15. באיסור אתה ובינך
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### כ"ה אדר פ"ג שבת קודש פ' ויק"פ – שיעור בית המדרש הגדול נוה יעקב

# בביאור האיסור דלא תעשה מלאכה אתה ובנך

א] כתוב בעשרת הדברות [פ' ויתרו] **לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך ועבדך ואמתך ובהמתך וגרך אשר בשעריך** והנה מבואר בגמ' ביבמות מ"ח: שגרך הכונה גר צדק ולפ"ז הכוונה שיש כאן ציווי על הגר בעצמו שגם הוא צריך לשמור שבת ומבואר בגמ' שעבדך ואמתך הכונה עבד כנעני שהוא עצמו מחויב בשמירת שבת וכתב המ"ב בסימן ד"ש שהכונה שיש כאן ציווי על האדון שהוא צריך לדאוג שהם ישמרו שבת ואם רואה אותו שהוא עושה מלאכה אפילו לצורך עצמו הוא חייב למחות בו ובביאור האיסור של בהמתך ברמב"ם פ"כ מהלכות שבת מבואר שהכונה שאדם חורש אם הבהמה אמנם מחמר אחר בהמתו זה רק עשה של למען ינוח שורך וחמורך אמנם הרמב"ן שבת קנ"ד וכן בשורש י"ד וכן דעת רוב הראשונים שאם אדם מחמר אחר בהמתו יש בזה לאו גמור אפילו שהוא לא שותף במלאכה ודעת רוב הראשונים שזה לא דוקא בבהמתו אלא ה"ה בבהמת אחרים וצ"ב מה הכונה בהזהרה בנך ובתך האם הכונה בבן ובת גדולים כמו בגר צדק שזה הזהרה על הגר או שזה כמו עבדך ואמתך שיש כאן הזהרה על האב שהוא אחראי לדאוג שבנו ובתו ישמרו שבת או שבאמת יש כאן הזהרה על בן ובת קטנים

והנה מבואר במשנה שבת קכ"א. עכו"ם שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה אבל קטן שבא לכבות אומרים לו אל תכבה מפני ששביתתן עליך והגמ' אומרת שמוכח מהמשנה שקטן אוכל נבילות בי"ד מצוים להפרישו והגמ' עונה בקטן העושה על דעת אביו וביאר רש"י בקטן שיש בו דעת ויודע שניחא ליה לאביו בזה והגמ' שואלת שא"כ גם בעכו"ם זה יאסר [מדין אמירה לעכו"ם] והגמ' אומרת שעכו"ם אדעתיה דנפשיה קעביד דהינו שהוא עושה כדי לקבל בעד זה שכר משא"כ הקטן עושה לצורך אביו ויש לעיין בדין עושה על דעת אביו מה יסוד איסורו שהרי לכאורא אין זה ספיה אלא הקטן עושה מעצמו רק שעושה את זה לצורך אביו

ועיין רש"י עה"ת שכתב וז"ל **אתה ובנך ובתך אלו הקטנים או אינו אלא הגדולים אמרת הרי כבר מוזהרים הם אלא לא בא אלא להזהיר הגדולים על שביתת הקטנים וזהו ששנינו קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתן עליך** עכ"ל ומבואר בדבריו שהדין של אדעת אביו הוא עושה נלמד מהפסוק של בנך ובתך ובזה א"ש לשון המשנה מפני ששביתתן עליך ועיין רמב"ן עה"ת שכתב וז"ל הזהירנו בשבת שלא יעשו הבנים מלאכה לדעתינו וברצונינו וכן הוא בספורנו שם ובחינוך מצוה ל"ב כתב הזהירנו שלא לעשות מלאכה ביום השבת ולא נניח לעשות לבנינו ועבדינו ובהמתינו וכו' וע"ש שהביא מהשגות הרמב"ן בספר המצות שורש י"ד שדימה דבר זה לשביתת בהמתו וכן הוא ביראים מצוה רכ"ו

ובפשוטו מבואר שיש כאן באמת איסור מיוחד בשבת לגבי בנו שנלמד מהפסוק של אתה ובנך שאסור שיעשה מלאכה לדעת אביו ובפשוטו כה"ג באמת אין לאסור מצד לא תאכילום כיון שאביו לא ציוהו ועיין שער הציון סימן של"ד סקנ"ד שכתב שאם זה בנו זה איסור דאוריתא ואם זה בן של אחר זה רק איסור דרבנן דהינו שנקט כנ"ל שאדעת אביו זה לא בגדר ספיה אלא זה איסור מיוחד בשבת וזה רק בבנו וכן האריך בזה במשכנות יעקב סימן קי"ז

והנה לגבי שביתת בהמתו מבואר ברש"י עה"ת שכתוב למען ינוח ובהמתך שמותר להניח לה ללקט עשבים שזה ניח לה דהינו שכל שעושה לצורך עצמה אין בזה איסור אבל כל שזה לא לצורכה יש בזה איסור ועיין משכנות יעקב סימן קי"ז שהביא את הירושלמי ששואל על המשנה שאומרת שקטן שבא לכבות אין שומעין לו והרי כתוב שאם הוא מלקט עשבים לא מונעים ממנו והירושלמי עונה דשם יש לו צורך בעשבים וכאן אין לו צורך ונקט המשכנות יעקב שזה בדיוק אותו חילוק כמו בהמה ולפ"ז קטן שעושה מלאכה שלא לצורכו אפילו אם זה לא לצורך האב זה בכלל האיסור אמנם אין זה במשמעות הגמ' כלל שהגמ' אומרת שרק אם זה אדעתיה דאביו זה אסור ועיין רשב"א בשבת קכ"א שבאמת העמיד שהבבלי חולק על הירושלמי וס"ל שאין איסור אלא בעושה על דעת אביו ובאמת עיין חת"ס תשובה פ"ג בסופו שבבהמה שאסור כל שעושה מעצמה זה רק עשה אבל הלאו של לא תעשה מלאכה ובהמתך זה רק במחמר אחריה שעושה מחמתו ובקטן התחדש שגם מה שעושה על דעתו כיון שהוא בן דעת זה בכלל האיסור והנה בפשוטו לא מספיק שעושה בשביל אביו אלא צריך דרגא של על דעת אביו ועיין ב"י שהרי"ף והרא"ש השמיטו תנאי זה וכתב מצד שנקטו שכל קטן שעושה לצורך אביו זה על דעת אביו וצ"ע מה הגדר שזה על דעת אביו ועיין סימן ד"ש לגבי עבדו שאפילו שלא בפניו כל מה שעושה תמיד זה נחשב על דעת רבו כיון שהוא עבדו והמשכנות יעקב שם דימה הגדרים

והנה מבואר בגמ' שבת קנ"ג שמי שהחשיך קודם שבת וכיסו בידו שאם יש עמו חמור מניחו על החמור והגמ' מבארת שמניחה כשהיא עוקרת כדי שלא יהיה מלאכת של שביתת בהמתו עוד מבואר שם בגמ' שאם יש עמו קטן נותנו לקטן והקשו הראשונים איך מותר לתת לקטן הרי אסור להאכילו איסור ועיין רשב"א שכתב וז"ל **וכל שבגופו איכא איסורא דאוריתא אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסורא דאוריתא דכתיב לא תאכילום ואמרינן ביבמות פרק חרש לא יאמר לתינוק הבא לי חותם הבא לי מפתח ולעיל נמי תניא קטן שבא לכבות אין שומעין לו ואוקימנא בגמ' בעושה על דעת אביו כלומר ועובר משום לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך** עכ"ל והנה התחיל באיסור של לא תאכילום וסיים באיסור של אתה ובנך ועיין אחיעזר ח"ג ספ"א סקכ"ג שביאר שבתחילה מדובר שאומר לו שיעשה מלאכה וזה לא תאכילום וזה בכל קטן ולבסוף מדובר רק בעושה על דעת אביו וזה באמת לא נאסר מצד לא תאכילום אלא רק מצד האיסור של אתה ובנך וכנ"ל והנה בבהמה מותר להעמיד אותה על עשבים ובפשוטו הכונה שגם דרגא של מחמר כל שזה לצורכה אין בזה איסור ויש להסתפק האם גם בקטן כל שסופה לו בידים לצרוך הקטן האם יש בזה האיסור והנה וודאי שזה אסור מצד לא תאכילום אמנם יש לדון האם יש בזה גם איסור אתה ובנך ועיין חת"ס סימן פ"ג שכתב שכה"ג אין איסור אתה ובנך וביאר שלכן הרשב"א כתב בתחילה איסור לא תאכילום דמצד זה אסור גם לצורך הבן והוא חידוש

והנה הב"י הביא מרבינו ירוחם שהדין של עושה על דעת אביו זה גם בעושה על דעת אחר וכן כתב המ"ב בסימן שס"ב סקמ"ד והוסיף שם שכל אדם שרואה אותו צריך למחות בו וכתב השער הציון שכה"ג זה רק אסור מדרבנן ובפשוטו האיסור מצד אמירה לעכו"ם ולפ"ז נתחדש כאן שיש איסור אמירה לעכו"ם בקטן וכן הוא בתהלה לדוד סימן שמ"ג והוא מחודש מאוד שיש בקטן משום איסור אמירה לעכו"ם והרשב"א בכל המקומות דן בקטן לצרכינו מצד אתי למיסרך ולא דן מצד אמירה לעכו"ם אמנם עיין אמרי בינה שבת ז' וכן בערוך לנר ביבמות שכתבו שהאיסור של קטנים זה לא דוקא בבנו וכמו שהלאו לגבי בהמה של מחמר מפורש בגמ' שזה לא דוקא בבהמתו אפילו שכתוב בהמתך ה"ה הלאו של אתה ובנך זה לא דוקא בנו אלא כל קטן שעושה על דעת גדול ובאמת לא מצאנו בראשונים שום הדגשה של איסור בבנו יותר מאחר

והנה מבואר ברמב"ם פכ"ד משבת שקטן שעושה מלאכה דרבנן ואין אביו מפרישו אין מוחין בידו ומבואר שבאיסור דאוריתא מחיבים אותו להפרישו והקשו האחרונים שהרי בהלכות מאכלות אסורות פסק הרמב"ם שאין בי"ד מצוין להפרישו אפילו באיסור דאוריתא ועיין או"ש שכתב שהרמב"ם מדבר בעושה על דעת אביו שבזה בשבת יש בזה איסור מיוחד משא"כ בשאר איסורים [ועיין ערוך לנר יבמות קי"ד]

### השיטות שעל דעת אביו זה מדרבנן

ב] והנה מבואר בשבת קנ"ג שמי שהחשיך בדרך מניח כיסו על החמור והגמ' שואלת הרי עושה מלאכה של הוצאה והגמ' עונה שמניח עליה כשהיא הולכת ונוטל לפני שנחה דהינו שלא עושה עקירה והנחה ומבואר בגמ' שאם אין עמו חמור יכול לתת לקטן וחש"ו וברשב"א וברמב"ן שם כתבו שגם שם זה רק בצורה שהקטן לא עושה עקירה והנחה והרמב"ם פ"כ משבת ה"ו סתם ולא כתב שצריך להניח עליו כשהוא מהלך ומשמע שנותן לו קודם שבת וזה מותר ועיין מ"מ שהביא את הרשב"א שכל זה במניחו עליו כשהוא מהלך שאין כאן איסור דאוריתא וכתב שמשמעות הרמב"ם לא כך וביאר וז"ל וכתבו הרמב"ן והרשב"א ושאר המפרשים כשהוא נתנו לאחד מאלו מניחו עליו כשהוא מהלך ונוטלו הימנו כשהוא עומד הא לאו הכי אסור דודאי לא גרע מבהמה ואסור הוא להאכילו בידים כמבואר בסוף מאכלות אסורות אלו דבריהם ז"ל ורבינו כאן סתם את דבריו ונראה לדעתו שמותר לתת לאלו בכל צד **ונראה טעם לדבריו שאין אנו מצווים על שביתת אלו כמו שאנו מצוים על שביתת בהמתינו וזה פשוט ולא נאסרו אלא להאכילן בידים ולפ"ז כשנותנו לאחד מאלו אינו נותנו בשבת שיהיה כמאכילו בידים אלא בע"ש הוא נותן להם קודם שקידש היום והן עושים המלאכה בשבת ואצל מי שהחשיך בדרך לא החמירו** עכ"ל ומבואר שנקט שהראשונים אסרו מצד דין ספיה בעושה על דעת אביו והרמב"ם ס"ל שאין כזה איסור והנה הרמ"א סימן רס"ו כתב שבשבת צריך בקטן לתת כשהוא מהלך אבל בערב שבת יכול לתת לו סתם ותמה הבה"ל הרי יש איסור של קטן העושה על דעת אביו וכתב דס"ל שזה רק דרבנן וכן הוא בפסקי הרי"ד שרק אם אומר לו מפורש לעשות אבל אם עושה כי יודע שאביו ניחא ליה בזה הוא רק דרבנן [והריא"ז שם חלק עליו] והנה צ"ב הרי יש פסוק בתורה אתה ובנך שיש איסור שבן עושה מלאכה בשביל אביו ועיין חת"ס סימן פ"ג שכתב לחדש שהרמב"ם סובר שזה רק כמו מחמר אחר בהמתו שהאב משתתף אם הבן בעשית המלאכה אבל לא שהבן עושה לבד על דעת האב אמנם הרמב"ם בשום מקום לא בספר המצות ולא ביד החזקה כתב שיש איסור בבנו ובפשוטו משמע דס"ל כמו שכתב בשו"ת בית אפרים חיור"ד סימן ס"ב בד"ה וראיתי שהמכילתא זה אסמכתא והפסוק הולך על גדול והנה הבית אפרים כתב שהתורה הזהירה את הגדול שהוא מוזהר על מלאכה שאמר עושה לצורכו וזהו מחודש אמנם בפשוטו התורה באה לומר שכולם צריכים וזה חיוב על הגדול אלא שצ"ע מה צריך פסוק

### הראיות מהראשונים שאתה ובנך זה רק בגדר ספיה

ג] אמנם לכאורא מצאנו בהרבה מקומות בראשונים שכתבו שהדין של עושה על דעת אביו זה דין ספיה רגיל ולא שהתחדש כאן דבר מיוחד לגבי שבת א. עיין רש"י ביבמות קי"ד. שכתב וז"ל בעושה על דעת אביו שהתינוק צופה באביו ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו דהוה כאילו הוא מצוהו לעשות וכו' עכ"ל ומפורש בלשונו שזה רק בעומד עליו ושזה כאילו מצוהו דהינו שזה דין ספיה רגיל וכן הוא בלשון הנימוק"י והריטב"א שם ב. עיין פסקי הריא"ז שם ביבמות שכתב וז"ל אע"פ שאין הגדולים מוזהרים על הקטנים להפרישם מהאיסור מוזהרין שלא להאכילן בידים שנאמר כל נפש וכו' וממשיך קטן העושה על דעת אביו והוא שהתינוק רואה פני אביו ומכיר שנוח לו בכך הרי זה אסור שדומה כאילו אביו מצוהו עכ"ל ומפורש בדבריו שזה לא דין מיוחד בשבת אלא זה תמיד וזה כמו ספיה ג. עיין רשב"א ביבמות שכתב שאם הבעל מיפר לאשתו ולא חל ההפרה זה נחשב שהוא מאכיל אותה איסור ולמד מהא דאם על דעת אביו הוא עושה זה אסור ומבואר שזה לא הלכה מיוחדת בשבת אלא זה דין כללי שכה"ג זה נחשב ספיה והריטב"א חלק עליו כיון שהוא לא אמר לה לאכול ומבואר מכל זה שבאמת אין בשבת איסור יותר מכל ספיה [והאחיעזר הקשה סתירה מהרשב"א לעיל]

[והנה הרמב"ן שבת קנ"ג שכתב שבקטן יש איסור מה שעושה מלאכתו כתב בד"ה חמור וז"ל אע"ג דלא תנן במתניתין חש"ו בהדיא בכל אופן בכלל חמור הם שאינו מצוין על שמירת שבת אלא שאתה מצוה על שביתתן לעשות מלאכתך על ידן ועדיפי מיניה דהני אדם וחמור לאו אדם כדמפרש ואזיל עכ"ל ומשמע קצת שכתב שהמקור לאיסור קטן שעושה לצורך גדול מצד שזה לא גרע מבהמה ולא כתב שזה נלמד מצד הדין אתה ובנך ויתכן שאתה ובנך זה רק על ספיה גמורה והדין על דעת אביו זה רק מק"ו [כן ביאר בשבט הלוי ח"ז סימן ק"ד אמנם בפשוטו כונת הרמב"ן רק שביחס לדרבנן עדיף על ידי בהמתו]

אלא שצ"ב א"כ מה צריך פסוק תיפו"ל שזה אסור כמו כל האיסורים שבתורה ועיין רעק"א בגליון הש"ס יבמות קי"ד. שהביא מספר מוצל מאש סימן ד' שכתב שזה מילתא דאתיא בק"ו טרח וכתב לה קרא ואפשר לומר שהיה מקום לדון שכל הדין של לא תאכילום זה רק באיסורי חפצא כנבילה ודם או טומאת כהנים אבל שבת שזה איסור גברא בזה אין איסור של ספיה ומהפסוק של אתה ובנך נלמד שיש איסור גם בשבת ובאמת זה ככל גדרי ספיה ובאמרי בינה או"ח סימן ז' [וכן הוא בחלקת יואב ס"א בד"ה אך] כתב לדון שללא פסוק כל מעשה קטן זה מתעסק וזה לא נחשב כלל שיש כאן חילול שבת ולזה צריך פסוק שכל שהוא עושה על פי אביו זה נחשב מעשה איסור אמנם עיין אחיעזר ח"ג ספ"א סקכ"ג שתמה שלכאורא כאן אין דין כונה כדי שזה יהיה מעשה ורק צריך שזה לא יהיה מתעסק וכל שהקטן רוצה לעשות דבר ועשה מה שרצה ודאי חישב מעשה ובשו"ת הרי"מ סימן ג' כתב שהרי מבואר בגמ' חולין שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו יש לו כונה אלא שדן שלגבי הוצאה שצריך עקירה על דעת הוצאה יתכן שאין לו חשיבות של מחשבה אמנם סתימת הדברים לא כך ע"ש והנה לביאורים אלו בהכרח שהילפותא זה לא דוקא אב בבנו אלא ה"ה בכל קטן וכן נקט האמרי בינה הנ"ל ועיין דעת זקנים מבעלי התוס' בפ' יתרו שתמה למה הגמ' ביבמות לא מביאה פסוק זה ועושה צריכותא ומשמע כנ"ל שנקט שזה דין ספיה רגיל וזה לא דוקא באב ויש צורך לריבוי בשבת ולכן תמה למה הגמ' לא מביאה את זה ועושה צריכותא אמנם האחרונים נקטו שבאמת זה דין מיוחד באביו ולא בכל אדם ולפ"ז א"ש שהגמ' שם לא הביאה את זה דזה נידון אחר לגמרי ובבית אפרים יור"ד ס"ב כתב שהמכילתא זה רק אסמכתא והפסוק מדבר בגדול והזהירה התורה כאן הזהרה מיוחדת שאדם צריך לדאוג שבניו הגדולים גם ישמרו שבת אמנם כבר הבאינו מהראשונים שנקטו שיש כאן הזהרה מיוחדת לגבי בנו ועיין אחיעזר ח"ג סימן פ"א סקכ"ג שהביא מהגר"ח שמהפסוק הזה נלמד שיש איסור מיוחד מצד שבת דהינו שמחובת האדם של שמירת שבת זה שבנו לא יעשה מלאכה על ידו וכתב נפק"מ שהוא נחשב מומר לחלל שבת דהינו שזה לא איסור כמו תמיד אלא יש כאן הזהרה מיוחדת מצד שבת עיין יבמות ו. ששבת חמיר וכתב רש"י שהוא כמחלל ע"ז

### בגדר האיסור של אתה ובנך ושביתת בהמתו

ד] והנה העולה מהנ"ל שיש בתורה לאו לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך ובתך ויתכן שיש ראשונים שנקטו שזה הולך על בן גדול אמנם במכילתא מבואר שזה הולך על בן קטן וכן דעת הרבה מהראשונים ומצאנו בזה שני מהלכים דיש שנקטו שהתחדש כאן הלכה שגדר של עושה על דעת אביו אסור אפילו שזה לא מגדרי ספיה אמנם פשטות הראשונים שכל האיסור הוא רק בצורה שזה מכלל ספיה ושזה אסור ככל האיסורים אמנם יש שנקטו שזה בכל אדם ויש שנקטו שזה דוקא בבנו ובתו ובפשוטו זה גם באמא וצ"ע בזה

והנה יש לדון בגדר האיסור האם הכונה שהטילה התורה על האדם את הדאגה שבנו לא יעשה מלאכה וכמו לא תאכילום דבפשוטו יסודו מצד האיסור של הבן או שזה מדין שביתה של האב דהתורה הטילה על האדם שהוא ישבות ממלאכה ולא יעשה מלאכה וכן שבנו לא יעשה מלאכה על ידו וכל שבנו עושה מלאכה על ידו זה כעין עשיה דידיה וחסר בשמירת שבת שלו [ואם זה רק בגדר ספיה זה כעין מחמר ואם זה גם בעל דעת שזה לא ספיה זה כעין שביתת בהמה]

והנה יש הרי מצוה של שביתת בהמתו ובאמת יש לדון שם בגדר הדברים גם האם הכונה שרצון התורה שבהמת היהודי תנוח או שזה מדין שביתה שלו שהוא ינוח וזה מתבטא גם על ידי מנוחת בהמתו ועיין או"ש פכ"ה משבת הכ"ו שכתב שזה תלוי במחלוקת ב"ש וב"ה האם יש איסור שביתת כליו דלב"ש דיש איסור שביתת כליו ומבואר ברש"י שבת י"ח שזה נתרבה שזה כמו שביתת בהמתו א"כ כמו דשם ודאי שהכונה שזה מצד שביתה של הבעלים מסתבר שגם שביתת בהמתו זה כך אבל לב"ה שאין איסור אלא בבהמה באמת הגדר שזה מצד שרצון התורה שגם בעלי חיים ינוחו בשבת אמנם במרומי שדה שבת י"ח כתב שגם לב"ש חלוק הדין שביתה של כלים מבהמה שבכלים ודאי שזה מצד שביתה דידיה אבל בבהמה זה מצד שביתה של הבהמה אמנם עיין חזון יחזקאל פ"א דשבת ה"ט שכתב דכמו דלב"ש חזינן ששביתה של הבהמה זה מצד שביתתו ולכן יש ללמוד מזה לכלים ה"ה לדידן זהו גדר השביתה

וע"ש שכתב בזה נפק"מ גדולה במקרה שהוא נמצא במקום שהיום ארוך ועדין לא הגיע שבת ובהמתו נמצאת במקום שהיום קצר ששם כבר הגיע שבת דאם יסוד הדין הוא מצד שרצון התורה שהבהמה תנוח מצד עצמה א"כ הוא מוזהר על שביתתו משא"כ אם יסוד הדין שביתה זה מצד שביתתו א"כ כיון שאצלו זה לא שבת אין בזה סיבה לאסור ולכאורא יש לדון בזה גם נפק"מ הפוכה אם אצלו זה כבר שבת ובהמתו נמצאת במקום שאצלה זה לא שבת שאם האיסור מצד הבהמה א"כ אין כאן סיבה לאיסור אבל אם האיסור מצד שביתתו יש כאן מצות שביתה של הבהמה וכן הביא בשבות יצחק בשם הגריש"א אמנם נפק"מ זה אינה מוכרחת דיתכן דכל מה שמחסר בשביתתו רק עד כמה שמלאכתה זה מלאכת שבת אבל כל שזה לא מלאכת שבת אין זה בכלל האיסור וצ"ע

### בשביתת בהמתו ובנו בתוספת שבת

ה] עוד יש לדון נפק"מ האם יש איסור שביתת בהמתו בזמן תוספת שבת דבפשוטו אם יסודו מצד שביתת הבהמה א"כ אצלה לא שייך תוספת ואין איסור שתשבות אז ממלאכה אבל אם נימא שזה מצד שביתת הבעלים א"כ מסתבר שגם כה"ג יש בזה איסור ועיין פמ"ג רס"ו סק"ו שכתב שכיון שתוספת שבת לומדים מיוה"כ ושם אין איסור שביתת בהמתו ממילא גם כאן אין איסור אמנם יתכן שיסוד הילפותא שדיני שבת מתחילים קודם וממילא זה ביחס לכל מה שיש בשבת והנה הדבר מצוי שאדם משכיר בהמה לישראל אחר והפוסקים לא הזהירו שאין לחברו לעשות מלאכה בזמן שהבעלים קיבל שבת ומשמע שאין בזה איסור וצ"ע

והנה אם נימא כנ"ל שיסוד האיסור של שביתת בנו זה מלתא דאב א"כ יצא שאם אצל האב זה לא שבת אפילו שאצל בנו זה שבת לא יהיה איסור של עושה על דעת אביו בכה"ג וכן יש לדון שאם האב קיבל שבת שגם אם בנו לא קיבל שבת יאסר לבקש מבנו שיעשה מלאכה מצד איסור אתה ובנך והנה יש מקום לדון שכיון שאם קיבלו במקום שבת ממילא זה מחיב את כולם ממילא גם אם הוא קיבל שבת זה גורר את כל בני הבית אמנם מקובל לא כך שגרירה זה רק שייך במקום ולא באדם פרטי אמנם יש לדון שיאסר מצד שביתת בנו ועיין מקור חיים לבעל החוות יאיר סימן רס"ג סקי"ז שכתב שאם אדם קיבל שבת ממילא בני ביתו נגררים אחריו והוסיף שגם אם מישהו יפקפק בזה אבל לגבי עבדו ושפחות הכנעני או בניו ובנותיו הקטנים ודאי שאסור לו לצות להם שיעשה מלאכה וכן יאסר אם עושים מלאכה לדעתו וצריך למחות בהם [וכן עיין חלקת יואב סימן א' בד"ה ואין שכתב שבשבת כל האיסור כמו מחמר בבהמה אמנם הוא נקט שאין דין ספיה רגיל וזה נגד כל הראשונים]

### בשביתת בנו באיסורים דרבנן

ו] והנה שיטת הרשב"א שאין איסור ספיה באיסורים דרבנן בדבר שהוא לצורך הקטן ומבואר בדבריו שגם אם זה שלא לצורך הקטן אלא שזה לצורך הגדול שזה אסור אבל זה רק מצד שאתי למיסרך אבל ביסוד הדין לא גזרו ספיה כעין דאוריתא ועיין גר"ז סימן שמ"ג שיצא לחדש שכיון שזה רק מצד אתי למיסרך ממילא אם זה משהו חד פעמי אין איסור וכמו שאפשר לתת לקטן לשתות כוס של מילה וביארו הראשונים שאין אתי למיסרך כי זה מקרה והנה יש לדון האם היתר זה הוא גם לגבי שבת והנה מקור הרשב"א של אתי למיסרך זה משאר איסורי ספיה ויש לדון האם אפשר למוד מכאן גם לגבי שבת

ולכאורא הוא תלוי בנ"ל שאם יסוד האיסור הוא מצד שביתת הבן א"כ עד כמה שלא גזרו ביחס לבן ממילא אין סיבה לאסור וכמו שלא גזרו ביחס לאיסור ספיה אין סיבה שיגזרו ביחס לשביתת בנו אמנם אם נימא שזה מצד שביתת האב א"כ מהא דמצאנו בשאר איסורים אין שום מקור להתיר לגבי שבת שכאן הרי זה מלתא דידיה והנה בדבר שהוא צורך הקטן בזה בפשוטו אין איסור מצד אתה ובנך ורק מצד ספיה ובזה ודאי שלרשב"א מותר [וכנ"ל מהחת"ס סימן פ"ג] אמנם הנפק"מ בלצורך הגדול ועיין גר"ז שכתב את היתרו הנ"ל גם לגבי שבת וכדבריו מפורש ברשב"א קנ"ג: שגם לגבי שבת נקט שכל האיסור בדרבנן רק מצד אתי למיסרך ודוחק גדול להעמיד שכל דבריו שם בקטן אחר ולא בבנו וצ"ע אמנם עיין ערוך לנר יבמות קי"ד שכתב שבאיסור של אתה ובנך אין איסור בדרבנן וכן האריך בבית אפרים יור"ד סימן ס"ב אמנם עיין מ"ב סימן ד"ש לגבי גר תושב שהביא מחלוקת אחרונים האם אסרו גם בדרבנן ולגבי כיבוי שזה דרבנן נקט בפשוטו שזה גם בקטן וכן נקט במשכנות יעקב סימן קי"ז ובחקרי לב סימן ס"א ואילך שודאי דיש איסור שביתת בנו גם באיסור דרבנן ואם נימא שזה גם דעת הרשב"א מבואר בדבריו שכל האיסור מצד לתא דבן והנה בגמ' מבואר הדין של על דעת אביו גם בכיבוי שזה דרבנן והנה לשיטות שזה גדר ספיה יתכן שזה מצד אתי למיסרך אבל אם זה דין מיוחד רק בשבת מצד אתה ובנך א"כ יש ראיה שזה גם לגבי שבת והנה סתימת הדברים שזה גם לגבי קטן אחר ובהכרח או שי איסור אמירה לעכו"ם בקטן או שגם במי שזה לא בנו יש איסור

### האם יש מקום להקל בשביתת בנו בדברים שיש בהם מחלוקת

ז] עוד יש נפק"מ האם בדברים שיש מחלוקות יש מקום להקל יותר על ידי קטן והנה לגבי איסור לא תאכילום יש מקום לדון שכיון שזה מצד הכשלת הקטן ממילא כל שיש לו על מי לסמוך אין בזה איסור וכמו שלגבי לפני עור יש שנקטו שכל שהנכשל סובר שזה מותר אין בזה איסור ממילא גם כאן זה כך אמנם לגבי שבת הוא תלוי בנ"ל דאם נימא שזה מצד לתא דקטן א"כ יש מקום לדון להקל כנ"ל אמנם אם נימא שזה מצד לתא דגדול א"כ אין כאן שום מקום להקל והנה עיין רמ"א סימן רנ"ט לגבי דף התנור שכתוב שלכתחילה אין לפותחו אלא על ידי עכו"ם או קטן וכן מצאנו הרבה בפוסקים שכתבו להקל על ידי קטן ולא משמע שרק רצו להוריד מסקילה ללאו וכן לגבי דרבנן לנ"ל אין שום מעלה לעשותו על ידי קטן ועיין בגמ' שבת קנ"ג שבמי שהחשיך התירו על ידי קטן בצורה שזה רק דרבנן וסתימת הדברים זה גם בבנו והרי אין שום הבדל שהרי זה איסור שלו ומכל זה משמע שיסוד האיסור מצד הכשלת הבן והנה לפ"ז בהכרח שאין איסור בתוספת שבת דהרי זה ודאי שביחס לתוספת שבת אין מקום לדון שלבן יש על מי לסמוך וצ"ע בזה

### האם מדין הקל הקל יש לעשות מלאכה על ידי בן אחר

ח] והנה יש לדון לגבי הקל הקל כגון במקרה שיש לו פיקוח נפש דמבואר שעדיף לעשות האיסור על ידי קטן האם יש עדיפות לעשות על ידי קטן אחר והנה אם יסוד האיסור מצד הכשלת הקטן יש מקום לדון שכאן שזה מעשה היתר אין זה בגדר דחיה ללאו אלא שלא שייך כאן את כל הלאו אמנם אם זה מצד שביתת האב א"כ ודאי שעדיף לבקש מקטן אחר אמנם בפשוטו גם אם הגדר מצד ספיה חשיב דחיה על האיסור כמבואר באחיעזר סימן פ"א ולפ"ז ודאי עדיף לבקש מקטן אחר מאשר מבנו [ועיין מה שכתבנו בענין ספיקות בלא תאכילום] ולחת"ס בדעת הרמב"ם הנ"ל שהאיסור כשעושים יחד א"כ לפעמים במקום פיקוח נפש עדיף בן גדול שעושה רק על דעת אביו מאשר בן קטן שצריך ממש ללמדו איך לעשות אמנם בפשוטו אין מקור לחדש כן בדעת הרמב"ם]

### בדין שנים שעשו בשביתת בנו ובהמתו

ט] עוד ראיתי לדון דהנה מבואר בגמ' שבת צ"ג. דשנים שעשו אם זה יכול וזה יכול אין בזה איסור דאוריתא ועיין מקור חיים סימן רס"ו שכתב לחדש שלפ"ז אם מנהיג העגלה אם שני בהמות וכל אחת יכולה לבד יש כאן הפטור של שנים שעשו אמנם באבי עזרי פ"כ משבת תמה על זה שכל הפטור שנים שעשו עד כמה שיסוד האיסור מצד עשית האדם וממילא ביחס לכל אחד לא מתיחס המלאכה אבל כאן שיסוד האיסור הוא מצדו א"כ כיון שהמלאכה נעשתה על ידי בהמותיו וזה ודאי מתיחס לבהמותיו וודאי שזה אסור ובפשוטו כונתו מצד שכאן האיסור מצד שביתת הבעלים ולא מצד שביתת הבהמה [ובאו"ש פ"כ הי"א חלק שכאן שכך היתה עבודת הלוים זה לא סיבת פטור] ולכאורא יש לדון לפ"ז בשני בניו האם יהיה בזה איסור שאם האיסור מלתא דהבן א"כ יהיה כאן ההיתר אבל יסוד האיסור מלתא דהאב א"כ כיון שיצא מלאכה על ידי בניו ממילא יש כאן איסור וצ"ע

### בדין חצי שיעור על ידי שני בהמות או שני בניו

י] עוד יש לדון נפק"מ עד כמה דנימא שאין איסור של חצי שיעור במלאכות שבת וכדעת הרמב"ן בשבת צ"ד. [ולא מצד שחסר במלאכת מחשבת עיין רשב"ם בב"ב נ"ה:] האם בעושה מלאכה על ידי בניו וכל אחד עשה חצי שיעור יש בזה איסור דאם האיסור מחמת בניו א"כ כל אחד לא עשה שיעור שלם אבל אם האיסור מידו לכאורא כיון שנעשה כאן שיעור שלם יש כאן איסור גמור וצ"ע בזה [אמנם יתכן שאפילו אם בשביתת כליו ודאי אסור שיעור שלם בשני כילים אבל עד כמה שאסור רק בהמתו או בנו יסוד האיסור מה שבנו לא שובת או בהמתו וצריך שיעור אצל הבהמה וצ"ע]

### המורם מהנ"ל

העולה מהנ"ל דנצטוינו בתורה לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך וגו' ויש שנקטו שמהתורה הכונה על בן גדול אמנם הרבה ראשונים נקטו שזה הולך על בן קטן והנה יש ראשונים דמשמע שנתחדש דרגא שעושה על דעת אביו שזה לא בגדר ספיה בכל אופן כאן יש איסור אמנם פשטות הראשונים שכל האיסור הוא רק בדבר שזה בגדר ספיה ויתכן שלפ"ז הריבוי הוא לא דוקא בבנו אמנם האחרונים נקטו שיש כאן איסור מיוחד בבנו ויש לדון בגדר הדבר האם זה מצד לתא דבן או מצד לתא דאב ובמקור חיים נקט שזה מלתא דאב וחידש שזה גם אם בנו לא קיבל שבת אמנם בפשוטו זה מלתא דבן ויש בזה כמה נפק"מ וכדלעיל וצ"ע בזה ובמ"ב שס"ב סקמ"ד פסק שגם שלא בפני אביו חשיב על דעת אביו וכל כל שעושה לצורך גדול אחר