן דכל מרא וכו' וחשיב כמזיק את הקרקע, שהרי מה"ט חשבינן לה כגיר"ד, דחשבינן לי' כמזיק את הקרקע עכשיו, ודאי דהוא אסור לסמוך.

**אך** בדעת הרמ"ה נראה דס"ל, דהא דכל דליתא לניזק סומך, הוא משום דאף דחשבינן שהוא סומך דבר המזיק, מ"מ א"צ להרחיק מפני תשמיש שעדיין אינו קיים, וע"כ זהו דס"ל, דאף אם אמרינן דכל מרא וכו' וחשיב דמזיק את הקרקע עצמה עכשיו, מ"מ כיון דכל תביעת ההרחקה שבזה הוא משום שהוא מבטל בזה את תשמיש הבור, דמשום מה שנפחת שווי הקרקע, ליכא תביעת הרחקה כלל, וכמו שהבאנו לעיל סקי"ב מד' תשו' הרא"ש, ע"כ כ"ז דליתא לבור, ה"ה מותר לסמוך, - ועד"ז הוא למש"כ הקצוה"ח דטעמא דאביי הוא משום דין קדימה, דפשיטא דאף אם כל מרא וכו', מ"מ כיון שעדיין אין בורו של הניזק קיים, יש בזה לדין קדימה, ומותר חבירו לסמוך את בורו, - ועי' במשנת ר"א עמ' פ"א שכתב עד"ז בביאור פלוגתת אביי ורבא למסקנא דסוגיין, ואכמ"ל.

כ] **ובזה** נראה לפרש פלוגתת הראשונים בהא דכיבד וריבץ לאוצר ובהא דתמרי ורמוני, אם מהני זה לאסור עליו מלעשות עכשיו חנות של נחתומין ורפת בקר, או דאף בכה"ג הוא מותר לעשות עכשיו חנות ורפת, ול"מ הא דכיבד וריבץ וכו', אלא דאחר שיכניס זה את תבואתו, יהא הוא צריך להרחיק.

**ולפמש"נ** נראה, דהרשב"א והריטב"א לטעמייהו, דהא דהבא לסמוך סומך, וכן הא דמודה רבא דבדירה מותר לסמוך, הוא משום דעכשיו אינו מזיקו, הרי דאף דהיכא דכיבד וריבץ או דהכניס תמרי ורמוני, חשיב דכבר האוצר קיים, מ"מ כיון שעדיין אינו מזיקו, אין לאסור עליו לסמוך, - ול"מ הא דחשבינן שכבר האוצר קיים, אלא דאח"כ כשיכניס את תבואתו, יהא חבירו צריך להרחיק.

**אך** בדעת הרמב"ם והרמ"ה דפליגי וס"ל דמהני הא דכיבד וריבץ או דהכניס תמרי ורמוני, לאסור על חבירו להעמיד עכשיו חנות ורפת, נראה דהוא משום דס"ל דכל הא דמותר לסמוך בדליתא לניזק, הוא משום דא"צ להרחיק מפני תשמיש הניזק שעדיין אינו קיים, וזה כמש"נ לעיל בדעת הרמ"ה, וע"כ כל שכיבד וריבץ וכו' וחשיב דכבר תשמיש הניזק קיים, ה"ה אסור לסמוך מעכשיו.[[14]](#footnote-15)

**ועד"ז** מתפרש גם מש"כ בפי' הר"י מיגש החדש בסוגיין, בהא דהבא לסמוך סומך, ז"ל, אבל לעולם אילו קדם אחד מהם וחפר "קודם שירצה חבירו לחפור" חופר סמוך למיצר וא"צ להרחיק כלום, עכ"ל, ומבו' דכל שכבר רוצה חבירו לחפור, חשיב כבאו שניהם בב"א והוא אסור לסמוך, ואף שבפועל הוא מקדים לחפור קודם לחבירו, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן כ"ו א', וכ"נ גם בד' הרמ"ה בסוגיין באות כ"ד, דאף בבאו לחפור בב"א, עדיין אין הבור הניזק קיים בפועל, ואך דמ"מ כיון שבאו לחפור בב"א כמאן דאיתי' לבור הניזק דמי, והיינו דכיון שהניזק בא לחפור, חשיב דכבר תשמיש הניזק קיים, וע"כ מודה בזה אביי דאסור חבירו לסמוך,[[15]](#footnote-16) אך בד' הנתיה"מ סימן קנ"ה חידושים סק"ז מבו' דלא כן, עיי"ש, וצ"ע.

כא] **ויש** להוסיף עוד בביאור דינא דכיבד וריבץ לד' הרשב"א והריטב"א, דהנה ז"ל הרשב"א בתשו' ח"ב סימן מ"ה, לפי שבשעה שפתח זה ארובה בגג ובאותה שעה ל"ה מזיק לחבירו כלל, מן הדין הי' רשות בידו לפתוח ארובה בגגו, ואם עתה בא זה לפתוח חלונותיו כנגד עשנו ה"ה מקבל נזקיו בידיו, ותנן וכו' וקתני עלה אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דיסוד הדין דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, הוא משום דכשבא זה ופותח את אוצרו, ה"ה מקבל נזקיו בידיו, וע"כ אין המזיק צריך להרחיק.

**ולפ"ז** מתפרש היטב הא דמהני כיבד וריבץ וכו', דיהא צריך להרחיק כשיכניס זה את תבואתו, דאף דל"מ הא דכיבד וריבץ לאסור עליו מלעשות עכשיו חנות ורפת, משום דסו"ס עכשיו אינו מזיקו, מ"מ אחר שהכניס זה את תבואתו, וכבר הוא מזיקו, וכל הא שבאנו לפטרו מלהרחיק, הוא משום דיש על בעל האוצר להרחיק את עצמו וכל שפתח שם אוצרו הוא מקבל נזקיו בידיו, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל שכיבד וריבץ וכו' וכבר חשיב שהעמיד את אוצרו תחילה, אין על הבעל האוצר להרחיק את עצמו, וע"כ צריך חבירו להרחיק את חנותו ורפתו.

1. אך בחי' הרשב"א כתב די""מ דה"ט דכל מרא ומרא סליק אפי' לל"ק, דאע"ג דשדה שאינה עשוי' לבורות היא, הא סבר רבא דמצי אמר לי' וכו' אנא נמי אימלכנא וחפרנא, וכיון שכן אי מימליך וחפר אשתכח דמהשתא מזיק לי' בגירי' דכל מרא ומרא מרפי לה לארעא, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א.

   ומשמעות ד' הרשב"א שאין הטעם בזה משום דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות מצינו לחשוב דאיכא היזק בקרקע מעכשיו, דלעולם ודאי דבשדה שאינה עשוי' לבורות א"א לחשוב דאיכא היזק בקרקע, ואפ"ה מהני הא דכל מרא וכו' לחשוב ההיזק כגיר"ד, כיון דאי מימליך וחפר אשתכח דמהשתא מזיק לי' בגירי, - ונראה דהיינו משום דס"ל, דהא דמהני ה"ט דכל מרא וכו' לחשבו כגיר"ד, אי"ז משום דהוי ההיזק בהקרקע עצמה, אלא לעולם הוי ההיזק על הבור, אלא כיון דנעשה מעשה ההיזק עכשיו דמרפי לי' לארעי', הגם דההיזק בפועל הוא רק אח"כ כשיבא לחפור בור, חשיב כגיר"ד, וע"כ אף בשדה שאינה עשוי' לבורות, חשבינן לה כגיר"ד.

   ויש להוסיף, דהנה בחי' הריטב"א כתב, במש"א דכי היכי דאת מימלכת וכו', דהיינו דעשיתה אתה עשוי' לבורות, - אך נראה פשוט, דל"מ ה"ט דמכח זה נימא דחשיבא שדהו כשדה העשוי' לבורות, ויועיל הא דכל מרא וכו' לחשוב שהזיק את הקרקע, דהיאך יועיל מה שחפר זה בור בשדה זו, דמכח זה תהא כל השדה עשוי' לבורות, - אלא כל ה"ט דכי היכי וכו' הוא, דמה"ט לא מצי המזיק למימר דא"צ למנוע את תשמישו מכח תשמיש שאין השדה עומדת לכך, כיון שאף הוא עצמו בא לסמוך תשמיש זה שאין השדה עומדת לו, וצע"ק בל' הריטב"א דעשיתה אתה עשוי' לבורות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין לומר, דאף לל"ק דבשדה העשוי' לבורות אינו סומך, היינו רק היכא דאיכא לה"ט דכי היכי דאת מימלכת וכו', אך בשדה העשוי' לבורות ואינה עשוי' לאילנות דליכא לה"ט, שפיר הוא רשאי לסמוך את בורו, אף שהוא מונע את חבירו מתשמיש האילנות, - דבד' הרמ"ה בסוגיין מבו' להדיא דה"ט דכי היכי דאת מימלכת וכו' ל"ד הוא, ואפי' היכא דליכא לה"ט ה"ה אסור לסמוך, עיי"ש באות כ"ז שכתב בהא דמשני דדירה שאני דהיינו דאין דירה עשוי' לאוצר, והק' ע"ז דתיקשי להך לישנא דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות אינו סומך, עיי"ש, ומבו' דלל"ק דבשדה שאינה עשוי' לבורות אינו סומך, הוא אף היכא דליכא לה"ט דכי היכי, וכ"נ גם בדבריו באות כ"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונמצא לפ"ז, דמש"כ הרמ"ה דחובת ההרחקה בבא לסמוך בצד המיצר, הוא משום שממעט את הקרקע מתשמישה, הוא רק במה שאמר רבא דאפי' לר' יוסי וכו' משום דכל מרא וכו', אך עיקר דין ההרחקה, הוא משום שהוא מזיק את הבור שהוא עתיד לחפור, וע"כ הוא דלל"ק אינו סומך אף בשדה שאינה עשוי' לבורות, הגם דבזה ליכא היזק במה שהוא ממעט את הקרקע מתשמישה.

   ויש להוסיף, דכ"נ ממש"כ הרמ"ה שם לדון, דשמא א"צ להרחיק מכח מה שהוא מבטל את חבירו מתשמישו, כיון דהו"ל כהיזק שאינו ניכר, ול"ד לבור דכל מרא וכו' והוי היזק הניכר, והנה הרי הא דאסור לסמוך, הוא גם בגפת וכו', דגם בזה ליכא היזק הניכר בקרקע, וא"כ מאי ס"ד דהכא לא יהא צריך להרחיק משום דהו"ל כהיזק שאינו ניכר, - ובע"כ דבגפת וכו' הא דצריך להרחיק הוא משום שהוא מזיק את הכותל שיבנה חבירו, וזה הו"ל היזק ניכר, ומשא"כ בחופר בור שהוא מחייב את חבירו להרחיק את אילנו, דכל תורת ההיזק שבזה הוא במה שמבטל את תשמישו, הי' מקום לומר, דכיון דאי"ז היזק ניכר, ליכא דין הרחקה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר הך מילתא דאביי פליג על רבא גם אהא דכל מרא וכו', וס"ל דל"מ הא דכל מרא לחשבו כמזיק את הקרקע, בפשוטו הוא מבו' גם ממש"א אביי דהבא לסמוך סומך ואפי' לרבנן וכו', ומשמע דס"ל דלר' יוסי פשיטא דמותר לסמוך, ולא הוצרך להא דמותר לסמוך משום דליתא לניזק, אלא לרבנן, ולכאו' היינו משום דס"ל דל"מ הא דכל מרא וכו' לחשבו כמזיק את הקרקע, וע"כ לר' יוסי פשיטא דהוא מותר לסמוך, כיון דל"ה גיר"ד, ורק לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו אף במידי דל"ה גיר"ד, הוצרך אביי לפרש דמ"מ הבא לסמוך סומך, כיון דליתי' לניזק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובביאור החילוק בין ריפוי שאינו ניכר לריפוי הניכר, יש מקום לפרש דהיינו, דבריפוי הניכר כבר עכשיו אין הקרקע ראוי' לשמש ככותל בור, וע"כ הו"ל כהיזק בקרקע, ומשא"כ בריפוי שאינו ניכר, הרי דעכשיו עדיין ראוי' הקרקע לשמש ככותל בור, ורק ע"י שיחפור השני יושלם הריפוי ולא תהא ראוי' לכך, וע"כ לא חשבינן לי' כמזיק עכשיו את הקרקע, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם גם הרמב"ן והריטב"א והר"ן בההיא דסלע הבא בידים נחלקו ע"ד רבינו יונה, וכתבו דאביי מודה להא דכל מרא וכו' ואפ"ה ס"ל דא"צ להרחיק משום דליתא לניזק, - אך נראה דאינהו ס"ל דהא דכל מרא וכו' לאו היינו דהוי ההיזק להקרקע, אלא לעולם הוי ההיזק להבור, ואך דכיון דנעשה מעשה ההיזק עכשיו, חשיב כגיר"ד, וכמש"נ כן לעיל סק"ב בהערה בדעת הרשב"א, וע"כ לאביי דכל דליתא לניזק סומך, ל"מ הא דכל מרא וכו' דיהא אסור לסמוך.

   אך בד' הרמ"ה נתחדש, דאף דמהני הא דכל מרא וכו' לחשוב שהוא מזיק את הקרקע עצמה, מ"מ ל"מ זה לחייבו להרחיק למ"ד דכל דליתא לניזק סומך, וזה שלא כד' רבינו יונה דס"ל, דכיון דהוי ההיזק להקרקע, ה"ה אסור לסמוך, אף למ"ד דכל דליתא לניזק סומך. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן קנ"ו מפורש דלא כן, אלא כל דכיבד וריבץ וכו', אינו רשאי עכשיו לעשות דבר המזיק את האוצר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומבו' כן בדבריהם בתלת דוכתי בסוגיין, חדא, בסומך בור, דנחלקו אם השני שבא לחפור אח"כ צריך להרחיק ו' טפחים או א"צ להרחיק אלא ג"ט, אך לכו"ע הראשון א"צ להרחיק, ואף אם השני א"צ להרחיק אלא ג"ט, ונמצא שעדיין הוא ניזוק מן הראשון, אין הראשון צריך לסתום את בורו ולהרחיקו, - ועוד, ברפת בקר קודמת לאוצר, דמבו' בד' רש"י ותוס' דלאביי דאמר סומך, הרי דמה"ט אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, וא"צ להרחיק את הרפת כשהעמיד חבירו את אוצר, - ועוד, בהא דתנן דאם אילן קדם לא יקוץ, דמבו' בד' התוס' וש"ר, דלאביי דאמר סומך, מתפרש דין זה בפשיטות, ואי"ז קולא מסוימת באילן. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך העירוני דיל"פ לד' הקצוה"ח בע"א, וכן משמע טפי בתחילת דבריו, דדין קדימה היינו, דכל שהמזיק בא קודם לניזק, אין על המזיק שם מזיק, אלא הניזק שהביא עצמו לשם הוא מזיק את עצמו, ומה"ט הוא דאף אחר שבא הניזק א"צ להרחיק, ומה"ט נמי הוא דמותר לסמוך מעיקרא, - ורבא דס"ל דאינו סומך, הוא משום דפליג על דין קדימה, וס"ל דאף אם בא המזיק קודם לניזק יש עליו שם מזיק, וע"כ הוא אסור לסמוך, וע"כ אף בגונא שהי' מותר לו לסמוך, מ"מ הוא צריך להרחיק אח"כ, מלבד באילן דאיכא להתירא דסמך בהיתר, - וברפת בקר, מודה רבא דהקילו חכמים דכל שבא המזיק קודם הניזק, לא חשבינן לי' כמזיק, אלא הניזק שבא לשם הוא מזיק את עצמו, ומה"ט הוא מותר לסמוך, ואף אחר שבא הניזק א"צ להרחיק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומשמע מד' הרא"ש, דהא דא"צ להרחיק מכח מה שמפחית ממון חבירו מדמיו, הוא אף בגוונא דבדיני ב"ק כה"ג הוי מזיק גמור.

    ובאמת דבפשוטו יש ללמוד כן מעיקר דינא דאביי דהבא לסמוך סומך ואף בשדה העשוי' לבורות משום דליתא לניזק, והרי דאף שהוא מזיק את הקרקע שאינה ראוי' לתשמיש זה והוא פוחתה מדמי', מ"מ חשבינן לה כליתא לניזק, וא"צ להרחיק, והיינו משום דליכא כלל תביעת הרחקה אלא מכח מה שהוא מבטל את תשמיש הבור, וע"כ כל דליתא לבור ה"ה מותר לסמוך. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה י"ל, דכל דהוא בא להעמיד את תשמישו ברה"ר, ל"ב בזה כלל לדין הרחקת נזיקין, אלא ה"ה חייב להרחיק מכח דין נזיקין דב"ק, וכמש"כ הברכ"ש בכ"ד, - אך נראה, דאף במיני נזיקין שאין בהן לדין הנזיקין דב"ק, ובאנו לחייבו להרחיק מכח דין הרחקת נזיקין, הרי דאף לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, כ"ז הוא כשהמזיק מעמיד את תשמישו בתוך שלו, אך כל שהוא מעמיד את תשמישו ברה"ר, לעולם יש על המזיק להרחיק את עצמו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז נראה גם בדינא דסמך בהיתר, דהא דא"צ להרחיק הוא משום דעיקר דינא דהרחקת נזיקין הוא דאין להמזיק זכות להעמיד תשמיש המזיק לתשמישו של חבירו, ובזה הוא דאמרינן דכל שהעמידו בהיתר כבר זכה בזכות תשמישו, וא"צ להרחיק אח"כ, - ונראה לפ"ז, דכל עיקר דינא דסמך בהיתר, הוא רק כשהוא עושה בתוך שלו, דיש לו זכות לתשמיש זה, ובזה הוא דאמרינן דכל שסמך בהיתר לא הצריכוהו לימנע מתשמיש זה, אך כל שהוא עושה ברה"ר, דאין לו זכות כלל לתשמיש זה, ה"ה צריך להרחיק אף אם סמך בהיתר. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם גם לדרך זו, מסתברא מילתא דכ"ז הוא כשהוא עושה בתוך שלו, דבזה הוא דאמרינן דכל דלא חשיב כסמיכת דבר המזיק, א"צ לבטל תשמישו מפני תשמיש חבירו, אך כל שהוא עושה ברה"ר, אף בכה"ג הוא צריך להרחיק, וכמש"נ לעיל סקי"ד דכן משמע קצת בל' רש"י והריטב"א, - וזה ע"ד מש"נ לעיל סקי"ד מד' הראשונים, דכל הא דלר' יוסי א"צ להרחיק כשאי"ז גיר"ד, הוא רק כשהוא עושה בתוך שלו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך באמת כמדומה דאין הדברים מתישבים, שהרי לדעת הרמ"ה בסוגיין, מסקינן דאף לרבא מותר לסמוך קודם שבא המזיק, ורק בבור אסור לסמוך משום דכל מרא וכו', והנה הרי כיון דבבור אסור לסמוך, בע"כ דאיכא דין הרחקה אף משום תשמיש הניזק שעדיין אינו קיים, והא דבשאר נזיקין מותר לסמוך, הוא משום שעדיין אינו מזיק, ואפ"ה מהני הא דכיבד וריבץ וכו', לאסור עליו לסמוך, ועמש"נ לישב בזה בסימן ה' סקי"ד ואילך. [↑](#footnote-ref-15)
15. וצ"ע דלצד האיבעיא דכיבד וריבץ לא חשיב כקדם האוצר, א"כ מ"ט אם באו לחפור בב"א חשיב כקדם הניזק, אף אם בפועל קדם המזיק וחפר, - ושמא שאני באו לחפור בב"א, שהוא בא לחפור את בורו עכשיו, ול"ד לכיבד וריבץ, שאינו עוסק עכשיו בהכנסת התבואה, - ויש מקום לדון עוד לדעת הר"י מיגש גופי', דחשבינן להדירה כמקום שאינו עשוי כלל לאוצר, ובזה הוא דמיבע"ל אם מהני הא דכיבד וריבץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)