סימן יא חילול בכסף ובמשיכה
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן ?

בדין חילול ע"י כסף ומשיכה

פרק ד משנה ו'

משך ממנו מעשר בסלע ולא הספיק לפדותו עד שעמד בשתים נותן לו סלע ומשתכר בסלע ומעשר שני שלו. משך ממנו מעשר בשתים ולא הספיק לפדותו עד שעמד בסלע נותן לו סלע מחולין וסלע של מעשר שני שלו אם היה עם הארץ נותן לו מדמאי.

**א**

**בגמ' בקדושין מבואר שמשנתינו כר' יהודה, אמנם התיו"ט מדייק בר"ש דאתיא כר"מ**

מבואר במשנה שאם משך מחברו פירות מע"ש בשווי סלע ולא הספיק לשלם עד שהתייקרו הפירות ועמדו בשתי סלעים, יש בזה חילוק בין החילול של קדושת מע"ש לחלות המקח עם חבירו, שהחילול אינו חל בשעת המשיכה עד שעת נתינת הכסף אבל המקח חל מיד בשעת המשיכה, ומש"ה חייב לשלם למוכר כפי השווי של שעת המשיכה שהיה שוה רק סלע אחד, משא"כ החילול חל כפי השווי של שעת נתינת הכסף ולכך צריך לחלל את הקדושה על סלע נוסף.

והנה בגמ' בקידושין דף נד: איתא על משנה זו, 'מני אילימא ר''מ אמאי משתכר בסלע ונתן את הכסף וקם לו אמר רחמנא אלא לאו ר' יהודה', מבואר בגמ' שאליבא דר"מ מע"ש אינו נקנה במשיכה אלא בכסף כמו הקדש כיון שהוא ממון גבוה, ולדידיה אין חילוק בין המקח לחילול דאף המקח עם חברו אינו חל עד שעת המשיכה וחייב לשלם לחברו שתי סלעים, והמשנה אתיא כר"י שמע"ש ממון הדיוט.

אמנם התוי"ט דייק מדברי הר"ש שהמשנה אתיא גם אליבא דר"מ שמע"ש ממון גבוה, וכמו"כ דייק כך מהראב"ד בהשגות. [וראיתי שהוכיחו עוד הוכחה מהר"ש כדברי התוי"ט, מהא דהקשה הר"ש דאין מוכרין מע"ש, ולכאו' צ"ע דהר"ש בריש מכילתין כתב שהאיסור למכור הוא רק אליבא דר"מ ואילו משנתינו כר"י, ומוכח שהר"ש סובר שהמשנה אתיא גם כר"מ].

וביאר התוי"ט שאף לר"מ אינו ממון גבוה ממש דאין רשות ממון של מע"ש ושפיר נקנה במשיכה[[1]](#footnote-1), והגמ' בקידושין ידעה שאפשר לדחות כך אלא דבלא"ה דחיא שפיר ע"ש.

אמנם הגר"א בשנו"א כתב שהמשנה אינה להלכה דאתיא כר' יהודה כפשטות דברי הגמ' בקדושין.

**ב**

**שיטת רשב"ג שהובאה בירושלמי שמשיכת הכסף קונה מדרבנן, ומבאר שיש חילוק בין שיטת רשב"ג לשיטת ר"מ**

ובירושלמי איתא 'מתניתין דלא כרבן שמעון בן גמליאל דתנינן רשב"ג אומר לעולם משיכתו של מע"ש הוא פדיונו'.

ומקור דברי רשב"ג בתוספתא (בפ"ד ממע"ש הי"ז וכ"ה בערכין פ"ד ה"ב) וז"ל התוספתא 'פדה הימנו מעשר בסלע ולא הספיק למושכו עד שעמד בשתים מה שפדה פדה ומדת הדין ביניהם, פדה ממנו מעשר בשתים ולא הספיק למושכו עד שעמד בסלע מה שפדה פדה ומדת הדין ביניהם שמע"ש פדייתו היא משיכתו רשב"ג ור' ישמעאל ב"ר יוחנן בן ברוקא אומרים אף הקדש פדייתו היא משיכתו' עכ"ל.

ובארו הפני משה והמנחת ביכורים (על התוספתא), שלרשב"ג מע"ש נקנה משעת נתינת הכסף ולא רק משעת משיכה משום שחכמים העמידו דבריהם על דין תורה שנקנה בכסף, וזהו הכוונה שמדת הדין ביניהם דהיינו הדין דאורייתא. נמצא ששיטת רשב"ג היא כשיטת ר"מ שמע"ש נקנה בכסף ולא במשיכה משום שמע"ש ממון גבוה.

אכן יש חילוק בין ר"מ לרשב"ג, שלפי רשב"ג הטעם משום שהעמידו דבריהם על דין תורה דהיינו שמצד הדין מע"ש נקנה במשיכה ורק שתקנו שכשמחלל מע"ש בכסף נקנה, אבל לר"מ זהו מעיקר הדין שמע"ש כהקדש שנקנה בכסף כיון שהוא ממון גבוה.

ובאמת יש חילוק גם בדין, שלר"מ מע"ש נקנה בכסף בין לקולא ובין לחומרא, אבל לרשב"ג מע"ש נקנה במשיכה אלא שבאופן שנתן כסף העמידו דבריהם על דין תורה שקונה בכסף אבל לא הפקיעו את הקנין משיכה, וכך פסק הרמב"ם שמע"ש נקנה בין ע"י משיכה ובין ע"י כסף. ומה"ט הפנ"מ ביאר שהדיוק של הירושלמי דלא כרשב"ג אינו מזה שנקנה במשיכה דאף לרשב"ג מע"ש נקנה במשיכה אלא הוכחת הירושלמי מזה שלא כתוב במשנה שבאופן שפדה מע"ש בכסף חל הקנין ומוכח שהמשנה דלא כרשב"ג ואינו נקנה בכסף ע"ש.

**ג**

**שיטת הרש"ס והגר"א בביאור דעת רשב"ג שמשעת המשיכה נקנה המקח**

והנה הרש"ס והגר"א בארו להיפך בשיטת רשב"ג, דסבר שמע"ש מתחלל משעת המשיכה אף קודם שנתן את הכסף, ועפ"ז הגר"א בהגהותיו על התוספתא גורס 'רשב"ג אומר מע"ש משיכתו היא פדיונו', וכ"כ הרש"ס. וכשיטתם מפורש בראב"ד בהשגות פ"ח ה"ז שגרס 'רשב"ג אומר לעולם משיכת מע"ש הוא פדיונו'.

נמצא שיש ג' שיטות במה מע"ש נקנה ומתחלל, א] לפי משנתינו המקח חל משעת המשיכה והחילול אינו חל עד שעת נתינת הכסף, ב] לשיטת ר"מ שמע"ש ממון גבוה אף המקח לא חל במשיכה עד נתינת הכסף, וכן לדעת רשב"ג (אליבא דהפנ"מ והמנ"ב) המקח חל ע"י נתינת הכסף [ומ"מ חל גם ע"י משיכה כנ"ל], ג] לפי הרש"ס והגר"א בדע' רשב"ג בין המקח ובין החילול חלים ע"י המשיכה קודם נתינת הכסף.

**ביאור החזו"א והשע"י שהחילול חל בשעת נתינת הכסף כפי השווי של שעת המשיכה**

ויש להסתפק בדברי הרש"ס והגר"א, האם כוונתם שמשעת המשיכה חל החילול ממש אע"פ שאין מעות שיחול עליהם החילול, או שהשווי של החילול הוא כפי שעת המשיכה אבל החילול בפועל אינו חל עד שיתן מעות.

והחזו"א (שביעית סי' יג סקי"ג) והגרשש"ק (ש"ו פט"ז) כתבו בפשיטות שהחילול אינו חל בשעת המשיכה, דהא חילול מע"ש נעשה ע"י כסף והיאך יתחלל קודם נתינת הכסף, ולכך בארו שרשב"ג סובר שאף שהחילול אינו חל משעת משיכה עד שעת נתינת הכסף מ"מ השווי של החילול הוא כפי שעת המשיכה.

ולכאו' הביאור בזה, שהחילול נעשה מכח המשיכה ובשעת נתינת הכסף נעשה החילול מחמת המשיכה דמעיקרא, והוי קנין כמו לאחר שלושים, ומש"ה השווי של החילול נקבע כפי השווי של שעת המשיכה שהיא הקובעת את המעשה המחלל ועיין. שו"ר שכעי"ז כ' בחי' הגר"ח. וצל"ע בדבריו היטב.

**מדייק מהרש"ס והגר"א שהחילול חל לגמרי משעת המשיכה,** **ותמה בדבריהם**

אמנם בדברי הרש"ס והגר"א מבואר בהדיא שהחילול חל ממש משעת המשיכה, וז"ל הרש"ס 'משיכתו של מעשר שני הוא פדיונו, מיד כשמשכו נתחלל הילכך ברישא כי משך בסלע ועמד בשתים זכה ואין לו לחלל כלל דכי היכי דאין לו למוכר אלא סלע כך נתחלל כל קדושת המעשר כולה ולא נשאר שום שיור ובסיפא נמי כיון שמשך המעשר בשתים נתחלל קדושתו על שתי סלעים ונותן לו שתי סלעים של חולין' עכ"ל.

וכך משמעות דברי הגר"א וז"ל 'דאף לענין מעשר שני נמי משעת משיכה נפדה ואי"צ להמתין עד מתן מעות' עכ"ל.

וצ"ע לפי דבריהם מה שהקשו החזו"א והגרשש"ק איך יתכן שחל החילול קודם שהעמיד מעות תמורתם הרי אין לקדושה על מה לחול והיאך נתחלל.

**ד**

**מחדש שחלות החילול נעשה ע"י עצם המקח ואינו בתוצאה מהעברת הקדושה על המעות**

ונראה מוכח מדברי הרש"ס והגר"א, שיסוד ענין חילול אינו שהקדושה פוקעת מהפירות עי"ז שהיא עוברת למעות, אלא עצם המעשה מקח מחלל את הקדושה מהפירות, ומלבד זאת יש דין נוסף שהקדושה עוברת למעות [ועי' בסמוך]. ומש"ה משעת המשיכה כבר התחללו הפירות אע"פ שעדיין לא העמיד מעות תמורתם, כיון שנעשה מקח ועצם המקח הוא המחלל את הפירות.

ויסוד זה מתבאר בחידושי הגר"ח בהל' מע"ש, דהנה שיטת הרמב"ם שבלוקח מים ומלח בכסף מע"ש פוקע הקדושה מהכסף אף שלא חלה הקדושה על המים והמלח, וביאר הגר"ח שהדין חילול במקח אינו ע"י שחל קדושה על התמורה אלא עצם המקח מפקיע את הקדושה מהמעות מע"ש, אמנם בכל מקח הקדושה נתפסת על הפירות משום שהם עומדים תמורת המעות מע"ש אבל במים ומלח שלא יכול לחול עליהם קדושה פוקע הקדושה מהמעות אע"פ שלא חל על המים והמלח ע"ש.

**ה**

**יבאר עוד שגם הקדושה שחלה על המעות אינה בתוצאה מהפקעת הקדושה מהפירות אלא עצם זה שהמעות עומדים במקום הפירות חל עליהם קדושה**

ועדיין צ"ב, שעד כמה שהפירות התחללו משעת המשיכה, א"כ איך חל קדושת מע"ש על המעות בשעת נתינת המעות, הרי הקדושה כבר הלכה לה.

ונראה בזה, דהא דבחילול חיילא הקדושה על המעות, אי"ז משום שהקדושה עוברת מהפירות למעות, אלא עצם זה שהמעות עומדים תחת הפירות חייל עלייהו קדושה, ואף שקדושת הפירות פרחה מ"מ מעות אלו עומדים תחת הפירות שהיה עליהם קדושת מע"ש והם התמורה של המע"ש, דכל משיכתו את המע"ש היא בשביל להעמיד את המעות האלו תמורתם, ועצם זה שהם עומדים תחת הפירות זהו סיבה שיחול עליהם קדושת מע"ש. [אמנם במכר וזקף במלוה מסתבר שלא יחול על המעות קדושת מע"ש. וצל"ע בסוגיא בע"ז דף סב:].

והיסוד לזה, דהנה מצאנו בשביעית וע"ז שתופסים דמיהם אע"פ שלא מתחללים, ובהכרח שהגדר בזה שהקדושה נתפסת על דבר שתמורתם ולא ע"י שהקדושה עוברת מהשביעית, וא"כ י"ל שגם במע"ש שהקדושה פוקעת מהפירות אף בפרי ראשון מ"מ עצם התפסת הקדושת מע"ש על המעות אינו ע"י שעובר מהפירות למעות, אלא הוו שתי ענינים, שהקדושה נפקעת מהפירות ע"י עצם המקח כמש"כ הגר"ח, ומלבד זאת נתפסת הקדושה על המעות כיון שהם עומדים תמורת הפירות ודוק.

ואשר נמצא לפי"ז, שבדין חילול שבמקח יש שתי ענינים שונים, חדא שנפקע הקדושה מהפירות מחמת עצם המעשה מקח, ומלבד זאת חלה קדושה על המעות משום שהם עומדים תחת הפירות, ואין הגדר בחילול שהקדושה עוברת מהפירות על המעות והוי חלות דין אחד אלא הוו שתי חלויות נפרדים כמשנ"ת.

**ו**

**ביאור נוסף בדברי הרש"ס והגר"א שהקדושה חלה על עצם החוב למע"ש**

והיה מקום לבאר את דברי הרש"ס והגר"א באופ"א, שכיון שמשעת המשיכה התחייב להעמיד מעות למע"ש, ממילא חל קדושת מע"ש על עצם החוב והשעבוד הגוף של הגברא, ואף שאין עדיין מעות מסויימות מ"מ עצם החוב יש עליו קדושת מע"ש, ומש"ה כשמעמיד את המעות ממש תמורת הפירות מסתיימת עליהם הקדושת מע"ש, וזה חידוש.

**ז**

**מבאר ע"פ יסוד זה את דברי התוס' בבכורות והרשב"א בקידושין**

והנה התוס' בבכורות דף יג: כתבו וז"ל 'וא''ת לריש לקיש דאמר משיכה מפורשת מן התורה ליגמר שיקנה כסף בהדיוט כמו בהקדש ומשיכה נמי תקני בהקדש כמו בהדיוט ותירץ הרב רבי יהודה בר נתן דמשיכה לא שייכא בהקדש דכל היכא דאיתיה בי גזא דרחמנא איתיה כו'.

וצ"ב בקושיית התוס' שסברו שהקדש יתחלל ע"י משיכה, היאך יתחלל ההקדש בלא כסף הרי אין להקדש על מה להתחלל, וביאר בכתבי הגרי"ז שם [בשם הרי"ד] דמיירי שהעמיד כסף תמורת ההקדש והחילול חל על הכסף, והמשיכה היא רק המעשה קנין שפועל את החילול.

וכן מצאנו בדברי הרשב"א בקידושין דף ה. דפרכינן התם 'מה לכסף שכן פודין בו הקדש ומע"ש תאמר בשטר שאין פודין בו הקדש ומע"ש' וכתב הרשב"א דמיירי בשטר חילול ולא בשטר התחייבות, וצ"ב מה מועיל שטר הרי אין על מה לחלל את ההקדש ומע"ש, וביאר שם (וכן ביאר הגרי"ז בדף יא) שכוונת דברי הרשב"א שמחלל על כסף אחר והמעשה חילול נעשה ע"י השטר. ובספר מעתיקי השמועה הוסיפו משמיה דהגרי"ז דמיירי שהכסף היה פחות משו"פ דאע"פ שלא סגי בזה למעשה חילול של מע"ש מ"מ מהני לחלל עליו מכח השטר, ולפי"ז י"ל שהחילול חל על הנייר של השטר אע"פ שאינו שוה פרוטה.

אמנם בדברי הרש"ס והגר"א בסוגיין חזינן שאי"צ לכל זה, אלא עצם המע"ק מועיל לחלל את המע"ש אע"פ שלא העמיד כלום תמורת המע"ש, וכמו שהוכיח זאת הגר"ח מחילול מים ומלח כנ"ל.

ולפי"ז י"ל שזהו הביאור נמי בדברי התוס' והרשב"א, שהחילול נעשה ע"י עצם המשיכה והקנין שטר ואי"צ להעמיד כסף תמורת ההקדש ומע"ש ודו"ק.

1. ולכאו' כוונתו כדברי הגר"ח הנודעים בגדר מע"ש ממון גבוה ועי' מש"כ בסי' א בעז"ה. [↑](#footnote-ref-1)