מראי_מקומות_רעא-ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**רעא-ב**

1. **איסור טעימה לפני קידוש**

צריך לעיין מה האיסור טעימה, הרי בכל המצות שנאסר אכילה לפני קיום המצוה מצד "שלא ימשך" **טעימה** מותר דהיינו אכילה עד כביצה וכן מים מותר וכאן נאסר.

ועיין מג"א ס' רלה-ד "ולא דמי לקידוש והבדלה דאסור לטעום דהנהו אתקון דוקא בתחילת הלילה בכניסתו וביציאתו" ובפשטות כונתו דהיות ויש דין למהר ובעי לקדש בתחילת השבת. לכן נאסר גם טעימה.

וקשה מהמג"א גופו בסק"א דמי שהתפלל ערבית בליל שבת כבר קיים את הדאוריתא ואין לו דין למהר וא"כ למה נאסר בטעימה.

וביותר קשה דהרי גם מי שאין לו יין וכרגע לא מקדש וצריך להמתין על יין נאסר בטעימה לפני קידוש.

וע"כ כונתו דהחשיבו את הכוס דנאסר לאכול ולטעום לפניו, שחז"ל רצו, שהעיסוק הראשון יהיה בקידוש [והגדרת עיסוק כלפי זה, זה אכילה ושתיה וצ"ע].

ולפ"ז מובן המחלוקת בגמ' פסחים קו: "טעם האם מקדש או אינו מקדש" ומה טעם שמה שעבר עבירה יפטרנו מקידוש, ולהנ"ל שפיר היות ועיקר התקנה שזה יהיה תחילת אכילתו היה מקום לדון **שבטעם כבר לא יהיה תחילת אכילתו** ויפטר מקידוש.

לדינא נפסק טעם מקדש [רע"א-ז].

ועיין תוס' סוכה לה ע"א ד"ה "מאי קושיא" מוכח דס"ל דהאיסור אכילה לפני קידוש דינו כשאר איסורים עי"ש.

ובמג"א סק"א הביא את הר"ן שמקשה שבשאר מצות שהתחיל בהיתר אין דין מפסקין ובקידוש נאסר לאכול גם בהתחיל בהיתר, ותירץ דשאני הכא דקידוש מקמי סעודה איתקן ובמקום סעודה, דהיינו שזה דין בקידוש שיהיה **לפני** הסעודה.

וצ"ע למה לא תירץ כמקודם שקידוש דינו בתחילת הלילה ובגר"ז בקו"א לקמן ס' רצט ביאר דלא סגי בטעם דלעיל, דהרי בהבדלה אינו מפסיק ולכן צריך לטעם דקידוש דינו לפני סעודה.

עיין ברע"א מה שהקשה על הר"ן דהרי האיסור אכילה לפני קידוש אינו משום שמא ימשך אלא **איסור עצמי** וכעין זה בשעה"צ רצט ס"ק ו' בשם הנהר שלום "משא"כ בזה דאין הטעם שמא ישכח ולא יבדיל אלא **דקודם קידוש והבדלה הטעימה אסור בעצמותה** וכו'".

וצ"ב מהו האיסור עצמי בשלמא קידוש שיך לומר שרצו שהסעודה תתחיל בקידוש וכדו' אבל בהבדלה מ"ש.

★עיין שו"ת הרא"ש כה-ב שביאר הטעם שלפני קידוש נאסר שתית מים ולפני הבדלה מותר.

★בענין אכילת קטן לפני קידוש עיין במג"א רסט-א.

★איסור אכילה לפני קידוש ביום

עיין רמב"ם שאסר, וראב"ד שנחלק ומתיר. ועיין רבינו דוד בפסחים קו. ומהר"ם חלאוה שם וז"ל "ואינו מחור דאין זה קידוש ממש שכבר נתקדש היום פעם אחת וכו' אלא שחכמים תיקנו **לקבוע סעודתו של היין ומסמכי לי אקרא** אבל מדרבנן הוא הילכך מותר לטעום ומינה נמי **דנשים פטורות** ממנו כיון דאינו אלא מדרבנן וכו'.

לדינא גם ביום אסור וגם נשים נאסרו.

האיסור אכילה ביום מתחיל רק לאחר תפילת שחרית, ומה שמותר לפני תפילה דהיינו טעימת מים ואכילה מועטת לחלוש, מותר גם מצד דיני קידוש.

וא"כ יש להסתפק מי שלא קידש בלילה שדינו לקדש ביום, האם מותר בטעימה לפני שחרית די"ל דאיסור לילה עדיין לא פקע, והכא יאסר גם לפני שחרית. ויותר נראה דאין סיבה לאוסרו לפני שחרית היות ואסור לקדש דהרי נאסר בשתית יין לפני תפילה, ולכן למרות שחיב מהלילה יהיה מותר בשתיה לפני תפילה.

★ממתי מתחיל האיסור אכילה

עיין במג"א שמספק חשיכה נאסר וה"ה אם קיבל עליו שבת נאסר. הובא במ"ב ס"ק יא.

ועיין ב"דעת תורה" שרוצה להתיר שתית מים דביה"ש אין דין "שבת קובעת" ומש"כ בקשר ליו"ט עי"ש.

★מי שאין לו יין ופת לקדש

עיין במ"ב ס' רפט-י "ובלילה אם אין לו חתיכת פת ויין ושאר משקין לקדש עליו ויש לו תבשיל ופרות וכיו"ב י"א דאם מצפה שיבאו לו איזה דבר לקדש עליו ימתין איזה שעות ועכ"פ אין צריך להמתין יותר מחצות ואם הוא אדם חלוש וכו'.

יש להסתפק כמה חייב לטרוח בשביל יין, האם כנט"י, מיל וד' מיל, או הכא גרע והראיה שדורשים ממנו להתעכב כמה שעות. דלא כנט"י שלא צריך להמתין יותר משיעור ד' מיל.

★פורס מפה ומקדש

הטעם "כי היכי דתיתי סעודתא ביקרא דשבתא" עיין בתוס' פסחים ק"י ד"ה "שאין מביאין" דזה הטעם שמכסים את הפת בזמן הקידוש, ויוצא שלפ"ז ביום לא צריך לכסות. ועיי"ש בתוס' דאצלם היו מביאים את השולחן לאחר קידוש [דהיו שולחנות קטנים] משא"כ אצלנו לא שייך ולכן מכסים.

ועיין במעשה רב אות קיח "בשעת **קידוש על היין לא יהא הלחם על השולחן** [עיין תוס' בפסחים ד' ק' ע"ב ד"ה שאין].

★האם מכסה רק את הפת או את כל השולחן עיין פמ"ג א"ח-ז.

האם הקידוש הפסק ביחס לפה"ג

עיין ט"ז ומג"א, ובראשונים בחולין פז.

בפורס מפה למקדש לדינא לא מברך הגפן שנית.

ויש להעיר בסימן תע"א מ"ב ס"ק כא מבואר שמברך על כוס קידוש וצע"ג מהכא [הגרש"ז].

ברכת הגפן בקידוש האם היא חלק מהקידוש

בכל קידוש יש להסתפק האם הגפן אינו חלק מהקידוש רק **ברכת הנהנין,** [הברכה היכי תמצי בשביל שיוכל לשתות] או שהברכה היא חלק מהקידוש.

בגמ' בר"ה כט הגמ' דנה "בברכת היין של קידוש האם יצא מוציא, שברכת הנהנין אין דין יצא מוציא, ומסקנת הגמ' היות ומחויב בברכה אפשר להוציאו, ועיי"ש ברש"י ד"ה "וברכת היין" מיבעיא לן שאין באות אלא לפי שהמברך צריך שיטעם **ואי אפשר להנות בלא ברכה** וכו'. מבואר שבעצם זה ברכות הנהנין והיה צריך להיות שאין ערבות, רק למסקנא יש ערבות דזה נחשב **מחויב**, דהיינו **ברכות הנהנין שהשני חייב**, ולכן אני ערב עבורו.

ושיטת הרי"ף בפסחים קט על דברי רבינא שכל כוס מד' כוסות מצוה בפנ"ע "ואמרי רבותא הואיל וכל אחד ואחד מצוה בפנ"ע הוא מברכינן בה"ג אכל כסא וכסא" ועיין בחמד משה [רעא] שילפינן מדברי הרי"ף שהגפן הוא חיוב בכל כוס של ברכה, ולפ"ז בפורס מפה ומקדש למרות שבירך מתחילה הגפן להנ"ל יצטרך **לברך שנית.**

ועי"ש ברא"ש [בע"פ סימן כד] שחלק על הרי"ף שאפי' שכל כוס מצוה היות ואין היסח-דעת לא צריך לברך שנית. ובר"ן פירש את כונת הרי"ף היות וכל אחד מצוה הוה **כנמלך** [דהיינו כל שתיה היא בפנ"ע] וכן בגר"א ס' תעד.

ובשו"ת משכנ"י כתב שלרי"ף יצטרכו לברך בפורס מפה רק לא מטעם הנ"ל דהברכה היא חלק, אלא דאיה"נ הוה ברכת הנהנין רק משום דהוה כנמלך, דהיינו שתית יין הקידוש היא שתיה בפנ"ע ולא טפלה לשתיה הקודמת.

**לדינא בפורס לא מברך**, ועיין בגר"ז, דכל השנה בפורס מפה אינו מברך הגפן, אבל בפסח יצטרך לברך גם על כוס ראשון, וצ"ע בדבריו.

ועיין רש"י עירובין מ: ד"ה "ליתביה לינוקא" "דטעמא משום דגנאי הוא לכוס של ברכה של יהנה אדם ממנו לאלתר שתהא ברכת היין דבורא פרי הגפן שלא לצורך" מוכח דבפה"ג מברך מצד הקידוש **דזה חלק מהקידוש**. רק יש דבר נוסף מפני שלא יהיה גנאי צריך לשתות, וזה לא כדבריו בר"ה הנ"ל – ועיין ברש"ש בעירובין שעמד בזה.

ובכל **פורס מפה ומקדש שאינו מברך** הגפן לכאורה מוכח ג"כ **שהגפן זה לא חלק מקידוש** אלא מדין ברכת הנהנין. וכאן שבירך קודם לכן לא מברך שנית.

ובגר"ז דחה שהכא **מצורף** הבפה"ג שבירך בתחילת הסעודה, לקידוש שמקדש אח"כ וצ"ב בדבריו.

יש לדון מהגמ' בזבחים צא דברכת היין קודמת לברכת היום מפני דהיא תדירה, בשלמא אם זה ברכת הנהנין שפיר, אם הברכה חלק מקידוש יל"ע למה נחשב תדיר רק הנוסח תדיר לא הברכה.

וכן יש דס"ל דאם קידש ואח"כ בירך דעביד כב"ש, לכן לא יצא יד"ח, ואם זה ברכת הנהנין לא מובן מאי אכפ"ל בהפיכתו בשלמא אם זה חלק מקידוש שייך חסרון שהפך ועבד כב"ש.

ועיין עוד בב"י יור"ד סי' רסה גבי ברית מילה ביוה"כ האם צריך כוס ונותנין לקטן לשתות ותלוי בהנ"ל. [וכן אם סגי טעימת קטן שלא הגיע לחינוך].

ועין ב"בית מאיר" יור"ד רסה. שביאר דבפה"ג הוא ברכת השבח שמשבח את הקב"ה שברא יין שאומרים עליו שירה וז"ל "שוב הברכה ג"כ שבח לבורא ב"ה שברא היין לקדש עליו וכו'".

ונפק"מ בכל הנ"ל **מי שלא שמע הגפן**, ושמע רק את ברכת הקידוש האם יצא ידי חובה.

וגם אם נסבור שהגפן חלק מקידוש יש להסתפק, בשח לפני שתית המקדש האם יצא ידי חובה דבפשטות יצא ידי חובתו. וכל השתיה רק גנאי לכוס של ברכה וזה יתקיים ע"י שתית המקדש, ומאי אכפ"ל דשח.

★בכל פורס מפה יש לדון האם צריך להביא לח"מ, לסוברים דלא מברך המוציא [דאולי מעלת הלח"מ רק במברך עליו]. ומהמ"ב בס"ק כג אין להוכיח דמיירי בבירך המוציא.

★מי שבירך המוציא לפני קידוש והבדלה.

ברמ"א ס"ה גבי בירך לפני קידוש שיקדש על הפת, אבל בהבדלה אם בירך לפני הבדלה יטעם מעט לפני הבדלה, והסבר בשביל למנוע ברכה לבטלה [באם לא יאכל] עדיף שיעבור על איסור אכילה לפני הבדלה.

ועיין במג"א שהסביר למה נאסר להבדיל ונחשב להפסק ולא נאמר שזה לא הפסק כ"תנו אוכל לבהמה". ותירץ דזה רק באיסור דאוריתא וס"ל שאיסור אכילה לפני בהמתו זה דאוריתא, משא"כ איסור אכילה לפני הבדלה זה דרבנן, לכן נאסר להבדיל.

ועיין ביאו"ה קסז-ו "ד"ה ומ"מ".

ועיין חזו"א דמאי טו-ה שהתתיר לעשר ולברך על המעשר, לפני אכילה. וז"ל "ואם ברך המוציא ונזכר שלא הפריש מעשר יכול להפריש במחשבה וכו' וכ"ז כדמאי, ובודאי **צריך לברך על ההפרשה** וכו' ואפשר דצריך להלחיש בשפתיו וכו'" ולכא' זה לא כמג"א הנ"ל דגם מעשר זה דרבנן.

או דנאמר דחמיר מפני דעיקרו דאוריתא. ויותר נ"ל דחלוק איסור צדדי מדרבנן כגון אכילה לפני קידוש, מדבר **שנאסר בעצמותו** מדרבנן כגון אוכל לא מעושר, ואם זה איסור עצמי גם איסור דרבנן יתיר לו להפסיק בין ברכה לאכילה.

[ויש שדנו באם נדר או נשבע שלא **יאכל עד שילמד,** ושכח ובירך האם מותר לו להפסיק בין ברכה לאכילה היות ואסור מדאוריתא באכילה, האם נדמה לתנו אוכל לבהמה דמותר. וכן במג"א מבואר שאם איסור אכילה לפני הבדלה היה מדאוריתא היה מותר, וי"ל הובאו בכה"ח קסז=נה].

ואחרי שנתבאר דאסור לו להבדיל ונחשב הפסק, וא"כ יש לפניו שני איסורים, או ברכה לבטלה או אכילה לפני הבדלה. צריך לומר **דהעדיפו** שיעבור על איסור אכילה לפני הבדלה מאשר יעבור על איסור ברכה לבטלה.

והנה קי"ל דשב ואל תעשה עדיף מקום עשה. ויש להסתפק האם הפשט שעבירה במעשה **חמורה** מעבירה בשב ואל תעשה. וא"כ בנידון דידן **לא שייך שוא"ת,** דהרי יעבור על **עבירת מעשה** דהיינו למרות שאם לא יאכל לא עושה כלום דזה בלי עשיה, אבל **גורם שברכתו לבטלה** וזה **היה ע"י מעשה.** וא"כ מה שירצה יעשה.

ואם ההסבר בשוא"ת לא מפני שיותר חמור, אלא מספק שלא יעשה [היות ולא יודע כיצד צריך להתנהג] הכא היינו צריכים לפסוק לו שלא יאכל [שוא"ת מספק] ויגרם ברכה לבטלה.

והרמ"א פסק שיאכל בשביל למנוע ברכה לבטלה צריך לומר **דברכה לבטלה חמירה.**

אולי מפני דיש דס"ל **שברכה לבטלה דאוריתא,** וגם אם נסבור שזה איסור דרבנן, צריך לומר דזה **איסור חמור** לתא דלא תשא. [וביותר אם האיסור אכילה לפני קידוש והבדלה זה לא איסור עצמי שפיר].

ויש לדון למה מרויח שאוכל ועי"ז אין ברכה לבטלה, דלכאורה אכילתו אכילת איסור **ולא חיב בברכה** כמו אוכל דבר איסור דלא תיקנו ברכה ע"ז עיין סימן קצו וה"ה איסור דרבנן, וא"כ לא ירויח כלום.

ואולי אסור התלוי בזמן כן חיב בברכה, נפק"מ לאוכל ביוה"כ האם מברך.

ויש לדון היות **ונפסק** לו לאכול בשביל להרויח, לא נחשב אכילת איסור, וצ"ע.