פרק ה 4
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ה

**הקדישו משכיר היכי דייר בו במעילה קאי.** ומבואר דגם אם השוכר משלם שכרו להקדש, מעל, כיון דהחפץ הוא קדוש.

ומשמע דזה איסור מעילה מהתורה, ועי' **בר"ן בנדרים** מ"ו ע"ב, דביאר דהכא מיירי בבית סתם, ולכן יכול לאסור את הבית לגמרי. וע"ע **בקובץ שיעורים** ב"ב אות רצ"ב, דהביא פלוגתת ראשונים אם זה אסור מהתורה או דזה חומרא מדרבנן.

**לכשיבוא שכרו לעולם. והא אין אדם** וכו'. עי' **במרדכי** ב"ב תקע"ח, דהוכיח דהדין דאין אדם מקנה דשלב"ל, הוא גם כשאומר לו בפירוש, שכשיבוא לעולם הוא דיקנה.

**רש"י בד"ה כיון דמעל. והיינו שינוי שמוציאו מהקדש לחול**. עי' **בהפלאה שבערכין** דרש"י בא לפרש, דהכא מיירי במעילה שמוציאו מרשות לרשות, כדי ליישב קו' התוס' דאין מעילה במחובר. והחילוק בזה הוא כמ"ש השער המלך בפ"ג אישות ה"ג, דמעילה שמוציאו מרשות לרשות ילפי' מעכו"ם, ושם איכא מעילה במחובר, אבל מעילה של הנאה ילפי' מתרומה, וזה דווקא בתלוש, וכ"כ **באביעזרי**.

**תוס' בד"ה הכי קאמר. תימה דהכא משמע.** עי' **בש"ך** יו"ד רכ"א ס"ק מ"ה, דהביא מ**רבינו ירוחם והר"ן** לחלק, דהיכא דא"ל בית זה אין המשכיר יכול להקדיש, ולפ"ז אפ"ל דהכא דיכול להקדיש איירי בבית סתם. ו**התוס'** לעיל ביאר דברייתא איירי בבית זה, ולכן לא תי' כן.

**שם.** עי' **בשפ"א** דתי' דלמסקנא דאיירי שכשיבוא שכרו יקדש, ליכא ראיה כלל דיכול המשכיר להקדיש, ורק דלהו"א ס"ל לבאר הברייתא הכי, ודחינן לה, ואה"נ דהיה אפשר לדחויי נמי מהאי טעמא.

**שם**. עי' **בתוס' בכתובות** נט: ובנדרים, כ' לחלק בין קונם דאינו יכול לאסור, ורק בהקדש יכול לאסור. וכ' **הר"ן בשם הר"ת**, דהחילוק דדווקא הקדש מפקיע מידי שעבוד, אבל בקונמות אלמוה רבנן לשעבודיה. [**והריב"ש** סי' שנ"ה כ' דהר"ת לשיטתו דגם קדושת דמים מפקיע מהשעבוד, ודלא כשיטת רש"י דזה רק בקדושת הגוף].

**שם.** עי' **בתוס' בנדרים בשם ר"ת**, דתלוי דאם הקדיש המשכיר כל נכסיו, ולא פי' דמקדיש גם את הבית המושכר, דבכה"ג לא חל הקדש על הבית המושכר, ורק כשמפרש חל ההקדש.

**בא"ד. היינו כשהקדים לו שכרו** וכו'. עי' **בקה"י** סי' ה' דביאר דהחילוק הוא, דאם מקדים שכרו אז קונה השוכר בקנין פירות את זכות ההשתמשות, וממילא דהוא נחשב כבעלים ע"ז, ולכן אין המשכיר יכול להקדיש, כיון דהק"פ אינו ברשותו.

ואמנם דעצם הקנין הגוף נשאר ביד המשכיר, ואת זה יכול להקדיש, אבל מ"מ אין השוכר צריך להעלות שכר להקדש, כיון דהקדש לא נתפס על החלק שלו. ועי' בתוס' לעיל דכ' דבכה"ג הוא והקדש נעשין שותפין, וכ' שם בקה"י, דאולי התוס' חזרו בהם ממש"כ.

אבל היכא דלא הקדים שכרו, אז בודאי דהבעלות נשארת ביד המשכיר, ורק דהשוכר משלם לבסוף על מה שהשתמש ואכל את הפירות, והך זכות השתמשות אינה כקנין פירות, וכיון דהבעלות נשארת ביד המשכיר, יכול להקדיש את הבית. וכ"כ **בקובץ הערות.**

[ויש להוסיף דלפ"ז מש"כ התוס' דגם השוכר יכול להקדיש, דזה רק אם הקדים שכרו, דאז יש לו קנין פירות, אבל אם לא הקדים, דאין לו כלל חלק בבעלות, ורק דמשלם על מה שאכל, א"כ מהיכי תיתי דיכול להקדיש].

**בא"ד. והכי תניא בתוספתא.** עי' **בש"ך** רכ"א ס"ק מ"ה, דביאר דברי הירושלמי באופן אחר, דהירושלמי ס"ל דא"י להפקיע קנין השוכר, ורק דהמשכיר יכול להקדיש את השכר שמקבל מהשוכר, וא"כ השוכר צריך להעלות שכרו להקדש, ואי"ז הקדש על הבית, אלא רק על השכר. והחילוק דאם כבר הקדים שכרו, לא נתפס סהקדש על המעות, כיון דכבר נתן לו שכרו, ואז 'דר בחנם'. ועי"ש עוד בכל זה.

**תוס' בד"ה כי דייר. כרב דאמר תלשו ולבסוף חברו.** עי' **בש"ך** חו"מ צ"ה סק"ח, דכ' דפלוגתיהו בבית הוי רק לגבי מילי דאיסורא, אבל במילי דממונא לכו"ע הוי כמחובר. והתוס' כאן נקטו דגם במעילה זה תלוי במחלוקת, וע"כ דגדר איסור מעילה, הוא אינו כאיסור גזל הדיוט.

**מתני'. חייבי ערכין ממשכנין אותן.** עי' **ברגמ"ה** דהגזבר הוא הממשכן, וכ"כ **רש"י** לקמן כג: בד"ה ממשכנין אותו, **ובחי' הגרי"ז** ביאר ד'ממשכנין' הוא דין אחר מדינא ד'כופין' על המצות, דאילו התם הוי דין על הבי"ד, אבל הכא זה דין גבית חובה, ולכן הגזבר דהוא הבע"ח ממשכן. וכן הוכיח מהא דאיכא דין 'מסדרין', וזה שייך רק בגביית חוב, ולא בדין כופין על המצות.

וע"ע **ברמב"ם** פ"ג ערכין הי"ד, דכ' דל"צ להחזיר להם המשכון ביום או בלילה. **והגרי"ז** הוכיח דלפי הרמב"ם הוי דין כפיה, ולכן מחדש דאעפ"כ לא מחזירים את המשכון, אבל א"ז דין גביה, פשיטא דלא מחזירים, כיון דגבו כבר. [וע"ע בחי' הגרי"ז בגדר הכפיה, אי הוי ככפיה לצדקה].

וע"ע **בתוס' בב"מ** קי"ד ע"א בד"ה מה ערכין, דכ' בשם הר"ת דאיכא תרי גוונא דממשכנין, חדא לשם פרעון, ועוד ממשכנין בתורת 'משכון'.

**ממשכנין אותן.** עי' **בתוס' בר"ה** שם דממשכנים אותו קודם שיעבור על בל תאחר, כשעומדים סמוך לרגל, ורואים שהוא מתעצל בהבאת קרבנותיו, ומוציא הוצאות לכלות ממונו, אז ממשכנין. [והא דבחטאת אין ממשכנין, משום דבזה ידעי' דמ"מ ישייר מעות לצורך החטאת].

ופשטות דבריהם שם, דכוונתם קודם שעוברים ג' רגלים דאז עובר בבל תאחר. ולפ"ז כבר ברגל ראשון כופין אותו, משום דאיכא מ"ע דוהבאתם שמה, אבל ממשכנין רק קודם רגל ג'.

ועי' **בשפ"א** דצ"ל דכוונת התוס' דממשכנין ברגל ראשון, כיון דלא מסתבר דכופין אותו עד שתצא נפשו ברגל א', ורק לפני רגל ג' ממשכנין אותו. [וע"ע בדברי הרמב"ם דבשאר הקרבנות איכא כפיה, ואע"ג דאין ממשכנין].

ועוד כ' **בשפ"א** **בר"ה** די"ל דלשיטת התוס' היכא דאמר ולא אפריש קרבנו, איכא מ"ע דוהבאתם שמה רק לאחר ג' רגלים, ולפ"ז באמת ממשכנין לפני רגל ג', אבל הא דכופין עד שתצא נפשו, הוי לאחר רגל ג'.

עי' **ברמב"ם** דכ' דממשכנין אותו מיד. וע"ע **בשפ"א** דיתכן דנותנין לו זמן בי"ד, שהוא ל' יום. ועי"ש עוד דכ' דמעשין אותו כדי שלא יעבור הרגל.

**חייבי חטאות ואשמות.** עי' ב**גמ' בב"ק** מ' ע"א, דהטעם דשאני חטאת ואשם משום דלכפרה אתי, וא"כ חמיר עליה. וע"ע **ברמב"ן ביבמות** פז: דכ' דהטעם דכיון דחטאת אתי לכפרה, א"כ זה תלוי בו, דאם ירצה יביא. ולפי טעם זה גם כשעובר על בל תאחר, אין ממשכנין אותו, וזה דלא כמ"ש הרמב"ן במלחמות בב"ק.

**חייבי חטאות ואשמות אין ממשכנין אותן.** עי' **בליקוטי הלכות** דיתכן דלשיטת הרמב"ם, דבעולות ושלמים ממשכנין מיד, א"כ היכא דהוי כבר לפני הרגל והוא מתעצל, ומוציא הוצאות שלא לצורך, גם בחטאות ואשמות ממשכנין אותו.

וע"ע **בתוס' בר"ה** ו. וכן **הרמב"ן** במלחמות בב"ק ל"ו ע"ב, דנקטו דהיכא דכבר עבר בבל תאחר, ממשכנין אותו בכל גוונא.

ועי' **בליקוטי הלכות** דהביא **פסקי תוס'**, דכ' דהיכא דחזינן שאינו רוצה להביא, ממשכנין אותו גם בחטאות ואשמות.

וע"ע **בשפ"א** דכ' דמדברי התוס' ביבמות ובכריתות, משמע דבחטאות אין ממשכנין לעולם, וכ"כ **בערוך לנר** בכריתות.

**שם.** מתני' איירי רק על הדין ד'ממשכנין', דזה ליכא בחטאת ואשם, אבל בלא"ה איכא נמי מצות עשה דוהבאתם שמה, להביא קרבנו ברגל ראשון, וא"כ צריך לכפותו, כדין כפיה על כל המצות. ועי' **ברמב"ם** דמבואר דבאמת כפיה איכא בכל הקרבנות. וע"ע **בתוס' בר"ה**, דאם אין במה למשכנו, אז כופין אותו.

ועי' לעיל דברי **השפ"א בר"ה**, דנקט דאם יכא כפיה, בודאי דדגם ממשכנין, וא"כ ע"כ דאיירי בגוונא דליכא כפיה, ולכן דנים אם 'ממשכנין'.

**שם.** עי' **בתוס' בקידושין** מ"א, דכ' בתו"ד דחטאת באה בע"כ, **והמהרש"א** הגיה שם, כיון דהרי חטאת באה ברצונו דהא צריך לומר רוצה אני. ועי' **ברמב"ם** דמשמע גם דבכל הקרבנות כופין אותו עד שיאמר רוצה אני.

**והקרני ראם** ציין לדברי התוס' בר"ה, דמבואר דאחרי ג' רגלים ממשכנין גם החטאות, וא"כ מוכח דשייך כפיה בחטאת.

וע"ע **באגרות משה** קדשים סי' ט', דהוכיח מסוגיין, דבגמ' אמרי' דפעמים ממשכנין גם בחטאות, כגון בחטאת נזיר, וא"כ חזינן דשייך כפיה בחטאת.

**חייבי עולות ושלמים ממשכנין אותן.** עי' **ברגמ"ה** דביאר דהחילוק הוא דעולות ושלמים לאו כפרה נינהו. ולפ"ז מאי דקאמר אע"פ שאין מתכפר, היינו דהקרבן אינו כשר, אלא כשקרב מרצון הבעלים.

אמנם **ברש"י** כ' דעולה נמי אתי לכפרה על עשה, אלא דהחילוק הוא דבעולות ושלמים הגברא אינו מחשיב אותם לכפרה, כיון דלאו חובה נינהו.

וע"ע **בתוס' בר"ה** ו. דכ' דהגם דעולה מכפרת אעשה, מ"מ יכול להתכפר אם עשה תשובה. וכ"נ בדברי **הרמב"ם** דכ' דהחילוק אם זה דבר ה'מעכב' את הכפרה.

וע"ע **בתוס' בב"ב** מח. בד"ה יקריב, דכ' דכפרת עולה היא רק מקופיא ולא מקיבעא, ולכן אין ממשכנין ע"ז.

וע"ע **בשפ"א ר"ה** שם דכ' לבאר עוד בדברי התוס' שם, דכיון דע"י שיעשה תשובה לי"ל יסורין, ורק דנשאר עליו דצריך להביא כפרה דקרבן, וע"ז חיישי' שישהה כפרתו, דירצה להביא אותה על עמה עשים, ומשא"כ בחטאת דא"א למיחש להכי, כיון דהיא באה על חטא מסויים. ועי' **במהר"י קורקוס** דכ"כ.

ועוד אפ"ל לשיטת התוס' שם, דס"ל דהא דממשכנין אותן, היינו ברגל ג' לפני שעובר בבל תאחר, ונמצא דכבר ברגל א' עבר על העשה ד'והבאתם שמה', וכיון דחזינן דהאי גברא מזלזל בעשה, לכך ממשכנין אותו על עולה, דהא אינו מחשיב הך כפרה, אבל בחטאת דהוי כריתות, אינו מזלזל, ולכך אין ממשכנין. [ויתכן דזה כוונת רש"י].

**שם.** מבואר דממשכנין עולות ושלמים כיון דאינם באים לכפרה כהרגמ"ה דלעיל, או דאינם מעכבים את הכפרה וכתוס' והרמב"ם. וע"ע **בגמ' בבכורות** כ"ו ע"ב, דמספק"ל אם משהה צמר עולה שנתלש, והספק כיון דעיקרה לא אתי לכפרה לא משהי לה, או"ד דמ"מ מכפרת אעשה. ועי' **במצפה איתן** שם דהק' דהכא פשיטא לן דעיקרו לא לכפרה, ואילו התם מספק"ל.

ועי"ש שתי' דהכא מיירי שלא הפריש עדיין העולה, ולהכי פשיטא לן דלא נחשב דאתי לכפרה, ורק לאחר שהפריש מספק"ל, דדלמא כיון דמכפרת אעשה, לא משהי לה.

**ממשכנין אותן.** עי' **ברש"י** בסוף העמוד בד"ה מדידיה, דכ' לגבי הדין דממשכנין בקרבנות, דבי"ד הם הממשכנין, ועי' לעיל מה שהובא דברי רש"י לקמן כ"ג ע"ב, דכ' דבערכין הגזבר הוא הממשכן, ומבואר דחלוקים הם, דבערכין זה דין גביית חוב ולכן הגזבר ממשכן, ואילו בקרבנות הוי מטעם דבי"ד כופין על המצוות, דבקרבנות ל"ש לומר דהוי גביית חוב, כיון דהבעלים צריכים להקדיש את הקרבן, וכן נקט **בחי' הגרי"ז**.

**עד שיאמר רוצה אני.** עי' **בשפ"א** דנקט דהעיקר תלוי באמירה, ולא איכפ"ל אם בלבו אינו רוצה, כיון דדברים שבלב אינם דברים.

**וכן אתה אומר בגיטי נשים** וכו'. עי' **ברמב"ם** ספ"ב הל' גירושין דהא דמהני הך כפיה, משום דהיצה"ר תקפו לבטל דבר מהתורה, וע"י שהוכה תשש כוחו, עד שאמר רוצה אני.

**רש"י בד"ה ממשכנים. אע"ג דשלמים מכפרת אעשה**. וכ"מ **ברש"י תענית** כג. וכמ"ש שם הגבו"א, וכ"ה **במדרש תנחומא** סוף פ' תצוה. אמנם **ברש"י זבחים** כ"ט ע"א, מבואר דשלמים אינה מכפרת.

**גמ'. בחטאת נזיר.** **האור זרוע** [הובא בס' הזכרון זכור לדוד], דהוכיח מכאן דאפשר לכפות גם על הוידוי, דהרי בחטאת בעינן וידוי. אמנם יעוי' במנחות ח: דאמרי' דחטאת נזיר הרי היא כעולה, **ובתוס'** שם כ' דאינה באה על חטא, ולפ"ז יתכן דליכא וידוי. ועוד ילה"ק דהרי אפשר להביא קרבן גם בלא וידוי. שמועת חיים.

**שם.** עי' **במל"מ** דה"ה אשם נזיר. וע"ע **ברש"ש**. ועי' **בשיט"מ** דכ' דמשכח"ל נמי, שעדים מעידים ומחייבים אותו חטאת, והוא אומר לא אכלתי, דהוא לא יביא מעצמו, כיון דהוא סבור דא"צ להביא.

**כיון דאמר מר אם גילח על א' משלשתן יצא.** עי' **בשפ"א** דהק' דהרי חטאת קודמת לכולם, וא"כ בלא"ה הוא מביא אותה ראשון.

**שם.** לכאורה משמע דאם הותר לו לשתות יין וליטמא למתים, אבל עדיין עליו לקיים מצות גילוח, דבכה"ג לא פשע, **ובשיעורי הגרמ"ד** דהרי בכל קרבן הוא מחוייב במצות הבאת הקרבן, ואעפ"כ אינו מקיים מצוה זו, וא"כ מאי איכפ"ל דנשאר עליו קיום מצות גילוח. ודווקא אם הוא 'אסור' בשתיית יין וכו', אז לא חיישי' דיפשע.

**מאי ניהו דאקדמיה קרא. וברש"י** כ' דכיון דאקדמיה גם העולה מעכבת. וע"ע **בשפ"א** דהיה אפ"ל דבאמת העולה אינה מעכבת בס"ד, ורק משום דהעולה קודמת לחטאת, א"צ למשכנו, כיון שכדי להקריב את החטאת, הוא מוכרח להביא את העולה קודם.

וכ' דרש"י לא פי' כן משום דהגמ' לעיל לגבי חטאת נזיר, גם לא פי' דהטעם משום שחטאת קודמת, אלא הגמ' אמרה משום שאם גילח על א' משלשתן יצא.

**אלא בעולת מצורע.** עי' **במל"מ** דה"ה אשם מצורע. וע"ע **ברע"א** ובהגהות **חשק שלמה**, דמשכח"ל נמי ביולדת המחוייבת בכמה חטאות, דדינה דמותרת לאכול בקדשים כבר בחטאת ראשונה, וא"כ בכה"ג ממשכנין.

**יקריב אותו מלמד שכופין אותו.** עי' **בתוס' בר"ה** ו' ע"א בד"ה יקריב, דהא דבעינן קרא לרבות כפיה, אע"ג דבלא"ה איכא מ"ע דוהבאתם שמה, וא"כ כופין על המצוות, מ"מ שאני הכא דכתיבה 'לרצונו', וא"כ הו"א דאין כופין כלל, וקמ"ל דעבדי' כפייה שהיא 'לרצונו'.

וע"ע **באור שמח** פ"ד ממרים ה"ג, דהכפיה דהכא חלוקה מדין כפייה על המצות, דהכא כיון דבעינן דעתו, צריך שיהיו דווקא בי"ד מומחים, אבל בשאר כפיות א"צ דעתו, וא"כ סגי בבי"ד הדיוטות, ועי"ש עוד דתלוי אם מצות צריכות כוונה.

וע"ע **בתוס' בב"ב** מח. בד"ה אלא, דכ' דלולי הקרא הו"א דל"מ כפיה בקרבנות, דכיון דהוא מביא את קרבנו רק ע"י כפיה, הוי זבח רשעים ופסול למזבח, וקמ"ל דהקרבן כשר.

**מלמד שכופין אותו.** עי' בשיעורי אביעזרי ב"ב מ"ח ע"א, דאע"ג דבלאו קרא נמי היינו ממשכנין, מ"מ אכתי לא היינו יכולים להקדיש, דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, ולכך בעינן קרא דכופין אותו שיאמר רוצה אני.

**מאי קמ"ל תנינא וכו', לא צריכא דפריש ליה חבריה.** עי' **בשפ"א** דהא דלא אמרי' דקמ"ל נמי בדידיה, דהברייתא רק אשמועי' דא"א להקריב כנגד רצונו, אולם היכא דהקרבן עומד, יכול הכהן להקריבו, דאמרי' דמסתמא ניח"ל, וע"ז קמ"ל שמואל דמ"מ צריך דעת, דל"א הכי משום דפשיטא להגמ', דבכה"ג א"צ דעתו, אלא אמרי' דמסתמא ניח"ל.

**שם.** עי' **בצאן קדשים** דלפמש"כ התוס' בע"ב דמתני' משמע דאיירי על שעת הפרשה, ניחא דלא קאמר דמתני' איירי על כפרה, ושמואל קמ"ל אף על שעת ההפרשה.

**מהו דתימא כי בעינן דעת מדידיה.** **וברש"י** כגון כשבי"ד ממשכנין אותו, **והגרי"ז** ביאר דלפ"ז בהו"א ס"ל דאפשר להקדיש את הבהמה שלו בעל כרחו.

ועוד כ' לבאר דלא כרש"י, דאיירי על מופלא הסמוך לאיש, שנדרו נדר, ומ"מ לי"ל דעת להקדיש, וס"ד דא"צ דעת דידיה, אלא נקדיש בשבילו, וקמ"ל דבעינן דעת דידיה.

**זימנין דלא ניח"ל דליכפר** וכו'. ילה"ק למה לא קאמר דקמ"ל בקרא דבעינן דעת. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דהחי' דשמואל הוא דלא אמרי' זכין, אלא דק' דבגמ' משמע דדינא דשמואל ילפי' מקרא, ולפ"ז בקרא ילפי' רק דבעינן דעת, ושמואל מחדש דליכא זכין שלא מדעתו.

**שם. בעונג יו"ט** סי' פ"ז, כ' דהך טעמא שייכא היכא דליכא בל תאחר, אבל היכא דאיכא בל תאחר פשיטא דלא אמרי' הך סברא. [והיינו דאז בודאי שזכין לו, ואמרי' דניח"ל, אבל אם עומד וצווח, צריך לכפותו עד שיאמר רוצה אני].

**שם. בעונג יו"ט** סי' ק"ד, כ' דליכא למימר הכא דקמ"ל דניח"ל לאיניש למיעבד מצוה בממוניה ולכן בעינן דעתו, דכיון דהכא יכול לנדור פעם אחרת עולה, וא"כ אז יעשה מצוה בממוניה.

**חטאתו ואשמו של פלוני עלי, לדעת יצא** וכו'. עי' **בחזו"א** דכ' דאולי סגי בדעת דמעיקרא בשעת ההפרשה, משום דאמרי' דמסתמא ניח"ל נמי השתא.

וכ' עוד דאע"ג דהרי עולא מודה, דבעולה סגי בהא דאיכא דעת ד'מסתמא', מ"מ יש לחלק דדווקא בעולה שייך לומר דבאמת ניח"ל, אבל בחטאת דהוי כפרה והוא רוצה להקריב בעצמו, לא אמרי' דניח"ל.

**שם.** עי' **בחזו"א** דה"ה לכל קרבנות הבאים חובה, דבעינן דעת בתחילה ובסוף.

**רש"י בד"ה דאפריש. דבעינן שיודיע את המתכפר.** ומבואר ברש"י דסגי במה ש'מודיע', וא"צ שיסכים המתכפר. **שיעורי הגרמ"ד.**

**דף כ"א ע"ב.**

**דאירצי בשעת הפרשה.** ועי' **ברש"י** דמשמע דהא דל"צ דעתו, היינו משום דאמרי' דמסתמא ניח"ל, והיינו דהדעת שהיתה מתחילה נשארה גם עתה. והא דלא אמרי' כן בחטאת ואשם, צ"ל כמ"ש התוס', דבחטאת ואשם גם אם מעיקרא הסכים על עצם ההפרשה, אבל אכתי הוא רוצה להיות המקריב בעצמו כדי לעשות מצות סמיכה.

וע"ע **בחי' הגרי"ז** דביאר דהא דל"א כן בחטאת ואשם, משום דבחטאת ואשם בעינן שתהיה ההקרבה מדעתו, ולא סגי במאי דמסתמא ניח"ל. [וצ"ב מנ"ל דבחטאת ואשם בעינן דעת טפי מעולה ושלמים].

והק' **הגרי"ז** דא"כ איך מהני השולח חטאתו ממדינת הים, דמבואר בגיטין לח. דמקריבין אותו בחזקת שהוא קיים, דמ"מ בעינן דעת גמורה על ההקרבה, ולא סגי במה ד'מסתמא' ניח"ל.

וע"ע **ברמב"ם** שפסק כשמואל, וכ' דלכך מהני גם אם היתה ההקרבה כנגד דעתו. [וכ"מ בדברי **השיט"מ** באות ט']. ובעונג יו"ט ביאר דהר"מ הכריח כן משום דאם הכוונה דרק א"צ דעתו, אבל לעולם א"א לעשות כנגד דעתו, דזה מילתא דפשיטא דא"צ דעתו, דהרי לא מפסיד כלום, ואפילו את המצוה אינו מפסיד כיון דיכול לנדור פעם אחרת.

ועי' **במנחת ברוך** סי' ט"ו, דהק' דבגמ' בר"ה ו. מוכח דקרא דלרצונו איירי על שעת ההקרבה, וא"כ בעינן דעתו בהקרבה.

וע"ע **בעונג יו"ט** סי' פ"ז בהגה"ה, דביאר דבודאי אין כוונת הר"מ דאפשר להקריב בלא דעתו, כיון דהרי ילפי' מקרא דיהיה לרצונו, [והרי הקרא איירי גם על שעת כפרה, כמו דילפי' לגבי חטאת].

ועי"ש שביאר דכוונת הר"מ דכיון דהסכים מתחילה שאחר יביא את קרבנו, אין שומעין לו עכשיו שאומר שהוא רוצה להביא בעצמו, כיון דאם רוצה להביא בעצמו יכול לנדור פעם אחרת, ולכך כופין אותו עד שיאמר רוצה אני. אבל בחטאת דל"ש לומר כן, לכך אין כופין אותו להסכים להקרבה של חבירו, כיון שאומר שהוא רוצה להביא בעצמו. וכ"כ בעולת שלמה.

וע"ע בזכרון שמואל שהביא **מהגרי"ז** דביאר דהר"מ ס"ל דזה נחשב 'לרצונו', משום דהדעת שהיתה מעיקרא מהני גם על שעת ההקרבה. וע"ע **בערוך השולחן** סי' צ' ס"ח, דביאר דכיון שהסכים מעיקרא, חל קדושה על הקרבן, וא"כ הוי השתא כמו קרבן דידיה, ולכן לא איכפ"ל בדעתו. [וצ"ב מאי שנא חטאת].

ועי"ש עוד **בזכרון שמואל** דהוכיח בדברי הרמב"ם דגם בחטאת בעינן שיאמר רוצה אני, על שעת ההקרבה, ולדברי הגרי"ז הרי א"צ דעת כלל בהקרבה.

ועי"ש שביאר דאיכא תרי בעלים בקרבן, חדא הוא המביא והמקריב, דהוא המתנדב, והשני הוא המתכפר, וכ' דבאמת א"צ דעת המתכפר, ומהני דאיכא דעת המקריב. אבל כשמביא בעצמו, בעינן שיאמר רוצה אני. וע"ע **בעולת שלמה** דכ' דדוחק לומר כן. ועי"ש עוד בזכרון שמואל, דהביא דהגרי"ז דחה זאת.

וע"ע **בחזו"א** אהע"ז סי' קל"ו לדף לה: נדרים, דכ' דצ"ל דט"ס הוא בדברי הרמב"ם.

**כי קאמינא אנא בשעת הפרשה.** עי' **בעולת שלמה** דכ' דעל שעת ההפרשה, ל"מ לומר ד'מסתמא' ניחא ליה, כיון דסו"ס ההקדש ל"מ, דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו.

**שם.** עי' **בשיט"מ** באות י"א, דכל זמן שלא הסכים המתכפר, לא חל קדושה בקרבן ולית ביה מעילה.

וכ' עוד דמהני נמי אם מתרצה אח"כ, דאז חל קדושה בקרבן. ועי' **בליקוטי הלכות** דלא חלה קדושה למפרע.

**ופליגא דעולא.** וע"ע **בתוס'** בד"ה מאי, דמבואר דפלוגתא דעולא ושמואל הוא אי איכא זכין בשעת ההפרשה ובשעת הכפרה, ועי' **בחזו"א** דכ' דברור דגם לשמואל דל"צ דעתו בכפרה, היינו משום דאמרי' דזהו זכות, אבל יכול למחות.

וע"ע **בחזו"א** דכ' דפלוגתייהו דשעת כפרה אפ"ל נמי כנ"ל, ועוד אפ"ל דשמואל ס"ל דסגי בדעת דמעיקרא, דאמרי' ד'מסתמא' ניח"ל, ועולא ס"ל דלא סגי בזה דמסתמא ניח"ל, אלא בעינן ש'ידע' בהקרבה.

**תוס' בד"ה מאי. וא"ת מ"מ הא פליג** וכו', ועי' **ברש"י** בד"ה אף, דמבואר דר"פ אתי לאשומעי', דברייתא לא קשיא לשמואל, ולפ"ז ל"ק קו' התוס'. **שפ"א.**

**בא"ד. אבל חטאת ואשם וכו', וצריכים להתוודות. ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דהרי הדין הוא דגם בעולה איכא וידוי וסמיכה ע"י הבעלים. ובשלמים נמי הבעלים אומרים דברי שבח, וא"כ צריך דעתם.

**בא"ד. אלא בחטאת משום דלא ניח"ל** וכו'. **בעונג יו"ט** כ' להוכיח מדברי התוס' דלא אמרי' דבמצוה ניח"ל לאיניש דניעביד מצוה בממוניה, דהרי הכא אם יקריבו הרי דהוא מפסיד את המצוה, ומהא דתפסו התוס' טעם אחר, משמע ס"ל דל"א הכי. וכ' לדחות דהתוס' אזלי בתר לי' דגמ' דנקיט כן לגבי עולה. ובעולה נתבאר לעיל דליכא ראיה, כיון דבאמת אינו מפסיד, דהרי יכול לנדור פעם אחרת.

**בא"ד. דלאו לכפרה קאתי כולי האי.** ומשמע בדברי התוס' דאיכא קצת כפרה בשלמים, וכמ"ש רש"י במתני', ועי"ש מה שצויין.

**ובעולת שלמה** הק' דאם ליכא כפרה בשלמים, אינו מובן למה לא בעינן דעתו בהפרשה. וע"ע **בתוס' בב"ב** מח. דהכוונה דניח"ל להתכפר, היינו כלפי תשלום הנדר, דאם אינו מביא את נדרו, עוונו ישא.

**מאי עד שיאמר. בשפ"א** הק' דאפשר לפרש פשטות המשנה, דבעינן אמירה כדי לבטל את המחשבה שבלב, ולא סגי בסתם נתינה, ועי"ש מה שתירץ.

**עד דמבטל ליה למודעיה.** עי' **בשפ"א ובעולת שלמה** דביארו דבעינן לומר רוצה אני רק כשיש חשש מסירת מודעה, וכ' דלכאורה בקרבנות דל"ש מודעה, א"צ לומר רוצה אני, וכן הביא מתשו' **חוות יאיר**. **ובשו"ע** בגט המעושה לא כ' דצ"ל רוצה אני.

וע"ע **בגמ' יבמות** ק"ו, דמבואר דרק כשאמר רוצה אני הגט כשר, וכ' **בעולת שלמה** לדחות דהתם איירי שאמר בשעת הנתינה, דהוא נותן מחמת הכפיה, וזה ל"מ, אא"כ אומר רוצה אני.