סי_ שלט - לא תלין
קטגוריות: שו_ע / חושן משפט / חושן משפט - דור המלקטים

**לא תלין, ביומו תתן שכרו**

סימן של"ט

1. מקור.
2. שכר אדם - סעיף א'.
3. איזה חפצים.
4. הכובש שכר שכיר - סעיף ב'.
5. זמן תשלומין - סעיף ג'-ה'.
6. קבלנות - סעיף ו'.
7. שוכר ע"י שליח - סעיף ז'.
8. עבר זמנו - סעיף ח'.
9. עד יום השוק - סעיף ט'.
10. תבעו השכיר - סעיף י'.
11. אין כסף.
12. התשלומין.
13. הכסף.
14. שאר ענינים.
15. ציורים.
16. מקור.
    1. **פסוקים**.
       1. ויקרא (פרק י"ט פסוק י"ג) – "לֹא תָלִין פְּעֻלַּת שָׂכִיר אִתְּךָ עַד בֹּקֶר".
          1. תרי"ג מצות – רמב"ם (ל"ת רל"ח), יראים (סי' קכ"ו), סמ"ג (ל"ת קפ"א), סמ"ק (סי' רס"א), חינוך (מצוה ר"ל).
       2. דברים (פרק כ"ד פסוק ט"ו) – "בְּיוֹמוֹ תִתֵּן שְׂכָרוֹ".
          1. תרי"ג מצות – רמב"ם (עשה ר'), יראים (סי' קע"ג), סמ"ג (עשה צ'), סמ"ק (סי' רנ"ג), חינוך (מצוה תקפ"ח).
    2. **סוגיא** - ב"מ (דף קי: - דף קיב.).
    3. **ספרים** – גר"ז (הל' שאלה ושכירות סעי' י"א - סעי' י"ח), קיצור שו"ע (סי' קפ"ה סעי' ב' - סעי' ד'), אהבת חסד (ח"א פרק ט').
    4. **דור המלקטים**.
       1. אנציקלופדיה תלמודית (ח"ג ערך בל תלין, עמ' ש"ל - של"ה).
       2. הלנת שכר (רוזנר).
       3. חוט שני ( ).
       4. חלקת בנימין (כהן).
       5. ממון ישראל (ארטסקרול, פרק ב').
       6. מנחת צבי (שפיץ, ח"ב סי' ב').
       7. קונ' מצוות נתינת שכר שכיר בזמנו (הגרנ"ש סטוליק חתן הבירור הלכה, בירור הלכה ח"ו עמ' תקל"ט - תרנ"ה).
       8. משפט הפועלים (רוזנר, פרק ל').
       9. משפט שלמה (געשטטנר).
       10. משפט שלמה (זעפראני, ח"ב נתיב כ"ט).
       11. נתיבות שכיר (איטח, פרק מ' - פרק מ"ו).
       12. פעולת השכיר (עמאר).
       13. פתחי חושן (שכירות פרק ט').
       14. קיצור דינו לא תלין (שכטר).
       15. שלמי שמחה (ח"ג עמ' ל"ז - עמ' קל"ח).
       16. שערי משפט (שער שכירות פועלים פרק ח').
       17. תשובות והנהגות (ח"א סי' תתצ"ט, ח"ג סי' ת"ע).
       18. Business Halachah (פרק י').
       19. Halachically Speaking (ח"ד סי' ט').
    5. **האם צריך כוונה**.
       1. מראי מקומות.
          1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' א' ד"ה ויותר, הליכות שלמה תפילה מילואים ריש עמ' ד"ש) – "ויותר מזה נלענ"ד דאפשר שאפילו אם לבש טלית או אכל בסוכה ואמר בפירוש שאינו מכוין למצוה דלכו"ע לא עשה מצוה אפי"ה אין רואין אותו כעובר על עשה כיון דבהאי גברא אין אני קורא כלל קרא דתשבו בסכות שהרי הוא יושב בה וכן קרא דגדלים תעשה לך הואיל וכבר עשוי, והוא דומה קצת למי שהחזיר אבידה או נתן שכר שכיר בזמנו ואמר בפירוש שאין כוונתו למצוה דאע"ג דלמ"ד מצות צריכות כוונה לא קעביד שום מצוה - אם נאמר הכי גם במצות שכליות שבין אדם לחבירו - מ"מ גם ביטול עשה אין כאן וה"נ בנד"ד".
          2. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה סוף עמ' ק"י) – "סח לי הג"ר מנחם מענדל זאקס זצ"ל שנסע פעם עם חותנו הח"ח זצ"ל וכשהגיעו למחוז חפצם הוציא הרב זאקס מעות מכיסו ושלם לבעל העגלה. אמר לו הח"ח: הנה נתת לו שכרו כמו כלאחר יד, בלי שימת לב לפעולתך, כאילו הוא בעיניך דבר של מה בכך. ידוע תדע כי קיימת עכשיו ארבע מצוות... לא נתפרש לי אז חשבון המצוות, ולכאורה נראה כי כיוון בזה להא דאיתא בגמרא (ב"מ קי"א ע"א) שהכובש שכר שכיר עובר בלא תעשוק ובלא תגזול ובלא תלין ובמ"ע של ביומו תתן שכרו - הרי כאן ארבע אזהרות. נמצא שהמשלם שכר שכיר בזמנו וכהלכתו קיים ארבע מצוות".
          3. אור לציון (ח"ב פרק מ"ה הע' ד') – "ולכן יש להזהר כאשר מזמין פועל שיעשה לו איזה עבודה, או שמזמין מונית, או שמסתפר אצל ספר וכדומה, שבשעה שמשלם לו **יכוין לשם מצות עשה מן התורה לתשלום שכר שכיר, כיון שמצוות צריכות כוונה**, וכל שכן באופנים אלו שאין עשיית המעשה בסתם נעשית לשם המצוה, שודאי שצריך כוונה. ומ"מ כשמשלם באוטובוס אין צריך לכוין, כיון שמשלם בתחילת הנסיעה, ולא חשיב שכר שכיר, כיון שאין שכירות משתלמת אלא לבסוף (ראה ב"מ ס"ה ע"א)".
          4. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ז) – "אם אמרינן מצות צריכות כוונה גם במצות שבין אדם לחבירו כגון כיבוד אב ואם, תשלומי שכר שכיר, השבת אבידה, פריעת בע"ח וכדומה, או הוי רק במצות שבין אדם למקום. תשובה: יש לו זכות אבל י"ל דהמצוה לא יצא".
          5. תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' תתצ"ט) – "ונראה שראוי לכוון כשמשלם לקיים בכך מצות הבורא יתברך שמו ביומו תתן שכרו, וכן מקיים בזה רצונו ית"ש 'בכל דרכיך דעהו'".
          6. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Do we hold that mitzvos tzrichos kavana with mitzvos bein adam le chavero or is the end result koveya? eg a person pays the cab driver without kavana for be yomo titen scharo?

R' Y. Berkovits wrote: Any time a Jew benefits from you there is schar regardless of the kavannah as derived from shikcha. In terms of a fulfillment of Ahavas Reyim, cheesed would only qualify when it is done out of love for one's fellow yid. ביומו תתן שכרו is a mitzvah on its own, and the Chofetz Chaim says that you are not yotzei the mitzvah without kavana.

1. שכר אדם - סעיף א'.
   1. **עני**.
      1. דברים (פרק כ"ד פסוק ט"ו) – "בְּיוֹמוֹ תִתֵּן שְׂכָרוֹ וְלֹא תָבוֹא עָלָיו הַשֶּׁמֶשׁ כִּי עָנִי הוּא".
   2. **עשיר**.
      1. אין חילוק – אהבת חסד (ח"א פתיחה לפרק ט', "ומן הדין מחיב בכל זה, אפלו אם הפועל עשיר"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' צ"ו).
         1. רק עני קודם – אהבת חסד (ח"א פרק י' סעי' ח'), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' צ"ז בהג"ה).
         2. ועוד, הגמרא מקדים עני להאביון – אהבת חסד (ח"א פרק י' סעי' ח').
   3. **קטנים**.
      1. מחמיר.
         1. רשב"א (ח"ג סי' צ"ט) – "שאלת: השוכר את הקטן, ומעכב שכירותו ... ובשכיר, לא תלין פעולת שכיר אתך, כתיב, דמיניה דרשינן: כל שפעולתו אתך, כדאיתא בפרק המקבל".
         2. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ה', ס"ק ט"ז) – "דגם קטן שייך בו שם שכיר לענין בל תלין, ממה שכתב הרמב"ם ... **וראיתי אנשים שמשתמשין בקטן** באיזה דבר של תשמיש, ומבטיחין להם שיתנו להם אחר כך דבר מה עבור זה, ולבסוף לא יתנו להם כלום, ושלא כדין עבדי, דאיסור כבישת שכר שייך אפילו במלאכת פרוטה אחת, וכמו שכתבנו כסעיף ג', ואפילו בקטן שייך זה כמו שהוכחנו, ואפילו לאחר את זמנו אסור, כמו שכתבנו דשייך בו בל תלין, וכל שכן לכבוש לגמרי דאסור".
         3. אג"מ (מילי דנזיקין עמ' קכ"א אות ה') – "והנה מבואר בפוסקים שאחד האופנים שאין הבעה"ב עובר על הלאו הוה אם הפועל מוחל קבלת שכירות בזמנו. השאלה, אם שייך כאן הכלל של קטן לאו בני מחילה נינהו וא"כ לא מהני אצל הקטן אופן זה, או דלמא לא אמרינן, וגם קטן יכול למחול, והשאלה הזאת נוגעת למעשה כי **שכיח הרבה ליטול קטנה להיות ביבי סיטאר** בלע"ז. תשובה: איסור לא תלין שייך בקטן וקטנה, ואם התנה עמה שלא ישלמנה מיד אין עוברים מטעם דהוה אי תביעה, ר"ל, דאינה תובעת שכרה, אבל לא מטעם דהוה מחילה **דקטנים לאו בני מחילה נינהו**, לכן שומרת על ילדים ביבי סיטאר יתנו ההורים עמה מתי ישלמנה ובזה לא יעבור על לא תלין. במה דברים אמורים בשומרת על ילדים באופן חד פעמי, שיודעת שרק בפעם הזאת תשמור על הילדים, אז חושבת שישולם לה מיד ולכן בעינן שיתנו עמה מתחילה, אבל בשומרת ילדים קבועה שנשכרת על דעת שתשמור עוד פעמים אם יצטרכו אותה, מסתבר שמנהג העולם שאין משלמים מיד, וממילא היא יודעת את זה מתחילה, ואינם עוברים על הלאו אפילו לא התנו מתחילה".
         4. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ט אות ח') – "הנה הרבה אנשים נכשלים בזה, ששוכרים קטן לאיזו השתמשות או לאיזו שליחות, ומבטיחים לו שכר ע"ז, ואין שמים לב לשלם שכר פעולתו בזמנו, ויש שדוחים אותו בלך ושוב ולבסוף אין משלמים לו כלל, והרי הם כובשי שכר שכיר. וכבה העיר ע"ז בנתיב החסד".
         5. הגרח"ק זצ"ל (סוף קונ' קיצור דינו לא תלין) – "מי שאומר לבנו שאם **הוא יסדר את החדר הוא יתן לו ממתק**, האם יש בזה משום ביומו תתן שכרו. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ח' אות י"א) – "ראיתי בשם הרב שליט"א שאם הבטיח לבנו הקטן שאם יסדר את החדר יקבל ממתק, עובר על בל תתין. תשובה: כמדומה שהאב הנותן לבנו מתנה אין האב אוכל פירות ושייך רק לבן עי' מ"מ פכ"ב מאישות הכ"ז".

הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות שמ"ה) – "אם יש איסור בל תלין בקטן שעשה עמו מלאכה ולא תבע שכרו, שהרי טעמא דתביעה הוא לכאו' משום שלא תהא מחילה, ומאחר שקטנים לאו בני מחילה נינהו, נמצא שעובר בבל תלין אפי' בלא תביעה, האם זה נכון או לא. תשובה: גם קטן יכול לתבוע".

* + - 1. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות י') – "וצריכים מאד להזהר בזה".

מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות י"א) – "דאע"פ דקימ"ל בשו"ע חו"מ סי' רל"ה שאין לקטנים דעת לעשות קנין לזכות בחפץ מסויים או להקנות חפץ השייך להם לאחרים, והוא הדין דמחילת קטן לא נחשבת מחילה ... די"ל דהכא שאני, דבשלמא אם הקטן היה מוחל לבע"ה על שכרו או על חלק משכרו - א"כ המחילה הזאת יוצרת הפקעת חיוב ממון מבע"ה אליו שהיה לפני המחילה, למחילה כזאת שיוצרת דינים מסויימים - צריך דעת ואת זה אין לקטן ... משא"כ בנידון דנן שאין המחילה יוצרת דינים מסויימים שהקטן מפסיד מחמתה, ואותו שכר שמגיע לו - יקבל אותו גם לאחר הגילוי דעת, רק צריך שיגלה את דעתו שמוכן לקבלו מאוחר יותר, יתכן שעבור זה לא צריך דעת הראויה לקנין שמעביר או מסלק בעלות או תביעה ממונית, אלא סגי שיהיה הקטן מבין את מעשיו, ועדיין צ"ע בזה. והנה הדבר הזה שכיח מאד, כאשר שוכרים ילדה בערב שתשמור על הילדים כאשר ההורים הולכים מביתם, וכשחוזרים לביתם אומרים לה שישלמו לה מחר או יתנו להורים שלה, והיא מחמת בושה לא מגיבה אולם אין היא מסכימה לכך, בנידון זה - עוברים המשכירים ששכרו אותה בלאו אם לא ישלמו לה את שכרה עד נץ החכמה, כיון שהחיוב לשלם לה בגמר מלאכתה בלילה נשאר, ואין כל הוכחה מהשתיקה שלה שמוחלת לקבל את שכרה מאוחר יות ... דאפילו אם אין למשכירים שטרות כסף המתאימים לחוב, אלא שיש להם שטר כסף גדול יותר, ואין לילדה באותו זמן אפשרות לתת להם עודף ממנו, וכן לא יכולים למצוא בשעות האלו אחרים שיפרטו להם את השטר ... ראוי לשלם לה בשטר כסף הגדול ... נהי שאיסור לא יעברו דחשיב כאין להם, כיון דלא נצטוו מד"ת לתת לפועל כסף נוסף ויהפכו למלוים, אולם גם את המצוה לא יקיימו.

* + - 1. פתחי חושן (שכירות פרק ט') – "גם בשכיר קטן עובר משום בל תלין".
      2. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ט, עמ' קכ"ט).
    1. האם מחילה מועלת.
       1. מחמיר – עי' אג"מ (מילי דנזיקין עמ' קכ"א אות ה', לשונו לעיל).
       2. מראי מקומות – מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות י"א, "צ"ע").
    2. מראי מקומות – ממון ישראל (ארטסקרול, פרק ב' הע' קט"ז).
       1. חלקת בנימין (ביאורים ס"א ד"ה אדם ) נסתפק דלכאורה הא דשייכא תורת שכירות בקטן היינו דוקא כשהגיע לעונת הפעוטות [החל משש שנים] דמאז אם יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח וממכרו ממכר, אבל עד שיהא בגיל זה לכאורה אף הסכם שכירות שעשה אינו כלום, דמ"ש שכירות ממקח וממכר, דאף בשכירות לכאורה בעי דעת השוכר והשכיר כדי שיתחייבו זל"ז. ולפ"ז אם הקטן הוא פחות מהאי שיעורא אינו עבר על בל תלין, דהא לא חל חיוב תשלומין כל עיקר. אך קצת לא משמע כן מדברי האה"ח בנתה"ח הנ"ל. ואפשר דאפילו בקטן הפחות מהך שיעורא אע"פ שאין הסכם שלו כלום, מ"מ כל שכבר עשה את המלאכה שפיר נתחייב בעה"ב בשכרו שהרי שכירות פועלים א"צ קנין, ותו חייל עליה חיובא דלא תלין, וצ"ע בזה, עכ"ד.
  1. **גר תושב**.
     1. משנה (ב"מ דף קיא.) – "גר תושב יש בו משום ביומו תתן שכרו ואין בו משום לא תלין פעולת שכיר אתך עד בקר".
     2. שד"ח (מערכת הב' אות ס"ח) – "והנה הפוס' בח"מ סי' של"ט לא כתבו דין גר תושב ונראה טעמם משום שאין דין גר תושב בזה"ז".
  2. **עכו"ם**.
     1. מחמיר.
        1. רמב"ם (ספר המצוות עשה ר') – "והמצוה המאתיים היא שצונו לתת שכר השכיר ביומו ולא יאחרהו ליום אחר והוא אמרו יתעלה (שם) ביומו תתן שכרו. ודין מצוה זו שיהיה שכיר יום גובה כל הלילה ושכיר לילה גובה כל היום כמו שנבאר במצות לא תעשה (רלח). וכבר התבארו משפטי מצוה זו בשלמות בפרק תשיעי ממציעא (קי ב - קיג א). ושם (קיא א) התבאר שזה מחוייב בכל שכיר **בין גוי** בין ישראל מצות עשה לפורעו בזמנו".
           1. מהר"ם שיק (מצוה תקפ"ח) – "ומזה נראה שודאי ט"ס הוא במנין המצות וצ"ל בין בגר תושב. אמנם בחינוך סי' ר"ל כ' ומה שאמרו בגר תושב מפורש במשנה וגו' וכ' הרמב"ם דהה"ד לבן נח ובחיבור לא כ' הרמב"ם כן ...".
           2. שד"ח (מערכת הב' אות ס"ח) – "וסבור הייתי לומר דמ"ש בסה"מ נכרי לאו דוקא אלא ר"ל גר תושב אלא דמלבד שהוא דוחק גם אין נראה כן מדברי הרב החינוך פ' קדושים שכתב בסו"ס ר"ל וז"ל ומה שאמרו בגר תושב מפורש במשנה פרק המקבל וכ' הרמב"ם הוא הדין לבן נח עכ"ל. מוכח שהבין דברי הרמב"ם כפשוטן, ולי ההדיוט צ"ע".
           3. מראי מקומות – תשובות והנהגות (ח"ב סי' תש"ל, לשונו לקמן).
        2. עי' משפט הפועלים (פרק ל' הע' כ"ז) – "ועכ"פ מכלל ספק לא יצאנו, וספק איסור דאורייתא לחומרא. וכ"ש במומר או מחלל שבת, דבוודאי יש להחמיר ולשלם בזמנו, ובפרט בתינוקות שנשבו, וכ"כ הפוסקים (ראה בשו"ת תשורת ש"י מהדו"ת סימן פ"ו)".
     2. מיקל.
        1. עי' תשורת ש"י (מהדו"ת סי' פ"ו ד"ה אך) – "לפימ"ש בב"ח יו"ד סימן קכ"ט והובא בש"ך שם דמומר להכעיס כל שלא יצא מהכלל אסור להלוותו ברבית ה"נ עוברין עליו על לא תלין ועל ביומו תתן שכרו דאחיך מקרי".
        2. הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה כ"א, פרק ב' הע' פ"ו) – "מש"כ הרמב"ם בספר המצות שיש מצות ביומו תתן שכרו גם בפועל עכו"ם - אין לחוש לזה אפי' 'כחומרא', **שהרי בשו"ע לא הביאו דעה זו**, ואינה להלכה".
        3. אבני ישפה (ח"ה סי' קנ"א ענף ד').
        4. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות נ').
        5. תשובות והנהגות (ח"ב סי' תש"ל) – "שוב שמעתי על כ"ק מרן הקדוש הר"א מבעלזא זצ"ל שהקפיד לשלם אפילו לעכו"ם בזמנו, אבל כנראה התם רצה לקדש את השם שמשלם גם לעכו"ם בזמנו ואין לך מצוה כקידוש השם, ואף שעיקר מצות ונקדשתי הוא "בתוך בני ישראל", מ"מ הלוא פירש הרמב"ם בפרק י"א דגזילה ואבידה (ה"ג) שאם מחזיר לעכו"ם אבידה לקדש את השם כדי שיפארו את ישראל וידעו שהם בעלי אמונה הרי זה משובח, וכ"ש איש קדוש כמוהו כאשר נהג כן הביא לקידוש ש"ש וישראל בפני עכו"ם ולכן נהג ליזהר. אמנם שוב שמעתי שמועה שפירש בעצמו טעם שנהג כן, כי חשש לדעות הפוסקים שגם בעכו"ם אסרינן הלנת שכר וכסה"מ (מצוה ר'). וד"ז צ"ע שהרי בגמרא מפורש שרק בגר תושב איכא למצוה ולא בעכו"ם, וגם בכוונת הרמב"ם צ"ל דנכרי היינו גר תושב דוקא. ואולי חשש שהגויים ששומרים הז' מצוות דינם כגר תושב, אף שאינו משום דין תורה לענין תשלום פעולת שכיר בזמנו חשש שדינם כגר תושב וצ"ב".
        6. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ט).
        7. חלקת בנימין (ס"ק ז' ).
     3. מראי מקומות – פתחי חושן (שכירות פרק ט' סוף הע' י"ג).
        1. חינוך (מצוה ר"ל) – "ואמרו [שם ע"ב] בגר תושב שיש בו משום ביומו תתן שכרו, אבל אין עוברין בו משום בל תלין, וזה הדין דגר תושב מפורש במשנה פרק המקבל [שם ע"א]. וכתב הרמב"ם זכרונו לברכה דהוא הדין לבן נח".
           1. מנחת חינוך (מצוה ר"ל אות ז') – "והרהמ"ח כתב בשמו וה"ה לב"נ ולא מצאתי להר"מ לשון זה וא"י כונת הרהמ"ח דב"נ שעע"ז א"י מנלן אדרבא בש"ס מבואר להדיא דעכו"ם א"ע כלל רק ג"ת ואי כוונתו ב"נ שאינו עע"ז כמבואר בר"מ ה' מלכים דקור' לעכו"ם שאינו עע"ז ב"נ מ"מ א"י כיון דבש"ס מבואר דמרבינן ג"ת אפשר דוקא ג"ת דהיינו שקבל עליו ז' מצות ובזה"ז אין דין ג"ת ער"מ דאין גר תושב נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג והאידנא ליכא דין ג"ת והרי"ף השמיט קצת המשנה דג"ת כיון דאינו נוהג האידנא וגם בטוש"ע לא הביאו דין זה. וברא"ש אף שג"כ אינו כותב אלא דינים הנוהגים עתה מ"מ הביא דין דג"ת וצ"ע ובר"מ לא נמצא דין ב"נ שכת' הרהמ"ח וצ"ע".
           2. שד"ח (פאת השדה מערכת הב' סי' כ"ו) – "מנחת חינוך ... והדברים מכוונים למה שכתבתי בעניותי אמנם תמיה לי על הגאון מנחת חינוך שנעלם ממנו שמה שכתב רבינו החינוך בשם הרמב"ם יוצא מפה קדשו בס' המצות סי' ר' כאשר כתבתי בנדפס".
        2. שער משפט (סי' קכ"ח ס"ק ב') – "משא"כ בבעל חוב עכו"ם היכא שידוע שיכול ישראל הלוה להשמיט את עצמו מהעכו"ם בטענת אין לי והעכו"ם יתפייס בזה דבזה אין איסור דאל תאמר לרעך לך ושוב ומחר אתן ויש אתך לרעך כתיב ועכו"ם לאו בכלל רעך הוא, וגם לא גרע מהפקעת הלואתו של עכו"ם דמותר ...".
        3. שבט הקהתי (ח"א סי' שנ"א אות ג') – "כ"ק מרן אדמו"ר מהר"א מבעלזא ז"ל הקפיד לשלם אף לפועל עכו"ם ביומו, ופעם א' שאל אותו משמשו האם לעכו"ם יש ג"כ חשש דבל תלין, והשיב מרן ז"ל דאין זה פשוט כ"כ דאין בל תלין לעכו"ם, ונשאלתי ביאור הדברים הלא איתא ...".
           1. מראי מקומות – תשובות והנהגות (ח"ב סי' תש"ל, לשונו לעיל).
  3. **חילונים**.
     1. מחמיר.
        1. עי' תשורת שי (סי' פ"ו ד"ה אך) – "כיון דבב"מ שם ממעט מאחיך גוים כ"ש עובר עברה להכעיס דגרע מגוים דגוים אין מורידין ועובר להכעיס מורידין ואינו אחיך כדאיתא בע"ז דף כ"ו ע"ב וביו"ד סימן קנ"ח גם לא שייך גביה הטעם דאמרה תורה בדברים כ"ד ואליו הוא נושא את נפשו כיון דמורידין אותו אך לפימ"ש בב"ח יו"ד סימן קכ"ט והובא בש"ך שם דמומר להכעיס כל שלא יצא מהכלל אסור להלווהו ברבית ה"נ עוברין עליו על לא תלין ועל ביומו תתן שכרו דאחיך מקרי".
        2. משפט הפועלים (פרק ל' הע' כ"ז) - לשונו לעיל.
     2. מראי מקומות – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' פ"ח), פתחי חושן (שכירות פרק ט' סוף הע' י"ג), ממון ישראל (ארטסקרול, פרק ב' הע' פ"ח).
        1. אג"מ (מילי דנזיקין ריש עמ' קכ"ב) – "ובעיקר דין מומר יש סברא לומר, דהיות ועשיית העבירה בפרהסיא נותן לו דין מומר הוא משום דכיון שאינו חושש מה שאחרים רואים, הוא אפיקורס, אבל כשרוב בכל המדינה בעו"ה פרוצים באיסורים, אין מעשיו מוכיחים על מחשבתו שהוא כופר, א"כ **בזמנינו יש סברא** לומר שלא נהיה מומר ע"י עשיית עבירה בפרהסיא".
        2. תשובות והנהגות (ח"א סי' תתצ"ט אות ד', ח"ב סי' תש"ל, ח"ג סי' ת"ע אות ו') – "פועל או אומן מומר אם יש בהם בל תלין - באנו למבוכה, עיין בשולחן ערוך יורה דעה סי' קנ"ט סעיף ב' שיטות הפוסקים אי שרי להלוותו בריבית, והמתירין רק מפני ששורש האיסור ריבית תלוי במצות וחי אחיך עמך דליתא במומר ע"ש במפרשים, ואם כן לפי זה פשוט דאסור להלין שכרו, מיהו במחלל שבת בפהרסיא דינו כעכו"ם דאף שאסור לגוזלו ולעושקו מכל מקום אין חיוב לשלם לו בזמנו נמי, לכאורה לפי זה דינו כעכו"ם שאין חייבין לשלם לו באותו יום. ועיין בחינוך (מצוה ר"ל) ובספר המצוות להרמב"ם (מ"ע ר') שגם בנכרי איכא ביומו תתן שכרו, ובלאו הכי בזמנינו הרבה מהם לא קיבלו חינוך חרדי ודינם כבני הקראים כתינוק שנשבה בין העכו"ם וכמבואר ברמב"ם בפ"ג דממרים, (ועיין ש"ך יורה דעה קנ"ט, וא"כ אף שאנו מחמירים ביינם כיין עכו"ם, צריך עיון גדול להקל באיסור תורה החמור דבל תלין, לומר שדינן כה"ג כעכו"ם ושרי וצ"ב), עיין בדברינו סימן תתי"ד".

1. איזה חפצים.
   1. **שכר אדם, שכר בהמה, שכר כלים**.
      1. נכלל – משנה (דף קיא., "אחד שכר אדם ואחד שכר בהמה ואחד שכר כלים - יש בו משום ביומו תתן שכרו, ויש בו משום לא תלין פעלת שכיר אתך עד בקר ... [גמ'] ... אין לי אלא שכר אדם, מנין לרבות בהמה וכלים - תלמוד לומר בארצך, כל שבארצך"), מחבר (סעי' א'), אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ה'), ערה"ש (סעי' ב'), פוסקים.
   2. **מכירה**.
      1. לא נכלל.
      2. בתשלום חשבונות טלפון, חשמל, גז, מים, וכדו'.
         1. יש איסור הלנת שכר, אלא כיון שהתשלום אינו נעשה מיד יש רק איסור דרבנן של בל תשהא – הגריש"א זצ"ל (פעולת השכיר פרק ה' הע' י"ט), פעולת השכיר (פרק ה' סעי' י"ג, "בתשלום חשבונות טלפון, חשמל, גז מים וכדומה, יש איסור הלנת שכר. שהרי הוא כשוכר את השימוש בקווי החברה, אלא כיון שהתשלום אינו נעשה מיד ביום שלמחרת השכירות, אלא החברה קובעת יום מסויים לתשלום, לפיכך ישנו באיסור דרבנן של 'בל תשהא' בלבד").
   3. **שכר קרקע**: ראשונים.
      1. לא נכלל.
         1. ובתוס' הרא"ש ושטמ"ק (ב"מ קיא:) הביאו כן בשם הר"מ רבו של הרא"ש .
      2. נכלל.
         1. סמ"ג (לאוין סי' קפ"א) – "ובתורת כהנים תניא (קדושים פרשתא ב ה"ט) אין לי אלא שכר האדם שכר הבהמה וכלים וקרקעות מניין תלמוד לומר לא תלין פעולת שכיר פעולת כל דבר במשמע (ע"פ יראים שם)".
         2. יראים (סי' קכ"ו) – "בת"כ תניא אין לי אלא שכיר אדם, בהמה וכלים וקרקעות מנין ת"ל לא תלין פעולת שכיר פעולת כל דבר".
         3. מאירי (ב"מ דף קיא. ד"ה אמר) – "ובתורת כהנים התבאר בפרשת קדושים תהיו שאף שכר קרקעות בכלל איסור זה".
   4. **שכר קרקע**: פוסקים.
      1. לא נכלל.
         1. עי' מחבר (סעי' א') – "אבל על שכר קרקע יש מי שאומר שאינו עובר".
            1. מראי מקומות – שער משפט (ס"ק א', לשונו לקמן).
         2. סמ"ע (ס"ק ב') – "ילפינן לה [שם קי"א ע"ב] מדכתיב [דברים כ"ד י"ד] לא תעשוק שכיר עני ואביון מאחיך מגרך אשר בארצך בשעריך, דמדכתיב לא תעשוק שכיר כו' אשר בארצך, ילפינן שעל כל אשר בארצך חייב, על שכר אדם או בהמה או כלים. מיהו על שכר קרקע כתב הטור [סעיף ב'] בשם הרמ"ה [והוא היש מי שאומר שכתב המחבר] דאינו עובר, דדרשינן **אשר בארצך ולא ארצך ממש**".
         3. עי' גר"ז (הל' שאלה ושכירות סעי' י"א) – "אבל על שכירות קרקע יש מי שאומר שאינו עובר שנאמר בארצך ולא ארצך".
         4. וכ"כ משכנות הרועים (מערכת שי"ן אות קע"ח (שסח:) סוד"ה ולענין ).
      2. נכלל.
         1. שער משפט (ס"ק א') – "אבל על שכר קרקע יש מי שאומר שאינו עובר. כן כתב הטור בשם הרמ"ה, ולא הובא בטור ובב"י שום חולק על זה ולכך כתב המחבר דין זה בסתם, והא דכתבו בלשון יש מי שאומר משום שלא מצא דין זה מבואר בשאר פוסקים כמו שכתב הסמ"ע בסי' ט"ז סק"ח. ובאמת הסמ"ג לאווין קפ"א ובספר יראים להרא"מ מצוה רס"ג הביאו לשון התורת כהנים תניא אין לי אלא שכר אדם שכר בהמה וקרקעות מנין תלמוד לומר לא תלין פעולת שכיר פעולת כל דבר במשמע, עד כאן לשונו. וכן הוא בתורת כהנים שלפנינו פ"ג פרשה קדושים (פרש' ב' ה"ט) לא תלין אין לי אלא שכר האדם שכר בהמה וכלים מנין שכר הקרקעות מנין תלמוד לומר לא תלין פעולת כל דבר, עכ"ל. הרי דדעת הסמ"ג ורבי אליעזר ממיץ דאף בשכר קרקע עובר בבל תלין ותניא בברייתא כוותייהו, לכן אין להקל באיסור לאו דאורייתא".
         2. בן איש חי (שנה א' פר' כי תבא אות י"ט) – "ובשכר קרקע אף על גב די"א דאינו עובר משום דכתיב כל אשר בארצך ולא ארצך, מ"מ לדעת הסמ"ג ולדעת רבינו אליעזר ממיץ ז"ל עובר גם בשכירות קרקע, ועוד איכא טעמא אחרינא בזה לאיסורא, וכיון שזה הוא איסור תורה יש לחוש לדעת האוסרין, ועיין שער משפט וקצות החושן סי' של"ט".
         3. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ה') – "ועל שכר קרקעות יש דיעות בין הפוסקים ועיין בביאור הגר"א שמצדד להחמיר לפי סוגית הגמרא שלנו ובאמת כן איתא בהדיא בתורת כהנים דהריבוי הנ"ל מרבה אפילו שכר קרקעות אח"כ מצאתי שכ"כ בספר שער המשפט ולפ"ז כ"ש שיש ליזהר בשכר בתים".
         4. ערה"ש (סעי' ב') – "אמנם העיקר לדינא דגם בקרקע עובר [הגר"א] דיש עוד לימוד לא תלין פעולת שכיר אתך כל פעולה שאתך וכן הוא במשנה שם".
      3. מראי מקומות – גר"א (ס"ק א'), משנת רבי אהרן (ח"ב סי' ע"ב).
         1. פת"ת (ס"ק א') – "ועיין בספר שער משפט [סק"א] שדעתו להחמיר אף בקרקע ממש, לפי דבסמ"ג לאוין קפ"א ובספר יראים מצוה (רס"ג) [קכ"ו] הביאו לשון התורת כהנים, דאף בשכר קרקע עובר בבל תלין, וכן הוא בתו"כ שלפנינו פרשת קדושים [פרשה ב' ה"ט] כו', ומסיים, לכן אין להקל באיסור לאו דאורייתא, ע"ש. ועיין ביאור הגר"א ז"ל [סק"א]".
   5. **בית, שכר דירה**.
      1. מחמיר.
         1. קצות החושן (ס"ק א') – "ונראה דלדעת הפוסקים דבית מיקרי תלוש כיון שהוא תלוש ולבסוף חיברו, ואפילו לפי מ"ש הרמ"א בסימן צ"ה (סעיף א') דבית הו"ל דין קרקע ע"ש, אכתי יש לחלק בין איסור לממונא דלענין איסורא תלוש ולבסוף חברו דין תלוש הוי, ועיין ש"ך סימן צ"ה (סק"ח) ועיין מ"ש שם סק"ג. ולכן נראה לענ"ד דהכא לענין איסור בל תלין שהוא איסור דאורייתא יש לחוש לדעת הפוסקים דהו"ל דין תלוש".
         2. פת"ת (ס"ק א').
         3. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ה') – "כל שכן שיש לזהר בשכר בתים".
         4. משנה הלכות (חי"ב סי' תמ"ב) – "בדבר שאלתו במי שלא שילם שכר דירה אי עובר משום בל תלין ואימתי הוא עובר על זה. הנה באמת דנחלקו הראשונים ז"ל אי בשכר קרקע נמי עובר על ב"ת ודעת הרמ"ה הביא הטור ח"מ סי' של"ט דאינו עובר ובסמ"ג לאווין כ' דעובר ובת"כ קדושים על לא תלין פעולת שכיר כתבו להדיא דעובר על שכר קרקע ואדרבה כתבו להדיא המשהה שכר דירה עובר בלא תלין ועיין בעה"ת על התורה וז"ל ולא תלין כתוב בת"כ אין לי אלא שכר אדם שכר בהמה שכר קרקעות מנין ת"ל ולא תלין הרי כל דבר משמע ומכאן יש ללמוד דהשוכר בית או בהמה לחבירו ומשהה שכרו שעובר עליו משום ב"ת ותלמוד שלנו אינו מזכיר קרקעות כלל עכ"ל, ועיין פת"ש וקצה"ח ח"מ הנ"ל וכנראה דלא ראו בשעת מעשה דברי התוס'. והנה המנ"ח אות א' תמה איך יחלוק רמ"ה על ת"כ אם אין בש"ס שלנו להיפוך ואולי באמת דזה שכתבו התוס' ותלמוד שלנו אינו מזכיר קרקעות כלל וכוונתם על מש"כ דמכאן יש ללמוד וכו' וכיון שלא נזכר בתלמוד ממילא יכולין ללמוד מת"כ. ואימתי הוא עובר לכאורה לפ"מ דקיי"ל דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ב"מ ס"ה ע"א א"כ בסוף החודש אם שכר לחודש או בסוף השנה אם שכר לשנה ולא שלם העונה של אחריו".
         5. שבט הקהתי (ח"א סי' שנ"ב) – "יש להקפיד לשלם שכר דירה בזמנו".
         6. משפט שלמה (זעפראני, ח"ב נתיב כ"ט אות ב') – "בשכירות בתים עובר המשהה, לא מבעיא לדעת היראים והסמ"ג דעיקר הלכה כמותם אלא אפי' אליבא דהרמ"ה כתב הקצה"ח דיש לדונו כתלוש ובמיוחד בענין איסורא".
         7. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות כ"ג) – "**לפיכך יש להזהר** כאשר שוכרים בתים או חדרים בעיקר לתקופות קצרות כמו שנהוג לשכור לימי החגים או בתקופת החופש וכדומה, לשלם את השכר המלא למשכיר ביום שגומר השוכר להשתמש בבית או בחדרים ששכר כדי שלא יעבור בלאו דאורייתא לחלק מהראשונים, וכ"ש אליבא לקצות. אבל לענין שכירות בתים לתקופות ארוכות שנהוג בזמן הזה בהרבה מקומות לשלם מראש עבור החודשים שיגור בהם השוכר מכאן ואילך ...".
      2. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ז סי' ר"ל אות ג').
      3. **מתי עדיף לסכם לשלם את השכירות של הדירה ביום או בלילה**.
         1. חשוקי חמד (ב"מ דף קיא:) – "שאלה. השוכר דירה, ורוצה לסכם מתי הוא סוף התשלום, ובעל הבית מסכים שלא לקבל את הכסף מראש, אלא לאחר גמר השכירות, מתי עדיף לסכם את זמן השכירות ביום או בלילה. תשובה. כתב השו"ע (חו"מ סימן שלט סעיף א) מצוה לתת שכר שכיר בזמנו, ואם אחרו עובר בלאו, אחד שכר אדם או בהמה או כלים, אבל על שכר קרקע יש מי שאומר שאינו עובר. והטעם כתב הסמ"ע (סק"ב) דדרשינן אשר בארצך, ולא ארצך ממש. וכתב בקצוה"ח (סק"א) שיש פוסקים הסוברים דבית מיקרי תלוש, כיון שהוא תלוש ולבסוף חיברו, ואפילו לפי מה שכתב הרמ"א (סימן צה) שבית יש לו דין קרקע, באיסור דאורייתא יש לחוש לדעת הפוסקים, שיש לו דין תלוש. ובפתחי תשובה (סק"א) הביא שהשער משפט, כתב שיש להחמיר גם בקרקע ממש, כיון שכמה ראשונים הביאו דברי התורת כהנים שגם בקרקע עוברים בבל תלין. והנה בביאור הגר"א כתב שלפי משנתינו שלא ילפינן שכיר שכיר, והטעם שעוברין על בהמה וכלים, הוא משום דכתיב לא תלין פעלת שכיר אתך, ודרשינן כל שפעולתו אתך, אם כן אפילו שכר קרקעות במשמע. וכתב באהבת חסד (פ"ט נתיב החסד ס"ק יד) דלפי זה יצא לנו דין חדש, דאיסור הלנת שכר קרקעות אינו רק אם כלה זמן פעולתן בסוף היום, או בלילה, ששייך על זה הלאו דבל תלין, אבל אם כלה פעולתן באמצע היום דלא שייך בזה בל תלין, רק העשה דביומו תתן שכרו, והלאו דלא תבא עליו השמש, לא שייך בשכר קרקעות. אך קשה דבמשנה שם קחשיב דברים שעובר בהם על ביומו תתן שכרו, וגם הלאו דבל תלין, ועוד דבר שיש בו משום ביומו תתן שכרו, ואין בו משום בל תלין, כגון גר תושב, ואמאי לא קחשיב בהיפך שיש דבר שיש בו משום בל תלין, ואין בו משום ביומו תתן שכרו כגון קרקעות, עיין שם. ולפי זה בעניננו אולי עדיף להשוכר לסכם עם בעל הבית, שזמן השכירות יגמר בסוף היום, וזמנו לשלם כל הלילה, ואז לשיטת הגר"א יקיים המצוה, של בל תלין, אך לפי מה שכתבנו לעיל בדף קי ע"ב שלכמה פוסקים אם זמנו לשלם בלילה, אינו מקיים העשה של ביומו תתן שכרו, עדיין יש לעיין בזה, וצ"ע".
   6. **בזמן הזה: שנוהגים לשלם שכר דירה בתחלת החודש**.
      1. אינו נכלל.
         1. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ח אות ו') – "הגם בשכירות קרקע ושכירות בתים אסור מה"ת לאחר את הפרעון. בקרקע מחלוקת הראשונים ככתוב בחו"מ של"ט, ובבתים יש עוד ספק אם תלוש ולבסוף חברו דינו כמטלטלין או כקרקע, וכיון שנוגע לאיסור דאורייתא ודאי יש להחמיר, וכ"כ בקצוה"ח שם. אולם במדינתנו שנוהגים לשלם שכר דירה בתחלת החודש, ומדינא אין שכירות משתלמת אלא לבסוף, נראה שאין כאן דין שכירות אלא התחייבות בעלמא, ואפשר שגם אם לא שלם בסוף החודש אתר שכבר דר בו ג"כ אינו עובר בב"ת, אחרי שכבר חל עליו החוב כתחלת החדש קודם שדר בו וצ"ע. אך **מ"מ צריך לשלם שכר דירה בזמנו כפי שהותנה ביניהם**, כדי לאמת דברו ולקיים 'הין צדק - שיהא הן שלך צדק' כדרשת חז"ל, וגם שלא יעבור על דברי קבלה דכתיב 'אל תאמר לרעך לך ושוב ומחר אתן ויש אתך'. והוא הדין בפרעון חוב ובהקפת חנות וכדומה, שאסור לדחות התובע בלך ושוב אם יש לו מעות, אך אם אינו מכוון לדחותו אלא שהוא טרוד עכשיו ואין לו פנאי, אינו עובר על לאו זה, אבל היכא דאיכא ב"ת אינו פטור משום טירדה ...".
         2. הגר"ח קרייסווירטה זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' קי"ד) – "מטעם ששכירות אינו משתלמת אלא בסוף. וא"כ מה שמשלם בהקדם לא הוי שכירות ששייך בו בל תלין רק שהשוכר מתחייב עצמו לשלם ממון כמו בהלוה".
         3. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ב סי' קי"ח ענף א') – "למעשה יש להחמיר בשכר דירה שישלם במועד ואל יאחר אפילו יום אחד, שלא יכנס חלילה בשאלה של איסור תורה. אמנם אם קבעו לשלם שכר דירה מראש, אמר לי ידידי הגאון הגדול הרב יצחק זילברשטיין שליט"א, אב"ד רמת אלחנן בשם מו"ר גאון אחד (שליט"א) [זצ"ל] **שאין כאן רק התחייבות** ואין עוברים על בל תלין ע"כ. ושמעתי הסבר בטעם הדבר שכיון שמשלם מראש הוי תשלום על קנין ההשתמשות וממילא לא שייך איסור בל תלין".
         4. שבט הלוי (ממון ישראל פרק ב' הע' קי"ד).
         5. הגרז"נ גולדברג שליט"א (ממון ישראל פרק ב' הע' קי"ד).
         6. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ב).
      2. **אם עדיין לא שלם בסוף החודש** אחר שכבר דר בו.
         1. מראי מקומות – הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ח אות ו', "וצ"ע" [לשונו לעיל]), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ג).
         2. וכן שמעתי מידידי הג"ר יששכר דוב כהנא שליט"א אב"ד מישרים, ששאל דבר זה להרבה פוסקי זמנינו (מביניהם הגר"נ קרליץ, הגר"י בלויא, הגרז"נ גולדברג) והסכימו שאין עוברים בב"ת בתחילת הזמן, ורק שהיה נדון אם עוברים בב"ת בסוף השכירות. וזהו דלא כמו שמובא בס' מילי דניזקין (עמ' קל"ז) בשם הגאב"ד דדעברעצין, דמעיקר דדינא היה עובר על בל תלין אחר אותו יום שקבעו, אבל כיון שיש דינא דמלכותא שיש לשוכר זמן לשלם עד חמישי בחודש, לכן אין עובר עד אחר חמישי בחודש.
      3. **שכירת קרקע עם מטלטלין**.
         1. חלקת בנימין (ס"ק ט' ) – "דהשוכר בית ובו רהיטים או שאר כלים שמשתמש בהם, והנך כלים הם בכלל השכירות, נראה דחלק מן השכר הוא נגדם, וממילא המשהה סכום כל שכר הדירה יש בו משום בל תלין לכו"ע כפי שיעור דמי השכירות הראוי לאותם דברים שהם בתלוש. וכן שכירת מקומות בבית הכנסת לימים נוראים וכדומה, נראה דיש בה משום שכירת בית וגם משום שכירת כלים שהוא משתמש בשלחן וכסא וכה"ג, וגם זה בכלל שכירותו. וכן שכר השתמשות בבית המרחץ ומקוה יש בו משום שכר בית, ומצוי שיהא בו גם משום שכר כלי כגון מגבת, ויש ליזהר לפרוע אותו בזמנו.
         2. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות כ"ד) כתב שמטעם אחר נחשב המקוה כשכירת מטלטלין ולא רק כשכירת קרקע, שהרי נכלל בדמי המקוה גם דמים עבור השימוש במים, והשימוש במים הוי בגדר מטלטלין כמבואר בב"ק מח: דיש למים דין כלים, א"כ הוי בכלל שכירת מטלטלין. ואין בזה חסרון תביעת הבלן, שהרי בכניסה למקוה ישנו שלט שמודיע שהבלן תובע שישלמו לו סכום מסויים כדמי ההשתמשות במקוה, וע"ש עוד בזה.
2. הכובש שכר שכיר - סעיף ב'.
   1. **חומר ענין כובש שכר שכיר**.
      1. מחבר (סעי' ב') – "כל הכובש שכר שכיר **כאילו נוטל נשמתו**, ועובר בחמשה לאוין ועשה".
      2. אהבת חסד (ח"א הג"ה סוף פרק י') – "ואגב אעתיק בכאן מקונטרס שפת תמים שלי דבר עצה אחת הנוגע לענין איסור גזל ועושק שכר שכיר. והוא, שכל אדם שמבקש לאדם אחר שיעשה לו איזה פעולה בשכר יקצוב עמו המקח בתחלה דאל"ה עלול מאוד להיות גזלן ועושק שכר שכיר אם לא ירצה להיות ותרן גדול בממונו כדי לצאת מן הספק דהלא ע"פ רוב יצטרך האדם למאות פעולות בכל שנה ומצוי מאוד שאחר הפעולה יש ויכוח בין האומן והבעה"ב בענין שילום השכר ולכשיפרדו כ"א חושב בנפשו שהוא נגזל מן השני אך שאינו רוצה לריב עמו אבל אינו מוחל לו בלב שלם ולפעמים יש ג"כ מריבה ביניהם ומדינא הוא כמנהג המדינה לפי המקום והזמן ואם יפחות לו אפילו פרוטה אחת מזה יקרא עבור זה מן התורה בשם גזלן ועושק שכר שכיר ומי יוכל לידע את מנהג המדינה בכל פעולה ופעולה לפי ענינה ובע"כ אם ירצה לצאת י"ח בלי פקפוק יהיה מוכרח תמיד ליתן להבעל מלאכה כפי מה שהוא רוצה וזה ג"כ קשה מאוד ע"כ הרוצה לצאת י"ש יקצוב עמו בתחלה ויצא מידי כל ספק וגם הבע"מ יוזיל לו עי"ז כי אז הברירה בידו ליתן לאחר ובפרט מי שהוא ת"ח בודאי יעשה כן דאל"ה מלבד חשש גזל ועושק שכר שכיר מצוי מאוד חילול השם עי"ז שאינו נותן לאומן כפי רצונו שהאומן יאמר שהת"ח גזל אותו".
   2. זוהר (קדושים דף פה.), ריקאנטי (קדושים פרק י"ט פסוק ד'), אהבת חסד (הקדמה לח"א פרק ט').
      1. "לֹא תָּלִין פְּעוּלַּת שָׂכִיר אֲמַאי. אֶלָּא מִקְּרָא אָחֳרָא אִשְׁתְּמַע, דִּכְתִּיב, (דברים כד) בְּיוֹמוֹ תִתֵּן שְׂכָרוֹ וְלֹא תָבֹא עָלָיו הַשֶּׁמֶשׁ כִּי עָנִי הוּא וְאֵלָיו הוּא נוֹשֵׂא אֶת נַפְשׁוֹ. לֹא תָבֹא עָלָיו הַשֶּׁמֶשׁ, אִזְדְּהַר דְּלָא תִּתְכְּנִש בְּגִינוֹי מֵעָלְמָא, עַד לָא יִמְטֵי זִמְנָךְ לְאִתְכַּנְּשָׁא. כְּמָה דְּאַתְּ אָמֵר, (קהלת יב) עַד אֲשֶׁר לֹא תֶחְשַׁךְ הַשֶּׁמֶשׁ וְגוֹ'. מֵהָכָא אוֹלִיפְנָא מִלָּה אָחֳרָא, מַאן דְּאַשְׁלִים לְנַפְשָׁא דְּמִסְכְּנָא. אֲפִילּוּ (דף פ''ה ע''א) דְּמָטוּ יוֹמוֹי לְאִסְתַּלְּקָא מֵעָלְמָא, קוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא אַשְׁלִים לְנַפְשֵׁיהּ, וְיָהִיב לֵיהּ חַיִּין יַתִּיר.
         1. תרגום: עוֹד פָּתַח, לֹא תַעֲשֹׁק אֶת רֵעֲךְ וְלֹא תִגְזֹל וְלֹא תָלִין פְּעֻלַּת שָׂכִיר עַד בֹּקֶר. לָמָּה לֹא תָלִין פְּעֻלַּת שָׂכִיר? אֶלָּא מִכָּתוּב אַחֵר נִשְׁמָע, שֶׁכָּתוּב (דברים כד) בְּיוֹמוֹ תִתֵּן שְׂכָרוֹ וְלֹא תָבוֹא עָלָיו הַשֶּׁמֶשׁ כִּי עָנִי הוּא וְאֵלָיו הוּא נֹשֵׂא אֶת נַפְשׁוֹ. לֹא תָבוֹא עָלָיו הַשֶּׁמֶשׁ, הִזָּהֵר שֶׁלֹּא תִתְכַּנֵּס בִּגְלָלוֹ מִן הָעוֹלָם טֶרֶם יַגִּיעַ זְמַנְּךְ לְהִתְכַּנֵּס, כְּמוֹ שֶׁנֶּאֱמַר (קהלת יב) עַד אֲשֶׁר לֹא תֶחְשַׁךְ הַשֶּׁמֶשׁ וְגוֹ'. מִכָּאן לָמַדְנוּ דָּבָר אַחֵר - מִי שֶׁמַּשְׁלִים לְנֶפֶשׁ הֶעָנִי, אֲפִלּוּ שֶׁהִגִּיעוּ יָמָיו לְהִסְתַּלֵּק מִן הָעוֹלָם, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַשְׁלִים לְנַפְשׁוֹ וְנוֹתֵן לוֹ יוֹתֵר חַיִּים.
      2. לֹא תָלִין פְּעוּלַּת שָׂכִיר, תָּא חֲזֵי, מַאן דְּנָטִיל אַגְרָא דְּמִסְכְּנָא, כְּאִילּוּ נָטִיל נַפְשֵׁיהּ, וּדְאַנְשֵׁי בֵּיתֵיהּ. הוּא אַזְעַר נַפְשַׁיְיהוּ, קוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא אַזְעִיר יוֹמוֹי, וְאַזְעַר נַפְשֵׁיהּ, מֵהַהוּא עָלְמָא. דְּהָא כָּל אִינּוּן הֲבָלִים דְּנַפְקֵי מִפּוּמֵיהּ, כָּל הַהוּא יוֹמָא, כֻּלְּהוּ סַלְּקִין קַמֵּיהּ דְּקוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא, וְקַיְימִין קַמֵּיהּ, לְבָתַר סַלְּקָא נַפְשֵׁיהּ, וְנַפְשַׁיְיהוּ דְּאַנְשֵׁי בֵּיתֵיהּ, וְקַיְימִין, בְּאִינּוּן הֲבָלִים דְּפוּמֵיהּ. וּכְדֵין, אֲפִילּוּ אִתְגְּזַר עַל הַהוּא בַּר נָשׁ כַּמָה יוֹמִין, וְכַמָּה טָבָאן, כֻּלְּהוּ מִתְעַקְּרָאן מִנֵּיהּ, וּמִסְתַּלְקֵי מִנֵּיהּ.
         1. תרגום: לֹא תָלִין פְּעֻלַּת שָׂכִיר. בּא רְאֵה, **מִי שֶׁנּוֹטֵל אֶת שְׂכַר הֶעָנִי, כְּאִלּוּ נָטַל אֶת נַפְשׁוֹ וְאֶת שֶׁל אַנְשֵׁי בֵיתוֹ**. הוּא הִקְטִין אֶת נַפְשָׁם - הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַקְטִין אֶת יָמָיו וּמַקְטִין אֶת נַפְשׁוֹ מֵאוֹתוֹ הָעוֹלָם. שֶׁהֲרֵי כָּל אוֹתָם הַהֲבָלִים שֶׁיּוֹצְאִים מִפִּיו כָּל אוֹתוֹ הַיּוֹם, כֻּלָּם עוֹלִים לִפְנֵי הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא וְעוֹמְדִים לְפָנָיו, אַחַר כָּךְ עוֹלָה נַפְשׁוֹ וְנַפְשׁוֹת בְּנֵי בֵיתוֹ, וְעוֹמְדִים עִם אוֹתָם הַהֲבָלִים שֶׁל פִּיו. וְאָז, אֲפִלּוּ נִגְזַר עַל אוֹתוֹ הָאִישׁ כַּמָּה יָמִים וְכַמָּה טוֹבוֹת, כֻּלָּם נֶעֱקָרִים מִמֶּנּוּ וּמִסְתַּלְּקִים מִמֶּנּוּ.
      3. וְלֹא עוֹד, אֶלָּא דְּנַפְשָׁא דִּילֵיהּ לָא סַלְּקָא לְעֵילָּא, וְהַיְינוּ דְּאָמַר רִבִּי אַבָּא, רַחֲמָנָא לִשֵׁזְבִינָן מִנַּיְיהוּ, וּמֵעֶלְבּוֹנַיְיהוּ. וְאוֹקְמוּהָ אֲפִילּוּ עָשִׁיר הוּא, וְאֵלָיו הוּא נוֹשֵׂא אֶת נַפְשׁוֹ דַּיְיקָא, אֲפִילּוּ מִכָּל בַּר נָשׁ נָמֵי, וְכָּל שֶׁכֵּן מִסְכְּנָא. וְהַיְינוּ דְּהֲוָה רַב הַמְנוּנָא עָבִיד, כַּד הֲוָה הַהוּא אָגִיר מִסְתְּלַק מֵעַבִידְתֵּיהּ, הֲוָה יָהִיב לֵיהּ אַגְרֵיהּ, וְאָמַר לֵיהּ, טוֹל נַפְשָׁךְ דְּאַפְקִידַת בִּידָאי, טוֹל פִּקְדוֹנָךְ.
         1. תרגום: וְלֹא עוֹד, אֶלָּא שֶׁנַּפְשׁוֹ אֵינָהּ עוֹלָה לְמַעְלָה, וְהַיְנוּ מַה שֶּׁאָמַר רַבִּי אַבָּא: הָרַחֲמָן יַצִּילֵנוּ מֵהֶם וּמֵעֶלְבּוֹנָם. וּפֵרְשׁוּהָ, אֲפִלּוּ שֶׁהוּא עָשִׁיר, וְאֵלָיו הוּא נֹשֵׂא אֶת נַפְשׁוֹ דַּוְקָא, אֲפִלּוּ מִכָּל אָדָם גַּם כֵּן, וְכָל שֶׁכֵּן עָנִי. וְהַיְנוּ מַה שֶּׁהָיָה עוֹשֶׂה רַב הַמְנוּנָא, כְּשֶׁהָיָה אוֹתוֹ שָׂכִיר מִסְתַּלֵּק מֵעֲבוֹדָתוֹ, הָיָה נוֹתֵן לוֹ שְׂכָרוֹ וְאוֹמֵר לוֹ: טֹל אֶת נַפְשְׁךְ שֶׁהִפְקַדְתָּ בְּיָדִי, טֹל אֶת פִּקְדוֹנְךְ.
      4. וַאֲפִילּוּ אָמַר יְהֵא בִּידָךְ, דַּאֲנָא (לא) בָּעֵינָא לְסַלְּקָא אַגְרִי. לָא הֲוָה בָּעֵי. אָמַר פִּקְדוֹנָא דְּגוּפָךְ, לָא אִתְחֲזֵי לְאִתְפָּקְדָא בִּידִי, כָּל שֶׁכֵּן פִּקְדוֹנָא דְּנַפְשָׁא. דְּהָא פִּקְדוֹנָא דְּנַפְשָׁא לָא אִתְיְהִיבַת, אֶלָּא לְּקוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא. דִּכְתִּיב, (תהלים לא) בְּיָדְךָ אַפְקִיד רוּחִי, אָמַר רִבִּי חִיָּיא, וּבִידָא דְּאָחֳרָא שָׁארֵי. אָמַר לֵיהּ, אֲפִילּוּ בִּידֵיהּ, בָּתַר דְּיָהִיב.
         1. תרגום: וַאֲפִלּוּ אָמַר יְהִי בְיָדְךְ, שֶׁאֲנִי (לא) רוֹצֶה לְוַתֵּר עַל שְׂכָרִי - לֹא הָיָה רוֹצֶה. אָמַר: פִּקָּדוֹן שֶׁל גּוּפְךְ לֹא רָאוּי לִהְיוֹת מֻפְקָד בְּיָדִי, כָּל שֶׁכֵּן פִּקְדוֹן הַנֶּפֶשׁ, שֶׁהֲרֵי פִּקְדוֹן הַנֶּפֶשׁ לֹא נִתָּן אֶלָּא לַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, שֶׁכָּתוּב (תהלים לא) בְּיָדְךְ אַפְקִיד רוּחִי. אָמַר רַבִּי חִיָּיא, וּבְיַד אַחֵר מֻתָּר. אָמַר לוֹ, אֲפִלּוּ בְּיָדוֹ, אַחַר שֶׁנָּתַן".
3. זמן תשלומין - סעיף ג', סעיף ד', סעיף ה'.
   1. אם עובד ביום, יש כל הלילה. עובד בלילה, יש כל היום – שעות, עד גמר היום.
      1. פועלים דידן, גומר לפני הלילה – רק עד הלילה.
   2. **לילה**.
      1. עד עמוד השחר – אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' א').
   3. **יום**.
      1. שקיעת החמה – שבט הקהתי (ח"א סי' שנ"א אות א').
      2. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' א', ס"ק ד', ס"ק ה', סעי' ב') – "וצריך לזהר לפרע לו קודם שקיעת החמה, דאז הוא בודאי יום, דלאחר שקיעה הוא בין השמשות. [דלאחר וכו'. דהא קיימא לן בשבת ל"ה. הלכה כר' יהודה להחמיר דאחר שקיעה הוא בין השמשות]. ואם לא פרע לו קודם השקיעה, **על כל פנים יראה לפרע לו קודם צאת הכוכבים**, דאי לאו הכי, בודאי יעבר אז בלאו ועשה זו. [יראה וכו'. דגם ר' יהודה מודה דעל ידי צאת הכוכבים הוא לילה ודאי, ובפרט לרבי יוסי לא היה או מתחלה בין השמשות כלל]".
      3. דברי יציב (או"ח סי' ק"י אות ט') – "וראיתי באהבת חסד לבעל חפץ חיים פ"ט ס"א, דצריך ליזהר לפרוע לו קודם שקיעה"ח דאז הוא בודאי יום, דלאחר שקיעה הוא ביה"ש, ואם לא פרע לו קודם השקיעה עכ"פ יראה לפרוע לו קודם צאה"כ דאל"ה בודאי יעבור אז בלאו ועשה זו עיין שם, ובנתיב החסד. אך היה אפשר דלא תבא עליו השמש הוא דייקא בתחלת השקיעה, וכנ"ל מובא השמש דאי לאו דכתיב וטהר לא אמרינן אדכי יומא, אמנם לגבי העשה דביומו תתן שכרו, כיון דעד צאה"כ יממא אינו עובר על עשה זו עד צאה"כ, משא"כ הל"ת דלא תבא עליו השמש עובר תיכף בשקיעה"ח. ומביאין מהאר"י הק' בשער המצות פרשת תצא שהיה נזהר לקיים מצוה זו בתכלית, וכאשר לא היה בידו מעות לפרוע היה מתעכב מלהתפלל תפלת מנחה עד שקיעה"ח כדי לבקש מעות לפרוע אל השכיר ההוא, והיה לוקח בהלואה ופורע ואח"כ היה מתפלל במרוצה תפלת המנחה, והיה אומר איך אתפלל להש"י תפלת מנחה ובאה לידי מצוה גדולה כזאת ולא קיימתיה עכל"ק. וע"כ דס"ל דזמנו עד שקיעה"ח ואח"כ לא יוכל כבר לקיים המצוה".
      4. תשובות והנהגות (ח"ג סי' ת"ע אות ז') – "בפסוק נאמר 'ביומו תתן שכרו ולא תבוא עליו השמש' והיינו שקיעת החמה לעינינו, **ואף לשיטת ר"ת** ששקיעה קרוב לשעה אחר התחלת השקיעה, ה"ד במקום שיש דין של 'יום' ו'יום' תלוי באור וכדאיתא בריש פסחים וע"כ תלוי מתחילת שקיעה שניה עד צאה"כ שהוא הזמן שכלה אור היום אבל יש לצדד דכאן שנאמר ביאת שמש, הכוונה כפשוטו שנתכסה מעינינו והיינו בהתחלת שקיעה ואף דמבואר בברכות ב: לענין היתר כהנים בתרומה מקרא ד"ובא השמש וטהר" דתלוי בלילה, היינו משום שנאמר וטהר ומפרשינן בגמרא דהיינו וטהר יומא דהיינו צאת הכוכבים, אבל כאן נאמר רק ביאת שמש, יש לומר דהיינו בהתחלת שקיעה, ולכן אפילו הנוהגין כרבינו תם צריכים להחמיר כאן ולשלם לפני התחלת שקיעה, ועכ"פ בכל חשש איסור תורה, כבר נהגו הכל להחמיר כגאונים עכ"פ לחומרא, והוא הדין לענין שכר שכיר דהוא דאורייתא, וז"ב. (וכן מבואר בכתבי האריז"ל שדקדק לשלם שכר שכיר לפני התחלת השקיעה, אף שאיחר מנחה להתפלל לאחר השקיעה, והיינו טעמא דכאן קפדינן טפי וכמ"ש, ואפילו נהג כרבינו תם וכב"י, מ"מ לחומרא נהג כגאונים לענין שבת, והוא הדין לשכר שכיר וכמ"ש)".
      5. משפט הפועלים (פרק ל' הע' פ"ג) – "ונראה דכיון **דספיקא דאורייתא לחומרא**, גם מי שנוהג תמיד כשיטת ר"ת לענין השקיעה, יקפיד לשלם לפני זמן הגאונים, וכ"כ בתשובות והנהגות (ח"ג סימן ת"ע). וכן להיפך אף אם נוהג תמיד כהגאונים, אעפ"כ אם לא פרע, ועדיין לא הגיע זמן השקיעה לשיטת ר"ת, ימהר לפרוע, דאפשר דעדיין יום הוא ולא יעבור בב"ת".
   4. **גומרים בין השמשות**.
      1. צריך לשלם מיד – הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ח' אות ז', "כתב באהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ב): בזמנינו שהמנג שהפועלים שובתין ממלאכתן בעת שקיעת החמה ימהר לפרוע לו קודם צאת הכוכבים, דגם זה הוא בכלל שכיר שעות דיום'. והיינו שמא זמן לילה אינו בשקיעה. וקשה דהול"ל שצריך למהר כל רגע לשלם, דכל שעות בין השמשות הוי ספק שמא רגע שלפניו היה יום ועכשיו כבר לילה. וכן אם גמר באמצע ביה"ש הוה ליה למימר שחייב לשלם לפני צאה"כ. תשובה: נכון והיינו הך").
      2. מראי מקומות – קיצור דיני לא תלין (פרק א' סעי' א', הג"ה א').
         1. שבט הלוי (ח"ז סי' רל"א אות א') – "צ"ע רב דהא ביה"ש ספק כולו מן היום ספק כולו מן הלילה ספק חציו מן היום ומן הלילה כמבואר בשבת ל"ד ע"ב וא"כ מה ארי' סוף שקיעה דעובר הא כל ביה"ש יש להסתפק שמא כשעבד עדיין יום ורגעים אח"כ לילה וא"כ ספק דאורייתא לפנינו ועובר מספק גם לפני סוף שקיעה כך נתעוררתי ע"י ת"ח".
   5. **תלוי לפי השוכר או משכיר**.
      1. בתר הפועל אזלינן.
         1. שבט הלוי (ח"ז סי' רל"ב סוף אות א') – "סעיף ה' שכיר שבת שכיר חודש וכו' יצא ביום גובה כל אותו יום, יצא בלילה גובה כל אותו לילה, וא"כ ביצא ביום עובר על ביומו תתן ולא תבא עליו השמש, וביצא בלילה עובר בבל תלין, ובעניותי משכחת גם ההיפך דאם הבעה"ב באמריקה והפועל בא"י דכשיצא הפועל כבר לילה, ולבעה"ב עדיין יום, וכן להיפך, דבזה **לכאורה בתר הפועל אזלינן** וכיון שיצא בלילה אעפ"י שלבעה"ב עדיין יום עובר בלא תלין, וכן להיפך, מיהו פשוט דוקא בשתבעו ואינו מעוכב לשלם מחמת ריחוק מקום דזולת זה אינו עובר עיין לקמן ס"י".
         2. משפט שלמה (ס"ק כ"ג) – "ודאי אזלינן בתר יומא דפועל".
      2. בתר יום דבעל הבית.
         1. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות שמ"ג) – "לענין האיסור דבל תלין, אם תלוי בהמשכיר או השוכר, ונ"מ אם אחד מהם למשל בא"י או בסין (טשיינא) והאחר באמריקא, וצ"ע. תשובה: לא תבעו או לא נתן לו אין עובר".

עי' הגרח"ק זצ"ל (משפט שלמה סוף ס"ק כ"ג) – "דנהי דהפועל צריך למזונות ובודאי בעה"ב מחויב להמציא לו, מ"מ אינו ברור שיעבור על הלאו, דא"א לחייבו בלאוין כשעדיין לא נסתיים אצלו היום".

* + 1. מראי מקומות – דף על הדף (ב"מ דף קי:), וישמע משה (פר' חוקת שנת תשפ"א אות ג').
  1. **בארצות שהשמש אינה שוקעת במשך חודשים, האם עוברים על בל תלין**.
     1. חשוקי חמד (ב"מ דף קיא:) – "שאלה. בארצות הצפוניות, שבקיץ השמש אינה שוקעת במשך שלושה חדשים, וכן בחורף השמש אינה עולה במשך שלושה חודשים, האם השוכר פועל עובר על בל תלין. תשובה. התפארת ישראל בברכות (בועז סוף פ"א) כתב שאדם הנמצא במקומות האלו, ישמור שבת לאחר שש סיבובים של כ"ד שעות, ובהקפה השביעית הרי זה אצלו שבת, ויתחיל למנות מהמקום שהגיע שם אליו, כי נותנים לו את חומרת המקום וקולות המקום שיצא משם, ונמצא ששני אנשים הגרים בעיר אחת, זה שומר שבת ביום אחד, וזה ביום אחר, כל אחד לפי המקום שמשם הגיע, ומ"מ אם יעשה מלאכה בשבת, אינו חייב מיתה, ולא חטאת דלא עדיף ממי שהלך במדבר ואינו יודע מתי שבת. וגם יכול להתפלל שחרית וערבית, ולומר מעריב ערבים ויוצר אור, אף על גב שלהן לילה כיום יאיר, אפילו הכי הן לפי מקומן אומרין כך. והנה לגבי בל תלין עדיין יש להסתפק, כיון שהתורה אמרה לא תבא עליו השמש, משמע שהקפידה היא בשקיעת השמש, והכא השמש אינה שוקעת, מאידך זיל בתר טעמא, ואליו הוא נושא את נפשו, וכי בארצות אלו, אינו נושא את נפשו עבור כך ואם לא יתנו לו את משכורתו שלושה חדשים איך יחיה, ואיך יפרנס את משפחתו, וצ"ע. ומ"מ מסתבר שאם יש לו מעות, שעובר על הלאו דרבנן, 'אל תאמר לרעך לך ושוב, ויש אתך', אף שיתכן שאינו עובר על איסור תורה".
     2. מצוות נתינת שכר שכיר בזמנו (בירור הלכה ח"ו עמ' תקע"ז) – "כתב בספר שמע אברהם (לרבי אברהם פאלאג'י) סי' ז' להסתפק בשלא שקעה השמש בעונתה וכמו דמצינו בגמ׳ תענית במעשה דנקדימון בן גוריון או בגונא ששקעה השמש קודם לעונתה וכמו שמצינו אצל יעקב אבינו ע"ה היאך נידינהו לענין מצות עשה דביומו תתן שכרו אי תליא במהלך שקיעת החמה או בזמן הראוי לשקיעת החמה ולדידי הכותב ברירא לי דתליא בזמנה הראויה לשקיעת החמה".
  2. **שכר פועל ולא שילם לו ביומו, וטס עמו למקום שעדיין החמה זורחת ושילם**.
     1. חשוקי חמד (ב"מ דף קיא:) – "שאלה. אדם ששכר פועל ולא שילם לו ביומו, ולאחר ששקעה השמש נסעו שניהם במטוס, והגיעו למקום שעדיין לא שקעה השמש, ושילם לו, האם תיקן את הלאו לא תבא עליו השמש, וקיים המצוה של ביומו תתן שכרו. תשובה. בפסקי תשובה (סימן רנב) דן האם מי שכבר שמר שבת, או צם ביום הכיפורים, או שעבר הפסח, והלך בגמלא פרחא, למקום שעדיין לא שקעה השמש, האם צריך שוב לקיים המצוות. וכתב האמרי אמת, שאינו צריך לקיים שוב את המצוות, כיון שכבר קיים את מערב עד ערב תשבתו שבתכם, וכן כבר קיים את עד יום האחד ועשרים לחודש בערב, ויותר מזה אינו מחויב, ואם עדיין לא קרא קריאת שמע של ערבית, ועבר למקום אחר לא קיים המצוה. והנה בתענית (דף כ ע"א) מסופר על נקדימון בן גוריון, שקנה את המים מהגוי, וביקש רחמים וירדו גשמים עד שנתמלאו שתים עשרה מעינות מים והותירו, ומ"מ ביקש לו הכסף כיון שטען שכבר שקעה חמה, וגשמים ברשותי ירדו, חזר ונכנס לבית המקדש נתעטף ועמד בתפלה, ואמר לפניו רבונו של עולם הודע שיש לך אהובים בעולמך, מיד נתפזרו העבים וזרחה החמה, באותה שעה אמר לו האדון אילו לא נקדרה החמה היה לי פתחון פה עליך שאוציא ממך מעותיי. והנה בגבורות ארי, מבואר בדבריו שהחמה כבר שקעה וחזרה וזרחה, חזינן שעדיין נחשב ליום. והיה אפשר לדחות שאם החמה זרחה כאן במקום הזה, אז זה עדיין נחשב ליום, ואז באמת היה אפשר לקיים המצוות, של אותו היום, ואם היה פסח או שבת, היו חייבים לחזור ולשמור את הפסח ולחזור ולהקפיד שלא לעשות מלאכות, אבל אם נסע למקום אחר, שוב אינו יכול לחזור ולקיים את המצוה, וצ"ע".

1. זמן הפרעון בערב שבת.
   1. עי' הר"י וויינמאן שליט"א.
   2. **קיבל שבת ונזכר שלא שילם שכר שכיר**.
      1. תורה לשמה (סי' קי"ז) – "ונראה לומר דדין זה דמי לשאלה שנשאל הרב טורי זהב ז"ל א"ח סי' ת"ר ... וא"כ השתא ה"ה בנידון השאלה חשיב כמו קבלה בטעות ושרי ליה לעבור על איסור תחומין ולרכב על הבהמה כדי לקיים המצוה אי לא אפשר לקיימה בלא"ה. ואין אנחנו צריכין להכנס עתה בענין אתי עשה ודחי לא - תעשה, מאחר דאיכא בידו טעמא רבא להתיר משום דבלא"ה חשיב זה כקבלה בטעות".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מלכים אמניך פרק ג' הע' ט') – "דקיימת עצה לקיים מצות 'ביומו תתן שכרו' למרות שבעל הבית כבר קיבל שבת, על ידי שיקנה המעות לפועל, בקנין חצר ואגב, כלומר בעל הבית יקבל סודר מאחד, ובזה יקנה לפועל את מקום המעות, והמעות על גביו. או בקנין אודיתא, דהיינו שיודה בפני עדים דהמעות הם של הפועל ואף שהפועל לא יודע מכך, מסתבר שהידיעה לא מעכבת את המצוה, וקנין בשבת לצורך מצוה הרי מותר, כמבואר בסימן שכ"ג וסימן תמ"ד".
      3. מראי מקומות – מלכים אמניך (פרק ג' הע' ט').
         1. מלכים אמניך (פרק ג' סעי' ב') – "לא שילם לשכיר שגמר פעולתו בערב שבת ותבע שכרו, יש להסתפק **אם מותר לומר לנכרי** שיטול מעותיו ויניחם בבית השכיר, כדי שלא יעבור על 'ביומו תתן שכרו'".
   3. מראי מקומות.
      1. חלקת בנימין (ס"ק כ"א ) שאם לא פרעו קודם שקיעה, חייב לפרוע לפני צאת הכוכבים מיהת וכמשנ"ת בשם אהבת חסד, וא"כ אם הפועל מוחלו פטור מלפרוע דהו"ל כאילו לא תבעו דפטור וכדאיתא בס"י, אבל אם הפועל מקפיד שיפרענו היום, יש לפרוע ע"י גוי שיאמר לו להניח המעות בבית הפועל
2. קבלנות (כגון מחשב, וכדו') - סעיף ו'.
   1. עד שחזר הכלי – מחבר (סעי' ו').
   2. **א"ל** "**טול את שלך**".
      1. הגר"י וווינמן שליט"א.
3. שוכר ע"י שליח - סעיף ז'.
   1. **שוכר בשליח**.
      1. אינו נכלל – גמרא (ב"מ סוף דף קי:, "תנו רבנן: האומר לחבירו צא שכור לי פועלים, שניהן אין עוברין משום בל תלין. זה לפי שלא שכרן, וזה לפי שאין פעולתו אצלו"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ט, עמ' קט"ז).
         1. אפילו אם משלם בזמנו, אינו מקיים מצותו – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י', פרק ב' הע' כ"ב), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ג בהג"ה).
         2. וכן מבואר בחנוכת התורה (שמות פרק ה' אות פ"ד ) ובתבואות שור (בחי' ליבמות צו: ).
         3. מראית העין להחיד"א (ליקוטים סי' י"ד ) שהאריך לברר אי מ"מ מקיים מצות עשה דביומו תתן שכרו בשכרו ע"י שליח אם משלם לו בזמנו, דנהי דאינו עובר על בל תלין שמא מקיים מ"ע בפורע בזמנו. ועי' רב פעלים (חו"מ ח"ד סי' ז' ) מש"כ בדבריו. והגרא"ל צינץ בספרו מעיני החכמה (ב"מ קיא. ד"ה דאמר להו ) נקט שאם שכרו ע"י שליח ושילם בזמנו מקיים מ"ע דביומו תתן שכרו
   2. **שכירות ע"י שלוחו של הפועל**.
      1. חלקת בנימין (בי' ד"ה האומר ) חקר בנשכר הפועל ע"י שלוחו של הפועל ולא של בעה"ב, וכגון הקובע תור לביקור אצל רופא ע"י המזכיר של הרופא, האם יש בו משום ב"ת. וכתב דלשי' דאין בשליח משום ב"ת משום דהוי גזה"כ דבעי דוקא שנשכר ע"י עצמו ולא ע"י שלוחו, נראה דה"ה דשליח של הפועל נמי אינו בכלל האיסור. מיהו לפי טעם התוס' רי"ד אפש"ל דאם נשכר ע"י שליח של הפועל שפיר סמכא דעתיה. ומ"מ נראה דלדינא קיי"ל כטעם דגזה"כ הוא, וממילא אין לחלק בין שליח של המשכיר לשל השוכר, וכן משמע מסתימת הפוסקים שלא חילקו בכך, עכ"ד. וכ"כ בס' מנחת צבי (סי' ב' סקמ"ב).
      2. משפט הפועלים (פרק ל' סעי' ע', הע' קכ"ז ) כתב שבשכר פועל ע"י שליח של הפועל תלוי הוא בפלוגתת רש"י והתוס' רי"ד, והמזמין ביקור אצל רופא פרטי ע"י המזכירה או המזמין הובלה ע"י פקיד בחברת הובלות, תלוי הוא בפלוגתא הנ"ל.
      3. וכ"ה בס' ממון ישראל (עמ' קל"ד ) בשם הגרי"ש אלישיב, דה"ה אם נשכר הפועל ע"י שליח שלו, שאין בו משום ב"ת, כגון שהזמינו הבעה"ב ע"י מזכירה של הפועל, נחשב הדבר כשכרו ע"י שליח שאינו עובר עליו בבל תלין. וכ"מ בחוט שני הנ"ל. ויש לדון טובא במה שכתבו שהקובע תור ע"י המזכירה של הפועל, אין בזה משום ב"ת, דלא שנא שלוחו של בעה"ב לא שנא שלוחו של הפועל. דיש לומר, דקביעת תור ע"י מזכירה של הפועל, אין זה כלל שכירות ע"י שליח, דהשכירות הוא בעצם ע"י הפועל בעצמו, כגון ע"י הרופא, אלא שהמזכירה רק קובעת את התור, דאז יש לפועל זמן לעשות את פעולתו עבורו, והוי כמעשה קוף בעלמא [ראה לעיל בשם חוט שני]. ודוקא באופן שהשליח של הפועל הוא הממציא את המלאכה עבורו, כגון שעשאו הפועל שליח לחפש עבודה עבורו, בזה שפיר י"ל דאינו עובר משום ב"ת, דהוי כנשכר דרך שליח.
   3. **טלפון**.
      1. מחמיר – שבט הקהתי (ח"א סי' שמ"ח, "שכר פועל ע"י טלפון או ע"י כתב ידו עובר על בל תלין").
   4. **אפוטרופוס**.
      1. מחמיר – אהבת חסד (ח"א פרק י' סעי' ד', "מה דברים אמורים. בשליח בעלמא. אבל מי שהוא אפוטרופוס על נכסי חברו, אף שהפועלים יודעים שאין המלאכה שלו, ואפלו שכרן בסתמא, הוי כאומר, 'שכרכם עלי', ועובר 'בל תלין'").
   5. **אשתו**.
      1. מחמיר.
         1. אהבת חסד (ח"א פרק י' סעי' ד') – "וכן אשה שיש לה בעל, ונושאת ונותנת בתוך הבית, ושכרה פועלים, אפלו בסתמא, עוברת משום 'בל תלין'".
         2. משפט הפועלים (פ"ל הע' קי"א) – "ואם האשה שכרה פועל - בדבר שבדרך כלל האשה מטפלת בהם ולא הבעל, כגון עוזרת בית או טכנאי לתקון כלי בית וכדו', דינה כאפוטרופוס שנתבאר לקמן (סעיף ס"ח) שהאפטרופוס עובר. וגם כאן האשה עוברת בכל אלו, כ"כ באהבת חסד (פ"י סעיף ד')".
         3. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות מ') – "ולפי"ז הוא הדין אם אשה שכרה פועל לתקן דבר בביתה אע"פ שהיא אשת איש, בכל זאת היא נחשבת הבע"ה כלפי הפועל, מכיון שבזמן הזה דינם של הנשים בגדר אשה שנושאת ונותנת בתוך הבית כמו שכתב הרמ"א בחו"מ סי' ס"ב ס"ק א' בשם המרדכי והרשב"א, לפיכך דעתו של הפועל הוא - שהאשה ששכרה אותו היא אשר תשלם לו עבור עבודתו ולא בעלה, לכן היא עוברת בב"ת אם לא תשלם לפועל בגמר מלאכתו את שכרו. אולם כל זה רק בתנאי שהמלאכות הם בגדר הדברים שיש לאשה סמכות לעשות בתוך ביתה או בשביל ביתה, ולא בדברים שאינם מקובלים שאשה מוסמכת להתעסק בהם שודאי בדברים אלו - אין לה גדר של נושאת ונותנת בתוך הבית ועיין בש"ך בחו"מ סי' צ"ו סס"ק ט'".
      2. **האם הבעל עובר**.
         1. מחמיר – ערה"ש (סעי' ט', "מיהו אם אשתו שכרתה פועל עובר בבל תלין דאשתו כגופו דמי [נ"ל]").
         2. מסופק – אהבת חסד (ח"א פרק ט' ס"ק י', "אך לענין הבעל אם הוא עובר משום בל תלין כשאשתו שוכרת פועלים בצוויו, צריך עיון, דאפשר דהיא כשליח בעלמא ואולי אשתו כגופו. והעירני חכם אחד ראיה לדברינו ממנחות צ"ג ע"ב, ידו ולא יד שלוחו, ידו ולא יד אשתו, ועיין שם בגמרא משום דאשתו כגופו, וצריך עיון").
         3. מיקל – עי' מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות מ').
         4. שבט הלוי (ח"ז סי' רל"ב אות ד') – "ודע דבס' עה"ש כאן כ' דאם אשתו שכרה לפועל דעובר עליו דאשתו כגופו, - ולדידי עדיין צ"ע בזה, ושוב הראו לי בנתיב החסד הניח ג"כ בצ"ע, וכנראה זה תולה בטעמים של הלכה זו דאם הטעם דיש איזה יתור בקרא דדוקא אם שכר בעצמו, **וכעין חובת הגוף** כאשר כ' הגאון שו"מ א"כ אין הבדל בין אשה לשליח בעלמא דסו"ס לא שכר בעצמו. איברא אם הטעם כמש"כ תוס' רי"ד דהפועלים **לא סומכים דעתם דליפרעינהו** ביומי' כדלא חזו לבעה"ב י"ל דבאשתו כגופו לא שייך זה, ויתכן דגם בבנו הגדול המוציא והמכניס לאביו לא שייך ריעותא דשליח, ולדינא עדיין הספק קיים".
         5. מראי מקומות – הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ט אות ז'), משפט שלמה (ס"ק ל"ז אות ח').
   6. **בניו**.
      1. מיקל – ערה"ש (סעי' ט', "וכן אם בניו ובנותיו שכרו פועלים הדין כן").
      2. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ז סי' רל"ב אות ד', לשונו לעיל).
   7. **אברכי כולל**.
      1. מראי מקומות – ממון ישראל (ארטסקרול, פרק ב' הע' פ"ד).
         1. הגריש"א זצ"ל (פעולת השכיר פרק ה' סוף הע' י"ז) – "שאין בזה בל תלין כיון שהאברך לא נחשב שכירו של ראש הכולל כלל, דהא אסור ליטול שכר עבור הלימוד".
         2. פתחי חושן (שכירות פרק ח' הע' ג') – "ונראה שאף לדעת האומרים שמניעת פעולה אינה בכלל שכירות, היינו דוקא במניעה ממש, כגון ההיא דשב בביתך, דלאו דוקא שב בביתך, אלא שלא יתעסק בכלום, אבל האומר לחבירו שב במקום פלוני ואל תעשה כלום, כיון שהוא קשור לישיבה במקום מסוים, ה"ז כמעשה ויש בו משום שכירות, ונראה שגם בדמי ישיבה יש בהם משום שכירות, ובפרט שדמי הישיבה ניתנים בעיקר עבור הלימוד, וכבר הבאתי מדברי הגרש"א אלפנדרי שנראה מדבריו שבכה"ג דינו כשכיר ופועל, עי' פרק יא (הערה מט)".
         3. תשובות והנהגות (ח"ג סי' ת"ע אות ט') – "ותלוי אם האחראי נתמנה ומשמש כפקיד באגודה ואפשר להעבירו, אם כן כשמלין שכר הוא מעכב כספי ציבור לצורך הציבור ואין בזה איסור בל תלין, **אבל כשהמנהל הוא בעה"ב של כולל**, והוא המקבל ומפטר אברכים כרצונו, והוא אחראי ואוסף הכספים, מכניס ומוציא רמי"ם כרצונו, והוא אינו צריך לתת דין וחשבון על כספי הכולל אצלו שהוא הבעה"ב, אזי הוא הבעה"ב והם כשכיריו ועובר, ואם יש לו כסף לא יעכב, שחייב ליתן לאברכים מן הדין, ואם מעכב ויש לו ראוי לחוש שעובר בלאו".

תשובות והנהגות (ח"ה סי' שפ"ד) – "קבלתי מכתבו ושאלה זו נשאלתי כבר כמה פעמים מה דינו של אברך בכולל, אם דינו כפועל שמקבל משכורת או רק כמקבל צדקה, ולכאורה, הדבר תלוי, אם משועבד ללימוד מיוחד כדעת מנהל הכולל אז דינו כשכיר, ואם יכול ללמוד מה שרוצה הרי הוא כמקבל צדקה. ובשו"ת 'תשובות והנהגות' (ח"ג סימן ת"ע) הבאנו מהסבא קדישא מהרש"א אלפאנדרי זצ"ל שדין אברך כדין שכיר וכשיש למנהל ואינו משלם עובר ב"בל תלין", ולפי זה תשלומי שכר האברכים קודמים לתשלום חובותיו, וחייב לשלם מדי חודש בחודשו אם יש לו, שכן תשלום לשכיר קודם לפרעון חוב, ע"ש היטב. אמנם מסברא נוכל לומר שאין דין אברך כשכיר, ואף שמשועבד למנהל, אין מנהל הכולל מרויח מזה, וכל כוונתו לטובת האברכים, שכן רצוי לבחור מסכתא שכולם לומדים ביחד, אבל אינם עובדים בזה בשבילו, ולכן אין דינם כפועלים אלא כמקבלי צדקה ותמיכה".

* + - 1. הגרח"ק זצ"ל (נזר החיים סוף עמ' רכ"ט) – "נסתפקתי האם ראש כולל המעכב כספי האברכים ולא נותנו בזמנו עובר על ביומו תתן שכרו, או דילמא אין דין האברכים כפועלים שכירים. תשובת מרן שליט"א: תלוי מה התנה עמהם".
      2. פעולת השכיר (פרק ה' סעי' י"א ) – "שגם על תמיכה המשולמת לאברכי הכולל שייך איסורי הלנת שכר.
      3. משפט הפועלים (פרק ל' סעי' ל"ח, הע' ס"ט) – "י"א ... ויש חולקים".

משפט הפועלים (פרק ל' סעי' ל"ט) – "אולם בזמננו שעיקר הכנסות המוסדות והכוללים, הם מתקציבים ממשלתיים ותרומות, ויש מוסדות שמשלמים שכר האברכים והעובדים, רק כשמקבלים תקציבים אלו, והאברכים והעובדים יודעים מכך. אין בדרך כלל 'במוסדות אלו' משום איסור 'בל תלין'.

משפט הפועלים (פרק ל' סעי' ס"ז) – "מצוי במוסדות חינוך וכדומה, שראש הכולל או מנהל רוחני שאינם מנהלי המוסד, מקבלים אברך לכולל, או מלמד לעבודה, וכדומה, שניהם אינם עוברים ב'בל תלין' כנ"ל. מכיון שהעובד או האברך יודעים שמנהל המוסד הוא האחראי לתשלום השכר, והמנהל אינו עובר, מכיון שלא הוא שכרם לעבודה".

* 1. **מקום ציבורי**.
     1. מיקל.
        1. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ב סי' קי"ח אות ד') – "נשאלתי מאברך שהוא משלם שכר דירה לישיבה, ושאל אם יש בזה הלנת שכר כיון שאין כאן אדם מסוים שהוא בעלים ... ולפ"ז הרי בישיבה ששוכרת פועלים על ידי המזכיר או המנהל, נראה שהוא אינו עובר בבל תלין כיון שידוע שאינו בעה"ב בעצמו, והוי כאילו פירש ששכרם על בעה"ב. ומאידך כיון שאין כאן אדם מסוים שהוא נקרא בעה"ב, א"כ לא שייך כלל שמישהו יעבור בבל תלין, והסכים אתי גאון אחד (שליט"א) [זצ"ל]".
     2. מחמיר.
        1. הגרא"י אולמאן שליט"א (קיצור דיני לא תלין פרק ב' הג"ה א') – "אין הבדל בין דבר השייך לרבים או ליחיד, ולכן במקוה השייך לעיר או לבית כנסת, עוברים, לפי מה שכתב הפתחי תשובה בסי' רכ"ז ס"ק כ"ג".
        2. הגרש"ז אולמן שליט"א (קיצור דיני לא תלין פרק ב' הג"ה א') – "דבר שאין לו בעלים ידועים כגון מקוה ובית חולים, צריך להחמיר שעוברים".
  2. **ועד הבית**.
     1. שבט הלוי (ח"ד סי' רכ"ב) – "שאל שגר בבית משותף, וכל דיירי הבית נותנים כסף עבור הנקיון והוא נמסר לאיש הועד, והוא מוסר הכסף במרוכז לפועל הנקיון, ואיש הועד בבנין מעכב את הכסף מלתתו לפועל כמה חדשים, אף על פי שנמסר לו בזמנו, האם יש איסור בל תלין למעל' בזה כיון שמסר עכ"פ הכסף בזמנו לאיש הועד. לדידי פשוט שאין הדיירים עוברים בב"ת ע"י איש הועד דהו"ל דינא דחו"מ סי' של"ט ס"ז והוא מגמ' ב"מ ק"י ע"ב דבשוכר ע"י שליח אינו עובר בב"ת ופשיטא דזה נקרא שוכר ע"י שליח דאין הפועל מכיר את הבעלים אלא איש הועד, מ"מ איש הועד עובר אם אינו אמר שכרכם על דיירי הבית כמבואר שם, מ"מ בזה אני מסופק לדינא אם עובר איש הועד שהוא ג"כ מדיירי הבית שמחוייבים בתשלומי השכיר דלגבי דידי' הוי ע"י עצמו לא ע"י שליח, או דילמא כיון שאין ניכר חלקו בפ"ע בתשלומין, והוא משתלם בכללות תשלומי כל הבית וע"ז אין עוברים גם על חלקו אינו עובר".

שבט הלוי (חי"א סי' של"ה אות ב', משפט הפועלים עמ' תע"א, עמ' תפ"ה אות ג') – "בענין גזבר ועד הבית, בענין שהגזבר אמר לפועל הנקיון שכרך על ועד, דקיי"ל חו"מ סי' של"ט ס"ז דשניהם אינם עוברים, ודנתי לענ"ד בח"ד סי' רכ"ב איך הדין בחלק הגזבר עצמו אם הוא עובר או לא יע"ש הצדדים, וכב' העיר בזה וציין למחברים שהכניסו טעות בדברינו הנ"ל. ובתשובה אומר, כי הבנתו בדברינו הקטנים נכון, דודאי אם תובע הפועל בלי אמצעי את הגזבר על חלקו של הגזבר עצמו ודאי דעובר, והספק רק כשאמר שכרכם על דיירי הבית והוא בכלל דיירים, והפועל תובע שכרו בכללית בזה יש נטי' לומר דהגזבר שייך לקולת רוב הדיירים מלבדו, כיון שתובע שכרו הכללי, ותל"מ".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ח' אות ט') – "יש לחקור אם כמה בחורים שכרו ביחד דירה ובחור אחד הוא האחראי על הדירה והוא גם ממונה בסוף החודש לקבל את הכסף מכל הבחורים ולהעביר לבעה"ב, האם יש לשאר הבחורים איסור בל תלין מאחר שאין הבעה"ב תובע מהם כלום רק מהאחראי בלבד, וגם לא התנו ודיברו רק עם האחראי. תשובה: יתכן שהוא שליח בעה"ב".
    2. משפט הפועלים (פרק ל' הע' קכ"א, עי' ביאורים ס"ק ב') – "עוד מצוי דין זה, בגזבר של וועד הבית, שהוא שלוחם של דיירי הבנין, ששוכר עובד נקיון וכדו', דכיון שהעובד יודע שהגזבר אחראי לתשלום השכר, הוא העובר באיסורים אלו, ולא השכנים. וכ"כ בשו"ת שבט הלוי".
  1. מראי מקומות – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה כ', פרק ב' הע' פ"א).

1. עבר זמנו - סעיף ח'.
   1. **אין עוד איסור** [בל תלין, או ביומו תתן שכרו] – מחבר (סעי' ח').
      1. אמנם, יש דברי קבלה (משלי פרק ג' פסוק כ"ח) "אַל תֹּאמַר לרעיך לְרֵעֲךָ לֵךְ וָשׁוּב וּמָחָר אֶתֵּן וְיֵשׁ אִתָּךְ" – גמרא (ב"מ סוף דף קי:), מחבר (סעי' ח'), פוסקים.
   2. **הגדר של "אל תאמר"**.
      1. אם טריד, אין איסור.
         1. גר"ז (הל' שאלה ושכירות סעי' י"ד, סעי' י"ח) – "ומכל מקום מדברי קבלה חייב ליתן מיד שתובעו לעולם וכל עת שישהה עובר בלאו של קבלה אל תאמר לרעך לך ושוב ומחר אתן ויש אתך והוא שמתכוין לדחותו אבל אם הוא טרוד ואין לו פנאי עכשיו רשאי לומר לו לך ושוב לאחר זמן כשיהיה לי פנאי".
         2. אהבת חסד (ח"א פרק י' סעי' ב', ס"ק ו', "ואם הוא טרוד, ואין לו פנאי, אין לו אסור בזה [**ודוקא באיסור זה**, דכן מוכח פשטיה דקרא (משלי ג' כ"ח), דאל תאמר לרעך לך ושוב, דהוא כשמכוין לדחות, אבל בעלמא היכא דיש איסור בל תלין אין לפטור משום טרדה, כן מוכח בתוספות שם דף קי''א. דיבור המתחיל אמר ליה, והוא פשוט]".
   3. מראי מקומות.
      1. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות שד"מ) – "אם השכיר שעשה עמו מלאכה אומר להבעה"ב שיוכל לשלם לו ביום אחר, נסתפקנו אם מקיים הבעה"ב את המ"ע דביומו תתן שכרו אם משלם ביום אחר וכמו שאמר השוכר או לא. תשובה: לא עשה איסור אבל גם לא קיים המצוה".
2. עד יום השוק - סעיף ט'.
   1. **אחר זמן השוק**.
      1. רק "אל תאמר" – מחבר (סעי' ט'), לבוש (סעי' ט'), גר"ז (הל' שאלה ושכירות סעי' ט"ז), אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' י"ג, נתיב החסד שם ס"ק ל"ז), ערה"ש (סעי' י"א), פוסקים.
      2. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ז סי' רל"ג אות א').
   2. **יודע שהוא משלם מאוחר**.
      1. רק "אל תאמר".
         1. הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י"ט) – "אלו המשכירים עצמם למוסדות שיש להם שם שאינם משלמים בזמנן, אם האמת כן, אף שאינו נכון לעשות כן, מ"מ הוי כהני שוקאי דסורא, ואינם עוברים על בל תלין".

הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' ס"ג) – "דמי שמשכיר למוסד שיש לו שם שאינו משלם בזמנו, אם באמת כן הוא שאינם משלמים, אף דאינו נכון למוסד לשכור פועלים ולא לשלם שכרם בזמנו, מ"מ לגבי בל תלין הוי כהני שוקאי דסורא ואינם עוברים על בל תלין (ר"ל דהפועל יודע שמסתמא לא יהיה להם מעות בעת זמן הפרעון, ואף על פי כן נתרצה להשכיר להם)".

* + - 1. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ג).

1. תבעו השכיר - סעיף י'.
   1. **בלי תביעה**.
      1. משנה (ב"מ דף קיא.) – "אימתי בזמן שתבעו, לא תבעו אינו עובר עליו".
      2. גמרא (ב"מ דף קיב.) – "תנו רבנן: לא תלין פעלת שכיר יכול אפילו לא תבעו תלמוד לומר אתך, לדעתך".
      3. לא תבעו אינו עובר עליו – מחבר (סעי' י'), לבוש (סעי' י'), קיצור שו"ע (סי' קפ"ה סעי' ד'), גר"ז (הל' שאלה ושכירות סעי' ט"ו), ערה"ש (סעי' י"א), פוסקים.
      4. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' י"א) – "ודע דכל מה שכתבנו בזה הפרק דעובר בעה"ב בבל תלין פעולת שכיר היינו דוקא כשתבעו השכיר ולא נתן לו אבל אם לא תבעו השכיר אפילו יש לו מעות אינו עובר עליו דהרי הוא כאלו מרשהו לזה וי"א דאפילו אם לא תבעו יש ליזהר לסלק לו השכירות בזמנו רק שאינו עובר בלאו [ס' שער המשפט וכן הוכיח בספר חבל יוסף ע"ש]".
   2. **גדר של תביעה**.
      1. שאם מתחילה הסכימו שישלם בזמן מסוים, מחמיר – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י"ז, פרק ב' הע' ס', "בעה"ב שהתנה עם פועל שנה שישלם לו בסוף כל שבוע, אין הפועל צריך לתבעו בכל שבוע, דכיון שכבר הסכימו מתחילה לכך, הוי כתובע ועומד. וגם בשכיר יום דינא הכי, שאם מתחילה הסכימו שישלם לו מיד בערב שוב אפי' אם לא תבעו עובר הבעה"ב על בל תלין"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ב).
      2. מראי מקומות.
         1. תשובות והנהגות (ח"א סי' תתצ"ט אות ה') – "ובספר 'אהבת חסד' מהקדוש בעל החפץ חיים זצ"ל מאריך בדיני תשלום שכר שכיר ובל תלין, ומסביר דאף שמבואר בגמרא ופוסקים דאין עוברין על איסור זה אלא כשהפועל תובע מבעה"ב, אין צריך לתובעו בפיו ממש, שעיקר הטעם שצריך תביעה דרשינן בגמרא מדכתיב אתך ולא מדעתו, והיינו דאמרינן אם לא תבע השכיר הסכים ומחל והוי מדעתו שנתרצה בכך, ולכן אין בזה איסור לא תלין, אבל אם באמת נתכוין לתבוע רק שנתבייש, ע"כ עוברין אף שלא תבע ע"ש, ובמאי דהוכיח לדבריו מהת"כ. אמנם אני נבוך טובא שאם שורש חיוב התביעה מצד הפועל לאיסור בל תלין הוא משום דבלאו הכי אמרינן דהוה מדעתו שנתרצה וכן מוכח פשטות משמעות הגמרא ודרשת הפסוק, אם כן אם בעל הבית לא נמצא בעיר או אפילו בעיר רק לא הגיע למשרדו אין ראיה דהוה מרצון ודעת הבעלים, דברור שהם לא תבעו מחמת שאינו בעיר או לא בא למשרד אבל אינו מוכח שמסכימים להאיחור, ולפי זה ראוי לומר שאפילו בלי תביעה עוברין כהאי גוונא, אבל הפוסקים דסתמו ולא חילקו משמע דסבירא להו דבלי תביעה אין עוברין בכל גוונא. ועל כרחך אמינא שבזמנם נהגו שפועל אחר גמר עבודתו היה מגיע לבעל הבית כל סוף יום או סוף שבוע או סוף חודש לתבוע שכרו, שמדינא הבעה"ב אינו מחוייב לחפש אחר הפועלים כדי לשלם להם, ושפיר העלו חז"ל, שאם לא בא לבעל הבית לתבוע שכרו סימן שמוותר, אבל **בזמנינו נהגו** שאין הפועל בא לבעה"ב, רק אדעתא דהכי נשכר כפי המנהג היום שבעה"ב משלם מעצמו או על ידי בא כחו שממונה על כך, ואין הפועל בא לתבוע שיודע או חושב שאם בעה"ב לא שילם זהו מפני שאין לו כסף, אבל אין שום הוכחה שהפועל מוותר מדעתו, ואם כן לכאורה עוברין היום באיסור בל תלין גם בלי תביעה, ונפל בבירא עיקר הדין שהיום צריך תביעה וצריך עיון. אבל בלאו הכי העלה ב'שער משפט' (סי' של"ט ס"ק ב') שאף על פי שאין עוברין בלאו בלי תביעה אבל איסור לאו יש בכל גוונא, וכל שכן בזמננו ראוי לחוש להחמיר טובא באיסור בל תלין שאולי עוברין גם בלא תבע הפועל בלאו ועשה וכמ"ש".
         2. משפט שלמה (זעפראני, ח"ב נתיב כ"ט אות ג') – "כאשר ישנה הסתברות שהפועל מתבייש לתבוע שכרו, נראה מהח"ח הנ"ל דעובר בעה"ב בב"ח. **נ"מ ל'שמר-טף' ילדה**".
         3. משפט שלמה (זעפראני, ח"ב נתיב כ"ט אות ג') – "כלה הפועל פעולתו והלך לביתו לישן הו"ל כמו שמיאש דעתו מלקבל שכר באותה עונה ולכך ליכא בזה משום ב"ת. ונראה דבכה"ג אפי' אם תבעו להדיא ולא היה לבעה"ב כסף בשעת התביעה **ואח"כ הלך הפועל לישן** נמי לא יעבור בעה"ב כיון שסוף סוף מתרצה לאחר התביעה שלא לקבל שכרו בעונה זו".
   3. **שתבעו, והשוכר מסכים להמתין**.
      1. מיקל – הגר"ח קרייסווירטה זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' ס"א), הגרז"נ גולדברג שליט"א (ממון ישראל תשובה י"ד, פרק ב' הע' ס"א, "אף אחר שנגמרה הפעולה וכבר חל עליו חיוב של בל תלין, אם נתרצה הפועל לאחר קבלת שכרו, אין בעה"ב עובר משום בל תלין"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ב).
         1. אפילו אם הסכים רק מצד בושה – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י"ח, פרק ב' הע' ס"ב, "פועל שבאמת רוצה לקבל שכירותו בעת גמר מלאכתו, וכשבעה"ב שואלו אם הוא מסכים לשהות משיבו שהוא מסכים מחמת שמתבייש לומר שאינו מסכים, אין בעה"ב עובר משום בל תלין, מאחר שאמר הפועל מפורש שהוא מסכים לזה"), הגרז"נ גולדברג שליט"א (ממון ישראל תשובה ט"ו, פרק ב' הע' ס"א, "אם באמת הפועל רוצה לקבל תשלומו בעת גמר מלאכתו, אבל כשבעה"ב ביקש ממנו לשהות הוא מתבייש לומר שאינו מסכים, ומחמת זה אומר שהוא מסכים, אין בעה"ב עובר משום בל תלין. אמנם זהו **רק אם אמר בפירוש** שהוא מסכים"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ג).
   4. **תביעה לפני שהגיע זמן לשלם**.
      1. מיקל, אינו עובר עליו.
         1. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ב סי' קי"ח ענף ג') – "ומו"ר גאון אחד (שליט"א) [זצ"ל] הכריע שלא שייך כלל תביעה לפני שהגיע זמן לשלם ואפילו תבעו בפירוש שרוצה שישלם בזמן אינו עובר עליו, כל זמן שלא תבעו בזמן של הפרעון של השכר".
   5. **משלם לפועל לפני סיום העבודה**.
      1. אין שום מצוה כלל.
         1. מהרש"ג (ח"א יו"ד סי' ס"ג סוף ד"ה אמנם) – "למי ששכר פועלים ושילם להן שכרן קודם שהתחילו לעשות מלאכתו שאח"כ כשגמרו מלאכתן אינו יכול לקיים מצות ביומו תתן שכרו כיון שככר נתן להן שכרן קודם המלאכה לא חל עליו החיוב".
         2. אור לציון (ח"ב פרק מ"ה הע' ד') – "ומ"מ **כשמשלם באוטובוס** אין צריך לכוין, כיון שמשלם בתחילת הנסיעה, ולא חשיב שכר שכיר, כיון שאין שכירות משתלמת אלא לבסוף (ראה ב"מ ס"ה ע"א)".
         3. עי' הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה ט"ז, פרק ב' הע' מ"ז) – "גם יש לצדד, שהמשלם שכר פועל קודם שגמר מלאכתו אינו מקיים מצות עשה של ביומו תתן שכרו".
         4. אבני ישפה (אהל יעקב ענף י"ג) – "שאלת אם משלם לפועל לפני סיום העבודה אם מקיים המצוה של ביומו תתן שכרו. ראיתי בספר אהבת חסד פרק ט' בנתיב החסד ס"ק כ"ד עמ' י"ט שכתב וז"ל: בענינינו מתחלת חיוב המצוה דביומו עליו מעת שגמר השכיר הפעולה ויש ביכולתו לקיים המצוה וע"כ אם הוא מוציא כעת המעות ויודע שבודאי לא יהיה לו מעות עד סוף הזמן לקיים המ"ע א"כ הרי עוקרו עתה בידים עכ"ל. מוכח מלשון זה שרק מתחילה המצוה אחר שגמר השכיר הפעולה, אבל לפני זה אין שום מצוה כלל. וזה דומה לנוטל לולב לפני חג הסוכות, שעדיין לא הגיע זמן המצוה, ואף כאן לפני סיום המלאכה הוא עדיין לא הגיע זמן התשלום של ביומו תתן שכרו. לכן צריך להזהר בזה לא לשלם לפועל לפני שהגיע סיום העבודה. וזה מצוי במונית שידוע מראש כמה עולה ומשלמים לנהג לפני סיום הנסיעה, ומפסידים המצוה של ביומו תתן שכרו".
         5. אילת השחר (מוריה חוברת רנ"ז עמ' קי"ט אות ל"ד) – "מ"ע דביומו תתן שכרו חל רק בגמר העבודה ודינו שלא יאחר לשלמו. אולם י"ל דאף כשמקדים לפרוע שכרו באמצע העבודה מפסיד המ"ע. ולכך כשנוסע עם מונית יש מקפידים לא לשלם אלא לבסוף. [אלא א"כ שהנהג תובעו אין להכנס למריבה משום כך]".
         6. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות י"ט) – "דכיון דקימ"ל ששכירות אינה משתלמת אלא בסוף ... לפיכך לא קיים הבע"ה את המצוה של 'ביומו תתן שכרו' כי שילם קודם שהתחיל החיוב".
         7. משפט שלמה (סעי' י' אות ט' ד"ה ולכאורה) – "פשוט דאם שילם שכרו מקודם לא קיים המצוה של ביומו תתן שכרו".
         8. קיצור דיני לא תלין (פרק א' סעי' י"ג) – "פועל המבקש שכרו בתחלת עבודתו, אפשר לשלם לו הכל, חוץ מסכום קטן שישלם לו בסוף, כדי לקיים המצות עשה עד, או לתת לו כל שכרו, ולומר לו שהכסף אצלו בתורת פיקדון עד שיגמור עבודתו".
         9. חשוקי חמד (ב"מ דף קיא., קובץ קול התורה חמ"א עמ' קל"ז) - לשונו לקמן.
         10. עי' ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ח).
      2. מיקל.
         1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א סוף עמ' תקצ"ט) – "שאלה: יש הנוהגים שכאשר נוסעים במונית אין משלמים אלא בסוף הנסיעה שהרי שכירות אינה אלא לבסוף, ואם ישלמו קודם אין חיוב ואין מקיימים 'ביומו תתן שכרו'. תשובה: דיברנו פעם בזה, ויצא שגם כה"ג שמשלם לו קודם יצא יד"ח המצוה, כי בעת שנגמר שכירות כבר משולם ועומד".

עי' הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ח' אות ו') – "אם נוסע במונית ושכירות אין משתלמת אלא לבסוף, והנהג תובע את הכסף מיד, האם יכוון לתת לו לשם פיקדון ובגמר הנסיעה יתן לו במתנה (שימחול בלבו) כדי לקיים מצוה 'ביומו תתן שכרו', שהרי אם משלם קודם זמן חיובו לכאורה לא קיים המצוה. תשובה: יכולין".

* + - 1. תשובות והנהגות (ח"ג סי' ת"ע אות ב') – "ה'חפץ חיים' ... ואני מסופק מאד אם כן דעתו מן הדין, שמסברא המ"ע מקיימין במה ששולם לו בזמנו כחיובו, ואם שילם לו קודם או למפרע קיים ביומו תתן שכרו גם במה שנתן קודם, ואין כוונת התורה לעכבו לשלם עד זמן החיוב, אלא רק שלא יאחר את הזמן, אבל קיום יש בכל אופן במה ששולם לו בזמנו ולא איחר, ואפילו שילם קודם וכמ"ש, וקצת הוכחה מב"מ קיב: וניתב ליה מעיקר ומשמע שמועיל קודם לכל דבר".

עי' תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' תתצ"ט) – "והנהגה נפלאה שמעתי מהקדוש ה'חפץ חיים' זצ"ל, שלא שילם לבעל עגלה אלא בסוף, כשהגיע כבר למחוז חפצו, שאז נתחייב ומקיים בזה המצות עשה ביומו תתן שכרו, אבל בעודו נוסע לא נתחייב, ולא מקיים בתשלומין מצות עשה, **והוא הדין לדידן כשנוסע בטקסי עם נהג יהודי**, שמתחייב לשלם רק בסוף, כשמשלם בסוף מקיים בזה המצות עשה ביומו תתן שכרו ולא קודם, שפטור לשלם בסוף, אבל אין בזה קיום מצות עשה, וראויים הדברים לגאון וקדוש כמותו זצ"ל, שחיפש אך ורק מצוות בכל אורח חייו, מצא דקדוק גם בזה".

עי' תשובות והנהגות (ח"ב סוף סי' תש"ל) – "ובמק"א הבאנו חידוש שאם נוסע בטקסי ידקדק לשלם רק כשגמר הנסיעה, שאז חל חיוב ביומו תתן שכרו, ומקיים בתשלום מ"ע, ולא כששילם באמצע הנסיעה, ולדברינו כאן במחלל שבת גם טוב ליזהר לקיים בתשלום מ"ע".

* + - 1. עי' הגרש"ז אולמן (קיצור דיני לא תלין פרק א' הג"ה ד') – "והרבה מורים שמקיימים המצות עשה גם כשמשלמים מראש".
      2. הגרש"צ רוזנבלט שליט"א (קיצור דיני לא תלין פרק א' הג"ה ד') – "לפי מה שכתבו רע"א וחוות דעת בי"ד סי' ק"ס סעי' ו' נראה דנחשב ממילא כהלואה עד קיום השכירות, ובשעת קיום השכירות נחשב כנתינה".
      3. משפט הפועלים (פרק ל' סעי' י"ד) – "והעיקר נראה שמקיים מצוות עשה, גם אם פורע קודם גמר השכירות".
      4. חלקת בנימין (ס"ק י"ט ) הכריעו שאם פרע לו קודם זמנו מקיים בזה המצות עשה דביומו תתן שכרו.
         1. והוסיף בחלקת בנימין (ס"ק ע"ו ובציונים אות רס"ח ) דלא מיבעיא דכן הוא בפועל דעלמא שאם הקדים התשלומין לזמן חיובו שמקיים המ"ע דביומו תתן שכרו, שהרי בסוף הזמן איכא חיובא דביומו תתן שכרו ושפיר אפשר לקיימו גם מהשתא וכנ"ל, אלא גם באופן שאינו עובר על המצוה בסוף המלאכה, כגון בהא דסעי' ט' דשכיר שמכיר בבעה"ב שאין דרכו להיות בידו מעות אלא ביום השוק, שאינו עובר לא בסוף המלאכה ולא ביום השוק, מ"מ נראה שאם פרע המעות קודם קיים המצוה דביומו תתן שכרו.
    1. מראי מקומות – שבט הקהתי (ח"א סי' שמ"ט, "לא עיינתי בזה כל הצורך"), Business Halachah (עמ' קפ"ה).
  1. **עצות**: למחמירים לעיל.
     1. שיעשה תנאי.
        1. הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה ט"ז, פרק ב' הע' מ"ז) – "אבל יש להבעה"ב עצה כדי לקיים את העשה, והוא שיאמר בשעת נתינת הממון שאינו מקנה לו הממון עד אחר גמר מלאכתו".
        2. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות ב') - לשונו לקמן.
        3. קיצור דיני לא תלין (פרק א' סעי' י"ג) - לשונו לעיל.
        4. ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ח).
     2. לשלם לו הכל חוץ מסכום קטן שישלם לו בסוף.
        1. מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות כ') – "לפיכך כל הרוצה לקיים את מצוות העשה 'ביומו תתן שכרו' - צריך לשלם לפועל את שכרו רק בגמר מלאכתו. אולם אם הפועל מעוניין לקבל את שכרו בתחילת מלאכתו או באמצעה, או שחושש הבעה"ב שבגמר המלאכה לא יהיה לו כסף לשלם - יכול הבעה"ב לעשות זאת בשתי דרכים: א. שישלם לפועל את כל שכרו חוץ מהפרוטה האחרונה [או סכום קטן אחר], ובגמר מלאכתו יתן לו את הסכום הקטן הזה, שבזה ג"כ יקיים את המצות עשה כמבואר באהבת חסד פ"ט ס"ק ג' וע"ש. ב'. יתן לפועל את כל שכרו ויאמר לו שהכסף הזה הינו אצלו בתורת פקדון עד גמר מלאכתו, ואח"כ יהפך הפקדון לפריעת שכרו".
        2. קיצור דיני לא תלין (פרק א' סעי' י"ג) - לשונו לעיל.
     3. חשוקי חמד (ב"מ דף קיא., קובץ קול התורה חמ"א עמ' קל"ז) – "שאלה. מסופר על החפץ חיים זצ"ל, כשהיה שוכר עגלון להסיעו למקוה בערב שבת, היה משלם לו רק בגמר הנסיעה משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, ולכן אם היה משלם לפני גמר הנסיעה לא היה מקיים את המצוה של 'ביומו תתן שכרו'. והנה בימינו הנוסע במוניות שירות מבני ברק לירושלים או מירושלים לבני ברק, הנהגים מבקשים את שכרם בתחילת הנסיעה, מה לעשות כדי לא לאבד את מצות ביומו תתן שכרו. תשובה. נראה לייעץ **לשלם לנהג אחרי שכבר עבר את התחנות שבסוף העיר**, כגון בנסיעה מבני ברק לאחר תחנת תל השומר, דאם ירד הנוסע שם, יצטרך על פי הדין לשלם, כי הנהג כבר לא ישיג כאן נוסע אחר, ומשום כך יקיים ביומו תתן שכרו. ואם נוסע מירושלים לבני ברק ישלם אחר היציאה מהעיר שאם ירד שם יצטרך לשלם את כל השכר לנהג ואז מקיים ביומו תתן שכרו".
        1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' ת"ר) – "אם תימצי לומר שעדיף ליתן בסוף, טען ת"ח אחד שהנה כשמגיעה המונית לתחילת העיר ב"ב, בנסיעה מירושלים, מבקש הנהג כסף והוא צריך לירד בקצה אחר של העיר, אכן כיון שאם יורד כעת צריך לשלם אותו מחיר, כבר נגמרה שכירותו ומחויב לשלם, ומשלם כעת ויוצא יד"ח. תשובה: זה **איני יודע אם צדק**, הרי מדין שכירות חייב להביאו עד לבסוף, וע,כ שעדיין לא נגמרה שכירותו".

1. אין כסף.
   1. **הלכה**.
      1. גמרא (ב"מ דף קיב.) – "יכול אפילו אין לו תלמוד לומר אתך, שיש אתך".
      2. אינו עובר עליו – מחבר (סעי' ח'), קיצור שו"ע (סי' קפ"ה סעי' ד'), פוסקים.
         1. הגדר – ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קי"ד).
         2. **חיוב לשלם מה שיש**.
            1. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' י', ס"ק כ"ז, ס"ק כ"ח) – "ואם לא השלים לו כל שכרו, עובר ב'בל תלין' על זה המקצת שפיחת לו, [והוא פשוט]. וכן אם אין לבעל הבית כל המעות שמגיע להשכיר, אפלו הכי חייב לתן לו מה שיש לו, ואם לא נתן, עובר ב'בל תלין'. [ואף שכתבנו מתחילה, דאם אינו משלם כולו אינו מקיים המצוה כדין, מכל מקום אטו אם לא יוכל לשלם כולו, משום שאין לו הותר לו מלשלם אף מה שיש לו, **ובאמת כל פרוטה ופרוטה חיוב בפני עצמו**. ועוד דכיון דעל מה שאין לו אינו מחויב, משום דכתיב אתך, ממילא במה שיש לו מקיים המצוה בשלימות]".
            2. פתחי חושן (שכירות פרק ט' סעי' י"ט).
            3. Business Halachah (עמ' קפ"ב).
   2. **האם צריך ללוות**.
      1. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ז', ס"ק כ"א), הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ז אות ג') – "ונראה דאם יכול להשיג מעות ללות, **צריך ללות**, כדי שיהיה יכול לקים מצות עשה ד''ביומו תתן שכרו''. ובפרט אם השכיר עני, ועל ידי זה שיתן לו בזמנו, יחזיק ידו שלא יצטרך לבריות, בודאי צריך לעשות כן [יכול וכו'. ממה דאיתא במנחות דף מ''א. במעשה דרב קטינא, משמע שם דצריך האדם להשתדל להכניס את עצמו, שיהיה מחויב בהמצוה **ובעידן ריתחא ענשינן** על זה, שלא הביא עצמו לידי חיוב, עיין שם. והוא הדין בעניננו, דצריך להשתדל ולהשיג מעות אם יכול, כדי שיהיה יכול לקיים המצוה דביומו תתן שכרו. ואפשר דגם מצד הדין הוא מחויב בזה דמקרי יש אתך, כיון שיכול להשיג מעות בקל ולפרוע לו. וראיה ממה שכתב רש''י בחומש (ויקרא י"ט י"ג), דלפיכך זמן שכיר יום בלילה וזמן שכיר לילה ביום עד ביאת השמש, לפי שנתנה תורה זמן לבעל הבית עונה לבקש מעות. הרי דמשמע מזה דמחויב לבקש מעות אף אם אין לו בביתו, וכן משמע קצת בספר החינוך סימן תקפ''ח שזה לשונו, אבל לא תבעו, או שאין לו כלום שיפרע לו, אינו עובר, שלא חייב הכתוב אלא בשיש לו בביתו או שיכול לפורעו, אבל אם אינו יכול לפורעו באותו יום, אלא אם כן יאבד הרבה משלו [מלשון זה משמע דסבירא ליה כדעת הריטב''א שכתבתי בפנים], לא חייב הכתוב בזה לפי הדומה, עד כאן לשונו. מדכתב או שיכול לפורעו, משמע מזה דאפילו אין לו מעות בביתו צריך לבקש ולהשיג ולפרוע אם יש ביכולתו. ואולי יש לדחות דכונת רש''י והחינוך היכא דיש לו סחורה דקיימא למכירה, דצריך למכור אותם ולפרוע להשכיר, אבל ללוות אפשר דאין מחויב ועיין]".
2. התשלומין.
   1. **השיעור**.
      1. אפילו פחות משוה פרוטה.
         1. ריטב"א (ב"מ דף קיא: ד"ה אפילו) – "אפילו לא שכרו אלא לבצור אשכול אחד כו'. הקשה הראב"ד ז"ל רב אמי מאי אתא לאשמועינן אטו שכיר שעות מי לא תנן במתני' ואיכא למימר דאפילו פחות משוה פרוטה נמי אשמועינן וכיון דאשמועינן שכיר כל דהו שכיר מיקרי תו לא איצטריך ג"ש (למימר) [למיגמר] הני לאוי מהני לאוי".
         2. מאירי (ב"מ סוף דף קיא:) – "אזהרה שבשכירות אינה תלויה בממון אלא אף בפחות משוה פרוטה עובר אפילו לא שכרו אלא לבצור אשכול אחד עובר משום בל תלין".
      2. מראי מקומות.
         1. מנחת חינוך (מצוה ר"ל ס"ק ז') – "והנה רש"י פירש דהיינו שכיר שעות וע"ש בתוספות ובריטב"א שם כ' דאפי' אם שכרו פמש"פ מ"מ עובר משום בל תלין וא"כ לדברי הריטב"א אף בגונב או גוזל פמש"פ אין ב"ד נזקקין כי אינו בדין השבה כמבואר לעיל מ"מ קודם זמנו בשכיר כופין אותו בכל מיני כפיות שלא לעבור על עשה ולאו כמו בכ"מ דכופין שלא לעבור על עשה או ל"ת ואפשר לדברי הריטב"א אם לקח הבגד מיד הקבלן בחזקה בגונא דאית ביה מעשה כמש"ל והשכר הוא פמש"פ אפשר דלוקין אם עבר על בל תלין דאח"ז לא ניתן לתשלומין דהתשלומין פמש"פ אינו פוטר ממלקות כמו חבלה פמש"פ דלוקין כיון שהיא פמש"פ וצ"ע בכ"ז".
         2. אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' ג', ס"ק י"א) – "דאפילו אם שכרו לעשות מלאכה קלה, שיש בה שוה פרוטה, גם כן בכלל שכיר הוא, ושייך בה כל הדינים הנ"ל. ויש אומרים, דאפלו על פחות משוה פרוטה גם כן עובר המאחר זמנו, והעולם נכשלין בזה. בעוונותינו הרבים. [לעשות וכו'. בגמרא ב"מ (קי"א:), אמר רב אסי אפילו לא שכרו אלא לבצור אשכול אחד, עובר משום: בל תלין, ועיין בתוספות שם, דהרבותא הוא אף שהוא מלאכה כל דהוא. ולדבריהם נראה דלא חמירא לענין הלאו דבל תלין מאיסור גזל דעלמא, שאינו עובר בלאו בפחות משוה פרוטה רק משום איסור חצי שיעור, ועיין בכתובות מ"ו ע"א. ולהריטב"א בב"מ שם, על כרחך אנו מוכרחים לאמר דהכא גילתה התורה מקרא, עיין שם בגמרא]".
         3. גידולי שמואל (ב"מ דף קיא. ד"ה ובתבעו) – "ואי דפרוטה של שותפות הוא ומגיע לכ"א חצי פרוטה, ואף דריטב"א מפרש אפילו שכרו לבצור אשכול א' דרבותא דעובר אף דשכירות הוא פחות מפרוטה, אבל רש"י ותוס' דמפרשי שכיר שעות מוכח דסברי בשכירות פחות מש"פ ליכא בל תלין, אפ"ה יש לומר דשני פועלים שותפין ומגיע יחד להם פרוטה יעבור בל"ת, אמנם צירוף זה שייך אם שניהם תובעים, אבל בא' תובע וחלק א' מהם מגיע לפחות מפרוטה אין צירוף משותפו דלא תבע".
         4. משנת יעב"ץ (חו"מ סי' מ"ה) – "**יש להסתפק ביסוד** האיסור של הלנת שכר שכיר, אם הוא משום שיש לשכיר זכות ממון לתבוע את שכרו ביומו, ועל כן יש על בעה"ב איסור של הלנת שכר שכיר, או שהוא רק דין איסור גרידא, שהרי בבל תלין הוא עובר רק ביומו ולא אחרי כן, אם כן אפשר שהוא רק דין איסור, שיש על בעה"ב איסור של הלנת שכר שכיר ... הריטב"א ... המאירי וז"ל, אזהרה שבשכירות אינה תלויה בממון ... והיינו דיסוד האיסור הוא לא משום שיש לשכיר זכות ממון לתבוע את שכרו ביומו, אלא הוא רק דין איסור גרידא, ולכן גם בפחות משוה פרוטה הוא עובר משום בל תלין".
   2. **כמה צריך לשלם**.
      1. צריך לשלם הכל – אהבת חסד (ח"א פרק ט' סעי' י', "צריך לשלם להשכיר בזמנו כל מה שמגיע לו, אם יש לו. ואם לא השלים לו כל שכרו, עובר ב'בל תלין' על זה המקצת שפחת לו"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ה).
      2. **אם יש מחלוקת, צריך לשלם מה שהסכים לכו"ע** – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' ל"ג, עי' תשובה י"א, "דעל מה שטוען הפועל הוי הבעה"ב מוחזק ופטור מלשלם עד שמביאו לדין, ולכן פשוט שלא שייך בל תלין על מה שפטור מלשלם"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ה בהג"ה, "If the amount due is in dispute, (and the employer and worker are planning to go to a din Torah) the employer must pay whatever amount of wages is not in dispute. For example, a homeowner contracted a painter at a price of nine hundred dollars. When the job was done the painter claimed that the work was more extensive than anticipated and demanded fourteen hundred dollars. The employer should pay him nine hundred dollars before sunset"), Business Halachah (עמ' קפ"א).
      3. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ט אות ט'), הו"ד בממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ל) – "יש ליזהר שלא להפחית שכד השכיר אחר שגמר מלאכתו, באיזו אמתלא שהיא, דאף אם מגרע משכרו פרוטה אחת שלא כדין עובר על לא תעשוק את רעך, ועל לא תגזול, ואף להפציר בו שיסכים לקבל פחות ממה שהותנה עמו אסור, כי מסתמא לא יתרצה בזה בלב שלם אלא מפני הבושה או מפני שאינו רוצה לריב עם בעה"ב, והרי זה אסור מן התורה. ועצה טובה קמשמע לן הח"ח זצ"ל להתנות עם השכיר בתחלה כל פרטי השכירות, בדיוק מה שעליו לעשות ומה יהי' שכרו, הכל מפורש ומפורט, דאל"כ אם יפול אח"כ איזה ספק הולכין אחר מנהג המדינה, ולפעמים קשה מאד לברר מנהג המדינה, ואם יפחות לשכיר אפילו פרוטה אתת ממה שחייב לו הרי הוא גזלן ועושק שכר שכיר, ויצטרך ליתן לו כפי מה שהוא תובע כדי לצאת מספק. ע"כ העצה היעוצה בזה לקבוע תנאי השכירות מראש בבירור היטב ולמנוע סכסוכים".
   3. **וזיכה שכרה ע"י אחר**.
      1. הלכות קטנות (סי' ל"ב) – "שאלה פועל ששלח שלוחו לתבוע שכרו מב"ה אי עובר עליו ועוד אם זכהו בה ע"י אחר אי עבר תו: תשובה אפשר דלאו כל כמיניה לשוויי שליח לחיוביה לזה. ואין זה בכלל שלוחו כמותו וכעין ראיה ההיא דהמקבל (ד' ק"י:) צא ושכור לי פועלים אין א' מהן עובר זה לפי שלא שכרן וזה לפי שאינן שלו ואפשר כמעט הוי בכלל אין שליח לדבר עבירה: ולענין אם זכהו ע"י אחר מהו. יש צדדין בזה ומסתברא שכל שביד הפועל לילך וליקח שוב אינו עובר בין נתרצה פועל בין לא נתרצה דהא ליכא לא תלין אתך (עי' פת"ש חו"מ ס"ס של"ט)"
         1. וכתבו פתחי חושן (פרק ט' הע' ט"ו ) וחלקת בנימין (ס"א בי' ד"ה ואם אחרו ) דנראה שכוונתו שצריך שידע הפועל שזיכה לו המעות כדי שיוכל לבא וליטול. עוד כתבו, שאף שע"י הזיכוי תו אינו עובר בבל תלין, מ"מ נראה דאת העשה דביומו תתן שכרו, אינו מקיים ע"י זיכוי מעות. וכן מבואר בתשובות והנהגות (ח"ג סי' ת"ע אות ד' ) שעכ"פ את העשה דביומו תתן שכרו אינו מקיים ע"י הזיכוי בלא ידיעת הפועל.
         2. וזהו דלא כמו שמובא בס' מלכים אמניך (פרק ט' הע' ט' ) בשם הגרח"ק, שע"י זיכוי המעות לפועל מקיים מצות ביומו תתן שכרו, ואף אם אין הפועל יודע מזה.
         3. אך כתב בחלקת בנימין שם, שאם הסכים הפועל שיזכה לו המעות ע"י אחר, בודאי אף יצא ידי המצוה. וכ"כ בתשובות והנהגות (שם) שאם בעה"ב או שלוחו אינו יכול לבוא לשלם לפועל, ומשתוקק לקיים המ"ע, יכול לזכות לו בהסכמתו הכסף על ידי אחר, דאף דנראה שזכייה לא מועיל בלי ידיעת הפועל והסכמתו וכנ"ל, מ"מ אם הודיע לפועל והסכים לכך וזיכה לו ע"י אחר הוה כנותן לו ממש וקיים המ"ע, עכ"ד. עוד כתבו משפט הפועלים (פרק ל' הע' קמ"ד ) וחלקת בנימין (שם), שאם הבעה"ב הפקיד המעות בחשבון הבנק של הפועל, נראה שיצא ידי המצוה.
      2. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ז אות א') – "בעה"ב ששכר פועל לעשות מלאכה בביתו, ונסע לדרכו ונזכר שלא הניח מעות לתשלומי שכר בזמנו, היוצא יד"ח ע"י זיכוי, שיתן שכרו לאחר לזכות בשביל הפועל? **עובדא הוה באברך בן תורה שישב בבהמ"ד ונזכר שלא הניח מעות בשביל העוזרת** שעבדה בביתו, וזיכה שכרה ע"י אחר, וכשספר אח"כ להגרי"ז הגאב"ד דבריסק זצ"ל מה שעשה, הסכים על ידו. הנה אע"פ שלא קבלה המעות בו ביום וגם לא ידעה כלל היכן מעותי', והתורה אמרה 'ואליו הוא נושא את נפשו' דמשמע שמשתוקק השכיר לקבל שכרו בזמנו, ולפיכך הזהירה התורה ע"ז, מ"מ הרי שלם לה ע"י זכי' ואין שכרה אתו. (אך יש להעיר קצת, שאם היה אפשר לבעה"ב להביא לה המעות בעצמו, אולי אין זה זכות לה, שאלמלא זכה האחר היה טורח וממציא לה המעות בזמנו, כדי לקיים המ"ע ולא לעבור בל"ת)".
      3. הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה כ"ה, פרק ב' הע' כ"ה) – "יכול לזכות השכירות ע"י אחר ויקיים בזה מצות ביומו תתן שכרו, אלא שצריך להתקשר עם הפועל **ולהודיעו** שיכול לקבל ממונו מפלוני, וגם **דוקא באופן שהפועל יכול לקבל השכירות מאותו פלוני קודם שיעבור זמן הפרעון**".
      4. התעוררות תשובה (ח"ג סי' מ"א ) חילק דאם הפועל תבעו ולא היה לו לבעה"ב מעות לפי שעה, ואח"כ זיכה לו המעות ע"י אחר, לא יצא יד"ח, דאליו הוא נושא את נפשו כתיב, והוא לא קיבל שכרו לידו ואינו יודע מזה מאומה, משא"כ אם לא תבעו ואינו נושא את נפשו לזה, קיים המ"ע ע"י הזיכוי.
3. הכסף.
   1. **שוה כסף** (merchandise).
      1. מחמיר, אינם ככסף – מחבר (סי' של"ו סעי' ב', "השוכר את הפועל לעשות בשלו או ללקט לו דבר של הפקר, אינו יכול לומר לו: טול מה שעשית בשכרך"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ז).
      2. שבט הלוי (ח"ז סי' ר"ל אות ה') – "ס"ב כל הכובש שכר שכיר וכו' ועובר בחמשה לאוין, הנה בפועל חייב ליתן לו כסף דוקא, וא"א שיפטור עצמו בשוה כסף, ועיין ב"מ קי"ח ע"א דאם אמר בעה"ב לפועל טול מה שעשית בשכרך אין שומעין לו, ופרש"י אף על גב דבכל דוכתא אית לן שוה כסף ככסף הכא גבי פועל בל תלין שכרו כסף מה דאתני בהדי' משמע, ונפסק כן להלכה לעיל סי' של"ו ס"ב וע"ש בש"ך ס"ק ד', ומה"ט כ' בס' ערך שי סי' של"ז דאם חייב לו הפועל לבעה"ב ממקום אחר א"א לעכב שכרו דהיינו דזה גובה וזה גובה, עש"ה. ומ"מ אני מסופק אם בכה"ג עובר בלא תעשוק ולא תגזול גם אם אין רוצה לשלם כלל כסף גם לאחר זמן אבל מכ"מ אינו רוצה להפסיד לגמרי די"ל כיון דדינו של פועל דבעה"ב צריך למכור משלו וליתן לו כסף דוקא ואם עובר ע"ז עובר בלא תעשוק או דילמא כיון דאומר לו הרי שוה כסף לפניך נהי דעל בל תלין שכרו ודאי עובר כמש"כ רש"י מכ"מ גזלן לא נקרא וצ"ע בזה".
      3. הגר"א פאם זצ"ל (קובץ תורני 'המתיבתא' – תשמ"ה אות י"ב ) נקט שאם נתן לו מטלטלין בשכרו אע"פ שיש לו מעות אינו עובר בב"ת, ונימוקו דלא גרע מנתן לו משכון על שכרו דמבואר בשו"ע הרב (סי"ג) דאינו עובר, ואפילו שלא ברצון השכיר, דמדמה לה להמחהו אצל שולחני דמהני אפילו בע"כ של שכיר כמבואר בב"י ובפרישה, דכל שיש ביד האומן משלו כנגד שכרו אינו עובר כלום.
   2. **משכן** (collateral).
      1. מחמיר, אינם ככסף.
   3. **שיק** (check).
      1. תלוי לפי המקום והזמן – אג"מ (מילי דנזיקין עמ' קכ"ב אות ז', "אם מחאה, צק בלע"ז, חשוב כסף לגבי בל תלין תלוי באופן כללי בכל מקרה ומקרה בפני עצמו. אם בקל יכול הפועל להוציאו או להחליפו במעות, דהיינו לקנות מה שצריך או לפרוע חובותיו, ואין צריך להחליפו בבנק וכדומה, אז הוי כממון, ואם לאו חשוב רק שוה כסף. ואם יש חשש שאין הפועל מאמינו ונוטל המחאה רק מפני שרוצה עכ"פ איזה פריון, אז גרוע יותר משוה כסף, דהוה המחאה רק חתיכת נייר, ויתכן שעובר גם על לא תגזול נוסף על לא תלין"), תשובות והנהגות (ח"ג סי' ת"ע אות ג'), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ו).
      2. בארץ ישראל, דינו ככסף – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י"ב, פרק ב' הע' ל"ה), הגרחפ"ש זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' ל"ה), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ז).
      3. במדינה שדרך לשלם בשיק, כמו תנאי – אג"מ (מילי דנזיקין עמ' קכ"ב אות ז' ד"ה אמנם, "אמנם במדינתינו נוהגים ע"פ רוב לשלם במחאה, ולכןבמיקרים שכך נהוג צריך הפועל לקבלו, דהוה כמאן דאתני בהדיה, רק אם הפועל מתחילה מתנה שרוצה רק כסף"), הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י"ג, פרק ב' הע' ל"ז), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ז).
      4. מראי מקומות – הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ט אות י'), הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה י"ד, פרק ב' הע' ל"ט), אבני ישפה (ח"ה סי' קנ"א ענף ו'), Business Halachah (עמ' קפ"ו).
      5. הגר"א פאם זצ"ל (קובץ תורני 'המתיבתא' – תשמ"ה אות י' ) – "דאם מנהג המקום לשלם לפועלים ע"י שיק, או אם השכיר יודע שדרכו של בעה"ב זה לשלם בשיק, אינו עובר בבל תלין, כי מסתמא אדעתא דהכי אגריה כמבואר בשו"ע לענין שכיר המכיר בבעה"ב שאינו משלם אלא ביום השוק שאינו עובר בב"ת. ואם המנהג לשלם במזומנים או שאין בזה מנהג ידוע כלל, אז אם אין השכיר יכול לקבל מעותיו מן הבנק בזמן הפרעון שקבעה התורה, ודאי שעובר בב"ת. ואם יכול להחליף את השיק בבנק בו ביום, נראה שאינו עובר בב"ת, דאיתא בטור ושו"ע דאם המחהו אצל שולחני ליתן לו וקבל עליו ליתן לו אינו עובר עליו. וכתב ב"י וז"ל, וקצת משמע שאפילו לא נתרצה הפועל בהמחאה זו, כיון שקבל עליו הלה ליתן לו שוב אינו עובר, עכ"ל. ומביאו הפרישה, ובשער משפט שם הביא סמוכין לזה גם מלשון הברייתא שם בבב"מ ומלשון הרא"ה בספר החינוך, עי"ש.
      6. פתחי חושן (שכירות פרק ט' הע' ל"ו) – "פתחי חושן חלק ד (שכירות) - הערות פרק ט - תשלום השכירות ואיסור הלנת שכר
      7. ונראה שכשיש לו כסף בבנק ורוצה לתת לו שיק, ויכול הפועל להוציאו תוך זמנו, יכול לתת לו אפילו שלא ברצון הפועל, דומיא דהמחאה אצל חנוני, אפילו לדעת הפוסקים (שם) שבלא דעתו אינו יכול להמחותו, נראה ששיק בזמנו ויכול להוציאו באותו יום דינו כמזומנים, אבל כשהבנק סגור יש להסתפק, וכ"ש שיק דחוי שנראה שאינו נחשב כמזומנים, מיהו אפשר דהוי כשוה כסף שיכול הפועל ללוות עליו, ופשוט שאם נתרצה הפועל לכך אינו עובר, אלא שיש להסתפק בזה אם מקיים העשה".
      8. פעולת שכיר (פרק ג' הע' י' ) מביא בשם הגרי"ש אלישיב דאין דין השיק כמזומנים ממש אפילו אם כבר הגיע זמנו, ודלא כמ"ש בפתחי חושן דבזמנו שיכול להוציאו דינו כמזומנים, אלא דינו כהמחהו אצל שולחני, שדוקא אם נתרצה הפועל לכך מהני, אבל הפועל יכול לסרב לקבל השיק. ואם הפועל נתרצה לקבל השיק אפילו אם השיק דחוי, מקיים גם את העשה דביומו תתן שכרו, דבשבילו הוי תשלום גמור. עוד מביא שם בשם הגרי"ש אלישיב, שאם הפועל נתרצה לקבל השיק, אף אם הבנק סגור אינו עובר על הלאו וגם את העשה מקיים, דשיק לאותו יום כמעט בכל מקום ראוי להשתמש בו גם בעת שהבנק סגור, ושילם שכרו בדבר שנהגו בו העולם. וכן מובא בספר באר המשפט (הצ'ק בהלכה פ"ז אות ד') בשם הגרי"ש אלישיב, דכשנתרצה לקבלו, אף אם השיק דחוי, מקיים המצוה.
      9. תשובות והנהגות (ח"ג סי' ת"ע אות ג') – "חכ"א פירסם שחיוב תשלום שכר שכיר הוא בכסף דוקא ולא בשו"כ, ולכן בשיק אינו ככסף ממש, ואם שילם בשעה שלא יגיע הכסף ביומו לבנק עובר באיסור, ואמנם כיון שמסכים לתשלום כן אינו עובר, אבל קיום המ"ע היא בכסף דוקא והיינו מזומן, ולכן כדי לקיים המ"ע כמצותה ראוי לשלם לפועל במזומן ולא בשיק אף שהפועל מסכים בשיק. ולע"ד אינו תמיד כן, והא דשיק אינו נחשב ככסף היינו כשצריך גופו ממון, בזה שיק אינו אלא כשטר חוב, אבל לתשלום שכיר מצוי שנחשב היום ככסף ואינו יכול לדרוש מזומן, כיון שכך הוא צורת התשלום במקום שצריך לשלם כסף, ולכן אם משלם שיק ביומו עבור שכר חדשי נחשב לכסף ממש, ומקיימין היום בזה המ"ע, ומ"מ אם הוא במקום ובדבר שנהגו לשלמו במזומן, ראוי לחשוש לאיסור תורה דהואיל ונהגו במזומן יש לשלם במזומן, כנלע"ד".
      10. תשובות והנהגות (ח"א סי' תתצ"ט אות א') – "ונראה דאפילו אם משלם בשיק מאוחר עובר בלאו ועשה. ואפילו באופן שהפועל שותק בשעת מעשה כשאומר לו בעל הבית אין לי בכיסי רק בביתי ואשלם לך למחר, או אתן לך שיק מאוחר לא מועיל ועדיין עובר בלאו, דמה ששותק זהו לפי שאין לו ברירה, ומבין שאם בעל הבית משלם לו רק למחר או לפעמים אפילו אחר כמה ימים עליו להסכים, וצריך בעל הבית לומר לשכיר בפה מלא אני מוכן ומזומן לשלם לך במזומנים עוד היום כחיובי וזוהי זכותך, ורק אם יאמר אז האומן בפה מלא 'אני מוחל לך' מועיל מן הדין, ונראה פשוט שצריך מחילה גמורה בפה דוקא ולא אמרינן בזה שתיקה כהודאה כי זה ששותק מחמת שאין לו ברירה".
      11. משפט הפועלים (פרק ל' ס"ק י"ד אות ב' ) הביא ספיקת הפתחי חושן אם שיק נחשב כמזומן במקום שהבנק סגור, וכתב הוא שעכ"פ הוי כשוה כסף, וא"כ אם הפועל מסכים לקבלו אינו עובר בבל תלין ואף יצא ידי מצות ביומו תתן שכרו, וכ"כ בחלקת בנימין (ס"ק צ"ב). עוד הביא שם (אות ג') ספיקת הפתחי חושן אם מקיים העשה דביומו תתן שכרו בשיק דחוי אם הפועל הסכים לקבלו, וכתב הוא דאף שדעת הפוסקים ששיק דחוי אינו כמזומן, מ"מ אם הפועל הסכים לקבלו לא מיבעיא שאינו עובר בזה בב"ת, אלא גם מקיים בזה המצוה דביומו תתן שכרו, דעכ"פ שוה כסף הוא בודאי, וגם הפועל הסכים להחשיבו כפרעון, ולמה לא יקיים בזה המצות עשה, וכ"כ בחלקת בנימין (ס"ק צ"ב).
      12. נמצא מסקנת הדברים ?לרוב השיטות?, שאם תאריך פרעון השיק הוא ליום התשלום, והבנק עדיין פתוח שהפועל יכול להוציא המעות מן הבנק, דינו כמזומן שאינו עובר בבל תלין וגם מקיים המצוה דביומו תתן שכרו עי"ז. ולדעת הגרי"ש אלישיב אין דין השיק כמזומנים ממש אפילו אם כבר הגיע זמנו, אך עכ"פ גם לדידיה אם הפועל נתרצה לקבלו מקיים בזה המצוה. ואם הבנק סגור, יש להסתפק אם דינו כמזומן, ומ"מ לא גרע משאר שוה כסף, וממילא אם הפועל הסכים לקבלו אינו עובר בבל תלין ואף מקיים בזה מצות ביומו תתן שכרו.
      13. חוט שני (סי' של"ט אות א' ) שכתב שהמשלם לשכירו ע"י שיק, והשכיר לא פדה השיק באותו יום, אינו מקיים עי"ז מ"ע דביומו תתן שכרו כיון שהשיק אינו ממון אלא הוראה לבנק שישלם [ולא דמי לשוה כסף דחשיב כסף לענין זה, וגם לא דמי לשטרות כסף שנקבעו ע"י הממשלה שיסחרו בזה דחשיב כסף לענין פדיון מעשר שני וכמ"ש החזו"א, ע"ש], מיהו אינו עובר על ב"ת, כיון שהשכיר הסכים לקבלו, והוי דומיא דהמחהו אצל חנוני או אצל שולחני דאינו עובר עליו. וע"ש שסיים, דאפשר לייעץ לבעה"ב שיתן שיק על כל הסכום פחות פרוטה אחת וכדומה, ויתן לו את הפרוטה האחת בממון או בשוה ממון ובזה יקיים מצות ביומו תתן שכרו.
   4. **שיק דחוי** (postdated check).
      1. מחמיר, אינם ככסף – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה ט"ו, פרק ב' הע' מ', הע' מ"ה, "שיק דחוי וכרטיס אשראי אינם ככסף. אמנם אם הפועל מסכים לקבלם תמורת פעולתו אז אינו עובר בבל תלין. אמנם לא קיים הבעה"ב המצוה עשה של ביומו תתן שכרו"), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ז).
      2. מראי מקומות – פתחי חושן (שכירות פרק ט' סוף הע' ל"ו).
   5. **כרטיס אשראי** (credit card).
      1. מחמיר, אינם ככסף – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל תשובה ט"ו, פרק ב' הע' מ', הע' מ"ה, לשונו לעיל), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ז).
   6. **לשלם בדרך שאינו כסף**.
      1. אינו עובר בל תלין, אבל לא מקיימים המצוה – הגריש"א זצ"ל (ממון ישראל פרק ב' הע' מ"ה), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' ק"ח).
   7. **לשלם ע"י שליח**.
      1. אהבת חסד (ח"א פרק י' ס"ק כ"ה), הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ז אות ב') – "ומצאתי בספר מתן שכרן של מצוות להפרי מגדים, שמסתפק שם ביותר מזה, והיינו אם נתן מעות לשליח שישלם לפועל שלו בזמנו, אם יוכל לסמוך על זה, אחרי דקיימא לן דבדאורייתא לא אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו".
      2. אבני ישפה (אהל יעקב ענף ט"ו) – "בדבר השאלה אם יש מצוה של ביומו תתן שכרו כאשר הוא משלם על ידי שליח. נראה לי פשוט ששלוחו של אדם כמותו, ומותר לעשות שליח לקיים ביומו תתן שכרו".
4. שאר ענינים.
   1. **אם האיסור בגדר לאו או בגדר עשה**: אם צריך לשלם כל ממונו, או רק חומש.
      1. מוצל מאש (סי' מ"ה ) תמה על עיקר דברי החינוך שבמקום שיאבד הרבה משלו אינו עובר בבל תלין, דהניחא לענין העשה דפריעת שכר שכיר דיכול לקיימו לפורעו ביום אחר, אבל מ"מ לאו דלא תבוא עליו השמש הרי עובר. וכתב דצ"ל דגם לענין הלאו כיון שניתן לתשלומין אינו בדין שיאבד כל ממונו כיון דיכול לתקנו אח"כ, עכ"ד. וצויין בחי' רע"א בגליון השו"ע.
      2. ובשו"ת נכח השולחן (תרכ"ח - חו"מ סי' ל"ג ) ר"ל דמה שמצות לא תעשה צריך ליתן כל ממונו ולא יעבור, זהו דוקא בבא לעבור על ל"ת בקום ועשה אבל בעובר על ל"ת כה"ג שאין בו שום מעשה, הרי זה דומה ממש לעובר על עשה גרידא דאינו חייב להפסיד ממונו. והביא סמך לזה מסוגיא דפ' בן סורר עג. מנין לרואה את חבירו שהוא טובע בנהר שהוא חייב להצילו ת"ל לא תעמוד על דם רעך, ופריך בגמרא והא מהכא נפקא אבידת גופו מנין תלמוד לומר והשבותו לו ומשני אי מהתם הו"א ה"מ בנפשיה אבל למטרח ואגורי אימא לא קמ"ל. וקשה דהשתא דכתיב לא תעמוד על דם רעך דשמעינן מיניה אפילו למטרח ואגורי חייב א"כ למה לי קרא דוהשבותו לו, וכבר הר"ן ז"ל בחי' ומהר"ם מלובלין בחי' עמדו על זה. ותירצו דמלא תעמוד על דם רעך לחודיה הו"א ג"כ דוקא למיטרח בנפשיה, אלא דמיתורא דקראי ילפינן למטרח בנפשיה ולמטרח ולאגורי, עכ"ד. ולכאורה קשה, דבשלמא קרא דוהשבותו לו דהוי מ"ע שפיר איכא למימר דה"מ למטרח בנפשיה אבל למטרח ואגורי לא, אבל השתא דכתיב לא תעמוד על דם רעך דהוי ל"ת, מה נשתנה ל"ת זה מכל ל"ת שבתורה שחייב ליתן כל ממונו. אכן לפי מ"ש דשני לן בין ל"ת דאית ביה מעשה ובין ל"ת שאין בו מעשה א"ש, דשאני האי ל"ת דלא תעמוד על דם רעך שאין בביטולו שום מעשה, ודמי למ"ע ממש.
      3. וכתב שבזה מיושב קושיית בעל המוצל מאש על החינוך, דגם האי ל"ת דלא תבוא עליו השמש ולא תלין פעולת שכיר אין בביטולם שום מעשה, ולא אמרו בהם שחייב ליתן כל ממונו ולא יעבור, ודמו למ"ע גמור דאין בו חיוב ליתן כל ממונו. אך כתב שמצא בתשו' הריב"ש (סי' שפ"ז) שכתב לענין מי שנשבע לפרוע לבע"ח ושוב עכבו הסוכן שלא לפרוע, דאפילו לא היה יכול לבטל אונסו אלא ע"י ממון הרבה שיצטער בנתינתו שחייב לתת ולא יעבור על מל"ת, שלא מצינו בשום מקום היתר לעבור על מל"ת מחמת הפסד ממון וכו', ע"כ. הרי דס"ל לריב"ש שגם במצות ל"ת שאין בו מעשה חייב למסור כל ממונו.
      4. וכבר הקדימו בכ"ז רע"א ביו"ד סי' קנ"ז ס"א, ששם הביא מח' אחרונים אם צריך לתת כל ממונו שלא לעבור על מצות ל"ת שאין בו מעשה. דמדברי תשו' חות יאיר (סי' קל"ט) מבואר דאם הוא לאו שא"ב מעשה, הוי כמו לעבור על עשה וא"צ ליתן כל ממונו. ואולם בתשו' הריב"ש (סי' שפ"ז) מבואר דאף באין בו מעשה צריך ליתן כל אשר לו ולא יעבור. ואח"כ ציין לדבריו שבגליון השו"ע כאן. וביאר השדי חמד (קונטרס דברי חכמים ח"ה סי' ל"ט ד"ה בחידושי) שכונתו לרמוז דמדברי החינוך מוכח דס"ל כדעת החו"י דכל שעובר על ל"ת בלא מעשה אין מחייבין אותו להוציא כל ממונו, ולכן אף שבשכר שכיר יש לא תעשה ס"ל דאם יצטרך לאבד הרבה משלו לא חייב הכתוב בזה, ודלא כסברת הריב"ש.
      5. אך השדי חמד בעצמו נחלק על הבנת בעל מוצל מאש והגרע"א, דאין זו כוונת החינוך, דודאי גם הוא מודה לסברת הריב"ש דאין חילוק במצות ל"ת בין עושה מעשה לשב ואל תעשה, שהרי בפ' קדושים מצוה ר"ל גבי הזהרת הלאו דלא תלין פעולת שכיר, ששם כתב ג"כ שאם תבעו ולא היה לו מה שיתן אינו עובר, לא סיים לומר שאם אינו יכול לפרעו באותו יום אא"כ יאבד הרבה משלו לא חייב הכתוב כמו שכתב בפ' כי תצא הנזכ"ל. מזה נראה דכוונתו לומר דמצות עשה דביומו תתן שכרו הוא דאינו עובר בענין כזה, וזהו שכתב לא חייב הכתוב 'בזה', כלומר בדין זה, דהיינו מצות עשה דביומו תתן שכרו לא חייב, אבל אין ה"נ דלא תעשה עובר בכל גוונא לפי שחייב לבזבז כל ממונו כדי שלא לעבור עליו גם כשאינו עובר ע"י מעשה וכסברת הריב"ש. וראה עמודי אש (סי' ד' כלל ז') ותורה תמימה (בראשית כח, כג) מש"כ בזה.
      6. ובעיקר קושיית המוצל מאש י"ל לכאורה, דאף דבעלמא מחוייב למסור כל ממונו כדי לא לעבור על ל"ת, אבל לענין תשלומי שכר שכיר דכתיב אתך, ודרשינן שיש אתך, לא מקרי 'אתך' כל שהשגת הממון כרוכה באיבוד ממון הרבה משלו. שו"ר בשו"ת נכח השולחן שם שבסו"ד יישב כעי"ז דברי החינוך, שכתב דודאי אם בא אנס לאנסו שלא יתן שכר שכיר בזמנו חייב לאבד ממונו ולא יעבור על ל"ת אף לדברי החינוך, וכל דבריו הם דוקא אם יוכרח להפסיד הרבה בשביל שלא לעבור על ל"ת דלא תלין, וכגון למכור דבר בפחות מדמיו הרבה לפרוע פעולת השכיר, בזה הוא דקאמר דאינו צריך, עכ"ד. וכ"כ הגר"א פאם (קובץ תורני 'המתיבתא' – תשמ"ה אות ד') וחלקת בנימין (בי' ד"ה מעות) דס"ל להחינוך דלא מקרי אתך כיון שצריך להפסיד ממון הרבה.
      7. בית שערים (יו"ד סי' י"ז) – "מוצל מאש ... ועוד נ"ל ביישוב הקושיא מכובש שכר שכיר דנ"ל דבר חדש דאף דצריך לבזבז כל ממונו בשביל ל"ת היינו אם אין העברה בשביל חיסור ממון חבירו אבל אם הל"ת הוא רק בשביל חיסור ממון חבירו אינו מחויב לבזבז ממונו דמאי חזית דממון חברו עדיף דילמא ממון שלו עדיף טפי, ומנא אמינא לה מתשובות תה"ד סי' רע"ו והובא להלכה ביו"ד סוס"י של"ד ...".
      8. וכ"כ אמרי בינה (הל' דיינים סי' י"ט ד"ה ומה שהביא ) אך מטעם אחר, דבדבר הנוגע לחבירו דרכיה דרכי נועם, ולא חייבתו התורה שיפסיד הרבה, והכל ממה שהזהירה התורה לא יהיה בך אביון, משא"כ ל"ת הנוגע לשמים.
      9. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה עמ' ק"ח אות ד') – "אם אינו יכול לפרוע בזמנו אלא אם יאבד הרבה משלו, לא חייב הכתוב בזה לפי הדומה, כך כתב החינוך. וכבר הקשו האחרונים, מ"ש לאו דכל תלין משאר ל"ת דחייב להוציא כל ממונו. (ואף בלאו שאין בו מעשה שעובד עליו בשב ואל תעשה נחלקו האחרונים, ויש פוסקים דחייב להוציא כל ממונו, וגם הריב"ש סובר כן כמובא בחרע"א ליו"ד קנ"ז). וי"ל דס"ל ל'החינוך' דלא מיקרי 'אתך' כיון שצריך להפסיד ממון הרבה...".
   2. **עובד פעולה בשביל עצמו**: "באחד שנתן לחייט בגד לעשות לו עבורו היינו עבור החייט בעצמו במתנה והבטיחו שיתן לו שכר מלאכה גם כן, אם עובר בזה על לא תלין או לא".
      1. אינו עובר – שואל ומשיב (מהד"ת ח"ג סי' מ"ב).
      2. מראי מקומות – הר צבי (צהר חי"א עמ' רע"ט).
   3. בה"ל (סי' רמ"ב ד"ה לכבד) – "ואם יש לו רק מעט מעות ובא שכיר לתבוע עבור פעולתו שגמר לו היום [דאם גמרו מאתמול אין עליו רק איסור דבל תשהה וכמבואר בח"מ והוא כשאר בע"ח דעלמא אך בת"ח יש לעיין עיין יומא פ"ז ה"ד ח"ה וכו'] נראה דצריך ליתנם להפועל כדי לקיים מה שכתוב ביומו תתן שכרו ולא תבא עליו השמש אף שעי"ז לא ישאר לו במה לענג השבת או שיפייסנו שיתרצה להמתין עד אחר השבת דחיוב תשלומי שכיר בזמנו הוא מדאורייתא וזה הוי רק מדברי קבלה. ואפילו להפוסקים דזה ג"כ הוי מדאורייתא וכמו שכתבנו במ"ב שם הוי עשה ולא תעשה ולא אתי עשה ודחי לא תעשה ועשה [יבמות כ"א] וזה לא מיקרי כתבעו ואין לו דאינו עובר בבל תלין. וכן דברינו הוא דוקא אם כבר הביא הפעולה לבית בעה"ב וקבל ממנו דאל"ה יש לבעה"ב עצה אחרת שלא לקבל ממנו ואז אינו עובר אפילו אם אמר לו הפועל בא וטול החפץ ממני ואיני רוצה לעכבו תחת השכירות וכמו שכתוב בשטה מקובצת בב"מ דף קי"ב בשם הר"ר יהונתן ע"ש".
      1. הגר"פ עפשטיין זצ"ל (אוצרות ירושלים שנת תשט"ז, ח"ט אות קצ"ג) – "וכתבתי זאת לפני שלשים שנה להגה"צ המחבר משנה ברורה זיע"א, במש"כ בביאור הלכה ריש (סימן רמ"ב) ... וכתבתי ע"ז דמש"כ אין עשה דול"ת ועשה, יש לומר כיון דהעשה ול"ת ישנו במחילה ובתביעת הפועל, יכול העשה לדחותו, וכדרך שאמרו בב"מ (דף ל"ב) ותו מי דחינן איסורא מקמי ממונא, עיי"ש ברש"י ובשט"מ (וכעין דאמרו בכתובות מ' להיפך אי אמרה לא בעינא מי איתא לעשה כלל ואכ"מ). ועוד לפי מש"כ החינוך שאם אינו יכול לפורעו באותו יום אא"כ יאבד הרבה משלו, לא חייב הכתוב בזה. וה"נ י"ל דלא חייבו הכתוב לאבד מ"ע דעונג שבת הוא וב"ב, ושלום בית עדיף ולפרוע שכר השכיר, ולגבי דידיה הוא גרע יותר משיאבד כסף הרבה אם יאבד נח"ר ועונג שבת".
      2. פתחי חושן (שכירות פרק ט' הע' י"ד) – "כתב בשו"ת רב פעלים (ח"ד חו"מ סימן ז) שאם בא פועל לבקש שכרו ובא גם עני לבקש צדקה, ואין לו לשניהם, אפילו באופן שאינו עובר בבל תלין יתן לפועל, ובבה"ל (סימן רמב) כתב שאף כשאם יתן לפועל לא יהא לו מעות לעונג שבת צריך ליתנם לפועל, ואפילו לדעת הפוסקים דעונג שבת דאורייתא, לא אתי עשה ודוחה ל"ת ועשה (לכאורה אפילו ל"ת גרידא אינו דוחה בדבר שבממון), ומשמע מדבריו שם דהיינו דוקא כשעדיין לא עבר זמנו ויש עליו חיוב מדאורייתא, אבל לאחר שעבר זמנו ואין אלא איסור בל תשהה (כמ"ש להלן סעיף יג) אינו חייב לתת לפועל, ונראה לדבריו דה"ה בכל מצוה אפילו עשה דאורייתא, תשלום שכר שכיר קודם, ואם אין החיוב מן התורה, אפילו מצוה דרבנן קודמת, וסיים הבה"ל שאם נתן כלי לאומן ועדיין לא קיבלו יש לו עצה שלא יקבל ממנו ואז אינו עובר, וצ"ע כשמביא האומן החפץ לביתו אם יכול להפטר במה שאינו מקבל ממנו, ומדברי הבה"ל משמע שמועיל, וצ"ע".
      3. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חמ"א עמ' ס' טור ד') – "כתב הבה"ל (סי' רמ"ב) אם יש לו רק מעט מעות ובא שכיר לתבוע עבור פעולתו שגמר לו היום, נראה דצריך ליתנם לפועל כדי לקיים מש"כ ביומו תתן שכרו וגו', אף שעי"ז לא ישאר לו במה לענג השבת, ואפי' להפו' דעונג שבת מדאורייתא, הוי עשה ול"ת, ולא אתי עשה ודחי ל"ת ועשה, עכ"ל. ולכאו' קשה, הא נפסק בחו"מ (סי' של"ט ס"ו) נתן טליתו לאומן וגמרה ונתנו לו אפי' בחצי היום, כיון ששקעה עליו חמה עובר משום בל תלין וכו', עכ"ל. הרי מבואר דלא עובר על בל תלין אלא בשקיעה, א"כ עתה אין לו אלא עשה דביומו תתן שכרו, ולא אתי עשה ודחי עשה דכבוד שבת. תשובה: הרי כבר מחוייב בזה למהר".
      4. מלכים אמניך (פ"ג הע' ט') – "ביאור הלכה ... ויש להעיר, הא לא הוי בעידנא, דמצות עונג שבת יקיים רק בלילה ועל הלא תעשה יעבור בשקיעה. ואולי כתב כך להשמיענו דגם לשיטת פסקי התוס' בזבחים סימן ס"ט. דאם אי אפשר בעידנא דוחה גם שלא בעידנא, בכל זאת כאן לא דוחה דהוי עשה ול"ת וצ"ע".
      5. דנראה מדברי הבה"ל דה"ה בכל מצוה אפילו עשה דאורייתא, תשלום שכר שכיר קודם. וכ"כ במנחת צבי (סי' ב' אות ל"ו ) דה"ה אם אין לבעה"ב מספיק מעות לשלם לפועל ולקנות עוברו תפילין או לולב, ג"כ חייב לעולם להקדים את שכר הפועל שיש בו עשה ול"ת לשאר קיום המצות שיש בהם רק עשה, וכ"ש שאפשר לקיימם בשל אחרים. ונמצא דבמקום שעומד לפניו מצוה דאורייתא ותביעת שכיר יום, לדעת הפוסקים הנ"ל דגם בשכיר יום איתא לעשה דביומו תתן שכרו, שוב הו"ל עשה ולא תעשה ולא דחי ליה עשה.
   4. **בל תלין על חלק מהשכר: אם יש תועלת לשלם לפחות חלק מהשכר בזמנו**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ח' אות ח') – "בעה"ב שדעתו לעבור שלא לשלם לפועל ביומו כל שכרו, האם יש תועלת לשלם עכ"פ מקצת שכרו. תשובה: יש תועלת".
   5. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"ב עמ' רס"ז, "... אי אפשר להאמין לסיפור כזה על החפץ חיים ..."), הגרפ"א קירזנר שליט"א (נר למאה עמ' תק"ג).
      1. פלע יועץ (ערך שכר שכיר) – "שכר שכיר היא אחת מתרי''ג מצות לשלם לו שכרו ביומו, דכתיב (דברים כד טו) ביומו תתן שכרו. וכתבו המקבלים שסגלת מצוה זו שבקימו אותה בימי השבוע, יזכה באותו שבת לתוספת נפש רוח נשמה. ולפי התועלת הזה כי רב הוא, ראוי למי שחננו השם יכלת, שיבקש לתן לעשות מלאכה בתוך השבוע כדי לקים מצוה זו, ועל אחת כמה וכמה חיובא רמיא על אנשי הקהל לשלם שכרם ביומן מדי שבוע בשבוע לכל העוסקים עם הצבור, כגון חזנים, שמשים, מלמדים. ורע המעשה שעושים בקצת כפרים שנותנים רשימה ביד משרתי הקהל שהם יגבו מן היחידים, ויש כמה יחידים שאין משלמין ביומן ודוחין את המשרתים בלך ושוב מיום ליום וצועקים ואינם נענים, זו ודאי חטאת הקהל הוא וחרפה הוא להם שהרבים יהיו חיבים ליחיד ולא ישלמו ביומו להעוסקים עם הצבור במלאכת שמים ושיהיו נודדים ללחם, לא תהא כזאת בישראל".
      2. הגר"ח ברים זצ"ל (מרבה חיים, חנוכה עמ' קצ"א ) מובא בזה"ל, ושמעתי מעד ראיה רבי מאיר ליברמן זצ"ל, שפעם בערב שבת כשהחפץ חיים זצוק"ל חזר מהמקוה ולעת זקנתו קשתה עליו ההליכה, ונסע בעגלה, וכשירד מהעגלה ושילם לבעל עגלה שכר הנסיעה, נכנס לביתו ופרץ בריקוד סוער כשהוא מלא שמחה ושבח והודיה להשי"ת שזיכהו במצות ביומו תתן שכרו, והיה דומה אז יותר מאשר עני מרוד ואביון שזכה לפתע בעושר גדול מאוד, שאין לתאר שמחתו וגילת נפשו, והרבה יותר מזה היה נראה החפץ חיים בשעה זו, עד כאן הדברים.
      3. חשוקי חמד (ב"מ דף קיא.) – "מה זוכה המקיים מצות 'ביומו תתן שכרו'. כתב השדי חמד (ח"א כללים סימן כו) ראיתי בדברות קודש של ר' חיים ויטל, שהמקיים מצות 'ביומו תתן שכרו' זוכה אז לנשמה יתירה שקונה האדם בשבת. ונ"ל לתת לזה קצת טעם, שהנשמה יתירה שזכה בה אדם הראשון משום קדושת השבת, היה מעין שכר שכיר שביום ששי טרח וזרע וקצר בעולם, והקב"ה שהוא בעל הבית נתן לו שכרו אז נשמה יתירה, כמו שאמר הכתוב לעבדה ולשמרה ושם נרמז השבת. והכא נמי ר"ת של ב יומו ת תן ש כרו הוא שבת".
   6. **סכום ההיתרים**.
      1. קונה דברים.
      2. שוכר בשליח.
      3. אין כסף.
      4. מחילה.
      5. בלי תביעה.
      6. אולי התחייבות קודם שגומר פעולתו.
5. ציורים.
   1. **ספר** (barber).
      1. נכלל – כה"ח (סי' רל"ב ס"ק ט"ו, "וכשאדם מסתפר יכוין לקיים מצות לא תקיפו פאת ראשיכם, ולא תשחית וכו', והם שתי מצות בפאת הראש, אחת מכאן ואחת מכאן. וה' מצות בפאת הזקן כמ"ש בגמ' שחייב על כל אחת ואחת. וגם יכוין שהוא מספר שער ראשו להיותן דינין תקיפין. שעה"מ שם. וכשהוא נותן שכר המגלח יכוין שהוא מקיים מצוות ביומו תתן שכרו, ולא תבא עליו השמש וכו', וכשהוא ערב שבת או יו"ט יכוין שהוא מסתפר לכבוד שבת או יו"ט. **נמצא המגלח מקיים י"ד מצות**, ז' מצות לא תעשה בפאות כנז', ועוד יש שנים שכתב בעל החינוך והם בחקותיהם לא תלכו, ולא ילבש גבר וכו', הרי ט', ועשה ביומו תתן שכרו, וב' לא תעשה לא תבא עליו השמש, ולא תלין, כשנותן שכר המגלח, ואם הוא עני יש עוד לאו אחד ולא יקרא עליך וכו', הרי ד' וט' הרי י"ג, ומצות עשה דרבנן כשהוא מגלח לכבוד שבת או יו"ט הרי י"ד מצות"), הו"ד בחשוקי חמד (ב"מ דף קי:).
      2. **מתי עדיף להסתפר אצל הספר, ביום או בלילה**.
         1. חשוקי חמד (ב"מ דף קי:) – "והנה הפסוק 'ביומו תתן שכרו ולא תבא עליו השמש', מיירי שאם גמר עבודתו, מעלות השחר, קודם השקיעה, יש לו לשלם לו קודם השקיעה. והפסוק 'לא תבא עליו השמש', מיירי בשכיר שגמר עבודתו מצאת הכוכבים קודם עלות השחר, שיש לשלם לו קודם עמוד השחר, והנה נחלקו הפוסקים אם מי שלא שילם ביומו, או בלילה, עובר בשני לאווין ועשה, או רק בלאו אחד, והמגיד משנה (פי"א מהלכות שכירות ה"א) הסביר בדעת הרמב"ם שעובר בשני לאוין ועשה, והשו"ע (סימן שלט ס"א) כתב שאם איחר לשלם בזמנו, עובר בלאו, וכתב הסמ"ע (סק"א) שעובר בלאו אחד, ואינו עובר בשני הלאוין. והנה לגבי העשה של ביומו תתן שכרו, כתב הב"ח (שם תחילת הסימן) והערוך השולחן (שם ס"ג) שאף שהפסוק מיירי כשלא שילם ביום, מ"מ גם אם לא שילם בלילה עובר על העשה הזה, כיון שביומו הכוונה היא בזמנו. אולם מדברי אהבת חסד (פ"ט ס"א) **מוכח** שמי שלא שילם בלילה, אינו עובר על ביומו תתן שכרו, שכתב וז"ל: דרשו חז"ל שהקרא דלא תלין מיירי בשכיר שעבד עבודתו ביום, וקבעה התורה זמן תשלומין שלו כל הלילה, לא נתנו לו עובר עליו בעמוד השחר משום בל תלין, וקרא דלא תבוא עליו השמש מירי בפועל שעבד עבודתו בלילה דזמן תשלומין שלו כל היום עד ביאת השמש, ואם לא נתנו לו עד שבא השמש עובר בלאו זה, וגם בעשה דביומו תתן שכרו. ולכאורה מוכח מדבריו שברישא כתב שאינו עובר אלא בלאו אחד, ובסיפא כשלא שילם כל היום, כתב שעובר בעשה ולא תעשה. ואם כנים דברינו בפירוש זה, א"כ ההולך לספר, עדיף שילך ביום, ויתחייב אז לשלם שכרו, ויקיים מצות עשה ולא תעשה, לשיטת האהבת חסד, אך אם ילך בלילה, וישלם בזמנו, לא יקיים אלא לאו אחד, וצ"ע".
   2. **שכר בטלה**.
      1. פסקי דין רבניים (ח"ז עמ' י"ב) – "(א) שכר לימוד דבן, מכיון שהאב חייב בו, יוצא בדיינים כדין כל חוב ממון. (ב) אולם יתכן שאין זה אלא בשכר מקרא, שהוא כאמור בתור שכר פעולה, אבל בלימוד תורה שבע"פ ששכרו הוא משום זמן בטלה, אינו יוצא בדיינים. (ג) והוא הדין שלא יעברו בשכר בטלה משום בל - תלין. (ד) אולם כשהאב עצמו הזמין את המלמד, יהא חייב לשלם משום דין ערבות או גרמי, ודינו ככל חוב".
      2. חשוקי חמד (ב"מ דף קי:) – "בדבר השאלה השניה, שהרי לרופא אסור לקבל מעות, ואינו מקבל אלא שכר בטלה, אולי אין מצוה של 'ביומו תתן שכרו'. יש לכאורה לפשוט מדברי התשורת שי הנ"ל שיש בזה משום 'ביומו תתן שכרו', שהרי הוא דן ברופא וכתב שמוזהר על שכרו שישולם ביומו גם כששכרו ע"י שליח. עוד יש להוכיח שעל שכר בטלה יש מצות ביומו תתן שכרו, מדברי כף החיים (סימן כח) שהובא בשדי חמד (מערכת הכלליים אות ב סימן כו ד"ה ואני) שכתב: יפרע למלמדי בניו שכרם בערב שבת, וכתב המהרי"ו (סימן קג) שהמלמדים וחזנים נותנים חצי שכרם קודם עבודתם וחצי בגמר עבודתם. ש"מ דעל שכירות של מלמדים יש משום 'ביומו תתן שכרו', אף שמקבלים רק שכר בטלה, ואפשר לדחות ראיה זו, דמיירי בשכר שימור. ועוד אפשר לומר שאף שאין נותן לו אלא שכר בטלה, מ"מ כיון שהתחייב לשלם את השכר הזה, הרי יכול להוציאו ממנו בדיינים, ולכן יתכן שאם אינו משלם לו זאת בזמנו עובר משום 'בל תלין', וצ"ע".
      3. עי' אברכי כולל - לעיל.
   3. **לשלם למקוה**.
      1. מראי מקומות – מנחת צבי (ח"ב סי' ב' אות כ"ד), ממון ישראל (ארטסקרול, עמ' קל"א).
         1. חוט שני (סי' של"ט אות א' ) כתב, דבעל הבית של מרחץ וכדומה, שהעמיד פועל במקומו שיגבה כסף מן המשתמשים במרחץ, אין נחשב הפועל כשליח לענין זה שנאמר שהדין שאם המשתמש במרחץ לא משלם ביומו, לא עבר על בל תלין ומשום ביומו תתן שכרו, אלא נחשב כבעה"ב ועובר על האיסור, דשליח אינו אלא כששלחו בעה"ב לשכור בעצמו הפועלים. וה"ה כשבעה"ב העמיד קופה שיכניסו הנכנסים למרחץ כסף לתוכה, אין זה נחשב כשליח, והנכנס ולא שילם באותו יום עבר על בל תלין ומשום ביומו תתן שכרו
   4. **שדכן**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (ישמח לב, אירוסין ונישואין עמ' ש"ס אות ח') – "בתשלום לשדכן שנוהגים לשלם בשעת התנאים, האם שייך בזה 'בל תלין'. תשובה: יתכן".
      2. הליכות ישראל (סי' א' ) ומשפט הפועלים (פרק ל' סע"א ) וחלקת בנימין (ציונים ס"ק ר' ) שמתווך או שדכן שלא נתבקשו לעשות השדכנות והתיווך אף שגמרו מלאכתם, אין בהם משום איסור בל תלין מכיון שעשו הפעולה מדעת עצמם. אך אם רק התחילו הפעולה מדעת עצמן ואח"כ נתבקשו להמשיך השדכנות או התיווך, כתב בחלקת בנימין שם, ודאי שנעשו כשאר פועלים ויש בהם איסור בל תלין
   5. **הלנת פיצויי פיטורין**.
      1. אחד שכר אדם. כתב בס' משפט הפועלים (פרק ל' הע' כ"ו ) שפשוט שהשכר לענין איסור בל תלין כולל גם את כל ההטבות והתנאים שהעובד זכאי להם, עפ"י מה שסיכמו ביניהם או עפ"י המנהג. אמנם יש לדון לגבי 'פיצויי פיטורין', אם יש בזה משום איסור בל תלין, דלכאורה נראה דתלוי מכח מה החיוב לשלם, דאם נאמר שזה מדין 'הענקה', אין שייך בזה איסור בל תלין, כיון שאינו בגדר שכר עבודה. אך אם החיוב הוא מצד מנהג המדינה, וכנהוג היום למשל בארץ ישראל, דיסודו כדי שיהיה לפועל שכר לתקופה נוספת עד שימצא מקום עבודה אחר, דינו כשכר לכל דבר. וציין שם לדברי החזו"א (חו"מ סי' כ"ג ס"ק ל"ו) שכתב לענין פועל שהתחיל במלאכה וחזר בעה"ב, דדין הוא דחייב לשלם כל שכרו אפילו אם לא היה הפועל מוצא להשתכר אמש, ואפילו בשכרו יותר משכר הפועלים וכמ"ש הסמ"ע סק"ו והש"ך סק"ז וי"ב, ושכר זה הוא שכר פועל ממש ולא גרמי, וא"י לסלקו במטלטלין, ואם מת בעה"ב גובין מיורשיו אם הניח אחריות נככים, ונראה דעובר עליו בבל תלין, עכ"ד.
      2. אמנם כתב שנראה שאף לפי המנהג שהפיצויים הם כשכר עבודה לכל דבר, עדיין יש לדון לענין איסור בל תלין, משום דאף שעפ"י המנהג זמן תשלום הפיצויים הוא ביום סיום העבודה, אך מכיון שבדרך כלל עדיין צריכים לחשב את סכום הפיצויים המגיעים לעובד, א"כ הוא בכלל מה שכתב הרמ"א בסעי' י' שעד שלא חישבו הסכום המדוייק אין המעביד עובר בבל תלין. ועוד שבדרך כלל ברוב המקומות נוהגים לשלם את הפיצויים יחד עם שכר כל העובדים, ולא מיד עם עזיבת העובד, וממילא כבר עבר בוקר ראשון, ושוב אינו עובר בבל תלין.
   6. **מפיץ ספרים**: אם מפיץ ספרים עובר על לא תלין ועצה איך לקבל כספו.
      1. אבני ישפה (אהל יעקב ענף י"ד) – "בדבר השאלה שלקחת מפיץ למכור הספר שהדפסת והוא עדיין לא שילם לך על הספרים שהוא מכר, אם הוא עובר על איסור של לא תלין וכן אם תוכל לתבוע אותו לדין תורה. פשוט שאתה יכול לתבוע אותו לדין תורה שהרי הוא חייב לך כסף, אבל השאלה אם כדאי לך כי הוא יכול לטעון שאין לו כסף לשלם לך, ואז סתם שלמת לבית הדין עבור הדיון ולא קבלת דבר. לכן עצתי היא שתטלפן אליו כל יום ויום עד שהוא ימאס ממך ואז הוא ישלם לך. אבל בלי זה לעולם לא תראה את הכסף שלך. אבל לא נראה לי שיש כאן לא תלין שהרי לא לקחת אותו כפועל אלא כשותף בעסק, והיינו שהוא מוכר הספרים ואתם מתחלקים ברווחים שהוא מקבל חלק ואתה מקבל חלק מן הרווחים, ורק בפועל שייך הלאו של לא תלין".

"ראיתי לחבר אל ההלכות דין תשלומי שכר שכיר, מפני שהוא דבר העומד ברומו של עולם, שיש על זה כמה וכמה לאוין מפרשין בתורה, **ויש בני אדם מזלזלין בהם**, בעונותינו הרבים, ונקל להם לאחר את התשלומין בשביל איזה סבה קלה, כגון ... והרבה מהם, שהם אנשים ישרים ובעלי מדות טובות ומקימים שארי מצות התורה כדת וכהלכה, והמצוה הזאת של תשלומי שכיר בזמנו רפויה בידם, בעונותינו הרבים, אפלו במקום שנוגע לטרחא בעלמא. והתבוננתי שכל זה בא להם **מצד מעוט וחסרון ידיעה בהלכה זו**. שאלו ידעו מזה, בודאי היו מזרזים לשלם בזמנם כדי לקים בזה המצות עשה של 'ביומו תתן שכרו'. [וגם שלא לעבר על הלאוין שיש בענין זה]. כמו שכל אחד מישראל מזדרז לקים שארי מצות התורה התלויים בזמן, כשופר וסכה ולולב וכיוצא בזה"

אהבת חסד (ח"א פתיחה לפרק ט')