שיעור ההמתנה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב / סי_ פט

שיעור ההמתנה

**א. שיעור ההמתנה-**

דעת הר"מ דמסעודה לסעודה דקאמר היינו ו' שעות, וכ"פ בשו"ע.

אבל התוס' כתבו דמיד כשסיים סעודתו מותר דלא פלוג רבנן, ודעת הרמ"א שעיקר הדין כן רק מסיק דמ"מ ממנהגא יש להחמיר שש שעות ממש.

ובשיעור שש שעות, עי' במאירי שכתב חמש או שש שעות, ולשון הר"מ **כ**שש שעות.

ויש בזה נפק"מ גם למש"כ הרמ"א שנהגו להמתין שש שעות אם היינו שש דוקא, ולשון הרמ"א משמע דדוקא קאמר, וכ"כ בחמודי דניאל הו"ד בדרכ"ת סק"ו דבעינן שש שלימות, וצ"ע להלכה.

ויש מקילים במעט פחות משש ואפי' ביותר מחמש וחצי, או אפי' בחמש וקצת, ושמעתי שהרבה פוסקים מחמירים בזה כש"כ החמודי דניאל, וכ"כ בדה"ש.

**ב. בטעם המנהג שהביא הרמ"א להמתין גם להתוס' עד שעה-**

ברמ"א פט-א הביא שגם לשיטת התוס' יש נוהגים להמתין שעה[[1]](#footnote-2), ועיין בט"ז שתמה על טעם מנהג זה, ונשנו בזה כמה טעמים.

א. בפר"ח והגר"א פי' עפ"י הזוהר דאין לאכול בשעה אחת אף חלב ואח"כ בשר.

בכו"פ טען ע"ז דמש"כ הזוהר שלא לאכול בשעתא חדא אין הכוונה שעה ממש אלא עת אחד מהעיתים בוקר צהריים ערב, ואילו הכא מנהג הרמ"א הוא שעה ממש אחד מכ"ד ביום כש"כ האו"ה להדיא, וע"כ אינו מטעם הזוהר, ועי' בשיו"ב[[2]](#footnote-3).

אלא שבעיקר ד' הפר"ח והגר"א תמה ע"ז בשיו"ב סק"ו בתרתי, חדא שהרי בזמן תרוה"ד שהזכיר מנהג זה אכתי לא נתפרסם ספר הזוהר, וכתב דמ"מ ידעו בקבלה כדינו של הזוהר ועפי"ז נתייסד מנהג זה, עיי"ש עוד אריכות.

עוד הק' השיו"ב דא"כ מ"ט לא נהגו גם לענין גבינה ואח"כ בשר להמתין לכה"פ שעה [עי' רמ"א פט-ב], עיי"ש שהאריך בזה שיש הסוברים דהזוהר לא דבר אלא בבשר ואח"כ גבינה אבל דחה דבריהם, ועיי"ש די"ל דלא קבלו ע"ע בגבינה ואח"כ בשר שהוא נגד המפורש בגמ'.

ושמעתי לפרש דוודאי אין כוונת הגר"א ופר"ח דמנהג זה הוא מטעם שהחמירו את הזוהר, רק שהגם שכתבו התוס' דמעיקר הדין מותר בסעודה אחרת מ"מ נהגו לעשות הפרדה בין הסעודות שלא יהיה כסעודה אחת וע"ז הביאו מהזוהר ששיעור הפרדה שלא ייחשב בב"א הוא שעה, ודו"ק, וא"ש כל הקו'.

ויסוד הדבר מבואר בלשון הראבי"ה

דמשמע שגם לשיטת התוס' יש להפסיק מעט בין סעודה לסעודה דאל"כ נראה הכל כחד סעודה, ומה"ט הצריכו שעה, ולפמש"כ הם הם ד' הגר"א והפר"ח שהצריכו שעה עפ"י הזוהר.

ועפי"ז י"ל משה"ק במקו"א גבי תבשיל של בשר ושאר אופנים שאי"צ המתנה דלכאו' לדעת הזוהר אכתי היה צריך להמתין שעה מתורת דחשיב כאוכל בשר וחלב ביחד, ולד' הפר"ח והגר"א הרי הרמ"א פסק כהזוהר.

ולפי הנ"ל מבואר היטיב שהמנהג הוא תוספת לדין המתנה אבל לא החמירו את דינו של הזוהר גופא [אבל לדעת החיד"א שפיר יצטרך להמתין שעה].

ב. בכו"פ כתב דשעה הוא לכה"פ תחילת עיכול. ולפ"ז בעי' שעה וחומש

ג. עוד יתכן לפרש טעם המנהג [וקצת משמע כן באו"ה שיובא לקמן] עפמש"כ הש"ך דאחר שעה כבר אי"צ קינוח והדחה וי"ל דלכך נהגו להמתין שעה תחת קינוח והדחה, וכ"כ בפמ"ד שפ"ד סק"ז ועיין בפמ"ג סק"ה עשה סמך לש"ך מד' הלבוש, אבל דעת הט"ז דאחר שעה עדיין צריך קינוח והדחה.

ולדינא, בפמ"ג מ" סק"ב פסק כט"ז, וחכמ"א מא-יג פסק כש"ך, ודרכ"ת פט-טו כתב להקל כש"ך בחולה שאין לו בנקל לעשות קינוח שיעשה רק הדחה בצירוף השיטות שסגי בזה. ומשמע שם שלדעת הט"ז עד שש שעות בעי קינוח והדחה

(ובחוט שני ריבית בסופו כתב שעד שש שעות צריך קינוח והדחה בגבינה ואח"כ בשר או להיפך, אמנם כמדומה שהעולם לא נהגו כן ואפשר דבצירוף שיטת ר"ת דאי"צ כלל קינוח והדחה אחר גבינה סמכינן ע"ד הש"ך דאחר שעה אי"צ קינוח והדחה, וצ"ע.

ומ"מ אחר ו' שעות לכו"ע אי"צ קינוח והדחה כמבואר בתוס' קד: בדעת ר"ת דדעתו דשש שעות הוא במקום קינוח והדחה, וזה מוסכם לכו"ע).

ד. ובתורת האשם ויד יהודה סק"ב פי' הטעם עפ"י לשון האו"ה מ-ג,ד "דאף לשיטת התוס' אסור לברך ברהמ"ז ע"ד לאכול מיד גבינה, ונהגו העולם להמתין שעה אחר ברהמ"ז ואוכל אז גבינה בלא קינוח", ומשמע קצת דלכך המתינו שעה כדי שלא יברך ע"מ לאכול מיד, עי' לקמן מהד"מ.

ונפק"מ שיש לדון מהנך טעמי אם צריך שעה אחר ברהמ"ז דוקא או סגי בשעה ואח"כ מברך ברהמ"ז, ולפי טעם האו"ה וכן בלשונו מבואר דדוקא אחר ברהמ"ז צריך שעה וכ"נ לטעם הראבי"ה.

אמנם ברמ"א פט-א כתב להדיא שאין חילוק אם ממתין שעה קודם ברהמ"ז או אח"כ, ובדרכ"מ סק"ה כתב שגם האו"ה לא אמר כן בדוקא אלא אורחא דמילתא נקט [ולא כש"כ לעיל בכוונתו].

ועי' במקו"א מש"כ עוד נפק"מ בתבשיל של בשר].

**ג. בדעת התוס' מסעודה לסעודה-**

טעם שיטת התוס' כתב בתו"ח ובכו"פ דשיטתם בעיקר דין המתנה היא מחודשת דיסודו הוא בשביל היכר בין הבשר לגבינה וסגי במה שגמר סעודתו.

ולפי"ז צל"פ כוונת התוס' לא פלוג היינו בתורת ראיה והוכחה שאין לאסור מסעודה לסעודה.

אבל תמה ע"ז בתו"ח דא"כ גבינה ואח"כ בשר נמי ליבעי המתנה.

וראיתי מיישבים בזה דעיקר דין המתנה הוא להפסיק בין הסעודות, אבל לא גזרו אלא בבשר ואח"כ גבינה כיון שהבשר נשאר בין השינים הרי אכילת הבשר עדיין קיימת קצת ובזה תקנו להפסיק בסילוק סעודה, משא"כ בגבינה ואח"כ בשר מיד כשגומר לאכול את הגבינה נפסקה אכילת הגבינה.

וי"ל דדוקא בשר חשוב לתת שם של סעודת בשר על כל אכילתו ובעי הפסקה משא"כ גבינה, וכ"ז דוחק.

אבל בפשוטו שיטת התוס' מתורת לא פלוג ממש, ומחמת זה התירו מסעודה לסעודה.

**ד. לברך ברהמ"ז-**

והנה ברמ"א פז-א הביא י"א דאף אם דעתו לאכול גבינה יכול לברך ברהמ"ז ועי"ז להפסיק את הסעודה, וכתב שיש נוהגים כן.

בט"ז והגר"א חלקו ע"ז דבעי סילק דוקא וגמר סעודתו אבל אם דעתו להמשיך לאכול לא סגי לחלק את הסעודות.

ובדעת הי"א מצאנו שני אופנים:

א. בחי' בכור שור חולין קה. [הו"ד בפתחי תשובה] פי' דע"י ברהמ"ז מחלק את הסעודות כמו לענין ג' סעודות בשבת.

ב. בכו"פ באר שיסוד שיטת התוס' מסעודה לסעודה הוא מטעם היכר ואף בברהמ"ז חשיב היכר, אלא שכבר הבאנו לעיל קו' התו"ח ע"ז דא"כ גבינה ואח"כ בשר נמי ליבעו היכר.

ועוד מבואר בזה שאין בו משום ברכה שאי"צ כיון דבלא"ה לא יוכל לאכול, ועיין בחי' הפלאה שפקפק בזה.

וע"ע בפמ"ג דמ"מ לענין החומרא שהביא הרמ"א אח"כ דאף בגבינה ואח"כ בשר צריך להמתין נהגו עלמא דסגי בברהמ"ז, ומבואר בדבריו חידוש דאף שאינו אלא מכח חומרא מ"מ אין בו משום ברכה שאי"צ.

וע"ע בפמ"ג א"א תקנב-יב מותר להפסיק בברכת המזון כדי לעשות אח"כ סעודה מפסקת שאל"כ לא יוכל להמשיך באכילתו שאסור לו לאכול במפסקת שני תבשילין, ובשעה"צ שם סקט"ז תמה ע"ז שהוא גורם ברכה שאי"צ אבל הפמ"ג לשיטתו אזיל.

**ה. קינוח והדחה אחר ברהמ"ז-**

א. מבואר בגמ' קה. דבעינן קינוח והדחה, ושיטת הר"מ והרי"ף דאחר בשר אסור לאכול גבינה עד שש שעות וע"כ דין קינוח והדחה איירי בגבינה ואח"כ בשר.

אבל שיטת ר"ת קד: דקינוח והדחה מועיל להתיר לאכול גבינה אחר בשר.

ב. ויש לדון בשיטת התוס' דמסעודה לסעודה אי"צ שש שעות וסגי בברהמ"ז אם בעי קינוח והדחה.

הנה ברמ"א פט-א מבואר שאם ברך ברהמ"ז לשיטת התוס' הוא מותר ע"י קינוח והדחה דוקא.

ביעב/ץ הוכיח להדיא בתוס' שלא בעי' קינוח והדחה (ממש/כ 'היכי דמי אי בשר תחילה אפי' בנטילה וקינוח לא סגי עד סעודה אחריתי', ואי בעי' קינוח והדחה מה קו' שיעמיד בכה/ג שהיא סעודא אחריתי ואכתי בעי' קינוח והדחה)

וכתב בראש יוסף קד: דסברתו פשוטה דמ"מ לא גרע מגבינה ואח"כ בשר דבעי קינוח והדחה לכה"פ ומסעודה לסעודה הוא רק דין בשיעור ההמתנה.

ובדברי חמודות אות כה השיג ע"ז ודעתו דלשיטת התוס' סגי בסעודה לסעודה אף בלא קינוח והדחה, וגם בפמ"ג שפ"ד פט-ה העיר ע"ד הרמ"א שלא נזכר זה להדיא והביא הדברי חמודות.

ובדברי חמודות הביא מהלבוש שלא הזכיר קינוח והדחה ובא"ח-קעג הצריך קינוח והדחה, אבל בפמ"ג כתב לדחות דהכא איירי בהפסק שעה לכך לא הצריך קינוח והדחה וכדעת הש"ך סק"ז דאחר שעה אי"צ קינוח והדחה.

[והביא ד' או"ה הארוך שהמנהג להמתין שעה מסעודה לסעודה ואף בלא קינוח והדחה כלל, ואולי טעמו כש"כ הש"ך דאחר שעה אי"צ קינוח והדחה אבל במסלק מיד מודה לאסור].

וסייע לזה מדעת ר"ת בתוס' קד: שהעמיד הא דמר עוקבא שהמתין מסעודה לסעודה בשלא קינח והדיח אבל אם קינח שרי בשר ואח"כ גבינה גם בלא המתנה, והרי שיטת התוס' דמסעודה לסעודה היינו מיד בגמר הסעודה (וכן הביא בהג"א בשם ר"ת עצמו) משמע דאי"צ קינוח והדחה בכה"ג וכל דין מסעודה לסעודה בא לפתור הענין של קינוח והדחה לדעתו, אלא שהדבר צ"ב רב מה ענין סילוק הסעודה לקינוח והדחה.

וראיתי מבארים בזה באופן מחודש, דיסוד דין קינוח והדחה אינו בא לנקות את השיריים שבין השינים רק עיקרו הוא לתת הפסקה וסילוק אכילת הבשר, אבל צ"ע דא"כ מה לי בשר ואח"כ גבינה או איפכא.

ואולי דוקא בשר חשוב לתת שם על כל האכילה של סעודת בשר עד שמפסיק ממנה, משא"כ בגבינה נגמרת האכילה מיד ולא חשיב המשך של אכילת סעודת גבינה.

ב. ולשיטת הרמ"א דמפרש ד' התוס' דאף מסעודה לסעודה בעי קינוח והדחה א"כ יל"פ דד' הגמ' בקינוח והדחה קאי בבשר ואח"כ גבינה ואחר ברהמ"ז כשיטת ר"ת [אף דלא ס"ל כפירושו דסגי בקינוח והדחה לחוד בלא המתנה כמו שצ"ל לדעת הרמ"א מקו' הדברי חמודות], ואין להם הכרח לפרש כהר"מ והרי"ף דאיירי בגבינה ואח"כ בשר.

אבל ברמ"א פט-ב מבואר שהסכים לד' השו"ע שצריך קינוח והדחה בגבינה ואח"כ בשר, ואין לזה מקור מוכרח בגמ'.

והפשוט צ"ל דפשיטא ליה להרמ"א מסברא שלענין קינוח והדחה אין מקור לחלק בין גבינה ואח"כ בשר איפכא ולא ס"ל חילוקו של ר"ת להלכה.

אבל ביד יהודה סק"ב באר בדעת הרמ"א דבר חידוש, דלעולם בעיקרא דמילתא אף הוא מודה להדברי חמודות, ויסוד הדבר דשיטת התוס' הוא ע"ד הר"מ דבעי המתנה שש שעות אלא דמטעם לא פלוג הקילו, א"כ כשם דלשיטת הר"מ אחר שש שעות אי"צ קינוח והדחה ה"נ לשיטת התוס' מסעודה לסעודה אי"צ קינוח והדחה, ולפי"ז קינוח והדחה לא נאמר אלא בגבינה ואח"כ בשר.

ומש"כ הרמ"א להצריך קינוח והדחה אחר ברהמ"ז הוא משום שלא סמך על שיטת התוס' אלא בצירוף דעת ר"ת דאחר אכילת בשר אי"צ המתנה וסגי בקינוח והדחה, אבל לענין קינוח והדחה בגבינה ואח"כ בשר תוס' מודו להר"מ בזה וחשש לדעתם.

**ו. סעודה אחת כל היום-**

בש"ך פט-ה הביא מיש"ש דלכו"ע אם לא סילק וברך אפי' כל היום כולו אסור.

ובפשוטו היה נראה דלשיטת הר"מ וודאי יש להתיר אחר ו' שעות, ורק לשיטת התוס' יש לאסור.

ועיין בלשון מהרש"ל שנראה מדבריו דקאי על ד' ר"י וע"ז אמר שגם הר"י מודה דאין להקל בפחות מו' שעות בלא ברהמ"ז, אבל לשיטת הר"מ באמת היה מקום להקל בזה.

אבל לשון הש"ך משמע דלכו"ע אמר כן, וזה צ"ב שהרי לשיטת הר"מ אינו תלוי בסעודה לסעודה רק בזמן ו' שעות א"כ מה לי אם הוא באותה סעודה?

והנה דעת ערוה"ש שהצריכו ו' שעות מסוף סעודה של בשר ולא סגי בו' שעות מזמן אכילת הבשר לחוד, ולפי"ז מתבאר דכך הוא תקנת חז"ל להצריך ו' שעות מסוף הסעודה של בשר ולא מזמן אכילת הבשר, ולפי"ז א"ש ד' היש"ש דכל זמן שלא סילק סעודתו שפיר אסור אף אם עבר ו' שעות.

אבל לא קי"ל כדברי ערוה"ש ונקטו הפוסקים כדעת הדגמ"ר על הש"ך סק"ג דסגי מסוף זמן אכילת הבשר, א"כ שוב תיקשי למה צריך גם לגמור את הסעודה.

וגם עיקר דברי ערוה"ש גופא צ"ב למה נצריך ו' שעות מסוך אכילת הבשר, ובפשוטו טעמו משום שגזרו על הסעודה של הבשר ולא פלוג חז"ל.

אבל ראיתי מבארים באופן מחודש בכ"ז די"ל דעיקר טעמו של הר"מ אינו משום הבשר שבין השינים רק הוא טעם להחשיב שלא גמר את הסעודה וצריך להמתין עד שיגמר לגמרי הסעודה שלא יישאר בשר בין השינים, אבל אם לא סילק את הסעודה הרי לעולם חשיב באותה סעודה ולא אכפ"ל גם אם לא נשאר בשר בין השינים.

וזה ביאור מש"כ הש"ך דבאותה סעודה וודאי אסור גם לשיטת הר"מ, ואדרבה זהו יסוד החומרא של ו' שעות.

ובזה מתבאר ג"כ טעמו של ערוה"ש שצריך המתנה ו' שעות מסוף הסעודה ולא סגי בהמתנה משעת אכילת הבשר.

אבל אינו מובן מ"ש גבינה ואח"כ בשר שאי"צ המתנה וע"כ משום שנגמרה האכילה מיד כיון שאין בשר בין השינים ואף שהוא באותה סעודה א"כ ה"נ בשר אחר ו' שעות לא נשאר בין השינים ולמה אסור קודם סילוק סעודה.

וכנראה צ"ל ביאור ד' הש"ך באופ"א שיש כאן גזירה מיוחדת שבאותה סעודה אסור לאכול בשר וחלב שמא יבוא לאוכלם יחד, והיינו דקאמר מסעודה לסעודה וכלול בזה גם דין שלא לאכול באותה סעודה וגם דין שצריך המתנה עד סעודה אחרת [ועצ"ע ביאור ד' ערוה"ש], וצ"ע.

**ז. ד' הפר"ח-**

בפר"ח כתב דבחורף אי"צ להמתין ו' שעות רק ד' סגי, ובגליון מהרש"א ויד אפרים בשם גן המלך וכו"פ הבינו דאזלינן בתר שעות זמניות, אבל תמה ע"ז בכו"פ סק"ג ובפמ"ג מ"ז-א אטו משתנה שיעור העיכול מחורף לקיץ.

אבל עיין היטיב בלשון הפר"ח מבואר דעתו שהוא מענין לא פלוג, דאף להר"מ יסוד השיעור הוא מסעודה לסעודה כמבואר בגמ' אלא שהצריכו שיעור הזמן שבין סעודה לסעודה אבל בחורף שיעור הזמן שבין סעודה לסעודה הוא ד' שעות, וכ"כ בשיורי ברכה-ג ומ"מ מסיק לדינא שצריך להחמיר בזה אף למנהג אשכנז.

ובעיקר הדבר מסופק הייתי אם קולת הפר"ח שייכת בימינו שהרי יסוד הקולא שלו הוא דאף להר"מ עיקר התקנה היתה מסעודה לסעודה ובחורף שרגילות היתה בזמנם לאכול בתחילת הלילה היו אוכלים אחר ד' שעות, אבל בזמנינו אין שינוי בין ההרגל בקיץ או בחורף ורגילים לאכול גם בחורף רק אחר ו' שעות, ותלוי בהנ"ל

**ח. קינוח והדחה-**

א. מהו קינוח והדחה עי' בב"י או"ח-קעג מחלוקת הראשונים דעת רש"י ורו"ר דהדחה היינו הדחת הפה, ודעת הר"מ דהדחה היינו הדחת הידים.

וע"ע שם דעת רש"י דקינוח והדחה תרוייהו בעינן, והרשב"א נקט דחדא מינייהו סגי, ומסיק שהעולם נהגו לעשות שניהם.

ובטור יו"ד כתב שאם שורה פתו במים או יין עולה לתרוייהו, אבל יותר טוב שכ"א יהיה בפנ"ע.

ב. ב"י או"ח בשם הגה"מ איזה שירצה יקדים אם הקינוח או ההדחה, אבל הטור כתב דיקנח ואח"כ ידיח, וכתב בב"י דאפשר לאו דוקא הוא, וכ"פ בש"ך פט-יג, אבל בשיו"ב פט-ג כתב דנכון להקדים הקינוח.

ג. דעת המאירי קד: דקינוח בא כדי להוציא מה שבין השיניים.

דעת הלבוש דיסוד הקינוח לסלק השומן שנדבק בפיו אף בגבינה מעט.

ונפק"מ מזה בשותה חלב, עיין רש"ש קג: שאי"צ קינוח בשותה חלב רק באוכל גבינה וכנראה הוא ע"ד המאירי, וסגי ליה בהדחה [והוסיף שגם אי"צ נט"י כיון ששותה ע"י כוס ואינו נוגע בחלב].

אבל בבדה"ש סק"נ הביא מאו"ה מ-ח מבואר שצריך קינוח כנראה ס"ל כדעת הלבוש או משום לא פלוג [וגם מבואר שם שצריך הדחת ידים וכנראה חייש שמא יגע בקצת חלב שמצטבר בדפנות הכלי או משום לא פלוג, בדה"ש], וע"ע בס' ילקוט יוסף שהביא כמה אחרונים בזה ובתשובות והנהגות ב-שצ ג"כ מיקל בחלב.

ד. בפר"ת סק"ז כתב שצריך לבלוע המאכל שמקנח בו, וכ"ה בכל בו-קו:"ויבלע ולא יפלוט"[[3]](#footnote-4), וכ"כ בפתחי תשובה סק"ה, אבל בר"מ פ"ט מאכ"א הכ"ו כתב יבלע או יפלוט, והו"ד בשפ"ד פט-יב, אמנם בשיו"ב סקט"ז הביא מכנה"ג שלא גרס בר"מ פולטן אלא 'לועסן או בולען' אבל לעולם צריך לבלוע ולא לפלוט.

והוסיף בפתחי תשובה דלכתחילה בלא"ה אסור לפולטו משום הפסד אוכלין, אמנם במים לכאו' אין בו משום הפסד אוכלין שמיועדים לניקוי ורק בשאר משקין יש לחוש לזה, עי' בדה"ש ציונים פט-קטו מש"כ עפ"י לשון בעהע"ט, וגם בזה בפחות מרביעית יש לצדד שלא לחוש לזה, עי' בפמ"ג או"ח-רצו[[4]](#footnote-5).

אבל בפמ"ג ושיו"ב סקט"ז ויד יהודה קצר-יח פסקו שאי"צ לבלוע [וביד יהודה כתב דט"ס בכלבו ואף הוא מודה שאי"צ לבלוע, ויתכן דהצריך לבלוע משום הפסד אוכלין, עי' בדה"ש שם].

ה. אוכל במזלג אם צריך נט"י, עי' פר"ח סק"ט וערוה"ש שאי"צ נט"י, ובפמ"ג שפ"ד פט-כ כתב דנכון להחמיר.

**ט. ספק המתנה-**

כתב ביד יהודה פט-א דכל שיש לו ספק בחיוב ההמתנה הרי הוא חייב להמתין ואף דהוי ספק דרבנן מ"מ חשיב כמו דשיל"מ שהרי לאח"ז יותר איסורו.

[ויש כאן תמיהא גדולה מד' היד יהודה עצמו סי' סט סג-ד דאין דין דשיל"מ אלא באיסור חפצא ולא באוא"ב שהוא איסור גברא[[5]](#footnote-6) ועי' במגיה ליד יהודה מש"כ בזה, וצ"ע].

בדרכ"ת סק"ה דן ע"ד היד יהודה עפ"י סברת הצל"ח בביצה דלא אמרו דשיל"מ אלא באוכלין שלעולם א"י לאוכלו אלא פעם אחת ואינו מפסיד שימוש במה שממתין, אבל בטלטול כלי מוקצה שיכול להשתמש גם השתא וגם אח"כ ומה יהני לו שיש לו מתירין לאח"כ הרי שימוש זה שרוצה לעשותו עכשיו אין לו מתירין ואח"כ הוא שימוש נוסף.

וה"נ הכא אף דאיירי לענין אוכלין וי"ל שכל גבינה יאכל אח"כ באר במגי"ס דכיון שנאסר בכל גבינות שבעולם הרי י"ל דלמא הוא רוצה לאכול גבינה גם השתא וגם אח"כ ועל האכילה של עכשיו אין כאן דשיל"מ כלל.

וביתר ביאור יש להוסיף כמו שהביא שם בדרכ"ת מאיזה פוסקים דהכא הנידון כולו הוא על הזמן, והרי הזמן אין לו מתירין.

**י. שינה-**

עוד קולא חידשו אחרונים עיין ס' ויעש אברהם-נא ודעת קדושים להגאון מבוטשאטש פט-ב שהיקל שאם ישן שנת לילה חשיב הפסק בין הסעודות [עיי"ש לענין חג השבועות], וע"ע בפסקי תשובה ג-רפה.

ובס' דברי ישראל (וועלץ) ח"ב בסופו [בהג' על מנהגי חת"ס] הביא שהחת"ס מתחילה רצה להקל בזה והכין לו קפה לאחר השינה ונשפך לו וראה בזה סימן משמים דלא פלוג רבנן ובכל ענין אסור.

[ושמעתי שהגריש"א אמר שמעיקר הדין היה נראה כן אף בשנת צהרים, ועכ"פ נוהג כן למעשה בשנת לילה], אמנם לא כו"ע קיבלו דבריו.

ויש בזה כנראה שני אופנים, חדא י"ל דחשיב בכה"ג קיום של מסעודה לסעודה [וצ"ב], ועוד שמעתי שהטעם בפיו מתעכל טפי בשעת השינה, וכנראה נפק"מ מזה בשנת צהרים.

והעיד הגרי/ז חתן הגרי/ש שלא נהג כן למעשה אף בשנת לילה.

**יא. קטן-**

לדעת הרמ"א דהמתנה אינה אלא מנהג כתבו הפוסקים שחולה רשאי שלא להמתין או ימתין רק שעה אחת לכה"פ, וכשיטת התוס'.

וה"נ כתבו לענין קטן שהוא כחולה, ואף בקטן שאינו כחולה יש מקום להקל בזה.

אבל לדעת השו"ע לכאו' אין עצה להקל בזה כלל, והנותן לקטן עובר באיסור ספיה.

ועי' ברוקח-תסט הביא מפסיקתא רבתי:"כשביקש משה לכתוב את התורה לא היו המלאכים מניחים אותו א"ל הקב"ה מה אתם מקיימים את התורה תינוק הגמל מישראל מקיימה יותר מכם, יוצא מבית הספר אם היה אוכל בשר אינו אוכל חלב עד שירחות ידיו מן הבשר ואתם אצל אברהם הביא לפניכם בשר וחלב ואכלתם", משמע דסגי בקינוח והדחה.

ועי' במאירי קה. שכבר צידד עפ"י מדרש זה דאף לשיטת השו"ע יש להקל בקטן שעיכולו מהיר וגם נמס בשיניו יותר מהר, וכתב שיש לסמוך ע"ז עכ"פ לענין עוף עיי"ש.

ועיין שבט הלוי ד-פד משכ"ב להלכה שלמנהג אשכנז יש להקל אף בקטן שאין בו דין חולה לכה"פ בעוף היכא שיש בו צורך [ועי' במכתבים ומאמרים-שלב להגרא"מ שך שהיקל אחר שעה אף בבשר אם יש בזה צורך], ובשו"ת יביע אומר א-ד כתב להקל אף לבני ספרד בזה ומ"מ בחולה מעט אין להקל דל"ש בו האי טעמא ואולי אפי' בחולה ממש אין להקל כדין כל איסור דרבנן עי' יו"ד-קנה דקי"ל שאין להתיר אלא בשלא כדר"א.

ובתשובות והנהגות א-תלה כתב דכיון שאינו אלא מתורת הרחקה אין בו איסור ספיה, ואינו מסתבר שהרי יסוד האיסור משום טעם ובשר שבשינים הוי ממש כבב"ח.

**יב. ברך על הגבינה-**

עוד דנו האחרונים במי שברך על הגבינה קודם שש שעות אם יטעם ממנה כדי שלא תהיה ברכתו לבטלה, ובפשוטו לדעת השו"ע אין להתיר ולדעת הרמ"א שרי כיון שאינו אלא חומרא וגדר.

ובכה"ח הביא מזכור לאברהם שכתב ע"ע שאירע לו מעשה שאחר ד' שעות מאכילת הבשר ברך על גבינה ואכל, וכתב דאף בני ספרד יש להם לסמוך על הרמ"א שמתיר וגם דעת הפר"ח דבחורף אחר ד' שעות שרי [והנה עוד פסק הכה"ח סק"ח מדעת קדושים פט-ב שאם התחיל לאכול בשוגג מותר להמשיך סעודתו שאינו דין ממש רק חומרא וגדר וכל שהתחיל כבר סעודתו אין מקום לזה, אבל לא קי"ל כן].

אלא שמדבריו שם אינו ברור כ"כ אם דוקא בצירוף דעת הפר"ח התיר וא"כ אין להתיר אלא אחר ד' שעות ובחורף דוקא [וגם כתבנו לעיל להסתפק אם יש קולת הפר"ח גם בימינו], או שגם על דעת הרמ"א לחוד היה סומך, ועיין בשו"ת יבי"א ב-ה שהביא מהשד"ח שדן בזה וביבי"א שם מסיק דאף יכול לסמוך על הרמ"א לחוד ומיד אחר הסעודה שרי [ועיי"ש שהאריך שגם בל"ז יש מקום להקל לעבור על איסור דרבנן להנצל מברכה לבטלה, עיי"ש אריכות גדולה בזה], אבל בשבט הלוי ד-כ נקט דדוקא בצירוף דעת הפר"ח יש להקל בזה.

ובשבה"ל הוסיף בזה חידוש גדול דאף בני אשכנז אין להקל עפי"ד הרמ"א, ודעתו שם שאין לאדם לעבור שום איסור או אפי' חומרא שיש לה מקור כדי להנצל מאיסור ברכה לבטלה ואין להקל אלא מכח דעת הפר"ח דאחר ד' שעות בחורף לא אסרו, עיי"ש מה שהביא מהשדי חמד.

אמנם מד' הזכור לאברהם ל"מ כדבריו שהרי צירף גם שיטת הרמ"א ולא הביא דברי הפר"ח לחוד ומשמע שיש בזה סניף להקל, וד' שבט הלוי מחודשים מאוד ואין נראים להלכה[[6]](#footnote-7).

ושו"ר בתשובות והנהגות ב-שפט שכתב להתיר לבני אשכנז מיהו כתב דלכה"פ שעה אחת צריך להמתין.

אמנם גם זה אינו ברור בעיני שהרי ג"ז ממנהגא ולא מדינא אח"כ שמעתי שכן מורה הגריש"א שאם פיו וידיו נקיות אף בפחות משעה יכול לאכול כדי שלא תהיה ברכתו לבטלה.

ונראה דאף לפמש"כ במקו"א טעם ההמתנה של שעה בדעת הפר"ח והגר"א עפי"ד הראבי"ה דיסוד ההמתנה שעה שכתב הרמ"א הוא משום דבעינן המתנה בין הסעודות, וע"ז הביאו הגר"א והפר"ח מקור לשיעור שעה מהזוהר שהוא שיעור דלא חשיב סעודה אחת.

ולפי"ז יש מקום לדון ששיעור שעה הוא מדינא דבלא זה חשיב כסעודה אחת ושוב אין היתר לאכול כדי להנצל מברכה לבטלה, אבל בפשוטו מסתבר שגם לפי הנ"ל הוא רק ממנהגא.

**יג. פת שאכל עם בשר-**

בשו"ע פט-ד מי שאכל גבינה ורוצה לאכול בשר צריך לבער שיורי הפת שאכל עם הגבינה, ועי' בב"י מקורו מירושלמי.

כתב באגרו"מ יו"ד-לח דכ"ז בפת שאכל ממש עם הגבינה או פרוסה שחתך כדי לאכול עם גבינה אבל שאר הלחם שחתך ממנו אף שעמד בצד הגבינה נזהר בו ואי"צ לחוש לו אלא שיש בזה מעלה יתירה של הרחקה למהדרין.

ופי' בזה ד' ההג"א שהביא הב"י דמצוה מן המובחר לסלק הלחם וכל המאכל שאכל עם הגבינה, ומהו מצוה דנקט הרי הוא חיוב מדין הירושלמי, ובאר דד' ההג"א איירי בלחם הגדול שאין בו חיוב רק הידור, וכ"נ בערוה"ש פט-טו, אמנם עי' בדה"ש מה שהביא מהדרכ"ת שיש חולקים בזה ומדינא חייב לבערן.

**יד. סימון סכינים-**

ברמ"א בסוף הסימן נהגו לעשות שני סכינים אחד לבשקר ואחד לחלב ונהגו לרשום של חלב, ומקור הענין מבואר בתורת חטאת-עו ובדברי חמודות על הרא"ש חולין ח: אות כח מסוגיא דהתם שעושה הטבח שני סכינים ופירש"י והרא"ש דעי"ז אית ליה היכרא שעושה עליהם סימן.

ומה שנהגו לרשום של חלב כתב בתו"ח שם משום דאסמכוהו אקרא דשני חריצי חלב שהחריץ יעשה בשל חלב, ואין לשנות שאם ימצא סכין לא יבוא להשתמש בו למין השני.

**טו. חג השבועות-**

בדין המתנה בחג השבועות, רוה"פ הזהירו שלא להקל בדיני בב"ח כלל בשבועות יתר מבכל השנה, עי' במ"ב תצד-יז מהפמ"ג [ועי' בנועם אלימלך פ' משפטים ובפסקי תשובות שם].

אבל מצאנו בכלבו-קו [הו"ד בבאה"ט תצד-ח] שכבר דן להקל בזה וכתב שנוהגין לאכול בשר בצהרים ואח"כ במנחה אוכלים חלב אף שלא עברו שש שעות, וסגי בהמתנת שעה כיון שהוא תאב לאכול כבר נתעכל הבשר ואף דאיכא למ"ד הטעם משום בשר שבין השיניים יכול לחצוץ שיניו וסגי בהכי אף דבכל השנה אין לסמוך על חציית השניים תוך שש.

ועי' בדרכ"ת פט-יט הביא ד' הכלבו וכתב דוודאי אין לסמוך עליהם להלכה רק כש"כ בח"י תצד-יא שאין להקל יותר מכל השנה וכ"כ הפמ"ג ומ"ב תצד-יז [ובספר ויעש אברהם היקל בצירוף שינה].

ועיי"ש בדרכ"ת האריך במנהג אכילת חלב אם ראוי בשביל זה לבטל סעודת בשר שהוא ביטול שמחת יו"ט, עיי"ש.

**יז. שינים תותבות-**

בדין שיניים תותבות לא עיינתי, רק אציין כמה מ"מ בזה.

יש כנראה כמה קולות עיקריות בזה:

א. בדרכ"ת פט-יא וכה"ח פט-כב בשם שאלת שלום דעיקר הקולא הגדולה לסמוך הוא שהן עשויות מחומר קשה מאוד כמו זכוכית שלפי הנראה אינו בולע.

ב. במנח"ש ב-מו נקט עיקר הקולא עפי"ד החת"ס שחום הטבעי מקלקל הטעם הבלוע במהירות והוי כאב"י [ואף דהוי ככלי שאב"י אינו בכלל דין המתנה].

וי"ל שהוא פגום לגמרי ואף אין בו משום חורפיה מחליא לשבח, ואכ"מ, וכן יש לצרף דעת הסוברים דדוקא בחלתית אמרינן כן.

ג. קולא נוספת שהזכיר במהרש"ם א-קצז עפי"ד האו"ה-לד דשיעור יס"ב הוא בשיעור שידו של אדם נכוית ולא כריסו של תינוק נכוית ובד"כ אין אדם אוכל בשיעור חום זה.

ד. במהרש"ם הזכיר עוד דעת החמו"ד שאם לא שהה משך זמן אינו בולע ופולט.

לדינא, במהרש"ם מסיק להקל מכח שני צירופים האחרונים לענין בב"ח, אבל לענין פסח שמחמירים הרבה יש להחמיר בזה.

ובבי"צ יו"ד ח"א מג-יב, ובארחות רבינו ח"ב עמ' רז בשם החזו"א, כתבו שיש להקל גם לענין פסח מטעם אחר, ששיעור החום שאדם אוכל ושותה אינו מבליע ומפליט דהוי ככלי שני [ולכאו' הוא דבר תימה שהרי וודאי אדם שותה גם בשיעור יס"ב והרי הוא כלי ראשון ומה"ת לא יבליע].

והנה לענין בב"ח נקטו הפוסקים שיש להקל, אבל לענין פסח צ"ע להקל, שהרי המהרש"ם כתב עפי"ד להחמיר, וגם טעמו של המנח"ש שהבלוע נפגם ל"מ לענין פסח דקי"ל דנטל"פ אסור בו.

גם טעמו של החזו"א וקה"י צ"ע לענין פסח שאוכלים דבר חריף כמו חזרת, ומבליע ומפליט גם בלא חום, עיי"ש בארחות רבינו ששינים אינם בכלל דוחקא דסכינא, וצ"ע.

והגרשז"א והגריש"א ומנח"י ועוד מפוסקי זמנינו נקטו שלענין פסח ראוי להגעיל קודם הפסח ע"י שתיה של משקה חם בשיעור הכי חם ששותה, אבל לענין בב"ח אין לחוש.

1. מנהג יוצאי גרמניה להמתין ג' שעות ואין לזה מקור ברור, אבל עי' באו"ה המיוחס לרי"ו אות לט ז"ל:"אכל בשר אסור לאכול גבינה עד סעודה אחרת והוא ג' שעות", אמנם נראה שם שהוא ט"ס ובפרט שברי"ו נט"ו-כח כתב ו' שעות.

   ועי' בדרכ"ת סק"ו הביא מספר מזמור לדוד דכיון דבחורף רגילות לאכול אחר ג' שעות ממילא גם בקיץ מיקרי זמן סעודה אחרת, וטעמו מבואר שם עפי"ד הפר"ח שנביא לקמן דבחורף אי"צ שש שעות ומיקרי סעודה לסעודה, והרחיב זה גם לקיץ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועפי"ז יש נוהגים להמתין חצי שעה בין גבינה לבשר, שפסק הרמ"א בסעיף ב' להחמיר בזה ומפרשים טעמו עפ"י הזוהר כשי"ת במקו"א, וס"ל כהכו"פ בדעת הזוהר דשעה לאו דוקא, אבל להגר"א ופר"ח מבואר דהזוהר שעה דוקא אמר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולא עיינתי כעת אם יברך עליו או דהוי כמטעמת. [↑](#footnote-ref-4)
4. שאין בפחות מרביעית משום ביזוי אוכלין, מיהו הכא יתכן דחשיב כהפסד אוכלין ואולי גם בפחות מרביעית, עי' מש"כ במקו"א בכ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולמד כן מעירובין לה: דספק עירוב הקילו ולא אמרינן דהוי דשיל"מ שיכול לצאת אחר השבת, וכן ספק טבל מטומאה קלה אזלינן לקולא, וכתב שיש לזה הרבה ראיות מגמ'. [↑](#footnote-ref-6)
6. כנראה ד' שבט הלוי אין להם מקום להלכה, עיי"ש שנתקשה מד' המג"א-רצט שאם ברך קודם הבדלה יטעם בלא להבדיל משום הפסק בברכה שנמצא שעבר ברכה לבטלה [וכתב המג"א דלא דמי לגביל לתורי שאינו הפסק דהתם איסור תורה לאכול בלא לתת לבהמה לא חשיב הפסק משא"כ הכא הוא איסור דרבנן לחוד], ועיי"ש בשבט הלוי נדחק דהתם אינו חשש אכילת איסור רק חיוב להבדיל קודם והרי מקילינן בהתחיל בהיתר א"כ ע"י שהתחיל לברך הוי כעין התחיל בהיתר, ודוחק.

   וצ"ע שהרי כתב בביאוה"ל-קסז דמשמע בשו"ע דלכתחילה לא יפסיק עבור גביל לתורי אף אחר שברך, וכתב דלדעת המג"א זה אינו שהרי הוא איסור תורה וע"כ קי"ל שהוא איסור דרבנן, ומ"מ מבואר דלכתחילה לא יפסיק ויאכל קודם לבהמות [וכמו גבי הבדלה], ולא אמרינן שיעבור על ברכה לבטלה כדי שלא לעבור באיסור דרבנן זה.

   וע"ע בשבה"ל מה שהביא משערי תשובה-תקסח שאם ברך בתענית יטעם מעט כדי שלא יהיה לבטלה, וכתב דכ"ז בתענית יחיד שאין בה איסור חצי שיעור דלא קביל עליה כן, אבל בת"צ י"ל שבאמת לא יאכל, ועי' ביבי"א הנ"ל באורך לענין תענית.

   וע"ע ביבי"א שם ראיות מכמה פוסקים לזה. [↑](#footnote-ref-7)