98 עובד ע_ז וערל לב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' ער"ח ניסן תשס"ד

א] מנחות דק"ט., הכהנים ששמשו בבית חוניו לא ישמשו במקדש שבירושלים, וא"צ לומר לדבר אחר, שנאמר אך לא יעלו כהני הבמות אל מזבח ד' בירושלים כי אם אכלו מצות בתוך אחיהם, הרי הן כבעלי מומין חולקין ואוכלין ולא מקריבין.

והנה בזבחים דכ"ב:, ערל מנלן, אמר ר"ח וכו' מתורת יחזקאל בן בוזי למדנו, כל בן נכר ערל לב וערל בשר לא יבא אל מקדשי, ומנלן דמחלי עבודה, דכתיב בהביאכם בני נכר ערלי לב וערלי בשר להיות במקדשי לחלל את ביתי, תנו רבנן בן נכר יכול בן נכר ממש, ת"ל ערל לב, א"כ מה ת"ל בן נכר שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים וכו'.

והנה בפשוטו הי' נ', דדינא דמתני' דידן דכהנים ששמשו לע"ז פסולין, ודינא דברייתא דזבחים דערל לב פסול, ב' דינים נפרדים הם, שהרי ילפי' לה מתרי קראי, דדינא דכהנים ששמשו לע"ז ילפי' לה מקרא דלא יעלו כהני הבמות, ומקרא דיען אשר ישרתו אותם לפני גילוליהם וגו', ואילו דינא דערל לב נלמד מקרא דכל בן נכר ערל לב, ומקרא דבהביאכם בני נכר ערלי לב וגו'.

ולכאו' גם אין פסול כהנים ששמשו לע"ז משום פסולא דערל לב, ומכמה טעמים, חדא שהרי אתינן לפסלן אף אחר שעשו תשובה, ואילו משום פסולא דערל לב אין לפסול רק קודם שעשה תשובה, דאחר שעשה תשובה כבר אינו ערל לב, ועוד, שהרי בדינא דכהנים ששמשו לע"ז פסולין דעת רב ששת בסוגיין דהיינו אף בששגג בזריקה, ויליף לה מקרא דלמכשול עוון, ואילו פסולא דערל לב ל"ש רק במזיד דהוי ערל לב.

ומאידך גם אין לפסול בערל לב משום פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, שהרי בפשוטו פסולא דערל לב, הוי בכל מי שהוא מומר לכל התורה, ובמי שהוא כופר בתורה, ואילו פסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוי רק בשעבדו ע"ז, ואף בע"ז גופה לדעת ר"נ אין פסולין רק בזריקה, אך בשחט לע"ז לא מיפסל משום פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, אך פסולא דערל לב הוי בכל מומר לכל התורה, וודאי אף שחט לע"ז בכלל, ואך שאין לפסול משום זה היכא שעשה תשובה, וגם אין לפסול בזה בדהוי שוגג, וכנ"ל.

ולכאו' פשוט, דמה"ט אף לדעת ר"נ בסוגיין דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוי רק בזריקה, אך בשחיטה אינו נפסל אפי' בהזיד בשחיטה, מ"מ אינו כשר רק אחר שעשה תשובה, אך קודם שעשה תשובה ה"ה פסול, וכדמייתי' להלן בסוגיין דתניא דכהן שעבד ע"ז ושב קרבנו ריח ניחוח, ומוקמי' לה לדעת ר"נ בהזיד בשחיטה, והרי דאף דלי"ב לפסולא דכהנים ששמשו בע"ז, מ"מ כ"ז שלא עשה תשובה ה"ה פסול, ונ' פשוט דהיינו משום פסולא דערל לב, אשר מה"ט יש לפסלו כ"ז שלא עשה תשובה, ורק אחר שעשה תשובה שכבר אינו בכלל ערל לב, הוא דבעי' למיתי משום פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, ובזה הוא דחלוק שחט לע"ז מזרק לע"ז, דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוי רק בשירות ולא בשחיטה.

וע' בחי' הגרז"ס להלן, שעמד במש"א שם בגמ' דאילימא בשוגג מאי ושב שב ועומד הוא, ולכאו' הרי גם על שוגג שייך תשובה, וכתב בזה הגרז"ס, דהרי הא דבעי' כאן ששב הוא משום דבלא שב אע"ג דלאו שירות הוא, מ"מ הא פסול משום ערל לב וכו' כדאיתא בזבחים דכ"ב:, וזה ל"ש על שוגג כדמוכח שם להדיא, עכ"ד, וזה ככל מש"נ, ומש"כ דמוכח כן שם להדיא, נ' כונתו, למש"א שם בסוגיא דערל לב אין לבו לשמים, וזל"ש רק במזיד.

וע' עוד בליקוטי הלכות בסוגיין, אהא דתנן דה"ה כבעלי מומין חולקין ואוכלין וכו', וכתב בזה, דאף שידוע שערל אסור בקדשים, ובין ערל בשר ובין ערל לב שהוא בכלל מה שאמר הכתוב לענין פסח וה"ה לענין כל הקדשים כל בן נכר לא יאכל בו,[[1]](#footnote-2) שקאי על כל מי שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים כדמוכח בפסחים דצ"ו, והיינו ממש"א שם בו המרת דת פוסלת ואין המרת דת פוסלת בתרומה, משמע דקדשים דחמירי מתרומה דינו כמו פסח, מ"מ כיון ששב בתשובה אמרי' דתו ל"ה בכלל בן נכר, ורק לענין עבודה אסרן הכתוב אע"פ ששב כדאיתא בגמ' דשוב אין קרבנו ריח ניחוח, עכ"ד,[[2]](#footnote-3) ולהלן שם כתב עוד, דצ"ע היאך הדין לענין אם כפר בתורה אם עבודתו כשרה, ושחיטתו ודאי פסולה דלא גרע משחיטת חולין דקי"ל דשחיטתו נבילה, ומסתבר דהיכא דלא שב עבודתו פסולה, דהוא בכלל מש"א בכתוב כל בן נכר ערל לב וגו' לא יבוא אל מקדשי, ואיתא בזבחים דכ"ב דהאי בן נכר לאו בגוי מיירי אלא בישראל שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים, ומסתברא שכלול בזה בין שעבד ע"ז ובין שכפר בתורה, ולפ"ז איש כזה אסור לאכול בקדשים דהוא בכלל בן נכר דאסור באכילת פסח וה"ה לכל הקדשים וכנ"ל, אלא דקשה לפ"ז וכו', ולפי דברינו הלא אף אם אינו מודה בשאר דברי התורה ג"כ הוא פסול לעבודה וממילא אין לו חלק בכהונה וכו', והלא זה האיש אינו ראוי גם לאכילה דהוא בכלל בן נכר וכנ"ל, ואולי דכיון שיש בידו בכל רגע לשוב הוא בכלל ראוי לאכילה וחולק בהן, דאף דבסוגיא איתא לענין שגג בזריקה דאסור בעבודה, אף דזה בודאי לא גרע משב כדאיתא בגמ', היינו דוקא שם שעבד ע"ז, משא"כ בזה דהוא רק כפירה בעלמא מסתברא דתשובה מהניא ויכול לעבוד עבודה, עכ"ד, וצ"ב מה הוצרך להביא משגג בזריקה, להוכיח דל"מ תשובה, הרי מפורש הוא בסוגיין דאף אחר ששב אין קרבנו ריח ניחוח, והא דתניא דשב קרבנו ריח ניחוח מוקי לה ר"נ בשחיטה ור"ש מוקי לה בשוגג, וזה ככל הדברים שנתבארו בזה.

ב] אמנם הנה התוס' בזבחים דכ"ב:, ד"ה משום שאין לבו לשמים, ז"ל, אפי' שב בשעת עבודה אמרי' בסוף מנחות דאין קרבנו ריח ניחוח, ואע"ג דהשתא לבו לשמים מתחילה לא הי' לבו לשמים, עכ"ל.

והנה אי נימא דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז ופסולא דערל לב, הוו ב' פסולין נפרדים, הרי צ"ב מה שעמדו התוס' מהא דמיפסל אף אחר שעשה תשובה, שהרי באמת פסולא דערל לב הוי רק קודם שעשה תשובה, והא דמיפסל אפי' שב בשעת עבודה, אי"ז כלל משום פסולא דערל לב, אלא הוי זה פסולא אחרינא דכהנים ששמשו לע"ז, ומה ענין זה לסוגיא דהתם, וי"ל דמפסולא דכהנים ששמשו לע"ז לא מצינו כלל למילף לערל, שהרי הוי זה פסול מסוים מכח ששימש לע"ז, ואי"ז כלל משום דחשיב כערל, שהרי לדעת ר"ש מיפסל אף בשוגג, וגם הרי מיפסל אף בשעשה תשובה הגם שכבר אינו ערל כלל.

ויש ללמוד מד' התוס', דס"ל דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז, אי"ז כלל פסול מסוים בפנ"ע, אלא עיקר פסולן הוא משום דחשיב ערל לב, ופסולא דערל לב ופסולא דכהנים ששמשו לע"ז חד פסולא הוא, וע"כ שפיר עמדו בתוס' במש"א התם דערל לב אין לבו לשמים, שהרי מיפסל אף אחר שעשה תשובה.

וע' אחיעזר ח"ג סי' נ', שכבר עמד בזה, שמד' התוס' נ' דס"ל דכל פסולא דערל לב הוי רק בעובד ע"ז, והוי חד פסולא עם פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, ול"מ ע"ז תשובה, ועיי"ש שכתב שכן נ' גם מד' הרמב"ם דנקיט לענין עבודה ולענין אכילה עובד ע"ז דוקא, ונראה דמחלל שבת בפרהסיא לא נפסל לעבודה.

אך הביא שם לדקדק מד' רש"י בזבחים די"ח:, שכתב ז"ל, ערל לב - רשע, ונ' מזה שהוא רשע כעת, והיינו בשאר מומר,[[3]](#footnote-4) דאילו עובד ע"ז מיפסל לדעת ר"ש אף בשעשה תשובה, משום פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, והביא גם ד' הטו"א ריש חגיגה דף ד:, שנקט דכל מומר לכל התורה נפסל משום ערל לב, וכתב שם, דדין מומר לדבר א', תליא בפלוגתת ר"מ ורבנן אם מומר לדבר א' הוי מומר לכל התורה, עיי"ש, עכ"ד האחיעזר, ויש להעיר, שהטו"א שם כתב כן גם בדעת התוס' בזבחים הנז', דהמבו' בד' התוס' דפסולא דערל לב הוי רק בעובד ע"ז, היינו רק למה דקי"ל דמומר לדבר א' ל"ה מומר לכל התורה, עיי"ש בדבריו, אך צ"ע, דאכתי יש לפסול משום ערל לב אף היכא דליכא לפסולא דשמשו לע"ז, והיינו לדעת ר"נ בשחט לע"ז או בהשתחוה לה והודה בה, ואף לדעת ר"ש יש לפסול משום ערל לב במחלל שבת בפרהסיא, ובמי שכופר בתורה, דהוי מומר לכל התורה כולה, וצ"ע בזה.

אמנם צ"ע בזה, דאי נימא דפסולא דערל לב הוי רק בעובד ע"ז, א"כ הרי לדעת ר"נ דבשחט לע"ז אינו בכלל פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, הי' לנו להכשירו אף קודם ששב, וכבר נת' לעיל סק"א דבסוגיין מפורש שאף לדעת ר"נ אינו כשר רק אחר ששב, וצ"ע רב ד' האחיעזר שכתב דשאר מומר כשר לעבודה אף קודם ששב, ולכאו' זה נסתר מסוגיין, שמבואר להדיא דשוחט לע"ז שאינו בכלל פסולא דכהנים ששמשו לע"ז, מ"מ קודם ששב ה"ה פסול, אך למש"נ להלן סק"ד ניחא.

אך ראיתי בחזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח, שנקט שם דפסולא דערל לב הוי רק בעובד ע"ז, ול"מ בזה תשובה, וכדינא דסוגיין, אך שאר מומר וכופר בתורה ל"ה בכלל פסולא דערל לב, וכתב שם דמיהו כשלא שב נראה דלאו בר עבודה הוא, עיי"ש, ולא פירש לנו טעם פסולו, ויל"פ דהוא משום דחשיב כגוי, וע"כ עבודתו פסולה, ויל"פ עוד, דמי שכופר בקב"ה ובתורה ל"ח עבודתו עבודה, ומקור לפסול זה, נ' דיש להביא, ממה שמצינו בד' הראשונים והפוסקים שדנו בדין עובד ע"ז אם כשר לישא את כפיו, ומבו' בדבריהם דכל הנידון בזה הוא רק אחר שעשה תשובה, אך קודם שעשה תשובה ודאי הוא פסול, (ומבו' בפוסקים באו"ח סי' קכ"ח דאף שאר מומר לכל התורה אינו נושא את כפיו קודם ששב), וצ"ב משום מה הוא פסול, שהרי אינהו ס"ל דלא דמי לעבודה, ובע"כ דכ"ז שלא עשה תשובה יש לפסלו מסברא, וצ"ע עוד בזה, ולכאו' צ"ל דמה"ט הוא שאף לדעת ר"נ פסול שוחט לע"ז קודם ששב.

וע' עוד באחיעזר ובחזו"א שם מש"כ בביאור ד' הריטב"א בחולין במי שאינו מודה בעבודה, עיי"ש בדבריהם.

ג] ויש להוסיף בזה, חדא, דהא דס"ל לרש"י דפסולא דערל לב הוי בכל מומר לכל התורה, ואי"ז שייך כלל לפסולא דכהנים ששמשו לע"ז, נ' דרש"י אזיל לטעמי' בזה, דהנה התוס' בסוגיין הביאו בשם רש"י, והובא ג"כ בתוס' הרא"ש סוטה דל"ט, שכתב דהא דקתני דלא ישמשו במקדש שבירושלים, ולהכי איצטריך בירושלים לאשמועינן דבנוב וגבעון היו מותרין לשמש, עכ"ל, והנה הרי פשוט דפסולא דערל לב הוי אף בנוב וגבעון, שהרי נכלל בקרא פסולא עם פסולא דערל בשר, ואף עבדינן צריכותא מזל"ז, ופסולא דערל בשר ודאי הוי אף בנוב וגבעון, ואף בבמה בפשוטו הוא פסול, אך עי' בזה במשך חכמה לך לך, שדן לומר שיהא כשר בבמה, כיון שכל פסולו הוא משום דחשיב כזר, וכמש"כ הרמב"ם, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדיני במה, ואכמ"ל, ונ' דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דפסולא דערל לב הוי בכל מומר, והוי פסול אחר מפסולא דכהנים ששמשו לע"ז, וע"כ הגם דפסולא דערל לב ודאי הוי אף בנו"ג, מ"מ פסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוי רק בירושלים, וילפי' לה מקרא דלא יעלו כהני הבמות אל מזבח ד' בירושלים, אך לדעת הרמב"ם והתוס' דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוא משום פסולא דערל לב, הרי ודאי דמיפסלי אף בנוב וגבעון, וע"כ דעת הרמב"ם בהל' נשיאת כפים דעובד ע"ז אין נושא כפיו, ושלא כד' רש"י שכתב שאין לפסלו לנשיאות כפים כיון שאף בנוב וגבעון היו מותרין לשמש וכ"ש בזה"ז, אך להרמב"ם לטעמי' שפסולין אף בנו"ג, שפיר י"ל דמיפסלי אף לנשיאת כפים.

ויש להוסיף עוד, דהנה הליקוטי הלכות בסוגיין עמד בהמבואר בד' הרמב"ם סוף הל' ביאמ"ק ובד' התוס' זבחים דכ"ב:, דכהנים ששמשו לע"ז שעבדו מחלי עבודה, ועמד בזה דמנא להו ד"ז, הרי לישנא דגמ' מ' דרק אין קרבנם ריח ניחוח, ועמש"נ בזה לעיל סק"א בהערה, ונ' פשוט, דלהרמב"ם והתוס' לטעמייהו, פשיטא שה"ז מחלל עבודה, שהרי ס"ל דכהנים ששמשו לע"ז הוו בכלל ערל לב, ובערל לב הרי ילפי' מקרא בזבחים דכ"ב: שהוא מחלל עבודה, וע"כ לדעתם פשיטא דכהנים ששמשו לע"ז מחללין עבודה, ואף לאחר שעשו תשובה, כיון דילפי' מקראי דאכתי הוו בכלל ערל לב, ול"מ להו תשובה.

ד] אמנם באמת נ' די"ל, דהא דס"ל להרמב"ם והתוס' דפסולא דערל לב הוי רק בעובד ע"ז, ל"ה מכח קרא דכהני הבמות ודיען אשר ישרתו אותם לפני גילוליהם, אלא היינו דבלישנא דבן נכר נכלל רק עובד ע"ז שעובד אלהי נכר הארץ.

ולפ"ז נמצא, דאף לדעת ר"נ דהשוחט לע"ז והמשתחוה ומודה בה אינו בכלל פסולא דכהני הבמות אשר ישרתו אותם לפני גילוליהם, מ"מ ודאי פסול משום ערל לב.

ואשר ע"כ שפיר ניחא הא דמבו' בסוגיין דאף לדעת ר"נ מיפסל השוחט לע"ז קודם שעשה תשובה, ועמדנו בזה לעיל סוסק"ב, והיינו משום פסולא דערל לב, דמודו הרמב"ם והתוס' דפסולא דערל לב הוי אף בגוני שאינו בכלל פסולא דכהני הבמות וכו'.

וד' התוס' בזבחים דכ"ב:, נ' שהם לדעת ר"ש דקי"ל כוותי', דלדידי' כל עובד ע"ז הוי בכלל קרא דכהני הבמות, ומיפסל אף אחר שעשה תשובה, ולדידי' נמצא דבכל גווני דהוי בכלל ערל לב מיפסל אף אחר שעשה תשובה, ושפיר הקשו התוס' דא"כ נמצא דערל לב פסול אף שלבו לשמים.

ובזה ניחא גם מה דקשיא לדעת הרמב"ם והתוס', דפסולא דערל לב ופסולא דכהנים ששמשו לע"ז חד פסולא הוא, דהיאך מצינו לפרש קרא דערל לב בעובד ע"ז, הרי לדעת ר"ש מיפסל בזה אף בשוגג, אשר לכאו' אין לנו לחשבו ערל לב.

אך לפי המבו' ניחא, דלדעת ר"ש נוקי לקרא דערל לב, בשוחט לע"ז שאינו נפסל רק במזיד, וכן יש להעמיד במשתחוה ומודה בה, בפשוטו אינו נפסל אלא במזיד, וכמבו' להלן בסוגיין דקיילי משוחט לע"ז, אך הרמב"ם פסק דמיפסלי אף בשוגג, ועמדו ע"ז הלח"מ בהל' נשיאת כפים והליקוטי הלכות בסוגיין, והוי בכלל ערל לב, דכל עובד ע"ז נכלל בכלל פסולא דבן נכר ערל לב.

ולפ"ז נדחה כל מש"נ לעיל סק"ג, שהרי לעולם אף לדעת הרמב"ם והתוס' הי' מקום לומר דדינא דכהנים ששמשו לע"ז דל"מ להו תשובה, הוי רק בירושלים, וגם שפיר הי' מקום לומר דאם עברו ועבדו אינם מחללין עבודה, וז"ב.

ונ' לסייע עוד לזה, דהנה האחיעזר שם כתב דמד' הרמב"ם בפ"ט מהל' ק"פ נ' דגם פסולא דבן נכר באכילת פסח הוי רק בעובד ע"ז, וכ"כ החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח, והנה הרי בפסולא דבן נכר באכילת פסח נקטו האחרונים דודאי אם עשה תשובה אוכל בפסח, ע' מנ"ח מ' י"ג וחזו"א שם, וכן מבו' בד' התוס' בפסחים, וכמו שהביא החזו"א, והרי דל"ד פסולא דבן נכר באכילת הפסח לפסולא דבן נכר בעבודה, וצ"ב דא"כ מנ"ל דלא מיפסל אלא העובד ע"ז, הרי פסול בן נכר באכילה ל"ש כלל לפסולא דכהני הבמות, שהרי באכילה לא מיפסל אלא קודם שעשה תשובה, וכדתנן במתני' שכהנים ששמשו וכו' הרי אלו כבעלי מומין חולקין ואוכלין, (אך הרמב"ם השמיט לדין זה, ויבו' בעזה"י להלן ס"ק ה' ז' וט'), ובע"כ כמש"נ, דהא דבן נכר הוי רק העובד ע"ז, אי"ז כלל מכח קרא דכהני הבמות ודיען אשר ישרתו אותם לפני גילוליהם, אלא היינו משום דלישנא דבן נכר מתפרש רק על עובד אלהי נכר, וע"כ אף לענין אכילת הפסח לא מיפסל רק העובד ע"ז, אך להלן סוסק"ז נת' בפרט זה באופן אחר, עיי"ש.

אמנם עיקר דברינו אין מתישבים כ"כ בד' הרמב"ם, שהרי מדבריו בפ"ו מביאמ"ק ה"ח נ' דמפרש, דהא דכתיב בקרא בן נכר ערל לב וגו', היינו דבן נכר ה"ז גוי, ופירש לנו הכתוב דערל לב וערל בשר הוו כבן נכר, עייש"ה בד' הרמב"ם, ולפ"ז אין לומר כדברינו דמשמעות דבן נכר הוא רק בעובד ע"ז, שהרי הא דכתיב בקרא בן נכר אי"ז כלל פירושא דערל לב, וצ"ע עוד בזה.

ה] אמנם בעיקר מה שנקטו האחרונים, דלא מיפסל בן נכר באכילת הפסח אלא בשלא עשה תשובה, וכ"נ גם סתימת ד' הרמב"ם בהל' ק"פ, צ"ע בזה, שהרי הרמב"ם כתב בפ"י ממעה"ק ה"כ, ז"ל, וכל איש שאינו ראוי לעבוד אינו ראוי לאכול, חוץ מבע"מ שהרי נתפרש בתורה, עכ"ל, ונ' להדיא מד' הרמב"ם שדעתו שהעובד ע"ז שאינו ראוי לעבוד אף אחר שעשה תשובה, אף אינו ראוי לאכול.

אך צ"ע בזה, שהרי להדיא תנן במתני' שהרי הן כבע"מ חולקין ואוכלין, אך באמת הרמב"ם השמיט לדינא דמתניתין שחולקין ואוכלין, ובסהמ"פ הביאו מהצ"פ שעמד בזה, ואין הספר תח"י, ונ' להדיא מזה שדעת הרמב"ם הוא שאינם חולקין ואוכלין, שהרי לא כתב בשום מקום שדינם כבעלי מומין, וא"כ כיון שכתב בפ"י ממעה"ק דכל מי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק חוץ מבע"מ ואינו אוכל חוץ מבע"מ, הוי בכלל זה המשמש לע"ז שאינו חולק ואינו אוכל, ולכאו' נ' שהרמב"ם מפרש דהא דתנן דה"ה חולקין ואוכלין, קאי על כהנים ששמשו בבית חוניו, שהם אינן פסולין לעבודה, וכמש"כ הרמב"ם ספ"ט מביאמ"ק שאם עבד לא פסל, וע"כ ה"ה חולקין ואוכלין, אך אה"נ כהן ששימש לע"ז אינו חולק ואוכל, ומצינו כן בתשובת רגמ"ה שהביא האו"ז בהל' נשיאת כפים סי' תי"ב, שדן לפרש כן דמתני' קאי רק על כהנים ששמשו בבית חוניו, עיי"ש, ויש לסייע עוד לזה בדעת הרמב"ם, דהנה הרי רגמ"ה שם כתב להכשירן לנשיאת כפים, כיון דהוי כבע"מ, וע"כ אף ראוי לישא כפיו כבעל מום, אך הרי הרמב"ם ס"ל בפט"ו מנשיאת כפים שהעובד ע"ז אינו נושא את כפיו, וזה סייעתא לפרש שדעת הרמב"ם דהעובד ע"ז גרע מבע"מ, ואף אינו חולק ואוכל, וה"נ גרע מבע"מ ואינו נושא את כפיו.

ו] ונ' די"ל בזה, דהנה דעת הרמב"ם בפט"ו מנשיאת כפים דכהן שעבד ע"ז אינו נושא את כפיו לעולם, שנא' אך לא יעלו כהני הבמות וגו' וברכה כעבודה היא שנא' לשרתו ולברך בשמו, עכ"ל.

אמנם הנה התוס' בסוגיין הביאו מש"כ רש"י להכשירן לנשיאת כפים, שהרי בגמ' תענית דכ"ז. אמרו, אי מה משרת בע"מ לא אף מברך בע"מ לא, ת"ל לעמוד לשרת לעמידה הקשתיו ולא לדבר אחר, וצ"ב דעת הרמב"ם דלמד דכ"ה דפסול לעבודה אף אינו נושא את כפיו, וע' מג"א סי' קכ"ח סקנ"ד מש"כ בדעת הרמב"ם, וית' בעזה"י להלן סק"ט.

ונ' בדעת הרמב"ם בתרי גווני, חדא, דהנה הרמב"ם בפ"ו מביאמ"ק ה"ח, ז"ל, הערל ה"ה כבן נכר, שנאמר כל בן נכר ערל לב וערל בשר, לפיכך ערל שעבד חילל עבודתו ולוקה כזר שעבד וכו', עכ"ל.

והנה נ' פשוט, דה"נ ערל לב שעבד לוקה כזר שעבד, שהרי הא דערל לוקה כזר ילפי' לה מדחשבי' קרא כבן נכר, וא"כ ה"נ ערל לב דחשבי' הך קרא כבן נכר לוקה כזר שעבד.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא שאף אינו נושא את כפיו, דכיון דגלי לן קרא דחשיב כזר לענין עבודה, הרי ה"נ אינו נושא את כפיו, דל"ד לפסולי עבודה שאינם פסולין לנשיאת כפים, דרק שאר פסולין דהוו פסולין בעלמא לענין עבודה לא מיפסלי לנשיאת כפים, אך ערל לב שפסולו לעבודה הוא משום דחשיב כזר, הרי דכ"ה דמיפסל לעבודה ה"נ מיפסל לנשיאת כפים.

אך כ"ז ניחא רק אי נימא בדעת הרמב"ם דפסולא דכהנים ששמשו לע"ז הוי חד פסולא עם פסול ערל לב, אך למש"נ לעיל סק"ד די"ל דמודה הרמב"ם דפסולא דערל לב ל"ש רק במזיד ורק בשלא עשה תשובה, לא א"ש, (אך כבר נת' שם בסוסק"ד שדברינו שם אין מתישבים למש"כ הרמב"ם בפ"ו מביאמ"ק הנז').

וזה ביאור מש"כ הרמב"ם דברכה כעבודה היא וכו', אשר צ"ע שהרי בגמ' אמרו דלעמידה הקשתיו ולא לדבר אחר, אך לפמש"נ נ', דהאמנם ודאי לא הוקש נשיאת כפים לדיני עבודה, רק לענין עמידה, וע"כ כל הפסולין לעבודה אינם פסולין לנשיאת כפים, אך ערל לב שפסולו לעבודה הוא משום דחשיב כזר, הרי שמסברא יש לפסלו אף לנשיאת כפים, שהרי נשיאת כפים בעיא כהונה, ואך שהי' לנו להכשירו משום דכל הא דחשיב כזר הוי רק לענין עבודה, אך לענין שאר דיני כהונה הרי הוי ככהן, ואסור לישא גרושה וליטמא למתים, וע"ז הוא דילפי' מקרא דברכה כעבודה היא, וקדושת הכהונה דבעי' לברכה הוי כקדושת הכהונה דבעי' לעבודה, וע"כ ערל לב דחשיב כזר לענין עבודה, הרי דה"נ חשיב כזר לענין ברכה.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דהנה ביסוד הדין דכהנים ששמשו לע"ז פסולין לעבודה אף אם עשו תשובה, יל"פ בתרי גווני, הא', דהפגם דמשרתי ע"ז ל"מ לי' תשובה, ואף אחר שעשו תשובה אכתי חשיבי משרתי ע"ז, והב', דלעולם ודאי מהני תשובה לזה, ואך נלמד מקרא דכל ששמש לע"ז אחלי' לקדושת כהונתו, וכמו שהביאו התוס' מס' הזהיר דאחלי' לקדושתי', וע"כ הוא דל"מ לזה תשובה, דהגם דאחר שעשה תשובה כבר אינו בכלל משרתי ע"ז, מ"מ כיון שכבר נתחלל מן הכהונה לא הדרא חיילא עלי' קדושת כהונה.

וי"ל בדעת הרמב"ם כהאופן השני, דהא דילפי' מקרא דמשרתי ע"ז מיפסלי אף אחר שעשו תשובה, הוא משום דכל שעבד לע"ז אחלי' לקדושתי', וע"כ ל"מ לי' תשובה שכבר נתחלל מן הכהונה.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דילפי' מינה לנשיאת כפים שאף לא ישא את כפיו, דהאמנם שאר פסולי עבודה לא מיפסלי לנשיאת כפים, דלעמידה הקשתיו ולא לדבר אחר, אך העובד לע"ז דחזינן דשאני משאר פסולין דל"מ לי' תשובה אף שעי"ז כבר אינו בכלל משרתי ע"ז, ול"ד לשאר פסולי עבודה דכל שעבר פסולן מהן מיתכשרי לעבודה, והיינו בע"כ משום דע"י שעבד לע"ז אחלי' לקדושתי' מיני', וע"כ הוא דל"מ לי' תשובה, וכנ"ל, וע"כ אף יש לפסלו לנשיאת כפים, כיון שנתחלל מן הכהונה, ואך דבלא הא דברכה כעבודה היא, לא הי' נפסל לנשיאת כפים, שהרי לענין איסור גרושה וטומאה למתים לא נתחלל מן הכהונה, וה"נ מהיכ"ת שנתחלל לענין נשיאת כפים, אך כיון דחשיב קרא ברכה כעבודה, הרי שכל דנתחלל מכהונה לענין עבודה, אף נתחלל לענין ברכה דדמיא לה.

ונפ"מ בין ב' הדרכים בזה, הוא במה שנחלקו האחרונים בדין ערל בשר, אם נושא את כפיו לדעת הרמב"ם, ע' ב"ח מג"א פר"ח ופרמ"ג וביאור הלכה או"ח סי' קכ"ח, וי"א שאף להחולקים על הרמב"ם אינו נושא את כפיו, ע' מה שהביא הביאוה"ל שם, ולמש"נ הוא תלוי בב' הדרכים שנתבארו בדעת הרמב"ם, דלהדרך הא' דהא דעובד ע"ז אינו נושא את כפיו הוא משום דחשיב כזר מקרא דכל בן נכר ערל לב, הרי דה"נ ערל בשר דחשיב כזר מכח האי קרא אינו נושא את כפיו, וכבר כ"כ הפרמ"ג באש"א נ"ד בתו"ד, דלמש"כ הרמב"ם דערל חשיב כזר, ודאי דאף אינו נושא את כפיו, אך בפשוטו דבריו צ"ע, שהרי ל"ח כזר רק לענין עבודה, אך לשאר דיני כהונה הוי כהן גמור, ורמז לזה הביאוה"ל שם, אך אם נפרש דהא דעובד ע"ז אין נושא את כפיו הוא משום שדינו כזר לענין עבודה, הרי דה"נ ערל בשר אינו נושא את כפיו, אך להדרך הב' דהא דעובד ע"ז אינו נושא את כפיו הוא משום דאחלי' לקדושת כהונתו, הרי דערל דלא אחלי' לקדושת כהונתו, שהרי מהני לי' מילה להכשירו, (וכל כהן בתחילתו ערל הוא), ול"ד לעובד ע"ז דל"מ לי' תשובה להכשירו, אשר מזה ילפי' דשורש פסולו הוא משום דאחלי' לקדושת כהונתו, אין לפסלו לישא את כפיו.

ז] ומעתה נ', דמה"ט הוא מש"כ הרמב"ם דכל מי שאינו ראוי לעבוד אינו ראוי לאכול, אשר נ' מזה דעובד ע"ז אינו אוכל בקדשים אף אחר שעשה תשובה, ונת' לעיל להקשות, שהרי לכאו' כל מה שאינו אוכל בקדשים הוא משום הא דכתיב בפסח דכל בן נכר לא יאכל בו, ולענין פסח בפשוטו כל שעשה תשובה ה"ה אוכל בפסח.

אך למש"נ א"ש היטב, דהא דעובד ע"ז אינו אוכל בקדשים אי"ז כלל מכח קרא דכל בן נכר לא יאכל בו האמור בפסח, ולעיל סק"א בהע' נת' לדון דאין איסור זה נוהג אלא בפסח, אלא היינו או משום דחשבי' רחמנא כזר, מדמדמי לי' קרא לבן נכר, או משום דאחלי' לקדושת כהונתו, מדחזינן דל"מ לי' תשובה, וכי היכי דאינו נושא את כפיו, ה"נ אף אינו אוכל בקדשים, והא דבעי' בפסח לקרא לאסור בן נכר, הוא משום דה"ט דחשבי' רחמנא כזר ודאחלי' לקדושת כהונתו ל"מ אלא לאסרו בקדשי קדשים האסורין לזרים, אך אין לאסרו מכח זה בקדשים קלים הנאכלין לזרים, וע"כ בעי' לקרא לאסרו בפסח הגם שהוא נאכל לזרים.

ונ' דמה"ט הוכרח הרמב"ם לפרש דמתני' דה"ה כבע"מ חולקין ואוכלין, לא קאי על כהן שעבד לע"ז, וכמש"נ לעיל ריש סק"ה בדעתו, שלהדרך הא' הרי כהן שעבד לע"ז חשבי' רחמנא כזר, מדמדמי לי' לבן נכר, ולהדרך הב' הרי אחלי' לקדושת כהונתו מדל"מ לי' תשובה, וא"כ ודאי שאף לי"ל זכות חלוקה בקדשים, וודאי שאף אסור לאכול, וע"כ בע"כ לפרש למתני' על כהני בית חוניו דלא חשיבי כזרים ולא נתחללה קדושת כהונתן, והא דל"מ להו תשובה נ' דהוא משום קנסא, שהרי כל עיקר פסולן הוי משום קנסא כדמ' בסוגיא דע"ז דנ"ב:, וע"כ שפיר הן חולקין ואוכלין קדשים.

ויש להוסיף עוד לפ"ז, דהנה לעיל סוסק"ד נת' להעיר שהרי ל"ד פסולא דבן נכר בעבודה לאיסורא דבן נכר באכילת פסח, דפסולו לעבודה הוי אף שעשה תשובה ואיסורו באכילה הוי רק קודם שעשה תשובה, וצ"ע דא"כ מנלי' להרמב"ם דבן נכר לאכילת פסח היינו רק בעובד ע"ז, עיי"ש מש"כ בזה, אך למש"נ עתה י"ל, דלעולם שם בן נכר לפסול עבודה ושם בן נכר לאיסור אכילה חד הוא, ואך דלענין פסול עבודה ל"מ לי' תשובה כיון שכבר נתחללה קדושת כהונתו, ומשא"כ לענין איסור אכילה שנאסר אף בפסח שמותר לזרים, שאי"ז משום חילול קדושתו, אלא הוי זה איסור בעלמא על בן נכר, הרי שכל שעשה תשובה וכבר אינו בכלל בן נכר אין לאסרו באכילה, (דהאמנם אם הא דפסול לעבודה אף אחר שעשה תשובה הי' משום דל"מ לי' תשובה ואכתי חשיב בן נכר, הי' נמצא דל"ד שם בן נכר לפסול עבודה לשם בן נכר לאיסור אכילה, אך כיון שנת' דלעולם ל"ח בן נכר אחר שעשה תשובה, ואך דמ"מ פסול לעבודה כיון שכבר נתחללה קדושת כהונתו, הרי שאי"ז טעם רק לפסלו לעבודה ולא לאסרו באכילה, וכמש"נ).

ח] אמנם אכתי צ"ע בזה בדעת הרמב"ם מכמה טעמים, **א'**, דלמש"נ הי' בדין, דשגג בשחיטה דלא מיפסל לעבודה, ורק לכתחילה הוא שלא יעבוד, אף ישא את כפיו, כיון דל"ה כזר וגם לא נתחללה קדושת כהונתו, ומסתימת ד' הרמב"ם בהל' נשיאת כפים נ' שאינו נושא את כפיו, וע' כן בפר"ח או"ח סי' קכ"ח, דלכך סתם הרמב"ם ולא חילק דבשוחט נושא את כפיו, משום שדעת הרמב"ם דאף השוחט לע"ז לא יעבוד לכתחילה, וע"כ אף אינו נושא את כפיו, (אך כתב שם דמ"מ נפ"מ בזה כשעלה לדוכן, דבשחיטה אם עלה לא ירד ובשאר עבודות ירד, וצ"ב, ועמש"נ בפרט זה להלן סוסק"י).

**ב'**, דהנה נת' לעיל סק"ה בדעת הרמב"ם, דהא דתנן במתני' שה"ה כבעלי מומין חולקין ואוכלין, לא קאי על כהנים ששמשו לע"ז, אלא קאי על כהני בית חוניו, שהרי בכהנים ששמשו לע"ז נ' להדיא מד' הרמב"ם שאינם חולקין ואוכלין, והנה לפ"ז צ"ל, דקרא דעל כן לא יעלו כהני הבמות, דכתיב בי' כי אם אכלו מצות בתוך אחיהם, לא קאי על כהנים ששמשו לע"ז אלא על כהנים ששמשו בבית העשוי להקריב לשם ככהני בית חוניו, וצ"ע רב ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפט"ו מנשיאת כפים דכהן שעבד ע"ז וכו' אינו נושא את כפיו שנא' אך לא יעלו כהני הבמות וגו', עכ"ל, והרי להדיא דהך קרא קאי על כהן שעבד ע"ז, וכהני בית חוניו לא נז' בד' הרמב"ם שאין נושאין כפיהם, וי"ל דכיון דכל פסולן הוא משום קנס, כמבו' בסוגיא דע"ז דנ"ב:, לא קנסום שלא לישא כפיהם, ולפ"ז הדר צ"ע מ"ט השמיט הרמב"ם לדינא דחולקין ואוכלין ואדרבה נ' מדבריו שאין חולקין ואוכלין, הרי בהך קרא דעל כן לא יעלו כהני הבמות כתיב כי אם אכלו מצות בקרב אחיהם, ומפרשי' לה במתני' שחולקין ואוכלין.

**ג'**, בעיקר הדבר צ"ע, מ"ט בהל' ביאמ"ק הביא הרמב"ם לקרא דיחזקאל דלא יגשו אלי לכהן לי, ואילו בהל' נשיאת כפים הביא לקרא דמלכים דאך לא יעלו כהני הבמות.

**ד'**, גם צ"ע באמת מ"ט בעי' להנך תרי קראי, דבמתני' הביאו לקרא דמלכים ובגמ' הביאו לקרא דיחזקאל, דהאמנם בקרא דמלכים לא סגי, ובעי' לקרא דיחזקאל למילף מיני' דדוקא אי עביד שירות, אך מ"ט הזכירה מתני' לקרא דמלכים, כיון דבלא"ה בעי' לקרא דיחזקאל ללמוד ממנו חילוקי הדינים, והאמנם לדעת רש"י ניחא, דבעי' לקרא דמלכים למילף מיני' דלא מיפסלי אלא למקדש שבירושלים, אך כשרים לעבוד בנוב וגבעון, אך לדעת הרמב"ם שנת' לעיל סק"ג שלדעתו מיפסלי אף בנוב וגבעון, צ"ע מה בעי' לקרא דמלכים.

ט] ונ' די"ל בדעת הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בפ"ט מביאמ"ק הי"ג כתב דהשוחט לע"ז בשוגג אם עבר והקריב קרבנו ריח ניחוח וכו', ואעפ"כ לכתחילה לא יעבוד, ועיי"ש במפרשים שעמדו בזה, דמנלי' להרמב"ם דלכתחילה לא יעבוד.

ונ' די"ל בזה בדעת הרמב"ם, דס"ל דבדין עובד ע"ז איכא בזה ב' דינים חלוקין, דקרא דיחזקאל הוי דין פסול דהעובד ע"ז מיפסל לעבודה, והוי בכלל ערל לב, אך קרא דמלכים הוי דינא דלכתחילה דלא יעלו כהני הבמות, אך אם עבדו לא חיללו.

והיינו דבזורק לע"ז לדעת ר"נ, או אף בשוחט לע"ז במזיד לדעת ר"ש, הוי בכלל קרא דלא יגשו אלי לכהן לי, ומיפסלי אף בדיעבד, אך בגווני דל"ה בכלל הך קרא, והיינו השוחט לע"ז לדעת ר"נ אף במזיד ולדעת ר"ש רק בשוגג, וכן המתשחוה והמודה בה לדעת ר"נ, מ"מ אי"ב לדינא דלא יעלו כהני הבמות, ואך דמשו"ז לא מיפסל, שהרי לא שנה עליו הכתוב לעכב, (ולהלן יתבאר עוד דיל"פ דהוי זה קנס בעלמא, וע"כ לא מיפסל), ורק לכתחילה הוא שלא יעבוד.

ולפ"ז נמצא דהרמב"ם מפרש, דהא דתנן במתני' וא"צ לומר לדבר אחר שנא' אך לא יעלו וכו', לא קאי על כהן שזרק לע"ז, שהרי בזה ל"ב להך דינא שאינו אלא דינא דלכתחילה, אלא יש לפסלו משום קרא דיחזקאל, אלא קאי על כהן ששחט לע"ז בשוגג, שאין לפסלו משום קרא דיחזקאל, וכדממעטי' לי' משום שאינו שירות, ובזה בעי' לדינא דלא יעלו כהני הבמות, דמשו"ז אסור לו לעבוד לכתחילה.

ונמצא לפ"ז, דמקורו של הרמב"ם דהשוחט לע"ז לכתחילה לא יעבוד, הוא ממתני' דא"צ לומר לדבר אחר, דמפרש לה הרמב"ם בשוחט לע"ז בשוגג.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דכהן שעבד לע"ז אינו חולק ואוכל בקדשים, דלעולם הא דקתני במתני' שה"ה כבע"מ חולקין ואוכלין לא קאי על כהני בית חוניו אלא על המשמש לדבר אחר, אך הרי לא קאי אלא על כהן ששחט לע"ז בשוגג, דלא מיפסל לעבודה, אך כהן שזרק לע"ז או ששחט לע"ז במזיד, דמיפסל לעבודה מקרא דיחזקאל, אף אינו חולק ואוכל בקדשים, ושפיר ניחא פסק הרמב"ם דכהן שפסול לעבודה משום שעבד ע"ז אף אינו חולק ואוכל בקדשים, ודינא דשגג בזריקה חולק ואוכל בקדשים לא הוצרך הרמב"ם להביאו, דכיון שאם עבד עבודתו כשרה, אינו בכלל הנך שכתב הרמב"ם בפ"י ממעה"ק שאינם חולקין ואוכלין.

י] ולפ"ז נ', דמה"ט הוא שהביא הרמב"ם בהל' נשיאת כפים לקרא דמלכים, דבאמת משום דינא דקרא דיחזקאל דלא יגשו אלי לכהן לי, לא הי' לנו לפסלו לנשיאת כפים, שהרי אמרי' בתענית דלעמידה הקשתיו ולא לדבר אחר, וע"כ כל מה שאינו נושא כפיו הוא רק משום דינא דקרא דמלכים דעל כן לא יעלו כהני הבמות.

ויסוד הדברים בזה, הוא עפמש"כ המג"א בסי' קכ"ח סקנ"ד, ז"ל, ואף להרמב"ם וסייעתו שפוסלין מומר, היינו משום דטעמא דמומר פסול לעבודה משום דקנסינהו כדאיתא בע"ז פ"ד, וא"כ ה"ה דקנסינהו דפסול לנשיאת כפים וכו', עכ"ל, ובס' חמד משה שם תמה ע"ז, שהרי כל מה שאמרו בגמ' דהוא משום קנס, הוי רק בכהנים ששמשו בבית חוניו, אבל כהן ששימש לע"ז מדינא פסול, ועיי"ש במחה"ש שהוסיף, שהרי חזינן דכהן ששימש בבית חוניו אין עבודתו פסולה בדיעבד, ול"ד לכהן שעבד ע"ז, והיינו בע"כ משום דכהן ששימש בבית חוניו אין פסולו אלא משום קנס, וע"כ אי"ז פסול בדיעבד, ול"ד לכהן שעבד ע"ז דפסול מדינא, וכן פירשו מפרשי הרמב"ם דהטעם דכהן ששימש בבית חוניו לא מיפסל בדיעבד הוא משום שאי"ז אלא קנס, ועיי"ש במחה"ש מש"כ לישב, דהגם דעובד ע"ז פסול מדינא, מ"מ כיון דהמשמש בבית חוניו קנסוהו לענין עבודה, ה"נ יש לקנסו לענין נשיאת כפים, וע"כ מכ"ש שיש לקנוס עובד ע"ז לענין נשיאת כפים, אך כתב דאכתי ק' בזה ל' המג"א שכתב דטעם פסול מומר לעבודה הוא משום דקנסינהו, ועיי"ש שכתב שכונת המג"א הוא לגמ' דע"ז דנ"ד., דאמרי' דילמא שאני כהנים משום דבני דעה נינהו, ופירש"י וקנסא הוא, והרי דאף בע"ז דמדינא אסורין, מ"מ טעמא דקרא הוא משום קנס, ואע"ג דאמר בגמ' ודילמא, ס"ל למג"א שאינו דרך דחוי בעלמא, ומש"א ודילמא היינו רק דלפי האמת קנסו אף בדל"ה בני דעה, עכ"ד.

ולמש"נ נ' על דרכו של המג"א, דהאמנם משום דינא דקרא דיחזקאל דלא יגשו אלי לכהן לי, דהוי זה פסול לעבודה, אין לאסרן בנשיאת כפים, ורק משום דינא דקרא דמלכים דלא יעלו כהני הבמות, דמשום הך דינא לא מיפסל בדיעבד, והיינו משום דאי"ז אלא קנסא בעלמא, וכדחזי' דמדמי' במתני' דינא דכהנים ששמשו בבית חוניו לדינא דכהני הבמות, ודינא דמשמשין בבית חוניו הרי אמרי' בגמ' בע"ז דהוי קנסא בעלמא, ע"כ משו"ז יש לקנסן אף שלא ישאו כפיהן.

ומתבאר היטב לפ"ז מה שדקדק הרמב"ם והביא בהל' נשיאת כפים לקרא דמלכים, ולא הביא לקרא דיחזקאל שהביאו בהל' ביאת מקדש, דמשום דינא דקרא דיחזקאל לא הי' לנו לאסרו לישא את כפיו, ורק משום דינא דקרא דמלכים דהוי קנסא, אף יש לנו לאסור עליו לישא את כפיו, וכמש"נ.

ולפ"ז ניחא גם מה שנ' מד' הרמב"ם שאף שגג בשחיטה אינו נושא את כפיו, דאף דלא מיפסל לעבודה ול"ח כזר ולא אחלי' לקדושתי, מ"מ כל היכא שקנסוהו שלא יעבוד, אף קנסוהו שלא ישא את כפיו.

ומתישב עוד לפ"ז, מה שרמז הפר"ח באו"ח סי' קכ"ח להעיר, במה שלא חילק הרמב"ם בהל' נשיאת כפים בין כל עובד ע"ז לשגג בשחיטה, והרי עובד ע"ז עבודתו פסולה אף בדיעבד, ואילו שגג בשחיטה רק לכתחילה לא יעבוד, ונפ"מ בזה אם עלה לדוכן דבשחיטה אם עלה לא ירד ובשאר עבודות ירד, אך למש"נ נמצא דאין לחלק בזה בין שחיטה לשאר עבודות, שהרי אף בעבד שאר עבודות מה שאינו נושא את כפיו אינו כלל מכח הדין דמיפסלי לעבודה, אלא רק מכח הדין דאסורין בעבודה משום קנסא, ובדין זה הרי ליכא נפ"מ בין שחיטה לשאר עבודות, ואדרבה כל עיקר הך דינא נאמר בשוחט בשוגג, דבשאר עבודות ל"ב לדין זה, שהרי פסול לעבודה משום דינא דלא יגשו אלי לכהן לי, וא"ש היטב דעת הרמב"ם בעזה"י.

1. והנה נקט הח"ח דאיסורא דבן נכר אינו איסור מסוים בפסח אלא הוא אסור בכל הקדשים, אך לכאו' יל"ד ולומר דהוי זה איסור מסוים בפסח ולא ילפי' מיני' לשאר קדשים, ולא נז' איסור זה בד' הרמב"ם רק בפסח, והנה אמנם ע' בכס"מ פ"י ממעה"ק ה"ט, במש"כ הרמב"ם שם דערל אסור בקדשים, ובמגי' בד' אמשטרדם ובהגה' בן ארי' מה שביארו הילפותא לזה, ולכאו' לדבריהם יש ללמוד גם לאיסור דבן נכר, אך למה שביאר בחי' מרן הגרי"ז הל' מאכ"א בדעת הרמב"ם דאיסורא דערל בקדשים הוי מכלל איסורו בתרומה ול"ש לאיסורו בפסח דהוי איסור מסוים בפסח, הרי דלפ"ז בן נכר דילפי' בפסחים דצ"ו. דאוכל בתרומה, ואמנם עיי"ש במאירי שנ' דנפרש לה בע"א ודעתו דבן נכר אסור בתרומה, אך אין כן דעת הרמב"ם וש"ר, אין אסור רק בפסח ולא ילפי' מינה לשאר קדשים, ושו"ר שאכן כן נקט מרן הגרי"ז שם בתו"ד בפשיטות דבן נכר אינו אסור אלא בפסח ולא בשאר קדשים, ושו"ר בצל"ח פסחים דע"ג. שנקט דאיסורא דבן נכר הוא רק בפסח ולא בשאר הקדשים, ופי' לפ"ז ד' רש"י שם, ועיי"ש עוד דהאיסור אינו על המאכיל אלא על הבן נכר עצמו, (ואינו נמנה בז' מצוות משום שאינו אלא פעם א' בשנה), והמאכיל אינו עובר אלא בלפני עור, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש עוד שדן לומר, דשמא אין עבודתו פסולה, ורק אין קרבנו ריח ניחוח וכלישנא דגמ', אך הביא שבד' הרמב"ם ובד' התוס' בזבחים דכ"ב: מפורש שעבודתו פסולה, אך יל"פ דלעולם שורש הדין הוא דל"מ עבודתו לריח ניחוח, ואך דממילא קרבנו פסול, דהקרבת קרבן שלא יהא לריח ניחוח ה"ז פסול, ול"ד לאברים שצלאן והעלן שאין בהן משום ריח ניחוח, ומ"מ הקרבן כשר, דהתם הרי בלא"ה אין ההקטרה מעכבת כפרה, ואכתי יל"ע בזה, והרי אף בדינא דלשם ו' דברים הזבח נזבח לשם ריח ולשם ניחוח, כתב מרן הגרי"ז בספרו דה"ז מעכב, ואך דסתמא לשמה ול"מ אף מה שחישב להיפך, ומכ"ש שה"ז מעכב שיהא עיקר הקרבן לריח ניחוח, אך העירוני דלפ"ז לא הי' לנו לפסלו לעבודות שאינם כלל לריח ניחוח כהדלקת המנורה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וילה"ע עוד, במה שפירש"י בכ"ד דערל בשר היינו שמתו אחיו מחמת מילה, ולכאו' טעמו דאם הוי מומר לערלות הוי בכלל בן נכר, ולכאו' מבו' מזה דאף המומר לדבר א' פסול משום בן נכר ואף שאינו כמומר לכל התורה, וגם בדעת ר"ת דפליג ומפרשה במומר לערלות, פירשו התוס' בכ"ד דהא דקרי לי' לבו לשמים הוא משום שאינו עושה אלא מדאגת צער המילה, ונ' מזה דאלמלי ה"ט הי' בכלל בן נכר, והיינו שהרי בגמ' זבחים דכ"ב: עבדי' צריכותא דאי אשמועינן ערל לב משום שאין לבו לשמים אבל ערל בשר דלבו לשמים אימא לא, ובזה הוא שפירשו התוס' דהא דערל בשר הוי לבו לשמים הוא משום שאינו עושה אלא מדאגת צער מילה, אך אם ל"ה לבו לשמים ל"ה בעי' קרא לזה דהי' לנו ללמוד פסולו מבן נכר, ולכאו' נשמע מינה דכל מומר לדבר א' דל"ש בי' טעמא דהוא מחמת צער, יש לפסלו משום בן נכר, וזה דלא כפי הנראה מד' התוס' בזבחים שם דרק עובד ע"ז הוי בכלל בן נכר, אך יל"ד ולומר דרק ערל בשר דאית לי' תורת ערל הוא דמצינו ללמדו מערל לב, דכ"ה דערלות הלב פוסלת ה"נ ערלות בשר פוסלת, וע"ז אמרי' דס"ד דערלות בשר אין פוסלת כיון דלבו לשמים, אך משא"כ שאר מומר ל"ח כלל ערל ואין לפסלו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)