מראי מקומות מלבן 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / מלאכת מלבן

**מראי מקומות. מלבן 2 טוש"ע סי' שב. בענין שריית**

**ו זהו כיבוסו. וכיבוס בבגד נקי. וכן באיזה דברים יש כיבוס. ובגזירה שמא יסחט.**

**הקשו הראשונים.** מדוע לא נאסר בגמ' ביומא להכנס בבגדיו בנהר וכן בהא דנדה מערמת וטובלת. מדין שרייתו זהו כיבוסו. וכן הקשו הראשונים מדוע ליתא התם לגזירה שמא יסחוט. דהרי יש דברים שנאסרו משום הגזירה שמא יסחוט וכן בהא דהתירו להתנגב באלונטית ומדוע לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו.

**ומצינו בזה כמה דרכים בראשונים.** א. התוס' בדף קיא תי' דדין כיבוס נאמר רק בבגד שיש בו טינוף. אבל לא בבגד דאין בו טינוף ומבואר ברא"ש ביומא דף עז. וכן בתוס' ישנים שם. דהיינו אפילו אם יש בבגד שחרורית מחמת לבישה. מכל מקום אין בו כיבוס. ולא מיבעיא אם הבגד נקי דאין בו משום כיבוס. ולפי"ז ביארו הראשונים דהגמ' דמבואר דנכנס לנהר להקביל פני רבו איירי בבגד נקי או עכ"פ בבגד שאין בו טינוף. ומבואר בראשונים דדין זה נאמר דווקא לגבי שרייה אמנם כיבוס גמור. נאמר גם בשחרורית. כמבואר בבית יוסף. סוף סעיף י' בשם הסמ"ג והסמ"ק וספר התרומה דפסקו כתי' זה ומכל מקום אסרו לשרות אפילו בגד שאין בו טינוף במים דחששו שמא יבוא בו לידי סחיטה ומבואר דאם יסחוט כזה בגד יהיה חייב על סחיטתו משום כיבוס. וכן כתב להדיא האליהו רבה סי' ש"א סע"ז. ובטעם הדבר נראה בזה כדלהלן. דהיינו דכיבוס גמור חשיב כיבוס גם אם אין בו תוצאה של ניקוי. והנה בטעם הדבר מדוע בשחרורית ליכא לדין שרייה. ביארנו בחבורה בב' אופנים או משום דשחרורית לא מספיק שרייה ולזה בעינן כיבוס ורק טינוף מספיק לו שרייה. או דיתכן באופן אחר לגמרי. דהנה יש שני החשבות לפעולה כדי להגדיר אותה כיבוס לפי התוצאה או דעצם הפעולה היא כיבוס והנה נראה דמעשה כיבוס הוא מעשה שפשוף אלא דשרייה אם עושה תוצאה של ליבון גם נחשב כיבוס וכיבוס של שחרורית דהבגד בעצם נקי אלא דהוא לא מושלם זה לא נחשב תוצאה של כיבוס אלא דאם עושה מעשה כיבוס הפעולה עצמה נחשבת כיבוס וחייבים עליה. ויש לעיין האם כיבוס יהיו חייבים גם בבגד נקי לגמרי ובגר"ז מבואר דחייבים דעל מעשה כיבוס גמור חייבים גם בבגד נקי אמנם לולי דבריו היה מקום לדון דלא יהיו חייבים רק באופן שיש שחרורית שיש משמעות לכיבוס. ויש לעיין דהיום דשחרורית זה נחשב לכלוך גמור ולא לובשים את הבגד כלל באופן זה יש לעיין האם זה ייחשב לטינוף וצ"ע בזה.

עוד דרך מצאנו בראשונים. וזהו דרכו של ר"ת בספר הישר. דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. בדברי שאינו אלא דרך לכלוך כגון סיפוג באלונטית וקינוח ידים במפה. וגם אלה שנכנסים אם הבגדים למים זהו דרך לכלוך וכפשוטו. ההתר הוא משום דרך לכלוך ומכל מקום באופן שכוונתו לכבס יחשב כיבוס כיוון שהדבר עצמו מתנקה ובאמת אם אין דעתו לכיבוס אין הדבר נחשב מעשה כיבוס ובאופן שדעתו לכיבוס זה מגדיר את הפעולה עצמה ככיבוס. וזה דומה למה שהבאנו לגבי עשיית פתח במכה דהשם עשיית פתח תלוי בכוונה וכאן כנ"ל דכל השם כיבוס בדרך לכלוך זה רק באופן שדעתו לכבס. וכן כשעושה מעשה כיבוס גמור דגם יש על הפעולה שם מעשה כיבוס וסברא זו היא דווקא בשרייה דהשם מעשה כיבוס בשרייה אינו מעשה כיבוס גמור ותלוי בכוונה ואם נעשה בדרך לכלוך אין לזה שם מעשה כיבוס משא"כ באופן שעושה כיבוס גמור יש לזה שם מעשה כיבוס בעצם ודרך לכלוך אינו מפקיע מהמעשה שם מעשה כיבוס. כמדויק בתוס' בסוף דבריהם. וכן מבואר בריב"א שהובא בטור דכל מה שהותר ליטול ידיים על אותו מקום היינו משום שהוא לא מכוון לכבס וכן לשון הטור שכל מה שהתיר לקנח את המי רגלים. זהו משום שהוא מכוון רק להעבירם. ולא לנקותם.

גדולה מזו מצאנו בדברי ר"ת דהתיר לאישה שתינוק עשה עליה מי רגלים ליטול ידיה ולקנחם בבגדה כדי שתוכל להתפלל. ובזה נחלקו הגרסאות בתוס' ובראשונים יש שהתירו אפילו ליטול ידיה על בגדים. ויש שהתירו רק לקנחם ויש שהתירו רק ליטול ידיה ולא לקנחם. ובביאור הסברא נראה דליטול ידיה יתכן דיותר כל דהוי שופכים. ואין לזה שם של בגד נקי משא"כ לקנח דהמים שנשארים על גב ידיה הם נקיים בהם יש יותר חשש. כך סבר הבית יוסף מתחילה וסבר דבנטילת ידים על אותו מקום ר"י יודה לר"ת ורק בקינוח הוא יחלוק כמדובר. אלא דבסוף דבריו כתב הב"י מזה דלא כתוב בלשון הפוסקים שהתירו ליטול ידים על הבגד משמע דההתר הוא רק לקנח דהיינו צורה פחותה של כיבוס כיוון דהוא רק קינוח אבל ליטול ידיים הוא אסור ואע"ג שהפוסקים הזכירו נטילת ידיים סבר הב"י דהכוונה ליטול ידיים ואח"כ לקנח אמנם בלשון הכל בו להדיא הוזכר שהותרה נטילת ידיה על הבגד עצמו. וכן שהותר הקינוח.

עוד פרט בהאי ענינא. הנה ר"ת הזכיר דהתיר לקנח את ידיה על המים רגלים כדי שתוכל להתפלל והנה הטור שהביא ר"ת כתב דגם אינה מכוונת אלא לבטל המי רגליים. ולכאורה המכוון בטור הוא לבאר כוונת ר"ת שעושה כן כדי שתוכל להתפלל. ובא ליישב את קושיית הר"י. דהוא סובר דלא חשיב דרך ניקיון אלא דרך לכלוך ומה שעושה כן אינו עושה כדי לנקות המי רגליים אלא לבטלם ואיז מבטל את השם דרך לכלוך.

**הטור לא הביא רק את התי' של ר"ת**, וכן הטור לגבי טלית שאחז בה האור דהרא"ש ביומא התיר לפי התי' הראשון ליתן מים ממש על הטלית ולא שייך בה כיבוס שהיא נקייה אמנם הרשב"ם להלן קכ. כתב דההתר הוא לתת רק סביבותיה. והטור בסי' שלד התיר ליתן עליה רק יין ומים רק סביבותיה. וזה דלא כהתי' הראשון בתוס' ובי' הב"י דהטור למד דהתי' השני של ר"ת חולק לדינא על התי' הזה וסובר דיש כיבוס גם בבגד נקי ודלא כהסמ"ג והסמ"ק וספר התרומה. והנה מבואר בב"י דהתי' השני פליג על התי' הראשון ויל"ע האם התי' הראשון פליג על התי' השני של דרך לכלוך או דאין זה מוכרח. ובסברא הפשוטה פליגי דכל ההכרח לחדש כזה הוא חידוש הוא מכח השאלה. ולתי' הראשון אין הכרח לחדש את החילוק של דרך לכלוך אא"כ נאמר דאפילו אם אין הכרח הוי סברא וכל מה דהוא פליג זה רק באופן של קינוח מי רגליים כמדובר. ולמעשה יש לדון איך פסק השו"ע הרמ"א הביא את שתי השיטות ומשמע מלשונו דהעיקר הוא התי' הראשון שהתיר .ואת התי' של ר"ת שאסר הביא בשם יש אוסרים. ומשמע דהעיקר הוא כהני ראשונים להתיר. ובדעת השו"ע נחלקו האחרונים דבס"ט הביא דבגד שיש עליו לכלוך אסור לשכשכו ומשמע דאם אין לכלוך מותר. וכן פסק המג"א בשמו אמנם בתוספת שבת ובביאור הגר"א פי' דהשו"ע נקט דבר זה רק משום שבסיפא הוזכר דמותר לקנחו בסמרטוט בקל ולא בדוחק ולכן דיבר בבגד שיש עליו לכלוך אמנם לדינא הב"י פליג על השיטה הראשונה והראיה דבסימן של"ד. לגבי כיבוי הוא סובר כרשב"ם דההתר דווקא ליתן מים כשנפלה האש בטלית הוא רק סביבות הבגד ולא על הבגד עצמו. ולמעשה הבי' הגר"א פוסק כהדעה הראשונה באופן שאינו מתכוון לכיבוס. וכן פסק האליהו רבה מכל מקום כתב הביאור הלכה כיוון דזה נושא דאוריתא יש להחמיר בזה באסור תורה כיוון שכמה ראשונים מחמירים וכן הטור החמיר וכן פשטות השו"ע אז טוב להחמיר בזה. ולאסור שרייה אפילו בבגד נקי. ולהלן בסי' ש"כ סי"ח ד"ה טוב כתב הביאור הלכה דבמקום צורך ניתן לסמוך על הפסוקים דבבגד נקי לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. דכן הוא דעת רוב הפוסקים. **ולגבי דרך לכלוך בסעיף י' פסק הרמ"א להקל**. והביאור הלכה דן דגם השו"ע הסכים לזה ולכן רק כתב דטוב לנגב את הידים לפני הניגוב לחשוש לשיטת מהר"ם מרוטנבורוג אבל בעצם הקל בדרך לכלוך והנה הפמ"ג נוקט דהדרך הראשונה חולקת על דרך לכלוך ולכן בבגד מלוכלך בדרך לכלוך יהיה אסור. וכן נקט העולת תמיד אמנם הביאור הלכה פקפק בזה וסבר דיתכן דדרך לכלוך לכו"ע מותר ואפשר דזה מסברא ומכל מקום זה בוודאי רק באופן שאינו מתכוון להסיר דבר מסוים כגון באשה להסיר את המי רגלים דבזה להדיא התוס' חולק על ר"ת. אמנם הרמ"א הביא בזה רק את שי' ר"ת להקל. ובזה לכאורה היה נראה דיש מקום גדול יותר להחמיר אפילו מי שירצה להקל בעצם ההתר של דרך לכלוך. ויל"ע בזה. **מצינו מחלוקת בפוסקים.** לשיטה השנייה שלא התירה שרייה בבגד שאין בו טינוף יש לעיין האם האיסור נאמר גם בבגד נקי לגמרי. והשו"ע הרב כתב שאסור לשרותו במים גם לדעה זו, אמנם האבנ"ז סי' קנ"ט אות י' פליג וסובר דאם זה נקי לגמרי אין כאן מלאכה כלל. ויש לעיין האם הוא התיר גם כיבוס גמור בבגד נקי או רק שרייה וזה תלוי בשאלה שדיברנו לעיל. שיש מעשה כיבוס בעצם ויש מעשה כיבוס שנמדד בתוצאה. אמנם יתכן דגם מעשה כיבוס צריך שתהיה לו איזה נפק"מ ואם לא נתנקה כלום אפילו לא שחרורית לא שייך לדון את המעשה כלל כמעשה כיבוס. והגרי"ש אלישיב בקובץ תשובות. ח"א ס' כא. כתב שאם הבגד נקי לגמרי לא שייך בו ליבון עדשות מגע רכות שהובא בסוף האורחות שבת. ועיין בתשובת הרב אלישיב לגבי . וכן כתב הצמח צדק בפי המשנה. ובחיי אדם סעיף י' מבואר דכיבוס בשפשוף נחשב כיבוס גם בבגד נקי. ובביאור הלכה ס"י ד"ה דלא. מבואר דחשיב כיבוס גם בשרייה בבגד נקי. ומכל מקום מבואר דחשיב מלאכה שאצ"ג נפק"מ לגבי לשטוף תינוק על מגבת נקייה. אמנם בגר"ז מבואר דהוא סובר דחשיב מלאכה הצריכה לגופא.

**מבואר במשנה דהגם שנאסר השרייה הותר קינוח בסמרטוט** ויש לדון האם ההתר הזה הוא דווקא בסמרטוט יבש או גם בסרמטוט לח. דיתכן דההתר הוא רק בסמרטוט יבש. אמנם סמרטוט לח הוא כמו שרייה אמנם יתכן דסמרטוט המים שבו הם מועטים ואין זה צורה של ניקוי פנים הבגד אלא רק של של קינוח של הלכלוך שנמצא מעליו ואין לזה שם של מעשה כיבוס אלא של מעשה קינוח בעלמא. ומצינו כעין סברא זו בבה"ג.

**מצאנו עוד דרך בראשונים** וזה דרך המהר"ם מרוטנבורג התו"י והיראים. המהר"ם . חילק בין בגדי פשתן לבגדי צמר ומשמע דבצמר לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. וכנראה דהוא סבר דהוי כמו בגדי עור ומצינו בספר הישר הובא בתו"י ביומא ע"ז : דחילק שיש בגדים שהדרך שהם צריכים כיבוס הרבה ובהם לא אמרינן שרייתו זה כיבוסו. והטור פליג עליהו וסובר דאין חילוק בין הבגדים אלא בין עור לפשתן. והביא מהבה"ג שלא חילק בין הבגדים ובלשון הבה"ג משמע שהטעם שמותר לקנח זהו משום שזה מים מועטים אין זה נחשב דרך כיבוס. וזה סברא חדשה שלא הוזכרע עד עכשיו. ולמעשה ביראים כתב לקנח את הידים היטב כדי שיהיו מעט מים. וזה שיטת היראים וחיישינן לה לכתחילה והוא התיר מעט מים ולא ברור מה נחשב מעט ועיין שם ביראים דנראה דהוא יישב את שאלת הראשונים מהגמ' ביומא ובנדה דשם איירי בבגד עור ומשו"ה לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אמנם בשאר בגדים נאסר אלא אם כן יש בהם רק מעט מים. וזה על דרך התי' של המהר"ם מרוטנבורג והתוס' ישנים. ביומא לחלק בין הבגדים אלא דלשיטתו החילוק הוא דכל הסוגיות דיברו דווקא בבגד עור וזהו דוחק ובאמת גם תי' המהר"ם והתו"י לחלק בין הבגדים דחוק דהגמ' נקטה סתמא ולא חלקה בין הבגדים. אלא דלפי היראים יוצא דכל סוגי הבגדים חוץ מבגדי עור אסורים אלא אם כן יש בהם רק מעט מים. , ולכן השו"ע כתב שטוב לקנחם וברמ"א כתב דלא צריך להקפיד על זה. וכן צריך להקפיד שמתנקים במגבת לסלק את המים לפני הניגוב ובשערות יש עוד הלכה שצריך להקפיד שלא יעשה בדרך סחיטה. **הנה יש לתמוה על הרמב"ם** דלא הביא דין זה של שרייתו זהו כיבוסו. וכבר העיר בזה השעה"צ ש"ב אות נג.

**ליבון בכלי עץ.** המ"ב בס"ק מ"א הביא שאין ליבון בכלי עץ כלל ואפי' ע"י כיבוס. ובפשוטו הטעם שכיוון שאין הדבר בלוע בתוכו אין זה דרך ליבון כלל. ואין לזה שם כיבוס אלא שם שטיפה. ועיין באבני נזר סי' קנ"ז סקי"א. שהעיר מזה שמותר להגעיל כלים ביו"ט. כיוון שמותר לבשל והקשה דלכאורה הותר בישול ונאסר ליבון. ומדוע הותרה ההגעלה שמוציאה דברים שבלועים בכלי. הרי צריך ליאסר משום מלבן. עיי"ש שייסד דכיוון שאי"ז ניכר דהיה נראה נקי אין בזה משום ליבון. ויתכן דלא צריך לזה אלא דבכלים יש להם שם שטיפה ולא שם כיבוס. ויל"ע. וצריך לחלק בין זה לעורות קשים דכלים נחשבים יותר קשים מעורות. וממילא בזה לכו"ע יש לזה שם שטיפה ולא שם כיבוס. **הפוסקים דנו בחומרים חדשים מה דינם**. עיין באג"מ יו"ד ח"ב סי' ע"ו שדן מה הדין במפה של פלסטיק. האם נחשבת כמו יריעות עור קשות. וכתב דמסברא הוי כמו כלי עץ ומכל מקום כיוון שאין לנו ראייה מפורשת לזה ראוי להחמיר בזה. ולכן כתב שלא לשפשף בחוזק רק בקלות. וכן כתבו כמה פוסקים לגבי גומי וממילא מוצץ גומי או סילקון צריך ליזהר שלא לשפשף בחוזק. ובגד שעשוי מחוטים סינטטים הגרש"ז אוירבעך דן דהמים נבלעים בין החוטים והוי כמו בגד ויש בזה ליבון וסחיטה.

**עוד יש נידון בפוסקי זמנינו בענין שריית עדשות מגע רכות בשבת**. ויש בזה שני נידונים דהעדשות הרכות בולעות ופולטות לחות. יש לדון דכיוון שהם בולעות הם בכלל בגד. עוד נידון דאפילו אם נאמר דהוי בגדר עור רך ולא נאסר בהם אלא כסכוס. מכל מקום מבואר במ"ב דלאו דווקא משפשף צד על צד אלא כל שפשוף שיש בכוחו להוריד לכלוך הבלוע בהם יש לו שם כיבוס. ודנו הפוסקים דממילא שרייה בחומרים חזקים. גם נחשבת ככיבוס בעור רך. דיש בכוחה להסיר דברים הבלועים בהם וממילא יש נידון מהו ההתר להשתמש בעדשות מגע רכות. ועיין באורחות שבת בסופו שהובא תשובת הגרי"ש אלישיב בזה שלא התיר רק אם כבר הם נקיים בע"ש. ולשרותם רק במי תמיסת מלח נקייה. ועיי"ש בתשובת הרב וואזנר. ובתשובת הרב רובין עצמו, ונדון בזה בעז"ה בחבורה.

**גזירה שמא יסחט.** מצינו כמה סוגיות שנאסרו הרטבת בגד במים משום חשש שמא יסחט. עיין שבת קיג: דאסרו ליכנס באמת המים. ועיין מח. וקמח. דאסרו לכסות חבית של מים בבגד שמא יתרטב ויבוא לסוחטו.

ועיין היטב סוגיית הגמ' קמז. דאסרו לטלטל בגד רטוב שמא יבוא לסוחטו. ורק להלכה במגבת לא גזרו. כמבואר שם בסוגיא דהמשנה היא תנא יחיד והלכה כהברייתא. משום שכיוון שהתירו להתרחץ הוי גזירה שאין יכולין לעמוד בפניה. מכל מקום בגד רטוב אסור לטלטל עיין בשו"ע סי' ש"א סמ"ו ברמ"א. ועיין בשש"כ שכתב שאפילו אם חלק מהבגד נרטב והוא שיהא בגד זה חשוב וניכר. ודווקא שמקפיד על מימיו וכדלהלן. **עיין סוגיית הגמ' קמז. לגבי אלונטית**. דמבואר במשנה דעשרה בני אדם מביאים האלונטית בידיהם. ועיי"ש בתוס' ד"ה דתניא דגם שני בני אדם שרי ולאו דווקא עשרה. ועיין במג"א סי' ש"א סקנ"ח. והא"ר סק"פ הכריע כהתוס'. ומכל מקום בתוספת שבת פליג על התוס' והצריך דווקא עשרה בני אדם. ובמנחת שלמה. ס"י הערה ד' דחה דבריו מכח התוס'. לגבי אלונטית כמבואר להלכה. התירו להסתפג ולהביא האלונטית בידו. ובפוסקים הוזכרו ג' טעמים לזה. עיין במג"א סי' ש"א ס"ק נח בשם הר"ן והרשב"א. דהוא גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה. והא"ר בשם סה"ת כתב דההתר הוא משום דהוי מים מועטים ולדבריו אם יהיה מים מרובים יהיה אסור. ובבי' הגר"א כתב דסתם מגבת אין אדם מקפיד על מימיו. ויש לדון מה הנפק"מ בין השיטות.

**והראשונים הקשו**, [עיין בתוס' קיא. ועוד ראשונים] מהסוגיא ביומא עז. לגבי מקביל פני רבו ובביצה יח לגבי נדה. דהתירו ליכנס עם הבגדים למים. ולא חששו לשמא יסחט. עיי"ש בתוס' מה שתי'. עוד כתבו התוס' דדין זה הוא רק בבגד ולא בשאר משקין שאין חשש שיבוא לסוחטן כיוון שאינם מנקים כ"כ. ונאמרו בפוסקים חילוקים נוספים. בגד שאינו מקפיד על מימיו אם הוא ספוג במים אין בו חשש שמא יסחט ומטעם זה התירו במשמרת ולא חששו שמא יסחט וכלהלן. ועיין בשו"ע סי' ש"א סמ"ו ברמ"א ועיין בסי' ש"ב במשנ"ב ס"ק מז. ומטעם זה מותר ליתן סמרטוטים שעשוים לניקוי על גבי הרצפה לספוג מים ורק שיזהר שלא לסוחטן. ועיין במ"ב סי' ש"א ס"ק קע"ב. עוד פרט דדין זה של שמא יסחט לא נאמר רק במים מרובים ולא במים מועטים כמבואר בשו"ע סי' ש"ב ס"ט ברמ"א ובמ"ב שם ס"ק מ"ו. ולכן מוותר לנגב את ידיו אף בבגד שמקפיד על מימיו משום שאין כאן אלא מים מועטים וכן מותר להעביר בגדים שעברו סחיטה גמורה במכונת כביסה ואין בהם רטיבות של טופח על מנת להטפיח דחשיב מים מועטים. עיין במ"ב סי' ש"ח ס"ק ס"ג. ההולך בדרך ונרטבו בגדיו במים. התירו לו להמשיך ללכת ולא גזרו שמא יסחט. עיין בשו"ע סי' שכ"ו ס"ז. וכן מי שאין לו בגדים אחרים כמבואר בשו"ע סי' ש"א. סמ"ה ובמ"ב ס"ק קס"ב. ועיין בשעה"צ אות רי"ב.

**עיין קלט: שמבואר שמותר לשפוך יין ומים לתוך משמרת.**  וצ"ע מדוע לא יהיה בזה שרייתו זהו כיבוסו. **ועיין בטור סי' שיט ס"י**. שהתיר רק במשמרת אבל בסודר התיר רק יין ולא מים.**עיי"ש ובב"י שם.** ו**בשו"ע סי' שיט סעיף י'. ובמפרשי השו"ע שם.**  ועיין שם במג"א סי"א. במ"ב ובביאור הלכה. והמג"א כתב דההתר הוא משום שהשו"ע פוסק דבבגד נקי אין בו ליבון וכל האיסור הוא משום שמא יבוא לסחוט וזה חיישינן רק בבגד שהוא מקפיד. ולא במשמרת. ומכל מקום גם בבגד בשאר משקין התירו משום שאין חשש שיבוא לסחוט. ועיי"ש במ"ב דפליג עליה.