כלל ב
קטגוריות: כללי / חפץ חיים / הרב יהודה הופמן

בס"ד

**כלל ב' - אפי תלתא**

**סעיפים א-ב**

# שיטת התוס' בדינא דאפי תלתא

כלל ב' עוסק בעיקרו בדינא דאפי תלתא. דין זה הובא **בגמרא ב"ב דף לט. וערכין דף טז.** [כדאי לראות את הגמרות בפנים].

בדין זה יש כמה שיטות בראשונים. הח"ח מבארם אחת לאחת, ומביא מהם נפק"מ להלכה.

סעיפים א' ו-ב' הם ע"פ שיטת התוס', ומסעיף ג' ואילך הם בעיקר ע"פ שיטת הרמב"ם [והרשב"ם]. שיטת רש"י הובאה להלכה בסוף כלל ב'.

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיף ב'**

# לשון שמשתמע בשני פנים

**כמה נידונים**

**לספר באופן השקול**

1. יל"ע האם מותר לספר בלשון המשתמע בשני פנים באופן השקול שאינו נוטה לא לכאן ולא לכאן. האם רק אם נוטה יותר לצד הזכות מותר אבל באופן שקול אסור, או שרק אם נוטה יותר לחובה אסור אבל באופן השקול מותר. [יש לעיין היטב בלשון הח"ח כאן בכמה מקומות].

ועי' בהל' רכילות כלל ב' סע' ב' בהגהה שהח"ח הסתפק באופן זה האם אסור או מותר, ויל"ע האם ה"ה לענין לשה"ר או שיש חילוק ביניהם, דצ"ב מדוע לא כתב ספק זה בהל' לשה"ר.

**איש נרגן**

1. עוד מבואר שם שאם השומע הוא איש נרגן שיפרש לצד החוב, אסור לספר לו אפילו אם מספר בלשון שנוטה יותר לזכות. ויל"ע מה הדין לענין לשה"ר.

**מדוע צריכינן לאפי תלתא**

1. צ"ב על איזה אופן צריכינן אפי תלתא, והרי ממנ"פ, אם מספר באופן שנוטה לגנאי הרי אסור גם בכל גווני, ואם נזהר ומספר באופן שנוטה לזכות הרי לכאו' גם ללא אפי תלתא מותר.

**אבק לשה"ר**

1. בח"ח מבואר שאפילו אם נוטה יותר לכף חוב, אין זה בגדר לשה"ר גמור אלא רק אבק לשה"ר. וצ"ב מדוע זהו רק אבק. ובאמת בכלל ט' סע' ג' בהגהה הביא הח"ח שיש ראשונים שסוברים שהוא לשה"ר גמור ולא רק אבק. וצ"ב מהו טעם הסוברים שזהו רק אבק.

**התוס' בערכין**

1. בעיקר דברי התוס' בערכין, עי' בשיטה מקובצת שם שהביא גרסה אחרת בתוס', ולפי"ז התוס' לא מיירי כלל לענין אפי תלתא. ולכאו' כפי גרסתם מוכח בדברי התוס', עיי"ש, ויש ליישב דעת הח"ח היאך למד בדבריהם.

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיף ג'**

# שיטת הרמב"ם באפי תלתא

**אפי תלתא ברכילות**

1. הח"ח מבאר שיש מחלוקת בין הרמב"ם לרשב"ם האם יש ההיתר דאפ"ת גם ברכילות או רק בלשה"ר. ויל"ע מה הסברא לחלק בזה בין לשה"ר לרכילות.

**להאמין**

1. מבואר בח"ח שההיתר באפ"ת הוא רק לענין הסיפור, אולם לשומע אסור להאמין. ויש להעיר דאם אסור להאמין אזי איך מותר לספר והרי המספר מכשיל את השומע בקבלת לשה"ר ויש כאן לפנ"ע.

**האם יש מחלוקת בין התוס' לרמב"ם**

1. הח"ח נוקט שהרמב"ם לא פליג על הדין אליבא דהתוס', אולם התוס' פליגי על הרמב"ם. ויש להתבונן מאי שנא.

**להלכה**

1. בלשון הח"ח מבואר שיש חילוק בדבריו בין לשה"ר לרכילות, שבהל' לשה"ר הח"ח מביא את שיטת הרמב"ם כ"יש אומרים" ומבאר בבמ"ח שאין לדחות שיטה זו מההלכה מכיון שיש כמה ראשונים שסוברים כן, אולם בהגהה כאן ובהל' רכילות (כלל ב' סע' ג') כותב שאי אפשר לסמוך כיון שהוא מחלוקת ראשונים וספק דאו' לחומרא.

**טעמו של הרמב"ם**

1. עי' בבמ"ח שביאר בב' אופנים את טעמו של הרמב"ם מדוע אין זה בגדר "לא תלך רכיל". ויל"ע מה עם שאר הלאוין והעשין שיש בלשה"ר, כגון "ואהבת לרעך כמוך" מה הטעם להתיר אותם.

**מתכוין להעביר הקול**

1. הרמב"ם מגביל את ההיתר דאפ"ת דהוא רק אם אינו מתכוין להעביר הקול. ובפירוש הדברים יש בזה מחלוקת הכס"מ והיד הקטנה. ויל"ע בגדר הדברים, ויש לבדוק היטב בדברי הח"ח איך ביאר דבריהם. [נוגע מאוד למעשה].

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיף ד'**

**דבר מפורסם**

**לשה"ר מפורסם**

1. בסעיף זה הח"ח נוקט כדבר פשוט שדבר ידוע ומפורסם אין בו איסור לשה"ר. אמנם יש בזה שני נידונים יסודיים:

[א] האם דבר מפורסם מותר רק אליבא דהרמב"ם שהתיר באפי תלתא, או שגם החולקים על הרמב"ם לענין אפ"ת מודים שמפורסם ממש מותר. [והסברא בזה דדוקא לענין אפ"ת נחלקו על הרמב"ם משום ששמעו רק ג' ועדיין לא נתפרסם לכל].

[ב] האם דבר מפורסם מותר אפילו מתכוין לגלות ורק באפ"ת אסור כשמתכוין לגלות, או שגם במפורסם אסור כשמתכוין לגלות.

והנה מצינו בעוד מקומות בח"ח שנקט בפשיטות שדבר מפורסם מותר, ואלו הם:

**כלל ב' סעיף ט', במ"ח ג' סקי"ב, כלל ד' סק"ו סק"ז סקמ"א, כלל ז' סעיף ד', במ"ח ח' סקט"ז בהגהה, כלל ח' סעיף ג' בסוגריים**. וע"ע **בבמ"ח ב' סק"ג** בראיה שהביא ממעשה דאדוניהו דלכאו' שם ג"כ הוי בפרסום.

ולכאו' בדברי הח"ח שם לכאו' יש כמה סתירות בנידונים הנ"ל. [עי' מש"כ בזה בנתיבות חיים, עלי באר, חלקת בנימין ועוד].

**אתחזק איסורא בלשה"ר**

1. מבואר בבמ"ח כאן שבאיסור לשה"ר שייך 'אתחזק איסורא' ועד אחד אינו נאמן להתירו. ולכאו' מבואר כאן חידוש גדול, דדין אתחזק איסורא הוא גם היכן שאין חתיכה דאיסורא. ועמד בזה בספר ברכת אברהם ב"ב לט. עיי"ש.
2. רבים הקשו על הח"ח איך אחד מהשלושה הראשונים יכול לספר לאחרים את מה ששמע, והרי השומע ממנו אינו יכול לסמוך עליו שאכן זה היה בפני שלושה, וממילא גם המספר עובר בלפנ"ע על כך שמכשילו.

וכעי"ז צ"ב איך אפשר לענות על בירורים לתועלת, והרי לכאו' אינו יכול לדעת שאכן יש בזה תועלת ועד אחד אינו נאמן באתחזק איסורא.

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיפים ה' - ו'**

**אפי תלתא באנשים יראי אלוקים**

**קושיית העולם**

1. במש"כ הח"ח שאין היתר של אפ"ת באנשים יראי אלוקים, מקשים העולם וכי ברשיעי עסקינן, והרי הגמרא התירה בסתמא ולא נזכר כלל דאיירינן ברשעים. עוד מקשים עבור מי כתבו את ההיתר של אפ"ת, והרי אם רשעים אינם באים לשאול אם מותר לו לספר לשה"ר, ואם צדיקים באים לשאול הרי צריכים להורות לו שאסור.[[1]](#footnote-1) עוד צ"ב שהרי גם בצדיקים יש אפשרות שיצטרכו לספר לתועלת וממילא הדבר יתפרסם.

**תימה בראיית הח"ח מהמשנה בסנהדרין**

1. הנה ראיית הח"ח לדין זה הוא מהמשנה בסנהדרין אני מזכה וחבירי מחייבין. אלא שהח"ח הקשה אנפשיה דאולי התם אין היתר דאפ"ת משום שמוציאין אותם לחוץ ולכן חשיב כאילו הזהירו שלא לספר, ותירץ הח"ח שהרי יש הו"א בגמרא שהבע"ד התם קיימי ואין כאן אזהרה ואעפ"כ אסור לגלות, עיי"ש היטב.

ודבריו צ"ב מדוע באמת לפי הו"א זו יש איסור לשה"ר והרי הבע"ד רואים בעצמם ומה שייך כאן לשה"ר.

ובאמת שהראשונים כבר עמדו בשאלה זו איך שייך לשה"ר לפי ההו"א. ונאמרו בזה שני תירוצים:

ביד רמ"ה ובתורא"ש תירצו שהאיסור הוא לומר דרך לשה"ר למצוא חן בעיניו ויהא שונא לחבירו.

בשו"ת הרשב"א (ח"ג סי' שעד) ובחידושי הר"ן תירצו דהמשנה איירי בגוונא שהבע"ד יצאו מעצמן או שעמדו בקרן זוית ולא שמעו מי המחייבין ומי המזכין.

והנה הח"ח כאן כותב דאין לומר כדברי היד רמה והתורא"ש [מבלי להזכיר שהם כתבו כן], ומוכיח כן מהגמ' שם, ויתכן שכוונת הח"ח כהרשב"א והר"ן אע"פ שלא הזכיר זאת. וצ"ע. ועי' בעלי באר מש"כ בזה.

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיפים ז'-ח'**

**אפ"ת כאשר המספר ביקש שלא לגלות**

**הסברא**

1. יש להתבונן מה הסברא שאם הזהיר שלא לגלות אין את ההיתר של אפ"ת, האם משום האיסור של הגילוי סוד, או משום שזה ענין מציאותי שיותר נזהרים. ואם את"ל שזה משום המציאות, יש לדון אם המציאות שיותר נזהרים היא משום האיסור, או משום עצם הבקשה גם אילולי שהיה בזה איסור.

**גילוי סוד בדבר שכבר התגלה**

1. הח"ח מסתפק במי שהזהירו אותו שלא לגלות אולם יש עוד אנשים שכבר יודעים, האם עדיין יש עליו איסור של גילוי סוד. ויל"ע מה הצד שאסור ומאי שנא מאיסור לשה"ר שיש בו היתר של אפ"ת.

**מפורסם לכל**

1. יש לדון האם הספק הנ"ל הוא גם באופן שכבר התפרסם ונוגע לכל, דלכאו' קשה לומר שכולם יכולים לשוחח בענין ורק לו אסור משום שמתחילה שמע זאת מפי הבעלים.

**סוד במידע על אחרים**

1. יש לשים לב שלכאו' מתבאר בח"ח כאן חידוש גדול, שאיסור גילוי סוד הוא גם באופן שמספר מידע על אחרים ולא רק כשמספר על עצמו, דבפשוטו היה נראה שהיסוד של איסור גילוי סוד הוא משום שהאדם מספר ידיעה אישית על עצמו, אבל כשמספר על אחרים מהכ"ת שיוכל לאסור על השומע לספר. ובאמת בנתיבות חיים (שב"ח סקמ"ב) כתב שאין זאת כוונת הח"ח, עיי"ש, אולם בח"ח לא משמע כן.

**אזהרה שלא לגלות לפלוני**

1. הח"ח מסתפק באופן שהזהיר שלא לגלות לאדם מסוים, האם לאנשים אחרים מותר לספר. והביא ראיה ממחאה, וכתב דיש לחלק, אולם לא ביאר מה החילוק. ועי' בנתיבות חיים (שב"ח סקמ"ט) ובעלי באר מש"כ לבאר בזה.

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיפים ט'-י'**

**לבזות את חבירו במעשיו הראשונים**

1. יש שני דיוקים בח"ח בסעיף ט' שיש לעמוד עליהם אם הם בדווקא:

* "ומי שהוא עובר על זה ומספר דברים אלו בפני בני אדם כדי לבזותו בעיני עמו" וכו'. ויל"ע האם כוונתו שהאיסור לבזות את חבירו הוא דוקא באופן שמתכוין לכך (כפי שמצינו בכמה דוכתי בח"ח שגם באופנים שיש היתר על עצם הסיפור אבל אם מתכוין לגנות אסור).
* עוד יל"ע במש"כ בסוף הסעיף שהטעם שאסור לבזות את חבירו במעשה אבותיו הוא משום שעל פי האמת אין עליו גנאי בזה וכמ"ש ביחזקאל "בן לא ישא בעון האב" וכו'. ויל"ע מדוע הח"ח נצרך לזה והרי לשה"ר אסור אפילו על אמת וא"כ גם אם הגנאי היה נכון ע"פ האמת מ"מ יש בזה איסור.

**אפ"ת כאשר המקבל מאמין**

1. בסעיף זה מבואר שאם השומע יאמין לדברים, ויוסיף עוד דברים מעצמו, יש בזה לפנ"ע וממילא אין היתר של אפ"ת. [ודבר זה מצוי מאוד].

וצ"ב מדוע כתב הח"ח תרתי, א' שיאמין, ב' שיוסיף דברים מעצמו, והרי לכאו' גם אם לא יוסיף עוד דברים מעצמו מ"מ מכשילו באיסור קבלת לשה"ר בעצם ההאמנה. [ויש שטענו שאכן כוונת הח"ח שאם רק יאמין ולא יוסיף אין בזה לפנ"ע, אלא דצ"ב מדוע].[[2]](#footnote-2)

1. עוד יל"ע האם יתכן דכל דברי הח"ח הם רק לענין אפי תלתא, אבל אם התפרסם בפי כל יש עדיפות ומותר גם בכה"ג, או דלמא לא שנא.
2. עוד הקשה בספר עלי באר מדוע יש כאן לפני עור והרי לכאו' אין זה תרי עברי דנהרא שהרי יכול לשמוע גם מאנשים אחרים, עיי"ש מש"כ בזה.

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיפים יא-יב**

**טובי העיר**

1. בסעיף זה הח"ח מבאר מדוע טובי העיר שדנו בענייניו של פלוני והחליטו לחובתו, אסור אח"כ לאחד מהם לומר למדובר שהוא היה לטובתו.

אמנם יש לעיין היטב בטעמים שהח"ח כותב לזה, ויש לבדוק האם ישנם אופנים שלא יהיה איסור.

**האם המיעוט צריכים להסכים עם הרוב**

1. בדברי הבמ"ח כאן מתבאר לכאו' חידוש גדול, דכתב הבמ"ח שכל היכא שיש הכרעה על פי הרוב, צריכים המיעוט להסכים בדעתם עם הרוב משום שע"פ הסברא האמת איתם. אמנם האחרונים דנו בזה באריכות, וי"א דהכרעה ע"פ הרוב אינה אלא גזיה"כ ולא משום שכך האמת. וי"א דדוקא בבי"ד הגדול צריכים להסכים עם הרוב ולא בשאר בי"ד. עי' קונטרס הספיקות כלל ו' סק"ג שנחלק בזה עם המהר"ם חביב. אולם בדברי הח"ח כאן חזינן חידוש גדול, שאפילו בטובי העיר שאין להם גדר של בי"ד צריכים המיעוט להסכים בדעתם כפי הרוב. [ובנתיבות חיים שכתב שבאמת לאו כללא הוא, עיי"ש].

**אפ"ת בלשה"ר שאינו אמת**

1. יל"ע האם ההיתר של אפ"ת הוא רק בלשה"ר על אמת, או אפילו בדבר שאיננו אמת.

ועי' בספר שפתי כהן סי' מא שדן בזה. [ומסברא לכאו' נראה שמותר, שהרי בכל אפ"ת אסור להאמין ואעפ"כ מותר לספר, וע"כ שכיון שזה התפרסם שוב אין איסור בכל גווני. ואולי יש חילוק בין היכן שיודע בוודאות שזה אינו נכון לבין היכן שאינו יודע ויתכן שזה נכון ויתכן שלא]. ולכאו' מהבמ"ח סקכ"ה יש ראיה שמותר.

אמנם יש לדון בזה גם משום איסור שקר. [יתכן שיש חילוק בין אם אומר בלשון ודאי שכך היה לבין אם אומר שכך התפרסם בלי שאומר שזה נכון].

בס"ד

**כלל ב'**

**סעיף יג**

**גילוי סוד - מסכים שיספרו עליו לשה"ר**

**גילוי סוד**

1. דיני גילוי סוד הובאו בבמ"ח כאן סקט"ז וכן **בכלל ט' סעיף ו'**, **ובהל' רכילות כלל ח' סעיף ה'**.

ולכאו' יש סתירה בדברי הח"ח, שכאן כתב שיתכן שבל יאמר אינו איסור מדינא אלא רק מידה טובה[[3]](#footnote-3), אולם בהל' רכילות כתב שהוא איסור חמור יותר מאבק לשה"ר ורכילות.

וכן כאן ובכלל ט' הביא הח"ח שהמקור לאיסור גילוי סוד הוא מגמרא ביומא ד: מנין שהוא בבל יאמר, ואילו בהל' רכילות הביא גמ' בסנהדרין לא. "דין גליא רזיא", ושם איתא "הולך רכיל מגלה סוד". [ע"ע שם שיש ב' טעמים לאיסור גילוי סוד: א' משום שגורם נזק בגילוי הסוד, ב' משום שמעביר על דעת בעל הסוד]

ולכאו' מתבאר שיש שני גדרים בגילוי סוד. [עי' בספר שיח יצחק מה שביאר בזה].

1. עוד יל"ע במה שכתב הח"ח בהל' רכילות שאחד הטעמים בגילוי סוד הוא משום שגורם נזק, וצ"ב מדוע אין בזה איסור גמור של לשה"ר והרי דיבור שגורם נזק יש בו איסור לשה"ר גמור. [ויש שכתבו שיש כמה דרגות בנזק].

**לספר לשה"ר על מי שמסכים שיספרו**

1. מבואר בבמ"ח סקכ"ח שמי שאינו מקפיד שיספרו עליו לשה"ר, מותר לספר, אא"כ הכוונה בסיפור היא לגנות שאז יש איסור משום הכוונה הרעה כמבואר ברש"י ב"מ דף נח:

ועי' בחשוקי חמד יומא דף ד שנחלקו הגרי"ש אלישיב והציץ אליעזר באופן שמסכים שיספרו עליו לשה"ר אבל לא בגלל שלא אכפת לו אלא בגלל סיבה אחרת, כגון שרוצה להתקבל לעבודה שצורת העבודה היא שצריך לספר עליו דברים שיש בהם גנאי. דעת הציץ אליעזר שמהני מחילה על כך ואין בזה איסור לשה"ר, אולם הגריש"א סבר שלא מהני מחילה על לשה"ר דאין אדם רשאי לצער את עצמו, ושאני הכא שהאדם עצמו אינו מקפיד כלל ומספר מעצמו.

1. בעיקר דברי רש"י בב"מ נח: שיש איסור מצד הכוונה הרעה, צ"ב מאי קעביד והרי חבירו אינו בוש כלל בשם שמכנים לו, וא"כ מדוע יש משמעות לכוונה שבליבו. וכמו כן יל"ע בענייננו אם חבירו מסכים שיספרו עליו א"כ מה המשמעות של הכוונה הרעה וכי היכן מצינו שיש איסור מצד כוונות בלב גרידא.[[4]](#footnote-4)

1. יתכן ליישב דאיירינן באנשים בינונים, שבדר"כ נזהרים מלשה"ר ממש אלא שנכשלים באבק לשה"ר, דכולם באבק לשה"ר. ולפי"ז מה שהח"ח הגביל את ההיתר דאפ"ת באנשים יראי אלוקים כוונתו לכאלו שנזהרים מאוד אפילו באבק לשה"ר, וכמ"ש הח"ח שמי שנזהר מאוד בלשה"ר יכול להשמר גם מאבק לשה"ר. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן יש לדון לענין לשה"ר לתועלת היכן שהשומע יאמין לדברים אם מותר לומר לו. ולכאו' בח"ח משמע שמותר שהרי אין תנאי בלשה"ר לתועלת שאם השומע מאמין אסור לספר. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן מבואר להדיא במאירי ביומא שם. וכן נקט לדינא בשו"ת בצל החכמה ח"ד סי' פג. [↑](#footnote-ref-3)
4. יש לציין שדברי רש"י אלו הביא הח"ח גם בכלל י' לענין לשה"ר לתועלת דבעינן שיתכוין לתועלת דאל"כ יש איסור משום הכוונה הרעה. אמנם שם לכאו' אפשר להבין שהכוונה מגדירה את הסיפור שלו דאינו סיפור של תועלת אלא סיפור של גנאי, דשם המעשה תלוי בכוונה, אולם כאן הרי לא קעביד מידי וא"כ מדוע הכוונה גורמת לאיסור. [↑](#footnote-ref-4)