כלאים בציצית ואפשר לקיים שניהם
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / פ_ק דיבמות -שיעורים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אלול תשפ"ב

**א**

א] הרשב"א כתב דלא הותר ליתן חוטי צמר בשל פשתן וחוטי פשתן בשל צמר אלא כשאין לו ממינו, וכ"כ המאירי, וכ"נ גם בד' הריטב"א, ומה שהעמיד הריטב"א לדינו רק בחוטי פשתן בשל צמר, מבו' בלשונו דהוא משום דהא דצמר בפשתן יש לפרש דהיינו בתכלת ולא בלבן.

אך בד' הרמב"ן בשבת קל"ב ב' מבו' דלא קשיא לי' אלא מהא דשרי חוטי לבן של פשתן בשל צמר, ונתבאר במקומו דהוא לטעמי' דס"ל שם ק"ל א' דכל דא"א לקיים שניהם ודחה העשה להל"ת תו מותר כל הנכלל במצוה זו אף אם אפשר לקיים שניהם.

ויש להעיר לפ"ז בד' הרשב"א דבשבת שם הסכים לד' הרמב"ן, והכא נקט לדינא דלא הותר ליתן חוטי לבן של צמר בשל פשתן אלא כשאין לו חוטין ממינו, ולא אמרינן דכיון דכבר נדחה איסור כלאים שרי אף ליתן את חוטי הלבן.

ב] ונראה פשוט דהרשב"א לטעמי' אזיל, דהנה נתבאר במק"א דהא דהותר כלאים בציצית אי"ז מכח מצות תכלת, אלא מכח עיקר מצות ציצית.

ומקור נאמן לזה הוא ממש"כ התוס' במנחות מ' א' דלב"ש לא הותר כלאים בציצית, משום דאפשר לקיים שניהם ולא ליתן אלא חוטי לבן, וגם בהא דקי"ל דהותר כלאים בציצית כתבו הערוגת הבושם בח"ג סימן ע"א ובתשו' ה"ר שמואל הלוי בתשו' חכמי אשכנז וצרפת סימן ע"ו דהוא משום דכה"ג לא חשיב כאפשר לקיים שניהם כיון דמצותו היא ליתן תכלת, (ועיי"ש בערוגת הבושם שחילק בין מצות תכלת להא דמצוה להקדים תכלת ללבן, ואכמ"ל), ואם עיקר הדוחה הוא מצות תכלת, אין מקום כלל לחשבו כאפשר לקיים שניהם, - ובע"כ מדבריהם דעיקר הדוחה הוא מצות ציצית, וזהו דס"ל לב"ש דהואיל ועיקר מצות ציצית תתקיים אף ע"י חוטי לבן, אי"ז דוחה להל"ת.

ג] ונראה דגם מש"כ התוס' דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר, הוא מיוסד על הך מילתא דהדוחה הוא עיקר מצות ציצית, דאם הדוחה הוא מצות תכלת הרי אין טעם כלל דמכח הא דמצות תכלת דוחה גם מצות לבן דוחה, ורק משום דהדוחה הוא מצות ציצית, ע"כ אמרינן דמיגו דמצות ציצית דוחה בחוטי התכלת ה"נ היא דוחה בחוטי הלבן.

וגם מש"כ התוס' דלא אמרינן מיגו אלא במקום דאיכא תכלת, וכתב הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב דהוא משום דרק היכא דאיכא ציצית כהלכתן תכלת וחוטי פשתן הרי הוא מקיים שניהם דתכלת מתיר כלאים, ועד"ז כתב הערוגת הבושם בח"ג סימן ע"א דהוא משום דלא הותר אלא כשיש ב' מינים דזהו מצוה מן המובחר, לכאו' הוא מתפרש ע"פ הנ"ל דאי"ז ב' מצוות, אלא הוא מצוה אחת, ואופן קיומה הוא ע"י תכלת ולבן, ואין מצוה זו דוחה אלא כשהיא מתקיימת כדינה.

ד] אמנם הנה כבר נתבאר במק"א, והוא מבו' כן בד' הקדושת יו"ט בסימן ל"ה, דכל הא די"ל כן הוא רק לפ"מ שהוכיחו התוס' במנחות ל"ח א' דגם כשאין לו אלא מין אחד נותן ד' חוטין, דלפ"ז י"ל דכיון דעיקר מצות ציצית היא ליתן ד' חוטין, הרי שמצוה זו מתקיימת בין בלבן ובין בתכלת, אלא דמצותו לעשות ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן, אך למש"כ התוס' שם בתחילת דבריהם לדון דאם אין לו אלא מין אחד אינו נותן אלא ב' חוטין, והיינו דמצות לבן היא בנתינת ב' חוטי לבן ומצות תכלת היא בנתינת ב' חוטי תכלת, הרי ודאי דהוו כב' מצוות, ואף אם אינם נמנין אלא למצוה אחת, היינו דהם ב' חלקי מצוה, (ואין מעכבין זא"ז).

והנה בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דס"ל כדעות אלו דסגי בב' חוטין, וכמו שהביא לפרש דנידון הגמ' בסדין בציצית הוא שיתן רק ב' חוטי תכלת, ולפ"ז הרי דלדעתו תכלת ולבן הוו כב' מצוות.

ולפ"ז נראה דע"כ לדעתו אין מקום לומר דהואיל ונדחה איסור כלאים משום התכלת דא"א לקיים שניהם יהא מותר גם לעשות חוטי לבן של כלאים, ול"ד להא דבמילה דא"א לעשותה בע"א הותרו אף מכשירי', דהתם הוא משום דמכשירי מילה הוו כמילה, כמש"כ הרמב"ן והרשב"א שם, וכיון דמצות מילה דוחה את המילה עצמה דוחה אף את מכשירי', אך הכא הרי אף דמצות תכלת דחתה איסור כלאים כיון דא"א לקיים שניהם, אי"ז טעם שידחה מצות לבן לאיסור כלאים.

ה] ובזה מתפרש גם מה שנחלק הרשב"א על מש"כ התוס' דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר וכו', דד' התוס' מתישבים רק לטעמייהו דעיקר המצוה היא מצות ציצית ליתן ד' חוטין, ומצותן שיהיו ב' תכלת וב' לבן, ובזה הוא דאמרינן דמיגו דמצוה זו דוחה איסור כלאים בחוטי התכלת ה"נ היא דוחה איסור כלאים בחוטי הלבן, אך לדעת הרשב"א דהוו כב' מצוות, ליכא למימר מיגו, ואמנם אי"ז מוכרע, דמ"מ כיון דהוו כב' חלקי מצוה אחת, (שאינם נמנין אלא למצוה אחת), י"ל דאמרינן מיגו, אך מסתבר טפי דלא חשבינן להו כב' חלקי מצוה אחת, אלא הוו כב' מצוות, אלא דכיון דענינם אחד אינם נמנין אלא למצוה אחת.

ו] והנה במק"א נתבאר בדעת הרמב"ן דתכלת ולבן הוו כב' מצוות, וכמש"כ בהשגות לסהמ"צ שורש י"א דכל הא דאינם נמנין לב' מצוות הוא משום דהם ענין אחד, ואי נימא דמצות תכלת אינה אלא מפרטי מצות ציצית, ודומיא דמצות הקדמת לבן לתכלת, ודאי דאין למנותו למצוה בפנ"ע, ונתבאר דזהו מש"כ כן במלחמות בשבת כ"ה ב', ז"ל, והאי דקאמר לי' מציצית משום דעיקר מצוה בתכלת, והמקיים לבן בלא תכלת אין כאן מצוה שלימה אלא אחת מן השנים, עכ"ל, ומשמע להדיא מדבריו דהו"ל כביטול מצוה.

ולפ"ז אין מתישב מש"נ בדעתו דהא דלא הביא מהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, הוא משום דכבר נדחה איסור כלאים משום התכלת, דזה ניחא רק אם הוי מצוה אחת, וכנ"ל, ובמק"א נתבאר לפרש בע"א הא דלא הביא מהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, דהוא משום דאי"ז אפשר לקיים שניהם, דגם אם יתן חוטי פשתן הוו כלאים עם חוטי התכלת.

ז] ואמנם בזה מתפרש טעם הא דלא ס"ל להרמב"ן כמש"כ התוס' דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר, מלבד די"ל דפליג על עיקר סברא זו, והיינו משום דלדעתו דהוו ב' מצוות ליכא למימר מיגו, וכנ"ל.

**ב**

ח] התוס' הרא"ש כתב, ז"ל, וא"ת תינח צמר לפשתים דאי אפשר לקיים מצות תכלת בלא דחי' דתכלת עמרא הוא, אע"פ שאם הי' לובש טלית של צמר הי' יכול לקיים בו מצות תכלת בלא דחיית הלאו, אי"ז אפשר לקיים שניהם, דלא מצינו שאסרה תורה ללבוש טלית של פשתים משום דא"א לקיים בו תכלת בלא דחיית הלאו, עכ"ל.

ויש להעיר בזה, דהנה הפנ"י בכתובות מ' א' כתב דטעם הא דהותר כלאים בציצית ולא חשיב דאפשר לקיים שניהם משום דבידו שלא ללבוש הבגד, הוא כמש"כ המרדכי דלא אסרה תורה ללבוש בגד בלא ציצית, וכל שאין בידו להטיל ציצית מותר ללבוש בגד בלא ציצית, וכ"נ בד' התוס' הרשב"א שם.

ויש לפרש הטעם בזה בתרי אנפי, חדא, דדינא דאפשר לקיים שניהם נקבע לפ"מ שמתחייב מכח העשה, והיינו דכל דמשום העשה הוא מחויב לעשות גם באופן דההיתר, אין העשה דוחה להאיסור, אך כל שאין העשה מחייבו לעשות באופן דההיתר, ה"ז דוחה להאיסור, וזהו שכתבו האחרונים דכל שאין בידו לקיים שניהם אלא ע"י הוצאת ממון יותר מחומש אינו חייב בכך, (ובתשו' מהריל"ד בקו"א נסתפק בזה), וע"כ כיון דמצות ציצית אינה מחייבתו שלא ללבוש הבגד, לא חשיב כאפשר לקיים שניהם.

אך י"ל טעם אחר בזה, וכ"נ בד' הפנ"י דאף אם הי' לנו לחשבו כאפשר לקיים שניהם, הרי כיון דמכח זה יהא אסור להטיל ציצית דצמר, תו יהא מותר ללבוש את הבגד בלא ציצית, שהרי אין בידו להטיל בו ציצית, דאף שיכול להטיל בו ציצית ולפשוט את הבגד, מ"מ כיון דאינו יכול להטיל בו ציצית וללבשו, נמצא דאין בידו להטיל ציצית ללבישה זו, ומכח זה חשבינן לי' כא"א לקיים שניהם, שהרי אם לא ידחה הלאו יהא מותר ללבוש את הבגד בלא ציצית ויתבטל העשה, וכדרך זו כתב הגרע"א במש"כ לדון דלא ידחה עשה דציצית ללאו דכלאים משום דאי"ז עשה דחיובא.

ט] ולפ"ז יש להעיר בד' התוס' הרא"ש, דהנה התוס' הרא"ש לקמן צ' ב' כתב כדינא דהמרדכי, ולפ"ז תיקשי דמ"ט הוצרך לפרש דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם משום דלא מצינו שאסרה תורה וכו', הרי אין מקום כלל לחשבו כאפשר לקיים שניהם, וכנ"ל.

והנה לגבי טעמא קמא י"ל דהתוס' הרא"ש פליג ע"ז וס"ל די"ל דאף אם העשה אינו מחייבו בכך, מ"מ יש מקום לומר דהלאו מחייבו בכך, דכדי שלא ידחה הלאו הוא מחויב לפשוט את הבגד, וע"כ חשיב כאפשר לקיים שניהם, ואמנם זה תליא במש"נ במק"א ביסוד דינא דאפשר לקיים שניהם, דאם היינו משום דאין העשה מצוהו לעבור על הלאו, הרי ודאי דכל שאינו מחויב בכך מכח העשה, חשיב דהעשה מצוהו לעבור על הלאו ויהא בזה דין דחי', אך אם היינו משום דאין הדחי' אלא מפני ההכרח, י"ל דבכה"ג ליכא הכרח, כיון דהלאו מצוהו לפשוט את הבגד.

אך אכתי צ"ע דמ"ט לי"ב לטעמא בתרא, שהרי אי נימא דאין הלאו נדחה ואין בידו להטיל חוטי הציצית, יהא מותר ללבוש את הבגד בלא ציצית, שהרי מצות ציצית אינה מחייבתו שלא ללבוש את הבגד כשאין בידו להטיל חוטי ציצית, וכיון דיתבטל מצות ציצית, מ"ט חשבינן לה כאפשר לקיים שניהם.

י] ונראה לישב, דהנה מעיקר מש"כ התוס' הרא"ש לדון מ"ט לא חשיב כאפשר לקיים שניהם משום דבידו ללבוש טלית של צמר, ולא כתב דהוא משום דבידו שלא ללבוש טלית החייבת, מבו' דעיקר דין הדחי' דעדל"ת הוא משום קיום העשה, וע"כ כל הא דיש מקום לדון דיהא חשוב כאפשר לקיים שניהם, הוא רק משום דבידו ללבוש טלית של צמר, דאף דכל טלית הוא חיוב לעצמו, אך חשבינן לה כמצוה אחת, (כיון דאין המצוה לתועלת החפצא, אלא הוי המצוה על הגברא).

ולפ"ז י"ל רק משום זה הוא דדחינן להל"ת, אך משום הא דיתבטל העשה אין לדחות כלל להל"ת, וכ"נ מסברא, שהרי לפ"מ דס"ל להתוס' הרא"ש כהמרדכי מבו' לכאו' דליכא איסור כלל בביטול עשה, וכל האיסור הוא במה שאינו עושה את המוטל עליו, וע"כ הדין נותן דביטול עשה לא ידחה ל"ת, - וע"כ הוא דאם הי' לנו לומר דמדינא דאפשר לקיים שניהם אין לו ללבוש טלית של פשתן, הרי דאף דמכח זה יהא מותר ללבוש טלית של פשתן בלא ציצית, מ"מ חשיב כאפשר לקיים שניהם, - דכל שבאנו לדון שיהא דחי' מכח קיום העשה, אמרינן דקיום העשה אפשר לו בע"א בטלית של צמר, וע"כ אין קיום העשה דוחה, וכיון שאינו דוחה, נמצא דא"א לו לקיים מצות ציצית ומותר ללבוש הבגד בלא ציצית, ודו"ק.[[1]](#footnote-1)

יא] ובאמת דעד"ז נמצא למש"כ הקוה"ע לדון דאף דלקיום עשה א"צ להוציא ממון יותר מחומש, מ"מ למנוע דחיית הל"ת צריך להוציא כל ממונו, וחשיב כאפשר לקיים שניהם, ולפ"ז נמצא דבטלית של פשתן שאין לו אלא חוטי צמר, ובידו לקנות חוטי פשתן ביותר מחומש, אין העשה דציצית דוחה להל"ת דכלאים כיון דאפשר לקיים שניהם ע"י הוצאת ממון יותר מחומש, - והנה הרי מכח זה יהא הדין דמותר ללבוש הבגד בלא ציצית, שהרי מצות ציצית אינה מחייבתו לקנות את חוטי הפשתן דהוי יותר מחומש, ונמצא דאין בידו להטיל ציצית, דאת חוטי הצמר אין בידו להטיל משום איסור כלאים ואת חוטי הפשתן אין מוטל עליו להטיל משום דהוי יותר מחומש, ואפ"ה חשבינן לה כאפשר לקיים שניהם, וזה מתפרש כמש"נ.

?האחרונים דנו דמ"ט עשה דמצורע דוחה ל"ת ועשה דנזיר, הרי אפשר לקיים שניהם דבידו לישאל, וכן צ"ע במה שדנו הראשונים כשאסר ישיבת סוכה עליו דנימא עדל"ת.

והאבנ"ז יו"ד סימן רח"צ סק"ג כתב לישב, ז"ל, גם הקו' דאפשר לקיים ע"י שאלה אינו קו', דחרטה דהשתא הא ל"מ לשאלה, ואם אין לו חרטה דמעיקרא א"א לו לישאל, וכה"ג בשבת באומר לקוץ בהרתו דבני אני מכוין לא אמרינן לי' לא תכוין, דהרצון אינו בידו, וכן בזה אם באמת אין לו חרטה דמעיקרא חשיב א"א לקיים שניהם, עכ"ל.

ובס' זכר ישעיהו פ"א מנזירות כתב לישב, ז"ל, דזאת שהוא מבטל הנזירות ע"י שאלה לא מקרי אפשר לקיים שניהם, שהרי אינו מקיים המצוה רק הוא עוקר את המצוה והי' כלא הי', וכל כי האי לא חייבתו התורה לעקור חובת המצוה בשביל הלאו רק אדרבה נקיים המצוה וידחה הלאו וכו', עכ"ל, וצ"ב.[[2]](#footnote-2)

ובס' אהבת איתן בפ"א משופר ה"ג כתב דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם כיון דרוצה לקיים נדרו ולא לישאל עליו, ועד"ז כתב בתשו' מהר"י אסאד יו"ד סימן שכ"ב דכיון דאם ישאל ע"י חרטה דמעיקרא יאבד שכר סיגופו שעינה נפשו עד זמן השאלה כתוהא על הראשונות ולא ניח"ל בכך ולא חשיב כאפשר לקיים שניהם, ולכאו' יש מקום לדמותו למש"כ הרשב"א דכל שא"א לו אלא בהפסד טליתו לא חשיב כאפשר לקיים שניהם, - ובס' בכורי יוסף סימן כ"ג כתב לדקדק ממש"כ רש"י בד"ה שכן ישנו בשאלה, ישאל לחכם ויתיר לו הלכך אתי עשה ודחי לי', ודקדוק דבריו מורין בהדיא דכאן אינו בגדר דחי' אלא דכמו דקבעה התורה היתר לנדרים ע"י שאלה ה"נ קבעה היתר במקום עשה, וא"כ לא שייך כלל אפשר לקיים שניהם בשאלה דזה נמי היתר הוא לנדרו ולא הצריכתו תורה כאן שאלה כלל, עכ"ל, וצ"ב.

ויש להוסיף ולהעיר בזה, ממש"כ התוס' בב"ב י"ג א' דאין עשה דפו"ר דוחה ל"ת דלא יהי' קדש משום דאפשר לקיים שניהם ע"י כפי', והרי דמחייבין את האדון לשחררו, כדי שלא יהא עדל"ת, ולכאו' כ"ש דיש לחייבו לישאל על נדרו כדי שלא יהא עדל"ת.

ויש להוסיף, דלכאו עיקר ד' התוס' שם מיוסדים ע"ז שפירשו דדינא דאפשר לקיים שניהם הוא דכל דאלמלי הדחי' יתקיים העשה, אין העשה דוחה להל"ת, וע"כ כיון דאלמלי הדחי' כופין את הרב לשחררו משום מצוה רבה, ויתקיים העשה, אינו דוחה להל"ת, ובזה נתבאר במק"א לישב משה"ק הטו"א בחגיגה ב' ב' ע"ד התוס' דמ"ט כופין בכה"ג את הרב לשחררו, הרי אין כופין אותו אלא לצורך מצוה רבה דפו"ר, ולא כדי למנוע דחי' דל"ת, - ולפ"ז לכאו' הדין נותן דכל דאפשר בשאלה, הרי לכאו' אם לא ידחה להל"ת, יהא מוטל עליו לישאל כדי לקיים את מצותו, וא"כ מ"ט ידחה העשה את הל"ת בכה"ג, וצ"ע בזה.

הריטב"א בשבת קל"ג א' כתב, ז"ל, וא"ת והאיכא מ"ד בפ' התכלת גבי כלאים בציצית דאע"ג דאיכא צמר לצמר ופשתים לפשתים דשרינן פשתים לצמר וצמר לפשתים, והתם הא אפשר לקיים שניהם ולא פרכינן מהא דר"ל, וי"ל דשאני התם שהוא עושה מצוה באותה לבישה דצמר לפשתים ופשתים לצמר ורחמנא אמר דליקיים מצוה בכל מינין, אבל הכא אין מצות מילה גדולה בקציצת בהרת בכונה מקציצה שלא בכונה, עכ"ל, וצ"ב דמאי קאמר, הרי לא אמר רחמנא שיתנו חוטי פשתן בטלית של צמר וחוטי צמר בטלית של פשתים, וא"כ מ"ש מהא דלא הותרה מילה בצרעת היכא דאפשר בקציצה בלא כונה, וגם יש להעיר שדבריו סותרים למש"כ בסוגיין דלא הותר אלא היכא דאין לו חוטין ממינו.

וע"כ נראה דבע"כ דדבריו קיימי על הא דהותר חוטי פשתן בשל צמר ושל צמר בשל פשתן כשאין לו חוטין ממינו, אף דאפשר בטלית ממין החוטין, וכקו' התוס' בכתובות מ' א', וע"כ שפיר כתב דרחמנא אמר דליקיים מצוה בכל מינין, - ואף דלשונו לא משמע כן כ"כ, מ"מ שבקי' לקרא דאיהו דחיק ומוקי אנפשי', וגם יש קצת משמעות בדבריו כן, ממש"כ דהוא עושה מצוה ב"אותה לבישה".

1. ואמנם לפ"ז נמצא להיפך מד' הגרע"א, דהא דהותר כלאים בציצית אי"ז מכח הא דאלמלי הדחי' הי' מותר ללבוש הבגד בלא כלאים, דזה אינו טעם כלל לדחי', אלא הוא משום קיום מצות ציצית. [↑](#footnote-ref-1)
2. מש"כ לדמותו למש"כ התוס' בפסחים מ"ד ב' דנזיר לא מיקרי יש היתר לאיסורו ע"י שאלה הואיל וחכם עוקר הנדר מעיקרו, וה"נ לא מיקרי אפשר לקיים שניהם, צ"ב, דאף דלא חשיב כאיסור שיש לו היתר, מ"מ סו"ס אפשר לקיים שניהם, - וגם מש"כ לדמותו למה שאמרו לקמן כ"א א' דחליצה במקום יבום לאו מצוה ולא חשיב כאפשר לקיים שניהם, ועד"ז כתב הבכורי יוסף בסימן כ"ג, צ"ב, דהתם הנידון הוא על העשה, וכיון דע"י חליצה לא יתקיים מצות יבום בכח מצות יבום לדחות הל"ת, אך הכא הנידון הוא על הל"ת, וכיון דבידו לישאל ולא לעבור על הל"ת, תיקשי דמ"ט נדחה הל"ת, ואמנם בגווני אחריני שדן הזכר ישעיהו דמצות נזיר דוחה ל"ת, שפיר י"ל כן. [↑](#footnote-ref-2)