יו_ט עניינים - הרב זאב גלוסקינוס
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה

בס"ד

**עניני יום טוב**

**סימן א' הערות בסוגיא דהכנה**

**סימן ב' שני ימים טובים של גליות**

**סימן ג' בענין מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט**

**סימן ד' בסוגיא דמתוך**

**סימן ה' בדין טחינה ביו"ט**

**סימן ו' בענין בורר ביום טוב**

**סימן ז' בענין רבוי בשיעורין**

**סימן ח' בענין אי אפשר לפייסן**

**סימן ט' בסוגיא דמכבין את הבקעת, ובגדר מכשירין.**

**סימן י' בענין הואיל**

בס"ד

**סימן א'**

**הערות בסוגיא דהכנה**

**א. הכנה דרבה לרש"י. ב. בטעם הא דגמר הביצה הוי הכנה. ג. בביאור התוס' דלידה הוי הכנה. ד. בענין הכנה ע"י מעשה ה. בדברי המג"א בענין פתילות.**

א. הכנה דרבה לרש"י.

מבו' בגמ' (דף ב:) דלרבה ביצה שנולדה ביו"ט אחר שבת אסורה מה"ת כיון שנגמרה בשבת, וברש"י ד"ה והכינו נר' שאיסור הכנה משום שסעודת שבת בעי הכנה בחול, ולכן אסורה הביצה שחסר לה הכנת חול, דהיינו שלכן אסורה כעין מוקצה דהא לא הוכנה דהכנה ביו"ט לא נחשבת הכנה.

אמנם ק' מה דן רש"י בד"ה ואין יו"ט לאסור ביצה שנולדה בחול, ותי' דסעודת חול לא חשיבא, הא ודאי לא שייך איסור מוקצה בחול ולא משום דלא חשיבא, ועוד מק' הרא' דבגמ' בעירובין מפורש דאם תחילת היום קונה בעירוב שרי לערב מיו"ט לשבת, ואם סוף היום קונה אינו מערב מיו"ט לשבת, וחזינן דאף שבכל מקרה אין הכנה מבעו"י בחול, בכ"ז אם תחילת היום קונה שרי, וחזינן דהאיסור ששבת מכינה ליו"ט אינו משום שחסר הכנת חול אלא שהכנת שבת אוסרת.

ועל כן נר' פשוט דכונת רש"י דמכח שמוקצה אסור וצריך הכנה מבעו"י, ממילא יש חשיבות להכנה, ולכן נאסר מה שיו"ט הכין לשבת, ועד"ר כל הראשונים שיש כאן אוסר שיו"ט הכין לשבת, ולכן מק' דיאסר גם כשמכין לחול, ומת' דסעודת חול לא חשיבא ולא חשיב הכנה בשבת.

ועפי"ז מובן גם הסוגיא בעירובין דשם ל"ש איסור מוקצה ולכן אי תחילת היום קונה שרי לערב, רק הנדון שם הוא מכח שיו"ט מכין לשבת, אבל אם חל בתחילת היום ל"ש איסור זה ושרי[[1]](#footnote-2).

אמנם אכתי יש לתמוה במה שמבו' בעירובין דחשיב עירוב הכנה, דהא למש"נ לרש"י שם הכנה מיתלא תלי בדין מוקצה דרק דבר שצריך הכנה חשיב הכנתו הכנה, ובעירוב הא אמרינן דל"ש החסרון שאינו מוכן ולמה הוי הכנה.

וצ"ל שדימו ההיתר שבדבר המחוסר הכנה שנחשב הכנה, להתר של ע"ת שגם היתר זה יחשב הכנה והוא מדרבנן ואכתי צ"ע. ובאופ"א שמעתי דאסור משום מיקני רשותא עיי"ש בסוגיא (רנ"ח) אלא דלפי"ז אינו שייך לסוגיית הכנה, אלא לסוגיי' צרכי שבת נעשים ביו"ט ועיי' מה שיתב' בענין זה באו' ד'.

ב. בטעם הא דגמר הביצה הוי הכנה.

מבו' בגמ' דגמר הביצה הוי הכנה ולכן נולדה ביו"ט שאחר השבת אסורה דנגמרה בשבת, ובפשוטו הכונה דעצם הגמר הוא הכנה, וכן מבו' בתוס' ד. דדן אם גם הלידה הוי הכנה.

והנה הרא"ש סי ז' דן על עגל שנולד ביו"ט אחר שבת וכ' דאין לאסור משום הכנה דלא דמי לביצה משום דהלידה בעגל אינה משמעותית כמו בביצה עיי"ש, ואין דבריו מובנים למה לאסור כשנולד ביו"ט אחר השבת, ובפשוטו צ"ל דמיירי להתיר נולד בשבת קודם יו"ט (וי"א דגזרי' נולד ביו"ט אטו נולד בשבת קודם יו"ט וצ"ע) ובזה חידש דלידה בעגל לא הוי הכנה, דלא שייך בה סברת התוס' בתי' א' של תוס' ד. דלידה הוי הכנה, אבל זה דוחק.

ובאפיקי ים כ' עפ"י הרשב"א דאי אין יולדת למקוטעין שייך גם כאן דאתמול נגמרה שתלד היום, והרא"ש סבר דאין יולדת למקוטעין ולכן מק' דנולדה ביו"ט נגמרה אתמול.

ולפי"ז מבו' דהגמר של אתמול בביצה שאוסר אינו עצם הגמר אלא מה שגורם שתיולד היום ובזה חילק הרא"ש דלידה בעגל לא חשיבא, וכ"נ לכאו' בר' נחמן בן הרמב"ן דמב' להתיר שחט ומצא ביצה, דכל הנגמרה הוא שהביא לידינו הביצים ובלו"ז הוי כשאר גידול עיי"ש (וק"ק דאח"כ כותב דהוא חדוש שהלידה עצמה הוי הכנה ולפי"ז זה פשוט).

ג. בביאור התוס' דלידה הוי הכנה.

בתוס' ד. ד"ה אלא מק' למה כשנולדה בשבת אסורה ביו"ט שאחריה, הרי נגמרה ביום ששי, ומת' בתי' הא' דגם לידה הוי הכנה, ובתי' הב' כ' דכיון שאם היתה נולדת ביו"ט היתה אסורה כשנולדה בשבת זה הכנה ליו"ט, ולכאו' כונתו בתי' הב' דלידה הוי הכנה משום עצם המתיר, דהשבת החילה היתר על הביצה ליו"ט[[2]](#footnote-3).

ובאופ"א י"ל דבאמת ההכנה הוי הלידה כתי' א', רק דהכנה אוסרת רק אם צריך שיוכן מאתמול כגון גמר ביצה שצריך שיהיה אתמול בשביל שתיולד היום, אבל אם אין צריך את הלידה אתמול והיה לו אותה תועלת אם יוכן ביו"ט לא נחשב הכנה ולא נאסר, ולכן צריך להגיע שאם היה נולד היום היה אסור ויש לו ריוח שהוכן מאתמול.

ובסברא זו את"ש מ"ש המלחמות דהטעם דשחט ומצא ביצים דשרי אף שנגמרו מאתמול משום שיכלו להגמר היום וא"צ למה שנגמר בשבת, וכונתו כמוש"נ דלכן לא חשיבא הכנה דאי"צ את הכנת שבת, אמנם רבינו נחמן הביא דבריו באופ"א ואכהמ"ל, וגם בדעת התוס' עיי' במאירי שמבו' כצד הראשון וכ"ה ביש"ש.

ד. בענין הכנה ע"י מעשה

בסוגיא בעירובין לז: מבו' דאם חלות העירוב בסוף היום אסור מיו"ט לשבת משום הכנה דרבה, ובהמשך שם הגמ' מק' דצריך אמירה וממילא יאסר, ועיי"ש ברש"י שהוא משום הכנה דרבה, ואף שחלות ההיתר הוא בתחילת היום צ"ל שכיון שהאמירה היא מעשה ביו"ט שמחיל היתר ג"כ הוי הכנה אף שיחול רק בשבת.

אמנם ק' דהגמ' שם רוצה לאסור אפי' ההליכה מיו"ט ולכאו' הוא רק היכ"ת שיחול בשבת ומה שייך הכנה, ואולי י"ל דזה שנמצא שם בסוף היום מחיל בתחילת היום, ועד"ר סעודה ראויה מבעו"י עיי"ש, וממילא הוי מעשה ביו"ט שמחיל בשבת ואכתי צ"ע.

וברשב"א וריטב"א שם נר' שהוא משום שנראה כמחיל ולפי"ז לק"מ, אמנם ברש"י שם כ' דצריך אמירה מבעו"י דא"א לצמצם ומכין באמירתו מיו"ט לשבת, ומש' דגם בהליכה את חלות ההיתר מחיל ע"י האמירה ולכן אסור ואכתי צ"ע.

אמנם משמ' השו"ע תט"ז דהטעם שאסור באמירה משום שאסור להכין שום דבר מיו"ט לשבת אפי' באמירה, ומשמע שאינו דין הכנה דרבה מכח שמחיל היתר מיו"ט לשבת, אלא איסור הכנה כמו סדור הספסלים, ולפי"ז צ"ל שהטעם שהגמ' מק' על רבה שסובר הכנה שיאסר לערב אף שהוא דין אחר, משום שהיה מקום בסברא להתיר הכנה מיו"ט לשבת, ומאיסור הכנה דרבה חזינן שאסור, ומ"מ כאן הוא הדין הכללי שלא להכין מיו"ט ואינו שייך להכנה דרבה, וכן מבו' במג"א תק"ג שכ' שאפי' בלי מלאכה אסור מיו"ט למחר כמבו' תרס"ז ותט"ז, ומבו' שהבין כלשון השו"ע שהוא דין לטרוח מיו"ט לשבת ולא משום הכנה דרבה, וכן בתרס"ז דמיירי בטירחא ציין לתט"ז אמנם עיי"ש ברעק"א שכ' דמיו"ט לשבת שרי ע"י ע"ת אבל מציון המג"א לתט"ז מוכח שלא כדבריו וצ"ע[[3]](#footnote-4).

וע"ע ברשב"א וריטב"א שם שכ' דבהכנה במעשה כו"ע מודו להכנה דרבה, וע"ת דימתה הגמ' להכנה ממילא וצ"ע דימוי זה, ואולי כונתם דכשמערב לאותו מקום ובאותו פת לא נחשב מעשה ביו"ט דהוא המשך (וכמבו' דאי חל בתחילת היום לא נאסר בכה"ג) וממילא יש לדון רק מכח שחל מיו"ט לשבת והוי כהכנה דממילא.

ה. בדברי המג"א בענין פתילות.

נח' הרא' בפתילות שכבו בשבת אי שרו ביו"ט שאחריה, כי הכבוי משבחן ונאסרו באיסור הכנה בשבת ליו"ט, ועיי' במג"א סוף תקא שהצד להתיר הוא משום דלא הוי תקון גמור וכמוש"כ התוס' על אפיה ובשול, אמנם תמוה דהתור"פ מביא דברי תוס' הנ"ל ומביא האיסור בפתילות, ואולי י"ל כב"ח דיש הכנה שהיא רק מדרבנן ולזה מהני ע"ת, וכאן בר"ה או משבת ליו"ט לא שייך ע"ת, ואף דזהו חדוש שמהני ע"ת לאיסור הכנה, מש' כך ק' בתוס' דף ב: דרק לדאורייתא לא מהני וכבר דנו בזה.

עוד דנו בפתילות להתיר בר"ה משום שמותר לבו ביום וכה"ג ודאי לא הוי הכנה, ועי' פרי' שהביא קו' זו על האוסרים ממהרי"ל, (ונר' בדבריו שגם לב"י הוק' כן ולכן אסר גם בראשון) ועיי"ש בב"ח, ועיי' בביהגר"א תצ"ח שנר' שזוהי באמת המח' בפתילות אם דבר ששרי לבו ביום שייך להחשיבו הכנה, ואף שנח' גם משבת ליו"ט הוא משום דחזי לחולה בשבת עיי"ש.

והנה במג"א שם סוף תק"א כ' דאף אי שייך הכנה בבשול מ"מ לא נאסר בדיעבד, וק' מריש שיח דאוסר המג"א מבשל בשבת ליו"ט משום הכנה וצ"ע.

וגם עצם דבריו תמוהים דהא בדין הכנה נאמר שנאסר החפץ ואם בבשול שייך הכנה למה לא יאסר, ודוחק לומר שכונתו לאסור משום מלאכה, ויתכן שכונתו עד"ר שכ' השעה"צ ריש תקג דלומד האיסור לאפות מיו"ט לשבת מוהכינו ואת אשר אפו אפו דמיירי בששי שהוא חול, וא"כ י"ל כן גם במג"א דאף שהוא איסור הכנה מ"מ הוא דין נוסף שנלמד מאת אשר אפו כלפי הכנה במעשה, ואכתי צ"ע.

**סימן ב**

**שני ימים טובים של גליות**

**א. במח' רש"י והרא"ה בפי' 'שני קדושות' ב. ביישוב הסתירה בדעת הרמב"ם. ג. ביאור חדש בדברי הרמב"ם.**

א. במח' רש"י והרא"ה בפי' 'שני קדושות'

דף ד: אתמר שני ימים טובים של גליות רב אמר נולדה בזה מותרת בזה ורב אסי אמר נולדה בזה אסורה בזה לימא קא סבר רב אסי קדושה אחת היא והא רב אסי מבדיל מיומא טבא לחבריה רב אסי ספוקי מספקא ליה ועביד הכא לחומרא והכא לחומרא. והנה בגמ' נר' דהמח' תלויה אם הוא קדושה אחת או לא, והטעם להתיר משום דשני קדושות הם, אמנם רש"י ד"ה מותרת כ' דדעת המתיר משום דחד מינייהו חול הוא וממ"נ שריא, ואף דבגמ' ג: מפורש שטעם המתיר משום דהם ב' קדושות, עיי"ש ברש"י ד"ה אודו שכ' הטעם משום דחד מינייהו חול, ואכתי צ"ע לשון הגמ' שתי קדושות.

והנה מבו' בגמ' דר' אסי חשש לחומרא שהם ב' קדושות והבדיל אחר יו"ט ראשון, וכ' רש"י ד"ה והא שהבדיל המבדיל בין קודש לחול, אבל ברא"ה כ' דהבדיל בין קודש לקודש, ונראה דרש"י אזיל לשיטתו דשני קדושות היינו א' קודש וא' חול ולכן מבדיל בין קודש לחול, אבל הרא"ה סבר דשני קדושות כפשוטו דטעם ההיתר מצד שני קדושות ולא מטעם חול ולכן כ' דמבדיל בין קודש לקודש ועייש"ה ברא"ה שנר' כן בדבריו.

אמנם לק' דף ו' מבו' דשרי להניח עירובי תבשילין ביו"ט ראשון ולהתנות דאם היום קודש א"צ ע"ת ואם למחר קודש יחול עכשיו ע"ת, ומבו' ברש"י דשרי מכח שא' מהם חול דאם שניהם קדושים רק דהוו ב' קדושות אין זה סיבה להתיר שם, וצ"ע בדעת הרא"ה.

ב. ביישוב הסתירה בדעת הרמב"ם.

והנה הרמב"ם פ"ו הי"ד פסק דבזה"ז שאנו יודעים בקביעא דירחא א"א להתנות ולערב, דהא קדושים בודאי, ומק' הנו"כ דהרמב"ם פ"א הכ"ד פסק דנולדה בזה מותרת בזה, ולכאו' הוא ג"כ רק מטעם ספק[[4]](#footnote-5), ובחדו' רח"ה ביאר דכלפי איסורים שתלויים בב' הקדושות ביחד ודאי לא אסרו, כיון שהיו מותרים מעולם ולכן ביצה שנולדה בזה מותרת לזה, משא"כ במתנה שהאדם עשה מעשה שתלוי בשניהם אבל אין זה דין בעצם שתלוי בשניהם, כיון שנאסרו בודאי אסורים.

והנה הרמב"ם פ"א הכ"ד כ' דביצה מותרת משום דהוו ב' קדושות, ולכאו' כונתו דלא שייך לדון את שניהם כקדושים דממ"נ א' חול, ואף דכ' הרמב"ם דעכשיו עבדינן מודאי, מ"מ לא נאסר כקדושה אחת כיון שעד כמה שהשני חול אין סיבה לאסור וכמוש"נ, וזה נכלל בדברי הרמב"ם ב' קדושות. ולפי"ז אולי יש לפרש גם גם את הגמ' לדברי רש"י דנקטה הטעם להיתר ב' קדושות ולא כ' דהטעם משום ספק, משום שאף כשאנו נוהגים בודאי את שניהם לקדושים, מ"מ הם ב' קדושות דכלפי כל א' עד כמה שהוא קדוש השני חול.

ג. ביאור חדש בדברי הרמב"ם.

אבל באמת נראה ליישב סתירת דברי הרמב"ם הנ"ל באופ"א, דהטעם שביצה מותרת אינו משום שאם א' קודש השני חול, דטעם זה לא שייך אחר שקבלו בודאי וכמוש"כ הרמב"ם לענין מתנה בע"ת, אלא הטעם להתיר ביצה משום דהוו ב' קדושות ועד"ר שכ' הרא"ה דחשיב ב' קדושות ולכן ביצה שרי, משא"כ בתנאי בע"ת חייבים להתיר משום שא' חול, וזה לא שייך היום.

אמנם באמת יש להק' על טעם זה שההיתר משום ב' קדושות ולא משום ספק, דאף שמצד מוקצה כיון שהם ב' קדושות לא יאסרו, מ"מ הו"ל לאסור משום הכנה דרבה כיון דהם ב' קדושות, ועיי"ש במ"מ שמק' כן.

ואולי יש לישב זה עפ"י מה שחדש המשנ"ב סי' תקג בשעה"צ סק"ד דמיו"ט ליו"ט לא נאמר איסור הכנה, וא"כ י"ל דעל אף שהם ב' קדושות דהיינו שאינם כיום אחד לא נאמר איסור הכנה כיון ששניהם יו"ט ואכתי צ"ע.

ובאופ"א נראה לומר דכלפי היום ראשון ודאי לא נתקדש כלל השני, רק דהוסיפו לקדש השני לנהוג בו שהוא כיו"ט הראשון, ומ"מ גם כלפיו נתקדש גם הראשון, אבל כלפי הראשון לא נתקדש השני. וממילא הכנה דרבה שהיא מכח קדושת הראשון לא נאסרת דכלפיו השני חול, ואולי י"ל כן גם בדעת הרא"ה שכ' שהם שני קדושות והק' מהא דשרי ע"ת ומוכח שהוא ספק חול, דמשום שהאיסור לעשות ע"ת הוא מדין הראשון, וכלפיו זה ודאי ספק ואכתי צ"ע.

**סימן ג'**

**בענין מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט[[5]](#footnote-6)**

א) שיטת רש"י בדף כג: דרק מלאכות שא"א לעשותם מעיו"ט כגון שחיטה דחייש למכמר בישרא התירה התורה לעשותם ביו"ט, אבל מלאכה שיכול לעשותה מעיו"ט כגון צידה, אסורה, והראשונים הבינו דכונתו שמה"ת אסור לעשות מלאכה שאפשר מעיו"ט.

והתוס' בדף ג. והראשונים מק' דלק' דף כח: ילפינן לר"י דמתיר מכשירין דמ"מ מכשירין דאפשר אסור, ומשמע דרק במכשירין יש חילוק בין אפשר לאי אפשר אבל באו"נ עצמו בכל אופן שרי, עוד מק' הראשונים דא"כ באופן שלא עלתה מצודתו דגים מאתמול הוי כאי אפשר ויהיה שרי צידה, עוד מק' דצידת דגים הוי כמפיג טעמו, והנה דעת רש"י אינה שיטת יחיד בזה, ועוד הרבה ראשונים סוברים כן[[6]](#footnote-7), וצריך ליישב שיטה זו מהקו' הנ"ל.

וביישוב קו' התוס' והראשונים ממכשירין עיי' בסמ"ג שמביא מהר"י וכעי"ז בר"פ הנ"ל דבאו"נ מסברא אנו אומרים שהוא רק במפיג טעם, ורק במכשירין צריך פסוק לומר שאסור באפשר מאתמול כיון שבכל אופן הוא לא מפיג טעם וע"כ שהותר גם בלא מפיג טעם, ולכן צריך קרא לאסור מכשירין באי אפשר ע"כ תו"ד עיי"ש. ודבריו סתומים וחתומים מאוד הא' איך שייך לומר דאף שבאו"נ יש תנאי ששרי רק בלא אפשר מעיו"ט היה ס"ד דמכשירין שרי בכל אופן הא יציבא בארעא וכו' ועוד מה ההכרח דמכשירין הוא באפשר מעיו"ט כיון שאינו מפיג טעם, הא יתכן ששרי מכשירין רק באי אפשר וכמו שהדין באמת וצ"ע.

ב) והנה התוס' מגילה ז: מק' דמהא דמכשירין מבו' דרק במכשירין יש חילוק בין אפשר ללא אפשר ובשבת צה. מבו' דיש אופנים דמגבן וכדו' לוקה ביו"ט, ומת' דבאו"נ אם מפיג טעם שרי ואם עדיף לעשות מעיו"ט אסור, ובמכשירין יש חילוק בין אפשר ללא אפשר. ולא נתבארו דבריו, ובק"נ בביצה רפ"ג כ' דכונת התוס' דאפשר מאתמול שרי באו"נ ואסור במכשירין, ומ"מ במקום שעדיף טפי מאתמול אסור גם באו"נ עיי"ש וכן מצדד בפר"ח. וצריך לבאר הסברא בשיטה זו דהא כיון שבאו"נ לא אכפ"ל אם אפשר מעיו"ט, מה החסרון הנוסף שעדיף לעשותו מעיו"ט וצ"ע.

והנראה לבאר בזה דביו"ט הותר רק מלאכה שצורתה היא צורת מלאכת או"נ היינו דבר שהוא מלאכת הכנת סעודה ליומה, ולכן סובר התוס' דמלאכה שעדיף לעשותה מעיו"ט א"כ יש כאן הפקעה מלהחשיבה כמלאכה של הכנת הסעודה שהרי היא טובה יותר כשנעשית למחר, ולכן אסורה מדאורייתא, ועד"ז יש לבאר סברת הרמב"ן ועו"ר דמלאכה שנעשית לימים רבים אסורה מה"ת משום דכה"ג לא חשיב כמלאכת או"נ[[7]](#footnote-8).

ועד"ז נראה לחדש דגם כונת רש"י שהותר רק מלאכה שאי אפשר לעשותה מעיו"ט, אין זה משום שלא הותרה מלאכת או"נ אלא כשא"א מאתמול, אלא שרק סוג מלאכה שא"א מאתמול נחשבת כמלאכת או"נ, אבל מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט הוי מלאכת עבודה ולא מלאכת או"נ, ונמצא לפי"ז ששורש מח' הראשונים בענין, דלכ"ע הותר רק מלאכת או"נ דהיינו מלאכה שמצד צורתה היא להכנת אוכל ליומה, רק דלתוס' לפי הק"נ והרמב"ן רק כשיש סיבה חיובית להחשיב שאין זה מלאכה ליומה (דהיינו שעדיף מאתמול, או שרגילות לעשות לימים רבים) חשיב מלאכת עבודה, ולרש"י הדין להיפך דרק מלאכה שיש סיבה חיובית להגדיר אותה כמלאכה ליומה (דהיינו שאם עושים אותה למחר היא מתקלקלת) נחשבת מלאכת או"נ.

ג) והנה המהרש"א למד בדברי התוס' מגילה ז: דלאו דוקא כשעדיף מאתמול, אלא כונת התוס' כרש"י דכל שאינו מתקלקל מאתמול אסור, ועיי"ש שמבו' בדבריו דבאו"נ החילוק הוא בין מתקלקל ללא מתקלקל ובמכשירין לא שייך לחלק כך אלא בין אפשר ללא אפשר, ונר' בדבריו דגם לשיטת רש"י חלוק הדין בין או"נ למכשירין, דאו"נ החילוק הוא בין מתקלקל ללא מתקלקל עיי"ש.

ונראה לבאר הדברים עפימש"נ דהחילוק באו"נ עצמו הוא בהגדרת המלאכה עצמה אם נחשבת מלאכת או"נ וכמוש"נ, וא"כ אינו תלוי בגברא אם אפשר מעיו"ט או לא אלא בעצם המלאכה אם מתקלקל או לא, משא"כ במכשירין נתחדש בקרא דרק באפשר מותר ולא בא"א, ולכן באופן שנאנס וכדו' במלאכת או"נ עצמה אסור ובמכשירין שרי, ויתכן גם להיפך באופן שיש עדיפות קצת לעשות מהיום דיתכן דכלפי מכשירין חשיב אפשר דהא מ"מ יכול מבעו"י, אבל כלפי או"נ ודאי שרי דכל שיש סיבה לעשותו מהיום ודאי הוי מלאכת או"נ.

ולפי"ז מיושב היטב דברי הסמ"ג ור"פ שכ' דבמכשירין בכל אופן לא מפיג ונתקשינו דהא שייך לומר דשרי מכשירין רק בא"א מבעו"י, ועפימש"נ מיושב היטב דהסברא באו"נ עצמו היא אם מפיג טעמו וזה לא שייך במכשירין דתמיד אין מפיג טעמו, ולכן כיון דנתחדש היתר במכשירין ע"כ ששרי אפי' שמצד צורת המלאכה זה לא מלאכה ליומה, ולכן צריך גזיה"כ להתיר רק באי אפשר מבעו"י, וזוהי גם כונת התוס' במגילה לפי המהרש"א דבמכשירין שלא שייך לחלק בין מתקלקל ללא מתקלקל יש גזיה"כ לחלק בין אפשר ללא אפשר.

ד) ועדיין נשאר ק' דמ"מ איך ס"ד שבאו"נ עצמו אסור אם אין המלאכה ליומה ובמכשירין שרי בכל אופן הא יציבא בארעא וכו', ואדרבא לפימש"נ מתחזקת הקו' דאין זה רק קו' על הס"ד אלא גם לדינא למה שרי מכשירין באי אפשר מצד הגברא אפי' שמצד עצם המלאכה אפשר מבעו"י, ואיך יתכן שמכשירין עדיף ממלאכת או"נ עצמה.

והנה בר"פ שם בסו"ד מק' למה התירו שחיקת מלח הרי אינו מפיג טעמו, ומת' דצ"ל דכיון שעצם הבשול שרי דמפיג טעמו, ממילא שרי גם לשחוק מלח, ונראה ביאור דבריו דהתבלין הוא טפל לבשול עצמו וכיון שהותר הבשול הותר גם לשחוק מלח, ועפימש"נ הבי' הוא דסגי בזה שהמלאכה עצמה היא מלאכת או"נ בשביל לעשות אותה ואת הטפל לה.

ולפי"ז נר' שזהו הבי' במכשירין דשרי אפי' שאינם מפיגים טעם משום שהם טפלים למלאכה עצמה, ואין זה מסברא אלא שכיון שכל מכשירין הם אינם מפיגים וכמוש"נ, ע"כ נתחדש במכשירין שמותרים משום שהם טפלים למלאכה, רק דיש גזיה"כ דמותרין רק באפשר[[8]](#footnote-9).

ה) והנה הגם דהרבה ראשונים חולקים על רש"י דמה"ת שרי באפשר מאתמול, מ"מ רוב הראשונים הנ"ל מודים דאסור מדרבנן, וכן הכריע הרמ"א תצ"ה ס"א דבאפשר מאתמול אסור, ועיי"ש בנו"כ דהיינו מדרבנן, ואם אסור מדרבנן ודאי דאפשר תלוי בגבראאם יכל לעשות מעיו"ט או לא, ועיי"ש במשנ"ב סק"י דאם נאנס שרי.

והנה במג"א שם מתיר להניח על יו"ט לכתחילה לעשות בשינוי דלא אסרו חכמים באופן זה, אמנם במשנ"ב שם ססק"י הביא להחמיר בזה, ועיי"ש הטעם בשעה"צ סקי"ב משום דלכתחילה ראוי לחוש לשיטת רש"י ותוס' במגילה דמה"ת אסור באפשר מעיו"ט וא"כ לכתחילה צריך לעשות מעיו"ט.

ויש להעיר דלמה שכ' דלרש"י ותוס' במגילה אין הדבר תלוי באפשר לגברא אלא במפיג, א"כ גם בנאנס היה ראוי לחוש לכתחילה לדעת רש"י ותוס', אלא דיש לומר דהמשנ"ב לא חשש להם רק כלפי לכתחילה אבל בנאנס ודאי שרי דעיקר הדין דשרי מה"ת.

ו) והנה הגר"ז תק"י בקו"א סק"ב דן לאסור בבורר דאפשר לעשותו באופנים המותרים דהוי כאפשר לעשותו מעיו"ט, ודחה דרבנן אסרו באפשר לא משום דמלאכת או"נ היא דחויה אלא ודאי דהיא הותרה רק אסרו בשביל שיהיה פנוי ביו"ט ממלאכה, ולכן באופן שע"כ צריך לעשות ביו"ט רק דאפשר לעשות באופן המותר לא גזרו ושרי לברור איך שרוצה עיי"ש.

ונראה דגם לשיטת רש"י שהוא מה"ת מ"מ כיון שבי' שאין זה תלוי באפשר בגברא אלא שהמלאכה נחשבת מלאכת או"נ א"כ פשוט דמה שהוא יכול לעשות את זה יותר כחלק מהסעודה דהיינו באופנים המותרים זה לא סיבה כלל להחשיב את הברירה למלאכת עבודה, ולכן גם לשיטה זו א"צ לברור באופן המותר.

ז) אמנם באמת כל מה שביארנו בשיטה זו שאפשר מעיו"ט הוא מה"ת היינו במלאכה ולא בגברא, נר' שהוא תלוי במח' ראשונים, דעל הקו' ממכשירין כ' הסמ"ג ור"פ וכ"ה בכל בו דאו"נ ידעינן מסברא ולפי"ז הבי' כמוש"כ, אבל בראבי"ה ואו"ז כ' דהגמ' נקטה מכשירין וה"ה או"נ רק נקטו מכשירין משום שיותר מצוי בהם אפשר עיי"ש, ולפי"ז ודאי שגדר אפשר באו"נ הוא כמו במכשירין דתלוי אם הגברא יכל.

ולשיטה זו לכאו' צריך לכתחילה לעשות באופנים המותרים דבלו"ז חשיב אפשר וצ"ע, ועכ"פ לדינא נר' דנקטינן שהוא מדרבנן ולפי"ז א"צ לעשות באופנים המותרים, ואפי' נבא לחוש לשיטת רש"י ותוס' במגילה, נקטינן לעיקר את הצד הראשון שאו"נ הוא דין אחר ממכשירין וכמבו' בתוס' במגילה ושא"ר, ולכן א"צ לעשות באופנים המותרים.

ח) והנה במהר"ח או"ז סי' לג מחדש דכל מה ששרי לבשל וכדו' במפיג הוא רק ביום אבל לסעודת הלילה שיכל לעשות סמוך לביה"ש אסור דהא אפשר מאתמול, ואף שבסברא הדברים מסתברים מ"מ מסתימת הפוסקים אין נראה כן, ומטו משמיה דהגרי"ש דאין לחוש לזה.

והנה מסברא כיון דנקטינן לעיקר שבאפשר אסרו מדרבנן ונתב' שהוא ודאי אפשר לגברא, א"כ היה מסתבר לאסור, ואם רוצים להתיר מכח סתימת הפוסקים, צריך לחדש דבמפיג לא אסרו חכמים כיון שבדר"כ אי אפשר, ואף שלקולא אמרינן דבלא מפיג ולא יכל מעיו"ט שרי מ"מ לא אסרו במפיג.

ואם כנים הדברים י"ל שבמהר"ח או"ז אין סתירה לסברא זו, דיתכן שהוא אזיל כאן לשיטת אביו דאפשר אסור מה"ת ולכן לא שייך כלל להתיר במפיג בלילה כיון שכל אפשר אסור מה"ת וכל הסברא להתיר הא למאי דקיי"ל שהוא מדרבנן.

וגם אין לחוש בזה לכתחילה לשיטה שהוא מה"ת וכמוש"כ השעה"צ סקי"ב, כי אדרבא לשיטת התוס' במגילה נר' פשוט ששרי דאפשר מאתמול זה להגדיר שהמלאכה היא לא מלאכה להכין אוכל ליומה, אבל כאן מצד המלאכה היא ליומה רק שכיון שעכשיו ליל יו"ט יכל לעשות את הכנת הסעודה קודם ביה"ש, וודאי אין זה סיבה להחשיב אותה כמלאכת עבודה.

רק דהמהר"ח או"ז אזיל כאן לשיטת אביו האו"ז דאפשר מעיו"ט אסור מה"ת משום ששוה או"נ למכשירין[[9]](#footnote-10), ובזה ודאי דיש לאסור בליל יו"ט כיון שיכל קודם ביה"ש, אבל לדידן דקיי"ל דאסור רק מדרבנן לא אסרו במפיג, וגם אם אנו באים לחוש לשיטת הרש"י ותוס' במגילה שהוא מה"ת זה לצד שתלוי בעצם המלאכה ולא בגברא וכמוש"נ.

ט) והנה שיטת הרמב"ן במלחמות ועו"ר דמלאכה שנעשית לימים רבים אסורה מה"ת, ולעיל כ' דיש לבאר הסברא שבכה"ג לא נחשב למלאכת או"נ דצורת המלאכה שלא נעשית ליומה, אמנם לשון הרמב"ן שטעם האיסור משום שלא יעשה מיו"ט לחול וצ"ע.

והנה מבו' שם ברמב"ן דהטעם לאסור קצירה ואפי' פירות שדרך לתלוש ולאכול מיד, הוא משום דלא התירה תורה מלאכה של הבאה לרשותו רק מלאכה של תקון המאכל שברשותו, ונראה שביאור הסברא הוא שתקון חשוב של הבאה לרשותו תמיד נחשב מלאכה גמורה ולא הכנה לסעודה ואכתי צ"ע.

ועיי' ברא"ה ברפ"ג ובריטב"א במגילה ז: שחולקים על הרמב"ן וסוברים דהטעם של מלאכה הנעשית לימים רבים הוא טעם לכל תלישה דכיון שרוב המלאכה נעשית לימים רבים כולה אסורה, ויתכן לבאר מחלו' דלרמב"ן נאסר דבר שדרכו לימים רבים שלא יבא לטרוח לחול ולכן רק מה שנעשה לימים רבים אסור, אבל לרא"ה והריטב"א דבר שנעשה לימים רבים אינו בכלל מלאכת או"נ, וא"כ י"ל דכל המלאכה לא נחשבת מלאכת או"נ כיון שרובה היא מלאכה לימים רבים[[10]](#footnote-11), ואינו מכרח.

**סימן ד'**

**בסוגיא דמתוך**

א) מבו' בגמ' דלב"ה מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, ונח' הראשונים בדין זה דלרש"י הותרה אפי' שלא לצורך כלל (וכן נקט המ"מ בדעת הרמב"ם וכן נקט הר"ן בדעת הרי"ף), ודעת התוס' ורוב הראשונים דהותרה רק לצורך קצת שהוא צורך היום וכדו' אבל שלא לצורך כלל אסורה מה"ת.

אמנם צ"ב בגדר הדין לדעת התוס' שרק לצורך קצת שרי דכיון שצורך זה אינו אוכ"נ מה מהני צורך קצת, ומביאים מהיראים עשה קיג שביאר דמה שכ' התורה אכילה אין זה דוקא אכילה אלא כל צרכי הגוף בכלל, ולפי"ז גדר ההיתר של מתוך הוא שכמו שהותר לצורך אוכ"נ, הותר לשאר צרכים.

אמנם ק' למהלך זה דלמה דוקא במלאכות שיש בהם אוכ"נ הותר גם לשאר צרכים, דאם שאר צרכים זה גם סיבה להיתר בכל מלאכה צריך להתיר לשאר צרכים וכגון תפירה, ויש ליישב.

ועוד ק' מהא דמבו' בגמ' דמבשל גיד לב"ש לוקה דלא חשיב אוכ"נ, ולב"ה אינו לוקה משום מתוך, ואי נימא דדין מתוך הוא להתיר שאר צרכים כאוכ"נ, הרי כאן באמת הוא לצורך אכילה, ואם איסור לא חשיב צורך אוכ"נ גם לא חשיב כצורך קצת, וא"כ למה לב"ה הוא פטור יותר מלב"ש

עוד יש להעיר משיטת הרשב"א והרמב"ן בשבת (וכ"כ התוס' שבת לט. וכ"נ בתוס' לק' כא:) דלב"ש דלית להו מתוך לית להו הואיל, ואם במתוך רק נאמר דגם שאר צרכים זה סיבה להיתר אין לזה שום שייכות להואיל.

עוד יש להעיר משיטת התוס' והרא"ש לק' כב. דקיי"ל דשרי מכשירין לאוכ"נ גמור אבל מכשירין לשאר צרכים אסורים, ואם נימא דנתרבו שאר צרכים כאוכ"נ מה הטעם לחלק בזה, ואולי יש לדחוק דכלפי מכשירין לא נתרבו שאר צרכים.

ב) והנראה לבאר באופ"א את שיטת התוס' דמתוך מתיר רק לצורך קצת, דבאמת ודאי דמתוך הוא דין דכיון שהתירה התורה את המלאכה לצורך אוכ"נ הותרה כל המלאכה ואפי' שלא לצורך כלל וכשיטת רש"י וכלשון הגמ' 'הותרה שלא לצורך', רק שסובר התוס' דכיון דגם לצורך אוכ"נ לא הותרה כל מלאכה אלא דוקא מלאכת אוכ"נ ולא מלאכת עבודה, וכמו דחזינן שחלק מהמלאכות אסורות אפי' לאוכ"נ (וכן מכשירין לולי ההיתר המיוחד של מכשירין) דהיינו שצריך שצורת המלאכה תהיה מלאכת אוכ"נ בשביל להתירה לצורך אוכ"נ, וא"כ גם כשהותר ע"י מתוך אפי' שלא לצורך, מ"מ צורת המלאכה צריכה להיות מלאכת אוכ"נ, דהיינו מלאכת הנאה שאדם עושה לסעודתו לאותו היום ולא מלאכת עבודה, ובזה מהני שאר צרכים שגם מה שאדם עושה לשאר צרכיו לאותו היום ג"כ לא הוי מלאכת עבודה, אבל כשעושה שלא לצורך או שלא לצורך היום לא הותר משום מתוך, כיון דסוג מלאכה כזו גם לאוכ"נ עצמו לא הותר.

ובזה מיושב היטב כל הקו' דודאי רק במלאכות ששייך בהם היתר אוכ"נ והותרו, נאמר מתוך, אבל במלאכות שיש בהם רק שאר צרכים ודאי לא הותר, דשאר צרכים אינם מתירים כלל רק ה'מתוך' מתיר, רק דבעינן שיעשה לצורך היום שלא יחשב כמלאכת עבודה.

וכן מבו' היטב הא דגיד לוקה לב"ש ולא לב"ה, כי אם אנו דנים שצורך אוכ"נ יתיר לבשל ודאי דלצורך איסור לא שייך שיותר ולא חשיב צורך, אבל אם מתוך התיר לבשל בלא צורך כלל רק שצריך שצורת המלאכה תהיה מלאכה לצורך היום, ודאי שכיון שמבשל לאכול את הגיד חשיב צורת המלאכה, מלאכה לצורך היום ושרי.

ולפי"ז גם מובן היטב שיטת הרא"ש ותוס' דלא הותר מכשירין לצורך מתוך, דלהיתר מכשירין צריך שהצורך יתיר, וא"כ רק צורך אוכ"נ מתיר אבל שאר צורך לא מתיר בכלל, רק דהמלאכה כולה הותרה וכמוש"נ, אבל להיתר מכשירין צריך שהצורך יתיר וזה נאמר רק באוכ"נ.

וגם יש ליישב כן שיטת הראשונים דלב"ש לא נאמר מתוך לא נאמר הואיל, דנר' דיסוד ההיתר של הואיל שכיון שהותרה המלאכה הזו אם יהיה לה צורך, מותרת גם בלא צורך, וכל זה שייך לב"ה דמכח אוכ"נ הותרה המלאכה לגמרי ולכן מותר גם ע"י מתוך וכמו כן מותר ע"י הואיל, אבל לב"ש דרק כשיש צורך אוכ"נ האוכ"נ מתיר, לא שייך להתיר כל שאין צורך אוכ"נ שיתיר.

ג) ועתה נשוב לשיטת רש"י (והרמב"ם) דשרי אפי' בלא צורך כלל, והראשונים מק' על שיטה זו מהא דמבשל לצורך חול לוקה, ועוד הק' הרא"ש מהא דילפי' למעט לצורך כלבים ונכרים, וכן הא דמבו' בכתובות ז. דכל צורך שאינו שווה בכל אסור.

ובפשוטו נראה לבאר עפ"י המבו' בר"ן דגם לרש"י אסור לצורך חול וה"ה י"ל דאסור לצורך כלבים ונכרים, והטעם דילפי' מקרא למעט כלבים ונכרים ולכן על אף ששרי ללא צורך, מ"מ לצורך כלבים ונכרים גריעי טפי, וכן לצורך חול כ' השעה"מ בשם הר"ן דילפי' מהכנה לאסור וא"כ י"ל דגרע טפי משלא לצורך כלל, ועיי' בחיי"א שנקט כן וכן נקט הביאוה"ל תקיב עיי"ש.

וגם לצד שאין פסוק על מבשל לחול עיי"ש בשעה"מ, י"ל דלצורך חול אין צריך קרא, אלא מסברא הוי מלאכת עבודה ואסור, ולא דמי לבלי צורך שהותר מכח חול, דכאן יש סיבה חיובית להחשיבו כמלאכת עבודה ודו"ק.

אמנם עדיין ק' מהא דנאסר לדבר שאין שווה בכל, דלכאו' אף שבלצורך נכרים או צורך חול שייך להבין דנאסר וגרע טפי' משלא לצורך, באינו שווה לכל לכאו' לא שייך לומר שנאסר, וכן הק' הפמ"ג בפתיחה עיי"ש.

והנה בדברי רש"י מבו' דמה"ת שרי בלא צורך וגזרו רק באבנים ונח' בדעתו האם מדרבנן אסרו כל דבר שאין בו צורך או דרק אבנים וכדו' אסור עיי' ביאוה"ל ריש תקי"ח מש"כ בזה, ובאמת כבר בדברי הראשונים נר' שנח' בדעת רש"י בזה ואכהמ"ל.

ואם ננקוט דכל שאין בו צורך אסור א"כ י"ל דיש מיעוט על אינו שווה לכל ונפק"מ במיעוט זה למלאכות שלא נאמר בהם מתוך, דהא מבו' במאירי דלא בכל מלאכה אומרים מתוך רק במלאכות שעיקרם לאוכ"נ (אמנם מהתוס' שדן להתיר בונה משום שהותר מגבן מוכח דלא כסברא זו) וא"כ י"ל דנתמעט אינו שווה לכל מה"ת אבל בהבערה באמת זה שרי מה"ת משום מתוך אבל אחר שאסור חכמים בלא צורך גם הבערה לדבר שאינו שווה בכל אסרו דהא לא חשיב צורך.

אבל אם ננקוט בדעת רש"י דאסרו רק אבנים וכדו' נשאר ק' מהגמ' דאוסרת שאינו שווה בכל וצ"ע, ובאמת מכל הראשונים נראה שסברו דאם שרי בלא צורך כלל לא שייך לאסור כלל, ואפי' לצורך חול ולצורך נכרים ודלא כהר"ן בזה.

עוד יש להק' ממה שכ' רש"י ביצה כז: דהבערת קדשים אסורה, ודן שם רש"י לאסור משום שאין בו צורך, וק' הא לרש"י שרי מכח מתוך אפי' בלא צורך כלל וצ"ע.

ד) והנה בדעת הרמב"ם נקט המ"מ פ"א הל"ד דשרי אפי' בלא צורך כלל וכדעת רש"י[[11]](#footnote-12), וגם על שיטה זו ק' כל הקו' הנ"ל דמבו' בגמ' דאסור לצורך חול ונכרים, אמנם בדעת הרמב"ם שם נר' דכל מה שנאמר מתוך הוא רק בהבערה והוצאה, וכן מפורש במ"מ הלי"ג דאף שמבשל לצורך נכרים אסור, מ"מ הבערה שרי אף לצורך נכרים (והובא בב"י תקיב) דהיינו שסובר דבאמת במקום ששרי בלי צורך כלל שרי גם לצורך נכרים, ולכאו' ה"ה לצורך חול[[12]](#footnote-13), רק דכל המתוך נאמר רק בהבערה והוצאה.

ונשאר ק' מהגמ' בכתובות דהבערת מוגמר אסורה משום שאינו שווה בכל אף שבהבערה נאמר מתוך, אמנם הרמב"ם בפ"ד ה"ו הביא איסור מוגמר משום מכבה ולא משום הבערה, ולכאו' אזיל באמת לשיטתו דהבערה שרי בלא צורך כלל וה"ה לצורך דבר שאינו שווה בכל ושם אסור משום כבוי, וצ"ל שפירש כן בגמ' או שנקט דלא קיי"ל בזה כגמ' שם.

אמנם גם מהלך זה ק' מאוד מכל סוגיות הש"ס דמבו' שאומרים מתוך לא רק בהבערה והוצאה, דבסוגיין מבו' בשחיטה שנאמר מתוך וכן בבשול, וכן בכתובות מבו' בחבלה. וגם ק' בסברא מה הטעם שנאמר מתוך רק בהבערה והוצאה[[13]](#footnote-14).

ה) והנראה המהלך המחוור ביישוב דעת הרמב"ם מש"כ הנצי"ב במרומי שדה פסחים דף ה, דבאמת גם לרמב"ם יש מתוך בכל המלאכות אלא דבשאר מלאכות צריך צורך קצת וכדעת התוס' רק בהוצאה והבערה הותרו לגמרי, ובזה מתיישבים כל הסוגיות דכל האיסורים לצורך חול ונכרים ואינו שווה בכל הם בשאר מלאכות, דאף שנאמר בהם מתוך מ"מ בעינן צורך קצת.

אמנם צריך לבאר מהיכי תיתי לחלק בין המלאכות, וגם הא ודאי לא נאמר שתי דיני מתוך, ואם מתוך מתיר לגמרי למה במלאכות אלו צריכים צורך קצת.

והנראה לבאר בזה (ושורש החילוק כ' באבי עזרי, וכ"כ בס' דרכי יוסף) דכיון שכ' שם במ"מ דהיה ראוי לאסור את הבערה והוצאה, א"כ נמצא חומרם קולם דכיון שבעצם אינם מלאכת אוכ"נ שהרי הבערה היא לא באוכל עצמו, וגם הוצאה אינו תקון אוכל וגם שרי אפי' הוצאת סכין, ולכן כשהותרו הותרו לגמרי, דכל הסברא שצריך בשאר מלאכות צורך קצת הוא כמוש"נ בשביל להחשיבו כמלאכת אוכ"נ ולא מלאכת עבודה, אבל מלאכות אלו שהותרו אינם מלאכות אוכ"נ וע"כ נתחדש כאן שהותרו בכל אופן ולכן המתוך מתירם לגמרי, ואין זה שתי דיני מתוך, אלא דמתוך תמיד מתיר לגמרי וכמוש"נ רק דבאופן שהמלאכה עצמה הותרה רק בצורה של מלאכת אוכ"נ גם במתוך צריך שיעשה לצורך קצת.

אמנם מש"כ בהיתר הוצאה אינו ברור, דאם לא חשיב מלאכת אוכ"נ מנלן שהותר ואם חשיב מהיכי תיתי שיותר לגמרי ע"י מתוך, ועיי' בפר"ח שביאר הטעם ברמב"ם דאמרינן בהוצאה מתוך משום דהוי מלאכה גרועה, ולפי דרכנו ביאור הדבר הוא דהוצאה לעולם אין לה חשיבות מלאכת עבודה כיון שהיא מלאכה גרועה ולכן כשהותר בה ע"י מתוך הותר בכל אופן ואפי' בלא צורך, משא"כ שאר דברים צריך שיעשה לצורך היום שלא יחשבו מלאכת עבודה.

ו) וכיון דאתינא להכי נר' לומר כן גם בדעת רש"י (וכ"כ שם המרומי שדה דדעת רש"י כהרמב"ם) דבכל המלאכות בעינן צורך קצת בשביל להתיר ע"י המתוך מלבד הוצאה דשרי בלא צורך קצת, ובזה יתיישבו כל הקו' על רש"י, דכל המבו' בגמ' דבעינן צורך ולא לחול ונכרים ואינו שווה בכל הוא על שאר מלאכות דבעינן צורך וכדעת התוס', אבל בהוצאה אין צריך שום צורך, וביאור הדבר משום דהוצאה מלאכה גרועה, וכן מיושב מש"כ רש"י בדף כז: דבעינן צורך להתיר הבערה, דרק בהוצאה שרי בלא צורך.

ונראה שמקור דעת רש"י לחלק בין הוצאה לשאר מלאכות לענין זה היא מהא דשרי אפשר מעיו"ט בהוצאה וכמו שיתב', דהנה המג"א בסי' תצח על מש"כ השו"ע דשרי להוליך הסכין לטבח, הביא מהמהרש"ל דאפי' אפשר מעיו"ט שרי ואפי' לאוסרים שאר מלאכות באפשר מעיו"ט דבהוצאה לא מחמירים, וכן פסק שם במשנ"ב, ועיי' במהרש"ל שביאר שבהוצאה שהיא מלאכה גרועה לא מחמרינן[[14]](#footnote-15), ולכאו' מקור הקולא משום שמשמע בגמ' דשרי בכל אופן אף שבאופן הרגיל אפשר מעיו"ט.

וא"כ י"ל שרש"י ג"כ סבר לקולא זו דמשמע בגמ' דשרי אפי' באפשר, ואזיל רש"י לשיטתו ריש פ"ג דאפשר מעיו"ט אסור מה"ת, ובטעם הדבר נתב' לעיל דבאפשר לא חשיב מלאכת היום וממילא הוי מלאכת עבודה, וכיון דשרי אפי' באפשר סבר רש"י דע"כ שבהוצאה שהיא מלאכה גרועה לא חשיב מלאכת עבודה כלל ולכן שרי אפי' באפשר, וממילא סבר רש"י דה"ה דשרי בלא צורך כלל וכמו שבי' דכל מה שצריך צורך קצת, הוא להחשיב את המלאכה למלאכת הנאה.

**סימן ה'**

**בדין טחינה ביו"ט**

אור לב' כסלו

א) מבואר במשנה דחלוק תבלין ממלח דבתבלין שרי לדוך כדרכו ובמלח אסור, אלא משנה למדוך של עץ, ובהמשך שם אמר שמואל דגם מלח שרי כדרכו ומ"מ מבו' בגמ' דגם לשמואל בעי הצלאה, וצריך לבאר את טעם האיסור במלח ומה גדר ההיתר של השינוי.

והנראה בזה בשיטת הרמב"ן במלחמות ריש פ"ג וכן פסק הרמ"א ריש תצה, דבעצם טחינת תבלינים מותרת מדינא משום שאינה לימים רבים ובזה שווה מלח ותבלינים, אלא דחכמים אסרו כל מלאכת אוכ"נ כשאפשר מעיו"ט, ובזה התירו בשינוי.

ובגדר השינוי עיי"ש בפוסקים (שעה"צ תצה סק"ח) שהתירו באפשר מעיו"ט שינוי במפה וכדו', ומבו' דאין זה דין שינוי להחשיב כלאחר יד והוי מלאכה יותר קלה והקילו גם באפשר, דבזה א"א לדמות שינוי מפה להצלאה, אלא גדר השינוי הוא היכר שמשנה מדרכו בחול, ולפי"ז כל מה שאסור באפשר היינו שהצריכו היכר, והעולה משיטה זו שסוגייתנו אינה סוגיא פרטית של טחינה אלא דין כללי באוכ"נ שבאפשר צריך שינוי להיכר[[15]](#footnote-16).

אמנם דעת הר"ן וכ"פ המחבר דבאוכ"נ עצמו שרי אפי' באפשר, ולפי"ז צ"ל שטחינה נאסרה משום שהיא עובד"ח, ומ"מ החילוק בין מלח לתבלין הוא מצד אפשר דהחמירו חכמים בטחינה רק כשאפשר מעיו"ט, וכן בגדר ההיתר של הצלאה נראה בר"ן שהוא דין היכר וכמוש"נ,

והעולה מכל זה לכ"ע שהחומר במלח בסוגיין הוא משום שהחמירו באפשר והצריכו היכר, רק נח' הראשונים דלדעת הרמ"א והפוסקים זהו דין כללי דבכל אוכ"נ הצריכו שינוי באפשר, ולדעת הר"ן וכ"פ המחבר האיסור של אפשר הוא דין פרטי בדיכת מלח (או בכל עשוי לימים רבים וכמו שיתב').

והנה בטעם הדבר לר"ן דטחינה נחשב עובדא דחול כ' הר"ן משום שעשוי לימים רבים, ואין כונתו לדין ימים רבים שביאר בריש פ"ג דלכן אסרו חכמים קצירה, דשם הוא איסור גמור, וכאן הוא רק עובדא דחול ושרי באי אפשר וכן שרי בשינוי, והם שני ענינים של ימים רבים, וכן מבואר בשעה"צ סי' תקי סקי"ח דיש שני דינים בימים רבים עיי"ש[[16]](#footnote-17).

ב) והנה נח' בגמ' מה החילוק בין מלח לתבלין אם משום שסתם קדירות צריכות מלח והוא ידע מאתמול או משום דמלח לא מפיג טעמו, ונפק"מ במוריקא דאינה מפיגה טעם אבל לא ידע מאתמול, וכן בתבלין שידע מאתמול ומפיג טעם.

ונח' הראשונים האם למאי דקיי"ל כשמואל דסגי בהצלאה שייכת מח' זו, דבטור מבו' דגם למאי דקיי"ל דסגי בהצלאה מ"מ שייך מח' זו ואזלינן לחומרא דאסור בידע וכן במוריקא, אמנם הרי"ף השמיט מח' זו ונקטו רוב המפרשים שסובר דכיון דסגי בהצלאה שרי בכל תבלין, וצריך לבאר הטעם בזה, עיי' במלחמות ובר"ן ובדברי הפוסקים סי' תקד.

והב"י והפרישה תקד כ' עפ"י דברי התוס' שבת קמא. דגם מוריקא מפיג קצת ולכן אף שכשהגמ' סברה דצריך שינוי גמור למדוך של עץ לא מהני הפגת הטעם במוריקא, מ"מ למאי דקיי"ל כשמואל דמהני הצלאה מהני גם הפגת טעם קצת שבמוריקא[[17]](#footnote-18), והדברים צ"ב מה השייכות בין צורת השינוי שצריך, לבין אם חשיב הפגת טעם מעטה שבמוריקא לאי אפשר, שלא יצטרכו שינוי.

והנראה בזה דאם בעינן מדוך של עץ היינו שאסור מדינא רק דהשינוי מתיר, דלשינוי חשיב רק שינוי בגוף המלאכה ולא שינוי חיצוני כהצלאה, משא"כ אי סגי בהצלאה היינו שהצריכו היכר ומעיקר הדין שרי, ובזה תלוי אם מהני הפגת טעם קצת, אמנם אכתי צע"ק מנלן דאי מעיקר הדין שרי הקילו בכל מפיג טעם.

והיותר נראה לבאר בזה דאם מהני רק מדוך של עץ הוא משום שמדינא חשיב כמלאכה שאינה ליומה כיון שאפשר מעיו"ט[[18]](#footnote-19), ובזה מהני מדוך של עץ דדרך לעשות בו ליומו להחשיבה כמלאכה ליומה, אבל הצלאה לא מהני כלל כי אין דרך להצלות גם ליומו וא"כ אין זה כלל סיבה להחשיבה למלאכה ליומה, ואי מהני הצלאה ע"כ דשרי מעיקר הדין בכל אופן רק דהצריכו היכר, ורק במקום שיכל לעשות מעיו"ט הצריכו את ההיכר, אבל אין ה'אפשר' חלוק משום דחשיב מלאכה שלא ליומה, אלא דהחמירו רק כשאפשר וכמוש"נ.

ואם כנים הדברים י"ל דהחילוק בין מפיג טעם קצת של מוריקא לשאר תבלינים, דאין דרך בנ"א להקפיד בהפגת טעם זו, וא"כ י"ל דאם אנו דנים שהמפיג יחשיבו למלאכה ליומה א"כ כיון שאין בנ"א מקפידים לא מהני שמפיג קצת, דצורת המלאכה היא לא ליומה ואסור, אבל לשמואל דמפיג הוא רק סברא שכשהיה לו סיבה שלא לעשות מעיו"ט לא החמירו, א"כ אם הוא לא רוצה לעשות מעיו"ט כי זה מפיג קצת זה כבר סיבה להתיר, ולא אכפ"ל שרוב בנ"א לא מקפידים על זה.

ג) ועכ"פ בעיקר הדבר ודאי מבו' בדברי הב"י והפרישה דהחילוק בין שמואל דמהני הצלאה לבין מי שסובר דבעינן רק מדוך של עץ הוא בעיקר הדבר אם הוא היכר בעלמא, או דהשינוי מתיר.

ועיי' במלחמות שכ' דלשמואל החילוק בין מלח לשאר תבלינים הוא שבמלח שהוא רך וקל בהצלאה הצריכו שינוי ובשאר תבלינים שיותר קשה לא הצריכו, ולכן פסק הרי"ף דבכל תבלינים שרי, ויש לדון מנלן דאם צריך מדוך של עץ אין החילוק משום שמלח רך וקל לעשותו במדוך של עץ, ואולי אין שייך חילוק זה כלפי מדוך של עץ, אבל היותר נראה דגם לרמב"ן חלוק גדר השינוי בין שמואל לחולקים עליו, דאם צריך שינוי במדוך של עץ היינו שמדינא אסור והשינוי מתיר, לא שייך כלל סברא זו דהצריכו רק במקום שקל, ורק אם מהני הצלאה היינו שמדינא שרי והצריכו היכר, בזה שייך לחלק דהצריכו במקום שקל להצלות.

ובאמת בעיקר הגמ' נראה דחלוק דין הצלאה שאינו שינוי מדינא, דהא אמר שמואל כל הנידוכין נידוכין כדרכן ואפי' מלח, ועל זה מבו' דמ"מ בעינן הצלאה ואם הוא רק מח' כמה לשנות איך נקט שמואל הלשון כדרכן[[19]](#footnote-20), וע"כ דגדר השינוי חלוק דאם בעינן מדוך של עץ היינו שמלח אסור והשינוי מתירו, ואם שרי במדוך של אבן היינו שמדינא שרי כדרכו, רק דהצריכו להצלות, וגם לטור דשייך גם לשמואל המח' באיזה תבלין שרי בלא הצלאה, יתכן שסובר לחילוק זה, רק דעדיין מה שהקילו בתבלין שלא להצריך הצלאה תלוי במח' הלישנות.

ד) ונדון עתה בשיטת רש"י דאפשר מעיו"ט אסור מה"ת וק' איך התירו מלח בשינוי, ורחוק מאוד לומר דמדוך של עץ והצלאה חשיב כלאחר יד מה"ת לפוטרו והקילו ביו"ט, והיה אפשר לומר עפ"י סברת הר"פ והכל בו דמכשירין עדיף ואינם נאסרים באפשר כי הם טפלים לעיקר הבישול וכלפי"ז מלח ותבלינים כמכשירין, ולכן מדינא שרי בהכל רק דהצריכו היכר באפשר וכמוש"נ.

ולפי"ז מש"כ הריב"ש והובא בשו"ע תקד לדמות גבינה למלח אינו לשיטת רש"י דהא שם לא הוי מכשירין, והריב"ש אזיל לשיטות דאפשר אסור רק מדרבנן, אמנם ק' דהא מבו' בהמשך הסוגיא להתיר טיסני במכתשת קטנה וכ' השו"ע משום דזהו שינוי שלה ומוכח דשרי בשינוי גם לא במכשירין.

ושמעתי לדקדק בדברי רש"י שכ' בד"ה אבל כותשין בקטנה דהוי כלאחר יד, ובכל הסוגיא לא כ' הלשון כלאחר יד אלא כאן, ואולי באמת בכל הסוגיא הוי שינוי שאינו מתיר איסור תורה, רק שרי משום שהוא מכשירין וכמוש"נ, ורק כאן דאין מכתשת קטנה עשויה כלל לחטים הוי כלאחר יד ומתיר איסור תורה ואכתי צ"ע.

אמנם הראשונים הנ"ל שחדשו סברא זו דמכשירין שאני, מפורש בדבריהם דלמאן דמחלק בין התבלינים דרק בלא ידע או מפיג שרי בלא שינוי, י"ל דשרי מלח משום שינוי וא"צ לסברא דמכשירין שאני, וק' מאוד איך מתיר השינוי הזה איסור תורה, והרי מדוך של עץ עשוי לדיכת תבלינים רק שיש כלי יותר טוב ממנו וצ"ע[[20]](#footnote-21).

ואולי יש לחדש דהסברא שאפשר אסור מה"ת הוא משום שחשיב מלאכה שלא ליומה, ואף שהוא עושה אותה ליומה, מ"מ אזלינן בתר צורת המלאכה שעושים אותה כולם גם לא ליומה ולכן נחשבת מלאכה שלא ליומה ואין הולכים אחר מעשיו, וא"כ י"ל דכשעושה שינוי אף שלא חשיב כלאחר יד בשבת, מ"מ סגי בשינוי זה שאנו דנים את מעשיו לעצמם שהרי אינם באותה צורה של כל המלאכה המצויה, וכשדנים את המעשה שלו שעושה ליומו ודאי דחשוב מלאכה ליומה ואכתי צ"ע בחידוש זה, והבוחר יבחר בין לומר שהוא היתר של כלאח"י גם בשבת לבין לומר דהוא סברא מיוחדת ביו"ט.

ה) מבו' במשנה לק' כג. דנח' חכמים ור"ג אי שרי לטחון פלפלין בריחים שלהם, וברשב"א בסוגיין כ' דהוא משום עובדא דחול וכ"כ עו"ר וכן נקט המחבר סי' תקד ס"א, אמנם הרמב"ן והרשב"א בשבת קמא כ' דהאיסור משום דהוי טוחן ובעבה"ק כ' דהוי טוחן גמור ומש' שהוא איסור דאורייתא, ובביאוה"ל תקד הביא דברי הראשונים בזה ובתחילה כ' דלכאו' לפי"ז אסור גם קאוי בריחים שלו, ובהמשך דבריו כ' דאולי יש לחלק דכונת הרשב"א משום דלפלפלין הוי לימים רבים וממילא בקאוי שרי.

אמנם ק' דא"כ מה כונתם דהוי טוחן גמור, הא אין טעם האיסור אלא משום שהוי לימים רבים, ועוד ק' דבשבת דף צה כ' הרשב"א דטעם ר"ג שמתיר דאין שחיקת פלפלין בריחים שלהם טחינה כדרכה, ומש' דבזה נח' חכמים ור"ג אם חשיב טחינה כדרכה, ותמוה דאיך יתכן דטחינת פלפלין בכלי שלהם לא הוי כדרכה, ואם כונתו שנח' אם הוי לימים רבים איך זה נכנס ל'טחינה כדרכה' וצ"ע.

והנראה בכונת הרמב"ן והרשב"א דכיון שטחינת חטים היא מלאכה לימים רבים והיא מלאכה גמורה, רק דיכת תבלינים מותרת משום שדיכת תבלינים לא הוי לימים רבים וכמוש"כ במלחמות, א"כ יש לדון אם יטחן תבלין בריחיים אם נאמר דכיון שהמין הנטחן הוא תבלין שאין דרכו לימים רבים שרי, או דכיון שמעשה הטחינה הוא מעשה של ימים רבים לא מהני שהמין הנטחן אין דרכו לימים רבים וחייב.

ונראה דזוהי סברת חכמים לאסור פלפלים בריחיים שלהם דחשיב טוחן גמור, דהיינו שנחשב שהוא בכלל מעשה טחינה הרגיל של חטים ולכן אסור מה"ת, וזו כונת הרשב"א דלר"ג לא הוי טחינה כדרכה היינו שאינו בכלל אב מלאכה של טחינה אלא דנים אותה לעצמה וממילא שרי, ובזה גופא נח' אם חשיב טחינת פלפלים בכלל טחינת חטים, או דאזלינן בתר המין הנטחן[[21]](#footnote-22).

וכל זה הוא כצד הראשון של הביאוה"ל וכמו שנקט החיי"א, עיי"ש שמפורש בדבריו הסברא הנ"ל דהאיסור משום שדמי לטחינת חטים.

ובאמת גם לפי הצד שנאסר משום עובדא דחול יש לדון אם הוא משום שדמי לטחינת חטים או משום שעשוי לימים רבים, ובריב"ש מפורש כצד השני, וברשב"א תשו' תרפד מש' כצד הראשון, ומ"מ בצד של הראשונים שאסור מה"ת, נר' בלשונם דהוא משום שדמי לטחינה וכמוש"נ.

ואם ננקוט כצד זה שדמי לטחינת חטים יש לאסור לכאו' ריחיים של קאוי דגם זה הוא בכלל טחינה, ויש גם נפק"מ לקולא בסברא זו דהמג"א תק"ד סק"ז אסר לגרוד התמכא כיון שרגילים לשלושה ימים ודמי לחרדל בריחים שלו, והחיי"א נקט דשרי משום דכל האיסור בטחינה דדמי לחטים. והמשנ"ב כ' להקל כחיי"א, ולכאו' לפי"ז יש להחמיר בריחים של קאוי וצ"ע.

יג כסלו

**סימן ו'**

**בענין בורר ביום טוב**

א) יש לדון אם מלאכת בורר היא ממלאכות המותרות ביום טוב, ויש לכאו' ב' מקורות בגמ' דשרי לברור ביום טוב אפי' באופן שבשבת חייב סקילה על ברירה זו, הא' מהמשנה ביצה יד. דלב"ה שרי לברור קטניות אפי' פמ"א, וא"כ אפי' אם שייך לדחוק דהמשנה מיירי בלאלתר מ"מ רוב הראשונים והפוסקים נוקטים דפמ"א חייב בשבת אפי' בלאלתר, ומוכח דביו"ט שרי אפי' בורר דאורייתא, ועוד יש להוכיח מהגמ' בשבת ריש פ' תולין דמבו' שם דנותנין לתלויה ביו"ט, אף שמבו' שם בגמ' דחייב בשבת על נתינה לתלויה עיי"ש[[22]](#footnote-23).

אמנם בסוגיא דשונין ביצה כט: מבואר לכאו' דאסור לברור ביד צרור עפר מחטים, ובהקדם אנו צריכים להביא בקצרה את המתבאר בסוגיא שם.

מבואר שם בגמ' דנח' תנאים אם שונין ביו"ט, ושונין היינו הרקדה שניה שרגילים לעשות קודם לישה, ובברייתא שם איתא דכשנפל צרור ביו"ט לכ"ע שונין (והטעם להקל בזה לכאו' משום שא"א מעיו"ט) ותני תנא קמיה דרבינא דאסור לשנות אפי' נפל צרור אלא יטול ביד, וא"ל רבינא אדרבא ביד אסור דהו"ל בורר, ומבו' בגמ' דקיי"ל דשרי לשנות, ונח' בגמ' אי בעי שינוי ובשו"ע פסק דבעינן שינוי קל.

ובאופן שנפל צרור כ' השו"ע דשרי אפי' בלא שינוי דבאופן זה קיל כמבו' בסוגיא, אמנם לענין ליטול הצרור ביד דעת המ"מ בשיטת הראב"ד דאסור[[23]](#footnote-24), וכדברי רבינא דהו"ל בורר, והביאו הרמ"א תקו, ובמג"א תקד פסק כדעה זו (עיי"ש שכ' דהמהרי"ל דאסר לברור קמח מצה סבר כשיטה זו).

והנה פשטות הסוגיא מש' כשיטה זו דרבינא אסר ליטול הצרור ביד, אמנם ק' מאוד מה החילוק בין נטילת צרור דאסור, לברירת קטניות דשרי ביד, ועיי' בב"י שמיישב דעת המתירים ליטול הצרור ביד, דכל מה שאסר רבינא ליטול הצרור הוא לשיטת הברייתא הזו שאוסרת שונין ואפי' ע"י שינוי, אבל לדידן דשרי שונין, גם ליטול הצרור שרי, ולא ביאר דבריו מה השייכות בין הנדון בשונין לנדון בליטול צרור ביד וצ"ע.

והנה בעיקר מה שנקטנו דבורר הוי מלאכה ותרת, יש להק' דברמב"ם כשמונה מלאכות האסורות מונה גם ברירת חטים, וכן הר"ן מביא גם לברירה במלאכות האסורות (לצד א' בירושלמי עיי"ש) ואם נקטינן שמלישה ואילך אסור כמוש"כ התוס' דף ג והמלחמות רפ"ג לכאו' גם ברירת חטים היא ממלאכות האסורות, והנראה ברור בזה דברירת חטים רגילה הוי מלאכה העשויה לימים רבים ואסורה, וקטניות ונותנין לתלויה הוי ברירה שאינה לימים רבים ולכן שרי, וכמו שחילקו הראשונים בין טחינת חטים לדיכת תבלינים.

ועפי"ז היה מקום לומר דזה הטעם לאסור נטילת צרור משום שהוא מלאכה לימים רבים והוא בכלל ברירה האסורה, אמנם א"א לומר כן דודאי נטילת צרור מחטים קודם לישה ודאי לא חשיב בכלל מלאכה לימים רבים דאדרבא דרך לעשותו קודם לישה, וכמוש"כ הראשונים דהטעם דשונין ביו"ט משום שדרך לעשותו בשעת לישה שמא יפול צרור, וגם דאם היה נכלל בברירה האסורה ודאי דהיה אסור לעשותו גם בנפה ואפי' בשינוי דהא לא מהני שינוי במלאכות האסורות .

אמנם הגר"ז מיישב את שיטת הרמ"א דאסר ליטול צרור ביד, דחלוק חטים מקטניות (ובעיקר החילוק בין חטים לקטניות כ' כן גם במחה"ש ומוסיף סברא דבחטים הוי קודם לישה ויתב' בהמשך) והטעם דכיון שברירת חטים בדר"כ היא לימים רבים, כבר נקבע שבמין זה הוי מלאכה האסורה ואע"ג שבאופן של נטילת צרור זה לא לימים רבים, מ"מ כיון שהוא ברירת קמח דגן הוא בכלל האיסור, ויתכן שהוא סברא מדאורייתא דהוי בכלל מלאכה האסורה, ויותר מסתבר שהוא סברא מדרבנן שאסרו כל המין כיון שדרכו לימים רבים, ועפי"ז מיישב הגר"ז גם את דברי המהרי"ל דאסר קמח מצה דגם הוא נכלל בקמח דגן שנאסר[[24]](#footnote-25), ואף שודאי דרכו ליומו מ"מ נאסר כל בורר במין זה[[25]](#footnote-26).

ועפי"ז נראה לבאר מש"כ הב"י דשרי לדינא ליטול צרור ביד, משום שכל מה שאסר רבינא הוא לשיטת האי תנא דאסר שונין, ונתקשינו מה השייכות בין הענינים, והנה הרקדה ביו"ט אסורה דהוי מלאכה לימים רבים, ומ"מ שונין שרי ויש לדון בטעם ההיתר, ומצינו בראשונים שהדרך היה לעשות שונין סמוך ללישה וא"כ זהו טעם ההיתר דשונין הוי מלאכה שאין דרכה לימים רבים, ויתכן לומר שטעם האוסר שכיון שבאופן כללי הרקדת חטים הוי מלאכה לימים רבים אין דנים את השונין לעצמו ועד"ר סברת הגר"ז.

וממילא מתב' היטב דברי הב"י דודאי הטעם בדברי רבינא לאסור ליטול צרור ביד הוא כמוש"כ הגר"ז שנאסר ברירת חטים בכל אופן, רק שזה גופא נח' אי שרי שונין, אם דנים את המלאכה שעושה או את כלל המין, ולכן אמר רבינא דלשיטתו אדרבא ליטול צרור ביד ודאי אסור, אבל לדידן ששרי שונין דדנים את המלאכה שעושה שרי ליטול צרור ביד, ועי' בחי' הרא"ה שמבו' כל חשבון הסוגיא כדברינו, דלדידן שרי ליטול צרור, רק נוקט שהצד לאסור בכל המין הוא משום מיחלף עיי"ש.

ובדעת הרמ"א דאוסר נטילת צרור י"ל דבשונין יש סברא אחרת להתיר שאינו משאיר פסולת והיא מלאכה קלה יותר[[26]](#footnote-27), אבל בורר שהוא מלאכה גמורה מצ"ע אסרו כל המין וכמוש"נ, ןנמצא דהמח' אם שרי ליטול צרור ביד תלוי בבי' ההיתר של שונין דבזה תלוי אם שייך לתלות דברי רבינא בדין שונין וכמוש"נ.

וביאור אחר לחילוק בין קטניות לחטים הוסיף המחה"ש דבחטים הברירה היא קודם לישה ולכן אסורה, ובביאור חילוק זה נראה דהנה בשו"ע תצה מביא דיש מלאכות שחכמים אסרום וטעם הדבר כ' הר"ן והרא"ש משום דהם לימים רבים אסרום חכמים עיי"ש, והפוסקים הביאו דיש ראשונים שסוברים דמלאכות אלו אסורות מה"ת, ובטעם האיסור אם הוא מה"ת נקטו בביהגר"א ובמשנ"ב דאסור מה שדרכו לימים רבים וכמבו' ברמב"ן, דהיינו שלכ"ע טעם האיסור הוא משום ימים רבים רק נח' הראשונים אם הוא סברא מה"ת או מדרבנן, אמנם במג"א ובט"ז שם הביאו בשם התוס' שהטעם לאסור מה"ת הוא משום דשרי רק מלישה ואילך.

והיה מקום לדחוק בכונתם שהביאו דהילפו' לאסור היא דמלישה ואילך שרי וכמוש"כ גם במלחמות, ומ"מ זה רק ילפו' והטעם לאסור משום לימים רבים ופירשו כן גם בדעת התוס' אף שלא הזכיר מסברא זו, אמנם במג"א בסוגיין תקו מפורש שאין זו כונתו, דכ' דהרקדה נאסרה או משום ימים רבים או משום דרק מלישה ואילך שרי, ומפורש שלא בא לחלק אם הוא מה"ת או מדרבנן אלא אם הטעם לאסור הוא משום ימים רבים או משום מלישה ואילך.

ובזה מבואר דחילק המחה"ש דבחטים הוי קודם לישה ולכן אסור משא"כ בקטניות שאינו מחוסר לישה הוי כאחר לישה ושרי, ולפימש"נ סברת הגר"ז וסברת המחה"ש שתיהם צריכות, דהמג"א מביא ב' צדדים באיסור של מלאכות האסורות, והגר"ז מיירי אם הטעם משום ימים רבים והמחה"ש מיירי לצד דמלישה ואילך.

ובעיקר חילוק התוס' דשרי רק מלאכות דמלישה ואילך שעפי"ז חילק המחה"ש בין בורר חטים לבורר קטניות, היה אפשר לומר דמלאכה שגם אחר המלאכה עדיין זה רחוק מהאכילה לא נחשבת מלאכת אוכ"נ[[27]](#footnote-28), ולכן בורר חטים שאחריו עוד צריך ללוש ולאפות אסור משא"כ בורר קטניות שהוא קרוב יותר לאכילה שרי, אמנם ק' שהרי מפורש בתוס' שם ביצה ג. דאסור גם תלישה של פירות הנאכלים ועודן בכפו עיי"ש, וא"כ מבואר דאין גדר החילוק כמה הוא רחוק מהאכילה ואסור קוצר בכל אופן וא"כ למה שרי בורר בקטניות וצ"ע.

והנראה ברור בשיטת התוס'[[28]](#footnote-29) דאין החילוק בין קודם לישה לאחר לישה, דמלאכות שקודם לישה גם אחר המלאכה אינו קרוב לאכילה, אלא דהחילוק הוא דמלאכות שאחר לישה, קודם המלאכה הדבר הוא קרוב לאוכל וממילא הוי רק תקון אוכל בעלמא, ומלאכות שקודם לישה לא הוי קרוב לאוכל כלל קודם המלאכה וא"כ הוי מלאכת יצירה, דבשם מלאכת אוכ"נ נכלל רק תקוני אוכל.

והנה בסידורא דפת נתפרש בתורה דמלישה חשיב כתקון אוכל, ובשאר דברים צריך לדמות לסדורא דפת אם חשיב כתקון אוכל בעלמא או לא, ובזה את"ש דקצירה שקודם למלאכה הוי מחובר ואינו ברשותו א"כ גם בפירות דמי לקצירה דהוי מלאכה האסורה, אבל בורר הוי רחוק מאוכל רק בחטים דבעינן אחריהם לישה אבל בקטניות הוי תקון אוכל בעלמא ושרי.

ובעיקר הסברא שאנו צריכים לדמות המלאכות בשאר דברים למלאכות הדגן לקבוע אם חשיב תקון אוכל ולכן תלישה דמי לקוצר דהוא הבאה לרשותו נראה כן גם בלשון המאירי רפ"ג וז"ל: שהלישה וכל מה שאחריה הוא מלאכה שבהכשר אוכלין אבל הקצירה וכו' אינם הכשר אוכלין, מעתה כל תקון אוכל אנו מציירין אותן המלאכות הצריכות בתקונו למלאכות הצריכות בדגן וכל שהוא עוקר דבר מגדולו הרי הוא כקצירה. עיי"ש[[29]](#footnote-30).

ב. בענין פסולת מרובה

מבואר בסוגיא יד. דבמה שהתירו ב"ה ליטול הפסולת ביד יש ב' תנאים, הא' דרק באוכל מרובה ולא בפסולת מרובה, והב' דרק באופן שטירחת הפסולת מרובה אבל אם הפסולת מועטת וטירחתה מרובה נוטל האוכל, וכ"ה משמעות הרמב"ם והשו"ע דיש ב' תנאים להיתר ליטול הפסולת וכמוש"נ.

ובביאור הדין דבפסולת מרובה אסור שיטת רש"י היא דבפסולת מרובה האוכל בטל לפסולת ונהיה מוקצה ואסור ליטול גם האוכל (וכך הוא מפרש את קו' הגמ' ואכהמ"ל) וכן נקטו הרא"ש והטור, אמנם הרמב"ם ועו"ר וכן נקטו הפוסקים להלכה חולקים וסוברים דבכל אופן שרי ליטול האוכל ופסולת מרובה זה רק טעם לאסור ליטול הפסולת אבל האוכל לא בטל לפסולת ולשיטתם צריך לבאר דין זה דבפסולת מרובה אסור ליטול הפסולת.

והנה בעיקר הדין המבו' במתני' דשרי ליטול הפסולת ק' למה לא חשיב טלטול מוקצה[[30]](#footnote-31), ועיי' בסוגיא בשבת קמב: ובתוס' שם שנראה שכל שהאוכל מרובה התירו ליטול הפסולת דלא חשיב טלטול מוקצה, ובטעם הדבר נאמרו ב' אופנים, דבחזו"א כ' דנחשב שמתעסק באוכל לתקנו ולא במוקצה ולכן לא החשיבוהו לטלטול מוקצה וברעק"א נר' דהאוכל מבטל המוקצה ולכן לא חשיב הפסולת מוקצה, ועכ"פ לשני הסברות נראה בסוגיא שם דלא שייך היתר זה רק באוכל מרובה ולא בפסולת מרובה, ולפי"ז זהו מה שחילקה הגמ' שם דבחבית יש איסור לטלטל האבן דהוי כפסולת מרובה, וא"כ מבואר דהטעם לאסור פסולת מרובה משום מוקצה.

והנה הרא"ש כ' דקליפות בטנים לא חשיב פסולת כיון שהם דבר אחד עם האוכל ושרי לברור אפי' בפסולת מרובה והו"ד בטור תקי, והרמ"א ג"כ מביא דין זה דבבטנים שרי ליטול הפסולת, ומק' עליו הט"ז והמג"א דכל דברי הרא"ש הם לשיטתו דפסולת מרובה זה סיבה לאסור גם ליטול האוכל ובזה חידש דבטנים שרי דל"ח שם מוקצה, אבל לדידן דבלא"ה אין איסור ליטול האוכל א"כ אין שום נפק"מ בדברי הרא"ש שהרי אסור להוסיף טירחא וגם בבטנים זה הוספת טירחא ע"כ תו"ד. ומבו' שם במג"א וכ"מ בט"ז דאיסור טירחא זה אפי' אם אין כאן מלאכת בורר כלל עיי"ש[[31]](#footnote-32).

והנראה לבאר בפשיטות דברי הרמ"א דדן מצד האיסור של פסולת מרובה שגדר האיסור בו הוא מצד מוקצה וכמוש"נ, וכלפי"ז כ' דבבטנים ל"ש איסור זה דלא חשיב מוקצה וכמו שכ' הרא"ש, שהרי גם הרא"ש לשיטתו דיבר מצד האיסור של פסולת מרובה ולא מצד האיסור של טירחתו מרובה, וראיתי שכן ביארו החיי"א והא"ר בדעת הרמ"א.

ובדברי הט"ז והמג"א שהק' ע"כ צ"ל שנקטו שבטנים אף דמיירי ודאי דהפסולת מרובה וכמבו' ברא"ש, מ"מ מיירי בסתמא גם כשטירחת הפסולת מרובה, ולכן רק לרא"ש נפק"מ ששרי ליטול האוכל אבל לדידן אין נפק"מ דהפסולת אסור משום טירחא והאוכל בלא"ה שרי, אמנם אף שודאי כונתם דבסתמא טירחת הבטנים מרובה ולכן מק' דאסור משום טירחא[[32]](#footnote-33), מ"מ ק' מה שכ' דאין שום נפק"מ לדידן בסברת הרמ"א דהא נפק"מ באופן שאין טירחתו מרובה, והוי להם לפרש שדברי הרמ"א אינם בכל אופן אלא רק במקרה מסוים, ונראה בדבריהם שנקטו שגם האיסור של פסולת מרובה אינו משום מוקצה ולכן לא מהני דברי הרא"ש לדידן.

עוד העירו דאם האיסור משום מוקצה דכל שהאוכל מרובה הפסולת בטל לו או שחשיב מתעסק אם האוכל וכמוש"נ, ראוי היה שיהיה הדין תלוי אם האוכל מרובה, אבל כששוין ג"כ אין להתיר לטלטל הפסולת, ובט"ז מבואר דשרי גם בשוין, ואכתי צ"ע אם זו סברא מכרחת ובפרט לחזו"א.

ובאמת בעיקר סתימת הרמב"ם והשו"ע שהביאו הדין דפסולת מרובה אסור ולא פירשו דמיירי רק כשהפסולת מוקצה מש' שאין הדין משום מוקצה[[33]](#footnote-34), אלא הוא דין בהל' בורר שלא הותר בפסולת מרובה, אמנם צריך לבאר מה טעם יש לאסור מלבד מוקצה.

והראוני לשון הכס"מ פ"ג הט"ז מהיו"ט שמבאר דברי הגמ' דפסולת מרובה ודאי אסור וז"ל: הא ודאי דפסולת מרובה לא הוי צריך רשב"ג לאשמועינן דפשיטא דדברי הכל אסור לברור פסולת מתוך אוכל, ומיהו לברור אוכל מתוך פסולת ודאי שרי כיון שאין דרד בורר בכך עכ"ד. ומבואר בדבריו להדיא דהאיסור משום בורר ולא משום מוקצה, ועוד מבואר בדבריו דבעצם הסברא לאסור בורר בפסולת מרובה אינו רק כשנוטל הפסולת, אלא גם כשיטול האוכל, רק דבזה הקילו כיון שאינו דרך בורר, אבל שורש הסברא דבורר בפסולת מרובה חמיר ולא התירוהו.

והנראה לבאר בזה עפימש"נ בגדר מלאכות האסורות, דכמו שנתב' לשיטת רש"י דהפסולת מבטלת את האוכל גם לדידן זו הסברא שיש להכל שם פסולת, רק שזה לא אוסר ליטול את האוכל דסו"ס הוא ראוי לשימוש ואינו מוקצה[[34]](#footnote-35) , רק דמהני סברא זו שחשיב תקון בדבר שאינו אוכל ולא הוי הכשר אוכלין אלא יצירת אוכל, ולכן זה טעם לאסור בכלל בורר בכה"ג רק שהקילו בנטילת האוכל שאינה דרך בורר.

ולפי"ז מתבאר היטב דסברי הפוסקים דלדידן אין שום נפק"מ בסברת הרא"ש דהוא מיירי כלפי מוקצה אבל כלפי בורר גם קליפות בטנים ודאי חשיב פסולת, וכן מבואר דסתמו הפוסקים לאסור ואפי' בפסולת שאינה מוקצה, וכן ברור דבשוין שרי וכל האיסור בפסולת מרובה.

**סימן ז'**

**בענין רבוי בשיעורין[[35]](#footnote-36)**

א. בביאור סברת הראשונים דרבוי בשיעורין שרי מה"ת. ב. הוכחה דהר"ן הבין בדברי הרא' החולקים עליו דלא כאבי עזרי. ג. ביאור סברת האגרו"מ שאוסר להוציא מפתח שאינו ראוי מדין רבוי בשיעורין. ד. אם מדברי הח"ח דהתיר ליטול תפלין בשבת משום רבוי בשיעורין מוכח דלא כאגרו"מ.

א. בביאור סברת הראשונים דרבוי בשיעורין שרי מה"ת.

בגמ' יז. ממלא נחתום חבית של מים אע"פ שאינו צריך אלא לקיתון אחד. ומבואר דריבוי בשיעורים שרי ביו"ט, אמנם בשבת כשמבשל משום פקו"נ הדין הוא שאסור לרבות בשיעורין, וכמבו' בחולין סד. שאסור לתלוש ג' תאנים אם צריך רק שתים.

ונח' הרא' אי ריבוי שיעורים בעלמא שרי מה"ת ואסור רק מדרבנן או שאסור מה"ת, דעת התוס' ורשב"א דשרי מה"ת רק שאסרו חכמים וביו"ט לא אסרו חכמים, ודעת הר"ן דאסור מה"ת, ועיי"ש שבי' דדין התוספת כגדר המלאכה עצמה וביו"ט שהותרה המלאכה לגמרי אין איסור לרבות, אבל בפקו"נ שעצם המלאכה אסורה גם תוספתו אסורה.

ובפשוטו היה מקום לומר דשורש מחלוקתם הוא באופן שעושה מלאכה באיסור בלי היתר כלל ומרבה בשיעורין, אם יש כאן כמה איסורים או לא, דלדעת הרא' גם כשעושה איסור אין תוספת איסור מה"ת במה שעושה שני שיעורים דמ"מ הוא מעשה אחד, ובזה פליג הר"ן דבכה"ג ודאי דיש תוספת איסור וממילא מחלק דרק אם יש היתר על המלאכה שרי לרבות אבל בפיקו"נ דבעצם הדבר אסור עובר על תוספתו.

אמנם כבר הוכיח באבי עזרי (הל' שבת פי"ח) דודאי כשעושה באיסור חשיב שעשה שני איסו', דהא מבו' בגמ' שבת צג: דבנודע וחזר ונודע יתחייב באמת ב' חטאות, עיי"ש בגמ' דמיירי לגבי הוצאת כלי ומה שבתוכו וכן בכמה מינים בקופה[[36]](#footnote-37), וע"כ דכשעושה באיסור הוי ודאי ב' עבירות, וכונת הרא' דמ"מ כשיש היתר של פיקו"נ על המעשה, זה מתיר גם אם עושה בו כמה איסורים ולכן שרי מה"ת.

אמנם אכתי ק' דמ"מ שיאסר מדין 'הקל הקל' דהא יכול לעבור באופן שהוא רק עבירה אחת ולצד ד'הקל הקל' הוי רק דרבנן את"ש, ואם הוי מה"ת צריך לדחוק דב' איסורים במעשה אחד לא חשיב חומר, אמנם בפו' מבו' דב' איסורי לאו חמיר מכרת וי"ל דהתם בב' מעשים ואכתי צ"ע, ואולי דדין 'הקל הקל' הוא אם להתיר את המעשה אבל אחר שהותר המעשה שרי לרבות עמו ולא שייך ל'הקל הקל' וצ"ע בסברא זו.

ב. הוכחה דהר"ן הבין בדברי הרא' החולקים עליו דלא כאבי עזרי.

במה שהוכיחו האבי עזרי דבעושה באיסור ודאי ב' שיעורים הוי ב' איסורים, כמבו' במוציא כלי ואוכלין שבת צג:, יש להעיר דהר"ן בדעת הרא' נקט לכאו' לא כך, דעיי"ש שמק' מהגמ' במנחות שמסתפקת דצריך ב' גרוגרות אם ג' בעוקץ א' או ב' בב' עוקצין, ומק' דהא כשצריך רק א' ודאי דליטול עוד גרוגרת חייב, ומוכח דגם ליטול של ג' גרוגרות ולא של ב' הוא מדאו', ואינו מובן הדמיון דשם עושה עוד מעשה לחנם אבל כאן שצריך לשנים ונוטל ב' גרוגרות עושה לצורך פקו"נף ואפי' אם יש חומרא לעשות בשני מעשים אין זה שייך לראיית הר"ן דכשמוסיף עוד מעשה שאינו צריך חייב, דכלפי"ז ודאי חייב דיש כאן עוד חטאת וזה גם בריבוי שיעורין ודאי דיש חטאת רק דשם באופן של פיקו"נ סורים הרא' דיש היתר של ריבוי בשיעורים.

וע"כ שסובר הר"ן דדעתם שאין כאן שתי עבירות אפי' באיסור (דהדין בל"ש בפיקו"נ יתיר) ובזה מק' דכיון דבב' עוקצין זה ודאי תוספת עבירה איך הגמ' חולין מסתפקת, ומ"מ בדעת הרא' ליישב מהגמ' בשבת יש לומר כמוש"נ, וק"ק דאם נקט הר"ן ברא' דגם באיסור אין זה ב' מעשים למה לא הק' הר"ן משם והק' רק מחולין וצ"ע.

והנה בשיטה לר"ן שם כ' צג: דיש לחלק בין ב' מינים למין א', ובפשוטו מיירי לס"ד שם וזו בעין תמחויין מחלקים ולא למס' דמיירי בנודע וחזר ונודע (וכ"ה בריטב"א שם) אבל אולי יש לחדש דגם כלפי עצם אם הוי ב' איסורים שייך לחלק דבמין א' לא הוי ב' איסורים וזה ההיתר לרבות בשיעורים וצ"ע.

ג. ביאור סברת האגרו"מ שאוסר להוציא מפתח שאינו ראוי מדין רבוי בשיעורין.

והנה לדינא שרי ביו"ט ריבוי בשיעורים ולכן שרי להוציא יותר ממה שצריך, וכ"כ באגרו"מ ח"א דשרי ליטול תפיסת סיגריות שלימה אף שצריך רק חמש, ובשש"כ הביאו וכ' דה"ה דשרי צרור מפתחות אף שצריך רק אחד, ובח"ד הביא האגרו"מ שהראוהו שהשש"כ כ' דה"ה צרור מפתחות, וחולק עליו דאין לדמות, דרק כשכל חתיכה ראויה מצ"ע חשיב ריבוי בשיעורים ושרי, אבל במפתחות דשאר המפתחות אינם לצורך והוי מעשה איסור מה יתירם, וסברתו צ"ב.

ולכאו' כונתו כקוב"ש שבי' כאן דהיתר דריבוי בשיעורים אינו משום שהיא פעולה אחת, אלא דכל א' מותר מצ"ע, אמנם בר"ן מפורש דההיתר משום שעיקר הפעולה הותרה הותרה התוספת ודלא כאגרו"מ וצ"ע.

והנראה לבאר בזה וכן מש' שם באג"מ דיש לדון כל שיעור לעצמו ואם הוא אסור ודאי דל"ש להתירו, אבל כשהכל ראוי, ודאי כל א' לעצמו שרי, רק דמ"מ אסור משום שבהכל ביחד יש אחד מיותר ואינו לצורך יו"ט ועל זה מהני סברא דריבוי בשיעורים שרי, אבל אם יש לדון על אחד מצ"ע שהוא אסור לא מהני ריבוי בשיעורין.

ד. אם מדברי הח"ח דהתיר ליטול תפלין בשבת משום רבוי בשיעורין מוכח דלא כאגרו"מ.

והנה בח"ח כ' להתיר לחיילים שמטלטלים מחמת פיקו"נ לטלטל אתם התפילין ולסמוך דריבוי בשיעורים אסור רק מדרבנן אפי' בשבת, ולכאו' מוכח דלא כאג"מ ומהני בכה"ג ריבוי בשיעורים אף שודאי אין צריך את התפלין, וזה טעם להקל במפתחות כנגד דברי האגרו"מ[[37]](#footnote-38).

אמנם נראה לחלק דכל הסברא שכ' האגרו"מ דשרי רק באופן שכל א' חזי לאכול, הוא רק ביו"ט דההיתר הוא שכל שנעשה ליו"ט שרי, וממילא מה שיכול לאוכלו זה טעם להתיר דיכול להחשב שעשה ליו"ט, אבל בפיקו"נ רק הצורך מתיר, ומה שייך לומר שכל אחד ראוי דמ"מ כשיש אחד השני לא נצרך, וא"כ י"ל דהרא' שהתירו בפיקו"נ ע"כ שהתירו בכל אופן גם כשאינו ראוי דמה מהני מה שראוי, אבל לר"ן דהתיר רק ביו"ט שייך לומר דההיתר מבוסס רק על שכל אחד חזי.

וממילא הח"ח כאן כ' להקל כדעת הרא"ש מפני הדחק, אבל עיקר הדין הוא כר"ן כמש"כ במשנ"ב שיח' ולפי מה שאנו נוקטים כהר"ן דרק ביו"ט שרי ריבוי בשיעורין יש לחלק כדברי האגרו"מ דרק כשכל א' ראוי שרי.

אמנם לכאו' עדיין צריך מקור לאסור כאג"מ, דכיון דברא' הנ"ל ודאי שרי בכל אופן, א"כ כל מה שהר"ן נח' הוא רק דהותר ריבוי בשיעורים רק ביו"ט דהוי הותרה, אבל בעצם מה שכל דבר נחשב ריבוי אפי' אינו ראוי לכאו' לא מצינו שנח' וצ"ע.

**סימן ח'**

**בענין אי אפשר לפייסן**

א. בביאור תי' התוס' דבעיסת נכרי לא שרי מטעם דהפת נאפית יפה. ב. קו' על היתר הפוסקים לאפות ליו"ט שני ולפדיוה"ב מדברי התוס'. ואם שייך לחלק בין אופה לנכרי ל'למחר'. ג. בדברי השעה"צ בדברי התוס'. ד. ברבוי בשיעורין לא נאמר האיסור של אי אפשר לפייסן ולא דמי לנאפית יפה, ובחדושו של הביאוה"ל בהיתר של נאפית יפה. ה. בחידוש השעה"צ בדינא דעיסת כלבים.

א. בביאור תי' התוס' דבעיסת נכרי לא שרי מטעם דהפת נאפית יפה.

בגמ' דף כא. מבואר דעיסה חציה של נכרים וחציה של ישראל אסור לאפותה כי אפשר לחלק העיסה, וק' דבסוגיא יז. מבו' דשרי רבוי בשיעורין, ובפת ג"כ מתיר ראב"ש אף שזה מעשים חלוקים משום שהפת נאפה יפה כשהתנור מלא, וא"כ למה כאן אסור[[38]](#footnote-39), ועי' בתוס' ד"ה עיסה שהק' כן דראב"ש מתיר משום שהפת נאפית יפה ומתרץ דשאני התם דכל הפת של ישראל שהרשות בידו לאכול כל אחד או זה או זה ועוד דלמא מקלעי אורחים, וצל"ב חילוק התוס'.

והיה אפשר לבאר דכונת תוס' שכיון שיכול לאכול הכל, אף שאינו צריך להכל מ"מ הכל ראוי לו, משא"כ בנכרי שאין הכל ראוי לו, וב'ועוד שראוי לאורחים' מחדש תוס' דבאמת זה ראוי לו לאורחים, ואין כונתו משום הואיל דהא גם לר"ח שרי כאן, אלא דבהיתר רבוי בשיעורין ופת נאפית יפה כשאין הכל ראוי לו לא התירו, וכשראוי לו לאורחים שרי משום רבוי בשיעורים, ויתכן דב'עוד דלמא מיקלעי אורחים' כונתו כמוש"כ בתי' הא' דבעצם ראוי לו וכגון לאורחים ועד"ר תי' הא'. ולכן הוא סברא אפי' לר' חסדא דכאן אין צריך שיחשב שאופה בשביל אורחים דהא שרי משום הפת נאפית יפה, רק דבעינן שבעצם הכל ראוי לו.

אמנם ק' דהגמ' מק' מעיסת כלבים ואומרת דאפשר לפייסם, ומק' הגמ' דלר' חסדא אין הואיל, ואם נאמר דכאן סגי שהכל ראוי לו להתיר משום פת נאפית יפה ואפי' לר' חסדא, מה מדמה הגמ' הא יתכן דכאן ר' חסדא מודה וצ"ע.

ואולי יש לחלק דכל שהכל בעצם ראוי לו, ולכן להתי' הא' סגי שישתמש או זה או זה, על זה מהני בתי' הב' שראוי לו לאורחים אם יבאו ואפי' לר' חסדא, אבל באופן שאינו ראוי לו אלא משמש לעכו"ם וכלבים, ומשום הואיל אנו דנים שאינו לכלבים לא מהני[[39]](#footnote-40).

ב. קו' על היתר הפוסקים לאפות ליו"ט שני ולפדיוה"ב מדברי התוס'. ואם שייך לחלק בין אופה נכרי ל'למחר'.

והנה לדברי התוס' לכאו' גם מה ששרי להרבות בתנור א' לצורך חול הוא רק באופן שראוי לו הכל או זה או זה, או לאורחים, ואף שאופה לחול מ"מ אם יצטרך ישתמש ביו"ט, אבל באופן שצריך את זה למוצאי יו"ט ולא יכול להשתמש מזה עכשיו בשו"א באמת אסור.

ותמוה שהרי הפוסקים דנים להתיר מיו"ט לחבירו ואף שצריך מה שאופה ליו"ט שני ואינו יכול כלל להשתמש בכל מה שאופה שרי, ומאי שנא כלבים מסעודת יו"ט דודאי אינו יכול בשו"א להשתמש בהכל, דהרי מיירי ודאי גם כשאין לו עוד בשר לבשל או זמן לבשלו ביו"ט שני, וכן במעשה דרבינו יואל שהובא בפוס' דשרי שם לצורך פדיון הבן שלמחר אף שא"א לאפות למחר (ולא נח' עליו אלא בב' תנורים עיי"ש) וק' מאוד דלכאו' לא שייך שם תי' התוס'.

והנה אם ננקוט דלצורך נכרי וכלבים חמיר, מיושב היטב דלכן לצורך חול שרי אף שאינו יכול לפייסו, אלא דבתוס' מוכח לא כך שהרי מק' מראב"ש והיה לו ליישב דלצורך נכרי חמיר[[40]](#footnote-41), אמנם בר"ן בתי' הא' שייך לבאר כן דלצורך נכרי חמור ורק בו נאמר האיסור שא"א לפייסם ולא בחול, ולפי"ז נימא דלתוס' אה"נ דאסור לצורך יו"ט שני כשהוא במצב של א"א לפייסם, אמנם הפוסקים בסי' תקו' הביאו דברי התוס' אף שהתירו ליו"ט שני וצע"ג.

ג. בדברי השעה"צ בדברי התוס'.

והנה בשעה"צ תקו' סקנ"ה נר' שלמד בתי' הא' של תוס' באופן מחודש, עיי"ש שכ' דלתי' הב' דהוא משום אורחים גם אם הגוי משאיר לו הפת לסעודה ויכול לבחור לאכול מה שרוצה ואינו מכריחו לחלוק מיד ג"כ אסור כיון שחייב עכ"פ להשאיר ודבריו צ"ב.

ונר' שנקט בכונת התי' הא' שיאכל כולם או זה או זה, דהחילוק הוא שבדף יז יש לו בשעת הסעודה את כל הלחמים ויאכל מה שירצה ולכן שרי, משא"כ כאן שיתן לנכרי ולכלבים קודם הסעודה, וממילא בזמן הסעודה יש לו רק את לחמיו ולא את הכל, ולפי"ז מבואר היטב דכל לצורך מחר הרי יאכל מה שירצה ושרי.

אמנם בשעה"צ שם כ' דמשמע שהעיקר כטעם זה ונר' שלמעשה אין צריך שיהיה לו בשעת הסעודה, והדק"ל למה שרי ליו"ט ופדיוה"ב. ובבשול יתכן דקיל משום ההיתר של רבוי בשיעורין בחד טירחא וא"צ לתי' תוס' ויבואר בהמשך, ומ"מ נשאר ק' מאפיה וצ"ע[[41]](#footnote-42).

ד. ברבוי בשיעורין לא נאמר האיסור של אי אפשר לפייסן ולא דמי לנאפית יפה, ובחדושו של הביאוה"ל בהיתר של נאפית יפה.

ובעיקר האיסור המבו' בסוגיין באי אפשר לפייסן מש' ק' ברשב"א ור"ן דכל האיסור רק בסברת פת נאפית יפה, אבל במקום ששרי מצד ריבוי בשיעורין שרי בכל אופן, דהביאו האיסור לעבדים שא"א לפייסן רק על פת עייש"ה[[42]](#footnote-43).

וביאור הדבר נר' דריבוי כשיעורין הוא היתר מצ"ע דלא עשה מלאכה, אבל סברת הפת נאפית יפה הוא שנחשב שעושה בשביל הפת הראשונה ולכן כשא"א לפייסו נחשב שעושה בשביל הנכרי שאסור.

ועיי' בביאוה"ל ריש תקג' שכ' דכל ההיתר של פת נאפית יפה הוא כשבאמת מכוינת לזה משא"כ בריבוי בשיעורין דשרי לעשות בשביל חול והוא עד"ר החילוק הנ"ל.

ומ"מ יש לתמוה בחדושו של הביאוה"ל הנ"ל דהא בענין מוסיף לעבדו ולחול מש' דשרו הפוסקים משום פת נאפית יפה אף שעושה לעבדו ודלא כמוש"כ כאן בביאוה"ל וצ"ע, ובפרט דבתנורים שלנו אין מרגישים הבדל וא"כ ודאי שאין עושה בשביל זה וגם כן התיר הביאוה"ל בשעת הדחק וצע"ג.

ה. בחידוש השעה"צ בדינא דעיסת כלבים.

ועיי' בשעה"צ תקו סקנ"ו דנקט כן בתחילת דבריו דבחד טירחא אין איסור של א"א לפייסן וכדכ' הפוסקים, וכ' דלפי"ז צ"ל דכל עיסת נכרי דאסור הוא רק בכמה לחמים דבחד טירחא לא אכפ"ל שא"א לפייסו, דשרי משום ריבוי בשיעורין.

אמנם בהמשך מק' שם דמהא דהוצרכה הגמ' לחלק מבהמה דשם א"א למיפלגה מבו' דגם בחד טירחא אסור באפשר למיפלגה, ומת' דבעיסה חמור מא"א לפייסן דהוא של נכרי ולכן גם בריבוי בשיעורים אסור עכ"ד, וא"כ מצדד בסוף להחמיר בעיסת נכרים בכל אופן.

אמנם דבריו תמוהים דא"כ דכל האיסור מחמת שהוא של נכרי, מה מק' הגמ' מעיסת כלבים הא שם אינו של נכרי וקיל טפי ול"ש איסור דעיסת נכרי (וזו תמיה רבתי על כל האח שכ' להחמיר בשל נכרי) ואפי' נדחוק דכלבים ג"כ הוי לא שלו, א"כ מהיכן הוציאו הפוסקים והרא' לאסור בא"א לפייס כשעושה לנכרי, וע"כ דאין חילוק בין של נכרי לעושה לנכרי, ועיי"ש שנשאר השעה"צ דאכתי צ"ע, ואולי לזה כונתו.

והנה השעה"צ מק' רק מהא דהתירו הפוסקים בחד טירחא בא"א לפייסן, אבל באמת ק' מאוד דבבהמה הרי אין אפי' ריבוי בשיעורין וכמוש"כ האח' ומה הצד לאסור שם[[43]](#footnote-44).

ובפשוטו היה נר' לדחוק דכל זה כלול באין כזית בשר, דאין כאן כלל מעשה נוסף, משא"כ בפת יש כאן עשיה נפרדת והוי ריבוי בשיעורין וגם אפשר למפלגינהו, וכל מה שהוק' לשעה"צ דמדחילקו בין עיסה לבהמה מש' דמיירי בחד טירחא וגם בזה אסור בבהמה ואכתי צ"ע.

**סימן ט'**

**בסוגיא דמכבין את הבקעת, ובגדר מכשירין.**

א. מבו' בסוגיין ג' אופנים דתלויים זב"ז ותלויים במח' במכשירין, ולרא"ה נר' דהנדון הוא אם שרי הצלה. ב. שא"ר חולקים דהצלה חשיב אוכ"נ, וחקירה איך קיי"ל בזה ונפק"מ לדינא. ג. מהלך הרא"ש ועו"ר בסוגיין דהנדון הוא בצורך שלא מתיר מצד אוכ"נ או מתוך. ד. קו' על המהלך דנתרבו שאר צרכים. ה. בביאור סברת מחלוקת הראשונים אם הצלה הוי כאוכ"נ. ו. בביאור הא דר"י מרבה מ'לכל צרכיכם' מכשירין. ז. אופן אחר דרבוי 'לכל צרכיכם' מרבה את הצורך במכשירין עצמם ושנח' הראשונים בזה. ח. ביאור הרא' בבי' הסוגיא הוא לשיטתם בגדר ההיתר של מכשירין.

א. מבו' בסוגיין ג' אופנים דתלויים זב"ז ותלויים במח' במכשירין, ולרא"ה נר' דהנדון הוא אם שרי הצלה.

בגמ' כב. מבואר[[44]](#footnote-45) נדון על ג' אופנים אם שרי ביו"ט, הא' מכבין את הנר מפני ד"א, הב' מכבין את הבקעת שלא ישרף הבית והקדירה, הג' כוחלין את העין, ומבו' בסוגיין דכל הג' אופנים תלויים בברייתא של מכבין את הבקעת דמבו' שם דשרי, ובריי' זו תלויה בר"י וחכמים דנח' לק' כח: בדין מכשירין, ומש' דיש כאן נדון חדש בסוגיא שבו תלוי ג' אופנים אלו, שבנדון זה דנה הגמ' אי שרי או אסור, ומחדשת הגמ' דהדין תלוי במח' ר"י וחכמים[[45]](#footnote-46), וצל"ד מהו הנדון בסוגיין דשייך בכל הג' אופנים ולמה הוא תלוי במכשירין.

ונר' דיש ב' מהלכים בראשונים בבי' הסוגיא[[46]](#footnote-47), המהלך הא' הוא דעת הרא"ה והראב"ד דנר' שהבינו שהנדון בסוגיא הוא בדין הצלה, דהיינו שמכבה האש שלא תזיק, אבל אין פעולתו מתקנת את האוכל, ובזה דנה הסוגיא אם שרי או לא, ומסקנת הגמ' דדמי למכשירין ותלוי במח' ר"י וחכמים, דהיה מקום לומר שהוא קל ממכשירין שהרי הוא מציל את האוכ"נ עצמו, ובזה נתחדש דתלוי ג"כ במח' ר"י וחכמים. וברא"ה מבו' דגם להיפך כאן היה צד דחמיר דלא הוי תקון אוכל כלל עיי"ש.

ובלכחול את העין נר' בראב"ד דג"כ מיירי באופן שהוא שומר את העין ולא מתקנה עיי"ש. וברא"ה כ' באופ"א דכיון שכל התועלת שיראה האוכל ויתאוה לו א"כ הוא תועלת לאכילה אבל לא תקון האוכל ולכן דמי להצלה.

וביאור סברתם הוא שמלאכת אוכ"נ הוא רק מלאכה לתקן אוכלים, אבל הצלה אף שהמלאכה מצילה את האוכל, אין זו מלאכת תקון אוכלים ולא הותרה, דלא סגי בצורך של אוכ"נ להתיר אלא צריך שצורת המלאכה תהיה מלאכת אוכ"נ, ועיי' כאן בלשון הרא"ה היטב.

ב. שא"ר חולקים דהצלה חשיב אוכ"נ, וחקירה איך קיי"ל בזה ונפק"מ לדינא.

אמנם שא"ר נח' על סברא זו וסוברים דעכ"פ להציל הקדירה שלא תשרף ודאי חשיב אוכ"נ עצמו ושרי גם לחכמים, ולדינא המחבר פסק כרא"ה והראב"ד לאסור כל כבוי (וכ"ה סתימת הרי"ף והר"מ) והרמ"א התיר, ומבאר שם המשנ"ב דפסק רמ"א דנחשב אוכ"נ ולא מכשירין.

אמנם עיי"ש בדרכ"מ הארוך היטב ובביאוה"ל, ויש להסתפק אם כיוונו לצרף כאן גם את הצד שגם אם זה מכשירין שרי דמעיקר הדין קיי"ל כר"י או לא.

ונפק"מ לדינא בספק זה אם קיי"ל דחשיב אוכ"נ או שמתירים רק בצירוף הא דגם מכשירין שרי, הוא כשרוצה להנמיך את האש דשרי לרמ"א דהוי מכבה שלא תשרף הקדירה (וכגון שאין לו אש קטנה אחרת וגם לא בבית אחר) אבל יכל מעיו"ט להנמיך אש זו ולהדליק אש גדולה אחרת, דאם קיי"ל שהצלה חשיב אוכ"נ עצמו שרי, דבמקום הצורך מתירים אפי' כשאפשר מבעו"י עיי' ריש תצ"ה, אבל אם כל ההיתר כאן הוא בצירוף הצד דמכשירין שרי, א"כ באפשר מבעו"י ודאי שאין היתר של מכשירין[[47]](#footnote-48).

וכן נפק"מ לדינא בהריגת יתושים, דהא חבורה הותרה במתוך כמבו' בגמ' בכתובות, ואם נחשיב הצלה לאוכ"נ עצמו, חשיב חבורה למתוך ושרי, ואם נחשיב הצלה כמכשירים הוי מכשירים למתוך דמבו' ברא"ש ובתוס' שלא התירו (וכבר דן הגרשז"א בקו' מבקשי תורה להתיר בזה).

ג. מהלך הרא"ש ועו"ר בסוגיין דהנדון הוא בצורך שלא מתיר מצד אוכ"נ או מתוך.

והמהלך הב' בסוגיין הוא המבו' בתי' הא' בתוס' כתובות ז. וברא"ש בסוגיין, דהנדון בלכבות נר משום ד"א הוא משום דתשמיש לא חשיב צורך אפי' כלפי מתוך, וזהו הנדון בגמ' אם כעין זה שרי, ומסקנת הגמ' דלר"י שרי, וצריך לבאר הא ר"י שרי מכשירין ומהיכי תיתי שיתיר דבר שאינו צורך ומה השייכות בין מכשירין לצורך שאינו חשוב אפי' כלפי מתוך.

וכבר ביאר רעק"א (בכתובות ז. בכחול) דר"י דמרבה מ'לכם לכל צרכיכם' מרבה גם שאר צרכים אפי' כאלה שלא מותרים מצד מתוך, וכלשון רש"י בסוגיין דר"י שרי דהא נמי צרכיכם הוא.

ולפי"ז צריך לבאר כך גם את הברייתא של בקעת שהוא בשביל שלא ישרף הבית, ומצד מתוך אין להתיר וכפי הצד בר"ן שהוא להפסד, ורק לר"י שרי דהוא כלול בשאר צרכים (או משום עצם ההפסד או מצד הצער על ההפסד ואכמ"ל).

אמנם ק' דלכחול הרי זה צורך הגוף ולמה רק לר"י שרי, וכן ק' בדעת רש"י דמפורש בדבריו דשלא ישרף הבית היינו בית שדר בו ולא יהיה לו מקום לדור, וא"כ ודאי חשיב צורך שיתיר מתוך[[48]](#footnote-49), ולמה רק לר"י שרי.

אמנם בדעת רש"י כבר כ' הפנ"י דסבר דליכא מתוך דכבוי (וכהכרעת הב"ח והמג"א תקז) וממילא י"ל דסובר דודאי תשמיש חשיב צורך כלפי מתוך (וסברת התוס' והרא"ש בזה דלא חשיב צורך צ"ע) רק דבכבוי ליכא מתוך ולכן שרי רק לר"י דמרבה שאר צרכים, ולפי"ז י"ל דגם דלכחול אין מתוך ולכן שרי רק לר"י.

והשתא דאתינא להכי י"ל דבלכחול גם התוס' והרא"ש מודים דלא אמרינן מתוך דהא נאסר משום לתא דצובע, ולכן רק לר"י שרי משום שאר צרכיכם. ואתי שפיר דגם למהלך זה כל ג' האופנים הם צורך שא"א להתיר בשבילו, או שאינו צורך שחשוב להתיר אפי' למתוך או במקום שלא אמרינן מתוך, ובזה מחדשת הגמ' דלר"י דמכשירין שרי ה"ה דשאר צרכים נתרבו.

ד. קו' על המהלך דנתרבו שאר צרכים.

אמנם ק' דאם נתרבו שאר צרכים ואפי' מה שלא נכלל במתוך, ואפי' מלאכות שלא נאמר בהם מתוך, א"כ מה צריך לר"י בכלל לסברת מתוך, הרי הכל ניתר מצד שאר צרכים, וא"כ הגמ' של מתוך הם דלא כר"י וצ"ע, ואפשר לומר דנפק"מ במתוך הוא באפשר מבעו"י, דשאר צרכים כיון שנתרבו מ'לכם לכל צרכיכם' נאמר בהם המיעוט הוא לבדו דרק בא"א מעיו"ט כמכשירים, ולכן שרי להוציא ס"ת אפי' יכלו מבעו"י, ועוד נפק"מ ראיתי בכת' רר"ש דצרכי מצוה לא נכללים דלכל צרכיכם.

אמנם אכתי ק' בעיקר סברת רעק"א דלר"י שרי כל צרכים מה השייכות בין מה שנתחדש בדברי ר"י כח: דמכשירין מותרין, לדין מה שנתחדש בסוגיין דשאר צרכים ג"כ מתירים, ולכאו' הם ב' ענינים נפרדים האם אוכ"נ מתיר גם מכשירין, והב' אם שאר צרכים מתירים, ולכאו' צריך לדחוק דבאמת אה"נ הם שני ענינים רק שניהם נלמדים מ'לכל צרכיכם' וחכמים דדרשו הוא לבדו ממעטים גם שאר צרכים, אמנם הק' רר"ש דבברייתא כח: לא אמר ר"י אלא היתר מכשירין וא"כ מנלן דדורש עוד דרשה דשאר צרכים, ולכאו' מוכח שמכשירין ושאר צרכים יסוד היתירם אחד וצ"ע. ויתב' בהמשך.

ה. בביאור סברת מחלוקת הראשונים אם הצלה הוי כאוכ"נ.

והנה בעיקר מח' הראשונים שנתבארה בתחילת הסימן אם הצלה חשיב כאוכ"נ או כמכשירין, נראה לבאר סברת מחלו' דכל מכשירין דהיינו תקון הסכין צריך לבאר למה לא הוי בכלל אוכ"נ, הא נעשה בשביל אוכ"נ, ונראה דיש לבאר זה בב' אופנים, הא' דתקון הכלי הוא מלאכה לא רק לאוכ"נ אלא מתקן כלי גם לאח"כ (ועיי' ברשב"א שבת קלג. ועו"ר שם שכ' דחמור תקון כלי כלפי מילה מטעם זה) ולכן לא נחשב שעושה לאוכ"נ אלא שעושה כלי, ומשתמש בזה אח"כ לאוכ"נ, והאופן הב' דאף שודאי נחשב שהעשייה היא לאוכ"נ, מ"מ לא הותר במלאכת אוכ"נ אלא מלאכה שבצורתה היא מלאכת תקון אוכלים, וכל שאינו נחשב בצורת המעשה מתקן אוכלים אף שהמעשה הוא לצורך אוכ"נ לא הותר.

ונראה דבזה תלוי דין הצלה של אוכ"נ, דאם הוא דין שהמלאכה תתייחס לאוכ"נ ולא למכשירין, ודאי דכשמקטין אש שלא תשרוף את האוכל נחשב אוכ"נ עצמו, אבל בראשונים הנ"ל נקטו דגדר החסרון במכשירין הוא משום שצורת המלאכה אינה מלאכת תקון אוכלים, ולכן שייך החסרון גם במלאכת הצלה וכמפורש לשון זה ברא"ה.

ו. בביאור הא דר"י מרבה מ'לכל צרכיכם' מכשירין.

והנה במה שנתחדש לר"י היתר מכשירין ק"ק איך מ'לכל צרכיכם' נתרבו מכשירין, ולשון זה מש' ריבוי צרכים וכמהלך הב' שכ' בסוגיין, אבל צ"ב איך זה מרבה מכשירין, והנראה לבאר בזה דבמלאכת אוכ"נ הותר רק מלאכה שצורתה אוכ"נ, ובר"י נתחדש שהותר כל מלאכה שנצרכת, ויתכן שנצרכת היינו נצרכת לאוכ"נ ומ"מ הותר מכח מה שהיא נצרכת ולא מכח שצורתה מלאכת אוכ"נ.

ובפנ"י בדף יב כ' דלא אמרינן מתוך ממכשירין (היינו ממלאכה שהותרה רק כמכשירין) משום דבאפשר מעיו"ט מכשירין אסורים, וכונתו לכאו' שמכשירין הם רק דחויה ולא שייך להתיר מכחם מדין מתוך שהותרה, והוא ודאי עד"ר שכ' דגדר לכל צרכיכם הוא שהותר מכח הצורך, ואפי' נימא שאינו דחויה אלא הותרה ודלא כפנ"י מ"מ גדר ההיתר הוא מכח הצורך ולא משום שצורת המלאכה היא מלאכת אוכ"נ, ועפי"ז מתיישב היטב מה שהק' מה השייכות בין ההיתר של מכשירין להיתר של הצלה, שנתרבה ב'לכל צרכיכם' כל שיש בו צורך אוכ"נ אפי' שאינו מלאכת תקון אוכ"נ דהיינו מכשירין והצלה.

ז. אופן אחר דרבוי 'לכל צרכיכם' מרבה את הצורך במכשירין עצמם ושנח' הראשונים בזה.

ובאופן אחר נראה לבאר בדרשת 'לכל צרכיכם' להתיר מכשירין, הוא עפ"י מה שדנו האח' להתיר מכשירין מכח מתוך, דהיינו שגם לחכמים דמכשירין אסורין, במלאכות ששייך היתר ד'מתוך' יותרו מכשירין, וביאור הדבר משום שנחשב שעצם המכשירין נצרכים והצורך בהם עצמם יכול להתיר מצד 'מתוך', דאם צריכים לצורך אוכ"נ האוכ"נ הוא רק הצורך הסופי וממילא יש חסרון של מכשירין, אבל מצד מתוך דכל צורך מתיר א"כ הצורך להשתמש בסכין עצמו מתיר, ועיי' בקה"י שכ' כן בדעת הר"ן, אמנם בשא"ר מבו' דאין היתר זה וגם בדעת הר"ן יש מפקפקין בזה, ומ"מ י"ל דטעם הדבר דלא מהני מתוך, משום דגם ל'מתוך' בעינן צורך הגוף קצת, אבל מה שהוא צריך לסכין להשתמש לא מהני.

ואם כן י"ל דגדר ההיתר לר"י דנתרבה מ'לכל צרכיכם' דגם הצורך במכשירין הוי צורך ולא דהותרו לצורך אוכ"נ אפי' מכשירין, אלא דמכשירין עצמם נחשבים צורך, ולכן שרי לתקנם.

ונמצא דיש ב' מהלכים אם היתר מכשירין משום דהותרו גם מכשירין לצורך לאוכ"נ, או דהותרו המכשירין עצמם כצורך. ולכאו' יש לתלות ב' הצדדים בהיתר מכשירין במש"כ בגדר החסרון של מכשירין, דאם החסרון משום שאינו מלאכת תקון אוכ"נ וגם הצלה אסור, ודאי כצד א' דנתחדש דהצורך מתיר וכמוש"נ ואפי' שינו מלאכת תקון אוכ"נ, ואם החסרון מצד שחשוב שהתכלית היא המכשיר ולא האוכ"נ, מסתבר כצד הב' דנתחדש דגם הצורך במכשיר עצמו מתיר[[49]](#footnote-50).

וראיתי בכת' רר"ש לתלות בזה מה שמביא הרמב"ן (בס' תורת האדם ונדפ' כאן) דיש שאסרו שאר רפואות משום אינם שוות לכל נפש דרק לכחול שרי משום שגם הבריאים כוחלים, והוא כ' דהכל שרי מצד מכשירין לאוכ"נ דכל הרפואות מועילות לאוכ"נ עיי"ש, ומבאר רר"ש דנח' במכשירין אם הצורך הסופי מתיר או הצורך במכשירין, דהם הבינו דהצורך במכשירין ולכן תלוי אם רפואה זו שווה לכל נפש, והרמב"ן הבין דהצורך הסופי ולכן כיון שכולם צריכים לאכול חשיב שווה לכל נפש (אמנם אין זה מוכרח שם בדעתם שכיוונו להתיר משום מכשירין עיי"ש).

ח. ביאור הרא' בבי' הסוגיא הוא לשיטתם בגדר ההיתר של מכשירין.

ולפימש"נ בצד הב' דהיתר מכשירין משום שהמכשיר עצמו חשיב צורך, מיושב היטב מה שנתב' בסוגיין דלכל צרכיכם מרבה שאר צרכים שלא הותרו (מצד מתוך או אוכ"נ) והק' איך זה שייך להיתר של מכשירין, ולפי"ז מבו' היטב שזהו גם ההיתר של מכשירין דנתרבו שאר צרכים ולכן המכשירין חשיב צורך אף שמצד מתוך לא חשיב צורך, וממילא שתי הדינים שורשם אחד, ונתחדש בסוגיין שלא רק מכשירין נתרבו שנחשבים צורך אלא גם שאר צרכים.

ולפי כל הנ"ל יוצא שב' המהלכים בראשונים הם לשיטתם, דלצד דהצלה חשיב אוכ"נ הוא משום שרק אם המלאכה בשביל המכשירין נאסר, וממילא מה שנתרבה הוא דהמכשיר חשיב צורך, וממילא י"ל דנתרבה בסוגיין שאר צרכיכם, אבל לרא"ה והראב"ד החסרון במכשירין הוא שאינו מלאכת תקון וזה נתרבה בלכל צרכיכם דהצורך אוכ"נ מתיר ולכן הצלה חשיב מכשירין, וודאי דל"ש דלר"י נתרבו גם שאר צרכים וכמוש"נ.

**סימן י'**

**בענין הואיל[[50]](#footnote-51)**

א. שני צדדים בגדר ההיתר של הואיל, וראיות מהרא' בסוגיא דדם צפור.

בגדר ההיתר של הואיל יש לדון אם הפשט דכיון שאם יבאו אורחים ויאכלו נמצא שהותרה מלאכה[[51]](#footnote-52), ממילא נתחדש בדין הואיל דכל שיש במלאכה צד היתר לא נאסרה, או דכיון שיש צד שמלאכה זו נצרכת לאוכ"נ, היא כבר נכללת בשם מלאכת אוכ"נ דכל שהיא ראויה מצד עצמה לאוכ"נ הרי היא בכלל מלאכת אוכ"נ.

והנה בגמ' איתא דחורש יפטר משום דם צפור, ובתוס' ורא' יש ב' צדדים אם בדם צפור ההיתר משום עדל"ת או מלשאצל"ג, ובשלמא לצד דיש סברא שדבר שיש לו צד היתר שרי לגמרי את"ש הדמיון, אבל לצד דאפשרות האוכ"נ מתיר מה שייך סברא זו בפקו"נ ובמלשאצ"ג.

וכבר עמד החזו"א בזה וכ' די"ל הברייתא משום אוכ"נ וכ"מ ברש"י ור"ח, וכ"כ ב? בשם רש"י, ועכ"פ לשא"ר נר' שהוא מכח צד ההיתר, וכ"ה הלשון במאירי שלא אסרה תורה על הספיקות (אמנם יש שם גם לשון הפוך) וכ"ה בחי' הר"ן וכ"ה ברבינו דוד בסוגיין בכמה מקומות.

אמנם אכתי ק' דבשלמא אם הוא משום מלשאצל"ג את"ש דיש צד היתר[[52]](#footnote-53), אבל אם הוא משום עדל"ת הא בעי בעידנא וע"כ כונת תוס' דהיה ראוי לעדל"ת, וא"כ ק' מאוד דכשעושה את המעשה אין שום צד היתר וא"כ ע"כ אינו משום צד היתר, ואולי י"ל דהגמ' אזלה בלא דין בעידנא וצ"ע.

שו"ר דבתור"פ מפו' דמיירי בעידנא ואעפי"כ חשיב הואיל וכ"ה ברבינו דוד בשם מורי[[53]](#footnote-54), וצ"ע.

ב. ראיה מהסוגיא דף סא. ובדעת התוס' בענין הנ"ל.

והנה הגמ' בפסחים סא. כ' לדמות הואיל לנדון אם להחשיבו בר כפרה עיי"ש, ושם בשעת מעשה כבר לא יכול להיות בר כפרה וע"כ שהוא סברא לדון אם הוא ראוי להיות בר כפרה ולא מצד שיש צד היתר, ובאמת במלחמות ורבינו דוד שם נר' דלמסקנא אין הנדונים תלויים, אבל בבעה"מ ותוס' נר' דזה אותו נדון עייש"ה, וזו ראיה לצד שהנדון משום שסגי בצד צורך, ומ"מ בסברא צע"ט בעדל"ת מה מהני להחשיב את המצב שהיה שייך בו עדל"ת.

ועכ"פ גם בשיטת התוס' נר' די"ל דההיתר מכח שראוי לאכילה ולא משום צד היתר, ומש"כ התוס' דפיקו"נ או סמוך לחשיכה אסור בלא שכח ולכאו' מש' דתלוי בצד היתר, צ"ל שנחשב לכן אינו ראוי ולא מצד שצריך צד היתר, דעשיה כזו כיון שלא שכיח הוי אינו ראוי, ולפי"ז יש להבין דברי הפמ"ג דאם גזר המושל שלא יבאו שייך הואיל, דאף שלמעשה לא יבאו לא חשיב שנשתנה צורת המעשה.

ג. במח' רעק"א וש"א באיסור דרבנן תלויה בשני הצדדים הנ"ל.

והנה נח' רעק"א והשאגת אריה באופן שאסור מדרבנן אם שייך מה"ת לומר הואיל, ולכאו' נר' דהמח' תלויה בשני צדדים אלו, דאם סגי בראוי לאוכ"נ להתיר, גם איסור דרבנן חשיב ראוי וכדחזי' באיסוה"נ דרבנן וכדו' דנחשב ראוי, ולא דמי לאין ראוי במציאות, אבל אם ההיתר משום שיש צד שיאכלו וממילא יש למלאכה צד היתר, מסתבר דאסור מה"ת כיון שודאי לא יאכלו.

ובעיקר מח' הש"א ורעק"א בכת' רר"ש הוכיח מהרמב"ן בחולין כלפי מסוכנת, דאפי' שאסורה מדרבנן בלי בדיקה אמרי' הואיל[[54]](#footnote-55), ומבאר שם דסגי דאי בעי יאכל כיון ששרי מה"ת ומבו' דזהו טעם הואיל, והוא כמוש"נ דהמח' הנ"ל תלויה בעיקר טעם ההיתר בהואיל.

ד. בחדוש המאירי שאם בסוף אכלו שרי לכ"ע.

והנה כ' המאירי בסוגיין דאם הגיעו בסוף אורחים ואכלו גם לר"ח לא עבר איסור למפרע, ועיי' באבי עזרי שמביא דבריו ומחדש לדינא דגם לדידן דהואיל אסור מדרבנן האופה לחול צריך לאכול ולתקן האיסור, דכשיאכל אין איסור דרבנן[[55]](#footnote-56).

אמנם נר' דגם חדושו של המאירי בהא דאם יאכל שרי לכ"ע גם בלא הואיל תלוי בספק הנ"ל, דאם משום צד ההיתר א"כ ע"כ דלכ"ע שרי אם יאכל, רק נח' אם מכח צד ההיתר שרי לגמרי, אבל אם עצם הצד צורך מתיר משום אוכ"נ, י"ל דלא אכפ"ל כלל מה יהיה בסוף, ואם לא סגי בצד אוכ"נ להתיר גם אם יאכל בסוף אסור, וא"כ המאירי לשיטתו וכמו שיתב' דמשמעות דבריו דההיתר משום צד היתר, אבל לדינא תלוי במח' הנ"ל.

ה. בקו' מהגמ' במנחות על המאירי.

ובעיקר הסברא דמהני שיאכלו האורחים שלא עבר למפרע צ"ב בסברא דכיון דלא מהני הצד אורחים להתיר א"כ מה שיאכלוהו אח"כ זה התחדשות.

והנה בגמ' מנחות סד. מבו' דהשוחט ב' חטאות (בשבת ר"ח) חייב על השניה ואפי' נשפך אח"כ דם הר"א ונתכפר בשניה, ורק באופן שנמצאת כחושה בבני מעיים הגמ' דנה אי אזלינן בתר מעשיו לפטור או בתר מחשבתו והגמ' מדמה שם להעלה מצודה ועלה עמה תינוק דנח' אי חייב. ומ"מ מבו' דכשנתחדש אח"כ דבר לכ"ע חייב, וק' דא"כ למה מהני כאן שבאו אורחים אח"כ (אמנם דעת הרמב"ם דלמאי דקיי"ל בתר מעשיו ופטור, פטור אפי' בנשפך ודלא כמבו' שם בתוס' ורש"י עייש"ה ולדבריו מיושב היטב דגם בלהבא אזלינן בתר מעשיו)

ונראה לחלק דפיקו"נ וחטאת הצורך והחיוב מתירים ואפי' יעשה בשביל החשש שישפך חייב כיון שלא חשיב צורך לחוש לזה, וממילא כיון שבזמן השחיטה לא היה צורך חייב, משא"כ כאן דנר' דאפי' לולי חדוש המאירי יתכן שאם יעשה אדם לצורך שאולי יבאו אורחים ודאי פטור דהא המעשה שלו לצורך יו"ט, רק כאן שעושה בסתמא לחול ומ"מ יש אפשרות שיהיה ליו"ט סובר המאירי דהגדרת המעשה מיתלא תלי דאם ישמש ליו"ט הוי המעשה לצורך יו"ט, ועייש"ה במאירי דנר' דאם יפרש שעושה רק לחול ולא ליו"ט באמת יתחייב והוא מבואר עפימש"כ. ואף שהסברא לא נתבארה כ"כ איך תלוי במה שיקרה, מ"מ לא דמי כלל לחטאת שאפי' אם נחשיב המעשה לצורך שאם ישפך מ"מ כיון שאין צורך עכשיו חייב.

והנה התוס' שם מק' למ"ד בתר מחשבתו מהואיל דיבאו אורחים, ומת' דכאן האפיה חזי ליו"ט משא"כ דגים לא חזי, ולכאו' כונתו דבדגים לא העלה בדעתו שיהיה תינוק, אבל כאן הרי ודאי יש אפשרות לאורחים ואפשרות זו עצמה מתירה, אמנם למאן דלית ליה הואיל הא לא סגי שאפשר לאורחים, וא"כ מה שיבאו באמת זה לא עלה כמחשבתו ולכאו' דברי התוס' דלא כמאירי וצ"ע[[56]](#footnote-57). ולמאירי צ"ל דהחילוק שכ' מהני גם לזה דגם למ"ד דבתר מחשבתו, הוא רק בפקו"נ וכדו' שתלוי בצורך.

ויש לתמוה למה לא הק' התוס' כמו שהק' מנשפך הדם דחייב לכו"ע והק' רק ממ"ד דבתר מחשבתו, הא לכאו' הואיל דמי לנשפך הדם, ואולי צ"ל דכלפי"ז פשוט יותר תי' התוס', או דלפי"ז מודה לתי' שכ' ואכתי צ"ע.

1. ועיי' בר"ן שנר' שלמד דברי רש"י כמוש"נ, אבל ברשב"א ומאירי נר' שלא כדברינו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובסברא הוא פלא גדול שיחשב כה"ג הכנה, דהא אין הלידה בשבת מתירה איסור קיים, אלא רק מצילה שלא יחול איסור ביו"ט דאם תיולד ביו"ט תאסר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש מהפכים הקערה דכל טירחא הוא ג"כ מאיסור הכנה דרבה ואפי' מיו"ט לחול ואכהמ"ל, ועיי' מה שהבאנו בזה באו' הבאה מהמג"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש במ"מ ולח"מ שתי' דאף שקדשו בודאי מ"מ ודאי כל א' קדוש רק על הצד שהשני חל אלא שיש דין בודאי לנהוג ככל א' כאילו הוא הקודש אבל ל"ש לאסור ביצה כשני כיון שכלפי מה שנוהגים שהשני קודש הראשון הוא חול אבל במניח ע"ת ומתנה, כיון דידעינן בקביעא דירחא דבאמת הראשון ודאי קודש בטלה אמירתו, וממילא אין לשני ע"ת, וצ"ע סברא זו דבטלה אמירתו, הא מ"מ כל מה שדנים לאסור ביום השני הוא בצד שביום הראשון היה חול. [↑](#footnote-ref-5)
5. הדברים נכתבו לבירור הסוגיא, ואם יש לשונות של הכרעת הלכה, זה לשון מושאל בלבד. [↑](#footnote-ref-6)
6. דהרי"ף בתשו' המובא במלחמות בשבת (דף ס בדה"ר) ג"כ סובר דמה"ת אסור באפשר מאתמול, וכ"כ התוס' מגילה ז: (לפירוש המהרש"א שם ובק"נ פליג ויבו' בהמשך) וכ"ה בסמ"ג לאוין עה, ובהג' ר"פ על הסמ"ק אות קצד סקי"ז, והובא בכלבו הל' יו"ט, וכ"ה בראבי"ה סי' תשע, וכ"ה באו"ז הל' פסח סי' רמח בשם ה"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם בלשון הרמב"ן לא משמע כן ובהמשך נאריך בזה אם זוהי כונת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומלח דלר"פ שרי אפי' שאינו מפיג וגם אפשר מבעו"י, צ"ל דיש לו את ב' המעלות דמצד מפיג הוא טפל לבשול עצמו, אבל לא נאמר בו גזיה"כ של מכשירין דרק באפשר שרי, דחשיב כלפי"ז כאוכל עצמו ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובסי' לה כ' דמשמע בגמ' שהוא מדרבנן אבל אביו כ' שהוא מה"ת, וכאן אפשר שהולך לצד זה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויתכן לפי"ז דגם בדעת רש"י שאפשר מאתמול לא הוי מלאכת או"נ וכמוש"נ, כל שרוב המלאכה אפשר מאתמול הוי מלאכה גמורה, ובזה יתיישב מה שהק' הראשונים דצידת דגים הוי כמפיג טעם. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם אף שנקט כן המ"מ וכן הר"ן בסוגיין, איני יודע מה ההכרח שלהם לומר כן בדעת הרמב"ם, וביותר דשמעתי להק' על זה דהרמב"ם כלפי שריפת קדשים כ' דההבערה בלא צורך הוי עשה ולא תעשה, ומשמע שרק כשיש צורך שרי וכדעת התוס', ולדבריהם צריך לדחוק דשם אסור מכח אחשביה וכמו שכ' רש"י כז: ולשון הרמב"ם לאו דוקא וצ"ע, ועכ"פ כל דברי בדעת הרמב"ם הם לדעת המ"מ והר"ן שפי' כן בדעתו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואם ננקוט דלצורך חול מסברא הוי מלאכת עבודה וכמוש"כ לעיל, יתכן דגרע מלצורך נכרים. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה המ"מ שם הל"ד כ' דילפינן בירו' דשרי הבערה ביו"ט, אבל א"א לומר דכונתו דלכן לא נאסר הבערה ביו"ט, דהא ודאי שההיתר רק מדין מתוך, והוא בעצמו בסוה"ד מבאר דדמי להוצאה דנאמר בה מתוך, וכונתו שם רק דבלו"ז היה ראוי לאסור הבערה כיון שאינה בגוף האוכל וילפי' דשרי ורך אוכ"נ אבל מה שמותר לגמרי זהו מדין מתוך ודו"ק. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובכונת היש"ש והפוסקים לא נתב' אם כונתם דגם אם בעלמא אסרו מדרבנן בהוצאה התירו, או דכונתם לראשונים שאסרו מה"ת, ואם כונתם ביחס לאיסור מדרבנן צ"ע מה היא הסברא לחלק שהוצאה מלאכה גרועה וכי זה איסור יותר קל, ועוד ק' למה לא הביאו הטעם המבו' ברמב"ם פ"א ה"ו שהתיר באפשר בהוצאה בשביל שלא יהיה כמי שידיו אסורות עיי"ש, ואם כונתם לשיטות שאסור מה"ת צריך לבארם עד"ר שכ', אמנם צורך קצת צריך לדעתם גם בהוצאה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. ודעת הרמב"ם פ"ג הי"ג דדיכת טיסני אסור אפי' בשינוי אם אפשר מאתמול, וכ' הלח"מ שם דכל אפשר אסור אפי' בשינוי ורק במלח הקילו, ולפי"ז דעת הרמב"ם דהאיסור של אפשר הוא כללי דכל אפשר אסרו אבל ההיתר הוא דין מיוחד במלח, ועיי' במ"מ פ"א ה"ה שכ' דכל ההיתר בתבלינים הוא קולא במכשירין, אבל בשאר דברים הולכים אחר רוב המלאכה, ולדבריו צ"ב היתר דטיסני, אא"כ נאמר שמהני שינוי בכל מקום. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובטעם החילוק שמעתי לדקדק בלשון הר"ן דשם כ' שהוא 'דרך לעשות לימים רבים' ולכן אסרוהו לגמרי וכאן כ' שהוא 'עשוי לימים רבים' דהיינו שיש עושים אותו לימים רבים, ולכן זה רק סיבה להחשיבו לעובדא דחול. אמנם בדברי הפוסקים נקטו הלשון עשוי לימים רבים גם על האופנים המותרים בשינוי עיי' במשנ"ב שם תקי ובביאוה"ל ריש תצה, ובדעת המשנ"ב היה אפשר לומר דבטעם האיסור של קצירה כ' (תצה סקי"ג) את לשון הטור דאדם קוצר כל שדהו כאחת ויבטל משמחת יו"ט (אגב דאיירינא בהא יש לתמוה על טעם זה דבלא"ה לצורך חול אסור מה"ת ואיך יקצור כל שדהו וצ"ע) וא"כ י"ל דמלאכות שדרך לעשות כל שדהו אסרו לגמרי, ומלאכות כגבינה דרך לעשות לימים רבים אבל אין זה דרך לעשות כל שדהו התירו בשינוי, אמנם בדברי ביהגר"א מפורש שבשני הדברים טעם האיסור משום שדרך לעשות לימים רבים, ואולי י"ל שיש מלאכות שעיקרם נעשה לימים רבים ובהם נאסר הכל כקצירה וכדו' דאסרו מלאכות אלו, ויש דבר שהמעשה המסוים הזה נעשה לימים רבים כלישת וירמוילן ולא נאסר גוף המלאכה, וכן דיכת תבלינים דרובה לא לימים רבים, ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-17)
17. עיי"ש בדבריהם ואף שחלוקים בפשט הגמ' מ"מ שווים בסברא זו דלשמואל מהני הפגת הטעם של מוריקא, אף דשני הלישנות נקטו שלא מהני הפגת הטעם במוריקא. [↑](#footnote-ref-18)
18. והנה אם ננקוט דהחילוק בין מלח שאפשר לתבלינים שלא אפשר משום שאי אפשר חשיב מלאכה ליומה, ק' מה מהני שלא ידע דזו רק סברא בגברא שלא יכל ולא בעיקר המלאכה, אמנם בדברי ר"פ והכל בו (ויתב' לק') מבו' דזו סברא מה"ת דחשיב אי אפשר ע"י שלא ידע, והארכנו לעיל להוכיח בדבריהם דאי אפשר היינו שהוי מלאכה ליומה ולכן תלוי במפיג וא"כ ק' כנ"ל מה מהני סברת לא ידע, אבל הנראה ברור דבאמת אם לא יודע במלח זה לא מתיר (וכ"נ במג"א תקי סק"ו) דזה אינו משנה את גוף המלאכה אבל בתבלינים שהדרך הוא שאינו יודע מה יצטרך א"כ זו סברא שזו מלאכה שעושים אותה ביומה, ומ"מ בידע גם בתבלינים אסור ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולר"ן דהצלאה היא רק חומרא ואינה מן הדין את"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי' באג"ט שנקט שהוי כלאחר יד גם בשבת, ועיי"ש שמדקדק כן מהמלחמות אמנם במלחמות ריש פ"ג מפורש דחייב בשבת וצ"ע. וע"ע שמדקדק כן משבה"ל אמנם דברי שבה"ל הנ"ל בלא"ה מוקשים וכמו שכ' שם באג"ט וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. והנה הרמב"ן במלחמות רפ"ג הק' למה נאסר תלישת פירות שמפיגים טעמם (ולכן חידש איסור מלאכה של הבאה לרשותו) ולפי"ד היה מקום לומר דטעם האיסור משום שהוי בכלל מלאכת קצירה, אמנם יש לחלק דתלישה הוי מעשה אחר מקצירה, ובתלישה עצמה אין רוב פירות שלא מפיגים, ובאמת בלא"ה הרמב"ן במלחמות שם אזיל לר"ג דשרי פלפלין בריחיים שלהם עיש"ה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ודעת הרשב"א בעבוה"ק דלא הותר בורר דאורייתא ומעמיד היתר ברירת קטניות בלאלתר, וביארו הפוסקים שסובר דפמ"א פטור בלאלתר ודלא כשאר ראשונים, ועיי' ברשב"א ריש תולין שמק' (לשיטתו) איך התירו נותנין לתלויה כיון שהוא מה"ת ונשאר בקו', ומ"מ הוא יחידאה בזה וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובעיקר דעת הראב"ד מפרש הכל בו להיפך דבנפל צרור אסור שונין ושרי ליטול ביד, ולפי"ז הדין שווה לקטניות דשרי ביד ואסור בכלי, ואף שבגמ' מבואר להיפך דשרי שונין בנפל צרור יותר מכשלא נפל, ושרבינא אמר דטפי אסור ליטול ביד, כבר ביארו הפר"ח והחיי"א ועו"א דהיה לראב"ד גי' אחרת בגמ' דתני תנא קמיה דשרי שונין ואסור כשנפל צרור אבל נוטל ביד, וכ"ה הגי' במאירי וכ"כ בש"ג בשם ריא"ז, והסברא ברורה דכשאין צרור אין כאן מלאכה כ"כ וכמוש"כ רש"י אבל כשיש צרור הוי בורר בכלי ואסור, ולהלכה מחמיר החיי"א כשיטה זו שלא לשנות בנפל צרור אלא בשינוי גמור. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועיי' במחה"ש תקד שמכניס בדברי המג"א דקמח מצה חשיב קמח עיי"ש, והנה הדרכי משה חולק שם על מהרי"ל דודאי שרי לברור קמח מצה דבורר שרי ביו"ט, ולפי"ד המג"א הרי דברי המהרי"ל שייכים לדברי הרמ"א תקו דאסור ליטול צרור ביד, אמנם י"ל בפשיטות דהרמ"א סבר דקמח מצה אינו בכלל קמח שהרי כבר ראוי לאכילה, ועכ"פ בעיקר הדבר דמה שנכלל בכלל קמח דגן אסור מודו תרוויהו. [↑](#footnote-ref-25)
25. והנה בביאוה"ל תקד מק' על דברי הגר"ז דאם טעם החילוק בין קמח לשאר דברים הוא דקמח עשוי לימים רבים א"כ קמח מצה גם אינו עשוי לימים רבים ומכח זה נוטה לדברי החיי"א שתי' דרק קטניות שרי משום שין הדרך ליטול ביד אלא בכלי, ומש' קצת שלמד בדברי הגר"ז דלא כמוש"כ דיש חילוק בין המינים אלא דתלוי אם הוי מלאכה לימים רבים והחשיב נטילת צרור כמלאכה לימים רבים, אמנם לכאו' כונת הגר"ז כמוש"כ דכל שהוא מין קמח אסרו כיון שדרכו לימים רבים ולכן מתיישב גם קמח מצה כיון שהוא בכלל קמח דגן וכמבו' בגר"ז שם, ולדעת הביאוה"ל שמחשיב נטילת צרור למלאכה לימים רבים ממש ק' איך שרי לעשותו בנפה ואפי' בשינוי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ונראה דעצם מה ששונין אינו מלאכה גמורה משום סברא זו, יתכן דכ"ע מודים, אמנם עדיין היא מלאכה אסורה בשבת עכ"פ מדרבנן, וא"כ יתכן דטעם ההיתר של שונין משום דהיא מלאכה ליומה וכמוש"נ.. [↑](#footnote-ref-27)
27. ולסברא זו אתי שפיר דמלישה ואילך אינה מראה מקום בלבד אלא זו גוף הסברא דקודם לישה זה רחוק מהאכילה ולכן שרי רק מלישה ואילך. [↑](#footnote-ref-28)
28. וקרוב לזה ראיתי בכתבי מו"ח שליט"א. [↑](#footnote-ref-29)
29. אמנם בעיקר החילוק בין מלאכות האסורות למותרות מכניס גם הסברא של ימים רבים ועד"ר הרמב"ן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. וברעק"א כאן מק' איך שרי, ותי' עפ"י דברי התוס' דשרי טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, והוא פלא עצום דבסוגיא בשבת מפורש שהיתר זה שייך גם בשבת וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. והנה ביש"ש כ' דסברת הרא"ש בבטנים זו סברא שגם לא חשיב בורר דאין כאן פסולת, ולפי"ז יש לבאר בפשוטו את דברי הרמ"א שאף שמודה שהוא איסור להרבות טירחא, מ"מ אינו איסור טירחא סתם שהרי ודאי אין כאן כ"כ טירחא שנאסור משום טירחא, אלא דכשעושה מלאכה הצריכו חכמים שיעשה כמה שפחות במלאכה ולא יוסיף במלאכה טירחא, אבל כיון שאינו בורר ודאי לא נאסר משום טירחא, ובאמת דברי המג"א מחודשים מאוד שנאסר טירחא קטנה כזו מצ"ע, וצ"ע כשבורר כמות קטנה ששני הצדדים אינם טירחא כלל איך שייך לאסור. [↑](#footnote-ref-32)
32. וראיתי בכת' רר"ש לבאר דהרמ"א מיירי באמת באיסור של טירחתו מרובה אלא שסבר שגם זה הוא מדיני מוקצה, ועפ"י סברת החזו"א דההיתר ליטול הפסולת משום שחשיב כמתעסק באוכל, וזה שייך רק אם טירחתו מועטת שכך היא דרך תקון האוכל ליטול הפסולת, ולכן סבר הרמ"א להתיר בטנים אפי' טירחתם מרובה. [↑](#footnote-ref-33)
33. והנה לשיטת התוס' בשבת מפורש בסוגיא שם דמיירי באיסור מוקצה, אמנם לגי' רש"י ותוס' בסוגיין נר' דמיירי שם בטירחתן מרובה, וממילא אין מקור לגדר האיסור בפסולת מרובה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובאמת סברת רש"י ששייך להחשיב את האוכל למוקצה היא מחודשת מאוד. [↑](#footnote-ref-35)
35. עיקר הדברים נאמרו כהערה בכא כסלו. [↑](#footnote-ref-36)
36. שוב ראיתי בתוס' שבת דף צ. ד"ה המוציא דכל הגמ' בדף צג: היא רק על כלי ומה שבתוכו, אבל כלי וכמה שיעורים בתוכו ואפי' כמה מינים פטור לגמרי משני חטאות ואפי' כפרות אין מחלקות, עיי"ש, ולכאו' טעמו משום שהוי רבוי בשיעורים ולא עוד איסור, ודלא כאבי עזרי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. שוב נתבוננתי דאם אינו יכול כלל ליהנות משאר מפתחות (כגון של מוקצה או של עיר אחרת) יש לדון לאסור מטעם אחר, דהנה בגמ' מבו' דעיסה של נכרי וישראל אסור דאפשר למפלגינהו דלישה, ומק' המשנ"ב (בשעה"צ סי' תקו סקנ"ו) דהפוסקים נקטו דכל הדין המבו' שם כא. דאם א"א לפייסם אסור הוא בכמה לחמים אבל בבשול דהוי מעשה אחד שרי אפי' א"א לפייסם, וא"כ בעיסה למה אסור כיון שחציו של נכרים, ותי' דמיירי בכמה לחמים א"נ דשם חמיר טפי דאינו יכול ליקח הכל דאינו שלו משא"כ באין יכול לפייס דמ"מ הוא שלו ויכול ליקח, ולתי' זה מבו' לכאו' דאין היתר של ריבוי בשיעורים כשחלק אי אפשר כלל להנות בו, ומסתמא למשנ"ב הוא איסור דרבנן וכעין א"א לפייסם, ומ"מ יאסר מטעם זה כשא"א להנות לתי' זה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובאמת בתי' הב' בר"ן כ' דמיירי בב' תנורים עיי"ש. ולפ"ז מיירי באופן שבאמת אין את ההיתרים של דף יז, אמנם בתי' הא' שם ובתוס' ושא"ר מבו' דמיירי באופן ששייך ההיתירים של דף יז וכמו שיתב'. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואכתי צ"ע בסברא זו וגם מנליה לגמ' להק' מכח חילוק זה, הא ע"כ יש חילוק בין ההיתר כאן לכל הואיל. [↑](#footnote-ref-40)
40. ורנ"ח מיישב דגם לתוס' שרי לצורך חול, דכל מה שכ' תוס' דכאן חשיב אינו יכול או זה או זה, משום שהוא **של** נכרי, אבל לצורך נכרי לא אמרינן הכי ועד"ר חילוק השעה"צ יתב' בהמשך, ומה שמק' הגמ' מכלבים משום דשם מיירי אפי' בב' תנורים דלא שייך היתירא דפת נאפית יפה, ועל זה אסור כל שאי אפשר לפייסם, ומלבד הדוחק הגדול גם אין זה מיישב דברי הפו' שכ' טעם התוס', אף שאוסרים בב' תנורים בכל אופן, וא"כ מקו' הגמ' מכלבים מוכח דאסור גם לצורך כלבים. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכעי"ז יש לתמוה מאוד על מש"כ בחזון יחזקאל דכל מה ששייך הואיל הוא כשבאופן שיבאו אורחים יתן להם, אבל בזימן נכרי שלא יתן להם ל"ש הואיל (ולכאו' מבו' כן במאירי בסוג' דהואיל, אמנם בשאר ראשונים מפורש שבכל גווני שייך הואיל) ותמוה מאוד דהא כל מבשל מיו"ט לשבת דשרי מה"ת משום הואיל לרבה, הרי מיירי גם כשצריך את זה לסעודת שבת וגם כשאופה לשבת ואין לו לחם אחר דאסור מה"ת ליתן לחם זה לאורחים משום כבוד שבת, וע"כ דשייך הואיל בכל גווני וצע"ג (אמנם לאח' שכ' בדעת הרמב"ם דהואיל רק פוטר ממלקות ואסור מה"ת, וע"כ דלמסקנא ההיתר בע"ת אינו משום הואיל זו רק קו' מהס"ד ודו"ק). [↑](#footnote-ref-42)
42. אמנם הר"ן סותר עצמו דבתחי"ד כ' דשרי לזמן באותה קדירה משום שמשבח התבשיל, ומש' דל"ש גם בזה איסור שא"א לפייסו, אא"כ נימא דכל האיסור בא"א לפייסן הוא כשמזונותיו עליך ולא בזימון, או דהולך לפי תי' הב' דמיירי כאן בב' תנורים. [↑](#footnote-ref-43)
43. ויש מוכיחים מזה דאיסור נכרי הוא אוסר חיובי דעושה לנכרי ולפי"ז מבא' באופן מחודש את כל הסוגיא, דכל הסוגיא היא אוסר חיובי לנכרי, ומה שהק' תוס' מנאפית יפה משום שכיון שחביב מכח נאפית יפה עושה בשביל עצמו, א"כ לא חשיב שעושה לנכרי ולא שייך לאסור מצד האיסור החיובי, ומריבוי בשיעורין באמת לא ק' (ובלא"ה יתכן שאין כאן היתר של ריבוי בשיעורין) אמנם התוס' בפסחים דימה לחלה ושם אינו נכרי כלבים וגבוה. [↑](#footnote-ref-44)
44. עיקר הדברים נאמר בחבורה בתחילת שבט [↑](#footnote-ref-45)
45. דאם הוא פשוט שהנדונים בסוגיין שייכים לדין מכשירין, למה הגמ' מביאה ביחס לספק אם מכבין את הנר וכן אי כוחלין את העין את הברייתא של בקעת ותולה את זה במח' ר"י וחכמים, הגמ' היתה צריכה להביא מיד את מח' ר"י וחכמים, וע"כ שיש כאן חדוש שהנדון שייך למח' ר"י וחכמים, אבל ודאי שהנדון במכבין את הנר ובכוחלין שייך למכבין את הבקעת ודו"ק. [↑](#footnote-ref-46)
46. באמת יש מהלך שלישי בדברי הרמב"ן בחדושיו ועו"ר דסוגיין הוי ממש מכשירין עיי"ש, ואני לא דברתי אלא משני המהלכים האחרים בראשונים וכמו שיתב', ולפי"ד הרמב"ן באמת צ"ב ק' למה תלתה הגמ' את לכחול בבקעת ובקעת במח' ר"י ורבנן, וכמוש"כ בהע' הקודמת וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. ורש"ר העיר דכאן חשיב כאוכ"נ עצמו ושרי לכ"ע ואפי' למחבר, משום שמצינו ששרי לגרוף את התנור אפי' למחבר ולכאו' הטעם לחלק ששם הוא דרך אפיה דקודם אפיה תמיד גורפין ולא חשיב כהצלה, וא"כ גם הנמכת אש היא דרך אפיה כיון שהוא דרך תמיד לעשות כן, ועיקר הסברא דשם חשיב אפיה מבו' ברא"ה שם דהוא מזוג חום התנור וכן פירש רר"ש את דברי הרא"ש דשרי כבוי אש שרוצה לבשל עליה, אבל החילוק אם הוא דרך או לא לא מצינו וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-48)
48. ואם לרש"י לא צריך צורך קצת ל'מתוך' יותר ק' שיהיה מותר לכ"ע, ואפי' ננקוט דגם לרש"י שאר מלאכות צריכים צורך קצת להתיר במתוך כנצי"ב והארכנו בסי' ,בית לדור ודאי חשיב צורך קצת. [↑](#footnote-ref-49)
49. אמנם זה אינו מוכרח דיתכן דרק אם הגדר הוא מלאכת אוכ"נ בזה נחשב מכשירין שהוא לא מלאכת אוכ"נ, אלא עושה למכשיר, משא"כ אם הצורך מתיר את המלאכה גם המכשיר נצרך בשביל האוכ"נ ודו"ק. [↑](#footnote-ref-50)
50. נאמר כהערה תחילת שבט. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי' מה שנביא בהמשך הדברים בענין זה מדברי המאירי. [↑](#footnote-ref-52)
52. רק דצע"ג איך שייך כלל במלשאצל"ג להתיר מכח העתיד, הרי הכל תלוי בשעת מעשה וכמוש"כ התוס' שבת דתלוי בדעתו בשעת מעשה ואפי' אם הוא איסוה"נ עיי"ש. [↑](#footnote-ref-53)
53. אם כונתו לרבו הרמב"ן הוא תמוה דבמלחמות מפורש לא כך. [↑](#footnote-ref-54)
54. אמנם ברא"ש וטור מפורש שם לא כך והביאם במלא' יו"ט כראיה לרעק"א. [↑](#footnote-ref-55)
55. ומביאים מהגרב"ד ראיה לסברא זו, דהנה הבאנו כבר דנח' רעק"א וש"א באופן שאסור מדר' כגון שוחט טריפה דרבנן אם כיון שלמעשה א"א שיאכלוהו אסור מה"ת או לא, וא"כ לרעק"א ק' דכיון שמדרבנן לא מהני הואיל, א"כ הדר דינא דמדרבנן הוי מבשל ביו"ט דנאסר לאותו יום מדרבנן (ובאמת נח' אי מלאכה מדר' ביו"ט אוסרת וק' רק לשיטות האוסרות) וא"כ לא יאכלוהו אורחים, והדר דינא דאסור מה"ת, וע"כ דעל צד שיאכלוהו לא נאסר כלל מדר' וכמאירי, וממילא אינו לוקה דשייך כאן הואיל. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובאופ"א יש לבאר דברי התוס' דהחילוק הוא דשם הדגים עצמם ודאי לא מותרים רק דבמעשה יכלל חלק נוסף העלאת התינוק שמתיר משא"כ כאן דהאפיה עצמה מותרת ולפי"ז אין סתירה לדברי המאירי מהתוס', אמנם לגבי שחיטת קדשים דמי לפי"ז להואיל וגם עיקר סברא זו לא נתבררה. [↑](#footnote-ref-57)