88 דעת הרמב_ם בדין מוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] הרמב"ם בהל' שבת לא הביא כלל לדין מוקצה לאכילה, אלא לאיסור מוקצה בטלטול, ופירש כמה טעמים בזה, וגם בדין מיגו דאיתקצאי, פירש דהוא כלפי הטלטול, וזה דלא כמש"כ הריטב"א דעיקרו הוא לגבי ההכנה, דבעינן הכנה מבעו"י, - ולא הביא הרמב"ם דין מוקצה באכילה, אלא בגרו"צ, דאינם מוכנים, אך שאר דברים מוכנים בשבת, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ח דהכל מוכן אצל שבת.

ובד' הרמב"ם משמע דנידון מוקצה מחמת מיאוס, אינו משום דאינו מוכן להשתמשות וממילא דהו"ל כעצים ואבנים, דהרמב"ם העמיד לדינא דמוקצה מחמת מיאוס כלפי טלטול, ולא העמידו כלפי שימוש, וי"ל למש"נ להלן דאיסור אכילה הוא רק באכילה או בשימוש המכלה את הדבר, וממילא דבמוקצה מחמת מיאוס בע"כ דהקצאתו היא כלפי טלטול, והיינו דכיון דהוא מוקצה מדעתו, ע"כ חשבינן לי' כעצים ואבנים האסורין בטלטול, (וזהו דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש אם אזלינן בתר דעתו, ודו"ק).

ב] ובד' הרמב"ם בהל' יו"ט מבו' דהא דביו"ט קי"ל כר"י, היינו דבעינן הכנה, אך כלפי הטלטול שוה דין יו"ט לדין שבת, אלא דאחר דאסור לאכלו משום מוקצה, תו הו"ל כעצים ואבנים ואסור לטלטלו, כמש"כ הרמב"ם בפ"ב הי"ז.

ולפ"ז נמצא דבדין מיגו דאיתקצאי אין לחלק בין שבת ליו"ט, כיון דעיקר ההקצאה היא מטלטול, ואך דבדין מיגו דאיתקצאי קי"ל כר"י.

ג] ולפ"ז צ"ב בהא דטבל מוכן הוא אצל שבת, דהניחא אם עיקר דינא דמיגו דאיתקצאי הוא כלפי ההכנה, הרי דע"ז אמרינן דטבל מוכן הוא אצל שבת וחשיב כמוכן מעיקרא, ואף דאסור לטלטלו משום דהוי כעצים ואבנים, מ"מ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, אך לדעת הרמב"ם דעיקר דין מיגו דאיתקצאי הוא כלפי הטלטול, הרי גם טבל הי' אסור לטלטלו בביה"ש.

ד] אך באמת בד' הרמב"ם משמע דמותר השמן אסור משום שהוקצה להסתפק ממנו, וגם כלפי ההכנה לאכילה איכא לדין מיגו דאיתקצאי, - וי"ל דאדרבה אלמלי הא דאיכא מיגו דאיתקצאי כלפי האכילה, ליכא מיגו דאיתקצאי כלפי הטלטול, כיון דכל הא דהי' אסור לטלטלו הוא משום דלא הי' ראוי לאכילה ועכשיו הוא ראוי, - ודין מיגו דאיתקצאי הוא בדבר שהי' אסור לטלטלו אף שהוא ראוי.

ובזה מתפרש סוגיית הגמ' מ"ו ב' דלא פרכינן אלא מהא דשרי ר"ש במותר השמן שבנר, ולא פרכינן מהא דמתיר לטלטל נר שהדליקו בו בשבת, דהתם לית לי' מיגו דאיתקצאי לגבי טלטול, אך לא מצינו דלית לי' מיגו דאיתקצאי כלפי אכילה.

ומה"ט הוא דטבל מוכן אצל שבת, דכיון דליכא גריעותא בהכנתו, הרי דאף דהי' אסור לטלטלו משום דהו"ל כעצים ואבנים, מ"מ כל שנעשה ראוי בשבת מותר לטלטלו.

ה] וזהו שכתב הרמב"ם בהל' יו"ט דאין איסור מוקצה בשבת, משום דכל הדברים מוכנים בשבת, והא דאסור לטלטל, אי"ז איסור מוקצה, ואמנם גרו"צ אינם מוכנים, וכן שמן שבנר בטלה הכנתו, אך שאר דברים מוכנים בשבת.

ו] ובדין לא ניתנו עצים אלא להסקה משמע בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"א דהוא איסור טלטול, והיינו דל"ב הכנה אלא לאכילה או לתשמיש המכלה, אך לשאר דברים א"צ הכנה, אלא הוא איסור טלטול, - אך לפ"ז צ"ע בהא דקי"ל לאסור בזה, הרי באיסור טלטול לא קי"ל ביו"ט כר"י, - וי"ל דס"ל כדעת ר"ת דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה אלא מגזירה יו"ט אטו שבת, וזהו שכתב דלא התירו לטלטלן אלא להסקה, דבזה לא גזרו שבת אטו יו"ט, אך בשאר מילי גזרו שבת אטו יו"ט, - ולפ"ז באמת לא תליא ד"ז בפלוגתא דר"י ור"ש בדין מוקצה, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בריש ביצה דליכא פלוגתא במכילתין בדין מוקצה, אף דבמתניתין ל"ב ב' דעת ראב"ש דמנהיגין את הבהמה במקל, ובע"כ דהפלוגתא בדין עצים אינה בהל' מוקצה, (אך י"ל דלפ"מ דמסקינן דהתם הוא פלוגתא אחרינא, איירי במקל שיש עליו תורת כלי, ואפ"ה אסור, וכ"נ ממה שהביא הרמב"ם לדין זה בפנ"ע

ז] ולפ"ז נראה לדעת הרמב"ם דמוקצה מחמת מיאוס שרי ביו"ט, דכל איסורא דמוקצה מחמת מיאוס הוא משום דחשבינן לי' כעצים ואבנים וה"ז אסור בטלטול, ובזה קי"ל כר"ש אף ביו"ט.

ח] עוד נראה לדעת הרמב"ם, דלא מצינו לההקצאה דאוצר אלא במידי דאכילה או דהסקה, אך בדבר העומד לשימוש ליכא לההקצאה דאוצר, דעיקר ההקצאה דאוצר היא שלא להשתמש בו, וכיון דנאסר בשימוש ממילא דהו"ל כעצים ואבנים ואסור לטלטלו, אך בדברים שעומדים לשאר תשמישין ל"ש כלל ההקצאה דאוצר, - וע"כ אף לדעת ר"י לא נאסרו כלים העומדין לסחורה, אלא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, דהוא הקצאה מטלטולו, כמשמעות ד' הרמב"ם.

וה"נ הוא באיסור נולד, דלא מצאנוהו אלא במידי דאכילה או הסקה, ולא מצינו להדיא דכלי שנעשה ביו"ט אסור להשתמש בו משום נולד, אלא שאסור להסיקו, ומשמע דמותר להשתמש בו, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, אך י"ל דמה שדנו בנכרי שחקק קב רק לענין הסקה, הוא משום דלטלטלו לשאר צרכים אסור משום מיגו דאיתקצאי, דלא ניתנו עצים אלא להסקה, ורק לטלטלו להסקה דהי' מותר מתחילה, הוא די"ל דאף אחר שעשה ממנו בקעת שרי.

ט] ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם עיקר דינא דמיגו דאיתקצאי, הוא בדבר שהי' ראוי ואפ"ה נאסר משום בסיס, וה"ה אסור לכל היום, אך בדבר שהי' אסור בתחילת היום משום שלא הי' ראוי ואח"כ נעשה ראוי ליכא להך דינא, - וגם הא דאסרינן בבהמה שנתנבלה בשבת משום דבתחילת היום ל"ה מוכנת לכלבים, אי"ז ענין לדין מיגו דאיתקצאי, אלא הוא דין אחר, דההכנה נקבעת בתחילת השבת, וגם ר"ש מודה לד"ז, אלא דס"ל דהכל מוכן אצל שבת.

ונמצא דמהא דתניא דהא דאסר ר"י בבהמה שנתנבלה בשבת הוא משום דאינו מן המוכן, מבו' דאין איסורו משום מיגו דאיתקצאי, אלא משום דאי"ז מוכן, והיינו משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.