שיעורי תערובת יט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – יט

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קא, ג - ו

**רגלי אווז ורגלי בהמה**

**[המשך ס"ג] וכן רגלים או ראש שלא נחרכו בשערם אבל אם נחרכו חשיבי חתיכה הראויה להתכבד וכו' מיהו רגלים של עופות מלבד רגלי אווז וכן רגלי בהמה דקה במדינות אלו לא חשיבי כלל ובטלים.** ומשמע דרגלי בהמה גסה חשיב ר"ל. והגר"א (ס"ק יד) הביא ראיה לזה ממשנה בב"ב (פג:) דמבואר חילוק בין בהמה גסה לבהמה דקה שחלקי בהמה גסה חשובים יותר. ויעוי' בח"א (כלל נג דין ח) שכתב לחלק שרגליים של עגל הוי חהר"ל [וכמו שמשמע ברמ"א], אבל כתב שבהמה גסה אי"ז נחשב ר"ל, ובאמת צ"ב מה כוונתו בהמה גסה וכי עגל אינו בהמה גסה. וביד יהודה (קצר ס"ק כ) כתב שאינו מבין אמאי רגלי בהמה גסה חשיב ר"ל ולא ראינו שמגישים לאורחים רגלי בהמה, וכ"כ גבי רגלי אווז (שם ס"ק כד) דלא ראינו שמכבדים אנשים ברגלי אווז, ועכ"פ הכל תלוי לפי המקום והזמן ושמא בזמן הרמ"א היה ראוי להתכבד, ומ"מ בזמנינו שאין הדרך להגיש רגלי בהמה או רגלי אווז לא יחשב ראוי להתכבד.

**חתיכה שרק בצירוף עוד דבר נעשית ראויה להתכבד**

**ועוד** כתב היד יהודה (שם) שאף שרגילים להגיש רגלי אווז לאורחים, אבל מביאים אותו עם עוד דבר אבל רגלי האווז לבד אינו ראוי להתכבד, וזה לא חשיב ראוי להתכבד, דחהר"ל הוא דוקא דבר שהוא עצמו לבד ראוי להתכבד, וכן הביא מהלכות קטנות (מהר"י חאגיז ח"א סי' קעו).

**אם שייך למלוח תרנגולת קודם שהסירו ממנה הנוצות**

**עוד** יש להעיר בדין זה, דהמחבר כתב בתחילה תרנגולת בנוצתה שנתערבה באחרות בטילה, ואח"כ כתב שאם אינה מבושלת בטילה, והקשה הבדי השולחן דכיון שכתב השו"ע שכל שאינה מבושלת בטילה, מה צריך לכתוב תרנגולת בנוצתה בטילה, הא ודאי שאם היא בנוצתה עדיין אינה מבושלת דהא חסירה מליחה. וכתב להוכיח מכאן שמותר למלוח תרנגולת כשיש עליה נוצות, וכן מבואר בד"מ (סי' סח סק"ט) ובפמ"ג (ש"ד סם ס"ק כו). אמנם החת"ס (ח"ו סי' סא) כתב להחמיר בזה, ובאמת כן מסתבר שהמלח שמולח על הנוצות לא נדבק בבשר [אמנם בין הנוצות מסתבר שיש מלח ואולי מחמת זה מהני לדעות המקילות]. מיהו יש לדחות עיקר ראייתו מהמחבר, דדעת המחבר (סי' סט סי"א) דבשר שלא נמלח שנתבשל, אם היה ששים במים כנגד הבשר הכל מותר ואפילו הבשר, וא"כ אף אם מליחה לא מהני כשיש נוצות שייך שיהיה תרנגולת בנוצתה מבושלת.

**דבר שבא לתקן המאכל אינו חהר"ל**

**[ס"ד] שומן הכנתא אינו ראוי להתכבד.** וכתב הש"ך (ס"ק יב) שהכל תלוי לפי המקום והזמן. והנה שומן הכנתא אינו ר"ל כיון שאין מגישים השומן בפנ"ע, ומחמת זה הקשה היד יהודה על דברי הפמ"ג (ש"ד סק"ב) שכתב שחמאה חשיב ר"ל, והרי אין מגישים החמאה בפנ"ע ודמי ממש לשומן הכנתא, דכל שמצד עצמו אינו נאכל אלא בא רק כדי לתקן מאכל אחר ועי"ז נעשה חשוב לא נחשב ר"ל. וכן גבינה בזמנינו באמת אינו מצוי שמביאים אותו כך בלא לתקן דבר אחר וא"כ אי"ז חהר"ל.

**חתיכה חשובה גדולה שאחר שיחתכוה כל חתיכה בפנ"ע אינה ר"ל**

**וכתב** הרמ"א **עור שומן אווז מיקרי ראוי להתכבד ואינו בטל.** הנה דין זה צ"ב, דמבואר באיסור והיתר (כלל כה דין כג) שהעור כשחותכים אותו לחתיכות קטנות להגיש לאורחים שוב אינו ראוי להתכבד, והקשה המהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' נג) א"כ אמאי העור כשהוא בשלימותו מיקרי ראוי להתכבד, והרי אין מגישים אותו בשלימותו, ומה שמצינו שחתיכה גדולה הוי ר"ל, היינו משום שדבר שחסר תיקון קצת ג"כ חשיב ראוי להתכבד, אבל זה דוקא אם לאחר התיקון יהיה ראוי להתכבד, אבל כאן שאף לאחר התיקון אי"ז ראוי להתכבד למה יחשב ר"ל כשהוא בשלימותו ונשאר בצ"ע. והלחם חמודות (חולין פ"ז אות קסד) הסכים עם המהרש"ל, ועל כן פסק להקל דעור שומן אווז לא חשיב ר"ל.

**כמה חתיכות שיחדיו הם ראויים להתכבד**

**והט"ז** (סק"י) הסכים לרמ"א שעור שומן האווז מיקרי ר"ל, וביאר שעור שומן אווז אף לאחר שנחתך לחתיכות קטנות חשיב ראוי להתכבד, כיון שמגישים לאורחים כמה חתיכות ויחדיו ראויים להתכבד. אבל בנקה"כ (סק"ב) פליג עליו שאחר שנחתך ודאי אינו נחשב ר"ל, כיון שכל חתיכה בפנ"ע אינה ראויה להתכבד. וכן הסכימו האחרונים [עי' פמ"ג (מ"ז סק"י) ויד יהודה (ס"ק יב)]. והיד יהודה (שם) כתב ליישב דברי הרמ"א בדוחק, שלפעמים אף לאחר שחותכים את שומן האווז נשארה חתיכה אחת גדולה שמגישים אותה לבדה לפני האורחים, ועל כן אף כשהעור בשלימותו מיקרי ר"ל, אמנם זה נראה דוחק.

**ומתבאר** מכל זה דעת הפוסקים שאם מגישים הרבה חתיכות יחד לאורחים לא חשיב ראוי להתכבד, אלא צריך דוקא שתהיה חתיכה אחת. אמנם כתב היד יהודה (סקי"א) שאם היו כמה חתיכות ואח"כ דיבקו אותם זה לזה [כגון בנקניק], זה חשיב ר"ל, וכמו בפת שטוחנים אותה ואח"כ נעשית וחשיב ר"ל [ואם הנקניק התבשל עם החתיכות שלו אז אפילו אם רק מעט מהנקניק הוא איסור חשיב ר"ל, לדעת היד יהודה שנתבארה לעיל לעניין חתיכות גבינה שיש בה חלב טריפה].

**קישקע, אף שר"ל כיון שהבשר בפני עצמו אינו ר"ל ה"ז בטל**

**וכתב** הפמ"ג (ש"ד סקי"ב) שקישקע קודם שמילאוהו קמח לא מיקרי ראוי להתכבד, כי מה שעתיד לתקנו ע"י תיקון אחר אינו ראוי להתכבד, ומשמע מדבריו דלאחר שמילאו הקישקע בקמח חשיב ראוי להתכבד. אמנם היד יהודה הביא מהמרדכי [(ביצה תרמז) והביאו הפמ"ג עצמו בסי' קי (סוף סק"א)] שכתב להדיא שהקישקע אינו נחשב ראוי להתכבד, כיון שהוא עצמו בלא המילוי אינו ראוי להתכבד והמילוי אינו דבר האסור ונמצא שהאיסור בפנ"ע אינו ר"ל [ולא דמי למה שביארנו לעיל שלדעת היד יהודה אם האיסור וההיתר הם חתיכה אחת שאי"צ שיהיה באיסור לבדו שיעור הר"ל, דהכא הקישקע הוא דבר שיכול להתקלף וע"כ לא חשיב חתיכה אחת].

**וכמו"כ** מצינו בחוו"ד (בסוף הסימן) שהביא מהנוב"י (יו"ד קמא סי' ל) לעניין הפשטיד"א שיש בה מילוי של גבינה, דהפשדיט"א ראויה לאורחים אבל הגבינה שבתוך הפשטידא בפנ"ע אין בה משום ראוי להתכבד, וכתב שאי"ז נחשב ראוי להתכבד וכתב החוו"ד שיפה כתב.

**חהר"ל משתנה לפי המקום והזמן**

**והנה** בדין זה שכתב הרמ"א שעור שומן האווז מיקרי ראוי להתכבד, כתב הש"ך (סקי"ג) שהמהרש"ל חולק בזה, והוסיף שלפי שדינים האלו הכל תלוי לפי המקום והזמן אי"צ להאריך בדינים אלו. ונראה שהמקום והזמן היינו לפי דרך כל העיר אבל אדם לעצמו שמחשיב דבר מסויים לא נחשב עי"ז כראוי להתכבד [וכן להיפך, ועי' בדי השולחן ביאורים ס"ג ד"ה מיהו]. ובאמת פלא מה שמצינו בט"ז (סק"ח בשם מהרש"ל) שהביא שלשון חשיב ר"ל כיון שמצינו שאברהם אבינו הגישו לאורחים, וצ"ב מאי איכפ"ל אם בזמנו של אברהם אבינו היה ראוי להתכבד, הא הכל תלוי לפי המקום והזמן, ומה שהיה בזמנו של אברהם אבינו לא מעלה ולא מוריד.

**ובפמ"ג** (מ"ז סק"ט) הביא שהמנח"י (כלל מ סק"ח) תמה א"כ למה האריכו בזה הפוסקים לומר בכמה דברים אם הם ראויים להתכבד או לא, כיון שהכל תלוי לפי המקום והזמן. וכתב המנח"י ליישב בשני פנים. א. שכל שהוזכר שראוי להתכבד אף אם עכשיו אין ר"ל בטלה דעתם, ומה שאמרו שהכל לפי המקום והזמן היינו לחומרא, בדברים שלא היו ראויים להתכבד שאם עתה מחשיבים אותם בני אדם גם הם אינם בטלים [אמנם קשה שהוא דין דרבנן ולמה ילכו לחומרא]. ב. שאם ידוע באותו מקום אם הוא ראוי להתכבד או לא ודאי הולכים לפי המקום והזמן, אבל כשאין יודעים אז הולכים כמו שכתבו הפוסקים. אמנם תי' זה צ"ב, דהא כיון שאינו יודע הוי כמו ספק, וכיון שחהר"ל הוא דין דרבנן היה לנו להתיר במקום שאינו יודע [והפמ"ג כתב להחמיר כהתי' השני שאם אין ידוע מה מנהג המקום הולכים אחר מה שנתבאר בפוסקים, אבל אינו מסכים להלכה כהתי' הראשון].

**[ס"ה] קורקבן וכן שאר בני מעיים אינם ראויים להתכבד.** והביא הט"ז (ס"ק יא) מהמהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' נ) שהוא ראה שקורקבן אווז הוי ר"ל, ושל תרנגול אינו ר"ל. ומבואר בפמ"ג (מ"ז ס"ק יא) שכבד של אווז חשיב ראוי להתכבד דוקא מאווז פטומה, ועל כן כתב שאם נתערבו כמה כבדים חלקם מפטומות וחלק משאינם פטומות, הפטומות אינם בטילות כיון שי"ל שאחד מהם הוא האיסור וכיון שהוא חהר"ל אינו מתבטל, אבל אלו שאינם פטומות בטילות ממ"נ, דאם האיסור הוא כבד פטומה ודאי כל אלו שאינם פטומות מותרות, ואם האיסור הוא מכבד שאינה פטומה הרי אי"ז נחשב חהר"ל ובטל האיסור ברוב. והקשה רע"א דלכאו' יש להחשיב זה כספק חהר"ל ומספק שרי, וכן דעת הפוסקים [יד יהודה (סקי"ג) בית שלמה (ח"ב סי' קעג)], ועי' פרי מגדים (ש"ד סק"ב) שנראה שסותר דבריו לכאן.

**[ס"ו] אבל אם נחתכו או נתרסקו.** דין זה נאמר בין על חהר"ל ובין על בריה, אבל מ"מ יש חילוק בין בריה לחהר"ל, דבבריה כל שנחתכו הרגלים וכדו' שוב אי"ז בריה, אבל החתיכה הראויה להתכבד צריך שיחתך עד שיהא אינו ר"ל.

ומה שכתב השו"ע 'נתרסקו', בפמ"ג הבין דאזיל אף על בריה, דבריה דנתרסקה אי"ז ר"ל. מיהו הגר"א (ס"ק יז) ביאר שנתרסקה נאמר רק על חהר"ל, אבל בריה שנתרסקה עדיין חשיבא בריה [והוא נפק"מ למעשה אם נתרסקה נמלה באוכל וכדו']. ויש להוכיח מהט"ז לעיל סי' ק (סק"ב) שכתב שאם נתרסקה הבריה עי' בסי' קא ס"ו, ומשמע שהבין שנתרסקה אזיל אף על בריה וכן פשטות לשון השו"ע. ומצינו נמי חילוק להיפך אם נסרך קצת, דזה ברור שאי"ז ראוי להגישו לפני האורחים וא"כ אין לזה דין חהר"ל, ומ"מ לגבי בריה ודאי גם אי נסרח קצת עדיין חשיב בריה (יד יהודה מהפר"ח).

**והוא שנתרסקו שלא במתכוין לבטל האיסור אבל אם נתכוין לכך אסור למרסק אם הוא שלו וכן למי שנתרסק בשבילו.** והיינו משום שאין מבטלים איסור לכתחילה, ויל"ד במקום שכן הוא הדרך, כרימון, דחשיב דבר שבמנין ואינו בטל ומ"מ דרכו של אותו פרי שבשביל לאכול צריך לפותחו, ואז הרי אין כוונתו כלל לבטל, ואמאי נחשב שעובר על אין מבטלים איסור לכתחילה. ומבואר מכל זה, שאף כשפותח שלא לצורך ביטול נחשב כמבטל איסור לכתחילה ואסור, ועי' רע"א בתשו' (סי' עז) לבאר הטעם למה אסור לפצוע רימונים אע"פ שאין כוונתו לבטל.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**