כט 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כט

כט' א'

או אינו אלא באוכל מזבחו ביום השלישי. וע"ע רש"י דה' נפקא דהנידון על 'אכילת' נותר שתפסול את הקרבן. ומד' הרמב"ם יג' ג' נר' דהנידון על עצם ההותרה שתפסול, וכ"מ בד' השיט"מ אות ג'. והגרי"ד העיר דא"כ למה נקט הר"מ רק נותר דבשר ולא דאימורים. וכ' דגם יש לדון להר"מ היכא דנשרף הבשר, אם גם בזה היה נידון דיפסול את הקרבן מאחר דלא נתקיימה האכילה, או דדווקא היכא דחל 'פסול' נותר. עוד יעוי' ברמב"ם שם, דהביא דרשה אחרת ואני נתתיו לכם על המזבח לכפר כיון שהגיע דם למזבח כיפר. וצ"ע אי איכא תרי ילפותות, דא"כ למה לא הביא הר"מ להילפותא על עצם האכילת נותר.

כט' ב'

מיבעי ליה לכדר' ינאי וכו' מחשבות מוציאות זמ"ז. ועי' קר"א דכ' דאחרים ילפי' לדין זה מקרא דפיגולו יהיה למעט זריקה דלא שרייא בשר באכילה, ועי"ש תוס' שכבר הק' למה צריך קרא לעירוב מחשבות ותיפו"ל מקרא דפיגול יהיה הנ"ל, ותי' שם בתי' הב' דלולי קרא דלא יחשב, היה הדין דהיכא דכבר חישב פיגול בעבודה הראשונה ובעבודה שאחריה חישב חול"מ, דתו לא פקע הפיגול, וקמ"ל לא יחשב דמחשבות מוציאות זמ"ז, אמנם לר' יהודה דס"ל דאה"נ דהיכא דכבר קדמה מחשבת הזמן תו לא פקע, א"כ באמת דלא בעי' קרא להא דמחשבות מוציאות, כי כבר ילפי' מפיגול יהיה. וכ' דהרי אחרים היינו ר"מ, ובגמ להלן מבואר דר"מ קאי בשיטת ר' יהודה. ויש להוסיף דבלא"ה נמי מוקמי' לדינא דר' ינאי כר' יהודה, משום דר' ינאי אמר דלוקין עליו, ואמרי' דזה כר' יהודה דלאו שאי"ב מעשה לוקין עליו. - ועוד יש לתרץ עפמשה"ק הגרי"ז דל"צ קרא לעירוב מחשבות דתיפו"ל דאי"ז קרב המתיר, ובחד תי' נקט דבעי' קרא להיכא דכבר חשב פיגול, דהנה מעתה כבר הוי דבר שאינו ראוי לעבודה ותו ל"מ מחשבה, וקמ"ל קרא דאכתי מחשבות מוציאות גם בזה. ואמנם דלר' יהודה אה"נ דאין מחשבות מציאות בכה"ג, וא"כ שוב י"ל כד' הקר"א דאחרים ס"ל כר' יהודה. – ועי' בקר"א דבזה ביאר תרי לישני דר' ינאי אם קרא אתי לעירוב מחשבות או ללאו, דלי' דאתי ללאו קאי אליבא דר' יהודה דל"צ קרא לעירוב מחשבות, ולרבנן קרא לעירוב מחשבות. וכ' דלפ"ז נמצא דלרבנן ליכא קרא ללאו, והק' דהרמב"ם פסק כרבנן וכן פסק נמי הלאו, והביא ד' הסמ"ג שאין מונין הלאו הזה, כי עיקר קרא אתי לעירוב מחשבות.

מנין למחשב בקדשים שהוא לוקה ת"ל לא יחשב. עי' ברמב"ם דמבואר דגדר הלאו הוא דמפסיד הקדשים והרי הוא כמטיל מום בקדשים, ועי' אחיעזר ב' כז' ג' דלפ"ז במנחות דמספק"ל מנחות פה' ב' אם איכא דין מום במנחות, דא"כ דה"ה דלא יהיה בזה גם הלאו דלא יחשב, וכן דקדק מרש"י מנחות ב' ב' דלא הביא שם לאו זה. ויל"ד עוד בעופות דליכא דין מום אבל איכא דין חסרון אבר, אם יהיה שייך הלאו דלא יחשב.

– בפשוטו דהלאו קאי על כל המחשבות, וברמב"ן בסה"מ מבואר דזה קאי גם על חול"מ, ועי' לקמן מה שמבואר בד' השיט"מ בב"מ, דיתכן דהלאו הוא רק על פיגול, וכן נקט הקר"א לעיל ד' א'. ולענין מחשבת של"ש יעוי' ברש"י לעיל ב' ב' דאיכא ביה לאו, אבל בתוס' לעיל ד' ב' דכ' דעובר בעשה דמוצא שפתיך, משמע דליכא לאו. ועוד מבואר שם ברש"י דגם היכא דכשר ולא עלו איתא ללאו, והאחיעזר וחת"ס נקטו דלהר"מ דהאיסור מפסיד הקדשים הכא זה ל"ש, אמנם הקה"י כ' דהפסד הכפרה הוי נמי הפסד הלאו.

– עוד מבואר שם ברש"י דגם היכא דכבר נקבע בקרבן דהוא כשר ולא עלו, דאם יחשב עוד פעם של"ש דעובר בלאו, וכ' האחרונים דלהר"מ בודאי דליכא הפסד וליכא לאו. והקה"י ר"ל דכיון דהקרבן אכתי כשר, א"כ כל מחשבה שמצ"ע היא מפסידה את הקרבן עובר בלאו. וילהס"ת בקרבן פיגול דנתחדש דאכתי חיילא ביה מחשבות, דהרי אכתי אית ביה 'הרצאת פיגול', אם המחשב בקרבן פיגול עובר בלאו, דיש לדמות לד' רש"י במחשב של"ש דגם שם לא חלה מידי במחשבתו. ויש לחלק כהקה"י דשאני התם דהוא מחשב בקרבן כשר, ואילו הכא הוי קרבן פסול, אבל יל"ע אם להצד דהמל"מ דלא חל אפי' פסול עד גמר הקרבת המתירים, א"כ נמצא דהוי קרבן כשר. אבל יל"ע בלי' דגמ' במעילה דכבר חיילא ביה שם 'איסורא' דמייתי לפיגול. אבל י"ל דהנה להצד דלא חל פסול עד הזריקה, לכאו' דה"נ לא יחול גם הפסול שחול"מ עד הזריקה, והיינו דבעי' שיהיה מרצה לפיגולו גם ביחס לפסול, וא"כ נמצא דבמחשבת חול"מ לא חל פסול השתא. ויל"ע בד' הקר"א במנחות ד' א' דהשוחט חטאת חלב לשם חטאת דם הגם דהקרבן כשר, מ"מ עובר בלאו דלא יחשב, ועי' גרי"ד זבחים ב' א' דמק' דהרי לפי הר"מ בעי' מחשבה 'שיש בכוחה' להפסיד הקרבן, והכא ליתא.

– לאו דלא תזבח. עי' גמ' לקמן לו' א' דמייתי ברייתא דר' יהודה יליף דדין זה קאי על השוחט בדרום או מכניס דם חטאת לפנים, וברש"י שם דאיירי על מחשבת הכנסה לפנים, ועי' קר"א כאן דכ' דבגמ' שם מפורש דבמחשבת פיגל עובר על לא תזבח. ועי' \*רש"י פ' שופטים עה"פ לא תזבח וכו' כל דבר רע, דזה אזהרה למפגל בקדשים ע"י דיבור רע. וכ"כ ברמב"ן בסה"מ שכחת הלאוין ד', ובהמשך דבריו כ' דר"א בסוגיין יליף לה מקרא אחרינא דכ' לא יחשב. ומשמע בדבריו דבעצם זה אותו לאו, וכל תנא מפיק ליה מקרא אחרינא. ועי' קר"א דמק' למה בעי' ללאו דלא יחשב ולא ילפי' מלא תזבח, והביא דזהו הפלוגתא דתרי תנאי אליבא דר' יהודה לקמן לו' א'.

- והנה פשטיה דקרא דלא תזבח קאי על השחיטה, ויש מקום לומר דבשאר העבודות ליתא להך איסורא, וכ"נ בד' התוס' לקמן לו' א'. ואילו לא יחשב קאי על כל העבודות, ועכ"פ לכאו' דלהרמב"ן נפקא דלא תזבח קאי על כל העבודות. עוד יל"ע דקרא דלא יחשב בפשוטו דלא קאי על של"ש, ואילו לא תזבח לכאו' דכולל כל המחשבות הפוסלות. ואמנם ילה"ע לאידך גיסא דלא תזבח איירי דווקא במחשבה הפוסלת, ואילו לא יחשב אם ננקוט כרש"י לעיל ב' ב' דאיירי גם בשל"ש, הרי דזה כולל כל היכא דחישב של"ש והיינו גם בכה"ג דהקרבן כשר ורק דלא עלו לבעלים, וביותר דברש"י שם מבואר דגם היכא דכבר חישב בעבודה הראשונה של"ש, דהמחשב עכשיו בעבודה השניה יעבור ג"כ בלאו, ובגרמ"ד דלא יחשב הוא 'עצם המחשבה' האסורה ואינו תלוי בפסול. והגרמ"ד מהגרי"ז הק' עוד דאיכא נ"מ דלאו דלא תזבח קאי על 'מעשה השחיטה' וזהו חלות האיסור, והו"ל לאו שיש בו מעשה ולוקין עליו וכמ"ש הרמב"ן שם מהתוספתא, [אמנם יעוי' קר"א דנקט שם בפשיטות דאין לוקין על הלאו הזה, משום דעצם השחיטה הוי מצוה, והאזהרה היא רק על המחשבה, א"כ א"א כלל להגדיר את השחיטה כאיסור. ועוד דהוי לאו שבכללות, וכ"כ המנחת ברוך א' ח'], ואילו לאו דלא יחשב קאי על עצם המחשבה שזה רק 'בשעת' השחיטה, ולכן הוי לאו שאי"ב מעשה. וע"ע בגרמ"ד שכ' דגם נ"מ למקטיר מאימורי הקרבן שחישבו בו, דמצד קרא דלא יחשב אינו עובר רק המחשב בלבד, ואילו מדינא דלא תזבח הרי איכא לאו על כל העבודות. עוד ב\*גבורות שמונים דלא יחשב זה אפי' במחשבה, ואילו בלא תזבח בעי' 'דיבור' רע.

– עוד יעוי' ברמב"ן דכשם שכל האיסורין הנוהגים בחול"ז נוהגים נמי בחול"מ, ה"ה דאיכא איסור אכילה בחול"מ. והגרי"ז הוכיח מדבריו דליכא איסור דלא תזבח על של"ש, דאם בלא תזבח נכלל נמי של"ש, א"כ איך מדמה הרמב"ן דאם לא תזבח נוהג בחול"מ דה"ה דיהיה בזה איסור אכילה, והרי של"ש נמי נכלל בלא תזבח ואפ"ה זה פשיטא דליכא בזה איסור אכילה, ובע"כ דשל"ש אינו נכלל בלאו. ועי' מנח"א ב' ב' דיסוד האיסור דהוי דומיא דבע"מ, והיינו דחל על הקרבן חלות שם 'קרבן פיגול', אבל בשל"ש זה לא שייך. ע"ע באו"ש פי"ח פסוה"מ ה"ג, דעובר בלאו גם בשל"ש, אבל רק בפסח וחטאת דפסול, ולכן שייך למיקריה תועבה, אבל היכא דכשר ולא עלו אינו עובר, כיון דבכה"ג דכשר אי"ז 'תועבה'. וע"ע בכל זה בחי' הגרי"ד לעיל ב' א'.

– עוד יעו"ש ברמב"ן דכ' דהמחשב פיגול עובר נמי בעשה, דילפי' מקרא דע"מ כן תזבחוהו להיות נאכל בזמנו וכו'. והגרמ"ד מעיר דבד' הרמב"ן נר' דהך עשה מישך שייך ללאו דלא תזבח, ולכאו' הך קרא איירי על איסור המחשבה, וא"כ לא דמי ללאו דלא תזבח דאיירי על מעשה השחיטה.

לאו שאין בו מעשה. יעוי' בל' הרמב"ם יח' א' דאינו לוקה שאין המחשבה כמעשה, ומשמעות לשונו דהאיסור הוא עצם המחשבת פסול, ולא הפסול עצמו, ולכאו' דנר' מזה כד' הגר"ח דמיישב קו' השיט"מ ס"פ המפקיד, למה אי"ז נחשב דבדיבורו איתעביד מעשה. אמנם ילה"ק דהר"מ כ' קודם דמפי השמועה למדו שבכלל דין זה ש'לא יפסיד הקדשים' במחשבה, והנה לפ"ז הרי דעצם הפסד הקדשים הוא האיסור. וע"ע בספר החינוך מצוה דהלאו דלא יחשב אינו נמנה במנין שס"ה לאווין, משום דהוא סניף ללאו אחר, וזהו הלאו דכל מום לא יהיה בו, דיסוד הלאו דמחשבת פסול הוא מיסוד הלאו שלא להטיל מום בקדשים. ובאמת דבעצם ד' הר"מ הנ"ל יש לדקדק דבתחילת דבריו קאמר דהמחשב מחשבה שאינה נכונה בקדשים לוקה, ושוב הוסיף דמפי השמועה וכו', וצ"ע מה הוסיף טפי על מה שכ' כבר בתחילת דבריו. ואולי בתחילה איירי הר"מ על עצם המחשבה עצמה דעליה קאי האיסור לחשוב וכו', ולא נכלל בזה הפסד הקדשים, ורק שאח"כ הוסיף דנכלל גם הפסד הקדשים ובאמת דאי"ז עצם הלאו, ונ"מ יתכן לדין מחשבת הינוח, דאין הפסול בה מחמת המחשבה, אלא מחמת המעשה שחל בה, [ואמנם דלהקה"י דכל פיגול הוא מטעם מחשבה כמעשה, ומ"מ עובר בזה משום מחשבה שאינה נכונה, א"כ דה"ה די"ל דגם במחשבת הינוח עובר בלאו], וא"כ איכא בזה רק משום הפסד הקדשים, אולם זה ק' דהרי הר"מ לא פסק לדין מחשבת הינוח. ויתכן דהר"מ בא לכלול גם מחשבת של"ש, דהרי קראי איירי בחול"ז וחול"מ.

הא דל"א דהוי לאו דבדיבורו איתעביד מעשה, שהרי ע"י המחשבה נפסל הקרבן, וכדאמרי' לגבי תמורה ד"ג ע"ב. ל\*עי' מנ"ח קמד' ופנ"י גיטין נד' ב' קר"א לעיל ב' ב' ומנחת ברוך א' ז' אפיקי ים א' כד' חי' הגרי"ז מנחות ג' ב'

1. עי' \*שיט"מ ב"מ מג' ב' בשם התוס' שאנץ, דמוכח דפסול מחשבה א"צ דיבור, והוי רק מחשבה. וע"ע בחק נתן וכן במשנת ר' אהרן זבחים סי' ג' אות ג', דמה דחשיב דבדיבורו נעשה מעשה פסול, היינו רק בצירוף ה'דיבור', ומטעם דעקימת שפתיו הוי מעשה. [ועי"ש עוד דלהשיטות דסגי במחשבה, גם היכא דיעשה בדיבור, אינו נחשב למעשה, ומשום דבאמת עיקר החלות היא ע"י המחשבה, והדיבור הוא רק להודעה. וע"ע בקה"י זבחים סי' א'. ולד' השיט"מ מוכרחים לומר דתמורה אינה חלה במחשבה, וכן מביא במנח"א מושב הכהן יח', אמנם במנחת ברוך כ' להוכיח דתמורה נמי חלה במחשבה]. ו\*ע"ע ח"נ שפ"א וחשק שלמה.
2. \*עי"ש עוד בשיט"מ בשם ה"ר חיים ובנוב"י תנינא יו"ד קכח' ואור שמח פי"ח פסוה"מ ה"ג,דהקרבן קודם הזריקה בלא"ה אסור באכילה, וא"כ השתא לא נתחדש שום איסור, ואיכא רק מניעת הכשרו אח"כ. ויל"ע למה לא נחשב דחל פסול ואיסור על הקטרת האימורין, דהרי גם כשהעלן קודם זריקה מתקיימת בהו דין הקטרה דאעל"י, וצ"ל דגם השתא איכא בהו דין אעל"י, אבל אכתי ק' דהשתא יש איסור להעלותם, ורק דאם העלם חייל בהו דין אעל"י.
3. עוד יש שפי' כעין הנ"ל דכיון דהפגול חל רק לאחר שיקרבו מתיריו, לא נחשב דאיתעביד מעשה ע"י פסולו. אמנם יל"ע דהרי הפסול חל קודם, וזה תלוי בספיקת המל"מ. [?ועוד יתכן דהלאו הוא רק על הפיגול ולא על הפסול. ומד' השיט"מ בפשוטו מבואר דהפיגול חל ע"י הדיבור או המחשבה, ולא ע"י מעשה השחיטה, וכ"מ בד' התוס' ב"ק ק' א' טיהר, והרא"ש בסנהדרין פ"ד ה', וכ"מ בד' התוס' רא"ש גיטין נג' א']
4. עי' בקר"א וכן בגנזי הגר"ח דהלאו הוא על המחשבה, אבל בשחיטה עצמה אינו עושה איסור, [ויל"ע בד' ה\*רמב"ן בדינא דגרמי דכ' דהמפגל חייב משום שעושה מעשה גמור בשחיטה, ו\*כ"מ בד' הרשב"א ותוס' רי"ד גיטין נג' א' ועוד בריטב"א שם, ועוד יעוי' ש"ך חו"מ כה' ה' ו' ובנתה"מ שם, ובפשוטו דלדבריהם זהו הלאו]. ואילו הפסול שחל בקרבן אינו נחשב למעשה. [ועי' בקה"י זבחים א' דחלות איסור אינו משנה את גוף החפצא, וכמו שמצינו דאי"ז נחשב לשינוי השם לענין קנין שינוי בגזילה].
5. עוד בגר"ח דהפסול הוא חלות של התורה, ולא חלות שלו. [וכ"ה בדבר אברהם ח"ב ק"ה].
6. הגרי"ד הביא מהגרי"ז דהאיסור הוא המחשבה, אבל בפסול עצמו ליכא איסור, והובא ב\*כתבים ? ריש מנחות. [וילה"ע מד' הר"מ דהלאו הוא שמטיל מום וכו' ומפסיד הקדשים, דנמצא דעיקר האיסור הוא בהפסדם, והיינו בפסול, והגרי"ד ביאר דהר"מ רק מגדיר איזה 'סוג' מחשבה נאסרה, והיינו רק מחשבה שיכולה לפעול פסול והפסד].
7. וע"ע במנחת ברוך דהאיסור זה המחשבה עצמה, ואילו הפסול חל מחמת העבודה דנעשית במחשבה פסולה, וא"כ נמצא דאין הפסול חל מחמת המחשבה עצמה.
8. בחזון יחזקאל מכות פ"ג כ' דהכא הדיבור היה שרוצה לאכול חול"ז, ומהדיבור הזה לא נתקיים שום מעשה, דהרי באמת לא אכלו מחוץ לזמנו.
9. יעוי' במנחת ברוך דמביא מהמגיה על המל"מ פסוה"מ יג' א', דמק' דאם סגי במחשבה, איך לוקה לר' יהודה והרי הוי כמו כובש הנבואתו דאינו לוקה, ועי"ש מה שדחה.

למה לא הוי התראת ספק בפיגול. האחרונים הק' דלפמש"כ המל"מ דכ"ז שלא קרב המתיר, ליכא אפילו פסול בקרבן, א"כ כשהתרו בו בשחיטה, הוי התראת ספק, דדלמא לא יקרבו מתיריו ולא יפסל כלל, וא"כ היאך לוקה. באחיעזר ח"ב סי' כ"ז אות ג' ביאר דהלאו זה המחשבת פסול, וכל מחשבה שמביאה את הקרבן לפסול, הוי בכלל מחשבת פסול. וביאר עוד ע"פ ד' הרמב"ם, דהלאו הוא מה דמטיל מום בקדשים, והכא זהו גופא ההטלת מום בקרבן. [ובהכרח העבירה קודמת לחלות הפיגול].

למה לא הוי לאו הניתק לעשה דשריפת הפיגול, ראמ"ה. ומנח"א לג' ב' דהשריפה זה בדין הפיגול, אבל הלאו הוא מצד עצם הפסול ואפי' דלא חל פיגול.

למה לא אמרי' דאי עביד לא מהני.

האחרונים הק' דבכל הנך גווני דנת' דאיכא לאו, למה ליכא הכא דינא דרבא בתמורה, כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני. [ועי' תוס' תמורה ד"ד ע"ב ד"ה רבא, דהק' דשוחט פסח על החמץ יפסל, ותי' דבירושלמי יש קרא להכשיר. ועכ"פ מבואר מהירושלמי והתוס' דשייך בשחיטת קדשים, הך דינא דאעל"מ. אמנם השעה"מ ריש פ"א קרבן פסח [ד"ה וראיתי להפר"ח], נקט דכיון דקי"ל דבקדשים בעינן שנה עליו הכתוב לעכב, א"כ לא סגי בהאי כללא דאעל"מ כדי לעכב].

עי' אפריון שלמה דשו"ט להתוס' דבשל"ש איכא רק עשה, אם גם בעשה אמרינן אעל"מ. ועוד ר"ל דגם אם אמרי' בעשה אעל"מ, מ"מ שאני הכא דליכא מצווה לשחטו דווקא לשמו, רק דאמרה תורה דהכשר הקרבן הוא דווקא כששוחטו לשמו. ובכה"ג ל"א דאעל"מ. ויש להעיר לפמש"נ דאיכא עשה דואם זבח שלמים קרבנו, שתהא זביחתו לשם שלמים, דלכאורה נראה דזהו דין דווקא לשחטו לשם שלמים.

ובמה דהק' האחרונים דנימא דאעל"מ, הנה בקבלה ובזריקה הכוונה דלא יחול עי"ז חלות העבודה של הזריקה, וא"כ ממילא דחסר במתירי הקרבן, וכן יל"פ על שחיטה, וזה ק"ק דהרי שחיטה לאו עבודה. ובאחרונים פי' את הקו' בשחיטה בעוד ב' אופנים, או דלא תחול חלות היתר שחיטה לטהר מנבילה, או דכיון דבעי' סכין לקידוש הדם בשחיטה, א"כ לא יחול הקידוש סכין, וכן יל"פ בקבלה דלא יחול קידוש הדם, וכן יל"פ דבזריקה נמי בעי' שיהיה חלות קלטיה וקידוש במזבח. [ועי' בספר זכר יצחק סי' מ"ו, דביאר כעי"ז קו' התוס' בשוחט פסח על החמץ, דאעל"מ היינו מצד הקדוש סכין]. והנה לפ"ד הגרי"ז הנ"ל דהאיסור הוא על המחשבה ולא על השחיטה או הזריקה, א"כ ליכא למימר דיהיה אעל"מ על מעשה השחיטה, וכ"כ בקובץ הערות ס' ע"ד ב'.

ועי"ש בקוה"ע דמיישב עוד, דגם אי נימא דהאיסור הוא במעשה השחיטה, מ"מ הרי ב'חלות' היתר השחיטה ליכא שום איסור, ואעל"מ אמרי' רק היכא דבחלות עצמה איכא איסור, אבל הכא האיסור הוא על ה'מעשה' שחיטה, והמעשה שחיטה כבר א"א לו להתבטל. [ומשא"כ במשה"ק התוס' בשוחט פסח על החמץ, דהאיסור הוא ב'חלות' היתר השחיטה, והראיה דגם הקבלה והזריקה אסורות, צל"ע בדבריו, דהרי לא יחשב נמי קאי על כל העבודות, ואולי קאי על לא תזבח, וס"ל דזה קאי רק על השחיטה]. ויל"ע דאמנם כלפי חלות ההיתר של שחיטה לטהרה מידי נבילה, ליכא בזה איסור, אבל למה לא נימא דאעל"מ, כלפי חלות ה'מתיר' של עבודת השחיטה איכא איסור.

עוד תי' שם דאמרי' אעל"מ רק בחלות שחלה ע"י דעת האדם, אבל השחיטה מתרת מצד עצם המעשה, ולא תלוי כלל בגברא, וע"כ גם אם הגברא עשה איסור בחלות, אינו תלוי בו שיגרם עי"ז שלא יחול החלות. ויל"ע דחלות 'עבודת' השחיטה הוי חלות דתלייא בגברא, דהרי סכין מקדש ליה לדם, ובגמ' מנחות עח' ב' פליגי בקידוש כלי שרת, וכן בסכין, אם מקדשין שלא מדעת, והנה אי נימא דבעינן קדוש מדעת, א"כ הוי חלות התלוי בגברא. [וע"ע בקובץ הערות שם שהק' דהרי בשחיטת קדשים בעינן כוונה להתיר, דהרי מתעסק פסול].

ויעוי' בקובה"ע דעוד יל"פ הקו', דחלות הפסול שחלה ע"י מחשבתו לא תחול. ושם ביאר הקו' ע"פ דברי הרמב"ם, דהוי כמטיל מום בקדשים, וזהו הלאו, וא"כ נימא דל"מ ההטלת מום וחלות הפסול.ועי' בקובץ הערות שם אות ג', דתי' כדלעיל דאמרי' אעל"מ רק בחלות שחלה ע"י דעת האדם, אבל חלות פסול הקרבן, הוי חלות של התורה, ולא חלות דידיה. ולכאו' דצ"ב האם פסול המחשבה הוא חלות של מחשבה דשייך שלא תחול, או דעצם ה'מציאות' שחישב פיגול וכו' זה עצמו פוסל את הקרבן, וכיון שזהו מציאות של קרבן שנעשה מתוך מחשבה פסולה, א"כ ל"ש לבטל את המציאות של המחשבה.

יש להביא עוד את העשה שתהא זביחתו לשם שלמים, וכן לאו דמטיל מום לפי הרמב"ן, ועי' ב'איסור' המחשבה עניני קדשים מש"כ שם.

עוד יש לברר גדר חלות המחשבה א"ז בקרבן או בעבודה, והאיסור הוא במחשבה או בעבודה.