שיעור ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### שיעור ה'

* האם חולה יכול להקל בהמתנה שבין בשר לחלב ?
* באיזה אופן מותר לחתות את האש שתחת קדירת גוי ?
* האם מותר לשטוף כלי בשר וחלב בו זמנית ?

**דין בשר במי חלב**

**כתב** השו"ע (פ"ז ו') וז"ל המבשל בשר במי
 חלב או בחלב מתה וכו', פטור ואין לוקין על אכילתו משום בשר בחלב, הג"ה וכו' ואם נפל לתוך קדירה של בשר וכו' חלב מתה ומי חלב אוסרים המאכל כמו חלב עצמה, ואפי' בבישול יש לאסור לכתחילה, וסיים הרמ"א וז"ל ובדיעבד אין לחוש בכל זה, ואף לכתחילה אין בזה אלא חומרות בעלמא והמיקל לא הפסיד, עכ"ל.

**ונחלקו** הראשונים מהם מי חלב, שי' התוס'
 (חולין קיד. ד"ה המבשל) שהם מים (לבנים) היוצאים בעשיית גבינה, (כשנקפית, וזהו נסיובי דחלבא שיש בכותח), ולרא"ש (שם סי' נ"א) בכה"ג הוי חלב גמור, אלא מי חלב הם באופן שבישלו אותם מים וצף השומן למעלה, דהמים שנשארו הם מי חלב.

**והקשו** היד יהודה (סקי"ח בסופו) ועוד אחרונים
 על הרא"ש, אמאי מותרים מי חלב אלו בבשר, דכיון שהתבשלו עם השומן (והוא חלב ממש) הרי נתן בהם טעם ונאסרו (דטעם כעיקר דאוריי'), ונדחק היד יהודה לתרץ שיש במים ס' כנגד השומן, א"נ דחשיבי מין במינו (דהטעם דומה), ומדאוריי' בטל טעם השומן ברוב, ואה"נ דמדרבנן אסורים בבשר.

**ופסק** השו"ע (סעי' ח') כהרא"ש, וז"ל יש מי
 שאומר דנסיובי דחלבא, פי' מי החלב שמתמצים מקיפאון הגבינה, אינם בכלל מי חלב ואסור מן התורה, אלא מי חלב היינו אחר שעושים הגבינה מבשלים הנסיובי, והאוכל צף מלמעלה ולא נשאר בו אלא מים בעלמא, זהו הנקרא מי חלב, עכ"ל.

**מאידך** הפר"ח (פ"א סקי"ד) פסק כשי' תוס'
 (והוכיח דאף רש"י ס"ל הכי, ע"ש), ואף המים שנשארו מעשיית גבינה חשיבי מי חלב, אולם היד יהודה (סקי"ח) הוכיח מהרבה ראשונים כפסק השו"ע.

**וכתב** החת"ס (שו"ת יו"ד ע"ג, והובא בפת"ש פ"ט
 סק"ג) שיש להקל בחולה קצת, דסגי שימתין שעה בין בשר למי חלב, ודלא כדכתב החכמת אדם (כלל מ' י"ג) להקל אף בחלב ממש, מיהו היקל החת"ס אף בנסיובי דחלבא וכפי' התוס', דאף בלי שהתבשל מותר.

**ובהא** דכתב הרמ"א (הכא) דלכתחי' לא יבשל
 בשר במי חלב אף שהוא מדרבנן, קשה דבעוף בחלב דמדרבנן התיר השו"ע (ס"ג) בבישול והנאה, ותי' הרע"א (סקי"א) דשאני מי חלב שהם מין חלב וגזרו בהם, משא"כ עוף שאינו בשר שרי (והובא בשיעור א').

**עוד** כתב התפארת למשה (הובא ברע"א שם)
 דבשר במי חלב אסור בהנאה, בכ"ש מבישול שאסור, אבל הפר"ח (סק"ג) כתב שמותר בהנאה, דכן פשטות לשון הרמ"א (ס"א) דכל שאסור מדרבנן מותר בהנאה, מאידך הפרי תואר (סקי"ד) ס"ל מדהתיר הרמ"א בהנאה ע"כ אף בבישול מותר, שהנאה חמורה מבישול.

**איסור מי חלב משום אבר מן החי**

**והנה** הרמב"ן (הובא ברא"ש חולין פ"ח נ"א וכגי'
 המעדיו"ט) אוסר את המי חלב באכילה משום אבר מן החי, מדאבעיא (בכורות ו:) חלב טהורה מנ"ל דשרי, ומסקי' מדשיבח קרא לאר"י בארץ זבת חלב ע"כ דמותר (ועוד דרשות שם), משא"כ מי חלב שאינם חלב (מדשרי בבשר) באיסורם עומדים, וי"ל שהרמב"ן ס"ל כהרא"ש, דמי חלב הם אחרי שבישלו את הנסיובי, דאל"ה אמאי שרי כותח באכילה, (כדמוכח בש"ס, יד יהודה סקי"ח).

**וכתב** הרא"ש (שם) ואל תתמה שמי חלב
 מותרים לפני שפירשו מהחלב ומשפירשו נאסרו, שכן מצינו בדם האיברים שכשמובלע בבשר מותר (בלא מליחה) ומשפירש אסור.

**מיהו** לא נקטי' כהרמב"ן שאסר מי חלב
 משום אבר מן החי, דכתב הש"ך (פ"א סקי"ב) שאחר שהתירה תורה חלב, ה"ה כל משקה היוצא מבעל חיים מותר.

**בדין בשר בחלב בן פקועה**

**כתבו** השער המלך (איסורי מזבח ג' י"א) ועוד
 אחרונים, דלפי השו"ע (הכא) שהתיר בשר בחלב מתה, ה"ה דשרי בחלב בן פקועה (חי, שנולד אחרי ששחטו את אמו), דהא מדאוריי' דינו כשחוט (ורבנן הוא דהחמירו לשחטו משום מראית העין).

**והביא** השעה"מ ראיה להיתר, מדבעי' בגמ'
 (בכורות ו:) חלב טהורה מנ"ל דשרי (משום אבר מן החי), וס"ד מדאסרה תורה בב"ח ע"כ דחלב לבד מותר, ואם חלב דבן פקועה היה אסור בבשר, יכלה הגמ' לדחות דאיצטריך לאסור בב"ח דבן פקועה, אף שבשרו וחלבו מותרים משום אבר מן החי, מיהו החת"ס (יו"ד י"ד) דחה ראייתו דממילא הגמ' דחתה שצריך בב"ח לאיסור הנאה.

**וביד** יהודה (סקי"ב) דייק לשון הרמב"ם (פ"ט
 ממ"א ה"ו) מדשינה מלשון הגמ' שהתירו בשר בחלב שחוטה, וכתב בחלב מתה, דמוכח שאוסר לבשל חלב שחוטה בעודה מפרכסת, בבשר (אפי' שהבהמה אינה אסורה אלא משום לא תאכלו על הדם), וכ"ש בבן פקועה שהוא חי ממש דאסור בבשר, והכי נקטי' דחלב בן פקועה או חלב טריפה אסור.

**בדין חלב זכר, וזיעה מן החי**

**כתב** השו"ע (פ"ז ו') וז"ל המבשל בשר וכו' או
 בחלב זכר וכו', פטור ואין לוקין על אכילתו משום בשר בחלב, הג"ה וחלב זכר לא מיקרי חלב כלל, ואם נפל לתוך קדירה של בשר אינו אוסר, עכ"ל.

**ופירש** הש"ך (סקט"ז) דלא פליגי השו"ע
 והרמ"א, דהשו"ע איירי בחלב זכר דבהמה, והרמ"א התיר בחלב זכר דאדם, מיהו הפרמ"ג (ש"ד סקט"ז) דייק שהאו"ה (כלל ל"א י"ג) התיר אף בחלב זכר דבהמה, ומשום דלא שכיח.

**והקשה** עליו הזר זהב (הג' או"ה סקי"א) א"כ
 יאסר חלב זכר משום אבר מן החי דהא אינו חלב כלל, ולפי הש"ך (פ"א סקי"ב) דאחר שהתירה תורה חלב, אף כל המשקים היוצאים מהחי מותרים, לא קשה.

**עוד** כתב הזר זהב (שם) שזיעה מן החי מותרת,
 והביא ראיה מדאי' בשו"ע (או"ח רט"ז ב') דמוסק הבא מזיעת בהמה מותר, ומוכח שאין בזיעה משום אבר מן החי, ושם התירו אף הבא מבהמה טמאה, ובטהורה ודאי שרי (ויעו"ש שהביא עוד ראיות לזה).

**באיסור לחתות תחת קדירת גוי**

**כתב** הרמ"א (פ"ז ו') וז"ליש אומרים דאסור
 לחתות האש תחת קדירה של גויה, לפי שהם מבשלים בהם פעמים חלב פעמים בשר, והמחתה תחת קדירה שלה בא לידי בישול בשר בחלב וכו', ובדיעבד אין לחוש בכל זה, ואף לכתחילה אין בזה אלא חומרות בעלמא והמיקל לא הפסיד, עכ"ל.

**משמע** ברמ"א שלא יחתה דוקא במבשל
 בקדירה בשר ממש כיון דבלועה בחלב, וכן להיפך, מיהו הש"ך (סקי"ח) נקט לאסור אף במבשל ירקות, דס"ל שיש בישול אחר בישול, ונפלט מבב"ח הבלוע בקדרה ומתבשל שוב (מיהו נקטי' כרע"א (סק"א) ועוד אחרונים דחולקים עליו, והובא בשיעור א'), וסיים הש"ך דאינו אלא חומרא בעלמא ואין העולם נזהרים בזה, וצ"ע אמאי לא חששו בו.

**וביאר** הפרמ"ג(ש"ד סקי"ח) דבכלי הבלוע
 בב"ח מותר לחתות, דאין דרך בישול בכך, אלא דנקט דבמבשל בשר או חלב ממש אסור מדינא (בכלי בן יומו) דזהו דרך בישול, וקשה דפשטות לשון הרמ"א שהיקל במבשל בשר או חלב ממש, ואילו לפרמ"ג שייך רק במבשל ירקות (ובלוע בב"ח), וזהו דוחק.

**מאידך** הדברי מלכיאל (ח"ב מ' והובא בדרכי
 תשובה סקפ"ו) נקט שאסור לחתות מדינא תחת קדירת גוי, וביאר דהרמ"א חשש לכתחי' לי"א (הובא בשלה"ג בהג' למרדכי ע"ז תתל"ו ט') שאסר לבשל בקדירת עכו"ם שמא יחתה, ועל חשש זה כתב שהמיקל לא הפסיד, מיהו לא משמע כן בלשון הרמ"א.

**מיהו** החת"ס (שו"ת צ"ב) ס"ל כהפמ"ג, ואוסר
 לחתות במבשל חלב בכלי בשרי או להיפך, ומה שהיקל הרמ"א היינו במקום שספק אם בלוע בב"ח, ושמא אינו בן יומו, ואינו ידוע כמה פולט, ובזה חששו לכתחי', ואה"נ דאפי' במבשל הגוי בשר או חלב ממש, כל שספק אם בלוע בב"ח כתב הרמ"א שהמיקל לא הפסיד.

**וכן** נקט הרע"א (סקי"ח) כהחת"ס, אולם טעמו
 מהא דכתב הט"ז בשבת (שט"ז סק"ג) דכלי שספק אם יש בו זבובים מותר לסוגרו, שאין רצונו שיהו שם ואינו מתכוין לצוד, ואין בזה פסיק רישיה, דספק אם ישנם בתוכו, וחידש הט"ז שלא רק בספק אם יעבור איסור בעתיד אינו פסיק רישיה (כמו הגורר ספסל דשמא לא יעשה חריץ), אלא ה"ה לשעבר, כה"ג שספק אם יש בו זבובים, וכן נקט המשנ"ב (שם סקט"ז ובה"ל).

**מיהו** הגר"ש שקופ זצ"ל (כתובות ססי' ד') חולק
 על הט"ז, וס"ל דדוקא בספק דלעתיד אינו פסיק רישיה, שאז לא מוכרח שתהא התוצאה, משא"כ לשעבר דעצם סגירת הכלי מוכרחת לצוד, היינו פסיק רישיה, ונראה שהמשנ"ב סבר דכל שהוא ספק, חסר בכוונתו לצוד ושרי, ואף בספק לשעבר חסר בכוונה.

**וא"כ** ה"ה בב"ח כיון שאין כונתו לחתות
 עבור העכו"ם, וספק אם בלע בב"ח לכן שרי, משא"כ אם חותה עבור העכו"ם אסור, מיהו לחת"ס כל שספק אם בלע בב"ח שרי.

**וכן** כתב היד יהודה (סקי"ד) להקל כיון שאינו
 בין יומו, וי"ל דה"מ בכה"ג שהוא ספק איסור, דהא ס"ל (בהשמטות צ"ט סקכ"ז) להחמיר בבישול באינו בן יומו (והרע"א הכא הסתפק בזה).

**ונראה** להקל לחתות דוקא באינו מתכוון,
 וספק אם בלוע בב"ח (כהרע"א), אבל בידוע שבלוע בב"ח אסור כדמשמע לרוב הפוסקים.

**באיסור עירבוב מי הדחת בשר וחלב**

**כתב** השו"ע (פ"ז ו') וז"ל עוד כתבו דאין לערב
 מים שהדיחו בהם כלי בשר עם מים שהדיחו בהם כלי חלב וליתן לפני בהמה, דאסורים בהנאה, עכ"ל.

**כתב** הש"ך (סקי"ט) דהיינו שהדיחם במים
 רותחים (בכלי ראשון), והקשה רע"א (סקי"ט) הא מבשל הוא ואמאי היקל הרמ"א, ונדחק לתרץ דאיירי ביש ס' במים, ונשאר בצ"ע, והביא את המנחת יעקב (כלל פ"ה סקי"ט) דמוקי להרמ"א בצוננים (דאילו בחמים הרי מבשל), והוא חומרא שאף בצונן לא יערב בידים להנות מהם (ליתן לבהמה, וה"ה בכבוש), וכן משמע בתורת חטאת (פ"ה) דאיירי בצונן (והוא מקור הדין), וכן נקט היד יהודה (סקט"ו).

**ונראה** לחוש להחמיר אף בצונן, ובחמים
 אסור מעיקר הדין, מיהו בשטיפת כלים (בבת אחת בשר וחלב) בחמים, נראה דאפי' שיש מח' (צ"ב ז') בעירוי במדרון אם מבשל, מ"מ עד שמגיע לצינור למטה אין היד סולדת בו, וכן כלי שני לא מבשל (ורק בולע), וה"נ דלשתות אותם אסור מדרבנן.

**בדין אפר הבלוע מבב"ח**

**כתב** השו"ע (פ"ז ו') וז"לעוד כתבו דהכלי
 שעושין בו מים (ואפר) לחפיפת הראש אין לשמש בו, דעושין אותה מאפר שעל הכירה, ורגילות הוא להתערב שם בשר וחלב, עכ"ל, (והיו משתמשים באפר זה, כסבון שלנו).

**והקשה** הש"ך (סק"כ) כיון דאסרי' את הכלי
 שמערב בו (האפר במים חמים) משום שבלוע מבב"ח, אמאי שרי להשתמש באפר עצמו והרי נהנה מבב"ח, ותי' שאינו נהנה אלא מהאפר (של עצים) ולא מהאיסור (שאין הבב"ח עוזר לחפיפה), וה"נ דבאכילה אסור, והפלתי (סקט"ו) תי' דמותר משום שהבב"ח פגום ואינו ראוי לאכילה, ואפ"ה הכלי אסור, ופי' היד יהודה (סקט"ז) משום שהבב"ח נבלע בכלי ולא האפר, ובזה חוזר ומשביח ונאסר.

**עוד** הקשה הפלתי (שם) כיון דקיי"ל דחתיכה
 (שהתערב בה איסור) נעשית נבילה (חנ"ן, להצריך ס' כנגד כולה), א"כ אף האפר שנתערב בו בב"ח יאסר בהנאה, ותי' החוו"ד (סק"ב) דלא אמרי' חנ"ן באיסור הנאה אלא באיסור אכילה, וכן בשאר איסורים אפי' שהאיסור בתוכו, אם לא נהנה ממנו מותר, והביא ראיה מגמ' (ע"ז סה. ונפסק ביו"ד קל"ד י"א) בנפל יין נסך על חיטים, ימכרם לעכו"ם חוץ מדמי יין נסך שבו, ומשמע שלא נאסרו החיטין, וע"כ משום שאינו אלא איסור הנאה (דהרי לרמ"א או' חנ"ן מדרבנן בכל האיסורים), ועוד תי' האמרי ברוך (שם) דכיון דחנ"ן הוא מדרבנן לכן מותר בהנאה, כדכתב הרמ"א (ס"א).

**------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------**

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.** ניתן להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).