ציונים והערות-9 גבינות והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

# שמעתתא דגבינות תמוז מס' 9

חזקה כשאי אפשר שעכשיו נשתנה

חזקה שלא נתבררה בשעתה

דין הגבינות

# חזקה כשאי אפשר שעכשיו ממש נשתנה

**בקצרה –** עי' **חידושי הרשב"א** בשמעתין, **ובתוה"ב** ג' ו', **ובבד"ה ובמשמרת הבית** שם, ועי' **תורא"ש** נדה ב:, **ובט"ז** סי' פ"א ס"ק ג' **ובפמ"ג** שם (עומקא 94).

**כתב** **הרשב"א** דף י"א. בסוף ד"ה ובשם רבינו (עומקא), דתוס' אסרו הגבינות, אמנם הר"ש ורבינו יונה התירו, אולם כל הא דמכשרינן בגבינות, הוא רק בטריפות שאפשר לומר דהשתא סמוך לשחיטה ממש נולד בה, אבל בטריפות סירכא וכיו"ב שא"א לתלותם בשעת שחיטה, ה"ה אסורין, דא"א לומר בזה העמידנה על חזקתה, שהרי ודאי יצאה מחזקתה ואין אתה יודע מתי נטרפה ויצאה מחזקתה, ועי"ש שהוכיח כן מכתם יבש. וכ"כ **בתורת הבית** בית ג' שער ו' (צ"א:) כמש"כ בחידושים, **והרא"ה** בבד"ה תמה עליו, דהרי מודה הרשב"א שטרפות שנעשתה מחיים ואפשר שבזמן סמוך לפני השחיטה הוה, מהני החזקה לומר דלא נטרפה אלא בשעה אחרונה (והגבינות מותרות), ואע"פ שודאי יצאה מחיים מחזקת כושר, א"כ בסירכא נמי הגם דודאי לא נעשתה סמוך לשחיטה אלא כמה ימים לפני, נתלה עד הזמן שאפשר לתלות ונכשיר כל הזמן המסופק שבינתים, דמ"ל זמן מרובה מ"ל זמן מועט, **ועי"ש** דהסיק דדא ודא אחת היא, וכיון שיצאו מחזקת היתר ואין אנו יודעים זמנם למפרע, חוששין להם למפרע עד הזמן שמתברר לנו שהיתה מותרת בודאי, כגון שנים עשר חדש למפרע, ועד אותו זמן חוששין, עכ"ד. **ומתבאר** מכל זה דדעת הרשב"א והרא"ה דדין הוא בחזקה שכל שא"א לדחות עד סוף הזמן (כיון דיצאה מחזקתו), לא שייך חזקה.

**ועי' במשמרת הבית** דכתב ליישב קו' הרא"ה, דאה"נ אין להתיר אלא בגוונא דאפשר שהטריפה נעשתה בגמר השחיטה, אבל טריפה שנעשתה קודם השחיטה אפי' זמן מועט אין להתיר יעוש"ה. וכתב **הט"ז** ס"ק ג' (עומקא 94) דבתורת הבית ובחידושי הרשב"א מבואר דלא כמש"כ במשמרת, ולהדיא איירי שם בנטרפה בודאי מחיים וגם בזה התיר, וכתב **שאינו מאמין** שיצאו דברים אלו מפי הרשב"א, וכ"כ **הבכור שור** בשמעתין ועוד אחרונים. ובאמת כבר **הטור והב"י והב"ח** והפוסקים, הביאו את הרשב"א כפשוטו בלא ההגבלה שכתב במשמרת דאיירי דוקא בנטרף בגמר שחיטה, ולא חשו לדברי המשמרת. **ומעתה** דעת הרשב"א צ"ע טובא דעד כמה דאמרינן דכיון שנטרפה לפני השחיטה יצאה מחזקתה א"כ מאי נפק"מ שיעור הזמן, וכמו שהקשה הרא"ה. ועי' **בט"ז** שם דכתב לבאר דלא מועיל החזקה אלא באין צורך לתת שום זמן לבטל החזקה בעת ההיא, והיינו אם יש לומר שנעשה ממש רגע כמימרא קודם השחיטה, משא"כ כשתצטרך לבטל החזקה בזמן מיוחד אפילו אם הוא זמן מועט אז בטלה החזקה לגמרי עכ"ל. ועדין צ"ב טובא.

**כתב** **תוס' הרא"ש** נדה ב' ב', (עומקא) סוף ד"ה היכא דלית ליה, דבהוגלד פי המכה לא אסרינן אלא להגבינות שנחלבו בתוך ג' ימים, דהם ודאי נחלבו מטריפה, (דהמכה אינה מגלידה בפחות מג' ימים), אך הגבינות שנחלבו קודם לכן מותרות, וכ"כ **הסמ"ק** בסימן ר"א הו"ד בב"י, דבין בסירכא ובין במכה אמרינן חזקה, מלבד הזמן שודאי נחלבה מטריפה[[1]](#footnote-2).

**ונמצאו ג' שיטות,** **א.** **הרא"ה** דלעולם אסורה, ולא מהני חזקה כיון שיצאה מחזקתה. **ב.** **הרשב"א** דכל שאינו סמוך ממש יצאה מחזקתה, אבל בסמוך ממש כשירה (אם ננקוט דלא כהמשמרת)[[2]](#footnote-3). **ג.** **התורא"ש והסמ"ק** שלעולם אמרינן חזקה בספק טריפה. **ובאמת צ"ע** טובא דעת הרשב"א והרא"ה מ"ט לא נימא חזקה דמעיקרא, והרי בעלמא מהני חזקה דמעיקרא כנגד חזקה דהשתא, וה"ה הכא תהני החזקה על הזמן המסופק. [וכן יש לבאר מש"כ הרשב"א שם גבי מומין, דהמומים דנתגלו השתא לא מריעים החזקה לרשות אחרת]. ועי' **במשב"ז** שם ס"ק ג' ד"ה ודע (עומקא 95), דבאמת בחזקה מבוררת כבעלמא ודאי מהני חזקה דמעיקרא אע"פ שלא נשתנה עכשיו ממש, דלא אמרו כן הרשב"א והרא"ה אלא בחזקה הבאה מכח רוב, וכתב שם **דהפר"ח** חולק עליו, וס"ל דהרשב"א ס"ל כן בכל חזקה.[[3]](#footnote-4) וצריך להאריך ולבאר סברת חילוקו דהפמ"ג.

# פסק ההלכה – אע"פ שקי"ל כתוס' דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא הוה חזקה, מ"מ קי"ל דאחר דין רוב חשיב נתבררה בשעתה, ומהני חזקה בספק טריפה ומכשרינן לגבינות. ובטור ובשו"ע סימן פ"א ס"ב פסק כדברי הרשב"א דאהני החזקה רק לטריפה שאפשר שנעשתה סמוך לשחיטה, וברמ"א שם פסק כתורא"ש והסמ"ק, שהכשירו בכל אופן מלבד במצאו גלד מכה דאסור החלב דתוך ג' ימים דודאי הוה טריפה. [ועי' היטב בש"ך סוף ס"ק ט' דנראה דהטעם דהרמ"א מכשיר הוא משום דין רוב, אבל בעלמא פוסק כהרשב"א, אולם בגליון רע"א סי' ט"ו ד"ה אמנם, כתב דלא קי"ל כהרשב"א כלל ומהני משום החזקה לחוד, ועי' ביאור הגר"א ס"ק ט'].

# חזקה שלא נתבררה בשעתה

**בקצרה –** עי' **רשב"א** בשמעתין, **רא"ש ותורא"ש**, וכן **תוס' בנדה** ב: ד"ה דאיכא, **ותורא"ש** שם, **שער"י** ב' ד', ועי' **שו"ת חמד"ש** יו"ד סימן כ"ה ס"ק ח' וס"ק ט'. ועי' **מהרי"ט** ח"א ל"ז, ובשו"ת **בית אפרים** יו"ד ריש סימן כ"א.

**תוד"ה אתיא מפרה, וי"ל דכל חזקה שלא נתבררה ולא נודעה אפי' שעה אחת לא אזלינן בתרה.** וכ"כ **התוס' בנדה** דף ב: ד"ה דאיכא ריעותא מגופה. וכ"כ **התורא"ש** כאן ובנדה, **וברא"ש** כאן, ועי' **ברשב"א** בשמעתין דהביא דברי התוס'.

**א. יש** לדקדק בלשון הראשונים דבשמעתין כתבו תוס' 'לא אזלינן בתרה', ובנדה כתבו תוס' 'לא חשיבא חזקה' ,אמנם **הרשב"א** כתב בשם תוס' **'דאינה חזקה אלימתא'.** **ובביאור** יסוד דברי התוס' עי' **שער"י** ב' ד', דמבואר בתוס' דהגז"ה דאין להוציא דבר מחזקתו הראשונה, אין הכוונה שלא להוציא ולשנות ממה שהיה ודאי לפני לידת הספק, אלא שלא לשנות ממה 'שהוחזק' לנו לפני לידת הספק[[4]](#footnote-5). והיינו דאין זה תנאי צדדי ודין נוסף דיהא 'נתבררה בשעתה', אלא הוא הגדרה במהות החזקה. [בתשו' **חמד"ש** יו"ד סימן כ"ה סק"ח הוסיף בזה טעם, ע"פ הרמב"ם בפיה"מ דענין חזקה הוא גזה"כ שלא לשנות מה שהוחזק לן דאם נשנה ונלך לפי הספיקות אין לדבר תכלית, ולכך בחזקה שלא נתבררה בשעתה, דאין אנו מחדשים ספק, דלעולם הי' הדבר אצלינו בספק, לא אזלינן בתר חזקה]. **ויל"ע** דהרשב"א ש**כתב דאינה חזקה אלימתא[[5]](#footnote-6), אם הוא מתאים להנ"ל, אמנם** באמת בתוה"ב כתב גם דאינה אלימתא וגם כתב 'דאינה חזקה', וצ"ע[[6]](#footnote-7).

**ב. מתוס'** מוכח דגם בחזקה ללא ריעותא לא הוה חזקה אלא כשנתבררה שעה אחת לפנינו, דהרי איירי בפרה שלא נולד בה ריעותא, וכ"כ **החמד"ש** שם ס"ק ט', והטעם כהנ"ל דעצמה של חזקה הוא לא לשנות ממה 'שהוחזק' לפנינו, וחזקה ללא ריעותא נמי מאותו גדר דין חזקה הוא. [**ונשמע** מזה כמש"נ בשיעור ז', דגם חזקה ללא ריעותא אינה מדין בירור והסתברות].

**ג. החמד"ש** שם ס"ק ט' הקשה, דאי חזקה שלא נתבררה בשעתה לא הוה חזקה, איך מהני כל הפסק טהרה להעמידה בחזקת שאינה רואה, הרי בשעת הבדיקה ממש לא ראינו את העד, ומה שרואים את העד אחר הבדיקה הוא עדות שאז בזמן הבדיקה נסתם מעינה, ויש לחוש דילמא בשעה שהוציאה את העד ראתה (שיצא דם מהרחם לבית החיצון), והוה חזקה שלא נתבררה בשעתה.

**והנה** בתשו' **מהרי"ט** ח"א סימן ל"ז, הוכיח דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה, מדאיתא בעירובין ל"ו: נגע באחד בלילה ולא ידע אי הוא חי או מת, ובבוקר נמצא שהוא מת, דטמא, ואיתא בתוספתא [הובא בתוס' שם], דהוא משום שלא **ראינוהו** חי מבערב, אבל אי ראינוהו חי מבערב הרי הוא בחזקת חי. **ויש** לתמוה בזה דאף אם לא **ראוהו** חי מבערב, בע"כ שלפני זמן מה היה חי, (שהרי האיש שנמצא איננו בגודל של נפל), אלא ש"מ דחזקה שנתבררה באדם זה למפרע לאו חזקה היא, עכ"ד. אך בתשו' **נוב"י** קמא אהע"ז סימן ל"א (ד"ה ולפי זה) כתב לדחות, דזה לא חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, שהרי באותה שעה שהיה חי, היתה חזקה שלו מבוררת, ומה בכך שאנחנולא ראינוהו, אטו בראי' דידן תליא מילתא, ועיי"ש שהאריך להוכיח כן מכ"ד. ועי' גם בתשו' **בית אפרים** יו"ד ריש סימן כ"א שהאריך בזה, וז"ל אם מה שאנו רוצים להחזיק בחזקת כך וכך, הוא מחמת איזה ענין וסיבה שהי' מברר לנו הענין ההוא, רק שאנחנו לא ידענו אותו בעת ההוא, והי' בהעלם דבר מאתנו, כיון שעכשיו נתגלה לנו שאז הי' סיבה המבררת שפיר מקרי חזקה מבוררת עכ"ל[[7]](#footnote-8). **ולפי"ז** מיושב נמי קו' החמד"ש מהפס"ט, דכיון דהעד שנפסק מעינה נמצא בעולם, רק דאנו לא הסתכלנו בו כשהוא בתוך גופה, מ"מ עצם החזקה מבוררת, ולא דמי לטרפות דתוך י"ב חודש אין שום בירור שאינה טריפה.

**החו"ד** בסימן קצ"ו ס"ק ד' כתב להק' מ"ט בעינן דוקא בדיקה בחו"ס, ולכאו' סגי דתחזיק קינוח מבחוץ שיעור זמן של בדיקת חו"ס - דאם היה ראיה ודאי היה נקלט על העד מבחוץ, ותירץ דכיון דבעינן דתוחזק בחזקה שאינה רואה, בכה"ג הוה חזקה שלא נתבררה בשעתה. **והיינו** דגם לדברי הנוב"י והבית אפרים לא מהני כה"ג, משום דהכא בשעה ראשונה גם העד אינו מעיד.

**ד. עי' בשערי ישר** ש"ב (בסיום פ"ד) שכתב להעיר אהא דאזלינן בתר חזקה דהשתא, אע"פ דהו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, כיון דבשעת הספק ל"ה מוחזק לנו שום ענין, שהרי השתא נתגלה, והיינו דעיקר דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא דכל שלא הוחזק הדבר לפנינו אלא אחר שנולד הספק, ל"מ זה להכריע, ובחזקה דהשתא הרי לעולם לא הוחזק לפנינו אלא אחר שנולד הספק, ולכאו' מוכח מזה דדין חזקה דהשתא, אינו כלל ע"ד חזקה דמעיקרא שלא לשנות מהידוע לנו, אלא הוא דין בפנ"ע, דיש לנו לדון כפי מה שלפנינו, ולא שייך בזה דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, יעוש"ה. אך **בש"ש** ש"ב פי"ג מתבאר דהך דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה, הוא אף בחזקה דהשתא, דכל חזקה דהשתא חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה. **וביאור דבריו,** דהזמן שמכחו אנו באים להחזיק, הוא מבורר בשעתו, ודינא דלא נתבררה בשעתה אי"ז משום דלא הוחזק הדבר לפנינו רק אחר שנולד הספק, אלא הוא משום דאותו הזמן שאנו באים להחזיק מכחו, לא נתברר בשעתו.

**פסק ההלכה -** **הרמב"ן** הביא את תירוץ התוס', וכן **הרשב"א והרא"ש והר"ן**[[8]](#footnote-9), וכן מתבאר להדיא בכמה ראשונים גבי גבינות דבעינן נתבררה בשעתה, (אלא דהכשירו משום דע"י הרוב נחשב נתבררה בשעתה), וכן נקטו בפשיטות גדולי הפוסקים לדברי התוס' להלכה, עי' **נוב"י וחו"ד ובית אפרים** הנ"ל, וכן כתב **בפמ"ג** פ"א ס"ק ג'.

**דין הגבינות**

**בקצרה –** עי' **ברשב"א** מש"כ בשם ר"ש ומש"כ בשם רבינו יונה, ועי' **ברא"ש** סי' ג', ועי' **בשערי דורא** סימן פ"ד, ובהג' **שערי דורא** שם. (עומקא 122).

**תוס' בא"ד, ויש ללמוד מתוך כך הלכה למעשה דאם עשה גבינות וכו'.** אבל **הרשב"א** כתב **בשם הר"ש** ב"ר שמשון דאין לאסור הגבינות מטעם זה, דאף דאין הולכין אחר חזקה, יש להתיר מכח הרוב, דרוב בהמות כשרות הן וזו עכשיו היא שנטרפה,[[9]](#footnote-10) והביא **דרבינו יונה** הגדיר זאת דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, ועי' היטב **בר"ן**. וכן דעת **הרא"ש** סי' ג' להכשיר הגבינות דכיון דאזלינן בתר רובא, כל הבהמות בחזקת כשרות ואפי' בתוך שנתן, משום דרוב בהמות כשרות הן, ורובא עדיף מחזקה. **ונראה** דג' דרכים חלוקים יש בזה.

**א. בסמ"ג** לאוין קמ"א (בסופו) כתב בשם הר"י איש ירושלים, דכיון שהולכין אחר הרוב "הרוב עושה חזקה מבוררת", וע"כ הגבינות מותרות. **ולכאו'** לפי"ז לא מכשרינן להגבינות אלא בבהמה שחיתה י"ב חדש, דעי"ז ידוע שלא היתה טריפה בשעת לידתה ויש לה חזקה (אבל משום דין רוב אין להכשיר עתה משום דנמצאת טריפה, ומ"מ הוה ע"י חזקה מבוררת). וכ"כ להדיא **בשערי דורא** [עומקא 122] סימן פ"ד, וז"ל, ואוקימנא לה על חזקת כשרות "כיון שחיתה כמה שנים", ואין לומר דחזקה שלא נתבררה וכו' אינה חזקה, לא היא דמ"מ משעה שנולדה עד עכשיו היתה בחזקת כשרות והולכין בתר רובא, אע"ג שבהמה זו גילתה עכשיו שהיא מן המיעוט, מ"מ "הרוב גורם לחזקה שנתברר", ואמרינן דאוקמינן לה אחזקת כשרות וכו' והשתא הוא דאיטריפא, עכ"ל. **ומתבאר** דאף המכשירים לא הכשירו אלא בחיתה י"ב חודש[[10]](#footnote-11), ולפי"ז אי"ז מדין חזקה הבאה מכוח רוב אלא מדין חזקה פשוטה היא, ורק דע"י הרוב נחשב למבוררת, ועי' **קובץ הערות** סי' כ"ח ס"ק ד', (עומקא 445).

**ב. רבינו יונה** הוכיח דכשר מהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת אע"ג דאיתיליד ריעותא, ומוכח דהא דמכשרינן הוא אף כשלא חיתה הבהמה י"ב חודש, ויתכן דהיתה טריפה בשעת לידתה, [דבההיא דזאב אין נראה דאיירי רק אחר המתנת י"ב חודש], משום דיש דין 'חזקה מכח הרוב', היינו דכל המוחזקות באה מכח רק הרוב (אע"פ שלא היה ולא יהיה ידיעה ודאית על הזמן הקדום).

**ג.** **בהג' שערי דורא** סי' פ"ד ס"ק ו' [עומקא 123] כתב בשם **ר"פ** להדיא, דההכשר הוא משום **רוב** **לחוד**, דכי היכי דבחזקה אמרינן דהשתא הוא שנהפכה החזקה, כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט, אבל עד השתא היתה מן הרוב שאין טריפות, דרובא וחזקה רובא עדיף, עכ"ד. והיינו דלעולם עיקר ההכשר בזה הוא משום **רוב**, ואך דשמעינן ונלמד מפרשת חזקה דאף שנמצא עכשיו חסר לפנינו, אי"ז מבטל להחזקה, אלא אמרינן דהשתא הוא דאיתרע, וה"נ אף שנמצאת עכשיו טריפה לפנינו, אי"ז מוציאה למפרע מן הרוב, אלא אמרינן דהשתא הוא דנעשית טריפה. ועי' הערה[[11]](#footnote-12).

**וכן** נראה לכאו' **ברא"ש** דעיקר ההכשר הוא מכח הרוב, ועי' **ש"ך** סימן פ"א סוסק"ט (דיש להכשיר אפי' בודאי סירכא, ולא אמרינן דע"כ יצאה מחזקתה, דהכא לאו מדין חזקה אלא מדין רוב, וכתב דכן מבואר ברא"ש דיש להכשיר אף כשנמצאת טריפה בתוך שנתה), וכ"כ **הפליתי** בסימן א' סק"ו בתו"ד, ועי' הערה[[12]](#footnote-13). **ואולי** אפשר לפרש כן גם דעת הר"ש שהביא הרשב"א, ורק לדעת רבינו יונה ההכשר הוא משום חזקה הבאה מכח הרוב, [אמנם עי' **בר"ן** דגם לר"ש ההכשר הוא מדין חזקה מכח הרוב], **אבל ש"ר ס"ל דרוב לא מהני במקום שעתה נשתנה,** דאז אין הספק 'מהו הדבר' אלא 'מתי נשתנה',וכמש"כ **בשערי דורא** שם, שזאת הבהמה גילתה עתה שהיא מן המיעוט יעו"ש.

**תוס'** להלכה אסרו הגבינות משום דהחזקה לא נתבררה בשעתה, ול"מ מה שנתבררה ע"פ הרוב. **ובפשוטו** הוא משום שנתברר למפרע דהיא חריגה ואינה בכלל הרוב ולא היה שייך בה פרשת רוב דענינה לדון כל דבר לפי הרוב והרגיל, כ"כ אחרונים [משב"ז פ"א ס"ק ג', בתחילת ד"ה ודע דשלוש חזקות, בינת אדם רו"ח י"ד, וקובה"ע סימן כ"ח סק"ב, עומקא 443][[13]](#footnote-14).

1. **ועי'** בכור שור דעל הראיה מכתם יבש יש ליישב כמש"כ תוס' נדה נ"ז: דכיון דכתם הוא בלא הרגשה, ורוב דמים הם בהרגשה, א"כ יותר יש לנו לומר דיצא הכתם לפני זמן רב והרגישה ושכחה, מאשר לומר דיצא עתה בלא הרגשה, (ועי' עוד בבכור שור שם מה שחידש בדעת הרשב"א). ועי' ש"ך סוף ס"ק ט' דתירץ עוד דעיקר טעמם של המתירים משום רוב בהמות אינם טריפות יעו"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ?**הפנ"י** בגיטין י"ז. נקט בדעת הרשב"א, דבכה"ג דא"א לתלות בשעת שחיטה, לא אזלינן **כלל** בתר חזקה דמעיקרא, אלא בתר חזקה דהשתא, ולפי"ז אסורה בודאי, אך בטור כתב **דאסורה מספק**, ועי' פמ"ג (מש"ז סימן ק"ה סק"ג) דבכה"ג חזקה דהשתא שקולה כמו חזקה דמעיקרא, והו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **והנה** צ"ע ד' הפמ"ג מכתם יבש, דלכאו' התם היא חזקה מבוררת. והנה עי' היטב במשמרת הבית דמשמע דכל ההגבלה הנ"ל בין סוגי הטריפות היא משום דביסודו היא חזקה שלא נתבררה בשעתה, ורק מחמת 'רוב' חשיב נתבררה בשעתה, ולכך לא מהני כשיצאה מחזקתה מחיים, כן מוכח מהא דבתחילת דבריו בתשובתו לרא"ה הביא את כל דברי התוס' על חזקה שאינה מבוררת, ולכאו' אינה ענין כלל להכא, ועוד בסיום דבריו כתב ומ"ש דהנכון וכו', ואין לו מובן מה ענינו לנידון זה דהוא בדעת הר"ש ורבינו יונה דס"ל דשפיר הוה חזקה מבוררת. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וז"ל,** בחזקה דמעיקרא אין בזה דבר קרוב לתלות שהשינוי בא בזמן מאוחר, אלא שהענין שאמרה תורה לדון על זמן המסופק כפי הידיעה והמוחזק, משו"ה אף שעכשיו בודאי נשתנה הדבר, מ"מ כשאנו דנים על זמן המסופק אנו עושים כפי הידוע לנו ומוחזק וכו', ומה"ט אמרו דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה, משום שאין שום טעם לתלות דהיה השינוי בזמן מאוחר, אלא **שהדין להחזיק כפי הידוע מקודם**, **וכיון דעד עכשיו לא היה ידוע** ועכשיו נודע למפרע, הרי עכשיו נודע גם ההיפוך, ומהאי טעמא יש שאסרו גבינות מבהמה שנטרפה. ושם לפני זה כתב כעי"ז "דעיקר יסוד החזקות הוא מה שהיה מוחזק לנו להחזיק את הדבר במצב הקדום, ומהאי טעמא כתבו התוס' דחזקה שלא נתבררה בשעתא אינה מועלת כלום, **דבכה"ג שלא היינו מוחזקים כלל ליכא יסוד ענין חזקה".** [↑](#footnote-ref-5)
5. **הנה** במקום דליכא חזקה דמעיקרא יש לילך בתר חזקה דהשתא, וכמבואר בקידושין ע"ט. לענין בוגרת ביום דמישלם שית שעשויה להתבגר (לדעת רב), וא"כ בגוונא דנמצאת עתה טריפה כיון דכתבו התוס' דלא הוה חזקה, א"כ יש לפסול **בודאי** מדין חזקה דהשתא, וצ"ע, ולכאו' אם נימא דרק אינה 'אלימה', אבל מ"מ לא נחשב כאילו אין חזקה כלל אולי יש ליישב, וצ"ב. ועי' חזו"א אהע"ז סי' פ"א סק"ז דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא אזלינן בתרה, אבל מ"מ לא הוה כבוגרת דאין לה חזקה כלל, ומה"ט לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, ועדיין צ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ובחי'** חת"ס מהדו"ת כתב בתו"ד, דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא משום דבקרא דבית המנוגע דילפינן מיני' חזקה, נתבררה החזקה בשעתה, ואין לך בו אלא חידושו, וכתב לפ"ז, דלמ"ד דילפינן לחזקה מהלמ"מ, מהני אף כשלא נתבררה בשעתה, דההלכה סתם נאמרה, ואין לחלק בין חזקה לחזקה. **הנה** מתבאר בדבריו דאין זו סברא מוכרחת בעיקר דין חזקה, וצ"ע לפ"ז מה תירצו התוס', דאכתי היאך מצינו ללמוד מפרה אדומה דאזלינן בתר רוב, ומ"ט לא נימא דבהך קרא נתחדש דאזלינן בתר חזקה אף אם לא נתבררה בשעתה, דלכאו' נראה מזה, דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא מסברא פשוטה דליכא בזה להכרעת החזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכתב** שם דאם טריפה אינו מוליד, הרי דאדם שנתעברה אשתו, מוקמינן לי' אחזקה דאינו טריפה, ולא אמרינן דל"מ החזקה משום שלא נתבררה עד שעה שילדה אשתו, שהרי אם היינו יודעים בשעה ההיא שנתעברה אשתו ולד בן קיימא, היה מבורר, ובשביל שנעלמה הידיעה מאתנו לא הורעה החזקה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** יש לדייק ברשב"א ודעימיה דלא תירצו כתוס', אלמא לא ס"ל הכי, אמנם אינו מוכרח דאפשר דזה גופא נכלל בקושיתם דנילף חזקה מהכא ותיהני אפי' בלא נתבררה, אבל לקושטא דלא נתחדש חזקה אלא בנגע ושם הוא חזקה שנתבררה, מודו דלא מהני כשלא נתבררה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכתב** דהוא כענין שאמרו לענין חזקה בכתובות י"ב ב' לענין בתולה ושם ע"ה: לענין מומין, ובחזו"א סימן י"ב סוסק"א כתב דהיינו דמשם נלמד עיקר הדין דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, אמנם בר"ן יש משמעות שלמד משם דין חזקה מכח רוב, והיינו דכל מה דידעינן שהיא בתולה, ושאין לה מומין הוא רק מכח רוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכ"כ** באבנ"ז אהע"ז סימן כ"א סקכ"ט דכל הא דמהני הרוב משום דעי"ז חשיב כנתבררה החזקה בשעתה, אך כתב דיש להכשירה אף אם לא חיתה י"ב חדש, דכיון שיש לה חלב, בע"כ שנתעברה וילדה, ומזה ידעינן שלא היתה טריפה בשעת לידתה, דטריפה אינה יולדת. והיינו דבעינן לתורת חזקה ע"י ידיעה ודאית, וזה נעשה או ע"י חיות י"ב חודש או ע"י לידה, ובשביל שיחשב נתבררה בשעתה מהני הרוב, וצ"ע ד' השערי דורא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והנה** דבריו צ"ב, דכאשר נמצאת טריפה והספק הוא מתי נטרפה, זהו ענין חזקה לומר שהדבר נשתנה כמה שיותר מאוחר, אבל אינו ענין לרוב דענינו הוא לומר שכל דבר הוא כהרוב ולא כהמיעוט, וי"ל אי ענין רדל"ק היה בירור והסתברות לא היה מובן לזה, דכיון דעתה חזינן דהיא טריפה וכל הנידון הוא אולי קודם נעשתה טריפה א"כ אין הסתברות בזה לומר דרק עתה נעשתה, אבל לפי מש"נ בשיעור ח' דאפשר דרדל"ק ענינו דהדבר 'מוחזק' לפנינו כהטבע הרגיל, א"כ יש מקום להבין דבריו דכל שעה ושעה שאפשר יש להחזיק כטבע הרגיל ולא לשנות. [↑](#footnote-ref-12)
12. **בתשו'** הרא"ש סימן כ' סט"ו [עומקא] איתא "דכיון דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה, הלכך **בכל שעתא ושעתא אזלינן בתר רובא** וכשרה היא, ועדיף האי רובא מחזקה **ואוקמה אחזקתה** וסמוך למיתתה נטרפה", עכ"ד. ויש לדון בכוונתו דאפשר דר"ל כמש"כ בהגה' שערי דורא בשם ר"פ, וצ"ע, ועי' בביאור הגר"א סק"ו דמפרש ברא"ש דהוא מדין חזקה מכח רוב יעו"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. **אמנם** בחזו"א סימן י"ב סק"א, כתב דהוא משום דלא חשיב ידיעה ודאית לענין דין חזקה אלא בידיעה וראי', אבל לא ידיעה מכח דין רובא. **ודבריו** צ"ע דנוקט דתוס' פליג על עיקר דינא דחזקה מכח רוב, והדעה הרווחת באחרונים דתוס' מודו לעיקר דינא דחזקה מכח רוב, כמבואר בתוס' מ"ג: וברע"א שם. [↑](#footnote-ref-14)