מוכני
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ה' י"א מנ"א תשס"ז

**א**

א] שבת דמ"ד:, מוכני שלה בזמן שהיא נשמטת אין חבור לה וכו', ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות.

וכתבו התוס', ז"ל, אין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות, מפרש ר"י דכשהיא נשמטת היא כלי בפני עצמה אבל כשאינה נשמטת מותר לגוררה אע"פ שיש עלי' מעות, דכיון שאינם ע"ג השידה שהיא עיקר הכלי שרי, עכ"ל.

והנה בביאור ד' התוס', בפשוטו הי' נראה, דכיון שאינה נשמטת ולא מצי חייל על כל השידה תורת בסיס, משום שאין המעות מונחין על עיקרה, תו גם המוכני בפנ"ע אין נעשית בסיס, דכיון שאין היא כלי בפנ"ע, ל"מ חייל עלי' בפנ"ע תורת בסיס.

וכ"ה מבו' בל' הרמב"ן שם, ז"ל, דבזמן שהיא נשמטת נעשית מוכני שהוא כלי בפני עצמו בסיס לדבר האסור, אבל בזמן שאינה נשמטת כיון שהשידה עיקר "הכל מותר", עכ"ל, וכ"ה גם בל' הריטב"א שם, ז"ל, והקשו בתוספות דאדרבה כיון שהמוכני חבור לה תהא אסורה אפי' השידה עצמה וכו', וי"ל וכו' אבל הכא שני כלים הם ואין השידה מתבטלת למוכני אדרבה "המוכני משתרי אגב השידה", עכ"ל.

וכ"ה בהגמי"י פ"ה משבת הי"ז, ז"ל, והא לך לשון מהר"ם אההיא ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות, יש לי להביא ראי' למה שראיתי בצרפת ממה"ר שמואל שלא הי' לו מקום מאחרי הדלת להדליק נר של חנוכה והי' מדליק בדלת עצמה אחורי הדלת, יש לי ראי' מזה להתיר, דדוקא בזמן שהיא נשמטת אין גוררין אותה אבל אם אינה נשמטת גוררין אותה אע"פ שיש עלי' מעות, כיון שמחוברת לשידה ועל השידה אין מעות בטלה היא לגבי שידה, כ"ש שהדלת בטלה לגבי הבית שהרי מחוברת היא לקרקע, עכ"ל, ונד' תשו' מהר"ם זו, בשו"ת מהר"ם מר"ב ד"ק סימן קע"ז ד"ל סימן שמ"ח וד"פ סימן מ"ה.

ומבו' להדיא בדבריו דמכח הא דהמוכני בטלה לשידה שרי אף לגרור את המוכני עצמה, דכיון שהיא בטלה לשידה לא חייל עלי' תורת בסיס, וזהו שהביא מזה דבדלת המחוברת לבית שבטלה היא לבית, לא חייל עלי' תורת בסיס אף שיש עלי' נר, ומותר לפתחה ולסגרה.[[1]](#footnote-2)

ויל"ע לפ"ד מהר"ם מר"ב דלמד להא דהדלת אינה נעשית בסיס לדבר האסור, מהא דהמוכני אינה נעשית בסיס, אם היינו רק בשהדלת עיקרה הוא לצורך נעילת הבית, וע"כ ה"ה בטלה לבית ואינה בטלה לדבר האסור, או היינו אף בשאין עיקרה לצורך נעילת הבית, דמ"מ כיון שהיא מחוברת לבית, ה"ה בטלה לבית, ול"מ חייל עלי' בפנ"ע תורת בסיס, ול' המ"ב סימן רע"ז דהא דדלת אינה נעשית בסיס הוא משום שהיא משמשת לבית, אך י"ל דודאי בעי' להא דמשמשת לבית דבלא זה לא היתה בטלה לבית, אך מ"מ הא דאין עלי' דין בסיס אי"ז משום שעיקרה לצורך הבית, אלא דכיון שהיא משמשת לבית ה"ה בטלה לבית, ולא מצי חייל תורת בסיס על דבר שאינו עיקר הכלי.

ונפק"מ בזה בנידון המצוי בדלת מקרר שיש עלי' מוקצה, וכן בדלת ארון שתלוי עלי' פח אשפה, דאי נימא דכל הא דדלת אינה נעשית בסיס הוא משום שעיקרה הוא לצורך נעילת הבית, יל"ד דבהני גווני ל"ש ה"ט, דזהו מעיקר שימוש הדלת, ובפרט בדלת ארון שתלוי עלי' פח אשפה, שזהו עיקר שימוש ארון זה, אך לדרך בתרא גם בכה"ג שרי, ועד"ז הוא גם במגירה שבארון שיש בה מוקצה, דיל"ד דכיון שהיא מחוברת לארון, לא חייל עלי' תורת בסיס, אך בזה נ' טפי לאסור, דכיון שמגירה זו משמשת לעצמה, אינה בטלה לשאר הארון, ול"ד לדלת שמשמשת את הבית, וע"כ היא בטלה לבית, או דלת מקרר וארון שהן משמשין את המקרר והארון ובטלין אליהן, וכאשר כן נת' לעיל מל' המ"ב דהא דדלת אינה נעשית בסיס הוא משום שהיא משמשת את הבית, וצ"ע עוד בזה.

ב] ולפ"ז י"ל, דאף במוכני נשמטת, אין אסור אלא לגרור את המוכני, אך את השידה מותר לגרור, דהשידה ל"ה בסיס לדבר האסור, וכ"ה בנשמת אדם סימן ס"ז סק"ד.[[2]](#footnote-3)

אך הנה בחזו"א כלים סימן כ"ד סק"ב כתב, ז"ל, ואין גוררין אותה בשבת כו', נראה דבגרירת כל השידה איירי ואפ"ה אסור, ואע"ג דא"א לנער המוכני מהשידה ואמר שבת קמ"ב דאם אי אפשר לנער מטלטלו ועודן עליו, ואין סברא דהשידה יחשב כבסיס להמוכני, י"ל דהכא הטלטול הוא גם לצורך המוכני, וכיון דהמוכני בסיס למעות ומטלטל לצורך דבר האסור אסור כמש"כ תו' שבת מ"ד א', עכ"ל, וכ"ה בחזו"א או"ח סימן מ"ז סק"ה, ז"ל, ובזמן שהיא נשמטת נראה דאסור לגרור השידה בזמן שיש מעות על המוכני ואע"ג דאין השידה נעשה בסיס להמוכני, וגם אי אפשר לנער המוכני, מ"מ אסור לטלטל השידה דהרי הטלטול הוא גם לצורך המוכני לסייע טלטול השידה, וכל שמטלטל לצורך דבר המוקצה אסור וכמש"כ תו' מ"ד א', עכ"ל, ועיי"ש בחזו"א מש"כ עפי"ז לישב קו' התוס' דלוקמה בשכח, ומד' התוס' דלא תירצו כן, מ' קצת דפירשו דהא דאין גוררין אותה קאי על המוכני ולא על השידה, אך אי"ז מוכרח.

אך הנה עיקר דבריו דכה"ג חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, צ"ע מסוגיא דלקמן דקמ"ב. דמבו' דשרי לטלטלה כלכלה שיש בה פירות עם אבן שבתוכה שנעשה דופן לכלכלה, והגם דהטלטול הוא גם לצורך האבן שהוא דופן לכלכלה, לא חשיב כטלטול מה"צ לצורך דבר האסור, ועד"ז מצינו בד' התוס' שם דטלטול תינוק שהאבן בידו לא חשיב כטלטול מה"צ לצורך דבר האסור, הגם דצריך לאבן לשעשע בו התינוק, ועי' חזו"א סימן מ"ז סק"ב שעמד ע"ד התוס', ובמק"א? נת' עוד בזה, ונת' שם דיל"ד דכה"ג ל"ח כלצורך דבר האסור מתרי טעמי, חדא אי נימא דצורך שימוש המותר בדבר האסור חשיב כלצורך דבר המותר, ועוד דהוי כלצורך דבר המותר ודבר האסור דשרי.

ג] אמנם מטעם אחר יש לדון לאסור לגרור אף את השידה, די"ל דכה"ג לא חשיב כטלטול מן הצד, אלא חשיב כטלטול גמור של המוכני, כיון דהשידה והמוכני משמשין יחד וזהו דרך טלטולן, וה"ז כדבר אחד שמקצתו הוי מוקצה, די"ל דאסור לאחוז בחלק המותר ולטלטלו, ולא חשיב כטלטול מן הצד, ועמש"נ בזה להלן סקי"א וסקי"ד.

אך כמדומה דבד' המג"א סימן ש"י סק"ז מוכח לא כן, וזה ממש"כ שם דכשיש מעות בתיבה בתוך השלחן, אסור לטלטל השלחן אא"כ יש עליו גם דבר המותר, עכ"ד, והנה הרי אף כשיש על השלחן דבר המותר, מ"מ התיבה עצמה הויא בסיס לדבר האסור לחודי', שהרי היא נשמטת והיא כלי בפנ"ע, והאמנם הפמ"ג שם דן שמא אף התיבה מותרת, אך בד' הראשונים בסוגיין בשם רבינו אפרים מבו' להדיא לא כן, וכמו שעמד ע"ז התהל"ד שם סק"ו, וא"כ ממה שהתיר המג"א בכה"ג לטלטל את השלחן, הגם שהוא מטלטל עי"ז את התיבה שאסורה בטלטול, מבו' דעכ"פ בכה"ג שהיא נשמטת וחשיבא כלי בפנ"ע, מותר לטלטל את השלחן, דחשיב זה כטלטול מן הצד דהתיבה, ולכאו' ה"נ הוא גם בשידה מוכני, אך שמא יש לחלק בין שידה ומוכני לבין שלחן ותיבה, ועי', וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ד] אמנם הנה במג"א סימן ש"י סק"ז כתב, ז"ל, והוי יודע דגבי מוכני כתבו התו' דף מ"ד דאפי' הניח עלי' מעות בכונה מותר לטלטל השידה כיון שאין המעות על עיקר הכלי, וא"כ ה"ה בכיס תפור בבגד, והא דנקט רמ"א שכח וכו', ועוד נ"ל דאם הניח בתוכו מעות מדעת אסור להכניס ידו בו, דעכ"פ הכיס נעשה בסיס, עכ"ל.

ומבו' בד' המג"א, דמש"כ התוס' דכיון שאין המעות על עיקר הכלי ל"ה בסיס, היינו רק דמה"ט אין השידה נעשית בסיס, אך לעולם המוכני עצמה נעשית בסיס, ואשר זמש"כ המג"א דה"נ בכיס התפור בבגד שהניח בו מעות, הגם דאין הבגד נעשה בסיס, מ"מ הכיס נעשה בסיס.

והאמנם הי' מקום לומר, דכל ד' המג"א דהכיס עצמו נעשה בסיס, הוא רק בכיס שהוא דבר המשמש לעצמו, וע"כ מצינו לדון עליו בפנ"ע, ומשא"כ במוכני שאינה משמשת בפנ"ע, הרי דכיון דאין כל השידה נעשית בסיס, אף המוכני אינה נעשית בסיס, אך פשטות ד' המג"א נ' דמדמה זל"ז לגמרי, וגם מ' כן ממה שנקט בדין מוכני, דמותר לגרור את "השידה" ומ' דאת המוכני עצמה אסור לגרור משום שהיא נעשית בסיס, וכדלהלן, וכ"ה בחי' אהעו"ז בסוגיין, דהמוכני עצמה נעשית בסיס כמ"ש המג"א בסימן ש"י.

ולפ"ז נ', דאף במוכני שאינה נשמטת אסור לגרור את המוכני, שהרי המוכני עצמה נעשית בסיס אף שאינה נשמטת, אלא מותר לגרור את השידה, דהשידה אינה נעשית בסיס, וכ"ה בל' המג"א שכתב דמותר לטלטל "השידה".

וכ"ה מבו' עוד בל' המג"א, במש"כ להלן, ז"ל, ועוד אמרינן בגמרא דמוכני בזמן שהיא נשמטת הוי כלי בפ"ע ואין גוררין "השידה" בזמן שיש מעות על המוכני וכו', וא"כ ה"נ אם כיס מלא מעות קשור בבגד אסור לטלטל הבגד כיון דהכיס הוא כלי בפ"ע, וה"ה כשיש מעות בתיבה בתוך השלחן אסור לטלטל השלחן, אא"כ יש עליו גם דבר המותר וכו', עכ"ל, ומ' דאף בשאינה נשמטת אסור לגרור את המוכני, ולא שרי אלא לגרור את השידה, ובזה הוא דשאני מוכני שאינה נשמטת, דאסור אף לגרור את השידה.

אך אי"ז כפשטות ל' המשנה דאין גוררין אותה קאי על המוכני, וכדמסיים בזמן שיש "עלי'" מעות, והיינו על המוכני, וה"נ הא דתני דאין גוררין אותה קאי על המוכני, וכן נ' בל' הרבה מן הראשונים, ע' בדבריהם, וע' נשמ"א כלל ס"ז סק"ד ותהל"ד סימן ש"י סק"ה, ועיי"ש בתהל"ד שכתב להגי' בפי' הרא"ש כלים פי"ח כד' המג"א, והבאנו דבריו לעיל סק"ב בהערה.

ה] אמנם צ"ב בזה, דכיון דכל הנידון הוא לגבי גרירת השידה, דאת המוכני עצמה אסור לגרור אף בשאינה נשמטת, א"כ מ"ט היכא שהמוכני נשמטת אסור לגרור אף את השידה, דכ"ה דהיכא שהמוכני אינה נשמטת, הגם דהמוכני עצמה נעשית בסיס, מ"מ מותר לגרור את השידה, ה"נ היכא שהיא נשמטת, יהא מותר לגרור את השידה, דלכאו' אין טעם לומר דבנשמטת הויא אף השידה בסיס, ובאינה נשמטת הוי רק המוכני בסיס, ואדרבה אם אפי' באינה נשמטת ל"ה השידה עצמה בסיס, כ"ש דבנשמטת דהויא כלי בפנ"ע, דאין השידה נעשית בסיס.

ומצינו הטעם בזה בד' הגר"ז שם, ז"ל, ואפילו בכיס שכולו תלוי לא התירו לטלטל הבגד אלא כשהוא תפור בבגד (שאז הוא בטל אצל הבגד ואין הבגד נאסר בטלטול בשבילו), אבל אם כיס מלא מעות קשור בבגד כיון שהכיס הוא כלי בפני עצמו (אינו בטל אצל הבגד ולכך) אסור לטלטל (כל) הבגד וכו', (שנעשה הכיס בסיס להם והבגד לכיס הקשור ותלוי בו), עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דטעם הא דאסור לטלטל הבגד עצמו היכא שאין הכיס תפור בבגד, דהוי דומיא דהא דאסור לגרור השידה בזמן שיש על המוכני מעות, הוא משום דהוי הבגד בסיס לכיס אשר הוא הוי בסיס למעות, ומשא"כ היכא שהכיס תפור בבגד אין הבגד נאסר מכח הא שהוא בסיס לכיס, כיון דהכיס בטל לבגד ואין הבגד נאסר בשבילו.

ועיקר הך מילתא, דהא דבכיס קשור בבגד ובתיבה הנשמטת מן השלחן אסור לטלטל הבגד והשלחן, הוא משום דהבגד והשלחן עצמן נעשין בסיס, הוא מוכח כן מד' המג"א, שכתב דאם יש על השלחן גם דבר המותר מותר לטלטלו, והרי דאיסור טלטול השלחן הוא משום דהוא עצמו נעשה בסיס, וע"כ אין לפרש דטעם האיסור הוא משום דמטלטל בזה את הכיס והתיבה, (ולא חשיב כטלטול מן הצד, כמש"נ להלן בדברינו לדון בזה).

ולפ"ז הרי דזהו טעם החילוק בין מוכני נשמטת למוכני שאינה נשמטת, דבמוכני נשמטת דהויא כלי בפנ"ע, הויא השידה בסיס למוכני, וע"כ אסור לגרור אף את השידה, ומשא"כ במוכני שאינה נשמטת שהיא טפלה לשידה, לא חשבי' להשידה כבסיס למוכני, וע"כ מותר לגרור את השידה.[[3]](#footnote-4)

אך עיקר הך מילתא דהשידה חשיבא כבסיס למוכני, הוא מחודש, וע' חזו"א כלים סימן כ"ד סק"ב שכתב דאין סברא דהשידה יחשב כבסיס למוכני, וכ"ה בחזו"א סימן מ"ז סק"ה, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"ט וסקי"ח.

ו] אמנם ילה"ע בזה, דהנה כתב המג"א סימן רע"ט סק"ה, ז"ל, ע"י לחם זה, דהוי הנר בסיס לדבר האסור ולהיתר וכו', מ"מ צריך שיהא הלחם חשוב יותר מהשמן וכו' (ב"י ריב"ש), וצ"ע דהא השמן עצמו אינו אסור אלא משום דהוי בסיס להשלהבת, וצ"ל דה"ק דהשלהבת הוא חשוב וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' המג"א דפשיטא לי' דבסיס לדבר האסור, אינו עושה בסיס אחר, וע"כ אין לאסור הנר משום דהוא בסיס לשמן, אלא משום שהוא בסיס לשלהבת, וע"כ סגי שיהא הלחם חשוב יותר מן השלהבת, וכן נקט הגר"ז בסימן רע"ז ס"ו ובסימן רע"ט ס"ד, וכ"ה בל' המ"ב סימן רע"ז סקי"ח, (וצ"ל דל' המ"ב סימן רע"ט סק"י הוא ע"פ ל' הריב"ש, והוא מתפרש כמש"כ המג"א דקאי על השלהבת).

וגדולה מזו מצינו בד' המ"ב בסימן ש"י סקל"א בשם החיי אדם, ז"ל, עוד כתב דנ"ל דוקא כשהתיבה שבשלחן הוא מיוחד תמיד למעות או שאר דבר מוקצה, אבל כשהתיבה התלוי' בשלחן עשוי' תמיד להניח בה לחם וסכינים ואירע שהניח בה מעות אפי' אין בה לחם וסכינים, אע"ג דהטישקעסטי"ל ודאי אסור לטלטל אבל מותר לטלטל השלחן, שהרי גם הטישקעסטי"ל הוא בעצם כלי שמלאכתו להיתר וא"כ נעשה השלחן בסיס לאיסור ולהיתר, וצ"ע, עכ"ל.

ומבו' בד' החיי אדם דבסיס לדבר האסור אינו עושה בסיס אחר, ומחודש בדבריו עוד דלא אך שאינו עושה בסיס אחר, אלא אף חשיב כדבר המותר לאשוויי להבסיס כבסיס לדבר האסור והמותר ולהתירו.[[4]](#footnote-5)

והאמנם דזה צ"ע רב וכבר עמדו בזה, שהרי אמרי' לקמן דמ"ז. דהנח לנר שמן ופתילה הואיל ונעשה בסיס לדבר האסור, וכתבו התוס' שם דאיצטריך למימר בשמן דנעשה בסיס לדבר האסור, דאי לאו הכי לא הי' הנר אסור לטלטל דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ושרי, עכ"ל, והרי דכיון דהוי השמן בסיס לדבר האסור, ל"מ לאשוויי להנר כבסיס לאיסור ולהיתר

וצ"ל בזה, דחלוק הוא כלי מאוכלין, דרק בכלי הוא דאמרי' דאף דהוא נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ חשיב כדבר היתר, ומשא"כ בשמן כל דהוי בסיס לדבר האסור, לא חשיב כלל כדבר היתר, והא דהפתילה ל"מ לאשוויי להנר כבסיס לאיסור ולהיתר, אף שתורת כלי עלי', הוא משום דהויא הפתילה ככלי שמלאכתו לאיסור, וע"כ ל"מ לאשוויי הנר כבסיס אף להיתר, וכמש"כ הנשמ"א שם, ונת' בזה בהערה לעיל, ואכתי צ"ע בזה.

ולפ"ז צ"ב, דמ"ט אסור לגרור השידה היכא שהמוכני נשמטת, וכן אסור לטלטל הבגד היכא שאין הכיס תפור בו, דהגם דהויא השידה בסיס למוכני והבגד הוי בסיס לכיס, הרי אין בסיס לדבר האסור עושה בסיס אחר.

ז] וצ"ל דהגם דאין בסיס לדבר האסור חשוב כמוקצה לעשות בסיס אחר, מ"מ אותו הבסיס אסור, והיינו משום דע"י דהוא בסיס לבסיס לדבר האסור, חשיב אף איהו כבסיס לדבר האסור עצמו, וע"כ הוא דאסור, וכיון שכל איסורו הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור עצמו, ע"כ כל שהניחו עליו דבר היתר סגי שיהא חשוב יותר מן הדבר האסור עצמו, ול"ב שיהא חשוב יותר מן הבסיס הראשון.

והדברים מבוארים כן בל' המ"ב שם סקל"א, ז"ל, אבל כשכיס מלא מעות קשור לבגד הוא כלי בפנ"ע ואינו בטל לגבי הבגד, וכן התיבה אם יכולין להוציאו לגמרי מן השלחן, וא"כ כל אחד ואחד כלי בפ"ע ולא נתבטל לגבי השלחן, וממילא אסור לטלטל הבגד והשלחן שהרי הם נעשים בסיס "להמעות" וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דהא דהבגד והשלחן אסורין, לאו היינו משום שהם נעשים בסיס לכיס ולתיבה, אלא הוא משום שהן נעשים בסיס למעות.

אך כמדומה דאכתי אין ד' החיי אדם מתישבים עם ד' המג"א, דלפ"ד החיי אדם הי' בדין דבמוכני שיש עלי' מעות יהא מותר לגרור את השידה, דהגם דהשידה הויא בסיס למעות, הרי הויא בסיס גם למוכני, שהוא כלי שמלאכתו להיתר, והויא בסיס לאיסור ולהיתר דשרי, ומוכח מד' המג"א דהגם דבסיס לדבר האסור אינו עושה מצ"ע בסיס אחר, מ"מ הבסיס דילהו אסור, ולא חשיב כבסיס לאיסור והיתר, והטעם בזה נ' דהוא משום דהבסיס הוא טפל לאיסור, וע"כ לא מצי לאשוויי להבסיס דילהו כבסיס לאיסור ולהיתר, שהרי עיקר ההיתר דבסיס לאיסור ולהיתר מבו' בד' הראשונים הוא משום דהאיסור בטל להיתר, וזה ל"ש היכא שהיתר זה הוא בסיס של האיסור וטפל לו, ודו"ק, וד' החיי אדם נ' דאתיין לטעמי' דמפרש למתני' דאין גוררין אותה קאי על המוכני ולא על השידה, עיי"ש, אשר לפ"ז אין להוכיח ממשנתינו שלא כדבריו.

ח] ובעיקר הך מילתא דבסיס לבסיס לדבר האסור, חשיב כבסיס לדבר האסור עצמו, יל"פ בתרי גווני, די"ל דהיינו משום דכיון דהבסיס השני טפל לבסיס הראשון והבסיס הראשון טפל לדבר האסור, ע"כ אף הבסיס השני הוי טפל לדבר האסור, אך י"ל דהיינו משום דאף הבסיס לבסיס משמש לדבר האסור, וע"כ הוי הוא מצ"ע כבסיס לדבר האסור, ובמנורה שע"ג השלחן, פשוט שהוא כן, דהוי השלחן מצ"ע בסיס לשלהבת עצמה, אך בכיס שיש בו מעות הקשור לבגד, ובתיבה שיש בה מעות שבתוך השלחן, שאין המעות ע"ג הבגד וע"ג השלחן, י"ל דלא חשיבי הבגד והשלחן מצ"ע כבסיס לדבר האסור, ויל"ד כמה נפ"מ בזה, ודו"ק.

והנה ל' הגר"ז שהבאנו לעיל סק"ה מורה להדיא כדרך הראשונה, דהא דהבגד אסור הוא משום דהוי הבגד בסיס לכיס דהוא הוי בסיס למעות, עיי"ש.

אך מד' החיי אדם נ' ללמוד כדרך השני', וזה ממש"כ בדין תיבה שיש בה מעות שבתוך השלחן, דאם הויא התיבה כלי שמלאכתו להיתר, מהניא לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, והבאנו דבריו לעיל סק"ו.

והנה אי נימא דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום דהבסיס השני טפל לבסיס הראשון והבסיס הראשון טפל לדבר האסור וע"כ אף הבסיס השני הוי טפל לדבר האסור, נ' פשוט דל"ה שייך כלל למימר דיועיל הבסיס הראשון לאשוויי להבסיס השני כבסיס לאיסור ולהיתר, שהרי אדרבה כל איסורו של הבסיס השני הוא מכח הא דהוי בסיס לבסיס הראשון, דמכח זה ה"ה טפל להדבר האסור, ובע"כ מד' החיי אדם דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום דאף הבסיס לבסיס משמש לדבר האסור, וע"כ הוי הוא מצ"ע כבסיס לדבר האסור, וע"כ שפיר י"ל דיועיל הבסיס הראשון לאשוויי לבסיס השני כבסיס לאיסור ולהיתר.

ט] ונ' לסייע לזה גם מד' המג"א גופי', דהנה נתבאר לעיל סק"ה דלפ"ד המג"א צ"ל, דהא דהיכא שהמוכני נשמטת אסור לגרור אף את השידה, הוא משום דהשידה הויא בסיס למוכני.

ואמנם הדברים צ"ע, שהרי המג"א בסימן רנ"ט סק"ו נקט כדעת בעה"מ, דאף אם הדבר האסור מונח ע"ג ההיתר, מ"מ אם הדבר האסור משמש להיתר, לא חשיב ההיתר כבסיס לדבר האסור, וא"כ ה"נ אף דהמוכני מחוברת לשידה ועמידת המוכני הוא ע"י השידה, מ"מ כיון שהמוכני באה לשמש לשידה, הי' בדין שלא תהא השידה חשובה כבסיס לדבר האסור.

אמנם כ"ז קשיא רק אי נימא דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום שהבסיס השני טפל לבסיס הראשון שהוא טפל לדבר האסור, אך אי נימא דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום דאף הבסיס לבסיס משמש לדבר האסור, הרי דשפיר י"ל דהגם דהשידה לא חשיבא כבסיס למוכני, כיון שהמוכני באה לשמש לשידה, מ"מ חשיבא השידה כבסיס למעות שבמוכני.

י] וצריך להוסיף ולבאר בזה, דהנה נת' לעיל סוסק"ה, דהא דבמוכני שאינה נשמטת אין השידה נעשית בסיס למוכני, הוא משום דבכה"ג המוכני טפילה לשידה, וע"כ אין השידה נעשית בסיס לה, ולכאו' הניחא אי נימא דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום דהבסיס השני טפל לבסיס הראשון וכו', ע"כ היכא דהבסיס הראשון הוא טפל לבסיס השני ואין הבסיס השני נעשה בסיס לו, אף אינו נעשה בסיס לדבר האסור עצמו, אך אי נימא דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור הוא משום דאף הבסיס לבסיס משמש לדבר האסור וע"כ הוי מצ"ע כבסיס לדבר האסור, צ"ב דא"כ מ"ט היכא שאין המוכני נשמטת אין השידה נעשית בסיס למעות.

וצ"ל בזה, דרק היכא שהמוכני נשמטת, הוא דחשבינן דהשידה הויא בסיס למעות, משום שהשידה מחזקת את המוכני שבתוכו המעות, אך היכא שהמוכני אינה נשמטת, כיון דהוו השידה והמוכני כלי א', לא חשבינן כלל שהשידה מחזקת את המוכני, וע"כ לא חשיב שהשידה משמשת את המעות, ולהלן סק"כ נת' מקור נוסף לזה דבכלי א' לא חשבינן לכל חלק שהוא בסיס לחלק השני, עיי"ש, ושוב מצאתי כן גם בתו"ד הנשמ"א כלל ע"ז סק"ד, ז"ל, רק דהרשב"א כתב דבאין נשמטת והי' מצד הדין לאסור לטלטל אף השידה, "דבזה אין שייך לומר שהמוכני בסיס גם לשידה שהיא היתר כיון שהכל כלי אחד", עכ"ל.

אך זה דלא כמש"כ הגר"ז דהא דאין הבגד אסור היכא שהכיס תפור בבגד, הוא משום שאז הוא "בטל אצל הבגד" ואין הבגד נאסר בטלטול בשבילו, אך לדרך זו אין הטעם משום שאז הוא בטל אצל הבגד, אלא הטעם הוא משום דהוו בגד א', וע"כ לא חשבינן שהבגד מחזיק את הכיס, וע"כ אין הבגד נעשה בסיס למעות, והגר"ז אזיל לטעמי', דמשמעות לשונו דמפרש דהא דבסיס לבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום דהבסיס השני טפל לבסיס הראשון וכו', ואשר מה"ט היכא דהבסיס הראשון טפל לבסיס השני, ל"מ לאשוויי לי' כבסיס לו ולאסרו.

אך ילה"ע בזה בל' המ"ב ריש סקל"א, דלכאו' מבו' בדבריו כד' הגר"ז דהא דבכיס תפור אין הבגד נעשה בסיס, הוא משום שהכיס בטל לבגד, וזה מורה שפירש כד' הגר"ז דהא דבכיס קשור נאסר הבגד, הוא משום דהבגד הוי בסיס לכיס והכיס הוי בסיס למעות, ולכאו' אי"ז מתישב עם ד' החיי אדם שהביא בהמשך דבריו, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

**ג**

דיא] עוד ילה"ע בזה בד' המג"א, דאם אף בשאין המוכני נשמטת נעשית המוכני עצמה בסיס, וכן בכיס התפור בבגד ובתיבה שאינה נשמטת מן השלחן, נעשין הכיס והתיבה עצמן בסיס, א"כ מ"ט מותר לגרור השידה, הרי עי"ז מטלטל אף את המוכני שהיא בסיס לדבר האסור.

ובפשוטו צ"ל דהא דשרי לגרור את השידה, הוא משום דהוי זה טלטול מן הצד דהמוכני, וטלטול מה"צ לצורך דבר המותר שרי היכא דא"א לו לנער.

אך הדבר מחודש, דלא מצינו בכלי א' שמקצתו מוקצה, שיהא מותר לאחוז בחלק המותר ולטלטלו משום טלטול מן הצד, אלא כיון דהוי כלי א' חשיב כטלטול גמור של כל הכלי, וא"כ במוכני שאינה נשמטת דחשיבא ככלי א' עם השידה, וכן בכיס התפור בבגד ובתיבה שאינה נשמטת מן השלחן, לכאו' לא חשיב זה כטלטול מן הצד.[[5]](#footnote-6)

אך י"ל בזה, דאף אי נימא כן דבכלי א' שמקצתו מוקצה, אסור לאחוז בחלק המותר ולטלטלו ולא חשיב כטלטול מן הצד, מ"מ בשידה ומוכני ודכוותה י"ל דשפיר חשיב כטלטול מן הצד, וזה לפמש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין בד' התוס', ז"ל, והקשו בתוספות דאדרבה כיון שהמוכני חבור לה תהא אסורה אפי' השידה עצמה דאטו אם נתנו מעות על בית יד של מחבת לא יהא אסור לטלטל כל המחבת, וי"ל דהתם הכל כלי אחד ממש, אבל הכא שני כלים הם ואין השידה מתבטלת למוכני אדרבה המוכני משתרי אגב השידה, עכ"ל, אך בחי' הר"ן נקט שלדעת התוס' אף אם נתנו מעות על בית יד הכלי, אין נעשה הכלי בסיס, ומבו' בד' הריטב"א, דאף מוכני שאינה נשמטת, לא חשיבי השדה והמוכני ממש ככלי א', וה"נ הוא בכיס התפור בבגד ובתיבה שאינה נשמטת מן השלחן, ולפ"ז י"ל דמה"ט שפיר שרי לגרור את השידה דחשיב זה כטלטול מן הצד דהמוכני, ול"ד לכלי א' דאף שאוחז במקצתו ומטלטלו חשיב זה כטלטול גמור של כולו, ודו"ק.

יב] וי"ל בזה, דהנה מצינו פי' חדש בסוגיין בתורי"ד לקמן דקמ"ב., ז"ל, אלא כך נ"ל פירושה, כ"ז שהמוכני נשמטת מן השידה היא כלי בפני עצמה ואם יש בה מעות אסור לטלטלה שנעשית המוכני בסיס להן, אבל אם אינה נשמטת היא כלי אחד עם התיבה וכשגוררה כאלו גורר התיבה הוא ולפיכך מותר, שהשידה לא נעשית בסיס למעות שתיאסר, שבודאי אלו הי' משים המעות בתוך השידה היתה נאסרת כל השידה, אבל עתה ששם אותה במוכני לא נאסרה השידה, "וכיון שא"א לגרור השידה ע"י המוכני מותר לגרור המוכני בשבת אע"פ שהמעות עלי' שכל הטלטול הזה אינו אלא בעבור השידה והשידה לא נאסרה", אבל כשהיא נשמטת אע"פ שלצורך השידה גוררין אותה, כאלו היא מופרדת ממנה חשבי' לה ואסור לטלטלה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד, דלעולם בין במוכני נשמטת ובין במוכני שאינה נשמטת, נעשית המוכני עצמה בסיס לדבר האסור, והשידה אינה נעשית בסיס לדבר האסור, וטעם החילוק בין מוכני נשמטת למוכני שאינה נשמטת הוא, דבמוכני שאינה נשמטת מותר לגרור המוכני לצורך גרירת השידה שהשידה לא נאסרה, ומשא"כ במוכני נשמטת שהיא כלי בפנ"ע, לא הותר לגרור המוכני לצורך גרירת השידה.

ואמנם לא נתפרש בד' הרי"ד הטעם בזה, דהגם שכל הטלטול אינו אלא בעבור השידה, מה טעם יש בזה להתיר לגרור המוכני, הרי המוכני הוי דבר האסור, ומה לי שטלטולו הוא לצורך השידה.

וצל"פ הטעם בזה, דהוא ע"ד היתר ככר ותינוק, אשר היינו דהגם שלוקח המוקצה בידו, מ"מ חשבינן שעיקר טלטולו הוא להככר והתינוק ואגב זה מטלטל את המוקצה, וה"נ במוכני שאינה נשמטת, כיון דהויא כלי א' עם השידה וגורר המוכני לצורך השידה, חשבינן שעיקר טלטולו הוא להשידה, וע"כ הוא דשרי.

והא דבמוכני נשמטת אסור לגוררה, הוא משום דהויא כלי בפנ"ע, ואיכא טלטול בפנ"ע על המוכני, וע"כ אין להתיר מכח הא דהוי הטלטול לצורך השידה, שהרי לא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ורק במוכני שאינה נשמטת דהויא כלי א' עם השידה, והוי זה טלטול א' דהשידה והמוכני, הוא דאמרי' דכל דהוי עיקר הטלטול לצורך השידה, חשבי' שעיקר טלטולו הוא להשידה.

ולפ"ז יל"פ כן גם בד' המג"א, דהא דבמוכני שאינה נשמטת מותר לגרור השידה, ולא חשיב כטלטול גמור על המוכני, הוא משום דבמוכני שאינה נשמטת שרי אף לגרור המוכני לצורך טלטול השידה, וע"כ כ"ש דמותר לגרור השידה אף שגורר עי"ז את המוכני, וה"נ בכיס התפור בבגד ובתיבה שאינה נשמטת מן השלחן, מותר לטלטל הבגד והשלחן, דהגם דהוי זה טלטול גמור של הכיס והתיבה, מ"מ שרי, כיון דהוי טלטול זה לצורך הבגד והשלחן.

ונפק"מ רבתא לפ"ז, במש"כ המג"א דאף בכיס התפור בבגד, מ"מ אסור להכניס ידו בו, דעכ"פ הכיס נעשה בסיס, ולכאו' לפ"ז ה"נ אם בא לטלטל הבגד, אסור לאחוז בכיס ולטלטל עי"ז להבגד, כיון שהכיס עצמו נעשה בסיס, וכן בתיבה שאינה נשמטת מן השלחן, אסור לאחוז בשולי התיבה ולהגבי' להשלחן, אך לפמש"נ בדוקא דקדק המג"א שלא לאסור אלא להכניס ידו בו, דרק כה"ג הוא דאסור, כיון דבכה"ג אין טלטול הכיס לצורך טלטול הבגד, אך לעולם אם בא לטלטל הבגד, מותר לטלטלו אף ע"י שיאחז בכיס, וז"ב.

יג] וי"ל עוד בזה, דהנה במג"א שם כתב עוד, דאם הכיס תפור כולו בבגד, אמרי' דכל הבגד נעשה בסיס.

וילה"ע בזה, דהנה כתב הפמ"ג בסימן ש"ט מש"ז א', בדין מפה שהניח עלי' נר, די"ל דרק מקום העמדת הנר הוה בסיס, והשאר מותר לקפל, שאין צורך בשאר לבסיס, עכ"ד.

ובספר תהל"ד סימן ש"י סק"ז כתב עד"ז בדין תיבה שיש בה דבר האסור בטלטול ונעשית בסיס, דאפ"ה מותר לפותחה ולסוגרה, כיון שאין צורך בפתחה לבסיס, ודימה ד"ז לד' הפמ"ג דבמפה שתחת הנר מותר לקפל שאר המפה.

ונפ"מ מצוי' בזה, בפח אשפה שיש לו מכסה המחובר אליו, דהגם דהפח עצמו הוי בסיס לדבר האסור, מ"מ מותר , ובס' חוט שני אסר בזה, ולהנ"ל ז"א.

וצ"ב דא"כ מ"ט היכא דהכיס תפור בבגד נעשה כל הבגד בסיס, הרי אין צורך למעות בשאר הבגד.

וי"ל דרק במפה חשיב שאין צורך בשאר המפה לנר, ומשא"כ בבגד שצורת טלטול המעות היא ע"י לבישת הבגד, חשיב שפיר דיש צורך למעות בכל הבגד, ועי', ושו"ר בשש"כ פ"כ הע' ר"מ שהביא מהגרש"ז זצ"ל לחלק בע"א, דאי"ז דומה למפה שאין כולה נעשית בסיס, דהתם גם אפשר לטלטל את החלק המותר לבד, משא"כ בגד דא"א ללבוש מבלי לטלטל גם הכיס, עכ"ד.

והנה אמנם הי' מקום לומר, וכ"כ בספר מג"ס סימן מ"ד סקי"א, דהגם דלא נעשה כל הבגד בסיס, מ"מ אסור לטלטל הבגד משום טלטול הכיס עצמו שהוא בסיס לדבר האסור, ולא חשיב כטלטול מן הצד דהכיס כיון דהוי בגד אחד.

אך אי"ז מתישב בד' המג"א גופי', שנקט דאף בכיס שתפור ראשו בבגד נעשה הכיס עצמו בסיס, ומ"מ מותר לטלטל הבגד, והרי דהגם דהכיס עצמו הוי מוקצה, מ"מ מותר לטלטל הבגד, וא"כ אי נימא דאף בכיס התפור כולו בבגד אין נעשה כל הבגד בסיס, א"כ מ"ט אסור לטלטל את הבגד.

אך י"ל בזה, לפמש"נ לעיל סקי"א די"ל, דהא דבכיס התפור בבגד שרי לטלטל את הבגד הגם דהוי הכיס עצמו בסיס, הוא משום דאין הבגד והכיס בגד א' ממש, וע"כ חשיב זה כטלטול מן הצד של הכיס, ולפ"ז י"ל דמה"ט היכא דהכיס תפור כולו בבגד דהוי חלק מן הבגד בסיס, אסור לאחוז בשאר הבגד ולטלטלו, דחשיב זה כטלטול גמור של החלק האסור.

גם אי"ז מתישב בל' המג"א, שכתב דכל הבגד נעשה בסיס, והרי דאף דאין כל הבגד נצרך למעות, מ"מ נעשה כל הבגד בסיס.

יד] וי"ל בזה, דהנה ילה"ע עוד בד' הפמ"ג דאין כל המפה נעשית בסיס לנר, דא"כ הי' בדין דלא יהני שיניח דבר היתר על המפה להתיר לטלטלה, דכ"ה דהנר אינו עושה בסיס אלא את חלק המפה שתחתיו, ה"נ בדין דהדבר היתר אינו עושה בסיס אלא את חלק המפה שתחתיו, ונמצא דחלק המפה שתחת הנר הוי בסיס לדבר האסור לחודי'.

עוד ילה"ע בזה, דאם אכן אין כל המפה נעשית בסיס, א"כ הי' בדין שאחר שהסירו את הנר, יהא מותר לטלטל את כל המפה ע"י שיאחז בשאר המפה, אי נימא דאף בדבר אחד שמקצתו אסור שרי לאחוז בחלק המותר וחשיב כטלטול מן הצד, וזה לא שמענו, וע' בל' הפמ"ג שם דמבו' להדיא לאסור בכה"ג, ורק לקפל את שאר המפה מותר, אך בס' שש"כ פ"כ הע' רכ"ב הביא מס' הגאון מבוטשאטש שדן בזה, עיי"ש.

ואשר ע"כ אולי יל"פ ד' הפמ"ג בע"א, דלא כפי פשטות לשונו, דכל הא דשאר המפה אין נעשית בסיס, הוא רק כד דייני' על טלטול שאר המפה לחודה, דבכה"ג יש לנו לדון על שאר המפה בפנ"ע, והיא בפנ"ע אינה נעשית בסיס לנר.

אך כד דייני' על טלטול כל המפה, יש לנו לדון על כל המפה יחד, ובכה"ג אמרינן דכל המפה הויא בסיס לנר.

ואשר ע"כ ודאי דאסור לטלטל כל המפה, אף ע"י שאוחז בחלק המפה שלא הי' תחת הנר, דכלפי טלטול כל המפה, הויא כולה בסיס, ודו"ק.

ואשר ע"כ שפיר מהני שמניח דבר היתר על שאר המפה, דתו יהא מותר לטלטל כל המפה אחר שהסירו ממנה הנרות, דכלפי טלטול כל המפה דייני' לכל המפה כחדא, והויא בסיס לאיסור ולהיתר, אך אכתי י"ל דאף בכה"ג שהניחו על המפה דבר היתר, יהא אסור לקפל חלק המפה שתחת הנר בפנ"ע, ולהלן ס"ק י"ט כ' נת' עד"ז מד' הנשמ"א, אך י"ל שאי"ז כן, ודו"ק.

אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הפמ"ג שם שכתב, ז"ל, אבל לאחר שמסלק הנר ע"י גוי להגבי' כל המפה, י"ל "מקום הנר" בסיס, עכ"ל, ומ' להדיא דגם כד דייני' לגבי הגבהת כל המפה, ל"ה בסיס אלא מקום הנר, ואך דאסור להגבי' כל המפה, אף אם אוחז בחלק המותר, משום דהויא כל המפה דבר אחד, ולא חשיב כטלטול מן הצד, וצ"ע בזה.

טו] ויל"פ עוד בזה, אך אי"ז מתישב בל' הפמ"ג, לפמש"כ בספר נזירות שמשון סימן שי"א ס"ד, דמש"כ השו"ע די"א דאם המת בכסותו א"צ ככר או תינוק, היינו אם יוכל ליטול הבגד בלי טלטול המת, אבל אם אי אפשר הוי המת מוקצה ובסיס לאיסור, עכ"ד.

ומבו' בדבריו דבר חדש, דלא חשיב בסיס לדבר האסור, אלא אם אינו יכול ליטול את הבסיס בלא טלטול הדבר האסור, אך כל שיכול ליטול הבסיס בלא לטלטל את הדבר האסור, לא חשיב כבסיס לדבר האסור, ועמש"נ בזה ב?.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דשאר המפה אינה נעשית בסיס לנר, כיון שאפשר לקפלה בלא לטלטל את הנרות, וכל דאפשר לטלטל הבסיס בלא לטלטל את האיסור, לא חשיב כבסיס.

ולפ"ז הרי י"ל דכ"ז הוא לענין טלטול שאר המפה בפנ"ע, דכיון דטלטול זה בידו לטלטל בלא להסיר האיסור, אינה נעשית בסיס לגבי טלטול זה, אך לענין טלטול כל המפה יחד דל"מ לטלטלה בלא להסיר הנרות, י"ל דנעשית כל המפה בסיס, ודו"ק.

אך מלבד דאי"ז מתישב בל' הפמ"ג, גם עיקר יסו"ד הנזירות שמשון, אין מתישבים עם ד' הפמ"ג שדן לאסור בסיס שמעל האיסור, ודו"ק.

טז] ועכ"פ אי נימא דהגם דשאר המפה אין נעשית בסיס לנר, כ"ז הוא כלפי טלטול שאר המפה בפנ"ע, אך כלפי טלטול כל המפה, נעשית כל המפה בסיס, הרי דלפ"ז שפיר כתב המג"א דהיכא שכל הכיס תפור בבגד נעשה כל הבגד בסיס, דהגם דאין צורך למעות בשאר הבגד, מ"מ כד דייני' על טלטול דכל הבגד, אמרי' דנעשה כל הבגד בסיס, ואה"נ י"ל דיהא מותר לקפל שאר הבגד בפנ"ע.

יז] ולפ"ז י"ל, דעד"ז הוא גם במש"כ המג"א דבכיס התפור בראשו בבגד, הגם דאין הבגד נעשה בסיס, מ"מ נעשה הכיס עצמו בסיס, אשר צ"ב דא"כ מ"ט שרי לטלטל הבגד כולו, הרי הוא מטלטל עי"ז את הכיס.

ולפי המבואר נראה, דכ"ה דבכיס התפור כולו בבגד, הגם דשאר הבגד בפנ"ע אינו נעשה בסיס, מ"מ לא שרי אלא טלטול שאר הבגד בפנ"ע, אך טלטול הבגד כולו אסור, דכד דייני' על כל הבגד יחד נעשה כולו בסיס, הרי י"ל דה"נ הוא להיפך, דבכיס התפור ראשו בבגד, הגם דהכיס עצמו נעשה בסיס, אין לאסור משום זה אלא כשבא לטלטלו בפנ"ע, דהכיס בפנ"ע נעשה בסיס, אך כשבא לטלטל כל הבגד יחד ויש לנו לדון על כל הבגד, הרי דבזה אמרי' דהבגד כולו לא נעשה בסיס, כיון שאין המעות מונחין על עיקרו, וע"כ אין לאסור לטלטל הבגד משום טלטול הכיס, דכלפי טלטול הבגד כולו אף הכיס עצמו אינו בסיס, ודו"ק היטב.

והנה אמנם עיקר הדברים מחודשים, לחלק בדין בסיס, דל"ה בסיס אלא כלפי טלטול זה ולא כלפי טלטול זה, אך להלן ס"ק י"ט כ' נת' שמצינו כן להדיא בד' הנשמת אדם, עיי"ש.

**ד**

יח] בעיקר הך דינא דמוכני נשמטת, דאסור לטלטלה בזמן שיש עלי' מעות משום דהויא בסיס לדבר האסור, צ"ע שהרי הויא נמי בסיס לדבר המותר, שהיא בסיס להשידה, וא"כ מ"ט ל"ה כבסיס להיתר ואיסור דשרי.

והנה בחי' הרשב"א לקמן דקמ"ב. כתב, ז"ל, הכא בכלכלה מלאה פירות עסקינן, כלומר דהו"ל בסיס לדבר המותר ולדבר האסור דשרי וכו', קשיא לי היכי דמי וכו', ואי באבן חשובה אע"ג דמלאה פירות ליתסר וכדתנן גבי מוכני בשיש עלי' מעות שאסור לטלטלה אע"ג דהוי בסיס אף לכלים המותרים וכו', וי"ל דמעות חשיבי ולא בטילי ולעולם נעשה כלי בסיס להן אע"פ שהן מעורבין עם כלים, עכ"ל.

והבית מאיר סימן ש"י ס"ח הביא מש"כ בגליון הרשב"א, ז"ל, עי' בדבריו עצמם דף מ"ד לתי' רבינו אפרים וכו' אדרבה מוכח איפכא, ולשיטת תוס' שם לא איירי כלל בשהי' על השדה דברים המותרים וצ"ע, עכ"ל.

והנה ודאי ד' הרשב"א לקמן אין מתישבים עם דבריו בסוגיין, דהכא פשיט"ל דכל שיש שם דברים המותרין מהני להתיר השידה, ואילו התם נקט דלא מהני, אך עיקר דבריו שם צ"ב, דמנלי' דאיירי הכא בדהוי בסיס אף לכלים המותרין, וכמשה"ק הבית מאיר.

וראיתי לפרש ד' הרשב"א, דאין כונתו דאיירי דהיו עלי' כלים המותרין, אלא כונתו משום דהמוכני הוי בסיס גם לשידה, והא דלא מהני זה להתיר את המוכני, הוא משום דמעות חשיבי ולא בטלי, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הרשב"א שכתב דהוי בסיס אף "לכלים" המותרין, וצ"ע בזה.

אך לפ"ד הרשב"א וש"ר בסוגיין שנקטו דכל דהוי בסיס אף להיתר שרי, אף בשיש עלי' מעות דחשיבי, הדק"ל דא"כ מ"ט מוכני נשמטת אסור לגוררה, הרי הויא בסיס אף לשידה.

יט] אמנם הנה לפ"מ שנקט המג"א דהשידה חשיבא בסיס למוכני, וכמש"נ לעיל סק"ה, א"כ הרי ודאי דהמוכני לא חשיבא כבסיס לשידה, דכמדומה דל"ש למימר בב' דברים דכל חד חשיב כבסיס לחברי', וע"כ א"א להתיר המוכני משום בסיס לאיסור ולהיתר.

אך בד' הרשב"א לקמן מבו' אם נפרש דבריו כמש"נ לעיל סקי"ח דהמוכני הויא בסיס לשידה, והיינו משום דהשידה הויא על המוכני, ולעיל סוסק"ה הבאנו ד' החזו"א דאין סברא שהשידה יחשב כבסיס למוכני, ולפ"ז הדר תיקשי, דלפ"ד הראשונים בסוגיין דאף בבסיס למעות מהני הא דהוי בסיס גם להיתר להתירו, דא"כ מ"ט מוכני נשמטת אסורה, הרי הויא בסיס גם לשידה.

כ] ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה מסברא נראה דכל עיקר דין בסיס הוא רק בב' כלים נפרדים, אך בכלי א' לא חשיב חלקו התחתון כבסיס לחלקו העליון, ועמש"נ בזה לעיל סק"י, והבאנו שם שכ"ה מפורש בד' הנשמ"א כלל ס"ז סק"ד בתו"ד.

ולפ"ז י"ל, דאף במוכני נשמטת שאינה כלי א' עם השידה, מ"מ כיון שזו היא צורתם לשמש יחד, לא חשבינן להמוכני כבסיס לשידה, דאין המוכני משמשת את השידה, אלא שניהם משמשין יחד, וע"כ כל שיש על המוכני מעות ה"ה אסורה, דחשיבא כבסיס לדבר האסור לחוד, אך בד' הנשמ"א שם מבו' דרק במוכני שאינה נשמטת דהויא כלי א' עם השידה הוא דלא חשבינן להמוכני כבסיס לשידה, אך במוכני נשמטת שאינה כלי א' עם השידה, שפיר חשבינן להמוכני כבסיס לשידה.

כא] ודרך מחודשת בזה מצינו בד' הנשמת אדם כלל ס"ז סק"ד, ז"ל, בשלמא המוכני אסור דכיון שהיא כלי בפ"ע נעשה בסיס, אבל השידה אדרבה כיון שצריך לטלטל השידה א"כ המוכני הוא בסיס לאיסור ולהיתר שהיא השידה, משא"כ כשאין צריך לשידה רק להמוכני אזי הוא בסיס לאיסור לבד, עכ"ל, וכ"כ בהמשך דבריו, ז"ל, אבל בודאי אם צריך לטלטל השידה מותר לטלטל עם המוכני, שהרי המוכני הוא בסיס לשידה שהוא כלי היתר וגם למעות, והוי בסיס לאיסור ולהיתר וכו', ולפ"ז כשיש שולחן שרגלים שלו כמין תיבה באופן שאין ה"שופלאד" תלוי בשולחן כלל, וא"כ הוי ממש השולחן כשידה והרגל כמוכני וכו', וא"כ כשצריך לתיבה אסור לטלטל התיבה שהרי כיון שאינה מחוברת לשולחן אינה בטלה לשולחן והוי בסיס, אבל אם כשצריך להעמיד השולחן עם התיבה במקום אחר ואינו יכול לנער המעות מותר לטלטל גם התיבה וכדפרישית, דהא דאיתא במתני' בנשמטת ואין גוררין אותה י"ל המוכני לבד, אבל לצורך השידה מותר שהרי התיבה נעשית בסיס גם לשלחן שהוא היתר, עכ"ל.

ואמנם הדברים צ"ב רב, דכיון דהמוכני הויא בסיס אף לשידה והויא בסיס לאיסור ולהיתר, א"כ מ"ט אם אינו צריך להשידה אלא להמוכני חשיב כבסיס לאיסור לבד, ואסור לטלטלו, ואטו לא שרי לטלטל בסיס לאיסור ולהיתר אא"כ הוא צריך לטלטול דבר ההיתר.

ונ' בביאור ד' הנשמ"א, עפמש"נ לעיל ס"ק י"ב – ט"ו דמצינו בדין בסיס שהדין מתחלק, ול"ה בסיס אלא לגבי טלטול זה ולא לגבי טלטול אחר, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא במוכני נשמטת שיש עלי' מעות, דהגם דלגבי טלטול המוכני עם השידה שעלי' הויא המוכני בסיס לאיסור ולהיתר ושריא, מ"מ לגבי טלטול המוכני בפנ"ע אינה בסיס אלא לאיסור ואסירא.

וה"נ הוא בתיבה הנשמטת מן השלחן, דהגם דלגבי טלטול התיבה עם השלחן הויא התיבה בסיס לאיסור ולהיתר, מ"מ לגבי טלטול התיבה בפנ"ע אינה בסיס אלא לאיסור ואסירא.

ולפ"ז אין עיקר החילוק אם הוא "צריך" לשידה ולשלחן או אינו צריך אלא למוכני ולתיבה, אלא עיקר החילוק הוא אם הוא מטלטל אף את השידה והשלחן, או אינו מטלטל אלא את המוכני והתיבה, וכ"ה ל' הנשמ"א בסו"ד שכתב, דאין גוררין אותה י"ל המוכני לבד, והרי דאם אינו גורר את המוכני לבד אלא עם השידה, מותר לגוררה, אף דא"צ את השידה אלא את המוכני.

כב] ויש להוסיף טעם בזה, לפ"ד הנזירות שמשון שהבאנו לעיל סקט"ו, דלא חשיב בסיס אלא בשא"א לטלטלו בלא לטלטל האיסור, ולפ"ז הרי י"ל דה"נ הוא בבסיס להיתר, ומה"ט לא חשיבי המוכני והתיבה כבסיס להיתר, כיון שאפשר לטלטלן בלא לטלטל השידה והשלחן.

וי"ל דכ"ז הוא כאשר בא לטלטלן בפנ"ע, דכלפי טלטול זה לא חשיבי המוכני והתיבה כבסיס לשידה ולשלחן, אך כאשר בא לטלטלן עם השידה והשלחן חשיבי שפיר כבסיס להן, וע"כ הגם שאסור לטלטל המוכני והתיבה בפנ"ע, משום דכלפי טלטול זה אינם בסיס אלא לאיסור לחודי', מ"מ מותר לטלטלן עם השידה והשלחן, דכלפי טלטול זה חשיבי כבסיס אף להיתר, ואכתי הדברים צ"ב רב.

**ה**

כג] כתב במג"א סימן ש"י סק"ז, ז"ל, משמע דאם הוא תפור כלו בבגד אמרי' דכל הבגד נעשה בסיס, וקשה דהא מיירי בשכח וא"כ אפי' הוא על עיקר הבגד לא נעשה בסיס, וי"ל דמ"מ הי' צריך לנער המעות כמ"ש סימן ש"ט ס"ד, אבל כיון דאינו מונח על עיקר הבגד א"צ לנער, אבל הרמב"ם כתב במסכת כלים גבי מוכני וז"ל כיון דאינה נשמטת א"כ א"א לסלק המעות אא"כ יטלטל השידה עם המעות לכן מותר לגוררה עכ"ל, וכיון שדין זה דכיס לקוח מההיא דמוכני, א"כ הכא נמי אם אפשר לנער צריך לנער, עכ"ל.

ומה שהביא המג"א מד' הרמב"ם, הוא לפי הנוסחא שהיתה לפניו בד' הרמב"ם, אך לפי הנוסחא שבפיהמ"ש הנדמ"ח הבאנוה להלן סקכ"ט, ליתא כן בד' הרמב"ם.

אמנם באמת גם לנוסחא זו יש ללמוד כן מסו"ד הרמב"ם שם, ז"ל, אא"כ הגבי' את השדה בכללה או גרר אותה ממקום למקום, אזי נמצא שטלטל את המעות, עכ"ל, ומבו' דאף שאין המוכני נשמטת, מ"מ אסור לטלטל את כל השידה, משום דחשיב כטלטול על המעות, ולפמש"נ להלן ס"ק כ"ט ל' הא דה"ז אסור הוא משום דאיירי בשיכול לנער, או משום דלא חשיב כטלטול מן הצד, או משום דתנא דמתני' ס"ל דטלטול מן הצד אסור, ועכ"פ איך שיהי' הטעם, חזינן דאף דאין המוכני נשמטת, חשיב טלטול השידה כטלטול דהמעות.

ובאמת דלדעת הרמב"ם ודאי יש לאסור בזה, שהרי כל המקור להתיר בזה נ' דהוא מדתנן דאין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות, ומ' דאיירי אף בשאפשר לנער את המעות, ואפ"ה כל הא דאסור לגוררה הוא רק בשהיא נשמטת, אך אם אינה נשמטת שרי לגוררה בזמן שיש עלי' מעות אף שאפשר לנערן, אך לפי' הרמב"ם במתניתין הרי אין מקור לזה כלל, ומהיכ"ת נימא דמשום דאין המוכני נשמטת לא חשיב טלטולה כטלטול המעות.

ובגל' הגרע"א שם כתב, ז"ל, א"צ לנער, ונלע"ד שכן מוכח להדיא דעת תוס' והרשב"א בחידושיו שהקשו דמאי פריך הש"ס הא אין עלי' מעות, דילמא מיירי בשוכח שיש עלי' מעות דאסור היינו טלטול גמור, ואינה נשמטת אף טלטול גמור מותר עיי"ש, ולשיטת הרמב"ם דגם באינה נשמטת אם אפשר לנער אסור, א"כ ע"כ הא דנשמטת אסור היינו בא"א לנער משום בסיס, א"כ מוכח דמיירי במניח בכונה, באמת ליתא לקו' תוס', עכ"ל.

ויש להוסיף, דכמדומה שהתוס' למדו להך מילתא דא"צ לנער, מלישנא דמתני' דמותר לגוררה בשבת בזמן שיש עלי' מעות, ומסתימת מתני' מ' דאיירי אף בגונא דאפשר לנער המעות, ואפ"ה מותר לגוררה עם המעות שעלי' וא"צ לנערן, וע' היטב בחי' אהעו"ז בסוגיין בסו"ד, שמבו' בדבריו שפירש שזה הי' מקור ד' התוס'.[[6]](#footnote-7)

כד] אמנם צ"ע בזה, דבפשוטו הי' נראה, דכל עיקר הך מילתא דבמוכני שאינה נשמטת א"צ לנער המעות, הוא רק לפי' התוס' ודעימייהו דבמוכני שאינה נשמטת אינה נעשית בסיס משום שאין המעות על עיקר הכלי, ואשר ע"כ י"ל דמה"ט אף א"צ לנער את המעות, כיון שאינם על עיקר הכלי.

וד"ז מתבאר טפי, לפמש"כ בחי' הרשב"א ריש ביצה, ז"ל, ומסתברא שאין אומרין נעשה בסיס אלא בדבר שיש לו חשיבות בסיסות קצת כמעות שעל הכר וכו', והלכך במניח נעשה בסיס גמור, "ובשוכח נעשה בסיס קצת והלכך אינו מסלק אלא מנער והן נופלים מאיליהן" וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דאף הא דבשוכח צריך לנער, הוא משום דה"ז נעשה בסיס קצת, ועמש"נ בזה ב?, ולפ"ז הרי דבמוכני שאינה נשמטת שאי"ז נעשה בסיס כלל, שפיר מותר לגוררה בעוד המעות עלי' וא"צ לנערן.

אך לפ"ד רבינו אפרים ודעימי' דס"ל דאף במוכני שאינה נשמטת שיש עלי' מעות נעשית השידה בסיס למעות, והא דתנן דרק במוכני נשמטת אסור לגוררה, איירי בשיש על השידה דבר היתר, וע"כ אם אין המוכני נשמטת הויא בסיס לאיסור ולהיתר, א"כ בדין דאף בשוכח מעות ע"ג המוכני שאין השידה נעשית בסיס, מ"מ אם בידו לנער המעות צריך לנערן, דהוי ככל איסור המונח ע"ג הכלי, דאסור לטלטל הכלי עם האיסור אם בידו לנערו.

כה] ולפ"ז קשיא במשה"ק הראשונים כקו' התוס' דלוקמה בשוכח, שהרי הרמב"ן והריטב"א צידדו כפירוש רבינו אפרים, וביותר קשיא בד' תוס' הרא"ש שדחה לפי' התוס', ופי' כפי' רבינו אפרים דאיירי שיש ככר או תינוק בתוך השידה או אוכלין, ואח"כ הק' דמאי פריך דילמא מיירי בשוכח, וצ"ע דהיכי מצי לאוקמה בשוכח והא דאסור לגוררה הוא משום דצריך לנער המעות, דא"כ מ"ט לא אסרינן אלא בנשמטת, הרי אף באינה נשמטת בדין שיהא צריך לנער המעות, וכנ"ל.

ואולי י"ל בזה, דאיירי בגוונא שאין בידו לנער המעות, ואך דבמוכני נשמטת בידו לשמוט המוכני, וע"כ אסור לו לגרור השידה עם המוכני, כיון שבידו לשמוט המוכני ולגרור השידה לבדה, ומשא"כ בשאינה נשמטת שאין בידו לשמוט המוכני מותר לטלטלה, וזה ניחא לפ"מ שפירשו הראשונים כפי' ר"ח דמוכני הוא בסיס שתחת השידה, דלפירש"י דמוכני הוא אופן, הרי אין בידו לשמטו, שהרי הוא צריך לגרור השידה, אך זה תליא במה שדנו האחרונים אם מוכני נשמטת איירי רק בשיכול לשמטה בשבת, או איירי אף בשאסור לשמטה בשבת, ע' תו"ש סימן ש"י סוסקט"ז ותהל"ד שם.

והי' מקום לומר עוד, דבמוכני נשמטת, כיון דהוו המוכני והשידה ב' כלים, ע"כ אסור לו לגרור המוכני בעוד המעות עלי', כיון שבידו לגרור השידה, דכה"ג לא חשיב כלל כטלטול המעות שע"ג המוכני, כיון דהשידה אינה נעשית כלל בסיס להן, ומשא"כ במוכני שאינה נשמטת דהויא כלי א' עם השידה, מותר לגרור אף את המוכני, כיון שאף אם יגרור את השידה יהא זה טלטול דהמעות, אך אי"ז מתישב בד' הראשונים שתירצו דמתני' מיירי אף בלצורך מקומו דבזה א"צ לנער, ואם הא דאסור לגוררה הוא משום דבידו לגרור השידה, א"כ ליכא נפ"מ בזה בין לצורך גופו לבין לצורך מקומו, וז"פ.

עוד ראיתי להעיר בזה, בד' הר"ן בחידושיו, שכתב בסו"ד ע"ד התוס', ז"ל, ולפי דבריהם ז"ל מי שהניח דבר שאינו ניטל מערב שבת בידות הכלים, ל"ה הנהו כלים בסיס לדבר האסור, ומותר לטלטלן בניעור לצורך גופן וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאף לדעת התוס' לא הותר לטלטל את הכלי בעוד האיסור על יד הכלי אם אפשר בניעור, והר"ן גופי' לעיל מינה האריך להוכיח דמתני' לא איירי בשוכח, אשר מזה מוכח דבאינה נשמטת א"צ לנער אף אם בידו לנער, וכמש"כ הגרע"א, וצ"ע רב בכ"ז.

**ו**

כו] כתב הבאר היטב סימן ש"י סק"ט, ז"ל, בספר אבן העוזר העלה להלכה, דאפי' אפשר לנער המעות מן הכיס יכול לטלטל בגד שהכיס תפור בו אפי' בשכח מעות בכיס, "וכ"ש במניח בכונה פשיטא דשרי", עכ"ל.

והנה בס' אהעו"ז שלפנינו לא נמצאו דברים אלו, ובפשוטו הדברים צ"ב רב, דמ"ט במניח בכונה פשיטא טפי דשרי, הרי אדרבה במניח בכונה נעשה הכיס בסיס לפ"ד המג"א, ואילו בשוכח אין נעשה הכיס בסיס, ואף אי נימא דגם במניח בכונה אין נעשה הכיס בסיס, מ"מ מה טעם יש להתיר טפי במניח בכונה מבשוכח.

כז] אמנם ביאור הדברים למדתי מתו"ד האהעו"ז בחידושיו למכילתין, ז"ל, וי"ל דאי הוה מיירי במניח דאז אע"פ המוכני איתקצאי דהוי בסיס לדבר האסור, כמבו' סימן ש"י במג"א, וא"כ כיון דמטלטל המוכני שהיא מוקצה מה לי יש עלי' מעות ומה לי אין עלי' מעות, ואפי' אם מנער מעלי' המעות מאי בכך דסו"ס קמטלטל המוכני שהיא מוקצה, אך דבטלה לעיקר הכלי, לכן יש עלי' מעות ל"ה רבותא כלל בסיפא, אבל אי מיירי בשוכח דאז לא נעשה המוכני מוקצה, ע"כ הוי שפיר רבותא בסיפא אף דיש עלי' מעות ושוכח, דאז אפשר לנער המעות ממנה והמוכני לאו מוקצה הוא, קמ"ל דא"צ לנער המעות, עכ"ל.

ומבו' בד' האהעו"ז דבר חדש, דכל דין ניעור הוא רק היכא שיכול לנער את כל המוקצה, אך כל היכא שאין בידו לנער את כל המוקצה, ואכתי יהא זקוק להתירא דטלטול מן הצד, א"צ כלל לנער.

והנה אמנם למה שפירש החזו"א דדין ניעור הוא משום דאם אינו מנער נראה כמטלטל את המוקצה, ודאי דאף אם אין בידו לנער את כל המוקצה צריך לנער, אך לפמש"כ המ"ב סימן ש"ט סק"י בטעם דין ניעור דהוא משום דהיכא דיש עצה לתקן שלא יטלטל האבן לא הקילו לטלטל מן הצד, וכ"ה בריטב"א ובר"ן לקמן דקמ"ב., י"ל דהיכא דא"א לו לנער כל המוקצה, ובלא"ה הוא זקוק להתירא דטלטול מן הצד, לא הצריכוהו לנער, ויתכן להוסיף עוד בזה, די"ל דכל דמטלטל מוקצה בטלטול זה, ליכא תוספת איסור במה שיש שם עוד מוקצה, וע"כ הוא דא"צ לנער.

ואשר זהו שכתב האהעו"ז דבמניח דנעשה המוכני עצמו מוקצה, ליכא נפ"מ במה שיש עלי' מעות, שהרי אף אם ינער אכתי מטלטל המוכני שהוא מוקצה, וע"כ פשיטא דא"צ לנער, ומשא"כ בשוכח דלא נעשה המוכני מוקצה, הוי שפיר רבותא דאף דיש עלי' מעות א"צ לנערן.

ולפ"ז הרי פשוט דזהו מכוון ד' האהעו"ז שהביא הבאה"ט, דאפי' אפשר לנער המעות מן הכיס יכול לטלטל בגד שהכיס תפור בו, וא"צ לנערן, וכמו שלמד בחידושיו מד' התוס', וכ"ש במניח בכונה דנעשה המוכני בסיס, דא"צ לנער המעות, כיון דא"א לו לנער המוכני, ובע"כ ינער המוכני שהוא מוקצה.

כח] אמנם הנה במ"ב סימן ש"י סקכ"ט כתב, ז"ל, ומ"מ אם אפשר בניעור יראה לנער מתחלה, דיש שסוברין דאף שהמעות אינם על עיקר הבגד ג"כ צריך לנער קודם שיטלטל הבגד "בין בהניח" ובין בשכח, עכ"ל, והרי שדעתו דאף במניח צריך לנער, הגם דהכיס נעשה בסיס וא"א לו לנער כל המוקצה, ושלא כד' האהעו"ז.

אך יש לדחות, דלעולם מודה המ"ב ליסוד ד' האהעו"ז, דכל דא"א לו לנער כל המוקצה א"צ לנער כלל, ואך דבכיס התפור בבגד, שפיר י"ל דצריך לנער ממנו המעות, וזה לפמש"נ לעיל ס"ק י"ב י"ז לדון דהא דמותר לטלטל הבגד ואי"ז אסור משום טלטול הכיס, הוא משום דהותר טלטול הכיס אגב הבגד, או משום דכלפי טלטול כל הבגד לא חשיב הכיס כלל כבסיס, וע"כ שפיר י"ל דצריך לנער המעות, ודו"ק.

והעירוני דלכאו' יש ללמוד כן ממש"א לקמן דקי"ז., דבמביא תיק שיש בתוכו מעות מעלמא להציל בו ס"ת, צריך לנער המעות, והרי דאף שהותר לו טלטול התיק שהוא בסיס למעות, מ"מ צריך לנער המעות, ובד' הגרע"א והבית מאיר בסימן ש"י מבו' דהוי זה מדין ניעור דעלמא, ואכמ"ל, וצ"ע בזה.

**ז**

כט] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פי"ח דכלים מצינו דרך אחרת בביאור דין מוכני, ובנד' באו הדברים משובשים, ז"ל, ומותר לגרור מוכני זו בשבת, ואע"פ שיש בה מעות שאסור לטלטל, כיון שמוכני אינה נחשבת בפני עצמה, וכשמושך המוכני ובו המעות, הואיל ואינו יכול להוציאה ולהפרידה מן השדה, ה"ז כאילו לא טלטל המעות, אא"כ הגבי' את השדה בכללה או גרר אותה ממקום למקום, אזי נמצא שטלטל את המעות, עכ"ל.

ובפשוטו נ' בביאור ד' הרמב"ם, דאיירי מתני' בגוונא שאין נעשה המוכני בסיס לדבר האסור, כגון בשוכח, ואפ"ה אסור לגרור את המוכני משום שמטלטל בזה את המעות, ולא הותר טלטול מן הצד היכא שבידו לנער.

ונתחדש במתני' דכ"ז הוא היכא שהמוכני נשמטת, אך היכא שאינה נשמטת שרי לגוררה אף שיש עלי' מעות, דכיון שאינה כלי בפנ"ע, לא חשיב כמטלטל את המעות.

ולמדנו מד' הרמב"ם דבר חדש, דהא דטלטול מן הצד חשיב טלטול של הדבר האסור, וע"כ צריך לנער, אי"ז טלטול בפנ"ע של הדבר האסור, אלא היינו דטלטול ההיתר חשיב כטלטול אף על האיסור שעליו, ואשר ע"כ כל שאין המוכני נשמטת אשר גרירת המוכני לא חשיבא כטלטול דהמוכני, כיון שהיא כלי א' עם השידה, וע"כ כל שלא טלטל השידה ממקומה אי"ז טלטול כלל, (ומבו' מזה דטלטול במקצת לא חשיב טלטול, ואכמ"ל), אף לא חשיב שהוא מטלטל את המעות, וע"כ בכה"ג שרי לגוררה אף בזמן שיש עלי' מעות.

ויל"פ עד"ז ל' הטור בסימן תר"פ, והי' קובע אותם בדלת עצמה אחורי הדלת, ונתן הוא טעם לדבר, דכיון שהדלת בטלה לגבי בית חשיבא כמחובר לקרקע, ולא חשיב כמטלטל הנר כשפותח ונועל הדלת, עכ"ל, וכ"ה ל' הגמי"י שהביא הב"י בסימן רע"ז, ושמא כונתו, דכיון דחשיב כמחובר לקרקע, ע"כ לא חשיב זה כטלטול על הדלת, וע"כ נמי ל"ה זה טלטול על הנר הקבוע בדלת, וצ"ע.

ל] אמנם בעיקר הדברים בביאור ד' הרמב"ם צ"ע, דאם אכן איירי מתני' בשוכח דל"ה בסיס, והא דאסור לגוררה בזמן שיש עלי' מעות הוא משום דהוי טלטול מן הצד דהמעות דלא הותר היכא דבידו לנער, א"כ מה מותבי' בסוגיין לרב מהא דאם אין עלי' מעות שריא אף על גב דהוו עלי' ביה"ש, הרי כיון שאף בזמן שהיו עלי' מעות הי' מותר לנער ממנה המעות ולגרור המוכני, ואם לא מצי לנער, מותר לגרור המוכני בעוד שיש עלי' מעות, ל"ש בזה כלל דינא דמיגו דאיתקצאי, וכדתנן במתני' באבן שע"ג החבית ובמעות שע"ג הכר דמנערן, ושרי אח"כ לטלטל את החבית והכר, ול"ש בזה דין מיגו דאיתקצאי, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר שהקשו דמאי פריך לוקמא בשכח, והיינו משום דבכה"ג ודאי דאם אין עלי' מעות מותר לטלטלה ול"ש בזה מיגו דאיתקצאי.

ואשר ע"כ צ"ל בזה, דלעולם לא איירי שבידו לנער, וכמדומה דלדעת הרמב"ם דמוכני היינו תיבה שבשדה, הרי דסתמא דמילתא א"א לו לנער המעות ממנה, והא דאסור לגרור המוכני בזמן שיש עלי' מעות, הוא משום דדרך לטלטל תיבה עם מה שבתוכה, וע"כ לא חשיב כטלטול מן הצד, אלא חשיב כטלטול גמור, והגם דמצינו בר"פ נוטל, דשרי לטלטל כלכלה שיש בתוכה פירות ואבן, וכן שרי לטלטל כלי שיש בתוכו תרומה טהורה ותרומה טמאה, צ"ל דהתם דיש בתוך הכלי גם דבר היתר, קייל טפי, ונת' בזה במק"א.

וי"ל עוד בזה, דתנא דמתניתין דכלים, ס"ל כרבנן דר"א בן תודאי, דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול, ולפמש"כ הגרע"א י"ל דלדידהו לא הותר לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו אף היכא דא"א לו לנער, וע"כ הוא דאסור לגרור המוכני בזמן שיש עלי' מעות.

לא] ולדרך בתרא ניחא מה שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו להך דינא דמוכני נשמטת אינה נגררת בשבת בזמן שיש עלי' מעות, ולדרך זו ניחא, דתנא דמתני' סבר לה כרבנן דטלטול מן הצד שמי' טלטול, אך לפ"מ דקי"ל דלא שמי' טלטול שרי לגרור המוכני אף בזמן שיש עלי' מעות, והגם דלכאו' גם לדידן נפ"מ בזה היכא שיכול לנער, מ"מ כיון דמתני' לא איירי בכה"ג שיכול לנער, לא הביאה הרמב"ם.

לב] ונ' עוד בזה, דהנה כבר נתבאר דנתחדש לפ"ד הרמב"ם, דהא דטלטול מן הצד חשיב כטלטול של הדבר האסור, אי"ז טלטול בפנ"ע של הדבר האסור, אלא היינו דטלטול ההיתר חשיב כטלטול אף על האיסור שעליו, ומה"ט במוכני שאינה נשמטת שגרירת המוכני לא חשיבא כטלטול על המוכני, אף לא חשיב כטלטול המעות.

ונ' די"ל דכ"ז הוא לדעת רבנן דטלטול מה"צ שמי' טלטול, דזהו רק מכח דטלטול ההיתר חשיב כטלטול על האיסור שעליו, ונ' דמה"ט מודו רבנן דניעור שרי, ולא אסרו אלא כשמגבי' האיסור עם ההיתר, שהרי ה"ט דטלטול ההיתר חשיב כטלטול על האיסור שעליו, ל"ש כלל בניעור, ודו"ק.[[7]](#footnote-8)

אך הא דאף לדידן צריך לנער האיסור מעליו, י"ל דאי"ז משום דטלטול ההיתר חשיב כטלטול אף על האיסור שעליו, דאילו הי' זה כן, הוה חשיב כטלטול גמור של האיסור, והי' אסור אף היכא שאין בידו לנער, וכאשר כן ס"ל לרבנן, אלא הוא משום דסו"ס הוא מטלטל האיסור ממקומו, וע"כ לכתחילה צריך לנערו, ולפ"ז הרי דהך דינא דצריך לנער האיסור, הוא אף במוכני שאינה נשמטת, דהגם דגרירת המוכני לא חשיבא כטלטול המוכני, מ"מ סו"ס הוא מטלטל המעות ממקומן, ונמצא דלדידן ליכא נפ"מ בין מוכני נשמטת למוכני שאינה נשמטת, וזהו שהשמיטה הרמב"ם.

?רשימות דברים, ילה"ע ע"ד המג"א, דהיאך נימא דשידה הויא בסיס למוכני, הרי המוכני באה לצורך השידה, ודמי לבעה"מ, וע"כ צ"ל דאינה בסיס, והנידון על המוכני, והא דאסור לגרור השידה הוא משום דאי"ז טלטול מן הצד, דהוי דבר א', הגם דנשמטת היא, אך צ"ע, שהרי גם באינה נשמטת הויא בסיס כמש"כ המג"א, וא"כ מ"ט מותר לגוררה, וי"ל דזה עדיף ע"ד ד' הרי"ד, וי"ל עוד כמש"נ שאין נעשית בסיס רק כלפי טלטולה בפנ"ע, וכל' המג"א, ולא נזכר דאסור להגבי' התיבה ולהגבי' הבגד באוחזו הכיס, אך י"ל דלעולם אין המוכני נעשית בסיס, דל"ד לכיס דהוי דבר לעצמו, ולפ"ז נמצא דכיס חלוק בתרתי ממוכני, בין בנשמטת ובין באינה נשמטת, ודו"ק, ומה שלמד המג"א ממוכני, הוא רק להך מילתא דאין כל השידה נעשית בסיס, וה"נ אין כל הבגד נעשה בסיס, אמנם בל' המג"א מבו' דבמוכני נשמטת אסור לגרור אף את השידה, ובע"כ דנעשית השידה בסיס למוכני או למעות, אמנם י"ל דאין הטעם משום בסיס, אלא הטעם הוא משום דלא חשיב כטלטול מן הצד, כיון דמשמשים יחד, וכמש"נ לעיל לדון בזה, אך זה נסתר מד' המג"א, דאם הי' זה הטעם, הי' לנו לאסור מכח זה גם בכיס קשור, ולפ"ז ל"ה מהני שיהא דבר היתר בשלחן ובתיבה, כיון שהיא נשמטת, וכמש"נ להוכיח כן לעיל סק"ג, עיי"ש.?

1. ולפלא ד' התהל"ד סימן ש"י סק"ה שכתב דאין להביא ראי' דמותר לטלטל אף המוכני עצמו מדינא דנר הקבוע בדלת, שהרי המג"א מסיים בדין זה וכמ"ש הגמי"י, והגמי"י כתב דכיון שהדלת בטלה לגבי הבית חשבי כמחובר לקרקע ואין כאן טלטול, וכ"כ הטור זה הלשון ממש בסימן תר"פ, ומה ענינו לכאן, ותדע מדלא חילקו כאן בין נשמט לשאינו נשמט, עכ"ד.

   ודבריו תמוהים, שהרי ההגמי"י למד דין נר הקבוע בדלת מדינא דמוכני שאינה נשמטת, והיאך נימא דבנר הקבוע בדלת הוי דין אחר משום דהוי כמחובר לקרקע ואין כאן טלטול.

   ומה שהביא דל' ההגמי"י הוא דחשיב כמחובר לקרקע "ואין כאן טלטול", הנה בל' הגמי"י שלפנינו ליתא לתיבות אלו, אלא כתב דכיון שהיא מחוברת לקרקע ע"כ היא בטלה לקרקע ודמי לדין מוכני שאינה נשמטת, שו"ר שמכוון התהל"ד הוא לד' ההגמי"י שהביא הב"י בסימן רע"ז, (וכנר' הוא מהגמי"י ד"ק), ובד' הב"י לא נזכר דלמד לדין זה מדין מוכני שאינה נשמטת, וגם ל' ההגמי"י שם הוא דחשיב כמחובר לקרקע "ואין כאן טלטול", (אך כל' ההגמי"י שלפנינו כ"ה גם בשו"ת מהר"ם מר"ב וכמו שהבאנו למעלה), ועי' להלן סקכ"ט מש"נ בביאור ל' הגמי"י זה.

   ומה שהוכיח ממה שלא חילקו כאן בין נשמט לשאינו נשמט, הנה מלבד די"ל דכל שאינו ניטל בשבת חשיב כאינו נשמט, והאמנם התהל"ד שם נקט דכל דנשמטת בחול חשיבא כנשמטת, דמ' דמתני' דשידה איירי גם במחזקת מ' סאה, דבכה"ג אין המוכני ניטלת בשבת, עיי"ש, אך בתו"ש סימן ש"י סוסקט"ז דן בכיס שקשור בקשר של קיימא דחשיב כאינה נשמטת, והובאו דבריו במחה"ש שם סוסק"ז, ופירש טעמו משום שאינה נשמטת בשבת, גם י"ל בפשיטות, דהגם דמוכני אינה בטלה לשידה אלא בשאינה נשמטת, מ"מ דלת דהויא מחובר לקרקע, ה"ה בטלה לבית אף אם היא נשמטת, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה בפי' הרא"ש כלים פי"ח כתב, ז"ל, אבל אם אינה נשמטת שרי אע"פ שיש בתוכה מעות, שהיא בטילה לגבי השידה, וכן שאין בשידה מעות מותר לגרור המוכני, ובלבד שלא יזיז השידה ממקומה, עכ"ל, והרי דאדרבה אף במוכני שאינה נשמטת אסור לגרור את השידה.

   אך צ"ב רב, דכיון דבמוכני שאינה נשמטת אין השידה והמוכני נעשין בסיס, א"כ מה טעם יש לאסור לגרור את השידה, וע' נשמת אדם כלל ס"ז סק"ד שכתב בזה, ז"ל, ודברי רא"ש נ"ל שהוא מפרש מוכני הוא אופן, ור"ל להגבי' ולגלגל האופן לצורך, אע"פ שעי"ז מטלטל גם המעות, מ"מ הוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, משא"כ כשמטלטל השידה כדרכו אזי הוא טלטול גמור, ולולי זאת אין ביאור לדברי הרא"ש, עכ"ל, וצ"ב, ובספר תהל"ד סימן ש"י סק"ה כתב להגי' בד' הרא"ש דצ"ל מותר לגרור השידה ובלבד שלא יזיז המוכני, וזה כדעת המג"א שהבאנו להלן סק"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' יש לסייע לזה מל' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ובתוס' פירשו, דבזמן שהיא נשמטת אינו בטל לגבי השידה, וכיון שנעשה בסיס לדבר האסור אסור לגוררה, אבל בזמן שאינה נשמטת ה"ה בטל לגבי השידה, ואע"פ שנעשה הוא בסיס לדבר האסור לא חשבינן השידה כבסיס לו מפני שהמוכני טפלה לשידה, עכ"ל.

   ובפשוטו מפורש בד' הרשב"א כד' המג"א, דלעולם אף במוכני שאינה נשמטת, נעשית המוכני בסיס לדבר האסור, ואך דכיון שאינה נשטמת אין השידה נעשית בסיס למוכני, וע"כ מותר לגרור את השידה, וכבר עמד בזה בס' תהל"ד שם סק"ה.

   אך באמת אי"ז מתישב היטב בל' הרשב"א, שהרי לפ"ז נמצא דהא דבמוכני נשמטת אסור לגוררה, הוא משום שנעשית השידה בסיס למוכני, וע"כ אסור לגרור את השידה, ובל' הרשב"א נ' להדיא דהא דבאינה נשמטת אסור לגוררה הוא משום שהמוכני עצמה נעשית בסיס, ולא הזכיר כלל להא דהשידה נעשית בסיס למוכני.

   ואשר ע"כ נראה בביאור ד' הרשב"א, וכ"ה מבו' בנשמת אדם כלל ס"ז סק"ד עיי"ש, דמש"כ דאע"פ שהיא נעשית בסיס לאיסור לא חשבינן השידה כבסיס "לו" מפני שהמוכני טפל לשידה, אין כונתו דלא חשבינן השידה כבסיס "למוכני", דאם הי' זה כונתו, הול"ל מפני "שהוא" טפל לשידה, אלא כונתו דלא חשבינן השידה כבסיס "לאיסור", כיון שהמוכני שהמעות מונחין עליו הוא טפל לשידה.

   ולפ"ז י"ל דמכח זה אף המוכני עצמה ל"ה בסיס, דלא חייל על מקצת כלי בפנ"ע תורת בסיס, ומש"כ הרשב"א דאע"פ שהיא נעשית בסיס לאיסור וכו', כונתו דאע"פ שהיא משמשת בפועל כבסיס לאיסור, לא חשבי' השידה כבסיס לאיסור, וממילא דאף על המוכני ליכא דין בסיס לאיסור, ומשא"כ במוכני נשמטת דהויא כלי בפנ"ע, יש עלי' תורת בסיס, הגם דהשידה ל"ה בסיס, וז"ב.

   ויש לסייע עוד לזה, דהנה הרשב"א לעיל מינה הביא פי' רבינו אפרים דאיירי בשיש בשידה פירות או כלים, והלכך בשאינה נשמטת הו"ל הכל כלי אחד ונעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ומותר לגוררה, עכ"ל, והנה לפי פי' זה, הרי דהיכא שאינה נשמטת מותר לגרור אף את המוכני, והא דתנן דהיכא דאין נשמטת אסור לגוררה קאי אף על המוכני, ולכאו' קאי רק על המוכני, דאת השידה מותר לגרור, דאף אי נימא דהשידה הויא בסיס למוכני, מ"מ אינה נאסרת כיון שיש עלי' דבר היתר, וכמש"כ כן המג"א בדין תיבה שבתוך השלחן שיש בה מעות, דאם יש על השלחן דבר היתר מותר לטלטלו, (אך אי נימא כמש"נ לעיל סק"ג לדון דאף דרק המוכני עצמה הויא בסיס, מ"מ אסור לגרור אף את השידה, הרי דיהא אסור לגוררה אף שיש עלי' דבר היתר, אך בפשוטו זה שלא כד' המג"א, וכמש"נ שם), ודוחק לומר דלפי' התוס' שהביא אח"כ לא שרי היכא שאינה נשמטת לגרור את המוכני, דאי"ז במשמעות ד' הרשב"א שחלוקין רבינו אפרים והתוס' בפי' לישנא דמתני'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואך שחילק דכ"ז הוא היכא שהתיבה אינה מיוחדת למעות והויא כלי שמלאכתו להיתר, אך היכא שהיא מיוחדת למעות והויא כלי שמלאכתו לאיסור, ל"מ לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, ועיי"ש בנשמ"א שהוכיח כן מהא דאסרינן שלחן שהניחו עליו מנורה, ולא אמרי' דהוא בסיס גם למנורה שהיא דבר המותר, ובע"כ דכיון דהמנורה היא כלי שמלאכתו לאיסור, לא מהניא לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר.

   אמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דאין כלי שמלאכתו לאיסור עושה בסיס עכ"פ לענין טלטול לצורך גופו ומקומו, א"כ אי נימא דבסיס לדבר האסור מהני לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, מ"ט אם הוא גם כלי שמלאכתו לאיסור ל"מ לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, הרי לכאו' פשוט דאם הניח על בסיס מוקצה מחמת גופו וכלי שמלאכתו לאיסור, יהא מותר לטלטל הבסיס לצורך גופו ומקומו, דכלפי זה חשיב כבסיס לאיסור ולהיתר, וצ"ע בזה.

   וע' עוד להלן סק"ז שנתבאר שמד' המג"א מוכח שדעתו שלא כד' החיי אדם, עיי"ש.

   ויש להוסיף, שבד' הבית מאיר סימן ש"ט סוד"ה הט"ז, מבו' דפשיטא לי' דלא כהחיי אדם, וכ"ה בתו"ש שם סקי"ד, ומ' כן גם מד' המג"א שם, ואולי דעת האלי' רבה שם שתמהו עליו התו"ש והבית מאיר היא כד' החיי אדם. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכבר עמדו לסייע לזה, ממש"כ בגל' הגרע"א סימן ש"ט ס"ד, דהא דבמניח אבן ע"פ החבית הויא החבית בסיס לדבר האסור, הגם דיש בה יין, הוא משום דפי החבית הוי בסיס להאבן לחודי', עכ"ד, וצ"ע דא"כ בדין שרק פי החבית יאסר בטלטול, אך שאר החבית תהא מותרת, וא"כ מ"ט אסור לטלטל החבית אף שאינו אוחז בפי', ולא חשיב כטלטול מן הצד, ובע"כ דכיון דהויא החבית כלי א', כל שנעשית מקצתה בסיס, אסור לאחוז בכולה ולטלטלה, דחשיב זה כטלטול גמור דהחלק האסור, אך מד' תוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן דמ"ז. והמאירי לקמן דקמ"ב: נ' דבאבן שע"פ החבית נעשית כל החבית בסיס, ע' בדבריהם מה שפירשו הטעמים בזה, ואכמ"ל, אמנם יש מקום לחלק כמש"כ בס' לשון לימודים סימן ט"ו סק"ב דהתם דפי החבית הוי מכלל עיקר הכלי, ע"כ אף אם אוחז בחלק התחתון חשיב כמטלטל בידים לפי החבית, ומשא"כ במוכני שהיא טפלה לשידה, י"ל דעיקר הטלטול מתייחס לשידה.

   ובספר מגילת ספר סימן מ"ד סקי"א האריך בזה דבדבר אחד שמקצתו מוקצה, אסור לאחוז בחלק המותר ולטלטלו, ולא חשיב כטלטול מן הצד, אך בסוף דבריו הביא מתרוה"ד סימן פ"א שכתב, דהגם דפתילה שלא הבהבו אותה קודם בשבת ודלקה בשבת וכבתה אסור להדליקה ביו"ט משום הכנה, ואסור אף לטלטלה, מ"מ אם היא ארוכה מותר להדליק בצידה השני שלא הוכן בשבת, ומותר אף לטלטלה, ומוכח שסובר דאף דאותו צד שהוכן הוא מוקצה ואסור בטלטול, מ"מ מותר לטלטל הפתילה בצד השני שלא הוקצה, אף שהכל דבר אחד, והרי דאף בדבר אחד שמקצתו מוקצה, מותר לאחוז בחלק המותר ולטלטלו, דחשיב זה כטלטול מן הצד דהחלק האסור, עכ"ד.

   ובמחכ"ת שגה בזה, דמעולם לא כתב התרוה"ד דבפתילה ארוכה מותר לטלטלה אף שאותו צד שהוכן בשבת הוא מוקצה ואסור בטלטול, שהרי בכה"ג שיכול להדליק בצידה השני, אין הפתילה מוקצית כלל, שהרי ראוי להשתמש בכולה ע"י שידליק בצידה השני, וה"ז כפתילה שאפשר להדליקה רק בצד א', שכולה אינה מוקצית, ונמצא דאף הצד שהוכן בשבת אינו מוקצה כלל, וז"פ מאד.

   ונ' עוד, דאף אם אכן ל"ה הצד שהוכן בשבת ראוי לכלום, מ"מ י"ל דל"ה חשוב מוקצה, דכיון שחלק מן הפתילה ראוי להשתמש בו, י"ל דסגי בזה שלא תהא כל הפתילה מוקצית, דדבר אחד שראוי להשתמש במקצתו, נ' שכולו אינו מוקצה, וה"ז כפרי שנרקב מקצתו, דנראה שאף החלק הרקוב אינו מוקצה, (דאל"כ הי' אסור אף לאחוז במקום הראוי ולטלטלו, אי נימא דבדבר אחד ליכא להתירא דטלטול מן הצד), והאמנם י"ל דהתם עדיף דהחלק הרקוב הוא טפל לשאר הפרי, ומשא"כ הכא, ויל"ד כן אף בדין מחברת שכתב בחלק מן הדפים, וי"ל דכל המחברת אינה מוקצית, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויתכן עוד, דמקור ד' התוס' לזה, הוא לפמש"כ התוס' להלן דקכ"ג. דבמניח ע"ד ליטלו בשבת לא הותר טלטול גמור אגב היתר, וה"נ הכא שהניח המעות ע"ג המוכני במתכוין, הי' בדין דאף בגונא דא"א לו לנער המעות, יהא אסור לגרור המוכני בעוד המעות עליו, דהוי זה טלטול גמור שלא הותר במניח במתכוין, ומדשרי לגרור המוכני בעוד המעות עלי', הוכיחו התוס' דבמוכני שאינה נשמטת אין הטלטול מתייחס כלל למעות, וע"כ שרי לגרור המוכני אף שהניח במתכוין, ואשר ע"כ פשיטא להו נמי דאף היכא דאפשר לו לנער א"צ לנער.

   ויש להוסיף, דהנה במק"א נתבאר, דלדעת התוס' לקמן דקכ"ג., י"ל דהא דהיכא דאפשר בניעור צריך לנער, הוא משום שטלטול גמור אגב היתר לא הותר היכא דאפשר בלא"ה, וע"כ כל דאפשר לו לנער צריך לנער, ולפ"ז הרי דבמוכני שאינה נשמטת דמוכח דגרירתה בעוד המעות עלי' לא חשיבא כטלטול גמור דהמעות, גם א"צ לנער, ודו"ק.

   אך למש"נ במק"א לדון שכל ד' התוס' בדקכ"ג. הם רק בבסיס לאיסור לחודי' שהניחו ע"ד ליטלו בשבת, ולא בכל מניח במתכוין, לא אתיין דברינו דהכא. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך ילה"ע בזה בסוגיית הגמ' לקמן דקמ"א. דתלי דין קש שע"ג המטה בדין טלטול מן הצד, ואי נימא כמש"נ בדעת הרמב"ם דטעמא דמ"ד דטלטול מן הצד שמי' טלטול אי"ז משום מה שמטלטל האיסור עצמו, אלא הוא משום דטלטול ההיתר חשיב כטלטול אף על האיסור שעליו, הרי ל"ש ה"ט כלל בקש שע"ג המטה, וא"כ מ"ט אסרינן בזה למ"ד דטלטול מה"צ שמי' טלטול.

   וצ"ל בזה, דעיקר הפלוגתא אם טלטול מן הצד שמי' טלטול, אי"ז בהך מילתא גופא אם טלטול ההיתר חשיב כטלטול על האיסור שעליו, דבהא כו"ע מודו דחשיב זה כטלטול על האיסור שעליו, ואך דמ"ד דלא שמי' טלטול ס"ל דכיון שאינו מטלטל האיסור להדיא שרי, ובזה הוא דפליגי אם נאסר טלטול איסור אף כשאי"ז טלטול להדיא, ולפ"ז שפיר תלי הגמ' בפלוגתייהו דין קש שע"ג המיטה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)