שחיטה במדבר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין יז. שחיטה במדבר

**א.** דעת ר"י דבמדבר לא היה היתר שחיטה בבהמה כלל אלא דוקא דרך הקרבת שלמים, מיהו בחיה שרי.

רש"י פי' איסורו משום שחוטי חוץ וחייב כרת דכתיב ואל פתח אוהל מועד וכו', ואיסורו במעשה השחיטה, אבל תוס' והראשונים הק' ע"ז דהאי קרא לא כתיב אלא בקדשים ותדע דלא הזכיר ר"י פסוק זה כלל.

ולכך פי' בתוס' שהוא איסור חדש דילפינן מהאי קרא דכי ירחק ממך וכו' גופא והוא איסור על האכילה ולא על השחיטה.

ועיין ברמב"ן שמתחילה דחה ד' רש"י אבל בסופו הביא ממדרש כדבריו.

ומשה"ק הראשונים מ"ט לא הזכיר ר"י האי קרא וע"כ אינו אלא בקדשים, עיין רשב"א דאי לאו האי קרא דכי ירחק הייתי אומר שאין בכלל איסור שחוטי חוץ אלא קדשים, ומה"ט הביא ר"י קרא דכי ירחק דע"י שיש איסור בשר תאוה וחייב להקדישם ממילא הוא בכלל קדשים לאיסור שחוטי חוץ.

וכנראה ביאור דבריו דיסוד איסור שחוטי חוץ אינו דוקא בקדשים אלא כל דבר שצריך להביא לפתח אוהל מועד וה"נ כיון שיש לו דין להקדישו ולהביאו לאוהל מועד יש בו איסור שחוטי חוץ [ועיי"ש מש"כ ליישב קו' התוס' מצבי ואיל].

ובחי' הר"ן כתב בנו"א בזה, דמקרא דשחוטי חוץ משמע דאף שלא הקדישן בפירוש חייב כרת, ואם אין איסור בשר תאוה למה יהיה בו חיוב אם לא הקדישו, אבל כיון שנאסר בשר תאוה הרי כל שוחט הוא כמקדישן בפירוש ומה"ט חייב כרת דשחוטי חוץ.

ובזה מתיישב עוד לשיטת רש"י גמ' פה. דלא ילפינן שחיטה שא"ר שמה שחיטה משחוטי חוץ דחולין מקדשים לא ילפינן, והרי לשיטת רש"י איסור שחוטי חוץ אינו רק בקדשים אלא גם בחולין, אבל להנ"ל יסוד האיסור הוא מתורת קדשים שהוא חייב להקדישו או אף מקדשי בסתמא.

ולשיטת התוס' צ"ב גדר האיסור, ועי' או"ש פ"ד שחיטה כתב דיסוד האיסור הוא כדי שיזונו משולחנו של מקום ולא מתאווה, ולפי"ז כתב דעוף שאין בו דין שלמים אין בו איסור זה.

אבל לשיטת רש"י דבפשוטו יסוד האיסור הוא כשחוטי חוץ ממילא אף בעוף כן שהרי סו"ס יכול להביאו קרבן.

וכן מבואר באו"ש שם דלשיטת הר"מ דבנחירה אין איסור לשחוט בחוץ [כשי"ת לקמן] ע"כ אין איסורו מה"ט שיאכלו משולחנו של מקום שהרי בנחירה הותר להם באכילה אף בחולין, רק הוא איסור אחר כפשטיה דקרא למען אשר לא יזבחו לשעירים וכו' לכך אין הקפידה אלא בשחיטה ולא בנחירה.

ועיין באשכול ריש שחיטת חולין שיש איסור בעוף וכ"מ בריטב"א יבמות עא:.

**ב.** דעת ר"ע דבמדבר לא היה חיוב שחיטה כלל ואף נחירה מהני ורק בקדשים יש חיוב לשחוט מדיני שחיטת קדשים.

כבר העיר בצל"ח מנ"ל דלאחר שנצטוו וזבחת יחזור גם איסור נבילה דלמא אינו חוזר אלא איסור אינו זבוח אבל איסור נבילה לעולם היתרו ע"י נחירה?

כנראה הביאור כשי"ת לקמן בשם אחרונים דיסוד איסור נבילה הוא משום חסרון שחיטה וכל שאין בו שחיטה יש בו איסור.

או באופן יותר פשוט דאיסור נבילה לא נשתנה כלל ומעולם היה איסור נבילה רק נשתנה המושג שחיטה, שנתחדש בקרא דוזבחת דנחירה ל"ח שחיטה וממילא בנחירה יהיה גם איסור נבילה.

[וכעי"ז בצל"ח בנו"א דכל שאין מועלת השחיטה להתיר באכילה מקרא דוזבחת ממילא יש בו איסור נבילה, והוסיף דלא דמי לטריפה שאין בה איסור נבילה אף שלא הועילה שחיטתה להתירה באכילה דהתם הוא חסרון צדדי מצד טריפתה ולא משום חסרון שחיטתה].

ומבואר בגמ' דר"ע ור"י פליגי, ובתוס' נתקשו מנ"ל דלמא מר אמר חדא ולא פליגי, ופי' דר"ע יליף דסגי בנחירה מדכתיב כי ירחק וכו' בקר וצאן ואף בבהמה קאי, ולר"י צריך להקריב הבהמה בתורת שלמים ובקדשים מודה ר"ע שצריך שחיטה, אלא שנתקשו דאיכא לאוקמי קרא בבעלי מומין דלא חזו להקרבה.

אבל הר"מ שחיטה ד-יז פסק כתרוייהו, ומבואר שם בלשונו דלא פליגי ואם רוצה לשחוט צריך להביאו לאוהל מועד, אבל אם רוצה לנחור אי"צ להביאו.

כנראה ביאורו דס"ל ע"ד של רש"י דאיסורו משום ואל פתח אוהל מועד וכו' ויסוד האיסור הוא מתורת שחוטי חוץ, וממילא אם נוחר אין בו איסור כיון שאינו שחיטה לכה"פ גבי קדשים וקרא כתיב ואל פתח אוהל מועד לא הביאו וזה דוקא בשחיטה המועלת בקדשים.

אבל התוס' לשיטתם דהוא איסור חדש מקרא דכי ירחיב והוא איסור על אכילת בשר תאוה ממילא בנחירה נמי איכא איסורא.

אבל מ"מ ד' הר"מ צ"ע מגמ' דמבואר דר"ע ור"י פליגי, אבל הדבר מבואר ברמב"ן בשם י"א, דבאמת לר"ע שהותר בשר בנחירה אי"צ להביאו לאוהל מועד אם רצה לנחור, אבל ר"י אמר לא בא הכתוב אלא להתיר בשר תאוה משמע דאין היתר בשר תאוה כלל ולעולם צריך להביאו לאוהל מועד, ע"כ דפליג וס"ל שאין היתר נחירה במדבר בחולין רק ע"י שחיטה וממילא צריך להביאו לאוהל מועד, והר"מ פסק כר"ע.

ובחת"ס כתב דוודאי בס"ד אף בנחירה יש איסור כש"כ התוס' ולכך אמרינן דפליגי ר"י ור"ע, אבל ס"ל להר"מ דלמאי דמסיק דצבי ואיל שא"ר להקרבה אין בהם איסור סבר הר"מ דה"נ בנחירה אין איסור וממילא אין כאן פלוגתא בין ר"י לר"ע.

**ג.** גדר נחירה במדבר, יל"פ דאף במדבר נאסרו באיסור נבילה אלא שמעשה הנחירה היה מתיר [כמו גבי עוף למ"ד אין שחיטה מה"ת], וכ"נ רוב האחרונים דבעינן נחירה בסימנין דוקא, וכן מבואר בלשון הגמ' נחירתן זו היא שחיטתן, וכ"כ רעק"א יו"ד-יג, ולפי"ז יש גם איסור טרפות וכ"כ תשב"ץ ב-קי וצל"ח בסוגיין.

אבל יש שנקטו שבמדבר לא היה להם איסור נבילה כלל, עיין מל"ה שבת עה: נקט דאי"צ נחירה בסימנין דוקא, ולא דמי למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, ובקה"י-ט כתב דבאמת לא נאסרו כלל באיסור נבילה, ומה שהיו צריכים נחירה הוא כמו בעכו"ם דלכמה אחרונים בדעת התוס' צא. בעו נחירה ומתה מאליה אסורה אבל לא משום איסור נבילה [ובאמת צ"ב הטעם דבעי נחירה בעכו"ם אם אין להם איסור נבילה וכנראה הוא כעין שלא הותר לאדם הראשון בשר כלל ה"נ לב"נ לא הותר אלא בנחירה].

ועוד הוסיף בקה"י דבאמת בפשוטו אם אין איסור נבילה הרי גם נחירה לא בעי ומתה מאליה ג"כ היתה מותרת להם [וכן בעכו"ם פשטא דמילתא דמתה מאליה שריא ואי"צ נחירה עיי"ש באורך ונתבאר במקו"א], ומ"ש בגמ' דבעי נחירה היינו להוציאו מידי אבמה"ח.

מיהו צ"ע לפי"ז היאך מקשינן שיהיה חיוב כיסוי הדם ע"י נחירה זו הרי אין כאן מעשה שחיטה והיתר כלל, עיין קה"י מה שנדחק בזה דסגי מה שהמיתה ויצאה עי"ז מכלל אבמה"ח, וע"ע מש"כ רי"פ כיסוי הדם באורך בזה.

[והנה לשון הר"מ ד-יז היו נוחרין ואוכלין כשאר הגויים, משמע דאף מתה מאליה שרי כמו גבי עכו"ם דבפשוטו שרי במתה מאליה, כ"כ בקה"י.

אבל באמ"ב טריפות-ז וכמה אחרונים דקדקו מלשון הר"מ איפכא דאף בעכו"ם צריך נחירה להתיר כמו במדבר דוודאי היו צריכים נחירה, וכפשטות התוס' לקמן צא. דעכו"ם בעי נחירה, ועי' בפי' הרי"פ על רס"ג ח"ג (רמט.), ונתבאר במקו"א, ועיין בקה"י שהאריך בנידון זה, וע"ע משנת יעב"ץ יו"ד-ג מש"כ לפרש לשון הר"מ].

ונפק"מ מזה בדין היתר מפרכסת במדבר, הנה הק' בשו"ת בי"צ היאך צלו את הקר"פ כולו במדבר הרי בני מעים אסורים, דכיון דסגי בנחירה אין בו היתר מפרכסת שהרי דעת הכו"פ סי' כז דלמ"ד אין שחיטה לעוף וסגי בנחירה אין בו היתר מפרכסת, ובאמת אין ד' הכו"פ מוסכמים, ונתבאר במקומו.

[ויתכן דהכא גם החולקים על הכו"פ יודו שאין היתר מפרכסת, שהרי משמע בלשון הר"מ שהיו נוחרין כגויים, ויתכן דגבי עכו"ם לפי הצד דבעי נחירה דוקא אין נחירתו מעשה מתיר רק כך הוא צורת מיתה שהתירה תורה, א"כ י"ל דה"נ הכא לא היה דינם כעוף רק כנחירת עכו"ם י"ל דלכו"ע אין היתר מפרכסת, וצ"ע].

ומ"מ עיקר קו' זו י"ל שהבאנו במקו"א ד' הזכ"י דאף אם נחירה בעוף אינה מתרת את המפרכסת מ"מ אם שוחט בשחיטה מעלייתא שפיר יש בו היתר מפרכסת, וא"כ י"ל דה"נ במדבר אף שעדיין לא נצטוו על השחיטה בחולין מ"מ הרי מבואר בגמ' שבקדשים כבר היה שחיטה א"כ ניתנה פרשת היתר שחיטה אלא שלא נצטוו עליה בחולין אבל אם שוחט יש בו היתר מפרכסת.

וכנראה דעת הבי"צ דלא נתחדשה עדיין פרשת שחיטה להיתר אכילה, ורק לענין קדשים הצריכה תורה שחיטה מתורת קדשים ולא להיתר הבהמה.

**ד.** מספק"ל בסוגיין אברי בשר נחירה אם מותרים גם כשנכנסו לארץ, ברא"ש באר הספק שהוא ספק כללי באיסור שחל אחר שהאדם נהג היתר בדבר אם כשיבוא זמן זה יאסור אותו גם במה שכבר יש לו או רק מכאן להבא, עיי"ש גבי נדר, ועיין בנובי"ת יו"ד-סד באורך בביאור הכללים בזה.

בחי' רעק"א כתב בד"א, דשאלת הגמ' הוא בנידון זה אם יפקע ההיתר שחיטה או דכיון שכבר הותר מהיכן יחזור איסור נבילה, ואי משום שנצטוו על השחיטה וודאי לא נצטוו אלא מכאן ולהבא [וצ"ל דמ"מ לענין שם שחיטה להתיר נבילה כבר מהשתא לא חשיב שנשחט ולכך יש לאסור], אלא שעמד ע"ע מד' הרא"ש דמבואר לא כן.

[ועפי"ד דן דאברי נחירה של שעת כיבוש שהותר משום הכיבוש ודאי יחזור לאיסור שהרי אינו הית על הנבילה רק היתר להגברא מכח הכיבוש.

ועוד צידד דאף להרא"ש י"ל כן דכיון שכבר חל עליו האיסור לגמרי רק יש לו היתר מכח הכיבוש וודאי כשייאסר אח"כ ייאסר גם מה שכבר בידו ודוקא אם מעיקרא היה היתר גמור ולא נאסר אלא לאחר זמן נסתפקה הגמ' להתיר מה שבידו].

ולדעת הרא"ש מבואר דפשיטא לן דאם אך חל האיסור גם על מה שבידם פקע ממנו ההיתר שהיה במדבר, ולדעת רעק"א לכה"פ הדבר בספק, וצ"ב שהרי איסור נבילה כבר הותר במדבר [שהרי דעת רוב אחרונים שהיה איסור נבילה במדבר רק סגי בנחירה להתירו] ואיך יחזור לאיסור?

ובקה"י-ט נתקשה טובא בכ"ז היאך יתכן שאחר שהותר איסור נבילה יחזור לאיסורו, ומה"ט הכריח כפי דעתו שהבאנו לעיל דע"כ לא נאסרו במדבר באיסור נבילה כלל ומעולם לא הותר, ומה שצריך נחירה הוא כב"נ דאף שאין בהם איסור נבילה מ"מ הצריכה תורה נחירה לדעת כמה אחרונים [ובאמת צ"ב הטעם בזה], א"נ דבאמת גם במדבר לא היו צריכים נחירה כלל רק להוציא מידי אבמה"ח ואף מתה מאליה שריא, וכ"ז דוחק וכבר הבאנו שהאחרונים לא נקטו כן ופשיטא להו דבעינן נחירה בסימנין במדבר.

א. קוה"ע נט-ה באר דהיתר שחיטה אינו היתר קבוע רק היתר מתחדש כל שעתא ושעתא ע"י שיש בו שם שחוט ואם יפקע ממנו באיזה זמן הדר לאיסורו.

והוכיח כן מנידון בגמ' מנחות כג. אם שחוטה בטלה בנבילה והרי לכמה אחרונים ל"ש ביטול היתר באיסור לחול בו איסור, וע"כ היתר שחיטה הוא היתר חיובי ואדרבה ע"י ביטול פקע מיניה שם שחוטה וחוזרת לאיסור ממילא.

במקו"א נתבאר הענין טפי, עפמש"כ לחדש ביסוד איסור נבילה, שיש לפרש שהנבילה הוא איסור והשחיטה היא באה כדי להתירו, אבל י"ל שהוא להיפך שהשחיטה היא צורך שהצריכה תורה לבהמה ואם לא שחט אסרתו באיסור נבילה שיסודו משום חסרון שחיטה שבו.

[וכעי"ז נתבאר במקו"א לענין אבמה"ח דיסודו הוא בחסרון שחיטה].

וממילא א"ש שצריך שיהיה בו כל שעתא ושעתא את ההיתר שחיטה[[1]](#footnote-2).

עוד הוכיח בקוה"ע דבריו משיטת הר"מ גבי דרני שבבהמה שאסורים אף אחר בפירשו בבשרה אחר מיתתה, והראב"ד תמה דמשמעות הגמ' סז: שאיסורם משום שפירשו מאבמה"ח ודוקא בחיי הבהמה י"ל כן אבל לאח"מ לא.

ובאר בקוה"ע וכ"כ באבנ"ז או"ח-תפג עפ"י הנ"ל דאף אחר שחיטה כל שעתא יש בה סיבת איסור נבילה וכיון שהיתר השחיטה לא חל בדרני שיש להם חיתו בפנ"ע ממילא הוי כיוצא מנבילה ואסורים, מיהו בחזו"א יד-יג באר בשיטת הר"מ שאיסורם משום שרץ ולא משום אבמה"ח, ונתבאר במקומו.

ב. בצל"ח והג' ברו"ט על הנובי"ת יו"ד-סד ועויו"ט-סב כתבו לבאר דבאמת וודאי לא יחזור איסור נבילה רק נידון הגמ' משום איסור שאטינו זבוח שאין לאכול בהמה שחסר בה שחיטה ולזה צריך שחיטה כל שעתא ושעתא, וכיון דהשתא לא חשיב שחיטה חוזר לאיסור.

**ה.** בצל"ח וחי' רמ"ש כתבו שאין נידון הגמ' אלא לענין איסור אכילה אבל טומאת נבילה וודאי דליכא, והוכיחו כן מדמקשי בגמ' אילימא ז' שחילקו השתא דבר טמא אשתרי להו וכו' בשר נחירה מיבעיא, הא מ"מ נפק"מ לענין טומאת נבילה, אע"כ דפשיטא להגמ' שאין בו טומאה, וכ"מ לשון רש"י ד"ה שהכניסו 'מהו לאוכלן'.

ולדרך הנך אחרונים שהוא משום איסור אינו זבוח וודאי א"ש שאין בו טומאת נבילה, וכ"כ בחי' רמ"ש.

אבל לפי"ד קוה"ע שהיתר השחיטה צריך להיות כל שעתא ושעתא, צ"ע מ"ט לא יהיה בו טומאה?

בפשוטו נראה דשחיטה להיתר אכילה הוא היתר חיובי אבל שחיטה לענין טומאת נבילה אינו היתר חיובי אלא דע"י שחיטה לא קרינן ביה כי ימות.

מקור לזה חזינן בשחיטת עכו"ם לשיטת הר"מ דמפקיע מידי טומאת נבילה אבל איסור אכילה איכא [וכתב הכס"מ דאף בשחיטת קוף כן[[2]](#footnote-3)], וכנראה הביאור דלענין להוציא מטומאת נבילה סגי במעשה שחיטה לחוד שאינו בכלל כי ימות.

וכן גבי מומר מבואר בראשונים יד. שהשחיטה מוציאה מידי טומאה אבל אין בה היתר אכילה, ויתכן הביאור כן, ונתבאר במקו"א.

אבל יל"ע בזה ממה דמספק"ל לב: ניקב בין סימן לסימן אי מצטרף שחיטה להיתר אכילה עם שחיטה לטומאה משמע דאף לענין טומאה הוא היתר חיובי ואינו רק צורת מיתה, ויל"ע.

אבל מהלך זה צ"ע לפמש"כ לעיל לבאר ד' קוה"ע דאף היתר שחיטה לאכילה אינו מתיר על האיסור אלא דאדרבה כל האיסור הוא חסרון שחיטה, וממילא ע"י שחיטה אין כאן איסור כלל ואי"ז מתיר חיובי הדר קושיא לדוכתא מ"ש טומאה מאכילה.

וצריך לבאר דמ"מ לענין טומאה סגי במה שבזמן השחיטה היה צורת שחיטה מעלייתא תו אין כאן מציאות של כי ימות, משא"כ לענין היתר אכילה צריך שיהיה בו שם מעשה שחיטה כל שעתא והשתא אין בו שחיטה, ופשוט.

מיהו מראיית קוה"ע משחוטה בטלה בנבילה משמע דאף לענין טומאה איירי ואף בזה הוא שם חיובי שחל בבהמה שם שחוטה, ועיין בזכ"י-ד משכ"ב, ובמקו"א נתבאר אם ד' הגמ' התם איירי לענין טומאה או איסור אכילה עיין מש"כ בדין ביטול היתר באיסור.

1. בזה נתבאר במקו"א מה דאיתא במ"מ פ"ב מאכ"א דשרצים שאין בהם חיוב שחיטה אין בהם איסור נבילה, וכעי"ז בכס"מ פ"א שחיטה לענין דגים וחגבים, דבפשוטו הוא מתורת סימן שהטעם שהצריכה תורה שחיטה הוא כדי להציל מאיסור נבילה ואם אי"צ שחיטה ש"מ שאין בו איסור נבילה.

   אבל לפי הנ"ל י"ל דאדרבה כיון שאין בו חיוב שחיטה לכך אין בו איסור נבילה, ועוד נתבאר יסוד זה במקו"א.

   ומיהו ברש"י ותוס' מכות טז: מבואר דאף בשרצים יש איסור נבילה משמע מהם שלא כיסוד זה שהרי בפשוטו אין בשרצים חיוב שחיטה שהרי בפשוטו לא שייך בהם שחיטה במציאות, ואכ"מ בכ"ז.

   עוד נפק"מ מזה הביא בס' שחיטת חולין גבי שוחט בסכין של איסור דמבואר לעיל ח. שאם הוא מתקן את הבהמה בשחיטתה נאסרה, והק' בכו"פ י-ג דהא מלל"נ, ובאר בזה השמטת הרי"ף לדין זה, ועיין בהג' רעק"א שם דאף אם השחיטה היא מצוה מ"מ כיון שאם אינו רוצה לאכול אי"צ לשחוט והחשיטה היא לצורך תיקון האכילה שהנוא דבר הרשות חשיב הנאה.

   אבל העיר ע"ז בקו"ש חולין ח. מ"ש מחליצה בסנדל של איסור דאמרינן מלל"נ וכתב הר"ן סוכה (יד.) שההיתר לשוק אינו אלא גרמא בעלמא שרק מסלק את האיסור אבל אינו משתמש בסנדל [ואולי זה תלי בספק האחרונים אם חליצה מצוה גם אם אינה רוצה לינשא לאחר עיין חכ"צ ואכ"מ], ולפי הנ"ל א"ש הרי הכא הוא משתמש בהשחיטה כל שעתא שכלל הוא שהבשר טעון שחיטה כל שעתא וא"י לאכול אלא בצירוף השחיטה ואינו מסלק איסור בעלמא כמו בחליצה [וכעי"ז כתב בעויו"ט-סא לענין עירוב דחשיב הנאה ולא אמרינן מלל"נ משום שהוא משתמש באופן חיובי בעירוב ולא דמי לחליצה שרק מסלק את האיסור].

   וע"ע שיש לדון עפי"ז גם לענין ברכה על השחיטה דאף לדעת הסוברים דאין מצוה של זביחה מ"מ מברך, וכתבו האחרונים משום שהוא תיקון של איסור מברך, וי"ל דבכל תיקון של איסור בעלמא אינו לברך רק הכא שצריך את השחיטה בצורה חיובית, וצריך בדיקה.

   עוד יש לדון לפי"ז היאך חל איסור נבילה על אינו זבוח, וכן לענין אבמה"ח ונתבאר במקומו בענין מצות השחיטה.

   אבל יל"ע בזה מד' ר"א בן הר"מ במעשה ניסים-י עיי"ש בתו"ד דאיסור נבילה וודאי אינו משום חסרון שחיטה דאל"כ אף במסוכנת לישתרי שהרי שחט, ואינו מובן כ"כ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובלא זה ניתן לפרש דהר"מ לשיטתו דהוא איסור מחודש מואכלת מזבחו ולכך אין בו טומאה, אבל בכס"מ מבואר דאף בקוף כן ואף דאין שחיטתו שחיטה כלל. [↑](#footnote-ref-3)