SHA_TEXT
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב נפתלי שטיינהוז

שער

שערי דעה

זכויות

דברים אחדים

בגמ' שבת ל"א א' "אמר ר"ל מאי דכתיב והיה אמונת עתיך חוסן ישועות חכמת ודעת וכו' ודעת זה סדר טהרות" וברש"י שם "דעת עדיף מחכמה". ובמהרש"א הביא לפרש"י בחומש דדעת היינו רוה"ק, אולם בביאור הש"ס להלן שם, פלפלת בחכמה הבנת דבר מתוך דבר, משמע דס"ל להמהרש"א דהיות וכאן בפסוק ליכא תבונה, א"כ כוונת דעת דסדר טהרות, היינו מבין דבר מתוך דבר יעוי"ש. ובביאור הגר"א להגדה לגבי אפילו כולנו חכמים כולנו נבונים כולנו יודעים את התורה כ' דחכמים היינו שלמד מרבו, ותבונה היינו מבין דבר מתוך דבר, ויודעים את התורה, היינו "שיודע כל דבר על בוריו בדעה נכונה". ומבואר לכאו' דהמיוחד בסדר דעת, היינו הקושי לידע את שורש הדברים, וכן לכוון בדעה נכונה. ואולי לידע את שורשי הדברים ולכוון בדעה נכונה לזה צריך בחינה מסויימת של רוה"ק ודו"ק.

וביסוד טומאת אוהל, באלשיך הק' פרשת קדושים הקשה מדוע התורה כינתה מת, בתואר לנפש לא יטמא. וחידש בזה, דמלבד מה שבמת עצמו יש טומאה, גם הנפש יש בה טומאה. ומבואר בדבריו שם שמקצת מהנפש מקושרת בגוף גם לאחר מיתה. והיות והטומאה בנפש, לכן לא מטמאת רק במגע ומשא, אלא הטומאה שבנפש מתפשטת בכל האוהל. וזהו שנבילה מטמאת רק במגע ומשא, יעוי"ש.

ובפרשת חקת בדין טומאת מת כתוב זאת התורה אדם כי ימות באוהל, ודרש עלה ר"ל בשבת פ"ג ב' וברכות ס"ו ב' דאין ד"ת מתקיימים אלא במי שממית עצמו עליה יעוי"ש. ותמוה, וכי כדי ללמדינו כיצד ד"ת מתקיימים, צריך לרמז זאת בתוך פרשת טומאת מת, אתמהה.

וכ' עלה ברמח"ל, בליקוטים, וז"ל "אלא שהתיקון לטומאה היותר גדולה, והיא טומאת מת, יסודה הוא על ידי שממיתים ישראל עצמם על ד"ת". ובמהרש"א כ' בביאור הש"ס, דדייק ממה דנקטו לשון זה לגבי פרשת טומאת האוהל ולא לגבי טומאת מגע יעוי"ש. ולהנ"ל נראה שהטומאה היותר גדולה היא טומאת הנפש שמקושרת בגוף המת, ולכן אלימא להתפשט הטומאה בכל האוהל, והתיקון לטומאה זו שיסודה בנפש, הוי רק ע"י שממית עצמו באוהל, והיינו שרק ע"י עמל התורה הוא ששייך שהנפש תגיע לקצה השני, והיינו למדריגה הגדולה של טהרת הנפש, ובזה יושפע טהרה על כל האוהל ודו"ק.

\* \* \*

מה אשיב לה' כל תגמולוהי עלי שזיכני להסתופף בבית הגדול בימ"ד טהרות בראשות הגאון המופלא רבי ישראל אהרון שפירא שליט"א, וללמוד בחבורה מופלאה של ת"ח מופלגים מסכת אהלות.

ספר זה, הינו רובו ככולו קובץ של הערות ועיונים שפורסמו בביהמ"ד מעת לעת. ומאחר שראיתי שרבים נהנו מהם, מי מעט ומי רב, עלה בדעתי להוציאם לרשות הרבים, אולי עי"ז תרווח שמעתתא.

הדברים מתחילה לא נכתבו ע"מ להדפיסם, ולכן אין הלשון מסוגנן דיו. וכן פעמים נכתבו מתוך קוצר זמן, וכל מטרתם אינה אלא לעורר לב המעיין ביסודי הנידונים בכל משנה ומשנה, ואולי עי"ז יוסיפו ויעמיקו הלומדים ויגיעו לשורשי הדברים בדעה נכונה, ותרבה הדעת.

חובה וזכות היא לי להודות לראש הכולל הגאון רבי ישראל אהרון שפירא שליט"א, אשר כל הנביעה המופלאה שמתחדשת בביהמ"ד דבר יום ביומו, הכל על ידו ומכוחו, ובודאי כל יחיד ויחיד מושפע הן בעומק והן באיכות וכמות הלימוד ממנו.

מלבד זאת, לבו ועיניו נתונים כל העת לעלייתם הרוחנית של לומדי ביהמ"ד מתוך מנוחה והרווחה. וגם טובת העין בנתינת הרשות והעידוד לכתוב את המראי מקומות בכלל זה. יה"ר שיזכה וימלאו משאלות ליבו להרחיב גבולות הקדושה מתוך בריאות נחת ושמחה.

תודה מיוחדת להרה"ג אלישע מרקוביץ שליט"א, שללא מסירותו וטובת עינו, לא היינו מגיעים עד הלום.

מסכת אהלות למדתי בצוותא חדא עם ידי"נ הגר"י ישינסקי שליט"א, והרבה מהדברים התעוררו על ידו.

בלימוד המסכת נעזרתי רבות בחיבוריהם של מחברי זמנינו, ובעיקר בספרים ברכת האהל ומנחת חזקיה, כמו"כ נעזרתי רבות בקונטרס מראי מקומות שנתחבר על ידי הגאון רבי יצחק קורלנסקי שליט"א, ראש הכוללים ללימוד סדר טהרות בעיון, בנשיאותו של מרן הגרמ"י ליפקוביץ שליט"א. וכן בכתביו של הגר"מ הלר שליט"א, ותודתי לכל הנ"ל שזכות הרבים תלויה בהם.

\* \* \*

חובה נעימה לי להודות להגאון המפורסם רבי גבריאל יוסף לוי שליט"א, ראש הישיבה המתנוססת לתהילה ישיבת באר התורה, המעמיד ומגדל במסירות בני עליה מופלגים בתורתם, ושלמים בהנהגתם. אשר זיכני ללמד תורה לתלמידים מקשיבים. יה"ר שיזכה להוסיף ולהעמיד תלמידים הגונים ולהרחיב גבולות הקדושה.

\* \* \*

בהדרת כבוד ומורא אזכיר את אאמו"ר שליט"א וא"מ תחי' אשר ליבם ועינם נתונים כל הימים להצלחת ילדיהם ברו"ג. יה"ר שיזכו עוד רבות בשנים לרוב נחת מכל יו"ח מתוך בריאות ושמחה.

כמו"כ אודה למו"ח שליט"א וחמותי שתחי', אשר כל שאיפתם לראותינו עולים במעלות התורה מתוך שלום ושלוה. יה"ר שיזכו עוד שנים רבות לרוב נחת בריאות ושמחה מכל יו"ח.

\* \* \*

מעומק הלב אודה להרב יעקב פלדהיים ובניו שליט"א על טובת העין שנהגו בי, כאשר בנפש חפיצה נטלו ע"ע את עול הוצאת הספר. יה"ר שזכות הפצת הטהרה בישראל, תעמוד להם להרבות הדעת מתוך אושר ועושר.

\* \* \*

מתוך שבח והודאה לרבוש"ע על כל טובו וחסדו עימי עד הנה, אשא תחינה על העתיד. אנא זכיני עוד רבות בשנים לישב באוהלה של תורה, ולעשות נחת רוח לפניך. ולזכות יחד עם רעיתי שתחי', אשר כל אשר לי שלה. לראות את כל יו"ח הולכים בדרך הישר מתוך בריאות נחת ושמחה. א.כ.י.ר.

מסכת אהלות

פרק א משנה א-ג

א]

מתני' "שנים טמאים במת, א' טמא טומאת שבעה ואחד טמא טומאת ערב" ומשמע גם הנטמא טומאת ערב טמא במת ועי'. ויעוי' ברא"ש שכ' "והיינו טמא מת דחשיב גבי אבות הטומאות" וכ"פ בר"ש, וצ"ב הכוונה [ובכלים נקטו הן אדם והן כלים וצ"ע]. ואולי להנ"ל כוונתו דהגם שגם ולד הוי טמא מת. מ"מ טמא מת דכלים היינו שנגע במת ועי'.

ב]

שם במשנה ב' טמאים במת וכו' ג' טמאים במת וכו' ארבעה טמאים במת יעו"ש והנה מתני' לכאו' קמ"ל דין חרב כחלל, ותמוה מהו שהאריכה כ"כ בציורים ולא נקטה בפשוטו לדין חרב כחלל וצ"ע.

ג]

במתני' יעוי' בר"ש ב' שיטות אם כלים היינו דוקא מתכות, או כל כלי שטף, ור"ת ס"ל דהוי רק מתכות, והר"י מסימפונט ס"ל דכל כלים.

וברמב"ם פ"ה מטו"מ ה"ג דהוי בכל הכלים וכן הכרעת הגר"א יור"ד שס"ט. וברמב"ן ב"ב כ' א' שכן נראה מסתימת לשון המשנה סתם כלים.

ד]

עוד שיטה הביא בר"ש מהר"י דהמשנה שארבעה טמאים במת, היינו ע"י חיבורים יעוי"ש. ולפי"ז ניחא קצת מש"כ להק' באות [ב].

ה]

שיטה נוספת הביא הר"ש מהר"י מסימפונט, דחרב כחלל היינו דוקא אם הכלי הרג חלל. ואם הרג לא הוי רק מתכות אלא כל כלים יעוי"ש. וכן הוא שיטת הגאונים שהביא בפר"ח פסחים י"ד ב' יעוי"ש.

יעוי' חזו"א כ' סק"ג שתמה בזה טובא, אולם יעוי' בתוס' הרשב"א פסחים י"ד ב' ומבואר דכלי שפעם אחת הרג תו הוי בכלל חרב, לדין חרב כחלל יעוי"ש.

ו]

ברמב"ן ב"ב שם תמה בשלמא לר"ת נקטו חרב כחלל, אבל אם הוי בכל כ"ש, מדוע נקטו חרב כחלל יעוי"ש. [ולשיט' הר"י דבעינן שיהרוג י"ל דנקטו אורחא דמלתא וק"ל]. ויעוי"ש דביאר דאתי לאפוקי כלי חרס דלעולם לא נעשה אב יעוי"ש.

ז]

יעוי' בר"ש משנה ב' [וכ"ה ברא"ש משנה ג'] דהוה מצי לפרש הא דכיצד שלשה, באדם נוגע במת וכלים באדם. אלא מסיפא שמעינן, ולשון הרא"ש משמע דעדיפא להשמיע כן ולא כמתני' וצ"ב. וכן משמע לשונו דהוי עדיפות בלא אדם, ויל"ע מ"ש אם הוי ע"י אדם או לא.

ח]

הנה דינא דחרב כחלל. מצינו הן בנוגע במת והן נוגע בטמא מת, ולשון הר"ש מורה דהוי דין א' לשניהם, והיינו שדין הוא דכלי מתכות לגבי טומאת מת שיעשו כדבר שנוגעים בו. [וכן הוא במאירי ורשב"א חולין ג' א', עד שטרחו לבאר מדוע בנוגע בולד אינו כן יעוי"ש].

ויעוי' ברמב"ם שהביא בפ"ה מטו"מ תחילה לכלים שנטמאו בטמא מת מקרא דוכבסתם, ואח"כ הביא לדין כלים שנטמאו במת, ומשמע דהוי ב' דינים חלוקים.

ויעוי' בגר"א יור"ד שס"ט, דג"כ נראה דהוו ב' דינים, דלגבי כלים שנגעו בטמא מת פשיטא דהוי בכל כלים דילפינן מוכבסתם, ולגבי כלים שנגעו במת עצמו יש לדון אולי דוקא במתכות מקרא דחרב כחלל יעוי"ש. וכן מבואר באדרת אליהו במדבר י"ט כ' דהוו ב' דינים חלוקים.

ט]

והנה בשיטת הר"י דבעינן שהכלי הרג אם הוי כפשוטו, דבעינן שהרג בזה המת א"כ ע"כ מבואר דחלוק בין נגע במת לנגע בט"מ שהרי לגבי טמא מת לא שייך חרב שהרג. אולם למש"נ לעיל מתוספות הרשב"א בפסחים אין להוכיח דהוי ב' דינים.

י]

ביסוד דין חרב כחלל, בר"ש מבואר דהוי דין דנעשה כמטמא, אולם יעוי' בחי' ר' ראובן כתובות סי' ה' בשם הגר"ח ביאור חדש בזה יעוי"ש. ויעוי' בתשו' הרשב"א סי' תע"ו שכ' דגולל ודופק מטמאים אחר שפירשו דומיא דחרב ה"ה כחלל. ותמוה מה הדמיון. ולכאו' מוכח שאינו טומאת מגע ודו"ק. [וכן לפי"ז ניחא אם שיטת הר"י דכלים שהרגו היינו שהרגו בזה המת ודו"ק].

יא]

יעוי' בספרי זוטא פרשת חוקת הנוגע במת טמא דאין מת עצמו טמא וצ"ב.

ויעוי' נדה ע' ב', דשאלו אנשי אלכסנדריה מתים לעת"ל אם יצטרכו הזאת ג' וז' ובפשוטו זהו ספק הש"ס אם מת עצמו טמא. ויעוי"ש בתוס' שכ' דבבן השונמית פשוט שאי"צ הזאה ורק לעת"ל מספק"ל. ולכאו' מבואר שמת עצמו אין טמא ועי'.

ויעוי' תשו' ריב"ש קכ"ד אם מותר לקבור כהן ליד ישראל, וכ' שמותר דמת חפשי מן המצוות, ועוד שהוא עצמו טמא טומאה גמורה ואינו מוסיף טומאה על טומאתו יעוי"ש. ומבואר דהמת עצמו טמא.

ובדברי הספר"ז יעוי' מקור ברוך [במכתבים] וחי' ר' שמואל ב"ב סי' ט"ו.

פרק א משנה ב

א]

הר"י מסימפונט הוכיח דחרב כחלל הוי בכל הכלים דהרי לדין של כלים אדם וכלים ילפינן מקרא דוכבסתם בגדיכם, והיינו דמשמע כל כלים ועוד הוכיח מתוספתא דחמת, וחמת הוי כלי עור. ובר"ש כ' עלה דאין משם ראיה כלל דהתם הוי משום טומאה בחיבורין, והיינו כהסוגיא בע"ז ל"ז ב'.

ב]

ובשי' הר"י מסימפונט יל"ע איך הוכיח מחמת, והרי הוי מדין חיבורים וביותר תמוה שהרי"מ עצמו להלן העמיד מתני' דארבעה טמאים במת דהיינו דהוי מדין חיבורים. וא"כ ע"כ יפרש התוספתא דחמת מדין חיבורים. וא"כ גם לדרך ראשונה תמוה שיעמיד התוספתא בחיבורים. [ויעוי' בזה במי נפתוח אמנה אות ל'].

ג]

ועוד יל"ע איך ילפינן לעצם דין חרב כחלל מקרא דוכבסתם בגדיכם. ואולי הוי משום דין חיבורים. וזה יל"ע גם לשיטת הר"ש. [ולהשיטות דס"ל דלמסקנא דהסוגיא בע"ז הוי חיבורים דאורייתא, ניחא דהיות וכבר ידעינן לדין חיבורים, א"כ ע"כ קרא אתי לדין חרב כחלל ועי'].

ד]

והנה מצינו ב' דינים של חיבורין, הדין של דיקרב בדיקרב בסוגיא ע"ז. ויש דין חיבורים בכל מטמאים, דהוי דין כללי שבלא פירש ממטמאיו יכבס בגדיו. [ובפשוטו הוו דינים חלוקים ביסודם]. ובדין בדיקרב הוי גם אדם באדם, ודין דלא פירש ממטמאיו לא מהני אלא לכלים ובגדים, ולא אדם וכ"ח. ולפי"ז יל"ע בתרתי מנלן למילף דוכבסתם בגדיכם הוי לחרב כחלל. דאולי הוי לדין דיקרב בדיקרב, ואולי הוי לדין כל שלא פירש האב ממטמאיו.

ה]

במקדש דוד מ"ט א' ובחזו"א ס"ט סק"ו [במוסגר] כתבו שאין דין דיקרב בדיקרב אלא בנוגע במת ולא בחרב כחלל. ולפי"ז לק"מ דנימא דקרא דוכבסתם בגדיכם הוי משום חיבורים, דמיירי שם שהאדם נוגע בחרב ודו"ק. [ויעוי' בתפאר"י ורש"ש להלן פט"ו מ"ב שנקטו שיש דין זה בחרב כחלל].

אולם עדיין אידך קשיא, וכ' עלה המל"מ פ"ה ה"ג ד"ה וראיתי לראב"ד שכל ימי הייתי מצטער, דאולי קמ"ל במת שיש ג"כ דין לא פירש ממטמאיו.

ו]

ברמב"ן ע"ז ל"ז ב' וז"ל "וכבסתם בגדיכם וטהרתם וכו' ואע"ג דבגדים בחיבורים הוא, כיון דממעטינן התם אדם ע"כ לבגדים שלבש אח"כ נצרכה" יעוי"ש, וצ"ב.

ויעוי' בעמק הנצי"ב חוקת פיסקא ה' [עמ' קפ"ה] שכ' דלהרמב"ם עדיין קשה קו' המל"מ. וכ' שם דקרא דכל הנוגע בו יטמא משמע כל כלים גם כ"ח, וע"כ דוכבסתם רק להוסיף דהוי שבעה יעוי"ש.

ז]

והנה בדין חיבורים הוי לשון הרמב"ם בפיהמ"ש דאדם נגע במת, ואדם נגע באדם. ויעוי' במי נפתוח פרפר י"ב אות א', מהו שלא הזכיר כלים באדם. או כלים בכלים ואדם בכלים. ויעוי' באורך כמה שיטות בזה במרכה"מ קו"א י"ח דבר ענף ו' שריג י' ויעוי' ראב"ד פ"ה טו"מ ה"ג ופי"ח ה"ז. ונזירות פ"ז ה"ח. ראב"ד ב"ק ב' וע"ז ל"ז ב'.

ח]

בר"ש דעוד מפרש הר"י מסימפונט דארבעה הוי בחיבורין. והנה הר"ש שכ' לעיל דהתוספתא דחמת מיירי בחיבורים, פירש דהכוונה לסוגיא דיקרב בדיקרב, ואילו להרי"מ כאן כוונת מתני' בחיבורים, היינו לדינא דלא פירש ממטמאיו, דהוי דין כללי בכל אבות הטומאות, שהרי ביאר כן ממה שבתוספתא מדמינן לה לזב. ובזב הרי יש רק לדינא דלא פירש ממטמאיו ודו"ק. [והיינו דהוו ב' דיני חיבורים].

ט]

בדין טומאה בחיבורים, האם כה"ג שלא נוגע במת, אלא רק המת מאהיל עליו, או הוא מאהיל על המת, אם שייך כה"ג חיבורים, יעוי' שבת י"ז א' תוד"ה ששמע שהוכיחו שיש דין חיבורים, [ויעוי' קה"י ממרכה"מ בכוונתם].

ובמגיני שלמה שבת מ"ד כ' שרש"י פליג, וס"ל דאין דין חיבורים בנטמא ע"י אוהל, ויל"ע אולי פליג בגדרי טומאה בחיבורים.

י]

טומאה דחרב כחלל שיטת הרמב"ם פ"ה טו"מ הי"ג שמטמא רק במגע אולם הרמב"ן פ' חוקת ובב"ב כ' א' דמטמא במגע ובמשא. ובתוס' נזיר נ"ד ב' חולין ע"א דחרב כחלל מטמא במגע במשא ובאוהל יעוי"ש.

ולענין טומאה בחיבורין דהסוגיא ע"ז ל"ז יל"ע מהו לענין אם המחובר למת מי מטמא במשא ובאוהל וצ"ע. ויעוי' [י"א].

יא]

יעוי' מנח"ח מ' רס"ד אות ט' [בנדמ"ח] שדן להשיטות דחיבורים דאורייתא מי מטמא במשא ואוהל, ובתשו' שאג"א החדשות י"א דכהנים הוזהרו להכנס לאהל שיש שם אדם שמחובר למת יעוי"ש. וכן הובא בשם השאג"א בפסקיו שחיבורי מת מטמא באוהל. ובצל"ח חולין ל"א ד"ה והנה מבואר שמטמא במשא יעוי"ש.

יב]

לענין חרב כחלל אם כהן מוזהר, יעוי' נזיר נ"ד ב' בתוס'. וברמ"א יור"ד שס"ט כ' דנהגו להקל, ולגבי חיבורים כהן מוזהר.

ולענין אם נזיר מגלח, יעוי' נזיר מ"ב בתוס' דנזיר מגלח על חיבורי המת. ולענין חרב כחלל מסקי שם בתוס' דאין מגלח יעוי"ש. ולכאו' תליא בגדרי טומאה בחיבורים. [יעוי' אשר לשלמה ח"ג ס'].

פרק א משנה ב – בענינא דחיבורין

א]

בראב"ד פ"ה טו"מ ה"ג דיש ב' דינים כלי מתכות יש בהו דין חרב כחלל. ושאר כלים יש להו דין חיבורים. [ויעוי"ש במל"מ מנין מקור להנך דינים] וכל הפסוקים מיירי בחיבורים יעו"ש.

ב]

והנה בפשוטו כוונת מתני' דידן הוי להראב"ד בכלי מתכות שהרי תנן כיצד ארבעה ובטומאת חיבורין לא מצינו שלישי, וע"כ דהוי מדין חרב כחלל בלי חיבורים [וכ"כ המל"מ שם]. אולם בראב"ד ע"ז ל"ז ב' מפורש דמתני' באהלות הוו בחיבורין, והוא הרגו בחרב וההורג מטמא בגדיו, וזהו ג"כ כוונת הראב"ד פ"ז נזירות ה"ח יעוי"ש. וכ"ה ברמב"ן ע"ז שם בדעת הראב"ד.

ג]

ולשי' הראב"ד דמשניות דפירקין מיירי בחיבורים, א"כ מבואר במשנה דדין חיבורים דרבנן שהרי תנן כיצד שנים אדם הנוגע במת טמא טומאת ז' ואדם הנוגע בו טמא טומאת ערב. ויעוי' מל"מ שהוכיח ממה דטמא רק ערב ע"כ לא מיירי מתני' בחיבורין, דעכ"פ יהיה טמא מדרבנן [ועמד בזה הר"ש מ"ד] ויעוי' ראב"ד ע"ז שם דמתני' לנזיר ועושה פסח, או לפני גזירת חיבורין יעו"ש.

ד]

ומבואר לפי"ז בראב"ד דהגם דדין חיבורין דיקרב בדיקרב הוי רק מדרבנן מ"מ יש עוד פרשה של חיבורים, והיינו דהסוגיא ע"ז מיירי באדם הנוגע באדם, וזהו מדרבנן. ומשניות דידן מיירי באדם שנוגע בכלי שנוגע בו. וזה הוי דאורייתא, וצ"ב. ויעוי' מל"מ שם שתמה דהלא ק"ו הוא, אם אדם בכלים נטמא, ק"ו אדם באדם, ודוחק לומר דזהו מיעוט מוהנפש הנוגעת. ובראב"ד לפנינו מפורש דהוי מהאי מיעוט יעו"ש.

ולפי"ז יתכן דזהו גופא מקור דינא דחיבורים באדם ככלים, והיינו שאדם באדם התמעט אבל אדם בכלים הוי עדיין בעיקר האי דינא דחיבורים ודו"ק.

ה]

והנה לענין חיבורים דהסוגיא בע"ז מהו דין חיבורים דחיבורים, והיינו שנגע אדם במת ונגע בו אדם ובו עוד אדם. נקטו הראשונים דליכא דין חיבורים יעוי' בר"ש פ"ז מ"ב ותוס' ב"מ ק"ה ב' וכרהיטת הסוגיא ע"ז שם. ואולם שיטת הר"י הו"ד בתוס' נזיר ותוס' ב"מ שם דמדרבנן יש חיבורים דחיבורים. [ויעוי' תוס' ותוהרא"ש וריטב"א שבת י"ז א'].

ולפי"ז תמוה מה שייך לפרש במתני' בחיבורים ומדאורייתא, והרי בשלשה ליכא חיבורים.

ו]

ומבואר שיש עוד דין חיבורים, והיינו חיבורי כלים במת ואדם בכלים. וצ"ב.

והנה לביאור הראב"ד דמתני' בחיבורים, א"כ לא הוזכר במשניות דינא דחרב כחלל. והובא רק דינא דר"ח סגן הכהנים לא נמנעו מלהדליק בנר שנטמא בט"מ, ומפרשינן בגמ' פסחים דהוי חרב כחלל וזהו בנגע בט"מ, ועדיין השמיט בנגע במת וצ"ע.

ועוד נפיק לשיטת הראב"ד דדין חרב כחלל, הוו אותם דינים של דין חיבורים בשאר כלים, וצ"ע אם הוו ב' דינים חלוקים ביסודם. [ואך מקרה הוא שמתאימים] או דיסוד דינם שוה אלא דמתכת לא בעינן חיבור ושאר כלים בעינן חיבורים וצ"ע.

ז]

בדינא דהר"י מסימפונט דכיצד ארבעה מיירי בחיבורים. והנה הר"ש הקשה להלן מ"ד דמשמע שכל המשניות הוו בשוה, וא"כ לא מיירי בחיבורין יעוי"ש. ויל"ע בכוונת הרי"מ האם בעינן שהכלים הוו עדיין מחוברים למת, או רק בעינן שהאדם עדיין הוי מחובר לכלים, ואם הכוונה רק שהאדם מחובר לכלים, א"כ י"ל דהוי המשך למשניות דלעיל מינה, דכה"ג שגם מחוברים לאדם כלים מטמאן ודו"ק.

והנה בדין חיבורים אם בעינן חיבורים למת או סגי לחרב כחלל, יעוי' רש"ש להלן פט"ו מ"ב ד"ה והראב"ד, וכ"ה בתפאר"י שם. אולם יעוי"ש בתויו"ט וכן בחזו"א ט' ו' ומקד"ד מ"ט דלדין חיבורים בעינן חיבור למת ולא לחרב כחלל יעוי"ש. אולם עדיין י"ל דכל דבעינן חיבורים למת היינו לדין חיבורים של דיקרב בדיקרב. וכוונת הרי"מ הוי לדין חיבורים של כל מחובר למטמאין שמטמא בגדים, ובזה לא בעינן מחובר למת וסגי לחרב ועי'.

ולפי"ז חיבורים דארבעה אליבא דהראב"ד ואליבא דהרי"מ לא הוו באותו ציור ועי'.

ח]

בתורי"ד ע"ז ל"ז ב' מסיק דדינא דחיבורים הוי מדרבנן, ומ"מ מתרצינן לקראי דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא. היינו באדם שנגע במת ונגע האדם בכלים ששניהם טמאים שבעה. והנפש הנוגעת תטמא עד הערב הוי אדם באדם יעויש"ה וצ"ע מדוע הוי כללא דחיבורין דרבנן. והרי חלוק אם נגעו באדם כלים או אדם וצ"ב.

ט]

בדין אם שייך טומאה בחיבורים בכלי הנוגע במת, הסתפק במל"מ ה"ה טו"מ יעוי"ש. ומפורש בתוס' שבת י"ז א' וב"מ ק"ה ב', וכן הר"ש רא"ש ומהר"ם שלהי כוורת דיש חיבורים בכלים הנוגעים במת יעוי"ש.

ומצינו עוד בר"ש ומהר"ם שילהי כוורת דגם כלי חרס שמחוברים למת מטמאים אדם בחיבורם למת, ולפי"ז מצינו שהאדם נעשה אב אע"פ שהכ"ח עצמו אינו אב ודו"ק בזה בגדרי חיבורים.

ויעוי"ש ברש"ש שדייק לשון מהר"ם דרק מטמא במגע הכלי חרס, ולא באוירו, ודו"ק דתליא ג"כ בגדרי חיבורים, ויעוי' ג"כ רש"ש פסחים י"ד א' רד"ה נר.

ויעוי' חזו"א ד' ב' שהסתפק בגדר חיבורים בכלי חרס, ויעוי' ג"כ ראש יוסף שבת י"ז א'.

י]

יעוי' דכל דינא דחיבורים היינו למת עצמו. וברמב"ן ע"ז ל"ז מצינו שיטה מחודשת דדין חיבורים מדרבנן היינו חיבורים לטמא מת יעויש"ה.

יא]

בתוס' שבת י"ז א' פירשו המשניות דאהלות בחיבורים, ודלא כשיטתם בכל הש"ס ועי'

יב]

יעוי' חזו"א כ' ח' שהסתפק בכוונת הראב"ד אולי חרב כחלל הוי גם בפירש החרב מן המת. אבל לא מהני בנוגע באדם שפירש מן המת יעוי"ש.

יג]

יעוי' במדבר ל"א י"ט כל הורג נפש בפרש"י, ורמב"ן שם שהשיגו. ולכאו' משמע דרש"י כהראב"ד. ויעוי' בחי' מרן הגרי"ז עה"ת.

פרק א משנה ג – אמר ר"ע יש לי חמישי

א]

הנה בביאור דינא דר"ע בפשוטו יש ג' שיטות דהר"ש ורא"ש בפי' ראשון נקטו דהשפוד נמצא באוהל, ונטמא דחשיב כנוגע במת, ולכן הוי חרב כחלל, והנוגע בו טמא ז'.

והר"ש בדרך הב' מפרש, דכשהשפוד באוהל לא פליגי, ומיירי שהשפוד מבחוץ והוי הלכה מחודשת דאוהל שמאהיל על מת נחשב כמת עצמו, ושפוד הנוגע בו נעשה חרב כחלל.

ודרך שלישית מבואר בתוס' שבת י"ז א' ד"ה ששמע דהביאו להוכיח ממתני' דיש חיבורין גם באינו נוגע במת, אלא ע"י אוהל, ולכאו' מבואר דס"ל דשפוד מיירי ע"י חיבורין. ויעוי' להלן בעה"י בכל שיטה.

ב]

בשיטה הראשונה דהשפוד נעשה אבי אבות מדין חרב היות ונמצא באוהל ונחשב כנוגע במת, והוכיחו מינה הרמב"ן ורשב"א ב"ב כ' א' ד"ה ואיבעית אימא, דגם על ידי אוהל נעשה חרב כחלל יעוי"ש.

ויל"ע להאי ביאור מהו דמנינן לאוהל, והרי השפוד כלל לא נטמא מהאוהל, ויעוי' מל"מ פ"ה טו"מ הי"ב דהיות ונטמא בהצטרפות האוהל יעוי"ש.

ובחזו"א ט' ז' כ' דטומאת האוהל הויא טומאה חדשה לכן חשיב לה בפנ"ע. ויעוי' חזו"א י"ג ו'.

ג]

בר"ש העמיד דמיירי מתני' באוהל פשתן, והנה להחזו"א דמיירי דוקא בנטמא האוהל, ניחא דבעינן טומאת אוהלים אבל למל"מ דרק משמש האוהל מצרף ליטמא ע"י המת, א"כ הרי לכאו' גם בלא נטמא האוהל צריך למנותו וצ"ע.

וגם לשיטת החזו"א עדיין צ"ע מדוע מנינן אוהל והרי לא נטמא מהאוהל. וברמב"ן שם נקט דזהו גופא כוונת חכמים שאין האוהל מתחשב יעוי"ש.

ד]

ובעיקר מש"כ הר"ש דמיירי בפשתן, וצ"ע והרי רק בקבוע בעינן לחידושא דאוהלים. אבל בעראי תיפו"ל משום כלי. ובמי נפתוח פרפר י"ד סק"ב כ' דסתמא דאוהלים הוי קבוע. ויעוי"ש סק"ט. ויעוי' במשנ"א שחידש שכל אוהל נטוי אפילו לא מחובר אינו נטמא אלא מפרשת אוהלים יעוי"ש. [ולכאו' מבואר כדבריו בשו"ת הרא"ש כלל ל' אולם בראשונים ריש פ"ח לכאו' אינו כן].

ולביאור החזו"א דמנו אוהל רק בגלל טומאה מחודשת דידיה, ניחא שהוצרכו להעמיד בפשתן ודו"ק.

ה]

אולי פליגי ר"ע וחכמים בגדר טומאת אוהל, ולכן פליגי אם מנינן להאוהל וצ"ע.

ו]

לדינא אין נפק"מ להאי פירוש בין ר"ע וחכמים. ויעוי"ש בחזו"א בזה.

ז]

והר"ש כ' דלהאי פי' הוי מצי לומר שיש שישי יעוי"ש. ובחזו"א כ' דלפי דבריו לק"מ, שאי"צ למנות אוהל המחודש פעמיים. ויעוי"ש שתמה מנלן שיש אוהל המחודש בחרב כחלל אולי רק במת.

ובאמת ברמב"ן ב"ב שם כ' שי"מ שהוכיחו מכאן שחרב כחלל לא מטמא באוהל. והוא פלוגתא גדולה בראשונים. בהשלמה שבת ט"ז ב' כ' דבתוספתא מפורש שהוי כמת לטמא באוהל. ויעוי' מאירי שבת ק"א ב' שהביא י"מ דאם החרב נטמאה מחלל עצמו מטמאה באוהל, ואם נטמאה ע"י אוהל לא מטמאה באוהל. ויעוי' בתורת הראשונים אות ב' במגיה מהגרימ"פ זצ"ל.

ח]

יעוי' מאירי שבת ט"ז ב' מחכמי הצרפתים שאין חרב כחלל אלא בנוגע בחלל ולא ע"י אוהל יעוי"ש, ולפי"ז לא שייך לפרש למתני' דשפוד הוי נטמא ע"י שהאוהל מאהיל עליו ועי'.

ט]

יעוי' בפיהמ"ש, ובחזו"א ט' ז' נקט דהוי כפי' קמא דהר"ש יעוי"ש. אולם מדיוק לשון הפיהמ"ש נראה דאין השפוד תחת האוהל, אלא הוי במרכזו והוי מכלל מעמיד האוהל. ויעוי"ש שכ' דפליגי ר"ע וחכמים אם הוו ב' מילי או השפוד נדון כחלק מהאוהל [ומוכח דהוי מכלל המעמיד]. אלא דצ"ע שסיים שם דלחכמים לא נטמא מהאוהל אלא מהמת. ויל"ע איך תליא האי מילתא בפלוגתת ר"ע וחכמים.

י]

דרך השנית דר"ש ורא"ש דמיירי שהשפוד תחוב מבחוץ. ומ"מ נעשה חרב כחלל, היות והאוהל נדון כמת עצמו. ויעוי' להלן פ"ז מ"ב שיש חילוק באוהל בין נוגע מתוכו למבחוץ, וכ' שם הראשונים דהתם מיירי שהוציאו המת, ומתני' דשפוד מיירי שהמת עדיין בתוכו, ולכן האוהל נחשב כמת. ויעוי' היטב ג"כ להלן פט"ו מ"ב.

יא]

לדרך זו, בפשוטו פליגי אם שפוד נטמא מהמת או מהאוהל. אולם יעוי' בספר הישר תשנ"ט דבפשוטו ס"ל כהאי פי'. [דנקט דהשפוד נוגע באוהל]. וכ' דלא פליגי שכן הוי הדין, אלא לענין מנין פליגי האם למנות אוהל. היות ולא נטמא במגע ואוהל, אלא ע"י שמאהיל יעוי"ש. ויעוי' במשנ"א שכ' דר"ע פליג על יסוד הדין דהוי כמת. והק' לפי"ז מדוע טמא ז', ויעוי' מי נפתוח י"ד סק"ח.

יב]

ולכאו' דין מחודש זה דנחשב כמת, היינו דוקא בשיש מת תחתיו, ויעוי' בר"ש שהוכיח כן ממתני' פט"ו מ"ב [יעוי' בר"ש כת"י רב"א פ"א מ"ב באורך] והנה הר"ש כ' דמתני' מיירי באוהל פשתן. ומתני' דטבליות הוי בשל עץ, ולכאו' מבואר דהאי דינא דהוי האוהל כמת, הוי גם בגוונא דלא היה נטמא טומאת אוהלים וצ"ע.

יג]

אם כל האי דינא הוי רק ביש להמת, ויל"ע הרי כמו ששפוד נעשה אבי אבות גם אחר שפירש מהאוהל, א"כ ה"ה האוהל עצמו גם אם נחשב לב' כלים, מ"מ החלק החיצון שיהיה כשפוד שפירש, ויטמא הנוגע בו שבעה וצ"ע.

ולהשי' דבעינן לחרב כחלל מתכות ניחא, אבל לרי"מ צ"ע. ואולי היות והוי אוהל לכן לא שייך כלל טומאת כלים ועי'. ויעוי' בזה בקה"י ובדרכ"ש.

[ובמי נפתוח י"ד ז' נקט שכל דברי הר"ש פ"ז מ"ב דמיירי שהמת נמצא, הוי רק לפירושו הראשון יעוי"ש].

יד]

בביאור השלישי דהיינו תוס' שבת י"ז א' דהוי מטעם חיבורים [ויש שכ' לדחות האי פי' בשי' התוס' ודו"ק]. וכ"כ המרכה"מ בכוונתם, ויעוי' קה"י טהרות י"ז בביאור פלוגתת ר"ע וחכמים בגדר טומאה בחיבורים יעוי"ש. והראשונים דפליגי או דס"ל שאין חרב כחלל ע"י חיבורים, או דפשיטא להו דחשיב כנוגע במת, ולא מנינן להאוהל ועי'.

טו]

הדרך הרביעית [חמישית] בביאור מתני' יעוי' באליהו רבה ודו"ק.

פרק א משנה ג

א]

בר"ש העמיד דמתני' מיירי באוהל פשתן יעוי"ש. והנה לפי' א' דמיירי שהשפוד הוי באוהל, יל"ע מדוע בעינן דוקא פשתן, והרי כל שנטמא מטעם כלי שייך למנותו. ויעוי' במי נפתוח דסתם אוהל הוי קבוע.

ויעוי' בחזו"א ט' ז' דנקטו אוהל היות והוי טומאה חדשה. ועדיין צ"ע מה שייכות טומאת השפוד, עם טומאה חדשה דאוהל וצ"ע. [ויעוי"ש בחזו"א].

ב]

ולדרך הב' דהר"ש דהוי משום אין האוהל מתחשב, ויל"ע דאם חשיב כנוגע במת עצמו, מדוע בעינן שיהיה ראוי לקבל טומאת אוהלים. ומבואר דשייך לדון דהוי המת עצמו, רק אם האוהל נטמא בטומאת אוהלים וצ"ב. וצ"ב בר"ש דנקט דמיירי בפשתן, ולהלן פט"ו מ"ב מבואר דטבליות של עץ ג"כ איכא האי דינא.

ג]

בשי' ר"ת. יעוי' רא"ש ומהר"ם פ"ז מ"ב דגם ר"ת ס"ל לדינא דאין האוהל מתחשב יעוי"ש. אולם בספר הישר תשנ"ט נקט דשפוד נטמא מדין כל הבא אל האוהל יעוי"ש. ומבואר דאינו משום מגע בהמת. ולכאו' אם מטעם אין האוהל מתחשב, היינו דחשיב כנוגע במת וצ"ע. [ובר"ש שם פ"ז מ"ב לא הזכיר דלר"ת מיירי בנוגע בנסרך ודו"ק].

ד]

והנה הן לפי' קמא והן לפי' בתרא דהר"ש, אין פלוגתא לדינא בין ר"ע לחכמים ורק פליגי אם שייך למנות שיש חמישי, ויל"ע מה הנדון. ולדרך קמא לכאו' פליגי בגדר טומאת אוהלים. [ויעוי' ספר הישר תשנ"ט].

ולדרך בתרא לכאו' פליגי בגדר האי דינא דהמת חשיב בגוף האוהל, ונדון כנוגע במת וצ"ב. [ויל"ע אי הוי כנוגע במת עצמו לענין נזיר מגלח].

ה]

אולי מה שהוצרך להעמיד בפשתן, היינו אליבא דר"ע דחשיב לאוהל. וא"כ לא חשיב כמת עצמו בלי האוהל, אבל אליבא דרבנן דחשיב כמת עצמו. יתכן דגם באינו ראוי לקבל טומאה חשיב כנוגע במת עצמו וצ"ע.

ו]

בחזו"א י"ג ו' נקט דהרמב"ם פליג על האי יסוד דחשיב כנוגע במת יעוי"ש.

וכ"כ בדעת הרמב"ם המרכה"מ פי"ז מטו"מ ומי נפתוח י"ד ח'. אולם יעוי' כס"מ פי"ז ה"ה ופי"ח ה"ח דמשמע שמפרש כהר"ש יעוי"ש.

ז]

בדין המחודש דהר"ש דחשיב הנוגע באוהל כנוגע במת. ומבואר דאפילו שאינו ממש מת, מ"מ היות וחשיב כמת, אלים לאשוויי חרב כחלל, ולכן השפוד הוי כחלל. ולגבי טומאה בחיבורין לכאו' מוכח דלא שוי חרב כחלל. דיעוי' להלן פט"ו מ"ב לגבי ב' טבליות שהק' הר"ש מדוע הנוגע בשני טמא ז'. והרי כלים בכלים הנוגע טמא רק ערב. [ותי' דאוהל לא מתחשב יעוי"ש]. ולכאו' מיירי שם בחיבורים שהמת עדיין ישנו. וא"כ ע"י חיבורין למת יעשה חרב כחלל, ומבואר דע"י חיבורים לא נעשה חרב. וצ"ע מאי שנא מאין המת מתחשב וצ"ע.

[ובהוכחה זו נסתר מש"כ בקה"י סט"ז לבאר דלעולם גם במת בתוכו הוי ב' כלים. והחיצון מטמא שבעה היות והוי חיבורין יעויש"ה].

ואולי הוי צירוף של חיבורין ואוהל, ולכך לא נעשה כחלל, וחיבורין גרידא שוי חלל וצ"ע.

ח]

אולם בתוס' שבת י"ז א' לכאו' מוכח שיש בחיבורין חרב כחלל. ויעוי' חזו"א ט"ו ו' שכ' להוכיח מדלא נקטו חמשה במתני' ע"י חיבורים, דליכא דין חרב כחלל בחיבורין, וכ"כ במנח"ח רס"ג יעוי"ש.

ט]

יעוי' אות ח' הוכחת החזו"א, ומבואר שאם היה חרב כחלל בחיבורין היינו מונים חמשה. ומבואר דלענין חיבורים פשיטא דמנינן להמחבר ולענין דין אין המת מתחשב, תליא בפלוגתת ר"ע וחכמים. וצ"ע מאי שנא.

עוד צ"ב לאידך גיסא, דלענין אין אוהל מתחשב. מבואר דאלים הא דהוי כמת עצמו לאשוויי חרב כחלל. ולענין חיבורים יעוי' אות [ז'] דלא שוי חרב כחלל. וצ"ב הן מ"ש זמ"ז, וכן החילוק בין חרב כחלל לענין אם מתחשב האוהל והחיבורים וצ"ב.

י]

יעוי' בר"ש כת"י פ"א מ"ב נוסח רב"א שכ' דרק אין אוהל מתחשב, אולם לענין חיבורים לא שמענו שאין אוהל מתחשב יעוי"ש. וצ"ב מאי שנא.

יא]

יעוי' להלן פ"ז מ"ב. ומבואר דבשעה שהמת אינו בתוכו החלק החיצון הוי רק אב, ויל"ע הרי היות ובשעה שהיה בתוכו מי שיגע באוהל נעשה חרב כחלל, וכי האוהל עצמו [לשיטות דחרב הוי בכל הכלים] גרע ומדוע לא נעשה כחלל. ויעוי' בקה"י מש"כ בזה. ויעוי' לעיל אות [ז'] במוסגר.

פרק א משנה ד

א]

מתני' "חומר באדם מבכלים וכלים מבאדם" יעוי"ש. ויעוי' בספר הישר סי' תש"ס דכתב שיש עוד חומרות דלא תנן. אלא שכלולות במה דתנן יעוי"ש.

ב]

שם בספה"י נקט חומרא באדם מכלים. שאדם דהוי אב אם נוגעים בו כלים עושה אותם טמאים כמוהו יעוי"ש. ומבואר חידוש דדינא דחרב כחלל חלוק ביסודו בין כלי שנוגע במת. דהוי דין בכלי שנעשה אבי אבות, אבל כלי שנוגע בטמא מת הוי דין באדם שעושה להכלי כמוהו, ולא הוי דין בכלי שנעשה כמטמאו ודו"ק.

ויעוי' ר"ש משנה א' דלא משמע כן. ויעוי' ג"כ רמב"ן ורשב"א ריש חולין דמשמע לא כן ודו"ק.

ג]

שם בספה"י, שיש חומרא בכלים, שכלי הנוגע במת נעשה אבי אבות. ועוד חומרא בכלי, שכלי שנוגע בכלי עושהו טמא ז', ולא מצינו אדם שעושה אדם כמוהו יעוי"ש. ותמוה דלכאו' החומר השני הוי תוצאה ממה שכלי נעשה אבי אבות, ולכן שוי לכלי שנוגע בו אב, אבל אדם לא נעשה אבי אבות, ולכן לא עושה אדם הנוגע בו אב וצ"ע.

ד]

במשנה אחרונה העיר דמשכח"ל חומר בכלים, לשיטת הראשונים דחרב כחלל מטמא במשא ואוהל. ואדם טמא מת מטמא רק במגע כמבואר בכלים פ"א מ"א יעוי"ש.

פרק א משנה ו

א]

מתני' "אדם אינו מטמא עד שתצא נפשו ואפילו מגוייד ואפילו גוסס". ויל"ע מה החידוש במגוייד וגוסס. [ובביאור מגוייד יעוי' תפאר"י אות ל' כמה שיטות בראשונים]. וביותר שמשמע קצת דהוי חידוש ללא גוסס ומגוייד, והנך הוו תוספת של "אע"פ" וצ"ב. [ובסיפרי ממעט מפרפר יעוי"ש].

ב]

יעוי' בר"ש ורא"ש מסיפרי דילפינן לה מאשר ימות. והנה שם בפסוק כתיב לעיל מינה "הנוגע במת בנפש האדם אשר ימות" וחזינן דממת לא שמעינן לדינא דמתני' וצ"ב. ויעוי' במשנ"א דסד"א שרוב גוססין למיתה לכן קרינן ליה מת. ובתפאר"י דבעינן שיצא נפשו לגמרי יעוי"ש. ובעמק הנצי"ב פי' דבמת יש לפרש שעומד למות יעוי"ש.

ג]

בגמ' יבמות ק"כ ב' מדייקת ממתני' דמגוייד וגוסס לא מטמאים, אבל ודאי שלא יחיו, ומפרש הריטב"א כוונת הש"ס, דאם יכולים לחיות פשיטא דלא מטמאים. ותמהו הראשונים והרי גוסס יכול לחיות דמיעוט גוססים לחיים.

ובתוס' תירצו דהכוונה דאפילו דהמגוייד גוסס אינו מטמא יעוי"ש. אולם בתו"י שם תירצו דמגוייד ע"כ ודאי לא חי, דאל"כ מה סד"א שיטמא, אבל גוסס הגם שרוב למיתה, מ"מ סד"א שיטמא, וכמו דחזינן נזיר מ"ג א' דלחכמים נזיר מוזהר מליגע בגוסס יעוי"ש. ויל"ע מדוע שאר ראשונים לא תי' כן.

ד]

המאירי נזיר מ"ב ב' כ' דטעמא דמ"ד דכהן אסור בגוסס, היינו היות והגוסס עלול למות, זה גופא אסור עליו להכניס עצמו לספק טומאה אע"פ שלא נטמא יעוי"ש. וכ"כ בחכמת אדם כלל קנ"ט ס"ג.

[והנה ברמב"ם מבואר שהחילול הוי דע"י שטמא כמי שנסתלקה קדושתו, ולפי"ז צ"ב כוונת לא יחלל, וצ"ל דלא הוי על חפצא של מחולל וצ"ב].

ובספר תורת הנזיר רמב"ם פ"ג הי"ג הוכיח מלשון הרא"ש נזיר ד' ב' שכ' דמוזהר על גוסס ביד"ש ולא על גוסס בידי אדם. ואם הוי חשש שמא ימות מה החילוק ביניהם. [ויעוי"ש במהר"ץ חיות]. והוכיח מינה דע"כ התורה אסרה לכהן לחלל עצמו משעה שפתיכא ביה מיתה, אע"פ שאינו נטמא. ובלבוש סי' שע"ב דלא יחלל משמע לשון חולי יעוי"ש. [ויעוי' עקבי הראשונים י"א].

ה]

יעוי' תבואות שור יור"ד סי' ל"ג סק"ה שכמו שיש איסור נבילה לאכילה ע"י נקובת הושט אע"פ שאינו מטמא טו"נ. ה"ה גוסס קרוי מת לענין כהן אע"פ שאינו מטמא עד שימות. ויעוי' אבני נזר יור"ד תס"ח אות י"ט שדייק לשון הנמו"י סוף מו"ק ט"ז ב' מדפי הרי"ף דהאיסור לכהן בגוסס רק ע"י מגע, ולא באוהל. וע"כ אין האיסור שמא ימות ויתחלל, דא"כ מה החילוק בין מגע לאוהל. וכן מדוייק לשון התו"י הנ"ל דאסור רק מגע יעוי"ש. ויעוי' לשון היראים שכ"ב ודו"ק.

[אולם ברא"ש וטור ועוד ראשונים מפורש דאסור גם באוהל יעוי"ש].

ו]

יעוי' בהגהות חשק שלמה נזיר שם שהביא מבה"ג דמתני' דידן אזלא כרבי ולא כחכמים. דלחכמים שמוזהר בלא יחלל על גוסס. מבואר דגוסס מטמא טו"מ יעויש"ה.

ז]

להמבואר ג' דרכים בנדון הסוגיא בנזיר. א"כ י"ל דכל מש"כ התו"י דסד"א דכהן אסור ה"ה ג"כ לענין טומאה, ולכאו' למאירי דהוי חששא שמא יטמא לא שייך כן, ורק לדרך התבו"ש וכו' דשם מיתה עליה לענין כהן, א"כ סד"א ג"כ דחשיב מת לענין טומאה ודו"ק.

ח]

בסוגיא דנזיר הנ"ל. יעוי' ג"כ ש"ך יור"ד ש"ע סק"ג. ויעוי' אחיעזר ח"ג סי' ס"ה אות ה'-ו' שחקר אם יש רק ל"ת או גם עשה, ויעוי"ש כמה נפק"מ. וכעי"ז יעוי' ג"כ בקוב"ש ח"ב סי' מ"א. וברשב"א גיטין ע' ב' דגוסס בניו יורשין אותו יעוי"ש.

ט]

באליהו רבה כ' דרך חדשה. דמגוייד אינו מטמא אפילו שאינו יכול לחיות היות ויש לו דעת. וגוסס הגם שאין לו דעת מ"מ לא מטמא היות ויכול לחיות יעוי"ש. ומשמע דכדי לטמא בעינן ב' תנאים שלא יכול לחיות ושאין לו דעת. וצ"ב מקור האי מילתא דדעת שוי שאינו מת.

ובסדרי טהרות ט"ז א' דייק מדברי הא"ר, דגוסס שהוא מגוייד [כתוס'] יטמא, שהרי לא חי ואין לו דעת יעויש"ה.

י]

מתני' ופוטר מן הייבום. יעוי' גליון הגרע"א אהע"ז קנ"ו מתשו' גינת ורדים דבן טריפה אין פוטר מיבום, ודייק לה ממתני' דלא נקט תנא טריפה. וע"כ דלא חשיב חיותיה. [וצ"ע דודאי לא מטמא]. והוכיח גם מהא דהורג טריפה פטור, אולם באחיעזר ח"ג ל"ג הוכיח מתוס' יבמות דטריפה פוטר מייבום, וכ"ה בתורי"ד שבת קל"ו יעוי"ש.

יא]

מהו דין ההורג גוסס או מגוייד יעוי' במשנ"א כאן.

יב]

מתני' "וכן בהמה וחיה אינן מטמאין עד שתצא נפשם" יעוי"ש. צ"ע דבספרי דלעיל ילפינן שרץ מאדם, ומדוע המשנה נקטה חיה ובהמה. ויעוי' בעמק הנצי"ב שם דלענין נבילה אי"צ ילפותא מאדם. ורק בשרץ.

יג]

שם מתני' "הותזו ראשיהם אע"פ שמפרכסין טמאים" ובש"ס חולין כ"א א' פליגי אמוראי מהו הותזו אם כפשוטו, או נחתכו הסימנים עם המפרקת יעוי"ש. ופליגי שם רש"י ותוס' במי מיירי דרש"י פי' דהוי אשמונה שרצים. ותוס' פי' דקאי כפשוטו אדלעיל מינה בבהמה וחיה. ובראשונים שם ביארו ברש"י שהוקשה לו דעת זעירי לעיל שם כ' ב', ולכן פי' דהותזו בעינן רק בשמונה שרצים שחיותן גדולה משל בהמה, ובבהמה סגי בזעירי במפרקת ורוב בשר.

יד]

והראשונים שם פליגי עפרש"י, ויישבו דעת זעירי, דרמב"ן ורשב"א כ' דהותזו היינו מפרקת ורוב בשר. ויעוי' ג"כ שם בבעל המאור. ורמב"ן שם בשם י"מ לחלק בין ע"י מכה, לע"י סכין דבעינן יותר יעוי"ש.

טו]

שם במתני' "אע"פ שמפרכסין" יעוי' בעמק הנצי"ב שם, דמה דממעטינן מפרפר דאינו מטמא ומפרכסין מטמא. דחלוק בין בידי אדם ללא, דקים להו לחכמים בהותזו בידי אדם שנפשו מתקשה עליו לצאת אפי' שמת ודאי יעוי"ש. וצ"ע ממגוייד.

טז]

בשיטת הרמב"ם צ"ב, דנקט לדין הותז ראשו, בפ"א הט"ו מטו"מ לגבי אדם, ובפ"ב מאבוה"ט ה"א לגבי בהמה וחיה, ושם נקט ג"כ דנשברה מפרקת ורוב בשר מטמא וגם הותז ראשו. ולהלן פ"ד מאבוה"ט הי"ד לגבי שרצים נקט רק הותז ראשו, והוסיף אע"פ שמעורה בעור ואע"פ שהן מפרכסין יעוי"ש, וצ"ב לגבי מי מפרש למתני'.

ובתפא"י בועז אות י"ג וכן בראש יוסף וחת"ס ומרומי שדה חולין כ"ו א' נקטו דס"ל כרש"י דמתני' לענין שרצים יעוי"ש. והיינו דבהנך לא סגי נשברה מפרקת דחיותן גדול משל אדם ובהמה.

יז]

ויל"ע מה הוי רבותא לגבי אדם ובהמה בהותז הראש, טפי מנשברה מפרקת. עוד צ"ע דלענין שרצים הוסיף אע"פ שמעורה בעור, ובכס"מ דבלי"ז פשיטא, ויעוי' ג"כ בתויו"ט. וצ"ע מהו דבאדם ובהמה נקט סתמא בלי מעורה בעור הגוף וצ"ע.

ואולי הרמב"ם הוי כשי' הי"מ הובא ברמב"ן חולין שם יעוי"ש.

פרק א משנה ז

א]

מתני' "האיברים אין להם שיעור אפילו פחות מכזית מן המת" וכו' ובר"ש הביא דכל מתני' הו"ד בש"ס נדה. ומיירי הן באבר מן החי והן מן המת יעוי"ש אולם באליהו רבה מבואר דמתני' הויא באבר מן המת יעויש"ה.

ב]

בעדיות פ"ו מ"ב פליגי אם אבר מן המת מטמא, דר"א פליג וס"ל דרק מן החי מטמא, ולא מן המת יעוי"ש. ובמלאכת שלמה כאן מרש"י כת"י דמתני' דידן דלא כר"א יעוי"ש. [וכן הוא בשטמ"ק חולין קכ"ט ב' אות ו' יעוי"ש] ויעוי' נזיר נ"ג ב' דילפינן מקראי הן לאבר מן החי והן למן מת. ולענין אם ר"א פליג גם באבר מן הנבילה יעוי"ש בעדיות ברש"ש דבנבילה מודי ר"א. אולם באו"ש פ"ב אה"ט ס"ל דנבילה הוי כאדם יעוי"ש.

ג]

שם אפילו פחות מכזית, והנה בביאור פחות מכזית יש שכתבו דפליגי הראשונים, דרש"י מעילה ט"ז ב' וכ"ה ברגמ"ה שם דהכוונה שאין בכל האיבר כזית, אולם בראב"ד עדיות שם פי' הכוונה שאין באבר בשר כזית. ולכאו' הוא טעות, והראב"ד מיירי דכלל אין דין איבר. ולא למ"ד שיש דין איבר ועי'.

[ורש"י כת"י הנ"ל כ' דר"א מודי ביש כזית בשר באיבר יעוי"ש. ולא סותר לרש"י מעילה, דרש"י כת"י הוי אליבא דר"א דכלל לא ס"ל לדין טומאת איבר בבא מן המת וק"ל].

ד]

צ"ע מהו שיעור כזית באיבר, והרי אין כזית בשר, ולא עצם כשעורה. וצ"ע היכן מצינו באיבר שיעור כזית.

ויש מתרצים דכזית הוי שיעור במת ולא בבשר, והוכיחו כן מהגמ' שבת פ"ג א' דילפינן כזית בע"ז ממת, והרי ע"ז לא הוי בשר ואיך ילפינן מכזית במת, דהיינו בשר. וע"כ דזהו שיעור במת ועי'. ויעוי' חולין ק"ב א', ומבואר לענין איסור אכילת אבמה"ח, שהשיעור הוי שבאבר כזית, ומבואר שם ברש"י דמשלימין, ולכאו' הגידים ועצמות משלימין לבשר, ולפי"ז ניחא דהשיעור הוי לפי בשר ודו"ק.

ה]

ויל"ע מהו יסוד חידוש המשנה, האם חידוש בהל' שיעורין, ובאבר אי"צ שיעור היות וחשיב ומהני כאילו יש שיעור, או דהוי חידוש נפרד שיש טומאה מצד עצם האבר והוי טומאת איברים. ויעוי' בכ' הגרי"ז נזיר נ"ג ב' [הנדמ"ח]. מהגרי"ד שאם הוי טומאת איבר מהני גם באינו נוגע בבשר, ואם הוי חשיבות ושיעור לבשר צריך ליגע בבשר. [ושם דן בלא נוגע בבשר. משום ידות]. ואולי במתני' לכו"ע מהני בכל גוונא דהוי בכלל האיבר.

ו]

יעוי' להלן פ"ב מ"ו דאבר מן החי מב' אנשים לא מטמא יעוי"ש. ובחזו"א כ"א ז' כ' דממת א' מטמא יעוי"ש [ויל"ע אם תלוי בשיעור] ולכאו' מוכח דחלוק איבר מן החי לאבר מן המת ועי'.

ז]

בר"ש דצריך שיהיה בהם בשר גידים ועצמות דבכך נחשב אבר כדמשמע בסוף גיד הנשה יעוי"ש. ובפשוטו כוונתו לסוגיא שם דלענין אכילה דבעינן בכזית משלימין הכל לכזית, וצ"ע מנין מוכח מאכילה לטומאה. ועוד מנין שבלי"ז לא נחשב איבר ודו"ק.

והנה מש"כ הר"ש דבכך נחשב איבר, ובפשוטו היינו הן במת והן נבילה ושרץ, וכן הן לענין אבר מן המת והן מן החי. וצ"ע דבש"ס חולין קכ"ח ב' מבואר פלוגתת תנאי אם לענין בהמה בעינן שלושתן או גם בגידין ועצמות.

ויעוין כס"מ פ"ב טו"מ ה"ג שהביא דרשת סיפרי ותוספתא. וצ"ב מדוע הר"ש לא הביאם.

ח]

באליהו רבה נקט דמתני' במן המת, שהרי רק לגבי מת שייך חידושא דאין שיעור, דהרי משכחת בהו שיעור כזית בבשר וכדו' אבל באבר מן החי דרק יש בהו טומאת איבר, הרי לא מצינו שיעורים יעוי"ש. ומשמע דס"ל דחידושא דאין שיעור, דהוי כאילו יש שיעור בשר, ולא כש"נ לעיל דהוי סד"א דשיעור איבר הוי כזית, דכזית הוי שיעורא דמת וכמו עבודה זרה דילפינן ממת.

והיינו דס"ל דכמו הש"ס חולין ק"ב הנ"ל דנקט רש"י דכוונת שיעור כזית דהאיבר, היינו דגידים ועצמות הוי משלימים, א"כ גם כאן הוו משלימים ודו"ק.

ט]

ברמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ג נקט דבעינן בשר גידים ועצמות משום דבעינן כברייתו יעוי"ש. ולכאו' הוי טעם אחר מהר"ש דנקט דחסר בחשיבות אבר יעוי"ש. ויעוי"ש שכ' דכליה ולשון הוו כשאר בשר. וצ"ע תיפו"ל דאינו כברייתו וי"ל.

י]

יעוי"ש ברמב"ם, והנה לגבי אבר מן החי הביא לדין איברים אין שיעור בעיקר הדין ובתחילתו, ולדין שאיברים אין שיעור לגבי אבר מן המת הביא רק לאחר כל דיני האבר בהל' ז'. [וצ"ע שחזר וכללו עם אבר מהחי]. וצ"ע.

ויעוי"ש ברמב"ם שהאבר מן החי הרי הוא כמת שלם. ולפי"ז חשיב כמת והרי במת אין שיעור, וקמ"ל דחשיב שלא איכפ"ל בשיעור. אבל לענין מן המת, הרי לכל הבא מן המת יש שיעור, וזהו דהוי דין בפנ"ע דאין להם שיעור ודו"ק. ולפי"ז ניחא דברי הגר"א הנ"ל. והיינו דמן החי היות והוא עצמו הוי המת, א"כ אין בו שום שיעור ודו"ק.

יא]

יעוי' רמב"ם פ"ג מאבוה"ט ה"ח לגבי נבלת עוף טהור, ושם בהט"ז ומבואר דלעולם בעינן כזית, ובכס"מ שדייק כן ממתני' דרק הנך מהני איבר שאין שיעור. ויעוי' פיה"מ טהרות פ"א מ"ג. ובמשנ"א כאן דחה ההוכחה. ויעוי' ג"כ חזו"א טהרות א' ג'. וכהרמב"ם מפורש בתוספתא סוף זבים.

ויל"ע האם בעינן כזית בשר. או סגי כזית איבר. ויעוי' חזו"א שם וי"ל.

יב]

יעוי' רבנו הגר"ח פ"ד ממאכלות אסורות ה"ג שיסד בדעת הרמב"ם דכל איסור אכילה באבר מן החי הוי מדין בשר מן החי, וגידים ועצמות הוי דין צירוף לשיעור יעוי"ש. ולפי"ז יל"ע במש"כ הר"ש להוכיח מאכילה דשם אבר הוי בהנך ג'. והרי כלל אינו דין אבר, אלא דין בשר וצ"ע. וצ"ל דהר"ש ס"ל כש"כ שם בדעת תוס'.

יג]

יעוי' בכס"מ דהרמב"ם פסק כרבי, ותמה מדוע השמיט דארכובה לא מטמא יעויש"ה.

פרק א משנה ח

א]

יעוי' בפיהמ"ש דהיות ואיברים אין שיעור הוצרך לפרט מה הם יעוי"ש.

וצ"ע למש"נ דשיעור כזית היינו באיבר, א"כ גם אם יש שיעור, בעינן להשמיענו מה הם איברים, לידע דסגי כזית בכל האיבר, ולא צריך כזית בשר, או עצם כשעורה וצ"ע.

ב]

ברמב"ם פ"ב טו"מ ה"ג. דחסר מן האיבר מהעצם טהור, וחסר מן הבשר מטמא במגע ומשא, וצ"ב מה ההבדל הרי בשניהם לא הוי כברייתו.

ויעוי' עדיות ספ"ו דמרובה טומאת עצמות מטומאת בשר, דבשר הפורש מהחי טהור ואבר הפורש טמא יעוי"ש. ומבואר דאבר כברייתו הוי מעלה בעצם, וחשיב מרובה טומאת עצמות מטומאת בשר, ותמוה הרי יש באיבר שניהם, וע"כ דהעצם הוא עיקר החשיבות ודו"ק.

ויעוי' בפיהמ"ש דילפינן לאבמה"ח מקרא דבעצם אדם והוא כש"נ.

ג]

למש"נ ניחא דחסר כל דהו מהעצם חסר כל חשיבות האבר, אבל אם חסר כל דהו מבשר לא פקע חשיבות האבר, אלא דמ"מ לא הוי דומיא דברייתו. ולכן לא מטמא כמת שלם ודו"ק. [וביש"ש פ"ט חולין סי"ב דילפינן דמטמא במגע ומשא מאבר דנבילה יעוי"ש. ויעוי' אות ד].

ויעוי' בצ"פ מתנו"ע עמ' 92 דג"כ יסד דחסר מהעצם בטל שם אבר עי"ש.

ד]

בפיהמ"ש כאן מבואר דפירש בשר דמטמא במגע ילפינן מגזיה"כ וכל הנוגע בעצם, ורק לענין משא ילפינן מנבילה יעוי"ש.

פרק א משנה ח

א]

מתני' "עשרה בקורסל" ויעוי' בר"ש. וברע"ב דהיינו כרעים. ויעוי' שו"ת הגרע"א תניינא כ"ח דהיינו ברך. ויעוי"ש דהביא דהתויו"ט כ' בשם רש"י דהיינו עקב. ויעוי' בפיהמ"ש ולכאו' נקט תרווייהו וצ"ע.

ב]

שם "ושמונה עשר חוליות בשדרה" ובמנח"ח רס"ג אות י' דאע"פ דבברכות כ"ח ב' מבואר שיש י"ט חוליות, מ"מ לענין איברים לא חשבינן לחוליא קטנה. ויעוי' בחי' מרן הרי"ז הל' מעה"ק אם הקטרת אימורים שייכת בעצמות, והוכיח מהרמב"ם שמקטירים חוליות של שדרה עם אליה תמימה יעוי"ש. ויל"ע הרי במתני' מבואר דחוליות הוי איברים. וע"כ שיש בהו גידים ובשר, וא"כ איך אפשר להוכיח מחוליא לעצמות גרידא.

ג]

שם. "וחמשה בנקביו" יעוי' שו"ת שבות יעקב ח"ב יור"ד סי' ק"א שכ' דאזניים הגם שאין להו עצם הוו איבר, דסחוס חשיב כעצם, והוכיח כן מהרמב"ם פ"י מקרבן פסח ה"ה דסחוס הו"ל עצם יעוי"ש. ויעויש"ה בהוכחה מהרמב"ם.

ד]

מתני' "אימתי בזמן שיש עליהם בשר כראוי" יעוי"ש. ויל"ע אם הוי שיעור בבשר, או דאינו שיעור בכמות. אלא בעינן שבפועל יהיה במצב שאם היה חי היה מעלה ארוכה, ונפק"מ לבשר שהתייבש. ומחמת יובשו לא יוכל להעלות ארוכה. ויעוי' בספר דברי שאול יוסף דעת יור"ד שס"ט שכ' דהוא רק שיעור בכמות.

ויעוי' חולין קכ"ה א' דמקשינן קולית נבילה מדוע טהור והרי יש מוח בפנים. ומשני במתקשקש ופרש"י דהעצם יבש ונעקר המוח ולא מעלה ארוכה, ולכאו' משמע דבעינן בפועל שיוכל להעלות ארוכה וצ"ע. ואולי חלוק אם העצם יבש או המוח וצ"ע.

ולכאו' אם לא חסר בשר. אלא רק התייבש לכו"ע חשיב איבר שלם ודו"ק וצ"ע.

ה]

שם "אין עליהם בשר כראוי" ויעוי' בפי' הרא"ש כאן דמטמא כשיש בו עצם כשעורה, והנה יעוי' מתני' פ"ב מ"ג, דמטמא במגע ומשא ולא באוהל כשיש עצם כשעורה, אלא דשם נקט ג"כ אבר מן החי ומן המת, ואם כהרא"ש דמיירי ביש בהו עצם כשעורה מה בעינן משום אבר מן המת, תיפו"ל משום עצם כשעורה וצ"ע. ויעוי' להלן.

ו]

יעוי' היטב בסוגיא נזיר נ"ג ב' דפליגי ר"י ור"ל אם נזיר מגלח בנגע באיבר שחסר בשרו ולא מעלה ארוכה, ויעוי"ש נ"ד א' ובפשוטו פליגי אם איבר כה"ג כלל מטמא או כלל לא מטמא יעוי"ש.

אולם יעוי' ברמב"ם. ולגבי דין נזיר מגלח פסק כר' יוחנן דאינו מגלח. ולענין לטמויי ס"ל בפ"ג ובפ"ב מטו"מ דמטמא במגע ומשא. ואפילו אין בו עצם כשעורה, ושם בראב"ד. וברא"ש נזיר דלריו"ח כמו דאין נזיר מגלח, ה"ה אינו מטמא כלל יעויש"ה.

ז]

יעוי"ש במאירי דפליגי ג"כ לענין תרומה וקדשים. ויעוי"ש שביאר דיסוד פלוגתתם כה"ג שהאיבר נחסר בשרו אם חשיב איבר יעוי"ש.

ח]

ומבואר דפליגי הראשונים אם דברי ר' יוחנן הוו רק לענין אם נזיר מגלח, או גם אם מטמא. ויל"ע להנך דס"ל דגם לא מטמא. א"כ מדוע פליגי לענין נזיר. וכן מה ההוכחה מדלא נקטה המשנה, וכי המשנה צריכה ללמדינו שאין מגלח על דבר שאינו מטמא. ויעוי"ש בקר"א וכן ברש"ש.

ט]

בתורי"ד נזיר שם תמה דלהלן פ"ב מ"ג מבואר דעצם כשעורה ואיבר מן המת שנחסר הבשר מטמא במגע ומשא. ולהשיטות דר' יוחנן מטהר איך יפרש להמשנה. ואם יש עצם כשעורה הרי כלול בעצם כשעורה.

ויעוי"ש שתי' דנקטו אבר מן המת אגב איבר מן החי. ומן החי הוי רבותא שמטמא ביש עצם כשעורה ומתורת איבר, שהרי במן החי אין עצם מטמא.

ומבואר בתורי"ד שבחסר בשר, מ"מ היות ויש עצם כשעורה מהני לידון כאיבר. וצ"ב הרי נחסר. ואם חסרון בשר לא מגרע מחשיבות אבר, א"כ ל"ל לעצם כשעורה.

י]

יעוי' ג"כ בתוס' הרא"ש בשטמ"ק שכ' דהוצרכו ללמדינו בעצם כשעורה שאינו מטמא באוהל יעוי"ש, ותמוה הרי עצם כשעורה לא מטמאת באהל. ואיך סד"א שיטמא. ע"כ מוכח דע"י עצם כשעורה חשיבות אבר עלה, וזהו דסד"א שיטמא באוהל ודו"ק.

יא]

בשיטת הרמב"ם דס"ל כר' יוחנן ומ"מ נקט שמטמא, יעוי' בחי' מרן הרי"ז הל' פסוה"מ ויעוי"ש איך שביאר לשו"ט דהסוגיא נזיר שם לשיטת הרמב"ם.

יב]

ברש"ש נזיר שם נקט דלר' יוחנן באבר מן המת לא מטמא, ובאבר מן החי מטמא, ומ"מ גם באבר מן החי אין מגלח, ובתרתי פליגי.

יג]

על ביאור הגרי"ז בדעת הרמב"ם, יל"ע דהרי מפורש דמרבינן מקרא אבר מן החי. והוי מפורש בתורה, ומדוע לא מגלח. ולכאו' צ"ל דהוי היות וכה"ג שחסר בשר אינו עצמו של מת ודו"ק.

יד]

יעוי' ברמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ד ומשמע דאבר מן המת שחסר בשר ואין מעלה ארוכה דהוי כשאר עצמות, וכפשוטו היינו דבעינן כשעורה. ובפ"ג ה"ב מדסתם משמע דלא בעינן כשעורה. וכן סתימת לשונו בהל' נזירות שאי"צ כשעורה. [ויעוי' כס"מ שסמך בפ"ב על פ"ג] והגרי"ז הנ"ל נקט בדעתו כהא דפ"ג. ובחזו"א נקט בדעתו כלשונו בפ"ב דבעינן כשעורה יעוי"ש.

טו]

לביאור התורי"ד לעיל דכה"ג שיש עצם כשעורה יש חשיבות אבר לענין אבר מן החי. ויל"ע האם היינו גם בחסר עצם או דוקא בעצם כברייתו וצ"ב בב' הצדדים.

פרק ב משנה א

א]

מתני' אלו מטמאין באוהל, המת וכזית מן המת וכו' ויעוי' בר"ש מהגמ' נזיר. ושם מקשינן מאבר מן המת. דא"כ ל"ל למיתני מת יעוי"ש. ולכאו' בשלמא אם בטומאת איברים כלל לא שייך שיעור, א"כ ע"כ מתני' דאבר מן המת הוי בלי שיעור, ומקשינן דכ"ש מת שלם, אבל אם באבר בעינן שיעור, א"כ שפיר קמ"ל מת שאי"צ שיעור, ולכאו' מוכח מהגמ' ששאלה כש"נ בלשון הפיהמ"ש עדויות פ"ו סומ"ב דאם יש טומאת איברים, אין להם שיעור ועי'.

ב]

שם בגמ' מתרצינן כדר' יוחנן בנפל שלא נתקשרו איבריו בגידין, ויעוי' בתוס' נזיר שם [וכ"ה בר"ש כאן וראשונים חולין פ"ט ב'] דבעינן להעמיד שאין בנפל זית בשר דאל"כ עדיין תיקשי קו' קמייתא. ומבואר דגם בלי חידושא דמת שלם, פשיטא דנפל שיש בו זית בשר מטמא, ולכאו' היה אפ"ל דזית בעינן שיהיה ממת שיש לו חשיבות, וכן מבואר ג"כ דזית בשר דנפל אינו כלום בתוס' נדה כ"ז א' גבי שליא, שהקשו בסו"ד מדוע הש"ס לא משני בנזיר דמיירי בשליא שלא מטמא אלא שלם, ותי' דזהו תי' הש"ס, ומבואר דס"ל דנפל מטמא רק מדין מת שלם יעויש"ה.

ג]

יעוי' קר"א נזיר שם ומשנ"א כאן, דעדיין יש להק' דתיפו"ל לשלם מדין רוב מנין או בנין, וגולגולת ושדרה. ותי' שאין לו עצמות ושדרה, ובקר"א שעצמותיו לא חשובים עצמות, [ובמשנ"א דהוו בלועים]. יעוי"ש, ומבואר דלולי הנך טעמים היה מטמא מצד העצמות, הגם דליכא דין שלם, ולכאו' לשיטת התוס' נדה דלעיל, כמו שאין חשיבות בשר, ה"ה אין חשיבות לעצמות, כל שאין חשיבות למת שלם. וצ"ל דכוונתם עפ"י הראשונים דפליגי.

ואולי י"ל דגם לראשונים דס"ל ששייך בשר בנפל, בלי דין מת שלם. מ"מ יודו שעצמות שיסודם הוי מצד חשיבות צורת האדם שניכרת בהם, וזה לא שייך קודם שיש דין מת שלם ודו"ק.

ד]

להמבואר דפליגי הראשונים, אם לולי חידוש המשנה דמת מטמא. האם נפל שיש לו כזית בשר היה מטמא משום בשר, ולפי"ז יתכן דפליגי מהו יסוד חידושא דמתני' דמת מטמא. דאם גם זית בשר פשיטא דמטמא. א"כ מת רק התחדש דין בשיעור, דהיות והוי שלם אי"צ שיעור, [ודומיא דאבר שלם] אבל אם בשר לא מטמא, לולי מתני'. א"כ חידוש המשנה הוי שיש דין מחודש של מת שלם, והיינו דהגם שאין חשיבות לבשר ועצמות מ"מ טמא היות והוי מת שלם ודו"ק.

ה]

ברמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ב הביא שזית בשר מטמא היות ותחילת ברייתו בזית. ומקשים הרי הרמב"ם שם הל' א' לגבי נפל לא הצריך שיהיה בו זית. וחזינן שתחילת ברייתו פחות מזית, ויעוי' ערוה"ש העתיד שצ"ל שהיה בתחילה זית ואח"כ התחסר חלק מבשרו וצ"ע.

ולהשיטות דבשר כזית בנפל, לא הוי סיבה לטומאה, אולי י"ל דתחילת ברייתו היינו שנתקשרו איבריו, ואז יש כבר כזית וצ"ע.

ו]

ברמב"ם נקט בכל הנך שמטמאים באוהל, כגון זית בשר ושדרה וכדו' דהוו "כמת שלם" ויעוי' כ' הגרי"ז נזיר שעמד בזה. ולכאו' רק אם זית נפל אינו מטמא ע"כ התחדש חפצא של "מת שלם" דהוי סיבה לטומאה, אבל אם זית בשר נפל מטמא. א"כ חידוש המשנה דמת הוי בהל' שיעורים, שיש בשלם חשיבות ואי"צ שיעור ודו"ק.

ז]

בקו' באות ה' מנפל שאין בו כזית, יעוי' בתורת ראשונים מפי' הר"ש בן היתום מו"ק ה' ב' דתחילת ברייתו בזית כדאיתא בפ' במה מדליקין רביעית דם נתתי בכם, ומבואר במנחות דרביעית דם כשיקרוש יעמוד על כזית יעוי"ש, והיינו דדם תורת בשר עליה כש"כ תוס' סנהדרין ד' א' ומנחות ק"ד א', ולכן רביעית חשיבא זית בשר, ולפי"ז יתכן דנפל הגם שאין זית בשר. מ"מ חלקו דם וחלקו בשר ודו"ק.

ומ"מ צ"ע מהרמב"ם פ"י איסו"ב ה"ג שתחילת ברייתו, גופו כעדשה וצ"ע.

ח]

בר"ש הקשה מדוע הגמ' נזיר לא מתרצת דמת היינו מת שנשרף ושלדו קיימת דמבואר בנדה כ"ז ב' דמטמא כשהוא שלם יעוי"ש. ולמש"נ י"ל דרק אחר חידוש המשנה שיש "מת שלם" התחדש דבנשרף דין המת עדיין עליו ודו"ק.

וכן לפי"ז י"ל ביישוב קו' האחרונים דתיפו"ל משום רוב מנין ובנין ושדרה וכדו', והיינו דהנהו הוו היות וחשיבי כשלם, ותחילה בעינן ללמדינו לדין מת שלם.

ט]

במקד"ד מ"ט ב' הביא ירושלמי דפליגי אם יש רקב ורביעית דם לנפל, וכ' שם דפלוגתתם אם יש טומאת מת שלם בנפל יעוי"ש, ודו"ק.

י]

בביאור נפל שלא נתקשרו איבריו בגידין. יעוי' בנוב"י קמא צ"ז דנר' שפי' שלא התחברו זל"ז ע"י גידים. ונקט משום כן דודאי בעינן עכ"פ שנתרקמו איבריו, ואח"כ מטמא אפילו שלא נתקשרו גידיו, אולם בראשונים חולין פ"ט ב' נקטו דבכל אבר אין גידים. ואע"פ שנבראו עמו, אין להם תורת גידים, ולפי"ז אין הכרח לדברי הנוב"י, ויעוי' מל"מ פ"ב ה"א מטו"מ דכל נפל ממ' יום מטמא יעוי"ש.

יא]

יל"ע לגבי טומאת נבילה ושרץ אם יש דין מת שלם. ובגמ' נדה נ"ו א' דשרץ שלם מטמא. אולם ברמב"ם פ"ד מאבוה"ט הי"ב דהוי מדבריהם.

ובכס"מ דקרא אסמכתא. ויעוי' חזו"י [ליקוטי הש"ס סוף נדה]. דאדם שיש טומאה בדברים שיש בהם צורת אדם, והיינו היות ויש טומאת שלם, אבל שרץ אין מעליותא במה דהוי שלם.

ובחזו"א יור"ד קי"ד י"א ובכורות כ"א ח' לגבי נבילה, דליכא טומאת שלם. וי"ל דבנבילה הטומאה לא הויא המת השלם. אלא כש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם שהטומאה הויא הבשר, והשאר הוו משלימים ודו"ק.

יב]

יעוי' בכ' הגרי"ז נזיר מ"ט ב' שהאריך לדון האם אין נפק"מ אם מת מטמא מצד כזית בשר או אבר, או מצד מת שלם יעויש"ה.

יג]

שם מתני' וכזית נצל. ובר"ש מש"ס נזיר דהוי בשר שקרש ומוהל שהרתיח ובתוס' נזיר שם מבואר דהוו ב' מילי יעוי"ש אולם הרמב"ם בהלכה ובפיהמ"ש לא הזכיר רק בשר שנימוח, ולא מוהל וצ"ע. ויעוי' מל"מ פ"ב מטו"מ ה"א.

יד]

יעוי"ש בנזיר ומבואר דנצל הוי הללממ"ס, ויל"ע אם התחדש דהוי בכלל בשר. או הוי שם בפנ"ע, ויעוי' בזה בכ' הגרי"ז נזיר והוכיח מהרמב"ם פ"ד מטו"מ ה"ג שמצטרפין נצל ובשר היות ושוו בשיעורייהו, ולכאו' תיפו"ל דהוו שניהם חד שם. וצ"ע מפ"ב ה"א שנקט דהוי בשר, וכן שם בהל' ב' וצ"ע.

טו]

בקר"א נזיר מ"ט א' מירושלמי, וכן במקד"ד מ"ט ב' דנצל שיעורו בכזית היינו כשקרש, אבל בעודו לח שיעורו לפי הנצרך לכזית כשיקרש, אולם ברע"ב נקט דגם בעודה לחה שיעורה כזית, ויעוי' קה"י סנהדרין סו"ס ד' דהביא כן מרמב"ם פ"ז נזירות ה"ב יעוי"ש.

טז]

יעוי' ריטב"א נדה כ"ז א', הו"ד בתוה"ר שרש"י שם פי' דשליא הוי משום טומאת נצל, והק' בתוס' דא"כ מדוע חסר כל דהו לא מטמא, והרי נצל הוי בכזית, ותי' הריטב"א דכיון שבא מנפל המטמא מדין מת שלם, ה"ה נצל שלו צריך להיות שלם יעוי"ש ולכאו' מבואר דיסוד דין נצל היינו שיש על הנצל דין טומאה של מי שבא ממנו ועי'.

יז]

בגמ' נזיר שם מספק"ל אם יש נצל לבהמה, ובתוס' שם דה"ה הספק לגבי עוף עי"ש אולם ברמב"ם פ"ג מאבוה"ט הי"א דנצל של עוף טהור. ויעוי"ש בכס"מ וצ"ב הנדון. ואולי תוס' ס"ל דהספק אם הוי הלכה שנצל בכלל בשר וממילא ה"ה כל בשר הן דבהמה והן עוף.

ולענין נצל שלא קרש אינו מגלח אבל טמא מספק, והרמב"ם נקט שטהור וצ"ע דתיפו"ל שטמא מספק. ולהנ"ל י"ל דלתוס' הוי בשר, והוי ספק. ולרמב"ם הויא הלכה מחודשת והיינו רק בקרש שהוברר דהוי מבשר ועי'.

פרק ב משנה א – נצל

א]

בדין נצל יעוי' בסוגיא נזיר נ' א' ומבואר בגמ' דבידעינן דהוי מבשר אפילו בלא קרש ג"כ מטמא יעוי"ש, ולפי"ז תמוה מש"כ רש"י שם בד"ה המחהו בחמה דמיירי בקרש, ומדוע בעינן קרש. והרי ידוע דהוי מבהמה וצ"ע.

וי"מ דס"ל לרש"י דספק הש"ס בנצל, היינו האם הוי כחפצא חדש וזהו רק היכן שהתחדש, או שהתחדש דהגם שנשתנה עדיין חשיבות הדבר שמכוחו בא עליה, ושפיר זהו בין במת ובין בנבילה. ומ"מ עדיין הגם שחשיבות הנבילה עליה, מ"מ בנבילה בעינן טומאת בשר, ורק בקרש חשיבות בשר עליה ועי'. ובראשונים נדה כ"ז א' נקטו דבעינן קרש גם במת וצ"ע.

ב]

יעוי"ש ברש"י לגבי אילימא דלא ידעינן דדידיה, ופרש"י דהכוונה דידעינן ודאי דאינו דידיה. וצ"ע מה הכריחו לפרש כן. ויעוי' כ' הגרי"ז בזה.

ג]

שם בתוד"ה יש נצל לבהמה כזית מן הנבילה שנרקב יעוי"ש. וצ"ע מהו דבעינן כזית נבילה, והרי בעינן כזית נצל וצ"ע. [ויל"ע לו יצוייר כזית נצל מפחות מכזית נבילה האם מטמא וצ"ע].

ד]

שם בגמ' יש נצל לבהמה. ולענין נצל בעוף יעוי' ברמב"ם דלא מטמא. ויעוי' כ' הגרי"ז בזה באורך. ויל"ע מהו נצל לגבי שרץ. ויעוי' בזה במנח"ח קנ"ט שהסתפק. ויעוי' בזה בשטמ"ק נזיר שם מהרב עזריאל ב' צדדים בזה. ודבריו צ"ב רב.

ה]

יעוי' במאירי נזיר נ' א' ביאור חדש בהא דנצל דבהמה יעוי"ש. ותמוה מה כוונתו במש"כ דהוי נצל מחיים וצ"ב. ויעוי' בחידושי ר' מאיר שמחה בדבריו.

[ולכאו' מתו"ד משמע דשייך נצל רק בבהמה ולא בשרץ וצ"ע].

ו]

ביסוד דין נצל נסתפק בכ' הגרי"ז נזיר האם הוי חד שם דנצל בכלל מת או דמת ונצל הוי שני שמות, [ובתו"ד שם יש ספק אולי שיעור כזית ל"ה שיעור בבשר אלא שיעור במת, ויעוי' לעיל בהוכחה לזה מהגמ' בשבת דע"ז מטמא בכזית].

ויעוי' שם שהאריך אם בשר הוי שם בפנ"ע או שמטמא משום מת, ונקט דהוי פלוגתת רש"י ותוס' חולין קכ"ב א.

ז]

יעוי' בגמ' אי יש נצל לבהמה. ותלי לה אם בעינן ראוי לגר, ומבואר ברש"י ותוס' דנצל אינו ראוי לאדם אבל ראוי לכלב, אולם ברמב"ם פ"ז נזיר הל"ב ופ"א מאבוה"ט הי"ג מבואר דנצל נפסד מכלב יעוי"ש. וביאר הגרי"ז דלולי ההלכה דנצל, א"כ היה טהור דנדון כעפרא בעלמא. ועיי"ש בגרי"ז איך ביאר לנדון הש"ס אם בעינן ראוי לגר או לכלב לשיטת הרמב"ם.

ח]

יעוי' ירושלמי פ"ז נזיר ה"ב [ל"ה ב'] דילפינן מנבילה שמת שיבש טהור ומקשה אי ילפינן מנבילה, א"כ מה נבילה מסרחת טהורה ה"ה מת, וא"כ שלא יהיה נצל, והרי שנינו שיש נצל יעוי"ש. ולכאו' מבואר דס"ל דבבהמה אין נצל, עוד מבואר דאם יש דין שמסרחת טהורה ע"כ ליכא הלכה דנצל ודו"ק.

ט]

יעוי' בגרי"ז שם מהגר"ח בבאור הרמב"ם דבעוף אין נצל, דבעינן ראוי לאכילה וליכא, ושם תמה מסוגיין דמדמי אף לבהמה [לשיטת רש"י לק"מ דמיירי בנבילה] והגר"ח שם כ' דבסד"א ס"ל דראוי נצל לכלב, ומסקנא שאינו ראוי לכלב, ורק בבהמה יש דין נצל. ולכאו' מש"כ הגרי"ז לעיל מינה דהסוגיא לענין המחה כלל לא מיירי לענין נצל. א"כ ניחא היטב.

י]

יעוי' שם בדברי הגר"ח. ויעוי' עוד בגנזי הגר"ח ס' קכ"א.

יא]

יעוי' בסוגי' נדה כ"ז א' דפליגי תנאי בשליא בבית, ומקשינן מ"ט דר"ש, וברש"י נהי דנימוק מ"מ כל גופו של מת כאן הוה, והו"ל כרקב וכנצל יעוי"ש. ובתוד"ה מ"ט פליגי ופירשו דלא מיירי משום נצל ורקב אלא מדין מת שלם. ויעוי"ש לכל חד כל שו"ט דהסוגיא.

יב]

לפרש"י תמוה מהו הדמיון לרקב ונצל, והרי רקב ונצל הוו ב' הלכות נפרדות, ומה הדמיון [ובריטב"א נקט דהוי כנצל]. ולשון תוס' שאין כזית ותרווד, וכאן יש שיעור וצ"ע.

ויעוי' דיוק לשון רש"י דלא מהני משום דהוי כזית או תרווד אלא שיש כולו. וצ"ע מהו ענין כולו.

ובריטב"א ביאר להדיא שיטת רש"י דהוי משום דין נצל, ואפ"ה חלוק בשיעור, דבמת סגי בכזית וכאן בשליא בעינן כולו וצ"ב.

יג]

לכאו' מבואר דבהלכה של נצל מבואר ב' דינים א' שהגם שהמת השתנה ואינו אותו חפצא, מ"מ עדיין דין טומאת מת עליה. ב' דהגם דאינו בשר, מ"מ תורת בשר עליה, וכוונת רש"י דכאן ילפינן לדין א' דעדיין טומאת מת עליה, וודאי לא סגי בכזית, היות ושליא לא הוי בשר. ורק מהני משום מת כולו ודו"ק. וזהו כוונת הריטב"א.

יד]

יעוי' באורך ברמב"ן רשב"א וריטב"א בביאור הסוגיא נדה כ"ז א'.

פרק ב משנה א

א]

בדין טומאת תרווד רקב במגע, יעוי' בר"ש סוף מתני' ובתוס' הגרע"א במשניות. וכן בתויו"ט כאן. ומש"כ הגר"א בדבריו.

ב]

יעוי' ברמב"ם פ"ב טו"מ הי"א שרקב אין מטמא במגע היות ולא שייך ליגע בכולו. והנה בשר שהתייבש לגמרי, יש שכתבו שטהור מלטמא כבשר אבל מטמא מדין רקב [גינת ורדים יור"ד כלל ד' א' וחזו"א כ"א ד'] ולפי"ז לכאו' משכח"ל מגע ברקב בהתייבש וצ"ע. ויעוי' או"ש פ"ז נזירות ה"ג בזה.

ג]

בעינן אם נפל שלא נתקשרו איבריו אם יש לו נצל. לכאו' הוא מחלוקת ראשונים יעוי' טו"ד פ"ב סקקכ"ו ושעה"צ שם.

ד]

מתני' השדרה וגולגולת. ובגמ' נזיר נ"ב א' מספק"ל אם שניהם או חד, וברמב"ם פסק או או קתני ויעוי"ש בכס"מ מדוע הכריע כן. ויעוי' בתויו"ט.

ויעוי' בפיהמ"ש בטעם דשדרה וגולגולת מטמאים טפי משאר עצמות. ויעוי' במנח"ח מצוה רס"ג שדן דגם בחילקן לשניים מטמאים, ולכאו' כבר אין בהו צורת אדם וי"ל. ויעוי"ש במנח"ח דבעינן רוב צורתו. ויעוי' חזו"א כ"א ז' דלא בעינן שרוב צורתו קיימת יעוי"ש.

ה]

יל"ע בנפל דפליגי הראשונים אם יש חשיבות בשר לבשרו, ויל"ע להנך דס"ל שיש חשיבות בשר. האם יהיה בנפל דין שדרה וגולגולת ורוב בנין ומנין, או דרק בשר דהוי חלק חשוב מהמת הוי גם בנפל, אבל הנך דענינם דיש להו חשיבות לידון כאילו הוי המת, ואולי י"ל דנפל רק הוא עצמו בכלל מת שלם, ולא שדרו וגולגולת או רוב מנינו וצ"ע.

ו]

יעוי' במשנה נזיר מ"ט ב' לגבי נזיר מגלח ושם מובא שדרה וגולגולת. והושמט רוב מנין ורוב בנין. ויעוי"ש בגמ' נ' א' דרבא מפרש דהמשנה שנקטה מת היינו לרבות רוב מנין ובנין. [וחזינן דקרינן לרוב מנין ובנין מת, והיינו שיש כה"ג חשיבות כל המת ודו"ק] ובדעת ר' יוחנן שם שהעמיד בנפל יעוי"ש בתוס' שהסתפקו אם ס"ל שנזיר מגלח על רוב מנין ובנין, ויל"ע מה סברא לחלק בין שדרה וגולגולת שמגלח, לרוב מנין או רוב בנין שלא מגלח וצ"ב.

ז]

מתני' "רובע עצמות מרוב הבנין או מרוב המנין" ונאמרו בביאור המשנה ג' דרכים [ויעוי' היטב מתני' פ"א עדויות מ"ז ובראשונים שם]. דברמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ט, נקט דבעינן רובע עצמות, ולא בעינן שיהיה מרוב בנין או מנין. וכ"ה ברע"ב כאן וכן בפיהמ"ש הנדמ"ח, והוא דלא כרהיטת לשון המשנה, ויעוי' כס"מ מהו ששינה רהיטת המשנה, ושיטת התוס' נזיר דרובע היינו שקיצע מרוב הבנין או מנין מכל עצם קצת עד שיהיה רובע עצמות, וכן הוא באליהו רבה כאן.

ודרך ג' היינו פיהמ"ש במהדו"ק דרובע היינו כשיש גם רוב מנין. וכן רובע כשיש גם רוב בנין. והיינו דלא סגי שיקצע קצת מכל עצם, אלא בעינן כל רוב בנין וכל רוב מנין. וסיפא דלא בעינן רובע היינו כה"ג שיש גם רוב מנין וגם רוב בנין. [ונקט דהיינו בנפל, ויתכן לפרש כוונתו בנפל שנתקשר בגידין, ואין ראיה לספק דלעיל ודו"ק]. וכן מפרש ג"כ בחידושי הגר"א כאן יעוי"ש.

ח]

בחזו"א כ"א י' ביאר דעת הרמב"ם, דקמ"ל דרובע מב' עצמות מצטרפין. [ודלא כב"ש דסגי מעצם א' יעוי"ש בעדויות]. דכיון שמצטרפין לרוב בנין, ה"ה ג"כ מצטרפין לרובע יעוי"ש. ויל"ע אולי הנך עצמות שלא מצטרפין לרוב מנין ובנין, כגון עצמות יתירות באשה יעוי' בכורות מ"ה א', לא יצטרפו מהן לרובע וצ"ע.

ט]

מתני' "כמה הוא רוב מנינו מאה ועשרים וחמשה" ובתויו"ט מהגמ' בכורות מ"ה א' וכי מנינא קמ"ל. ומשני דאזלינן בתר רוב בנ"א גם בחסר ויתר יעו"ש. ויעוי' אליהו רבה, וכ"ה ברגמ"ה שם דמ"מ עצמות יתרות מצטרפין למנין, אולם ברמב"ם פ"ב ה"ח נראה שרק אצבע יתירה שיש לה ציפורן או נספרת היא שמצטרפת למנין יעוי"ש.

י]

בר"ש תנא בספרי זוטא זאת התורה. ויעוי' בחידושי מרן הגרי"ז פ"ז מנזירות מש"כ לבאר בדברי הספ"ז כאן בגדר חצי קב עצמות לענין נזיר.

פרק ב משנה א – מלא תרווד רקב

א]

מתני' "ומלא תרווד רקב" ובגמ' נזיר נ"א א' דאין רקב אלא הבא מבשר גידין ועצמות.

ויעויש"ה בסוגיא. ומתבאר דלא סגי שיהיה משלושתן והוי כל א' בנפרד. אלא בעינן שיהיו כחדא יעויש"ה.

ב]

ברמב"ם פ"ב טו"מ הי"א מת שהרקיבו עצמותיו, ותמוה שלא הזכיר דבעינן ג"כ בשר וגידין.

ופליגי המפרשים בדעתו דבליקוטי הלכות, וכן בחזו"א כ"ב מ' ובכ' הגרי"ז נקטו דלעולם בעינן בשר גידין ועצמות. אלא דהרמב"ם ס"ל דבעינן שירקב כולו, ולכך לא הוצרך לחדש בשר גידין ועצמות ומה דנקט עצמות היינו שהם נרקבים בסוף, אולם בקרן אורה ובחידושי ר' מאיר שמחה ס"ל דכוונת הרמב"ם כפשוטו, וביארו דס"ל כחד מ"ד בירושלמי יעוי"ש. [ויעוי' לח"מ פ"ז נזירות ה"ד].

ג]

האחרונים הנ"ל שביארו שצריך שירקב כולו, כ' שיסוד הדבר היינו מהא דקיי"ל במת שחסר אין לו רקב, ועד שירקב כולו חשיב מת שחסר. ונמצינו למידים דפליגי ביסוד דין דבעינן מת שלם לרקב, אם היינו שכל המת ירקב או שיהיה רקב ממת שלם.

ויעוי' בירושלמי נזיר פ"ז ה"ב מת שנחלק לחלקים, ואח"כ נרקבו הרי מטמא ברקב. ודו"ק בזה לכל שיטה.

ד]

בהאי דמת שחסר אין לו רקב, ויעוי' ברמב"ם פ"ז נזירות ה"ג דהרוג אין לו רקב שהרי חסר דמו יעוי"ש.

ה]

בדין רקב מבואר בגמ' נדה כ"ז ב' ונזיר נ"א א' דבעינן שבתחילה כשנוצר הרקב יהיה בפנ"ע, דאל"כ אין לו תורת רקב. ובגמ' נדה שם דר"ש ס"ל דסופו נעשה גנגילון כתחילתו, ושם מייתי למתני' להלן מ"ב מלא תרווד ועוד עפר בית הקברות, וברש"י דנקבר בכסותו, ותמהו בתוס' ובראשונים דמשמע הלשון סופו כתחילתו, דבדין תחילתו כו"ע מודו יעוי"ש. וצ"ע לישב שיטת רש"י.

ו]

יל"ע אם דין גנגילון שוה לכו"ע, שהרי למ"ד סופו כתחילתו משמע דתחילה וסוף שוין, ולכאו' הוי ב' דינים, דבסוף כבר היה עליה תורת רקב וביטלו, ובתחילה לא נעשה כלל רקב. ולכאו' מבואר דגדר גנגילון בתחילתו תלוי בפלוגתתם אם סופו כתחילתו ודו"ק.

ז]

יעוי' לשון המאירי נזיר נ"א א' ד"ה מלא תרוד וכו' נעשה לו גנגלין רצה לומר שאם קודם שירד לטומאה והוא קודם שנעשה רקב וכו' ומפקיעו מדינו שלא לירד לטומאה יעוי"ש. ומלשונו משמע תרתי א'. דרקב הוי טומאה חדשה שיורדת לרקב, ולא שהתחדש שהמטמא הקודם במקומו עומד. ב'. דע"י גנגילון לא רק שאינו מטמא אלא חסר בכל החפצא. וכלל לא יורדת לו טומאה ודו"ק.

ח]

בדין בשר יבש פליגי ת"ק ור' יוסי נדה נ"ד ב' אם מטמא, דר"י מטהר. ובגמ' שם נ"ה א' דאליבא דרבנן פליגי מנין ונפק"מ דאיפרך אפרוכי, ומקשינן והרי תנן בשר שהופרך טהור, ומשנינן התם דאיקמח והוי עפרא. ומבואר דביבש גרידא פליגי ת"ק ור"י, בנעשה קמח לכו"ע הוי עפרא, ובאיפרוכי פליגי אמוראי אליבא דת"ק יעוי"ש.

ולהלן שם נ"ו א' דגם לר"ש דמטהר ביבש, היינו טהור מלטמא בכזית. אבל מטמא טומאת רקב יעוי"ש.

ומבואר דבשר שיבש שייך לטמא מתורת רקב. אבל מתורת נצל לא מטמא ודו"ק היטב.

ט]

והנה נתבאר לעיל שיש ג' דרגות של יבש. ויל"ע לאיזו דרגא מהני לטמא מתורת רקב.

וברמב"ם לא הביא שמטמא מתורת רקב, וע"כ דיבש שלחכמים ג"כ טהור לא מהני לטמא מתורת רקב.

וברמב"ם שפסק דכל שנפרך ונעשה קמח, בפשוטו היינו הדרגא השלישית דמסקינן "דאקמח והוי עפרא" ולפי"ז שפיר בעפרא לא מהני גם מתורת רקב. אבל בכס"מ ביאר שהכוונה הדרגא האמצעית, ולפי"ז אפ"ה לא מהני מתורת רקב וצ"ע מדוע.

י]

ברש"י תמורה ל"ד א' ד"ה דם הנדה. מבואר דדם שנפרך דגם לרבנן טהור, מ"מ כל שיש תרווד רקב טמא. ומבואר דגם אליבא דרבנן ס"ל דיבש מטמא מתורת רקב ופליג על הרמב"ם. [ואולי רש"י מיירי באינו קמח. והרמב"ם בקמח ודלא ככס"מ]. וצ"ב מהו פלוגתתם.

יא]

בסוגיא נדה נ"ו דמודה ר' יוסי בתרווד, ולכאו' איך מטמא והרי בעינן לתרווד שבא מבשר גידין ועצמות וליכא. ויעוי' או"ש פ"ז נזירות שהוכיח דמסוגיא זו הוכיח הרמב"ם דלא כעולא יעויש"ה. ומבואר דס"ל לאו"ש דכוונת הגמ' דמטמא מטעם תרווד היינו דהוי ממש תרווד ודו"ק וצ"ע.

יב]

שם ברש"י דבשר שיבש מטמא כרקב במגע. ויעוי"ש בגיוהש"ס שתמה דהרי רקב אינו במגע. ויעוי' ג"כ ברש"ש. ובאו"ש הנ"ל.

ויל"ע מה קו' הגרע"א. והרי בשר שיבש הוי חיבור. וא"כ יש מגע וצ"ע.

ואולי י"ל דס"ל דרקב הוי טומאה חדשה וכמאירי דלעיל. וא"כ רקב בעלמא אינו חיבור א"כ בהלכה דרקב לא שמענו טומאת מגע ועי'.

יג]

בגמ' נזיר נ"א א' מיבעי אם בשר העומד ליגזז מאי, כל העומד ליגזז כגזוז או לא, ובראשונים ב' דרכים האם הספק הוי לגבי טומאה, או אם הוי גנגלין.

ויל"ע אם פליגי לדינא, והיינו דלמ"ד דהוי ספק לגבי טומאה. לגבי גנגלין לא מיבעי ליה. וברמב"ם פ"ג טו"מ הי"א הביא לגבי טומאה. ובגליון הגרע"א פ"ג ה"ה תמה מדוע לא נקט לגבי רקב יעוי"ש, ולכאו' ס"ל דגם אם לא מטמא, מ"מ לא שוי גנגילון ודו"ק.

יד]

יעוי' דיוק לשון הרמב"ם ומאירי שהביאו הספק בעומד ליגזז רק לגבי מגע, ומשמע דלגבי אוהל לא מיבעי ליה וצ"ב.

טו]

יעוי' ברמב"ם פ"ג טו"מ הי"ד שהביא לדין דברקב בעינן שלא יעשה לו גנגילון בתחילה.

ויעוי"ש שבכלל דין שיקבר ערום ובארון שיש, נקט ג"כ שיהיה שלם ולא חסר יעוי"ש. וצ"ע דכייל ב' מילי דלא שייכי כלל זל"ז.

פרק ב משנה א – רקב [ב]

א]

יעוי' בירושלמי נזיר ל"ה ב' דאדה"ר נברא ממלא תרווד עפר המזבח. ולהלן שם דלאחר ק"כ שנה נשאר ממנו רק מלא תרווד. ומשמע דשיעור יצירתו הוי כפי השיעור שנשאר ממנו בסופו יעוייש"ה. ולכן הוקבע שיעור רקב.

ולפי"ז יתכן דמת שחסר שאינו מטמא. היינו דהיות וחסר א"כ בסופו לא ישאר מלא תרווד, ובעינן תרווד שבסופו ישאר מלא תרווד ודו"ק. וצ"ע.

ב]

הא דבעינן מת שלם, ופליגי אם בעינן שכל המת ירקב או לא, וכל שהמת שלם סגי שחלק ממנו נרקב.

והנה בסוגיין מצינו דכל שנקבר בבגדו אין רקב, ובפשוטו גם אם יש לו בגד כל דהו, ויל"ע הרי יש הרבה רקב שאינו מעורב ברקב הבגד. ובשלמא להרמב"ם דבעינן שכל המת ירקב שפיר לא חשיב שכל המת נרקב. אבל לראשונים דלא בעינן שכל המת ירקב, מה איכפ"ל שבמקצתו יש בגד. ויעוי' בחזו"א כ"א ג' שהוקשה לו כן. וחידש דע"י שנתערב מקצתו חשיב מת שחסר יעוי"ש.

ולפי"ז נר' מיושב היטב דברי הרמב"ם בהל' טו"מ והל' נזירות דכייל בכלל דין גלגלין גם לדין דבעינן מת שלם, ותמוה השייכות, ולהנ"ל כל גלגלין במקצתו שוי מת חסר ודו"ק. [וניחא שם כפילות לשונו].

ג]

גמ' נזיר נ"א א' אמר ר' יוחנן ב' מתים שקברן זע"ז נעשו גלגלין זל"ז יעוי"ש, ובפשוטו דחשיבי אחד כלפי השני כבגד או שאר דברים. [ויעוי' בראשונים מהו שקברן זע"ז, וברמב"ם נקט כאחד וצ"ב]. ויעוי' בפרש"י "נעשה כמי שנתערבו זה בזה ואין זה רקב גמור" ותמוה הרי נתערבו, ומהו שנקט שנעשו כמי שנתערבו, והחידוש שעירובן הוי כערוב דבר אחר וצ"ע. ולשון רש"י מורה דגם בלי שנתערבו חסר בחשיבות של רקב ממת אחד ודו"ק וצ"ב. [ואולי זהו כוונת הערוך בפי' השני]. ואולי זהו שנוי לשונו מאין לו תורת רקב לאינו רקב גמור.

ד]

גמ' שם "אין רקב אלא הבא מבשר גידין ועצמות" יעוי"ש. ויל"ע האם בעינן ששלושתן ירקבו, או סגי דכל שהיו שלושתן יחד, אפילו נעשה רקב רק מא' מהם. ויעוי' לשון מאירי וי"ל דס"ל דלא בעינן שנעשה בפועל רקב משלושתן יעוי"ש. ובקרן אורה נקט להיפך דלא בעינן שיהיו ביחד הבשר ועצמות. אבל בעינן שבתרווד רקב יהיה משלושתן יעוי"ש. ובכ' הגרי"ז דבעינן שירקבו שלושתן, אבל אח"כ מטמא כל א' בפנ"ע יעוי"ש.

ה]

גמ' בעי חזקיה שערו העומד לגלח וכו' מי אמרינן כל העומד ליגזז כגזוז דמי יעוי"ש.

ובגיוהש"ס תמה מהסוגיא גיטין ל"ט א', והיינו דשם פליגי תנאי אם כגזוז או לא יעוי"ש, ולכאו' מלשון הש"ס כאן מבואר דאינו נדון דהתם, דכאן הנדון דאפילו אם בעלמא אמרינן כגזוז, מ"מ אולי כאן מ"מ מטמא. "דהשתא מיהא הא מחוברין" ודו"ק. והיינו דהיות ובשעת חיבורן מהני מטעם ידות וכתוס'. א"כ גם בעומד ליגזז עדיין הוו יד ודו"ק. ויעוי' בפסקי הרמב"ם התם וכאן ודו"ק.

ו]

יעוי' בתוס' ב' שיטות אם הנדון לגבי טומאה או לגבי גלגלין, וצ"ב פלוגתתם.

ז]

בדין רקב הבא מן העקב, יעוי' בתוס' הרא"ש דבעקב יש בשר שלא חלה עליו מיתה. אלא כבר מעיקרא היה מת יעוי"ש. וצ"ב מדוע לענין טומאת מת פשיטא דודאי בשר הבא מן העקב מטמא טו"מ. ולענין רקב מיבעי וצ"ב.

ח]

שם בגמ' רקב הבא מב' מתים, ולמסקנא לגבי כולו נרקב לא מיבעי, והקשה לפי"ז החזו"א דא"כ מדוע השמיענו בב' מתים, והרי ה"ה הוי חידושא ג"כ במת א', וע"כ שבב' מתים יש תוספת חידוש וצ"ב.

ט]

נזיר נ"א ב' "אמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב" ויעוי' רש"י ותוס'. ומשמע דהיות וטחנו ולא הרקיבו הוי חפצא אחר, ולא זהו רקב וברמב"ם נקט דבעינן מאיליו, ולכאו' הוו ב' טעמים חלוקים.

י]

שם. יל"ע מדוע מת שטחנו אינו מטמא מטעם נצל, ויעוי' חזו"א כ"ב סקמ"א שתמה כן. [ויל"ע מדוע לא הקשה דיטמא מטעם בשר] ויעוי"ש מפיהמ"ש דרקב היינו כשיבש. ויל"ע אם העיקר הוי היבשות או העיקר שנפרך, אלא בעינן שקודם יבש. ויעוי' נדה נ"ו א' דיבש הוי רקב. ובקה"י סי"ט דבלא יבש הוי בשר.

יא]

גמ' "איבעיא להו טחנו וחזר והרקיב מהו" וכו', ויעוי' חזו"א שם דמיירי שטחנו ולא נעשה עדיין יבש. ויל"ע לפרש"י ותוס' איך מיירי.

יב]

שם בגמ' "או דילמא כברייתו בעינן" יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' מהגמ' לעיל "עד שיש עצם בבשר" כבר שמעינן דלא סגי שיש בשר ועצם בפנ"ע, אלא בעינן כברייתו וצ"ע.

יג]

בחזו"א כ"ב סקמ"א ד"ה אע"ג נקט דגבי תבוסה ועפר קברות בעינן קבורה, מ"מ לגבי רקב אי"צ קבורה. והוכיח כן מהא דמת שטחנו אין לו רקב, יעוי"ש. ובמאירי כאן להדיא דמיירי שתחילה קברו ודו"ק. וצ"ע מהכ"ת בעינן לרקב קבורה. ומה מהני שקבר והוציא. ויעוי"ש בחזו"א עוד שהוכיח מהא דהרקיב כשהוא חי יעוי"ש.

וכן הוכיח מנדה נ"ו א' דבשר שיבש מטמא משום רקב. והיינו דס"ל דהוי ממש דין רקב ועי'.

יד]

גמ' מת שטחנו ואח"כ הרקיב. ובמאירי הקשה דהרי חסר, ותי' דמיירי שנקבר יעויש"ה. וצ"ע מה הקו' דחסר, ולעיל לגבי מת שטחנו לא הקשה כן וצ"ע. ועי' להלן אות טז.

טו]

גמ' תני מלא מת שחסר אין לו רקב יעוי"ש, ויל"ע מהו האי דינא דהיות וחסר אין לו רקב וצ"ב.

טז]

לענין מת שחסר, יעוי' בשטמ"ק מהר' עזריאל דאם נחתך ונקברו כל החלקים חשיב מת שחסר. וברבינו פרץ פליג יעוי"ש וצ"ב הנדון. וכשיטת ר' עזריאל מתבאר מדברי המאירי שהובא לעיל (באות יד) ששואל במת שטחנו שזה יהא מת שחסר.

יז]

יעוי' הגהות חשק שלמה כאן באורך בדין מומיא אי הוי רקב יעוי"ש.

פרק ב משנה א – נזיר נ"א ב'

א]

בדין רקב שנעשה גלגלין מתחילתו. יעוי' נזיר ס"ה א' ברש"י ד"ה ולרובע וכו' "נקבר בארון של עץ אין לו רקב הני מילי בעיניה אבל לאיצטרופי לאחריני שנקברו ערומים בארון של שיש מצטרף" וצע"ג.

ב]

יעוי' בסוגין, וברמב"ם השמיט חלק מספיקות הש"ס, ובמל"מ פ"ז נזירות שהיות והש"ס נקט דשייך רקב רק באשקיה מי דקלים, ע"כ הכוונה דס"ל דלא כהנך ספיקות יעויש"ה.

ג]

גמ' אמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב איבע"ל טחנו וחזר והרקיב מהו יעוי"ש. ויעוי' ברמב"ם פ"ג טו"מ ה"ז ונקט "טחנו כולו והניחו עד שהרקיב" ודייק מינה בכ' הגרי"ז דטומאת רקב בענין שכל המת ירקיב יעוי"ש. ויל"ע מדוע לא הוזכר כן בהלכה ו'. ועוד צ"ע דהול"ל מת שטחנו והניחו עד שהרקיב כולו וצ"ע.

ד]

גמ' תני עולא מת שחסר אין לו רקב יעוי"ש. ובבאור מהו שיעור החסרון פרש"י אבר כל דהו, וכ"פ בפיהמ"ש. וברמב"ם פ"ג ה"ד נקט ג"כ אבר ולגבי תפוסה ושכונת קברות נקט בפ"ט טו"מ ה"ה דבעינן חסר אבר שהנשמה תלויה בו. וצ"ע מנין לחלק ביניהם. ויעוי' תוספתא אוהלות י"ז ב' דתפוסה וקברות בעינן אבר שנשמה תלויה בו, ובמאירי נקט מירושלמי שגם ברקב צריך נשמה תלויה יעוי"ש.

ה]

ברמב"ם שם נקט שהרוג ג"כ אין לו רקב ובהל' נזירות דהיינו מטעם מת שחסר וכך להדיא ברש"י נדה כ"ז ב' יעוי"ש. ולכאו' לענין תבוסה ושכונת קברות אין חסרון דם וצ"ע. ויעוי' בק"א.

ולענין שכונת קברות יעוי' בראשונים שכ' דהוי הללמ"ס. ויעוי' מאירי שכ' סברא בזה.

ו]

ברמב"ם פ"ג ה"ד כייל לדין מת שחסר יחד עם כל דין גלגלין ותמוה. ולכאו' הביאור עפי"ד החזו"א דע"י שקצת נעשה גלגלין הוי מת שחסר, ותמוה מנלן שהרקיב תחילה מקום שיש בגד, אולי תחילה הרקיב שאר המת, ועדיין לא נעשה חסר וצ"ע. ויעוי' היטב במאירי.

ז]

גמ' מיתיבי לא אם אמרת במת שיש לו רקב יעוי"ש. והיינו דס"ל דהוי מת דומיא דחי, והיינו שאבר שפירש, ומוכח שמת שחסר הוי רקב. ותמוה וכי רוב ג"כ הוי דומיא דחי באבר אחד, וע"כ דלא הוי דומיא דאבר, וה"ה לענין רקב וצ"ע.

ח]

שם בגמ' שום חי אין לו רקב, וברש"י דאם הרקיב כולו היינו מת יעוי"ש. ולכאו' משמע גם שמת ע"י שהרקיב וצ"ע. ולהלן שם ברש"י דאם הרקיב רק אבר אחד ילפינן בכ"ש חי ממת יעוי"ש. וצ"ע מהו הילפותא, הרי במת חסר מת שלם, ובחי זהו כל האבר שפירש וצ"ב.

ט]

גמ' בעי רבא הרקיב כשהוא חי וחזר ומת מהו יעוי"ש, וברש"י דאח"כ הרקיב כולו, ומבואר דכל הספק אם אח"כ כשהרקיב כולו מהני לידון שהרקיב כולו או לא. ובתוס' מבואר שהנדון הוי לגבי הרקב שהרקיב בעודו חי אם כשימות יטמא אותו אבר, וברש"י מבואר שהספק הוי לגבי שאר הרקב. ויל"ע לרש"י האם הוי ספק גם לרקב שהרקיב, או רק לענין השאר וצ"ע.

ויל"ע במה פליגי רש"י ותוס'.

י]

לכאו' מבואר ברש"י שצריך שכל המת ירקב, וכן דייק מרש"י כאן בכ' הגרי"ז וכשי' הרמב"ם.

יא]

יעוי' במאירי שביאר דהרקיב מחיים דמיבע"ל היינו שמת והרקיב כולו. והספק רק על מה שהרקיב מחיים יעוי"ש. והנה לעיל לענין עקב ס"ל דסגי שהרקיב אבר א', וכאן בעינן שירקיב כולו וצ"ע. וע"כ מבואר דכדי להכשיר לרקב דמחיים בעינן שירקב כולו וצ"ב. [ובמאירי לענין עקב, דכל שהרקיב כולו, מטמא גם עקב לבדו יעוי"ש ודו"ק. יעוי"ש במאירי דחילק בין הירושלמי לדידן ולפי"ז ל"ק].

יב]

ברמב"ם פ"ג טו"מ ה"ז הרקיב מקצתו כשהוא חי ומת והרקיב כולו הרי זה ספק וכו' ודייק מינה בכ' הגרי"ז [וכ"ה בחזו"א] דס"ל להרמב"ם דבעינן הרקיב כולו יעוי"ש. והנה בסד"ט נקט בדעת הרמב"ם דהספק גם על זה שהרקיב לאחר מיתה יעוי"ש [ודלא כתוס' ומאירי] ולפי"ז לכאו' אין הוכחה דבעינן שירקיב כולו, ונקט הרקיב כולו ללמדינו שהספק הוי על הכל ודו"ק.

ויעוי' אות [י"א] מהמאירי, ולהמבואר בדבריו דכדי להכשיר רקב דמחיים בעינן ירקיב כולו, א"כ יש עוד דרך לדחות ההוכחה מהרמב"ם, דשאני הכא דבעינן שירקיב כולו כדי להכשיר הרקבון דמחיים וק"ל.

יג]

יל"ע שם בלשון הרמב"ם מהו שהוצרך לבאר מהו שיעור טומאת רקב דאם נטמא למלא תרווד וצ"ע.

יד]

בתוס' תמורה ל"א א' ד"ה הלא ביארו דספק דסוגיין הרקיב כשהוא חי, הוי אליבא דרבנן אבל לר' אליעזר לא מבעיא יעוי"ש. ושם כתבו עוד דלר"א דס"ל שיש רימה לחי כ"ש שיש לו רקב. ותמוה דרימה מהני היות דחשיב כאילו הוי בשר, אבל מנלן דמהני רקב בחי וצ"ע. [עוד צ"ע דליכא הרקיב כולו].

טו]

גמ' או דילמא כברייתו בעינן יעו"ש. ותמוה הרי הא דבעינן כברייתו כבר מוכח מהסוגיא לעיל נ"א א' דבעינן בשר עם העצם יעוי"ש. ויעוי' בכ' הגרי"ז דאין כוונת כברייתו כפשוטו דבעינן כברייתו. אלא ספק הש"ס אולי היות וטחנו ואינו כברייתו א"כ פקע ממנו טומאתו, וכה"ג שפקע טומאתו ליכא עליה דין רקב יעוי"ש. ולפי"ז לק"מ מדלעיל, דהוו ב' עניני כברייתו. [ויל"ע בדברי הגרי"ז דלכאו' עצמות לא פקע טומאתו בטחנו וצ"ע].

טז]

בדין מת שנטחן יעוי' ברש"י ותוס' דאינו רקבון, וברמב"ם דבעינן מאיליו עיי"ש.

ויעוי' בקה"י נזיר סי' י"ב שדן לכל חד מינייהו איך יפרש הסוגיא נדה נ"ו א' דבשר שיבש הוי רקב יעוי"ש.

יז]

יעוי"ש בקה"י דנקט דמת שחסר, וכן הרוג דהוי מדין מת שחסר, אם חסר מחיים לא חשיב חסר ובעינן חסר לאחר מיתה יעוי"ש.

יח]

ברש"י דן שהאבר מחובר או לא [ונראה שהוכיח כן מפשיטות הש"ס באבר מן החי, ושם הוי פירש וק"ל] ויעוי' בק"א דלכאו' תליא אם חשיב כה"ג חסר יעוי"ש.

יט]

יעוי' באורך בתוס' תמורה ל"א א' ד"ה מלוא, וצ"ב טובא בכל דבריהם.

פרק ב משנה א – השדרה והגולגולת

א]

מתני' "השדרה והגולגולת" ובגמ' נזיר נ"ב א' מיבעי אם או שדרה או גולגולת תנן או שדרה וגולגולת יעו"ש. וברמב"ם פ"ב טו"מ ה"ח דאו שדרה או גולגולת ויעו"ש בכס"מ ממהרי"ק מדוע הכריע בספק הש"ס. ויעוי' ג"כ ק"א נ"ב ב' ד"ה ולא. ובתויו"ט.

ב]

יעוי' בגמ' נזיר נ"ב ב' דשדרה וגולגולת חמירי, והיינו דמטמו אע"פ דלא הוו רוב. ובתורי"ד פי' דחמירי דהוו בכל דהו כגון נפל. ובפי' הרא"ש נ"ג א' תמה מנליה דחמירי אולי יש בהו כ"כ עצמות כמו רוב מנין ובנין, ויעו"ש שביאר דספיקיה דרמי בר חמא מיתלא תלי בספק אם או שדרה או גולגולת, והיינו דאם בעינן שדרה וגולגולת א"כ לא חמירי ופשיטא שבעינן חצי רובע יעו"ש.

ומבואר בדבריו דשדרה וגולגולת יחדיו הוו רוב מנין ובנין. וצ"ע דא"כ דבעינן דין נוסף משום שדרה וגולגולת, תיפו"ל דהוו רוב בנין ומנין וצע"ג.

ג]

במשנה נזיר מ"ט ב' לגבי נזיר מגלח מובא שדרה וגולגולת, והושמט רוב מנין ורוב בנין, ויעוי"ש בגמ' נ' א' דרבא מפרש דכוונת המשנה מת היינו רוב מנין ובנין. [וחזינן דקרינן לרוב בנין ומנין "מת" והיינו שיש כה"ג חשיבות כל המת, ושדרה וגולגולת לא קרינן לה "מת" ודו"ק]. ובדעת ר' יוחנן שם שהעמיד בנפל הסתפקו בתוס' אם ס"ל שנזיר מגלח על רוב מנין ובנין, ויל"ע מה סברא לחלק בין שדרה וגולגולת שמגלח, לרוב מנין או בנין שלא מגלח וצ"ב.

ד]

נזיר נ"ב א' שהביאו קופה מליאה עצמות לביהכנ"ס והניחוה באויר, והיינו כדי שלא יטמאו ממנה, ובתוד"ה טעמא הקשו דהיות והויא מפורקת [לשון תוס' "מסתמא" היתה מפורקת צ"ע, דודאי היתה מפורקת דאל"כ מה הוצרכו לדברי הרופאים] הרי גם ממת א' לא מטמא, ותי' דמיירי שקודם היתה בקבר והקבר מצרפן והאהיל עליהן בעודן בקבר יעוי"ש, ותמוה דלפי"ז מה בעינן להניחן באויר בביהכנ"ס, והרי שם הוו מפורקים וצ"ע, ויעוי' רש"י ד"ה טמא וכו' באוירא, ומשמע שהנדון על אוירא דביהכנ"ס וצ"ע קו' תוס'.

ה]

במאירי ד"ה כבר ביארנו וכו' בד"א כשהיא בבית אבל אם נעקרו בתוך הקבר הרי הקבר מצרפן ומטמא עדיין באוהל יעוי"ש, ולשונו מורה שהשבירה עצמה היתה בקבר, וזהו ג"כ סיום לשונו ומטמא עדיין, והיינו שנשאר בטומאתו, אולם יעוי' לשון הרא"ש שע"י שנשבר בטל שם שדרה ממנה, ויל"ע אם ע"י קבר שמצרפה להיות שלימה, מהני דשם שדרה עליה, או טומאת שדרה עליה.

ו]

בחידושי מרן רי"ז הלוי נזירות פ"ז ה"ד [ד"ה והנראה לומר]. דן אם מה דמהני רובע הבא מגולגולת ושדרה, הוי משום טומאת רובע עצמות, וכמו רובע מרוב בנין ומנין, והוי שם הטומאה רובע עצמות, או דשדרה הויא שם טומאה בפני עצמו, והתחדש דגם באין השדרה שלימה מ"מ כל שיש ממנה רובע מהני לטמא משום שדרה יעוי"ש.

ולפי"ז מבואר דשדרה וגולגולת אינו שיעור של טומאה, אלא הוי שם בפנ"ע של מטמא ודו"ק.

ז]

למש"נ לעיל דשדרה הוי שם טומאה, א"כ אפשר לבאר לספק הש"ס שדרה וגולגולת או שדרה או גולגולת, לענין ב' מילי, דהוי ספק לענין הלכות שיעורים אם בעינן שיעור של שדרה או שיעור של תרווייהו, או דהוי ספק אם הוו ב' שמות נפרדים שדרה ושם גולגולת, או הוי שם אחד שדרה וגולגולת ודו"ק.

ח]

במאירי ד"ה רובע הביא שיש פוסקים כב"ה דבעינן רובע דוקא מרוב בנין או מנין, וכ"ש אם בא משדרה או גולגולת יעוי"ש. ותמוה מהו כ"ש, ועוד דלכאו' זהו ספק הש"ס.

ט]

יעו' בפיהמ"ש ובפי' הרא"ש דשדרה וגולגולת מהני לפי שתבנית האדם ניכרת בהם [ויל"ע מהו שהוסיפו שאין בהו בשר]. ויל"ע לפי"ז מהו הנדון אם או שדרה או תרווייהו וצ"ב.

י]

נזיר נ"ב ב' בעינן להוכיח דאו שדרה מדברי שמאי דס"ל דסגי בעצם משדרה, ודחינן שאני שמאי דמחמיר, ומקשינן וליפשוט מינה טעמא דשמאי דמחמיר, הא רבנן עד דאיכא שדרה וגולגולת יעוי"ש כל השו"ט, ותמוה דהגם שיש סברא דשמאי מחמיר, מ"מ מנין לפשוט לאידך גיסא, דרבנן ס"ל דבעינן שניהם וצ"ב.

יא]

לכאו' אם רבנן ס"ל דבעינן שדרה וגולגולת, א"כ נפיק דפליגי שמאי ורבנן בב' פלוגתות שכלל לא שייכי זל"ז. א'. אם סגי רובע מעצם אחד או לא. ב. אם שדרה וגולגולת הוו חדא או תרתי וצ"ע. עוד צ"ע לשון הפי' הרא"ש שנקט וודאי לאו הכי מפלגת פלוגתייהו יותר מדאי, ולכאו' הול"ל דפליגי בתרתי. ולא שפליגי יותר מדאי וצ"ב.

יב]

בפשוטו אליבא דשמאי דסגי רובע משדרה או מגולגולת, היינו דלא בעינן מתרווייהו אלא סגי גם מא' מהם, אבל ודאי שאם יהיה רובע מתרווייהו גם יועיל, דהוי כל שכן תרווייהו משדרה לחודא. אולם למש"נ דשדרה וגולגולת הוו שמות טומאה, א"כ לכאו' רובע מהני דחשיב שדרה, אבל אם הוי משניהם לא יועיל דאין רובע מכל שם טומאה וצ"ע.

יג]

יעוי' במנח"ח מ' רס"ג שדן בחילקן לשניים אם מטמאים, ולכאו' כבר אין בהו צורת אדם וי"ל. ויעוי"ש במנח"ח דבעינן רוב צורתו.

ויעוי' חזו"א כ"א ז' דלא בעינן שרוב צורתו קיימת יעוי"ש.

יד]

לגבי נפל פליגי הראשונים אם יש חשיבות בשר לבשרו, ויל"ע להנך דס"ל שיש לו בשר, אם יש לו שדרה ועצמות. ויעוי' תורי"ד נזיר נ"ב ב' שיש לנפל שנתקשרו איבריו שדרה וגולגולת.

טו]

בביאור הסוגייא נזיר נ"ב ב' יעוי' באורך בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ז נזירות ה"ד.

טז]

בדברי שמאי, יעוי' בק"א דס"ל דסגי רובע מכל עצמות, ורק ר' יהושע שכיון דברי כולם הוא דס"ל בדעת שמאי דסגי רק שדרה או גולגולת יעוי"ש, ויעוי' היטב בראשונים עדויות שם.

יז]

בדין שדרה האם הצלעות מכלל, ובביאור הש"ס נזיר נ"ב א' יעוי' מנח"ח מ' רס"ג אות י"א ודו"ק.

פרק ב משנה א – שדרה וגולגולת

א]

בחי' מרן הגרי"ז הסתפק אם רובע בשדרה מהני מדין רובע ברוב מנין או בנין והוי דין בעצמות, או דרובע בשדרה מהני דחשיב כשדרה, והיינו דס"ל ששדרה הוי שם בפנ"ע יעוי"ש. ולפי"ז אולי י"ל דהנדון אם או שדרה או גולגולת או שדרה וגולגולת הוי לביאור הרא"ש נזיר נג' א', דאם הוי שדרה וגולגולת הוי כרוב מנין ובנין, ולא בעינן שם שדרה וגולגולת, ורק להצד דאו שדרה הוי מטעם שם שדרה ודו"ק.

ב]

יעוי' חולין נ"ב א' דמייתי הש"ס למשנה דשדרה וגולגולת מה חסרונן. ויעוי"ש ברגמ"ה ולכאו' מתו"ד מתבאר [מלבד מה שמפרש שכל הנדון הוי לענין נזיר מגלח ולא לענין טומאה וצ"ע]. דנזיר מגלח על מת, ושדרה מהניא דהוי עלה חשיבות של רוב בנין. וגולגולת יש עלה חשיבות של רוב מנין וצ"ב.

ג]

בגמ' נזיר דשדרה וגולגולת חמירי. ובפשוטו היינו שאין צריך רוב מנין או בנין. [וברש"י כ' משאר איברים וצ"ב]. ובתורי"ד ביאר דחמירי היינו דמטמאו בכל שהן ואין צריך שיעור, וצ"ע דאיזה שיעור יוצרכו, ולכאו' מבואר דס"ל כשטמ"ק בשם הר' עזריאל דרק רובע בעינן מרוב בנין. אבל חצי קב מהני מכל עצמות יעויש"ה. וזהו ג"כ כוונת התורי"ד. ועוי"ל דס"ל כרמב"ם ועוד ראשונים דרובע עצמות מטמא בכל עצמות ודו"ק.

ד]

יל"ע מהו דנקט הש"ס רק שדרה שגירד, ולא גולגולת שנשברה. ויעוי' במנח"ח מ' רס"ג דגולגולת גם שברים שלה מטמא יעוי"ש. אולם בירושלמי נקט דגולגולת שנשברה קבר מצרפן, ומבואר דבעינן צירוף גם בגולגולת. ודו"ק.

פרק ב משנה א – רובע מרוב מנין ובנין

א]

יעוי' בר"ש ד"ה רובע עצמות "כלומר" וצ"ב, ובחזו"א אהלות סכ"א סק"י ד"ה והר"ש נקט דהר"ש ס"ל כרמב"ם דלא צריך רובע מרוב בנין או מנין יעוי"ש. יעוי' להלן אות [ד] ולשון המאירי ותוס' שנץ דכוונת מרוב מנין ולא כל רוב מנין יעוי"ש.

ב]

יעוי' בעדיות פ"א מ"ז, ובראב"ד נקט תחילה בביאור ב"ש וב"ה דפליגי. ולב"ש כלל אין דין רוב מנין ובנין. ורק לר' יהושע ס"ל כב"ה יעוי"ש. עוד שם ביאר דאין ב"ש וב"ה שוין לגמרי יעוש"ה בדבריו ב' דרכים במה פליגי.

ג]

ברמב"ם בפיהמ"ש דהנך ג' גווני של עצמות מהני היות וניכר בהם שהם עצם אדם וזה נראה בהם יעוי"ש. וצ"ע הרי רוב הוי אפילו נידוקו היטב ואיך ניכר בהם עצם אדם וצ"ב.

ד]

בחידושי ר' מאיר שמחה נקט כדבר פשוט דברובע מהני גם עצמות שנשברו, אבל רוב מנין או בנין בעינן שלימות, ויעוי"ש שלפי"ז ביאר דכוונת המשנה רובע מרוב בנין, היינו דנדקדקו ולא מהני מתורת רוב בנין ורק מתורת רובע. ולפ"ז י"ל בכוונת הר"ש דרובע מהני שאינו מטמא משום רוב בנין. אבל לא נימא דבעינן לכל הרוב בנין שנידוק, אלא סגי ברובע שאינו רוב בנין ודו"ק. [ויעוי' אות ח'].

ה]

בדין רובע דבעינן מרוב בנין או מנין. להראשונים דבעינן שיהיה קצת מכל עצם. ויל"ע מהו ברובע משדרה או גולגולת. האם בעינן מכל עצם שבשדרה או סגי רובע משדרה. ובפשוטו היות והוי משדרה סגי. אולם בחזו"א כ"א סק"י נקט דבעינן מכל עצם בשדרה יעוי"ש.

ו]

שם מתני' ובביאור המשנה נאמרו ג' דרכים, הרמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ט דכל רובע מטמא ולא בעינן שיהיה מרוב בנין או מנין, וכ"ה ברע"ב ובפיהמ"ש הנדמ"ח. והוא דלא כרהיטת המשנה, ויעוי' כס"מ בזה. ושיטת התוס' נזיר דרובע היינו שקיצע משהו מכל עצם ברוב מנין או בנין עד שיעור רובע, וכ"ה באליהו רבה כאן. ודרך ג' בפיהמ"ש מהדו"ק דרובע היינו רובע ורוב מנין, או רובע ורוב בנין. וסיפא דלא בעינן רובע היינו כה"ג שיש גם רוב בנין וגם רוב מנין [ונקט דהיינו בנפל ויתכן לפרש כוונתו בנפל שנתקשר בגידין, ואין ראיה לספק דלעיל ודו"ק]. וכך מפרש ג"כ בחידושי הגר"א כאן יעוי"ש.

ז]

בחזו"א כ"א י' ביאר דעת הרמב"ם, דקמ"ל דרובע מב' עצמות מצטרפין. [ודלא כב"ש דסגי מעצם א' יעוי"ש בעדיות] דכיון שמצטרפין לרוב בנין. ה"ה ג"כ מצטרפין לרובע יעוי"ש, ויל"ע אולי הנך עצמות שלא מצטרפין לרוב מנין ובנין כגון עצמות יתירות באשה יעוי' בכורות מ"ה ב', לא יצטרפו מהן לרובע וצ"ע.

ח]

בדין רוב מנין או בנין אם בעינן עצמות שלימות. יעוי' בסדרי טהרות להלן משנה ז' שהוכיח מפרש"י חולין קכ"ה א' דאי"צ עצמות שלימות. ורמב"ן ור"ן שהקשו עליו שם פשיטא דס"ל דמטמאין דוקא בשלימות.

ט]

בדין רובע עצמות לכאו' מצינו ב' ענינים. א'. רובע מרוב בנין, והוי משום טומאת עצמות, ב'. רובע משדרה שצידד הגרי"ז דעי"ז חשיבות שדרה עליה, ולכאו' מצינו רובע שלישי, דיעוי' ברבינו פרץ הכהן דסד"א דרוב מנין ובנין בעינן דוקא רובע יעוי"ש. וחזינן דללא רובע אין חשיבות גם לרוב מנין ובנין. והיינו דודאי לענין נזיר מגלח בעינן חצי קב, אבל כדי שיגלח על שדרה בעינן שיהיה בשדרה רובע ודו"ק.

י]

בדין חצי קב פירשו בתוס' נזיר מ"ט ב' ד"ה ועל חצי דבעינן מרוב בנין ומנין יעוי"ש. ובשטמ"ק נ"ג א' מהר' עזריאל דרובע בעינן מרוב בנין, אבל חצי מהני מכל עצמות יעוי"ש.

ולדברי השטמ"ק מפורש דגדרי חצי רובע לא הוו רק לענין תגלחת, אלא הוי שם חדש של טומאה וכיסוד הגרי"ז ודו"ק.

יא]

יעוי' ג"כ בגרי"ז בסו"ד שביאר דברי הספרי זוטא בר"ש עפ"י דבריו בהרמב"ם דרובע וחצי הוו שמות חלוקים יעוי"ש.

יב]

בתוס' שנץ עדויות פ"ח מ"ז מסתפק בדעת שמאי אם מטמא בעצם גרידא, או שמצריך רובע, ורק ס"ל דאי"צ שהרובע יהיה מב' עצמות יעוי"ש וצ"ב הנדון, ולכאו' ברש"י נזיר מבואר שצריך רובע. ובתוס' דסגי בעצם ודו"ק.

פרק ב משנה ב – רביעית דם ממת א' ומב' מתים

א]

מתני' "רביעית דם ורביעית דם תבוסה" ויעוי' בפיהמ"ש. ובגמ' חולין ע"ב ב' דאיזהו נפש אדם רביעית ופרש"י "רביעית הלוג דם חי אדם תלויין בו שבכך הוא מתקיים" יעוי"ש. אולם בתוספתא פ"ג ה"ג וכ"ה בתוספתא כלים ב"ק פ"א ה"כ דתחילת דמו של קטן רביעית וצ"ע. ובפיהמ"ש נקט הטעם של התוספתא.

ויעוי' פלוגתת רש"י ותוס' מעילה י"ז א' ברביעית מחצי מת אם מטמא יעוי"ש.

ב]

בתוס' סנהדרין ד' א' ד"ה מנין, הקשו מדוע בעינן קרא לענין שדם מטמא, ותיפו"ל דדם כבשר, וכמו לגבי נבילה דדם מטמא היות ויכול לקרוש ולהיות בשר, ותי' דבשר גזעו מחליף ודם לא. ויעוי' במשנ"א בדבריהם וכן בתואנ"ש מאמנה בדבריהם.

ועיקר יסוד התוס' דדם כבשר, כן הוא ג"כ דעת רמב"ן ורא"ה לענין איסור דם האדם. יעוי' שטמ"ק כתובות ס' אולם באבי עזרי פ"ט מלכים ה"י הוכיח בדעת הרמב"ם דדם לאו כבשר יעויש"ה.

ג]

יל"ע בדם שקרש מהו שיעורו, ויעוי' שבת ע"ז א' דרביעית דם שקרש עומד על כזית, ויל"ע אם בעינן רביעית או כזית, והיינו האם ההללמ"ס דבעינן רביעית, וא"כ בכל גווני בעינן רביעית, או הללמ"ס דבעינן שיעור שנפש תלויה בו, ובקרש הוי כזית.

ויעוי' חזו"א מכשירין ט' סק"ט שתלוי בכזית, וכן במקד"ד מ"ט ב'.

ד]

מתני' ממת אחד ר"ע אומר מב' מתים. ובר"ש מהגמ' סנהדרין ד' א' דפליגי אם יש אם למקרא או למסורת, ושם בתוד"ה מנין הק' ל"ל לר"ע לגזיה"כ. ותיפו"ל דמצטרפין כמו שזית בשר מצטרף מב' מתים דשוו שיעוריהן ויעוי"ש מש"כ בדעת ר"ע. [יעוי"ש במהרש"א].

ובקה"י שם סי' ד' כ' דשאני דם דאינו מהלכות שיעורים, אלא חשיבות נפש, ולא שייך צירוף של ב' חצאי נפש, ודומה לשדרה שלא מצטרף מב' מתים. וביאר שבזה גופא פליג ר"ע וס"ל דהוי מהלכות שיעורים.

ה]

יעוי"ש בקה"י שתי' לפי"ז שיטת הראב"ד פ"ד מטו"מ הי"ג דרביעית דם שנחלק טהור ולא מטמא אפילו באוהל, ובמקד"ד תמה עליו יעויש"ה.

ויש שהביאו הוכחה ליסוד הקה"י מהגמ' נזיר ל"ח א' עשר רביעיות הן, ומנה שם רביעית דם מב' מתים, והיינו לר"ע, ולא מנה רביעית דם ממת א'. ותמוה שנקט כר"ע ולא כרבנן. ועוד בזה בשטמ"ק שם. ולהנ"ל לרבנן אינו מדיני שיעורים. ורק לר"ע הוי מדיני שיעורים. [ובגידולי הקדש להגר"ג רבינוביץ זצ"ל כ' שכתב כך להקה"י וקלסיה].

ו]

יעוי' ג"כ בחזו"א כ"א ז' דנקט דרביעית דם לרבנן היינו משום חשיבות נפש, ולכך לא מצטרפין מב' מתים. יעוי"ש. ויעוי' להלן משנה ו' בפיהמ"ש וברא"ש דלר"ע ילפינן דשדרה וגולגולת מצטרפין מב' מתים מהא דדם מצטרף, ואם לר"ע דם הוי מהל' שיעורין, איך ילפינן שדרה וגולגולת דהוי חשיבות מת, מדם דהוי מהלכות שיעורים וצ"ע.

ז]

בתוס' יומא פ"א א' ד"ה כל כ' דכל פלוגתייהו דר"ע וחכמים הויא ברביעית דם מב' נפלים שאין באחד רביעית בתחילה אבל מב' מתים לד"ה מצטרפין. וסיימו ששמעתי שיש זה בתוספתא ולא מצאתי יעוי"ש. [ויעוי' בתוס' יוה"כ שביאר דע"כ מיירי שהיה בנפל טפי ממה שהצטרף ונאבד, דאם הוי כל הדם, לר"ע ל"ל לצירוף תיפו"ל דהוי כל דם שבנפל יעוי"ש].

ודברי התוס' צ"ע מדוע מב' מתים מצטרפין, ומב' נפלים לא וצ"ב.

ולכאו' הביאור דכל שיש רביעית והוי חשיבות נפש, א"כ לכל חלק מרביעית יש חשיבות נפש, ורק צריך רביעית להשלים שיעור, וזהו שחלוק נפל שלא היה נפש ממת ודו"'ק.

ולפי"ז אולי ניחא מדוע תוס' לא ס"ל לתי' הקה"י וחזו"א הנ"ל ודו"ק.

ח]

יעוי' בר"ש שהביא תוספתא דחלוק אם הרביעית מב' רביעיות או לא יעוי"ש מש"כ בביאורו, וצ"ב. ואולי התוס' יומא הנ"ל ס"ל דהכוונה שתלוי אם יצאו ממת שיש בו כמה רביעיות, או מנפל שאין בו רביעית ועי'. [אלא דבתוספתא שם משמע דהוו ב' פלוגתות דר"ע וחכמים יעויש"ה].

ט]

יל"ע בכוונת תוס' יומא, אם דוקא בעינן מב' מנפלים, או אם א' מנפל וא' ממת הוי פלוגתת ר"ע ורבנן ודו"ק.

י]

בפלוגתת ר"ע ורבנן אם רביעית מצטרף מב' מתים. ויל"ע מהו מג' מתים.

ובתפא"י נקט דכו"ע מודו דלא מצטרף. וצ"ע מה החילוק ב' מג'.

יא]

יעוי' בתוספתא הו"ד בר"ש ב' דרכים איך פליגי ר"ע ות"ק יעויש"ה, ויל"ע לכל דרך מהו יסוד הפלוגתא בין ר"ע לת"ק. [ומש"כ הר"ש דמיירי שנתערבו יעוי"ש, וצ"ע מה מהני תערובת בפועל של ב' הרביעיות וצ"ב]. ויעוי' באליהו רבה להלן משנה ו' דנקט דרך שלישית, והיינו דפליגי ר"ע וחכמים בב' הציורים יעויש"ה שלפי"ז ביאר כפילות המשניות, ויעוי"ש ברש"ש.

יב]

יעוי' בתוספתא רפ"ג דפליגי תנאי איך הויא פלוגתת ר"ע וחכמים. ויעוי' להלן משנה ו' באליהו רבה ושם נקט בישוב מה שהמשנה כפלה לדינא דמהני רביעית מב' מתים. דפליגי ר"ע ורבנן בב' הציורים. ויעוי"ש ברש"ש שהק' דלפי"ז תנא דמתני' הוי דלא כמאן בתוספתא.

יג]

יעוי' מעילה י"ז א' רד"ה א"כ, דלענין לטמא רביעית דם באוהל, בעינן שיהיה הרביעית ממת שלם, אבל באינו ממת שלם לא מטמא באוהל יעוש"ה ודו"ק. ויעוי' אות [ט"ו].

יד]

בהא דרביעית דם הויא נפש, יעוי' לשון הש"ס סוטה ה' א' וברש"י שם, ובתוס' מפר"ח דייק לשון אלא רביעית, ולכן פירש דהיינו דם צלול יעוי"ש.

טו]

יעוי' ברבינו גרשום על הגמ' מעילה שם. וביאר לחי' הש"ס בדרך חדשה, והיינו שחלוק אם הרביעית הויא כל הדם או חלק מן הדם יעוי"ש. ומתבאר מתו"ד כמה חידושים. א' דלכו"ע יש מעלה כל דהוי כל הדם. וגם לרבנן דס"ל דלא מהני בפחות מרביעית מ"מ יש מעלה לכל הדם ודו"ק. ב' צ"ע הרי לרבנן שהקשו בתוספתא על ר"ע דלא משכח"ל כל הדם, ואיך יפרשו בגמרא כאן וצ"ע.

טז]

יעוי' בתוספתא רפ"ג דפליגי תנאי איך הויא פלוגתת ר"ע וחכמים. ויעוי' להלן משנה ו' באליהו רבה ושם נקט בישוב מה שהמשנה כפלה לדינא דמהני רביעית מב' מתים. דפליגי ר"ע ורבנן בב' הציורים. ויעוי"ש ברש"ש שהק' דלפי"ז תנא דמתני' הוי דלא כמאן בתוספתא.

בשיעור דם קטן

א]

מתני' "דם קטן שיצא כולו ר"ע אומר כ"ש וחכ"א רביעית", ובר"ש מתוספתא וכן בפיהמ"ש. ולביאורם יליף ר"ע ממה דעצמות ברוב מנין ובנין מטמא אפילו שאינו רובע. ויל"ע לפי"ז מדוע בעצמות סגי ברוב, ובדם בעינן כולו וצ"ב.

ובאליהו רבה [וכן בז"ז] פירש לתוספתא דכמו בעצמות מהני כולו אפילו שאין רובע וכגון עצמות קטן, ולפי"ז ניחא דילפינן כולו מכולו.

ב]

לדרך הר"ש והפיהמ"ש, הק' בתואנ"ש מה תירצו חכמים שיחסר כל דהו מכל הדם, והרי סגי ברובו והיינו דס"ל דבאמת הוי כעצמות דסגי רובו וצ"ע.

ג]

שם בתואנ"ש תמה מה שייך למילף מעצמות, דרוב עצמות מהני היות וניכר בו האדם [וחשיבות מת שלם עלה] משא"כ בדם.

ד]

בפשוטו רוב מנין ובנין הוא עיקר דין עצמות, והתחדש שגם כה"ג שאין רוב מ"מ מטמא ברובע, ומדברי ר"ע מבואר להיפך דהעיקר הוי רובע, ומ"מ התחדש שאפילו אין רובע, מ"מ כל דהוי רוב מטמא וצ"ב.

ה]

יתכן דכוונת ר"ע להוכיח, דכל עצמות מהני כלל לא מדין שיעורין, אלא ע"י דהוי כל העצמות חשיבות מת שלם עלה, וזהו שדימה דה"ה כל דמו חשיבות המת השלם עלה, ורבנן ס"ל לחלק דאה"נ בעצמות כן הוא, מ"מ דם גם בכולו לא הוי חשיבות מת שלם עלה ועי'.

ו]

לדרך הקה"י וחזו"א לעיל בפלוגתת ר"ע ורבנן ברביעית מב' מתים. י"ל דאזלי לשיטתייהו. דלרבנן רביעית היינו נפש, ופחות מרביעית אין חשיבות נפש, אבל ר"ע ס"ל דהוי מדיני שיעורין, ולכן כל דהוי כולו מהניא חשיבות כולו במקום שיעורין ודו"ק. [ולפי"ז ניחא הדמיון של כל דמו לרוב עצמות, דרוב עצמות שניכר המת הוי חשיבות ודו"ק].

ז]

בירושלמי נזיר [ל"ו א' מדפי הירושלמי] מיבעי אם בנפל יש רקב, ויעוי"ש שתלה להדין אם דמן מטמא ברביעית יש להם רקב, ואם דמן אין מטמא ברביעית אין להם רקב יעוי"ש, וצ"ב הן מה שייכות רקב לרביעית. וכן מהו הדמיון בין מ"ד רביעית ללא רביעית וצ"ב. ויעוי' בביאור הירושלמי במקדש דוד מ"ט סק"ב ד"ה אמרינן.

ח]

יעוי' בתוספתא, ולפירוש הזר זהב ר"ע הוכיח מנפל שכל עצמותיו מטמאין בלי רובע. ורבנן דחו ההוכחה מהא דרוב בנין, ויל"ע מה החילוק בין כל לרוב. דההוכחה רק מכל ולא מרוב וצ"ע. וכן יל"ע מה יתרץ ר"ע על דחיית ת"ק מהא דרוב מנין ובנין וצ"ב.

פרק ב משנה ב – כזית רמה

א]

מתני' "כזית רימה בין חיה בין מתה ר"א מטמא כבשרו חכמים מטהרין" ובר"ש ובפיהמ"ש דרימה יוצאת ממת וחשיבא כבשר. ויעוי' תמורה ל"א א' דמייתי פלוגתת ר"א ורבנן ברמה היוצאת מן החי, ובראשונים שיצא מחי ואח"כ מת, ובחד לישנא דהוי משום אבר מן החי, וצ"ע איזה דין טומאה הוא רימה היוצאת מן החי, ומה מהני שאח"כ מת וצ"ב.

ב]

שם בתוד"ה מלא תרווד תמהו התוס' מהו השיעור של מלא תרווד יעויש"ה בדבריהם.

ג]

במשנ"א תמה מה שייך רימה חיה שטמאה, והרי לא מצינו טומאה בחי. חוץ מבאדם.

ולכאו' צ"ל דאין טומאה בחי. כל שהטומאה הויא משום הרימה, אבל כאן הויא טומאת מת. והרימה חשיבא חלק מן המת וכבשרו ודו"ק. ועל הסוגיא בתמורה עדין צ"ב קו' המשנ"א דשם מיירי ברימה היוצאת מחי, ולא שייך טומאת מת, וצ"ע.

[ויש שתירצו עפי"ד הספ"ז דמת אינו טמא ורק מטמא, וה"ה כאן אינו טמא ורק מטמא. וצ"ע דברמב"ם בהקדמה נקט דחי גם לא מטמא ורק אדם יעוי"ש].

ד]

מתני' "ר"א מטמא כבשרו" ויל"ע דלגבי נצל לא נקטו דמטמא כבשרו וצ"ע. ובטעמייהו דרבנן יל"ע האם פליגי דאינו כבשרו, או מטעם אחר.

ה]

יעוי' בסוגיא תמורה ל"א, ויל"ע אם רימה מבשר מת, ורימה מבשר חי, הויא חדא פלוגתא או הוו ב' פלוגתות, ובר"ש דימה להו. וצ"ע לב' פי' רש"י.

ו]

שם ברגמ"ה פי' כרש"י דנעשה מחיים ומת, ובטעמייהו דרבנן כ' וז"ל "הואיל ופירש מחיים ודמי כעפר בעלמא, ולא מטמא דלא הוי מגופו" יעוי"ש, ולכאו' נקט ב' טעמים דלא שייכי זל"ז, שסיים דלא נדון מגופו, ופתח דהוי כעפר בעלמא וצ"ב.

ז]

ולכאו' תליא זב"ז, והיינו דהיות ופירש מחיים לכן הוי עפר בעלמא, דרק בפירש לאחר מיתה, שהיה חשיבות בשר, וגם הרימה חשיבא בשר, והיות ולא נדון כבשר הוי עפרא בעלמא, ולכן לא נדון חלק מגופו ודו"ק, ולפי"ז צ"ע במה פליגי ר"א ורבנן.

ח]

יעוי"ש ברגמ"ה דלר"א מטמא באוהל ומגע, והשמיט משא וצ"ע. ועוד צ"ע מה הוצרך כלל לפרט, וכי סד"א לחלק בין הטומאות, ואם חשיב כבשר ודאי הוי כבשר לכל דיניו וצ"ע.

ט]

ברגמ"ה דנקט דחכמים מטהרין היות ופירש מחיים, ומשמע דאם לאח"מ היה מטמא, ולכאו' מתני' דידן הוי לאח"מ ופליגי וצ"ע.

י]

ואולי י"ל דכל מה דפליגי חכמים היינו על "כזית רימה", והיינו דס"ל דלא חשיב כבשר ולכן לא סגי כזית, אבל אם יהיה מלא תרווד מטמאים, וצ"ע.

יא]

אולי י"ל בכוונת הרגמ"ה דחלוק ביסודו הנדון בין נעשית רימה מחיים או לאח"מ, דנוצר לאח"מ שכבר נעשה מת, א"כ חלות הטומאה חלה על הבשר. וע"כ כל הנדון הוי רק אם רימה כבשר, דאם אינה כבשר אין שום סיבה לטומאה, שהרי רק הבשר מת. ולא הרימה שנוצרה אח"כ. אבל בנעשית רימה מחיים, הנידון הוי אם הויא מגופו, דאם הויא מגופו, לא בעינן שיחשב כבשר, אלא עצם מה דהויא מגופו מהני שדיינינן שהמיתה חלה גם על הרימה והרימה מצד עצמה מטמאת, וזהו שכל הנדון דלא הויא מגופו ודו"ק.

ולפי"ז היה שייך שבשר מת שנעשה ממנו רימה לא יטמא היות ולא חשיבא כבשר, אבל רימה מחיים יטמא, דמחיים לא בעינן שיהיה כבשרו אלא בעינן שיהיה נדון כגופו וכש"נ.

פרק ב משנה ב – כזית רימה [ב]

א]

בענין ביצה הוי פירשא בש"ס תמורה ל"א, יעוי' בחידושי הגר"ח פ"ג ממאכא"ס ודו"ק.

ב]

יעוי' בפמ"ג דנקט דגבינות הרוחשות צריך להמתין ו' שעות יעוי"ש. והיינו דס"ל דתולעים בגבינה יש דין חלב, והיינו דס"ל דתולעים לעולם מקבלים דין הדבר שבו ריחשא.

ג]

בשטמ"ק תמורה שם דשיעור מלא תרווד היינו היות ואי אפשר שלא בא מכזית בשר יעויש"ה.

ד]

מתני' "רימה בין חיה בין מתה" יעוי"ש. ובברייתא תמורה ל"א א' לא הביאו האי רבותא בין חיה בין מתה וצ"ב.

ה]

שם עיקר הרבותא דקמ"ל דאפילו חיה, היינו דאפילו רימה חיה חשיבא בשר, ולכאו' צ"ע איך סד"א שרימה חיה לא חשיבא כבשר. והרי כל רימה תחילה הויא חיה ואח"כ נעשית מתה, ואם משעה שהויא חיה לא חשיבא בשר. וכי אח"כ כשמתה שייך לדונה שעכשיו נעשית כבשר וצ"ע.

ו]

יל"ע אם מחלוקת ר"א ורבנן במתני' ומחלוקתם בברייתא בתמורה הוו ב' מחלוקות דלא שייכי זל"ז כלל, או דשייכי זל"ז וצ"ע. ויעוי' ברמב"ם פ"ג טו"מ ה"י והביא רק לדינא דמתני' דידן. ולא הביא לדין הברייתא כלל וצ"ע. ולכאו' משמע דס"ל דהוי חדא מילתא וצ"ע.

ז]

יעו"ש ברמב"ם, וכייל לדין מתני' בהדי בשר המת שנפרך ונעשה כקמח ואפר שרופין. ולכאו' בשר שנפרך ואפר שרופין היינו דהוי המצב של בשר שהשתנה, ורימה או דחשיבא כבשר, או דכלל אינו בשר, וברמב"ם משמע דלכו"ע חשיבא כבשר, אלא כבשר שנשתנה ודומיא דשרופין או נפרך ודו"ק.

ח]

יעוי' בפרש"י והביא ב' דרכים לבאר ברייתא שם, ויל"ע לפי' הב' דמיירי באבר מן החי, מטעם מה בעינן לטמויי. והרי בשר מן החי לא מטמא, וכן בשר מאבמ"ה, ובפשוטו צ"ל דהוי ר"א לשיטתו בעדיות דס"ל דבשר הפורש מאבמ"ה מטמא כבשר הפורש מן המת, וצ"ע שרש"י לא הזכיר מזה. ויעוי' מים טהורים כאן שביאר שרימה עצמה דין אבמ"ה עליה יעויש"ה וצ"ב.

ט]

יל"ע ללישנא בתרא, האם נעשה רימה קודם שנחתך האבר או אחר שנחתך. והנה לכאו' אם מיירי שנעשה אבמ"ה ואח"כ נעשה רימה. א"כ הוי ממש דומיא דמתני', דמתני' מיירי בבשר שנעשה רימה, וגם אבר מן החי הרי הוי לר"א כמת, ולכן בשר הפורש ממנו כבשר הפורש מן המת, וא"כ היינו מתני' דבשר שנעשה רימה פליגי אם הוי בשר, וע"כ מיירי שנעשה רימה עוד בעודו מחובר לאדם ודו"ק וצ"ע. [ובשיטת תוס' יעוי' להלן].

י]

בתוס' תמורה שם תמהו מאי מיבעי אם הרקיב מחיים ואח"כ מת, והרי ר"א מטמא לפי' ראשון ולפי' ב' אפילו לא מת וכ"ש מת יעוי"ש. ויל"ע מהו הדמיון לרקב דאם ס"ל לתוס' דרימה מטמא מטעם רקב, א"כ מה הוקשה להו בסו"ד מלא תרווד מאי בעי הכא, והרי הוי רקב ושיעורו במלא תרווד. [ועוד איך מטמא במתני' בכזית]. ויעוי' אות [י"א]. וכן יל"ע אם ס"ל דרימה הוי רקב וכי בעינן שתעשה רימה ג"כ מעצמות וגידים. וכן האם יש לרימה דין גלגלין.

יא]

לכאו' כוונת התוס', דכמו לגבי רקב הוי נדון אם חלה מיתה על רקב, ה"ה ס"ל לדמות ג"כ רימה דאם חלה מיתה על רימה, ה"ה על רקב, וזהו הדמיון, ויל"ע לפי"ז מהו דהקשו לפי' ב', דאם נעשה רימה אחר שנחתך, א"כ מה ענין מיתה לחול, והרי כבר חלה מיתה כשנחתך, ואם חלה מיתה דנעשה רקב מחיים, א"כ מהו כ"ש מת, והרי נחתך זהו מיתה להאי אבר, ומה שייך כ"ש וצ"ב.

יב]

לכאו' צ"ל דמלבד התרווד רימה שיש באמ"ה נשאר עדיין בשר כדי להעלות ארוכה, דאל"כ הרי לא שייך לטמויי מטעם בשר הפורש מאבמ"ה, דהרי האבר עצמו לא מטמא שאינו מעלה ארוכה. וצ"ע אולי רימה מצטרף לאשווי מעלה ארוכה וצ"ע.

יג]

גמ' שם דאדם מחיים מיקרי רימה יעוי"ש, ויל"ע אם מהני ג"כ לענין רימה מבשר מת, ויעוי' בר"ש ורא"ש במתני' ודו"ק.

יד]

יעוי' בגמ' שם איפכא מסתברא וכו' ברימה דאיקרי אדם מחיים רימה וכו' אבל גבי ביצה וכי מסרחא עפרא בעלמא יעוי"ש. והנה נקט שנוי בביצה דלא דיינינן מגופה אלא עפרא, והשנוי הוי בתוצאה ממה דקרינן לאנוש רימה, ותמוה מה שייכות זל"ז.

פרק ב משנה ב – אפר שרופין

א]

יעוי' היטב ברמב"ם בדיני שרופין. ועוד יל"ע מהו דנקט לשרופין בב' הלכות נפרדות בהל' ט' והל' י' וצ"ע.

ב]

שרופין שיעורו ברובע. ויל"ע וכי האפר עדיף מעצמות דבעינן רובע מרוב בנין ומנין וצ"ע.

ג]

מתני' "אפר שרופין ר' אליעזר אמר שיעורו ברובע וחכמים מטהרין" ובפיהמ"ש וכן ברע"ב דמיירי שלא נתערב בהן אפר מהעצים יעוי"ש. וצ"ע וכי הוי מדין רקב דיש חסרון של גלגלין וצ"ע. ויעוי' בפי' הרא"ש "וחכמים מטהרין לפי שאין לו דין רקבון" ומבואר דלר"א מישך שייך לדין רקב וצ"ב. [ויעוי' אות ה'].

ובדעת רבנן כ' בפיהמ"ש דע"י שנשרף יצא מדין המתים יעוי"ש.

ד]

שם שיעורו ברובע, יעוי' במשנ"א שכ' דהוי ספק אם הוי מבשר ושיעורו כזית, או מעצמות ושיעורו ברובע, ולכן נקטו שיעור דממ"נ מטמא. וצ"ע דלא שמענו שיהיה עכ"פ מספק מטמא בפחות וצ"ע. עוד צ"ע דאם שרופין הוי כרקב מדוע אינו בשיעור מלא תרווד. עוד תמוה דברי המשנ"א שהרי כל שאין שיעוריהן שוין אין מצטרפין וצ"ע.

ה]

יעוי' בבד קודש ח"א סי' ס"ב שהוכיח דשיעור רובע באפר הוי משום דעי"ז חשיב כמת שלם. והוכיח כן, ממה דבש"ס נדה כ"ז ב' מוכחינן לדין נתבלבלה צורתו ממתני' דאפר שרופין יעוי"ש. ותמוה הרי תוס' נדה כ"ז א' נקטו שדין בלבול הוי רק במת שלם, ומתני' הוי רובע ולא מת שלם, ולכאו' מוכח דע"י שיעור רובע שרופין חשיב כמת שלם יעויש"ה.

ו]

יעוי' בתורת הראשונים מערכי תנאים ואמוראים. [וגירסתו במתני' דשלדו קיימת חכמים מודים יעויש"ה.] ודייק מלשון אפר שרופין דגם מכמה מתים מצטרף לרובע יעוי"ש. ושם תמה מאי שנא דרובע עצמות לא מצטרף מב' מתים, וגם ר"ע חזר בו. יעויש"ה. ולכאו' ממה דמהני צירוף מכמה מתים מוכח דלא כדלעיל דרובע הוי כמת שלם, דלכאו' אם הוי משום מת שלם לא מהני צירוף מב' מתים ועי'.

ז]

בתו"ר הנ"ל שהקשה מדוע מצטרפין מב' מתים, ולכאו' אם הוי אפר שרופין כרקב, א"כ ניחא דכמו שרקב מצטרף ה"ה ג"כ אפר ועי'. ויעוי' רמב"ם פ"ד טו"מ ה"ג. [ויעוי' להלן אות י"ז].

ח]

יעוי' היטב בסוגיא נדה כ"ז ב' דפליגי ר"י ור"ל אם בלבול צורה שוי טהרה או לא. ושם כ"ח א' תלי לה הש"ס בפלוגתת ר"א ורבנן דמתני' באפר שרופין, ונתבארו בראשונים כמה דרכים יעוי"ש תוס' כ"ז ב' ד"ה מת. ובר"ש אהלות פ"ב מ"א. ושם בנדה ברמב"ן רשב"א וריטב"א יעויש"ה.

ט]

לדרך א' דתוס' פליגי ר"ל ור"י ביסוד הטהרה של שרופין. לר"ל הוי משום בלבול, ולכך בשדרו קיימת דליכא בלבול צורה טמא, אבל באין שדרו קיימת אפילו שיש כולו טהור. [ולפי"ז ר"י מגדלאה כרבנן.] ולר' יוחנן שרופין שוי שאין שם מת עליו, וגם שלדו קיימת טהור, ור"י מגדלאה הוי כר"א ולענין פתחים גדולים יעויש"ה.

ולר' יוחנן שפיר שם מת עליו, ומטמא הגם שנתבלבלה צורתו, ודוקא אם הוא שלם כש"כ בתוס' שם כ"ז א'. ולפי"ז חידש בחזו"א יור"ד קי"ד סק"ו דמת שכולו שלם מטמא ברקב גם בלא התנאים דרקב יעוי"ש. וצ"ע.

י]

ולדרך זו נפיק דלר"ל אם אין עליו צורת אדם טהור אף שהחומר קיים, ולר"י רק שרוף מבטל שם מת. וברמב"ן כ' דאם נטרף ונעשה מים הוי כנשרף עי"ש.

יא]

עוד מבואר בתוס' לדרך א', דאליבא דר' יוחנן דשרוף שוי שאין עליה שם מת, א"כ לא מהני אפילו אם שדרו קיימת יעויש"ה. ובראשונים נקטו דבשלדו קיימת גם אליבא דר' יוחנן מטמא, ודלא כתוס', ופליגי ביסוד נתבלבלה צורתו.

יב]

דעת התוס' נדה שם בפי' בתרא, דגם לר' יוחנן שרופין לא שוי ביטול שם מת, ורבנן פליגי רק על רובע, אבל מטמאים בכל המת אפילו אין שדרו קיימת. וכ"ה שיטת הר"ש במשנה א' יעוי"ש. ויל"ע לפי"ז מדוע רובע לא מטמא אליבא דר' יוחנן, והרי אין חסרון בלבול, וגם לא בטל שם מת, וצ"ל דמ"מ שם וחשיבות עצמות בטל ודו"ק.

ולמשנה אחרונה הו"ד לעיל דרובע הוי משום שיעור עצמות, צ"ל דלר"א לא בטל שם עצמות ע"י מה שנעשה אפר שרופין ודו"ק.

יג]

לב' הדרכים בתוס' מה שמסקינן דר' יוחנן כר"א, היינו דמדברי ר"א מוכח שאין חסרון בלבול צורה, ומדר"א נילף לרבנן, דמהיכי תיתי לאשוויי מחלוקת נוספת ביניהם. ויעוי' בתוס' הרא"ש ובמהרש"א ודו"ק. [ויל"ע אם במת שלם שייך חסרון בלבול צורה].

יד]

בשיטת תוס' בדרך השניה דלר' יוחנן מודים חכמים במת שלם שנשרף שטמא, ופליגי באחרונים האם בעינן שלא יתערב בו בשריפתו אפר עצים. דבשאילת יעב"ץ ח"ב סי' קס"ט כ' דבעינן שלא יתערב, ובשיירי טהרה לעיל משנה א' כ' שיכול להתערב יעוי"ש. ויתכן דפליגי אם טומאת מת שלם הויא טומאה חדשה, ואין בה הלכה של גלגילון, או הוי כרובע לר"א ובעינן שלם לאשוויי חשיבות, ולכן בעינן דומיא דר"א שיהיה כרקב, ובעינן ללא תערובת ועי'.

טו]

יעוי' ברמב"ן נדה שם דשפיר שטרפו במימיו טהור לר"ל אפילו מטומאת כזית בשר ועצם כשעורה כיון שאין להם צורת בשר ועצם, ומשמע דלא מיבעי שאין טומאת מת שלם היות ונתבלבלה צורתו דאינו מטמא, אלא גם טומאת בשר ועצם ליכא וצ"ב.

[וצ"ע דהרי רובע עצמות מטמא אפילו בנטחן יעוי' פ"ב מ"ז ונזיר נ"ג ב' וצ"ב].

ובתוס' נזיר נ"ג ב' משמע שעצם שנטחנה לעפר, אין טומאת עצם כשעורה, ויש טומאת רובע עצמות, וכ"כ בחזו"א אהלות כ"א י"ב.

טז]

בריטב"א נדה שם משמע דחסרון בלבול צורה שוי דהוי כעץ בעלמא, ובפשוטו לא הוי רק חסרון חשיבות אלא אין כלל החפצא, אלא צ"ע דלהלן שם נקט דרק לענין טומאת אוהל הוי חסרון, ולא למגע ומשא, ואם אינו חפצא כלל דטומאה, א"כ מאי שנא, וצ"ע. ויעוי' בזה במכתבי תורה מכתב כ"ו.

יז]

בריטב"א נדה שם כ' דמת שנשרף ושלדו קיימת, היינו שנשרף בלי כסותו ועומד מכונס כעין מת שנעשה רקב שנראה כאילו כולו קיים יעוי"ש. ומשמע דאפר מטמא משום רקב [וצ"ע מהו שיעור רובע] וכן משמע ברש"י תמורה ל"ד א' ד"ה דם דמלא תרווד אפר המת מטמא. [ברש"י שם מיירי באפר שלא נשרף אלא ע"י שנפרך ועי']. ולכן בעינן בלא כסותו. וצ"ע היכן מצינו ברקב דצריך שלדתו קיימת וצ"ע. [ויעוי' בפיהמ"ש ובפי' הרא"ש ג"כ דמשמע מטעם רקב].

ויעוי' תוס' נדה כ"ז א' דשפיר לית ביה טומאת רקב, ובחזו"א יור"ד קי"ד ו' דלכו"ע מת שנשרף אינו מטמא במלא תרווד דאין זה רקב יעוי"ש. ואולי פליגי ביסוד דין רקב, יעוי' קה"י סי' י"ט וברש"ש נדה נ"ו א' דכל שפקע טומאת מת מיניה הוי רקב, ואולי אפר גרע טפי וצ"ע. [ויעוי' בתוס' אנשי שם בשם לה"מ ורל"מ].

פרק ב משנה ב – מלא תרווד ועוד עפר קברות

א]

מתני' "מלא תרווד רקב ועוד עפר קברות טמא ר"ש מטהר" ובגמ' נדה כ"ז ב' מייתי לה ללא תיבת רקב יעוי"ש. ופליגי שם רש"י ותוס', דלרש"י הוי במת שנקבר בארון של עץ או בבגדים. ולתוס' הוי ככל רקב, אלא שסיד נופל בו אח"כ, יעוי"ש בתוס' שהוקשה להו מה ענינו לפלוגתת ר"ש ורבנן להלן פ"ג מ"ב. וכ' דהיא גופא קמ"ל דנעשה רקב בפנ"ע ורק אח"כ מתערב עם הסיד יעוי"ש. [ובדעת רש"י יעוי' להלן אות ז'].

ב]

ולפרש"י יל"ע מהו דמייתי הש"ס שם למתני', דלכאו' כלל אינו ענין עם פלוגתת ר"ש ורבנן לגבי תרווד שנתפזר בבית או תרווד שנפל בו עפר בסופו. דהתם פליגי אם יש דין גלגלין בסופו, וצ"ב.

ג]

יעוי' במאירי דנקט כדרך התוס' ובתו"ד "ואפשר שאין כאן רבו רקב אלא חציו עפר מ"מ הואיל והמת במקומו וכו' דנין מלא תרווד שבו כרקב. מה שאין כן ברקב שנתפזר" יעוי"ש. והנה בלשונו מבואר דאם רובו רקב טפי פשיטא, וצ"ע מה ענינא דרוב שייך כאן וצ"ע. עוד יל"ע מהו האי דינא דדנים מלא תרווד שבו כרקב, וכי הוי דין טומאה לחומרא, או הוי הלכה ומשמעות הלשון דהוי הלכה וצ"ע.

עוד מבואר בלשונו דהוי דין כל זמן שהמת במקומו וצ"ב. ושם דאם נתפזר הוי דין לדונו כמחצה יעוי"ש. ויל"ע אם האי דינא ג"כ הוי בתורת ודאי, והיינו שאם יש ב' תרוודים הוי ודאי טומאה וצ"ע.

ד]

ויעוי' ג"כ בחי' הר"ן. ונקט שאם הוי ועוד א"כ היות ורוב מתים יש תרווד תלינן שהיה לו מלא תרווד יעוי"ש. ומבואר דמיירי בכל העפר של זה המת, ולכן סיים דכה"ג שהוי מצומצם א"כ היינו אומרים על כרחינו שמת זה לא היה בו מלא תרווד. דא"כ עפר קברות להיכן הלך יעוי"ש. [ומשמע דזהו עיקר החידוש ודו"ק] ומבואר דמיירי שהוי כל העפר דמקום הקבר ודו"ק. וצ"ע מהכ"ת שעפר הוי רק ועוד וצ"ע.

ה]

יעוי' ריטב"א ורשב"א להדיא דהוו ב' דרכים אם מיירי במקומו דקבר, או עפר כל בית הקברות יעויש"ה.

ו]

באליהו רבה ביאר בדרך חדשה, והיינו דהיכי דנקבר בכסותו אין טומאת רקב אלא הויא טומאה חדשה של עפר קברות ושיעורו בתרווד ועוד יעוי"ש. ויל"ע מהו יסוד האי שיעורא.

ויעוי' באליהו רבה ריש פ"ב שמנה שם כל הטומאות, וחילק לרקב ועפר קברות לתרתי, והיינו דהוי לשיטתו יעוי"ש.

ויעוי' עוד באליהו רבה בהקדמה לטהרות דנקט כללי הטומאות, ומבואר בדבריו דהך טומאה הויא מדאורייתא, דלא נקט לה בהדי טומאות דרבנן יעויש"ה.

ז]

והנה בכוונת רש"י נדה, יעוי"ש בראשונים בנדה, ונקטו בכוונתו דס"ל שלהאי תנא אין כלל דין גלגלין ברקב. וברייתא דבעינן ארון שיש וערום וכדו' הוי אליבא דר"ש יעוי"ש. ולפי"ז ודאי הויא האי טומאה טומאת רקב גמורה, אלא שיש פלוגתא אם יש דין גלגלין מתחילה או לא ודו"ק.

אולם בערול"נ וכן בפתחי נדה ביארו בכוונת רש"י עפ"י האליהו רבה דלעיל ודו"ק.

ח]

יעוי' חזו"א אהלות כ"א ה' דלשיטת האליהו רבה יתכן דהשיעור של ועוד יש לו שיעור אלא שלא נתפרש שיעורו יעוי"ש וצ"ע.

ט]

שם בחזו"א נקט דעל טומאה דעפר קברות אין נזיר מגלח יעוי"ש. ונר' דזהו לשיטת האליהו רבה, אבל לשיטת הראשונים בדעת רש"י. לכאו' הוי רקב גמור ומגלח. ואולי רק הוי מדרבנן ולכן לא מגלח ועי'.

י]

לביאור הגר"א יל"ע איך יתפרש הסוגיא נדה שם דנקטו דטעמייהו דרבנן דאי אפשר בעפר קברות שלא יהיה מלא תרווד רקב יעוי"ש, ולכאו' להגר"א לא הוי מטעם מלא תרווד רקב. ואולי גם להגר"א הגם דהויא טומאה חדשה, מ"מ בעינן שיהיה מלא תרווד רקב, אלא שאין בזו הטומאה חסרון של גלגלין וצ"ע.

יא]

יל"ע אליבא דהגר"א, א"כ כל החסרונות של גלגלין ומת שחסר וכדו' היינו רק כה"ג שיש מלא תרווד מצומצם, אבל אם יהיה מלא תרווד ועוד, לכאו' לא גרע מעפר קברות שמטמא וצ"ע. [ודוחק שעכ"פ נפק"מ לענין נזיר מגלח, כש"כ החזו"א הנ"ל].

יב]

יעוי' בחזו"א כ"א ב' דטעמיה דר"ש מבואר בגמ' דסופו כתחילתו. [ובש"ס נדה לא מפורש כן. ורק בראשונים יעוי"ש]. וביאר לה דכמו לרבנן תחילתו מפקיעו מרקב לטמא במלא תרווד ועוד, ה"ה לר"ש בסופו. ור"ש פליג על כל דינא דעפר קברות יעוי"ש. וצ"ע הרי תחילתו רק מפקיע מטומאת רקב, אבל מטמא טומאת עפר קברות, וכי גרע סופו מתחילתו, ועוד דלפי"ז נפיק לן דפליגי ר"ש ורבנן בתרתי, אם סופו כתחילתו, וכן אם יש דין עפר קברות וצ"ע.

יג]

ברמב"ם פ"ג ה"ח יעויש"ה. והנה הרמב"ם ס"ל שיש בתחילה דין גלגלין, וע"כ דלא ס"ל כרש"י, וכן לא משמע דס"ל כדרך תוס' שודאי היה רקב מתחילה ואח"כ נתערב בסיד, ויל"ע מהו יסוד הדין, וקצת משמע שמיירי שנקבר ערום בשיש, ורק לא ידוע אם קודם נעשה רקב ואח"כ נתערב בעפר, או שקודם שנעשה רקב בעודו דם ונצל הוא שנתערב בעפר יעוי"ש. ולפי"ז צ"ע מהו ההלכה שמטמא.

יד]

שם ברמב"ם נקט דהוי מדברי סופרים. ויל"ע אם כוונתו כדלעיל דהוי דאורייתא, או דהוי דרבנן. ודו"ק בלשון אף ועי'.

טו]

יעוי' היטב בסוגיא נזיר ס"ה א', ובראשונים שם איך הוי מלא תרווד, וברש"י ורא"ש מבואר חידוש שיש ב' גווני מלא תרווד א'. לאשוויי חפצא דטומאה ב'. לשיעור לטמויי ודו"ק. והגר"א שם ביאר דהוי מדין עפר קברות. ושכן הוא גי' התוספתא יעוי"ש. ויל"ע לראשונים דמהני להצטרף, א"כ בגוונא של תוס' דסיד, מדוע בעינן תרווד ועוד שיועיל תרווד וי"ל.

טז]

ביסוד דין המשנה יעוי' במהר"ם כאן איך שפירש למתני', ויעוי' בפ' רב האי גאון שכ' דהיינו הסוגיא דנזיר ס"ה א' שנוטל בתפוסה יעויש"ה. ויעוי' בפיהמ"ש להלן פט"ז מ"ג בנוטל את תפוסתו.

פרק ב משנה ב – רקב שגיבלו במים אינו חיבור

א]

מתני' "מלא תרווד רקב שגיבלו במים אינו חיבור" ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים, בפיהמ"ש הביא להגמ' דאפר לאו בר גיבול הוא יעוי"ש.

ובתויו"ט הביא ממהר"ם דחיבורי אדם אינם חיבור, וברש"ש תמה על הרמב"ם מה בעינן לטעם דאפר לאו בר גיבול דמשמע דבלי"ז הוי חיבור. והרי קיי"ל דחיבורי אדם אינו חיבור להלן פ"ג מ"ד. והובא ברמב"ם פ"ד טו"מ ה"ה.

ב]

וביסוד הא דחיבורי אדם אינו חיבור, וצ"ע הרי עיסה וכיכר נטמאים והוי חיבורי אדם, ויעוי' ברש"ש שתמה כן, וכן דכל כלים עשייתן בידי אדם.

ובתוס' נזיר נ' ב' עמדו בזה, וכ' לחלק בין טו"מ שהטומאה באה ממנו, משא"כ אוכלין לקבלת טומאה וצ"ב. ויתכן כוונתם דהיכא דבעינן חפצא של טומאה היינו רק כברייתו, אבל כדי להיות חפצא המקב"ט סגי ע"י חיבורי אדם. ויעוי' במשנה אחרונה להלן פ"ג מ"ד באופ"א. ויעוי' קר"א נזיר שם מש"כ עפי"ד הפיהמ"ש כאן.

ג]

והנה מהמבואר דלא שייך חיבור לרקב, מבואר שרקב לא מטמא במגע דלא משכח"ל שנוגע בכולו. ויעוי' חולין קכ"ה ב' דר' יוסי ס"ל שיש מגע, ומקשינן דלא משכח"ל ושם משני הש"ס דהכוונה מאי נוגע מאהיל יעויש"ה.

ובפשטות החסרון שבפועל אין מגע בכולו. אולם יעוי' לעיל בר"ש סוף משנה א', וכן הוא ברא"ש חולין גיה"נ סי' ל"ז דנקטו דהטעם משום אין נוגע וחוזר ונוגע, ותמוה דמשמע דלמ"ד שנוגע וחוזר ונוגע טמאו, ובגמ' חולין פשיטא דלכו"ע טהור. ויעוי' במי נפתוח פרפר ז' שהאריך בדברי הר"ש במתני'.

ד]

יעוי' בתוס' הרא"ש נדה כ"ז א' שהקשה דאיך מטמא באוהל, והרי יש מ"ד שאין מאהיל וחוזר ומאהיל, וכ' שם דהואי הלכה לממ"ס יעוי"ש וצ"ב.

וביארו באחרונים [יעוי' שיירי טהרה כאן, וכן באשר לשלמה ח"ג ס"ב, ופתח האוהל כלל ז' סי' ה', ובחיבורי טהרה ס' כ' אות ח'] דהנה בכל חצי שיעור יש לדון האם יש במטמא טומאה או לא. אולם ברקב שלא שייך לחברו, ע"כ זהו דינו דכשכנוס חשיב כאחד ומטמא, וע"כ שהגם שאינו חיבור מ"מ אינו חסרון במטמא, וכן צ"ל ברביעית דם. שהרי כל טיפה לא מחוברת לחבירתה. [ויעוי' חזו"א עוקצין א' י"ד דע"כ חידוש הוא ברקב שאין צריך חיבור, ובמכונס כל חלק יש לו טומאה יעוי"ש].

ולפי"ז לגבי מאהיל אין חסרון. שהרי החפצא הוי טמא, והמאהיל הוי חדא האהלה, ורק לגבי מגע הגם שאין חסרון במטמא, מ"מ הוו ב' מגעות ולא מטמא ודו"ק.

ה]

יעוי' רש"י נדה נ"ו א' שכ' דיש ברקב מגע ובתוס' הגרע"א שם ויעוי"ש ברש"ש.

ו]

יעוי' מקד"ד מ"ט ב' שהק' דמשכח"ל מגע ברקב כה"ג דהוי באויר כ"ח. ויל"ע להגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ דאויר כלי חרס ל"ה מגע ועי'.

פרק ב משנה ג – עצם כשעורה

א]

מתני' "אלו מטמאין במגע ובמשא ואינן מטמאין באוהל" יעוי"ש. ויל"ע אם החידוש הוי שמטמאים עכ"פ במגע ומשא או דלא באוהל, ודו"ק. ויעוי' רמב"ם פ"ב ה"ג "אפילו כשעורה".

ב]

יעוי' בפיהמ"ש כאן, וכוונתו למש"כ לעיל פ"א מ"ח באורך, ושם יליף לה מב' קראי יעויש"ה. ומשמע לשונו דמגע מת שלם הויא פרשה אחרת דמגע עצם יעויש"ה. ולפי"ז על הפרשה המחודשת של עצם בעינן להוסיף גם משא ועי'.

ג]

יעוי' ברמב"ם בהלכה ושינה סדר המשנה וצ"ב.

ד]

בשיעור עצם כשעורה יעו'י כ' הגרי"ז נזיר נ' שיסד דפחות משעורה חסר בשם עצם, ולא דהוי חסרון בהלכות שיעורים יעוי"ש.

ה]

יעוי' רש"י חולין קכ"ו ב' [וכן שבת קל"ו א'] דעצם מטמא במגע ומשא ולא אוהל הוי הללמ"ס, והקשו בתוס' שם דהרי הוי מקרא. [והגם דבגמ' נזיר נ"ז א' מובא דהוי הלכה, היינו לענין שאין נזיר מגלח יעוי"ש]. ויעוי' ג"כ ברמב"ם פ"ד טו"מ ה"י יעוי"ש. אלא דבדעת הרמב"ם י"ל דכוונתו למה שביאר הגרי"ז נזירות פ"ז ה"ד שיש ב' פרשיות טומאת עצמות וטומאת עצם, ועצם לא מטמא באוכל גם כשיהיה שיעור יעוי"ש. ויל"ע אם אפשר לכוון כהרמב"ם ג"כ לדברי רש"י וצ"ע.

ו]

הא דעצם כשעורה מטמא במשא ילפינן בנזיר נ"ד א' מקראי לריו"ח, ויעוי"ש ברא"ש שהק' מנלן לר"ל שמטמא במשא ויעוי"ש בשטמ"ק קראי אחריני, יעוי"ש. והנה בפיהמ"ש הנ"ל סופ"א נקט דמשא ילפינן מנבילה יעוי"ש, וכ"כ בהל' טו"מ פ"א ה"א, והק' במנח"ח רס"ג דנילף טומאת משא במת מעצם כשעורה דילפינן מקראי, ומדוע בעינן למילף מנבילה. ויעוי' בנודע ביהודה תנינא רי"ד מש"כ בזה.

פרק ב משנה ג – טומאת ארץ העמים

א]

מתני' אלו מטמאין במגע ובמשא ואינן מטמאין באוהל וכו' וארץ העמים, ובפיהמ"ש דהיינו כל הארצות מלבד ארץ ישראל, משום שמתרשלים וקוברים בכל מקום וחיישינן מדרבנן לעצם כשעורה, ולפי"ז אין טומאת אוהל שהרי כל הגזירה הויא מחשש לעצם כשעורה, ועצם עצמה לא מטמאה באוהל.

אולם בר"ש ורא"ש הקשו דהרי גזרו גם על אוירה, וא"כ שיטמא באוהל, [ומבואר דמשום גזירת גושה גרידא אין מטמא באוהל]. ולכך העמידו שהכניס לאר"י גוש מארץ העמים דכה"ג לא מטמא באוהל יעוי"ש. וכ"כ בתוס' שבת ט"ו ב' גיטין ח' ב' ונזיר נ"ד ב'. ובדעת תוס' גיטין יעויש"ה במהרש"א ומהר"ם.

ב]

ויל"ע מדוע בגוש שהכניסו לארץ לא שייך טומאת אוירא, ובשלמא אם אוירא הוי על אויר ארץ העמים שפיר בהכניסו לאר"י לא גזרו, אבל אם אוירא היינו גזירה משום מאהיל, א"כ גם בכה"ג איכא לגזירה. ויעוי' מהרש"א שם שהקשה כן.

ולכאו' מבואר שרק בנמצא בארץ העמים ומאהיל על הגוש נטמא ולא בהכניסו לאר"י וצ"ב.

ובמל"מ פי"א מטומאת מת כ' דנכנס לארץ העמים חששו גם משום מאהיל על מת, אבל בהכניס ממנו גוש לא חיישינן אלא רק משום עצם כשעורה, ואין על עצם דין אוהל.

ג]

בתוס' גיטין שם כ' דלשון ארץ העמים לא משמע דהוי גושא שהכניסו לאר"י, ויעוי' מי נפתוח אמנה ע' שהוכיח מלשון הרמב"ם דלא מיירי בהכי יעוי"ש, ומצינו להדיא ברש"י סנהדרין י"ב א' דגוש הבא מארץ העמים מטמא באוהל, וכן לשונו בכורות כ"ב א'.

ד]

יעוי' שבת ט"ו ב' שהיו ג' גזירות בארץ העמים יעויש"ה.

ה]

בתוס' גיטין ח' ב' ד"ה דגזרו ג"כ הקשו ממתני' דאין טומאת אוהל, ותי' כהר"ש, והוסיפו בזה דגזרו משום אויר עצמו. ולא משום מאהיל על הגוש יעוי"ש. [ויעוי' להלן] ותירצו עוד שיש דף או גשר מארץ העמים לאר"י וכלים תחת ראשו שבאר"י וכה"ג טהור, והיינו דהוי אוהל המשכה ולא מהני וצ"ב. ובפשוטו הוי המשך לתירוץ הנ"ל שלא גזרו משום אוהל אלא אוירא, ורק ליישב לשון ארץ העמים העמידו בגשר, וכה"ג ליכא אויר ארץ העמים ומשום מאהיל לא גזרו ודו"ק.

אולם בכו"ח לגרע"א ח"ב ס"י הביא מהנתיבות בכוונת תוס' דהחשש משום מתי עכו"ם, ועכו"ם לכו"ע לא מטמאין אלא כשמאהיל עליהם. ולא כששניהם באוהל אחד. ויעוי' בזה באורך בפתח האוהל כלל ה' ס"ב.

ו]

שם בתוס' תירצו עוד די"ל דמתניתין כר"ש דס"ל דקברי עכו"ם לא מטמא באוהל. [ובתוס' הוסיפו עלה "אי נמי אי משום מאהיל על הגוש גזרו עליה" ומשמע דחזרו בהו ממש"כ תחילה דגזרו משום אוירא יעוי"ש]. ולפי"ז מבואר דלר"ש אפילו מאהיל על מת עכו"ם טהור. ובאדרת אליהו חוקת כ' דמאהיל כנגד המת הוי כנוגע, ולכו"ע טמא. ויעוי' באורך באו"ש פ"א מטו"מ. וצ"ל דגזירת אוהל הויא אליבא דרבנן דפליגי עליה. וצ"ע לשיטת הרמב"ם בשו"ת פאר הדור נ"ז דליכא תנא דפליג עליה דר"ש. [ובתוס' ב"מ קי"ד ויבמות ס"א דרבנן פליגי על ר"ש]. ויעוי' במל"מ פי"א מטו"מ מש"כ בזה.

ז]

עוד כתבו בתוס' שם דמתני' מיירי קודם שגזרו על אוירה יעוי"ש. [ולכאו' משמע דאחר שגזרו שייך למיתני אוהל בהדי מגע, ובפשוטו יהיה טמא ז' וצ"ע, ויעוי' להלן].

ח]

עוד תי' בתוס' נזיר נ"ד ב' ד"ה ארץ, דמשום אוירא היינו רק בראשו ורובו, ולא דמי לטו"מ דמטמא גם בהכניס ידו יעוי"ש. ובביאור האי דינא כ' במל"מ שם, או דהוי גזירה שלא יצאו לחו"ל, [והיינו דלר"ש אין דין מאהיל על קברי עכו"ם] או דגם לרבנן מ"מ לא גזרו רק טומאה הכוללת והיינו מגע, ולא אוהל, ורק בראשו ורובו כדי שלא יצא לחו"ל יעוי"ש.

ט]

יעוי' במל"מ כאן, ונקט דגם במאהיל אין טומאת ז' אלא רק טומאת ערב, וככל אוירא יעוי"ש ולפי"ז י"ל דלא נקטו במשנה אוהל דהיה משמע שיש טומאת ז'. והרי הוי רק טומאת ערב. אולם רהיטת לשון המשנה דטהור לגמרי ואפילו מטומאת ערב וצ"ע.

ויעוי' בחדושי רבינו הגר"ח פי"א ה"א ד"ה ולכאו' ונקט שם שאם היה גזירה על אוירה וגזירה על האהלה, היה על מאהיל דין הזאה יעוי"ש.

י]

ביסוד גזירת ארץ העמים כ' ברמב"ם פי"א ה"א "שתחילה גזרו על גושה בלבד ולא היו מטמאים אלא המהלך בה או נוגע או נושא מעפרה" וצ"ע מהו המהלך, דהיות ונקט נוגע כבר שמענו לדין מגע, והעיר כך בכ' הגרי"ז נזיר נ"ד.

יא]

בסוגיא נזיר נ"ד ב' משום גושא או משום אוירא, ובתוס' בכמה דוכתי פירשו דהנדון הוי לגבי הגזירה השניה דגזרו על אוירה אם הוי משום גושא או משום אוירה, והיינו שלא יכנס לחו"ל, או משום חשש שמאהיל על מת, ויעוי' ברבינו הגר"ח שם ד"ה ולכאורה שיסד דלא שייך לפרש שיש ב' גזירות, והיינו הן משום האהלה, והן משום אוירה יעוי"ש. ושם הוכיח בכמה ראיות.

ויעוי"ש בהשגות החזו"א שכ' ששייך ב' גזירות.

יב]

יעוי' ברמב"ם פי"א ה"ה והביא למשנה פי"ח מ"ו דמהלך בהרים וסלעים טמא טומאת ז', ובים ובמקום שהים עולה מזעפו טהור. ובביאור החילוק יעוי' בפיהמ"ש הנדמ"ח ועד"ז בפי' הרא"ש דהוי חילוקי מקומות, והיינו שמקום שראוי לדירה גזרו עליה גזירת גושא. ומקום שאין ראוי לדירה רק איכא גזירת אוירא יעוי"ש.

ובתו"ד הפיהמ"ש נקט שבגזירה שניה גזרו על גושה ועל אוירה יעוי"ש. וצ"ע מה הוצרכו לחזור ולגזור על גושה וצ"ע. ולפי"ד החזו"א הנ"ל י"ל דבגזירה הראשונה הגבילו לדין הגושא, ובגזירה השניה לא הגבילו וגם האהלה בכלל ודו"ק.

יג]

במש"כ הגר"ח לעיל שלא היה ב' גזירות, יעוי' לשון המפרש נזיר נ"ד ב' משום אוירא נמי גזרו, ומשמע שגזרו תרוויהו וצ"ב. [אלא דדברי המפרש שם צ"ב מהו ב' צדדי הספק. דלצד גושא נקט דבעינן מהלך או נוגע וצ"ע].

יד]

בלח"מ פ"ז נזירות נקט דגזרו גם משום אוירה וגם משום מאהיל יעוי"ש. וכ"ה במל"מ הנ"ל. ויעוי' ג"כ מהרש"א גיטין ח' ב' ד"ה בשידה. [וצ"ע מלהלן שם ד"ה וגזרו על] ויעוי' בתוס' הרא"ש גיטין שם דמוכח שגזרו רק משום אוירה ולא משום אוהל.

טו]

יעוי' ברמב"ם פ"ג ה"ב דארץ העמים אין מטמא באוהל יעוי"ש. ויעוי' בגר"ח פי"א מטו"מ ה"א שתמה לפי"ז מהו דנקט הרמב"ם פי"א ה"ה דתליא באוהל זרוק, והרי כלל אין טומאת אוהל. ויעוי' ג"כ רש"י גיטין ח' ב' דהגזירה על האויר, ובפנ"י שם תמה מהו השייכות לדין אוהל זרוק, והרי כלל אין דין האהלה יעוי"ש.

טז]

בדין ארץ העמים מבואר דלא סגי אוהל כל דהו אלא בעינן ראשו ורובו וצ"ב. ויעוי' בחידושי הגר"ח הנ"ל ומדיוק לשונו נראה דגדר האהלה ל"ה אוהל בעלמא אלא שייך דהויא טומאה "אויר גושא" ושייך טומאת אוירא יעוי"ש. ושם בד"ה ולכאורה נקט דטומאת אוירא היא מן טומאה בפנ"ע ואין בה משום סרך האהלה, וטומאת גושא היא משום סרך האהלה, ומבואר דל"ה האהלה אלא סרך האהלה ודו"ק.

יז]

יעוי' בגרע"א חגיגה כ"ה באורך בביאור הסוגיא נזיר נ"ה א' מילתא דלא שכיחא לא גזרו יעוש"ה.

יח]

בשי' רש"י ותוס' ביסוד ארץ העמים יעוי' בשיעורי רבי שמואל גיטין ח' ב' אותיות ק"ח – קי"א.

יט]

בשיטת הרמב"ם יעוי' באורך בליקוטי הלכות נזיר נ"ד ב'.

פרק ב משנה ג – טומאת ארץ העמים [ב]

א]

בחי' הגר"ח שם יסד דדין הש"ס דמילתא דלא שכיחא לא גזרו הוי רק כה"ג שיש הצלת אוהל יעוי"ש, ולא נתבאר סברתו, ויעוי' בחדושי הגרא"ל מאלין גיטין שכ' דסברת אוירא הוי מדין כניסה יעוי"ש. וצ"ע.

ובפשוטו כוונת הגר"ח דהגם דחזר בו והוכיח שאין ב' דינים חלוקים של אוירא ושל אויר גושא, אבל עכ"פ ס"ל דבדין אוירא עצמו יש ב' גווני כה"ג דהוי אוירא גרידא, וכה"ג שיש לו חשיבות אויר הגושא. [ותרווייהו בכלל הגזירה, ורק טמא טומאת ערב ודו"ק]. ודו"ק.

ולפי"ז אולי אפשר לבאר הפיהמ"ש פי"ח מ"ו דבגזירה שניה גזרו גושה ואוירא, היינו אויר גושה ואוירה גרידא ודו"ק.

ב]

יעוי' בתויו"ט לגבי בית הפרס, והביא ממהר"ם להקשות מדוע לא נקטו בכלל הנך שמטמאים באוהל בית פרס שאבד בו קבר, ותי' מהר"ם ששייר ג"כ ארץ העמים דבמקומה ג"כ מטמא באוהל יעויש"ה. ובמש"כ בזה שם במשנ"א.

ג]

בטומאת ארץ העמים יעוי' בר"ש ורע"ב פ"ד דטהרות. דהוי משום רקב יעוי"ש וצ"ע. ויעוי"ש בתפאר"י דאולי צ"ל קבר יעוי"ש. [יעוי' בתוס' שבת, שהזכירו ברשב"י רקב. וצ"ב].

ד]

בסוגיא נזיר נ"ד ב' משום גושא או אוירא ויעוי"ש בתוס' דהספק בגדר גזירה שניה דאוירא. אולם יעוי"ש במאירי ומשמע דהנדון ביסוד גזירת גושה יעויש"ה.

ה]

יעוי' נזיר נ"ה א' דפליגי אם אוהל זרוק שמיה אוהל יעוי"ש. ובפשוטו מיירי שטמא מדין מאהיל. ויעוי"ש ברש"י שביאר דהוי משום מהלך יעוי"ש וצ"ב.

ו]

שם בגמ' מילתא דלא שכיחא. ויל"ע דבפשוטו שוו טומאה על גוף האויר. ולפי"ז צ"ע מה שייך מילתא דלא שכיחא. והרי גוף האויר טמא וצ"ב.

גוש ארץ העמים

א]

יעוי' בר"ש דהעמיד דהכא בגוש הבא מארץ העמים וכו' ודוקא גוש אבל עפר דלאו גוש לא מטמא דגוש שנינו בכ"מ יעויש"ה. ולהלן שם בר"ש הביא מתוספתא דפליגי תנאי דרבנן ס"ל דאפילו הביא עפר וגיבל טמא ור"ש סבר דלא אמרו אלא גוש כברייתו יעוי"ש, ובפשוטו לכו"ע גזרו רק על גוש ופליגי אם בעינן כברייתו ועי'.

ב]

יעוי' ברמב"ם פט"ז מטו"מ ה"ה בעשה לבינה מעפר בית הפרס טהורה שלא אמרו אלא גוש כברייתו יעוי"ש. [ויעוי' מתני' פי"ז דאהלות מ"ה בר"ש שם ב' דרכים בביאור התוספתא, והרמב"ם נקט כדרך ב' יעוי"ש].

ויעוי' ברמב"ם פי"א מטו"מ ה"ד מתוספתא כלים פ"ג המביא ארונות וכו' ופסק שם דטמאים, ותמוה הרי ס"ל דבעינן כברייתו, וצ"ע.

ויעוי' במהר"י קורקוס מש"כ בזה, דכל שהיה גוש ונתפרד ושוב נתגבל טמא וצ"ב.

ג]

יעוי' היטב בתוספתא פ"ג כלים ומבואר שם עפמ"ש הגר"א דמביא טומאה ממקום הטומאה אם גיבלו בארץ העמים ע"ג סלע טמא. ובבית הפרס אם גיבלו ע"ג סלע טהור יעוי"ש. וצ"ב מה בין ארץ העמים לבית הפרס. ויעוי"ש בהגר"א.

ד]

יעוי' לשון התוספתא "דנמצאת אומר בשעה שהם טמאים משום ארץ העמים טהורין משום כלי חרס" יעוי"ש. וצ"ע מאי קמ"ל. ויעוי' במל"מ פי"א טו"מ ה"ד ד"ה המביא. ונראה שפי' בכוונת התוספתא דלא נימא שמיד חל עליו ב' טומאות יעוי"ש.

ה]

יעוי' במל"מ פי"א ה"ד. ונקט דהא דמביא תנורים מיירי שהיה עפר בתחילה. ודלא כש"כ המהרי"ק לעיל. ויעוי"ש שחקר מהו בגוש מתחילתו שהחזירו לעפר יעוי"ש.

ו]

יעוי"ש במל"מ שדן אם דין דבעינן גוש כברייתו הוי רק בבית הפרס או גם בארץ העמים יעוי"ש.

ז]

בעיקר דברי הר"ש דמיירי בגוש מתחילתו. יעוי' חזו"א אהלות כ"ג ה' וי"ד דנקט דרק בעפר שנלקח ממקומו והביאו למקו"א. אבל הנכנס לארץ העמים נטמא אף מעפר כל שהוא יעוי"ש. [והוו דברי הר"ש המשך למש"כ דמיירי במוציא מחו"ל לאר"י] ויעוי' חסד"ד בתוספתא פ"ג דכלים שכ' בטעמא דבעינן גוש דוקא היינו דהוי חשש משום עצם כשעורה. ובעפר דק שניכר לא גזרו כלל יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז גם במקומו לא גזרו אלא על גושא ודו"ק. [ועי' לענין כברייתו].

ח]

יעוי' מקד"ד מ"ט ד' דהגם שטעם הגזירה הוי משום עצם כשעורה, מ"מ הטילו חז"ל טומאה על כל הגוש יעוי"ש. ועדיין י"ל דעכ"פ בעינן גוש ודו"ק.

ט]

שם בתוספתא הביא עפר ממקום הטומאה וגיבלו במקום הטהור וכו' יעוי"ש. ותמוה הרי עפר אינו מקבל טומאה וא"כ הביא עפר ממקום הטהרה וגיבלו במקום טמא איך הוי טמא. וגם גיבלו עדיין אינו כלי. ויעוי' חסד"ד דמעורב בו מעפר ארץ העמים, יעוי"ש. ויעוי' מל"מ מש"כ בכוונת התוספתא.

י]

שם בתוספתא גבלו ע"ג סלע אפילו במקום הטהרה טמא, ויעוי' בר"ש בביאור התוספתא. ויעוי"ש בביאור הגר"א, ובמנחת בכורים להלן פי"ז בתוספתא. ובחסד"ד פ"ג דכלים. וחזו"א כ"ג י"ד.

בית הפרס

א]

ובית הפרס ובר"ש שיש ג' בית הפרס, ומתני' בשדה שנחרש בו קבר. וכ' התויו"ט בשם מהר"ם דשדה שאבד קבר מטמא באוהל.

ב]

במל"מ פי"א טו"מ ה"א תמה תחילת הר"ש דמיירי בגוש הבא מבית הפרס עם סופו דמיירי בנחרש. דאם הוי בנחרש ל"ל להעמיד בגוש הבא מבית פרס ולא בבית הפרס עצמו יעוי"ש. ויעוי"ש שכ' דשדה שנאבד ולקחו ממנו גוש אינו מטמא אפילו במגע ומשא, והביא דמהרמב"ם מבואר דגם שדה שנאבד חיישינן בה לשדה שנחרש. ויעוי' חזו"א כ"ג ה' ודו"ק.

אבר מן המת ומן החי שחסרו

א]

יעוי' לעיל סופ"ק דפליגי הראשונים אם בעינן כאן עצם כשעורה. ונתבאר דאף לשיטת הראב"ד ורא"ש דבעינן עצם כשעורה, מ"מ טומאתו מדין אבר, שהרי באבמה"ח אין טומאת עצם. [ויעוי' חזו"א כ"א י"א].

ויעוי' מאירי נזיר נ"ב וז"ל "ולריו"ח כל שאין בו בשר כראוי נפיק ליה מתורת אבר ואין אתה מטמאו אלא מתורת עצם ובכשעורה" יעוי"ש וצ"ע.

ב]

כשאין עליהם בשר כלל יעוי"ש בחזו"א שהסתפק אם סגי בעצם לחוד בלי בשר. ודייק לשון הר"ש דכה"ג טהור לגמרי. וכן הוא באליהו רבה פ"ק דכלים מ"ה. ויעוי"ש במשנ"א שהאריך לחלוק על דבריו.

פרק ב משנה ד – הגולל והדופק

א]

מתני' "הגולל והדופק מטמאין במגע ואהל ואינן מטמאין במשא ר"א אומר מטמאין במשא" וילפינן לטומאת גו"ד בחולין ע"ב א' לר"ע מדכתיב אשר יגע על פני השדה, ולר' ישמעאל הוי הלכה יעו"ש, ובפיהמ"ש כאן נקט דילפינן לה מבמת או בקבר וצ"ע. ובתויו"ט כ' דהרמב"ם לשיטתו דהוי כסוי המת א"כ הרי שייך למילף לה מקבר, ולדעת ר"ת דהוי מציבה ע"כ לא הוי מכלל קבר יעוי"ש. אלא שתמה שם מדוע בעינן לקרא דעל פני השדה ויעוי' להלן.

ב]

בביאור גולל ודופק פרש"י בכמה דוכתי שגולל הוי כסוי הארון, ודופק הוי דופניו. והקשו עליו בתוס' א'. מהא דשנינו בברכות מדלגין ע"ג הארון, והרי מטמא באהל, ועוד דדרשינן לה מעל פני השדה, וארון אינו על פני השדה, וכן מהא דשנינו דאין עושין גולל מבעלי חיים, וכי דרך לעשות כסוי ארון למת מבע"ח. ובספר הישר הוסיף לתמוה מהא דחל אבילות משיסתום הגולל. ולפרש"י אינו סיום כל צורכי המת יעוי"ש.

ג]

וביארו התוס' בשם ר"ת דגולל היינו מצבה למעלה מן הקבר, ודופק היינו ב' אבנים א' מראשותיה של המציבה וא' למרגלותיה. [ויעוי' לשון ספר הישר "מצבות לסותמן" וצ"ב] והסוגיא בברכות מיירי שלא עשו מציבה, ומשום הקבר מיירי שיש בארון פו"ט יעוי"ש. ותמהו בתוס' על ר"ת מתוספתא דב' אבנים של ד"ט ניטלה א' המאהיל על השניה טהור שיש לטומאה דרך לצאת, ולר"ת הרי הקבר סתום יעוי"ש.

ד]

ויעוי' בר"ש ופתח כר"ת דהוי מציבה לסימן. וסיים דסותם הקבר וצ"ע. ויעוי' מי נפתוח פרפר י"א סק"ו דהר"ש ס"ל כר"ת. אלא דליישב התוספתא נקט דהוי תנאי שיסתום הקבר יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ ברע"ב] ובחזו"א אהלות כ' י"ד הקשה על הר"ש מתוספתא. ויעוי"ש שכ' דע"ג המת הוי גולל בלי כוונה, משא"כ האבן שע"ג הסתימה מטמאת רק אם הניחה שם להיות נפש המת יעוי"ש.

ה]

הנצי"ב במרומי שדה נקט דהר"ש הוי שיטה שלישית לא כרש"י ולא כר"ת. והגיה לשון הר"ש דתחילה נקט שי' ר"ת ואח"כ נקט דרך חדשה. [ונקט שם דתוס' סוכה הוו כהר"ש ולא כר"ת] ויעוי' בר"ש נוסחת רב"א, דכייל להו בחדא וצ"ע דפתח דהוי מציבה וסיים דהוי סותם וצ"ע. ויעוי' ג"כ ברא"ש שסותר משנתו.

ומבואר דנקט דאם הכוונה שסותם הקבר זהו לא כפרש"י, אולם יעוי' בתורת האדם לרמב"ן [תו"ר אות נ"ד] דנקט דודאי גם לרש"י כל סתימת קבר הוי גולל. ורש"י רק הוסיף שסתימת ארון ג"כ הויא גולל יעויש"ה.

ו]

וברמב"ן חולין ע' כ' שיטה שלישית דהיינו נסר שקובעים עליו בתוך הקבר יעוי"ש. והיינו דלא ס"ל לכסוי ארון, אבל ס"ל דבעינן סותם הקבר יעו"ש.

ז]

ברמב"ם פ"ב טו"מ הט"ו מבואר שיטה נוספת. והיינו דכל דהוי בבנין הוי מדין קבר. וכל דהוי מטלטל הוי מדין גולל ודופק יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דזהו דהביא בפיהמ"ש דהוי משום קבר. והיינו דהוי גזיה"כ לכלול למטלטל בכלל בנין ודו"ק.

ח]

בראשונים הקשו למאי בעינן לטומאת גולל ודופק. תיפו"ל דלעולם טמא מטעם קבר. [ויעוי' באליהו רבה שכ' דבאמת גולל נקטו משום מגע, אבל לענין אוהל אין נפק"מ].

ובתוס' סוכה כ"ג א' כ' דצריך למקום שמאהיל על הגולל כנגד מחיצות הקבר. וברא"ש כאן כ' דנפק"מ כשיש לקבר פותח טפח. ולשיטת הרמב"ם דלעיל ג"כ ניחא דבעינן לרבויי במטלטל. ויעוי' חזו"א ז' ז'. [ומש"כ דהוי מדברי סופרים יעוי' מרכה"מ דס"ל דהוי הלכה. ויעוי' מי נפתוח פרפר י"א ד'].

ט]

יעוי' בתשו' הרשב"א ח"א תע"ו שתי' דגולל ודופק מטמא גם אחר שפירש דהוי דומיא דחרב דמטמא גם אחר שפירש יעוי"ש. וכן מבואר ברש"י עירובין ט"ו א', וכן מבואר ג"כ בתוס' כתובות ד' ב' שכ' הר"ד מנצינבורג ליישב רש"י דמיירי בפירש יעוי"ש. וכן היא שיטת תורי"ד עירובין ט"ו א' יעוי"ש. וכן באליהו רבה כאן יעוי"ש.

י]

אולם בתוס' סוכה הנ"ל מפורש דרק במקומו הוי דין גולל, וכן הוא ברמב"ם פ"ו מטו"מ ה"ד, וכן הוא ברא"ש כאן. ובראב"ד בתמים דעים סי' כ"ד יעוי"ש.

ולכאו' כן מפורש בספרי זוטא שהביא הר"ש כאן דנבילה מטמא אחר שפירש משא"כ גולל. וצ"ע להנך ראשונים דס"ל דמטמא בפירש וצ"ע.

וכן תמוה מהתוספתא סופ"ג הובאה בראשונים בסוגיין דב' אבנים גדולות שניטלה א' השניה טהורה, ולכאו' שיטמא משום שפירש, וע"כ דאחר שפירש אין דין גולל וצ"ע.

יא]

ויתכן דפליגי ביסוד טומאת גולל, דהרא"ש דהעמיד שיש פו"ט ואין טומאת קבר, ס"ל דגולל לא הוי משום לתא דקבר, וכן הרשב"א דס"ל דאפילו פירש מטמא, דאינו משום ענינא דקבר, אבל הרמב"ם ס"ל דיסוד גולל הוי ג"כ טומאת קבר, ולכן הוצרך לבאר דהתחדש שגם מטלטל הוי בכלל קבר ודו"ק. [וזהו דהרמב"ם דהביא קרא דקבר במתני' וכהתויו"ט].

יב]

ועוי"ל דיעוי' תוס' ברכות שתמהו דלפרש"י היות וגולל נטמא, א"כ לא חוצץ בפני טומאת המת. ותי' בתוס' שם דרק חלק העליון דגולל טמא ופנימי טהור. [ובר"ש פט"ו מ"ט ביאר הכוונה דילפינן מעל פני השדה. והיינו החלק החיצון יעוי"ש].

ובאחרונים [ערול"נ כריתות ט"ו קוב"ש כתובות אות ט"ו ובחי' הגרי"ז זבחים ט"ז א' וחזו"א אהלות ז' ח'] כ' לבאר דגולל אינו מקבל טומאה, אלא ע"י ששם גולל עליה יש לו טומאה עצמית כל זמן ששמו עליו. וכה"ג דאינו מקב"ט חוצץ בפני הטומאה. [ולדבריהם כוונת תוס' לצד חיצון הוי הוכחה שאינו נטמא, אלא מטמא ודו"ק]. וכן הוא להדיא בראב"ד בתמים דעים דגולל שפירש טהור, וע"כ דאינו מקבל טומאה, אלא רק הויא טומאה עצמית בעודו גולל יעוי"ש.

יג]

יעוי' במקור ברוך ח"ב סי' כ' שכ' ליישב קו' תוס' דהגולל אינו חוצץ, וכ' דהגולל אינו טמא אלא הוי יד יעוי"ש.

יד]

יעוי' בתשו' הרשב"א ח"א תע"ו, שיסד דגולל ודופק מטמא גם אחר שפירש ודימה לחרב כחלל יעוי"ש. ופשטות לשונו מורה דהוי ממש כחרב. והיינו שנטמא וכמו חרב שלא יורד מדרגתו ה"ה גולל. וכן משמע דהוי מקבל טומאה דאל"כ איך מדמי לחרב ודו"ק.

טו]

במאירי עירובין [הובא בתו"ר אות נ"ז] נקט דגולל טמא ומטמא יעוי"ש. עוד מבואר בדבריו דכה"ג שעשה בהמה דופק וגולל המת הוי אבי אבות והבעל חי הוי אב הטומאה, ותמוה הרי גולל הוי אבי אבות. ויעוי"ש בעקבי הראשונים י"ט, דאולי יש ב' גווני של גולל, א' שמקבל טומאה וכה"ג הוי אבי אבות וכרשב"א דלעיל דהוי כחרב. ב' בכה"ג שלא מקב"ט, מ"מ הוי מטמא יעוי"ש. אלא דלכאו' נסתר ממש"כ המאירי טמא ומטמא וצ"ע.

טז]

יעוי' תשו' גידולי טהרה סי' כ"א מש"כ לבאר שיטת הראשונים דס"ל דגולל טמא גם בפירש, מהתוספתא דב' אבנים גדולים יעוי"ש.

פרק ב משנה ד – הגולל והדופק [ב]

א]

מתני' "ואינן מטמאין במשא" ובפיהמ"ש דבמת עצמו ילפינן שמטמא במשא בק"ו מנבילה וקבר שהוקש למת הוקש רק למת עצמו, ולא מה שע"י ק"ו, ובדעת ר"א ביאר שם "ור"א יעתיק איליו כל דיני טומאת מת" יעוי"ש. ויל"ע במה פליגי אם ילפינן ממת או לדיני המת. ועכ"פ לכאו' לפי"ז לא הוי דין במסויים בגולל ודופק, אלא ה"ה ג"כ קבר זהו דינו.

ב]

למש"נ לעיל דגם קבר אין מטמא במשא, יל"ע מדוע לא נקטה המשנה קבר בכלל הנך דאינם במשא, וצ"ל דלהרמב"ם לשיטתו דגו"ד מכלל קבר הוא, לכן לא הוצרכו להזכיר קבר וק"ל. ויעוי' במרכה"מ שכ' דהרמב"ם השמיט משא בקבר, דהיות והוי בנין לא משכח"ל משא בקבר יעוי"ש.

ג]

יעוי' ביד רמה ב"ב י"ב א' ונקט דקבר מטמא במשא, [ולבאור הרמב"ם צ"ע מדוע]. ויעוי' יחוסי תו"א דנקט דקבר מטמא במשא וגו"ד לא, והטעם דקבר הוי טומאת גוף המת, משא"כ גו"ד ודו"ק.

ד]

במנח"ח רס"ג תמה על הרמב"ם דאף שאין ללמוד ממת, מ"מ נילף גו"ד עצמו ק"ו מנבילה. דמטמאי באוהל ק"ו במשא. ובמקד"ד מ"ט א' הביא דבספרי זוטא נקט דזהו גופא טעמיה דר"א דמטמא במשא, ור' יהושע השיבו דהוי ק"ו פריכא, וצ"ע הנדון אם הוי ק"ו או הוי פריכא. [וצ"ע אם שייך לבאר דפליגי אם גו"ד מטמא בפירש].

ה]

יעוי' בר"ש דהטעם שאין מטמא במשא דילפינן בספרי זוטא אשר יגע משום מגע מטמא ולא משום משא, ובתויו"ט הקשה דא"כ גם באוהל לא יטמא יעוי"ש מש"כ.

ו]

יעוי' בשו"ת גידו"ט סכ"א שדייק משנוי לשון הרמב"ם דלגבי קבר נקט שטומאה בתוכו, ולגבי גו"ד נקט מת, דלענין קבר תליא באוהל ובכל גוונא הוי אוהל סתום. משא"כ לגבי גו"ד תליא בקבורה, וכל שאין חיוב קבורה [כגון כזית מן המת או נפל להנך דס"ל שאין חיוב קבורה]. אין גו"ד, ונקט לפי"ז דבית סתום אין דין גו"ד, אולם בשטמ"ק ב"ב י"ב א' מהראב"ד דבית סתום מטמא בגו"ד יעוי"ש.

ז]

יעוי' בחידושי הגר"ח פ"ז מטו"מ ה"ד, דיסוד טומאת קבר לא הויא טומאה בפנ"ע. אלא הוי מטמא חדא עם המת יעויש"ה בדבריו, ולפי"ז יל"ע אם טומאת גו"ד הוי ג"כ כן, או הויא טומאה חלוקה, ולכאו' להרמב"ם דס"ל דהוי מכלל טומאת קבר ודאי הוי כגדר הגר"ח גם בגו"ד, ולפי"ז ניחא דבפירש אין גו"ד, אולם לראשונים דס"ל שפירש גם שייך גו"ד ע"כ ל"ה כקבר ודו"ק.

ח]

יעוי' רש"י סוכה כ"ג א' דנקט דגו"ד מטמא במשא יעוי"ש, וצ"ע מדוע נקט כחד תנא במתני'.

ויעוי' בשו"ת גידו"ט הנ"ל שכ' דהנדון אם גו"ד מטמא בפירש תליא בפלוגתת ר"י ור"ע בחולין אם ילפינן מקרא או מהלכה. דאם ילפינן מעל פני השדה ילפינן גם לאחר שפירש, [ולפי"ז זהו ג"כ פלוגתת הספר"ז הנ"ל אם ילפינן ק"ו מנבילה]. ולפי"ז היות ורש"י שם נקט דילפינן לה מקרא, ולכן נקט דמטמא במשא ודו"ק. וזהו דנקט בעירובין דמטמא לאחר שפירש ועי'.

ט]

בתוס' סוכה כ"ב נקטו דגו"ד שייך רק בקבר סתום, ובתוס' ברכות י"ט נקטו דגם כה"ג שאין טומאת קבר ג"כ הוי גו"ד, וכגון שיש פו"ט, ובפשוטו פליגי אם הוי טומאת גו"ד משום טומאת קבר, או טומאה בפנ"ע.

י]

יעוי' ברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ד, ונקט דגולל אחר שפירש לא מטמא, ויעוי"ש דנקט דגם דבר שאמק"ט הוי גולל. והוכיחו המפרשים, דהויא טומאת המת יעוי' ערול"נ כריתות ט"ו ב' ויש לתמוה מדוע נקט רק גווני דאין מקב"ט, ויש שביארו דכל שמקב"ט טמא גם אחר שפירש יעוי' תפאר"י בועז י"א, ובהגהות תפארת יעקב דחה הדיוק בלשון הרמב"ם יעוי"ש.

יא]

יעוי' חכמת אדם קונטרס מצבת משה סי"א בדעת הרשב"א, דמה שמטמא אחר שפירש היינו דוקא דבר המקב"ט יעוי"ש.

ולהמבואר בדעת הרמב"ם. י"ל דהרמב"ם כ' טעם שאין גולל במשא כה"ג דהוי טומאת קבר, והספרי זוטא מיירי כה"ג דהויא טומאה חדשה ודו"ק.

יב]

יעוי' ברמב"ם פיהמ"ש להלן פט"ו מ"ט "הרי הם מטמאין משום גולל, לא שהם נטמאו, אלא מפני שהם חלק מן הקבר והנוגע בהן כבר נגע בקבר וכו' כל זמן שהם על הקבר" יעויש"ה. ומבואר דהוו מטמאים ולא טמאים. וכן מבואר דיסוד טומאתם משום דחשיבי קבר, והנוגע בהן כבר נגע בקבר ודו"ק.

יג]

יעוי' בתוס' שתירצו על הא דמדלגין דאין כהן מוזהר על גולל כמו שאין נזיר מגלח ויעוי"ש בתוס' בשם ר"ת דפליג על האי כללא יעוי"ש. ויעוי' בבד קודש ח"ב סס"א שביאר דפליגי אם הויא טומאת גולל טומאת המת, או חדשה יעויש"ה.

יד]

יעוי' באורך בבית יעקב כתובות ד' ב' בסוגיין.

טו]

יעוי' תשו' הרשב"א ח"א תקל"ז שכ' דלר"ת דגולל היינו מציבה, א"כ אסור בהנאה דומיא דקבר יעוי"ש. וצ"ע מהכ"ת למילף גולל מקבר ודו"ק. [וצ"ע דהרי ס"ל דגם בפירש הוי גולל].

טז]

בשיטת הראב"ד מבואר דחלוק טומאת קבר מגו"ד, דקבר מטמא באוהל רק כה"ג שהטומאה רצוצה בקבר, וכמבואר בדבריו פ"ז טו"מ, ולענין גו"ד מפורש בראב"ד פי"ב ה"י דגם באיכא טפח, יש טומאת אוהל, ויעוי' ג"כ פ"ז ה"ז.

והגר"ח פ"ז טו"מ ופכ"ד הל"ח ביאר בדעתו דבקבר הויא טומאת אוהל משום טומאה רצוצה בוקעת.

יז]

בטעמיה דר"א שגו"ד גם במשא. יעוי' בר"ש מספר"ז, ויעוי' בתוספתא פ"ג דטעמיה דר"א דיליף ק"ו משא מאוהל יעוי"ש. ויל"ע מהו משא בקבר, ומדוע פליגי תנאי בגו"ד ולא בקבר.

יח]

ביד הלוי פ"ב טו"מ פט"ו הביא בשם הגר"ח, דטומאת קבר להרמב"ם הויא המטמא הקבר עם המת ביחד, אבל טומאת גולל הוי הגולל בפנ"ע מטמא, ולא כקבר דהוי רק בהדי המת. ורק המת הוא דשוי עלה שם גולל יעוי"ש. וכן מוכח מהגר"ח בספר שחילק ביניהם לענין מלקות יעו"ש.

יט]

יעוי' בתשו' הרשב"א שכתב דגולל טמא ג"כ לאחר שפירש דדמי בטומאתו לחרב כחלל, ובמק"א כתב לדון דיהא אסור להעביר מציבה מקבר לקבר, חזינן דס"ל דטומאת הגולל היא טומאת הקבר. דנקט מפורש דהנדון היות ומציבה הויא כקבר יעויש"ה.

כ]

יעוי' ברא"ש שפי' דגולל הוא הסותם את חלל הקבר. והביא דברי התוספתא דשני אבנים של ד' טפחים וכו', ניטלה א' מהן ומוקי לה בפותח טפח מן הצד. וצ"ב דבריו דאי ס"ל דבעינן לשיעור פתח ד' טפחים אמאי מוקי דפותח טפח מן הצד הא ה"ה מלמעלה.

כא]

יל"ע מדוע גולל לא מטמא מטעם קבר. וכן קבר לא מטמא מטעם גולל.

כב]

יעוי' בתוה"ר אות נ"ב מרמב"ן חולין שתמה על ר"ת מתוספתא פ"ג שמשכו בחבל. ונקט שם בלשונו "משמע שמשכו הארון" ותמוה דא"כ מדוע לא נטמאו במשא וצ"ע. ויעוי' בתוה"ר להלן פ"ז אות י"ב מריב"א דלרבנן דמטהרי גולל במשא היינו בנושא הגולל עם המת. ומשום המת לא נטמא דכה"ג שסתום לא מטמא יעוייש"ה. והוא חידוש גדול. ולפי"ז ניחא הרמב"ן.

פרק ב משנה ה

א]

מתני' "אלו שאם חסרו טהורין" וכו', ויל"ע מאי קמ"ל, והרי פשיטא דהיות ויש להו שיעור, א"כ בחסרו לא מטמאין וצ"ע.

ויעוי' משנ"א שדן שיהיה כאן דין חצי שיעור, ותמוה דכל שאין שיעור, חסר במטמא, ומה שייך ח"ש.

ב]

בחקרי לב או"ח סמ"ד ויור"ד סקמ"ו דן אם לכהן יש איסור ליגע בחצי זית, והיינו דמספק"ל אם האיסור ליטמא. והרי לא נטמא, או ליגע בטומאה.

ויעוי' מנח"ח רס"ג דהאיסור לכהן הוי להעשות טמא, ולכך בספק טומאה ברה"ר מותר לו ליטמא. היות ונשאר טהור יעוי"ש. ולפי"ז פשוט דגם חצי שיעור מותר בכהן. ויעוי' מלבושי יו"ט [ח"ב דיני חזקות סוסי"ג] ושו"ת בנין שלמה [ח"ב כ"ט] ואבי עזרי [הל' אבל פ"ב ט"ו] דדין ספק ברה"ר לא מתיר האיסור ליטמא יעוי"ש. ויעוי' להלן אות ג'.

ג]

יש לדון חצי שיעור, האם אינו מטמא, או כלל אינו חפצא דטומאה. [ולפי"ז ניחא חידוש המשנה, דקמ"ל דטהורין, היינו דאינם חפצא דטומאה ודו"ק]. ויעוי' שיירי טהרה להלן פ"ג מ"א שהוכיח דטהורין, ממה דתנן פי"ג מ"ה דחצי זית חוצץ בפני הטומאה יעוי"ש. ולפי"ז הרי לא שייך כלל לדמות חצי שיעור, דהוי חפצא דטהרה, לדין ספק רה"ר דיתכן דהוי חפצא דטומאה ודו"ק. ויעוי' עוד בסדרי טהרות עמ' ס"ה ב' באורך.

ד]

יעוי' ברמב"ם פ"ג הט"ו ששינה לשון המשנה כזית מת לכזית בשר ועי'.

ה]

יל"ע מדוע לא כייל התנא ג"כ למת שלם שחסר [כגון נפל שלא נתקשרו איבריו]. דלכאו' טהור, וכן נקט בשיירי קרבן נזיר פ"ז ה"ג דטהור, וצ"ע. ולמש"נ י"ל דרק הנך דמתני' דהוו חסרון בשיעור, סד"א שמ"מ הוי חפצא דטומאה קמ"ל טהורין. אבל מת שחסר, שכל חשיבותו הוי שהוי שלם, פשיטא דחסר טהור ודו"ק. [וצ"ע דנקטו אבמ"ה. וצ"ל דאבמ"ה שוי חשיבות שיעור לעצם וכש"נ לעיל].

ו]

לכאו' יש לבאר כל הנך דמתני' דחסרו טהורין, היינו דכזית בשר משום שתחילת ברייתו כזית, וזהו ג"כ נצל. וכן תרווד רקב זהו חשיבות מת, וכן רביעית דם. אבל צ"ע מהו בעצם כשעורה. ויעוי' כ' הגרי"ז נזיר נ"ב דנקט דעצם כשעורה לא הוי דין שיעור, אלא פחות משעורה אין עליה שם עצם יעויש"ה. וניחא היטב לפי"ז דכולהו כל שחסרו כלל לא הוו חפצא של טומאה ודו"ק.

ז]

שם מתני' "ואבר מן החי שחסר עצמו" ויעוי' בר"ש [נוסח רב"א] שהביא ב' דרכים אם חסר עצם כל דהו או דחסר עצמו לגמרי יעויש"ה. ולדרך דהכוונה שחסר לגמרי הוקשה להר"ש דניתני שחסר עצמו או בשרו, ומבואר דחסר בשרו לגמרי, טהור מכל טומאה. וכן נקט באליהו רבה כלים פ"א מ"ה. ובמשנ"א שם תמה עליו.

ח]

שם מסיק הר"ש דחסר עצמו היינו מקצת, והביאור דכל חשיבות אבר היינו העצם וע"י שחסר עצם כל דהו חסר חשיבות האבר, משא"כ בשר לא שוי לאבר, ויעוי' בזה חזו"א כלים א' י"ד.

ט]

יעוי' במשנ"א שהק' מדוע חסר עצמו או בשר לגמרי חשיב לה הר"ש בשר הפורש מאבמ"ה או עצם הפורש מאבמ"ה, דהוי פורש מן החי ולא מאבמ"ה יעוי"ש.

י]

מתני' "אלו שאם חסרו" יל"ע אם הוי חידוש שהיה שלם ונחסר, או שאין מעיקרא שיעור ג"כ הוי חידושא דמתני'.

יא]

בדין כזית שנעשה ע"י שפחות מכזית תפח, יעוי' ברמב"ם פ"ד מאבוה"ט הי"ג. ויעוי' ביאור הגר"א או"ח תפ"ו.

\* \* \*

א]

בדין ליטמא כהן לחצי שיעור, יעוי' בפתחי תשובה יור"ד שס"ט בשם ספר הר אבל, דאם אבר מן החי שניטל חציו מן החי [יעוי' להלן משנה ז', דלכו"ע כה"ג לא מטמא] מותר לכהן ליטמא, דלא חזי לאיצטרופי יעוי"ש. ומשמע מדבריו דכה"ג שפירש אבר שלם ונחלק, או חצי זית שחזי לאצטרופי, אסור לכהן ליטמא להם יעויש"ה.

ב]

מתני' ואבר מן החי שחסר עצמו, ויעוי' להלן במשנה ו' בר"ש שהביא תוספתא בדין בשר שפירש מאבמ"ה ועצם שפירש מאבמ"ה, ולכאו' שייך להכא. [יעוי' מים טהורים משנה ו' שצידד דגירסת הר"ש שב' המשניות הוו חדא וזהו מש"כ הר"ש בריש משנה ו' "לא אחסרון קאי", והוכיח לה ממה שהביא להתוספתא במשנה ו' יעוי"ש].

ג]

יעוי"ש בתוספתא, דפשיטא דבשר ועצם תלויין באבר, ולא מצינו שהאבר טהור והבשר ועצם טמא יעוי"ש. וצ"ע מהו יסוד האי דינא, וכי במת לא שייך שהבשר שפירש יהיה טמא, והמת יהיה טהור וצ"ב.

ד]

שם בתוספתא העמיד ר"ש דר"א טימא רק כה"ג שהאבר מטמא, והנה בבשר משכחת לה שנשאר בשר שראוי להעלות ארוכה, והוי אבר, אבל עצם הרי בפירש כל דהו עצם כבר אינו חשיבות עצם. ולכאו' מבואר בתוספתא כיסוד התורי"ד נזיר נ"ג ב' [לגבי בשר] דהיות ויש שיעור בעצם חשיבות איבר עלה, וה"ה כאן היות ויש שיעור עצם, חשיבות אבר עלה לטומאת אבמ"ה ודו"ק. [דאם אינו אבר, הרי לא שייך טומאה ודו"ק]. וכאן הוי תוספת חידוש שגם בעצם שזהו עיקר חשיבות אבר, מ"מ גם בחסר עצמו שייך חשיבות אבר. ע"י שיש שיעור עצם ודו"ק. והתורי"ד מיירי בחסר בשרו ולא עצמו.

ה]

יעוי"ש עוד בתוספתא בדברי ר"ש דמיירי שעדיין האבר מטמא, והנה לגבי פירש בשר נקט דמטמא במגע משא ואוהל, ולגבי פירש עצם, נקט דהאבר מטמא במגע ומשא יעוי"ש. והיינו דלא עדיף האבר מהעצם שמכוחו מקבל דין אבר יעוי"ש. ויל"ע לפי"ז בפירש בשר, ואין בבשר להעלות ארוכה [וכיסוד התורי"ד הנ"ל] איזה טומאות יטמא וצ"ע. ומבואר עוד דלא איכפ"ל שהאבר נטהר מלטמא באוהל, היות והעצם ג"כ לא מטמא רק במגע ובמשא ודו"ק. [ויעוי' בזר זהב איך פירש בב' המקומות שהאבר טהור יעוי"ש].

ו]

שם בתוספתא לכאו' מה שתמהו חכמים דמי תלוי במי, האם מיירי רק כה"ג שהאבר כבר לא מטמא, או מודו לר"ש דכה"ג שהאבר מטמא, אין להם פירכא, וצ"ב במה פליגי חכמים ור"ש.

ז]

יעוי' מהרש"א חולין קכ"ט ב' בדעת רש"י שגם בפירש מן החי טמא, ולכאו' בתוספתא כאן מבואר דפירש מן החי טהור.

פרק ב משנה ו

א]

מתני' השדרה והגולגולת מב' מתים ורביעית דם וכו' ורובע עצמות וכו' יעוי"ש.

יעוי' בראבי"ה [הו"ד בתוה"ר אות כ"ח] שתמה בשלמא שדרה וגולגולת פליגי, דלא שייך לכלל של ר' יהושע במעילה י"ז א' דכל שטומאתו ושיעורו שוה מצטרפין, [יעוי"ש שביאר מדוע לא חשיבי שיעורן שוה וצ"ב]. אבל מדוע רובע עצמות לא מצטרפין מדינא דר' יהושע הנ"ל יעויש"ה. [יעוי' במקו"א שנתבאר דרובע לא הוי שיעור, אלא הוי חשיבות מת ודו"ק].

ב]

שם בתו"ד נקט דכוונת המשנה בפלוגתת רביעית דם מב' מתים, היינו לא מב' רביעיות. דמב' רביעיות מצטרפין לכו"ע מכללא דר' יהושע. ויעוי"ש מש"כ לחלק מדוע מב' מתים לא שייך לדינא דר' יהושע, [ובתו"ד נקט דקודם שיצא הדם כלל אינו טומאה וצע"ג] ובאבי העזרי שם הביא ראיה לזה מהסוגיא זבחים ל"א א' יעויש"ה.

ג]

יעוי' במשנ"א שדן מהו בשאר מילי מב' מתים. כגון כזית בשר ונצל ותרווד רקב ורוב מנין ובנין. ונקט שמצטרפין, אלא שתמה על השמטת הרמב"ם לרוב מנין ובנין. ומדברי הרמב"ם פ"ד סוה"ג "ושאר כל הטומאות שבמת אין מצטרפין זע"ז" מבואר דרוב מנין ובנין לא מהני מב' מתים. [וכן מפורש בראבי"ה הו"ד לעיל אות א'. אלא דהראבי"ה נקט דהוי דין בעצמות דלא מצטרפין וצ"ב]. ובפשוטו חשיבות רוב מנין שייכא רק ממת א', ולכו"ע לא מהני מב' מתים ועי'.

ד]

בזית בשר ונצל ותרווד רקב דמצטרפין מב' מתים, יל"ע אם בעינן שיהיה במת כזית, או אפילו אין במת כזית מצטרפין. [ורק ברביעית דם בעינן מב' רביעיות]. ויעוי' לשון הרמב"ם פ"ד טו"מ ה"ג לגבי רקב "ומלא חפניים רקב מב' מתים שכל א' מהם יש לו רקב" ומשמע דבעינן שיהיה בכל מת תרווד רקב, וכ"כ בצ"פ [הו"ד בספר המפתח]. אולם הכס"מ פי' כוונת הרמב"ם לאפוקי מנעשו גלגלין זל"ז, ונר' שדייק השמטת "תרווד" ועי'. ולדרך הצ"פ יל"ע מדוע השמיט לגבי כזית בשר האי דינא.

ה]

יל"ע להשיטות דרובע עצמות היינו מרוב מנין ובנין, ולכאו' רוב מנין ובנין לא מהני מב' מתים. ואיך מהני רובע מב' מתים וצ"ב.

ו]

מתני' "ורביעית דם" יעוי' באליהו רבה, ולפי"ז הויא מתני' דלא כר"י דתוספתא, וכן דלא כרשב"י משום ר"ש בתוספתא רפ"ג. ויעוי' רש"ש.

ז]

יעוי' בפיהמ"ש ובפ' הרא"ש דטעמיה דר"ע דיליף כולהו מרביעית דם, ורביעית הוי גזיה"כ. והנה בפשוטו הטעם דרביעית לא מצטרפין לחכמים דבעינן נפש, ומב' מתים אין חשיבות נפש, ולפי"ז הילפותא לשאר מילי דהנהו ג"כ לא הוי דין שיעור, אלא חשיבות של שדרה וגולגולת וכדו', וצ"ע לשון הפיהמ"ש דילפינן שיעורים משיעור דדם וצ"ע.

ח]

בטעמייהו דחכמים המטהרים כ' בחזו"א כ"א ז' דטומאתן משום חשיבותן, ורק באתו ממת א' יש להו חשיבות, וכן רביעית הוי נפש אבל לר"ע הוי דין שיעורים, ולפי"ז ניחא לשון הפיהמ"ש דנקט בר"ע לשון שיעורים.

והנה למסקנא שחזר בו ר"ע, יל"ע האם חזר דרק רביעית הוי שיעור, ולא השאר, או דחזר דכולהו לא הוי שיעור, ורק ברביעית הוי גזיה"כ וצ"ע. ויעוי' קר"א נזיר נ"ב.

ט]

בפיהמ"ש ורא"ש דילפינן כולהו מדם, והיינו דבעינן קרא ללמד לגבי דם, וילפינן כולהו מדם, אולם בתוס' סנהדרין ד' א' נקטו דלגבי דם אי"צ קרא וילפינן לה מכללא דשוו בשיעוריהם יעוי"ש. ולכאו' לא ס"ל כפיהמ"ש. ויל"ע לשיטת תוס' במה פליגי ר"ע וחכמים.

י]

שם השדרה וגולגולת, ויעוי' בר"ש שהביא הסוגיא נזיר האם או שדרה או גולגולת או שדרה וגולגולת, ויל"ע מה הוצרך להזכיר הנדון כאן, והאם יש נפק"מ בביאור הנדון במשנה בספק הש"ס שם וצ"ב.

פרק ב משנה ז

א]

יעוי' פרש"י באיקמח איקמוחי דאם אין עצם כשעורה אין מטמא על רובע אפילו במגעו יעוי"ש. ובקרן אורה ביאר הכוונה ברש"י דהיינו לענין שהנזיר אינו מגלח, אבל ודאי שיש טומאה. [ויעוי"ש שהק' על דבריו] אולם יעוי' במאירי שהביא לפרש"י, וכן בר"פ הכהן, ומדהקשו מרקב, מבואר דכלל אינו מטמא יעוי"ש.

ב]

לכאו' נר' דיסוד כוונת רש"י, היינו דרובע לא הוי דין טומאה חדשה, אלא היות והוי תוספת שיעור, ממילא נוסף גם טומאת אוכל, אבל לגבי מגע ומשא הוי אותו דין דעצם כשעורה. ולכן אם אין עצם היות ונעשה קמח אין טומאת מגע. אבל תוס' ס"ל דרובע הוי דין טומאה חדשה. וגם אם איקמח ואינו בטומאת עצם, מ"מ הוי בטומאת עצמות ודו"ק.

ג]

יעוי' במאירי שסיים על דברי רש"י וז"ל "ומשום הכי אין מטמא במגע שאין לדקדוק עצמות דין רקב" יעוי"ש. וצ"ב מה כוונתו בזה. ויעוי' ברבנו פרץ הכהן שהאריך להקשות על דינא דסוגיין מהגמ' דטחנו אינו נעשה רקב יעוי"ש וצ"ב הקו'. ולכאו' הכוונה דאם דיינינן בנטחן שיטמא מטעם רקב, ע"כ שמטעם בשר ועצמות עצמם לא שייך לטמא. ובסוגיין מבואר ששייך בנטחן טומאת עצמות ועי'.

ד]

יעוי"ש בר"פ הכהן, ולכאו' בתי' א' ס"ל דהא דאמרינן דנטחן אין דין רקב היינו בתרווד וצע"ג.

ה]

בביאור הסוגיא נזיר נ"ג ב' דאיקמח איקמוחי. יעוי' בבה"ל פ"ד טו"מ ה"ד ד"ה וכן רובע, שהביא ב' שיטות אם הוי אליבא דריב"נ או לרבנן יעוי"ש, ויעוי' בראבי"ה [הו"ד בתו"ר אות ס"ח] דנקט דהגמ' שם הויא אליבא דר"ע יעוי"ש, ולכאו' מבואר דלא הויא הסוגיא אליבא דריב"נ ודו"ק.

ו]

בר"ש דנדקדקו היינו שנשחקו, וס"ל דפליגי גם לענין מגע, וצ"ע אם נשחקו איך משכח"ל מגע בכולו, והרי רקב לא שייך מגע, היות ולא שייך ליגע בכולו. וה"ה כאן, וי"ל.

ז]

מתני' "עצם כשעורה שנחלק לשנים ר"ע מטמא וריב"נ מטהר" יעוי"ש, והנה בגמ' נזיר נ"ב ב' מבואר דהוי מכלל הששה דברים דפליגי ר"ע וחכמים יעוי"ש. ויל"ע דשאר מילי הוו לענין מצטרף מב' מתים, וכאן הוי בעצם שנחלק. ולכאו' לא שייכי ב' הנידונים. והתנא כייל להו יחדיו, וגם נקטינן דר"ע חזר מכולהו חוץ מרביעית דם, וע"כ דשוו וצ"ע.

ולכאו' מוכח דלא דמו, שהרי בסוגיא שם מבואר דחכמים דפליגי לענין עצם שנחלק הוו יחידאה, וע"כ דחכמים דפליגי בב' מתים מודו בעצם שנחלק. וע"כ דלא שוו זל"ז, ומהו דכייל לדעת ר"ע יחדיו. וצ"ע.

ח]

שם מתני' "אמר ריב"נ לא אמרו עצמות אלא עצם כשעורה" והיינו דאחר שנחלק חשיבי עצמות, ומבואר דהוי משום גזיה"כ. וע"כ דלא דמי לטעמייהו דרבנן לגבי ב' מתים, והסוגיא נזיר מדמה להו להדדי וצ"ב.

ובטעמיה דר"ע בעצם שנחלק, יל"ע האם ס"ל דמהני ב' עצמות, או ס"ל דעצם שנחלק חשיב עצם ולא עצמות וצ"ע.

ט]

בר"ש משנה ו' הביא לגמ' נזיר נ"ב דלענין עצם כשעורה יחידאה הוא דפליג על ר"ע, ולכך לא תנן לה בהדייהו. ויעוי' ברמב"ם פ"ד טו"מ ה"ד שפסק דמטמא, ובכס"מ שפסק כר"ע, ויעוי"ש בגליון הגרע"א שתמה דהרי מבואר בש"ס הנ"ל שר"ע חזר בו, ומדוע פסק כקודם שחזר. [ובפשוטו י"ל דחכמים דפליגי בשאר מילי, ומודו בעצם, לא חזרו בהו, ורק ר"ע חזר, וספק כחכמים וצ"ע]. ויעוי' בתויו"ט.

ויעוי' חזו"א כ"א ז', ונקט דמדסתם תנא דמתני' כמשנה בפנ"ע לדין עצם, ע"כ ס"ל לתנא דמתני' דמעצם כשעורה לא חזר ר"ע יעוי"ש. וצ"ע מנין דהסוגיא נזיר שם הויא ברייתא ולא מתני' דידן. וצ"ל דמדנקט שם חצי קב, ולא רובע ודו"ק.

י]

והנה ר"ע וריב"נ פליגי בעצם שנחלק, ויל"ע מה ס"ל לר"ע בעצם כשעורה מב' מתים. ובקר"א נזיר שם וחזו"א שם נקטו דר"ע ס"ל דאפילו מב' מתים מצטרפין, ורק נקטו רבותא לריב"נ. [והיינו דר"ע ס"ל דעצם הוי שיעור ולא חשיבות, ולכן לעולם מצטרף]. אולם במשנה אחרונה נקט דר"ע מודה בעצם מב' מתים יעוי"ש, וצ"ב מדוע בעצם גרע משדרה וגולגולת דס"ל לר"ע דמהני מב' מתים. ויעוי"ש מש"כ לחלק בזה.

יא]

יעוי' בגליון הרמב"ם להגרע"א, והוסיף על הרמב"ם דעצם שנחלק מטמא היינו ממת אחד, והנה יתכן לפרש הכוונה דס"ל כמשנ"א דמב' מתים מודה ר"ע. או דלעולם בדעת ר"ע ס"ל דמטמא גם בב' מתים. אבל חכמים דלא פליגי על ר"ע, היינו רק בעצם שנחלק, ולא מב' מתים. ולפי"ז ניחא דנקטו במת אחד. והיינו ללמדינו דחכמים מודו רק באותו מת ודו"ק.

יב]

יעוי' בכתבי הגרי"ז נזיר נ"ב שחידש דכמו דדין רובע עצמות הוי דוקא ב' עצמות. ה"ה ג"כ דין עצם כשעורה הוי דין דוקא עצם אחד, ואם יהיה מב' עצמות לא מהני, ולכן רק עצם שנחלק ס"ל לר"ע שטמא, ולא ב' חצאי עצמות. וכל הנך דס"ל לעיל דר"ע פליג גם בב' מתים. לכאו' מבואר דפליגי על הגרי"ז ודו"ק.

וכן בגיליון הגרע"א דנקט דהרמב"ם לא מיירי בב' מתים משמע דב' עצמות כן מהני להצטרף ודו"ק.

יג]

ברמב"ם שם נקט דעצם כשעורה שנחלק מטמא במשא, ויל"ע מהו במגע, [ויעוי"ש בספר המפתח]. ובחי' מרן הגרי"ז פ"ז נזירות ה"ד ד"ה ועיין בדברי מבואר דמטמא גם במגע יעוי"ש. ובמאירי נזיר נ"א ב' ד"ה "כבר ביארנו על אבר מן המת וכו' ועצם כשעורה שנחלק לב' מטמא במשא אבל לא במגע" יעוי"ש, ולכאו' זהו ג"כ כוונת הרמב"ם, וצ"ע החילוק ביניהם.

יד]

שם ברמב"ם דנקט דמטמא עצם שנחלק במשא, ויעוי' בכס"מ דמגע מודה ר"ע ונלמד מלהלן, וכוונתו להלכה ה' דאין חיבורי אדם יעוי"ש.

ותמוה דשם מיירי שנוגע במקום א' ואינו חיבור ליחשב שנגע בכולו, וכאן בפשוטו מיירי גם בנוגע בב' החלקים ותמהו בזה ברש"ש ומשנ"א.

טו]

שם מתני' "רובע עצמות שנדקדקו ואין בכל אחד ואחד עצם כשעורה ר"ש מטהר וחכמים מטמאין" יעוי"ש. ויל"ע מהו שנדקדקו, ובר"ש משמע דאין הכוונה שנחלקו אלא שנשחקו יעוי"ש, ומשמע שאם נחלקו לא פליגי ר"ש וחכמים וצ"ב. ויעוי' להלן.

טז]

שם מתני' "רובע עצמות שנדקדקו ואין בכל אחד ואחד עצם כשעורה" וכו', ויעוי' בכ' הגרי"ז נזיר נ"ב א' ד"ה והנה במשנה והוקשה לו שם לענין מה הוצרכו לנקוט שאין עצם כשעורה יעוי"ש ונר' דס"ל ששייך לפרש שהנדון הוי משום עצם שנחלקה, אם מטמאת, וזהו הנדון במשנה, ואפילו אם יש שעורה בשבר מ"מ הוי עצמות שנחלקו, וזהו שביאר דעל המשנה י"ל דקמ"ל שטהור גם ממגע ומשא. אבל הרמב"ם דמיירי רק באוהל, צ"ע מהו שהזכיר שלא נשאר עצם.

ויעוי"ש שיסד דשעורה לא הוי שיעור בטומאה, אלא הוי שיעור בשם עצם, ופחות משעורה לא חשיבא עצם, ולא שייך טומאת עצמות.

יז]

ויעוי"ש שביאר דבזה גופא פליגי ר"ש וחכמים אם חסרון שם עצם הוי חסרון בטומאת רובע עצמות, או רק בטומאת עצם, ולא עצמות ודו"ק.

יח]

יעוי"ש ברמב"ם דנקט דרובע שנדקדקו מטמא כאילו לא נדקדקו. וצ"ב כוונתו בזה. ויעוי' גיליון הגרע"א שם.

יט]

יעוי' היטב נזיר נ"ג ב' חצי קב דממעט מרובע היינו באיקמח איקמוחי. ושם בתוד"ה חצי ומבואר דעצם כשעורה גם אם בנחלק מטמא, מ"מ בנעשה קמח הדק אינו מטמא מטעם עצם כשעורה.

ומבואר דע"י שנטחן פקע חשיבות עצם, ומ"מ ס"ל שם דטומאת רובע איכא גם בעשה קמח, ובפשוטו צ"ל דחלוק דין הטומאה בין טומאת עצם לטומאת רובע. אולם הגרי"ז נזיר נ"ב ב' ד"ה ולפי דברינו [עמ' רט"ז] כ' דחלוק בין טומאת עצם לעצמות יעוי"ש. [וצ"ל דעצם שנחלק חשיב עצם. אבל נעשה קמח לא חשיב עצם ודו"ק].

כ]

שם ברש"י מבואר דע"י שנעשה קמח לא פקע רק טומאת עצם, אלא גם טומאת רובע אין יעויש"ה.

כא]

יעוי' במאירי נ"ב א' ד"ה אף שהביא ב' הדרכים דתוס' ורש"י, ובדעת תוס' נקט "שלא הוצרכנו לכשעורה אלא בשאין שם רובע" ולא משמע חילוק עצם מעצמות. אלא דהוי פרשה דשעורה ופרשה דרובע ודו"ק [ונפק"מ בין ב' הביאורים בכוונת תוס', כה"ג דהוי עצם גדול שיש בו רובע ונעשה קמח, אם מטמא ודו"ק].

כב]

יעוי' חזו"א כלים א' י' שחידש דרובע עצמות דאיקמח הוא בכלל עצם כשעורה ודו"ק. וצ"ב [ולכאו' ודאי אינו כהגרי"ז דעצם בעינן רק עצם אחת ודו"ק].

כג]

יש לדון בסוגיא נזיר שם איקמח איקמוחי, אם הויא אליבא דר"ע, או אליבא דריב"נ ויעוי' חי' מרן הגרי"ז פ"ז נזירות.

פרק ג משנה א

א]

מתני' "כל המטמאין באהל שנחלקו והכניסן לתוך הבית רבי דוסא בן הרכינס מטהר וחכמים מטמאין". וטעמו דר"ד הוי משום דאין מאהיל וחוזר ומאהיל. ובזה גופא פליגי חכמים.

ויעוי' בגמ' חולין קכ"ד ב'. ופליגי בר פדא ור' יוחנן, אלא דלכאו' פליגי שם אם ר"י ור"ע פליגי בזה, אבל לכו"ע טעמיה דר' דוסא דאין מאהיל וחוזר ומאהיל.

ב]

ויל"ע מהו הנדון דאין נוגע וחוזר ונוגע, האם הכוונה דהנדון אם בעינן חדא נגיעה ולא ב' נגיעות, ובעלמא חשיב שנוגע בכל המטמא, משא"כ בנחלקו הוו ב' נגיעות, והנדון אם מצטרפין. או הנדון דהחסרון במטמא, דהיות ונחלק א"כ חסר במטמא והוי נדון אם המטמא מצטרף וצ"ע.

וברש"י חולין קכ"ד א' ד"ה ולא וכו', "ושתי נגיעות לא מצטרפות", ומשמע כדרך א'. ויעוי"ש קכ"ד ב' ד"ה "יש נוגע וחוזר ונוגע כלומר שתי נגיעות מצטרפות" ולשון כלומר לכאו' בא לאפוקי מדרך ב' ועי'.

ג]

יעוי' בראב"ד עדויות פ"ג מ"א וביאר לדין נוגע וחוזר ונוגע בדרך מחודשת מאוד.

והדברים צ"ב רב. ולכאו' דייק לשון "נוגע וחוזר ונוגע". ויל"ע איך מפרש לחסרון, מתוך ב' הדרכים דלעיל.

ד]

אליבא דריו"ח שמפרש דברי ר' ישמעאל דהוי משום שאין נוגע וחוזר ונוגע, והרי מבואר במשנה דמ"מ במשא הדין שנושא וחוזר ונושא. וצ"ב מה ההבדל בין מגע למשא. ויעוי' חולין שם תוד"ה אין מאהיל, ומבואר דבסברא אין חילוק אלא דמגזיה"כ ילפינן דמטמא, ויל"ע מה מלמד הפסוק. אולם יעוי' ברשב"א ובפשוטו נקט דבמשא אין חסרון של נושא וחוזר ונושא יעוי"ש. ואולי פליגי תוס' ורשב"א האם הוי חסרון בנטמא, ולכן ס"ל לרשב"א דמשא הוי חדא משא, אבל תוס' ס"ל דהוי חסרון במטמא, ולכן משא דומה למגע ואוהל ועי'.

ה]

יעוי' בר"ש שהקשה דלכאו' ר' ישמעאל ור' דוסא לא אמרו דבר אחד דפליגי לענין משא. ויעוי' בתוס' ב"ק ס"ט ב' ד"ה ה"א, שהביא ב' דרכים. א'. דלעולם פליגי במשא. ושוין במגע, ב'. כדרך הר"ש כאן דחלוק מרודד מאינו מרודד יעוי"ש. ולדרך דפליגי במשא, יל"ע אם אפשר לפרש כהרשב"א לעיל דמשא לא שייך פלוגתא. עוד יל"ע במאי פליגי. ויעוי' אי"ה להלן.

ו]

יעוי' בר"ש שפתח באוהל וסיים בנבילה וצ"ע. ובפי' הרא"ש שהכוונה להביא סעד לדבריו. ויל"ע מהו דהוי סעד טפי מאוהל וצ"ב.

ז]

יעוי' רמב"ן ור"ן חולין שם, שהקשו דאי ר' ישמעאל ס"ל כר"ד אלמא לר"י אין מאהיל וחוזר ומאהיל, והרי ס"ל דנושא וחוזר ונושא יעוי"ש. ותמוה מדוע הוקשה להו מאוהל הו"ל לאקשויי דהיות וס"ל דאין נוגע וחוזר ונוגע. א"כ איך ס"ל דנושא וחוזר ונושא. ומבואר דיש סברא דאין נוגע וחוזר ונוגע ואעפ"כ נושא וחוזר ונושא, אבל אם אין מאהיל וחוזר ומאהיל פשיטא דגם אין נושא וחוזר ונושא. וצ"ב. [ולפי"ז מדוייק ג"כ תוד"ה אין מאהיל. ודו"ק].

ח]

יעוי' חולין שם "אמר עולא ב' חצאי זיתים שתחבן בקיסם אפילו מוליך כל היום טהור וכו' בעינן נושא והוא דנישא בבת אחת" יעוי"ש.

והנה פליגי הראשונים ביסוד דינא דעולא, האם הוי דין לכו"ע דדין משא הוי רק בנישא. וגם למ"ד יש נושא וחוזר ונושא, בעינן עכ"פ שיהיה נישא, או דהוי דין למ"ד אין נושא וחוזר ונושא דהיינו רק באין נישא. אבל כל שנישא אין חסרון של נושא וחוזר ונושא. וברמב"ם פסק סופ"ד מטו"מ שיש נוגע וחוזר ונוגע, ופסק בפ"א מאבוה"ט הי"ב דבעינן נישא בב"א, וחזינן דהוי דין במשא שמטמא לכו"ע רק בנישא.

אולם ברמב"ן ובר"ן חולין שם, וכן מוכח בר"ש כאן דהוי רק אליבא דמ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע, ובזה ס"ל דלגבי משא הוי חסרון רק באין נישא אבל בנישא מטמא יעוי"ש. [והובאו ב' השיטות בתוס' ב"ק ס"ט ב'].

ויל"ע מדוע לגבי משא כל שנישא מטמא, ולגבי מגע לא מהני ודו"ק.

ט]

יעוי' תוס' נזיר נ' ב' ד"ה היה מפורר שכתבו דמשנתינו דנוגע בב' חצאי זיתים מן הנבילה טמא מיירי שיש בשר מרודד יעוי"ש, ומשמע דס"ל דדינא דעולא דבעינן מרודד הוי דין גם לגבי מגע, וכן מבואר ברש"י חולין שם בסוף הסוגיא ד"ה והוא דנישא יעוי"ש. ומבואר דאינו סברא במשא דוקא וצ"ב. ויל"ע אם הוי למ"ד נוגע וחוזר ונוגע או למ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע.

י]

חולין שם כל המטמאין באהל שנחלקו, וברש"י כגון כזית מן המת ורובע עצמות ומלא תרווד רקב יעוי"ש. ומבואר דרק בנחלקו הוי חסרון, וצ"ע הרי הוו חפצים חלוקים. דרובע עצמות הוי כמה עצמות נפרדים. [ואולי מעורה בבשר וצ"ע]. וכן מלא תרווד רקב. ויעוי' בתוס' רא"ש נדה כ"ז א' דהוי הללמ"ס דכל זמן שרקב מכונס מטמא יעוי"ש. והנה יל"ע במה הוי החסרון של נוגע וחוזר ונוגע. דאם הוי משום ב' נגיעות אם מצטרפות. וצ"ע אם נתחדש דבעצמות ורקב מצטרפות, אולם אם הוי חסרון במטמא, י"ל דהוי חדוש דבעודם מכונסים חשיבות מטמא עלייהו וצ"ע.

פרק ג משנה א – חולין קכ"ד ב'

א]

נתבאר דפליגי הראשונים אם דינא דעולא דבעינן נושא והוא דנישא, הוי אליבא דכו"ע דבעינן נישא, או הוי רק למ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע, דמ"מ מודי דלגבי משא אם הוי נישא מהני.

ולכאו' פליגי ביסוד הא דבעינן נישא, דאם הוי דין בכל גוונא, ע"כ הוי הלכה בעצם מעשה המשא, דאין חשיבות אלא בנושא כאחד שכל המטמא נישא. אבל אם הוי דין למ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע, לכאו' ע"י נישא מהני דלא חשיב חוזר ונושא, והיינו דע"י דנישא שוי צירוף ודו"ק.

ב]

יעוי' בתוס' הרא"ש חולין שהקשה דר"י ור"ד לכאו' פליגי בנושא וחוזר ונושא. ויעוי"ש שתחילה תי' דחלוק אם מחובר בעור דהוי חד משא למופרדים לגמרי, ויעוי"ש מה שתמה, וכ' דלמסקנא דמיירי במרודד ניחא יעוי"ש. ומבואר דהיה סד"א דחיבור עור שוי שאין חסרון במשא, ומסקינן דרק מרודד שוי שאין חסרון. וצ"ב מה ההבדל לגבי נישא בין עור למרודד. [ולכאו' צ"ל דתי' קמא לא הוי משום "נישא", שהרי בגמ' מפורש דעור לא מהני לאשוויי נישא ודו"ק וצ"ב].

ג]

יעוי' בתוס' רא"ש שם ליישב מדוע מוכחינן מר"ד באוהל ולא במגע. ויעוי"ש שכ' דהיות ומיירי במרודד, א"כ לא מיקרי נוגע וחוזר ונוגע יעוי"ש. ויל"ע אם לגבי מגע ולגבי משא הוי אותו מעליותא, או דלגבי מגע ודאי הוי ב' נגיעות, אלא דלא מיקרי חוזר ונוגע. אבל לגבי משא חשיב חדא משא וצ"ע.

ד]

יעוי"ש בתוס' הרא"ש דבאוהל לעולם הוי כמו מרודד, וזהו דהש"ס הוכיח מאוהל יעוי"ש. וצ"ב מהו דהאוהל שוי להו כאחד ודמי למרודד. ואולי זהו מש"כ הרמב"ם פ"ד טו"מ ה"ח דאוהל מצרפן ודו"ק.

ה]

בתוס' הרא"ש חולין שם ד"ה בנבלתה מפרש דלגבי מגע בעינן שיהא בכל מגע שיעור נבילה. אבל גבי משא משמע אפילו מקצת נבילה יעוי"ש.

ו]

יעוי' ברמב"ן ור"ן שהוכיחו דדינא דעולא דבעינן נישא, הוי רק למ"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע, דאליבא דמ"ד דנוגע וחוזר ונוגע אם בעינן נישא, א"כ לא מצינו טומאת רקב, שהרי תרווד אינו נישא יעוי"ש. ותמוה הרי רקב ג"כ הוי ב' נגיעות. ואפ"ה אמרינן למ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע דהוי הלכתא, וכמבואר בתוס' רא"ש נדה כ"ז. וה"ה לענין משא נימא דהוי הלכתא וצ"ע. [ולכאו' מוכח דחלוק בין מ"ד נוגע וחוזר, למ"ד אין חוזר ונוגע וצ"ב].

ז]

ברמב"ם פ"ד טו"מ ה"ח הביא לדין ב' חצאים באוהל, והוסיף שהאוהל מצרפן, ובראב"ד השיגו דגם בלא מצרפן. וצ"ב בדעת הרמב"ם למאי בעינן האי צירוף, והרי הרמב"ם ס"ל דמהני גם נוגע וחוזר ונוגע וצ"ע. עוד צ"ע מה הוסיף הרמב"ם כאן בהלכה שלא כלול בדבריו להלן הי"ד וצ"ע.

ח]

ברמב"ם פ"א משאר אבוה"ט הי"ב פסק כר"ע דהעור מבטלן, וסיים עלה שכל שאינו מטמא במגע אינו מטמא במשא, וצ"ע ל"ל האי טעמא תיפו"ל דהעור מבטל ואין מטמא. ויעוי' בספר הליקוטים תשו' רדב"ז שחידש דהוי העור מבטל מלהצטרף, ותמוה דהרי הוי לר"ע דמהני נוגע וחוזר ונוגע וצ"ע.

ויעוי"ש ברדב"ז שהאריך בדרך חדשה דדינא דהמשנה דמודה ר"ע הוי רק בהיסט ולא במגע יעוי"ש.

ט]

בדעת הרמב"ן והר"ן דלעיל שהוכיחו דדינא דעולא הוי למ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע, דאל"כ היכי משכח"ל דין רקב, ומבואר דס"ל דדין נישא לא הוי רק בנבילה, אלא גם בטומאת מת, שרקב הוי במת. וכן מסתבר שהרי כל דין משא במת ילפינן להרמב"ם מנבילה. אולם בחזו"א כ"א ו' דייק ממה שהרמב"ם הביא האי דינא רק בפ"א מאבוה"ט דס"ל דהוי רק דין בנבילה יעוי"ש. ולפי"ז ניחא ג"כ מה דבפ"ד מטו"מ הי"ד סתם ולא הזכיר דין נישא ודו"ק.

ובחזו"א שם תמה איך יתכן דנבילה חמור ממת יעוי"ש.

י]

ברמב"ם פ"א מאבוה"ט נקט דב' ח"ז שתחבן בקיסם מטמא במשא ולא במגע, וכ' עלה שאין חיבורי אדם חיבור [ויעוי"ש דפליגי המפרשים אם מיירי בנגע בקצתו, או נוגע וחוזר ונוגע]. ובכס"מ שם פי' דגם מש"כ דמיירי ברידדו הוי ברידוד בידי אדם יעוי"ש, ובפשוטו כוונת הגמ' במרודדין היינו ביד"ש.

ויתכן דהרמב"ם לשיטתו דס"ל דדינא דעולא הוי גם למ"ד שיש נוגע וחוזר ונוגע, א"כ מרודדין לא בעי לאשוויי חדא חפצא וצירוף, אלא רק לאשוויי מעשה נשיאה ולזה מהני גם מרודדין בידי אדם, דחשיבא חדא נשיאה ודו"ק.

פרק ג משנה א

א]

ברמב"ם פ"ד טו"מ הי"ד פסק לכאו' דנוגע וחוזר ונוגע, וכן נושא וחוזר ונושא, שהרי נקט דרק ב' שמות אין מצטרפין. ומשמע דמאותו שם מצטרפין. [וזהו דס"ל לחזו"א הנ"ל, דלענין טו"מ אין גם תנאי של נישא ודו"ק].

ב]

אם ס"ל להרמב"ם דמהני נוגע וחוזר ונוגע, א"כ לכאו' מחלוקת ר"י ור"ע במשנה חולין קכ"ד ע"כ הויא רק לענין הנוגע בעור. ואם הוי שומר, אבל נוגע בבשר לכאו' הרי נוגע וחוזר ונוגע.

ג]

יעוי' בכס"מ פ"א מאבוה"ט הי"ב שכ' דכוונת המשנה "ומודה ר"ע בב' חצאי זיתים שתחבן בקיסם והסיטן" וכו' דר"ע מיירי רק בהיסט, ומשום דמודה לר' ישמעאל שמטמא במשא יעוי"ש. ומשמע דס"ל דבמגע שניהם מטהרין, וצ"ע הרי הרמב"ם ס"ל דמהני נוגע וחוזר ונוגע. וצריך לשניהם להיות טמא וצ"ע.

ד]

יעוי"ש בכס"מ שכ' דדינא דכל שאינו מטמא במגע אינו מטמא במשא, הוי רק בציור של רישא דהרמב"ם, ולא בסיפא דהרמב"ם, וצ"ב גדר הדבר.

ה]

שם ברמב"ם מבואר דאפילו דעור מבטלן. מ"מ מגרע רק לענין שאין מטמא במגע, אבל לענין משא לא מהני. וכל מה דטהור, היינו מחמת דינא דכל שאינו במגע אינו במשא, וצ"ב מה החילוק דעור מבטלן מהני למגע ולא למשא. [ויעוי' בזה בתשו' רדב"ז הו"ד בספר הליקוטים].

ו]

יעוי' בפיהמ"ש כאן. ומבאר מה דהתחילה המשנה באוהל וסיימה במגע ומשא. [ויעוי' בר"ש ורא"ש] דהיינו דדינא דר' דוסא דאין מצטרפין החלקים הנפרדים להשלים בהן השיעור לטומאה בטומאת אוהל. והוסיף התנא משל ללמדך שכך היא סברתו גם בשאר מיני הטומאות, היינו במגע ומשא במת ונבילה, יעוי"ש.

ומשמע שהיה צד שרק לגבי אוהל יש דין שאין חלקים נפרדים מצטרפין, ועי'.

ז]

יעוי' בפיהמ"ש בסוף דבריו בעלה בידינו, וביאר דלחכמים מגע ואוהל לא מצטרף. אבל כה"ג דהוי רצוץ הוי כמגע ומגע ומצטרפין, ובדעת ר' דוסא כ' דהרי הוא מחשיב אותו נוגע ומאהיל יעוי"ש. וצ"ב מה הוצרך לפרש אליבא דר' דוסא דהוי נוגע ומאהיל, ותיפו"ל דר' דוסא ס"ל דגם ב' אהלות לא מצטרפין וצ"ע.

ח]

יעוי' בתוס' נזיר נ' ב' ד"ה ת"ש, שהקשו היות וחיבורי אדם אינם חיבור, א"כ איך רביעית דם מב' מתים, וכן ב' חצאי זיתים מב' מתים מטמא. ויעוי"ש שכ' דהא דמטמא היינו דוקא לענין אוהל לפי שראוי להאהיל על ב' החצאין יחד, אבל בנגיעה לא מטמא יעוי"ש. וצ"ב החילוק בין משא למגע.

ויש שפירשו דאוהל שייך כחדא בהוו זה תחת זה. וצ"ע אם כה"ג בעינן לדין נוגע וחוזר ונוגע וצ"ע.

ט]

ברמב"ם פ"ד טו"מ ה"ח שהוסיף דלגבי אוהל האוהל מצרפן. יעוי' בכוונתו בחזון יחזקאל אהלות.

י]

יעוי' בדברי הרמב"ן ור"ן חולין שם. וכשהקשה דר' ישמעאל ור"ד לא שוין במשא, שינה מלשון תוס' ב"ק ס"ט ב', ונקט דדעת ר"ד כר"ע שעור מבטלן יעוי"ש. וצ"ע מה ענין עור מבטלן לפלוגתא אם נושא וחוזר ונושא, או לאו וצ"ע.

פרק ג משנה א – במת, הנוגע בח"ז ומאהיל על ח"ז

א]

מתני' "ובמת הנוגע בחצי זית ומאהיל על כחצי זית או נוגע בחצי זית וכחצי זית מאהיל עליו וכו' ר"ד בן הרכינס מטהר וחכמים מטמאים" יעוי"ש.

ובביאור הא דמצטרפי מגע ואוהל, יעוי' בגמ' חולין קכ"ה א'-ב'. ומבואר דאליבא דר' יוחנן שם קכ"ה א' דס"ל דקרינן למאהיל נוגע, ולכן מצטרפין. [וצ"ע סתירת רישא לסיפא]. ושם בסוגיא קכ"ה ב' מפרש ר' זירא למתני' דמיירי בטומאה רצוצה בין ב' מגדלים ואין ביניהם טפח דכולה נגיעה היא יעויש"ה.

ב]

להלן בסוגיא קכ"ה ב' מייתי ברייתא דר' יוסי ס"ל דמלא תרווד מטמא במגע משא ואוהל. ופליגי אביי ורבא בכוונתו אם נוגע היינו למטה מטפח, או גם למעלה מטפח דאוהל נגיעה הוא יעוי"ש.

ובתוס' שם ד"ה ומאן, דאביי ורבא פליגי על דינא דר' זירא דטומאה רצוצה, ולכך לא העמידו לדברי ר' יוסי ברצוצה. והוסיפו בתוס' דלפי"ז צ"ל דאביי ורבא יפרשו להמשנה דאהלות ועדויות דמגע ואוהל מצטרפין לאביי בפחות מטפח ולרבא בטפח יעוי"ש. ולפי"ז נפיק לן ג' דרכים בגמ' בביאור מתני', או דהוי רצוצה, או פחות מטפח או למעלה מטפח.

ג]

והנה מבואר בתוס' דבדין רצוצה פליגי אביי ורבא על ר"ז. ויל"ע מהו יסוד הפלוגתא.

עוד מבואר בתוס' ד"ה אמר, ב' דרכים אם ר"ז ס"ל לסברת למטה מטפח יעוי"ש. ויל"ע בביאור הנדון.

ד]

לביאור הש"ס דרישא מיירי ברצוצה, ולפי"ז תמוה מהו דנקטינן בסיפא דנוגע בחצי זית, ודבר אחר מאהיל עליו ועל חצי זית דגם לחכמים טהור. ולכאו' מה צריך לפרש סיפא דהמשכה טהור, הול"ל דכל שאין רצוצה טהור. ויעוי' בזה בראשונים שתמהו בזה. ויעוי' בר"ש כאן שתמה בזה.

ובתויו"ט כאן הביא ממהר"ם דזה גופא כלול בדברי המשנה, דאם הוי מאהיל עליו ועל דבר אחר ע"כ דאינה רצוצה יעוי"ש. [והיינו דפחות מטפח לא חשיב אוהל על הטומאה והנטמא ודו"ק]. והביאו גם בתורעק"א.

ה]

והנה בביאור הגמ' דמיירי בטומאה רצוצה יעוי"ש ברש"י דהיינו שיש ב' מגדלים ע"ג הקרקע וביניהם פחות מטפח, אולם בפיהמ"ש ביאר דהכוונה רצוצה דהוו ב' מגדלים זה ע"ג זה, ואין בין גובה המגדלים טפח יעוי"ש, ויעוי"ש בתויו"ט שכ' דהרע"ב והר"ש שלא תי' כתוס'. [על השאלה מדוע המשנה לא מחלקת בין רצוצה לאינה רצוצה] היינו משום דס"ל בכוונת רצוצה כהפיהמ"ש יעויש"ה.

ולכאורה גם תי' מהר"ם ניחא רק לדרך הרמב"ם בכוונת רצוצה, אבל לפרש"י, הרי משכח"ל רצוצה שמאהיל על הטומאה ועל האדם, וניחא מה דתוס' לא תי' כמהר"ם, ורק צ"ע מדוע הר"ש לא תי' כמהר"ם.

ו]

לכאו' לדרך הפיהמ"ש, א"כ טומאה רצוצה דר"ז, ואוקימתא דאביי דפחות מטפח הוי אותו דין, וצ"ע מהו דנקטו בין ב' מגדלים, ולא כפשוטו דאין בגובה האוהל טפח וצ"ע. ושו"ר בקה"י טהרות סי' כ"א ד"ה חולין [במוסגר] דנקט בדעת הרמב"ם דדברי ר"ז הוו כאביי יעוי"ש וצ"ע.

ז]

בתוס' חולין שם כ' ליישב מדוע סיפא לא נקטו באין רצוצה. ותי' דהוי רבותא דלא נימא היות והוי רצוצה, גם ע"י המשכה יועיל. וצ"ב מה הסד"א. ולשון תוס' מורה דסד"א שיהיה רצוצה גם במקום ההמשכה וצ"ב.

ובתוס' הרא"ש שם כ' בזה דבר חדש, והיינו דגם האוהל המשכה הוי רצוץ, והיינו שאינו גבוה טפח, וסד"א היות והוו ב' רציצות, הוי כאילו האוהל נוגע במת, והנטמא נוגע באוהל. והוי דיקרב בדיקרב קמ"ל יעוי"ש. [וצ"ע דאם הוי האוהל רצוץ, איך נדון כאוהל המשכה וצ"ב].

ויל"ע מהו הקמ"ל, ובפשוטו הכוונה דהגם דחשיב שהאהל נוגע במת, וכן חשיב שנטמא נוגע באהל. מ"מ לא אלים לדון שהנטמא נוגע במת ודו"ק.

עוד צ"ב במה פליגי התוס' והתורא"ש. [דלתוס' לא מיירי בב' רצוצה].

ח]

יעוי' במאירי עדויות פ"ג מ"א, ונקט ביאור חדש בכוונת הש"ס חולין "טומאה רצוצה", והיינו דהוו ב' חצאי זיתים סמוכים זל"ז פחות מטפח יעוי"ש. ומלבד שתמוה מהו ענין הרציצה בזה דהוו סמוכים. עוד תמוה מה מהני הרציצה להצטרף, דמ"מ הרי בחצי זית הוי נוגע, ובחצי הוי מאהיל וצ"ע.

ט]

יעוי' ברמב"ן דרצוצה בין ב' מגדלים לאו דוקא, ונקט מגדלים להעמיד דהוי גובה טפח יעוי"ש, ובתוס' שנץ עדויות פ"ג מ"א דנקט מגדלים, ולא כלים שמקבלים, דא"כ הטומאה מתפשטת, וה"ה מצי להעמיד באבנים או כל שלא מקב"ט. ויעוי' ברמב"ם ומבואר שהמגדלים עצמם נטמאים יעוי"ש. וצ"ע.

י]

שם בטומאה רצוצה, ובפשוטו מאהיל למעלה מהמגדלים, וצ"ל דמיירי סמוך ממש לסוף המגדל ולכן חשיב נוגע, ויעוי' לשון הראב"ד עדויות דנקט ומאהיל ביניהם, ויל"ע אם כוונתו דבעינן שיאהיל בחלל שבין המגדלים ממש, ולא סגי על גבי המגדלים וצ"ע.

אהל כנוגע

א]

נתבאר בדעת התוס', שיש לפרש מתני' דמגע בח"ז ואוהל על ח"ז טמא, בג' דרכים או כר' זירא, או כאביי או כרבא, ויל"ע אם גדר מה שנדון כמגע הוי שוה לשלושת הדרכים. ויעוי' להלן.

ב]

עוד יל"ע, האם כה"ג דמהני מטעם מגע – לכל מ"ד כשיטתו, האם רק מצטרף עם מגע, ולא מצטרף גם עם אוהל, או שהיות והוי מגע מצטרף עם מגע, והיות והוי אוהל מצטרף עם אוהל. וצ"ע. [והנה בפשוטו הויא משנה מפורשת להלן, דאהל המשכה ואוהל לא מצטרפין, ויעוי' להלן בזה].

ג]

כה"ג דאוהל הוי מטעם מגע, ויל"ע דאם הכוונה דהוי מגע רק לענין צירוף עם עוד נגיעה, שפיר ודאי ילפינן לטומאה, מפרשת אוהל, אלא דמ"מ סברא הוא דהוי בגדרי מגע ומצטרף עם מגע. אולם אם הוי רק מדין מגע, ולא מצטרף עם אוהל, ויל"ע היות ואינו נוגע ממש בעצם הטומאה, מנלן דגם מגע מחודש כגון ברצוצה או תוך טפח ג"כ הוי בכלל פרשת מגע וצ"ע.

ד]

והנה בסוגיין הוי נדון בהנך אוהלים דחשיבי מגע, לענין להצטרף עם עוד מגע. ויל"ע בהאי גוונא של אוהל דחשיב מגע, מהו לענין שאר דינים.

וכגון בעכו"ם דמטמאים במגע ומשא, ולא מטמאים באוהל, ויל"ע מה הדין באוהל פחות מטפח לאביי, או אוהל למעלה מטפח לרבא, וכן רצוצה דר' זירא, ויעוי' להלן.

ה]

יעוי' באור שמח פ"א טו"מ הי"ג, מאדרת אליהו פרשת חוקת דהגם דקבר עכו"ם אינו מטמא. מ"מ אם נוגע בקבר עצמו כנגד המת נטמא. וביאר האו"ש כוונתו דמיירי ברצוצה, והיינו שאין טפח בין המת לקבר, וחשיב הדבר שעל פי המת כנוגע במת, והנוגע באותו דבר כנוגע במת יעוי"ש. ומבואר דס"ל דרצוצה חשיבא ממש נגיעה, ומהני גם לענין עכו"ם יעוי"ש. והיינו שמטמא בלי פרשת אוהל. ודו"ק.

ויעוי"ש באור שמח, שכ' דמקור לרמב"ם הויא סוגיא דידן דרצוצה לר"ז, ושם באו"ש נקט דרק רצוצה לר"ז ס"ל להגר"א דהוי מגע לעכו"ם, אבל בגוונא של אביי ורבא, לא יועיל לענין עכו"ם. ורק הוו סברות לענין צירוף יעויש"ה וצ"ב. [ויעוי' אות ח'].

ו]

והנה פליגי הראשונים. דלרמב"ם לכו"ע אין עכו"ם מטמא באוהל, ולש"ר הויא מחלוקת תנאים. ולפי"ז נקט הרמב"ם דמדורות עכו"ם אסור משום דנחשבים כארץ העמים. [יעוי' תשו' הרמב"ם נ"ז]. ותוס' יבמות ס"א כ' דמדורות עכו"ם אסורים היות ולא קיי"ל כרשב"י, אלא כרשב"ג דעכו"ם מטמא באוהל יעוי"ש. וברש"י פסחים ט' א' נקט דפליגי תנאי לענין אוהל עכו"ם ומ"מ גם למטהר גזרו על מדורות עכו"ם משום מגע ומשא יעוי"ש. ובתויו"ט פי"ח אהלות מ"ז ביאר הכוונה דחיישינן שמא יגע או יסיט הנפלים [וכ' עליה שהיא דוחק], וכ"כ ברמב"ן יבמות ס"א וברשב"א שם.

ז]

ברש"ש פסחים שם ביאר בכוונת רש"י דחיישינן שיאהיל על הנפלים, וזה מיקרי מגע כדמוכח רפ"ג דאהלות וכרבא חולין קכ"ה ב' דאפילו למעלה מטפח מיקרי מגע יעוי"ש. הרי מפורש ברש"ש דס"ל דגם אליבא דאביי ורבא מה שמאהיל, הוי מגע גמור, ומהני גם לטמא בעכו"ם, ודלא כאו"ש לעיל דנקט שרק בכוונת ר' זירא וברצוצה מהני לידון מגע לענין עכו"ם ודו"ק.

ח]

יל"ע דלגבי עצם כשעורה דאין מטמא באוהל, ולכאו' פשוט שגם אם תהיה רצוצה או פחות מאוהל טפח, או לרבא בטפח דלא יטמא מטעם מגע, וע"כ דהיות ואינו בפרשת אוהל, לא שייך כלל מגע, וצ"ע מהו דלגבי עכו"ם כן חשיב מגע, הגם שעכו"ם אינו בפרשת אוהל, וזה תמוה הן לגבי רצוצה, והן לרש"ש לגבי פחות מטפח וצ"ע.

ולכאו' צ"ל דעצם כשעורה כלל לא התחדש תורת בקיעה, ועכו"ם רק אין אוהל מטמא. אבל גדר בקיעה איכא ככל מת שבוקע וצ"ע. [ויעוי' להלן במחלוקת הגר"ח וחזו"א, ולדון להחזו"א לחלק בין פחות משעורה לעכו"ם].

ט]

יעוי' בתוס' רא"ש חולין קכ"ה ב' ד"ה רישא, שכ' דהמשנה בחולין לא שייך להעמיד דנוגע היינו בטומאה רצוצה וכר' זירא "משום דהיינו נוגע ממש", ולהלן בד"ה אחר נקט דלאביי אפשר להעמיד תוך טפח, אלא שעדיין הדיוק במקומו, ומבואר דחלוק רצוצה דהוי נוגע ממש, מתוך טפח וצ"ב.

י]

בגדר מגע לר"ז ולאביי, יעוי' בפי' הרא"ש במתני' ובביאור רצוצה נקט דהוי כמאן דמלי טומאה דמי [וכן ברש"י חולין שם]. ובביאור דברי רבא דס"ל אפילו למעלה מטפח נקט דהיות וטומאה עולה ויורדת חשיב כנוגע בה, [ויל"ע אם חשיב נוגע בטומאה עצמה, או בטומאה שעולה ויורדת] ולהלן ביאר דאוהל המשכה ואוהל למעלה ולמטה הוו ב' שמות ולא מצטרפין, ומבואר דרצוצה הוי מגע ממש, ולרבא רק מהני שאוהל קרוי מגע יעוי"ש.

יא]

בביאור פלוגתת ר"ז ואביי ורבא, יעוי' חדושי רבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [עמ' ע"ז ד"ה והנה תנן] ויסד שם דלשיטת הרמב"ם לכו"ע בעינן דין בקיעה ופליגי דר"ז ס"ל דרק טומאה טמונה רצוצה יש דין בקיעה, ולרבא ואביי גם טומאה באויר יש דין בקיעה. ועוד חידש שם דבדין בוקעת יש ב' הלכות דמטמא משום מאהיל על הטומאה שבוקעת, ועוד דהויא כמגע [יעוי"ש לענין צ"פ]. ועוד יש מלבד הבקיעה ג"כ דין מאהיל כנגד הטומאה. ואביי ורבא פליגי בדין מגע דבקיעה אם הוי רק בתוך טפח, אי למעלה מטפח יעויש"ה.

ובשיטת הראב"ד דס"ל שרק בטמונה יש בקיעה, וע"כ צ"ל דפלוגתת אביי ורבא היינו דס"ל שגם טומאה בלי בקיעה ג"כ יש מגע לאביי בתוך טפח, ולרבא אפילו למעלה מטפח יעוי"ש.

יב]

ובחזו"א בגליונות פליג על כל הנ"ל, וס"ל דדין נוגע כלל אינו שייך לדין טומאה רצוצה, והוי פלוגתא במסויים לענין שם נוגע, ויעוי"ש שהוכיח לה דהרי פליגי אביי ורבא אם הוי רק בטפח או כל מאהיל, וודאי דלא פליגי בגדר טומאה רצוצה יעוי"ש.

עוד מבואר שם בחזו"א דאם מצטרף עם מגע אינו מצטרף עם אוהל, ואם מצטרף עם אוהל, אינו מצטרף עם מגע. ויעוי' לעיל אות [ב] שכתבנו לדון בזה.

ובגר"ח לכאו' מבואר להיפך, ויותר מינה, והיינו דברצוצה שייך ב' טומאות חלוקות דשייך ע"י שרצוצה שיהיה מגע ושייך מאהיל יעוי"ש.

יג]

יעוי"ש בחזו"א דנקט דגם נוגע בחצי זית, ומאהיל על חצי זית המונח בבית, דודאי לא הויא רצוצה, ומ"מ מצטרף יעוי"ש.

עוד נקט בחזו"א שם דאליבא דר"ז רק רצוצה בין ב' מגדלים הוי נוגע, אבל טמונה בקרקע לא חשיבא רצוצה לר"ז. ויעוי' ברמב"ן חולין שם דנקט להדיא דה"ה טמונה בקרקע יעוי"ש.

פרק ג משנה א

א]

יעוי' בתוס' הרא"ש דהקשה מדוע לא קשיא רישא אסיפא ללא דברי ריו"ח. ויעוי"ש שכ' דללא דברי ריו"ח היינו מתרצים לחלק בין המשכה למאהיל, ויל"ע מה תי' דאוהל קרוי נוגע הוי סתירה לחילוק בין מאהיל להמשכה, וביותר שהרי התוס' רא"ש עצמו נקט בדעת רבא דזהו גופא שיטתו דמחלק בין מאהיל לבין המשכה, דרק מאהיל קרוי נוגע וצ"ע.

ב]

יעוי"ש ברא"ש שהוכיח דריו"ח מיירי גם בהמשכה מהא דמתני' דקולית מיירי גם בהמשכה יעו"ש, וצ"ע דהתוס' רא"ש להלן בעצמו ביאר בדעת רבא דהיות ומטמא גם למעלה מטפח, ע"כ גם המשכה מטמא, ומדוע לא תי' כן לר' יוחנן וצ"ע.

ג]

בסיפא דמתני' פליגי ת"ק ור"מ בדעת חכמים, מה הדין בנוגע בח"ז ודבר אחר מאהיל עליו ועל ח"ז, אם כה"ג חכמים מטמאים. ויל"ע מהי פלוגתתם.

וברמב"ן חולין מהראב"ד דר"מ ס"ל דגם כה"ג הוו שם אחד, והיינו דקרוי נוגע. והרמב"ן ביאר דר"מ פליג על כל היסוד דת"ק, וס"ל דלא רק משם אחד מצטרף, אלא גם ב' שמות מצטרפין, ואפילו מגע ומשא מצטרפין יעוי"ש. [ויעוי' ברש"ש חולין ואהלות ביאור חדש בדברי ר"מ יעוי"ש].

ד]

ובשיטת הראב"ד הנ"ל, לכאו' תליא בביאור הרישא. דאם רישא מיירי ברצוצה, או פחות מטפח, א"כ זה גופא ס"ל לר"מ דאוהל קרוי נוגע, אבל אם גם לת"ק הוי כרבא דאוהל טפח ג"כ קרוי נוגע, א"כ מה מוסיף ר"מ. וצ"ל דפליגי באוהל המשכה אם קרוי נוגע או לא ודו"ק וצ"ב.

ה]

שם ברמב"ן כ' דע"כ טעמיה דר"מ משום דב' שמות מצטרפין, שהרי לכו"ע ואפילו לר' יוסי אוהל המשכה לא חשיב נגיעה, וא"כ מדוע מצטרף לר"מ.

ומבואר דפליגי רמב"ן וראב"ד אם שייך לפרש דאוהל המשכה ג"כ חשיב נגיעה, וצ"ב יסוד פלוגתתם.

ו]

ביסוד מש"כ הרמב"ן דאוהל המשכה ודאי לא הוי נגיעה, לכאו' צ"ע מסוגיית הגמ'. דר' יוחנן חידש דמאהיל קרוי נוגע, ומפרשינן דזהו כוונת רישא דמתני' ומקשינן עלה דא"כ מהו הטעם בסיפא יעוי"ש. ואם כרמב"ן דפשוט דאוהל המשכה לא הוי נגיעה, א"כ מה קו' הש"ס, והרי זהו גופא החילוק בין רישא לסיפא, וע"כ דפשיטא להש"ס דר' יוחנן דנקט דמאהיל הוי קרוי נוגע היינו בכל גווני, וגם בהמשכה, ותמוה דברי הרמב"ן.

ז]

בגמ' חולין שם דאם כריו"ח א"כ קשיא סיפא, ואי לאו כריו"ח קשיא רישא. וצ"ע הרי גם ללא דברי ריו"ח קשיא רישא לסיפא, ויעוי' בתורא"ש שעומד בזה. וכ' דלולי דברי ריו"ח היינו מחלקים בין אוהל שעל המת לאוהל המשכה, ורק היות ולריו"ח קרינן לאוהל מגע ע"כ אפילו אוהל דהמשכה מיקרי מגע יעוי"ש.

ולכאו' מבואר ג"כ דלא כרמב"ן, אלא דהיות וקרינן לאוהל מגע, ה"ה לגבי המשכה. [וכן מוכח מהש"ס דמקשה על ריו"ח מסיפא דמתני'].

ח]

עיקר דברי התורא"ש דריו"ח מיירי גם באוהל המשכה, ולא נקט כן מסברא. אלא הוכיח כן מהא דקולית מיירי ג"כ בהמשכה. ותמוה דלהלן בסוגיא התורא"ש עצמו מפרש דברי רבא דאוהל קרוי נוגע רק באוהל עצמו ולא בהמשכה. ומ"מ מבאר למתני' דקולית דהיות ושמעינן דאוהל טפי מטפח מטמא, ע"כ ממילא שמעינן דגם אוהל המשכה מטמא יעוי"ש. ולפי"ז תמוה מדוע לריו"ח לא שייך לפרש כן המשנה וצ"ע.

ובאמת בתורא"ש דידן סותר משנתו, דבתר שהוכיח דע"כ הוי גם בהמשכה נוגע, מוסיף דהוה מצי לשנויי כרבא דמחלק בין מאהיל לבין המשכה וצ"ע.

ט]

ועכ"פ מבואר דפליגי ראב"ד ורמב"ן. אם אוהל המשכה שייך דקרוי נוגע או לא. ויל"ע מה הוי יסוד פלוגתתם.

ובפשוטו פליגי ביסוד טומאת אוהל. דלראב"ד הוי מטעם כמאן דמליא טומאה, ולכן חשיב כנוגע וקרוי נוגע, ולרמב"ן הוי טומאה חדשה היות והוי באוהל אחד עם המת, ואינו שייך כלל למגע ודו"ק.

ויעוי' ג"כ בתויו"ט וא"ר, שכ' דהא דאוהל המשכה הוי קרוי נוגע היינו היות וכמאן דמליא טומאה יעוי"ש.

י]

אם הביאור בראב"ד כש"נ דכמאן דמליא. א"כ יל"ע מהו פלוגתת ת"ק ור"מ, האם פליגי בגדר טומאת אוהל המשכה, דלר"מ מליא, ולת"ק ל"ה מליא. או דלכו"ע הוי מליא, אלא פליגי אם מגע במליא הוי כמגע ממש, ומצטרף למגע, או דל"ה כמגע ממש ולא מצטרפי וצ"ע.

יא]

יעוי' תוס' נזיר מ"ג א' ד"ה בבית דכמאן דמליא וכשהושיט הוי כנוגע במת. ויל"ע בכוונתם. אם מש"כ כמאן דנגע במת, היינו שנגע במליא, או דע"י דהוי מליא מהני כאילו נוגע במת עצמו ממש וצ"ע. [ויעוי"ש ג"כ בתורא"ש כן].

יב]

בגדר אוהל. יעוי' חזו"א אהלות ס"ח סק"ט וסי"ג סקט"ז שהוכיח דאם יש טומאה באוהל, ואדם או כלים מכוונים בסוף האוהל נטמאים. ולכאו' אם הוי מליא וכנוגע במליא ניחא, אבל אם בעינן שיהיה עם הטומאה באוהל, לכאו' הרי אינו עם הטומאה באוהל. [ובחזו"א שם נקט דחשיבי באוהל וצ"ב].

ויעוי' קה"י סי' ל"ה בזה.

יג]

בספרי פרשת חוקת פיסקא ל"ז הנוגע במת לכל נפש, דלישתיק ממגע ונילף מאוהל אלא שאין עונשים מן הדין, ומבואר ששייך למילף מגע מאוהל. ויל"ע אם גדר אוהל היינו שנמצאים ביחד, האם מגע הוי ק"ו. ולכאו' מוכח דהוי כמליא טומאה והוי כנוגע. וזהו דילפינן ק"ו לנוגע ממש. וצ"ע.

ויעוי' ראב"ד פ"ג טו"מ ה"ג דרביעית דם אין נזיר מגלח במגע ומשא, ובאוהל כן מגלח ולכאו' חזינן דאוהל עדיף ממגע, וצ"ע בצדדים דלעיל.

יד]

יעוי' בגמ' חולין קכ"ו א' ומאן תנא דפליג, ובראשונים פי' הכוונה מאן פליג על ר' יוסי דס"ל אוהל כנגיעה, אולם ברש"י פי' מאן תנא דמתני' אהלות, דע"כ מתני' אהלות ס"ל דאוהל לאו כנוגע יעוי"ש.

ולשון רש"י משמע דממה דלא מצטרפי מגע והמשכה. ע"כ דאוהל לא קרוי נוגע, ותמוה הרי גם אביי ורבא דס"ל דאוהל קרוי נוגע, לא ס"ל כן בהמשכה וצ"ע.

טו]

עכ"פ עפי"ד רש"י, י"ל דרך נוספת בפלוגתת ר"מ ות"ק, והיינו דר"מ ס"ל דאוהל קרוי מגע ולכן מצטרפין גם עם אוהל המשכה. ות"ק ס"ל דאוהל לא קרוי נוגע, ולכן לא מצטרפי רק ברצוצה ודו"ק.

טז]

יעוי' במאירי עדויות פ"ג מ"א, וס"ל דלא גרסינן במתני' דאוהל ואוהל המשכה לא מצטרפין, ומשמע דס"ל דגם בגוונא דהוי רצוצה מ"מ מצטרף עם אוהל המשכה, ויל"ע מהו יסוד פלוגתת הראשונים בזה.

ויעוי' ג"כ ברמב"ם בהלכה שלא הביא האי גוונא דרצוצה והמשכה לא מצטרפין.

יז]

יעוי' באליהו רבה ד"ה הכל טמא בביאור דעת ר"מ דמתניתין. ויעוי"ש שצייר כמה גווני דפליגי חכמים ור"מ וצ"ע. ויעוי' ג"כ ברש"ש על דברי הגר"א, ויעוי' באליהו רבה ד"ה הנוגע בכחצי זית.

יח]

יעוי' בתוס' אנשי שם ד"ה מאהיל מש"כ בשם מי נפתוח. ויעוי' רמב"ם פי"ב טו"מ ה"א בסופו וצ"ע.

יט]

יעוי' מתניתין אהלות פט"ו משנה י' ובר"ש שם.

פרק ג משנה ב – מלא תרווד שנתפזר

א]

מתני' "מלא תרווד רקב שנתפזר בתוך הבית טמא ור"ש מטהר" וטעמיה דר"ש היינו משום שסופו נעשה כתחילתו, וכהש"ס נדה כ"ז ב', ולפי"ז טעמייהו דחכמים היינו דס"ל דבסופו לא נעשה גלגילון. אולם ברא"ש כ' דרבנן קמ"ל דהבית מצרפן יעוי"ש. ויסוד דבריו היינו הש"ס נדה שם דקמ"ל דמאהיל וחוזר ומאהיל. וברא"ש מפרש לה לענין אוהל מצרפן ודו"ק.

ויל"ע מה שייכות ב' הנידונים אם נעשה גלגילון, ובדין אם מאהיל וחוזר ומאהיל, ובש"ס משמע שיש שייכות וצ"ב.

ב]

שם ברא"ש דאוהל מצרפן כדתנן להלן, והיינו משנה ד'. וצ"ע מדוע לא מייתי למשנה א' דכל המטמאין באהל שנחלקו שהכניסן לבית וצ"ע.

ג]

יעוי' ברמב"ם דפסק שאין סופו כתחילתו לגבי גלגילון בפ"ג ה"ד, והביא למתני' ברקב שנתפזר בבית טמא בפ"ד ה"י ותמוה שהרי לדין מאהיל וחוזר ומאהיל כבר נקט בפ"ד ה"ח והי"ד. ומה הוצרך לפסוק כן במסויים לענין רקב ומבואר דהוי דין מסויים ברקב וצ"ב.

ד]

יעוי' בריטב"א נדה שם "פי' דכיון דנתפזר בטל לגבי הבית ונטהר ושוב אינו חוזר וניעור קמ"ל" ועדיין צ"ע מה שייך לשון מודו לר"ש, דהוי נדון בפנ"ע והיינו דבטל ולא ניעור. וצ"ע.

והנה יל"ע בכוונת הריטב"א "קמ"ל" האם קמ"ל דלא בטל לבית או קמ"ל דהגם דבטל, מ"מ ניעור ומצטרף עם שאר הרקב, ואם נימא דבטל וקמ"ל דמ"מ מצטרף, א"כ י"ל דגם לחכמים מודו שרקב שייך לבטל חשיבותו, והיינו ע"י שבטל לבית לא בטל עצם החפצא דרקב אלא בטל חשיבותו, והוי כעין גלגילון. קמ"ל דמ"מ חוזר וניעור וצ"ע. [ואולי היא גופא קמ"ל דלא מתבטל לחכמים רקב, אפילו בנתפזר בבית.] ואולי היות וכלל אינו חפצא דטומאה בעינן לאוהל מצרפן, ולא סגי במאהיל וחוזר ומאהיל.

ה]

בדין תרווד רקב. יעוי' בגמ' חולין קכ"ה ב' דר"י ס"ל דמטמא במגע משא ואוהל ומקשינן שם הא לא נגע בכוליה, ופרש"י שבפועל לא יכול ליגע בב"א בכל התרווד יעוי"ש. ומשני הש"ס מאי נוגע מאהיל. ולהלן קכ"ו א' מבואר דר"ש פליג על ר"י והיינו דאיהו ס"ל דאוהל לא קרוי נוגע יעוי"ש. ומבואר דלכו"ע תרווד לא מטמא במגע, ורק פליגי אם אוהל קרוי נוגע.

ו]

יעוי' בתוספתא פ"ד ה"א דמייתי פלוגתת ר' יוסי ור"ש. ובזר זהב שם פי' דטעמיה דר' יוסי דמטמא, במגע והא דתנן דתרווד שגבלו במים אינו חיבור מכלל דלא מטמא במגע דלא כר' יוסי אלא כר"ש. ומבואר דלר' יוסי מטמא במגע ממש, ולכאו' דלא כסוגיא בחולין. ולכאו' כביאורו משמע מסיום התוספתא דוכן היה ר"ש אומר כזית מן המת שחלקו וכו' ואינו מטמא במגע, ושם לא שייך חסרון שאינו נוגע בכולו ויעוי"ש בז"ז.

ז]

יעוי' פ"ב מ"א אלו מטמאין באוהל וכו' ומלא תרווד יעוי"ש. ובר"ש הקשה הא דלא תנן גולל ודופק משום דנקט רק מה שמטמא בכל ג' גווני. והא דנקט תרווד היינו כר' יוסי דס"ל דמטמא גם במגע, ובתוס' הגרע"א שם תמה מהסוגיא חולין הנ"ל דגם לר' יוסי לא מטמא במגע, וכוונת מגע היינו אוהל יעוי"ש.

ח]

ובבאור הש"ס חולין דלא נגע בכוליה דלרש"י לא נוגע בכולו. וכן ברמב"ם פ"ב הי"א יעוי"ש. אולם בר"ש פ"ב מ"א ביאר דקו' הש"ס היינו דהוי נוגע וחוזר ונוגע. [וכן פי' ברא"ש חולין פרק גיד הנשה סל"ז.] ותמה בתוס' הרא"ש נדה כ"ז דהרי כמו דאין נוגע וחוזר ונוגע, ה"ה אין מאהיל וחוזר ומאהיל. ויעוי"ש שכ' דהוי הללמ"ס וצ"ב. וצ"ב מדוע לא פירשו כרש"י והרמב"ם.

ט]

יעוי' לעיל פ"ב מ"ב מלא תרווד רקב שגיבלו במים אינו חיבור לטומאה. ובר"ש ורא"ש לענין שאם האהיל על מקצתו אינו כמאהיל על כולו, וכן לענין מגע למ"ד אין מטמא במגע עיי"ש. ולכאו' הכוונה לר"ש בתוספתא פ"ד הנ"ל, ומשמע דלר' יוסי מטמא במגע, והקשה במי נפתוח [פרפר ז' א'] מהש"ס חולין דלכו"ע אין מטמא במגע, ופליגי אם אוהל כנוגע יעוי"ש. ועי"ש מש"כ לבאר בזה ודו"ק.

י]

בגמרא נדה דעושה צריכותא דרקב שנתפזר הו"א דאין מאהיל וחוזר ומאהיל יעוי"ש. ומשמע דבלא נתפזר אין חסרון של מאהיל וחוזר ומאהיל, ולכאו' הרי היות ורקב הוו חלקים נפרדים, ואפילו גיבול לא מהני לצרפן, א"כ מה מהני מיכניף מ"מ הוו ב' אהלות נפרדות וצ"ע.

יא]

יעוי' במשנה אחרונה פ"ג מ"א [ד"ה ר' דוסא] שחידש דכל דינא דאין מאהיל וחוזר ומאהיל ואין נוגע וחוזר ונוגע, היינו בדלא נגעו החצאין זב"ז, אבל בנגעו מודו דנדון כחדא נגיעה, והוכיח לה מהסוגיא דרקב שנתפזר דרק בנתפזר יש חסרון. וכן הוכיח מהא דאל"כ לא משכח"ל לר' דוסא טומאה ברקב, דיהיה מאהיל וחוזר ומאהיל יעוי"ש. וצ"ע.

יב]

יעוי' חזו"א עוקצין א' י"ד [ד"ה מעילה י"ז] דלא כהמשנה אחרונה. [וכן מוכח מהר"ש פ"ב משנה א' דנקט ברקב דהוי משום נוגע וחוזר ונוגע. ומיירי במיכניף]. יעויש"ה בדבריו. וצ"ב מהגמ' דלעיל ברקב שנתפזר.

יג]

יעוי' פ"ב מ"ב רקב שגיבלו במים אינו חיבור, ומבואר דאפילו גיבלו אינו חיבור, וצ"ע מהו דבגמ' הנ"ל מבואר דאפילו מיכניף מהני וצ"ב.

יד]

יעוי' בסוגיא דנוגע וחוזר ונוגע, אם החסרון במעשה הנגיעה, או במטמא. ולפי"ז י"ל דבעינן תרווייהו, וברקב התחדש שמיכניף מהני ליתן לרקב חשיבות של מטמא, ורק חסר במעשה הנגיעה והאהלה, ודו"ק.

טו]

יעוי' נזיר נ' ב' בתוס' שהביאו לדין חלב שהתיכו. ושם כתבו דב' חצאי זיתים משני מתים דמטמא באהלות היינו לענין אוהל אבל בנגיעה לא מטמא יעוי"ש.

וצ"ע הרי בגמ' חולין שם מבואר דהויא חדא פלוגתא מאהיל וחוזר, ונוגע וחוזר וצ"ב.

טז]

להנ"ל יתכן דכה"ג שאין חסרון בחפצא, א"כ האהל הויא חדא, ונגיעה הוי ב' מגעות, אבל כה"ג דהוי חסרון בחשיבות הטומאה, ובענין לצרופי להטומאה, בזה שוין האהל ומגע ועי'.

פרק ג משנה ב – רביעית שנבלעה בבית

א]

מתני' "רביעית דם שנבלע בבית הבית טהור" יעוי"ש. ובגמ' נדה ס"ב ב' וב"ק ק"א ב' מחלקינן בין כלים דמעיקרא לכלים דבסוף. ולהלן במשנה דנבלעה בכסות מחלקים אם מתכבסת ויוצא או לא יוצא יעוי"ש, ויל"ע מדוע לגבי נבלע בבית אין חילוק בין יכול להוציאו ללא יכול להוציאו וצ"ע. ויעוי' במשנה אחרונה שביאר דסיפא אם מתכבסת קאי גם על נבלעה בבית. וצ"ע.

ב]

והנה בפשוטו דינא דנבלע בבית דטהור, היינו אפילו נבלע כל דהו, שהרי חסרה רביעית, אולם יעוי' בחי' הראב"ד [והובא ג"כ במאירי בשטמ"ק ב"ק שם] ב"ק דנקט דעד שנבלע כולו עדיין מטמא היות ומצטרף עם מה שלא נבלע וצ"ע. עוד הוסיף שם דטומאה בוקעת וצ"ע כוונתו.

ובנבלע כולו יעוי"ש בראב"ד שביאר דטהור היות ואי אפשר שלא חסרה כל דהו לגמרי וצ"ב כוונתו. [ולדבריו כל שיש יותר מרביעית טמא וצ"ע].

ג]

לכאו' לגבי נבלעה בכסות, ודאי לא בעינן שיבלע כל הרביעית בכסות, ולכאו' מוכח מינה דגם לדעת הראב"ד ע"כ חלוק בליעה בבית שצריך שיבלע כולו מבליעה בכסות שאי"צ שיבלע כולו וצ"ב.

ד]

יעוי' ברמב"ם פ"ד טו"מ ובהי"א הביא לדין נבלעה בבית, ורק בסוף הי"ג הביא לדין נבלעה בכסות, ומשמע דהוו ב' דינים חלוקים וצ"ב.

ה]

עוד יעוי"ש ברמב"ם שהביא לדברי הגמ' שחילקה בין כלים שהיו קודם לכלים שהיו אח"כ וז"ל "הבית טהור להבא וכל שהיה בו בעת שנבלעה הרביעית בארץ טמא" ומלשונו משמע דרק מה שהגיע לאחר הבליעה טהור אבל מה שהיה בשעה שנבלע טמא. ולכאו' צ"ע הרי הבליעה הויא רגע כמימרא ולכאו' משמע דס"ל כהראב"ד דבעינן שיבלע כל הרביעית ודו"ק וצ"ע.

ו]

יעוי' להלן משנה ג' נשפך על האיסקופה, ובפיהמ"ש שם ביאר דהגם שהמאהיל על מקום שנפל שם רביעית מ"מ היות ולא ינוח שם והוא כמו שנבלע בתוך הבית שהבית טמא יעוי"ש, וצ"ב טובא בכוונתו, אבל עכ"פ ודאי חזינן שבלוע בבית לא הוי כדין בלוע בבגד. שהרי באסקופה בפועל כלל אינו בלוע וצ"ב.

פרק ג משנה ב – נבלעה בכסות

א]

יעוי' היטב ברמב"ם פ"ד טו"מ הי"ג והביא בכסות שכל שמתכבסת מטמא, ומבואר דכל שאינה מתכבסת לעולם טהור, ולכאו' אינו כמסקנת הסוגיא נדה ס"ב ב' דלכו"ע אם מקפיד מטמא אפילו ביוצא ע"י הדחק וצ"ע. ויעוי' בזה בבינת אדם שער השמחה אות ב' ובחזו"י נדה פ"ח ז'. וצ"ע עדיין.

ב]

יעוי' ברמב"ם פי"ד כלים ה"ו. ויעוי"ש בכס"מ דפסק כריו"ח. והנה אליבא דריו"ח הרי בפשוטו אין חילוק בין משקין קלים לחמורים. וברמב"ם מבואר דיש חילוק, ותמוה מנלן שגם לריו"ח יש חילוק בין קלים לחמורים וצ"ע.

ג]

יעוי' בתורי"ד נדה ס"ב, ונקט דפלוגתת ר"י ור"ל הויא האם דין בלוע הוי דוקא בבע"ח או גם בכסות יעוי"ש וצ"ע.

ד]

מתני' "נבלעה בכסות וכו' טמאה ואם לאו טהורה" וברש"י הגירסא טהור, והיינו דהוי לענין הבית. [ויעוי' היטב בתוס' נדה דמשכח"ל שהבגד לא נטמא ויעוי' בזה בתויו"ט אם הוי חרב כחלל]. ובפשוטו לכו"ע הנדון לגבי הדברים שבבית, ולגבי הכסות הוי רק נדון אם עכ"פ הויא טמא מת. אולם יעוי' לשון הרמב"ם פ"ד הי"ג ונקט להדיא הרי זו הכסות מטמאה במגע ובמשא ובאוהל, והיינו דלא רק דהויא טמאה אלא גם מטמאה. ולכן מטמאה גם באוהל. ותמוה הרי לא הכסות מטמאה אלא הדם מטמא.

ה]

להלן שם ברמב"ם ואם לאו אינה מטמאה באוהל יעוי"ש. ותמוה הרי גם אינה מטמאה במגע ומשא. ורק הויא טמא מת, ומטמא ככל אב וצ"ע. ויתכן הכוונה משום חרב כחלל, וס"ל להלן פ"ה הי"ג דאין מטמא באוהל.

ו]

ביסוד מה שנבלע בכסות טהור, יעוי' רש"י נדה ס"ב ב' לגבי חרסין שבלעו משקין דס"ל לריו"ח דאם הוסק טמא, ואם לא הוסק טהור, ופרש"י דהו"ל טומאה בלועה דחרסין, וטומאה בלועה לא מטמא כדאמר בבהמה המקשה חולין ע"א א' יעוי"ש. ותמה ברש"ש שם דהרי דין טומאה בלועה הויא רק בבעלי חיים, וכאן אינו בע"ח.

אולם יסוד הרש"ש לכאו' הוי פלוגתת ראשונים יעוי' רמב"ם פ"כ טו"מ ה"ה, וראב"ד שם. ולפי"ז י"ל דרש"י ס"ל דהוי גם בבגד.

ז]

יעוי' בכתבי הגר"ח בענין ספוג שבלע משקין [סי' שצ"ג] שביאר דהא דמשקין בלועים בחרסים טהור אינו מדין טומאה בלועה, אלא שהמשקין נתבטלו בחרסים וכמי שאינם לענין לטמא.

ויעוי"ש בגר"ח שהוכיח לה מהגמ' ב"ק דמקשינן על חזותא מילתא דצבעו בקליפי ערלה, ומקשינן עלה ממתני' דכסות שבלעה לרביעית דם, ואם הוי מדין טומאה בלועה, א"כ הוי דין מסויים בטומאה, ומה שייך לדמות לשאר דינים, וע"כ דהוי משום שמתבטל, וזהו הדמיון לחזותא יעוי"ש. ובאמת לשון הר"ש במתני' הוי משום שנתבטל יעוי"ש.

ח]

לפרש"י דס"ל דהטהרה הויא משום טומאה בלועה, תמוה דמיון הש"ס בב"ק לדין חזותא, והרי הוי דין מסויים בטומאה בלועה.

יעוי' מה שהובא בביאור דעת רש"י בשם הגרי"ד הלוי בריש ספר יד הלוי. ויסוד דבריו דרש"י ס"ל דיסוד טומאה בלועה לא הוי מדין הצלה, אלא הוי דין ביטול יעויש"ה. ויעוי' בחזו"א כלים י"א כ"ו. דהדין בלוע דמשקין הוי סברא.

ט]

ברש"י חולין ע"א ב' נקט דיסוד טומאה בלועה, שהדבר שבלועה בו מבליע את הטומאה מלטמא יעוי"ש וצ"ב.

י]

יעוי' בסוגיא נדה ס"ב דפליגי ריו"ח ור"ל בדין כל הבלוע שאין יכול לצאת טהור, דריו"ח מעמיד גם בטומאה דאורייתא, ור"ל ס"ל דרק בדם דרבנן, אבל בדם דאורייתא גם באינו יכול לצאת ע"י כיבוס אלא ע"י צפון ג"כ מטמא, ומתני' בדם תבוסה. ויעוי' ברמב"ם פי"ד כלים ה"ו דגם אליבא דריו"ח, מ"מ יש הבדל בין טומאה דאורייתא לדרבנן יעויש"ה.

יא]

יעוי' בר"ש שהביא הסוגיא דנדה דמוקי לה בדם תבוסה, ומבואר דרק לר"ל מוקמינן לה כן. ותמוה הרי מחמת הש"ס בב"ק דהקשה מחזותא. ג"כ צריך להעמיד בתבוסה, ויעוי' בר"ש מש"כ בזה. [ויעוי' ג"כ בתוס' בב"ק] וצריך ביאור בכוונתו. ובתוס' נדה מבואר דפליגי ר"י ור"ל ביסוד הטומאה וצ"ב.

יב]

יעוי' ברמב"ם פ"ד הי"ג, והביא המשנה כצורתה, ותמהו בדבריו, הרי בגמ' נדה מוקי רישא בדם תבוסה לר"ל, וריו"ח מוקי סיפא דוקא במקפיד, והרמב"ם השמיט הכל. וצ"ע.

יג]

יעוי' בתוס' נדה שם שהאריכו לבאר דברי המשנה אליבא דריו"ח ור"ל, דלכאו' המשנה סותרת רישא לסיפא. ויעוי' בזה בחידושי הר"ן, וס"ל שכלל אין לחלק אם המשקה יוצא בשופי או ע"י הדחק יעויש"ה.

יד]

יעוי' במשנ"א בדם שיצא ע"י מים אם מטמא, דלכאו' הרי בלוע במים, ואינו עומד בפנ"ע יעוי"ש.

טו]

מתני' נבלעה בכסות טמאה. וגי' הש"ס טמא יעוי"ש, ויל"ע אם חרב כחלל בכל הכלים, א"כ תיפו"ל שהכל טמא מחמת הכלי ותליא אם חרב כחלל מטמא באוהל, ויעוי' בזה בתויו"ט.

פרק ג משנה ג

א]

בפירוש קדמון למעילה י"ז א' מפרש לדינא דמתני' לגבי קטפרס דאיהל על מקצתו טהור היינו דהיות וסופו לירד ולנוח למקום מדרון, אין כאן מקומו יעוי"ש. ויעוי"ש שלפי"ז הוקשה לו מהו הברייתא דמאהיל על כולו טמא, והרי מ"מ אינו מקומו, ולכן פי' ביאור חדש דמאהיל על כולו הכוונה במקום כולו והיינו באשבורן. [ולפי"ז מוכח דלא כש"כ שם במגיה בכוונתו וק"ל].

ב]

יעוי' בראב"ד בהלכה הנ"ל, והקשו המפרשים איך יפרש לדין מאהיל על כולו, ויעוי"ש מש"כ, ולכאו' זה נסתר מהברייתא מעילה י"ז דמפורש דמאהיל על כולו טמא. ולמש"כ בפי' קדמון הנ"ל, י"ל דה"ה יפרש הראב"ד וצ"ע.

ג]

מתני' "נשפך באויר אם היה מקומו קטפרס והאהיל על מקצתו טהור, היה אשבורן או שקרש טמא" יעוי"ש. ורוב הראשונים פירשו דרישא הוי משום קטפרס אינו חיבור, ולכן מאהיל על מקצתו לא מהני, וסיפא הוי חיבור ומהני מאהיל על מקצתו.

ויל"ע שהמשנה נקטה ב' קצוות. והיינו קטפרס ואשבורן, ולא נתפרש מה הדין במישור שאינו לא קטפרס ולא אשבורן וצ"ע. ויעוי' תפאר"י אות כ"ו וצ"ע. ויעוי' בפיהמ"ש, ואולי פירש אשבורן היינו מישור יעוי"ש. ובהלכה נקט גומה. ואולי חלוק אוהל מאויר.

ד]

והנה לרוב הראשונים הנ"ל, א"כ פשיטא דאפילו ברישא דקטפרס, רק הוי חסרון במאהיל על מקצתו, אבל אם יאהיל על כולו ודאי יטמא, שהרי מאהיל וחוזר ומאהיל.

אולם שיטת הראב"ד פ"ד טו"מ הי"ג דדין המשנה הוי דין מסויים ברביעית דם, דטומאתו משום נפש. וע"י דהוי קטפרס חלוקתו מטהרתו, וחסר בטומאה, ולכן גם אם יאהיל על הכל הוי טהור יעוי"ש, וצ"ע לפי"ז לשון המשנה והאהיל על מקצתו. דלכאו' גם מאהיל על כולו טהור. ובתפאר"י בועז ח' כ' דהוי משום סיפא יעוי"ש. ויעוי' במים טהורים שביאר להראב"ד דכוונת המשנה דהוי לעולם מאהיל על מקצתו. וצ"ע.

ה]

לשיטת הראב"ד דס"ל דרביעית דם חלוקתו מטהרתו, ויל"ע איך מהני חיבורו, ולכאו' הרי אמרינן דחיבורי אדם אינו חיבור, ובעינן דוקא חיבור ביד"ש. ולכאו' כן מוכח במקד"ד שהקשה [מ"ט ב'] דלראב"ד היכי משכח"ל לר"ע רביעית דם מב' מתים. והרי חיבורי אדם אינו חיבור. ובקה"י סימן כ' דהראב"ד מודה דלר"ע רביעית הויא הלכות שיעור, ורק לחכמים הוי דין נפש יעוי"ש. [ויעוי' תוס' נזיר נ' ב']. ויעוי' ו'.

ו]

לכאו' אם כדברי המקד"ד דכל שנחלק לא מהני חיבור בידי אדם. א"כ צ"ע דלעולם לא משכח"ל ג"כ סיפא דמתני' דקרש או באשבורן. דמאן לימא לן דלא היה קודם חלוקה המטהרת. ויעוי' לשון הרמב"ם פ"ד הי"ג, ומבואר שנשפך לאשבורן וא"כ בעודו באויר היה קטפרס ונטהר וצ"ע.

והנה ברמב"ם שם השמיט לרישא דמתני' דקטפרס טהור וצ"ע. ואולי י"ל דס"ל כראב"ד דקטפרס מטהר, ועיקר חידוש המשנה הוי ששייך צירוף ע"י שקרש או ע"י אשבורן, ולפי"ז ניחא הקו' לעיל שהשמיט התנא לדין מישור, דלמש"נ קמ"ל שנעשה צירוף רק בקרש או באשבורן ודו"ק.

ז]

יעוי' בחזו"א כ"א ט' שהביא הסוגיא במעילה י"ז דרביעית דם שהגיס טהורה ופי' הר"ש במתני' דהיינו במאהיל על מקצת דל"ה חיבור, וכ' החזו"א שם דה"ה בהפסיק להגיס, היות וחיבורי אדם אינו חיבור יעוי"ש. וצ"ע איך יפרש למתני' דידן. ולמש"נ באות ו' י"ל דחלוק בין אשבורן דשוי צירוף למישור ודו"ק.

ויעוי' ברש"ש לעיל פ"ב מ"ב דנקט דלח שחוזר לקדמותו ע"י חיבורו אין חסרון של חיבורי אדם. ולכאו' זהו דלא כמקד"ד וחזו"א.

ואולי היכן שהחלוקה הויא רק ע"י דין דקטפרס אינו חיבור, בזה כו"ע מודו דגם חיבורי אדם חיבור, ויל"ע לפי"ז מהו בהגיס.

ח]

בביאור רישא דמתני' יעוי' בפיהמ"ש ובר"ש, ופליגי אם הוי בבית או באויר יעוי"ש. וברע"ב נקט כפיהמ"ש ואפ"ה נקט שמאהיל על הדם, וצ"ע מה בעינן בבית האהלה, ויעוי' בזה בתויו"ט ומלאכת שלמה.

ט]

מתני' "היה אשבורן או שקרש טמא" יעוי' בר"ש וברא"ש "ואפילו קטפרס הוי חיבור כיון שקרש ונעשה חתיכה" וצ"ע מה ענין קטפרס לקרש.

י]

שם "או שקרש טמא" יעוי' במקד"ד מ"ט ב' שתמה דהיות וקרש נפחת שיעורו דרביעית שקורש עומדת על כזית [ומטעם בשר הוכיח שם שלא נטמא]. ויעוי"ש שהוכיח מינה דרביעית אינו שיעור מצד עצמו, אלא זהו נפש. וגם בקרש יש חשיבות נפש.

יא]

שם מתני' "או שקרש טמא" ובפשוטו סגי גם שמאהיל על קצתו ודומיא דרישא דהוי במאהיל על קצתו, והיינו דסגי במגע בקצתו, וכן בהאהלה על קצתו. ובחזו"א זבים ד' י', דה"ה כשיש כזית נבילה סגי מסיט קצתו יעוי"ש.

ובמקד"ד מ"ט א' ד"ה וכשהטהור שדחה דשאני כה"ג שנוגע ביד. וע"י שנוגע ביד חשיב נגיעה בכולו. ולפי"ז אין ג"כ ראיה ממשנה ד' שמאהיל על יד יעוי"ש. וצ"ע על המקד"ד דמתני' מיירי שמאהיל על קצת ונטמא. [ויעוי' ערוה"ש העתיד סי' י"א ז'-ט'].

יב]

ויל"ע ביסוד האי דין דסגי מאהיל על קצתו, האם כל שיש שיעור, א"כ לכל מקצת מהשיעור יש כח מטמא, ולכך סגי שנוגע או מאהיל על קצתו, או דלעולם בעינן שיטמא מכל השיעור, אלא דע"י שמאהיל על קצתו, והקצת מחובר לכולו מהני לדונו כמאהיל על כולו וצ"ע.

ובחידושי רבנו הגר"ח פ"ז מטו"א ה"ה [דף פ"ה א' וכן בפכ"ד טו"מ הל"ד]. נקט בפשיטות כצד ב' יעוי"ש, וז"ל "והא דטמא באהילת מקצת הוא משום דין חיבור דחשיב האהיל על כולו וכו' והאהלה שעל מקצתו הויא האהלה על כולו כיון דכולו חשוב כמחובר" יעוי"ש.

יג]

מתני' "נשפך על האיסקופה והקטפרס בין מבפנים בין מבחוץ והבית מאהיל עליו טהור" יעוי"ש. והנה לפיהמ"ש דרישא ג"כ הויא בבית א"כ צ"ע מה רבותא הוי בסיפא וצ"ב. ואולי ברישא לא הוי שיפוע הקטפרס לצד המאהיל ולכן אין צירוף, וכאן סד"א שיהיה נחשב כאילו כולו בבית וצ"ע.

יד]

שם במשנה, ובביאור והקטפרס בין מבפנים בין מבחוץ, נאמרו כמה שיטות. ברא"ש נקט דרק חצי האיסקופה מקורה, וזהו דגם חצי מקורה וגם חצי שאינו מקורה הוי קטפרס יעוי"ש. ויל"ע לשיטתו מה הוי חידוש בסיפא טפי מברישא. [ולא הוזכר כלל לאיזה צד משפע]. ויעוי' היטב בזה בתויו"ט.

ובר"ש נקט הכוונה שהשיפוע הוי בין כלפי פנים בין כלפי חוץ, והוי רבותא דאפילו משופע כלפי הבית, מ"מ לא מהני, ויל"ע מה סד"א שיועיל שמשופע לבית, ולשון הר"ש משמע דסד"א שיחשב חיבור. וזהו קמ"ל דאע"פ שמשפע אינו חיבור, וצ"ע הכוונה.

טו]

יעוי' באליהו רבה שהביא מתוספתא שזקנים הראשונים ס"ל דמקטפרס ולפנים הבית טמא חזרו לומר בין מבפנים בין מבחוץ טהור, וסיים עלה בא"ר שם דמתני' אתא לאפוקי מזקנים הראשונים יעוי"ש.

ולכאו' היא גופא סברת זקנים הראשונים דהיות ומשופע לפנים, הוי כמונח בפנים לגבי הלכות חיבור. ויל"ע אליבא דהרא"ש מה ס"ל לזקנים הראשונים, ואולי להרא"ש קטפרס לפנים דהתוספתא אינה כהמשנה וצ"ע.

ויעוי' במים טהורים בכוונת זקנים הראשונים כש"כ לעיל. ועדיין יל"ע אם היות ועומד ליכנס ממילא כלל לא נחשב שנחלק, או דחשיב כאילו הצטרף באשבורן.

טז]

יעוי' בראב"ד פ"ד טו"מ הי"ג והוקשה לו מהו דנקטו איסקופה, והרי היות וקטפרס הוי מפזר, א"כ גם בבית כן ומבואר דנקט דגם בבית כל דהוי קטפרס טהור, ולפי"ז הוקשה לו מה טעמייהו דזקנים ראשונים, וכ' דאולי כל הבית כאשבורן, [ויל"ע אם קמ"ל דהגם דהוי קטפרס בבית מ"מ נדון כאשבורן, או דהגם שאין בו גומה, מ"מ נדון כאשבורן ועי']. ובפשוטו נראה דגם לזקנים אחרונים לא חזרו מיסוד זה דבית אשבורן ורק ס"ל דע"ג איסקופה לא נדון כבית ודו"ק.

ויעוי' לעיל בביאור רישא דמתני', ופליגי הראשונים עם פיהמ"ש אם מיירי באויר או בבית, ולכאו' לפיהמ"ש מוכח דבית אינו כאשבורן ודו"ק. [ואולי למש"נ לעיל היינו דבית לא מהני כל דהוי קטפרס. אבל מ"מ מהני בלי גומה ודו"ק].

יז]

יעוי' בחידושי רבינו הגר"ח פ"ז מטומ"א ה"ה ד"ה ונראה שכ' דכל דברי הראב"ד היינו לשיטתו שכל האסקופה מקורה וחל על כולו דין אשבורן אבל לראשונים דס"ל שאין כל איסקופה מקורה, א"כ ודאי על החלק שלא מאהיל לא חל דין אשבורן, וצ"ע מהו סברת זקנים הראשונים, וכ' שם דס"ל כר"י דאמרינן גוד אחית יעויש"ה וצ"ב.

ויש לדון למש"נ לעיל אות [טו] מהמים טהורים, ולפי"ז יל"ע כן גם בשיטת הרא"ש ודו"ק.

יח]

יעוי' היטב בר"ש שהביא הסוגיא במעילה. ויעוי"ש בסוגיא ורבו בה פירושי הראשונים. ובביאור שיטותיהם יעוי' באורך במים טהורים כאן. וכן בקרן אורה מעילה שם.

פרק ג משנה ג-ד – שינים השער והצפורן

א]

מתני' "כל שבמת טמא חוץ מן השיניים והשער והצפורן, ובשעת חיבורן הכל טמא" ויש לדון מה שבשעת חיבורן טמא, היינו מטעם יד, וכן מבואר בלשון הרא"ש משנה ד', וכן בתוס' נזיר נ"א א' ד"ה חוץ, או דהוי רבוי דבשעה שמחוברין הוו כמת עצמו. ולדרך דהוי מטעם יד, א"כ כוונת המשנה ובשעת חיבורן טמא היינו מטעם דין אחר, אולם לצד ב', א"כ הכוונה דהגם דממעטינן להו, מ"מ כל שמחוברין לא ממועטים.

ב]

יעוי' בר"ש מהספרי זוטא, ושם משמע דהוי דין אחד, והיינו דמה שממועט היינו רק כשאין מחוברים ודו"ק. ומבואר דאינו משום יד ויעוי' קרית ספר פ"ג מטו"מ דהוי משום ידות יעוי"ש.

ג]

יעוי' בשו"ת דברי מלכיאל ח"א סי' ל"ח אות ד', ובחזון יחזקאל [בבאור דיני ידות שנדפס בסוף חולין ועוקצין]. שתמהו על תוס' חולין קי"ח ב' ד"ה והבית שטרחו למצוא אם יש דין ידות למת לענין טומאת אוהל, ולכאו' כאן בספר"ז יש קרא מפורש לזה [יל"ע דאינו מפורש לענין אוהל רק מהמשנה] וכ' בדברי מלכיאל שם דע"כ מה שמטמאין בשעת חיבורן אינו ידות, אלא דבשעת חיבורן הוו טפלים למת.

ועדיין יל"ע גם להצד דאינו יד האם הוי רק מצד טפילות למת, או דיש להם חשיבות מת כל שלא נפרדו ממנו ועי', ויעוי' לשון המשנה כל שבמת טמא חוץ מן השיניים ומשמע דהוי מכלל המת ומ"מ לא הוי טמא ודו"ק.

ד]

יעוי' ברמב"ם פ"א מטו"מ ה"ג לענין טהור שנוגע בטומאה וכ' שם שגם אם נוגע עם ציפורניו או שיניו ג"כ נטמא דהיות ומחוברים לגוף הוי כהגוף ויעוי"ש בכס"מ שהרמב"ם למד כן ממתני' דידן דכמו בנוגע בציפורניו של מת נטמא, ה"ה טהור שנוגע בטומאה בצפרניו נטמא, דכמו במת חשיב כגופו ה"ה בחי יעוי"ש. ומשמע דהוי משום שנדון כגופו, ולא מטעם ידות.

ה]

שם בדברי מלכיאל הוכיח ג"כ מהסוגיא נזיר נ"א א' דמספק"ל לחזקיה אם שער עומד ליגזז נאמר לדין המשנה דבחיבורו טמא. ולכאו' אם הוי מטעם ידות פשיטא דאינו חשיב יד, הרי העיקר אם משמש בתורת יד. וע"כ דהוי מטעם דחשיב כגוף המת ודו"ק. [וניחא לפי"ז מדוע תוס' חולין שם לא הביאו לדרשת הספר"ז דהרי אינו דין ידות].

ו]

יעוי"ש ברמב"ם פ"א ה"ג, ויל"ע שהשמיט אם יגע על ידי שערו וצ"ע, עוד צ"ע היות ומקור האי דינא הוי מתני' דידן א"כ מדוע לא הביא לגבי טהור שנוגע בציפרניו, מהו אם הוי עומד ליגזז וצ"ע.

ז]

לענין זב בנושא ונישא, יעוי' ברמב"ם פ"ח מטמאי מו"מ הי"א שהוו הנך ג' לטמא וליטמא יעויש"ה.

ח]

לכאו' מהסוגיא נזיר נ"א דשער מחובר לא נעשה גלגלין, ולכאו' אם שער הוי רק יד מדוע לא נעשה גלגלין, וכי היות ובשעת הקבורה הוי יד, א"כ חשיב חלק מהמת. ועוד דמבואר שם דהשערות מצטרפין לשיעור תרווד רקב, ולכאו' אם לא הוי מגופו איך מצטרפין לשיעור תרווד ועי'.

ט]

אם דינא דמתני' לא הוי מטעם יד אלא חשיב כמת, ויל"ע בסוגיא חולין קי"ח דאמרינן דעצם הוי יד. ולכאו' תיפו"ל דהוי כמת ודומיא דשיניים, וכן יל"ע שם לגבי שער בנבילה. ואולי חלוק נבילה ממת, וכן עצם מהנך ג' וצ"ע.

י]

יעוי' בכ' הגר"ח אות שצ"ג שהביא ירושלמי פסחים פ"ג ה"ב דציפורן אדם המדולדלת הויא חיבור לטומאה ולא להזאה, וביאר הגר"ח דמדולדלת הויא מדין יד ואין יד להזאה. וקצת משמע דבאינה מדולדלת הוי בלי דין יד יעוי"ש.

יא]

מתני' כל שבמת טמא ויעוי' תוס' נזיר נ"א א', ומשמע דס"ל דהוי כל שבמת לרבויי עור יעוי"ש אולם מסידור הרמב"ם שהקדים לדין עורות בהי"א, ורק בהי"ג הביא לדין מתני', ולא משמע כתוס'.

ובגמ' חולין קכ"ב א' ונדה נ"ה, ב' לישני אם עור טמא מדרבנן, או מהתורה, ושם בגמ' נדה דתלוי אם חשיב גזעו מחליף.

ויעוי' רש"י חולין קכ"ב א' דללישנא דטהור היינו דלאו בשר הוא ולא הוי בכלל מת יעוי"ש וצ"ע דהוי דלא כהסוגיא בנדה שם. ועי' רמב"ן.

יב]

יעוי' רמב"ם פ"ד ממאכא"ס הכ"א ומבואר דעור מטמא דהוי כבשר, ובכ' הגרי"ז נזיר נ' הק' דתיפו"ל משום שאין גזעו מחליף. ויסד שם דמטמא או מצד בשר או מצד עצם ויעוי' חזו"י חולין פ"ח ה"ו.

יג]

מתני' והשינים יעוי"ש. ובסוגיא נדה נ"ה דשיניים לא נבראו עמו [יעוי"שה אם שיניים חשיבי עצם, ברש"י ובתוס']. ויעוי' ברמב"ם פ"ב טו"מ ה"ז שיש רמ"ח איברים ואין השיניים מן המנין יעוי"ש. ותמוה מה סד"א ששיניים יחשבו אבר בפנ"ע. וביותר הרי לאיבר בעינן גידים ובשר. [ואולי הכוונה עם בשר מן החנכיים וצ"ע]. ועוד צ"ע הרי נתמעטו שיניים היות ולא נבראו עמו. וכי אם היה להו חשיבות אבר, לא היה חסרון של לא נבראו עמו וצ"ע.

ואולי הו"א דאין לו חשיבות להיות מכלל המת אבל אם יש לו חשיבות אבר, א"כ כמו באבר מן החי, לכל אבר בפנ"ע חשיבות להיות "מת" א"כ נחשב מצד עצמו "מת" ודו"ק. [ברבינו בחיי פרשת משפטים כ"א כ"ד משמע דשן אינה איבר היות ואין לה בשר וגידין יעוי"ש].

יד]

משנה ד' "כיצד המת מבחוץ ושערו בפנים הבית טמא" והיינו דמהני מחוברין גם לענין טומאת אוהל. ויעוי' משנ"א דתנן לה לענין אוהל ללמדינו שיש יד גם לאוהל יעוי"ש. וברמב"ם הביא לדין מגע בשיניים וציפורן בתורת וכן על טומאת אוהל. ויל"ע אם משמע כהמשנ"א.

ויעוי' בתוס' חולין קי"ח ב' ד"ה והבית דנימא דיו לגבי אוהל יעוי"ש.

ואולי הרמב"ם ס"ל כש"נ לעיל דאינו מדין ידות, ולכך לא ס"ל דהוי רבותא באוהל ודו"ק.

טו]

יעוי' בראב"ד תו"כ מצורע פ"ח ה"י, ובהגהות הגר"י הוטנר זצ"ל שם כ' לדייק בדבריו דשער הוי מדין יד, וחלוק מצפורן ושיניים.

טז]

יעוי' בסוגיא חולין קי"ט ב' דפליגי ריו"ח ור"ל בשער המחובר לבשר אם נימא אחת מוציאה טומאה יעוי"ש. ויל"ע מדוע לא מייתי בסוגיא שם ראיה ממתני' דידן. ואולי חלוק שער של מת שלם משער בבשר וצ"ע.

פרק ג משנה ד

א]

מתני' "כיצד המת מבחוץ ושערו בפנים" יל"ע האם זהו הנפק"מ היחידה שיש בהאי דינא דבשעת חיבורן.

ב]

יעוי' ברמב"ם פ"א טו"מ ה"ג דטהור שנוגע בטומאה בשער וצפורן נטמא ובכס"מ שם.

ויל"ע מדוע לא נקט האי דינא ג"כ לגבי אוהל, כגון שמאהיל על הטומאה בשערו, או שהכניס שערו לאוהל הטומאה, ויעוי' ברמב"ם פט"ו טו"מ הי"א הכניס ראשי אצבעותיו, ולא הזכיר דמהני ציפרניו.

ג]

יעוי' במקור ברוך ח"א סי' ט' שהאריך לדון אולי חלוק גדר שער ושיניים באבר מן החי מאשר במת, דבחי הוי חלק מגופו, ובמת הוי מדין יד יעוי"ש.

ד]

יעוי' בגמ' נזיר נ"א שער העומד לגלח, ויש לדון בכוונת הגמ' הן לדרך דשער וציפורן הוי כגוף האדם, והן אם הוי משום ידות. ופשוטו של הגמ' דעומד לגלח בעודו בחיים. ובקר"א העמיד הגמ' שעומד לגלח המת, ולכן מיבעי אם הוי יד יעוי"ש וצ"ע.

ה]

מתניתין "עצם שיש עליו כזית בשר הכניס מקצתו מבפנים והבית מאהיל עליו טמא" ולכאו' הוי החידוש שיש ידות גם לטומאת אוהל. [ויל"ד מהו דסד"א לחלק בין הטומאות]. אלא שתמה בסד"ט שהרי זה שמעינן כבר מהרישא דמתני' דשערו בפנים והמת בחוץ. ולשיטה דבשעת חיבורן לא הוי מדין יד ניחא. וכן משמע ברע"ב דנקט יד רק לגבי עצם.

ובשושנים לדוד כ' או דמרישא הו"א דיש יד רק למת שלם, ומזית שמעינן גם לכזית בשר. [וצ"ע דבתר דשמעינן שיש יד לטומאת אוהל, א"כ מהכ"ת דשאני מכל ידות וחלוק מת שלם מכזית. ועוד מנלן דרישא הויא במת שלם] עוד תי' בשושל"ד שם, דסד"א רק שער וציפורן שהם עצמם אין להם טומאה דבטלי וחשיבי יד, אבל עצם שיש לה עצמה דין טומאת מגע ומשא, לא חשיבא יד יעוי"ש.

ו]

מתניתין "ב' עצמות ועליהן כשני חצאי זיתים בשר הכניס מקצתן לפנים והבית מאהיל עליהם טמא" יעוי"ש. ומוכח ממתני' ששייך דין יד גם על חצי זית, ובר"ש כאן תמה מדוע הש"ס חולין דפליגי בזה, ולא הביאו להוכיח ממתני'. ובמהר"ם כאן כ' דמשום מתני' י"ל דמיירי בשומר. ויל"ע במה פליגי הראשונים. ויעוי' תויו"ט.

ז]

והנה בגדר יד מפורסם לדון אם היד עצמה מטמאה ונטמאת, או רק מוציאה ומכניסה להטומאה, ויעוי' בחזו"י [בביאור דיני ידות] שכ' דממתני' לכאו' מוכח דיד הוי חלק מהמת, ולכן חשיב שהאוהל מאהיל על המת. אבל אם גדר ידות הוי שמכניס ומוציא, והרי כאן הוי חצי זית שאינו יכול לטמא, ואיך הבשר דהוי מחוץ לאוהל מועיל לטמא ע"י שהעצם מכניסה טומאה, והרי עדיין אינו שיעור לטמא יעוי"ש.

ח]

בפי' הרא"ש לעיל משנה ב' נקט לגבי תרווד שנתפזר דמטמא היות והאוהל מצרפן. והביא שם דהוי דומיא דמתני' דידן דב' עצמות ועליהן ב' חצאי זיתים והבית מאהיל על העצמות יעוי"ש. [ומבואר דמתני' דידן הויא משום אוהל מצרפן]. ויל"ע מהו דבעינן במתני' דידן יותר ממשנה א', והרא"ש לא הזכיר למשנה א' וצ"ב. ולכאו' מוכח דבמשנה א' שהטומאה עצמה באוהל, א"כ יש טומאה באוהל, ורק הוי חסרון שיעור לטמא, אבל בתרווד כל שנתפזר לא הוי רק חסרון שיעור אלא כל שנתפזר חסר כל החפצא של הטומאה, ובעינן צירוף אוהל לאשוויי טומאה. ולפי"ז זהו הדמיון למשנה דידן, דהיות ובאוהל אין לעצם הטומאה, אלא רק את הידות, א"כ הצירוף משוי לעצם הטומאה ודו"ק.

ט]

מתניתין "היו תחובים בידי אדם טהור שאין חיבורי אדם חיבור" יעוי"ש. וברש"ש תמה דהא בדין ידות אין חסרון של חיבורי אדם יעוי"ש. ויעוי' במשנ"א.

והנה יל"ע סיפא דמתני' היו תחובים בידי אדם טהור, האם קאי על סיפא דב' חצאי זיתים, או גם על הרישא דכזית בעצם, ויעוי' לשון הפיהמ"ש ומשמע דקאי לענין חצאי זיתים, וצ"ב מה החילוק בין רישא לסיפא לענין חסרון חיבורי אדם, וברמב"ם פ"ד טו"מ ה"ט נקט דגם בכזית בעינן חיבור בידי שמים [ולכאו' ס"ל דסיפא הוי גם על כזית]. וצ"ע שנוי לשונו שם. דלגבי כזית נקט בעיקר הדין דהוי בידי שמים, ולגבי חצאי זיתים נקט כלשון המשנה ומדין חיבורי אדם וצ"ע.

ואם נימא כפיהמ"ש דהוי רק לענין ב' חצאים, א"כ י"ל דודאי ידות בעלמא אין חסרון חיבורי אדם, ורק במתני' דע"י הידות משוינן חיבור טומאה, בזה תלוי בדין אין חיבורי אדם ודו"ק.

י]

בר"ש מתוספתא עצם שיש עליו ב' חצאי זיתים א' בידי אדם, ויעוי' בהגהות הגר"א. ובר"ש רב"א הוי כנוסח שלפנינו. ויל"ע לב' הגירסאות.

יא]

שם בתוספתא אתרוג שנפרץ ותחבו בכוש אין חיבורי אדם חיבור, ובר"ש לענין לצאת יד"ח, וברמב"ם טו"א פ"ו הי"ב הביאו, וכ' בחסד"ד דהרמב"ם מפרש המשנה לענין טומאת אוכלין יעוי"ש.

ויעוי' בבהגר"א או"ח תרמ"ח ס"ג שהביא התוספתא והר"ש, והוכיח מינה כהסוברים דניקב הוי רק פסול בחסר. שהרי נחלק לא גרע מניקבה, ולפי"ז מיושב דהרמב"ם פליג וס"ל דל"ה לענין לצאת יד"ח, דהרמב"ם ס"ל דניקב אי"צ חסר ודו"ק.

יב]

שם בתוספתא קולית המת שעשאה יד לסכין יעוי"ש. ובר"ש שהכניס הסכין לבית. והנה בכל יד, הרי מכניס היד וחשיב כמכניס הטומאה, וכאן הוי להיפך שהכניס גוף הכלי, ולא הכניס היד, והמטמא הוי היד ועי'.

פרק ג משנה ה

א]

מתני' "איזהו דם תבוסה" והנה דם תבוסה מבואר בגמ' ב"ק ק"א ב' ונדה ס"ב ב' דהויא מדרבנן יעוי"ש. [ומה דבספר"ז דרשינן לה מקרא דלנפש לרבות דם תבוסה, לכאו' הוי אסמכתא בעלמא] ולפי"ז צ"ע התוספתא הו"ד בר"ש כאן, מה בין דם מיתה לדם תבוסה, שדם מיתה נזיר מגלח וחייבים עליו על טומאת מקדש וקדשיו משא"כ דם תבוסה. וצ"ע דהיות והוי מדרבנן, מה הקו' מאי בינייהו.

ב]

מתני' איזהו דם תבוסה וכו' שמינית בחייו ושמינית במותו דברי ר"ע ר' ישמעאל אומר רביעית בחייו ורביעית במותו ניטל וכו' ר' אליעזר ב"ר יהודה אומר זה וזה כמים, ולא נתפרש במשנה מהו דם תבוסה לראב"י ובמה פליגי.

ובגמ' נדה ע"א א' מתוספתא דראב"י ס"ל דדם תבוסה היינו בהרוג שיצא ממנו דם בין בחייו או במותו, והוי ספק אולי כולו בחייו או כולו במותו או בחייו ובמותו. וחכמים פליגי עליה, וס"ל דכה"ג ל"ה דם תבוסה, אלא ברה"י ספיקו טמא וברה"ר טהור.

ג]

והנה בדין דהוי ברה"י טמא וברה"ר טהור, ס"ל לתוספי הרא"ש בדעת רש"י נדה שם דמדרבנן אסור ברה"ר דהוי בכלל דין דם תבוסה, אולם בתוספ' הרא"ש ביאר להיפך והיינו דהיות ויש ספק אולי כולו יצא מחיים, לכך ברה"ר לא גזרו אפילו מדרבנן. ויעוי' לשון הרמב"ם פ"ב טו"מ הי"ד דכה"ג אין משום דם תבוסה. וכ"כ במי נפתוח בכוונתו וצ"ב פלוגתתם.

ד]

ויל"ע במה פליגי הנך תנאי אם הוי איסור דאורייתא או מדרבנן בכה"ג שיתכן שהכל לאחר מיתה. ויעוי' בתוס' נדה י"ז ב' ד"ה ואין שתמהו דרק בספק מגע אמרינן ספק ברה"י טמא, ולא בספק במטמא יעוי"ש, ויעוי' בזה באבי עזרי חמשאה פי"א שגגות ה"ו שצידד דאה"נ ברה"י הוי רק ספק, ורק ס"ל דברה"ר טהור וצ"ע.

ה]

יעוי"ש בתוס' נדה י"ז ב' ובערול"נ שם תמה דבמתניתין הוי כל הנדון לאחר נגיעה, וצ"ע כוונתו. ויעוי' בזה באורך באבי עזרי פי"ט מאבוה"ט ה"א מהגראמ"ה ויעויש"ה מש"כ ג"כ מהמלבושי יו"ט.

ו]

הנה רוב הראשונים וכן באליהו רבה, פירשו דראב"י במתני' לא מפורש מהו דם תבוסה ורק ס"ל לחלוק על ר"ע ור"י, ופירשו דדעתו הויא כמפורש בתוספתא ובסוגיא בנדה בדעתו, אולם יעוי' בפיהמ"ש כאן, וכן האריך ג"כ במשנ"א דודאי אין דעתו במשנה כראב"י דתוספתא יעוי"ש.

ז]

מתניתין "המת שיצא ממנו שמינית בחייו ושמינית במותו דברי ר"ע" והיינו דעת חכמים בסוגיא בנדה דבעינן שודאי לא יצא רביעית במותו, דא"כ הוי מהתורה ויעוי' רש"י נדה ע"א א' ומבואר דכה"ג דודאי לנו שיצא רוב רביעית מחיים, לא גזרו, ולפי"ז כוונת שמינית מחיים היינו דבעינן דלא ודאי יש רוב מחיים.

ח]

יל"ע כה"ג דודאי חצי מחיים וחצי לאח"מ אם כה"ג גזרו. ולשון רש"י בנדה משמע דבעינן שלא ודאי רוב מחיים, ולא נתפרש בחצי חצי בודאי. ויעוי' במהר"י קורקוס פ"ב טו"מ הי"ג דנקט בכוונת הרמב"ם דגם בודאי חצי חצי ג"כ גזרו. ובאמת כן משמע רהיטת לשון ר"ע שמינית מחיים ושמינית לאח"מ.

ט]

יעוי' רש"י נדה ע"א ב' ד"ה שראשון וכו' "ההוא כי הוי לאח"מ רובא אזלינן בתריה מדרבנן ואי נמי מספקא לן גזור בה טומאה" ומשמע דהוו ב' הלכות נפרדות. א' בודאי רובא לאח"מ דהוי דין ליזיל בתר רובא מדרבנן. ב' כל דהוי ספק גזרו. ולפי"ז היכא דהוי ודאי, ואין רובא לאח"מ לא גזרו ודו"ק. [וכן משמע ברש"י ע"א א' דהוי הנך ב' דינים].

י]

במאירי נדה שם נקט דרך חדשה, והיינו דגם כה"ג שודאי לאח"מ יש רק מיעוט, מ"מ גזרו. והא דנקטה המשנה שמינית לאח"מ היינו דאי"צ רובו יעוי"ש. ויל"ע איך יפרש הסוגיא בנדה וצ"ע.

יא]

יעוי' באו"ש פט"ו ממאכא"ס ה"י שהביא ספק הפמ"ג אם מיעוט היתר נופל לרוב איסור, האם ההיתר מקבל דיני האיסור וכ' להוכיח מדינא דדם תבוסה דהגם שיש רוב דם לאח"מ, מ"מ הוי רק מדרבנן, וע"כ דלא מהני ליתן דינים על ההיתר יעוי"ש. [ובחזו"א טהרות א' י' הביא הראיה בשם הגרמ"ש מדוינסק].

והקשו על ההוכחה מתוס' זבחים ע"ט ב' ד"ה תנן דמבואר בדבריהם דמים שנפלו למי חטאת בטילים ונעשים מי חטאת. יעוי"ש בחזו"א וצ"ע. [ויעוי' אות י"ב] ויעוי' בשערי ישר ש"ג פט"ו דלא אמרינן ביטול ברוב להשלים שיעור יעוי"ש. ויעוי' בדברי יחזקאל בהשמטות לסי' א'.

יב]

במתני' ראב"י אומר זה וזה כמים, ויל"ע מהו לשון כמים, ויעוי' בפיהמ"ש דדם שיוצא מאדם חי הוי טהור והוא כמים, ודם שיוצא ממת הוי כמת עצמו ובתנאי שהיה רביעית, ולפי"ז אם הרביעית הויא רק בצירוף של דם מהחי שפיר נדון הכל כמים. וזהו שטוען ראב"י זה וזה כמים. ואזיל לשיטתו דבעינן ספק אולי כולו לאח"מ.

ולפ"ז יש לדחות הוכחת האו"ש דלעיל, והיינו משום דגם הדם שלאח"מ עדיין לא הוי עליה חשיבות דם, דאין בו רביעית ודו"ק.

יג]

ברש"י נדה ע"א ב' "כי הוי לאח"מ רובא אזלינן בתריה" ויש לפרש הכוונה דמדרבנן מהני הרוב ליתן דינים על המיעוט או שהוי דין דסגי ברוב יעוי"ש. ויהיה נפק"מ בחצי חצי.

יד]

מתני' "ר' ישמעאל אמר רביעית בחייו ורביעית במותו ניטל מזה ומזה יעוי"ש. ובפיהמ"ש שרביעית מאלו השני רביעיות המעורבות, ומשמע דעירבן לפני שנטל מהן רביעית. וכן הוא להדיא ברע"ב. [וכעי"ז פירש בזר זהב פ"ג ה"א לענין רביעיות משני מתים דמיירי שנתערבו ב' הרביעיות יעוי"ש]. וצ"ל דהצריכו שיהיה בכל התערובת ודאי טומאה ועי'.

ויעוי' בספר"ז שמפורש כן דבעינן שתחילה נתערבו יעוי"ש.

טו]

יעוי' לעיל פ"ב מ"ב מהו דם תבוסה ובר"ש שם וע'.

פרק ג משנה ו

א]

מתני' "כזית מן המת פתחו בטפח והמת פתחו בד"ט להציל הטומאה על הפתחים" ובר"ש דקאי על המשנה להלן פ"ז מ"ג דבית שכל הפתחים סתומים כל הפתחים טמאים, ואם נפתח א' מהם מציל על כל שאר הפתחים יעוי"ש.

ולהר"ש לכאו' מה שכל הפתחים טמאים היינו מדין סוף טומאה לצאת, וע"י שנפתח א' מהם מציל דתלינן שיוציא בפתח שנפתח.

וברמב"ם בפיהמ"ש משמע דהא דכל הפתחים טמאים, היינו דהוי קבר סתום יעוי"ש.

ב]

יעוי"ש בפ"ז מ"ג. ומבואר דהוו ב' דינים חלוקים. והיינו דכה"ג שנפתח א' מהם הוא טמא והם טהורים. ובחישב הוי דין הצלה. והיינו דנפתח בפועל לא הוי דין הצלה, אלא היות וא' נפתח תלינן שבו יוציא ופקע דין סוטל"צ מכל פתחים. ורק בחישב להוציא שעדיין כולם סתומים בעינן לדין הצלה דנדון כפתוח יעוי"ש. ולפי"ז מתני' דידן מיירי בחישב, ולכן הוי דין הצלה וק"ל.

ג]

בדין סוט"צ יעוי' לשון הר"ש כאן דהוי גזירה דרבנן, וכן הוא לשון רש"י ביצה י' א' ד"ה כולם טמאים, וכ"ה ברע"ב. אולם ברש"י ביצה ל"ח א' נקט דדין סוטל"צ הויא הללמ"ס. [דשם בסוגיא מבואר דשייך לדין ברירה דאורייתא ודו"ק]. ועמדו בסתירת דברי רש"י בשטמ"ק ביצה י' א' ובפנ"י שם, וכן בתרוה"ד סי' כ"ד יעוי"ש. [ויעוי' בתויו"ט פ"ז מ"ג בזה]. ויעוי' לשון רש"י עירובין ס"ח א' "מיד" ולכאו' נר' דהוי מטעם דחשיבא הטומאה עצמה שם ועי'.

ד]

להלכה אם סוטל"צ הוי דרבנן, יעוי' בש"ך יור"ד שע"ב ב' דהוי דרבנן. ובחכמ"א כלל קנ"ט דין ח' דהוי מה"ת, ושכן ס"ל למג"א ולבוש ומעדנ"מ.

ויעוי' במ"ב קכ"ו סקי"א מהחיי אדם שש"ץ כהן ויש סוטל"צ לא יפסיק דהוי דין דרבנן, וצ"ע סתירת דברי החיי"א. ויעוי' מ"ב קכ"ח סק"ו מהפמ"ג לגבי ברכת כהנים בסוטל"צ.

ה]

ובחסדי דוד כ' דכה"ג שיש פתח א' סתום הוי הללמ"ס דודאי דרך שם יוציאו המת, אבל כה"ג שיש פתחים הרבה, א"כ מהתורה לא טימאו דהרי כל פתח הוי ספק. ומדרבנן גזרו על כל הפתחים, וזהו יישוב הסתירה ברש"י ודו"ק.

ו]

ויעוי' בחידושי הגרע"א בחידושים ביצה ו' א' שהוקשה לו מדוע כולם סתומים כולם טמאים, והרי הוי ספק. ותחילה דימה שם לב' שבילין, וסיים עלה זולת אי נאמר דהוי כאילו סוף טומאה לצאת בכולם וכולם פתוחים וטמאים בודאי וכדמורה לשון הר"ש יעוי"ש וצ"ב.

ולמש"נ זהו גדר הגזירה דרבנן, הגם דבהללמ"ס הוי רק בפתח אחד ודו"ק.

ז]

ובדברי הגרע"א דהוי טומאה ודאית על כל הפתחים. ביאר מרן הגרא"מ שך זצ"ל והובא בשיעורי רבינו אבי עזרי ב"ב י"ב ב' אות ס"ג דזה שייך רק אם גדר סוטל"צ דחשיב הפתח כפתוח, וא"כ י"ל דחשבינן לכל הפתחים פתוחים, אבל אם הגדר דחזינן כאילו הטומאה כבר שם, א"כ זה שייך רק על פתח א' ולא על כל הפתחים ודו"ק.

ח]

ואולי י"ל דגדר סוטל"צ דהוי הללמ"ס היינו דחזינן כאילו הטומאה הויא כבר שם, אבל למש"נ מהחסדי דוד גזירה דרבנן בפתחים הרבה, א"כ י"ל דגדר הגזירה דחזינן כאילו הפתחים פתוחים ודו"ק.

[ויעוי' להלן שכ' סתירה בדברי הרא"ש, ולהנ"ל אולי יש ליישב הסתירה ודו"ק].

ט]

והנה בדין מתני' שיש חילוק בין מת לכזית, ולכאו' כל החילוק הוי רק בדין חישב, ויל"ע כה"ג שכל פתחים סתומים ולא חישב, האם יש חילוק בין אם בבית מת או כזית, ויעוי' רש"י עירובין ס"ח א' ד"ה כולם, ומפורש דגם אם הוו חלונות של טפח טמאים דלא מוכחא מילתא בהי מינייהו מפיק יעוי"ש. ולשון הרא"ש כאן מורה להדיא דרק אם יש דע"ד טמאים יעוי"ש. וצ"ב הנדון. ויעוי"ש בעירובין ברש"ש.

ויעוי' במשנ"א כאן שהאריך בנדון זה עיי"ש.

י]

לשיטת רש"י שגם חלון טפח טמא, וצ"ע הרי דין הצלה בחישב להוציא לא מהני רק בחישב להוציא בחלון דע"ד, ולכאו' הביאור דאם הוי פחות מדע"ד לא תלינן שיצא שם, וא"כ גם בכולם סתומים מדוע חיישינן שיצא בפחות מדע"ד. ויעוי' לשון רש"י ערובין שם דפחות מדע"ד לא חשיב להציל יעוי"ש, והיינו דלא משום דלא תלינן שיצא, אלא אין חשיבות להציל, ולפי"ז ניחא דס"ל דעכ"פ גם טפח טמא ודו"ק.

בדין סוטל"צ

א]

ובגדר דין סוטל"צ חקרו באחרונים אם גדרו דהיות ועומד לצאת חשיבא גוף הטומאה כאילו היא כבר שם או דהיות ועומד לצאת חשבינן לפתח הנעול כאילו הוי פתוח. והיינו דלצד א' הוי כאילו גוף הטומאה שם ולצד ב' הוי דין התפשטות הטומאה. [ויעוי' פנ"י סוכה י"ח א', וחזו"א ט"ו ב' דחשיב כפתוח].

ב]

והנה יעוי' בתרוה"ד סי' כ"ד [הו"ד בתוה"ר פ"ז מ"ג] שדן אם שערי החצירות ושערי העיר ג"כ טמאים משום דין סוטל"צ יעוי"ש דפליגי בזה רבוותא. [וברמ"א יו"ד שע"א ס"ד דהמקיל לא הפסיד במקום שלא נהגו להחמיר]. וכ' עלה בתשו' הגרע"א תנינא י"ח דתליא בחקירה הנ"ל, דאם הוי משום שהטומאה חשיבא שם, שפיר י"ל דגם בשערי החצר והעיר, אבל אם הוי מצד דחשיבי הפתחים פתוחים, א"כ הוי מצד התפשטות, ושפיר לזה בעינן שיהיה חדא אוהל יעוי"ש. ויש שביארו בכוונת הגרע"א אחרת יעויש"ה.

ג]

במהר"ם לכאו' מבואר דס"ל דחשיבא כאילו גוף הטומאה בפתח. דיעוי' להלן פ"ד מ"א שיסד דהא דכלים לא נעשים אוהלים לטהר, היינו רק על גוף הטומאה, אבל על התפשטות הטומאה גם כלים הוו אוהל לטהר יעוי"ש. ולהלן שם במשנה ג' כ' דכלים לא הוו אוהל לטהר על טומאה שהויא ע"י דין סוטל"צ, הרי מבואר דסוטל"צ לא הויא טומאת התפשטות, אלא חשיבא טומאה עצמה בפתח ודו"ק.

ד]

בפי' הרא"ש להלן פ"ד מ"ג נקט דדין סוטל"צ היינו דחזינן לטומאה כאילו היא שם אע"פ שהפתח נעול יעוי"ש. ומשמע דאינו משום דחזינן כאילו פתוח. ויעוי' ג"כ בהלכות טומאה להרא"ש ס"ט. דדן בהיו ב' חדרים ובכל חדר חצי זית ושניהם פתוחים לבית אם מותר להכנס לבית, ושם בתו"ד כ' דכל סוטל"צ היינו דחזינן להטומאה כאילו כבר יצאה יעוי"ש. [וכן ביאר כוונתו באבי עזרי פט"ו מטו"מ].

והקשו סתירה מדבריו במתני' דידן דנקט דטמא היות וחזינן לכולהו כאילו הם פתוחים. [והיינו אם כוונתו משום סוטל"צ, שאינו מפורש להדיא בדבריו ודו"ק]. ולכאו' הוי סתירה בדברי הרא"ש.

ויעוי' באורך בפתח האוהל סי' א' אות א' בזה.

ה]

לשון השו"ע יור"ד שע"א ד' כאילו כבר יצאה יעוי"ש.

ו]

יעוי"ש בשו"ע שהגר"א והדגול מרבבה הוכיחו מלהלן פי"א מ"א דנסדק לא טמא, דחזינן דדין סוטל"צ לא שייך בשער החצר ושערי העיר, ויל"ע להשיטות דמטמאין, איך יפרשו למשנה שם.

ז]

יעוי' בשטמ"ק ביצה י' א' ד"ה ולכולהו שלדין סוטל"צ מהני רק על פתח הבית שהמת בתוכו, ומשום דתרתי בעינן סוטל"צ ופתח הבית יעוי"ש. ומלבד שצ"ב צירוף הנך ב' מילי. עוד מבואר מדנקט דהוי ב' מילי. משמע שמצד סוטל"צ לחודא שייך גם פתח שאינו של המת. [ויל"ע אם הכוונה שערי העיר, או פתח נוסף תחת אותו האהלה ועי']. ודו"ק.

ח]

יעוי' בט"ז יור"ד שם שביאר מדוע דוקא פתח שהמת בתוכו נטמא, והיינו דהוי דוקא בפתח שכשיצא המת האוהל נטהר יעוי"ש. ולכאו' מבואר דהוי גדר דחזינן כאילו המת כבר שם, ואפ"ה לא אמרינן כן. רק כלפי פתח שהמת שם עכשו ודו"ק.

ט]

יעוי' בלקט יושר ח"ב [הו"ד בתוה"ר להלן פ"ז מ"ג אות ל"ח]. שדן במת בחדר סתום אם מותר לכהן להכנס לשאר הבית, והביא דהפתח טמא מדין סוטל"צ ומשמע דדן האם היות והפתח טמא, וממילא כל הבית טמא יעויש"ה. [ובהג"ה שם]. ולכאו' אם סוטל"צ היינו דנדון כפתח פתוח א"כ פשיטא דכל הבית טמא וצ"ב.

י]

יעוי' היטב בפר"ח ביצה י' א' שביאר להמשנה שם דפתח הוי חלק מהאוהל, אלא שהדלת הנעולה הויא חציצה בפני הטומאה, והיות ופתח הוי עשוי לצאת ולבא, א"כ חשיב כפתוח ואינו סתימה יעוי"ש. ויל"ע אם כוונתו שזהו גדר דין סוטל"צ, או שכלל לא מפרש לה מטעם סוטל"צ וצ"ע.

פרק ג משנה ו

א]

יעוי' ב"ח יור"ד שע"א ד"ה החצר דמשמע מלשונו דהא דפתח פתוח מציל על שאר פתחים היינו כה"ג דהוו שאר פתחים נעולים אבל אם הוי סגורים ולא נעולים לא מציל הפתוח יעוי"ש. [ויעוי"ש בהערות בנדמ"ח].

וכ"כ להדיא בחי' חת"ס ביצה י' א' בביאור דעת רש"י.

וכ"כ במרכה"מ פכ"ה טו"מ ה"ד, הו"ד במי"ט פ"ו מ"ז חרד"ן אות ה'.

ב]

תוספתא, חישב בקטן הציל לגדול, ויל"ע מדוע טומאה שבקטן לא מתפשטת לגדול. ויעוי' חזו"א י"ז י"א בזה.

ג]

מתני' "כזית מן המת פתחו בטפח והמת פתחו בד' יעוי"ש. ובר"ש ביאר דללא שפתח כולם טמאים. וע"י שפתח מציל. וביאר הר"ש ב' דרכים איך מטמא את הפתחים. ויל"ע מה הוצרך לפרש באיזה גוונא יש טומאה בפתח, סגי שיפרש דכל פתחים טמאים משום סוטל"צ.

ד]

עוד שם בר"ש, נקט ב' גווני דמטמא הפתחים, א. שמאהיל על גביהן וטמא, ולכאו' מיירי שאין בפתח משקוף, דאל"כ מה בעינן מאהיל תיפו"ל שנמצא באוהל, ב. שיש כלים בחלל הפתח תחת המשקוף יעו"ש ולכאו' לדרך א' הוי הביאור דחשבינן לגוף הטומאה במקום הפתח ושייך להאהיל עליה, [דלכאו' ליכא מאהיל על התפשטות הטומאה, אלא על עצם הטומאה] ולדרך ב' הוי משום התפשטות הטומאה. וצ"ע אם נקט ב' דרכים חלוקים ביסוד דין סוטל"צ וצ"ע.

ה]

יעו"ש בדיוק לשונו, ורק בדרך ב' נקט דהוי גזירה במקום שהוא סוטל"צ וצ"ע.

ו]

ברא"ש גם הביא ב' הדרכים. אלא דלענין מאהיל הוסיף דמיירי שנתן ידו למעלה מן המשקוף [וכ"ה להלן פ"ז מ"ג] וצ"ע דלכאו' המשקוף כה"ג חוצץ, ומדוע נטמא וצ"ע. ויעוי' תשובות הרשב"ש הו"ד בתוה"ר להלן פ"ז מ"ג אות ל"ה ומשמע דהוי על גבי המשקוף ועי'.

ז]

בדין המת בבית ולו פתחים הרבה כולם טמאים. יל"ע מהו במת שלם בבית ויש פתחים פחותים מדע"ד אם טמאים. ויעוי' לשון הרא"ש כאן ומבואר בדבריו דרק בנמצא זית בבית טמאים פתחים של טפח, אבל יותר מכזית טמאים רק פתחים ולא חלונות יעו"ש. אולם יעו' רש"י עירובין ל' א' ד"ה פתחו כמלואו דנקט דבליכא פתח כמילואו, שאין הצלה הוו כל פתחים של אגרוף טמאים ומבואר דהגם שהוי מת יותר מכזית [דמיירי בעוג] מ"מ טמאים גם פתחים פחות מד' ודלא כהרא"ש, ויל"ע פלוגתתם [ויעוי' ג"כ רש"י עירובין ס"ח א' כשיטתו].

ח]

עוד צ"ע דבמתני' מבואר שהחילוק בין מת לכזית היינו לגבי איזה פתח שוי הצלה, ולכאו' מה בעינן לנפק"מ דהצלה, תיפו"ל שיש נפק"מ בעיקר דין כל הפתחים טמאים, אם פתח טפח טמא או רק פתח דע"ד, ולשי' הרא"ש ניחא, ולרש"י צ"ע. ויעוי' רש"ש במתני', וכן בעירובין ל' א' וס"ח א'.

ט]

בעיקר דברי רש"י שם צ"ע מדוע לא נקט פתח טפח, אלא פתח במלא אגרוף, דהיינו שנעשה מאיליו דזהו שיעורו וצ"ע.

י]

לכאו' שיטת הרא"ש תמוהה, דמהסוגיא בעירובין ל' א' בדידה מרווח, מבואר דמיירי שפתח ד' מציל על פתחים קטנים מד', ומבואר שגם פתחים פחותים מד' טמאים וצ"ע.

יא]

נפתח א' מהם הוא טמא וכולן טהורים. וברש"י עירובין ס"ח א' ודאי בההוא מפיק ליה, ובפשוטו סתום היינו נעול. ויל"ע וכי היות ופתח א' נעול והשני פתוח, זהו סברא שיוציאו המת דרך פתח שכרגע אינו נעול וצ"ע.

יב]

מבואר בסוגיא עירובין ל' דהגם שיש סברא של בההוא רווח, מ"מ בעינן פתח של ד', והיינו דסברת בההוא רווח לחודא לא מועילה להציל, אלא בעינן עוד שיהיה חשיבות פתח. ולפי"ז מבואר עוד דלעוג ג"כ יש חשיבות פתח ד', אלא דכל שהוו כל הפתחים שוין, א"כ היות ועדיין צריך לרווח, לא סגי לאשווי הצלה, דפתח פתוח שאינו ראוי לצאת בו, ובעינן להוסיף בגודלו לא מהני לברורי שיוציא בו, ופשוט.

יג]

יעו' רש"ש עירובין ס"ח א' שתמה עפרש"י דחלונות טפח טמאים מהתוספתא הו"ד בר"ש פ"ז מ"ג. ותמה עוד סתירת רש"י מדבריו נדה כ"ח א' דמבואר שפתחים קטנים טהורים.

יד]

יעו' בר"ש פ"ז מ"ג בביאור התוספתא דחלונות מגופות טהורות נפתחו כולן טמאות ולא הצילו על הפתחים, דהיינו בנפתחו סתם, אבל חישב אם יש בחלונות דע"ד הצילו. ומבואר דבלי חישב אפילו שיש דע"ד לא הצילו, היות ואין דרך להוציא מן החלונות יעוי"ש.

טו]

יעו' ריטב"א עירובין ל' א'. ומבואר בדבריו דסברת פתח פחות מד' אינו משום שלא עתיד לצאת ממנו אלא דלא חשיב פתח, יעוי"ש. [וזהו דסד"א דכלפי עוג חשיבות פתח נמדדת לפי גודלו] ולפ"ז ביאר שם לחלק דרק אם כולם קטנים וא' דע"ד א"כ כולם טהורים חוץ מדע"ד [אפילו אינו פתוח, וגם ללא מחשבה] דכלפי הפתח דע"ד אינם חשובים פתח, אבל כה"ג שיש רק קטנים או רק גדולים כולם טמאים, והיינו דעכ"פ שם פתח עלייהו ודו"ק.

טז]

עפי"ד הריטב"א הנ"ל, אפשר לישב סתירת רש"י שהקשה הרש"ש, והיינו דכה"ג שיש רק פחותים מד' כולם טמאים אבל כה"ג שיש גם גדולים וגם קטנים, א"כ הקטנים כלפי הגדולים לא חשיבי פתח ועי'.

יז]

יעוי"ש בריטב"א בביאור דברי אביי, ומבואר דשיעור ד' כן הוי היות ואין המת מטמא אלא הפתח שראוי לצאת בו. ויל"ע להתאים עם דבריו לעיל. ועוד הרי ס"ל שכל הפתחים פחות מד' טמאים, והרי אין ראוי לצאת בו, ועי'.

יח]

יעוי"ש בריטב"א בשם הראב"ד דהגם שגדול מציל על הפתחים, היינו בסתמא [היינו גם שכולם סתומים] אבל אם חישב להוציא בקטן הוא לבדו טמא דודאי בההוא דחשיב רווח יעוי"ש. וברבינו פרץ שם פליג עלה להדיא. וכן משמע ברש"י. ומבואר להראב"ד דשייך סברת בההוא רווח גם באינו עוג ולענין אם חישב ודו"ק. ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם.

יט]

להמבואר עד כאן נמצינו ששייך ג' דיני הצלה א'. שחישב להוציא בפתח שמציל על השאר. [ובזה מהני גם חלונות דע"ד כמבואר בר"ש פ"ז]. ב' אם נפתח אחד מהם. [ולהר"ש הנ"ל היינו דוקא בפתח ולא בנפתח חלון] ג' בכולם סגורים ולא חישב, שיש הצלה של גדולים על קטנים.

כ]

בפשוטו, למסקנת הסוגיא עירובין ל' א' לא פליגי רשב"א ורבנן. ויעוי' מאירי שם דפליגי ודו"ק. ויעוי' ג"כ בזר זהב פ"ה ה"א דג"כ מבואר דהויא פלוגתא יעוי"ש.

כא]

בדין "מילואו" בפשוטו להו"א שוי פתח, ולמסקנא רק הוי תנאי שיוכל להוציא המת, ויעוי' בתוספתא פ"ה ה"א דאוהל שהוא פחות מד"ט פתחו במילואו וחזינן דמילואו שוי פתח ודו"ק.

כב]

בדין פתח דע"ד שמציל על כל הפתחים. יעוי' רש"י ביצה שביאר דחזינן כפתוח יעוי"ש, וצ"ע מה בעינן לטעם דכפתוח דמי, והרי לדין סוטל"צ בעינן כפתוח, ולא להצלה.

ויל"ע דמדנקט כמי שפתוח משמע שפתוח עדיף ממחשבה, ובר"ש פ"ז מ"ג מבואר להפך שמחשבה עדיפה מפתוח וצ"ע. ולק"מ דכה"ג שאין דרך להוציא בחלונות, א"כ חשיב כלפי סוטל"צ כאילו הוי סגור ודו"ק.

פרק ג משנה ו – תוספתא פרק ח ה"ד

א]

המת בבית ולו פתחים הרבה כולן נעולין כולם טמאים וכו' היו בו חלונות הרבה וכולן מגופות כולן טהורות נפתחו כולן טמאות ולא הציל על הפתחים. ומפרש לה הר"ש דחלונות נעולות טהורות היות ואין דרך להוציא, אבל אם נפתחו, ודאי אותם חלונות פתוחים טמאים, אבל לא מהני להציל על הפתחים. וזהו בסתם אבל אם חישב מציל כמפורש במשנה, והיינו דמשוה בין התוספתא למשנה יעו"ש.

ב]

ובדעת הרמב"ם יעוי' פ"ז טו"מ ה"ב בכס"מ בשם המהרי"ק כדברי הר"ש לחלק בין חלונות שנפתחו או שחישב יעוי"ש. אולם הכס"מ ביאר להרמב"ם דמיירי בחלונות קטנים מדע"ד, ולכן רק פתוחות טמאים, אבל כל שנעולות היות והוי פחות מדע"ד לכן אין עלייהו דין המשנה דכולן נעולים כולם טמאים. וכן אין עלייהו הדין שנפתח מציל על כל הפתחים יעוי"ש.

ג]

ומבואר בדברי הכס"מ, דלדין סוטל"צ בעינן פתח דע"ד, ויעוי' רש"י עירובין ס"ח דגם פתחים טפח טמאים יעוי"ש. ובחזו"א י"ז סעי' ד' סוד"ה רש"י נקט דבית שהפתחים סתומים גם אם יש פתח כל דהו טמא, ואפילו פחות מטפח יעוי"ש, ויעוי' רש"י חולין קכ"ה ב' דג"כ משמע מדבריו דסגי אפילו בפחות מטפח יעוי"ש. [ואולי חלוק בית מכלי ועי'].

ד]

יעוי' ברא"ש הלכות קטנות הל' טומאה סי' ט' שהביא התוספתא דלהלן באכסדרה וכ' עלה דאם נפתח דלת לצד אחר או חלון שיש דע"ד, והדלת של חצר נעול אין הטומאה יוצאת לאכסדרה יעוי"ש, ומבואר דס"ל דגם נפתח מאיליו מציל על שאר פתחים וכהכס"מ ודו"ק. והביאו בשו"ע יור"ד שע"א ד', ויעוי' חזו"א י"ז י"א. ויעוי' רש"ש עירובין ס"ח א'.

ה]

שם "פתח קטן בתוך פתח גדול המאהיל ע"ג שניהם טמא". והנה נקטה תוספתא דמיירי לענין מאהיל והוכיח מיניה הר"ש בפ"ג מ"ו דמיירי לענין מאהיל יעוי"ש. וצ"ע מדוע לא מיירי לענין כלים דהוו בפתח.

ו]

יעוי"ש בר"ש שביאר דהוו פתח בתוך פתח, ויעוי' ברמב"ם פ"ז ה"ב וראב"ד שם, ובכס"מ ביאר הראב"ד כפשוטו דהוי זה בצד זה. וכ' עלה דהוי דוחק. ויעוי"ש שכ' שבתוך הפתח הגדול בנה פתח קטן יעוי"ש. ויל"ע מה עדיף מדברי הראב"ד.

שם נקט שעשאו קטן ע"י שסתמו למעלה ולמטה. ולכאו' עי"ז נעשה חלון וצ"ע.

ז]

שם בכס"מ בחידוש של קטן וגדול, דברישא דלא טמא שקטן בטל לגדול והמאהיל עליו לא יטמא יעוי"ש. וצ"ע הרי בטל לגדול, והמאהיל על גדול נטמא וצ"ע. ולשיטת הר"ש יל"ע איך משכח"ל מאהיל על גדול שאינו מאהיל על קטן. [וע"כ לא שייך שהרי הרמב"ם השמיט הציל גדול על קטן וע"כ משום דלא שייך ועי'] ויעוי' טו"ד בזה.

ח]

בדין פתחים מתאימים יעוי' בכס"מ שיש מזוזה באמצע, ויל"ע אם כו"ע מודו, או ששייך דין ב' פתחים שנקבע ע"י הדלתות וצ"ע.

ט]

שם בתוספתא היה לו פתח אחד בצפון ואחד בדרום וחישב להוציא בצפונו ואח"כ באו אחיו או קרוביו וכו' טיהר דרומי את הצפוני. ולכאו' מבואר שגם לקרובים במקום בנים יש דין וכח להחליט היכן הוא פתח המת ויעוי' טו"ד בזה.

י]

יעוי' היטב במהר"י קורקוס. ונקט דע"י מחשבת דרומי בטלה מחשבת צפוני למפרע [והיינו לדרך דלא תליא בברירה] ומשום דמחשבה מוציאה מיד מחשבה מהניא למפרע, ויעוי"ש דמ"מ נקט שכלים ואדם שהיו שם טהורים, וצ"ע אם למפרע הוי כלא חשב, א"כ שיהיה כמו קודם מחשבה שכל פתחים טמאים. ומבואר שלא מהני לעקור לגמרי וצ"ב.

ושם נקט ג"כ דדרומי טמא רק משעת מחשבה, והיינו לשיטתו שמחשבה ראשונה הועילה לענין שליכא דינא דכל הפתחים טמאים וצ"ב.

יא]

שם ובלבד שלא יערים ויל"ע האם ההערמה בראשון או בשני. ובזר זהב ביאר שטמאים היות ומחשבת ראשון כאילו לא חשב ומבואר שמפרש לפי שהערים בראשון. ויעוי' מהרי"ק שביאר לב' האפשרויות.

והנה במהרי"ק שם מבואר חידושים גדולים דגם בהערים, מ"מ יש דין מחשבה על מחשבתו, ולכן עד שחישב על הדרומי הצפוני טמא שהרי חישב עליו, ולא הוי טמא כאילו לא חישב יעויש"ה בכל דבריו הנפלאים. ויעוי' חזו"א בזה.

יב]

שם בתוספתא בתים הפתוחים לאכסדרה ומת בא' מהם יעוי"ש, והנצי"ב בהעמק שאלה פ' אמור שאילתה ק"ג [עמ' רי"ט] כ' לחדש דחלוק דין סוטל"צ מטומאה שיוצאת בפתח טע"ט שפתוח, דהיכא שפתוח א"כ יוצא מבית לבית וכן הלאה, אבל כה"ג דהוי סוטל"צ הוי רק למקום זיזין או אכסדרה שמת יצא שם, ולא לבתים שסמוכים לאכסדרה, והוכיח כן מלשון הרא"ש בהלכות טומאה דבנעולים נקט שטומאה יוצאת לאכסדרה, וכה"ג שהפתחים פתוחים הוסיף שיוצאת מהבית לאכסדרה ונכנס מתחתם לבית יעוי"ש.

יג]

ויעוי"ש בנצי"ב שדעת הרמב"ם פ"ז טו"מ ה"ג דגם הבתים טמאים. ויעוי"ש בכס"מ והיינו דתלוי בגי' התוספתא. ולגי' דהבתים טמאים ביאר הכס"מ דחזינן כאילו המת באכסדרה, ולכן הבתים שפתוחים לאכסדרה טמאים עיי"ש. ונקט הנצי"ב דזהו השגת הראב"ד שם והר"ש פ"ז מ"ג. והיינו דס"ל כהרא"ש הנ"ל.

יד]

מש"כ הנצי"ב דהראב"ד פליג, וס"ל דלא נכנסת טומאה לבתים, יל"ע בלשון הראב"ד דנקט שכל הבתים הפתחים נעולים, ולכאו' סגי שדלת שהמת בו נעולה והיות ואין טומאה יוצאת דרך אכסדרה, וקצת משמע דכה"ג שיוצאת לאכסדרה הוו בתים טהורים בגלל דהוו מוגפים וכהרא"ש. ויעוי' דרישה אות י"ג שעמד בדיוק כעי"ז בלשון הטור יעוי"ש.

טו]

יעוי' בדרישה אות ו' שיצא לחדש חידוש גדול, דכה"ג שיש לאחד מן הבתים פתח שפתוח לאכסדרה, תלינן שגם שאר הבתים יפתחו, ולכן כדי שלא יהיה דין סוטל"צ לאכסדרה בעינן שכל הבתים פתחיהם נעולים יעוי"ש. והוא חידוש גדול וצ"ב. ויעוי' מנחת שלמה ח"א ע"ב ב' שדן בדבריו.

טז]

בעיקר חידוש הנצי"ב הנ"ל. יעוי' בר' ירוחם נתיב כ"ה ח"ד שהביא כל לשון הרא"ש ואפ"ה כ' שם לדין ב' חדרים פנימיים הפתוחים לבית ובכל א' חצי זית, והדלתות פתוחות, דאסור לכהן להכנס לחדר, דסוטל"צ לבית ונחשב כאילו יש טומאה בבית וחוזר ומטמאת לחדרים, וחזינן דטומאה שנעשית ע"י סוטל"צ מ"מ מתפשטת לחדרים.

ואולי יש ב' עניני סוטל"צ, ושאני אם הוי פתח נעול, וסוטל"צ מועיל להוציא, ולזה רק יוצא למקום שסופו להיות, אבל בציור של ריו"ח בעינן לדין סוטל"צ לאשוויי חפצא של טומאה, ושוב מתפשטת בכל החדרים ועי'. ועוי"ל דשאני חדרים שהטומאה שם ודו"ק.

יז]

יעוי' בזר זהב, ומבואר דהבתים האחרים שסמוכים לאכסדרה נעולים, ולכן טהורים דאין סוטל"צ דרך שם. ומבואר שאם היו הפתחים פתוחים היתה טומאה של סוטל"צ נכנסת אליהם ודו"ק.

ויעוי"ש שפי' לעיקר דברי התוספתא, דחלוק אם יש אויר בין הבית לבית שער או אין אויר ואמרינן סוטל"צ.

יח]

ויעוי' ברמב"ם וכס"מ. ומבואר דגם אם אין דרך להוציא דרך אכסדרה, היינו רק לענין שהבתים לא יטמאו אבל אכסדרה עצמה טמאה מדין טפילה לבית יעויש"ה.

יט]

יעוי' בר"ש שדייק דכוונת הבתים טהורים היינו פתחי הבתים יעוי"ש. וצ"ע כוונתו ואולי מיירי בפתחים נעולים, ולענין הבית עצמו פשיטא שלא נטמא, ורק הוי נדון לגבי חלל הפתח שמחובר לאכסדרה, וגם עלה קמ"ל דטהור ואין דין האכסדרה עליה ודו"ק.

פרק ג משנה ו – סוטל"צ דרך שער העיר

א]

ביסוד דין סוטל"צ. יעוי' באשכול הל' טומאת כהנים [הו"ד בתוה"ר פי"א מ"א אות א'] דהיות ובשעה שיוציאו המת יחשב הפתח אוהל אחד עם הבית, לכן כבר מעכשיו הוי על הפתח דין טומאה יעוי"ש. [ולא נקט שמעכשיו הוי מכלל האוהל יעויש"ה]. ולפי"ז הוכיח שם דאם הטומאה עומדת באויר או הפתח אין לו משקוף דלא שייך כלל דינא דסוטל"צ, שהרי בשעה שיוציאו המת לא יהיה חדא אוהל ודו"ק. ויעוי' מאירי ביצה י' א' דמשמע ג"כ שזהו גדר הדין דסוטל"צ ודו"ק.

ב]

יעוי' בתרוה"ד פסקים כ"ד שדן כה"ג שיש מת בבית, אם פתח העיר ושער ביה"ק ג"כ טמאים היות וסוטל"צ דרך שם יעוי"ש. ובפשוטו הנדון הוי בגדר סוטל"צ, דאם היינו דחזינן לפתח הנעול כפתוח, וממילא הטומאה מתפשטת והיינו ע"י האוהל, א"כ ודאי בעינן שלא יהיה הפסק אויר, אבל אם גדר הטומאה דחזינן להטומאה כאילו היא שם במקום שיוצאת, א"כ גם שער העיר טמא יעוי"ש.

ג]

יעוי"ש בתרוה"ד דנקט דהוי הלכה, ולא להוסיף עלה, והיינו רק על פתח שמוציאין אותו תחילה מתוך האוהל יעוי"ש. ולפי"ז לכאו' רק פתח שסמוך לחדר המת, ולא פתח שני. אולם להלן שם הוסיף פתח שמוציאין מתוך האוהל לאויר, ומשמע דאם עדיין לא יוצא לאויר כל הפתחים טמאים וצ"ע.

ד]

יעוי"ש בתרוה"ד שהביא להוכיח דשער העיר לא נטמא מהא דתוספתא דפתח קטן ופתח גדול, ופי' לה כהר"ש דהוי קטן בתוך גדול, וחזינן שאע"פ שיוצא בגדול מ"מ אינו נטמא יעוי"ש. וצ"ב מה ההוכחה. [ויל"ע אם יש לכל פתח אוהל בפנ"ע, א"כ לכאו' הוו פתחים נפרדים. ואם אין במשקוף טפח, אולי שייך לחלק בין מקום קטן לגדול].

ה]

יעוי"ש בתרוה"ד שהוסיף דיסוד דין סוטל"צ היות ובאותו יציאה נטהר האוהל יעוי"ש.

ויעוי' בשו"ת רדב"ז ח"ד תע"ז דנקט ג"כ דרק הפתח הראשון שעתיד לצאת טמא לפי שדומה קצת לאוהל המת יעוי"ש.

ולענין ההוכחה מתוספתא, מבואר בלשון הרדב"ז דעובר בקטן הוי עובר תחת שער הגדול יעוי"ש. ומשמע דהוי ממש תחת הדלת, ולא מחמת משקוף שאחרי הדלת יעוי"ש.

ו]

יעוי' בגר"א בזר זהב פ"ח ה"ד שביאר לכל דברי התוספתא לענין זיזין מאכסדרה דהוי לענין נדון שער העיר, דאם יש הפסק אויר אין דין סוטל"צ יעוי"ש.

ז]

יעוי' בטור יור"ד שע"א בארובה שבין בית לעליה ואין בה פו"ט וטומאה מתחת לארובה בבית, הבית טהור והעליה טמאה, והקשה בדרישה סק"ב נימא הבית טמא משום סוטל"צ. ותי' שם דלא אמרינן סוטל"צ אלא במקום שיש שם טומאה אלא שאינו ביחד כגון ב' חדרים משא"כ כאן בארובה כלל אין הטומאה בבית. ולכאו' כוונתו דסוטל"צ הוי כד הוו הטומאה והנטמא באותו אהל, אלא שיש חציצה. אבל אם הוו בב' אוהלים לא שייך דין סוטל"צ יעוי"ש, ולפי"ז לא רק שער העיר ממועט, אלא כל דלא שייך לדונו כאותו אוהל. ויעוי' ג"כ בדרישה שהק' על שער התחתון, ותי' עפי"ד התרוה"ד, ומבואר דס"ל דנדון התרוה"ד ל"ה רק מחמת אויר, אלא בעינן שיהיה באותו אוהל וכש"נ, ויעוי"ש בהגהות והערות.

ח]

והנה מהתרוה"ד שהוכיח מפתח קטן וגדול, ע"כ מבואר דאין הנדון רק על אויר מפסיק אלא בעינן שיהיה פתח שהטומאה תצא והבית יטהר. ויעוי' ג"כ בשטמ"ק ביצה י' א' שכ' דבעינן תרתי שיהיה פתחו של בית שהמת שם ושסופו לצאת בו יעוי"ש.

ט]

יעוי"ש בתרוה"ד דאפילו להשיטות שאסרו שער העיר, מ"מ בית צידוק הדין לא נאסר דאינו דרך יציאה אלא דרך כניסה יעוי"ש. ובתשו' חכם צבי סי' ק"ג שהביא שיש מפרשים דהיינו רק כה"ג שיש לבית צידוק הדין פתח א', אבל אם יש ב' פתחים א' טמא וא' טהור, ויעויש"ה שהאריך לדון בזה. דודאי שניהם טהורים.

י]

יעוי' חזו"א י"ז ט' שעפ"י סברא הנ"ל דאין סוטל"צ אלא כשהטומאה יוצאת ולא כשנכנסת, ולפי"ז כ' דב' בתים סמוכים זל"ז, ויש לפנימי ב' דלתות. אפילו אם יחשוב להוציא דרך חיצון, היות ויכול להוציא שלא דרך חיצון, לא מהניא מחשבתו לטמא, דהוי דרך כניסה יעוי"ש. והוסיף שם דאפילו בבית א' שיש לו ב' דלתות ולא' יש זיז ולשני לא, ג"כ לא מטמאינן יעוי"ש וצ"ע.

יא]

בעיקר השיטה שיש סוטל"צ בשער העיר תמהו המפרשים [חכם צבי הנ"ל, הגר"א יור"ד שע"א ודגומ"ר שם, וגרע"א תנינא י"ח]. מהמשנה פי"א מ"א בית שנסדק טומאה בפנים בית שבחוץ טהור, וחזינן דהגם שסוטל"צ, מ"מ היות ונסדק לא שייך לטמויי וצ"ע.

ואולי לסברא דבית צידוק הדין שדרך כניסה טהור, א"כ ע"י שיש סדק חשיב שנכנס לאוהל שני, והוי דרך כניסה ועי'.

יב]

להשיטות דמחמירים גם בשער העיר, ויל"ע האם היינו כה"ג שהמת תחת אוהל, או גם כה"ג דהוי באויר, מ"מ מטמאים השער היות ועתיד לצאת שם. ויעוי' בט"ז יור"ד שם דהיינו דוקא במת בבית, אולם בתפאל"מ שם כ' דגם אם הוי באויר איכא האי דינא יעוי"ש וצ"ב.

יג]

בדין טומאת הפתחים, יל"ע אם צריך שיהיה טפח בפתח. ויש לדון הן בפתחים של בתים. והן למחמירין דס"ל שגם שער העיר טמא אם בעינן עכ"פ שיהיה טפח בשער וצ"ע.

פרק ג משנה ו – בתוספתא דאכסדרה – בשי' הגר"א

א]

יעוי' בתוספתא פ"ח ה"ד בתים הפתוחין לאכסדרה ומת בא' מהם אם דרכו של מת לצאת בחצר, בית שער והבתים טהורין, אם לאו בית שער טמא והבתים טהורים יעוי"ש. ונאמרו בביאורה כמה דרכים יעוי' אי"ה להלן.

ב]

ויל"ע דעד כאן מצינו נפתח א' מהפתחים או חישב להוציא, ובתוספתא נקטה אם דרכו של מת, ויל"ע אם הוי דבר שלישי וצ"ע.

ג]

שיטת הזר זהב דלא מיירי שיש לבית ב' פתחים אלא פתח א' לאכסדרה, ובסוף האכסדרה יש בית שער, אלא שיש שרגילות קודם שמגיע לבית שער להוציאו לחצר, ויש שמוציאין דרך האכסדרה, ובפשוטו כוונת התוספתא ללמדינו דדין סוטל"צ ליכא בשער העיר, ולכן אם יוציא דרך החצר אין בית שער טמא. ולפי"ז תמוה מדוע נקטו בגוונא של אכסדרה, ולא נקטו כפשוטו בבית שער.

ד]

ובפשוטו צ"ל דהוי תוספת חידוש, והיינו דהגם שבפועל יש אוהל ממקום הטומאה עד לבית שער, מ"מ אם אין דרכו לצאת אלא דרך חצר, ג"כ כה"ג אין דין סוטל"צ. וצ"ב גדר הדבר.

[קצת יל"ע דנקט לשון "ולו פתחים הרבה" ולכאו' הוי דין סוטל"צ דפתח א'].

ה]

יעוי"ש בתוספתא דכייל ג"כ לדין הבתים בהדי דין בית שער. ומפרש הז"ז דאפילו כה"ג שיוציא רק דרך אכסדרה ולא דרך חצר, ג"כ הגם שבית שער טמא, מ"מ הבתים טהורין ומשום דהוו נעולים, ואין דרך המת להכנס לשם יעוי"ש. וצ"ע מהו דסד"א שכן יהיו טמאים. והרי כל טומאת האכסדרה הויא מטעם סוטל"צ, והיות ואין דרכו לצאת מהבתים, א"כ מהיכי תיתי לטמאותם וצ"ב.

עוד צ"ע מהו דכייל לדין הבתים בהדי דין שער, דלכאו' הוי ב' דינים דכלל לא שייכי זל"ז, דין בית שער היות והוי דרך אויר, ועוד מהו דין הבתים שסמוכים לאכסדרה וצ"ע. [ומשמע דדין בית שער הוי כפתח כללי של כל הבתים. וכה"ג שאין עוד בתים, ורק בית ואכסדרה, כה"ג בכל גווני הבית שער טמא וצ"ע].

ו]

לכאו' משמע בז"ז דאם פתחי הבתים פתוחים, כן הוו טמאים הבתים, והגם דאין דרך טומאה ליכנס, ולכאו' הוי דלא כהנצי"ב ועי'.

ז]

יל"ע לביאור הז"ז. כה"ג שהטומאה לא בבתים, אלא באכסדרה מהו דין הבית שער כה"ג שדעתו להוציא דרך החצר. וכן מהו דין הבתים הסמוכים לאכסדרה.

ח]

למש"נ דהוי דין נוסף על חידוש דשער העיר, אולי י"ל דחלוק בזה בין נפתח או חישב, לבין דרכו של מת ועי'.

ט]

יעוי' באשכול הל' טומאת כהנים [הו"ד בתוה"ר פי"א מ"א] ומבואר דפירש לתוספתא דאכסדרה כדרך הגר"א יעויש"ה.

בשי' הר"ש

א]

לשיטת הר"ש מיירי שיש לבית ב' פתחים, א' לאכסדרה והיינו חצר, וא' לבית שער, וזהו שאם דרכו לצאת לחצר בית שער ובתים טהורין, ואם דרכו לצאת מבית שער הבית שער טמא ובתים טהורים. ויל"ע מה החידוש, דלכאו' הוי ככל דין בית שיש לו ב' פתחים דחישב בזה השני טהור וצ"ע.

ב]

כן יל"ע לשיטת הר"ש מהו הנדון לגבי שאר הבתים, ומהכ"ת לטמאן. ויעוי' בר"ש דנקט דהא דבתים טהורין "כלומר פתחי הבתים" ויל"ע הכוונה, ומשמע דלגבי גוף הבתים אין נדון, ורק לגבי הפתחים, ועלה קמ"ל דטהורין ויל"ע מה הוי נדון מסויים על פתחי הבתים. ומבואר שיש נדון על הפתחים. הן כה"ג שמוציא דרך אכסדרה ואכסדרה טמאה, והן במוציא דרך בית שער וצ"ע.

ג]

גם לשיטת הר"ש צ"ע מהו דכייל התנא לדין הבית שער עם דין הבתים. ולכאו' הוו ב' נידונים דלא שייכי זל"ז.

ד]

בנצי"ב נקט בדעת הר"ש דנדון הבתים תליא ביסוד הנצי"ב בדעת הרא"ש האם טומאה שהויא מדין סוטל"צ מתפשטת דרך פתח פתוח, יעוי"ש. ויל"ע מה שייכות האי דינא לדין בית שער.

בשי' הרמב"ם

א]

בשיטת הרמב"ם, יעוי' בכס"מ שביאר לגי' הרמב"ם דשער ובתים טמאים, דהיינו דהיות ודרכו לצאת דרך שם, אע"פ שפתחו של בית שהמת בתוכו נעול, מ"מ חשבינן ליה כאילו הוציאוהו, ולכן אכסדרה טמאה, וכן בתים הפתוחים אם היו דלתותיהן פתוחות הטומאה נכנסת דרך האכסדרה היות וחשבינן כאילו המת באכסדרה.

ולדרך זו מבואר לכאו' דלא כהנצי"ב, והיינו דאם דלתות הבתים פתוחות הטומאה כן נכנסת דרכם. יעוי"ש.

ב]

גם לשיטת הרמב"ם, יל"ע מהו דכייל התנא לדין שאר בתים בהדי דינא דאכסדרה.

ג]

יעוי"ש בכס"מ שביאר "ואם לאו" היינו שהם רוצים להוציאו בפתח אחר. ומבואר דס"ל דהגם שהרמב"ם נקט לשון "דרכו של מת", מ"מ הכוונה כבמשנה דהיינו חישב.

ד]

שם בכס"מ ביאר דהטעם שאכסדרה טמאה ובתים טהורים. דאכסדרה כל טומאתה רק היות והיא טפילה לבית, ולכן לא מהני לענין טמויי הבתים ודו"ק.

ויעוי' חסד"ד, וחזו"א י"ז י"א, שהקשו דהיות והפתח נעול ואין דרכו לצאת, מדוע האכסדרה טפילה יעוי"ש, ולכאו' מבואר דדין טפילה אינו שייך לדין סוטל"צ ועי'.

ה]

בביאור מחלוקת הרמב"ם וראב"ד יעו' בערוה"ש סי"ז ט' כ'-כ"ד.

ו]

יעו' חזו"א י"ז י"א שהק' מה מהני דרכו של מת לצאת, תיפו"ל דאכסדרה טהורה היות ודרכו של מת לצאת ולא להכנס יעוי"ש.

ז]

יעוי' מרכה"מ בדעת הראב"ד והר"ש, והק' לגי' הר"ש מדוע נקטו רק בתים באכסדרה ה"ה בבית שער, ויעוי"ש דלהראב"ד ניחא דאכסדרה היינו בית שער וחצר הוי לצד השני לאחורי הבית. ויעוי"ש דהבתים נעולים, ומבואר דאם פתוחים נטמאים. ונקט שגם בטומאה באכסדרה טהורין הבתים דאין דרך לכנוס יעוי"ש.

ח]

במרכה"מ ביאר להרמב"ם בדרך א', שבית שער שייך לכל הבתים, וממנו יוצאת האכסדרה, ולכן אם רגיל להוציא מאכסדרה הוי כאילו המת מונח באכסדרה, ולכן בית שער ובית טמאים.

והיינו שיש לבית שער עצמו ב' פתחים, ובסיפא היות והגם שודאי יצא דרך בית שער, מ"מ יתכן דבאותה שעה הדלתות לאכסדרה יהיו נעולות, לכן רק הבית שער נטמא, ולא הבתים, יעוי"ש. וצ"ב מדוע הבתים נטמאים רק מחמת האכסדרה ולא מחמת הבית שער. ויעוי' להלן.

ט]

שם במרכה"מ קצת משמע דרישא מיירי שלבית שער יש רק פתח א', ולכן הבתים טמאים. אבל כה"ג שיש לבית שער ב' פתחים אין הבתים טמאים. ויל"ע אם יסוד החילוק בין בית שיש לו פתח א' או ב' פתחים, או דהוי רק דין בבית שער.

ואם הוי דין בבית שחלוק אם יש לו פתח א' או ב' וצ"ב החילוק.

ואולי הוי הרמב"ם לשיטתו, דס"ל דבב' פתחים הוי מדין קבר סתום. ולא מדין סוטל"צ וא"כ כה"ג דהוי פתח א' וסוטל"צ מהני כאילו טומאה באכסדרה ומטמא הבתים, ואם יש כמה פתחים הוי מדין קבר סתום, ולא מטמא הבתים וצ"ע.

י]

יעוי"ש במרכה"מ דרך ב' בכוונת הרמב"ם, שגם הפתח של הבית, וגם של בית שער הוו נעולים. ואם חישב להוציא דרך בית שער, מהני להחשיב הבית שער כפתוח, ולכן הכל טמא. ואם לא חישב, א"כ הגם דבית שער טמא מדין סוטל"צ מ"מ הפתח של בית שער נדון כנעול ולא מועיל לצאת לאכסדרה ולבתים יעוי"ש.

פרק ג משנה ו – בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' בפיהמ"ש ומבואר בדבריו, דהא דבכה"ג שכל השערים נעולים כולם טמאים, היינו מדין קבר סתום שמטמא כל סביביו. ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש להלן פ"ז מ"ג.

ויל"ע דלכאו' מדין קבר מטמא כל סביביו הוי מטמא כל הדפנות, ולשון המשנה מורה דהוי מטמא רק הפתחים ועי'.

ב]

יעוי' בספרי פ' חוקת [עמ' קע"א בספרי ע"פ הנצי"ב] כל הבא אל האוהל דרך פתחו הוא טמא ואין מטמא בכל צדדיו כשהוא פתוח, מכאן אתה דן לקבר וכו' ולכאו' מבואר שיש דין באוהל כמו שיש דין בקבר. והוי דין אוהל סתום יעויש"ה.

ג]

ברמב"ם פ"ז טו"מ ה"א הביא לדין קבר סתום, ושם מיירי בפרץ פצימיו שמטמא כל סביביו. ולהלן שם בהל' ב' הביא לדין בית שכל הפתחים נעולים טמאים. והנה יעוי"ש במפרשים ב' דרכים אם חזר בו מפיהמ"ש, וכאן הוי מדין סוטל"צ או דגם כאן הוי מדין קבר סתום יעוי"ש.

ד]

ולשיטת הפיהמ"ש דהוי מדין קבר סתום, לכאו' נפיק ממתני' חידוש גדול. דכדי להפקיע מדין קבר סתום לא בעינן לפתוח פתח בפועל. אלא רק סגי במחשבה ועי'.

ויעוי' בר"ש פ"ז מ"ג שהביא שיטה דס"ל דהוי מדין קבר סתום ותמה עלה דדין קבר סתום הוי רק בפרץ פצימיו יעוי"ש. ובמהרלב"ח סי' קמ"ב כ' שלהרמב"ם היה גירסא אחרת בגמ' ב"ב י"ב יעוי"ש.

ה]

יל"ע לשיטת הרמב"ם דטמא משום קבר סתום. וא"כ בפשוטו ע"י שנפתח פתח א' או חישב הוי הפקעה מחפצא של קבר, ויל"ע מהו הלשון הציל על כל הפתחים דכלל אינו הצלה, אלא רק הוי הפקעה מקבר וצ"ב.

ו]

ברמב"ם בהלכה שם, נקט בהלכה א' לדינא דמתני' דידן. והיינו דכה"ג שפרץ פצימיו ומטמא כל סביביו, אם פתח בו פתח, אפילו חזר וסתמו, נפקע הדין של נוגע מאחוריו ומגעו, ובכס"מ דהיינו מתני' דידן, ולהלן שם בהל' ב' דהוו פתחים נעולים שלא פרץ פצימיו נקט לדין נפתח וחישב לפתוח. ושם כלל לא נקט לחילוק בין כזית למת וצ"ב.

ז]

להשיטות דס"ל דגם הלכה ב' הויא מדין קבר סתום, וכן משמע לשונו שסיים "והשאר טהורין מפני שהן נעולים, והרי אין הבית כקבר סתום" ואם אינו ענין לקבר מהו שהזכירו כלל. ולכאו' נראה דעכ"פ איכא ב' דינים. א' בפרץ פצימיו דהוי כקבר לגמרי שמטמא כל סביביו. ב' בנפתח פתח, דכה"ג דין קבר סתום נשאר עכ"פ על הפתחים ודו"ק. ולפי"ז אין סתירה בין הפיהמ"ש להלכה.

ח]

בפיהמ"ש נקט דבעינן שפתח פתח שיצא ממנו יעוי"ש. ולכאו' במשנה סגי נפתח מאיליו, וכן לא בעינן להוציא המת וצ"ב.

כן מבואר בפיהמ"ש שע"י שנפתח חל ב' דינים, דהבית כולו טהור, וכן היושבים תחת המשקופים טהורים וצ"ב.

ט]

יעוי' בשטמ"ק ב"ב י"ב א' בבית סתום שפרץ פצימיו בשם י"מ דהוי משום שסופה לצאת משם, ולא הוברר מאיזה מקום יעוי"ש.

י]

יעוי"ש בשטמ"ק מהר' יונתן. שאם יש רק פתח א', והוא סתום, מטמא אותו פתח דודאי משם יוציאו יעוי"ש. ומשמע דהאי סברא מועלת להפקיע דין שיטמא כל סביביו ודו"ק.

יא]

שם בר' יונתן דאם אין זיזין רק מג' צדדים. רק ג' צדדים טמאים. ורוח רביעית טהורה שאין אוהל עליהם, ובלבד שלא יגע בכותל. שאם יגע אמרינן באותו מקום שנגע עתיד להפתח ולהוציאו דרך שם וכאילו נגע בטומאה דמי יעוי"ש וצ"ב.

יב]

ומצינו בדעת הרא"ש יותר מדברי הרמב"ם, בתשו' הרא"ש [מהדורת אור המזרח תשו' הנוספות תשו' י"ב] "וההיא דספרי או בקבר זה קבר סתום וכו' אבל אם היה סתום מטמא כל סביביו דסוף טומאה לצאת, כדתנן המת בבית ולו פתחים הרבה כולם טמאים, ותנן בית סתום מטמא כל סביביו אם פרץ את פצימיו" עכ"ל. ומבואר דבית שיש פתחים מטמא מדין קבר, אלא דס"ל יותר דכל דין סוטל"צ יסודה מדין קבר וצ"ע. ואולי הכוונה לענין אוהל סתום, ולא קבר סתום ועי'.

יג]

גם בגר"א מצינו על דרך הרמב"ם. דיעוי' בתוספתא פ"ה ה"א "אהל שהוא פחות מד' טפחים פתחו במילואו וגגו טהור" ובזר זהב שם מפרש דהיינו אם הוי טפח טפח, ומציל על כל הפתחים שבבית וגם גגו טהור דלא הוי קבר סתום לטמא כל סביביו מפני שיש לטומאה פתח לצאת יעוי"ש.

יד]

מתני' "אבל להוציא הטומאה בפותח טפח" וברע"ב דהיינו מבית לבית. אולם הרמב"ם מפרש לה לענין מקום החלון עצמו יעוי"ש. ויעוי' בחידושי הגר"א מש"כ בזה וצ"ב.

גדול מכזית

א]

מתני' "גדול מכזית כמת" ויעוי' ברע"ב "דינו כאילו היה מת שלם". ויל"ע מהו יסוד הא דיותר מכזית דינו כמת שלם. והנה בפשוטו ודאי זית בשר וזית ומשהו, לענין החפצא של מטמא הוי שוין. ורק מת שלם יש לו שם מטמא בפנ"ע.

ויעוי' בתוספתא מגילה פ"א ה"י אין בין זית מת למת, אלא שכזית פתחו בטפח, והמת פתחו בד', ויעוי"ש במנחת ביכורים ששוין זית ומת לענין מגע ומשא ואוהל יעוי"ש. ולכאו' אם אין הכוונה דהוו מצד "שם" מת שלם, א"כ מה שייך נדון של אין בין, והרי הוו חדא חפצא של טומאה, וע"כ דהוו ב' שמות, ולפי"ז תמוה איך כייל ליותר מזית עם מת שלם. והרי יותר מכזית לא הוי בכלל החפצא של מת שלם וצ"ע. [ושם במנחת ביכורים דיותר מכזית הוי בכלל דינא דמת שלם עיי"ש].

ב]

יעוי' במשנ"א, ולכאו' מפרש דרך חדשה בכוונת יותר מכזית, והיינו דכל מילי דשיעורייהו הוי ביותר מזית כגון רובע ותרווד ורוב עצמות הוו כמת. [ועלה פליג ר' יוסי וס"ל דרק שדרה וגולגולת הוו כמת] ולפי"ז לכאו' כלל אין מקור לזה שבשר טפי מזית צריך דע"ד. אולם להלן שם משמע דס"ל דיש גם להאי דינא דיותר מזית בשר הוי בדע"ד יעוי"ש וצ"ע.

ג]

שם "רבי יוסי אומר השדרה והגולגולת כמת" ובפי' הרא"ש להלן פ"ד מ"ב ביאר הכוונה דר"י ס"ל דיותר מכזית לא נדון כמת ורק שדרה וגולגולת הוו כמת יעוי"ש. וכ"כ באליהו רבה דיותר מכזית ל"ה כמת יעוי"ש.

ויעוי' בתויו"ט שפי' כזית היינו בשר, וקמ"ל שדרה וגולגולת אע"פ שאין בשר. ויעוי' במשנ"א שתמה בדבריו. ויעוי' תואנ"ש ומים טהורים.

ד]

יעוי' ברש"ש שביאר דכוונת שדרה וגולגולת היינו אע"פ שאין יותר מכזית מ"מ הוו כמת, ועוד דאפילו אין כזית ג"כ הוו כמת יעוי"ש. ויעוי' בתפאר"י דמינכר בהו צורת מת עיי"ש.

ה]

יעוי' במי נפתוח פרפר ח' סק"ו שהסתפק לדעת ר"י אם בעינן הן שדרה והן גולגולת או אפילו א' מהם, והיינו דאפילו דלטמויי ס"ל לרמב"ם דכל א' בפנ"ע מטמא, אולי לענין דע"ד בעינן שניהם. ויעוי' מים טהורים כאן.

פרק ג משנה ז – יש בו פו"ט וביציאתו טפח

א]

יעוי' בתשו' פנ"י דלא שייך גו"א היות וע"י הגו"א לא יהיה האוהל יעוי"ש, ולכאו' לביאור המשנ"א דהביב הוי שלא מתחת לבית והוי מן הצד. א"כ משכח"ל שיהיה גו"א ואפ"ה לא בטל הבית וצ"ע דברי הפנ"י אפילו לשיטתו.

ב]

יעוי' מהר"ם להלן פ"ד מ"א שהק' שתחת מגדל יהיה כביב ודו"ק היטב ויעוי"ש מש"כ.

ג]

מתני' "טפח על טפח על רום טפח מרובע מביא את הטומאה וחוצץ בפני הטומאה כיצד ביב שהוא קמור" וכו'. [ובביאור מהו דרק ביב זהו הכיצד טע"ט מביא וחוצץ, ולא בכל אוהל, יבואר אי"ה במקו"א].

ויעוי' בר"ש שכ' דהאי כיצד היינו לענין חוצץ ולא לענין מביא יעוי"ש. אולם סתימת לשון הרמב"ם דקאי על שניהם יעוי"ש וצ"ב הנדון. ויעוי' להלן לגבי אין ביציאתו פו"ט בשם המים טהורים ביאור פלוגתתם.

ד]

והנה מבואר במשנה שיש לביב פו"ט וביציאתו פו"ט ולא התפרש אם יש פתח בין הביב לבית [פתוח או נעול]. ויעוי' במשנ"א דנקט דמיירי שהשפכין נכנסין מחוץ לבית, או שאין פתח טפח בין הבית לביב, דאם יש טע"ט, א"כ פשיטא שתכנס הטומאה מהביב לבית.

ובהגהות הרש"ש כאן נקט להיפך. דודאי שיש פתח טע"ט שדרכו נכנסים לנקות, ומ"מ טומאה בבית הביב טהור שאין דרך טומאה להכנס יעוי"ש. ולפי"ז צ"ל דזהו ג"כ הטעם דטומאה בביב הבית טהור, דהוי אין דרך ליכנס מביב לבית. [ויעוי"ש שכ' דזהו כוונת הרע"ב].

ה]

ומפורש בראשונים דפליגי בזה, דבפיהמ"ש נקט דמיירי שיש פתח טע"ט בין ביב לבית יעוי"ש, אולם בתוס' ב"ב ק' ב' וברמב"ן שם ועוד ראשונים, ס"ל דביב הוי קבר סתום כל שאין ביציאתו פו"ט, ולכאו' תיפו"ל שיש פתח לבית, וע"כ מבואר דאין פתח מבית לביב. ונמצינו דפליגי הראשונים בפלוגתת המשנ"א והרש"ש הנ"ל.

ו]

בחזו"א כ' דביב הוי קבר סתום, או שאין פתח מבית לביב, או דגם אם יש פתח, מ"מ היות והוי פתח למעלה לא מפקיע מתורת קבר סתום יעוי"ש.

ז]

ובשיטת הרמב"ם דיש פתח בין בית ולביב ואפ"ה לא עוברת הטומאה, ותמה במלאכ"ש בזה מדוע טומאה לא עוברת בפתח טפח, והביא בשם הרש"ס דהוי ט"ס בדברי הרמב"ם יעוי"ש.

ח]

ובתשו' פנ"י [הובא בסוף ספר האשכול ע"פ נחל האשכול, וכן בספר פתח האוהל, ובתשו' פנ"י הנדמ"ח.] כ' בזה דודאי יש פתח, וכש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכן ס"ל לכל הראשונים, אלא שלא האריכו בביאורו. והטעם שאין טומאה עוברת הגם שיש פתח יסד שם בפנ"י דכל הדין שטומאה עוברת מאוהל לאוהל, היינו היות וחשיבי חד אוהל ע"י דאמרינן חבוט רמי וגו"א. וכאן בביב אם נימא גו"א א"כ אין כלל אוהל. ולכן לא שייך גו"א, ולא תעבור הטומאה, היות ואינו אוהל א' יעוי"ש. וכפנ"י נקט בישועות יעקב או"ח שמ"ג יעוי"ש.

ויעוי"ש בנחל אשכול עמ' 189 שתמה מארובה בין בית לעליה דהטומאה עוברת. וגם שם אי נימא גו"א ליכא לאוהל דעליה יעוי"ש, וצ"ב כוונת הפנ"י. ובפתח הבית כלל ב' ח' נקט שפתח הביב מן הצד, ואין אוהל הבית מאהיל על הביב יעוי"ש.

ט]

אולי לביאור הפנ"י, י"ל בכוונת המשנה שדרך טומאה לצאת ולא להכנס. היינו דכה"ג שלא שייך לדונם כאוהל אחד, ובעינן כדי לטמא לדין שנכנס מאוהל לאוהל, ובזה אמרינן שאין דרך טומאה להכנס ודו"ק.

י]

ובתשובות חת"ס יור"ד ש"מ נקט דלא כהפנ"י יעוי"ש באורך. ונקט דבין ביב לבית יש פו"ט לענין דהוי פתח שחל עליו דין סוטל"צ. אבל לענין שתעבור הטומאה בלי דין סוטל"צ, בזה מיירי שיש בפתח סריגות, ואין בחורים טפח, ולכן הוי כפתח נעול שאין התפשטות הטומאה יעוי"ש.

יא]

נפיק לן ג' שיטות בפתח שבין ביב לבית. א'. שאין כלל פתח טפח. ב'. שיש פתח טפח, אבל הוא נעול בסורגים. ג'. שהוא פתוח לגמרי ודו"ק. [ובר"ש נקט דהוי מקורה, ואולי י"ל דגם לרמב"ם יש פתח אבל הוי מקורה].

יב]

והמשנ"א דלעיל, לדרכו דס"ל שאין כלל פתח טפח, נקט דמש"כ המשנה סיומא דדרך הטומאה לצאת ולא להכנס, הוי בכדי שהרי אין לה מהיכן להכנס יעוי"ש. ויעוי"ש שכ' שגם הרמב"ם לא העתיק על בבא זו, וכן משמע ברא"ש.

יג]

יעוי' ברע"ב שביאר דכוונת המשנה כיצד, היינו דטע"ט חוצץ, וביאר להלן שם דילפינן לה מביב שטומאה בביב הבית טהור, ומשום שהאוהל חוצץ יעוי"ש.

יש בו פו"ט ואין ביציאתו פו"ט

א]

מתני' "יש בו פותח טפח ואין ביציאתו פותח טפח הטומאה בתוכו הבית טמא הטומאה בבית מה שבתוכו טהור שדרך הטומאה לצאת ואין דרכה ליכנס" ופליגי הראשונים בביאור האי דינא דטומאה בתוכו הבית טמא. דהרמב"ם נקט דהוי מטעם סוטל"צ. אולם דעת התוס' ב"ב ק' ב' ורמב"ן שם ועו"ר דהבית טמא משום דהוי קבר סתום. וברישא שיש לביב פתח טפח אינו קבר סתום יעוי"ש. וי"ל דזהו ג"כ כוונת הר"ש ורא"ש כאן דטומאה בוקעת, והיינו מדין קבר סתום ודו"ק.

ב]

במהרש"א ב"ב שם תמה להראשונים דהוי מטעם קבר סתום, מהו לשון המשנה שדרך לצאת ולא ליכנס, דלכאו' זהו סברא בדין סוטל"צ ולא בדין קבר סתום.

ויעוי"ש שביאר דכוונת המשנה לבאר כה"ג שטומאה בבית הביב טהור היות ואין דרך להכניס הטומאה דרך הביב יעוי"ש.

ולכאו' המהרש"א צ"ב, דבפשוטו מדנקטו דהוי קבר סתום, א"כ אין פתח מהביב לבית, וא"כ איך סד"א שהביב טמא, ואיך תכנס הטומאה וצ"ב. ולמש"כ החזו"א שפתח למעלה לא מפקיע מקבר סתום ניחא.

ג]

יעוי"ש במהרש"א שהכריח מדוע ס"ל לראשונים דהוי מטעם קבר סתום, ולא מטעם סוטל"צ. דלא שייך טעם דסוטל"צ לבית היות ואין רגילות להכניס לבית, אלא להוציא השפכין לרה"ר יעוי"ש. והנה סברת המהרש"א לכאו' הויא מעין סברת החזו"א דכה"ג שיש פתח יציאה, א"כ פתח שיסודו לכניסה לא נאמר עליו סוטל"צ. ולכאו' מדנקט האי דינא בביב, משמע דכה"ג דהחזו"א לא אלים שלא ליחשב יציאה וצ"ע. ויעוי' חזו"א אהלות ה' ה'.

ד]

ברמב"ן ב"ב ק' ב' ובר"ן שם, וכן בריטב"א סוכה ו' א' כתבו דהאי דינא מיירי אפילו הטומאה בביב שלא מתחת הבית, דהיות ויש פו"ט א"כ הטומאה מתפשטת בכל הביב ובוקעת לבית אבל בסיפא דאין בביב פו"ט לא יכולה להתפשט, ולכן ע"כ מיירי שהטומאה רק מתחת לבית, ובוקעת לבית יעוי"ש.

והיינו דמדין קבר סתום הוי דין שמתפשטת בכל הביב ובוקעת לבית יעוי"ש.

ה]

ויעוי' בתוס' ב"ב שם שכתבו דקבר סתום אם יש פו"ט מטמא כל סביביו, ואם אין פו"ט רק בוקעת כנגדה יעויש"ה. ויעוי"ש במהרש"א שהק' מנין להוכיח כן. אולי מתני' הוי כהרמב"ם מדין סוטל"צ, ואין הוכחה דהפו"ט ג"כ הוי קבר סתום יעוי"ש.

ו]

במים טהורים ביאר דפלוגתת הראשונים בכוונת המשנה "כיצד" דהר"ש מפרש דהוי לענין חוצץ, וברמב"ם משמע דהוי גם לענין מביא הטומאה, והיינו דלראשונים דהוי מטעם קבר אין ראיה דהוי דין מביא את הטומאה, אבל לראשונים דהוי משום סוטל"צ, א"כ מוכח שהטומאה מתפשטת בכל הביב ויוצאת לבית, וע"כ שאוהל מביא הטומאה יעוי"ש.

ז]

ויתכן דהרמב"ם שמפרש להמשנה מדין סוטל"צ, אזיל לשיטתו. והיינו דהיות וס"ל שיש בין הבית לביב פתח טפח, א"כ ע"כ לא הוי קבר סתום, והחילוק בין רישא לסיפא, דברישא שיש פתח לרה"ר, אמרינן שדרך טומאה לצאת ולא להכנס. ובסיפא שאין מקום לטומאה לצאת, ע"כ יוצאת להבית ודו"ק.

ולשיטת החת"ס שיש סריגים, ניחא, שברישא לא יוצאת לבית ובסיפא יוצאת, שהרי יש פתח טפח, אבל להפנ"י דס"ל שהפתח פתוח, ומ"מ אין טומאה יוצאת מאוהל לאוהל. ולפי"ז יל"ע מדוע בסיפא שאין פתח לרה"ר נכנסת לבית, דהרי אין טומאה נכנסת מאוהל לאוהל וצ"ב.

ח]

ולפי"ז י"ל בדעת תוס', שהוכרחו לפרש דהוי משום קבר סתום, היות וס"ל שאין בין בית לביב פו"ט, ולא שייך סוטל"צ. ולכן הוצרכו לפרש דהוי מדין קבר ודו"ק.

ט]

יעוי' לעיל מהמים טהורים, שהאריך לבאר דהוי הרמב"ם והר"ש לשיטתייהו יעוי"ש. והנה בשיטת הרמב"ם כאן בפיהמ"ש מבואר טפי, דכתב וז"ל "הנה היא תצא מפתח הביב לבית הואיל ואי אפשר שתצא מיציאת הביב, לפי שאין בו טפח, והטומאה לא תצא בפחות מטפח כמו שהשריש כאן באומרו טפח על טפח מביא את הטומאה" יעוי"ש. ומבואר חידוש, דגדר טפח לענין להביא את הטומאה שוה לגדר דטפח מועיל לענין להוציא את הטומאה ודו"ק וצ"ב.

פרק ג משנה ז – אין בו פו"ט ואין ביציאתו פו"ט

א]

מתני' "אין בו פו"ט ואין ביציאתו פו"ט, טומאה בתוכו הבית טמא, טומאה בבית מה שבתוכו טמא" יעוי"ש. ויעוי' בפיהמ"ש "הנה הוא כמו קערורית בקרקע אשר דינו ודין הבית שוה, לפי שכל מה שבקרקעית הבית נטמא ומטמא, אמרו וכל אשר באוהל לעשות קרקעיתו כמוהו" יעוי"ש. ומבואר בלשונו דדינא דארצו כמוהו הוי הן לענין טומאה בבית והן לענין טומאה בביב ודו"ק.

ב]

ויעוי' בריטב"א ב"ב ק' ב' דנקט דאם אין בביב פו"ט "אינו מביא את הטומאה לחלל ומה שבבית כנגד הטומאה בלבד טמא" יעוי"ש, ומשמע מלשונו דדין ארצו כמוהו הוי רק לענין טומאה בבית כלים שבביב טמאים אבל אם טומאה בביב, מה שהבית טמא היינו מדין טומאה בוקעת, וס"ל דבוקעת רק כנגד הטומאה יעוי"ש. וס"ל שטומאה בוקעת לא מתפשטת באוהל ודו"ק. [ויל"ע אם גם כאן יהיה נפק"מ כה"ג שהטומאה הויא בביב, שלא כנגד הבית וצ"ע].

ג]

יעוי' בחזו"א ט"ו ז' דג"כ ס"ל דדין ארצו כמוהו נאמר רק בטומאה בבית, והיינו דתחילה בעינן שיהיה אוהל הטומאה, ואז אמרינן שארצו כמוהו. אבל אם טומאה בביב לא שייך לומר דהוי אוהל הטומאה יעוי"ש. ויעוי' ברבנו הלל [הו"ד בתוה"ר אות ל"ו] וגם משמע כן. ויעוי' ג"כ בריטב"א סוכה ד' א' ומשמע דרק בטומאה בבית אמרינן כן יעוי"ש וכ"ה בפי' הרא"ש כאן, וברע"ב. ויעוי' בספר זכר טוב סי' י' באורך.

ד]

ובשיטת הרמב"ם בהלכה, יעוי' בגר"ח בכ' בענין כוורת [וכ"ה בכ' הגרי"ז סוף נזיר]. דדייק מלשונו פ"כ טו"מ ה"ז כשיטתו בפיהמ"ש דתרווייהו הוי מדין ארצו כמוהו יעוי"ש. אולם יעוי' דיוק לשון הרמב"ם ששינה הלשון, ולגבי טומאה בביב נקט דהוי כאילו הויא בבית, ולגבי כלים בביב נקט דהוי דין שקרקע הבית כמוהו עד התהום, ולא נקט דכאילו הכלים בבית וצ"ב. ובתשו' מהרלב"ח סי' קמ"ב נסתפק בדעת הרמב"ם בזה. ובמרכה"מ ח"ג פכ"ה ס"ל דהוי כבפיהמ"ש יעוי"ש.

ה]

יעוי' במים טהורים פ"ו מ"ז [בחרד"ן ז'] ונקט סברא דדין ארצו כמוהו הוי רק בטומאה בבית, והיינו שהתחדש שהקרקע נטפל לאוהל, וזהו שכשטומאה בבית הקרקע נטפל לאוהל, אבל אם טומאה בקרקע אין דין לעשות הבית טפל לקרקעיתו יעוי"ש.

ובפשוטו היה אפ"ל דפליגי בגדר הדין ארצו כמוהו, האם התחדש דהאהלת הבית חשיבא מאהילה גם על הקרקע עד התהום, או דהוי דין התבטלות, והיינו שדין הקרקע בטל לדין הבית ודו"ק.

ויל"ע להרמב"ם הנ"ל ששינה בלשונו בין ב' הדינים מה הוי גדר הדין.

ו]

יעוי' בתוספתא הובאה בר"ש להלן פט"ו מ"ה בבית שחצצו מארצו, ויש במקום החצץ טפח, ומתחתיו יש ביב שאין בו טפח. דאם הטומאה בבית הביב טמא והחצץ טהור. [יעוי"ש בר"ש שביאר כן]. ויל"ע איך לפרש האי דינא בגדרי דין ארצו כמוהו. ויתכן דגם ביש חצץ, מ"מ הביב מתייחס ובטל לעיקר הבית ודו"ק.

ז]

שם בר"ש פט"ו הביא עוד התוספתא דכה"ג שטומאה בקרקע כלים שבחצץ ושבבית טמאין יעוי"ש. ולא התפרש אם מיירי בחצץ שיש בו טפח, או באין טפח. ואי נימא דהוי מדין ארצו כמוהו, י"ל דמהני לטמא הן הבית והן החצץ, ששניהם חשובים הבית. אבל אם הוי מדין טומאה בוקעת, א"כ צ"ע דאם יש בחצץ טפח, א"כ אוהל החצץ שימנע הטומאה מלבקוע לבית, ואם אין טפח בחצץ, א"כ איך הטומאה מתפשטת בחצץ, ולשון התוספתא משמע שטמא כל שבבית ובחצץ, ולא רק מה שכנגד הטומאה וצ"ע. [ולדעת הריטב"א הנ"ל דטומאה בוקעת לא מתפשטת בבית, ע"כ צ"ל הכוונה שרק כנגד הטומאה טמא ועי'].

ח]

אולי י"ל דגם לראשונים שנקטו דהוי מטעם טומאה רצוצה, מ"מ הוי ג"כ מדין ארצו כמוהו. אלא דלולי דין טומאה רצוצה בוקעת לא היה שייך דין ארצו כמוהו, וכמבואר בגמ' חולין ע"א א' דלולי רצוצה היה חרס מציל מהבית יעוי"ש וצ"ע.

ט]

יעוי' בתוספתא [הו"ד בר"ש במתניתין]. דלענין מת שלם בעינן שיהיה בביב טפח, והנה אם דין אין בו פו"ט הוי מטעם טומאה רצוצה בוקעת כה"ג שטומאה בביב, א"כ מהו דבעינן שיהיה בביב ד'. והרי לענין דין טומאה רצוצה, ודאי אין חילוק בין זית למת שלם, ולעולם כל שיש טפח אינה רצוצה. וע"כ דהוי מדין ארצו כמוהו וצ"ע. [ואולי הבית טמא מדין קבר סתום, או מדין סוטל"צ וצ"ע].

י]

יעוי' במהר"ם שכ' דהוי כאילו הכלים בבית יעוי"ש. ויעוי' מהר"ם להלן פ"ד מ"א שהק' דתחת המגדל יהיה כביב ויעוי"ש שכ' דביב שאני שקבוע ומשמש לבית הלכך בטל לבית והוי כגבלו יעוי"ש. ויל"ע אם ס"ל דהוי מדין ארצו כמוהו, מה שייך תירוצו וצ"ע. וביותר תמוה, דמה הוקשה כלל, הרי בביב הוי מדין ארצו כמוהו, וע"כ דכלל לא ס"ל דמתני' הוי מדין ארצו של בית כמוהו ודו"ק.

בפיהמ"ש דאין ביציאתו טפח

א]

בפיהמ"ש דלעיל דאם אין לביב פתח טפח הבית טמא, דאי אפשר לטומאה לצאת בפחות מטפח כמו שהשריש כאן שטע"ט מביא את הטומאה יעוי"ש, ומבואר שכדי לצאת בעינן טפח כדי להביא את הטומאה. וצ"ע הרי יש גווני שטומאה יוצאת גם בפחות מטפח, וכגון חלון העשוי לאורה ששיעורו כמלא מקדח שהוא פחות מטפח. וצ"ע.

ב]

ויעוי' להלן פ"ו מ"ב שגם שם חזר בפיהמ"ש על היסוד הנ"ל דחלון שבין ב' בתים שיש בו פו"ט טומאה עוברת בו משום טע"ט מביא את הטומאה. וכן הביא בפיהמ"ש סוף שבת, "כשיש מת בבית אחד ויש בין אותו בית ובית אחר חלון. אם יש באותו חלון טע"ט וכו' העיקר אצלינו טע"ט מביא את הטומאה" יעוי"ש וצ"ב.

ג]

ומבואר בפיהמ"ש דשיעור טפח בחלון העשוי לתשמיש, אינו היות וזהו שיעור חלון לתשמיש, אלא דטפח הוי שיעור להביא הטומאה וכש"נ מהרמב"ם. ודו"ק. ומה שחלון העשוי לאורה הטומאה יוצאת מבית לבית, צ"ל דהוי דין נוסף דהיות וע"י החלון שעשוי לאורה חשיבות פתח עליה, זהו דין נוסף הנלמד בספר"ז הו"ד בר"ש להלן פי"ג משנה ד' יעוי"ש. [יעוי' בספר ברכת האוהל סי' ד' באורך בזה].

ד]

והנה לכאו' מדברי הפיהמ"ש מתבאר עוד דבר חדש. דבפשוטו מה דבעינן פתח טפח לדין סוטל"צ, היינו דבטפח הכזית מת יכול לצאת, וכלל אינו שייך לדין העברת טומאה מאוהל לאוהל, אולם בפיהמ"ש מבואר דגם טפח דבעינן לסוטל"צ הוי היות ובטפח מהני להביא טומאה ודו"ק.

ויעוי' באליהו רבה להלן פי"ג משנה א'. ומבואר ג"כ כדברי הפיהמ"ש בזה עיי"ש.

ה]

ויעוי' בחזו"א י"ז א' ז' דנקט לא כן. אלא דסוטל"צ כלל לא תלוי בשם פתח להעברת טומאה, אלא תלוי בדרך להוציא את הזית מת בטע"ט. וכן מוכח לכאו' ממה דלענין העברת טומאה יש חילוקי שיעורים להלן פי"ג, ולענין סוטל"צ נקטו רק שיעור טע"ט. ודייק כדבריו מדברי הר"ש והראב"ד, ולכאו' למש"נ הוי פלוגתת הראשונים. והיינו הפיהמ"ש עם הנך ראשונים ועי'. [ויעוי' רש"י עירובין ל' א' ונקט גם לענין סוטל"צ שיעור דמלא אגרוף ודו"ק, ולא נקט שיעור פתח למאור ועי'].

ו]

יל"ע לשיטת הרמב"ם איך יפרש מה דלא מצינו לענין סוטל"צ רק שיעור טע"ט, ולא כל השיעורים דריש פי"ג. וצ"ל כש"נ לעיל דהוו ב' דינים בהעברת טומאה. ולענין סוטל"צ לא סגי בשם פתח, ובעינן דוקא שראוי להביא טומאה ודו"ק וצ"ב.

פרק ג משנה ז – בדברי התוספתא בנפל

א]

מתני' "ביב יש בו טפח ויש ביציאתו פותח טפח" יעוי"ש. ובר"ש מסיים עלה דדוקא דליכא בביב אלא כזית שפתחו טפח, וכוונתו לדברי התוספתא הביאה הר"ש בסוף מתני' לכל דיני ביב בארבעה ויעוי"ש בר"ש דביאר דמתני' לא פליגא, אלא המשנה מיירי בזית והתוספתא מיירי במת שלם ששיעורו ארבעה יעוי"ש.

ב]

קצת צ"ע לשון התוספתא דנקטה דמיירי במת שלם והיינו נפל, ולכאו' מה בעינן להעמיד בנפל, והרי מבואר לעיל דלענין פתחים דיינינן כמת שלם כל דהוי טפי מכזית, וא"כ מתני' בזית מצומצם, והתוספתא ביותר מכזית וצ"ע. ואולי קמ"ל דגם פחות מזית איכא דין דע"ד. והיינו בנפל.

ג]

והנה לשיטות הראשונים דס"ל דמתני' הויא מדין קבר סתום, וע"י שיש פתח טפח נפקע מדין קבר סתום, א"כ יהיה מבואר בתוספתא חידוש גדול, דכדי להפקיע מקבר סתום ג"כ מילתא תלי אם הוי כזית או מת שלם, ולמת שלם בעינן ד"ט להפקיע מדין קבר וצ"ע. ולהשיטות דהוי משום טומאה רצוצה, צ"ב וכי במת הוי טומאה רצוצה עד ד' וצ"ע.

ד]

ויעוי' בטור יור"ד שע"ב דנקט להדיא דגם במת שלם שיעור המפקיע מקבר הוי טפח ולא ד', ויעוי"ש בב"י מרמב"ן בתורת האדם, וכן מהרא"ש בתשו' כלל ל' דסגי בטפח יעוי"ש. [והנה לעיל כ' לדון אם הרא"ש מפרש למתני' מדין קבר סתום, ולכאו' כאן מוכרע דלא מפרש מדין קבר, שהרי בפירוש הרא"ש כאן נקט להדיא בכוונת התוספתא דלא פליגא על מתני', וכאן בזית וכאן במת, ואפ"ה ס"ל דקבר נפקע בפתח טפח, וע"כ דדינא דביב אינו מדין קבר סתום ודו"ק]. ויעוי' בט"ז יור"ד שע"א סק"י ובנקה"כ שם. ובדרישה שם.

ויעוי' בפתח האוהל סי' ו' סק"א שהאריך בדין ביב אם שיעורו ד' או טפח, ויעוי' חזו"א י"ז ד' ו', ומשנ"א כאן.

ה]

בשו"ת עבודת הגרשוני סי' ס"ד חידש דחלוק אם הוי פתח שיש בו טפח פתוח, דכה"ג לעולם מפקיע מקבר, אבל כה"ג שאינו פתוח אלא הוו סריגים, בזה בעינן שיהיה לגוף הפתח ד"ט. ולא איכפ"ל שיש סריגים. והיינו שאם יש מקום טפח פתוח מהני בכל ענין יעוי"ש. ובטל תורה עמ"ס אהלות [להגר"מ אריק זצ"ל נדפס בשו"ת אמרי יושר ח"ג הנדמ"ח] שדן בדבריו.

ולפי"ז י"ל דהתוספתא מיירי שיש סריגים, ובעינן שיהיה בגוף הפתח ד"ט, והטור והנך ראשונים מיירי בפתוח ממש דסגי בטפח וצ"ע.

ו]

יעוי' בחזו"א י"ז ד' שהוכיח מעוד תוספתא בפט"ז, וכן מוכח מתוספתא ריש פ"ה דבמת שלם שיעורו בד', ושם מיירי בפתוח לגמרי, ולא שייך לתרץ עפ"י העבודת הגרשוני יעוי"ש.

ז]

ובשיטת הרמב"ן, הרי מפרש בב"ב ק' ב' דמתני' מדין קבר סתום. ואפ"ה ס"ל בתוה"א הנ"ל דלהפקיע מקבר סגי לעולם בטפח, ולכאו' לדברי הרמב"ן ע"כ צ"ל דס"ל דמתני' פליגא על התוספתא, וס"ל דגם במת שלם הוי מפקיע מקבר בטפח, וזהו דנקט בתוה"א כמתני' ודו"ק. [אולם בדעת הרא"ש דג"כ ס"ל דמת פתחו לענין קבר בטפח, ומפרש להדיא בפי' כאן דמתני' ותוספתא לא פליגי, וע"כ צ"ל כש"כ לעיל אות ד'. ויעוי' בעקבי הראשונים אות כ"ו סק"ב מש"כ בדעת הר"ש, וי"ל דה"ה זהו שיטת הרא"ש. ויעוי' ג"כ עקבי הראשונים אות כ"ח].

ח]

ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"ז, לא הוזכר כלל דין התוספתא. ומשמע דס"ל דהמשנה פליגא, ולא מחלקת בין זית לשלם. וצ"ב הנדון. [ויעוי' הגהות הגרע"א]. ואולי היות וכ' הר"ש דאין חידוש בתוספתא, לכן הגם דס"ל לדיני התוספתא, מ"מ לא הוצרך לכותבם וצ"ע.

ט]

שם בתוספתא באין בו ד"ט ואין ביציאתו ד"ט, טומאה בבית הביב טמא, וכן בביב הבית טמא. אולם גירסת הגר"א דנפל בבית מה שבתוכו טהור ומשום שאין דרך טומאה ליכנס יעוי"ש. ולכאו' מבואר דס"ל דאין דין ארצו של בית כמוהו כל דהוי יותר מטפח ודו"ק.

בדברי התוספתא רחב וצר

א]

בתוספתא רחב מבפנים וצר מבחוץ טומאה ברחב הבית טמא בצר נדון מחצה על מחצה. ויעוי' בזר זהב ופי' לה דמיירי בהנך ציורים בזית ולא במת שלם. וממילא מיירי בביב רחב היינו טפח וצר היינו פחות מטפח. אולם בר"ש פי' דהוי המשך אדלעיל ומיירי דרחב היינו ד' וצר בפחות ובמת שלם יעוי"ש. ויל"ע מהו הנדון. [ונקט שכל הענין אין בו חידוש יעויש"ה].

ב]

שם מה דהצר נדון כמחצה על מחצה. יעוי' בזר זהב שפי' דמיירי שהצר הוי מתחת לכותל הבית, וכמו שדין הכותל הוי מחצה על מחצה ה"ה דין הביב ככותל יעוי"ש. ויל"ע מדוע הביב נדון ככותל, עוד יל"ע מדוע בצר הוי ככותל וברחב טפח לא נדון ככותל. ואולי היות ויש טפח [לשיטת הגר"א] חולק מקום לעצמו ולא נדון ככותל ועי'.

ג]

שם בתוספתא "טמאה בין ברחב בין בצר הבית טמא" ובגר"א לא גריס לה, ובר"ש כן גריס. וצ"ע הכוונה, ועוד דסותר עצמו דנקט דבצר מחצה על מחצה, ואולי הכוונה שבבת אחת נמצא בשניהם, וכה"ג הבית טמא ועי'.

ד]

שם בתוספתא "טמאה בבית כלים שברחב טהורין, ושבצר טמאין", וכן פי' לה הר"ש, והוי ביש ד"ט או אין ד"ט. אולם גירסת הגר"א דשבצר נדון מחצה על מחצה, והיינו לשיטתו דהיות ואין בצר טפח הוי כחלק מן הכותל, ודינו מחצה על מחצה יעוי"ש.

ויעוי' חזו"א סי' ה' סעיף ז' שתמה על הגר"א מה בין זה לטומאה בעליה וכלים בכותל הבית טהורין יעוי"ש. ולכאו' מוכח מדברי הגר"א דביב ובית לא הוו כבית ועליה, אלא אם אין בביב טפח, הוי הבית ככותל הבית, משא"כ בית ועליה הוו ב' אוהלים נפרדים וק"ל.

ויעוי"ש בחזו"א עוד שתמה דכמו שבית נדון מע"מ, ה"ה כלים שברחב ידונו מע"מ יעוי"ש.

ה]

יעוי' בחזו"א ס"ה סק"ו שהאריך בביאור התוספתא.

ו]

לביאור הר"ש דגם התוספתא הויא בדע"ד, ותמוה א"כ מדוע טומאה בבית שבביב טמאין באין בביב ד' והרי הטומאה בבית, ומדוע הביב נקבע לפי מת שלם ובשיעור ד', כשהטומאה לא בביב וצ"ע.

ז]

יעוי' בתוספתא פ"ז ה"ד לענין כותל. וגם שם נקטה רחב וצר יעוי"ש. ויל"ע אם שייך לנדון כאן.

פרק ג משנה ז – שאינו עשוי בידי אדם

א]

מתני' "אחד חור שחררוהו מים וכו' וכן סואר של קורות רבי יהודה אומר כל אהל שאינו עשוי בידי אדם אינו אוהל, ומודה בשקיפים ובסלעים" ונקט דהכלל דתלוי בעשוי בידי אדם, ולכאו' קורות הרי עשוי בידי אדם. וצ"ל דכוונת המשנה עשוי לשם אוהל, וכן הוא מפורש בפיהמ"ש. ויעוי' ברמב"ם פי"ג טו"מ ה"א "בין שעשהו להאהיל בין שנעשה מאיליו אפילו היה שלא בידי אדם" וצ"ע הרי נקט מאיליו, ומהו שלא בידי אדם. וע"כ הכוונה "מאיליו", היינו שלא לשם אוהל וכש"נ.

ויעוי' רש"י סוכה כ' ב' "בידי אדם מתכוון לעשותו אוהל".

ב]

יעוי' במשנה אחרונה דנקט דר' יהודה לא פליג על מרבך אבנים וסואר קורות, היות ועשויין בידי אדם יעוי"ש וצ"ע.

ג]

וביסוד דין המשנה, יעוי' בפיהמ"ש, וברמב"ם בהלכה, דמיירי לענין אוהל טפח, אולם בר"ש נקט דמיירי לענין ביב, והיינו רישא דמתני' וצ"ב הנדון. ויעוי' ג"כ בתוס' סוכה כ' ב' ד"ה תנן דפירשו דהוי לענין ביב, ויל"ע לכל שיטה איך ס"ל באידך, והיינו להשיטה דהוי בענין אוהל, מה ס"ל לענין ביב, ולשיטה דס"ל דהוי לענין ביב, מה ס"ל לענין אוהל וצ"ב. [וברא"ש טע"ט זה, וצ"ע הכוונה].

ד]

והנה יסוד פלוגתת המשנה, יעוי' בפיהמ"ש דנקט דמיירי לענין אם מביא את הטומאה. ולא התפרש מהו לענין לחצוץ. [ובהלכה פי"ג טו"מ ה"א הביא דטע"ט הוי חוצץ ומביא. ואינו סותר לפיהמ"ש, דכוונת הפיהמ"ש הוי להיפך, והיינו דלענין חוצץ מודה ר' יהודה שחוצץ ודו"ק]. וברש"י סוכה כ' ב' ד"ה תנן, ג"כ נקט לענין מביא יעוי"ש. ויעוי' בסמ"ג עשין רל"א [הו"ד בתוה"ר אות מ"ב] ומשמע דפליגי בתרווייהו יעוי"ש וצ"ב. ויעוי"ש ברש"י שכ' דאינו עשוי בידי אדם "אינו אוהל לטומאה" וצ"ב כוונת "לטומאה".

ה]

יעוי' במשנ"א כאן שהאריך לבאר דודאי כל פלוגתתם הויא רק לענין אם מביא, אבל לענין חוצץ ודאי גם ר"י מודה שחוצץ, ויעוי' ג"כ בפנ"י סוכה שם שהק' דהיות ואינה רצוצה, א"כ מהכ"ת שלא יחצוץ. וכ' עלה דהוי הלכה יעוי"ש. [ויעוי' במשנ"א מש"כ לתמוה על דבריו מהסוגיא בסוכה, ויעוי"ש מה שדחק בזה וצ"ע]. ובפנ"י שם נקט בסברא, דלענין מביא טומאה בעינן למילף ממשכן, ולענין חוצץ לא ילפינן ממשכן. [ולפי"ז ל"ק על המשנ"א מנין שחוצץ]. ויעוי' בחי' רבינו הגר"ח פי"א טו"מ הל"ה שיסד דגם לענין לחוץ אינו חציצה בעלמא, אלא דין אוהל חוצץ, ולפי"ז י"ל קו' הפנ"י ועי'.

ו]

אולם יעוי' בריטב"א סוכה כ"א א', ומבואר דאליבא דר"י ג"כ אין חוצץ אלא טומאה בוקעת ועולה עד לרקיע, וכן מתבאר ג"כ מתו"ד התוס' רשב"א פסחים ט' ב' ד"ה וא"ת דר' יהודה בעינן מלא אגרוף לענין כל דבר, ויעוי"ש שכ' כדמוכח בההיא דמייתי בסוכה ונראה כוונתו לקו' המשנ"א הנ"ל.

ו]

במשנ"א שם הוכיח לדבריו מהמשנה להלן פ"ח מ"ב אלו חוצצין ואין מביאים יעוי"ש. ושם בתויו"ט דילפינן מאהל משכן לענין מביאים, וצ"ב איך הוי ילפותא לחצאים. ויעוי"ש בפי' הרא"ש, ולדבריו לכאו' אין להוכחת המשנ"א.

ז]

יעוי' בתוס' סוכה כ"א א' ד"ה והרי, וחידשו דמלבד הילפותא ממשכן, יש עוד דין דלא חשיבי אוהל יעוי"ש. ובתוס' רא"ש הוסיף דהנך דלא חשיבי היינו הן לענין לחצוץ והן להביא יעוי"ש. ונר' שאין להוכיח מהתורא"ש לנדון דלעיל, די"ל דכה"ג דהוי מסברא דלא חשיבי אוהל, פשיטא דלכל מילי ל"ה אוהל וק"ל.

ח]

יעוי' בתויו"ט ד"ה אחד חור, שהאריך לבאר השיטות אם מיירי לענין מביא או לענין חוצץ, ואם מיירי לענין ביב או טע"ט יעויש"ה.

ט]

יעוי' במים טהורים, שהק' דלרמב"ם שהעמיד דלחלון בעינן מלא אגרוף, א"כ איך מהני כאן טע"ט, והרי בעינן חלון אגרוף, וכ' דלכך הרמב"ם לא מפרש דסיפא הויא לענין ביב, אלא לענין טע"ט. ומבואר דס"ל דביב יוצרכו בפתחו מלא אגרוף. ויעוי' חזו"א י"ז ג'. ויתכן דהיות והוי כנגד כולו, לכו"ע סגי שיעור טפח וכש"נ להלן. ויעוי' ביאורי הלכה פי"ג ה"א ד"ה בין.

אהל וחלון אם שוין

א]

בגמ' סוכה כ"א מבואר דפליגי ר"י וחכמים באוהל הנעשה מאיליו אם שיעורו בטע"ט או במלא אגרוף. והנה להלן פי"ג מ"א מבואר בסתמא דמתני' דשיעור חלון הנעשה מאיליו הוי כמלא אגרוף, ולכאו' לא פליגי בזה חכמים. וצ"ב מאי שנא אוהל הנעשה מאיליו מחלון הנעשה מאיליו.

ב]

ויעוי' בר"ש כלים פי"ז מי"ב, ומשמע דס"ל דבאמת פליגי גם בחלון. דנקט שם דמאור הנעשה מאיליו שיעורו מלא אגרוף וסיים עלה כדמפרש אהלות פי"ג ומייתי לה בפרק הישן אחד חור שחררוהו מים יעוי"ש, ומדכייל להו יחדיו משמע דחדא פלוגתא היא ודו"ק.

ג]

ויעוי' בתוספתא פ"ז ה"ד ומיירי שם לגבי חלון, וגריס שם וכמה יהיה בסדק טפח ר"י אומר מלא אגרוף, ופי' בזר זהב שם דר' יהודה לטעמיה דאוהל שאינו עשוי ביד"א שיעורו במלא אגרוף, ומבואר בפשוטו דפלוגתתם הויא הן באוהל והן בחלון יעוי"ש. [ויעוי' בזכר טוב ס"י אות ל"ד, שכ' לחלק בין העברת טומאה מבית לחלון דתליא בפלוגתת ר"י ורבנן, אבל העברת טומאה מבית לבית דרך חלון לכו"ע בעינן מלא אגרוף יעוי"ש. וצ"ע].

ד]

וברמב"ם פי"ג ה"א פסק כחכמים, ולענין חלון פסק כסתמא דמתני' דשיעורו כמלא אגרוף, ומבואר דחלוק ביסודו אהל מחלון, ופליגי באוהל, ומודו כו"ע בחלון וצ"ב.

ה]

ולכאו' להרמב"ם לשיטתו, ודאי צריך להיות שיעורם שוה, שהרי הרמב"ם נקט דיסוד דין העברת טומאה דרך פתח הוי מדין מביא את הטומאה, וא"כ אם לענין הבאת טומאה הוי בטפח, מדוע לענין חלון דיסודו הוי הבאת טומאה, בעינן כמלא אגרוף וצ"ב.

וצ"ל דלענין אוהל, היות ויש טע"ט ברום טפח, חשיב אוהל אפילו בנעשה מאיליו. אבל לענין חלון, היות ואין רוחב טפח, א"כ רק מהני להצטרף לאוהל ועי"ז הטומאה מתפשטת למקום החלון, ובזה כל שנעשה מאיליו דיינינן שאין שם פתח ולא יכולה טומאה להתפשט לשם, וכסתום דמי ועי'.

ו]

יעוי' במאירי סוכה שם, ומבואר להדיא דגם אליבא דרבנן דס"ל דאהל הוי טע"ט גם בעשוי מאיליו, מ"מ לענין חלון להעברת טומאה בעינן כמלא אגרוף יעויש"ה בדבריו. ויעוי' ג"כ בתוס' הרשב"א פסחים הנ"ל דמבואר כן יעוי"ש. ויעוי' ג"כ במשנ"א כן.

ז]

בפנ"י סוכה כ"א כ' להוכיח מכח החילוק הנ"ל, דכל דין העברה מאוהל לאוהל הויא רק מדרבנן, וכשי' הש"ך יור"ד שע"ב סק"ב, ולכן בנעשה מאיליו לא טמאו רק במלא אגרוף, אבל כד הוי אוהל אחד, כל שיש טע"ט טמא כל אשר באוהל יעוי"ש.

ח]

בחת"ס יור"ד ש"מ, ס"ל דשוה נקב הנעשה מאיליו לאוהל הנעשה מאיליו. ושניהם הוי השיעור במלא אגרוף, וחידש דזהו בלא חישב, אבל בחישב הוי שיעורן בטע"ט, ומתני' דהוי טע"ט היינו בחישב יעוי"ש.

ולפי"ז צ"ל דלר"י דס"ל דלא כרבנן, היינו דפליגי כה"ג שחישב, שהרי בלא חישב גם לרבנן בעינן מלא אגרוף וצ"ע. ויעוי' חלקת יואב או"ח סי' ח' דכל מה דס"ל לר"י דבעינן כמלא אגרוף היינו דוקא בדלא חישב יעוי"ש.

ט]

ויעוי' ריטב"א סוכה כ"א ד"ה ואקשינן, ומבואר דלר' יהודה בעינן שעשוי מתחילתו לשם אוהל, ומבואר כהחת"ס הנ"ל, דלא מהני חישב עליו אח"כ ודו"ק. ויעוי' במהר"ם כאן שיישב לגירסת הסוגיא בסוכה, ומבואר דר"י במלא אגרוף דמודה היינו בלי חישב עליו לתשמיש יעויש"ה.

י]

בחזו"א י"ז ג', כ' לחלק בין עומד ליסתם דבעינן מלא אגרוף, לאין עומד ליסתם דהוי בטע"ט יעוי"ש. ויעוי"ש עוד בדרך נוספת. ויעוי' בתוס' פסחים ובתוס' רשב"א שם, ופליגי אם מחור החולדה לבור בעינן טע"ט או מלא אגרוף יעוי"ש וצ"ב פלוגתתם. [ויל"ע אם פליגי בנדון הנ"ל, אם יש חילוק בין אוהל לחלון. או דפליגי אם כה"ג שהחור מפולש לבור, אם נדון כחלון ועי'].

יא]

יעוי' ריטב"א סוכה שם שהק' היות וילפינן ממשכן א"כ מה ההבדל בין טע"ט למלא אגרוף, ויעוי"ש שכ' דהיות ויש ילפותא ממצורע וילפותא ממשכן. שפיר ילפינן טע"ט ממשכן ואגרוף ממצורע וצ"ב.

יב]

יעוי' בר"ש להלן פ"ח מ"ב שנקט בביאור התוספתא דנזיר וטומאה תחת הגמל אין נזיר מגלח, דהיינו משום דאגרוף לר"י הוי רק מדרבנן יעוי"ש. והק' בשיירי קרבן לירושלמי נזיר פ"ז ה"ג [ד"ה תחת] מהסוגיא בסוכה, דא"כ איך הוי חוצץ מהתורה. [ובמראה כהן סוכה שם, דהיות והוי מדרבנן, סגי לענין הנך חומרות דמהני קבר התהום] ועפי"ד המשנ"א דלעיל י"ל דמ"מ חוצץ גם לר' יהודה ועי'.

יג]

יעוי' רמב"ם נזירות פ"ז ה"ו, ופי"ט מטו"מ ה"ו דפסק להירושלמי דאין נזיר מגלח על אוהל גמל יעוי"ש. וצ"ע הרי הרמב"ם ס"ל דהוי בטפח, ויעוי"ש במראה כהן. ויעוי' בחידושי רבינו הגר"ח פכ"ד מטו"מ ה"ד ד"ה אלא שכ' בביאור הרמב"ם דאע"ג דהוי אוהל ואפילו לחצוץ, מ"מ לא הוי אוהל גמור לענין נזיר יעוי"ש וצ"ב. [ויל"ע מדוע הרמב"ם נקט לה בכללא דכל אוהל שאינו ביד"א אין מגלח וצ"ע. ויעוי' ביאורי הלכה פי"ג ה"א ד"ה אפילו].

יד]

בתוס' ובתוס' הרשב"א בפסחים הנ"ל נקטו ששיעור חור הוי בטפח ולכאו' שם מיירי בנפל ובתוספתא מבואר דנפל שיעורו בד' וא"כ מוכח דכל השיעור דתוספתא בד' היינו דוקא בביב.

פרק ד משנה א – מגדל שהוא עומד באויר

א]

מתני' "מגדל שהוא עומד באויר טומאה בתוכו כלים שבעוביו" וכו', ובביאור עומד באויר פליגי הראשונים, דהר"ש ורא"ש ורמב"ם ביארו דהיינו שאינו בתוך בית. והטעם דנקטו באויר ולא בבית, יעוי' ברא"ש דכה"ג דהוי בבית לא ס"ל לר' יוסי דהוי מחצה על מחצה יעוי"ש. ולשון הר"ש באויר ולא בתוך הבית, ומשמע דס"ל ג"כ דכה"ג שהוי בתוך הבית אין להאי דינא וצ"ע. ויעוי' [ג'].

ב]

אולם ביד רמה סנהדרין ק"ו ב' פי' דהיינו מגדל שהוא פורח באויר, [ובערוך פי' דהיינו שתלוי על גבי חבלים, וביד רמה משמע דבעינן שאפילו אין תלוי בחוט, וצ"ע וביאור פלוגתתם]. ומשמע דדוקא פורח, ולא שמונח בחצר. ויל"ע מה הוי הדין במגדל המונח בחצר, ומה חולק דינם וצ"ב. וכן ביאר ג"כ בתשו' הרשב"א ח"ה תשו' קפ"ה עיי"ש.

[שם ברמ"ה הביא למשנה דידן וסיים עלה ז"ל "אלו עיקרים גדולים שיכולין דואג ואחיתופל וכיו"ב להוציא מהן ספיקות וענפים וענפי ענפים"].

ג]

יעוי' ברא"ש, ומבואר בדבריו דרק דברי ר' יוסי הוו רק באויר, אבל בעומד בבית כה"ג כשטומאה בתוכו, לא אמרינן מחצה על מחצה, דהיות ואמרינן שאני רואה כאילו טומאה בבית, היות וטומאה באה לו מכל צד, וצ"ב הסברא. והנה מבואר ברא"ש דהאי סברא מהניא רק אליבא דר' יוסי, אבל לרבנן דס"ל שטומאה בתוכו כלים שבעוביו טהורים, לא מהניא סברא דטומאה באה לו מכל צד. וודאי דאינה מחלוקת נוספת, אלא תליא בפלוגתתם לענין מגדל באויר, וצ"ב מה שייכות ב' הנידונים.

ד]

והנה הרא"ש הביא לתוספתא פ"ה ה"ג מגדל שהוא עומד בין בבית בין באויר, והוכיח מינה דדברי רבנן הוו הן בעומד באויר והן בתוך הבית, וסיים עלה הרא"ש דר' יוסי דפליג היינו רק על עומד באויר וכנ"ל. אבל בר"ש הביא לתוספתא וכ' עלה דהאי בבית לאו בתוך הבית, אלא על גבי בית, או בבית שאינו מקורה יעוי"ש. [ויל"ע מה רבותא הוי הנך גווני טפי מעומד באויר]. ומשמע דמגדל שעומד בבית לא אמרו גם רבנן את דינם, ודלא כהרא"ש, ויל"ע בביאור פלוגתת הר"ש והרא"ש. ויעוי' [ו'].

ה]

וכש"נ בדעת הר"ש מבואר ג"כ להדיא במהר"ם. שכל מה דפליגי רבנן וס"ל דכלים שבעוביו טהורים היינו בעומד באויר אבל עומד בבית כלים שבעוביו טמאים ממ"נ יעויש"ה בדבריו. ויל"ע אם גם הר"ש ס"ל לסברות המהר"ם.

ו]

בתוספות הגרע"א הביא לשיטת הרא"ש הנ"ל, וסיים עלה דכן ס"ל להר"ש. ומשמע דס"ל דלא כש"נ לעיל, אלא דהר"ש ורא"ש הוי בחדא שיטה, והיינו דהנדון במגדל העומד בבית תליא בפלוגתא דת"ק ור"י, דלת"ק הכתלים טהורים. וצ"ע מנין רע"א ס"ל לפרש כן דעת הר"ש. ויעוי' להלן.

ז]

בביאור דעת ת"ק דכלים שבעוביו טהורין, כ' במהר"ם דשדינן לעוביו בתר האויר לקולא ולא בתר מגדל לחומרא יעוי"ש. ולכאו' מבואר דהא פשיטא דעוביו לא הוי מקום לעצמו, ושייך רק או דשדינן ליה בתר מגדל או בתר אויר. ובדעת ר' יוסי יעוי' בר"ש שכ' "דלא מסתבר כלל כסתום לגמרי שיחשב לא כלפנים ולא כלחוץ" יעוי"ש. ומשמע דהטעם לטהר, היינו דנדון כסתום לגמרי, ואינו נדון לא כלפנים ולא כלחוץ יעויש"ה. [והיינו דלא כמהר"ם, דלמהר"ם ג"כ לכו"ע לא נדון כמקום לעצמו, אלא דלקולא שדינן ליה בתר אויר ודו"ק]. ויתכן דס"ל לגרע"א בדעת הר"ש דזהו גופא יסוד פלוגתת ת"ק ור' יוסי, והיות וס"ל לת"ק דעוביו הוי כסתום וכמקום לעצמו, א"כ סברא הוא דגם במגדל בבית נדון כמקום לעצמו וטהור ודו"ק.

ח]

אם כביאור הנ"ל בפלוגתת ת"ק ור' יוסי. א"כ ניחא היטב מש"כ לעיל אות [ג'] לתמוה איך שייכי ב' הפלוגתות בין ת"ק ור' יוסי זל"ז. ולמש"נ הרי רק לר' יוסי דס"ל דאינו מקום לעצמו, לכן היות וטומאה באה לו מכל צד כל העובי טמא. אבל לת"ק דס"ל דחשיב מקום לעצמו, א"כ גם במגדל בבית חשיב מקום לעצמו וטהור וק"ל. [ויל"ע טומאה בבית לר' יוסי אם נימא שדינן עוביו לפנים לקולא וצ"ע]. ויעוי' אות י"ט דרך אחרת.

ט]

ובביאור מתני' מהו עוביו של מגדל, נאמרו בזה ב' שיטות בראשונים. בר"ש העמיד שהדפנות עבים, ויש חלל מפולש בעוביין, ואין בחלל טפח יעוי"ש. אולם הרמב"ם בפיהמ"ש ביאר דדפנות המגדל עשויין מב' לוחות, ובין הלוחות יש חלל, ושם נמצאת הטומאה או הכלים יעוי"ש. ובפי' הרא"ש ביאר ג"כ כפיהמ"ש.

י]

והנה בביאור דברי ר' יוסי דס"ל דהוי עוביו מחצה על מחצה. יעוי' בר"ש ומהר"ם ושניהם ביארו דר"י מדמי לה להא דתנן להלן פ"ו בכותל בית שנדון מחצה על מחצה. [וצ"ע, דהר"ש הביא כן מתוספתא. ותמוה מדוע לא הביא ממתני', וכן יל"ע דהר"ש הביא מהא דכותל בין ב' בתים והיינו פ"ו מ"ד והמהר"ם הביא הא דכותל לאויר והיינו פ"ו מ"ג וצ"ב]. וה"ה ג"כ עוביו של מגדל כן דהוי מע"מ. ולפי"ז לכאו' בזה גופא פליגי ת"ק ור"י אם מדמינן כותל מגדל לכותל בית, ויעוי' בתויו"ט באורך בזה ממהר"ם.

יא]

אולם בפיהמ"ש [וכן הוא בפי' הרא"ש] ביאר דרך חדשה בדינא דר' יוסי דהוי מע"מ. והיינו שאם טומאה בעוביו, חצי מגדל הסמוך לדפנות שהטומאה בה נטמא, וכן אם טומאה בחלל המגדל חצי עובי הדפנות של כל המגדל טמאים יעוי"ש.

ולכאו' בזה ודאי לא הוי ככותל בית, שהרי בכותל בית לא מצינו האי דין דטומאה בכותל חצי הבית טמא, וע"כ דהוי דין חדש של מע"מ המסויים במגדל.

ולפי"ז ע"כ אין פלוגתת ת"ק ור"י אם מגדל דומה לכותל בית, שהרי לכו"ע לא הוי מגדל כבית ודו"ק. [ויל"ע להאי שיטה מדוע פשוט דל"ה מגדל כבית].

יב]

יתכן דפלוגתת הר"ש והרמב"ם בביאור עוביו, אם הוי נקב מפולש, או דיש ב' לוחות, הוי לשיטתייהו. והיינו דהר"ש דמדמי לכותל בית, ואיהו ס"ל להלן פ"ו מ"ג דכותל בית מיירי בנסדק, ולא דהוי סתום, א"כ ה"ה כאן הוי במפולש. ולהרמב"ם דלא הוי כדין כותל בית, שפיר העמיד דהוי בב' לוחות וק"ל.

יג]

בדברי הרמב"ם שביאר דכשטומאה בעוביו חצי חלל מגדל טמא, ותמוה דהיות וטומאה מתפשטת עד חציו, מה מעכב ממנה להתפשט בכל המגדל. ויעוי' מים טהורים שעומד בזה.

ולכאו' מבואר דאינו משום שטומאה מתפשטת, אלא דכל כלים שנמצאים באותו מקום שטומאה שם נטמאים. ועד חצי מגדל הוי מקום הטומאה ולכן נטמאים הכלים ודו"ק. [ולא פליג הרמב"ם על התפשטות, ורק כאן אין מקום לטומאה ליכנס, וע"כ הוי מדין דהוי באותו מקום וק"ל]. ויל"ע מלשון הרא"ש "הטומאה הוה לו מכל צד" משמע דאביי מטעם התפשטות וצ"ע.

יד]

והנה הרא"ש ג"כ ביאר כפיהמ"ש. ונקט שם לדין אם טומאה בבית כלים שבעוביו בתורת "וכן" ומשמע דהוי חד דינא יעוי"ש. ומבואר דלעולם דיינינן מהו מקום הטומאה, ואם הויא בעוביו, ויש לעוביו חשיבות מקום, א"כ עד אמצע המגדל הוי מכלל מקום העובי, ואם הויא הטומאה בחלל המגדל, א"כ עד חצי עוביו הוי מכלל מקום החלל ודו"ק.

טו]

למש"נ בדעת הפיהמ"ש והרא"ש, הרי הן לת"ק והן לר' יוסי יש חשיבות מקום לעוביו, ופלוגתת ת"ק ור' יוסי הויא, דלר' יוסי היות וחשיב מקום א"כ אלים ג"כ לדון חלק מחלל המגדל כחלק ממקומו, וכמו שחלל המגדל מהני להחשיב מכלל מקומו לחצי עוביו. אבל ת"ק ס"ל דעוביו חשיב מקום, אבל אין מכלל העובי כלום מהחלל, וכן אין מכלל החלל כלום מהעובי.

וזהו פלוגתת ת"ק ור' יוסי, דלת"ק מגדל גרע מבית, דבית אלים לכלול חצי עוביו בכלל חללו ומגדל לא, ולר' יוסי הוי להיפך, דמגדל אלים מבית דעוביו מהני לכלול בכללו לחצי חללו. וזה מלבד מה שחלל המגדל כולל ג"כ חצי עוביו כבית ודו"ק.

טז]

ונמצינו דהרמב"ם ומהר"ם הוי ב' דרכים הפוכות. דלמהר"ם הן לת"ק והן לר' יוסי אין חשיבות מקום לעוביו של מגדל, אלא דפליגי, דלת"ק לעולם שדינן ליה לקולא, ולר' יוסי שדינן ליה מחצה על מחצה.

אבל להרמב"ם הוי להיפך, דלכו"ע יש חשיבות מקום לעוביו של מגדל, אלא פליגי ת"ק ור' יוסי אם כוללים בכלל מקומו ג"כ לחצי חלל המגדל או לא וכש"נ. [ואולי תלוי מהו עוביו, דאם הוו ב' לוחות יש לו חשיבות מקום. ואם הוי חור מפולש אין לו חשיבות מקום ועי'].

יז]

ולתוספות הגרע"א הוי שיטה שלישית, והיינו הר"ש דבזה גופא פליגי ת"ק ור' יוסי אם לעוביו יש חשיבות מקום לעצמו ודו"ק. [ויעויין על דרך זו גם כן במשנה אחרונה ד"ה כלים שבעוביו ודו"ק].

יח]

בחזו"א ג' א' ביאר כוונת מהר"ם [דלא כש"כ לעיל] דלרבנן באמת דעובי הוי מקום לעצמו, ומה דס"ל דטומאה במגדל והמגדל בבית שכלים שבעוביו טמאים היינו משום דכה"ג המגדל והבית הוו אוהל א', וכלים שבעוביו טמאים מדין כל אשר באוהל יעוי"ש. [ויל"ע בלשון המהר"ם].

ובעיקר דברי המהר"ם צ"ב מהו האי דשייך שדינן לקולא, ופעמים שדינן לכאן ופעמים לכאן. וכן מהו הא דנטמא ממ"נ, וכי לא ידעינן להיכן שדינן וצ"ב.

יט]

יעוי' לעיל אות ח' מש"כ לבאר לדעת הרא"ש הא דתליא בפלוגתת ת"ק ור"י ג"כ מהו במגדל הנמצא בבית. ולמש"נ דהרא"ש ס"ל כפיהמ"ש, א"כ לכו"ע העובי הוי מקום לעצמו, אלא פליגי אם מכלל העובי הוי ג"כ חצי מגדל וכן אם מכלל מקום המגדל הוי חצי עובי. ולת"ק דחלל מגדל לא שייך עם עובי, ה"ה ג"כ מגדל הנמצא בבית, ורק לר"י דשייך לכלול חלל מגדל בכלל העובי וכן להיפך. זהו דשייך דמגדל בבית חלוק ממגדל באויר וק"ל.

כ]

למש"נ ב' דרכים בנדון של המשנה, ולפי"ז יש לדון לראשונים שהעמידו דמיירי במגדל העומד באויר ממש [רמ"ה, ורשב"א] באיזה דרך ס"ל, ומדוע הוזקקו לפרש דאינו עומד ע"ג קרקע, אלא באויר ועי'.

כא]

הרא"ש מבאר לדין מגדל העומד באויר כשיטת הרמב"ם. ופירש הרא"ש דלת"ק ה"ה במגדל העומד בבית יעויין שם. ולפי"ז תמוה הרמב"ם פי"ח טו"מ ה"ו דנקט מגדל העומד באויר, ולכאורה לשיטתו הרי ה"ה בעומד בבית וצ"ע.

פרק ד משנה א – פלוגתת ת"ק ור"י

א]

מתני' כלים שבעוביו טהורים. ויעוי' תויו"ט ממהר"ם דעומד בבית כלים שבעוביו טמאין ממ"נ. וסיים שם התויו"ט ממהר"ם, "סיפא דקתני טומאה בתוכו הבית טמא, מיירי בין בתוך חללו בין בתוך עוביו" יעוי"ש. ויל"ע אם יש שייכות לדבריו שבתחילה.

ב]

יעוי' בתויו"ט ממהר"ם, מדוע ת"ק מודה בכותל ופליג במגדל. ותו"ד דכדי לאשוויי לדין שדינן בעינן שיהיו הבית או חצר חשובים, ומגדל לא חשיב. וכן בעינן שהמחיצה נעשית לצורך הבית והחצר, ובמגדל המחיצה לא נעשית כלל בעבור החצר והבית יעוי"ש.

ויל"ע דלכאו' ר' יוסי דס"ל לעולם מע"מ פליג על ב' הנך סברות, ולכאו' הוו ב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז. וצ"ל דסברת ר' יוסי דשדינן מע"מ מצד עצם מה דהוי בין ב' מקומות, וכלל לא תלוי למה נעשה ובחשיבות ועי'.

ג]

יעוי' בתויו"ט שם ממהר"ם מדוע לא פליגי ת"ק ור"י בעומד בתוך הבית. והכוונה דיחלקו כה"ג שטומאה בבית [וכ"כ בגרעק"א] דהרי בעומד בבית וטומאה במגדל לכו"ע ממ"נ טמא כמפורש לעיל.

ויעוי' בגרעק"א שהק' דאם בגוונא דעומד בבית לא שמעינן דשדינן למגדל המטלטל יעוי"ש.

והנה הגרע"א ס"ל דשייך דלא שדינן לשום מקום. ונר' דלכו"ע פשיטא דעובי אינו חשוב לעצמו, וע"כ שדינן ליה, ופליגי רק להיכן שדינן. ולכן לא שייך הצד דהוי מע"מ ולא שדינן בתר מגדל כלל ודו"ק.

ד]

יעוי' בחזו"א ג' א' דיש עוד נפק"מ בין ת"ק לר"י במגדל בבית והטומאה בעוביו מחציו ולפנים, דלת"ק כלים שבתוך מגדל טהורין, ולר"י דמחציו ולפנים כלפנים הכלים טמאים יעוי"ש. [ויעוי"ש עוד גוונא דפליגי ודו"ק].

ונר' שכוונתו לתרץ בזה לקו' הגרע"א, והיינו שכוונת מהר"ם שיחלקו באופן זה עיי"ש.

ה]

יל"ע אם אמרינן שדינן לקולא, כה"ג דהוי תרתי דסתרי וצ"ע. וכגון במגדל באויר וטומאה במגדל, וכלים בעוביו בחלק הפנימי, ויש ג"כ טומאה בעוביו בחלקו החיצון, דמצד הטומאה במגדל שדינן לעוביו כולו בתר אויר, והרי לכאו' לפי"ז כל העובי נדון כאותו מקום, וא"כ היות ויש טומאה בחלק החיצון גם חלק פנימי נטמא, או דשדינן לפנימי בתר מגדל וצ"ע.

ו]

יעוי' להלן דלחלק מהראשונים טומאה בבית מה שבמגדל טהור, היינו משום הצלת צ"פ, ולפי"ז יל"ע בטומאה בעוביו הפנימי דמה שבתוכו נטמא לר"י, ויל"ע מדוע אין הצלת צ"פ וצ"ע.

היה עומד בתוך הבית טומאה בתוכו

א]

מתני' "היה עומד בתוך הבית, טומאה בתוכו הבית טמא טומאה בבית מה שבתוכו טהור, שדרך הטומאה לצאת ואין דרכה להכנס" יעוי"ש. ויל"ע מאי קמ"ל, והרי כבר למדנו דדין סוטל"צ הוי בדרך לצאת ולא דרך ליכנס, וצ"ע. [ויעוי' לשון הרע"ב. וקצת משמע דהוי סברא במסויים במגדל וצ"ע. ואולי לולי הסברא, הו"א דמגדל הוי מכלל הבית, וחשיב שהמגדל ג"כ הוי מקום הטומאה וצ"ע].

ב]

יעוי' בתויו"ט ד"ה טומאה בתוכו, והביא ממהר"ם ז"ל "וסיפא דקתני טומאה בתוכו הבית טמא, מיירי בין בתוך חללו, בין בתוך עוביו, שדרך טומאה לצאת" עיי"ש. ובפשוטו היינו אליבא דת"ק. ולכאו' לת"ק יל"ע כה"ג שטומאה בעוביו מה דין כלים שבמגדל, ולכאו' טהורין, וע"כ משום דלקולא שדינן לעוביו בתר בית. ולפי"ז צ"ע ל"ל לטעם דדרך טומאה לצאת, תיפו"ל דשדינן לעוביו בתר בית כדי שלא יטמאו כלים שבמגדל. וצ"ל דבעינן להאי טעמא כה"ג שאין כלים במגדל וק"ל. [צ"ע דלשון טומאה בתוכו כולל ג"כ עוביו].

ג]

שם "טומאה בתוכו הבית טמא" ולענין מה דין הכלים שבעוביו אם טמאים, תליא בפלוגתתא הרא"ש ומהר"ם הו"ד לעיל ודו"ק.

ד]

שם "הבית טמא" והיינו מטעם שדרך הטומאה לצאת. [ויעוי' משנ"א שהק' הרי יכול להוציא המגדל כולו, ולא תצא טומאה דרך הבית יעויש"ה וצ"ע].

והנה יעוי' ברא"ש הלכות קטנות הל' טומאה ס"ט ונמו"י שם. ומבואר להדיא דטעם משנתינו משום דין סוטל"צ. [והרא"ש שם פי' דכל ג' המשניות בפירקין הוו מדין סוטל"צ]. ויל"ע מה בעינן לזה. ותיפו"ל דאין צמיד פתיל לטומאה, וממילא אין המגדל יכול להציל על הטומאה שבתוך הבית, ויעוי' להלן בעה"י. ויעוי' חזו"א ג' ה'.

טומאה בבית מה שבתוכו טהור

א]

מתני' "היה עומד בתוך הבית וכו' טומאה בבית מה שבתוכו טהור וכו' ואין דרכה להכנס", ומבואר במשנה שהמגדל שוי הצלה על הטומאה שבבית.

ובביאור האי הצלה נאמרו כמה שיטות בראשונים, וכדלהלן.

ב]

והנה מצינו כמה דינים, מצינו שאוהל חוצץ בפני הטומאה. אלא דתנן להלן פ"ו מ"א דכלים שאין מקבלים טומאה כגון כלי אבנים וכלי גללים אינם נעשים אהלים לטהר, ואינם חוצצים בפני הטומאה.

ועוד מצינו דין שכלים שאין מקב"ט ומוקף צ"פ מציל על מה שבתוכו.

ג]

במהר"ם כאן כ' דהצלת מגדל הויא מה שהמגדל מוקף צ"פ, והצלתו מדין כלים בצ"פ, יעוי"ש.

והנה יעוי' משנ"א שהק' מה בעינן צ"פ, וכי בעינן מירוח, והרי היות והדלת הויא מעשה אומן וסותם יפה הרי"ז צ"פ. ולכאו' מבואר בדברי המהר"ם דלצ"פ לא סגי סתימה אלא בעינן ביטול הפתח ועי'.

ד]

ויעוי' בקה"י טהרות סי' כ"ב שהביא מדברי החזו"א ג' ז' וט' שהכריח דהצלת כל"ע הבא במדה על מה שבתוכו הוא מדין אהלים ולא מדין צ"פ ולא כש"כ מהר"ם יעוי"ש.

ה]

במשנה מבואר שטעם הטהרה היינו שאין דרך הטומאה ליכנס. ובפשוטו היינו שאין דין סוטל"צ כה"ג דהוי להכנס. ולביאור מהר"ם דהוי מטעם צמיד פתיל, תמוה עפי"ד הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה שיסד דלא שייך סוטל"צ לצ"פ, וא"כ כלל אינו שייך לכאן דאין דרכה ליכנס וצ"ע. [וגם ללא הגר"ח צ"ע, דטעם ההצלה הוי משום צ"פ, ושייך גם באותו אוהל וצ"ע].

ו]

הר"ש נקט דמיירי בכלי הבא במדה, ובתוס' חולין קכ"ה ב' נקטו דהוי כלי העשוי לנחת, וצ"ע מדוע הר"ש לא ס"ל כתוס', והרי מודה דכ"ע העשוי לנחת טהורין. וצ"ל דס"ל דבעינן שיהיה אוהל, ורק בבא במדה חשיב אוהל ודו"ק.

ז]

בראב"ד פי"ג כלים ה"ה נקט דכלי הבא במדה אי"צ צמ"פ ומציל בכסוי אהל יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דזהו ג"כ דין מגדל ודו"ק.

היה עומד בבית – בשיטת הר"ש

א]

בר"ש הק' מדוע לא בעינן צ"פ. ותי' דהא דבעינן צ"פ היינו במכוסה בכפישה, אבל במכוסה בנסר מהני בלא צ"פ וצ"ב גדרו.

ב]

יעוי' בחידושי רבינו הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה ד"ה והן בסוה"ד שנקט בדעת הר"ש דהוי ההצלה "מדין צ"פ ולא בתורת אוהל" והוכיח לה "וכמבואר בר"ש שם דהטומאה עוברת על גביו וליכא שם רק הצלת תוך" יעויש"ה.

ג]

ובביאור החילוק בין הצלה דאוהל להצלה דצמיד פתיל, יעוי' היטב שם בגר"ח ד"ה והן.

ד]

יעוי"ש ברבינו הגר"ח ד"ה והנה בפי"ח, וביאר דפליגי הר"ח והר"ש אם כסוי נסר מצטרף להצלת אוהל או להצלת צמ"פ יעוי"ש.

ה]

והיינו דס"ל להר"ש דכל אוהל מלבד מה שמועיל לחצוץ, מהני ג"כ לאשוויי תוך. והוי מצד עצם האוהל כתוך דצ"פ ודו"ק.

ו]

יעוי' בדברי רבינו הגר"ח פ"כ טו"מ ה"א ד"ה האומנם. ומסיק שם דגם לראב"ד כלים כפויין הוי מדין אוהל, ומ"מ פליגי אם צריך מירוח, דפליגי אם מירוח הוי לעצם מעשה צמ"פ או לדין הצלה דצמ"פ יעוי"ש.

ולפי"ז י"ל דהמהר"ם שהוכרח להעמיד דמיירי בצמ"פ, היינו דס"ל כהראב"ד דגם כלים כפויין צריך צמ"פ ודו"ק.

ז]

ויעוי' בערוך השולחן מ"ה ג' וחזו"א ריש אהלות ובקה"י בענין אוהל זרוק, דהוי מדין אוהל, והגם דאין כלים חוצצין היינו רק לגבי טומאה שעל גביו, אבל לתוכו שפיר חוצץ יעוי"ש. ויעוי' בדרכי שמואל אות ה' בזה.

ח]

בר"ש כ' דהנסר מהני רק בכלי הבא במדה וכוורת, ולא בתנור וקדירה וצ"ב החילוק. ולהנ"ל היינו דבעינן בא במידה.

אולם יעוי' בחזו"א ד' ו' שנקט בדעת התויו"ט להלן פ"ט מט"ז דכל כלים הטהורים מצילים בנסר בלי צמ"פ. ולפי"ז ע"כ אין ההצלה מדין אוהל, אלא מדין כלים, ונסר חשיב כצמ"פ. [ויעוי' לשון הר"ש פ"ה מ"ו ופ"ט מ"ט] ויעוי' משנת רבי אהרן טהרות ל"ז י"ח בביאור הר"ש.

פרק ד משנה א – בשיטת הרמב"ם – היה עומד בתוך הבית

א]

הנה בדעת הרמב"ם לא נתבאר להדיא איך העמיד למתני'. והנה הרמב"ם ס"ל כחכמים להלן פ"ט מי"ב דכלי הבא במדה יש לו דין אוהל. והביא משנתינו כפשוטה, ונר' דס"ל דהוי מדין אוהל בתוך אוהל.

ויעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"א והביא שם שאוהל וצ"פ מונעים שהטהורים לא יתטמאו, אבל לא מהני לענין שהטמאים לא יטמאו יעויש"ה. ובכס"מ שם ציין למתני' דידן. ומבואר דס"ל בכוונת המשנה דהוי מדין אוהל, ומהני למנוע מלהתטמא, ולא מונע מלטמא יעויש"ה. [ובאמת לסיפא דמתני' מפורש בפיהמ"ש דהוי מדין בית בתוך בית יעוי"ש. וצ"ע מדוע לא הי' כן ברישא. ואולי י"ל דברישא יש לטעם המשנה דסוטל"צ, לא הוצרך לטעם דאוהל בתוך אוהל, ורק בסיפא דהויא רצוצה, וס"ל דרצוצה אין סוטל"צ, ולכן הוצרך לפרש מטעם בית בתוך בית ועי']. והנה בלשון הרמב"ם אין משמעות כהגר"ח דמיירי דוקא אוהל ארעי בתוך קבע ועי'.

ב]

אם זהו ביאור המשנה, א"כ צ"ע לשון המשנה שדרך הטומאה לצאת ולא ליכנס, ולכאו' מה בעינן להאי טעמא, שהרי כל הדין הוי מדין של אוהל דמהני להציל על טהרה, ולא למנוע מטומאה וצ"ע. [והנה מקור הרמב"ם הוי תוספתא פ"ו, ויעוי"ש בזר זהב, וביאר דזהו גופא הכוונה דהיות ודרך לצאת ולא ליכנס, לכן חלוק בין לטמא ולטהר וצ"ב. ולכאו' ודאי ס"ל דזהו טעם התוספתא, היות וס"ל דביאור המשנה הוי כהתוספתא, ומפורש במשנה זה הטעם].

ג]

יעוי' בחידושי רבינו הגר"ח פ"כ טו"מ ה"א, שתמה על הרמב"ם דאם אוהל לא מהני לענין שהטומאה לא תטמא, א"כ מהו דאמרינן במשנה ב' דהיה עומד בפתח טומאה בתוכו הבית טהור. והרי זה הוי סברא לדין סוטל"צ. אבל להרמב"ם דהוי מטעם דכל אוהל לא מהני כלפי טומאה, א"כ הרי לא מהני האוהל, ומדוע אין כל שבבית טמא יעויש"ה באורך.

ד]

יעוי' חזו"א ה' ג' שיסד דכל הדין דאהל בתוך אהל מציל על טהרה ולא על טומאה, הוי רק כשטומאה עומדת לצאת דרך חיצונה יעוי"ש וצ"ב.

כלים שבינו לבין הארץ וכו'

א]

מתני' "שכלים שבינו לבין הארץ וכו' אם יש שם פותח טפח טמאין, ואם לא, טהורין" יל"ע האם בדין שיש שם פו"ט טמאים יש חידוש. או דהוי מילתא דפשיטא, דלכאו' הוי מילתא דפשיטא שבפו"ט נכנסת טומאה וצ"ע.

ב]

יל"ע דלכאו' כלים שבינו לבין הקורות אם יש שם טפח, א"כ הוו אוהל אחד, וא"כ פשיטא דהכלים נטמאים וצ"ע.

ג]

והנה באין שם טפח טהורין, והיינו שאין טומאה נכנסת בפחות מטפח. ולכאו' יל"ע דלהשיטות שמגדל אינו אוהל, וכ"ש למהר"ם דהוי כלי א"כ הכל הוי בכלל האהל, וא"כ גם מה שתחת המגדל או על גביו אינו מקום בפנ"ע, אלא חלק מהאהל. ומדוע אין כלים ששם טמאים.

ויעוי' חזו"א ג' ג', ולכאו' כוונתו דכיון שעכ"פ בתוך המגדל טהור, א"כ מקום הטומאה הוי רק חוץ למגדל, וכל אוהל שאין לטומאה טפח אינו אוהל יעוי"ש. ויעוי' ברבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א ד"ה והנה בטומאה.

ד]

בפירוש הרא"ש ביאר דפחות מטפח טהורין משום שאין טומאה נכנסת למקום שאין בו פותח טפח יעוי"ש. ויל"ע אם הכוונה דאפילו דהוי מקום א', מ"מ בעינן להתפשטות שיהיה טפח. או דחשיבי ב' מקומות, ולכן בעינן טפח וצ"ע.

ובר"ש כת"י רב"א דהוי מגדל כלבוד ואין טומאת הבית נכנסת שם. משמע דלא סגי שאין שם טפח, ובעינן לדין לבוד וצ"ב.

ה]

יעוי' במשנה אחרונה שדן מדוע לא יטמא משום שיפועי אהלים. ויעוי' חזו"א ט' א' מש"כ דאינו ענין לשיפועי אהלים יעוי"ש.

ו]

והנה בדין המשנה כ' הר"ש דמיירי שיש טפח או בין התקרה או בין רצפה או בין דפנות, ומשמע דאם יש בין דפנות טפח כלים ששם טמאים אפילו שאין בין תקרה למגדל ורצפה למגדל טפח יעוי"ש.

ויעוי' ברמב"ם פי"ח טו"מ, ובראב"ד שם נקט דכלים שבין מגדל לדפנות טמאים רק אם יש טפח ג"כ בין קורות, או בין קרקע, דאל"כ מהיכן תיכנס הטומאה יעוי"ש.

ובכס"מ נקט שהרמב"ם ג"כ ס"ל כהראב"ד יעוי"ש וצ"ע.

ז]

ולשיטת הר"ש הנ"ל דלא ס"ל כראב"ד, יל"ע איך יפרש מהיכן הטומאה נכנסת ויעוי' בתואנש"ש ממרכה"מ דהמגדל לא סותם כל הדופן והטומאה יכולה להכנס מן הצד יעוי"ש. ויעוי' במים טהורים בזה.

ומש"כ הרמב"ם שאני רואה הקורות יורדות [והוא מתוספתא] ויל"ע בכלים בינו לרצפה או לדפנות, מה הטעם וצ"ב.

ח]

ובמהר"ם בתחילה [דס"ל דכלים נעשים כלים לטהר ולא לטמא הוי גם כה"ג שהטומאה נמשכת]. נקט דדין המשנה אין טפח טהורין, הוי רק כשאין טפח הן למעלה והן למטה. דאל"כ היות ונכנסת למקום שתחתיו שוב בוקעת למעלה, ולכאו' פליג על הראב"ד דלעיל, וכן במסקנא שכ' דהוי הפירוש בכולם שוה, ג"כ מבואר דלא ס"ל כראב"ד ועי'.

ט]

לשון המהר"ם דהטומאה במקום אחר ונמשכת תחתיהן יעוי"ש. ויל"ע אם הכוונה דס"ל דהבית ותחת המגדל הוו ב' מקומות, או גם בתוך אותו אוהל, מ"מ הוי ע"י המשכה וצ"ע.

י]

יל"ע מהו יסוד הנדון האם כלים נעשים אהלים לטמא ולא לטהר, דהוי רק כשהטומאה תחתיהן או על גביהן, ולא בטומאה נמשכת, וכן מה הוי הביאור בזה.

יא]

והנה תנן להלן רפ"ו דטומאה תחת כלים, כלים שעל גביהן טמאים. ובפשוטו גם כלים שלא כנגד הטומאה שלמטה. [ובחזו"א ג' ב' נקט דלדעת מהר"ם הנ"ל הוו רק הנך שכנגד הטומאה, וצ"ע ממהר"ם פ"ט מי"ב.] יעוי' משנה להלן פ"ט מ"ב. וצ"ע דלמהר"ם כל שאינו על גבי הטומאה הויא רק התפשטות והכלי חוצץ.

ולכאו' צ"ל דאם טומאה תחתיו א"כ כל תחתיו הוי מקום הטומאה, ואינו אוהל לגבי טומאה שזהו מקומה וצ"ע.

יב]

שם במהר"ם דבינו לבין הכותל הוי דוקא שיש שם טפח יעוי"ש. ולכאו' צ"ע דאם תחתיו יש טפח, א"כ אפילו אין בינו לכותל טפח, מ"מ תחתיו הוי טפח, וא"כ גם נחשב חדא מקום על הכותל, והיות ונמשכת עד הכותל שתבקע למעלה בין דפנות למגדל וצ"ע.

ולכאו' מוכח דהגם שכלים לא חוצצים, מ"מ שוו חילוקי מקומות. וחשיב אחורי המגדל מקום שאין בו טפח, ואין טומאה נכנסת לשם וצ"ע.

ויעוי' עד"ז במהר"ם פ"ט מ"ט ופי"ב מ"א. ויעוי' ראב"ד פי"ח טו"מ ה"ה. וכ"כ בנודע ביהודה קמא יור"ד צ"ד ד"ה ודע בדעת מהר"ם פי"ב, וברש"ש פ"ו מ"ב.

יג]

יעוי' חזו"א ט' א' שחידש דכל דין המשנה דאין פו"ט טהורין, היינו שפתח המגדל סגור, אבל אם פתוח וטומאה נכנסת א"כ גם כלים שתחתיו טמאים יעוי"ש וצ"ב.

ויעוי' ג"כ חזו"א ג' ב' מש"כ בכוונת המהר"ם במתני'.

יד]

יעוי' היטב במהר"ם שהקשה מדוע מתני' לא הוי כביב. ומבואר בדבריו דיסוד דין ביב היינו דהיות והוי קבוע ומשמש את הבית לכן בטל להבית וחשיב כאוכלין שגיבלן בטיט יעויש"ה.

טו]

יעוי"ש עוד במהר"ם דאם המגדל בפתח, ועל גביו טפח, א"כ אמרינן סוטל"צ. והוי כאילו הטומאה שם ועל גוף הטומאה אין כלים חוצצים. ומבואר במהר"ם א' – דגדר סוטל"צ היינו דחשיב גוף הטומאה במקום היציאה, ולא שדיינינן כאילו הפתח פתוח. ב' – דאמרינן סוטל"צ אפילו בתוך אותו אוהל, ואולי דיינינן להו עכ"פ כב' מקומות, ולכן שייך סוטל"צ ועי'.

טז]

למהר"ם דס"ל דכלים נעשים אהל לטהר על טומאת התפשטות, א"כ מדוע כלי שאמקב"ט המכוסה בכפישה אינו מציל על מה שבתוכו. הרי הויא טומאת התפשטות. [אם לא שנחלק כנ"ל בין מקום א' לב' מקומות באותו אוהל]. ויעוי' חזו"א י"ג א' שכלים שבבית כלל אינם מצילים יעוי"ש.

פרק ד משנה א – כותל שאחורי המגדל במהר"ם

א]

יעוי' במהר"ם שהקשה איך כלים שבין מגדל לדופן טהורים, והרי אפילו כלים שבעובי הכותל טמאין. ויל"ע מהו האי כל שכן.

ותחילה כ' המהר"ם דבעוד המגדל שם באמת גם כלים שבדופן טהורין והוי כן בכל שכן, ודימה לבית שחצצו בנסרים יעוי"ש. ובפשוטו ס"ל דבית שחצצו בנסרים, לא רק כלים בחצץ טהורין, אלא גם כלים שבעובי הכותל שאחורי החצץ טהורים.

אולם יעוי' בר"ש פט"ו שם מתוספתא להדיא דאפילו שבחצץ טהורים, מ"מ כלים שבכותל ומעזיבה טמאים. וצ"ב הנדון.

ולכאו' צ"ל דלהר"ש שדינן לכלים כאילו הוו בבית, ולא איכפ"ל בדין החצץ, ולמהר"ם כותל הוי משום דהוי נדון שהאהל הוי עד חצי הכותל.

ב]

והנה בעיקר מש"כ המהר"ם בדרך הראשונה, דבעוד המגדל שם כלים שבדופן טהורים. יעוי' בר"ש במתני' מתוספתא ומבואר להדיא דטמאים. וצ"ע איך יפרש המהר"ם לתוספתא.

והנה יעוי' בר"ש כת"י שביאר דכותל שמאחוריו היינו כותל המפסיק בין שני בתים וקרוי אחד לשניהם, וכן במעזיבה העמיד דמיירי בתקרה המפסקת בין בית לעליה יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' גם כותל לאויר הוי כן ומדוע נקט דוקא במפסיק בין ב' בתים וצ"ע.

ג]

יעוי' להלן פ"ו מ"ג ומ"ד, ולגבי משנה ג' דכותל לאויר נקטה המשנה רק שהטומאה בתוכו, ולא נקטה כלל מה הדין אם כלים בתוכו, ורק במשנה ד' נקטה מהו דין כלים בתוכו. ויל"ע מה הדין בכלים בתוכו בגוונא דמשנה ג'. ועכ"פ לפי"ז י"ל דזהו דדייק הר"ש לפרש דמיירי בגוונא דמשנה ד'. שהרי בגוונא דמשנה ג' אינו מבואר מה הדין ועי'. וצ"ב.

טומאה שם הבית טמא

א]

מתני', "טומאה שם הבית טמא" ובר"ש אע"פ שאין שם פותח טפח לפי שדרך טומאה לצאת יעוי"ש, ובפשוטו הכוונה דהוי מדין סוטל"צ. [וברא"ש הלכות טומאה דכל פירקין מדין סוטל"צ]. ויל"ע דלכאו' מתוספתא שהביא הר"ש דטומאה תחת רגלו של מגדל אמרינן בוקעת ועולה, והוכיחו מינה באחרונים דבטומאה רצוצה לא אמרינן סוטל"צ.

ובחזו"א ג' ד' ביאר לה דסוטל"צ מהני דחשיב שהפתח פתוח. והיות והויא רצוצה, א"כ לא מהני שהפתח פתוח יעוי"ש.

ב]

לפי"ז יל"ע מדוע בטומאה שם הבית טמא. והיינו מטעם סוטל"צ, והרי הויא רצוצה שאין שם טפח, וברצוצה לא אמרינן סוטל"צ וצ"ע. ולכאו' מוכח דהגם שיש מגדל, היינו שאין מקומו טפח, אבל לא חשיב רצוצה גמורה שאין לה אוהל כלל. ויעוי' בזה בחזו"א י"ג א' מש"כ בזה.

ולפי"ז רק ברצוצה שכלל אין לה אוהל לא אמרינן סוטל"צ משא"כ במתני'.

ג]

יעוי"ש בר"ש, ומשמע דיש הבדל בין טומאה תחתיו או על גביו, מטומאה בינו לבין הדפנות, ויל"ע מהו ההבדל. [ואולי אין הבדל, ורק נקט להו כדי ללמדינו דבהנך ב' משכח"ל שלא בוקעת לתוך, ובוקעת עד לרקיע. ובדפנות לעולם אמרינן סוטל"צ וצ"ע].

ד]

ואולי בטומאה תחתיו חשיבא רצוצה גמורה, ואין סוטל"צ, ולכן תחילה בוקעת למגדל, ומשם אמרינן סוטל"צ. אבל בין מגדל לדפנות שרק במקום אין טפח, כה"ג לא חשיבא רצוצה גמורה, ואמרינן סוטל"צ וצ"ע.

ה]

וברא"ש נקט דהבית טמא "לפי שדרך טומאה לצאת דטומאה רצוצה בוקעת ויוצאה" יעוי"ש. ומשמע דהוי נתינת טעם, והיינו דהטעם דאמרינן סוטל"צ היות והויא רצוצה וצ"ב.

ו]

יעוי' במקדש דוד אהלות סי' א' סק"ג ד"ה הנה שהקשה מהר"ש פ"ט דטומאה תחת כוורת הבא במדה, ואין טפח תחתיה, דאין טומאה בוקעת לתוכה. ויעוי"ש במקד"ד מש"כ לחדש וצ"ע.

ז]

בר"ש נקט דטומאה בוקעת למגדל, ומשם הוי סוטל"צ. ולכאו' תמוה דסוטל"צ אמרינן על עצם הטומאה, וכאן במגדל אין את גוף הטומאה, ורק בוקעת הטומאה למגדל, וזה לא שמענו שיש על הבקיעה סוטל"צ.

ח]

יעוי' בגר"ח פי"א טו"מ ה"ה דלא מהני דין סוטל"צ להכנס לתוך צמיד פתיל יעוי"ש. ולפי"ז יל"ע דכאן ג"כ הוי המגדל כדין צ"פ. [יעוי' בהגר"ח בביאור הר"ש]. וא"כ איך יש דין סוטל"צ. ולכאו' צ"ל דתחילת הדין הוי משום טומאה רצוצה בוקעת, ובוקעת גם לתוך צ"פ ועי'.

ט]

בפיהמ"ש ביאר לדינא דטומאה שם הבית טמא, דהוי משום בית בתוך בית, ויעוי' בחידושי הגר"ח פ"כ מש"כ בזה.

והרמב"ם לא הזכיר לדין בית בתוך בית ברישא, ורק בסיפא. ואולי ברישא סגי מדין סוטל"צ, ובסיפא ס"ל דרצוצה אין סוטל"צ. ועוי"ל עפי"ד הגר"ח שם דאוהל עראי נקבע בעראי לגבי הטומאה, וא"כ י"ל דברישא מיירי בתוך המגדל והוי אוהל קבוע, ורק בסיפא כלפי טומאה שתחתיו לא הוי אוהל קבוע ועי'.

י]

יעוי' בכ' הגר"ח בענין מגדל בתוך הבית, שדן בדברי הר"ש דרצוצה בוקעת איך מיירי. אם הוי המגדל כלי או אוהל, יעוי"ש שהק' דאם הוי כלי, א"כ ל"ל לטעם דאין דרך טומאה ליכנס. ותי' שם דמיירי בדפנות אהלים, והוכיח דרצוצה בוקעת לדפנות אהלים יעוי"ש.

בדברי האליהו רבה

א]

יעוי' באליהו רבה כאן שהוקשה לו ג"כ מהו דכאן אמרינן דטומאה שם היינו אפילו שאין שם טפח, והרי הויא רצוצה, ובתוספתא שנינו דטומאה רצוצה תחת רגל המגדל, אין הבית טמא, אלא רק אמרינן דין בוקעת.

ויעוי"ש שיסד דמתי אמרינן דין בוקעת רק כה"ג דלעולם נשאר דין הטומאה שבוקעת, אבל אם תחילה בוקעת, ואח"כ נפיק לדין של אוהל, כה"ג מעיקרא לא אמרינן בוקעת, והיינו הן כה"ג דכסוי העליון הוי חוצץ והן כה"ג שאינו חוצץ יעויש"ה. [ויעוי' תפא"י בועז ד'].

ב]

ולפי"ז ביאר שם דזהו דכאן לא אמרינן בוקעת דהיות ואם יבקע לתוכו, המגדל יחוץ לעל גביו. ממילא ג"כ לא אמרינן דבוקע לתוכו. ולכך דינו דהוי סוטל"צ יעוי"ש.

ומבואר בדבריו דתליא זב"ז, והיינו דאם הויא טומאה שיש לה דין בוקעת אין לה דין סוטל"צ, ואם אין לה דין בוקעת, ממילא חל עליה דין סוטל"צ ודו"ק וצ"ב.

ולשון החזו"א בכוונת הא"ר "וכיון דאינה בוקעת אין לה קולא של טומאה רצוצה, דלא נימא בה דין דסוף טומאה לצאת" ויל"ע מה הכוונה "קולא".

ג]

והנה בפשוטו היה אפ"ל דיסוד הא"ר, היינו דדין בוקעת, היינו שזהו כל דין הטומאה שבוקעת, ואם יצוייר דבוקעת ואח"כ נפיק מדין בוקעת, א"כ כלל לא בוקעת. ולפי"ז לא הוי דוקא בכלי שיש לו ב' כסויין, אלא גם רצוצה שלמעלה ממנה יש נסר, ולשון הגר"א הוי כלי שיש לו ב' כסויין. וכן בחזו"א הנ"ל נקט בכוונתו "דבכלים לא אמרינן בוקעת" ומשמע דהוי דין מסויים בכלים ודו"ק וצ"ב.

ד]

ולכאו' בר"ש כאן דביאר דהוי מדין שבוקעת לתוך המגדל ומשם לבית, מבואר דלא כהא"ר, אלא הגם דאחר בקיעה נפיק מדין בוקעת מ"מ לא פקע דין בוקעת למגדל ועי'.

ה]

בחזו"א ג' ד' תמה מביב דאמרינן בוקעת מביב לבית, אע"פ שבבית מתפשטת. [ויעוי"ש שכ' דאולי אינו מדין בוקעת, אלא דביב בטל לבית]. ולמש"נ דהוי דין מסויים בכלים ניחא ועי'.

עוד בחזו"א שם תמה, דבציור התוספתא דתחת רגלו, וכי כה"ג שעל גבי הבית יש עליה. וכי נימא שבית טמא ועליה טהורה, ומטעם דהיות ואם תבקע לעליה הרי תתפשט, ונפיק מדין בוקעת, א"כ כלל לא בוקעת, ואמרינן סוטל"צ, וזו לא שמענו יעוי"ש. ואם כוונת הא"ר כש"נ דהוי דין מסויים בכלים, ניחא.

ו]

בדברי הא"ר, יעוי' עוד מש"כ בפתח האוהל כלל א' ס' י'. ויעוי' בספר טעם ודעת פי"ח ה"ו ביאוה"ל ד"ה הבית טמא. ויעוי' עוד בחזו"א ב' ט'.

ז]

ומכל דברי האליהו רבה מבואר דטומאה שבוקעת למגדל או לבית מתפשטת בתוכו. ויעוי' חזו"א ו' ו' הרבה ראיות לזה, ודלא כמהרלב"ח הו"ד לעיל דס"ל דלא מתפשטת יעוי"ש.

ח]

בא"ר מבואר דמגדל הוי אוהל, ומהני לחוץ על הטומאה שלא תבקע למעלה, ולפי"ז לא ס"ל דמתני' מטעם צ"פ. וכן לא כהר"ש דהוי אוהל עם דין צ"פ. ולכאו' ג"כ לא הוי משום אוהל בתוך אוהל, שהרי לתוספתא מהני רק על הטהרה, ולא על הטומאה. ולהא"ר מהני ג"כ על הטומאה ולכאו' מוכח דחלוק אם הטומאה בתוך האוהל או תחתיו וצ"ב.

פרק ד משנה ב

א]

מתני' "תיבת המגדל יש בה פותח טפח ואין ביציאתה פותח טפח, טומאה בתוכו הבית טמא, טומאה בבית מה שבתוכה טהור, שדרך הטומאה לצאת ואין דרכה להכנס" יעוי"ש. ויל"ע מה חידוש הוי בזה דלא שמעינן מדינא דמשנה א' וצ"ע. ויעוי' משנ"א שעמד בזה. [וכתב שם לחדש דר' יוסי פליג רק על מתני' דידן. ומשום דמודי לדינא דגזירה שמא יפתח. ורק לא ס"ל לדין סוטל"צ כה"ג שאין בו טפח יעוי"ש. ולכאו' הוי דלא כדברי הראשונים].

ב]

ויעוי' ברא"ש, ונקט דאם אין בתיבה פותח טפח, כה"ג שטומאה בבית מה שבמגדל טמא. ומשמע דס"ל דזהו חידוש שמתווסף במשנה דידן על משנה א'. וצ"ע דלכאו' גם במגדל פשיטא דאם ההצלה הויא מטעם אוהל א"כ בעינן שיהיה פותח טפח, ומה הוי חידוש בתיבה. [וכהרא"ש כ' ג"כ רמב"ן בחולין]. ויתכן כוונת הרא"ש, דהמגדל נותן לתיבה חשיבות כלי הבא במדה. אבל לענין חשיבות אוהל בעינן שיהיה לתיבה עצמה פותח טפח ואם אין לתיבה עצמה טפח, נטמא מה שבתוכה ודו"ק.

ג]

לשיטת המהר"ם דס"ל שמשנה א' הויא ההצלה משום צמיד פתיל. והרי לצ"פ לא בעינן פותח טפח, א"כ ע"כ מוכרח דמתני' לא הוי כמשנה א'. דהרי ממ"נ, אם הוי צמ"פ, מה בעינן שיהיה פותח טפח, ואם אין צמיד פתיל, מה יועיל דהוי פותח טפח וק"ל.

ד]

יעוי' גליונות קה"י על הש"ס, שכ' להגיה לשון הרא"ש. ומשום דהיות והרא"ש במשנה א' נקט דלת"ק כלים שבעובי מגדל טהורים, ומאי שנא תיבה מעוביו. ולמש"נ באות [ב'] י"ל דעוביו ודאי חשיב חלק מהמגדל, אבל תיבה צריכה לקבל חשיבות אוהל מצד עצמה ודו"ק.

ה]

ויעוי' רש"י חולין קכ"ה ב', ונקט דבעינן בתיבה טפח, דאם אין טפח הויא טומאה רצוצה ובוקעת, ולכאו' מהרא"ש ורמב"ן דנקטו דנפק"מ לענין טומאה בבית, משמע דפליגי על רש"י וצ"ב.

ולכאו' פליגי, דלרש"י לענין רצוצה דיינינן לתיבה בפנ"ע, ולהרא"ש לענין אוהל דיינינן לתיבה בפנ"ע ועי'. [ורמב"ן ס"ל לתרוויהו].

ו]

והנה יל"ע האי תיבת המגדל, האם הפתח מוגף בנסר וכדו', או הוי פתוח. ויעוי' רש"י חולין קכ"ה ב', ונקט דהחידוש דטומאה בתוכו הבית טמא היינו מדין סוטל"צ, ואפילו שאין בפתח טפח, והוי מדרבנן, אבל טומאה בבית מגדל טהור שאין טפח ליכנס. ואין דרך להכניס לה טומאה יעוי"ש. ולכאו' נר' דס"ל דחידוש המשנה שיש דין סוטל"צ גם באין פתח טפח. וכן נראה דס"ל דמיירי שהפתח פתוח יעוי"ש. ולכאו' ביאר כן, דאם יש כסוי, א"כ גם ביש ביציאה טפח שיהיה טהור.

ז]

ולכאו' אם מיירי שאין בפתחה צמ"פ או כסוי נסר, א"כ מדוע ביש בבית טומאה מה שבתיבה טהור, והרי היות ואין כסוי נסר, א"כ אין הצלה, ואין צמ"פ. ומה ימנע מהטומאה להכנס וצ"ע. ויעוי' חזו"א ג' ו'. ויעוי' חזו"א ב' א' שחידש שכלי הבא במדה מציל גם אם פתחו פתוח, באין בפתח טפח. דהוי אוהל כלפי מה שבתוכו. ויעוי"ש מש"כ בביאור הדברים. ויעוי' קה"י הו"ד לעיל. [ולכאו' הוי רק בכלי הבא במידה, ולא כל כלי טהור].

ח]

ומ"מ לכאו' בעיקר המשנה אין הכרח שמגדל מציל אפילו בפתחו פתוח. די"ל שיש סתימת נסר, וחידושא דמתני' הוי או כהרא"ש הנ"ל, או כרש"י דגם בפתח פחות מטפח אמרינן סוטל"צ, ומדרבנן.

ט]

לשיטת הרא"ש הנ"ל, דנקטו שיש פותח טפח, דאל"כ טומאה בבית הכלים שבתיבה טמאים. ולפי"ז צ"ע הש"ס חולין דמוכחינן דטומאה רצוצה בוקעת, ולהרא"ש אולי לא בוקעת ונקטו יש טפח משום טומאה בבית וצ"ע.

י]

יעוי' בפיהמ"ש שהעמיד דתיבת המגדל יש לה ב' פתחים, א' יש בו טפח וא' אין טפח, וזהו דס"ל לר"י דאמרינן שיחתוך לחצאין ולא יוציא דרך פתח טפח יעוי"ש. ויל"ע היות וס"ל דאמרינן שיחתוך לחצאין, א"כ מדוע כלל הוצרכו להעמיד שיש ב' פתחים, והרי ה"ה פתח א' וצ"ע.

ולכאו' צ"ל דהפיהמ"ש בא ליישב מדוע ר"י לא פליג על דין טומאת פתחים, וביאר דכה"ג שעומד לצאת בפתח זה מודי ר' יוסי. ורק כה"ג שיש פתח נוסף של פחות מטפח, בזה ס"ל דהוי סיבה שלא לטמא. אלא תלינן שיוציא בפתח הקטן וצ"ב. ונר' דס"ל שהפתח טפח סגור, והשני פתוח, ולכן קרינן ליה "ביציאתו". וס"ל דלא אמרינן סוטל"צ בפחות מטפח ודו"ק. ויעוי' מים טהורים.

יא]

ברש"י חולין קכ"ה ב' נקט שהמגדל עשוי תיבות תיבות. ויעוי"ש במאירי ומשמע דהויא תיבה גדולה שעשויה לנחת ויש לה גודל המפקיעה מטומאה יעוי"ש. ויל"ע למאירי אם הפתח פתוח.

וברש"י שם נקט דיש בה טפח, ומשום דאם אין טפח הויא טמונה. ולכאו' הביאור דבטמונה לא אמרינן סוטל"צ ועי'.

וברש"י מבואר שהפתח פתוח ואפ"ה מה שבתוכה טהור ודו"ק.

יב]

יעוי"ש ברמב"ן חולין ד"ה ועוד, ונקט דכה"ג דהויא טומאה טמונה חשיבא המגדל כמאן דמליא טומאה, וזה גופא הוי הסיבה שלא תצא דרך הפתח וצ"ב.

יג]

ברש"י קכ"ו א' ד"ה אלא, מבואר שאם אין בתיבה טפח הויא טומאה טמונה ושם נקט דביש טפח "אין כאן אוהל טומאה טמונה" ויל"ע בלשונו דמשמע שיש שם אוהל גם באין טפח וצ"ע.

יד]

עוד שם ברש"י דע"י דהויא טומאה טמונה "והוי כאילו מוטלת בקרקע הבית והבית מאהיל עליה" וצ"ע הכוונה. ועוד צ"ע מה בעינן לזה ותיפו"ל שבוקעת, ואולי בעינן כדי שכל הבית יטמא, ולא רק כנגד הטומאה.

טו]

שם ברמב"ן הביא י"ג דמתני' מיירי שאין בה פותח טפח, ומבואר דס"ל להנך י"ג דאם כלים בתוך התיבה הגם שאין טפח, מ"מ טהורין. ולכאו' היינו או דהוי בצמיד פתיל או כש"כ בתויו"ט סופ"ט דכסוי נסר מהני בכל כלי שאין מקבל טומאה ודו"ק.

שם בי"ג ברמב"ן לכאו' מבואר מהא דעומד בפתח, דהגם דהויא טמונה, מ"מ אמרינן סוטל"צ, ולא בוקעת וצ"ב.

טז]

במהר"ם כ' לחלק דמשנה א' מיירי דהוי כלי, והוי ע"י צמ"פ, ומשנה ב' הוי בנין. והיות והוי בנין אין טומאה נכנסת לתוכה מן הבית רק אם יש ביציאתה טפח יעוי"ש. [ולכאו' הוי בפתח פתוח]. ויעוי"ש במהר"ם שהוסיף דהוי כביב, ולכאו' הכוונה דהתיבה הויא כביב וכמו בביב שלא נטמא מחמת הבית, וצ"ב הדמיון.

יז]

ויעוי' דבר חדש בזה בתשב"ץ ח"ג סי' א' [הו"ד בפתח האוהל כלל ב' סי' ג'] שפירש למשנה דידן, וכן משנה א' דיש פתח טפח והוי פתוח, ואפ"ה הטומאה לא נכנסת, שאין דרך טומאה ליכנס יעוייש"ה.

יח]

בתורת חיים חולין שם האריך להקשות על רש"י בסוגיא שם. והעמיד כוונת הש"ס שם ממשנה דידן, דנקטו שיש טפח, לרבותא, דלא מיבעי דאין טפח הבית טמא היות וטומאה בוקעת, אלא אפילו יש טפח, אמרינן סוטל"צ יעוי"ש.

יט]

ויעוי' במהר"ם ופי' דמשנה ג' קאי על משנה א', ולדבריו ע"כ לא שייך לפרש הש"ס חולין כרש"י שם. וכן לא ס"ל לגירסא שהביא הרמב"ן. ולכאו' ע"כ ס"ל כביאור התורת חיים ודו"ק.

כ]

בשיטת רש"י חולין שם, דאם אין פותח טפח הויא טומאה טמונה בוקעת. ויל"ע מדוע בעינן לטעם דטומאה בוקעת, תיפו"ל דהיות ואין טפח ל"ה אוהל. וחשיב מונח בבית וכל אשר בבית טמא וצ"ע.

כא]

עוד שם בדברי רש"י דכל דהוי פחות מטפח בוקעת. וצ"ע לשיטת האליהו רבה במשנה א', דכל שיש ב' כסויין שאם יבקע ישתנה דינו, ולא אמרינן שיבקע. א"כ כאן שאם יבקע למגדל, הרי המגדל שלמעלה מהתיבה יש לו ב' כסויין ויתפשט שם, וא"כ שיעשה שלא יבקע וצ"ע.

פרק ד משנה ב – ר"י מטהר שיכול להוציאה

א]

בדעת ר' יוסי דפליג על דין סוטל"צ מבואר בפי' הרא"ש דפליג ג"כ ארישא היה עומד בבית וטומאה בתוכו, אולם על המשנה להלן פ"ז מ"ג לא פליג דמודה במת שלם שאין דרך לשורפו יעוי"ש.

ויעוי' ג"כ בתוס' חולין קכ"ה ב' שכתבו לחלק בין מת שלם לזית יעוי"ש.

[ויל"ע מנין פשיטא ליה להרא"ש, דר"י לא פליג גם על המשנה פ"ז מ"ג וצ"ע].

ב]

ויל"ע בעיקר החילוק, דלכאו' לא מיירי דוקא במת שלם. אלא כל שיש יותר מכזית, וא"כ לכאו' בחתיכה גדולה מכזית לא שייך סברת הרא"ש ותוס'. ועיקר הסברא צ"ב, האם מותר לחתוך כל שאינו מת שלם, או שכן הדרך וצ"ע. ויעוי' חזו"א כ"ב ל"ג אם יש דין קבורה בזית, ודן מדברי התוס' שם. אולם בפי' הרא"ש מבואר דר' יוסי מיירי רק במת שלם. יעוי"ש.

ג]

ובדעת הרמב"ם שביאר דתיבת המגדל יש לה ב' פתחים א' פו"ט וא' פחות מפו"ט, כבר הבאנו לעיל לדברי המים טהורים שכ' דכוונת הרמב"ם לבאר דר' יוסי פליג רק כה"ג שיש ב' פתחים וא' אין פו"ט, אבל כה"ג שיש רק פתח טפח גם ר"י מודה לדין סוטל"צ יעויש"ה בדבריו.

ד]

ובהגהות הרש"ש סוף אהלות כ' ליישב קו' הראשונים מדוע ר"י לא פליג במשנה א'. דהנה במשנה דידן מבואר שיש דין סוטל"צ גם בפחות מטפח. [ורק אליבא דהרמב"ם שיש ב' פתחים, לא מוכרח ודו"ק.] ומדוייק בלשון רש"י חולין קכ"ה ב' דהיינו משום "על כרחך" תצא הטומאה משם. [ויתכן דלכן היות והוי דין נוסף של סוטל"צ, ולכן פשיטא דהוי מדרבנן. ואינו ענין לסתירת רש"י בביצה אם הוי מדרבנן]. ובדין הנוסף פליג ר' יוסי, וס"ל דלא אמרינן סוטל"צ מכח דעל כרחך. שהרי יתכן להוציא ע"י שיחתוך או שישרפנה ודו"ק. ויעוי"ש מש"כ ליישב מהא דביב עיי"ש.

ה]

במשנה אחרונה ג"כ נקט לבאר כדרך הרש"ש, לחלק בין פתח טפח או פחות. ויעוי"ש שכ' דאם הוי משום דחזינן כאילו כבר יצאה, בזה פליג ר' יוסי, אבל להטעם דחיישינן שמא יפתח הדלת [או דחזינן כאילו פתוח]. וזהו הוי רק כה"ג שיש בפתח טפח, ובזה לא פליג ר' יוסי יעוי"ש.

ו]

ובאליהו רבה כאן כתב בזה דרך חדשה. והיינו דלעולם ר"י פליג על דינא דסוטל"צ, אבל הא ס"ל שיש דין נוסף, והיינו דכה"ג דהוי מגדל בתוך בית היות ואין למגדל דרך יציאה לטומאה בפני עצמו, לכן לא חשיב אהל להציל על הטומאה ורק על הטהרה. ויעוי"ש שהוסיף דחשיב האהל כמאן דליתיה.

ובפשוטו היה אפ"ל בכוונתו דהוי דין אוהל בתוך אוהל, דכה"ג הוי אוהל לטהרה ולא לטומאה.

אולם מלשונו דבעינן דרך יציאה לטומאה בפנ"ע, וכן בסוף דבריו שפי' לדין תיבת המגדל בדרך מחודשת, והיינו דהמגדל עומד בפתח, והתיבה משוכה לחוץ, [והטומאה אינה בתוך חלל הבית] והיות והפתח טפח הוי כלפי הבית, א"כ אמרינן סוטל"צ, ולר"י דלא ס"ל לדין סוטל"צ, הגם דדיינינן לתיבה כמי שאינה, מ"מ הרי הטומאה לא הויא באוהל יעוי"ש.

ועכ"פ מבואר בדבריו דגם כה"ג שהתיבה אינה בבית אמרינן להאי דינא דכמי שאינה, והרי אינה אוהל תחת אוהל. וע"כ הוי דין חדש דבעינן שיהיה לאוהל המציל פתח לטומאה בפני עצמו, וכל שאין פתח לטומאה חשיב כמי שאינו ועי'.

ז]

ולדברי האליהו רבה, יל"ע דלפי"ז לר"י דלא ס"ל כלל לדין סוטל"צ, אבל ס"ל לדין החדש הנ"ל. א"כ רק במגדל בתוך בית, וכן ביב ס"ל לר"י דכל שבבית טמא. אבל כה"ג דהוו ב' חדרים זה לפנים מזה, והרי לר"י לא ס"ל לדין סוטל"צ ושייך לטמויי רק מדין נוסף דאוהל כמי שאינו, והרי כה"ג דהוו חדר לפנים מחדר, אם החדר כמי שאינו איך החדר השני טמא, הרי חשיב כמי שאינו והויא הטומאה כמונחת באויר וצ"ע.

ויעוי' להלן פ"ח לגבי ב' חדרים הפתוחים לבית דאמרינן שכל שבבית טמא. ולכאו' לפי"ד הא"ר א"כ ר' יוסי פליג על המשנה שם וצ"ע.

ח]

והנה בעיקר דברי ר' יוסי שיכול להוציאה חצאים, לכאו' תמוה מהמשנה להלן סופ"ח הנ"ל דב' חדרים פתוחים לבית ובכל א' חצי זית דאמרינן סוטל"צ, וחזינן דהגם שבכל חדר יש רק חצי זית, מ"מ נטמא הבית, ולא מהני מה דהוי חצי לומר שיצאו זא"ז, וא"כ מהו טענת ר"י שיכול להוציא חציים, הרי חזינן בחציים עצמם דמ"מ אמרינן סוטל"צ. ולכאו' מוכח דפליגי ר"י ורבנן בתרתי א. דלר"י בחצאין לא אמרינן סוטל"צ. ב'. כה"ג דהוי זית אי אמרינן שיכול להוציאו חציים. וצ"ע מה שייכות ב' הפלוגתות זל"ז וצ"ע. ויעוי' בזה בחדרי דעה יור"ד שע"א סעיף ד'.

ט]

ויש שפי' דפלוגתת ר"י ורבנן הויא בגדר סוטל"צ. אם הגדר דחשיב כמי שפתוח, או כמי שהטומאה שם. ובחדרי דעה הנ"ל ס"ל דהגדר דהוי כפתוח והבית מאהיל על ב' החצאין. ויעוי' להלן אות י'.

י]

יעוי' בשיעורי רבי שמואל ב"ב סט"ז שהוכיח מהש"ך, דאפילו כה"ג שהדלתות בין הבית לחדרים פתוחות, ג"כ כל מה שטמא היינו מדין סוטל"צ, ומשום דפתוח לא חשיב אוהל אחד. והתפשטות טומאה לא אמרינן על חצי זית. [ולעיל כ' מאבי עזרי].

יא]

בדעת ר"י דפליג רק במתני' דידן, יעוי' מש"כ בארוכה במעיני יהושע.

יב]

יעוי' מהרש"א ב"ב ק' ב' דר' יוסי פליג ג"כ על דינא דקבר סתום יעויש"ה. ותמהו עליו ברש"ש וחת"ס חולין קכ"ו, וחזו"א סו"ס ו' יעוי"ש.

פרק ד משנה ג

א]

מתני' "היה עומד בתוך הפתח ונפתח לחוץ, טומאה בתוכו הבית טהור. טומאה בבית מה שבתוכו טמא, שדרך הטומאה לצאת ואין דרכה להכנס". וגי' המשנה דמה שבתוכו טמא, ובר"ש הגיה טהור. ובפי' הרא"ש העמיד הגירסא דסותם הכל, ובוקעת דופני המגדל כמו שבוקעת פתחי הבית הנעולים יעוי"ש. ובר"ש כ' דבתוספתא הגירסא טהור. וגי' הגר"א טמא, ויעוי' ג"כ באליהו רבה ומבואר דהגירסא טמא. וצ"ע וביאור הנדון.

ב]

ויעוי' בתוס' רא"ש חולין קכ"ה ב' כפי' הרא"ש כאן. וכ"ה במאירי שם יעוי"ש. [וצ"ע] ובפי' הרא"ש תמה על הגי' טהור. דא"כ מה שייך לענין טהרה כל סיום המשנה שדרך הטומאה לצאת ולא להכנס. וצ"ע לשי' הר"ש.

ג]

יעוי' ברבינו הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה ד"ה והנה בפי"ח. ומבואר דדין סוטל"צ הוי רק לאוהל ולא לצמיד פתיל, ולפי"ז כ' דזהו ביאור הגירסא "טהור" והיינו דלא מהני סוטל"צ לצמ"פ. ועל הגי' דטמא יעוי"ש שהעמיד דמיירי שיש כסוי המחוסר מירוח, ומהני רק מדין אוהל ולא מדין צמ"פ יעוי"ש.

ד]

ועוי"ל בדעת הר"ש דטהור, ומשום דהיות ורגילות שכדי להוציא הטומאה לא ישבור המגדל אלא יוציאו, א"כ כה"ג לא אמרינן סוטל"צ. ויעוי' במנחת שלמה סי' ע"ב ממהרש"ם ח"ג סמ"ב שדן בזה. ובמנחת שלמה שם תלה לה בגדר דין סוטל"צ, אם הביאור דחזינן כאילו הפתח פתוח, או משום דהוי כאילו הטומאה שם יעוי"ש.

אולם מהרא"ש הנ"ל נר' דלא ס"ל כל הנך חילוקים ועי'.

ה]

יעוי' מש"נ לעיל מהגר"ח בביאור ב' הגירסאות. ולפי"ז תמוה שיטת המהר"ם דאיהו ס"ל במשנה א' דמגדל הוי ההצלה מדין צמיד פתיל, ונקט דמשנה ג' הויא כמשנה א' מדין מגדל ולא תיבת המגדל, ולפי"ז היות ואין סוטל"צ לצמיד פתיל מדוע הוי טמא וצ"ע.

ונר' דזהו שהמהר"ם לא ביאר הטעם דטמא כהרא"ש דסותם לגמרי וסוטל"צ. דלא יועיל סוטל"צ לצמ"פ. ולכך העמיד שיש פו"ט מתחת למגדל, והיות וחשיבא מדין סוטל"צ כאילו הטומאה תחת המגדל, א"כ כה"ג אמרינן דהוו כלים אוהל לטמא ולא לטהר, והיות ובוקע ללמעלה, ג"כ נכנס לתוך המגדל יעוי"ש.

ו]

ויעוי"ש במהר"ם, ובפשוטו ס"ל שיש במגדל מלבד הפתח שנמצא בפתח הבית, גם פתח למעלה, ויל"ע לפי"ז מדוע הוי צמ"פ, ואם מיירי שהפתח ממורח א"כ מדוע נחשב כפתוח וצ"ב.

ז]

אלא דלשיטת המהר"ם דמתני' הויא במגדל שנדון כצמיד פתיל, א"כ תמוה רישא דהמשנה דטומאה בתוכו דהמגדל הבית טהור. וצ"ע מדוע, דבשלמא אם מגדל הוי אוהל, א"כ איכא חציצת אוהל, וליכא דין סוטל"צ דפתחו לחוץ. אבל למהר"ם דהוי כלים ומדין צמ"פ א"כ אין צמ"פ לטומאה, ומדוע טומאה בתוכו הבית טהור וצ"ע.

ויעוי' במהר"ם להלן פ"ט מ"ז שיסד דהא דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, היינו כה"ג שטומאה תחתיו או על גביו. אבל טומאה בתוך הכלי לא יוצא רק דרך הפתח, יעוי"ש. ולכאורה לפי"ז מתיישבת הקו' דלעיל וצ"ע. [והיינו דרק יוצאת מהפתח. וכאן הוי הפתח לחוץ, ולא נכנסת טומאה לבית ודו"ק].

ח]

בגר"ח דלעיל עמד בלשון הרמב"ם "דהרי הוא פתוח בתוך הפתח" ומה לנו אם פתוח לתוך הפתח, או חוץ לפתח. ויעוי"ש דביאר דהיות וס"ל דהוי צמ"פ, א"כ ליכא סוטל"צ לתוך המגדל, ורק הוי סוטל"צ לאוהל הפתח. ומאהל הפתח נכנס למגדל היות ופתוח יעוי"ש. [ויעוי"ש בגליונות חזו"א בכוונת הרמב"ם].

ומבואר בדברי הגר"ח ב' חידושים. א'. דאוהל הפתח הגם דהוי פתוח, מ"מ נדון כאוהל בפנ"ע, והיות ומגדל עומד וסותמו בעינן לדין סוטל"צ. ב'. דלא ס"ל לנצי"ב דאחר שנאמר דין סוטל"צ לא מתפשטת הטומאה דרך פתח פתוח, דכאן מבואר שכן מתפשטת לתוך המגדל, דרך פתח המגדל וק"ל. [ולכאו' ע"כ הוי הפתח אוהל נפרד, דאל"כ מדוע חשיב צמיד פתיל, הרי פתוח לאוהל ודו"ק].

ויעוי' במשנ"א מש"כ בכוונת הרמב"ם מספר משנת חכמים יעוי"ש.

בסוגיא חולין קכ"ה ב'

א]

גמ' ותהוי כטומאה טמונה בוקעת ועולה, קסבר רבי יוסי טומאה טמונה אינה בוקעת יעוי"ש, [ומוכיח לה הש"ס ממתני' דידן]. ובפשוטו כוונת הדין טומאה טמונה היינו טומאה רצוצה, וכן משמע ברש"י שם דמייתי עלה מתני' להלן פי"ד מ"ו, ושם הוי דין טומאה רצוצה. ולפי"ז תמוה מהו דנקטו לשון טומאה טמונה. ולא רצוצה וצ"ב. [ויעוי' עירובין ע"ט א' תוד"ה הרי הוא].

ב]

עיקר דברי הגמ' שם צ"ב. דמה בעינן לדינא דטומאה טמונה, ותיפו"ל דהיות והוי למטה מטפח, א"כ אינו אוהל. ותנן לעיל פ"ג מ"ז דלענין חציצה בעינן טע"ט ברום טפח. וכאן שאין רום טפח, אין מה שיחצוץ. ולכן הוי מאהיל על טומאה ולא בעינן לדין טומאה רצוצה וצ"ע.

ג]

ויעוי' שם רש"י ד"ה אילימא וכו' "שאין מהן ולמת טפח" יעוי"ש, ומבואר דלעולם יש טפח לאוהל, אלא שאין מהאוהל למת טפח, וזהו דין רצוצה יעוי"ש. ויעוי' ברמב"ם פי"ב טו"מ ה"א וראב"ד שם [ובכס"מ כ' דלא פליגי]. ובחי' רבינו הגר"ח ביאר דהראב"ד ס"ל דהגם שיש טפח והוי אוהל, מ"מ הטומאה חשיבא רצוצה ובוקעת האהל. ובדעת הרמב"ם ביאר דס"ל דכל דהויא טומאה באוהל לא הויא רצוצה יעוי"ש באורך.

ד]

ולשיטת הראב"ד ניחא הסוגיא חולין שם. דמיירי דהוי אוהל, ומ"מ הויא רצוצה, וזהו מה דמקשינן דיטמא מטעם רצוצה, ולא דאין אוהל וק"ל.

ויעוי' רש"י כריתות כ"א ב' ד"ה לאפוקי מת [בתרא] "דכל אוהל שעל המת שאין בו חלל טפח טומאה בוקעת ועולה כדאמרינן בהעור והרוטב" יעוי"ש. וצ"ע דאם אין חלל א"כ אינו אוהל, ולמש"נ ניחא דעדיין הוי אוהל, אלא דהוי טומאה רצוצה. ומקור הדין הוי בסוגיין וכש"נ.

ה]

לכאו' מהסוגיא להלן חולין קכ"ו א' דמפרש לה רש"י דדייקינן מהא דתיבת מגדל שיש בה טפח, הא באין טפח הוי טמונה יעוי"ש. ולכאו' הרי גם אם יש טפח פעמים הויא טמונה, ע"י שהטומאה ממעטת להטפח וצ"ע. וכן נקט דאין פו"ט הויא טמונה ובוקעת, ולכאו' תיפו"ל דאין אוהל באינו טפח. וצ"ע.

ו]

עוד יעוי"ש לשון רש"י קכ"ו א' ד"ה אלא וכו' "טעמא דיש בה פותח טפח דאין כאן אוהל טומאה טמונה" וכו' ולכאו' הוו ב' דברים נפרדים א' דהוי אוהל ב' שהטומאה חשיבא טמונה. ומהו דנעשה חפצא של אוהל, והוי "אוהל טומאה טמונה" וצ"ע.

ז]

עוד יעוי"ש ברש"י דאם אין בו טפח אפילו העמידה בפתח ופתחה לחוץ הבית טמא. מפני שטומאה טמונה בוקעת, "והוי כאילו מוטלת בקרקע הבית והבית מאהיל עליה" יעוי"ש. ותמוה מה בעינן לזה דהויא כמוטלת בקרקע. ותיפו"ל דהויא רצוצה ורצוצה בוקעת וצ"ע.

ח]

לכאו' נראה דכוונתו במש"כ, "אוהל טומאה טמונה", היינו דהגם שאין לתיבה טפח, ולכאו' כלל ל"ה אוהל, מ"מ היות והויא תיבת המגדל, והמגדל הוי אוהל, א"כ גם התיבה הויא מכלל האוהל. ולא שייך לדון שאינו אוהל כלל. אבל עכ"פ היות ולתיבה עצמה אין טפח, נדונית התיבה "כאוהל טומאה טמונה" ודו"ק. [ויעוי' לעיל שכ' כעי"ז לבאר לדברי הרא"ש במתני'. שיש צירוף בין המגדל לתיבה יעויש"ה].

ט]

ולמש"נ מיושבים כל דברי רש"י. דבעלמא דהויא טומאה באוהל, והטומאה ממעטת מהאהל עצמו, א"כ הויא טומאה רצוצה שיכולה לבקוע לאוהל, היות וחשיבא רצוצה כלפי האוהל עצמו. אבל בתיבת המגדל, הרי כלפי המגדל אינה רצוצה, ורק תיבת המגדל עצמה חשיבא, "אוהל טומאה רצוצה", ולכן בעינן לדין נוסף והיינו דהוי כאילו מוטלת בקרקע הבית, והיינו דהיות והוי בתיבה, דיינינן כאילו אינו במגדל "והבית מאהיל עליה" ולכן בוקעת ודו"ק.

י]

ולפי"ז זהו דנקט לה הש"ס דהויא "טומאה טמונה", והיינו ללמדינו שיסוד דינא דטומאה רצוצה, היינו שכלפי האוהל עצמו חשובה טמונה, ולכן דין הוא שבוקעת האהל. ובתיבת המגדל בעינן דין נוסף דהוי עצם האוהל אוהל טומאה טמונה וכש"נ.

יא]

ולשיטת הרמב"ם [לפי ביאור הגר"ח] דס"ל דכל שיש אוהל טפח מהקרקע הגם דאין טפח מהטומאה הוי אוהל, ואינה רצוצה, א"כ תמוה דברי הגמ' חולין, דאם הכוונה שאין טפח היינו מהטומאה, אבל מהקרקע יש טפח, א"כ מדוע מקשינן שיהיה רצוצה הרי כה"ג אינה רצוצה, ואם הכוונה שאין טפח מן הקרקע, א"כ מה בעינן לטעם דמת בכסותו, ותיפו"ל שאין אוהל. וכן מה הנדון דטומאה טמונה, הרי כלל אינה באוהל וצ"ע.

יב]

יעוי' כריתות כ"א ב' מת שחיפהו בבצק מטמא במגע, ובשטמ"ק שם [בהשמטות] דמטמא במגע גם מן הצד, ויעוי"ש דתלי לה בדברי ר' יוסי לענין מת בכסותו יעוי"ש וצ"ע כוונתו.

פרק ד משנה ג – ר' יוסי בתוספתא

א]

מתני' "היה עומד בתוך הפתח וכו' טומאה בבית מה שבתוכו טמא" ובר"ש הביא ב' גירסאות, וכתב דבתוספתא הגירסא טהור. וכוונתו לתוספתא שהביא בסוף דבריו, והר"ש גריס שם טהור, ויעוי' בגירסת הגר"א שגרס טמא יעוי"ש.

והנה ר' יוסי שם שסיים עלה אמר ר' יוסי כן הלכה. והביאור מתחלק בין הגירסאות דלהר"ש שהגי' טהור, א"כ ר' יוסי בא להאלים הדין שודאי כן הוא שטהור, ולהגר"א שהגירסא טמא, ר' יוסי פליג, והוי כוונתו כש"כ בזר זהב כן הלכה בתמיה ודו"ק. ולשיטת הר"ש צ"ב מה הוסיף ר' יוסי על ת"ק וצ"ב.

ב]

יעוי"ש בר"ש מתוספתא, ושם מוכיח ר' יוסי מהא דגולל שאם מציל בגולל ק"ו שמציל באוהל. והנה שם בר"ש הביא ב' גירסאות אם בהמשך התוספתא גרסינן אם מציל מכח אהלים בגולל, או הגירסא אם מציל מכח צמיד פתיל בגולל. אבל לב' הגירסאות מיירי דילפינן מהצלת גולל להצלת אוהל. ויל"ע מהו המיוחד דילפינן מהצלת צמ"פ דגולל, טפי מכל הצלת צמ"פ שמציל וצ"ע. ויעוי' להלן אות ד'.

ג]

שם בר"ש להגירסא דאם מציל מכח אוהלים בגולל, ואפ"ה נקט בריש דבריו יפה כח הכלי להציל מכח צמ"פ, ומשמע דהצלת אוהל בגולל הויא מכח צמ"פ וצ"ב.

ולכאו' הכוונה כש"כ הגר"ח פי"א טו"מ דכל אוהל מלבד מה שיש הצלת אוהל הוי אוהל לא גרוע מצמ"פ, ויש ג"כ משום תורת אוהל שבו דין הצלה דצמ"פ, וזהו דפתח בצמ"פ וסיים באוהל, והיינו שהאוהל מועיל מדין הצלה דצמ"פ ודו"ק.

ד]

ויעוי"ש בגירסאות בר"ש, ולכאו' פליגי מהו הק"ו, האם הק"ו הוי מגולל לאוהל, שאם מציל בגולל ק"ו באוהל, או הק"ו הוי בין צמ"פ לאוהל. ולדרך דהוי ק"ו מגולל לאוהל, ניחא מה דנקטו צמ"פ דגולל, והיינו תוספת חידוש שצמ"פ שוי הצלה בגולל שהוא עצמו החפצא המטמא, וק"ו שצמ"פ שוי הצלה באוהל. אבל לגירסא דהק"ו הוי מצמ"פ לאוהל, יל"ע מדוע מיירי דוקא בצמ"פ של גולל וצ"ע.

ה]

ובעיקר הק"ו מהצלה דצמ"פ לאוהל, יל"ע מה הכוונה אוהל, האם הכוונה חציצת אוהלים, או הכוונה דאוהל שוי הצלה של צמ"פ וכש"כ הגר"ח הנ"ל. ונפק"מ אם מבואר בתוספתא שאוהל שעושה הצלת צמ"פ הויא הצלה אלימא מכלי שעושה צמ"פ ועי'.

מוכני

א]

מתני' "היתה מוכני שלו משוכה לאחוריו ג' אצבעות" ויעוי' בר"ש וביאר דמיירי במגדל שפתחו לחוץ, והמוכני של מגדל נידון כהמגדל. והיינו דכמו דטומאה במגדל יוצאה דרך פתחו, ה"ה בטומאה במוכני.

ולפי"ז מה דנקטה המשנה "כנגד הקורות" היינו ללמדינו היא גופא דהמוכני כולה הויא בבית, ואפ"ה מהני מה דחשיבא כמגדל, דהבית טהור, וכש"נ דטומאה יוצאת דרך מגדל לחוץ.

ב]

ולפירוש הר"ש לא מבואר אם המוכני שבולט מן המגדל פתוח כלפי מעלה או לאו. ויעוי' בפיהמ"ש שביאר דמיירי שפתוח למעלה, וזהו דמיירי שמשוך ג' אצבעות, והיינו דד' אצבעות הוי טפח, וטומאה שבמוכני מתפשטת לתוך הבית יעוי"ש.

ג]

ויעוי' חזו"א ח' ב' שהביא לדין ארובה שיש בה פחות מטפח דמאהיל על גבה טמא, והקשה לפי"ז מדוע כאן שלמעלה הוי פתוח, א"כ מדוע המאהיל על גבה לא נטמא. ותי' שם דהתם מיירי שיש אויר כנגד ארובה, וכאן אמרינן חבוט רמי. והיינו דזהו כוונת התוספתא שכ' דאמרינן יורדות וסותמות כדי שלא יטמא המאהיל על הטומאה שבמוכני יעוי"ש.

ד]

ובשי' הר"ש מבואר דרך אחרת בכוונת התוספתא דיורדות וסותמות, והיינו כדי להפסיק בין מוכני למגדל. ולפי"ז רק בתוספתא דאין במוכני פותח טפח בעינן ליורדות וסותמות, אבל במשנה שיש במוכני טפח, והוי המוכני חלק מן המגדל, א"כ כלל אין דין יורדות וסותמות. ואולי היינו משום דלהר"ש מיירי דמוכני מכוסה וכלל לא בעינן במתני' יורדות וסותמות, ודו"ק. [ויעוי' משנ"א כאן].

ה]

עוד מבואר בר"ש בביאור התוספתא דחלוק ביסודו אם יש במוכני טפח, או אין טפח. וכה"ג שיש טפח היינו מתני' שיש במוכני טפח, וכה"ג לא אמרינן קורות יורדות, אבל התוספתא מיירי שאין במוכני טפח, וכה"ג אמרינן קורות יורדות ושוו הפסק יעוי"ש. ויל"ע מהו ההבדל בין מוכני שיש בו טפח לאין בו טפח, ומהו השייכות דע"י החלוק בין טפח לשאין טפח, חלוק אי אמרינן יורדות וסותמות, והיינו דללא הסתימה גם באין טפח היה הבית טהור וצ"ב.

ו]

יעוי' להלן פ"י מ"ה בארובה בין בית לעליה פחותה מטפח, ופליגי הראשונים כה"ג שטומאה כנגד ארובה, דהרא"ש שם ס"ל דעליה טמאה והבית טהור, דהעליה מאהלת על טומאה ולא בית, וכ"כ הרא"ש בהלכות טומאה, ובטור ושו"ע יור"ד שע"א. אולם במהר"ם שם דכה"ג הבית טמא ועליה טהורה. וכ"ה ברמב"ם פט"ז מטו"מ ה"ג. וביארו האחרונים [כ' הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה, ומקד"ד קונטרס טהרות סק"א, וחזו"א ח' ג' וקה"י כ"ז]. דפליגי אם אמרינן חבוט רמי למקום פחות מטפח יעויש"ה. ובפשוטו י"ל דזהו ג"כ הנדון כאן לענין יורדות וסותמות למוכני דהוי פחות מטפח ועי'.

[ואולי י"ל דבמוכני, היות והוי המוכני חלק מהמגדל, א"כ הוי מקום לעצמו, ואולי כה"ג לא חשיב מאהיל על טומאה שנמצאת באוהל אחר וצ"ע].

ז]

ובדעת הר"ש דלא פי' דאמרינן במתני' יורדות וסותמות. אולי י"ל לאידך גיסא, דלעולם בארובה מודי שיש חבוט לפחות מטפח, ושאני הכא או דהיות וס"ל דמגדל הוי כלי, א"כ ס"ל דלא אמרינן חבוט לכלי. או דס"ל דלא יועיל חבוט רמי דהיות והוי רק כלי, א"כ טומאה בוקעת כלי וכש"כ בגר"ח פי"ט ה"א דחשיבא כטומאה באויר יעויש"ה.

ח]

בדברי התוספתא דפליגי רבי ורבנן. יעוי' באריכות בספר מעיני יהושע [בסוף המשניות] שהאריך בזה, וכעי"ז ג"כ בתוספתא הובאה בר"ש להלן פ"י מ"ג, ובחזו"א סוס"ח ויעוי' במשנת ר' אהרן סי' ל"ז סק"ד.

ט]

מתני' "היתה מוכני שלו וכו' ג' אצבעות" ויעוי' ב' פירושים בר"ש, ולדרך הראשונה הרי במשנה מבואר ד' תנאים לדין מוכני. שיש שם פו"ט ואינה יוצאת, והמגדל בא במדה, ומשוכה רק ג' אצבעות. ויעוי' במשנה כלים פי"ח מ"ב והובא שם ג"כ דין מוכני, ושם נקטה המשנה רק ב' תנאים. שלא תהיה נשמטת, והמגדל בא במדה וצ"ע.

[ויל"ע מה דבעינן מגדל בא במדה, האם הכוונה שהמגדל עצמו בלי המוכני הוי בא במדה, או סגי שבצירוף המוכני הוי בא במדה וצ"ע. ויעוי' בתפאר"י שנקט שיש בהדי המוכני מ"ס וצ"ע. ומדברי הרמב"ם פי"ח ה"ד מבואר שמגדל עצמו בא במדה ועי'].

י]

ביסוד דינא דמוכני נקט הר"ש "דנחשב מוכני כמגדל" יעוי"ש, ובפשוטו הכוונה שנעשה לכלי אחד. אולם יעוי' ריטב"א שבת מ"ד ב' לענין מעות ע"ג מוכני, דאם נשמטת אין גוררין אותה, ואם אינה נשמטת גוררין אותה, ותמה דהיות והוו מחוברין, גם יהיה אסור לגרור להשידה, יעוי"ש שיסד דאינו נעשה ככלי עם בית יד, אלא הוו ב' כלים מחוברים. ואין השידה בטילה למוכני אלא להיפך יעוי"ש. ויעוי"ש להלן עוד מה שחילק בין מוכני ושידה, לבין מספורת של פרקים ודו"ק. ויעוי"ש ג"כ בריטב"א שהמוכני טפילה לשידה יעוי"ש.

יא]

אולי י"ל דחלוק דין המשנה כאן, מהמשנה בכלים. דבמשנה בכלים הטומאה באוהל, ולכך כל שלא נשמטת מתבטל המוכני למגדל, אבל במשנה דידן שהטומאה במוכני, א"כ אם יהיה יותר מג' אצבעות בין המוכני למגדל, לא יתבטל איליו, היות והמוכני הוא אוהל הטומאה ודו"ק. [ואולי שייך לחלק ג"כ אם בעינן מ"ס במגדל עצמו, או בשניהם ביחד, דחלוק בין המשניות]. וצ"ע לשון הר"ש "דאין רגילות להרחיקה מן המגדל כולי האי".

יב]

אולי מה שמתני' מיירי במוכני פותח טפח, ובמשנה כלים לא הוזכר. היינו דבמתני' דידן הטומאה במוכני, ולכך רק כשדנים על עצם החפצא של מוכני אמרינן דנטפל לעולם למגדל. אבל כלפי חלל המוכני, בזה אם אין בחלל טפח דחשיב אוהל מצד עצמו, א"כ כשדנים מהו מקום הטומאה, לא אמרינן שהמגדל הוי מקומה, אלא האוהל הוי מקומה ודו"ק.

יעוי' בר"ש ב' דרכים בכוונת יש בה פו"ט, האם הכוונה שהמוכני הוי פו"ט, או שבין מוכני למגדל פתח טפח עיי"ש, ולכאו' הוא תלוי במש"כ לעיל אם היות וטומאה במוכני, א"כ לא דומה למשנה בכלים, או שדומה ועי'.

יג]

בפי' הר"ש דנקט דכוונת שיש פו"ט היינו שיש במוכני עצמה פו"ט, וכ' בחזו"א ח' דגם להאי ביאור מ"מ צריך שיהיה פתח טפח בין מוכני למגדל, ויל"ע א"כ מדוע השמיטו התנא. ונר' דכה"ג שיש למוכני טפח, וחשיב המוכני אוהל הטומאה, א"כ פשיטא שצריך טפח פתח דאל"כ מהכ"ת שיוצאת דרך פתח. אבל באין במוכני פו"ט סד"א שהטומאה נחשבת שהמגדל הוא מקומה, וא"כ אי"צ כלל פתח למגדל היות וחשיבא שנמצאת במגדל, קמ"ל ודו"ק.

ויעוי' לעיל מהריטב"א דמוכני לא נעשה כלי אחד עם המגדל ורק נטפל איליו. וי"ל דנטפל להיות נדון ככלי הבא במדה, אבל ודאי צריך פתח כדי שתכנס מהמוכני למגדל ודו"ק. [ובר"ש בסו"ד, בביאור התוספתא מבואר דבעינן פתח ממוכני למגדל, דאל"כ הוי קבר סתום יעוי"ש]. ובאליהו רבה ביאר דבעינן פתח טפח דאל"כ אמרינן סוטל"צ לבית יעוי"ש.

יד]

ולכאו' להביאור דפו"ט היינו פתח טפח, א"כ לא מבואר דבעינן שבמוכני יהיה טפח בגובהה. ויל"ע מהו פלוגתת ב' הפירושים בזה. ועוד צ"ע דלביאור הר"ש להלן בתוספתא, הרי זהו גופא החילוק בין מתני' לתוספתא. דמתני' יש טפח. וצ"ע לביאור דהכוונה בין המוכני למגדל וצ"ע. וצ"ל כש"כ בסו"ד שם גי' אחרת בתוספתא.

טו]

ברמב"ם פי"ח טו"מ ה"ד נקט דכוונת פו"ט היינו שיש חלל טפח, ואם אין טפח הויא טומאה רצוצה ובוקעת לבית. ויל"ע איך יפרש לתוספתא שקורות יורדות וסותמות.

ויעוי' בפיהמ"ש דכה"ג שאין במוכני טפח, דאם אין טפח אי"צ פותח טפח ליציאה יעוי"ש. ושם ביאר לכאו' יסוד בדין רצוצה וז"ל "אבל אם היתה בפחות מחלל טפח, הרי אינה במקום שהיא צריכה לצאת ממנו, אלא אנו אומרים הרי היא יוצאת ומונחת" יעוי"ש. ומבואר דכל שאין לה טפח, חשובה שאינה שם, שהרי פחות מטפח אין לו חשיבות מקום ודו"ק.

פרק ה משנה א

א]

מתני' "תנור שהוא עומד בתוך הבית ועינו קמורה לחוץ, והאהילו עליו קוברי המת, ב"ש אומרים הכל טמא, ובה"א התנור טמא והבית טהור, ר"ע אומר אף התנור טהור" יעוי"ש, ובפשוטו לתוך העין לכו"ע הטומאה נכנסת, ופליגי רק מהו דין התנור והאוהל, ויל"ע מדוע העין נטמא, ולכאו' צ"ל דגם לראשונים דס"ל שאין בעין פו"ט היינו בנקב שבדופן התנור אין פו"ט, אבל גובה העין עצמו יש בו פו"ט, והיות ונדון ככלי, לכן הטומאה "חשיבא כאילו היא בתוך העין". [לשון הרא"ש].

ב]

ובביאור "קמורה" יעוי' לשון הרא"ש כאן. ויעוי' בהגהות הרש"ש למשניות, ויעוי' ג"כ בתפאר"י אות ב', ויעוי"ש אות ג', וצ"ב איך נכנסת הטומאה. ויעוי' במשנה אחרונה בתחילת דבריו.

ג]

פליגי הראשונים אם הנקב שבעין יש בו פו"ט, והקשה הרא"ש דע"כ מיירי שיש פו"ט, דאל"כ הרי תנן פ"ח כלים מ"ז דאפילו טומאה עצמה בעין, הוי התנור טהור, ויל"ע לשיטת הר"ש. ובמים טהורים כ' בזה, דכה"ג שהטומאה עצמה בעין הויא רצוצה ודינה לבקוע למעלה או למטה. אבל כשאינה בתוך העין, והוי מדין התפשטות שפיר נכנסת גם בפחות מטפח.

ד]

בר"ש מבואר דלב"ש הטומאה נכנסת לתנור דרך עינו, ויוצאה דרך פיו לבית, ולב"ה נכנסת דרך עינו לתנור אבל לא יוצאה דרך פיה, וצ"ב עדיין מהו יסוד פלוגתתם.

והנה הר"ש הוכיח דע"כ מיירי שיש בעינו פחות מטפח, דאל"כ הרי מדוע שלא תכנס לבית יעוי"ש. וצ"ב הרי גם לשיטתו של הר"ש דאין טפח, מ"מ הרי הטומאה נכנסת לתנור, וא"כ מדוע אח"כ לא תצא לאוהל, ומה ענין גודל עין התנור ליציאת הטומאה מן התנור לבית וצ"ע. ובמלאכת שלמה הביא ר"ש כת"י שיש בעין טפח יעוי"ש. ולפי"ז ניחא דזהו כוונת מהר"ם "כתוב בפנים" ודו"ק.

ה]

לכאו' הביאור בר"ש, דאם יש מקום כניסה, א"כ פשיטא דאחר שהטומאה נכנסה לתנור שוב הוי דרך יציאתה לצאת דרך פתחה [ולא דרך הנקב]. ולכן הכריח דע"כ אין טפח בעין, דאם יש טפח, הרי לכו"ע הטומאה נכנסת, וא"כ מדוע ס"ל לב"ה דאינה יוצאת דרך פיתחה לבית. אבל אם אין פו"ט, בזה פליגי דב"ש ס"ל דגם פחות מטפח הוי פתח ליכנס [וכשיטתם להלן מ"ב] וב"ה ס"ל דלא נכנסת, ורק היות ונמצאת הטומאה בקימור דהוי כחלק מהתנור, לכן ע"כ מתפשטת בכל התנור. אבל היות וכל מה שנכנסת אינו כדרך כניסה, אלא שע"כ נכנסת דהוי חלק התנור, לכן אין דין יציאה לבית. וצ"ע דאי"צ מטעם סוטל"צ ודרך לצאת, אלא שיש בפועל טפח כדי שתתפשט וצ"ע.

ו]

עוי"ל בכוונת הר"ש, דגם אם טומאה נכנסת לכלי בפחות מטפח, מ"מ לאוהל בעינן שיהיה טפח. וזהו דס"ל לב"ה דהיות ואין טפח, א"כ דיינינן רק שנכנסת לכלי, אבל לא נחשב שנכנס לאוהל, ולכן לא יוצא מהתנור לאוהל ודו"ק וצ"ב.

ז]

והר"ש בדעת ב"ש כ' דס"ל כדלהלן משנה ב'. ובדעת ב"ה סתם בטעמם. ויעוי' סופ"ט דכלים דנקט דבמשנה ב' הקדירה טמאה היינו משום חומרא בעלמא, ואם משנה א' הויא כמשנה ב', א"כ גם התנור שטמא היינו חומרא אולם י"ל דרק במשנה ב' ביאר כן. וע"כ דמשנה א' הוי מעיקר הדין וכש"נ.

ח]

בחזו"א ט"ז א' ג' ה' האריך טובא בביאור שיטת הר"ש יעויש"ה בכל דבריו.

ט]

שם בר"ש הכריח דאין פו"ט בעין, דאם יש פו"ט מדוע לא תכנס מתנור לבית, דלא שייך כאן אין דרך טומאה ליכנס [יעוי"ש ב' טעמים מדוע לא שייך אין דרך ליכנס]. וצ"ע מה ענינה של טומאה בתנור לצאת לבית, לדין אין דרך ליכנס. וע"כ מבואר דזה גופא הוי הנדון, אם מתנור לבית חשיבא יציאה או כניסה. וצ"ב.

ולפי"ז י"ל דזהו דס"ל בכוונת ב"ה, דהיות ואין בעין פו"ט, א"כ אין חשיבות כניסה ולכן לא חשיבא יציאה, וב"ש ס"ל שנכנסה, ולכן יוצאת בפתח ועי'.

י]

שם בר"ש בתי' הב' דבעינן לאין דרך ליכנס רק בדלתות נעולות, וכאן הרי הוי פתוח. ויל"ע מה ס"ל לדרך הראשונה וצ"ב.

ובעיקר דברי הר"ש יל"ע דמה שייך אין דרך טומאה ליכנס כאן. דרק כה"ג דיש לעצם הטומאה, ובעינן לומר סוטל"צ אמרינן אין דרך ליכנס, אבל לא לענין התפשטות הטומאה וצ"ב.

יא]

לר"ש הוקשה רק אם יש טפח מדוע לב"ה לא נכנסת מתנור לבית, וצ"ע מדוע לא הוקשה לו על דברי ר"ע דמטהר התנור, ולכאו' היות ויש טפח מדוע התנור טהור. [ולכאו' צ"ל דהיות ולא עשוי להוציא ולהכניס ועי'].

יב]

אליבא דהר"ש דס"ל בדעת ב"ש שאין טומאה נכנסת בנקב פחות מטפח, א"כ צ"ע דמתני' דכוורת לא הויא כב"ש, דשם יש נקבים קטנים ליציאת הדבורים, ואפ"ה הכוורת טהורה. והר"ש שם ס"ל דכל פחות מטפח אי"צ אפילו קש לפוקקו וצ"ע.

יג]

בדעת ב"ה דס"ל דתנור טמא, ולא נכנסת הטומאה לבית. ויל"ע הרי כלי טמא לא מציל, וא"כ כאן שהתנור נטמא, איך שוי הצלה. ובשלמא אם מה דב"ה מטמאים התנור הוי מדרבנן, שפיר י"ל דמ"מ הבית חשיב טהור. אבל אם הטומאה הויא מדאורייתא, א"כ צ"ע איך שוי הצלה לבית וצ"ע.

יד]

יעוי' בר"ש שכ' דאין לחלק כלל בין טומאה עוברת לטומאה עומדת, ויל"ע האם כוונתו לתחילת דבריו דאין דרך טומאה ליכנס, או לסוף דבריו דמיירי בפתוחות ומתפשטת. וכן יל"ע מה היה סד"א לחלק בין עוברת לעומדת.

טו]

יעוי' במשנת ר' אהרן סי' ל"ד סק"ד מש"כ בביאור פלוגתת ב"ש וב"ה, וכן מה דפליגי במשנה ב' יעויש"ה.

טז]

הרא"ש ומהר"ם העמידו שיש בעין פו"ט, ויעוי"ש במהר"ם שתמה דא"כ מדוע אין טומאה נכנסת לר"ע דרך עינו. [ויעוי"ש שדימה לפי פכין קטנים. וצ"ע דהתם הוי התפשטות באוהל וצ"ב]. ויסד שם דבעינן שיהיה פתח, ורק בעשוי להכניס ולהוציא הוי פתח וכאן עשוי להוציא ולא להכניס יעוי"ש. [ויעוי"ש דפליגי תנאי דמתני' בגדר הגזירה דרבנן].

ולכאו' לפי"ז דברי הרא"ש תמוהים, דאיהו ביאר דדרך נקב מוציאין ומכניסין. וא"כ מדוע לא חשיב פתח. וכן הקשה בסד"ט. [ויעוי' בערוה"ש שביאר ברא"ש כמהר"ם וצ"ע כנ"ל]. ולכאו' צ"ל דהגם דעשוי להכניס ולהוציא מ"מ לא חשיב פתח, היות ובתנור חשיבות פתח הוי לפיו ועי'.

יז]

ובמים טהורים כ' בדעת הרא"ש, דלעולם ס"ל כהר"ש דבנקב עצמו אין טפח, ומש"כ שיש בעין טפח היינו שיש לו חלל טע"ט, אבל בפתח אין טפח. [וצ"ע מהוכחת הרא"ש ממתני' כלים פ"ח]. וכ"כ בהגהות נחל אשכול על האשכול.

יח]

יעוי' ברא"ש, ובדברי ב"ש ביאר "דחזינן לטומאה כאילו היא בתוך העין ויוצאה דרך פי התנור לבית" ומשמע דהיות וחזינן כאילו הטומאה היא עצמה בתוך העין, מהני לדון טפי שתצא מתנור לבית וצ"ב.

ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש שכ' דנכנסת הטומאה לבית דרך פי התנור "כאילו היתה טומאה תחת אותו הקימור" יעוי"ש וצ"ב.

יט]

במקדש דוד [קו' טהרות עמ' 338] הקשה לשיטת המהר"ם והרא"ש שיש פו"ט, א"כ מה איכפ"ל דאין עשוי להוציא ולהכניס. והרי לענין התפשטות הטומאה לא איכפ"ל אם בטע"ט יש שם פתח, וגם באין עשוי להוציא ולהכניס מתפשטת דרכו הטומאה. ויעוי"ש שיסד דמ"מ מדין כלי חוצץ וצ"ע. [ויעוי"ש איך שביאר דא"כ מה ס"ל להר"ש דמבואר בדבריו שאם יש פו"ט לא שייך הנדון, ולכאו' עפי"ד הרי מ"מ הכלי חוצץ יעוי"ש].

כ]

בביאור פלוגתת ב"ה ור"ע, יעוי' לשון הרע"ב, ומדיוק לשונו נראה דלב"ה מה שתנור נטמא היינו דהיות והוי העין חלק מהתנור והעין נטמא ממילא גם התנור נטמא. ור"ע פליג בזה גופא וס"ל דלא חשיב שהאהיל על עצם התנור והעין הוי רק כיד התנור, ולא עצם התנור יעוי"ש. והיינו ששניהם מודו דלא כב"ש ואין נכנסת טומאה לבית, ופליגי אם נכנסת לתנור וכנ"ל. ויעוי' לשון הפיהמ"ש כאן וג"כ משמע שזהו יסוד פלוגתתם.

כא]

יעוי' בראב"ד פי"ח טו"מ ה"ד, ומלשונו נראה דיסוד פלוגתת מתני' הויא בדינא דאורייתא. ויעוי"ש שביאר דלדעת ב"ש נכנסת הטומאה מהעין לתנור והיות והויא בתנור, א"כ התנור לא חוצץ שהרי הוא עצמו טמא, וכאילו נכנסה לאויר הבית. ובדעת ב"ה נקט דדין לאויר העין שיטמא את התנור, אבל לא נחשוב אויר העין כאויר הבית יעוי"ש. וצ"ע דיוק לשונו דלגבי ב"ש נקט דנכנסה לתנור חשיבא כנכנסה לבית, ובדעת ב"ה נקט דאויר העין לא חשיב כאויר הבית וצ"ע.

ומשמע דפליגי מדוע התנור טמא. אם הוי דבר בפנ"ע, או דהוי חלק אחד עם העין ודו"ק.

כב]

בדעת ר"ע דהתנור טהור, ובפשוטו העין עכ"פ טמא. ויעוי' בראב"ד הנ"ל וצ"ע.

פרק ה משנה א

א]

במשנה כלים פ"ח מ"ז דכזית מת בעין התנור התנור טהור, והיינו דהעין לא חשיב חלק מתוך התנור, אולם אם יש בעין טפח הכל טמא יעוי"ש. ובתויו"ט שם תמה מה מהני שיש בעין טפח. והרי לתנור עצמו אין כסוי, וא"כ אין לטומאה איך להכנס מהעין לחלל התנור וצע"ג.

ב]

ובמים טהורים כ' דמה שטמא לא הוי מדין התפשטות טומאה באוהל. אלא מדין כלי חרס מטמא מאוירו יעוי"ש. ובתוס' אנשי שם הביא מש"ל לתמוה דמ"מ בעינן שיהיה טומאה בחלל התנור, ואין לטומאה איך להכנס לחלל התנור. ויעוי"ש שסיים דודאי אם חלק מהתנור יהיה לו כסוי יועיל לגבי כל התנור יעוי"ש. ובמרכבת המשנה ג"כ כ' כהמים טהורים. וביאר דהוו ב' טומאות טומאת אוהל וטומאת כלי, והאוהל יכול להביא טומאה לכלי, גם אם בכלי אין כלל אוהל, יעוי"ש. וצ"ל דהיינו דוקא בטומאה בעין התנור, דעכ"פ יש שייכות בין האוהל והכלי ודו"ק.

ג]

בחזו"א כלים י' ט"ו הביא בשם הרש"ש לביאור הנ"ל, ותמה כקו' הש"ל. ויעוי"ש שהעמיד דלתנור יש אוהל היות ודפנות התנור משופעים, ועי"ז הטומאה נכנסת לחלל התנור מן העין. [וצ"ע דלפ"ז צריך להעמיד בתנור שיש ברוחבו הרבה טפחים. ואולי מצטרף השיפוע עם אוהל בעין] ויעוי"ש שסיים עלה "ושוב נטמאת כל התנור" וקצת משמע דלא מיירי לענין גוף התנור וצ"ע.

ד]

בפי' הרא"ש הוכיח דעין דמתני' דידן הוי שיש טפח, מהמשנה כלים הנ"ל. ובשיטת הר"ש היה אפשר לומר דחלוק מתני' דידן שיש קימור, ולכן העין חשיבא חלק מחלל התנור, ורק במשנה בכלים שמדובר בדופן התנור עצמו, ואין להדופן חשיבות של חלק מחלל התנור. [ועדיין צ"ע דלכאו' גם אם הקימור הוי חלק מהתנור, מ"מ אין עצם הטומאה בתוך הקימור, ורק הטומאה בוקעת לתוכו וצ"ע].

ה]

ופליגי הר"ש והרא"ש אם לפתח של העין יש טפח, והרא"ש הוכיח מהמשנה כלים. והיינו דס"ל דהטעם שם דאין טפח ליכנס. ובדעת הר"ש ביאר במים טהורים דהמשנה בכלים הויא שיש לגוף הטומאה בעין התנור, והויא רצוצה, וכלל לא שייך שתתפשט, אבל במתני' שאין לגוף הטומאה בקימור, שפיר כל הנדון רק אם טומאה נכנסת בפתח כל דהו ועי'. [ונמצא דפליגי ביסוד המשנה, אם החסרון בפתח, או החסרון בטומאה שלא מתפשטת].

ו]

לולי דברי הראשונים כאן, היה אפ"ל דכל מה שטומאה נכנסת בפכין קטנים, היינו כל דהויא באוהל, ויש מצד האוהל סיבה להתפשט. ורק בפועל נכנסת דרך הפתח אבל להעביר מאוהל לכלי [שאינו בתוך אותו אוהל]. לא סגי בכל דהו. אולם בראשונים כאן מבואר דגם להעביר מאוהל לכלי מהני דרך פתח כל דהו.

ויל"ע מהו ההבדל, דבין אוהל לאוהל בעינן טפח, ובין אוהל לכלי סגי בכל דהו וצ"ע.

בכל מקום דמהני מאוהל לאוהל טפח, אפ"ל או דע"י שיש טפח, א"כ חזינן לב' הבתים כולל הפתח עצמו דהוו חד אהל, ולכן הטומאה מתפשטת, אבל לשיטת הר"ש דס"ל שגם בפחות מטפח נכנסת טומאה, וע"כ לא שייך לדון לפתח עצמו דהוי אוהל. וע"כ דאינו מצד אוהל, אלא שדרך פתח נכנסת טומאה, ומבית לבית צריך פתח טפח ובכלי סגי בכל דהו וצ"ב החילוק.

ולכאו' צ"ל דבית פחות מטפח אמרינן לבוד והוי סתום, וכלי גם פחות מטפח לא חשיב לדון דהוי סתום, ושם פתח עלה, וטומאה עוברת בפתח, וכמו חלון לאורה ודו"ק.

ויל"ע דא"כ כאן שהפתח הוי גם פתח בית וגם פתח כלי. מדוע לא נדון מחמת הבית דהיות ואין טפח דהוי כסתום וי"ל.

ז]

לשיטת הר"ש דס"ל שטומאה נכנסת בנקב כל דהו, א"כ צ"ב מהו דפליגי ב"ש וב"ה. דלכאו' היות ונכנסת לתנור מדוע שלא תצא לאוהל, ומהו טעמייהו דב"ה דרק נכנסת לכלי ולא לבית וצ"ב. וביותר צ"ב מדוע ר"ע ס"ל דגם לתנור לא נכנסת.

ח]

יש לדון לשיטת הר"ש דנכנסת בכל דהו. מהו כה"ג דהוי פתח לבית ולכלי, האם היות והוי פתח לבית, א"כ לא נכנסת, או דהיות והוי עכ"פ פתח הכלי לכן כן נכנס וצ"ע.

ולפי"ז י"ל דזהו הנדון במתני', דהיות והעין הוי ג"כ כניסה לבית וגם לכלי, לכן פליגי אם נכנס גם לגבי שיכנס לבית או לא ודו"ק. וצ"ב איך שייך שיכנס לחצאין וצ"ע.

ט]

אולי אם הוי כלי גמור, שעומד בפתח בית, ודאי מה שפתח הבית פחות מטפח לא מגרע לפתח הכלי והטומאה נכנסת לכלי דרך פתח כל דהו. ושאני במשנה דידן, דלתנור אין אוהל עצמי [אם לא כחזו"א] וכל האוהל היינו ע"י אוהל הבית שמועיל לאשוויי שיש לתנור אוהל, והיות וכל מה דמשוי להתנור אוהל היינו ע"י האוהל, לכן מעכב מה דאין לאוהל פתח טפח, שלא תכנס הטומאה רק כלפי התנור ולא יועיל כלפי הבית, וזהו פלוגתת ב"ש וב"ה.

י]

בר"ש הקשה דאם יש טפח, מדוע שלא יכנס לבית, דלא דמי להנך דאין דרך ליכנס יעוי"ש, ותמוה דרק במגדל יש דין של דרך ליכנס, אבל תנור הוי כלי ואין הצלה, ולא בעינן טעם דאין דרך ליכנס.

וצ"ל דכוונת הר"ש דמהעין הקמור אין דרך ליכנס, ולא איכפ"ל דהוי כלי, מ"מ אינו בחלל הבית. ועלה תירץ, דהיות ומ"מ נכנסת לתנור [והיינו מדין נוסף, שהרי גם לב"ה נכנסת לבית]. וממילא לא חשיב אין דרך ליכנס, אלא חשיב יציאה ודו"ק.

יא]

בדעת ב"ש שנכנסת לתנור ויוצאת דרך פיה לבית, וצ"ע מה בעינן שתצא דרך פיה, והרי תנור הוי כלי וכלי אינו אוהל לטהר, ועוד הרי התנור עצמו נטמא, וכלי טמא אינו חוצץ בפני הטומאה. וא"כ הטומאה לא צריכה לצאת דרך פי התנור, אלא חשיבא שנמצאת בבית וצ"ע.

יב]

למש"נ מהמרכבת המשנה, א"כ י"ל בדעת הר"ש דחלוק הכוונה שטומאה נכנסת לתנור אליבא דב"ש מאליבא דב"ה. דאליבא דב"ה אין הכוונה כלל מדין אוהל המת והתפשטות הטומאה בתנור, אלא שנכנסת ע"י אוהל הקימור לתנור לטמא התנור מדין אויר כלי חרס, אבל אליבא דב"ש הכוונה נכנסת היינו מדין אוהלים, והוי אוהל ע"י אוהל הבית ודו"ק. [ויל"ע אם אפשר לבאר כוונת הר"ש "נכנסת" דאינו מדין אוהל, אלא מדין אויר כלי חרס וצ"ע].

יג]

יעוי' ברע"ב, ונקט שהתנור טמא היות והאהילו על קצתו. ויתכן שכלל אינו משום כניסת טומאה [אפילו לא כהמרכבת המשנה]. אלא דהקימור עצמו נטמא, וה"ה התנור נטמא, היות וחשיב חדא עם הקימור ועי'.

יד]

לביאור הר"ש, לכאו' גם אם הטומאה עצמה בעין התנור, ג"כ איכא לפלוגתת ב"ש וב"ה, ולפי"ז צ"ע מדוע התנא נקט בגוונא שהאהילו קוברי המת, ולא כפשוטו דטומאה בעין הקמור.

ולשיטת הרא"ש משמע דזהו עיקר החידוש במשנה "דחזינן לטומאה כאילו היא בתוך העין" יעוי"ש, וכן להלן שם דאם אין טע"ט אפילו טומאה בעין התנור טהור, משמע דטומאה בעין הוי סיבה לטמויי, ויל"ע מה ההבדל בין טומאה עצמה בעין, לבין מאהיל.

טו]

הר"ש ביאר דב"ש ס"ל דטומאה נכנסת לכלי דרך נקב קטן וכדאשכחן בסיפא לגבי ארובה וב"ה ור"ע ס"ל דלא נכנסת בנקב קטן, והביא הר"ש במשנה ב' מהמשנה בכלים סוף פ"ט שעשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו בצמ"פ, ושם בכלים ביאר הר"ש דהוי המשנה דשם דלא כב"ה ור"ע, ויעויין בר"ש דלקמן דהקשה דבסוף פ"ט דכלים מבואר דעינו של תנור צריך צמ"פ בשיעור כוש, ותירץ דשם דהוי מיגו יעויין שם, וצ"ע מדוע לא תירץ כמו שכתב בכלים דהוי כב"ש ולא כב"ה, ומשמע דלא מהני האי תירוצא וצ"ב.

פרק ה משנה ב

א]

מתני' "ארובה שבין הבית לעלייה וקדירה נתונה עליה ונקובה בכונס משקה ב"ש" וכו' והנה מבואר בר"ש רא"ש ופיהמ"ש דמיירי שיש בארובה פו"ט, ושם קדירה לחצוץ, [ומבואר להלן משנה ג' דמהניא מדאורייתא לחצוץ] וכשניקבה פליגי תנאי דמתניתין. ובפיהמ"ש ביאר דע"י שניקב ככונס משקה, לא חוששים לסתימת הקדירה, ומשמע דס"ל דחשיבא הארובה כלא סתומה כלל. [יעוי' פיהמ"ש הנדמ"ח]. ובזה גופא פליג ר"ע יעוי"ש. אולם בר"ש דנקט במשנה א' דב"ש דס"ל שנכנסת טומאה דרך עין שאין פו"ט ס"ל דטומאה נכנסת לכלי בפתח פחות מטפח, והביא דזהו שיטתייהו בארובה יעוי"ש. ומבואר דס"ל דכונס משקה לא מבטל הקדירה אלא דמ"מ נכנסת הטומאה בפתח הכונס משקה יעוי"ש.

ב]

והנה מדנקטו דמיירי שיש בארובה פו"ט. מבואר דאם אין פו"ט, לא איכפ"ל דהקדירה נקובה, דמ"מ אין פתח בארובה. ויל"ע דבשלמא לפיהמ"ש דע"י הנקב הוי הקדירה כמי שאינה, א"כ שפיר באין בארובה פו"ט לא שייך שתכנס טומאה. אבל לר"ש ורא"ש שפי' דנכנסת הטומאה דרך פתח הנקב שפחות מטפח, א"כ גם באין בארובה פו"ט, מ"מ תכנס דרך הנקב. ולכאו' צ"ל דהגם שנכנסת בנקב קטן דכלי. מ"מ אם יהיה פחות מטפח בארובה, תעכב המחיצה של הבית מליכנס, או ע"י דיחשב שהקדירה בעליה, או דמ"מ התקרה חוצצת ועי'. [מש"כ בכוונת הפיהמ"ש יש לדון טובא בכוונתו].

ג]

אם נכון הוא דכל מה דמהניא ליכנס בנקב היינו כה"ג שבתקרה יש פו"ט, אבל אם אין פו"ט לא תכנס. ולפי"ז יל"ע מהו שהוכיח הר"ש לדבריו בתנור מארובה. דהרי בארובה יש בארובה פו"ט, ולכן מהני כל שיש בנקב כל דהו, משא"כ במשנה א' בתנור, הגם שיש בעין נקב, מ"מ הרי צריך ליכנס דרך מחיצת הבית [לצד שהמדובר בשיעור הנקב שבמחיצת הבית] ובמחיצה אין פו"ט. ומדוע שתכנס הטומאה וצ"ב.

ד]

לכאור' יל"ע איך מהניא הצלת קדירה, והרי כלים אינם חוצצים בפני הטומאה, וצ"ל דכאן הכלים חוצצים, היות ומצילים עם דפנות אוהלים. יעוי' להלן משנה ה'. ויעוי"ש בפי' הרא"ש שהקשה איך מהני קדירה והרי אין צמיד פתיל, ותי' דהוי ע"י דפנות אהלים יעוי"ש. [וצ"ע מה הוקשה לו דבעינן צמ"פ].

ה]

בסתימת חלון דבעינן ביטול, פליגי הראשונים אם בכל גווני בעינן ביטול, או רק כה"ג שאינו סותם הכל, ובסותם הכל, אי"צ ביטול. ולהשיטות דבסותם כולו אי"צ ביטול, יל"ע מהו בקדירה שניקבה בכונס משקה. האם הנקב של כונס חשיב שלא סתום הכל וצריך ביטול, או דאינו חשוב, ונדון שהכל סתום. ויעוי' דפליגי בזה במשנ"א עם החזו"א כלים י"א מ"א ודו"ק בזה. [וכ"כ בטו"ד, אולם יעוי' לשון החזו"א ונקט דרק בפחות משיעור הוי סתום ודו"ק].

ו]

ויל"ע אם סתימת ארובה הויא כסתימת חלון לענין דבעינן ביטול, ובתו"י שבת צ"ה א' כ' להדיא דבארובה בעינן ביטול, וכ"כ במשנ"א. ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש פ"ח מ"ז ודו"ק. ומדברי התו"י הנ"ל מתבאר ג"כ נדון החזו"א ומשנ"א דלעיל, ונקט דקדירה דמתני' חשיבא כסתם כולה יעויש"ה. [ולכאו' הוי דלא כתרווייהו ודו"ק].

ז]

יעוי' בכס"מ פי"ג טו"מ ה"ד, ונקט שם דהרמב"ם פליג על הראב"ד. והוכיח לה ממה דנקט הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ח מ"ג דבעינן שיבטל הכלי כאבן, והוכיח מינה דלא ס"ל כראב"ד, ולכאו' אינה הוכחה דמלבד דין דפנות אוהלים בעינן גם ביטול. ומשמע דס"ל דכל שמבטל אי"ז דין דפנות אוהלים וצ"ע.

ח]

בפלוגתת ב"ש וב"ה במתני', יעוי' בר"ש כלים פ"ט מ"ה דתנן "נקבו וכו' לכך ולכך מטילין אותו לחומרו בצמיד פתיל ובכונס משקה" יעוי"ש. ובר"ש שם כ' דסתם מתניתין דלא כב"ה ודלא כר"ע. שהרי קדירה עשויה לכך ולכך ותנן באהלות ארובה וכו' וקדירה נתונה יעוי"ש.

והיינו דמדמינן להצלת צמ"פ דהתם למשנה דידן דקדירה בארובה יעוי"ש.

ט]

ובתויו"ט כלים שם תמה סתירת דברי הרמב"ם, דפסק למשנה שם בפכ"ב טו"מ ה"ג וכל שניקב בכונס משקה אין מציל, ולהלן שם בפכ"ג ה"ד הביא לדינא דארובה ופסק כב"ה דעליה טהורה, ולכאו' סתרי אהדדי.

ויעוי"ש בתויו"ט שכ' דדוקא מתורת צמיד פתיל יוצא ע"י נקב, אבל כאן דהוי מדין אוהל מציל, אין נקב מוציאו מאוהל ודו"ק וצ"ב.

י]

ואולי היה אפשר לבאר פלוגתת הרמב"ם והר"ש הנ"ל, דלכו"ע מתני' הויא מדין דפנות אהלים, ופליגי בגדרה, אם הכלי נחשב חלק מהאוהל, ולכך נדון כאוהל, והר"ש ס"ל דגם לאחר דפנות אהלים, ההצלה הויא מצד כלי, ורק יורד החסרון של כלים אין מצילים, ויותר נראה דאזלי לשיטתייהו, דהרמב"ם ס"ל להלן במשנה ג' דהוי מגזיה"כ מצילים באהלים בכסוי יעוי"ש, וצ"ל דכה"ג נדונים כאוהל ודו"ק.

יא]

יל"ע לביאור התויו"ט, איזה נקב בעינן בארובה שלא יציל, האם בעינן טפח כאוהלים, או כל שניקב כזית, ואינו כלי, תו לא שוי הצלה וצ"ע. ויעוי' בתוספתא אהלות פ"ה ה"ח, דניקב כזית מצלת. ויעוי"ש בזר זהב. ויעוי' ר"ש פ"ט כלים מ"ח שהביא התוספתא וכ' מצלת כדי נסבה וצ"ב כוונתו. ובמים טהורים שם ביאר דכל שניקב כזית אינו כלי. ומצלת לאו דוקא דלשון הצלה שייכא בכלי, וכל דהוי נסר בעלמא הוי מצטרף עם הארובה עצמה, ודו"ק. ויעוי' חזו"א כלים י"א מ"א ד"ה נפחתה ודו"ק. ויעוי"ש בר"ש כת"י. ומבואר שבארובה אין טפח, ודלא כמים טהורים.

יב]

בכ' הגר"ח זצ"ל כ' דבכלי המציל בצמ"פ אין שיעור טפח, דהיות והוי תוך אוהל, וכל שניקב בטלה הצלתו, משא"כ בב' אהלים נאמר שיעור טפח להבאת טומאה יעוי"ש. [ויעוי' בכ' הגר"ח בענין מינקת].

יג]

יעוי' עוד דרך בביאור פלוגתת הר"ש והר"מ, בקה"י סי' ב' [הנדמ"ח] ויעוי' עוד במשנת ר' אהרן סי' ל"ז סקי"ד ודו"ק.

יד]

יעוי' בר"ש משנה א' שהקשה על ר"ע דס"ל דלא נכנסת כלל, מהא דתנן בכלים פ"ט דעינו של תנור צריך צמ"פ. ותי' הר"ש לחלק בין גוונא דהתנור כולו באוהל דמיגו דבעינן צמ"פ לפתחו בעינן לנקבו, משא"כ במשנה א'. והקשו המפרשים לפי"ז מהו שהכריח הר"ש בכלים דהוי המשנה דלא כב"ש ור"ע, נימא ג"כ כחילוק הנ"ל. [ובחזו"א ט"ז ד' כ' דהר"ש חזר בו וצ"ע]. ואין סתירה בין המשנה דקדירה בארובה והמשנה בכלים וצ"ע.

טו]

יעוי' באליהו רבה בביאור מתני', וכן בזר זהב בתוספתא פ"ה ה"ח, ונקט דמדאורייתא לכו"ע גם הקדירה טהורה, דניצלת ומצלת ע"י דפנות אוהלים, וכל הנדון הוי רק מדרבנן יעוי"ש. ובראשונים דס"ל דנטמאת מדאורייתא לב"ה ע"כ דפליגי בגדר דפנות אהלים. והיינו דלהגר"א דפנות אוהלים שוי דהקדירה נידונית כאוהל ולכך פתחה רק טפח. ולהר"ש דפנות אהלים לא שוי דהקדירה אוהל, ורק מוריד לחסרון של כלים אין נעשים אוהל לטהר, והיות ועדיין מצילים מתורת כלים, א"כ שיעור הפתח הוי כפתחי כלים ודו"ק.

טז]

יל"ע מדוע התנא נקט לדין המשנה דוקא בקדירה וניקב ככונס משקה, ולא בכלי דהויא טהרתו בזיתים, והנה לשיטות דחשיב דפנות אוהלים, ובעינן פתח שיעור אוהל, א"כ גם בניקב בזית עדיין מציל היות ואין טפח וצ"ע. וכן יל"ע אולי רק קדירה דחשובה כלי ליטמא מצלת, ולא כלי שלא נטמא וצ"ב.

יז]

יעוי' מקדש דוד [קונטרס א' סק"ג] שהקשה דאם במתני' מה שמצלת בניקב היינו דהוי ההצלה בתורת אוהל ובעינן טפח, א"כ מדוע כה"ג שהכלי חרס פתחו לצד הבית אינו מציל, והרי עכ"פ אין פתח טפח יעוי"ש, וי"ל.

יח]

בדעת ב"ה דס"ל דקדירה טמאה והעליה טהורה, ולכאו' תיפו"ל דכלי טמא אינו חוצץ, ולכאו' מוכח דטמא מדרבנן חוצץ. ויעוי' חסדי דוד פ"ו ה"א שהוכיח כן מכאן. ויעוי"ש שהוכיח כשיטת הר"ש, ותמה שהר"ש עצמו לא הוכיח מכאן. ויעוי' מל"מ פי"ב טו"מ ה"ב.

ולשון הרמב"ם פכ"ג טו"מ ה"ד דקדירה טמאה מהתורה, ואפ"ה העליה טהורה וצ"ע. ויעוי' בזה במשנת חכמים, ובמי נפתוח פרפר ל"ט ז'.

יט]

בדעת הר"ש נתבאר דגם בניקב עדיין הוי כלי. ויעוי' בר"ש כלים פ"ג לגבי הצלת תוך תוכו, דנקט דנקוב אינו מציל דבטל ממנו תורת כלי, והו"ל כאוכלין שגיבלן בטיט, וצ"ע סתירת דברי הר"ש. [ויעוי' משניות דעת אליהו בזה].

ויל"ע אם ע"י הנקב לא הוי כלי, א"כ היות ומיירי שביטל להקדירה, שתועיל הקדירה להציל מתורת חרסים שסתמו לארובה וצ"ב.

פרק ה משנה ג

א]

מתני' "היתה שלימה ב"ה אומרים מצלת על הכל, ב"ש אומרים" וכו' והיינו דהיות והוי כלי ע"ה, וטימאו אותו, א"כ כלי הטמא לא חוצץ. ויעוי' באורך בר"ש ורא"ש פ"ט כלים מ"ב, ובגמ' חגיגה כ"ב א', ובעדויות פ"א מי"ד.

ופליגי הר"ש ורא"ש עם הרמב"ם האם הוי דין דוקא בכלי ע"ה או גם בכלי חבר יעויש"ה. [ויעוי' כלים פ"ט מ"ב משניות דעת אליהו בציונים והערות 4].

ב]

יעוי' במשנה ב' בקדירה בארובה שנקובה, ופליגי ב"ש וב"ה, וב"ה נקטו שקדירה טמאה ועליה טהורה, ותמוה דסתמא דעליה טהורה משמע לגמרי, ולכאו' הו"ל לחלק בין אוכלין לכלים וכמשנה ג'. ובשלמא להר"ש ורא"ש יש לדחוק דמשנה ב' מיירי בכלי חבר, ומשנה ג' בכלי ע"ה, אבל להרמב"ם צ"ע. והיה אפשר לדחוק בשיטת הרמב"ם דמשנה ב' הויא קודם שחזרו ב"ה.

ועדיין צ"ע סתימת לשון הרמב"ם פכ"ג ה"ד דעליה טהורה ומשמע לגמרי, וצ"ע הרי הרמב"ם ס"ל דרק אוכלין ומשקין טהורין וצ"ע. ובמים טהורים עמד בצ"ע, ויעוי' בתוס' אנשי שם וצ"ע.

ג]

יעוי' במשנה אחרונה סוף משנה ב' בזה, ויסד דהיכן שניקבה גם בעודה ביד ע"ה טהורה מדאורייתא ומצלת על הכל, וצ"ב כוונתו. ויעוי' להלן. [ויעוי' בשעה"צ אות י"ט מש"כ בדברי המשנ"א וצ"ע].

ד]

יעוי' רמב"ן ותוס' ב"ב כ' א', ובר"ש להלן פי"ג מ"ה דדבר טמא מדרבנן חוצץ בפני הטומאה, ולפי"ז הקשה הר"ש ממתני' דידן, וכ' עלה דטומאת ע"ה כטומאה של תורה חשיבא יעוי"ש. והנה בדין המשנה פ"ט דכלים מ"ח דעשוי לאוכלין ומשקין מטילין לחומרא לכאן ולכאן. ויעוי' תוס' שבת צ"ו א' דנקטו דעיקר הדין נדון כאוכלין, והחמירו במשקין יעוי"ש. [ויעוי' קה"י ריש טהרות דחלוק בין הצלת צמ"פ דהוי בכונס משקה, ולענין קבלת טומאה שעורו כאוכלין בזיתים יעוי"ש]. ואולי י"ל דרך ג' דמעיקר הדין שיעורו בכונס משקה וזהו המטהרו, ומדרבנן גזרו שיקבל טומאה היות ומיוחד גם לאוכלין.

ולפי"ז היות וכל קבלת טומאתו מדרבנן, לכן לא שייך להחמיר על האי כלי בטומאת ע"ה, וזהו דחלוק משנה ב' ממשנה ג'. וזהו כוונת המשנ"א דלעיל. [ברשב"א שבת צ"א דטמא דרבנן אינו חוצץ, ויעוי' מקד"ד סי' מ"ב סק"ו בדבריו].

ה]

לכאורה מעצם דינא דב"ה קודם שחזרו שהכל טהור, והרי דבר טמא אינו חוצץ, וע"כ דס"ל דכלי ע"ה הוי רק מדרבנן. ויל"ע מהו הגדר אליבא דב"ש, [ולב"ה למסקנא] דאם שוו דנדון ככלי טמא ודאי, א"כ איך מתחלק בין אוכלין לכלים. ויעוי' פלוגתת רש"י ותוס' בחגיגה אם הוי גזירה כלפי חבר, או גם כלפי ע"ה. ויל"ע לב"ש דנקטו בכלים פ"ט מ"ב דמינקת טמאה, אם הוי גזירת ע"ה, או דהוי מכלל דינא דכלי טמא אינו מציל וצ"ע. ואולי כלפי חבר ודאי לכו"ע הכל טמא, ורק כלפי ע"ה פליגי ב"ש וב"ה, וצ"ע בתוס' הנ"ל.

ולשיטת הרמב"ם דמיירי גם בכלי חבר, ניחא דהוי גזירה חדשה, ולא הוי מדין שכלי טהור אינו מציל. ויל"ע מהו גדר הגזירה להר"ש ורא"ש.

ו]

לכאורה ביסוד ההצלה דקדירה הנתונה בארובה, פליגי הר"ש והרמב"ם. דלהר"ש הוי מדין כלים מצילים עם דפנות אוהלים, ולהרמב"ם מבואר בפיהמ"ש דילפינן לה בספרי חוקת נ"ב מקרא דכלים מצילין בצמ"פ באוהל המת ואוהלים בכסוי, ומבואר בפיהמ"ש להלן משנה ה' דדין אוהלים בכסוי, ודין דפנות אוהלים הוו ב' דינים נפרדים. ועוד מבואר שם דהגם דהוו דינים נפרדים מ"מ שייכי זל"ז יעוייש"ה. ויל"ע לענין מה הוו נפרדים ובמה שייכי זל"ז וצ"ב.

ז]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דקדירה בארובה הוי בכלל גזירת ע"ה, וגם שם כל הנמצא בעליה חשיב כנמצא בצמ"פ יעוי"ש, ותמוה דלכאו' היות וסותם הארובה א"כ הוו ב' אהלים חלוקים, ומה ענינו לכלים הנמצאים בתוך צמ"פ.

ונר' מבואר דס"ל דכוונת הספרי הנ"ל דכלים שוו הצלה ע"י צמ"פ, ואוהלים ג"כ שוו הצלה ע"י כסוי, והיינו דקדירה לא שויא חציצה, דכלים לא נעשים אוהל לטהר, אלא מהני שהאוהל הוי המציל ולא הכלים, והיינו שהעליה כולה עם הקדירה שוו הצלה, ויתכן עפי"ד הגר"ח שבכל אוהל שוי ג"כ תוך דלא גרע מכלי צמ"פ, א"כ גם אי דיינינן לבית ועליה כאוהל אחד, מ"מ שוי הקדירה שהעליה הויא תוך בפנ"ע ומצלת מטומאה בבית, וזהו "ואוהלים בכסוי". ולכן חשבינן כל שבעליה כנמצאים בתוך כלי צמ"פ ודו"ק. [ויעוי' עוד בביאור פלוגתת הרמב"ם והר"ש בביאור מתני' במשניות דעת אליהו כלים פרק ט משנה ב ביאורים ד' ועי'. ויעוי' כ' הגר"ח בענין בית שחלקו בקנקנים סוף נזיר].

ח]

יעוי' בסוגיא חגיגה כ"ב ופליגי רש"י ותוס' בגדר הגזירה, דרש"י פי' דאמרינן לע"ה דאוכלין טהורין וכלים טמאים, דלגבי אוכלין לא ישמע ולגבי כלים ישמע שיכול לטהרן, ובתוס' שם הקשו דמשקין ג"כ יכול לטהרן. ויעוי"ש מש"כ בזה.

ט]

יעוי' בתפארת למשה יור"ד שע"א שהסתפק בב' בתים וחלון טפח ביניהם אם יכול לחצוץ ע"י כלי טמא יעוי"ש [וצ"ב יסוד ספיקו]. ותמה בשיעורי הגרש"ר ב"ב כ' ממתני' דידן והסוגיא בחגיגה דהיות והקדירה טמאה בטומאת ע"ה אינה חוצצת, ולהתפארת למשה הרי יתכן שחוצצת יעוי"ש, וצע"ג.

ולמש"נ באות ז' בדעת הרמב"ם דהוי מדין אוהלים מצילין בכסוי, א"כ י"ל דחלוק ביסודו ב' בתים וחלון מבית ועליה, דבית ועליה עם ארובה חשיבא חדא אוהל, ורק שוי הצלה כצמ"פ, אבל ב' בתים וחלון, הוו ב' אוהלים ודרך חלון שייך העברת טומאה. וע"י שסותם אפילו בטמא אין לטומאה היכן לעבור. אבל בעליה הרי הכלי מצטרף לעצם ההצלה כמו כלי צמ"פ וכלי טמא לא יכול להציל ודו"ק. [יעוי"ש בתפארת למשה שסיים וצ"ע ברמב"ם. ויעוי' רמב"ם פכ"ג טו"מ ה"א וה"ד].

י]

לדעת הר"ש ורא"ש דמתני' מדין דפנות אוהלים, ולכאו' יועיל גם כה"ג שהטומאה תחת הקדירה, דהרי דין דפנות אוהלים מהני גם כה"ג שטומאה תחת הכלי. יעוי' להלן משנה ז'. ויעוי' ברא"ש להלן ריש פ"ח שהעמיד מתני' דוקא בטומאה בבית ולא תחת קדירה וצ"ע. ויעוי' חזו"א ג' סוס"ק ז'. ויעוי' להלן פ"י מ"ו בר"ש ד"ה תוכה וגבה טהור, ונקט דמצלת קדירה בארובה, גם בטומאה תחת קדירה יעוי"ש.

ולהרמב"ם דאינו מדין דפנות אוהלים, יל"ע אם יועיל גם כשטומאה כנגד קדירה, ויעוי' פיהמ"ש פ"ח מ"ג.

יא]

יעוי' להלן פ"ה מ"ה ברמב"ם ובהלכה, דנקט שדין דפנות אוהלים לא מהני בכלי חרס, דס"ל דכ"ח לא נעשה אוהל יעוי"ש, ולפי"ז הוכרח הרמב"ם לפרש דמתני' הוי מדין אוהלים בכסוי ולא מדין דפנות אוהלים. שהרי קדירה הוי כלי חרס, ואינו נעשה אוהל ודו"ק.

יב]

יעוי' ב"ק ק"ה א' לגבי חבית שניקבה וסתמוה שמרים, וברש"י שם נקט דמיירי בחבית ע"פ ארובה, והוסיף שם שמירחה מסביב יעוי"ש, ולכאו' מבואר דס"ל דלהצלת קדירה בארובה בענין צמיד פתיל יעוי"ש וצ"ע. ויל"ע אם ס"ל כן ג"כ בחלון בין ב' אהלים, וצ"ע.

יג]

שם בתוס' תמהו עפרש"י. והקשו ג"כ מלשון המימרא מצלת, ולא נקטו חוצצת והיינו דתוס' ס"ל דקדירה בארובה הוי חציצה, ולכאו' למש"נ בדעת הרמב"ם דהוי ממש כצמ"פ, ניחא דהוי הצלה ולא חציצה ודו"ק.

יד]

יל"ע האם גזירה דע"ה נאמרה רק בהצלת צמ"פ והצלת ארובה, או גם בחלון שבין ב' אוהלים.

ויעוי' בסוגיא ב"ב י"ט ב' גבי חבית מליאה גרוגרות דהגרוגרות חוצצות, ומקשה הגמ' שחבית תחוץ יעוי"ש. ואם יש גזירת ע"ה מה הקו'. דיש נפק"מ לענין כלי שטף. ובשלמא להר"ש ורא"ש י"ל דמיירי בחבית של חבר, אבל להרמב"ם מה מקשינן, וע"כ שבחלון אין לגזירה, וצ"ע ההבדל.

ויעוי' בדעת אליהו פ"ט כלים מ"ב ביאורים ג' בזה.

ולמש"נ בדעת הרמב"ם שדימה קדירה בארובה דהוי ממש כצמ"פ, וחשיבי אוכלין שבעליה כאוכלין וכלים שבתוך כלי צמ"פ, ושפיר י"ל דרק עליה ובית חשיבא חדא אוהל, ושוי הקדירה הצלה, אבל ב' בתים וחלון, הוו ב' אוהלים נפרדים, והוי חציצה ולא הצלה, ושפיר לא שייך לגזירת ע"ה, דהויא רק דומיא דצמ"פ ודו"ק.

טו]

למש"נ לחלק לרמב"ם בין ארובה לחלון, אולי י"ל דלכן הרמב"ם בחלון ס"ל דלעולם בעינן ביטול, ולגבי ארובה לא זכר כלום מדין ביטול. [ויעוי' פיהמ"ש פ"ח מ"ג וצ"ע]. ולהנ"ל י"ל דלאשוויי חציצה בענין שיתבטל לדופן, אבל בארובה הוי הצלת אוהל, ורק בעינן כסוי, ולא בעינן ביטול הכסוי לאוהל ודו"ק.

טז]

יעוי' ברמב"ם דכ' דחלוק בין הצלת צמ"פ דאדם בתוך הכלי טהור, וקדירה על פי ארובה ואדם בעליה היות והוי שכיח טמא, ובכס"מ שמקורו מתוספתא פט"ו ה"ח יעוי"ש. ולרמב"ם דהוי גזירה גם בחבר ניחא שבתוך כלי לא גזרו. אבל להר"ש דהוי כלי טמא יל"ע מה איכפ"ל דלא שכיח, מ"מ הוי כלי טמא שאינו חוצץ, וי"ל.

יז]

יל"ע בעליה שגר בה חבר, ויש שם אוכלין ומשקין, וסתמו הארובה בקדירה של ע"ה האם אוכלין ומשקין שבעלייה יהיו טהורין, והרי כלי ע"ה טמאים ולא חוצצין. ותליא בהא דלעיל אם לגבי חבר פשיטא דהכל טמא ועי'.

יח]

יעוי' באליהו רבה באריכות מהתוספתא.

פרק ה משנה ד-ה

א]

מתני' "לגין שהוא מלא משקין טהורין, הלגין טמא טומאת שבעה והמשקין טהורין" וכו'. ויעוי' בר"ש ובפיהמ"ש, דהיות ומכלל התקנה שאוכלין ומשקין טהורין, א"כ לא שייך לטמא הנך דהוו בתוך הכלים, ולכן דיינינן דגם הכלים כלפי האוכלין חשיבי טהורין יעוי"ש, והנה תמוה, דהגם דהוי התקנה שאוכלין ומשקין טהורין, מ"מ היינו שטהורים מחמת המת, אבל אה"נ יתכן דהוו טמאים מחמת הכלי, ומדוע צריך לחדש שלא נטמאו גם מחמת הכלי וצ"ב. [ויעוי' תפאר"י ומשנ"א].

ב]

ולכאורה מבואר דכשדנים על אוכלין ומשקין שבעליה וכלים שבעליה, שייך לדון על כל א' בפנ"ע, ולכן מטהרים האוכלים ומטמאים הכלים, אבל כלפי אוכלין שנוגעים בכלים לא שייך לחלק ביניהם, ואם דיינינן שהכלים טמאים מחמת המת, לא שייך בב"א לדון שהאוכלין טהורין מחמת המת, ורק שמ"מ נטמאים מחמת הכלי ודו"ק וצ"ב.

ג]

יעו' באליהו רבה, ואיהו גרס במשנה שב"ה חזרו רק בסוף משנה ד' ולא במשנה ג'. ומתבאר מתו"ד דהנדון של משנה ד', זהו גופא הוי הסיבה שב"ה חלקו על ב"ש. והיינו שהסכימו לחלק בין אוכלין לכלים, אבל ס"ל דלא שייך לחלק בין כלים לאוכלין שבתוכן, ולכן עד שהתיישבה קושייתם במשנה ד' לא חזרו בהם ודו"ק.

[ועפי"ד הגר"א ניחא דברי הפיהמ"ש סוף משנה ד', דנקט דלב"ה הכל טהור, וצ"ע הרי כבר במשנה ג' חזרו, וע"כ שחזרו רק במשנה ד', והפיהמ"ש מיירי קודם החזרה ודו"ק].

ד]

נראה דמה דניחא לב"ה לחלק בין אוכלין לכלים, ולא ניחא להו לחלק בין אוכלים לכלים שהאוכלים בתוכם, היינו דגדר החלוקה בין אוכלין למשקין אינו שדיינינן כאילו יש כמה תוכות, ותוך של אוכלין טהור ושל כלים טמא, דלא מסתבר לאשוויי ב' תוכות. וכן לא מסתבר לדון שכל דבר ניצל בפני עצמו. [יעו' דעת אליהו פ"ט כלים מ"ב ביאורים ג']. אלא דדיינינן כלפי אוכלין בפנ"ע וכלפי כלים בפנ"ע, וכלפי אוכלים דיינינן שהתוך הוי טהור, וכלפי הכלים דיינינן שהתוך הוי טמא, ולכן שייך לחלק בפסק שלהם ועי'.

וזהו שהוקשה להו לב"ה, דכד הוו משקין בכלי, הרי דיינינן לשניהם כחדא, שדנים שהמשקין טהורין [ורק נטמאים מהכלי] והכלים טמאים, והרי הוו באותו תוך, ואיך שייך לחלק התוך לתרתי ודו"ק.

ה]

ועל התרתי דסתרי דלעיל, ענה התלמיד לר"י, דשייך לחלק בין אוכלין דהוו נדון במסויים לע"ה, מכלים דהוו נדון לכו"ע. וכלפי ע"ה דיינינן שיש הצלה על התוך, וכלפי כלים הוי נדון לכו"ע. ולכך כלפי כו"ע ודאי דיינינן שהתוך טמא. ומ"מ הוי נדון בפנ"ע כלפי האוכלין, ושייך לדון שהכלים כלפי האוכלין טהורין ודו"ק.

ולפ"ז ניחא ב' הדרכים בר"ש בבאור התוספתא. והיינו כה"ג שמעביר המשקין מכלי לכלי שיש בו משקין אחרים, האם דיינינן הכלי השני, שכלפי משקין שנמצאים בו נדון כטהור. מי דיינינן אותו עכשו שנכנסו לתוכו משקין אחרים כטהור או כטמא ודו"ק.

ו]

במה שטיהרו אוכלין ומשקין וכלי חרס, ובפשוטו בכלל מה שטהרו כלי חרס, היינו גם לכלי חרס ששוי לצמ"פ, או שנמצא בארובה. ותמוה לשון הרמב"ם פכ"ג טו"מ ה"א "ועל כלי חרס אחרים שיהיו בתוכו", ומשמע שאין הכלי המציל בכלל וצ"ע. [יעוי' בטו"ד וצ"ע]. והיה אפ"ל דהכלי המציל טהרו לא מטעם כלי חרס, אלא דהיות והוא שוי לההצלה, ע"כ כדי שלא יהיה ממ"נ בין האוכלין למציל, לכן ע"כ טיהרוהו ודו"ק. אלא דלפי"ז יל"ע איפכא מדוע אין ממ"נ בין כלי השטף לכלי המציל וצ"ע.

ולכאו' צ"ל דמה שאין הכלי המציל בכלל התקנה, אינו מטעם ממ"נ אלא מחמת הדין שכלי טמא לא עושה הצלה, ולכן ע"כ הוצרכו לדון שהכלי המציל הוי טהור ודו"ק.

ז]

יעוי' ברמב"ם פכ"ג טו"מ ה"ב דאדם הנתון בתוך חבית מוקפת צמ"פ טהור. [ונקט שם דלא גזרו, היות ואינו שכיח]. וסיים עלה הרמב"ם "ואפילו עשאה גולל לקבר" יעוי"ש. ויל"ע מהו הרבותא לענין גזירת ע"ה, מה שעשאה גולל ועי'. ויסוד הרמב"ם הוי תוספתא פט"ו ח' דאדם ניצול בצמ"פ. ויעוי' ערוה"ש דהרמב"ם לשיטתו דגם כלי חבר גזרו, אבל להר"ש אפשר להעמיד התוספתא בשל חבר ועי'.

ח]

ברמב"ם פכ"ג מטו"מ, לאחר שהביא לכל דיני כלי חרס המוקף צמ"פ. הביא בהלכה ד' לדינא דארובה בין בית לעליה וקדירה נתונה בארובה. [וכבר תמהו, מהו דלגבי ניקבה הקדירה נקט שהעליה טהורה, ומשמע לגבי כל מילי, ובקדירה שלימה דימה לחרס מוקף צמ"פ]. והוסיף בתו"ד "וכל שבעלייה זו הטהורה, כאילו הוא תחת צמיד פתיל בכלי חרס" [כן הגירסא ברמב"ם פרנקל]. וצ"ע הרי זהו גופא הנדון אם העלייה טהורה וצ"ע. ואם נימא דאינו ממש דינא דכ"ח המוקף צמ"פ, א"כ הויא עליה טהורה, ורק דמיא לכ"ח. ולכן גזרו ודו"ק. ויעוי' שנוי לשונות הרמב"ם בהל' א' נקט "שכלי חרס המוקף צמ"פ אינו מציל אלא על האוכלין ועל המשקין" וכו', ובהל' ד' נקט "שאין כלי חרס חוצץ אלא על האוכלין ועל המשקין" ודו"ק.

ט]

לשון המשנה משמע דרק אם מריק המשקה או הבצק לכלי אחר נטמא, אבל אם הוציא מכלי זה והחזירו לאותו כלי לא יטמא, וכן אשה שהוציאה הבצק והחזירתו לאותו כלי, שהכלי לא יטמא וצ"ע. [ויעוי' טו"ד אות י"ח ושעה"צ שם].

י]

משנה ה' "היו כלי גללים כלי אבנים כלי אדמה הכל טהור" ויעוי' כלים פ"י דמונה הכלים שמצילים בצמ"פ, והוסיף שם גם עצמות הדג ועורו, וחיה שבים ועורה, ולכאו' ה"ה כאן הנך כלים טהור הכל, ושם מובא ג"כ כלי עץ הטהורים. והיינו פשוטי כלי עץ, וכלי הבא במדה. ויעוי' במשנ"א שכ' דכאן לא הזכירו כלי הבא במידה, היות ובכלים פכ"ד מ"ד מבואר ברע"ב שטמאים במדרס, ולפי"ז בכלי ע"ה חיישינן שישבה עליהם אשתו נדה ונטמא במדרס. וכ' עלה המשנ"א דהוי פלוגתא אם נטמא במדרס דתוס' שבת פ"ג ב' והר"ש כלים שם ס"ל דנטמא, והרמב"ן שבת שם, וכן סתימת לשון הרמב"ם שלא נטמא יעוי"ש. [ובר"ש דנקט בד"ה שהכלים הטהורים, גם כלי הבא במדה, צ"ל דלא מיירי בע"ה ודו"ק].

יא]

למש"נ, י"ל דלכן לא נקטו ג"כ פשוטי כלי עץ, היות ומבואר בבכורות ל"ח א' שנטמא במדרס, ושפיר חיישינן בע"ה למדרס. ועדיין יל"ע דלכאו' הע"ה נאמן שאינו מיוחד למדרס, ובפשוטו לענין זה שאינו מיוחד למדרס נאמן, וי"ל דאה"נ, ולא נקטו רק הנך דבכל גווני טהורים וק"ל.

יב]

שם במשנה "שהכל נאמנין על החטאת" ובתויו"ט ממהר"ם מדוע לא נקטו קודש, ותי' דהטעם תלוי בחטאת יעוי"ש, ויעוי' בסדרי טהרות שהאריך בזה, ויעוי"ש במהר"ם טעם נוסף. ובאליהו רבה וז"ל "והא דלא תני על הקדש דכבר תנא ליה בחגיגה דנאמנין על הקדש". ויל"ע מדוע לא שנינו דברגל כל כלי ע"ה מציל, היות וברגל ע"ה נאמנין על הטהרה כדתנן בחגיגה וצ"ע.

יג]

שם במשנה "וכלי חרס טהורין" ויעוי' בתויו"ט שתמה מדוע בקודש וחטאת נקט דוקא כלי חרס, ויעוי' בתוס' רעק"א שתמה בזה, דשאר כלים לא מצילים דנטמאים. ויעוי' בתפאר"י ומה שענה לו הגרע"א, ובענין נאמנות אם הוי כלי שמקבל טומאה, יעוי' באריכות במקד"ד סי' מ"א סק"ב ודו"ק.

פרק ה משנה ה-ו

א]

מתני' "מפני שהכלים טהורין וכלי חרס טהורין, ומצילין עם דפנות אוהלים" ובביאור האי מימרא איכא ג' שיטות. דעת הר"ש, דאדלעיל קאי, והיינו דהנך שמצילים בארובה על הכל היינו כלים טהורים וכ"ח טהורים, ויסוד ההצלה הויא עם דפנות אוהלים. והיינו דהתקרה שבין בית לעליה כדפנות אהלים חשיבא. ומה דנקט במשנה ו' "כיצד הבור" יעוי' ברע"ב וז"ל "אבל במקום שאין דפנות אין מצילים כדמפרש ואזיל". והיינו דהוי סיומא דמילתא ללמד מי מציל ומי לא יעוי"ש. ויעוי' כעי"ז בר"ש דאהלים בלא דפנות ג"כ אין מצילים, כדמפרש בסיפא.

ב]

לשיטת הרמב"ם, סיום המשנה "ומצילין עם דפנות אהלים", לא הוי המשך אדלעיל, אלא הוי דבר בפני עצמו, והוי הקדמה למשנה ו' יעוי"ש. ויל"ע מדוע נקטו לה בסיומא דמשנה ה', וע"כ צ"ל דקמ"ל שיש שייכות בין הדינים, אע"פ דהוי דין נוסף וצ"ב.

ובאליהו רבה נקט דרך אמצעית, דיעוי"ש דלא גריס "מפני", אלא הוי מילתא באנפי נפשה, דלא קאי לגבי ארובה והוי תחילה של כיצד הבור והדות יעוי"ש. [ויעוי' בתויו"ט].

ג]

הרמב"ם לשיטתו דס"ל דכל הנך דהוו מדין דפנות אהלים לא מיירי בכלי חרס, היות וכלי חרס לא נעשים אהלים ורק מיירי בכלים טהורים, ככלי אבנים ואדמה. ולכן הוצרך לפרש דלא כאליהו רבה, ולא מפרש דהכלים טהורים וכלי חרס טהורין קאי על "ומצילין עם דפנות אהלים". שהרי להרמב"ם כלי חרס לא מצילין עם דפנות אהלים וק"ל.

ד]

ויסוד פלוגתת הרמב"ם והר"ש, הוי בדין דפנות אהלים, דהרמב"ם דס"ל בכלים פ"י מ"א דכלי חרס לא נעשים אהלים, וס"ל דדין מציל עם דפנות אהלים, היינו שהכלי מציל בתורת אוהל, והיות ומתני' בארובה מפורש דהוי בקדירה של חרס, וע"כ שאינו מדין דפנות אהלים, והוי דין נוסף דאהלים בכסוי. והמשנה להלן מ"ו מ"ז, וכן כלים פ"י מ"א דהוי מדין דפנות אהלים וזהו שפירש דלא הוי בכלי חרס, דהכלי עצמו נעשה אוהל יעוי"ש.

והר"ש ורא"ש פליגי וס"ל דכלי חרס נעשים אהלים, ולדידהו זהו משנה מפורשת במשנה דידן. דהויא בכלי חרס ומדין דפנות אהלים, וכן הוא בראב"ד פכ"א טו"מ ה"ג.

ה]

יעוי' בתוספתא שהביא הר"ש להלן משנה ו', וכן תוספתא שהביא הר"ש במ"ז, ולכאו' מפורש דכלי חרס נעשים אהלים, וצ"ע לשיטת הרמב"ם, ויעוי' בזה חזו"א אהלות א' ג'.

ו]

והנה בדעת הרמב"ם, דנקט דלא שייך בכ"ח דפנות אהלים, מבואר דדפנות אוהלים מהני דהכלי נדון כאוהל. אולם בשיטת הר"ש והרא"ש, יל"ע האם פליגי ביסוד דינא דדפנות אהלים, וס"ל שאין הכלי מציל מצד אוהל, אלא מציל מצד כלי, ודפנות אוהלים רק מוריד חסרון מכלים שלא יהיה חסרון של כלים אינם נעשים אוהל לטהר, או דלדידהו ג"כ הוי מטעם אוהל ואינהו ס"ל שגם חרס נעשה אוהל וצ"ע.

ויעוי' להלן דפליגי הרמב"ם והר"ש בביאור מצילים עם דפנות אוהלים, ולהרמב"ם מיירי בכפויין או לקרקע או לדופן. ולהר"ש מיירי גם באינם כפויין יעוי"ש.

ולכאו' הוי לשיטתייהו, דלהרמב"ם בעינן שיהיו הכלים אוהל, וזה רק בכפויין עכ"פ כלפי הדופן, אבל להר"ש כלל אינו מצד שהכלים הוי אוהל, אלא הוו אוהל לטהר, והיינו שאין לכלים חסרון של כלים ודו"ק.

ז]

ולמש"נ בדעת הר"ש, א"כ אין צריך לפרש דפליג על הרמב"ם, וס"ל דכלי חרס נעשים אוהל, אלא מה דמהני גם בחרס, היינו דאינו משום שהכלי הוי אוהל, אלא הוי הצלת כלים וכש"נ.

ח]

הנה חלוק ביסודו הצלת צמ"פ מאוהל. דאוהל מציל גם על טהרה וגם על טומאה, וצמ"פ רק על טהרה. באוהל אי"צ מירוח טיט, ובצמ"פ צריך מירוח טיט, באוהל מציל עד התהום, ובצמ"פ מציל רק על מה שבתוכו.

ויעוי' בכ' הגר"ח בענין בית שחלקו בקנקנים [ד"ה ונראה דזה] דכלים כפויין הגם דהוי מדין אוהל, מ"מ היות וילפינן להצלתן מדין צמ"פ לכך הוי רק כצמ"פ ומהני על טהרה ולא על טומאה. ולענין עד התהום הוי כאוהל, ולענין מירוח טיט פליגי הרמב"ם וראב"ד. וכ"ה בחידושי רבנו הגר"ח פ"כ טו"מ ה"א יעויש"ה.

ט]

ויל"ע בדינא דדפנות אוהלים, האם הוי אוהל גמור לכל הנך ג' מילי דלעיל, או הוו ככלים. ונפק"מ אם הוי רק לטהרה, או גם לטומאה.

ויעוי' בכתבי הגר"ח שם ד"ה ולפי"ז קשה שיסד בדעת הרמב"ם שיש ב' גווני של מצילים עם דפנות אוהלים. חדא כה"ג שכלל לא מצטרף עם האוהל או דפנותיו להיות אחד. ורק ע"י שסמך פיותיהן דהכלים לכותל מהני משום הצלת כלים כפויין, וזה נלמד מצמ"פ. אבל כה"ג שיש להכלים צד צירוף להתחבר עם האוהל להיות אוהל אחד, אזי נעשים אוהלים ממש, ואין להם כלל הדין דכלים אינם נעשים אהלים לטהר יעוי"ש.

י]

ויעוי"ש בגר"ח שביאר דלפי"ז אם הוי מדין כלים כפויין, מהני רק לטהרה ולא לטומאה, ואם הוי כאוהל ממש, א"כ מהני הן לטהרה והן לטומאה יעוי"ש. ולפי"ז יש לדון בכל הנך גווני דמשנה ו' אם הוי מדין צמ"פ ומהני רק לטהרה, או הוי אוהל גמור ומהני גם לטומאה ודו"ק.

יא]

יל"ע האם עפ"י יסוד הגר"ח הנ"ל, שיש ב' גווני דפנות אוהלים, האם קדירה בארובה, היינו האי דינא דנעשה אוהל ממש, [וזהו מה דהוי חלוק מדפנות אוהלים במקצת, ודומה במקצת, כדמבואר בפיהמ"ש.] או דלהרמב"ם הוו ג' דברים חלוקים, דינא דקדירה בארובה וכלל לא שייכא לדפנות אוהלים. ויש עוד ב' דינים של דפנות אוהלים וצ"ע. [ויעוי"ש בכ' הגר"ח דנקט דדין קדירה בארובה הוי הדין השני של דפנות אוהלים יעוי"ש].

יב]

והנה כל מש"נ עד כאן, הוי בשיטת הרמב"ם, ולדידיה הצלה בארובה, והצלה דמשנה ו' הוו ב' דינים חלוקים ביסודם, ולא שייך למילף זמ"ז, אולם בר"ש מבואר להדיא דמשנה ו' הויא סיום דינא דדפנות אוהלים, והיינו דקדירה בארובה, ולפ"ז יל"ע בשיטת הר"ש, האם ס"ל דהן ארובה והן משנה ו' הוי אוהל גמור, או ששניהם לא הוו אוהל גמור, ונפק"מ האם הוי הצלה הן על טהרה והן על טומאה, או רק על טהרה וצ"ב. [בר"ש לגבי בור ודות. נקט שהטומאה בבית יעוי"ש ודו"ק].

יג]

בר"ש סוף משנה ה' וז"ל "וכל הצלות דסיפא היינו בלי מירוח טיט דליכא צמיד פתיל, דע"י צמיד פתיל מצילין בכל ענין" יעוי"ש. ובמקדש דוד בקונטרס אהלות אות ג' ד"ה כתב הר"ש, תמה בזה דנפיק מדברי הר"ש דכה"ג שיש באר חלקה וכפישה נתונה על פיה, אם יש מירוח טיט שמציל, ותמוה הרי צמ"פ מהני להציל על תוכו, וכאן הכלים הוו בתוך הבאר ולא בתוך הכפישה ואיך מהניא צמ"פ לכלים שאינם בתוך הכפישה, יעוי"ש במקד"ד מש"כ ליישב בזה.

יד]

ולכאו' נראה בדעת הר"ש דגם איהו ס"ל שיש ב' גווני דפנות אהלים, אלא דלא כהגר"ח דחלוקים אם הוי אוהל, או דילפינן מצמ"פ, אלא שאם הוי כלי שמצטרף לאוהל, א"כ כדי שיצטרף אי"צ מירוח טיט, [וזהו כל חידוש המשנה כדמשמע כן בלשון פי' הרא"ש יעויש"ה]. אבל כה"ג שיש מירוח טיט, א"כ גם אם קודם לא היה אוהל, ולא מצטרף לאוהל, וכגון באר חלקה, מ"מ מהני ע"י המירוח, לאשוויי שהכלי עם הבאר חשיבי אוהל, ולכן כל מה שבתוכם חשיב חדא תוך, וכש"כ הגר"ח דבכל אוהל יש ג"כ תוך, וה"ה כאן ע"י הכפישה ומירוח נעשה אוהל לענין מה שבתוכו ודו"ק.

טו]

ממה שנקט הר"ש דכה"ג שיש מירוח יועיל בכל גווני, ולכאו' ע"י מירוח ודאי הוי רק ככל צמיד פתיל, ולכאו' מוכח הנדון דלעיל, האם להר"ש דפנות אוהלים מהני דהוי אוהל גמור, ויועיל גם לטהרה וגם לטומאה, או רק לטהרה. ומדנקט דבטיט מועיל, והרי יועיל רק לטהרה, וע"כ דגם דינא דדפנות אוהלים מהני רק לטהרה, ולא לטומאה ודו"ק, וצ"ע. ולכאו' במשנה ז' מבואר להדיא בר"ש דהוי אוהל גמור, דנקט שהכפישה ע"ג יתדות ופיה הוי למעלה [ולא כרמב"ם דהוי כפוי לכותל]. והרי כה"ג לא שייך מצד תוך שכלל לא סגור, וע"כ דהוי מחיצה ועי'.

טז]

לפי המבואר עד כאן, יש לדון לענין איזה חסרון בא דפנות אוהלים להועיל, האם לחסרון של כלים אינם נעשים אוהל לטהר, וע"י דפנות אוהלים כן נעשים אוהל, או לענין דלכלים צריך מירוח טיט, וכאן מועיל ללא מירוח טיט.

ויעוי' לשון הרא"ש כאן. ונקט דלגבי ארובה הוי החידוש דמהני ללא מירוח טיט, ומשמע דזהו חידושא דדפנות אוהלים, ולפי"ז ניחא ג"כ מש"כ הר"ש דע"י מירוח יועיל. והיינו דדפנות אוהלים בא להשלים חסרון של מירוח טיט. [וע"כ דהוי אותו הצלה וכש"נ]. ויתכן דלהרא"ש כלל אין חסרון של כלים לא נעשים אוהל לטהר, דס"ל להלן פ"ו מ"ח דלהמשכת טומאה נעשים אוהל לטהר ודו"ק.

יז]

אלא דזה גופא צ"ע מה יועיל מירוח טיט לקדירה בארובה, הרי מירוח מהני לצמ"פ, וכאן אינו תוך הקדירה וצ"ע. ולכאו' מוכח דע"י מירוח חשיב תוך הקדירה ותוך העליה חדא תוך, ומהני להציל כל מה שבתוכו, וזהו ג"כ מש"כ הר"ש לענין באר חלקה שיועיל צמ"פ והוי הבאר והכפישה תוך אחד שניצול בדין צמ"פ וכש"נ.

יח]

ובראב"ד פכ"א טו"מ ה"ג הסתפק אם בכלים עם דפנות אהלים צריך מירוח טיט יעוי"ש. וע"כ דלא ס"ל כש"נ בדעת הרא"ש והר"ש, דלדידהו כל דהוי מירוח הרי אי"צ לדין דפנות אהלים. [אם לא דנימא דגם לדידהו יש ב' דיני דפנות אהלים].

ולכאו' ע"כ צ"ל דפליג על מש"נ, וס"ל דצמ"פ לא יועיל לצרף כלי עם תקרה דאינו חד תוך ודו"ק וצ"ב.

יט]

יעוי' במהר"ם להלן פי"ב מ"ב דכל הדין שכלים לא נעשים אוהל לטהר, היינו בלי צמ"פ, אבל עם צמ"פ נעשים אוהל לטהר, וביאר שם הטעם דע"י צמ"פ אין לכלי תורת כלי היות ואי אפשר להשתמש בו כשהוא סגור, וכה"ג אין דינא דכלים אין נעשים אוהל לטהר יעוי"ש ודו"ק.

כ]

ובדין קדירה בארובה, נפיק לכאו' דפליגי הרא"ש והרמב"ם, [עפי"ד הגר"ח] דלהרא"ש החידוש שאי"צ מירוח, אבל ודאי גדר הדין הוי כנתמרח, והיינו שנעשה תוך להציל על הטהרה. אבל להרמב"ם מבואר דחשיב אוהל גמור, וכלל לא שייך על הכלי ענין אין נעשה אוהל לטהר, והיינו דהויא הצלת אוהל גמורה הן לטהרה והן לטומאה ודו"ק. [ויל"ע אם מכוון בלשון הספרי "ואוהלים בכסוי" ודו"ק].

כא]

בר"ש משנה ה' "דוקא אצל דפנות אהלים מצילין כגון דפנות בית ולא אצל דפנות שאינם של אהלים כגון דפנות גינה וחצר" יעוי"ש, והוא ממשנה ז' להלן. [ויעוי"ש בפיהמ"ש הטעם דזה הכותל לא יעשה לחוץ בפני הטומאה כמו כותל הבית וצ"ב].

ויעוי' להלן שם משנה ז' בגליון פירוש הרא"ש וז"ל "פירש הר' מנחם לפי שאינו דפנות אהלים, ולא דמי לכותל הבור דחשיב דפנות אהלים כיון שהבור משתמשים בו תשמישי הבית" יעוי"ש.

ובחזו"א א' ה' כתב דנראה דדוקא בור שבבית חשיב דפנות אהלים מפני שהוא תשמיש הבית, אבל בור בחצר הוי ככותל חצר, ולכן לעולם טמא יעוי"ש.

ויל"ע הן לגליון הרא"ש והן לחזו"א, הרי דופני הבור לא מהני, ורק בעינן שיהיה דופן טפח בחלל הבית. [ואולי כוונתם כה"ג שיש לכלי טפח]. ולכאו' מוכח דגם לדופני הבור עצמו בעינן שיחשב דפנות אהלים ודו"ק.

כב]

בר"ש משנה ה' "ואפילו באהלים בלא דפנות אין מצילים" יעוי"ש. יעו' חזו"א אהלות א' א' דנקט שאם יש תקרה בלי דפנות, וארובה באמצעה, וקדירה מכסה הארובה, ויש טומאה תחת הקדירה, כלים שעל גבי הקדירה טהורים יעוי"ש, וצ"ע דלכאו' נסתר מדברי הר"ש כאן. דנקט שתקרה ללא דפנות אין לה דין דפנות אהלים. [ולשיטת הר"ש הרי דין קדירה בארובה הוי אותו דין של דפנות אהלים וצ"ע]. ויעוי' גם במהר"ם סוף משנה ו' דאהלים בלי דפנות לא מציל וצ"ע.

פרק ה משנה ו

א]

נתבאר דלשון הר"ש קצת משמע דדפנות אהלים מהני במקום מירוח, ולפי"ז ההצלה הויא כצמיד פתיל, ומהני לטהרה ולא לטומאה. וצ"ע דשיטת הר"ש במשנה ז' דכפישה על גבי יתדות, ופיה דהכפישה למעלה, [ולא כהרמב"ם דהוי כלפי הכותל]. וע"כ הוי מדין מחיצה דלא שייך הצלה. שהרי כלל אינו סתום, וכן הוא לשון הר"ש שם "חשובה אוהל להפסיק" יעוי"ש, ולכאו' הוי סתירה בדברי הר"ש וצ"ע.

ב]

ואולי י"ל דגם אליבא דהר"ש יש ב' גווני של דפנות אוהלים. דבמשנה ז' הכלי מצטרף לאוהל ואין אוהל הכלי סותר לאוהל הדופן, ולכן נחשב הכלי חלק מהאהל ודין אוהל גמור עליה. משא"כ בכפישה על גבי בור ודות, הרי הוי להיפך, דקודם שהניח הכפישה היה הבור חלק מאוהל הבית, ועכשיו הוי אוהל אחר, והיינו אוהל הכפישה, וכה"ג לא אלימא הכפישה לידון כאוהל גמור הן לטומאה והן לטהרה, ורק הוי אוהל לטהרה. ועדיין צ"ע איך שייך באוהל לחלק בין טומאה לטהרה וצ"ע.

[ואם נימא דנדון כאוהל בתוך אוהל, ומהני כתוספתא רק לטהרה ולא לטומאה, ולכן לא הוי אוהל גמור ודו"ק].

ג]

יעוי' ברא"ש להלן פ"ח מ"א שהביא לדין דכלים נעשים אהלים לטמא אבל לא לטהר, וביאר דהא דתנן התם דשידה חוצצת, היינו בפתח שבין בית לבית, או בין בית לעליה, ומייתי עלה משנה ג' דקדירה שלימה בארובה, וסיים עליה דמיירי שאין הטומאה תחת הקדירה אלא מן הצד יעוי"ש, ותמוה הרי תנן במשנה ז' דגם כה"ג דהויא הטומאה תחתיו מצלת על כלים שבתוכה, ולכאו' הרא"ש סותר משנתו וצ"ע.

ויתכן דלמש"נ דגם להר"ש ורא"ש הוו ב' דיני דפנות אהלים ניחא ודו"ק.

ד]

לאליהו רבה שהובא לעיל דלא גריס "מפני", וס"ל דהוי מילתא באפי נפשה יעוי"ש. וצ"ע הרי ביאר להדיא במשנה ב' דקדירה בארובה הוי מטעם דפנות אהלים, ומלבד שצ"ע דשתיק מלבאר דהוי דפנות אוהלים, ויותר תמוה, דנקט דבור ודות הוי דין בפני עצמו, ואינו שייך עם דלעיל, ולכאו' מוכח דאיכא ב' דינים חלוקים של דפנות אהלים, וצ"ע.

ה]

מתני' "כיצד הבור והדות שבבית וכפישה נתונה עליו טהור, אם היתה באר חלקה" וכו', והנה יעוי' בפי' הרא"ש, ומבואר דגם באר חלקה הוי מדין דפנות אהלים, אלא דקבלה הוא דכלי בעינן שלאוהל יהיה דפנות באויר, ובנסר שאינו כלי מציל בדפנות אהלים בלי דפנות יעוי"ש, וצ"ב הן מהו גדר דפנות אהלים שיש דפנות באויר, ודפנות שאין באויר, ומהו החילוק בין כלי לנסר, דהוו ב' גווני דפנות אהלים וצ"ב. ואם זהו כוונת הרא"ש, צ"ע איך מהני נסר ע"ג כוורת, הרי אינה אוהל וצ"ע. ויעוי' להלן אות [ו'] וי"ל.

ו]

והנה לשיטת הרא"ש דמה שבאר חלקה בעינן נסר, והיינו ג"כ מדין דפנות אהלים, ומבואר דבלי דפנות אהלים לא מציל, וצ"ע דלכאו' נסר הוי אוהל, ומדוע עצם הנסר לא שוי אוהל חלוק בין הבית לבאר וצ"ע. [ולכאו' צ"ל דהיות והוי הבאר תשמיש לבית, לכן לא מהני לחצוץ וצ"ב].

ז]

יל"ע לשיטת הרא"ש דבאר חלקה הוי מטעם דפנות אהלים, ולכאו' מה דחשיב אוהל היינו כש"כ בהג"ה לפי' הרא"ש הנ"ל דהוי תשמיש לבית, ולכאו' ע"י שמניח נסר על הבאר שוי דהוי אוהל בפני עצמו, ויל"ע אם שייך דין דפנות אהלים, שע"י הנסר מתהפך האוהל וצ"ע. ולכאו' מוכח דנסר לא שוי דהבאר הוי אוהל נפרד, אלא רק שוי הצלה בתוך הבית ודו"ק.

ח]

ובר"ש כאן אין מפורש מהו יסוד ההצלה דנסר ע"ג באר חלקה, דנקט דכפישה שהיא כלי מצילה רק עם דפנות אוהלים, או בצמ"פ, ונסר שאינו כלי, מצילין ללא צמ"פ ככלי שאין מקבל טומאה כדפרישית בפרק ד' יעוי"ש, וכוונתו למש"כ בדין מגדל דטומאה בבית מה שבתוכו טהור, ולא מצינו שצריך צמ"פ [ולא כמהר"ם שם דהוי צמ"פ]. וביאר דנסר שוי הצלה, יעוי"ש. ופשטות לשונו לא משמע דהוי מדין דפנות אהלים וצ"ע.

ויעוי' ג"כ בחידושי הגר"ח פי"א ה"ה, ולכאו' בתיבה שזרקה על פני המת לא שייך דפנות אהלים, ואפ"ה ס"ל שיש הצלת נסר יעוי"ש.

ט]

ולפי"ז מצינו דפליגי הרא"ש ור"ש, אם בבאר חלקה ונסר הוי מדין דפנות אהלים, וצ"ב הנדון.

י]

היה אפשר לבאר דדין נסר, היינו דהויא הצלת כלים, ובעלמא שכלי מצטרף לסתום כלי בעינן צמ"פ. וכה"ג שנסר סותם כלי אי"צ צמ"פ, אבל יסוד ההצלה הויא הצלת כלים. אלא דבמשנה מבואר דמהני נסר גם על גבי באר חלקה, ובאר לא הויא כלי, ולא משמע דהוו ב' דינים חלוקים, נסר ע"ג כלי ונסר ע"ג באר וצ"ב.

יא]

בשיטת הרמב"ם דביאר דדין קדירה בארובה חלוק מדין דפנות אהלים והוו ב' ענינים. ובפשוטו היינו דקדירה בארובה הוי מדין אהלים בכסוי, ומשנה ו' הויא מדין דפנות אהלים. אולם יעוי' נגעים פי"ג מי"ב "כל המציל מכוסה באוהל המת מציל מכוסה בבית המנוגע דברי ר"מ" ויעוי"ש בראשונים דמציל מכוסה היינו מתני' דידן דבור ודות. [ולשון הפיהמ"ש שם דהוי בכלים, וע"כ דמיירי בבור ודות, ולא בבאר חלקה ודו"ק]. ובפיהמ"ש שם האריך דזהו דין כלים מצילים בצמ"פ ואהלים בכסוי יעוי"ש. ומבואר דגם דין בור ודות יסודו הוי מדרשת הספרי וצ"ב.

יב]

ולכאו' מבואר דבב' הדינים יסודם הוי מהספרי דאהלים בכסוי. [ומדוייק לשון המשנה "המציל מכוסה" והיינו דהוי "הצלה" ורק אי"צ לזו ההצלה צמ"פ ודו"ק]. אלא דבקדירה היות והוי חלק מתקרה, שפיר מתבטלת לתקרה, ואי"צ לדין דפנות אוהלים להוריד חסרון של כלים, אלא כלל לא נחשב כלי, [וכהגר"ח] אבל בכפישה על גבי בור ודות שהכפישה הויא כל הכסוי בזה בעינן לדין דפנות אוהלים, מלבד דין הספרי דאהלים בכסוי ודו"ק.

יג]

יעוי"ש בתוספתא נגעים פ"ז הי"ב בזר זהב, ונקט שם דמת בבור, וצ"ע אם הוי אוהל גמור שמועיל גם לטומאה וצ"ע.

יד]

להמבואר בשיטת הרמב"ם בנגעים דגם בור ודות יסודו מדין אהלים בכסוי. ולפי"ז ניחא היטב הא דבאר חלקה מהני נסר וסרידה, והיינו דיסוד ההצלה הוי אוהלים בכסוי, אלא דכל שהכסוי הוי כלי יש חסרון של כלי לא מציל, ולזה בעינן דין נוסף של דפנות אוהלים, אבל לנסר דאינו כלי, אי"צ דפנות אוהלים, וסגי דהוי אוהלים בכסוי ודו"ק.

טו]

שם במשנה נגעים מובא דעת ר' יוסי "שכל המציל מכוסה באוהל המת, אפילו מגולה בבית המנוגע טהור", יעוי"ש. ולכאו' תמוה מהו מעלת ההצלה במגולה, ולכאו' מבואר דעצם מציאות בור ודות חשיב מקום לעצמו, אלא דבאוהל המת בעינן כסוי, ובבית מנוגע אי"צ. ולפי"ז יתכן דזהו יסוד החילוק בין כלים שמצילין בצמ"פ ואוהלים בכסוי. דכלים בלי הכסוי, כל שיש להם פתח כלל לא חשיב תוך לעצמו, וכל התוך נעשה ע"י הסתימה, ולכך בעינן צמ"פ, אבל באוהלים גם בלי סתימה חשיב תוך לעצמו, ולכן סגי בכסוי, וזהו דלגבי בית מנוגע אי"צ כסוי, [ועד"ז י"ל ג"כ ההבדל לגבי צמ"פ בין אוהל המת לבית מנוגע ודו"ק].

טז]

למש"נ דגם דינא דבור ודות, הוי מדרשת הספרי, ולפי"ז ניחא ג"כ משמעות הרמב"ם פכ"א טו"מ סוה"א דהביא לדין הספרי, ועליה מייתי שם בהלכה ב' וג' דינא דכלים כפויין, ומשמע דגם כלים כפויין הוי מדינא דהספרי יעוי"ש. ולמש"נ הרי יסוד כל הדינים דסוגיין הוי בדרשת הספרי ודו"ק.

יז]

יעוי' בפיהמ"ש סוף משנה ה' דהצלת דפנות אוהלים, היינו כאשר פיות אלו הכלים מכוסות בדופני אוהלים יעוי"ש, ומבואר דבעינן דוקא שיהיה פי הכלי לתוך הבור. ויל"ע מדוע, וכן יל"ע אם לכל הראשונים הוא כן.

יח]

מתני' "אם היה נסר או סרידה שאין לה גפיים טהור" ובר"ש דנסר אין זה כלי, ולגבי סרידה נקט דאין נחשב לכלי ודו"ק.

ולהלן בר"ש ד"ה חצי טפח, יעוי"ש דמסיק דכפישה היינו פשוטי כלי עץ, ולפי"ז מוכח דאיכא ג' גדרים, שהרי נסר וסרידה מצילים בבאר, וכפישה לא, וע"כ דפשוטי כלי הוו עכ"פ כלי, וסרידה לא חשיבא כלי, ונסר כלל אינו כלי ועי'. ויעוי' חזו"א א' ט'.

פרק ה משנה ו [ב]

א]

יעוי' מש"כ לעיל לדון אם כוונת הר"ש דסגי בנסר, הויא דוקא בכלי הבא במדה, או בכל כלי שאין מקבל טומאה, ולשונו דהר"ש לעיל פ"ד מ"א משמע דמהני בכל כלי שאין מקבל טומאה, והוציא רק כלי חרס. וכן נקט בדעתו בתויו"ט פ"ט מט"ז ד"ה או מכוסה. ויעוי' שם מש"כ במשנה י"ג. וכן נקט במשנת ר' אהרן סל"ז אות י"ח, ויעוי"ש בטעמא דמילתא. ויעוי' בדרכי שמואל כאן אות כ"ד, ולעיל פ"ד אות ה' ביאר משום שכלי שאין מקבל טומאה, אם הוא מכוסה, יש לו דין הצלה לגבי עצמו יעוי"ש.

ולפי"ז צ"ל דכל המשנה בכלים דצריך צמ"פ הויא במכוסה כפושה, אבל בנסר אי"צ צמ"פ וצ"ע.

ב]

אולם יעוי' פרה פ"ה מ"ז בר"ש ורא"ש גבי שוקת שבסלע דסגי בנסר ואי"צ צמ"פ, כיון דלאו כלי הוא וכדין בור ודות יעוי"ש, ומבואר שאם היתה השוקת כלי היה צריך צמ"פ, ושם הוי כלי אבנים ואינו מקבל טומאה, הרי להדיא דגם כלי שאין מקבל טומאה צריך צמ"פ, וע"כ דכל דברי הר"ש הוו רק בכלי הבא במדה ודו"ק.

וכ"כ בחזו"א א' י"ד, ובריש סי' ב' וכן חזו"א ב' י"ג וב' ט"ז [ויעוי"ש סקט"ז במוסגר שהסתפק בזה] וכן ד' ו', ועדיין יל"ע ליישב לשון הר"ש פ"ד מ"א.

ג]

ויעוי' ראב"ד כלים פי"ג ה"ה, דכלי הבא במדה אי"צ צמ"פ יעוי"ש.

ד]

ויעוי' ריב"ש שצ"ד ותשב"ץ ח"ג ס"א דכל הא דמגדל צריך נסר, היינו בפותח טפח, וצ"ע והרי טומאה מקדמת לפיתחו, היינו ג"כ בפתח כל דהו, וצ"ל דהיות והוי בא במידה ואינו כלי, א"כ צריך פתח טפח, והוי שיעורו כאוהל. ויעוי' חזו"א ריש סי' ב' דמשמע דס"ל בכוונת הר"ש שצריך טפח יעוי"ש.

ה]

למהר"ם שהעמיד המשנה דלעיל דמגדל דהוי בצמ"פ. ויל"ע איך יפרש משנה דידן דסגי בנסר וצ"ב. ויעוי' תוס' שבת מ"ד ב' ד"ה ואין, דג"כ משמע דס"ל דלא סגי בבא במדה רק אם יהיה צמ"פ וצ"ב.

ו]

במש"כ לדון בכפישה ע"ג בור ודות, לשיטת הר"ש, אם מהני בטומאה בתוכה, יעוי' ג"כ חזו"א א' א', וא' ט' ודו"ק.

ז]

יעוי' חזו"א א' ט' ד"ה במתני'. ונקט שם דהא דמהני ביש לכפישה טפח היינו לבור ולא לכוורת, וביאר שם דדפנות כלי דמהני היינו דחשיב כדפנות הבור יעוי"ש, וצ"ע דבתוספתא דבעינן אפוצה, ובר"ש דהויא הכפישה כולה בתוך חלל הבור יעוי"ש, ולכאו' לא שוי להבור כה"ג דופן טפח, וי"ל.

ח]

יעוי' היטב בר"ש פי"א מ"ט מתוספתא ומש"כ שם בביאורה, ויל"ע אם מתבאר מתו"ד דמהני גם לענין טומאה בתוכה, וכן לענין הגהת הרא"ש סוף משנה ז' יעויש"ה. והנה בדין באר חלקה דמהני נסר על גבה. יל"ע אם הוי דוקא באר בבית, או גם באר בחצר. ולרא"ש דהוי מטעם דפנות אוהלים, לכאו' בענין בבית, ולשאר ראשונים יל"ע.

ט]

מתני' "או כוורת פתוחה" ויעוי' שיש ב' גירסאות. ויעוי' בזה בפיהמ"ש ובר"ש דאינה פקוקה בקש ובחזו"א ד' ד' נראה דאם פקוקה, א"כ אי"צ שום הצלה שיש לה הצלה של צמ"פ. [ומבואר ג"כ דכל ההצלה שויא רק דומיא דצמ"פ וכש"נ]. ובביאור דין כוורת יעוי' בזה באורך בתויו"ט כאן ומשנה אחרונה.

י]

ברמב"ם בהלכה השמיט לכל דינא דכפישה ע"ג כוורת, ועמדו בזה בערוה"ש ומשנ"א וסד"ט, ולכאו' הביאור דהרמב"ם לשיטתו פי"ג טו"מ ה"ג דכלי עץ הבא במדה הוי כאוהל ולא ככלים. והיינו דפסק כחכמים להלן פ"ט מי"ב, ומשנה דידן ס"ל דכלי הבא במדה ל"ה אוהל, ולכן ס"ל דכוורת אין לה הצלה דדפנות אוהלים. ולהלכה דכוורת הויא אוהל, א"כ לא שייך להביא דינא דמתני' ודו"ק. וכ"כ בדרכי שמואל כאן.

יא]

יל"ע אם הצלת נסר, הויא מדין הצלת כלים, ורק אי"צ צמ"פ, וא"כ זהו ג"כ דינא דכ' הר"ש במגדל. ולפי"ז צ"ע מדוע שם בטומאה במגדל בעינן לטעם של סוף טומאה לצאת ותיפו"ל דהוי הצלה על טהרה ולא על טומאה וצ"ב.

יב]

מתני' "שאין הכלים מצילין עם דפנות אהלים עד שיהא להן דפנות וכו' היה חצי טפח מכאן וחצי טפח מכאן אינה דופן עד שיהא לה טפח ממקום אחד" ויעוי' בפיהמ"ש שדייק לשון המשנה, דדוקא שאין לאחד דופן טפח, אבל אם יהיה לאחד מהן דופן טפח, בין אם הוי הטפח לכלי, או לבאר מציל. והביא הפיהמ"ש דזהו דינא דתוספתא פ"ו ה"א יעוי"ש דר' יהודה ס"ל דכלים מצילים גם עם אהלים שאין להם דפנות, והיינו כה"ג שיהיה לכלים דפנות יעוי"ש.

יג]

ויעוי"ש בזר זהב שביאר התוספתא, דפליגא על משנה דידן יעוי"ש, ויל"ע אם ס"ל דתנא דמתני' ס"ל דלעולם אין כלים מצילים עם דפנות אוהלים כל שאין לבור דופן טפח, ובזה פליג ר' יהודה וס"ל דכלים מצילים, או דלכו"ע כל שיש לכלי דופן טפח מציל, ופליגי כה"ג שאין לכלי טפח אם מציל. [ואין הוכחה מסיפא דתוספתא דבעינן טפח, דלהזר זהב זה לא הוי המשך דברי ר' יהודה יעויש"ה].

יד]

ובדעת הר"ש, יעוי' דאיהו ג"כ הוכיח מלשון המשנה דחצי טפח וחצי טפח, דכל מה שכלי אין מציל בבאר חלקה, היינו כל שאין לכלי דופן טפח, וכל שיש לכלי טפח מציל, [וזהו שחזר שם וביאר דכפישה לא הוי כלי הבא במדה, אלא פשוטי כלי עץ יעוי"ש].

ולפי"ז יל"ע מדברי הר"ש להלן בביאור התוספתא הנ"ל, דמצילין עם אהלים שאין להם דפנות, וכ' עלה הר"ש ב' דרכים, או דמתני' דלא כר' יהודה, א"נ מתני' בכלי שאין בו טפח יעוי"ש. ויל"ע מה הוצרך לפרש דהוי דלא כמתני', והרי כבר ביאר הר"ש לעיל דגם מתני' רק הוי כה"ג שאין לכלי דופן טפח, וכשיש טפח מציל עם אוהלים. ולכאו' מוכח בכוונתו דס"ל דלר' יהודה מהני גם באין לכלי דופן טפח ודו"ק, וצ"ע.

טו]

יעוי"ש בר"ש שהיות ומהני גם כלי כשיש לו טפח, לכן חזר בו מביאור כוונת כפישה יעוי"ש. ויל"ע דלעולם י"ל דכפישה הוי כלי הבא במדה, ומ"מ מיירי שלא הניחו שדפנותיו לצד הבאר אלא כלפי מעלה, ולכן לא מהני בבאר חלקה וצ"ע.

טז]

מדברי הרמב"ם ור"ש, שהוכיחו דמהני כלי עם טפח, ממה דסד"א שיועיל חצי טפח מכאן וחצי מכאן, ומבואר דכל מה ששייך הו"א לצרף ב' חצאי טפח, היינו רק כה"ג שאם היה טפח היה מועיל בפני עצמו יעוי"ש. ויל"ע לפי"ז להרמב"ם שפסק לדין המשנה בפכ"א טו"מ ה"ג דהוי לגבי כלי כפוי כלפי הכותל, והיה לכלי חצי טפח ולכותל בליטה חצי טפח, ולפי"ז משמע שאם יהיה לכותל בליטה טפח, אפילו אם הכלי אין לו טפח מ"מ יועיל וצ"ע.

יז]

יל"ע מדוע שינה בהלכה לביאור חצי טפח וחצי טפח, ממש"כ בפיהמ"ש. עוד מדוייק בלשון הרמב"ם דנקט עד שיהיה טפח ממקום אחד, ומשמע דהוי חסרון בשם מקום, ולא חסרון בחשיבות אוהל ועי'.

יח]

יעוי' לשון התוספתא ר' יהודה אומר כשם שהכלים מצילים עם אוהלים שיש להם דפנות כך מצילים עם אוהלים שאין להם דפנות יעוי"ש, ויל"ע מהו "כשם". וצריך לבאר לב' הדרכים בר"ש בשיטת התוספתא, אם פליגא על מתני' דידן, או דלא פליגא ודו"ק.

פרק ה משנה ז

א]

מתני' "כשם שמצילין מבפנים כך מצילין מבחוץ, כיצד, כפישה שהיא נתונה על היתדות מבחוץ, טומאה תחתיה כלים שבכפישה טהורים" יעוי"ש. ופליגי הרמב"ם ור"ש איך מדובר, להרמב"ם מיירי שהכפישה מוטה פיה כלפי הכותל והכותל סותם הפה, ועי"ז נעשה כלים כפויין, ולהר"ש מיירי שפיה כלפי מעלה, ופליגי ג"כ דלהרמב"ם הוי ממש דבוק לכותל, ולהר"ש מיירי שעומד סמוך עד טפח ועי'. [ויעוי' חזו"א א' ח', ומש"כ עוד א' י"ג].

ב]

עוד מבואר דפליגי מה שויא זו ההצלה, דלהר"ש דפי הכפישה למעלה, א"כ ע"כ חשיבא כאוהל גמור, ומהני להציל לא רק על תוכה, אלא שכלל אין הטומאה למעלה. ולשיטת הרמב"ם רק הוי הצלה על תוכו. ויעוי' עוד בזה במשנה אחרונה כאן ולעיל משנה ה'.

ג]

לשיטת הרמב"ם דמיירי בכלי המוטה על צידו, ויל"ע מה בעינן לדינא דדפנות אוהלים. ותיפו"ל דכמו שכלי שפתחו לחוץ מציל על תוכו, היות וכלפי הטומאה הוי סתום. וה"ה כאן הרי הטומאה באויר, ולצד הטומאה הוי סתום, ואי"צ דפנות אוהלים. וצ"ל דהרמב"ם הוי לשיטתו להלן פ"ט ובפי"ט טו"מ ה"א דכוורת המוטה על צידה וטומאה תחתיה. מה שבתוכה כנגד הטומאה טמא, ולכך בעינן כאן לדינא דדפנות אוהלים ודו"ק.

ד]

ולפי"ז ניחא דהר"ש דפליג שם על הרמב"ם, וס"ל דגם כנגד הטומאה טהור מה שבכוורת, וא"כ אינו יכול לפרש למשנה דידן דהויא במוטה כלפי כותל, שהרי כה"ג גם ללא הכותל, וללא דינא דדפנ"א כל מה שבתוכה טהור, וזהו דס"ל דע"כ קמ"ל דדפנ"א שוי הפסק ודו"ק. ויעוי' חזו"א ג' י'.

ובשיטת הרמב"ם צ"ל דרק כלי שפתחו פתוח לא מציל כנגד הטומאה אבל כה"ג שכולו סתום מציל גם כנגד הטומאה, ויעוי' חזו"א אהלות כ' כ"ב ודו"ק.

ה]

פליגי ג"כ הרמב"ם והר"ש, דלהרמב"ם לשיטתו דכלי חרס לא נעשים אהלים, א"כ דינא דמתני' לא הוי בכלי חרס, ולהר"ש הוי בכל הכלים. ויעוי' בתוספתא הו"ד בר"ש שנקט לדינא דמתני' בקדירה, ולכאו' הוא סתירה לדברי הרמב"ם וצ"ע. וכבר תמה בזה בחזו"א.

ו]

בדינא דכלים כפויין, בפשוטו מהני הן כפויין בבית, והן כפויין בגינה. [דלא בעינן לארצו להיות חלק מן האוהל]. אולם יעוי' מקד"ד קונטרס טהרות סק"ג ד"ה כתב הרמב"ם, והקשה שם ממשנה להלן פ"ט מי"ג יעויש"ה שיסד דדין כלים כפויין הוי רק באוהל המת יעוי"ש, אולם יעוי' חזו"א א' ג' דס"ל דודאי דינא דכפויין הוי בכל מקום. ושם תמה ממתני' דלא מהני בכותל גינה, ותמה וכי כותל גינה גרע מקרקע גינה יעוי"ש. [ויעוי' עוד בטעם ודעת פכ"א כ"ח ושעה"צ ל"ד, וציין שם דבתויו"ט וחסד"ד וסד"ט ותפאר"י משמע כחזו"א יעוי"ש]. ולכאו' ודאי חלוק, דקרקע גינה כלל אי"צ לו, והוי אוהל מצד הכלי הכפוי, אבל בכפוי לצדו, נעשה אוהל רק בצירוף הכותל ועי'.

ז]

מתני' "אם היה כותל חצר או כותל גינה אינו מציל" יעוי"ש, ובפיהמ"ש "לפי שהכותל הזה אינו עשוי לחוץ בפני הטומאה כמו כותל הבית, אלא נעשה לגדור רשותו ולקבוע גבולו" יעוי"ש, ומבואר דזה שאינו חלק מאוהל אינו חסרון בעצם, ורק דהיות ואינו עשוי הכותל עצמו לחוץ בפני הטומאה ודו"ק.

והנה יש לדון בכוונת הפיהמ"ש לפי מש"כ הגר"ח שאוהל יש בו ב' דינים, שחוצץ בפני הטומאה שלא תעבור, ועוד שעושה מעיקרא שכל הטומאה מתייחסת רק לכאן, ואין לה סיבה להיות במקום אחר יעוי"ש, ויל"ע לאיזה דין מב' הנך דינים מתכוון הפיהמ"ש דחלוק כותל גינה מכותל בית ודו"ק וצ"ב.

ח]

יל"ע אולי כמו דפליגי הרמב"ם והר"ש ביסוד דינא דדפנות אוהלים, א"כ אולי גם פליגי מהו ההבדל בין כותל בית לכותל גינה דלא מהניא ודו"ק וצ"ב.

ט]

יעוי' בתוספתא, ונקטה דמיירי בקדירה, והנה להלן בתוספתא דכל שטומאה בתוכה הכל טמא, וביאר הר"ש דדבר טמא אינו חוצץ בפני טומאה, וזהו שהוצרך לפרש דמיירי בקדירה.

י]

שם בתוספתא טומאה תחתיה והיא רוצצת טומאה בוקעת ועולה יעוי"ש. והיינו דהויא טומאה רצוצה. ולכאו' יל"ע מה בעינן לטעמא דרצוצה, ותיפו"ל דהיות והקדירה אינה גבוהה טפח, א"כ אינה נידונית כאוהל, ולא חוצצת, ולא בעינן לדין שהטומאה רצוצה. וי"ל או דלעולם כן הוא, דהוי חסרון בדין רצוצה, או דהכא שאני שמקבלת דין אוהל מהדפנות וצ"ע.

יא]

שם בתוספתא יעוי' בחילוק בין קדירה דהוי מדין דפנות אוהלים, וכפישה הוי מדין שיפועי אוהלים יעוי"ש ובר"ש תמה מאי שנא זמ"ז יעוי"ש. ויעוי' בזר זהב שכתב דלדין דפנות אוהלים בעינן שיהיה לכלי דופן. ולכן בכפישה שאין לכלי דופן, בעינן לדין שיפועי אוהלים יעוי"ש, וצ"ע דלכאו' אם מהני שיפועי אוהלים א"כ גם לקדירה שיועיל מטעם שיפועי אהלים. ועוד צ"ע דלכאו' מה דבעינן דפנות אהלים היינו שהכותל הוי דופן, ולא בעינן שהכלי יחשב דופן וצ"ב.

ויעוי"ש בז"ז איך ביאר מהו כפישה.

קורה שהיא נתונה

א]

מתני' "קורה שהיא נתונה מכותל לכותל וקדירה תלויה בה, טומאה תחתיה, כלים שבקדירה ר"ע מטהר וחכמים מטמאין" יעוי"ש. ויעוי' בפיהמ"ש דפלוגתת ר"ע ורבנן היינו דלכו"ע כה"ג שהקדירה נוגעת בקורה יש דין דפנות אוהלים, ופליגי כה"ג שיש רווח אלא הוי פחות מטפח יעוי"ש.

יעוי' בר"ש, והנה מתחילת דבריו היה אפשר לפרש דג"כ ס"ל כהפיהמ"ש, אולם יעוי' להלן בביאור התוספתא דהיתה משוכה. וסיים עלה הר"ש [בר"ש כת"י רב"א] ומתניתין נמי בהכי פליגי יעוי"ש. ומבואר דפלוגתת ר"ע ורבנן הויא במשוכה. אבל באינה משוכה לכו"ע הוי כסתימת התוספתא דחלוק בין יותר מטפח לפחות מטפח יעוי"ש.

ב]

יל"ע מדוע המשנה נקטה דין קדירה בנתונה תחת קורה, ולא כפשוטו בנתונה תחת תקרת בית, ובשלמא לתוספתא דמסיים עלה דינא דמשוכה, א"כ משכחת לה משוכה רק בקורה וק"ל. אבל אם לא מיירי במשוכה מדוע מיירי בקורה. ולמש"נ בכוונת הר"ש דגם במתני' פלוגתת ר"ע וחכמים הוי במשוכה, ניחא דנקטה המשנה קורה ודו"ק. ולשיטת המהר"ם ג"כ ניחא, ודו"ק.

ג]

שם במשנה "טומאה תחתיה". ובפשוטו היינו תחת הקדירה, אולם יעוי' ברמב"ם [ובכס"מ פכ"א ה"ה] ומבואר דהכוונה תחת הקורה ודו"ק. ויעוי' חזו"א ג' ט"ו שהכריח דלמהר"ם ע"כ הכוונה דהויא תחת הקדירה, דאם תחת הקורה אי"צ לדין דפנות אוהלים יעוי"ש.

ד]

יל"ע להרמב"ם דכה"ג שיש טפח בין קדירה לקורה לכו"ע כל שבקדירה טמא. ויעוי' בפיהמ"ש שסיים עלה "וכאילו הקדירה תחת אוהל המת כיון שהיא תחת הקורה" ויל"ע האם היות ויש טפח, א"כ כלל לא שיך לדון שהקדירה הויא חלק מהקורה, או דתחילת הדין הוי דהיות ויש טפח, א"כ יש מקום לטומאה ליכנס, וממילא לא דיינינן להקדירה כאילו הויא חלק מן הקורה וצ"ע.

ה]

ויל"ע מהו יסוד פלוגתת ר"ע וחכמים, כה"ג שרחוק פחות מטפח. ולכאו' לכו"ע בעינן שהקדירה לא חשובה תחת אוהל המת, אלא הויא חלק מהתקרה, ובזה גופא פליגי, אם כדי ליחשב שאינו באוהל בעינן שיהיה דבוק לתקרה, או כל דאין טפח ג"כ נדון שאינו באוהל וצ"ב.

ו]

להשיטות דפליגי ר"ע וחכמים בפחות מטפח. ויעוי' במשנ"א שהקשה דהרי מצינו לעיל פ"ד מ"א לגבי מגדל, דבאין בין מגדל לקורה טפח אין טומאה מתפשטת לשם וה"ה הכא נימא כן יעוי"ש. ולכאו' פשוט דחלוק כלי מכלי הבא במדה ויעוי"ש במשנ"א וחזו"א א' י"ד'-ט"ו.

פרק ה משנה ז – בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם פכ"א טו"מ ה"א דילפינן דאהלים מצילים על כלים שבתוכם ק"ו מצמיד פתיל יעוי"ש. ויל"ע איך ילפינן ק"ו והוי טפי מצמ"פ דסגי בכסוי. עוד יל"ע דצמ"פ מבטל פתח או מבטל לתורת כלי, ואיך ילפינן לאוהל וצ"ב.

ב]

שם ברמב"ם מסיים "והאהלים מצילים בכסוי בלבד" [לשון "בלבד" לכאו' דאי"צ צמ"פ]. ולכאו' הכוונה כש"כ להלן בהל' ב' והל"ג דכלים כפויין מצילין, ויעוי' ג"כ שציין דילפינן לה מספרי דאהלים בכסוי, ומבואר דכלים כפויין הוי מדין אהלים בכסוי ודו"ק וצ"ב.

ועכ"פ לפי"ז נמצינו למידים, דהן קדירה בארובה הוי מדין אהלים בכסוי כמבואר בפיהמ"ש משנה ה', והן בור ודות דמשנה ו' כמבואר בפיהמ"ש נגעים פי"ג מי"ב. והן כלים כפויין הוי מדינא דאהלים בכסוי ועי'.

ג]

שם ברמב"ם בדין צמ"פ נקט ג"כ נסרים שהם פשוטים, ויעוי' בכס"מ שציין עלה למשנה ו' דנסר חלק על פי באר יעוי"ש, ותמוה מה ענינו לדין צמ"פ. ויעוי' בגרע"א על הרמב"ם.

ד]

בהלכה ג' נקט שכפויין מצילים אם כפויין על הקרקע דחשיבי אוהלים. ובעינן שיהיה בהו טע"ט על רום טפח, והיינו להחשב אוהל, ואם כפאן ופיהם לכותל, כה"ג דהוו דבוקות לכותל מצילים לא צמ"פ, ומשום הצלת אוהלים.

והנה כפאו לכותל, הוי בצירוף דינא דדפנות אוהלים [וזהו דנקטה המשנה דאפילו כפאו מבחוץ ג"כ מהני דפנות גם כלפי חוץ]. ולפי"ז ניחא דלגבי חרס בצמ"פ נקט שכפאו לכותל סתם. ולגבי שאר כלים שמצילים בלי צמ"פ נקט כותל הבית וק"ל.

ה]

וברמב"ם שם הוסיף דבכפאן לבית וז"ל "לפיכך צריך שיהיה בדופן הכלי טפח שאין הכלים מצילין עם דפנות אהלים עד שיהיה להם דופן טפח" יעוי"ש. והנה בפשוטו מה דבעינן שיהיה בדופן טפח, היינו ככל כלים כפויין על הקרקע דבעינן טע"ט ברום טפח, וכדי שיחשב אוהל, וה"ה הכא. אולם מאריכות לשון הרמב"ם שהזכיר בתו"ד דהוי הצלה עם דפנות אהלים משמע דהוי משום דינא דדפנות אוהלים ודו"ק וצ"ע.

ולכאו' נראה שמוכח כן דכוונתו מדינא דדפנות אהלים, שהרי סיים עלה דחצי טפח מכלי וחצי טפח מכותל לא מצטרפין, וזהו דינא דמשנה ו', ושם הרי ודאי מיירי מדינא דדפנות אוהלים.

ו]

ודברי הרמב"ם הנ"ל תמוהים, דמדנקט דבעינן טפח מדין דפנות אוהלים משמע דבלי"ז לא בעינן, ותמוה מדוע לא בעינן טע"ט ככל כלים כפויין, שיחשב אוהל. ולכאו' מבואר דלענין טע"ט ליחשב אוהל היה מועיל צירוף טפח ע"י הכותל, ורק מצד דינא דדפנות אוהלים לא מהני צירוף. וצ"ב בזה.

ויל"ע וכי אם יהיה טפח בולט בכותל, האם יועיל ע"י כלי שאין לו טפח וצ"ע.

ז]

מש"כ הרמב"ם שם "שאין הכלים מצילין עם דפנות אוהלים עד שיהיה להן דופן טפח" וצ"ע מהא דלהלן הל"ו היה לבור בנין סביב לפיו גבוה טפח על הארץ וכו' ושם אין צריך שיהיה לכלי דופן טפח, וחזינן שיש כלים פחות מטפח שמצילים עם דפנות אהלים וצ"ע. ולכאו' מוכח דהוי ב' דינים חלוקים וצ"ב.

ח]

לכאו' משמע, דכלי ע"ג בור ודות הוי טפי חידוש, דנקט לה התנא, ולדינא דכלים כפויין לא הוצרך להשמיע רק לענין שלא מצטרפין חצי טפח מזה וחצי מזה ודו"ק וצ"ב.

ט]

יעוי"ש בראב"ד ד"ה אבל, ומספקא ליה אם בכפויין לכותל בעינן מירוח, אבל כפויין ע"ג קרקע פשיטא ליה שצריך מירוח. ויל"ע מהו ספיקו, והרי מהני עם דפנות אוהלים. ולכאו' נר' מלשונו דמספק"ל אם דפנות אהלים מהני ג"כ לדון לכלי כאוהל, וא"כ נדון כאוהל שניצול בכסוי ואי"צ צמ"פ. אלא צ"ע דהגר"ח ביאר בדעת הראב"ד דמה שצריך צמ"פ בכפויין על הארץ היינו הגם דהוי הצלת אוהל וצ"ע, וי"ל.

י]

ברמב"ם שם הלכה ד' "כשם שמצילים מבפנים" וכו' יעוי"ש. ומשמע דמפרש למשנה ז' דכוונת "כשם" לא הוי כלפי בור ודות, אלא כלפי סיפא דמתני' דהוי בכלים כפויין לכותל ודו"ק. והנה בפשוטו החידוש של חוץ לאוהל, בפשוטו הוי בדינא דדפנות אוהלים, והיינו דסד"א דמהני דפנות אוהלים ליחשב לגבי תוכו דאוהל ולא לגבי חוצה לו. אולם לשון הרמב"ם "שהרי האוהל נעשה כסוי מכל מקום" משמע דהוי חידוש לענין שנעשה כסוי, וסד"א דנעשה כסוי בתוכו ולא לחוץ. וצ"ע דרהיטת המשנה מורה דהוי חידוש בדין דפנות אוהלים, ולא בדין אוהלים בכסוי וצ"ב.

ולכאורה מבואר שכל יסוד דפנות אוהלים מהני, היינו ע"י שהדופן הוי כסוי, והיינו דכמו שאוהל סגי לסותמו בכסוי, ה"ה אוהל עצמו נעשה כסוי, ובזה שנעשה האוהל כסוי לכלי, שוי לכלי עצמו שיחשב אוהל ודו"ק.

יא]

שם ברמב"ם ז"ל "ואם היה סמוך לכותל חצר וכו' ולפיכך כלים שבתוך הכלי טמאים שהרי האהילו על הטומאה" ויל"ע מה בעינן לזה ותיפו"ל שלא הוו כלים אוהל לטהר. ועוד תמוה הרי לא מאהיל על עצם הטומאה, שיש ג"כ גוונא שרק הוי התפשטות הטומאה וצ"ע.

יב]

הנה שיטת הרמב"ם דדינא דדפנות אוהלים הוי בכלים הטהורים ולא בכ"ח, דכ"ח לא נעשים אוהלים, ותמוה בזה מהתוספתא דמיירי להדיא בקדירה. ויעוי' בכ' הגר"ח בענין בית שחלקו בקנקנים מש"כ לתמוה עד"ז מהתוספתא דהרמב"ם העמיד לדינא דמתני' דכפישה שהיא נתונה על היתידות מבחוץ דמיירי בכלים שכפאן לכותל, ובתוספתא מוכח דמיירי דהוי פי הקדירה כלפי מעלה, ואפ"ה יש דין דפנות אוהלים. ויעוי"ש בגר"ח שיסד שיש ב' גווני של דפנות אוהלים. ויל"ע איך מתיישבת לפי"ז התוספתא דפיהם למעלה. ומ"מ עפי"ד הגר"ח ניחא ג"כ מה דהתוספתא הויא בחרס ודו"ק.

יג]

שם הלכה ה' "קורה שיש בה פותח טפח וכו' וטומאה תחתיה, וקדירה תלויה מן הקורה" וכו' ויעוי' כס"מ ממהרי"ק בזה.

והנה יל"ע הרי שיטת הרמב"ם דכלי חרס לא נעשים אוהלים, וכאן מיירי בקדירה דהויא כ"ח. ועוד דלא הזכיר הרמב"ם שיהיה בקדירה טע"ט וצ"ע.

ויעוי' בכ' הגר"ח בענין בית שחלקו בקנקנים ב' דרכים א' דכאן הקדירה לא נחשבת שנמצאת בתוך האוהל, וכה"ג יש לחרס ג"כ דין כלים כפויין יעוי"ש, וצ"ב טעם החילוק. ב' דרק כה"ג שהכ"ח הוי המאהיל הוא דלא נעשה אוהל, אבל כה"ג שמצטרף להיות דופני האוהל, גם חרס מהני יעויש"ה.

יד]

במש"כ הגר"ח בדרך הראשונה דכל מה דכ"ח לא נעשים אוהל היינו רק כה"ג שהם בתוך אוהל. נר' דאין כוונתו כפשוטו, שהרי כפאן מבחוץ אין אוהל חוץ מאהלן, וכן כל כלים כפויין חוץ לבית [אם דלא כמקד"ד דס"ל דמהני רק בבית]. הרי אין אוהל חוץ מהן. וע"כ כוונת הגר"ח דתחילת הדין הוי אהלן דהחרס, אבל סוף דינא דנחשב חלק מהקורה, וכלל אינו בחלל הבית, וכה"ג אין חסרון של כ"ח לא נעשים אהלים, דרק אם גם בסוף דינא הוו הם האוהל, כה"ג לא נעשים ודו"ק.

ונראה נפק"מ בין ב' הדרכים בהגר"ח, מי הוי קדירה בקורה אוהל מציל או חוצץ, דלדרך א' הוי חוצץ, ולדרך ב' הוי מציל, ונפק"מ אם מהני רק לטהרה או גם לטומאה ודו"ק. ויעוי' לשון הפיהמ"ש ומשמע דרק רחוק טפח חשיב בתוך האוהל, הא אין רחוק מהקורה נדון שאינו בתוך הבית. ולכאו' היינו כדרך א' ודו"ק.

ויעוי' מקד"ד קונטרס טהרות ד"ה כ' הר"מ פכ"א ה"ה ודו"ק.

טו]

והנה בפשוטו היה אפ"ל בכוונת הרמב"ם עוד, דע"י הקורה נחשבת הקדירה כחלק מן הקורה, ודומיא דמש"כ שם הגר"ח בביאור קדירה בארובה דבטל לגמרי מהקדירה שם כלי יעוי"ש, אלא דלפי"ז בקורה וקדירה תחתיה יועיל גם כה"ג שטומאה בתוכה דקדירה [וכה"ג שאין סוטל"צ]. וכמו בקדירה בארובה שכ' הגר"ח דמהני לטומאה ולטהרה, ולשון הרמב"ם הוי שיש בקדירה כלים וצ"ע. [וכן נקט לשון "הוצלו"].

ועוד דהרמב"ם נקט "שהרי הוצלו בכסוי האוהל להן" ומשמע דהוי מטעם בכסוי, והיינו דין הצלה דומיא דצמ"פ. ואולי תחילת דינו בכסוי, ונעשה אוהל, ודומיא דקדירה בארובה ודו"ק.

טז]

שם ברמב"ם "ביניהם ריוח, כל מה שבקדירה טמא והקדירה עצמה טמאה" יל"ע מהו שהאריך וחילקן לתרתי. וי"ל דקמ"ל דמה שבקדירה טמא לא היות וכלי טמא אין חוצץ, אלא דלא נעשה הצלה, וממילא גם הקדירה עצמה טמאה וק"ל.

יז]

שם הלכה ו' יעוי"ש ששינה סדר המשנה, ונקט תחילה כלי שיש לו טפח, ובמשנה מובא תחילה שיש לבור דופן טפח וצ"ב. ולכאורה ס"ל לרמב"ם דהיות ומוכח מסיפא דמהני כשיש לכלי דופן טפח, א"כ זהו עיקר הדין, והמשנה נקטה תוספת חידוש, דגם כה"ג שאין לכלי דופן, וצריך להבור גם כדי לקבל הדפנות, ג"כ אמרינן דין דפנות אוהלים ודו"ק. ולפי"ז מבואר דס"ל דעיקר הדין הוי שהכלי הוי האוהל, וככלים כפויין ודו"ק.

יח]

יעוי' בראב"ד ובכס"מ, ולכאו' הוקשה לראב"ד מה דכייל הרמב"ם לדין נסר עם כלים שיש להם דופן טפח, דלכאו' הוו ב' מילי דלא שייכי כלל זל"ז, דכלי עם דופן הוי כלים כפויין עם דפנות אוהלים, ונסר הוי אוהל גמור ודו"ק.

יט]

בעיקר דברי הרמב"ם יל"ע עוד מהו ששינה כל סידור דברי המשנה, ונקט לעיקר דין דפנות אוהלים בכלים כפויין לכותל, ועוד שהקדים גם דין קורה לדינא דמשנה ו' דבור ודות וצ"ב.

ולמש"נ נראה דעיקר האוהל הוי כלים כפויין, וכפויין לכותל הוי תוספת חידוש דע"י שמצטרף כותל האוהל לכלי מקבל הכלי תורת אוהל, ומ"מ הוי פשוט טפי היות ואחר הצירוף עיקר האוהל הוי הכלי, ובור ודות הוי תוספת חידוש שכל הדפנות לא הוו דכלי, וכל חשיבות האוהל הוי ע"י הדפנות אוהלים, וקדירה לקורה הוי להיפך דהקדירה הויא הדפנות למאהיל של הקורה ודו"ק.

פרק ו משנה א

א]

מתני' "אדם וכלים נעשין אוהלים לטמא אבל לא לטהר, כיצד ארבעה נושאין את הנדבך" וכו', והנה פתח באדם וכלים עצמם, ומסיים באדם וכלים דסומכין את הנדבך, ויעוי' באליהו רבה דהוי תוספת חידוש, דלא רק הם עצמם לא הוו אוהל לטהר, אלא גם הנסמך עליהם, וכן הוא בזר זהב.

ב]

שם במשנה "ר' אליעזר מטהר" ובפשוטו מטהר בכל, אולם יעוי' במהר"ם דהוי כפשטות הלשון. והיינו דר"א מטהר רק בנסמך על אדם אבל נסמך על כלים גם ר"א מטמא, ויעוי' בתויו"ט ותמה מלשון התוספתא הו"ד בר"ש.

ג]

יעוי' לשון הזר זהב בתוספתא פ"ז ה"א דמשמע שכל מה שר"א מטהר, היינו רק בנדבך הנסמך על אדם וכלים, אבל באדם וכלים עצמם גם ר"א מודה יעוי"ש. ויעוי' במשנה אחרונה כאן, שביאר דלכך נקט התנא כיצד לגבי נדבך, היות ורק בנסמך פליג ר"א וכן נקט במים טהורים. ויעוי' מקדש דוד קונטרס טהרות סק"ג ד"ה בפ"י דכלים ודו"ק.

ד]

והנה יעוי' בלשון הר"ש והרע"ב ופירשו דכל עיקר המשנה מיירי בנסמך, ולפי"ז אדם וכלים עצמם לא מיירי התנא, אלא שמעינן לה בכל שכן מנסמך, אולם בפיהמ"ש נקט להדיא דהוי כוונת התנא הן אדם וכלים עצמם והן הנסמך, וכן הוא לשון האליהו רבה. ולפי"ז נראה, דבשלמא אם התנא לא מיירי באדם וכלים אלא בנסמך, שפיר י"ל דר"א קאי רק על נסמך.

אולם אם התנא מיירי גם בנסמך וגם באדם וכלים עצמם, א"כ צ"ע איך שייך לפרש דר"א קאי רק על נסמך. וביותר צ"ע על הגר"א דנקט באליהו רבה דמיירי על שניהם, ובז"ז נקט דר"א פליג על נסמך ועי'.

ה]

בנדון דלעיל, אם ר"א פליג רק בנסמך, או גם בכלים ואדם עצמם, והנה בשלמא אם פליג גם בהם עצמם, א"כ שפיר אפשר לבאר את שיטת המהר"ם לחלק בין אדם לכלים, אולם אם פליג רק בנסמך, תמוה מה החילוק, דממ"נ אם ס"ל לדין נסמך, שיועיל לעולם ועי'. וכן נראה לכאו' מדברי הר"ש דס"ל דבכלי טמא מודה ר"א יעוי"ש כן מתוספתא. וגם בזה לכאו' אם ר"א מיירי בנסמך, ופליג על דין נסמך, א"כ מה איכפ"ל דהוי טמא, מ"מ הנסמך אינו טמא ועי'.

ו]

יעוי' לשון המלאכת שלמה ד"ה ור' אליעזר, וקצת משמע לשונו שר"א בכלים עצמם לא פליג, ורק באדם עצמו ובנדבך הנסמך בין על אדם בין על כלים הוא דמטהר יעוי"ש, והיינו דהוי כחילוק המהר"ם בין אדם לכלים, אלא דלדבריו הוי החילוק רק באדם וכלים עצמם יעוי"ש. ובדעת מהר"ם יל"ע אם מיירי הן בנסמך והן בהם עצמם, או דמחלק בין נסמך להם עצמם.

ז]

יעוי' במהר"ם מש"כ בסברות מה דפליגי ר"א וחכמים מה הוי דין אדם, והנה צ"ב כל הסברות שם. ולכאו' משמע דיסוד החסרון דלא שוי אוהל לטהר, הוי מה דמקבל טומאה, וצ"ע דבפשוטו תליא בדין כלים. והנה במשנה תנן "אפילו כלי אבנים כלי אדמה" ומבואר שהיות ואינם בתורת טומאה סד"א דלא הוו בכלל דין כלי שאינו אוהל לטהר, ולכאו' מבואר כסברת המהר"ם דהיסוד תלוי בקבלת טומאה, ויל"ע מהו הקמ"ל דאפילו כלי אבנים, האם תלוי בכלי ולא במקבל טומאה, או דודאי תליא בקבלת טומאה, ומ"מ כל שם כלי שוין ועי'.

ח]

ולענין אדם דמתני', יעוי' במשנה אחרונה דהוי דומיא דכלים, וכמו בכלים הוי אפילו הנך דלא מקבלין טומאה, ה"ה אדם אפילו בגוי. והנה בב"ב כ' א' מבואר דגוי הוי חוצץ [אם לא נחלק בין אוהל למחיצה]. ותירצו דשם הוי משום דפנות אוהלים. [ויעוי"ש ג"כ בר"ש פ"ח מ"ז ובסדר"ט וערוה"ש כ"ה ו'].

ט]

יעוי' ברמב"ם פי"ב טו"מ ה"א שהביא ליסוד הדין דאוהל הוי אוהל לטמא ולטהר, ויעוי"ש דנקט לה בלשון "כשם" וז"ל "הנה למדת שכשם שאוהל מטמא כל שתחתיו כך מציל כל שחוצה לו וחוצץ בין הטומאה ובין כלים שעל גביו" וכו' ועיקר דברי הרמב"ם שתלה להנך ב' דינים צ"ב. [ולכאו' הביאור דמה שהאהיל מועיל לטמא היינו היות ומקום הטומאה הוי באוהל, וא"כ היות ומועיל שזהו מקומה, זה גופא מהני שלא נמצאת מחוץ לאוהל ודו"ק].

ועכ"פ לאחר שמבואר שהנך ב' דינים תלויין זב"ז, א"כ כל יסוד דין המשנה דידן דאדם וכלים הוי אוהל לטמא ולא לטהר צ"ע דחזינן דטהרה וטומאה לא תלויין זב"ז וצ"ע.

י]

והנה בתפארת ישראל יכין ב' נקט דכל דין המשנה דהוי אוהל לטמא הוי רק מדרבנן, ולפי"ז לק"מ הקו' דלעיל אלא שהוא חידוש גדול.

ולכאו' מוכח שבדין אוהל טומאה דכלים הוי דין נוסף על דין אוהל לטמא דשאר מילי וצ"ב. ואולי הגדר דשאר אוהלים מטמא היות ומקום הטומאה הוי באוהל, וכלים לא אלימי ליחשב מקום הטומאה, ומ"מ הוי דין נוסף של העברת הטומאה וצ"ע.

יא]

בתפאר"י שם הוכיח ליסוד דבריו דהוי מדרבנן, מדברי הרמב"ם סופי"ט מטו"מ לענין שאין הנזיר מגלח יעוי"ש, ותמוה הרי הרמב"ם נקט שם גם בהמה, ויעוי' בערוה"ש כ"ה י"ב שכ' ג"כ דאין להוכיח מידי מהרמב"ם יעויש"ה.

יב]

ביסוד דין נסמך, יעוי' בתוס' עירובין ל"א א' ד"ה מ"ס, והוכיחו התוס' ממתני' דאוהל זרוק לא שמיה אוהל, דאם שמיה אוהל מה איכפ"ל דנסמך מ"מ שיחוץ מצד האוהל זרוק. [ויעוי"ש שיסדו לפי"ז דבדלתות על גבי שוורים לכו"ע הוי אוהל זרוק שמיה אוהל, מדקתני בסיפא דנתון נדבך ע"ג אבנים או ע"ג בע"ח טהור, וחזינן דאפילו למ"ד אוהל זרוק ל"ש אוהל, כה"ג הוי אוהל וצ"ב]. ודברי התוס' תמוהים, מהו דס"ל דגם לאחר חסרון דנסמך צריך להועיל מטעם אוהל זרוק. ויעוי"ש בגאון יעקב שביאר שכל החסרון של נסמך הוי דנעשה אוהל זרוק, וגם כלי עצמו כל חסרונו היות ונעשה אוהל זרוק, ולמ"ד דאוהל זרוק שמיה אוהל כלים ואדם נעשים אוהל לטהר יעוי"ש, והוא דבר הצ"ב. ותמוה ג"כ לדבריו דבמה פליג ר"א, ודוחק דפליגי בפלוגתת התנאים אם אוהל זרוק שמיה אוהל וצ"ע.

יג]

יעוי' בתשובות אהל משה להגרא"מ הורביץ סי' צ"ד, דלעולם ודאי ס"ל לתוס' לדינא בפנ"ע דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, ובנדבך הוי חסרון של נסמך ע"ג כלים. אלא דכל דינא דנסמך אין גדרו משום עצם המציאות דהוי נסמך ע"ג כלים לכך הוי ככלי, אלא דכל חסרון דנסמך הוי מה דרק ע"י הסמיכה מקבל חשיבות אוהל. אבל אם ללא הסמיכה ג"כ נדון כאוהל, ומשום דהוי עכ"פ אוהל זרוק, כה"ג אין חסרון דנסמך יעוי"ש, ומלבד חידוש דבריו, ג"כ הוי חידוש, שהרי ללא הנסמך הרי גם אינו אוהל שאינו זרוק ודו"ק וצ"ע.

יד]

יעוי' בחידושי הר"ן עירובין שם. ויסד כדברי התוס' דדלתות ושוורים הוו אהל גם בזרוק. ומבואר שם בתו"ד דדינא דמתני' דנדבך ע"ג כלים הוי דהכל נישא ע"י בני אדם ולכן הוי אוהל זרוק יעוי"ש, וזהו לפי"ז ההוכחה של התוס' דהוי למ"ד אוהל זרוק לא שמיה אוהל, והיינו משום דמיירי באוהל זרוק, וס"ל לתוס' דאם הוי אוהל, א"כ גם בנסמך ע"ג כלים צריך להיות אוהל, ועדיין צ"ב.

ולכאורה כוונת התוס' לפי"ז דדין נסמך היינו שהנסמך נדון כחלק מהסומך, והוי נסמך ע"ג כלים ככלי גדול, אבל ודאי אם נדון לנסמך אם הוי כלי הבא במדה, או שהיות ונסמך ע"ג כלים שאינם באים במדה, הוי הנדבך ככלי שאינו בא במדה, לזה ודאי לא מהני נסמך. וזהו שדימה, הר"ן שם לשידה, והיינו שהנדבך נדון כשידה, דע"י נסמך חשיב כלי אבל עדיין הוי ככלי הבא במדה.

וזהו שהוקשה לתו' שהרי שידה הרי מפסיקה לטומאה, וע"כ דהיות והוו מטלטלין [והיינו שאדם הוי נושאן וכש"נ]. הוו אהל זרוק ולאו שמיה אוהל ודו"ק. [ויעוי' עוד להלן בדברי הקרי"ס].

טו]

יעוי' בתורת הראשונים מהקרי"ס פי"ב, והוסיף שם דהיינו היות וכלים מקבלים טומאה. ויעוי"ש בעקבי הראשונים שתמה ממתני' דאפילו כלי גללים ואדמה, והרי הנך אינם מקבלים טומאה וצ"ע.

ויתכן בכוונת הקרי"ס עפי"ד הר"ן הנ"ל, דמיירי שגם הכלים נישאין ע"י אדם, וא"כ הוו אהל זרוק, ולכן גם כלי אבנים ואדמה אין חוצצין, אבל בעלמא חוצצין וצ"ע.

טז]

במהר"ם פי"ב מ"ב חידש דכלי חרס המוקף צמיד פתיל אין לו פתח ואין ראוי להשתמש בו כך, והו"ל כנתון על אבנים דאמרינן לעיל פ"ו מ"א טומאה תחתיו כלים שעל גבה טהורין וכו' וכן הדין בנתון על כלי אבנים המוקפים צמ"פ כאילו נתון על אבנים שאינם כלים וחוצץ יעוי"ש. ובפשוטו משמע דס"ל דע"י צמ"פ בטל מינה חשיבות כלי ונעשה כאבנים וחוצץ, ולפי"ז לא הוי דוקא בנסמך על כלי צמ"פ, אלא גם כלי צמ"פ עצמו חוצץ. אולם לכאו' ודאי אינו כן, דיעוי' בפרק מגדל ובמהר"ם שם דמגדל דינו ככלים שאינו נעשה אוהל לטהר, ושיטת המהר"ם שם דמגדל מיירי בצמ"פ, וע"כ דגם כלי שצמיד פתיל עדיין כלי הוא לענין אוהלים, ומוכח דכל דברי המהר"ם בפי"ב הוו רק לגבי נסמך על כלי צמ"פ, ותמוה גדר הדבר, הן בגדרי הכלי, והן בדין נסמך וצ"ב.

פרק ו משנה א [ב]

א]

מתני' "את הנדבך טומאה תחתיו כלים שעל גביו טמאים טומאה על גביו" וכו' ויעוי' בר"ש והנה ברישא דטומאה תחתיו לא נקט לגבי אלו כלים שעל גביו מיירי, אולם בסיפא בכלים שתחתיו טמאים הוסיף אפילו שלא כנגד הטומאה כאילו נתונים באוהל המת דלטמא נעשים אוהלים ולא לטהר יעוי"ש. ודייק במים טהורים דרק בסיפא ס"ל דכל שתחתיו טמאים אפילו שלא כנגד הטומאה, אבל ברישא רק בכלים שע"ג הטומאה טמאים. ויעוי' במלאכת שלמה כן להדיא דרק כלים שכנגד הטומאה טמאים יעוי"ש.

ב]

ובמים טהורים שם ביאר לה ג"כ בתוספת דיוק דברישא נקט הר"ש דהוי כמאן דליתא [יעוי' ר"ש כת"י.] והיינו דהיות וחשבינן לכלים דהוי כמי שאינם, א"כ ג"כ לא שייך לדון דהוו כמאן דאיתא ושוו אוהל לטומאה, והוי כעין ממ"נ יעוי"ש. אלא דלפי ביאור זה תמוה מדוע שייכת האי סברא רק ברישא ולא בסיפא וצ"ב. [ויעוי' משנת ר' אהרן בזה].

ג]

ובתויו"ט הביא דברמב"ם פי"ב ה"א מפורש להדיא בב' הציורים דכל כלים גם הנך שאינם כנגד הטומאה טמאים. וביאר התויו"ט דהיות והוי אוהלים לטמא א"כ הוו כמאן דמלי טומאה יעוי"ש. ויעוי' בזה ג"כ באבי עזרי פט"ו מטו"מ.

ד]

ולכאו' לולי המים טהורים, י"ל סברא לחלק. והיינו דכלים שלמעלה היות והוו מאהילים רק על התפשטות הטומאה לא מהני ליטמא. אבל כשטומאה למעלה הרי בוקעת למטה, ובקיעה י"ל דחשיבא כגוף הטומאה, ומתפשטת תחת האוהל ועי'.

ה]

יעוי' בפי' הרא"ש כאן ונקט חידוש נוסף, והיינו דגם כה"ג שטומאה למעלה, א"כ בוקעת למטה ומתפשטת תחת הנדבך, וגם כלים שלמעלה – לצד הטומאה – ג"כ נטמאים יעוי"ש. ולכאו' בשאר ראשונים לא הוזכר האי גוונא, וצ"ב הנדון.

ו]

יעוי' בחסדי דוד בקו' סקי"א שדייק לשון הרמב"ם הנ"ל, דלא ס"ל שטמא כל כלים שעל הנדבך, כה"ג שטומאה על הנדבך, והיינו דלא ס"ל כהרא"ש הנ"ל. [ויעוי' ברש"ש במשניות שהעיר כן על הר"ש]. וביאר החסד"ד דהיות והוי התפשטות, א"כ אין דין מאהיל על התפשטות הטומאה. וצ"ע דא"כ מדוע טומאה תחתיו כן טמאים כל כלים שעל גביו. וצ"ל דטומאה תחתיו חשיבא כל תחת הנדבך מקום הטומאה, והוי מאהיל על הטומאה וצ"ב.

ז]

ובעיקר דברי הר"ש הנ"ל, ודברי המים טהורים בכוונתו. תמוה מהמשנה להלן פ"ט מ"ב בכוורת גבוהה טפח, וטומאה תחתיה כלים שעל גבי כל הכוורת טמאים יעוי"ש וצ"ע.

ח]

ובעיקר האי מילתא דהאהלה על התפשטות הטומאה. יעוי' באורך בחזו"א ב' ז' דלא ס"ל לכל האי מילתא דהתפשטות הטומאה ומאהיל ע"ג התפשטות, ולא נעשה האויר כגוף הטומאה, וכל מה שמצינו היינו רק שגוף הטומאה והכלי הוו תחת אותו אוהל. ויעוי"ש איך שביאר לדינא דמתני' וצ"ע.

ט]

יעוי' בפיהמ"ש שג"כ נקט לדינא דאוהל לטמא ולטהר דתלויין זב"ז. [וכש"כ לעיל שכן מבואר מלשונו פי"ב ה"א]. אלא דיעוי"ש שסיים עלה דממה ששנינו כלים שתחתיו טמאים מורה שהוא חשוב כאוהל, כי אלו לא היה חשיב כאוהל לא היה מתטמא מן הכלים שתחתיו, וסיים עלה דממה ששנינו דטומאה תחתיו כלים שעל גביו טמאים, מורה שאינו חשוב כאוהל, כי אילו היה אוהל היו כלים שעל גביו טהורים יעוי"ש, ותמוה דהרי מרישא דכלים שתחתיו לכאו' גם שמעינן שאינו אוהל שהרי אם היה אוהל, הרי האוהל היה חוצץ, וכלל לא היה נטמא מה שתחתיו וצ"ע.

י]

ולכאו' הביאור, דהרמב"ם לשיטתו שתלה זב"ז, היינו דע"כ לא שוי חציצה. אלא עצם מה דהוי אוהל משוי שלטומאה יש מקום, וזה גופא שוי שלא יוצאת חוץ למקומה, וזהו דכלל לא סד"א דכלים שוו חציצה, ולכן פשוט דטומאה למעלה כלים שלמטה טמאים דכלים לא שוו חציצה, ורק מאידך גוונא דטומאה למטה, ויש לטומאה אוהל והויא במקום, זהו דהוי הוכחה דכלים לא הוו אוהל ועי'.

ואולי י"ל עוד, דהרמב"ם לשיטתו פט"ז טו"מ ה"ו דס"ל דטומאה באויר הויא רצוצה, א"כ ס"ל דבאויר רק מוכח שבוקעת דרך כלי, אבל עדיין סד"א דטומאה שאינה רצוצה ומתפשטת תחת הכלי, אולי הכלי חוצץ שלא תעלה למעלה קמ"ל.

יא]

מתני' "או על דבר שיש בו רוח חיים" ויעוי' במשנה אחרונה שהביא הא דבפ"ח תנן דעדר בהמות חוצצין בפני הטומאה, וכתב הרע"ב דהיינו דוקא בעומדות ולא מהלכות, וה"ה הכא. ויעוי' משנ"א רפ"ח שבפיהמ"ש בעי עומדות והר"ש לא הצריך עומדות, [וגם ברמב"ם בהלכה לא הצריך עומדות] וביאר לה דהיות והוו עומדות ל"ה אוהל זרוק שרגליהם נוגעות בקרקע. ויעוי' בתוס' עירובין ל"א א' דמוכח מדבריו דמיירי גם במהלכות יעויש"ה, וכן בר"ן שם.

יב]

מתני' "אפילו כלי גללים" וכו' ובתויו"ט דהיינו כלים שאינם באים במדה, דבאים במדה הוו כאוהלים וחוצצים. ורק באינם באים במידה, קמ"ל דהגם דהוו טהורים מ"מ היות ושם כלי עלייהו לכן אין חוצצין. וכן הוא ברמב"ם פי"ב טו"מ ה"ב ופי"ג ה"ג. [ולענין כלי עץ הבא במידה יעוי"ש בראב"ד וכס"מ ותויו"ט כאן].

אולם יעוי' בתויו"ט ריש פ"ח שהביא דעת מהר"ם שכלי הבא במידה אינם חוצצים רק בדפנות אוהלים יעוי"ש.

יג]

יל"ע מהו דין פשוטי כלים אם נעשים אוהלים לטהר, ויעוי' רמב"ם פי"ג טו"מ ה"ד דפשוטי כלי עור לא חוצצין, ויעוי' בר"ש פ"ה מ"ו דכפישה הויא פשוטי כלי ואינה מצלת. ויעוי' ג"כ ר"ש פ"ט מט"ז. אולם במהר"ם פט"ו מ"ג נקט דחבית של שייטים שהן פשוטים ונעשים אוהלים לטהר. [וצ"ע ממש"כ בפ"ט מט"ז כדברי הר"ש הנ"ל וצ"ע].

ויעוי' ברשב"א שבת מ"ד ב' דפשוטי כלי עץ נעשים אוהלים לטהר. ויעוי' חזו"א ט"ו ט' דנקט כמהר"ם ויעוי"ש במש"כ להוכיח, ויל"ע לשאר ראשונים איך יתפרש.

ובדברי הר"ש עצמו יל"ע דלכאו' סותר משנתו, דכ' בפט"ו מ"ב דחוצצין יעוי"ש לגבי ריבוע. וכבר הוכיח כן בחזו"א י"ג ח' וצ"ע.

יד]

ולענין גולמי כלים אם נעשים אוהל לטהר, יעוי' ש"ך בנקוה"כ יור"ד שע"א דס"ל דפליגי בזה תירוצי התוס' ב"ב י"ט ב' ד"ה רואין. ויעוי' חזו"א ג' י"ג. ויעוי' ר"ש להלן פ"ח מ"א בגולמי עור וחוצץ. [ויעוי' בט"ז יור"ד שם דפליג על הש"ך ונקט דתי' התוס' פליגי בדין כל העשוי לשמש עם הקרקע יעוי"ש].

טו]

מתני' ר"א מטהר. ויעוי' בר"ש מתוספתא. ויעוי"ש שביאר דכוונת התוספתא כלים טהורים היינו דגם באינם כלי גללים, מ"מ אם הוי פחות מטפח ס"ל לר"א שמצילים, והיינו דאם יש טפח הרי נטמאים. וגם ר"א מודה ובליכא טפח מצילים, וכ' הר"ש דהוי עם דפנות אוהלים. ויעוי' חזו"א ג' י"ח שתמה בדברי הר"ש דמהכ"ת דכה"ג נעשו דפנות אוהלים, ומש"כ שם לתרץ.

טז]

בר"ש "תניא בתוספתא ארבעה שהיו נושאין את הנדבך ואין במוטות כעובי המרדע" והיינו דאם יש, הרי הנושאן נטמא. ומודה ר"א בנסמך על טמא שלא הוי אוהל. והנה הנטמא בעובי המרדע הוי טמא מדרבנן, ומבואר דטמא מדרבנן ג"כ שוי דנסמך לא הוי אוהל.

יז]

שם בתוספתא "נסר שראשו האחד נתון ע"ג האבן וראשו האחד נתון ע"ג ספסל רואין אותו שאם ינטל וכו' ר' יוסי בר"י אומר רואין את הנסר שאם יושב ויורד ויש תחתיו רבוע טע"ט" יעוי"ש. ויל"ע אליבא דר' יוסי האם מציל כל החלל שתחת הנסר או רק החלל שיווצר אם ינטל וצ"ע. והעירו דלכאו' ודאי על כל החלל, דממ"נ אם טומאה בצד האבן הרי לא בוקעת, ואיך תהיה בצד השני. וכן להיפך אם תהיה בצד השני ותבקע איך לא יכנס לצד השני וצ"ע. [ויעוי' בדברי ר' יוסי בקה"י סוכה סי"ז].

יח]

שם לגבי כסיות ג"כ חילקו בין יש טפח דנטמאים לאין טפח שלא נטמאים. והקשה הר"ש דהוי רצוצה ותי' שיש מקום. ויל"ע דא"כ שיטמאו הכסיות מדין שיפועי אוהלים.

פרק ו משנה ב

א]

מתני' "קוברי המת שהיו עוברים באכסדרה, והגיף אחד מהם וכו' וסמכו במפתח אם יכול הדלת לעמוד בפני עצמו טהור" וכו' ויעוי' בר"ש וברא"ש ומבואר דהמשנה הויא המשך של משנה א'. והיינו דהוי דין נסמך דנדון ככלי וכלי לא הוי אוהל לטהר יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז צ"ל דר"א פליג גם על האי משנה וצ"ע. ויעוי' להלן [ה'] ויל"ע מהו תוספת החידוש שיש בציור של משנה ב' נוסף על משנה א' וצ"ב.

ב]

ובפי' הרא"ש הקשה דתימה איך אמרינן דכלי עצמו טהור חוצץ ודבר העומד נסמך על כלי טהור אינו חוצץ, ותי' הרא"ש שכל אלו הלכות הן יעוי"ש. [ויל"ע אם קשיא ליה רק על משנה ב', או כל הנך גווני דמשנה א']. ולכאו' כוונתו שכתב שכלי טהור חוצץ, והרי שנינו שאינו חוצץ, וצ"ל דכוונתו היינו כלי על ידי דפנות אוהלים, וזהו שהקשה דא"כ גם הנסמך יחוץ. ולפי"ז קושייתו רק במשנה ב' דהויא ג"כ ע"י דפנו"א.

ויעוי' בתו"ח שהביא לקו' הרא"ש על משנה א'. ויעוי' בגרש"ר ב"ב אות כ"ח שביאר בתו"ד דחיליה דהרא"ש דכלי חוצץ, היינו הגמ' להלן שם דאם פומיה לבר היא גופיה תיחוץ יעויש"ה.

ג]

ובחזו"א ג' י"ג ד"ה והא כתב דכה"ג שהכלי עצמו הוי דפנות אוהלים, א"כ בטל מיניה חשיבות כלי ונעשה אוהל, ולכן חוצץ. אבל נסמך על כלי, הרי הכלי עצמו אינו חלק מדפנות אוהלים, ונשאר כלי, ולכן הנסמך על כלי לא חוצץ יעוי"ש. ולכאו' הרא"ש שהוצרך לתרץ דהוי הלכה פליג על ביאור זה. וצ"ב במה פליג. ולכאו' י"ל בג' אנפי, א' דס"ל דדפנו"א לא שוי אוהל, ועדיין הוי כלי. ורק שוי דהגם דהוי כלי מ"מ נעשה אוהל לטהר, וא"כ גם בנסמך שמקבל דין הסומך, יהיה כלי שנעשה אוהל לטהר ועי'. ב' דדין נסמך אין הכוונה שמקבל דין הסומך, אלא נדון כחלק מהסומך, ולפי"ז הוקשה לרא"ש דהגם דהוי חלק מהכלי, מ"מ הוי ככלי שחציו נעשה דפנו"א, ואותו חלק חוצץ ועי'. [ויעוי' קה"י טהרות כ"ד]. ג'. אולי ס"ל דגם המפתח הוי מכלל הדפנו"א ודו"ק.

ד]

שם בפי' הרא"ש הוכיח דהוי הלכה, שהרי אוהל פשתן ועור הגם דהוי טמא, מ"מ חוצץ, ונדבך הנתון על כלי גללים אינו חוצץ אע"פ שהכלי עצמו חוצץ יעוי"ש. וצ"ע מה הוי הדמיון כלל של אוהל טמא לנסמך וצ"ע. ולכאו' ללא אוהל טמא, הרי זהו הקו' שהקשה בתחילה וצ"ב. [אולי ס"ל דאם אוהל הגם דהוי טמא, מ"מ היות והוי חפצא של אוהל חוצץ. א"כ ה"ה נסמך, היות והנסמך עצמו הוי חפצא של אוהל, הגם שנסמך על כלי, מ"מ לא גרע מטמא ממש שחוצץ כל דהוי אוהל ועי'].

ה]

יעוי' באליהו רבה, והעמיד דמיירי שמפתח היינו מבפנים, והוי מפתח טהור, ונקט עוד דהאדם סמכו במפתח, ולפי"ז י"ל דזהו תוספת החידוש במשנה דהגם דלא הוי כל עצם האוהל ע"י כלי, אלא הוי דלת, ורק המפתח מעמיד שלא תיפול. והאדם שוי שמפתח יעמיד הדלת, וזהו דקמ"ל דגם חכמים מטמאים, וגם רבותא דר"א מטהר ועי'. [ומבואר עכ"פ דהוי המפתח והאדם טהורים יעוי"ש].

ו]

והנה מדנקטו הראשונים דהוי דומיא דמשנה א', ומבואר דדין כלים אינם נעשים אוהלים לטהר לא הוי דוקא באוהלים, אלא גם מחיצה לא שוו לטהר, אולם יעוי' ברש"ש כאן שיסד דרק אוהלים לא הוו כלים לטהר, אבל כלים נעשים מחיצה לטהר, והביא שם דעת הראב"ד פי"ג טו"מ ה"ד. וכן הכס"מ פי"ט מטו"מ יעוי"ש. ומה דכאן במשנה לא שוו חציצה, הגם דהוו רק מחיצה, היינו דנסמך על כלי טמא, שהוי באכסדרה, ובכלי טמא גם לא שוי מחיצה יעוי"ש.

נמצינו למידים פלוגתא אם המפתח והאדם הוו טהורים או טמאים ודו"ק.

ז]

ובפיהמ"ש בביאור מתני' דדלת שסמכה וז"ל "והיה אם יסיר זה ידו תפתח הדלת הרי הבית טמא, שהרי נעשה אדם זה הנושא את המת הוא החוצץ בפני הטומאה, ואדם אינו חוצץ יהיה מי שיהיה" יעוי"ש, ומבואר דלא נקט מטעם נסמך על כלי, אלא שהאדם עצמו הוא החוצץ. ויעוי' משנה אחרונה שביאר דהרמב"ם מיאן בביאור הר"ש ורא"ש, היות וס"ל דנעשה דפנו"א, ולכן ס"ל שהאדם חוצץ ובאדם אין דפנו"א יעוי"ש. ויל"ע מדוע חשבינן שהאדם הוי החוצץ, וגרע מכל אוהל נסמך על כלים, דלא חשבינן שהסומך הוא האוהל וצ"ע.

ובקה"י כ"ד פליג על דברי המשנ"א הנ"ל. ובחזו"א שם דהרמב"ם בהלכה חזר מפיהמ"ש. [ויעוי' בנקודת הכסף יור"ד שע"א על ט"ז סק"ג מש"כ בדעת הרמב"ם].

ח]

ויעוי' עוד בפיהמ"ש בביאור המשך המשנה לגבי חבית, ונקט דהויא בחלון ואינה חוצצת היות והיא כלי והיא מתטמאת וכל המתטמא אינו חוצץ יעוי"ש. והקשה במים טהורים משנה א' [חרד"ן אות ד'] מדוע לא פירש מטעם נסמך על כלי והוצרך לבאר היות והוי כלי טמא, והוכיח מינה המים טהורים, דהרמב"ם ס"ל לחלק בין אוהל דלא שוו כלים אוהל לטהר, למחיצה דכלים שוו מחיצה, ולכן בעינן שיהיו טמאים דכלי טמא לא שוי מחיצה, ויעוי"ש שהוכיח מעוד מקומות כן בדעת הרמב"ם. [וכ"כ בחסד"ד בדעת הרמב"ם].

ט]

אולם יעוי' בפיהמ"ש הנדמ"ח שיש תוספת בדבריו וז"ל "ואם היה החלון הזה חסום בכלים אינן חוצצין בפני הטומאה כמו שאמרנו בתחילת הפרק הזה לטמא אבל לא לטהר" עכ"ל. ומבואר להדיא דגם במחיצה הוי דינא דמשנה א', ולא ס"ל להרמב"ם ליסוד הרש"ש ומים טהורים דלעיל.

ולפי"ד הפיהמ"ש הנדמ"ח תמוה סתירת דברי הפיהמ"ש, דלגבי חבית נקט מטעם שהוי כלי טמא וצ"ע. וכן תמוה דברי הרמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ד וצ"ב.

י]

יעוי' בתוס' ב"ב י"ט ב' ד"ה רואין שנקטו ג' דרכים בטעם שגרוגרות בעינן שיכולים לעמוד בלי החבית. א'. דדבר חוצץ בעינן שיכול לעמוד בפני עצמו. ב'. דבעינן דבר החוצץ עומד ע"ג דבר אינו מקבל טומאה. [ובכונת התוס' יל"ע אם בעינן שלא יעמוד ע"ג דבר טמא או ע"ג דבר שיכול לקבל טומאה, ויעוי' בחי' רמב"ן שם דנקט דלהאי טעמא צ"ל דהמפתח הוי לצד אכסדרה, דאם הוי לאבראי הרי לא נטמא יעוי"ש. ומבואר שצריך טמא בפועל, ולא סגי ראוי ליטמא ודו"ק. ויעוי' להלן אות ט"ו].

יא]

והדרך השלישית יעוי"ש בתוס' שהביא מפירוש המשנה דדלת הנסמכת במפתח החסרון הוי כיון שנסמך על ידי כלי ואפילו כלי שאינו מקבל טומאה יעוי"ש. ובפשוטו משמע דזהו ג"כ כוונת המשנה לגבי חבית וגרוגרות, ותמוה הרי בסוגיא להלן מבואר דאם הוי פומיה לבר הכלי חוצץ, וע"כ שכלי שוי מחיצה, וא"כ מדוע נסמך עליו גרע וצ"ע.

יב]

יעוי' בנוב"י קמא חיור"ד סצ"ד שהביא דהש"ך ביאר כוונת התוס' דרק הוי דחיה לדרך השנית דהוי נסמך על דבר טמא, וממילא הדרינן לפירוש הראשון יעוי"ש, אולם הנוב"י שם פליג עליה וכ' דהוו ג' דרכים. ויעוי' באורך פלוגתת הט"ז וש"ך יור"ד שע"א סק"ג בכוונת התוס'. [והש"ך בנקוה"כ].

יג]

והנה לב' הדרכים הראשונות דתוס', הרי לא נקטו דהוי חסרון משום דומיא דמשנה א' דהוי נסמך ע"ג כלי. וצ"ב מדוע ליכא האי חסרון, ולהרש"ש ומים טהורים הנ"ל דכל דינא דהמשנה הוי רק באוהל ולא במחיצה, א"כ ניחא היטב דכאן במחיצה אין חסרון של נסמך ע"ג כלי וק"ל.

יד]

ובפשוטו היה אפ"ל עוד דרך, דלא שייך חסרון דמשנה א', והיינו כביאור הרא"ש במשנתינו שהקשה דתיפו"ל דהוי דפנו"א, ולא שייך תי' החזו"א דהכלי אינו דפנו"א, שהרי התוס' בתחילה מיירי לענין חבית וגרוגרות, ושם גם החבית הויא בדופן, והכלי עצמו צריך להעשות אוהל ועי'.

טו]

במש"כ לעיל לדון בכוונת תי' ב' דתוס' אם תלוי בטמא או בראוי ליטמא. ויעוי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות כ"ח דנקט דודאי כוונת תוס' דתליא בראוי ליטמא, והוכיח לה מהתוספתא דר"א מטהר, והרי בנסמך ע"ג כלי טמא מודה ר"א, וע"כ דאינו טמא אלא רק ראוי ליטמא, ובזה גופא פליגי ר"א וחכמים, אם תליא בטמא או בראוי ליטמא יעוי"ש. ולפי"ז צ"ל דתוס' שהוכיחו מהתוספתא כהדרך הג', ע"כ דס"ל דלא מסתבר דפליגי ר"א וחכמים אם בעינן טמא או ראוי ועי'.

טז]

בדרך הראשונה דתוס' דדבר הנסמך ע"ג דבר אחר אינו חוצץ, ויל"ע מאי שנא חציצה של מחיצה דבנסמך ע"י ד"א לא שוי מחיצה, מאוהל גמור דנעשה אוהל אפילו בנסמך ע"ג דבר אחר וצ"ע. ואולי לגבי אוהל אמרינן אדרבה דהסומך הוי חלק מהאוהל ודו"ק.

ויעוי' ברמ"א יור"ד שע"א א' שפסק האי מילתא, ומייתי לה הן כה"ג שסותם כל החלון, והן בחלקו ודו"ק.

יז]

יעוי' דיוק לשון התוס' ב"ב שם בדרך הג' דהוי מטעם נסמך ע"ג כלים, וכ' וז"ל "וטעמא דלא חשיב אוהל לחוץ בפני הטומאה כיון שעמד על ידי כלי" יעוי"ש. ונקט דהוי מטעם אוהל, ונר' דזהו גופא הנדון, דלתי' ג' הוי מדין אוהל גם בדופן, ולכן שייך עלה דינא דמשנה א'. ולהב' תי' קמאי דתוס' הוי מדין מחיצה, ובמחיצה אין לדינא דמשנה א'. ואם הוי משום אוהל או מחיצה יתכן דתליא בב' הדרכים שביאר הגר"ח איך שוי אוהל מחיצה ודו"ק.

פרק ו משנה ב [ב]

א]

יעוי' בר"ש דמבואר בסוגיא ב"ב דכדי שיחוץ צריך ביטול. והק' הר"ש מכמה דוכתי. וכ' לחלק דאם סותם כל החלון אי"צ ביטול, ורק כה"ג שאינו סותם הכל צריך ביטול. וצ"ב האי מילתא במה חלוק אם סותם הכל או לאו.

ב]

וברמב"ם פט"ו ה"א הביא להאי דינא דביטול "והוא שיהיה דבר שאין דעתו לפנותו" ולעיל מינה בריש ההלכה מיירי שסתמה כולה או עד שנשאר פחות מטפח, ומבואר דגם בסותם כולו צריך ביטול, ודלא כיסוד הר"ש. וכ"כ בדעת הרמב"ם בכס"מ שם הלכה ד'. ויל"ע במה פליגי הר"ש והרמב"ם.

ג]

והנה יעוי' בר"י מיגש ב"ב שם, ואיהו ג"כ לא הזכיר חילוק בין סותם לממעט. והוי כדעת הרמב"ם הנ"ל דלעולם צריך ביטול ועי'. ובראב"ד פט"ו טו"מ ה"ב מבואר דס"ל דחלוק סותם מלא סותם עיי"ש.

ד]

ובעליות דר"י ב"ב שם נקט דכל שסותם אי"צ ביטול, ומשום דגם בלא ביטל מה דלא מהני באינו סותם הכל, היינו דהטומאה עוברת דרך המקום שאינו סתום, והיינו דחשיבות חלון עליה. אבל בסותם הכל אין לטומאה היכן לעבור יעוי"ש. ומבואר דשייך ב' גווני הצלה, או שסותם ובפועל אין מקום לטומאה לעבור, הגם שעדיין שם חלון עליה. או בממעט ומבטל, דהיות וביטלו מהני לבטל שם חלון ממנו, ואין הטומאה יכולה לעבור יעוי"ש. [ויעוי' עד"ז בכ' הגר"ח בענין רקיק].

ה]

אולם יעוי' דיוק לשון הר"י מיגש הנ"ל. ומבואר דמחיצה גרידא לא מהניא, וביאר שם דכדי שמחיצה תחצוץ בעינן שיבטלה, אבל אם לא מבטל אין המחיצה חוצצת. ולפי"ז מבואר דבזה גופא פליגי, דלהר"י מיגש כדי שתחצוץ בעינן ביטול, אולם להעליות כדי שתחצוץ אי"צ ביטול ורק כדי לבטל לעצם שם חלון הוא דבעינן ביטול ודו"ק.

ולפי"ז פליגי האם כל מחיצה חוצצת, או דלא כל מחיצה חוצצת וצ"ב.

ו]

יעי' במהרש"א בתוס' ב"ב שם שהקשה מלשון חוצצת, וביאר שם שכל חילוק התוס' בין סותם הכל שאי"צ ביטול לבין ממעט, הוי רק בכלי, אבל בתבן וגרוגרות גם אם סותם הכל מ"מ צריך ביטול יעוי"ש. וכדברי המהרש"א מבואר ג"כ בתוס' שבת מ"ד ב' ד"ה ואין. ושם נקטו דהוי משום "דתבן וגרורות אין להם דין כלים" יעוי"ש וצ"ב. דמשמע שיש מעלה בכלי. והנה עיקר החילוק בין כלים לאוכלין צ"ב. דאם הטעם שאי"צ ביטול בסותם כולו, הוי היות ועכ"פ הוי מחיצה, א"כ גם באוכלין נימא כן וצ"ב. [וכמהרש"א נר' מתוס' להלן שהעמידו שהגרורות יוצאים חוץ לכלי, והיינו דס"ל דאפילו דסותם כולו, צריך מיעוט כמבואר בסוגיא שם].

ז]

יעוי' לשון התוס' ב"ב, ונקטו דהוי דין בכלי חרס, וכן בסו"ד שם דלא בעי ביטול בכלי חרס, ולכאו' אינו ענין לכ"ח, אלא כל שסותם כולו אי"צ ביטול. [וקצת דוחק דהכוונה לאפוקי תבן וקש שיסד מהרש"א שצריך לעולם ביטול].

עוד צ"ע לשון תוס' לגבי מאור "התם ודאי לא בעי ביטול בכ"ח" וצ"ב מדוע לגבי כ"ח הוי ודאי.

עוד צ"ע לשון תוס' שם ועוד אמר הר"ר שמואל דכלי עץ יעוי"ש. וצ"ע דאם היסוד תלוי בסותם כולו, א"כ מה הוצרכו לבאר בפנ"ע לענין כ"ע, וצ"ע.

ועפי"ד התוס' בשבת הנ"ל דהוי דין בכלים יש לישב קצת ועי'.

ויעוי' במשנת ר' אהרן טהרות ל"ז סקט"ו וסקכ"ז שהאריך שיש הצלה דכלים יעויש"ה.

ח]

ברמב"ן ב"ב שם ג"כ כ' החילוק בין אוכלין לשאר מילי, וביאר דהוי באוכלין כדתנן להלן פ"ח מ"א ריב"נ לא היה מודה באוכלין טהורים יעוי"ש. והיינו דלא שוו חציצה, ודוחק שכוונתו דמיירי אליבא דריב"נ. וע"כ צ"ל דכמו לריב"נ כלל לא חוצץ, ה"ה לרבנן בעינן ביטול וצ"ב. [ויעוי' קוב"ש אות ס"ה ס"ז בכוונת רמב"ן, וצ"ע דבתוספתא מבואר דלריב"נ גם לא מביאים טומאה, וע"כ דלא חשיבי אוהל. וכן מה מהני ביטול לדברי הקוב"ש].

ט]

להמבואר שיש ב' דברים חלוקים. א'. לאשויי מחיצה, וכל דהוי מחיצה הסותמת אי"צ ביטול. ב'. גם באין מחיצה, מ"מ ע"י שביטלו מהני למעט החלון ופקע שם חלון מינה. ולפי"ז צ"ע דבגמ' ב"ב מבואר דאם הוי דבר שקיבל טומאה לא חייץ, וצ"ע דבשלמא לענין מחיצה י"ל דדבר המקב"ט לא חוצץ. אבל אם לא מהני מטעם מחיצה, אלא ע"י שביטלו הוי מיעוט מתורת חלון, א"כ מה איכפ"ל דהוי דבר טמא, מ"מ ע"י שביטלו, הוי ממעט מתורת חלון, וצ"ע. [ויעוי' חידושי הגרש"ר ב"ב סט"ז]. ולענין מחיצה ניחא דהוי מחיצה, אלא שדבר טמא אינו חוצץ ודו"ק. [ויעוי' ג"כ קה"י סכ"ה].

י]

יעוי' היטב לשון הר"י מיגש, ומשמע שיש ב' חסרונות דכה"ג שלא מבטל אינו חוצץ, אבל כה"ג שגילה דעתו שאינו מבטלו כלל לא הוי מחיצה יעוי"ש וצ"ב.

יא]

יעוי' רי"ף הלכות טומאה וברא"ש שם תמה מדוע השמיט לדינא דשמואל דבעינן ביטול. ותירץ דס"ל דהיות וסותם כולו אי"צ ביטול יעוי"ש. ובאשכול תמה בזה דמ"מ הו"ל להביא דבאינו סותם כולו צריך ביטול, וכ' דהרי"ף ס"ל דהסוגיות פליגי יעוי"ש.

יב]

להשיטות דס"ל דע"י ביטול הוי ביטול שם חלון, ולא מצד מחיצה, א"כ צ"ע מה איכפ"ל במתני' דנסמך ע"ג כלים לא מהני, והרי בשלמא בדין מחיצה י"ל דיש חסרון נסמך, אבל כאן הוי דין ביטול חלון, והרי בזה לא איכפ"ל איך ביטלו וצ"ע.

יג]

בישוב הוכחת תוס' מהא דמאור שפקקו בטפיח. יעוי' חזו"א י"ח, ובקוב"ש ב"ב שם, דיתכן דס"ל להרמב"ם דלענין ביטול כדי לחוץ סגי בביטול לזמן, ולכן לא חשיב בונה בשבת יעוי"ש.

ובעיקר הנידון איזה ביטול צריך, כבר דן בזה מהרי"ק בדעת הרמב"ם, ונשאר בספק. ובתויו"ט כ' דהרמב"ם מפרש הא דפקקו בטפיח דכלל לא הוי לענין טומאה יעוי"ש.

יד]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דהא דחלון בין ב' בתים הטומאה עוברת, היינו משום דטע"ט מביא את הטומאה יעוי"ש. ותמוה הרי הוי דין שחלון מביא את הטומאה, ומשכחת לה חלון גם באינו טע"ט, וכגון חלון העשוי לאורה, ומהו דנקט דהוי משום טע"ט מביא טומאה.

טו]

ובש"ס ב"ב דרקיק ממעט בחלון ועפרש"י דאיירי בחלון טע"ט יעוי"ש. וגם בזה צ"ע הרי משכח"ל גם עשוי לאורה דהוי פחות מטע"ט. [יעוי' בריטב"א בזה]. ויעוי' ג"כ ברמב"ם פט"ו טו"מ ה"א חלון תשמיש שסתמה כולה או סתמה עד שנשאר פחות מטפח יעוי"ש, וצ"ע מדוע לא נקט לה בסתם חלון שמיעט משיעורו, וכן הוא לשון המשנה פי"ג ואלו ממעטין את הטפח, וצ"ב.

טז]

בערוך השלחן העתיד, סי' כ"ט כ' לבאר הרמב"ם, דטע"ט דהוי שיעור העברת טומאה, בעינן חציצה קבועה כדי שלא יחשב פתח להעברת טומאה, ולכן בעי ביטול. אבל חלון העשוי לאורה דהטומאה עוברת לא ע"י שיש פתח, אלא דהוי גזיה"כ דילפינן בספרי זוטא הובא בר"ש פ"ג דחלון מעביר טומאה מבית לבית, א"כ גם בלא ביטלו, ע"י שבטל תשמיש החלון, תו אין העברת טומאה יעוי"ש.

יז]

למש"נ דחלון העשוי לאורה אי"צ ביטול. א"כ מיושבת קו' תוס' מהא דמאור שפקקו בטפיח, והיינו דהיות והוי חלון העשוי למאור, א"כ כלל אי"צ ביטול ודו"ק.

ולפי"ז יש לדון ולפרש גם הסוגיא במגילה, דמיירי בחלון העשוי לאורה, ואי"צ ביטול ודו"ק.

יח]

יעוי' במאירי מגילה שם, שביאר דשם מיירי בחלון פחות מד"ט, ובפחות מד"ט אי"צ ביטול יעוי"ש. וצ"ב מהו הגדר דחלון טפח אי"צ ביטול וחלון ד"ט צריך ביטול וצ"ב.

פרק ו משנה ג

א]

מתני' "כותל המשמש את הבית ידון מע"מ" ויעוי' בתויו"ט שציין לדברי הרע"ב להלן מ"ו ובפיהמ"ש שם, דדוקא כותל על פני הקרקע קרוי כותל הבית, והיינו משום שנעשה להבית, והוא עשה לבית בית. אבל בחפירה ומערה שע"י חפירתו ממילא איכא כתלים, כה"ג לא אמרינן דהכותל בטל לבית יעוי"ש.

ויעוי' להלן מש"כ ב' דרכים בבאור הדין שדינן, ויל"ע אם היסוד הנ"ל מיתלא תלי בגדר שדינן.

ב]

שם מתני' "כיצד כותל שהוא לאויר" וכו'. ופליגי הראשונים, דהר"ש מפרש דהכוונה לאויר היינו שאינו בין ב' בתים, ודין בין ב' בתים הוי להלן מ"ד. אולם ברמב"ם הן בפיהמ"ש והן בהלכה, נקט דכוונת שהוא לאויר היינו שאין התקרה ע"ג הכותל. ובכס"מ ביאר דאם התקרה ע"ג הכותל, א"כ גם מחציו ולחוץ נדון בתוך הבית יעוי"ש. [ולהצד דשדינן הוי שדינן לעצם הטומאה, א"כ יתכן דחלוק כותל לאויר אפילו בחציו הסמוך לבית, דרק נדון דשדינן לטומאה, משא"כ כה"ג שהתקרה ע"ג הכותל, א"כ גוף מקום הכותל חשיב מכלל מקום הבית ועי']. ויעוי' משנ"א ד"ה כותל.

ג]

ויל"ע כה"ג שרק חלק הכותל הוי תחת התקרה, אם החלק שתחת תקרה כבית, ושאר הכותל נדון מע"מ, או דבעינן שכל הכותל תחת תקרה וצ"ע. ויעוי' בזה בחזו"א ו' ד'.

ד]

יעוי' בחסדי דוד על התוספתא שהובאה בר"ש דר' יוסי ס"ל טומאה מחצי כותל ולחוץ הבית טהור, והעומד על גביו טהור "שאין הטומאה מעברת את הקורות ואע"פ שאין הקורה לאותה רוח", ותמה החסד"ד דלכאו' מפורש כאן דלא כהרמב"ם. שהרי ממה דאמרינן דלא מעברת את הקורות, ע"כ דמיירי כה"ג שיש קורה ע"ג הכותל, ואפ"ה אם הויא מחציה ולחוץ הבית טהור, ויעוי"ש שכ' דרבנן פליגי על ר"י וצ"ע.

ה]

בר"ש כ' דמיירי שהכותל נסדק, ובפשוטו הכוונה שפתוח לבית, וכן פי' התויו"ט והביא לדברי הר"ש להלן פ"ז מ"א דכה"ג שאין סדק לא נדון כמע"מ. ויעוי' חזו"א ו' ב' בביאור הר"ש שם. ובמשנה אחרונה רפ"ז שתמה מנין הנך חילוקים. ובמים טהורים שם תמה על התויו"ט יעוי"ש.

ו]

ויל"ע אם הרמב"ם ג"כ ס"ל דמיירי שפתוח לבית [ויעוי' תויו"ט ומשנ"א] ויעוי' חזו"א ו' י"ד שכ' דהרמב"ם והגר"א ס"ל דאפילו אינו פתוח לבית נדון מע"מ יעוי"ש. [ולכאו' גם נדון זה אפשר לתלות בגדר שדינן ודו"ק].

ז]

מדוע האי סדק, אם הכוונה שפתוח לבית, לא נדון כשיפולי אוהלים, יעוי' בזה חזו"א ט' א', וכן בחזו"א ו' ה'.

ח]

מתני' "כותל המשמש את הבית ידון מחצה למחצה. כיצד כותל שהוא לאויר והטומאה בתוכו מחציו ולפנים הבית טמא" יעוי"ש. ויעוי' להלן משנה ד' ויל"ע מדוע במשנה ג' נקטו הקדמה דדינו שידון מחצה על מחצה, ועלה מייתי "כיצד" ובמשנה ד' ליכא לכל האי מילתא וצ"ב.

ולשיטת הרמב"ם דס"ל דכותל המשמש את הבית וכותל שהוא לאויר דהוו ב' מילי, והיינו דמשמש את הבית היינו שאינו בין ב' בתים, אבל יש דין נוסף והיינו שהוא לאויר, והיינו שהתקרה לא מונחת על גביו, ולפי"ז ניחא אריכות המשנה.

ט]

ביסוד דין המשנה דטומאה בתוכו מחציו ולפנים הבית טמא, ולכאו' יש ב' דרכים. דברא"ש נקט דחשבינן לטומאה כאילו היא בתוך הבית, ומשמע דלא הוי משום שעד חצי הדופן הוי מכלל חלל הבית, אלא לעולם הכותל אינו מכלל חלל הבית, אבל גוף הטומאה היא שנידונית כאילו היא בתוך הבית. אולם לשון מהר"ם כאן הוי דכותל בתר בית גריר יעוי"ש. ומשמע דהוי נדון על גוף מקום הכותל ועי'. ובמהר"ם לעיל פרק ד סוף משנה א משמע דהוי שדינן לגוף הטומאה וצ"ע.

י]

ובלשונות הר"ש לכאו' מצינו סתירה בזה, דבתחילת דבריו נקט "דההוא פלגא בתר בית שדינן ליה" ומדנקט פלגא ע"כ הכוונה למקום הכותל עצמו. ולהלן שם לגבי מחצה על מחצה הבית טמא. ופר"ש דשדינן כולו בתר בית יעוי"ש. ולכאו' ודאי משמע דמיירי לענין עצם הטומאה, ולא לגבי מקום הכותל, שהרי אם הוי על עצם מקום הכותל, מה שייך חומרא לתרוויהו, והרי או דהוי חלק מהבית או חלק מהחוץ. וכן לא שייך לדון אם הוי חלק מגוף הבית לפי מקום הטומאה, וצ"ע.

יא]

ובמשנה מבואר עוד דאם טומאה בחצי הפנימי, שהבית טמא, אם עומד מלמעלן טהור, והיינו דלא הויא כה"ג טומאה רצוצה, ולכאו' ג"כ תליא בב' הצדדים הנ"ל, דאם הכוונה דמקום הכותל הוי חלק מן האוהל, א"כ הביאור שכלל אינה רצוצה, אלא הויא במקום, והיינו באוהל. אבל אם דין שדינן היינו דהגם שמונחת בכותל, והכותל אינו חלק מן האוהל, מ"מ שדינן להטומאה בתר הבית. ויהיה מבואר דין חדש, דע"י שדינן פקע מהטומאה גם שם רצוצה ודו"ק.

יב]

שם במשנה דאם הויא מחצה על מחצה פליגי ר"מ וחכמים, וצריך לבאר פלוגתתם לפי ב' הדרכים, אם גדר שדינן הוי שדינן להטומאה, או שדינן היינו דדיינינן לגוף מקום הכותל כחלק מן הבית וצ"ב.

יג]

ובאליהו רבה ביאר דפלוגתת ר"מ ורבנן במחצה על מחצה, מה דין העומד מלמעלן, דהויא כפלוגתא להלן פ"י מ"ג בטומאה שמקצתה בבית ומקצתה כנגד ארובה ומאהיל על ארובה, אם נטמא, ויעוי' בחידושי רבינו חיים הלוי פכ"ד טו"מ ה"ד שביאר בכוונתו, דהא פשיטא שהחלק שסמוך לבית חשיב חלק מן הבית, וכן החלק שבחוץ ל"ה חלק מן הבית. ויעויש"ה איך ביאר לפלוגתתם. [ויעוי' ג"כ בא"ר להלן פ"י]. ומבואר בכוונת הגר"א דגדר שדינן, היינו שחצי כותל הוי חלק מחלל הבית יעוי"ש. ושם בגר"ח נקט שמוכח שזהו ג"כ דעת הרמב"ם יעוי"ש.

יד]

יל"ע כה"ג שגם הטומאה וגם הכלים הוו בחצי הכותל הפנימי, האם נטמאים או לא. [והיינו אי נימא דגם במשנה דידן יש לדינא דטומאה בבית כלים שבכותל טמאים, ויעוי' אי"ה להלן בזה]. ויש שכתבו שמהר"ם הסתפק בזה, והיינו להלן במשנה ז' לגבי פרדקסין יעויש"ה, וצ"ב יסוד ספיקו. ויתכן לתלות בנדון הנ"ל, דאם גדר שדינן הוי שמקום כותל הפנימי מכלל האוהל, א"כ גם טומאה וגם כלים הוו באוהל, אבל אם הוי שדינן לגוף הטומאה, א"כ י"ל דהיות ואין טומאה עצמה בבית, לא מהני לטמא כלים שבכותל ועי'. ויעוי' משנ"א ד"ה והעומד מלמעלן טהור.

טו]

בביאור הנדון של מחצה על מחצה דפליגי במשנה, יעוי' בחידושי הגר"ח שם שכתב גם בדעת הר"ש, דודאי פשיטא לכו"ע, דכד דיינינן על המקום, א"כ חציו הוי שייך לאוהל וחציו שייך לחוץ, ורק כה"ג שיש טומאה מחצה על מחצה, בזה הוי נדון אם יש דין נוסף של הבאת טומאתו, והיינו דהוי נדון נוסף יעויש"ה וצ"ב.

טז]

ביסוד דינא דמחצה למחצה הבית טמא, ובר"ש דהטומאה באמצע, ויעוי' בתפאר"י שביאר דהויא בצמצום מרוחקת מהפנים והחוץ בשוה, וכ"כ במשנ"א ובחזו"א גליונות פכ"ד טו"מ.

והיינו דס"ל דכה"ג שאינו באמצע בצמצום. א"כ אזלינן בתר רוב, ואם הוי רוב לחוץ, אזלינן בתר חוץ, ואם לפנים בתר פנים.

יז]

ויעוי' ברש"ש ובחזו"א שם, וכ"ה בסד"ט ובערוה"ש דאפילו אם יש בחתיכה הרבה זיתים, וגם בחלק המיעוט יש זית, מ"מ אזלינן בתר רוב, וכל שהרוב הוו בצד א', דיינינן כאילו כל החתיכה מונחת באותו צד יעוי"ש.

אולם להגר"ח הרי ודאי מיירי שיש בכל החתיכה זית, ואין בכל חלק שנמצא בצד א' של הכותל כזית שלם, דאם יש בצד א' כזית, לא איכפ"ל משאר החתיכה ודו"ק.

יח]

והנה לכאו' ב' הצדדים הנ"ל, מיתלא תלו ביסוד הנדון דשדינן, דאם הוי דעצם חצי הכותל, נדון כחלק מן האוהל, וחציו החיצון כלחוץ, א"כ כל שיש זית באותו חצי ודאי הוי מטמא. משא"כ אם הוי דשדינן לגוף הטומאה, בזה אזלינן בתר רובא ודו"ק.

פרק ו משנה ג

א]

מתני' "מחצה למחצה הבית טמא והעומד מלמעלן ר"מ מטמא וחכמים מטהרין" ויעוי' בר"ש דלר"מ שדינן להחמיר ולחכמים לגמרי שדינן יעוי"ש. ויל"ע מהו כוונתו להחמיר, והאם הוי רק בתורת ספק וצ"ב. וסיום לשונו דחכמים ס"ל דלגמרי שדינן, ומשמע דלהחמיר אינו ספק. דא"כ ההיפך מספק אינו לגמרי ודו"ק. ויעוי' לשון הרא"ש.

ב]

ונתבאר לעיל דבאליהו רבה נקט דהוי פלוגתא דמתני' כפלוגתא דלהלן בארובה פ"י מ"ג. ובאמת יל"ע מדוע לא סגי התם, דמ"מ מאהיל על קצת בכל דוכתא נדון כמאהיל על כולו. ויעוי' ברבינו הגר"ח שם דפקע מהך דבבית דין רצוצה. [ויעוי' חזו"א ו' ה', ויעוי' מרן הגרי"ז עה"ת פרשת חוקת עה"פ וכל אשר יגע על פני השדה].

ג]

אלא דעפי"ד הגר"ח צ"ב מהו יסוד פלוגתת התנאים. דאם פקע מהטומאה שבאוהל דין טו"ר, א"כ מאי טעמא דמי שמטמא, ותמוה לפרש דפליגי בדין טו"ר. ואולי פליגי אם סגי שחלק מזית יש לו דין טו"ר. ואולי פליגי בדין שדינן, דהיות ואינו ממש בבית פליגי אם פקע מיניה דין טו"ר וצ"ע. ויעוי"ש בגר"ח.

ד]

שם במשנה, ויעוי' תפארת ישראל אות ל"א דהא דר"מ מטמא, היינו דוקא כשעומד מלמעלה מעל חציו שלחוץ, דמעל חציו שלפנים לא שייך לטמויי מתורת ממ"נ יעוי"ש. ויל"ע איך מפרש להאי דינא דשדינן להחמיר.

אולם יעוי' בחזו"א ו' ה' דנקט לא כן, אלא דלר"מ גם למעלה מצד פנימי, וכן לחכמים למעלה מצד חיצון יעויש"ה בדבריו.

ה]

ביסוד דינא דמתני' דבית טמא ועומד למעלה טהור. יעוי' מהר"ם לעיל פ"ד מ"א, ודן שם בכה"ג שאין בין מגדל לכותל טפח דכלים טהורים, ולכאו' איך יתכן שכלים שבין מגדל לכותל טהורים, וכלים שבכותל טמאים. ובדרך ראשונה חידש שכה"ג גם כלים שבכותל טהורים, וכבית שחצצו בנסרים יעוי"ש.

ו]

ובדרך השניה ביאר דכלים שבין מגדל לכותל טהורין, וכלים שבכותל טמאין. ונקט שם דהוו כאמצע הבית ובטילים לגבי הבית יעוי"ש ומדנקט לשון בטילים, ע"כ לא הוי דעצם האוהל מגיע עד חצי הכותל, דא"כ מה בעינן לביטול, וע"כ דהכותל ל"ה מעצם האוהל, ומ"מ יש דין ביטול ודו"ק.

ז]

שם במהר"ם הוכיח לדבריו ממשנה דידן. ויעוי"ש בלשונו, ומבואר שאין הוכחה ממה שהבית טמא, אלא רק ממה שהעומד על גביו טהור, ומבואר דזה שהבית טמא יתכן ג"כ בלי דין שבטילים לגבי הבית, ורק לגבי שלא יהיה דין רצוצה בעינן לדין ביטול וחשיבי כאמצע הבית ודו"ק וצ"ב. [והיינו דלענין מה שהבית טמא, יתכן משום שטומאה מתפשטת לבית, ולא שבטילה לבית ודו"ק].

ח]

שם במהר"ם מבואר דדין משנה דידן לא הויא רק בטומאה בכותל, אלא ה"ה ג"כ בכלים בכותל, ויעוי' משנה אחרונה במשנה ד' שעמד מהו דבמשנה דידן לא מיירי מענין כלים בכותל, ובמשנה ד' נקטו ג"כ כלים בכותל, ותי' דנקטו כן במשנה ד', וה"ה לדינא דמשנה ג'. ובמהר"ם מוכח כדבריו ודו"ק. אולם בתפארת ישראל יכין ל"ו נקט דבמשנה ג' כלים שבכותל אפילו בחציו החיצון טמאים יעוי"ש.

ומלשון מהר"ם לא משמע כדבריו. ויעוי' להלן עוד בזה.

פרק ו משנה ג-ד

א]

יעוי' היטב משנה ג' ומשנה ד'. והנה במשנה ג' לא נקט כלל דינא דטומאה בבית ורק במשנה ד' וצ"ב.

ב]

עוד מצינו הבדל דבמשנה ג' לענין אויר לא נקט דין מעזיבה. ורק במשנה ד' נקטו לדינא דמעזיבה וצ"ב.

ג]

עוד מצינו דבמשנה ג' מביא דין העומד למעלה, ובמשנה ד' לענין כותל בין ב' בתים לא נקט כלל להאי דינא. ויל"ע אם היינו דהוי מכלל דינא דמשנה ג' דהפנימי טמא ועומד למעלה טהור או דהוי דין נוסף וצ"ב.

ד]

ברמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ד-ה"ה היפך הסדר, ותחילה נקט לדינא דכותל שבין ב' בתים, ורק בהלכה ה' נקט לדינא דכותל לאויר וצ"ב.

ה]

עוד צ"ב בדעת הרמב"ם. דלדינא דמעזיבה, נקט ב' גווני. והיינו הן מעזיבה בין בית לעלייה כמשנה ד', והן מעזיבה לאויר דשנינו בתוספתא. אלא דלכאו' הו"ל לאתויי לדין מעזיבה לאויר בהדי כותל לאויר, והרמב"ם כייל לדין מעזיבה לאויר בהדי מעזיבה בין בית לעלייה, וקודם שהביא לדין כותל לאויר וצ"ב.

ו]

יל"ע אם ענין מעזיבה וענין כותל הוו מיסוד אותו דין, וזה הוי בצד וזה למעלה, או הוו ב' דינים שחלוקים ביסודם וצ"ע.

ז]

עוד יל"ע אם מחצה דכותל לאויר הוי אותו דין דמחצה דכותל בין ב' בתים. או הוו ב' דינים חלוקים ביסודם.

ח]

והנה שיטת הרמב"ם, דכל דינא דכותל לאויר היינו באין הגג על גבי הכותל יעוי"ש, ולגבי כותל בין ב' בתים לא הזכיר כלל האי מילתא, ולכאו' משמע דהוי גם כה"ג שהגג של שניהם ע"ג הכותל, ויל"ע מהו כה"ג שגג של צד א' הוי על כל הכותל וצ"ע. [אולי כל ענין אם הגג ע"ג כותל. הוי נפק"מ לענין עומד למעלה. ובדין ב' בתים אין כלל להאי דינא ועי'].

ט]

אולי חלוק ביסודו כותל בין ב' בתים, מכותל לאויר. דכותל לאויר יש לו חשיבות מקום לעצמו, אלא התחדש שחציו פנימי מתבטל לבית היות ומשמש לו, וזהו שהיה נדון לענין טומאה רצוצה, היות ומקום הטומאה הויא בכותל. והכותל הוי מקום לעצמו, אבל כותל שבין ב' בתים אין לו כלל חשיבות מקום לעצמו, ועצם מציאותו הוי שחציו הוי המשך בית זה וחציו של בית זה.

י]

יעוי' ברמב"ם בהלכה ה' שנקט דהטומאה בכותל הויא רצוצה בכותל. ולעיל מיניה בכותל בין ב' בתים וטומאה בכותל השמיט לזה דרצוצה בכותל וצ"ע. ולמש"נ הרי ניחא היטב דרק בכותל לאויר דהוי מקום לעצמו, א"כ זהו עצם מקומה והויא רצוצה, אבל בכותל בין ב' בתים, הוי הכותל חלק ממקום הבית, ואינה רצוצה ודו"ק.

ולפי"ז ניחא שכלל אין נדון של עומד למעלה בכותל בין ב' בתים. שכלל אינה רצוצה ודו"ק.

יא]

ולפי"ז ג"כ יתכן דזהו דלגבי כותל בין ב' בתים לא שייך נדון אם הגג ע"ג הכותל, והיינו דמצד עצם הכותל לא נדון כמקום בפנ"ע, ורק כותל לאויר בעינן שנדון כמקום לעצמו, והיינו כה"ג שאין הגג על גביו ועי'. ויעוי' כס"מ הלכה ה' דכשמורכב הוי הכותל מגוף הבית, ושמעינן דכשאינו מורכב אינו מגוף הבית. ולמש"נ הביאור דהוי מקום לעצמו, וזהו רק בכותל לאויר ולא בכותל שבין ב' בתים ודו"ק.

יב]

ולפי"ז יתכן דרך שלישית בנדון המשנ"א ותפאר"י דלעיל, מהו בטומאה בבית כה"ג דהוי כותל לאויר. ויתכן דהיות והוי מקום לעצמו, א"כ ודאי היות והוו בב' מקומות א"כ לא נטמאו כלים, ורק כשהטומאה בכותל עכ"פ לענין הטומאה דיינינן שבטילה לבית, ולא לגבי כלים וצ"ע.

יג]

יעוי' עוד דיוק לשון הרמב"ם דלגבי כותל לאויר נקט שהטומאה רצוצה, ולגבי מעזיבה לאויר לא נקט שהטומאה רצוצה וצ"ע. ולכאו' מבואר דחלוק כותל לאויר ממעזיבה לאויר וצ"ב.

יד]

יעוי' ברמב"ם פכ"ד ה"ה. ונקט לדינא דמשנה ג', ולענין היתה מחציו ולפנים דהעומד למעלה טהור, לא הוסיף מש"כ בפיהמ"ש דהיינו היות והטומאה מתפשטת בבית וצ"ע. עוד צ"ע מש"כ שם דהעומד למעלה טהור כעומד על גג הבית. וצ"ע הדמיון, דהעומד על גג יש אוהל מפסיק, וכן אין הטומאה רצוצה, וצ"ע לענין מה הדמיון האם דל"ה רצוצה, או שיש אוהל מפסיק וצ"ע.

טו]

שם לענין מחצה על מחצה העומד למעלה טהור שביאר היות ופשטה טומאה בבית, ולעיל מינה לענין מעזיבה נקט דהוי מטעם אי אפשר לצמצם. ויעוי' ברבינו הגר"ח מש"כ בזה.

פרק ו משנה ג-ד – בדברי רבי יהודה במשנה ג-ד

א]

מתני' "רבי יהודה אומר כל הכותל לבית" ולהלן סוף מ"ד לגבי מעזיבה "ר' יהודה אומר כל המעזיבה לעליה" ויעוי"ש. ויל"ע אם הוו ב' הדינים של ר' יהודה חד טעמא או ב' דינים נפרדים וצ"ע.

ב]

ובר"ש סוף מ"ג הביא תוספתא, [ויעוי' ר"ש כת"י] ולגירסת הגר"א הגירסא כל הכותל תשמיש לבית. [ומבואר דהטעם היות והוי משמש לבית] ועלה מסיים "וכן היה ר' יהודה אומר כל המעזיבה תשמיש לעליה" ולשון "וכן" משמע דהוו חד טעמא ודו"ק וצ"ב.

ג]

ובר"ש מ"ד הביא לתוספתא שמביאה על דינא דר' יהודה וז"ל "ומודים חכמים לר' יהודה בשתי מערות זו על גב זו" וכו' וביאר לה הר"ש "והיינו דמודו בה רבנן שכל הקרקע של עליונה כמו לרבי יהודה כל המעזיבה לעליה". ויעוי"ש, וצ"ב דאם רבנן ס"ל דלא אמרינן דמעזיבה חשיבא משמש לעליה, מהו דבמערות מודו וצ"ע.

ד]

ועיקר התוספתא צ"ע עוד, דלהלן משנה ו' מבואר דכל דינא דמחצה על מחצה הוי רק בכותל בנין, אבל בכותל מערה הוי כקליפת השום. ויעוי' בפיהמ"ש משנה ה' דגם במעזיבה כן הוא דבנין ידון מחצה על מחצה, ושל סלע כקליפת השום יעוי"ש. ולפי"ז תמוהים דברי התוספתא, דמשמע דמודו חכמים דאינו מחצה על מחצה, ולכאו' היות והוי במערה א"כ הוי סלע, וכלל אין דין מע"מ וצ"ע.

ה]

יעוי' במשנ"א שעמד מדוע המשנה לא נקטה לדינא דמעזיבה לאויר, ורק מעזיבה בין בית לעלייה. וכ' דהוי אותו דין דכותל לאויר, ולכן לא הוצרכו לשנותה. והוסיף שם במשנ"א לחדש דלפי"ז גם לר' יהודה דס"ל דכל מחיצה כבית, א"כ ה"ה מעזיבה לאויר, אפילו לר' יהודה הויא כבית, ורק מעזיבה שבין בית לעליה, ס"ל לר"י דכולה כעליה יעוי"ש. [ולפי"ז נפיק דמעזיבה לאויר ומעזיבה שבין בית לעליה הוו סברות הפוכות וצ"ב].

בדברי התוספתא

א]

בתוספתא הו"ד בר"ש, כותל שנסדק ועשוי כמין משפך טומאה ברחב הבית טמא ובצר נידון מחצה על מחצה. [ובר"ש העמיד שהצר כולו בצד חוץ יעוי"ש. ולכאו' צ"ע מהו תוספת החידוש בזה שכולו לצד חוץ]. ובר"ש ביאר לה דשדינן חציו של צר בתר הרחב יעוי"ש, ולא נקט דשדינן לה לבית. וצ"ע מהו ענין שדינן הצר בתר רחב. וביותר דגם אם שייך, מהו דרק חציו שדינן בתר רחב וצ"ב.

ב]

ויעוי' בזר זהב, ונקט דשיעור רחב היינו טפח, ומשו"ה מטמא שיש פו"ט להביא טומאה לבית יעוי"ש. [ולכאו' צ"ל דכוונתו שיש טפח גם בגובה וגם ברוחב]. ולפי"ז ביאר שם דבצר הוי מע"מ, והיינו דהצר נדון ככותל. שהרי הרחב הוי טע"ט להביא לבית, ולכאו' אי"צ לדבריו לביאור הר"ש דאמרינן שדינן הצר לרחב ועי'.

ועי' חזו"א ו' ג', וה' ו' בדברי התוספתא.

ג]

שם "מלא אגרוף של בן בטיח" ובז"ז דהוי לשיטתו דאוהל מאיליו אינו אוהל יעוי"ש. ומבואר דמיירי דוקא בסדק מאיליו ועי'.

ד]

שם בתוספתא, חציו כותל וחציו סלע שנקלף. [ובר"ש דה"ה בכולו כותל בענין שנקלף חציו יעוי"ש.] ויל"ע מה סד"א לילך בתר מה שהיה מעיקרא, והרי עכשו הוי חלק פנימי וצ"ב.

ה]

שם בתוספתא "טומאה שהיא נתונה על גבי הכותל וכו' הבית טהור, ר"מ ור"ש אומרים מחציו ולחוץ טומאה בוקעת" ויל"ע מה ס"ל לת"ק. ויעוי' בר"ש, ולכאו' פליגי דר"מ ור"ש ס"ל דקורה מפסקת, ולכן לגבי צד חוץ לא מפסקת, ות"ק ס"ל שגם לגבי צד פנים לא מפסקת ועי'. וצ"ב פלוגתתם.

ויעוי' חסד"ד שתמה מדוע בוקעת, והרי אינה רצוצה. [וטומאה באויר הוי פלוגתא אם יש לה דין רצוצה].

ובחזו"א תמה דגם אם טומאה בוקעת לחלק פנימי, הרי שדינן לכלים שבכותל להבית, כל דהוו בחלק הפנימי וצ"ע.

ו]

שם בר"ש, "עוד תניא בתוספתא מעזיבה שהיא לאויר העולם וטומאה בתוכה מחציה ולמטה הבית טמא וכו' מחציה ולמעלה הבית טהור" ובחזו"א ו' י"ג תמה מדוע הבית טהור, והרי לחוץ לא שייך שדייה, והיינו מדחזינן בטומאה בכותל בחלק החיצון שהעומד למעלה טמא, וע"כ דחשיבא טומאה רצוצה, וא"כ ה"נ שיהא הבית טמא מדין טו"ר בוקעת ויורדת, והיינו שתבקע לתוך האוהל, ויעוי"ש מש"כ.

[ואולי יש לדון לחלק בין מעזיבה לכותל, והיינו דכותל שגם בלי הכותל יש חפצא של אוהל, א"כ הכותל לא הוי מעצם חלל האוהל, ורק ע"י דין שדינן הוא שטמא. משא"כ מעזיבה היות והיא שויא לעצם החפצא דאוהל, א"כ החלק הפנימי הוי מעצם החפצא של האוהל. וצ"ע מלשון הרמב"ם "שהרי פשטה הטומאה בכל הבית", וחזינן דבעינן לדין שדינן וצ"ב].

בדברי רבינו הגר"ח

א]

בד"ה פכ"ד הל"ד יעוי"ש שדן אי פלוגתת ר"מ וחכמים בכותל, ופלוגתת ר"מ ור"ש לגבי מעזיבה שהובא בתוספתא, הויא חדא פלוגתא. ויעוי' בזה ג"כ חזו"א ו' י"ג. ובחסדי דוד כ' דחלוק כותל ממעזיבה, דבכותל הוי הנדון אם הויא טומאה רצוצה או שמתפשטת ואמרינן שתחילה חל התפשטות וממילא אינה בוקעת, אבל מעזיבה י"ל דתחילה בוקעת ובסוף מתפשטת יעוי"ש וצ"ע.

ב]

שם בגר"ח ד"ה והנה בהא וכו' פקע מינה דין רצוצה ודין טומאת מאהיל כנגד הטומאה יעוי"ש, ויל"ע אם הוו ב' מילי או חדא מילתא.

ג]

שם בגר"ח יעוי"ש איך ביאר כוונת הרמב"ם "שפשטה טומאה בבית". והנה במשנה של ארובה ובית אין צריך להגיע לפשטה טומאתו, אלא מצד עצם מה שהטומאה באוהל הרי פקע מינה דין רצוצה. ורק כאן שאינה באוהל עצמו אלא בכותל, בזה התחדש דהגם שאינה באוהל, מ"מ היות ומתפשטת, זה גופא שוי שנדון שאין לטומאה דין רצוצה ועי'.

ד]

שם בגר"ח דלפי"ז מיושב מה שמחלק הרמב"ם בין כותל למעזיבה וז"ל "דבכותל במע"מ הרי אינה מאהיל רק על מקצת טומאה שמחציו ולחוץ, ולא על הטומאה שמחציו ולפנים, שהאהל מפסיק ביניהם" יעוי"ש. ולכאו' צ"ב שפתח מטעם שפקע מהטומאה דין רצוצה, ולפי"ז אפילו מאהיל, מ"מ לא מצטרפין ב' חצאין, שבחצי יש דין רצוצה ובחצי לא, ומסיים מטעם דאינו מאהיל דאוהל מפסיק, וצ"ע ל"ל להאי טעמא, ותיפו"ל דאפילו מאהיל מ"מ אין צירוף, היות וחצי זית אין לו דין רצוצה וצ"ע.

ה]

יעוי' היטב בגר"ח ד"ה אלא דהרי. ונקט דהתוספתא מיירי מדין א"א לצמצם, ויעוי' היטב בדברי הגר"ח, ונראה מתבאר מדבריו ביאור מחודש בדינא דא"א לצמצם. והיינו שאין הנדון אם בפועל הטומאה נמצאת קצת במקום השני, דודאי בפועל הטומאה הויא בצמצום בחצי אחד, והיות והויא עד סוף המקום חל דין א"א לצמצם ונדון כנמצאת גם באידך מקום. ומשמע כן בלשונו "והוי דינה כמו מקצתה" ומשמע דהוי דין ולא בפועל. וכן להלן שם "ע"כ היא חשובה מקצתה בחצי השני" והוי רק חשובה ולא בפועל. וכן להלן בד"ה והנה בהשגות נקט דאין ספק להיכן שדינן שהצד שהטומאה בתוכו אית ביה דינא דקרוב לטומאה טמא ועי'. ויל"ע מדברי הגר"ח להלן לגבי אין נזיר מגלח, דנקט דטומאה דמחמת א"א לצמצם, הויא טומאה מספק.

פרק ו משנה ה

א]

מתני' "טומאה בין הקורות ותחתיהן כקליפת השום, אם יש שם פותח טפח הכל טמא, אם אין שם פותח טפח רואין את הטומאה כאילו היא אוטם" יעוי"ש. והנה בביאור מתני' נאמרו כמה שיטות בראשונים.

בר"ש נקט דמתני' אליבא דר' יהודה דס"ל דכל המעזיבה לעליה, דאם אליבא דרבנן, השתא מעזיבה שנמצאת למעלה אמרינן שחציה התחתון כשטומאה שם הוי הבית טמא, א"כ בין הקורות דהוי טפי סמוך לבית, ודאי שהבית טמא ולא העליה.

ב]

והנה מה דאליבא דר' יהודה גם בית וגם עליה טמאים. מבואר בלשון הר"ש דאמרינן שדינן לתרוויהו יעוי"ש. והיינו דרק מעזיבה נדונית כעליה, אבל קורות אמרינן שדינן לתרווייהו. ויל"ע ביסוד האי שדינן לתרווייהו. דאם הוי ככל שדינן דלעיל, הרי שם לא מצינו חילוק אם יש פו"ט או אין פו"ט, ומהו דכאן הוי חילוק אם יש טפח וצ"ב.

ג]

ויל"ע לשיטת הר"ש, דלפי"ד נמצינו למידים מה דין המעזיבה, ומה דין הקורות, אבל לא שמענו מהו דין הנסרים שנמצאים בין קורות למעזיבה.

ד]

ובביאור הדין דיש פו"ט הכל טמא, ביאר הר"ש ב' דרכים או דיש במקום הטומאה פו"ט, או דיש פו"ט לצאת לבית. והנה לדרך הראשונה, א"כ חילוק המשנה דאם יש פו"ט ל"ה רצוצה, ואמרינן שדינן לתרווייהו. ואם אין פו"ט הויא רצוצה, ועליה טמאה. [ויעוי' להלן מדוע בית טהור]. אולם אם כוונת פו"ט היינו שיש פו"ט לצאת לבית, ולכאו' מבואר דס"ל דלא הוי מדין שדינן, ולגבי שהעליה טמאה, הרי אין פתוח שיש מעזיבה ע"ג, וע"כ דהוי מדין שדינן, ומבואר דחלוק טומאת הבית מטומאת העליה וצ"ב. [ויעוי' חזו"א ו' ח'].

ה]

ויעוי' במים טהורים בנופ"ש כאן שכ' דהאי נמי בר"ש הוי גליון, שהרי אם מה שנטמא הוי היות ופתוח טפח, א"כ איך נטמא העליה הרי הוי סתום יעוי"ש, ולכאו' מוכח כש"נ דטומאת העליה וטומאת הבית הוו מב' דינים חלוקים ועי'.

ויעוי' ג"כ מש"כ בזה בחזו"א ו' ח'.

ו]

לפי הא"נ שיש פתח טפח לבית, ולכאו' צ"ל דמ"מ מודה לדרך ראשונה שיש במקום הטומאה טפח, דאל"כ לכאו' לא יועיל פתח טפח וצ"ע.

ויל"ע לפי הא"נ מה הכוונה אין שם פו"ט, ובפשוטו הוי דומיא דרישא, והיינו שאין פתח טפח אבל מקום הטומאה הוי טע"ט, ומבואר עוד נדון בין ב' הלישנות דהר"ש, והיינו אם כשיש טע"ט בין הקורות שייך דינא דסיפא דהוי אוטם ועי'.

ז]

ויעוי' במים טהורים שהיסב לכוונת הר"ש לפרש דכשיש פו"ט הכל טמא, היינו כביאור המהר"ם דהוי משום קבר סתום, ולכאו' אין סתימת לשון הר"ש כן. ויעוי' ג"כ בחזו"א שכ' דמלשון הר"ש נראה דאינו משום ק"ס. ותמה עלה מדוע ליכא דין ק"ס יעוי"ש.

ח]

ויעוי' בחזו"א ו' סוף סק"ח שכ' דאולי כוונת הר"ש בביאור סיפא דמתני', דאין טפח, דמה שעליה טמאה היינו מדין שדיה לעליה. אלא שציין שם דלשון הר"ש דחוק לפרש כן.

ט]

ובפיהמ"ש ביאר בכוונת המשנה, דחלוק ביסודו אם המעזיבה עשויה לבנין, או מסלע וקורה. דאם עשויה מבנין, נאמר בה דינא דחציה ולפנים הבית טמא, וחציה ולחוץ הבית טהור. אבל כה"ג שהתקרה עשויה מאבן או קורה, כל שיש קליפת השום חוצץ. ויעוי' בכס"מ בזה.

י]

ובביאור מה דכשיש פו"ט הכל טמא, יעוי' במהר"ם וכן באליהו רבה דהוי מדין קבר סתום ומטמא כל סביביו. ומסתימת לשון הרמב"ם למדו המפרשים דאיהו ג"כ ס"ל כן. [ויעוי' בחי' רבינו הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ח כן בפשיטות בכוונת הרמב"ם].

ויעוי' במים טהורים כאן בנופ"ש שדייק בלשון הרמב"ם להיפך, דלא הוי מטעם קבר סתום, וביאר דהוי חילוק אם הטומאה מתפשטת בכל הבית, או רק כנגדה יעוייש"ה וצ"ע.

יא]

ובמתני' דאמרינן טומאה בין הקורות ותחתיה כקליפת השום, ולכאו' נראה דפליגי הרמב"ם והר"ש בביאור הדברים. דלהרמב"ם הכוונה שבפועל יש כסוי כקליפת השום, והיינו שהטומאה בתוך הקורה, ויש בין הטומאה לבית קורה כקליפת השום. אולם לשיטת הר"ש משמע דאין הכוונה שבפועל יש אוהל מבדיל בין הבית לטומאה, אלא שהטומאה שקועה, ולא בולטת לחלל הבית, [ולכאו' כן מוכח לפי ביאור הר"ש באי נמי דיש פו"ט היינו שיש פתח לבית, וא"כ ודאי אין חוצץ בין הטומאה לבית]. ויעוי' חזו"א ו' סוסי"ד שביאר כן בכוונת הר"ש.

יב]

ולמש"נ דפליגי בכוונת תחתיה כקליפת השום, י"ל דאזלי הרמב"ם והר"ש לשיטתייהו, בביאור הטעם דהכל טמא, דלהרמב"ם שיש כסוי בין הטומאה לבית, א"כ שפיר הויא הטומאה קבר סתום, והכל טמא מדין ק"ס, ולהר"ש שפתוח לבית, ע"כ לא שייך לדון משום ק"ס, ובעינן לטמויי משום שדינן ודו"ק.

יג]

בדין שדינן דמשנה ג', יש שפירשו בדעת הר"ש דמיירי דוקא שיש סדק שפתוח לבית ואל"כ לא שדינן. ולפי"ז יל"ע דלכאו' כאן הרי כלפי העליה בפשוטו ודאי הוי סתום ע"י מעזיבה, ואיך אמרינן שאם יש פו"ט הכל טמא, ופהר"ש דשדינן לתרווייהו וצ"ע.

ולכאו' מוכח כש"נ דדין שדינן דמתני' שאני מדין שדינן דלעיל וצ"ב.

יד]

בפי' הרא"ש הביא תחילה לפירוש הר"ש, ותמה עליו בתרתי. א'. דלא מסתבר לפרש מתני' כיחידאה. ב'. דלהר"ש אם אין פו"ט, אמרינן שבוקעת ועולה ולא בוקעת לתוך הבית. [והיינו שכן פי' בכוונת הר"ש דכלפי הבית כלל לא בוקעת ודו"ק]. ותמה הרי בכל גווני דאמרינן בוקעת היינו הן למעלה והן למטה. ולשונו משמע דאם הטומאה גם בוקעת ויורדת, א"כ כל הבית טמא, והיינו דס"ל שטומאה שבוקעת, אח"כ ג"כ מתפשטת יעוי"ש.

טו]

והנה יעוי"ש ברא"ש שפי' ביאור אחר, ולכאו' כוונתו הוי לדרך הרמב"ם, והיינו שאם יש פו"ט הוי קבר סתום, והכל טמא. ואם אין פו"ט רצוצה ובוקעת. אלא תמוה שסיים שם שאינה נכנסת לבית, ותמוה דא"כ מה יישב לקושייתו השניה. דהקשה דרצוצה גם בוקעת ויורדת, ונקט דהבית טהור, והרי כמו לדרך הר"ש שתמה דרצוצה גם יורדת, ה"ה לדרכו כן וצ"ע.

טז]

ויעוי' במים טהורים כאן חרד"ן אות ב' מש"כ לפרש בכוונת הרא"ש דמיירי בקורה משוקעת בכותל, ולכך רק בוקעת לתוך הכותל גם למטה, אבל לא נכנסת לתוך הבית יעויש"ה בדבריו וצ"ע.

יז]

יעוי' מהר"ם כאן שחזר בו. ומבואר בדבריו שקודם חזרתו ס"ל דרצוצה שבוקעת אינה מתפשטת בכל הבית, ויעוי' בתויו"ט להלן משנה ז' ומבואר במהר"ם שם דס"ל דבעלמא רצוצה בוקעת ולא מתפשטת, אבל כה"ג שהטומאה בתוך האוהל, או בכותל של האוהל, א"כ גם ברצוצה מתפשטת באוהל יעוי"ש וצ"ב.

יח]

ולפי"ז ביאר למתני' ג"כ דהויא אליבא דר' יהודה, ובוקעת ויורדת לבית אבל לא מתפשטת יעוי"ש. ויעוי' בתויו"ט שביאר שזהו ג"כ כוונת הר"ש במתני' יעוי"ש.

יט]

וביישוב שיטת הר"ש מקו' הרא"ש, ביארו האחרונים, דהר"ש ס"ל דרצוצה בוקעת אינה בוקעת לתוך אוהל, ולכן בוקעת למעלה, שאין אוהל חוצץ, משא"כ למטה יש אוהל חוצץ. יעוי' מקד"ד קו' טהרות אוהלות סק"ב ד"ה הנה בפ"ו מ"ה יעויש"ה, וכן נקט ג"כ החזו"א י"ב ז'.

ויעוי' אי"ה להלן בזה באורך.

כ]

אלא דהרא"ש שהקשה על הר"ש לכאו' לא ס"ל כיסוד הנ"ל. ולפי"ז הדרא קו' לדוכתא, דהרא"ש סותר משנתו דהקשה על הר"ש, ולכאו' גם לפי דרכו עדיין צ"ע מדוע הבית טהור וצ"ב. [ואולי ס"ל שבוקעת לבית, ולא מתפשטת, ובעליה מתפשטת וצ"ע].

כא]

ואולי י"ל בשי' הרא"ש, דלדרך הר"ש חשיבא הטומאה בתוך האוהל, ולכן בוקעת או מתפשטת בבית. אבל לדרך הרמב"ם דהויא בתוך קורה, נדונית הקורה כמקום בפנ"ע ולכן לא בוקעת לאוהל. [או גם אם בוקעת לא מתפשטת, וכסברת מהר"ם לעיל, דאם הויא בתוך הכותל מתפשטת, ואם מחוץ לאוהל, גם אם בוקעת מ"מ לא מתפשטת ודו"ק וצ"ע].

פרק ו משנה ה ביסוד הנדון אם טומאה רצוצה הבוקעת לתוך אוהל מתפשטת

א]

נחלקו גדולי האחרונים בנדון אם רצוצה שבקעה מתפשטת, והמהרלב"ח סי' קמ"ב האריך בזה טובא, ויעוי"ש שכ' דלבו נוטה בדעת הרמב"ם שאינה מתפשטת, אלא דמסברא נראה לו שא"א לומר כן, והכריע שמתפשטת, ויעוי' בגרעק"א בגליון הרמב"ם פכ"ה טו"מ ה"א שהביא מסקנת המהרלב"ח.

ב]

אמנם במרכבת המשנה ח"ג פכ"ה מטו"מ השיג על המהרלב"ח. ונקט דטומאה הבוקעת אינה מתפשטת, וכן נקט בספר משנת חכמים במתניתין יעויש"ה. ובחי' רבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [עמ' ע"ז] וכן בפכ"ד ה"ח נקט במסקנתו כדעת המהרלב"ח דמתפשטת. וכן נקט בחזו"א אהלות ו' ו'.

ג]

אלא דלכאו' בדברי הראשונים מפורש דאין הטומאה מתפשטת, ועכ"פ לא מצינו מפורש דס"ל שכן מתפשטת וכדלהלן.

ד]

במהר"ם פ"ט מ"ג לגבי כוורת פחותה שדינה כאוהל, והיכא שאינה גבוהה טפח, וטומאה תחתיה והויא רצוצה ובוקעת, ואינה מתפשטת בכל הכוורת יעוי"ש.

וכן נקט המהר"ם בפירושו קודם חזרה על מתני' דידן הובא בתויו"ט להלן משנה ז' וז"ל "דכשבוקעת לא אמרינן שתתפשט הטומאה בכל העלייה או בכל הבית לאחר שבוקעת לתוכו" עכ"ל.

[וממה שחזר, אין ראיה שחזר מהיסוד הנ"ל וכדלהלן].

ה]

ברמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ח הביא למשנה דידן "ומטמאה כנגדה בלבד" ובכס"מ הביא מש"כ בפיהמ"ש "אשר לא תטמא זולת מה שיהיה כנגדה בעליונות ושפלות" ולכאו' מבואר דס"ל דאינה מתפשטת יעוי"ש.

ו]

בריטב"א סוכה ד' א' ובבא בתרא ק' ב' כ' דטומאה בתוך ביב שמתחת לבית, ואין בביב פו"ט דטומאה בוקעת לבית ומטמאה כנגדה אבל לא מתפשטת בכל הבית, ומבואר להדיא דס"ל דדין רצוצה רק לבקוע, אבל אח"כ לא מתפשטת.

ז]

והנך ראשונים דפליגי על הריטב"א, וס"ל דכן טמא כל הבית שהביב תחתיו, ביארו המהרלב"ח ומרכה"מ דאין הכרע דס"ל דרצוצה מתפשטת, אלא אינהו ס"ל דביב מה שמטמא הבית ל"ה מדין רצוצה, אלא דין חדש דילפינן בספרי "לעשות קרקע הבית כמוהו" וילפינן מינה דהביב נדון כחלק מן האוהל, וחשיבא טומאה בבית ומתפשטת.

וכ"כ בפיהמ"ש פ"ג מ"ז בנוסח הנדמ"ח יעוי"ש. וכן כ' בכ' הגר"ח לדייק מלשון הרמב"ם פ"כ טו"מ ה"ז. [והובא ג"כ בחי' הגרי"ז סוף נזיר בענין כוורת].

ח]

ויל"ע בשי' מהר"ם שנתבאר דס"ל דלא מתפשטת. דלכאו' ממש"כ במתני' דכיון שטומאה בוקעת כל מה שבתוכם טמא דמתפשטת הטומאה בכל האוהל, ובפשוטו הכוונה דהויא רצוצה ובוקעת ואח"כ מתפשטת. והגם דנקט שחזר, מ"מ היינו בביאור המשנה, אבל לכאו' ממה שכתב בפ"ט מ"ג לא מצינו שחזר בו וצ"ע.

ט]

אלא דעיקר דברי המהר"ם צ"ע, דבפשוטו כשיש פו"ט הוי מדין קבר סתום, וכשאין פו"ט הוי מדין רצוצה וא"כ תמוה מש"כ בתו"ד דהוי רבותא לר' יהודה דס"ל דמעזיבה בתר עליה, וכאן קמ"ל דשדינן לתרווייהו, וצ"ע דלא בעינן לדין שדינן, דביש פו"ט הוי ק"ס, ובאין פו"ט הוי רצוצה וצ"ב.

י]

ולכאו' הביאור דודאי הויא רצוצה, אלא היות ויש דין שדינן, א"כ דיינינן לטומאה שנמצאת בבית, וכה"ג גם רצוצה מתפשטת בכל הבית [עכ"פ לדינא דכל אשר באוהל יטמא]. וכל מה דאמרינן דאינה מתפשטת היינו בטומאה חוץ לבית. ולפי"ז אין סתירה במהר"ם. דשאני מתני' דידן דיש שדינן, ולכן יש דין מתפשטת ודו"ק.

[ויעוי' בזה במרכה"מ פכ"ה טו"מ. ומשנ"א פ"ד מ"א. ומקור ברוך ח"ב ס"כ אות ג' ודו"ק].

יא]

ולפי"ז כ' האחרונים שגם אין ראיה מדינא דפ"ד מ"ג בטומאה בתוך תיבת המגדל שאין בה פו"ט דבוקעת ומתפשטת בכל הבית, והיינו משום דמגדל הוי כלי, והטומאה חשיבא בתוך הבית, וכה"ג יש דין מתפשטת וכש"נ.

יב]

ומדברי הרא"ש במתני' ג"כ אין להוכיח, שדבריו צ"ב, ויעוי' מש"כ לעיל לדון בכוונתו, ולפי"ז אין להוכיח מדבריו לדין טומאה מחוץ לבית וכש"נ.

יג]

במהרלב"ח כ' להוכיח שמתפשטת, מדברי הר"ש פ"ד מ"א במגדל בתוך הבית, דטומאה תחתיו בוקעת למגדל ומתפשטת יעוי"ש, ולמש"נ דכה"ג שהויא בבית יש דין מתפשטת, א"כ גם במגדל חשיב שהטומאה בבית וכש"נ.

יד]

יעוי' חזו"א ו' ו' שנקט כמהרלב"ח, והביא לזה ג' הוכחות א'. מהא דביב, ולמש"נ, ניחא, דהוי מדין ארצו כמוהו. [ויעוי' גם מהרלב"ח שדחה הוכחה זו]. ב' מהא דתנן בפי"ז מ"ה יעוייש"ה ובמשנת חכמים הנ"ל דחה הוכחה זו, דהתם ג"כ הוי מדינא דארצו של בית כמוהו יעוי"ש, ג'. מהגמ' חולין קכ"ו א' לגבי תיבת מגדל. [וגם זה י"ל כש"נ דהויא טומאה בתוך הבית ועי'].

בנדון אם טומאה רצוצה על גבי אוהל, בוקעת לתוך האוהל

טו]

נתבאר לעיל, שהאחרונים יישבו להר"ש מקו' הרא"ש, דס"ל דרצוצה לא בוקעת לתוך אוהל. ויסוד הדבר הוכיח החזו"א י"ב ז' ממתני' פי"ד מ"ו לגירסת הרמב"ם ולגי' א' בר"ש דב' זיזין ואין בין הזיזין פו"ט, ותחת הזיז התחתון יש טפח, דטומאה תחת תחתון רק שם טמא, ואם הויא בין הזיזין, למעלה ממנה טמא ולמטה טהור, וחזינן דאינה בוקעת אוהל יעוי"ש.

טז]

ובחי' רבינו הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ח הסתפק ג"כ בנדון הנ"ל. וכ' להוכיח מהתוספתא פ"ז הובאה בר"ש פ"ו מ"ג דמעזיבה שהיא לאויר וטומאה בתוכה מחציה ולמעלה הבית טהור ומה שכנגדה למעלה טמא, והיינו שטמא מדין רצוצה בוקעת, וחזינן דלא בוקעת לתוך אוהל יעויש"ה. [והובא להלכה ברמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ד].

יז]

ובגליונות חזו"א שם דחה ההוכחה, דשאני מחציו ולחוץ דשדינן לה לחוץ ולא חשיבא רצוצה. וכ' דע"כ צ"ל כן בכוונת התוספתא, שהרי התויו"ט הנ"ל כ' בביאור המשנה פ"ו מ"ה בטומאה בין הקורות דבוקעת ויורדת להבית לטמא כל שנגדה, וחזינן דרצוצה בוקעת לתוך האוהל, וכן הוכיח דס"ל לרא"ש שתמה על הר"ש דבית טהור. דאם בוקעת הרי בוקעת גם להבית. וכ"כ בחזו"א אהלות י"ב ז' דע"כ הנך ראשונים פליגי על הרמב"ם הנ"ל. ויעוי"ש בחזו"א י"ב סק"ט דגם בדעת מהר"ם לאחר חזרה מוכח שבוקעת לאוהל יעוי"ש.

יח]

והנה מש"כ החזו"א דהיות והוי בחציו ולחוץ אמרינן שדינן ואינה רצוצה. וצ"ע מדוע בטומאה בכותל בחציו החיצון לא נימא כן, ויהיה העומד למעלה טהור. וע"כ דלא שייך שדינן לחוץ, וה"ה במעזיבה ל"ש שדינן לאויר וצ"ע.

יט]

ולכאו' מצינו סתירה בדברי הרמב"ם דלעיל התבאר דס"ל דאין רצוצה בוקעת אוהל, מההיא דב' זיזין. וצ"ע מפיהמ"ש במשנה דידן דטומאה בתוך סלע או קורה אמרינן דבוקעת למעלה ולמטה, ולכאו' מוכח שבוקעת לתוך האוהל, וסותר הרמב"ם משנתו. ויעוי' חזו"א י"ב ז' שעמד בזה. ויעוי' בחי' הגר"ח פכ"ד ה"ח.

כ]

ולכאו' מוכרח כדברי המקד"ד קו' אהלות אות ב', שכ' דרק כשהטומאה מחוץ לאוהל, אמרינן דלא בוקעת לתוך האוהל, אבל כשהטומאה בעצם הבנין, כה"ג בוקעת לתוך האוהל. [וצ"ל דרק מחציו ולפנים דהמעזיבה חשיבא חלק מן האוהל, אבל חציו החיצון אינו חלק מן האוהל ודו"ק]. ולפי"ז ליכא ג"כ להוכחת החזו"א לעיל בדעת המהר"ם ורא"ש במשנה דידן דרצוצה בוקעת אוהל. דשאני במתני' דהוי בין קורות דנדון כאוהל.

פרק ו משנה ה – בשיטת הרמב"ם והראב"ד

א]

יעוי' בראב"ד פכ"ד טו"מ ה"ח, ותמה על הרמב"ם שפי' בכוונת המשנה דאם אין טפח הויא רצוצה, דא"כ מדוע לעיל לגבי מעזיבה דאמרינן דחציה ולמטה מטמא הבית וכו' מדוע שם לא אמרינן לדין רצוצה יעוי"ש.

ב]

ובכס"מ הביא בבאור דעת הרמב"ם, למש"כ דחלוק בין מעזיבה מבנין, למעזיבה דקורה, וכמו שחילק בפיהמ"ש בין כותל בנין דנדון מע"מ לכותל סלע דנדון כקליפת השום. והוסיף עלה הכס"מ דלפי חילוק זה דמעזיבה שאינה קורה לא נאמר בה דין רצוצה היות ועשויה ליסתר, וצ"ב בעיקר הסברא. וביותר תמוה שסיים עלה "והוא הטעם לכותל בנין" וצ"ע הרי בכותל בנין מבואר שיש דין רצוצה, ורק היות ושדינן לבית לכך העומד למעלה טהור וצ"ע.

ג]

ובאמת בדעת הרמב"ם עדיין צ"ע. דאה"נ בהלכה ו' הביא החילוק בין כותל בנין לכותל סלע. דכותל בנין נדון במע"מ, וכותל סלע נדון בקליפת השום. מ"מ לא הזכיר כלל לדין טומאה רצוצה, ורק לגבי בין הקורות הוא שהזכיר החילוק בין מעזיבה מבנין או מקורה, וחלוק לענין רצוצה וצ"ב. [וזהו קו' הראב"ד].

ד]

ובפשוטו כוונת הרמב"ם, [לו"ד הכס"מ הנ"ל] דהיות וסלע וקורה הוו כקליפת השום, א"כ לא שייך בסלע וקורה שדינן, ובמשנה ג' וד' שיש שדינן, ממילא לא נדון כרצוצה, והיינו דע"י דינא דשדינן מהני ג"כ דאינה נידונית כרצוצה ודו"ק.

ה]

ואכתי צ"ב בשיטת הרמב"ם, הן מדוע חילק לב' הלכות דינא דכותל העשוי מסלע, ודינא דמעזיבה העשויה מקורות, דלכאו' הוו חדא דינא, ועוד צ"ע דבהלכה ו' הביא לענין כותל, הן גוונא שטומאה בבית והן גוונא שטומאה בכותל, ובהל' ח' לענין בין הקורות מיירי רק לענין טומאה בין הקורות וצ"ב.

ו]

והראב"ד שם ביאר לדינא דמתני', דלעולם במקום הטומאה יש טע"ט, ול"ה טו"ר, וכוונת המשנה היינו דאם יש פתח טפח לבית, לכן הבית טמא ואם אין טפח פתוח, א"כ אין הבית טמא. ומה שאמרו לגבי מעזיבה מחציו ולמעלה מחציו ולמטה היינו שהיא רצוצה יעוי"ש.

ז]

ומש"כ שם דמעזיבה הויא רצוצה ובוקעת למקום הסמוך לה, וצ"ב הרי רצוצה בוקעת למעלה ולמטה, ולעיל במעזיבה מבואר שלא בוקעת למעלה ולמטה. וע"כ צ"ל דכוונתו רק דהויא רצוצה, היינו שאינה במקום בפנ"ע, ולאחר שהויא רצוצה ודאי גם להראב"ד יש דין שדינן, ושדינן למקום הסמוך לה ועי'. [אולם בכס"מ יסד בזה חידוש גדול שכל דין בוקעת היינו למקום הסמוך לה וצ"ב. וככס"מ נר' מהראב"ד פ"ז טו"מ ה"ד יעויש"ה].

ח]

והנה מבואר בראב"ד דאם יש טע"ט במקום הטומאה, א"כ לא נכנסת לבית. ויל"ע מדוע לא דיינינן כה"ג לדין קבר סתום, וכש"כ שאר המפרשים דהוי מדינא דקבר סתום וצ"ב. ויעוי' ראב"ד פ"ז טו"מ ה"ד, ולפי"ז מיירי שיש טפח חוץ מטומאה, ולא נדון כקבר ועי'.

ט]

ואכתי יל"ע להראב"ד דמיירי שיש טע"ט, דאה"נ ל"ה רצוצה, מ"מ נדון מחצה על מחצה, והרי קורות הוו מחציה ולמטה. ויעוי' ברבינו הגר"ח פכ"ד ה"ד בתו"ד דכ' דהוא משום דכל שיש במקומו טע"ט דהוא אוהל בפנ"ע, ליכא ביה דינא דבלוע בכתלים להיות נדון כמע"מ יעוי"ש.

ובפשוטו הכוונה דהיות ויש טע"ט הוי אוהל בפנ"ע, ולא שייך להחשב חלקו חלק של אוהל אחר ועי'.

י]

והנה שיטת הראב"ד פי"ב טו"מ ה"א דכל שטומאה ממעטת מטפח הויא רצוצה, ויעוי"ש בחי' רבינו הגר"ח שביאר דהגם דעדיין שם אוהל על המקום גם כשטומאה ממעטת מטפח, מ"מ הטומאה נעשית רצוצה ובוקעת יעוי"ש.

ולפי"ז יל"ע לענין מש"כ הראב"ד כאן דבעינן טע"ט כדי שלא יהיה נדון כמע"מ, [וכבאור הגר"ח הנ"ל.] האם תליא בשם אוהל, ולא איכפ"ל שהטומאה רצוצה, או בעינן שהטומאה לא רצוצה וצ"ע.

יא]

לעיל הבאנו מכס"מ, דדין מע"מ למקום הסמוך לה, הוי מדינא דטומאה רצוצה בוקעת, וכן הוי לשון הראב"ד פ"ז ה"ד. ולפ"ז לכאו' כל דינא דכותל נדון כמע"מ שייך רק בטומאה בכותל, דעל הטומאה יש דין רצוצה ובוקעת, אבל טהרות בכותל לא שייך דין רצוצה, וצ"ע דבמשנה ד' מבואר דדינא דמע"מ הוי גם בטהרות בכותל וצ"ב.

יב]

לביאור הראב"ד דיש במקום הטומאה טע"ט, ורק הנדון אם יש פתח, ולפי"ז צ"ע לשון המשנה "הכל טמא" והרי לראב"ד לא הכל טמא, אלא רק הבית טמא, ועמד בזה בחזו"א וצ"ע. ועוד יל"ע מדוע ליכא לדין סוטל"צ, ויעוי' ראב"ד פכ"ה טו"מ ה"ד וצ"ב.

יג]

ברמב"ם פכ"ד ה"ח הביא לדינא דמתני' פ"ו מ"ה, והרמב"ם היפך לסדר המשנה, דבמשנה נקטה קודם לדין שיש טע"ט ואח"כ כה"ג שאין טע"ט, והרמב"ם נקט קודם גוונא דרצוצה, ואח"כ לגוונא שיש טע"ט וצ"ב.

יד]

ובמש"כ הרמב"ם כאילו היא רצוצה ומטמאה כנגדה, ויעוי' בחידושי רבינו הגר"ח שדן אם עולה גם למעלה וגם למטה או דלא בוקעת למטה, והטעם דלא בוקעת למטה היינו דאולי לא בוקעת לאוהל, והרי יש תחתיה אוהל, ויעוי"ש דמסיק דלא בוקעת, והוכיח כן מהתוספתא.

ובראב"ד נקט בכוונת הרמב"ם דבוקעת גם למטה ועי'.

טו]

שם ברמב"ם "ורואין את הטומאה כאילו היא רצוצה בארץ" יעוי"ש, ויל"ע מהו האי הוספה של רצוצה בארץ, ולא סגי רצוצה גרידא וצ"ע.

טז]

ויעוי' בכ' הגר"ח בענין כוורת שיסד שם שיש ב' גווני של רצוצה, דהרי שיטת הרמב"ם פט"ז ה"ה דכל טומאה באויר הויא רצוצה, וביאר שם הגר"ח לענין אם לטומאה רצוצה יש דין שהטומאה מתפשטת, וחילק דאם הויא טומאה באויר, א"כ לא פקע מינה דין טומאת אוהל, ולכן ג"כ מתפשטת, ורק טומאה שאינה באויר, וכל דין טומאתה הוי רק טומאת מגע, בטומאה זו אין כלל טומאת אוהל יעויש"ה.

יז]

ולפ"ז י"ל דזהו כוונת הרמב"ם דהויא רצוצה בארץ, והיינו דהויא רצוצה שאינה באויר, דאין לה דין התפשטות ודו"ק.

[אלא עדיין צ"ע מה הוצרך לפרש כן, דפשיטא שאינה באויר וצ"ע].

יח]

בגר"ח פכ"ד ה"ח כשביאר ב' הצדדים, נקט דלהצד שבוקעת הן למעלה והן למטה, א"כ אין מתפשטת, ולהצד שבוקעת רק למעלה ולא למטה, א"כ להיכן שבוקעת ג"כ מתפשטת יעוי"ש, ויל"ע מדוע ס"ל לגר"ח דתליא זב"ז, וצ"ב.

יט]

ובפשוטו אין הכוונה שתליא זב"ז מצד דיני הטומאה, אלא דבמשנה מבואר שיש חילוק בין אם הוי טע"ט או לא, ואם נימא דגם טומאה הבוקעת אח"כ מתפשטת, א"כ מאי שנא יש טע"ט או אין, וע"כ זהו דהוי פשיטא להגר"ח דאם בוקעת לב' הצדדים א"כ לא מתפשטת, וממילא לכן כשצדד דלא בוקעת לאוהל, ממילא אין הכרח לדין התפשטות, ולכן נקט דאחר שבוקעת גם מתפשטת ודו"ק.

כ]

אלא דלכאו' יש לדחות כל ההוכחה שיסודה דמאי שנא רישא מסיפא, ונימא דאפילו אם בוקעת לתוך אוהל ואח"כ ג"כ מתפשטת. מ"מ יש הבדל בין טע"ט לרצוצה, דכשיש טע"ט הוי קבר סתום, ומטמא כל סביביו, והוי ג"כ מטמא לקירות הבית. אבל אם הויא רצוצה הגם שמתפשטת מ"מ לא מהני גם לקירות ודו"ק.

פרק ו משנה ו – בית המשמש את הכותל

א]

מתני' "בית המשמש את הכותל ידון כקליפת השום", ויעוי' ברמב"ם ובר"ש. ובמהר"ם הוסיף משום דנעשה מאיליו יעוי"ש. והנה בפי' הרא"ש סיים עלה "ודינו כקליפת השום לפי שהוא סלע" יעוי"ש. ותמוה דאם ס"ל כשיטת הרמב"ם דלעיל דכותל סלע ליכא לדין מע"מ, א"כ גם בלא נעשה מאיליו אין דין מע"מ. ואם לא ס"ל כהרמב"ם, א"כ כאן ממ"נ דלכאו' לא מיירי בסלע, ואפילו מיירי בסלע מהו הצירוף של נעשה מאיליו והוי הכותל סלע, לאשוויי שאין דין מע"מ וצ"ב.

ב]

ויעוי' ברמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ו. ומבואר דהגם שאינו סלע, מ"מ היות ונעשה מגוש הארץ ע"י שחפר מכאן ומכאן, לכן נדון כקליפת השום יעוי"ש וצ"ב. ועכ"פ צ"ל דזהו ג"כ כוונת הרא"ש וק"ל.

ג]

יעוי"ש ברמב"ם. והן בגוונא שהטומאה בכותל, והן שהטומאה בבית, נקט אם יש עליהן כקליפת השום, ולכאו' פעם הוי הנטמא ופעם המטמא וצ"ע.

ד]

יל"ע מדוע היפך התנא הסדר מלעיל, ונקט תחילה טומאה בבתים, ואח"כ טומאה בכותל. ולעיל נקט להיפך. ויעוי' יכין נ"א וצ"ע.

ה]

בר"ש הביא דר' יהודה בתוספתא ביאר דדין המשנה הוי כה"ג שהכותל הוי טפי מו' טפחים. אבל עד ו' הוי דינא דמחצה ע"מ. ולא נתבאר בכוונתו אם ת"ק פליג, אולם בזר זהב מפורש דפליג על מתני', וכן מבואר מסתימת ההלכה ברמב"ם, שלא חילק בין הכתלים יעוי"ש. ולדעת ר"י דפליג יל"ע איך דיינינן כה"ג שרחב טפי מו', האם כה"ג דיינינן לכל הכותל דאין דין מע"מ, או שהכותל כה"ג מתחלק דינו וצ"ע.

ו]

ובדעת ר' יהודה בתוספתא דנקט בלשון "וכן" ומשמע דשייך עם שיטתו דלעיל דס"ל בכותל בית ומעזיבה דלא פלגינן להו יעוי"ש. ויל"ע מה השייכות של דינו כאן עם דינו שם. וביותר דלכאו' הוו סברות הפוכות דבכותל בית ומעזיבה ס"ל דלא דיינינן כמע"מ, וכאן פליג וס"ל שכך דיינינן כמע"מ וצ"ב.

טומאה תחת העמוד

א]

מתני' "טומאה תחת העמוד טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת" יעוי"ש, ובפשוטו כוונת המשנה ללמדינו דינא דרצוצה בוקעת ועולה ובוקעת ויורדת, ויל"ע קצת מדוע השמיענו לדין רצוצה באמצע דיני כתלים וצ"ב. ויעוי' ג"כ במשנה אחרונה שעומד בזה. ותי' דהוי אגב ההמשך. ומ"מ הקשה מדוע נקט כלל, ויעוי"ש מש"כ ותליא במהרלב"ח.

ב]

וברמב"ם בפיהמ"ש סיים על דין המשנה "הרי כל מה שכנגד הטומאה מלמעלה ומלמטה טמא, ולא יועיל בכך גובה הבנין שעליה" יעוי"ש. וצ"ע כוונתו מהו גובה הבנין דסד"א שיועיל. ועכ"פ משמע שזהו עיקר החידוש, והיינו דסד"א שיש סיבה להפקיע הרצוצה וצ"ב. [ואולי הכוונה "גובה הבנין שעליה" היינו שהתקרה מכסה על העמוד, ולאפוקי מגוונא שהעמיד הרמב"ם למתני' לעיל כותל המשמש את הבית יעוי"ש].

ג]

שם בפיהמ"ש סיים עלה עוד "וכן אפילו הוא עומד בתוך הבית" ויל"ע מה הוי רבותא אם הוי בתוך הבית, או הוי הכותל שחוצץ בין ב' הבתים. ודוחק שכוונתו דהוי עמוד בתוך הבית, היינו שאינו מגיע עד התקרה, וכש"כ המרכה"מ בכוונתו בהלכה.

ד]

ברמב"ם פכ"ה טו"מ ה"א הביא לדין המשנה בעמוד שהוא בתוך הבית, ושם בהלכה ב' "ואם יש במקום הטומאה טע"ט על רום טפח הרי הוא כקבר סתום ומטמא מכל סביביו, והבית כולו טמא שהרי האהיל על הקבר" יעוי"ש. ומבואר דהבית חשוב מאהיל על הקבר, ויל"ע אם הכוונה דהעמוד לא מגיע עד התקרה, או דהיות וחלל הקבר הוי בתוך חלל הבית, חשיב באוהל. ויעוי' להלן.

ה]

והאחרונים נחלקו בגוונא דהויא רצוצה דבוקעת ועולה, ורק טמא כנגד הטומאה, אם מיירי כשהעמוד מגיע עד התקרה, או אפילו באין מגיע לתקרה, מ"מ היות והויא רצוצה, אין רצוצה מתפשטת אח"כ באוהל. והמרכה"מ הוכיח מהרמב"ם בהל' ב' יעוי"ש. [ויעוי' במש"נ בזה לעיל]. וכן הוכיח ג"כ במקדש דוד.

ו]

אולם המהרלב"ח פליג, וס"ל דרצוצה שבוקעת לבית מתפשטת, וצ"ל דהרמב"ם מיירי שאין חלל טפח ע"ג העמוד. ויעוי"ש איך שכ' לבאר בכוונת הרמב"ם בהל' ב' ועי'.

ז]

והנה עוד נפק"מ בנדון הנ"ל, דס"ל לכולהו דאם רצוצה מתפשטת באוהל, א"כ אינה מוסיפה לבקוע את האוהל, והמהרלב"ח נקט דהוי סברא פשוטה דאם אוהל חוצץ בפני טומאה שמגולה בתוכו, כ"ש שאוהל מפסיק לטומאה שרוצצת ונכנסת לתוך האוהל יעוי"ש.

והוכיח כן ג"כ מדין המשנה פ"ג דפרה, חצרות היו בירושלים, ועשו שיהיה חלל טפח, ומבואר דע"י חלל טפח מפסיק את בקיעת הרצוצה.

ח]

והמרכה"מ לשיטתו ס"ל דודאי בוקעת עד לרקיע, והא דאמרינן שכל שיש טפח מהני בחצרות ירושלים, ביאר המרכה"מ דדין רצוצה הוי רק כה"ג שאינו בקרקע, אבל כה"ג דהוי בקרקע, הוי דין ארצו של בית כמוהו, וחשבינן לה כאילו הויא הטומאה באוהל, ולכן מתפשטת בבית יעויש"ה.

ט]

והנה בפשוטו, יסוד הנדון הוי אם אוהל מהני לאשוויי התפשטות, וודאי שכל שחל דין התפשטות, א"כ פקע דין בקיעה. אולם במהרלב"ח נראה דס"ל להיפך, דיעוי"ש שחידש דאימתי הטומאה מתפשטת כה"ג שרצוצה תחת האוהל ובוקעת לתוכו, וכשבקעה התקרה מאהילה על הטומאה. וחוצצת שלא תוסיף לבקוע, וממילא מתפשטת. אבל כה"ג שהטומאה למעלה מהאוהל ובוקעת לתוכו. [ונקט דבוקעת לתוך אוהל, ולא כהגר"ח פכ"ד ה"ח]. היות ולאחר שתבקע אין מה שימנע ממנה להמשיך ולבקוע לתהום. שאין אוהל חוצץ, א"כ תבקע ולא תתפשט יעוי"ש. ומבואר דס"ל שתחילת הדין שאוהל חוצץ ואינה בוקעת, וממילא מתפשטת, ולא להיפך ודו"ק.

י]

יעוי"ש במקד"ד מש"כ להקשות מהרמב"ם פי"ח ה"ד, ויסד שם לחלק דטומאה תחת העמוד, לא חשיב העמוד כחלק מהאוהל, משא"כ מוכני דמגדל יעוי"ש. ויעוי' ג"כ בתשו' מקור ברוך ח"ב סי' כ' בזה.

\* \* \*

א]

וביסוד הנדון האם טומאה רצוצה שבוקעת שלא תתפשט, ובפשוטו י"ל דהוי דין בטומאה שדין הטומאה היות והויא רצוצה, שכל מהותה לבקוע, ולא שייך בה דין מתפשטת. [ויעוי' אליהו רבה לעיל].

אולם באחרונים נקטו בזה ב' דרכים אחרות. בכ' הגר"ח בענין כוורת יסד שדין טומאה רצוצה בוקעת, אין הטומאה מתפשטת למעלה, וכל דין הטומאה היינו שנדון כנוגע בטומאה עצמה, ולכן לא שייך כלל לפרש שתתפשט הטומאה באוהל, היות וכלל טומאה אינה באוהל, ורק חשיבא מגע בטומאה עצמה יעוי"ש.

ב]

ובמקדש דוד שם עמ' 336 ביאר דהיות ואין גוף הטומאה נמצאת באוהל, ורק בוקעת לתוכו, א"כ כל דין טומאת אוהל נאמרה רק בטומאה עצמה באוהל, ולא על התפשטות הטומאה באוהל. והוסיף שם דגם אם הביאור דבקיעת הטומאה חשיבא כטומאה עצמה, היינו דוקא לענין לדון דחשיב מגע, אבל לענין אוהל לא מהני, והוי כחרב דלדעת הרמב"ם לא מטמא באוהל, דטומאת אוהל בעינן להמת עצמו יעוי"ש.

ג]

בדברי הראשונים דנקטו בפ"ו מ"ה דהטומאה בוקעת למעלה ולמטה, ובפשוטו מבואר דס"ל שרצוצה בוקעת לתוך אוהל. ובחזו"א ו' ו' יצא לדון בדבר חדש דכלל אין כוונתם מדין רצוצה, ומ"מ יש לה דין בוקעת יעוייש"ה.

פרק ו משנה ו-ז – פרח של עמוד

א]

מתני', "טומאה תחת העמוד טומאה בוקעת ועולה, בוקעת ויורדת. כלים שתחת הפרח טהורים. ריב"נ מטמא" יעוי"ש. והנה דברי ריב"נ תמוהים דלכאו' דין רצוצה היינו שהטומאה מטמאת מה שמאהיל עליה, או אפילו אולי דיינינן שבפועל בוקעת ונמצאת כל למעלה ולמטה, אבל מה שייך כלל שפרח שאינו כנגדה הויא שם הטומאה וצ"ע.

ב]

ובמהר"ם להלן גבי טומאה תחת הפרח, כ' "דאין שלא במקום הטומאה שתחת הפרח בטל לגבי מקום טומאה שתחתיו כי היכי דבטל הפרח לגבי העמוד" יעוי"ש, ומבואר דיסוד הדין הוי דהפרח בטל לעמוד, וצ"ע דאין שייכות לעמוד ורק כנגד הטומאה בוקעת, בלי שייכות לחפץ שבוקעת לתוכו, וא"כ מה ענין ביטול שייך כאן וצ"ע.

ג]

יעוי"ש במהר"ם משנה ו', והוקשה לו הרי בעלמא לא בוקעת אפילו כנגד כל הכלי, ותי' דכאן הטומאה תחת כל העמוד. וכיון שבוקעת כל כנגד העמוד לכן הפרח בטל יעוי"ש. ותמוה וכי פרח עדיף מטומאה תחת חצי עמוד שבוקעת רק כנגדה ולא מה שאינו כנגד הטומאה וצ"ע. [וצ"ל דבטל עדיף ועי'].

ד]

ולכאו' משמע יסוד בדין רצוצה. דע"י שעצם הטומאה בוקעת, והיינו שנידונית ממש שטומאה עצמה נמצאת למעלה. א"כ העמוד עצמו נדון מקום הטומאה, ואם הפרח בטל איליו, הוי גם הפרח מכלל מקום הטומאה וצ"ע.

ה]

יעוי' בהמשך בכלים וטומאה תחת הפרח, ושם מחלקת המשנה אם בפרח יש טפח או לא. ומשמע דלעיל מינה מיירי גם באין בולט טפח. אולם בר"ש כ' דמיירי שיש בפרח טפח יעוי"ש. ולכאו' מבואר דלא חשיבא טומאה עצמה [דא"כ הטומאה נחשבת מאהילה על מה שתחתיה, ומדוע בעינן טפח בפרח]. ולכן בעינן שיהיה טפח כדי שיחשיב אוהל וצ"ע. [ויעוי' במים טהורים שג"כ כ' דבולט טפח].

ו]

ויעוי' מהר"ם ומשמע דס"ל דפרח הוי המשך של עמוד דמשנה ו'. וברא"ש במשנה ו' נקט דעמוד הוי עמוד במערה, ולהלן גבי פרח כ' דהוי עמוד באויר דאל"כ כל הבית יטמא יעוי"ש, ולכאו' מבואר דס"ל דעמוד דמשנה ו', ועמוד דפרח הוו ב' עמודים. ויל"ע להראשונים שלא הזכירו דמיירי באויר האם ס"ל דהוי דין פרח גם בבית וצ"ע. ויעוי' אות [י"ב].

ז]

וביסוד מה שכלים שתחת הפרח טמאים, יעוי' בר"ש ונקט שהטומאה שבוקעת חוזרת על הכלים שהפרח מאהיל עליהם יעוי"ש. ומשמע דכשבוקעת א"כ גם בוקעת לפרח ואח"כ חוזרת לתחת הפרח. אולם לשון הרא"ש שיוצאה מן העמוד אל תחת הפרח, ומשמע דלא שמגיעה לפרח וממנו לכלים, אלא ישירות מהעמוד אל תחת הפרח וצ"ב.

ובפשוטו בעצם הבקיעה, היות והפרח חשיב מכלל מקום העמוד, א"כ בוקעת לכל המקום והיינו גם תחת הפרח ודו"ק וצ"ע.

ח]

ויעוי' ג"כ לשון מהר"ם דאם אינה תחת כל העמוד, א"כ אם לא בוקעת כנגד העמוד כולו, כ"ש שתחת הפרח לא תבקע יעוי"ש, ומבואר ג"כ כש"נ דהויא הבקיעה ישירות מהעמוד אל תחת הפרח, ולא מהפרח לתחתיו וצ"ב.

ט]

בדברי הר"ש הנ"ל משמע שחוזרת על הכלים, ויל"ע דתיפו"ל שמאהילה עליהן, ומה בעינן שתחזור וצ"ב.

י]

ויל"ע מהו יסוד פלוגתת ריב"נ ורבנן. האם פליגי אם פרח בטל לעמוד או לא. או דפליגי בגדרי טומאה רצוצה, והיינו דלרבנן רציצה לא שייכא כלל למקום העמוד וצ"ע. ויעוי' מים טהורים דנקט דפליגי אם הפרח בטל יעוי"ש.

יא]

בחזו"א כ' לפרש בדרך חדשה נדון דמתני', והיינו דהטומאה בחצי הסמוך לפרח, וחשיבא כותל של פרח, ולכן טמא מדין שדינן, ורבנן ס"ל דהיות ולא משמש להפרח, לא אמרינן שדינן יעוי"ש.

יב]

יעוי"ש ברא"ש שהעמיד דל"ה בבית. והנה לכאו' לפי"ד מהר"ם דהוי מדין ביטול, א"כ י"ל דגם בבית לא יטמא כל שבבית. דרק כה"ג שהטומאה בבית טמא כל שבבית, אבל כאן לא דיינינן שהטומאה תחת הפרח, אלא היות והפרח בטל לעמוד א"כ מקום הפרח חשיב חלק ממקום העמוד, ומ"מ אינו מקום בפנ"ע ששייך לדון שהטומאה בבית, אלא חשיבא עדיין שרק נמצאת בעמוד, והפרח בטל אליה ודו"ק.

יג]

ובעיקר דינא דריב"נ דתחת הפרח טמא. ויל"ע דנקט רק תחת הפרח, ומהו בכלים שהוו על גבי הפרח וצ"ע. ולכאו' אם הוי מטעם מאהיל א"כ מה לי שטומאה מאהילה על כלים או להיפך וצ"ע.

ולכאו' מוכח שכלל אינו מצד מאהיל, אלא בטל הפרח לעמוד, וה"ה כל תחת הפרח חשיב אותו מקום ובטל לעמוד, ולא הוי כלל מדין מאהיל וצ"ע. ועי' [ט"ז].

יד]

יל"ע מהו דנקט התנא לדינא דעמוד ופרח, באמצע דיני שדינן. דהוי נדון לגבי כותל אי הוי מחצה, ועמוד ופרח אינו ענין לשדינן וצ"ע.

טו]

ובדברי הרא"ש שהוכיח דהוי בעמוד באויר דאם הוי בבית שתתפשט הטומאה בכל הבית ע"י דהויא תחת הפרח יעוי"ש. ומבואר דס"ל שטומאה רצוצה מתפשטת בבית. [ויל"ע בתחת העמוד האם שייך לבאר דחשיבא שהיתה בבית וצ"ע].

טז]

למש"כ בכ' הגר"ח [בענין כוורת] דמה שרצוצה אחרי שבוקעת לא מתפשטת, היינו משום דדין רצוצה הוי כמגע יעוי"ש. ולפי"ז נר' דכל מה דפרח מטמא, היינו דהיות ובטל חשיב ג"כ חלק מהטומאה [וכן כל מקום שתחת הפרח] ומטמא במגע, ולא שייך כלל שיטמא מה שעל גביו, ולכן לא הוזכר רק כלים שתחת הפרח ועי'.

יז]

וביסוד דינא דרצוצה בוקעת, והיינו בב' גווני. הן כה"ג שאין כלל אוהל על גבה כגון תחת עמוד, והן לשיטת הראב"ד פי"ב ה"א אפילו שיש טע"ט מ"מ הטומאה הויא רצוצה. [והיינו שיש לדון, האם היות והטומאה רצוצה, א"כ בטל שם אוהל מינה, או הגם דהוי אוהל, מ"מ רצוצה בוקעת].

יח]

ואם הגם דהויא טומאה ממעטת שיעור טע"ט, מ"מ עדיין הוי חפצא של אוהל. א"כ יהיה מבואר שרצוצה בוקעת אוהל. והיינו דהוי מצד כח הטומאה לבקוע אוהל, ולפי"ז יתכן דמ"מ האוהל מועיל להביא הטומאה.

אולם י"ל דהוי מעיקר דין רצוצה, שבטל מהאוהל דין חוצץ ומביא. ויעוי' ברבינו הגר"ח פי"ב ה"א ושם בגליונות חזו"א.

פרק ו משנה ז – טומאה וכלים תחת הפרח

א]

מתני' "הטומאה והכלים שתחת הפרח אם יש שם פותח טפח טמאין ואם לא טהורין" ויל"ע מה הנדון, והרי פשיטא דלא קמ"ל דין אוהל הבאה.

ולכאו' זהו דהוקשה להר"ש, ונקט דמיירי בטומאה רצוצה. והיינו דהוי המשך דלעיל, ולעיל מיירי שהרצוצה תחת העמוד, וכאן מיירי שרצוצה תחת הפרח ועי'. [ויעוי' תואנש"ש]. ויעוי' בר"ש כת"י רב"א וליתא כלל לרצוצה.

ב]

ויעוי"ש בר"ש דאם יש פותח טפח בעודף וצ"ב הכוונה. ונראה דהר"ש לשיטתו דס"ל לעיל דהפרח יש בו טפח בליטה, א"כ ע"כ כאן לא מיירי לענין שיעור הבליטה, אלא לגבי גובה החלל, והיינו דהגם שבמקום הטומאה אין טפח, ולכך הויא רצוצה, מ"מ בעודף שאין שם טומאה יש טפח ולכן טמאום. ויל"ע עדיין מדוע טמאים, והרי במקום הטומאה אין טפח. ובר"ש כת"י רב"א הגירסא כפשוטו שהפרח עודף על העמוד טפח יעוי"ש.

ג]

יעוי' במהר"ם שביאר חידוש המשנה דסד"א שלא במקום הטומאה שתחת הפרח בטל למקום הטומאה, קמ"ל דלא הוי כפרח שבטל לעמוד יעוי"ש. וצ"ע מהכ"ת לדמות כלל זל"ז, והרי רק בפרח בטל כלפי עמוד, ומהכ"ת שמקום א' בפרח יתבטל כלפי מקום אחר בפרח וצ"ע.

ונר' דהיות ופרח בטל לעמוד, א"כ אין חשיבות מקום למקום הפרח. וא"כ גם כשהטומאה והטהרה תחת הפרח, אין חשיבות עצמית לפרח, ולכן סד"א שחשיבי באותו מקום והיינו דהיות ואין חשיבות עצמית של מקום לפרח, א"כ לא שייך ג"כ לחלק את מקומו לב', וזהו הדמיון שכמו שבטל לעמוד והיינו שאין לו חשיבות מקום ודו"ק. [ומיירי ברצוצה, והמהר"ם לשיטתו דהוי המשך דברי ריב"נ, והרי ריב"נ מיירי ברצוצה].

ד]

ובתוס' אנש"ש הביא דמלשון מהר"ם מבואר דהוי המשך דברי ריב"נ יעוי"ש. וכן הוא במשנ"א. ויעוי' מש"כ דרך חדשה בביאור המשנה.

שני פרדסקין

א]

מתני' "שני פרדסקין זה בצד זה וכו' נפתח אחד מהן הוא והבית טמא וחבירו טהור" יעוי"ש, והנה בביאור פרדסקין לכאו' מצינו מחלוקת. דבפיהמ"ש מבואר דהוי חור גדול בחלל הכותל, אולם באליהו רבה נקט דהיינו תיבות שהן נתונות בכותל, והביא כן מלשון התוספתא. [ויעוי' לשון הר"ש עמודים חלולים בכותל וצ"ע].

ב]

ויל"ע אם הוו תיבות נתונות בכותל, אם גם עליה נאמר הדין של כותל המשמש לבית ידון מחצה על מחצה. וכן לענין טומאה בבית כלים שבחציו פנימי מה דינם. ויעוי' בתוספתא הו"ד בר"ש, דכלים שבפרדסק טהורין, וי"ל דהיינו רק בחצי החיצון וצ"ע.

ג]

ופליגי הראשונים היכן הויא הטומאה, דהר"ש ורא"ש כ' דהטומאה לא הויא בתוך הפרדסק, דאם הויא בתוכו גם אם הדלת מוגפת הרי אמרינן סוטל"צ יעוי"ש. אלא דבפיהמ"ש מבואר דהטומאה בתוכו ואפ"ה כ' דכל שסגור הבית טהור. וכן הוא ברמב"ם בהלכה והשיגו בראב"ד, והכס"מ כ' דהוא ט"ס ברמב"ם. אולם בפיהמ"ש מבואר כדבריו בהלכה, וצ"ע איך יתרץ לקו' דסוטל"צ.

ד]

באליהו רבה כ' דכל שלא נפתח הוי קבר סתום ולכן חבירו ג"כ טמא. ויל"ע מדוע כקבר סתום והרי לא פרץ פצימיו וצ"ע. ויעוי' ג"כ בהג"ה להרא"ש דנקט דהוי קבר סתום.

ויל"ע להא"ר דהוי קבר סתום האם הבית עצמו טמא או לא. דיתכן דגם הבית טמא, וככל העליות להלן פ"ז מ"א. ולכאו' כן משמע ממה דחבירו נמי טמא, ומשמע דהיינו גם חבירו שבצד ולא רק חבירו דהוי על גביו ודו"ק.

ה]

לשיטת האליהו רבה, י"ל שביאר דרך חדשה במשנה, והיינו שכל הנדון הוי לגבי חבירו, אבל לגבי הבית אין נדון. והיינו דכה"ג שסגור הרי נדון כקבר והכל מסביבו טמא הן הבית והן הפרדסק השני, והתחדש דכה"ג שנפתח א"כ אינו קבר סתום, ולכך רק הוא והבית טמא וחבירו טהור, וביאר לה הגר"א דהויא הצלה של ביב יעויש"ה ודו"ק.

ו]

הר"ש והרא"ש כ' דהטומאה הויא תחת הפרסדק, והנה נקטו דמיירי בחצי החיצון, והיינו דאם בפנימי הרי שייך דין שדינן דלעיל, וע"כ מיירי שתחת הפרסדק לא הוי בארץ, אלא עדיין הוי כותל הבית, ולכן שייך דינא דחציו ולפנים וק"ל.

ז]

והנה יעוי' ברא"ש דכ' דמיירי בחציו ולחוץ, ולכאו' הכוונה דרק בחציו ולחוץ שאין דין שדינן, א"כ דיינינן לה כרצוצה ובוקעת לפרדסק, ומשם ג"כ בוקעת וג"כ חבירו שלמעלה טמא. אבל אם הטומאה בחציו ולפנים, היות ואמרינן שדינן לבית, א"כ לא נידונת כרצוצה, ולכאו' לא יבקע כלל אפילו לפרדסק הראשון ודו"ק.

ח]

אולם בר"ש לא נקט כהרא"ש דמיירי רק בחציו ולחוץ, אלא נקט דמיירי אפילו הויא מחציו ולחוץ. ומבואר שגם בהויא מחציו ולפנים, ג"כ הוי הדרך דבוקעת לפרדסק ומתוכו יוצאת לבית, וצ"ע מדוע לא ס"ל כהרא"ש דכה"ג כלל לא הויא רצוצה.

ט]

ולכאו' מבואר דדעת הר"ש דכה"ג שיש פרדסק, א"כ כלפי הפרדסק חשיבא הטומאה רצוצה, וכל הדין דלעיל בטומאה בכותל, [והיינו שהעומד על גביו טהור] והיינו דאין מקום בכותל וחשיבא טומאה בבית, אבל כה"ג שמלבד הבית יש גם פרדסק, והוי אוהל נוסף א"כ כלפי האוהל הנוסף הויא הטומאה רצוצה, ויש דין בקיעה לתוכו ודו"ק.

י]

שם בר"ש דכה"ג שמוגף דיינינן כאוטם ונדון הכותל כמחצה על מחצה יעוי"ש. וצ"ע הרי גם בלי שהוי כאוטם דיינינן לכותל מחצה. ויתכן או דס"ל דבפתוח כלל לא נדון ככותל, אלא אדרבא נדון כרצוצה תחת פרדסק. ועוי"ל דודאי נדון גם בפתוח כחציו, אלא דמ"מ ע"י שאטום נפק"מ לענין הפרדסק והיינו שלא בוקעת לפרדסק ועי'.

יא]

ברא"ש נקט דבמוגף בוקעת ועולה וגם טמא חבירו שעליו, ואם לא הוי מדין קבר אלא מדין רצוצה, לכאו' מוכח שרצוצה לא מתפשטת באוהל, ולכן לא מטמאה כל מה שבפרדסק הראשון, אלא ממשיכה לבקוע לעליון. ולפי"ז תמוה בפרדסק פתוח דאמרינן שבוקעת לפרדסק ויוצא לבית, דאיך יוצאת והרי הויא רצוצה ולא מתפשטת, וצ"ע.

ואולי היות וכלפי הבית אינה רצוצה, לכן בוקעת ויוצאת לבית ודו"ק. ויעוי' להלן.

יב]

ובתויו"ט הביא להרע"ב [שפי' כהר"ש] והביא לפרש בכוונתו עפי"ד המהר"ם קודם חזרה, והיינו דבעלמא רצוצה שבוקעת לא מתפשטת באוהל. ושאני הכא דכותל בית בתר בית שדינן ליה, ולא חשיבא רצוצה לגבי בית יעויש"ה.

יג]

והנה לשון המהר"ם מורה דבוקעת לפרדסק, ורק מפרדסק יוצאת לבית, היות וכלפי הבית לא חשיבא רצוצה, ומוכח ששייך שכלפי הפרדסק הויא רצוצה, ואפ"ה יוצאת לבית, היות וכלפי הבית ל"ה רצוצה וצ"ע. [כן צ"ע איך בפרדסק עצמו מתפשטת וי"ל].

יד]

בדברי המהר"ם מבואר עוד חידוש דהגם דדין שדינן דלעיל הוי רק מחציו ולפנים, מ"מ לענין שלא לדון הטומאה רצוצה כלפי הבית לזה מהני גם על טומאה שמחציו ולחוץ וצ"ע.

טו]

דיוק לשון המהר"ם שם הוי דלגבי מחצה על מחצה, הוי דין שדינן הכותל בתר בית, ולגבי משנה דידן דמהני גם לטומאה שבחצי החיצון, הוי גדר השדינן דשדינן להטומאה שבחציו השני בתר פיתחא וצ"ב.

טז]

עוד מבואר במהר"ם שם, דע"כ גם בתר שדינן, רק לגבי הבית לא נידון כרצוצה אבל ודאי הויא רצוצה, ולכן כל שהפרדסק מוגף לא שייך סוטל"צ היות וברצוצה לא אמרינן סוטל"צ וק"ל.

יז]

יעוי"ש בתויו"ט ופשיטא ליה שיש לפרש בכוונת הרע"ב רק עפי"ד מהר"ם קודם חזרה, וצ"ע דלכאו' גם למהר"ם בתר חזרה י"ל דבוקעת ואח"כ יוצאת לבית, וצ"ל שהוקשה לו לשון ואפילו שבחציו ולחוץ ואם בתר חזרה א"כ מה איכפ"ל כלל בדין שדינן ועי'.

פרק ו משנה ז – ורואין את הפרדסקין כאלו הן אוטם

א]

מתני' שני פרדסקין וכו' הוא והבית טמא וחברו טהור, ורואין את הפרדסקין כאלו הן אוטם, ידון מחצה על מחצה להביא את הטומאה לבית יעוי"ש. ובדין כאלו הן אוטם נאמרו כמה שיטות בראשונים. הר"ש ביאר דלעולם הטומאה בקרקע הפרדסק, ורישא מיירי שהדלת פתוחה, וכשמוגף חזינן כאילו אוטם. והוי לשיטתו שהוכיח דע"כ הטומאה לא בתוך הפרדסק. ולכן הוכרח לבאר שהחילוק אם פתוח או לא.

ב]

ולהרמב"ם זהו גופא החילוק, והיינו דרישא מיירי שטומאה בפרדסק, וסיפא מיירי כה"ג דהויא תחת הפרדסק. ויעוי' ברמב"ם פכ"ה ה"ה. ומבואר דכה"ג שהויא תחת הפרדסק א"כ גם בהוי פתוח אמרינן כאילו הוא אוטם.

ג]

ולהאליהו רבה החילוק אם יש לפרדסק טע"ט, כה"ג מיירי רישא דמתני', וסיפא מיירי שאין לפרדסק טע"ט. והיינו דאיהו ג"כ אזיל לשיטתו דמיירי שטומאה בתוך הפרדסקים, וס"ל דגם סיפא הוי שטומאה בתוכו, וזהו שהוצרך לבאר דהחילוק אם יש טע"ט או לא וק"ל.

ד]

והנה לכל דרך, צריך לבאר מה התחדש בדינא דכאילו הוא אוטם. וכן מה היה הדין, בכל ציור לולי האי דינא דכאילו הוא אוטם.

ה]

בפיהמ"ש מבואר דדין אוטם בעינן רק לענין לדון שדינן הטומאה לבית, ולולי כאילו הוא אוטם חזינן הטומאה בכותל שאחורי הפרדסק, כאילו שם מתחיל הכותל. ולשון הפיהמ"ש "שאם אנחנו רואים את מרחק הטומאה מחלל הבית כפי שהוא באמת" ומבואר ב' חידושים א'. שהפרדסק נחשב חלק מחלל הבית. ב' שלולי דין אוטם הוי רק הכותל שאחורי הפרדסק כותל הבית יעוי"ש.

ו]

ולפי"ז ס"ל לרמב"ם שכל דין אוטם לא דחזינן כאילו אין חלל לענין דין רצוצה, אלא רק לענין איך לדון את מקום הטומאה, דדיינינן לה כרחוקה מחלל הבית, היות והפרדסק נדון כאטום.

ז]

ויל"ע בשלמא טומאה מאחורי הפרדסק, מהני אוטם לאשוויי לה רחוקה מן הבית, אבל לענין מה מהני אוטם לטומאה תחת פרדסק או למעלה ממנו. ולכאו' מבואר דלולי דין אוטם, היה נדון טומאה שתחת פרדסק כעמוד בתוך הבית, וכותל המשמש את הבית מתחיל רק מאחורי הפרדסק, והוי גם לגבי מה שתחת הפרדסק ומה שעליו וק"ל.

ח]

וסתימת הרמב"ם מורה, דאם טומאה בפרדסק והדלת מוגפת [לגי' דידן]. הבית טהור, גם כה"ג שטומאה בחציו הפנימי, וצ"ע מדוע לא אמרינן שדינן, וכן מדוע לא אמרינן רואין כאילו אוטם. ולכאו' צ"ל דהיות ויש לטומאה מקום. לא אמרינן שדינן, שיש לטומאה מקום ודו"ק.

ולענין אמרינן אוטם לא אמרינן, דאוטם היינו שדנים הפרדסק כאטום, לגבי לדון הכותל כולו ככותל הבית וחציו שדינן, אבל חלל הפרדסק עצמו ודאי לא נדון ככותל הבית היות ויש לו מקום לעצמו ודו"ק.

ט]

וכה"ג שהטומאה בתוך הפרדסק, מבואר בפיהמ"ש דלא אמרינן אוטם לאשוויי טומאה רצוצה ולכן תתפשט רק בפרדסק, והפרדסק שעליו טהור, ולא התפרש מה הדין כה"ג שטומאה רצוצה תחת הפרדסק, והויא בחצי החיצון של הכותל, דלא שייך שדינן לבית, וע"כ בוקעת לפרדסק. וצ"ע מה הדין האם בוקעת לפרדסק שעליו או מתפשט בפרדסק, ולכאו' זהו יסוד הרמב"ם דלעולם הפרדסק עצמו לא נדון כאטום. וא"כ תליא בפלוגתת המהרלב"ח ומרכה"מ, דאם מתפשטת לא בוקעת, ואם לא מתפשטת ממילא תוסיף לבקוע.

י]

היסוד מה דמשמע ברמב"ם דלולי דין כאלו הן אוטם, דיינינן לכל הכותל שסביבות הפרדסק, כאילו הוי בתוך הבית, [ועכ"פ ודאי אין עליו דין ידון מחצה על מחצה] ובר"ש ורא"ש מבואר לא כן, דהם נקטו ברישא של המשנה דאין דין אוטם דמיירי בחציו החיצון, וע"כ דגם בלי נדון כאוטם, יש על מה שתחת הפרדסק דין ידון מחצה כלפי הבית ודו"ק.

יא]

ולפי"ז תמוה שיטת הר"ש שנקט דידון כאוטם, ועי"ז נדון מחצה על מחצה, והרי גם לולי דין אוטם כבר יש דין מחצה על מחצה וצ"ב.

יב]

יעוי' בר"ש ורא"ש. ומבואר דכה"ג שהפרדסק פתוח בוקעת לתוכו ומשם יוצאת לבית, ולשון הר"ש דגם בחציו ולפנים. וצ"ע מדוע בעינן שבוקעת לפרדסק, ותיפו"ל דהיות והוי בחציו הפנימי, א"כ שדינן לה לטומאה ישירות לבית. וע"כ מבואר דהיות ויש מקום על גבי הטומאה, א"כ כלפי זה המקום נידונית כרצוצה, ולא שדינן לה לבית וצ"ב.

יג]

ולפי"ז ניחא מה דבעינן לדין אוטם. והיינו דודאי בכל גוונא תחילת הדין הוי רצוצה בוקעת לפרדסק, והוי הנדון דאה"נ בפתוח יוצאת לבית, אבל במוגף מה דינו, וסד"א דהפרדסק עצמו היות ויש לו חשיבות מקום, א"כ לא דיינינן ליה ככותל, ולא דיינינן לפרדסק עצמו מחצה על מחצה, קמ"ל שגם לפרדסק עצמו כה"ג שמוגף יש דין ככותל ונדון מחצה על מחצה ודו"ק.

יד]

ולפי"ז מבואר דגם על טומאה שבוקעת ועולה שייך דין שדינן, ולא רק על גוף הטומאה, ולדרך דהוי חלק מחלל הבית ניחא, ולדרך דשדינן לגוף הטומאה כמונחת בבית, הוי חידוש ששייך כן גם על הטומאה שבקעה ודו"ק.

טו]

ובלשון הרא"ש ג"כ מבואר דדין אטום הוי על עצם הפרדסק, וחל עליו דין מחצה, דנקט בלשונו "נדון מחצה על מחצה כשאר הכותל להביא את הטומאה לבית" יעוי"ש. ומבואר דהוי נדון על הפרדסק שנדון כמו שאר הכותל ודו"ק.

טז]

יעוי' בר"ש להלן בביאור התוספתא ונקט בתו"ד שם "דדין בוקעת היינו רק לראשונה" ומשם יוצאת לבית "אע"פ שהפרדסק מוגף דסופה לצאת לבית" יעוי"ש, וצ"ע מה ענין סופה לצאת לכאן. ויעוי' בחזו"א ו' י"ח שאין מקומו כאן, אלא קאי כה"ג שהטומאה בתוך הפרדסק, וצ"ע דבנוסח הר"ש רב"א ג"כ הובא כן. ואולי דין שדינן של אוטם מהני דלא נידונית כרצוצה, כלפי הבית, ולכן שייך סוטל"צ לבית וצ"ע.

יז]

והנה פליגי הר"ש והרא"ש כה"ג שהוי מוגף האם טומאה בוקעת רק לפרדסק הראשונה, או לכל הפרדסקין, דהר"ש כ' להדיא בביאור התוספתא דלא בוקעת רק לראשונה, והרא"ש נקט דבוקעת לכולם, וצ"ב הנדון.

והמגיה נקט בכוונת הרא"ש דהוי מטעם קבר סתום. [ויעוי' בא"ר] אולם לשון בוקעת שנקט הרא"ש וכן בהמשך בנפתח, נקט שהיות ויוצאת אין בוקעת ולכאו' הול"ל דל"ה קבר, וי"ל.

יח]

ולכאו' יהיה ג"כ נפק"מ לגבי הפרדסק הראשונה, דאם לא בוקעת לשני א"כ לכאו' מביא טומאה בכל הפרדסק, ואם בוקעת לעליונה א"כ לא מתפשטת בפרדסק הראשונה ועי'.

יט]

לכאו' הנדון אם בוקעת גם לפרדסק העליון, תליא במחלוקת המהרלב"ח ומרכה"מ. אולם יעוי' לשון הר"ש בביאור התוספתא ונקט דאפילו דהוו מוגפים, מ"מ לא רואין אותם אטומים בלא חלל לענין זה שיוסיף לבקוע, ומבואר דהנדון שיבקע לעליון אינו מדין רצוצה של הטומאה, אלא מחמת דדיינינן גם לפרדסק כאטום ודו"ק. ובאמת ברמב"ם מבואר בפיהמ"ש דבוקע לכל הפרדסקין ונקט דהוי משום דין אוטם יעוי"ש.

כ]

לכאו' ממה שהוצרכו הראשונים לפרש משום דין אוטם. לכאו' מוכח דרצוצה כל שבקעה לאוהל לא מוסיפה לבקוע למעלה, דאל"כ ל"ל לדין אוטם וצ"ע על המרכה"מ.

אולם י"ל דהוכחת הרמב"ם הויא לשיטתו דס"ל דרצוצה לא בוקעת לתוך אוהל, [ויעוי' לעיל בזה]. וכאן מוסיפה לבקוע לתוך אוהל, וע"כ משום אוטם וק"ל.

ולמש"נ לעיל, א"כ דברי הרמב"ם דאין אוטם בפרדסקין, הוי רק בטומאה בתוך הפרדסקין. דכה"ג דהויא רצוצה זהו דינא דמתני'. והיות ומיירי רק בטומאה בתוכו, א"כ בעינן לדין אוטם, דבלי אוטם כלל אינה רצוצה שיש טע"ט במקום הטומאה וק"ל.

פרק ו משנה ז – הארות – בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם פכ"ה ה"ד-ה' והנה כפל לדינא דמתני', וצ"ע בתרתי דנקט לעיקר דינא דפרדסקין הן בכה"ג דהוי רק פרדסק א', ובהלכה ה' נקט בב' פרדסקין, וצ"ע ל"ל להנך ב' גווני. וכן צ"ע דבשני ההלכות נקט לדין אוטם כה"ג שטומאה בקרקע, ולכאו' בזה אין חידוש בגווני שיש ב' פרדסקין מכה"ג שיש פרדסק א' וצ"ע.

ב]

בהל' ד' נקט שיש פרדסק א'. ותמהו הראב"ד וכס"מ הרי יש דין סוטל"צ. ויעוי' כס"מ וצ"ע. ובמרכבת המשנה כ' שיש ב' דלתות ולכן אין סוטל"צ ולכאו' זהו ג"כ כוונת הכס"מ. ונר' דכן דייק לשון הרמב"ם דמיירי שיש רק פרדסק א' ואפ"ה נקט ויש עליו דלתות סגורות. ומשמע שיש כמה דלתות ועי'.

ג]

לשיטת הכס"מ שהגיה ברמב"ם יל"ע מה חידוש הוי בהל' ד', והרי פשיטא שהבית טמא, שיש דין סוטל"צ וצ"ע.

ד]

בהלכה ד' מיירי בפרדסק מוגף, ובה"ה פתוח. ולפ"ז בכל הלכה ההמשך הוי ג"כ דומיא דרישא, והיינו בה"ד דין אוטם במוגף, ובה"ה דין אוטם הוי בפתוח יעוי"ש. ולכאו' בכל ציור שייך ג"כ דין הציור השני וצ"ע. ונר' דנקט גם בהל' ה' לדין אוטם, ללמדינו דנאמר גם בפתוח, ודלא כהר"ש וק"ל.

ה]

נראה מבואר ברמב"ם, דעיקר מה דנקטה המשנה בב' פרדסקין, היינו ללמדינו שהשני טהור. ולביאור האליהו רבה, היינו דהיות ויש טע"ט, א"כ הוי כמו ביב והטומאה בבית שאין הביב טמא יעוי"ש.

וסתימת דברי הרמב"ם והא"ר משמע דגם כלים שיהיו בחציו הפנימי של הפרדסק השני טהורים, ויעוי' במהר"ם שהביא ב' שיטות בזה.

ו]

ונראה דהרמב"ם והא"ר שלא טימאו, אינו מטעם המהר"ם בא"נ, אלא אינהו ס"ל דפרדסק הוי מקום חשוב, ולא נדון על מקום הפרדסק ככותל לקבל דין מחצה על מחצה, וכל דין אוטם מהני רק לגבי טומאה הרצוצה תחת הפרדסק ולדון הטומאה שבכותל כחציו, אבל הפרדסק עצמו לעולם לא נדון ככותל לגבי טומאה שבתוכו. וממילא ג"כ לא שייך לדונו ככותל לגבי טהרה שבתוכו וק"ל.

ז]

ופליגי הרמב"ם והר"ש אם אמרינן לדין אוטם בפתוח, דהר"ש ס"ל דרק במוגף אמרינן, ומהרמב"ם מבואר דגם בפתוח אמרינן. ונר' דאזלי לשיטתייהו ביסוד דין אוטם. דהרמב"ם דס"ל שכל דין אוטם הוי רק איך לדון לכותל עצמו, אם ככותל הבית, או דהוי כמשמש לפרדסק, [וכותל הבית מתחיל רק מצידי הפרדסק] ואוטם מהני לדון דהוי כותל הבית, וא"כ לא איכפ"ל דפרדסק פתוח. אבל להר"ש כל דין אוטם הוי לדון לפרדסק עצמו כאוטם, לענין דלא תחשב רצוצה תחת הפרדסק ותבקע לתוכו, אלא יחשב כותל הבית, ושדינן לה לבית, ולכן כדי להחשיב לפרדסק עצמו אטום בעינן שיהיה מוגף וק"ל.

ח]

לשיטת הרמב"ם והגר"א, דס"ל שטומאה בתוך הפרדסק, א"כ ע"כ הכוונה מה שבבית טמא וחבירו טהור, היינו דעיקר החידוש שהשני טהור. דהרי לגבי הבית פשיטא שנטמא דהרי הטומאה בפרדסק והפרדסק פתוח, ולפי"ז תמוה התוספתא דנקטה שטומאה בבית מה שבפרדסק טהור, והרי אם טומאה בבית מה שבפרדסק טהור, א"כ מה הוצרכה המשנה ללמד שטומאה בפרדסק מה שבשני טהור, והרי הדברים ק"ו מאם הטומאה בבית וצ"ע.

הארות – וחבירו טהור

א]

יעוי' במהר"ם בסיפא דמתני' דחבירו טהור, והביא ב' דרכים האם הוי טהור לגמרי, או רק חציו החיצון, והיינו דחציו הפנימי טמא, היות ודיינינן דחציו שדינן לבית, והצד דלא נטמא היינו משום דבית גופיה לא מיטמא מגופיה אלא מכח פרדסקים שאצלו יעו"ש.

ב]

ויש שלמדו מדברי מהר"ם אלו, דכה"ג שיש כותל שדינו מע"מ. ויש בכותל גם הטומאה וגם הטהרה, דתליא בב' צדדי מהר"ם [יעוי' בטו"ד]. ולכאו' אין כוונת מהר"ם שהבית טמא מכח שדינן. אלא שכל הבית טמא רק מכח פרדסקים, והיינו דאליהם הטומאה בוקעת, ולפי"ז לא שייך למילף זמ"ז ועי'.

ג]

ויעוי' בפתח האהל כלל ב' סי' א' שכ' להוכיח ממהר"ם דחלון טע"ט שמעביר טומאה, אין הביאור שחשיב אוהל א', אלא הוי דין שטומאה מתפשטת, דאם הוי דין שנדון כאוהל א', הרי מדוע לא נטמאה מה שבכותל. וכמו שמונחת טומאה בבית דמי יעוי"ש. ולכאו' נר' שפי' בכוונת מהר"ם דהטומאה לא מונחת בבית, אולם לשון מהר"ם דהוי מכח פרדסקין וכש"נ. [וודאי מהר"ם לשיטתו דרצוצה לא מתפשטת, וע"כ כל טומאה בבית מדין שדינן].

ד]

ואמנם עיקר דברי המהר"ם צ"ע מלשון התוספתא, דממהר"ם מבואר שכה"ג שטומאה בבית ודאי כלים בפרדסק בחציו הפנימי טמאים, ובתוספתא מפורש דטומאה בבית מה שבפרדסק טהור. [ולכאו' הכוונה שיש חשיבות מקום לפרדסק, ולא נדון ככותל וק"ל]. ואולי מהר"ם מפרש דהיינו לגבי חציו החיצון וצ"ע.

ה]

ובתוס' אנשי שם הביא ממשנת חכמים, לחלוק על המהר"ם, [ותחילת דבריו נקט כפתח האוהל, דהיות ופרדסק פתוח לבית הוי כטומאה מונחת בבית, וצ"ע כנ"ל]. והיינו דחלוק אם יש טע"ט או לא, והיות ויש טע"ט הוי מקום והוי כביב שטומאה בבית מה שבבית טהור יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ באליהו רבה לדרכו שדימה פרדסק השני לביב יעוי"ש].

ו]

ולכאו' מבואר דמהר"ם והרמב"ם [דס"ל דפרדסק השני טהור לגמרי] פליגי ביסוד פרדסק, דהרמב"ם ס"ל כמבואר בלשונו, דלולי דין חזינן כאילו אוטם, א"כ הפרדסק נדון כחלק מהבית, וכל כותל הבית מתחיל רק מצידי הפרדסק, ולכן פשוט שיש חשיבות מקום לפרדסק השני, ואין כלפיו דין שדינן לבית. אבל מהר"ם ס"ל להיפך, והיינו דפרדסק נדון כחלק מהכותל, ולכן לעולם כותל שתחת הפרדסק שייך בו דין שדינן חציו, היות והפרדסק לא נדון כחלק מהבית, וממילא ס"ל למהר"ם דנדון ככותל ושייך ביה שדינן ודו"ק. [והיינו דלהרמב"ם עכ"פ אין הכרע דפליג בסברא, וס"ל דטע"ט חשוב מקום, דהרמב"ם ס"ל דכל הכותל לא נחשב כותל הבית וכש"נ].

ז]

מש"כ לעיל מהפתח האוהל דחלון טע"ט לא נדון כבית אחד, ולכאו' מתבאר דס"ל דאם הוו ב' מקומות, ורק הטומאה נכנסת דרך החלון, דכה"ג לא אמרינן לדינא דכלים בכותל נטמאים, דבעינן שיהיו בבית שהכותל הוי כותלו.

ומדברי האליהו רבה דנקט שהשני טהור היות והוי כביב, ולכאו' הצד לטמא הוי מדין שדינן, ומבואר ששייך שדינן גם מהפרדסק וצ"ע. [והיינו או דס"ל דחשיב אוהל א', או דאמרינן שדינן גם על התפשטות ועי'].

הארות

א]

בתוספתא ג' פרדסקין זה על גב זה טומאה בוקעת ועולה ויורדת, ובר"ש כ' דרק בוקעת לפרדסק הסמוך, ולא לכולם, אולם ברא"ש דבוקעת ולא יוצאת לבית וגם חבירו שעל גביו טמא, וצ"ע מדוע מוסיפה לבקוע, ויעוי"ש במגיה דנקט דהוי משום קבר סתום יעוי"ש.

ולכאו' צ"ע דבדין קבר סתום בעינן שיהיה טע"ט, דאל"כ הוי נפש אטומה, ולא התבאר כאן שיש טע"ט במקום הטומאה.

ב]

עוד צ"ע איך נדון כקבר, והרי היות ויש פתח, א"כ לא נדון כקבר, וכמבואר בב"ב י"ב דבעינן פרץ פצימיו וצ"ע. ואולי י"ל דכל מה דפתח מפקיע מקבר היינו כש"כ המשנ"א פ"ג מ"ו דכדי שיהיה קבר בעינן שלא יהיה בפתח שעור פתח של סוטל"צ, ולפי"ז י"ל דכאן שהטומאה אינה בפרדסק, א"כ לא שייך בה סוטל"צ, ולכך כלפי הטומאה נדון כקבר ועי' וצ"ע.

ג]

אלא דעדיין ביאור זה בדברי הרא"ש צ"ע, [וכן תמוה ג"כ בשיטת האליהו רבה שפי' דהוי מדין קבר סתום] דתנן בתוספתא דהבית טהור, וכן מוכח במשנה. והרי תנן להלן פ"ז מ"א דכותל שנדון כקבר סתום כל עליות שעל גביו טמאות יעוי"ש, וא"כ ה"ה כאן גם הבית צריך להיות טמא וצ"ע.

פרק ז משנה א – קבר סתום – בראב"ד ור"ש ורש"י

א]

בדין קבר סתום נאמרו כמה שיטות בראשונים, ודבריהם מיוסדים על כמה סוגיות בש"ס. בגמ' ברכות י"ט ב' מדלגין היינו ע"ג ארונות של מתים לקראת מלכי ישראל וכו' אהל כל שיש בו חלל טפח חוצץ בפני הטומאה, ושאין בו חלל טפח אינו חוצץ בפני הטומאה, ורוב ארונות יש בהן חלל טפח.

ב]

ובגמ' נזיר נ"ג ב' או בקבר זה קבר סתום, דאמר מר טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת יעוי"ש, ובפשוטו מבואר דדין קבר סתום מיישך שייך לדין טומאה בוקעת.

ובגמ' ב"ב י"ב א' בית סתום אינו מטמא כל סביביו, פרץ את פצימיו וסתמו מטמא כל סביביו יעוי"ש. וסתם בית יש בו פו"ט.

ג]

ובמשנה דידן תנן נפש אטומה הנוגע בה מן הצדדים טהור מפני שטומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת. אם היה מקום הטומאה טע"ט על רום טפח הנוגע בה מכל מקום טמא מפני שהיא כקבר סתום יעוי"ש.

ולכאו' הדברים סותרים, דמהגמ' ברכות ונזיר, מבואר לכאו' דטומאת קבר הוא דוקא כשאין פותח טפח, ואילו מהגמ' ב"ב דסתם בית יש טפח, וכן ממשנה דידן משמע דקבר הוא דוקא כשיש טפח וצ"ב.

ד]

ושיטת הראב"ד פ"ז טו"מ ה"ד דשלש מדות נאמרו בקבר. א' שאם יש טע"ט במקום הטומאה, והטומאה ממעטת את הטע"ט יש לו דין טומאה רצוצה, וזהו דין קבר סתום המטמא באוהל, וכן מטמא הנוגע מכל סביביו. מדה ב' אם חוץ ממקום הטומאה יש עוד טע"ט פנוי, אינו מטמא באוהל, אבל מטמא כל סביביו במגע. ומדה שלישית היינו כה"ג שכלל אין מקום טע"ט, זוהי טומאה רצוצה שבוקעת ועולה אינה מטמאה כל סביביו, ואין לו דין קבר כלל יעוי"ש.

ה]

ולשיטת הראב"ד ניחא היטב משנה דידן דנפש אטומה, והיינו דמיירי שאין כלל חלל טע"ט, וכה"ג כלל אינו קבר, ורק טומאה רצוצה בוקעת ועולה, אבל כה"ג שיש טע"ט אפילו אם הטומאה ממעטת, מ"מ הוי קבר. אלא דס"ל שיש ב' דינים בקבר, דכה"ג שהטומאה רצוצה, כל הקבר מטמא באוהל, וכה"ג שאינה רצוצה ילפינן מבית סתום דמטמא כל סביביו, והיינו במגע ודו"ק.

ו]

בראב"ד פי"ב מטו"מ ה"ו כ' דאין כהן מוזהר על גולל ודופק וכן לא על קבר ולכן היו מדלגין על ארונות יעוי"ש. ויעוי' ג"כ בתמים דעים סי' ר"ד שדן איך דילגו ולא חששו לגו"ד, ותי' או שלא דילגו על גו"ד, או שאין נזיר מגלח על גו"ד וממילא אינו מוזהר כהן עלה, וזהו כהראב"ד בהשגות.

ז]

והוסיף הראב"ד שם דמ"מ מוכח מהסוגיא בברכות דכשאין טפח כהן מוזהר והיינו כשאין טפח פנוי, ולכאו' היינו אפילו שלא כנגד המת עצמו, אלא כל כנגד הקבר הכהן מוזהר שלא להאהיל.

ח]

והנה לשון הראב"ד שדילגו ע"ג ארונות היות ואין מוזהרים, משמע דמ"מ נטמאו, ולכאו' אם יש חלל טפח פנוי, ואין טומאה רצוצה א"כ כלל לא נטמאים, וצ"ב. ויעוי' מש"כ רבנו הגר"ח פ"ז טו"מ ה"ד.

והנה יש לדון ביש חלל פנוי דהמת עצמו אינו מטמא. האם מ"מ הקבר מטמא באוהל. ויעוי' חזו"א אהע"ז סי' קמ"ג דהגם שהמת עצמו לא מטמא, מ"מ הקבר מטמא. וציין שם לדברי הראב"ד פכ"ה טו"מ ה"ב דמוכח מדבריו לא כן יעוי"ש. ולפי"ז הדרא קו' מהו דמשמע דס"ל דהמדלגין לא עברו איסור אבל נטמאו וצ"ע.

ט]

ולכאו' צ"ל דס"ל לראב"ד שבשעת הדילוג נגעו ע"ג הקבר. והיות ומטמא כל סביביו לכך נטמאו, אלא דלפי"ז מוכח דטומאת קבר במגע אין כהן מוזהר, דלא הוי נוגע בגוף המת, ויהיה מוכח דחלוק טומאת קבר באוהל ממגע, דאוהל חשיב מאהיל על גופו של מת וכהן מוזהר, ובמגע לא הוי כנוגע בגופו ואינו מוזהר, וצ"ב.

ויעוי' בראב"ד ב"ב י"ב א' דבית סתום מטמא כל הנוגע דהוי דומיא דגולל ודופק [והיינו דכמו גו"ד ס"ל בהשגה דאין כהן מוזהר, ה"ה בית סתום ודו"ק].

י]

והנה שיטת הראב"ד פי"ב טו"מ ה"א דלדין אוהל החוצץ ואוהל הבאה בעינן שיהיה טפח פנוי. ויעוי"ש בחי' רבינו הגר"ח דס"ל דהויא רצוצה, ודין רצוצה שלא תתפשט, אבל האוהל הוי אוהל גמור יעוי"ש. ובחזו"א בגליונות שם פליג וס"ל דע"י שאין טפח פנוי בטל תורת אוהל מביא, ולכך אינו מביא הטומאה יעוי"ש, ועכ"פ לתרוויהו לא שייך לומר שהטומאה מתפשטת בכל החלל, ואפ"ה אמרינן דכיון שהטומאה רצוצה בוקעת, ולא בוקעת רק כנגד המת עצמו, אלא כנגד כל הקבר. וצ"ב גדר הדבר.

יא]

בשיטת רש"י, יעוי' רש"י סוכה כ"א א' ד"ה מפני קבר התהום. ובתשו' חת"ס יור"ד ש"מ אות ב' נקט בדעת רש"י דכל דין קבר סתום הוי דוקא כה"ג שאין חלל טע"ט, ומה דשנינו בבית שפרץ פצימיו שיש דין קבר, כבר תירץ רש"י עצמו דהכוונה מדרבנן שטימאו סביביו ד' אמות יעוי"ש.

יב]

אלא שהחת"ס שם בסו"ד תמה עפרש"י ממתני' דידן דנפש אטומה שיש לה דין שבוקעת ועולה ואין דין קבר יעוי"ש.

אולם יעוי' בפנ"י ברכות י"ט ב' דנקט להדיא ששיטת רש"י כהראב"ד, ולא מיירי שאין כלל טע"ט, אלא שהטומאה ממעטת מטפח. וכך נקט במלאכת שלמה פרה פ"ג מ"ב דרש"י הוי כהראב"ד. ויעוי' היטב לשון רש"י סוכה ד' א' "הימנה לגג שכנגדה". ויעוי' במפרש נזיר נ"ג ב' דנקט להדיא שיש טע"ט. ורק אינו פנוי. וכך לשון רשב"ם ב"ב שם יעוי"ש. וצ"ע מדברי רש"י נדה כ"ו א' דגם באינו פנוי ויש טע"ט אינה רצוצה.

יג]

והנה שיטת הראב"ד צ"ב, דס"ל דחלוק אם החלל ללא המת אין בו טע"ט, או אם ללא המת יש בו טע"ט, דלשיטת החזו"א דכל שיש מת, א"כ אינו אוהל. [והיינו דס"ל דע"כ מבטל המת שם, והוי כתבן ועפר] וא"כ מאי שנא אם ללא המת יש טע"ט או אין, הרי למעשה המת אינו באוהל וצ"ב.

יד]

וגם לשיטת הגר"ח, דס"ל דגם בממעט הוי אוהל, מ"מ היות והויא רצוצה בוקעת, א"כ מדוע בעינן כדי שיהיה קבר שיהיה טע"ט, הרי כמו שבאין טע"ט אמרינן שבוקעת ואינו קבר, ה"ה ביש טע"ט וצ"ב.

[ולכאו' צ"ל, או דס"ל כשי' הראבי"ה דלהלן, שכל שאין טע"ט לא חשיב קבר, שלא קוברים בפחות מטע"ט, או י"ל דכדי ליתן לכל הקבר תורת קבר בעינן שיחשב מקום המת, ולכן בעינן טע"ט דחשיבות מקום עליה ועי'].

טו]

ויעוי' בפנ"י ברכות שם, דנקט דמ"מ פליגי רש"י והראב"ד, דלרש"י ביש טע"ט פנוי כלל אינו קבר וגם לא לענין מגע. [וזהו שפי' הסוגיא ב"ב דאינו מטעם מגע] ולראב"ד הוו ב' הלכות חלוקות יעוי"ש.

טז]

והביאור נראה דיסוד דין קבר היינו שהקבר נדון כהמת, אלא דאם המת רצוצה ובוקעת כל הקבר נדון כמוהו, ואם המת מטמא במגע כל הקבר מטמא במגע, ועדיין צ"ע מש"נ לעיל דחלוק מגע מאוהל לענין כהן מוזהר, מהכ"ת לחלק ועי'.

יז]

יעוי' היטב בלשון הראב"ד פ"ז ה"ד ומשמע שכשיש טפח אינו מטמא. ובראב"ד פי"ב ה"ו משמע שמטמא ורק לא מוזהר עליו. ויעוי' מש"כ לעיל. ויעוי' ברבנו הגר"ח פ"ז מטו"מ מש"כ בזה. [ויעוי' אבי עזרי פט"ו מטו"מ מש"כ בזה וצ"ע].

יח]

יעוי' חת"ס בתשו' הנ"ל מש"כ בדברי רש"י פסחים ט' ב' ויעוי"ש בתוס' ומהרש"א שם.

יט]

יעוי' ראב"ד פכ"ה טו"מ ה"ב, ומבואר דס"ל דקבר סתום שמטמא באוהל, היינו גם שלא כנגד המת עצמו יעוי"ש.

פרק ז משנה א – כל העליות טמאות

א]

מתני' "הטומאה בכותל ומקומה טע"ט על רום טפח כל העליות שעל גבה אפילו הן עשר טמאות" יעוי"ש. ויעוי' בראשונים ומבואר שיש ב' חידושים. א'. דכל הכותל עד העליה העליונה חשיב קבר, וממילא כל העליות הוו טמאות.

ב]

ויעוי' לשון הפיהמ"ש. ומשמע דתחילה חל דין שהבנין שע"ג הטומאה הוא קבר ומטמא מי שנגע בו, ועוד חל דין שכל שמוסיף טמא כמי שמוסיף בגובה בנין הקבר, ויעוי' ג"כ בפ"ז טו"מ ה"ד ונקט שכל הבנין הגבוה הוי "כקבר" ומשמע שאינו קבר גמור וצ"ע. ובפכ"ה ה"ג "קבר" ועי'. עוד יל"ע מה היה הדין לולי האי חידוש, ואיך היו מחלקים את הכותל וצ"ע.

ג]

בדין הרמב"ם פ"ז ה"ד דחלל טפח, דנו המפרשים אם היינו טפח פנוי, או טפח כולל הטומאה, ובפיהמ"ש להדיא דבעינן טפח פנוי ודו"ק.

והנה לפי הפיהמ"ש משמע דכל שאין חלל טפח פנוי אינו כלל קבר. ויל"ע מדבריו בהלכה דמשמע דעכ"פ מטמאו במגע על גביו ותחתיו, ולכאו' רק מדין קבר שייכא טומאת מגע וצ"ע.

ד]

ועדיין צ"ע מדוע כל העליות טמאות, והיינו דאה"נ הכותל הוי קבר ומטמא כל סביביו היינו הנוגע בקבר, ומהכ"ת שיטמא כל שנמצא בחלל העליות שאינו נוגע בגוף הקבר וצ"ב.

ויעוי' לשון הר"ש "שהכותל משמש להן, וראשי קורות העליה תחובות בכותל" וצ"ב כוונתו.

ה]

ויש מפרשים להמשנה עפי"ד החזו"א ח' ט' וי"ג ט"ז וכן בכלים י"א י"ב, שיסד דטומאה שנמצאת מחוץ לאוהל ומגעת עד האוהל, ולא נכנסת תחתיו כל שבאוהל נטמא, וזהו הכוונה כאן דכותל מגיע עד האוהל אפי' שלא מאהיל עליה. [ויעוי' מים טהורים נופש ד"ה ומ"ש] אולם ודאי לשון הר"ש דהוי משמש, וכן שהקורות תחובות לא משמע כביאור החזו"א הנ"ל. [ולכאו' לפי"ז יהיה מבואר להיפך, והיינו דלא כהחזו"א, דאם כדבריו מה צריך לביאור דמשמש וקורות תחובות]. ויעוי' חזו"א ו' י"ט.

ו]

ובמשנה אחרונה ביאר דהעליות טמאות מדין שדינן דהכותל נחשב כבתוך הבית, ויל"ע ממתני' דלעיל דרק לחציו אמרינן שדינן. וצ"ל דחלוק בין אם שדינן להטומאה, או למקום הכותל דכה"ג אמרינן רק לחציו. אבל כה"ג שעצם החפצא של הכותל נדון כהטומאה בזה לכל הכותל אמרינן שדינן ודו"ק. ויעוי' חזו"א ו' י"ט. [וכן מהני לב' הצדדים ועי'].

ז]

וברמב"ם פכ"ה טו"מ ה"ג מבואר דהוי משום דחשיב שכל העליות מאהילות על הקבר. ויל"ע היא גופא איך חשיבי אוהל, ולכאו' צ"ל כנ"ל דכל שהכותל הוי הטומאה עצמה, כה"ג ודאי חשבינן שהטומאה באוהל ודו"ק. ויעוי' במשנ"א שרצה לחלק בין בית לעליה וצ"ע כוונתו. ויעוי' תפאר"י בזה.

ח]

ויעוי' במהר"ם לעיל פ"ו סוף מ"ה ונקט בכוונת משנה דידן דבר חדש דכל העליות הוו מכלל הקבר סתום יעוי"ש. וצ"ב בכוונתו.

ויש שפירשו כן בדעת הרמב"ם, ונר' דמדלא נקט לדין המשנה בפ"ז ביסוד דין קבר סתום, אלא בפכ"ה בכלל כל דיני אוהל על קבר, ע"כ דלא הוי קבר אלא מאהיל על קבר וק"ל. [ויעוי' חזו"א ריש סי' ה'].

ט]

בר"ש הוסיף דדוקא כשיש טע"ט במקום הטומאה, אבל אם אין טפח בוקעת כנגדה והצדדין טהורין ואין הכותל נדון מחצה על מחצה כיון דאפילו סדק ליכא לצד העליות יעוי"ש, והנה דברי הר"ש צ"ב מדוע פשיטא ליה דכשאין טע"ט בוקעת ולכן הוצרך לבאר דאין סדק, אדרבא נימא איפכא דכשאין טע"ט הוי נדון מחצה על מחצה, ולכן העליות טהורות דכלל לא בוקעת למעלה וצ"ע. [ויעוי' חזו"א ו' ב'] שביאר כמה דרכים בכוונת הר"ש.

י]

ואולי י"ל דס"ל להר"ש, דלכאו' מדוע הוי הכותל קבר, נימא שדינן וס"ל דשדינן מפקיע לדין קבר. ועלה ס"ל להר"ש דמיירי שאין סדק וכה"ג שאין סדק לא אמרינן שדינן, וממילא הוקשה להר"ש דגם באין טע"ט הרי לא שייך שדינן היות ואין סדק דומיא דיש טפח, וא"כ הויא רצוצה ובוקעת, וכשבוקעת כנגד העליה דנשדייה לעליה, וזהו שתי' שגם כנגד העליה אין סדק.

יא]

ולפי"ז יהיה מבואר בר"ש הן דשדינן מפקיע דין קבר, והן ששייך שדינן בטע"ט [יעוי' בר"ש להלן לגבי סמך לה סוכות]. וכן ששייך שדינן לגבי טומאה הבוקעת ודו"ק.

יב]

ויעוי' חזו"א ו' ב' מש"כ אם אמרינן שדינן לבקיעת טומאה. ויעוי' היטב בר"ש לעיל פ"ו מ"ד בביאור התוספתא דטומאה מעל הכותל מחציו ולחוץ, ולכאו' נר' דפליגי בזה תנאי יעויש"ה.

יג]

שם בר"ש שיסד דאמרינן שדינן רק ביש סדק, [ולעיל הבאנו דפליגי בזה הראשונים, ובחזו"א הנ"ל דשאר המפרשים פליגי]. והק' הר"ש מתוספתא דסנדל של עריסה. ויסד דרק כותל צריך סדק ולא מעזיבה יעוי"ש. ומבואר דטומאה המתפשטת בוקעת טפי למעלה מאשר לצדדין וצ"ע. ואולי זהו דס"ל לשיטות הראשונים דאף דכלים לא נעשים אוהל לטהר, מ"מ נעשים מחיצה לטפח ועי'.

יד]

ויעוי' ברא"ש בתו"ד שהק' דאמרינן לעיל שידון מע"מ ויל"ע מה הוקשה לו. ובפשוטו הוקשה לו דאמאי הוי ביש טע"ט קבר נימא שדינן, אולם י"ל דהוקשה לו להיפך, איך משכח"ל דין מע"מ נימא דהוי קבר, ועלה משני דרק בטע"ט הוי קבר, וממילא דליכא טע"ט הוי דין שדינן ועי'.

טו]

יל"ע מהו דנקט התנא לדין כותל דהוי חידוש נוסף על דין קבר ולא השמיענו לדין קבר תחילה.

פרק ז משנה א – עליה ע"ג שני בתים

א]

מתני' "היתה עליה ע"ג שני בתים היא טמאה וכל העליות שעל גבה טהורות" ובפיהמ"ש ביאר דהעליה מאהילה ע"ג הקבר, וזהו דנקט שהקבר בה, והמעזיבה שלה חוצצת בפני הטומאה מלעלות לעליה שעל גבה יעוי"ש, ומבואר שאוהל חוצץ בפני טומאת קבר ועי'.

ב]

והר"ש ביאר למתני' דהיות והכותל מגיע עד המעזיבה [הכוונה למעזיבה התחתונה, ולא כפיהמ"ש.] והטומאה בוקעת בה יעוי"ש, ולכאו' מבואר דפליגי הרמב"ם והר"ש האם המעזיבה נידונית כחלק מן הכותל או דהוי דבר בפנ"ע, ויל"ע מהו יסוד הפלוגתא.

ג]

והנה אם כוונת הר"ש דהוי מדין בוקעת, ורהיטת לשון המשנה שכל העליה טמאה, ומבואר שרצוצה מתפשטת באוהל, ויתכן דזהו שהוכרח הרמב"ם לפרש דהמעזיבה הויא חלק מן הכותל וטמא משום שעליה מאהילה, והיינו דאיהו ס"ל דאם הוי מדין רצוצה א"כ מדוע כל העליה טמאה ועי'.

ד]

ובקו' מצבת רחל תמה על הר"ש איך אמרינן דין בוקעת, והרי היות וכל עליות והבתים טמאים א"כ מתפשטת לצדדין ולא חשיבא טו"ר יעוי"ש. והיינו דמפרש דהעליות ובתים טמאים היינו מדין שדינן יעוי"ש.

פרק ז משנה א – קבר סתום – ברמב"ם, תוס' ראבי"ה

א]

והנה נתבאר בדעת הראב"ד דאיכא ג' מידות בקבר [ויעוי' בכ' הגרי"ז בזה באורך בכוונת הראב"ד, ויעוי"ש דנר' דלא פשיטא ליה דכוונת מטמא באוהל היינו כנגד כל הקבר]. ויל"ע באיזה דין פליג הרמב"ם, ובאיזה דין מודה וצ"ב.

ב]

והנה הרמב"ם נקט פ"ז ה"ד דאין הקבר מטמא מכל סביביו עד שיהא שם חלל טע"ט על רום טפח וכו' היתה טומאה רצוצה ולא היה שם חלל טפח [ויל"ע מהו דנקט ב' מילי, הן שרצוצה, והן שאין טפח וצ"ב.] טומאה בוקעת ועולה וכו' יעוי"ש. ויל"ע האם כה"ג דנקט בסו"ד דלא היה שם חלל טפח, ונקט שמטמא במגע ואוהל כנגד הטומאה, האם הוי מדין קבר או דכלל אינו מדין קבר, ולכאו' מדנקט ג"כ מגע ודאי הוי ג"כ מדין קבר ועי'.

ג]

ומש"כ בריש ההלכה דאין מטמא מכל סביביו עד שיהיה חלל טפח, ויל"ע אם כוונתו טפח פנוי או גם טפח שאינו פנוי. וסתימת לשונו מורה גם באינו פנוי, אולם בפיהמ"ש במתני' נקט דבעינן פנוי. ויעוי' ברמב"ם פי"ב ה"א ובראב"ד שם כ' דלדין אוהל מביא וחוצץ בעינן טפח פנוי, ובכס"מ שם נקט דהרמב"ם לא פליג, והוכיח כן מכמה דוכתי, ונקט בתו"ד לרמב"ם דידן ונקט בכוונתו דמיירי בטפח פנוי יעוי"ש וצ"ע.

ד]

והנה אם ריש ההלכה מיירי בטפח פנוי י"ל דסוף ההלכה מיירי שיש טפח ורק אינו פנוי, וא"כ אין הוכחה דס"ל דפחות מטפח הוי קבר עכ"פ לענין מגע, אולם אם כוונת הרמב"ם כסתימת לשונו דרישא היינו טפח ואפילו אינו פנוי, א"כ סוף ההלכה ע"כ הכוונה שאין טפח כלל, וא"כ מוכח דגם בלי טפח כלל הוי קבר עכ"פ למגע ועי'.

ה]

יעוי' בראב"ד הנ"ל פי"ב ה"א, והנה יעוי"ש ברבנו הגר"ח, ונקט מדיוק לשון הראב"ד דאם הטומאה ממעטת מהטפח, אין החסרון דבטל מינה תורת אוהל, אלא הגם דהוי אוהל, מ"מ הטומאה נעשית רצוצה, והוי דין בטומאה. אולם בחזו"א נקט דע"י שאין טע"ט פנוי אינו אוהל יעוי"ש.

ו]

יעוי' היטב ברמב"ם פ"ז ה"ה. ולכאו' מבואר מדבריו דיסוד דין קבר הוי מחמת דין הטומאה, ולכן כשחל דין בטומאה שאינה מטמאה מן הצדדין, ע"כ גם קבר אינו מטמא מן הצדדים יעוי"ש.

ולכאו' לפי"ז לעולם הדין טומאה ודין קבר תלויין זב"ז, ויעוי' ברבנו הגר"ח שנקט צד לחלק בין דין רצוצה של טומאה לקבר יעוי"ש וצ"ע.

ז]

בביאור מחלוקת הרמב"ם וראב"ד פי"ב לענין אוהל, יעוי' באורך ברבנו הגר"ח פי"ב טו"מ ה"א.

ח]

יעוי' היטב ביסוד דין קבר להרמב"ם והראב"ד ברבנו הגר"ח פ"ז ה"ד וכן בדבריו פ"ז ה"ז, ובדבריו פכ"ד הל"ח.

פרק ז משנה א – קבר סתום

א]

שיטת הריב"ם בתוס' ב"ב ק' ב', וכ"ה בתוס' ברכות י"ט ב' ונזיר נ"ג ב' וכ"ה שיטת הרא"ש נזיר שם, ובתשו' הרא"ש כלל ל' דטומאת קבר הויא דוקא כה"ג שיש טפח פנוי יעוי"ש, וצ"ע הסוגיא דמדלגין דמשמע שאין טומאה, והרי כל קבר הוי כשיש טפח פנוי. ויעוי"ש שכ' דמיירי שיש לקבר פתח יעוי"ש.

ב]

ובתוס' ב"ב שם הוכיחו שיטתם מהא דביב [והיינו דס"ל כהראשונים דביב הוי מטעם קבר סתום]. וצ"ע מה ההוכחה מביב ומנלן דיש שם טפח פנוי. וצ"ל דרק בקבר ממש בעינן פנוי היות והטומאה בטילה וממעטת הטע"ט, אבל בביב לא ביטל הטומאה ולעולם יש טע"ט פנוי ודו"ק.

ג]

להאי שיטה צ"ע הש"ס נזיר נ"ג ב' דמשמע דדין קבר מיישך שייך לדינא דטומאה בוקעת, ולדידהו הרי אדרבא קבר הוי בטפח פנוי ואינה רצוצה, וצ"ל דזהו שכ' התוס' נזיר שם דבכדי מייתי לה הש"ס. [ויעוי' באורך ברבנו הגר"ח פ"ז טו"מ ה"ד]. ויעוי' להלן בשי' הר"ן.

ד]

בחידושי הר"ן ב"ב ק' ב' כ' דהיכן שיש טפח הוי קבר משום שהטומאה מתפשטת בכל הקבר. וכיון שאין לו מקום לצאת בוקעת הטומאה למעלה ומטמא הכל כנגדה יעוי"ש. [ולפי"ז י"ל דזהו דפליגי ראשונים אם כדי שהטומאה תתפשט בעינן טפח פנוי]. וכן הוא לשון רמב"ן וריטב"א בביב, שהטומאה מתפשטת בכל הביב ובוקעת לבית. ויעוי' ריטב"א סוכה ד' א' ד"ה פסקא.

ה]

ויעוי' ג"כ בתוס' פסחים פ"א ב' ד"ה ובקבר שאי"צ קרא לקבר שמטמא כנגד הריקן שבו, דהיות ויש חלל הטומאה מתפשטת בו ובוקעת. [ויעוי"ש במהרש"א ורש"ש].

ולפי"ז י"ל דזהו כוונת הש"ס נזיר, והיינו דהגם דאינה רצוצה, שהרי יש לה טע"ט, מ"מ היות ואין לה מקום לצאת הוי דין שבוקעת, ולכן נקט הש"ס בוקעת ולא רצוצה ודו"ק.

ו]

ויעוי' תוס' עירובין ע"ט א' ובר"ש פט"ו מ"ז שכ' דגם לר' יוסי דס"ל דרצוצה לא בוקעת, מ"מ מודה בקבר סתום כיון דנאמר בו קרא יעוי"ש, ורהיטת לשונם מורה דקבר מיישך שייך לדינא דרצוצה, וזהו דחידשו שר"י מודה שבוקעת, ולכאו' הכוונה כש"נ. ויעוי' חזו"א ו' כ"א שפי' כוונתם שהכסוי עצמו מטמא באוהל, ולא מטעם רצוצה.

ז]

ושיטת הר"י בתוס' ב"ב ק' ב' דבכל אופן הוי קבר בין שיש טע"ט פנוי ובין שאינו פנוי יעוי"ש. [ויעוי' בחי' ר"י קרקושא שם ביתר ביאור]. ויעוי' בתוס' פסחים פ"א ב' הנ"ל בשם ר"י דאי"צ רבוי לקבר כנגד הפנוי היות והכסוי מביא הטומאה לכל החלל יעוי"ש. ולכאו' הר"י סותר משנתנו דס"ל דגם באין טפח פנוי הוי קבר, וכה"ג אין אוהל הבאה. והק' כך בפתח האהל כלל ו' סק"א.

וצ"ל דכוונת רש"י דיש עכ"פ טפח, ורק דאפילו באינו פנוי, וס"ל דגם באינו פנוי עדיין הוי אוהל וק"ל.

ח]

והנה בשיטת הראב"ד נראה דפליג על הראשונים הנ"ל דס"ל דיסוד דין קבר היינו שהטומאה מתפשטת בחלל ובוקעת היות ואין לה להיכן לצאת. ולראב"ד דס"ל דדין אוהל בקבר הוי במסויים בטומאה רצוצה, וע"כ דאינה מתפשטת [ולשיטתו כל שאין טפח פנוי אין הבאה]. וע"כ דין אוהל הוי במסויים דהמת מטמא באוהל, וכל סביביו חשיב כהמת ודו"ק.

ט]

ויעוי' בר"ן ב"ב שם, ונקט דגם לענין טומאת מגע בעינן שיהיה חלל טפח כדי שהטומאה תתפשט יעוי"ש, וצ"ע מה בעינן לדין מגע טפח פנוי. וצ"ל דרק ע"י התפשטות הטומאה הוא שיש חשיבות קבר לכל החלל, ולענין טומאת אוהל בעינן ג"כ שהיות ולא יכולה לצאת לכן בוקעת ועי'.

י]

יעוי' בראבי"ה [הו"ד בתו"ר] שכ' דקבר היינו קבר שנותן שם לעולם, [ונקט לפי"ז דזהו דחלוק ביב בין יש ביציאתו פו"ט לאין פו"ט דאם יש פו"ט סתמא שיוציאנו יעוי"ש]. ולכן אין תורת קבר כל שאין בחלל שניתן בו המת טע"ט, שאין דרך להניח מת לעולם במקום צר. ובסו"ד משמע דסגי שדרך להניח לעולם ולא בעינן שדעתו כן יעוי"ש.

יא]

עוד משמע בלשון הראבי"ה שם דהקבר עצמו הוא המטמא, ולא שהמת הוא המטמא. ויעוי"ש עוד דס"ל דבמת שלם בעינן ד"ט להפקיע מקבר. ודלא כריטב"א דסגי בטפח, והוי לשיטתו דבעינן שיוצאנו, ולכן בעינן ד"ט. אבל לריטב"א הטומאה הויא דהיות ויש חלל טע"ט הטומאה מתפשטת, וכיון שאין להיכן לצאת בוקעת ודו"ק.

פרק ז משנה א – כותל שונית

א]

מתני' כותל שנית יעוי"ש. ונאמרו הרבה דרכים בביאורו. ברא"ש מפרש שרגילותו שאין טע"ט. ותמוה מדוע לא נקטו כפשוטו דאין טע"ט ויעוי' בזה במהר"ם. ועוד צ"ע מאי קמ"ל והק' כן במשנ"א.

ולהלן שם במהר"ם נקט דהוי דומיא דסלע, וגם אין בו דין שדינן יעוי"ש.

ב]

ובפיהמ"ש ביאר דהכוונה דהטומאה דחוקה בין ב' כתלים. ויעוי' ברמב"ם פכ"ה טו"מ ה"ג והשמיט לדין כותל שנית, ובכס"מ דלדרכו השמיט היות וכתב כן כמה פעמים יעוי"ש. ויל"ע מה שייכותו דוקא למתני' דידן. ויעוי' במשנ"א שביאר כפירוש הרמב"ם ולא כביאורו יעוי"ש.

ג]

ובאליהו רבה נקט ביאור חדש, דהוי כותל שנעשה ע"י שרטון, וחשיב כקרקע עולם, ולעולם הוי דומיא דרישא, והיינו שיש במקום הטומאה טע"ט, ומ"מ בוקעת ועולה, והיינו דבקרקע עולם אין דין קבר, והטעם דאל"כ אין לך מקום טהרה בעולם יעוי"ש. [ובפשוטו הטעם דאל"כ אין לך מקום טהרה, הוי הוכחה שקרקע עולם אין קבר סתום. וצ"ב הטעם דאין קבר סתום].

ד]

שם בא"ר נקט לשון שאינו מטמא סביביו, ולכאו' מהמשנה דתנן בוקעת ועולה, ע"כ דקרקע עולם אין קבר לא לענין מגע ולא לענין אוהל אלא בוקעת ועולה רק כנגדה ועי'.

ה]

ובראב"ד פכ"ה טו"מ ה"ג כ' בזה דרך חדשה, וס"ל דעליה עליונה הויא קטנה מזו שתחתיה, ואם טומאה בכותל עליונה בוקעת לתחתונה והכל נטמא, ויעוי' בתויו"ט שתמה בכוונתו. ויעוי' חזו"א ו' כ', ויעוי' מים טהורים חרד"ן אות ד'.

ו]

ויל"ע לשיטת הראב"ד, האם מיירי שיש טע"ט במקום הכותל, או דהויא רצוצה בכותל, ולכן בוקעת לעליה שתחתיה ועי'.

ז]

יל"ע בכל סידור המשנה, דפתח בכותל שיש לו דין קבר, ולכאו' נפש אטומה הוי סיום דינא דקבר, ונקט שונית באמצע, ולחלק מהראשונים שונית ואטומה היינו הך וצ"ע. וכן צ"ע דסיים נפש אטומה דאם היה טע"ט הוי קבר סתום, ולכאו' האי דינא כלול ברישא דכל העליות טמאות וצ"ע.

סמך לה סוכות

א]

מתני' "סמך לה סוכות, טמאות, רבי יהודה מטהר". ופליגי הראשונים, דרוב הראשונים ס"ל כפשוטו דהוי המשך על כשיש במקום הטומאה טע"ט דנדון כקבר סתום, אולם הרמב"ם ס"ל דקאי ארישא, והיינו בנפש אטומה יעוי"ש.

ב]

וברא"ש ביאר שהסוכות טמאות שהקבר מאהיל לתוכן, וסיים עלה שקבר מטמא כל סביביו היינו באוהל יעוי"ש וצ"ב מה הכוונה דקבר מטמא באוהל. [ויעוי' שטמ"ק ב"ב י"ב ב' ודו"ק]. ובמהר"ם שנכנסת הטומאה, ויל"ע אי פליגי.

ג]

והנה הרא"ש ביאר בדעת ר' יהודה שמטהר דאזיל לשיטתו דשדי כל הכותל בתר בית והכא נמי שדינן ליה בתר נפש. ויל"ע דבשלמא אם סוכות טמאות משום דשדינן לסוכות, שפיר י"ל דר"י פליג וס"ל דשדינן רק בתר נפש ולא לסוכות, אבל הרא"ש ביאר דהוי מטעם שהקבר מאהיל לתוכן וצ"ע. ולכאו' מבואר שגם דין מאהיל יסודו תלוי בדין שדינן וצ"ב.

ד]

יל"ע מדוע מדמינן אליבא דר' יהודה, דכמו ששדינן הכל לבית, ה"ה כאן שדינן הכל לנפש ועי'.

ה]

והנה הרמב"ם שהעמיד דמיירי באטומה, ולכאו' היינו דס"ל דאם יש טע"ט א"כ הוי מכלל דינא דכל העליות טמאות.

ובטעמא דמילתא דאטומה מטמאת כ' בפיהמ"ש דמיירי שהניח עליו תקרת הסוכה ואותה הסוכה טמאה כאוהל המת. ויל"ע איך מיירי דאם הניח תקרה על כנגד המת, א"כ פשיטא ומאי קמ"ל, ואם לא הוי התקרה על המת א"כ מדוע חשיב דהוי אוהל המת, והרי אין דין קבר בנפש אטומה וצ"ע.

ו]

ובאמת לכאו' זהו גופא מש"כ בפיהמ"ש בטעמו דר' יהודה דמטהר, דהרי נוגע בצדדים טהור, ולכאו' הכוונה כש"נ שמאהיל על הצדדים והצדדים לא הוו קבר, ולפי"ז צ"ע במה פליגי חכמים וצ"ב.

ז]

יעוי' ברמב"ם וחילק לדין המשנה. דדין הרישא דעליות טמאות נקט בפכ"ה, ודין הסיפא דסמך לה סוכות נקט בפ"ז, ולכאו' החילוק דפ"ז מיירי ביסוד דין קבר, ופכ"ה מיירי בדין טומאה בבית, וצ"ע החלוקה, ועמד בזה בגר"ח פ"ז ה"ז יעוי"ש.

ח]

והנה בגר"ח פ"ז ה"ז בתחילת דבריו ביאר להרמב"ם דמיירי בסמך סוכות היינו כלשון הפיהמ"ש שהגג מורכב על הקבר, ולפי"ז ביאר דהוי ככל דין המשנה לעיל דס"ל להרמב"ם דכל דין חציו לפנים הוי בלי שסמך התקרה עליה, אבל בסמך תקרה אין דין מחצה, וזהו דין מתני'.

ט]

ולכאו' שמעינן חידוש מדברי הגר"ח, שהרי לא מבואר מה השיעור שסמך התקרה על הקבר, ויהיה מבואר דאפילו סמך כל דהו מהני שכל הכותל חשיב כותל הסוכה ועי'.

י]

יעוי' בפיהמ"ש שביאר בדעת ר' יהודה דפליג משום דס"ל דהצדדין הוו טהורים יעוי"ש, ויל"ע לביאור הגר"ח מה איכפ"ל דטהורים, מ"מ היות וסמך תקרה כה"ג שדינן כל הכותל לסוכה וצ"ע. ואולי היא גופא כוונת ר' יהודה דהיות וסמך כנגד מקום הטהרה, לכן לא מהני וצ"ע.

יא]

יעוי"ש להלן ברבנו הגר"ח שביאר דרך נוספת בכוונת הרמב"ם, והיינו דהוי סוכה סתומה, וע"י דין שדינן שויא דהכל נדון כקבר סתום יעוי"ש, [והעמיד דברי הרמב"ם באוקימתא דהסוכה סתומה יעוי"ש].

ויל"ע היות וס"ל לדרך הב' דמיירי בחציו ולפנים, ולכאו' בחציו ולפנים טמא מדין שדינן, א"כ למה מהני דנעשה קבר סתום וצ"ע. ואולי מדין שדינן לא מהני, דל"א לאוהל ארעי, ורק שדינן ליתן לכותל עצמו תורת ק"ס מהני וצ"ע.

יב]

עוד צ"ע דלכאו' אם כל הסוכה נידונית כקבר, א"כ הסוכה תטמא גם המאהיל על גבה ונוגע בסביבותיה, וזו לא שמענו. ולכאו' ודאי הסוכה לא נעשית קבר, ורק ע"י שהסוכה סתומה מהניא לאשווי לנפש האטומה דין ותורת קבר ודו"ק. [וכן ע"כ, שהרי נקט הרמב"ם שסוכה טמאה משום שטומאה בתוכה ועי'].

יג]

יעוי"ש בתו"ד הגר"ח ביאור חדש בדין טומאה בכותל דאמרינן שדינן. דנקט "בבלוע בכתלים דיש בו טע"ט של הבאת טומאה" ומבואר דדין שדינן ל"ה שדינן לטומאה, וכן לא דדיינינן למקום כמקום אוהל, אלא שיש טע"ט המביא ודו"ק.

יד]

לדרך הב' דהגר"ח, תמוה מה שביאר בפיהמ"ש בטעמיה דר' יהודה, דמטהר היות והנוגע בצדדין טהור, ומה ענינו לדין דמהני שדינן גם לאשוויי תורת קבר וצ"ע. [ולדברי הפיהמ"ש רמז ג"כ בהלכה פ"ז ה"ז, "ואע"פ שהצדדין טהורין לנוגע" ודו"ק].

טו]

בגר"ח שם נקט דכשאין טע"ט אין דין קבר כלל יעוי"ש. ויעוי' ברמב"ם פ"ז טו"מ ה"ד ונקט דמטמא במגע, ולכאו' אם אינו קבר איזה דין מגע מטמא וצ"ע. ויעוי' בכ' הגרי"ז נזיר נ"ג שביאר דהוי טומאת אוהל דהוי כמגע ועי'.

פרק ז משנה ב – שיפועי אוהלים

א]

מתני' "כל שיפועי אוהלים כאוהלים. אוהל שהוא שופע ויורד, וכלה עד כאצבע" וכו' ופליגי הראשונים איך הוי ציור המשנה, דהרמב"ם ס"ל דמיירי באוהל שרק חלקו משופע, והר"ש פי' דהוי אוהל שכולו משופע. וממילא פליגי בכוונת המשנה וכלה עד כאצבע, אם הכוונה למעלה, או סמוך לקרקע ודו"ק. [ויעוי' רב האי גאון].

ב]

ויעוי"ש בר"ש ורא"ש שכ' דהגם שלגבי שבת אינו קרוי אוהל כה"ג שכולו משופע. מ"מ לענין טומאה כן הוי אוהל, והוכיחו לה מתוספתא פ"ז ה"ב. ויל"ע מה הסברא לחלק בין תורת אוהל לגבי שבת מלטומאה ועי'.

ג]

ויל"ע אם מה דהרמב"ם לא נקט הציור של הר"ש, היינו משום דפליג עליה, וס"ל דגם לטומאה בעינן כמו לענין שבת, או דנקט כן משום סיבה אחרת וצ"ע. ואם הרמב"ם פליג וס"ל דלטומאה הוי כשבת, יל"ע איך יתרץ ההוכחה מהתוספתא.

ד]

בעיקר דברי התוספתא שהוכיחה דמועיל מטעם שיפועי אוהלים. ויל"ע מה הכוונה, האם הכוונה שכל האוהל לפי הצורה דהאידנא הוי אוהל, וזהו מדין שיפועי אוהלים. או רק חלקו נדון כאוהל, וזהו ג"כ רק מדין שיפועי אוהלים וצ"ב.

ה]

והנה החזו"א ט' א' נקט דכל דין שיפועי אוהלים הוי רק כה"ג שיש שיפוע שיש בו כדי לרבע, ונוסף עליו עוד שיפוע שאין בו טע"ט, אבל כה"ג שיש אוהל דהוי אוהל גמור, וכלל אינו בשיפוע, וממנו יוצא שיפוע חד שאין בו לרבע טע"ט, כה"ג אין דין שיפועי אוהלים יעוי"ש בטעמא דמילתא.

ו]

ולפי"ז היה אפ"ל ביאור נוסף מה דלהר"ש והרא"ש הויא המשנה שהכל משופע, והיינו ללמדינו כיסוד החזו"א, דכל דין שיפועי אוהלים, הוי רק כה"ג שמלבד השיפוע שאין טע"ט יש ג"כ שיפוע של כדי לרבע. ובדעת הרמב"ם היה אפ"ל דהיא גופא קמ"ל, והיינו דלעולם ס"ל כיסוד התוספתא דלענין טומאה אי"צ אוהל טפח למעלה, ומה דנקט למתני' דהוי כלה עד כאצבע למטה, והאוהל למעלה אינו משופע, היינו כדי ללמדינו להיפך מיסוד החזו"א והיינו דגם כשאין בשיפוע גם כדי לרבע בחלקו, מ"מ אמרינן לדינא דשיפועי אוהלים וצ"ע. ויעוי' אות [ז'].

ז]

יעוי' בפיהמ"ש. ונקט דשופע ויורד היינו בזוית רחבה יעוי"ש, וצ"ע מאי קמ"ל. ולכאו' הכוונה להשמיע ליסוד החזו"א. והיינו דמיירי שהזוית רחבה דאל"כ אלא השיפוע הוי חד, וכלל אין בשיפוע כדי לרבע, א"כ כה"ג לא אמרינן לדינא דשיפועי אוהלים ועי'.

ח]

ועכ"פ לדברי החזו"א, ניחא דיוק לשון המשנה "כל" שיפועי אוהלים, ולכאו' הול"ל שיפועי אוהלים, ומהו כל. והיינו דרק כה"ג שמלבד המקום שאין לו טע"ט לרבע יש עוד שיפוע שיש לו טע"ט לרבע, כה"ג אמרינן לדינא דשיפועי אוהלים, וזהו "כל" והיינו שנוסף על השיפוע שיש לרבע, גם השאר יש לו דין אוהל ועי'.

ט]

ולהלן במשנה טומאה באוהל כלים שתחת השיפוע טמאים, וברא"ש ביאר דהכוונה טומאה באוהל היינו בשיפוע במקום שיש טע"ט לרבע, אולם בר"ש פי' דהיינו רוחב הגג שאין משופע, וצ"ע הרי הר"ש ביאר דמיירי שכולו משופע, ואם כוונת הר"ש למקום כאצבע שאינו משופע, וצ"ב מאי קמ"ל, דלכאו' ודאי אינו אוהל בפני עצמו וצ"ע.

י]

יעוי' במשנה אחרונה איך שביאר לדין המשנה דטומאה באוהל, ולכאו' נר' דס"ל דהכוונה אוהל היינו אוהל אצבע למעלה, ויעוי"ש דנקט לדין סוף טומאה לצאת, ולכאו' אם אין אוהל במקום הטומאה, יל"ע אם יש דין סוטל"צ וצ"ע.

יא]

ויעוי' ברע"ב ובריש המשנה משמע דיש אוהל שאין משופע, וקמ"ל שהשיפוע נדון כמונחת תחת הגג. [וסתימת הלשון משמע דלא כחזו"א, והיינו שיש או אוהל או שיפוע שאין לרבע טע"ט]. ומאידך ביאר לעד אצבע דהיינו למעלה וצ"ע.

יב]

שם במשנה "טומאה באוהל כלים שתחת השיפוע טמאים, טומאה תחת השיפוע כלים שבאוהל טמאים" יעוי"ש. והנה מבואר במשנה דבעינן חידוש לב' הצדדין, ויל"ע מה היה סברא לכל צד, שיועיל דין שיפועי אוהלים רק בציור א' ולא בשני וצ"ע.

יג]

יעוי' בחדושי רבינו הגר"ח פי"ח טו"מ ה"ז סוד"ה והנה יסוד, ונקט שם דרישא דמתני' קמ"ל דינא דשיפועי אוהלים כאהלים לענין הבאת טומאה, וסיפא דמתני' דהנוגע מתוכו קמ"ל דינא דשיפועי אהלים כאהלים לענין אוהל חציצה יעוי"ש. ולפ"ז הרי בדין אוהל הבאה עצמו משמע שיש חידוש בב' הציורים של המשנה וצ"ב.

יד]

וביסוד דין שיפועי אוהלים, יש לחקור, אם יסודו הוי דין במקום שתחת השיפוע והיינו שהמקום שתחת השיפוע נטפל לאוהל. ולכן גם לו יש דין ותורת אוהל. או דאין הדין במקום, אלא הוי דין בעצם המאהיל. והיינו דהגם דכדי לאשוויי חפצא של אוהל בעינן טע"ט ברום טפח, מ"מ כל שכבר יש מאהיל, א"כ גם היוצא ממנו שאין לו בפני עצמו חשיבות מאהיל, נחשב כחלק מן המאהיל.

ויעוי' לשון הרא"ש, ולכאו' כוונתו הויא לדרך א'. ואולי הוי ביאור שלישי וצ"ע.

טו]

יעוי' בחזו"א הנ"ל ט' א' ולכאו' מדבריו מבואר דיסוד דין שיפועי אוהלים הוי בעצם האהלה, דע"י שיש מאהיל שיש עליו חשיבות אוהל, ממילא גם השיפוע מקבל חשיבות אוהל יעוי"ש. אולם עדיין י"ל לדעת החזו"א דבעינן תרתי, והיינו הן שהאוהל עצמו נדון כאוהל, והן שהמקום טפל וצ"ע.

טז]

ויעוי' ברבנו הגר"ח פ"ה סוכה הכ"א בד"ה אלא לפי"ז. מש"כ בביאור דינא דב' זיזין והעליון בולט מתחתון בפחות מטפח וטומאה ביניהם, שגם מה שתחת העודף על הזיז התחתון נטמא עד הקרקע ויעוי"ש בביאורו, ויל"ע אם יש הכרע מה דעתו בגדר שיפועי אוהלים ועי'.

יז]

יעוי"ש בחזו"א בתו"ד שדן, מהו כשיהיו ב' שיפועי אוהלים סמוכים זל"ז, אם יצטרפו לטמא משיפוע זה לשיפוע זה, ויעוי"ש דנקט דלא מצטרפין ויסוד דבריו דטומאה דרך חלון היינו שנדון כאוהל א'. וכאן ב' שיפועים לא נחשבים כאוהל א' יעוי"ש.

ולכאו' גם אם גדר ההטמאות אינה שחשיב אוהל א', מ"מ י"ל דגדר הטומאה היינו ע"י עצם מה דהכלים והטומאה הוו באותו מקום. ושפיר י"ל דרק השיפוע נחשב אותו מקום עם האוהל, אבל ב' השיפועים לא חשובים אותו מקום וק"ל.

יח]

בספר דמשק אליעזר על ביאור הגר"א או"ח תרל"א סקי"ח רצה לחדש דבר מופלא מדיוק לשון המשנה דנקטה רק טומאה באהל וכלים בשיפוע או להיפך, ולא נקטה ששניהם הוו בשיפוע, ונקט שם דכה"ג ששניהם בשיפוע לא יועיל לטמויי וצ"ב. ונקט שם דמדברי הרא"ש בסוכה שם מוכח שלא כדבריו עיי"ש.

יט]

יעוי' באליהו רבה במתני', ולכאו' נר' דס"ל דשיעור אצבע הוי להחשב עי"ז שיפועי אוהלים, והיינו דכל דפחות מאצבע חשיב כמרודד וצ"ע. ויל"ע אם גם להר"ש שפי' דאצבע היינו למעלה, וכי בעינן עכ"פ אצבע וצ"ע.

כ]

יעוי' במרכבת המשנה ח"ג דנקט שכל דין שיפועי אוהלים הוי רק מדרבנן, ולא מהני לענין לחוץ בפני הטומאה יעויש"ה.

פרק ז משנה ב – שיפועי אוהלים ב'

א]

יעוי' היטב בסוגיא שבת קל"ח ב' דיש כמה גווני שאסור לנטות הכילה, או שיש בפחות מג' סמוך לגגה טפח, או שיש בשיפוע טפח, או דנחית מפוריא טפח יעוייש"ה.

ב]

והנה באוקימתא דיש בשיפוע טפח, יעוי' ברש"י שפי' דהכוונה שכל צד יש לו טפח, ונמצא שיש טפחיים וצ"ב. ולכאו' הכריחו לזה דאל"כ מאי קמ"ל, פשיטא דבלי טפח לא נעשה אוהל וק"ל.

ג]

אלא עדיין היא גופא צ"ב מדוע בעינן לכל שיפוע בפנ"ע טפח, ולא סגי להצטרף ע"י ב' השיפועים. וביותר הרי באוקימתא דיש טפח תוך ג"ט לגג לכאו' מהני כל שיש בב' השיפועים ביחד טפח, וחזינן שמצטרפין, וצ"ב מדוע לאוקימתא ראשונה מצטרפין, ורק בהשניה לא מצטרפין ועי'.

ד]

ולכאו' הביאור, דתוך ג"ט מבואר בראשונים דהוי כלבוד, וא"כ חזינן לשיפוע כאילו אינו, ולכן מצטרפין ב' השיפועים לראות כאילו אין שיפוע, משא"כ ביש בשיפוע טפח, היות והוי שיפוע לא מצטרפין ודו"ק.

ה]

עוד מבואר ברש"י דבעינן ב' טפחים, והיינו דלא מהני מה ששיפוע א' יש לו טפח להכשיר כל האוהל, דרק כשיש אוהל גמור טפח, מהני לכל השיפוע, אבל כה"ג שנדון כאוהל ע"י דין שיפועי אוהלים, לא מהני להכשיר השיפוע השני וצ"ב.

ו]

יעוי' במים טהורים כאן בנופש, שהקשה לגי' הש"ס דאם יש בשיפוע טפח אסור, א"כ מה הוכיחו הר"ש ורא"ש באהלות מתוספתא דשאני לענין טומאה מלענין שבת, והרי גם בשבת כל שיש בשיפוע טפח הוי אוהל. ויעוי"ש שחידש דחלוק שבת מטומאה דשבת בעינן טפחיים ולטומאה סגי טפח יעוי"ש.

ועצם יסוד דבריו צ"ב, דממ"נ אם שיפועי אוהלים הוו אוהל, א"כ מהכ"ת בעינן טפחיים, ומה הביאור לחלק בין טפח לטפחיים וצ"ע.

ז]

עוד נר' דהמים טהורים לא ס"ל כש"נ לעיל, דכוונת רש"י שב' השיפועים לא מצטרפין, דאל"כ הרי רק בסוגיא בשבת שיש ב' שיפועים לכן בעינן טפחיים, אבל בתוספתא ששייך רק שיפוע א', א"כ פשוט דסגי בטפח וצ"ע.

ח]

עוד מבואר במים טהורים שהוקשה לו רק מסוף הסוגיא בשיפוע טפח, ולא הוקשה לו מתחילת הסוגיא שאם יש טפח תוך ג"ט לגג הוי אוהל, ולכאו' גם עלה תמוה מהתוספתא, וצ"ל דס"ל למים טהורים, שלשון התוספתא משמע בכל גווני, וגם כה"ג שאין טפח תוך ג"ט לגג ועי'.

ט]

בדינא דשיפועי אוהלים לטומאה, יל"ע דהיות ובמקום הטומאה אין טע"ט, א"כ לכאורה הטומאה הויא רצוצה, ובשלמא לחזו"א בכוונת הראב"ד דכל שיש טע"ט והטומאה ממעטת א"כ אין אוהל, א"כ י"ל דזהו גופא התחדש כאן שנדון שיש חשיבות אוהל, אבל לביאור הגר"ח דע"י דהויא רצוצה הוי דין שהרצוצה מבטל לדין ההבאה דהאוהל, א"כ ה"ה כאן הרצוצה תבטל לדין ההבאה של האוהל וצ"ע. [ולכאו' צ"ל דהיות ובפועל לא מאהיל על הרצוצה, א"כ הרצוצה לא יכולה לבטל לדין אוהל שאינו מאהיל עליה, ועדיין צ"ע].

י]

ויעוי' בתשו' הרא"ש [הו"ד בתורת ראשונים כאן]. ולשונו מורה באמת שדין שפועי אוהלים מהני במסויים לגבי הטומאה דלא חשיבא רצוצה יעוי"ש וצ"ב.

יא]

עוד שם בתשו' הרא"ש נקט דשיפועי אוהלים מהני לענין שיהיה אוהל הבאה, ולא נקט לענין שיהיה אוהל חוצץ וצ"ע.

יב]

ביסוד סוגיין דשיפועי אוהלים כאוהלים. ויעוי' במלאכת שלמה שתמה דכאן אמרינן דשיפועי אהלים הוו כאהלים, ולענין שבת וסוכה הוי נדון אם שיפועי אוהלים כאהלים. והוי ג"כ סתירה בהלכה יעוי"ש.

יג]

ובעיקר הנדון דשיפועי אוהלים לענין סוכה, יעוי' בראשונים סוכה י"ט, ופליגי שם מה הוי החסרון של שיפועי אוהלים. האם הוי חסרון של דירת עראי, או דאינו נדון כאוהל אלא כדופן יעוייש"ה.

יד]

ולהשיטות דהוי נדון שאינו אוהל אלא דופן. וי"ל דהחילוק של הר"ש ורא"ש בין טומאה לשבת. הוי דלגבי סוכה דבעינן דופן לא שייך לדון שיפוע הן כאוהל והן הדופן, אבל לגבי טומאה אי"צ דופן, ורק אוהל. ועדיין צ"ע מכילת חתנים בשבת. ויעוי' באבני נזר או"ח סי' רכ"ב אות ו' שכ' לתרץ כש"נ, ונקט מהפוסקים דגם שבת צריך מחיצות.

טו]

ויתכן עוד עפ"י דבריהם. דבטומאה דהוי נדון של כל שפועי אוהלים. והיינו השיפוע שאין בו כדי לרבע אם מהני, ויתכן דאין החסרון רק דהיות ואין כדי לרבע אינו אוהל, אלא דכל שאינו אוהל, ממילא דיינינן ליה כדופן. והוי סברא שדופן אינו אוהל ועי'.

טז]

יעוי' היטב ברש"י שבת שם, ורש"י עירובין ק"ב ומבואר שהנדון אם חשיבא אוהל או דופן יעויש"ה.

יז]

ויעוי' בריטב"א סוכה מש"כ לגבי משנה דידן בטומאה, מה הוי הנדון יעוי"ש.

יח]

בעיקר דברי רש"י דבעינן טפחיים. וצ"ע מהו האי טפחיים. דלכאו' כל טפח בפנ"ע אינו כלום. שהרי לא סגי רוחב טפח, אלא בעינן כדי לרבע, וצריך לדחוק בכוונת רש"י דיש טפחיים היינו כדי לרבע טפחיים וצ"ע.

יט]

ואולי י"ל דבר חדש בדעת רש"י, דכל מה שלא מצטרפין ב' השיפועים, היינו לגבי עצם האהלה, אבל לצרף ב' המקומות מצטרפין, ולכן סגי שיש טפחיים. וטע"ט מהני ע"י צירוף ב' המקומות ועי'. [וצ"ע דפעמים משכח"ל טפחיים ואין גם בצירוף טע"ט, וצ"ל דזה פשיטא שצריך טע"ט עכ"פ בצירוף ועי'].

כ]

יל"ע אם יש דין שיפועי אוהלים באוהל כלים, ודו"ק היטב בצדדי הספק.

פרק ז משנה ב – הנוגע בו מתוכו

א]

מתני' "טומאה מתוכו, הנוגע בו מתוכו, טמא טומאת שבעה" וכו', והנה מבואר דחלוק אם נוגע מתוכו או מאחוריו. והביאו הר"ש ורא"ש דהמשנה מתפרשת בב' דרכים, להשיטות דס"ל חרב כחלל בכל כלים, א"כ מיירי מדין חרב כחלל, ולהשיטות דחרב כחלל הוי רק במתכות, וכאן שהאוהל נטמא הרי מיירי בפשתן ולא שייך חרב כחלל, וע"כ שכוונת המשנה הויא מטעם חיבורין יעוי"ש.

ב]

ויעוי"ש דנקטו דכלל המשנה הוי שצד פנימי וצד חיצון חשיבי כב' כלים. ושם ביארו מנלן דהוו ב' כלים. ויעוי' דיוק לשונם אם הוי אותו ביאור או הוו ב' ביאורים.

ג]

ובמקדש דוד מ"ט סק"ג נקט דפליגי הר"ש והרא"ש. דלהרא"ש ממה דאוהל שוי חציצה הגם שהוא נטמא, וע"כ דהחוצץ הוי החלק העליון, וע"כ דהאוהל מתחלק לשניים. אבל בדעת הר"ש הוי להיפך, והיינו דהחלוקה לב' הוי בתוצאה ממה שדין האוהל לחצוץ דע"כ שאין בכוחו לטמא מבחוץ יעוי"ש.

ד]

ולכאו' נפיק לביאור זה דפליגי הר"ש ורא"ש בתרתי. כל שיש אוהל חוצץ איזה חלק באוהל חוצץ, הפנימי או החיצון. ועוד פליגי אם החוצץ עצמו חוצץ אע"פ שהוא נטמא, או דהחוצץ אינו טמא ודו"ק וצ"ב. ויעוי' תשו' הרא"ש סי' ל'.

ה]

והנה לפי' הרא"ש דס"ל דהוי הוכחה דנדון כב' כלים, דאל"כ איך חוצץ והרי הוי דבר טמא. ועדיין צ"ע והרי גם החלק העליון טמא ואיך העליון חוצץ. ויעוי' בקה"י סי' ט"ז שכ' דודאי הוי חידוש שהגם שטמא חוצץ וכמבואר בתוס' שבת כ"ז ב'. מ"מ לא מסתבר להו לחז"ל דאם הוי אבי אבות וכהמת עצמו שיחוץ, ורק אב חוצץ יעוי"ש וצ"ע. ולדעת הקה"י צ"ע שיטות הראשונים דס"ל דגם לדעת ר"ת דחרב כחלל הוי רק במתכות, וכאן האוהל לא הוי אבי אבות, וא"כ יל"ע איך יבאר הדברים. ויעוי' חזו"א ט' ג'.

ו]

ובחידושי רבנו הגר"ח פי"ח טו"מ ה"ז נר' דס"ל לאידך גיסא, והיינו דודאי החוצץ היינו החלק הפנימי, וחוצץ הגם דהוי טמא. והיות ומועיל לחוץ הטומאה שבתוכו מלטמא, לכן מועיל גם כלפי החלק העליון שלא יטמא יעוי"ש.

ועדיין צ"ע, דמ"מ מה ההכרח כלל לדון דהוי כב' כלים, לענין שפנימי יחשב מציל לחיצון. ונימא דהוי חדא כלי, והכל יחדיו הוי המציל וצ"ע.

ז]

ויעוי' בראב"ד פי"ח טו"מ ה"ז. ופליג על הביאור דאוהל נדון כב' כלים, וביאר הטעם במשנה דאוהל עשוי לתוכו. ויעוי' בחי' רבנו הגר"ח שביאר דמהני זה דעשוי לתוכו לא לענין גוף האהל. והיינו דהאהל ודאי אינו מתחלק לב' כלים, אלא מהני לענין דין חיבורין. דאם עשוי לתוכו חשיב הנוגע חיבור, ולגבי הנוגע מבחוץ אינו חיבור יעוי"ש.

ח]

ויל"ע לסברת הראב"ד דאוהל לתוכו, איך יפרש לאידך גוונא והיינו טומאה מאחוריו, שנוגע מתוכו טמא טומאת ערב וצ"ב. ויעוי' בגר"ח שם.

ט]

ויעוי"ש בגר"ח שביאר דהוו הרמב"ם וראב"ד לשיטתייהו. והיינו לראב"ד דס"ל דמתני' מדין חיבורין, א"כ לענין חיבורין אין הכרח לפרש שהחפצא עצמו של האוהל מתחלקת טומאתו, אבל הרמב"ם דס"ל דמתני' הוי מטעם חרב כחלל. וע"כ דעצם החפצא של האוהל מתחלק דין טומאתו יעוי"ש.

י]

ויעוי"ש בגר"ח ב' צדדים אם סברת עשוי לתוכו מהני רק לענין טומאה בחיבורין, או מהני ג"כ לאשוויי לאוהל עצמו שניים לגבי טומאתו יעוי"ש. וצ"ב מהם ב' הצדדים.

יא]

ובר"ש ורא"ש הרי ביארו דסברת שהאוהל נחשב כב' כלים, הוי גם אליבא דר"ת. ונפיק לן פלוגתא בראשונים להשיטות דמתני' מטעם חיבורין. אם הוי משום שהאוהל נחשב כב' כלים, או אפילו דהוי חד כלי, מ"מ לענין חיבורין חלוק תוכו מאחוריו.

יב]

יעוי"ש בדיוק לשון הגר"ח [לדרך דאינו משום עשוי לתוכו] דהוא מדין חציצה דצד פנימי שבו חוצץ שלא יטמא צד חיצון, [ולא כהרא"ש דנקט שהחיצון חוצץ ודו"ק]. והוסיף שם וז"ל "או שמציל על עצמו שלא יטמא מהטומאה שבחוץ" ולכאו' כוונתו היינו בכה"ג שהטומאה אינה באוהל, ולשונו מורה דחלוק אם הטומאה באוהל שצד פנימי מציל על חיצון אבל כלפי טומאה שבחוץ הוי מציל על עצמו [ויל"ע איזה חלק מציל]. וצ"ב. עוד משמע בדיוק לשונו שם דכלפי טומאה שבאוהל הוי משום חציצה, וכלפי טומאה שבחוץ הוי משום הצלה וצ"ב.

יג]

יעוי' להלן שם בגר"ח ב' גווני מהו דינא דאוהל חוצץ, האם חוצץ בפני ההאהלה, והיינו שפנימי חוצץ בפני חצון דלא חשיב מאהיל על הטומאה, או דהוי חוצץ בפני עצם הטומאה שלא תתפשט לצד חיצון או פנימי יעויש"ה.

יד]

והנה לראשונים שביארו המשנה מדין חיבורים. ומוכח לכאו' לפי"ז, דדינא דחיבורים הוי גם כה"ג שאינו נוגע אלא מאהיל, שהרי לא מבואר דנוגע בטומאה, וכן ס"ל לתוס' שבת י"ז א'.

ויעוי' לשון הרמב"ם פ"ה טו"מ ה"ב נקט לדין חיבורים לגבי נוגע, ואי נימא דס"ל דהוי דוקא נוגע, א"כ אזלי הרמב"ם וראב"ד ג"כ לשיטתייהו בזה, דלרמב"ם לא שייך לפרש המשנה מדין חיבורים ודו"ק.

טו]

ובדעת רש"י מקשים סתירה, דס"ל בשבת ק"א א' ופסחים י"ד א' כר"ת דחרב כחלל הוי רק במתכות. וכ"כ בבהגר"א יור"ד שע"א. ולפי"ז מתני' מדין חיבורים. ובדעת רש"י נקטו במרכה"מ קונטרס י"ח דבר ומי נפתוח פרפר י"ב אות ו' ומגיני שלמה שבת פ"ד ב' דרש"י פליג על תוס', וס"ל דאין חיבורין בנוגע במאהיל יעוי"ש. ולפי"ז צ"ע איך יפרש רש"י למתני'.

טז]

להשיטות דמתני' מטעם חרב כחלל, והחיצון הוי ככלי בכלי, ומקשים דנימא שיהיה טמא מדין חיבורים, דהוי הנוגע בכלי כנוגע בכלי שמחובר למת, שהרי הפנימי מדין חרב כחלל הוי כמת, והוכיחו מינה דאין דין חיבורים רק למת עצמו ולא לחרב כחלל. וכבר כ' ליסוד הדברים בחזו"א ט' ו' במוסגר, ומקד"ד מ"ט א' יעוי"ש.

יז]

יל"ע להשיטה דהוי חרב כחלל, והחוצץ הוי כהגר"ח והר"ש שחלק פנימי חוצץ, ויל"ע מדוע הנוגע בחיצון לא נטמא במת מדין מאהיל על חרב כחלל, [להשיטות דס"ל דחרב כחלל מטמא באוהל] ולכאו' החלק העליון לא חשיב אוהל חוצץ בפני החרב כחלל, שהעליון לא חשיב מאהיל על החלל. וא"כ אין חוצץ מלהחשב מאהיל על חרב כחלל, וי"ל.

יח]

במש"כ הקה"י דלעיל דדבר שנטמא ונעשה אבי אבות אינו חוצץ, וצ"ע דהר"ש כאן נקט דמתני' מיירי שאין הטומאה באוהל. דאם ישנה להטומאה הרי כל האוהל טמא, ומדינא דפ"ק מ"ג דאין האוהל מתחשב יעוי"ש. ולכאו' גם בעוד הטומאה באוהל, רק ס"ל דנוגע הוי טמא ז', אבל מאהיל טהור, ולכאו' אם אבי אבות אין חוצץ, הרי בעוד הטומאה באוהל האוהל כולו אבי אבות, ואיך חוצץ וצ"ב.

יט]

יעוי' בר"ש פ"ח מ"א דכל דבר הנטוי כאוהל חוצץ בפני הטומאה, גם אם הוי דבר המקב"ט כגון מחצלת העשויה לשכיבה יעוי"ש. ולכאו' אם כל דין חוצץ הוי דנחשב לב' כלים. ויל"ע וכי גם מחצלת שיש לו תורת כלי גמור נחשבת כב' כלים וצ"ע.

כ]

ולכאו' להר"ש דס"ל שכל נטוי חוצץ, צ"ע להיפך, מה הכריחו להר"ש לפרש מתניתין דהוי בפשתן, ונימא דמיירי בכלי נטוי. ולכאו' ע"כ דס"ל דמחצלת לא אמרינן דהוי ב' כלים, וכל דין המשנה רק בפשתן, ואפ"ה ס"ל דמדמצינו דחוצץ ע"כ נדון כב' כלים וצ"ע.

כא]

יעוי' ברבנו הגר"ח שם שיסד דרך חדשה בביאור הא דהוי כב' כלים, והיינו דודאי לא הוי ממש כב' כלים, ורק לענין דין חרב כחלל, לזה מהני מה שנדון כב' כלים יעויש"ה בדבריו ודו"ק.

טומאה מתוכו

א]

במשנה דטומאה מתוכו הנוגע בו מתוכו טמא טומאת ז' ומאחוריו טמא טומאת ערב ולחלק מהראשונים היינו דנדון כב' כלים. ולראב"ד בהשגות דהוי דין מסויים באוהל דהיות ועשוי לתוכו יעוי"ש.

והנה פליגי הראשונים ביסוד חידושא דטומאת האוהל עצמו, דרוב ראשונים ס"ל דהתחדש שהגם שטמא, חוצץ. אולם שיטת התוס' שבת כ"ז והראב"ד בהשגות דגם אוהל אם נטמא אין חוצץ יעוי"ש.

ב]

ולפי"ז יל"ע איך יפרש הראב"ד למתני' דידן, דגם אם אוהל נדון כב' כלים, או שמקבל דין כב' כלים, הרי גם אם הוו ממש ב' כלים והתחתון נטמא הרי הוי דין שאין דבר טמא חוצץ, וחשיבי ב' הכלים מאהילים על הטומאה, ואיך אמרינן כאן שהנוגע בחיצון טמא ערב, וכי החיצון גרע מב' כלים ממש וצ"ע.

ג]

ויעוי' חזו"א ט' י"ב שהקשה בדרך אחרת, והיינו דאם טומאה על גבי האוהל, הרי כלים שבאוהל טמאים שאוהל אין חוצץ לראב"ד היות ונטמא, א"כ טומאה כמליא באוהל, ויטמא לחלק תחתון של האוהל, מחמת הטומאה שנכנסת לאוהל.

ויעוי"ש בחזו"א שיסד מכח האי תמיהה, דחידוש התורה שאוהל נטמא, היינו רק כה"ג שהטומאה באוהל עצמו יעוי"ש.

ד]

ועכ"פ חזינן שלא הוקשה לחזו"א מה שתמהנו באות [ב'] דהיות ואין מציל, א"כ הוי חיצון עצמו מאהיל על גוף הטומאה וצ"ב.

פרק ז משנה ב – הנוגע בו מתוכו [ב]

א]

מתני' "הנוגע בו מתוכו" וכו' ובפיהמ"ש דהוי כנוי לשיפוע, וכן נקט בהלכה לגבי שיפוע יעוי"ש, ובחידושי רבינו הגר"ח מבואר דודאי לא הוי למעוטי באוהל עצמו, אלא הוי רבותא בשיפוע יעוי"ש, ובלשון הפיהמ"ש שסיים עלה מכוון לשפוע ואינו מכוון לאהל, וקצת נראה דהוי רק לגבי שיפוע, ולא באוהל עצמו וצ"ב. ויסוד דברי הרמב"ם הוו מדיוק המשנה, דנקטה להאי דינא לגבי שיפועי אוהלים. ולכאו' הוי בכל אוהל ועי'.

ב]

ויעוי' בערוך השולחן ל"ז כ"ח שחידש בכוונת הרמב"ם דלעולם באוהל עצמו אין חילוק בין פנימי לחיצון. ורק בשיפוע שדין האוהל שבו הוי מצד שנטפל לאוהל, א"כ אמרינן שפנימי נטפל וחיצון לא נטפל יעוי"ש. [וצ"ל דה"ה בטומאה אחוריו הוי להיפך]. ויעוי' במרכה"מ ביאור אחר בזה. ובתפאר"י בועז ג' כהגר"ח. ויעוי' מי נפתוח פרפר י"ד סק"ה.

ג]

יעוי' בחזו"א ט' ט' ולכאו' ביאר ג"כ בדעת הרמב"ם כסברת הערוה"ש דלעיל, והוי שיפוע דוקא. והוסיף שם דגם סיפא דב' חצאי זית כל דנגעו באוהל הוי טמא ז'. והוסיף שם חידוש דאפילו כשחצאי זיתים אלו כנגד השיפוע, משמע דס"ל דאפילו הוו החצאין כנגד השיפוע, מ"מ לגבי האוהל עצמו כן מצטרפין, ונעשה האוהל טמא שבעה ודו"ק וצ"ב.

ד]

אולי י"ל עוד דרך בכוונת הרמב"ם, דהוקשה לו קו' הראשונים [הו"ד להלן] דמדוע הנוגע מבחוץ טמא ערב, והרי אין האוהל מתחשב. וזהו דס"ל דלעולם דינא דמתני' דהויא רק לגבי שיפועי אוהלים. דבאוהל עצמו גם הנוגע מבחוץ טמא ז' דאין אוהל מתחשב. ורק בשיפועי אוהלים, לא אלים להיות כאוהל לענין חלות דין אין אוהל מתחשב ודו"ק וצ"ב. ויל"ע אם מתיישב עם ביאור הרמב"ם בדינא דאין אוהל מתחשב.

ה]

יעוי' בשו"ת הרא"ש כלל ל' שהאריך לבאר שכשהמת באוהל, החלק החיצון הוא שמציל. ומבואר שם בשו"ת הרא"ש חידוש נוסף, והיינו דרק אוהל זה דהוי מחידוש התורה חוצץ, אולם יעוי' חזו"א ט' י"ג דלהר"ש כל אוהל חוצץ יעוי"ש.

ו]

עוד שם בשו"ת הרא"ש, דאין הדין דוקא באוהל מחובר אלא כל שנטוי כאוהל חשוב כמחובר ומציל יעוי"ש. ומבואר שם דכל שנטוי וחשוב כמחובר, התחדש שרק פשתן מקבל טומאה, ודלא כתוס' שבת כ"ז ב' דרק מחובר ממש בעינן להחידוש יעוי"ש. ויעוי"ש בשבת ברשב"א וריטב"א, וראב"ד פ"ה הי"ב. [ויעוי' חזו"א ט' ג' שהסתפק באוהל שפירקו אם עדיין יש בו טומאת אוהלים, או שנטהר כדין כלי שנשבר יעוי"ש].

ז]

יעוי' ב' הדרכים בר"ש אם מתני' מדין חרב כחלל או חיבורין. והנה אם הוי מטעם חרב כחלל שפיר י"ל דאין המת באוהל, אבל אם הוי מטעם חיבורין ע"כ מיירי שהטומאה באוהל. ובר"ש בסו"ד נקט דע"כ המת אינו באוהל, דאל"כ גם הנוגע בחוץ טמא ז'. והיינו דכוונתו לדין אין האוהל מתחשב. ויעוי' לעיל בפ"ק בר"ש דס"ל דרק בדין חרב כחלל מצינו דאין מתחשב ולא בחיבורין, ולפי"ז כוונת הר"ש, [הגם דהוי לאחר שיטת ר"ת], מ"מ כוונתו הויא לשאר הראשונים, ולר"ת לכאו' מוכח דהוי שהמת בתוכו, דאל"כ ליכא חיבורים וק"ל.

ח]

אולם יעוי' במהר"ם כאן שבדעת ר"ת ג"כ נקט דמיירי שהמת בתוכו, ומ"מ בעינן לדין חיבורים דמיירי בנוגע בנגרר בארץ ולא חשיב אוהל לענין כל הבא אל האוהל. ושם כ' דלפי"ז ניחא ג"כ מה שנוגע מאחוריו טמא ערב, ולכאו' יטמא ז' דהוי כנוגע במת עצמו, וכוונתו הוי לאין האוהל מתחשב, ולכאו' משמע דס"ל דגם בחיבורים הוא כן.

ט]

יעוי' ג"כ בפי' הרא"ש שכ' דמיירי לשיטת ר"ת במת בתוכו, ואפ"ה תירץ דמיירי במתני' בנגרר ולא שייך עלה דין כל הבא אל האוהל יעוי"ש. והמהר"ם האריך לבאר דהחלק הפנימי נדון ככלי אחד, והנגרר דינו אחד עם עצם האוהל, ובחיצון הנגרר הוי כלי אחר מהאוהל עצמו, ויעוי"ש שהאריך לבאר החילוק בין חלק פנימי לחיצון עיי"ש.

י]

וברא"ש אין לכל אריכות המהר"ם, ויל"ע אם ס"ל ליסוד המהר"ם. או שלא הוצרך לכל ביאור המהר"ם וצ"ע.

יא]

יעוי' בתויו"ט ממהר"ם מהדו"ק תי' אחר על השאלה מהא דאין האוהל מתחשב, וז"ל "ומהר"ם חילק בין שפוד לאדם" יעוי"ש, וצ"ב כוונתו. ויעוי' בזה בארוכה במי נפתוח פרפר י"ד סק"ב ג' ז'.

יב]

יעוי' ברא"ש שהעמיד דהוי מרודד, והוסיף עלה דאין בו שיפוע כלל. והנה להגר"א דמשמע מדבריו דאצבע הוי דוקא, וכל שאין אצבע אין דין שיפועי אוהלים. א"כ יל"ע, מה בעינן כאן שאין שיפוע כלל, ותיפו"ל דכל פחות מאצבע ליכא לדין שיפועי אוהלים וצ"ב.

יג]

ובאליהו רבה כאן לכאו' מבואר דרך חדשה בביאור המשנה. והיינו דס"ל דאוהל מתחלק שחציו נדון ככלי וחציו נדון כאוהל. [תלוי היכן הטומאה יעוי"ש]. ולכך החלק דהוי כלי אינו חוצץ, והחלק שנדון כאוהל חוצץ בפני הטומאה יעוי"ש.

יד]

עוד מתבאר מתו"ד, דס"ל דדינא דחרב כחלל הוי רק בכלי ולא באוהל יעוי"ש. ולכן החלק שנדון ככלי הוי כמת, והחלק שנדון כאוהל רק טמא ז'.

טו]

ולכאו' מתבאר עוד דבגזיה"כ דאוהל נטמא כלול ב' חלקים, והיינו שחציו הוי ככלי וחציו הוי אוהל. ובאחרונים חקרו בגדר הגזיה"כ, אם קמ"ל שנדון ככלי או שהויא טומאה מחודשת הגם דהוי מחובר, ולכאו' באליהו רבה מתבאר דרך שלישית, והיינו שהוי ב' דינים באוהל, וצ"ע היכן מתבאר ב' הדינים בגזיה"כ.

טז]

ויל"ע מה הכריח להגר"א לפרש דמתחלק לכלי ואוהל, ולא ניח"ל לפרש דהוו כב' כלים, או כב' אוהלים. ולכאו' נר' דס"ל דהחלק החיצון נטמא מחמת המת עצמו, ע"י שהפנימי לא חוצץ, ולא ס"ל דהוו טומאת הפנימי והחיצון ב' טומאות חלוקות, דפנימי מחמת מת, וחיצון מחמת מגע בפנימי, וזהו שהוכרח לפרש דהוי כלי ואינו חוצץ ודו"ק.

יז]

ובמשנה מבואר דחידוש התורה בטומאת אוהלים, הוי הן בטומאה בתוך האוהל, והן בטומאה מבחוץ. ויעוי' בחזו"א דזהו רק לענין חציצת אוהל, אבל לענין מגע אם יגע הטמא בצד האוהל אין לחידוש התורה וצ"ב. ושם נקט דבתוס' ביצה י"ד ב' מבואר דאוהל ככלי, ונטמא בכל הטומאות יעוי"ש.

יח]

יעוי' בר"ש שהעמיד דמיירי בפשתן, וביאר כוונתו במי נפתוח פרפר י"ד סק"ב דרק אוהל מחובר שצריך גזיה"כ שנטמא, בזה התחדש שמחלקים לב' כלים וחוצץ, אבל באינו קבוע שנטמא בלי גזיה"כ אינו חוצץ יעוי"ש, אולם בחזו"א ט' י"ג מיירי הכא גם באינו מחובר, וסגי שהוא מין הראוי לטומאת אוהלים, וחוצץ כל שנטוי כאוהל יעוי"ש.

יט]

ולשיטת התוס' וראב"ד דדבר טמא אינו חוצץ [והמי נפתוח אמנה ל"ג אות ב' כ' דכן ס"ל לרמב"ם]. ע"כ שאין טעם המשנה דנדון כב' כלים מטעמו דהר"ש ורא"ש שהוא חוצץ, שהרי מתני' הוי בדבר שנטמא ואינו חוצץ, וזהו שהוצרך הראב"ד לפרש מטעם שעשוי לתוכו. ובמשנ"א כ' דלפי"ז י"ל דמשנתינו הויא בכל אוהל שנטמא בטומאת כלים, ולא בפשתן.

כ]

יעוי' בראב"ד פי"ח שלא העמיד במרודד, אלא שנתהפך יעוי"ש. וצ"ב מדוע לא נקט במרודד.

והנה לכאו' אם מקופל על האוהל הקיים. עדיין צ"ע דהיות וטומאה בתוכו, ואינו חוצץ, ובחזו"א כ' דגם שלא כנגד המת טמא. ולכאו' צ"ל שנתקפל שלא ע"ג האוהל וצ"ע.

פרק ז משנה ב – בדעת המהר"ם והרמב"ם

א]

במש"כ לחלק דתוכו שווה ואחוריו אינם שווים לפו"ר נראה דחילוקו הוא בדין אין האהל מתחשב, אמנם מלשונו נראה דהחילוק הוא בין תוכו לאחוריו, ועוד דהא מיירי הכא לר"ת דהאהל אינו חרב כחלל, ותוכו טמא משום שאין האהל מתחשב וכיון דדימה אחוריו לתוכו, ובתוכו שוין הם, א"כ קשיא מהו החילוק לגבי אחוריו, ואפשר שזהו כוונת קושיתו, וצ"ע.

ב]

שם "אבל הנוגע במה שנגרר הוי כמי שנגע באחוריו ואין טמא אלא טומאת ערב" יל"ע בדבריו אמאי הוצרך לחדש דין חיבור מהנגרר לאחוריו ולא כ' כפשוטו דהוי חיבור אל תוכו כדפירשו ש"ר.

ג]

לדעת המהר"ם קשיא משנתינו דח"ז מתוכו וח"ז מאחוריו הנוגע בו מאחוריו טמא טומאת ערב. הרי כשפירש מן המת אחוריו אינו טמא כלל. וכן קשיא דברי התוספתא דהאהל עצמו טמא ז', הא אין בו טומאה כשפירש.

ד]

בסו"ד שם "ואין זה תימה וכו' אבל אחוריו הנוגע בו לאחר שנסתלק המת משם טהור כאדם הנוגע בכלים" לכאו' דין זה הוא משום שהאהל נחלק לשני כלים, וקשה א"כ אמאי השמיט התנא דין זה לעיל לגבי נגיעה, ותנא לה דווקא במרודד.

ה]

הרמב"ם בפירושו ובהל' העמיד לדין דנוגע מתוכו ואחוריו היכא דקיימא טומאה תחת השיפוע. וצ"ב כיון דחידושו הוא דרק השיפוע נחלק, א"כ ה"ה י"ל אי קיימא הטומאה באהל.

ו]

בפיהמ"ש שם הוכיח דבריו מהתוספתא שהאהל עצמו טמא שבעה. וצ"ב מה הוכיח מהא לדינו. עוד קשיא לשיטתו דהאהל הוי חרב כחלל אמאי אין טמא הנוגע באחוריו שבעה. ועוד קשיא דבמשנה תנן הנוגע מאחוריו טמא ערב א"כ הוא עצמו ודאי טמא שבעה, ודוחק לומר שכוונתו מטמא אחרים שבעה.

כחצי זית מתוכו וכ"ז מאחוריו

א]

מתני' "כח"ז מתוכו וכח"ז מאחוריו הנוגע בו בין מתוכו בין מאחוריו טמא טומאת ערב" ובר"ש שהאוהל טמא ממ"נ טומאת ז' שמצטרף, משא"כ הנוגע נדון ככלים בכלים יעוי"ש. וצ"ב מהו הממ"נ.

ושם בר"ש דהנכנס לתוכו האוהל מציל, ולכאו' אי"צ הצלה שאין זית, וצ"ל הכוונה שלא יצטרפו ב' החצאין וצ"ע.

ב]

והנה לביאור הגר"ח דחשיב חדא כלי, ורק לדין חרב כחלל הוי כב' כלים יעוי"ש, א"כ שפיר ניחא מה דמצטרפין ב' חצאין לאשוויי טומאת ז', אבל אם הוו ממש ב' כלים צ"ב מהו הצירוף וצ"ע.

אלא דלהגר"ח צ"ב לאידך גיסא, מהו דיש מ"ד בתוספתא דס"ל דלא מצטרפין וצ"ע.

ג]

ויעוי' במשנ"א ד"ה מתוכו טמא, ונקט דכל דין זה דחצי זית וחצי זית, הוי רק דין מדרבנן יעוייש"ה.

ד]

ובביאור דעת ר' נתן בתוספתא פ"ח ה"א דס"ל דאם מציל ע"י אחרים ק"ו ע"י עצמו, וביאר בזר זהב דמה שמציל על ידי אחרים, היינו שחוצץ בין ב' חצאי זיתים, והיינו כה"ג שנוגע במקום שמאהיל ונאהל ע"י ב' החצאין, והאוהל חוצץ ועי'. ויל"ע לפי"ז מה שייך ק"ו שהוא חוצץ, והרי מאהיל על שניהם.

ה]

שם בזר זהב סיים, ק"ו שמציל ע"י עצמו שלא לטמא טומאת שבעה, וצ"ב לשונו דמשמע דטומאת ערב כן נטמא וצ"ע.

ו]

ברמב"ם פי"ח טו"מ ה"ז, מבואר דגם האי דינא דחצי זית הוי בשיפועי אהלים יעוי"ש. ויש לבאר הן להשיטות שפירשו דהוי רבותא אפילו בשיפוע, והן לרהיטת לשון הפיהמ"ש דהוי דוקא בשיפוע וצ"ב. [ויעוי' בזה ג"כ ברבינו הגר"ח שם].

ז]

בתשובות באר משה יור"ד סי' נ"ד להג"ר משה דנשיבסקי זצ"ל גאב"ד סלבודקה, כ' לבאר מתני' דע"י ב' חצאין נטמא האוהל, דהוי מדין חיבורין, ולכן כל צד נטמא גם משום הח"ז השני, והוכיח מינה דשני בנ"א הנוגעים זב"ז, וכל א' נוגע בח"ז שטמאים מדין חיבורים.

ח]

והוכיח מינה שם דגדר טומאה בחיבורין, דחשיב כאילו השני ג"כ נוגע במת עצמו, דאם הכוונה בחיבורין דכל המחובר לטומאה אלימא טומאתו לטמא כהטומאה עצמה, א"כ זהו דוקא במחובר לדבר המטמא, ולא במחובר לחצי זית שלא יכול לטמא יעויש"ה.

ט]

ויעוי' היטב מה ס"ל להגר"ח הנ"ל, בנדון דבאר משה הנ"ל.

י]

לביאור הבאר משה הנ"ל, צ"ב טובא, מהו הפלוגתא דפליגי בתוספתא בנדון דידן, דלכאור' הוי דין חיבורים בעלמא,- ומה שייך דפליגי בזה וצ"ע. וכן כל ענין הק"ו בתוספתא צ"ב.

יא]

יעוי' בראב"ד פי"ח טו"מ ה"ז, ונקט שם לבאר המשנה דב' חצאין וז"ל "וכשהטומאה חצי זית מבפנים וחצי זית מבחוץ אין הנוגע באוהל חבור לטומאה, לא בפנים ולא בחוץ" יעוי"ש, והוי לשיטתו דמיירי מדין טומאה בחיבורין, ולשונו מורה דגדר חיבורים דע"י שנוגע באוהל חשיב שנוגע בטומאה, ולכן כאן לא מהני להחשב חיבור לב' החצאין ודו"ק.

ויעוי' לעיל שהבאנו שהאריכו האחרונים בזה בגדר טומאה בחיבורים.

יב]

ויל"ע לשיטת הראב"ד אם יגע בב' צדדי האוהל, אם כה"ג כן יהיה חיבור וצ"ע.

מקצתו מרודד

א]

מתני' "מקצתו מרודד על הארץ טומאה תחתיו או על גביו טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת" יעוי"ש. ויל"ע מאי קמ"ל וכי סד"א שיהיה עדיף משיפועי אהלים. וכ"ש לשיטת הא"ר דמשמע דלדין שיפועי אהלים בעינן אצבע, א"כ מרודד מהכ"ת שיחשב אוהל. ויעוי' הג' וחי' הרש"ש במשניות על התויו"ט ד"ה טומאה בוקעת, דנקט להיפך דודאי אצבע לאו דוקא. ויעוי' עוד בזה חזו"א ט' ב'.

ב]

עוד יל"ע דמרודד כלל אינו מציאות של מאהיל, ואיך סד"א לדונו כלל כאוהל וצ"ע.

ג]

שם בר"ש דבוקעת והאוהל עצמו נטמא, ויל"ע אם הכוונה ע"י מגע, א"כ פשיטא. ואינו דומיא דסיפא דהנכנס טהור, והיינו בלי מגע, וקצת משמע דהאוהל נטמא מדין אוהל הגם שלא נוגע, והיינו דלענין טומאת אוהל גם הרדוד חשיב אהל וצ"ע.

ד]

עוד צ"ע דלכאו' כל טומאת אוהלים הוי חידוש, והיינו דלולי הילפותא [שבת כ"ז] היה טהור מדין מחובר, או כמחובר, ורק הוי גזיה"כ שאוהל נטמא. וא"כ נמצינו שגם המרודד הוי בכלל הגזיה"כ דאוהל נטמא וצ"ע.

ה]

ובאמת יעוי' מהר"ם, וביאר למתני' דבוקעת ועולה, היינו דכלל לא מיירי לגבי גוף החפצא של האוהל, אלא מה שנמצא בתוך האוהל כנגד הטומאה או חוץ לאוהל כנגד הטומאה, טמא. והיינו דהמרודד אינו נדון כאוהל ולא שוי חציצה. ויל"ע במה פליגי הראשונים. [אולי יש לדון, דמהר"ם מיירי גם בכלים שאינם כנגד הטומאה וצ"ע. ויעוי' בזה במשנ"א ד"ה טומאה בוקעת ועולה].

ו]

במש"נ דבוקעת ועולה, ובמהר"ם שהכלים שתחת הרידוד טמאין, יעוי' באורך במשנ"א.

ז]

בר"ש שביאר דבוקעת ועולה ונטמא האוהל, וסיים עלה דהנכנס לתוכו טהור אם לא נגע בו יעוי"ש, ותמהו בכוונתו במשנ"א ורש"ש ותפאר"י, הרי דעת הר"ש בפ"ק דחרב כחלל מטמא באוהל, וא"כ כאן שנטמא ונעשה חרב כחלל שיטמא הנכנס בו כדין מטמא באוהל יעוי"ש. [ובפשוטו צריך לדחוק שאין כוונת הר"ש הנכנס לאוהל לחלק שאינו מרודד, אלא נכנס לחלק המרודד וק"ל]. ולכאו' גם המרודד מטמא, דהוי האוהל כמת עצמו, ולא בעינן במת המאהיל שיהיה גובהו טפח, ועי'.

ח]

ובחזו"א ט' י"א חידש בזה, דגם להשיטות דס"ל שחרב כחלל מטמא באוהל. מ"מ דבר שנטמא ע"י טומאת אוהלים אינו מטמא באוהל, דקלישא טומאתו, וסיים שלפי"ז ניחא דברי הר"ש יעוי"ש, וצ"ב כוונתו.

ט]

יעוי' לעיל דפליגי הר"ש ומהר"ם אם מיירי לענין האוהל או לענין כלים שתחת הרדוד. ויתכן דפליגי, דהנה מיירי באוהל, והרי ביארו הראשונים דע"י שנטה האוהל פקע מיניה דין כלי, וחל דין טומאה מגזיה"כ דאוהלים. ופליגי הראשונים אם החלק המרודד נטמא. והיינו דאינו כלי דנדון כחלק מהאוהל לענין שיפקע תורת כלי ממנו. ופליגי אם עכ"פ יש לו טומאת אוהלים. והיינו מצד הגזיה"כ דאוהלים נטמא במגע ואוהל, אם גם הרדוד מצד עצמו בכלל וצ"ע.

י]

ויעוי' ברמב"ם פכ"ג טו"מ ה"ד ובראב"ד שם שכ' דהוי מטעם שיפועי אוהלים. ובחזו"א ט' י' ביאר כוונת הראב"ד, דס"ל דאם אין טעם דשיפועי אוהלים א"כ הוי דבר המקבל טומאה ואינו חוצץ, והחזו"א ביאר בכוונת הרמב"ם דפליג, וס"ל דהיות והאוהל מחובר ואינו נטמא רק מגזיה"כ, א"כ גם הרדוד הוי דינו כהאוהל, ולפי"ז פליגי הראב"ד ורמב"ם בפלוגתת הר"ש ומהר"ם ועי'.

מרודד על הארובה

א]

מתני' "אוהל שהוא נטוי בעליה, מקצתו מרודד על הארובה שבין בית לעליה, ר' יוסי אומר מציל, רש"א אינו מציל עד שיהא נטוי כנטיית האוהל" יעוי"ש. ויעוי' בפי' הרא"ש, וביאר דהגם דרדוד לא חשיב אוהל, מ"מ היות ושטוח ע"ג ארובה, כיון שיש אויר תחתיו מציל על העליה, דלגבי בית חשיב אוהל יעוי"ש.

ב]

והנה הא פשיטא דאם לא הוי מקצתו מרודד, אלא כל האוהל הוי מרודד, לכו"ע לא מציל, דכדי להציל בעינן שיהיה נטוי כאוהל, דאל"כ הוי כלי ומקבל טומאה ואינו מציל, וע"כ מהני מה שהוי מחובר לאוהל, דהגם דהוי מרודד, מ"מ כה"ג שמרודד ע"ג ארובה, כן נדון כחלק מהאהל, וצ"ב.

ג]

וברא"ש דהוי אוהל לגבי הבית, ומשמע דלגבי העליה לא נדון כאוהל, וכן דייק דטומאה הויא בבית ודו"ק וצ"ב. ולכאור' הוי לשיטתו דס"ל דהרדוד נחשב אוהל, היות ובארובה יש אויר תחתיו ועי'.

ד]

והנה בדעת ר"ש, דס"ל במשנה דלא מציל, מבואר דהרדוד לא מקבל דין האוהל. והיינו דהגם שעל האוהל חל דין שחוצץ מ"מ על הרדוד לא חל האי דינא, ומ"מ לענין שנטמא, לכאו' כן הוי חלק מן האוהל. שהרי לולי הגזיה"כ כלל לא צריך ליטמא, דהוי מחובר. ואולי עדיין תורת כלי או בגד עליה, ואינו נעשה אוהל לטהר.

ה]

ובדעת ר' יוסי מתבאר חידוש, דכל שיש אויר תחת הרדוד, מהני הנטיית אוהלים של עיקר האוהל, ליתן דין אוהל כלפי הבית, גם על הרדוד, היות והרדוד עכ"פ יש אויר תחתיו, וצ"ב הצטרפות ב' הדברים.

ו]

יעוי' בהג"ה ברא"ש, איך שביאר לפלוגתת ר"י ור"ש במשנה, וצ"ע מהכ"ת לפרש כן הפלוגתא, ומה הוי יסוד הנדון.

ז]

ובר"ש ביאר לדינא דר' יוסי "דהארובה הויא באויר האוהל, אז מציל על כל העליה שחוץ לאוהל", ומשמע ג"כ דס"ל שיש חיבור בין ארובה לאוהל, והארובה מכלל אויר האוהל. ועוד חידש הר"ש דלר"י שמציל היינו על חלק העליה שחוץ לאוהל, אבל על חלק העליה שבאוהל אין מציל, והיינו דהמציל לא הוי הרידוד, אלא כל האוהל, והרידוד הוי חלק מהאוהל, ולכן הוי הצלה רק למה שהוי חוץ לאוהל ודו"ק.

ח]

וברא"ש לא הוזכר שמציל רק על העליה שחוץ לאוהל, ובפשוטו פליג על הר"ש, וס"ל דמציל על כל העליה. ויל"ע מהו יסוד הנדון אם מציל רק על חוץ לאוהל, או על כל העליה, וצ"ב.

ט]

ובראב"ד פכ"ג טו"מ בסופו נקט בכוונת המשנה דהוי מטעם שיפועי אוהלים יעוי"ש. ולכאו' צ"ע הכוונה. וצ"ל דהיות ויש אויר תחת ארובה, מצטרפין ב' האוירים, היינו אויר האוהל עם אויר ארובה, ועדיין צ"ע הדמיון לשיפועי אוהלים.

ויל"ע להחזו"א ט' א' שהאריך בגדרי שיפועי אוהלים, אם גם בדין מרודד, בעינן לכל גדרי שיפועי אוהלים דהתם וצ"ע.

י]

יעוי' חזו"א ט' ב', ומשמע מלשונו שמכוון דברי הרא"ש עם הראב"ד דהוי מטעם שיפועי אוהלים יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' ברא"ש כלל אינו מטעם שיפועי אוהלים.

יא]

ובפיהמ"ש הנדמ"ח ביאר כדרך הר"ש והרא"ש. ויל"ע לשיטתו אם כל העליה טהורה, או רק מה שחוץ לאוהל. ויעוי"ש דיוק לשונו "וכאלו חלל האוהל מקיף את הארובה והעליה טהורה". ומשמעות לשונו שהחלל הוי המציל וצ"ב. וכן צ"ע מדוע לא נקט בפשוטו שהרדוד עצמו מציל. ואולי הכוונה שלא רק הרדוד מציל, אלא מחמת שיש לו חשיבות מאהיל וכהרא"ש ועי'.

יב]

שם בפיהמ"ש כ' בדעת ר"ש דלא מציל, היות והרדוד הוי כשאר בגד שסותם. ולכאו' מבואר דפליגי כש"נ לעיל, האם ע"י דהוי חלק מהאוהל פקע מיניה תורת כלי או עדיין חשיבות כלי ובגד על הרדוד ועי'.

יג]

והרמב"ם בהלכה פכ"ג ה"ד נקט דהרדוד מציל מדינא דאוהלים בכסוי יעויש"ה. [ולכאו' סותר ביאורו בפיהמ"ש] ובפשוטו י"ל דהיות והוי מטעם אוהלים בכסוי א"כ ודאי מציל על כל העליה, ודלא כהר"ש.

ואולי י"ל [לולי לשון חלל האוהל]. דאין סתירה בין הפיהמ"ש להלכה. ובפיהמ"ש ביאר דפליגי אם הרדוד הוי נדון כבגד. ואם אינו כבגד מציל מדין אוהלים בכסוי ועי'.

יד]

ולמש"כ החזו"א הנ"ל בדעת הרא"ש דהוי מטעם שיפועי אוהלים. א"כ י"ל דכוונת הר"ש הוי מעין דין שיפועי אוהלים. והוי פלוגתת הר"ש והרא"ש הנ"ל מהו דין חלל העליה שבאוהל, כפלוגתת הרמב"ם וראב"ד, והיינו אם הרדוד הוי מדין שיפועי אוהלים, או דהוי הרדוד אוהל בפנ"ע, ומדין אוהלים בכסוי ועי'.

טו]

ולמש"נ דפליגי אם מציל על חלק העלייה שבאוהל. ויש לדון, מה הדין כה"ג שנטוי בעליה ומקצתו מרודד ע"ג ארובה וכמתניתין, אלא דהטומאה לא הויא בבית אלא באוהל, האם הטומאה נכנסת לבית. דלכאו' לראב"ד שנדון כשיפועי אוהלים, א"כ חשיב חדא אוהל, וודאי שהרדוד לא חוצץ כלפי האוהל. משא"כ לרמב"ם דהוי אוהלים בכסוי לכאו' כן חוצץ וצ"ע.

טז]

יעוי' לעיל שכ' לדון לשיטת הראב"ד דהוי מטעם שיפועי אוהלים, אם בעינן לכל גדרי שיפועי אוהלים שכ' החזו"א. ולפי"ז יש לדון דיהיה חלוק אם הרדוד אינו סמוך לאוהל הנטוי, דאם מטעם שיפועי אוהלים לא שייך לדונו כחלק מהאוהל, ואם מטעם אוהלים בכסוי, א"כ בכל גווני הוי אוהלים בכסוי ועי'.

יז]

לכאו' מה דבעינן לדין שיפועי אוהלים, היינו דמיירי באוהל פשתן שמקבל טומאה ודבר המקב"ט אינו חוצץ, ולזה בעינן לדין אוהל, דהוי מכלל חידוש התורה דאוהל הגם שנטמא חוצץ.

ולפי"ז תמוה לראב"ד ותוס' דס"ל דגם באוהלים כל שנטמא לא חוצץ, וא"כ מה מהני דהוי שיפועי אוהלים הרי דבר טמא אין חוצץ, ואם מיירי במשי וכדו' שאין נטמא, א"כ מה בעינן לדין שיפועי אוהלים, תיפו"ל שיש חציצה בין בית לעליה, ויעוי' חזו"א ט' י"ב שתמה כן. וכן צ"ע מאי טעמיה דר"ש דפליג במשנה, ולכאו' צ"ל דללא דין שיפועי אוהלים, גם אם לא נטמא, מ"מ נדון כבגד או כלי שלא חוצץ וצ"ע.

יח]

אולי י"ל דהראב"ד דפליג על הרמב"ם. ולא ס"ל דקדירה ע"פ ארובה הוי מטעם אוהלים בכסוי, אלא מטעם דפנות אוהלים. ואולי רדוד שהוי מחובר לאוהל נטוי לא יכול לידון כדפנות אוהלים, ולכן בעינן מטעם שיפועי אוהל הנטוי ועי'. [ובחזו"א כ' סברא כעי"ז].

יט]

בחזו"א ט' י' ביאר כוונת הראב"ד בהשגות דאין זה כלום, דהרי הוי דבר המקבל טומאה יעוי"ש. ולמש"נ הרי הראב"ד לשיטתו ע"כ לא ס"ל דמיירי במקבל טומאה, וצ"ל דכוונת הראב"ד דלא מהני מטעם אוהל בכסוי. דמהניא קדירה רק מטעם דפנות אוהלים ועי'.

כ]

במשנה אחרונה ביאר למתני', דמיירי במחובר ואינו מקבל טומאה, ופלוגתת ר"י ור"ש הויא דלכו"ע רק אוהל נטוי חוצץ, ופליגי אם בעינן שכולו נטוי, או היות וקצתו נטוי מהני ג"כ ליתן דין אוהל למרודד יעוי"ש.

כא]

ובאליהו רבה כאן מבוארת שיטה חדשה, דיסוד המשנה הוי דמיירי בדבר שמקבל טומאה, ומ"מ חוצץ היות ויש גזיה"כ שאוהל הגם שמקבל טומאה, מ"מ חוצץ. ויעוי"ש דלא תלה פלוגתת ר"י ור"ש אם הרדוד הוי חלק מן האוהל. אלא לכו"ע הוי חלק מן האוהל, מ"מ היות וזה החלק לא נטוי כנטיית אוהלים, אינו בכלל הגזיה"כ דאוהל חוצץ.

כב]

ושם לפי"ז ביאר לפלוגתת ר"י ור"ש בתוספתא בנטוי ע"ג קנים דוקרנים, דתליא לשיטתם, והיינו דפליגי אם לגזיה"כ שאוהל חוצץ הגם שמקבל טומאה סגי דהוי אוהל, או בעינן שיהיה נטוי כאוהל יעויש"ה.

ויל"ע מדוע פשוט להגר"א דהאוהל נותן לרדוד תורת אוהל, ומ"מ ג"כ פשוט דהחלק שנטוי לא נותן לרדוד תורת נטוי. וצ"ל דנטוי לא הוי דין אלא מציאות ודו"ק.

"מקצתו מרודד על הארץ"

א]

ר"ש ד"ה מקצתו של אהל כתב דלאחר שנפרש האהל וכו' צ"ב מה רצונו בכל דבריו.

ב]

בפשטות היה נראה דעיקר כוונת המשנה דהמרודד אין לו דין של שיפועי אהלים, וכן נראה מדברי הרא"ש. ולפי"ז לא איירי דוקא באהל פשתן. אולם לפי"ז צ"ב דאמאי נכנס דין זה לאחר שביאר דין חלוקת תוך ואחוריים דלדברי הרא"ש והר"ש איירי אף באהל עצמו. ובאמת דבדברי הר"ש והמהר"ם לא פי' כן כפי שיבואר.

ג]

הר"ש הוסיף ונטמא האהל, ומשמע דכוונת המשנה לחדש דנטמא האהל, ושני חידושים יש להבין בדברי הר"ש, חדא דמחדש דאיכא דין טומאת אהל במרודד אעפ"י שאינו מקום האהל להבאת טומאה, ולא נימא דדין טומאת אהלים בפשתן לא נתחדש אלא במקום האהל עצמו. ועוד נראה דר"ל דבמרודד ליכא חלוקה של אחורים ותוך, וכשהטומאה נמצאת שם כיון דמטמאה את האהל ליכא ביה חלוקה. ועיין במשנה אחרונה דעמד על זה, אלא שר"ל דדוקא בחלק המרודד ליכא חלוקה ובאהל עצמו יש בו חלוקה, ולא כן משמע בר"ש.

ד]

בפשטות הטעם בזה היה נראה דהר"ש לשיטתו דכל הדין חלוקה דאהל הוא משום חציצתו, וממילא במקום שאינו חוצץ ליכא חלוקה כלל. אולם מלשון המשנה לא משמע הכי, דא"כ לשם מה הוצרך למימר טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת, הא ליכא הכא שני כלים. ולא משמע דבא לומר דכל מאהיל פחות מטפח מדין בקיעה דתינח טומאה תחתיו על גביו מאי איכא למימר.

ה]

עוד יש לעיין מהו דפי' הר"ש אבל הנכנס לתוכו טהור מהיכי תיתי שיטמא. ולכאו' משמע דאף שלא פי' כדברי הרא"ש דיחשב כשיפוע, אולם במקום דאיכא טומאת אהלים ס"ד דיחשב כשיפוע. ואפשר לדון דאף הרא"ש כוונתו לזה.

ו]

במהר"ם פי' מתני' דבא לומר בטומאה על גביו לגבי כלים שתחתיו, וצ"ע למה לא פי' ג"כ בטומאה שתחתיו לענין כלים שע"ג. גם לדבריו יש לעיין דאמאי הוצרכנו לדון משום טומאה בוקעת אי איירי באהלים של פשתן המקב"ט, ואטו שני כלים זה ע"ג זה צריכים לדין בקיעה.

ז]

יעויין עוד במהר"ם בריש מתני' דמשמעות דבריו דכשהמת בתוכו הא דהמרודד טמא מישך שייכא לדין דאין האהל מתחשב, דאי נימא דכוונתו דעל החלק המרודד אין דין זה וכל טומאתו הוא משום חיבורין כפי שהתחיל בריש דבריו, א"כ מהו שהקשה על מה שכתב דכל תוכו שוים ואין כל אחוריו שוים. ואי"ז תימה ויסד מה שיסד. דהלא בתחילה שפי' מתני' בדין חיבורין לא הקשה לו כלום והבין דחלוק בדין חיבורין ומהו שהוקשה לו עתה ואי"ז תימה וכו'. וגם הלשון משמע כן דהלא הא פשיטא בכל מתני' כמו גבי טומאה מאחוריו דתוכו חלוק, והיינו דהיכי דהטומאה הוא מדין חיבורין יש חלוקה לגמרי, ומה הוקשה לו טפי הכא.

ח]

יעויין עוד בדברי המהר"ם והרא"ש דאם היה גבוה טפח אין הדין כן. ויש לעיין דהרי בעינן נטוי כאהלים, ומבואר דמרודד באופן שהוא אהל חל עליו שם האהל וגם יציל על הבית בסיפא דמתני', וכן כתב בחזו"א.

ט]

יש לעיין לדעת הראשונים דברישא דמתני' נמי מבואר דין הרידוד דטומאה באהל מקום המרודד טהור דאין בו הבאת טומאה, אמאי בעינן לחדש עוד בטומאה תחת המרודד.

פרק ז משנה ב – אוהל שהוא נטוי בעליה

א]

במשנה נקטה לדין מקצתו מרודד על הארובה, כה"ג שהאוהל נטוי בעליה, והנה לשיטת הר"ש דהחלק בעליה דהוי באוהל אינו ניצל. שפיר היא גופא קמ"ל, ולכן נקט התנא דמיירי בעליה. אבל לשאר הדרכים, וכגון לרמב"ם בהלכה דהוי מדין אוהלים בכסוי, וכן להאליהו רבה דהוי מדין שאוהל מציל בלי נטייה, א"כ למה להתנא להעמיד בעליה, ותיפו"ל באוהל נטוי ע"ג גג שיש ארובה אם הרדוד חוצץ על הארובה וצ"ע.

ב]

מש"כ לעיל דבר"ש מבואר שמציל רק על חלק העליה שחוץ לאוהל, יעוי' ברע"ב ונקט ככל לשון הר"ש, אלא שכל סוף הדברים הוו דברי ר"ש דמתני', ולפי"ז י"ל דגם בר"ש זהו הכוונה, וא"כ אין שום הוכחה דחלוק דין העליה בין תוך האוהל לחוץ לאוהל ועי'. וכ"כ במים טהורים.

ג]

לשיטת תוס' בשבת כ"ז והראב"ד דגם באוהלים דבר טמא לא חוצץ, ויל"ע איך מיירי מתני' דאוהל נטוי ומקצתו מרודד דלר' יוסי מציל, ואיך מציל. וכ' בחזו"א ט' י' דגם הרדוד נטמא רק בטומאת אוהל, ויסד שם דהיינו בטומאה באוהל, וכאן הטומאה בבית יעוי"ש.

ד]

עוד כ' בחזו"א ט' י"ב דמיירי להראב"ד באוהל של משי. ותמה דהראב"ד ביאר דהוי מטעם שיפועי אוהלים. וממ"נ אם הוי פשתן הרי אינו חוצץ גם בשיפוע, ואם הוי באינו נטמא, א"כ מה בעינן לדין שיפועי אוהלים יעוי"ש.

בתוספתא

א]

בתוספתא אוהל שנטוי ע"ג ד' שפודין של מתכת פליגי ר' יעקב ור' יוסי אם מציל. והר"ש ביאר דפליגי דר' יוסי ס"ל דהרי אוהל עצמו מציל אע"פ שטמא, ולכן גם אם עומד ע"ג טמא מציל. ור' יעקב ס"ל דאע"פ שאוהל טמא חוצץ, מ"מ בעינן שלא יעמידהו דבר המקב"ט, דלא גרע מנדבך הנשען על כלים טמאים דאפילו ר"א מודה דלא חייץ יעוי"ש. ויל"ע מהו פלוגתתם.

ב]

יל"ע בר"ש שביאר דלא גרע מנדבך לר"א. דמודה במעמיד טמא דגרע ממעמיד דכלים, וצ"ע מהו הדמיון לדינא דר"א, דהתנא מיירי מענין מעמיד, אם איכפ"ל אפילו שאין האוהל עצמו צריך להיות טהור אם המעמיד מגרע, ומהו הדמיון להוכיח לנדון זה מדינא דנדבך ע"ג כלים טמאים וצ"ב.

ג]

והנה ביאור הר"ש בפלוגתת ר"י ור"ש ניחא רק לשיטות הראשונים דס"ל דגזיה"כ באוהלים דאע"פ שטמא חוצץ, אבל לתוס' שבת כ"ז וראב"ד דס"ל שדבר טמא אין חוצץ, א"כ ע"כ שהאוהל אינו טמא, וא"כ לא שייך לבאר כביאור הר"ש, [דמעמיד אינו חסרון כה"ג שהאוהל עצמו טמא]. וצ"ע איך יפרש הראב"ד לפלוגתת ר"י ור"ש.

ד]

יעוי' בר"ש שביאר דנטוי על ד' שפודין, מיירי שנעצם ע"ג ארובה יעוי"ש, ותמוה מה הכריח את הר"ש לבאר כן, ומאי שנא ע"ג ארובה. ויעוי' אי"ה להלן.

ה]

שם בתוספתא נטוי ע"ג קנים דוקרנים ר"י אומר מציל, ורש"א אינו מציל עד שיהיה נטוי כנטיית אוהלים. ובר"ש דלר' יוסי אי"צ, ונקט משום דר"ש יעוי"ש. ותמוה מה ענין דינא דר"י דס"ל דמעמיד לא גרע מאוהל עצמו, ולכן יכול להעמיד בשפודין מתכת, אבל מה ענין זה לדין דבעינן כנטיית אוהלים וצ"ע.

ו]

יעוי"ש בר"ש דביאר שנטיית אוהלים היינו שיתקע בקרקע וינטה האוהל, ואולי לפי"ז י"ל דזהו שפי' הר"ש בתחילת דבריו דשפודין של מתכת מיירי שתקועים בארובה, ולכן פי' דכבר שמענו מדברי ר"י דאי"צ כנטיית אוהלים. דהרי הכשיר שפודין בארובה טמאים, וצ"ע שאין לזה כלל רמז בתוספתא וצ"ע.

ז]

ובאליהו רבה [הו"ד לעיל] בביאור דינא דמקצתו מרודד על ארובה. ומבואר דהפלוגתא דתוספתא בקנים דוקרנים, היינו דהוי אוהל ואינו נטוי כנטיית אוהלים. ובזה פליגי אם גזיה"כ דטומאת אוהלים, סגי דהוי אוהל, או רק כה"ג שנטוי כנטיית אוהלים יעוייש"ה.

ויל"ע למ"ד דבעינן כנטיית אוהלים, האם כל הגזיה"כ כן, והוי באינו נטוי כאין בו גזיה"כ, או דחלוק דין החוצץ מדין הנטמא וצ"ע.

ח]

לכאו' לדעת התוס' וראב"ד דדבר טמא אינו חוצץ, ואפ"ה כאן הוי ע"ג שפודין של מתכת שמקבלים טומאה, וע"כ דאין דין מחובר דא"כ השפודין לא נטמאים, וצ"ל שביטל להאוהל ואינו נטמא בתורת כלי ובגד. ויעוי' כעי"ז בחזו"א ט' י"ג.

ט]

שם בתוספתא "סדין שתפרו ונתנו ע"ג עריסה אם אין בינו לארץ פותח טפח וכו' בד"א בזמן שאם תינטל" יעוי"ש. והנה תמוה מה בעינן ללמדינו שאין טפח, וכי כאן בעינן להשמיענו שאם יש טפח הטומאה יוצאת דרך הטפח וצ"ע.

י]

עוד שם מבואר דמיירי בסדין שתפרו, ולהלן לגבי שתינטל עריסה מבואר דסד"א היות ותפרו דלא יגרע מה שבנטלו נופל וצ"ע. ולכאו' הביאור דסד"א דהיות ותפרו, וכן הסדין עצמו שוי ג"כ לכל האהלה, והיינו שהסדין הוי ג"כ דפנות האוהל, ובזה סד"א שיש על הסדין חשיבות אוהל גם כה"ג שינטל ודו"ק וצ"ע.

יא]

שם בר"ש העמיד להאי סדין ועריסה דנתון ע"ג ארובה, וצ"ע מה ההכרח להעמיד בארובה. [ואולי להנ"ל, קמ"ל דיש חשיבות מאהיל משום הסדין בפנ"ע מלבד העריסה וצ"ע].

יב]

ויעוי' בזר זהב דנקט דמחצלת חלוק מסדין, דמחצלת עומדת בפנ"ע, ולא נופלת כשתינטל העריסה יעוי"ש, ותמוה דא"כ הוי כפילות, שכבר לימדנו בסדין החילוק בין שנופל בניטל עריסה לאינו נופל וצ"ע.

יג]

בר"ש ביאר לסיפא דתוספתא, דמחצלת מצלת, דס"ל דלא כתנאי דלעיל דנדבך אין חוצץ בדבר טמא מעמידו. ועיקר חידוש התוספתא, דחלוק בין מחצלת לסדין, דדבר טמא המעמיד הוי חסרון רק כשמעמיד דבר שהוא עצמו טמא, ולא במעמיד מחצלת שאינה נטמאת יעוי"ש וצ"ב סברת הדבר.

פרק ז משנה ב – עוד בדברי התוספתא

א]

הר"ש פי' על ד' שפודין דאיירי שנעצם על ארובה. ויש לעיין דאמאי פ' בארובה ואמנם בתוספתא מוכח דאיירי בארובה דאמר להלן גבי סדין דבעינן שלא יהא בינו לבין הארץ פותח טפח ואם יש פותח טפח נשתנה דינו וע"כ דאיירי בארובה, אכתי קשה דאמאי, סו"ס דפלוגתא זו לפו"ר אינה שייכת לארובה.

ב]

ובעיקר דברי התוספתא דקאמר דכשיש פותח טפח טמא, צ"ב דהלא פשיטא ומה חידוש בדבר.

ג]

ביסוד הפלוגתא דעל ד' שפודין מבואר בתוספתא דטעמא דר' יעקב הוא מפני שדבר טמא מעמידו. יש לעיין דאמאי הזכיר חסרון זה של דבר טמא, ולא משום נסמך ע"ג כלים דהוי חסרון אף בכלים טהורים. ודוחק לומר דס"ל כר' אליעזר דנסמך ע"ג כלים חשיב אהל לחצוץ.

ד]

ויתכן דלענין זה פשיטא לכו"ע דמהני מה שעשוי לאהל דאין לו דין כלי. דמבואר להלן פ"ח דכלים העשויים אהלים חוצצים ואין להם חסרון של כלים. וה"ה דכלים המשמשים דפנות אהלים ועשויים לאהלים, אין להם חסרון של כלים, ואעפ"כ לענין דבר המקב"ט חלוק, דלענין האהל עצמו מהני, ולענין הנסמך לא מהני, וצ"ת יסוד החילוק.

ה]

מדברי הר"ש לפו"ר משמע דיסוד הפלוגתא אם אמרי' דנסמך על דבר טמא גרע טפי ממה שהאהל עצמו טמא, כדחזינן דאפי' נדבך על דבר טמא לא מקב"ט לכו"ע. ובפשטות משמע דאם בנדבך ליכא חסרון זה ה"ה דבאהל הנסמך על דבר טמא לא יהא חסרון זה. וקשה דלהלן כתב הר"ש בסוף דבריו במחצלת שאינו מקב"ט ע"ג עריסה המקב"ט דחוצץ, דתנא דתוספתא פליג וס"ל דנדבך ע"ג כלים טמאים חוצץ. וקשה למימר דסיפא דהתוספתא פליג ארישא, ועוד דהר"ש שם כתב דלא חייש אדבר טמא אלא בסדין, ומשמע דבסדין אף באופן שעשויה כאהל איכא חסרון במה שמעמידה דבר טמא, אף דס"ל להאי תנא דליכא חסרון של מעמיד נדבך בדבר טמא.

ו]

עיין בסדרי טהרות שר"ל דכו"ע מודו דאיכא חסרון דמעמיד בדבר טמא באהל, ושאני הכא דהוי עפ"י ארובה. אולם בר"ש מבואר לפו"ר דהוי דין אף בעלמא, מדלא פי' דאף מאן דפליג אנדבך מודה בארובה.

ז]

נטוי ע"ג קנים דוקרנים ר"י מציל, פי' הר"ש דר' יוסי לא איצטריך דאפי' בשפודין דמקב"ט קאמר דמציל. ודברי הר"ש צ"ב דאי נימא דשפודין הם כמו דוקרנים א"כ מה הוצרך לומר שמקב"ט, הוי ליה למימר דכבר אמר דין זה ברישא. ואי נימא דשפודין הוי נטיית אהל טפי אלא הוכיח מדמקב"ט, הוא תמוה דמאי שייך החסרון של מקב"ט לנטיית האהל והא יש כאן חסרון אחר.

ח]

יש שר"ל דכוונת הר"ש בתורת הוכחה דאם מקב"ט ע"כ דאינו נטוי כנטיית האהל, כיון דנטיית האהל היינו שמחובר לקרקע. ואין נראה בתרתי, חדא דכלי שלא נעשה לשמש את הקרקע ויורדת לידי קב"ט מדאורייתא לא פקע בחיבורו לקרקע כמבואר בב"ב ס"ו א'. ועוד דנטיית אהל לשיטת הר"ש להלן פ"ח מ"א בכלים העשויים לאהלים דחוצצים כשהם נטויים כאהלים, דלא פקע מהם תורת כלי ומקב"ט כלים. דאיירי אף בכלים שאין בהם טומאת אהלים. ולא ס"ל כסברת התוס' בשבת דדוקא כשהוא מחובר לקרקע ואינו מקב"ט אהלים חוצצים.

ט]

ובפשטות מבואר מדברי הר"ש דמעמיד בדבר טמא הוי חסרון בנטויים כאהל וצ"ב.

י]

ועוד יש לעיין דהלא לר' יוסי נמי בעינן איזה צורה של אהל ולא פליג דבעינן איזה נטיה, חדא דאף לדידיה פי' הר"ש גבי שפודין דיש לו איזה צורה של אהל. ועוד דמבואר במשנה דבעינן לחדש שמקצתו מרודד, יש בזה איזה חידוש דמציל אליבא דר' יוסי.

יא]

ואולם בגר"א בא"ר פי' דבזה גופא פליגי במתני' אם בעינן נטיית אהל. אולם אף לדידיה פליגי בתוספתא בדוקרנין באופן שמתפרדים לארבעה ראשים, הרי דאף לר' יוסי בעינן איזה נטיה.

יב]

עוד יש להקשות דר"ש קאמר בסיפא דכשנטוי כאהל חוצץ. ופי' הר"ש דהיינו שקושר מיתריו ביתידות. ויש לעיין דיתידות אהלים מנויים בפי"ד מכלים ככלים המקב"ט.

פרק ז משנה ג – המת בבית, נפתח אחד מהם

א]

מתני' "המת בבית ובו פתחים הרבה כולן טמאים. נפתח א' מהן וכו' חישב להוציאו בא' מהן או בחלון" יעוי"ש. והנה נקט חלון רק בחישב להוציא, ושפיר י"ל דאין דרך להוציא מחלון, ולכך ברישא סתמא טמאים רק פתחים ולא חלונות, ואפילו יש לחלונות דע"ד, ויעוי' עוד להלן.

ב]

אלא דיעוי' לעיל פ"ג מ"ו כזית מן המת פתחו בטפח והמת בד"ט, ושם בפי' הרא"ש דכזית בטפח הוי גם לגבי רישא דכל פתחים טמאים, והיינו שיש בהם טפח יעוי"ש, ולכאו' על דרך זו הוי הסיומא דמת בד"ט, שכל פתחים אם יש בהו דע"ד, וא"כ גם חלונות וצ"ע. ויעוי' להלן אות [ו'].

[היה אפשר לחלק, דזית דרך להוציא דרך חלון, ולא מת וצ"ע].

ג]

בר"ש פ"ג מ"ו, ורא"ש שם וכאן דנפק"מ הוי שכל דהוי בפתחים טמא, או גם מאהיל על המשקוף ג"כ טמא יעוי"ש. ותמוה דגם אי דיינינן שהמת הוי תחת המשקוף, ומ"מ לכאו' המשקוף חוצץ וצ"ב. ותמה כן חזו"א י"ז י"ב. [ויסודו הוי מתוספתא שהובאה בר"ש כאן וצ"ע]. ולשי' הרמב"ם י"ל דפתח נדון כקבר ומטמא באוהל ועי'.

ד]

בשטמ"ק ביצה י' א' יסד דדין סטול"צ גם אם במשקוף אין טע"ט, ואין בו דין אוהל להמשכת הטומאה יעוי"ש וצ"ב.

ה]

בדין סוטל"צ אם הוי פתח פחות מטפח יעוי' משנה פ"ד מ"ב דמשמע שיש, וכ"ה ברש"י חולין קכ"ה ב' ולפיהמ"ש שם אין הוכחה יעוי' רמב"ם ריש פ"ז, ולפי הקרי"ס שם והחת"ס בחולין, א"כ לענין סוטל"צ בעינן טפח לכזית וד' למת שלם יעוי"ש.

ו]

יעוי' בר"ש כאן מתוספתא דהיו בו חלונות הרבה וכולן מגופות כולן טהורות, ופי' הר"ש דמיירי בחלונות דע"ד, ומה שטהורות היינו דאין דרך להוציאו דרך חלונות וזהו ג"כ הטעם דס"ל לתוספתא שם דנפתחו חלונות החלונות טמאות, ולא הצילו על פתחים יעוייש"ה. ומבואר בר"ש כש"נ לדייק מלשון המשנה דלא נקטו ברישא חלונות, היות וחלונות לא מצילים על פתחים. וכן חלונות עצמם אינם טמאים. ומה דתנן במתני' שחלונות מצילין על פתחים היינו בחישב יעוייש"ה. וכ"כ במהר"י קורקוס פ"ז טו"מ ה"ב.

ז]

ובכס"מ שם פליג, ונקט דהתוספתא מיירי בפחות מדע"ד, ולכן מגופות טהורות ונפתחו אין מצילות, אבל ביש דע"ד הוו כפתחים יעוי"ש. ובאמת שכדברי הכס"מ מפורש ברא"ש בהלכות קטנות הל' טומאה ס"ט דחלון שיש בו דע"ד ונפתח אין טומאה יוצאת לפתחים, ונפסק בשו"ע יור"ד שע"א ד'. ויעוי' בזה ברש"ש עירובין ס"ח א'. [ותמה על רש"י שם דנקט דגם חלון טע"ט טמא, והוא דלא כתוספתא לכל הפירושים.] ויעוי' בחזו"א י"ז י"א. ויעוי' בפי' הרא"ש להלן פי"א מ"א.

ח]

והנה יל"ע מהו יסוד המחלוקת אם חלון מציל או לא, האם פליגי אם דרך להוציא דרך חלון, או אין דרך, וכן נקט בחזון נחום, דביאר דעת הנך דס"ל שחלון מציל, היות ודרך להוציא דרך חלון יעוי"ש. או אולי בזה גופא פליגי מהו גדר הצלה של פתחים וצ"ב.

ט]

והנה רהיטת המשנה דנפתח א' מהם, מיירי שלא היה בדעתו כלל להוציא דרך הפתח שנפתח, וזהו ההבדל בין הסיפא דחישב להוציאו באחד, והיינו דכל שחישב מהני בלי נפתח, וכן הוא להדיא בתוספתא פ"ח אוהלות ה"ד, הובאה באליהו רבה כאן. אולם בפיהמ"ש פ"ג מ"ו נקט בתחילה דאם פתח לדעת להוציא דרכו המת. ויל"ע מה יפרש הרמב"ם לתוספתא, וכן רהיטת לשון המשנה וצ"ע. [ואולי פלוגתתם תליא אם הטומאה הויא מדין סוטל"צ, או קבר סתום וצ"ע].

י]

ויעוי"ש בפיהמ"ש פ"ג מ"ו [הנדמ"ח] שהוסיף דאם נפתח, מה שבשאר פתחים הנעולים טהורים כיון שלא נפתח "ולא חשב להוציא את המת מן הפתח הזה הסגור". ומבואר שאם חישב להוציא מהניא מחשבתו, ומבואר חידוש דמחשבתו מהניא גם במקום שנפתח פתח יעוי"ש. [ולכאו' הרמב"ם לשיטתו, דגם נפתח צריך מחשבתו להוציא, א"כ כשחישב להוציא בסגור, פשוט דאין מחשבה להוציא בנפתח ודו"ק].

יא]

ויל"ע לשאר הראשונים דלא הצריכו בנפתח חישב להוציא. מה הדין כה"ג שנפתח, ואיהו דעתו להוציא דרך פתח נעול, מי אזלינן בתר מחשבתו גם נגד פתח פתוח, או אזלינן בתר פתח פתוח, וצ"ע. [ואולי השיטות דס"ל דחלונות מצילין על פתחים ע"כ ס"ל דלא איכפ"ל דעתו, דמסתברא דגם בפתח חלון, מ"מ דעתו להוציא דרך פתח ולא דרך חלון וצ"ע].

הארות

א]

בב"ח יור"ד שע"א ד"ה החצר, חידש דהא דפתח מציל על כל הפתחים, היינו כה"ג ששאר הפתחים נעולים, אבל אם לא נעולים ורק סגורים אין פתח מציל רק אם נוסף לפתיחה יש ג"כ מחשבה יעוי"ש. [ובהערות בטור הנדמ"ח] וכדבריו כ' ג"כ בחת"ס ביצה י' א' בדעת רש"י, ויעוי' ג"כ במרכה"מ פכ"ה טו"מ ה"ד, הביאו במים טהורים פ"ו מ"ז חרד"ן אות ה' יעוי"ש.

ב]

יל"ע בנפתח פתח, ודעתו שלא להוציא דרכו, האם יועיל שלא להציל, או לא. ובפיהמ"ש נקט דאם יתכוון להוציא בנעול לא יועיל שנפתח יעוי"ש. וגם לשיטתו לא התפרש מה הדין בדעתו שלא להוציא בנפתח וצ"ע.

ג]

יל"ע אם לא חישב להוציא בפתח מסויים, אלא בא' מב' פתחים. או דרך רוח מסויימת שיש שם כמה פתחים, האם מהניא מחשבה כה"ג וצ"ע.

ד]

במשנה "ובו פתחים הרבה" וברע"ב "נעולים" יעוי"ש. ולהלן לשון המשנה פתח סתום וחישב לפותחו, ומבואר שיש נעול ויש סתום, ויל"ע ברישא דכולם טמאים היינו שכולם נעולים, או גם אם חלק סתומים ג"כ טמאים, או דנקטינן שיצא דרך הנעולים, ולכך הסתומים טהורים וצ"ע. [ויעוי' בספר המפתח פ"ז ה"ב].

ה]

בתוספתא, הו"ד בר"ש כדרך שנכנס יוצא, ובדרך הראשונה נקט הר"ש שיש נסרים בולטים יעוי"ש, ויל"ע היות ואין טומאה בבית מה שייך נדון של סוטל"צ וצ"ב.

ו]

בסיפא דפתח בתחילה, ויל"ע אם יועיל ג"כ למפרע, ובפשוטו ודאי לא. ואם יועיל למפרע א"כ תמוה תי' תוס' ביצה שתי' שפתח פתח חדש ועי'.

פרק ז משנה ג – חשב להוציאו באחד מהם

א]

מתני' "חשב להוציאו באחד מהם וכו' הציל על הפתחים" יעוי"ש. והנה רהיטת המשנה דרישא בנפתח הוי בלי חישב, ומציעתא קמ"ל דכל שחישב, מציל גם בלי שנפתח בפועל. [ויל"ע דנקטו לשון הצלה בחישב, ולכאו' גם נפתח הוי הצלה וצ"ב]. ולפי"ז סיפא דהיה סתום ונמלך לפותחו, הוי דומיא דמציעתא שנמלך לפותחו כדי להוציאו. וקמ"ל דהיות וסתום לא רק נעול, א"כ לא סגי מחשבה ובעינן שיפתח. אולם בתפאר"י נקט דחישב לפתחו היינו אף שלא חישב להוציאו יעוי"ש וצ"ע.

ב]

והנה יסוד סברת התפאר"י, דלא גרע חישב לפתוח מנפתח מאיליו יעוי"ש, וצ"ע ההוכחה, דודאי נפתח מהני דהיות ופתוח וזהו מקום הטומאה, אבל מחשבה אינה כלום. ונר' טפי, דכל מה דמהניא מחשבתו, אינה היות וחישב לפתוח, אלא חישב להוציאו מהניא מחשבתו לדון את מקום המת ודו"ק.

ויתכן, שכל דברי התפאר"י הוו רק בהיה סתום, דבעינן שיפתח בפועל, ובזה ס"ל דמה שפתוח מדעתו לא גרע מנפתח מאיליו, [וזה שעדיין לא נפתח בשיעור, לזה מהניא מחשבתו לדון כאילו גמר לפתוח, אבל היות וקצתו פתוח, דיינינן שכולו פתוח ולכן לא גרע מנפתח ודו"ק]. ואה"נ בחישב להוציאו באחד, ודאי לא יועיל חישב לפותחו ודו"ק.

ג]

וברמב"ם פ"ז טו"מ ה"ב להדיא דלא כתפאר"י, שכ' היה שם פתח סתום וחשב להוציאו וכו', הרי דלא סגי שחישב לפותחו אלא בעינן חישב להוציאו. ואין לומר דהרמב"ם לשיטתו בפיהמ"ש [פ"ג מ"ו] שגם בנפתח בעינן שדעתו להוציאו, שהרי כאן בנפתח לא הזכיר כלל דבעינן שדעתו להוציאו ודו"ק.

ד]

עוד נראה לכאו' דלא כתפאר"י, דיעוי' באליהו רבה שהביא תוספתא דפליגא על מתני', וס"ל דבפותח בתחילה פליגי אם בעינן ד"ט או סגי שיתחיל, אבל בפותח סתום בזה לב"ש סגי שיתחיל, ולב"ה סגי כשיחשוב, והנה מבואר דסגי מחשבה, וודאי לא שייך סברת התפאר"י דלא גרע מנפתח מאיליו, דודאי גרע, שכלל לא נפתח, וא"כ היות ולב"ה מיירי בחישב להוציא, לכאו' ה"ה לב"ש ודו"ק. [ואולי זהו חידושא דב"ה, דבעינן שיחשוב להוציא ועי'].

ה]

יעוי"ש בתוספתא הנ"ל דר' יהודה פליג על מתני', וס"ל דפלוגתת ב"ש וב"ה בתרווייהו, ויל"ע מהו יסוד פלוגתת המשנה והתוספתא בדעת ב"ש וב"ה. ויעוי' אות [ז'].

ו]

יעוי' ברמב"ם פ"ז טו"מ ה"ב, ותמוה שהיפך סדר המשנה, והקדים גוונא שלא היה כלל פתח לגוונא שהיה סתום וצ"ע. עוד צ"ע לשונו שם "היה שם פתח סתום וחשב להוציאו, והתחיל לפותחו, משיתחיל לפתוח הציל", וצ"ע הכפילות על התחלת הפתיחה וצ"ב.

ז]

ויתכן דמתו"ד הרמב"ם ילפינן ליסוד פלוגתת המשנה ותוספתא, והיינו דפליגי לענין מה בעינן התחלה, דלתנא דמתני' בלי התחלה אין חשיבות למחשבתו, היות והוי סתום, וכלל אינה חשיבות מחשבה, ולכך בעינן התחלה לתרתי הן להחשיב המחשבה, ופעמים סגי ג"כ ההתחלה לדון כאילו גמר, אבל ר' יהודה דתוספתא ס"ל דלעולם חשיבות מחשבה על מחשבתו גם בלי שהתחיל בפועל לפתוח, וכל מה דבעינן התחיל היינו דעי"ז מהני לדון שגמר לפתוח ודו"ק.

ח]

ולפי"ז ניחא מה דס"ל לר' יהודה דבסתום סגי מחשבה, ולתנא דמתני' לא סגי מחשבה, והיינו דאזלי לשיטתייהו אם מחשבה בלי פתיחה חשיבות מחשבה עליה, וזהו שכפל הרמב"ם להתחיל לפתוח, והיינו דפסק כתנא דמתני', וא"כ בעינן פתיחה לתרתי הן כדי לאשוויי כל החשיבות למחשבה, והן דפעמים סגי תחילת הפתיחה להועיל כאילו גמר ודו"ק. [ועדיין צ"ב דמתני' וברייתא פליגי בדעת ב"ש וב"ה בב' פלוגתות דלכאו' לא שייכא זל"ז וצ"ע].

ט]

ובדעת מתני' והרמב"ם נראה דפליגי ב"ש וב"ה רק בפלוגתא א', דלכו"ע בלי שהתחיל אין כל חשיבות למחשבתו, ולכן בכל גווני בעינן עכ"פ שיתחיל, ופליגי לאחר שיש חשיבות למחשבתו, מתי נדון כאילו נפתח, וכה"ג שמעולם לא היה פתח כו"ע מודו שלא שייך לדון כאילו נפתח רק אם יש דע"ד, [דהוי מקום חשוב] ופליגי כה"ג שהיה פתוח ונסתם, אם סגי שהתחיל לדון כנפתח או בעינן דע"ד, וזהו שהקדים הרמב"ם לדין שלא היה פתח, ללמדינו שיסוד הנדון הוי מהו השיעור דמועיל להחשיב כאילו נפתח כולו, וכש"נ.

י]

ולפי"ז י"ל בכוונת ר' יהודה בתוספתא. דס"ל דזהו גופא פלוגתת ב"ש וב"ה, וב"ה ס"ל דיש חשיבות למחשבתו בלי מעשה, ולכן בהיה סתום סגי במחשבה, ורק בלא היה כלל פתח מעולם, בעינן עכ"פ שיתחיל כדי להחשיב כאילו השלים, אבל ב"ש ס"ל דאין חשיבות למחשבה בלי מעשה, ובזה גופא ס"ל דהיות ובעינן מעשה להחשיב המחשבה, א"כ בזה מתחלק על מה חישב, שאם חישב על סתום סגי שהתחיל כדי להחשיב למחשבתו, אבל בחישב על מה שמעולם לא היה פתח, א"כ אין חשיבות למחשבה עד שיתחיל דע"ד ודו"ק. [ולפי"ז פליגי המשנה וברייתא אם מה דבעינן דע"ד בלא היה פתח, הוי להחשיב את מחשבתו, או לדון כאילו נפתח ודו"ק].

פרק ז משנה ג – שיטת הפיהמ"ש

א]

מתני' "המת בבית ובו פתחים הרבה" וכו' ושיטת הפיהמ"ש הויא דרך חדשה, דהיות והוו כל הפתחים נעולים, א"כ דין קבר סתום להבית, ולכן מתטמא כל מי שיושב בו, והביא שיטה זו בר"ש כאן, ותמה עליה שהרי דינא דבית סתום בב"ב הוי בפרץ פצימיו, וכאן לא פרץ פצימיו וצ"ע. [ויעוי' ג"כ בשטמ"ק ביצה י' א' בחד פירושא כן]. וביותר שהרמב"ם פ"ז ה"א הביא שצריך פרץ פצימיו וצ"ב.

ב]

בתפאר"י בועז סק"ו הקשה עוד, דאם הוי דין קבר סתום עליה, א"כ מדוע מיירי רק מענין טומאת הפתחים, והרי קבר סתום מטמא כל סביביו והיינו הגג וקירות ומדוע נקטו רק הפתחים, וצ"ע.

ג]

עוד יל"ע דלדרך שאר הראשונים הויא מתני' מדין סוטל"צ, ולהרמב"ם הכוונה אינה מטעם סוטל"צ, אלא דכל שנפתח או חישב אינו קבר סתום. ולפי"ז צע"ק לשון הציל, דאינה הצלה אלא בטל תורת קבר מינה. ועוד יל"ע אם כדי לבטל תורת קבר בעינן שיחשוב להוציא במסויים בפתח פלוני, או סגי שיחשוב להוציא המת וצ"ע.

עוד יל"ע כל הסוגיא ביצה י' א' דפליגי בדין ברירה, ובשלמא בדין סוטל"צ י"ל דשייך ברירה, אבל אם הוי קבר, וכי ע"י שיבטל הקבר יפקע מדין קבר למפרע וצ"ע.

ד]

ובר"ש הביא תוספתא, [הביאה הרמב"ם פ"ז טו"מ ה"ב] דהיו בו חלונות הרבה וכולן מגופות כולן טהורות, ואם נפתחו לא הצילו על הפתחים יעוי"ש, ותמוה דבשלמא מדין סוטל"צ אמרינן דאין דרך להוציא דרך חלונות, אבל להרמב"ם דהוי קבר סתום ומטמא כל סביביו, א"כ מדוע החלונות לא נטמאו, והרי הוי קבר סתום ומטמא כל סביביו וצ"ע.

ה]

ויעוי' בפיהמ"ש ונקט "וזהו ענין פתח שניצול" ולכאו' תמוה כנ"ל דאינה הצלה, אלא בטל דין קבר וצ"ע. ושם בפיהמ"ש האריך דהטעם שיצא מדין קבר ונשאר בית ואינו מטמא מסביביו, וצ"ע מה הזכיר דנשאר בית וצ"ע.

ויל"ע להפיהמ"ש מה ענין מחשבה לבטל מדין קבר וצ"ע. [ויעוי"ש שגי', "פתח" ולא נפתח וצ"ע].

ו]

ובביאור שיטת הרמב"ם י"ל בב' דרכים. יש שפירשו דלעולם הוי מדין קבר סתום המטמא כל סביביו, וכל הש"ס ב"ב י"ב דבעינן פרץ פצימיו, היינו כה"ג שיש פתח א' ופתח זה היות וסוטל"צ דרכו מפקיע מתורת קבר [עד שיפרוץ פצימיו], אבל כה"ג שיש לבית כמה פתחים היות ואין דרך לצאת אלא מפתח א', א"כ חל דין להיפך, דלא נפקע מהבית דין קבר סתום. דרק ע"י שיש פתח שסופו לצאת הוא שפקע תורת קבר מיניה ודו"ק.

ז]

ולדרך זו עדיין צ"ע מדוע נקטו רק פתחים, והרי גם הנוגע בדפנותיו טמא. וכן תמוה מדברי התוספתא דחלונות טהורין, ואם הוי קבר סתום מדוע הוו החלונות טהורים וצ"ע.

[ועכ"פ יסוד דין קבר לפיהמ"ש הוי דכל שאין לטומאה פתח מתפשט מכל סביביו. ולכך אם יש פתח א' שדרך לצאת דרכו, אין מטמא סביביו].

ח]

והנה לביאור הנ"ל, א"כ כל שנפתח פתח, או שחישב לפתוח פקע מינה תורת קבר סתום, וע"כ יש דין נוסף של סוטל"צ. והיות ונפתח פתח א', א"כ זה הפתח הציל על שאר פתחים.

ויעוי' בתשו' הרא"ש החדשים סי' י"ב שהביא לדין קבר סתום וכ' שם דמה שמטמא כל סביביו היינו היות וסוטל"צ יעוי"ש. ולפי"ז י"ל ביאור חדש בדעת הרמב"ם, והיינו דדין קבר סתום ודין סוטל"צ הוו חד דין וצ"ב.

ט]

ולכאו' הכוונה שגם דין קבר סתום שמטמא כל סביביו, יסודו מדין סוטל"צ, דהיות וסוטל"צ, ואין לטומאה פתח לצאת, לכן כל דופני הקבר הוו טמאים, שאמרינן שדרך הדופן תצא הטומאה, וכה"ג שיש פתחים נעולים, א"כ ג"כ הוי מדין סוטל"צ, אלא דכה"ג היות ותלינן שלא יפתח פתח חדש, אלא יוציא דרך פתח קיים, א"כ רק מקום הפתחים נטמא ולא דופנותיו, אבל לעולם הוי מדין סוטל"צ ודו"ק.

י]

ויעוי' בשטמ"ק ב"ב י"ב א' מראב"ד ור' יונתן ומבואר להדיא דדינא דקבר סתום כה"ג שפרץ פצימיו הוי מדין סוטל"צ, והיינו דכה"ג שיש פתח סתום ולא פרץ פצימיו אמרינן שדרך זה הפתח סוטל"צ, ולכך לא כל סביביו טמא. אבל כה"ג שפרץ פצימיו, א"כ כל מקום ומקום בכותל נדון כאילו שם יפתח הפתח להוציא את המת, ולכן טמא יעוייש"ה.

יא]

ויעוי' ברמב"ם פ"ז טו"מ ה"ב בנפתח פתח והשאר נעולים, שרק מקום הפתח טמא, וסיים עלה "והרי אין הבית כקבר סתום" ומבואר דכל שלא נפתח פתח הוי מדין קבר סתום, וניחא לב' הדרכים דלעיל ודו"ק.

יב]

והנה לדרך הראשונה, דהוי קבר סתום גמור, צ"ע עדיין מדוע נקטו שטמא הפתח, והרי לכאו' טמא כל דופנותיו וגגו. אולם לדרך הב' הרי הוי יסודו מדין קבר, אבל חלוק ביסודו דקבר מטמא כל דופנותיו היות ואין מקום שיצא, ואמרינן על כל מקום ששם יצא, משא"כ כשיש פתחים הרבה, א"כ ודאי לא יצא דרך הדפנות, ולכן הדפנות טהורות, ולפתחים עדיין דין קבר סתום וכש"נ.

פרק ז משנה ד – האשה שהיא מקשה לילד

א]

מתני' "האשה שהיא מקשה לילד וכו' הראשון טמא בספק והשני בודאי" יעוי"ש. ופליגי הראשונים מהו הספק, דהר"ש ביאר דהוי ספק אם בעודה בבית הראשון כבר מת העובר, אולם ברא"ש ובפיהמ"ש מבואר דהספק הוי אם בעודה בראשון נפתח הרחם יעוי"ש.

ב]

ולשיטת הר"ש, יל"ע אם היות וניטלת בגפיה, לכן חשיב שודאי יש פתיחת קבר, והספק רק אם מת הולד, או דיש ב' ספיקות, וגם בב' ספיקות הוי דין לטמא מספק, ויעוי' במשנ"א בענין ס"ס כאן. ובתפאר"י ס"ל דבס"ס כאן לא טימאו יעוי"ש. ויעוי' מי"ט.

ורהיטת לשון הר"ש מורה דאם מת חשיב ודאי נפתח יעוי"ש, וצ"ע פלוגתת הראשונים.

ג]

באליהו רבה כאן נקט דראשון ספק שמא נפתח הקבר, והשני דהוי טמא, והוקשה לא"ר מאי קמ"ל, וחידש דהכוונה דאפילו הוציאו הכלים מיד קודם שנולד דאמרינן נפתח הקבר מיד כשהביאוה יעוייש"ה.

ד]

ובעיקר מה שיש טומאה, לכאו' פליגי הראשונים, דבר"ש משמע דסגי בפתיחת הקבר, ובפיהמ"ש משמע דלא סגי, אלא בעינן שיצא לחוץ יעוי"ש. ויעוי' היטב בתויו"ט מש"כ בדעת הרמב"ם.

ה]

ובסיפא דמתני' ג"כ פליגי בכוונת המשנה, דהרמב"ם מפרש לה דהוי המשך דברי ר' יהודה, והיינו דהגם דמהלכת שוי הוכחה דאינה פתיחת קבר, מ"מ בפחות מהעגילו ראש כפיקה, זה שמהלכת אינה הוכחה, אולם להר"ש כוונת המשנה דחלוק עובר שהעגיל כפיקה דסגי בפתיחת הקבר, ובלא העגיל בעינן שיצא הראש יעוי"ש.

ו]

וברמב"ם בהלכה פכ"ה טו"מ ה"ח-ט' לכאו' מבואר דס"ל לב' הדברים. והיינו דחזר בו מפיהמ"ש דצריך שיהא הראש, וסגי פתיחת הקבר, ונקט ג"כ דחלוק אם הוי פחות מפיקה דצריך שיצא ראשו, ובפיקה סגי אם נפתח הקבר. ולענין ביאור המשנה דמהלכת נקט כפיהמ"ש שרק בהעגילו כפיקה שוי הוכחה, וכל דהוי קטן מפיקה זה שמהלכת אינה הוכחה יעויש"ה.

ז]

ויעוי' באורך בתויו"ט מש"כ על דברי הרמב"ם וצ"ע. ויעוי' במשנ"א בזה.

ובבית מאיר יור"ד קצ"ד תי' דהרמב"ם ביאר המשנה כפיהמ"ש דמהלכת הוי הוכחה רק בהעגיל כפיקה, ומה דפסק דלא צריך שיצא הראש, היינו מהתוספתא [הובא בר"ש משנה ה'] א"ר יוסי אני אמרתי דבר אחד וכו' שדרך הטומאה לצאת, ומינה מוכח שמטמא קודם שיצא יעוי"ש.

במתני', והסוגיא חולין

א]

יסוד הדין דטומאה בלועה, ילפינן בחולין ע"א א' מהאוכל מנבלתה יכבס בגדיו, ומיירי גם שחל הערב שמש, ועדיין בבטנו יעוי"ש.

ולענין טהרה בלועה יעוי"ש דילפינן ק"ו מצמיד פתיל, דאם חרס שמציל מטהרה מליטמא ולא על טומאה, א"כ בלועה שמהני גם לטומאה ק"ו שיועיל לטהרה יעוי"ש.

ב]

ויל"ע מה הדמיון בין צמיד פתיל, דהוי דין הצלה, לטומאה בלועה, וכבר העיר בזה בכ' הגרי"ז בכורות כ"ב יעוי"ש.

ג]

יעוי' לשון רבה שם כשם שטומאה בלועה אינה מטמאה, כך טהרה בלועה אינה מיטמאה. ויל"ע מהו "כשם".

ד]

בסוגיא חולין שם ע"א ב' מקשינן מה חידש רבה, והרי הוו משניות מפורשות. ומשני דקמ"ל כגון שבלע ב' טבעות א' טהורה וא' טמאה. וברש"י ביאר דלולי רבה י"ל דהמשניות הוו מטעם בית הסתרים. אבל בב' טבעות ליכא טעמא דבית הסתרים. דחשיבי כמונחות בקופסא, וע"כ דהוי מטעם בלועים יעוי"ש.

ה]

ובתוס' שם פליגי על פרש"י, וביארו דלולי רבה סד"א דמטעם בלוע רק לא מטמאה לטהרה בעלמא, אבל לטהרה בלועה יטמא, וכן לגבי טהרה בלועה יעוי"ש. ויל"ע בסברת החילוק בזה וצ"ב. [ויעוי' אי"ה להלן בגדרי בלועה].

ו]

והנה במשנה חולין ע"א א' האשה שמת ולדה בתוך מעיה ופשטה חיה את ידה, ונגעה בו החיה טמאה טומאת ז' והאשה טהורה יעוי"ש. ובגמ' ע"ב א' מקשינן דאם רבה קמ"ל לדין בלועה בב' טבעות, והרי עובר וחיה דכב' טבעות דמו וקא מטמא לה, ויעוי"ש בתי' רבא בשם פומבדיתאי דהוי מדברי סופרים.

ז]

ובתו"ד שם נקט ר' יוסף דהוי הן לר"ע והן לר' ישמעאל. ושם מייתי ברייתא דפליגי ר"ע ור"י בולד במעי אמו מה דינו, ופליגי שם בקראי יעוי"ש. ובביאור פלוגתת ר"ע ור"י נאמרו כמה שיטות בראשונים.

ח]

רש"י שם [ולעיל ע' ב'] ס"ל דלר"ע לעולם טומאה וטהרה בלועה טמאים, ושאני הכא גבי ולד דהוי מגע בית הסתרים. והנצי"ב בעמק הנצי"ב פרשת חוקת [עמ' קפ"א] כ' דר"ע דמטמא בלועין, היינו רק בנוגע וכלישנא דקרא. אבל באוהל לא יעוי"ש וצ"ב.

ט]

ובתוס' הקשו עפרש"י מדוע לא נטמאת האשה במשא, וברמב"ן ומאירי תירצו מהראב"ד דהיות ועובר ירך אמו א"כ לא חשיב משא יעוי"ש. ובמרומי שדה תמה עדיין עפרש"י, מדוע אין האשה נטמאת מצד שמאהילה על העובר יעוי"ש וצ"ב. ולמש"נ מהעמק הנצי"ב ניחא ודו"ק.

י]

והר"ש והרא"ש במשנה להלן ביארו דלכו"ע יש דין טומאה בלועה, אלא דפליגי כה"ג שהיה פתיחת הקבר אם נידון כבלועה, דר"ע ס"ל דלא הוי בלועה ולר"י הוי בלוע עד שיצא לאויר העולם יעוי"ש.

יא]

ובתוס' חולין שם מבואר דלכו"ע טומאה בלועה לא מטמאת, ופליגי ר"ע ור"י בהוציא ידו שאין טומאה בלועה, ולכן מטמא ר"ע, ור"י ס"ל דכאן הוי גזיה"כ דאינו מטמא עד שיצא הולד לאויר העולם. [והחילוק בין אשה לחיה, הוי בגזירה ופליגי ר"ע ור"י אם גזירה שמא יצא ידו או שיצא ראשו ודו"ק].

יב]

ובמהרש"א שם על תוד"ה גזירה נקט דפלוגתת ר"ע ור"י הויא גם בעובר במעי בהמה דבהוציא ידו פליגי אם מטמא קודם שיצא לאויר העולם יעוי"ש. והנה בתוס' הרא"ש ביאר כוונת הגזיה"כ דהגם דלא הוי בלוע מ"מ גזיה"כ דבעינן לידה, ולפי"ז לכאו' בבהמה שאין גזיה"כ סגי באינה בלועה. והמהרש"א ס"ל דע"י הגזיה"כ הוי ילפותא לגדר בלוע, ולכן הוי גם בהמה כאדם ודו"ק.

יג]

ולכאו' נפיק, דפליגי תוס' חולין שם, והר"ש ורא"ש כאן, אם פתיחת הקבר שויא שאינה טומאה בלועה, או דבעינן שיוציא ידו ועי'.

יד]

הרמב"ן ביאר דבעלמא לכו"ע ס"ל לדין טומאה בלועה. ופליגי בעובר, דר"ע ס"ל שהתחדש דלא נדון כבלוע היות והיינו רביתיה, משא"כ שאר טומאות דחשיב שבליעה עושה עיכול. [ויעוי"ש שביאר המשנה שהאשה טהורה, דהוי דלא כר"ע, או דהוי דין כלפי האשה עצמה היות ועובר ירך אמו יעוייש"ה].

טו]

ולכאו' משנה דידן, אם הויא דברי ר"ע או דברי ר"י, תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלרש"י דס"ל בדעת ר"ע דטומאה בלועה מטמאה, א"כ מתני' דלא כר"ע. [ואולי זהו דפי' הר"ש דהוי ספק מת, והיינו דאם ודאי מת הוי ודאי מטמא לר"ע]. ולתוס' דס"ל בדעת ר' ישמעאל דהוי גזיה"כ דבעינן לידה, א"כ מתני' דסגי פתיחת הקבר, ע"כ הויא ר"ע ודו"ק.

טז]

עוד יל"ע, דבתוס' חולין שם ע"ב א' ד"ה גזירה, מבואר דגם לר"ע דלא הצריך לידה, מ"מ הוי בלועה עד שיוציא ידו. ולפ"ז במשנה דידן לא סגי פתיחת הקבר אלא צריך שיוציא ידו. [ויל"ע קצת מלשון תוס' ע"א א' ד"ה והאשה דנקטו דסגי בפתיחת הקבר]. וצ"ע לשון משנה דידן דמשמע דתליא בפתיחת הקבר וצ"ע. [ויעוי"ש במהרש"א דכל שהוציא יד כל העובר חשיב שאינו בלוע. ויל"ע מה ההכרח לזה]. ויעוי' חזו"א י"ט א' דנקט דאין כלל פתיחת הקבר יעוי"ש.

יז]

שיטת הרשב"א דר"ע ור"י פליגי אם טומאה שסופה לצאת, כגון עובר וטבעת חשיבי טומאה בלועה יעוי"ש, ובבעל המאור ובחי' הר"ן כ' דר"ע ור"י פליגי אם רק בטבעת א' לא מטמאין בבלוע, או גם בב' טבעות, והחיה חשיבא כב' טבעות, והאשה כטבעת א' יעוי"ש.

פרק ז משנה ד-ה – יצא ראשון מת ושני חי

א]

מתני' "יצא הראשון מת והשני חי טהור, הראשון חי והשני מת טמא", ובר"ש ביאר דהשני החי טהור אע"פ שנפתח הקבר, דאין דרך טומאה להכנס, ועוד דטהרה בלועה אינה מיטמאה יעוי"ש.

והנה מבואר דהיות ויש פתיחת קבר לראשון, מהני ליחשב ג"כ פתיחת קבר לשני ודו"ק.

ב]

עוד מבואר דיש בתוך מעי האשה הצלה, ולכאו' היינו דאשה הויא מקום בפנ"ע ולא גרע ממגדל, ובעינן לדינא דטומאה תכנס, והרי אין דרכה ליכנס וצ"ע.

ג]

בר"ש דביאר מטעם שאין דרך טומאה להכנס, ולכאו' יל"ע דגם אם אין דרכה ליכנס מ"מ כל שיש פתח בין ב' אוהלים ודאי טומאה נכנסת, וא"כ בשעת לידה יש פתח ותכנס הטומאה, ויעוי' בתשו' חת"ס חיור"ד סי' ש"מ ד"ה ומה שצל"ע ולכאו' זהו כוונת קו' ויעוי' בתפאר"י כאן.

ד]

ונראה להביא ראיה שגוף האשה הוי הצלה וכמגדל, ולכן בעינן לדין סוטל"צ, דיעוי' בתשו' הרא"ש כלל ל' סוף אות א' שהביא המדרש פרה "המת בבית הבית טהור, יצא הבית טמא", והוא פלא. וביאר הרא"ש שם בשם הר"א הקליר דמת בבית היינו בטן האשה, והבית טהור היינו האשה טהורה, ויצא ממנו האשה טמאה יעוי"ש. ומבואר שיש חשיבות לאשה כלפי הטומאה ודו"ק.

ה]

ועוד מבואר בר"ש דהגם דהוי פתיחת הקבר, מ"מ עדיין הוי בלוע. ולכך נקט דטהרה בלועה לא נטמאת, ולפי"ז תמוה הסיפא דראשון חי טמא, ולכאו' הגם דהיה פתיחת הקבר, מ"מ הויא טומאה בלועה וצ"ע. ולכאו' זהו שהוכרח הר"ש להוסיף דהוי מטעם סוטל"צ, ותמוה דאם הויא טומאה בלועה, א"כ לכאו' אינה טמאה, א"כ איך שייך לגבה דין סוטל"צ. דהוי דין מסויים בטומאה ועי'.

ו]

והנה פשוט דחיליה דהר"ש לבאר דבנפתח הקבר הוי מטעם סוטל"צ היינו מדברי התוספתא הו"ד בר"ש להלן דאמר ר' יוסי אני אומר להם שדרך טומאה לצאת, ומבואר דהגם שיש פתיחת קבר מ"מ בעינן לדין סוטל"צ וצ"ב.

ז]

ולכאו' צ"ל דב' הנידונים מתיישבים אחד בשני. והיינו דהיות וגם לאחר פתיחת הקבר, צריך לדינא דסוטל"צ, א"כ שפיר רק בטומאה הוא דאמרינן סוטל"צ, ולכן לא חשיבא טומאה בלועה, אבל בטהרה היות ולא אמרינן סופה לצאת, א"כ נידונית כטהרה בלועה, וזהו שחלוק רישא מסיפא, דטהרה חשיבא בלועה וטומאה לא ודו"ק.

ח]

ויעוי"ש בר"ש שביאר ג"כ המשנה שמחלקת בין שפיר א' לב' שפירים, דאין הכוונה כפשוטו, אלא שפיר א' היינו שיצאו בבת אחת, וב' שפירים היינו שיצאו בזה אחר זה, ומשום דס"ל דפלוגתת ת"ק ור"מ הויא בפלוגתת ר"ע ור"י, והיינו דפליגי אם סגי פתיחת קבר. או כר"י דיליף מקרא דבעינן יציאת הולד יעויש"ה.

ט]

ובגר"א באליהו רבה ובזר זהב, ביאר לכל התוספתא דלא כהר"ש. ונקט דב' שפירים ושפיר א' הוי ממש. וחלוקים ביסודם והיינו דבשפיר א' פתיחת קבר של ראשון הויא ג"כ פתיחה לשני, משא"כ בב' שפירים, דלכל א' פתיחת קבר בפנ"ע.

י]

עוד פליג בא"ר, דלהר"ש מה דר"מ ס"ל עד שיצא לאויר העולם, היינו דבעינן שיצא בפועל. אולם לא"ר כוונת שיצא לאויר העולם, היינו דע"י פתיחת הקבר נדון כיצא לאויר. ופליגי ביסוד הטעם דבעינן יציאה לאויר, להר"ש הוי כדעת ר' ישמעאל חולין ע"ב, והיינו דגם אם אינה בלועה בעינן לידה. ולהא"ר החסרון דכל שלא יצא הויא בלועה. וע"י פתיחת הקבר חשיב כיצא ואינו בלועה ודו"ק.

יא]

והנה לדעת הר"ש פלוגתת ר"י ורבנן בתוספתא הויא פלוגתת ר"ע ור"י אם מלבד בלועה בעינן ג"כ לידה, אולם להא"ר פליגי בדין בלועה, והיינו האם לטומאה בלועה סגי ע"י שסופה לצאת דמטמאת, או דלא מהני סופה לצאת ובעינן יצא לאויר העולם אלא דלכו"ע פתיחת קבר חשיבא יצא לאויר העולם ודו"ק.

יב]

ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם אם לטומאה בלועה מהניא סברת סופה לצאת. ולכאו' פליגי מהו טומאה בלועה, דאם כלל אינה חפצא של טומאה, א"כ היות ואינה "טומאה" א"כ לא שייך בה דין סוטל"צ. דהוי דין במסויים בטומאה, אבל אם טומאה בלועה רק הוי דין במטמא, או במגע ובמשא, א"כ שפיר היות והוי חפצא של טומאה, שפיר שייך בה סוטל"צ ודו"ק.

יג]

עוד פליגי הר"ש והא"ר, דלהר"ש מה דבעינן סוטל"צ היינו כה"ג שיש פתיחת קבר. אולם להא"ר כה"ג שיש פתיחה חשיב שיצא לאויר, וכו"ע מודו, ורק בלי פתיחה בעינן לדין סוטל"צ.

יד]

והנה להא"ר דבעינן סוטל"צ לבלי פתיחה, ניחא דהיות וחשיבא בלועה, א"כ פליגי אם סוטל"צ מהני לאשוויי שאינה בלועה, אבל להר"ש דמיירי שיש פתיחת קבר, א"כ צ"ע, דממ"נ אם פתיחה שויא שאינה בלועה א"כ למה צריך לסוטל"צ, ואם פתיחה לא שויא שאינה בלועה, ורק ע"י סוטל"צ, א"כ מדוע לא מהני סוטל"צ גם בלי פתיחת קבר. ומבואר שיש צירוף בין פתיחת הקבר לסוטל"צ וצ"ב. [ויעוי' תויו"ט].

טו]

והנה גם בדעת הא"ר, נראה דלא מהני סוטל"צ לכל טומאה במעי אשה, ורק כה"ג שיצא שפיר ראשון, הגם דלא אלים להחשב פתיחת הקבר כלפי הפנימי, מ"מ מהני דכה"ג אמרינן סוטל"צ. אבל בלא שהיה כלל פתיחת קבר אולי לא מהני סוטל"צ וצ"ע. אלא דלכאו' בתוספתא אין ב' שפירים, ואפ"ה ס"ל לר' יוסי לדין סוטל"צ. ומבואר דבכל גוונא אמרינן סוטל"צ וצ"ע.

טז]

ויעוי' חזו"א י"ט ד', ונקט דכוונת הר"ש סוטל"צ הוי לשון מושאל, והכוונה דהיות ומזומן לצאת אינו מקום בלוע, והוכיח לה דאל"כ אלא הוי מטעם סוטל"צ, מדוע לא מהני גם בלי פתיחת הקבר יעוי"ש. ולדבריו מש"כ הר"ש דאין דרך טומאה להכנס, אינו הצד השני של סוטל"צ וצ"ע. ועוד נקט שם בחזו"א דבלועה לא הויא כלל טומאה, ולא שייך בה סוטל"צ ודו"ק.

יז]

עוד פליגי לגבי טהרה, דלהר"ש בפתיחת קבר דבעינן לסוטל"צ, ולכן בטהרה חשיבא שאין דרך להכנס. ולהא"ר כל שיש פתיחה ל"ה טהרה בלועה וק"ל.

יח]

והנה בר"ש משנה ה' הקשה על דרך א' דהוי סתירה בדברי ר"מ. ויעוי"ש להלן שכ' דלולי דברי התוספתא היה מפרש המשנה דמיירי לענין טומאת הבית ולא לגבי טומאת הולד, וב' הולדות הוו פחות מפיקה, ואין פתיחת קבר לפחות מפיקה. ומה דנקט דמתוספתא מוכח לא כן, לכאו' הכוונה דר' יוסי מטמא משום סוטל"צ, ואם הוו פחות מפיקה הרי לעולם אין פתיחת קבר ובעינן לעולם שיצא, ומה שייך סוטל"צ על דבר שיצא וק"ל.

יט]

ולדעת הא"ר הנ"ל אין הכרח לפרש דמיירי בהעגיל כפיקה, שהרי הוא מפרש דמיירי שכשיש פתיחת קבר אי"צ סוטל"צ, ור' יוסי מיירי בלי פתיחת קבר, וא"כ אין הכרע דמיירי בולדות שהעגילו ראש כפיקה ודו"ק. [ולפי"ז י"ל דיצא לאויר העולם הוי כפשוטו שיצאו, ורק בהעגילו כפיקה, גם בפתיחת קבר חשיבא כיצאו ודו"ק].

פרק ז משנה ד-ה

א]

מסקינן בסוגיא חולין ע"א ב' דרבה קמ"ל בב' טבעות, והקשו בתוד"ה כי, דמנליה לרבה האי דינא, והרי מק"ו דצמיד פתיל לא שייך למילף בגוונא של ב' טבעות. ותי' דכולה מילתא ילפינן מקרא דטובל לערב ואוכל תרומה שמוזהר מלטמאה יעוי"ש.

ב]

ובמהרש"א שם נקט דלפי"ז למסקנא אי"צ ק"ו מצמיד פתיל לטהר טהרה בלועה. [וכ"כ הרשב"א]. והק' הגרע"א דאי מקרא דתוס' א"כ מנלן כלל דינא דטהרה בלועה, אולי הוי דין בטומאה דאינה מטמאה בבלוע, אבל מנלן שהוי דין בטהרה. והכריח מחמת קו' זו. דע"כ גם למסקנא צריך ק"ו דצמיד, כדי למילף לדינא דטהרה בלועה יעוי"ש.

ג]

ובאמת גם לדברי הגרע"א, עדיין צ"ע מנלן לדינא דטהרה בלועה כה"ג דהוי ב' טבעות, דכה"ג לא שמעינן מק"ו. ואין לתרץ דאין ילפותא וטהור משום טומאה בלועה, דיתכן נפק"מ כה"ג שטמא יכניס ידו בפנים ונגע שם בטבעת טהורה, דכה"ג לא נדון כבלוע, [ודומיא דמש"כ מהרש"א ע"ב א' תוד"ה גזירה דהוציא ידו גם מה שבפנים לא הוי בלוע]. וכן משמע מדברי המאירי דכה"ג ל"ה בלוע. יעוי' להלן [ואולי אם ל"ה בלוע, ג"כ לא נדון כב' טבעות וצ"ע].

ד]

ובאמת בשיטת התוס' ע"ב א' שביארו לשון רבה דכשם שטומאה בלועה וכלל לא הוי דין בטהרה מצד הטהרה, אלא נקטו שם דהוי דין מצד הטומאה יעוי"ש. ואולי משום דמק"ו אין מקור לדין טהרה בשניהם בלועים וצ"ע.

ה]

ויעוי' במאירי שהקשה דהיות וטומאה בב' טבעות לא מטמאת, א"כ מדוע הוצרכו ללמוד דטהרה אינה נטמאת, שהרי ממי תטמא. ויעוי"ש שתי' כגון שהכניס טמא ידו יעוי"ש. [וכן רהיטת הרשב"א].

ולפי"ז לכאו' דברי הרשב"א סותרים זל"ז, דנקט דלמסקנא לא בעינן למילף מק"ו מצמ"פ, ואפ"ה ס"ל כמאירי דבעינן ללמד טהרה כה"ג שהכניס טמא ידו. [וביותר צ"ע דלא שייך למילף זאת מק"ו מצמ"פ וצ"ע].

פרק ז משנה ד-ה – ביסוד טומאה בלועה

א]

וביסוד דין טומאה בלועה, מצינו כמה לשונות בראשונים, בר"ש משנה ה' נקט דקודם פתיחת הקבר לכו"ע טהור דכגופה דמי יעוי"ש. וברש"י חולין ע"א א' ד"ה מי לא עסקינן מכיון שנבלעה הרי היא כמעוכלת לענין לטמא יעוי"ש. ויעוי"ש דמבואר לס"ד דחלוק ב' טבעות מטבעת א', דמ"מ לגבי עצמו הוי מעוכל, הגם דלענין ב' טבעות טומאה מטמאה יעוי"ש.

ב]

וברש"י נדה מ"ב ב' ד"ה טומאה וכו' דהרי היא כמי שאינה ואין בה לא מגע ולא משא יעוי"ש, [ויל"ע דלכאו' הוי תרתי דסתרי, דאם כמי שאינה מה בעינן שאין מגע או משא וי"ל].

ג]

בנודע ביהודה תנינא יור"ד קל"ה כ' דאין כוונת רש"י משום מעוכלת, שהרי בטבעת לא שייך עיכול, וע"כ כוונתו דכמו שמעוכל אינו מטמא, ה"ה בלוע אינה מטמאה יעוי"ש. ויעוי' ג"כ מאירי נדה ס"ב ב', דאין לומר דטבעת הוי משום שבית בליעה עושהו כמעוכל, דא"כ מה הקשו שם מעובר וחיה דהוו כב' טבעות, ובעובר לא שייך מעוכל יעוי"ש.

ד]

יעוי' בר"ש פ"י מקואות מ"ח ובתו"ד נקט "דכי היכי דלענין טומאה בטל אגב גופו" וכו' ומבואר דהוי משום שבטל אגב הגוף. ויעוי' שו"ת אגר"מ יור"ד ח"א סי' ר"ל ענף ז' דמותר להדביק לכהן אבר ועצם של מת יעוי"ש. ובחזו"י מקואות שם כ' דאין כוונת הר"ש דטו"ב משום דבטיל אגב גופו עיי"ש.

ה]

ויסוד טומאה בלועה יש לדון דהיות וחשיבא כמעוכלת או בטל אגב גופו, האם בעודו בלוע פקע מינה טומאה לזמן שבלוע, או דהגם דהוי עכשו חפצא של טומאה, מ"מ אין לה כח לטמאות אחרים. ויעוי' חזו"א כלים י"א כ"ג דלא בטל מציאותו, אלא אינו מחדש הויות חדשות יעוייש"ה. ויעוי' מל"מ פ"א מו"מ הי"ד דשליא קודם שיצא לאויר חלה עליו טומאה יעוי"ש.

ו]

יעוי' בראב"ן מסכת ע"ז סי' שי"ג שדימה לטומאה בלועה חמץ בפסח, דכמו שטומאה הבלועה כמאן דליתה ולא מטמאה עד דנפקא, כך איסור הבלוע לא עבר, ולכאו' אם הוי רק דין שהגם שטמא, מ"מ אינו מטמא, צ"ע מהו הדמיון לאיסור בל יראה וצ"ע. ויעוי' ג"כ תרוה"ד קפ"ג משערי דורא סי' נ"ה בשם הראב"ן דכמו שטומאה לא מטמאת, ה"ה אסור בלוע לא מטמא את ההיתר הבלוע יעוי"ש.

ז]

והנה מפורסם שיש ב' דינים בטומאה בלועה, דין הצלה, והיינו דחוצץ על טומאה שבתוכו שלא יטמא. וזה שייך לטומאת אוהל או אויר כלי חרס. ועוד הלכה שגם במגע ומשא אין הבלועה מטמאת, והיינו שאין המגע והמשא מתייחס כלל לדבר הבלוע. [ויעוי' משנת ר' אהרן טהרות סי' ל"ג].

ח]

ויעוי' ג"כ בכתבי הגרי"ז בכורות כ"ב א', והביא לרמב"ם פ"א טו"מ ה"ח "שמאחר שהגיעה לתוך בטנו אינו לא נוגע ולא נושא", ומבואר דהוי חסרון שהנוגע והנושא לא נחשב נגיעה ומשא, ולא מתייחס לדבר הבלוע. ויעוי' ג"כ בפכ"ה טו"מ הי"ב "אע"פ שנגעו זו בזו בודאי בתוך מיעיו אינו מגע, והטומאה בטומאתה והטהרה בטהרתה" יעוי"ש.

ט]

ואילו בפ"כ מטו"מ ה"א הביא לדינא דשלשה דברים מצילין, וחד מינייהו הוי בלועים. ומבואר דהוי טומאה בלועה משום הצלה, ומבואר שיש ב' דיני טומאה בלועה.

י]

ובכ' הגרי"ז שם רצה לחדש לפי"ז ולישב שיטת הרמב"ם דס"ל פכ"ה טו"מ ה"ח דכל שיש פתיחת קבר ל"ה טומאה בלועה. ולהלן שם בהי"ב בחיה שפשטה ידה דטמאה מדרבנן והאשה טהורה עד שיצא הולד, ומסתימת לשונו משמע דגם בפתיחת הקבר האשה טהורה וצ"ע שסותר משנתו.

וחידש הגרי"ז דלמש"נ שיש ב' דיני בלועה, א"כ לגבי הצלה כל שיש פתיחה אינו מציל, אבל לגבי מגע ומשא שאינו מדין הצלה, לא מהני פתיחת קבר להפקיע מדין בלוע יעוי"ש.

יא]

ודאתאן להכא שיש ב' דיני בלועה י"ל דיש דין נוסף. דהנה התוס' ס"ל דללא דינא דרבה ג"כ ידעינן לדין בלועה, ורק לא ידענו בב' טבעות, ויל"ע מה החילוק ביניהם. עוד יל"ע הרי שנינו מלבד המשנה במקואות עוד דיני טומאה בלועה כלים פ"ח תרנגול שבלע שרץ, וכן בתוספתא ג' דברים מצילין, והובאו הדינים ברמב"ם פ"כ מטו"מ, ומה חידש רבה.

יב]

ולהנ"ל י"ל, דודאי דין הצלה שייך רק באוהל המת או בחלל חרס, ושפיר לולי דינא דרבה הו"א דכל הנך משניות ותוספתא הוו בדין הצלה של בלועים. וקמ"ל רבה שיש בבלועים דין נוסף, והיינו שטומאה בלועה אינה מטמאה, וגם כה"ג שאינו באוהל המת. וקו' רבא ממתני' דמקואות דשם הוי לגבי האדם עצמו ואינו אוהל. וא"כ שמעינן בלועה שאינה רק הצלה, ועלה תי' הש"ס דרבה קמ"ל תוספת, והיינו בב' טבעות. [יעוי' בקונטרס מחידושי הגרי"מ פיינשטיין זצ"ל סי' כ"א].

יג]

יעוי"ש בהגרימ"פ זצ"ל, שכ' שיסוד האי מילתא הוי מסוגיין. דרש"י ס"ל דר"ע לא ס"ל לדינא דטומאה בלועה, ותמוה וכי לא ס"ל לכל הנך משניות שיש דין טומאה בלועה. וביאר דודאי בדין הצלה של בלועה גם ר"ע מודה, ורק בדין בלועה דלא מטמא בזה פליגי ר"ע ור"י, יעוי"ש בארוכה. [ונקט שם דלגבי האשה עצמה או הבולע לא שייך הצלה יעוי"ש].

פרק ז משנה ו

א]

מתני' "האשה שהיא מקשה לילד וכו' יצא רובו אין נוגעין בו שאין דוחין נפש מפני נפש" יעוי"ש. ויל"ע מה ענין מתני' למסכתין, ובפשוטו היות ומיירי מענין לידה, מתי מטמא, וזהו דקמ"ל דלענין רודף לא תליא בפתיחת הקבר, אלא ביציאת רובו ועי'.

ב]

והנה בטעם דקודם שיצא מחתכין את הולד. יעוי' רש"י סנהדרין ע"ב ב' ד"ה יצא, ונקט שם דקודם שנולד אינו נפש יעוי"ש, ובפשוטו הביאור דהיות וכן א"כ אין לכל דיני פיקו"נ, וממילא היות והמעוברת בסכנה הרי כמו במקום סכנה הכל מותר, וה"ה הריגת עובר, דלא הוי רציחה שלא הותרה במקום פיקו"נ ועי'. ויעוי' כן ביד רמה שם, דל"ה נפש. "ולא חסה עליו תורה, שהרי לא חייבה עליו מיתה, דכתוב ויצאו ילדים ענוש יענש" יעוי"ש.

ג]

וכן נר' לכאו' דעת הרמב"ן הו"ד בר"ן יומא [ג' ב' מדה"ר ד"ה וכתוב] דמחללין שבת משום סכנת הולד, אפילו כה"ג שאין סכנה למעוברת, והקשה שם הרמב"ן ממתני' דאהלות "דאלמא מעיקרא לית ביה משום הצלת נפשות", וכן הוכיח שם מדתנן דתינוק בן יום א' חייב עליו אבל עובר לא, וכן מדמי ולדות, ויסד רמב"ן דלענין שמירת מצוות שאני, אמרה תורה חלל שבת א' וישמור שבתות הרבה יעוי"ש.

ד]

ולכאו' לדרך זו, נפיק דאם אנסוהו לאדם להרוג עובר במעי אמו, יעבור ולא יהרג, שאין עובר בכלל נפש לדינא דפיקו"נ, ויעוי' במנח"ח רצ"ו סקכ"ד דנקט מסברא דלא שייך מאי חזית על עובר יעוי"ש.

ה]

ויעוי' להלן בדעת הרמב"ם שנתבאר דפליגי בדעתו אם ס"ל דעובר אינו נפש ונדחה מפני פיקו"נ או דחשיב נפש יעויש"ה.

בשיטת הרמב"ם

א]

ברמב"ם פ"א רוצח ה"ט "אף זו מצות ל"ת שלא לחוס על נפש הרודף, לפיכך הורו חכמים שהעוברה שהיא מקשה לילד מותר לחתוך העובר במעיה וכו' מפני שהוא כרודף אחריה להורגה, ואם משהוציא ראשו אין נוגעין בו שאין דוחין נפש מפני נפש וזהו טבעו של עולם" יעוייש"ה.

ב]

ולכאו' הרמב"ם סותר משנתו תוכד"ד, דנקט דמה שמותר להרוג העובר היינו דהעובר הוי רודף, ולפי"ז תמוה מדוע ביצא ראשו אין נוגעין, והטעם היינו שזהו טבעו של עולם, והכוונה לתי' הש"ס משמיא קא רדפו ליה, וא"כ לכאור' מבואר שאינו רודף, ומהו דבעודו במעיה כן נדון כרודף, ואם אינו רודף, א"כ במעיה מדוע נוגעין בו, ויעוי' בנוב"י חו"מ תנינא נ"ט בסו"ד שנשאר בתימה. ויעוי' בתורע"א כאן.

ג]

עוד תמוה שנסתר דבריו מהש"ס סנהדרין שם. דבש"ס אמרינן דמשמיא קרדפו ואין העובר נחשב רודף, והרמב"ם נקט שהורגו מדין רודף.

ד]

ועוד תמוה לשון המשנה, דנקטה דמחתכין היות וחייה קודמין לחייו, ולכאו' משמע שזהו הטעם. ולהרמב"ם הוי היות והוי רודף. ויעוי' מנח"ח רצ"ו סק"ו. ויעוי' באבי עזרי מש"כ ליישב דברי הרמב"ם.

ה]

ויש שר"ל, עפי"ד הירושלמי שלהי בן סורר, שאין את יודע אם היא רודפת אותו, או הוא רודף אותה יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דזהו ג"כ כוונת הש"ס דידן משמים קרדפו לה והיינו דאין ידוע מי הרודף ומי הנרדף, ולפ"ז ר"ל דזהו רק ביצא. אבל במעיה ודאי הוי העובר הרודף ועי'. וודאי לשון הרמב"ם שזהו טבעו של עולם לא משמע כן.

ו]

ובכתבי הגר"ח בענין עובר הרודף יסד בזה, שיש ב' הלכות של רודף, ויש ב' גווני של רודף.

דיעוי"ש שחקר אם רודף ניתן להצילו בנפשו, הכוונה משום חיוב מיתה שלו, או משום הצלה דנרדף. [ויעוי' בסנהדרין ע"ג א' "ניתן להצילו" ופליגי הראשונים אם הכוונה "להצילו" קאי על הרודף או על הנרדף יעוייש"ה]. ולהצד דהוי מצד נרדף, ע"כ דהגם דבעלמא אין דוחין נפש מפני נפש, מ"מ ברודף שאני ודו"ק. וביד רמה ד"ה אר"ה דאע"פ שקטן לאו בר עונשין, אינו משום חיובא דידיה, אלא משום הצלה דהאיך, ולכאו' אינו כהגר"ח. [ובנוב"י תנינא חו"מ סי' ס' אות ב', רצה לפרש דבזה גופא פליגי ר"פ ור"ח סנהדרין שם אם הוי מדין עונש או מדין הצלה יעוי"ש].

ז]

והוכיח מהא שגם בבן נח יש דין רודף, ושם אין דין להציל נרדף, וע"כ דהוי משום חיובו דרודף, [ולפי"ז הוכיח שבדין הצלת נרדף, הוי ככל התורה שאין דוחין נפש כדי להציל נפש ודו"ק]. והיינו שעשה מעשה שהורגים עליו בבי"ד ישראל. ועפי"ד הגר"ח יהיה מבואר דהגם דהוי רודף קטן, מ"מ נחשב מעשה שהורגים עליו בבי"ד, ודו"ק.

ח]

ויעוי"ש שיסד שיש ב' גווני רודף, וגבי ספינה שאין עשיה לחייב עליה, ודאי הוי מצד הצלת הנרדף, ולפי"ז יסד דקודם שיצא הולד הוי רק כמשא, ולא שייך לדון מצד מעשה, והוי הצלת הנרדף, ובזה לא שייך לחלק דמשמיא רדפו ליה. דמ"מ הוי נרדף ויש להצילו, ורק כל שיצא ויש לדון מצד המעשה רדיפה [ומצד הצלה אין דוחין נפש מפני נפש]. ועלה מסקינן דכלל לא נחשב מעשה חיוב, היות ומשמיא קא רדפי לה ודו"ק.

ט]

אולם בחידושי רבנו הגר"ח פ"א רוצח, נקט [שלא כבכתבים] דיסוד דין רודף הוי משום הצלת הנרדף, וגזיה"כ דרודף הויא, דהגם דבכל התורה אין דוחין נפש משום נפש, מ"מ לענין הצלת הנרדף הוי דין גם להצילו בנפשו של רודף. וזהו גופא הגזיה"כ שנפש רודף נדחית מפני נפש הנרדף.

והנה יל"ע מה יתרץ על ההוכחה שהובא בכתבים, דאין בבן נח דין פיקו"נ כלל.

י]

ויעוי"ש ברבנו הגר"ח שהוסיף לחקור, האם כל החידוש ברודף הוי רק שנפש רודף נדחה, אבל ההצלה של נרדף הויא ככל הצלה של כל התורה מדין פיקו"נ, או דההצלה הויא פרשה מחודשת, והיינו דהן ההצלה והן הדין של להציל בנפש רודף הוו בכלל גזיה"כ דרודף, ויעוי"ש שהוכיח מהא דיש בב"נ דין רודף, ע"כ דאינו מפרשה דכל התורה אלא גזיה"כ מחודשת של הצלת הנרדף, וזהו הוי גם בב"נ. דהוי מכלל דינים. [ויעוי"ש שביאר דאינו מצד פיקו"נ, אלא דומיא דעריות דאינו ענין לפיקו"נ ודו"ק].

יא]

ועפי"ז ביאר הגר"ח מה שהוצרך הרמב"ם לבאר ברישא דמתני' דהוי רודף, והיינו דס"ל דגם עובר, אפילו קודם שיצא ראשו, הוי נפש, ומדין פיקו"נ הוי דינא דאין דוחין נפש מפני נפש, ורק היות והוי רודף. והוי דין מסויים של הצלת הנרדף, ובזה נאמר דעובר הוי רודף ונדחה בהצלת הנרדפת ודו"ק.

יב]

ושם ביאר לפי"ז, דודאי גם אחר סברות משמיא רדפו. מ"מ הוי רודף והיא הויא נרדף, אלא דכל רודף הוו ב' חלקים דהוי הצלת הנרדף, וכן הוי חלות חיובא דרודף, ולזה מהני משמיא רדפו שלא יהיה עליו חיובא דרודף, ומ"מ היות והוי דין רודף והצלת נרדף, א"כ הגם דלענין כשהוו ב' הנפשות שוות, אין עליה [היות ומשמיא רדפו] חיובא דרודף, אבל כל שאין הנפשות שוות, ודאי הוי נרדף ודין רודף לידחות מפני הנרדף, ולכן בעובר שאינו נפש גמור נדחה מפני הנרדף יעויש"ה.

יג]

ועדיין יל"ע טובא בדברי הגר"ח, הן מנין שיש ב' גדרים, והיינו נפש ונפש שוין ושאינם שוין, וכן שלענין שוין אין חיובא דרודף, ולענין אין שוין יש חיובא דרודף, וכן איך סברת משמיא רדפו מתחלקת, דלענין שוין מהניא דאין על הרודף חיובא דרודף, ולענין אין שוין יש החיוב וצ"ב. [ואולי דאין שוין אי"צ חיובא דרודף וסגי שיש דין הצלת הנרדף ועי'].

יד]

ויתכן עפ"י סברת הגר"ח הנ"ל בכתבים. והיינו דלענין חיובא דרודף לדחות נפש בפני נפש בעינן שיהיה מעשה רודף המחייבו, וזהו דמהניא סברת משמיא רדפו דאינו נחשב מעשה שיחייבו, אבל מ"מ ודאי הוי מציאות של רודף, ודין רודף עליה, ולכן חל הדין שלהצלת הנרדף נדחה, כל דהויא נפש פחותה מנפש הנרדף ודו"ק. [וי"ל לפי"ז קו' החזו"א בגליונות ד"ה אלא ועי'].

פרק ז משנה ו – הארות

א]

בדעת הרמב"ם פ"א רוצח ה"ט דנקט דעובר הוי רודף, יעוי' שו"ת נוב"י תנינא חו"מ נ"ט שהביא מהגאון ר' ישעיה ברלין שתמה מדוע בעינן לטעם דרודף ותיפו"ל שמותר להרוג העובר משום פיקו"נ של אמו. ותי' הנוב"י דבלי טעם רודף אסור להורגו. והגם שאינו נפש גמור, מ"מ יש איסור רציחה בהריגתו, ואין היתר להורגו משום פיקו"נ ואמרינן שוא"ת. ולכאו' הוי כדרך הגר"ח הנ"ל.

ב]

ובאחיעזר ח"ג סי' ע"ב סק"ג כ' שיש נפק"מ בין ביאור רש"י לרמב"ם, כה"ג דהויא האם בספק סכנה, דלרש"י דמותר הריגת עובר משום פיקו"נ, א"כ גם ספק פיקו"נ מותר. אבל לרמב"ם דההיתר מדין רודף, א"כ ספק רודף אסור להורגו יעוי"ש.

ג]

ולכאו' מצינו מחלוקת ראשונים אם משום פיקו"נ מותר להרוג עובר וצ"ב.

ויתכן לבאר עפי"ד הכס"מ פ"ה יסוה"ת ה"ה, דמתבאר שם ב' דרכים בדינא דמאי חזית, א' דכל מקרה לגופו צריך שיהיה מאי חזית. ב'. דהוי סברא דלגבי איסור רציחה אין התירא דפיקו"נ יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דהוי נפק"מ בעובר, דאם הוי גלוי מילתא דבאיסור רציחה אין היתר של פיקו"נ, גם עובר הוי בלאו דרציחה, ואין היתר פיקו"נ, ואם בעינן בפועל סברת מאי חזית, י"ל דנפש גמורה עדיפא על נפש עובר ועי'.

ד]

אולם יש אחרונים, דס"ל דגם לרמב"ם אסור להרוג עובר משום פיקו"נ, דיעוי' בתשו' גאוני בתראי סי' מ"ה שביאר דעת הרמב"ם שהוצרך לדין רודף כדי לבאר מדוע מותר לחתוך איברים איברים, ולא הצריכו להורגו בסם יעוי"ש.

ובתשו' חוות יאיר סי' ל"א שג"כ כ' בכוונת הרמב"ם דמשום פיקו"נ מותר להרוג עובר. ומה דנקט רודף, היינו שרק סכנת אמו מתירה ההריגה יעוי"ש. [וכדבריו משמע קצת בסמ"ע חו"מ תכ"ה סק"ח, שביאר השו"ע דהוי כלשון הרמב"ם. וכלל לא הזכיר דין רודף יעוייש"ה].

ה]

במש"נ ב' דרכים בהגר"ח אם דין רודף הוי משום הצלת הנרדף או משום חיובו דהרודף, יעוי' בסה"מ לרמב"ם ובל"ת רצ"ג מבואר דהוי משום חיובו של הרודף, ובעשה רמ"ז מבואר דהוי משום הצלת הנרדף ודו"ק.

ו]

בדברי הגר"ח דעובר נדון כרודף, ומ"מ מהני סברת משמיא קרדפו, דלא יחול חיובא דרודף, ויעוי' זכרון שמואל סי' פ"ג אות א' שהביא שיטת חכמי הדורות שהביא במאירי, דביצא ראשו הגם שאין דוחין נפש מפני נפש, מ"מ האשה עצמה יכולה לחותכו דהויא נרדף, ויעוי"ש שביאר דהוי דין נוסף של הבא להורגך השכם להורגו.

ז]

ושם הביא הגרש"ר דלשון הרמב"ם מורה שגם האשה לא יכולה להורגו. וביאר לה דס"ל להרמב"ם דסברת משמיא רדפו לה שוי דלא חשיב בא להורגך, כדי שיוכל להשכים ולהורגו יעוי"ש, ולפי"ז לא התבאר במה פליגי הרמב"ם וחכמי הדורות. ולמש"נ מכ' הגר"ח י"ל דפליגי אם לדין בא להורגך צריך מעשה ודו"ק.

ח]

ויעוי"ש בזכרון שמואל סק"כ, שביאר בדרך נוספת ההבדל בין האשה לאיניש דעלמא, דהאשה נחשבת אנוסה, היות ומחמתו צריכה להורגו, משא"כ איניש דעלמא לא נחשב אנוס להרוג העובר יעוייש"ה.

ט]

שם בסק"ח צדד לפרש בכוונת הרמב"ן דאפילו אם עובר הוי בכלל וחי בהם. מ"מ לגבי סברת מאי חזית לא אמרינן, משום דחייה קודמין. ועפי"ז יישב לשון המשנה שמסיימת מפני שחייה קודמין, והקשה התפאר"י מה הוספה הוא על עצם הדין. ותי' דקמ"ל דהגם דעובר שייך בחי בהם ומ"מ חייה קודמין, ואין מאי חזית יעוי"ש. [ושם הביא דברי שטמ"ק ערכין ז' אות ה' דעובר הוי ספק פיקו"נ ולכן מחללין שבת, ואפ"ה במתני' אהלות דוחין ספק מפני ודאי יעוי"ש].

י]

שם הביא המנח"ח הנ"ל שדן אם אונסין להרוג עובר שיעבור ולא יהרג, ולכאו' תליא בפלוגתת הרש"י סנהדרין ורמב"ם בביאור מתני'. ושם רצה לחדש שעפי"ד ביסוד דין קידוה"ש ופיקו"נ י"ל דהוי כשיטת המנח"ח אפילו לדעת הרמב"ם יעוייש"ה אות י"ב י"ג.

יא]

באחיעזר ח"ג סי' ע"ב הביא בשם חכ"א דלשיטת הרמב"ם דשרי רק מטעם רודף, א"כ דוקא מסוכנת בשעת לידה, אבל אם יאמרו הרופאים שאח"כ בשעת לידה תסתכן, אסור עכשו להורגו, ושם הגרח"ע פליג וס"ל שאין חילוק יעוי"ש וצ"ב.

יב]

באחיעזר שם כ' לחדש שכל דברי הרמב"ם דהוי מטעם רודף הוי רק בישבה על המשבר דהוי גופא אחרינא כמבואר בסוגיא ערכין ז'. אבל לפני שישבה על המשבר כיון דעובר ירך אמו, א"כ פשיטא שמותר לחותכו להצלת האם יעוי"ש, ובזכרון שמואל שם אות י"ט תמה עליו יעוי"ש.

יג]

יעוי"ש באות כ' שהאריך לבאר דברי המאירי בסנהדרין בביאור הירושלמי בע"ז מהו לדחות נפש קטן מפני גדול, ודימה הנדון שם למתני' דידן יעוייש"ה.

יד]

ובעיקר דברי הרמב"ם התמוהים, יעוי"ש באות כ"ו דרך נוספת ודו"ק.

בנדון של שבע בן בכרי

א]

ברש"י סנהדרין ע"ב ב' תמה גם אם ל"ה רודף, מ"מ גבי שבע בן ביכרי מצינו דדחו נפש מפני נפש. ותי' רש"י או דהתם גם אם לא היו מוסרים אותו היה נהרג אח"כ והם עמו, אבל אם היה ניצול אע"פ שהם היו נהרגין, היה אסור למוסרו. [ומבואר דאסור למסור יחיד להצלת רבים]. ועוד שהיה מורד במלכות יעוי"ש.

ב]

ובתורע"א במשניות כאן הביא בשם תשו' הפמ"א להקשות לפי"ז במתני' דידן דהיו שניהם נהרגין, א"כ מדוע ביצא אין הורגין, והרי הויא דומיא דהתם, דאם ממ"נ שניהם יהרגו מותר למוסרו יעוי"ש.

ג]

ויעוי' ביד-רמה סנהדרין שם שתמה עפרש"י דנקט בתי' ראשון שממילא ימות, דתימה אם אפשר לאומרו, שהרי שנינו במסכת תרומות וכן נשים שאמרו להם עכו"ם תנו לנו אחת ונטמא אותה ואם לאו נטמא כולכם, יטמאו כולם ולא ימסרו נפש מישראל יעויש"ה באורך.

ד]

והנה בירושלמי פ"ח תרומות סיעת בנ"א שפגעו בהם עכו"ם. ואמרו להם תנו לנו אחד ונהרגהו ואם לאו נהרוג כולכם, לא ימסרו. ייחדו להם אחד כגון שבע בן בכרי ימסרו אותו ואל יהרגו. ופליגי שם בירושלמי ר"י ור"ל, דר"ל ס"ל דרק כשהיה מחוייב מיתה כשבע בן בכרי, ור' יוחנן ס"ל אפילו אינו מחוייב מיתה יעוי"ש, ויל"ע מהו יסוד הנדון.

ה]

ובפשוטו הביאור דכל היסוד שפיקו"נ לא דוחה רציחה, היינו מטעם מאי חזית, אבל כה"ג שאין לטענת מאי חזית, שהרי השני ממ"נ ימות, א"כ הדרינן לקמייתא שיעבור ולא יהרג. ולכן כל שממ"נ זה שתובעים אותו יהרג, א"כ אין סברת מאי חזית ודו"ק.

ו]

ויעוי' ר"ן יומא [ד' א' מדפי הר"יף] דאמרו תנו פלוני, ואם לאו נהרוג כולכם, "ימסרוהו ואל יהרגו כיון שאם לא יעשו כן יהיה הוא והם נהרגים" ולכאו' הוי כש"נ. ובריטב"א פסחים כ"ה א' ד"ה כי וז"ל "כיון דסו"ס כולם נהרגים שיש סיפוק בידם לעשות". ושם דאם אמרו שאם לא תמסרו לפלוני נהרוג אתכם והוא ינצל, אסור למסור דהוי כפודין נפשם יעוי"ש. ויעוי' מהר"ם חלאוה פסחים כ"ה ב' עד"ז. ומאירי סנהדרין ע"ב ב' ד"ה זה.

ז]

אלא דצ"ב, דאם כל דממ"נ כולם ימותו, אין דינא דמאי חזית, א"כ מהו החילוק בין יחדוהו לפלוני שמוסרים אותו, לבין לא יחדו לפלוני דימותו כולם וצ"ב. ובאמת יעוי' בכס"מ פ"ה מיסודי התורה ה"ה, שהביא קו' זו בשם הרמ"ך, ותמה הרמ"ך שם על התוספתא בתרומות דס"ל לחלק בין יחדוהו ללא יחדוהו, שהרי בכל גוונא צריכים למסור שהרי ליכא מאי חזית.

ח]

ויעוי"ש בכס"מ שכ' דעל התוספתא לא קשה, דזהו גופא מה דס"ל דבייחדו דינם למסור, היות וכל החסרון ביחדו הוי רק מטעם מאי חזית, והיות ואם לא ימסרו יהרגו כולם א"כ אין טעם מאי חזית. ובלא יחדו, חידש שם הכס"מ שיש מאי חזית מחודש, והיינו דהיות ולא יחדו, א"כ מאי חזית למסור את זה תמסור את זה, ולכן לא יכולים למסור, וזהו ביאור התוספתא.

ט]

אלא שתמה הכס"מ שם על ר"ל בירושלמי הנ"ל, וכן פסק הרמב"ם, דגם בייחדוהו ג"כ לא ימסרו, רק כה"ג שחייב מיתה. ותמה דהיות ויחדוהו, וכן אם לא ימסרו הרי ימותו כולם, א"כ אין בשום צד מאי חזית, ומדוע לא ימסרוהו וצ"ע.

י]

ויסד שם בכס"מ, דאין כוונת מאי חזית, שבכל מקרה דנים לגופו אם ישנה לסברת מאי חזית, אלא דקים להו לחז"ל, דלגבי איסור רציחה אין התירא דפיקו"נ לעבור על האיסור, וגם פעמים דאין מאי חזית, מ"מ אין היתר של פיקו"נ לעבור על האיסור יעויש"ה. ומאי חזית הוי נתינת טעם בעלמא יעוי"ש.

ומלשונו משמע דזהו גופא הוי יסוד פלוגתת ריו"ח ור"ל בירושלמי הנ"ל.

יא]

ונמצינו למידים ב' דרכים יסודיות ביסוד דינא דמאי חזית, אם הוי גלוי מילתא בעלמא, או דבכל ציור דנים לגופו, אם יש מאי חזית ודו"ק.

ובשלמא אם כל ציור הוי נדון לגופו, שפיר זהו החילוק בין יחדוהו ללא יחדוהו, אבל ליסוד הכס"מ דלעולם אין היתרא דפיקו"נ ברציחה, א"כ הדרא קו' לדוכתא מה ההבדל בין יחדוהו ללא יחדוהו, הרי לעולם אין היתר של יהרגו כולם ממ"נ וצ"ע.

יב]

ויעוי' בחזו"א יור"ד ס"ט א' שחידש דהיות ויחדוהו, א"כ חשיב רודף כלפי האחרים וזהו ההיתר למוסרו, ועד"ז כ' ג"כ בתורת זרעים תרומות פ"ח. אלא דיעוי"ש שכל א' ביאר הא דנחשב רודף בדרך אחרת. [והוא חידוש גדול דנדון כה"ג כרודף]. ויעוי"ש במה שפליגי ריו"ח ור"ל. וכדבריהם נקט במהר"ם שיק יור"ד קנ"ה דטעמא דריו"ח היות וחשיב רודף יעוי"ש.

יג]

בשו"ת גאוני בתראי מ"ה, נקט דרודף היינו רק מי שעוסק ברדיפה, אבל אם עוסק בהצלת עצמו לא נחשב רודף, ולפי"ז צ"ע ביאור הנ"ל, וי"ל דהיות ולא יכול להנצל, ולכן לכו"ע נדון כרודף. ויעוי' בשו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א סי' קמ"ו וז"ל "טעמא דיחדו לא נתבאר עדיין, ודוחק לומר שהוא כרודף, אך י"ל דבידם להרוג את כולם" יעוי"ש.

יד]

באגרות משה יור"ד ח"ב סי' ס' הוכיח בארוכה שטעמו של ריו"ח הוי משום דחשיב כרודף, אולם יעוי"ש בסו"ד שהוכיח מהר"ש ור"ן דלא ס"ל כן, שהם כתבו אליבא דריו"ח דגם בסיעה של נשים אם יחדו אחת מותר למוסרה, ונקט דשם לא שייך לדון כרודף יעוי"ש.

טו]

ולפי כל המבואר, יש לדון בקו' הגרע"א הנ"ל, דבמתני' דידן ג"כ ממ"נ ימותו שניהם יעוי"ש, ולדרך החזו"א ותור"ז דהוי ביחדוהו רודף, לכאו' במעוברת מבואר בגמ' דלא נדון כרודף, ולביאור הכס"מ שיש בלא יחדוהו מאי חזית מחודש, של מאי חזית למסור זה מסור עצמך, ובמעוברת יל"ע אם שייך האי מאי חזית ודו"ק.

טז]

יעוי' בלבוש יור"ד קנ"ז אריכות דברים, ולכאו' נראה דרך חדשה, והיינו דכל שלא יחדוהו אסור וכש"כ הכס"מ שלא יכולים לברור אחד. אבל ביחדוהו מותר היות והוי הצלת האחרים, והיינו דלא נדון כה"ג שעומד על דם רעך, אלא הוי מציל. [ודו"ק היטב בדבריו, דמיירי אפילו שלא יהרגו כולם]. ורק כה"ג שמחייבים להרוג בפועל לגבי הריגה יש מאי חזית, יעוייש"ה.

יז]

יעוי' כנה"ג יור"ד קנ"ז הגהות ב"י מהמאירי, שאם אומר אהרוג שניכם מותר למסור ולא להרוג יעוי"ש וצ"ב.

ולמש"נ מהלבוש, א"כ למסור הוי מצד לא תעמוד, והיות ויהרגו שניהם נחשב הצלה, ולא חשיב עומד על הדם. אבל להרוג הוי הריגה ומאי חזית, וחזינן דגם ביחדוהו איכא מאי חזית. אבל לדרך דלעיל דביחדוהו אין מאי חזית, לכאו' אין חילוק בין מסירה להריגה ודו"ק.

יח]

בדברי הכס"מ דס"ל דבלא יחדוהו יש איסור מאי חזית, ויל"ע כוונתו. [ויעוי' לעיל]. ויעוי' זכרון שמואל סי' פ"ג אות כ"ז מש"כ בכוונתו.

יט]

ובדינא דהירושלמי, יעוי' במאירי שהגם שלא ימסרו, מ"מ אם יש ביניהם טריפה ימסרוהו ולא יהרגו, שהרי ההורגו פטור. וכ"כ במנח"ח רצ"ו מסברא דנפשיה וצ"ב.

ויעוי' בזכרון שמואל אות כ"ח בזה.

כ]

יעוי' בזכרון שמואל שם אות ל' מש"כ בביאור קושיית רש"י בסוגיין מהא דשבע בן בכרי ודו"ק.

כא]

ויעוי"ש אות ל"א שהאריך לדון בדברי הפמ"א הנ"ל, שרצה לומר דהיות וגם העובר וגם האם ימותו, כה"ג מותר להציל יעוייש"ה.

פרק ח משנה א – כלי הבא במדה

א]

מתני' "יש מביאין את הטומאה וחוצצין וכו' השדה והתיבה והמגדל וכו' שיש להם שולים והן מחזיקים מ"ס בלח וכו' ויריעה וסקורטיא וכו' שהם עשויין אוהלים" יעוי"ש. ויעוי' במהר"ם דע"כ סיומא דעשויין אהלים לא קאי אכולהו, דא"כ למה צריך מ"ס, וע"כ דתחילה הוי משום מ"ס, ואח"כ היות ועשויין אוהלים יעוי"ש.

ב]

ובפשוטו, כדי לאשוויי להנך דלא יקבלו טומאה, ולא הוו דומיא דשק, בעינן ג' תנאים. א'. שיש להם שוליים. ב'. מחזיקים מ"ס בלח. ג' – שמחזיקים כוריים ביבש, וכ"כ באליהו רבה כאן. אולם בתויו"ט להלן פ"ט מי"ג נקט בדעת הרמב"ם דשידה תיבה ומגדל וכו' רק בעינן שיחזיקו מ"ס, ותנאי דשוליים בעינן רק בסתם כלים. ויעוי"ש במשנה אחרונה שכ' שנעלם ממנו דברי הרמב"ם פ"ו טו"מ ה"ב וסופ"ג דכלים. ויעוי' משנ"א רפט"ו כלים.

ג]

ויעוי' עוד באליהו רבה דגם בעינן מחזיקים כוריים ביבש ואל"ה אינם חוצצים. ויעוי"ש מרש"י עירובין י"ד ב'. ויעוי' ג"כ רש"י שבת ל"ה א', והיינו דאל"ה לא יהיה גודשא שליש, ויעוי"ש ברש"ש. ויעוי' במשנ"א שם.

ובמהרש"א עירובין י"ד ב' תמה דים של שלמה היה חציו עגול וחציו מרובע, ותימה להעמיד מתניתין בכלי כה"ג וצ"ע.

ד]

ובראשונים הקשו דעדיין תמוה. דהגם דהנך כלים אינם נטמאים, מ"מ בפשוטו מכלל כלי לא יצאו. והרי תנן פ"ו מ"א דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, וא"כ אינם נעשים אוהל לחצוץ. ועוד תימה מהא דמפורש להלן פ"ט דכוורת שהיא כלי הבא במדה, ואפ"ה טומאה תחתיה מה שעל גבה טמא, וחזינן דלא שוי חציצה וצ"ב. ונאמרו ביישוב קו' אלו כמה דרכים בראשונים.

ה]

במהר"ם ביאר דמיירי שמצילים עם דפנות אוהלים, והיינו דמיירי דומיא דלעיל פ"ה מ"ה קדירה ע"פ ארובה. וה"ה כאן מיירי שיש ארובה, וסותמה ע"י הנך כלים. ולעולם בלי דין דפנות אוהלים, היות והוי כלים אינם חוצצים. ובמשנה אחרונה תמה עלה דא"כ מדוע נקטו דוקא כלי הבא במדה, הו"ל למנות כל כלים טהורים וצ"ע.

ו]

והנה יעוי' במהר"ם שכ' דשידה הוי דמפרישים בין טומאה דלמטה לכלים שעל גבם, דע"כ כה"ג מיירי בסדין, שהרי סדין לא שייך בכותל, דדבר טמא אינו חוצץ, והיינו שהמהר"ם הכריח דלא מיירי לגבי פתח בין בית לבית, שהרי סדין ומפץ מקבלים טומאה, וחזינן דדפנות אוהלים לא מהני אלא לגבי חסרון כלים, ולא לגבי חסרון של מקבל טומאה, ושפיר כלי פחות ממ"ס מקבל טומאה, ולא יועיל לו דפנות אוהלים ודו"ק.

ז]

עוד שם במהר"ם, דאין לפרש דשדה ג"כ הוי בנטויים כאוהלים [ויל"ע קצת דלגבי שידה נקט גם קבועים וצ"ע]. דא"כ גם אין מחזיקין מ"ס, ושם משמע שהוצרך להוכיח שנטויים מהני ג"כ לגבי טומאה, והיינו שהיה סברא שיועיל לגבי כלי ולא לגבי טומאה, ויל"ע החילוק. [ולמסקנא מבואר דאם השידה נטויה חוצצת].

ח]

שם במהר"ם כ' דע"כ חוצצים הוי מלמעלה, ולא מן הצד, דסדין לא חוצץ מן הצד, והטעם דלא חוצץ היות ודבר טמא אין חוצץ, ויל"ע מדוע הוצרך לטעם דדבר טמא, ותיפו"ל דתנן דמיירי בנטויים אוהלים, ואם הוי מן הצד מה שייך נטויין כאוהלים וצ"ב.

ט]

ובפי' הרא"ש תי', דמיירי בטפח שבין ב' בתים, או בטפח ארובה שבין בית לעליה וכדלעיל פ"ה מ"ה, ומיירי שאין הטומאה תחת הכלי, והיינו דכלי מהני שלא תתפשט, ולא מהני לחצוץ אם טומאה תחתיו יעוי"ש.

ובמשנ"א ומקד"ד וחזו"א, נקטו בכוונת הרא"ש דהיינו משום דפנות אוהלים, וכן מדוייק לשונו שדימה לההיא דקדירה שלימה, יעוי"ש.

י]

ולפי"ז תמוה על מש"כ שם הרא"ש דמיירי שהטומאה לא תחת הכלי, ורק מתפשטת והרי תנן פ"ה מ"ז דדפנות אוהלים מהני גם כשטומאה תחתיו. ויעוי"ש במשנ"א פ"ה מ"ג, וחזו"א ג' ז', ומקד"ד בענין אהלות סק"ג יעוייש"ה.

יא]

ויל"ע אם אפשר לבאר בכוונת הרא"ש ללא דינא דדפנות אוהלים, וס"ל דכלי רק לא שוי חציצה בפני בקיעת טומאה, אבל מהני לחצוץ ולמנוע התפשטות הטומאה. וכעין דברי מהר"ם לעיל פ"ד מ"א יעוי"ש. [וצריך להעמיד בגוונא שאין דפנות אוהלים. דאל"כ לא בעינן הצלה, ותיפו"ל מטעם דפנות אוהלים]. ולא ביאר מטעם דפנות אוהלים, דהמשנה משמע דהוי הצלת כלים, ואם הוי מדין דפנו"א, הוי דין אוהלים וק"ל.

יב]

ועוי"ל בכוונת הרא"ש, דלא מחלק בין בקיעה להתפשטות, אלא מחלק בין אם הוי אותו מקום ובעינן לאשוויי חציצה, לבין אם הוו ב' אוהלים ופתח ביניהם, ומהני לאשוויי שאין פתח ביניהם. [וזה תלוי בגדרי העברת טומאה, ויעוי' כ' הגר"ח בביאור הראשונים לחלק בין סתם כולו לחלקו]. ויעוי' ראב"ד פי"ג טו"מ ה"ד עד"ז. ולא משמע דמיירי מטעם דפנות אוהלים. ונר' דלביאור זה התכוון מהר"ם בריש דבריו, אלא שדחה שם, דהיות ומיירי במחצלת, הרי ע"כ מיירי בנטוי כאוהלים, ולא מן הצד ועי'.

יג]

שם במהר"ם, דא"א לפרש דכלי הבא במדה חוצץ, היות ועשויין כאהלים. דא"כ מדוע נקטו רק הנך כלים, והרי כל כלי שעשוי כאוהל חוצץ יעוי"ש. ומבואר דס"ל דכל כלי שייך בו נטוי כאהלים וחוצץ. ולא נקטו כך, רק היות ואין רגילות לעשות כן. ויל"ע מהו נטוי כאוהל. דלכאו' מקדירה בארובה מוכח דלא חשיב נטוי כאוהלים, דאם הוי נטוי מדוע בעינן דוקא קדירה. והרי גם כלי שנטמא נעשה אוהל וצ"ב. [וי"ל דזהו שהוסיף "וקבועים"].

יד]

ויעוי' להלן גבי סקורטיא וקטבליא. ופליגי הראשונים, דרמב"ם פי"ג טו"מ העמיד דמיירי בפשוטי כלי עור. ובר"ש העמיד דהוי מלבוש של עור יעוי"ש, ויל"ע מדוע הרמב"ם העמיד דוקא בפשוטי כלי עור.

ולכאו' נר' דפליגי אם כלי שיש לו צורת כלי נעשה אוהל, דלרמב"ם לא נעשה, ולכן נקט דמיירי רק בפשוטי עור, ולהר"ש כן נעשים וצ"ע.

טו]

ובחזו"א ג' ז', תמה מדוע תירצו הראשונים דהוי בדפנות אוהלים, ומדוע לא ביארו בפשוטו דמצילין לענין כלים שבתוכן יעוי"ש. ולכאו' צ"ע דהצלת תוכו הוי מדין הצלת כלים בצ"פ, ומתני' הויא הצלת אוהלים. ולכאו' החזו"א הוי לשיטתו דהוי מדין הצלת אוהלים. [יעוי' חזו"א שם, וכן חזו"א ב' ב'].

ועוי"ל דהראשונים לא תי' כך, דהוי כש"כ הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה דכוורת מצלת על תוכו הוי דין הצלה ולא דין חציצה, וס"ל דמתני' משמע דהוי דין חציצה ודו"ק.

טז]

בראב"ד פי"ג טו"מ ה"ד הקשה ג"כ קו' הראשונים. ונקט דמתני' הויא לענין שחוצץ שלא תעבור מבית לבית או מבית לעליה, ומשנה פ"ו מ"א הוי לענין שלא נעשים אוהל יעוי"ש. ועל תי' זה תמה מהר"ם הנ"ל דמחצלת הוי בנטוי כאוהלים. ויל"ע איך יתרץ הראב"ד הקו'. וכן מה דכייל לשיטת הראב"ד התנא ב' מילי, א' דשוי אוהל גמור ב' דשוי חציצה שלא תעבור טומאה מאוהל לאוהל וצ"ב. וכהראב"ד נקט בדעת הרמב"ם בכס"מ פי"ט טו"מ ה"א, ותמהו על הכס"מ שסותר משנתו ממש"כ פי"ג ה"ד בדעת הרמב"ם וצ"ע.

יז]

בשיטת מהר"ם [הוזכרה לעיל] פ"ד מ"א סוד"ה כלים, שכתב בביאור דינא דאדם וכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, דהיינו דוקא כשטומאה תחתיהן, אבל כה"ג שנמשכת על גביהן נעשים אוהלים לטהר, וצ"ב כוונתו. ויעוי' שיעורי רבנו הגרי"מ סי' ו' אות ב' מש"כ בזה עפי"ד הגר"ח פ"כ טו"מ ה"א, וצ"ע. ויעוי' הגהות וחי' הרש"ש פ"ו מ"ב מש"כ עד"ז.

יח]

יל"ע שנוי מטבע המשנה, דבפ"ו נקטה דהוי אוהל לטמא ולטהר, והכוונה להבאה וחציצה, ובמשנה דידן נקטו דהוי אוהל להביא ואוהל לחוץ וצ"ב.

יט]

ובעיקר הנדון הנ"ל, בפשוטו משמע דס"ל דגם בנעשה אוהל, עדיין מתורת כלי לא יצא, ויעוי' בתויו"ט פ"ו מ"א, ויסד שכל שהוו כלי הבא במדה יצא מתורת וצורת כלי יעוי"ש. ויעוי' ג"כ לשון הרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ב דאינם כלים. אלא דהגם דהוי יישוב לסתירת המשניות מפ"ו לפ"ח, עדיין צ"ע מהא דכוורת דלא מצלת על מה שלמעלה, ואם כלי הבא במדה אינו כלי, מדוע אינה מצלת וצ"ע. ויעוי' בתויו"ט ר"פ כוורת.

כ]

יעוי' תוספתא ב"מ דכלים פ"ה ה"א כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה הבאים במדה ר"מ אומר הרי אלו ככלים וחכ"א הרי הן כאוהלים יעוי"ש. והיינו דפליגי אם חוצצין כאוהל. ויעוי"ש בביאור הגר"א דפליגי בהנך כלים, אבל בכלי עץ כו"ע מודו דהוי אהל יעוי"ש. ויעויש"ה ביאורו מהו החילוק, ויל"ע דאם כהתויו"ט והרמב"ם דאינם כלים, א"כ מה הסברא לחלק בין סוגי הכלים אם הוי מאבנים או מעץ וי"ל.

כא]

הר"ש כלל לא הקשה קו' הרא"ש וצ"ב. ומ"מ יש שהוכיחו דהר"ש פליג על הרא"ש, דיעוי' להלן מ"ב מתוספתא, ופי' לה הר"ש לחלק בין הויא בתוך אוהל או לא, וחזינן דמהני באויר, ואי"צ לארובה בבית ודו"ק.

פרק ח משנה א – כלי הבא במדה בשיטת הרמב"ם

א]

ברמב"ם פי"ב טו"מ ה"ב וז"ל "וכלי גללים וכלי אבנים וכו' הבאים במדה, הרי הם כאהלים ואינם ככלים ולפיכך חוצצים בפני הטומאה" יעוי"ש.

[ובכס"מ כ' דה"ה כלי עץ יעוייש"ה]. ובתויו"ט רפ"ו ביאר שהרמב"ם מתרץ בזה סתירת המשניות דרפ"ח תנן דכלי הבא במדה חוצץ. ובפ"ו תנן דכלים לא נעשים אוהלים לטהר, וזהו שמתרץ דע"י שבא במדה ל"ה ככלים. ותמה שם על הכס"מ רפי"ט יעויש"ה.

ב]

ובחסדי דוד כ' דמקור הרמב"ם הוי מתוספתא ב"מ דכלים רפ"ה דפליגי שם תנאי אם הוו ככלים או כאוהלים ופסק כחכמים יעויש"ה.

והנה לא נתבאר בכוונת הרמב"ם מש"כ "ואינם ככלים" היינו שאין להם דין כלים, או שאין להם חשיבות כלי שהאוהל מפקיע מהם חשיבות כלי ועי'.

ג]

ויעוי"ש בתוספתא בביאור הגר"א שביאר דפלוגתייהו הויא דוקא בכלי גללים ואדמה, אבל בכלי עץ לכו"ע הוו אוהלים יעוי"ש. ולפי"ז ניחא מה דנקט הרמב"ם הנך ג', ותמה הראב"ד שם, ולהגר"א הוי רבותא דפליגי, ובכלי עץ כו"ע מודו וק"ל. [ושו"ר כן בכ' הגר"ח יעוי' להלן].

אלא היא גופא צ"ב מה הסברות לחלק לגבי אם כלי הבא במדה נדון כאוהל ולא ככלי, ומה שייך לחלק בין עץ לגללים וצ"ב. ויעוי"ש בחסד"ד שג"כ ביאר כהגר"א דר"מ מודה בכלי עץ הבא במדה, דכיון דאינו דומיא דשק א"כ הוי אוהל יעויש"ה בדבריו.

ד]

ויעוי' להלן פ"ט מי"ב ופליגי שם תנאי במחזקת מ"ס, ובפשוטו הכוונה דס"ל דע"י דמחזקת מ"ס פקע מינה תורת כלי יעוי"ש.

ה]

ויעוי' לשון רש"י עירובין י"ד ב' דהא דכלי הבא במדה טהורין "לפי שגדולים יותר מדאי ואין תורת כלי עליהן" יעוי"ש וצ"ב.

ו]

יעוי' בכ' הגר"ח בענין כלי עץ העשוי לנחת, והביא שם לדון אם דין עשוי לנחת שאינו מקב"ט, ודין כלי הבא במידה לענין שאין חוצץ, הוו ב' דינים דשייכי זל"ז או לאו. ויעוי"ש שיסד ממתני' דידן דבעינן שוליים, דיסוד הדבר דכלי העשוי לנחת פקע ממנו שם כלי ונעשה אוהל. [ומתבאר מתו"ד דכלי הבא במדה לא רק דין אוהל עליו, אלא בטל שם כלי מיניה ועי'].

ז]

ויעוי"ש דיסד בדעת הרמב"ם, דהגם שיסוד שניהם אחד, מ"מ חלוקים הם לענין אם מהני יחודו, דלענין שאינו כלי תלוי בחזקתו ולא ביחודו, ולענין קבלת טומאה תלוי ביחודו, ויעוי"ש איך לפי"ז ביאר דברי הרמב"ם שהשמיט כלי עץ הבא במדה, והוו הרמב"ם וראב"ד לשיטתייהו יעוי"ש.

ח]

ויעוי' בתוס' פסחים ק"ט ב' ד"ה בים שעשה שלמה, שהביאו הירושלמי שהק' דהוו שאובין, והקשו התוס' דלכאו' הוי כלי הבב"מ ואין מקבל טומאה, ותי' דלענין שאובין הוי כלי יעוי"ש, ולכאו' משמע דס"ל לתוס' דהא דכלי הבב"מ אין נטמא היינו דאינו כלי, וזהו שחידשו דמ"מ מתחלק ולענין שאובין הוי כלי וצ"ב. ויעוי"ש שכ' עוד דכלי מתכות הגם דהוי כלי הבב"מ מ"מ נטמא יעוייש"ה. ולכאו' חזינן שיש לחלק בין עץ למתכת אם הוי כלי לשאובין ודו"ק.

ט]

יעוי' במשנ"א פכ"ד כלים מ"ד דהרמב"ם ס"ל דכ"ע הבא במדה לא נטמא במדרס, וביאר המשנ"א דהיות ובא במדה אינו כלי, וזהו כוונת הרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ב יעוי"ש.

ותמהו על דבריו, דכלי מתכות הבא במדה נטמא כמבואר בתוספתא ב"מ דכלים פ"ד ה"א וכן כ"ח מפורש בשבת פ"ג ב' דטמא בבא במדה וצ"ע. [יעוי' קה"י] ויעוי' תוספתא כלים ב"ק פ"ג ה"ג, ורמב"ם פ"ח כלים ה"ג דכ"ח הבבמ"ד נטמא.

י]

ויעוי' ר"ש ידיים פ"א מ"ב מתוספתא דשידה ותיבה בזמן שאינם עשויין לאוהלים נוטלים מהן לידים ועשויין לאוהלים אין נוטלין, ובחסד"ד והז"ז ביארו דגם בא במדה לא נוטלין, ולא בא במדה נוטלין. ולכאו' מבואר דבא במדה מפקיע אפילו מתורת כלי לנטל"י. ובחזו"א ידים ה' ה' ביאר באו"א ויעוי"ש בסק"ו שתמה מהא דתנן שנוטלין בספינה יעוי"ש.

יא]

יל"ע למבואר מתוספתא הנ"ל דכ"ח הבב"מ ומתכות הבבמ"ד נטמא. מהו דין חרס ומתכות הבבמ"ד לענין לחוץ בפני הטומאה. ומתכות הגם דהוי כלי, וכלי אינו חוצץ היות ונטמא, יל"ע כה"ג דהוי גולמי מתכות דס"ל לחזו"א אהלות ב' כ"ה דהוו כלים ואין נעשים אוהלים. [אבל מ"מ אין נטמאים] ויל"ע אם יהיו באים במדה, האם יחצצו, ויעוי' חזו"א שם ג' י"ג.

יב]

ובכלי חרס הבא במדה שפיר יש לדון אם חוצץ, שהרי משום שנטמא אין חסרון דאין נטמא מגבו. ויעוי' ברבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [עמ' 75 ד"ה והנה] שהביא ראב"ד דכ"ח הבב"מ נעשה אוהל לטהר. והגר"ח שם כ' בדעת הרמב"ם דס"ל דבכ"ח אין דין בא במדה, ויל"ע מאי שנא חרס מגללים ואדמה.

יג]

בתוספתא ב"מ דכלים הנ"ל. יעוי' בזר זהב, וגרס "וכלי הבא במדה". ולכאו' כוונתו דהוו ב' מילי יעויש"ה. ולפ"ז צ"ע דעת חכמים דהוו אוהלים. ומשמע דכל כלי גללים ואבנים, ואפילו שאין באים במדה, ותמוה ממשנה פ"ו מ"א.

יד]

יעוי' בפיהמ"ש ונקט דדין שהן עשויין אוהלים, הוי גם לענין אוהל בתוך אוהל יעוי"ש, ולכאו' ודאי ג"כ איכא לדין אוהל כפשוטו. וצ"ע דלפי"ז מתני' לענין חלק מהדברים מהני גם אוהל בתוך אוהל וחלק לא וצ"ע.

טו]

שם בפיהמ"ש בתוך דבריו נקט דאם אינם אוהלים, א"כ הוו ככל הכלים ומתטמאין ואינם חוצצין, ויל"ע מה הוצרך לזה שמתטמאים, ותיפו"ל שהוו כלים ואינם חוצצין וצ"ע.

טז]

ויל"ע דבהלכה לא הזכיר כלל ענין אוהל בתוך אוהל. לא בפי"ב ולא בפי"ג וצ"ע.

יז]

יעוי' ברמב"ם פי"ב טו"מ ופי"ג. ויל"ע מדוע כפל ההלכות וצ"ע.

יח]

להראשונים דס"ל דדינא דמתני' דחוצצין, הוי מן הצדדים או בארובה, ויל"ע אם הוי אותו דין דפ"ו דאדם וכלים לטמא ולא לטהר.

יט]

יעוי' בראב"ד פי"ב ה"ב, והשיג דה"ה עץ יעוי"ש. ותמוה הרי מפורש כן ברמב"ם פי"ג ה"ג וצ"ע. ובאמת צ"ב מדוע הרמב"ם בפי"ב השמיט עץ ובפי"ג הביאו וצ"ב, ויעוי' בכ' הגר"ח בענין "כלי עץ העשוי לנחת" וכן בענין "כלי הבא במדה".

כ]

ואולי בעינן בכלי הבא במדה ב' הלכות. בעינן שיהיה כלל חפצא דאוהל, שכלי אינו חפצא של אוהל, וזהו שהביא בפי"ב דכלי הבא במדה הוי חפצא של אוהל. והיינו דכלי הוי סתירה לאוהל, ולכן אם אין חשיבות אוהל לכלי הבב"מ לא שייך כלל תורת אוהל עליה. ועוד בעינן דמלבד מה דכלי הבב"מ חשיבות אוהל עליה, בעינן ג"כ שיפקע חשיבות כלי מיניה, והיינו כרהיטת לשון הפיהמ"ש דלעיל דאם היה חשיבות כלי עליה, הגם שגם חשיבות אוהל עליה, לא היה מציל יעוי"ש.

כא]

ולפי"ז י"ל דזהו יסוד מתני', והיינו דקמ"ל לא רק שיכול להחשב אוהל, אלא שפקע מיניה תורת כלי. וזהו או דהוי בא במידה, או שנטויים כאוהלים, ולהרמב"ם הרי לא מיירי במחובר, אלא ע"כ עצם צורתו שנעשה לאוהל, מפקיע מיניה חשיבות כלי, ולכן חוצצים ודו"ק. והוו ההלכה בפי"ב ובפי"ג ב' הלכות חלוקות.

כב]

יעוי' פי"ג ה"ד ואלו מביאין ולא חוצצין, האדם וכלי עץ שאינם באין במדה מפני שהן ככל הכלים ומתטמאין יעוי"ש. ויל"ע מדוע הוצרך לפרש משום שמתטמאין, ותיפו"ל דהוי כלי, וכלי אינו חוצץ, וצ"ע. ולהנ"ל חסרון של כלי הוי חסרון בעיקר שם אוהל, וכאן מיירי בחסרון נוסף ועי'.

פרק ח משנה א – סקורטיא וקטבליא

א]

מתני' "אלו מביאין וחוצצין וכו' וסקורטיא וקטבליא" ותמה במל"מ פ"ה טו"מ הי"ב, דלשיטת תוס' שבת כ"ז דגם בטומאת אוהלים אמרינן לדינא דדבר טמא אינו חוצץ, וכן הוא שיטת הראב"ד שם, והרי סקורטיא וקטבליא הוו עורות, ומפורש בגמ' שבת כ"ח ב' שעורות ג"כ בכלל טומאות אוהלים. וא"כ איך חוצצין, והרי דבר טמא אינו חוצץ.

ב]

וביותר הדבר מתמיה, שהרי הן תוס' והן הראב"ד הקשו כן על סדין, ומחמת קו' זו תירצו דסדין דמתני' היינו של משי דאין בו טומאת אהלים. ואיך הקשו מסדין, ושתקו מלהקשות מהנך דג"כ נטמאים טומאת אוהלים, ומבואר דמהנך לא הוקשה להו, והוא דבר הצריך ביאור. [בראב"ד להלן פי"ג טו"מ ה"ג כ' להדיא דהם עשויין מעור יעוי"ש].

ג]

בחסדי דוד פ"ח אות ב', חידש דמה שהתחדש בטומאת אוהלים דהוי במחובר, היינו דוקא בפשתן, שכן היה במשכן הפשתן מחובר. אבל עור, הרי היריעות עור היו תלושים, ולכן גם בטומאת אוהלים, פשתן הוי רק במחובר ולא תלוש, ועור רק תלוש ולא במחובר יעוי"ש. [ובעינן בתלוש לגזיה"כ דאוהלים, דהוי פשוטים ואינם נטמאים ועי']. וממילא מתני' מיירי בעור מחובר ואינו נטמא.

ד]

וכדרך החסד"ד, ביאר ג"כ במרכבת המשנה [וכן במשנת חכמים כאן]. אלא שביאר דרק פשתן שנטמא בתלוש, ע"כ צריך לחדש שטומאת אוהלים הויא במחובר, אבל עור שבתלוש אין נטמא [דהוי פשוטים] א"כ שפיר גזיה"כ דאוהלים הויא בתלוש ולא במחובר יעוי"ש. ולכאו' הוא צ"ע מסברא, דהרי אחר שמוכרח שטומאת אוהלים הויא במחובר, א"כ מהכ"ת לחלק בין סוגי הנטמאים וצ"ב.

ה]

ויל"ע לב' הנך דרכים, מסתימת הראב"ד שהשיג דטומאת אוהלים הוי כשנעשה אוהלים קבועים, ולא הזכיר כלל החילוק בין עור או פשתן וצ"ע.

ו]

ובמי נפתוח פרפר י"ד אות א', כ' בזה תירוץ נוסף, והיינו דכל מה דטומאת אוהלים שייכא, היינו כה"ג שמצד עצמו הוי ראוי לקבל טומאה והוי כלי, אלא דלולי גזיה"כ דאוהלים, לא היה נטמא היות והוי מחובר, והתחדש שנטמא גם במחובר, אבל מה שאינו נטמא בתלוש, בזה לא התחדש טומאת אוהלים במחובר יעוי"ש.

ז]

אלא דלכאו' ביאור המי נפתוח, תליא בנדון שחקרו האחרונים, [הובא בענין "טומאת אוהלים"] אם טומאת אוהלים הויא טומאה חדשה או דהויא טומאת כלים, ורק התחדש דהגם דהוי מחובר, מ"מ גזיה"כ שיטמא ויהיה נדון ככלי ליטמא. ולפי"ז אם הויא טומאה חדשה א"כ מדוע בעינן שיהיה כלי ועי'.

ח]

ויתכן דגם אם הויא טומאה חדשה, היינו שסיבת הקבלת טומאה הוי מחמת האוהל, ואינו מטעם כלי, שהרי מצינו חילוקי דינים בין טומאת אוהל למאהיל, [יעוי' שיעורי הגרי"מ סי' י"ח] והגזיה"כ דהקבלת טומאה הויא מחמת האוהל, וזהו דהויא טומאה חדשה, אבל חלות הטומאה חלה על כלי, וניחא דברי המי נפתוח לב' הצדדים ועי'.

פרק ח משנה א – וסדין ומחצלת שהן עשויין אוהלים

א]

מתני' "אלו מביאין וחוצצין וכו' והסדינים שהם עשויין אהלים" ובתוס' שבת כ"ז ב' ד"ה ואין הקשו דהיות ומבואר דפשתן טמא טומאת אוהלים, א"כ איך חוצצין, והרי דבר טמא אינו חוצץ. ותי' בתוס' דמיירי מתני' בסדין של משי יעוי"ש.

ובמל"מ פ"ה טו"מ הי"ב כ' שכל דברי התוס' הוו המשך לתחילת דבריהם. והיינו שיסדו דטומאת אוהלים הוי במחובר, ואם הוי גזיה"כ של אוהלים בתלוש, י"ל דהמשנה הוי במחובר, ולכן חוצצין שלא נטמאין, אבל לאחר שיסדו דהוי במחובר, א"כ מקשים תוס' דסדינין איך חוצצין יעוי"ש.

ב]

שם בתוס' סיימו דהרשב"א במשניות פי' בע"א, והיינו הר"ש דידן יעוי"ש. דיסדו בר"ש ורא"ש כאן דכל מה דטמא אינו חוצץ הוי בלא עשאו אוהל, אבל בעשאו אוהל חוצץ גם אם נטמא יעוי"ש. וצ"ב בטעמא דמילתא.

ויעוי' בפי' הרא"ש שהוסיף על הר"ש עפ"י מש"נ לעיל דאוהל נדון כב' יעוי"ש, ויל"ע אם גם להר"ש הוי מטעמיה דהרא"ש. [ויעוי' ג"כ בתוס' רא"ש שבת שהביא להוכיח כן מאהלות פ"ז מ"ב. ויעוי' חזו"א ט' י"ב שהק' על תוס' הנ"ל ממתני' דאהלות].

ג]

והר"ש השמיט להא דאוהל נדון כב' כלים, וי"ל דהוו ב' דרכים חלוקים. והיינו דהרא"ש אזיל לשיטתו שכ' לעיל דהוו כב' כלים, והחיצון שאינו נטמא הוא החוצץ, ושפיר זהו מה דחלוק אוהל מכלים, אולם הר"ש משמע שפנימי חוצץ, ואפ"ה נקט דהוי אוהל שאני [ויעוי"ש במקד"ד שנקט דהרא"ש והר"ש שם בביאור דהוי כב' כלים הוו ב' דרכים]. והיינו דהגם שהחוצץ טמא, מ"מ אוהל חוצץ גם בטמא ודו"ק וצ"ב.

ד]

יל"ע מדוע הקשו הראשונים רק איך חוצץ והרי דבר טמא אינו חוצץ, והרי גם כלי אינו חוצץ, והנך סדין וקטבליא וכו' הוו כלים ואינם חוצצים, ואם ע"י שנטויים כאוהלים בטל מינייהו תורת כלי, א"כ ג"כ אינם טמאים וצ"ע.

ה]

והנה התוס' בשבת שהק', משמע שהקשו משום טומאת אוהלים, דאיך אוהל חוצץ והרי עכ"פ יש טומאת אוהלים, ודבר טמא אינו חוצץ, ועלה משני דבאוהל גם טמא חוצץ, אולם מלשון הר"ש משמע שהוקשה לו דהוו כלים, שהביא דסקורטיא נטמא מדתנן בכלים וכו', ואם קו' משום טומאת אוהל לא הוצרך להוכיח מטומאת כלים.

ו]

והיה אפשר לבאר, דס"ל לר"ש דמה שלא נטמא בטומאת כלים, לא נטמא בטומאת אוהלים, וזהו שהוכיחו דנטמא טומאת כלים, וממילא נטמא באוהלים. [ותלוי בגדרי טומאת אוהלים]. ויעוי' במל"מ פ"ה טו"מ הי"ב דנקט שעור שאינו נטמא בתורת כלי, מ"מ נטמא בטומאת אוהלים יעוי"ש, ולפי"ז צ"ע מדוע הר"ש הקשה מהא דהוו כלים, והרי קשה מטעם טומאת אוהלים דידיה וצ"ב.

ז]

והנה ביסוד דברי הר"ש דאוהל הגם שטמא, מ"מ חוצץ, והנה פעמים משכח"ל שיטמא מצד ב' הלכות, מתורת כלי דידיה, ומתורת אוהל דידיה. ומדנקט הר"ש דהוו כלי, מבואר שחידושו דאוהל חוצץ גם כשנטמא, מהני הן כשנטמא משום כלי, וכן משום אוהל.

והיה לפי"ז אפ"ל, דבקו' הר"ש הוי פשיטא ליה שטומאת אוהלים המחודשת, ודאי שאין עליה דין דבר טמא אינו חוצץ, והיינו שאוהל דקרא הוי כמשכן ונטמא, מוהזה על האוהל, ואפ"ה דינו שחוצץ. אלא דסד"א שרק בטומאת אוהלים התחדש כן, אבל אם נטמא טומאת כלים הדר דינא דדבר טמא אינו חוצץ. ועלה משני הר"ש דאינו דין בטומאה, אלא הוי דין באוהל והיינו שכל הדין שטמא אינו חוצץ הוי רק בכלים, אבל כל דהוי חפצא של אוהל חוצץ גם אם נטמא, ואפילו שטמא גם בטומאת כלים ודו"ק.

ח]

יעוי' בפיהמ"ש וז"ל "לפי שהן אם לא יהיו אוהלים ה"ה ככלים ויטמאו ולא יחוצו" וכו', ומבואר בפשוטו דע"י שהוו אוהלים בטל מינייהו טומאת כלים, ואם לא היה בטל מינייהו טומאת כלים לא היו חוצצים. ויעוי' במים טהורים כאן שביאר דכוונתו דדבר טמא אינו חוצץ, ולכן בעינן שאינם כלים, ומתורת אוהלים משמע דנקט המים טהורים דלא נטמאים יעוי"ש, וצ"ע מדוע לא נטמאו מתורת אוהלים.

ט]

ויתכן לבאר בכוונת הפיהמ"ש, דס"ל כש"נ בדעת הר"ש בקו', והיינו דלא ס"ל ליסוד הר"ש שכל אוהל טמא חוצץ ואפילו בטמא טומאת כלים, אבל ס"ל דמה שטמא רק טומאת אוהל, אינו מגרע לדין חוצץ, וזהו שהוצרך רק לבאר דאינו נטמא גם מתורת כלים ודו"ק.

וביסוד הסברא לחלק דאוהל טמא חוצץ, רק בטמא טומאת אוהל, ולא בטמא טומאת כלים. יעוי' בזה בחזו"א ט' י"ג.

פרק ח משנה א – טומאת אוהלים

א]

שבת כ"ז ב' מתניתין "וכל היוצא מן העץ אינו מטמא טומאת אוהלים אלא פשתן" ובגמ' שם דילפינן ממשכן. ובתוד"ה ואין תמהו שהרי כל הכלים נעשים אוהל ליטמא, ומדוע כאן רק דומיא דמשכן. ותי' בתוס' דכאן מיירי דהגם שהיה בגד מתחילה, מ"מ חיברו לקרקע וביטלו עי"ז מתורת בגד, ועלה בעינן גזיה"כ מחודשת דהגם דמחובר נטמא מקרא דוהזה על האוהל, והוי רק דומיא דמשכן. ומבואר דלתוס' גזיה"כ דטומאת אוהלים הויא רק במחובר דפקע מתורת בגד.

ב]

ובתוס' הרא"ש שם ד"ה כל כ' עוד דרך שפקע מינה טומאת בגד, דבשעה שעשאו לבגד עשאו לאוהל ומשום שיחדו לאוהל בשעת עשייתו לא חל עליה תורת בגד. ושם מבואר דאם בשעת אריגה לא חשב לאוהל, היות וירד לו תורת טומאה משום בגד, אינו עולה אלא בשנוי מעשה יעוי"ש. [וכ"ה בפי' הרא"ש כלים פכ"ז מ"א]. ולשון התורא"ש מורה דמודה בגוונא של תוס' דמחובר דהוי בכלל הגזיה"כ, אלא שמצא גוונא שגם מיטלטל שייך טומאת אוהלים יעוי"ש. ויעוי' להלן.

ג]

ובריטב"א שם, וכן בסמ"ג מ"ע רל"א ג"כ העמידו שעשאו מתחילה לאוהל, אלא דהם ס"ל דמיירי דוקא במיטלטל, אבל מחובר אינו מקבל טומאה. [ולכאו' היינו שאין הכרח לחדש טומאה על דבר המחובר לקרקע]. וכדבריהם מבואר ג"כ בטור עה"ת פ' שמיני דכ' שהמשכן לא נטמא במיתת נדב ואביהו, משום דטומאת אוהלים רק במיטלטל, והמשכן חשיב מחובר משום על פי ה' יחנו. ובריטב"א החדשים שיש ג' אוהלים. מחובר כלל לא ניטמא, ומטלטל אם הוי עראי הוי בכלל טומאת מגע וכדו', ואם הוי אוהל קבוע הוי מגזיה"כ דטומאת אוהלים יעוי"ש.

ד]

ובמנחת חנוך בקומץ המנחה מ' רס"ד הביא להטור הנ"ל, ותמה עליו דטומאת אוהלים הויא בדוקא במחובר יעוי"ש. והיינו דהקשה משי' תוס' הנ"ל, והטור ס"ל כראשונים דמיירי דוקא במיטלטל. [ומבואר דהגם דילפינן דומיא דמשכן, מ"מ לא ילפינן לענין שהוי ג"כ במחובר, ולשיטת התורא"ש הנ"ל דמשמע דס"ל דגם מחובר נטמא, י"ל דס"ל דילפינן דומיא דמשכן שהיה מחובר ועי'].

ה]

וברשב"א הביא לשיטת תוס' דמיירי במחובר לקרקע, והקשה דל"ה דומיא דמשכן, ומשכן היה מטלטל [ויעוי' בטור הנ"ל דס"ל דנדון כמחובר ועי']. ויעוי"ש שכ' דשמא אפילו מטלטל כיון שעשה ממנו אוהל גמרינן מגז"ש שאינו מטמא, והביא שם מדברי רבותינו הצרפתים דאע"פ שמתחילה היה בגד כיון שיחדו בטל ליה מתורת בגד יעוי"ש. והנה הוי דלא כתורא"ש הנ"ל דס"ל דלא סגי יחדו, שהרי אין עולה מתורת קבלת טומאה ע"י מחשבה וצ"ע.

ו]

ולשון הרשב"א נראה דהוי גזיה"כ, והיינו דהגזיה"כ לא הויא רק שיורד תורת טומאה משום אוהל, אלא הוי ג"כ ילפותא לבטל לתורת טומאה משום בגד, אלא דמסיום לשונו נראה דאינו גזיה"כ בעלמא, אלא דהוי גזיה"כ דע"י יחוד מהני לבטלו מתורת בגד ודו"ק. ויעוי' בשו"ת גידולי טהרה תשו' י"ט שכ"כ בכוונת הרשב"א יעוי"ש.

ז]

ובביאור הנדון אם טומאת אוהלים הוי במחובר או בתלוש, יעוי' בכ' הגר"ח בענין הנכנס לארץ העמים ואוהל זרוק, וכ' שם דהרא"ש ס"ל דאוהל הוי הפקעה מכלי ואינו מיוחד לשימוש כלי, ולכן גם בתלוש אין מקב"ט, אבל תוס' ס"ל דאוהל אינו הפקעה מכלי, ולכן רק בחיבור מצד החיבור אינו נטמא יעוייש"ה.

ח]

ובראב"ד פ"ה טו"מ הי"ב ג"כ ס"ל כתוס' דטומאת אוהלים הוי במחובר, ויעוי"ש שכ' דמפורש כן במשנה פ"ח דאהלות יעוי"ש, וצ"ע היכן מפורש דמיירי מחובר, ואיך יפרשו שאר הראשונים. ולכאו' הראב"ד הוי לשיטתו, דס"ל שם כתוס' בשבת כ"ז ב' דגם בטומאת אוהלים יש לדין שדבר טמא אינו חוצץ. ולפי"ז הוקשה איך תנן דאוהלים חוצצים והרי הוו טמאים, וע"כ דמיירי במחובר וע"י שמחובר אינו נטמא ודו"ק. אלא עדיין צ"ע דכמו דלתוס' מחובר הוי הפקעה מטומאה, ה"ה לרא"ש ייחוד לאוהל קבוע הוי הפקעה מטומאה, וא"כ מהכ"ת מיירי מתני' במחובר וצ"ע.

ט]

ונראה דהוכחת הראב"ד הויא, דנקטה המשנה סקורטיא וקטבליא, והנהו הוו סוגי בגדים, ולא משמע דמיירי שבשעת העשיה עשאן לאוהל, דא"כ מדוע קרינן להו סקורטיא, וס"ל כתוס' הרא"ש דרק ייחוד בשעת האריגה לאוהל מועלת שלא ירד לתורת קבלת טומאה, [ולא כרשב"א שסגי בייחוד אחר העשיה]. וזהו שהוכרח לפרש דמיירי במחובר, אבל הרא"ש לשיטתו הוכיח דע"כ הגם שנטמא מ"מ חוצץ ודו"ק.

י]

בהוכחת הראב"ד ממתני' פ"ח דאהלות, יעוי' במאירי שבת כ"ז ב' וז"ל "ומ"מ כתבו גדולי המפרשים שאף אלו לא הופקעו מטומאת אוהלים, אלא בשנעשו אוהל קבוע, ובפשתן אפילו נעשה אוהל קבוע וכן בחביריו. וכך הביאוהו משמיני של אהלות וכו' ויראה לי משם שלא תפשוה בעשויים אוהל אלא לחוץ בפני הטומאה אבל להפקיע טומאת עצמן אין צריכין קביעות" יעוי"ש, וצ"ב.

יא]

ונמצינו למידים עוד מחלוקת ראשונים בדין טומאת אוהל. דתוס' שבת שם והראב"ד פ"ה הי"ב ס"ל דכמו בעלמא דבר טמא אין חוצץ, ה"ה ג"כ בטומאת אוהלים אם נטמא אין חוצץ. והר"ש ורא"ש פ"ח מ"א ס"ל דרק בעלמא כן, אבל בטומאת אוהל גם אם נטמא חוצץ, ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם.

יב]

והנה ביסוד טומאת אוהלים כתבו באחרונים להסתפק האם הויא טומאה חדשה, והיינו שיש גזיה"כ דהגם שאינו כלי, מ"מ על החפצא של אוהל יש גזיה"כ שנטמא, או דהגזיה"כ הויא דהגם דאינו מקב"ט לולי הגזיה"כ [היות והוי מחובר או שנעשה לאוהל ולא לכלי וכו'] מ"מ התחדש ליתן דין כדיני כלי ונטמא, ודומיא דתנור שאינו כלי. והוי גזיה"כ שנדון ככלי וצ"ע.

יג]

ולכאו' נפק"מ בחקירה הנ"ל, אם אוהל מקבל טומאת כל הטומאות, או רק טומאת מת, דאם התחדש שנדון ככלי, שפיר י"ל דלענין כל הטומאות נדון ככלי, אבל אם הויא טומאה חדשה של אוהל המת, א"כ י"ל דרק טומאת מת התחדשה ועי'.

יד]

ויעוי' בתוס' ביצה י"ד ב' ד"ה מפני דפרוכת שבמקדש נטמא בולד הטומאה דעשויה כעין אוהל, וכיון שנעשה אוהל יש לה תורת כלי ומיטמא אף בולד הטומאה יעוי"ש, וחזינן דס"ל דהגזיה"כ שיש לאוהל תורת כלי, וממילא נטמא בכל הטומאות. ובפי' הרא"ש תמיד כ"ט ב' כ' דפרוכת שנטמאת א"א להעמיד בטומאת אוהל דא"כ לא משכח"ל שנטמא בולד הטומאה. [וכן רהיטת השטמ"ק ביצה י"ד ב'] ומבואר פלוגתת ראשונים בנדון הנ"ל.

טו]

ולכאו' פליגי, דתוס' ס"ל דאוהל נדון כדבר המקבל טומאה, והרא"ש ושטמ"ק ס"ל דהויא טומאה חדשה, ורק התחדשה באוהל. ויעוי' חזו"א אהלות ט' ז' ד"ה ובפי' שמסברא צידד דטומאת אוהלים הויא טומאה חדשה ואינו נטמא אלא במת. ויעוי"ש שהוסיף דאפילו במת נטמא רק במאהיל על המת או שהמת מאהיל עליו [כדמוכח מפ"ז אהלות מ"ב] אבל במגע מהצד לא יטמא יעוי"ש.

ויל"ע מה גדר הדבר שבטומאת מת עצמו נטמא רק באוהל ולא במגע וצ"ב.

טז]

ויעוי' חזו"א ט"ו ג' שהסתפק היות והויא טומאה חדשה של אוהל, א"כ יתכן שטמא רק בעודו נטוי כאוהל, ואם פירקו פקע טומאתו ככלי שנשבר. ויעוי' חזו"א נגעים א' כ"ו.

יז]

ובפני יהושע סוכה י"ט ב' דייק שם מתוד"ה לסיכוך, דדבר הנטמא טומאת אוהל מקבל טומאה בכל הטומאות, שהרי כתבו דפסול לסכך בו, ושיטת תוס' י"ב ב' דרק דבר שנטמא בכל הטומאות פסול לסכך בו. ותמה הפנ"י שם דלכאו' י"ל דטומאת אוהל אין בכל הטומאות יעוי"ש. [ולמש"נ אזלי התוס' לשיטתייהו ודו"ק].

יח]

יעוי' לעיל מכ' הגר"ח ביסוד פלוגתת הראשונים, דפליגי אם אוהל הוי הפקעה מכלי או לא יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דהוו הראשונים לשיטתייהו. והיינו דהרא"ש ס"ל דאוהל הוי הפקעה מכלי, וע"כ מה שהתחדש טומאה היינו טומאה חדשה, וממילא טומאה חדשה הויא רק באוהל המת, אבל תוס' דס"ל שאינו הפקעה מכלי, ורק הוי מחובר ומופקע מטומאה, ושפיר הוי גזיה"כ לדונו ככלי שאינו מחובר, ושפיר שייך ביה כל הטומאות ודו"ק.

יט]

ויעוי' חזו"א ט"ו ג', ואיהו ס"ל דגם לדעת תוס' וראב"ד הויא טומאה חדשה ודו"ק. ויעוי' הגהות הגר"י הוטנר בתו"כ פר' שמיני ריש פרשתא ז' בהג"ה על פי' הראב"ד שביאר דלשיטתו ס"ל לראב"ד שגם כלי חרס נטמא טומאת אוהלים יעוי"ש.

פרק ח משנה א – טומאת אוהלים [ב] ברמב"ם

א]

ברמב"ם פ"ה טו"מ הי"ב, הביא לדינא דטומאת אוהלים וז"ל "האוהל עצמו המאהיל על הטומאה אע"פ שלא נגעה בו טומאה הרי הוא טמא טומאת שבעה מן התורה, והרי הוא כבגדים שנגעו במת שנאמר והזה על האוהל" יעוי"ש. והנה נקט בתו"ד אע"פ שלא נגעה בו טומאה. וצ"ע מה ענין מגע לטומאת אוהל, וכן סיום דבריו דנקט דהרי הוא כבגדים שנגעו במת, ודימה טומאת אוהל למגע וצ"ע.

ב]

עוד יש להעיר על לשון הרמב"ם, דמדנקט אע"פ שלא נגעה, ומשמע דבנגעה טפי פשוט שנטמא, ולכאו' לביאור הראשונים הרי לולי גזיה"כ לא היה נטמא, או דהוי מחובר, או דאינו כלי ובגד, ומדוע לגבי מגע יטמא וצ"ע.

עוד יש להעיר על לשונו דנקט האוהל עצמו המאהיל על הטומאה, ומשמע דמיירי רק במאהיל, ולכאו' מהמשנה פ"ז מ"ב מבואר דה"ה שהטומאה על גביו הוי בכלל דין טומאת אוהלים, ומדוע נקט שהטומאה באהל, ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש בהקדמת טהרות ופכ"ז כלים ופ"ב דשבת דטומאת אוהלים הויא כשהמת בתוכו וצ"ע.

ג]

ולכאו' נר' בכוונת הרמב"ם, דס"ל דיסוד טומאת אוהלים הוא כיסוד מגע, ורק היות והוי אוהל אי"צ מגע בפועל, וצ"ב. והביאור נראה, דבמאהיל, א"כ לא הוי מקום הטומאה, והטמויי הוי דע"י שמאהיל או נאהל זה שנוצר יחס בין הטומאה לנטמא זהו דשוי לטומאה, והיחס הוי של ב' דברים שמתייחסים זל"ז, אולם במגע נראה דהוי לא ביחס בין השניים, אלא גם מצד א' היות ויש מגע נטמא ודו"ק.

ד]

ולפי"ז טומאת אוהלים יסודה דע"י שיש אוהל, והוי אוהל קבוע [גם באינו מחובר, מ"מ הוי קבוע, וכמבואר בריטב"א החדשים שבת, שיש מחובר, קבוע, וארעי]. א"כ שוי מקום לטומאה, והיות וזהו מקומה הוי הייחס לאוהל כנוגע, ונטמא ודו"ק.

ה]

יעוי' ברמב"ם שהביא בכלל הנך שיש בהם טומאת אוהלים גם לכלי עץ וצ"ע. ויעוי' חזו"א.

פרק ח משנה א – ועדר בהמה

א]

מתני' "ועדר בהמה טמאה וטהורה" ויל"ע מה תוספת חידוש הוי בטמאה.

ב]

שם, יעוי' בר"ש להלן משנה ב' שהביא תוספתא דמת תחת גמל וכן עדר בהמה אין נזיר מגלח, וביאר הר"ש דאזלא התוספתא כר' יהודה לעיל פ"ג דאוהל שאין עשוי בידי אדם ל"ה אוהל. [ומבואר דס"ל דלתי' ראשון דהש"ס גם במלא אגרוף פליג ר"י, ובריטב"א סוכה כ"א א' נקט דלכו"ע מודה ר"י במלא אגרוף]. וגם לאידך תי' דמודה באגרוף היינו מדרבנן. ומשנתינו לרבנן ונזיר מגלח יעוי"ש.

ג]

ומסתימת הרמב"ם סוף פי"ט טו"מ ופ"ז נזירות ה"ו מבואר דגם לרבנן התם שמביא וחוצץ, מ"מ אין מגלח, דאי"ז טומאה מפורשת. ויעוי' חסד"ד פ"ט ה"א ואוצר המלך אות נ"ג נ"ח וחזו"א י' ח'. ויל"ע מדוע ל"ה מפורשת בתורה. ואולי היות ואין עשוי לתוכו וצ"ע. ויעוי' להלן.

ד]

ולדרך א' דהר"ש צ"ע, דהיות והוי אליבא דר' יהודה, א"כ מדוע נקטו שאין מגלח, דלכאו' כלל אין נטמא, וצ"ל דמ"מ מדרבנן מביא טומאה וצ"ע.

וגם מש"כ באידך תירוצא דהוי רק מדרבנן, וצ"ע דבסוגיא סוכה מבואר דמלא אגרוף חוצץ, ואם הוי מדרבנן איך חוצץ, ותמה כן בסד"ט ובשיירי קרבן נזיר פ"ז ה"ג.

ה]

יעוי' בספרי זוטא פ' חוקת פיסקא י"ד "תורת ריבה עדר רחלים עדר גמלים" יעוי"ש, ומבואר דבעינן ילפותא לרבות בהמות דחשיבי אוהל, ולכאו' היינו דאינו אוהל קבוע, ובפשוטו היה אפ"ל דאחר הרבוי הוי בכלל אוהל גמור, וברמב"ם מבואר דעדיין אינו מפורש ודו"ק.

ו]

ולכאו' מבואר בדעת הרמב"ם, שיש ב' גווני אוהל שמביא וחוצץ, יש כה"ג שנטויין כאוהל או שיש בהם מ' סאה, דכה"ג מלבד שמביא וחוצץ גם יש חשיבות אוהל גמור עלייהו ונזיר מגלח, אבל הנך דגמל ועדר בהמה, הגם שדין אוהל עלייהו ומביא וחוצץ, מ"מ אין חשיבות אוהל גמור עלייהו, ולא חשיבי בכלל טומאה המפורשת בתורה, ואין נזיר מגלח ודו"ק.

\* \* \*

א]

מתני' "ועדר בהמה" ובפיהמ"ש ויתחברו כולם ויהיו עומדות לא הולכות וכן יתבאר בתוספתא, והכוונה לתוספתא הו"ד בר"ש מ"ב שאין נזיר מגלח. ויעוי' בסדרי טהרות שהק' דלכאו' מוכח להיפך, דמשמע שמביא וחוצץ, ורק לא מגלח. [ויעוי' משנ"א שכ' דל"ה אוהל זרוק היות ורגליהן מהלכות וכהמל"מ פי"א טו"מ ה"ה, ומ"מ בדברי המל"מ דנו במפרשים יעוי"ש].

ב]

ובר"ש הביא גירסא אחרת דהיינו עור בהמה, ונקט ב' דרכים, ומבואר דכלי שלא נגמ"מ אין עליו שם כלי וחוצץ. [וגרע מפשוטים שלא חוצצים יעוי' לעיל פ"ו מ"ה בר"ש]. ויעוי' חזו"א ג' י"ג, וחזו"א ט"ו ט'. ולגבי לאשוויי צמ"פ גולמי כלים שוו הצלה, ויעוי' חזו"א ג' סוסק"ג.

ג]

גם ברמב"ם לכאו' מוכח דפשוטי כלים יש להם דין כלים ואין חוצצים, דנקט בפי"ג דסקורטיא היינו פשוטי כלי עור, והיכן שלא עשויין אוהלים, והיינו שרק מתוחים יעוי"ש בפ"ד, וכה"ג אין חוצצין, ומוכח שפשוטי כלים אף שאין מקב"ט, מ"מ אינם חוצצין ודו"ק. ומ"מ בפיהמ"ש משמע דבאינו אוהל נטמא, וע"כ דאין חסרון משום שפשוטי כלי אין חוצץ, אלא מטעם טומאתו ודו"ק.

והעוף ששכן

א]

ובפיהמ"ש שיהיה קשור, ויעוי' ג"כ בר"ש ורא"ש ואליהו רבה. וברמב"ם פי"ג טו"מ לא הזכיר דבעינן קשור, ויעוי"ש במפתח, ובמשנ"א כאן. ויל"ע מאי שנא מעדר בהמה דלא הוזכר שצריך קשורות. ויעוי' בר"ש, ומבואר שמסופק ביסוד הדין קשירה וצ"ב יסוד הספק.

ב]

בדעת הפיהמ"ש דבעינן קשור, י"ל דבלי קשור חשיב כפורח, אע"פ שעכשיו אינו פורח. ועוי"ל דהכוונה כש"כ בכס"מ פי"ג סוף ה"ב דבעינן קשור כדי שיהיה יכול לקבל מעזיבה יעוי"ש.

ג]

והרמב"ם שהשמיט בהלכה לדין קשור, בפשוטו חזר מפיהמ"ש, אולם יעוי' בתויו"ט להלן משנה ה' דלא חזר ובעינן קשור כדאיתא בב"ב לענין מיעוט בחלון, ונחלקו על התויו"ט באוצר המלך סי' ל' ול"ה, ובחזו"א י' י"ב וסי' י"ח ג', דלא דמי חציצה להתם יעוייש"ה.

ד]

והחזו"א נקט דכל ביטול בעינן רק בחלון, אבל חפצא של אוהל הוי גם בלי ביטול, ובאוצר המלך שם ביאר דכשסותם פתח שכבר היה גרע טפי ובעי ביטול, משא"כ אם אין פתח אלא הוא באויר יעויש"ה שהוכיח בהרבה ראיות. ובתפאר"י בהלכתא גבירתא לפירקין משנה א' נקט בדעת הרמב"ם דבעינן שלא יהיה דעתו לפנותו, ויעוי' ג"כ בהקדמתו לטהרות יבקש דעת סוף אות ו' ובהקדמתו לפ"ו סק"ה.

והעושה מקום לבנה בשיבלים

עי' בפיהמ"ש הנדמ"ח דמיירי בחוטט בגדיש ובאליהו רבה פי' דעושה אהל מן השיבולים, ומכ"מ לתרוייהו נראה דהוי בתלושין. ויל"ע מאי שנא מאוכלין טהורין, והכא לא נתבאר אי הוכשרו או לא, ואי פליג ריב"נ נמי בהא.

ואוכלים טהורים

א]

מתני' ואוכלים טהורים, ריב"נ לא היה מודה באוכלין טהורין חוץ מן העגול. ויל"ע במה פליגי.

והנה מבואר דאוכלין חוצצין, ועדיפי מכלים דתנן פ"ו דלא חוצצין, ולכאו' צ"ע דבסברא הרי כלים עדיפי וצ"ע.

ב]

ויעוי' בקרית ספר פי"ב טו"מ דהא דאדם וכלים אין חוצצין היינו היות והוו דבר המקבל טומאה יעוי"ש. [וצ"ל לדבריו דכלי אבנים הוו מין שנטמא, ורק הוי גזיה"כ שמופקע מטומאה, וכן גוי]. ולפ"ז שפיר י"ל דכוונת המשנה דאוכלין הרי הוי בלא הוכשרו, ולכן עדיפי אוכלין מכלים ועי'.

ג]

ובטעמיה דריב"נ, יעוי' רמב"ן ב"ב י"ט ב' בסוגיא דרקיק שכ' דהא דבעינן ביטול היינו דוקא באוכלין, וכדתנן אוהלות פ"ח ריב"נ לא מודה באוכלין, ובשאר דברים אי"צ ביטול יעוי"ש. ולכאו' כוונתו דמריב"נ מוכח לדידן דאוכלין גריעי ובעינן מיעוט, ועכ"פ משמע שיסוד דינא דריב"נ היינו מטעם דאוכלין גריעי ולא חייצי ודו"ק.

ד]

ביסוד המשנה דאוכלים טהורים, היינו שלא הוכשרו, ומבואר דקודם הכשר לא חשיבי דבר המקבל טומאה, והקשה בקוב"ש ב"ב אות ס"ה מהא דלענין פסולי סיכוך הדין דאוכלין שלא הוכשרו אסור לסכך בהם [יעוי' שו"ע או"ח תרכ"ט במ"ב ס"ק כ"ח ויעוי"ש בשעה"צ] ומוכח דגם דבר שלא הוכשר חשיב מקב"ט וצ"ע. [ויעוי"ש שבתחילה ס"ל דזהו גופא טעמיה דריב"נ דלא חוצצים, וחזר בו, דהרי מודה ריב"נ בעגול של דבילה].

ה]

ובקוב"ש שם ביאר, דלעולם קודם הכשר חשיב מקבל טומאה, ולכן אין מסככין בו, אולם לענין חציצה לא תלויה במקב"ט, אלא אם הוי נטמא, וע"י שנטמא אין חוצץ, ולכן כל שלא הוכשר שלא נטמא, ולכן חוצץ יעוי"ש.

ו]

ויל"ע בתי' הקוב"ש, דלכאו' נראה דתלוי במקבל טומאה, ולא בטמא. דיעוי' תוס' שבת פ"ד ב' דמספק"ל אם דבר הנטמא במדרס ואין נטמא במת חוצץ, ומוכח דאין החסרון היות ונטמא במת [שהרי מקבל טומאה מדרס לא נטמא במת] ויעוי"ש בראשונים דפשיטא להו דנטמא במדרס חשיב מקב"ט ואין חוצץ, ולפי"ז הדק"ל דלגבי סוכה אוכלין חשיבי דבר המקב"ט ומדוע חייצי וצ"ע.

ז]

עוד יל"ע, דלהלן פי"ג מ"ה מבואר בר"ש, דאם פחות מכביצה לא מקב"ט מה"ת, ממילא הוי חוצץ בפני טומאה שהרי אינו דבר המקב"ט, ולענין לסכך הרי גם באוכל פחות מכביצה אין מסככין וצ"ע.

ח]

יעוי' במשנה אחרונה כאן שדן בכל הנך דמתני' איך יתפרש לשיטת רמב"ם דבעינן מקבל מעזיבה יעויש"ה.

ט]

והנה כל הנך דאירוס וירקות חמור ודלעת, יעוי' להלן מ"ה דירקות מחוברים לא מביאין ולא חוצצין חוץ מן הירקות שמנו, מבואר דמתני' דמביאין וחוצצין היינו במחובר, ויל"ע מה ההבדל בין הירקות.

י]

והנה הנך דמ"ה יעוי"ש בפיהמ"ש דאינם אוהל כיון שאין להם קיום, ויעוי' ג"כ בתוס' שבת ט"ז ב' ד"ה כל המטלטלין שפי' כן ודימה דהוי כטיפת ברד ושלג וכפור להלן שם במשנה שאין להם ממש. אולם בתוס' סוכה י"ג ב' ד"ה ירקות ובב"ב כ' א' ד"ה שעלו ביארו דלא קביעי וקיימי שהרוח מנענעתן והוו כטלית המנפנפת יעוי"ש.

יא]

ולשיטת תוס' בסוכה ובב"ב, צ"ל דהנך דמשנה א' קביעי וקיימי. וגם הנך דמשנה ה' רק לא חוצצין, אבל התלושין ומונחים בחלון חוצצין. ובפשוטו היינו דכה"ג לא מתנדנדין וכ"ה בתוס'. אולם בתורי"ד ב"ב כ' א' כ' דלענין לחוץ כל שמנענעין לא הוי חציצה יפה אבל למעט בחלון מה בכך שהם מנענעים יעויש"ה.

יב]

ולשיטת התוס' דשבת דהוי מטעם שאין להם קיום, ולפ"ז לכאו' גם באינם מחוברים הוי אותו חסרון שאין להם קיום. וצ"ע מהו דנקט התנא "המחוברים לקרקע" דלכאו' אין חסרון במסויים במחוברים, וצ"ע. ויעוי' חזו"א י' י"ב.

יג]

ויעוי' בפיהמ"ש, ונקט דהירקות שמנו, [והיינו אירוס וקיסוס וכו'] דחוצצין היינו שיש להם הישארות וקיום בקיץ ועשאום כאילנות מביאין וחוצצין ואע"פ שהן מחוברין יעוי"ש, ועד"ז בהלכות. ויל"ע מה הכוונה שעשאום כאילנות. ומתו"ד שמעינן לגבי הנך דמשנה ה' דהוי צירוף ב' חסרונות, היינו שאין להם קיום בקיץ, ועוד דהוו מחוברים וצ"ב.

יד]

ומה דמחובר הוי סיבה שאינו אוהל, יעוי' ריטב"א שבת ט"ז ב' כן מפרש"י, ותמה עליו שם דאדרבה כל שמחובר הוי סיבה טפי שיקבל שם אוהל, וצ"ב הנדון, ויעוי' חזו"א י' י"ב.

פרק ח משנה ב – סככות ופרעות

א]

מתני' "והסככות והפרעות שהן יכולים לקבל מעזיבה רכה דברי ר"מ וחכ"א מעזיבה בנונית" והנה פליגי הראשונים בכוונת מתני'. דיעוי' ברא"ש דמיירי בענפי אילן שיש אויר ביניהם, ואם יכולים לקבל טיח שלא יפול, מצטרפין לרוחב טפח יעוי"ש. ומבואר דע"י שראוי לקבל טיח חשיב כסתום, ולכן מביא וחוצץ.

ב]

אולם ברמב"ם בפיהמ"ש ביאר דהוי תנאי בדין אוהל מביא וחוצץ, שצריך שיכול לקבל ולא יפול, אבל בחלוש לא. [וברמב"ם בהלכה מפורש דהאי תנאי הוי הן לענין אוהל חוצץ והן לענין אוהל מביא יעוי"ש.] ויל"ע לביאור הרמב"ם, מהו דנקט התנא דוקא לענין סככות ופרעות לדין מעזיבה, דלכאו' הוי דין בכל אוהל וצ"ע. [ועמד בזה בחזו"א סק"ד, ולכאו' ללשון הר"ש להלן ניחא ודו"ק].

ג]

ובר"ש הביא לפרש דהכוונה דאפילו בסתום ממש, ומ"מ היות ואין חזק ובריא לקבל מעזיבה והרוח מנשבת בהן ומפרידן לא חשיב אוהל, ודחה הר"ש דא"א לפרש כן, דתנינן בתוספתא גבי פרעות שהתריפו רואין כאילו שפודין של מתכת, ויל"ע מה יתרץ הרמב"ם להוכחה זו. ויעוי' בראב"ד פי"ג שג"כ תמה כן. ובכ' הגר"ח בענין סככות ופרעות מש"כ ליישב שיטת הרמב"ם.

ד]

והנה עכ"פ מדברי הר"ש נראה דלא ס"ל דהוי בכל אוהל, ורק אוהל שע"י הרוח שייך שיפרדו, והיינו דאין אויר ביניהם, אבל הרוח יפרידם, ואה"נ בכה"ג שלא יצוייר שיפרדו לא בעינן מעזיבה ודו"ק. אולם ברמב"ם מבואר דבכל גווני הוי נדון דבעינן מקבל מעזיבה יעוי"ש.

ה]

והר"ש ביאר דמתני' דרבנן, אולם ברמב"ם כ' להדיא בפי"ג ה"ב דכל שמקבל מעזיבה מביאין וחוצצין מהתורה יעוי"ש.

ויעוי' נדה ס"ח ב' דאין נזיר מגלח על סככות ופרעות דבעינן אוהל מעליא, ולכאו' מוכח כהר"ש וראב"ד דהוי רק מדרבנן.

ו]

ובכס"מ שם כ' דהרמב"ם הוקשה לו דאיך משכח"ל חוצצין מדרבנן, ולכן ביאר דלעולם במקבל מעזיבה הוי מה"ת, ורק כה"ג שאין מקבל מעזיבה הוי מדרבנן שמביא ואינו חוצץ, והסוגיא בנדה מיירי באינו מקבל מעזיבה יעוי"ש. ויל"ע מסתימת לשון הרמב"ם פ"ז נזירות ה"ו, שכ' שאין מגלח ולא פירט באינם מקבלים מעזיבה וצ"ע. ולפי"ד בחזקים נזיר מגלח, וכ"כ חזו"א י' ד' וח', וכ"כ בשיירי קרבן על הירושלמי נזיר [ל"ו ב'] אולם במלבי"ם ויקרא אות ש"א דייק מסתימת הרמב"ם דהוי בכל גווני וכש"נ.

ז]

ובחזון יחזקאל ריש שבועות ביאר הרמב"ם כפשוטו, והיינו דהא דאין הנזיר מגלח הוי בכל גווני וגם במחזיק מעזיבה, ומשום דלא הוי דומיא דאוהל המפורש בתורה, וזהו כוונת הסוגיא אוהל מעליא בעינן, היינו המפורש בתורה יעוי"ש, ולפי"ז יל"ע מנלן המקור דכל שאין מקבל מעזיבה, מדרבנן מביא וצ"ע. ויעוי' באר משה סי' נ"ג.

ח]

ובראב"ד בתו"כ פ' ויקרא דבורא דחובה פי"ב ה"ג דסככות ופרעות הללמ"ס הוא שאין הנזיר מגלח עליהם יעוי"ש, וצ"ב. ולכאו' כוונתו שכל עיקר הטומאה בהו הויא הללמ"ס, ולפי"ז ל"ה טומאה מפורשת בתורה ולכן אין נזיר מגלח, ולפי"ז ניחא הרמב"ם דנקט לה בכל גווני ודו"ק.

ט]

ולכאו' הראב"ד צ"ע דבסוגיא נדה ס"ח מבואר דהוי מדרבנן, ואולי הראב"ד מפרש מדרבנן היינו הללמ"ס, וזהו כוונתו בהשגות דחוצץ, והיינו מהללמ"ס ודו"ק. ויעוי' ג"כ בירושלמי נזיר פ"ג ה"ג דסככות ופרעות מדאורייתא לענין תרומה, ומ"מ אין נזיר מגלח, ולכאו' הוי ראיה לרמב"ם וראב"ד ודו"ק.

י]

והנה על קו' הכס"מ איך משכח"ל חוצצין מדרבנן, ויעוי' בר"ש שכ' דלענין לחוץ הוי מהתורה וכמתני' להלן משנה ד' יעוי"ש. ויעוי' בכ' הגר"ח הנ"ל שביאר דהרמב"ם שהוכרח לפרש דסככות ופרעות הוו אהל מהתורה, היינו משום שאינו יכול לפרש כהר"ש, דאיהו ס"ל דדינא דמסכת פרוסה הוי רק לענין חלון שבין בית לבית ולא באויר, וא"כ אין מקור שנדון כאוהל לחצוץ ועי'.

יא]

ובראב"ד שם ביאר שגם דין חוצץ הוי מדרבנן, ותמהו בחי' הגרי"ז נזיר נ"ד א' ובחזו"א י' ד' דלא מצינו חוצץ מדרבנן לקולא וצ"ע. ויעוי' לעיל בזה מהראב"ד בתו"כ.

יב]

ובעיקר השיטה דס"ל דיש אויר בין הסככות, ולכאו' היה אפשר לבאר הנדון בב' דרכים, או דהוי נדון לענין להצטרף לטפח, ואחר שיש לו חשיבות אוהל, א"כ כל חלק מביא וחוצץ לעצמו, אבל ודאי לא מהני שהאויר עצמו נדון כסתום. או שהוי נדון לאשויי כסתום, ומקום האויר עצמו מביא וחוצץ, ומקו' הר"ש מבואר דס"ל דנעשה כסתום. ויעוי' לשון מהר"ם להלן פי"א מ"א דהוי לענין להביא טומאה מזו לזו ודו"ק.

יג]

ולהשיטות דס"ל דמקום האויר נדון כסתום, עדיין יל"ע, האם בעינן שיהיה שיעור טפח מהענפים, וע"י שהענפים מצטרפין לטפח, מהני לדון גם האויר כסתום, או דהיות ודיינינן האויר כסתום, א"כ מהני גם מקום האויר להצטרף לטפח, והיינו דגם כה"ג שללא האויר גם בצירוף הענפים אין טפח, מ"מ מצטרף האויר לטפח וצ"ע. והיינו ששייך ג' דרגות לאויר, שרק אינו חוצץ בין הענפים, אבל מקום האויר עצמו לא חוצץ ומביא, או שחוצץ ומביא אבל לא מצטרף לטפח, או שמצטרף לטפח ודו"ק, ויעוי' חזו"א י' ב'.

יד]

והר"ש ביאר דכל מה שמצטרפין היינו כה"ג שהוו באותו גובה, אבל אם הוו אחד מעל השני וכה"ג שיושוו עדיין לא נוגעים זב"ז, כה"ג לא מצטרפין. וביאר כן כוונת התוספתא. ויעוי' בראב"ד שם, ובטעם החילוק יעוי' מקד"ד קונטרס סק"א דתרי הלכתא לא אמרינן יעוי"ש, ובחזו"א י"ד ו' אות ג' ביאר משום דכה"ג בפועל אינם יכולים לקבל מעזיבה יעויש"ה.

טו]

בחזו"א י' ד' הקשה על התוספתא, שבגמ' סוכה כ"ב מבואר דאמרינן גוד אחית רק אם יש טפח, ובפחות מטפח לא אמרינן, וכאן הענף אין בו טפח יעוי"ש.

ובאמת כעין קו' החזו"א הקשה הרשב"א נדה נ"ז, ושם הקשה ג"כ דאמרינן רק תוך ג' משום לבוד, וכן מהו דתנן בקורות שאפילו אין טפח ביניהם טהור, אלמא לאו כסתום דמי, ויעוי"ש שיסד דשאני סככות שהכל מאילן ומכותל אחד יעוייש"ה.

טז]

ויש להסתפק בכוונת תי' הרשב"א דשאני סככות ופרעות, האם הכוונה דמשום כן אמרינן גוד אסיק ולבוד, הגם דבעלמא לא אמרינן, או שכוונת תירוצו שכלל אינו מטעם גו"א ולבוד. אלא שהתחדש שהיות והם גוף א' א"כ בלי דין גו"א חשיבי כאלו עולה ויורד, והוו חפצא של אוהל וצ"ע. ואם כצד ב' א"כ ליכא לביאור המקד"ד דתרי הלכות לא אמרינן, דאין כאן ב' הלכות, וצ"ל כביאור החזו"א ועי'.

ולפי"ז יש לדון דאולי אם יהיה ענפים שכל א' יש בו טפח, ושייך לומר בהו גו"א. א"כ אולי יועיל גם אם יהיה רווח ביניהם שמקבל מעזיבה וצ"ע.

יז]

ויעוי' בראשונים נדה נ"ז א', ובריטב"א מו"ק ה' ב'. שהביאו בשם הראב"ד והר"ש כעין ביאורם כאן, אלא שנקטו דחלוק בין סככות לפרעות, דסככות מיירי אפילו שאחד גבוה וא' נמוך, ומהני שכשישתוו אפילו שיהיה מרחק ביניהם עד טפח, מצטרפין לאוהל טפח. ובריטב"א מו"ק שם הביא י"מ דאפילו אם יש ביניהם יותר מטפח, וכעי"ז נקט במאירי מו"ק שם דמהני עד ג' טפחים מדין לבוד. [והמאירי שם נקט כן הן בסככות והן בפרעות, ממתני' דידן, וצ"ע דכאן תנן דבעינן מקבל מעזיבה וצ"ב].

יח]

אולם בפרעות ביארו דמיירי שהם רחוקים בכדי שמקבל מעזיבה יעוייש"ה. וצ"ב בהאי ביאור מה הנפק"מ בין סככות ופרעות, דסככות מהני עד טפח, ופרעות בעינן לקבל מעזיבה. ויעוי' בזה בספר אוצר המלך אות ט"ו. [ובראב"ד שם הוסיף דאפילו דבעלמא לא אמרינן חבוט ולבוד, שאני הכא שהענפים או האבנים יוצאים ממקום אחד יעוי"ש וצ"ב].

יט]

שם בר"ש הביא תוספתא פ"ט ה"ה בתיבה שמליאה כלים זרקה ע"ג מת טמאים כולם וכו', והר"ש ביאר דהחילוק הוי בין אם הוי בבית או באויר יעוי"ש, ולפ"ז ס"ל לתוספתא דאוהל זרוק שמיה אוהל, ובחסד"ד תמה דלהר"ש מדוע נקטו ע"ג כזית, הרי אפילו לא מאהילה היות ונמצא בבית, ויעוי"ש מש"כ בביאור התוספתא. ויעוי' בזר זהב שביאר ג"כ דלא כהר"ש, ויעוי' חזו"א הוספות לאהלות סק"ד וסק"ו.

פרק ח משנה ג

א]

מתני' "אלו מביאין ולא חוצצין" וכו' ובפי' הרא"ש ביאר דהנך דלא מחזיקים מ"ס כיון דמקבלי טומאה לא חייצי, וכן הוא בר"ש, ולכאור' מה צריך למקבלי טומאה ותיפו"ל דהיות ואין מ"ס א"כ הוו כלי. ואולי ס"ל דגם ביש מ"ס הוו כלי, ומ"מ חייצי כש"כ דהוו אוהל, וזהו שכאן לא חייצי ועי'.

ב]

והנה בביאור משנה א' דמביאין וחוצצין, ביאר שם הרא"ש דהוי מן הצד, ולא מיירי שטומאה תחתיו, ולפי"ז כאן דהוי אותו ציור, זהו שהוכרח לפרש דהוי משום שמקבל טומאה, שהרי מצד כלי מהני מן הצד ודו"ק.

אולם בשיטת הר"ש, לכאו' מדשתק במשנה א', נראה דס"ל דמיירי שטומאה תחתיו, וכן הוכיחו בדעת הר"ש דמיירי בטומאה תחתיו מדביאר במשנה ב' לתוספתא דתיבה מליאה כלים וזרקה דהוי באויר, וחזינן דמהני ג"כ לטומאה תחתיו ודו"ק. ולפי"ז צ"ע מהו שהוצרך הר"ש לפרש מטעם שמקבל טומאה, דתיפו"ל דכלי לא חוצץ וצ"ע.

ג]

ויעוי' ג"כ ברמב"ם פי"ג ה"ד ונקט היות ומתטמאין וצ"ע כנ"ל. עוד צ"ע לשון הרמב"ם שם "מפני שהם ככל הכלים ומתטמאין" ויל"ע מה הכוונה. וקצת משמע שגם כשיש מ"ס הוי כלי, אלא שאינו ככל הכלים וצ"ב.

ד]

שם ברמב"ם הביא בתחילת ההלכה ג"כ לאדם, וצ"ע דאינו במשנה, והוי מדין המשנה פ"ו מ"א. ולזה כבר נקט לעיל בפי"ב ה"א וצ"ע.

ה]

עוד יל"ע, דבפיהמ"ש ביאר דכל שחסר א' מב' התנאים אינו חוצץ, ובהלכה נקט רק גוונא דלא באים במדה וצ"ע. ויעוי' פ"ו ה"ב, ומבואר דבא במידה הוי שם כולל הן שיש מ"ס והן שיש שוליים ודו"ק.

ו]

ויעוי' בהג"ה על פי' הרא"ש כאן, דנקט ג"כ לדין אדם דמביא ואינו חוצץ, ויעוי"ש שביאר דהטעם שאינו חוצץ היינו שהוא טמא יעוי"ש, ולכאו' מבואר כש"נ לעיל מהקרי"ס דכלים אין חוצצין היות וטמאים, ויעוי"ש מדוע כלי אבנים וכן גוי ג"כ אין חוצצין.

ז]

ויעוי' ברמב"ם פי"ג ה"ד, ולאחר שנקט כל הנך דלא חייצי סיים "שדבר טמא אינו חוצץ" יעוי"ש. ואם קאי על כל הנך דלעיל מינה, א"כ מבואר דהטעם שאדם אין חוצץ, וכן כלים, וכן הנך שאינם אוהלים, דהוו דבר טמא, ודבר טמא לא חוצץ ודו"ק.

ח]

ויעוי' מש"כ דבעינן לטעם דטמא, דלטעם כלי סגי שחוצץ ע"י דפנות אוהלים. אלא דלכאו' זה ניחא לרוב הראשונים דס"ל כך, אבל הרמב"ם דס"ל דהוי הטעם של כלי הבא במדה דהוי אוהל חוצץ. א"כ סגי דאין מ"ס או לא עומד במקומו דלא חשיב אהל, וממילא אין לו אלא דין כלי וצ"ע. [ויעוי' כ' הגר"ח אות ת"ה].

ט]

שם במשנה "ויריעה וסקורטיא וכו' שאינן עשויין אוהלים" ובר"ש ורא"ש ביארו דהוו ע"פ ארובה יעוי"ש, ויל"ע דלכאו' נטיית אוהלים להראב"ד ותוס' היינו מחובר, וא"כ כל שאינו מחובר אין דין אוהל. ולתוס' רא"ש כל שלא עשאו מתחילה לא מהני לבטלו מתורת קבלת טומאה. ולדידהו אי"צ לפרש בארובה, אלא שאינו מחובר, או שלא נעשה מתחילה, ולכאו' רק להרשב"א דהוי גזיה"כ, א"כ י"ל דרק נטוי יש גזיה"כ ולא ע"פ ארובה ועי'. [ועדיין יל"ע דמשכח"ל שאינו נטוי גם שלא ע"פ ארובה].

י]

שם במשנה "ואוכלין טמאין". ויעוי' בפיהמ"ש ומבואר בדבריו דלא סגי דהוי דבר המקבל טומאה, אלא הוי דין דדבר טמא אינו חוצץ יעוי"ש. ויעוי' תוס' שבת פ"ד ב' ד"ה מי שנסתפקו בראוי לקבל טומאת מדרס אם חוצץ, וי"ל דתלוי בנדון הנ"ל אם בעינן טמא, או כל שראוי ליטמא אין חוצץ וצ"ע [ויעוי' לעיל] ויעוי' חידושי ר' שמואל ב"ב ט"ו סק"ג.

רחיים של אדם

א]

מתני' "מוסף עליהם הרחים של אדם", ובר"ש דמקבלים טומאה, אולם בפי' הרא"ש לא נקט מטעם מקבל טומאה, אלא נקט דשם כלי עליו יעוי"ש, ולכאו' הכוונה דאינו מקבל טומאה שהוי כלי אבנים, וכש"כ הרמב"ם פי"ג ה"ד דהוי בכלל כלי אבנים. ולפי"ז ע"כ צ"ל דהוי מטעם כלי ולא מטעם שמקבל טומאה.

ולפי"ז צ"ע דמדוע לגבי רישא דמתני' דאין מחזיקין מ"ס נקט הרא"ש מטעם שמקבלי טומאה, ותיפו"ל מטעם דהוי כלי וצ"ע.

ב]

ובפשוטו מה דהרא"ש ביאר לרישא דמתני' מטעם טומאה, הוי לשיטתו דהעמיד המשנה בארובה או במחיצה, וא"כ יש דפנות אוהלים, ולכך כלי אינו חסרון ורק מה שטמא. וא"כ גם כאן ברחיים, אם מיירי בארובה או במחיצה, א"כ מה איכפ"ל דהוי כלי מ"מ כלי מציל בארובה עם דפנות אוהלים כדלעיל פ"ה מ"ג וצ"ע. [ויעוי' בנוב"י קמא יו"ד צ"ד שתמה כן יעוי"ש].

ג]

והיה אפ"ל דהרא"ש לשיטתו פ"ח מ"א, דביאר שהטומאה אינה תחת ארובה, וא"כ י"ל דכאן ברחיים מיירי שהטומאה תחת ארובה, ולכן כלי אינו חוצץ. ועדיין תמוה מדוע רישא דאין מחזיקין מיירי שטומאה אינה תחת ארובה, וברחיים הויא תחת ארובה וצ"ע.

ד]

וגם לשון הרמב"ם פי"ג ה"ד תמוה, דלגבי כל הנך דתחילת המשנה, מבואר בדבריו דהוי החסרון דהוי דבר טמא, ורק לגבי ריחיים נקט מטעם דהוי כלי וככל כלי אבנים וצ"ע.

ה]

ויעוי' בפיהמ"ש שביאר דלא ביטל לרחיים ולכן לא חוצץ יעוי"ש. ולכאו' אינו כסתימת לשונו בהלכה דהוי מטעם כלי אבנים. ובאוצר המלך אות מ' וחזו"א ג' י"ג ומשנת ר' אהרן סל"ז נקטו דלהרמב"ם בהלכה כלל לא מיירי בהוו הרחיים בחלון או ארובה. אולם יעוי"ש בראב"ד, ולכאו' ביאר כוונת הרמב"ם בארובה, ואפ"ה ס"ל לרמב"ם שלא חוצץ.

ו]

ובחזו"א שם כ' שחלילה לפרש דזהו כוונת הרמב"ם. וודאי שכלי חוצץ בארובה או בחלון. ויעוי' ג"כ בנוב"י שם סי' צ"ד.

אלא דלכאו' מהרמב"ם עצמו, דנקט בריש ההלכה דהוו טמאין, משמע דמיירי בארובה וחלון, דאל"כ תיפו"ל מטעם כלי אין חוצץ. [ולקרי"ס הנ"ל י"ל].

ויעוי' בכס"מ בדעת הרמב"ם, ולחזו"א הכוונה כהראב"ד ברמב"ם, ולנוב"י הכוונה כהפיהמ"ש, ויעוי' בזה באוצר המלך אות מ"ב.

ז]

והנה בעיקר דין המשנה דנקטה רחים של אדם, צ"ע דאם הוי מטעם כלי אינו חוצץ. א"כ מלבד שכבר שנינו כן לעיל פ"ו מ"א, הרי מהו דנקט התנא במסויים רחיים ולא נקט כללא דמילתא כלי שאינו חוצץ וצ"ע.

וי"ל דזהו שהוכרח הרמב"ם לפרש דמיירי במסויים בחלון וארובה, והתחדש דהגם דכלים בחלון חוצצין עם דפנות אוהלים, מ"מ זהו רק כשמבטלן, וע"י ביטולן בטל מהן שם כלי ולכן חוצצין, אבל דבר שעתיד לפנותו לא מבטלו, וממילא אינו חוצץ. כן ביאר כוונת הרמב"ם במשנת ר' אהרן ל"ז סקי"ד.

ח]

והנה הראב"ד נקט בכוונת הרמב"ם, וכ"ה דעת הכס"מ ונוב"י דמיירי בחלון ובלא ביטלו. ולפי"ז יל"ע מהו שהוצרך הרמב"ם לפרש דרחיים הוי כלי, הרי גם בלא"ה אינו חוצץ, דשיטת הרמב"ם דאפילו ממלא כל החלון צריך ביטול. יעוי' פי"ד טו"מ ה"א. ויעוי' חזו"א שם, ונר' דזהו כוונתו להק'.

ט]

ובדעת הראב"ד, יש שכ' דס"ל לחלק דכלי אבנים מצילין בחלון בלי ביטול, והש"ס ב"ב דבעינן ביטול היינו בכלי חרס וצ"ב. ואולי י"ל דכ"ח חשיב מקבל טומאה, היות ויכול ליטמא מתוכו, ולכן בעינן ביטול, וכלי אבנים לא יכול ליטמא ולכן אי"צ ביטול ועי'.

י]

ויעוי' במרכבת המשנה בקונטרס תורת האוהל ס"ב שביאר פלוגתת הרמב"ם וראב"ד, דלא פליגי רק בחלון וארובה, אלא גם בכלי שבתוך הבית אם טומאה מתפשטת לתוכו יעויש"ה.

יא]

ובעיקר הדין דדבר טמא אינו חוצץ, בפשוטו הוי דין תורה, ובפנ"י ברכות י"ט ב' חידש דהוי מדרבנן. ויעוי' מקור ברוך ח"ב ס"כ אות ב' שתמה עליו, ובפתח האהל כלל ד' ס"ד ודו"ק.

ולענין דין כלי אינו חוצץ יעוי' ברמב"ם סופי"ט ודו"ק.

פרק ח משנה ד – חוצצין, ולא מביאין

א]

מתני' "אלו חוצצין ולא מביאין, מסכת פרוסה וחבילי המטה, והמשפלות, והסריגות שבחלונות" ולכאו' נאמרו בביאור המשנה כמה דרכים בראשונים. ברמב"ם פי"ג ה"ח מטו"מ הביא למתני', וסיים עלה "כיצד הן חוצצין, שאם היה חלון שבין ב' בתים, והטומאה בבית אחד וכו' אע"פ שיש ביניהן אויר הרי אלו חוצצין ולא תיכנס הטומאה לבית השני", ומשמע דהוי רק לענין חלון שבין ב' בתים ולא לענין טומאה תחתיו וצ"ע. [ויעוי' אי"ה להלן].

ב]

ובפי' הרא"ש, העמיד למתני' דהוי בארובה שבין בית לעליה, אלא שאין הטומאה תחת ארובה, אלא בבית, והוי לפי"ז חוצצין שלא תצא מבית לעליה. ועלה מייתי הרא"ש להש"ס חולין קכ"ה ב' "דנוגע כנגד הנקב טמא שלא כנגד הנקב טהור", והיינו דס"ל לרא"ש דכוונת דחוצצין היינו גם האויר. וזהו שפי' דכה"ג דהוי כנגד המת, הרי מבואר בחולין שמאהיל כנגד הטומאה טמא, ורק שלא כנגד הנקב טהור, וחזינן דהאויר לא חוצץ, וע"כ דמתני' דידן הוי שטומאה לא תחת הארובה יעוי"ש.

ג]

ובר"ש ג"כ ביאר דמיירי בארובה שבין בית לעליה, אלא שהוא העמיד דטומאה תחת הארובה, ולא כהרא"ש שטומאה בבית, ויל"ע איך יפרש הסוגיא בחולין.

ובפשוטו הר"ש ס"ל דאין כוונת המשנה לגבי האויר של המסכת וחבילי מטה, אלא על העומד דידהו דהוי חוצץ, ולא מביא. וכן מפורש בדעת הר"ש בחזו"א י' א' יעוי"ש. [אולם לשון הר"ש סוף משנה ב' "דאין טומאה עוברת אלא בפותח טפח" משמע דלא מיירי בטומאה תחת העומד וצ"ע]. ובחזו"א שם ביאר בארובה שאין עליה למעלה. וצ"ע שבר"ש מפורש שיש עליה יעוי"ש.

ד]

נמצינו למידים, דפליגי הר"ש ורא"ש ביסוד כוונת המשנה, האם מיירי לענין האוירים של מסכת וחבילי מטה שחוצצין ולא מביאין, או לענין העומד דידהו דהוי חוצץ ולא מביא. [ולכאו' מבואר דלהרא"ש הוי חידוש שהאויר לא מביא ועי']. ויש לפלפל.

ה]

ובחזו"א שם כ' לדחות הביאור דמיירי מתני' לענין חלון שבין ב' בתים. [וזהו שיטת הרמב"ם הנ"ל] או לענין ארובה שבין בית לעליה, [וזהו שיטת הרא"ש] דא"כ לא שייך כלל נדון דחוצצין ומביאין, דאם יש טפח להביא מביאין, ומה שחוצצין היינו היות ואין להם שיעור לערב את הטומאה יעוי"ש, ויל"ע איך יבארו הנך ראשונים האי מילתא. ויעוי' לשון הש"ך יור"ד שע"א סק"ב, ומשמע דהחידוש שאין הנקבים מצטרפין, אע"פ שיש רק סריגות דקות ביניהם, ויעוי"ש בט"ז סק"א.

ו]

ולביאור הנ"ל בדעת הר"ש דמיירי לענין העומד של הסריגות, ויל"ע דממ"נ אם יש בעומד טפח, א"כ מאי קמ"ל, וכן מדוע אינו מביא, וע"כ דאין טפח, וא"כ מדוע חוצץ, והרי אין אוהל פחות מטפח וצ"ע. ושם בחזו"א נקט דמצטרפין ב' העומדין לטפח כה"ג שאין הפרוץ ביניהם טפח. יעוי"ש.

ז]

ולשון החזו"א שם מורה דמצטרפין רק ב' העומדים, ולא מצרפין גם את מקום האויר לשיעור טפח. [הגם שודאי האויר עצמו לא חוצץ]. ויעוי' גם מקד"ד שנקט כן דמיירי שבצירוף החבלים יש שיעור טפח יעוי"ש. ויעוי' תוס' עירובין י' ב' ומבואר דכה"ג דעומ"ר מצרפינן גם האויר יעוי"ש. והוא מתוספתא ב"ב דכלים פ"א ה"ד לענין עור האסלא וחלל שלה מצטרפין, ופליגי הראשונים אם הוי לענין טומאת מת או לענין מושב הזב. [ובר"ש פכ"ב כלים מ"י ותורי"ד ומאירי דהוי לענין מדרס] ובזר זהב על התוספתא שם שתמה על המפרשים דהוי באוהל המת, שהרי אין החלל מצטרף, ולא פירט מהיכן ההוכחה, ואולי חלוק בין אוהל להביא, לחוצץ, ויעוי' ערוה"ש סכ"ז סכ"ה.

ח]

במקדש דוד הקשה מהתוספתא הו"ד בר"ש להלן פי"ב מ"ה דקורות בית ועליה ואין ביניהם פו"ט עד לרקיע טמא, והיינו שהיות ואין לקורה טפח, ל"ה אוהל ולא חוצץ. [וכן הקשה בחזו"א שם מתוספתא שהובאה ברש"י ותוס' סוכה].

ויעוי"ש בחזו"א שדן אם מיירי שיש הפסק אויר או שיש שתי וערב יעוי"ש, ולכאו' בר"ש מבואר שיש רק שתי בלי ערב יעוי"ש. [ויעוי"ש במקד"ד עוד שתמה מהא דב' זיזין זה ע"ג זה יעוי"ש] וגם מדברי האליהו רבה כאן מבואר דגם אם אויר מפסיק על פני כל האורך מצטרף לחצוץ יעוי"ש.

ט]

ואולי י"ל דכל הנך דמתני' לא הוי כמה חוטים נפרדים, אלא הוו חד חפצא, וכה"ג מצטרפין. [וכעין סברת הראשונים לעיל בסככות ופרעות, דהיות וזהו טבעם הוו חדא]. ולא דמי לקורות. דאין שייכות ביניהם, וכל קורה בפנ"ע אינה אוהל וצ"ע.

י]

והנה הר"ש [דביאר למתני' דהוי לענין כנגד העומד] הביא להסוגיא חולין קכ"ה ב' דר' יוסי ס"ל דחבילי מטה חוצצין בין בית לעליה, ולגבי פרוסים ע"ג המת באויר, מחלקינן בין נוגע כנגד הנקב או שלא כנגד הנקב יעוי"ש. ויל"ע איך מתאימה הברייתא למתניתין דידן לביאור הר"ש, שהרי הר"ש העמיד למתני' דהוי בארובה שבין בית לעליה, ולכאו' כה"ג לא מצינו חילוק בין כנגד הנקב או לא, והר"ש מפרש דכוונת חוצצין ולא מביאין, היינו כנגד העומד וצ"ע.

יא]

והנה להלן פרק ארובה מ"ד פליגי הראשונים, בארובה שבין בית לעליה וטומאה בבית כנגד ארובה, אם עליה טמאה ובית טהור, או להיפך, דבית טמא ועליה טהורה. [וביארו האחרונים, דפליגי בדין גוד אחית, אם אמרינן גו"א לקורות העליה למקום פחות מטפח או לא. דהרא"ש ס"ל דעליה טמאה, והיינו דלא אמרינן גו"א, וחשיבא טומאה בעליה, ולא מתפשטת לבית היות ואין פו"ט יעוי"ש].

יב]

ובמהר"ם שם ס"ל דכה"ג הבית טמא ועליה טהורה, וכן ס"ל הרמב"ם פט"ז טו"מ ה"ג יעוייש"ה. ויל"ע מה ס"ל להר"ש.

יג]

ולכאו' לשיטת המהר"ם הנ"ל, [אם הביאור כש"נ דאמרינן גו"א]. א"כ לכאו' כלל לא שייך לפרש למתני' בארובה שבין בית לעליה, שהרי אדרבא, אמרינן גו"א ונידון כסתום, ומהניא הסתימה שהטומאה חשיבא בבית ומתפשטת מארובה לבית, וא"כ אי"צ לחציצה של מסכת פרוסה, ורק ע"י גו"א נדון כסתום, ומהניא הסתימה להביא הטומאה לכל הבית, וע"כ יפרש דהויא טומאה באויר, או ארובה בלי עליה. אולם הר"ש כ' להדיא דהויא בארובה שבין בית לעליה וצ"ע. [ובחזו"א י' א' ביאר לר"ש דהוי באויר, ולכאו' בר"ש כאן להדיא דהוי בבית ועליה על גביו וצ"ע].

יד]

והרא"ש שהעמיד בארובה שבין בית לעליה, וס"ל דכה"ג שטומאה בבית, ומבואר דכה"ג דהויא טומאה תחת ארובה בוקעת לעליה, והוי לשיטתו דלא ס"ל כמהר"ם, ולכן כל שהטומאה כנגד הנקב עולה לעליה ודו"ק. ויל"ע איך יפרש הרא"ש לסוגיא חולין קכ"ה ב' דמשמע שטומאה בבית אין חילוק בין טומאה כנגד העומד או כנגד האויר. ואם ס"ל דהוי הכוונה לחלק בין טומאה תחת תקרת בית או תחת ארובה, א"כ מדוע ברייתא דחולין לא נקטה זה החילוק וצ"ע.

טו]

ויעוי' חזו"א ח' ג' וקה"י טהרות סכ"ז דהעירו דלכאו' מהסוגיא חולין שם דמבואר דאם סריגים חוצצים בין בית לעליה אין חילוק בין כנגד האויר לכנגד העומד, וע"כ דהכל נדון כסתום, וע"כ הביאור כמהר"ם הנ"ל דכה"ג אמרינן גו"א יעוייש"ה, וכן במקד"ד ריש קונטרס טהרות.

טז]

ולדינא, בפלוגתת הרא"ש ומהר"ם הנ"ל, יעוי' טור ושו"ע יור"ד שע"א ב' דפסקו כהרא"ש יעוי"ש. אולם בחזו"א ח' ג' הוכיח דהר"ש והרמב"ם והגר"א ס"ל כמהר"ם יעוי"ש. [ולפי"ז דהר"ש ס"ל כמהר"ם, תמוה הר"ש במתני' וכש"נ]. ויעוי' עוד בהעמק שאלה פרשת אמור, ובסוף הספר בשו"ת הנצי"ב והגר"ב מוילנא.

יז]

וברש"י חולין שם, לכאו' מצינו שיטה שלישית, דיעוי"ש שביאר דהחילוק בין אם הויא בבית או באויר, דכה"ג דהויא בבית בין ב' קורות, הרי מבטל לה למסכת הפרוסה לתקרה והוי נדון כסתום. משא"כ באויר לא שייך ביטול, וזהו שחלוק אם הוי כנגד הנקב או כנגד העומד, ולפי"ד הרש"י לכאו' לא ס"ל למהר"ם דאמרינן גו"א, שהרי מיירי שם ביש עליה, ולמהר"ם אי"צ לביטול כדי שיחשב סתום, ודו"ק. וי"ל דרש"י הוצרך לביטול כה"ג שקודם המסכת היה ארובה טפי מטפח ודו"ק.

יח]

עוד נר' דלרש"י שם נפיק דאם יש מסכת בארובה [אפילו אין עליה] וטומאה בארובה למטה, אפילו הויא הטומאה כנגד האויר, מה שמאהיל למעלה טהור, דהמסכת נדון כסתום, ויעוי"ש ברש"ש שהעיר עפרש"י מדברי הטור ושו"ע הנ"ל. והיינו דרש"י אינו כהרא"ש ואינו כמהר"ם יעוי"ש. [ויעוי' חזו"א שם ס"ח בכוונת רש"י].

יט]

בעיקר שיטת הרא"ש, איך יפרש להסוגיא חולין קכ"ה ב', יעוי' בכ' הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה [אות ת"ח] שהאריך בזה. ולכאו' ברא"ש דידן מפורש דמתני' דידן הויא שטומאה לא תחת ארובה יעוי"ש, ויעוי' ג"כ בקה"י סי' כ"ז בזה.

פרק ח משנה ד – מסכת וסריגות להרמב"ם

א]

ברמב"ם פי"ג ה"ח העמיד לדינא דמתני' בחלון שבין ב' בתים. ויעוי' חזו"א י' א' [הו"ד לעיל] שתמה לענין מביא יעוי"ש. ודיוק לשון הרמב"ם "כיצד הן חוצצין". ומשמע דודאי מה דחוצצין ומה דאין מביאין לא הוי באותו גוונא, דרק החוצצין הוי בחלון, אבל אין מביאין הוי ע"כ באויר או ארובה ועי'.

ב]

ויל"ע לשיטת הרמב"ם, מה הכוונה דאין מביאין, האם העומד של הסריגות לא מביא, או דהאויר שביניהם לא מביא, ולכאו' הרי החוצץ הוי גם האויר, וא"כ אולי דומיא דהחוצץ ה"ה המביא היינו שהאויר אין מביא, אבל העומד מביא וצ"ע. ונר' דלעולם החוצץ היינו העומד, והוא שוי שאין פתח טפח ולכן חוצץ, ולכן מביא הוי דומיא דחוצץ, והיינו לגבי העומד ועי'.

ג]

ומדיוק לשון הרמב"ם, שהעמיד בחלון שבין בתים, מבואר דס"ל דאם הוי בארובה לא יחצוץ, ולכאו' הוא תמוה מהברייתא חולין קכ"ה ב' הנ"ל, דמבואר שבארובה שבין בית לעליה חוצץ, [ואפילו באויר חוצץ כנגד העומד] וכבר תמה בזה בחזו"א י' ה' ועמד בצ"ע. ויעוי' בחסדי דוד פ"ט ה"ד, דביאר דנקט בין ב' בתים, דכה"ג לעולם חוצץ, אבל בארובה תלוי אם הטומאה תחת התקרה או הארובה וכשי' הרא"ש הנ"ל יעוי"ש. ויעוי' בשושנים לדוד במשניות.

ד]

ויעוי' בכ' הגר"ח בענין "אוהל וחציצה וסככות ופרעות", שכ' לבאר דהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו, דפליגי הרמב"ם וראב"ד ביסוד דין טומאה רצוצה מהו. דהראב"ד ס"ל דכל שלהטומאה אין מקום טפח נעשית רצוצה, אבל הרמב"ם ס"ל דיסוד רצוצה היינו טומאה דהויא באויר, ועל ידי דהויא באוהל האוהל מפקיע ממנו לתורת רצוצה יעוי"ש.

ה]

ויעוי"ש בגר"ח [והביא כן ג"כ בחידושי רבנו הגר"ח פי"ב ה"א ד"ה והנה] שזהו יסוד פלוגתת הרמב"ם וראב"ד ריש פי"ב מהו באוהל טפח וטומאה תחתיו, דלכו"ע לא ביטל הטומאה, וממילא לא בטל שם האוהל, אלא דלראב"ד דבעינן מקום א"כ ממועט המקום ונעשית רצוצה, ולרמב"ם דרצוצה תליא דאינה באוהל, א"כ היות ולא פקע תורת אוהל, שפיר הטומאה אינה רצוצה ודו"ק.

ו]

וביאר שם בכ' הגר"ח, דזהו שהוכרח הרמב"ם להעמיד מתני' בחלון, שהרי היות וס"ל לרמב"ם דטומאה באויר הויא רצוצה, ולא יועיל אוהל לרצוצה זו, ע"כ העמיד דמיירי שחוצץ היינו בחלון יעוי"ש. וצ"ב כוונתו.

ז]

ונר' כוונתו, דכמו שסריגות לא מביאין, וע"כ שאין להן חשיבות אוהל, א"כ ס"ל להרמב"ם דהרי כדי להפקיע מהטומאה רצוצה בעינן שהטומאה תהיה באוהל, ולפי"ז יל"ע אם אוהל של סריגות חשיב אוהל להפקיע תורת רצוצה או לא, וזהו שפשיטא ליה להגר"ח דכמו שאינו אוהל מביא, ה"ה אינו אוהל לאשווי שאינה רצוצה, והיות והויא רצוצה, ממילא גם העומד לא יכול לחצוץ ודו"ק.

ח]

ויש שביארו כוונת הגר"ח, דממה שאין מביאין, ע"כ שאינו אוהל, ומה שחוצצין, היינו דהוו עכ"פ מחיצה, ולענין לחצוץ מרצוצה בעינן אוהל ולא מחיצה, ולכאו' אי"צ לזה, ופשוט כש"נ.

ט]

ולכאו' זהו כוונת הגר"ח ליישב ג"כ מדוע לא נקט הרמב"ם בסריגות בארובה, דהיות והסריגות אינם אוהל, א"כ הויא רצוצה, ולא הוי חציצה על רצוצה. אלא דעדיין צ"ע דאה"נ נימא דהרמב"ם לא ס"ל למהר"ם דלעיל דאמרינן לתקרת עליה גו"א וסותמת, אבל לכאו' מבואר דתקרת עליה עצמה לא מהניא לבטל מהטומאה לתורת רצוצה ועי'. ובחזו"א, הו"ד לעיל, נקט דהרמב"ם ס"ל כמהר"ם יעוי"ש. ואולי י"ל כדרך החסד"ד הנ"ל, דחלון פסיקא ליה, וארובה לא פסיקא ליה, דאם הויא ארובה לעליה אינה רצוצה, אבל ארובה לאויר רצוצה ולא חוצץ ודו"ק.

י]

ויעוי' בקה"י סי' כ"ח שביאר עד"ז ליישב קו' הנ"ל על הרמב"ם מהסוגיא חולין קכ"ה ב' דמבואר שגם באויר וארובה יש הצלה של סריגות, וביאר דשם הברייתא הויא ר' יוסי דאיהו ס"ל שם דרצוצה אינה בוקעת, ולכן יש הצלה [או של מחיצה או של אוהל, לב' הדרכים לעיל]. אבל הרמב"ם להלכה דס"ל שיש רצוצה, א"כ לא משכח"ל מתני' דידן רק בחלון יעוי"ש.

יא]

לעיל משנה ב' לגבי סככות ופרעות יעוי"ש בר"ש בסו"ד. ונקט דמביאין הוי מדרבנן, ומה שחוצצין, והרי לא שייך חוצצין מדרבנן. ותי' דזה הוי כמשנה דידן דמסכת וסריגות דחוצצין מהתורה יעוי"ש.

יב]

וברמב"ם לא פי' כן, אלא דחלוק דהמקבלות מעזיבה, הוו מביאין וחוצצין מהתורה, ואם לא מקבלות מעזיבה, הרי מביאין מדרבנן ולא חוצצין יעוי"ש, ותמוה מדוע לא פי' כהר"ש, דמיירי מדרבנן, והא דחוצצין, היינו משום דהוו כמסכת שחוצצין מהתורה, ורק לענין מביאין הוי מדרבנן.

יג]

ולהנ"ל ביאר שם הגר"ח דהרמב"ם לשיטתו דס"ל דסריגות הוו בחלון, לא יכול לפרש כהר"ש, שביאר לסככות ופרעות דהגם שאינו אוהל להביא, מ"מ חוצצין כמסכת וחבילי מטה, שהרי להרמב"ם מסכת וחבילי מטה הוי רק בחלון וכש"נ.

יד]

ולהרמב"ם דס"ל דדינא דמשנה ב' דסככות ופרעות, היינו מהתורה, אבל מדרבנן גם באין מקבלין מעזיבה מביאין ולא חוצצין, א"כ יל"ע קצת, מדוע במשנה ג', לא נקט התנא דבכלל הנך דמביאין ולא חוצצין, הוי סככות ופרעות שאין מקבלים מעזיבה, וצ"ע. [ואולי לא נקטו הנך דמביאין רק מדרבנן ועי'].

טו]

ובאמת יעוי' היטב סידור הרמב"ם, ותחילה נקט בפי"ג ה"א-ב' ליסוד אוהל ושחוצץ ומביא, ועלה מייתי בתורת במה דברים אמורים בשהיה אוהל חזק וכו', [ושם מייתי באמת שאם אינו חזק, א"כ מדרבנן הוי מביא ואינו חוצץ,] והיינו לדינא דמתני' דסככות ופרעות, ורק אחר כן בהלכה ג' נקט "אלו מביאים וחוצצין". [והשמיט רישא דמתני' שיש ד' מיני אוהלים, וקצת צ"ע הלשון "אלו מביאים וחוצצים" כשלא הקדים שיש כמה מיני אוהלים וצ"ע]. ומבואר דחלוק סככות ופרעות משידה ותיבה ומגדל, דנקט להו כב' הלכות נפרדות וצ"ב. [והיינו דהגם שבהלכה ג' כפל לדין סככות ופרעות, מ"מ משמע דסככות ושידה הוו ב' דינים ועי'].

טז]

ועכ"פ להמבואר דהוו ב' דינים חלוקים. שפיר י"ל דהתנא במשנה ג', לא נקט הנך גווני שאינם בתורת "בד"א", ורק להנך דהוו ההיפך מחוצצין ומביאין ועי'.

יז]

עוד נקט שם הגר"ח, דהראב"ד שס"ל דרצוצה היינו שאין לה מקום, אבל אם הויא באויר אינה רצוצה, א"כ שפיר יפרש לדין סריגות וחבילי מטה גם באויר ובארובה יעוי"ש.

ולכאו' הוא צ"ע מסתימת לשון הראב"ד שלא השיג על הרמב"ם דנקט לדין סריגות רק בחלון, וצ"ע.

יח]

ויעוי"ש בראב"ד שהשיג על הרמב"ם מתוספתא דהתריפו, ובכ' הגר"ח הנ"ל מש"כ ליישב דברי הרמב"ם ודו"ק. ובשיטות הראשונים בענין סככות ופרעות יעוי' באורך לעיל משנה ב'.

יט]

בקו' החזו"א י' א' דמה ענין חוצצין לכאן, הרי אין שיעור לערב הבתים. ואולי י"ל בשיטת הרא"ש דקמ"ל שסריגות וכו' הכל חשיב כחד, העומד והאויר, וחשיב שסותם כולו, ונפק"מ שבסותם כולו אי"צ ביטול. וצ"ע בסברא. ועכ"פ לשיטת הרמב"ם דגם בכולו בעי ביטול עדיין צ"ע קו' החזו"א, וצ"ל כדרך הש"ך שע"א שם.

\* \* \*

כ]

יעוי' ברע"ב שפי' דמסכת פרוסה אין מביאין משום דלא חשיבא אוהל עד שתארג, ובתיו"ט ביאר כוונתו דאוהל אוהל ממשכן ילפינן, ולכאו' לפי"ז כלל ל"ה אוהל. וא"כ יל"ע מדוע עכ"פ חוצץ, ואולי רק לא הוי אוהל חשוב, הגם דהוי חפצא של אוהל וצ"ע.

ועכ"פ לכאו' לפי"ז נמצא דמתני' הוו ב' חסרונות חלוקים. דמסכת ל"ה דומיא דמשכן, אבל חבילי מטה שאין חסרון דומיא דמשכן, וע"כ הוי חסרון נוסף ועי'.

כא]

בר"ש הביא תוספתא דשלא כנגד הנקב טהור מפני שהטומאה יוצאה באיזו דרך שנכנסה, ויעוי' בר"ש בכוונת התוספתא וצ"ב. ויעוי' בחסדי דוד מש"כ בכוונתו וצ"ב.

כב]

באליהו רבה, נקט דהוו ד' ציורים, ויש תוספת חידוש בכל ציור, וב' ציורים ראשונים הוי שתי או ערב ולא תרווייהו. וא' הוי נקב כל דהו, והשני טפי, ורק ב' האחרונים הוו שתי וערב ויעוי"ש מה הוי חידוש בכל ציור ועי'.

פרק ח משנה ה – לא מביאין ולא חוצצין

א]

מתני' "אלו לא מביאין ולא חוצצין" וכו' ויל"ע ברמב"ם שסידר אחרת מהמשנה, דבמשנה מובא להנך דמביאין ולא חוצצין, קודם הנך דחוצצין ולא מביאין, וכן קודם הנך דלא מביאין ולא חוצצין, והרמב"ם נקט להנך דלא מביאין וחוצצין לבסוף וצ"ב. ואולי היות והוי החוצצין לשיטת הרמב"ם בחלון [יעוי' בזה לעיל, לכך נקט בסוף]. או היות ומקום החציצה וההבאה אינו שוה, לכן נקט לה בסוף וצ"ע.

ב]

שם במשנה "הזרעים והירקות" וכו' ובתוס' סוכה י"ג ב' ד"ה ירקות, וכן בתוס' ב"ב כ' א' ד"ה שעלו, דכל הנך דמתני' היינו היות וכל המשנה מחד טעמא דלא קביעי וקיימי, שהרי מתנענעין ברוח, והוו כטלית וספינה, ואפילו לא ניידי והיינו שלא קשר הספינה, מ"מ חשיבי לא קביעי וקיימי, ולפי"ז כשהם תלושים ומונחים בחלון הוו קבועים יעוי"ש.

ג]

ויעוי' בתורי"ד ב"ב כ' דמשמע שביאר אחרת החילוק בין חלון למתני', דלגבי מתניתין היות ומתנענעין לא הויא חציצה יפה. אבל לגבי חלון גם אם מתנענעין מה בכך מכל מקום ממעטין את החלון ואין בו פותח טפח יעוי"ש, ומבואר דבחלון לא הוו קביעי ואפ"ה חייצי וצ"ב.

ד]

וקצת משמע שהחוצץ בחלון הויא המחיצה, ורק צריך למעט הטפח, ולגבי מיעוט לא איכפ"ל מה שמתנדנד. משא"כ לגבי אוהל כל שמתנדנד אין זו חציצה יפה ועי'. ועוי"ל דלענין אוהל בעינן שיאהיל על אותו מקום, ולענין מחיצה סגי שעכ"פ ממעט הטפח, גם אם אינו אותו מקום ועי'.

ה]

ויעוי' בפי' הרא"ש בביאור הא דירקות שמנו כן מביאין וחוצצין, וביאר לה הרא"ש דהואיל וענפיהן גדולים עשאום כאילן יעוי"ש, ויל"ע מהו ההבדל בזה דהוי אילן ועי'. ובמשנ"א דאין רוח מזיזה אותם.

ו]

ובתוס' שבת ט"ז ב' ד"ה כל, נקטו דהנך זרעים וירקות דלא חוצצין ומביאין היינו היות ואין בהו ממש, והוו דומיא דטיפת ברד ושלג יעוי"ש, ובפשוטו אין החסרון מצד מה דמתנדנדין, אלא בעצם חשיבותם אין בהם ממש כלפי האהלה, וכ"כ להדיא בתורי"ד סוכה י"ג א' ומאירי שם.

ז]

והנה לדרך דלא קביעי, שפיר רק מחובר מתנדנדים, ולא תלושים. אולם לתוס' שבת דאין בהם ממש, ויל"ע דלכאו' ה"ה תלושין וצ"ע.

ח]

ובפיהמ"ש ביאר דהא דירקות שמנו לעיל חוצצין, היינו דיש להם קיום בימות החמה "ועשאום כאילנות שמביאין אע"פ שהן מחוברין" יעוי"ש, ומשמע דהוו ב' חסרונות א'. שאין קיום בימות החמה. ב'. מחובר. והנה יל"ע מהו החסרון של מחובר. ועוד צ"ע דאם מחובר הוי חסרון, א"כ מדוע אילנות חוצצין, ואם לא הוי חסרון, מדוע הוי סניף לאשוויי בירקות שאין להם קיום בחמה ובצירוף שהוו מחוברין אין חוצצין וצ"ע.

ט]

ויעוי' ריטב"א שבת ט"ז ב' מפרש"י דמחובר הוי חסרון, והריטב"א תמה דלכאו' הוי טפי סיבה להחשב אוהל. ויעוי' חזו"א י' י"ב שעצם הגידול הוי סיבה הסותרת לאוהל, דהוי גידול ולא אוהל יעוי"ש.

י]

ובר"ש להלן פי"ג מ"ה נקט דברד ושלג אין ממעטין גם בחלון משום דאינם מתקיימים, ותמה שם ממלח דממעט בחלון, וכאן תנן דמלח אינו חוצץ. ותי' דמלח בחלון מתקיים, ושלג וברד בחלון אינם מתקיימים יעוי"ש.

יא]

וברמב"ם פט"ו טו"מ ה"ב דמלח ממעט בחלון שאינו מקב"ט. ומים ושלג לא ממעטין היות ומקב"ט, וצ"ע דתיפו"ל דאין ממעטים היות ואין להם קיום, וכמתני' דאינם אוהלים. ולכאו' נר' דס"ל כהתורי"ד דלעיל דלענין חלון לא איכפ"ל שאין לו קיום ולא בעינן חשיבות מחיצה ודו"ק.

טלית המנפנפת

א]

מתני' "אלו לא חוצצין ולא מביאין וכו' וטלית המנפנפת" יעוי"ש. והנה פליגי תנאי עירובין ל' ב' וחגיגה כ"ה א' ונזיר נ"ה א' אם אוהל זרוק שמיה אוהל, ויל"ע אם מתני' דידן דתנן דטלית ל"ה אוהל תליא במחלוקת תנאים, או דלא שייכי זל"ז. ויעוי' בזה באורך ברבינו הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה שכ' דדוחק דמתני' דסתמא תנן תליא בפלוגתא יעויש"ה.

ב]

ולכאו' זהו נדון בראשונים, דיעוי' בסוגיא נזיר נ"ה א' ותחילה אמרינן דפליגי באוהל זרוק, ועלה אמרינן והתניא ריבר"י אומר תיבה שהיא מליאה וכו' יעוייש"ה. ופליגי שם הראשונים בביאור הגמ', ולהמפרש שם, וכן הוא ברשב"א עירובין שם בשם רש"י וראב"ד דמדמינן ממש תיבה לאוהל זרוק, וסיפא דמונחת היינו דהוי אוהל קבוע. ולפי"ז הוי דין טלית מנפנפת ודין אוהל זרוק ממש אותו דין יעוי"ש.

ג]

אולם התוס' שם בנזיר בשם ר"ח ביארו דתיבה שזרקה דמיא לטלית מנפנפת, ובזה כו"ע מודו דלא שמיה אוהל, ורק בסיפא דמונחת, היינו מונחת ע"ג אדם או בהמה, והוי דומיא דאוהל זרוק. והיינו דהנדון באוהל זרוק, דהיות ומונח ע"ג אדם או בהמה לכך אינו כמנפנפת, אבל בטלית מנפנפת כו"ע מודו דאינו אוהל יעוי"ש. ונמצינו מחלוקת ראשונים, אם נדון דאוהל זרוק שייך למתני'. [ויעוי' חזו"א כ"ה ז' וחזו"א אהע"ז קמ"ד סעיף ז' וסעיף ח'].

ד]

וברשב"א עירובין שם נקט בדעת ר"ח דרך חדשה. והיינו דכה"ג שהשדה על גבי אדם שהולך, כו"ע לא פליגי, והוי דומיא דטלית מנפנפת. ורק כה"ג שהאדם עומד פליגי אם הוי אוהל או לא. וצ"ע דהיות ומונח מהכ"ת אינו אוהל, ויעויש"ה בלשונות הרשב"א מה הוי פלוגתתם, ולכאו' משמע שאין החסרון בעצם האהלה, אלא הוי נדון על החפצא אם חשיבות אוהל עליו וצ"ע. [ויעוי"ש ברשב"א שתמה לפי"ד על הר"ח מהש"ס סוכה במוליכין תינוקות ע"ג שוורים. וכן יל"ע מהמשנה להלן פט"ז מ"א באיכר עובר ומרדע בידו וצ"ע].

ה]

ויעוי' בריטב"א עירובין שם בדעת הר"ח. ומתו"ד שמעינן לכאו' ביאור חדש בדין אוהל זרוק, והיינו דכלל אין החסרון בהאהלה, אלא ע"י דהוי זרוק הוי מקבל טומאה. ודבר טמא אינו חוצץ, ויעוי"ש להלן בריטב"א בביאור הא דהושיבו התינוקות ע"ג דלתות, ונקט שם דבפשוטי כלי גם כשהם זרוקים חוצצים היות ואינם טמאים יעוי"ש, ומבואר דהנדון הוי אם הוי כלי ונטמא, ולא אם הוי האהלה וצ"ע. [ויעוי' ג"כ לשון הרשב"א ומשמע שכייל נדון טומאה עם דין אוהל זרוק].

ו]

ויעוי' ביור"ד רפ"ב בט"ז סק"ד מתשו' רמ"א, ויעוי"ש בנקודת הכסף, ונקט ג"כ דדין אוהל זרוק היינו דאינו אוהל א"כ הוי כלי ואינו חוצץ בפני הטומאה יעוי"ש. ומבואר דהחסרון אינו בהאהלה, אלא שאינו אוהל אלא כלי ודו"ק.

ז]

ויעוי' במפרש בסוף הסוגיא נזיר נ"ה [ונקט בתחילת הסוגיא, דמתני' דטלית מנפנפת, והנדון של אוהל זרוק הוו אותו נדון, יעוי"ש דלא ס"ל דחלוק אם הוי באויר או על גבי אדם ובהמה]. דלתי' בתרא דהסוגיא, הדרינן בן, וס"ל דלא דמי תיבה שזרקה ע"פ מת לאוהל זרוק, והטעם דכיון שזורקה קא מפיק לה מתורת אוהל ומשוי לה תורת כלי יעוי"ש, ולפי"ז מבואר דדין טלית מנפנפת לא הוי מצד חסרון בעצם ההאהלה, אלא דע"י שזורקה נעשה כלי וצ"ע. [וצ"ע מה שייך כן בעוף].

ח]

וברבינו הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה [ד"ה והנה קשה] נקט שם בדעת הרמב"ם, דחלוק אוהל זרוק מטלית מנפנפת, דתרווייהו הוי בפורחין באויר, אבל אוהל זרוק הוי בשעה שהם מתעכבין באויר ולא פורחין, וטלית מנפנפת הוי בשעה שפורחין, וזהו כוונת סיפא דברייתא נזיר שם ואם היתה מונחת, והיינו שהגם דהויא באויר, מ"מ הויא מונחת והיינו שמתעכבת יעויש"ה. [ומ"מ לדעת המפרש עדיין צ"ע].

ט]

ובדעת המפרש יעוי"ש בגר"ח שיסד דחלוק ביסודו טלית מנפנפת מאוהל זרוק, שהרי מצינו שיש הבדל לדינא ביניהם [גם למ"ד ל"ש אוהל]. דטלית הרי מלבד שלא חוצצת, ג"כ אינה מביאה משא"כ אוהל זרוק גם למ"ד אינו אוהל, היינו רק שאינו חוצץ אבל ודאי דמביא טומאה יעוי"ש שהוכיח כן.

וע"כ דאוהל זרוק הויא האהלה, אלא הוי דין דאוהל אין בו דין אוהל, והיינו דהוי אוהל עם חסרון, משא"כ טלית כלל אינה האהלה יעוייש"ה.

י]

ויעוי"ש עוד בגר"ח, שכ' לחלק בין מה דהוי תחת המאהיל, לבין מה דהוי בתוך השידה, דכל החסרון דכלל אינה האהלה היינו לגבי מה שתחתיו ולא מה שבתוכו יעוייש"ה באורך.

פרק ח משנה ה

א]

מתני' "אלו לא מביאין ולא חוצצין וכו' העוף הפורח וכו' וטלית המנפנפת" יעוי"ש. והנה לא נתבאר להדיא במשנה מה דין הטלית עצמה אם נטמאת או לא. [ויעוי' כאן בתפארת ישראל בבועז שנקט בפשטות שהטלית עצמה נטמאת יעוי"ש]. ובר"ש מסכת טהרות פ"ד מ"ג הביא תוספתא "אם היתה נזרקת טהרה על גבי כזית מן המת טהורה", וביאר לה הר"ש שם "דדמי לעוף הפורח וכו' כדתנן באהלות פ"ח, והוא הדין על עצמו" יעוי"ש. ומבואר דס"ל דטלית עצמה ג"כ טהורה, וכ"ה בפי' הרא"ש שם יעוי"ש.

ב]

ומבואר בר"ש ורא"ש חידוש גדול, והיינו דכל הנך דמתני' דלא הוו אוהל, לא רק לא הוי אוהל לגבי להביא טומאה, אלא גם לגבי טומאת עצמן לא חשיבי מאהיל על הטומאה.

אלא עדיין צ"ב דזהו רק לגבי טהרה זרוקה ע"ג טומאה, אבל לגבי טומאה שזרקה ע"ג טהרות מטמא מה שתחתיה, וכן מפורש שם בטהרות בתוספתא. וכן להלן שם במשנה ד' לגבי כזית בפי עורב ספק האהיל יעוי"ש, ומבואר דהוי מאהיל, וזהו צריך ביאור מה החילוק דטהרה מנפנפת לא הויא מאהיל וטומאה הויא מאהיל וצ"ב.

ג]

ויעוי' היטב בסוגיא נזיר נ"ה א' לגבי אם ארץ העמים משום גושא או אוירא, ושם מייתי ברייתא "והתניא ריב"י אומר תיבה שהיא מליאה כלים וזרקה על פני המת טמאה ואם היתה מונחת טהורה" וכו' ונשנו שם ב' דרכים במפרשים, אם הוי סיוע או קושיא, ויסוד הנדון שם הוי אם גם למ"ד אוהל זרוק שמיה אוהל, מ"מ במנפנפת מודה, דרק זרוק שעומד ע"ג אדם או בהמה הוי אוהל, משא"כ מנפנפת ודאי אינו אוהל.

ד]

ולאידך פירושא הרי מנפנפת הוי כאוהל, והיינו דמוכח מזרקה באויר שטמאים, דאהל זרוק לא שמיה אוהל יעוי"ש. והנה לכאו' לב' הפירושים מבואר דלא כביאור הר"ש בתוספתא הנ"ל, והיינו שמבואר דס"ל שטלית מנפנפת היא עצמה טמאה. ויעוי' בזה בחזו"א טהרות ד' י"ג והוספות אוהלות סק"ו שג"כ הוכיח מהסוגיא נזיר דלא כהר"ש, יעוי"ש מש"כ בדעת הר"ש. ושם בהוספות סק"ט נטה להחמיר להלכה דלא כהר"ש ורא"ש.

ה]

ובעיקר דברי התוספתא בטהרות שם, יעוי"ש בגר"א בביאורו לתוספתא שביאר דקאי אדלעיל מינה, והיינו דהוי מדינא דאין בה דעת לישאל, והוי מדיני ספיקות יעוי"ש, ולפי"ז כלל אינו ענין לטלית המנפנפת.

ו]

וביסוד הר"ש טהרות שם. יעוי' בגמ' נזיר ס"ד א' שהביאה ברייתא "והנזרקין ספיקן טהור חוץ מן כזית המת והמאהיל על פני הטומאה" ויעוי"ש במפרש ובתוס' וברא"ש דהיינו בזרק כזית ע"ג טהרות, או שזרק טהרות ע"ג המת יעוי"ש, ומבואר לכאו' דכל דין טלית מנפנפת לא הוי לגבי עצמו וצ"ע.

ז]

ויעוי' בחסדי דוד טהרות פרק ג' שתמה כן, ונקט או דהוי פלוגתא בברייתות. או דל"ג לה יעוייש"ה. ויעוי"ש במאירי.

ח]

ובאחרונים הקשו על הר"ש ורא"ש דס"ל דגם על עצמן לא הוו מאהילים. מהסוגיא ברכות י"ט ב' מדלגין היינו ע"ג ארונות, ושם הנדון שיש פו"ט ולכן לא נטמאין, ומוכח דהטלית עצמה נטמאת, דאל"כ ל"ל לפו"ט ותיפו"ל שלא נטמאו היות והוו כטלית מנפנפת, שגם לגבי עצמם לא הוו מאהילים וצ"ע.

ט]

ויעוי' בחידושי הרמ"ל [נדפס בסוף שירי טהרה להגר"מ אריק זצ"ל] שחידש דהראשונים פליגי בביאור הגמ' דמדלגין, דרש"י ס"ל שדילגו מארון לארון, אולם באו"ז הל' אבילות הקשה הרי מת אסור בהנאה, ופי' דדילגו מעל הארונות ולא עמדו עליהם. וכ' הרמ"ל שם די"ל דפליגי בדינא דהר"ש, דהאו"ז ס"ל דמביאים על עצמם, וגם מדלג נטמא אי לאו שיש פו"ט, אבל רש"י ס"ל כהר"ש שלא הוי מאהיל, ולכן פי' דדילגו מארון לארון יעוי"ש.

י]

ובתשו' אוהל משה [להגרא"מ הורביץ זצ"ל] סי' קכ"ב כ' לדחות ההוכחה מדברי האו"ז, והיינו דכל דברי הר"ש ורא"ש רק שהטהרות עצמם לא נטמאו, אבל מודו דלכהן אסור לדלג ע"ג מת, ומשום דהגם דלא עובר על לנפש מת לא יטמא, מ"מ עובר על כל נפשות מת לא יבוא, ועובר במאהיל על מת גם אם לא נטמא יעויש"ה. [ויעוי' גליונות חזו"א הל' ביאמ"ק שיש רק באוהל המשכה ולא במאהיל יעוייש"ה]. [וכעין דבריו ביארו האחיעזר והקוב"ש מה שמעוברת נטמאת, דהוי טומאה בלועה, ומ"מ יש לאו דלא יבוא יעוי"ש. אלא ששם הוי פחות חידוש, דהוי באותו אוהל והבא לאוהל קרינן ליה, אלא לא נטמא היות והוי בלוע, וכאן לכאו' אם לא הוי מאהיל, א"כ לכאו' אין כאן בא אל האוהל וצ"ע].

יא]

ובעיקר דברי הר"ש ורא"ש, דמנפנפת לא הויא מאהיל גם לגבי עצמה, בפשוטו הוי כפי' הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה דמנפנפת כלל לא הוי אוהל, ולכן ממילא ג"כ ל"ה מאהיל על הטומאה ודו"ק.

ויל"ע הנך דפליגי על הר"ש ורא"ש. האם פליגי על ביאור הגר"ח הנ"ל, או דס"ל דהיות והטומאה בוקעת א"כ כל מאהיל הוי נוגע בבקיעה, ואפילו שלא חשיב מאהיל. [ויעוי' בגר"ח פי"ט ה"א עמ' ע"ז]. ואולי לא שייך נוגע בבקיעה בלי מאהיל וצ"ע.

ואולי אוהל ומאהיל הוו ב' דברים חלוקים ועי'.

קשר את הספינה

א]

מתני' "קשר את הספינה וכו' מביאה את הטומאה" ויל"ע מהו לענין חציצה, ולכאו' מהכ"ת לחלק ביניהם. ובסמ"ג עשה רל"א נקט דאינה חוצצת מפני שמקבלת טומאה, [וצ"ל דנקטו כן משום ספינה שנטמאת ודו"ק]. והיינו דלכן נקט התנא לענין הבאה הגם דהבאה וחציצה שוין וק"ל.

ב]

ובערוה"ש סי' כ"ז סכ"ה נקט דרק מביא ולא חוצץ, היות ואינו מתקיים. ויעוי' במשנ"א דה"ה חוצץ. ויעוי' תפאר"י.

ג]

יעוי' במשנ"א שדן מדוע בקשרה מביאה ולכאו' הכוונה דהוו הטומאה וכלים תחתיה. ולכאו' שנדון המים כארעא סמיכתא והוי רצוצה יעוי"ש. [והיינו דכלל אין כאן אוהל]. והעמיד שם דלא הוו בתוך המים, אולם ברמב"ם בהלכה ז' לגבי נסר דהוי כספינה מבואר להדיא דהנדון הוי לגבי טומאה וכלים במים יעוי"ש.

ד]

ויעוי' ברמב"ם בהלכה ז' שם שהביא לדין נסר שצף דהוי כספינה, והוא מהתוספתא פ"ט ה"ו, ויל"ע מה הוצרך להביאו, דלכאו' אין תוספת חידוש בנסר יותר מספינה וצ"ע. ויעוי' בסד"ט.

ה]

בדין קשרה בשלשלאות, יעוי' באורך בספר הישר סי' רע"ה רע"ו, ומבואר דלענין טומאה בעינן קבוע לאשוויי שם אוהל הטומאה, משא"כ לענין הטהרה יעוי"ש.

הבית שבספינה

א]

מתני' "ר' יוסי אומר הבית שבספינה אינו מביא את הטומאה" ויעוי' בפיהמ"ש דאין הלכה כר' יוסי, ומבואר דבית שבספינה כן מביא טומאה, וצ"ע שהרמב"ם השמיט האי דינא. [וגם אם הלכה כר' יוסי, לכאו' הו"ל להביאו].

ב]

שם בפיהמ"ש שביאר הטעם דאינו מביא וכ' דהוי כטלית מנפנפת, ויל"ע מדוע מדמי לטלית, ולא לספינה עצמה וצ"ע.

ג]

ובביאור מה דהוי נדון דשאני בית מספינה, יעוי' בר"ש שהקשה דאם הטומאה והכלים בבית לכאו' הוי אוהל, ויעוי"ש בר"ש ב' תירוצים, או דהכלים בבית והטומאה במים, וזהו דסד"א שיביא. וצ"ע מה איכפ"ל דהוי אוהל כלפי הכלים, מ"מ אינו אוהל על הטומאה וצ"ע. [ויל"ע להיפך אם הוי אוהל על הטומאה, והכלים במים].

ד]

וביותר צ"ע, דאם חלוק בית שבספינה, ומשום דהוי האהלה על הכלים, מהני ג"כ להביא, א"כ מהו דפליגי חכמים על ר' יוסי וצ"ע. ויעוי' משנ"א ותפאר"י כאן.

ה]

ובדרך הב' נקט הר"ש דאולי הוי הבית עראי שאינו יכול לעמוד ברוח מצויה. וסיים עלה ודוחק יעוי"ש. ויל"ע בכוונתו דאם כל אוהל שאין עומד ברוח מצויה אינו אוהל לטומאה, א"כ מה ענינו לבית שבספינה, גם ביבשה שייך האי דינא. ולכאו' צ"ל דהוי צירוף מה דהוי אוהל עראי והוי ע"ג ספינה וצ"ע הצירוף. [ויעוי' משנ"א] ויעוי' בהגהות כוכב מיעקב על המשניות מירושלמי סוכה.

ו]

ואולי הצירוף, דספינה החסרון אינו רק באוהל, אלא מצד מציאות המים שהספינה על גבם הוא דשוי לספינה שאינה אוהל, והוי מוכרח לא להיות אוהל מצד עצמותו שמונח ע"ג מים, וזהו דגם שוי לה טפי תורת עראי לבית שע"ג הספינה וצ"ע.

ז]

ולפי"ז י"ל ג"כ בכוונת הפיהמ"ש, שדימה לטלית מנפנפת, והיינו שהתחדש במשנה שספינה ע"ג מים נידונית כטלית מנפנפת, וזהו דסד"א שהיא עצמה נידונית כטלית, ולא אלים לדון גם בית שבספינה כטלית, קמ"ל, ודו"ק.

ח]

ובמש"כ הר"ש ורא"ש דבית שבספינה כלים בתוכה וטומאה במים. ואולי י"ל דבספינה ששטה אין החסרון שכלל אינה אוהל, אלא למה שתחתיה אין חשיבות של נאהל, ולכך כה"ג שכלים בתוך הבית, דהוי ודאי נאהל ע"י הבית שבספינה, כה"ג סגי הגם שהטומאה הויא במים וצ"ע.

ט]

יעוי' בחי' רבנו הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה, ושם כ' דהגם דספינה ושידה אינם אוהל. מ"מ אם יהיה להם כסוי לגבי תוכן הוי אוהל. אלא דמ"מ הוי חסרון של אוהל זרוק יעוי"ש, ולכאו' זהו ג"כ דין בית שבספינה ועי'. ולמש"נ לעיל יתכן דחלוק בין ספינה לשידה ודו"ק.

י]

יעוי' תשו' נוב"י תנינא סי' ל' ד"ה ומה שכתב, וביאר שם שחלוק ביסודו חסרון טלית המנפנפת שהחסרון שאין לה שום קיום והרוח הוא המעמידה, אבל ספינה ועוף החסרון שאינו מאהיל על אותו מקום יעוייש"ה.

ויעוי"ש שהוסיף דלענין שבת ודאי חשיב אוהל יעוי"ש. ולביאור הנוב"י בטלית תמוה מה מהני שמניח אבן וצ"ע. וכן צ"ע משיטות הראשונים שכתבו לדמות ירקות מחוברין לטלית מנפנפת, ולהנוב"י צ"ב הדמיון.

פרק ח משנה ו – שתי חביות

א]

מתני' שתי חביות ובהן כשני חצאי זיתים וכו' וכן שני חדרים יעוי"ש. ומלשון "וכן" משמע שיש שייכות בין ב' הדינים, ויעוי' בראשונים. ודין חביות הוי מטעם שיש צמיד פתיל לטהרה ואין צמ"פ לטומאה, ואילו דין ב' חדרים הוי מטעם סוטל"צ ואין דרך טומאה ליכנס יעוי"ש. ויל"ע לפי"ז מהו הדמיון, דלענין סוטל"צ יש סברא שלא יצטרפו, אבל לענין אין צמ"פ, היות ואין הצלה, א"כ מהכ"ת שלא יצטרפו וצ"ע. ויעוי' בפיהמ"ש.

ב]

והנה בפשוטו דין אין צמ"פ לטומאה היינו דלא שוי כלל הצלה, ויעוי' לשון פי' הרא"ש שכ' "וכמונחים בבית דמי" יעוי"ש. ובפשוטו אין הכוונה שמונחים בבית ולא בצמ"פ, אלא שהנחתם בצמ"פ נדון כמונחים בבית, ויל"ע א"כ מה הוסיף הרא"ש.

והנה יעוי' בתוספתא סופ"ט, דפליגי שם ר"י וחכמים בדעת ר"א ור"י, ומכל הדו"ד משמע דדין אין צמ"פ לטומאה אינו כפשוטו וצ"ב.

ג]

והנה יעוי' בסוגיא חולין ע"א א'. ולכאו' מבואר שם שהטעם דאין צמ"פ לטומאה, היינו משום שטומאה רצוצה בוקעת, ולכן הצמ"פ לא מציל יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דכוונת הרא"ש הויא כפשוטו, והיינו דהגם דהוי בצמ"פ, מ"מ היות ובוקעת חשיבא שנמצאת בבית, וזהו ג"כ הנדון במתני' דבעינן לצרף לב' החצאין שבקעו.

ד]

ויעוי' רש"י חולין שם. ומלשונו נראה שלא ביאר דכח הבקיעה אלים, אלא דילפינן מטמונה בקרקע דאין הצלה לטומאה יעוי"ש, ולפי"ז לכאו' אין הוכחה שיסוד כל דין אין צמ"פ לטומאה, היינו שטומאה בוקעת יעוי"ש. ובעיקר דברי רש"י שם יעוי' באורך במשנה אחרונה כאן ודו"ק. ויעוי' ג"כ ברש"ש חולין שם שתמה דטהרה בלועה בקרקע תוכיח. ויעוי' בעקבי הראשונים כאן.

ה]

ויעוי' בסדרי טהרות כאן, שהק' דהיות ובכל חבית יש רק חצי זית, א"כ מנין שחצי זית ג"כ יש לו דין בקיעה. ולכאו' מתבאר ממתני' דכמו דלעיל פ"ג מצינו שיש צירוף של אוהל ונגיעה, ושם יש חצי זית באוהל, וחזינן שגם חצי זית שוי התפשטות באוהל, א"כ ה"ה לחצי זית יש דין בוקעת ודו"ק.

ו]

ויעוי' בתוס' הרא"ש בחולין שם שהוכיח ממתני' דידן, דדין אין צמ"פ לטומאה הוי גם כה"ג שאין הכלי נטמא, דהרי כאן אין הכלי עצמו נטמא, שהרי יש רק חצי זית, ואפ"ה אמרינן אין צמ"פ. [ויעוי"ש איך ביאר להסוגיא לפי"ז]. ויל"ע מה הוו ב' הצדדים, אם דין אין צמ"פ לטומאה תליא בטומאת הכלי. ויעוי' להלן בדברי הראב"ד בתו"כ.

ז]

ובתוספתא הנ"ל, דפליגי, ויל"ע מה סברת ר' יהושע דמטהר. ובסדרי טהרות כ' דס"ל דלחצי זית אין דין בקיעה, וכה"ג צמ"פ מציל. וצ"ל לפי"ז דהגם שחצי זית מתפשט באוהל, מ"מ אין לו דין בקיעה. אולם יעוי' בחזו"א י' י"ג שביאר בדרך אחרת לדברי התוספתא יעוי"ש.

ח]

בראב"ד בתו"כ פרשת שמיני פרשתא ז' הלכה ז'. לגבי הא דבית שאור של חרס מוקף צמ"פ המונח בתנור, דנטמא התנור. וכ' הראב"ד דהיינו משום שהכלי טמא ואינו חוצץ, וכ"כ שם להלן בהל' י"א דצמ"פ לא מציל על טומאה, היות ונטמא ואינו חוצץ יעוייש"ה. ותמוה ממתני' דמבואר שיש דין אין צמ"פ לטומאה, גם בגוונא שיש רק חצי זית בכלי, וע"כ שאין הכלי נטמא, [וזהו הוכחת התוס' רא"ש לעיל] וכן איך יבאר הראב"ד הסוגיא בחולין דהוי מטעם בוקעת וצ"ע. [ויש מטין להק' כן על הראב"ד בשם מרן הגרי"ז].

ט]

ולכאו' מוכח בדעת הראב"ד שיש ב' הלכות. והיינו דכה"ג דהויא טומאת מת, יש טעם הש"ס חולין דטומאה בוקעת, אבל הראב"ד מיירי בשרץ, ובשרץ אין דין בקיעה. וע"כ כל ההלכה שאין צמ"פ לטומאה, היינו מטעם אחר, והיינו דהכלי נטמא ולא חוצץ, ולפי"ז באמת מצינו נפק"מ בין ב' הטעמים, והיינו כה"ג שהוו ב' כלים ובכל כלי חצי זית. דאם מטעם בוקעת הרי בוקעת, אבל אם מטעם שנטמא הכלי, הרי ח"ז לא מטמא. וכן שרץ הנמצא בכלי גללים שלא נטמא יחוץ בפני הטומאה ודו"ק.

י]

ויעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"א דאין צמ"פ לטומאה. ובפי"ד כלים ה"ב כ' וכשם שאין צמ"פ לטומאה באוהל המת כך אין צמ"פ לטומאה באויר כ"ח וכו' היה השרץ וכו'. הרי שדימה ב' ההלכות, והוו אותו יסוד של אין צמ"פ לטומאה, ולכאו' הוי דלא כראב"ד הנ"ל ועי'.

יא]

ובאמת בביאור הסוגיא חולין דאין צמ"פ לטומאה, יעוי"ש ברש"י ד"ה מה דמיירי לענין מת. אולם יעוי"ש בפי' הרגמ"ה שהעמיד דמיירי גם בצמ"פ על שרץ יעוי"ש, ולכאו' אם הסוגיא מיירי גם בשרץ ועלה קתני שם דבוקעת א"כ הרי מבואר שגם בשרץ הטעם דאין צמ"פ לטומאה, היות והטומאה בוקעת וצ"ע.

יב]

וביסוד דינא דאין צמ"פ לטומאה, יעוי' במרכבת המשנה ח"א הל' כלים פ"א הי"ג דביאר דהוי משום שהכלי נטמא, ואין כלי טמא חוצץ, ויעוי"ש איך ביאר הא דגם כלי גללים ואבנים אין מצילים, והרי הם לא נטמאים, ויעוי' במי נפתוח אמנה ס' ופרפר ל"ז אות ה' מש"כ בדברי המרכה"מ.

וכן שני חדרים

א]

מתני' "וכן שני חדרים" ויעוי' ברא"ש בהלכות טומאה סי' ט' באורך מה שביאר מתניתין דידן יעוי"ש. ובשו"ע יור"ד שע"א, והעמידו דהוי בדלתות נעולות, ומשום דסוטל"צ, ואין דרכה ליכנס יעוי"ש, והנה להסוברים דסוטל"צ היינו שנדון כפתוח, א"כ הוי מטעם שהטומאה מתפשטת, ומבואר שחצי זית ג"כ יש דין התפשטות ועי'.

ב]

ולפי"ז אם הדלתות פתוחות, לכאו' פשוט שגם החדרים טמאים, וכ"ה להדיא בטור ושו"ע, ויעוי' ברמב"ם בפיהמ"ש, וכן מסתימת לשונו בהלכה סוף פ"כ משמע קצת דמתני' מיירי אפילו פתוחים ממש, והיות ודרך טומאה לצאת ולא להכנס, לכן גם בפתוח חלוק הבית מהחדרים וצ"ב. ויעוי' לגבי ביב פ"ג מ"ז בשיטת הרמב"ם, ויעוי' תשב"ץ ח"ג סי' א'.

ג]

יעוי' בב"ח שם. וכן בש"ך שם סק"ו, שפירשו דמה דאיתא בטור ושו"ע דחלוק אם הדלתות נעולות או פתוחות, היינו משום דאם הוו פתוחות חזרה הטומאה מן הבית לחדרים יעוי"ש. ותמוה ל"ל להאי טעמא, ותיפו"ל דהיות ופתוח, א"כ הוי הכל חד אוהל, ויעוי' בפתח האוהל כלל א' סי' א' וכלל ב' סי' א' שהוכיח דע"י טפח לא נדון כבית א'. ואם יש ב' בתים ובכל א' חצי זית, ולא שייך בהו דין סוטל"צ, [כגון שפתוחים שניהם לרה"ר]. וכה"ג שניהם טהורים, יעויש"ה. ויעוי' בחי' הגרש"ר ב"ב סי' ט"ז. ויעוי' אבי עזרי ריש הלכות טו"מ.

ד]

ולהמבואר בדעת הש"ך, א"כ לכאו' מוכח דגדר סוטל"צ, אינה דחשיב כאילו הפתח פתוח. אלא כאילו הטומאה שם, דאם מצד שהוי כפתוח, הרי אין סיבה לטמא, כל דהוי ח"ז וכנ"ל. וכן הוכיח בפתח האוהל הנ"ל. ויעוי' ג"כ באבי עזרי פט"ו טו"מ בסופו. וביאר שם דזהו דיוק לשון הרא"ש דכאילו ב' החצאין בבית יעוי"ש.

ה]

ולראשונים דס"ל דגדר סוטל"צ היינו דחשיב כפתוח, א"כ צ"ל דהא דחצי זית בב' בתים טמאים, או דע"י פו"ט חשיב אוהל אחד, או דס"ל שיש הבאת טומאה לחצי זית. ודו"ק.

ו]

ועדיין צ"ב להדרך דחשיב כאוהל אחד, ומהני ג"כ בסוטל"צ דחזינן כאילו פתוח, דהרי מ"מ מהני רק לגבי החיצון, וצ"ב איך מתחלק שלגבי בית א' נדון כאוהל א', ולגבי בית אחד לא חשיב כאוהל א' וצ"ב.

ז]

יעוי' בפיהמ"ש. ונקט דהבית טמא, ויל"ע מה הוצרך לבאר ענין טומאת הבית עצמו, וצ"ע.

פרק ח משנה ו – שתי חביות – ברמב"ם

א]

ברמב"ם פ"כ ה"ח הביא לדין המשנה, ונקט שם תחלה שהן טהורות דאין חצי שיעור מטמא, ומ"מ הבית טמא דאין צמ"פ לטומאה, ושוב הוסיף לענין החביות דלא מתטמאות מחמת הבית שהרי הן מוקפות צמ"פ יעוי"ש.

ב]

ומבואר בדברי הרמב"ם שיש נדון לטמא החביות מצד ב' מילי, א' מטעם הטומאה שבתוכה, והרי חבית נטמאת מתוכה, ועלה הוי דחצי שיעור לא מטמא. ועוד יש נדון דעכ"פ שיטמא מחמת השיעור שיש בבית, ועלה הוי מטעם דיש צמ"פ ודו"ק. וזהו ג"כ דיוק לשון המשנה שטהרת החביות הוי קודם טומאת הבית, והיינו מחמת הנדון הראשון שיטמאו מחמת החצי שיעור שבתוכם.

ג]

יעוי"ש בלשון הרמב"ם שכ' דאין חצי שיעור מטמא, ויל"ע מדוע נקט לשון חצי שיעור, ולא חצי זית, [והנה יל"ע אם בחבית יהיה חצי גולגולת, ובחבית השניה החצי השני, האם ג"כ מצטרפין וצ"ע. ודוחק דזהו דיוק לשון חצי שיעור למעט חצי חפצא, ועוד דלא זהו מקומו, אלא בעיקר הצירוף ועי']. ואולי הכוונה דהחצאין מצטרפין לענין שיש תורת מטמא לכל חלק, ומ"מ היות ומטמא מתוכו, ואין חצי שיעור מטמא מתוכו ועי'.

ד]

יעוי' היטב בלשון הפיהמ"ש, ומבואר שחידוש המשנה, אינה שב' חצאין בבית מצטרפין, אלא הוי דין מסויים, שב' חצאין שכל א' בחבית מצטרפין.

פרק ח משנה ו – בדברי התוספתא

א]

יעוי' בתוספתא הו"ד בר"ש ובא"ר. והנה גירסת הר"ש והגר"א פליגי הן בדעת ר' יהודה, והן בדעת חכמים. וזהו ג"כ דפליגי אם מתני' כר' אליעזר ואליבא דר' יהודה, [להר"ש] או כר' יהושע ואליבא דר"י, [להגר"א]. ויל"ע לגירסת הר"ש מה שייך כלל מודה ר' אליעזר בחביות שטמא, כה"ג דס"ל שגם בחדרים טמא, וכן באמרו לי, ג"כ שמודה ר' יהושע שטהור. והרי ר"י ס"ל שגם בחביות טהור וצ"ע. ובחזו"א הגיה התוספתא, משום הך קושיא.

ב]

שם בתוספתא, תחילה מיירי שיש חצי זית בפנימי ובחיצון, ואח"כ שיש בפנימי ובאמצע. ומשמע דהוי תוספת חידוש שטמא גם אמצע וגם חיצון, וצ"ב.

ג]

לכאורה נפיק דפליגי ר' יהודה וחכמים בב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז. דפליגי הן במה פליגי, וכן פליגי במה מודו. ותמוה דבפשוטו לא שייכי כלל זל"ז וצ"ע.

ד]

ויעוי' בחזו"א י' י"ג שביאר דהמ"ד דמטמא ב' חביות ומטהר בב' חדרים, ס"ל שאין דין סוטל"צ בחצי שיעור, משא"כ אין צמ"פ לטומאה הוי גם בחצי שיעור, ולפי"ז צ"ע כנ"ל מהו דפליגי בעוד פלוגתא, ולכאו' לא שייכי ב' הפלוגתות.

ה]

עוד דרך ביאר בחזו"א שם, דבמונחים בחביות, היות ואין צמ"פ לטומאה, א"כ הוו כמונחים ב' החצאין ביחד, משא"כ במונחים בחדרים, היות וחדר הוי מקום בפנ"ע, שוב חשיבי חצי שיעור ולא מצטרפין יעוי"ש. וגם לדרך זו צ"ב כנ"ל מה שייכות הפלוגתות זל"ז.

ו]

ויעוי' בזר זהב ד"ה החיצון טמא. ומשמע שהנדון לא אם אמרינן על חצי שיעור סוטל"צ, אלא אם מהני סוטל"צ גם לאשוויי צירוף ודו"ק.

ז]

עוד מבואר בזר זהב ד"ה על מה נחלקו דלכו"ע יפה כח אהלים מכח צמ"פ יעוי"ש, ולפי"ז י"ל בב' דרכים מהו יסוד פלוגתת ר' יהודה וחכמים. די"ל דפליגי דלר' יהודה צמ"פ אינו כלום לטומאה, ולכן לכו"ע טמא, ובאוהלים דהאוהל חולק מקום, א"כ פליגי אם כה"ג אלים לאשוויי ג"כ צירוף, וחכמים פליגי בזה גופא וס"ל דהגם שיפה כח אוהל מצמ"פ, מ"מ אין הכוונה שצמ"פ אינו כלום כלפי טומאה, ולכן פליגי בצמ"פ, אבל באוהל כו"ע מודו ודו"ק. ולפי"ז ניחא דב' הפלוגתות תלויין זב"ז.

ח]

ועוי"ל דלא פליגי מה גדר צמ"פ, אלא לכו"ע צמ"פ לטומאה אינו כלום, ואוהלים הוו מקום לעצמו, ומ"מ פליגי בזה גופא, לענין צירוף ב' חצאין מתי מצטרפין ב' חצאין, וצ"ב.

ט]

יעוי' ברמב"ם פ"כ ה"ח ולגבי סיפא דמתני' דוכן ב' חדרים לא הביאו, אלא רק הביא לדין התוספתא דחיצון ואמצע ופנימי, והיינו דס"ל דמתני' הוי בכלל דין התוספתא ודו"ק. ולפי"ז צ"ל דרישא דתוספתא דטמאין הוי כר' יהודה ולא כמ"ש להלן שם בתוספתא דכו"ע מודו בחדרים שהבית טהור ודו"ק.

פרק ט משנה א – כוורת

א]

מתני' "כורת שהיא בתוך הפתח ופיה לחוץ" וכו', והנה דין מתניתין הוי שאין טפח בין כוורת ולמטה, שהרי להלן מ"ב תנן היתה גבוהה מן הארץ טפח. וכן מבואר שכוורת חשיבא כלי, דתנן להלן מ"ג בד"א בזמן שהיא כלי מחולחלת.

ב]

יל"ע מדוע נקט התנא לכל פירקין בכוורת, ולכאו' יכלו לנקוט גם במגדל או בכל כלי הבא במידה. ובפשוטו היינו משום הא דתנן דהויא מחולחלת, ויעוי' להלן לענין מה בעינן למחולחלת. ויעוי' אי"ה להלן.

ג]

והנה מבואר במשנה דהכוורת שויא הצלה על תוכה ובפשוטו היינו דע"י שאינה מקב"ט שויא הצלה על תוכה, ופליגי הראשונים מדוע אינה מקבלת טומאה. דהר"ש רא"ש ומהר"ם נקטו דמחזקת מ"ס, והראב"ד נקט דהוי כלי חרס.

ד]

ובדעת הרמב"ם, יעוי' בפיהמ"ש דנקט ג"כ דהויא בא במידה אלא דיעוי' להלן משנה י"ב ומבואר דלחכמים כל בא במידה נדון כאוהל גמור לענין שהטומאה לא עוברת, ובמתני' דידן הרי שנינו שהכוורת לא חוצצת על למעלה ולמטה הימנה, ואם מיירי מתני' דידן בכלי הבא במידה, א"כ מוכח דמתני' דלא כחכמים, וכן נקט להדיא בר"ש להלן מי"ב יעוי"ש.

ה]

ולפי"ז צ"ע בדעת הרמב"ם שפי' בפיהמ"ש דמיירי בכלי הבא במידה. והרי בהלכה פי"ט ה"ד נקט להדיא "דכלי עץ הבא במדה כאוהל הוא חשוב לא ככלים ולפיכך חוצץ" ומבואר דס"ל כחכמים דמשנה י"ב דבא במדה הוי אוהל ולא כלי, וא"כ ע"כ המשניות דריש פירקין אם הוו בא במדה הרי צריך לחצוץ, והרמב"ם הביא לדיני הנך משניות ונקט שאין חוצץ וסתם משנתו וצ"ע.

ו]

ויעוי' בכס"מ פי"ט טו"מ ה"ד מש"כ בדעת הרמב"ם בזה, ויעוי' ג"כ בכס"מ פי"ט טו"מ סוף ה"ה שביאר באורך לפירקין על פי שיטת הפיהמ"ש, ושם בסוף דבריו [לאחר משנה י"ד] בד"ה ואיכא למידק תו האריך לדון בסתירת דברי הרמב"ם הנ"ל ויעוי"ש מש"כ וצ"ע. ויעוי' אי"ה להלן.

ז]

והנה באליהו רבה ביאר דמתני' לא הוי בכלי הבא במדה. [יתכן דהיינו כדי שלא להעמיד דהוי דלא כחכמים דמי"ב] וביאר דמיירי בכלי שיש בו נקבים, ומ"מ עדיין חזי למילתיה, וכה"ג אינו נטמא. וגם הוי עדיין תורת כלי עליה, ויעוי"ש שהביא למשנה בכלים, ושם הוי לשיטתו שהוא ביאר שם כן יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ בתויו"ט שהעמיד בכוורת נקובה יעוי"ש]. ובערוה"ש תמה על דברי הא"ר ויעוי' שעה"צ ז'.

ח]

ובחידושי רבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [הראשון והשני] נקט דבדעת הרמב"ם י"ל דאיהו ג"כ ס"ל כהגר"א יעוי"ש, ותמה בחזו"א בגליונות שהרי מפורש בפיהמ"ש דכלל לא מיירי שיש בכוורת נקבים, ובאמת גם סתימת הרמב"ם בהלכה כלל לא הוזכר שיש בכוורת נקבים וצ"ע.

וכן צ"ע שהרמב"ם בהל' כלים לא הזכיר האי דינא דמשכח"ל כלי שניקב, ועדיין תורת כלי עליו, ומ"מ אינו מקבל טומאה וצ"ע.

ט]

ויעוי' במרכבת המשנה ח"א, וכן הוא במקדש דוד בקונטרס אוהלות סק"ה, דלרמב"ם מיירי באינו בא במדה, אלא שעשוי לנחת, ולכך אין מקבל טומאה, ועדיין תורת כלי עליו. ולדרך זו ניחא מה דהנך ראשונים דלעיל ס"ל דמיירי בכלי הבב"מ. דהם חולקים על הרמב"ם, וס"ל דעשוי לנחת נטמא, וע"כ הוצרכו להעמיד דהוי בא במדה, ודו"ק. וגם הראב"ד דהעמיד בחרס הוי לשיטתו פ"ה הל' כלים דפליג על הרמב"ם, וס"ל דכלי העשוי לנחת מקבל טומאה. [ויעוי' עוד מש"כ בשיטת הרמב"ם בהקדמת המשנה אחרונה לפירקין.] ומה דנקט בפיהמ"ש דהוי בא במידה, היינו בביאור תנא דמתני', אבל להלכה ס"ל כחכמים דמשנה י"ב יעוי"ש. ובקו' תורת האוהל חזר בו המרכה"מ ופי' דבא במדה.

י]

ובמהר"ם להלן משנה י"ב חידש דחכמים פליגי בכלי הבב"מ רק בהוי באויר, אבל כה"ג שמקצתו בבית מודו שבוקעת על גבה, ולפי"ז היה אפ"ל דזהו ג"כ דעת הרמב"ם. אלא עדיין צ"ע שמהר"ם הוסיף דכל דבריו הוו רק כה"ג דהויא גבוהה טפח, והרמב"ם נקט דלא חוצץ גם באינה גבוהה טפח וצ"ע.

יא]

ובחזו"א סי' ב' סק"א וסק"ו העמיד לכוורת דמיירי בכלי אבנים או שאר מינים שאינם מקבלים טומאה יעוי"ש וצ"ע. ובחזו"א ב' כ"ג העמיד כוונת הרמב"ם דהוי בחרס יעוי"ש, וצ"ע דלשון הרמב"ם להלן דהוי כלי עץ. ויעוי' בטו"ד בביאורי הלכה פי"ט ה"א ד"ה כוורת מה שתמה בזה על דברי החזו"א.

יב]

והנה לביאור הפיהמ"ש והכס"מ, דכוורת הויא כלי הבא במדה, וצ"ע מהו דכוורת כשטומאה בתוכה הבית טמא, והרי לגבי מגדל שנינו בפ"ד דטומאה בתוכו ופי המגדל הוי בפתח דהבית טהור. ומאי שנא כאן שבית טמא. [ומגדל ג"כ הוי בא במדה]. ובשלמא להר"ש ומהר"ם, הרי כוורת הויא שיש לה נקבים, ומשום הנקבים הבית נטמא, אבל לפיהמ"ש וכס"מ הרי אין נקבים, ומאי שנא ממגדל וצ"ע.

יג]

ובשיטת הפיהמ"ש אין לתמוה בסתירת כוורת ומגדל, דשפיר י"ל דמתני' דידן דלא כחכמים דמשנה י"ב, ולת"ק דידן כלי הבב"מ נדון ככלי, ולכך לא חוצץ, וכן מה שבבית נטמא. והמשנה במגדל הויא התנא דלהלן מי"ב, והוי אוהל גמור, ולכן טומאה בתוכו דהמגדל הבית טהור, אבל לכס"מ שלהלכה ג"כ העמיד בכלי הבב"מ, והרי אם נדון כאוהל, א"כ מדוע לא חוצץ, וכן מדוע מה שבבית נטמא, מחמת טומאה שבכוורת וצ"ע.

יד]

וגם לשיטת הפיהמ"ש צ"ע דיעוי' בפיהמ"ש שביאר מה דטומאה בתוכה הבית טמא, "ואין הכוורת מונעת אותה מלטמא את הבית כפי היסוד שקדם וכמו שביארנו בפרק רביעי" עכ"ל. וצ"ב כוונתו דלכאו' בפ"ד מבואר להיפך וכדלעיל וצ"ע.

ובכס"מ ביאר כוונת הפיהמ"ש להא דתוספתא שאין אוהלים מצילין על הטומאה מלטמא וכמו שנתבאר בפי"ח ה"ו גבי היתה טומאה תחת המגדל יעוי"ש, ותמוה מדוע מדמינן לטומאה תחת מגדל, ולא לטומאה בתוך המגדל ופתחו לחוץ וצ"ע.

טו]

ועיקר דברי הפיהמ"ש תמוהים. דאם נפרש דס"ל דמתני' דידן פליגא על חכמים דמשנה י"ב, ות"ק דידן ס"ל דכלי הבב"מ הוי כלי ולא אוהל. א"כ מדוע צריך הפיהמ"ש לטעם דאוהל בתוך אוהל לא מציל על טומאה שבתוכו. ותיפו"ל שכוורת לא הויא אוהל אלא כלי, וכלי לא נעשה אוהל לחצוץ וצ"ע.

טז]

ויתכן בכוונת הפיהמ"ש, דגם אם הביאור שתנא דידן ס"ל דבא במדה הוי כלי, היינו דהוי אוהל וכלי ואינם סותרים זל"ז. מהני אוהל להחשיב להכלי אוהל כלים גם בלי לאשוויי כלים כפויין, ומ"מ תורת אוהל דידיה הוי ככלים כפויין דהוי אוהל כלים, ודין האוהל דידהו זהו האוהל דילפנין בק"ו מצמ"פ, ולכן רק היות ואוהל כלים לא מהני לחוץ על הטומאה לכן הבית טמא, אבל אם אוהל כלים היה חוצץ, היה הבית טהור, וזהו דהוצרך לדין התוספתא, ולא סגי דהוי כלים וצ"ע.

יז]

והנה בפיהמ"ש נקט דהוי בא במידה ואינו נטמא, וכן חוצץ, ולכאו' הכוונה למשנה פ"ח מ"א יעוי"ש, ולכאו' צ"ע דהרי אם כביאור האחרונים דמתני' דידן דלא כחכמים דמשנה י"ב, א"כ הוי כלי ומדוע חוצץ, ולכאו' מוכח דהגם דהוי חוצץ היינו דוקא באויר, ולא בכוורת בבית וצ"ע.

ולביאור החזו"א הנ"ל, י"ל דיפרש כוונת הפיהמ"ש דחוצץ על תוכו, אלא דלפי"ז יהיה מבואר להיפך מדברי החזו"א שנקט שכל כלי חוצץ על תוכו, וכאן מפורש שרק בא במידה חוצץ וצ"ע.

יח]

להשיטות דהבית טמא היות ויש נקבים, ניחא דנקטו לפירקין בכוורת ולא מגדל, דכוורת רגילות שיש נקבים. אבל להרמב"ם דכוורת לא מיירי בנקובה, א"כ צ"ב מדוע לא נקטו לכל פירקין במגדל. ואולי היות ולהרמב"ם מחולחלת היינו היפך של אפוצה, ואפוצה היינו שאטומאה בקש, א"כ רק בכוורת רגילות לאשוויי כן וצ"ע.

יט]

למש"כ דיתכן דכוונת הפיהמ"ש, דמשנה י"ב הויא באויר, ובמשנה דידן דהוי בבית לכן אין חוצץ. והיינו דכלפי בית הוי עראי ולא חוצץ, וע"ז גם החלק שבחוץ לא נדון כאוהל גמור. ולפי"ז אולי י"ל בכוונת הרמב"ם דחלוק כוורת ממגדל, דמגדל שמשמש לבית נחשב כמקום בפנ"ע, ולכן פתחו לחוץ חוצץ. וכוורת שלא משמשת לבית, נידונית כלפי הבית ככלי וצ"ע.

פרק ט משנה א

א]

ובשיטת הראב"ד שהעמיד דכוורת מיירי בשל חרס, ולדבריו לא קשה מתני' דידן מהמשנה להלן מי"ב, והיינו דכו"ע מודו לחכמים דכלי הבא במדה הוי אוהל וחוצץ, וכאן מיירי באינה באה במידה.

והראשונים שמיאנו בביאור הראב"ד, כ' במרכה"מ דהוא דוחק, שהרי סתמא דכוורת הויא בשל קש וקנים, ועוד הוסיף המרכה"מ דלראב"ד הויא סיפא והיינו משנה י"ב דלא כמשנה דידן. דשם נקטו דבבא במידה חוצץ וע"כ הויא בשל עץ, דשל חרס אין דין בא במידה, והויא משנה א' בחרס ומשנה י"ב בעץ יעוי"ש.

ב]

ויעוי' בחידושי רבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [הראשון, ד"ה והנה בפי"ג] וביאר שם דבזה גופא פליגי הראב"ד והרמב"ם, האם יש דין בא במדה בכלי חרס או לא, והוי לשיטתייהו יעוייש"ה. ויל"ע במה פליגי אם בחרס יש דין בא במדה או לא. [ואולי הוו לשיטתייהו דשיטת הרמב"ם פכ"א טו"מ ה"ג דאין אוהל לכלי חרס יעוי"ש, ולפי"ז ס"ל דחרס לא נעשה אוהל, וצ"ע. או דפליגי, דבתוספתא פליגי אם כלי אבנים יש בהו דין בא במדה, ופליגי הרמב"ם וראב"ד, אם חרס שלא דומה לעץ אין דין בא במדה, או דלא גרע מכלי אבנים].

ג]

ועוד י"ל דמה שהראשונים לא ביארו דהוי בכוורת של חרס, היינו משום ששנינו להלן משנה י' דבעומדת בפתח וטומאה בתוכה הבית טהור יעוי"ש. ותמוה דאם הויא של חרס וטומאה בתוכה, הרי חרס נטמא מתוכו, והוי כלי טמא ואיך חוצץ. ויעוי' חזו"א ב' כ"ג שעמד בזה.

ד]

ויעוי' ברבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [השני] שהאריך לדון לשיטת הראב"ד דהוי בחרס, א"כ היות וס"ל כהרמב"ם דבמשנה א' הויא רצוצה ומה שבתוכה כנגד הטומאה נטמא, א"כ בוקעת לתוכה והכוורת עצמה תיטמא, ותו לא תחצוץ, דכלי טמא אינו חוצץ, ויעוי"ש באורך, ולכאו' הקו' ממשנה י' עדיין צ"ב.

ה]

ובחידושי ר"ד עראמה נקט ביאור חדש בדעת הרמב"ם. דכוורת הויא דבר המקבל טומאה, ויעוי' במרכה"מ סק"א וסק"ט שתמה בדבריו, ויעוי' בחסד"ד בזה.

תוכה טהור

א]

מתני' "וכל שאינו כנגד הזית, תוכה, והבית טהור" יעוי"ש. ומבואר דהכוורת מצילה על מה שבתוכה. [וזהו מה שכל הראשונים נקטו דמיירי בכוורת שלא נטמאת, דאם נטמאת ודאי אינה מצלת]. ויל"ע מאיזה הלכה מצלת.

וברא"ש וכן בר"ש כת"י כ' דילפינן לה מצמיד פתיל, שאפילו מונח באוהל מצלת, א"כ גם כאן מצלת יעוי"ש. וכן הוא במהר"ם.

ב]

ובפשוטו הוי ממש מדינא דצמיד פתיל, וכן בפשוטו נקט רבינו הגר"ח פי"ט מטו"מ כמה פעמים יעוי"ש. ולפי"ז צ"ל דהגם שאינו צמיד פתיל, מ"מ היות ופיתחה הוי לחוץ, ומה שבתוך הבית כן אין פתח להכנס, שפיר נדון כצמ"פ. ולכאו' לפי"ז גם באינה מונחת בבית אלא מונחת באויר, וטומאה תחתיה, ג"כ מהני כלפי כלים שבתוכה לידון כצמ"פ. [יעוי' להלן משנה י"א] והיינו כה"ג שמונחת על צידה ופיה מן הצד ודו"ק. [וכאן הרי הטומאה מונחת מחוץ לבית, ולכאו' דמי למונחת באויר וצ"ע]. ויעוי' ג"כ מקד"ד בקונטרס ריש סק"ב דהוי מטעם צמ"פ.

ג]

ובחזו"א הוספות לאהלות סק"ד נקט דכה"ג שמוטה על צידה באויר דתנן להלן משנה י"א דתוכה טהור, אינו מטעם צמ"פ, שהרי בגמ' חגיגה כ"ה א' מבואר שיש הצלת צמ"פ גם באוהל זרוק, והרי בנזיר נ"ה א' מבואר דבזרוק לא מצלת שידה על צידה, וע"כ דאינו מטעם צמ"פ, והיינו דלאשוויי צמ"פ בעינן אטום מכל צד. [ויל"ע מדוע נקט רק דזהו ביאור משנה י"א, ולא דזהו ביאור משנה דידן, ואולי חלוק באויר מבבית וצ"ע].

ד]

והטעם שמצלת, נקט שם, דהוי מדין אוהלים, והיינו דהגם דהוי כלי וכלים אינם נעשים אוהלים לטהר, היינו לגבי מה שתחתיהם או על גבם, אבל לגבי מה שבתוכם כלי נעשה אוהל לטהר מה שבתוכו יעוי"ש. ויעוי' באליהו רבה כאן "דתוכה טהור משום דמצלא אדנפשה כיון דכלי טהורה היא" ואולי יש לכוון הכוונה כהחזו"א.

ה]

ובחזו"א אהלות ב' ג' נקט דהאי הצלה אינה מדין אוהל, שהרי אם היה מדין אוהל היות ומיירי במתני' שהטומאה רצוצה, [שאין תחת הכוורת טפח] ורצוצה בוקעת אוהל, ורק לצמ"פ לא בוקעת.

אלא שביאר דאינו מדין צמ"פ, שהרי צמ"פ לא מציל במחולחלת, וכאן אפילו שמחולחלת מציל [ויעוי' להלן, בראשונים בזה] וכל שאין נקב טפח לא בעינן אפילו פקיקה יעוי"ש.

ו]

וביאר דהויא דין מחודש דתוך הכלי חשיב רשות חלוק יעוי"ש. ולכאו' זהו ג"כ הכוונה במש"כ בהוספות, והיינו דהוי דין מחודש שיש גוונא שגם כלי שוי אוהל, והיינו על תוכו, וכה"ג גם מציל על רצוצה, דלא גרע מצמיד פתיל. ויעוי' חזו"א ג' סק"ז בסופו וסק"ט, וחזו"א אהע"ז קמ"ד ד' ודו"ק.

ז]

ויעוי"ש בחזו"א ב' ג', שביאר לפי"ז ג"כ דעדיפא מצמ"פ, דאין צמ"פ לטומאה, וכאן דשוי אוהל על תוכו מהני גם לטומאה, ולכן טומאה בתוכו, אם הויא שלימה ואינה מחולחלת הבית טהור יעוי"ש. ויעוי' להלן משנה ג' במהר"ם שהאריך לבאר מדוע בכוורת שלימה הבית טהור, ויל"ע אם יש לכוון הדברים.

ח]

ויעוי' חזו"א ג' ט', שדן לפי"ז האם הצלת כלים על תוכן, הוי רק כה"ג שיש חלל טפח, וככל אוהל דבעינן טע"ט, וה"ה כאן דשוי אוהל על תוכן או דילמא היות ודין צמ"פ הוי בכל כלי וגם באין טפח, ה"ה הצלת תוכו הוי בכל כלי יעוי"ש. [ויעוי' להלן משנה ט"ז וברא"ש].

ט]

ולכאו' לפי"ז הביאור מה שיש חסרון של אוהל זרוק, היינו דהוי הכלי אוהל כלפי מה שבתוכו, ולכן כל שזרוק אינו חשיבות אוהל. ויש בזה חידוש, שהרי כלפי תוכה הוי אותה האהלה, ויעוי' ברבינו הגר"ח פי"א ה"ה שנקט דבית דבספינה גם אם אינו חסרון דספינה, מ"מ יש בו חסרון של אוהל זרוק יעוי"ש.

י]

ועוד יהיה מבואר לפי"ז, דגם להנך ראשונים דנקטו בסוגיא דטומאת אוהלים, שכל דההצלה הויא ע"י אוהל אין חסרון של טמא אינו חוצץ, ואוהל טמא כן חוצץ, מ"מ כאן הרי מבואר דבעינן שלא יהיה מקב"ט, וע"כ דכל דהוי אוהל טמא לא יחצוץ, וע"כ דחלוק אוהל גמור, מכלי ששוי אוהל כלפי תוכו ודו"ק.

יא]

ולביאור זה, הרי אי"צ כלל שיהיה כלי הבא במידה, [ורק כדי שלא יטמא]. וכל כלי שוי אוהל על תוכו. וכן לפי"ז הביאור דהמשנה פ"ד מ"ד במגדל שטומאה בתוכו ופתחו לחוץ דבית טהור, והיינו דהוי כלי אוהל על תוכו ומהני גם לטומאה ועי'.

יב]

אלא דיעוי' במהר"ם כאן שדן דהיות ומיירי בנקוב ופקוקה בקש, ובמחולחלת בעלמא פליגי תנאי כלים פ"י אם הוי צמ"פ, ומדוע כאן הוי צמ"פ. ויעוי"ש שהאריך לבאר דכוורת עדיפא מהתם יעוי"ש באורך, ולכאו' מבואר מכל דבריו דדינא דמתני' הוי הצלת צמ"פ ממש, ולא מדין אוהל. ולפי"ז יל"ע איך לישב את כל הוכחות החזו"א הנ"ל שהוכיח שאינו מדין צמ"פ. [ומש"כ מהר"ם להלן דטומאה בתוכה מצלת, לכאו' ל"ה כביאור החזו"א, שהרי נקט מטעם שממהרים להוציא הטומאה, ולהחזו"א אי"צ לזה].

יג]

והנה הוכחת החזו"א מהש"ס נזיר נ"ה א' דשידה ותיבה ל"ה מדין צמ"פ, והחזו"א ביאר דמיירי במוטה על צידה, וזהו שהוכיח דאינה צמ"פ, אולם הגר"ח פי"א ה"ה העמיד דמיירי שפתחיהם למעלה יעוי"ש, ולפי"ז לכאו' ודאי ל"ה מדין צמ"פ שהוי רק הצלת נסר, ונסר מהני רק מדין אוהל ודו"ק.

יד]

ואם הצלת תוכה הוי מדין צמ"פ, יל"ע איך שאר הוכחות החזו"א יתיישבו.

טו]

והנה כל מה דבעינן לפרש דהוי מדין צמ"פ, או דכלי שוי אוהל על תוכו, זהו להשיטות דכוורת לא הויא אוהל, אולם לביאור הכס"מ דמיירי בכוורת באה במדה, והרמב"ם פסק כחכמים דהוי אוהל ולא כלי, א"כ י"ל דנקטו כוורת הבב"מ לא רק כדי שלא יקבל טומאה, אלא דבעינן אוהל לאשוויי הצלה על תוכה וצ"ע.

טז]

יעוי' לשון הר"ש שכ' דאע"פ שכוורת מצלת לתוכה על מה שתחתיה וגבה אינה מצלת, ויל"ע מה הוי הדמיון של הצלת תוכה לעל גבה, הן לדרך דהוי מטעם צמ"פ, והן לדרך דהוי מטעם אוהל על תוכו, וכן מה הוי הדחיה. [ויעוי"ש שנקט, וכן הרא"ש, דלא מצלת על גבה גם אם גבוהה טפח, ומבואר שהיה נדון שבגבוהה טפח טפי מצלת, וע"כ הוי מדין אוהל וצ"ב].

פרק ט משנה א – בבית, אין טמא אלא הבית

א]

מתני' "בבית, אין טמא אלא הבית" והיינו דאין טומאה נכנסת לכוורת. והנה בביאור הכוורת פליגי הראשונים, דלהלן משנה ג' מבואר דכוורת היינו "כלי מחולחלת" ולרוב הראשונים הכוונה דהויא כלי אבל יש בה נקבים, וזהו כוונת "מחולחלת". אולם הרמב"ם ס"ל דמיירי בכוורת שלימה, [ועכ"פ גם בשלימה] וכוונת מחולחלת, היינו חלולה, והוי לאפוקי מאפוצה, דהיינו להרמב"ם דהויא אטומה יעוי"ש.

ב]

ולפי"ז פליגי ג"כ הראשונים בהמשך המשנה דתנן "בתוכה הכל טמא", והיינו שהטומאה מתפשטת לבית, דלהרמב"ם דמיירי בשלימה, ע"כ מבואר דהגם דהויא שלימה מ"מ לא מצילה, והטומאה יוצאת ממנה, אבל לשאר הראשונים הוי הביאור שרק כשיש נקבים היא יוצאה. ולולי הנקבים לא היתה הטומאה יוצאת לבית.

ג]

והנה להרמב"ם שאין צורך בנקבים, לכאו' הביאור דהיות והויא כלי, וכלי אינו אוהל לטהר, ולכן הטומאה בוקעת לבית, ולא בעינן נקבים. וכן כ' להדיא באליהו רבה כאן דדופן תחתון ושוליה כמאן דליתא, היות וכלי אינו נעשה אוהל יעוי"ש.

אולם להר"ש שביאר דהטומאה מתוכה יוצאה דרך הנקבים, ומבואר דבלי"ז אין יוצאה, וצ"ב דאם כוורת הויא צמ"פ, א"כ הרי אין צמ"פ לטומאה, ול"ל נקבים. ולכאו' מבואר דכוורת שויא אוהל על תוכה, והוי אוהל הן שלא תכנס טומאה והן שלא תצא, ולכן בעינן נקבים ועי'.

ד]

ויל"ע בדברי הר"ש, דמשמע שכל שהוצרך לנקבים היינו כדי שהבית יטמא, ויל"ע דמשמע דלענין שעל גבה ותחתיה יטמא אי"צ לנקבים, ויל"ע מה החילוק. דממ"נ אם שוי מקום על עצמו שיועיל גם לגבי גבה ותחתיה וצ"ע. ולמש"כ דבעינן נקבים רק להתפשטות הטומאה, אבל לגבי גוף הטומאה אי"צ נקבים, שפיר י"ל דעל גבה ותחתיה היינו כנגד גוף הטומאה ובוקעת ועי'. [יעוי' בר"ש סוף מ"ג דאם הוי כלי בוקעת, ושם מיירי בכוורת שלמה שאינה מחולחלת, וכלי דומיא דהתם בוקעת].

ה]

לעיל פ"ד מ"ג תנן במגדל שבבית ופתחו לחוץ דהבית טהור יעוי"ש, וכאן שנינו דהכל טמא. ובשלמא להר"ש דכאן מיירי בכוורת נקובה, א"כ שפיר במגדל אינו נקוב, אבל להרמב"ם והא"ר דמיירי בשלימה, יל"ע מה ההבדל בין מגדל וכוורת. ובשלמא לאליהו רבה דכוורת הויא כלי, י"ל דמגדל הוי כלי הבב"מ ונדון כאוהל, אבל לרמב"ם דהוי בא במדה וצ"ב. וצ"ל דתנא דידן דבא במדה הוי כלי, וצ"ע לכס"מ דס"ל דגם להלכה מיירי בבא במדה וצ"ע. וגם לשיטת הר"ש עדיין צ"ע, דאיהו ס"ל דלענין על גבה ותוכה גם בלי נקבים בוקעת, וא"כ במגדל שיבקע עכ"פ על גבה וצ"ע.

ו]

ובעיקר הדין דע"י שמחולחלת הטומאה יוצאה לבית, יעוי' בחזו"א ב' ד' דנקט דכל שיש נקב תו יוצאת גם דרך הדפנות יעוי"ש. אולם לשון הר"ש משמע דלעולם כל מה שיוצאה היינו בפתח ודו"ק.

פרק ט משנה א – בשיטת הר"ש

א]

בר"ש ביאר דהויא כוורת מחולחלת, היינו שיש נקבים טפח ופקקום בקש ולא מיהדק אלא רפוי, ולכן לענין לאעיולי לה טומאה הוי כסתום ולאפוקי מינה טומאה הוי כפתוח יעוי"ש, ויל"ע מהו החילוק בין ליכנס או לצאת. ולכאו' לענין כל סתימת פתחים לא מצינו כלל דבעינן מיהדק, וגם רפוי הוי סתימה וגם לענין אפוקי, וא"כ צ"ע מהו דבכוורת שאני.

ב]

ויעוי' חזו"א ב' ד' מש"כ בכוונת הר"ש וצ"ע.

ויעוי"ש בחזו"א שדן מדוע לענין פחות מטפח אי"צ סתימה, ונקט דאינו מטעם דפתח אוהל הוי טפח, ונקט שם דהיות ופתחו לחוץ א"כ כל שאין טפח כלל לא נחשב לפתח וצ"ב.

ג]

שם בחזו"א נקט דכל שיש נקב עם קש, מהני שטומאה יוצאת לא רק דרך הנקב, אלא דרך כל הדפנות יעוי"ש. אולם בר"ש להלן בסוף המשנה נקט להדיא שיוצאה דרך הנקב דוקא יעוי"ש.

ד]

ובפי' הרא"ש הוסיף בטעם החילוק, "דיותר בקל טומאה יוצאה" וצ"ב. [ולכאו' אין הכוונה לסוטל"צ, דסוטל"צ מהני לענין פתח סתום, וכאן בעינן לדון דהוי פתוח. ועוד דכאן יש עיקר הפתח לחוץ. ומטעם סוטל"צ לכאו' אזלינן בתר פתוחה]. ועוד צ"ב הרי גם מהבית הוי יוצאה לכוורת, ומדוע דיינינן דהוי עיולי מבית, ולא יוצאה מהבית וצ"ב.

ה]

שם בר"ש "ואע"פ שהכוורת מצלת לתוכה על מה שתחתיה וגבה אינה מצלת וכו' כיון דכלי עץ היא" וכו'. ויל"ע מה סד"א כלל לדמות ההצלה של תוכה להצלה של על גבה ותחתיה, דעל גבה ותחתיה בעינן אוהל מטהר, והרי כלים אינם נעשים אוהל לטהר. משא"כ לענין תוכה ע"כ הוי דין מסויים בתוכה, משום צמ"פ, ואם מטעם דהוי אוהל על תוכו, אבל מה ענינו לעל גבה ותחתיה כלל וצ"ע.

ו]

שם בר"ש בתו"ד נקט דלענין תחתיה ועל גבה אינה מצלת אפילו היתה גבוהה טפח יעוי"ש, ויל"ע מה הוי ההו"א במסויים שיועיל גבוהה טפח, ואם משום דיועיל מתורת אוהל, א"כ גם באינה גבוהה טפח שיועיל לענין על גבה וצ"ב.

ז]

שם בר"ש, הקשה מדוע תוכה טהור ומאי שנא מברייתא שהובאה בפ"ה לגבי קדירה בצד דופנו של אוהל יעוי"ש, ויל"ע מדוע לא הקשה מתוספתא שהו"ד בר"ש בפירקין, חבית שמילאה אוכלין ומשקין ומוקפת צמ"פ ונתינה על גבי המת וכו' והאוכלין ומשקין שבתוכה טהורין יעוי"ש, ומבואר שיש הצלה על תוכה וכמשנה דידן וצ"ע.

ח]

שם בר"ש, דע"כ צ"ל במתני' דתוכה טהור, דאין לומר דנקט תחתיה ועל גבה וכ"ש תוכה דקרוב טפי לטומאה יעוי"ש. ויל"ע מה סברא הוא להטמא טפי היות וקרוב לטומאה וצ"ע.

ט]

שם בר"ש הוכיח דע"כ דתוכה טהור דאל"כ גם בית ליטמא אם חשבינן ליה לזית כאילו מונח בתוכה דטומאה שבתוכה נכנסת לבית יעוי"ש. ויל"ע מדוע הקשה דא"כ הבית טמא, והרי אם הבית טמא ודאי שקודם כל הכוורת טמאה, וא"כ הו"ל לתמוה מכוורת עצמה דתנן שטהורה, ומה הוצרך להקשות מהבית וצ"ע.

י]

שם בר"ש מבואר דאם תוכה דכוורת טמא, ע"כ היינו דחשבינן כאילו זית בתוכה יעוי"ש. ובדעת הרמב"ם דס"ל דתוכה כנגד הזית טמא, ואפ"ה לא מתפשטת בכל הכוורת כ' הכס"מ דהיינו היות ואין גוף הטומאה בתוכה יעוי"ש. ויל"ע מהו יסוד הפלוגתא.

יא]

שם בתוכה הכל טמא, והיינו דלבית יוצאה דרך נקב, ולמעלה ולמטה טמא דחשיבא כמליא טומאה ואין כלים מצילין יעוי"ש. [ויל"ע אם כל בית הוי מטעם מליא טומאה או רק במסויים כאן נקט כן]. ומשמע דרק לענין שהבית יטמא בעינן שהכוורת נקובה. אבל לענין על גבה ותחתיה גם אם אינה נקובה טמא, דהוי כלי ואינו מציל על תחתיו וגביו יעוי"ש.

וכן מבואר להדיא להלן משנה ז' דלרא"ש והר"ש שם פי' דמחולחלת אגב גררא, והיינו דרק לענין בית בעינן מחולחלת ולא לענין על גבה ותחתיה יעוי"ש.

יב]

והדבר צ"ב, דהיות וס"ל דהוי כלי ולא שוי הצלה, א"כ גם לענין הבית שלא יציל, ואם מ"מ הוי סברא דהוי אוהל לגבי מה שבתוכו, א"כ גם שיועיל שלא יצא לבית וצ"ע.

יג]

וביותר תמוה בדעת הר"ש, דהיות וס"ל דלמעלה ולמטה כן בוקעת, א"כ תו ג"כ היות ומשמע דס"ל שבוקעת כל כנגד הכוורת, ומשום דכמאן דמליא, ובוקעת למעלה בחלק שבבית, ומלמעלה תכנס לבית, והדרא הקו' מדוע בעינן נקבים וצ"ע.

יד]

ואולי י"ל בדעת הר"ש, דס"ל דכלי לא נעשה אוהל לטהר, היינו לא שהטומאה מתפשטת מחוץ לכלי, אלא כל מה דלא מהניא היינו דעדיין חשיב מאהיל על הטומאה. [ועכ"פ כלפי טומאה שבתוכה, מהניא שלא תתפשט, ורק מ"מ הוי מאהיל עליה]. ולפי"ז זהו דהוצרך לכמאן דמליא, כדי שיחשב מאהיל גם היכן שאין לעצם הטומאה. ולפי"ז ניחא דהגם שכלי לא נעשה אוהל לטהר, היינו דהוי מאהיל, אבל לענין הבית אינה יוצאת לבית רק אם יש פתח ודו"ק.

טו]

ולמש"נ דאין נדון שיש בפועל טומאה חוץ לכוורת, והיינו דהכוורת הויא מקום על תוכה, וזהו מקום הטומאה. ורק כוונת בוקעת היינו דהוי מאהיל, והוי מאהיל גם על מליא טומאה. א"כ שפיר לא שייך שתכנס מלמעלה לבית, דהיות ואין טומאה למעלה, ורק נדון כמאהיל, א"כ אין מה שיכנס לבית ועי'.

טז]

ויל"ע להמקד"ד הנ"ל דס"ל דכוורת הויא מדין צמ"פ. מדוע בעינן נקבים כדי שתצא טומאה לבית וצ"ע. ויל"ע אולי כה"ג שהטומאה בחלק החיצון של הכוורת, וכל מציאותה בשאר הכוורת הוי ע"י התפשטות, ולזה אולי מהני צמ"פ, ורק לא מהני לבקוע כנגדה. ואה"נ כה"ג שטומאה בחלק הכוורת שבבית, אי"צ לנקבים וצ"ע. [והיינו כש"נ דאין צמ"פ לטומאה, היינו ובוקעת ודו"ק].

פרק ט משנה א – בענין כוורת שפתחה מן הצד לדעת הר"ש

א]

ר"ש ד"ה תחתיה וגבה טמא אבל מה שבתוכה טהור ואע"פ שהכוורת מצלת על מה שבתוכה אינה מצלת על מה שתחתיה כנגד הזית, צ"ב קושיית הר"ש דאטו לא ידע דין הצלה של צמיד פתיל שנתחדש בזה דמצלת על תוכה ומה הוקשה לו. ואי נימא דס"ל לחלק דהצלת צמיד פתיל נאמר באהל המת ואין בזה הצלה ממאהיל, א"כ היאך נשתנה בתירוצו איפכא, דכתב דאפי' באהל המת מציל ומשמע דהצלה באהל המת הוי הצלה מחודשת טפי מהצלה ממאהיל.

ב]

עוד יש לעיין דלאחר דפשיטא ליה מסברא דהצלת צמיד פתיל נאמר אף ממאהיל, הוקשה לו מקדירה שהיא נתונה בצד דופנו של אהל מבחוץ, אטו בא להקשות אמאי דפשיטא ליה דהצלה באהל הוי הצלה מחודשת טפי ממאהיל, וגם הלשון בקושייתו ומיהו לא ידענא אמאי מצלת צ"ב, דהרי כבר פי' טעם ההצלה אלא דס"ל להקשות מקדירה דמבואר איפכא.

ג]

עוד קשה דהלא מבואר להדיא בתוספתא שהביא הר"ש בסוף פרקין דכלי חרס המוקף צמיד פתיל דהיתה מליאה אוכלין ומשקין ומוקפת צמיד פתיל, כלים שלמעלה ושלמטה הימנה טמאין ואוכלין ומשקין טהורים הרי להדיא דבוקע אף למעלה, וא"כ היאך הוי ס"ל להקשות מקדירה דמבואר דלא מהני ההצלה על תוכה.

ד]

ויש שהבינו דקושיית הר"ש דכיון דמצלת על תוכה היא גופה תמנע הבקיעה למעלה הימנה, וקשה חדא דא"כ מהו שיישב הר"ש מהא דמציל באהל המת, דהתם לא נתבאר אלא טעם ההצלה על תוכה ולא יישב עצמות קושייתו. וגם מדהקשה אח"כ אמאי מצלת על תוכה משמע דלא ברירא ליה בעצם ההצלה על תוכה וצ"ע.

ה]

עוד קשה דהלא בלא שהיה מבואר במשנה דמצלת על תוכה לא הוי מקשה הר"ש מידי, והוי פשיטא ליה דאף כשהוא גבוה טפח אינו חוצץ כיון דהוי כלי ואינו חוצץ, וא"כ לאחר שתי' דמציל על תוכה מדין צמיד פתיל, מה הוצרך להביא ראיות דכלי אינו חוצץ ואטו לא ידעינן עד עתה דכלי אינו חוצץ.

ו]

הר"ש מסיים וע"כ צ"ל כאן דתוכה טהור דא"כ גם בית ליטמא אי חשבת לזית כאילו מונח בתוכה. ודברי הר"ש טעונים ביאור דמה הוצרך להביא ראיה מהבית הא במשנה להדיא מבואר וכל שאינו כנגד הזית תוכה והבית טהור. וע"כ דנסתפק בכוונת המשנה אם הכונה ותוכה וכפי שמפרש אח"כ דתוכה טהור אפי' כנגד הזית. או דילמא אין תוכה טהור אלא שלא כנגד הזית וכדעת הרמב"ם דמפרש דכנגד הזית טמא אף בתוכה. אולם אי נימא הכי דכבר ידע דאין טמא אלא כנגד הזית א"כ מה הוקשה לו דהבית יהא טמא, והלא כשהזית בתוכה הא דנכנס טומאה לבית כשהזית הוא בתוכה מבחוץ הוא משום דהכוורת עושה אהל וממנה יש פתח לבית כיון דמחלחלת. אולם הכא שאין התפשטות טומאה באהל הכוורת, מהיכן יגיע טומאה לבית כשאין הבית מאהלת על הטומאה כלל. ואמנם בלשון הרא"ש מדקדק דס"ל דלא יכנס טומאה לתוך הכוורת אלא כנגד הזית, וצ"ע דהיאך הבית עדיף.

ז]

עוד צ"ב מה שכתב הר"ש דאי חשבת לזית כאילו מונח בתוכה, דמשמע דדוקא מש"ה נטמא כנגד הזית ולא משום מאהיל גרידא. וכן צ"ב מה שביאר הר"ש והמהר"ם דאי חשבת בתוכה טומאה שבתוכה נכנסת לבית כיון דמחלחלת, מאי נ"מ הטעם שנכנס לבית שהוצרכו להוסיף הא מילתא בקושייתם.

ח]

גדר ההצלה דכלי שפתחו לחוץ, מצד אחד מבואר במשנה דכוורת שפתוחה לחוץ ואין בה פתח לבית כלל, מצלת אף על הטומאה שלא תיכנס, וא"כ מבואר דגדר אהל לה. ומאידך גיסא מתבאר מדברי הר"ש הנ"ל דכשהכזית מתחתיה אית בה דין הצלת צמיד פתיל, ומבואר דמצלת אף כדין צמיד פתיל.

ט]

ויש לעיין מסוגיית הגמ' בנזיר דהיוצא בשדה תיבה ומגדל תליא לה בדין אהל זרוק. וע"כ איירי כשפתחה לצד ולא למעלה דאי למעלה א"כ בוקעת הטומאה למעלה וחוזרת לתחתיה כמבואר להלן בכוורת שיושב על שוליה. ומדתליא באהל זרוק משמע דכל הצלתה הוא מדין אהל, דהלא כלי שמציל בצמיד פתיל אינו שייך לדין אהל זרוק כמבואר בסוגיית הגמ' בחגיגה כן. ועיין בחזו"א סי' ג' אות ח שמוכח דכל הצלת פתחה לחוץ הוא מדין אהל.

י]

יעויין עוד בחזו"א שם באות ט שהוכיח כן גם מדברי הרמב"ם, מדס"ל דבוקע כנגד הזית אף שבצמיד פתיל אינו בוקע כלל. ור"ל שם דלפי"ז נבעי שיהא בו טפח על טפח כדין אהלים. אלא שהוכיח מדברי הר"ש להלן מט"ז דלא בעינן שיהא בחללה טפח על טפח גבי חבית, ועיין עוד בסי' ב אות ג שס"ל דהצלתה לאו מדין אהל אלא שתוך הכלי הוא רשות לעצמו.

פרק ט משנה א – בשיטת המהר"ם

א]

מבואר במהר"ם דמיירי בכוורת עץ שיש בה נקבים טע"ט ופקוקים בקש, וכוונת מחולחלת היינו דומיא דכלים פ"י מ"ג, ומהני ליחשב סתום שלא תכנס הטומאה דרך הנקבים יעוי"ש, ומבואר דגם כה"ג שאין צמיד פתיל, הטומאה נכנסת רק דרך הנקבים, ולא אמרינן דהיות ואין צמ"פ א"כ כלל הכלי כמי שאינו ועי'. וכן להלן נקט דטומאה קודמת לפיתחה.

ב]

שם במהר"ם דהיות והפקק רפוי ולא מיהדק, לכן טומאה יוצאת אפילו שלא נכנסת, והיינו דלענין להכנס נדון כסתום, ולענין להכנס נדון כפתוח יעוי"ש. ותמוה מהו האי מילתא, וודאי דבעלמא כל דהוי סתימה של חלון לא בעינן מיהדק והוי הן להכנס והן לצאת סתום, וע"כ לענין צמ"פ שאני וצ"ב.

ג]

עוד שם בטעמא דמילתא, דחלוק להכנס מלצאת, משום דדרך טומאה לצאת ואין דרך טומאה ליכנס יעוי"ש. וצ"ב מה הסבר הוא זה לאשוויי חילוק בין כניסה ליציאה. ומהו ההצטרפות של דרך טומאה לענין אם נדון הפתח פתוח או כסתום וצ"ב.

ד]

שם במהר"ם שכ' דמתני' גם אליבא דרבנן דפליגי בכלים, דרק בכלים לגבי חבית פליגי דמיירי בחבית חרס, שכולה בבית ואין עוד פתח יעוי"ש, והנה נקט כמה חילוקים, אולם לכאו' מהמשך דבריו נראה שאי"צ לכל החילוקים, אלא לדרך הראשונה צריך שכולה בבית ואין פתח אחר, ולאי נמי דשאני חרס שיש בו גומות, צריך הטעם הראשון דמיירי בשל חרס וק"ל.

ה]

והנה מכל אריכות החילוק בין מתני' להמשנה בכלים, לכאו' מתבאר דס"ל למהר"ם דהצלה על תוכו במתני' הויא מדין צמ"פ, וזהו שדימה להתם וק"ל.

ו]

שם במהר"ם דאם אין עוד פתח לא חשיבא סתומה מלהיות טומאה קודמת לפתחה, משא"כ לגבי שאר הנקבים כיון שיש פתח שהוא עיקר. ולכאו' מתבאר דהיות וטומאה מקדמת לפתחה, והיינו לפתח העיקרי, א"כ עיקר הפתח עד שאינו אטום נדון כפתוח, ושאר פתחים הוי להיפך דעד שאינו פתוח נדון כסתום. [ומיירי גם כה"ג שבפועל לא יכולה להיכנס בפתח העיקרי, והיינו דהוי חוץ לבית ודו"ק].

ז]

ואולי הביאור בזה עפי"ד המהר"ם להלן פי"ב מ"ב דענין צמ"פ היינו דחשיב שאין לו פתח, ולפי"ז י"ל דפתח העיקרי כדי שיחשב שאינו פתח בעינן סתומה מעולה, משא"כ פתח שאינו עיקרי סגי בסתומה שאינה מעולה. אלא דלשון מהר"ם משמע שיסוד החילוק הוי מטעם שטומאה מקדמת לפתחו, ועיקר האי דינא הוי לפתח העיקרי וצ"ב.

ח]

ובדין מקדמת לפתחו, יעוי' חולין כ"ה א' "איזהו כלי שטומאתו קודמת לפתחו הוי אומר זה כלי חרס" ברגמ"ה ובלשון רש"י שם משמע דהוי דין חיובי, וז"ל "באיזה כלי הרגילה התורה את הטומאה להשכים ולבא דרך פתחו" יעוי"ש, והיינו דמלבד שהטומאה ראויה להכנס דרך פתח, עוד נאמר שהרגילה תורה את הטומאה להשכים ולמהר ולבא דרך פתחו ודו"ק.

ט]

ולפי"ז שפיר י"ל דזהו החילוק בין פתח העיקרי לשאר פתחים, והיינו דלעיקרי מלבד שראויה להכנס יש ג"כ סיבה להבאת טומאה, וכדי לבטלה בעינן סתימה מעלייתא, משא"כ לשאר פתחים רק בעינן שלא נדון כפתוח וצ"ע. [ויעוי' משניות דעת אליהו כלים פ"י מ"ג ביאורים א' ג']. והעירו דמשו"ט דהש"ס שם מתבאר, דלא מיירי לענין טומאת מת, אלא לענין טומאת שרץ, וזהו מקדמת שכשנכס מיד נטמא, וא"כ אין שום הוכחה מרש"י דהוי דין חיובי.

י]

ולכאו' מתו"ד המהר"ם שדימה כוורת למשנה בכלים, מתבאר שגם בכלי עץ יש לדינא דטומאה מקדמת לפתחו ועי'.

יא]

יעוי' ברא"ש ונקט הלשון שיותר בקל טומאה יוצאה, והיה אפשר לבאר מטעם טומאה מקדמת לפתח וכפרש"י הנ"ל דפתח הוי סיבה לטומאה, אלא דלפי"ז מבואר שגם בפתח שאינו הפתח העיקרי יש לדין טומאה מקדמת לפתחו ועי'.

יב]

שם במשנה כזית מן המת נתון תחתיה וכו' מבחוץ, ובמהר"ם ולא תחתיה וגבה של צד הבית יעוי"ש, ומשמע דס"ל דכשהיה תחתיה של צד הבית לא יהיה לדין המשנה, והיינו דכל שבוקעת לעל גבה בחלק שבבית, ממילא ג"כ מתפשטת על כל גבה ונכנסת לבית ודו"ק.

יג]

ויתכן דכל דברי המהר"ם היינו רק היות ורצוצה. והיינו דלולי שרצוצה, א"כ על גבה טמא מטעם דנדון כמאהיל על כזית ולא שכזית עולה למעלה, וממילא לא מתפשט. אבל ברצוצה בוקעת וחשיבא למעלה ולכן מתפשטת, וגם נכנסת לבית ודו"ק.

יד]

שם במהר"ם דטומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת כיון דרצוצה היא דאינה גבוהה מן הארץ טפח יעוי"ש. ויל"ע הא ניחא זית תחתיה הויא רצוצה, אבל זית על גבה אינה רצוצה. ודוחק לפרש דס"ל כהרמב"ם דטומאה באויר ג"כ נידונית כטומאה רצוצה וצ"ע. ועוד צ"ע מה הוצרך לזה דהויא רצוצה, ותיפו"ל דהוי כלי ולא נעשה אוהל לטהר וצ"ע. ויעוי' אי"ה להלן בדעת הראב"ד דרצוצה נכנסת לתוכה. וע"כ כן הוא, דהרי במשנה ב' אינה רצוצה, וטמא.

טו]

ואולי מה דנקט רצוצה אינו לבאר מדוע תחתיה ועל גבה טמא, אלא מדוע כשהוי תחתיה בבית אין לדין המשנה, והיינו כש"נ לעיל דהיות וטומאה תחתיה הויא רצוצה, א"כ אינו רק מאהיל אלא בוקעת למעלה ונכנסת לבית וצ"ע.

טז]

ובפי' הרא"ש הוסיף דכלים שנגדה עד התהום טמאים יעוי"ש, ולכאו' ודאי היות והויא טומאה רצוצה, ומבואר דגם על גבה הוי רצוצה וצ"ב.

יז]

שם במהר"ם, דמה שבתוכה טהור, והוסיף עלה בין שגבוהה מן הארץ טפח בין שאינה גבוהה טפח, וכן נקט ג"כ הר"ש דהיה הו"א שגבוהה יועיל שלא יטמא וצ"ב.

יח]

במהר"ם נקט דדין שתציל דאפילו מונחת באוהל המת מצלת, וסיים עלה "וכדקתני הכא בסיפא טומאה בבית אין טמא אלא הבית ולא הכוורת" ומשמע דהוי מטעם צמיד פתיל. והנה אם הוי מטעם צמ"פ, הרי מבואר דצמ"פ מציל גם מרצוצה וכהתוספתא שהובאה בר"ש בסוף פירקין ודו"ק.

יט]

שם במהר"ם, דמה שאין מצלת על תוכה וגבה, היות והוי כלי, ולפי"ז הוסיף דמיירי שכוורת בפתח אבל לא סמוך לדופן, דאם הויא סמוך לדופן מצלת עם דפנות אוהלים. וסיים עלה המהר"ם דאם אינה גבוהה טפח לא מהני דפנות אוהלים יעוי"ש, וצ"ל לפי"ז דמש"כ דמיירי שאינה אצל הדופן, הוי משום משנה ב' וק"ל.

כ]

שם במשנה בבית אין טמא אלא הבית, והנה בפי' הרא"ש כ' דהכוונה בית אינו כולל מה שתחת הכוורת, [והיינו לכאו' אפילו החלק שבתוך הבית] דאין טומאה נכנסת לפחות מטפח. ולכאו' מבואר שתחת הכוורת אינו מכלל הבית. ובמהר"ם נקט דכל הבית קאמר, והיינו גם מה שתחת הכוורת. ויעוי"ש שתחילה נקט שבוקעת מעל גבה לתחתיה, ואח"כ דחה דכלפי התפשטות כלים נעשים אוהל לחצוץ, ומסיק דחשיבא שטומאה למעלה מדין סוטל"צ, ולכן בוקעת למטה יעויש"ה.

ויל"ע במה פליג הרא"ש. [ויש שפירשו דהרא"ש לא פליג על מהר"ם, ומיירי בחלק החיצון, ודוחק, ובמשנה אחרונה נקט כש"נ].

כא]

ויעוי' בפתח האוהל כלל א' סי' א' שכ' דמוכח מהמהר"ם דגדר סוטל"צ דהוי כאילו היא שם, ולכן לא חוצץ, דאם גדר סוטל"צ דחשיב חד אוהל, הרי מ"מ הוי התפשטות והו"ל לחצוץ יעוי"ש.

כב]

ויש שהקשו איך ס"ל למהר"ם בתחילת דבריו דטומאה שעל גבה בוקעת לתחתיה, והרי אין טומאה נכנסת למקום פחות מטפח, [יעוי' בגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [א] ואולי היות והוי כלי ואינו נעשה אוהל לטהר, א"כ מה שתחתיו כלל לא נדון כמקום בפנ"ע, וממילא לא נדון כמקום שאין בו טפח וצ"ע. אלא דא"כ צ"ע מדוע בעינן שתתפשט למעלה, ומשם למטה, ותיפו"ל שהיות והוי מקום טפח, א"כ נכנסת ישירות מהבית, ואולי כלפי הבית הוי מקום אחר, ועדיין צ"ע.

כג]

מש"כ דהיות והוי כלי מה שתחתיו אינו מקום בפנ"ע, ולכאו' הוכחת הגר"ח מפט"ו ושם ג"כ הוי כלי, ויעוי"ש בביאור המהר"ם ולפי"ז אין הוכחת הגר"ח. ויעוי' ג"כ מהר"ם להלן משנה י"ג ודו"ק.

פרק ט משנה א – בשיטת המהר"ם [ב]

א]

ביסוד המהר"ם דכל טומאה שעל ידי המשכה לא אמרינן בזה כלים אינם אוהל לטהר, ויל"ע מהו ביאור הדבר. עוד יל"ע מה חשיבא ע"י המשכה, האם רק דומיא דמתני', דהבית וע"ג הכוורת הוו ב' מקומות, או כל המשכה תחת כלי הכלי נעשה אוהל לטהר.

ב]

והנה בנדון מה חשיב טומאה שמתפשטת, דבזה כלים הוו אוהל לטהר, יעוי' דלכאו' מוכח ממתני' דטומאה בתוכה הכל טמא, והיינו דהיות וטומאה מתפשטת בתוכה, שוב בוקעת למעלה ומשם לבית. ולכאו' אם כל טומאה שמתפשטת נעשה הכלי אוהל לטהר, א"כ הדופן העליון יחצוץ בפני הטומאה שהתפשטה, ולכאו' מוכח דכה"ג פשיטא דכלים לא נעשים אוהל לטהר וצ"ב. ולכאו' מוכח כן ג"כ מהא דטומאה בבית, ולמהר"ם היינו גם ע"ג הכוורת, ולא שייך סוטל"צ, וע"כ דהוי מטעם דכה"ג לא מטהר ודו"ק. [ומה דלא שייך סוטל"צ, היינו כה"ג שטומאה סמוך לפתח, דלא שייך לבפנים סוטל"צ].

ג]

ולכאו' הביאור, דכלי שהוא המאהיל על הטומאה עצמה, לא יכול להיות הכלי החוצץ, אבל כה"ג שהטומאה אינה תחת זה הכלי, הכלי חוצץ. וזהו דבטומאה בתוכה היות והוי הכלי כולו מאהיל על הטומאה, אינו חוצץ ודו"ק. ועוי"ל דלא מחלקים כלי לב', והיות וכנגד הטומאה לא מטהר, ה"ה כל הכלי דאינו מתחלק, ויעוי' כעי"ז במהר"ם להלן משנה י"ב בבא י"ג.

ד]

ולכאו' להביאור דאין נעשה אוהל לטהר היות והוי כלי ונטמא, ודבר טמא אינו חוצץ, א"כ צ"ע מה יועיל לענין טומאת המשכה, דמ"מ טמא אינו חוצץ וצ"ע.

ה]

שם נקט דתחת הכוורת טמא דהוי כביב יעוי"ש, וצ"ע דלפי"ז נמצינו שתחת הכוורת מתחלק לב', וחציו בטל לבית וחציו לא, ולכאו' הרי אינו תחת הבית, ומ"מ היות ופתוח לבית נדון כביב, א"כ מדוע לחלק המקום שתחת הכוורת לתרתי וצ"ע.

ו]

ולהביאור דהוי מטעם ביב, לכאו' כה"ג שטומאה תחת הכוורת, מה שהבית טמא, אי"צ לפרש משום שבוקעת למעלה ומשם מתפשטת לבית, אלא מדין ביב נטמא הבית מחמת הביב ודו"ק.

ז]

שם שחזר בו המהר"ם, ונקט דביב הוי רק קבוע, וכ' דלפי"ז צ"ל דאין טמא אלא הבית דקאמר הכא, כל הבית לבד מתחת הכוורת קאמר, יעוי"ש. ומשמע דס"ל דמשמעות לשון בית טמא, כולל הכל, והוצרך לפרש דכוונת המשנה דהבית טמא לבד מתחת הכוורת. ויל"ע דלכאו' תיפו"ל שתחת הכוורת כלל אין שם בית עלה, ומשמע דפשיטא ליה דהויא מכלל הבית. וזהו דס"ל דכוונת "טומאה בבית" היינו דכולל גם כה"ג שטומאה תחת הכוורת, דהוי מכלל הבית ועי'.

ח]

שם במהר"ם דהיות וסוף טומאה לצאת הוי כאילו הטומאה עצמה שם יעוי"ש, ובמש"כ לעיל מהפתח הבית, ויתכן עוד דגדר סוטל"צ היינו דהיות וסוטל"צ א"כ מעיקרא זהו מקום הטומאה, וזהו כוונתו שטומאה עצמה שם, והיינו שזהו מקומה, ולא ע"י התפשטות ודו"ק.

ט]

ולפי"ז י"ל דזהו גופא מה דפליג הרא"ש הנ"ל, וס"ל דאין טמא תחת הכוורת, והיינו דהרא"ש ומהר"ם אזלי לשיטתייהו, דהרא"ש ס"ל דסוטל"צ היינו דחזינן כאילו פתוח, יעוי' לעיל פ"ג מ"ו שפירש כן, ולכך אין לו את תי' המהר"ם דע"י סוטל"צ חזינן כאילו טומאה עצמה שם ודו"ק.

ועדיין צ"ע דלמש"כ מהר"ם בביאור משנה ג' דהוי מטעם אחר והיינו דהוי כביב, א"כ נמצינו דפליגי הרא"ש ומהר"ם בב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז וצ"ע.

י]

ואם כוונת הרא"ש הוי כש"נ, צ"ע ממשנה ב' דטומאה בבית הכל טמא, והיינו גם גבה מבחוץ, ולכאו' היות והוי טומאה מתפשטת, א"כ הכלי צריך לחצוץ וצ"ע.

ואולי חשיב הבית ותחת הכוורת אותו אהל כל שיש טפח ועי'.

יא]

שם במהר"ם הקשה דלפי"ז מה הכוונה במשנה ג', דשם אינה כל. ותי' דמשנה ג' הוי מטעם ביב יעוי"ש. והנה לעיל מינה דחה המהר"ם לביאור דביב, ויסד דרק כה"ג דהוי קבוע הוי ביב וכלי אינו קבוע. ולפי"ז יל"ע, דפחותה ממ"נ אם לא הויא קבוע, א"כ אינה כביב, ואם הויא קבוע מדוע לא ביאר שזהו הטעם, וצ"ע.

יב]

שם המהר"ם נקט דנפתחה הויא ביב היות "דלאו כלי הוא" יעוי"ש. ויל"ע אם חזר בו מהפי' דלעיל דלביב בעינן קבוע, וכאן ס"ל שאי"צ קבוע, אלא דכלי לא חשיב ליבטל לבית. או דלעולם ס"ל לחילוק דלעיל דהיות והוי קבוע הוי ביב, וס"ל דכל שאינו כלי נדון כקבוע וצ"ע.

יג]

והנה המהר"ם דימה נפחתה לנסר שאין תחתיו טפח, דהוי מטעם דבטל יעוי"ש, ומבואר דבלי דין ביב טהור, וצ"ע מהכ"ת לטהר, והרי נסר שאין גבוה טפח אינו אוהל, וא"כ מי חוצץ הטומאה מלהכנס וצ"ע. ואולי היות ונדון כמקום בפנ"ע, ואין טומאה נכנסת למקום פחות מטפח וצ"ע.

יד]

שם "בתוכה הכל טמא" ופי' המהר"ם דהיות ומליא לכן בוקעת כל על גבה יעוי"ש. ויל"ע אם ס"ל דכל התפשטות היינו דהוי מליא, או דכאן לענין שתבקע כל על גבה, בעינן מליא טומאה וצ"ע.

טו]

והנה לדינא דבתוכה הכל טמא, ביאר המהר"ם דמיירי שיש ב' נקבים, אבל בלי נקבים לא בוקעת, והנה דברי המהר"ם חלוקים מהר"ש, דלהר"ש מה דבעינן נקבים היינו רק לענין להכנס לבית, אבל לענין על גבה ותחתיה הוי גם בלי נקבים, ולמהר"ם בלי נקבים גם לא בוקעת לעל גבה ותחתיה. וכן משמע לשונו במשנה ג', ולהדיא מוכח כן להלן במשנה ז', דפליגי שם אם מחולחלת הוי אגב או לא יעוייש"ה.

טז]

ובביאור האי מילתא דאם אין בכוורת נקבים, אין טומאה בוקעת, הגם דהוי כלי, וכלי אינו נעשה אוהל לטהר. יעוי' במהר"ם כאן, ובאורך להלן במשנה ג', דכל דינא דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, היינו רק כשטומאה תחתיה או על גבה אבל כל דהויא בתוכה נעשים אוהל לטהר וצ"ב.

יז]

ולכאו' מוכח מדבריו, דהא דכלים לא נעשים אוהל לטהר, אינו חסרון בעצם החפצא שלהם, וכן לא כקרי"ס דהיות ומקבלים טומאה, דאם כן, מדוע כל דהוו בתוכו כן נעשים אוהלים לטהר ודו"ק.

יח]

ובתו"ד כ' שם מהר"ם דהיינו דוקא כה"ג דהויא הכוורת חלקה בבית וחלקה בחוץ, ואפילו אם פיה לפנים, ומשום דהיות ודרך טומאה לצאת כדי שלא יטמא כל אשר בבית יעוי"ש וצ"ב.

ולכאו' כוונתו, דהא דכלים לא נעשים אוהל לטהר, היינו היות ואין יחס בין כלים למה שתחתיהם כדי לאשווי להו דחשיב מקומם. לכן כה"ג דחציה בבית, ויש צורך להוציאם כדי שלא יטמא הבית, כה"ג כן חשיבי מיוחסים למקומם, והיינו לענין שעומדים לצאת מהכלי שנמצאים בו דרך פתחו ודו"ק.

יט]

והנה בר"ש ורא"ש ס"ל דללא נקבים כלל לא יוצאת, אלא דחלוק על גבה מלצאת לבית, ויל"ע במה פליגי הר"ש ומהר"ם.

כ]

ועכ"פ מבואר להדיא במהר"ם, דהטעם דהשלימה אין נכנסת לבית, אינו מדין צמ"פ, וכן אינו כביאור החזו"א דכלי הוי אוהל על תוכו, שהרי במהר"ם מפורש דהוי דין מסויים כה"ג שהכוורת חציה בבית וחציה בחוץ. אבל כה"ג דהויא כולה באויר לא נעשית אוהל, ולהחזו"א לכאו' גם באויר הוי אוהל על תוכו ודו"ק.

כא]

ויעוי' בסד"ט שהקשה דעפי"ד מהר"ם, א"כ במשנה ב' שגבוהה טפח, מדוע לא תהיה הכוורת אוהל, ולא יבקע לעל גבה יעוי"ש. ולכאו' לק"מ דרק מה שבתוכה חשיב מיוחס לתוך הכלי, ולא מה שתחתיה, ושפיר אינו נעשה אוהל.

כב]

ובדברי המהר"ם דהכלי נעשה אוהל לענין טומאה שבתוכו, ולכן נעשה אוהל לטהר ולהציל את הכלים שעל גביו או מתחתיו, ויל"ע דבשלמא כלים שע"ג הרי דופן העליונה גבוהה טפח והויא אוהל ומצלת, אבל כלפי כלים שתחתיו, הרי מתני' מיירי באינה גבוהה טפח, ואיך פחות מטפח הוי אוהל וצ"ע. ואולי יש לחדש בדעתו דהיות והוי כלי, א"כ גם תורת אוהל שבו הוי ע"י ב' הדפנות יחדיו, והיות ויש לעליון תורת אוהל, גם לתחתון יש תורת אוהל ודו"ק וצ"ב.

כג]

והנה כעין קו' הנ"ל על מהר"ם, יעוי' משנה ג' במשנ"א שתמה על המשנה איך הוי אוהל על כלים שתחתיו, והרי אינו גבוה טפח יעוי"ש, ושם לא יועיל מש"כ. וכן יל"ע במהר"ם לעיל שכ' דנסר פחות מטפח לולי ביטול מה שתחתיו טהור, וצ"ב הרי אינו אוהל וצ"ב.

כד]

ומבואר במהר"ם במשנה ג' דבעינן לפחות ב' נקבים א' למעלה וא' למטה. ואם יש רק למעלה, א"כ כל שעל גבה טמא ותחתיה טהור, וכן להיפך יעוי"ש, ותמוה מה שוי נקב שהיות וטומאה יוצאת בו שכל הדופן נדון ככלי ואינו מטהר, ואם מהני נקב היות ויוצאה דרכו לדון שנדון ככלי גם כלפי תוכו, א"כ גם באין אלא נקב א' שיועיל, ומהו דאמרינן שנקב מועיל לגבי דופן המסויים שנמצא בו וצ"ב.

כה]

דו"ק בלשונות הר"ש ומהר"ם, ובר"ש מבואר שכל שיש נקב יוצאת דרך הנקב, ולמהר"ם כל שיש נקב יוצאת דרך כל הדופן ודו"ק וצ"ב פלוגתתם.

כו]

ובדעת המהר"ם דכל שיש ב' נקבים מיירי, ולכאו' הנך נקבים יכולים ג"כ להיות בחצי החצון, ואפ"ה הכל טמא, והיינו שנכנסת טומאה לבית, ולכאו' משמע לשונו שאין נקב לצד הבית דשוליה שלימים. וצ"ע דהיות ובנקב א' מהני רק לאותו דופן, מה מהני דכה"ג שיש ב' נקבים שבוקעת כל כנגד הכוורת, והיינו גם דרך שוליה וצ"ע. [ודוחק שבוקעת למעלה בחלק שבפנים, ומשם מתפשטת לבית וצ"ע]. ולשון מהר"ם במתני', דע"י ב' נקבים חל דין גם כלפי טומאה שבתוכה דהוי כלי ולא הוי אוהל לטהר, וכן לענין הבית הוי מהאי טעמא.

כז]

עוד צע"ק דבמשנה דידן משמע במהר"ם דמחולחלת הוי סתום לענין להכנס, ופתוח לענין לצאת, ולכאו' משמע דהוי הנקב לצד הבית ושייך כניסה, למש"נ הרי י"ל דהוו הנקבים חוץ לבית וכלל לא שייך כניסה ועי'.

כח]

ובשיטת הר"ש לכאו' ודאי צריך שהנקבים הוו בצד שבבית, שהרי כל מה דבעינן להו, הוי לענין הבית וכש"נ. ולא נתבאר בר"ש מהו דבעינן ב' נקבים, ולכאו' היות ונדון כפתוח ויוצאת דרך פתח, א"כ סגי שיהיה פתח א', ומהו שבתוספתא הצריכו ב'. ובאמת גם למהר"ם יל"ע דלכאו' אם יש נקב למעלה, ומטמאה כל שלמעלה, א"כ לכאו' משם תכנס לבית, ואולי צ"ל דלא מהני להתפשט וצ"ע.

כט]

יל"ע ליסוד המהר"ם דכלי לגבי טומאה שבתוכו נעשה אוהל לטהר, א"כ כל כלי שבאוהל גם אם הוי צמ"פ, מ"מ הכלי יועיל שלא תבקע היות ונעשה אוהל לטהר. ואולי אה"נ, אלא דמ"מ היות וסוטל"צ, יוצאת דרך פתחו הסתום וצ"ע.

פרק ט משנה ב – בשיטת הר"ש ומהר"ם

א]

מתני' "היתה גבוהה מן הארץ טפח וכו' הכל טמא אלא תוכה" ובר"ש נקט ב' פעמים דהוי מליא טומאה, ויל"ע אם כל דין טומאה באוהל הויא מחמת מליא או רק כאן דהוו מחוץ לאוהל הבאה וצ"ע.

ב]

ובגדר הטומאה, לכאו' י"ל או דהיות וכלים אין נעשים אוהל לטהר, א"כ הטומאה בוקעת למטה ושם מתפשטת, ושוב בוקעת למעלה. ועוד י"ל דבוקעת למטה ושם הויא כמאן דמליא, והיות והוי כמאן דמליא, שפיר כלים שמאהילים על כמאן דמליא, הוי כמאהילים על גוף הטומאה, וכן משמע בתויו"ט פ"ו מ"א ויעוי' כן ג"כ באבי עזרי פט"ו דמאהיל על התפשטות הטומאה גם נטמא יעוי"ש.

ג]

אולם יעוי' בחזו"א כאן ב' ז' שהאריך לבאר דמצינו טומאת אוהל רק בג' גווני, או ששניהם תחת אוהל אחד, או שהטומאה מאהילה על הכלים, או הכלים מאהילים על הטומאה. וכאן לכאו' אין א' מהנך ג' גווני. ויעוי"ש מש"כ לבאר מדוע נטמא וצ"ע. ולכאו' כוונתו דהטומאה או הכלים נחשבים כחלק מגוף האוהל ומצטרפין עמו, ועי"ז חשיבי שניהם תחת נסר יעוי"ש וצ"ע.

ד]

והיינו דבכל טומאת אוהל יש לדון אם נטמא מחמת עצם מה ששניהם באותו אוהל. [וכן נקט לכאו' בחזו"א] או דכמאן דמליא, והוי כנוגע בטומאה. [ויעוי' בחידושי הגרי"מ כלים ח"א אות קנ"ו] ולהחזו"א הוצרך לבאר דבמתני' ג"כ הוי ששניהם באותו אוהל. ולדרך דהוי מטעם דמליא הוי כנוגע, ולכאו' כל ששניהם על גבה אין מליא על גבה, וזהו שצריך לבאר דמאהיל על מליא ג"כ נטמא. או דמ"מ יש התפשטות על גבה ועי'.

ה]

ויעוי' לעיל פ"ו מ"א ושם בלשונות הר"ש והרא"ש. ויעוי"ש במלאכת שלמה בשם הר"ר אפרים אשכנזי דדוקא כלים שכנגד הטומאה נטמאים. ויעוי"ש במים טהורים שדייק כן בלשון הר"ש, ויתכן שיש לחלק בין טומאה למטה לכלים למטה יעוי"ש ודו"ק.

ו]

יעוי"ש בר"ש שביאר דאם טומאה בבית הכל טמא. דאוהל הבית מביא טומאה לתחתיה ואין מצלת על גבה יעוי"ש. ותמוה דאם הכוונה שטומאה מגיעה לתחתיה ע"י התפשטות. א"כ שגם תתפשט ישירות מהבית לעל גבה, ומה הוצרך שאין מצלת על גבה. וכן לפי"ז צ"ע מהו לשון שאוהל הבית מביא, הרי לא הבית מביא, אלא מתפשטת מהבית לתחתיו וצ"ע. [ויתכן דנקט שאין מצלת לענין על גבה שבחוץ וק"ל].

ז]

ולכאו' נר' דכוונת הר"ש, דהיות ויש טפח תחתיו, א"כ התקרה שעל גבי הכוורת מתייחסת גם לתחת הכוורת, וממילא מה שלמטה טמא אינו מצד התפשטות, אלא דלא נידון כב' אוהלים אלא כאוהל אחד, וזהו כוונתו שאוהל הבית מביא ומה שסיים ואין מצלת על גבה, היינו דמשום כן חשיבא הכל חדא ומכלל הבית ודו"ק.

ח]

ובעיקר דין המשנה דהכל טמא, ובפשוטו גם מה שחוץ לבית, והקשו מינה לשיטת המהר"ם במשנה א' וכן פ"ד מ"א דעל התפשטות הוי כלי אוהל לטהר, וכאן דתחת הכוורת הוי התפשטות א"כ מדוע הכוורת לא מצילה. וכן הקשה ג"כ חזו"א ג' ב'. [ולמש"נ באות [ז'] י"ל דגם למהר"ם כה"ג שגבוהה טפח לא חשיבא התפשטות ודו"ק].

ט]

ולכאו' י"ל דהבית ותחת הכוורת חשיבי אותו אוהל, וכה"ג לא נדון כטומאה מתפשטת. אלא דלשון מהר"ם לא משמע כן. וכן יעוי' להלן משנה ט' ולעיל פ"ד מ"ג ומבואר דבטומאה מתפשטת תחת כוורת הויא המשכת טומאה, ואוהל מטהר גם בכלים יעוי"ש וצ"ע.

י]

ובזכר טוב סי' י' אות כ"ה, כ' עפי"ד מהר"ם דכל שסוטל"צ דיינינן כאילו טומאה שם. וה"ה כאן היות וגבוהה טפח, שפיר גם תחתיו אמרינן סוטל"צ, ולכן מה שעל גבה אין כלים נעשים אוהל לטהר ודו"ק. ועדיין יל"ע אם שייך לומר סוטל"צ, הן לגבי תחתיה והן לגבי על גבה וצ"ע.

[ויל"ע כה"ג שהן הטומאה והן הכלים הוו על גבה מבחוץ, איך יתיישב לשיטת מהר"ם].

יא]

שם במשנה "בתוכה הכל טמא", ובמהר"ם דאם באין גבוהה טפח הכל טמא כ"ש כאן שגבוהה יעוי"ש, וצ"ב מהו הכ"ש.

יב]

ולכאו' גם דינא דמשנה ב' הוי דומיא דמשנה א', והיינו דהכוורת יש בה נקבים. אבל בלי נקבים לא יהיה הכל טמא, ולהמהר"ם בלי נקבים גם תחתיה ועל גבה לא נטמא. ולהר"ש בלי נקבים לא נכנס לבית. ולכאו' זה שגבוהה טפח לא חמור טפי ועי'.

יג]

יל"ע קצת מדוע לענין תחת הכוורת נקטה המשנה ההבדל בין שיש טפח או אין טפח. ואילו לענין על גבה, לא נקטו חילוק והוי סתמא שיש טפח וצ"ב. וכאן יל"ע מה יהיה דין מתני' שתחתיה טפח, כה"ג שעל גבה לא יהיה טפח ועי'.

פרק ט משנה ג – בשיטת הר"ש ומהר"ם

א]

מתני "במה דברים אמורים בזמן שהיא כלי מחולחלת, היתה פחותה ופקוקה בקש, או אפוצה וכו' יעוי"ש, והנה יעוי' היטב בר"ש וכן בפי' הרא"ש, ומתבאר מתו"ד דהוו ב' מילי במשנה, ביחס לכלי דמשנה א' כאן מיירי בפחותה וע"י הפחותה אינה כלי, ומה דנקטו פקוקה בקש, היינו דלא נימא דהיות ופקוקה מהני כמי שלא נפחתה קמ"ל דאינה כלי. [ויל"ע דלכאו' היה צריך לנקוט חידוש טפי, דגם באפוצה לא נעשית כלי וצ"ע]. ויש דין נוסף, והיינו דתחילה מיירי בפחותה והיינו בשוליה, והדפנות הוו שלימות, אבל אם יש נקבים בדפנות, כה"ג בעינן שהנקבים יהיו אפוצים, והיינו שיהיה מהודק יעוי"ש. וצ"ע מדוע לא נקטו לדין אפוצה במשנה א', ואינו דין מסויים במשנה זו וצ"ע.

ב]

ומבואר בתו"ד, דזה שאינה כלי, מהני לענין שיש מה שיחצוץ, ואם טומאה תחתיה על גבה טהור, דהוי כאוהל. ומה שנדון אם נכנסת טומאה לבית מתוכה, זהו הנדון אם הויא אפוצה, וע"י אפוצה ממילא אין הטומאה יוצאת מתוכה לבית. ויעוי' ברא"ש להדיא דהוו ב' דינים חלוקים יעוי"ש. וצ"ע מדוע לא נקטו לדין אפוצה במשנה א', ואינו דין מסויים במשנה זו וצ"ע.

ג]

ומסתימת לשונם נר' דהנדון אם טומאה בתוכה יוצאת לבית תליא אם הנקבים אפוצים, או דהויא שלימה, אבל כל שיש נקבים ורק יש קש שאינו אפוץ, [דומיא דקש דמשנה א'] כה"ג טומאה בתוכה, יוצאת מתוכה לבית. וכן נראה ג"כ מסיום דברי הר"ש שכ' "דאין הטומאה נכנסת להבית כיון דאינה מחולחלת" יעוי"ש.

ד]

ובחזו"א ב' ח' תמה בזה, דהיות ופחותה, וא"כ הכוורת אינה כלי אלא אוהל, א"כ כמו כל אוהל דסגי קש המונח בחלון לסותמו, ה"ה כאן מדוע לא סגי לסתום וצ"ע.

ה]

ועוד תמוה דלכאו' נר' מלשון המשנה שהפחת פקוק בקש, והנקבים אפוצים, ואם כהר"ש ורא"ש דכל שאין אפוצים הטומאה יוצאת דרך הסתימה, א"כ מדוע בנקבים שבדפנות בעינן אפוצה, ולגבי הפחת שבשוליים סגי פקוקה בקש וצ"ע. ולכאו' צ"ל אליבייהו דהפחת הוי פחות מטפח, והנקבים הוו טפח ודו"ק. [ובתויו"ט תמה בזה, ומש"כ לכאו' לא מיישב הרא"ש].

ו]

ובדעת המהר"ם נר' דפליג על הר"ש ורא"ש, [וכ"כ להדיא בתויו"ט בדעת המהר"ם]. וס"ל דלענין שלא תצא הטומאה מתוכה לבית אין צורך באפוצה, וגם בשנקביה פקוקים לא תצא מתוכה לבית, ומשום דהיות ואינו כלי סגי בסתימה בלי אפוצה, ומה דנקט התנא אפוצה, היינו דהיות ואינו סותם כולה א"כ בלי שיהיה אפוץ לא תועיל כלל הסתימה. ומה דבמשנה א' נקט התנא פקקוה, הוי בדוקא, דהתם אם תהיה אפוצה הוי כאין בהם נקב, ולא תצא טומאה מתוכה לבית יעוי"ש.

ז]

ויל"ע במה פליגי הר"ש ורא"ש עם מהר"ם, לענין אם בעינן אפוצה, או כל שפקוקה סגי וצ"ב.

ח]

ועכ"פ למש"נ בפלוגתת הר"ש ורא"ש עם המהר"ם, ניחא ג"כ דפליגי לשיטתייהו בביאור כוונת "פחותה ופקוקה בקש" דהרא"ש כ' דהוי רבותא דלא נימא דע"י הקש נעשית הפחיתה כמתוקנת, והוי כלי, קמ"ל יעוי"ש. אולם במהר"ם פירש דפקוקה הוי בדוקא דאל"כ טומאה בבית נכנסת הטומאה לתוכה יעוי"ש. ולמש"נ הרי להרא"ש הפחיתה הויא פחות מטפח, א"כ כלל אי"צ פקוקה, וזהו שפי' דהוי חידוש בדין דנדון כפחותה, אבל למהר"ם דהפחת הוי טפח, א"כ שפיר בעינן פקוקה וק"ל.

ט]

ובדין נפחתה דמתני', יעוי' במשנ"א דמיירי שנפחתה רובה דאינה מצלת בצמ"פ, ולאו כלי הוא לגמרי, דאם עדיין הוי כלי לצמ"פ הוי ג"כ כלי לדינא דכלים אין חוצצין בפני הטומאה יעוי"ש, ובחזו"א ב' ט' וכן ב' י"א במוסגר, דמיירי שלא נפחתה רובה ועדיין כלי הוא לצמ"פ, ואפ"ה נדון כאוהל לענין לחצוץ יעויש"ה.

י]

והנה למש"נ, הרי בדעת הרא"ש לכאו' ע"כ הפחיתה הויא פחות מטפח [וכן נקט ג"כ באליהו רבה דליכא טפח] ודוחק שהוי רובה. וגם למהר"ם דמפורש בריש דבריו דמיירי שיש טפח [ונתבאר דהוו לשיטתייהו] אין הכרח דהוי רוב ודו"ק. ויעוי' ברבנו הלל על התו"כ שמיני פרשתא ז' ה"י, וכתב שם דהקש הוא מחיצה כמו סריגי חלונות שאין שם חלל טפח ודו"ק.

פרק ט משנה ג – בשיטת הר"ש ומהר"ם

א]

והנה בעיקר הר"ש ורא"ש דבמחולחלת צריך דוקא אפוצה, והקשה בחזו"א ב' ג' [ויעוי' סק"ח] דמדוע בעינן אפוצה, שיספיק כמו בכל חלון. [וכן הק' התויו"ט]. ואולי י"ל עפי"ד החזו"א שם סקי"א דלא נפחת רובו, וא"כ הגם דלענין אוהל לטהר לא נדון ככלי, מ"מ לענין פתחים נדון ככלי, ורק באדוק דחשיב כאין פתח הוא דהטומאה לא יוצאת וצ"ע.

ועוד יל"ע אולי גם לשיטת הר"ש ורא"ש, אפשר לחלק בין נקבים בדפנות דחשיבי פתח, לבין נפחתה בשוליה דאין לה חשיבות פתח, ולפי"ז אולי י"ל דבדפנות צריך אפוצה ובשוליה סגי פקוקה וצ"ע. ובתויו"ט נקט להדיא דבמקום הפחותה פקוק ובמקום החלחול אפוץ יעוייש"ה בדבריו.

ב]

במהר"ם דס"ל דאפוצה לאו דוקא, ורק כה"ג שאינם סותמים לכל הנקב, לא יחזיק אם לא יהיה אפוץ יעוי"ש. ולפי"ז לכאו' ענין אפוצה כלל אינו שייך לגוונא של נפחתה, וגם במשנה א' כשהויא כלי ויש נקבים בדפנותיה, אם יסתום רק חלק יצטרך לאפוץ כדי שיחזיק ועי'.

ג]

יל"ע לכל השיטות, דלכאו' המשנה כוללת ב' ענינים דלא שייכי זל"ז, והיינו כלי דהוא נפק"מ לענין גבה ותחתיה, ומחולחלת דהוא נפק"מ לענין מתוכה לבית, וזהו דנקטה במשנה ג' דנפחתה ובטל מתורת כלי, ועוד דין דאפוצה וזהו כדי שלא תכנס מתוכה לבית יעוי"ש, ולכאו' הוו ב' מילי דלא שייכי זל"ז. [ולמהר"ם שפיר לענין מהודק הוי חילוק בין כלי לבין נפחתה ועי'].

ד]

במש"נ דפליגי הר"ש ומהר"ם, אם בנפחתה בעינן אפוצה או סגי פקוקה, ויל"ע אם פלוגתתם שייכא לפלוגתתם במשנה א' בגדר מחולחלת, דלמהר"ם בלי חלחול אינה בוקעת גם למעלה ולמטה, ולהר"ש רק לענין לצאת לבית וצ"ע.

ה]

יעוי' לשון הרא"ש שכ' "וכשביטל התנאי הא' יבטל שכנגדו" וצ"ע בכוונתו. ולכאו' ודאי לא ס"ל שמה שאינו כלי תלוי באידך תנאי דאפוצה וצ"ע.

ו]

יעוי' כלים פ"ח מ"א בכוורת פחותה ופקוקה בקש. ויעוי"ש בפיהמ"ש דפליגי תנאי אם הצלת הכוורת כה"ג הוי בתורת כלי, או בתורת מחיצה יעוייש"ה. ויש לדון לענין מתני' דידן.

תחתיה כנגדו עד התהום טמא

א]

יעוי' בר"ש "וכל השאר טהור דכיון דלאו כלי היא חשובה כאוהל המת להציל תוכה ועל גבה" יעוי"ש, ומבואר דלא מצלת רק על גבה, אלא גם לתוכה, והיינו מטעם דהויא אוהל. ולכאו' צע"ג והרי רק דופן העליון הוי אוהל, ואיך דופן התחתון מציל על תוכה. ולכאו' מוכח מהר"ש שגם דופן תחתון חשיבא חלק מהאוהל ומצלת, והוא צ"ב. ויעוי' מקד"ד קונטרס א' אות ב' מש"כ בזה וצ"ע.

ב]

ואולי למש"נ לעיל דמיירי שלא נפחתה רובה, ועדיין הויא כלי לענין צמ"פ, א"כ הגם דהוי אוהל לענין דנעשה אוהל לטהר, מ"מ הוי אוהל דלא גרע מכלי, ולכך יש חשיבות של מציל על תוכה. וכן דייק לשון הר"ש דהוי הצלה על תוכה, ולא מה שעל גבה ודו"ק. וכן מדוייק לשון הצלה, ולא חוצץ ועי'. [ויעוי' היטב חזו"א ב' ט'].

ג]

והנה גם אם דופן תחתון ג"כ נדון כחלק מאוהל, עדיין יל"ע, דלכאו' טומאה רצוצה בוקעת לתוך אוהל, ומדוע כאן מצלת על תוכה וצ"ע. ולמש"נ דהוי דומיא דכלי שמציל על תוכה י"ל דמהני גם לרצוצה וצ"ע.

ד]

ובתויו"ט ביאר האי דינא דתוכה טהור, דכלל אינו מדין אוהל, אלא מדין צמ"פ, והיינו דהיות ועדיין יש לה דין צמ"פ, [וכש"נ שלא נפחתה רובה]. אולם לכאו' מלשון הר"ש משמע דהוי מדין אוהל. ויעוי' ברבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א עמ' 76 ד"ה והנה תנן, וכן בסוד"ה בד"א בזמן שהיא כלי. ויעוי' ג"כ בחזו"א ב' י"א, ולכאו' ס"ל כתויו"ט.

ה]

ויש שביארו בכוונת הר"ש דלא ביאר משום צמ"פ, משום דס"ל דכל שנפחתה בשוליה, אפילו לא נפחתה רובה, תו אינה כלי צמ"פ. וכן כ' החזו"א כלים ג' כ', דנפחתה בשוליה אי"צ רוב לבטל מתורת כלי יעוי"ש.

ו]

ובמהר"ם פליג על הר"ש וס"ל דאין כוונת המשנה רק מהטומאה ולמטה עד התהום, אלא דכמו דלא מיירי מהטומאה עד הכוורת, ה"ה לא הזכירו עד דופן העליון, אבל ודאי מטמא עד דופן העליון יעוי"ש. והיינו דס"ל דדופן שלמטה אינה אוהל, ולכן הטומאה עולה עד דופן העליון. ויל"ע מהו יסוד פלוגתת הר"ש ומהר"ם.

ז]

ובחזו"א ב' יא' ביאר בכוונת המהר"ם, דהגם דטומאה בוקעת לתוכה, מ"מ אינה מתפשטת בכולה, והוכיח לה, דלהלן במשנה ז' בפיה לתוכה, ג"כ מיירי כן, וע"כ דלמהר"ם גם בוקעת לתוכה, ואם מתפשטת בכולה, מדוע הבית טהור, ולא יוצאת דרך פיה לבית, וע"כ דרק כנגד הטומאה טמא יעוי"ש.

ח]

אלא דלפי"ז דברי מהר"ם צ"ב. דלעיל משנה א' הוכיח מהר"ם דע"כ רק כנגדה שעל גבה או תחתיה טמא, ולא בתוכה, דאם גם בתוכה טמא מדוע הבית טהור יעוי"ש. ומדוע כאן פשיטא ליה למהר"ם, דגם אם בתוכה טמא, מ"מ הבית טהור וצ"ב. וביותר תמוה לפי"ד התויו"ט לעיל פ"ו מ"ז, דמהר"ם בזקנותו חזר בו, וס"ל דכל שבוקעת מתפשטת בכל האהל, א"כ מדוע כאן אינה מתפשטת בכל הבית וצ"ב.

ט]

והנה לשיטת המהר"ם במשנה א', דמשנה דידן הוי מדין ביב. ולפי"ז לכאו' מה דתנן דעד התהום ובפשוטו רק כנגדו טמא, ולכאו' זהו כה"ג דהויא תחתיה בצד שחוץ לבית, אבל אם הויא תחתיה בתוך הבית, היות ונדון אותו חלק כביב, והרי טומאה בביב הבית טמא, וכל הבית טמא ועי'. והמהר"ם נקט הדמיון לביב לב' הצדדים, דהזכיר הן בגוונא שטומאה בבית, והן בגוונא שטומאה בביב, וה"ה כאן הוי לב' הצדדים.

י]

אלא דלכאו' הדבר נסתר מדברי המהר"ם להלן משנה י"ב בבא י"ג ושם מתבאר דמתני' דטמא עד התהום מיירי גם כה"ג שטומאה בחלק הפנימי, ולפי"ז ביאר שם מדוע לא הביאו במתני' לדינא דחכמים דמ"ס הוי אוהל יעוי"ש. [ויש שדחקו בכוונת המהר"ם וצ"ע].

ולכאו' לפי"ז נפיק דחלוק משנה א' דהכוונה בבית היינו גם לתחת הכוורת, ובמשנה ג' הכוונה רק לבית ממש, ויעוי' בתויו"ט ממהר"ם וצ"ע.

יא]

בפלוגתת הר"ש ומהר"ם לעיל, יעוי' בר' יונתן עירובין ל' ב' [ז' ב' מדפי הרי"ף] ונקט שם לענין שידה ותיבה, למ"ד דאוהל זרוק הוי אוהל, דגם אם אין טפח בין השידה לקרקע, מ"מ אין נכנסת לשידה יעוי"ש, וצ"ע כנ"ל, הרי הדופן התחתונה אינה אוהל. ולכאורה מבואר דגם התחתון נדון כאוהל וצ"ב. ואולי י"ל דשידה שאני, דהגם דהוי אוהל, מ"מ לא גרע מכלי, וביותר להגר"ח דס"ל שכל אוהל שוי הצלה דלא גרע מכלי. ואולי מבואר דגם באינו אוהל מ"מ הוי מחיצה וצ"ע.

בבית אין טמא אלא הבית

א]

מתני' "אין טמא אלא הבית" ויעוי' בתויו"ט ממהר"ם דהיינו גם מה שתחת הכוורת בחלק שבבית ומטעם ביב יעוי"ש. ויעוי' במשנ"א שכ' דלא דמי לביב.

בתוכה אין טמא אלא תוכה

א]

שם "אין טמא אלא תוכה" ובר"ש ורא"ש דכיון דלאו כלי הוא אלא אוהל ומציל על מה שתחתיו ועל גביו יעוי"ש, ותמה במשנ"א דהרי לגבי טהרות שתחתיו שאין טפח, וליכא אוהל, ומדוע טהרות שתחתיו טהורות. ויעוי' חזו"א ב' ט'. ויעוי' לעיל מש"כ דלכאו' מוכח שגם תחתיו נדון כאוהל וצ"ע.

ולהביאור לעיל דמציל ככלי, לכאו' כאן לא מהני, דכלי לא מציל על טומאה ועי'.

ב]

והנה יעוי' בספרי [הובא בפיהמ"ש פ"ג מ"ז] דכשיש טומאה בבית מה שבקרקע טמא וילפינן לה מקרא, ומבואר דלולי גזיה"כ לא הוה מה שבקרקע טמא, ויל"ע דלכאו' אין אוהל שיחוץ, ומדוע סד"א שמה שתחתיו טהור. [ובאמת בטומאה באויר, מה שבקרקע טהור, וכ"כ בתפאר"י ריש קונטרס קרית ארבע פרק ד', וכן הוא בראב"ד פט"ז ה"ה, ויעוי' רש"ש פ"י מ"ו. וחזו"א ז' י"ג].

ובחזו"א שם כ' שאין ראיה מקרקע, דלולי קרא נדונית הקרקע כדופן הבית יעוי"ש.

ג]

ויתכן דלולי גזיה"כ, חשיבי הבית וקרקע ב' מקומות, ולכן אי"צ אוהל, אלא כה"ג דנדון כאותו מקום, אבל אם הוו מקומות חלוקים אי"צ אוהל וצ"ע. ואולי היינו דהגם דאינו אוהל, מ"מ הוי מחיצה, וגם מהני מחיצה לגובה, ולא רק מן הצד.

ד]

ויעוי' לעיל סופ"ג לגבי ביב, ובפי' הרא"ש שם כ' דהוי מטעם טומאה בוקעת, ולכאו' מוכח שבוקעת מתחתיו, ואולי שאני בין קרקע למחיצה ועי'.

ה]

שם אין טמא אלא תוכה, ויעוי' בר"ש. ומבואר דלענין בית תליא במחולחלת, ולענין גבה ותחתיה תליא בכלי, והוי לשיטתו לעיל דס"ל דענין מחולחלת בעינן לענין כניסה לבית ולא לענין גבה ותוכה. ומהר"ם דפליג לעיל וס"ל דגם לענין גבה בעינן מחולחלת, אזיל כאן לשיטתו ודו"ק.

ו]

שם במהר"ם כ' דלא נטמא תחתיו, דלא שייך לדון דתחתיו הוי ביב יעוי"ש, ובפשוטו הכוונה דביב יסודו הוי ביטול, ובטל לבית ולא לכוורת, אולם יעוי' חזו"א ב' י' שכ' ביאור אחר במהר"ם וצ"ע.

ובעיקר דברי המהר"ם, יל"ע בלשונו דנקט "לא אמרינן שיהא תחת הכוורת בטל לגבי טומאה שבתוך הכוורת" יעוי"ש, וצ"ע דלכאו' ביטול הוי ביטול למקום, ומהו דנקט דלא בטל לטומאה וצ"ע.

פרק ט משנה א-ב – בשיטת הרמב"ם בפיהמ"ש

א]

מתני' כוורת, ויעוי' בפיהמ"ש דהוי בא במידה שאינה נטמאת, ושהיא חוצצת בפני הטומאה. וצ"ע מה כוונתו שחוצצת, דאם כפשוטו א"כ מדוע תנן דעל גבה ותחתיה טמא, והרי חוצץ, ויעוי' בפיהמ"ש פ"ח מ"א, ושם נקט דחוצץ היינו כלפי כלים ואדם שבתוכה וטומאה בחוץ שחוצץ ומציל יעוי"ש.

והיינו דהפיהמ"ש בא לבאר מדוע תוכה טהור, וזהו שפי' שיש דין בהנך כלים שמציל, ולפי"ז יתכן דאינו כהחזו"א הנ"ל דכל כלי שוי הצלה ואוהל על תוכו, אלא כלי הבא במידה הוי אוהל להציל על תוכו ודו"ק.

ב]

שם בפיהמ"ש שלא נחשוב שכוונת תוכו טמא או גבה טמא ענינו התטמאותה בעצמה יעוי"ש. וצ"ע איך סד"א ששייך בטומאת עצמה לחלק גבה מתוכה וצ"ע.

ג]

שם בפיהמ"ש "שכל מה שכנגד הטומאה וכו' וכן כל מה שתחתיה, וכל מה שעל גבה" יעוי"ש, וצ"ע היות ונקט תחתיה ועל גבה, מה הכוונה בתחילה כל שכנגדה, ובפשוטו הכוונה דהוי לשיטת הרמב"ם דבתוכה כנגד הטומאה טמא, וזהו כוונתו, אלא צ"ע סתימת לשונו כל שכנגדה.

[ודוחק לחדש, שכוונתו שעל גבה ותחתיה כולה טמא, היינו גם שלא כנגד הטומאה, וצ"ע].

ד]

שם בפיהמ"ש "וכל מה שעל גבה הרי הוא טמא כי מה שעל גבה הוא על גב הטומאה" ויל"ע מדוע ביאר רק מדוע מה שעל גבה טמא, ולא ביאר הא דמה שתחתיה טמא.

ה]

שם בפיהמ"ש ביאר דאם הטומאה בתוך הכוורת נטמא הבית הואיל והכוורת חללה בתוך הבית והטומאה נמצאת בחלל הבית יעוי"ש. ויל"ע דרק חלק מחלל הכוורת בתוך הבית והטומאה הויא בחלק שבחוץ, ואיך נקט דהטומאה בחלל הבית.

ויש לדון אם כוונתו ע"י התפשטות, א"כ היות ונמצאת בכל חלל הכוורת לכך נמצאת בחלל הבית.

ו]

ולהלן שם בפיהמ"ש דימה שהבית נטמא היינו כפי היסוד שביארנו בפרק רביעי יעוי"ש, ולכאו' כוונתו [וכ"כ בכס"מ] היינו לתוספתא דאוהל בתוך אוהל הוי מציל על טהרה ולא על הטומאה יעוי"ש, ולפי"ז הרי אם כוונת הפיהמ"ש שנמצאת בחלל הבית היינו על ידי התפשטות, א"כ מוכח דדין התוספתא שייך גם על התפשטות, ולא רק כה"ג שעצם הטומאה נמצאת באוהל בתוך אוהל וצ"ע.

ז]

ואולי אין כוונת הפיהמ"ש מטעם התפשטות, אלא שמקום הטומאה היינו הכוורת, והיות ומקומה הוי כל הכוורת, והכוורת בחלל הבית, נדון שהטומאה בבית ועי'.

ח]

בפיהמ"ש במשנה ב' ביאר דכה"ג שגבוהה טפח וטומאה תחתיה, א"כ היות וגבוה טפח הרי הויא אוהל ותביא טומאה לבית יעוי"ש. ובפשוטו הכוונה ע"י שהטומאה תכנס מתחת הכוורת לבית, שהרי אין מחיצה ביניהם.

ולהלן שם בפיהמ"ש לענין טומאה על גבה לא נקט דלאחר שהיא נידונית כאילו היא תחת מקצת אוהל, ממילא תכנס לבית, אלא ברור דנהיית היא והבית דבר אחד וצ"ע.

ט]

ולכאו' מבואר דהיות והטומאה לא בפועל תחת האוהל, א"כ לא מהני אח"כ גם להתפשט מאוהל לאוהל, ולכן הוצרך לבאר דנדון כאוהל אחד ודו"ק וצ"ב.

י]

והנה נמצינו בפיהמ"ש לג' גווני, במשנה ב' נקט מצד הבאת הטומאה או מצד דהוי אוהל אחד, ובמשנה א' נקט דרך שלישית, דלא נקט שם דהוי אוהל א', אלא ע"י שהכוורת חללה בתוך הבית, ממילא דיינינן שהטומאה בחלל הבית, ושם לא נקט דהוו אוהל אחד, שהרי פיה לחוץ ודו"ק.

יא]

והנה דין המשנה היינו בכלי מחולחלת, ופליגי הראשונים מה הכוונה מחולחלת, דהר"ש ומהר"ם ס"ל דהיינו שיש נקבים, ומתבאר מתוך דבריהם דכה"ג שהכוורת שלימה ואין בה נקבים, אם טומאה בתוכה הבית טהור, והיינו שכוורת שויא הצלה על טומאה שבתוכה, וכל מה שהבית נטמא היינו היות ויש נקבים. אולם הרמב"ם פליג, וס"ל דמחולחלת היינו שיש לה חלל יעוי"ש, ולפ"ז מבואר דגם כוורת שלימה, ג"כ טומאה בתוכה הבית טמא, ולא כהר"ש ומהר"ם דבשלימה הבית טהור ודו"ק.

יב]

ולכאו' הרמב"ם לשיטתו, הוצרך לבאר ביאור חדש מדוע כשטומאה בתוכה הבית טמא, והיינו שפי' דהיות וחלל הכוורת בבית נדון שטומאה בבית, והיינו דגם הרמב"ם ס"ל שהטומאה שבכוורת היות והויא שלימה, א"כ אינה יוצאת לבית, ומה שהבית טמא הוי משום סיבה חדשה, דהטומאה נידונית שנמצאת בבית ודו"ק.

יג]

והנה מדנקט הרמב"ם דהטעם שהבית טמא, היינו התוספתא, והיינו שאוהל בתוך אוהל לא מציל על טומאה שבתוכו, ומבואר דלולי האי דינא היה טהור, אולם האליהו רבה כ' דדיינינן לדפנות ושוליים כמי שאינם, ולכאו' להסבר האליהו רבה אי"צ לטעם התוספתא, וגם אם הכוורת אינה קצת בתוך הבית, אלא סמוך, היות וחשיבי כמי שאינם הטומאה תכנס לבית ודו"ק. [ויתכן דהאליהו רבה לשיטתו, דמיירי באין מחזקת מ"ס, לא יכל לפרש כטעם התוספתא ועי'].

יד]

והנה מדברי הפיהמ"ש דנקט דטומאה בתוכה הבית טמא היינו מטעם דינא דהתוספתא, ולכאו' מבואר דלא כדברי הגר"ח פ"כ מטו"מ שביאר דיסוד דינא דהרמב"ם [שמקורו התוספתא הנ"ל] הוי באוהל ארעי שבתוך אוהל קבע, והוקשה לו ממשנה ג' דנפחתה ומצלת בטומאה בתוכה, ויסד שם הגר"ח דע"כ בטומאה בתוכה חשיבא אוהל קבע יעוי"ש, ובפיהמ"ש כאן מבואר דכוורת שייך עלה דין התוספתא ולא כהגר"ח.

טו]

והגר"ח שם הקשה על ביאורו ממשנה ג' והיינו דשם הוי נפחתה והויא אוהל, ומבואר דס"ל דבלא נפחתה אינו אוהל, ואין שייכות לדינא דהתוספתא, ובפיהמ"ש מבואר להדיא דגם בלא נפחתה שייכא לדינא דהתוספתא וק"ל.

טז]

והנה בפיהמ"ש נקט דהכוורת הויא באה במידה ולכן לא נטמאת, וכן נקט דכוורת חוצצת, אולם כלל לא הוזכר בדבריו מדוע תחתיה ועל גבה טמא, ואין הכוורת חוצצת, ולא הזכיר כשאר הראשונים לדין דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר וצ"ע.

ויעוי' ברמב"ם בהלכות, ורק לאחר דינא דגבוהה טפח שם בסוף דבריו נקט מטעם דכלים נעשים אוהל להביא ולא לחצוץ, ויל"ע אם קאי על כל ההלכה מתחילתה, ובפשוטו נראה דהכוונה רק על גבוהה טפח, ולפי"ז גם מדבריו בהלכה מתבאר שאין צורך לדינא דכלים אין חוצצין וצ"ע.

יז]

ואולי י"ל דבר חדש שהכוורת היות והויא כלי, א"כ כלפי מה שתחתיה לא דיינינן כלל לדופן העליון, אלא רק אם יש טפח לדופן תחתון נידונית כאוהל, אבל אם אינה גבוהה טפח כל הכוורת לא נידונית כאוהל, ולפי"ז ודאי אי"צ במשנה א' לדין כלים אין חוצצין, דכלל אין אוהל, וניחא מה דבהלכה נקט רק לגבי גבוהה טפח לדין דכלים מביאין ולא חוצצין ודו"ק.

יח]

ולפי"ז אולי י"ל, דמה שהפיהמ"ש נקט במשנה א' דחללה בתוך הבית, ומדוע לא נקט שהויא דופן העליון עם הבית דבר אחד, וכש"כ במשנה ב'. ולמש"נ י"ל, דהיות ואינה גבוהה טפח, א"כ אינו אוהל, וכלפי תוכה רק הוי מאהיל, והיות והויא רק אוהל כלפי תוכה לא מצטרף לאוהל הבית, ורק הוי חללה בבית ודו"ק.

יט]

במשנה "בתוכו הכל טמא" ובפשוטו היינו ממש, והיינו גם על גביו ותחתיו, ויעוי' להלן במשנה ב' בפיהמ"ש ונקט "כלומר כל מה שבתוך הבית וכל מה שבתוכה" ומשמע שכוונתו לאפוקי תחתיה ועל גבה, [ולפי"ז ה"ה במשנה א' כן] וצ"ע.

ויתכן דהוי לשיטתו דס"ל בהלכה שתחתיה ועל גבה היינו רק כנגד הטומאה, דכוורת שויא הצלה גם על טומאה שבתוכה, וזהו שביאר שכוונת "הכל" קאי רק על הבית ועל תוכה ועי'. ויעוי' ג"כ בהלכה וקצת משמע דלענין על גבה ותחתיה הוי דין נוסף. וסיים לגבי הדין הנוסף "כמו שבארנו" ועי'.

פרק ט משנה א – בשיטת הרמב"ם האם כוורת הויא בא במידה

א]

מבואר במשנה שהכוורת אינה נטמאת, דאל"כ לא היה עושה הצלה על תוכה, ופליגי הראשונים מדוע לא נטמאת, ויל"ע בשיטת הרמב"ם. ובפיהמ"ש נקט דהוי כלי הבא במידה יעוי"ש. אלא דלכאו' בהלכה אי אפשר לפרש כן, שהרי פסק בפי"ט ה"ד דכל הדין שם דכוורת באויר היינו כשהיא כלי, אבל אם הויא פחותה או באה במדה שאינה כלי, הוי חוצץ יעוי"ש.

ב]

והיינו דפסק כחכמים להלן מי"ב דכלי הבב"מ הוי אוהל, וחוצץ שלא מטמא על גבה ותחתיה. ומאידך גיסא הביא ג"כ לדין משנה דידן שהכוורת לא חוצצת ומה שעל גבה ותחתיה נטמא, ואם מיירי בבא במידה הרי צריך לחצוץ, והאריכו המפרשים בביאור שיטת הרמב"ם.

ג]

ובכס"מ פי"ט טו"מ ה"ד עמד בזה, אלא דשם רק הוקשה לכס"מ מדוע הרמב"ם נקט לדינא דבא במידה רק בהל"ד, והיינו דאיהו ס"ל דגם ריש הפרק הוי בבא במידה וא"כ מדוע סתם משנתו, ורק בהל"ד ביאר. ולכאו' תמוה מה דלא הוקשה לכס"מ סתירת ההלכה, דס"ל דבא במידה הוי אוהל חוצץ, ובהל' א' נקט שאין חוצץ וצ"ע. [ומה שכ' שם לבאר צ"ב].

ד]

ויעוי' עוד בכס"מ בפיהמ"ש [להלן בסוף הלכה ה'] לאחר ביאור משנה י"ד, בד"ה ואיכא למידק תו, ושם האריך לדון בסתירת דברי הרמב"ם. והיינו דס"ל דהיות ומבואר שמצלת על תוכה, ע"כ מיירי בבא במידה יעוייש"ה.

ה]

והנה יסד שם הכס"מ דגם בא במידה לא הוי כאוהל גמור, אלא הוי כלי, ורק לענין לחוץ הוא דהוי אוהל שחוצץ כל שגבוה טפח. ומלבד שצריך ביאור מה דהוי אוהל וכלי, ביותר תמוה החילוק בין גבוה טפח ללא, דכל שאין גבוה נדון לגמרי ככלי, ותמוה דאם הגם דהוי בא במדה הוי כלי, מה מהני שגבוה טפח וצ"ע.

ו]

ולכאו' מוכח בדעת הכס"מ, דכלי הבא במידה הוי חפצא של כלי, וכלי ב' דופנותיו חשיבי כחדא דעשויין לתוכן, ולא דיינינן לכל דופן בפנ"ע אם חשיבא אוהל. ולכן אם דופן תחתון לא גבוה טפח, לא חשבינן לה כלל אוהל, דעליון לא נדון בפנ"ע, והוו חדא חפצא, ואם שניהם יחדיו מאהילים על תחתיהן, הוו אוהל, וכל שאין גבוה טפח, ולא מאהילים על תחתיהן, א"כ גם דופן עליון לא נדון כאוהל, משא"כ כל שגבוה טפח, הרי שניהם חשיבי אוהל, וזהו החילוק בין גבוה טפח ללא גבוה ודו"ק.

ז]

ויעוי"ש שהוצרך לדחוק לפי"ז במשנה ב', דעל גבה היינו לא מטעם דכלי לא חוצץ. אלא מיירי על גבה בחלק שבתוך הבית, ונטמא מחמת שהטומאה מתפשטת יעוי"ש. וכן במשנה ו'.

ושם הוסיף דלפי"ז צ"ל במשנה ח' הכל טמא אלא גבה, היינו החלק שבחוץ יעוי"ש, וצ"ע דפעמים גבה הוי חלק שבפנים, ופעמים חלק שבחוץ וצ"ע.

ח]

אלא דתמה שם בסו"ד על פירושו, דמשנה י"ב לא מתפרשת, וצ"ע. ויעוי' ברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ב, ומשמע דסתם כוורת היינו בא במידה ודו"ק וצ"ע.

ט]

ויעוי' במהר"ם להלן משנה י"ב, ונקט דחכמים דמשנה י"ב לא פליגי לעיל יעוי"ש באורך, ומ"מ לכאו' נר' דדרך המהר"ם לא תועיל לביאור הכס"מ בדעת הרמב"ם ועי'.

י]

והנה לביאור הפיהמ"ש והכס"מ, דכוורת הויא כלי הבא במדה, וצ"ע מהו דכוורת כשטומאה בתוכה הבית טמא, והרי לגבי מגדל שנינו בפ"ד דטומאה בתוכו ופי המגדל הוי בפתח דהבית טהור. ומאי שנא כאן שבית טמא. [ומגדל ג"כ הוי בא במדה]. ובשלמא להר"ש ומהר"ם, הרי כוורת הויא שיש לה נקבים, ומשום הנקבים הבית נטמא, אבל לפיהמ"ש וכס"מ הרי אין נקבים, ומאי שנא ממגדל וצ"ע.

יא]

ובשיטת הפיהמ"ש אין לתמוה בסתירת כוורת ומגדל, דשפיר י"ל דמתני' דידן דלא כחכמים דמשנה י"ב, ולת"ק דידן כלי הבב"מ נדון ככלי, ולכך לא חוצץ, וכן מה שבבית נטמא. והמשנה במגדל הויא התנא דלהלן מי"ב, והוי אוהל גמור, ולכן טומאה בתוכו דהמגדל הבית טהור. אבל לכס"מ שלהלכה ג"כ העמיד בכלי הבב"מ, והרי אם נדון כאוהל, א"כ מדוע לא חוצץ, וכן מדוע מה שבבית נטמא, מחמת טומאה שבכוורת וצ"ע.

יב]

וגם לשיטת הפיהמ"ש צ"ע דיעוי' בפיהמ"ש שביאר מה דטומאה בתוכה הבית טמא, "ואין הכוורת מונעת אותה מלטמא את הבית כפי היסוד שקדם וכמו שביארנו בפרק רביעי" עכ"ל. וצ"ב כוונתו דלכאו' בפ"ד מבואר להיפך וכדלעיל וצ"ע.

ובכס"מ ביאר כוונת הפיהמ"ש להא דתוספתא שאין אוהלים מצילין על הטומאה מלטמא וכמו שנתבאר בפי"ח ה"ו גבי היתה טומאה תחת המגדל יעוי"ש, ותמוה מדוע מדמינן לטומאה תחת מגדל, ולא לטומאה בתוך המגדל ופתחו לחוץ וצ"ע.

יג]

ועיקר דברי הפיהמ"ש תמוהים. דאם נפרש דס"ל דמתני' דידן פליגא על חכמים דמשנה י"ב, ות"ק דידן ס"ל דכלי הבב"מ הוי כלי ולא אוהל. א"כ מדוע צריך הפיהמ"ש לטעם דאוהל בתוך אוהל לא מציל על טומאה שבתוכו. ותיפו"ל שכוורת לא הויא אוהל אלא כלי, וכלי לא נעשה אוהל לחצוץ וצ"ע.

יד]

ויתכן בכוונת הפיהמ"ש, דגם אם הביאור שתנא דידן ס"ל דבא במדה הוי כלי, היינו דהוי אוהל וכלי ואינם סותרים זל"ז. מהני אוהל להחשיב להכלי אוהל כלים גם בלי לאשוויי כלים כפויין, ומ"מ תורת אוהל דידיה הוי ככלים כפויין דהוי אוהל כלים, ודין האוהל דידהו זהו האוהל דילפנין בק"ו מצמ"פ, ולכן רק היות ואוהל כלים לא מהני לחוץ על הטומאה לכן הבית טמא, אבל אם אוהל כלים היה חוצץ, היה הבית טהור, וזהו דהוצרך לדין התוספתא, ולא סגי דהוי כלים וצ"ע.

טו]

ויעוי' במרכבת המשנה ח"א, וכן הוא במקדש דוד בקונטרס אוהלות סק"ה, דלרמב"ם מיירי באינו בא במדה. אלא שעשוי לנחת, ולכך אין מקבל טומאה, ועדיין תורת כלי עליו. ולדרך זו ניחא מה דהנך ראשונים דלעיל ס"ל דמיירי בכלי הבב"מ. דהם חולקים על הרמב"ם, וס"ל דעשוי לנחת נטמא, וע"כ הוצרכו להעמיד דהוי בא במדה, ודו"ק. וגם הראב"ד דהעמיד בחרס הוי לשיטתו פ"ה הל' כלים דפליג על הרמב"ם, וס"ל דכלי העשוי לנחת מקבל טומאה. [ויעוי' עוד מש"כ בשיטת הרמב"ם בהקדמת המשנה אחרונה לפירקין.] ומה דנקט בפיהמ"ש דהוי בא במידה, היינו בביאור תנא דמתני', אבל להלכה ס"ל כחכמים דמשנה י"ב יעוי"ש. ובקו' תורת האוהל חזר בו המרכה"מ ופי' דבא במדה.

טז]

והנה באליהו רבה ביאר דמתני' לא הוי בכלי הבא במדה. [יתכן דהיינו כדי שלא להעמיד דהוי דלא כחכמים דמי"ב] וביאר דמיירי בכלי שיש בו נקבים, ומ"מ עדיין חזי למילתיה, וכה"ג אינו נטמא. וגם הוי עדיין תורת כלי עליה, ויעוי"ש שהביא למשנה בכלים, ושם הוי לשיטתו שהוא ביאר שם כן יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ בתויו"ט שהעמיד בכוורת נקובה יעוי"ש]. ובערוה"ש תמה על דברי הא"ר ויעוי' שעה"צ ז'.

יז]

ובחידושי רבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [הראשון והשני] נקט דבדעת הרמב"ם י"ל דאיהו ג"כ ס"ל כהגר"א יעוי"ש, ותמה בחזו"א בגליונות שהרי מפורש בפיהמ"ש דכלל לא מיירי שיש בכוורת נקבים, ובאמת גם סתימת הרמב"ם בהלכה כלל לא הוזכר שיש בכוורת נקבים וצ"ע.

יח]

ובחזו"א סי' ב' סק"א וסק"ו העמיד לכוורת דמיירי בכלי אבנים או שאר מינים שאינם מקבלים טומאה יעוי"ש וצ"ע. ובחזו"א ב' כ"ג העמיד כוונת הרמב"ם דהוי בחרס יעוי"ש, וצ"ע דלשון הרמב"ם להלן דהוי כלי עץ. ויעוי' בטו"ד בביאורי הלכה פי"ט ה"א ד"ה כוורת מה שתמה בזה על דברי החזו"א.

יז]

והנה בפיהמ"ש נקט דהוי בא במידה ואינו נטמא, וכן חוצץ, ולכאו' הכוונה למשנה פ"ח מ"א יעוי"ש, ולכאו' צ"ע דהרי אם כביאור האחרונים דמתני' דידן דלא כחכמים דמשנה י"ב, א"כ הוי כלי ומדוע חוצץ, ולכאו' מוכח דהגם דהוי חוצץ היינו דוקא באויר, ולא בכוורת בבית וצ"ע.

ולביאור החזו"א הנ"ל, י"ל דיפרש כוונת הפיהמ"ש דחוצץ על תוכו, אלא דלפי"ז יהיה מבואר להיפך מדברי החזו"א שנקט שכל כלי חוצץ על תוכו, וכאן מפורש שרק בא במידה חוצץ וצ"ע.

פרק ט משנה א-ב – בדברי הכס"מ בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' בכס"מ פי"ט טו"מ ה"א, והקשה על דינא דמתני' דתחתיה ועל גבה טמא, דבשלמא בטומאה תחתיה א"כ הויא רצוצה ובוקעת ועולה, אבל כשטומאה על גבה למה מטמאה תחתיה, הרי הכוורת חוצצת בפניה, ועלה משני הכס"מ דכלים אע"פ שאין מקבלים טומאה נעשים אוהלים לטמא ולא לטהר יעוי"ש. והיינו דבקו' ס"ל דכוורת חוצצת לגמרי. ויל"ע איך מפרש לכל משנה ב' וצ"ע. וכן מה ההבדל בין משנה א' למשנה ג' וצ"ע.

ב]

עוד יל"ע, להו"א דכס"מ דלא הויא כוורת כלי, א"כ מה מהני דהויא רצוצה, והרי להחזו"א רצוצה לא בוקעת אוהל, אלא דרצוצה אין על גבה אוהל, וכאן הדופן העליון כן הוי אוהל, ואיך בוקעת אותו וצ"ע. [יעוי' חזו"א גליונות פי"ב ה"א].

ג]

ובפיהמ"ש לכס"מ כ' דטומאה תחתיה כיון דרצוצה בוקעת ועולה, וכשהיא על גבה כיון דקיי"ל כלים אינם חוצצין, א"כ כשהיא על גבה רואין אותה כאילו היא תחתיה ובוקעת ועולה, וכיון דבוקעת א"כ מה שבתוכה כנגד הטומאה טמא יעוי"ש. והנה כאן מבואר דהגם דידענו דכלים לא חוצצין, מ"מ הוצרך לדין רצוצה, וצ"ע ל"ל, ותיפו"ל שאין חציצה, וצ"ל דהוי לענין שתכנס לתוכה, ומבואר דלענין תוכה הוי רק מחמת שרצוצה.

ד]

והנה יל"ע מה דס"ל לכס"מ דטומאה שעל גבה אינה רצוצה, היינו דס"ל דטומאה באויר לא חשיבא רצוצה, [ודלא כהגר"ח] או דהויא רצוצה, אבל לא בוקעת וצ"ע. היינו שיש רצוצה שלא בוקעת, יעוי' בכ' הגר"ח בענין כוורת.

ה]

ובמש"כ הכס"מ שם דמחמת דין שכלים לא חוצצין, רואין כאילו היא תחתיה, ומבואר חידוש גדול בגדר דינא דכלים אין חוצצין, דאין הביאור שהטומאה מתפשטת למעלה מהכלים, אלא דחזינן לטומאה עצמה כאילו היא תחתיה, וצריך ביאור.

ו]

ועיקר מש"כ דהוי מטעם רצוצה, צ"ע. דזהו באמת לשיטת הראב"ד שכ' דהוי טמא בתוכה רק כה"ג שאין גבוהה טפח, אבל להרמב"ם שגם בגבוהה טפח טמא בתוכה, וע"כ דאינו מטעם רצוצה, וכן מבואר בכס"מ עצמו להלן. ולהראב"ד שפיר דהוי מטעם רצוצה, א"כ בעינן לביאור הכס"מ דטומאה שעל גבה רואין כאילו היא תחתיה, שהרי גם בעל גבה טמא בתוכה כנגדה, וע"כ דגם על גבה נדון כרצוצה וק"ל. ויעוי' אי"ה להלן בדעת הכס"מ ביסוד פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בגדר מה שבתוכה כנגד הטומאה טמא ודו"ק.

ז]

ובכס"מ שם בהקדמת פירקין הביא לשיטת הראשונים, וביאר בכוונתם דכוונת המשנה וכל שאינו כנגד הזית תוכה והבית טהור, דהאי תוכה הוי כמו ותוכה בויו יעוי"ש. והיינו בענין פלוגתתם אם בתוכה כנגד הטומאה טמא יעוי"ש.

ויעוי' בהגהות הגר"א שמחק לתיבת בתוכה, והיינו דלכאו' פלוגתת הראשונים אם תוכה טהור לגמרי או לא, תליא בגירסא הנ"ל. וכ"כ הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א יעוי"ש. [ודו"ק בלשון הפיהמ"ש דלא גרס תוכה ועי']. ובביאור המשנה הוסיף דלשון המשנה דייק כביאור הרמב"ם יעוי"ש, ובכס"מ.

ח]

בכס"מ הקשה דלשיטת הרמב"ם שהטומאה בוקעת לתוכה לענין לטמא מה שכנגדה, למה לא תתפשט בכל הכוורת. ויעוי"ש בכס"מ שהוסיף עוד להקשות "דהול"ל בתוכה טמא וגבה טהור, דכיון שנכנסה הטומאה בכוורת שהוא אוהל חוצץ הכוורת בפניה שלא תבקע ותעלה", והיינו דעל גבה יהיה טהור, ותמוה הרי כבר כ' הכס"מ דכוורת הויא כלי, וכלי אינו חוצץ, ומהו שהקשה דאם בוקעת תחצוץ וצ"ע.

ט]

ולכאו' מבואר בכס"מ, דכל מה דדיינינן כלים דאינו חוצץ, היינו כלפי טומאה שתחתיה או על גבה, אבל לטומאה שבתוכה חוצץ וצ"ב.

ולכאו' מבואר מדיוק לשונו שכ' דכיון שנכנסה לכוורת שהוא אוהל, והיינו דרק כלפי טומאה שתחתיה ועל גבה לא חשיבא כוורת אוהל. אבל כלפי טומאה שבתוכה חשיבא אוהל, והיות והויא אוהל א"כ ג"כ חוצצת ודו"ק וצ"ב.

י]

עוד צ"ב, דגם אי נימא כיסוד הנ"ל, דכלפי טומאה בתוכה הויא אוהל, מ"מ הרי מלבד הטומאה שבקעה לתוכה, הרי יש גם להטומאה עצמה שתחתיה. וכלפי זו הטומאה, הרי אינה בתוך הכוורת, ואינה אוהל, ולא תחצוץ כלפיה. ומבואר בכס"מ דאם הטומאה בוקעת לתוכה, א"כ גם כלפי הטומאה שתחתיה חשיבא אוהל וצ"ב.

יא]

שם בכס"מ דמאחר שעצם הטומאה אינה בתוכה לא מתפשטת בכל הכוורת יעוי"ש. ויל"ע בכוונתו, האם ס"ל שכלל לא מתפשטת לתוכה, וכנגדה טמא רק דהכלי שבתוכה הוי מאהיל על הטומאה. או דודאי מתפשטת לתוכה, אלא דהיות ועצם הטומאה לא בתוכה, לכן לא מתפשטת, וכן רהיטת לשונו וצ"ע.

יב]

שם סיים עלה, דהיות ואין עצם הטומאה בתוכה מהני ג"כ לענין שלא מעכבת עליה מלבקוע ולעלות וצ"ב. ולכאו' הכוונה דהיות ואין עצם הטומאה בתוכה, א"כ הכוורת כלפי הטומאה חשיבא כלי, ולא אוהל, דרק כלפי מה שבתוכה נידונית כאוהל, והיות ועצם הטומאה לא בתוכה, לכן לא נידונית כאוהל כלפי הטומאה ודו"ק.

יג]

יעוי' דיוק לשון הרמב"ם, דלענין תחתיה ועל גבה נקט כל שהוא כנגד הזית, ולענין תוכה נקט "חוץ מכלי שהוא כנגד הטומאה" ויל"ע בשנוי הלשון. ואם הכוונה דכלל לא מתפשטת לתוכה, ורק מטעם מאהיל, א"כ זהו דנקט כלי, דהוי מטעם שהכלי מאהיל ועי'.

יד]

שם בכס"מ דהיתה טומאה בבית אין טמא אלא הבית. והיינו היות ופיה לחוץ. והוסיף שם דלכך ג"כ על גבה ותחתיה מבחוץ טהור. ומבואר דכלים שתחתיה מבפנים טמאים. ובפשוטו היינו דהיות וטומאה מתפשטת על גבה מבפנים, וכלים לא אוהל לטהר, ולכן לא תחצוץ, וצ"ע שלא פירש כן. ואולי י"ל דהוי לשיטתו, והיינו דכלי שאין גבוה טפח כלל ואינו אוהל כלפי מה שתחתיו, ולכן אין כלל מה שיחוץ, ולא בעינן לטעם דאין נעשה אוהל לטהר, דכלל אין חפצא של מאהיל ועי'.

טו]

ובדין המשנה דטומאה בתוכה הכל טמא כל שבבית וכל שבתוכה. ויעוי' בכס"מ שביאר עפי"ד הפיהמ"ש דהוי כחלל הכוורת בתוך חלל הבית. אולם בפיהמ"ש לכס"מ כ' דהטעם משום דכוורת לא חוצצת ועברה הטומאה לבית יעוי"ש, ולכאו' מוכח שלא ביאר בכוונת הפיהמ"ש דהטומאה כמונחת בבית, אלא שעוברת מכוורת לבית וצ"ע.

טז]

ויעוי' בכס"מ להלן גבי גבוהה טפח [וכן בפיהמ"ש לכס"מ] דבתוכה הבית טמא היות והוו שניהם גג אחד, ומשמע קצת דהיות וגבוהה טפח זהו דמשוי להו גג אחד וצ"ב. ועוד צ"ע מדוע לא סגי במש"כ באינה גבוהה טפח, דחלל הכוורת בבית, והוי כטומאה בבית וצ"ע.

יז]

ובעיקר דינא דהפיהמ"ש, דבתוכה הכל טמא היינו מדינא דתוספתא דאוהל בתוך אוהל לא מציל על הטומאה יעוי"ש. ויל"ע איך יתפרש דינא דמשנה ג' דפחותה, ושם מבואר דטומאה בתוכה אין טמא אלא תוכה, ולכאו' תיפו"ל דהוי אוהל בתוך אוהל. וצ"ל דהיות ונפחתה לא נכלל בדינא דהתוספתא וצ"ב.

יח]

ובענין טומאה בתוכה הכל טמא, יש לרמב"ם שיטה מחודשת, והיינו דעל גבה ותחתיה מה שטמא היינו רק כנגד הטומאה, ולא כל שתחתיה וכל שעל גבה, וזהו רק באינה גבוהה טפח אבל בגבוהה טפח, כל שתחתיה וכל שעל גבה טמא יעוי"ש וצ"ב. ובחזו"א ב' כ"ב תמה טפי, דהרי בתוכה הכל טמא, והיינו שטומאה מתפשטת בכולה, וא"כ כמו שעל גבי הטומאה טמא מטעם שכלי לא אוהל לטהר, ה"ה לגבי כל על גבה שהטומאה מתפשטת בכולה, ונשאר בצ"ע. יעוי"ש.

יט]

ויעוי' ג"כ להלן במשנה י"א בכוורת באויר. וג"כ נקט הרמב"ם החלוקה בין גבוהה טפח דכל שעל גבה טמא. לבין אין גבוהה טפח. וכן הוא בהלכה להלן ה"ד, וע"כ דיסוד החילוק לא תליא כלל בכוורת בבית, אלא אם גבוהה טפח או לא, וצ"ב.

כ]

שם בכס"מ ביאר דהא דטומאה בתוכה, טמא על גבה ותחתיה, היינו משום דכלים לא חוצצין, ולכן רואין את הטומאה כאילו היא על גבה יעוי"ש, ולכאו' נר' דס"ל דדין כלי לא חוצץ לא מהני לענין שהטומאה מתפשטת, אלא רק לענין שגוף הטומאה חזינן כאילו היא על גבה.

ויעוי' ג"כ להלן בגבוהה טפח, דטומאה תחתיה מה שעל גבה טמא, דחזינן לכלים שעל גבה כאילו הם תחתיה, והוו הכלים וטומאה תחת אוהל, ולכאו' ג"כ מבואר דהוי נדון לגבי גוף הטומאה והכלים היכן מקומם ודו"ק. [ויל"ע בשלמא בטומאה י"ל דמקומה גם למעלה. אבל בכלים לכאו' צ"ב, וביותר איך דיינינן דהוו תחת אוהל שאינם תחתיו].

כא]

אלא דלהלן לגבי גבוהה טפח, וטומאה בתוכה, נקט הטעם דתוכה והבית גג אחד, וכן הבית ותחתיה גג אחד, והיות ועברה לבית גם מה שתחתיה טמא, ועלה סיים שכל כלים שעל גבה ג"כ טמאים דכלים נעשים אהלים לטמא. והנה אין הכוונה שמחמת טומאה שמתפשטת בתוכה כל שעל גבה טמא, שהרי באין גבוהה טפח רק כנגד הטומאה טמא, וע"כ דלא מהני מחמת התפשטות שבתוכה, וא"כ צ"ע מדוע מהני בגבוהה טפח וצ"ב.

כב]

ולכאו' הביאור כש"כ לעיל, והיינו דחזינן לכלים שעל גבה כאילו הם תחתיה, והוו גם טומאה וגם כלים תחת אותו אוהל, וזהו דהוי דוקא בגבוהה טפח, שיש חשיבות אוהל לכוורת. וכ"כ מפורש להלן בפיהמ"ש אלא דלפי"ז יהיה מבואר שכלים שנמצאים עם התפשטות טומאה סגי להחשב תחת אותו אוהל. ואולי לא הוי התפשטות, אלא הוי הכוורת ובית ותחתיה גג א', ולכן חשיבי כולהו תחת אותו אוהל וצ"ע.

כג]

והנה כה"ג שכוורת לא גבוהה טפח, לכאו' ג"כ נימא דחזינן לכלים שעל גבה דהוו בתוכה, והוו טומאה וכלים תחת אותו אוהל. ומבואר דלא אמרינן כן. וי"ל בב' דרכים, או דלא חזינן לכלים כאילו הוי בתוך הכוורת, וצ"ע מדוע אמרינן דחזינן לטומאה שבתוכה כאילו על גבה, ולא דחזינן ג"כ לכלים שעל גבה כאילו הם בתוכה. ועוי"ל, דכה"ג שכוורת אינה גבוהה טפח, א"כ גם מה שבתוכה לא נדון כאוהל, וכש"נ דרק ע"י שמאהלת על תחתיה יש לה חשיבות אוהל וצ"ע.

כד]

ועכ"פ, מתיישבת לפי"ז קו' החזו"א, מדוע באינה גבוהה טפח, טמא רק מה שכנגד הטומאה, ולכאו' נימא דהיות וכלים לא חוצצים, א"כ גם תתפשט מכל הכוורת למעלה. ולמש"נ מבואר דדין כלים אין חוצצין מהני רק לענין לדון לטומאה למעלה או לכלים למטה, ולא לענין התפשטות הטומאה ודו"ק.

כה]

ובעיקר דברי הכס"מ הנ"ל, דנקט דיוצאת לבית ומשם לתחתיה, וצ"ע דלכאו' מה בעינן מהבית לתחתיה, ותיפו"ל דהיות והויא בתוכה, וכלים אין אוהל לחצוץ, א"כ לכן טמא כל שתחתיה ועל גבה. וע"כ מבואר דלא מהני מטעם כלים אין חוצצין וצ"ב. ולכאו' הוי כש"נ דכלפי מה שבתוכה לא מהני דינא דכלים לא חוצצין. וצ"ב.

כו]

ובחזון נחום [הובא בספר הליקוטים] פ"ט מ"ב הקשה על הכס"מ, דכמו דהיות וכלי הוי אוהל לטמא, וחזינן לטומאה שעל גבה כאילו היא תחתיה, והוו הטומאה וכלים תחת אוהל אחד, א"כ ה"ה ג"כ בכלים בתוכה נימא כן, דחזינן כאילו הוי תחתיה, והוו כלים וטומאה תחת אוהל א' יעוי"ש.

ולכאו' מוכח דכל דין דהוו לטמא ולא לטהר, היינו רק כלפי כלים וטומאה שאינם בתוך הכלי, אבל לענין תוך הכלי, נדון כמקום בפנ"ע ודו"ק. וצ"ב.

כז]

בראב"ד בהשגה ב' ובכס"מ דהוי הרמב"ם לשיטתו יעוי"ש. והנה בראב"ד מבואר להדיא דגם כוורת שלא גבוהה, מ"מ הדופן העליון מביא טומאה לכל תוכה, ודלא כש"כ לעיל לצדד בדעת הרמב"ם ועי'.

כח]

שם בכס"מ ובפיהמ"ש ביאר פלוגתת הרמב"ם וראב"ד, דלראב"ד מה שנטמא בתוכה היינו מדין רצוצה בוקעת לתוכה, ולכן גבוהה טפח לא רצוצה ולא בוקעת. אולם בכוונת הרמב"ם דס"ל דגם גבוהה טפח טמא כנגד הטומאה, וכ' הכס"מ דהיות וכלים לא נעשים אוהלים לטהר, ואילו לא היתה הכוורת היה כל שכנגד הטומאה טמא, אינו בדין שתציל על כלים שכנגד הטומאה יעוי"ש וצ"ב.

כט]

וי"ל, או דכוונתו, דהיות וכל דין שאינם אוהל לטהר, היינו לענין דחשבינן שהכלים תחתיה, והרי בכלים בתוכה לא אמרינן כן, וזהו רק לענין לדונם כמונחים תחתיה, אבל מה שכנגדה ודאי עדיין נידונים כלים שבתוכה כמאהילים על גוף הטומאה, וטמאים ודו"ק.

ל]

ועוי"ל, דענין ההצלה דתוכה, הוי רק עד כמה שהכלי הוי סיבת הטומאה, כה"ג שוי הצלה על תוכה, אבל כנגד הטומאה, שהכלי אינו סיבה לטומאה, שפיר כה"ג לא התחדש שהכלי שוי הצלה וצ"ב.

לא]

יעוי' בפיהמ"ש בסוף דבריו, שחזר לתמוה להרמב"ם שבתוכה טמא כנגד הטומאה. מדוע לא מתפשטת, [ותמהו בדבריו שהרי כבר תי' על קו' זו לעיל מינה בכס"מ]. ויעוי"ש שהוסיף עלה דסותר לתוספתא דחבית שיושבת על שוליה, וצ"ע הקו'.

לב]

יעוי' במהר"י קורקוס פי"ט ה"ד. ונקט ג"כ כדרך הכס"מ דסתמא דהרמב"ם בהלכה א' הוי בכלי הבא במידה יעוייש"ה.

פרק ט משנה ג-ד – בשיטת הרמב"ם בפיהמ"ש

א]

מתני' "במה דברים אמורים בזמן שהיא כלי מחולחלת, היתה פחותה ופקוקה בקש או אפוצה" וכו', וברמב"ם מפרש לה דלא כשאר הראשונים, ולעולם כוורת אין בה נקבים, ופחותה שוי שאינה כלי, או אפוצה היינו גם בלי שנפחתה מ"מ אם אינה חלולה אלא אטומה, ג"כ אינה בכלל דינא דלעיל.

ב]

ולכאו' להרמב"ם כוונת פקוקה בקש, הוי כהנך ראשונים שכ' דהכוונה דהוי רבותא, שגם בפקוקה, עדיין מחמת הפחיתה אינה כלי, ולענין אטומה בקש, יל"ע אם בעינן ביטול הקש, ויעוי' ביכין אות י"ז שכ' דמיירי בבטלה, וצ"ע סתימת הלשון.

ג]

ולהרמב"ם דמחולחלת היינו חלולה, א"כ משמע דהוי תנאי בכלי שיהיה חלול, ואפוצה הגם דהוי כלי, מ"מ אינו בכלל דין דלעיל, ולפי"ז חלוק אם הויא פחותה שאינה כלי, לבין אפוצה דהויא כלי, ומ"מ דינה כפחותה, וכן מדוייק לשון ההלכה שסיים על פחותה שאינה כלי, ומשמע דאטומה עדיין הוי כלי. [והרמב"ם לשיטתו, מדוייק כן בלשון המשנה "כלי ומחולחלת" ודו"ק].

ויעוי' דיוק לשון הכס"מ שם ולגבי פחותה נקט שנתבטלה מתורת כלי ואין שם כלי עליה, אבל לגבי אפוצה נקט "שוב אין לה דין כלי" ודו"ק.

ד]

והנה להלן במשנה י"א לגבי כוורת באויר, יש שנוי מלשון מתני' ונקטה רק בד"א שהיא כלי, ולא הוזכר מחולחלת, וכן אבל פחותה ופקוקה, ולא נקטה אפוצה. [ויעוי' בזה בראשונים שביארו כל חד לדרכו.] ובפיהמ"ש הנדמ"ח להלן שם כתב שכל החילוק דבעינן מחולחלת היינו רק בעודה בבית, אבל באויר אין הפרש אם היא מחולחלת או אפוצה יעוי"ש, ובזה התיישב ב' השנויים. ויל"ע מה ההבדל בין אם הויא באויר או בבית וצ"ב. וברמב"ם פי"ט ה"ד כן הזכיר חלולה, ויעוי' בתויו"ט.

ה]

ובפיהמ"ש ביאר דרך חדשה, דע"י דהויא פחותה או אפוצה נחשבת כחתיכה מן הארץ. [ויל"ע בשלמא באפוצה, היות ובטל חשיבות תשמישה י"ל שנדון כארץ, אבל פחותה צ"ע] וצ"ב. וביותר צ"ב למש"כ בפיהמ"ש במשנה י"א דהוי רק דין אפוצה בכוורת בבית, ומבואר דדין שנידונת כחתיכה מן הארץ, הוי רק אם הויא בבית וצ"ב. עוד צ"ב דלכאו' דין פחותה איכא גם בכוורת באויר, ולכאו' צ"ע אם הוי ג"כ מטעם שנידונת כחתיכה מן הארץ וצ"ע. ובפיהמ"ש מי"ג מבואר שגם פחותה הויא כקרקע יעוי"ש.

ו]

עוד צ"ע דמפורש להלן במשנה ח' דדין שנידונת כחתיכה מן הארץ הוי גם בגבוהה טפח, וזו צ"ב הרי אינו ע"ג הקרקע וצ"ב.

ז]

והנה מה דנקט דהויא כחתיכה מן הארץ, והוסיף דכשטומאה תחתיה או בתוכה הרי זה כאילו היתה טמונה בארץ, ובפשוטו היינו דהויא טומאה רצוצה, ולפי"ז תמוה מהו דאמרינן דטומאה בתוכה אין טמא אלא תוכה, ולכאו' תיפו"ל דהוי טו"ר ובוקעת, ועוד דמבואר דתוכה טמא, והיינו כל תוכה, וע"כ שאינה טו"ר וצ"ע.

וכן צ"ב דתנן דטומאה תחתיה עד לתהום טמא, ולכאו' אם הויא רצוצה מדוע לא בוקעת ויעוי' ראב"ד בהשגות.

ח]

שם בפיהמ"ש הנדמ"ח מבואר דטומאה בתוכה אין טמא אלא תוכה, היינו כה"ג דהויא בחלק שחוץ לבית, אבל אם הויא בחלק שבתוך הבית הבית טמא. ויל"ע דאם מה שהבית טמא היינו מטעם רצוצה, א"כ מדוע מה שעל גבה ותחתיה טהור וצ"ע.

ולכאו' צ"ל דהרי שיטת הרמב"ם משנה ב' דטומאה בתוכה הבית טמא דהיות וחללה בתוך הבית הויא כמונחת בבית, וזהו דמהני דהויא כקרקע, ולא חשיבא חללה בתוך הבית, וזהו רק לענין החלל שהוי בחוץ, אבל החלל שבבית, לא אלים האפוצה לבטל מחלל הבית ועי'.

ט]

ולכאו' מוכח כן מעיקר הדין, דהרי טומאה בתוכה, תוכה טמא, ולכאו' אם הויא כקרקע מדוע כל תוכה טמא והרי הויא רצוצה, וע"כ דהאפוצה לא אלימא לבטל חשיבות הכלי וחללו כלפי חלל הכלי עצמו. ורק כלפי שיחשב חלק מחלל הבית לזה מהני וצ"ע.

י]

ולפי"ז י"ל דרק כוורת בבית שצריך לדון כקרקע כלפי הבית, ממילא ג"כ נדון כקרקע לענין על גבה ותחתיה, אבל כוורת באויר שלא דיינינן כקרקע כלפי הבית, ממילא גם כלפי על גבה ותחתיה נידונת ככלי ודו"ק.

יא]

ויעוי' בכס"מ בפיהמ"ש בסוף הפרק בד"ה ואיכא למידק, שהוקשה לו ג"כ על משנה ג' ז' וי"א דאם הויא טו"ר א"כ מדוע לא בוקעת, ויעוי"ש שכ' דלא מיקרי רצוצה אלא כשהיא בתוך הקרקע או בנין אבל כשהיא בתוך עץ וכיו"ב שאינו כלי אין לה דין טו"ר. והוסיף לתמוה דא"כ מהו דטמא עד התהום ותי' דמונחת בקרקע יעוי"ש, ובפשוטו דבריו סותמים.

יב]

ואולי כוונתו דחלוק אם הויא בתוכה או תחתיה, דתחתיה שאין טפח הויא רצוצה, אבל בתוכה היות והוי כלי א"כ לא נעשית רצוצה, ורק הוי כקרקע כלפי הבית, ולכן טומאה בתוכה אינה רצוצה, משא"כ תחתיה. ומ"מ הכוורת היות והויא אפוצה ואין לה דין כלי לכן חוצצת שלא תבקע על גבה ודו"ק.

יג]

אלא דיעוי' בפיהמ"ש להלן משנה ח' לגבי פיה לפנים, ושם ביאר הא דטומאה בתוכה הבית טמא, כיון שפיה לפנים. וגבה טהור, דכיון שיצאת הטומאה דרך פיה לבית נטמא הבית ונשאר גבה טהור, על פי הכלל שאם נראית פעולת הטומאה באיזה מקום כל שזולתו טהור יעוי"ש. ומבואר בפיהמ"ש ב' חידושים. א'. דהגם דהוי כקרקע, מ"מ מהני פיה לפנים שתצא דרך פיה, וחזינן כש"נ דלא אלים האפוצה לבטל להתפשטות שע"י הכוורת.

יד]

ועוד מבואר בפיהמ"ש, דהיות ויוצאת לבית זהו גופא הטעם שעל גבה טהור, ומבואר דבלי שתכנס לבית היה על גבה טמא, ולכאו' היינו מטעם דהויא רצוצה ורצוצה בוקעת, ולפי"ז הדרא קו' לדוכתא, דבמתני' דידן שפיה לחוץ, ולא יוצאת לבית, א"כ מדוע טומאה בתוכה, אין על גבה טמא וצ"ע.

טו]

ועכ"פ ביאור המשנה הוי דע"י פחותה ואפוצה אין תורת ודין כלי על הכוורת, ולכן מה שתחתיה או על גבה הכוורת חוצצת, ולגבי מה שבתוכה מהני האפוצה שלא חשיבא שחללה בבית, ולכן הטומאה לא בבית ועי'.

טז]

והנה עדיין יל"ע דבאפוצה שפיר חלוק אם הטומאה בחלק החיצון או הפנימי וכש"נ. אבל בפחותה יל"ע האם ג"כ חלוק אם הויא בחלק החיצון או הפנימי וצ"ע. וביותר יל"ע להרמב"ם לשיטתו דביאר במשנה א' הטעם דטומאה בתוכה הבית טמא דהוי משום דין התוספתא דאוהל בתוך אוהל יעוי"ש. ולפי"ז צ"ע, אם פחותה לא הויא בכלל דינא דהתוספתא [וצ"ב מדוע, ואולי היות ופחותה א"כ חשיבא אוהל קבע.] א"כ לכאו' גם טומאה בחלק הפנימי הבית טהור, ואם הוי בכלל דין התוספתא א"כ לכאו' בפחותה לא שייך ששוי שחללה אינו בחלל הבית וצ"ע.

יז]

משנה ד' "היתה גבוהה" וכו' ובפיהמ"ש דפקוקה או אפוצה אינה כלי ואינה אוהל יעוי"ש. וצ"ע דבשלמא אפוצה אין דין כלי ואינה אוהל, אבל פחותה לכאו' הויא אוהל. ולכאו' מוכח דגם פחותה לא חשיבא אוהל וצ"ע. [ודוחק שהכוונה שאינה מאהילה היות ואינה גבוהה טפח].

יח]

שם בפיהמ"ש דאינה חלולה כדי שתחשב טומאה שעל גבה כאילו היא תחתיה וצ"ב. ולכאו' מבואר דכדי שיהיה כלי שאינו אוהל לטהר בעינן שיהיה חלול, וע"י שנדון כקרקע ואינו חלול פקע ממנו דין כלי, וממילא לא שייך לדון כאילו היא תחתיה. דרק כלי חשיב מה שתחתיו ומה שעל גביו אותו מקום וק"ל. ולפי"ז ל"ק דלא אמר שאינה כלי, שהרי באפוצה הויא כלי, ורק אין דין כלי וכש"נ. [ובאפוצה ודאי הטעם הוי דאינה כלי].

יט]

ובלשון הפיהמ"ש דנקט דהיות ואינה חלולה, לא חזינן לטומאה כאילו היא תחתיה, ומבואר דגדר כלי לא נעשה אוהל לטהר, הוי כש"כ בכס"מ דחזינן לגוף הטומאה שעל גבה כאילו היא למטה, ולא שהטומאה מתפשטת והכלי אינו חוצץ, וזהו דבאפוצה דהויא כקרקע לא שייך לדון לטומאה עצמה כאילו היא למטה ודו"ק.

פרק ט משנה א – בתוכה, כנגד הטומאה

א]

מתני' "כל שהוא כנגד הזית תוכה וגבה טמא" ובהגהות הגר"א מחק בתוכה, והיינו דפליגי הרמב"ם והראב"ד עם שאר הראשונים, דלכל הראשונים תוכה כולה טהור, ולרמב"ם וראב"ד כנגד הטומאה טמא, ורק שאר תוכה טהור, והיינו דפליגי בב' הנך גירסאות דמתני', וכ"כ הגר"ח פי"ט ה"א יעוי"ש. [ודו"ק בלשון הפיהמ"ש דלא גרס תוכה ועי'].

ב]

והרמב"ם וראב"ד ג"כ פליגי, דהראב"ד ס"ל דמה שכנגד הזית טמא הוי משום דין רצוצה, ולכן פליג על הרמב"ם, דהרמב"ם ס"ל דגם בגוונא של משנה ב' דגבוהה טפח, ג"כ טמא כנגד הזית, והראב"ד פליג שהרי בגבוהה טפח אינה רצוצה יעוי"ש.

ג]

והאליהו רבה דלא גריס תוכה, הוי דרך שלישית, והיינו דהוא הקשה דהטומאה תבקע לתוכה, ותי' דהיות ואם תבקע, א"כ מחמת הכלי הטומאה תתפשט ותעשה טומאה שאינה בוקעת, לכך מעיקרא לא בוקעת, והאריך בזה לשיטתו בפרק מגדל יעוי"ש וכאן. ועכ"פ חזינן מתו"ד האליהו רבה שאם היתה בוקעת היתה גם מתפשטת, והרמב"ם והראב"ד הרי ס"ל שבוקעת, ומ"מ לא מתפשטת ודו"ק.

ד]

והנה מצינו בנדון של תוכה ב' נידונים חלוקים. א'. האם הצלה של כוורת מהניא גם כלפי נגד הטומאה. ב' כה"ג שבאמת אין הצלה כנגד הטומאה, אם הוי סיבה שתתפשט בכל הכוורת. ובר"ש ומהר"ם מבואר שההוכחה שאין תוכה טמא כלל, דאם טמא מדוע אין נטמא הבית, והיינו דס"ל שצריכה להתפשט בכולה, וכן מבואר ג"כ באליהו רבה הנ"ל.

ה]

וצריך ביאור ב' הנידונים, מהו יסוד פלוגתת הראשונים, הן בנדון אם הכוורת שויא הצלה כנגד הטומאה, דלרמב"ם וראב"ד לא שויא, ולשאר ראשונים שויא, והן בענין אם אח"כ מתפשטת הטומאה.

ו]

ובכס"מ מצינו ב' דרכים מדוע כנגד הטומאה טמא. או דהויא רצוצה, וטומאה רצוצה בוקעת לכוורת, וכן מבואר להדיא בדברי הראב"ד דנקט דמהני רק במשנה א' היות ושם הויא רצוצה, אבל במשנה ב' דאינה רצוצה לא טמא כנגדה. [ומה דגם טומאה על גבה טמא בתוכה, יעוי' בכס"מ בפיהמ"ש ד"ה כזית מן המת, שרואין אותה כאילו תחתיה, ונידונת כרצוצה, וצ"ע. ויעוי' חזו"א ב' כ"ב וקצת נראה דס"ל בדעת הראב"ד דעל גבה לא בוקעת לתוכה וצ"ע].

ז]

ועוד דרך מצינו בכס"מ כמה פעמים, דכלל אינו מדין רצוצה, אלא הוי מיסוד דין ההצלה של כוורת, שכל ההצלה מהניא רק כלפי שאר הכוורת, אבל כלפי המקום שאם לא היתה הכוורת ג"כ היה טמא אינו בדין שתציל הכוורת יעוי"ש וצ"ב.

ועכ"פ לדרך זו ניחא שיטת הרמב"ם, דגם כה"ג שגבוהה טפח, דלכאו' אינה רצוצה. מ"מ כנגד הטומאה אין הצלת כוורת ודו"ק. [ויעוי' מרכה"מ ח"ג קונ' תורת האוהל סט"ו].

ח]

ויל"ע להר"ש ומהר"ם שהיה סד"א שתוכה טמא, האם הוי מטעם רצוצה, או כדרך הכס"מ. וכן יל"ע אחר שהוכיחו שלא טמא, מדוע לא טמא, [הן לדרך דרצוצה, והן לאידך גיסא].

ט]

בחידושי רבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [ב'] נקט דדין דמתני' הוי מטעם שהכוורת הויא צמיד פתיל, ולכן מצלת על תוכה. והוכיח מינה דלהרמב"ם וראב"ד דס"ל דתוכה כנגד הטומאה טמא, דע"כ ס"ל דטומאה רצוצה בוקעת צמ"פ. והקשה עלה מתוספתא פ"י הו"ד בר"ש סוף פירקין, דחבית מוקפת צמ"פ ובתוכה משקין ואוכלין ע"ג המת דטהורין. והביאה הרמב"ם פי"ז ה"ו, ולכאו' מבואר דרצוצה לא בוקעת צמ"פ. ואין לתרץ דשם לא הויא רצוצה, שהרי שיטת הרמב"ם דכל טומאה באויר הויא רצוצה, ושם הויא באויר יעוי"ש.

י]

ולשיטת הראב"ד באמת נקט שם הגר"ח, דלא קשה מהתוספתא, די"ל דהתוספתא מיירי שהחבית גבוהה טפח, ואין הטומאה רצוצה. ומתני' הויא באינה גבוהה טפח והויא רצוצה ובוקעת צמ"פ. אבל לשיטת הרמב"ם צ"ע.

יא]

יעוי"ש ברבינו הגר"ח [ג] ומבואר שיישב דעת הרמב"ם הסובר שגם בגבוהה טפח בוקעת לתוכה, ותמה הראב"ד דאינה רצוצה. וכ' הגר"ח דהרמב"ם לשיטתו ס"ל דטומאה באויר הויא רצוצה, וא"כ גם בגבוהה טפח הויא באויר והויא רצוצה, יעוי"ש. והיינו דאוהל כלים לא שוי דהטומאה באוהל, אלא באויר ודו"ק. [ולכאו' לשיטת הכס"מ דלעיל דמיירי בכוורת הבב"מ, לכאו' הוי אוהל, ואין לתי' הגר"ח]. ויעוי"ש ד"ה האמנם, דפחותה או אפוצה או בא במידה נדון כאוהל, ואינה טומאה רצוצה יעוי"ש.

יב]

ולכאו' לפי"ז, אי"צ בדעת הרמב"ם, ליסוד הכס"מ שטומאה על גבה יורדת לתחתיה ובוקעת לתוכה. אלא טומאה על גבה בוקעת לתוכה היות והויא טומאה באויר, וטומאה באויר להרמב"ם הויא רצוצה וק"ל.

יג]

ובגר"ח שם ביאר דהראשונים דס"ל דתוכה כולו טהור, ס"ל הן דלא נכנסת לתוכה, והן דכלל לא נחשב מאהיל כנגדה. ובדעת הרמב"ם דן האם רק לא בוקעת אבל הוי מאהיל, או דהרמב"ם מודה דגם לא הוי מאהיל יעוי"ש.

יד]

ויסד שם הגר"ח שיש ב' דיני צמ"פ שהכלי חוצץ ומציל, ועוד דגם במנוקב מציל אבל מ"מ לא מהני כנגד מקום הנקב שלא יחשב מאהיל. ולפי"ז תירץ הקו' מתוספתא, דתוספתא מיירי שאין נקבים, ומתני' מיירי שיש נקבים. וזהו מחולחלת והוי שהכלי הוי בנקבים, והוי מאהיל יעויש"ה.

טו]

ודברי הגר"ח לכאו' תמוהים, שהרי לשיטת הרמב"ם כלל לא מיירי דמחולחלת היינו שיש בה נקבים, אלא הויא שלימה, וא"כ צ"ע כל תירוצו, ויעוי' גליונות חזו"א כן. וצ"ל דס"ל דאין צריך נקבים, אבל סתמא דכוורת יש בה נקבים, וגם נקובה עדיין דין כוורת עליה ודו"ק. ועוד צ"ע סיום התוספתא שם דמוטה על צידה ככוורת, ולהגר"ח הרי אין נקבים בחבית, ומדוע הוי ככוורת שיש נקבים וצ"ע.

טז]

ובחזו"א בגליונות ד"ה ע"ו א' כוורת, וכ"ה באהלות ג' ט', עפי"ד ביסוד כוורת, דאינה מטעם צמ"פ, אלא דהוי אוהל על תוכו, וזהו דהתוספתא הוי צמ"פ גמור, ורצוצה לא בוקעת לצמ"פ, אבל כוורת הוי אוהל על תוכו, ורצוצה בוקעת לאוהל יעוי"ש. [צ"ע לפי"ז סיפא דתוספתא שם, דמוטה על צידה הוי ככוורת, ולכאו' לא דמי לכוורת, דחבית הויא צמ"פ, ואולי הכוונה באינה צמ"פ]. ויעוי' חזו"א ב' כ"ב.

יז]

ויעוי' בר"ש ומהר"ם שכ' דכנגדה בתוכה טהור, והוכיחו כן דאם חשבת לזית כמונח בתוכה א"כ גם בית ליטמא. [וצ"ע דהול"ל שכולה תטמא]. ולשונו ודאי מורה דאם טמא כנגדה היינו שנדון כזית כבתוכה, ועפי"ד הגר"ח דגם להרמב"ם אין הטומאה נידונית בתוכה, א"כ שפיר י"ל דזהו יסוד פלוגתתם, דלרמב"ם אינה בתוכה וממילא לא שייך שיכנס לבית, ולר"ש ומהר"ם חשיבא בתוכה ודו"ק. [ויעוי' מש"כ לעיל מהאליהו רבה].

יח]

ויעוי' דרך נוספת ברבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [ג'] ושם נקט דכל דברי הרמב"ם שגם בגבוהה טפח טמא בתוכה כנגד הטומאה, היינו רק אליבא דרבא בחולין דס"ל דטומאת מאהיל הויא מגע, ולענין טומאת מגע אין הצלת כוורת. אבל לר' זירא דס"ל דהוי רק טומאת מאהיל, אה"נ כל דהויא גבוהה טפח, היות והוי רק מתורת מאהיל לכך תוכה טהור יעוי"ש.

יט]

ובנדון השני, והיינו מדוע אם בתוכה טמא, מדוע אין מתפשטת בכל הכוורת. ובכס"מ כ' דאין עצם טומאה בתוכה ולא מתפשטת יעוי"ש. ויל"ע אם זהו רק לדרך א' דכס"מ והיינו דהוי מטעם רצוצה, ומהני הצלת כוורת שלא נכנסת לתוכה, אבל לדרך ב' דהכס"מ דכלל אין הצלת כוורת כל שלולי הכוורת היה נטמא, ולפי"ז יל"ע אם גם כה"ג לא נכנסת הטומאה וצ"ע.

כ]

ובמים טהורים נופ"ש, כ' דהרמב"ם הוי לשיטתו שביאר המי"ט בדעת הרמב"ם דס"ל שכל רצוצה שנכנסת לאוהל, לא מתפשטת באהל, וזהו דכאן ג"כ לא מתפשטת באהל יעוי"ש. [ולביאור זה יהיה מוכח מהר"ש ומהר"ם וא"ר, דס"ל שכן מתפשטת באוהל ועי']. אולם יעוי' בכ' הגר"ח סי' ת"ו שדחה זאת, ונקט דדעת הרמב"ם דרצוצה שבוקעת כן מתפשטת יעוי"ש. וכ"ה בגר"ח פכ"ד ה"ח.

כא]

יעוי"ש בכ' הגר"ח דנקט דאין דין מסויים שרצוצה לא מתפשטת, אלא תלוי מהו דין הטומאה, דאם יסודה הויא טומאת אוהל, ודאי שמתפשטת, ואם חשיבא כמגע, מגע לא שייך בה התפשטות יעוייש"ה בכל דבריו.

כב]

ובגר"ח שם הקשה להראב"ד דכוורת הויא של חרס, א"כ היות ובוקעת לתוכה, א"כ הכוורת נטמאת, וממילא לא שויא כלל הצלה. ויעוי"ש שהוכיח דע"כ צ"ל דההצלה דצמ"פ שוי דלא חשיבא שגוף הטומאה בתוכה [וככס"מ דלעיל]. וכה"ג לא נטמאת גוף הכוורת, דכל טומאתה הויא רק מתוכה יעוי"שה.

כג]

ויעוי' בחידוש רבינו הגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ בגדר דינא דנדה אין מטמאה לאיברים. ומש"כ שם בדעת הראב"ד דבעינן בכ"ח רק שמקום קבלת הטומאה יהיה בתוכו, ולא בעינן שהמטמא יהיה בתוכו יעוי"ש, ויש לדון לכוון ב' הדברים שם וכאן.

כד]

ובספר אבן ישראל להגריי"פ זצ"ל, תמה על תי' הגר"ח, דהיות וכלים שבתוכו נטמאו והיינו דהוו מאהיל על מת ונעשה אב הטומאה, א"כ כלים עצמם יטמאו את הכוורת, והדרא קו' לדוכתא להראב"ד דהויא של חרס, א"כ הכלים שבתוכה יטמאו לכוורת. וברמב"ם מפורש דהוי כלי בתוכה, ואולי להראב"ד צ"ל דמיירי רק באוכלין ומשקין וצ"ע.

כה]

ובעיקר דברי הראב"ד דחילק בין משנה א' למשנה ב'. ויל"ע לשיטת הראב"ד פי"ב דטומאה ממעטת מטפח, א"כ לכאו' לא סגי בגבוהה טפח. וצ"ל דהיות ויש בצד טפח פנוי סגי, יעוי"ש שדנו כן בדעת הראב"ד.

פרק ט משנה ג-ד – פחותה ואפוצה להרמב"ם וכס"מ

א]

יעוי' ברמב"ם, והקדים לדין משנה ד' קודם משנה ג' וצ"ע, ויעוי' בכס"מ מש"כ בזה. ועי' בערוה"ש ל"ח י"ח בזה וצ"ע.

עוד צ"ע דלענין מונחת על הארץ, הוסיף ופיה לחוץ, ולא נקט בגבוהה טפח. ובמשנה ליכא בשניהם וצ"ע.

ב]

להרמב"ם דמחולחלת היינו חלולה. יל"ע איך יפרש לתוספתא אהלות פ"י ה"ה-י' ויעוי' בזה במים טהורים פ"ט מ"ז חרד"ן א' וחזו"א ד' ט'.

ג]

יעוי' דיוק לשון הכס"מ, דלגבי פחותה נקט דאין שם כלי עליה ונתבטלה מתורת כלי, ולגבי אפוצה נקט שוב אין לה דין כלי ודו"ק.

ד]

והנה בכלי מחולחלת, כל שטומאה בתוכה הכל טמא, ובכס"מ בפיהמ"ש נקט מטעם שעוברת הטומאה לבית דכוורת אינה חוצצת, ולפי"ז פשוט דכל שנפחתה או אפוצה לא עוברת, דהוי אוהל וחוצץ, אבל לרמב"ם בפיהמ"ש שביאר הטעם דבתוכה הכל טמא דהוי מדינא דהתוספתא דאוהל בתוך אוהל לא מציל, ולפי"ז צ"ב מדוע בנפחתה או אפוצה לא טמא הבית כדין אוהל בתוך אוהל. ולכאו' מוכח דבנפחתה או אפוצה אין דין אוהל בתוך אוהל וצ"ב.

ה]

עוד צ"ע בדברי הכס"מ, דיעוי' שחילק בלשונו בין משנה א' דנקט דבתוכה הבית טמא דטומאה עוברת לבית, ובגבוה טפח דמשנה ב' נקט שהבית טמא ששניהם כאילו תחת גג אחד, [וצ"ב כוונתו, ומדוע שינה בין משנה א' למשנה ב'] והנה לטעם דעוברת לבית, י"ל דאפוצה ופחותה לא עוברת, ולטעם דהוו כאילו תחת גג א', יל"ע באפוצה ופחותה מדוע לא הוו תחת גג א' וצ"ב.

ו]

בדין אפוצה ומונחת ע"ג קרקע כזית תחתיה עד התהום טמא, והיה על גבה כנגדו עד לרקיע, ויעוי' בהשגות הראב"ד שתמה מפני מה אינה בוקעת למעלה כלמטה שהרי היא רצוצה יעוי"ש. [ויעוי"ש בתירוצו,] ובכס"מ כ' בכוונת והקושיא במקומה, שאין זה כדאי לתרץ הקו'. ויל"ע מה היה שייך שיתורץ, ומדוע אינו כדאי. ויעוי' להלן מהגר"ח.

ונר' לכאו' ב' דרכים בביאור קו'. דיעוי' בכס"מ בפיהמ"ש בסו"ד ד"ה ואיכא למידק ונקט דהקו' דכמו שרצוצה בוקעת עד התהום, ה"ה ג"כ בוקעת למעלה מן הכוורת עד לרקיע יעוי"ש.

ובכס"מ נקט דהקו' מאפוצה, ובכס"מ בפיהמ"ש נקט דהקו' גם מפחותה יעוי"ש.

ז]

אולם יעוי' בחי' רבינו הגר"ח פי"ט ה"א [ב'] ד"ה והנה תנן, ושם מבואר שהקו' הויא מדוע לא בוקעת לתוך הכוורת עצמה. והיינו דכדי שלא תבקע בעינן הצלת אוהל, והיות ומיירי באינה גבוהה טפח, א"כ דופן תחתון אינו אהל טפח, ואין אוהל מציל.

ויעוי"ש שהוסיף שהרצוצה תבקע כיון שרצוצה בוקעת גם לתוך צמ"פ יעוי"ש. ומבואר דס"ל דגם פחותה ואפוצה עדיין הויא צמ"פ, אלא דמ"מ רצוצה בוקעת צמ"פ. וצ"ע דלכאו' הרי הויא פחותה ואינה כלי ומה שייך צמ"פ.

ח]

וצ"ל, או דס"ל דלא הויא פחותה שמבטלת תורת כלי לענין צמ"פ. ולכן הגם שאינה כלי, עדיין הוי כלי לצמ"פ. ועוי"ל דגם מתורת אוהל שוי דינא דצמ"פ, דאהלים בכסוי הוי ג"כ מיסוד דינא דצמ"פ ודו"ק.

ט]

ועכ"פ מבואר דפליגי הכס"מ והגר"ח בכוונת קו' הראב"ד, אם הקו' לענין עד לרקיע, או דהקו' מדוע לא בוקעת לתוך הכוורת עצמה יעוי"ש, ויל"ע מדוע לכל חד לא קשיא קו' דאידך וצ"ב. [ויעוי' להלן, דבגר"ח מובא דרך נוספת בכוונת קו' הראב"ד יעוי"ש].

י]

ויעוי' בכס"מ שכ' בביאור הרמב"ם ג' דרכים. [ב' בכס"מ וא' בפיהמ"ש בסו"ד]. דרך ראשונה דהגם דהויא אפוצה, מ"מ היות והיה לה חלל טפח, מהני מה שהיה חלל לענין על גבה, ואהני מה שאפוצה לענין שתבקע למעלה יעוי"ש. והדברים תמוהים בתרתי, הן מהו האי מילתא דיש דבר שכלפיו מהני שהיה חלל, ויש שנדון מחמת שאפוצה. ועוד תמוה מדוע כלפי למעלה נקטינן כקודם שאפוצה, וכלפי למטה שאפוצה וצ"ב.

יא]

ולכאו' מדנקט שהיה טפח וזה לא בטל, מבואר דס"ל שגם באפוצה לא בטל מינה תורת אוהל, ורק מהני האפוצה לבטל לתורת כלי. ולפי"ז כוונת הכס"מ דאם הוי כלי לא משוי למה שתחתיו דהוי רצוצה, והיות ואינו כלי נעשה רצוצה, אבל היות ולא בטל מתורת אוהל, א"כ האוהל מציל שלא תבקע, והגם דלמטה אין אוהל. וצ"ל כש"נ להלן ממשנ"ח דבכלי כל חללו נדון כחדא והוי אוהל מה שבתוכו יעוי"ש.

יב]

עוד דרך כ' בכס"מ שם, שיש בחלל טע"ט אלא שאינו במקום א'. וכלפי תחתיו לא מהני וכלפי למעלה מהני יעוי"ש וצ"ב. ואולי הכוונה דכלפי תחתיה דיינינן שאין צירוף לטע"ט, ולכן כלפי למטה נחשבת הטומאה רצוצה ובוקעת למטה. וכלפי למעלה חל דין צירוף, ולא בוקעת למקום טע"ט ודו"ק. ויעוי"ש שהוצרך לבאר לענין פחותה איך מתחלק למעלה מלמטה ויעוי"ש מש"כ בזה.

ולפי"ז תמוה דכיילינן בפחותה ואפוצה ב' חילוקים בין למעלה ולמטה, ולכאו' ב' החילוקים כלל לא שייכי זל"ז וצ"ע.

עוד צ"ע דלדרך הראשונה כלל לא ביאר איך יתפרש בפחותה וצ"ב.

יג]

ובפיהמ"ש לכס"מ כ' ליישב דלא מיקרי רצוצה אלא כשהיא בקרקע או בבנין, ולא כשהיא בתוך עץ שאינו כלי, והא דהכא בוקעת לקרקע היינו דהיא מונחת בקרקע יעוי"ש, ולכאו' כוונתו דתוך הכוורת לא שוי על טומאה שבתוכה רצוצה, ורק בנמצאת תחתיה הויא רצוצה. אלא עדיין תמוה דהיות ומונחת תחתיה, א"כ הויא רצוצה ויבקע גם למעלה. ולכאו' מבואר דהיות וכוורת גם באפוצה לא הויא כקרקע, א"כ מועיל לחצוץ מלמעלה וצ"ב.

יד]

יעוי' במים טהורים נופש משנה ג' שכתב דהרמב"ם בפיהמ"ש שכ' דע"י שאפוצה הויא כקרקע כוונתו בזה לתרץ קו' הראב"ד מדוע לא מטמאה למעלה, דקרקע חוצצת אפילו בתוך בית יעוייש"ה. וכ' דהראב"ד ג"כ למד כן אלא הוקשה לו מגל אבנים, ויעוי"ש שהביא למרכה"מ שיישב קו' הראב"ד בזה וצ"ע.

טו]

ויעוי' במים טהורים בחרד"ן ב' ממשנ"ח לתרץ קו' הראב"ד דכל שיש אוהל אין טומאה רצוצה בוקעת, והגם שאפוצה מ"מ האפוצה לא מבטלת הכוורת מתורת אוהל, ולכן ע"ג טהור שיש אוהל מפסיק, ולענין תוכה חידש המשנ"ח דכוורת שנפחתה או אפוצה לא דמיא לב' נסרים שנסר תחתון לא שייך לעליון, והרי אינו אוהל. אבל כאן גם התחתון הוי מהכלי, ולכן כל מה שבתוכה הוי באוהל, ואוהל חוצץ יעוייש"ה. ואולי זהו ג"כ כוונת הכס"מ בפי'. ויעוי' ג"כ במקד"ד קונ' א' אות ב' ודו"ק.

טז]

ויעוי"ש במי"ט שהשיג על המשנ"ח ביסוד דבריו בדין רצוצה.

ובמש"כ המשנ"ח דגם במלאוה תבן לא בטלה מתורת אוהל, כ' המי"ט שכ"כ ג"כ הכס"מ בפי' בחבורו ד"ה היתה, וכ' דהוכחת המשנ"ח מהתויו"ט אינה, אלא מוכח שם להיפך יעוי"ש.

יז]

אם הוי כדברי המשנ"ח דאפוצה לא בטל תורת אוהל מינה, לכאו' מוכח דלא מיירי שבטל התבן בתוכה, דאם ביטל לכאו' הוי מפקיע הכלי והאוהל. ולעיל כ' דבתפאר"י כ' דמיירי בביטל, וסתימת הרמב"ם ודאי בלא ביטל.

יח]

ובחי' רבנו הגר"ח פי"ט טו"מ [ג'] ד"ה בד"א, ביאר קו' הראב"ד בדרך שלישית, והיינו דכלל אין הקו' מטעם רצוצה בוקעת למעלה, אלא שכל יסוד החילוק בין שלימה לפחותה, היינו דשלימה הויא כלי ואינה חוצצת ופחותה דאינם כלי ונעשים אוהל, ואוהל חוצץ. וזהו שהוק' לראב"ד, דלהרמב"ם דהויא אפוצה ואין טע"ט א"כ אינו אוהל, ואין אוהל לחצוץ.

והיינו דהיות ובתוכה אין טע"ט, א"כ כל ההאהלה הויא על תחתיו, ואין שם טע"ט, ואינו אוהל. ולפי"ז פשוט שכל קו' הראב"ד הויא רק מאפוצה, ולא מפחותה וק"ל.

יט]

ויעוי"ש בגר"ח איך שביאר דעת הראב"ד, ומה רצה לבאר ומה דחה וצ"ע. ויל"ע לדבריו אם גרע ממסכת וסריגי החלונות שמצטרפין וצ"ע. ויעוי' מרכה"מ קונ' סוסי"ח בכוונת הראב"ד.

כ]

בגר"ח שם ביאר דהרמב"ם וראב"ד אזלי לשיטתייהו, אם חלק תחתון של כלי ממעט מטע"ט דחלק העליון יעוי"ש. ובחזו"א בגליונות כ' לחלק בין כלי שמק"ט לכלי שאין מקב"ט וצ"ע. ואולי יש לחלק בין כלי לאוהל. וצ"ל דלא הוי אוהל גמור, ולכן דומה לכלי ודו"ק.

כא]

ויעוי"ש בסו"ד הגר"ח, שסיים ואולי זהו כוונת הראב"ד ג"כ, וזהו איך שביאר הגר"ח לעיל מינה בפי"ט ה"א [ב'] ד"ה והנה תנן יעוייש"ה.

פרק ט משנה א – בדברי רבנו הגר"ח פי"ט ה"א [ב]

א]

יעוי"ש בגר"ח שהביא פלוגתת הראשונים אם בתוכה כנגד הטומאה טמא, וכ' דפליגי בגירסת המשנה, ויעוי' ג"כ בהגר"א שהגיה הגירסא. אולם יעוי' בפיהמ"ש ולשונו מורה דלא גריס תוכה, ואפ"ה ס"ל דתוכה טמא יעוי"ש.

ב]

והגר"ח לדרכו דס"ל דהצלת כוורת על תוכה הוי מדינא דצמ"פ, א"כ ס"ל דבזה גופא פליגי הנך ב' גירסאות אם רצוצה בוקעת לצמ"פ. וזהו שהוקשה לו, דאם הרמב"ם וראב"ד ס"ל דרצוצה בוקעת צמ"פ, א"כ נסתר זה מהתוספתא אהלות פ"י. ולכאו' עפי"ד הכס"מ בדרך הב' דתוכה כנגד הטומאה טמא, היינו דכל שלולי הכוורת היה נטמא, כלפי הנך מילי לא מהניא הצלת כוורת, א"כ כלל אין הוכחה דהוי מדין רצוצה, ולכן גם בגבוהה טפח ס"ל דבוקעת, וממילא אין שום הוכחה דהוי מטעם שרצוצה בוקעת צמ"פ ודו"ק.

ג]

שם והרי כל באויר לדעת הרמב"ם הא הויא רצוצה יעוי"ש. וזהו שיטת הגר"ח דס"ל דפליגי בזה הרמב"ם וראב"ד, ויעוי' גליונות חזו"א לעיל פי"ט טו"מ ה"א [א'] שהאריך דהרמב"ם וראב"ד כלל לא פליגי בזה.

ד]

שם "וקשה דמ"ש בכוורת דטמא גם בתוכה" והיינו דהוי לשיטתו דהצלת כוורת הויא מדין צמ"פ, אולם יעוי' בגליונות חזו"א כאן שס"ל דלעולם צמ"פ מציל גם כנגדו, ושאני כוורת דהיות ויש לה פתח אינה צמ"פ, וההצלה הויא מדין אוהל, וצ"ב גדרו. ויעוי' חזו"א אהלות ב' כ"ב ועוד דוכתי. ויעוי"ש בחזו"א דס"ל דזהו גופא הוי סיבה, לדרכו, דהאי טומאה לא מתפשטת בתוכה יעוי"ש. ויעוי' דרכ"ש באורך דלא הויא צמ"פ, ולעולם רצוצה לא בוקעת צמ"פ.

ה]

בגר"ח דביאר דעת הרמב"ם דטומאה באויר הויא רצוצה, ולכן גם גבוהה טפח הויא רצוצה, ומבואר דס"ל דהגם שלכאו' אינה באויר שהרי יש כלי על גבה שמאהיל עליה, ומבואר דס"ל דלענין רצוצה דבעינן שתהיה באוהל כדי להפקיע מינה הרצוצה א"כ אוהל כלי אינו נדון כאוהל ודו"ק. [וכ"ה להדיא בגר"ח להלן פי"ט ה"א [ג'] ד"ה האומנם.

ו]

והנה עיקר דברי הגר"ח בישוב התוספתא, דלהראב"ד התוספתא באינה רצוצה, והיינו שגבוהה טפח. ולשיטת הרמב"ם מתרץ בד"ה והנה הרי, דמיירי בכוורת שיש בה נקבים, והכלי הוי במקום הנקבים. [יעוי"ש ביאורו] ולכאו' בפיהמ"ש שביאר מחולחלת היינו חלולה ואינה אפוצה א"כ כלל לא מיירי ביש נקבים, וצריך לומר דמ"מ יתכן לפרש דמיירי שיש בה נקבים וכרגילות כוורת, ואינם מבטלים ממנה תורת כלי וק"ל. [ויעוי' גליונות חזו"א].

ז]

והנה סיום התוספתא שם הויא היתה מוטה על צידה הרי היא ככוורת לכל דבר, ולהגר"ח דכוורת בנקובה וחבית בסתומה, א"כ מהו דהויא ככוורת, הרי כוורת טמא בתוכה משא"כ חבית, דאין בה נקבים. וצ"ע.

ולמש"נ לעיל דגי' הרמב"ם ל"ה "תוכה", [ודלא כהגר"ח]. י"ל דדין תוכה לא מפורש במשנה [ובדרך זו כ' הגר"ח להלן פי"ט ה"א [ג'] ד"ה והנה תנן דבמשנה לא מבואר דבגבוהה טפח תוכה טמא, ותלי לה בפלוגתת ר"ז ורבא יעוי"ש]. ולכן אינו כלול בדינא דהתוספתא דמוטה על צידה ככוורת לדין תוכה ודו"ק.

ח]

בגר"ח ד"ה והנה ברפי"ט נקט דכוורת דין צמ"פ עליה. [יל"ע קצת מהו "דין"] "שמצלת על הטהרה, ואינה חוצצת בפני הטומאה" משמע דיסוד דין צמ"פ משום דלטהרה סגי הצלה ולטומאה בעינן חציצה ודו"ק.

ט]

שם "ועל זה באה ההשגה דזה הענין אינו מתפרש אלא בכוורת של חרס" ולא נתפרש מדוע עדיפא חרס מעץ הטהורין.

י]

שם כ' בדעת הראב"ד דברצוצה איכא תרתי, שעצם הטומאה נכנסת לכנגדה, ועוד דין איכא דמטמאה לכנגדה גם מרחוק. ומבואר בדעת הגר"ח שגם הדין השני יסודו הוי מדינא דרצוצה, וצ"ע דללא רצוצה תיפו"ל דהוי מאהיל על הטומאה. ויעוי' קה"י.

יא]

שם כ' דהצלת צמ"פ מציל רק מהבאת עצם הטומאה לתוכה, ולא מהניא לענין שמטמא מרחוק, ויעוי"ש שסיים עלה "ולענין זה לא שייך כלל הצלת צמ"פ" וצ"ב. ויעוי' להלן דלכאו' נקט דרך נוספת יעוי"ש.

יב]

הנה בסוגיא חולין קכ"ה מבואר דמאהיל נדון כנוגע, ויל"ע לדברי הגר"ח ששייך ב' מילי, דעצם הטומאה נכנסת, ומאהיל עליה, לגבי איזה דין נדון כנוגע, ויעוי' בדברי הגר"ח דלגבי מאהיל שאינה נכנסת כ' דהוי נוגע, ומבואר דלמטמאה מרחוק נדון כנוגע ודו"ק.

יג]

שם "והאומנם דיסוד דין טומאת תוך וכו' ולא בעינן שעצם הטומאה תהא בתוכו" ומבואר שהוקשה לו דיכול להחשב תוכו, ויעוי"ש מש"כ ליישב בזה ודו"ק.

והנה יעוי' ברבנו הגר"ח פ"ח מטמאי מו"מ דכ' דפליגי הרמב"ם והראב"ד בטמא שהכניס ידו לכ"ח טהור, והיינו דלכאו' פליגי אם בעינן שהטומאה עצמה בתוכו, ושם להראב"ד אי"צ שיהיה בתוכו, וכאן כ' אליבא דהראב"ד שצריך בתוכו, וי"ל.

יד]

בגר"ח ד"ה והנה הרי וכו' דן בשיטת הרא"ש האם ס"ל דתוכה טמא רק ע"י שעצם הטומאה נכנסת, או דגם אם נטמא במאהיל, מ"מ צמ"פ מועיל לתרווייהו. ויעוי"ש בדיוק לשון הגר"ח דלגבי כניסה נקט דמצלת, ולגבי מאהיל נקט שחוצץ ודו"ק.

ועוד מבואר בדיוק לשונו דלגבי שלא יחשב מאהיל, היינו דצמ"פ מועיל לכל שבתוכו שלא יהא בכלל מאהיל כנגד הטומאה, וצ"ב.

ומ"מ מדוייק בלשונו דיסוד שניהם אחד, דנקט דהוי דין "כשם" שמציל כך חוצץ ודו"ק.

טו]

ומשמע דחלוק ביסודו הצלת צמ"פ לענין כניסה דהוי רק לכנגדה, מהצלת צמ"פ דמהני לגבי כל שבתוכה, ומהני דכלל לא הוי מאהיל וצ"ב.

טז]

יעוי"ש שכ' דיש ב' דיני צמ"פ, וצ"ע דמה הוסיף, והרי כבר כ' שצמ"פ מהני הן לענין שלא נכנסת עצמה של טומאה, והן לענין מאהיל, ומה הוסיף. ומדיוק לשונו נר' שיש צמ"פ דהכלי חוצץ ומציל, ויש צמ"פ שמציל. ויעוי' להלן שם, ומתבאר מדבריו דגם לענין מאהיל דהוי חציצה, היינו "דיסודו דין חציצה", אבל הוי דין הצלה, וזהו כוונתו שיש ב' דיני צמ"פ, דכל שאין נקבים הרי יש חוצץ, ומהני להצלה דמיסוד חציצה, וכל שיש נקבים, א"כ הויא הצלה שאינה מיסוד חציצה ודו"ק.

יז]

עוד מבואר בדבריו, דצמ"פ שיסודו הצלה, א"כ הכלי כולו מציל על כל תוכו, ולכן ניחא שגם כנגד הנקב ניצל, דהויא חדא הצלה על כולו, ולא תליא בחציצה, משא"כ אידך דין יסודו הוי בחציצה ודו"ק.

יח]

והנה יעוי' בגר"ח ד"ה והנה ברפי"ט ושם נקט דלענין מאהיל לא שייך הצלת צמ"פ כלל, ולהלן בד"ה והנה הרי מבואר ששייך הן הצלה על עצם הטומאה, והן על ההאהלה וצ"ב. ונר' דתחילה דמיירי מטעם הצלה, שפיר לא שייך על מאהיל כלל, ובסוף ס"ל דהוי מדין חוצץ ושייך גם על מאהיל ועי'.

יט]

בגר"ח ד"ה והנה בהא, ויעוי' צד א' בראב"ד, דרצוצה שוי שעצם הטומאה בוקעת וכן שהוי מאהיל כנגדה, ומצדד בצד א' דכל בלא הבאת עצם הטומאה, דטמא מטעם מאהיל, היינו רק מדינא דרצוצה יעוי"ש. והיינו להיפך מפשטות הדברים דמאהיל אינו ענין עם רצוצה, ונקט דלולי שבוקעת עצם הטומאה, דין מאהיל כנגדה הוי רק ברצוצה יעויש"ה. [וכאן חזר לדרך הראשונה, דלענין מאהיל כנגדה לא שייך כלל הצלת צמ"פ ודו"ק].

כ]

שם בדרך השניה בדעת הראב"ד, הוצרך לחדש שבמאהיל כנגדה יש הן ללא דין רצוצה, והן מטעם רצוצה. ומשום דבעי לבאר דצמ"פ מהני לענין שאינה רצוצה, ולא מהני לענין רצוצה, ויל"ע דנימא שאין מאהיל בלי רצוצה וצ"ע.

ויעוי"ש בגר"ח, ולשונו, דצמ"פ מהני גם שלא חשוב כנגד הטומאה כלל, ומה דיש רצוצה, אין הפירוש דלגבי רצוצה כלל אין הצלת צמ"פ, אלא לשונו, דמועיל ההילכתא דרצוצה דבוקעת ומבטלת חציצת הצמ"פ יעוי"ש, ומבואר דבר חדש, והיינו שיש הצלת צמ"פ, ורצוצה הוי ביטול החציצה וצ"ב.

כא]

ומ"מ להנ"ל דהוי דין ביטול, ניחא שהוצרך שיש מאהיל גם בלי רצוצה, והיינו דכדי לדון שרצוצה מבטלת חציצת צמ"פ, בעינן לדון שיש חציצה, וע"כ מה שיש חציצה היינו כלפי מאהיל, דכלפי כניסת עצם הטומאה לזה יש הצלה, וע"כ שיש חציצה והרצוצה מבטלת לחציצה ודו"ק. ועדיין היא גופא צ"ב מה ההכרח דהוי ביטול, נימא דלא מהניא צמ"פ למאהיל ועי'.

כב]

שם בגר"ח ד"ה והנה תנן וכו' ויסד דכל שטומאה באוהל אין להך טומאה דמאהיל מרחוק [ולכאו' גם לא למאהיל שאינו מטעם רצוצה] מהך דארובות זע"ז, ולפ"ז ה"ה בטומאה תחת הכוורת שפחותה, היות ולכוורת דין אוהל [יעוי' לשון דין אוהל]. וממילא אין שום צד הבאת טומאה יעוי"ש.

ויש מקשים דחלוק בין אם בעינן לטמויי למעלה מהאהל, לבין לטמויי באוהל, ולכאו' לק"מ דכוונת הגר"ח דכמו שטומאה באוהל מופקעת מרצוצה, ה"ה ס"ל דמופקעת ממאהיל מרחוק, וטומאה שתחתיה חשיבא באוהל ומופקעת ממאהיל ועי'.

כג]

שם בגר"ח דנקט דפחותה ואפוצה הוי צמ"פ, ומבואר דגם פחותה שייך צמ"פ, וצ"ע דאינו כלי. ולכאו' מוכח דעדיין הוי כלי לדין צמ"פ, יעוי' לעיל בזה. ועוי"ל דהוי מדינא דאוהל לא גרע מכלי, ואהלים בכסוי.

פרק ט משנה א-ד – בדברי רבנו הגר"ח פי"ט ה"א [ג]

א]

בגר"ח ד"ה פי"ט הל"א בד"א וכו' יעוי"ש שהביא קו' הראב"ד, ויעוי' מש"נ לעיל בענין "פחותה ואפוצה לרמב"ם וכס"מ" ג' דרכים בביאור קו' הראב"ד יעוי"ש.

ב]

הגר"ח שם ביאר קו' הראב"ד, דהיות ואפוצה היינו שאין חלל טפח, א"כ כלל אין אוהל, וממילא אין חציצה למנוע בקיעת הטומאה למעלה כלמטה יעוי"ש. ויעוי' לעיל שם ממים טהורים בשם משנ"ח, דאפוצה לא מבטל מינה שם אוהל. ויעוי"ש בדעת הכס"מ.

ג]

שם בגר"ח, דהרמב"ם לשיטתו פי"ב ה"ח לגבי סאה המוטה על צדה דמבואר ברמב"ם שצד תחתון של הכלי לא ממעט שיעור טע"ט יעוי"ש. ויעוי' בגליונות חזו"א שכ' לחלק דדבר המקב"ט לא ממעט משא"כ דבר שאינו מקב"ט יעוי"ש. ולכאו' יש להקשות עוד, דהתם יש תשמיש לכלי, ולכן היות ויש חלל, אין התחתון מונע מצירוף החללים לטפח. משא"כ באפוצה שמבטלת תשמישם, א"כ לכאו' אין כלל חשיבות לחללו ועי'.

ד]

שם תמה הגר"ח מדוע עכ"פ לא תבקע הטומאה לתוכה. [ויעוי' מהר"ם שכ' דבאמת בוקעת לתוכה, אולם בר"ש מבואר לא כן]. ויעוי' מש"כ לעיל בענין פחותה ואפוצה ממשנ"ח דהוי כחדא דופן עליון ותחתון יעוי"ש. ויעוי' על דרך זו במקד"ד קונ' א' אות ב' יעוייש"ה.

ה]

שם בגר"ח כ' דאין לומר דמצלת בצמ"פ, והוסיף דגם פחותה מציל עד רובו, ולכאו' מבואר דהוי כלי לענין צמ"פ עכ"פ. ויל"ע לענין אפוצה אם ג"כ שייך צמ"פ, או היות ואפוצה בטל חשיבות כלי ואין צמ"פ וצ"ע.

ו]

בגר"ח ד"ה והנה תנן וכו' והביא לקו' הכס"מ דהיות ובוקעת לתוכה, וכלים נעשים אוהל להביא, א"כ שיהיה טמא כל שבתוכה יעוי"ש. ויעוי' לעיל מינה בגר"ח פי"ט ה"א [ב'] דרך אחרת בביאור האי מילתא יעוי"ש.

ז]

שם בגר"ח יסוד דבריו, דברצוצה יש טומאת אוהל ויש טומאת מגע, וכלפי דין אהל צמ"פ מציל, וכלפי מגע אינו מציל, והיות ורק טומאת מגע שבה בוקעת צמ"פ, א"כ אין כלל טומאת אוהל בתוך הצמ"פ, ובטומאת מגע שבוקעת הרי אין כלל דין הבאת טומאה לצדדין יעוי"ש.

אלא דלכאו' לדרך זו, הדרא קו' דהגר"ח הנ"ל לשיטת הראב"ד, דאם הטומאה עצמה נכנסת לתוך צמ"פ, א"כ הכוורת עצמה צריכה להטמא, וממילא אין שום הצלה ובטל מינה דין צמ"פ לגמרי וצ"ע.

ח]

שם בגר"ח "הרי דטומאה רצוצה שבוקעת דין טומאת מגע ג"כ אית בה בבקיעתה" ובלשונו מבואר שיש ברצוצה הן טומאת מגע והן טומאת אוהל. ויעוי' בכ' הגר"ח אות ת"ו שיסד דכה"ג דהויא רצוצה טמונה אליבא דר"ז הוי רק מגע ואינו אוהל. והוכיח לה מהסוגיא חולין קכ"ה דבין ב' מגדלים במאהיל שם הוי מגע, וסיפא דהמשנה שם הויא דמאהיל על חצי זית, ודבר אחר מאהיל עליו ועל ח"ז טהור, והעמיד הגר"ח דע"כ הכוונה מאהיל, היינו דומיא דרישא, והיינו בטמונה בין ב' מגדלים, ולכאו' הגם דהוי מגע מ"מ הוי ג"כ אוהל, ומצד שם אוהל שיצטרף עם דבר אחר מאהיל עליו ועל טומאה, ויסד מינה הגר"ח דטומאה בין ב' מגדלים הויא רק מגע ולא אוהל יעוי"ש. ולכאו' לשונו כאן מורה לא כן. ויל"ע איך יתיישב ההוכחה הנ"ל.

ט]

שם בכ' הגר"ח דן אם רצוצה שיש אוהל על גבה אם הטומאה תתפשט בכל האוהל, ותחילה הוכיח מהרמב"ם פי"ב ה"א דטומאה ע"ג לוח שע"ג כלים שכל כלים שתחתיו טמאים, וחזינן דהגם דשיטת הרמב"ם דבאויר הויא רצוצה מ"מ מתפשטת, והקשה עלה מיסוד הנ"ל דחזינן דרצוצה בין ב' מגדלים הויא רק מגע, ובמגע לא שייך צדדין, יעוי"ש.

י]

ויסד הגר"ח שם דכה"ג שכל טומאתה הוי מטעם רצוצה א"כ הוי מגע, ולא אוהל ולא שייך צדדין, אבל כה"ג שגם לולי רצוצה היה בה טומאת אוהל, א"כ רצוצה אינו סותר לטומאת אוהל, ולכן לאחר שטמאה תחתיו דכלים לא חוצצין, ממילא ג"כ טמא בצדדין.

יא]

בגליונות חזו"א הקשה על הגר"ח שטומאת מגע ג"כ אית בה, דאינו מובן וכי ב' טומאות יש כאן, וכ' החזו"א "הלא אדרבה אם מצטרף עם נוגע אינו מצטרף עם מאהיל" יעוי"ש. ולכאו' כוונתו להוכחת הגר"ח עצמו בכתבים וק"ל.

יב]

שם בחזו"א נקט דנוגע אינו ענין כלל לרצוצה, והוכיח לה מהא דלאביי נוגע הוי עד טפח, ולרבא כל למעלה הוי נוגע, ולאביי ודאי לא שייך דנימא דהויא רצוצה, דא"כ מהו החילוק טפח. [וי"ל] ויעוי"ש כל אריכות דבריו.

יג]

והנה יעוי' יבמות ס"א א' דעכו"ם לא מטמאים באוהל, ורק במגע ומשא, ויל"ע אם דינא דמאהיל כנוגע מהני ג"כ לגבי עכו"ם שבמאהיל יטמא. ויעוי' רש"ש פסחים ט' א' דהוי חשש שמא יאהיל על נפל עכו"ם, וכרבא חולין קכ"ה דהוי כנוגע, ויעוי' ג"כ באדרת אליהו פ' חוקת דעכו"ם וקבר שלפני הדיבור שלא מטמאים באוהל, היינו בהמשכה, אבל כנגד המת הוי כנוגע. ויעוי' או"ש פ"א מטו"מ ה"ג שהאריך בזה.

יד]

ולכאו' מבואר דאוהל כנוגע לא הוי רק לענין צירוף, אלא יסוד הטומאה הוי מגע. וכן נראה ג"כ מדברי הגר"ח כאן דס"ל דכל יסוד דינא דהרמב"ם דבאויר הויא רצוצה יליף לה מדינא דרבא יעוי"ש. ולכאו' מוכח שאינו דין צירוף אלא הוי טומאת מגע ודו"ק. [אלא דבעיקר דברי הגר"א, יעוי' ברבנו הגר"ח פ"ז מטו"מ ה"ז ד"ה והנה, במוסגר, דעכו"ם פקע מיניה לגמרי דין טומאת אוהל יעוי"ש].

טו]

אולם בגליונות חזו"א נקט דכל דין מגע הוי רק לענין צירוף. יעוי"ש גדרו, ונקט כן גם לדעת ר' זירא. ויעוי' באו"ש הנ"ל שכ' דחלוק בין ר"ז לרבא, דלר"ז דבין ב' מגדלים, הוי טומאת מגע. ולרבא הוי רק לענין צירוף יעוי"ש.

טז]

יעוי' בגר"ח שם, שכ' דהרמב"ם ס"ל ליסוד דינו דבאויר הוי רצוצה, דס"ל דזה יסוד דינא דרבא דלמעלה מטפח הוי נגיעה, ויעוי"ש מש"כ בדעת הראב"ד, ונר' דס"ל דלראב"ד דינא דרבא אינו מטעם רצוצה, אלא גם בלא רצוצה חשיבא נגיעה יעוי"ש. ויעוי' באדרת אליהו ריש פ' חוקת סוף פי"ח כדברי הגר"ח יעוייש"ה.

יז]

שם ד"ה והנה באהלות וכו' והוכיח מינה דכל שהטומאה תחת אוהל האוהל מפקיע מינה דין רצוצה יעוי"ש. והוסיף דמוכח מינה ג"כ דגם הנך מילי דמאהיל חשיב מגע, ומאהיל נגד הטומאה אי"צ פו"ט, ג"כ מיתלא תלי באוהל יעוי"ש. וצ"ב ההוכחה.

יח]

ויעוי' עוד ברבנו הגר"ח פי"ב ה"א וגם שם נקט דהאהל מבטל את הרצוצה. ויעוי"ש באורך גדרי רצוצה להרמב"ם והראב"ד ודו"ק. ויעוי' ג"כ בגר"ח פכ"ד.

יט]

ויעוי' בחידושי מרן הגרי"ז עה"ת פ' חוקת עה"פ וכל אשר יגע ע"פ השדה, וביאר עפי"ד הגר"ח הנ"ל. דהפסוק הרי מיירי בטומאת מאהיל. ולהגר"ח דבטומאה שתחת אוהל ליתא לדין מאהיל, א"כ בעינן לעולם שיהיה על פני השדה יעוי"ש.

כ]

יעוי"ש בגר"ח שתי' הקו' מדוע לא בוקעת לתוכה, שהרי אין דין אוהל במונחת על הארץ שימנע מליכנס לתוכה. ותי' דצמ"פ מציל מבקיעה דאוהל ויש רק מגע. וע"י דהוי אוהל וטומאה באוהל אין בקיעה ומאהיל כנגדה יעוי"ש. ומבואר דגם אפוצה הגם דכ' בפיהמ"ש דהוי כקרקע, מ"מ לא בטל תורת אוהל דידיה ודו"ק. ויעוי' להלן ד"ה האומנם, דנקט להדיא דאפוצה מהניא דלא הויא כלי והויא אהל גמור יעוי"ש.

כא]

שם בגר"ח לכאו' מבואר דהיות והויא תחת הכוורת, ונדון דהויא באוהל, א"כ גם לאותו אוהל עצמו אינה בוקעת ודו"ק.

כב]

הגר"ח ד"ה האומנם וכו' וכ' שם דאהל כלים לא מפקיע דין רצוצה, אבל אוהל פחותה ואפוצה גם לדעת הראב"ד אינו חולק, אלא דס"ל דבאויר לא הויא רצוצה, אבל מודה שאוהל מפקיע רצוצה יעוי"ש. ותמוה הרי הראב"ד פי"ב ה"א ס"ל דטומאה תחת טפח וממעטת מטפח הטומאה בוקעת, ויעוי"ש בגר"ח דהטומאה לא ממעטת האוהל, דלא ביטלו, וא"כ מדוע הויא רצוצה, הרי הויא תחת אוהל וצ"ע.

ויעוי"ש בסו"ד הגר"ח פי"ב ה"א בדעת הרמב"ם, דהגם דאוהל מפקיע רצוצה, מ"מ כל שממלאה את החלל, א"כ הרצוצה מבטלת את האוהל יעוי"ש.

כג]

יעוי"ש ד"ה בד"א בסו"ד שדן מדוע לא תבקע לתוכה, ופתח דאינו אוהל כלל, והיינו היות והדופן התחתון לא גבוה מהקרקע טפח, ואינה חפצא של אוהל, והוסיף עלה דאמאי לא תבקע "היות שאין שם דין אוהל להציל" ומשמע דיש אוהל ורק לא מציל [דהוי כלי] וצ"ע דכלל אינו אוהל.

ומשמע דס"ל ששייך דהיות והיתה כלי, עדיין יש דין אוהל לתחתון מחמת העליון. אלא דא"כ הוי כלי, והוי רק לטמא ודו"ק.

כד]

יעוי' בכ' הגר"ח, ושם הוכיח מהסוגיא בחולין דבין מגדלים הוי רק מגע ולא אוהל. ולכאו' כאן מדנקט דהצמ"פ מהני לאוהל ע"כ ס"ל דשייך גם אוהל וצ"ע.

ונר' שהגר"ח לדרכו בסו"ד הוכרח לזה, שהסיק דהוי כרבא, ורבא הרי הוי באויר, ובאויר אין הכרח מהסוגיא בחולין שאין אוהל. ואם יש אוהל, א"כ שיתפשט. וזהו שהוכרח לבאר דבר נוסף [שאינו בכ' הגר"ח] דהצמ"פ מהני לבקיעת האוהל, ויש רק בקיעת מגע, וממילא באמת לרבא רצוצה יש גם אוהל, מ"מ כלפי אוהל הצמ"פ חוצץ, ורק כלפי המגע לא חוצץ, ולכן לא מתפשט ודו"ק.

כה]

יעוי' בתחילת דבריו, וכן בסו"ד, ונקט דגם פחותה יש הצלת צמ"פ יעוי"ש, ולכאו' הרי אינו כלי וי"ל.

פרק ט משנה א-ד – בדברי האליהו רבה

א]

יעוי"ש בא"ר דנקט דכוורת היינו שעשוי כמין חבית של עץ עגולה, ויל"ע מהו שהוצרך לפרש דהויא עגולה. ומשמע שיש נפק"מ, וכן שיש הכרח וצ"ב. ויעוי' במרכבת המשנה קו' תורת האוהל אות ט"ו-ט"ז ונקט שם ג"כ דכוורת הויא עגולה יעוייש"ה דבריו בזה.

ב]

שם בא"ר דיש לכוורת ב' שוליים. ויל"ע מה הכריחו לפרש כן, ולא כפשוטו דהוי פתוח.

ג]

והנה יסוד דברי הגר"א, דכוורת הויא כלי שאינו בא במידה, ומ"מ כוונת מחולחלת היינו שנקובה, וע"י הנקב נדון כטהור, וע"י שאינו מ"ס הוי כלי, והגם דהוי נקוב, מ"מ היות וחזי לתשמישיה לכן לא בטיל מתורת כלי יעוי"ש. ויל"ע מדוע הנקב משוי דלא נטמא הגם דעדיין חזי לתשמישיה. ויעוי' ג"כ בתויו"ט שהעמיד דמיירי בכוורת נקובה. ויעוי' ג"כ בגר"ח פי"ט ה"א [א'] דנקט בכוונת הרמב"ם כדברי הא"ר. ובמעיני יהושע אות ט' משמע דהיות ונקובה בשוליה, אין לה בית קיבול, ולכן טהורה ועי'. וניחא לפ"ז מדוע הנקב הוי בשוליים. ויעוי' ג"כ להלן, שכ' דדפנות אין בהם נקב, דאל"כ כשטומאה וטהרה נגד הנקב טמא בתוכה, ולפי"ז לכן נקט דהוו נקבים בשוליים.

ד]

ויעוי' בערוך השולחן שהקשה מעוקצין פ"ג מ"י דחכמים ס"ל דכוורת טמאה. ויעוי' בזה באורך בשעה"צ פי"ט ה"א אות ז' שהרבה לפלפל בדברי הערוה"ש יעוי"ש.

ה]

והגר"ח הנ"ל דנקט בכוונת הרמב"ם כהא"ר, מלבד דבפיהמ"ש מפורש דמחולחלת היינו חלולה ולא מנוקבת. עוד תמוה, דבהלכות כלים אין רמז ליסוד הא"ר דמשכח"ל כלי שלא בטל מתשמישו, ומ"מ ע"י שניקב אינו נטמא וצ"ע.

ו]

ולביאור הגר"א ניחא מה דנקטו במשנה ז' מחולחלת, ומשום דבעינן למחולחלת לאשוויי שאינה מקב"ט. וגם שם בעינן כן, ורק הר"ש ומהר"ם לשיטתייהו הוקשה להו, מהו דהוי שם מחולחלת.

אלא דלשיטת הגר"א לכאו' גם להלן בכוורת באויר בעינן מחולחלת, דאל"כ הרי נטמאת ולא מצלת על תוכה. ויעוי"ש בא"ר שכ' דאגב דמונחת על שוליה, דל"ה בנקובה ואפוצה, ה"ה ג"כ לא נקט בכפויה על צידה, אבל ודאי הוי ביש לה נקבים יעוי"ש.

ז]

יעוי' בשו"ת אהל משה להגראמ"ה סי' צ"ד, שהאריך לתמוה על ביאור הראשונים, ונקט שם דרך חדשה. ועל ביאור הא"ר כ' דלביאורו בכוונת אפוצה אין לו שורש, ועד"ז הק' במעייני יהושע, ויעוי' חזו"א סוס"י ג' ובדרכ"ש. [והיינו דאפוצה דיש הרבה נקבים וגדולים, ומ"מ אינם פו"ט. ומהני לבטל מינה תורת כלי, ונעשה אוהל יעוי"ש בא"ר].

ח]

ולהא"ר דבעינן נקבים רק כדי שהכוורת לא תטמא. [והיינו דס"ל דאם הויא כלי הבא במדה, כו"ע ס"ל כחכמים דמי"ב דהוי אוהל וחוצץ]. ולפי"ז צ"ב בדברי התוספתא דבעינן לפחות ב' נקבים וא' למעלה וא' למטה, ולכאו' אם הוי לאשווי שהכלי לא נטמא מדוע בעינן דוקא ב' נקבים, וכן דוקא א' למעלה וא' למטה וצ"ב.

ט]

שם בא"ר נקט דתוכה כולו טהור. דכלי טהור מציל על עצמו, אבל על טומאה אינו חוצץ דומיא דכלי חרס דמציל ולא חוצץ יעוי"ש. ולכאו' ס"ל דאינו מטעם צמ"פ, אלא הוי דין נוסף שמציל על עצמו, וצ"ב הדמיון לכלי חרס, והתם אינה הצלה, אלא שנטמא רק מתוכו וצ"ע.

י]

שם בא"ר סיים דהטעם דלא חייץ בפני הטומאה, היינו דכלים נעשים אוהלים לטמא ולא לטהר, ולכאו' הוי דין נפרד, דלא חוצץ, אבל מנלן להוכיח מינה דלא שוי חציצה על תוכו וצ"ע. [ודוחק שכוונתו דהוי ב' דברים חלוקים].

יא]

יעוי"ש שהביא דיסוד לזה שכלי מציל על תוכו, הוי התוספתא פט"ו ה"ג, והאריך שם בביאור התוספתא. ובסוף דנקטה דאם הויא טמאה גם באינה גבוהה כולם טמאות, וביאר לה דהיות וטמאה לא סתמי לאוהל [הגם דהוי כלי, כוונתו לאוהל הכלי ועי']. דהואיל ומקבלי טומאה כמאן דליתנייהו, ולכן דופן העליון מביא טומאה אכל תחתיהן יעוי"ש.

ובפשוטו כוונתו, דאם הוי טהור היות ולא נכנס, לכן העליון לא חשיב מאהיל על מה שתחתיו, ורק ע"י שנטמא זהו דמשוי שעליון חשיב אוהל, ומביא על כולה.

יב]

אלא דלפי"ז תמוה סיום דבריו שם, דלאחר כל האריכות, הוסיף דתוכו טמא דטמא לא חוצץ, ומשמע שהיה שייך שעליון מביא הטומאה, ומ"מ אין טמא בתוכו, ואם כש"נ הרי תלוי זב"ז וצ"ב, ואולי סוף דבריו לא הוי דבר בפנ"ע, אלא הוי סיום ריש דבריו, ואין זה בלי זה וצ"ע.

יג]

שם בא"ר ביאר דמצלת על תוכה, ולגבי על גבה כלי אינו חוצץ בפני הטומאה. והוסיף עלה "וכמאן דליתא דמי" ויל"ע למאי בעינן להאי תוספת.

ויעוי"ש בלשונו, ומשמע דס"ל כפשוטו, דכה"ג דלא חוצץ הטומאה בוקעת ועולה או יורדת, ולא כרהיטת הכס"מ והפיהמ"ש, דהטומאה עצמה כמונחת למעלה או למטה יעוי"ש.

יד]

שם בא"ר הקשה דתוכה יטמא דבוקעת מתחתיה לתוכה. וכוונתו דהיות ותחתיה רצוצה א"כ הגם שמצלת על תוכה, מ"מ רצוצה בוקעת, וזהו תי' דלא בוקעת, ומבואר דלולי רצוצה לא הוקשה לו שתכנס לתוכה, הגם שאין אוהל, והיינו היות ומ"מ מצלת על תוכה.

טו]

שם יסד ליסודו, דכל רצוצה שאם תבקע תתפשט, אינה בוקעת יעוי"ש. ויעוי' באורך ג"כ בפ"ד ומבואר שם דהיינו גם כלי הבא במידה יעוי"ש.

ולכאו' ביאור דבריו, דכוונת רצוצה היינו דאם אין לטומאה מקום, א"כ כל כנגדה זהו מקומה, וזהו גופא הסיבה שבוקעת. ואם כשתבקע אח"כ תתפשט, א"כ ע"כ שגם האוהל הוא מקומה. [והיינו, דכל מקום שמטמאת ומתפשטת חשיב מקומה]. ואם יש לה מקום, א"כ אין כנגדה מקומה, וזהו הביאור שאם בוקעת תתפשט ע"כ שאינה בוקעת ודו"ק.

טז]

ומתו"ד שמעינן חידוש נוסף, דנקט דעל גבה טמא היות וכלים לא חוצצים. ומבואר דמטעם רצוצה לא בוקעת, והיינו דהיות ולא בוקעת לתוכה, מהטעם דלעיל, ממילא בטל מינה בקיעה גם לעל גבה ודו"ק וצ"ב. ומבואר דרצוצה שאני מהתפשטות, וכל שיש הפסק, ואינו מקומה, לא שייך לדון על גביו דהוי מקומה, וצ"ב.

יז]

ובחזו"א ג' ד' תמה על הא"ר מהא דביב פחות מטפח דבוקעת לבית ומתפשטת שם יעוי"ש, וסיים עלה דאולי ביב הוי מטעם ביטול יעוי"ש, וכן כ' בכ' הגר"ח בענין כוורת דביב הוי מטעם ביטול יעוי"ש.

יח]

ויעוי' בפתח האוהל כלל א' סי' ט' שהאריך לתמוה על דברי הא"ר. ויעוי' חזו"א ד' ט' שכ' ביאור חדש בכוונת הא"ר.

יט]

לשון האליהו רבה, מורה דכל יסוד חידושו הוי רק בכלי שיש לו ב' דפנות, ולא בבית. וכן בחזו"א נקט לשון כלי. [ומקו' החזו"א מביב וכן מהא דהתוספתא, לכאו' אם כל הא"ר הוי רק בכלי א"כ לק"מ]. ויל"ע מה סברא הוא דהוי רק בכלי, ולא בעלמא וצ"ב. ואולי צירוף ב' הדפנות דחשיבי כחדא וצ"ע.

כ]

שם באליהו רבה כ' דעל גבה טמא, אבל בתוכו לעולם טהור, וזהו דמיירי שלא ניקבה בדופנותיה, דאם ניקבה, אע"ג שאין בנקבים פו"ט, מ"מ כנגד הטומאה טמא, דכל כנגד הנקב אי"צ פו"ט יעוי"ש. ויל"ע אם כוונתו דהגם דמצלת על תוכה, מ"מ כנגד הטומאה לא מציל. ובפשוטו היינו כדברי הגר"ח דהגם שיש צמ"פ, מ"מ לא מהני לענין מאהיל כנגדו. אולם י"ל עוד, דלעולם בצמ"פ ס"ל לא"ר דמציל גם כנגד הנקב, ורק כאן שאינו צמ"פ, אלא שמצלת על תוכה. ולזה לא מהני כנגד הנקב וצ"ע.

כא]

והנה דברי הא"ר, משמע דהוו המשך לתחילת דבריו, והיינו דהוי כלי, ואינו חוצץ לעל גביו, ועלה כ' דאין נקבים בדופן, דא"כ יכנס לתוכה. ולכאו' אם יהיה נקבים בדופן, היינו מה דתנן להלן דפחותה ופקוקה, והיינו בדופן, ואינה כלי כלל, ובא"ר משמע דעדיין הוי כלי, והוצרך שלימה כדי שלא יטמא תוכה. ולא הוצרך שלימה כדי שיהיה טמא על גבה.

ולכאו' זהו מקור לדברי המעיני יהושע אות ה', דנקט כדבר פשוט בכוונת הא"ר דנפחתה ופקוקה בקש היינו נקב יותר מטפח, והקש ממעטו מטפח יעוי"ש. והיינו דלבטלו מכלי בעינן טפח, וכאן שלא מבטלו מכלי מיירי בפחות מטפח. ולפי"ז נפיק דבשוליים גם פחות מטפח בטל כליו, ובדפנות רק בנקב טפח בטל מתורת כלי ועי'.

כב]

ובעיקר קו' המעיני יהושע על הגר"א. יעוי' חזו"א ב' כ"ד. [ונר' שהוקשה לו רק ב' מינייהו יעוי"ש] והיינו הלשון אפוצה, וכן דפחות מפו"ט ג"כ הוי פתח יעוי"ש.

כג]

שם בא"ר "בתוכה הכל טמא" וביאר דשוליה ודופן תחתון כמאן דליתיה, וצ"ע דשוליה ודופן תחתון אינו אוהל, ומה שייך בהו דינא דאינו אוהל לטהר, ומוכח דהוי דין בכלי וצ"ב. ולכאו' היינו דגם אין לו תורת מחיצה וצ"ע.

שם בא"ר דדופן עליון מביא לכל שתחתיה, ולכאו' הכוונה גם מה שתחת הכוורת. ויל"ע מה דסיים ולבית, והרי כבר כ' דשוליים כמאן דליתיה, ואולי כמאן דליתיה לא מהני לדון דהוו חד גג, אלא ע"י ההתפשטות מחמת דופן העליון, מהני ששוליים לא חייץ.

כד]

יל"ע שנוי לשונו שם דלגבי שוליים ותחתון, נקט כמאן דליתיה, ולגבי עליון נקט רק דאינו חוצץ. וכן בכל דבריו יל"ע בשנויי הלשון בזה.

כה]

במשנה ב' נקט דמתחתיה מתפשט לעל גבה דאינו חוצץ, ולענין טומאה על גבה הוצרך לפרש דהו"ל כאילו מונחת תחתיה. ולכאו' הביאור דאם הוי רק ע"י התפשטות, לא מהני שאוהל שלמטה יועיל להביאה, ולכן בעינן דגוף הטומאה כמונחת בארץ, ואולי כדי לדון לגוף הטומאה כמונחת בארץ בעינן כמאן דליתיה ועי'.

כו]

שם במשנה ג' נקט דלא בוקעת עפ"י יסוד דבריו דיש ב' דפנות אין דין בוקעת יעוי"ש. והנה אם יסוד הגר"א הוי בכל גווני, ניחא כאן. ואם הוי רק בכלי, צ"ל דגם בנפחתה או אפוצה דבטל מתורת כלי ונעשה אוהל, מ"מ לענין דין בקיעה חשיבות ב' דפנות עלייהו.

פרק ט משנה ה-ח – בשיטת הר"ש ומהר"ם

א]

מתני' "בד"א בזמן שפיה לחוץ", והיינו דבזה חלוק ממשנה א' דהיות ופיה לפנים נכנסת מזה לזה. ויעוי' בתפאר"י כ"ט שכ' דמיירי שיש בפתח הכוורת טפח יעוי"ש, ולכאו' כוונתו דגרע מפכין קטנים באוה"מ שאי"צ טפח, דכאן הוי ב' אוהלים חלוקים. ויש לדון בטומאה בבית אם לא תכנס לכוורת כל שאין פו"ט, ולכאו' כן תכנס וצ"ע. ויל"ע להיפך, היינו כה"ג שטומאה בכוורת, אם כמו שנכנס לכלי בפחות מטפח, ה"ה יוצאת, או רק בטפח.

ב]

ולשיטת המהר"ם דטומאה שע"י התפשטות לית ליה דינא דכלים אוהל לטמא ולא לטהר. א"כ יל"ע דהיות ונכנסת מבית לכוורת, מדוע שלא תחצוץ על תחתיה וגבה, ולכאו' צ"ל דלא נדון כהתפשטות וצ"ב. [ויעוי' לשון מהר"ם "והוה ליה טומאה בתוכה"].

ג]

בר"ש השתא מיירי בכלי מחולחלת יעוי"ש. ויעוי' להלן משנה ז' שכ' דמחולחלת לאו דוקא, וכן צ"ל כוונתו כאן.

ד]

והנה פליגי הר"ש ומהר"ם מדוע תנן במשנה ז' מחולחלת, דהר"ש כ' דהוי אגב אבל אי"צ מחולחלת. אולם המהר"ם האריך לבאר הטעם דבעינן מחולחלת. ומבואר כש"נ לעיל, דפליגי האם מה דבעינן מחולחלת, היינו דבשלימה לא נכנסת מכוורת לבית, ולפי"ז כאן שנכנסת היות ופתוחה בין הכוורת לבית, ולא בעינן מחולחלת, אבל מהר"ם ס"ל דבלי חלחול גם לא בוקעת לתחתיה ולעל גבה, וזהו דגם כאן בענין מחולחלת. וצ"ב יסוד פלוגתתם בזה.

ה]

להרמב"ם דמחולחלת, היינו חלולה ואל"כ ל"ה כלי, שפיר גם בפיה לפנים בעינן מחולחלת. וכן להאליהו רבה, דמחולחלת היינו נקובה כדי שלא תטמא, א"כ פשוט דבעינן מחולחלת.

ו]

והנה הר"ש ורא"ש נקטו דמחולחלת הוי אגב רישא, ולענין אפוצה סתמו דבריהם, ויעוי' בתויו"ט שכ' דגם אפוצה הוי אגב יעוי"ש, אולם במים טהורים פליג, וכ' דמיירי דוקא באפוצה יעוי"ש.

ז]

יעוי' במהר"ם שהאריך לבאר מהו דנקט התנא להסדר דתחתיה ובבית ובתוכה ועל גבה, וביאר דמתחתיה לבית ולתוכה הוי כדרך המאהילים, אבל מתחתיה לעל גבה הוי מדרך אדם וכלים אהלים לטמא ולא לטהר יעוי"ש. ולכאו' דבריו מתמיהים, והרי גם כשבאה מתחתיה דרך המאהילים לבית ומבית לתוכה, מ"מ מתוכה לעל גבה הוי מדרך אהלים לטמא ולא לטהר, וא"כ מה לי אם נטמא על גבה מטומאה שתחתיה, או מטומאה שבתוכה וצ"ע. [ויעוי' בתויו"ט שתמה כן]. ויעוי' במים טהורים שהאריך בדברי התויו"ט.

ח]

ואולי מבואר במהר"ם יסוד דחלוק אם נטמא מחמת טומאה שתחתיה, וחלל הכוורת טהור. דהוי מדרך כלים לטמא ולא לטהר, אבל אם הטומאה מתפשטת לתוך הכוורת, ואין חלל שלא נטמא, א"כ גדר הא דהוי כלי לטמא ולא לטהר, היינו דטומאה שבתוכה מתפשטת לעל גבה, והוו ב' דרכים חלוקים וצ"ע.

ט]

עיקר ביאור המהר"ם צ"ע קצת, דשנוי הלשון במשנה הוי לענין מקום הטומאה, ותי' מהר"ם הוי לפי סדר המקומות שנטמאים, ולא כהקו' דהוי על סדר מקומות גוף הטומאה ועי'.

י]

ובמים טהורים ביאר כוונת מהר"ם, דודאי רק עד תוכה הוי מתורת דרך הבאה, ומתוכה לעל גבה הוי ע"י כלים לטמא ולא לטהר, וצ"ע א"כ מהו המעליותא וצ"ב.

יא]

משנה ז', תחתיה עד התהום טמא יעוי"ש. ויל"ע במשנה א', האם כנגדה טמא היינו עד התהום או רק עד הקרקע, וצ"ע שלא הוזכר תהום. ולכאו' לראב"ד הרי מפורש דכל שאין גבוהה טפח הויא רצוצה. וא"כ בעינן דיהיה דומיא דכאן דבוקעת לתהום.

יב]

יעוי' היטב במהר"ם שביאר מדוע כל שאין מחולחלת לא בוקעת לעל גבה ותחתיה וצ"ב כוונתו. עוד צ"ב מהו דע"י שיש נקבים דבוקעת כל כנגדה, ומה מהנו הנקבים של טפח, ודו"ק בלשונו דנקט לשון "בקיעה".

יג]

יעוי"ש במהר"ם שהוכיח דבריו מהא דמגדל שעומד בשקוף ופתחו לחוץ יעוי"ש. ובתויו"ט תמה עליו דמה הוכחה הויא מפתחו לחוץ לדברי מהר"ם בפתחו לפנים. וכ' עלה דהוי מגדל הפורח באויר. ולכאו' המהר"ם הוקשה לו דהוי כלי אוהל לטמא ולא לטהר ותצא דרך גגו לבית, ולא ס"ל לחלק בין פתחו לפנים או לחוץ ודו"ק.

יד]

יל"ע אם הר"ש ורא"ש דפליגי על המהר"ם, היינו דפליגי על כל עיקר דבריו, או דלעולם ס"ל ליסוד המהר"ם, אלא דס"ל לחילוק התויו"ט דרק מהני בפיה לחוץ ולא בפיה לפנים, וזהו דס"ל דכאן בפיה לפנים אי"צ מחולחלת ועי'.

טו]

שם במהר"ם בהוכחה ממגדל הוצרך לפרש דהויא כמליא טומאה יעוי"ש, ויל"ע מהו דבעינן מליא ליסוד ההוכחה וצ"ע.

טז]

שם נקט שיש פה לטומאה למעלה ולמטה, ולכאו' יש פה לכוורת, ולא לטומאה.

יז]

יעוי' בדרכי שמואל סק"כ שביאר דהוו הר"ש ומהר"ם לשיטתייהו בגדר הצלת כוורת מליכנס לתוכה לבית יעוי"ש. דביאר דלפי"ז פליגי לשיטתייהו אם מוכח ליסוד המהר"ם מהא דמגדל עיי"ש.

פרק ט משנה ה-ח – בשיטת הרמב"ם וכס"מ

א]

בפיהמ"ש כ' בביאור משנה ה' שבפיה לפנים מתחבר חללה עם חלל הבית [ולא רק כש"כ במשנה א' שחללה בתוך חלל הבית, וכאן הוי חיבור החללים, והיינו ע"י הפתח]. "והטומאה כוללת את כל מה שיש בהם יחדו", ולכאו' מבאר להא דתוכה ותוך הבית טמא, ולא נתבאר מדוע כשטומאה בתוכה מה שתחתיה ועל גבה טמא וצ"ע.

ב]

ובפשוטו, מה שעל גבה ותחתיה טמא, היינו דהיות והוי חלל מחובר, א"כ הטומאה בחלל וכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, ולכך מהני לטמא על גבה ותחתיה, וצ"ע לשון הפיהמ"ש "כל מה שיש בהם" והנך דעל גבה ותחתיה אינם בהם וצ"ע.

ג]

ובכס"מ [וכ"ה בפיהמ"ש לכס"מ] דיש עוד חילוק בין משנה זו למשנה א', דהכל טמא כאן היינו כל מה שבבית וכל תחתיה וכל על גבה, ובמשנה א' הוי רק תחתיה ועל גבה כנגד הטומאה.

ובביאור החילוק כ' הכס"מ דהיות והוה לפנים, הוי פיה וגג הבית אוהל אחד, וכיון דכלים נעשים אהלים לטמא כלים שתחתיה ועל גבה רואים כאילו הם בתוכה יעוי"ש.

ד]

ותמוה, [וכך תמה ג"כ במשנ"א] דמה שייכות איכא בין הנך ב' מילי דפיה לפנים, וכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, והרי גם בפיה לחוץ, מ"מ כלים הוו אוהל לטמא ולא לטהר, ומחמת כך חזינן כאילו הוו בתוכה, וא"כ גם במשנה א' חזינן כאילו הם בתוכה, ויטמאו כל כלים שעל גבה ותחתיה. ומשום כן כ' המשנ"א דבאמת גם לעיל בפיה לחוץ הכל תחתיה ועל גבה טמא יעוי"ש. ועדיין תמוה דהרי שיטת הרמב"ם הויא לחלק בזה בין פיה לחוץ או לפנים וצ"ע.

ה]

וגם בדברי הכס"מ כאן מתבאר דגדר דינא דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, אין הכוונה, דממילא הטומאה מתפשטת למעלה ולמטה, אלא להיפך דהכלים כאילו הוו בתוכה יעוייש"ה.

ו]

ולפי"ז ניחא היטב דברי הפיהמ"ש, דהטומאה כוללת על מה שיש בהם יחדו, ותמהנו הרי בתוכה לא כולל תחתיה ועל גבה, ולהכס"מ הרי ע"י שאין אוהלים לטהר חשיבי בתוכה, וזהו כוונת הפיהמ"ש ודו"ק. אלא קו' המשנ"א עדיין במקומה. [ויעוי' להלן].

ז]

במשנה ו' אמרינן דהכל טמא. ובפיהמ"ש ביאר דהיינו מה שבכוורת ובבית ומה שעליה ומה שתחתיה. ויעוי' לעיל במשנה ב' דג"כ הוי הכל טמא, וגם הוי כולל הכל שעל גבה ותחתיה יעוי"ש בהלכה. ובפיהמ"ש שם דייק לפרש דהכוונה הכל כל מה שבבית וכל מה שבתוכה, והשמיט מה שעל גבה ותחתיה וצ"ע, ויעוי' להלן. [וצ"ע מהו דבמשנה ו' הוצרך לפרש עוד פעם, דהכל טמא אין הכוונה לכוורת עצמה].

ח]

ברמב"ם פי"ט ה"ב הביא לדינא דמשנה ו', והיינו דטומאה תחתיה או בתוכה או על גבה או בבית הכל טמא. ומפרש הרמב"ם דכל שבבית ותחתיה דהוו אוהל אחד. וכל שעל גבה ותוכה מטעם שכלי מביא ואינו חוצץ. ויל"ע מהו האי חלוקה, וביותר שהרי מש"כ דתחתיה והבית אוהל א', עדיין מהני רק לכה"ג דטומאה בבית או תחתיה, אבל לענין טומאה על גבה, א"כ גם לגבייהו בעינן לטעם דכלי אוהל ולטמא ולא לטהר וצ"ע. [ויעוי' אי"ה להלן]. ויעוי' חסד"ד קו' י"ט וחזו"א ב' כ"ב.

ט]

ובאמת בכס"מ בפיהמ"ש נקט טעם אחר, דשם כ' דתחתיה ובית גג אחד. וכך תוכה והבית הוו גג אחד יעוי"ש, וצ"ע ברמב"ם.

י]

יעוי' בראב"ד שהשיג דדברים אלו כבדים, שהוקשה לו בטומאה בחוץ איך מגיעה לתחתיה, וצ"ע בכוונתו. ויעוי' בכס"מ שכ' דהיות וכלי אוהל לטמא ולא לטהר א"כ גם בבא במידה כן. וצ"ע מהו דס"ל דעדיפא בא במידה מחרס שהקשה עלה הראב"ד וצ"ע.

יא]

ובעיקר קו' הראב"ד יעוי' ברבנו הגר"ח פי"ט ה"ב שביאר דהגם דכלים לא אוהל לטהר, מ"מ לא מצינו הבאת טומאה, אלא היכא שיש הבאת טומאה ממקום הטומאה ועד הנטמא, וכאן שיש הפסק של צמ"פ, וממילא ליכא הבאת טומאה מהטומאה עד הנטמא, מנלן שיש כה"ג טומאה, וזהו דמייתי מהסוגיא דנזיר יעוייש"ה.

יב]

משנה ז'-ח' יעוי"ש, ובפיהמ"ש נקט דטומאה בתוכה גבה טהור דכיון שיצאה הטומאה דרך פיה ונטמא הבית לכך גבה טהור על פי היסוד שבפרק שישי שאם נראית הפעולה נשאר כל שזולתו טהור יעוי"ש. ויל"ע מדוע נקט הביאור במשנה ח' ולא נקט כן לגבי משנה ז', ואולי הוי לב' המשניות יחדיו.

יג]

עוד יל"ע היות ומיירי בפחותה, א"כ אינו כלי, ומה הוצרך להאי טעם דגבה טהור, ותיפו"ל דנעשה כנסר ואוהל, וחוצץ בפני הטומאה וצ"ע. וגם לביאור הרמב"ם לעיל דהוי קרקע, מ"מ מהני שלא יטמא על גבה, ומה בעינן טעם נוסף. ועוד צ"ע הרי לגבי מחולחלת ופיה לפנים, דג"כ הפעולה ניכרת בבית, ולא מהני לענין שלא יטמא על גבה וצ"ב. ויעוי' להלן.

בשיטת הרמב"ם וכס"מ

א]

לעיל הובאה תמיהת המשנ"א על הכס"מ מאי שנא פיה לחוץ או לפנים. ולכאו' מבואר, דודאי כוורת שויא הצלה על תוכה [אם כחזו"א או ש"ד]. ולכן הגם דכלים אינם אוהל לטהר, מ"מ לא חשיבי מה שעל גבה ותחתיה כאילו בתוכה, היות ושוי הצלה. וזהו שהתחדש דבפיה לפנים שאני ולא שויא הצלה, וצ"ב.

ב]

והביאור לכאו', דכל מה דכוורת שויא הצלה, היינו אם נידונת ככלי, וכלי שוי הצלה על תוכו, וחולק מקומו והוי אוהל על תוכו. אבל בפיה לפנים וחשיב חלל הכוורת מחובר עם חלל הבית, א"כ אינו אוהל לעצמו, ובטל מיניה ההצלה של כלי על תוכו, וממילא הדר דינא דהוי כלי בלי הצלה על תוכו. וכלי שאינו אוהל לטהר, חשבינן למה שתחתיו ועל גבה כאילו הם בתוכו, ולכן כולם טמאים ודו"ק. [וזהו תוכן הפיהמ"ש, דהיות והוי חלל מחובר, ממילא כלים שעליה ותחתיה הוו כבתוכה, והכל מה שבהם יחדו נטמא ודו"ק].

ג]

ולפי"ז ניחא ג"כ שנוי הלשון בפיהמ"ש בין משנה ב' למשנה ו', שתמהנו דבמשנה ב' דייק דכוונת הכל טמא הוי על תוכה והבית והשמיט על גבה ותחתיה, ובמשנה ו' נקט דכולל הכל. ולמש"נ, הרי במשנה ב' דפיה לחוץ, והוי הצלה על תוכו, א"כ לא חזינן כאילו טהרות שעל גבה או תחתיה כאילו בתוכה, ואינם טמאים מכלל טומאת תוכה, אלא היות וכלים אינם אוהל לטהר לכן חשיבי כמונחים תחתיה. אבל במשנה ו' דפיה לפנים וחשיבא מכלל האוהל, ואין לה הצלה על תוכה. א"כ חשבינן לכלים שעל גבה או תחתיה כמונחים בתוכה. והוי הכל טמא כפשוטו, דכולהו חשיבי באותו אוהל, הנך דבבית ובכוורת דהוי גג א', והנך דעל גבה ותחתיה, דחשיבי כמונחים בתוכה וכש"נ.

ד]

ולהמבואר ניחא היטב מש"כ הרמב"ם דכולה טמאה, והאריך לבאר דתחתיה והבית אוהל אחד, ותוכה ועל גבה מטעם כלים לטמא ולא לטהר, ותמוה. ולהנ"ל, הרי הכל חשיב בחדא אוהל, והיינו דהיות ופיה לפנים, א"כ אין לכוורת מעלת אוהל על עצמה, וממילא רק יש להדין דאוהל לטמא ולא לטהר ודו"ק.

ה]

ובעיקר החילוק בין משנה ב' לכאן, דלעיל טמא רק נגד הטומאה וכאן טמא כל על גבה. יעוי' במרכה"מ שכ' דכיון דהכוורת והבית הוו אוהל א', וכלהו הוי מליא טומאה חשיב כקבר סתום יעוי"ש, ויעוי' חסד"ד בקונטרס סקי"ט מש"כ בדבריו. ויעוי' ביאורי הלכה בדבריו.

ו]

ולפי"ד המרכה"מ, י"ל דזהו ג"כ כוונת הכס"מ. והיינו לא מטעם המרכה"מ דהוי קבר סתום אלא דע"י דמצורף עם אוהל הבית, הוי אוהל גמור, וכה"ג אמרינן מליא טומאה, והכל חשוב מקום הטומאה ודו"ק. [אלא דהכל תליא בביאור יסוד דברי הרמב"ם, דס"ל דבמשנה א' טמא רק על גבה ותחתיה שכנגד הטומאה, ולא כל שתחתיה ועל גבה ועי'].

ז]

יעוי' לעיל שכ' לתמוה בדברי הפיהמ"ש מה הוצרך לטעם דניכר הפעולה בבית, ותיפו"ל כדלעיל במשנה ג' דהוי כקרקע. [ויעוי"ש עוד תמיהות] ולכאו' עפי"ד הכס"מ הנ"ל מתבאר דחלוק ביסודו הנדון במתני' מהנדון לעיל. והיינו דהכס"מ יסד דע"י שפיה לפנים וחשיב חדא עם הבית, מהני לבטל מהכלי שבו את ההצלה על תוכו, ולכן חשבינן לכלים שע"ג ותחתיה כבתוכה. וכאן שאינו כלי גמור, מהני מה שפיה לפנים דהוי כחלק מן האוהל. ומצד הכלי שייך לדון דהוי כלי ואינו אוהל, וכשיטת הרמב"ם דבאויר אין דין אפוצה, וא"כ החצי שבחוץ הוי כבאויר. וזהו דבעינן לטעם דהפעולה ניכרת ודו"ק.

ח]

יעוי' בכס"מ בסוף הפיהמ"ש שלו ד"ה ואיכא למידק, דסד"א ליישב דברי הרמב"ם, ואיך כ' לפרש לפי"ז למשנה ו' ומשנה ח' יעוי"ש.

פרק ט משנה ט – בשיטת הר"ש והרא"ש

א]

מתני' "היתה ממלאה את כל הבית ואין בינה לבין הקורות פו"ט" וכו'. ויל"ע מהו יסוד ההצלה דמתני' דטומאה בבית מה שבתוכה טהור, דלכאו' הרי פי הכוורת בתוך הבית, וכלים לא נעשים אוהל לטהר, וכן לכאו' לא הוי צמ"פ, שהרי פיה אינו סגור, ומדוע לא תיטמא הכוורת בטומאת הבית וצ"ע.

ב]

ובר"ש כ' דמתני' הויא דומיא דביב, כה"ג שיש בו פו"ט ואין ביציאתו פו"ט יעוי"ש, והדמיון לכאו' צ"ב, דביב הוו ב' מקומות חלוקים, ולכן שייך שם ענין דרך טומאה לצאת ולא להכנס, אולם כאן גם לולי הסיבה דהטומאה תיכנס מהבית לכוורת, ותיפו"ל שכוורת מונחת בבית, ואין שום הצלה שמונעת מהכלי להכלל בטומאת הבית וצ"ע. עוד צ"ע מדוע לעיל לגבי מגדל לא נקט דהוי דומיא דביב וצ"ע.

ג]

עוד תמוה דהר"ש ביאר דביב הוי מטעם קבר סתום. ולכאו' כאן אינו נדון של ק"ס.

ד]

ואולי היות ומגעת סמוך לקורות פחות מטפח, זה גופא משוי דמקום הכוורת הוי בפנ"ע, וזהו הדמיון לביב וצ"ע. ויל"ע במוטה על צידה סמוך לדפנות וצ"ע.

ה]

ויעוי' בלשון הר"ש להלן בביאור התוספתא, ונקט דשייך בזה דינא דדפנות אוהלים. והיינו דגם באינה מגעת עד התקרה, מ"מ היות ואין טפח בין כוורת לקורות סגי לענין שנדון כדפנו"א, וזהו ההצלה דמתני'.

ולפי"ז דכוונתו מטעם דפנו"א, ודאי תמוה מה הוצרך הר"ש לטעם דביב.

ו]

ובמשנה אחרונה ותפא"י ג"כ ביארו דהוי מטעם דפנו"א, אלא שתמהו בזה מלעיל פ"ה מ"ז קורה נתונה מכותל לכותל וקדירה תלויה בה יעוייש"ה דפליגי ר"ע וחכמים וביארו שם הרמב"ם והר"ש מתוספתא דפליגי כשיש בין פיה לקורה פחות מטפח, אם מצלת מדין דפנו"א, דחכמים ס"ל דאין מצלת, ולפי"ז לכאו' הוי דוחק להעמיד למתני' דידן כר"ע וצ"ע. ויעוי' ג"כ חזו"א ב' י"ג שתמה כן. ויעוי' ג"כ במשנ"א שמחמת כן ביאר בדרך אחרת לפלוגתת ר"ע וחכמים יעוי"ש.

ז]

ויעוי"ש בפרק ה' בר"ש כת"י, וכן במהר"ם הו"ד בתויו"ט וברע"ב, ומדוייק בדבריהם שכל פלוגתת ר"ע וחכמים הויא כה"ג שהקדירה אינה כולה תחת הקורה. אבל כה"ג שכולה תחת הקורה, גם אם יש פחות מטפח, מ"מ אמרינן דפנו"א יעוי"ש, ולפי"ז כאן שהוי הכל תחת הקורות. א"כ לכו"ע איכא דפנו"א ודו"ק. [וכ"כ גם שם בפ"ה בתפאר"י בועז ט'].

ח]

ובחזו"א שם בתו"ד כ' דלעולם אתיא גם כחכמים דר"ע ומיירי דהוי גם סמוך לארץ, ולכאו' כוונתו עפי"ד התוספתא הובאה בר"ש סופ"ה דאפוצה בארץ ובקורה מודים חכמים, ויעוי' חזו"א א' י"א דמודים לר"ע כה"ג דהוי דפנו"א, ויעוי"ש בחזו"א ד"ה ומסתפקנא, לענין מוטה על צידה, אם הוי ג"כ אפוצה בקרקע יעוי"ש.

ט]

אלא דהחזו"א שם כ', דמדברי הר"ש להלן משנה י' מוכח דאין ההצלה מדינא דדפנו"א, דלהלן שם לגבי היתה עומדת בתוך הפתח, וכ' הר"ש דמיירי באינה מחולחלת דאם הויא מחולחלת א"כ שתכנס דרך נקבים לבית יעוי"ש, ואם הצלה דמתני' הויא מטעם דפנו"א, א"כ הרי הנקבים סתומים בקש וגם באינם אדוקים, מ"מ הוי ככל פתח בין בית לבית, שאי"צ אדוק, ושוי חציצה שלא תעביר מאוהל לאוהל, וע"כ דאינו נדון כדפנו"א יעוי"ש.

י]

אלא דלכאו' בר"ש מוכח דלא כחזו"א, שהרי גם אם טעמא דמתני' אינו מטעם דפנו"א, הרי בתוספתא כ' הר"ש דהוי מטעם דפנו"א, ומה הכריח לר"ש לחלק המשנה מהתוספתא וצ"ע. ובעיקר קו' החזו"א דהוי התם סתום, ולכאו' י"ל דהיות ולא מיירי שביטלו, א"כ לא משכח"ל שלא יהיה נקב בין הקשין שדרכו טומאה תצא ודו"ק.

אלא דרהיטת לשון הר"ש, דאם הויא מחולחלת הטומאה יוצאת "ככל הני דלעיל", ומשמע דהוי כמחולחלת דריש פירקין, ולא כפתח בין ב' אוהלים וצ"ע.

יא]

ולכאו' צ"ל עפי"ד הגר"ח בכ', דאם ע"י דפנו"א חשיבא כחלק מהאהל מהני ג"כ להציל כשטומאה בתוכה דנעשית אוהל, אבל אם לא נעשית חלק מהאהל, א"כ ע"י דפנו"א רק נעשה דלא גרע מצמ"פ, ומצלת על טהרה ולא על טומאה יעוי"ש, וכאן הוי כצמ"פ, וזהו דאם מחולחלת טומאה יוצאת ככל כוורת, ולא הוי מאוהל לאוהל, אלא מכלי לאוהל ודו"ק.

יב]

ויעוי' במשנ"א שתמה על המהר"ם, דמבואר מדבריו שאין כאן דפנו"א, ותמה איך מצלת ללא דפנו"א יעוי"ש. והנה יש לדון כל כה"ג שאין צמ"פ, מה שהטומאה נכנסת לתוך הכלי, האם הוי דרך פתחו, או היות ואין צמ"פ נכנסת ג"כ דרך דפנותיו. ובראשונים בכמה דוכתי מבואר דנכנסת דרך פתחו, יעוי' לעיל משנה ח' בר"ש ובריש מגדל, ומהר"ם ריש פ"ה, וכ"כ מקד"ד קונ' סק"ב וחזו"א ב' ג'.

יג]

ולפי"ז י"ל, דהיות והטומאה נכנסת רק דרך פתח הכלי, וכאן ע"ג הכלי יש פחות מטפח, א"כ אין מקום לטומאה להכנס דרך פתח הכלי ודו"ק. [ויש לדחות דאינו נדון כמקום בפנ"ע, ושפיר נכנסת שם הטומאה ועי']. ושפיר זהו דס"ל למהר"ם דאי"צ לדינא דדפנו"א. ובר"ש ריש פ"ה בביאור התוספתא דגם באין על גבה טפח נכנסת דרך פתחו יעוי"ש, וכ"כ ג"כ הר"ש פ"ו מ"א בפי' התוספתא. [ובחזו"א פי' הר"ש באו"א].

יד]

ובמשנ"א כ' דאם הכוורת היה דבוק לקורות הויא צמ"פ יעוי"ש, ולכאו' הוא חידוש גדול, ולכאו' עדיין אין צמ"פ ועי'.

טו]

ובפי' הרא"ש כאן ביאר דהא דהבית טמא היינו משום דאפילו מוקפת צמ"פ טומאה יוצאת. אבל אין טומאה נכנסת הואיל ואין פו"ט בין פיה לתקרה יעוי"ש. והנה מדדימה לצמ"פ לכאו' נראה דס"ל דאינו מטעם דפנו"א דאם הוי מטעם דפנו"א, א"כ מה הדמיון כלל לצמ"פ. וצ"ב א"כ מהו ההצלה דדמיא לצמ"פ.

טז]

ועיקר דברי הרא"ש צ"ב מה הוצרך לטעם דלא עדיפא מצמ"פ, ומדוע לא סגי בלשון המשנה דהוי מטעם סוטל"צ, וכן לעיל גבי טומאה במגדל שהרא"ש עצמו ביאר שהבית טמא היות וסוטל"צ, מדוע שינה פירושו כאן מהתם, וכן להיפך וצ"ע.

יז]

ועיקר כוונת הרא"ש לכאו' מבואר דס"ל דהוי דומיא דצמ"פ. והיינו דהוי הצלת נסר, וזה דאין פו"ט מהכורת לקורות מהני להחשיבו כנסר סותמו, והוא חידוש גדול. ויעוי' ג"כ חזו"א ב' י"ג שכ' כן, דמיירי בכלי הבא במדה דסגי כסוי נסר, וחידוש המשנה דגם רחוק פחות מטפח חשיב כנסר יעוי"ש.

יח]

אלא עדיין ביאור זה צ"ב, דשנינו דמתני' הויא גם בב' כוורות, וא"כ כוורת א' נעשית נסר לחבירתה, והרי כוורת הויא כלי, ואיך שויא כסוי נסר וצ"ע. ויעוי' מש"כ בזה בחזו"א סקי"ז "משום דהתם ליכא תוך פתוח" יעוי"ש וצ"ב. [ובמשנ"א באמת מחמת קו' זו, דחה הביאור דמתני' הויא מטעם כסוי נסר יעוי"ש].

יט]

ולכאו' כוונת החזו"א דע"י שיש לכלי כסוי נסר, וחשיבא כמוקפת צמ"פ, א"כ תו נדון הכלי עצמו כנסר, ושוי כסוי לאידך כוורת. ויתכן טפי עפי"ד המהר"ם להלן פי"ב מ"ב, דע"י צמ"פ הוי ביטול הכלי, ועכ"פ בטל פתחו, וכה"ג מהני להחשב נסר ועי'.

כ]

ואולי י"ל עוד בכוונת הרא"ש, דלעולם ס"ל דמתני' הויא מטעם דפנו"א, והא דכ' דלא עדיפא מצמ"פ, היינו כש"נ לעיל מכ' הגר"ח דכל שע"י דפנו"א לא נדון כחלק מאוהל, ל"ה אוהל גמור. ורק ילפינן דלא גרע מצמ"פ, וא"כ הוי ככל צמ"פ דלא הוי הצלה על טומאה רק על טהרה, וזהו שדימה הרא"ש לצמ"פ ודו"ק.

כא]

והנה מסתימת לשון הר"ש, משמע דמתני' אינה מדינא דדפנו"א, ורק בתוספתא נקט משום דפנו"א. ולהדרך דמתני' הויא מטעם כסוי נסר, וצ"ל כש"כ בחזו"א דמתני' הויא בכוורת דהיא בא במדה. ולפי"ז י"ל דהתוספתא מיירי בקדירות, והיות ואינו בב"מ לכן הוצרכו לטעם דדפנו"א ודו"ק. ולפי"ז י"ל דהר"ש והרא"ש הוו אותה שיטה, וגם להרא"ש הוי ע"י הצלת נסר, וכל נסר לכלי הבב"מ הוי מתורת דלא גרע מצמ"פ, וזהו דנקט הרא"ש לצמ"פ ודו"ק.

פרק ט משנה ט

א]

יעוי' בר"ש להלן משנה י', וכ' דמיירי באינה מחולחלת, שהרי תנן שם בעומדת בתוך הפתח, טומאה בתוכה הבית טהור, והיינו שהטומאה תצא לחוץ, ואם מיירי במחולחלת הרי דרך הנקבים תצא טומאה מכוורת לבית יעוי"ש. ויעוי' מלאכת שלמה מהר"א אשכנזי שכ' דמיירי גם במחולחלת, אלא דכוונתו כשיטתו דס"ל כביאור הרמב"ם דמחולחלת היינו שיש חלל פנוי, ולא נקבים יעוי"ש.

ב]

במהר"ם כ' דלדעת הר"ש מתני' מיירי בין שלימה בין פחותה, ובין גבוהה טפח או שאינה גבוהה. והמהר"ם עצמו פליג, וס"ל דמיירי רק בשלימה וגבוהה טפח, וכמו שמפרש להלן משנה י' להעמיד הגירסא דהמשנה יעוי"ש.

ומהר"ם סיים עלה דמגבוהה מן הארץ דסליק מינה קאי יעוי"ש. ותמוה דאם מדסליק מינה, הרי מיירי בפחותה, ואיך שייך לומר דהוי מדסליק מינה, לחצאין וצ"ע.

ג]

וכוונת מהר"ם דמיירי בשלימה וגבוהה טפח, היינו דזהו ביאור מהר"ם להלן בגירסא דטומאה בבית מה שבתוכה טמא, [והר"ש גרס טהור] והיינו דמיירי שגבוהה טפח, וטומאה נכנסת תחת הכוורת, והיות וכלי לא נעשה אוהל לטהר וטומאה בוקעת מתחתיה למעלה הימנה, וממילא ג"כ נכנסת יעוי"ש. וזהו שהוכרח לפרש דמיירי בגבוהה ושלימה, דאם פחותה, הרי לא בוקעת מתחתיה לעל גבה יעוי"ש.

ד]

ולפי"ז אה"נ במשנה ט' היות וסתמא מיירי באותה כוורת, לכן מיירי בגבוהה ושלימה, אבל לדינא לכאו' גם אליבא דמהר"ם מיירי גם בפחותה ואינה גבוהה טפח וק"ל.

ה]

ולכאו' הן לדעת הר"ש דמיירי גם בפחותה וגם בשלימה [והן למהר"ם, דלכאו' במשנה ט' י"ל דהוי בשניהם] ולכאו' המשנה כוללת ב' דברים חלוקים. דשלימה דהויא כלי, א"כ הוי או מטעם דפנו"א או בבא במידה מטעם כסוי נסר, ובפחותה הוי אוהל חוצץ, וכן לגבי טומאה בתוכה, אם פחותה הוי מטעם סוטל"צ, ואם מטעם נסר, א"כ לא הוי טפי מצמ"פ וצ"ב.

ו]

ובדעת המהר"ם שכ' דאם גבוהה טפח, היות ונכנסת תחתיה בוקעת ג"כ לתוכה, ולכאו' אם ס"ל דמהני מטעם דפנו"א, א"כ צ"ב מדוע נכנסת לתוכה. ולכאו' ע"כ אינו מטעם דפנו"א, [ואולי ס"ל דהיות ואינה דבוקה לא מהני]. וכן המהר"ם לעיל בפ"ד ס"ל דכסוי נסר צריך גם צמ"פ, וא"כ צ"ב איך מפרש למתני'. ולכאו' ע"כ ס"ל דהיות ואין טפח בין כוורת לקורות, א"כ אין מקום לטומאה להכנס ודו"ק וצ"ע.

ז]

ועוי"ל דלעולם אם כלי לא שוי שום הצלה, לא היה מעלה במה שאין על גבה טפח. אלא דס"ל למהר"ם דהגם דכלי לא שוי אוהל לטהר, מ"מ כלים נעשים מחיצה לטהר [והיינו גם בלי דפנו"א]. וזהו דיש מחיצה, ואם אין מקום טפח על גבה, אין מקום לעבור המחיצה ודו"ק. ורק כה"ג שטומאה תחת הכוורת הוא דיש נדון של אוהל לטהר ודו"ק.

ח]

והנה המהר"ם כ' דהנך ב' משניות הוו בגבוהה טפח, והיינו דכה"ג נכנסת תחתיה ולכן תוך הכוורת טמאה בעומדת בפתח. אלא דמשנה ט' הרי מבואר דכוורת טהורה, וצ"ב הרי טומאה תחתיה. וע"כ צ"ל דאזיל לשיטתו, דעל טומאה המתפשטת כלים ג"כ נעשים אוהל לטהר, ורק כלפי כוורת שבפתח דהוי סוטל"צ, נידונית טומאה שם ולא הוי אוהל לטהר ודו"ק.

ולפי"ז מבואר שכוורת אפילו בתוך הבית, כל שתחתיה [ואפילו יש שם טפח] הויא טומאת התפשטות ועי'.

ט]

ואולי י"ל דרך נוספת בביאור המשנה, דהנה יעוי' להלן משנה י"ג היתה יושבת על שוליה דתוכה ונגדה טמא, והקשו שם הראשונים מדוע אין מצלת על תוכה, וכ' דהיות ובוקעת לעל גבה, ואין הפסק בין אויר שעל גבה לתוכה לכן נכנסת גם לתוכה יעוי"ש. והנה מבואר מקו' הראשונים דגם כה"ג שיושבת על שוליה, ג"כ כוורת הויא סיבה להציל על תוכה, ורק היות ובוקעת לעל גבה ממילא גם תוכה נטמא יעוי"ש.

י]

ולפי"ז י"ל, דהיות וכל מה שתוכה טמא, היינו מחמת שנטמא למעלה. וא"כ כה"ג שאין בינה לקורות פו"ט, וא"כ הוי מקום פחות מטפח, א"כ אמרינן איפכא, והיינו דהיות ואינו מקום טפח, הטומאה לא בוקעת למקום שאין בו פו"ט. וממילא ג"כ לא נכנסת לתוכה ודו"ק.

יא]

ויעוי' במשנ"א שדן מדוע במשנה דידן לא תנן לדינא דטומאה תחתיה או על גבה יעוי"ש.

יב]

בדין מוטה על צידה, יעוי' חזו"א ב' י"ג ד"ה ומסתפקנא ודו"ק.

יג]

לשיטת הראב"ד דכוורת היינו כלי חרס. ולכאו' לא שייך לפרש דמהני מטעם כסוי נסר, דהר"ש שם נקט דלחרס לא מהני כסוי נסר ועי'.

בשיטת הרמב"ם

א]

והנה בשיטת הרמב"ם יל"ע מהו יסוד ההצלה דמתני', דלכאו' לא שייך לפרש מטעם דפנו"א, דהרמב"ם מפרש דפלוגתת ר"ע וחכמים היינו בקדירה תחת הקורה, וס"ל לחכמים דבעינן דבוק בקורה, וכן פסק הרמב"ם בפכ"א טו"מ ה"ה יעוי"ש.

ב]

והביאור שכ' בחזו"א דהוי מטעם כסוי נסר, לכאו' ג"כ לא שייך לדעת הרמב"ם. דנקטו המפרשים דכסוי נסר מהני בכלי הבב"מ. ושיטת הרמב"ם בכוורת דפירקין, לדעת המרכה"מ והגר"ח וכו' [דלא ככס"מ ומהרי"ק]. דמיירי בכלי שאינו בא במידה, דהרי אם הוי בב"מ ס"ל להרמב"ם כחכמים דהוי אוהל. והיות והוי כלי העשוי לנחת וכדו', א"כ אין בו הצלת נסר ועי'.

ג]

ואולי י"ל דלעולם ס"ל להרמב"ם דהוי מטעם דפנו"א, וס"ל כדרך החזו"א עפי"ד התוספתא, דכה"ג דאפוצה בארץ מודו חכמים דאמרינן דפנו"א, [אלא שהחסד"ד תמה שהרמב"ם השמיט האי דינא דהתוספתא וצ"ע]. ובאמת ברמב"ם בהלכה נקט בהלכה ג' דמיירי דממלאה כל גובה הבית יעוי"ש.

ד]

וברמב"ם בפיהמ"ש דהיות ואין טפח בינה לקורות שהוא שיעור הבאת הטומאה יעוי"ש, ומשמע דהוי מונע מהטומאה ליכנס, ולא שעי"ז חל דין דפנו"א וצ"ע.

ואולי ס"ל כש"כ בדעת מהר"ם. דכלים לא הוו אוהל לטהר, אבל שוו מחיצה, והוא דחוצץ על כל גובה הבית וצ"ע. וכן יל"ע לפי"ז מהו דינא דמוטה על צידה.

ה]

ויעוי"ש ברמב"ם ששינה לשונו בין דין משנה ט' לדינא דמשנה י', דמשנה י' נקט כפשוטו שדרך טומאה לצאת ולא להכנס. אולם במשנה ט' הוסיף "שדרך הטומאה לצאת לתוך הבית בפחות מטפח ואין דרכה להכנס" יעוי"ש. וצ"ב הן ההוספה לצאת לתוך הבית, והן מהו בפחות מטפח, והרי סוטל"צ אמרינן אפילו בפתח נעול וצ"ב.

ו]

וקצת משמע דס"ל דהכוורת היות והויא בכל גובה הבית, ופיה למעלה ואין שם טפח, א"כ מקום הכוורת חולק מקום לעצמו, והוי דין לצאת לתוך הבית, וכן להכנס מהבית לכוורת, ובזה אמרינן דיוצאת לבית בפחות מפו"ט, ואין נכנסת מהבית לתוכה, היות ואין טפח ועי' וצ"ע.

ז]

ולפי"ז ניחא היטב מש"כ בפיהמ"ש הדמיון לביב, דשיעור הבאת טומאה הויא בפו"ט, והיינו דכל שהוו ב' מקומות, ואין פו"ט ביניהם, חלוק בין לצאת מלהכנס ועי'.

ח]

ובדעת הכס"מ יל"ע, דמשמע דלא ס"ל דנדון כאוהל בפנ"ע, דא"כ הו"ל לדונו רק מטעם סוטל"צ, והכס"מ כ' דטומאה בתוכה הבית טמא, דלא עדיפא מאם היתה צמיד פתיל יעוי"ש. ולכאו' צ"ע מה ענין צמ"פ לכאן.

ואולי ס"ל דהוי מטעם דפנו"א, ואפ"ה לא נעשה כחלק מהאוהל, וס"ל כהגר"ח דכה"ג שלא נעשה חלק מן האוהל, מהני דפנו"א רק לענין דלא גרע מצמ"פ ועי'.

ט]

במשנה דגם מוטה על צידה, [בין א' בין שתים, וברמב"ם מפורש דכוונת בין א' בין שתים, הוי הן לענין עומדת ובין לענין מוטה על צידה יעוי"ש]. ויל"ע להרמב"ם דס"ל דעומדת בעינן ממלאה כל גובה הבית, ולכאו' מוטה על צידה לא ממלא כל גובה הבית, וצ"ל דהיות והוי סמוך לדופן, מהני ככל גובה הבית וצ"ב.

י]

יש שכתבו בדעת הרמב"ם, דכל מה דס"ל דלא אמרינן דפנו"א בפחות מטפח לקורה, היינו רק בכלי חרס, ולפי"ז מתני' דמיירי בכוורת שפיר שייך דינא דדפנו"א ועי'.

פרק ט משנה ט – בדברי התוספתא

א]

בתוספתא פ"י ה"א כוורת שבתוך הבית וכפישה נתונה על פיה וכו' כשם שהנסר מציל כך כפישה מצלת יעוי"ש. וצ"ב טעמו של ר' יהודה. ובחזו"א ב' י"ד נקט בכוונתו דס"ל דכמו שכלי מציל עם דפנו"א, ה"ה כלי הבא במדה כלי מציל עמו יעוי"ש, ולפי"ז צ"ב הדמיון לנסר.

ב]

ויעוי"ש בחזו"א שהוסיף עלה, שגם אליבא דר' יהודה ההצלה דמהניא היינו להציל על מה שבתוכן, ומבואר דאינו דפנו"א גמור ועי'.

ג]

ויעוי' בזר זהב, ונקט דכוורת "מנוקבת הרבה וכלי טהור הוא", ולכאו' הוי לשיטתו דס"ל דכוורת דפירקין אינו כלי הבא במידה, ולפי"ז יל"ע איך יפרש לחידושו של ר' יהודה. [דלא שייך לפרש כהחזו"א הנ"ל.] ויעוי"ש שכ' דר' יהודה ס"ל שכלים מצילים אע"פ שאין להם דפנות, ויעוי"ש הדמיון לנסר.

ד]

וגירסת הגר"א בתוספתא [לא גירסת הז"ז]. דמיירי בכוורת פחותה יעוי"ש. ולפי"ז אולי זהו יסוד דברי ר' יהודה, דע"י שנפחתה לא חשיבא ככלי ושייך לדונה כאוהל ועי'.

ה]

יל"ע מהו דנקטה התוספתא כפישה, האם הוי דוקא כפישה או כל כלי טהור וצ"ע.

ו]

ולמהר"ם דס"ל לעיל במגדל, דגם כלי הבא במידה לא מהני נסר, ובעינן צמ"פ, ולפ"ז צ"ב איך יפרש לדברי התוספתא, דפשיטא דע"י נסר מהני וצ"ב.

ז]

שם היתה מוטה על צדה הכל מודים שאין מצלת. ויעוי' בר"ש דמרוחקת טפח. ותמה בחזו"א דפשיטא, שהרי גם עומדת על שוליה מרוחקת טפח. ומש"כ דמודים היות וזימנין נפלה, וכ' בחזו"א שם דלפי"ז ה"ה נסר יעוי"ש, ולשון הר"ש דהוי בכפישה וצ"ע. ומש"כ שם באי נמי תמוה יעוי' חזו"א שם, ובחסד"ד. ולטעם הר"ש דזימנין דנפלה, ויל"ע מה שייך בזה מודה.

ח]

יעוי' במים טהורים חרד"ן א'. ונראה שהוא כמסתפק אם טעמיה דר' יהודה מטעם דפנו"א יעוי"ש. ולהלן שם ביאר הטעם דמודה ר' יהודה במוטה, היינו דבעומדת על שוליה בטל מהכפישה חשיבות כלי ושויא כסוי נסר, אבל כשמוטה על צידה דאין דרך כסוי בכך לא בטל שם כלי ממנו ומודה ר' יהודה דלא מהני יעוי"ש. ולפי"ז ניחא לשון הר"ש זימנין דנפלה, והיינו דממילא גם בלא נפלה, מ"מ לא בטל מינה חשיבות כלי ודו"ק.

ט]

שם הלכה ב' עמוד של קדירות, ואין בין עליונה לקורות פו"ט, והר"ש ביאר כוונת התוספתא דבין שולי תחתונה לקרקע יש פו"ט. [ובחזו"א שם תמה, מה הכריח להר"ש לפרש התוספתא כר"ע ולא כחכמים יעוי"ש]. ולשון הר"ש דרבותא קמ"ל דאע"פ שקדירה מצלת רק עם צמ"פ כאן מצלת עם דפנו"א יעוי"ש. ויל"ע מה הוצרך להזכיר ענין צמ"פ, הול"ל דמהני מטעם דפנו"א. וקצת משמע דע"י דפנו"א נעשה הצלה כצמ"פ.

י]

יעוי' בזר זהב, דפליגי הר"ש והגר"א אם לאשוויי דפנו"א סגי שסמוך לקורות פחות מטפח, ולא איכפ"ל מה שבקרקע, או דבעינן ששניהם לא יהיה פו"ט יעוי"ש. ולשון הז"ז שם קצת מורה דע"י שאין פו"ט למעלה ואפוצה בקרקע הוי אוהל לעצמו, ויל"ע אם הכוונה משום דפנו"א. ויל"ע מהו שהוסיף "ומגבו לא מקבל טומאה" דאם הוי דפנו"א מה סד"א.

יא]

ולכאו' אם אי"צ שיהיה בין קרקע לקדירות פחות מטפח, ע"כ דבעמוד של קדירות, תחילת הדין שכל קדירה בפנ"ע שסמוכה לקורות נעשה דפנו"א. והקדירה שתחתיה או מצטרפת לאוהל קדירה שסמוכה לה, או שניצולת ע"י קדירה שעל גבה.

אבל להגר"א דבעינן שגם למעלה וגם למטה אין טפח, א"כ כל העמוד הוי חדא. וזהו מש"כ דנדון אוהל לעצמו. והיינו דלא מצטרף לאוהל הבית, אלא נדון אוהל לעצמו ועי'. [ויעוי' כן ג"כ בז"ז לענין היתה אחת טמאה, דהעליונה לא אפוצה בארץ, ותחתונות לא אפוצות עד קורות, ומבואר שכל אחד בעינן שיהיה אפוץ מב' הצדדים].

יב]

שם בתוספתא היתה אחת טמאה ונתונה באמצעי אם יש במקומה פו"ט וכו', והנה להגר"א דבעינן לדין דפנו"א שיהיה מלמעלה ומלמטה. א"כ כל שטמאה ויש פו"ט א"כ חסר בדפנו"א וכולם טמאות, וכן הוא גירסת הגר"א כולם טמאות, אולם להר"ש דאין החסרון לשאר קדירות, שהרי העליונה סמוכה לקורות, ותחתונה לקרקע, וכל החסרון הוי רק בטמאה עצמה, ולכן באמת גירסת הר"ש מה שבתוכו טמא ודו"ק. ויעוי' חזו"א שם.

יג]

ויל"ע בשלמא אם הוי חסרון רק בטמאה עצמה, א"כ נקטו אמצעית ללמדינו דלהנך לא הוי גריעותא, אבל להגר"א דהוי חסרון בכל הדפנו"א של כל הקדירות, א"כ מדוע נקטו אמצעית, הרי הדין שוה בכל אחת מהקדירות וצ"ב.

יד]

קצת יל"ע מהו שהזכיר אם יש טע"ט ברום טפח, ולכאו' רק הול"ל אם יש לטמאה רום טפח, או שאין רום טפח וצ"ע.

טו]

בר"ש דבין שוליה לא מעלה ולא מוריד, ולכאו' מוכח דלהר"ש הכל תלוי בבין קדירה לקורות, ולפי"ז בטמאה, יהיה נפק"מ ג"כ לענין הנך דלמטה מהטמאה ועי'. ולהגר"א יל"ע וכי ס"ל דע"י שעומדת ע"ג קרקע ג"כ נעשה דפנו"א וצ"ע.

טז]

ויעוי' להלן סוף ה"ג היתה כוורת פחותה אפילו גבוהה מן הארץ אמה הרי"ז מצלת. והר"ש ביארה לדרכו, דהכוונה ששולי הכוורת גבוהים טפח ואין רחבים טפח יעוי"ש. אולם בזר זהב נקט כפשוטו, דאינה אפוצה בארץ, וכ' דכלי כדי למחשביה כאוהל לעצמו בעינן אפוצה בארץ ובקורה, אבל כוורת פחותה שמצלת מדין אוהל, [ולכאו' לא הזכיר דבעינן בא במדה]. אפילו גבוהה טפח, כל שאין טפח להכנס טומאה לתוכה מצלת דאוהל אי"צ אפוצה בארץ יעוי"ש.

יז]

הלכה ג' פיטום וכו' היה פיו צר וכו' ובר"ש ביאר הכוונה דלעולם אין רחוק מן הקורות, אלא הנדון מהו גובה האוגן, דאם פחות מטפח בטל לכלי. ויותר מטפח לא בטל. ולשון הר"ש מורה דהאוגן עצמו דבוק לקורה, ויל"ע אם הכוונה כפשוטו ובעינן שהאוגן דבוק, או ככל הנך דלעיל דסגי בסמוך טפח. [ורק נקט דמיירי בדבוק לשיטתו דפי הכלי אינו רחוק טפח מהקורה, היות וגובה האוגן פחות מטפח וצ"ע].

יח]

שם בר"ש נקט דאם אוגן בטל לכלי "מציל על מה שבתוכו" וכן להלן שם לגבי שולים דאם יש בהם רוחב טפח "נחשב ככלי קטן להציל על מה שבתוכו" יעוי"ש. וצ"ב כוונתו, דלכאו' מיירי שיועיל מצד דפנו"א. ויעוי' להלן אות כ"ב.

יט]

שם "היה פיו צר", ויל"ע מהו החסרון. ולכאו' היות ואינו רחב טפח לא מצטרף לידון כדפנו"א, אלא דלביאור הר"ש דכל שאין באוגן טפח בטל לכלי, ומבואר דאם בטל לכלי מועיל גם אם אין רחב טפח, וא"כ מהו החסרון של פיו צר. ואולי אינו חסרון בעצם ורק כה"ג שפיו צר אוגנו ג"כ צר ועי'.

כ]

והנה אם כוונת הר"ש דבעינן דבוק היינו ממש דבוק, א"כ נמצא דכה"ג שאין האוגן טפח, א"כ הכלי עצמו [בלי האוגן] הוי סמוך פחות מטפח לקורות, ולפי"ז צ"ע מה איכפ"ל אם האוגן טפל לכלי או לא, דתיפו"ל מצד כלי עצמו שסמוך לקורות דנעשה דפנו"א ומה איכפ"ל מהאוגן.

כא]

ואין לומר, דאם האוגן לא בטל לכלי, א"כ הוי חציצה בין קורות לכלי, ולכלי אין דין מצד עצמו של דפנו"א. דלגבי היתה טמאה, מבואר שאם הטמאה אין בה טפח לא מגרע לדין דפנו"א, וע"כ דלא שוי חציצה וצ"ע.

כב]

ואולי י"ל, דאדרבא, לענין כלים שבתוך הפיטוס ודאי הוי דפנו"א היות ואין ביניהם לקורות טפח. וכל הנדון של האוגן הוי לענין כלים שבתוך האוגן עצמו, וכן להלן לגבי שוליים הוי נדון לגבי כלים שבשוליים, וזהו כוונת הר"ש לענין "כלים שבתוכו", והיינו ולא לגבי כלים שבפיטוס או בכוורת ודו"ק. [וזהו דנקט "דבוק" כדי שיהיה הכלי עצמו סמוך פחות מטפח לקורות ודו"ק]. וכן משמע בחזו"א, דנקט דרק באוגן גבוה טפח, מה שבפיטוס טמא יעוייש"ה. וצ"ע טובא אם שייך לפרש כן בדעת הר"ש וצ"ע.

כג]

ויל"ע לפי"ז כל שיש בין הכלי לקורות פחות מטפח, ויהיה שם כלי, האם נטמא או לא וצ"ע. ויל"ע אם שייך שטומאה בתוך האוגן גרע מכה"ג שכלל אין שם אוגן.

כד]

בז"ז כ' דהאוגן מהני רק כה"ג שבצירוף האוגן עם הפה יש טפח יעוי"ש.

כה]

שם בר"ש לענין שוליה דאין בשוליה טפח. ויעוי' בחזו"א שתמה, דמה מהני שבטל, מ"מ אין אוהל פחות מטפח יעוי"ש, וי"ל. והיינו דהיות ובטל, מהני חשיבות אוהל של הכוורת גם לשוליים.

פרק ט משנה י – עומדת בתוך הפתח

א]

מתני' "היתה עומדת בתוך הפתח כו' טומאה בתוכה הבית טהור" יעוי"ש. ויל"ע מדוע טהור, דלכאו' כלים אינם נעשים אוהלים לטהר. ואע"ג דכה"ג שפתחה לחוץ חוצצת, לא מבעי להגר"ח דס"ל דהוי מטעם צמ"פ, א"כ כאן שפיה תחת האוהל, ל"ה צמ"פ. וגם לחזו"א דשויה אוהל על תוכה, היינו כה"ג שפיה לחוץ, וכאן אין פיה לחוץ. ועדיין יל"ע מצד דאין צמ"פ לטומאה.

ב]

ואם מטעם כסוי נסר, הרי זה שייך לעיל במ"ט לגבי כלים שבתוכה. אבל כאן לגבי טומאה בתוכה, כסוי נסר לא עדיף מצמ"פ דלא מהני לענין טומאה שבתוכה. ויעוי' בכ"ז בחזו"א ב' י"ג, וכ' דלא משמע בר"ש דהוי מטעם דפנו"א יעוי"ש. ומש"כ שם דמיירי שפי כוורת בולט לחוץ, צ"ב. [ויעוי' קה"י שכ' דכסוי נסר מהני שיש לו דין אוהל על תוכו, ולפי"ז י"ל דמהני גם להציל על טומאה שבתוכו, ורק מדין סוטל"צ הוא דמטמא ועי'].

ג]

ולכאו' צ"ל, דהגם דשקוף בעלמא נדון כחלק מן האוהל, [ויל"ע אולי הוי כטומאה שיוצאת מאוהל לאוהל.] מ"מ כה"ג שכוורת בפתח ומגעת עד סמוך לשקוף, חשיבא הכוורת כפיה לחוץ, או עכ"פ מהני לחלוק שאינה חלק מן האוהל ועי'. ויעוי"ש בחזו"א, ושם כ' דמתני' מיירי גם באינה באה במידה, ומשנה ט' בבאה במדה.

ד]

ממתני' תמוה על שיטת הראב"ד דהעמיד לכוורת דפירקין בחרס. והרי היות וטומאה בתוכה ונטמאת הכוורת, א"כ מדוע הבית טהור, והרי כלי טמא אינו מציל. ויעוי' בזה בחזו"א ב' כ"ג.

ה]

והנה יעוי' בפי' הרא"ש כאן, שכ' דפירושה לעיל פ"ד מ"ג יעוי"ש. ותמוה דהרי התם מיירי שפיה לחוץ, ולכן הטומאה יוצאת לחוץ, ולא נכנסת לבית, אבל כאן פיה למעלה, והרי השקוף הוי חלק מן האוהל. ומוכח דס"ל להרא"ש דהגם דפיה למעלה מ"מ היות והוי בשקוף, א"כ נדון דומיא דפיה לחוץ ודו"ק וצ"ב.

ו]

ועדיין צ"ב כש"כ לעיל, דאה"נ פיה לחוץ, מ"מ הרי כלים אינם נעשים אוהל לטהר. ולכאו' מוכח דהא דדיינינן דנדון כפיה לחוץ, אלים כ"כ, שנדון ככוורת שפיה לחוץ, דשויא הצלה על מה שחוץ לה, ואינה נכנסת לבית רק דרך החלחול ודו"ק. [ולהרמב"ם דגם בשלימה נכנסת לבית עדיין צ"ב].

ז]

יעוי' בר"ש שכ' דהבית טהור שהשקוף יורד וסותם את פי הכוורת וכו'. והנה לעיל במשנה ט' לא הוצרך לפרש דטומאה בבית מה שבתוכה טהור היות ויורד וסותם, אלא עצם מה שאין בינה לקורות פו"ט סגי. וצ"ע מדוע כאן בעינן נוסף לזה שאין פו"ט, ג"כ שהשקוף יורד וסותם וצ"ע. ויעוי' ג"כ במהר"ם שכ' כן דיורד וסותם, ויל"ע מהו האי דינא, ואם הכוונה מדינא דחבוט רמי, ויעוי' בתוספתא הו"ד בר"ש בפ"ד מ"ג ופ"י מ"ג, והחזו"א סי' ח' כ' דהכוונה מטעם חבוט רמי יעוי"ש. וכן יל"ע מהו דלעיל מ"ט הזכיר ביב וכאן לא.

ח]

יעוי' עוד בחזו"א ב' י"ג שכ' עוד דגם באין פיה לחוץ, מ"מ נדון כפיה לחוץ, היות ואין דרך להוציא הטומאה, אלא דרך הדופן החוצה, וצ"ב כוונתו. וביותר דלכאו' הרי באין פיה לחוץ הוי כלי שאין מציל וכמי שאינו. ויעוי' באורך בחזו"א ג' י"ד וי"ז בזה.

ט]

עוד יל"ע, דלעיל במשנה ט' נקט הר"ש דהוי מדין ביב. ויל"ע מדוע כאן אין לדינא דביב שיטמא הבית מחמת הכוורת וצ"ב.

י]

במש"כ לעיל לתמוה מהו דבעינן יורדות וסותמות, ואולי היות והשקוף והאוהל הוו חד אהל, א"כ לכאו' הטומאה יוצאת מתוכה למעלה שהוא מכלל חלל האוהל, וכל האוהל יטמא. ולזה בעינן יורדות וסותמות דנידונים כב' אהלים ודו"ק.

פרק ט משנה י – עומדת בתוך הפתח

א]

מתני' "היתה עומדת בתוך הפתח כו' טומאה בתוכה הבית טהור" יעוי"ש. ויל"ע מדוע טהור, דלכאו' כלים אינם נעשים אוהלים לטהר. ואע"ג דכה"ג שפתחה לחוץ חוצצת, לא מבעי להגר"ח דס"ל דהוי מטעם צמ"פ, א"כ כאן שפיה תחת האוהל, ל"ה צמ"פ. וגם לחזו"א דשויה אוהל על תוכה, היינו כה"ג שפיה לחוץ, וכאן אין פיה לחוץ. ועדיין יל"ע מצד דאין צמ"פ לטומאה.

ב]

ואם מטעם כסוי נסר, הרי זה שייך לעיל במ"ט לגבי כלים שבתוכה. אבל כאן לגבי טומאה בתוכה, כסוי נסר לא עדיף מצמ"פ דלא מהני לענין טומאה שבתוכה. ויעוי' בכ"ז בחזו"א ב' י"ג, וכ' דלא משמע בר"ש דהוי מטעם דפנו"א יעוי"ש. ומש"כ שם דמיירי שפי כוורת בולט לחוץ, צ"ב. [ויעוי' קה"י שכ' דכסוי נסר מהני שיש לו דין אוהל על תוכו, ולפי"ז י"ל דמהני גם להציל על טומאה שבתוכו, ורק מדין סוטל"צ הוא דמטמא ועי'].

ג]

ולכאו' צ"ל, דהגם דשקוף בעלמא נדון כחלק מן האוהל, [ויל"ע אולי הוי כטומאה שיוצאת מאוהל לאוהל.] מ"מ כה"ג שכוורת בפתח ומגעת עד סמוך לשקוף, חשיבא הכוורת כפיה לחוץ, או עכ"פ מהני לחלוק שאינה חלק מן האוהל ועי'. ויעוי"ש בחזו"א. ושם כ' דמתני' מיירי גם באינה באה במידה. ומשנה ט' בבאה במדה.

ד]

ממתני' תמוה על שיטת הראב"ד דהעמיד לכוורת דפירקין בחרס. והרי היות וטומאה בתוכה ונטמאת הכוורת, א"כ מדוע הבית טהור, והרי כלי טמא אינו מציל. ויעוי' בזה בחזו"א ב' כ"ג.

ה]

והנה יעוי' בפי' הרא"ש כאן, שכ' דפירושה לעיל פ"ד מ"ג יעוי"ש. ותמוה דהרי התם מיירי שפיה לחוץ, ולכן הטומאה יוצאת לחוץ, ולא נכנסת לבית, אבל כאן פיה למעלה, והרי השקוף הוי חלק מן האוהל. ומוכח דס"ל להרא"ש דהגם דפיה למעלה מ"מ היות והוי בשקוף, א"כ נדון דומיא דפיה לחוץ ודו"ק וצ"ב.

ו]

ועדיין צ"ב כש"כ לעיל, דאה"נ פיה לחוץ, מ"מ הרי כלים אינם נעשים אוהל לטהר. ולכאו' מוכח דהא דדיינינן דנדון כפיה לחוץ, אלים כ"כ, שנדון ככוורת שפיה לחוץ, דשויא הצלה על מה שחוץ לה, ואינה נכנסת לבית רק דרך החלחול ודו"ק. [ולהרמב"ם דגם בשלימה נכנסת לבית עדיין צ"ב].

ז]

יעוי' בר"ש שכ' דהבית טהור שהשקוף יורד וסותם את פי הכוורת וכו'. והנה לעיל במשנה ט' לא הוצרך לפרש דטומאה בבית מה שבתוכה טהור היות ויורד וסותם, אלא עצם מה שאין בינה לקורות פו"ט סגי. וצ"ע מדוע כאן בעינן נוסף לזה שאין פו"ט, ג"כ שהשקוף יורד וסותם וצ"ע. ויעוי' ג"כ במהר"ם שכ' כן דיורד וסותם, ויל"ע מהו האי דינא, ואם הכוונה מדינא דחבוט רמי, ויעוי' בתוספתא הו"ד בר"ש בפ"ד מ"ג ופ"י מ"ג, והחזו"א סי' ח' כ' דהכוונה מטעם חבוט רמי יעוי"ש. וכן יל"ע מהו דלעיל מ"ט הזכיר ביב וכאן לא.

ח]

יעוי' עוד בחזו"א ב' י"ג שכ' עוד דגם באין פיה לחוץ, מ"מ נדון כפיה לחוץ, היות ואין דרך להוציא הטומאה, אלא דרך הדופן החוצה, וצ"ב כוונתו. וביותר דלכאו' הרי באין פיה לחוץ הוי כלי שאין מציל וכמי שאינו. ויעוי' באורך בחזו"א ג' י"ד וי"ז בזה.

ט]

עוד יל"ע, דלעיל במשנה ט' נקט הר"ש דהוי מדין ביב. ויל"ע מדוע כאן אין לדינא דביב שיטמא הבית מחמת הכוורת וצ"ב.

י]

במש"כ לעיל לתמוה מהו דבעינן יורדות וסותמות, ואולי היות והשקוף והאוהל הוו חד אהל, א"כ לכאו' הטומאה יוצאת מתוכה למעלה שהוא מכלל חלל האוהל, וכל האוהל יטמא. ולזה בעינן יורדות וסותמות דנידונים כב' אהלים ודו"ק.

טומאה בבית, מה שבתוכה

א]

מתני' "טומאה בבית מה שבתוכה טמא" ובר"ש כ' דגרסינן טהור. ויעוי' כעי"ז לעיל פ"ד מ"ג וגם שם במשנה הגי' טמא, והר"ש כ' דגרסינן טהור, וברא"ש שם כ' ליישב גירסת המשנה דמיירי שאין טפח לא למעלה ולא למטה ולא בצדדין, ולכן הטומאה בוקעת דרך הכוורת יעוי"ש. [ויעוי"ש ברא"ש מש"כ להקשות על גירסת הר"ש].

ב]

ויעוי' בחי' רבנו הגר"ח פי"א מטו"מ שכ' דהטעם דאין תוכה טמא מטעם סוטל"צ, דלא אמרינן סוטל"צ רק בחציצת אוהלים, ולא בהצלת צמ"פ, ויעוי"ש מש"כ בזה עוד סברא, דרק באוהל דהוי מקום, ואמרינן סוטל"צ למקום, אבל צמ"פ אינו מקום, ולא שייך לשם דין סוטל"צ יעוי"ש.

ולפי"ד הגר"ח, ניחא היטב דברי הר"ש דלא ס"ל לתרץ כדברי הרא"ש, והיינו דס"ל דבכל גווני לא שייך סוטל"צ לתוך צמ"פ ודו"ק.

ג]

אלא דלכאו' בר"ש במתני' מתבאר לא כיסוד הגר"ח, דנקט להלן בביאור התוספתא דהא דתוכה טהור היינו דאינה סותמת כל הפתח, או שיש עוד פתחים יעוי"ש, ולכאו' מה בעינן להנך טעמי, ותיפו"ל דהוי צמ"פ, ואין דין סוטל"צ לצמ"פ.

ד]

וי"ל, דחלוק דינא דמשנה דידן מדינא דמגדל, דבמגדל דפתחה לחוץ, א"כ הויא צמ"פ, והוי כיסוד הגר"ח. אבל במשנה דידן שפתחה אינו לחוץ, א"כ אם הוי מטעם דפנו"א, א"כ הוי אוהל ולא צמ"פ, ושפיר שייך לאוהל דין סוטל"צ, וזהו שהוצרך לבאר שיש מקום לצאת, או שיש עוד פתחים וק"ל. וגם אם הוי מטעם כסוי נסר [וכהחזו"א] יעוי"ש בגר"ח שכ' דכה"ג שנעשה צמ"פ ע"י כסוי נסר, יתכן דשפיר אמרינן סוטל"צ יעוייש"ה באורך בדבריו.

ה]

במש"כ ליישב דהגר"ח אינו נסתר מדברי הר"ש במתני', דמשנה דידן ל"ה מטעם צמ"פ, אלא הויא מטעם דפנו"א. ויעוי' בכ' הגר"ח כן להדיא, דיעוי' בענין בית שחלקו בקנקנים ד"ה ולפי"ז, דהוכיח דגם אם פיה כלפי הטומאה, מ"מ כל שניצלת ע"י דפנו"א מהני. ומהני גם כה"ג שטומאה בתוכה. והוכיח כן מדינא דמתני' דטומאה בתוכה הבית טהור, ומדוע מצלת, הרי הויא בתוכה, וע"כ דהוי מטעם דפנו"א יעוי"ש. ומבואר להדיא דהוי מטעם דפנו"א ודו"ק.

ו]

והרא"ש שכ' דכל שסותמת הוי סוטל"צ, וכ' כן גם לגבי מגדל שפתחה לחוץ, ולכאו' מבואר בדבריו דס"ל דאמרינן סוטל"צ לצמ"פ, ויעוי' ג"כ בתוס' הרא"ש חולין קכ"ה ב' דאמרינן סוטל"צ לכה"ג שסותם כל הפתח.

ולשיטת החזו"א דס"ל דפיתחה לחוץ ל"ה צמ"פ, א"כ י"ל דלכן הוי סוטל"צ דהוי אוהל על תוכו, ולא צמ"פ. אבל לשיטת הגר"ח עצמו דכוורת שפיה לחוץ הויא צמ"פ, ולכאו' ה"ה מגדל, א"כ מוכח דהרא"ש ס"ל שיש סוטל"צ לצמ"פ. ולהגר"ח צ"ל דיפרש דהוי מטעם דפנו"א.

ז]

ויעוי' חזו"א י"ג ב' סוד"ה ועוד, ונקט שם בפשיטות דשייך דינא דסוטל"צ לתוך צמ"פ יעוי"ש.

ויעי' עוד בחזו"א ב' סוסי"ח שדן אם שייך דינא דדפנו"א לחומרא לענין לבטל דינא דצמ"פ יעוייש"ה.

ח]

ובמהר"ם כ' ליישב דלעולם אין סתירה בין גירסת המשנה לתוספתא, ובמשנה הוי טמא ובתוספתא טהור, והיינו דבמשנה מיירי שיש טפח תחת הכוורת, והטומאה מתפשטת לשם, ומתחתיה בוקעת לעל גבה ולתוכה יעוי"ש. משא"כ בתוספתא מיירי שאין טפח תחתיה, ולכן טהור. ובמהר"ם לעיל פ"ד הוסיף, דהגם דס"ל דכלים חוצצין בפני התפשטות הטומאה, מ"מ כאן הוי מטעם סוטל"צ, ולכן כלים לא חוצצין יעוייש"ה. [וזהו דהוצרך התנא להוסיף דסוטל"צ].

ט]

ולביאור המהר"ם בתוספתא, לכאו' מבואר דלא אמרינן סוטל"צ לתוך הכוורת וצ"ב מדוע. ולהגר"ח דלצמ"פ אין סוטל"צ, ניחא. והיינו דכוורת הויא מדין צמ"פ. [ובמשנה ע"כ ל"ה מדין דפנו"א שהרי אם הוי דפנו"א שיחוץ בפני הטומאה שתחתיה] אלא דצ"ב מדוע טומאה בתוכה הבית טהור. ויעוי' חזו"א ב' י"ג שעמד בזה בדברי המהר"ם.

י]

ובעיקר דברי המהר"ם יש עוד חידוש. דס"ל שע"י סוטל"צ מתפשטת לתחת הכוורת, ומשם בוקעת לעל גבה. והנה על גבה הרי הוי מקום פחות מפו"ט, ולכן באמת הטומאה מהבית לא מתפשטת לשם, וצ"ב מדוע מהבית לא מתפשטת, ומתחתיה כן. ולכאו' צ"ל דכלפי הבית נדון כמקום אחר שאין בו פו"ט, וכלפי תחתיה הוי אותו מקום, היות וכלים לא אוהל לטהר וצ"ב.

יא]

לכאו' מכל דברי המהר"ם דנקט שמתחתיה תבקע לעל גבה, מטעם כלים לא נעשים אוהלים, ומוכח דמתני' ל"ה מטעם דפנו"א, ויל"ע איך יתיישב עם המהר"ם הו"ד בתויו"ט לעיל פ"ה דהיכא שקדירה תחת הקורה מודו חכמים לר"ע דאמרינן דפנו"א גם באינו דבוק, וצ"ב.

יב]

שם במהר"ם בסו"ד כ' דזהו כוונת מגדל, והוי לשיטתו דס"ל דמגדל פתוח למעלה, וק"ל. עוד שם במהר"ם שהאריך לבאר דהתוספתא מיירי שאין טפח. וצ"ע דלכאו' מפורש כן בתוספתא שסותמת כל הפתח.

פרק ט משנה י – בדברי התוספתא

א]

בדברי התוספתא כוורת שהיא עומדת בתוך הפתח וסותמת את כל הפתח, ובר"ש להלן פי' לה "מלמעלה ולמטה מן הצדדין", ותמוה דהר"ש עצמו להלן שם מפרש דלמטה יש פו"ט, וא"כ מהו שכ' דסותמת כל הפתח וצ"ב. ויעוי' מי"ט דהכוונה "כמו שמפרש", והיינו דכל ציור סותם אחרת יעוי"ש.

ב]

שם לגבי ב' כוורות, ונקט שתחתונה טמאה, וע"כ צ"ל שיש פו"ט בין תחתונה לקרקע, ואין פו"ט בין ב' הכוורות, וכ"כ במי"ט.

ג]

יעוי"ש בר"ש כה"ג דהויא כוורת אחת, דמיירי שיש פו"ט בינה לקרקע. ונקט ב' צדדים, אם נקטו שיש טפח, לרבותא, דאפ"ה תוכה טהור. או דמיירי בדוקא שיש טפח. דאם אין טפח, תיפו"ל שיטמא מדין סוטל"צ יעוי"ש. והנה להגר"ח דלא אמרינן סוטל"צ לצמ"פ, ע"כ צ"ל כש"כ לעיל דהוי מטעם דפנו"א. ולפי"ז יל"ע מה הוו ב' הצדדים אם הוי דוקא או לרבותא.

ד]

וגירסת הגר"א גם כאן הוי דהכורת פחותה. ובז"ז כ' דאם שלימה הוי כלי ואינה מצלת, וגם טומאה בתוכה הבית טמא, ופחותה מצלת מדין אוהל יעוי"ש. ולכאו' הכוונה דאזיל לשיטתו דכוורת אינה כלי הבב"מ, ולכך רק ע"י פחותה הויא אוהל.

ה]

ובהא דב' כוורות יעוי"ש. ובדרך הראשונה נקט דפיה למטה, ובדרך הב' דפיה למעלה. ובדרך הראשונה הויא תחתונה טמאה, והיינו דאין גוף הכוורת טמאה [שהרי לא היתה מצלת על עליונה] היות והויא בא במדה, אלא שהטומאה נכנסת דרך פיה מלמטה, שיש שם פו"ט. ויל"ע אם לולי שפיה נטמא האם פיה מצטרף להיות דפנו"א ועי'.

ו]

ושם הביא הר"ש ביאור נוסף דעליונה פיה למעלה סמוך לשקוף, ולכאו' היינו היות והוקשה לו דתחתונה שטמאה לא יכולה לאשווי סתימה, ויל"ע מדוע לא סותמת, והרי שפיר ביאר הר"ש, דהוי דפנו"א, ורק כדי לסתום הפתח בעינן לתחתונה, ולזה כל שטהורה מצלת וצ"ב.

ז]

עוד שם בר"ש, דאית דגרס שאין בין תחתיה לארץ פו"ט, ומ"מ הגם שכל הפתח סתום, מ"מ טהור דיש לבית פתחים הרבה יעוי"ש, והיינו דפתחים מצילים. ויל"ע אם מיירי שהפתח פתוח, או דגם פתח סגור כלפי פתח שיש בו כוורת שנידונת כדפנו"א. א"כ היות ודין אוהל עלה, אמרינן סוטל"צ בשאר פתחים וצ"ע. [ויעוי' חסד"ד].

ולכאו' מוכח שעיקר החידוש הוי בדין סוטל"צ, דאל"כ מדוע הוצרכו להעמיד באין פו"ט למטה, אם לדפנו"א סגי גם כה"ג שיש פו"ט למטה ודו"ק.

ח]

במש"נ דבב' כוורות תחתונה טמאה, וע"כ הכוונה שתוכה טמא, דאם היא עצמה טמאה, א"כ איך סד"א דשויא סתימה. והנה גם אם לא נטמאת היות והויא בא במידה, ומ"מ הקשה הר"ש שכלי לא מציל בלי צמ"פ, ומבואר דכלי הבב"מ נדון ככלי לענין הצלת צמ"פ וק"ל.

ט]

במש"כ הר"ש דלעיל שיש דגרס שאין פו"ט תחתיה, [והוצרך להעמיד שיש פתחים הרבה] ויל"ע מה הכריחו לפרש כן, והרי יש דפנו"א מחמת למעלה. ובחזו"א כ' דתליא במחלוקת ר"ע וחכמים. אולם למש"נ לעיל דתחת קורה ס"ל להר"ש כת"י דכו"ע מודו דהוי דפנו"א א"כ לא שייך לפרש כחזו"א.

ולכאו' מוכח, דב' הגירסאות תליא ביסוד דפנו"א, אם כהר"ש או כהגר"א הנ"ל דלענין דפנו"א בעינן הן למעלה והן למטה.

י]

ובגר"א גרס כוורת פחותה, ובז"ז שם דמציל מדין אוהל [ומשמע שאי"צ דפנו"א] ואם היתה שלימה לא היתה מצלת שהיא כלי, ויל"ע שיציל מדין דפנו"א, ואולי הוי לשיטתו דלדפנו"א בעינן הן מלמעלה והן מלמטה וצ"ע. [ודוחק דמיירי שלימה שלא מחולחלת, ונטמאת]. ושם גרס שיש בין דופנותיה לפצימין פו"ט.

יא]

בתוספתא ה"ה שתי כוורות וכו' וכלים שביניהם טהורין. ובר"ש כת"י כ' דמיירי בג' כוורות, והעליונה ותחתונה יש פו"ט בין פיהם לקורות וקרקע, ואמצעית הויא דפנו"א לפצימין יעוי"ש, וכ"ה בחזו"א. אלא דעדיין צ"ע דלכאו' היות ואינו דבוק לפצימין. א"כ תליא בפלוגתת ר"ע וחכמים יעוי"ש בחזו"א.

יב]

ובחזו"א שם סקי"ח הוסיף דלפי"ז צ"ל דמתני' דריש פירקין, דטומאה תחתיה ע"ג טמא, צ"ל דמיירי שרחוקה מן הפצימין פו"ט, דאל"כ הויא דפנו"א, ויועיל מדין אוהל להציל, ובאמת מפורש כן במהר"ם לעיל מ"א יעוייש"ה. [ויעוי"ש בחזו"א שהסתפק עוד אם אמרינן דפנו"א לחומרא יעוייש"ה].

יג]

שם בר"ש כ' ליישב התוספתא דגי' באם יש בין דופנותיהן לפצימין פו"ט וביניהם לארץ פו"ט טומאה בבית מה שבתוכה טהור, הכוונה דיש פו"ט בין שולי העליונה ושולי התחתונה, אבל פי העליונה דבוקה בשקוף, ופי תחתונה דבוקה לארץ, ומשו"ה תוכן טהור. ואע"פ שאין צמ"פ לתחתונה מציל בכלי שאינה מקב"ט, ובקדירה ותנור לא מהני יעוי"ש.

ויל"ע מאיזה דין מהני מה שכפוי, ושייך לכאו' לדון או כהרמב"ם דכפויה על פיה חשיבא צמ"פ. או שכוונתו דמהני מדין נסר וצ"ע. [ויל"ע עוד דסתימת לשון הר"ש מורה דמהני בכל כלי טהור, ולא הזכיר בא במידה וצ"ע].

יד]

אלא דלכאו' לב' הביאורים צ"ע. דפשטות לשון התוספתא דגם אם טומאה בתוכן הבית טהור. והן להרמב"ם דכפוי הוי צמ"פ, והן כסוי נסר, לכאו' לא מהני לענין טומאה בתוכה. ודוחק לפרש דכוונת התוספתא הויא רק לענין טומאה שבתוך העליונה.

טו]

ובחזו"א ב' י"ט תמה בזה מהמשנה להלן מי"ג דכלי כפוי על פיו לארץ, וטומאה על גביו דהכל טמא יעוי"ש.

ויש שתירצו, דחלוק הר"ש ממשנה י"ג, דכאן מיירי בתוך הבית, והויא טומאת התפשטות, ובמשנה י"ג הויא באויר ולשיטת הרמב"ם הויא טומאה רצוצה שבוקעת, ונסר מהני להציל מפני התפשטות הטומאה, ולא מהני במקום טומאה בוקעת וצ"ב.

טז]

שם נטמאת אחת מהן היא טמאה והבית וחבירתה טהורים, ויעוי' בר"ש. ולכאו' מה שייך שהבית טהור, והרי הטומאה בבית. ואין לומר שטומאה בתוכה, דא"כ מה בעינן שיהיה גבוה טפח, והרי טומאה בתוכה, ולכאו' ל"ג והבית, וכ"כ בחזו"א.

ובמש"כ שם הר"ש דהדר תנייה משום וכן ללמדינו שנעשית כסוי לחבירתה, וצ"ע דגם זו כבר שנינו וצ"ע.

יז]

שם בר"ש וכן שוליה של זו על גבי פיה יעוי"ש, ויל"ע דאיך משכח"ל שעליונה נטמאת ולכאו' ע"כ שיש פו"ט מפיה לקורות, וא"כ איך תחתונה טהורה, והרי אין דפנו"א. וע"כ צ"ל דמיירי שסמוך לפצימין, והגם דרישא מיירי שרחוק מפצימין וצ"ע.

יח]

שם בר"ש הביא דיש לפרש בכל ביאור התוספתא, דובין השני מוסב על ואין שלפניו, וכולהו הכוונה שאין פו"ט. ומהמשך דברי הר"ש מבואר דהתוספתא קמ"ל בזה, [דהרי הוי דפנו"א גם בלי התוספת שאין בין כוורת ופצימין]. דהך מקום שאין בו פו"ט ניצל. וסיים עלה הר"ש, דמ"מ אם יהיה בין קורות לכוורת טפח, גם הך מקום שאין בו פו"ט מה שבתוכו טמא יעוי"ש. וצ"ב דלכאו' הרי אינה מקום טפח, ואיך נכנסת וכן הרי הוי דפנו"א מצד שסמוך לפצימין.

יט]

והפשוט בכוונתו, דרק כה"ג שהכוורת עצמה מה שבתוכה ניצל, א"כ דיינינן שמה שתחתיה ואחוריה אינו מכלל האוהל, אבל אם היה למעלה רחוק טפח, וטומאה נכנסת לתוכה, א"כ לא מהני שהכוורת עצמה דפנו"א. דהיות וחללה לא ניצל והוי מכלל חלל הבית, א"כ גם מה שתחתיה ואחוריה לא חולק מקום לעצמו, והוי מכלל האוהל, ולכן אינו ניצל מה שבתוכו וק"ל.

כ]

והנה כאן בר"ש, לצד דהכוונה "ובין" היינו "ואין" פי' דקמ"ל לגבי טומאה ברווח שאין בו פו"ט, [והיינו דלעיקר דינא דדפנו"א לא צריך הן למעלה והן למטה] ויל"ע מדוע לעיל גבי מה שהביא שיש גורסים "ואין" ומדוע שם לא פי' דהוי נפק"מ לגבי הדברים שבאותו רווח, ומשמע דאם גרסינן "ואין" בעינן לה לעצם דינא דדפנו"א וצ"ע.

כא]

ובגר"א בז"ז כ' דגם הך דב' כוורות מיירי בפחותה דומיא דרישא. וגירסתו בתוספתא דנטמאת, והיינו מדין סוטל"צ. ולגבי נטמאת א' מהם, יעוי"ש בגר"א דגירסתו טומאה בתוך א' מהם, ולפי"ז ניחא הגירסא הבית וחבירתה טהורין. אולם בז"ז שם כ' "כשראויה לקבל טומאה" ולכאו' הכוונה שהיא עצמה נטמאת, ולפי"ז תמוה איך שויא הצלה על חבירתה וצ"ע.

בשיטת הרמב"ם

א]

הנה התבאר שהגר"ח יסד דסוטל"צ לא אמרינן לתוך צמ"פ. וביאר לפי"ז להוספת הלשון ברמב"ם פי"ח ה"ד שכ' שהרי הוא פתוח בתוך הפתח. וביאר דלא אמרינן סוטל"צ לתוך צמ"פ, ורק היות ואחרי המגדל יש עדיין מקום הפתח, ולשם יש סוטל"צ, א"כ משם הטומאה נכנסת למגדל יעוי"ש. [ומוכח דהגר"ח לא ס"ל כהנצי"ב דמסוטל"צ לא אמרינן שטומאה מתפשטת ודו"ק].

ב]

ומבואר בגר"ח חידוש גדול, דגם המגדל שפתחו לחוץ, אבל אינו מחוץ לפתח, ויש מקום פתח שמצטרף לאוהל, חוצה לו, מ"מ המגדל נדון כצמ"פ. וחזינן דלא בעינן פתחו לחוץ [לאשוויי צמ"פ] שיהיה מחוץ לפתח, אלא סגי דהוי מחוץ לאוהל ודו"ק וצ"ב.

ג]

אלא דלכאו' יל"ע על הגר"ח, דבמשנה דידן לא הזכיר הרמב"ם כן שפתוח בתוך הפתח. והפשוט, דהגר"ח ס"ל דמשנה דידן ל"ה מטעם צמ"פ, אלא מצד דפנו"א, דלענין צמ"פ לא סגי היות ופתחה אינו לחוץ, אלא למעלה, והיות והוי דפנו"א, א"כ טמא מטעם סוטל"צ לכוורת עצמה, ואי"צ לפתח. [אמנם בכס"מ פי"ח שם, מבואר דלא כהגר"ח ודו"ק].

ד]

אלא דקצת יל"ע, דלאחר דאמרינן על הכוורת דפנו"א, ונידונית כאוהל. א"כ תו מהני ליה מתורת אוהל ג"כ כסוי נסר, וכסוי נסר כ' הגר"ח שם דהוי מדינא דלא גרע מצמ"פ, וא"כ כמו דלצמ"פ לא מהני סוטל"צ, ה"ה כאן יועיל ג"כ כסוי נסר לאשווי הצלה דלא גרע מצמ"פ, ולגבי זו ההצלה ליכא סוטל"צ וצ"ע.

פרק ט משנה יא-יב – בשיטת הר"ש ומהר"ם

א]

מתני' "היתה מוטה על צדה באויר" וכו', והנה כאן במשנה נקטה לכל הנך ד' גווני דלעיל. ובפשוטו בזמן דהויא כלי, הוי ממש אותם דינים דלעיל.

ובמהר"ם כ' דלעיל נקטו תוכה והבית טהור, והכא לא קתני תוכה והאויר טהור דהא פשיטא הילכך לא צריך למיתניה יעוי"ש. ותמוה מהו הסד"א. וביותר תמוה שהמהר"ם שנה זאת להלן דהאויר שלא כנגד הכוורת אי"צ למיתניה וצ"ע. וביותר ששילש כן להלן בביאור בבא י"ג, "ואין לה טומאה אלא כנגדה, ולא כל האויר באשר היא שם" וצ"ב.

ב]

שם בתוכה הכל טמא, והנה פליגי הראשונים לעיל אם הכוונה דעל גבה ותחתיה הכל טמא, או כהרמב"ם שרק כנגד הטומאה יעוי"ש. ובשלמא לעיל שגם הבית טמא שפיר קתני הכל, והיינו הן הכוורת והן הבית, אבל כאן שאין בית, א"כ בשלמא לראשונים שעל גבה ותחתיה הכל טמא, זהו כוונת. "הכל", אבל לרמב"ם דרק כנגד הטומאה טמא, וצ"ע מהו הכל.

ג]

שם "במה דברים אמורים בזמן שהיא כלי" ולא נקטו מחולחלת. והיינו דהיות והויא באויר א"כ אין נפק"מ בחלחול. ויעוי' לעיל שנתבאר מתו"ד הראשונים במשנה ז', דפליגי הר"ש ומהר"ם אם בעינן להחלחול, דבלי חלחול לא תכנס לבית, כן ס"ל להר"ש. ולמהר"ם בלי חלחול גם לא בוקעת למעלה ולמטה, ולא נתבאר שורש פלוגתתם.

ד]

ויעוי' לשון מהר"ם כאן שחזר לבאר מדוע באויר אי"צ מחולחלת. ובתו"ד נקט דהיות ואינה מונחת בבית, א"כ אדם וכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, וטומאה בוקעת ויוצאת כמו דרך פיה, אע"פ שאין לה נקבים בדופנותיה וצ"ב הדמיון לפיה.

ה]

ויתכן דפליגי הר"ש ומהר"ם ביסוד דינא דנעשים אהל לטמא ולא לטהר. דלהר"ש כלים הוו כמי שאינם. [והגם שאינם לענין אוהל, מ"מ הוו מחיצה, ולכן לא יוצאת לבית]. אבל למהר"ם אין הביאור דהוי כמי שאינם, אלא שפיה ודופנותיה שוין. וזהו דכה"ג דכוורת בבית, יש חשיבות לפיה על דופנותיה, וכל שהויא באויר אין חשיבות, ולכן גם בוקעת לתחתיה ועל גבה ודו"ק.

ו]

שם, המהר"ם בתו"ד נקט דבמונחת באויר ואין לה טומאה אלא כנגדה, ולא כל האויר באשר היא שם, ויל"ע מה הוצרך לזה לעיקר חילוקו וצ"ב.

\* \* \*

א]

מתני' "היתה פחותה ופקוקה בקש או מחזקת מ"ס" יעוי"ש. ובר"ש דעד כאן ג"כ הוי מחזקת מ"ס, דאל"כ איך מצלת על תוכה, וקמ"ל דרבנן פליגי על ת"ק, וס"ל דמחזקת מ"ס כנפחתה ואין לה תורת כלי. והיינו דפליגי אם כלי הבב"מ חשיב כלי לדינא דכלים אוהלים לטמא ולא לטהר, או לאו.

ב]

ויל"ע לענין שאר מילי, אם כלי הבב"מ נדון ככלי או כאוהל. ויעוי' עירובין ל"ה א' דחד מ"ד ס"ל דיש איסור סתירה במגדל עץ, ולא חשיב סתירה בכלים יעוי"ש בריטב"א. ויעוי' ג"כ שבת ל"ה א' רד"ה בת תלתא וכו' "ואין תורת כלי עליה" יעוי"ש.

ג]

והנה כל ביאור הר"ש ומהר"ם הוי לשיטתם דהצלת כוורת היינו היות והויא כלי הבב"מ, אולם להראב"ד דהויא כלי חרס, וכן להגר"א דהוי כלי נקוב שאין נטמא, א"כ אין הכרח דחכמים כאן פליגי על ת"ק דלעיל וק"ל. ואדרבה בא"ר משנה א', כ' כמקור לדבריו, דע"כ משנה דידן לא פליגא אדלעיל יעוי"ש.

ד]

ויעוי' בר"ש שהק' מדוע הזכירו לדברי חכמים כאן, ולא במשניות דלעיל, וברא"ש תי' דהיות ולעיל נקטו ב' גווני, ה"ה כאן נקטו ב' גווני. ובתו"ד נקט דלעיל נקט פחותה ואפוצה יעוי"ש. וקצ"ע דהרא"ש ס"ל דאפוצה ל"ה גוונא בפנ"ע אלא רק סותם לחלחול שהטומאה לא תכנס מהבית לתוכה וצ"ע.

ה]

יעוי' לשון הר"ש ורא"ש, דכ' דע"י שנפחתה מצלת תחתיה ועל גבה ותוכה יעוי"ש, וקצת יל"ע, דלענין תוכה גם בכלי מצלת, ומהו דנקט כאן דפחותה מצלת תוכה, וצ"ל דהוו בכלי ובפחותה ב' דינים חלוקים בהצלת תוכה ועי'.

ו]

ובמהר"ם כ' לתרץ מה דנקטו לחכמים הכא, ולא לעיל, משום דדוקא במנחא באויר פליגי חכמים וס"ל דנעשה אוהל לטהר, [ויעוי"ש שנקט לשון חוצצין לגמרי, ויל"ע מה כוונת לגמרי, דלכאו' או דחוצצין, או דלא חוצצין]. אבל כי מנחא בבית לא שייך למיתני מחזקת מ"ס לחכמים, דלא פסיקא ליה. [ויל"ע בדיוק לשונו, דנקט "דכלים טהורין", ולכאו' יסוד הדין דאינם כלים, ועוד הול"ל כלי הבב"מ, ולא טהורין ועי'].

ז]

ונקט דהא דלא פסיקא, היינו בב' גווני, או דאם הויא תחת כוורת בחלק שבבית דאי אפשר שלא תביא טומאה תחתיה ועל גבה אפילו שלא כנגד הטומאה, וסתימת לשונו ממש"כ להלן בציור השני דמיירי בגבוהה טפח, מורה דעכשיו דמיירי בחלק שבבית, מיירי גם באינה גבוהה טפח. ויל"ע מדוע פשיטא שתבוא הטומאה תחתיה ועל גבה גם שלא כנגדה, ועוד מבואר, דהוו ב' דינים, דבאה כנגד הטומאה, וכן שלא כנגדה וצ"ב.

ח]

ויש שפירשו כוונת המהר"ם, דהא דכלים נעשים אוהל לטהר, היינו דוקא בעודם בחוץ, אבל כלים שבבית מתבטלים לבית, ואין להם חשיבות לחצוץ, ויעוי' חזו"א י"ג א' שחידש דכלים שבבית גם בלי דינא דכלים אינם אוהל לטהר, מ"מ אינם חוצצין היות ונטפלים לבית יעוי"ש.

ט]

אולם לשון מהר"ם שסיים עלה "כיון שהיא תחת האוהל" ומשמע שאין החסרון בכלים, אלא דהוי דין בטומאה וצ"ב. ולכאו' הביאור דגם למ"ד דכלים אוהל לטהר, היינו לענין שלא נחשב מאהיל ע"ג הטומאה וכדו', אבל לא אלים לדון טומאה שנמצאת בבית [וזהו כוונתו "שהיא תחת האוהל"] דלא הוי בבית, והיות והויא בבית ממילא בוקעת למעלה ומתפשטת. [ויל"ע אם היות ונידונת בבית הרי ממילא מתפשטת או דהוי דין נוסף ועי'].

י]

ואולי הוי צירוף ב' הסברות. והיינו דכלפי לבטל שלא נחשב האוהל מאהיל על הטומאה, לא אלימי כלים שנמצאים בתוך האוהל. [היות והם עצמם כלפי האוהל אין להם חשיבות אוהל]. לבטל מהאוהל לתורת מאהיל על הטומאה ועי'.

יא]

ובציור הראשון, לכאו' כל הנדון דלא נעשית אוהל, היינו לגבי תוך הבית, אבל כלפי חוץ מהבית, ודאי שאין טמא, לא תחתיה, ולא על גבה וק"ל.

יב]

ועוד ציור כ' מהר"ם, דלעולם טומאה חוץ לבית, ומ"מ מיירי שהכוורת גבוהה טפח, וכה"ג היות והטומאה נכנסת מתחתיה לבית, ומתפשטת על גבה גם שלא כנגד הטומאה, מתפשטת גם כנגד כולה למעלה, אפילו חוץ לבית יעוי"ש. והדברים צ"ב דלכאו' מה שטומאה מתפשטת על גבה, אינו מחמת גריעותא של הכוורת, אלא שמתפשטת מהבית לעל גבה, ומה סברא הוא דנדון שאינו נעשה אוהל לטהר וצ"ב.

יג]

ולכאו' הביאור, דהתפשטות טומאה אין הכוונה, דיש ב' מקומות, א' היכן שהטומאה נמצאת, ומתפשטת למקום נוסף, אלא כל מקום שמתפשטת זהו מקומה. ולפי"ז חידש המהר"ם, דהיות ומקום הטומאה הוי הן תחתיה והן על גבה, א"כ כלפי טומאה זו, לא אלים גם כלי הבב"מ לטהר, ורק כל שהטומאה תחתיה או על גבה, מהניא לדון שאידך גיסא הוי מקום חלוק, אבל כל שמקום הטומאה בשניהם, לא אלימא לחלוק מקומה ודו"ק. [והיינו דהגם דבעלמא כלי הבב"מ לא נמצא במקום, אלא הוא נדון כמקום מ"מ כל שהטומאה כל סביבותיו לא שוי טהרה].

יד]

והנה נקט מהר"ם "דכה"ג נעשית אוהל לטמא ולא לטהר", ולכאו' זהו גדר שמצינו בכלי, וכאן שאינו כלי איך שייך האי דינא, ולכאו' מוכח דלכו"ע הוי כלי שנדון מחמת שבא במדה כאוהל, ולכן פעמים הדרינן לדונו ככלי ועי'.

טו]

בדברי המהר"ם, בציור הראשון שהטומאה בחלק שבבית, והיינו דלא אלים לאשוויי שאינה בבית, ויל"ע אם גם תתפשט לתוך הבית, או רק כל תחתיה דכוורת [שבפנים] ועל גבה. ויסוד הנדון, האם האוהל שעל הכוורת הוי מקום בפנ"ע. או הוי חדא אוהל עם כל הבית וצ"ע. [ויעוי' לעיל פ"ד מ"א טומאה שם הבית טמא].

טז]

והנה יעוי' במהר"ם להלן משנה י"ד [בבא י"ז] שכ' דחכמים פליגי בעיקר ההלכה דאדם וכלים נעשים לטמא ולא לטהר, וסברי דנעשים לטמא ולטהר והוי אוהל גמור יעוייש"ה. ויל"ע לפי"ז מה ההבדל בין כלי הב"מ או פחותה ויעוי"ש במי"ד במהר"ם.

פרק ט משנה יב – בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דהא דנקטה המשנה בזמן שהיא כלי, והשמיטה מחולחלת, היינו לפי שהיא באויר, ואין הפרש בין אם היא מחולחלת או אפוצה. והיינו דהרמב"ם לשיטתו דמחולחלת היינו חלולה, והתחדש דבאויר לא בעינן חלולה, וצ"ב מדוע, דלכאו' אם ע"י דאפוצה אין דין כלי עליה, א"כ מאי שנא באויר מבבית.

ב]

ויעוי' בפיהמ"ש משנה ג', דנקט דע"י שאפוצה הויא כחתיכה מן הארץ, ויעוי"ש שסיים דלכן אין הכוורת מביאה הטומאה לבית אם הטומאה בתוכה בחלק שחוץ לבית. והיינו דע"י שאפוצה אין צירוף החללים, ולא חשיבא מונחת בבית, ולכאו' לא ביאר עדיין מדוע על גבה ותוכה טהור. ומשמע דתליא זב"ז. והיינו דהיות ומהני האפיצה להפקיע מחלל הבית. א"כ זה גופא מהני ג"כ לדון דהוי מקום חלוק מעל גבה או תחתיה ודו"ק.

ג]

ולפי"ז י"ל, דבאויר היות והאפיצה לא שויא כלום, שהרי אין שם בית, וממילא לא חשיב ע"י האפיצה דהוי מקום בפנ"ע, והדרינן לעיקר מילתא, דכלי אינו אוהל לטהר.

ד]

ויעוי' ברמב"ם בהלכה פי"ט ה"ד, וכן נקט כלי מחולחלת, ולכאו' הוי דלא כפיהמ"ש, ויעוי' בתויו"ט שגריס במשנה מחולחלת ועי'.

ה]

יעוי' בפיהמ"ש לכס"מ דג"כ נקט דבאויר אי"צ מחולחלת, ובפשוטו דחלוק אויר מחציה בבית, אלא דסיים עלה שם דצריך שאינה אפוצה בפיה לפנים יעוי"ש, ומשמע דלענין פיה לחוץ לא איכפ"ל אם הויא אפוצה, ולפי"ז אין החילוק בין מונחת באויר למונחת בבית. והדברים צע"ג.

ו]

יעוי"ש ברמב"ם בהלכה, בהיתה תחתיה או על גבה, והרמב"ם לשיטתו ס"ל דבתוכה כנגד הטומאה טמא. ויל"ע שכפל דבריו, דתחילה נקט "וכל שבאויר תוכה טהור, אלא כנגד הטומאה" ואח"כ כפל עוד "וכל שאינו כנגד הטומאה בתוכה טהור" וצ"ע.

ז]

והנה ביסוד שיטת הרמב"ם דכנגדה טמא גם בתוכה, יעוי' בכס"מ שביאר דלגבי כנגדה שלולי הכוורת נטמא, א"כ אין לכל עיקר ההצלה, ולפי"ז אולי זהו אריכות הרמב"ם, ללמדינו דלא שכל הצלת תוכה שוה, ורק כנגדה בוקעת לההצלה, אלא שלכנגדה אין לכל עיקר ההצלה ועי'. ועדיין צ"ע מדוע נקט כן לענין מונחת באויר, ולא לעיל וצ"ע.

ח]

שם בתוכה הכל טמא. ויל"ע מהו לשיטת הרמב"ם "הכל". דבשלמא לשאר הראשונים א"כ הכל היינו לא רק כל תוכה אלא כל על גבה וכל תחתיה. אבל הרמב"ם דס"ל דכשטומאה בתוכה, רק כנגד הטומאה על גבה ותחתיה טמא, א"כ צ"ע מהו הכל. ויעוי' לשון הרמב"ם בהלכה. ונר' שהוקשה לו כן. ונקט "וכל שכנגד הטומאה למעלה על גבה או למטה תחתיה". וצ"ב.

ט]

שם "היתה גבוהה מן הארץ טפח וכו' בתוכה הכל טמא", והנה הגם דבאינה גבוהה טפח ס"ל לרמב"ם דכשטומאה בתוכה, על גבה ותחתיה טמא רק כנגד הטומאה, מ"מ כל שגבוהה טפח טמא כל שעל גבה וכל שתחתיה. וכ"כ הרמב"ם להדיא הן בה"א לגבי כוורת שחציה בבית, והן בה"ד לגבי כוורת באויר יעוי"ש.

י]

והנה בכס"מ בפיהמ"ש למשנה ב' ביאר הא דהכל טמא תחתיה ועל גבה, דהיות ויוצאת מתוכה לבית, ומהבית מתפשטת לתחתיה, ושוב אמרינן דגם מה שעל גבה הכל טמא, דכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, יעוי"ש. והנה היות ומבואר במשנה דידן ג"כ דהכל טמא, והרי במשנה דידן לא שייך דהוי מחמת הבית שהרי מונחת באויר, ולא יוצאת לבית, ואפ"ה הכל טמא. א"כ מה הכריחו לכס"מ לפרש לעיל טפי ממה שמוכרח לפרש במשנה דידן וצ"ע.

יא]

ולכאו' מוכח דחלוק אם הויא באויר, או חציה בבית. דכה"ג דהויא באויר, א"כ הגם שכלי חולק תוך לעצמו, מ"מ לא מהני לבטל לדינא דכלים אינם אוהל לטהר, וממילא נטמא כל שעל גבה ותחתיה מחמת טומאה שמתפשטת בתוכה. אבל חציה בבית, היות ומצטרף חלל הכוורת לבית, שויא חשיבות לתוכה, ותוכה שוי חציצה שלא נטמא מה שעל גבה ותחתיה, ולא דיינינן להו כאילו הוו בתוכה, ורק ע"י שטומאה תחתיה מחמת הבית, ובזה אמרינן דכלים שעל גבה כאילו תחתיה ודו"ק.

יב]

יעוי' לשון הרמב"ם "כוורת חלולה שהיא כלי שלם והיתה מונחת על צדה באויר", ולכאו' צ"ע דהרמב"ם שינה מלשון המשנה דתחילה לא נקטה דהויא כלי, ורק אח"כ בתורת בד"א, וכן הרמב"ם בהל' א' נקט כלשון המשנה. ויעוי' בכס"מ שביאר מדוע הזכיר שהיא חלולה. ולכאו' כוונתו להק' מדוע נקט כן בתחילת דבריו, וצ"ב כוונתו.

יג]

במשנה נקטינן "במה דברים אמורים בזמן שהוא כלי" וכן נקט ג"כ הרמב"ם בכל הנך גווני דלעיל. ולענין כוורת באויר שינה לשון המשנה וכ' "לפיכך אם היתה כוורת זו וכו' פחותה ופקוקה בקש" וכו' וצ"ע מדוע שינה לשון המשנה. [עוד צ"ע דלגבי פיה לחוץ, נקט בד"א, וכהמשנה. ולגבי פיה לפנים לא נקט בד"א וצ"ע].

יד]

עוד צע"ק, דלעיל הקדים גבוהה טפח לעל גבי קרקע, וכאן נקט כסדר המשנה וצ"ב.

טו]

והנה מלבד דשינה לשונו, ונקט בעיקר ההלכה דמיירי בכוורת חלולה שהיא כלי שלם. עוד צ"ע דלהלן כ' לדינא דהמשנה דבמה דברים אמורים, ושם נקט רק דבעינן שלא תהיה פחותה, ולא נקט דבעינן שלא תהיה אפוצה, ולכאו' מהני אפוצה וכפיהמ"ש, וא"כ מהו דנקט מחולחלת וצ"ע.

טז]

שם ברמב"ם, לפיכך אם היתה כוורת זו וכו' פחותה וכו' או שהיתה באה במדה יעוי"ש. ויעוי' בפיהמ"ש, ונקט לגבי בא במדה והתנה שאינו בא במדה, ומשמע לשונו דחלוק בין אם הויא פחותה שלא נקט בה לשון והתנה, לבין אם הויא בא במדה וצ"ע. וכל לשונו שם בפיהמ"ש צ"ב.

יז]

ויעוי' בכס"מ שהוקשה לו מדוע נקט כאן דבאה במדה. דמשמע שעד כאן מיירי באינה באה במידה, וזה אינו, והיינו דהכס"מ לדרכו לעיל ס"ל דכל דינא דכוורת דלעיל מיירי בכוורת הבאה במדה, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה וצ"ע כוונתו.

יח]

ובמרכבת המשנה בקו' תוה"א סעיף ט"ו ד"ה וטרם ניישב, כ' דחלוק ביסודו כוורת באויר מכוורת בבית, דבבית הוי אוהל בתוך אוהל, ולכן קלישא, וגם כלי הבא במדה לא חשיב אוהל לחוץ, אלא ככלי. וממילא גם חציה שחוץ לבית כן. ולפי"ז ניחא היטב הרמב"ם. והיינו דהגם דפסק כחכמים דכלי הבא במדה הוי כאוהל, מ"מ כל הנפק"מ הוי רק באויר, דבכה"ג דהויא בבית נדון ככלי ודו"ק.

יט]

ולכאו' פשוט, דמה ששינה לשון המשנה מבמה דברים אמורים, ונקט "לפיכך", היינו בתוצאה ממה ששינה לשון המשנה, ונקט בעיקר הדין דמיירי בכוורת שהיא כלי שלם, [ולא כבהלכה א', שלא הזכיר בתחילת הדין דהויא כלי] והיות והוי דין שיהיה כלי, ממילא הוי דין דלפיכך אם פחותה או יש מ"ס דאינה כלי, א"כ ליכא להאי דינא. אלא עדיין היא גופא צ"ב, מדוע שינה לתחילת ההלכה.

כ]

ועפי"ד המרכה"מ הנ"ל, י"ל דזהו ששינה הרמב"ם הלשון. והיינו דרק באויר תליא לגמרי בדינא דהכלי, דהיות והוי באויר א"כ כל הכלים דינם עליהם. אבל בכוורת בבית לא שייך לתלות לה רק בכלי או לא. דהיות והויא בבית, א"כ גם כוורת שדין אוהל עליה, מ"מ היות והויא בבית קלישא, ודין כלי עליה. לכך לא נקט ביסוד הדין דתליא בכלי, ותלי לה בזה שאינה פחותה ודו"ק.

כא]

ולפי"ז אולי י"ל ג"כ דלא סותר מש"כ דבעינן מחולחלת, ולא נקט דאפוצה לא מהני, והיינו דאפוצה לא מבטלת באויר לחלחול, ועדיין חשיבא כוורת חלולה. ורק בכוורת בבית, מחמת הבית נדון תוך הכוורת כקרקע הבית, והיות והוי קרקע לכן לא מהני. והיינו דאפוצה לא הוי חסרון בכלי, אלא רק נעשה קרקע הבית ודו"ק.

כב]

ולמש"נ י"ל אולי בביאור הכס"מ בפיהמ"ש לעיל, דנקט דבעינן אפוצה רק לפיה לפנים וצ"ב. וי"ל דפיה לפנים דשוי חדא חלל עם הבית [וס"ל לכס"מ בהל' ב' דעי"ז פקע מיניה דין הצלת תוכו דכלי יעוי"ש.] לזה כל שאפוצה מבטל צירוף החללים. אבל כל שפיה לחוץ לא שוי אפוצה מידי ועי'.

פרק ט משנה יג – יושבת על שוליה

א]

מתני' "היתה יושבת על שוליה והיא כלי" ובמהר"ם תמה מהו שכאן הזכיר התנא בתחילת דבריו דהיא כלי, ולא ככל הנך דלעיל. [ועיקר הקו' לכאו' דהוי כפילות דנקט להלן בד"א ועי']. ותי' דאתי למעט מסומכת יעוי"ש. ויל"ע איך הוי מסומכת ממועט ממשמעות לשון כלי. ועוד יל"ע בעצם הדין, דהיות ובפועל אין מפסיק בין דלמעלה לתוכה, א"כ מהו העושה לההצלה וצ"ב. ויעוי' להלן בזה. ויעוי' משנ"א כאן, וחזו"א ד' ב'.

ב]

ובתויו"ט כאן כ' דמדברי מהר"ם אלו מוכח דגם כלי שאין לו שוליים הוי בכלל דינא דכלי הבא במדה, ודלא כהרמב"ם פ"ג כלים ה"א. אולם בחזו"א כלים כ"ד ה' כ' דאין שום הוכחה, וכאן מיירי שיש לכלי שוליים, אלא דבעי סמיכה, ובזה גם להרמב"ם יש לכלי דין כלי הבב"מ יעוי' ברמב"ם פ"ג כלים ה"ז, ויעוי' משנ"א כאן.

ג]

יעוי' בראשונים כאן שהקשו, מדוע במוטה על צידה מצלת על תוכה, והכא בפיה למעלה לא מצלת. ותי' דהיות ואין מצלת על מה שעל גבה אין מצלת ג"כ על מה שבתוכה כיון שאין הפסק בין אויר שבתוכה לאויר של חוצה לה יעוי"ש.

ד]

וצ"ע עיקר קו' הראשונים, דלכאו' כל מה שמוטה מצלת על תוכה, הוי אם כביאור האחרונים דהיות ומוטה ופתחה לחוץ, א"כ כלפי הטומאה הוי צמ"פ, וצמ"פ מציל על מה שבתוכה, אבל ביושבת על שוליה שפיה לתוך הבית, א"כ ל"ה צמ"פ. וצ"ל דמתניתין מיירי ביושבת על שוליה באויר ודו"ק. ובאויר גם יושבת על שוליה, אין דרך לטומאה להכנס. ולביאור החזו"א דכלי מציל על תוכו, והוי כלי ואוהל, יעוי' לעיל שהבאנו לשיטתו, ויל"ע דגם אם מיירי באויר, לכאו' לא שייך לדון ביושבת על שוליה דהוי אוהל, וצ"ע.

ה]

יעוי' ברא"ש שכ' דכל שמוטה ודופן מפסיק בין אויר שעל גבה ובין תוכה, ולא גרע מצמ"פ יעוי"ש, ולכאו' נר' דס"ל כהאחרונים דכוורת מצלת על תוכה היינו מדינא דצמ"פ. ואולי לחזו"א י"ל דדייק לשון דלא גרע מצמ"פ ועי'.

ו]

ובעיקר הדין דאמרינן דהיות ובוקעת לעל גבה, ואין דופן מפסיק בין אויר שעל גבה לתוכה, ויל"ע אם הביאור דבוקעת למעלה, ומלמעלה הוא שמתפשטת לתוכה, או דהיות ואין דופן מפסיק, א"כ מעיקרא בוקעת לתוכה. [ויש לדון בלשון הר"ש. ובר"ש להלן מט"ז "מתוך שלא מצלת על גבה לא מצלת על תוכה" ומשמע כצד ב'] ובחזו"א ב' ז' נקט דודאי הכוונה דמתחילה בוקעת לתוכה, והיינו דס"ל דבקיעת הטומאה לא יורדת למטה יעוי"ש. ויעוי' חזו"א הוספות אהלות פ"ט מי"א סק"ד.

ז]

ויעוי' לשון הרמב"ם פי"ז טו"מ ה"ו ומשמע כביאור החזו"א דבוקעת מתחתיה לתוכה. ויעוי' מקד"ד קונ' טהרות סי' א' סק"ב ד"ה הנה רפ"ט דנקט דנחלקו הרמב"ם והר"ש בזה גופא יעוי"ש באורך. ויעוי' להלן אות [ח].

ח]

מש"כ במפרשים להוכיח מלשון הרמב"ם כביאור החזו"א, לכאו' צע"ג, דהרמב"ם ע"כ לא ס"ל לכל נדון זה דהראשונים לחלק דהיות ופתוח למעלה אינו חוצץ, שהרי הרמב"ם ס"ל דגם כוורת שמוטלת על צידה דכנגד הטומאה טמא אפילו בתוכה, וא"כ אין שום תוספת חידוש בזה שכאן בתוכה כנגדה טמא. וכמו שבמוטה על צידה ודאי הוי מתחתיה לתוכה, ואינו דרך למעלה, א"כ ה"ה כאן ביושבת על שוליה ודו"ק. [ומ"מ יעוי' אי"ה להלן במשנה ט"ז ובפיהמ"ש שם, ולפי"ז יתכן להעמיד ההוכחה].

ט]

ולביאור דבוקעת ישירות מתחתיה לתוכה, א"כ כל שיושבת על שוליה אין הצלה של כלי, ולפי"ז י"ל בכוונת המהר"ם דלעיל דמסומכת מצלת, והיינו דהיות ומצד הכלי עצמו לא פתוח למעלה, א"כ האי כלי יש לו דין מציל על תוכו, ולכן גם כה"ג שמסומכת ולמעלה פתוח, מ"מ היות ומצד החפצא של הכלי הוי כלי שלא יכול לישב על שוליה, א"כ שוי הצלה על תוכו וצ"ע.

י]

ובביאור הגר"א לתוספתא פרה פ"י ה"ג, כ' בזה דבר חדש, דחלוק אם הטומאה שתחתיה הויא רצוצה או לאו, דאם הויא רצוצה, א"כ בוקעת מתחתיה לתוכה ועל גבה, אבל אם אינה רצוצה, א"כ בוקעת לעל גבה ומעל גבה נכנסת לתוכה יעוי"ש. והדברים צ"ב, דממ"נ אם יושבת על שוליה שויא צמ"פ כלפי טומאה שתחתיה א"כ מה לי אם הויא רצוצה אי לאו וצ"ב.

יא]

וי"ל דהגר"א הוי לשיטתו בא"ר במסכתין, שכ' דהא דאין רצוצה בוקעת לכוורת, היינו דהיות ויש לכוורת ב' דפנות, ואם תבקע תתפשט בתוכה ובטל דין רצוצה, לכן אינה בוקעת, ומבואר שאלים רצוצה לבקוע לצמ"פ. וזהו דחלוק, דרצוצה בוקעת לתוכה, [וכאן אין לכוורת ב' דפנות] אבל בגבוהה טפח שאינה רצוצה לא בוקעת לתוכה, ולכן תחילה בוקעת לעל גבה ודו"ק. ויעוי' עוד כאן בתורת הראשונים ודו"ק.

יב]

ויעוי' בפי' הרא"ש, והוקשה לו להיפך. והיינו דגם במוטה על צידה נימא דהיות וטמא מה שעל גבה שיטמא ג"כ מה שבתוכה, ויעוי"ש מש"כ לתרץ. ולכאו' נראה שיש ב' נידונים. הן דמעיקרא תבקע לתוכה, והן דאחר שבוקעת לעל גבה שתכנס ג"כ לתוכה וצ"ע.

יג]

ועדיין צ"ב מהו הדמיון, שטומאה מעל גבה לא נכנסת לתוכה, ע"י שיש דופן מפסיק, ודימה הרא"ש לצמ"פ וצ"ב.

יד]

במהר"ם כ' דכשטומאה בתוכה נמי בוקעת תחתיה, היות ואין גבוהה טפח אין אוהל תחתיה לחוץ, וסיים "שלא תבקע כנגדה עד התהום", ומבואר דס"ל למהר"ם דטומאה בתוכה היות ואין אוהל טפח, א"כ בוקעת עד התהום. וצ"ע דלכאו' היות ואינה תחתיה, א"כ אינה רצוצה, ומדוע בוקעת עד התהום.

ולכאו' לשון המשנה משמע ליה "בוקעת ויורדת" והיינו עד התהום.

טו]

ולכאו' ס"ל למהר"ם כש"כ הראב"ד פט"ז טו"מ ה"ה ובכס"מ שם, דרק רצוצה בוקעת עד התהום. וצ"ל דס"ל למהר"ם כהרמב"ם בכמה דוכתי, דטומאה באויר חשיבא רצוצה, וממילא בוקעת עד התהום. [ויעוי' בכס"מ פי"ט טו"מ ה"ה, דהויא כרצוצה משום דחזינן לטומאה כאילו היא תחתיה, ולכן הויא רצוצה יעוי"ש].

טז]

והנה לעיל הבאנו לדון, לשיטת הרמב"ם דבאויר הויא רצוצה, והאוהל מפקיע הרצוצה, איזה אוהל בעינן להפקיע רצוצה, האם בעינן אוהל גמור, או סגי גם אוהל כלים לבטל רצוצה, והגר"ח בפי"ט טו"מ נקט כמה פעמים דכלי לא מבטל מתורת רצוצה יעוי"ש, ובקה"י סי' כ"ו נקט דגם אוהל כלים מבטל תורת רצוצה יעוי"ש.

יז]

ולכאו' אם כוונת מהר"ם כאן, הוי כש"נ דס"ל דבאויר הויא רצוצה וכהרמב"ם, א"כ יהיה מבואר דגם אוהל כלים מבטל רציצתו, שהרי משמע דכל שגבוהה טפח אינה בוקעת עד התהום. ולכאו' הרי הויא טומאה רצוצה, שהויא רק תחת כלי, וע"כ גם תחת כלי ל"ה רצוצה ועי'.

או מכוסה הכל טמא

א]

מתני' "או מכוסה, טומאה תחתיה בתוכה או על גבה הכל טמא" יעוי"ש. ובר"ש דמיירי שמכוסה בכפישה או כלי שאינו מקבל טומאה, ולא בנסר. דבנסר טומאה על גביו מציל על תוכה. ובפשוטו הוי הר"ש לשיטתו לעיל פ"ד דנסר מציל על תוכה בצמ"פ, אלא דשם המהר"ם פליג על הר"ש וס"ל דבעינן צמ"פ, וכאן המהר"ם נקט ג"כ כהר"ש, דכל שיש נסר מציל יעוי"ש וצ"ב. [ויעוי' בר"ש פ"ה מ"ו].

ב]

ובעיקר דברי הר"ש ומהר"ם דמהני נסר, ויל"ע דלכאו' מה מהני נסר, והרי כל נסמך על גבי כלים נדון ככלים, וא"כ כאן הרי נסמך ע"ג כלים. וע"כ צ"ל דזה התחדש דלגבי הצלת תוכו לא נאמר חסרון דנסמך ודו"ק וצ"ב.

[ולכאו' להגר"ח דהוי מדין הצלת כלים, פשיטא דאין חסרון דנסמך, וגם לביאור הקה"י דהוי מדין הצלת אוהל, הרי לגבי תוכו המגדל חשיב כאוהל, וא"כ אינו כנסמך על כלי אלא כנסמך על אוהל ועי'].

ג]

והנה מבואר דע"י נסר אין הטומאה נכנסת לתוכה, והגם שתחת הכוורת אין טפח והויא רצוצה. ולכאו' מוכח דהיות וע"י נסר הויא הצלת צמ"פ [להגר"ח] א"כ מתבאר דרצוצה לא בוקעת לתוך צמ"פ, וכ"כ במקד"ד.

ויל"ע להאליהו רבה דס"ל דרצוצה בוקעת צמ"פ [ורק היות ואם תבקע תתפשט, לכן לא בוקעת] א"כ מדוע כאן לא בוקעת וצ"ב.

ד]

ויל"ע האם הצלת נסר מהניא רק בכלי הבא במידה, או בכל כלי שאינו נטמא. ויעוי' בתויו"ט להלן מט"ז ונקט דמהני גם באינו בא במידה, ובחזו"א ד' ו' דמהני רק בכלי הבא במדה, ובמט"ז הוי אפילו במכוסה בנסר ודלא כתויו"ט ודו"ק.

פרק ט משנה יג – בר"ש ומהר"ם

א]

מתני' "היתה גבוהה מן הארץ טפח וכו' הכל טמא" ובמהר"ם כ' דגבוהה ואם טומאה תחתיה מביאה טומאה לצדדין תחתיה, וגם למעלה על גבה דאדם וכלים נעשים אוהלים לטמא ולא לטהר כלים שעל גבה" ומלשונו משמע שכל הדין דאינו לטהר ביסודו הוי רק כלפי כלים שעל גבה, ומה שבתוכה טמא הוי דין נוסף, והיינו דאין הפסק בין תוכה לאויר שלמעלה ודו"ק.

ב]

שם במהר"ם דמכוסה הויא אוהל אע"ג דהכוורת עצמה אינה גבוהה טפח יעוי"ש. ולכאו' כוונתו להקשות, דהרי בכוורת מוטה לא חשבינן לדופן העליון אוהל, וע"כ דהיות ותחתון ל"ה אוהל ה"ה תחתון, וא"כ ה"ה במכוסה, ויעוי"ש מש"כ לחלק, ויל"ע מה ס"ל בתחילת דבריו לחלק בין כסוי לכוורת, וצ"ל שסמך על סוף דבריו. וצ"ב יסוד הדבר דהיות והוו שניהם כלי אחד, לכן עליון ל"ה אוהל.

ג]

שם במהר"ם לגבי כפויה כ' "אע"פ שפיה פחות מטפח מן הקרקע" יעוי"ש, ותמוה מה סד"א דפיה פחות מטפח שיגרע בחשיבות אוהל שנעשה ע"י מה שכפויה וצ"ע.

ד]

יעוי' במהר"ם שהקשה דכמו במכוסה חשבינן ליה אוהל הגם שגוף הכוורת אינה גבוהה טפח, א"כ ה"ה לגבי כוורת שמוטה על צידה נימא שדופן עליון הוי אוהל, ויעוי"ש שחידש דהיות והוו ב' דפנות של אותו כלי לא הוי העליון אוהל יעוי"ש. [ויעוי' ברא"ש, ויתכן שכוונתו כמהר"ם].

ולכאו' מה הוקשה לו ממוטה על צידה, הרי מצלת על תוכה. וע"כ כוונת הקו' דתחתיה עכ"פ תתפשט מחמת דופן העליון.

ה]

ויל"ע מה הקו', דהיות ואינו מקום טפח, א"כ לא שייך שם התפשטות טומאה. ולכאו' מוכח דס"ל דהכוורת לא חולקת מקומות, וא"כ תחתיה לא נדון כמקום שאין בו טפח, ודופן עליונה יכולה לטמא כל תחתיה. ויעוי' ברבינו הגר"ח [עמ' 75] ולכאו' ס"ל לא כן יעוייש"ה.

ו]

ועיקר קו' המהר"ם צ"ב, דלכאו' אין ראיה שכסוי הוי אוהל על תחתיה, דלעולם אינו אוהל על תחתיה אלא הוי אוהל על מה שבתוכה, והיות וכלים לא הוו אוהל לטהר, א"כ טומאה מתפשטת מתוכה לתחתיה וצ"ע. [ויעוי' ביד הלוי].

ז]

ויעוי' במרכה"מ בקו' תוה"א אות י"א שכ' דדינא דמתני' דאו מכוסה, מיירי רק בטומאה בתוכה, דאם תחתיה, היות והויא רצוצה תו לא מתפשטת יעוי"ש. ובמהר"ם כאן לכאו' לא כן ויעוי' ג"כ בלשון הרמב"ם.

ח]

שם "או כפויה על פיה", ומבואר במשנה דכפויה על פיה לא מהניא הקרקע לידון כנסר ולאשוויי צמ"פ. ויעוי' חזו"א ב' י"ט דקרקע לא מתבטלת לכלי, ולכן לא חשיבא כסוי, ואע"פ שתקרה כן חשיבא ככסוי יעוי"ש.

ויעוי' להלן משנה ט"ז והר"ש שם תמה מדוע קדירה כפויה לא מהניא מדין צמ"פ, ותי' דאין מירוח יעוי"ש. ויל"ע מדוע הקשה כן רק להלן, ולא כאן, ויעוי' בתויו"ט כאן שכן הביא הר"ש דלהלן וצ"ב.

ט]

יעוי' בפי' הרא"ש, ולא הזכיר ענין החלוק בין כפישה לנסר, ויל"ע אם פליג או לא וצ"ע.

בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דבוקעת ועולה, היינו שאינה מטמאת מצדדיה, ולא את שאינה כנגדה למעלה ולמטה יעוי"ש. ומשמע דהוו ב' מילי וצ"ב.

ב]

שם ביאר דהיינו מדינא דרצוצה, ולשונו מורה דדין רצוצה אינו שרק עולה ויורדת, אלא מכלל דינא דרצוצה הוי שאינה מתפשטת לצדדין וק"ל.

ג]

והנה מבואר בפיהמ"ש, דבאינה גבוהה טפח, יסוד המשנה הוי מדינא דרצוצה. וכן בפיהמ"ש לכס"מ נקט דטומאה על גבה או בתוכה חזינן כאילו תחתיה ורצוצה ואז בוקעת יעוי"ש. ותמוה מה בעינן לדינא דרצוצה, ותיפו"ל דהיות והוי כלי ונעשה אוהל לטמא ולא לטהר, לכן טומאה עולה ויורדת, ואי"צ לרצוצה וצ"ב. [ולכאו' ע"כ אי"צ לרצוצה, שהרי גם גבוהה טפח טמא וצ"ב].

ד]

והנה כל הראשונים נקטו לבאר מה בין מוטה על צידה ליושבת על שוליה, והיינו דאזלי לשיטתייהו דס"ל דמוטה על צידה אין טומאה בתוכה כלל, אולם להרמב"ם דס"ל דגם במוטה כל שכנגד הטומאה טמא אפילו בתוכה, א"כ לכאו' אין חילוק בין מוטה לעומדת על שוליה.

ה]

ולכאו' י"ל דעכ"פ יש נפק"מ לשיטת הרמב"ם, עפי"ד הגר"ח פי"ט ה"א [ב'] דכל מה שבוקעת מתחתיה לתוכה היינו רק כנגד הנקבים, ושפיר י"ל דביושבת על שוליה מטמא גם שלא כנגד הנקבים ועי'.

ועוי"ל דבמוטה על צידה, גדר הטומאה דהגם שאין נכנסת הטומאה, מ"מ חשיב הכלי מאהיל על הטומאה, אבל ביושבת על שוליה שפיר י"ל דהטומאה נכנסת לתוכה, דהיות ולמעלה פתוח לא שויא הצלה על תוכה. ונפק"מ דהיות ונכנסת א"כ כלי חרס יטמא ודו"ק.

ו]

יעוי' בפיהמ"ש שביאר דכפויה או מכוסה הוי מטעם קבר סתום יעוי"ש. [ויעוי' בהלכה ולא נראה דס"ל כפיהמ"ש] ויל"ע מה הוכרח לזה. ואולי הוקשה לו דנסר שוי חציצה, ולזה פי' דהוי מטעם קבר סתום. ובאמת לא נתפרש בפיהמ"ש וההלכה מהו הכסוי, אם כלי או נסר וצ"ע. ויעוי' להלן.

ז]

ויעוי' ברמב"ם פי"ט ה"ה, ולכאו' סותר דבריו תוכד"ד, דתחילה נקט דמיירי הן כשטומאה בתוכה והן תחתיה, ובסוף דבריו כ' "אם היתה הטומאה למטה" ומבואר דדוקא כשהטומאה תחתיה וצ"ע. ובחזו"א ב' כ"ג כ' דנראה כמיותר יעוי"ש.

ח]

ובחסדי דוד בקונטרס ס"כ ביאר בכוונת הרמב"ם, דס"ל דהוי מדינא דקבר סתום, [והיינו כפיהמ"ש] ושפיר לאשוויי קבר סתום בעינן דוקא טומאה בתוכה או תחתיה, וכוונת הרמב"ם לצדדין, דאם מיירי בכפויה או מכוסה א"כ מיירי שטומאה תחתיה, אבל בגבוהה טפח שפיר מיירי גם בטומאה על גבה יעוי"ש. [ודוחק בלשון הרמב"ם].

ט]

ועוד ביאר במרכה"מ סי"א בכוונת הרמב"ם, דלענין תוכה ותחתיה לעולם טמא. אבל לענין על גבה, רק אם היתה טומאה תחתיה מתפשטת ובוקעת למעלה, אבל אם היתה למעלה, הגם שכלים לא חוצצין, מ"מ לא טמא כל שעל גבה יעוי"ש.

י]

יעוי' בתויו"ט שתמה ממתני' דכפויה על פיה הכל טמא, על הרמב"ם פכ"א טו"מ ה"ג דכלי כפוי על פיו מציל על תוכו ואי"צ צמ"פ. [ויעוי' בגר"ח בביאור הראב"ד והרמב"ם בזה] וא"כ היות ומציל מהו דתנן הכל טמא. והרי מציל על מה שבתוכו. ויעוי' תפאר"י יכין ס"ז, וחזו"א ב' כ"ג וצ"ע. [ובמקד"ד א' ג' נקט דכל דינא דהרמב"ם בכפויין היינו בתוך הבית, ולפי"ז לק"מ קו' התויו"ט].

יא]

ויעוי' ברמב"ם פי"ז ה"ו, וג"כ הביא לדינא דמתני', ושם השמיט להנך תיבות. ולהנ"ל י"ל דשם מיירי בחרס, ובחרס לדעת הרמב"ם אין הצלת כפויין ודו"ק.

יב]

והנה בעיקר דברי הרמב"ם דמכוסה וכפויה הויא מדינא דקבר סתום, יעוי' בתוס' ב"ק ק' ב' דבכלים אין קבר סתום וצ"ע.

ובחזו"א ה' א' וב' הביא שכהרמב"ם מפורש בתוספתא פ"י, אלא דשם מבואר דדוקא בכפויה לכו"ע הוי ק"ס, אבל במכוסה הויא פלוגתת ר"מ וחכמים יעוי"ש. [והא דאי"צ כאן פרץ פצימיו, צ"ל דכלי שאני ודו"ק].

יג]

ויעוי"ש בחזו"א ה' א' שחידש דהגם דטומאה אינה בתוכה, כיון שטומאה יורדת לתוכה נעשה על הבקיעה דין קבר סתום לטמא כל סביביו, יעוי"ש.

פרק ט משנה יד – בזמן שהיא כלי

א]

מתני' "במה דברים אמורים בזמן שהיא כלי, היתה פחותה או מחזקת מ"ס", ויעוי' בראשונים דודאי לענין זו הבבא אין נפק"מ בין אם הויא כלי או אינה כלי, והא דנקט כן התנא, היינו או משום סיפא, דבסיפא יש הבדל בגבוהה טפח בין כלי לאינו כלי, או משום ר"א ור"ש, והיינו דלר"א ור"ש שפיר גם באינה גבוהה טפח, יש חילוק בין כלי או אינו כלי.

ב]

והטעם דאליבא דהאי תנא אין חילוק בין כלי לאינו כלי באינה גבוהה, כ' בפי' הרא"ש, דהיות והויא רצוצה, א"כ טומאה בוקעת. ומה שכשטומאה בתוכה למטה טמא, דהוי טהרה רצוצה, והיינו דהוי כביב יעוי"ש.

והנה מה דנקט דטומאה תחתיה מטמא היות והויא רצוצה, ולכאו' תיפו"ל ללא רצוצה, דאין אוהל על גבה לחוץ, ואולי נפק"מ ברצוצה לענין בוקעת לתהום.

ג]

ובמש"כ הרא"ש דהוי מדין ביב, ויל"ע מה בעינן לביב, ותיפו"ל דטומאה באויר הויא רצוצה להרמב"ם. [ויעוי' לשון הרא"ש לעיל מ"א טומאה באויר יורדת עד התהום, ולכאו' היינו כהרמב"ם]. ואולי פליג על הרמב"ם.

ד]

ובאמת להראב"ד פט"ז ה"ו דס"ל דטומאה בקדירה כל שבוקעת לתחתיה היינו היות והכלי טמא ואינו חוצץ, ותמה עליו בחזו"א ז' י"ג ממתני', דכאן אינו כלי אלא פחותה, ואפ"ה מבואר שתחתיה טמא. ויעוי"ש בחזו"א שכ' דמתני' הויא יסוד דכל שאין כלים תחת אוהל, טומאה שעליהם לעולם מטמאתן ללא דין רצוצה יעוי"ש.

ואולי להרא"ש דכ' דמתני' הויא מדינא דביב, הוי לבאר קו' החזו"א הנ"ל ודו"ק.

ה]

ועיקר מש"כ הרא"ש דתחת הכוורת הויא ביב, לכאו' הוי דלא כמהר"ם לעיל משנה ב' שכ' דתחת כוורת ל"ה ביב יעוי"ש בטעמא דמילתא.

ו]

ומש"כ הרא"ש דהויא טהרה רצוצה, ולכאו' אם דינא דביב הוי מטעם טפילות, א"כ מה ענין טהרה רצוצה לכאן, והרי יסוד הדבר הוי היות והמקום טפל לעל גביו, וכלל אינו מצד הטהרה עצמה וצ"ע.

ולכאו' נראה דס"ל דיסוד ביב, היינו דאינו מקום, וממילא כמו שטומאה רצוצה היינו שאין לה מקום, ה"ה טהרה רצוצה היינו שאין לה מקום, והיות ואין לה מקום הוו הטהרה וטומאה באותו מקום ודו"ק.

ז]

ובעיקר הדין דפחותה ומ"מ בוקעת ועולה בוקעת ויורדת. ולעיל משנה ג' מבואר שפחותה חוצצת. וצ"ל דלגבי טומאה תחתיה, לעיל הוי כש"כ התויו"ט דגם פחותה הויא כלי להציל על תוכה. וכאן שיושבת על שוליה, א"כ אינה כלי להציל על תוכה. ולענין טומאה בתוכה צ"ל דלעיל במוטה דיינינן לפחותה כאוהל, וכאן שיושבת על שוליה לא שייך לדונה כאוהל ועי'.

ח]

ובמש"כ דלהרא"ש יסוד ביב ל"ה ביטול, אלא הויא טהרה רצוצה. ולכאו' כן מוכח ממש"כ שם הרא"ש דר"א ור"ש פליגי וס"ל דמצלת אע"פ שטומאה וטהרה רצוצה, ולכאו' הוו ב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז. האם רצוצה בוקעת, ועוד אם יש דין ביב לכוורת. אולם אם יסוד ביב דהויא רצוצה, ואין לטהרה ולטומאה מקום, א"כ זהו דפליגי ר"א ור"ש וס"ל דפחותה שויא מקום לעצמו ודו"ק.

ט]

יעוי' בר"ש, ומבואר מתו"ד דאיכא ג' תנאים. והיינו ת"ק דלא ס"ל לחלק בשלימה בין יש מ"ס או אין. וחכמים ס"ל דמחזקת מ"ס הויא כפחותה, ור"א ור"ש דמדמו שלימה לפחותה יעוי"ש. והיינו דאזיל לשיטתו לעיל מי"א שיש פלוגתא בין ת"ק דריש פירקין לחכמים דמשנה י"א, ור"א ור"ש הוו דין נוסף וק"ל.

בדעת ר"א ור"ש

א]

מתני' "ר' אליעזר ור' שמעון אומרין אין טומאה עולה לה אף לא יורדת הימנה" ובר"ש מבואר דכל מה דפליגי, היינו בפחותה, היינו שאינה כלי, אבל בכלי [עכ"פ באינו בב"מ] מודה שבוקעת ועולה ויורדת.

וטעמייהו דר"א ור"ש לא נתפרש. וברא"ש, דמצלת אע"פ שטומאה או טהרה הוו רצוצה וצ"ב.

ב]

ובר"ש הביא התוספתא דמודים ר"א ור"ש בטומאה תחת הפקק דבוקעת ועולה ויורדת. [וכוונת תחת הפקק, לכאו' היינו כנגד המקום שפקוק בקש] וביאר לה הר"ש דהיות ועשויה כעין כלי והיה עליה תורת כלי, לכן בפחותה מטהרי. [ונקט ב' מילי הן שעשויה כעין כלי, והן שהיה עליה תורת כלי ועי']. וצ"ב.

ג]

ומבואר דכלי שנפחת עדיף משאינו פחות, וצ"ב. והיינו דכל שהוי שלם, והאויר של תוכה מצורף עם על גבה, לכן לא שוי הצלה על תוכה, אבל בנפחתה שבטל כליו, א"כ הגם שאינו גבוה טפח, מ"מ שוי הצלה על תוכה, דע"י שבטל תורת כלי שבו, לא איכפ"ל שהאוירים מעורבים, דרק כלי מצטרף לאויר שנמצא בו, ועכ"פ נשאר מעלת הכלי לענין לחלוק מקום לעצמו ודו"ק.

ד]

ויעוי' חזו"א ב' י' י"א, דע"כ אינו מדין אוהל, שהרי מיירי בפחות מטפח, אלא דכלי חולק מקום לעצמו, וגם כה"ג שפיו למעלה יעוי"ש. ועדיין לא נתבאר א"כ מדוע פליגי רק בפחותה ומודו בשלימה. ויעוי' חזו"א ד' ג' מש"כ בזה ודו"ק היטב. ושם ביאר מדוע בעינן דוקא פחותה. ויעוי' ג"כ בחסד"ד בקו' תוה"א סק"ז.

ה]

אלא דלפי"ז עדיין צ"ב מדוע מודו ר"א ור"ש בטומאה תחת הפקק, דלכאו' אם כלי חולק מקום א"כ גם תחת הפקק הוי בכלל המקום. וע"כ היות ונפחת א"כ לא נדון כל החלל כחדא, ורק כנגד החפצא של הכלי יש הצלה וצ"ב. ויעוי' להלן.

ו]

ויעוי' באליהו רבה כאן, וג"כ ס"ל דבכלי לא פליגי, וביאר לה דבכלי שיש דופן א' לכו"ע בוקעת, וכשיש ב' דפנות לכו"ע לא בוקעת הן בכלי והן בכלי ונעשה אוהל, כי פליגי כשיש דופן א', והוי כלי שנעשה אוהל יעוי"ש. ולכאו' צ"ע דמדבריו לעיל היה נראה שלכלי שיש ב' דפנות הוי סיבה לבקוע, ורק היות ואם תבקע יתחלף דינה לכן אין בוקעת. ולפי"ז כל שלא יתחלף הדין, הדרינן לעיקר דינא דבוקעת, ומהו דפליגי כאן במתני' בדופן א' והיה כלי שנעשה אוהל וצ"ב. ויעוי' חזו"א הנ"ל.

ז]

ולכאו' לכל הביאורים דלעיל כל מה דס"ל לר"א ור"ש דפחותה מצלת, היינו רק על תוכה, והיינו דהגם דבפשוטו ההצלה מדין אוהל, מ"מ מצלת רק על תוכה, ועל גבה טמא, וכן הוא להדיא בחזו"א, ולפי"ז זהו דיוק לשון המשנה "אין טומאה עולה לה אף לא יורדת ממנה" ודו"ק. [ובעיקר הנדון אם מיירי גם לענין על גבי הכוורת, יעוי' מהר"ם להדיא דע"ג לכו"ע טמא, ויעוי' באורך במשנה אחרונה].

ח]

אולי י"ל עוד בכוונת הר"ש, דר"א ור"ש פליגי על הסברא דהיות ואין הפסק בין אויר שעל גבה לאויר שבתוכה לכן לא מצלת, ואינהו ס"ל שכן מצלת. אלא דלפי"ז צ"ע דנימא דגם באינה פחותה מצלת. ולזה צ"ל, דהגם שמצלת, מ"מ הרי יסד הגר"ח שיש דין נוסף של מאהיל על הטומאה. וא"כ שיטמא מטעם מאהיל, וזהו דבעינן פחותה, ועי"ז חשיבא כמחיצה ומועלת שאינו נחשב מאהיל על הטומאה ודו"ק.

ט]

ולדרך זו, יל"ע אם הא דמודו בפקק, היינו דכנגד הפקק בוקעת, או דכנגד הפקק הוי מאהיל על הטומאה וצ"ע. [ויעוי' באורך בגר"ח פי"ט ה"א [ב'] שיסד שכל דינא דכוורת הוי כנגד הפקק יעוייש"ה, ודו"ק בדמיון למתני' דידן והתוספתא].

י]

ואין להקשות על ביאור הנ"ל, דכמו במוטה כל שמצלת ג"כ אין דין מאהיל, א"כ ה"ה כאן אם מצלת ל"ה מאהיל, די"ל דמוטה על צידה הוי צמ"פ גמור וגם חולקת מקום, משא"כ פתחה למעלה לא חולק מקום, ולכן צריך מחיצה דלא יהיה מאהיל ועי'.

יא]

ועדיין צ"ב בדעת ר"א ור"ש, מהו דס"ל דטומאה בתוכה אין יורדת לתחתיה, דגם למש"נ דפחותה ג"כ דין כלי עליה להציל על תוכה, מ"מ זה לא מהני לענין אם הטומאה בתוכה. וגם לביאור האליהו רבה צ"ב מהו יסוד הדין דמתוכה לא יורדת לתחת הכוורת וצ"ב.

יב]

וביותר צ"ב, דלכאו' ב' הנך מילי, דטומאה תחתיה דס"ל לר"א ור"ש דלא בוקעת לתוכה, וכן טומאה בתוכה דלא יורדת הוו מב' טעמים, ולכאו' לא שייכי זל"ז, וצ"ב לבאר הטעם שלא יורדת, והשייכות של ב' הפלוגתות ועי'.

יג]

להגר"ח הנ"ל, שכל דינא דכוורת המוטה על צידה הוי לענין טומאה כנגד הפקק, ויל"ע דא"כ סותר לדידן, דכאן מבואר בתוספתא שהמשנה מיירי שלא כנגד הפקק, וא"כ תחילת הפרק הוי כנגד הפקק וסופו שלא כנגד הפקק וי"ל.

פרק ט משנה יד – בשיטת המהר"ם

א]

הנה שיטת הר"ש, דר"א ור"ש פליגי על ת"ק בפחותה, והיינו דלת"ק כל שנפחתה אין עליה תורת כלי, ובמשנה דידן היות ויושבת על הקרקע, א"כ ג"כ אין אוהל, אבל ר"א ור"ש ס"ל דהיות והיה עליה קודם שנפחתה תורת כלי, זהו סיבה לטהר. והיינו דהגם דבלא נפחתה גם ר"א ור"ש מודו לת"ק דלא מצלת, מ"מ כל שנפחתה, והוי צירוף של אוהל וכלי, וכה"ג מטהרי ר"א ור"ש.

ב]

ולדעת הר"ש, ר"א ור"ש כלל לא מיירי מענין כלי הבא במדה, ובפשוטו נפיק, דאליבא דת"ק דפליג על חכמים במשנה י"ב, א"כ כל שהוי שלימה [בין בא במידה בין שאינו בא במידה] גם ר"א ור"ש מודו דטומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת, ורק אליבא דחכמים, דס"ל דבא במידה הוי כפחותה, א"כ בא במידה יהיה לר"א ור"ש [אם ס"ל כחכמים] כפחותה ודו"ק.

ג]

אולם המהר"ם ס"ל דר"א ור"ש אינהו חכמים דמשנה י"ב, וס"ל דבא במידה הוי כפחותה, ולפי"ז אין הכרח לפרש כהר"ש דדינא דר"א ור"ש הוי צירוף של כלי עם אוהל, אלא או דהוי מדין אוהל, או דהוי מדין כלי. [שרק להר"ש שכלי לא מהני, ואוהל ממש אין, וע"כ דהוי צירוף של ב' מילי וק"ל].

ד]

והמהר"ם הביא דמהתוספתא נראה דכוונת ר"א ור"ש הוי מטעם דס"ל דאדם וכלים נעשים אוהלים לטמא ולטהר כדפרישית לעיל. ויל"ע איך מוכח מהתוספתא דזהו טעמייהו דר"א ור"ש. וצ"ב.

ה]

עוד צ"ב, דמהר"ם כ' דנקט לעיל דטעמייהו דחכמים דאדם וכלים נעשים אוהל לטהר. ולכאו' לא מבואר שם דכלים הוי אוהל לטהר, אלא דבא במידה לא הוי כלי, ורק בהיתה בבית ופיה לפנים או לחוץ שם הוי אוהל לטמא ולא לטהר.

ולכאו' מתבאר דאם בעודה בבית דין כלי עליה, ע"כ דהוי תורת כלי עליה, וטעמייהו דרבנן דכלים הוי אוהל לטהר ודו"ק.

ו]

ועדיין יל"ע דנקט שם ג"כ אדם, ולכאו' באדם לא מצינו בשום מקום שהוי אוהל לטהר. ועוד יל"ע לדרך זו דמהר"ם, אם יצוייר כלי טהור שאינו בא במידה, האם הוי אוהל לטהר, או כל כוונת מהר"ם רק בכלי הבא במדה, שעכ"פ יש לו דין כלי [ונפק"מ בעודו באוהל]. ואפ"ה הוי אוהל לטהר, אבל כלי קטן ודאי אינו אוהל לטהר וצ"ע.

ובפשוטו ודאי מלשון המשנה מי"ב משמע דרק פליגי בבא במידה, ולא בכל כלי טהור ועי'.

ז]

ועל דרך זו, [עפ"י התוספתא] דהוי מטעם דנעשה אוהל לטהר, הוקשה למהר"ם, דמ"מ הרי במתני' יושבת על שוליה, והויא רצוצה, ולא מצינו שברצוצה לא בוקעת יעוי"ש. ויל"ע מה הוקשה לו דוקא מטעם רצוצה, ותיפו"ל דיושבת על שוליה, ואין שום אוהל לחוץ.

ח]

וחזר המהר"ם וביאר, דיסוד דינא דר"א ור"ש, דס"ל דיושבת על שוליה הוי כמוטה על צידה, וכמו שמוטה על צידה ס"ל לחכמים לעיל משנה י"ב דמצלת על תוכה, ה"ה ג"כ ביושבת על שוליה, ובפשוטו היינו דכלל אינו ענין עם אוהל לטהר, אלא דהוי דין שמצלת על תוכה, ולכן גם באינה גבוהה טפח, מ"מ דין מצלת על תוכה עלה.

ט]

ולפי"ז מפרש מהר"ם, דחלוק בין מוטה על צידה מיושבת על שוליה, דיושבת על שוליה בתוכה טהור, אבל על גבה טמא, שאין מה שימנע מהטומאה לעלות על גבה, אבל במוטה על צידה, בתוכה טהור דלא גרע מיושבת על שוליה שמצלת על תוכה, ועל גבה ג"כ טהור, דהוי אוהל וחוצץ ודו"ק. [ולכאו' ודאי דכל שאינו כלי הבא במידה, ומוטה על צידה, ודאי דאפילו נימא שתוכה טהור, מ"מ לעל גבה ודאי בוקעת ודו"ק].

י]

ולכאו' לפי"ז נפיק דפליגי ר"א ור"ש עם ת"ק בב' מחלוקות דלא שייכי כלל זל"ז. דת"ק ס"ל דבא במידה אינו אוהל, ור"א ור"ש ס"ל שכן הוי אוהל, [ולכך ס"ל שגם על גבה דכוורת דמשנה י"ב במוטה על צידה טהור] ועוד פליגי אם יושבת על שוליה מצלת על תוכה דומיא דמוטה על צידה או לאו, ובפשוטו הוי ב' פלוגתות דכלל לא שייכי זל"ז וצ"ע.

יא]

וי"ל דודאי יסוד הדבר הוי חד, והיינו דכל מה דס"ל דכלי שוי הצלה על תוכו גם כה"ג שאין הפסק בין אויר שלמעלה מאויר תוכה, היינו משום דס"ל דג"כ הוי אוהל לטהר, והיינו שיש חשיבות מקום למקומו, ולכן שוי הן הצלה על תוכה, והן כה"ג שיש דופן עליון שוי ג"כ הצלה לעל גבה ודו"ק.

[וגם בזה יל"ע אם היינו דוקא בבא במידה, או אפילו כלי כל דהו וצ"ע].

יב]

והמהר"ם בסוף דבריו כ' דיהיה הבדל במשנה י"ב בין ת"ק בפחותה לחכמים בשלימה דלת"ק בוקעת לתוכה עד דופן עליון, ולחכמים לא בוקעת לתוכה יעוי"ש. ויל"ע דאה"נ פליגי אם בא במידה הוי אוהל, אבל מהכ"ת לאשווי פלוגתא אם בנפחתה בטל מינה דין הצלת כלי דידה.

יג]

ולהנ"ל, י"ל דפליגי ביסוד הצלת כלי, דלת"ק דלעולם כלי לא הוי אוהל לטהר, א"כ ע"כ כל הצלתו הויא רק על תוכו, והיינו דתוכו חשיב לעצמו משום תשמישו, וכל שנפחת ובטל אין ההצלה, אבל לר"א ור"ש דכלי שוי אוהל [עכ"פ כה"ג דהוי בא במידה] ע"כ דלא רק נדון כמקום, אלא ג"כ מפסיק מקום אחר, ושפיר גם בנפחת עדיין חולק המקום ודו"ק.

יד]

ועוי"ל דיסוד פלוגתתם אם כלי הוי סתירה לאוהל. [יעוי' כ' הגר"ח בזה] ולת"ק הוי סתירה, ולכן בא במדה הוי כלי ולא אוהל. ולחכמים ל"ה סתירה, ולכן בא במידה הוי אוהל, ולא פקע דין כליו. וזהו שהוכרח מהר"ם לפרש דפליגי אם נפחתה בוקע לתוכה, דלת"ק היות ומציל על גבה, ע"כ דהוי אוהל, וא"כ ע"כ שאינו כלי, [דכלי סותר לאוהל] ורק לחכמים הגם דהוי אוהל עדיין הוי כלי ודו"ק.

טו]

ובמהר"ם מבואר דמשנה דידן חידשה דלא רק במוטה על צידה משוו חכמים בא במידה לשלימה, אלא גם ביושבת על שוליה יעוי"ש. ויל"ע דאם ס"ל דבא במידה כאוהל, א"כ מה הוי תוספת ביושבת על שוליה ממוטה.

ולהנ"ל, אם מצד משנה י"ב, הו"א דבא במידה כפחותה ושניהם הוו כאוהל, והו"א שהיות והוי אוהל לא שוי הצלה על תוכה, [ויל"ע אם גם שלימה] וקמ"ל דיסוד ההצלה דכלי לחכמים הוי חלוק ביסודו לענין הצלת תוכו וכש"נ. ויושבת על שוליה שוה שלימה לפחותה, והיינו דשוי הצלה על תוכה ודו"ק.

טז]

ועד כאן הוי ביאור מדוע טומאה תחתיה אינה נכנסת, והוסיף מהר"ם דהטעם שטומאה על גבה תחתיה טהור, דמיירי שהטומאה בתוכה, וכמו דס"ל לת"ק דבטומאה בפתח [היינו שחציה בבית] ואינה מחולחלת, דטומאה יוצאת דרך פיה ה"ה ג"כ ס"ל לר"א ור"ש כן גם במונחת באויר, ואפילו ביושבת על שוליה.

ולכאו' תמוה, דבפשוטו הויא מחלוקת בפנ"ע, וכלל אין שייכות עם הנדון דלעיל, ותמוה דפליגי בב' פלוגתות דכלל לא שייכי זל"ז וצ"ב.

יז]

ולכאו' צ"ל דגם פלוגתא זו תליא בדלעיל, והיינו דהך סברא דיוצאת דרך פיה, הוי כל היכא שחוץ לכוורת הוי מקום אחר, וזהו דלת"ק באויר שכוורת לא חולקת מקום לעצמה, א"כ ל"ה מקום אחר, אבל לר"א ור"ש, דכל כוורת [עכ"פ בא במדה] חולקת מקום, א"כ נאמר בזה דין דיוצאת טומאה דרך פיה ודו"ק וצ"ב.

יח]

והנה המהר"ם נקט רק בגוונא דטומאה בתוכה, ולא התפרש מה הדין בטומאה על גבה, ולכאו' נר' דרק מתוכה יוצאת דרך פיה, אבל בטומאה על גבה, ודאי שיורדת לתחתיה, דלא עדיף מצמיד פתיל שלא מציל על תחתיה, ועכ"פ לענין אם בוקעת מעל גבה לתחתיה, בפשוטו ודאי שבוקעת וצ"ע.

יט]

ויתכן דגם מעל גבה לתחתיה לא בוקעת, והיינו דמה דאמרינן דכלים נעשים אוהלים לטהר, אין הכוונה רק שהדופן העליון שוי אוהל, אלא עצם מציאות הכלי שוי מחיצה, וא"כ חוצץ בין הטומאה שלמעלה לתחתיה וצ"ע.

כ]

ובעיקר פלוגתת ר"א ור"ש עם ת"ק יעוי' במרכה"מ ס"ז וסי"ז.

כא]

ומתו"ד המהר"ם דיושבת על שוליה, מצלת על תוכה, ומ"מ בוקעת לעל גבה, וחזינן דכל שבוקעת לעל גבה אין חוזרת ויורדת לתוכה, ויעוי' לעיל נדון באחרונים בזה.

כב]

נמצינו למידים לדעת המהר"ם דפליגי ת"ק עם חכמים [דהיינו ר"א ור"ש] בכמה ענינים. א'. לת"ק כלי לא נעשה אוהל לטהר, ולחכמים כן, וכה"ג שכוורת גבוהה טפח פליגי. ב'. לת"ק פחותה כלל אין לה שם כלי, ולכן טומאה תחתיה נכנסת לתוכה [כל שלא גבוהה טפח] ולחכמים הוי ככלי ולא נכנסת לתוכו. ג' ביושבת על שוליה, שפתוח מלמעלה, לת"ק טומאה בוקעת לתוכה, ולחכמים לא, אלא חולק מקום לעצמו. ד'. כשהטומאה בתוך הכלי. לת"ק בוקעת לתחתיה, ולחכמים הכלי מציל שלא תבקע לתחתיה. וצריך לבאר כל הנך מחלוקות דיסודם הוי חד ודו"ק.

פרק ט משנה טו

א]

מתני' "ארון שהיא רחבה מלמטן וצרה מלמעלן" וכו', וצ"ע מה שייכות האי משנה לפירקין. וביותר צ"ב מהו דהפסיק בהאי משנה קודם משנה ט"ז, דחבית שהיא יושבת על שוליה, שהיא לכאו' כן שייכא לדלעיל וצ"ב.

ב]

והנה ביסוד דין המשנה, יעוי' באליהו רבה כאן [וכן משמע ג"כ במהר"ם] דהיות והוי קרקע עולם, א"כ אין לו דין קבר סתום. ובאליהו רבה לעיל רפ"ז ביאר הטעם, דאם יטמא, א"כ כל העולם יטמא ע"י מת אחד יעוי"ש. [ולפי"ז מש"כ מששת ימי בראשית, לכאו' לא דוקא, אלא בעינן שיחשב קרקע עולם. ובר"ש להלן בביאור התוספתא, נקט שתלוי באינו מטלטל יעוי"ש].

ג]

ואחר שאין לכולו דין קבר סתום, האי דינא דארון יעוי"ש באליהו רבה דהוי דין בכסוי דמטמא כל סביביו שכנגדו למעלה ולמטה. ולהלן בסוף המשנה מבואר בכוונתו, דלא רק עצם הכסוי מטמא, אלא כל שכנגדו נדון כארון ומטמא יעוי"ש.

ד]

ולפי"ז יל"ע דבר"ש [כת"י רב"א] מבואר דלפי שהטומאה יוצאה דרך פיו אין טמא אלא כנגד פיו. ויל"ע דלכאו' נתבאר דמה שאין טמא הכל, היינו מטעם דהוי קרקע עולם, ומה הוצרך לבאר מטעם שטומאה יוצאה דרך פיו. [ובעיקר דברי הר"ש צ"ב, מהו האי מילתא דהיות ויוצאה דרך פיו לכך טמא רק כנגד פיו]. ואולי אין הטעם מדוע הכל לא טמא, אלא הוי נתינת טעם מדוע כן טמא ועי'.

ה]

עוד מבואר לכאו' בדברי הר"ש [וכ"כ ג"כ במהר"ם] דמה שכן טמא אין יסודו משום כסוי, אלא משום פיו, דכל כנגד פיו טמא, ובאליהו רבה הנ"ל כ' שכל יסוד הארון תלוי בכסוייה יעוי"ש.

ולכאו' כן מוכח ג"כ מהמשך הדברים שהקשו הר"ש ומהר"ם דאם מיירי במכוסה שיטמא הכל, ומבואר שהיה אפשר לפרש דאינה מכוסה ואפ"ה יש לדינא דמתני', וע"כ דאין יסודו הכסוי אלא פיו ודו"ק. [וברא"ש נקט נגד הכסוי].

ו]

ויעוי' ג"כ דלכאו' אזלי בזה לשיטתייהו, דבביאור הנוגע מלמטן או מלמעלן, בר"ש ומהר"ם ביארו דמלמטן היינו שלא כנגד פיו, ובאליהו רבה פי' דמלמעלן טמא היינו כנגד כסוייה ודו"ק.

ז]

שם בר"ש "ושמא משום דמה שכנגד פיו נחשב כארון אבל שבצדדין לא" ויל"ע מה התחדש כן בתורת ושמא, וכי קודם לא זהו הכוונה שרק כנגד פיו הוי ארון. ובשלמא להאליהו רבה, י"ל דרק הכסוי נדון כטומאה ומטמא כל כנגדו, אבל אם הוי דין בפיו, ודאי דבעינן לדון שכל כנגד פיו הוי מכלל הארון, וצ"ע. [ויעוי' ג"כ מהר"ם].

ח]

שם בר"ש [וכעי"ז במהר"ם] הקשה דהיות ומיירי במכוסה א"כ כל חללה הוי מלי טומאה ויטמא כל נגדו עד התהום. ויל"ע מהו הקו' והרי כבר ביאר דארון נדון רק כנגד פיו. ובפשוטו י"ל דכוונת הקו' דהגם דהדפנות לא הוו מכלל ארון, ואינם בדין ק"ס. מ"מ חללה היות והוי סתום, הרי מתפשטת בכולה, והכסוי אינו חוצץ ויטמא כל כנגד חללה למעלה ולמטה. וזהו ג"כ מדינא דקבר.

ט]

ויעוי' חזו"א ז' ב' שדחה ביאור זה, דא"כ מה תי' עלה. ולכן כ' דאין הקו' מטעם קבר, אלא הוי דין בכל טומאה שאין תחתיה אוהל טפח שבוקעת כל כנגדה עד התהום, [ולפי"ז הקו' רק מלמטה, ולא למעלה ודו"ק]. והוסיף עלה דמצי ג"כ להקשות אליבא דר"י דס"ל שרק עד טפח טמא. ועלה משני דבולט לאויר, וא"כ יש טפח מפסיק יעוי"ש. [והוי החזו"א לשיטתו להלן ז' י"ג דגם באינה רצוצה, כל שאין תחתיו אוהל בוקעת עד התהום יעוי"ש].

י]

ולשון המהר"ם ודאי משמע דהנדון הוי מטעם ארון וקבר, שהרי לביאור החזו"א מה הוצרך כלל לחזור ולבאר דרק נגד פיו הוי ארון, ומטמא משום גולל ומה שאינו כנגדו חשוב כאילו מן ההר, ולא מן הארון, והרי כל זה היה פשוט גם קודם הקו', והוי נדון נוסף מצד טומאה שאין תחתיה אוהל וצ"ע. וכן כל ענין הדמיון לטומאה במעזיבה שכ' הר"ש ומהר"ם צ"ב מה ענינו לכאן וצ"ע.

יא]

עוד שם במהר"ם נקט רק בתי' דכל שנגד פיו מטמא מטעם גולל ודופק. והנה משמע שרק בתירוצו ס"ל שגדר טומאה דארון הויא מטעם גולל ודופק, וכן להלן שם נקט לענין קמטרא דהוי מטעם גולל ודופק, ומשמע שבקו' ס"ל דאינו מטעם גולל ודופק וצ"ב מטעם מה סד"א שיטמא, ומה התחדש בתי'.

יב]

ולכאו' היא גופא הוי הדו"ד, מטעם מה מטמא הארון. ותחילה ס"ל דמטמא מטעם קבר סתום. וגבולות הקבר הוו כנגד פיו, ועלה מקשינן דהיות וטומאה מתפשטת, א"כ כל חללה הוי בכלל הקבר, ועלה משני דכלל אינו מטמא מטעם קבר דהוי קרקע עולם, ורק מה שנגד פיו חשיב בכלל הארון, ומטמא מטעם גולל ודופק, וכן בקמטרא טמאים מטעם גולל ודופק, וצ"ע.

יג]

אלא דלפי"ז צ"ע מה הוצרכו לפרש דמיירי בבולט מעל ההר לאויר וצ"ע. ואולי י"ל דאם הוי חלל בגוף ההר. א"כ היות ונחקק אין לו דין קרקע עולם, ואדרבא היות והוי חלל הוי סברא להכלל בכלל הקבר, ועלה משני דבולט מההר, ולכן דיינינן ליה כפי מה שתחתיו, ולכן כל שאינו כנגד פיו, אינו בכלל הארון. ועצם החלל אינו סיבה לאשוויי ארון שמפקיע מקרקע עולם ודו"ק.

יד]

ובלשון מהר"ם מבואר דמה שטמא כנגד פיה, הוי מטעם גולל ודופק, ולכאו' בדעת הר"ש היה אפ"ל דלעולם מה שכנגד הפתח הוי מטעם קבר, ומה שהדפנות טמאות, אפילו שיש בין הכנגד פיו לדפנות חלל שאין טומאה בוקעת לשם, והדפנות הוו מטעם גולל ודופק ודו"ק.

טו]

הנה בפשוטו עיקר הנדון דמתני' מה הוי קבר. והיינו דהיות וקרקע עולם לא נחשבת קבר, א"כ דיינינן מה כן נכלל בכלל קבר. ולפי"ז בתר דשמעינן לגבולות הארון, שמעינן דזהו קבר דעלמא. אלא דלפי"ז צ"ע מש"כ בר"ש "רחב מלמעלה וצר מלמטה או שהיה שוה הנוגע בו מ"מ טמא לר"א שהכל נחשב כארון והכסוי מבקע הטומאה בכולו, שעולה עד הכסוי וחוזרת ויורדת על פני כולו" יעוי"ש. ולכאו' אם הוי ככל קבר, הרי גדרו עכ"פ לשיטת התוס' ב"ב ק' ב' דמתפשטת בכולו, ומחמת כן מטמאת כנגד ההתפשטות. ולשון הר"ש משמע דהכל תלוי בדין הכסוי וצ"ע.

טז]

עוד צ"ב דהר"ש בתחילת דבריו נקט דכל כנגד פיו טמא, וכאן נקט דהוי מחמת שהכסוי מבקע הטומאה בכולו וצ"ע.

יז]

גם במהר"ם דנקט דהוי מטעם גולל ודופק, ונראה דארון לא הוי כנגד פתחו כקבר דעלמא. אלא גם נגד פתחו וכסויו הוי דין חדש של ארון וצ"ב.

יח]

והנה בשלמא דפנות הארון לא נטמאות, דהוו קרקע עולם וקרקע לא נעשית קבר, אבל חלל הארון דמבואר במשנה שכל שאינו כנגד פתחו הוי טהור, וצ"ע מדוע הוי טהור ומה מונע ממנו להחשב קבר. [ויעוי' חזו"א ז' ג' שהוכיח ג"כ בדעת המפרשים כולם דאין דין קבר סתום, ולא דין גולל, למעלה כנגד החלל יעוי"ש. ושם בחזו"א נקט דמ"מ כנגד הטומאה כן טמא והנוגע כנגדה טמא, וצ"ב מנלן כן].

יט]

ולכאו' טעמא דמילתא, דתחילת דין קבר הוי הדפנות דשוו מקום להטומאה, והיות והדפנות אינם קבר, ממילא גם החלל אינו קבר. ולפי"ז ניחא מה דנקטו המהר"ם והר"ש שכל תחילת דין הארון הוי היות והטומאה יוצאה דרך פיו לכן טמא כנגד פיו ודו"ק וצ"ב.

כ]

ולפי"ז י"ל דזהו דהוי דינא דמתני' דין ארון, והיינו שאינו קבר סתום, וגם כה"ג שהדפנות חשיבי מכלל הארון, מ"מ אין תחילת דינם דחשיבי ארון היות והוו דפנות המת, אלא היות והוו כנגד הכסוי זהו דמחשיבם לארון, ולמהר"ם הוו דין גולל ודו"ק.

כא]

שם מתני' "רחבה מלמעלן וצרה מלמטן הנוגע בה מ"מ טמא היתה שוה וכו' דברי ר"א ר"י אומר מטפח ולמטן" וכו', ופליגי הראשונים, דבר"ש ומהר"ם מבואר דפליגי גם ברחבה מלמעלן וצרה מלמטן, אולם בפי' הרא"ש כ' דמדפליג להו תנא לתרתי, ע"כ דפליגי רק בשוה, ולא ברחבה מלמעלן יעוי"ש. והנה בפשוטו דברי הרא"ש צ"ב בסברא לחלק בין שוה לרחבה מלמעלן וצ"ב.

כב]

ויעוי' חזו"א ז' א' ד"ה רחבה, ולכאו' נקט שם דבר חידוש, והיינו דכל דהוו הדפנות באלכסון חשבינן להו כדפנות ולא נחלק בזה ר"י לחשבן כשוליים יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דזהו כוונת הרא"ש והיינו דהיות והוו באלכסון לא דיינינן שהדופן נפסק באמצעו, ולכן לא נדון כל השיפוע לשוליים ודו"ק.

ויעוי"ש בחזו"א ד"ה היתה, ונר' שכ' דבריו גם בדעת מהר"ם והר"ש, ואולי אפשר לדחוק לדעתו דכלל לא נחלקו הר"ש והרא"ש וצ"ע.

כג]

ובעיקר דברי ר"י דס"ל דמטפח ולמטן טהור, נראה דנחלקו המפרשים בביאורו, דלהר"ש הכוונה טפח מתחת חלל הארון, והיינו דטפח א' הוי מכלל הארון, ויותר מטפח לא. אולם באליהו רבה [וכן נראה כוונת הזר זהב] דמיירי טפח מעל רצפת הארון דבטל לקרקע עולם, וכל חשיבות ארון הויא רק מעל לטפח הראשון יעוייש"ה. ויעוי' חזו"א ז' ד'.

פרק ט משנה טו – רחבה מלמעלן

א]

מתני' "רחבה מלמעלן וצרה מלמטן, הנוגע בה מכל מקום טמא" יעוי"ש. והנה בסיפא דמתני' שנינו דעשויה כמין קמטרא הנוגע מ"מ טמא, וכמין גלוסקוס הנוגע מ"מ טהור חוץ ממקום פתיחתה יעוי"ש. ויל"ע רישא דמחלקינן בין רחבה למעלה או צרה למעלה, איך מיירי בעשויה כמין קמטרא או כמין גלוסקוס.

ב]

ויעוי' בתויו"ט ד"ה העשויה כמין קמטרא, ולהלן שם בד"ה כמין גלוסקוס, ונראה דכה"ג דהוי כמין קמטרא ליכא לדינא דרישא, אלא היות והכסוי מכסה לכל עובי הדפנות, כה"ג כל שתחתיו מתייחס לכסוי, ואפילו רחב מלמטה וצר מלמעלן. וכוונת גלוסקוס היינו דכלל לא הוי כנגד הדפנות, ורישא דמתני' דמפלגינן בין צרה לרחבה ושוה, מיירי כה"ג דהכסוי הוי ע"ג הדפנות אבל אינו מכסה לכל עובי הדפנות יעוי"ש. [ויל"ע דלכאו' אין שום נפק"מ למעשה בין גלוסקוס, לבין כה"ג שאינו מכסה לכל הדפנות].

ג]

והנה בשלמא אם מיירי בקמטרא ומכסה הכסוי לכל עובי הדפנות. שפיר שייך הנוגע מ"מ טמא, אבל אם אינו מכסה כל עובי הדפנות. א"כ גם אם כל כנגד הכסוי נטמא, מ"מ לכאו' לא שייך הנוגע מ"מ טמא. שהרי אפילו ברחב מלמעלה, מ"מ ישנו חלק שעודף על הכסוי ושם אינו כנגד הכסוי שיטמא, וצ"ע.

ד]

ויעוי' במהר"ם [והו"ד ג"כ בתויו"ט] ושם לאחר שביאר מדוע אין בוקעת בכל חללו, הוסיף דסיפא דקתני העשוי כמין קמטרא דמ"מ טמא, מיירי שנוגע בחוץ בדפנות דאפילו עובי הדפנות מטמא טומאת גולל ודופק כיון דהכסוי מכסה כל עובי הדפנות יעוי"ש. ונראה בדבריו דהוו ב' נידונים חלוקים, והיינו שלענין החלל שבתוכו הוי דינא דלעולם תליא בכנגד הכסוי, והוי דין נוסף של מגע בדפנות, ולזה מהני קמטרא, דכמו שהכסוי הוי גולל, ה"ה אם מכסה כל הדפנות, גם דפנות חשיבי מכלל הגולל ודו"ק. [וצ"ב גדרי הנך ב' מילי].

ה]

ויעוי' חזו"א ז' א' ד"ה אהלות, ונראה שמחמת קו' דלעיל נקט ביאור חדש במשנה, דיעוי"ש שכ' דכוונת רחבה מלמטה וצרה מלמעלה "היינו שחללה רחב מלמטה וצרה מלמעלה" יעוי"ש, ולפי"ז ביאר לסיפא דמתני' דקמ"ל דלא הוי ככסוי קמטרא, והכסוי יעשה לכל הדפנות כתחתיו יעוי"ש. וצ"ע לפי"ז מה הכריחו לפרש דהחלל הוי רחב מלמטה וצר מלמעלה. וצ"ל דע"כ פיה אזיל לפי חללה וק"ל.

ו]

בקו' הר"ש ומהר"ם לעיל דהיות ומיירי במכוסה נחזיה כמאן דמליא טומאה, והוצרכו להוכיח דמיירי במכוסה, ומבואר דגם ללא כסוי שייך דינא דארון. ולכאו' הרי כל עיקר הארון נקבע רק ע"י הכסוי, שכל שתחתיו נדון כארון וצ"ב.

בתוספתא

א]

בתוספתא [הו"ד בר"ש] "ארון שהוא חקוק בסלע ומכוסה הנוגע בו מ"מ טהור, ואינו טמא אלא כנגד כסויה בלבד, למה זה דומה לבור גדול מלא מתים ואבן גדולה נתונה על פיו, שאינו טמא אלא כנגד חללו בלבד" יעוי"ש. ויל"ע מה הוי פשיטא במשל דבור טפי מארון שחקוק בארון, דמייתי לה כהכרע מהו דין ארון וצ"ע. [ובפשוטו צ"ל דבור פשיטא דהוי קרקע עולם. וסלע מיירי בבולט, וסד"א שיחול על כולו שם קבר קמ"ל].

ב]

עוד יל"ע בשנוי הלשון, דלגבי חקק בסלע נקט דטמא כנגד הכסוי, ולגבי המשל דבור גדול נקט שטמא כנגד חללו וצ"ב. [עוד צ"ע מהו דנקט שיש בבור מלא מתים, ולא סגי במת א']. ובזר זהב דנגד חללו טמא דהוי נגד הכסוי. ועוד יל"ע על לשון "חללה" דלכאו' הול"ל כנגד פיתחו, ומהו לשון חללו. ויעוי' חזו"א ז' י"א בשיטת הרמב"ם וצידד שם דאם פיו צר, אזלינן בתר חללה יעוי"ש וצ"ע.

ג]

שם בתוספתא היתה בנויה בכותלה של נפש אם היתה נראית כל שהוא לתוך הנפש הנכנס לתוכה טמא יעוי"ש, ובר"ש ביאר דאם כל שהוא מהכסוי נראה בתוכה, הנכנס לתוך הנפש טמא. ובזר זהב נקט אם מקצת ארון בתוכו, ולכאו' היינו כהר"ש, שהרי ארון היינו רק נגד הכסוי. [ואולי הוי נפק"מ בכסוי קמטרא דנתבאר שכל הדפנות חשיבי מכלל הארון, גם בצרה מלמעלה ודו"ק וצ"ע]. וצ"ע.

ד]

שם "ואם לא אינו טמא אלא כנגד כסוייה", ובר"ש דהפה בחוץ וצד ארון נכנס בבנין. ויל"ע מה הכוונה צד ארון. ועכ"פ משמע שהיה הו"א דהגם שאינו כסוי מ"מ צד הארון יועיל ליתן לה תורת נפש וצ"ב.

ה]

שם בתוספתא "בנה הנפש על גבה הרי היא כקבר סתום ומטמא כל סביבותיה". ובר"ש שבנה על הארון, ולכאו' צ"ע דהול"ל שבנה על פי הארון, שהארון נקבע ע"י הפה. ועוד צ"ע דמבואר שיש חילוקי דינים אם קצת פיו בתוכה, או שבנוי כולה על הארון. וצ"ב מהו יסוד האי מילתא. וכן מהו מקצת דמטמא מתוכה, ומהו על גבה דהוי קבר וצ"ב.

ו]

ובעיקר דברי התוספתא, יל"ע אם לא בנה ע"ג ארון, אלא בנה על גבי בור גדול מלא מתים. האם ג"כ הוי קבר סתום, או הוי דין מסויים דוקא בחקק בסלע, והיינו דמצינו דפשיטא לתוספתא דבור טהור טפי מסלע, וא"כ אולי רק בסלע נדון הכל כקבר, ולא בבור. ולשון הר"ש שבנה ע"ג ארון, ג"כ מורה דהוי רק בסלע וצ"ע. [והיינו דבסלע הוי ארון, והארון בכלל נפש, משא"כ בקרקע עולם] ונקט שכולה נפש, והנפש כולה קבר.

ז]

ויעוי' חזו"א ז' י"ט שהוכיח מדברי התוספתא, לכה"ג שבנה קבר סתום ועל גביו עוד בית סתום, דשניהם הוו בכלל ק"ס יעוי"ש. ולכאו' גם לדעת החזו"א לא רק זהו החידוש, אלא כאן הוי תוספת חידוש, דלולי הנפש כלל אין קבר. ולפי"ז יל"ע אולי רק כה"ג מהניא לדון להכל כקבר.

ח]

שם בר"ש ביאר דהעשויה כמין דליסקוס דהתוספתא, הוי לענין נפש, ומיירי שמכוון כנגד פיו ודופני הארון מבחוץ, וכ' הר"ש דהנוגע בדופני הארון טהור כיון דנפש בנוי עליו יעוי"ש, וצ"ע מהו הטעם דנפש בנוי עליו. ועוד יל"ע דמשמע שיש דופן לארון. ולכאו' מה שאינו כנגד הכסוי אינו מכלל הארון וצ"ע.

ט]

בדינא דבנה נפש, יל"ע אם יש כסוי לארון או שהנפש הויא הכסוי, ולשון הר"ש הוי רק שפיו בתוכו מעט או כולו, ולא נקט כסוי וצ"ע.

ברמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ח, והנה פרק ו' הוי דיני גולל, ולכאו' מבואר דכל דינא דמתני' הוי מדיני גולל, ורק כה"ג שבנה נפש על גבה הוא דנעשה קבר סתום.

עוד צ"ע דנקט בכל דין דמתני' רק דין מגע, ולא הזכיר כלל דין מאהיל וצ"ע.

ב]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דמיירי בחקוקה בסלע שזה נחשב כאילו היא ארון של אבן יעוי"ש. ויל"ע הכוונה. ואולי ס"ל דרק חקוק בסלע חשיב ארון, אבל בור בקרקע לא חשוב ארון, וזהו חידוש המשנה דאפילו דהוי ארון אבן, מ"מ היות והוי קרקע עולם אין לו דין קבר, ולא נדון כארון וצ"ע.

ג]

והנה לפיהמ"ש יסוד הדין שרק כנגד כסויה טמא. ומ"מ המשנה דרחבה למטה ורחבה למעלה מתפרשת, שיש עוד דין דכל השיפוע נדון ככסוי, ולכן רחבה למטה כל שיפוע הארון טמא דהוי מאהיל על המת ומכלל כסויה, ורק מה שאטום תחת המת טהור, והיינו דהיות ואינו מאהיל, ומטעם כנגד הכסוי ג"כ אינו, ולכך טהור. [וצ"ע דבפיהמ"ש כלל לא הזכיר דהדפנות הוו מכלל הכסוי, ורק בהלכה הזכיר כן, וצ"ע וכי הוי מילתא דפשיטא].

ד]

ואם הויא רחבה מלמעלה הכל טמא, והיינו דגם האטום שעל המת טמא דהוא נדון ככסוי, וצ"ע לפיהמ"ש דרחבה מלמטה וצרה מלמטה לא מיירי על אותו נדון, דפעם הנדון לגבי הכסוי ופעם לגבי מה שתחתיו וצ"ע.

ועכ"פ לכאו' בדין רחבה מלמעלה לפיהמ"ש אתי ללמדינו לעיקר דין כנגד הכסוי ועי'.

ה]

יעוי"ש בפיהמ"ש לגבי העשוי כמין קמטרא, ולכאו' נראה דהנוגע מ"מ טמא, ולא פליגי שם ר"א ור"י לגבי פחות מטפח, והיינו דכל תחתיה טמא וצ"ב. ולכאו' היות והוי מכלל הצורה לכן כולה הויא מכלל הארון ועי'.

ו]

וברמב"ם בהלכה פ"ו טו"מ ה"ח, תחילה נקט גוונא דחקוק בסלע וכסהו בגולל דהנוגע מ"מ טהור ובגולל טמא, [וזהו רישא דהתוספתא דמדמי לה לבור מלא מתים] ואח"כ הביא לדינא דרחבה מלמעלה או צרה מלמעלה או שוה, ותמה בראב"ד דדבריו סותרים זא"ז, שהרי ברישא ג"כ לכאו' הוי בשוה ונקט דהכל טהור אלא הכסוי, ובסיפא נקט שהכל טמא עד טפח תחתון יעוי"ש. וצ"ע ליישב שיטת הרמב"ם.

ז]

שם ברמב"ם הביא לדינא דתוספתא דבנה נפש על גבה, רק כה"ג דהציור הראשון, ולא נקט כלל לגבי הנך ציורים והיינו בבנה ע"ג שוה או רחבה מלמטה וצ"ע. ויעוי' ג"כ בכס"מ שתמה על השמטת התוספתא לענין שבנה רק על מקצת פיה יעוי"ש.

פרק ט משנה טו – ברמב"ם

א]

וביישוב הרמב"ם, יעוי' בכס"מ דרישא דהכל טמא אלא גולל מיירי שפיתחה מלמעלה, והחילוק בין רחב שוה וצר הוי בפיתחה מן הצד. [ויעוי"ש שנתן טעם בחילוק ביניהם]. ועדיין צ"ב מדוע הטעם דהוי סיבה לטמויי בפתחה מן הצד דדיינינן לדופן ככסוי, מדוע אינו בפיתחה למעלה. וצ"ל דכל שיש פתח שצריך לכסותו אין תורת כסוי לשאר הדופן ועי'.

ב]

ובמרכה"מ ומשנ"א, וחזו"א ז' י"א, כ' דרישא דהרמב"ם מיירי שחקוק בקרקע ואין דפנות בולטות, וכה"ג טמא רק הכסוי, וסיפא דמפלגינן בין רחב שוה או צר מיירי שיש דפנות בולטות יעוי"ש.

ג]

והנה הרמב"ם השמיט לדינא דקמטרא, ובכס"מ בסו"ד כ' דלביאורו כבר נכלל במה שנתבאר, ותמוה כוונתו. אולם גם לביאור המרכה"מ ומשנ"א וחזו"א הנ"ל צ"ע השמטת דין קמטרא.

ד]

שם בחזו"א נקט דברישא בסלע השקוע בארץ, דטמא נגד החלל גם אם הפתח קצר והחלל רחב יעוי"ש, ותמוה היכן מרומז כן. ואולי מהדמיון לבור. ובבור כתוב ברמב"ם מתוספתא שכנגד החלל טמא. וצ"ב מדוע בשקוע בארץ טמא כל כנגד החלל, ובדפנות בולטות הוי דין בכסוי.

ה]

עוד שם בחזו"א, דכה"ג דהוי כבור, ואין דפנות בולטות, א"כ גם אם הוי כסוי, אין טמא כנגד כל הכסוי, אלא רק כנגד החלל יעוי"ש. ויל"ע מנין הוכיח כן.

ו]

והנה לבאור הרמב"ם, דרחב למעלה או צר למעלה, [אין הביאור כהר"ש דהוי לענין כנגד פיו או לא.] היינו דבצר למעלה הוי נדון לגבי האטום שתחת החלל, ורחב למעלה הוי נדון לגבי האטום שעל גבי החלל, ועכ"פ הנדון דפליגי ר"י ור"א אם רק טפח או הכל טמא, משמע דהוי רק לענין שוה, אבל לענין רחבה למעלה, או צרה למעלה לא פליגי יעוי"ש.

ז]

ויל"ע מדוע בצר מלמעלה, דאמרינן שכל האטום תחתיו טהור, והוי אליבא דכו"ע, וכן אפילו הטפח הסמוך לחלל טהור, וצ"ב דהיות והדפנות חשובות ככסוי על המת ונעשו גולל, א"כ כל שתחתיהן צריך להטמא, ומדוע לא מהני כלל לגבי תחתיו. ולכאו' מבואר דהיות ואינו כסוי ממש, אלא הוי קרקע עולם. א"כ לגבי עצמו דין כסוי עליה, אבל לא מהני לאשווי למה שתחתיו מכלל ארון ועי'.

ח]

עוד צ"ב לאידך גיסא, בפיה רחב מלמעלה דטמא מכל מקום, ובפשוטו משמע דגם כל תחתיו טמא, והוי לכו"ע, וצ"ב מדוע לא אמרינן דמיישך שייך בה פלוגתת ר"א ור"י אם מטפח ולמטן טמא וצ"ב.

ולכאו' מוכח כסברת החזו"א דלעיל דהיות ומשופע, א"כ דיינינן לכל האלכסון כדופן, וכל פלוגתתם הויא בשוליים, אבל בדופן לא פלגינן לדופן, וכולה הוי מכלל הארון ודו"ק. ויעוי' במרכה"מ הנ"ל, ולשונו משמע דרק חלק השיפוע דהוי על גבי המת טמא, והיינו דמחלקינן להשיפוע עצמו ועי'.

ט]

ובחזון נחום [הו"ד בספר הליקוטים] כ' ביישוב הרמב"ם כדרך מהר"ם. והיינו דרישא מיירי שהכסוי הוי רק כנגד החלל, וסיפא הוי שהכסוי הוי ג"כ על גבי הדפנות, ולכן אמרינן דשייכי לארון יעוי"ש, ולכאו' גם לדבריו צריך לפרש דמיירי סיפא בבולט, דאל"כ לא משכח"ל דהוי כסוי על כל עובי הדפנות, דהיכן נגמר עובי הדופן ועי'.

י]

קצת יל"ע דהן במשנה והן ברמב"ם נקטו דמיירי בארון חקוק בסלע שהמת בתוכו, ויל"ע מה הוצרכו לבאר דהמת בתוכו. והרי הוי נדון בפנ"ע ביסוד דינא דקבר סתום או גולל, אם הוי רק בעוד הטומאה בתוכו או גם אח"כ, ומה הוצרכו להזכיר כן במסויים לגבי ארון וצ"ב.

יא]

יעוי' בחידושי רבנו הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ח ד"ה האומנם. ונקט שם דדין טומאה דארון הויא טומאת קבר, דיעוי"ש שהקשה ממתני' דארון דרחבה למעלה הנוגע למטה טמא, ולא אמרינן דהאוהל שלמטה חוצץ בפני טומאת קבר שבו יעוי"ש, ומבואר דהויא טומאת קבר ודו"ק.

יב]

יעוי"ש בגר"ח שיסד דפליגי הרמב"ם וראב"ד ביסוד דינא דקבר, דלרמב"ם כל דין קבר גם לענין טומאת אוהל נאמרה גם על גגו וכותליו. אבל לראב"ד חלוק מגעו מאהלו, דמגעו נאמר גם על גגו וכותליו, אבל אוהלו נאמר רק על תוכו יעוי"ש.

יג]

ולפי"ז, בשלמא להראב"ד ניחא דמתני' מיירי מענין מגע, דהיות והויא טומאת גגו וכותליו, א"כ הויא טומאת מגע ולא טומאת אוהל, אבל להרמב"ם דגם טומאת אוהל הויא בכותליו, א"כ צ"ב מהו דמתני' הויא רק טומאת מגע וצ"ב.

בשיטת הראב"ד

א]

יעוי' בראב"ד פ"ו טו"מ ה"ח, ונקט דיש ב' גווני, דהתוספתא מיירי בחקוק בסלע, ולכן הכל טהור. והמשנה מיירי בבנין, והוכיח כן מדברי התוספתא יעוי"ש. וצ"ע איך מוכח כן מהתוספתא, ויעוי' בכס"מ.

ב]

שם בראב"ד הקשה על דרכו דמיירי בבנין, א"כ מדוע ברחבה או שוה או צרה לא טמא לעולם מדינא דגולל ודופק. [ויעוי"ש דנקט דגו"ד טמא במגע ואוהל, ומבואר דהוקשה לו בתרתי, הן שיטמא בכל גווני, והן שיטמא באוהל]. ויעוי"ש מש"כ דהארון כסותו של מת. ויל"ע דלפי"ז מדוע באמת מטמא גם שלא כנגד הטומאה.

ג]

ויעוי' בחזו"א ז' י"ב שבאמת תמה על הראב"ד טובא, דהרי מצינו במתני' גווני שטמא כל סביביו, ולראב"ד מדוע מטמא. וכן תמה כנ"ל דלראב"ד שטמא רק כנגד הטומאה, דלא מצינו בכל המשנה דין כה"ג שטמא רק כנגד הטומאה יעוי"ש שנשאר בתמיהה.

ד]

ואולי י"ל, דהראב"ד הוקשה לו על דיוק לשון המשנה דהוי טומאת מגע. ותמה דהרי אם הוי קבר הרי מטמא גם באוהל, וכן אם הוי גולל ודופק הרי מטמא גם באוהל. וע"כ חידש דהויא טומאה חדשה של מת בכסותו. ודינו הוי כמת עצמו, והיינו לענין מגע דחשיב כנוגע בגוף המת.

ה]

ויעוי' חולין קכ"ה ב' ומבואר שיש דין מת בכסותו, ויעוי' שטמ"ק כריתות כ"א ב' בהשמטות אות ג' שכ' דמת שחיפהו בבצק הנוגע בכל הבצק טמא, דהוי כמת בכסותו שהנוגע בו מ"מ טמא יעוי"ש. ומבואר שיש דין מת בכסותו לענין מגע. ולענין מאהיל באמת הוי רק נגד הטומאה עצמה וכש"נ.

\* \* \*

א]

ביסוד דינא דארון. יעוי' בר"ש ומהר"ם, שהקשו דהיות ומיירי במכוסה, א"כ נימא כמאן דמלי טומאה יעוי"ש, ומבואר דשייך לפרש לדינא דמתני' גם באינו מכוסה. וצ"ע דבשלמא אם יסוד ארון הוי שנגד פיה או נגד חללה טמא, שפיר י"ל דהוי גם באין כסוי, אבל אם יסוד הדין הוי שנגד כסויו טמא, א"כ איך שייך דין ארון ללא כסוי.

ב]

יעוי' בראשונים בענין גולל ודופק, שהקשו לענין מה בעינן לפרשתא דגולל ודופק, והרי לעולם הוי טמא מחמת קבר גם ללא דין גולל. ולכאו' מדוע לא תי' דבעינן לדינא דגולל משום ארון, דאם מטעם קבר ליכא, ורק מחמת דין גולל וצ"ע.

ולכאו' מוכח דלולי פרשת קבר, לא היה גם דין גולל דמתני', והוי הגולל רק מסיים לדינא דקבר וצ"ב.

ג]

יעוי' באליהו רבה, וקצת משמע דפלוגתת ר"א ור"י הויא, דלר"א אזלינן בתר כסוי דכל כנגדו טמא, ולר"י לא חשיב ארון ובטיל לקרקע וצ"ב. ונר' דהוי לשיטתו דביאר בז"ז דטפח מלמטה אינו טפח מתחת לחלל, אלא מתחת לחלל פשיטא שאינו מכלל הארון, ופלוגתתם בטפח החלל שסמוך לקרקע, וזהו דפליגי אם מ"מ הוי כנגד הכסוי, או דבטל מיניה שם ארון ודו"ק.

ד]

ובעיקר דינא דהתוספתא דאין מעלין עולין. יעוי"ש בא"ר וז"ז, והוי לגבי מת, ולא כפשוטו דהוי לענין מזבח ודו"ק.

פרק ט משנה טז – בר"ש ומהר"ם

א]

מתני' "חבית שהיא יושבת על שוליה באויר" וכו' ויעוי' בר"ש ומהר"ם וביארו דהוי דומיא דהמשנה לעיל כוורת שיושבת על שוליה, ויל"ע מה הוצרך לכפול הדברים. [ואם מחמת שבחבית יש ציורים של תחת דופנה שאין בכוורת, א"כ לישתוק מכוורת ונשמע מחבית].

עוד צ"ע דלעיל בכוורת נקט ג"כ על גבה, וכאן השמיט.

ב]

עוד צ"ע דלביאורם צ"ב השנוי דכאן שנינו ענין החבית טמאה ולעיל השמיט, וצ"ע. ויעוי' ברא"ש שכ' דיורדת עד התהום, והיינו שדייק לשון בוקעת דמתני'.

ועוד נפיק לן לדבריהם, דמתני' דחבית הויא דלא כר"א ור"ש, דס"ל למהר"ם לעיל דפליגי על כל יסוד דין יושבת על שוליה, ואינהו ס"ל דיושבת על שוליה כן מצלת, ולכאו' ה"ה ג"כ חבית ועי'.

ג]

שם במתני' "תחת דופנה מבחוץ. טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת והחבית טהורה". והיינו דהיות ולא הוי כנגד פיה, דמי לכוורת מוטה על צידה דשויא הצלה על תוכה. והנה יעוי' ברא"ש שכ' דמיירי שאין בדופן כדי לרבע, דאם יש כדי לרבע, א"כ לא רק כנגד הטומאה טמא, אלא מתפשטת תחת דופנה ובוקעת כל על גבה יעוי"ש.

ד]

והנה מוכח מהרא"ש דדינא דמתני' שייך גם כה"ג שאין כדי לרבע הן תחתיה. [והן בתוכה כמפורש במשנה] ויעוי' בחזו"א ג' סוסק"ט שדן דהיות והצלת כוורת לשיטתו אינה מטעם צמ"פ, אלא דשוי אוהל לתוכו, ודן שם אם בעינן שיהיה בחלל הכלי טפח כאוהל. ולכאו' ממשנה דידן דהחבית שויא הצלה, ומיירי גם באין כדי לרבע, ומוכח שאי"צ טפח. [ויל"ע לביאור החזו"א].

ושו"ר שעמד בזה בחזו"א ד' א' יעוי"ש.

ה]

ובביאור מה שתוכה טהור יעוי' לשון הר"ש "דכיון שאין הפסק בין אויר תוכה לאויר שלמעלה חוצה לה, מתוך שאין מצלת חוצה לה אין מצלתה תוכה" ולשון מתוך משמע דלא שוי לעיקר ההצלה, ונכנסת ישירות מלמטה לתוכה וכש"כ החזו"א הו"ד לעיל. [ודלא כמקד"ד] [ובעיקר ההצלה נקט לפי שיש הפסק בין אויר שלמעלה לאויר שבתוכה, ולכאו' לא נקט צמ"פ כגר"ח, ולא אוהל כחזו"א].

ו]

שם במתני' "בתוכה ותחת דופנה, אם יש בדפנות פותח טפח" ובר"ש היינו עד הפתח, ומבואר דכה"ג שיש עד הפתח טמא הכל, חוץ מכנגד הפתח, והיינו הן מטעם שיפועי אוהלים, והן הצד השני שמעבר לפתח. ומבואר דב' השיפועים לא מצטרפין לשיעור כדי לרבע ודו"ק ועי'. [וכן ברא"ש].

ז]

שם מתני' "במה דברים אמורים בטהורה" ויעוי' בר"ש דהיינו כהטהורים בכלי חרס כגון של שייטים, והיינו דהוו פשוטי כ"ח, ומבואר בר"ש דגם פשוטי כ"ח הוי כלי לדינא דאינם נעשים אוהל לטהר, דהרי בסיפא מבואר דגבוהה לא שויא הצלה. ויעוי' להלן פט"ו מ"ג כ' מהר"ם דפשוטים נעשים אוהל לטהר, וסותר משנתו כאן. ובחזו"א ט"ו ט' דנעשים אוהלים לטהר יעוי"ש.

ח]

עוד שם בר"ש, דמיירי בחבית שלא הוסקה דלא נטמאת יעוי"ש. ומבואר ג"כ דהגם דלא הוסק ואינו כלי לטומאה, מ"מ הוי כלי לענין שאינו נעשה אוהל לטהר. ויעוי' חזו"א ד' ח' שתמה דלהלן פי"ב מ"א מבואר שתנור שלא הוסק לא חשיב כלי ונסר שנסמך עליו חוצץ, ואינו נדון כנסמך ע"ג כלים ונימא ה"ה כאן. [ואולי יש לחלק בין דין נסמך, דלא אלים לאשוויי דין נסמך, אבל הוא עצמו אינו מטהר ועי'].

ט]

ובחזו"א שם כ' דמוכח כדברי הגר"א דשאני תנור דעד שלא הוסק אינו כלי, אבל שאר כלי חרס גם קודם שהוסקו הוו כלי יעוי"ש וצ"ב. והנה עוד מבואר דגם בלא הוסק שוי עכ"פ הצלת תוך ודו"ק.

י]

שם "אבל היתה טמאה או גבוה מן הארץ וכו' הכל טמא", ויעוי' בר"ש ומהר"ם שכ' דאין הדינים שוים לגמרי, דבגבוה ומכוסה הכל טמא, אבל בטמאה רק מה שבתוכה טמא יעוי"ש. והנה מה שבתוכה טמא הוי מדינא דחיבורין ודיקרב בדיקרב, ויל"ע אם בעינן שהכלים יגעו בגוף החבית, או גם באין נוגעים בגוף החבית הוי טמא. ויעוי' לשון מהר"ם, ומשמע דבעינן שיגעו בגוף החבית יעוי"ש. [ואולי הר"ש ורא"ש פליגי, דהר"ש נקט "נטמאו כל הכלים" ודו"ק].

יא]

ולפי"ז נמצינו למידים עוד ציור שלא הוי הדין שוה, והיינו גם בכלים שבתוכה, דבטמאה רק הנך שנוגעים, ובשאר גווני הוו כל כלים וצ"ע. ובעיקר הנדון אם בעינן נוגעים, יעוי' היטב דלכאו' הויא פלוגתת התויו"ט כאן. ורש"ש ס"ל להדיא דגם באינם נוגעים טמאים. ויעוי' במשנ"א באורך. [ויעוי' להלן אות י"ז].

יב]

ויעוי' לשון הר"ש דהחבית עצמה נטמאת מידי דהוה אכלים שבתוכה, והנה מדדימה דין החבית לכלים שבתוכה, מבואר דס"ל דלא שייך לחלק ביניהם. ולכאו' זהו לשיטתו דס"ל דבכוורת המוטה על צדה אין כלים שנגד הטומאה נטמאים, אבל לשיטת הראב"ד דס"ל דנטמאים, וע"כ שיש חילוק בין טומאה דכלים לטומאה דהכוורת, וכמו שהאריך בזה טובא בחי' רבנו הגר"ח ודו"ק.

יג]

שם בר"ש יעוי' שביאר הא דחבית טמאה נטמאת, דלא הוי צמ"פ. ובפשוטו משמע שכל מוטה על צידה הוי צמ"פ, ותמוה דלא נקט כן מפורש עד כאן. [ואולי טמאה שאני]. עוד יל"ע מה הוצרך להזכיר כאן דמהניא להציל ע"י דפנות אוהלים. וצ"ע.

יד]

שם "גבוהה טפח חזינן תחתיה מלא טומאה". יל"ע מהו שכאן הוצרך לפרש לדינא דמליא טומאה.

טו]

שם בר"ש "ואין לתמוה כפויה על פיה וטומאה על גבה תציל על מה שבתוכה וכו' דהכא ליכא מירוח ובתוספתא דכלים" וכו', והנה בדינא דכלים כפויין אם צריך מירוח פליגי הרמב"ם וראב"ד פכ"א מטו"מ יעוי"ש. ולפי"ז יל"ע איך יבאר הרמב"ם התוספתא שהביא הר"ש.

טז]

ובביאור הפלוגתא אם כלים כפויין צריכים מירוח. יעוי' מש"כ ברבנו הגר"ח פ"כ טו"מ הל"א ד"ה האומנם, והיינו דלכו"ע הוי הצלה מתורת אוהל דילפינן מהצלת צמ"פ, אלא פליגי ביסוד דינא דמירוח יעוייש"ה.

יז]

ובדינא דטומאה בחיבורים. יעוי' בחזו"א ד' ב' שהסתפק מה הדין בכלי שטף שנוגע בחבית, אם הוי אב או ראשון. והיינו האם גדר חיבורין דהחיבור עצמו נדון כאבי אבות והנוגע בו אב או דהוי דין שמטמא לחיבורו כיוצ"ב. ולכאו' לשיטת המהר"ם דבעינן שיגע בגוף החבית, ומשמע דס"ל דל"ה אבי אבות, דא"כ אי"צ מגע ודו"ק.

יח]

ובדין מכוסה, יעוי' בתויו"ט כאן שכ' דכמו שכ' הר"ש לעיל במי"ג לחלק בין מכוסה בכפישה לנסר, ה"ה במתני' דידן. ויעוי' חזו"א ד' ו' דמבואר בדברי התויו"ט דמהני נסר בכל כלים הטהורים, ול"ה דין מסויים בכלי הבב"מ יעוי"ש.

יט]

שם במשנה "או גבוה מן הארץ טפח וכו' הכל טמא", ויל"ע מה הכוונה הכל טמא, ובפשוטו היינו כפשוטו הכל ממש, וצ"ע דלכאו' הגם דע"י שגבוה טפח הוי תחתיה כמליא טומאה. [וכש"כ הר"ש] מ"מ הרי תחת דופנה איך נכנסת הטומאה, והרי הוי כמוטה על צידה, דשוי הצלה על תוכה. ואולי הכוונה הכל טמא, היינו רק כנגד השוליים וצ"ע.

ואם כן היא, א"כ מצינו הבדל בין טמאה לגבוהה טפח, גם לאידך גיסא, והיינו כלים שבמקום הדפנות, דבטמאה טמאים, ובגבוהה טהורים וצ"ע.

כ]

ויעוי' להלן בדברי התוספתא, ואולי כמו דהתם אמרינן מיגו, ה"ה ג"כ במשנה אמרינן מיגו שנכנסת כנגד שוליה נכנסת במקום הדפנות וצ"ע.

פרק ט משנה טז – בדברי התוספתא

א]

תניא בתוספתא פ"י ה"ח "חבית שהיא יושבת על שוליה וכו' והחבית טמאה, כזית מן המת מקצתו נתון תחת דופנה ומקצתו נתון תחת קורקורתה, כל שכנגד הטומאה בין מלמעלה בין מלמטה טמא", וכאן השמיט והחבית טמאה, והיינו דתחת דופנה תוכה טהור דמצלת על תוכה, אלא דמדסתם, משמע, דכמו שמחמת מה שתחת דופנה לא נטמא תוכה, ה"ה לא נטמא תוכה כנגד קורקרתה וצ"ב. [ואפילו לא הותנה שיהיה בדופנה פותח טפח, שיחשב טומאה תחת אוהל].

ב]

ויל"ע דנימא איפכא, והיינו דכמו שכנגד קורקורתא נכנס גם לתוכה, ממילא יכנס גם תחת דופנה לתוכה וצ"ע. ויעוי' בגירסת הגר"א, ונראה דכוונתו דכנגד קרקורתה טמא גם בתוכה, וזהו "הכל טמא" וכנגד דופנה טמא כנגד הטומאה רק למעלה ולמטה, אבל בתוכה טהור. ודו"ק.

ג]

שם בתוספתא "ואם יש בדופנה פותח טפח הכל טמא" וביאר הר"ש "דמיגו דנכנסת טומאה לתוכה משום האי שכנגד קרקורתה [והיינו שפתוח למעלה] נכנסת נמי ההיא דכנגד דופנה לתוכה". יעוי"ש. וצ"ב האי מיגו. וביותר תמוה מדוע ביש פותח טפח אמרינן מיגו, ובליכא פותח טפח לא אמרינן מיגו, ואדרבא משמע דאמרינן להיפך וצ"ב. ויעוי' חזו"א ד' י"ד.

ד]

והנה הן לדרך הגר"א הנ"ל, והן כפשוטו, מ"מ מתבאר שרק בדופנה פותח טפח אמרינן לדינא דמיגו וצ"ב. ולכאו' מוכח דרק בדאיכא טפח דהוי אוהל ושוי מקום, גם החצי שתחת קרקורתה שייך שנדון שנמצא באותו מקום שהחצי שתחת דופנה, ואמרינן מיגו. אבל בדליכא פותח טפח, א"כ אין להו כלל מקום ודו"ק וצ"ב.

ה]

ויש שביארו כוונת הר"ש דמיגו דנכנסת לתוכה נגד קורקורתא נכנסת נגד דופנה, והיינו דהיות ובוקעת לקצתו ואינו מציל אינו מציל כלל, וכעין מש"כ מהר"ם דכל שטומאה בתוכה ובוקעת נגד הנקב בוקעת נגד כולה, או כסברת מהר"ם דלא מחלקים כלי לתרתי. אולם לכאו' זה אינו שהרי לגירסת הגר"א באין טפח בוקעת כנגד קורקרתה ואפ"ה לא בוקעת דרך דופנה ודו"ק.

ו]

יעוי' בתוספתא, ויש הוספה על הגי' בר"ש, היו ב' חצאי זיתים חציה תחת קורקרתה וחציה תחת דופנה. וגי' דידן שכל כנגד הטומאה טמא, אולם גי' הגר"א דטהור ודו"ק.

ז]

שם בתוספתא דהיה זה שתחת דופנה משוך כנגד קורקרתה וכו', והיינו דהוי המשך של ב' חצאים, אלא דהגם שעיקרו מונח תחת דופנה מ"מ משוך ג"כ תחת שוליה, וכה"ג התחדש שנדון שנמצא במקום שמשוך יעוייש"ה. ועי"ז שנדון כנמצא במקום שנמשך, א"כ חשבינן שבכל מקום יש ב' חצאים. ומ"מ נראה דלא שייך כאן מתוך, דחשיב שיש בכל מקום ב' חצאין, אבל אין צירוף של ב' המקומות ודו"ק.

ח]

שם "היתה מוטה על צידה באויר, הרי היא ככוורת לכל דבר" יעוי"ש, ויל"ע מאי קמ"ל, ועוד צ"ע דא"כ מדוע נקטו לפירקין בכוורת. ובפשוטו עיקר הקמ"ל דדינא דכוורת אינו במסויים בכלי הבא במידה, אלא בכל כלי טהור ועי'.

ולהגר"ח פי"ט [הב'] שכל דינא דהרמב"ם דכלים בתוכה טמאים, היינו בנגד הנקבים, וצ"ע מהו הכוונה ה"ה ככוורת.

עוד יל"ע, דבכוורת יש דינים מחמת החלחול [כגון שהבית טמא וכדו'] ויל"ע מהו בחבית ועי'.

ט]

שם בתוספתא "היתה מליאה אוכלין ומשקין ומוקפת צמ"פ ונתונה על גבי המת באויר וכו' והאוכלין והמשקין שבתוכה טהורים" יעוי"ש. והובא ברמב"ם פי"ז טו"מ ה"ו, ושם בכס"מ תמה מדוע לא תבקע הטומאה לתוך הכלי יעוי"ש. ובחזו"א ב' כ"ב ביאר כוונת הקו' דהיות והויא רצוצה מדוע לא בוקעת, וכ"כ בכוונת הכס"מ בחסד"ד פ"י ה"ט. ויעוי' במרכה"מ בקו' סי"ז מש"כ בכוונת הכס"מ.

י]

ולכאו' מבואר דכלי צמ"פ מציל על תוכו, גם בטומאה רצוצה, וכ"כ הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [ב'] בדעת הרמב"ם, וכ"כ בארוכה במקד"ד בקו' סק"ב, וחזו"א ב' כ"ב יעוי"ש.

ובמקד"ד הביא שכ"כ להדיא ברא"ש רפ"י דכלים, וכן מוכח בר"ש פ"י אהלות מ"ו. וכ"כ במשנ"א פ"י כלים מ"א ורפ"ט דאהלות יעוי"ש.

יא]

ובשיטת הראב"ד כ' בגר"ח הנ"ל, דס"ל דמיירי באינה רצוצה, אבל ברצוצה בוקעת לתוך צמ"פ יעוי"ש. וכ"כ ג"כ החסד"ד פ"י ה"ט בדעת הרמב"ם.

יב]

וביישוב התוספתא לדעת הרמב"ם דס"ל בכוורת דכלי שנגד הטומאה טמא גם בתוכה. יעוי"ש בגר"ח שכ' דהיינו נגד הנקבים. ויעוי"ש גליונות חזו"א. ויעוי' מש"כ בחזו"א שם ובאהלות ב' כ"ב לחלק בין צמ"פ, לכה"ג שפיו לחוץ. והיינו דאזלי לשי' אם הצלת כוורת הויא הצלת צמ"פ, או דין כלי מציל על תוכו ודו"ק.

בדברי האליהו רבה

א]

האליהו רבה ביאר לרישא דמתני' כשיטת הרמב"ם, והיינו דהיות ויש רק כסוי אחד לכן טומאה בוקעת לתוכה והחבית טמאה. והיינו דס"ל דהכוונה שהחבית עצמה טמאה, ולא הכוונה למה שבתוכה. וזהו שהוסיף שם דטמאה מאוירה. ויעוי' ג"כ בז"ז.

ב]

וכוונת תחת דופנה מבחוץ, לכאו' מפרש לה כהרמב"ם דהוי תחת עובי הדופן, דרק להלן בדבריו ביאר שיש דופן שבולט, ומשמע שכאן מיירי תחת עובי עצם הדופן ודו"ק.

ג]

והאליהו רבה ביאר בהמשך המשנה דבתוכה ותחת דופנה [דלהרמב"ם צריך לדחוק דתוכה היינו כנגד תוכה] דהכוונה כביאור הר"ש, והיינו דרישא הוי כהרמב"ם וסיפא כהר"ש.

ד]

ויעוי"ש בסיפא דבד"א דטהורה אבל טמאה וכו' ועלה כ' הא"ר דלא גרסינן לה. והיינו דס"ל דהיות וגם רישא הכוונה שחבית עצמה נטמאת, א"כ מאי שנא טמאה מעיקרא מאשר נטמאת עכשיו וכקו' הר"ש, וזהו דס"ל דלא גרסינן יעוי"ש.

פרק ט משנה טז – בשיטת הרמב"ם

א]

הרמב"ם ביאר למתני' דלעולם חבית ל"ה כצורת חבית דהר"ש ורא"ש, אלא הויא בשוה, וכוונת תחתיה כנגד קורקורתה, היינו כנגד חללה, ותחת דופנה, היינו תחתיה תחת עובי הדופן, ולא תחת חלל החבית. ולכן כל דהויא תחתיה כנגד החלל הרי בוקעת כנגדה, אבל אם תחתיה תחת הדופן, לא נכנסת הטומאה לחלל. [ובטומאה על גבה אם נטמאת החבית עצמה, יעוי' מרכה"מ בקונ' אות ז'].

ב]

עוד ס"ל להרמב"ם, דכוונת החבית טמאה, היינו כפשוטו, דלא רק שהאויר כנגד הטומאה נטמא, אלא גם גוף הכוורת נטמאת, והיינו דהיות והאויר בתוכה טמא, זה גופא שוי דהחבית עצמה ג"כ נטמאת. [ודלא כהר"ש שכ' דכוונת חבית טמאה, לא הוי על גוף החבית, ולהרמב"ם צ"ב מהו סברת היתה טמאה, וע"כ טמאה מכבר בפועל וצ"ע].

ג]

ויעוי' בפיהמ"ש שהאריך דהיות ונטמא אוירה נטמאת גם גוף החבית, ולא דחרס נטמא מגבו, אלא ע"י שהאויר נטמא נטמאת החבית. ושם סיים עליו שהוא ענין עמוק שלא ישיגוהו רק בעיון וכו', וצ"ע מה כוונתו בזה, ויעוי' להלן.

ד]

והנה יעוי' בפיהמ"ש לכס"מ בסופו, שהקשה על הרמב"ם דס"ל בריש פירקין, דגם בתוכה כנגד הטומאה טמא. והקשה הכס"מ מדוע לא מתפשטת בכולה, וסיים עלה דומיא דחבית, והיינו משנה דידן. והנה פשיטא דלא הוקשה לו שבחבית תתפשט בכולה, דאין גג כדי שעל ידו תתפשט, אלא פשיטא ליה דאם חבית עצמה טמאה ע"כ דדיינינן שטומאה בקעה לתוכה, והיות ובקעה לתוכה תתפשט בכולה בכוורת יעוייש"ה.

ה]

ומבואר בכס"מ, דפשיטא דכדי שתתפשט בעינן לדון שבקעה לתוכה, אלא שהוכיח דע"כ דיינינן שבקעה לתוכה ממה שגוף החבית טמאה, ולפי"ז נראה דזהו כוונת הפיהמ"ש שזהו ענין עמוק וקשה, והיינו דמה שבוקעת ועולה, לא הוי רק מטעם מאהיל כנגדה דהטומאה, אלא חשבינן שהטומאה בוקעת לתוכה, דאם רק היה מטעם מאהיל על גבי הטומאה, ולא דיינינן שבוקעת לתוכה, לא היה מטמא בכלי חרס שדינן שנטמא רק מתוכו ודו"ק.

ו]

ולפי"ז מיושבת ג"כ קו' הכס"מ, ועפי"ד הגר"ח פי"ט טו"מ [ע"ו ד"ה והנה ברפי"ט] דכה"ג דהוי צמ"פ א"כ אין בוקעת לתוכו, ורק הוי מדין מאהיל, ועל מאהיל אין התפשטות, והוסיף שם דלענין טומאת חרס לא סגי מאהיל, דלא מיקרי טומאת תוך יעוי"ש, ולפי"ז צ"ל דרק כוורת דמוטה על צידה הויא הצלת צמ"פ, אבל חבית על שוליה ל"ה צמ"פ, וממילא כן בוקעת הטומאה, ומהני לטמא לגוף החבית. ויעוי' על דרך זו במקד"ד קו' א' ב' ד"ה הנה רפי"ט. [ודו"ק דהרמב"ם כאן נקט "ונטמא אוירה" ולענין כוורת מוטה, נקט שהכלי טמא ודו"ק].

ז]

ולשיטת הרמב"ם ניחא מה דשנו למתני' דחבית, והיינו ללמדינו דהחבית עצמה נטמאת, וזו לא שמעינן מהא דכוורת יושבת על שוליה. ולמש"נ, הרי ג"כ ילפינן מינה גדר הבקיעה, והיינו דגם להרמב"ם דס"ל דכוורת מוטה על צידה, כלים שנגד הטומאה נטמאת, גם בעודם בתוך הכוורת, מ"מ חלוק ביסודו טומאת תוכה דמוטה על צידה, מיושבת על שוליה וכש"נ. ונפק"מ לענין שכלי חרס נטמא מתוכו.

ח]

ולהרמב"ם כוונת תחת דופנה מבחוץ, היינו שהטומאה תחת הדופן ממש. ולכאו' הוי לשיטתו דס"ל דבכוורת מוטה על צידה גם תוכה טמא כנגד הטומאה, ולכן לא יכול לפרש כהר"ש דהכוונה תחת בטן החבית, והוי כמוטה על צידה שמצלת על תוכה, שלהרמב"ם כן טמא בתוכה. [ואולי היה אפ"ל דהרמב"ם לעולם יפרש כהר"ש, ורק החבית עצמה לא נטמאת, אבל כלים שבתוכה נגד הטומאה יטמאו, וכש"נ לבאר עפי"ד הגר"ח, אולם ודאי רהיטת הרמב"ם [וכ"כ הכס"מ] כש"נ].

ט]

ויל"ע לדעת הרמב"ם, אם עכ"פ ס"ל כסברת הר"ש, והיינו דחלוק חבית עצמה בין אם הטומאה תחת שוליה, או תחת דופנה [היינו בטן החבית להר"ש]. ודאפשר לחלק חבית עצמה לתרתי, ואם הטומאה תחת שוליה החבית עצמה נטמאת. ואם הטומאה תחת הבליטה, אין חבית עצמה נטמאת וצ"ע. [ויעוי' חזו"א ג' י"א].

י]

יעוי' במקו"צ [פרנקל] ונקט דכל אויר החבית טמא יעוי"ש. ולכאו' תמוה כיצד כל האויר נטמא, ורהיטת הרמב"ם שהחבית נטמאת, ולא מבואר שכל האויר. ואולי בתוצאה ממה שהחבית נטמאת, כל מה שבאוירה נטמא וצ"ע.

יא]

שם במשנה "בתוכה ותחת דפנה אם יש בדפנות פו"ט הכל טמא וכנגד פיה טהור, ואם לאו טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת" יעוי"ש. ולהר"ש הכוונה דנמצאת בתוכה תחת הדופן, ולא כנגד הפתח, אולם להרמב"ם הרי כלל לא מיירי כה"ג שיש לחבית בליטה, וצ"ב הכוונה. [ויעוי' חזו"א ג' י"א ומשמע דמפרש שיש תחת שוליה, ויש תחת דפנה ויש תחת דפנה משופע, וזהו שהקשה שם דמדוע לא מצלת כמוטה על צידה וצ"ע].

יב]

ובפיהמ"ש מבואר דכוונת המשנה דהויא הטומאה תחת החבית, אלא שחלק מהזית כנגד החלל וחלק כנגד הדופן, ובזה אמרינן דאם יש בדופן טפח הרי הדופן כולה נטמאת יעוי"ש. ויל"ע איך מתפשטת הטומאה בתוך הדופן, דלכאו' אין אוהל וצ"ב. ויעוי' מש"כ בזה במקד"ד בקו' ד"ה כתב ודו"ק.

יג]

עוד יל"ע לשיטת הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכה, כה"ג שאין בדופן טפח, האם גוף החבית נטמאת, והיינו דהיות ובוקעת לתוכה ונטמא אוירה נטמאת החבית, או דהיות ורק חצי הזית תחת חללה, ולא כולו לכן לא נטמאת החבית וצ"ע. וסתימת הלשון ודאי מורה דהחבית לא נטמאת וצ"ב מדוע.

יד]

במש"כ דרהיטת לשון הרמב"ם דכה"ג שחצי תחת חללה וחצי תחת עובי דופנה, שאין גוף החבית נטמאת, ותמוה מדוע. [ויעוי' ג"כ בתוספתא, ומשמע שחבית עצמה טהורה יעוי"ש]. ויתכן עפי"ד הגר"ח הל' מו"מ שיסד דכל מגע בנוגע בקצתו חשיב נוגע בכולו, משא"כ לענין טומאת חרס דבעינן מתוכו, לא מהני נדה לאיברים יעוייש"ה בביאור פלוגתת הרמב"ם וראב"ד.

טו]

ולפי"ז י"ל דזהו ביאור הרמב"ם, דכדי שהחבית תטמא בעינן לדון שזית שלם הוי בתוכה, והיות ורק חצי הוי תחתיה כנגד חללה, והשאר הוי כנגד דופנה, א"כ לחלק שתחת דופנה לא דיינינן כאילו בתוכה, וממילא אין זית בתוכה לטמא החבית ודו"ק. [ויל"ע לפי"ז כלים שבתוכה כנגד הטומאה ועי'].

טז]

והגם דרהיטת לשון הרמב"ם בהלכה, דהזית שחציו תחת אויר וחצי תחת דופנה אין גוף החבית נטמאת, מ"מ דיוק לשון הפיהמ"ש אינו כן, דנקט ברישא דמתני' דאם היתה תחת דופנה מבחוץ "ולא היה ממנה כלום תחת קרקעיתה שכנגד אוירה" יעוי"ש. ומשמע דאם יש כל דהו תחת אוירה סגי לענין שגוף החבית תטמא וצ"ע. [ולכאו' כן משמע ג"כ מפיהמ"ש. דהיות וניכרת פעולתה לכן כל נגד האויר טהור, משמע דלולי זה היה מועיל ככולה, דאל"כ מדוע עכשיו לא].

יז]

ולכאו' משמע דס"ל דהיות והוי חדא זית, וכל משהו ממנו יש לו כח טומאה, כה"ג סגי לענין דדיינינן שחלק ממנו בוקעת לתוכו, ושאני מנדה לאיברים וצ"ע.

יח]

ולכאו' הביאור, דהיות וכדי לטמא לגוף החבית, בעינן לדון שהטומאה בוקעת לתוכה, וחבית רק נטמאת מתוכה, א"כ אם כל הזית הוי תחת חללה שפיר דיינינן לכל הזית דשוי טומאת תוכה, אבל היות וחלק מהזית הוי תחת הדופן, ובאותו חלק לא דיינינן טומאת תוכה, ולכן החבית לא נטמאת וצ"ע. [ואולי ודאי כן נטמאת גוף החבית, ולא נקטו, דהוי דומיא דרישא וצ"ע].

יט]

שם במשנה דאם יש בדופן טפח הכל טמא וכנגד פיה טהור, ויעוי' בפיהמ"ש שביאר דהיות וניכרת פעולת הטומאה בדופן, לכך לא מטמאת באויר, וצ"ב כוונתו.

ולכאו' משמע דלולי שניכרת פעולת הטומאה בדופן כן נטמא כנגד פיה, ויל"ע איך טמא כנגד פיה, והרי אין אוהל לטמא, [ואם הכוונה כנגד גוף הטומאה, מדוע נקט כנגד פיה וצ"ע].

כ]

ויעוי' במרכה"מ בקו' תוה"א אות י"א דנקט גם בדעת הרמב"ם דהוי טומאה בחיבורים יעוייש"ה.

כא]

ויעוי' בפיהמ"ש שכנגד פיה טהור היינו "כל שכנגד אוירה" ויל"ע האם גם כנגד גוף הטומאה טהור, ויעוי' בערוה"ש שגם כנגדה טהור יעוי"ש, וצ"ב מדוע, דלכאו' עכ"פ הוי מאהיל על גבי הטומאה וצ"ע.

כב]

עוד יל"ע, גם לאחר שהתפשטה הטומאה בתוך הדופן, מדוע הנוגע בכל הכלי נטמא, דלכאו' הטומאה הויא טומאת התפשטות, והיינו דהויא אוהל, וא"כ איך מטמא במגע, דבעינן שיהיה כל הבא אל האוהל, והרי הנוגע מבחוץ ודאי אינו תחת האוהל של הדופן וצ"ע. ולכאו' מוכח כיסוד החזו"א דגם הנוגע בצד אוהל, ואינו תחת האוהל נטמא וצ"ב.

כג]

יעוי' בפיהמ"ש מש"כ דהטעם דכנגד אוירה טהור, היינו היות וכל שניכרת פעולתה ביותר משנגדה על פי היסוד שנתבאר יעוי"ש. ולכאו' הכוונה דהיות וניכרת פעולה א"כ נדון שמקומה הוי בכותל יעוי"ש. ועדיין צ"ב דמ"מ הרי עומדת גם כנגד האויר, וכל המאהיל כנגדה עכ"פ שיטמא וצ"ע.

כד]

קצת יל"ע, מהו שהרמב"ם בהלכה שינה מסידור המשנה, דבמשנה הקדימו לדין דפנות טפח והרמב"ם היפך הסדר וצ"ב.

כה]

והנה מבואר דפליגי הר"ש והרמב"ם אם כוונת טמאה וטהורה דמתני', היינו חבית בת קבלת טומאה או לא [להר"ש] או חבית טמאה בפועל או טהורה בפועל [להרמב"ם] יעוי"ש, ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם.

כו]

והרמב"ם דהיתה טמאה הכל טמא, יל"ע אהיכא קאי, הרי אם טומאה תחת קרקוריתה הרי גם בטהורה טמאה החבית ומה שכנגד הטומאה, וגם בטמאה לכאו' ודאי מה שעל גבה אינו טמא, א"כ מה התווסף. ולכאו' ע"כ הכוונה דכה"ג שמונחת תחת דופנה, דבטהורה אין חבית נטמאת ובטמאה גם תוכה טמא. ויעוי' מרכה"מ כאן, וכן בקונטרס סי"א וחזו"א ג' יב'. ועדיין תמוה דהיות ואין נטמא מגבו, א"כ איך החבית נטמאת וצ"ע.

כז]

עוד צ"ע במש"כ הרמב"ם בסו"ד דהכל טמא. ולכאו' כייל ב' דינים דלא דמו זל"ז, דבטמאה רק הנוגע בה טמא, [או מדינא דחיבורין למרכה"מ, או משום שטומאה מתפשטת בטפח לחזו"א יעוי"ש]. משא"כ בכפוי או גבוהה, הרי הכל טמא לגמרי, גם המאהיל למעלה כנגדה וצ"ע. ויעוי' בכ"ז בהשגות הראב"ד, וגם דבריו צ"ב.

פרק י משנה א

א]

מתני' "ארובה שהיא בתוך הבית ויש בה פו"ט, טומאה בבית כנגד ארובה טהור" ובר"ש ורא"ש הביאו להסוגיא סוכה י"ח דמוכח מכאן שאין לבוד באמצע יעוי"ש. [ומבואר דס"ל כרש"י דההוכחה מארובה, ולא כהר"ח והרשב"א שההוכחה מהא דהבית טהור ודו"ק] ולהלן במשנה ב' מיירי שאין בארובה פו"ט וכ' הר"ש ורא"ש דקמ"ל שגם בפחות מטפח אין לבוד יעוי"ש. ויל"ע מה הסברא לחלק בין פחות מטפח לטפח לענין לבוד באמצע.

ב]

בעיקר דין המשנה דאמרינן דכנגד ארובה טהור, ויעוי' בחידושי הרא"ה סוכה י"ח וז"ל "טומאה בבית כנגד ארובה טהור, שאינה מביאה טומאה לאויר, ודוקא כנגד ארובה אבל לא על ארובה ממש דמיטמא באוהל, טומאה כנגד ארובה, כל האוהל כולו טהור דתו לא מאהיל, כיון דכלה כנגד ארובה". יעוי"ש.

ג]

וצ"ב כוונתו, מהו נגד ארובה ששם טהור, ומהו על ארובה ממש דמיטמא באוהל, ועוד הרי כנגד ארובה לא נטמא דלא אמרינן לבוד א"כ מה מהני שעל ארובה ממש דמיטמא באוהל וצ"ע.

ויש שפירשו דנגד ארובה היינו למעלה מהארובה, אבל ארובה ממש היינו תחת הארובה, והיינו דתחת ארובה טמא עכ"פ מדינא דכל אשר באוהל, ועל גבי ארובה, היות ואין אוהל כדי שתתפשט א"כ לא שייך שתעלה כנגד עד לרקיע, וצ"ע בלשונות הרא"ה. וכן יל"ע אם מאהיל על התפשטות נטמא.

ד]

ועכ"פ יסוד הדבר, דס"ל לרא"ה ששייך לטמא מטעם כל אשר באוהל, לכאו' כן משמע מדיוק לשונו שם דנקט דכנגד ארובה טהור "שאינה מביאה טומאה לאויר", ולכאו' הול"ל איפכא שאין אויר מביא טומאה, ומשמע דהגם דהוי מכלל הבית, מ"מ הוי דין שלאויר לא באה טומאה ודו"ק. [ודו"ק לפי"ז דהוו ב' חסרונות ארובה טהורה ובית טהור].

ה]

ואולי י"ל עוד בכוונת הרא"ה, דיעוי' להלן פי"ב מ"ד, ובר"ש שם מבואר דארובה פחות מטפח ונתן רגלו, גם למ"ד שהרגל טהורה, מ"מ מה שבארובה בחלק הסמוך לבית טמא יעוי"ש. והיינו דגם אם טומאה לא מתפשטת לחלל ארובה, מ"מ ארובה עצמה חציה הסמוך לבית חשיב מכלל האוהל יעוי"ש. [וי"ל דהוי דוקא בפחות מטפח, וכן י"ל דהוי רק כה"ג שיש אוהל למעלה ודו"ק]. ואולי י"ל דכוונת הרא"ה לחלל הארובה עצמה שהוא נדון כבטל לעצם האוהל, ונטמא ככל כלי במעזיבה וצ"ע.

ו]

עוד שם ברא"ה "אין בארובה פותח טפח טומאה בבית כנגד ארובה טהור דאפילו מבית לבית אינו מביא טומאה אלא בפותח טפח" יעוי"ש. ודבריו תמוהים א'. מה הוצרך לטעם חדש והרי לעיל מינה לענין ארובה טפח ביאר דטהור היות ולא מביא לאויר. ועוד מה טעם הוא דלא מביא רק בפו"ט, ומשמע דאם היה טפח היה נטמא, והרי אינו נטמא. ובכלל תמוה הדמיון של פתח טפח, לענין ארובה דהחסרון שאין מאהיל, והוי אויר וצ"ע.

ז]

ויש שביארו כוונת הרא"ה דס"ל דהיות והוי פחות מפו"ט, הוי כמאן דליתא, ויש אפילו התפשטות הטומאה [והיינו כגירסת הספרים שהביא הריטב"א סוכה שם דפחות מטפח בארובה טמא, ולריטב"א הכוונה תחת ארובה, ולרא"ה כוונת המשנה טהור היינו למעלה מארובה ודו"ק]. ומה שאין טמא כל כנגד הארובה למעלה, לזה ביאר הרא"ה דהיות ואין פו"ט, הרי ככל פתח בין אוהלים שטומאה לא יוצאת ודו"ק.

ח]

ועכ"פ, הביאור הנ"ל ניחא, רק אם כוונת הרא"ה לעיל מינה, דמה שבארובה טהור היינו על גבי ארובה, אבל תחת ארובה באמת טמא, [גם כשיש טפח, אלא דטפח ופחות מטפח הוו מב' טעמים חלוקים] ולפי"ז כוונת הרא"ה לענין על גבי ארובה, דשם היות ואין פו"ט, לכן טהור. ודו"ק וצ"ע.

פרק י משנה א – בסוגיא דלבוד באמצע

א]

מתני' "ארובה שהיא בתוך הבית ויש בה פותח טפח" וכו' ובגמ' סוכה י"ח א' מייתי להוכיח ממתני' דאין לבוד באמצע, ודחינן עלה "ואידך, שאני הלכות טומאה דהכי גמירי להו" יעוי"ש. ויעוי' ברש"י שם שההוכחה ממה שכלים שכנגד ארובה טהורים, ויעוי"ש בפר"ח ונקט שההוכחה ממה דהבית טהור יעוי"ש. ויל"ע דבשלמא לרש"י י"ל שהוכיח מרישא, וה"ה מסיפא, אבל לפר"ח מדלא נקט לרישא ע"כ דס"ל דאין משם הוכחה וצ"ב, וכן צ"ב במה פליגי.

ב]

ויעוי' ג"כ בשו"ת הרשב"א ח"ב קפ"ט שהאריך בביאור הסוגיא, ומתו"ד ג"כ מתבאר דלענין טומאה בבית מה שכנגד ארובה טהור, לא הזכיר כלל ענין דאין לבוד בטומאה. ורק לענין טומאה כנגד ארובה מה שבבית טהור כ' "ואע"פ שיש לבוד באמצע הוה ליה כסתום, הלכתא גמירי לה לענין טומאה, ואפילו אין בה פותח טפח" יעוי"ש. ומבואר דלענין טהרה כנגד ארובה לא שייך הנדון של לבוד וצ"ע. ויעוי' ג"כ ברא"ה סוכה י"ח "קתני מיהת דכל הבית טהור ולא אמרינן לבוד באמצע כרבינא" יעוי"ש. ומבואר ג"כ שכל הוכחה הויא מבית טהור, ולא מארובה וצ"ב.

ג]

ובעיקר הנדון, דאמרינן דמתני' תליא בדינא דלבוד באמצע, ומבואר דאם אמרינן לבוד מהני לטומאה, וצ"ע מה מהני לבוד והרי עכ"פ אין אוהל למעלה ממנה. וכי ע"י לבוד הוי כסתום, ואלים לדון שיש מאהיל למעלה וצ"ע.

ד]

ויעוי' עירובין י' ב' דעור העסלא ואויר שלו מצטרפין בטפח, ובתוס' שם נקטו דודאי מיירי שהטומאה והטהרה שניהם תחת העור, ולא תחת האויר ומצטרף האויר לשיעור טפח, אבל לא נדון האויר כסתום מדין לבוד, ומשום דאין לבוד בטומאה יעוי"ש. ומבואר דהאויר מצטרף לשיעור, אבל לא נדון כסתום יעוייש"ה.

ה]

והנה בש"ס מבואר דפליגי לענין לבוד באמצע, אבל מן הצד לכו"ע אמרינן לבוד, ובפשוטו הש"ס מוכיח מארובה דהוי באמצע, ולפי"ז צ"ע דהרי בארובה ודאי גם אם הארובה אינה באמצע הוי כל דין המשנה, והרי הוי מן הצד, ואם תליא בדינא דלבוד, הרי מן הצד לכו"ע אמרינן לבוד. ויעוי' בערוך לנר שתמה כן, ויעוי' ג"כ ברש"ש. ויעוי' שו"ת נפש חיה יור"ד צ"ו.

ו]

ובפשוטו צ"ל עפי"ד הר"ן שם. שכ' דיסוד החלוק בין מן הצד לבאמצע, היינו דדין לבוד הויא הללמ"ס במחיצות. וזהו מן הצד, דע"י לבוד חשיבא מחיצה, ואין הסכך רחוק מהמחיצה. אבל לבוד באמצע אינו לענין מחיצה אלא אם הוי מסוכך, או אם דיינינן דהוו ב' סככים נפרדים, ושפיר לענין טומאה גם אם הוי ארובה מן הצד, הוי כדין לבוד באמצע, דאינו נדון כמחיצה אלא באוהל ודו"ק. ויעוי' כעי"ז בקה"י סוכה סוס"י י"ג.

ז]

ויעוי' במאירי סוכה שם וז"ל "וכסתום, ואעפ"י שבזו איירי מן הצד יראה שזהו שהשיב שאני טומאה דהכי גמירי להו, כלומר ואף במין הצד כן" עכ"ל. ולכאו' לא ס"ל לביאור הקה"י, דא"כ מה הוקשה לו. וצ"ב לדבריו לפרש השו"ט דהסוגיא.

ח]

יעוי' בעמק ברכה אות י"ח [ד"ה ולענ"ד נראה] דנקט שיש ב' דיני לבוד, א'. לענין שאין הפסק ב'. לענין דהוי כסתום. ויעוי"ש שכ' דכל מה דפליגי לענין לבוד באמצע היינו לענין אם נדון דהוי כסתום, אבל לכו"ע גם באמצע הוי לבוד לענין שאין הפסק יעוי"ש. ויעוי' ג"כ בשפ"א שדן לחלק בין סוכה גדולה לסוכה קטנה, והיינו דלענין שאין הפסק לכו"ע אמרינן לבוד, ופליגי לענין אם נדון כסתום יעוי"ש.

ט]

ויל"ע מהו גדר האי נדון כסתום, דמבואר שמועיל ג"כ להחשב מאהיל על הטומאה וצ"ב.

י]

ופליגי הראשונים עוד מהיכן הוי ההוכחה דבטומאה אין לבוד דלרוב הראשונים הוי ההוכחה ממשנה א' דהויא ארובה טפח. [אלא פליגי כנ"ל אם הוי הוכחה מהארובה או מהבית ודו"ק]. וממה דטפח ל"א לבוד. אולם יעוי"ש בריטב"א סוכה י"ח שכ' דההוכחה הויא ממשנה ב', אבל מטפח אין הוכחה, ומשום דכל טפח בטומאה הוי כג"ט בעלמא, ולכן בטפח ודאי לא שייך לבוד דהוי כג"ט יעוייש"ה. ויל"ע הנדון.

יא]

ויעוי' ברש"ש סוכה שם, וכ"ה בפנ"י שם, שתמה איך אמרינן דלא אמרינן לבוד באמצע, ומשמע דמן הצד אמרינן, והרי בטומאה באוהל זה עוברת לאוהל אחר בפתח טע"ט, וגם כה"ג שהוי בצד הכותל ולא באמצע, וחזינן דלא אמרינן לבוד אפילו מן הצד.

ולכאו' הקו' ממ"נ, דהרי מבואר להדיא בסוכה דבדפנות יש לבוד גם באמצע כמבואר בגמ' ז' א' בעמוד טפח וריוח בין עמוד, ולענין טומאה מבואר דטומאה עוברת וצ"ב.

יב]

ובפשוטו צ"ל דלא שייכי זל"ז, דלענין סוכה בעינן מחיצות. וע"י לבוד נדון שיש מחיצה. אבל לענין טומאה שעוברת מבית לבית לא סגי במחיצה, אלא בעינן חציצה, וכל שיש פתח אין חוצץ, וזהו דטע"ט הוי פתח, וממילא אין חציצה ועוברת דךר הפתח ודו"ק.

יג]

אלא דיעוי' ריטב"א עירובין י' ב' ד"ה הא דאמרינן בעור, שהוכיח ליסוד דבריו דלעיל שטפח בטומאה כג"ט בעלמא. מהא דטפח וחלון הוי מביא את הטומאה, דע"כ הטעם דטפח לא שייך ביה לבוד, דרחמנא אחשביה לטפח לענין טומאה כאלו הוא דבר חשוב כג' טפחים יעוי"ש.

ולכאו' מבואר מדבריו, דס"ל שכן שייך הנדון של לבוד לענין פתח בין בית לבית, ודלא כש"כ לעיל וצ"ב. [ויעוי' ג"כ להלן במסקנת הסוגיא סוכה, בדברי הט"ז יור"ד שע"א סק"ד].

יד]

ויעוי' בפנ"י הנ"ל, שהוכיח מחמת האי קו', דכל הדין שטומאה עוברת מאוהל לאוהל דרך טע"ט הוי רק מדרבנן. ולהריטב"א הנ"ל מוכח דהוי דין תורה. ויעוי' חת"ס ש"מ סק"א. ואי נימא דלא כהפנ"י, אלא דהוי דין תורה, ולכאו' צ"ל כש"כ לעיל דלענין שטומאה עוברת מאוהל לאוהל אינו ענין לדינא דלבוד, וצ"ב פלוגתת רש"י וריטב"א, דהריטב"א ס"ל דכן שייך לדינא דלבוד וצ"ב.

טו]

ומ"מ גם לדעת הריטב"א, דפתח במחיצה מיישך שייך ללבוד, מ"מ מבואר דחלוק במחיצה מבאוהל, דיעוי' להלן שם בריטב"א שהביא גירסא במשנה דידן, דכה"ג שבארובה אין טפח הכל טמא, ותמה עלה הריטב"א דבשלמא בדופן שייך חילוק בין פחות מטפח לטפח, אבל באוהל לא שייך לחלק שהרי לענין שיהא אויר נעשה אוהל לא שמענו לחלק יעוי"ש.

טז]

ומבואר בריטב"א, דלענין ארובה בעינן לאשוויי לאויר אוהל, אבל לענין פתח במחיצה לא, ולכאו' פחות מטפח כלל לא נדון כפתח, אבל על טפח הוי נדון אם שייך לבוד, משא"כ לענין ארובה בעינן לאשוויי כסתום דעי"ז הוי אוהל ודו"ק.

יז]

יעוי' שו"ת אגר"מ או"ח ח"א קע"ח ענף ו' שכ' דהגם דלא אמרינן לבוד בטומאה, היינו לענין לחושבו כסתום, אבל מ"מ לענין לדונו כמחיצה אמרינן בפחות מטפח לבוד, ומה"ט אין טומאה עוברת בפחות מטפח יעוי"ש. [ויסו' החילוק הובא לעיל מהעמק ברכה ג"כ דרק לענין לסתום לא אמרינן לבוד]. ועיקר חילוקו בין טפח לפחות מטפח צ"ע. ועוד הרי בפתח שעשוי לתשמיש שיעורו בכל שהוא וצ"ע.

יח]

יעוי' ריטב"א סוכה שם בביאור מתני' דידן. וכ' "שאין אויר נעשה אוהל, ואינו מצטרף עם הבית", ויל"ע מהו ענין צירוף, דאם אינו נעשה אוהל מה שייך צירוף. ויעוי"ש עוד שהוסיף "דהטומאה יוצאת דרך ארובה לפיכך אין פתח ארובה טמא דומיא דבית שיש לו פתח והמת עתיד לצאת" יעוי"ש. וצ"ב בכל דבריו. [ויעוי' מש"כ לעיל מהחת"ס בכוונת ריטב"א].

יט]

והנה בדין טומאת אוהל, מפורסם לדון שיש ב' דינים. א'. דהאוהל הוי כמאן דמליא טומאה, והיינו שיש התפשטות טומאה בכל האוהל, ב'. דהוי דין נוסף של כל הבא אל האוהל יטמא, וזה גם בלי התפשטות, אלא כש"כ רש"י חולין קכ"ה ב' דעצם מה שטומאה וטהרה תחת אותו אוהל, מטמא לטהרה יעוי"ש.

כ]

ולפי"ז י"ל בכוונת הריטב"א, דארובה לא שייך לדונה כאוהל לענין שתעשה התפשטות הטומאה. והוסיף עוד, דגם לא שייך שהארובה תצטרף לאוהל, שגם מקום הארובה נדון שמצטרף לאוהל, והוי בכלל דינא דהבא אל האוהל יטמא. ועלה קמ"ל דלא מצטרף, ומשום דכל שאין לו חשיבות אוהל, לא נדון כאוהל ודו"ק וצ"ע. ועדיין צ"ב כל המשך דבריו לענין הדמיון לדינא דסוטל"צ וצ"ב.

כא]

וליסוד, דאינו מטעם התפשטות טומאה, אלא שישנו דין נוסף דכל אשר באוהל יטמא, ולפי"ז י"ל גי' הספרים בריטב"א, דכה"ג שאין פו"ט הכל טמא. והיינו דהיות ואין פו"ט, א"כ אינו שיעור אוהל ולא חשיב מקום לעצמו, והוי מכלל כל אשר באוהל יטמא, וכלל אי"צ לדינא דלבוד לאשוויי אוהל, אלא בטל ומצטרף לבית. ורק בטפח שהוי מקום לעצמו ולא בטל לבית, בעינן לדונו כסתום, ולפי"ז מיושבות ב' קו' הריטב"א ודו"ק.

כב]

יעוי' במאירי סוכה שם, ונקט שההוכחה הויא מהא דארובה טפח. וצ"ע מדוע לא הוכיחו דכ"ש שמוכח מפחות מטפח. [וכש"כ הראשונים במתני']. ויעוי"ש שהאריך להביא לדינא דנתן רגלו דלהלן משנה ב'. [ובפשוטו ללמד מה בין טפח לפחות מטפח]. ואולי ס"ל למאירי דממשנה א' כלל אין ראיה, וכל הראיה הויא רק ממשנה ב' דנתן רגלו חלוק בין טפח לפחות וצ"ב.

פרק י משנה א

א]

ביסוד הנדון בסוגיא סוכה י"ח אי אמרינן לבוד באמצע, ויל"ע מה הנידון דבאמצע יהיה חלוק מן הצד, ויעוי' ערול"נ בזה. ויעוי' לשון רש"י שם, ומבואר דלענין באמצע בעינן ע"י לבוד לאשווי כסתום, ולפי"ז זהו הנדון דאולי אמרינן מן הצד, דלא בעינן לדון כסתום, אבל באמצע דבעינן לדון כסתום לא אמרינן יעוי"ש.

ב]

אולם לשון פר"ח שם "אלא ש"מ אין דין לבוד באמצע" יעוי"ש. ומשמע דלבוד באמצע ומן הצד שוין, ומ"מ הוי הלכתא שנאמרה דוקא מן הצד ולא באמצע ודו"ק. ולפי"ז יתכן דפליגי רש"י ופר"ח, אם לדינא דמתני' בעינן לאשווי סתום או לא, וזהו דפליגי מהו הדין המסויים בלבוד באמצע.

ג]

ולפי"ז אולי יש ליישב מה דפליגי לעיל, אם הוכחת הש"ס הויא ממה שהבית טהור או ממה שהארובה טהורה ודו"ק.

ד]

בנדון אם יש לבוד באמצע. יעוי' בתוס' סוכה י"ח ב' ד"ה אין לבוד באמצע, וכ' שכל הנדון הוי כה"ג שיש אויר לכל אורך הסוכה יעוי"ש, ולפי"ז תמה בערול"נ שם איך מוכיח הש"ס ממתני' דידן, והרי בארובה לא מיירי שהויא על פני כולה, וכה"ג שאינה על פני כולה, אין ספק לש"ס כמבואר בתוס', וע"כ צ"ל דחלוק טומאה מסוכה, ומה מייתי הוכחה מזל"ז, ויעוי"ש מש"כ דבר חדש בזה, דהוי מטעם פסל היוצא יעוי"ש וצ"ע.

ה]

ובקה"י סוכה סי"ג ב' כ' בזה עפי"ד הגר"ח, והיינו דלעולם לענין לבוד אין חילוק אם הוי ע"פ כולה או לא, ורק לענין סוכה כל שהאויר אינו ע"פ כולה אין סיבה לפסול הסוכה יעוי"ש, וזהו דמייתי הוכחה מטומאה, דלענין טומאה לעולם בעינן לבוד יעוייש"ה. [ויעוי' היטב באורך ברבינו הגר"ח הל' סוכה שם].

ו]

אולם יעוי' לשון רבינו פרץ סוכה שם "כל כשאין האויר מפסיק ע"פ כל הסוכה אמרינן שפיר דין לבוד" ולכאו' אינו כקה"י הנ"ל. וצ"ב עיקר דבריו מה החילוק לענין לבוד אם הוי על פני כולו או לאו וצ"ב.

ויעוי' ריטב"א שם שתי' על הקו', דגם למ"ד אין לבוד באמצע, אינו פוסל אלא באויר בכדי ראשו, ולא בפחות, ולכאו' מבואר מתו"ד דכה"ג שיש אויר בכדי ראשו, גם כה"ג שאינו ע"פ כולה בעינן לדינא דלבוד ועי'.

ז]

יעוי' בתוס' סוכה י"ז א' ד"ה אילו בסופו שכ' דאין לבוד להחמיר יעוי"ש. והקשה במג"א תק"ב סעיף ט' מהסוגיא י"ח א' לענין לבוד באמצע ומוכיח לה הש"ס מהא דארובה לענין טומאה, וחזינן דלולי תי' הש"ס דהוי הלכתא לגבי טומאה, דהיה דין לבוד. והרי דאמרינן לבוד להחמיר יעוי"ש. ויעוי' ק"נ וגרע"א וקה"י.

ויל"ע, דכמו שמועיל שהוי אוהל להבאת טומאה, ה"ה ג"כ מועיל שחוצץ בפני מה שבעליה, וא"כ אינו להחמיר וי"ל.

וביסוד כוונת תוס' דלא אמרינן להחמיר, יעוי' מש"כ במג"א תרל"ב ה' וצ"ב.

ח]

ואי נימא דדינא דאין לבוד להחמיר, היינו דכה"ג שהוי ע"י הלבוד הן קולא והן חומרא ודאי אמרינן לבוד, ורק כה"ג שע"י הלבוד יש רק חומרא כה"ג לא אמרינן לבוד. ולפי"ז יש ליישב לשיטות הראשונים שהעמידו שהוכחת הש"ס הויא מטומאה בארובה שהבית טהור, והיינו דכה"ג יש נפק"מ הן לקולא והן לחומרא, לחומרא לטמא הבית, וקולא לענין מאהיל ע"ג ארובה. אבל בטומאה בבית, הרי ע"י לבוד הוי רק נפק"מ לחומרא, והיינו לטמא לארובה, שהרי לענין מאהיל ע"ג ארובה ממ"נ אינו טמא ודו"ק.

פרק י משנה א – מסקנת הש"ס סוכה לענין טומאה

א]

יעוי' היטב בסוגיא סוכה שם, ומסקינן דשאני טומאה מכל גווני יעוי"ש. ובפשוטו הכוונה דהגם דאמרינן בעלמא לבוד באמצע, מ"מ בטומאה שאני דלענין טומאה כלל לא נאמרה ההלכתא דלבוד. וכן משמע בתוס' וריטב"א עירובין י' ב', ובמאירי סוכה שם. וכ"כ במג"א או"ח תק"ב ט', ובט"ז יור"ד שע"א סק"ד, וכ"כ הכס"מ פט"ז טו"מ ה"א בשם מצאתי כתוב. [ויעוי' תויו"ט כאן שתמה שהוא גמ' ערוכה. ויעוי' תואנ"ש ומים טהורים].

ב]

אמנם יעוי"ש ברש"י בסוגיא דכ' דכוונת המסקנא דלא אמרינן לבוד באמצע, ויעוי' שו"ת חת"ס יור"ד ש"מ א', ושפ"א סוכה שם, ובשו"ת אגר"מ הנ"ל.

ג]

יעוי' ברמ"א יור"ד שע"א ד' בב' גגין שאין נוגעים זב"ז שאין הטומאה עוברת דאין אומרים לבוד להחמיר, ובפשוטו הכוונה כש"כ התוס' ורא"ש סוכה י"ז א' דלא אמרינן לבוד להחמיר. ותמה במג"א תק"ב מהסוגיא סוכה הנ"ל דבטומאה כלל לא אמרינן לבוד ולא רק להחמיר. ולא לענין טומאה, הרי מבואר להיפך, דמשמע דבשאר מילי הוי לבוד אפילו להחמיר יעוי"ש.

ד]

ויעוי"ש בביאור הגר"א יור"ד שע"א סקי"ב, ולכאו' נראה שמפרש דזהו כוונת הש"ס דלענין טומאה לא אמרינן לבוד להחמיר, ולפי"ז בשאר מילי אמרינן גם להחמיר. ויעוי' בשערי תבונה סוס"י ה', שהאריך דלכל מילי לא אמרינן לבוד להחמיר. ועכ"פ להגר"א לכאו' הוי דרך שלישית בביאור מסקנת הסוגיא.

ה]

והט"ז יור"ד שע"א סק"ד, תמה בזה על הרמ"א, מכל פותח טפח בין בית לבית, שע"י טפח עוברת הטומאה, וחזינן שלא מהני לבוד. והיינו דהט"ז ביאר הרמ"א כפשוטו, דרק להחמיר לא אמרינן, ולהקל אמרינן גם בטומאה, וזהו שתמה דכל טפח הוי להקל ולא אמרינן. ויעוי"ש בט"ז שכ' דאין כוונת הרמ"א אלא דאפילו להחמיר לא אמרינן לבוד יעוי"ש וצ"ע.

ו]

ועיקר קו' הט"ז הנ"ל, בפשוטו י"ל או עפי"ד הריטב"א עירובין הנ"ל, דלענין טומאה תליא בטפח ולא בג"ט יעוי"ש. ועוי"ל עפי"ד הש"ך ופנ"י שהוכיחו דכל טומאה מאוהל לאוהל הויא רק מדרבנן יעוי"ש.

ז]

בקרית ספר פט"ז טו"מ וז"ל "הכלים שכנגד ארובה טהורים כיון שהם רואים פני הרקיע דליכא אוהל כנגד הארובה מלמעלה. ואע"פ דטומאה אצל הכלים שהם כנגד התקרה תוך ג' טפחים, לא אמרי לבוד, דשאני טומאה דהלכתא גמירי לה הכי דכל שאינו תחת אוהל הטומאה לא מיטמא" יעוי"ש.

ח]

ולכאו' מבואר בדבריו ביאור חדש בכוונת מסקנת הסוגיא, והיינו דלעולם שייך לבוד לדין טומאה, אלא הויא הלכה מסויימת דבעינן שיהיו הטהרות תחת אוהל הטומאה, וס"ל לקרי"ס דלבוד לא אלים לדון לטהרות דהוו תחת אוהל הטומאה ודו"ק וצ"ב.

הבית טהור, ולא אמרינן סוטל"צ

א]

מתני' "טומאה כנגד ארובה הבית טהור", והיינו דהיות ואין אוהל משותף כדי שתעבור הטומאה, והקשו המפרשים, דעכ"פ הבית יהיה טמא מדינא דסוטל"צ. והיינו דיוציאה דרך הבית. ואין לתרץ דהיות ויש בארובה פו"ט, יוציא דרך הארובה, דהרי חלון טפח אינו מציל על פתח של ד' טפחים יעוי' לעיל פ"ג ופ"ז. ועוד דלהלן משנה ב' מבואר דהבית טהור גם בפחות מטפח וצ"ע.

ב]

ובתפארת ישראל בועז ב' בסו"ד נקט דמיירי בארובה שהיא בצד הגג סמוך לפתח ולכן אין סוטל"צ לבית. והוא דוחק לפרש כן למתני', ועוד דיעוי' לשון הרמב"ם פט"ז טו"מ ה"א, שכ' להדיא דמיירי בארובה שהיא באמצע יעוי"ש. [ויעוי' להלן אות ד'].

ג]

ובפנ"י סוכה י"ח א' [וכ"כ בחזו"א ט"ו ב'] דכל דינא דסוטל"צ היינו כה"ג דהוו תחת אוהל אחד, אלא שיש מחיצה מפסקת, ולזה אמרינן סוטל"צ וכמי שאין להמחיצה, אבל כאן שהטומאה אינה תחת אוהל כלל, ולא המחיצה היא המעכב, א"כ לזה לא יועיל דינא דסוטל"צ, [ועד"ז כ' ביסוד דין סוטל"צ בגרע"א תנינא י"ח יעוי"ש].

ד]

ויעוי' בפרישה יור"ד שע"א אות ב', שתמה כעי"ז על הרא"ש ויעוי"ש מש"כ וצ"ב. ובדרישה שם כ' תחילה כהתפאר"י, אלא שתמה עלה דמ"מ מדוע תחת הפתח עכ"פ יטמא, וכ' דזה תלוי בספק התרוה"ד לענין שער העיר יעוי"ש, ותמה דכה"ג דארובה באמצע משמע בדרישה דלא תליא בספק התרוה"ד.

ה]

עוד כ' הדרישה, דלעולם מיירי בארובה באמצע, ומ"מ הדבר תלוי בספק התרוה"ד אם טמא שער העיר יעוי"ש, והיינו דס"ל דלתרוה"ד גם אם עכשו הטומאה באויר מ"מ מטמא שער העיר מדינא דסוטל"צ. [ויתכן דהוי מטעם טומאת פתחים]. ובזה חלוקים ב' הדרכים בדרישה, דלדרך א' תליא אם ארובה בצד, ולדרך ב' לעולם הדבר תלוי בנדון התרוה"ד יעוי"ש.

ו]

ויעוי' בט"ז שם סק"ד שכ' דלק"מ. ובחינם האריכו, והיינו דהיות ועל הזית אין אוהל הוה כמונח ברה"ר, ואינו מטמא כלל בבית יעוי"ש. ובפנ"י סוכה שם תמה על הט"ז, שהרי שם מיירי שיש עליה על גביו, [דהט"ז מיירי בגוונא של הדרישה, ולא במתני' דידן ודו"ק]. ולכאו' נר' דפליגי הט"ז ופנ"י, כה"ג שאין בארובה פו"ט, אם מחמת עליה חשיב מונח בבית, או הוי כמונח ברה"ר ודו"ק.

ז]

ועכ"פ כה"ג שאין עליה על גבי הארובה, לכו"ע איכא לתירוצא דהט"ז, ויעוי' בתפארת למשה ביור"ד שם, שכ' דגם דברי הט"ז הוו דלא כדעת תרוה"ד וכ"כ בחזו"א ט"ו ב' יעוי"ש.

ח]

אמנם מסתימת לשון הט"ז נראה דס"ל דתירוצו הוי לכו"ע ולא תליא ביסוד התרוה"ד, והיינו דגם לתרוה"ד בעינן שהטומאה בבית, וחל עליה דין התפשטות, ומדינא דסוטל"צ מתפשטת גם לשער העיר, אבל כה"ג שהטומאה ברה"ר, ולא חל עליה כלל דין התפשטות, א"כ גם לתרוה"ד לא שייך כלל דינא דסוטל"צ ודו"ק.

ט]

יעוי' בחי' הרא"ה סוכה י"ח ונקט בתו"ד דמתני' מיירי שיש עוד בבית פתחים וחלונות שבהן פותח טפח יעוי"ש. והנה לא ביאר מה ההכרח לזה. ובפשוטו מפרשים כוונתו דהוקשה לו להיפך מלעיל, [דלעיל מיירי בטומאה כנגד ארובה] והיינו דכה"ג שטומאה בבית, שיטמא עכ"פ בפתח מדינא דסוטל"צ, ולכאו' צ"ע מה שייך בארובה סוטל"צ, והרי אין שם אוהל. ויש שכתבו דמוכח מינה דסוטל"צ יסודו הוי טומאת פתחים וצ"ע.

י]

יעוי' בריטב"א סוכה שם. ויש שפירשו שכוונתו ג"כ להקשות מדינא דסוטל"צ ועלה תירץ דיש פתחים הרבה ולכן אין דין סוטל"צ. יעוי' בחת"ס בשו"ת יור"ד ש"מ סק"ג שביאר כן דעת הריטב"א, ולביאורו צ"ל כגי' הכת"י דלא גרסינן "יוצאת דרך ארובה" יעוי"ש. ותמוה כנ"ל מה שייך בארובה דינא דסוטל"צ, והרי אין בארובה אוהל וצ"ע. ולכאו' נר' דכוונת הריטב"א כלל אינה מטעם סוטל"צ, ואדרבא כלל לא שייך בארובה סוטל"צ ודו"ק וצ"ע.

יא]

יעוי' בתשו' הרשב"א ח"ב קפ"ט וכד ביאר לדינא דכשטומאה בבית אינו מטמא טהרות שכנגד ארובה, והוסיף עלה וז"ל "ואעפ"י שיש בארובה פותח טפח, ויש בה שיעור להביא את הטומאה ולהוציאה" ומבואר שהיות ויש פותח טפח הוי סיבה לטמא כנגד ארובה, והוא תמוה איך יטמא, ולכאו' היינו מטעם סוטל"צ, וצ"ע הרי אין שום אוהל ודו"ק.

פרק י משנה א-ב נתן את רגלו מלמעלה – בפו"ט ובאין בו פו"ט

א]

שם מתני' "נתן את רגלו מלמעלן עירב את הטומאה" ובמהר"ם דלאו דוקא רגלו דהו"ל מקבל טומאה, אלא ה"ה דבר שאינו מקבל טומאה מערב יעוי"ש, וצ"ע מהכ"ת לענין לערב הטומאה לחלק בין דבר המקב"ט ללא מקבל וצ"ב.

ב]

ובטעמא דעירב את הטומאה, כ' ברא"ש "שהרי נסתמה הארובה" יעוי"ש, ועד"ז ג"כ בפיהמ"ש "הרי חיבר אדת התקרה, וכאילו אין שם ארובה" יעוי"ש. וצ"ע ל"ל לבטל ולדון שהארובה סתומה, והרי סגי שיהיה אוהל להבאת הטומאה, ומדוע בעינן דוקא לדון שנסתמה הארובה וצ"ב.

ג]

ובעיקר דינא דמתני', לכאו' הן כה"ג שטומאה תחת הבית, והן כה"ג דהויא תחת הארובה הוי הטעם דטהור מחמת שאין אוהל להבאת הטומאה ממקום הטומאה למקום הטהרה, ובב' הציורים הוי אותו טעם.

אולם יעוי' לשון הפיהמ"ש, ונקט שאם הטומאה תחת תקרת הבית הבית כולו טמא זולתי המקום שבבית שהוא כנגד הארובה הגלויה יעוי"ש. ומשמע מלשונו דהארובה הויא מכלל הבית, וזהו דקמ"ל שאין כל הבית טמא ודו"ק. ויעוי' ג"כ לשון ההלכה פט"ז ה"א "ושאר הבית טמא" ומבואר דהארובה הויא מכלל הבית ודו"ק.

ד]

בר"ש להלן משנה ג' הביא תוספתא דחצי זית וחצי זית, והיינו שיש ח"ז בבית וח"ז בארובה המאהיל טהור, וביאר הר"ש דמה שבבית טמא, והרי לטומאת מה שבבית בעינן צירוף ב' החצאין, ואין מצטרפין, ולכאו' מפורש בר"ש דארובה הויא חלק מהבית, [עכ"פ כה"ג שאין פו"ט] ולענין צירוף ב' החצאין ודאי מצטרפין ודו"ק. [והגר"א באמת גורס שגם הבית טהור]. ואולי יש לדחוק דכוונת הר"ש הויא כה"ג שמאהיל שהאוהל עכ"פ כן טמא וצ"ע. ושו"ר שכ"כ בחזו"א י"ד ה' יעוייש"ה.

ה]

עוד מבואר בלשון הפיהמ"ש, דלענין טומאה תחת ארובה הרי כל הבית טהור הואיל ואין הטומאה תחת אוהל יעוי"ש, ולעיל לגבי טומאה בבית לא נקט שהארובה טהורה היות והטהרה אינה תחת אוהל וצ"ע. [וקצת משמע דטומאה תחת הבית וטומאה תחת ארובה הוו ב' טעמים חלוקים ועי'] ויעוי' אי"ה להלן.

ו]

ויעוי"ש שסיים עלה דהניח רגלו, "הרי חיבר את התקרה, וכאילו אין שם ארובה" [ויל"ע אם הוו ב' מילי או לא, דלכאו' הכוונה דנדון כסתום, ולא שכמאן דמלי, אלא שחיבר את הצדדים ועי'] ולכאו' הול"ל שיש אוהל ומביא, ומה איכפ"ל אם יש ארובה או לאו. [וכהרא"ש דלעיל] ומשמע דע"י שדיינינן שאין ארובה, מהני להחשיב כל הבית כחדא וצ"ב. ועוד צ"ב מה בעינן שאין שם ארובה, והרי סגי שיש אוהל להתפשטות הטומאה וצ"ב. ואולי נפק"מ לאשויי ארצו של בית למקום הארובה.

ז]

ולכאו' הבאור, דס"ל דבארובה אין החסרון דאין אוהל שתתפשט הטומאה על ידו, אלא החסרון שהארובה נדון כמקום בפנ"ע, ולא שייך עלה כל אשר באהל יטמא. וכן כשהטומאה בארובה כלל לא שייך כן, וע"י שהניח רגלו מהני שכאילו אין שם ארובה, וממילא הכל הוי חדא מקום, ולכן כל הבית טמא, והיינו שאין מקומות מקומות בבית ודו"ק.

ח]

ויעוי' בפיהמ"ש שע"י שנתן רגלו, לא רק כל שבבית טמא, אלא גם האדם טמא, ויל"ע מה החידוש, דפשיטא שנטמא שהטומאה מתפשטת בכל האוהל וצ"ב, ולשון הפיהמ"ש מורה דלשון עירב את הטומאה, מוכיח שמלבד שכל הבית טמא, ה"ה האדם עצמו וצ"ב.

וברמב"ם פט"ז טו"מ ה"א "נעשה הכל אוהל אחד וכו' הכל טמא, והאדם שעירב את הטומאה טמא, מפני שנעשה אהל על הטומאה" יעוי"ש. וצ"ע ל"ל להאי טמא דנעשה אוהל ותיפו"ל שטומאה מתפשטת עד רגלו, ועוד הרי לא הוי אוהל על הטומאה. ולכאו' מבואר דע"י שנעשה הכל אוהל אחד חשיבא רגלו מאהלת על הטומאה ודו"ק וצ"ב.

ט]

בדינא דמתני' יעוי' בסוגיא שבת קנ"ז א'-ב' ושם בפרש"י ותוס', ויעוי"ש במהרש"א בדעת רש"י ודו"ק היטב.

פרק י משנה ב

א]

מתני' "אין בארובה פותח טפח", ובר"ש ורא"ש דהוי רבותא דאפילו פחות מטפח לא אמרינן בטומאה לבוד יעוי"ש. וצ"ע מהכ"ת לחלק בין פחות מג' לפחות מטפח, ולא מצינו בלבוד הך חילוק. ואולי י"ל עפמש"כ בשלום יהודה סי' נ' שיש לבוד בכל התורה ולבוד במחיצות ולפי"ז אה"נ במחיצות אין חילוק בין ג' לטפח, אבל בכל התורה כן סד"א לחלק. ועדיין צ"ע דלא מצינו בשאר דוכתי חילוק. ויעוי' משנה אחרונה.

ב]

ואולי הויא סברא באוהל, דהיות ושיעור אוהל הוי טפח, וכאן בארובה אין שיעור אוהל, שפיר סד"א דנדון כחלק מן האוהל וצ"ע.

ג]

מתני' "אין בארובה פותח טפח, טומאה בבית כנגד ארובה טהור, טומאה כנגד ארובה הבית טהור". ובפשוטו מה שהבית טהור, היינו דהיות ואין אוהל להביא טומאה לארובה, ובסמ"ג עשה רל"א וז"ל "למדנו מכאן כשהטומאה מכוונת כנגד הנקב, כשנכנסת בו אע"פ שאין הנקב פותח טפח" יעוי"ש. ומבואר דאם לא היתה נכנסת באין פו"ט היה הבית טמא וצ"ב.

ד]

וביסוד דברי הסמ"ג דמכאן שמעינן לה, ויל"ע דלכאו' מפורש כן להלן במשנה ה' דכה"ג שיש ארובות פחות מטפח, ונתן ע"ג דבר המקבל טומאה הכל טמא, ובפשוטו מוכח דכה"ג שמכוונת כנגד נקב נכנסת בו, ולא צריך לדייק ממשנה דידן וצ"ע.

ה]

ולענין עצם ההוכחה של הסמ"ג. לכאו' נראה דרק היות והטומאה יוצאת דרך נקב פחות מפו"ט, לכן הבית טהור, אבל אם לא היתה יוצאת, א"כ היה הבית נדון כמקומה של הטומאה, והיה כל הבית טמא וצ"ב.

ג]

שם במשנה "הטומאה בבית, נתן את רגלו מלמעלן טהור" ובפיהמ"ש דהיות והטומאה בבית, ולא תצא דרך פחות מטפח כדשנינו בתוספתא, וכאן אין בארובה פותח טפח יעוי"ש, והיינו דגם קודם שהניח רגלו, אין הטומאה יוצאת בפחות מטפח. ובר"ש ורא"ש נקטו דהוי כסתום, ולכאו' כוונתם דגם לולי רגלו נדון כסתום. וא"כ כוונתם ג"כ כדברי הפיהמ"ש. ויעוי' ברע"ב דנקט לתרווייהו. ומשמע דס"ל דהוי חד טעמא.

ד]

ובר"ש [כת"י רב"א] הוסיף "וכסתום דמי לגביה", ויל"ע מה בעינן לזה, הרי להטומאה שבבית, [ולא בארובה] הויא ארובה כסתומה, ולא רק לגבי הנותן רגלו וצ"ב.

ה]

והנה הא פשיטא דכל כלים שבבית תחת ארובה טמאים, ובפשוטו, היינו דרגלו שוי אוהל, ומהני שטומאה תתפשט על ידו, ולפי"ז נמצינו שרגלו הויא אוהל להתפשטות הטומאה, ואפ"ה הטומאה לא מתפשטת תחת כל האוהל וצ"ע. ובשלמא אם כל שבאוהל נטמא דכמאן דמליא טומאה, צ"ל דמקום פחות מטפח לא נדון שמלא טומאה. אבל אם מדין כל אשר באוהל יטמא, לכאו' הוי חלק מן האוהל. וי"ל, ויעוי' מקד"ד א' ד"ה והנה לפי.

ו]

ועוי"ל, למש"נ להלן דאחר שנתן רגלו, מה דחשיב הכל מכלל הבית, היינו בלי הרגל, א"כ האוהל לא הוי הרגל, אלא החלק התחתון של הארובה הוי סתום, והוא מועיל להתפשטות הטומאה, ושפיר כל אשר באוהל יטמא.

ז]

עוד מבואר בזה, דהגם שהטומאה מתפשטת בכל הארובה, מ"מ מאהיל על התפשטות טומאה לא נטמא, ולא דמי לרצוצה שיש מאהיל גם כנגד התפשטות, ויעוי' בגר"ח פי"ט טו"מ.

עוד מבואר דהיות ותחת האוהל אינה רצוצה, א"כ הגם שמתפשטת לתחת רגלו, ורגלו אינו אוהל להפקיע רצוצה, [כן שיטת הגר"ח, ודלא כקה"י] מ"מ היות ומעיקרא אינה רצוצה, לא נעשית רצוצה ע"י ההתפשטות.

ח]

והנה בדינא דהרגל טהורה, יעוי' בר"ש להלן פי"ב מ"ד, דזהו כה"ג שנתן הדבר הטהור מעל הארובה, או בתוכה מחציו ולמעלה, אבל אם נתן מחציו ולמטה, והטומאה בבית. מה שבחצי התחתון טמא יעוי"ש. ובפשוטו היינו לא מדין מאהיל אלא דהוי דין מעזיבה מחצה על מחצה.

ט]

ויעוי' ברמב"ם פט"ז ה"ד, ונקט בפשוטו דמיירי שהטומאה בבית, ולא נגד הארובה, [וכן נקטו בערוה"ש ל"א י"ב וחזו"א ח' ו', ודלא כש"כ הכס"מ שם שטומאה תחת הנקב יעוי"ש]. ולפי"ז הרי סתימת הרמב"ם שטמא גם אם אינו בחצי התחתון, ודלא כהר"ש. וצ"ב ממתני' דידן. ויעוי"ש בפיהמ"ש דהוי משום דנעשה חלק מגג האוהל. והוי מאהיל על הטומאה וצ"ב.

\* \* \*

א]

מתני' "אין בארובה פותח טפח טומאה בבית כנגד ארובה טהור" יעוי"ש. ובפשוטו כל הנדון הוי על מקום הארובה שבבית, ויעוי' בר"ש לעיל פ"ח מ"ב לגבי סככות ופרעות. והביא לדינא דמתני' להוכיח דטומאה לא עוברת באויר, ולכאו' כאן לא מיירי לענין לעבור באויר מאוהל לאוהל, אלא לענין דין האויר עצמו וצ"ע. [ויעוי' בתורת הראשונים משנה א' ממהר"י וייל].

ב]

ויעוי' רש"י חולין קכ"ה ב' לענין סריגי חלונות, ונקט שם דאם קבועים בארובה בטלו, ולא נטמאת עליה, ובפשוטו גם כנגד האויר יעוייש"ה.

ג]

יעוי' בשו"ת נפש חיה יור"ד סי' צ"ו שכ' בטעמייהו דחכמים עפי"ד הרמ"א דבטומאה רק לא אמרינן לבוד להחמיר, ולפי"ז לקולא אמרינן, ולכן חשיב כסתום לענין שלא תצא הטומאה יעוי"ש, וצ"ב לפי"ז מאי שנא דקדמה טומאה טמא. ועוד צ"ב מה ההבדל אם יש טפח או לאו.

הטומאה כנגד ארובה

א]

מתני' "הטומאה כנגד ארובה, נתן את רגלו מלמעלן, רבי מאיר מטמא, וחכ"א אם טומאה קדמה את רגלו טמא" וכו'. ויעוי' ברא"ש, ומבואר דפליגי אם הוי כסתום או לא. ובפשוטו כאן נעשה סתום ע"י הרגל, ולא כמונחת בבית שחשיב סתום בלי רגלו וק"ל.

ויל"ע מהו יסוד הפלוגתא אם נדון כסתום.

ב]

והנה כה"ג שקדמה טומאה, לכו"ע נטמא. ולכאו' יש לפרש מב' טעמים. או דקודם שסתם א"כ הטומאה אינה בבית, ולא חל דינא דהפיהמ"ש שיוצאת רק דרך טפח, ועוד דנטמא ג"כ מטעם מאהיל על הטומאה, ואין מה שחוצץ בינו לבין הטומאה ודו"ק.

ג]

ולפי"ז יל"ע, דבשלמא קדמה רגלו לטומאה, שפיר י"ל דע"י רגלו גם הארובה הויא מכלל האוהל, וחל דינא דהפיהמ"ש שאין טומאה יוצאת בפחות מטפח, אבל עדיין צ"ע דעכ"פ המאהיל שנתן רגלו, הוי מאהיל על הטומאה. ואין מה שיחוץ בינו לבין הטומאה וצ"ע.

ד]

ויעוי' בחידושי רבנו הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ד ד"ה והנה בהא, ובתו"ד שם הקשה מדוע קדם רגלו טהור, והרי אין אוהל החוצץ. ויעוי"ש שתי' דהויא טומאה תחת אוהל, וטומאה תחת אוהל לא נכנסת לפחות מפו"ט. אלא עדיין צ"ע בדבריו, דמ"מ אה"נ אין התפשטות, מ"מ תיפו"ל מטעם מאהיל, וצ"ל דהגר"ח אזיל לשיטתו בכ"ד שטומאה תחת אוהל פקע מינה טומאת מאהיל ודו"ק. [יעוי' בגר"ח פי"ט ה"א [הב'] ד"ה והנה תנן שהקשה מדינא דמאהיל כנגדו יעוייש"ה].

ה]

אלא דעדיין תמוה לפרש כן, שהרי הגר"ח עצמו דימה הא דפקע דין מאהיל, להא דפקע דין רצוצה. ואיהו ס"ל דרק אוהל גמור מפקיע דין רצוצה ולא אוהל אדם וכלים, וא"כ כאן רגלו הויא אוהל אדם ולא מפקיע רצוצה, וה"ה לא פקע תורת מאהיל וצ"ע. ועוד תמוה דלפי"ז צ"ע במה פליגי ר"מ וחכמים. ויעוי' אי"ה להלן בביאור כוונת הגר"ח.

ו]

ובעיקר דברי הגר"ח דע"י רגלו חשיבא טומאה באוהל, וחל עליה דין שלא מתפשטת למקום פחות מטפח, האם מוכח דס"ל כך ג"כ בטומאה באוהל כלים. או דהכא שאני שהרגל מצטרפת לאוהל, וחשיבא אוהל גמור וצ"ע. ויעוי' אי"ה להלן.

ז]

ובקה"י סי' כ"א וסי' כ"ו, כ' לבאר, דכל טומאה תחת אוהל אינה רצוצה, וחל עליה דין שלא מתפשטת לפחות מפו"ט, וה"ה כאן. [ולכאו' ס"ל דגם לא הוי מאהיל]. והיינו דס"ל דגם אוהל כלים מפקיע מהטומאה תורת רצוצה יעוי"ש. אולם הגר"ח נקט להדיא שרק אוהל גמור מפקיע תורת רצוצה.

ח]

ויעוי"ש בקה"י שביאר שבזה גופא פליג ר"מ, ואיהו ס"ל דגם טומאה המתפשטת בוקעת למעלה, אפילו למקום שפחות מטפח יעוי"ש, וצ"ע. וכן לביאור הגר"ח הנ"ל, יל"ע במה פליג ר"מ.

וביותר דברא"ש הנ"ל מבואר דפליגי אם הוי סתום או לא, ולדבריהם לכו"ע הוי סתום, ומ"מ פליגי אם טומאה בבית בוקעת לפחות מטפח וצ"ע.

ט]

ובחזו"א י"ד ד' נקט דרך חדשה בביאור דברי חכמים, והיינו שיש לדון אם באדם יש דינא דדפנות אוהלים. ואי נימא שיש, א"כ הגם דבכלים בעינן שלא נטמאים, מ"מ גם כאן ע"י דפנו"א נדון כאוהל גמור, וטומאה באוהל גמור לא בוקעת לפחות מפו"ט, וממילא הרגל ג"כ לא נטמאת יעוי"ש. [ויעוי' מקד"ד עמ' 331 ד"ה והנה לפי, דנקט ג"כ מטעם דפנו"א, ויעוי"ש מש"כ ליישב מדוע לא הוי עכ"פ מאהיל על הטומאה יעוי"ש].

י]

אלא דבעיקר הנדון אם באדם יש דפנו"א יעוי' משנ"א פ"ו מ"ב דהוי רק באדם ולא בכלים. ויעוי' בקה"י סי' כ"ד שהאריך להוכיח שיש באדם דפנו"א. [ותליא בביאור הסוגיא ב"ב י"ט ב']. ויעוי' מהר"ם להלן משנה ד' ומשמע שאין באדם דינא דדפנו"א, וכן בכ' הגר"ח בענין דבר הממעט בחלון [בד"ה עוד קשה]. וכן בענין ארובות, נקט כדבר פשוט שבאדם אין דפנו"א יעוי"ש. וכן בראשונים כאן לא הוזכר ענין דפנו"א. [ויעוי' נובי"ק יור"ד צ"ד, ורש"ש פ"ח מ"ה].

יא]

ויעוי"ש בחזו"א עוד דרך, שכ' בביאור המשנה וז"ל "דפחות מטפח חשוב כסתום כל שהוא סתום אף בכלים או אדם, כיון דהוא סתום מחמת תקרה המקיפו", וצ"ב דהרי בפועל סתום ע"י כלים, וכלים לא נעשים אוהל לטהר. [ובחזו"א ח' ג' דפחות מטפח קל להיות כסתום].

יב]

ונראה הביאור, דחלוק ביסודו ארובה שיש טפח מאין טפח, דכשיש טפח הוי מקום בפנ"ע, משא"כ כשאין טפח, הוי בטל לבית וחלק מהבית, אלא דכל שאין כסוי היות והטומאה תחת השמים זה מפקיע הטומאה מהבית, וכל שיש כסוי כל דהו, שוב חשיבא מכלל הבית. וכה"ג אין חסרון של כלים לא נעשים אוהל לטהר, דזהו כה"ג שחשיבות האוהל הוי מצד עצמם, וכאן דהאוהל הוי מחמת הבית שסביב, כה"ג אין חסרון של נעשים לטמא ולא לטהר. [ועוי"ל דכשיש טפח, יש חשיבות בפנ"ע לרגלו, וכשאין טפח הרי הרגל רק מצטרפת לאוהל ודו"ק].

יג]

ולפי"ז מדוקדקים דברי הפיהמ"ש, דנקט שע"י שנתן רגלו נחשב כתקרת הבית ונתחברה התקרה, והיינו דגם הרגל חשיבא כחלק מהתקרה, ואין על הרגל דין אין נעשים אוהל לטהר, והוסיף עלה דאין שם פותח טפח שתצא, והיינו שהטומאה נידונית שנמצאת באוהל גמור, וחל עליה דין שלא יוצאת דרך פחות מטפח.

יד]

ועוד הוסיף עלה דאין נטמא מצד מאהיל על הטומאה, דלא האהיל על הטומאה בעת שהאהיל, והיינו דקדמה טומאה, א"כ הוי מאהיל על הטומאה. אבל כאן שקדמה רגלו, א"כ קודם שהגיע טומאה כבר נחשבת התקרה סתומה, וכנתחברה התקרה, וממילא לא חשיבא רגלו מאהילה על הטומאה ודו"ק.

טו]

ויתכן דזהו דיוק לשון הרמב"ם פט"ז סוה"א דברגלו קדמה טהור משום "שרגלו נעשית מקצת האהל" והיינו דכה"ג גם אדם וכלים נידונים כחלק מהאוהל, ודין אוהל גמור עלייהו וכש"נ.

טז]

ולפי"ז פשוט, דזהו ג"כ כוונת הגר"ח לעיל שכ' דהיות והוי באוהל אין טומאה יוצאת בפחות מפו"ט, וכן אין דין מאהיל, ותמהנו הרי לא הוי תחת אוהל גמור. ושיטת הגר"ח פי"ט ה"א [הב'] שרק תחת אוהל גמור פקע תורת רציצה. ולמש"נ הרי כה"ג שאין פו"ט, גם לרגל יש דין אוהל גמור, והיינו דנדון כחלק מן האוהל וכש"נ.

יז]

וניחא היטב מה דמבואר ברא"ש דפליגי ר"מ וחכמים אם הוי ע"י הרגל סתום, ותמהנו דלכאו' לביאור הגר"ח פליגי ביסוד הגר"ח. ולמש"נ לכו"ע ס"ל כיסוד הגר"ח, אלא פליגי אם ע"י רגלו הוי גם לרגל דין אוהל גמור, או דהוי עדיין ככל אדם וכלים, ואם הוי אוהל גמור היינו דהוי סתום, ואם ל"ה אוהל גמור לא הוי סתום ודו"ק.

יח]

ואולי י"ל עוד, דלהגר"ח אי"צ לפרש דנעשה הרגל עצמה אוהל גמור, ויש עליה דין חוצץ בפני הטומאה, דלעולם אין דין חוצץ, אלא דמ"מ היות וגם מקום ארובה חשיב מכלל האוהל והוי מכלל אוהל גמור. א"כ לענין דין רצוצה חשיבא באוהל ופקע מינה דין רצוצה, וכן פקע מינה דין מאהיל על הטומאה, וממילא לא איכפ"ל שאין האוהל חוצץ ודו"ק. [ויתכן שאי"צ לדין החזו"א דבאין בבת אחת, אלא דבעינן קודם שיחול על הטומאה דין טומאה בבית ודו"ק].

יט]

ומיושב היטב לפי"ז לשון הרע"ב וז"ל "שקודם שבאה הטומאה כבר נעשה אוהל סתום, ובשעה שנכנסה בו הטומאה אין שם בארובה פותח טפח כדי שתצא ממנו הטומאה" וצ"ע דאם הוי כסתום א"כ אין כלל מקום לצאת וגם פחות מפו"ט אין. וע"כ דארובה חשיבא פתוחה, ומהו דהוי סתום. ולמש"נ הכוונה דגם מקום ארובה נדון כחלק מהבית, וחל על הטומאה דיני טומאה בבית, וממילא לא יוצאת דרך פחות מפו"ט ודו"ק.

כ]

והנה יעוי' בזר זהב פי"א ה"ט שכ' דהא דאחר שסתם בדבר המקבל טומאה המאהיל טמא דדבר טמא אינו חוצץ בפני הטומאה יעוי"ש. והנה אם כש"נ דהרגל נידונית כאוהל גמור, א"כ מפורש בז"ז דהוי דבר המקבל טומאה ואינו אוהל גמור ודלא כש"נ. אולם אם פליגי אם חשיבא טומאה באוהל גמור, ופקע מהטומאה דין רצוצה ודין מאהיל, א"כ גם אם הוי אוהל לטמא ולא לטהר מ"מ המאהיל טהור, וא"כ כו"ע ס"ל דהוי דבר המקבל טומאה. אלא פליגי אם הבית חשיב סתום, ופקע מהטומאה דין רצוצה ומאהיל וכש"נ.

כא]

בר"ש הביא תוספתא, ארובה שהיא באויר ואין בה פו"ט וזית מתחתיה, ונתן דבר שהוא מקבל טומאה מלמעלה אם יש בה פו"ט הכל טמא. [וביאר לה הר"ש שהדבר המאהיל יש בו פו"ט, וממילא נטמא, וגם מביא טומאה לכל מה שתחתיו. ויעוי' אי"ה להלן בדבריו]. וסיים עלה הר"ש דאם אין במאהיל טפח הוא טמא סתמא כר' מאיר דאמר המאהיל טמא יעוי"ש.

כב]

וצ"ע מדוע נקט דהוי כר"מ דהמאהיל טמא, והרי מפורש במשנה דכה"ג שקדמה טומאה לרגלו כו"ע מודו. וכאן הוי קדמה טומאה לרגלו, וגם אליבא דחכמים טמא וצ"ע.

כג]

ויעוי' ג"כ בדינא דטומאה בבית ונתן רגלו מלמעלן טהור, וכ' הר"ש דבהא אפילו ר"מ מודה יעוי"ש, וקצת יל"ע דלכאו' הול"ל דבזה כו"ע מודים, שהרי מיירי בקדמה טומאה, ובקדמה טומאה גם חכמים ס"ל שטמא, וכאן מודו דטהור, והול"ל דלכו"ע מודו שכאן טהור.

כד]

אולם למש"נ, הרי יסוד פלוגתת ר"מ וחכמים הוי האם ע"י שקדמה רגלו, נידונית ארובה כסתומה או לא, ומה דקדמה טומאה לכו"ע טמא, הרי הוו מב' טעמים חלוקים ביסודם. דר"מ ס"ל דנתן רגלו הוי הרגל מכלל האוהל, ולא הוי אחר שנתן הרגל אוהל סתום מצד עצמו. ורבנן ס"ל שכל שקדמה רגלו, א"כ האוהל עצמו [ללא הרגל] נדון כסתום וכש"נ, וזהו יסוד פלוגתת ר"מ וחכמים.

כה]

וממילא הגם דכה"ג שקדמה טומאה לשניהם נטמאת הרגל, מ"מ הוו מב' טעמים חלוקים. דלר"מ נטמאת היות וע"י רגל לעולם הרגל הויא מכלל האוהל, ונמצאת הטומאה באוהל שלא מפקיע מינה דין רצוצה, [שהרי אינו אוהל גמור] ולכן נטמאת הרגל. אבל לרבנן הטעם שנטמאת, היינו משום דקודם שהספיק לסתום הארובה נטמאת הרגל, אבל לעולם אחר שנתן רגלו חשיבא הארובה סתומה לגמרי ודו"ק.

כו]

וזהו שפי' הר"ש לגבי טומאה בבית דר"מ מודה, והיינו שכלפי הרגל, היות והטומאה בבית, א"כ כלפי הרגל הוי סתום, וא"כ הויא טומאה באוהל שאינה רצוצה, ובוקעת רק בטפח, והוי דין מסוים אליבא דר"מ ודו"ק.

וכן ניחא מש"כ הר"ש דהוי כר"מ דהמאהיל טמא, והיינו דחלוק מה שטמא לר"מ, והיינו דחשיבא רצוצה גם אחר המאהיל, והוי דין במאהיל. אבל לחכמים הוי רק דין מסויים בקדמה רגלו שלא הספיק לסתום עד שנטמאה ודו"ק.

כז]

והנה הר"ש כאן הביא תוספתא, דאם יש פחות מפו"ט והמאהיל יש בו פו"ט, מהני להביא טומאה לכל שתחתיו, ותמה בחזו"א ח' י"א שהר"ש סותר משנתו, דלהלן משנה ג' הביא תוספתא שאם יש עליה ע"ג ארובה העליה טהורה, וחזינן שלא מהני מה שמאהיל להביא טומאה תחת כל המאהיל וצ"ע.

כח]

ויעוי' בקה"י שכ' דהר"ש במשנה ב' הוי אליבא דר"מ, והר"ש במשנה ג' הוי אליבא דחכמים יעוי"ש שביאר לדרכו.

ולמש"נ הוו לשיטתייהו, דלר"מ לא הוי כסתום, והויא ככל טומאה שיכולה להתפשט כל שיש אוהל הבאה, ורק לחכמים לא הויא כטומאה באוהל, אלא הא דקדמה רגלו טמא היינו היות והוי רצוצה, או מדין מאהיל כנגד הטומאה [לגר"ח] אבל אין דין התפשטות להנך טומאות ודו"ק.

פרק י משנה ב – בדברי ר' שמעון

א]

מתני' "רבי שמעון אומר, שתי רגלים זו על גב זו שקדמו את הטומאה, משך הראשון את רגלו ונמצא רגלו של שני שם, טהור. מפני שקדמה רגלו של ראשון את הטומאה" יעוי"ש.

ויל"ע מה הוי הנדון, וכן אם רבנן פליגי על ר"ש, ויעוי' לשון הפיהמ"ש ופתח בלשון "והרחיב ר"ש" ומשמע דלא פליגי, אולם בסוף כ' דאין הלכה כר"ש, וע"כ דפליגי. ובמשנ"א נקט דהראשונים פליגי יעוי"ש וצ"ב. [ונקט דהוי מדרבנן].

ב]

והנה אליבא דחכמים דס"ל לחלק בין קדמה רגלו לקדמה טומאה, ויל"ע כה"ג שקדמה טומאה דרגלו נטמאת, וצ"ע מהו דין כלים שיניח ע"ג הרגל, האם ג"כ יטמאו משום מאהיל על הטומאה או לאו.

ויעוי' ברא"ש להלן משנה ה', והעמיד דבקדמה טומאה, נדון כדבר טמא שאינו חוצץ, ולכן חזינן לטומאה כאילו היא למעלה יעוי"ש, ויש שפ' דהר"ש שם פליג בזה יעוי"ש וצ"ב.

ג]

שם בדין דר"ש דב' רגליים, יעוי' בר"ש דהוי של ב' בנ"א, ומשמע כוונתו לאפוקי מב' רגלים של אדם א'. אולם ברא"ש כ' דה"ה ג"כ ב' רגלים של אדם א', וצ"ב הסברות לחלק בין אדם א' לב'.

ד]

ובעיקר דין המשנה, יעוי' בפיהמ"ש שכ' שגם הרגל השניה נתן קודם שהגיעה טומאה לשם. אולם ברא"ש נקט להיפך. והיינו שרק רגל ראשונה קדמה לטומאה, והטומאה קדמה לרגל שניה יעוי"ש. ובשלמא לרא"ש שפיר קמ"ל דמהני רגל ראשונה ג"כ ליתן דינים לרגל שניה שטומאה קדמה לה, אבל לפיהמ"ש תמוה מאי קמ"ל, והרי היות ושניהם קדמו לטומאה, א"כ כלפי שניהם הויא טומאה בבית וצ"ב.

ה]

והנה יעוי' לשון הר"ש, ומבואר דקדמה טומאה נטמאת רגלו, היות ונטמא קודם שתסתם ארובה לגמרי יעוי"ש, ומבואר שצריך סתימה לגמרי וצ"ב. ולכאו' הכוונה דללא סתימה חשיבא ארובה כמקום בפנ"ע, וזהו מקום הטומאה, ואחר שנסתמה לגמרי, נידונית מכלל הבית, ולא שהרגל הוי מכלל הבית, אלא רק גורם שהבית יחשב מקום הטומאה וכש"נ. והיינו דאין הביאור שאוהל הרגל מצטרף לאוהל הבית, אלא ע"י שנסתם מהני אוהל הבית גם לענין שהארובה נידונת כחלק מהבית.

ו]

ולפי"ז יל"ע כה"ג שקדמה רגלו לטומאה, והכניס הטומאה כנגד ארובה [דלא נטמאת רגלו לחכמים]. ושוב משך רגלו קימעא שלא סותם כל הארובה, האם מיד רגלו תטמא או לא. והיינו דיתכן דאחר שהטומאה נידונית כטומאה בבית, ממילא גם אם ימשוך קימעא את רגלו, עדיין נידונית בבית. וצ"ע.

ז]

ולכאו' מדברי הראשונים דס"ל שחכמים פליגי על ר"ש, והיינו דס"ל שרגל השניה נטמאת, וצ"ע הרי כמו שרגל ראשונה שויא סתימה ה"ה רגל שניה ושניהם קדמו לטומאה. ולכאו' מוכח, דלא שויא רגל שארובה חשיבא בית בעצמותו, אלא רק כלפי הרגל חשיבא הטומאה בבית, וממילא הטומאה לא מטמאת לרגל, והרגל חוצצת לכל מה שעל גביה, אבל לא שהטומאה חשיבא בעצם בבית, וגם כלפי כל מה שעל גבי הרגל. ויעוי' לשון הרמב"ם פט"ז סוה"א "ואין טומאה יוצאה לו" ומשמע שרק כלפי הרגל עצמה וצ"ב.

וזהו דס"ל לחכמים, שכל שמסיר רגלו, ממילא כל מה שעל גביו נטמא ודו"ק וצ"ב.

ח]

ולפי"ז ניחא ביאור הפיהמ"ש בדעת ר"ש, דמבואר בדבריו שיש ב' דברים כל שהסיר רגלו הראשונה. דהרגל השניה נחשבת מאהלת על הטומאה. ואפ"ה מטהר ר"ש היות וקודם שהגיעה הטומאה היתה הרגל כנגד זה המקום, וצ"ב.

ועכ"פ מה דנחשבת מאהילה על הטומאה, והרי קדמה לטומאה, וע"כ שכל מה שהועילה הראשונה, היינו רק כלפי רגל הסותמת, ולא כלפי כל מה שעליה. [אלא היות ורגל לא נטמאת, ממילא שויא חציצה ודו"ק].

ט]

ויעוי' בכתבי הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה, בד"ה והנה בפ"י שם, ונקט הגר"ח דבענין רגל דווקא ע"ג ארובה ממש. והיינו היות ומסיק בדעת הרמב"ם, דלחבוט בעינן גם מקום טפח. [ולא כחזו"א שכ' שרגל סגי בגבוהה טפח, והוכיח מרגל שניה] וממילא נקט דזהו הטעם דת"ק דפליג על ר"ש, ומשום דס"ל דרגל גבוהה לא שויא סתימה יעוייש"ה. ולא נתבאר בדבריו מה ס"ל לר' שמעון.

י]

ויתכן דגם כוונת הרא"ש שכ' דקדמה טומאה לרגלו, ולכאו' הרי רהיטת המשנה שקדמה רגלו לטומאה, אלא דמ"מ מה דמהניא רגלו ראשונה היינו רק כלפי הרגל, ולא כלפי הכל. ולכן ס"ל לרא"ש [וכן הלשון בפיהמ"ש] דחשיב שטומאה קדמה לרגלו, ומ"מ קמ"ל דטהור ודו"ק.

יא]

יעוי' חזו"א י"ד ד' מש"כ בביאור פלוגתת חכמים ור"ש.

בדברי התוספתא

א]

בר"ש מביא תוספתא דטומאה תחת ארובה שאין פו"ט, ונתן דבר שמקבל טומאה אם יש שם פו"ט הכל טמא, ואם לאו רק כנגד הזית טמא. וביאר הר"ש בדרך הראשונה דהדבר שנתן עפ"י ארובה מאהיל ראשו א' על כלים, וברחב טפח מביא את הטומאה, והקמ"ל דהגם שאין בארובה פו"ט מ"מ נטמא, והיינו דלא מהני רק מדין מאהיל על הטומאה, אלא הטומאה נכנסת דרך פחות מפו"ט. ושם מתפשטת כל תחתיו. ויעוי' להלן בזה.

ב]

ושמעינן מתו"ד הר"ש, דנתינת רגל עפ"י ארובה, אי"צ שיהיה ממש על הארובה, וסגי ג"כ בגבוה מהארובה טפח, שהרי אם מהני לטמא כל שתחתיו, ע"כ שגבוה טפח מעל הארובה, ואפ"ה מהני לסתום ודו"ק. [וכן נקט מהתוספתא בקה"י] ויעוי' חזו"א שהוכיח כן, מהא דב' רגלים שרגל עליונה גבוהה טפח יעוי"ש.

ג]

ויעוי' להלן משנה ה', ובפשוטו פליגי שם הר"ש ורא"ש, אם יש סתימה בעליה, אם מהני להחשב סתימה לארובה בהבית, ומבארים דפליגי אם אמרינן חבוט רמי של אוהל טפח למקום פחות מטפח, וכאן לכאו' דמהני גם בגבוה טפח, וחזינן דאמרינן חבוט וצ"ע.

ד]

ובעיקר דברי התוספתא, דמבואר דלא רק המאהיל טמא, אלא ג"כ כל שתחת המאהיל נטמא, והיינו שנכנסת דרך פחות מפו"ט ומתפשטת שם, והקשה בחזו"א ח' י"א שהר"ש סותר משנתו יעוי"ש. והבאנו לעיל דהקה"י כ' דכאן הוי אליבא דר"מ, ושם הוי אליבא דחכמים יעוי"ש.

אלא דיל"ע קצת בסתימת לשון הר"ש, דרק בסוף דבריו לגבי דטמא כנגד הזית נקט דהוי כר"מ, ומשמע קצת דלעיל מינה הוי לכו"ע וצ"ע.

ה]

ובעיקר דברי הר"ש יל"ע מדוע הוי רק לר"מ, הרי גם לחכמים כל שקדמה טומאה נטמא, וכאן מיירי שקדמה טומאה, ואולי זה הוי הכרח דכוונת הר"ש דהוי כר"מ, היינו מחמת הרישא שכל שתחתיו טמא, ולא מחמת הסיפא דאין בסותם טפח וצ"ע. ויעוי' מי"ט שעמד בזה.

ו]

והנה לביאור הר"ש דכל שתחתיו טמא, א"כ מבואר דמיירי בגבוה הכסוי טפח. ולפי"ז בפשוטו גם סיום התוספתא דאין פו"ט, הוי אפילו בגבוה טפח [ודומיא דרישא] ולכאו' אם מה שגבוה הוי סתימה היות ואמרינן חבוט רמי, א"כ כאן שאין טפח איך אמרינן חבוט. וי"ל דזהו דיוק התוספתא שהמאהיל טמא. ולאפוקי שלא כל הבית טמא, דלא מצטרפין היות ולא אמרינן חבוט ודו"ק.

ז]

והר"ש הביא ביאור נוסף בכוונת התוספתא, והיינו דמיירי שנתן דבר בתוך חלל הבית, ולפי"ז הוי חידוש בדיני צירוף אוהל, דרק אוהל שיש בו טפח מצטרף עם הבית, ולא באוהל שאין בו טפח יעוי"ש. וכ"כ בכוונתו במי"ט נופ"ש.

ח]

והנה בפשוטו מה דאין כל הבית טמא היינו דלא אמרינן גוד אסיק, והנצי"ב במרומי שדה תמה בזה מלהלן פי"א מ"ב באכסדרה שנסדקה ונתן את הקנה וגבוה מהארץ פו"ט מביא את הטומאה, והניח בה' יאיר עיני יעוי"ש. ובדרכ"ש אות נ' כ' דע"כ צ"ל דאינו מכסה כל הארובה יעוי"ש.

ט]

ובמים טהורים שם כ' דהר"ש בדרך השניה חזר בו ממה דס"ל בדרך א' שכל מה שתחת הרגל ג"כ נטמא, והרגל מביאה טומאה לכל שתחתיה, וזהו גופא מחלוקת ב' הביאורים בר"ש יעוי"ש.

[והביא גירסת הגר"א, שגרס ברישא טפח, ולפי"ז זהו החילוק בין רישא לסיפא יעוי"ש].

י]

שם בתוספתא ארובה שהיא לאויר ואין פו"ט הבית טמא. ולגבי המאהיל הביאו שם ג' שיטות. ויעוי' מים טהורים שכ' דאולי כוונת הבית טמא היינו בלי שהאהיל, אלא כשיטת הריטב"א שכל פחות מטפח הוי סתום יעוייש"ה.

יא]

ובדעת ר' יהודה דס"ל דהמאהיל טהור, ותמוה הרי הוי מאהיל, ואיך טהור. ולכאו' מבואר דס"ל דהיות והוי פחות מפו"ט, א"כ ג"כ אינו מאהיל וצ"ע ביאור פלוגתתם.

ובמים טהורים תמה דבמשנה ג' מבואר שר' יהודה מטהר רק היות וחציה בבית ואין שיעור תחת ארובה, ומשמע דאם יש תחת ארובה זית המאהיל טמא. והוי התוספתא דלא כמתני'. ויעוי"ש שכ' דר"י ס"ל דפחות מפו"ט כסתום.

פרק י משנה א-ג – מקצת בבית ומקצת בארובה

א]

מתני' "מקצת טומאה בבית מקצתה כנגד ארובה, הבית טמא וכנגד הטומאה טמא" ויל"ע מה הוי ההו"א שלא יועיל לטמא בבית, והרי כל אוהל שנכנס מקצת זית לתוכו, גם אם אינו כולו בתוכו האוהל מטמא, [יעוי' פ"ג מ"ג גבי דם באשבורן,] ומה רבותא הוי במתני'.

ב]

ויעוי' בפיהמ"ש, ולגבי הבית נקט דלא אמרינן שחצי שיעור בלבד נכנס לבית, ולשונו נראה דקמ"ל שלא רק חצי שיעור נכנס אלא חשיב כאילו שיעור שלם נכנס. והיינו כש"כ בר"ש "שהזית נמשך לכאן ולכאן", ובפשוטו משמע דגם בעלמא בזית שקצתו נכנס, מה שטמא היינו היות ונמשך וחזינן כאילו כולו בבית, ולפי"ז צ"ע מה סד"א דארובה שאני, מכל זית שחציו בבית וחציו באויר.

ג]

וקצת משמע שהיה סד"א לחלק בין אם חציו באויר דטפי פשיטא דשייך נמשך לכאן ולכאן, מאשר חציו בארובה, דלא דיינינן כאילו נמשך לבית וצ"ע.

ד]

שם בפיהמ"ש, לגבי מה דסד"א שהמאהיל לא יטמא כ' דלא נחשוב אותו ג"כ כחצי שיעור המונח באויר שאינו מטמא יעוי"ש, ותמוה דהרי מאהיל על מקצת זית הוי מאהיל על כולו, ומה מגרע זה שחצי זית הוי בבית וצ"ע.

[ולכאו' כאן לא שייך מש"כ הגר"ח בכמה דוכתי, שטומאה באוהל פקע דין מאהיל כנגדה, דלכאו' זה רק כה"ג שאין בארובה פו"ט, ובעינן לדין המחודש של הגר"ח דמאהיל כנגדה, אבל כשיש פו"ט, הוי מאהיל, ולכאו' זה דהוי באוהל אינו חסרון].

ה]

ואולי י"ל עפי"ד הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ד שטומאה באוהל ג"כ שויא מחיצה יעוי"ש ד"ה והנה בהשגות, דמחמת דהוי באוהל "דהאוהל מציל וחוצץ בפני הטומאה שתחתיו שלא תחול בה כלל מעשה האהלה שע"י מקצתה שתחת ארובה" יעוי"ש.

ו]

והנה הטעם שנטמא, נקט בפיהמ"ש משום שנדון אותו כגוף אחד, והביא הא דלעיל פ"ג [מ"ד] ולכאו' היינו ידות, ולכאו' חזינן דמהני מטעם שדינן. ויל"ע הרי ידענו דהוי חד גוף, וכן ידענו לדין דפרק ג'. ומ"מ סד"א שלא יועיל, וא"כ מה התחדש מהא דפ"ג שיועיל וצ"ב.

ז]

והנה בר"ש ורמב"ם נראה דמהני מטעם שדינן, אולם בפי' הרא"ש נקט דהוי מטעם מאהיל על מקצת מאהיל על כולו, ויל"ע אם זהו ג"כ לענין דינא דהבית טמא או לא. [וקצת משמע ברא"ש שלענין בית טמא לא הוי חידוש מסויים במתני' וצ"ע].

ח]

יעוי' להלן משנה ג' בר"ש שהביא תוספתא דחצי זית בבית וחצי בארובה, ושם מסיימת התוספתא היה זה שהוא נתון בתוך הבית משוך כנגד ארובה רואין כאילו כולו כנגד ארובה יעוי"ש. ומבואר לכאו' כהנך ראשונים דכה"ג שנמצא בב' מקומות חזינן כאילו כולו כאן וכאילו כולו כאן. ולא כפי' הרא"ש דמאהיל על קצת מאהיל על כולו וצ"ע. [ואולי חצי חצי שאני וצ"ע].

מקצת טומאה בבית ומקצת כנגד ארובה

א]

והנה בשיטת הרא"ש שביאר במשנה א' דמקצת טומאה בבית ומקצת כנגד ארובה דכנגד ארובה טמא מטעם דמאהיל על מקצת הזית כמאהיל על כולו, ולפי"ז יל"ע מדוע במשנה ג' ליכא האי דינא. וביאר הרא"ש הטעם דהיות ואין בארובה פו"ט חשיבא כסתום לענין שלא יצטרף עמו מה שאינו כנגד ארובה יעוי"ש. [ומה דנקט דהוי כסתום, ויעוי' להלן אי"ה בדברי הגר"ח].

ב]

והיינו דלדינא דמאהיל על מקצת כמאהיל על כולו, בעינן להלכות צירוף, והיות והחצי הוי בבית ולא יכול לצאת בפחות מפו"ט. לכן נדון כסתום ולא מצטרף, והוי ע"ד האליהו רבה במתני'.

ג]

ומבואר בכל דברי הרא"ש שכל עיקר דינא דמקצת בבית ומקצת בארובה, היינו שאין שיעור זית בא' מהם, וזהו הנדון אם מצטרפין. וכן מבואר ג"כ באליהו רבה כאן דמיירי שאין בארובה זית. וזהו דינא דר' יוסי דכה"ג ששייך לחלק הטומאה ויהיה כזית באוהל וזית בארובה, כה"ג טמא, והיינו דכה"ג כן מצטרפין וצ"ב.

ד]

אולם בלשון הפיהמ"ש כאן מבואר דמיירי אפילו ביש כנגד ארובה זית, דנקט שכוונת ר' יוסי אם יש בטומאה כדי שתחלק. דהכוונה, דאם הטומאה כפי שהיא [והיינו לפי המצב שמונחת עתה] נחלקה ויהיה הנמצא ממנה תחת בית זית ותחת ארובה זית יטמא יעוי"ש. ומבואר דאליבא דר' יהודה דס"ל דכנגד הטומאה טהור, היינו גם אם יש זית כנגד ארובה. וזה צ"ב.

[ויעוי' היטב במים טהורים, ונראה שכוונתו להסב כוונת הפיהמ"ש לדרך אחרת, ולפי"ז י"ל דהרמב"ם לא פליג יעוייש"ה. ויעוי' היטב פיהמ"ש הנדמ"ח].

ה]

וי"ל דר' יהודה הוי ר' יהודה דתוספתא [הו"ד בר"ש מ"ב] דס"ל דמאהיל טהור והיינו גם ביש כנגד ארובה זית, ולעולם לדידיה טהור, ורק לר' יוסי חלוק אם יש כדי שתחלק ודו"ק. ולפי"ז ניחא היטב דהרמב"ם ס"ל כר' יוסי, היות ואין סתמא דלא כר' יוסי, דר' יהודה פליג בכל גווני, ובתוספתא מובא דעת ר' שמעון דפליג על ר' יוסי, ור"ש לעיל ס"ל לחילוק אם קדמה רגלו או קדמה טומאה. וס"ל לרמב"ם דאין סתמא דלא כר' יוסי ודו"ק.

ו]

ועוי"ל דר' יהודה, ס"ל דכמו לר' יוסי כה"ג שאין כדי שיחלק, דהבית טמא וארובה טהורה. [ואפילו שיש בטומאה ב' זיתים. אלא שאינם בפועל זית כאן וזית כאן]. וע"כ דשדינן בתר בית. א"כ ר' יהודה ס"ל כך גם ביש כדי ליחלק דלעולם שדינן בתר בית, ואין הכרע דס"ל כר"י דתוספתא, דאפילו זית בפנ"ע בארובה אינו נטמא ודו"ק.

ז]

ויעוי' בפי' הרא"ש, ומבואר להדיא שאם יש כנגד ארובה כזית טמא לר' יהודה יעוי"ש. ויל"ע איך מתאים עם דעת ר' יהודה בתוספתא הנ"ל.

ח]

ואם כוונת ר' יוסי דבפועל הטומאה זית באוהל וזית בארובה, א"כ כוונת "ואם לאו הבית טמא וכנגד הטומאה טהור" ולכאו' הכוונה גם אם בארובה יש זית ובאוהל אין זית, וכ"ש אם בבית יש זית ובארובה אין זית, וכ"כ ברש"ש כאן. [ושם ברש"ש תמה על האליהו רבה, וצ"ע דהאליהו רבה ס"ל כפי' הראשונים שהחסרון שאין שיעור בארובה. והעיר על דברי הרש"ש בזה בדרכ"ש אות נ"ד] ולכאו' גם אם בארובה ב' זיתים ובבית חצי זית, דבית טמא וכנגד ארובה טהור ודו"ק וצ"ב.

ט]

והנה יעוי' באורך בחידושי רבנו הגר"ח בכמה דוכתי, ולכאו' מפורש בדבריו דלא ביאר בדעת הרמב"ם דהוי כפשטות הפיהמ"ש, אלא ביאר שיש כנגד ארובה פחות מכזית, וזהו החסרון דבעינן לצרף הטומאה שתחת האוהל לטומאה שבארובה יעוי"ש. ויל"ע אם ס"ל דבהלכה ל"ה כפיהמ"ש, או דס"ל בכוונת הפיהמ"ש כביאור המים טהורים הנ"ל. [ולכאור' אם משנה ג' הויא דומיא דמשנה א'. הרי בפיהמ"ש במשנה א' מפורש דמקצת היינו מקצת השיעור ודו"ק].

י]

ויעוי' בחזו"א י"ד ה', ואיהו ס"ל דגם אליבא דר' יוסי מה דבעינן היינו שיהיה זית כנגד ארובה, אבל לא בעינן שיהיה ג"כ זית באוהל. [והיינו בגוונא שכ' הרש"ש הנ"ל, דזהו כוונת "ואם לאו", ס"ל לחזו"א דזהו הגוונא שיכול ליחלק] ולפי"ז הוי דרך ממוצעת, והיינו דכדי ליחלק בעינן שיהיה בפועל בארובה, אבל לא בעינן שיהיה ג"כ זית באוהל. וצ"ע בהסברת הדברים. ויעוי' דרכ"ש סוף אות נ"ד שתמה בדבריו.

יא]

וברמב"ם בהלכה "היתה מקצת הטומאה תחת התקרה וכו' הבית כולו טמא, וכנגד כל הארובה טמא" יעוי"ש, ותמה הראב"ד דלכאו' רק מה שכנגד כל טומאה טמא, ולא כנגד כל הארובה, ובכס"מ כ' דאה"נ וכוונת הרמב"ם הוי כנגד כל הטומאה, ובאמת כביאור הכס"מ מבואר בלשון הפיהמ"ש יעוי"ש. אולם בקרית ספר ביאר כפשוטו דכל שבארובה טמא, והוא צ"ב.

יב]

ולכאו' נראה, דס"ל לקרי"ס דלעולם שייך לטמא כל תחת הארובה [משום דהוי מכלל הבית] ומ"מ מה שלא טמא, היינו דהוי דין מסוים שצריך שהטהרה הויא תחת אוהל הטומאה, וע"י לבוד לא סגי לאשוויי שנמצא תחת אוהל הטומאה. אולם כה"ג שמקצת טומאה בארובה, א"כ ודאי דיינינן שכלים בארובה הוו באוהל הטומאה, שגם הטומאה הויא באותו אוהל ודו"ק. אלא דלפ"ז נפיק דלכו"ע כה"ג שטומאה בארובה א"כ טמא כל כנגד הארובה ולא רק מה שכנגד הטומאה וצ"ע. [ויעוי' מש"כ בכוונת הקרי"ס בביאור מסקנת הסוגיא סוכה].

יג]

ואולי י"ל דע"י שהטומאה הויא חציה בבית וחציה בארובה, זה גופא שוי דהכל נדון כמקום אחד. והיינו דארובה הויא מכלל הבית וכש"נ. אלא דמ"מ טומאה בזה השני טהור, דנדונים כב' מקומות. וזהו דס"ל לרמב"ם דהיות והטומאה בשניהם, זה גופא מהני לדון שהכל נדון כמקום אחד, ובכל זה המקום הוי דינא דכל אשר באוהל יטמא ודו"ק. ויעוי' באורך בשיטת הרמב"ם במי"ט ובמרכהמ"ש.

מקצת בבית ומקצת בארובה – בדברי האליהו רבה

א]

והנה להלן משנה ג' מיירי ג"כ בזית שחציו בבית וחציו בארובה, ושם מיירי בארובה שאין פו"ט, ופליגי תנאי, דר' יהודה ס"ל דמאהיל טהור, והקשה באליהו רבה שם מדוע ר' יהודה מטהר רק בארובה פחות מפו"ט, ובארובה טפח מטמא. [ולכאור' להגר"א פשוט דרק לענין מאהיל כנגדה כה"ג שאין פו"ט, פקע ממה שבאוהל דין מאהיל ודו"ק].

ב]

וכ' באליהו רבה לבאר דבמשנה א' לא פליג ר"י, דהיות ויש פו"ט והקצת שבבית יצא דרך הפו"ט [אולי היה ע"ג אוהל] הלכך מקצתה שבבית כאילו מונחת ג"כ כנגד ארובה, ולכן טמא מה שכנגד המקצת שבארובה, כאילו כנגד כל הכזית, אבל באין בארובה פו"ט דלא יכולה לצאת, ס"ל לר"י דלא שדינן ליה לכנגד ארובה יעוי"ש.

ג]

ומבואר באליהו רבה דאמרינן דטמא המאהיל לא מטעם הרא"ש דמאהיל על קצתו מאהיל על כולו, אלא מטעם הא דשדינן יעוי"ש. ויעוי' במים טהורים במשנה ג' בנופ"ש שהביא לדברי האליהו רבה, ותמה עליו מה בעינן לכל אריכות הדברים, ותיפו"ל דלא גרע מכה"ג שטומאה בבית דיוצאת כל שמאהיל ע"ג ארובה יעוי"ש. ותמוה דלכאו' הא"ר לא מפרש דמאהיל היינו שסותם הארובה, אלא הוי מאהיל שלא מצטרף עם האוהל עצמו ודו"ק.

ד]

והנה יעוי"ש בלשון הא"ר, ולא סגי ליה מה דיש פו"ט וטומאה יוצאת דרך שם. אלא הוסיף עוד "ומביאה למעלה על כל מה שבאוהל", והיינו דבעינן ג"כ שהאוהל שיכול ליתן שם יהיה ג"כ אהל הבאה, ורק כה"ג דיינינן לטומאה בדינא דשדינן, ולכאו' הביאור דכדי לדון שדינן מיתלא תליא אם שייכא בתורת התפשטות באותו אוהל ודו"ק. [והיינו דלא סגי במאהיל, אלא בעינן שנכנסת לשם ודו"ק].

ה]

ועדיין עיקר דברי הא"ר צריכים באור, מה השייכות בין זה שאם יהיה אוהל ע"ג ארובה תתפשט הטומאה, דמשום כך שדינן לטומאה לארובה, משא"כ באין פו"ט בארובה דלא מביא לכל שתחתיו. [ויל"ע מדברי הר"ש בביאור התוספתא במשנה ב', שמטמא כל שתחתיו גם בפחות מפו"ט]. לא שדינן וצ"ב. ועוד דלכאו' בעינן שדינן לתחת ארובה, ולא למעלה וצ"ב.

ו]

עוד ביאור בדינא דמתני' מצינו באליהו רבה לעיל פ"ו מ"ג, דפליגי בכותל המשמש את הבית, ויש בו טומאה מחצה בפנים ומחצה בחוץ, דר"מ ס"ל דהבית טמא והעומד מלמעלה טמא, וחכמים ס"ל דהעומד מלמעלה טהור. וכ' באליהו רבה "חכמים דהכא כסברא דר' יהודה דארובה דפ"י משנה ג'" יעוי"ש. וצ"ב כוונתו.

ז]

וביסוד המשנה פ"ו מ"ג ביאר הר"ש שם דר"מ ס"ל לחומרא שדינן לה בתר בית ובתר אויר, ורבנן ס"ל לגמרי שדינן לה בתר בית יעוי"ש. ובכוונת הא"ר, כ' ברבינו הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ד ד"ה והנה בהא, דלא"ר הא ודאי שהחצי הפנימי נחשב בבית, והחצי החיצון נחשב שייך לאויר ולא לבית, וזהו הדמיון לארובה דחצי זית בבית וחצי זית בארובה. ויעוי"ש שהוכיח שכן ג"כ ס"ל לרמב"ם.

ח]

אלא דלביאור הגר"ח בדעת הא"ר, הוקשה לגר"ח שם מה הוי יסוד פלוגתת תנאי הן בארובה והן שם בכותל. ויעוי"ש שיסד ליסודו דכל באוהל פקע מיניה רצוצה ודין טומאת מאהיל כנגד הטומאה יעוי"ש. אלא דלפי"ז עדיין לא מבואר מהו פלוגתת הנך תנאי וצ"ב.

ט]

והנה באליהו רבה כאן, מבואר שיסוד מה דחלוק משנה א' ממשנה ג' היינו אם שדינן, ולכאו' לפי"ז יסוד מתני' דלא שדינן. ובאליהו רבה בפ"ו מ"ג לכאו' הוי נדון אחר, והיינו דפקע מהטומאה שבאוהל דין רצוצה וצ"ע.

וי"ל דבעינן לתרווייהו, והיינו דהגם שפקע מטומאה שבאוהל דין רצוצה, מ"מ אם היה דין שדינן הוי דיינינן כאילו כולו בארובה ודו"ק.

י]

וגם לדברי אליהו רבה במתניתין, לא מבואר מהו פלוגתת ר"מ ור"י. ואולי י"ל דר"מ אזיל לשיטתו, דס"ל במשנה ב' דלעולם המאהיל טמא, ומבואר בר"ש בביאור התוספתא [במשנה ב'] דגם מה שתחת המאהיל נטמא, והוי מביא, א"כ לכאו' אין את כל הטעם שלא יצטרפו, שהרי כן מהני לטמויי כל שתחתיו ועי'. ופשוט דלא דמי, שהרי הא"ר מיירי בטומאה באוהל ודו"ק.

יא]

ולביאור הגר"ח בכוונת הא"ר בפ"ו, לכאו' מה דהבית טמא בפ"ו מ"ג, כלל אינו מטעם שדינן לכל הזית, אלא סגי שמקצתו נחשב בבית, אולם היה אפ"ל בכוונת הא"ר דיסוד פלוגתתם האם הבית נדון כעיקר ושדינן לכל הזית להבית, או לא שדינן לבית, וס"ל לגר"א לדמות כותל מחציו ולחוץ לארובה, והיינו דסברא דבית עיקר והכל נטפל לבית.

יב]

ויעוי' בזר זהב פי"א ה"ט מש"כ בביאור החילוק בין משנה א' למשנה ג' בטומאה שקצתה באוהל וקצתה בארובה, ויל"ע אם הוי ממש כביאור האליהו רבה. [וקצת משמע דס"ל כש"נ לעיל, דאם יש פו"ט המאהיל נעשה אוהל ומצטרף עם האוהל, ואם אין פו"ט המאהיל רק שוי שהאוהל סתום וכש"נ].

יג]

ויל"ע לביאור האליהו רבה, מהו יסוד דינא דר' יוסי שיש כדי ליחלק, דלדרכו במתני' דידן דהיות ואין פו"ט לא שייך שדינן, א"כ מה יועיל מה שיש כדי ליחלק. ולכאו' צ"ל דהיות ויש כדי ליחלק, שפיר מה שאי"צ לטומאת הבית ממילא נדון כמשוך לארובה וצ"ע.

יד]

ביסוד דינא דמתני', יעוי' בר"ש מתוספתא. ושם מבואר דר"י ור"ש מטהרין. ויעוי' בתפאר"י בבועז שרצה לפרש, דגם להנך דס"ל דמאהיל טמא כל שיש זית בארובה, [ואינו ענין עם נתן רגלו ע"ג ארובה]. מ"מ כאן מטהרין דדיינינן כאילו הטומאה בבית יעוי"ש, ולדבריו הוי חידוש דשדינן מהני שגם אם מאהיל בפועל מ"מ נדון כאילו אין טומאה וצ"ע.

טו]

יעוי' במשנה אחרונה שהקשה דלביאור האליהו רבה דדין המשנה פ"ו מ"ג שייכא למתני' דידן, א"כ מדוע במשנה שם ליכא לדינא דר' יוסי יעוי"ש מש"כ. ולכאו' צ"ל דדינא דר' יוסי הוי רק בבית וארובה, דעיקר החשיבות הויא לבית ושדינן הכל לבית. ויל"ע לשאר ביאורים איך יתיישב.

ב' חצאין

א]

בר"ש הביא תוספתא דב' חצאי זיתים א' נתון בבית וא' בארובה המאהיל טהור. ובר"ש הוסיף עלה דהבית מיהא טמא, ותמוה איך נטמא והרי אין צירוף. ויעוי' לעיל מהחזו"א דביאר בכוונת הר"ש דמיירי בזמן שמאהיל ויש צירוף האהלה לבית יעוי"ש וצ"ע. ואם כפשוטו, לכאו' מוכח שארובה הויא מכלל הבית ושויא צירוף. אלא עדיין צ"ב מדוע כה"ג שטומאה רק בארובה דלא נטמא הבית וצ"ב.

ב]

ובהגהות הגר"א להדיא נקט דהבית טהור, ובגירסת הגר"א בתוספתא ליכא. אולם מהמשך התוספתא נראה דהוי לשיטתו, דגירסא דידן הויא "היה זה שהוא נתון בתוך הבית משוך כנגד ארובה רואין כאילו כולו כנגד ארובה". יעוי"ש. וגי' הגר"א שם "היה זה שכנגד ארובה משוך כנגד הבית רואין כאילו כולו נגד הבית". והיינו דלהר"ש לא בעינן לדון משוך לבית כדי לטמא הבית, ולהגר"א בעינן לטמא הבית ודו"ק.

ג]

ועיקר דינא דב' חצאין, בשלמא לדרך הרא"ש, דהנדון דמתני' דכנגד ארובה אין זית, א"כ ה"ה ב' חצאין בלי משוך אין זית בא' המקומות. אולם להשיטות דמיירי גם כשיש זית, ויסוד דינא דמתני' הוי דהיות והויא חדא טומאה, א"כ חזינן לכולה כחדא, א"כ לכאו' דינא דהתוספתא כלל אינו ענין עם דין המשנה וצ"ע.

ד]

ובביאור מה דמהני ע"י דחזינן כאילו כולו משוך. ויל"ע לכל הביאורים במתני', דאם הוי מדין שדינן, א"כ יל"ע מדוע בחצי זית כאן וחצי כאן, דכל שא' החצאין משוך חזינן כולו היכן שהחצי השני, הגם דבחדא חפצא שדינן לבית. וכן לביאור הגר"ח יל"ע דהיות וס"ל דכל שבאוהל פקע מינה טומאת מאהיל, א"כ מה מהני מה דנדון כמשוך, וי"ל.

פרק י משנה ג – בדברי רבנו הגר"ח

א]

מתני' "מקצת טומאה בבית מקצתה כנגד ארובה וכו' כנגד הטומאה טהור" יעוי"ש, ובחדושי הגר"ח בכמה דוכתי ביאר לה, דהיות ומקצת שתחת הבית דהויא תחת אהל, פקע מינה דין רצוצה ודין טומאת מאהיל כנגד הטומאה, וממילא דלא מצטרפין הנך ב' חצאין יעוי"ש.

ב]

ולכאו' יל"ע, דא"כ דפקע מהטומאה דין מאהיל, א"כ מדוע כה"ג שיש בארובה פו"ט לכו"ע המאהיל טמא. וצ"ל שכל דברי הגר"ח הוו רק כה"ג שיש רק פחות מפו"ט, דליכא לטמויי מטעם הבאת והתפשטות הטומאה. ורק מדינא דרצוצה, או מאהיל כנגד הטומאה, הוא ששייך לטמויי, אבל כה"ג שיש פו"ט, א"כ דרך טפח הטומאה יוצאת, ושפיר נטמא מדין הבאת והתפשטות טומאה.

ג]

ונראה שכן מדוייק בלשונו דהגר"ח עצמו בפי"ט טו"מ ה"א [ה"ג] ד"ה והנה באהלות וכו' ואינה יוצאה מן האוהל רק בפו"ט יעוי"ש ודו"ק.

ויעוי' בדרכי שמואל פ"י אות פ"ה משמיה דמרן הגרי"ז שטומאת מאהיל בארובה הויא מטעם על עצמו בכל דהו יעוי"ש. ולכאו' היינו ג"כ מטעם טומאת התפשטות והבאה יעוייש"ה.

ד]

ויעוי"ש בלשון הגר"ח דממילא הוי חסרון בצירוף, ויל"ע דלכאו' אם פקע מינה דינא דרצוצה ומאהיל, א"כ לא הוי רק חסרון של צירוף, אלא הוי חסרון בכל החפצא וצ"ע. ויעוי' ג"כ בלשונו בפכ"ד ה"ד ד"ה והנה בהא, דג"כ נקט דהוי חסרון שלא מצטרפי וצ"ב.

ה]

עוד יל"ע, דאם הוי חסרון דכל באוהל פקע מינה דין רצוצה ומאהיל, א"כ מהו דס"ל לר' יוסי דאם יש כדי ליחלק המאהיל טמא, ומה מהני מה שיש כדי ליחלק. הרי היות והוי בבית ופקע מינה דין רצוצה ומאהיל, א"כ לא הוי מאהיל על כזית וצ"ב. [ואולי אם הוי חסרון רק בהלכות צירוף, וכדלעיל. לכן כל שיש כדי ליחלק כן מצטרפין וצ"ב]. ואולי כה"ג מהני מטעם שדינן וצ"ע.

ו]

ובעיקר דברי הגר"ח יל"ע, דיעוי' בפי"ט טו"מ ה"א [הב'] ד"ה והנה תנן, ושם הוכיח ליסוד האי מילתא דכל תחת אוהל ליכא לדינא דמאהיל מרחוק, מלהלן משנה ה' בב' ארובות, ומבואר ברמב"ם שם דכה"ג שנתן דבר שאין מקב"ט על ארובת עליה, העליה טהורה, והוכיח מינה דליכא מאהיל מרחוק. ולהלן שם בפי"ט ה"א [הג'] ד"ה והנה באהלות וכו' הוכיח לה ממתני' דידן וצ"ב. [קצת צ"ע מדוע הוכיח לה מר' יוסי ולא כפשוטו מר' יהודה. ויתכן דבדעת ר' יהודה מבואר בתוספתא [הובא בר"ש מ"ב] דגם בכזית מטהר, ולכך הביא הוכחה מר' יוסי ודו"ק].

ז]

עוד יל"ע, דאם כיסוד הגר"ח א"כ צ"ע מהו דס"ל לר' מאיר במתני' דהמאהיל טמא, והרי ליכא זית, ודוחק לפרש דפליגי ביסוד הגר"ח. ויעוי' מש"כ לעיל, דמבואר ברא"ש דפליגי אם ע"י שנתן רגלו הוי כסתום, והכוונה כסתום ע"י תקרת הבית [ולא שהרגל מכלל האוהל וכש"נ]. וא"כ לביאור הגר"ח דבעינן אוהל גמור ולא סגי באוהל כלים ואדם, שפיר תליא בפלוגתת ר"מ וחכמים, אם הטומאה שכנגד ארובה חשיבא באוהל ופקע מינה דין רצוצה, ומאהיל או לא הויא באוהל גמור, ושפיר המאהיל טמא ודו"ק.

ח]

ויעוי' בגר"ח כ"ד ה"ד ד"ה והנה בהא, ונקט להדיא דנתן רגלו אם רגלו קדמה דהרגל טהורה, היינו אע"פ שאין אוהל החוצץ בין רגלו לטומאה, מ"מ היות והטומאה הויא באוהל, א"כ דינא הוא דלא נכנסת לפחות מפו"ט יעוי"ש. ומבואר להדיא כש"נ דאין אוהל חוצץ ומ"מ הטומאה חשיבא באוהל, והיינו דע"י הרגל הארובה חשיבא סתום ודו"ק.

ט]

עוד צ"ע בדברי הגר"ח, דלכאו' מצינו דס"ל דרך נוספת ביסוד מתני'. דיעוי' בדבריו פכ"ד טו"מ ה"ד ד"ה והנה בהשגות, והביא ג"כ לתמוה דהיות והוי מאהיל על מקצת הוי מאהיל על כולו, ותי' דהאוהל הוי חוצץ, וממילא לא חשיב כשמאהיל על הארובה שמאהיל ג"כ על טומאה שבאוהל. והיינו דהוי דין נוסף מלבד חציצה למעשה ההאהלה, עוד הוי דין דאוהל הוי מציל וחוצץ בפני הטומאה שלא תחול בה כלל מעשה האהלה שע"י מקצתה שתחת ארובה יעוייש"ה וצ"ב.

י]

ובאמת כבר הזכיר הגר"ח כך לעיל מינה בריש דבריו ד"ה והנה, בהא שחילק בין כותל למעזיבה, וכ' "דבכותל במע"מ וכו' ולא על הטומאה שמחציו ולפנים, שהאהל מפסיק ביניהם" וכו' משא"כ במע"מ דמעזיבה וכו' כיון דאין כאן אוהל המפסיק יעוי"ש. וצ"ב.

עוד צ"ב אם בעינן לב' הנך מילי, או דהוו ב' דרכים חלוקות.

יא]

ואולי מבואר בכוונתו, דאין הכוונה שפקע מהחפצא כח המטמא, [וכמו שאינה רצוצה ודאי הוי דין בעצם הטומאה] אלא דהיות וחשיבא באוהל, אין דין מאהיל מלמעלה על טומאה שבאוהל, וזהו דס"ל שהיות ומאהיל על קצתה שבארובה, א"כ יועיל דינא דמאהיל על קצתו מאהיל על כולו, ובעינן לטעם דחוצץ ודו"ק.

יב]

וגם לדרך זו דהגר"ח, צ"ב מהו דינא דר' יוסי דאם יכול ליחלק טמא, ולכאו' היות וממה שבאוהל פקע דינא דמאהיל על מקצתו מאהיל על כולו, א"כ מה מהני זה שיכול ליחלק, ואולי ג"כ הוי מדינא דשדינן. או י"ל דביכול ליחלק לא נידונית הטומאה באוהל ודו"ק.

יג]

ויתכן דב' הדרכים דהגר"ח תליא בגדר מאהיל על מקצת מאהיל על כולו. דאם הביאור דנדון כמאהיל ממש על כולו, שפיר בעינן לדרך דהאוהל חוצץ ולא נחשב מאהיל על מה שבאוהל. אולם אם הביאור דהיות והוי חדא א"כ כל חלק מזית יש לו חשיבות של הזית, לזה סגי דפקע מהטומאה שבבית דין מאהיל כנגדו, וא"כ מה שכנגד ארובה אינו חלק מזית שיש לו דין מאהיל כנגדו ודו"ק.

יד]

ויל"ע אם ממשנה ה' דב' ארובות, אפשר להוכיח ליסוד דאוהל מפסיק וחוצץ מלהאהיל על גביו, או דהיות והויא הטומאה בארובה שתחתיו, אינו חוצץ וצ"ע.

טו]

יעוי' גליונות חזו"א לפכ"ד ה"ד, ושם תמה על דרך הגר"ח דמיירי שכנגד המאהיל יש רק חצי זית ממתני' דידן דר' יוסי מחלק בין יש כנגד ארובה זית או לא יעוי"ש, והיינו דמפרש כפיהמ"ש, ובדעת הגר"ח ע"כ דלא ס"ל כן.

עוד תמה שם דהמשנה פ"ו מ"ג כלל לא הוזכר כמה טומאה יש בכל צד יעוי"ש. ולכאו' ג"כ תליא ביסוד דין המשנה שם וכדלעיל.

טז]

והנה בפשוטו, הגר"ח ס"ל בביאורו דמיירי שיש בארובה פחות מזית, והחזו"א ס"ל כשיטות דמיירי שיש זית בארובה. ויש שפירשו בדעת הגר"ח דלעולם ביאורו מתיישב גם לפי המפרשים בדעת הרמב"ם ופיהמ"ש דמיירי שיש זית בארובה, ומשום דס"ל דהיות ופקע מטומאה שבאוהל טומאת מאהיל כנגדו, א"כ חל על כל הטומאה דין האהלת בית, וכולה נחשבת טומאה תחת אוהל. ויל"ע אם אפשר לפרש כך בכוונתו.

יז]

עוד שם בגליונות, שהאליהו רבה דימה לדברי ר' יהודה דמתני', ולא לדברי ר' יוסי יעוי"ש. ולכאו' למש"נ, הרי גם להגר"ח לא פליגי ר"י ור"י ביסוד הגר"ח, ורק פליגי אם אמרינן סברת כל שיחלק. ורק יש לתמוה להתוספתא דר' יהודה ס"ל דגם אם יש זית בפנ"ע כנגד ארובה דטהור, וע"כ דמאהיל על טומאה שיש בארובה פחות מפו"ט טהור, וא"כ לר' יהודה כלל אינו ענין לדינא דפ"ו מ"ג וצ"ע.

יח]

יעוי' לעיל, שמלשון הגר"ח מדוייק, דהגם שטומאה תחת אוהל פקע מינה דין מאהיל מרחוק, מ"מ ביאר בכוונת מתני' דהוי חסרון שאין מצטרפין, ותמוה מה בעינן לחסרון צירוף יעוי"ש.

ויתכן דהיות וודאי טומאה שבאוהל מה שפקע מינה, ע"כ אין הביאור שפקע כח המטמא, אלא רק פקע דין המטמא, ולפי"ז שפיר י"ל דשייך צירוף, ורק הוי דין דלא מצטרפין ודו"ק.

יט]

ועפי"ד הגר"ח, י"ל דזהו דיוק לשון הרא"ש, דנקט במשנה א' דמהני מטעם מאהיל על מקצת מאהיל על כולו. ובמשנה ג' נקט דחשיבא כסתום שלא יצטרף עמו, וצ"ב מה שייך כאן סתום, וכן מהו ענין צירוף.

ולהגר"ח בפכ"ד ה"ד דע"י האוהל שוי שלא מהני מאהיל על קצתו מאהיל על כולו, וזהו היות והוי כסתום וחוצץ שלא נדון מאהיל על מה שבבית, ושפיר לא מצטרפין ודו"ק.

פרק י משנה ג – בתוספתא – כזית בפי עורב

א]

הר"ש הביא תוספתא "דכזית בפי עורב והאהיל ע"ג ארובה שאין בה פו"ט הבית טמא, ור' יוסי מטהר עד שיהא בטומאה משך פותח טפח" וביאר הר"ש דלר' יוסי בעינן בארובה טפח. ויל"ע מה הנדון ויעוי' בגירסת הגר"א, ומבואר דגם אליבא דת"ק מיירי בארובה טפח, ואליבא דר' יוסי בעינן שיהיה בטומאה טפח יעוי"ש. וצ"ב הנדון.

ב]

ויעוי' בר"ש שפי' דמיירי שהכניס העורב ראשו לארובה, ולשונו מורה דמה שהכניס ראשו אינו רק כדי שהטומאה תהיה בארובה, אלא דבעינן שעצם המאהיל יהיה בתוך הארובה, ולא סגי במאהיל למעלה מן הארובה יעוי"ש. וצ"ב מדוע בעינן שיהיה בתוך הארובה.

ג]

ומה דהטומאה בתוך הארובה, יעוי' בחזו"א ח' י"א דחזינן לטומאה שבארובה כאילו היא בבית, והיינו משום דס"ל דטומאה רצוצה שעל גבי הגג אינה בוקעת לתוך האוהל. [והאריכו בזה המפרשים] ובחזו"א נקט שהטומאה בחלק התחתון של ארובה, כדי שיחשב שנמצאת בבית. ונר' דס"ל דמש"כ הר"ש שהכניס ראשו, היינו כדי שהטומאה תחשב בבית, אולם מלשון הר"ש שכ' דבריו ב"והאהיל על גבי ארובה", ומשמע דהוי דין בהאהלה, ולא בטומאה וצ"ב.

ד]

ולכאו' י"ל בכוונת הר"ש, דהמשנה דנתן רגלו מלמעלן, לעולם סגי שמאהיל מלמעלה ולא בעינן בתוך הארובה. והיינו דהיות והטומאה בבית או כנגד ארובה, ושפיר ע"י שמאהיל מלמעלה הוי כסתום. אבל בתוספתא דהטומאה בארובה עצמה, בזה לא סגי לדון שסתומה, אלא בעינן שהסתימה תצטרף לגג הבית, והיינו ע"י זה שהמאהיל עצמו הוי בתוך הארובה ודו"ק וצ"ב.

ה]

ולפי"ז ניחא מה דר' יוסי פליג, וס"ל דבעינן שיהיה בארובה עצמה טפח, והיינו דהיות וטומאה בארובה, ואין שם טפח, א"כ לא סגי מה שהכניס ראשו, ורק כה"ג שיש בארובה טפח, מצטרף מקום הארובה עם הבית וק"ל. וכן ניחא גירסת הגר"א דלכו"ע בעינן ארובה טפח ודו"ק.

ו]

וברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ב הביא להתוספתא וז"ל "היה כזית מן המת בפי העורב והאהיל על גבי ארובה עד שנמצא כזית באויר ארובה, אע"פ שאין בה פותח טפח הבית טמא" יעוי"ש. ויל"ע בכוונתו "עד שנמצא כזית באויר ארובה". ויתכן הכוונה כש"כ החזו"א הנ"ל בדעת הר"ש, והיינו שהטומאה בתוך הארובה, ולפי"ז נמצינו למידים שגם טומאה בארובה סגי לה שמאהיל על גבי ארובה, דלכאו' לא משמע דבעינן שהאהלה תהיה בתוך הארובה וצ"ב.

ז]

אולם בחסדי דוד פי"ד ה"ח נקט דהעורב מאהיל מרחוק, ובפשוטו גם הטומאה אינה בחלל הארובה, [וכן נראה בכ' הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה] ויעוי"ש בגר"ח שכ' דהרמב"ם לשיטתו, דס"ל בארובות, דאוהל שמרחוק מועיל לטמא הבית, ולפי"ז ה"ה העורב שמרחוק מועיל לטמא הבית, והרא"ש דפליג לגבי ארובות יתכן דס"ל שהעורב הוי עפ"י ארובה. ויעוי"ש בגר"ח שכ' דהגר"א ששינה הגירסא והעמיד בטפח הוי ג"כ לשיטתו דס"ל כהרא"ש דלא מהני מרחוק, ולכן העמיד ביש בארובה טפח יעוייש"ה.

ח]

הרמב"ם שהביא להאי דינא בהלכה ב' קודם דינא דבית ועליה, א"כ משמע דלא בעינן עדיין לחידוש של אוהל למעלה מארובה, והוי חידוש דין בדינא דנתן רגלו, דסד"א דעורב שמאהיל לא דמי, קמ"ל דדמי. [ור' יוסי באמת פליג] וצ"ב.

ט]

ולכאו' נראה דיסוד החידוש, הוי שהבית טמא, והיינו דסד"א דע"י שמאהיל על ארובה, שויא שנידונת כסתומה, וא"כ גם הטומאה לא יכולה לצאת מארובה לבית, והבית לא נטמא, קמ"ל דמ"מ הבית טמא. ובזה גופא פליג ר' יוסי, וס"ל דנידונת כסתומה מלמטה, ולא יוצאת הטומאה לבית ודו"ק. ויל"ע באמת מדוע ס"ל לחכמים שאין ארובה סתומה כלפי הבית וצ"ב. [ויעוי' במים טהורים נופ"ש שכ' עד"ז].

י]

ובדעת הגר"א דס"ל דלר' יוסי בעינן שבטומאה עצמה יהיה טפח, וצ"ב מדוע בעינן בטומאה, ומ"מ מה דמהני כשיש בטומאה טפח, יעוי' בזר זהב פי"ג ה"ח לגבי כזית מודבק באיסקופה, דר' יוסי בעי טפח ופי' דהיא עצמה נעשית אוהל, וכן לעיל פי"א כזית בפי עורב. ויעוי' באליהו רבה פי"ב מ"ח ד"ה ר' יוסי, והוי כהז"ז הנ"ל, ויעוי' חזו"א ח' ט' בזה.

יא]

שם בתוספתא קלל של חטאת שהוא נתון בארובה, ומבואר דבעינן משולשל לתוך הבית, ואם לא בולט לבית לא טמא, ולכאו' מוכח דגם שנמצא בארובה מחציה ולבית, ובמעזיבה מחציה ולמטה שדינן, מ"מ כאן לא שדינן, ואולי מוכח דבארובה לא דמיא למעזיבה לענין שדינן וצ"ע. [ודלא כחזו"א הנ"ל אות ג'. ואין לתמוה מדברי הר"ש פי"ב מ"ד, דשם מצטרף לעצם המאהיל, משא"כ כאן שנקבע שארובה מקום לעצמו].

יב]

יעוי' גי' הר"ש דהחילוק בין חרס לאבן, וגי' הגר"א דהחילוק בין חרס לעץ, ולהגר"א בעץ טמא, ולר"ש באבן טהור. ויעוי' בזר זהב באריכות ביאור התוספתא. ויעוי' במים טהורים שהביא קו' המהרי"ק הו"ד בכס"מ פרה אדומה פי"ד ה"ב, וכ' דמשום קו' זו שינה הגר"א הגירסא ויעוי"ש בנופ"ש מש"כ ליישב גי' הר"ש.

בתוספתא – ארובה שבין בית לעליה

א]

בר"ש הביא עוד תוספתא "ארובה שבין בית לעליה ואין בה פו"ט טומאה בבית כלים שבעליה טהורין וכו' שאני רואה את הקורות כאילו הן יורדות וסותמות" יעוי"ש. והנה אין הכרע מלשון התוספתא אם מיירי שהטומאה תחת תקרת הבית או כנגד הארובה, ובפשוטו י"ל דהוי בבית ממש. ובקה"י סי' כ"ו כ' להוכיח דמיירי כנגד הארובה, דאל"כ מה בעינן לטעמא דיורדות וסותמות, והרי בעלמא במשנה ב' לא הוצרכו לטומאה בבית ליורדות וסותמות.

ב]

עוד הוכיח, דמדנקטו דאין טומאה נכנסת בפחות מטפח, ולכאו' ל"ל לטעמא דאין נכנסת, ותיפו"ל שלא יוצאת בפחות מפו"ט, ולגבי טומאה בבית ומאהיל על ארובה, לא הוצרכו לטעמא דאין יוצאת יעוי"ש. ויש לפלפל.

ואולי י"ל עוד דהיות והוו בית ועליה, א"כ סד"א שהעליה מצורפת לאוהל הבית וטמא כל האוהלים, ולזה בעינן לטעם דאין נכנסת וצ"ע.

ג]

ולכאו' כל הוכחת הקה"י, הויא לגירסת הר"ש, אולם יעוי' בגירסת הגר"א, ונקט דהנך ב' טעמים לא הוו לבאר מדוע העליה ובית טהורים, אלא רק לענין כלים שעל גבי הזית, ולפי"ז אין להוכחת הקה"י.

ד]

ובעיקר דברי התוספתא, יל"ע מהו דנקטו ב' טעמים, והאם בעינן לב' הטעמים או סגי בחד מינייהו, ואם סגי בחד מדוע הוצרכו לנקוט הטעם השני וצ"ע. [וביותר דלכאו' הוו טעמים סותרים דאם אין יוצאת אי"צ ליורדות].

ה]

והנה יעוי"ש בקה"י שתמה דאם אמרינן שקורות יורדות וסותמות, א"כ גם כה"ג שיש בארובה טפח נימא שהעליה טהורה דיורדות וסותמות. והוכיח מינה דדינא דיורדות מהני רק לאשוויי לטומאה שבבית דהויא טומאה באוהל ולא יוצאת בפחות מטפח, אבל כה"ג שיש בארובה טפח, הטומאה יוצאת, ולא מהני יורדות וסותמות למנוע מהטומאה לצאת דרך פתח ודו"ק.

ו]

ואם כוונת התוספתא כהקה"י דמיירי שטומאה כנגד ארובה, א"כ ודאי מפורש כדינא דמהר"ם להלן משנה ה' דאם סתם העליה וטומאה בבית כנגד ארובה הבית טמא ועליה טהורה, ודלא כרא"ש שם דס"ל שבית טהור ועליה טמאה, אולם גם אם הרישא הויא שטומאה בבית תחת התקרה, מ"מ מפורש דלא כהרא"ש בסיפא דתוספתא דכלים שנגד זית חכמים מטהרין, ולהרא"ש הרי כל העליה טמאה ודו"ק.

ז]

ולכאו' נראה להוכיח דרישא מיירי שטומאה כנגד הארובה [וכקה"י] מדברי רבי שס"ל שכלים שנגד הזית טמאים, וסיים עלה דרואה אני דבריהם מדברי. ובר"ש ביאר "דמדטהרי שאר הכלים א"כ אין הטומאה עוברת שם א"כ שכנגד הזית נמי טהורין" יעוי"ש. ואם רישא הוי בטומאה תחת תקרה, א"כ מה ההוכחה, דשאר כלים טהורים היות וטומאה לא יוצאת מאוהל רק דרך טפח, אבל עכ"פ בזית נגד ארובה שיטמאו הכלים שמאהילים על הטומאה, ולכאו' מוכח ששניהם הוו בארובה.

ח]

ויל"ע אם כוונת רבי מטעם יורדות וסותמות, וממילא גם כלים שנגדה טהורין, או שאין יוצאה בטפח וצ"ע. ובאמת עיקר דברי רבי צ"ב מה ס"ל לטמא, ומהו הנדון דרואה דבריהם מדברי וצ"ב.

ט]

יעוי' להלן מ"ד-ה' דהוי נדון אם אמרינן חבוט כה"ג שהקורות יש בהן פו"ט, ואמרינן חבוט לאויר שאין בו פו"ט, דהגר"ח הל' סוכה נקט דהויא פלוגתת ראשונים בזה יעוי"ש, ולכאו' כאן בתוספתא מבואר דאמרינן יורדות וסותמות לאויר פחות מטפח ועי'.

י]

יעוי' בגי' הגר"א, ומבואר לפי"ז דהגר"א והר"ש פליגי בתרתי. דלהר"ש לענין כלים שבעליה צריך להנך ב' טעמים, ולהגר"א אי"צ, ועוד פליגי מדוע כלים שנגד הזית טהורים, דלהר"ש הרי רבי מודה להנך טעמים, ואפ"ה ס"ל דכלים נגד הזית טמאים, וע"כ דפליגי אם לענין כנגד הזית מהנו הנך טעמים, ולהגר"א יל"ע מה הוי טעמו של רבי.

יא]

ויעוי' בזר זהב בביאור דברי רבי, ולכאו' נקט דהיות וחכמים מטהרי [מה שבבית] מטעם שהקורות מבדילות, א"כ גם כנגד הזית ראוי להיות טהור יעוי"ש, ולכאו' נקט דגם מה דבבית טהור הוי משום שקורות מבדילות, והוא דלא כגירסת הגר"א. ואולי ס"ל דהנך ב' טעמים הוו על ב' הדברים. ויל"ע מדוע נקט רבי כיון דמטהרי, משמע שרבנן מטהרין, והול"ל כיון שטהורים, שהרי גם רבי מודה שטהורין. וי"ל. [ויתכן דהיות ויורדות הוי טעם לתרווייהו, וע"כ רבי מודה ליורדות, שהרי ברישא מטמא, ולכן אומר שנראין דבריהם שיורדות מועיל גם לכנגד הטומאה].

פרק י משנה ד

א]

מתני' "ארובות זו על גב זו ויש בהן פותח טפח טומאה בבית כנגד ארובות טהור" וכו'. ויל"ע אם יש בב' ארובות תוספת חידוש שאין במשנה א' וב' לגבי ארובה בבית. ויעוי' דיוק לשון הרמב"ם פט"ז טו"מ פ"ג "טומאה בבית כנגד הארובות טהור והשאר טמא" יעוי"ש, ולשון והשאר מורה גם על העליה, והוא צ"ע. ולכאו' הוי על בית דלעיל מינה. וצע"ק לשונו.

ב]

שם במשנה "הטומאה בין בבית בין כנגד ארובות נתן דבר שהוא מקב"ט בין מלמעלן בין מלמטן הכל טמא" והנה בביאור המשנה יש ב' דרכים בראשונים. אם הכוונה בין מלמעלן בין מלמטן, הוי או מלמעלן או מלמטן, או דנתן בשניהם. ואם מיירי בנתן בשניהם, שפיר הכל טמא דזו שלמטה אין חוצצת, וזו שלמעלה מועלת להתפשטות הטומאה בעליה. אולם אם מיירי רק או בלמטה או למעלה, צ"ע איך מתפשטת למעלה בעליה.

ג]

וברא"ש ור"ש כ' דמהני ע"י גוד אסיק, ותמהו עלה דלא מסתבר, וכי עדיף משאם היתה הטומאה בעליה עצמה יעוי"ש. ובר"ש הוסיף דהכוונה מי עדיף משאם היתה בעליה כנגד ארובה. [ויל"ע אם זהו ג"כ כוונת הרא"ש]. ומבואר דפשיטא להו האי דינא דאם היתה בעליה עצמה דטהור וצ"ע מנלן. ויש שכ' דמוכח כן ממה דלא נקטו במשנה גם טומאה בעליה וי"ל.

ד]

ויתכן דהוכחת הראשונים הויא מתוספתא הו"ד בר"ש להלן מ"ו דאם קדירה בבית וגבוה טפח, ואם תעלה לארובה היא אופצת, וטומאה על גבה אע"פ שבוקעת לתחתיה, מ"מ אין טמא כל הבית יעוי"ש, ולכאו' מוכח דלא אמרינן גו"א לראותה בארובה, ולכן לא מטמא כל הבית יעוי"ש. אלא דיעוי"ש במשנה דפליגי הראשונים בגי' המשנה יעוי"ש.

ה]

והנה ברע"ב מפורש להדיא דגם נתן בתחתונה לבדה הכל טמא והיינו ע"י גו"א יעוי"ש. וכן מבואר מתו"ד מהר"ם כאן. וכן ג"כ ריהטת לשון הפיהמ"ש כאן, וכן בפט"ז טו"מ ה"ג, שהרי נקט לענין דבר שאמקב"ט שנתן או ע"ג תחתונה או ע"ג עליונה, וא"כ מסתברא שנתן דבר שמקב"ט הוי דומיא דאמקב"ט, והוי או למעלה או למטן. וכ"כ להדיא בקרי"ס יעוי"ש. וצ"ב ליישב לדבריהם את קו' הר"ש.

ו]

ובעיקר דינא דגוד אסיק. יעוי' דיוק לשון הר"ש והרע"ב שהוסיפו דכיון דהוי דבר המקבל טומאה ואינו חוצץ בפני הטומאה שבבית אמרינן גו"א. וקצת משמע דלדינא דגו"א בעינן דהוי מקב"ט. ותמוה דלכאו' מה שייכות הוי אם מקב"ט לענין גו"א. [אלא דאם אמק"ט א"כ גם אם אמרינן גו"א, מ"מ הוי התחתון חוצץ וצ"ע].

ז]

ואולי ס"ל דהיות ודבר שאמק"ט הוי חוצץ, וא"כ מקום הטומאה מוגדר עד הארובה התחתונה. א"כ זה סתירה לדין גו"א, דע"י גו"א בעינן לדון שאוהל הטומאה הוי ג"כ למעלה, וזה אינו, שהרי הכסוי ע"ג ארובה שלמטה חוצץ ודו"ק.

ח]

ובישוב הנך ראשונים מקו' הר"ש והרא"ש. יעוי' במקד"ד קונ' אות א' ד"ה אמרינן פ"י מ"ד, שכ' דהיות וקודם דאמרינן גו"א כלל אין אוהל הטומאה, שהרי הטומאה מעל הכסוי, לא אמרינן גו"א לאשוויי אוהל הטומאה, ושוב תתפשט בכל הבית יעוי"ש. [ושם הוסיף לבאר זאת עפי"ד הר"ן דהיכא דבעינן לומר ב' הלכות, לא אמרינן יעוי"ש]. וביסוד הדבר יעוי' ג"כ בחידושי רבנו הגר"ח פ"ה סוכה הכ"א דאמרינן חבוט רק להביא טומאה, ולא לאשוויי אוהל יעוי"ש.

ט]

ולביאור המקד"ד יל"ע כה"ג שטומאה בעליה שלא כנגד ארובה, דלכאו' הרי יש אוהל לטומאה, ונימא גו"א הכסוי התחתון כמונח בארובה עליונה, וכל כנגד ארובה, והבית יהיו טמאים וצ"ע. [ואולי אה"נ].

י]

עוד יל"ע, דלכאו' גם אם תחילת הדין לא אמרינן גו"א דאין אהל הטומאה. מ"מ הטומאה בוקעת תחתיה, היות והויא רצוצה, ושוב מתפשטת בבית, והויא אוהל הטומאה, א"כ הדר נימא גו"א לטמא העליה. וצ"ב.

וי"ל דהרמב"ם ס"ל דרצוצה שבקעה לא מתפשטת באוהל. ועוי"ל דכל שבתחילת הדין לא שייך גו"א, תו לא אמרינן ועי'.

יא]

ועוי"ל, דאי"צ לביאור המקד"ד, דהוי כב' הלכות. אלא דגו"א הוי הלכה באוהל, שנדון שיש שם אוהל, וכאן הוי נדון לגבי הטומאה, והיכן דלולי גו"א הטומאה נידונית שאין לה מקום. א"כ לא מהני גו"א לדון שיש לטומאה מקום ודו"ק.

יב]

אלא דמדברי הר"ש ורא"ש, שדחו לדינא דגו"א, מהא דטומאה בעליה, לכאו' מבואר דלא ס"ל לסברת המקד"ד וצ"ע.

ויתכן דיסוד הנדון הוי עפ"י משמעות לשון הר"ש הנ"ל, דרק בכסוי מקב"ט שייך דין גו"א יעוי"ש. והיינו שיש לדון אם גו"א בטומאה, יסודו שנדון שיש אוהל וממילא יש אוהל לטומאה, או כל עיקר הדין הוי לאשוויי אוהל לטומאה. וזהו דס"ל לר"ש דרק במקב"ט שייך גו"א, דעיקר ההלכה הויא לאשוויי אוהל לטומאה.

ולפי"ז ס"ל לר"ש דאם אמרינן גו"א, א"כ מעיקרא נדון דיש אוהל לטומאה ועי'.

יג]

ויעוי' רש"ש פי"א מ"ב שיסד דכלל ליכא גו"א בטומאה. ויעוי' בגר"ח הנ"ל דפליג עליה, דודאי אמרינן גם בטומאה גו"א, ורק לא אמרינן גו"א לאשוויי אוהל. ויל"ע אם שייך לבאר דהר"ש ס"ל כרש"ש. ויתכן דהר"ש ס"ל דאמרינן גו"א לדון שהכל אוהל א'. וכאן ע"כ בית ועליה הוו ב' אוהלים ודו"ק.

יד]

ובמים טהורים בחרד"ן נראה שביאר דרך חדשה בכוונת הרמב"ם, דיעוי"ש שכ' דהרמב"ם באריכות דבריו נתכוון ליישב לקו' הר"ש ורא"ש. וכוונתו למש"כ "וכאשר הבית כולו טמא ובגגה פותח טפח". וכ' המי"ט "הו"ל גג הבית כמפולש לגמרי למה שיש בגג פותח טפח" ומשמע דס"ל דגם ללא דינא דגו"א העליה טמאה, והיינו דהיות ויש טפח שאין חוצץ, חזינן לבית ועליה כמפולשים וצ"ב.

טו]

ולכאו' דיוק לשון הפיהמ"ש מורה להדיא דהטומאה יוצאת מבית לעליה דרך הפתח, ולא היות וכל הגג הוי כמפולש. וצ"ב כוונת המי"ט.

ואולי גם למי"ט, אין כוונתו דמהני ללא גו"א. אלא דאמרינן גו"א כה"ג שטומאה בכל הבית ויש פו"ט, א"כ דיינינן התקרה כמפולש, וע"י גו"א שייך לדון הבית ועליה כאוהל א', ושפיר אמרינן גו"א. אבל כה"ג שטומאה בעליה כנגד ארובה שאין תחילת הדין לראות שבית ועליה מעורבים כה"ג לא אמרינן גו"א, וצ"ע.

טז]

ועיקר דברי המי"ט בדעת הרמב"ם צ"ב. דהרמב"ם גם כה"ג שאין בארובות פו"ט, נקט דכל שטומאה כנגד ארובות הבית והעליה טמאים. ולהנך שיטות כוונתו גם בנתן בתחתון ולא בעליון, ואם לא הוי מטעם גו"א, א"כ לכאו' לא שייך טעמיה דהמי"ט, שהרי המי"ט הצריך שיהיה בארובה טפח. והרמב"ם מיירי גם בליכא טפח וצ"ע.

יז]

ובכס"מ שם, משמע שביאר בכוונת הרמב"ם, דלא טמא כל העליה, אלא רק הבית, וכן מה שבעליה כנגד הארובה יעוי"ש, וכ"כ בתויו"ט, ודו"ק.

יח]

והנה יעוי' לשון הרמב"ם בהלכה שכ' "הכל טמא שאין דבר טמא חוצץ". ומלבד דהשמיט לעיקר הטעם דאמרינן גו"א, תמוה מה מהני שטמא אינו חוצץ להבאת טומאה לעליה. ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש כן, והשמיט כל ענין גו"א וצ"ב.

יט]

ובפיהמ"ש הביא לדינא דדבר טמא אינו חוצץ, ממש"כ בכלים פ"י מ"א יעוי"ש, ושם הוי לענין דדבר טמא לא שוי הצלת צמ"פ, ומבואר ברמב"ם דלענין שטמא לא מהני, שוה הצלת צמ"פ עם חציצת אוהלים וצ"ב.

כ]

עוד נקט בפיהמ"ש, דאם יש טומאה באוהל, ויש פתח טפח בתקרתו, העליה טמאה מחמת הפתח יעוי"ש, וצ"ע מה ענינו למתני' שיש חסרון שבעליה ג"כ יש ארובה, ואין מה שיביא הטומאה לעליה.

כא]

ואולי י"ל [ואולי זהו כוונת המי"ט הנ"ל] דבית ועליה, כל שיש פתח טפח ביניהם, לא חשיבי כב' אוהלים עם פתח, אלא נדון כאותו מקום, והיינו דכל שיש פתח לא נדון כמקום חלוק, והוי הכל מקום הטומאה, ולכן הכל טמא גם בלי דינא דגו"א, וכאן שיש כסוי בארובה בעינן לטעם נוסף של דבר טמא אינו חוצץ, ונדון כאילו אין סתימה כלל ועי'.

כב]

ויעוי' במשנת חכמים כאן, שדחה ביאור הכס"מ, וכ' ליישב הרמב"ם דהוי דומיא דמשנה ו' יעוייש"ה.

פרק י משנה ד-ה

א]

מתני' "ודבר שאינו מקבל טומאה, ממנו ולמטן טמא" ומבואר דגם אם יש כסוי בארובת עליה ולא בארובת הבית, מ"מ הכל טמא, והיינו דע"י כסוי שעל ארובת עליה הכל טמא. ויל"ע אם בעינן לדינא דחבוט דיחשב שארובה דהבית סתומה, או דללא דין חבוט ג"כ מהני. ואם מהני ללא דינא דחבוט, יל"ע אם מקום הארובה שבבית נחשב חלק מאוהל העליה, או הגם דהוי מכלל הבית, מ"מ מהני הכסוי להביא טומאה לכל מה שתחתיו וצ"ב.

ב]

ויעוי' בחידושי רבנו הגר"ח פ"ה סוכה הכ"א שהאריך לדון אם טומאה שעוברת מאוהל לאוהל היינו דגם אם חשיבי ב' אוהלים, מ"מ טומאה עוברת מאוהל לאוהל, או דבעינן לאשוויי להו חדא אוהל כדי שהטומאה תעבור, ויעוי"ש שמסיק דלעולם בעינן לדינא דחבוט כדי שתעבור מאוהל לאוהל יעוי"ש.

ג]

יעוי' בראשונים שהקשו על שנוי הלשון בין מ"ד למ"ה. ויעוי"ש דכל ראשון תי' לדרכו, ויסוד החילוק הוי אם מיירי במשנה שיש כסוי הן בבית והן בעליה, או רק בא' מהם, וממילא כל א' הוצרך לבאר אחרת יעוייש"ה ולהלן.

\* \* \*

א]

והנה מצינו פלוגתא גדולה בראשונים, כה"ג שאין בארובה פו"ט, ויש כסוי למעלה בארובת העליה, ולא למטה, וטומאה כנגד ארובות בבית, מה הדין. דהרא"ש נקט כאן במשנה ה' ד"ה אין טמא דהעליה טמאה והבית טהור. ובמהר"ם כאן נקט להיפך, דכל הבית טמא, אבל העליה טהורה. [וכהרא"ש כאן, גם מובא בהל' טומאה וכן נפסק בטור ושו"ע יור"ד שע"א יעוייש"ה]. ויעוי' באורך בספר האשכול הל' טומאה שהביא המחלוקת. [וכן האריך בזה מאוד במעיני יהושע].

ב]

ובפשוטו יסוד פלוגתתם הויא בדינא דחבוט רמי, והיינו דהגם דלא אמרינן חבוט בפחות מטפח, מ"מ כה"ג שיש לכסוי טפח, אלא דבעינן לומר חבוט למקום פחות מטפח, ופליגי אם כה"ג אמרינן חבוט, דלמהר"ם אמרינן, ולכן הבית טמא, ולהרא"ש לא אמרינן. וכן נקט בפלוגתתם בחזו"א ח' ג'. ויעוי' ג"כ בכ' הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה יעוייש"ה.

ג]

ויסוד הפלוגתא הנ"ל, כבר פליגי בזה בראשונים סוכה כ"ב א' בגי' התוספתא הובאה בש"ס סוכה כ"ב א', והיינו דפליגי אם בעינן הן שבקורות טפח, והן באויר שם טפח. או שהכל תלוי אם בקורות יש טפח יעוייש"ה.

ד]

אלא דלפי"ז נמצינו שיש סתירות בראשונים. דבדעת הרמב"ם משמע בפיהמ"ש דס"ל כמהר"ם, וכן נקט בכוונתו ברבינו הגר"ח פי"ט ה"א, והיינו דס"ל דאמרינן חבוט לאויר פחות מטפח, ולענין סוכה משמע ברמב"ם פ"ה סוכה הכ"א דאם אין באויר חלל טפח לא אמרינן חבוט, וכן נקט בכוונתו בכס"מ שם, וא"כ נמצאו דבריו סותרים זא"ז.

ה]

ובדעת הטור לפי"ז תמוה להיפך, דלענין טומאה נקט העליה טמאה, ובפשוטו מפרשים דס"ל דלא אמרינן חבוט לפחות מטפח, ואילו בהל' סוכה סי' תרל"א נקט שתלוי אם בקנה העולה יש טפח, ושתק מדין רווח טפח, וכן נקט שם בכוונתו בב"ח. [דס"ל כרש"י ותוס' בסוכה] ונמצאו דבריו סותרים, ויעוי' חזו"א לחלק בין סוכה לטומאה וצ"ע.

ו]

ויעוי' בדיוק לשון המהר"ם, שהאריך לחלק בין אם הכסוי עפ"י ארובה הוי מקב"ט או לאו, וביאר דדי לנו שהדבר שאין מקב"ט מערב הטומאה בכל הבית, אבל לא חזינן ליה כאילו הטומאה גם בעליה, ולשונו מורה שיש שייכות בינייהו, וזהו לשון "די לנו" ואם הוי מטעם חבוט, והיינו דע"י חבוט מהני לערב כל הבית, זהו שהוסיף דהיות והוי דבר שאין מקב"ט הוי החבוט עצמו סיבה שלא לדון שהטומאה גם בעליה ודו"ק.

ז]

אולם אם כוונת המהר"ם כלל אינה ע"י חבוט, אלא היות ואין בארובה פו"ט, א"כ ע"י שיש כסוי בארובה למעלה, אינה פתוחה לאויר, ושפיר הארובה הויא מכלל הבית, ומהני לדון הארובה שבבית כסתומה, ולכן מערב הטומאה בכל הבית. ולפי"ז צ"ב לשון מהר"ם "די לנו בזה" וצ"ע.

ח]

ובאמת דלכאו' מצינו מפורש בדעת מהר"ם, דאמרינן חבוט למקום שאין טפח. דיעוי' להלן פי"א מ"ב בתויו"ט ממהר"ם דבנתן את הקנה מערב הטומאה תחת הסדק מדינא דגו"א של הקנה לסדק יעוי"ש. והרי הסדק שם אינו טפח, וע"כ דאמרינן גו"א גם לפחות מטפח ועי'.

ט]

ובעיקר דברי מהר"ם, עדיין צ"ב. דאם אמנם אמרינן חבוט לענין שהוי אוהל הבאה, ולכן כל שבבית טמא, מ"מ מדוע אין הטומאה בוקעת כנגדה לתוך העליה, והרי יש דין של מאהיל שבוקעת גם בפחות מטפח. ובפשוטו צ"ל דס"ל דע"י חבוט חזינן לאוהל העליון כמו שהוא למטה, ונעשה ג"כ אוהל חוצץ ולכן אין טומאה יוצאת לעליה.

י]

אלא דאם חבוט מהני ג"כ לאשוויי אוהל חוצץ, א"כ גם כשיש בארובה פו"ט נימא שעליה טהורה, דהיות ואמרינן חבוט ונעשה אוהל חוצץ, ולא נכנסת לעליה. וע"כ דע"י חבוט לא אלים לאשוויי אוהל חוצץ, א"כ גם בפחות מטפח, מדוע לא בוקעת למעלה וצ"ב.

יא]

ובפשוטו צ"ל דהגם שאינו חשוב לחצוץ, מ"מ היות ונעשה אוהל הבאה מהני שיחול דין שאין יוצאת בפחות מטפח, ולכן לא יוצאת דרך ארובה, אלא דא"כ הרי תמוה מדוע בכה"ג שהכסוי הוי מקב"ט לא נימא ג"כ דחל אוהל הבאה ויוצאת רק בטפח, והרי אין בארובה טפח וצ"ב.

יב]

ולכאו' צ"ל עפי"ד הגר"ח שטומאה באוהל פקע מינה דין הבאת טומאה של מאהיל כנגדה, ובזה חלוק אם הכסוי אמק"ט, א"כ אה"נ חבוט לא שוי אוהל חוצץ, מ"מ הטומאה תחת אוהל גמור, ופקע מינה דין בוקעת כנגדה, משא"כ בכסוי של מקב"ט, דאינו אוהל גמור, לא פקע מינה דין בוקעת, ולכן העליה טמאה ודו"ק. [ויל"ע מכל נתן רגלו בקדמה רגלו לטומאה, דאמרינן שאין רגלו נטמאת. ולכאו' צ"ל דמהר"ם ס"ל דלא נדון ע"י קדמה רגלו כסתום וצ"ע].

יג]

ובעיקר דברי מהר"ם, מבואר בדבריו דחלוק אם בעליה הוי דבר מקב"ט או דבר שאמקב"ט יעוי"ש, וכ' החילוק דדבר המקב"ט היות ואדם וכלים אינם נעשים אהלים לטהר הכל טמא משא"כ בדבר שאמק"ט [גם אם הוא כלי, כיון דמציל עם דפנו"א] חוצץ בפני הטומאה ואין טומאה נכנסת לעליה יעוייש"ה וצ"ב.

יד]

ולכאו' הביאור דהיות והכסוי שלמעלה אמק"ט, א"כ ע"י דמשוי עירוב בבית, מהני לדון שמקום הטומאה בבית ולא בעליה, דדיינינן כאילו גם בארובה שלמטה איכא כסוי ככסוי שלמעלה דאמק"ט, וממילא מקום הטומאה רק למטה. אבל כה"ג דהוי דבר שמקב"ט, א"כ לא אלים הכסוי לאשוויי שהטומאה בבית ולא בעליה, שהרי אינו נעשה אוהל לטהר ודו"ק.

[ולכאו' כל החילוק בין מקב"ט לאמק"ט, שייך רק אם מהני מדין חבוט, דאם ל"ה מדין חבוט, מהכ"ת לחלק מהו מקום הטומאה ודו"ק].

טו]

ויעוי' בגי' התויו"ט בכוונת המהר"ם, ולא ביאר מטעם אדם וכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר, אלא מטעם דדבר טמא אינו חוצץ יעוי"ש. ולדבריו צ"ל דקדמה טומאה לכסוי ולכן נטמא הכסוי, או אליבא דר"מ.

ויל"ע לגי' דידן, אם מיירי בקדמה טומאה, דלכאו' מדנקט אין נעשה אוהל לטהר. משמע דליכא לחסרון של טמא אינו חוצץ ודו"ק וצ"ב.

טז]

והנה גם בדעת הרמב"ם מבואר דחלוק אם הכסוי בעליה הוי מקב"ט או אמק"ט. ולשיטות דס"ל דהרמב"ם הוי דהוי או כסוי בעליון או בתחתון, א"כ מבואר דס"ל לחילוק המהר"ם, דאם הכסוי אמק"ט רק הבית טמא, ואם הכסוי מקב"ט שניהם טמאים. ויעוי' ברבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [הב'] ד"ה והנה תנן דנקט כן בכוונת הרמב"ם שרק הבית טמא יעוייש"ה.

יז]

ושם נקט בטעמא דהרמב"ם, דאין טומאה שהיא תחת אוהל יוצאת דרך ארובה פחות מפו"ט. [ויעוי"ש שהאריך עוד גם לענין מאהיל מרחוק]. ויל"ע לפי"ז מה ההבדל בין אם הוי דבר המקב"ט או שאינו מקב"ט. וצ"ל כש"כ בכס"מ דמיירי בקדמה טומאה יעוי"ש, ולפי"ז צ"ל שלא הוקבע שמקום הטומאה בבית, ולכן לא חל עליה דין שאין יוצאת בפחות מפו"ט ודו"ק.

יח]

ולפי"ז זהו דיוק לשון הפיהמ"ש במשנה ה', שכ' דיסוד המשנה שטומאה באוהל לא יוצאת ולא נכנסת בפחות מפו"ט, והיינו דכל שהכסוי אמק"ט שוי שהטומאה בבית והיינו באוהל ולא יוצאת בפחות מפו"ט, אבל דבר שמקב"ט, א"כ לא חשיבא טומאה באוהל, ולא חל עליה דין שלא יוצאת בפחות מפו"ט ודו"ק.

יט]

ובקרי"ס מצינו בזה דבר חדש, לבאר מדוע כשהכסוי מקב"ט העליה טמאה וז"ל "שהרי עירב את הטומאה, דאע"ג דאין יוצאה הטומאה בפחות מטפח, הכא דהיתה הטומאה נגד הארובה והאהיל על הטומאה דבר המקבל טומאה, כיון שיצאה הטומאה לטמא אותו דבר המטמא טומאה שהאהיל עליו, הרי עירב את הטומאה למעלה בעליה" עכ"ל ודו"ק.

פרק י משנה ד-ה – בדעת הרא"ש

א]

ובדעת הרא"ש, דס"ל שטומאה נכנסת לעליה, ויל"ע מהי שנא מלעיל משנה ב' מנתן רגלו קודם לטומאה, דאמרינן דרגלו טהורה, והיינו ע"כ דטומאה לא בוקעת בפחות מטפח כל שסתומה, וא"כ גם כאן הוי סתומה מלמעלה, אי כהטור דעליה סתומה לגמרי, או דהוי סתום בדבר שאמקב"ט, דהוי לאחר הנחתו כקדמה רגלו לטומאה וצ"ע.

ולכאו' צ"ל דרגלו מיירי על גבי ארובה ממש, ולכן הוי סתום, וכאן שהוי גבוה לא שוי סתומה, והיינו דס"ל דלא אמרינן חבוט לפחות מטפח ועי'. ויעוי' חזו"א י"ד ד' י"א א' ז' ט"ו.

ב]

עוד יל"ע לשון הרא"ש, דנכנסת לעליה, ולכן העליה טמאה, והבית טהור דאין הטומאה חוזרת ליכנס לבית כיון דאין בארובה פותח טפח יעוי"ש. ומשמע מלשונו דאם היתה חוזרת, היה הבית כולו טמא, ולכאו' היינו ע"י שכסוי מלמעלה אמרינן חבוט ומהני להביא הטומאה לבית, ולכאו' אם אמרינן חבוט, נימא כן בתחילה קודם שטומאה יוצאת לעליה, ותתפשט בכל הבית וצ"ב. [ואולי אם מקום הטומאה בבית, לא שייך לערב הבית וארובה בלי חבוט, אבל כל שטומאה בעליה, וחוזרת לבית מתפשטת בכל הבית בלי דין חבוט ועי'].

ג]

ואולי יסוד הרא"ש כלל אינו מטעם דלא אמרינן חבוט לפחות מטפח, אלא תחילת הדין הוי לקבוע מהו מקום הטומאה, ואם טומאה נכנסת לעליה, ועליה נידונת מקום הטומאה, כה"ג לא אמרינן איפכא, דנימא גו"א, ויוקבע שמקום הטומאה הוי בבית ולא בעליה ודו"ק.

ולפי"ז צ"ע לאידך גיסא, מה ס"ל למהר"ם שכן ס"ל שבית טמא ולא עליה.

ד]

ובכ' הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה הביא בשם הגרש"ז זצ"ל לתמוה, דאם אמרינן חבוט למקום פחות מטפח, מדוע לגבי זיזין שבולט פחות מטפח ויש בעליון טפח, לא טמא תחת תחתון, דנימא חבוט על העליון היות ויש בו טפח, הגם שלמטה הוי פחות מטפח יעוי"ש.

ה]

והגר"ח שם ביאר דרך נוספת בדעת המהר"ם והיינו דלעולם מה שבבית טמא אינו מדינא דחבוט, אלא דהיות וארובה הויא תוך אוהל הבית, מהני ה שיש כסוי למעלה בעליה לצרף לאוהל הבית גם בלי דינא דחבוט יעוייש"ה.

אלא דלכאו' מהתוספתא שהובאה בר"ש מ"ג, מבואר שיש דין קורות יורדות גם למקום פחות מטפח וצ"ע.

ו]

ובאמת לשון מהר"ם מורה קצת שאין כל דינו מטעם חבוט, דיעוי' דיוק לשונו "שדבר שאמק"ט מערב את הטומאה בכל הבית תחתון במקום שטומאה מונחת שם", ומדהוסיף מלמטה הוי מקום הטומאה, משמע דלא הוי רק מטעם חבוט, אלא דהיות ובבית הוי מקום הטומאה [היינו גם נגד הארובה] לכן תחילת הדין הוי לדון שכל הבית מעורב והכל טמא ודו"ק וצ"ב.

ז]

והנה בשיטת הרא"ש, אי נימא דס"ל דלא אמרינן חבוט לאויר פחות מטפח. ולפי"ז צ"ע רישא דמתני', דטומאה בבית נתן דבר שמקב"ט או אמק"ט אין טמא אלא התחתון יעוי"ש, והיינו ודאי כל התחתון, וגם כנגד ארובה טמא כל שבבית, ולכאו' היינו רק ע"י חבוט דאמרינן שכסוי שלמעלה כמונח למטה. וחזינן דס"ל חבוט לפחות מטפח אויר וצ"ע. [ואולי אזיל לשיטתו, דס"ל למסקנא דמיירי שיש כסוי הן בעליון והן בתחתון וצ"ע].

ח]

ויש שפירשו, דלעולם גם הרא"ש ס"ל בעלמא דאמרינן חבוט לפחות מטפח, [ וזהו דס"ל בהלכה סוכה כן]. ושאני הכא דחלוק ארובה מקורות, דכל שיש חלל אפיולו בפחות מטפח אמרינן לה חבוט, ורק ארובה שמוקפת מכל צדדיה ופחותה מטפח, לכן חשיב כסתום ולא אמרינן חבוט אליה וצ"ע. [ולפי"ז תמוה טפי מדוע כל שטומאה בבית כל הבית טמא גם כנגד ארובה].

ט]

ואולי י"ל לאידך גיסא, והיינו דזה ודאי שכה"ג שמקום הטומאה הוכרע דהו בבית, א"כ ודאי אמרינן חבוט כדי שתתפשט טומאה שבבית גם במקום ארובה, אבל כה"ג שטומאה בארובה, וזה גופא הוי הנדון האם מקום הטומאה הוי בבית, או בארובה מחוץ לבית, לזה לא אמרינן חבוט לקבוע דהויא מקומה בבית, אלא להיפך דיינינן [כקודם גו"א] דמקומה אינו בבית, ונכנסת לעליה, ותו אינה חוזרת ודו"ק.

י]

ולביאור זה ניחא היטב, מה דס"ל לרא"ש ברישא דמתני' דטומאה בבית ונתן בין למעלן בין למטן הבית טמא, והיינו גם אם נתן רק למעלה, ולכאו' הרי לא אמרינן גו"א לפחות מטפח, ולמש"נ לעולם ודאי אמרינן גו"א לפחות, וזה כה"ג שמקום הטומאה בבית. ומהני גו"א להביא גם למקום הארובה, אבל כה"ג שטומאה בארובה, והנדון אם מקום הטומאה בבית או אדרבה נכנסת לעליה ושם מקומה, וזה ודאי לא מוכרע ע"י גו"א וכש"נ.

י]

והנה דברי הרא"ש הוו על סיפא דמתני', והיינו שהכסוי אינו מקב"ט, ויל"ע מה הדין כה"ג ביש כסוי רק בארובת העליה. אבל הכסוי הוי מקבל טומאה. [ומש"כ הרא"ש ברישא היינו כה"ג שיש כסוי הן למעלן והן למטן]. ולכאו' אין סברא לחלק, והיות וטומאה כנגד ארובה, ונכנסת לעליה, א"כ לכאו' לעולם לא חוזרת דרך פחות מטפח, ואין סברא לחלק וצ"ע.

יב]

ויעוי' שנוי דיוק הלשון ברא"ש דברישא נקט דהיות ונתן דבר המקב"ט דבר טמא אינו חוצץ, ורואין את הטומאה כאילו היא בעליה, ובסיפא נקט הלשון "העליה טמאה והטומאה נכנסת לה בפחות מפו"ט" יעוי"ש. ויל"ע שנוי הלשונות.

יג]

והנה בעיקר שיטת הרא"ש והטור, דהעליה טמאה והבית טהור, ועי' חזו"א ח' ג' שתמה מהסוגיא חולין קכ"ה ב' לענין חבילי מטה בין בת לעליה ומבואר שם דחלוק בין מונח באויר שכנגד האויר טמא, ממונח בין בית לעליה שהכל טהור למעלה, ולכאו' הוא דלא כהרא"ש יעוי"ש.

יד]

ויעוי' בפי' הרא"ש לעיל פ"ח מ"ד שהביא להסוגיא חולין שם. וכ' דמיירי שהטומאה בבית ולא בארובה [ויעוי"ש מדוע חילקו בין אויר למונח בבית] ולפי"ז לק"מ מהגמ' חולין לשיטת הרא"ש ודו"ק. [ולפי' הרא"ש שם צ"ע מדוע קתני שם דחוצצין, והרי כלל לא מתפשטת הטומאה מהבית לארובה וצ"ע].

טו]

ויעוי' בכ' הגר"ח בענין חציצה בפני הטומאה שכ' לפרש הגמ' בחולין שהטומאה קצתה תחת הבית וקצתה בארובה, ותליא בפלוגתת ר' יוסי דלעיל דהצריך שיהיה כדי לחלק יעוייש"ה.

טז]

עוד יל"ע לשיטת הרא"ש, מהא דלהלן פי"ב מ"ד סנדל של עריסה, וברא"ש שם העמיד שהטומאה כנגד הנקב, וקדמה טומאה לסנדל יעוי"ש, ולפי"ז תמה במקד"ד דמדוע רק הסנדל טמא, והרי לשיטת הרא"ש כה"ג כל העליה טמאה וצ"ע.

ובגליונות קה"י כ' לתרץ עפי"ד הכס"מ והרי"ק דהיכא דהסנדל אופץ הסתימה העליה טהורה יעוי"ש וצ"ע.

בשיטת הר"ש

א]

בר"ש כ' דהא דנקטו כאן אין טמא אלא התחתון, ולא נקטו כלשון המשנה לעיל ולמטן טמא, דהיה משמע דקאי מהעליון ולמטן, וזה אינו שהרי נתן למטה א"כ עליה טהורה יעוי"ש. [ויעוי' גליונות קה"י, מדוע לא נקטו לעיל כמו כאן].

ומשמע דאם לא נתן למטה, העליה טמאה, ולכאו' היינו כשיטת הרא"ש, וצ"ע דהר"ש ללהלן פי"ב מ"ה ביאר הסוגיא בסוכה כ"ב דאמרינן גו"א לפחות מפו"ט וצ"ע.

ב]

ויעוי' בר"ש לעיל מ"ג מתוספתא דהעליה טהורה, ומשום דאמרינן חבוט. ומ"מ נחלקו שם תנאי אם כלים שנגד הזית נטמאים, ויעוי' בחזו"א ח' ה' מש"כ דהר"ש נקט לרווחא דמילתא יעוי"ש.

ובביאור דברי הר"ש, יעוי' באורך בנצי"ב בהעמק שאלה סוף ויקרא שאילתא ק"ג אריכות דברים עם הגר"ב הכהן. ויעוי' בשו"ת ראשית ביכורים ס"ה באורך. ויעוי"ש דכלל לא נקטו שיש חסרון שאין בארובה פו"ט, ולכן הוי חסרון בדין חבוט.

ג]

ויעוי' בר"ש לעיל מ"ב מתוספתא, דאף באין בארובה פו"ט אמרינן דטומאה בוקעת, וגם כלים שתחת קורה טמאים יעוי"ש, ויעוי' קה"י מש"כ בזה על פי דרכו.

ד]

ובעיקר דברי הר"ש, דפשוטו ס"ל כהרא"ש, אולם לכאו' פליגי. שהרי הר"ש נקט הטעם דיש מחיצה, משמע דללא המחיצה באמת הכל טמא, ולהרא"ש הרי נכנסת לעליה ולא חוזרת לבית, ולהר"ש משמע שכן חוזרת וצ"ב.

פרק י משנה ה – הארות

א]

בדעת הראשונים דס"ל דכה"ג שטומאה כנגד ארובות, העליה טמאה והבית טהור, והק' המשנ"א דגם הבית יהיה טמא מדין סוטל"צ, והיינו שדרך הטומאה לצאת ממקומה דרך הבית, ויעוי"ש שתי' דהיות ואינה באוהל, א"כ טומאה שאינה באוהל לא אמרינן סוטל"צ יעוי"ש.

ותמוה, דלכאו' ודאי הויא באוהל, שהרי יש אוהל על גבה, בזה שארובה של עליה מכוסה וצ"ב.

ב]

ולכאו' הביאור, דלא סגי שיש מאהיל למעלה, אלא בעינן שמקום הטומאה הוי באוהל, אבל כה"ג שטומאה כנגד ארובות, היות והוי מקום פחות מטפח, א"כ כל מה שבבית שכנגד הארובה אינו אוהל. והטומאה לא נמצאת במקום. [ובתוספת ביאור נראה, דבעלמא כשיש זית טומאה, אפילו שלא כל הטפח מאהיל עליו, מ"מ חשבינן שכל האוהל טפח מאהיל. אבל כשטומאה בארובה, א"כ האוהל שאינו כנגד הארובה לא נחשב מאהיל על הטומאה, וא"כ אינה במקום].

ג]

ולפי"ז יל"ע אם יהיו כלים בבית שלא תחת הטומאה [והיינו שאינה מאהילה עליהם] והוו הכלים כנגד הארובה. האם כסוי שלמעלה מועיל להביא הטומאה כל כנגד הארובה בבית או לא וצ"ע.

ויסוד הספק, דהיות והכסוי לא חשיב אוהל לענין מקום על מה שבבית, א"כ אולי גם לא מהני לאשוויי התפשטות הטומאה היכן שלא נחשב מאהיל על מקום הטומאה וצ"ע.

ד]

ובאמת כעי"ז יש לדון להנך ראשונים דס"ל דטומאה בארובה יוצאת לעליה. מה הדין כשטומאה בבית [שלא כנגד ארובה] דתנן דאין טמא אלא התחתון, מה הדין כה"ג שנתן רק למעלה ולא למטה, האם הטומאה מתפשטת בבית גם כנגד ארובה או לא. והנדון הוי כנ"ל, דהרי הכסוי בעליה לא חשיב אוהל על ארובה שבבית וכנ"ל וצ"ע. [לכאו' ממה דהו"א שהכוונה או למעלה או למטה, ואפ"ה טמא תחתון, והיינו כל תחתון, ומוכח שטמא].

פרק י משנה ו – בוקעת ועולה ויורדת

א]

מתני' "ארובה שהיא בתוך הבית וקדירה שהיא נתונה תחתיה" וכו' וברא"ש כ' "ארובה גדולה" ויל"ע מה כוונתו, האם ס"ל דהוי דין שתהיה בארובה פו"ט, או בפועל בעינן גדולה, היות ומיירי שאין הקדירה נוגעת וצ"ב.

ב]

שם במשנה "טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת", והיינו דהיות וקדירה אינה גבוהה טפח, א"כ לא הוי אוהל, והטומאה הויא רצוצה ובוקעת ועולה ובוקעת ויורדת. וברא"ש הוסיף דכדי שתחשב רצוצה היינו בזה שטומאה שבתוכה או על גבה חזינן כאילו היא תחתיה, ונעשית רצוצה יעוי"ש. ומפורש בהרא"ש היסוד שכ' הכס"מ בפרק כוורת כמה פעמים [וכ"ה בפיהמ"ש שם]. דהיות וכלים אינם אוהל לטהר, שפיר ע"י שהטומאה חשיבא תחת הכלי חל עליה דין רצוצה ודו"ק. [וכ"ה בכס"מ פט"ז ה"ה, והכס"מ שכ' כן בדעת הרמב"ם צ"ע דלרמב"ם כל באויר הויא רצוצה וצ"ע, ויעוי' מרכה"מ כאן].

ג]

ולכאו' חזינן דלדין רצוצה לא סגי דהויא טומאה באויר, אלא בעינן שתחשב תחת הכלי, ורק עי"ז הויא רצוצה. ובר"ש בביאור התוספתא פליג להדיא יעוי"ש.

ד]

שם ברא"ש שהקדירה טמאה היות ובוקעת ועולה לתוכה, ויל"ע אם בעינן כן רק לטומאה שתחתיה, ובעינן לדין בוקעת כדי לדון כאילו עצם הטומאה בכלי, [דאל"כ לא נטמא חרס, שנטמא רק כשעצם הטומאה בתוכו]. אבל לטומאה שעל גבה לא בעינן לדונה כרצוצה תחתיה כדי לטמא הכלי, או גם לטומאה שעל גבה בעינן לדונה רצוצה כדי לטמא לגוף הכלי וצ"ע. [ויעוי' היטב לשון הכס"מ פט"ז ריש ה"ד].

ה]

ובלשון הר"ש דכנגד הטומאה טמא, וכ' הר"ש "דאע"ג דאין כלי חרס מיטמא מגבו" וכו', ויל"ע מה הוקשה לו, והרי כלי הוי אוהל לטמא ולא לטהר וצ"ע. [ומשמע דהוי לענין לטמא גוף הכלי, ועי"ז טמאים כל כלים שבתוכו, וכדלהלן ודו"ק].

ו]

ובראב"ד פט"ז טו"מ ה"ה [הא'] כ' דהא דבוקעת ויורדת היינו רק לתחת הקדירה, אבל אינה רצוצה שתבקע עד התהום. ולכאו' מבואר דלא ס"ל להרא"ש דהטומאה שעל גבה נידונית כמונחת תחתיה ונעשית רצוצה. [ולפי"ז נסתרים דברי הכס"מ הנ"ל בריש כוורת שביאר הא דלראב"ד בוקעת לכוורת, היינו שגם טומאה שעל גבה כמונחת תחתיה ונעשית רצוצה וצ"ע. ואולי חלוק בין לבקוע לתהום, לבין לבקוע כוורת וצ"ע].

ז]

שם בראב"ד נקט דמטמא תחתיו, היות והקדירה נעשית כלי טמא, וטמא אינו חוצץ יעוי"ש. [ומבואר דנטמא מחמת מה שעל גבה ודו"ק]. וצ"ע דתיפו"ל גם בלי שנטמא, דכלים אינם נעשים אוהל לטהר וצ"ע. ויעוי' להלן אות י"א.

ח]

במקדש דוד קונ' טהרות אות ב' ד"ה כתב הרמב"ם עמד בדעת הראב"ד דטומאה שבאויר לא בוקעת לתהום, והקשה מה מעכב ממנה, וכ' ליסד דקרקע עצמה שויא הצלה, ולכך רק רצוצה היא שבוקעת הקרקע יעוי"ש. [ויעוי' רא"ש פי"ד מ"ו].

ט]

שם במקד"ד ד"ה הנה בפ"י מ"ו תמה על לשון הרא"ש הנ"ל שכ' דחשיבא רצוצה דאדם וכלים לא נעשים אוהל לטהר, והקשה המקד"ד מה בעינן לטעם דאדם וכלים, ותיפו"ל שכלל אין גבוה טפח וליכא אוהל. ויעוי"ש מה שכתב בזה ודו"ק. [ולכאו' מוכח בדעת הרא"ש דגם מחיצה שאינה אוהל מועלת לחצוץ בפני הטומאה שלא תרד ודו"ק].

י]

יש מקשים דאם כוונת הרמב"ם לעיל מ"ד – ה' דאמרינן גו"א לדבר המקב"ט על ארובת הבית, א"כ נימא גם כאן בקדירה גו"א. ולכאו' הביאור דגו"א רק אמרינן כל שיש חשיבות אוהל לצרף עם אוהל. אבל קדירה שאינה אוהל, ל"א גו"א לאשוויי אוהל. וזהו ג"כ הטעם דבאין בקורות טפח ל"א גו"א. ויעוי' ריטב"א עירובין י"ד א'.

יא]

והנה בפשוטו כמו דלא אמרינן גו"א על קדירה שאינה גבוהה טפח, ה"ה אין דין דפנות אוהלים על קדירה שאינה גבוהה טפח. ויש שרצו להוכיח בדעת הראב"ד דס"ל שגם בפחות מטפח אמרינן דפנו"א, דהראב"ד [הו"ד אות ו'-ז'] נקט שיורדת מטעם דהוי כלי טמא, ולכאו' תיפו"ל דכלים אין חוצצין. והוכיחו דס"ל דמטעם כלים היה נעשה דפנות אוהלים, וזהו שהוצרך לטעם דנטמא ולא הוי דפנו"א ודו"ק. והוא חידוש.

יב]

ובפשוטו י"ל בכוונת הראב"ד שהוצרך לטעם דהוי טמא. משום דס"ל דאם לא הוי טמא, א"כ חשיב תחת הכלי למקום רצוץ והויא רצוצה ובוקעת לתהום, ורק היות וכלי טמא, א"כ תחת הקדירה כלל אינו מקום ולא נעשית רצוצה לבקוע לתהום ועי'. [ובאמת יעוי' בכס"מ פט"ז ה"ה על הראב"ד והוקשה לו דלכאו' משמע דגם טומאה תחתיה אין יורדת לתהום, דדוחק לומר דלצדדין קתני, ויסד שם הכס"מ דהיות והוי תחת כלי טמא שאין חוצץ אפילו הויא תחתיה חשיבא כמגולה יעוייש"ה].

יג]

והנה יעוי' דחלוק המשנה מהתוספתא בגוונא של רצוצה. דהמשנה נקטה גם תחתיה גם על גבה ובתוכה. ובתוספתא נקטה רק תחתיה וצ"ע. ולכאו' י"ל דלתוספתא בוקעת עד התהום. [וזהו שנקטה לשון רוצצת] והיינו רק בתחתיה, דלא ס"ל ליסוד הרא"ש דעל גבה חשבינן כמונחת תחתיה, והויא רצוצה, ולפי"ז יהיה מוכח דשויא תחת כלי רצוצה, ולא כש"כ לצדד בדעת הראב"ד. ובמשנה דנקטה גם על גבה ובתוכה, לכאו' מוכח או דכל ג' גווני הויא רצוצה, או דכל ג' גווני אינה רצוצה.

יד]

יעוי' בר"ש דמלבד זה דבוקעת גם כל כלים שבתוכה נטמאים מדין חיבורים. ובפשוטו ס"ל דגם כלים שלא נוגעים בקדירה. ויעוי' לעיל פ"ט מט"ז שכ' דפליגי בזה רש"ש ומהר"ם שם.

היתה גבוהה טפח

א]

מתני' "היתה גבוהה מן הארץ טפח, טומאה תחתיה או בבית, תחתיה והבית טמא, תוכה וגבה טהור" ובר"ש ורא"ש ביארו דהגם דאם תעלה לא נוגעת קדירה בארובה, מ"מ עוברת טומאה מזל"ז היות ומיירי שיכולה לקבל מעזיבה רכה כמו סככות דפ"ח יעוי"ש.

ותמה בחזו"א י"ד ו' דהרי הר"ש לעיל פ"ח הוכיח דדין לקבל מעזיבה אמרינן רק בסככות ופרעות, ומשמע דבבית לא אמרינן. ועוד תמה דשם מבואר דכה"ג שיש קורות למעלה ולמטה לא חשיבי יכולים לקבל מעזיבה, וכאן נקט דשייך לדון כמקבל מעזיבה וצ"ע. [ויעוי' כאן במשנ"א]. ויעוי' להלן.

ב]

ובהא דתנן דגבה ותוכה טהור, ביארו בר"ש רא"ש ומהר"ם דהוי מטעם דפנו"א. ולפי"ז ביאר בכוונת התוספתא, דכה"ג שהקדירה רחבה יותר מארובה הטעם דטמא היינו דהיות ורחבה יותר מהארובה, ולא תצא, א"כ חשיבא ככלי בית ולא אמרינן כה"ג דפנו"א יעוי"ש.

וצ"ע דמצינו לעיל פ"ה מ"ב ביושבת ע"ג ארובה דאמרינן דפנו"א, ואפילו דרחב טפי מהארובה וצ"ב. [ולכאו' החילוק אם הוי בבית או למעלה וצ"ב].

ג]

ועיקר דינא דמתני' דאמרינן דפנו"א, ולכאו' לעיל סופ"ה מצינו בר"ש מתוספתא בקדירה תלויה בקורה פחות מטפח אם אמרינן דפנו"א, ונחלקו בכוונת התוספתא, דהחסד"ד נקט דמיירי אליבא דר"ע, דלרבנן גם בפחות מטפח אין הצלה. אולם בתפאר"י בועז ט' כ' דלא נחלקו בזה ר"ע וחכמים והוי לכו"ע, ורק נחלקו כה"ג דמשוכה יעוי"ש. וכ"ה בר"ש כת"י.

ד]

ועכ"פ לכו"ע רק עד טפח אמרינן שמצלת, וכאן הוי טפי מטפח, ואפ"ה מבואר דאמרינן דפנו"א וצ"ע. [ויש לחלק דשם בעינן לבטל לתוך של הכלי, וכאן הוי צירוף אוהלים ודו"ק].

ה]

עוד צ"ע דבר"ש דכה"ג דאם הקדירה עולה נכנסת בריוח בארובה, כה"ג הבית טהור, והיינו דהיות ויש ריוח ואין כדי לקבל מעזיבה, א"כ הבית לא נטמא אולם נקט שם הר"ש דהקדירה עצמה טהורה, וע"כ היינו מטעם דפנו"א, ומוכח דאמרינן דפנו"א אפילו שלא נוגע בארובה, וקשיא דלעיל פ"ה פליגי ר"ע וחכמים אם לדין דפנו"א בעינן שיגע וצ"ע.

ו]

ויתכן דחלוק ארובה מכל מקום, והיינו דהיות וארובה הויא חלק מכלל הבית, אלא שפתוחה לאויר, א"כ כל שנידונית כסתומה שפיר לא חזינן לה כפתוחה והויא מכלל הבית לכל דבר. ולכן מהני ג"כ מקבל מעזיבה רכה, וכן לענין דפנו"א כל שסתום בלי נוגעות אלא מקבל מעזיבה מהני בארובה לידון כסתום וחשיב חלק מכלל האוהל ודו"ק וצ"ע. [ויל"ע אם יתורץ לפי"ז ג"כ הקו' דהר"ש שם כ' דדין כדי לקבל מעזיבה הוי דין דרבנן, וכאן הוי דין תורה ועי'].

ז]

ויש שכ' דהר"ש מיירי שבצד א' אפוצה לעליה יעוי"ש. ולכן לגבי אידך גיסא סגי גם במקבל מעזיבה וצ"ע.

ח]

ובכס"מ פט"ז ה"ה מצינו בזה דבר חדש, דנקט דכלל אינו מטעם דפנו"א, אלא דהיות ואוהל הכלי ואוהל הבית א' הם הילכך לא מחלקינן ביניהם, וכיון שאוהל שתחת הכלי הוי מיעוטא הוי טפילה לאוהל הבית ודינו כמוהו יעוי"ש. ולכאו' אינו מטעם דפנו"א וצ"ב. [ונקט כן שם בדעת הראב"ד].

ט]

ולכאו' כהראשונים דהוי מטעם דפנו"א כן מוכח מלשון התוספתא, דנקטה משום דפנו"א, ויל"ע לדרכים דלא ס"ל דפנו"א איך יתרצו התוספתא.

י]

ובעיקר דינא דמתני', לכאו' מה דמצטרפת הקדירה לבית, היינו ע"י גוד אסיק, ויעוי' במשנ"א דנקט דהוי מטעם גוד אסיק, אולם בכ' הגר"ח נקט דהוא משום גוד אחית, ויעוי' לשון החזו"א י"ד ו' דמשמע דרך ג', וצ"ב הנדון.

ויעוי' היטב באליהו רבה ומבואר להדיא בדבריו, דהוי מטעם גוד אחית, וזהו כל הטעם דלא מהני ברחבה מהארובה יעוי"ש, וצ"ב הנדון.

פרק י משנה ו – בתוספתא

א]

מתני' ארובה שהיא בתוך הבית וכו' ואין שפתיה נוגעות בארובה וכו' תחתיה והבית טמא. ובר"ש כ' דהא דבתוספתא שנינו שהבית טהור, היינו דמתני' מקבל מעזיבה ובתוספתא לא. ועוי"ל דכוונת המשנה ואין שפתיה נוגעות, לא הוי שיש אויר בין קדירה לארובה, אלא הכוונה למעוטי כה"ג שרחבה מעט שאם תעלה שפתיה נוגעות בתקרה דכה"ג יש דין אחר כדשנינו בתוספתא.

ב]

והר"ש דוחה הדרך השנית, שהרי במתני' מבואר דבתוכה ועל גבה הכל טמא. ואילו בתוספתא מבואר דבאופצת כנגדו עד הרקיע טמא, אבל כל השאר טהור יעוי"ש. [והיינו דאם כוונת המשנה ואין נוגעות, היינו לא שיש אויר אלא שלא בולט ועי']. והיינו דמה שטמא, היות וכל שנטמא לא שייך דפנו"א. ולהתוספתא דס"ל טהור צ"ב הטעם, וכן צ"ב מדוע ניחא להר"ש דאם לא הויא אופצת א"כ גם לתוספתא טמא וצ"ב.

ג]

ובתוספתא בציור הראשון, דאם תעלה ושפתיה נוגעות בתקרה, הכל טמא. ובר"ש ביאר דהיות ולא יכולה לצאת חשובה ככלי הבית, ולא ניצולת עם דפנו"א, וצ"ב. ובאליהו רבה, וכ"ה בז"ז כאן דהיות והוי ע"י גוד אחית, ואם תרד השפתיים ימנעו מלירד עד השוליים, וא"כ לא שייך גוד אחית, וממילא לא דיינינן דפנו"א יעוי"ש.

ד]

מה דנקט הר"ש דהיות והוי כלי הבית לא אמרינן דפנו"א. ויל"ע וכי כל הנך דלעיל לא חשיבי כלי הבית, ולכאו' צ"ל דחלוק כה"ג דיסוד דין הדפנו"א הוי לבטל ממנו חשיבות תוך דידיה, דזה אמרינן גם בכלי הבית, משא"כ כאן דבענין לצרף לעצם האוהל ודו"ק.

ה]

ומבואר להדיא, דפליגי הר"ש והגר"א אם נעשה דפנו"א ע"י גוד אחית או ע"י גוד אסיק, ויל"ע הנידון.

ו]

ולביאור הר"ש הוי חידוש דכלי הבית לא אמרינן ביה דפנו"א. אבל לביאור הגר"א יל"ע לענין דפנו"א, מ"מ הרי שפתות הקדירה נוגעים בתקרה ויועיל לאשוויי דפנו"א. ומבואר חידוש נוסף, והיינו דלדון דפנו"א בעינן צירוף האוהלים ודו"ק וצ"ע.

ומה דהבית טמא להגר"א, לכאו' מוכח דלא בעינן שירד עד השולים. וצ"ב דממ"נ אם לא בעינן שיעשה כחדא, א"כ כלל א"צ גו"א, ואולי אה"נ וצ"ע.

ז]

בביאור דין התוספתא, מצינו דרך חדשה באגודה, הובאו דבריו בספר פתח האוהל כלל ז' ס"ק ו' וז"ל "מכאן צ"ע על קורות עירוב ויש גג פותח טפח עליהן ויש טומאה בבית האחד, אם מביאה טומאה לבתים שבצד האחר, או נחלק דהכא קורות העליונות מכוונות לגמרי כדין התחתונות, אבל התם הגג עודף מכל צד ולא שייך רואין כדמשמע לעיל גבי קדרה נתונה תחת ארובה" עכ"ל.

ח]

וביאר בפתח האוהל שם דכונתו לבבא דידן בתוספתא דמבואר דכשהקדירה רחבה מהארובה, אינה מצטרפת עם גג הבית להציל מדין דפנו"א, ומינה הוכיח האגודה דלא אמרינן חבוט רמי בכה"ג יעוי"ש. והיינו דפליגי בנדון דלעיל אם לדינא דחבוט בעינן הן קורת טפח, והן אויר טפח, או דתליא בקורה ולא באויר.

ט]

ומדברי האליהו רבה והז"ז, מוכח דכן אמרינן כה"ג גו"א, אלא דגם אחר דאמרינן לא מהני היות ולא נעשה חדא האהלה, היות ושפתים דקדירה עוצרות הירידה יעוייש"ה.

י]

אלא דלפי"ז תמוה סיום התוספתא, דטומאה תחתיה הכל טמא. והיינו גם הבית, ולכאו' איך הבית טמא ללא דינא דחבוט, ולכאו' מוכח כש"כ החזו"א ז' ט"ו ט"ז דיש דין העברת טומאה מאוהל לאוהל, ולא בעינן לאשוויי חדא אוהל. אולם יעוי' ברבינו הגר"ח פ"ה סוכה דפליג יעוי"ש. ולדבריו צ"ב.

ואולי היות ותקרת הבית מאהילה קצת על הקדירה, ולא אמרינן דפנו"א, א"כ הוי כלי שאינו חוצץ, ויש התפשטות טומאה לתחת הקדירה ודו"ק.

יא]

ועוי"ל דהיות וארובה הוי מכלל מקום הבית, א"כ רק באין שום אוהל חשיבא מקום בפנ"ע, אבל כל שיש קדירה גבוהה טפח, שפיר מהי לדון דהוי ארובה מכלל אוהל הבית, ומתפשטת בכל אוהל הבית ודו"ק.

יב]

וביסוד הר"ש דהיות והוי כלי הבית לא אמרינן כה"ג דפנו"א, ויעוי' חזו"א י"ד ח' שהוקשה לו מלהלן משנה ז' דקדירה תחת השקוף ואפ"ה אמרינן דפנו"א. ויתכן, שרק בארובה שייכת סברת הר"ש, והיינו דהיות וגם מקום ארובה הוי מכלל הבית, א"כ הוי תרתי דסתרי דחשיב כלי הבית שנעשה לחלק מעצם הגג. אבל כל שאר גווני לא הוי בתוך חלל הבית, או לא הוי לאשוויי חלק מעצם אוהל הבית ודו"ק.

יג]

ובציור השני מיירי שאם תעלה אופצת כל הארובה, ועלה מסיים התוספתא דאם הוי בתוכה או על גבה כנגדו עד לרקיע טמא, ומבואר דלא בוקעת לתחתיה, ותמוה, הרי טמא אין חוצץ, ולא משוי דפנות אוהלים. וכ' הר"ש דכיון שאופצת נחשבת כתקרת הבית יעוי"ש. ומשמע דמהני בלי דפנו"א, וכן רהיטת התוספתא דרק להלן שם נקטו מטעם דפנו"א, ויל"ע מהו הטעם דמהני בלי דפנו"א.

יד]

והר"ש הקשה מאי שנא מחבית בחלון, ויעוי"ש שתירץ דבחבית כי חזית כמאן דליתה טומאה יוצאת, משא"כ כאן יעוי"ש. ובחזו"א י"ד ו' הקשה מטומאה תחת כלי שטמא גם כל תחת הכלי, וחזינן דלא אמרינן סברת כמאן דליתה יעוי"ש. [והחזו"א ביאר דהוי ענין של ממ"נ יעוי"ש].

טו]

ולכאו' מבואר בר"ש, דיסוד דינא דדבר טמא אינו חוצץ, אינו חלות דין של חוצץ, אלא דנידון כלפי טומאה כמאן דליתיה, והיינו לענין דלא אלים למנוע הטומאה, וכל מה דנידון כליתיה, היינו דלולי הדבר, היה נדון שמקומה של הטומאה הן בבית זה והן בבית שמעבר לחלון א"כ כל שחבית טמאה דיינינן כליתיה, ומקום הטומאה בשניהם, אבל כאן אם הוי כמאן דליתיה, הוי מקום הטומאה בארובה, ולא נכנס לבית, א"כ אין סיבה לדון דהויא כליתיה, והיינו דהקדירה לא משנה את מקום הטומאה, ודו"ק.

ועדין צ"ע דסו"ד מורה דחשבינן לה כמונחת בקרקע וצ"ב.

טז]

ובציור הג' שאם תעלה עולה והולכת בארובה ואין בינה לארובה פו"ט, וביאר הר"ש דשאני ממתני', דבמשנה הקדירה ממלאה כל הארובה. [אלא שאינה אפוצת] וכן לא ממלאת הכל. ויל"ע דלעיל בביאור המשנה כ' דהחילוק הוי אם מקבלת מעזיבה, וכאן נראה שלא נקט האי מילתא וצ"ב. והינו תמוה מה הוצרך הר"ש לב' ביאורים בחילוק בין המשנה לתוספתא.

יז]

ועוד מבואר דהבית טהור, דלא נחשב אוהל אחד, מ"מ גבה ותוכה טהור, וע"כ מטעם דפנות אוהלים [וכן מפורש בלשון התוספתא] ומבואר דאמרינן דפנו"א אפילו אם רחוק עד טפח וצ"ע [ויעוי' להלן דמיירי שבצד א' נוגעת בארובה, וממילא י"ל דלכן יש דפנו"א].

יח]

והנה מה דהבית טהור, היינו כביאור הר"ש דלא נידון כאוהל אחד, ולהלן לגבי טומאה על גבה או בתוכה, מבואר בר"ש דמיירי שבצד א' כן אפוצה, ורק בצד שני לא נוגעת ויש פחות מטפח. ויל"ע היות ובצד א' נוגעת א"כ שטומאה תעבור שם לבית וצ"ב. ויעוי' להלן.

יט]

שם בר"ש נקט דחלוק אם טומאה תחתיה, או בתוכה. גם לענין אם הבית נטמא, דאם תחתיה והקדירה לא נטמאת, גם הבית לא נטמא, ואם טומאה בתוכה והקדירה טמאה מהני שמתערבת טומאה לבית יעוי"ש, ולכאו' הם דברי פלא.

כ]

ויש שפירושו עפי"ד הגר"ח פכ"ד טו"מ שיסד דאוהל חולק מקום לעצמו, ומגביל את מקום הטומאה, ולכן גם אם יהיו ב' אוהלים סמוכים לא תעבור טומאה מזה לזה, ומה שעוברת היינו משום דחשיבי חדא האהלה יעוי"ש.

ולפי"ז ביארו, דבזה חלוק אם הוי אוהל טהור, והוי אוהל גמור [ע"י דפנו"א]. א"כ הוו ב' אוהלים ולא מצרפין, משא"כ בטמא דלא קובע מקום לעצמו ולכן מצטרפין. ועדיין צ"ע מדוע לא יחשבו אוהל אחד.

כא]

ולכאו' הוי דין מסויים בארובה, והיינו דארובה הויא מכלל הבית, אלא דמופקע מהאהלה של הבית, ולכן כל שיש בארובה אוהל טהור, נדון כמקום האהלה חלוק, דהיות והארובה לא נסתמה, א"כ הוי מקום בפנ"ע, והויא האהלה נפרדת, ולא חשיבא חדא האהלה. משא"כ בהויא קדירה טמאה, היות ואינה אוהל גמור, שפיר מצטרף האהל כלי, לבית. דאינו סתירה לארובה שאינה מכלל הבית, היות ואינו אוהל גמור ודו"ק.

כב]

ויתכן דזהו דיוק לשון הר"ש מתערבת הטומאה, ולא נקט לשון התפשטות, והיינו דהוי נדון לצרף המקומות, וזהו שחלוק אם הקדירה טמאה או טהורה.

פרק י משנה ו – בתוספתא [ב]

א]

בציור הרביעי, כ' דכה"ג שיש בין הקדירה לארובה טפח, והיתה טומאה תחתיה, תחתיה טמא, וגבה והבית טהורין מפני שנידונים כשיפועי אוהלים, והיינו דהיות והוי טפח, לא שייך לשון דפנו"א.

ויל"ע מהו הכוונה שיפועי אוהלים, האם יסוד הדין הוי משום דפנו"א, או שכלל אינו ענין עם דפנו"א. וא"כ מצינו שיפועי אוהל דשוי לכלי דין אוהל.

ב]

וכה"ג שטומאה בתוכה או על גבה, הכל טמא והבית טהור, והיינו דהכל טמא דכה"ג ליכא הצלה על תחתיה, ולכאו' היינו דהיות וקדירה נטמאת אין הצלה אולם לענין מה שהבית טהור יל"ע מדוע, ולעיל גבי אפוצה מצד א' ובצד שני פחות מטפח מבואר בר"ש דחלוק אם הקדירה נטמאת או לא, והיינו דבנטמאת מתערבת הטומאה עם הבית, וכאן מתבאר דגם אם נטמאת, מ"מ כל שבצד א' יש יותר מטפח, לא שייך לדון שמתערבת טומאה לבית וצ"ב.

ג]

והנה, לביאור הר"ש, הציור השלישי ורביעית מיירי, שמצד א' אופצת ומצד שני רחוקה מן הארובה, בציור שלישי פחות מטפח וברביעי טפח. אולם בגי' הגר"א כלל לא הוזכר שיש ב' צדדים, ובצד א' אפוצה ובשני רחוקה, אלא מיירי שנוגעת בארובה, אלא בציור שלישי נוגעת בפותח טפח, ובציור הרביעי נוגעת פחות מטפח, יעוייש"ה.

ד]

ובפשוטו, החילוק דכל שנוגעת טפח מביאה טומאה מזו לזו, ובפחות מטפח לא. ולענין דפנו"א איך נפק"מ אם נוגעות טפח או לאו. אולם בזר זהב נקט [וכן מוכח משנוי לשון התוספתא, דבשלישי נקטה דפנו"א, וברביעי נקטה שיפועי אוהלים] דכל שאין נוגעת טפח, אין דין דפנו"א, והוי מטעם שיפועי אוהלים יעוי"ש. ויל"ע היכן מצינו שצריך לדין דפנו"א נוגעת טפח.

ולהגר"א אי"צ לכל אריכות הר"ש בציור השלישי לחלק אם הקדירה טמאה או טהורה, דלעולם הבית נטמא יעוייש"ה.

ה]

וברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ה הביא שהיתה קדירה למטה שאם תעלה נמצא בינה ובין שפתי ארובה טפח, והטומאה תחתיה או בתוכה הבית טהור יעוי"ש, ובכס"מ דהיינו מתוספתא, והכוונה לציור הרביעי, ולכאו' משמע דהוי דרך שלישית, דלא משמע כהאליהו רבה דנוגע ולא באורך טפח, וכן אין משמע דמיירי שאפוצה בצד א' כהר"ש ודו"ק וצ"ב.

ו]

ויעוי' בהגהות הגר"א, והנה ההג"ה כלל לא שייכא לדברי הר"ש, ורק זהו לגירסת הגר"א, דס"ל בציור השלישי דמיירי שנוגעת בארובה בפותח טפח, ולכן עוברת טומאה מבית לתחת קדירה, ולכך נקט ג"כ שמיירי תחת הבית, אבל בציור הרביעי מיירי שנוגעת בפחות מפו"ט, ולכך אין עוברת מבית לקדירה, וכך מקדירה לבית. אבל להר"ש כלל ל"ש ההג"ה וק"ל.

ז]

והנה הן להר"ש בציור השלישי, והן להגר"א בציור הרביעי, הרי משכח"ל דאמרינן דפנו"א, ואפ"ה הבית לא נטמא. [אם כוונת שיפועי אוהלים הוי מטעם דפנו"א]. ולכאו' מוכח דיסוד דין דפנו"א אינו שנעשה חלק מעצם התקרה, שהרי לא מצטרפין להביא מזל"ז, אלא שפקע מהכלי דין אוהל לטמא ולא לטהר, אבל לא נעשה חלק מהבית, ויעוי' בזה במשנת ר' אהרן.

ח]

יעוי"ש בר"ש בציור הרביעי, דהוקשה לו מדוע הבית טהור, והרי אפוצה מצד א', וכ' דהיות ומצד שני יש טפח, האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי. והוכיח לה מהא דמונח בצד האיסקופה דלהלן משנה ז', ולכאו' תמוה, הרי שם אי"ז מב' הצדדים. והפשוט בכוונתו כש"כ בסו"ד דאזיל לשיטה דלהלן משנה ז' בעינן שנכנסת טפח תחת השקוף, וזהו דע"י שאפוץ מב' הצדדים חשיב כנכנסת תחתיו טפח ודו"ק.

ט]

שם הקשה מהא דקורות הבית והעליה. וכן מהא דאכסדרה שנסדקה והניח קנה תחתיה דמהני לטמא הכל, ולכאו' קו' הר"ש צ"ב, שהרי לעיל מינה הקשה סתירת המשנה והתוספתא, דבמשנה אמרינן שבית טמא ובתוספתא שטהור. וע"כ תי' דאם אופצת מכל צידיה הבית טמא, ובתוספתא יש רווח. וא"כ מה הוקשה לו מהנך דקורות ואכסדרה, הרי שם סתום הכל, ובזה פשיטא שעוברת טומאה מזל"ז וצ"ב.

י]

ולכאו' צ"ל דבקו' ס"ל להר"ש, דהא דבאפוצה מהני לעיל, היינו במסויים בארובה, היות והויא מכלל הבית, אלא דחשיבא פתח, וע"י שאפוצה בטל מינה שם פתח, ומתערבת עם הבית, אבל בכל חבוט אי"צ אפוץ מב' צדדים, וזהו שהוקשה דהיות ויש דין חבוט גם שלא בארובה, ע"כ דסגי כל שמחוברים, וא"כ גם בארובה שיועיל אפוצה מצד א' ונעשים מחוברים.

יא]

ועלה משני הר"ש, דמהני חבוט וגוד בכל דוכתי, היינו ג"כ רק כל דהוי מב' צדדים מחוברים, וזה שוי דדיינינן להו כחדא, אבל כל דהוי רק מצד א', ל"א חבוט רק כה"ג דנכנס תחתיו טפח דומיא דמשנה ז' ודו"ק.

\* \* \*

יב]

ובעיקר התוספתא, יעוי' באליהו רבה וכן בז"ז, ונקט שם דלא שמעלים את הקדירה אלא שמורידים את תקרת הבית יעוי"ש. וצ"ב מדוע לא כפשוטו. ויעוי' בתוספתא להלן סוף פי"ג לגבי קוברי המת שהיו עוברים ברה"ר שמצטרף אהלן עם החלון, ור' יהושע שם ס"ל דאין מעלין את הנמוך לצרף אהל עם אוהל, וצ"ב שיטתו דנימא גו"א.

יג]

ויעוי"ש במנחת ביכורים, קסבר ר' יהושע אין מעלים באהלים את הנמוך לצרף עם אוהל הגבוה הימנו לטמא הבית, אלא מורידין את הגבוה לנמוך והכלים שתחת החלון טמאים יעוי"ש. ויל"ע מהו יסוד הדבר. ולכאו' הביאור דאמרינן גוד אסיק או אחית האוהל השני להצטרף לאוהל הטומאה, ולא להיפך דמסיק לאוהל הטומאה ודו"ק.

ויל"ע לפי"ז אם דברי הגר"א בביאור תוספתא דידן הויא רק אליבא דר' יהושע ועי'.

יד]

והנה בעיקר דברי התוספתא, מצינו חילוק בין המשנה לתוספתא לענין שאין גבוהה טפח, דבמשנה נקטה גם כה"ג שטומאה בתוכה ועל גבה או תחתיה, ובתוספתא נקטה רק שהטומאה תחתיה, וכן בתוספתא נקטה דהויא רצוצה ובמשנה לא הוזכר, והדבר צ"ב.

ולכאו' לתוספתא ס"ל דרק תחתיה הוי רצוצה, ולא ס"ל שדיינינן כאילו מונחת תחתיה, וצ"ב הנדון.

פרק י משנה ו – בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם בפיהמ"ש ונקט דהא דבוקעת היינו "כיון שהטומאה רצוצה ואינה תחת אוהל, או מגולה לשמים" ויל"ע אם כוונתו שיש ב' גווני שרצוצה, אם ע"י שאינה תחת אוהל, או שמגולה לשמים, או דהוו ב' מילי, רצוצה ומגולה לשמים וצ"ע.

ב]

שם בפיהמ"ש הוסיף "ולא התפשטה פעולתה ואינה נראית כמו שכבר ביארנו" יעוי"ש. ומבואר דלא סגי דהויא רצוצה אלא בעינן תנאי של לא התפשטה פעולתה ואינה נראית וצ"ב.

ג]

ודבר פלא מצינו בכס"מ פט"ז ריש ה"ה דאחר שביאר דהויא רצוצה, הוסיף "והבית טהור, מאחר שאינה נוגעת אפילו כל שהוא בתקרה" יעוי"ש. ומשמע שאם יגע יטמא. ותמוה בתרתי. א'. הרי טומאה רצוצה בוקעת ולא מתפשטת. וביותר תמוה, הרי אין קדירה גבוהה טפח, ואיך תתפשט לבית אתמהה [ויעוי' ג"כ בקרית ספר. ומשמע דס"ל כהכס"מ].

ולכאו' משמע דהיות והויא ארובה מכלל הבית, א"כ אם היה נוגע כל דהו בתקרה, זה גופא היה מועיל לאשוויי שהטומאה נמצאת בבית, וממילא אינה רצוצה, ודו"ק וצ"ב.

ד]

עוי"ל דס"ל לכס"מ דשייך לומר גו"א על קדירה שאינה גבוהה טפח, וזהו שהוקשה לו שיטמא הבית. [עכ"פ כה"ג שטומאה תחתיה]. ויהיה מבואר דמהני ע"י גו"א להפקיע מרצוצה, וכן לאשוויי אוהל מביא וצ"ע.

ויל"ע לתי' הכס"מ, איך יתפרשו כל דברי התוספתא. דלכאו' איכא גוונא שמחובר לבית וצ"ב. ובאמת באליהו רבה בביאור התוספתא נקט דלענין רצוצה הוי לאו דוקא.

ה]

ובביאור דין המשנה דאם היתה גבוהה טפח תחתיה והבית טמא, כ' בפיהמ"ש דהיות והאהילה על הטומאה טמא הבית, ודומיא דמשנה א' בטומאה תחת ארובה ונתן רגלו מלמעלן עירב את הטומאה יעוי"ש, והדמיון לנתן רגלו תמוה, דשם ע"י שנתן רגלו מצטרפין האוהלים, וכאן לא הזכיר כלום מדין גו"א, וא"כ איך מצטרפין האוהלים.

[להכס"מ הנ"ל שלא נוגעת בתקרה, תמוה עוד, דמה איכפ"ל שקדירה מאהילה, מ"מ אין צירוף עם אוהל הבית].

ו]

עוד צ"ב דנקט דומיא דמשנה א' שיש בארובה טפח, ושם התחדש דעירב את הטומאה. וכאן בארובה לא מפורש ברמב"ם גודל הארובה, ויתכן דמיירי גם באינה טפח, ומה הדמיון לדין עירב את הטומאה.

ז]

ונראה, דכה"ג שהכסוי הוי למעלה, בזה חלוק אם יש בארובה טפח, א"כ הוו ב' אוהלים שמצטרפין ומתערבים. ובאין בארובה טפח, הרי הכסוי אינו מכלל האהל, ולכן הרגל טהורה, וזהו דאינו לשון "מערבין" דהרגל לא מתערבת עם הבית. [ומשום שחלל הארובה הוי מקום נפרד מהבית] ובפיהמ"ש משנה א' ס"ל דלשון עירב הטומאה, מוכיח שהרגל עצמה טמאה, והיינו כש"נ דהכוונה שב' המאהילים מתערבין ומצטרפין לגמרי.

ח]

וזהו דכה"ג שמניח קדירה תחת הארובה, א"כ לעולם, גם כה"ג שבארובה אין טפח, מהני לערב את ב' המאהילים, [ומשום שאין ארובה שמפסיקה] וזהו יסוד מתני' דהיות וקדירה הויא אוהל על הטומאה, א"כ נוצר עירוב מאהילים בין הקדירה וחלל הבית והכל טמא, וזהו הדמיון למשנה א', והיינו דקדירה תחתיה לעולם הוי דומיא דרגלו ע"ג ארובה שיש טפח ודו"ק. [ובכס"מ כ' בכוונת הרמב"ם "שהרי הוא אוהל", דשוליה וגג הבית הוו אוהל, והיינו כש"נ].

ט]

ומה דלא בעינן שיהיה גוד או חבוט, לכאו' צ"ל, דהיות וארובה הויא חללה מכלל חלל הבית, א"כ כל שיש אוהל קדירה, שפיר מה שתחת קדירה וחלל הבית הוו מעורבים, ולא בעינן לחבוט וגוד רק כה"ג דהוו ב' אוהלים נפרדים ודו"ק.

י]

ולהרמב"ם מה דתוכה וגבה טהור, היינו לפי שאינו תחת אוהל, אלא גלוי לשמים. ותמוה, הרי הוו כלים ואינם נעשים אוהל לטהר, ומדוע אין טומאה עולה למעלה. ולא הוזכר ברמב"ם כלום מענין דפנות אוהלים.

ובאמת הרמב"ם לשיטתו בפרק כ"א שכלי חרס לא מציל משום דפנו"א, אלא מטעם אהלים בכסוי, ולכן לא נקט ככל הראשונים מטעם דפנו"א ודו"ק.

ובכס"מ הביא דהראב"ד שתמה על טומאה בתוכה מדוע הכל טהור, דלדידיה מי ניחא בטומאה תחתיה מדוע גבה ותוכה טהור, וחזינן ג"כ דלא ס"ל דהוי מטעם דפנו"א.

יא]

ושם בכס"מ כ' דאוהל הכלי ואוהל הבית כחד חשיבי ולא מפלגינן בינייהו, והיות ואוהל שתחת הכלי הוי מיעוטא, הוי טפילה לבית ודינו כמוהו, יעוי"ש וצ"ב.

ואולי הכוונה, דאימתי כלי אינו אוהל לחצוץ, כשהכלי הוי כל עיקר האוהל, משא"כ קדירה בארובה, דהעיקר אוהל גם על מקום הארובה הוי הבית, והקדירה רק מצטרפת לבית כדי להפקיע ממה שתחתיה להשתייך לאויר הארובה, וכה"ג מצטרף הכלי לדין הבית וחוצץ ודו"ק.

יב]

וזהו ביאור הפיהמ"ש שגבה ותוכה טהור, לפי שאינו תחת אוהל אלא גלוי לשמים, וסיים עלה עוד בפיהמ"ש "כיון שהוא כנגד ארובה", והיינו שהחלק שתחת קדירה, מהניא קדירה לצרפו לבית, אבל מה שעל גבה היות והוי בארובה, וכן אינו תחת אוהל, לכן לא מצטרף לבית ודו"ק. ועדיין צ"ע מדוע לא סגי בזה שאינו תחת אוהל, ובעינן להוסיף שהויא בארובה.

יג]

וברמב"ם בהלכה הוסיף בזה, דהטעם משום שכלי חרס אינו נטמא מגבו, והיינו דאם היה נטמא מגבו, א"כ לא היה מועיל כל הנך טעמים דלעיל, ומשום דהיות והיה נטמא, א"כ כלל לא היה חשיבות אוהל עלה להצטרף עם אוהל הבית ודו"ק וצ"ב. [וכ"ה בכס"מ]. ויעוי' בקרית ספר, ומשמע דהוי נתינת טעם, ואולי עפ"י יסוד הגרי"מ זצ"ל, דכלי חרס הוי כב' כלים.

יד]

שם ברמב"ם בהלכה "אבל תוך קדירה וגבה טהור שאין כ"ח וכו' ואם היה כלי בתוכה או למעלה על גבה טהור" יעוי"ש, ולכאו' כפל הדברים, וצ"ע. [ויעוי' במפתח מחסד"ד שכנגד הטומאה טמא וצ"ע] ובקרית ספר משמע שתחתיו טהור.

טו]

וברמב"ם להלן שם, הביא דאם הקדירה קטנה מהארובה, שאם תעלה יהיה טפח בינה לשפתי הארובה, אע"פ שקדירה גבוהה טפח מ"מ טומאה בתוכה או בגבה או תחתיה הבית טהור יעוי"ש. ובכס"מ שהוא מתוספתא. [וצ"ע מדוע פסק רק לחלק זה בתוספתא].

וצ"ע דתחילת ההלכה נקט דתצא בצמצום, ומשמע דאל"כ לא, ובסוף ההלכה הצריך טפח, ולא פירש מה הוי בין בצמצום לטפח וצ"ע.

טז]

עוד צ"ע דבר"ש הצריך כדי שיטמא הבית שתהיה אפוצה, או מקבלת מעזיבה, וכאן ברמב"ם מבואר דסגי כל שאין פו"ט ביניהם, וצ"ע היכן מצינו כן.

ולכאו' ג"כ הוי דין מסויים בארובה, דהיות והויא מכלל הבית, א"כ כל שסותם הארובה, ולא נשאר בה חשיבות מקום טפח חשיבא הקדירה מכלל הבית ועוברת טומאה מזל"ז ודו"ק. ועדיין צ"ב תחילת ההלכה שהצריך בצמצום.

יז]

ואולי בביאור התוספתא ס"ל כהר"ש, דמיירי שאפוצה מצד א', ולכן כל שיש פו"ט עדיין חשיבא ארובה פתוחה, ולא דיינינן שקדירה מצטרפת לתקרה, וכל שאין פו"ט מצטרפת לתקרה, ורישא דההלכה מיירי באינה אפוצה, וכה"ג בעינן שיהיה מצומצם מכל צד, וצ"ע סתימת לשון הרמב"ם.

יח]

ובחסד"ד נקט דתחילת הרמב"ם "בצמצום" לאו דוקא, אלא בעינן שלא יהיה פו"ט ביניהם. [ובזה כוון ליישב הסתירה הנ"ל]. והטעם כנ"ל, היות ומקיפו מכל צד חשיבי כחדא. ויעוי' מי"ט פי"ב מ"ה חרד"ן ב'.

יט]

והנה הרמב"ם נקט לענין דין התוספתא, רק מה דין הבית, ולא פירש מה דין שאר הכלים, והיינו בטומאה תחתיה, מה דין כלים שבתוכה ועל גבה. ומסתימת לשונו נראה דהנך דינים לא שאני מכה"ג שאין פו"ט, ולפי"ז נפיק דהבית טהור, אבל על גבה ובתוכה ג"כ טהור. והיינו דהגם דלא מצורפת הקדירה לבית להעביר טומאה, מ"מ נעשית מצילה על גבה ותוכה. [ולהרמב"ם לכאו' אינו מדין דפנו"א וכנ"ל].

כ]

ובאמת כן הוא סתימת התוספתא דמהני מטעם שיפועי אוהלים. אלא דבשלמא להר"ש היות ואפוצה מצד א' שפיר שייך דפנו"א. וכן להגר"א הגם דלא מחובר שיעור טפח, מ"מ הוי סמוך לתקרה, ושפיר הוי דפנו"א, אבל להרמב"ם לכאו' הוי רחוק טפח. ואם הכוונה מכל צדדיו, א"כ איך הויא ההצלה וצ"ב.

כא]

יעוי' במרכה"מ שהקשה מהו דאם יש פחות מטפח הבית טמא. והיינו דעוברת טומאה מזל"ז, ולהלן לענין סמוך לאיסקופה מבואר דבעינן שיכנס שיעור טפח תחת איסקופה יעוי"ש.

פרק י משנה ו – בתוכה או על גבה הכל טמא – בשיטת הר"ש

א]

מתני' "בתוכה או על גבה, הכל טמא", ובפשוטו דהיות והקדירה נטמאת מטומאה שבתוכה, וכלי טמא לא שייך דפנו"א. ולפי"ז תמוה לשון הר"ש שכ' שטומאה בוקעת לתחתיה, והגם דהוי גבוהה טפח, מ"מ טמא אינה מצלת יעוי"ש, וצ"ע מדוע לא פי' כפשוטו. ויעוי' ג"כ בפי' הרא"ש דחזינן להטומאה כאילו היא תחתיה, וקדירה טמאה לא מצלת, וצ"ע.

ב]

וביותר תמוה, דע"כ תחילת הדין הוי שנטמא, שהרי נקט דבוקעת לתחתיה, ולכאו' איך בוקעת והרי חל דין דפנו"א, וע"כ דהיות ונטמאת אין דין דפנו"א, א"כ זה גופא הוי סיבה שהכל טמא וצ"ב.

ג]

ויש שביארו, דהא דלא אמרינן דפנו"א, לא בעינן כלי טמא בפועל, אלא כל כלי שמקבל טומאה, גם אם אינו טמא אינו נעשה דפנו"א, ולכן כשהטומאה ע"ג הקדירה בוקעת לתחתיה גם בלי שנטמאת, ומשום דמתוכה חשיבא כלי המקבל טומאה ולא נעשית דפנו"א, ורק כל דהויא תחתיה ומתפשטת כל תחתיה, ובעינן שתעלה כנגד כולה, ומצד גבה חשיב כלי שאינו מקב"ט ומציל עם דפנו"א, וזהו שהוצרכו להוסיף דלא מצלת היות והויא טמאה ודו"ק וצ"ע.

ד]

ולכאו' כיסוד הדברים, נראה מדברי התויו"ט במתני', שהקשה איך קדירה מצלת עם דפנו"א, והרי אמרינן דפנו"א רק בכלים הטהורים, ותי' שמצא במהר"ם שרק כלי חרס שאין נטמא מציל עם דפנו"א יעוי"ש, ולכאו' כוונתו כש"נ. דס"ל דכל שמקבל טומאה, גם באינו טמא אינו מציל עם דפנו"א, וממילא הקשה דקדירה מקבלת טומאה. ועלה משני דגב כלי חרס חשיב ככלי שאין מקבל טומאה, ומציל עם דפנו"א ודו"ק.

בתוכה או על גבה הכל טהור – בשיטת הרמב"ם

א]

מתני' "בתוכה או על גבה הכל טהור". [כן הוא גירסת הפיהמ"ש] והטעם כ' בפיהמ"ש לפי שהטומאה כנגד ארובה. והיינו דלענין הבית דיינינן לה כמו המשניות דלעיל שכשיש טומאה כנגד ארובה הבית טהור, וכאן היות והטומאה על גבה דהקדירה, א"כ חשיבא טומאה בארובה, ורק כה"ג דהטומאה תחתיה, יש נדון להחשיב שהטומאה בבית ועי'.

ב]

והוסיף בפיהמ"ש דגם תחתיה טהור "לפי שהוא אוהל כיון שהיא גבוהה טפח" ובראב"ד פט"ז טו"מ ה"ה [הב'] תמה שהרי הקדירה הויא כלי טמא ולא חוצצת, והיות ובוקעת לתחתיה, א"כ ג"כ מתפשטת כל תחתיה, וממנה לבית יעוי"ש.

ג]

והרמב"ם בהלכה שם לא הזכיר כלל לדין תחת הקדירה וצ"ע. ולכאו' צ"ל דמש"כ שם "הבית כולו טהור" כולל גם לתחת הקדירה, ולפי"ז גם לגבי תחת קדירה הוי מטעם שהטומאה כנגד ארובה בלבד וצ"ב.

ולכאו' הביאור, שהיות וקדירה הויא אוהל, א"כ תחתיה מצטרף לאוהל הבית, ועל גבה הוי כנגד ארובה ודו"ק. [ויעוי' להלן אות ט'].

ד]

ובכס"מ הביא לתמוה על הרמב"ם דהרי כלי אינו אוהל לחצוץ גם בכלי גללים. והביא שכן הקשה הראב"ד. והכס"מ תמה על הראב"ד דלכאו' לדידיה מי ניחא הרישא דטומאה תחתיה על גבה טהור, והרי כלי אינו חוצץ יעוי"ש, ותמוה קו' הכס"מ. שהרי הראב"ד לא הקשה משום כלי אין חוצץ, אלא משום טמא אין חוצץ, וא"כ לגבי טומאה תחתיה נעשה דפנו"א וחוצץ. אבל טומאה בתוכה היות ונטמא, לא נעשה דפנו"א דדבר טמא לא נעשה דפנו"א וצ"ע. [עוד צ"ע מדוע הוקשה לכס"מ מגללים, ולא הוקשה לו מכלי טמא].

ה]

ויעוי"ש בכס"מ מש"כ ליישב [ובפשוטו כוונתו ליישב הן הרמב"ם והן הראב"ד וצ"ע] דאוהל הכלי ואוהל הבית כחד חשיבי, וכיון שתחת הכלי הוי מיעוטא, ולכן הוי טפילה לבית וצ"ב כוונתו, ויעוי' מש"כ לעיל דהוי סברא מסויימת בארובה ודו"ק.

ולהלן שם לגבי טומאה בתוכה, הביא הכס"מ לקו' הראב"ד, והביא לביאור הפיהמ"ש וכ' לתמוה דמ"מ כלי גללים לא מטהר, וכאן לא עדיפא מינה יעוי"ש, ותמוה הרי כבר תי' לעיל מינה דכאן הוי טפילה לבית וצ"ע.

ו]

בעיקר שיטת הרמב"ם, דלכאו' הכלי נטמא ולא חוצץ. יעוי' חזו"א ט' י"ג וי"ד ז' שכ' דלעולם הקדירה טמאה, ומ"מ היות ומצטרף ונעשה חלק מן הבית, א"כ הוי דין שגם בית טמא חוצץ, וה"ה כאן היות ונעשה חלק מהבית, לכן הגם שטמא חוצץ. ויעוי"ש שהוקשה לו מקדירה ע"ג ארובה שלא חוצצת, וכ' לחדש דשאני הכא דהויא אוהל בפנ"ע יעוי"ש. [ולדרכו י"ל דזהו כוונת הפיהמ"ש דהוי אוהל יעוי"ש].

ז]

והנה לעיל בענין טומאת אוהלים, הובא הנדון האם רק טומאת אוהלים מהניא לחצוץ, או גם טומאת כלים מהניא לחצוץ, ולכאו' כאן לביאור החזו"א, יהיה מוכח שגם טומאת כלים, כל שנעשה מכלל האוהל חוצץ ודו"ק.

ח]

ולביאור החזו"א, י"ל דהוו הראשונים לשיטתייהו, דלעיל פ"ה מ"ב לגבי קדירה בארובה פליגי הראשונים אם מטהר מטעם דפנו"א או להרמב"ם מטעם אוהלים בכסוי יעוי"ש. ולפי"ז להנך דס"ל דהוי מטעם דפנו"א, א"כ מהני דפנו"א להוריד חסרון כלי אינו אוהל לטהר, אבל כל דהוי חסרון של טמא אין חוצץ לא מהני דפנו"א. וזהו דכאן דהוי טמא לא נעשה דפנו"א.

אבל להרמב"ם דהוי מטעם אהלים בכסוי, א"כ י"ל דזה הוי גם בטמא, ורק לא כל טמא מהני וכחילוק החזו"א שם ודו"ק.

ט]

והנה לשון הרמב"ם "הבית כולו טהור", ולא הזכיר דין תחת הקדירה, ולמש"נ שכוונת הבית כולו, כלל גם תחת קדירה, א"כ מבואר ברמב"ם שתחת קדירה הכל טהור. ויעוי' בחסד"ד פי"א ה"ד, ובמקד"ד בקו' סי' א' סק"א דנקטו דתחת קדירה כנגד הטומאה טמא יעוי"ש, ולהנ"ל הרי מצטרף עם הבית לחצוץ, והכל טהור ודו"ק. [והיינו דהמקד"ד ס"ל דבהלכה לא ס"ל כבפיהמ"ש יעוייש"ה].

י]

ועוי"ל בדעת הרמב"ם, דהיות וארובה הויא מכלל הבית, א"כ כל שנותן קדירה למטה בחלל הבית, מהניא לערב מה שתחת תקרת הבית עם מה שתחת הקדירה, והוי הכל חדא האהלה, וממילא ג"כ הכלי לא נטמא, דכל מה דכלי לא מצטרף לאוהל, היינו כה"ג דבעינן לצרף את אוהל הכלי עם אוהל אחר. אבל כה"ג שהארובה הויא מכלל הבית, ורק בעינן ע"י הקדירה להפקיע לאויר מכלל הארובה, זה מהני ג"כ בכלי, ופקע מיניה דין טומאה, והוי ככל התקרה ודו"ק. [ואולי זהו עומק כוונת הכס"מ].

ובערוך השולחן ל"ב י"א נקט דכוונת הרמב"ם כשיטת הר"ש בביאור התוספתא דאופצת אי"צ לדינא דדפנו"א יעוי"ש. ובעיקר דין התוספתא באופצת והר"ש, יעוי' במשנה אחרונה שכ' דלק"מ, וכלל לא נטמאת יעוי"ש, ומש"כ דביטלה הוא צ"ע, דהרי אינה בפועל בחלל ארובה וצ"ע].

יא]

יעוי' בכ' הגר"ח בענין בית שחלקו בקנקנים, והביא להרמב"ם במתני' וגירסתו, ונקט שם דיסוד ההצלה הויא מטעם דפנו"א. [ויעוי"ש שכ' דאיכא ב' דינים בדפנו"א יעוייש"ה]. ולכאו' לדבריו תמוה, הרי כל שנטמא אין הצלת דפנו"א, וע"כ צ"ל דהכא שאני וצ"ב.

יב]

ובמרכה"מ כאן כ' דהא דכלים אינם חוצצים היינו כה"ג שלא נידונים כאוהל, אבל כל שנידונים כאוהל חוצצים יעוייש"ה באורך.

פרק י משנה ז

א]

מתני' "היתה נתונה בצד האיסקופה שאם תעלה והיא נוגעת בשקוף פותח טפח וכו' בוקעת ועולה בוקעת ויורדת" יעוי"ש. ויל"ע לכס"מ פט"ז טו"מ ה"ה, דבמשנה ו' אם נוגעות זב"ז גם ברצוצה נטמא הבית, א"כ כאן הרי נוגעות טפח, ולכאו' מוכח דחלוק קדירה בארובה מקדירה בצד איסקופה. ויעוי' באליהו רבה שכ' דלענין רצוצה אין נפק"מ בנוגעת יעוי"ש. [ואולי גם להכס"מ רק הכוונה שהבית נטמא, ולא שפקע דין רצוצה ודו"ק].

ב]

והנה ביסוד דין המשנה שאם תעלה והיא נוגעת בשקוף טפח, פליגי הראשונים מה הכוונה נוגעת טפח, האם הנגיעה הויא שנוגעות זב"ז באורך טפח, או דבעינן שנכנסת תחת האסקופה רוחב טפח. דהר"ש בביאור הראשון נקט דבעינן שנכנס לעומק טפח. וכן הוא בפיהמ"ש וברמב"ם בהלכה, ודעת הרא"ש יעוי' במשנ"א דנקט שאי"צ שנכנס טפח, אולם דיוק לשונו "לרבע טע"ט" מורה שכוונתו כהר"ש והרמב"ם. [ויעוי' ג"כ דרכ"ש בדעת הרא"ש]. ולמשנ"א כוונת לרבע, היינו במקום הנגיעה עם השקוף.

ג]

ובאליהו רבה ביאר לכל מתני' והתוספתא, דהנידון אם הנגיעה הויא באורך טפח, אך כל הנדון הוי רק לענין נגיעה, ואי"צ כלל שיכנס רוחב טפח תחת האיסקופה. [דאל"כ הוי סתירה בין תחילת דברי הא"ר לבין סוף דבריו]. ויעוי"ש ג"כ להלן לענין שהדופן בולטת, ונקט דעי"ז הוי נגיעה טפח. והיינו דרק בעינן דופן בולטת, דהפתח הוי קטן, ואין אפילו אורך טפח, אבל ע"י הדופן יש נגיעה טפח, ואי"צ שיכנס טפח לעומק ודו"ק.

ד]

והנה לראשונים דסגי בנגיעה טפח. ניחא, דכן הוא בכל מקום, דשיעור צירוף להעביר מאוהל לאוהל שיהיו נוגעים טפח. ורק לגבי טבליות תנן להלן פט"ו מ"ב דלא מהני היות ולא נוגעות טפח זב"ז. אבל להנך שפירשו דבעינן שיכנסו מתחת האיסקופה טפח, צ"ב מהו דכאן שאני מכל מקום, דלא בעינן שיכנס אלא סגי בנוגעות טפח וצ"ע.

ה]

ויעוי' במשנה אחרונה כאן שעמד בזה, והוסיף להקשות מהמשך המשנה דאין מודבקת ובר"ש ורע"ב שלא דבוק טפח, ומשמע דאם יהיה טפח סגי, וא"כ מהו שכאן בעינן שיכנס טפח. ויעוי"ש שכ' לחלק אם אמרינן רק ע"י רואין בעינן נכנס טפח, ותמה עלה מהא דקורות יעוי"ש. [ובהוכחה ממודבקת בשקוף, יעוי' אי"ה להלן].

ו]

ובמהר"ם ג"כ נקט כדעת הר"ש והרמב"ם, ומתוך דבריו נראה, דהטעם דבעינן שנכנס טפח, היינו דמאוהל עראי לקבוע לא נכנסת רק כשיש מתחתיה טפח. [ויל"ע מקבע לעראי] אלא דיל"ע דהרי מוכח מהמשנה שגם מודבקת דהוי כמוסיף לא מהני עד שכונס טפח. ויל"ע האם קמ"ל דאין הטעם דבעינן כונס טפח, משום דהויא מעראי לקבע. [וא"כ הדרא קו' לדוכתא. מהו הדין דבעינן טפח]. או דלעולם הטעם הוי משום מעראי לקבע, אלא קמ"ל דמודבקת לא נדון כמוסיף, וממילא גם שם בעינן כונס טפח וצ"ע.

ז]

ובשיטת הר"ש פשוט דאין הטעם דבעינן כונס טפח, משום מעראי לקבע, דיעוי' לעיל מ"ו בסוף ביאור התוספתא, שהקשה הר"ש מדוע אופצת מצד א', ומצד שני יש טפח לא מהני, ונקט דהוי דומיא דמשנה ז' דבעינן כונס טפח, והקשה מהא דקורות דהסוגיא בסוכה יעוי"ש, ושם הקורות לא שייך לדון דהוי אהל קבע ואוהל עראי, וע"כ דלא ס"ל שזהו הטעם ודו"ק.

ח]

ומבואר בר"ש שם, שיסוד החילוק הוי דאם הוי צד א' לאויר, א"כ ללא כונס טפח האי לחודיה קאי והאי לחודיה, ורק כה"ג שסותם כל האויר חשיבי כחדא יעוי"ש. ועדיין יל"ע מכל הנך גווני שהביא במשנ"א דלא בעינן כונס טפח, ואפ"ה ל"ה מב' צדדים וצ"ע. [ויעוי' קצת מזה בפתח האוהל כלל ז' סי' ו'].

ט]

ויעוי' מש"כ לעיל ממשנה אחרונה, ושם כ' לדחות מהא דקורות. והנה כל תי' המשנ"א ניחא להשיטות דמודבקת בשקוף, היינו דהוי למטה שאם תעלה תהיה מודבקת, [דלשיטות דנמצאת למעלה, הרי מבואר במשנה דבעינן כונס, ולא סגי מודבקת ודו"ק].

ולפי"ז נראה להעמיד תירוצו, בצירוף דברי המהר"ם לחלק בין עראי לקבע, דרק בצירוף עראי לקבע בעינן כונס טפח, ולפי"ז לק"מ קו' המשנ"א מהא דקורות, דשם הוו ב' אוהלים קבע ודו"ק. [אלא דבשיטת הר"ש ומהר"ם מבואר דלא ס"ל כן ודו"ק]. ובשיטת הר"ש, ודאי בעינן כונס כל שאומרים רואין וכמשנ"א, ולק"מ מקורות, דשם היות וסתום מב' צדדין אמרינן גם באין כנוס ודו"ק.

י]

והנה ביסוד דין מה דטומאה עוברת מאוהל לאוהל, נחלקו הפנ"י [סוכה כ"א א' ובתשו' הובאה בנחל אשכול]. והחת"ס. דלפנ"י מה דטומאה עוברת היינו משום דחשיבא חדא אוהל, החת"ס ס"ל דלעולם הוו ב' אוהלים, וזהו דין הטומאה להכנס מאוהל לאוהל. [ויעוי"ש בחת"ס יור"ד תשובה ש"מ, שחידש דכהן שיכנס לבית שהטומאה התפשטה לתוכו, לא יעבור על לאו דעל כל נפשות מת לא יבוא, כיון שאינו באוהל א' עם המת יעוייש"ה]. וישועות יעקב או"ח שמ"ג נקט כהפנ"י.

יא]

והנה בשלמא אם כל דין התפשטות, היינו כהפנ"י דבעינן שיהיה נדון כאוהל אחד. שפיר זהו דינא דהתוספתא דבעינן כונס טפח. והיינו דלא נחשב אוהל א', רק בכונס טפח. אולם אם דין התפשטות הויא מאוהל לאוהל, א"כ יל"ע הן מה בעינן שיכנוס טפח, וכן מה מהני ע"י שכונס טפח, והרי גם מאוהל לאוהל טומאה עוברת וצ"ב.

יב]

וכן יל"ע בכוונת המהר"ם, שכ' לחלק בין צירוף אהל קבע לעראי, לבין דבוק בשקוף. ויל"ע הן להשיטות דס"ל שצריך לאשוויי לחד אוהל. והן לשיטות דמהני גם בב' אוהלים ועי'.

יג]

אלא דכל עיקר הך מילתא, דס"ל להר"ש בפי' ראשון, והרמב"ם דבעינן כונס טפח. וללא שכונס לא נכנסת וצ"ב הרי היות והטומאה מתפשטת תחת כל הקדירה, וא"כ נמצאת קצת הטומאה שהתפשטה תחת השקוף, ומדוע לא תתפשט בכל הבית, ואין לתרץ דהקדירה הויא אוהל לחצוץ, והיינו דע"י דפנו"א נעשית הקדירה חוצצת, דזה ניחא בטומאה תחתיה, אבל הרי בתוספתא מובא גם גוונא שטומאה בתוכה, ונקטה התוספתא דאם אין דופן טפח הבית טהור. והרי הכלי נטמא ולא יכול להיות אוהל חוצץ וצ"ע.

יד]

ולכאו' מוכח בזה כיסוד החזו"א ב' ז' דאין דין מאהיל על התפשטות הטומאה, ולכן אם לא כנוס טפח ונעשה אוהל אחד – זה שנכנסת הטומאה תחת קדירה לא מהני לטמויי כל הבית, דרק התפשטות הטומאה איכא ודו"ק. [ויעוי' לשון הר"ש פי"ב מ"ג וצ"ע].

טו]

ואולי י"ל עוד דרך, דהנה יעוי' בגר"ח פכ"ד טו"מ מש"כ שאוהל חוצץ שלא תעבור הטומאה, ולפי"ז י"ל דכל שאין כונס טפח, חשיבי ב' אוהלים, וא"כ הבית שהקדירה בתוכו, הוי חוצץ בפני הטומאה שלא תכנס תחת הקדירה כל דהוי בחלל הבית. אלא דלפי"ז יל"ע מדוע תחתיה טמא, ומשמע כל תחתיה, והרי הבית חוצץ שלא תכנס לתחתיה שבחלל הבית וצ"ע.

טז]

ויתכן דאה"נ חוצץ שלא תכנס, אבל היות והוי תחת הקדירה חדא האהלה, א"כ טמא כל שתחתיה מדין כל אשר בבית יטמא, גם אם הבית חוצץ ודו"ק וצ"ע.

יז]

שם במשנה "היתה גבוהה טפח טומאה תחתיה או בבית תחתיה והבית טמא תוכה וגבה טהור" והנה בפשוטו מה דתוכה טהור היינו גם החלק שנמצא בתוך הבית, ויל"ע מדוע טהור. ובפשוטו הביאור דהוי כהצלת כוורת דפ"ט, והיינו אי כהגר"ח והמקד"ד מטעם דשוי צמ"פ, [ומה לי פתחה לחוץ, או פתחה למעלה] או להחזו"א דשויא רשות לעצמה ועי'.

יח]

ואולי י"ל, דכאן לא צריך להא דכוורת, אלא כאן כמו שדפנו"א מהני לגבי על גבה ה"ה מהני ג"כ לגבי תוכה, אלא דלכאו' בכוורת ג"כ י"ל דפנו"א וע"כ דלא מהני מטעם דפנו"א וצ"ע.

ויעוי' בר"ש סוף מתני' ד"ה בבית היא טמאה בלבד. ומסיק שם שהבית טמא וקדירה טהורה מטעם דפנו"א, ושם הדבר צ"ב מה מהני והרי השפתיים הוו תחת המשקוף וצ"ע.

פרק י משנה ז

א]

מתני' "טומאה תחתיה וכו' בוקעת ועולה" ובפי' הרא"ש דמיירי שהטומאה תחתיה בחלק שמחוץ לשקוף, דאל"כ בוקעת ועולה לבית יעוי"ש. ולשון בוקעת משמע דהוי מדינא דרצוצה בוקעת, ולכאו' תיפו"ל דהויא בבית, ודו"ק. [ולכאו' אם הוי מטעם בוקעת, א"כ מוכח שטומאה רצוצה שבוקעת מתפשטת בבית ועי'].

ב]

שם ברא"ש, לענין שאם תעלה ואינה נוגעת טפח, כ' דמ"מ מהני לענין דפנו"א והוכיח כן מכפישה דסגי כל שאינה מופלגת טפח עיי"ש. ויל"ע מה הוכיח מכפישה. והרי כאן לא מופלגת כלל, וודאי שיש דפנו"א. [ורק לענין אוהל מביא ליכא, דבעינן נוגעת טפח] וצ"ע. ואולי מבואר דגם לענין דפנו"א בעינן חיבור טפח, אלא שסגי דהוי תוך טפח וצ"ע.

ג]

שם במשנה "שאם תעלה ואינה נוגעת בשקוף פו"ט או מודבקת בשקוף" ובר"ש דהיינו שאינה למטה, אלא הויא למעלה. ולפי"ז קמ"ל רבותא דסד"א דכל דהויא למעלה, ואי"צ גו"א יועיל, ובמהר"ם פי' דהכוונה ג"כ למטה, וזהו שהוקשה לו דהוי זו ואצ"ל זו יעוי"ש ודו"ק. ויל"ע במה פליגי, אם מיירי למטה או למעלה. [ויעוי' בר"ש להלן בביאור התוספתא, וכ' דאם כוונת התוספתא לענין נגיעת טפח, ולא לענין כנוס טפח, ניחא טפי סיפא דמודבקת יעוי"ש וצ"ב כוונתו].

בתוספתא

א]

בר"ש הביא תוספתא שאם תעלה ושפתותיה משוכות מן השקוף כל שהוא, ועלה שנינו דהכל טמא ובית טהור, ומבואר דלא אמרינן דפנו"א. ולכאו' דס"ל דבעינן לדין דפנו"א דבוק. וצ"ע מהתוספתא לגבי ארובה, וי"ל.

ויעוי' ברא"ש דמבואר להדיא שאי"צ דבוק, ויעוי' חזו"א שהק' דהויא פלוגתת תנאי יעוי"ש. [ובז"ז דכיון שאין נוגעת אין דפנו"א].

עוד צ"ע דיוק לשון "שפתותיה משוכות" ומשמע שגוף הדופן תחת השקוף. ולכאו' כה"ג ודאי הוי דפנו"א וצ"ע.

ב]

יעוי"ש דיוק לשון התוספתא, ובכל גווני דאין גבוהה טפח, נקטה דטומאה תחתיה והיא רוצצת, ובציור שאין נוגעת באיסקופה השמיט לתחתיה והיא רוצצת וצ"ע.

ג]

שם בתוספתא "שאם תעלה ושפתותיה אוכלות בשקוף כל דהו, וגבוהה טפח אם יש בדופנה טפח הכל טמא", ובפשוטו היינו דהיות ושפתותיה אוכלות בשקוף, א"כ טומאה נכנסת דרך פיה, והכל טמא. אלא דלפי"ז צ"ע סיפא דהתוספתא דכה"ג שאין בדופנה טפח, אם טומאה בבית היא טמאה בלבד, והר"ש ביאר שהקדירה טהורה מטעם דפנו"א, ותמוה מה מהני דפנו"א לענין שלא תכנס הטומאה מפיה, וכן מה החילוק בין רישא לסיפא, ומה ענין בדופנה טפח לענין שחולק אם יש הצלת דפנו"א וצ"ב.

ד]

ובאמת יעוי' בגר"א, ובזר זהב שגרס בבית הכל טמא, והיינו שנכנסת מבית לאויר הקדירה, ומשם יורדת לתחתיה יעוי"ש.

ה]

בר"ש הביא עוד לתוספתא דסופי"ג בקוברי המת דפליגי ר' אליעזר ור' יהושע, דלר"א מצטרף אהלן לאוהל החלון, ולר' יהושע ס"ל שאין מעלין התחתון לצרף אוהלים יעוי"ש. ויל"ע מה כוונת הר"ש להוכיח מהאי תוספתא. [דהרי הביאה באמצע פירושו על התוספתא דפי"א]. ולכאו' כוונתו להביא לענין הנדון אם אוהלים מצטרפין גם באינו כונס טפח, וצ"ע. [ויעוי' חזו"א י"ד ט' בכוונת הר"ש]. ובר"ש פי"ב מ"ח מוכח כן דהוי לענין דבעינן שיהיה כנוס יעוי"ש.

ו]

ויעוי' בר"ש פי"ב מ"ח שביאר דלר"א מעלין התחתון אף שאין טפח בעליון, ור"י ס"ל דאין מעלין התחתון אף אם יהיה בעליון טפח, עד שיכנס טפח יעוי"ש. ויל"ע להגר"ח פ"ה סוכה דליכא חבוט כל שאין חלל טפח, א"כ איך מהני כשאין בעליונה טפח, ויעוי' היטב בזר זהב בביאור התוספתא.

בשיטת הרמב"ם

א]

מתני' "שאם תעלה היא נוגעת בשקוף טפח וכו' טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת" ובפיהמ"ש דכוונת נוגעת בשקוף טפח היינו מפי הכלי נכנס טפח יעוי"ש. ותמוה מה בעינן שיהיה פתח טפח. ובאמת בהלכה פט"ז ה"ה הוזכר רק טפח, ולא פתח טפח יעוי"ש. [ובכס"מ כ' שצ"ל שטומאה לא כנגד המשקוף].

ב]

שם בפיהמ"ש בכה"ג דהויא דבוקה לארץ, "הרי היכן שתהיה הטומאה בכלי הזה אינה מטמאת אלא מה שכנגד הטומאה בלבד" יעוי"ש, ומשמעות לשונו גם אם הטומאה תחתיה או בתוכה בחלק שבתוך השקוף, וצ"ע מדוע לא מתפשטת בבית וצ"ע.

עוד שם צ"ב מה שהוסיף בטעם דבוקעת לפי שלא נתפשט פעלה באוהל, וצ"ע ל"ל להאי טעמא.

ג]

שם "היתה גבוהה טפח וכו' תחתיה והבית טהור" ובפיהמ"ש "הרי היא מאהיל והבית מתטמא בגלל הפותח טפח שנכנס ממנה תחת המשקוף" ומבואר דהוי דין מסויים בכונס טפח וצ"ע. ובהלכה נקט "שהכל אוהל אחד" יעוי"ש וצ"ב. ואולי י"ל שיש ב' גווני של אהל א'. כה"ג שהוו ב' אוהלים סמוכים, מפני שהטומאה והכלים חשיבי תחת אותו אוהל, אבל כה"ג שכונס טפח, חשיבא חדא, דהטומאה נחשבת שנמצאת בבית ודו"ק וצ"ע.

ד]

שם "תוכה וגבה טהור" ולא נקט מדוע טהור, אולם להנ"ל דנעשה חדא אוהל, י"ל דכה"ג ליכא לדינא דכלים אינם אוהל לטהר, דאינו אוהל בפנ"ע שמצורף לאוהל אחר, אלא הוי חלק מאוהל, והטומאה נחשבת שנמצאת בבית ודו"ק.

ה]

שם "בתוכה או על גבה הכל טמא" ויעוי' בפיהמ"ש, דתחתיה טמא מחמת הבית. ומבואר דפליג על כל הראשונים, דס"ל דתחתיה טמא היות ונטמאת, ודבר טמא אין דפנו"א, וברמב"ם פליג והוצרך לפרש שנטמא דרך הבית, ולכאו' אזיל לשיטתו במשנה ו' דס"ל דלא בוקעת לתחתיה וצ"ב. [ולכאו' למש"נ ניחא, והיינו דנעשה ע"י שכנוס טפח, דהוי חלק מהאוהל, ואינו רק צירוף אוהלים, ולכן כה"ג דין אוהל עליה, ולא דין כלי ודו"ק].

ו]

אלא דעדיין תמוה על הרמב"ם, להיפך, דאיך הבית עצמו טמא, והרי טומאה בתוכה או על גבה, ולכאו' אינה תחת המשקוף, וא"כ איך נכנסת טומאה לבית, ואם הויא בתוכה י"ל, אבל אם על גבה לכאו' הוי כנגד פיה, וכלל אין אוהל שתכנס אפילו לכלי וצ"ע. [ומש"כ בפיהמ"ש שהטומאה תחת המשקוף צ"ע, ובהלכה לא נקט כן וצ"ע]. ויעוי' חזו"א י"ד י', וצ"ע מהפיהמ"ש כאן, וכן בקרי"ס כ' כפשטות הרמב"ם.

ז]

והנה ביסוד הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכה, דנקט שהטומאה מגעת מבית לתחתיה, ולא מתחתיה לבית, ולכאו' הרמב"ם סותר משנתו, דיעוי' להלן פי"א מ"ה היה מוטל על האסקופה והאהילו עליו קוברי המת וכו' ב"ה אומרים מביא את הטומאה, ושם בפיהמ"ש כ' דהוי דומיא דמשנה דידן, וילפינן מינה דטומאה על גבי המוטל מהני שהבית טמא, ומשמע שהחידוש הוי לגבי הבית, ולא לגבי תחתיו. והיינו שנכנסת מתחתיו לבית, ולא להיפך וצ"ע.

ח]

יעוי' להלן פי"ב מ"ח לענין זית דבוק באיסקופה או בשקוף, ובר"ש שם הביא התוספתא דהא דר' יוסי ס"ל דמודבק במקוף הבית טהור, היינו עד שיהא בטומאה משך פותח טפח. [ובזר זהב שם, פי' דכשיש טפח, הרי הטומאה עצמה חשיבא מאהלת על עצמה יעוי"ש]. וביאר לה הר"ש "כי ההיא דתנן לעיל בסוף פרק עשירי שאם תעלה ואינה נוגעת בשקוף בפותח טפח" יעוי"ש.

ט]

ותמוה, מה הדמיון בין הא דקדירה באיסקופה, לאם היה בזית טפח, ולכאו' מבואר דבשניהם בעינן שיהיה חשיבות אוהל מלבד השקוף וצ"ב. [ולכאו' אי אפשר לפרש שכל מה דבעינן כונס טפח, היינו היות והוי באיסקופה, ואין לה חשיבות אוהל, שהרי הר"ש לעיל משנה ו' הקשה מדוע שאני מקורות עולות ויורדות, ולא משני דשאני איסקופה ודו"ק].

פרק יא משנה א – בביאור הראשון בר"ש

א]

מתני' הבית שנסדק, טומאה בחוץ כלים שבפנים טהורין, טומאה בפנים וכו' והנה בביאור המשנה נאמרו ב' דרכים בראשונים. דהר"ש בפי' הראשון, וכן הוא בהשגות הראב"ד פט"ז ה"ו, נקטו דמיירי בבית שנסדק דופנו, ומגג הבית בולט לחוץ הגג וכעין אכסדרה. [אלא שאין פתח] והנדון הוי האם דרך הסדק שבדופן טומאה נכנסת או יוצאת. ונר' דלשון "הבית שנסדק" הוא שהכריחם לפרש שהסדק בדופן וק"ל. והראב"ד בהשגות הביא לשון התוספתא " כותל שנסדק" ודו"ק ויעוי' בתוס' שנץ עדיות פ"ד סוף מי"ב, שהקשה מדוע לא שנינו למתני' שם מקולי ב"ש, ולכאו' נר' דג"כ מוכח שס"ל כביאור א' בר"ש והראב"ד.

ב]

והר"ש בפי' השני, והרמב"ם, ס"ל דכוונת המשנה, הויא שהגג נסדק ועי"ז נדון כמין ב' אוהלים, וזהו הנדון אם החלק השני נטמא יעוי"ש.

ג]

ולדרך דהסדק בדופן, כוונת המשנה דאם טומאה בחוץ, וכלים בבית, הכלים טהורים גם אם יש בסדק השיעורים שנקטו ב"ש וב"ה, והיינו גם אם יש ד' טפחים. וכ' הר"ש הביאור, משום "דאין דרך טומאה להכנס". וצ"ב הרי אין הנדון מטעם סוטל"צ, שהרי הוי פתוח, ומה מהני הטעם דאין דרך טומאה להכנס, ואם דאין לסדק חשיבות פתח, א"כ גם אם דרכה להכנס לא יועיל וצ"ב. [ויעוי' לעיל בפ"ט גבי כוורת מחולחלת, שמבואר שיש חילוק בין כניסה ליציאה וצ"ע].

ד]

ובר"ש דחה דרך זו, שהרי בכל מקום חלון שיש בו טע"ט מביא את הטומאה, ויל"ע על מה קו', האם מדוע בטומאה בחוץ לכו"ע כלים שבפנים טהורים, והרי מיירי גם כשיש טע"ט, או שהקו' הויא על טומאה בפנים, דג"כ כלים שבחוץ לב"ה בעינן ד"ט, ולכאו' תיפו"ל שיש טע"ט ויוצאת הטומאה. וצ"ע.

ה]

ובראב"ד שם בהשגות כ' ליישב הטעם דלא מוציא עד שיהיה לב"ש ד"ט דאין לסדק תואר פתח, וב"ה ס"ל דיוצאת אפילו בסדק שאין טפח, מפני שהוא ארוך וסופו להיות גדל והולך יעוי"ש. ויל"ע בכוונתו, דאם סדק אין תואר פתח, מה מהני ד"ט, ואם כל דהוי ד"ט חל שם פתח עליה, א"כ מדוע בטומאה בחוץ לא נטמאו כלים שבפנים וצ"ב. וכן לב"ה מה מהניא סברת סופו להיות גדל והולך, דמ"מ חלוק בין נכנסת ליוצאת וצ"ב. [ויעוי' מש"כ בזה, בתוס' אנשי שם כאן, במוסגר].

ו]

ויעוי"ש בתו"ד הראב"ד, ונקט דהבית מיירי שאין בו פתח חוץ מהסדק אי נמי יש פתח, ולא מציל פתח רק על דלת מוגפת יעוי"ש. ולכאו' נראה מדבריו דמה שיוצאת אינו משום התפשטות טומאה דרך פתח, דא"כ מה ענינו לזה שאין פתחים, אלא דהוי מטעם סוטל"צ. ולפי"ז הך סברא דאין לו תואר פתח, היינו שלא מועיל לענין התפשטות הטומאה, אבל לענין שם פתח לאפוקי מקבר סתום, שפיר כל שיש ד"ט חל בפתח דין סוטל"צ ודו"ק. וכן סופו להיות גדל, מפני שחל על ידו סוטל"צ. ולפי"ז ניחא מה שטומאה בחוץ כלים בפנים טהורים ודו"ק.

ז]

ובעיקר הראב"ד דאין פתח בבית [וכוונתו דלולי הסדק הוי קבר סתום] ובחזו"א ט"ו ב' הקשה דגם לולי הסדק הוי סוטל"צ לכל הדפנות, ותי' דהיות ויש לצד א' הגג העודף, א"כ אמרינן שסוטל"צ לצד שאין הגג פורח, כדי שלא יטמא מה שתחת הגג, וע"י שנעשה סדק אמרינן שכן יצא דרך שם יעוי"ש. ויעוי' חזו"א ה' ה' וי"ז ט'. ומנחת שלמה סי' ע"ב ב'. ועיקר דברי החזו"א דתיפו"ל מטעם סוטל"צ, צ"ע דזהו שיטת תוס' ב"ב י"ב א' דכל פרץ פצימיו יש סוטל"צ, אולם הראב"ד דס"ל פ"ז ה"ד דפרץ פצימיו מטמא רק במגע, לכאו' ע"כ דס"ל כרשב"ם ב"ב ק' ב' דהוי מדין קבר סתום, ולכאו' אין דין סוטל"צ כל שאין שם פתח ועי'. ויעוי' שטמ"ק ב"ב י"ב א' ב' דרכים בשם הראב"ד אם מטמא משום אהל. ויעוי' ראב"ד פ"ז.

ח]

ויסוד הדבר דחלוק פתח, לענין דין פתח מביא טומאה, נר' דפתח ילפינן בספרי זוטא פ' חוקת דכל הפתוח לצורך טמא, ולזה בעינן תואר פתח, אבל לדין סוטל"צ לא בעינן פתוח לצורך וכל שיש פתח מהני לדין סוטל"צ, דהוי כאילו אין המחיצה, וזהו דלב"ש כל דהוי פתח גדול להוצאת מת שלם, מחשב פתח לענין סוטל"צ, ולב"ה מהני סופו להיות גדול, לענין דינא דסוטל"צ ודו"ק.

ט]

ולפמש"נ, י"ל דגם לאי נמי דהראב"ד, דיש לו פתח, ופתח מציל רק מפתחים מגופים. א"כ כוונת המשנה דהסדק חשיב פתח לענין דין סוטל"צ ודו"ק. [ולפי"ז ודאי לב"ש כל שיש ד"ט לא דיש לו תואר פתח, אלא שיש לו דין פתח לענין סוטל"צ, ולכן להכנס לא נכנס ודו"ק].

י]

ולפי"ז ניחא קו' הדגול מרבבה יור"ד שע"א שתמה על הראב"ד, דהרי לב"ה סדק עדיף מחלון, היות וסופו להיות הולך וגדל, א"כ שטומאה בחוץ ג"כ יטמאו כלים בפנים. ולמש"נ לק"מ, דלא שוי פתח גמור, ורק מהני לדינא דסוטל"צ. ויעוי' בראב"ד שם בהלכה ז' שכ' דלא מהני כשטומאה בחוץ אפילו שיש שיעורים, היות וסופו להבנות יעוי"ש. ולמש"נ הכוונה שאין עדיין תואר פתח עליה לדין התפשטות הטומאה. וכעי"ז כ' בחזו"א ט"ו ב'.

יא]

ונראה שגם בדברי הר"ש מוכח דלהאי פירוש, ג"כ דין המשנה הוי משום סוטל"צ, דהר"ש כ' דהסדק אינו מגופף [והיינו שאינו סתום, ומלשון היו כולן מגופות]. דאי יש גיפוף אפילו הטומאה בפנים וכלים בחוץ טהורים, ומשום דאפילו בחלונות מטהרינן גבי מת בבית ובו חלונות הרבה, דכל שחלונות מגופות כולן טהורות יעוי"ש. [ויעוי' בחזו"א שהתקשה בדברי הר"ש, ולא היה לפניו גי' רב"א, וכ' כוונה חדשה לגמרי בדעת הר"ש יעוי"ש].

והנה כל דינא דמת בבית ובו חלונות הרבה, הוי רק לענין שפתח מציל, ומדינא דסוטל"צ, וע"כ דס"ל דגם מתני' כן ודו"ק.

יב]

ובעיקר מש"כ הר"ש דע"כ ליכא גיפוף, דאם מגופות תנן בתוספתא דכולן טהורות, והנה שם מיירי לענין שאם יש פתח וחלון, אמרינן סוטל"צ בפתחים ולא בחלון, ולפי"ז מוכח דהר"ש ס"ל כדרך ב' דהראב"ד דמיירי שיש פתח, דאם מיירי שאין פתח, הרי אין הוכחה מהתוספתא דבמגופות החלונות אין בהו דינא דסוטל"צ ודו"ק.

יג]

ויעוי' באבי עזרי פט"ו טו"מ ה"א, [ד"ה ונראה וד"ה ואפשר לומר] שכ' ב' דרכים בביאור הראב"ד, דרך א' עפי"ד הגר"ח פ"כ ה"א דאוהל הוי מדין חלוקת האהלה, ויעוי"ש שכ' לחלק בין חציצה כלפי מה שבפנים שנעשית המחיצה לבית, לבין כלפי חוץ וצ"ע. עוד שם כ' לחלק שהעודף הוי מכלל הבית ולא להיפך יעוייש"ה וצ"ע.

יד]

ובשיטת הראב"ד דסדק דמתני' הוי בנסדק הכותל, ויל"ע מה ס"ל כה"ג שנסדק הגג. [והיינו מה ס"ל בציור של מתני' לשאר הראשונים]. ויעוי"ש בדגול מרבבה, דנקט דס"ל דכה"ג ודאי טמא, ולכן לא פירש כשאר הראשונים יעוי"ש.

טו]

אולם בפשוטו י"ל, [ועד"ז בחזו"א ט"ו ב'] דהראב"ד ס"ל דע"כ מתני' לא הוי הסדק בגג, שהרי אם הוי בגג לא שייך כלל שיעורים, היות וכל דין סוטל"צ לא מהני טפי מהבאת טומאה, והיינו דסוטל"צ מהני כש"כ הגרע"א בתשו' תנינא י"ח, דמבטל לדין החציצה. ויש הבאת טומאה של אוהל, ואם סדק כל דהו שוי הפסק בהאהלה, א"כ לא יועיל דין סוטל"צ ודו"ק. [ולפי"ז הרי הראב"ד ס"ל להיפך ממש"כ הדגול מרבבה ודו"ק].

להשיטות דנסדק הגג

א]

ובשיטה שביארו דמיירי שנסדק הגג, ג"כ פליגי הראשונים דבר"ש ורא"ש הוזכר רק שנסדק הגג. אולם ברמב"ם בפיהמ"ש ובהלכה, ס"ל דמיירי גם שנסדקו הדפנות. ונראה שמה שהכריח לראב"ד לפרש דהסדק בדופן, משום לשון הבית דמתני', זהו שהכריח הרמב"ם לפרש דמיירי שנסדקו גם הדפנות, ולכן קרינן לה הבית שנסדק ודו"ק.

ב]

ובפיהמ"ש הוסיף עוד דמיירי בכתלים הנושאים את הגג. ובהלכה השמיט האי מילתא דמיירי בנושאים את הגג, וצ"ע אם פליגי. [ובשיטת הרמב"ם יעוי' אי"ה להלן].

ג]

והנה להנך שיטות דהסדק הוי בגג, ולכאו' ודאי הוי נדון מתני' מטעם סוטל"צ, דאל"כ איך יתטמא אוהל אחר. ויעוי' בפי' הרא"ש שביאר דטומאה בחוץ כלים שבפנים טהורים "דאין דרך טומאה ליכנס". והיינו דהוי נדון דסוטל"צ. אלא דהרא"ש הוסיף "ולא אמרינן לבוד גבי טומאה", ומבואר שהיה ג"כ נדון נוסף של לבוד וצ"ע. [ויעוי' אי"ה להלן בכוונת הרא"ש שכלים בחוץ היינו בסדק].

ד]

ולהראשונים דדינא דמתני' הוי מטעם סוטל"צ, וזהו ההבדל בין כלים בחוץ לכלים בפנים. ולפי"ז תמוה מהו הנך שיעורים דפליגי ב"ש וב"ה, והרי ממ"נ, אם לדינא דסוטל"צ אמרינן גם כשיש אויר באמצע, [וכשיטת התרוה"ד דשערי העיר טמאים מדין סוטל"צ] אם כן לעולם יטמא, ואם לא אמרינן סוטל"צ לאויר, ורק מהני דכאילו אין מחיצה, א"כ כמו שאין טומאה מתפשטת מבחוץ לפנים, היות ואין חדא האהלה, ה"ה ג"כ מפנים לחוץ, ומדוע מהני פחות מטפח, או פחות מד"ט.

פרק יא משנה א – להשיטות דנסדק הגג -ב

ה]

ויעוי' ג"כ בתשו' חכם צבי סי' ק"ג שתמה על שיטת מוהר"ם שהביא התרוה"ד הנ"ל דשער העיר טמא, ממתני' דידן, ויעוי' בגרע"א הנ"ל. וכן באורך באליהו רבה כאן. ובבהגר"א יור"ד שע"א. ובדברי האליהו רבה יש תוספת חידוש, והיינו שאותו בית שבו מת ופתוח לאכסדרה, ובית שער בסוף האכסדרה, מיתלא תלי ברגילותו, דאם דרכו לצאת מהבית לאכסדרה ולשער, השער טמא, ואם דרכו לצאת תחילה לחצר הבית שער טהור ודו"ק. ועכ"פ לכולהו דפליגי על התרוה"ד, צ"ב מהו הנך שיעורים דמתני'.

ו]

ובדגול מרבבה יור"ד שע"א חידש בזה, דלשיטת התרוה"ד, לעולם לענין החלק השני של הבית ודאי טמא, דלא גרע משער העיר, וכל הנך נידונים של המשנה דטפח וד"ט, הוי לענין מקום הסדק עצמו, ודייק כך מלשון הרא"ש שכ' בכוונת כלים בחוץ "בסדק", והיינו שיש נדון על מקום הסדק עצמו יעוי"ש. [וצ"ע לדבריו מדוע בעינן סדק על פני כולו, והרי לענין הבית לעולם טמא, ולענין הסדק גם שלא על פני כולו בעינן חידוש, וי"ל]. ובחזו"א שם כ' דהוא ט"ס בפי' הרא"ש. וכן בהגהות חת"ס.

ז]

והנה בשלמא לשיטת הראב"ד, דבית שנסדק היינו שיש סדק בדופן, שפיר הוי דין מסויים בסדק, וכש"כ שם שלסדק אין תואר פתח, ולאידך גיסא עומד להבנות יעוי"ש, אולם להשיטות דהוי סדק בגג, ומשום דלא הוי אותו אוהל, יל"ע מדוע נקטו דין סדק, ולא מה השיעור בין ב' אהלים. וע"כ מוכח דודאי לענין ב' אוהלים מתחילתם, פשיטא דגם כל דהו שוי שאינה חדא האהלה, אבל כה"ג דהיה אוהל א' ונסדק, בזה פליגי אם בטל מינה שם חד אוהל, עכ"פ לענין דין סוטל"צ, ועדיין צ"ב שייכות ב' העניינים.

ח]

ויעוי' בתשו' חכם צבי הנ"ל שכ' בטעמייהו דב"ש דכל שיש חוט המשקולת אין טומאה עוברת וז"ל "ולב"ה דהלכתא כוותיה אין צריך שיעור הוצאת המת בין אוהל לאוהל, אלא בכחוט המשקולת סגי כדי להפריד בינם, שלא יקרא אחד" יעוי"ש. ומבואר בדבריו דהיות והיה אוהל ונסדק, א"כ ס"ל לב"ש דעד שאין בסדק שיעור הוצאת המת קרוי אוהל אחד, ובזה פליגי ב"ה וס"ל דכל שיש חוט המשקולת תו אינו קרוי אחד יעוי"ש.

ט]

אלא עדיין צ"ע היא גופא, מהו ענין שיקרא אחד, והרי לענין הבאת טומאה לכו"ע לא מהני כל שיש יותר מסדק כל שהוא, וההוכחה, שטומאה בחוץ כלים שבפנים טהורים כל שיש סדק כ"ש, וא"כ מהו הך מילתא דקרוי אהל אחד.

י]

ובתשו' הגרע"א הנ"ל, דנקט דדינא דסוטל"צ היינו דהוי כאילו פתוח, ובפשוטו היינו דמהני לענין שחל דין התפשטות היות ונדון כאילו פתוח. אולם י"ל דכוונת הגרע"א, לא דמהני היות ונדון כפתוח, אלא שלסתום יש דין פתוח. והביאור דכל שסתום, א"כ דיינינן שמקום הטומאה באוהל זה, ולא בשני, ודין סוטל"צ יסודו, דהיות וסופה להיות שם, דיינינן שמקומה עכשיו הוי גם שם. [וזהו יסוד דינו של המהר"ם דהיכא דהוי סוטל"צ, לא הוי התפשטות, אלא הוי הטומאה עצמה, וכלים לא חוצצים ודו"ק].

יא]

אלא דודאי לא דיינינן שיש לטומאה ב' מקומות, וכן לא דיינינן שהטומאה נמצאת בב"א בב' מקומות, אלא זהו עומק הגרע"א דהוי כפתוח, והיינו שהכל נדון כמקומה, ושפיר זהו ג"כ כוונת החכם צבי, והיינו דודאי כל דהוו ב' אוהלים מתחילתם, לא שייך לדון דהוי אחד, אבל בית שנסדק שייך לדון דהוי אחד, והיינו לענין שכולו הוי מקום הטומאה ודו"ק. [וגם אחר שנדון כאחד, לא מהני לענין התפשטות טומאה, דמקום הדלת שסתום, לא יכולה להתפשט שם, וע"כ רק לענין שנדון שגם בצד השני חשיב מקום הטומאה ודו"ק].

יב]

ולפי"ז ניחא היטב דין המשנה, דודאי לענין דין התפשטות הטומאה, בעינן שיהיה חדא האהלה בפועל, והרי כל שנסדק ליכא. אבל לענין סוטל"צ בעינן שיחשב דהוי ע"י סוטל"צ דזהו מקום הטומאה. ואם נדון שזה מקומה ממילא טמא כל מקומה, ושפיר כל שיש סדק פליגי ב"ש וב"ה עד אימתי קרוי אחד, כדי שהכל יחשב מקומה וכש"נ.

יג]

ויעוי' בתשו' הרדב"ז סי' תע"ו שהוכיח מלשון הרמב"ם פ"ז נזירות ה"ה שצריך שיהיה באוהל א' עם המת כדי לגלח, וביאר כוונתו דהוי לאפוקי כשנטמא ע"י טומאת פתחים, והיינו מדינא דסוטל"צ, דאינו מגלח, יעוי"ש. ויל"ע אם מוכח דפליג על הגדר הנ"ל.

יד]

ולמש"נ ניחא היטב מה דס"ל לב"ש דתלוי בשיעור ד"ט, והיינו דבעינן לדון דהכל הוי מקומה, ואם בסדק יש מקום לצאת, זה עצמו משוי דמחוץ לסדק לא נדון כמקומה. [וזהו כוונת החכ"צ הנ"ל]. וזהו ג"כ כוונת הרא"ש שכ' דשיעור ד"ט הוי כשיעור חלון שמציל על הפתחים יעוי"ש. ותמוה מה ענין חלון המציל לכאן. ולהנ"ל הכוונה דהיות וראוי להוציאה דרך שם, מפקיע מלהקרא אחד וכש"נ. [ולענין שיקרא אחד, לא תלוי אם בפועל הוי זית, או מת שלם, וחשיבות אחד נקבעא עפ"י מת שלם ודו"ק].

טו]

ולהמבואר, ניחא היטב שיטת הרמב"ם דס"ל דבעינן שיהיה סדק גם בדפנות, והיינו דודאי אם הנדון לענין אוהל הבאה, ודאי אינו ענין עם הדפנות, אבל להחכם צבי דהוי נדון אם קרוי אחד, וכש"נ דבעינן שיחשב מקום הטומאה, א"כ ס"ל דכל שאין סדק בדפנות דינו שעדיין קרוי אחד ודו"ק.

טז]

והנה מצינו במשנה ד' שיעורים. סדק כל דהו, סדק כמלוא חוט המשקולת, טע"ט סדק, או סדק ד"ט. ויל"ע מהו ביאור כל א' מהנך שיעורים. [ובשיטת הרמב"ם יעוי' אי"ה להלן].

יז]

ולענין החילוק בין סדק כל דהו לסדק כמלוא חוט, יעוי' בר"ש, [וכן לשון מהר"ם] דאם טומאה בחיצון סגי בכל דהו ממש, ואם טומאה בפנים בעינן סדק כחוט וצ"ב. ולכאו' בטומאה בחוץ דבעינן אוהל להבאת טומאה, א"כ כל דהו ממש ג"כ אינו מביא, אבל טומאה בפנים דהוי נדון מטעם סוטל"צ, וכש"נ דנדון אוהל א' לדין סוטל"צ, א"כ בעינן סדק כחוט השערה ודו"ק.

יח]

ובפי' הרא"ש כ' בביאור פלוגתת ב"ש וב"ה. ונקט דלב"ש בעינן ד"ט דהיינו כשיעור חלון שמציל על הפתחים. [וצ"ב מה ענין חלון מציל, לכאן ודו"ק]. ושי' ב"ה דכל שיש סדק כל דהו מעבר לעבר, אין מקום לטומאה לעבור יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז סגי שיהיה כל דהו שאין אפילו חוט המשקולת, דגם בכל דהו אין מקום לטומאה לעבור, וצ"ע וכי לא ס"ל להרא"ש להתוספתא וצ"ב.

יט]

ובאמת יעוי' מהר"ם כאן, שהקשה מדוע בעינן חוט, והרי תליא אם יכולה לקבל מעזיבה בינונית, ויעוי"ש דנקט דאולי אתיא כמ"ד דמעזיבה רכה יעוי"ש. [ומבואר דס"ל דדין לקבל מעזיבה לא הוי דין מסויים בסככות ופרעות וצ"ע]. ולכאו' דברי מהר"ם תמוהים, שהקשה רק מחוט, והיינו כשטומאה בפנים, ומדוע לא הקשה משיעור כל דהו ממש כשטומאה בחוץ, ולכאו' נר' דס"ל דלעולם כל דהו היינו חוט המשקולת וצ"ע.

כ]

יעוי' בר"ש מתוספתא, ויעוי"ש שהגיה דסיפא מיירי שטומאה בחוץ וכלים בפנים, ולכאו' ג"כ בכלל ההג"ה דלא גרסינן חוט משקולת ודו"ק. והיינו דלולי ההג"ה, הרי יש כפילות בתוספתא.

ויל"ע מה טענת רבי דלא אמר אלא בזית, ובפשוטו הכוונה דטפח הוי לזית אבל למת בעינן ד"ט.

כא]

אולם בזר זהב משמע דהקו' דכלל לא דמיא הצלת פתחים לדין סדק, והיינו דרק לענין הצלה אזלינן בתר זית, אבל לענין סדק לא. ויל"ע האם לענין סדק סגי בכל דהו, או בעינן ד"ט וצ"ב.

כב]

יעוי' באשכול הל' טומאת כהנים, ומייתי התוספתא, וסיים עלה "וטעמא אמרינן שאני הלכות טומאה דהכי גמירי" ויל"ע בכוונתו. ולכאו' הוקשה לו דמ"מ נימא לבוד [וכהרא"ש] ועלה הביא לגמ' סוכה דגמירי הלכות טומאה שאין לבוד וצ"ע.

כג]

ובדין סוטל"צ, יעוי' באשכול שם שהוכיח ממשנה דידן שאין סוטל"צ בשער העיר וכעי"ז באליהו רבה כאן יעוי"ש. ויעוי' בהגהות יד שאול שו"ע יור"ד שע"א מש"כ לדחות הראיה. ויעוי' בזה באורך בעקבי הראשונים.

ויעוי"ש בזר זהב איך שביאר התוספתא, ולפי"ז שתלוי איך דעתו להוציא, אבל לעולם יצא דרך בית שער, ולכאו' ממה דתנן דלעולם שאר בתים טהורים הגם שפתוחים, וחזינן כהנצי"ב דאין דין התפשטות לסוטל"צ ודו"ק.

פרק יא משנה א – בשיטת הרמב"ם

א]

הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכה, נקט דלא מיירי רק בנסדק הגג, אלא גם הדפנות, [ובפיהמ"ש הנושאים את הגג] ונסדקו הדפנות עד לארץ יעוי"ש. ובתואנש"ש הביא בשם הש"ל, דדברי הרמב"ם הוו מהתוספתא דנקטה לשון כותל שנסדק יעוי"ש.

ויש לדון בדעת הרמב"ם, מה ס"ל כה"ג שנסדק הגג, ולא נסדקו הכתלים. [ובפשוטו בעינן בכתלים שיעור סדק כמו בגג] וכן יל"ע אם הך דבעינן סדק גם בכתלים, הוי גם לענין טומאה בחוץ, וכלים בפנים.

ב]

ובתואנש"ש שם נקט דכל מה שהצריך סדק בכתלים, הוי רק לענין טומאה בבית, דכלים שבחוץ טמאים כל שכתלים לא נסדקו, אבל אם טומאה בחוץ כלים שבפנים טהורים גם אם אין הכתלים סדוקים יעוי"ש. והיינו דלענין כלים שבפנים החסרון שאין אוהל הבאה ומה איכפ"ל בכתלים ודו"ק. [ויש שהוכיחו דלא כש"ל שם, מהפיהמ"ש משנה ב' שדייק לכתוב שאין סדק בכותל יעוי"ש. וי"ל דאיפכא כוונתו, והיינו שבאכסדרה הוי לעולם בלי דין סוטל"צ, ולעולם לא תלוי בכתלים ודו"ק].

ג]

אלא דלכאו' סתימת דברי הרמב"ם בהלכה, דנקט לדין דסדק גם בכתלים קודם דינא דטומאה בחוץ, ומשמע דקאי על כל גווני. [ורק בפיהמ"ש לא נקט כלל ענין טומאה בחוץ]. ולפי"ז צ"ע מה בעינן סדק גם בכותל. ואולי מוכח דסדק לא הוי חסרון דאין אוהל הבאה, אלא תחילת החסרון, דהוי ב' אוהלים, ורק באוהל א' יש דין כל אשר באוהל יטמא, וזהו בלי דין התפשטות, ולכך אם אין סדק בכותל, נדון כאוהל א', וכל אשר באוהל נטמא ועי'.

ד]

ויעוי' בכתבי הגר"ח סי' ת"י שכ' דאם אין סדק בכתלים, עדיין טמא מטעם דינא דסככות ופרעות, אולם אם נסדקו הכתלים לזה לא מהני דינא דסככות ופרעות. [צ"ב הטעם].

ויעוי' ג"כ באוצר המלך שכ' דכוונת הרמב"ם דבעינן גם סדק בכתלים הוי גם ברישא דטומאה בחוץ יעוי"ש. וביאר ג"כ כביאור הגר"ח הנ"ל אולם הקשה על דבריו, שהרי הרמב"ם עצמו ביאר לדינא דסככות ופרעות דלא ככל הראשונים יעוי"ש וצ"ע.

ה]

והנה יעוי' בפיהמ"ש, ומבואר דהן חידושא דב"ש והן דב"ה, הוי לאפוקי משיעור טפח, והיינו דסתמא דמילתא שיעור סדק במתני' [בטומאה בפנים] היה טפח, אלא דב"ש וב"ה חידשו כל אחד דלא תליא בטפח, אלא לב"ה בכל דהו, ולב"ש בד"ט. ויל"ע מהו הך טפח דמהני למנוע הטומאה, וצ"ב.

ו]

עוד צ"ע, דב"ש ביארו דלא סגי טפח, היות וכלים בחלק החיצוני דרך טומאה לצאת, ומשמע דשיעור טפח היינו כל שאין דרך טומאה לצאת, ולכאו' היינו בטומאה בחוץ. ותמוה, הרי בטומאה בחוץ שיעור סדק לא הוי טפח וצ"ע. ושם בפיהמ"ש דר' יוסי דס"ל טפח, היינו על פי הכלל, ולכאו' הכוונה דלא ס"ל לסברות ב"ש וב"ה, אלא קאי בעיקר דינו דהוי טפח, ויל"ע מהו הך כללא דהוי בטפח.

ז]

עוד צ"ע שם בפיהמ"ש דטעמייהו דב"ה, דכאן לא בעינן טפח, דכאן שהסדק בכל הבית הרי סגי בכל דהו, ומשמע דשיעור טפח אינו בכל הבית, וא"כ צ"ע מהו דס"ל לר' יוסי, ועוד מהו דסד"א דהוי השיעור טפח וצ"ב. ונראה דהוי הרמב"ם לשיטתו, והיינו דטפח הוי שיעור בגג, וכאן דהוי בבית, והיינו גם בכתלים ס"ל לב"ה דסגי כל דהו ודו"ק.

ח]

ולפי"ז י"ל, דגם בטומאה בחוץ, מה דשיעורא לכו"ע הוי בכל דהו, היינו היות והסדק הוי גם בכתלים, אבל אם ל"ה בכתלים, אלא רק בגג כה"ג הוי השיעור טפח ודו"ק וצ"ע.

ט]

וכבר ביארו כן בדעת הרמב"ם, שכ' בפט"ז ה"ו קורות בית ועליה מכוונות זע"ז וביניהן טפח, טומאה לא עוברת, ובראב"ד השיג דה"ה בפחות מטפח. ויעוי"ש בכס"מ, אולם בפיהמ"ש פי"ב מ"ה מוכח דלא ככס"מ יעוי"ש.

ובמרכבת המשנה כ' דס"ל לרמב"ם דבית שמסובב כתלים כל שאין טפח בין קורה לקורה הטומאה עוברת מקורה לקורה, וכ"כ במי"ט פי"ב מ"ה.

י]

ובדינא דר' יוסי דהשיעור הוי טפח הקשו האחרונים, יעוי' חזו"א ט"ו ג' ופתח האוהל א' א', הרי ר' יוסי ס"ל בחולין קכ"ו דאין דין סוטל"צ, ואיך עוברת עד טפח יעוי"ש. [והביאו שם דאין לדחות דמיירי במת שלם, ומודה ר"י בשלם שיש סוטל"צ כש"כ תוס' שם, שהרי מהתוספתא שהקשה רבי לר"י דלא אמר אלא בזית מבואר דמיירי בזית יעוי"ש. ויעוי' בזר זהב בכוונת התוספתא, ולפי"ז יש להעמיד התירוץ ועי'].

יא]

ולמש"נ, הרי דינא דר' יוסי כלל אינו משום סוטל"צ, וכן מבואר מתו"ד הפיהמ"ש הנ"ל, אלא הוי כלל דעד טפח נדון כחדא אוהל והטומאה עוברת ודו"ק. ולענין הסדק עצמו, יעוי' בתוס' שבת קנ"ז א' ובמהרש"א שם ודו"ק.

בשיעור טפח

א]

והנה ביסוד שיעורא דטפח, יעוי' בסוגיא שבת קנ"ז ב' לגבי הלקטי שהיה גיגית סדוקה, וברש"י שם כ' שהמת תחת הסדק והיה ספק אם יש בסדק טפח "ונמצא המת מוטל באהל שאין לו מקום לצאת דרך מעלה, וחור שבין ב' בתים מכניס את הטומאה לצד שני" יעוי"ש. ויל"ע מהו דינא דהוי טפח, ולכאו' לא שוי הצלה דהחלון פתוח, וכן אינו ענין לסוטל"צ.

ב]

ויל"ע בדקדוק לשון רש"י, האם כשיש סדק טפח, כלל לא חשיבא מונחת באוהל. [והיינו שכשיש טפח, הוי הסדק מקום לעצמו והוי מונח חוץ לאוהל, ושאני סדק מארובה, דסדק תליא בטפח, וארובה בכל דהו.] או דלעולם חשיבא מונחת באוהל, אלא כשיש טפח יש מקום לצאת, וכה"ג לא מטמא דרך חור שבין ב' בתים, וצ"ע מדוע. [ויעוי' להלן מדברי הרע"ב סוף שבת].

ג]

ויעוי' בתוס' שם קנ"ז א' ד"ה הלקטי, שתמהו עפרש"י ממתני' דארובה. ולכאו' מוכח דס"ל דאין חילוק בין סדק לארובה. ויעוי' בחי' הר"ן שם, ונקט כפרש"י, ולשונו שכשיש טפח הטומאה יוצאת, ומשמע דלא הוי כטומאה תחת ארובה, אלא הוי דין שיוצאת בטפח, ולא נכנסת דרך חלון וצ"ב. [עוד יעוי"ש מש"כ "ואני שמעתי דאפילו יש בסדק הגיגית פותח טפח, דוקא בשאין בו מן המת אלא כשיעור טפח או כשיעור הסדק, שאם יותר, אפילו היה בגיגית פותח טפח אין הטומאה יוצאת דאנן בעינן שכל הטומאה תהיה כנגד הסדק" יעוי"ש, וצ"ב].

ד]

שם בר"ן סיים עלה מהר' יונתן ששנינו במשניות באהלות שאם הטומאה כנגד האויר גם אם אין פו"ט הבית טהור. ולכאו' היינו כקו' תוס', ובפשוטו מבואר דהר"ן פליג וס"ל דלא דמי לארובה ודו"ק.

ה]

ובתוס' שם הביאו דיתכן לפרש שהמת כולו היה מוטל תחת הגיגית שלא כנגד הסדק, ואילו היתה הסדק על פני כולה רוחב טפח לא היתה טומאה עוברת דלא חשיב כאוהל אחד. אבל אם אין טפח הוי כאילו אין סדק והוי אוהל אחד ומביא טומאה לבית יעוי"ש. וברע"ב סוף שבת מבואר דהיות ויש מקום לטומאה לצאת זה גופא שוי דחשיב ב' אוהלים, ואם אין מקום לצאת חשיב חדא אוהל ודו"ק.

ו]

ובתוס' שם סיימו עלה דקושיא ראשונה במקומה עומדת, ויעוי"ש במהרש"א שביאר כוונתם, דאם אין טפח נדון כסתום, וא"כ ג"כ נסתר ממשנה דארובה, דבארובה אמרינן דפחות מטפח לא נדון כסתום, וכאן מבואר דהוי כסתום. והיינו דס"ל בכוונתם דמהני הסתימה לא רק להעביר מחלק לחלק השני, אלא גם למקום הסדק יעוי"ש.

ז]

ויעוי"ש ברש"ש שתמה ממשנה דידן דמבואר להדיא דכל שיש סדק כל דהו לא עוברת הטומאה מאוהל לאוהל יעוי"ש. [וברש"ש שם העמיד שאין הסדק מצד לצד, ובתוס' מפורש שכן הוי מצד לצד. ומש"כ הרש"ש דבעינן שיהיה טפח שאינו סדוק, ולכאו' כל שאינו מצד לצד, גם אם אין טפח שאינו סדוק, הכל נדון כסתום ודו"ק]. ויעוי' ג"כ בהגהות הגרא"מ הורביץ.

ח]

ודבר נפלא איתא בתוס' הרא"ש שם שהביא לדברי התוס' דהמת היה תחת הגיגית ולא תחת הסדק, ותלוי אם יש בסדק טפח לענין שתעבור לצד אחד [לשונו משמע דהוי נדון לעבור, ולא כמהרש"א דגם מקום הסדק סתום]. ועלה מייתי מתני' דידן באהלות, שמוכח מינה דהכל תלוי בשיעור טפח יעוי"ש.

ט]

ותמוה, מה ההוכחה ממתני', הרי לענין טומאה בחוץ תליא בכל דהו ולא בטפח, ולענין טומאה בפנים ג"כ פליגי אם תליא בד"ט או כל דהו, וכי מוכיח מר' יוסי. וגם אם מוכיח מר' יוסי, מדוע דומה לטומאה בפנים ולא לטומאה בחוץ וצ"ע. [ ותמוה, דס"ל כרמב"ם דבעינן נסדקו מחיצות].

י]

ולכאו' מוכח, שלענין לדון אם הוי ב' אוהלים תליא בטפח, אלא דכה"ג שדרך טומאה לצאת, זה גופא מחשיב עד ד"ט שהפנימי מצורף עם החיצון. ומה דבטומאה בחיצון לכו"ע תליא בסדק כל דהו, דזה הויא סברא להיפך, דחיצון ודאי אינו חלק מהאוהל הפנימי כל שיש סדק כל דהו, דגם לענין עצם האוהל חשבינן שחיצון עומד בפנ"ע, ופנימי צריך לחיצון ודו"ק.

פרק יא משנה ב – אכסדרה שנסדקה

א]

מתני' "אכסדרה שנסדקה, טומאה בצד זה כלים שבצד השני טהורין" יעוי"ש, והיינו דלכאו' אכסדרה לעולם הויא כטומאה בחוץ וכלים בפנים. והיינו שאינו דרך יציאה. ובפיהמ"ש "הסדק הזה אינו אלא בגג האכסדרה" ולכאו' כוונתו דלא הוי כסדק בבית דבעינן ג"כ נסדק הכותל, וכאן סגי נסדק התקרה. ויל"ע להשיטות דס"ל שגם טומאה בחוץ בעינן גם נסדק הכותל, א"כ מאי שנא אכסדרה. [ולש"ל דלעיל, דטומאה בחוץ אי"צ נסדק הכותל, ניחא דאכסדרה הויא כטומאה בחוץ ודו"ק]. ויעוי' אות [ה'].

ב]

ויעוי' לשון הר"ש "טהורין, אין הטומאה עוברת שם לצד השני שאויר הסדק מפסיק" ולכאו' הול"ל דבמקום הסדק אין אוהל, ואין מה שיביא את הטומאה, ומהו דנקט דהוי הפסק. ובאמת גם בהמשך המשנה לגבי נתן רגלו או קנה מלמעלן דעירב את הטומאה כ' הר"ש "והכל טמא לפי שנסתם האויר", וגם נקט ענין האויר דהוי סתום ולא מפסיק ודו"ק וצ"ב.

ג]

ובאמת לשון המשנה "עירב את הטומאה" צ"ע, דלשון הפיהמ"ש לעיל פ"י מ"א דלשון עירב מורה שגם הרגל טמאה, ולכאו' כאן פשוט דהרגל טהורה, דלא עדיף מארובה פחות מטפח, וא"כ מהו לשון "עירב". ואולי כאן כלל ל"ה כדלעיל דלעיל העירוב הוי ע"י צירוף של ב' האוהלים, וכל דהוי פחות מטפח לא מצטרף מקום הארובה לבית, אבל כאן הוי סתימת האויר, וזה שוי עירוב ב' החלקים ועי'.

ד]

ויעוי' להלן בביאור הרא"ש, דחלוק אם הקנה למעלה או למטה, דלמעלה מהני לענין דשם האויר סתום, ולפי"ז י"ל דזהו לשון עירוב, והיינו שהאויר כסתום, וממילא הכל הוי מעורב ודו"ק.

ה]

יעוי' לשון הרמב"ם פט"ז ה"ו לגבי בית שנסדק ונקט "ונעשה שני חלקים" ולהלן בה"ז לגבי אכסדרה נקט דכל שנסדקה "הרי היא שני אוהלים זה בצד זה ואויר ביניהם". ומבואר דחלוק ביסודו סדק בבית מאכסדרה ודו"ק, וצ"ב. ומ"מ לפי"ז ניחא מה דבאכסדרה תליא הסדק רק בנסדק הגג, ולא צריך נסדקו הכתלים.

ו]

והנה בביאור אכסדרה, יעוי' ברא"ש שמוקפת מג' רוחות ופתוחה מרוח רביעית, ומהר"ם נקט שפתוחה מג' או מב' רוחות, ויל"ע אם פליגי. ובדעת הרא"ש יל"ע דמה הוצרכו לשנות בית ואכסדרה, הרי הנדון אם הסדק הוי לאורך או לרוחב, וב' המשניות יכולות להיות בבית וצ"ע.

ז]

יעוי' לעיל מלשון הרמב"ם, דחלוק בית שנסדק ואכסדרה שנסדקה, ולפי"ז י"ל ג"כ מדוע בבית יש חילוק חוץ מפנים ובאכסדרה אין חילוק, והיינו משום דאכסדרה חשיבי ב' אוהלים נפרדים, ורק בבית שנחלק חלוק פנים מחוץ ודו"ק. אולם לשון המהר"ם הוי שיסוד החילוק מה דבאכסדרה אין חילוק חוץ מפנים היינו דהיות ופתוחים מב' או ג' צדדים, א"כ אין דרך טומאה להכניסה אלא להוציאה. והיינו שיסוד החילוק ל"ה בחפצא של אכסדרה, אלא בטומאה ודו"ק.

ח]

יעוי' לעיל משנה א' ר"ש מתוספתא שרצה לפרש דהא דתנן שם "טומאה בפנים וכלים בחוץ אע"פ שאין בסדק אלא חוט הרי"ז מפסיק". וכ' הר"ש דקאי לגבי אכסדרה, ולכאו' חזינן דגם באכסדרה שייך פנים וחוץ יעוי"ש וצ"ע. ועוד צ"ע מדוע תליא בכל דהו, ולהנ"ל י"ל או כמהר"ם דבטומאה דאכסדרה אין דרך ליכנס, או כהרמב"ם דחשיב ב' אוהלים ודו"ק.

[אלא עדיין צ"ע, דבבית טומאה בחוץ תליא בכל דהו ממש, וכאן לשון תוספתא דתליא בחוט משקולת וצ"ע].

ט]

ויעוי' ג"כ באליהו רבה, והוי כדרך המהר"ם ודו"ק.

נתן הקנה בארץ

א]

מתני' "נתן את הקנה בארץ, אינו מביא את הטומאה עד שיהיה גבוה מן הארץ פו"ט" יעוי"ש. ולכאו' יש ג' שיטות מטעם מה מהני קנה גבוה טפח, דבפי' הרא"ש כ' "דאם גבוהה טפח ומשך הקנה טפח הטומאה עוברת תחת הקנה מעבר אל עבר". וכלל לא הזכיר דין גוד, אלא משמע דהיות ולקנה חשיבות אוהל, זה גופא סגי שטומאה עוברת מעבר לעבר תחתיו.

ב]

אולם במהר"ם כ' דהטעם דמהני, היינו דבגבוה טפח "אמרינן גוד אסיק הקנה להסדק ועירב הטומאה והכל טמא" [צע"ק לשון הכל, ואולי מהני הגו"א גם לענין כלים שעל הקנה. וצ"ע. ומבואר דפליגי אם הוי מטעם גוד, או שאי"צ לדין גוד, וצ"ב הנידון.

[ובדעת הר"ש לעיל פ"י מ"ו, לכאו' מבואר ג"כ דהוי מטעם גו"א, ויעוי"ש שביאר מדוע אי"צ כונס טפח ודו"ק].

ג]

ויעוי' ברבנו הגר"ח פ"ה סוכה שחקר אם לענין הבאת טומאה בעינן לצרף את ב' האוהלים, או דסגי כל שעל כל המקום יש האהלה, ואין חציצה, וגם אם הוו ב' אוהלים נפרדים וי"ל דזהו הנדון אם צריך לדינא דגוד או אי"צ לדינא דגוד, וזהו פלוגתת הרא"ש ומהר"ם הנ"ל ודו"ק.

ד]

ויעוי' לעיל פ"י מ"ז לגבי מודבקת בשקוף, ובמהר"ם שם דהוי זו ואצ"ל זו ויעוי"ש מש"כ דהוי צירוף אוהלים יעוי"ש, ומבואר דס"ל דלהבאת טומאה בעינן לאשוויי צירוף ושיהיה אוהל א', וכן מוכח מעיקר הדין שצריך כנוס טפח, דאם אי"צ צירוף, א"כ ל"ל לכנוס, וזהו דגם ס"ל כאן דבעינן לדינא דגוד.

ה]

והרא"ש הוי לשיטתו, דלא פי' לעיל דמיירי שכנוס טפח, וא"כ ס"ל דאי"צ לאשוויי חדא אוהל. ועוי"ל דהרא"ש לדרכו לא יכול לפרש מטעם גוד, דאיהו ס"ל לעיל דלא אמרינן גוד למקום פחות מטפח, וכאן שאין הסדק טפח לא שייך לומר גוד וק"ל.

ו]

עוד מצינו פלוגתא נוספת, והיינו שהגר"א באליהו רבה ג"כ ביאר דהוי מטעם גוד, אלא דלא הוי גוד אסיק, אלא גוד אחית, ובמהר"ם מפורש דהוי מטעם גוד אסיק. וצ"ב מהו יסוד הנדון. [ולכאו' להמהר"ם דהוי גוד אסיק, א"כ ודאי בעינן שיהיה בקנה טע"ט, דאל"כ ל"ה אוהל לומר בו גוד, אולם להגר"א יש לדון אם בעינן שיהיה בקנה טפח ועי'].

ז]

יעוי' היטב בלשון האליהו רבה, שביאר דבאין הקנה גבוה טפח דלא מהני היינו משום דגם אם אמרינן גוד אחית, מ"מ לא נוצר אוהל גבוה טפח להבאת טומאה יעוי"ש, ומתבאר דאמרינן גוד אחית גם אם ליכא אוהל, אלא דלא יועיל לענין הבאת הטומאה ודו"ק.

ח]

ובפשוטו, יסוד הנדון תליא בנדון דלעיל פ"י מ"ה אם אמרינן גוד אסיק כה"ג שהקורה יש בה טפח, אבל באויר אין טפח, וה"ה כאן הרי י"ל דבקנה יש טפח, אבל בסדק הרי אין טפח. והמהר"ם ס"ל דגם כה"ג אמרינן גו"א. אבל להשיטות דס"ל דכה"ג לא אמרינן גוד, א"כ צ"ל או כהרא"ש דכלל אינו מדינא דגוד, או כהאליהו רבה דאמרינן גוד אחית, והרי לשניהם יש טפח ודו"ק.

ט]

והנה נתבאר מדוע המהר"ם והר"ש יכולים לפרש דהוי גוד אסיק, אבל עדיין צ"ע מדוע לא פירשו כהאליהו רבה דהוי מטעם גוד אחית, ויהיה כוונת קנה כפשוטו גם בקנה שאין בו טפח. ובזה י"ל דהיות ואינהו ס"ל לעיל פ"י מ"י דבעינן כונס טפח, ושם בר"ש דמה דמהני בקורות היינו היות ונסתם האויר מב' הצדדין, א"כ י"ל דאם אמרינן גוד אחית, א"כ אמרינן לכל צד בפנ"ע, ולא חשיב סותם באויר מכל צד וצ"ע.

י]

ויעוי' במשנ"א שכ' דלא שייך לומר גוד אסיק היות ואין בקנה טפח, ולכן אמרינן גוד אחית יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דזה כוונת סיום המהר"ם שכ' דאם אינה גבוהה טפח הויא רצוצה, ותמוה הרי הטומאה אינה תחת הקנה. [ויעוי' ברש"ש שתמה בכוונתו]. ולהנ"ל י"ל שהוקשה לו דגם באינה גבוהה טפח [וס"ל דהוי רוחב טפח] מ"מ נימא גוד אחית, ועלה משני דא"כ נעשית הטומאה רצוצה וכאליהו רבה.

יא]

ולהרא"ש דלא הזכיר גו"א, ויעוי' דנקיט דהקנה הוי משך טפח. ובפשוטו הכוונה שיש טע"ט, דהרי בעינן שיהיה אוהל כדי שיצטרף עם שאר האהלים, וצע"ק לשון הרא"ש שסתם משך טפח. [ובמשנ"א בכוונתו טע"ט יעוי"ש]. ואולי י"ל דכאן עדיפא מבכל דוכתא, דבכל מקום בעינן לצרף ב' אהלים לאוהל א', וזהו דבעינן שכל א' יהיה אוהל בפ"ע, והיינו שיהיה טע"ט, אולם כאן יתכן דלא הוי צירוף אוהלים, אלא אדרבא הוי חדא אוהל שנסדק, וא"כ ע"י הקנה מהני לחבר ב' החלקים, ולכן סגי גם אם במחבר עצמו אין שיעור טפח, ורק כדי שיהיה לו חשיבות של מחבר, בעינן שיהיה משך טפח, שיש מקום לטומאה לעבור ודו"ק.

יב]

ויעוי' דיוק לשון הרא"ש ולענין קנה תחת הסדק נקט דיש משך טפח, אולם בנתן רגלו וקנה למטה לא נקט שיש משך טפח וצ"ע.

ויתכן דחלוק ביסודו זמ"ז, דנתן למעלה הוי סתימת האויר, ומהני לאשוויי עירוב, והיינו דהסדק כמי שאינו, וממילא הכל טמא, אבל בנתן למטה לא משוי שהסדק סתום, אלא הקנה עצמו מהני שתחתיו עוברת הטומאה, ולכן בעינן שיהיה הקנה במשך טפח ודו"ק.

פרק יא משנה ב – הארות

א]

ובמאירי פ"ד דעדיות מי"ב הביא לדינא דמתני' וז"ל "ואויר הסדק מפסיקן, והיתה טומאה ר"ל כזית מן המת בצד זה וכלים בצד האחר, הרי הם טהורים, שאין הטומאה מתאהלת עמהם באהל אחד, שהרי אויר הסדק מפסיק ביניהם" עכ"ל. ומבואר דיסוד טומאת אוהל, היינו שהטומאה והכלים מתאהלים תחת אותו אוהל ודו"ק.

ב]

ושם בנתן קנה בארץ אינו מביא טומאה אא"כ היתה גבוהה טפח, ובגבוהה טפח אפילו היו הכלים גבוהים טפח או יותר, מ"מ היות והקנה הוי אוהל אמרינן גוד אסיק, והוו הכלים והטומאה תחת אוהל אחד יעוי"ש. והנה מבואר בדבריו ששייך לחלק בנתן קנה גבוה טפח בין כלים שגבוהים פחות מהקנה לכלים שגבוהים טפי מהקנה. [היינו כלים דהוי בצד האכסדרה] וצ"ב.

ג]

ולכאו' הביאור, דעד גובה הקנה נטמאים גם מטעם גוד אחית, אבל לענין כלים דטפי מגובה הקנה, לזה לא מהני גוד אחית, שהרי חזינן לאוהל בגובה הקנה, וזהו שהוצרך לבאר דיש בקנה טפח, וא"כ אמרינן לקנה עצמו גוד אסיק וסתם הסדק, והוו תחת אוהל אחד ודו"ק. [ואולי תחילה כרא"ש, ואח"כ גוד אסיק] ויל"ע לאליהו רבה דס"ל דמתני' הוי מטעם גוד אחית, איך יבאר נדון זה דהמאירי לענין כלים שגבוהים מהקנה ודו"ק.

ד]

והנה במאירי חזינן דהוי נדון בפנ"ע לענין כלים שיותר גבוהים מהקנה. ויעוי' במשנה אחרונה שדן לענין כלים שע"ג הקנה עצמו ותחתיו יעוי"ש. [והמשנ"א מיירי לענין ע"ג קנה עצמו, והמאירי מיירי לענין כלים שגבוהים מגובה הקנה, אבל לא ע"ג הקנה ודו"ק]. ואולי לפי"ז י"ל דהמהר"ם שנקט דהוי מטעם גו"א, היינו כדי לטמויי לכלים שגבוהים מהקנה וצ"ע.

ה]

יעוי' ברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ז אכסדרה שנסדקה וכו', ובהשגות שם "א"א שנסדק גגה וזה אין לו שיעור שאין הטומאה מעברת הקורות אפילו בפחות מטפח" יעוי"ש, ויל"ע מה הויא ההשגה, הרי גם להרמב"ם כן הוא, ובפשוטו כוונתו דלא כמשנה א' דהסדק בכותל, וכאן הסדק בגג, אבל לכאו' אינה השגה על הרמב"ם. וגם לרמב"ם הוי שיעור סדק בכל דהו וצ"ע.

ו]

ויתכן דהראב"ד קמ"ל דלא שייך באכסדרה כלל דינא דסוטל"צ, ולעולם גם אם הסדק הוי לאורך האכסדרה דשייך דרך טומאה לצאת, מ"מ הוי כלל שאין טומאה מעברת הקורות, אבל להרמב"ם לא הוי מטעם שאין טומאה מעברת הקורות, אלא שאין דרך טומאה להוציאה וכמהר"ם וצ"ע.

ז]

יעוי' במהר"ם שכ' דאם אין גבוה טפח הויא רצוצה, והדברים תמוהים והרי הטומאה ל"ה תחת הקנה, [ויעוי' מש"כ לעיל עפי"ד הגר"א. והיינו דאמרינן גוד אחית, והויא טומאה רצוצה ודו"ק]. ועוי"ל, דיעוי' בראשונים עדויות פ"ד מי"ב, ושם נקטו דהטומאה הויא תחת הסגוס והאדם יעוי"ש, ולפי"ז גם קנה הוי דומיא דסגוס, ובטומאה תחתיהם. וזהו שכ' מהר"ם דבאין גבוהה טפח הויא רצוצה. אלא דהיא גופא צ"ע מדוע שם מיירי שטומאה תחת הסגוס וצ"ע.

פרק יא משנה ב – הארות

א]

ביסוד דינא דגוד אסיק, יעוי' במשנה אחרונה כאן. ופשיטא ליה דכל שאין רוחב טע"ט בקנה לא אמרינן גו"א, ומאידך גיסא פשיטא ליה דכל שאין גבוה טפח ג"כ אמרינן גו"א יעוי"ש. ויל"ע מה ההבדל דלענין טע"ט בעינן ולענין גובה טפח לא, והרי אם בעינן לדין גו"א אוהל בעינן תרווייהו, ואם לא בעינן אוהל, א"כ לא בעינן שניהם וצ"ע.

ולכאו' מוכח דבאוהל עצמו, חלוק חשיבות טע"ט דבלי"ז ל"ה כלל אוהל, לבין גובה טפח, דזהו רק חסרון בשם אוהל ודו"ק. [ולפי"ז דשייך גוד לפחות מגובה טפח. י"ל דזהו שהוצרך התנא ללמד בקנה בקרקע שטהור, דסד"א שיש גוד, ודו"ק].

ב]

בדברי המהר"ם דקנה הוי משום גו"א, יעוי' בהגהות הרש"ש כאן שתמה מהסוגיא סוכה כ"ב א' דכל שאין ביניהם פו"ט ל"א חבוט, והקשה דאם אמרינן גו"א, א"כ הגם דלא אמרינן חבוט, נימא גוד אסיק, והיינו דאה"נ אין בעליונות טפח לענין לומר בהו חבוט, אבל נימא דתחתונות גוד אסיק, ונשאר בצ"ע.

ג]

ויעוי' ברבינו הגר"ח פ"ה סוכה דהוכיח דדין חבוט אמרינן רק לצרף אוהל עם אוהל, ובעינן שיהיה למקום שאיליו אמרינן חבוט תורת אוהל, אבל לא שנעשה אוהל ע"י חבוט, וזהו דכאן אמרינן גו"א, היות ועי"ז מצרפינן הקנה עם תקרת האכסדרה, וכל חד מינייהו הוי אוהל, אבל בסוגיא דסוכה דאין לקורות למעלה טפח, א"כ הוי לאשוויי אוהל וזה לא אמרינן ודו"ק.

ד]

בדין המשנה דנתן את הקנה, יעוי' בתויו"ט לגבי נתן רגלו, דה"ה גם בנתן בסדק דבית דמאי שנא יעוי"ש. ובאמת ה"ה יש לדון לגבי סיפא דנתן קנה למטה, אם הוי ג"כ בבית שנסדק. [ולהראב"ד דבית שנסדק הוי בכותל ניחא היטב, דנקטו לגבי אכסדרה]. ויעוי' מהר"ם להלן פט"ו מ"א לגבי סגוס, והיינו דסגוס להלן משנה ג' הוי ג"כ בנתן תחת הסדק, ונקט שם מהר"ם דמשנה ג' דסגוס קאי הן אבית שנסדק והן על אכסדרה שנסדקה ודו"ק. [וכן משמע באליהו רבה. ויל"ע בלשון הר"ש ד"ה בארץ ברצפת האכסדרה].

ה]

ולהרמב"ם דדייק בלשונו דבית שנסדק הוי ב' חלקים, ואכסדרה שנסדקה הוי ב' אהלים, א"כ רבותא נקטו, דלא מיבעי בב' חלקים שע"י רגלו או קנה מועיל לצרף או לטמויי, אלא גם באכסדרה דסדק משוי להו ב' אוהלים, מהני נתן רגלו וקנה ודו"ק. [ויעוי' באריכות באוצר המלך שביאר החילוק בין בית שנסדק לאכסדרה שנסדקה, עפי"ד לשון הרמב"ם הנ"ל].

ו]

יעוי' בפיהמ"ש שדימה דינא דנתן מלמעלה או מלמטה, לדין דתחת ארובה יעוי"ש, ולכאו' מוכח דלא שייך לחלק דארובה הוי הפקעה מדין הבית, שהרי דימה לסדק ועי'.

ויעוי' לענין ארובה, ולא נקט כלל לא בפיהמ"ש ולא בהלכה דהוי מדין גוד, ובפיהמ"ש עדויות פ"ד מי"ב לגבי סדק, ונתן כנגד הסדק, נקט דחזינן ליה למעלה יעוי"ש, ולכאו' היינו מטעם גוד וצ"ע.

ז]

בביאור אכסדרה, יעוי' בכס"מ, ולכאו' זהו ביאור הרא"ש דיש ג' דפנות, אולם בשיטת הרמב"ם לכאו' אינו כן וצ"ע.

עוד שם בכס"מ שכ' ליישב השגת הראב"ד, דהוי לשיטתו דסדק בבית שנסדק הוי בכותל יעוי"ש. וצ"ע כוונתו דכאן באכסדרה כו"ע מודו וצ"ע. ותמה בזה במים טהורים יעוי"ש.

פרק יא משנה ג

א]

מתני' "סגוס עבה וכופת עבה אינן מביאים הטומאה וכו' קפולים זו ע"ג זו" וכו' והיינו דהוו ב' חידושים, לגבי כופת וסגוס סד"א דאמרינן החלק שתחתיהם קלוש ועלה קמ"ל דלא אמרינן, ולגבי קפולים התחדש דהגם שהוו זע"ז, מ"מ התחתון לא מגרע שלא יביא העליון יעוי"ש.

ב]

והנה מדנקט לה התנא אחר סדק, ודינא דנתן את הקנה בארץ, מבואר דגם כאן הכוונה שנתן הסגוס והכופת תחת הסדק, וכך מפורש בפיהמ"ש כאן, וכן נראה מסיום המשנה "היה אדם נתון שם" דהיינו תחת הסדק, וכך מפורש ג"כ במהר"ם להלן פט"ו מ"א, דמתני' הויא תחת הסדק. וצ"ע מדוע הוי במסויים לענין סדק, והרי הוי נדון בפנ"ע כה"ג שיש טומאה וטהרה תחת סגוס וכופת, אם יש הבאת טומאה או לא, וצ"ע.

ג]

והנה יעוי' בראשונים שהקשו מדוע בעינן הך משנה ב' פעמים כאן ולהלן פט"ו מ"א. וברא"ש ור"ש שם כ' דהוי משנה שאינה צריכה, ושם במהר"ם כ' דהוי זו אף זו קתני, והיינו דאי ממשנה דידן סד"א דתרי מילי לא אמרינן, גם קלוש וגם גו"א. אבל כשיש טומאה וכלים תחת סגוס אמרינן קלוש קמ"ל יעוי"ש.

ד]

ולכאו' הרא"ש שלא תי' כתי' מהר"ם, הוי לשיטתו, דאיהו ס"ל דבקנה לא צ"ל גוד אסיק, וממילא לא הוי ב' מילי, אבל מהר"ם ס"ל דאמרינן גוד אסיק, וזהו דביאר דהוי חידוש דלא אמרינן קלוש וגוד ודו"ק. ויל"ע בשיטת הר"ש, דלכאו' ס"ל פ"י מ"ו דקנה הוי מטעם גוד, ואפ"ה לא נקט לתי' מהר"ם.

ה]

ובעיקר תירוצו של המהר"ם, לכאו' מתיישב רק כפילות המשנה לגבי סגוס וכופת, אבל לגבי קפולין עדיין אין מתיישב, דאדרבא אם מהני בסדק כ"ש שיועיל בפט"ו, ואולי בפט"ו נקט קפולין אגב שהוסיף דשל שיש שאני, אלא עדיין היא גופא צ"ב מדוע לדינא דשיש נקטו בפט"ו ולא בפירקין.

ו]

והנה לשון המשנה הויא דאין מביאין עד שיהיו גבוהים טפח, ויל"ע מדוע נקטו דהנדון הוי לענין הבאה, דלכאו' הוי נדון לכל מילי, גם לענין אם הוי אוהל חוצץ, ובשלמא במשנה דידן דהוי לענין תחת סדק הנדון הוי לענין הבאה, אבל בפט"ו מדוע נקטו לענין הבאה, וצ"ע.

ז]

ויעוי' חזו"א י"ב א' שהקשה, דגבי קבר מצינו דכל שאין חלל טפח אין דין קבר, אלא טומאה בוקעת, והקשה הרי כל מת הוי אדם דמבואר להלן דאדם חלול ומביא טומאה, א"כ חללו יועיל ג"כ לענין שלא תחשב רצוצה יעוייש"ה. [ולכאו' ס"ל דדוחק לחלק בין לגבי עצמו, לגבי שאר מילי ועי']. ויעוי"ש שחידש דהגם דהוי אוהל הבאה, מ"מ הוי טומאה רצוצה יעוי"ש, ולפי"ז ניחא דיוק לשון המשנה דהוי דין בהבאה, אבל מ"מ הטומאה רצוצה ועי'. [ויעוי' עוד חזו"א ח' ט'].

ח]

ובפשוטו במשנה יש ב' נידונים, לענין סגוס וכופת, הוי נדון דהיות ויש בפיו יותר מטפח, א"כ נימא קלוש ועי"ז יהיה חלקו העליון נדון כאוהל, וזהו דקמ"ל דלא אמרינן, וממילא כלל ליכא אוהל. [צע"ג לשון הפיהמ"ש שיש טפח, ולכאו' אם יש טפח בצמצום, לא שייך שיהיה אוהל וצ"ע].

ועוד יש נדון לגבי קפולים, שיש ב' בגדים זע"ז, ואם אמרינן שתחתון כמי שאינו או לא אמרינן שכמי שאינו ועי'.

ט]

ויל"ע לגבי קפולין, אם לא חזינן לתחתון כמי שאינו, האם ממילא העליון כלל אינו חפצא של אוהל. [והוי כסגוס וכופת שהיות ולא אמרינן קלוש כלל ליכא אוהל]. או דלעולם עליון הוי אוהל, אלא הוי החלל סתום ובטל דין הבאה וצ"ע.

י]

ולחזו"א הנ"ל, הוי איפכא, דקמ"ל שיש לעליון שם אוהל. אבל לענין רצוצה גם למסקנא הויא רצוצה ודו"ק.

יא]

ועיקר דינא דקפולין, הובא ג"כ להלן פט"ו מ"א, ושם מבואר דאם הוו טבליות של שיש אין דין קפולין. ונחלקו הראשונים מה ההבדל בין קפולין לטבליות של שיש, בלשון הר"ש ורא"ש שם פט"ו מ"ג, וכן באליהו רבה פט"ו מ"א, משמע דדינא דקפולין שייך רק בדבר המקבל טומאה, אבל אם התחתון הוי דבר שאינו מקבל טומאה ליכא לדינא דקפולין יעוי"ש. [ועיקר הדבר עדיין צ"ב, והיינו דס"ל דדבר טמא אינו ממעט].

יב]

אולם ברמב"ם שם בפיהמ"ש, וכן בהלכה בפי"ז ה"ד דשאני טבליות של שיש שהן כקרקע, ובכס"מ ביאר דשיש הוי מין קרקע יעוי"ש. ולכאו' מבואר דהרמב"ם פליג על החילוק דיסוד דינא דקפולין מיתלא תלי אם הוי התחתון מקבל טומאה או לא וצ"ב.

יג]

ויתכן דהוי תליא בנדון הנ"ל. דהרמב"ם ס"ל דכדי שלא יועיל קפולין, בעינן שכלל לא יהיה לעליון תורת אוהל, וזהו רק כל דהוי שיש דנדון כגוף הקרקע וא"כ העליון כלל אינו חפצא של מאהיל, שמאהיל על קרקע. אבל לשאר הראשונים ס"ל דהנדון אם התחתון הוי מבטל לחלל, וזהו דס"ל דכל דבר שמקבל טומאה לא שוי ביטול לחלל ודו"ק.

יד]

אלא דבפיהמ"ש להלן פט"ו מ"א מבואר להיפך. דיעוי"ש דס"ל דסגוס וקפולין דינם שוה, ולגבי טבליות של שיש דלא מהני, נקט מטעם דהטומאה חשיבא רצוצה, והיינו דלא נקט שהחסרון דעליון אינו אוהל, אלא היות והטומאה חשיבא רצוצה וצ"ע. ויעוי' להלן אי"ה בשיטת הרמב"ם.

טו]

ביסוד החילוק בין סגוס לקפולין, יעוי' בראב"ד פי"ז טו"מ ה"ד שסגוס הוי כלי אחד, וכה"ג לא אמרינן דחזינן לחלק העליון כאילו היא אוהל, אלא נידונת כטומאה רצוצה, משא"כ קפולים הוו ב' כלים, וכה"ג העליון נעשה אוהל ומביא יעוייש"ה. [הביאו בתויו"ט ריש פט"ו].

טז]

ובהגהות הגר"א מחק תיבות "אינן מביאות את הטומאה" וצ"ב כוונתו. ויעוי' באליהו רבה כאן, ונקט דאם התחתון הוי דומיא דסגוס והיינו שגבוה טפח, כה"ג לא הוי חידוש דעליונה מביאה, ובעינן לחדש דגם כה"ג שתחתון אינו גבוה טפח, מ"מ כל שעליון גבוה טפח [היינו שיש תחתיו כלים בגובה טפח]. מביא את הטומאה יעוי"ש. ויל"ע בדבריו בתרתי א' – מדוע פשיטא ליה דאם התחתון גבוה טפח, דעליון מביא, אולי הוי כסגוס. ב' – מה החילוק לגבי לדון כשיש כמה כלים, דדיינינן לתחתון כמי שאינו, ובגר"א משמע שיש חילוק אם הוי חדא או כמה וצ"ב.

יז]

ובמשנה אחרונה הקשה מה ההבדל בין קפולין דעליונה מביאה הטומאה, לבין משנה דפט"ו מ"ז לגבי כרי של תבואה וגל של צרורות, דאין החלק העליון מביא טומאה, ויעוי"ש מש"כ ליישב וצ"ב. ובדרך הב' נקט דבעינן תבואה שלא מקבלת טומאה יעוייש"ה.

יח]

ובאליהו רבה פט"ו מ"א כ' דקפולין היינו כשיש ב' סגוס, והיינו דהוי דבר המקב"ט והוי כמי שאינו, אבל כופת שנתן שניים לא הוי דין קפולין יעוי"ש, וחזינן ג"כ דחלוק יסוד דינא דקפולין, מדינא דסגוס וכופת. דקפולין היות ותחתון מקבל טומאה, לכן נדון כמאן דליתנהו, אבל לענין רישא דמתני' דסגוס וכופת, א"כ אינו תלוי אם מקבל או לא, ולעולם לא נדון כאוהל ודו"ק.

יט]

ובר"ש כ' בביאור סגוס "בגד של צמר עב ומיטמא בנגעים" ולגבי כופת נקט דהויא חתיכת עץ יעוי"ש, ויל"ע מה השמיענו בזה דהויא נטמא בנגעים וצ"ע.

ואין לומר שצריך דבר שנטמא, שהרי להאליהו רבה מבואר דרק בדינא דקפולין בעינן שיהיה מקבל טומאה, ולא בדינא דסגוס וכופת. וצ"ל דקפולין הוי כהאליהו רבה דהוי ב' סגוסים, וזהו שהוצרך לפרש דמקבלי טומאה ועי'.

כ]

ובפיהמ"ש ביאר לדינא דקפולין, דלא כשאר הראשונים, דלכל הראשונים היות והוו ב' כלים, שפיר התחתון כמי שאינו והעליון נדון כאוהל, אבל לפיהמ"ש הוי קפולין כסגוס, וכמו בסגוס עד שיש חלל טפח תחתיו אינו אוהל, ה"ה ג"כ קפולין בעינן שיהיה חלל טפח תחתיו יעוי"ש. [ובהלכה נקט כשאר הראשונים יעוי"ש].

כא]

ולפי"ז יל"ע מה רבותא הוי בדינא דקפולין, דבשלמא לשאר ראשונים הוי כסברת הראב"ד הנ"ל, דחלוק אם הוי כלי אחד דלא דיינינן לחלק כמי שאינו, משא"כ בב' כלים. אבל לרמב"ם בפיהמ"ש שגם קפולין בעינן חלל טפח, א"כ מה תוספת חידוש איכא בקפולין טפי מסגוס וכופת וצ"ע.

פרק יא משנה ג – בדברי התוספתא

א]

בר"ש מתוספתא "סאה כפויה על פיה וכו' שני כופתין" יעוי"ש, ומשמע דמדמי סאה כפויה לכופתין, וכופתין לכאו' הוי מדינא דקפולין. ויל"ע מה חידוש הוי בסאה כפויה, והרי הוי אוהל כלים גמור, שהרי יש חלל טפח, ומה הדמיון לקפולין שאין חלל, ובעינן לדון כאילו יש חלל וצ"ע.

ב]

שם בתוספתא, ב' כופתין ואבן ע"ג, וקצת משמע דהוי חד גוונא שיש ב' כופתין ואבן ע"ג [וכן בגי' הגר"א] ובר"ש כ' עלה, דאע"ג דשקלת לאבנא יש בכופתין חלל טפח וצ"ע כוונתו. ובמים טהורים דייק בכוונתו דאם אין בכופתין טפח, אפילו אם יצוייר באבן חלל טפח, מ"מ אין האבן מביאה טומאה מחלק זה לחלק אחר וצ"ב. [ובמי"ט שם כ' מטעם דאבן אין מקב"ט וצ"ע. וציין לראב"ד פט"ז טו"מ ה"ז וצ"ע.] ויל"ע גם מדוע מיירי בב' כופתין.

ג]

שם בתוספתא, אבל סאה וחבית יושבין כדרכן על שוליהן, [אין מביאות טומאה] וביאר לה הר"ש דהיינו טומאה רצוצה יעוי"ש. ותמוה בתרתי. א'. ל"ל לטעם דרצוצה, ותיפו"ל דהיות ויושבות כדרכן אין כאן אוהל כלל. ב'. מה טומאה רצוצה איכא, והרי הטומאה אינה תחת החבית, אלא בצידי אכסדרה. והר"ש הרי ביאר דהתוספתא הויא באכסדרה שנסדקה. [וגם בזר זהב ביאר דהוי מטעם רצוצה וצ"ע].

ד]

ובאמת יעוי' בגי' הר"ש [בנדפס] לגבי "היה אדם נתון שם בארץ על הטומאה נגד הסדק" ומבואר דמיירי שהטומאה תחתיו, וא"כ ה"ה כל הנך דסדק באכסדרה י"ל דמיירי שטומאה תחתיו. [ויל"ע מדוע בעינן לאוקמי כן וצ"ע] ולפי"ז י"ל דזהו דנקט הר"ש דהטומאה הויא רצוצה ודו"ק.

ויעוי' ג"כ בפי' הראב"ד פ"ד עדיות מי"ב שהעמיד למתני' דאדם שטומאה תחתיו יעוי"ש וצ"ב.

ה]

יעוי' בר"ש שהעמיד התוספתא באכסדרה שנסדקה, ויל"ע מה הכריחו לפרש כן. [ודוחק, דהוי המשך להלכה א' דמיירי בסדק] וקצת משמע דהוי רבותא בסדק וצ"ע.

ו]

שם בתוספתא "נוד נפוח", ובר"ש דלא חשיב חלל שלו יעוי"ש. ויל"ע מה הדמיון להנך דנקט התנא, ולכאו' כל א' הוי דין נפרד, דנוד אין חשיבות לחלל ולא כסגוס וכופת, ויל"ע אם כלל אינו אוהל, או דהוי חסרון רק בחלל וצ"ע.

ז]

שם בר"ש תמה על התוספתא מאי שנא אבנים על כופת שמטמא, וכופת על אבנים שלא מטמא, ויעוי' בזר זהב. שכ' דכשיש כופת למטה הוי מקב"ט ולא נדון כמי שאינו משא"כ כשאבן למטה יעוי"ש. וצ"ע וכי הר"ש לא ס"ל לזה החילוק ומה הוקשה לו. וביותר הרי להלן פט"ו מ"א שנינו טבליות של שיש שלא מטמא. וע"כ שיש חילוק בין שיש [אבן] לשאר, וכי הר"ש לא ס"ל האי חילוק. ויעוי' במים טהורים שתמה בדברי הר"ש. [ויש שהוכיחו מינה דהר"ש לא ס"ל לחילוק בין מקב"ט ללא מקב"ט, וצ"ע].

ח]

ויעוי"ש במים טהורים, שיצא לדון אולי ס"ל לר"ש, דכל דינא דשיש הוי רק להלן בפט"ו אבל כאן לגבי תחת הסדק, דהוי לענין צירוף ב' צידי האכסדרה מהני גם בשיש יעוי"ש. ויעוי' להלן בשיטת הרמב"ם שהבאנו לצדד ברמב"ם כן יעוי"ש.

ט]

בר"ש כ' דהתוספתא הויא במונחים בארץ כנגד הסדק. ויל"ע מה ההכרח. ואם משום סידור הדברים דתחילה מיירי בסדק, הרי שם מיירי בבית שנסדק ולא אכסדרה שנסדקה. ויהיה מוכח דדינא דמשנה ב' וג' הוי גם בסדק דבית, יעוי' בזה לעיל.

י]

עיקר התוספתא דסאה כפויה וחבית כפויה, צ"ב מאי קמ"ל, והרי לכאורה כלי כפוי הוי אוהל גמור. וכי לא פשיטא שאם יש טומאה וטהרה תחת כלי כפוי דהכלי מביא טומאה, וא"כ מאי קמ"ל כאן וצ"ב. ולכאו' מוכח דהוי דין מסויים תחת הסדק וצ"ב.

בשיטת הרמב"ם

א]

ובעיקר קו' הראשונים, מדוע בעינן ב' משניות כאן ולהלן פט"ו מ"א. ויעוי' היטב בפיהמ"ש כאן ולהלן פט"ו, ולכאו' מתבאר מדבריו דהוו ב' דינים חלוקים. דבפיהמ"ש כאן כ' דהוי דין שסגוס או קפולין שיהיו תחת הסדק, היות ואין חלל טפח פנוי, א"כ טומאה שנמצאת בצד זה של אכסדרה לא מהני לפעול שתתערב הטומאה, אלא דינם כנתן קנה בארץ.

ב]

אולם בפט"ו דמיירי שהטומאה תחת הטבליות והקפולין, שם ס"ל להיפך, והיינו דכל הטבליות שתחתיה טמאים. ולכאו' גם כל כלים שאינם תחת הטומאה הוו טמאים יעוי"ש. וצ"ע דממ"נ אם חשיבי אוהל להביא טומאה שתחתיהן, א"כ מדוע לא אלים ג"כ לערב הטומאה באכסדרה שנסדקה.

ג]

ולכאו' מבואר, דהעליון חשיב מאהיל על מה שתחתיו, ולא אלים מה שתחתיו לאשוויי לטומאה רצוצה. [ורק טבליות שיש שוו דהטומאה רצוצה] והוו הטומאה והכלים תחת אוהל אחד, אבל באכסדרה שנסדקה דהוו ב' אוהלים, ובעינן ע"י הקנה לערב את הטומאה, א"כ היות ואין חלל טפח, לא אלים לדון שכל חלל האכסדרה הוי משותף, שהרי אין החלל שתחת קפולין פנוי, וחלל שאינו פנוי לא אלים לאשוויי עירוב טומאה ודו"ק.

ד]

וניחא היטב לפי"ז, דדינא דמתני' הוי דין מסויים בסדק, והוי דינא היפך פט"ו, דכאן האהל לא מערב, ולהלן בפט"ו הקפולין שוו הבאת טומאה ודו"ק. [ויל"ע מדוע העמיד שם בפט"ו, דמיירי שהטומאה גבוהה טפח וצ"ב].

ה]

ולפי"ז יש לדון, דאולי להרמב"ם כל דינא דקנה בארץ הוי באכסדרה. והיינו דהיות והוו ב' אוהלים, א"כ בעינן אוהל גמור לערב וליכא, אבל בית שנסדק יתכן דגם קפולין מהני וצ"ע.

ו]

יעוי' במים טהורים שעמד בסתירת הפיהמ"ש כאן עם פט"ו, וכ' לתרץ דכאן מיירי דהוי בגד אחד, ולכך בעינן חלל טפח, ובפט"ו מיירי בקפולין דהוו כמה בגדים. וכה"ג אי"צ חלל תחתיו יעוי"ש, אלא דדבריו הוו עפי"ד הפיהמ"ש הנדפס, אולם בפיהמ"ש הנדמ"ח מבואר גם במשנה דידן דהוו ב' בגדים, וא"כ ליכא לתירוץ המי"ט.

ז]

אלא דהרמב"ם בהלכה פט"ז ה"ז נקט בכוונת מתני' ככל הראשונים. [והיינו דקפולין אי"צ שיהיה חלל טפח תחת העליון] ומ"מ מדבריו נראה דמשנה דידן חלוקה ביסודה מהמשנה בפט"ו.

דיעוי' בפט"ז ה"ז וז"ל "וכן אם היו תחת הסדק כלים מקופלין מונחים על הארץ זה ע"ג זה, והיה העליון גבוה מעל הארץ טפח, מערב את הטומאה וכל הכלים שלמטה ממנו הרי הם ככלים שתחת האוהל" עכ"ל.

ח]

ויל"ע מהו סיום דבריו "שכל הכלים הם ככלים שתחת האוהל", ואפילו לא נקט שנטמאו. ויעוי' להלן בפי"ז ה"ד שהביא לדינא דפט"ו ושם נקט דעיקר הדין דנדון שמאהיל על חלל טפח, ומביא טומאה לכל הכלים שתחתיו" וצ"ב שנוי הלשון.

ט]

עוד שם ברמב"ם פי"ז ה"ד דמיירי שהטומאה גבוהה טפח מן הארץ, וצ"ע דבמשנה לא הוזכר כלל האי חילוק אם הטומאה גבוהה או לאו. וכן תמוה עיקרא דהאי מילתא מהו, וממ"נ אם היות ויש שם כלים חשיבא רצוצה, מה מהני דגבוהה טפח, ואם הכלים לא שוו רצוצה, א"כ מה איכפ"ל שאינה גבוהה טפח וצ"ע.

י]

ויעוי' בפיהמ"ש פט"ו בסיומא דהמשנה דהגם דקפולין כל שעליון גבוה טפח מביא טומאה, מ"מ טבליות של שיש לא מהני ולא נחשוב את השיש שתחתיה כנטול, אלא נאמר שהטומאה רצוצה והיא בוקעת ועולה בוקעת ויורדת יעוי"ש, ומבואר דלגבי קפולין החידוש דלא חשיבא הטומאה רצוצה יעוי"ש.

יא]

ולפי"ז נראה דבזה חלוק דינא דמתני' דידן ממתני' דפט"ו, דמתני' דידן קמ"ל דקפולין חשיבות אוהל לעליון, והיינו דלא נימא דהיות ותחתיו מלא בכלים, כלל אין חשיבות אוהל לעליון קמ"ל שחשיב אוהל. וזהו סיום הרמב"ם הנ"ל "שכל הכלים הם ככלים שתחת האוהל", והיינו דלא דיינינן בהו להפקיע לגמרי מתורת אוהל לקפולין העליון.

יב]

אבל בפט"ו הוי דין נוסף, והיינו דסד"א דגם אם העליון שם ותורת אוהל עליה, מ"מ הטומאה חשיבא רצוצה, ובוקעת ועולה, וזהו דקמ"ל שיש בהו דין קלוש, ולא חשיבא הטומאה רצוצה, וזהו סיום הרמב"ם בפי"ז ה"ד "מאהיל על חלל טפח". והיינו דלא רק שנדון כאוהל, אלא נדון כחלול ואינה רצוצה, וממילא מביא את הטומאה לכל הכלים. והיינו דכדי שכלים שתחתיו יטמאו לא סגי שעליון אוהל, אלא בעינן שיש תחתיו טפח, והטומאה לא חשיבא רצוצה ודו"ק.

יג]

ולפי"ז ניחא היטב, דחלוק ביסודו דינא דמתני', מדין דפט"ו. דבמתני' שהטומאה תחת הסדק, ואין צריך שהטומאה תתפשט ע"י האוהל של קפולין, אלא בעינן שיהיה תורת אוהל לקפולין, וזהו דקמ"ל שיש להו תורת אוהל. אבל עדיין סד"א שלא יועיל לטמא כל כלים שתחתיו [כה"ג שטומאה וכלים תחתיו] היות והטומאה חשיבא רצוצה, וזהו דפט"ו ודו"ק. [ויתכן דהיות ומצטרף עם האכסדרה, ממילא כלפי כלל האכסדרה הטומאה לא חשיבא רצוצה וצ"ע].

יד]

ולפי"ז ניחא מה דבפירקין ליכא לדינא דטבליות של שיש, ורק נקטו לה בפט"ו. והיינו דהתם דהוי נדון אם הטומאה הויא רצוצה, וע"י שהטבליות הוו של שיש וחשיבי כקרקע, ממילא הטומאה הוי רצוצה, ושם הוי הנדון של רצוצה ודו"ק. [ויל"ע אם לענין סדק יועיל טבליות שיש, דכאן אין הנדון רצוצה וכש"נ. או דמ"מ לא מהני וצ"ע].

טו]

אלא דעיקר מה דנקט הרמב"ם שם בפי"ז ה"ד דמיירי שהטומאה גבוהה טפח עדיין צ"ב וכנ"ל.

ולכאו' מבואר דאם הטומאה ע"ג קרקע, א"כ מה שעל גבה שוי להטומאה רצוצה, אבל אם הטומאה עצמה אינה ע"ג קרקע, א"כ לדון הכופת והכלים כקרקע לאשוויי את הטומאה לרצוצה, זה לא אמרינן. והיינו דהיות ויש חשיבות אוהל, א"כ כשהטומאה גבוהה טפח, בעינן אלימות טפי לאשוויי לה רצוצה, ועדיין צ"ב. ויעוי' ג"כ במרכבת המשנה עד"ז בכוונת הרמב"ם וצ"ע.

טז]

יעוי' באורך במרכה"מ פי"ז טו"מ ה"ד בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד, [ומש"כ דלראב"ד מיירי שטומאה תחתיה, כן הוא להדיא בפי' הראב"ד עדויות פ"ד מי"ב] דפליגי בתרתי, ויעוי' ג"כ מש"כ בקונ' אות ז' ודו"ק.

פרק יא משנה ג – בדינא דקפולין

א]

והנה ביסוד דינא דקפולין, נתבאר מדברי האליהו רבה פט"ו מ"א, [וכן משמעות הר"ש ורא"ש פט"ו מ"ג יעוי"ש]. דהא דקפולין אמרינן דהעליון מביא את הטומאה, היינו כה"ג שהתחתון הוי דבר המקבל טומאה, אבל דבר שאינו מקב"ט ממעט את החלל יעוי"ש. וצ"ב מה ענין האי מילתא אם מקב"ט או לאו, לענין אם ממעט את החלל. [ויעוי"ש דהיות ומקב"ט הוי כמאן דליתנייהו וצ"ב] ויעוי' עד"ז ברש"ש פט"ו, ויעוי' חזו"א י"ד ז'.

ב]

ובסברת מיעוט החלל, מצינו להלן פט"ו מ"א במהר"ם דנקט דהוי משום סברת קלוש יעוי"ש. אולם י"ל עוד, דהסברא דמחשבינן להו ככלי הבית וממילא לא ממעטין את חללו, וזהו לכאו' לשון הרמב"ם פט"ז סוף ה"ז "וכל הכלים שלמטה ממנו הרי הן ככלים שתחת האוהל", והיינו דלא ממעטים החלל. ויל"ע לב' הסברות דלעיל. מה סברא הוא לחלק אם הוי מקב"ט או לאו וצ"ב.

ג]

ובאמת נראה, דאדרבא, דב' הנך סברות אין בהו חילוק אם הוא מקב"ט או לא. שהרי סברת קלוש שכ' מהר"ם, כ' לה לגבי דינא דסגוס וכופת [והוי לענין לאשויי אוהל, ולא לענין שמבטל החלל ודו"ק]. והרי לגבי סגוס וכופת לא מהני הן בדבר שמקב"ט והן באין מקב"ט, וחזינן דלא תליא בזה. וצ"ע.

ד]

סברת הרמב"ם הנ"ל, דחשיב כלים שתחת האוהל, והרי הרמב"ם פליג על ביאור הראשונים דכוונת המשנה להלן פט"ו מ"א לגבי טבליות של שיש, דהוא מטעם דהם מקבלי טומאה, והרמב"ם ס"ל דהטעם דשיש נדון כקרקע יעוי"ש, וא"כ חזינן דודאי לענין הסברא דחשיבי כלים באוהל, אין חילוק אם מקב"ט או לא. והא דטבליות שיש שאני, היינו משום דשיש הוי כחפצא של קרקע, וממילא הטומאה נדונת כרצוצה יעוי"ש, וג"כ דמסברא אמרינן דסברת הרמב"ם דכלים חשיבי באוהל, ולא ממעטים האהל, הוי הן בכלי מקב"ט והן בכלי שאין מקב"ט ודו"ק.

ולפ"ז צ"ב מהי יסוד הסברא לחלק בין אם הוי מקב"ט או לא וצ"ב.

ה]

מש"כ דהאליהו רבה חילק אם הוי מקב"ט. עי' במהר"ם להלן פט"ו מ"ג ובדבריו מבואר דרך שונה. והיינו דלא תליא אם מקב"ט, אלא אם הוי כלי. וביאר שם דחבית של שייטין אינו כלי, ואם היה כלי גם אינו נטמא, לא היה ממעט, דכל מה שאינו חוצץ, [דכלי נעשה אוהל לטמא ולא לטהר] אינו מבטל לחלל האוהל יעויש"ה.

ו]

וכמהר"ם, מבואר ג"כ בזר זהב פי"ב ה"ב, דנקט שם דכופת כמאן דליתנהו דמי דכלי לא חייץ, משא"כ אבן חייץ וסתם החלל יעוי"ש, ומבואר דתליא זב"ז, והיינו דדבר שחוצץ לא נדון כמאן דליתא. ודבר שאינו חוצץ, נדון כמאן דליתא ודו"ק וצ"ב.

ז]

ולפי"ז י"ל דזהו ג"כ כוונת הא"ר, והיינו דדבר שאינו מקב"ט, היות ואינו עלול לטומאה, א"כ שוי חציצה בפני הטומאה, וממילא לא דיינינן ליה כמאן דליתא אלא אדרבה בכוחו לבטל לאוהל ודו"ק.

\* \* \*

א]

והנה, במה שנתבאר דיסוד דינא דקפולין הוי רק בכה"ג שתחתון הוי דבר המקבל טומאה, כה"ג דיינינן לה כמאן דליתה. ויש שכ' להוכיח מהר"ש במשנה דידן דפליג על האי יסוד.

דהר"ש בביאור התוספתא, הביא להקשות מה ההבדל בין אבן ע"ג כופת, לבין כופת ע"ג אבן יעוי"ש. [והזר זהב שם באמת ביאר לדרכו את ההבדל ביניהם עיי"ש.]

ב]

ובמים טהורים תמה על הר"ש מדוע לא חילק בפשוטו, היינו דכמו דטבליות של שיש ליכא לדינא דקפולין, א"כ ה"ה כופת ע"ג אבן ליכא לדינא דקפולין. [ועיי"ש מש"כ בכוונת הר"ש] והוכיחו מינה דהר"ש פליג על החלוק הנ"ל, וס"ל דבכל גווני יש לדינא דקפולין יעוי"ש.

ג]

ובחזו"א ט"ו ה' ד"ה וצריך דחה ההוכחה, ונקט דהר"ש הוי לשיטתו דס"ל דכופת היינו חתיכת עץ ואינה כלי, וזהו שהוקשה לו דאבן ע"ג כופת ככופת ע"ג אבן, ששניהם לא הוי כלי ולא נטמאים יעוי"ש. [וצ"ע לביאור החזו"א אם שייך לפרש בכוונת התוספתא דב' כופתין הוי דין בפנ"ע, וכה"ג דהוו ב' כופתין מביאין הטומאה, והרי לביאור החזו"א ב' כופתין הוו כב' אבנים, ולכאו' צריך להיות דינו כטבליות של שיש וצ"ע.]

ד]

ויעוי' בחזו"א י"ב ז', שדן להוכיח מלהלן פי"ד מ"ו בב' זיזין זו ע"ג זו, ואין תחתון גבוה טפח, ועליון לא גבוה מתחתון טפח, ואפ"ה הכל טמא, היות ועליון גבוה מן הארץ טפח יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' זיז אינו מקב"ט, ונימא שזיז הוי אין מקב"ט ואין דין קפולין, וע"כ דבכל גווני יש לדינא דקפולין. [ויעוי"ש בפ' הרא"ש, ולהר"ש תליא בב' הביאורים שם.] ויעוי' חזו"א י"ג ט"ז.

ה]

ויל"ע אם שייך לתרץ דזיזין שאני דלא הוי סותם לגמרי להחלל, ויש חלל, אלא שהזיז שוי מחיצה, וכה"ג ס"ל להרא"ש דמחיצה לא מבטלת לחלל העליון וצ"ע.

אדם נתון שם

א]

מתני' "היה אדם נתון שם" וכו' ובר"ש [הנדפס] "בארץ על הטומאה נגד הסדק" ויל"ע מדוע לגבי אדם נקטה המשנה "נתון שם", דהיינו כנגד הסדק, דלכאו' גם כל הנך דלעיל בסגוס וקפולין ג"כ הוו כנגד הסדק וצ"ע.

והר"ש שביאר דמיירי שטומאה בארץ תחתיה, ולכאו' היינו ג"כ דוקא באדם וצ"ב מאי שנא אדם מכל הנך דלעיל וצ"ע.

ב]

שם בפלוגתת ב"ש וב"ה, ויל"ע מה הוי יסוד הנדון, ובמשנה אמרינן דטעמייהו דב"ה דאדם חלול הוא, ולכאו' ודאי גם ב"ש ידעו כן, אלא דס"ל דלא מהני, וא"כ לא התפרש יסוד הנדון.

ג]

וברא"ש כ' "חלול הוא ודומה לקפלין זו על זו", ולכאו' אם חלול א"כ עדיפי מקפולין, ואולי יסוד קפולין הוי כהראב"ד הנ"ל דהוו ב' כלים, ובאדם הוי נדון אם חשיב כקפולין והוי כב' כלים, וזהו דאמרינן דהוי חלול, ומה שבתוך החלל הוי ככלי אחר, וזהו דדמי לקפולין ודו"ק. או דהוי כבגד אחד, וליכא בו דין קפולין ועי'.

ד]

ובר"ש להלן משנה ד' דטעמייהו דב"ש דלא חשבי חלל גופו, וב"ה חשיב ליה חלל יעוי"ש, ומבואר דפליגי אם לעצם חלל גופו יש חשיבות חלל, והיינו דהיות והוי בתוכו ס"ל לב"ש דאין לחלל חשיבות חלל. [ולכאו' לא בגלל שמלא במעיים, אלא שחלל גוף אינו חלל כלפי הגוף ודו"ק].

ויל"ע אם הוי חד טעמא עם הרא"ש [והיינו דאחר דחשיבות חלל עלה א"כ נדון כקפולין] או דהוי ב' טעמים חלוקים.

ה]

ויעוי' בפיהמ"ש שביאר דטעמייהו דב"ש משום דאדם דומה לסגוס וכופת, וב"ה ס"ל שחלקו העליון הוי אוהל יעוי"ש. ומבואר שתחילת הנדון הוי אם הוי כסגוס, והיינו דהאדם כולו הוי חדא, אין חשיבות אוהל לחלקו העליון, או היות ויש לו חלל, חשיבות החלל שויא חשיבות אוהל לחלקו העליון, ומה דחללו מלא בבני מעיים, א"כ הוי כמו קפולין ודו"ק.

ו]

ולכאו' כל מש"נ מתלא תליא בפלוגתת הפיהמ"ש והרמב"ם בהלכה, דבהלכה דס"ל ככל הראשונים דקפולין א"צ חלל טפח, א"כ הוי אדם כדין קפולין, והא גופא פליגי ב"ש וב"ה דלב"ש הוי כסגוס ולב"ה הוי חלל, [וממילא הוי כקפולין] וכש"נ.

אולם לפיהמ"ש דס"ל דקפולין ג"כ לא מהני עד שיהיה להעליון מתחתיו חלל טפח, א"כ לב"ה דס"ל דאדם מביא את הטומאה, א"כ ע"כ דאדם עדיף מקפולין, ולפי"ז צ"ב מהו הנדון דשאני אדם מקפולין.

ז]

ולכאו' הביאור, דקפולין היות והוו זע"ז א"כ היות ובלי תחתון אין אוהל, ממילא אין חשיבות לחלל [גם אם לא בטל חשיבות אוהל דבעליון] אבל אדם שחללו הוי מטבע ברייתו, כה"ג חשיבות חלל לחללו ודו"ק.

ח]

והנה אם תחילת הנדון הוי אם חשיבות אוהל לחלקו העליון, וזה נעשה ע"י שיש חלל בתוכו, ובפשוטו בעינן שיהיה חלל טפח. ועי"ז נדון חלקו העליון כאוהל. ולא סגי שיש מחלקו העליון לקרקע טפח.

אולם עי' לשון הראב"ד פי"ז ה"ד, ושם נקט דאדם היות והוא חלול נעשה כשתי טבלאות, וקצת משמע לשונו דהחלל משוי לחלק עליון ותחתון שנדונים כב' טבליות ולא כסגוס, ולפי"ז יתכן שאי"צ שיהיה חלל טפח ודו"ק וצ"ע. [ויעוי' היטב חזו"א ריש סי' י"ב דלראב"ד הוי כקיפולין, ולפ"ז י"ל דגם כוונת הרא"ש הנ"ל הויא כראב"ד, והיינו דע"י החלל, התחתון כקיפולים]

ט]

אולם יעוי' היטב לשון הראב"ד פ"ד עדויות מי"ב, ושם משמע שתחילת הדין הוי שיש חלל טפח, ועי"ז נעשה שתחתון אינו סגוס, ורק הוקשה לו שהחלל סתום בבני מעיים, ועלה כ' דהוי כקפולין יעוי"ש. ויל"ע לכוון ב' דברי הראב"ד.

י]

ולכאו' יהיה ג"כ נפק"מ בכל מש"נ, ביסוד פלוגתת ב"ש וב"ה, והיינו דאם הנדון באדם אם הוי חלל. והיינו דע"י דחשיב חלל אינו כסגוס, דחלל דידיה משוי ליה כב' כלים זע"ז ואינו כסגוס, א"כ לכאו' ב"ש דפליגי, ע"כ דס"ל דאדם היות ואין חשיבות לחללו, ממילא נדון כסגוס, וכלל אין חפצא של אוהל, ולא רק שנדון החלל כסתום ודו"ק.

יא]

אולם אם יסוד הנדון באדם אם חשיבות חלל לחללו, י"ל דלעולם העליון הוי אוהל, אלא דמ"מ החלל לא נדון כמי שאינו, ואין העליון יכול להביא טומאה, ופלוגתת ב"ש וב"ה לא הויא אם העליון הוי אהל, אלא אם יכול להביא טומאה ודו"ק.

יב]

אולם בדעת הראב"ד, לעולם י"ל דיסוד הנדון הוי אם חשיב כסגוס או לאו. אלא דבעדיות משמע דבעינן חלל טפח, כדי שלא יחשב כסגוס, ובפי"ז ה"ד משמע דסגי שיש בין עליון לקרקע טפח, אבל לב' הדרכים תחילת הנדון, דלולי שיש חשיבות חלל, הוי כסגוס ודו"ק.

פרק יא משנה ג – מהו בין אדם לגמל

א]

והנה כעין גוונא דאדם מצינו ברמב"ם פי"ט טו"מ ה"ו בגמל, והוא מתוספתא פי"ג ה"ה, דגמל שעומד באויר טומאה תחתיו כלים שעל גביו טהורין, [דגמל אינו כאדם. והוי אוהל גמור, וחוצץ]. היה רובץ וטומאה תחתיו הרי זו בוקעת ועולה בוקעת ויורדת יעוי"ש.

ב]

ובכס"מ שם הקשה מדוע לא נימא דגמל חלול הוא [וגם כה"ג שרובץ] והצד העליון מביא את הטומאה כמבואר בפי"ח ה"ב וצ"ע, יעוי"ש, ובפי"ח זהו דינא דאדם שפסק כב"ה דחלול ומביא את הטומאה, ושפיר תמה הכס"מ מה ההבדל דאדם מביא טומאה וגמל לא.

ובחזו"א י' ז' ביאר בכוונת התוספתא דלא כהרמב"ם, וס"ל שיש לגמל חלל ונעשה אוהל לטהר, ויעוי"ש מש"כ בכוונת הכס"מ דלעיל, ולכאו' ממש"כ הכס"מ לדינא דפי"ח ה"ב, מבואר דס"ל דגמל אינו כאדם וכש"כ.

ג]

ובמהר"י קורקוס שם פי"ט ה"ו הוקשה לו מה בין אדם לגמל. ובתי' א' נקט דאדם יותר חלול. ובתי' ב' חידש דאדם שאינו חוצץ, [ונקט שם דהא דאינו חוצץ היינו היות ונטמא, יעוי' מש"כ בזה לעיל]. לכן חשיב גופו כחלול וכאוהל קצתו על קצתו, משא"כ בע"ח [שאין מקב"ט, ולכן חוצצין], הלכך כרצוצה ולא כחלול, ואין כאן אוהל יעוי"ש וצ"ב. [ומדוייק בלשונו דכל שלא נדון כחלל, א"כ כלל אין אוהל ודו"ק].

ד]

ועיקר דברי המהר"י קורקוס צ"ב, דמה ענין הנדון אם חשיבות חלל לחללו, שייכא עם הנדון דאדם אינו חוצץ וגמל כן חוצץ וצ"ע. ולכאו' הביאור, דאם הוי דבר החוצץ, א"כ היות והוי מקום בפנ"ע, שהרי חולק את המקום מעל גביו לגמרי, שפיר הויא רצוצה תחתיו, ואין חשיבות מקום לטומאה, וממילא לא נחשב אוהל, משא"כ אם אינו חוצץ, א"כ הטומאה נחשבת שנמצאת בכל המקום, ואינה חשובה רצוצה ודו"ק.

ה]

ובפשוטו מבואר במהר"י קורקוס. [ממה דנקט ב' דרכים] דמספק"ל אם דינא דקפולין הוי בכל גווני או רק בדבר המקבל טומאה וכש"נ לעיל.

אלא דלפי"ז צ"ע הרמב"ם לשיטתו, דהרמב"ם שביאר בכוונת טבליות שיש דהוו כקרקע, א"כ משמע דלולי סברת קרקע לא שייך בקפולין סברת מקב"ט, ומהו דס"ל למהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם שקפולין תליא במקב"ט וצ"ב.

ו]

ואולי י"ל, דיסוד המהר"י קורקוס, כלל אינו דין בהלכות קפולין, והוי דין מסויים בהלכות חלול, והיינו דאדם וגמל כדי לדונם כאוהל, בעינן לדון שהחלל נדון כחלול, ובזה ס"ל למהרי"ק דאם מקב"ט שפיר נדון כחלול ולא כרצוץ, ואם אינו מקב"ט נדון כרצוץ ולא כחלול ודו"ק. [ובכס"מ שהק' ג"כ כמהרי"ק, ולכאו' מוכח שלא חילק בין מקב"ט ללא מקב"ט ודו"ק].

ז]

והנה מקור דברי הרמב"ם הוו מתוספתא פי"ג ה"ה, ושם הגירסא אינה כרמב"ם דהויא בוקעת, וטמא תחתיו ועל גביו. אלא להיפך, שאם טומאה תחתיו טמא עד התהום, ואם על גביו טמא עד הרקיע, והיינו שאינה רצוצה, וכן בגירסת הגר"א שם. [ויעוי' בזה באורך בחזו"א שביאר התוספתא דלא כהרמב"ם].

ח]

ובזר זהב שם ביאר הא דאין הטומאה חשובה כרצוצה, היינו משום דגמל הוי ככלי שיש לו ב' כסויים, והא דלא הוי כאדם דהצד העליון מביא את הטומאה, דאדם נעשה אוהל לטמא ולא לטהר הלכך אינו חוצץ והוי הצד העליון מביא את הטומאה, משא"כ גמל שיש לו דין אוהל חוצץ, הוי ככלי שיש לו ב' כסויים יעוי"ש וצ"ב.

ט]

ולכאו' הביאור, דפשיטא ליה להז"ז דגמל הוי כאדם וחשיב העליון אוהל, אלא דס"ל דלעולם גם אדם הוי ככלי שיש לו ב' כסויים, וא"כ הגם שיש חשיבות אוהל לעליון, מ"מ ההאהלה הויא על החלל שתחת התחתון, וזהו דהדבר מתחלק בין אדם לגמל, דאדם דהוי אוהל שאינו חוצץ, א"כ אינו חוצץ בפני הטומאה, והעליון שפיר מביא כל תחתיו, אבל גמל דהוי אוהל חוצץ, א"כ היות ומאהיל על תחתיו וחוצץ בפני הטומאה, ולכן לא יכול להחשב מביא ע"י העליון, היות וחוצץ בפני הטומאה ודו"ק.

י]

וזהו דממילא אם הוי גמל, נוצר דין ממוצע, דחוצץ לענין שטומאה לא נכנסת לתוכו, ולא מתפשטת, ומ"מ אין הטומאה נידונית כרצוצה, היות והאוהל הוי החלק העליון ודו"ק וצ"ב.

יא]

ועכ"פ שמעינן מדברי הז"ז עוד, דהגר"א דאיהו ס"ל ליסוד החילוק דדינא דקפולין נאמר בדבר המקב"ט ולא בדבר שאין מקב"ט, מ"מ לענין דבר חלול כאדם וגמל, לא נקט לחלק אם הוי מקב"ט או לא [כחלוק המהרי"ק] אלא רק דיסוד החילוק הוי אם האוהל הוי אוהל לחצוץ, א"כ שפיר היות והוו ב' כסויים הוי חוצץ מלהביא, אבל אם אינו אוהל לחצוץ שפיר הוי אוהל ומביא.

יב]

ויעוי' ברבנו הגר"ח פי"ט מטו"מ פ"א [ה"ג] שביאר דהרמב"ם וראב"ד פליג אם צד תחתון של כלי ממעט משיעור טע"ט של צד עליון, וזהו דס"ל לרמב"ם שיש לאפוצה חשיבות אוהל, ואפ"ה לא מתפשטת הטומאה כל תחתיה, וע"כ דהיות ואין תחתיה טפח לא מתפשטת, והיינו הגם דאינה רצוצה וכש"נ.

יג]

ויעוי' להלן משנה ז', ושם מבואר לכאו' דכלב שייך בו אוהל יעוייש"ה. ולכאו' לדרך א' דמהרי"ק דגמל שאני מאדם, וגמל אינו אוהל. ויל"ע מכלב, ודוחק לחלק בינייהו.

ולביאור הגר"א הנ"ל בז"ז, ניחא דגמל מיירי בגמל חי שאינו מקב"ט והוי אוהל לחוץ, משא"כ בכלב מיירי כלב מת, ואינו אוהל לחוץ.

\* \* \*

יד]

והנה ביסוד דינא דקפולין, נתבאר ב' דרכים בראשונים האם אמרינן כן רק כה"ג שתחתונה לא נידונית כקרקע, וזהו שיטת הרמב"ם בביאור החילוק להלן פט"ו מ"א דטבליות של שיש אין להו דין קפולין. אולם באליהו רבה, וכן בשאר הראשונים מבואר דיסוד החילוק הוי האם התחתון הוי דבר המקב"ט או לאו. ולפי"ז ביאר באליהו רבה לתוספתא דחילקה בין כופת ע"ג אבן לאבן ע"ג כופת יעוי"ש.

טו]

ובראב"ד פי"ב טו"מ סוף הל"ח בביאור דינא דעמוד כ' "לעולם בחלול ודקא קשיא לך אדם שהוא חלול אפשר שיש הפרש בין דבר המקבל טומאה לדבר שאינו מקבל טומאה, דדבר שאינו מקבל טומאה אע"פ שהוא חלול ויש לו צד העליון טפח לעולם הוא חוצץ את הטומאה. ויש למבין טעם בזה, וסימן לדבר כוורת, וסבורים אנו לומר שהיא של חרס שאינה מטמאה מגבה דהויא לה כדבר שאינו מקבל טומאה" יעוי"ש.

טז]

ויש שכתבו דיסוד ספיקו דהראב"ד הוי בנדון הנ"ל, והיינו דמספק"ל אם דינא דקפולין יש בו חילוק בין אם מקב"ט או לאו, וחידש דעמוד היות ואינו מקב"ט אין בו דינא דקפולין.

אלא דלכאו' תמוה לפרש כן בכוונת הראב"ד, שהרי הסברא דחלוק אם הוי מקב"ט, היינו דהקפולין התחתון כל שאין מקב"ט נדון כחוצץ וסותם לחלל, ואין חלל טפח להבאת טומאה. ובעמוד לכאו' יש חלל טפח פנוי, ואין מה שיסתום את החלל וצ"ע.

יז]

ולכאו' כוונת הראב"ד הויא כדרך הזר זהב דלעיל, והיינו דהגם שיש בעמוד חלל, מ"מ הוי ככלי שיש לו ב' כסויים והעליון נחשב מאהיל רק על החלל התחתון, והיות ועמוד הוי דבר שאין מקב"ט, א"כ גם דופן התחתון הוי כחדא עם אוהל העליון וחוצץ בפני מה שתחת העמוד, וזהו דכל שאין מקב"ט שחוצץ, היות ויש לו דין אוהל חוצץ ודו"ק.

[ולפי"ז אין שום שייכות לדינא דקפולין אם מיירי במקב"ט או לאו. דהאליהו רבה מיירי בקפולין דחלוק אם התחתון הוי מקב"ט או לאו. וכאן מיירי בכלי שיש לו ב' כסויים ואינו דין בתחתון שסותם החלל, אלא שהאהלת עליון הויא על חלל שתחת התחתון].

יח]

ולכאו' זהו ג"כ כוונת הראב"ד להוכיח מהא דכוורת, והיינו שהוקשה לו דכל כוורת הויא חלולה, ודופן העליון מאהיל על חלל שתחת הכוורת, ומדוע אין טומאה מתפשטת כל תחת הכוורת. [והיינו דהויא קפולין, ויש לעליון דין אוהל]. ועלה משני דהיות ואין מקב"ט א"כ הוי חוצץ הדופן התחתון. והיינו כש"נ דאוהל עליון ותחתון הוו כחדא ודו"ק. [ויעוי' ברבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [הא'] ד"ה והנה בטומאה ודו"ק.] ויעוי' חזו"א י"ב ז'.

יט]

והנה בכל הנך דינים דמשניות ג' – ו' יעוי' בערוך השולחן סל"ו סעיף ט' שכ' דכל הנך דינים הוו רק בישראל שמקבל טומאה, ולא בכותים. [והיינו דהוכיח מהא דגמל דחלוק אם מקב"ט או לאו, וכן הביא לראב"ד פי"ב ה"ו יעוי"ש]. ויעוי' בערוה"ש סכ"ו סעיף כ"ט שהביא לראב"ד וכ' עליה דודאי סתמא מיירי בכל אדם ואפילו עכו"ם יעוי"ש. וסותר הערוה"ש משנתו.

כ]

ולמש"נ הרי שפיר יש לדון טובא בדבריו. דאה"נ לענין קפולין, סברת האליהו רבה הויא לחלק בין דבר מקב"ט שאינו סותם לחלל, לבין אמקב"ט שסותם. אבל כאן מיירי שיש חלל גופו, וכן בגמל ובעמוד ומה שחלק תחתון דעמוד וגמל חוצץ, היינו כש"נ מהזר זהב, דהיות והוי אוהל גמור שאינו אדם וכלים, לכן התחתון חוצץ, אבל בעכו"ם הגם שאין מקב"ט, אבל הוי דינא דאדם דאינו נעשה אוהל לחוץ, ולכן חלק תחתון דידיה לעולם לא חוצץ ודו"ק.

פרק יא משנה ג – הארות

א]

והנה במתני' תנן הן דינא דסגוס, והן דינא דקפולין, ויעוי' ברמב"ם פט"ז ה"ז והשמיט לדינא דסגוס וצ"ב. ובמלאכת שלמה לעיל משנה ב' כתב שכוונת הרמב"ם במש"כ נתן את הקנה בארץ ואפילו כלי גדול, דכלי גדול הכוונה לכופת דמתני' יעוי"ש וצ"ע. [ואולי כוונת הרמב"ם לתוספתא דכלי יושב על שוליה].

ב]

והנה גם אם נימא בכוונת הרמב"ם כמלאכת שלמה הנ"ל, א"כ ניחא דנקט סגוס וכופת דמתני' דידן, אבל עדיין תמוה דלגבי המשנה רפט"ו שגם שם הובא הן כופת וסגוס והן קפולין, וברמב"ם פי"ז ה"ד השמיט לדינא דסגוס וכופת וצ"ב. [ויעוי"ש בהשגות הראב"ד, ונראה כוונתו לתמוה כנ"ל, שהשמיט לכל יסוד החילוק שבין סגוס לקפולין יעוי"ש].

ג]

ובעיקר שיטת הרמב"ם בקפולין. יעוי' במים טהורים, שכ' לבאר דחלוק אם הוי מבגד א' או מב' בגדים, והיינו לפי גירסא דידיה דהרמב"ם ס"ל דגם בבגד א' יש לדינא דקפולין יעוייש"ה.

פרק יא משנה ד

א]

יעוי' בר"ש שהקשה דלכאו' גם לולי הא דחללו טפח, ג"כ מ"מ טומאה תכנס לבית כמו גבי נסר שעל פי התנור, וציין לדבריו בפ"ה מ"א, ושם לא תי' כלום יעוי"ש, אולם יעוי' בפ"ו מ"א ושם כ' לתרץ דחלוק אם יש דין דפנות אוהלים או לא יעוי"ש וצ"ב כוונתו.

[קצת צ"ע לשון קו'. דנקט דנימא בוקעת בינו לחלון, וצ"ע מהו ענין בוקעת לכאן, ובאמת זהו לשון התוספתא ועי'].

ב]

ובמשנה אחרונה כאן תמה בזה, דמנליה להר"ש שהטומאה נכנסת בין נסר לתנור, אולי מה שהתנור תוכו טמא, היינו דתנור כמאן דליתיה, שהרי הוי כלי, וכלי אין נעשה אוהל לטהר, משא"כ כאן יש מחיצת הבית, והיא מפסיקה שלא תוכל טומאה להכנס, ויעוי"ש שכ' כן בכוונת התוספתא, ושכ"כ במהר"ם רפי"ב. ולכאו' צ"ל בכוונת הר"ש, דאיהו ס"ל דהגם דכלי לא נעשה אוהל לטהר. מ"מ מטעם מחיצה גם כלי הוי מחיצה, וע"כ שנכנס בין הנסר לתנור ועי'.

ג]

ובדעת המשנ"א לכאו' מוכח דס"ל דכלי כמו שאינו חוצץ, ה"ה ג"כ לא נעשה מחיצה, והיינו כשרוצים לחלוק אוהל לב' אוהלים, אם יש מחיצה שפיר נעשה לב' אוהלים, אבל כלי, הרי נמצא בתוך האוהל, ואין לו חשיבות לחלוק לב' אוהלים, וזהו דנסר ע"ג תנור אין מחיצה, משא"כ כאן כותל הבית הוי מחיצה ודו"ק.

ד]

יעוי' בתוספתא פי"ג ה"א בנסר שנתון ע"ג תנור ישן דהכל טמא. והיינו משום דתנור ישן הוי כלי, והוי הנסר שעל גבי כלי ככלי ואינו חוצץ יעוי"ש. ושם בתוספתא פליג ר' יוחנן בן נורי וס"ל דהתנור טהור, ויעוי"ש בזר זהב בכוונתו דכיון שאין בין פי התנור לנסר פותח טפח יעוי"ש, ומבואר לכאו' דפליגי בהנ"ל, והיינו האם הטומאה צריכה להכנס בסדק שביניהם, או נכנסת דרך גוף התנור והנסר ודו"ק וצ"ב.

ה]

שם במשנה בדין "ומודים שאם היה לבוד בכיליו או שהיו ב' זה ע"ג זה" יעוי"ש, ויל"ע מאי קמ"ל בזה, דלכאו' היינו דינא דקפולין וצ"ב. וביותר דלכאו' אינו "מודים" דאינו שייך כלל לנדון אם חשיב חלל, אלא הוי סיבה בפנ"ע שעליון הוי אוהל וצ"ע. ויעוי' להלן מ"ד – ה'

ו]

יעוי' היטב בלשון הר"ש והרע"ב ונקטו דאדם הוי חללו טפח. ולשון הרמב"ם בפיהמ"ש משמע שיש מעליון לארץ טפח יעוי"ש. ולכאו' פליגי במש"כ לדון לעיל מהו גדר הנדון של חללו של אדם ודו"ק.

ז]

ובטעמייהו דב"ש דאינו מביא הטומאה, יעוי' ברא"ש שכ' "דכיון דבטנו על החלון, אין מקום לטומאה ליכנס" יעוי"ש. ולכאו' הול"ל דהיות ולא חשבי לחלל, א"כ אין כלל אוהל שיביא, ולשונו קצת משמע שיש אוהל, אלא דנתון כסתום ואין מקום שתכנס שם טומאה וצ"ע.

פרק יא משנה ד-ה

א]

מתני' "היה מוטל על האסקופה והאהילו עליו קוברי המת" וכו', ויעוי' ברמב"ם פי"ח טו"מ ה"ב, ולגבי דינא דמשנה ד' דאדם שהשקיף בעד החלון, לא סיים עלה במידי, ולהלן שם לגבי דינא דמשנה ה' דהיה מוטל על האסקופה וכו' הבית טמא, וסיים עלה הרמב"ם "מפני שהאדם חלול ויש בו גובה טפח, וכיון שהאהילה טומאה עליו הרי"ז כמאהיל עליה ומביא את הטומאה" יעוי"ש. וצ"ע השינוי בין ב' הציורים. והרי פשיטא שגם דינא דמשנה ד' מיתלא תלי בפלוגתת ב"ש וב"ה, וצ"ע.

ב]

וגם לשון הפיהמ"ש קצת מורה שחלוקים זמ"ז, דלגבי משנה ד' הזכיר דהוי מחמת שאדם חלול, אבל לא הזכיר שב"ה הלכו אחר סברתם, ורק לגבי משנה ה' האריך כן וצ"ב.

ג]

ובפיהמ"ש שם סיים עלה עוד דהיות והוי חלול א"כ מביא טומאה כמו שקדם פ"י מ"ז בקדירה גבוהה טפח ונוגעת בשקוף שאם טומאה על גבה הבית טמא יעוי"ש. וצ"ע מה הוכיח מהא דארובה, וכי לא ידעינן לדינא דטומאה ע"ג דבר טמא, דהטומאה חשיבא כמונחת למטה ומתפשטת כנגד כולה, והרי שנינו כן כמה פעמים קודם דינא דקדירה הנ"ל וצ"ע.

[וביותר דיעוי"ש בדינא דקדירה בארובה בפיהמ"ש [ובהלכה] ונקט דבר חדש דנידונת שהבית טמא קודם לתחת קדירה, וכאן מפורש בפיהמ"ש שהאדם מביא לבית, וא"כ מה הדמיון וצ"ע].

ד]

ואולי י"ל, דבמשנה ד' הרי הוי מאהיל על הטומאה גם אליבא דב"ש, שהמשקוף גבוה מן המת ומאהיל על הטומאה, וכל הנדון הוי לענין אם מביא, ולפי"ז יתכן דהיות וכל הנדון הוי דכותל החלון אליבא דב"ש משוי דהאדם הוי כב' אוהלים שכותל חולק ביניהם, ובזה י"ל אליבא דב"ה, דהיות והחלק העליון הוי אוהל ואין כותל חלון חולק הצד העליון, ממילא מהניא כבר להביא הטומאה גם ע"י החלק התחתון, [וזהו דלא הזכיר בהלכה להא דאדם חלול, דבפועל אי"צ לחללו ודו"ק]. וצ"ע.

ה]

והנה במשנה ד' תנן ומודים שאם היה לבוש בכיליו או שהיו שנים זע"ז, ויעוי' לעיל שתמהנו מאי קמ"ל. ולכאו' תמוה טפי מדוע נקט התנא להאי ומודים לגבי משקוף בעד החלון, והו"ל להביאו בעיקר פלוגתת ב"ש וב"ה במוטל תחת הסדק דמודים ב"ש בלבוש בכסליו, או דהוו שנים זע"ז וצ"ע.

ו]

ולמש"נ אולי י"ל, דכוונת מודים הוי כדרך מש"נ דמשקיף היות ויש אוהל עליון ממילא התחתון הוי אוהל המביא, וזהו מודים, והיינו דהא פשיטא דהכלים או העליון מביא, ועלה לא שייך מודים, וכאן התחדש שכל שלבוד בכליו, או הוו שנים זע"ז, א"כ גם התחתון מביא ולא העליון, והוי דומיא דדינא דב"ה שהתחתון כה"ג מביא וצ"ע.

ז]

ובחידושא דמשנה ה', נראה, דמיירי שהטומאה הויא על גביו, וע"י שנדון חלול מהני דחזינן לטומאה כמונחת תחת האדם. ובפשוטו היות והויא כמונחת תחתיו שוב מתחתיו נכנסת לבית. אולם י"ל דהפיהמ"ש הביא לדינא דפ"י מ"ז, והיינו דשם מבואר דחזינן לטומאה שעל גבי קדירה כמונחת בבית [ולא רק כמונחת תחת הקדירה ודו"ק]. וה"ה כאן בעינן לדון דחזינן לה כמונחת בבית, ובזה הויא תוספת חידוש, והיינו דאלים מה דחזינן האדם כאוהל, שגם נחשב שהטומאה מונחת לא רק תחתיו, אלא כמונחת בבית, וזהו חידוש במשנה דנדון כאוהל גמור. ודו"ק.

פרק יא משנה ד-ו

א]

מתני' "היה משקיף בעד החלון והאהיל על קוברי המת ב"ש אומרים" וכו' והיינו דאזלי לשיטתייהו דפליגי במשנה ג' אם אדם מביא טומאה או לא, וזהו ג"כ דפליגי ב"ש וב"ה במשנה ה' לגבי מוטל על האיסקופה, וכן במשנה ו' לגבי טומאה בבית, והאהילו עליו יעוי"ש. ולפי"ז צ"ע מהו שהוצרך התנא לכתוב כל הנך משניות, דלכאו' הוי כפילות. ויעוי' במלאכת שלמה משנה ח', שכ' שצריך לתת טעם מאי הוצרך למה דפליגי בכל הנך גווני, וסיים עלה וק"ל, וצ"ב.

ב]

ובתוס' שנץ סופ"ד דעדיות הביא דאין תימה דלא נקט התנא שם למשנה ד' ה' ו' דאהלות, משום דהיות והביא שם לדינא דמשנה ג' דפליגי אם אדם הוי מביא את הטומאה, א"כ תו אי"צ לאתויי שאר גווני יעוי"ש. ומבואר דבאמת הוו מכלל דינא דמשנה ג', ולפי"ז קשה טפי מדוע הוצרך תנא דידן ללמדינו וצ"ב.

[וצ"ל דהוי חידוש בזה דגם כל כה"ג נדון כאוהל, ואינו תוספת חידוש בפלוגתת ב"ש וב"ה].

ג]

ויעוי' בערוך השולחן סל"ו אות ח', שכ' דהוי ג' דינים זה למעלה מזה, הראשון כשהוא מאהיל על הטומאה מביא את הטומאה והדין השני דגם כה"ג שאינו מאהיל אלא שהטומאה מאהלת עליו יעוי"ש, ויל"ע מה הוי רבותא בדינא דאדם, דממ"נ אם דיינינן ליה כאוהל, א"כ מה לי שהוא מאהיל או שהטומאה מאהלת עליו וצ"ב.

ד]

עוד שם בערוה"ש בביאור הדין השלישי, דהוי רבותא שאפילו אינו מאהיל על הטומאה כלל שהטומאה בבית והאדם שוכב קצתו בבית יעוי"ש, הרי דס"ל דהיות ואין גוף הטומאה תחתיו, ורק מהני להביא הטומאה כל שתחתיו, א"כ הוי חידוש נוסף דמאהיל על האדם נטמא יעוי"ש, וגם בזה צ"ב מה הוי תוספת חידוש לענין פלוגתת ב"ש וב"ה וצ"ב.

ה]

ובתפארת ישראל כאן כ' דמתני' הויא רבותא אליבא דב"ש דאע"פ שבאמת האדם מאהיל לגמרי הן על המת והן על החדר, מ"מ היות ודבוק במקום החלון, זה משוי דלא מביא טומאה מזה לזה יעוי"ש וצ"ב.

פרק יא משנה ד-ו

א]

הנה בפירקין הובא הן דינא דסגוס וקפולין, והן דינא דאדם, ולהלן בפט"ו לא הובא דינא דאדם וצ"ב.

ויעוי' בפירקין דקודם נקטו לדינא דקפולין, ואח"כ לדינא דאדם, אולם ברמב"ם פט"ז ה"ז הקדים לדינא דאדם ודין קפולין הביא בתורת וכן על דינא דאדם וצ"ע.

ב]

ויתכן, דהיות והוי לענין בית שנסדק, ובעינן לערב ההאהלה, א"כ י"ל דקפולין לא מהני, והיינו דהיות והאוהל עומד ע"ג כלים שסותמים לחללו, א"כ אין לו חשיבות אוהל להצטרף לב' הצדדים [או לסתום הסדק] ורק כה"ג שהטומאה והכלים תחת הקפולין, בזה שפיר מביא טומאה, היות ועכ"פ הגם שסתום תחתיו, מ"מ חשיבי הכלים והטומאה תחת אותה האהלה, משא"כ לענין סדק.

וזהו דאדם שחלול, טפי פשיטא דמהני לערב את הטומאה בסדק ודו"ק.

ג]

ולפי"ז ניחא מה דלהלן בפט"ו אין דין אדם, והיינו דאדם עדיפא מקפולין, ולא הוצרך לשנות דכה"ג שטומאה וכלים תחתיו דמביא, וכל הנך גווני של אדם הוי כה"ג שאין הטומאה וכלים תחת האדם ודו"ק.

ד]

וחידושא דמשניות ד' – ו' נקט להו הרמב"ם להלן בפי"ח, ולא בהדי דין אדם תחת סדק יעוי"ש, וע"כ דאינו חידוש לגבי סדק.

ה]

ויעוי"ש שפתח בדינא דתנן להלן פט"ו מ"י דמאהיל בידו א' על מת ובשניה על הכלים, וכן הכניס ידו לב' אוהלים שבכל א' מהם חצי זית שנעשה הכל אוהל א' יעוי"ש. ולכאו' בהנך דינים לא מצינו שהוצרכו לדינא דחלל אדם דנדון כקפולין ואוהל וצ"ב.

ו]

והנה בחזו"א י"ג ז' כ' דהא דאדם חלול ומביא את הטומאה תחתיו, היינו רק כנגד חללו, ולא במקום צלעותיו והכתף, יעוי"ש. ולדברי החזו"א צ"ע המשנה פט"ו מ"י דמבואר שע"י ב' ידיו חשיב אוהל הבאה, ולכאו' הרי במקום צלעותיו והכתף אין נדון כחלל וצ"ע.

ז]

ובפי' הרא"ש פט"ו מ"י מבואר להדיא דבעינן שלא רק בידו יש טפח, אלא גם בזרועו טפח ומיירי בשמן, והוסיף דגופו ג"כ הוי אוהל דהוי אדם חלול יעוי"ש. ומבואר ברא"ש תרתי. א'. שגם במקום הכתף וזרועותיו נדון כחלל, ב'. דלולי שנדון כחלל לא יועיל מה שזרועותיו טפח, דמ"מ אין צירוף לאוהל א' היות וגופו מפסיק יעוי"ש.

ח]

ובחזו"א שם חידש דבר מופלא דהגם דשנינו שסגוס אינו מביא טומאה, מ"מ אם יהיה סגוס שבולט ממנו מב' צדדים טע"ט, ומתחת צד א' יהיה הטומאה ומתחת הצד השני יהיו הכלים יטמאו, וזהו שבאמצעו הוי סגוס אטום אינו מגרע, והוא צ"ב.

ט]

ויש לפרש כוונתו בב' דרכים, א'. דהיות ובולט לב' צדדים, א"כ סגוס לא מהני להיות חוצץ בין ב' האוהלים. ב'. דמעיקרא דדינא דסגוס, אין הכוונה שכלל אינו אהל, אלא הגם דהוי אוהל, מ"מ לא נדון כנטול, וממילא אוהל כה"ג אינו מביא, וכן אם טומאה תחתיו הויא רצוצה. [וכן משמע כוונתו שם] ולפי"ז כל הסגוס הוי חדא האהלה, אלא שהמקום שסתום אינו כנטול, ולענין שאר האהל, חל טומאה מדינא דכל אשר באוהל ודו"ק.

י]

ויש שכתבו, דמהרא"ש הנ"ל שכתב דאדם שהאהיל בידיו, דגופו הוי חלול, דמוכח דלא ס"ל ליסוד החזו"א הנ"ל בסגוס, שהרי ליסוד החזו"א א"כ אי"צ לחדש דאדם מהני מדין חלול, דתיפו"ל דהוי כסגוס.

ולכאו' אינו שום הוכחה, דודאי כל דינא דסגוס שייך רק בסגוס, ולא באדם. והיינו דשייך לדון סגוס כאילו הוי תרתי, ותחתון כניטל, ובאדם לא שייך כן, ורק היות ובעצם צורתו הוי חלל שפיר נחשב עליונו אוהל, משא"כ במקום כתף וצלעות.

יא]

אלא דלכאו' בחזו"א עצמו שם, כן מבואר שדימה אדם לסגוס, לגבי האי מילתא אם במקום כתף וצלעות נדון כחלל, או נדון כסגוס, ומבואר דדימה לסגוס. ומה שפשט ידו לב' אוהלים מהני, היינו דכתף נדון כסגוס שבולט בב' הצדדים יעוי"ש וצ"ב. [ויתכן דלענין לדון לב' ידיו כחדא האהלה לענין שגופו אינו מפסיק, לזה הוא שדימה לסגוס ודו"ק].

יב]

ויל"ע אם מה דכייל להו הרמב"ם עם דיני חלל אדם, א"כ מוכח דס"ל להרמב"ם כהרא"ש הנ"ל, דהכניס ידו לב' בתים הוי מדין אדם חלול, או דהוו ב' דינים חלוקים, וצ"ע. [והיינו דאדרבא, לענין הלכה א' אי"צ לדינא דחלול].

יג]

ויש שהוכיחו דע"כ הרמב"ם פליג על הרא"ש, דשיטת הרמב"ם פי"ב משנה ו' דקורה רחבה טע"ט מתפשטת טומאה תחת כולה, גם במקום שאין טע"ט, ולפי"ז צ"ע מה בעינן שיהיה בידו טפח, ותיפו"ל דהיות ואדם חלול, א"כ הוי אוהל, וממילא גם שאר האוהל שאין בו טע"ט מביא טומאה. וע"כ דמקום העצמות אינו אוהל, וחולק החלל מידיו, והוצרכו לדין המשנה דכל שיש בידיו טע"ט עצמותיו שבאמצע לא חולקים ידיו לב' אוהלים וכש"נ.

\* \* \*

יד]

יעוי' לשון הרא"ש משנה ד' "שאין מקום לטומאה ליכנס", ולכאו' לא זהו החסרון, אלא שאין אוהל. ומשמע שיש חשיבות אוהל, אלא הוי חסרון מצד ליכנס וצ"ע, וי"ל דהוו ב' חסרונות, וס"ל דהוי אוהל, אלא שסותמו ועי'. ויעוי' לשון הרא"ש במשנה ג' לגבי כופת ואע"פ שהן עבין צריכין גובה, וצ"ע דאם צריך חלל מהו רבותא דעבין, וי"ל.

טו]

ויעוי' לשון הר"ש שכל הנדון אם הוי חלל, ולא הזכיר כלל דיש אוהל, ונר' שיש לכו"ע אוהל, ופליגי אם יש חלל.

טז]

שם במתני' "לבוש בגדיו", יל"ע מהו דין בגדים, ומה מוסיף על לעיל בקיפולין, וקצת משמע דכאן אינו מדינא דקפולין וצ"ע.

פרק יא משנה ו

א]

מתני' "הטומאה בבית והאהילו עליו טהורים, ב"ש מטהרין, וב"ה מטמאין" והיינו דאזלי לשיטתייהו לעיל. ויל"ע מה קמ"ל מתני'.

ב]

והנה בפשוטו מבואר במשנה, דגם טומאה שאינה תחת האדם, אלא ע"י התפשטות הגיע לתחתיו, מ"מ בוקעת ועולה על גביו, ולכן המאהילים טמאים. והקשו מכאן על שיטת הר"ש, שדייקו האחרונים מדבריו בריש פ"ו שאם טומאה על כלים יורדת הטומאה תחתיו ומתפשטת כל תחתיו, אבל לא מטמאת כל שעל גביו, ולכאו' ממתני' מבואר שגם טומאה המתפשטת בוקעת לעל גביו וצ"ע.

ג]

ובמים טהורים שם בפ"ו תירץ, דשאני כאן שהאדם נטמא, ודבר טמא אינו חוצץ כלל אפילו בפני טומאה שהתפשטה אל תחתיו, וכל דברי הר"ש הוו רק כשהוי כלי טהור, דכה"ג מועיל לחוץ בפני הטומאה שהתפשטה יעוי"ש. [ויתכן דלפי"ז יהיה נפק"מ בעכו"ם ודו"ק]. והיינו דדבר טמא הוי לגמרי כמאן דליתא ודו"ק.

ד]

ועוד היה אפ"ל, דכאן לא חשיבא התפשטות לתחת האדם, אלא האדם נדון כחד אוהל עם הבית, והטומאה נידונית תחת האדם, משא"כ בגוונא של הר"ש פ"ו, מיירי שהטומאה על גביו, וודאי לגבי תחתיו הוי רק התפשטות טומאה ודו"ק.

ה]

והנה כהנ"ל, יל"ע ג"כ על שיטת המהר"ם בכמה דוכתי, דהא דכלי אינו אוהל לטהר, היינו רק כל שטומאה עצמה תחתיו, אבל אם הוי רק התפשטות הטומאה, גם כלי הוי אוהל לטהר, ולפי"ז יל"ע דכאן לכאו' הויא תחת האדם טומאת התפשטות, וא"כ מדוע לא הוי חוצץ, וככלי שחוצץ. [ולהנ"ל דחשיב כחדא עם הבית י"ל].

ועפי"ד המים טהורים הנ"ל יש לישב ג"כ דכאן דטמא לכו"ע לא חוצץ ודו"ק.

ו]

והנה יש שביארו, דהיא גופא חידשה המשנה, דכאן אין לדינא דמהר"ם הנ"ל. [וכן הר"ש] אלא דזהו תימה, דאם כהמים טהורים, א"כ לא בעינן להשמיע כן בכה"ג דאדם דפליגי ב"ש וב"ה, ואפשר ללמד כן בכל כלי טמא, שאין כה"ג לדברי מהר"ם וצ"ע.

ז]

ולהדרך דמצטרף אוהל האדם עם אוהל הבית לחדא, והטומאה חשיבא תחת האדם, ולפי"ז י"ל דזהו חידושא דמתני', והיינו שיש חשיבות אוהל לאדם, לא רק לענין שמה שתחתיו נדון באוהל, אלא גם שנחשב כחדא עם אוהל הבית ודו"ק. והיינו דסד"א שאינו אוהל גמור, לענין שמעיקרא חזינן דהוי חדא האהלה עם הבית, קמ"ל.

פרק יא משנה ז

א]

מתני' "כלב שאכל בשר המת ומת, ומוטל על האיסקופה" וכו', ויעוי' בסוגיא חולין קכ"ו א', ובהו"א סד"א דר' יוסי הוי לחומרא, והיינו דלא מיבעי שטמא אם יש מביא טומאה מצד הצואר. אלא גם אם מצד הצואר לא טמא, מ"מ טמא היות והטומאה חשיבא בבית, כל שטומאה עצמה בבטנו כנגד השקוף יעוי"ש.

ב]

והנה לפי ההו"א, אליבא דר"מ בעינן לצואר שיעשה המשכה, ולכאו' מבואר שמצד בטן הכלב לא מהני וצ"ב. ויעוי' שם באחרונים דלכאו' צ"ל דלהו"א ס"ל לר"מ שכל האיסקופה חשיבא כחוץ לבית, ולכן בעינן המשכת הצואר ודו"ק. [ועוי"ל דלהו"א ס"ל לר"מ טומאה טמונה אינה בוקעת, ולכן בעינן הצואר, אלא שזה דוחק, דלא מצינו שהובא ר"מ כשיטה דטמונה אינה בוקעת]. וכן מורה לשון רש"י "וצוארו לפנים" [ויעוי' במפרשים חולין שם דפליגי להו"א אם לר"מ הוי שטמונה לא בוקעת, או דהויא בחוץ יעוי"ש].

ג]

להו"א של הסוגיא, דר' יוסי ס"ל טמונה בוקעת, ויל"ע מדוע אפשר לטמויי רק מטעם טומאה טמונה, ולכאו' תיפו"ל שהכלב הוי אוהל דומיא דאדם דמשנה ג', וא"כ גם אם הטומאה מחוץ לבית, מ"מ יש המשכה ע"י גוף הכלב, ולא בעינן לדון דוקא את מקום הטומאה וצ"ע.

ד]

ולכאו' נראה דמבואר במשנה שיש דין אוהל לעליון של הכלב, שהרי לר"מ אמרינן דיש בצואר טפח מהני להמשכה, ולכאו' איך הטומאה מגעת עד הצואר, וע"כ דעליונו חשיב אוהל, [ולפי"ז צ"ע כנ"ל].

ה]

והנה בדעת ר"מ דבעינן שיהיה בצוארו טפח, יעוי' לשון הר"ש כאן, דנקט שכל שיש בהיקפו ג"ט יש בו טפח יעוי"ש. ומשמע רהיטת לשונו דסגי היקף ג"ט, וכן הוא לשון רש"י חולין שם. ולכאו' תמוה, דכה"ג הרי יש טפח באמצע הצואר, וא"כ לא משכח"ל שיש תחת אמצע הצואר חלל טפח, ולדינא דאוהל בעינן טע"ט ברום טפח וצ"ע.

ו]

ויעוי' בפי' הרא"ש, ונקט דבעינן טפי מד"ט יעוי"ש, והיינו דאיהו ס"ל דבעינן כדי לרבע, ומשום דצריך שהטפח יהיה ג"כ ברום טפח. ובשיטת רש"י והר"ש כבר תמהו במשנת חכמים. [והו"ד בתואנש"ש כאן] וברש"ש חולין שם, וצ"ע.

ז]

רהיטת לשון רש"י חולין שם משמע, דהוי דין מחודש לגבי המשכה, והיינו דהיות וגוף הכלב הוי אוהל, ורק בעינן לדון להמשיך הטומאה לבית, לזה סגי רוחב טפח, ואי"צ גובה טפח וצ"ע. [כן הוא מלשונו ד"ה מביא וכו' דדופנו העליון מאהיל על הטומאה, וראשו השני ממשיך האוהל לבית, ויוצאה דרך פיו לבית, ואע"ג דאין לה אוהל שחללו טפח סבר ר"מ דממשיך הואיל ורוחבו טפח" יעוי"ש. וכלל לא הזכיר דטעמיה דר"מ מטעם חוקקין להשלים, ומשמע דלענין להמשיך סגי ברוחב טפח ודו"ק וצ"ב].

עוד תמוה, דרש"י שם כ' דבעינן טפח, והביא המשנה דטע"ט ברום טפח מביא הטומאה יעוי"ש. ואם ס"ל לרש"י דאי"צ בצואר רום טפח, א"כ איך הוכיח לדינא דרוחב טפח מהמשנה שם, דבמשנה שם מבואר שגם צריך רום טפח וצ"ב. [ולכאו' מבואר כיסוד שנתבאר לעיל, דחלוק דין טע"ט מדין רום טפח וצ"ע].

ח]

ואולי י"ל, דהא דאי"צ רום טפח, הוי מדינא דשיפועי אוהלים, וס"ל לרש"י דדינא דשיפועי אוהלים מהני רק לענין שאי"צ רום טפח. אבל אם חלק מן האוהל אין לו רוחב טפח, לגבי זה לא שייך דינא דשיפועי אוהלים וצ"ע.

ט]

ובשיטת הרא"ש שכ' דבעינן ד"ט וחומש, יעוי' ברש"ש שתמה דאי"צ כ"כ, וסגי ג"ט וג' אצבעות, והיינו שיהיה טפח מן הקרקע, ואי"צ טפח בתוך חלל צוארו, שהרי גם בשר תחתון מצטרף לגובה מדינא דקפולין וצ"ע. [ויעוי' לעיל לגבי אדם, כמה חלל בעינן ודו"ק].

י]

ועכ"פ נמצינו למדים, דפלוגתת הראשונים כאן, אם צריך רק עגול כדי שיהיה רוחב טפח באמצעו וכפרש"י, או שצריך כדי לרבע, דפליגי ביסוד דברי ר"מ דצואר ממשיך הטומאה, האם הוי ככל אוהל, אלא דר"מ ס"ל חוקקין להשלים, וחשיב שיש אוהל גמור שחללו טפח, או דמיירי מדין מחודש דלענין המשכה סגי ברוחב טפח בלי גובה טפח ועי'.

יא]

ובהו"א דהסוגיא דר' יוסי מיירי לחומרא, והיינו כשאין בצואר כדי להמשיך, ומ"מ הוסיף ר' יוסי שאם גוף הטומאה מן השקוף ולפנים, הויא טומאה בבית. [ולפי"ז נמצינו דלחכמים ס"ל בהו"א שכל האיסקופה הויא כלחוץ, ולפי המסקנא תלוי בשקוף. וצ"ל שטומאה גם מחוץ לאיסקופה, ועדיין צ"ב דמ"מ יש המשכה דכלב]. והוכיח מינה הש"ס דס"ל לר"י דטומאה טמונה בוקעת.

ויל"ע מדוע הויא טומאה טמונה, וברש"י סוד"ה הבית טמא וכו' "וסתם חלל הגרון אין בו טפח והויא לה טומאה טמונה" יעוי"ש. ותמוה, הרי מיירי כה"ג שטומאה בבטנו, ומהו דנקט שאין טפח בגרון. ויעוי' ברש"ש חולין שם שתמה כן.

יב]

עוד צ"ע בדברי רש"י, דאם רק בצואר אין טפח, אבל בחלל הכלב יש טפח, א"כ מדוע אזלינן רק בתר מקום הטומאה, הרי ע"י חלל טפח, מהני שהטומאה מתפשטת בכל חלל הכלב וצ"ב. [ולכאו' הוי רש"י לשיטתו דס"ל דלר"מ אי"צ חלל טפח, ובצואר אין גובה טפח ועי'].

יג]

והנה להו"א דהסוגיא דלר' יוסי הוי מטעם טומאה טמונה, ומבואר דאם ס"ל דטמונה לא מטמאה, א"כ ניחא דכאן ס"ל לר' יוסי שלא מטמא, ותמוה הרי גם בטמונה, מ"מ כל שכל מה שעליה הוי רק דבר טמא, [וגם טמא דנבילה] ודבר טמא אינו חוצץ, וא"כ מה איכפ"ל בדין טמונה, מ"מ אין מה שיחוץ בין הטומאה לבית וצ"ע.

יד]

יעוי' בחולין קכ"ו א' תוד"ה אם מבואר בתוס' דטעמו דר' מאיר הוי משום חוקקין להשלים. [ולפי"ז למסקנא דר' יוסי מצריך חלל טפח, היינו משום דפליג על דין חוקקין] והקשו תוס' דממ"נ, אם צואר כלב חשיב אין מקב"ט, מה יועיל חוקקין, הרי הבשר ממעט, ואם הוי מקב"ט מה טעמיה דר' יוסי יעוי"ש.

טו]

עוד מבואר לכאו' בקו' תוס', דס"ל דודאי צואר כלב חשיבות אוהל עליה, אלא רק הנדון אם הבשר ממעט את האויר, ולא שייך הבאה, אבל לא פקע כל חשיבות האוהל. ועלה כ' לתרץ דאליבא דר' יוסי כלל אינו חשיב אוהל ודו"ק.

ויעוי' בסוגיא דקפולין שכ' ג"כ ב' צדדים אם פשוט דהוי אוהל, והנדון לגבי המשכה, או הנדון לגבי כל עיקר חשיבות אוהל.

פרק יא משנה ז – טמונה בוקעת

א]

יעוי' היטב בסוגיא חולין קכ"ו א', דדנה הגמ' אם מר' יוסי דמתני' מוכח דס"ל דטומאה טמונה בוקעת יעוי"ש, ומתבאר מתו"ד הש"ס דאם בוקעת, א"כ כל הבית טמא יעוי"ש.

ב]

והנה בדין רצוצה שבוקעת, נחלקו האחרונים אם אחר שבוקעת אם מתפשטת באוהל, [ויעוי' בזה בכ' הגר"ח בענין כורת] ובתויו"ט פ"ו מ"ז נקט בשם המהר"ם דאינה מתפשטת, ושם במהר"ם במשנה ה' כ' דמתפשטת ויעוי"ש כן בפי' הרא"ש.

ג]

ולפי"ז לכאו' תמוה מסוגיין, דמבואר דאם הויא טמונה בוקעת, א"כ אח"כ מטמאת כל האוהל, ולכאו' מוכח שרצוצה שבוקעת, אח"כ גם מתפשטת וצ"ע.

ד]

ולכאו' מוכח, דכל הנדון דלא מתפשטת, היינו כל שהטומאה עצמה לא נמצאת באוהל, ורק בוקעת לאוהל, וכה"ג אמרינן שאין לבקיעה דין התפשטות באוהל. אבל בטומאה טמונה, א"כ למ"ד שאינה בוקעת ס"ל דשוי הטמונה הצלה, אבל למ"ד דבוקעת, א"כ מלבד בקיעתה, הרי ליכא הצלה, וממילא דיינינן שהבית מאהיל על עצם הטומאה, ולכן כל אשר בבית נטמא ודו"ק.

ויעוי' רש"י חולין שם, ד"ה אלא וכו' "שטומאה טמונה בוקעת, והוי כאילו מוטלת בקרקע הבית, והבית מאהיל עליה" וכש"נ. ויעוי' היטב לשון המים טהורים חרד"ן א' מש"כ איך מתפשטת בכל הבית.

ה]

בעיקר דינא דהש"ס דדיינינן לה כטומאה טמונה, ותמהנו הרי הטומאה במעיו ושם יש טפח, ודמי לאדם דתנן לעיל דהוי אוהל. ויעוי' חזו"א י"ב ד' שתמה בזה. [ולמהרי"ק לגבי גמל, י"ל דגם כלב כגמל, או י"ל דמת שאני דהכל נדון כדבר א', אלא דלכאו' בדעת ר"מ מוכח דע"י צואר הוי המשכה. וע"כ שיש בבטנו ג"כ האהלה להמשכה וצ"ע]. ויעוי' ברמב"ן חולין קכ"ה ב' דהיכא שאין בצואר טפח, ה"ה אין בגופו יעוי"ש. ויל"ע אם אפשר לדחוק שזהו כוונת רש"י שאין בצואר טפח.

ו]

ואולי י"ל עפי"ד החזו"א בדינא דקפולין [ח' ט' וריש י"ב] שהגם דע"י קפולין הוי אוהל לעשות המשכה, מ"מ ג"כ חשיבא הטומאה בתוכו רצוצה. [והביא שם שהאבן העוזר פליג].

ולפי"ז גם כאן ודאי הוי אוהל המשכה, מ"מ חשיבא רצוצה, וזהו דתליא בדינא דטומאה טמונה. אלא דס"ל דאם יש טפח לצאת לא חשיבא טמונה וצ"ע.

תוד"ה אם

א]

בדברי התוס', יעוי' מהרש"א שהקשה מדוע לא הקשו ג"כ לר"מ דאם מקב"ט הרי בוקעת. ותי' המהרש"א דלר"מ מיירי שטומאה בחוץ. [ולכאו' צ"ל דהויא בחוץ לגמרי, דאל"כ הרי הבית פתוח ויכנס מהאסקופה] ותמה לפי"ז דמדוע תוס' הקשו לר"י רק למסקנא, הרי גם להו"א תמוה דגם אם הויא טמונה, מ"מ דבר טמא אינו חוצץ. ויעוי' במהר"ם שתמה גם אליבא דר"מ.

ב]

יעוי"ש באורך בתפארת יעקב ויסד שם דגם דבר טמא שוי טומאה טמונה. ויעוי' ג"כ באורך בלב אריה חולין שם, ויעוי' להלן. ויעוי' ג"כ במים טהורים חרד"ן ב' שכ' דגם טמאה שויא רצוצה ודו"ק.

ג]

שם בתוס' מבואר דלמסקנת הסוגיא דפליגי ר"מ ור"י אם צריך חלל בצואר, דהביאור בדעת ר"מ, היינו משום דס"ל חוקקין. ועלה הקשו תוס' דאם אמקב"ט ממעט האויר מטפח יעוי"ש. ויל"ע מהו האי דינא. והרי היות וחוקקין, א"כ חשיבות אוהל עליה, וכמו באוהל שממלאו גם בתבן וקש, שלא מקב"ט, ומ"מ אינם חוצצין, ה"ה כאן. ומדוע אין טומאה יכולה לבא. [ודוחק דהוי חילוק בין חד אוהל, שחל דין כל אשר באוהל יטמא. אבל בצירוף ב' אוהלים, בעינן מקום להבאת הטומאה וצ"ע].

ד]

ואולי י"ל דהוי חסרון בחוקקין, והיינו דאם אחר חוקקין אין מקום לטומאה, א"כ כה"ג לא אמרינן חוקקין וצ"ע.

ה]

שם בתוס' הקשו, דאם מיירי בדבר שמקב"ט א"כ מה הוי טעמיה דר' יוסי, הרי אינו יכול לחוץ, וכ' לחדש דאין אוהל יעוי"ש. ותמוה, הרי בפשוטו זהו עיקר פלוגתתם. ור"י ס"ל דכלל לא אמרינן חוקקין, וא"כ ליכא אוהל, ומה ס"ל לתוס' בקו' וצ"ע.

[ולשון תוס', דאין כאן אוהל שימשוך יעוי"ש, ולכאו' כלל ליכא אוהל, ומהו לשון אוהל שימשוך. ומשמע דהוי גם בתירוצם אוהל, אלא שאינו אוהל למשוך וצ"ע].

ו]

ועל קו' המהרש"א דלעיל, דאם הוי מקב"ט מדוע הויא טמונה לר"י, ויעוי' חזו"א יב' ד', דלגבי העור פשיטא דאינו מקב"ט. ולכן העור שוי לה טמונה.

אלא דלכאו' לדבריו יל"ע מה הוקשה לתוס', דהרי העור אינו מקב"ט והוי חוצץ. ואולי י"ל דלענין חוצץ, הוי העור נסמך ואינו חוצץ, ולענין טמונה שוי טמונה וצ"ע.

בביאור השו"ט בחולין

א]

בדעת ר"א, יעוי' ברש"י דאם טומאה בבית, ודאי טמא, וכל הנדון הוי רק לענין שטומאה בחוץ, ובעינן המשכה. והיינו דלא ס"ל [לתוס'] חוקקין, או לרש"י דבעינן אוהל גמור.

ב]

ובעיקר הדין דדרך לצאת דרך השוליים, ויל"ע הרי מיירי בכלב מת, ומה שייך שיצא. ועמד בזה במהר"ץ חיות שם. [ודו"ק לשון רש"י "היה"] עוד צ"ע דדרך לצאת אחר עיכול ואז אינו מטמא וי"ל.

ג]

ויל"ע מה מהני דדרך לצאת, מ"מ אין אוהל להמשכת הטומאה. [ואולי כל ששם פתח סגי, וצ"ע דבעינן פתח להכניס ולהוציא]. ולכאו' נר' דל"ה מדינא דסוטל"צ, אלא היות ודרך לצאת מהני לצרף אוהל הכלב עם מקום השוליים שיחשב הכל אוהל המשכה ודו"ק וצ"ע.

ד]

ונר' מוכח דהא דדרך לצאת, אינו ענין עם סוטל"צ, אלא שוי המשכה דיעוי' בר"ש ד"ה הבית טהור וכו' "דמשום המשכה לא מטמינן ליה שאין דרך מאכל לצאת דרך פיו אלא דרך שוליו" ומבואר שאם כן דרך לצאת הוי מטעם המשכה ותמוה. [וכן מוכח ג"כ ברש"י חולין שם, וברש"י לא שייך לפרש דהוו ב' מילי] וע"כ כש"נ דע"י דרך לצאת נעשית המשכה ודו"ק.

ה]

ולכאו' נר' דמוכח כסברא הנ"ל, שהרי לתוס' דס"ל בדעת ר"מ דהוי מטעם חוקקין להשלים, ויל"ע דלעיל לגבי אדם לא שמענו דהוי מטעם חוקקין וצ"ע. ולכאו' מוכח, דרק כה"ג שיש אוהל גמור, מהני חוקקין לצרף מקום הצואר לאוהל הכלב, ועי"ז להמשיך הטומאה לבית וצ"ע.

ו]

בדעת ריב"ב, יעוי' בא"ר דס"ל הן חוקקין, והן דרך לצאת בשוליים. אולם ברש"י נקט דפיו לפנים כלל ל"ה מטעם חוקקין, אלא דס"ל שגם דרך כניסתה היא מוציאה טומאתה. [וצ"ב בהאי דין]. אי נמי פעמים מקיא יעוי"ש. ועכ"פ לא נקט מטעם חוקקין. ונר' דאזיל לשיטתו, דגם בדעת ר"מ לא ס"ל דהוי מטעם חוקקין, אלא דסגי רוחב טפח, ובזה פשיטא דריב"ב פליג ודו"ק. ולפי"ז בפיו לפנים הוו ר"מ וריב"ב ב' טעמים חלוקים ודו"ק.

ז]

ולרש"י נראה דניחא דהגירסא, ר"י אחר ר"מ, ומשום דפליגי אם סגי ברוחב הצואר טפח, ודברי ר"א וריב"ב הוי דבר נוסף, והיינו שיוצאה דרך פיו או שוליו ודו"ק. והיינו דלא ס"ל לגירסת האליהו רבה.

ח]

ומש"כ רש"י ב' טעמים דיוצאה דרך פיו [מלבד טעמו דר"מ דסגי בטפח רוחב] מטעם יוצאת בכניסה, או שפעמים מקיא. ויל"ע מהו פלוגתת ב' הביאורים.

באליהו רבה

א]

יעוי' באליהו רבה כאן, [ושינה סידור המשנה] ונקט בדעת ר"מ כתוס' חולין דהוי מטעם חוקקין. [ויל"ע בלשונו אם צואר ופיו הוו ב' מילי] וכ' דאם פיו הוי לחוץ, אפילו הטומאה בתוך הבית טהור, דאוהל הכלב מפסיק בעד הטומאה וצ"ב.

ב]

שם בא"ר נקט בדעת ר"א דאזיל לפי בית הרעי. ונקט להדיא דמיירי גם אם ליכא פו"ט שם, ומשום שדרך טומאה לצאת דרך שם יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' לא הוי הכוונה מטעם סוטל"צ, דגם לדינא דסוטל"צ בעינן שיהיה חשיבות פתח, וכאן אין אוהל להמשכת הטומאה. ואולי הוי שם פתח, ואי"צ שיהיה בפתח טפח וצ"ע.

ג]

ובשיטת ר' יוסי יעוי"ש שכ' דבר חדש, דס"ל במגדל שכל אוהל בתוך אוהל שאין לפנימי דרך לצאת אלא דרך חיצון אינו מציל פנימי על טומאה בתוכו. [והיינו דהיה צריך להיות דין אוהל מציל אפילו על הטומאה] וה"ה כאן אם הטומאה בתוך המשקוף חשיבא בבית, ואין דרך לצאת רק דרך הבית, ואינו מציל יעוייש"ה, ויעוי' באורך באליהו רבה במגדל.

ד]

יעוי"ש באליהו רבה שהיפך הגירסא, ונקט לדברי ר"א קודם ר"י. וצ"ב.

ולכאו' הביאור היות ור"א הוי היפוך ר"מ, דלר"מ חוקקין ולא ס"ל שיוצאת דרך הרעי. ולר"א להיפך, שאין חוקקין ודרך לצאת דרך הרעי. אלא דצ"ע, דלכאו' הוו ב' פלוגתות שלא שייכי זל"ז, וכי בגלל שפליגי בב' פלוגתות סמך להו, וקצ"ע. ויעוי' להלן.

ה]

שם באליהו רבה, בדעת ריב"ב, יעוי"ש שנקט דס"ל חוקקין לחומרא. וכן דרך לצאת לחומרא יעוי"ש. וצ"ע מדוע היות וס"ל לשניהם בעינן לפרש דהוי לחומרא.

ולכאו' משמע דיש שייכות בין הנך ב' מילי, ובפשוטו לא שייך לדון את שניהם יחדיו, וזהו שהוצרך לבאר דס"ל לכל חד לחומרא וצ"ב.

ועכ"פ אם יש שייכות לב' הנידונים וכנ"ל, א"כ ניחא מה דשינה הא"ר הגירסא, וכייל דר"א הוי היפוך ר"מ, היות וב' הנידונים תלויין זב"ז וצ"ב.

פרק יא משנה ז – בשיטת הרמב"ם

א]

ברמב"ם פכ"ה ה"ז מטו"מ הביא לדינא דמתני', ונקט ללישנא דר' יוסי, והיינו דכה"ג שמוטל על האיסקופא רואין אם הוי כנגד משקוף ולפנים הבית טמא, ומשקוף ולחוץ הבית טהור. והיינו דכלל לא הזכיר לדינא דר' מאיר דפיו לפנים ויש בצוארו פו"ט מביא את הטומאה. וכ' בכס"מ דפסק כר' יוסי. [ויעוי' בתויו"ט מש"כ בזה ומש"כ במשנת חכמים על דבריו].

ב]

אלא דלכאו' בש"ס חולין שם מסקינן אליבא דר' יוסי דבתרתי פלגי, והיינו דבעינן בצואר חלל טפח, וכן לא כל האיסקופא טמא. ובכס"מ הקשה דהרמב"ם לא נקט אף אחת מן האוקימתות יעוי"ש. והיינו דב' האוקימתות הוו בגוונא של המשכה, והרמב"ם לא הזכיר כלל המשכה. [ואולי כוונת הכס"מ ב' אוקימתות היינו ההו"א והמסקנא וצ"ע].

ג]

ויעוי"ש בכס"מ ממהרי"ק, שכל הש"ס חולין הוי אליבא דר' יוסי דס"ל טמונה אינה בוקעת, [וזהו דמטמא רק ע"י המשכה, ולהמשכה בעינן שיהיה בכל החלל, וגם בצואר, חלל טפח, לאשוויי המשכה] ולדידן דס"ל דטמונה בוקעת, א"כ לא בעינן להמשכה, אלא בוקעת הטומאה יעוי"ש.

ד]

ואין לתמוה, דמ"מ מדוע לא נקט הרמב"ם לדינא דבעינן להמשכה טפח. דזו שמעינן ממילא דאם כל שהטומאה אינה ממשקוף ולפנים אין הבית טמא, וע"כ דלהמשכה בעינן טפח, ודלא כר"מ ודו"ק.

ה]

והנה יעוי' דיוק לשון הרמב"ם, ולא נקט דהטומאה כנגד משקוף ולפנים אלא נקט שחלל הטומאה מגופו הוי ממשקוף ולפנים וצ"ע. [וצ"ע אם שייך לפרש דלא בעינן שטומאה עצמה ממשקוף ולפנים, אלא סגי שחלל הטומאה ממשקוף ולפנים, גם אם טומאה עצמה בחוץ וצ"ע. ויעוי' עד"ז בסדרי טהרה. ויעוי' משנ"א פ"ד מ"א לחלק בין רצוצה לטמונה על דרך זו].

ו]

ויעוי' במרכבת המשנה מש"כ בדעת הרמב"ם, ולכאו' הוי כדברי המהרי"ק הנ"ל, אלא דיעוי"ש בתו"ד דנקט דלר' יוסי הויא טומאה בלועה יעוי"ש, ותמוה בלועה הוי רק בחי, וכאן מיירי בכלב מת וצ"ע. ולכאו' מבואר דס"ל דמ"מ יש לכלב דין הצלה של בלועה וצ"ע. ואולי זהו מש"כ באליהו רבה דהוי אוהל חוצץ, ותמוה איזה אוהל חוצץ הוא, ולהנ"ל דעכ"פ נדון כבלוע וצ"ע.

\* \* \*

א]

והנה גם בדעת האליהו רבה, צ"ב איך מפרש להסוגיא בחולין. דיעוי' בדבריו, ופי' דר"מ ס"ל חוקקין, ולכן נכנס דרך פיו, ונקט שם דאם פיו לחוץ, גם אם הטומאה בפנים טהור, דאוהל הכלב מפסיק בעד הטומאה.

ובזה גופא פליג ר' יוסי, דר"י ס"ל דאוהל בתוך אוהל לא מציל על מה שבתוכו. [כל שאין דרך לטומאה לצאת, רק דרך חיצון]. והוי כמאן דליתיה יעוייש"ה.

ב]

ולדבריו תמוה, דלכאו' בדעת ר' יוסי, לא הוי לא כההו"א דטמונה בוקעת, דא"כ מה בעינן לטעם דאוהל אינו חוצץ כה"ג. וכך לא הוי כמסקנא דטמונה לא בוקעת. דלמסקנא מיירי שיש בצואר חלל טפח, ומהני להמשכה, וכן דלא כל איסקופה חשיבא בית, ולהא"ר הוי דין אחר לגמרי, דאוהל פנימי אינו חוצץ וצ"ע.

ג]

ועכ"פ, ניחא שהא"ר שינה הגירסא, ומשום דר' מאיר ור"א תרווייהו ס"ל דאוהל הכלב חוצץ, ורק פליגי אם יוצאת דרך פיו או דרך שוליו, אבל ר' יוסי פליג דלא ס"ל שאוהל הכלב חוצץ, ואדרבה כל שאין דרך לצאת אלא דרך חיצון, הוי כמאן דליתיה יעוייש"ה.

ד]

ואולי י"ל בדעת האליהו רבה, דב' הנידונים תלויין זב"ז. והיינו דלר' מאיר ור"א דס"ל שהפה או שוליים הוו דרך לצאת, א"כ משום כן ס"ל ג"כ שהוי אוהל חוצץ, והיינו דהיות ויש דרך לצאת, ופיו ושוליים הוו בחוץ, א"כ הוי אוהל שפתחו הוי לחוץ, וכה"ג חוצץ בפני אוהל חיצון. אבל ר' יוסי יתכן דלא פליג עלה, ואה"נ גם לר' יוסי אם גם פיו וגם שוליו יהיו לחוץ, יתכן שמודה לר"מ דאוהל הכלב מפסיק וצ"ע.

ה]

ובפשוטו משמע בא"ר, דלא בעינן שיהיה פתח דרך חיצון, אלא כל שאין פתח המשכה לחוץ לא הוי אוהל מציל. ולכך לר' יוסי הגם דלא ס"ל דחוקקין, מ"מ היות ואין פתח לחוץ, הוי כאוהל בתוך אוהל וכמאן דליתיה.

וכן משמע דגם לו יצוייר שיהיה פיו ושוליו לחוץ, מ"מ לא הוי אוהל מפסיק אליבא דר' יוסי. והיינו דכל מה דהוי מפסיק לר"מ היינו דהיות ופתחו ממשיך לחוץ, א"כ כלפי האוהל הוי מפסיק משא"כ לר"י שאינו ממשיך פיו ושוליו, לכן לא הוי מפסיק וצ"ע.

ו]

שם באליהו רבה, הק' בטומאה בשקוף ולחוץ, דנימא אוהל כמאן דליתיה, דמ"מ הויא בחוץ יעוי"ש, ויל"ע איך נדון דהוי כמאן דליתיה, והרי יש פתח לחוץ, ואולי כוונתו כה"ג שהן פיו והן שוליו לתוך המשקוף וצ"ע.

[ומש"כ דנימא כמאן דליתיה, ולכאו' חלק שבחוץ אינו באוהל חיצון, וצ"ל דאם בטל חלק פנימי בטל כולו וק"ל].

מכנגד השקוף ולחוץ

א]

מתני' "מכנגד השקוף ולחוץ הבית טהור" יעוי"ש. ויל"ע מדוע הבית טהור, דלכאו' אין מה שמפסיק בין ב' חלקי האיסקופה.

ויעוי' להלן פי"ב מ"ח לענין כזית מודבק באיסקופה, דפליגי ר"א ור"י מה דין הבית, ובר"ש שם דתליא בפלוגתא דמתני' דידן וצ"ב.

ב]

ויעוי' ג"כ להלן פי"ד מ"ד לענין זיז פחות מטפח, ופליגי ר"א ור"י מה הוי דין הבית, ובר"ש כ' דאזלי לשיטתייהו וצ"ב.

ג]

ובתוס' חולין קכ"ו א' ד"ה אנן, כ' דמיירי שכשסוגרים הדלת יש מצד השקוף ולחוץ פחות מטפח יעוי"ש. ולכאו' הביאור דע"י שיש להשקוף, הוי חולק לאיסקופה וחשיבי כב' אוהלים, והיות וכדי לצרף אוהלים בעינן שיהיה לב' החלקים חשיבות אוהל בפנ"ע, וכה"ג שא' רק פחות מטפח אינו מצטרף, ומאן דמטמא, ס"ל דבטלי לבית, וחשיבי מכלל אוהל הבית, ולכן לא איכפ"ל דהוי פחות מטפח ודו"ק.

ד]

אולם יעוי' בתוס' הרא"ש חולין שם ונקט דמשקוף ולחוץ מיירי שאין אוהל על גביו, ולפי"ז הרי הוי חידוש גדול, דמשכח"ל שהבית טמא גם כה"ג שאין אוהל, אלא רק נכנסה הטומאה למקום שבטל לאוהל ודו"ק וצ"ע. ויעוי' היטב בפרש"י.

פרק יא משנה ז – כמה תשהה במיעיו

א]

מתני' "וכמה תשהה במיעיו ג' ימים מעל"ע, ובעופות ובדגים כדי שתיפול לאור ותשרף דברי ר"ש", ובתוספתא לא הובא שיעור כדי שתפול לאור אלא "מיד" וצ"ע. ושם בתוספתא הובא ב' שיטות בדעת ריב"ב יעוי"ש.

ב]

ומה הדין בשאר בהמות וחיות שאינם עופות ודגים, וברמב"ם פ"כ טו"מ ה"ד כייל להו עם עופות ודגים. ולפי"ז מש"כ הש"ס טעם דג' מעל"ע בכלב הוי דוקא בכלב ודו"ק.

ג]

ובפלתי סו"ס פ"ג נקט דכלב לאו דוקא, וה"ה כל בהמות וחיות הוו ג' מעל"ע, [ויל"ע בכוונת הגמ' הנ"ל יודע הקב"ה] ונקט שכן הוא דעת הר"ש יעוי"ש. ולכאו' נראה בר"ש להדיא כהרמב"ם, דהר"ש הקשה מדוע בספק דפיל שבלע מייתי הוכחה מזאבים שבלעו, ולא הוכיחו ממתני' דידן יעוי"ש, ולא התפרש אם ההוכחה ממתני' הויא מכלב, [והיינו שפיל דמי לכלב וכהפלתי] אי מעופות ודגים. [דפיל דמי לעופות, וכהרמב"ם].

והר"ש בתי' נקט דעדיפא להביא זאבים דדמי דהקיאום דרך בית הרעי, והוי לאלתר עיכול אפילו פחות מכדי שתפול לאור ותשרף ומדנקט שהשיעור הוי שתפול לאור, ע"כ שבקו' ס"ל שיוכיחו ממתני', היינו מעופות ודגים ששיעורם כדי שתפול לאור ותשרף. וע"כ דמדמי פיל וזאבים לעופות, ולא ס"ל שכל בהמה וחיה הוו ככלב ודו"ק. [ויעוי' אות ד'] ויעוי' לשון תוס' מנחות ס"ט א' ד"ה בלע וכו' "פי"א דאהלות וכו' ובעודו במיעיו נמי קאמר" משמע דגם ביצא קאמר ועי'.

ד]

ובמשנה אחרונה כאן, כ' דבר חדש, דגם לר"ש דס"ל דעופות ודגים הוו עיכולם כדי שיפול לאויר וישרף. מ"מ לענין שאר בהמה וחיה מודה לריב"ב דהוי מעל"מ יעוי"ש ההוכחה לזה. ולכאו' נראה דנקט כפלתי דשאר בהמה וחיה לא הוי בג' ימים, ותמוה החילוק בין חיה לעופות. [ומ"מ מהר"ש הנ"ל לכאו' מוכח לא כן, שמוכח דהוו דין כדי שתשרף ודו"ק].

ה]

וברש"י תענית כ"ב ב' לגבי מעשה דזאבים, נקט דמיירי ששהו ימי עיכול יעוי"ש. ומדנקט האי לישנא, משמע דס"ל דזאבים דינם ככלב דבעינן ג' מעל"מ, דאל"כ מהו לשון ימי עיכול. עוד מתבאר מלשון רש"י דגם כה"ג שהקיאום דרך הרעי, מ"מ בעינן שיעור דמתני', ולא כראשונים שחילקו ועי'.

ו]

ומדברי הר"ש הנ"ל, [דהביאו לגבי פיל מזאבים דדמי ששניהם הקיאום, ובמתני' הוי במיעיו]. מוכח דדינא דמתני' בכל הנך שיעורים הוי כה"ג שעדיין הוי במיעיו, אבל כל שהקיאום, אין שיעור, ובהקיאום הוי עיכול. [ויל"ע אם רק לגבי עופות ודגים, או גם כלב כל שהקיא הוי עיכול]. וכן מתבאר ג"כ מהרמב"ם פ"כ ה"ד יעוייש"ה. ומבואר בלשונו דה"ה ג"כ בכלב ודו"ק.

ז]

אולם מרש"י תענית הנ"ל, דמיירי שזאבים הקיאום, ומבואר דס"ל דמתני' הוי גם כה"ג שהקיאום, ולא רק בנמצא במיעיו, וכן לכאו' מוכח מהראשונים שהקשו על נדון הש"ס בפיל שבלע הוצין מי הוי עיכול, וכי גרע מחיטין בגללי בהמה דהוו בדין טומאת אוכלין יעוי"ש, ולכאו' פיל מיירי שהקיאן והוי עיכול, וחיטין לא נתעכלו שיעור עיכול. ומשמע לכאו' דלא ס"ל לחילוק הנ"ל וצ"ע.

ח]

עוד הקשה הר"ש, מהמשנה בכורות ז' ב' דדג טהור שבתוכו דג טמא אסור באכילה. [ומזאבים ל"ק לשיטתו, דזאבים הקיאו והוי עיכול, ומתני' הוי בעודו במיעיו דומיא דכלב]. ותי' או דמשנה דבכורות כריב"ב. או דדגים שנבלעו קשים טפי מבשר. או לשיטת רב האי גאון דעיכול הוי לענין טומאה, דאפושי טומאה לא מפשינן, אבל לענין איסורים גם בנתעכלו הוי באיסורו יעוי"ש.

והוסיף עוד דנהי דנפסל מתורת אוכל לענין טומאת אוכלין, מ"מ לענין איסור ל"ה עיכול, ולכאו' משמע שהוי תי' נוסף על דברי רב האי. אולם בתוס' מנחות שם נקטו, דהוי כדעת רב האי וצ"ע.

ט]

ובעיקר הא דע"י עיכול פקע הטומאה, בשלמא למסקנת הש"ס לענין פיל שבלע, הוי נדון דע"י עיכול נעשה לכלי גללים, אבל לענין טומאת מת יל"ע מה מהני זה דהוי עיכול להפקיע הטומאה. ובפשוטו ע"י העיכול חל עליה שם גללים, ופקע מיניה שם בשר. אולם יעוי' לשון רש"י תענית כ"ב ב', "שאינו מטמא טומאת מת דנתעכל ונתבטל תוך מיעיו, וכגון ששהו ימי עיכול ופירשא בעלמא הוא" ומבואר דע"י העיכול הוי ביטול ונעשה פירשא ודו"ק.

י]

ויעוי' ברגמ"ה מנחות שם לגבי זאבים שהקיאו דטהרו הבשר, ונקט מלטמא באוהל. וצ"ע וכי לענין מגע ומשא מטמאי, וצ"ע כוונתו.

פרק יא משנה ז – זר שבלע שזיפין

א]

בר"ש הביא להקשות על יסודו דלענין איסור אין עיכול, מהא דאמרינן ביומא דזר שבלע שזיפין של תרומה והקיאן, ובא אחר ובלען, ראשון משלם קרן וחומש, ושני משלם דמי עצים לראשון, אלמא חשבינן גם לענין איסור עיכול יעוי"ש. ובפשוטו הכוונה דאם ל"ה עיכול, א"כ גם שני צריך להתחייב על אכילת תרומה בקרן וחומש.

ולכאו' מוכח מכאן ביסוד דינא דתשלומי תרומה, דפשטות הסוגיא בפסחים מורה דהוי מענינא דגזל, ולכאו' מה שייך אם לא הוי עיכול לחייב גם להשני, וכי שייך לחייב בגזל ב' פעמים. וע"כ הוי כגזל דמעילה, דכל שלא מתחלל שייך חלול אחר חלול ודו"ק.

ב]

שם "וי"ל דשזיפין לאו משום דהוי עיכול, אלא לפי שכבר נתחללה" יעוי"ש. ולכאו' הא דלא הוי עיכול, דמיירי שהקיאן מפיו, וכל מה דחשיב עיכול היינו בהקיאן דרך הרעי וק"ל. [וצע"ק מה ההו"א דהר"ש.] ויל"ע דלהלן דן לענין טבעת שהקיאה, ולכאו' הקיאה אינו עיכול וצ"ע.

ג]

יל"ע דלכאו' כל יסוד הר"ש דלענין איסור ליכא עיכול. ולכאו' מהש"ס חולין דמיבעי בבלע חצי זית והקיאן וחזר ואכלו מהו, ופרש"י דהוי נדון אם הוי עיכול, ומוכח דאם חשיב מעוכל אין עובר באיסור, והרי דגם לגבי איסורים מהני עיכול וצ"ע. ולכאו' צ"ל דהר"ש מפרש הנדון שם בסוגיא אחרת, וצ"ע.

ויעוי' בתו"י יומא פ"א א' שכ' ליישב הסתירה דהר"ש, דכאן בפניו וכאן שלא בפניו יעוי"ש. וע"כ דאין הנדון שהוי עיכול ונעשה היקשא, אלא היות ונמאס לא חזי לאכילה יעוי"ש. אלא עדיין בההו"א שם מבואר דתלוי אם הוי עיכול וצ"ע כנ"ל.

ד]

יעוי"ש בתו"י יומא, שתמה על ביאור הר"ש, דהוי היות ונתחלל, דא"כ מדוע השני משלם רק דמי עצים, דלכאו' הו"ל לשלם קרן, שרק נתחלל יעוייש"ה. ויעוי' היטב ברש"י יומא שם מהו דין דמי עצים לראשון.

ה]

שם בר"ש, מסיק דמתוך הסברא נראה שאם בלע שלם ועדיין שלם, א"כ בין לענין איסור ובין לענין טומאה דלא חשיב עיכול, וסיים עלה הר"ש, דלענין תינוקות דהבשר חשיב מעוכל מסתמא נלעסו בשיני הזאבים וחשיב עיכול טפי יעוי"ש. ויעוי' רש"י תענית כ"ב ב' שכ' ובלעו שני תינוקות כשהן שלימים יעוי"ש, ולכאו' הוי דלא כהר"ש ודו"ק.

פרק יא משנה ז – פיל שבלע

א]

בר"ש כתב דאין לדקדק דלא חשיב עיכול, מההיא דבלעה טבעת והקיאה דפרק בהמה המקשה. [ונראה כוונת הקו' דגם שם, וגם הא דשזיפין, הוי באכל והקיא דרך פיו ודו"ק]. דשאני טבעת דאקושי טפי יעוי"ש. וכ"כ בתוס' מנחות ס"ט א' ד"ה דבלע.

ב]

ובגליון הש"ס מנחות שם תמה, שהרי שם בסוגיא במנחות מיבעי מהו בפיל שבלע כפיפה מצרית והקיאה מהו, ואמרינן דאם לענין למיבטל מטומאתה, הרי אין עולים מידי טומאתן אלא בשנוי מעשה, והקשה לפי"ז דמה הוכיחו תוס' מטבעת. והרי היות והיא טמאה, א"כ גם אם הוי עיכול, מ"מ לא בטל מטומאה היות והיה מתחילה כלי יעוי"ש. [ויעוי' להלן אות ח'].

ג]

ובדעת התוס' מנחות שם, היה אפשר לדחוק שאין הכוונה לבלע טבעת טמאה דע"י עיכול טהורה, אלא לבלע טמאה ואח"כ טהורה דבעינן לטהר מטעם בלועה, ואם הוי עיכול תיפו"ל שהטהורה נתעכלה ולא נטמאת. [ואין הוכחה לדין טומאה בלועה] אולם מלשון הר"ש מבואר להדיא דההוכחה מטבעת טמאה דע"י עיכול נטהרה, והדרא קו' הגרע"א לדוכתה וצ"ע.

ד]

והנה בהו"א שם דע"י עיכול תפקע הטומאה, ויל"ע מה יועיל העיכול, דבשלמא באוכל שנתעכל שפיר י"ל דפקע חשיבות אוכל, או שם בשר ונעשה פירשה [וכש"כ רש"י בתענית, דנתבטל ונעשה פירשה] אבל לגבי כלי מה שייך עיכול. ואולי פקע מינה שם כלי או דנעשה כלי גללים. וסד"א שהיות ומופקע מחלות, טומאה ג"כ פוקעת ממנו וצ"ע. [ויעוי' בחי' מרן הגרי"ז דף ע"ט ב'. דהכותב נקט דנעשה פנים חדשות, ומרן הגרי"ז כ' דעדיין שם כלי עץ עלה].

ה]

ובעליות דר"י ב"ב כ"ב א' בכוונת הגמ', דהואיל וכבר טמא הכלי וירד ליה טומאה, לא בטל מתורת כלי על ידי עיכול יעוי"ש. ויל"ע מה שייכות דהיות ונטמא אינו בטל. וצ"ל דדייק בלשונו דאינו בטל מתורת כלי, ולא שלא בטל שם כליו ודו"ק.

ו]

ובמאירי ב"ב שם הביא ב' דעות, האם מה דהוי פשיטא דלא מהני פיל שבלע, הוי רק בבלע כלי שלם טמא, אבל כלי שלם שאינו טמא, הוי בכלל הנדון השני של הש"ס, או דגם שלם שאינו טמא פשיטא דלא מהני מה שבלע והקיאו יעוייש"ה. וצ"ב הנדון.

ז]

ובריטב"א שם נקט דאם בליעה שויא הוצין גללים, גם בכפיפה כן, ולכאו' פליג על המאירי יעוייש"ה.

ח]

וברש"ש מנחות שם תמה על דברי הגיוהש"ס, דע"כ אם הוי עיכול גם כלי טמא שנתעכל נטהר, שהרי נעשה כלי גללים. ומה דבש"ס לכאו' מבואר דהכלי נשאר בטומאתו, יעוי"ש ברש"ש דרך חדשה בכוונת הש"ס. והיינו דבהו"א פשיטא דלא הוי עיכול. וספק הש"ס אולי ע"י שבלעו מתבטל מתורת כלי ונעשה אוכל. ועלה מקשינן דעד שאין שנוי מעשה לא יורד מטומאתו. אבל אם הוי עיכול, ודאי שהיות ונעשה כלי גללים נטהר יעוייש"ה.

ולכאו' הריטב"א הנ"ל הוי כדרך הרש"ש ודו"ק.

ט]

ויעוי' ג"כ חזו"א כלים כ"ט י"ח, שג"כ הוקשה לו דאם עיכול משוי גללים, א"כ לכאו' הוי סיבה שיטהר גם בכפיפה טמאה. ויעוי"ש שביאר הסוגיא בהו"א כדרך הרש"ש, אלא דסד"א ע"י שבלעה בטלה משם כלי יעוי"ש.

פרק יא משנה ז – טומאה בלועה

א]

בר"ש הביא תוספתא דכלב שאכל בשר מת ונכנס לבית הבית טהור, שכל הבלועים טהורין יעוי"ש. והנה בדינא דבלועים, הוי הן כה"ג דהטומאה בלועה, והן כשהטהרה בלועה. ויל"ע מהו יסוד דינם.

ויעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ פ"א – ג', ומבואר דהוו ב' דינים חלוקים, והיינו שלענין טהרה, הויא הצלה שלא יתטמאו. ולענין טומאה בלועה, הוי מונעים את הטומאה שלא תצא ותטמא, ומבואר דהוו ב' דינים חלוקים ודו"ק. [ובמאירי חולין קכ"ו א', ג"כ נקט "הרי בעל חיים מציל ומונעה שלא לצאת" יעוי"ש].

ב]

ויעוי' רש"י חולין ע"א א' ד"ה מי וכו' "הרי היא כמעוכלת לענין לטמא", וכן הלשון ברמב"ן. ויעוי' בנובי"ת יור"ד קל"ה שכ' דאין כוונת רש"י כפשוטו יעוי"ש. ויעוי' לשון רש"י נדה מ"ב ב' ד"ה טומאה וכו' דהרי היא כמי שאינה. ויעוי' ברגמ"ה חולין ע"א ב' דטו"ב חשיב כאין.

ג]

ויעוי' בר"ש סוף מקואות, ורהיטת לשונו דבטל אגב גופו לענין לטמא ולהטמא יעוי"ש. [אולם בחזו"א פ"ה מקואות מ"ד דחה שאין זהו כוונתו יעוי"ש] ויעוי' חזו"א כלים י"א כ"ג.

ויעוי' בראב"ן ע"ז סי' שי"ג דטומאה בלועה כמאן דליתה, ולא מטמאה עד דנפקא יעוי"ש.

ד]

ויעוי' במשנת ר' אהרן טהרות סל"ג שיסד שיש ב' דינים בטומאה בלועה, דין הצלה שחוצץ שלא יטמא באוהל, וילפינן לה מקרא דתו"כ. ועוד ילפינן דגם במגע ובמשא אינו מטמא יעוייש"ה.

ה]

ויעוי' באורך בחידושי הגרי"מ פיינשטיין, שהוכיח שיש ב' דינים בדינא דטומאה בלועה יעוייש"ה.

פרק יא משנה ח

א]

מתני' "החדות שבבית ומנורה טהורה וכו' בית הלל אומרים אף המנורה טהורה" יעוי"ש. ומבואר דלכו"ע כלים שבדות טהורים, ולגבי מנורה פליגי ב"ש וב"ה, ולגבי דין הפרח לא מבואר להדיא מה דינו. והנה לכאו' לא מצינו כלי שחציו טהור וחציו טמא, ואם הפרח הוי מחלקי המנורה, א"כ ע"כ מה דהוי דין המנורה זהו ג"כ דין הפרח. ויעוי' כלים פי"א מ"ז ודו"ק.

ב]

ויעוי' ג"כ במשנה אחרונה כאן, שכ' דאין סברא לחלוק כלי אחד שיהיה קצתו טמא וקצתו טהור. אלא דהמשנ"א שם כ' דב"ש וב"ה פליגי מהו דין כלים שבין כפישה לחדות, והיינו דמתני' להלן ריש משנה ט' דנקטה דכלים שבין שפת הדות לכפישה, תליא בפלוגתת ב"ש וב"ה יעוי"ש. [ובחזו"א ט"ו י' דהוי גם אליבא דב"ש ודלא כמשנ"א].

ג]

והנה מלבד שהוא דוחק לפרש דמשנה ט' הויא דלא ככו"ע, ובפשוטו הויא ככו"ע ללא מחלוקת, וביותר תמוה דבר"ש מבואר דב"ה פליגי וס"ל דאזלינן בתר מנורה ולא בתר פרחה יעוי"ש, ולביאור המשנ"א כלל אינו נדון בתר מה אזלינן, אלא פליגי אם כלים שבין הדות לפי הכפישה ניצולים או לא, ומבואר דלא כמשנ"א. [ומש"כ שם דמתני' קמ"ל רבותא לב"ש דאפילו מנורה טמאה משום הפרח, לכאו' אינו רבותא. דהיות וס"ל שלא ניצול הפרח, א"כ הרי כלי לא מתחלק, וצ"ב כוונתו].

ד]

ויעוי"ש במשנ"א, דנקט דמלשון הרע"ב ומהר"ם מבואר דהפרח לכו"ע טמא יעוי"ש, ולכאו' יש לדון, אם יש הכרע מלשונם. וגם דרהיטת הלשון דפליגי אי אזלינן בתר מנורה או בתר הפרח. וא"כ למאן דאזיל בתר מנורה גם פרח טהור, ולמאן דאזיל בתר פרח גם המנורה טמאה וצ"ב. [ובלשון הר"ש דבתר מנורה ולא בתר פרחה, ולכאו' ודאי משמע דהכל כמנורה].

ה]

ובמהר"ם כאן הקשה מדוע הפרח לא מביא טומאה למנורה מדין יד, ולשיטתו דס"ל דמיירי במנורה של פרקים, תירץ דהיות ומנורה בחדות כה"ג דהוי של פרקים לא גזרו יעוי"ש. [וצ"ב כוונתו]. ויל"ע אם קו' דיטמא המנורה מתורת יד, והפרח טמא מצד עצמו, או דפרח לא יכול ליטמא מצד עצמו, דאין לו חשיבות עצמית ועי'.

ו]

ובאמת כל עיקר דין המשנה דמשמע שהיות והפרח הוי בחוץ, זהו סיבה לטומאה. ויל"ע דבפשוטו מה דהוי בחוץ, היינו בין שפתי הדות לשפתי הכפישה, והרי תנן להלן משנה ט' שכלים שבין שפתי הדות לשפתי כפישה טהורים. וא"כ גם הפרח צריך להיות טהור, וכלל אין סיבה לטומאה. ובמשנה מבואר שפרח הוי סיבה לטומאה וצ"ב.

ז]

ולכאו' יש ליישב, דמשנה ט' מיירי בכלים שבין שפתי דות ושפת כפישה, ופרח מיירי שיוצא ממש לחלל הבית. אולם בפשוטו ממה דנקטו כפישה על הפרח, משמע שרק בולט על פי השפה, ולא בחלל הבית. ויעוי' חזו"א ט"ו י' דנקט בכוונת המהר"ם דיוצאת לבית, ולכאו' דייק לשונו "הפרח שחוץ לדות" ויש לדון דהכוונה חוץ לחלל הדות.

ח]

והנה, ברמב"ם פכ"א טו"מ ה"ז הביא לדינא דמתני', וקודם שהביא לדין המנורה [ואחר שכ' שכלים שבדות טהורים] הביא לדין של משנה ט', והיינו שכלים שבין שפת כלי ושפת הדות טהורין יעוי"ש, ומלבד שתמוה כנ"ל, פשוט שכוונתו דכאן שאני מהנך כלים וצ"ב.

ולכאו' כוונתו כמו שדייק בלשונו "אע"פ ששפת הפרח נראה בין הכסוי והדות" והיינו דבפרח מיירי שנראה, ובמשנה ט' לא נראה וצ"ב.

ט]

ומשמע שכל ההצלה דמשנה ט', היינו כל שלא נראה הכלי בבית, אבל בנראה אין הצלה. וכן נקט בתפארת ישראל כאן. ועדיין צ"ב הטעם.

עוד יל"ע דאם כלים שנמצאים בין שפת הדות וכפישה ונראים בבית אינם ניצולים, א"כ מדוע נקטו פרח שנמצא ביניהם. הו"ל למינקט שהפרח בולט חוץ לדפנות.

ולכאו' מוכח דבולט חוץ לדפנות, ודאי טמא. וצ"ב מה ההבדל, הרי גם בכלים שנראים טמאים וצ"ב.

י]

והנה להר"ש דמבואר בדבריו, דפליגי ב"ש וב"ה אם אזלינן בתר מנורה או לא. ויל"ע מה הדין במנורה באויר ופרח דידיה נכנס לבית, האם גם כה"ג פליגי ב"ש וב"ה דמתני', או הוי נדון במסויים בציור דמתני'.

ובמקד"ד מ"ח א' נקט דרק לגבי מגע, כל שטומאה נוגעת בפרח נטמאת המנורה, אבל אם הפרח יכנס לאוהל, אליבא דב"ה המנורה טהורה יעוי"ש. והוא חידוש.

יא]

והנה לכאו' לדברי המקד"ד הו"ל לתנא למינקט ציור פשוט דפרח נכנס לאוהל. ולכאו' מוכח דודאי המנורה לכו"ע טמאה. ולפי"ז צ"ב מאי שנא בגוונא דמתני' דפליגי וצ"ב. [והמקד"ד יפרש דהוי רבותא במתני' לאידך גיסא, דסד"א שהמנורה בבית וגם לב"ה טמא ודו"ק].

יב]

והנה בביאור האי מילתא, דכל כלים שבדופן ונראים לבית דטמאים. נראה עפי"ד המהר"ם להלן משנה ט', שכ' דהא דכלים שבדופן טהורים היינו דהיות והדות טהורה, א"כ שבדופן בטילי לגבי הדות יעוי"ש, וא"כ י"ל דהיות וכל הצלת הדופן עצמו הוי דבטל לדות, א"כ זהו רק כה"ג דלא נראית בבית. וגם כלים חשיבי מכלל הדופן, ובטילי. אבל בנראים לבית אין חשיבות דופן עלייהו להתבטל לדות ודו"ק.

יג]

ולפי"ז פליגי ב"ש וב"ה. דהיות ולפרח עצמו, אין הצלה וכש"נ, א"כ האם משום הפרח נטמאת המנורה או לא וצ"ב.

יד]

ועוי"ל בזה, דהנה כדי שיהיה הצלה דכפישה בעינן שיכולה לעמוד בפני עצמה, והיינו דגם לולי המנורה והפרח, הכפישה היתה מכסה להדות. ולכאו' יש לדון, דאה"נ כלפי חלל הדות, גם לולי הפרח הרי הכפישה היתה עומדת על שולי הדות ומצלת, אבל כלפי הפרח עצמו, שאינו בחלל הדות, א"כ אין הכפישה יכולה להצילו רק ע"י שנסמכת עליו, וכלפי הצלת הפרח הוי נסמך ע"ג כלים, ולא שייך לדון שמציל על מקום שללא כלים לא היה מאהיל עליו, וממילא לכן הפרח טמא, שכלפי הפרח אין הצלה של כפישה ודו"ק.

[ויעוי' היטב חזו"א ג' י"ח].

טו]

ויש לדון, אם שייך שיהיה מתחת לכפישה, ב' מקומות חלוקים, והיינו דחלל הדות ניצול ע"י הכפישה. ומה שמחוץ לדות, והוי בין שפתי דות לכפישה לא ניצול וצ"ע.

טז]

ולמש"נ י"ל, דודאי פרח שנכנס לאוהל, כל המנורה נטמאת ולא מהני מה שעיקר חשיבות הכלי הוי המנורה, דמ"מ היות וקצתו נטמא נטמא כולו. משא"כ במתני' הוי דין אם הכפישה מצלת, ובזה אמרינן דהגם דלגבי פרח לא שויא כפישה הצלה, מ"מ אזלינן לענין הצלה בתר המנורה. והפרח בטל לדופן שניצול, משום הצלת המנורה ודו"ק.

יז]

ויעוי' בר"ש בביאור המשנה וכפישה נתונה עליה, והביא ב' דרכים אם הכוונה על הדות או על הפרח יעוי"ש. ולביאור דהוי על הדות, ע"כ דאין החסרון בפרח מטעם נסמך על כלי. ולכאו' צ"ל דהפרח הוי בחוץ, היינו בבית. ולדרך דעליה היינו על הפרח י"ל דזהו כוונת המשנה דלגבי פרח יש חסרון של נסמך על כלי וכש"נ.

יח]

ובתפאר"י כ' דכל פלוגתת ב"ש וב"ה בפרח בשפת דות, אבל אם הפרח יוצא לבית גם ב"ה מודו יעוי"ש. וצ"ב. ולדרך שפרח ג"כ טהור, היינו שהצלת המנורה מהניא לפרח, שפיר י"ל דזהו רק לענין שהפרח בטל למנורה, הגם שאינו מעצם הדופן. אבל פרח שבבית לא שייך להצלה ועי'. [וכש"נ לעיל אות ט"ז].

יט]

שם במשנה "ומודים שאם תנטל מנורה וכפישה נופלת הכל טמא" ובפשוטו מודים היינו מודים ב"ה לב"ש, ותמוה, דמה ענין האי דכפישה נופלת, דממילא חשיבא נסמכת ע"ג כלים, ואין לה דין דפנו"א, לפלוגתת ב"ש וב"ה, דאינהו פליגי בדין שדינן, או בדין הצלה. אם הצלת מנורה מהניא לפרח וכדו', אבל לא שייך לדינא דדפנו"א. וביותר דמה מודים הוא, וכי אינו דבר פשוט, דנסמך ע"ג כלים אין דין דפנו"א וצ"ע.

פרק יא משנה ח

א]

מתני' "וכפישה נתונה עליו" ובר"ש כ' ב' דרכים. ויל"ע מה הנדון. ויש שפירשו דלדרך דעליו היינו על הדות, א"כ אין הפרח יוצא לדופני הדות, [וכן לא לבית] אלא הכוונה שיוצא חוץ לחלל הדות, והוי בחלל הכפישה, וכל ההצלה של כפישה ע"ג דות, הויא רק לחלל הדות, ולא לאויר שעל גביו. הגם דהוי תחת חלל הכפישה וצ"ב.

ב]

והביאור עפי"ד המשנה פי"ג מי"ב דנגעים, דכל שמציל מכוסה באוהל המת מציל מגולה בנגעים. ובראשונים שם דהיינו בור ודות וכפישה ע"ג יעוי"ש. והנה מבואר דדות פתוח ניצול בנגעים, וע"כ דאינו מכלל הבית, ולפי"ז י"ל דלגבי חלל הדות מציל, ולא לגבי האויר דהוי מכלל אויר הבית וצ"ע.

ג]

שם במשנה "והמנורה טמאה" ובר"ש הקשה, דאם מיירי במנורה מתכת א"כ הרי חרב כחלל, וכל שבדות צריך ליטמא. והיינו דס"ל דדין חרב כחלל רק במתכות. וכן ס"ל דהוי ג"כ מטמא באוהל. ותי' דאין מת בבית, אלא חרב כחלל ולא עושה כיו"ב. ובמהר"ם כ' דהוי דוחק, וצ"ע מדוע.

[ויעוי' במשנת חכמים, שתמה כעי"ז על המשנה דסגוס וצע"ג. ואם סגוס אינו נטמא ניחא].

ד]

ויעוי' באליהו רבה שתי', דלא אמרינן חרב כחלל לענין אוהל יעוי"ש. ובשיטת הרע"ב תמהו, דיעוי' בתויו"ט כאן, שהוכיח שכל מה ששייך ללמוד שחרב מטמא באוהל היינו אם הוי דין במתכת, אבל לשיטות דס"ל דהוי בכל כלים, ע"כ לא מטמא באוהל. ולפי"ז תמהו, דהרע"ב ס"ל דכל כלים דין חרב כחלל, ואפ"ה הקשה כאן לקו' הר"ש וצ"ע.

ה]

שם במתני' "ומודים שאם תנטל" וכו' ובפשוטו היינו דהוי נסמך על כלי, ואין דין דפנו"א. אולם ברא"ש כ' הטעם דהוי נסמך על דבר המקב"ט וכמי שאינו, ולא נקט מטעם נסמך ע"ג כלי יעוי"ש וצ"ב.

בדברי התוספתא

א]

יעוי' בר"ש מתוספתא, דת"ק ס"ל דבד"א בשל מתכת אבל של עץ הרי"ז חוצץ, ולר"א בר"י בד"א בשל עץ, אבל של מתכת נטמא, ואין כלי טמא חוצץ. והביא הר"ש ב' דרכים. דרך קמא דקאי על עומדת באם תנטל, דלת"ק מתני' הויא בשל מתכת ובזה פליגי ב"ש וב"ה, אבל בשל עץ אפילו לב"ש טהור. ולר"א הוי איפכא. ושל מתכת ושל עץ, הכוונה לענין המנורה.

ב]

ובדרך השניה נקט הר"ש דקאי אסיפא בנופלת, והוי לגבי כפישה, ולת"ק בשל עץ חוצץ גם בנופלת, ולר"א הוי להיפך יעוי"ש.

ג]

בדרך השניה דהר"ש, דהתוספתא קאי על הסיפא דנופלת, וכוונת מתכת ועץ הוי על כפישה. תמה במים טהורים על הר"ש מדוע נקט דלר"א אפילו אינה נופלת לא חייצא יעוי"ש.

ולכאו' פשוט, דאל"כ לא מצינו במה פליג ר"א, הרי בינטל כו"ע מודו שהכל טמא ודו"ק.

ד]

ולדרך הראשונה, בפשוטו מה דלת"ק מודו בשל עץ, היינו דשל עץ אינה נטמאת, [דאינה כלי] ולכאו' זהו כוונת המים טהורים שהביא מתוספתא פ"ו דכלים "מיעט מנורה של עץ" יעוי"ש. אלא דלפי"ז תמוה איך שייך לראבר"י דבעץ פליגי, והרי עץ אינה נטמאת, ובמשנה מבואר שכן נטמאת המנורה. [ויעוי' ג"כ בר"ש פכ"ב כלים מ"א מתו"כ דמנורה של עץ לא מקב"ט].

ה]

והנה משמע דפלוגתת ת"ק וראבר"י, דכולהו מודו דפליגי ב"ש וב"ה וכמתני'. אלא דפליגי, אם פליגי בעץ ומודו במתכת, או פליגי במתכת ומודו בעץ, וצ"ב הנדונים. ועוד דלכאו' לפי"ז נפיק דפליגי ת"ק וראבר"י בכמה פלוגתות דלא שייכי זל"ז וצ"ב.

ו]

עוד צ"ב, דבמשנה כו"ע מודו דכלים שבדות טהורים, ופליגי רק לענין המנורה. [ואולי גם הפרח] ומה שכלים שבדות טהורים, היינו היות והכפישה הויא דפנו"א, ומשום דלא חשיבא נסמך ע"ג כלים. וא"כ מה איכפ"ל לגבי כלים שבדות אם מנורה של מתכת או עץ, מ"מ אינו נסמך ע"ג כלים. ואם הנדון לגבי המנורה, לכאו' צ"ע מה החילוק בין עץ למתכת, לענין הנדון אם אזלינן בתר מנורה וצ"ב.

ז]

ובאליהו רבה הביא לפרש התוספתא, דפליגי בפלוגתת תנאי דריש פ"ו. שביאר שם דפליגי אם דינא דנסמך תליא בנסמך ע"ג כלים דאינו אוהל לטהר. או דנסמך ע"ג כלים הוי אוהל לטהר, ורק נסמך ע"ג דבר טמא, אינו אוהל לטהר.

ולפי"ז ביאר דת"ק כאן ס"ל דכלי הסומך הוי אוהל לטהר, ורק כלי טמא אינו אוהל לטהר.

ח]

ולפי"ז כוונת המשנה, דמיירי במנורה של מתכת, והפרח שיוצא נטמא מהבית, ולכן בעינן לטעמא דרישא דלולי המנורה לא נופל, ואינו נדון כנסמך. אבל בסיפא שלולי הפרח יפול, הוי נסמך ואינו אוהל. אבל אם המנורה תהיה של עץ, א"כ הפרח הוי פשוטי כלי עץ ולא נטמא מהבית, וא"כ גם בסיפא שאם תנטל נופלת, הכל טהור, דכלי טהור הסומך חוצץ יעוי"ש.

ט]

והנה מדנקט דבעינן שיהיה טמא, ומבואר דבמנורה של מתכת, שאם תנטל הכפישה נופלת, שמודו ב"ה שכלים שבדות טמאים, ולפי"ז מבואר דבנדון דלעיל, האם הפרח בפנ"ע נטמא אליבא דב"ה, ולביאור הא"ר מוכח שנטמא, דאם נימא דפרח אזיל בתר מנורה וטהור, א"כ מדוע הכפישה לא מצלת דנדון כנסמך על טמא. ונימא להיפך שכן מצלת, וממילא גם פרח טהור, ולא הוי נסמך על טמא ודו"ק. וי"ל.

[ורהיטת לשון הא"ר, דנקט שפרח היוצא לא נטמא, היות והוי פשוטי כלי עץ, ומשמע דרק פרח לא נטמא, דהוי פשוט, אבל מנורה כן נטמאת, וצ"ע. דלכאו' אין לה קיבול, ולעיל כ' דבפשוטו מנורה של עץ לא נטמאת וצ"ע].

י]

ואם כן הוא, דס"ל לא"ר שמנורה של עץ יכולה ליטמא. א"כ יהיה מבואר חידוש גדול, והיינו דמנורה שסומכת לכפישה, הגם שעלולה ליטמא. מ"מ היות ונמצאת בדות וניצלת, א"כ דיינינן לנסמך עליה דהוי נסמך על טהור, וממילא חוצץ. [והיה אפ"ל דהוי להיפך, דדיינינן לולי ההצלה אם הוי טמא, וממילא לא מועיל לכפישה להחשיבה אוהל חוצץ ודו"ק].

יא]

עוד חידוש נפיק מדברי הא"ר, דבסיפא שאם תינטל מנורה נופלת, ממילא אינה מצלת. והנה מיירי שנסמך על פרח. אבל אם ינטל, היינו המנורה. [והיינו דבפשוטו בגלל נטילת המנורה הוא שנופלת] ולכאו' המנורה הרי טהורה [לב"ה] אם הכפישה מצלת. וע"כ דלא אזלינן לענין דין נסמך, לפי המנורה, אלא לפי הפרח שנסמך בפועל. והרי הפרח טמא, ולכן דיינינן ליה כנסמך על טמא ודו"ק.

יב]

והנה לביאור הא"ר, א"כ לכאו' התוספתא לא שייכת לפלוגתת ב"ש וב"ה, דכולהו מודו דנסמך אינו חוצץ. [ופלוגתת ב"ש וב"ה הויא ביחס שבין הפרח למנורה]. ואם אינו חוצץ גם כלים שבדות טמאים. וא"כ כל חילוק התוספתא הוי לכו"ע, והיינו דכו"ע מודו שכלל אין הצלה של כפישה וק"ל.

יג]

ויעוי' דיוק לשון הר"ש, דנקט "דלת"ק בשל עץ אפילו לב"ש טהורין". והוי לשון רבים. ולכאו' קאי על כלים שבדות. ולביאור הא"ר ניחא, דגם בנופלת יש הצלה על הדות, אלא דצ"ע הלשון אפילו לב"ש, מה הוי רבותא לב"ש. ולכאו' אינו ענין כלל לפלוגתת ב"ש וב"ה וצ"ע.

ולגבי ר"א בר"י, נקט הר"ש "בשל מתכת אפילו לב"ה טמאה", לשון יחיד, ומשמע דקאי על המנורה ודו"ק.

פרק יא משנה ח – בדברי התוספתא [ב]

א]

ובדעת ר"א בר"י ביאר שם באליהו רבה, דס"ל כת"ק דגם כלים טהורים הסומכים את הנדבך לא הוי אוהל לטהר. [ודיוק לשונו שם מורה, דאין הכונה שהנדבך נחשב כלי, אלא הוי דין בכלים וצ"ב]. ולכן מתני' מיירי בשל עץ, וזהו דסיפא דאם נוטל המנורה נופלת הכפישה, לכן אינה מצלת כלל על הדות. וברישא דכפישה עומדת, א"כ לכו"ע הדות טהור.

ב]

וצ"ב לדרך זו, מה הויא פלוגתת ב"ש וב"ה. דכו"ע מודו דכלים שבדות טהורים, ופליגי לגבי המנורה. וצ"ע דלכאו' היות וכ' דפרח הוי פשוטי כלי עץ, א"כ לא שייך הנדון אם במנורה אזלינן בתר פרח או בתר מנורה, ובמה פליגי.

ובשלמא לגבי מנורה עצמה, ע"כ מוכח דס"ל [לב"ש עכ"פ] דנטמאת, אבל צ"ב מהו יסוד פלוגתת ב"ש וב"ה.

ג]

ויעוי' לשון הא"ר שם, ולגבי דות נקט דהיות וכפישה עומדת, א"כ לכו"ע כלים שבהדות טהורים, ולהלן שם הוסיף דלב"ה אף המנורה טהורה דלאו סומך הוא יעוי"ש. וצ"ע מה הוצרך טעם בפנ"ע לב"ה, והרי אותו טעם שמציל כלים שבדות מציל ג"כ המנורה, ורק פליגי אם אזלינן בתר פרח או בתר מנורה, וע"כ דהיות ומיירי בשל עץ, והפרח לא נטמא, א"כ ע"כ לא זהו פלוגתת ב"ש וב"ה, והוצרך לפרש טעם חדש בדבריהם וצ"ב.

ד]

ולכאו' המוכח בזה, דלב"ש ס"ל דכפישה שויא הצלה לגבי כלים שבדות, ולא שויא הצלה למנורה, ובזה גופא פליגי ב"ה, וזהו שנקט ב' טעמים נפרדים, לגבי דות ולגבי מנורה, אלא היא גופא צ"ב מה הוי הנדון.

ה]

ואולי הביאור, דלגבי דות, היות ולולי המנורה, אין הכפישה נופלת, ומצלת על הדות, ולכן לכו"ע הכפישה מצלת על הדות. אבל לגבי מנורה, היות והפרח אינו בתוך הדות, וא"כ אם נימא דל מנורה, ואין כפישה נופלת, מ"מ היינו שתעמוד ע"ג דופני הדות, ולא הוי מעל הפרח, וא"כ לגבי פרח לא שייך לדון דל מנורה מכאן, וזהו דפליגי ב"ש וב"ה, דב"ש ס"ל דהיות וכלפי פרח לא שייך לדון דכפישה לא הויא נסמך על כלים, א"כ כל המנורה לא ניצולת, אבל ב"ה ס"ל דהיות ולגבי המנורה לא בעינן לסומך דהמנורה, א"כ לא איכפ"ל מהפרח, והמנורה טהורה ודו"ק.

ו]

וגם לדרך זו, נמצינו למידים, אליבא דב"ש, ששייך כפישה, דלגבי כלים שבדות מצילה, דלא חשיבא נסמך על כלים, ולגבי מנורה לא מצלת, דחשיבא נסמך על כלים. וצ"ב איך שייך לחלק מקום א' שחלק מן הכלים ניצולים וחלק לא וצ"ב. [ועכ"פ ניחא היטב לשון הא"ר שחילק לההצלה לתרתי ודו"ק].

ז]

ויעוי"ש בא"ר עוד, דבביאור ב"ה, הוסיף דמצלת עם דפנות הדות. ולכאו' הוא מיותר, דלעולם כל ההצלה דכפישה הויא מטעם דפנו"א, ומהו שהוסיף כן כאן.

ואולי ס"ל דזהו דס"ל לב"ש שלא ניצולת המנורה, דכלפי המנורה לא שייך לדון דהויא כפישה כדפנו"א. דאינה נסמכת על הדות, אלא על הפרח, והוי חסרון בדינא דדפנו"א ועי'. וצ"ע.

ח]

ומה דלהתוספתא אליבא דר"א בר"י, במנורה של מתכת טמא. ביאר שם בא"ר, דהיות והויא של מתכת, והפרח נטמא [ומשמע דלכו"ע הפרח נטמא, גם אם מנורה לא נטמאת וכש"כ] א"כ הוי דין נוסף, והיינו בנדבך הנסמך על כלי, מה שאינו חוצץ, היינו כה"ג שאם תינטל יפול הנדבך, אבל אם לא יפול מציל, ולגבי נסמך על דבר טמא הוי דין נוסף. והיינו שגם אם ינטל לא יפול, מ"מ היות ונסמך על דבר טמא, אינו מציל, וקרי לה שם הא"ר "מעמידו קצת" יעוי"ש.

ט]

והנה יעוי' ג"כ בביאור התוספתא, בזר זהב, ולכאו' נקט כביאור האליהו רבה. אלא דיעוי"ש בדעת ר"א בר"י, דכשמנורה של מתכת גם באינה נופלת, מ"מ דינא הוא דטמא לא סומך אוהל וסיים עלה "דלולי הכפישה היה הפרח טמא" ומשמע דאחר הכפישה צריך הפרח להיות טהור. [לולי דהוי נסמך על טמא דלא חוצץ]. ותמוה הרי הפרח הוי מחוץ לדות. וכלל אינו בכלל הצלת הדות, וצריך ליטמא וצ"ב.

י]

ולכאו' מוכח כש"נ דכל הא שנתבאר דהפרח טמא, ופליגי בדין המנורה. הוי אליבא דת"ק דמתני' בשל מתכת, והפרח נטמא, אבל לר"א בר"י דמתני' במנורה של עץ, והפרח הוי פשוטי כ"ע, ולא שייך לפרש דפליגי ב"ש וב"ה בנטמא הפרח מה דין המנורה, וזהו שהוצרך לפרש בדרך אחרת ליסוד פלוגתתם.

יא]

ולכאו' מבואר דפליגי ב"ש וב"ה ביסוד ההצלה דדות, האם כל שיהיה הצלה מה שבתוכו לא יטמא, מי אמרינן שחוצץ ולא נטמא, או להיפך, דדיינינן שלא חוצץ ונטמא. וב"ה ס"ל שחוצץ ואין מנורה נטמאת, ולב"ש לא חוצץ ונטמאת, וזהו דנקט הז"ז שהיה לולי הכפישה טמא. והיינו דכד דיינינן אם לדון לכפישה נסמך על גבי טמא [דגם באינה נופלת אינו חוצץ, כביאור הא"ר שם]. הכל נדון אם היה נטמא לולי הכפישה, ולב"ה היות ואם הוי הצלה לא יטמא, לכן אינו מגרע לההצלה ודו"ק.

יב]

ולשון האליהו רבה משמע דאם הוי של מתכת, גם באינה נופלת, מ"מ הפרח נטמא ממש ודו"ק.

יג]

והנה בדרך הב' דהר"ש בביאור התוספתא, א"כ קאי על סיפא דמתני' דלולי המנורה לא עומדת, והנדון אם הוי עץ או מתכת, הוי לענין הכפישה יעוי"ש. וצ"ע הרי נסמך על כלי אינו חוצץ, ומה איכפ"ל דהויא עץ, וחוצץ, [גם בנופל בלי מנורה] והרי הוי נסמך ע"ג כלים. ולכאו' לא שייך לתרץ דהוי כר"א פ"ו מ"א. דשם הוי נדבך שאינו כלי, וכאן הויא כפישה שהיא כלי וצ"ע. [ודוחק, דהוי כפישה שאינה נטמאת וצ"ע].

יד]

עוד צ"ע דאם מתני' מיירי בשל מתכת, ולכאו' הויא כלי ונטמאת, וא"כ אין דין דפנו"א, ואיך מצלת על הדות, ולענין נסמך ע"ג כלי, לא מצינו דכה"ג שהנסמך הוי כלי, דאיכא נפק"מ על מה נסמך, ולכאו' כלי אינו חוצץ, וכ"ש דהוי כלי טמא וצ"ע. [ויעוי' בזה ביד הלוי. וצ"ע] ויעוי' חזו"א שתמה בזה.

פרק יא משנה ח – הארות

א]

יעוי' במהר"ם שהעמיד דהוי בשל פרקים, והוי מדרבנן, וכה"ג דהויא מנורה בדות לא גזרו וצ"ב. ולכאו' הכוונה דכל מה שגזרו היינו כה"ג שאין סיבה לאפוקי מדין הפרח, א"כ נתנו את דין הפרח לכל המנורה. אבל כה"ג דהוי המנורה בדות, ולמנורה יש סיבה לטהרה, שהרי הדות מציל, וכה"ג הוי סיבה שלא לגזור.

ב]

ומהר"ם הוסיף לפי"ז דניחא ג"כ לענין דלא מטמא מצד יד. ובזה צ"ב דלכאורה לענין יד לא בעינן דהוי חדא. וצ"ל דמ"מ היות ויש סיבה לטהר, א"כ לא גזרו לדון שכלל מחוברים, אפילו לדין יד.

ג]

בפיהמ"ש כ' בטעמייהו דב"ה דניצולת המנורה בכלל מה שניצול ממה שבתוך הדות יעוי"ש. ומשמע שהנדון אינו בהלכות טומאה, אם מנורה בתר פרח או להיפך. אלא הוי נדון בהלכות הצלה, האם ההצלה הויא לעיקר והיינו המנורה, או לענין הצלה אזלינן בתר פרח ודו"ק.

ד]

בדברי התוספתא לחלק בין מנורה של עץ או של מתכת. אולי י"ל עפי"ד הר"ש פי"א כלים מ"ב, מהספרי זוטא דפרח טמא משום שהתרבה דהוי בכלל כלי מתכות שיש להם שם בפנ"ע. והנה מדהוצרך לזה, ע"כ שאין לפרח בית קיבול, דאם יש קיבול אי"צ לטמא מטעם שם בפנ"ע.

ולפי"ז זהו דחלוק פרח של עץ, שאין לו חשיבות עצמית, ולכן אין המנורה נטמאת מחמת הפרח, אבל של מתכות, היות ולפרח חשיבות בפנ"ע, לכן הוי סיבה לטמויי למנורה ועי'.

ה]

במשנה "ומודים שאם תנטל המנורה וכפישה נופלת", ובפי' הרא"ש כיון שעמידתה ע"י דבר המקבל טומאה כמאן דליתא דמי יעוי"ש. ותמוה מדוע הוצרך לזה דהוי ע"י מקבל טומאה, ולא סגי דנסמך ע"ג כלי, ולכאו' כוונתו דיהיה אליבא דכו"ע, יעוי"ש רפ"ו וצ"ע.

ו]

יעוי' לעיל שתמהנו בביאור ב' דהר"ש בכוונת התוספתא, דצ"ע איך מהני כסוי מתכת, והרי דבר טמא אינו חוצץ. ויתכן לפרש למש"נ מהמשנה נגעים פי"ג מי"ב דדות הוי מקום בפנ"ע, [ולכן לענין נגעים מציל יעוי"ש] ולפי"ז י"ל דההצלה של דות שאני מכל גווני, והיינו דכל מקום שע"י הכלי נעשה כל האוהל, שפיר אם נסמך או מקב"ט לא מהני, וכאן שהוי מקום בלי הכלי, ובעינן להכלי רק בתורת כסוי לאוהל, שפיר י"ל דמהני גם במקבל טומאה ודו"ק.

ז]

במתני' דמיירי במנורה ופרח שלה יוצא, ומבואר דהגם שהכפישה נסמכת ע"ג כלי, מ"מ היות ואם ינטל לא נופלת, היינו שנעשית במקום נמוך יותר, אלא דמ"מ לא נופלת שיבטל ממנה כל האהלה, ויעוי' בקה"י סוכה סי"ז שדימה לפי"ז למסכך בדפנות של עץ ועל גבן מתכת, והסכך נסמך על המתכת, דהיות ואם ינטל המתכת עדיין הוי מסכך כשר יעוי"ש.

ולכאו' יש לדון ולפלפל בכמה דרכים לחלק בין הדברים ודו"ק.

פרק יא משנה ט

א]

מתני' "כלים שבין שפתי כפישה לבין שפתי החדות, אפילו עד התהום טהורין" ובפשוטו הכוונה לכלים שנמצאים בדופן הדות. וכך מפורש ברמב"ם בהלכה. ולפי"ז הרבותא של "עד התהום", היינו דלא מיבעי כלים שבין שפת דות לשפת כפישה, וכן כלים שבחלל הדופן, אלא אפילו כלים שתחת הדופן עד התהום ג"כ טהורין. וצ"ב מה הרבותא.

ב]

ויעוי' במהר"ם דנקט דהטעם שטהורין, היינו דהיות ודות ניצול, א"כ הם בטלי לדות יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דכל מה שבטל, היינו הדופן של דות, אבל לגבי תחת דופן הדות, סד"א שיחשב לארצו של בית, דלא בטל לדות קמ"ל.

ג]

אולם במהר"ם נקט ביאור אחר, דיעוי"ש דנקט דהא דסד"א לטמויי לכלים שבדופן, היינו דומיא דביב שאין בו טע"ט דטמא, וסיים עלה מהר"ם "ולא אמרינן דטומאה בוקעת כנגדן עד התהום" וצ"ע מהו הכוונה, הרי טומאה בבית אינה רצוצה, ובתויו"ט נקט דהלשון מושאל, והכוונה טהרה רצוצה יעוי"ש. אולם כל אריכות מהר"ם שם משמע דהוי טומאה רצוצה וצ"ע.

ד]

ועכ"פ מבואר במהר"ם, דהוו ב' טעמים חלוקים, דלענין מה שבדופן טהור, היינו היות ובטלי לדות, אבל תחת לדופן עד התהום סד"א דמ"מ יהיו טמאים. [ונקט מטעם טומאה בוקעת וצ"ב כנ"ל]. ועלה קמ"ל טעם חדש מדוע טהורין. "דכיון דאינה בוקעת בכותל, אינה בוקעת תחתיו" יעוי"ש. והיינו דלעולם לא בטל לדות, ורק היות ולא בוקעת לכותל. [מחמת שכותל בטל לדות]. ממילא בטל דין בקיעה גם לתחתיו יעוי"ש וצ"ב. וביותר צ"ב הצדדים דסד"א שהגם שלא בוקע לכותל בוקע לתחתיו, וקמ"ל דלא וצ"ב.

ה]

ויתכן, דסד"א דהדות הוי רק הצלה, וא"כ מה שתחתיו, ועכ"פ מה שתחת הכותל ודאי הוי עדיין בכלל דינא דארצו כמוהו. ועלה קמ"ל שדות נדון כמקום ואוהל בפנ"ע, ותחתיו ל"ה ארצו של האוהל, וממילא מה שתחת הכתלים לא הוי בכלל ארצו של האהל ודו"ק.

ו]

שם במהר"ם בתו"ד נקט דהא דכלים שבדופן טהורים, היינו היות ובטלי לחלל הדות, ולא מטעם דלא הוי טומאה רצוצה יעוי"ש, ומבואר שהיה צד לפרש המשנה מטעם דאינה רצוצה, וצ"ב הצדדים.

ז]

בעיקר דברי התויו"ט הנ"ל. דכוונת מהר"ם הויא לטהרה רצוצה. יעוי' חזו"א ט"ו ז' שכ' דאולי טומאה רצוצה וטהרה רצוצה הויא חד מילתא יעוי"ש וצ"ב. ואולי הכוונה דכל שאין לה מקום כל כנגדה מקומה. וה"ה בטהרה כן.

ח]

יל"ע מה הדין כלים שיהיו בארצו של דות, דלכאו' אם דות הויא הצלה של צמ"פ, א"כ פשיטא דצמ"פ לא מהני לבטל דין ארצו של בית למה שתחתיו, וה"ה כאן בדות, אולם אולי דות ל"ה צמ"פ ממש, וגרע מכלי צמ"פ. ולמהר"ם הנ"ל לכאו' אם היות ולא בוקעת לדופן לא בוקעת תחתיו, א"כ ה"ה היות ולא בוקעת לדות לא בוקעת לתחתיו וצ"ע.

ט]

לשון המשנה "כלים שבין שפתי כפישה" ומדוייק דנקט שפתי כפישה דומיא דשפתי דות, ולא שגוף הכפישה על שפתי הדות, ויעוי' לשון מהר"ם שנראה ג"כ שכוונתו להדגיש האי מילתא. ויל"ע מה הנפק"מ אם הוי ע"י שפתי כפישה או ע"י כפישה עצמה.

י]

ובאליהו רבה כ' ביאור חדש במשנה, והיינו דהדות הוי מרובע, וכפישה הויא עגולה, וא"כ אינה מכסה הקרנות, ואין שם לרבע טע"ט וקמ"ל דטהורין יעוי"ש.

והנה דוחק לפרש, שהכוונה שלא מכסה הדופן במקום הקרנות, דא"כ ודאי הוי אותו מקום מכלל הבית, ואיך הוו טהורים, וצ"ב כוונתו.

יא]

ולכאו' מוכרח שכוונתו דבתוך הדות עצמו בקרנות סד"א שלא הויא בכלל ההצלה, והיינו דהיות ואינו מכוסה על גביו לא ניצול, ועלה קמ"ל דמ"מ ניצול. ומשמע דלהו"א שקרנות שמגולה דלא ניצול, מ"מ לא מגרע לכל הצלת הדות, והיינו ששייך לחלק הדות לב', וחלקו ניצול וחלקו לא ניצול ודו"ק.

ומ"מ קמ"ל דהיות ואין טע"ט שאינו מכוסה, א"כ הכל הוי בכלל ההצלה ודו"ק.

יב]

ולדרך האליהו רבה, צריך לבאר ג"כ לרבותא דמתני' אפילו עד התהום, ולכאו' משמע דלסד"א דקרנות טמא, א"כ גם תחתיו עד התהום. וקמ"ל שקרנות טהורין. ומ"מ סד"א דאפילו שקרנות טהורין, מ"מ לא יועיל לגבי מה שבקרקע קמ"ל וצ"ב.

יג]

והנה לפי פשטות המשנה דרישא מיירי בכלים שבדופן הדות, ולפי"ז מבואר דהוו טהורים. וא"כ המשנה סותרת רישא לסיפא, שהרי תנן בסיפא, טומאה בבית כלים שבכותל החדות, אם יש במקומו טע"ט על רום טפח טהורים ואם לאו טמאים. והיינו דמשכח"ל גווני שטמאים, וזהו דלא כרישא דסתמא טהורין.

יד]

ובר"ש ביאר דסיפא דמתני' מיירי בדות שאינו מכוסה, ולפי"ז אין סתירה והיינו דכל ההצלה ברישא הוי היות ובטל לדות, וכמהר"ם. אבל כה"ג שאין הדות מכוסה, א"כ הדות עצמו טמא, ורק שייך לטהר אם יש טע"ט ומדין ביב ודו"ק. [וכן הוא בפי' הרא"ש].

ובמהר"ם כ' על תי' הר"ש, דלא נראה לו כלל יעוי"ש. ואולי הכוונה דאם הוי מדינא דביב, וכלל אין הצלת דות, א"כ מאי קמ"ל במתני' כאן.

טו]

ולביאור האליהו רבה הנ"ל בכוונת רישא דמתני', א"כ אין שום סתירה בין רישא לסיפא, דרישא כלל לא מיירי בכלים דהוו בחלל הדופן, ורק סיפא מיירי בחלל הדופן ודו"ק.

טז]

ולמהר"ם דנקט שמיירי במכוסה, תמוה כנ"ל. דא"כ נפיק דמתני' סותרת רישא לסיפא. וביותר שסותר ג"כ בטעמא דמילתא, דרישא דמתני' נקט דטהורין היות ודופן בטל לחלל הדות, ובביאור סיפא נקט דלא דמי למגדל שדופנותיו טהורין, ודשאני הכא דכותלי הדות הן קרקעית הבית יעוי"ש, וצ"ב איך יתרץ לרישא וצ"ע.

יז]

ובמשנה אחרונה כ' ליישב, דסיפא דמתני' דאם אין טע"ט טמאים מוסב גם על רישא דמתני', והיינו דבאמת ברישא לא הוי בכל גווני.

והנה דבריו נסתרים מדברי המהר"ם, הן במש"כ להדיא בריש דבריו דרישא הויא באין טע"ט, ומבואר דסיפא לא קאי על רישא, ועוד דבביאור הסיפא דחלוק בין יש לטפח לאין טפח, ע"כ הוי דכל שיש טע"ט הוי דינא דביב ופחות מטפח אין לדין ביב, ולפי"ז תמוה מה הוצרך לפרש לרישא דהוי מטעם שבטל לחלל הדות, ותיפו"ל מצד עצמו דהוי כביב, וע"כ דרישא שאין טפח בעינן טעם נוסף על ביב ודו"ק.

ולפי"ז הדרא קו' לדוכתא בסתירת רישא לסיפא.

יח]

ומצינו בזה ביאור חדש, הן במים טהורים חרד"ן ב', והן בתואנש"ש כאן, שכתבו דרישא מיירי כדיוק לשון המשנה ששפתי כפישה הוו על שפתי הדות, וסיפא אין הצלה על שפתי הדות, ורק מכסה לחלל הדות, ולכן רישא כמו שדות בכלל ההצלה, ה"ה הדפנות. וסיפא הוי הצלה רק על הדות, והדפנות הוו בכלל ארצו של בית יעוי"ש.

וקצ"ע דלפי"ז אי"צ כמהר"ם דבטלי לדות, אלא הוו מכלל ההצלה של דות, וי"ל.

ומ"מ ניחא לפי"ז לשון מהר"ם ברישא שכ' "והשתא", והיינו השתא שגם שפתי דות מכוסה.

יט]

וביאור הדבר נר', דסתם דופן דות, הוי ארצו של בית, ולכן לולי דין מסויים, הוי מכלל טומאת הבית, וע"י שכיסה בכפישה לשפת הדות מהני לכלול הדופן עצמו מכלל חלל הדות, וממילא פקע מכלל ארצו של בית, וזהו כוונת מהר"ם שבטל לדות, ועי"ז אינו מכלל ארצו ודו"ק.

כ]

והנה לשיטת הר"ש ורא"ש דסיפא באינו מכוסה, ומבואר שיש כה"ג לדינא דביב. ולמהר"ם והרמב"ם דרישא וסיפא בכסוי, נקט במים טהורים דס"ל דליכא לדינא דביב, וביאר לה דהיות ואין כסוי, א"כ הדות הוי מכלל האוהל, וחל על דפנותיו דין כותלי הבית שחציו כבית וטמא, ולא אמרינן ביה דינא דביב יעוי"ש.

כא]

ובפשוטו במהר"ם משמע דהרישא הוי משום שבטל לדות, וסיפא הוי מטעם ביב, אולם יעוי' בפיהמ"ש בביאור הסיפא, ולא נקט דהוי ביב, אלא "נבדלו מן הבית, ונהיו בדין החדות, וכשם שמציל על מה שבתוכו כמו"כ הוא מציל מה שבדופנותיו" ומבואר דהטפח מצטרף להצלה של הדות, ומ"מ בעינן שיהיה טע"ט, ובפשוטו דרק ע"י דהוי טע"ט "נבדלו מן הבית", וצ"ב צירוף ב' הדברים, שצריך להבדל מהבית ולהצטרף לדות וצ"ב.

כב]

ויעוי' בפיהמ"ש להלן גבי כתלי החדות רחבים, ומפורש בדבריו דהיות ורחבים לא דנים בהם מחצה על מחצה, הרי דכל שלא רחבים, ואין בהם טע"ט מה שטמאים היינו מדין מחצה על מחצה, והרי הוי כותל דות, ומה שייך ליטמא מדין מחצה, דרק הבית טמא, וע"כ דכותל הדות דין כותל הבית עליה, וזהו דבעינן טע"ט שיבדל מן הבית, וגם ההבדלה מהניא רק לענין שיצטרף להצלת הדות ודו"ק.

ולכאו' מוכח ג"כ דאי"צ למים טהורים הנ"ל, שהרי גם במכוסה חזינן שנדון ככותל הבית ודו"ק.

פרק יב משנה א – בתנור חדש דמתני', מה דין טהרה וטומאה שבתוכו

א]

מתני' "נסר שהוא נתון על פי תנור חדש, ועודף מכל צדדיו בפותח טפח, טומאה תחתיו כלים שעל גביו טהורים" כו'. והנה יסוד דין המשנה, הוי לחלק בין נסר על גבי תנור חדש לנסר על גבי תנור ישן. ובחילוק בין תנור ישן לחדש, לכאו' פליגי הר"ש והרא"ש. דהר"ש נקט דחדש אינו נטמא וישן נטמא. וברא"ש נקט דחדש אינו כלי וישן הוי כלי יעוי"ש וצ"ב. [ויעוי' אי"ה להלן].

ב]

ובלשון המשנה הוי דהנדון הוי כשטומאה תחתיו, מה דין הטהרה שעל גביו, וכן להיפוך יעוי"ש. ולפי"ז צ"ע מדוע נקטו דמיירי שעודף מכל צדדיו בפותח טפח, והרי הנדון הוי לגבי על גביו ותחתיו. ומה בעינן עודף טפח וצ"ב.

ג]

ובמהר"ם בד"ה כלים שעל גביו טהורים, הוסיף "כלים שתחתיו בכל מקום טמאים". והיינו דגם כלים שבתנור אינם ניצולים, מידי דהוה אאוכלין שגיבלן בטיט יעוי"ש. ונראה שדייק לשון המשנה "שעל גביו טהורים". דמכלל שעל גביו שמעינן דהנך שתחתיו בכל מקום טמאים. [ובמשנה אחרונה תמה, דמנלן דטיט שיש בחללו טע"ט לא חוצץ יעוייש"ה וצ"ע].

ד]

אלא דיעוי"ש במהר"ם שביאר דהא דכלים שתחתיו טמאים, היינו דהיות ועודף טפח מכל צד, לכן מביא את הטומאה לכל צד. ולכאו' אם תנור עצמו נדון כגיבלן בטיט, א"כ למאי בעינן שיהיה עודף טפח, והרי היות ונחשב כטיט, א"כ כל תחת הנסר הוי חדא, ואין שום מפסיק. ולא ליבעי עודף טפח כדי שיביא הטומאה וצ"ע. ולכאו' מוכח דהגם דכלפי כלים שבתוך התנור ניצולים מידי דהוו אאוכלין שגיבלן בטיט, מ"מ התנור עצמו הוי מחיצה, וכדי שתתפשט מסביב בעינן עודף טפח וצ"ב. [ואולי אם ליכא עודף טפח, ואין חשיבות אוהל מחוץ לתנור, א"כ לא חשבינן ליה כאוכלין שגיבלן ודו"ק].

ה]

ובר"ש לא התפרש בתנור חדש מה דין הכלים שבתוך התנור. אולם נקט בר"ש [כת"י רב"א] ד"ה תחתיו, דמיירי שהטומאה תחתיו תחת הנסר העודף יעוי"ש. ויל"ע מדוע בעינן דוקא בעודף, ולא כשהטומאה הויא תוך התנור וצ"ע.

ו]

ונראה, דהר"ש ודאי ס"ל דבחדש אין תוך התנור טמא. [היינו כלים שבתוכו שעצם התנור הרי אינו מקב"ט קודם שהוסק]. דהרי לגבי ישן נקט טמא "התנור". וביאר משום שאין הנסר מצילו. הרי דס"ל דחלוק ביסודו ישן מחדש בזה גופא, דישן הנסר לא מצילו וחדש הנסר מצילו.

וכן מבואר מלשונו, דסיים שם שאם תנור טמא כ"ש שכלים שתחת הנסר או על גביו טמאים. ומשום דינא דרפ"ו, דכלים נעשים אוהלים לטמא ולא לטהר. ובהדיא דס"ל להר"ש דהטעם שהתנור טמא, היינו משום שהנסר נדון ככלי ואינו מציל להתנור יעוי"ש. [ומה שפתח דנטמא, וסיים דהוי כלי. יעוי' מים טהורים, דהיות ונטמא הוי הוכחה דנדון ככלים יעוי"ש].

ז]

ולכאו' תמוה, דאה"נ לגבי כלים שע"ג הנסר או תחתיו, הדבר תלוי אם נסר דין כלי עליה, או דין אוהל. אבל לגבי שתכנס הטומאה לתנור, לכאו' תליא אם טומאה נכנסת בין נסר לתנור, ומה ענינו עם דינא דכלים נעשים אוהלים לטמא ולא לטהר וצ"ע.

ח]

ולכאו' מבואר, דאם הנסר היה אוהל, א"כ הגם שתחתיו תנור היה ניצול. ומה שלא ניצל, היינו דהנסר עצמו דין כלי עליה, ולא שוי הצלה. ובזה גופא חלוק אם הוי תנור ישן או חדש, דחדש הנסר נדון כאוהל. ובישן הנסר נדון ככלי ודו"ק וצ"ב.

ט]

ועכ"פ לפי"ז זהו מש"כ הר"ש הנ"ל דהטומאה בעודף, והיינו משום דכה"ג שהטומאה בתוך התנור החדש, היות והנסר נדון כאוהל, ודאי יועיל להציל, ומה שחוץ לתנור לא יטמא. ולכן מיירי שטומאה הויא בעודף ודו"ק. [ויש בזה תוספת חידוש, דאם הנסר נדון כאוהל, א"כ מציל גם על טומאה. ולא רק על טהרה ודו"ק וצ"ע].

י]

וכן ניחא דין המשנה דנקטה דהנסר עודף טפח מכל צד, והיינו דכדי שיהיה טמא מכל צידיו בעינן שיהיה עודף טפח, דאל"כ היות והתנור הוי מחיצה על חלל שבתוכו, א"כ אין אוהל להתפשטות הטומאה, ולכן בעינן שיהיה עודף מכל צידיו וק"ל.

יא]

אלא דעיקר מש"כ בכוונת הר"ש, צ"ב, דלכאו' מה בעינן לחדש דחלוק ביסודו נסר שע"ג חדש מנסר שע"ג ישן. לעולם נימא דלענין הנסר שוין. אלא יסוד החילוק הוי בתנור עצמו. דישן דהוי כלי, א"כ לכלי בעינן צמ"פ, אבל חדש שאינו כלי, א"כ אי"צ להצלתו צמ"פ, ולכן לישן דבעינן צמ"פ לא מהני נסר בלי צמ"פ. ולחדש שאי"צ צמ"פ לכן סגי נסר וצ"ע.

יב]

ובאמת ברמב"ם מבואר דלא חלוק הנסר, אלא חלוק התנורים. דיעוי' ברמב"ם פכ"א טו"מ ה"ח ושם ביאר שיסוד החילוק בין תנור ישן לחדש הוי, דישן הוי ככל כלים שלא נעשים אוהלים. ולכן לא מציל על תוכו רק בצמ"פ, וחדש נעשה אוהל, והיות וכן מציל על תוכו בלי צמ"פ אלא באוהל בלבד יעוי"ש. ומבואר שיסוד החילוק הוי בתנור, ולא בנסר. והיינו דישן צריך צמ"פ וחדש לא. וצ"ב יסוד פלוגתת הר"ש והרמב"ם. ויעוי' להלן אות ט"ו.

יג]

[ומבואר ברמב"ם שם, דדין אם צריך צמ"פ, או סגי באוהלים בכסוי, מיתלא תלי אם חשיב כלי, ויש לו דין אוהל לטמא ולא לטהר. וכה"ג צריך צמ"פ, אבל אם הוי עליה דין אוהל לטהר, ממילא חשיבות אוהל גמור עליה, וחל ביה דינא דאוהלים בכסוי ודו"ק].

יד]

ועיקר דברי הרמב"ם בחילוק בין ישן לחדש, הוי בפי"ב טו"מ ה"ג. ושם מבואר דהנסר נדון כחלק מהתנור. ונסר ע"ג ישן דין ישן עליו, ונסר ע"ג חדש דין חדש עליו, וזהו שכ' בפכ"א ה"ח שישן הוי ככל הכלים שמביאים ולא נעשים אוהלים, והכוונה לנסר ע"ג התנור. וע"כ שנסר נדון כחלק מהתנור, וכן שם לגבי חדש ודו"ק. [ויתכן שנדון כחלק מהתנור, היות וכל מה שעומד היינו ע"ג התנור ודו"ק]. והיינו שלא הזכיר דין נסמך ע"ג כלי, אלא עצם הנסר נחשב כחלק מן התנור ודין התנור הוי על הנסר ודו"ק.

טו]

ולפי"ז, שפיר לא פליגי כלל הר"ש והרמב"ם, ולתרווייהו הנסר נדון כחלק מן התנור, וממילא דין התנור עליה. וזהו דאם הוי ע"ג חדש, הוי אוהל, ומציל, ואם הוי ע"ג ישן הוי כלי, ולא מציל ודו"ק.

טז]

והנה בעיקר דין המשנה, לכאו' צ"ע. א' מדוע נקטו נסר ע"ג תנור, דלכאו' הוי דין כללי בכל נסר ע"ג כלי שאינו נטמא. ב' אם יסוד מתני' הוי אם לנסמך יש דין הסומך, א"כ הו"ל לאתויי בפ"ו לענין דין נסמך על גבי כלים. ג' ואם אתי ללמדינו החילוק בין תנור ישן לחדש. הרי זה כבר למדנו בכלים פ"י מ"ז.

יז]

אולם למש"נ בדעת הרמב"ם, הרי נסר לא הוי משום דין נסמך אלא הנסר הוי מכלל עצם התנור, וזהו גופא קמ"ל דנסר הוי כהתנור. ולכן כל דהוי חדש, הוי אוהל חוצץ, שדין תנור דהוי אוהל לחצוץ. וכל דהוי ישן אינו חוצץ, דהוי כחלק מהתנור, וישן דין כלי עליו לענין לחוץ וכש"נ. [וזהו דנקט הר"ש דהוי חד דינא מה שטומאה נכנסת לתנור, עם הצלה של תחתיו ועל גביו].

יח]

ועדיין יל"ע. מהו כה"ג שהטומאה בתוך התנור החדש, ובפשוטו היות ונדון כאוהל, א"כ חוצץ גם בפני טומאה. והטהרה דהויא מתחת לנסר העודף לא נטמאת. אולם יעוי' לשון הרמב"ם פכ"א טו"מ ה"ח "לפיכך מציל על מה שבתוכו בכסוי בלבד בלא צמ"פ כאהלים" ומשמע דלעולם הוי הצלה ולא חציצה, ודומיא דצמ"פ, אלא שכלי צריך צמ"פ, וכאן סגי בכסוי. ולעולם מהני רק לטהרה כצמ"פ, ולא על טומאה ודו"ק. וצ"ב.

יט]

ולכאו' מה דלא מהני לגבי טומאה, היינו דגם תנור חדש, אינו אוהל גמור, ורק לענין שמביא וחוצץ הוא דאינו ככלים, ומשמע דמצד מהותו כן הוי כלי, ולפי"ז ע"כ לא הוי אוהל גמור לחצוץ על הטומאה, אלא הוי אוהל לענין דסגי בכסוי בלי צמ"פ, והיינו להציל על הטהרה.

כ]

ובדעת הראשונים דפליגי על המהר"ם, [דנקט דהוי כטיט וכלים שבתוך החדש נטמאים]. לכאו' כן מוכח ממתני', דנקטה דתנור ישן טמא. והיינו התנור וכן כלים שבתוכו, ולענין חדש הרי לא שייך טומאה בתנור עצמו, וע"כ דהא דאינו טמא, היינו גם כלים שבתוכו ודו"ק.

פרק יב משנה א – תנור אם הוי כלי

א]

והנה בעיקר דין המשנה, דחלוק בין נסר ע"ג תנור חדש, מע"ג תנור ישן. ולכאו' בטעמא דמילתא מצינו בר"ש סתירה, דבתחילת דבריו נקט הטעם דהנסר מציל היינו היות וחדש טהור, אולם בסו"ד ביאר דהחילוק בין ישן לחדש הוי, דחדש אינו כלי וישן הוי כלי, ומחמת דינא דרפ"ו והיינו דנדבך ע"ג כלים נדון ככלי, ולא מטעם שטמא וצ"ע.

ב]

ובפשוטו החילוק בין חדש לישן, דחדש כלל אינו כלי, וישן נדון ככלי לקבלת טומאה, אלא דיעוי' ברמב"ם פי"ב טו"מ פ"ג, ונקט לדינא דמתני' דנסר ע"ג חדש וטומאה תחתיו, מה שעל גביו טהור, וסיים עלה "מפני שתנור חדש אינו ככלים לענין זה" [היינו לענין שכלי אינו אוהל לטהר]. ומשמע דתנור חדש הוי כלי, אלא שאינו כלי לענין זה וצ"ב.

ג]

ובפכ"א טו"מ ה"ח מבואר דגם אינו ככלי לענין צמ"פ. והיינו לענין שאי"צ צמ"פ, אלא כל שיש לו כסוי נדון הכסוי כאוהל, וחל דין אוהלים בכסוי. [ומבואר ברמב"ם דהוו ב' דינים שתלויין זב"ז וכש"נ]. ומ"מ משמע דלענין שאר מילי כן הוי כלי וצ"ע.

ד]

ולכאו' הביאור, דיעוי"ש בלשון הרמב"ם שכל שיש נסר אי"צ צמ"פ, ומבואר דשייך הצלת צמ"פ, אלא שאין צריך צמ"פ. והיינו דפליג על המהר"ם שכ' דחדש עם כסוי נסר לא מהני, היות והוי כגבלן בטיט, ולהרמב"ם ודאי מהני, דלהמהר"ם דחדש כלל אינו כלי, שפיר שייך לדונו כטיט, והוי כגבלו בטיט, אבל להרמב"ם ודאי חשיבות כלי עליה, אלא התחדש שיש דברים שדין אוהל עליה, אבל ודאי לא שייך כלל לדון דחשיבות טיט בעלמא עליה, וודאי שאין דין גיבלן בטיט ודו"ק. [והיינו דודאי שייך בחדש הצלת צמ"פ. אלא התחדש שאי"צ צמ"פ, וסגי באוהל בכסוי ודו"ק].

ה]

ובחידושי רבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [עמ' 75 ד"ה והנה בפי"ג] בביאור פלוגתת הרמב"ם וראב"ד שם מהו הרבוי דאל תוכו לרבות אוהלים. ומייתי שם הגר"ח למשנה דידן, [להוכיח ליסודו דכל דהוי כלי חרס פקע מיניה דין אוהל,] וכ' עלה, דע"כ שחדש נדון כאוהל גמור, דאל"כ גם כלי אדמה אינו חוצץ, ומדוע ישן אינו אוהל, וע"כ דע"י שנעשה כלי חרס פקע מיניה דין אוהל יעוי"ש.

ו]

ולכאו' הדבר תמוה, דהחילוק בין חדש לישן, הוי דישן הוי כלי וחדש לא. וא"כ מה ההכרח מטעם שנעשה כלי חרס ע"כ שפקע אוהל. נימא דהיות והוי כלי אינו אוהל. ולכאו' מוכח דס"ל להגר"ח דזה שנעשה כלי אינו סתירה לאוהל, ואם חדש הוי אוהל גמור, א"כ זה שישן נעשה כלי, אינו סיבה שפקע האוהל, וזהו שהוכיח הגר"ח דהוי דין מסויים בחלות שם כלי חרס.

ז]

ולמש"נ מלשון הרמב"ם לעיל, הרי מבואר דגם חדש הוי כלי, אלא שאי"צ צמ"פ וסגי בכסוי. [ונפק"מ, כה"ג שלא יועיל אוהל בכסוי, וכגון אם הוי פחות מגובה טפח שאינו אוהל. ומ"מ יועיל הצלת צמ"פ בחדש. וכ"כ בחזו"א כלים י"ג י' בדעת הר"י בעה"ט יעוייש"ה]. וע"כ דשייך שהוי הן אוהל והן כלי, וזהו שהוכיח מינה הגר"ח דחלות שם כלי הוי סותר לדין אוהל, ושפיר תנור חדש, הגם דהוי גם כלי, מ"מ אינו כלי חרס ודו"ק. [ויל"ע בלשון הגר"ח דחדש הוי אוהל גמור אם מתאים עם הנ"ל].

ח]

ולו"ד הגר"ח י"ל, דחדש הוי הן אוהל והן כלי, וישן התחדש דהוי כלי גמור, ואה"נ דין כלי לא סותר לאוהל, אבל כל דהוי כלי גמור הוי סותר לאוהל ודו"ק וצ"ב.

ט]

ובאליהו רבה כאן מבואר ביאור אחר בחילוק ישן מחדש. דחדש כלל לא הוי כלי, וישן כן הוי כלי, וזהו דישן הנסר לא חוצץ דהוי ככלי, ובחדש חוצץ, דהתנור חוצץ כנסרים, וה"ה הנסר חוצץ. ויעוי"ש דנקט דהא דחדש כלל אינו כלי, היינו הואיל ופתוח מלמעלה ומלמטה. ויל"ע דא"כ מדוע ישן כן הוי כלי.

י]

ומבואר, דלא הביאור דלא התחדש שחדש הוי כלי, אלא שיש סיבה שמפקיע מלהחשב כלי היות ופתוח מלמעלה ולמטה.

ולפי"ז צ"ל דהא דישן הוי כלי, היינו שהיות והוסק ויש לו שימושים ממילא דין כלי עליה וצ"ע.

יא]

ולפי"ד האליהו רבה, דיש סיבה שמפקיע מכלי, ניחא דהנסר חוצץ, ולא כש"כ במהר"ם שנדון כגיבלן בטיט, אלא אדרבה נדון כאוהל ולא ככלי, ולכן אי"צ צמ"פ, אלא מציל בכסוי ודו"ק.

יב]

יעוי"ש בא"ר, דריב"נ פליג, וס"ל דישן לא הוי כלי, ורק הוי דין שנטמא, וחציצה תליא בכלי, וכן היות והוי אוהל, אי"צ צמ"פ. ומבואר דלא ס"ל כהר"ש בדעת ריב"נ דפליג רק על תנור, אלא ריב"נ פליג בתרוייהו. ויל"ע איך יפרש התוספתא, דריב"נ פליג בתנור. ובאמת בגי' הגר"א בתוספתא מחקו.

ובישן טמא

א]

מתני' "ובישן טמא" ומבואר דטמא הן גוף התנור, וכן כלים שבתוכו, והיינו דהנסר מביא טומאה לתוכו, ולגבי תנור חדש בפשוטו כלים שבתוכו טהורים. ויל"ע מה ההבדל לענין התפשטות טומאה תחת הנסר, אם הוי תנור חדש, או ישן.

וגם בשיטת המהר"ם דס"ל שגם בחדש כלים שבתוכו טמאים, היינו רק היות ונדון כגבלן בטיט, ומבואר דבלי"ז כלים שבתוכו טהורים. ולכאו' כמו שבישן כלים שבתוכו טמאים, שמתפשטת ע"י הנסר, א"כ ה"ה בחדש נימא כן, ומבואר במשנה שיש חלוק בין חדש לישן וצ"ב.

ב]

ובר"ש לעיל פ"ה מ"א מבואר שהטומאה נכנסת בישן בין נסר לתנור יעוי"ש, וצ"ב כנ"ל, מדוע בחדש אינו כן.

ולמש"נ, הרי בכלי עד שאינו צמ"פ, שפיר טומאה נכנסת בין נסר לתנור, אבל חדש, אם הוי אוהל גמור, א"כ לא נכנסת. וגם למש"נ דהוי הצלה של אוהל בכסוי, היות ונסר לחדש הוי כצמ"פ, ושפיר טומאה בחדש לא נכנסת בין הנסר לתנור ודו"ק.

ג]

ובדעת המהר"ם לא נראה דס"ל לביאור הנ"ל. דהרי כתב דישן טמא דהיות וטומאה מתפשטת מסביב, אמרינן אפילו בכלים כמאן דליתנהו, ומבואר דלולי שמתפשטת מסביב לא נכנסת. וע"כ דלא ס"ל דהיות ואין צמ"פ נכנסת בין נסר לתנור, וצ"ב מדוע לא נכנסת.

וכן ממש"כ דבחדש הוי כגיבלן בטיט, וע"כ דלא ס"ל דהוי הצלה כדין צמ"פ. וצ"ע כנ"ל מדוע לא מתפשטת בין נסר לתנור.

ד]

ויעוי' במשנה אחרונה, וביאר בכוונת המהר"ם דס"ל דמה שכלי נעשה אוהל לטמא ולא לטהר, היינו כשטומאה תחתיו או על גביו, אבל כל שטומאה מן הצד, גם כלי הוי מחיצה גמורה לאשוויי דהוו ב' אוהלים, וזהו דלולי שהטומאה מתפשטת מסביב, גם בישן לא היה מה שבתוכו טמא ודו"ק. [ויעוי' בר"ש לעיל פ"ז מ"א סברא זו, לחלק בין טומאה תחתיו, או מן הצד יעוייש"ה].

ה]

ובעיקר דברי המהר"ם, צ"ב כוונתו, דלשונו משמע דהוי חילוק בסברא אם חל דין אדם וכלים כמאן דליתנהו לטהר, והיינו דאם אין כל מסביב טמא, הוו מחיצה לטהר, משא"כ כל שמתפשטת כל סביבות התנור וצ"ב. ולכאו' הביאור דכלי חשוב לחלוק אוהלים, אבל לא אלים לאשוויי חשיבות של אוהל בתוך אוהל ועי'.

ו]

שם במהר"ם מסיים "וכיון שהתנור פתוח נכנסת הטומאה לתוכו" ולכאו' הרי כ' דהוי כמאן דליתנהו, וא"כ מדוע נכנסת רק דרך פתחו, ולא דרך הדפנות עצמם שנידונות כליתנהו. [ובמשנ"א ד"ה ומ"מ פי' שנכנסת דרך דופן וצ"ע]. ולכאו' מוכח, דלעולם טומאה לא בוקעת דופן, ונכנסת דרך פתח. אלא דלולי הא דעודף, היה התנור עושה שיהיה הנסר כב' אוהלים. וזהו דנדון כליתנהו לאשוויי ב' אוהלים, אבל ודאי התנור איתיה לענין שטומאה נכנסת רק דרך פתחו ודו"ק.

ז]

ויעוי"ש במהר"ם סוד"ה ריב"נ מטהר, ונקט דכל דינא דת"ק בתנור הוי גזירה דרבנן, ולכאו' מתחילת דבריו לא משמע כן וצ"ע. ובחזו"א ג' ט"ו נקט דמהר"ם חזר בו יעוי"ש.

ח]

ובחזו"א ג' י"ד – ט"ו כתב להשוות דעת הר"ש עם מהר"ם, והיינו שגם להר"ש מה שנכנסת טומאה לתנור היינו היות ומוקף טפח מכל צדדיו. [ויעוי"ש ההסבר לזה].

ולכאו' דבריו תמוהים דמהר"ש פ"ה מ"א משמע להדיא דגם באינו מוקף נכנסת בין הנסר לתנור, [יעוי' ג"כ בר"ש פ"ו מ"א].

ויעוי' חזו"א ט"ז ד' שמחק לדברי הר"ש הנ"ל ודו"ק.

\* \* \*

ט]

והנה במתני' תנן דעודף מכל צדדיו טפח, ומבואר דבלי"ז ליכא לדינא דמתני', ובשלמא למהר"ם שפיר כל עיקר מה שמתפשטת לתנור הוי היות ועודף וכש"נ. אלא לר"ש והרמב"ם עדיין צ"ב. [והיינו דלמהר"ם בעינן עודף טפח, גם לענין תנור ישן ודו"ק].

י]

ולכאו' נראה, דאם נסר ע"ג חדש הוי אוהל גמור, א"כ הנסר נעשה לב' אוהלים, ושפיר אם אין בעודף טפח, אינו אוהל, שהרי העודף הוי אוהל בפנ"ע, ולכן בעינן עודף טפח ודו"ק.

ואם לא הוי אוהל גמור, אלא מהני בתורת אוהל בכסוי, [והיינו דשוי רק הצלה על טהרה, אלא שאי"צ פתיל, וסגי בכסוי] בזה יל"ע דלכאו' כמו שצמ"פ לא חולק אוהל לעצמו, א"כ ה"ה אוהל בכסוי לא חולק אוהל, וא"כ מדוע בעינן עודף טפח וצ"ע.

יא]

ויעוי' להלן משנה ג', לשיטות הראשונים דצמ"פ שוי הפסק בהתפשטות, ולפי"ז י"ל דה"ה ג"כ אוהל בכסוי הוי כצמ"פ, ושוי הפסק בהתפשטות ודו"ק. וצ"ע. [ויתכן דאוהל בכסוי, טפי מפסיק מצמ"פ גמור ודו"ק].

יב]

ולהמבואר, לכאו' בסיפא דתנן "ובישן טמא", ולא מיירי בצמ"פ, א"כ לא בעינן עודף מכל צדדיו, וגם כה"ג שלא עודף הכל טמא, ותנא נקט עודף מכל צדדיו משום רישא דתנור חדש. ויעוי' בעה"י להלן במשנה ג' בשיטות דס"ל דהמשנה שם מיירי בלי צמ"פ, ולדידהו עודף טפח הוי גם לגבי סיפא דבישן טמא ודו"ק.

יג]

ועדיין קצ"ע, דרישא דהנדון הוי לענין תחת נסר ועל גביו, ולכאו' בזה נסר הוי בכל גווני חוצץ, גם בלי עודף טפח. וסגי דעכ"פ במקום הטומאה טפח. [ואולי אה"נ אם הטהרה ע"ג הטומאה בכל גווני טהור, וקמ"ל עודף לענין התפשטות הטומאה תחתיו וצ"ע].

פרק יב משנה א – ובישן טמא, ריב"נ מטהר

א]

מתני' "ריב"נ מטהר" ובר"ש ורא"ש דמוכח בתוספתא דהכוונה דאתנור קאי אבל כלים מודה דטמאים יעוי"ש. ובמשנה אחרונה פי' בכוונתו, דהיינו דתנור טהור אבל כלים שבתוכו [דהתנור] טמאים יעוי"ש. וזה תימה איך מחלקינן בינייהו. ויעוי"ש במשנ"א שג"כ דחה זה הביאור. וכתב שכוונת הר"ש הויא לחלק בין תנור לשאר כלים, והוא דוחק בלשון הר"ש.

ב]

ובאליהו רבה, מבואר להדיא דלא ס"ל לר"ש ורא"ש, אלא דריב"נ פליג על תרווייהו, דנקט בטעמיה דריב"נ דס"ל דהא דאהלים לטמא ולא לטהר מיתלא תלי בכלי, אבל תנור ישן הגם שמקבל טומאה, מ"מ אינו כלי, [ולכאו' ס"ל דבזה גופא פליגי ת"ק וריב"נ, אם ישן הוי כלי ודו"ק]. ודינא דאוהל לטמא ולא לטהר תליא בכלי, וכל שאינו כלי הגם דהוי מקב"ט, מ"מ הוי אוהל לחוץ יעוייש"ה. [ויל"ע איך יפרש התוספתא, ויעוי' בראשונים שלא גרסו "ריב"נ מטהר בתנור" ודו"ק].

ג]

ובפשוטו כוונת הר"ש והרא"ש, דרק התנור [וכלים שבתוכו] הם שטהורים, אבל לגבי כלים שעל גביו בזה גם ריב"נ מודה דבישן הנסר אינו חוצץ וטמאים. אלא דהיא גופא צ"ב מדוע לגבי תוכו נדון כאוהל ולגבי על גביו נדון ככלי ואינו חוצץ. ובר"ש מבואר דתלויין זב"ז וצ"ב.

ד]

ויעוי' ברבנו הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה [לגבי כלי הבב"מ] דיש גווני דיש עליו דין אוהל. וממילא הצלתו הויא ע"י כסוי בלי צמ"פ, וכד דיינינן לענין אוהל לטהר, ודאי היות ואינו אוהל, דהרי הוי גם כלי, ולכן לענין לחוץ לא מהני היות וגם הוי כלי יעוי"ש.

ולפי"ז י"ל דס"ל לריב"נ ג"כ דתנור ישן הוי הן כלי והן אוהל, ולכך לגבי הצלה הוי בלי צמ"פ, ולגבי לחצוץ בעינן אוהל גמור, ואינו אוהל גמור לחצוץ ודו"ק.

נתון על פי שני תנורים

א]

מתני' "נתון על פי שני תנורים, טומאה ביניהם הם טמאים, ריב"נ מטהר" ויעוי' בר"ש דהוו לשיטתייהו, וברא"ש תמה למה בעינן לה יעוי"ש.

והנה יעוי' לעיל שכ' לדון, אם מה דתנן דהוי עודף טפח, הוי רק לגבי חדש, או גם לגבי ישן, ולהצד דגם בישן בעינן עודף, א"כ גם סיפא דהמשנה דעל פי ב' תנורים, צ"ל דמיירי שעודף מכל הצדדים, וכן נקט בפשטות בתפארת ישראל אות י' יעוי"ש.

ב]

ובקו' הרא"ש מה בעינן לסיפא, יעוי"ש במגיה שכ' שהרמב"ם בהלכה יישב הקו' יעוי"ש, וכוונתו לרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ד ונקט לדינא דמתני' לגבי שיש עודף רק מחוץ לב' התנורים, ודיינינן להו כב' אוהלים יעוי"ש, ומבואר דמפרש לדינא דמתני' שלא עודף מכל צדדיו. וזהו קו' הראב"ד שם, והיינו דס"ל דהוי דומיא דרישא דעודף מכל צדדיו.

ג]

עוד תמה בראב"ד [מלבד קו' הנ"ל, דאינו ב' אוהלים, אלא אוהל אחד] דלשון המשנה מורה שתנורים עצמם טמאים, וכן לשון התוספתא יעוי"ש, והיינו דס"ל בלשון הרמב"ם, דס"ל דרק בין התנורים טמא, ולא תנורים עצמם. אולם במהר"י קורקוס שם כ' דודאי כוונת הרמב"ם שהתנורים עצמם טמאים, וכלשון המשנה. [ונר' שנקט רק ביניהם, היות והרמב"ם מיירי גם בחדש, ולכן נקט רק לדין ביניהם דהוי בכל התנורים ודו"ק].

ד]

ושם בראב"ד מבואר עוד דאם תנורים עצמם טמאים, א"כ מן הצדדים הוי כל שכן שטמאים, והיינו דלגבי תנור שייך לדון הצלה. משא"כ מן הצד, והיינו שהרי הוו תחת אוהל אחד וק"ל.

ה]

ועכ"פ, עפי"ד הרמב"ם י"ל דחלוק ביסודו רישא מסיפא, דרישא מיירי לענין כלים שעל גבי הנסר או תחתיו, וכלל לא מיירי לגבי תוך התנורים, וסיפא מיירי לגבי תוך התנורים, ומיושבת קו' הרא"ש.

ובאמת בפיהמ"ש לא הוזכר אלא דין תחתיו ועל גביו יעוי"ש. [ונקט לגבי חדש שנעשה הנסר אוהל, ויל"ע דלכאו' לא נעשה אוהל, שכל נסר הוי אוהל, ורק לא נעשה כלי ועי'].

ו]

ויתכן דודאי ב' המחלוקות תלויין זב"ז, והיינו דאם תנור הוי אוהל לחצוץ, הוי אוהל בכסוי. ואין לתמוה דהסיפא מיותרת, דאדרבה היא גופא הוי דין המשנה, דהנך ב' מילי תלויין זב"ז, וכש"כ הרמב"ם פכ"א טו"מ ה"ח ודו"ק. [ובשיטת ריב"נ צ"ל כש"כ באליהו רבה, והיינו דס"ל דהוי גזיה"כ שנטמא ולא דנעשה כלי ודו"ק. ושפיר הוי תלויין זב"ז לאידך גיסא].

ז]

אלא עדיין צ"ב, דאם תחת התנורים טמא, וע"כ דליכא אוהל בכסוי, א"כ גם מעבר לתנור שיטמא, וזהו קו' הראב"ד. וביותר תמוה, הרי דבר טמא אינו חוצץ, ואיך כאן הוי חוצץ, והרי התנור טמא וצ"ע.

עוד צ"ע, דלכאו' זה שטמא התנור וטהור מחוץ לתנור, זהו דינא דמשנה ג', ובאמת הרמב"ם נקט שם למשנה ג' בתורת "וכן" וצ"ע מהו הכפילות.

וביותר תמוה דבמשנה ג' פליגי ת"ק ור' יוסי, ובמשנה א' פליגי ת"ק וריב"נ ומבואר דהוו ב' נידונים חלוקים וצ"ע.

ח]

ועיקר האי מילתא, דהתנור טמא, ואפ"ה מועיל שמה שעודף הוי טהור, ע"כ זהו שיטת חלק מהראשונים להלן משנה ג', דלא העמידו המשנה שם בצמ"פ. ויעוי"ש מש"נ בעה"י בשיטתם, ולפי"ז צ"ל דה"ה כאן זהו הביאור. אולם עדיין צ"ע מהו הכפילות של מתני' עם משנה ג', וכן חילוקי התנאים בב' המשניות.

ט]

והנה בכס"מ פי"ב טו"מ ה"ד, כ' שזהו כוונת המשנה דידן בנתון עפ"י ב' תנורים יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' המשנה דתנורים דמיירי שהתנור עצמו טמא, וזה הזכיר הרמב"ם בפכ"א ה"ח, וכאן דנקט לענין מה שחוץ לתנורים. [שהרי לגבי גוף התנורים לא הזכיר כלום, וע"כ הרמב"ם לא מיירי מתוך התנור, דהרמב"ם מיירי גם בחדש, ובחדש הרי תוכו טהור ודו"ק]. ולכאו' כלל לא הוזכר במשנה. וביותר צ"ע דלמשנה ג' נקט בתורת "וכן" וב' תנורים לכאו' לא הוזכר דין העודף.

י]

ולכאו' צ"ל דהרמב"ם ס"ל דדיוק לשון המשנה "הן טמאים" ולכאו' הו"ל לתנא לומר "הכל טמא", ומלשון זה ביאר הרמב"ם דרק התנורים טמאים, אבל מה שתחת העודף טהור, וזהו דמייתי לה מכלל דין מתני'. ולפי"ז שפיר זה כלל אינו ענין לפלוגתת ת"ק וריב"נ. דאינהו פליגי בדין התנור, אבל לענין חוץ לתנור גם לת"ק טהור ודו"ק.

יא]

ומדנקט לה התנא בב' תנורים, ולהלן במשנה ג' נקט לפלוגתת ת"ק ור' יוסי בתנור א', והוכיח מינה הרמב"ם, דע"כ כל פלוגתת ר' יוסי במשנה ג' הויא רק בתנור א' אבל בב' תנורים מודה שמה שתחת העודף טהור, וצ"ב החילוק בין תנור א' לב'.

יב]

והנה לשון הרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ד דמה שתחת הקצוות טהור "שהרי הן כשני אוהלים זה בצד זה" יעוי"ש, ותמוה הרי מיירי גם בישן, ומדוע חשבינן להנסר כב' אוהלים.

ולכאו' מבואר דתנור, גם בישן שאינו אוהל, מ"מ ג"כ אינו כלי גמור, ויש לו עכ"פ חשיבות לאשוויי למקומו כמקום. ועי"ז מתחילתו הנסר נדון כב' אוהלים. והיינו שמה שחוץ לתנור נדון כאוהל בפנ"ע ודו"ק.

יג]

ויעוי' ברמב"ם פכ"א טו"מ ה"ח, וכייל לדיני תנור עם דין החדות יעוי"ש, וצ"ב מה השייכות זל"ז. ולהנ"ל ניחא היטב, דחדות נתבאר מהמשנה סוף נגעים דגם חדות חשיב מקום בפנ"ע מהבית, [ולא נטמא בנכנס מצורע לבית] וא"כ ה"ה ג"כ תנור חשיבות מקום למקומו, לענין שנסר שעל גביו נחלק לב' אוהלים ודו"ק.

יד]

ולפי"ז זהו החילוק בין משנה א' למשנה ג', לענין תנור א', והיינו דהגם שתנור חשיבות מקום עליו, מ"מ כל שעודף מד' צדדיו, כה"ג לא אמרינן שנדון כאוהל בתוך אוהל, אלא הכל נדון כאוהל א' עם עודפים חוץ לתנור, אבל במשנה ג' שלא עודף מד' צדדים, שפיר הוי הנסר כב' אוהלים, ורק בזה שעודף מב' צדדים פליג ר' יוסי וס"ל דלעולם העודף הוי כחלק מאוהל התנור ודו"ק. [וניחא היטב לשיטת הרמב"ם, מהו ענין עודף מד' צדדים, שהתקשו בזה טובא בתחילת המשנה ודו"ק].

טו]

ולמש"נ, ניחא מה דר' יוסי מטמא במשנה ג', ובמשנה דידן לגבי ב' תנורים לא פליג. והיינו דהיות ולכו"ע חשיבות מקום הוי על תנור, אלא פליגי במשנה ג' היות ועודף, האם העודף נחשב כאוהל בפנ"ע, או שבטל לאוהל התנור, וזהו רק כה"ג שהוי תנור א', אמרינן שבטל העודף לתנור, אבל כה"ג דהוי נסר ע"ג ב' תנורים, א"כ היות והוו ב' תנורים, א"כ לא אלים שום תנור לזה שהעודף יתבטל לאוהלו, ולכן נדון לכו"ע כב' אוהלים ודו"ק.

\* \* \*

טז]

בדינא דנתון על שני תנורים, יעוי' בר"ש שכ' [כת"י רב"א] דראש אחד על תנור זה וראש השני על תנור שני, ורהיטת הלשון שאין עודף להנך ב' צדדים, וזהו לשון "ראש הנסר". ולכאו' זה ניחא אם דינא דעודף מכל צד בעינן לטמויי בתנור חדש, אבל אם בעינן עודף מכל הצדדים גם לתנור ישן, א"כ איך טמאים התנורים ודו"ק.

יז]

בביאור מתני', דנתון על פי ב' תנורים. יעוי' ביאור חדש באליהו רבה, והיינו דמונח על תנור א' חדש וא' ישן. ויעוי' מש"כ בדבריו להלן בדינא דהתוספתא.

פרק יב משנה א – בתוספתא

א]

בר"ש הביא מתוספתא פי"ג ה"א [ויעוי"ש דנקטה לשון "הכל טמא", והיינו הן כלים שעל גביו, והן התנורים ודו"ק]. ונקטה במונח נסר ע"ג ב' תנורים א' ישן וא' חדש, או שניהם ישנים וחדש באמצע טמאין ופי' הר"ש דכוונת טמאין היינו התנורים הטמאים, והיינו דהתנור החדש טהור. [היינו גם מה שבתוכו ודו"ק]. ויל"ע איך מיירי, האם גם כה"ג שינטל הישן, שיהיה פותח טפח לכניסת הטומאה וצ"ע.

ב]

ולענין מה דין כלים שעל גביו, לכאו' לא התפרש בתוספתא. ויעוי' לעיל פ"ו מ"א בר"ש מתוספתא פ"ז, דפליגי תנאי בנתון נסר על אבן מצד א' וכלי מצד שני, ולכאו' ה"ה כאן לענין הצלת על גביו. וצ"ע.

ג]

ויעוי' בגירסת הגר"א בתוספתא, דהוסיף "טמאין והתנורים טמאים" ומבואר דלא רק התנורים טמאים, אלא גם כלים שעל גביו, ויעוי"ש בזר זהב, והיינו דהיות ולא עומד לבדו על החדש, א"כ אדרבא נדון כנסמך על ידי ישן, ולא מציל כלל לכלים שעל גביו ודו"ק. [ולפי"ז חדש באמצע ג"כ יועיל רק לגבי תוכו, ולא לגבי כלים שעל גביו ודו"ק. וכן משמע בראב"ד פי"ב טו"מ ה"ד בסו"ד].

ד]

ויעוי' באליהו רבה במתני' וביאר דכוונת המשנה דנתון על פי שני תנורים, היינו בגוונא דהתוספתא, והיינו שתנור א' ישן וא' חדש, טמאין, והיינו הן הכלים והן התנורים. והיינו דלגירסא דידיה מפורש כן בתוספתא, דגם לא מועיל לחצוץ, היות ונסמך בצד אחד על תנור ישן, סגי שכל הנסר לא חוצץ ודו"ק.

ה]

ויל"ע אליבא דהאליהו רבה, מהו החידוש בזה טפי מרישא, ומפורש בדבריו ג"כ דריב"נ הוי לשיטתו. ויתכן דעיקר החידוש הוי בדעת רבנן, דנסמך בצד א' כלל אינו חוצץ, ואגב ת"ק מיירי דריב"נ לשיטתו פליג גם כאן ודו"ק.

ו]

והנה רהיטת לשון האליהו רבה דכה"ג דחדש באמצע דתנורים טמאין, היינו כל התנורים, והיינו גם תוך החדש. ורהיטת לשון הר"ש שכ' דטמאים היינו הישנים, ומבואר דתוך החדש טהור, וצ"ב הנדון.

ולכאו' עוד פליגי הר"ש והאליהו רבה, דלאליהו רבה אם טמאים קאי על כל התנורים, א"כ גם בנסמך על ישן וחדש, טמאים ב' התנורים, ולהר"ש רק תוך הישן טמא ולא תוך החדש, וצ"ב הנדון.

ז]

ולכאו' שיטת הר"ש מבוארת דהיות וחדש אינו כלי, א"כ סגי ליה בהצלה דכסוי, ואין צורך בצמיד פתיל. ושיטת הא"ר צ"ב. [ודוחק שחל דין כלי על הנסר, ולא מועיל להיות אוהלים בכסוי].

ואולי י"ל, דלעולם אין כוונת הא"ר דכל התנורים טמאים אלא רק תנור הישן וצ"ע.

ח]

ויעוי' לשון הראב"ד פי"ב טו"מ ה"ד, ולשונו שם הכל טמא, וקצת משמע דס"ל דכל תוך התנורים טמא, והיינו גם תוך החדש וצ"ע.

פרק יב משנה ב

א]

מתני' "סרידה שהיא נתונה על פי התנור מוקף צמיד פתיל" וכו', והיינו דהוי בתנור ישן, ולכן בעינן הצלת צמ"פ, ויל"ע מדוע שינה התנא מנסר לסרידה, דלכאו' הוא הדין בנסר וצ"ע. ושו"ר במשנ"א שעמד בזה. יעוייש"ה, ויעוי' אי"ה להלן.

ב]

ובר"ש הביא תוספתא לחלק אם יש בסרידה ליזבז, וסיים עלה בר"ש דמיירי שהיקף צמ"פ דתנור דהכא היינו בלא הסרידה יעוי"ש, וכוונתו דאם הסרידה נטמאת, א"כ לא שייך לאשוויי עמה צמ"פ, וע"כ שהצמ"פ הוי בלא הסרידה, והיינו שעל גבי הצמ"פ הויא הסרידה ודו"ק.

ג]

ועיקר חידוש המשנה, דהיות והצמ"פ שוי הצלה, ותוכו טהור ה"ה ג"כ כל שכנגד פיו טהור, [וכן הוא להדיא ברא"ש דנקט לשון "הלכך" יעוי"ש]. ויל"ע דלכאו' תוכו טהור, דהויא הצלת צמ"פ, אבל מה מונע את ההתפשטות תחת כל הסרידה, ומתחתיה שתבקע ללמעלה. והיינו דלשיטת הר"ש, דהצמ"פ הוי נפרד מהסרידה, א"כ יש מקום לטומאה להכנס, וכמו במשנה א' שנכנסת בין התנור לנסר, ה"ה כאן תכנס וצ"ע.

ד]

ולכאו' מבואר דכל מה שבוקעת ונכנסת בין נסר לתנור, היינו רק כדי להמשיך ולהכנס בפתח התנור, אבל אם לא נכנסת מבין הנסר לתוך התנור, ממילא כלל לא נכנסת לבין הנסר והתנור, והיינו דאין שם חשיבות מקום, וצ"ע.

ה]

ויעוי' ברמב"ם פכ"א טו"מ ה"י, ומדוייק בלשונו שעצם הסרידה היא העושה צמ"פ לתנור, [יעוי' אי"ה להלן בשיטתו]. ויתכן שהוצרך לפרש כן מחמת הנדון דלעיל, והיינו דאיהו ס"ל דאם כהר"ש שיש צמ"פ מלבד הסרידה, א"כ כה"ג נכנסת טומאה בין סרידה לצמ"פ ובוקעת למעלה ודו"ק וצ"ע.

ו]

והר"ש בדרך הראשונה בביאור התוספתא, דחלוק אם יש לסרידה ליזבז או לא, וביאר דאם אין ליזבז א"כ נטמאת מדרס, וביש ליזבז לא נטמאת, ולפי"ז הרי הוא דבר שאינו חוצץ, ולפי"ז תמוה סיפא דמתני', טומאה כנגד אוירו של תנור [היינו על גבי הסרידה למעלה] כנגדו עד לרקיע טמא, ומבואר דתחתון עד התהום טהור. ותמוה, הרי סרידה אינה חוצצת, ואה"נ על מה שתוך התנור יש הצלת צמ"פ, אבל מה מונע מהטומאה לבקוע לתחת התנור וצ"ע.

ז]

ולמש"נ לעיל דתנור אינו ככלי, ויש לו חשיבות מקום. א"כ יתכן דשנינו כאן, דכל שהטומאה לא נכנסת לתוכו מטעם צמ"פ ממילא תחתיו ג"כ ניצל ודו"ק וצ"ב. ועכ"פ י"ל לפ"ז לשון הרא"ש דמשמע שכל הנך דינים יסודם אחד, והיינו דהוי דין מסויים בתנור שניצל, ודו"ק. ובאמת דלכאו' כן מוכח מגוף המשנה דנקטה דמוקף צמ"פ לא טמא על אויר התנור, ולכאו' מדוע נקטה המשנה האי דינא בתנור, ולא בכל הצלת צמ"פ. וע"כ מבואר דהוי דין מסוים בתנור ודו"ק.

ח]

ובר"ש ורא"ש כ' דמיירי שהסרידה עודפת מכל צד טפח יעוי"ש. והנה אם מיירי בתנור ישן, [יעוי' אי"ה להלן] א"כ הרי בשלמא למהר"ם במשנה א', מבואר דגם ישן לולי שעודף טפח, אין טומאה מתפשטת כל סביביו, אבל לראשונים דס"ל דבישן לא בעינן במשנה א' עודף טפח, ע"כ צ"ל דכאן שאני, דהיות ומוקף צמ"פ, א"כ לולי שעודף טפח, לא מתפשטת כל סביביו וצ"ב.

ט]

ולכאו' הביאור כנ"ל. והיינו דהיות והוי תנור, א"כ ע"י צמ"פ לא הוי ככל כלי שנדון דהוי תוך האוהל, אלא ע"י הצמ"פ חולק את האוהל למקומות חלוקים, ולכן בעינן עודף מכל צדדיו טפח. וזהו ג"כ הטעם שלא מתפשטת תחתיו, וכן מלמעלה לא בוקעת לתהום ודו"ק.

י]

והנה בביאור הראשון בתוספתא שמחלקת בין יש ליזבז לאין ליזבז, כ' הר"ש דכשאין ליזבז חזיא לשכיבה ומקבלת טומאה, וביש ליזבז לא חזיא לשכיבה, ולא מקבל טומאה. [ואין לה ליזבז מד' צדדים, ואינו כלי קיבול]. ותמוה, דמבואר לפי"ז שכשיש ליזבז חוצץ, ולכאו' הרי מיירי בתנור ישן, דאל"כ מה בעינן צמ"פ, והיות ומיירי בישן ונדון ככלי, א"כ הסרידה הויא כנדבך על גבי כלים, ומדוע חוצצת וצ"ע.

יא]

ויעוי' במהר"ם כאן שיסד דהיות ויש לו צמ"פ בטל פתחו, ואין לו חשיבות כלי וממילא ליכא לדין נסמך ע"ג כלי דהא אינו כלי יעוי"ש. וצ"ע אם זהו ג"כ דעת הר"ש. דסתימת דבריו לא מורה כן.

ואולי הגם דלא ס"ל להר"ש ליסוד המהר"ם בכל כלים מ"מ בתנור מודה, דכל שיש צמ"פ ולא ראוי לתשמישו בטל דינו וצ"ע.

יב]

[ובעיקר דברי המהר"ם יעוי"ש שדייק לומר דתנור הוי כלי חרס, ולהלן שם הוסיף דה"ה כלי אבנים וכלי אדמה [וצ"ע, וכי סד"א דהנך כלים שאני, ומאי קמ"ל בזה], ומשמע דשאר כלים אין להאי סברא. וצ"ע דלכאו' הגם דשאר כלים אין צמ"פ, מ"מ ביטול פתחו ושימושו איכא, וא"כ אינו כלי ולא הוי נסמך ע"ג כלים, ונסר שנסמך עלייהו יחוץ, ומשמע במהר"ם דדוקא הנך כלים שמצילים בצמ"פ איכא לדינו וצ"ע. [אולי בשאר כלים, הוו נטמאים, והוי נסמך על גבי טומאה, ולפי"ז מוכח דהגם שבטל פתחו לגבי דין נסמך, מ"מ לא בטל מתורת קבלת טומאה ודו"ק וצ"ע]. וצ"ע בכ"ז].

יג]

ולכאו' לא שייך לפרש בר"ש דליכא לדין נסמך כה"ג דהוי צמ"פ, שהרי הר"ש להלן הביא התוספתא דנסר עפ"י תנור ומוקף צמ"פ הכל טמא, ונסר הרי אינו כלי, ואפ"ה אינו חוצץ וע"כ דהוי מטעם נסמך ע"ג כלי, ומבואר דהגם דהוי צמ"פ, מ"מ איכא לדין נסמך וצ"ע. [גם בדעת מהר"ם צ"ב איך יפרש לדרכו את התוספתא דנסר, ואולי ס"ל כגירסת הרמב"ם].

יד]

ולכאו' כוונת הר"ש, דתחילה נקט שהחילוק בין יש ליזבז לאין ליזבז הוי לענין קבלת טומאה, וזהו שהוכיח מהתוספתא דנסר ג"כ אינו חוצץ, וע"כ דלא תלוי בקבלת טומאה, ויסד שם שהחילוק בין יש ליזבז או לא, הוי אם הוי חשיבות לחוץ או לא, ולפי"ז נסר ג"כ אין לו חשיבות ולכן לא חוצץ יעוייש"ה. [ושניהם אינם מקב"ט כ"כ בכת"י רב"א, וכן הגיה הנצי"ב במרומי שדה].

ולפי"ז מתבאר מהר"ש, דמה שהנסר לא חוצץ היינו דלא חשוב, אבל מצד דהוי נסמך אינו סיבה שלא יחצוץ, וע"כ דכן ס"ל או כיסוד מהר"ם, או כש"נ דהוי דין מסויים בתנור המוקף בצמ"פ ודו"ק.

טו]

ועיקר מש"כ הר"ש בדרך השניה לחלק בין יש חשיבות ללא, ותמוה הרי היות ושניהם אין מקבלים טומאה, וכי היכן מצינו שצריך כדי לחצוץ שיהיה חשוב וצ"ע. [ובעלמא ודאי מצינו שנסר חוצץ].

ובחזו"א ג' ט"ז ד"ה ולפי ביאר בזה דהיות והנסר וסרידה משמשים ככסוי לתנור ומחוברים איליו בצמ"פ. לכן כל שאין להו חשיבות בטלי לתנור, וחל דין התנור עלייהו, והיות והתנור כלי ואינו חוצץ גם הם לא חייצי, יעוייש"ה. [ונפיק חידוש גדול, דהסרידה בטלה לתנור, וחל עליה דין התנור שאינו חוצץ, הגם שהתנור נדון שאינו כלי [היות ובטל פתחו וכמהר"ם לעיל] לענין שנסר שעל גביו לא מקבל דין נסמך על כלים, והיינו דלא מהני להתבטל לגמרי ממציאות כלי, ועדיין על גוף התנור דין שאינו אוהל לחצוץ, אבל בטל ממנו חשיבות כלי, ומה שנתון על גביו, הוי כנתון על גבי אבנים ודו"ק וצ"ב].

טז]

ומבואר דחלוק ציור המשנה בין ב' הדרכים בר"ש בביאור התוספתא, דלדרך הראשונה, ע"כ צ"ל שהסרידה הוי דבר נוסף מלבד הכסוי של התנור, ולא הסרידה היא העושה לתנור צמ"פ וכש"כ הר"ש, אבל לדרך ב' היות ולעולם הסרידה לא מקבלת טומאה, א"כ אין הכרח להוציא המשנה מפשטותה, ומיירי שעושה צמ"פ ע"י גוף הסרידה ודו"ק. [וזהו דחלוק אם הוי חשוב, דהיות וסרידה עצמה הויא הצמ"פ, א"כ בטל לתנור וכש"כ].

יז]

גם מש"כ הר"ש דמיירי בסרידה של עור או של שיפה דומיא דמחצלת, וצ"ב כוונתו. ובמים טהורים, שהיות ונטמא במשכב, וכלי חרס אינו נטמא במדרס יעוי"ש. ולפי"ז פשוט שרק לדרך א' צ"ל דמיירי בשל עור או גמי, אבל לדרך השניה דסרידה לא נטמאת, שפיר גם להר"ש י"ל דהוי בשל חרס וק"ל.

יח]

שם במשנה, "כנגד אוירו של תנור טהור" והלשון משמע דרק כנגד האויר טהור, וצ"ע דלכאו' אם הוי צמ"פ, א"כ גם למקום הכתלים של הכלי אין טומאה, וא"כ כל שעל גבה גם כנגד דופני התנור שלא יהיה טמא וצ"ע.

יט]

שם בר"ש מהתוספתא, וכ' בביאורה דהא דסרידה חלקה חוצץ, היינו בין אם בולט טפח ובין שאינו בולט. וסיים עלה הר"ש דהיינו רק לענין שחוצץ בין למטה למעלה אבל לענין התפשטות תחת הסרידה יש חילוק בין עודף טפח לפחות, ובפשוטו כוונתו שלענין התפשטות בעינן שיהיה עודף טפח גם בסרידה שיש ליזבז. והדברים צ"ב, דהיות וחוצץ גם בלי עודף טפח, וע"כ דיינינן לכל הסרידה דהויא חד האהלה, וא"כ גם לענין התפשטות תחתיה, הוי חדא האהלה, ויועיל גם באין עודף טפח וצ"ב.

כ]

ובאמת במים טהורים כאן, כ' בכוונת הר"ש דלא כהנ"ל, אלא שכוונתו שהיכן שבולט טפח, וגם בנסר או סרידה חלקה חוצץ בפני הטומאה יעוי"ש. [וצ"ב מה ההבדל לענין לחוץ דתלוי בחשיבות וכדלעיל, בין אם עודף טפח לפחות]. ותמוה הרי באין טפח לא מתפשטת תחתיה, כמבואר בר"ש להלן, ובמשנה מפורש שמתפשטת תחתיה, וע"כ שעודף טפח, ואפ"ה מפורש שלא חוצץ, וע"כ כוונת הר"ש הוי כש"נ והדרא קו' לדוכתא מה החילוק.

כא]

ולכאו' מוכח, דהגם דהיות והוי צמ"פ ממילא מונע ההתפשטות, מ"מ אין הביאור דשוי לה כב' אוהלים, דמהכ"ת לאשוויי ב' אוהלים. אלא הוי מפסיק מהטומאה להתפשט ושפיר הגם דשוי חוצץ ומפסיק, מ"מ היות והוי חדא האהלה, א"כ כל מה שעודף אפילו פחות מטפח, הוי חלק מאוהל גדול, ושוי חציצה למה שעל גביו ודו"ק. [ויעוי' מש"כ בחזו"א ג' ט"ז].

כב]

ולהמבואר, ניחא מה שהוכרח הר"ש הנ"ל לחדש שחלוק בין חוצץ מתחתיה לעל גבה דסגי בכל דהו, ולענין התפשטות בעינן טפח. והיינו משום דמבואר בתוספתא דנסר וחלקה צריך טפח, וע"כ היינו לענין התפשטות תחתיה, וע"כ דהיות והוי צמ"פ שוי הפסק בפני ההתפשטות, ובזה אין סברה לחלק אם הויא חשובה או לא, דכל החשיבות מהניא לענין שחוצץ ונעשה אוהל לטהר, אבל אם צמ"פ מונע התפשטות, גם בסרידה חשובה מונע ההתפשטות, וזהו שהוכיח דע"כ לענין מה שתחתיה, לעולם בעינן טפח עודף ודו"ק.

פרק יב משנה ב – ברמב"ם

א]

ובפיהמ"ש ביאר לדין המשנה על פי התוספתא, אלא דגירסתו בתוספתא הויא דכשיש ליזבז לא חוצץ בין מה שתחתיה לעל גבה, וכשהיא חלקה חוצץ, והוי כנסר. והיינו דכמו שנסר חוצץ ה"ה חלקה. ובפשוטו הכוונה דחלקה אינה כלי והוי כנסר וחוצץ. וכשיש ליזבז היינו מד' צדדים, ויש לה בית קיבול, והוי כלי ולכך לא חוצץ ודו"ק.

ב]

ולגירסא זו, דסרידה חלקה חוצצת, ויל"ע הרי מונחת על גבי תנור, ואם הוי תנור ישן שנדון ככלי, הוי נסמך ע"ג כלים, ומדוע חוצץ. [ומפורש ברמב"ם פי"ב דנסר ע"ג אינו חוצץ, ודוחק דס"ל כחידוש מהר"ם דהיות והוי צמ"פ, לכן אין לו דין נדבך וצ"ע].

ג]

ובאמת הגר"א גורס בתוספתא ג"כ כהרמב"ם, והוקשה לו כנ"ל, ונקט שם דהתוספתא מיירי בסרידה ע"ג תנור חדש. ולפי"ז לק"מ דהוי נדבך, שהרי חדש אינו כלי. אלא שהגר"א לדרכו ביאר באליהו רבה דהמשנה לא הוי אותו גוונא של התוספתא יעוי"ש, אולם הפיהמ"ש משמע דס"ל דהמשנה ותוספתא הוו חדא וצ"ע.

ד]

ולענין התוספתא דנסר, דלכאו' אם מדמינן חלקה לנסר, א"כ מהו שנקטה שהכל טמא. ויעוי' חזו"א ג' ט"ז דצ"ל דהרמב"ם לא גרס לה יעוי"ש. אולם לביאור הגר"א לק"מ, דרישא דנסר נקט דמיירי בתנור ישן. ורק לגבי סרידה העמיד דמיירי בתנור חדש יעוי"ש.

ה]

והנה הגר"א שהוכרח לחלק בין המשנה לתוספתא, היינו דבמשנה מבואר דהוי צמ"פ, ולכאו' רק בישן שייך צמ"פ, וזהו דנקט לגבי התוספתא דסרידה, דהוי חדש, ושם באמת לא הוזכר צמ"פ. ובדעת הרמב"ם צ"ע כנ"ל.

ו]

ויעוי' דיוק לשון הרמב"ם בהלכה, ושינה מלשון המשנה, דהמשנה נקטה "ומוקף צמיד פתיל", ומשמע שהתנור צריך לצמ"פ. ולשון ההלכה פכ"א טו"מ ה"י "ומוקפת צמיד פתיל", והיינו דקאי על הסרידה. ויתכן דהיות וס"ל דמיירי הן בישן והן בחדש, ולכן ביאר שהצמ"פ הוי משום הסרידה, וחידוש המשנה, דבכל גוונא מהני צמ"פ לענין שכנגד אויר התנור טהור ודו"ק.

ז]

יעוי"ש עוד בדיוק לשון הרמב"ם בהלכה "שהכל טמא, הרי כנגד אוירו של תנור טהור" יעוי"ש. ומבואר בלשונו שס"ל בכוונת המשנה, דזה שהכל טמא אינו מכלל חידוש המשנה, ואדרבה החידוש דאע"פ שהכל טמא, מ"מ כנגד התנור טהור, וזהו כל חידוש המשנה. ולמש"נ שפיר הוי הן אם הוי תנור ישן או חדש, דלא חילק בזה הרמב"ם כלל.

ח]

ומדנקטו לדין צמ"פ לגבי תנור, משמע דלגבי כלים בעלמא שניצולים בצמ"פ לא יועיל האי דינא שכל כנגד הכלי הניצול יהיה טהור, והוי דין מסויים בתנור, והיינו תנור חולק שכל שכנגדו טהור ודו"ק.

ט]

יעוי"ש בחזו"א. ונקט בכוונת הרמב"ם, שהתנור מוקף צמ"פ בלי הסרידה [היינו כדרך הר"ש בדרך הראשונה בביאור התוספתא]. יעוי"ש. אולם למש"נ הרי כל ההלכה הויא גם בתנור חדש, וע"כ שהצמ"פ אינו להתנור אלא לסרידה ודו"ק.

ויש לדון, אם דין המשנה יהיה רק כה"ג שהצמ"פ הוי בין התנור לסרידה, או גם כה"ג שיהיה צמ"פ בלי הסרידה וצ"ע.

י]

יעוי"ש בפיהמ"ש שהביא ג"כ לדין התוספתא דהסרידה עודפת, ונקט דסרידה עם ליזבז עודפת כל דהו, וסרידה חלקה עודפת טפח יעוי"ש. ויעוי' ג"כ בהלכה דנקט דעודפת, וסתם כמה עודפת, ולכאו' הוי לדרכו דסגי כל דהו, ויעוי' בתויו"ט כאן, ובחזו"א ג' ט"ז, ומשמע דס"ל דלענין להתפשט כל תחתיו בעינן עודף טפח יעוי"ש.

יא]

אולם בלשון הפיהמ"ש משמע, דבעינן לעודף טפח לענין חוצץ. והיינו דכה"ג דהויא חלקה, דחוצץ בפני מה שעל גביו, ולזה בעינן עודף טפח. ומשום דהתנור חולק דנחשב בפנ"ע, ולכן כדי לחצוץ, בעינן שיש לעודף בעצמו שיעור אוהל לחצוץ ודו"ק.

ומ"מ לענין התפשטות תחת הסרידה, הכל נחשב כחד, ולגבי התפשטות לא בעינן עודף טפח וצ"ע.

\* \* \*

א]

מתני' "טומאה כנגד אוירו של תנור כנגדו עד הרקיע טמא" ובפשוטו מתחת כלל לא טמא, ותמוה הרי צמ"פ רק מציל, ולא מהני לחצוץ כלפי מה שתחתיו, וביותר דלרמב"ם טומאה באויר הויא רצוצה, ורצוצה בוקעת עד התהום, ומהכ"ת כאן לא טמא עד התהום.

ב]

ויעוי' בתפארת ישראל ובסד"ט שכ' דהמשנה לאו דוקא, ואה"נ גם כנגדה עד התהום טמא יעוי"ש, ובאמת כך הוא רהיטת לשון הרמב"ם בהלכה, שכ' שכנגדו עד לרקיע טמא, וכל שבתוכו טהור יעוי"ש, ומדנקט רק דמה שבתוכו טהור משמע שתחתיו עד התהום טמא ודו"ק.

ג]

אולם בלשון הר"ש מבואר דגם תחתיו טהור, וצ"ב כנ"ל. [ויעוי' לעיל שכ' לדון דתנור שאני דחשיבות מקום עליה, ומהני עי"ז לחוץ על מה שתחתיו וצ"ע].

ובחזו"א ג' י"ט חידש דהיות ותנור אין לו שוליים, נדון ככלי כפוי על פיו, והוי כל מה שעד התהום בכלל האוהל, ויעוי"ש בחזו"א דאפילו לרמב"ם דס"ל דחרס אין דין כפויין מ"מ תנור שאני יעוי"ש. ולהנ"ל, י"ל דלשון הרמב"ם באמת שתחתיו טמא ודו"ק.

פרק יב משנה ג

א]

מתני' "נסר שהוא נתון על פי תנור ישן וכו' כלים שבצד השני טהורין, ר' יוסי מטמא", ובפי' הרא"ש נקט דהתנור נטמא, והיינו דמיירי בתנור ישן, ולפי"ז תמוה מדוע התנור מפסיק, והרי דבר טמא אינו חוצץ. וכן יל"ע מהו יסוד פלוגתת ת"ק ור"י.

ב]

יעוי' בר"ש להלן פט"ו מ"ב לענין ריבוע שתחת השולחן, ובתחילת דבריו שם ס"ל שהריבוע מקבל טומאה, ואם טומאה בתוך הריבוע, הרי חוצץ ולא עוברת חוץ לריבוע. ודימה שם הר"ש דין ריבוע לדין מתני' דידן דתנור מפסיק. ומבואר דבתחילת דבריו ס"ל לר"ש דמתני' דידן לא הויא בצמ"פ, אלא כהרא"ש הנ"ל ודו"ק.

ג]

אלא דצ"ע, שהרי גם לדעת הרא"ש, כל מה דמהני תנור היינו דכה"ג שטומאה בעודף הוי התנור מפסיק כלפי העודף השני. אבל לא שמענו דכה"ג שטומאה בתנור, דמציל על העודף, ובגוונא דריבוע לכאו' דמי לטומאה בתנור וצ"ע.

ד]

עוד יל"ע קצת, דר' יוסי כאן לגבי תנור פליג, וס"ל דהעודף נטמא, ולגבי ריבוע לא מצינו דפליג, ולהר"ש שדימה להו מדוע שם לא פליג וצ"ע.

ה]

וביותר תמוה, דהיות ומיירי שם בכלי, וכי ס"ל להר"ש בריש דבריו דכל כלי אע"פ שמקבל טומאה, אם יש בתוכו שיעור טפח, עושה הפסק באוהל וצ"ע.

ו]

עוד יל"ע דמתני' נקטה גוונא דעודף מכל צד טפח, ויל"ע מהו כה"ג שעודף פחות מטפח, ויעוי' להלן במתני' לענין בטח בזה ודו"ק.

ז]

והנה בר"ש להלן פט"ו מ"ב, במסקנת דבריו כ' דודאי מתניתין דידן מיירי שמוקף צמיד פתיל, דאל"כ הרי דבר טמא אינו חוצץ. ויעוי' ג"כ באליהו רבה, דנקט דמתני' מיירי בצמיד פתיל, [ויעוי"ש דלפי"ז מתבארת הגהת הגר"א כאן שמחק תיבת ישן יעוייש"ה]. ולכן חייץ. אלא עדיין צ"ב, דמ"מ תנור ישן הוי כלי, וכלי אינו חוצץ בפני הטומאה. ומשום הצלת צמ"פ, הרי טומאה שתחת צמ"פ, ודאי מטמאה לכלים שעל גביו, ומאי שנא הכא.

ח]

ולכאו' שייך לדון דחוצץ מצד ב' פנים. או דהגם שכלים אינם נעשים אוהל לחצוץ, מ"מ זהו לענין למעלה ולמטה. אבל יתכן דמ"מ כלים נעשים מחיצה לחוץ. [ויעוי' בר"ש פ"ז מ"א דטומאה טפי עולה מתחתיו, מאשר מן הצד יעוי"ש].

ובחזו"א ג' י"ז י"ג ז' נקט, דהיות והצמ"פ מפסיק ההתפשטות, ואין מן הצדדים מקום לטומאה, א"כ תו אין הטומאה מתפשטת, ויעוי"ש באורך גדר הדבר. ויעוי' ג"כ ברבינו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"ב בביאור קו' הראב"ד יעוי"ש באורך.

ט]

ועדיין צ"ב לב' הדרכים הנ"ל. מהו יסוד פלוגתת ת"ק ור"י במתני'. [ולכאו' לצד א', פליגי ביסוד הנדון אם כלי חשיב מחיצה וצ"ע]. וכן יל"ע לדרך החזו"א אם אין נטמא עכ"פ מטעם כל אשר באוהל יטמא וצ"ב.

י]

ויעוי' בנוב"י [קמא, יור"ד צ"ד] בד"ה ודע, שכ' בדעת מהר"ם לעיל משנה א' ב' כמש"נ, והיינו דהגם דכלים לא נעשים אוהל לחצוץ, מ"מ נעשים מחיצה, ומשוו האוהל לב' אוהלים יעוי"ש.

אולם לכאו' מדברי הר"ש פ"ו מ"ב בדלת שסמכו ע"ג מפתח דאינו חוצץ, משום דהוי נסמך על כלים, ולכאו' שם הוי לענין מחיצה, וחזינן דס"ל דכלים גם לא שוו מחיצה ודו"ק.

יא]

ובשיטת הרא"ש הנ"ל, דמיירי שתנור טמא. ולכאו' כן ס"ל ג"כ הרמב"ם בפי"ב טו"מ ה"ד, דהגם שהתנורים טמאים, מ"מ מה שבצדדין טהורין, [ויעוי"ש במהרי"ק] ותמוה כנ"ל. והרי דבר טמא אינו חוצץ. ויל"ע עוד, דמדוע לא נקטו מטעם כלי אינו חוצץ. ולהנ"ל י"ל דס"ל דהגם שכלי אינו אוהל לחצוץ, מ"מ הוי מחיצה לחוץ.

ועוי"ל דס"ל, דהגם שבתנור התחדש שדין כלי עליה, היינו לענין שנטמא. אבל לענין לחצוץ אינו נדון ככלי, וחוצץ ודו"ק.

יב]

ולמש"נ דתנור שאני, שאינו כלי. אולי י"ל דזהו ג"כ דס"ל לרא"ש ורמב"ם דאין חסרון של דבר טמא אינו חוצץ. והיינו דרק כלי היות ומקבל טומאה, לא חשיב לאשוויי מקום לטומאה, אלא אדרבא אמרינן דכל הצדדים הוו מקומה של טומאה.

משא"כ תנור שאינו כלי, א"כ הוי מחיצה גמורה. וגם אם נטמא, מ"מ נדון כל צד של המחיצה כאוהל בפנ"ע ודו"ק וצ"ע.

[ויש שר"ל, דהתנור מעמיד לכל האוהל, וכה"ג לא אמרינן טמא כמאן דליתיה. וצ"ע דלפי"ז היה צ"ל רבותא בכלי גמור שמעמיד את האוהל].

יג]

אלא עדיין צ"ב לכל הדרכים הנ"ל, דאם תנור שוי מחיצה, ולכן כשיש טומאה בצד א', מה שבצד השני טהור, וא"כ גם יועיל להיות מחיצה כלפי מה שבתוך התנור וצ"ע.

יד]

ולכאו' הביאור, דלא שתנור אלים להיות מחיצה, דלעולם אין למחיצת התנור חשיבות לאשוויי מחיצה, אלא כל מציאות התנור, והיינו כל עצם התנור עם כל מחיצותיו, חשיבי מקום, והכל יחד חולק מקום. ולכן כד דיינינן אם תוך התנור טהור, ודאי לא חולק, היות ואין "תנור" שיחוץ, ורק כלפי מה שעודף על התנור שיש את כל התנור שיחוץ בין ב' העודפים לאשוויי להו כב' אוהלים ודו"ק.

הבטח

א]

מתני' "הבטח אינו מביא את הטומאה. היה בו זיז, ר"א אומר" וכו' ופליגי הראשונים בביאור דין בטח. הר"ש ורא"ש פי' דהוי בנין כעין אמבטי, ויש נסר ע"ג בולט לב' צדדיו, והבטח שבאמצע שוי הפסק יעוי"ש. [ולפי"ז זהו הדמיון לתנור ששוי הפסק ועי'].

ויל"ע מהו שנוי הלשון, דלגבי תנור נקטה המשנה אם נטמא בצד השני, ולגבי בטח הוי לשון המשנה "הבטח אינו מביא את הטומאה", והיינו דלא רק מפסיק, אלא הוי חסרון בהבאה וצ"ב.

ב]

והנה לא נתבאר בר"ש וברא"ש, מה דין כלים שבתוך הבטח. ולכאו' היות והוי בנין, א"כ ודאי נסר שוי הפסק, ולא נטמא תוכו. ולפי"ז צ"ע מאי קמ"ל, דאם לגבי תוכו מפסיק כ"ש לגבי חוצה לו וצ"ע.

ג]

שם במשנה "היה בו זיז רא"א אינו מביא את הטומאה", ויעוי' ברא"ש שכ' דהגם דבטח שוי הפסק, היינו לנסר ולא לזיז. [ויעוי בתפארת ישראל ביאור בזה, ולכאו' מתו"ד הרא"ש לא נר' כדבריו]. דרק לכסויו שוי הפסק יעוי"ש וצ"ב.

ד]

ומדנקטו הרא"ש ור"ש דהזיז הוי ממזרח למערב, ונר' הכוונה דמיירי שהזיז הויא בליטתו לצד אחר מבליטת הנסר, והיינו דעי"ז יתכן דהוי הטומאה תחת הזיז, והבטח אינו מפסיק. אבל אם הוי העודף של נסר ועודף הזיז לאותו רוח, הוי פשיטא דהיות ולגבי הנסר שוי הפסק, א"כ הוי ג"כ הפסק לזיז ודו"ק.

ה]

והמהר"ם נקט בדרך הא' דהוי גזירה יעוי"ש. ויתכן דאזיל לשיטתו במשנה א' דכל סיבת הטומאה אפילו בישן הוי ע"י שעודף מד' צידיו, וזהו שגזרו, שדנים בצירוף הזיז ונסר, כאילו עודף מד' צידיו וצ"ע.

ו]

יעוי' בר"ש מתוספתא דמודה ר"א בעשויה מתחילה. ופי' הר"ש שעשאו מתחילה שיצא הקרוי מב' הצדדים, ולא נתבאר הסברא בזה. עוד יל"ע דלכאו' מודה ר"א שייך בגוונא דפליגי, והיינו שיש גם נסר וגם זיז, וכה"ג דיש רק נסר לכאו' לא פליגי וצ"ע.

ז]

יעוי' באליהו רבה ביאור חדש במתני', ובביאור התוספתא יעוי' בזר זהב, וביאר התוספתא לדרך הרמב"ם דמיירי בזיזין יעוייש"ה.

ח]

והרמב"ם ביאר בכוונת בטח, דהיינו בליטה שיש תחת החלון, והטומאה תחת הבליטה, דאין הבית נטמא. וכ' עלה "לפי שאין הטומאה מצויה תחת אוהל המחובר עם אויר הבית". ומשמע דכדי ליטמא סגי שיש חיבור אויר עם מקום הטומאה יעוייש"ה.

ט]

ולהרמב"ם, יל"ע מה ענינו להנך משניות דלעיל. עוד יל"ע להרמב"ם מהו לשון "היה בו זיז" מהו "בו", וצ"ל דהיינו החלון.

י]

יעוי' בהלכה פי"ז ה"ג, וצ"ל כוונתו ג"כ דהיינו לענין התפשטות הטומאה לבית, דלכאו' תחת הבטח עצמו אם יהיו כלים, אין סיבה שלא יטמאו וק"ל.

יא]

ויעוי"ש בהשגות הראב"ד דרך חדשה. והנה לראב"ד תמוה איך יכלכל פשטות המשנה, דמשמע שיש בטח, והזיז הוי בבטח, ולהראב"ד הבטח היינו מה שנוצר מהטיט, והזיז הוי כדי לעשות הטיחה, וא"כ כל בטח קודם לו זיז וצ"ע. וכן צ"ע מהו לשון "היה בו". וצ"ל דמוסב על התנור.

עוד צ"ע מהו לשון המשנה והזיז העליון מביא. ולראב"ד מה שייך כלל עליון, ויעוי' בכל זה במשנ"א כאן. ויעוי' במפתח.

יב]

יעוי"ש דיוק לשון הראב"ד, ומשמע דהוי רבותא לגבי עצמו. ומשמע שיש נדון לגבי ב' מילי, לגבי עצמו, ולגבי להתפשט עם מקום אחר, וצ"ב החילוק והרבותא.

פרק יב משנה ג – בטח [ב]

א]

יעוי' במשנה לגבי נסר, ומבואר שיוצא טפח מכל צד, ויל"ע מה הדין ביוצא פחות מטפח. ולכאו' לת"ק דס"ל דאפילו בטפח טהורין. א"כ כ"ש דאם עודף פחות מטפח טהורין. ומה שיש לדון מה ס"ל לר' יוסי, והיינו דר' יוסי מטמא האם הוי רק בטפח, אבל בפחות מטפח מטהר, ולכאו' רק לר' יוסי הוי נפק"מ במה דנקטו טפח, וצ"ב מדוע יהיה לר' יוסי בפחות מטפח טהור, והרי היות וס"ל שאינו מפסיק, א"כ גם כשאין בעודף טפח, מ"מ תנור אינו מפסיק, והויא חדא האהלה. ומדוע לא הכל טמא וצ"ע.

ב]

ולכאו' מוכח דלכו"ע הנסר שע"ג התנור, תחילת הדין דאם עודף טפח א"כ הנסר נידון כג' אוהלים, דהיות ויש תנור, א"כ כל עודף הוי אוהל לעצמו, ובזה כו"ע מודו. ומה דפליגי היינו האם ע"י התנור שיש לו חשיבות מקום, מהניא חשיבות התנור לאשווי הפסק בהתפשטות הטומאה שלא תתפשט מאוהל לאוהל ודו"ק.

ולפי"ז כה"ג שהעודף פחות מטפח, היות ולעודף אין חשיבות אוהל. א"כ גם לר' יוסי דתנור לא מפסיק, מ"מ אין התפשטות היות ולא הוי מאוהל לאוהל ודו"ק.

ג]

ויעוי' במשנה בדין הבטח, ולהר"ש הוי אמבטי. ולכאו' הוי דומיא דתנור, ולפי"ז תמוה, מדוע בתנור מיירי רק בכשיש בעודף טפח, [ונתבאר דאם אין טפח לכו"ע העודף טהור]. ולגבי אמבטי סתמה המשנה. ורהיטת הלשון דמיירי גם באין טפח, ואפ"ה מבואר דהבטח מפסיק. וצ"ע מדוע הוצרכו כלל לחדש דאינו מביא. והרי באין טפח בעודף התנור, כלל לא הו"א שטומאה תתפשט וצ"ע.

ד]

עוד צ"ע דלגבי תנור פליג ר' יוסי וס"ל דהעודף נטמא. ומדוע לגבי בטח לא מצינו דר' יוסי פליג, וע"כ דחלוק תנור מבטח, דבבטח לכו"ע מפסיק וצ"ב.

ה]

והנה בעיקר דין הבטח, דמבואר ברא"ש דהוי מפסיק כלפי נסר שהוא כסויו, ולא כלפי זיז שאינו כסויו יעוי"ש. והנה אם בטח הוי בנין, ומה דשוי הפסק היינו מצד מחיצת הבנין, א"כ צ"ע מדוע כלפי הזיז לא מפסיק, והרי יש מחיצה מפסקת. וע"כ דאין לו חשיבות מחיצה, ולכן לא מפסיק כלפי הזיז, וא"כ צ"ע מהו שמפסיק כלפי הנסר וצ"ב.

ו]

ולכאו' מבואר, דחלוק ביסודו תנור מאמבטי. והיינו דתנור שהתנור עצמו יש לו חשיבות מקום, א"כ תחילת הדין דכו"ע מודו שנסר שעל גביו נעשה לג' אוהלים. ופליגי אם יש התפשטות מאוהל לאוהל, או שהתנור מפסיק, אבל בגלל חשיבות התנור לכו"ע הוו כג' אוהלים, וזהו דבאינו עודף טפח, אינו כלום. משא"כ אמבטי הוי להיפך. והיינו דאין לאמבטי חשיבות מקום. והנסר לא נחשב ג' אוהלים, אלא הוי חדא האהלה, אלא היות והוי הנסר כסויו של בטח, א"כ הוי מפסיק כלפי כסויו, וזהו עיקר החילוק דלזיז שאינו כסויו אין סיבה כלל שהאמבטי יפסיק ודו"ק.

והיות ולא חשיב מקום, לכן לא מיירי שהעודף טפח, דהכל הוי חדא האהלה ודו"ק.

פרק יב משנה ד – סנדל של עריסה

א]

מתני' "סנדל של עריסה שפחתו בתוך הבית, אם יש בו פותח טפח הכל טמא" ובר"ש הביא מתוספתא דאם נעשה מאיליו הוי בכמלוא אגרוף. ויל"ע לפי"ז מהו הכוונה שלא נעשה מאיליו. ויעוי' בפיהמ"ש "והכניס בו סנדל של עריסה" ומבואר דכלל לא נעשה הנקב ע"י הסנדל אלא ע"י הגברא יעוי"ש, ולפי"ז הוי כפשוטו שעשה נקב מדעתו לתשמיש, והוי בטפח. יעוי"ש.

ב]

אולם לשון הרא"ש הוי "ופחתו העריסה והסנדל מעזיבת העליה" ולכאו' נראה שנעשה ע"י העריסה, ויעוי' באורך במים טהורים דנקט דפליגי הרמב"ם והר"ש כה"ג שלא נפחת מאיליו, אלא ע"י העריסה, אבל גם לא נפחת ע"י הגברא מדעתו, אם חשיב מאיליו או לא יעוי"ש וצ"ב. [ובמהר"ם שנעשה בכוונה להשתמש משם לבית יעוייש"ה].

ג]

ובר"ש ביאר דמיירי שהסנדל בחצי תחתון של מעזיבה. וביאר דבריו במהר"ם, דאל"כ היות וע"כ לא מיירי שהטומאה תחת הנקב, א"כ מדוע נטמא. וע"כ דהוי בחצי התחתון. [מש"כ מהר"ם להוכיח מפ"י מ"ד צ"ע דלכאו' מפורש במ"ב. ודו"ק].

ויעוי"ש שהוסיף, דלפי"ז ע"כ שהעריסה עצמה בחלק העליון, ולכן טמאה רק מדין דיקרב בדיקרב, וכן שמוכח מינה דסנדל ועריסה הוו ב' כלים ולכן שייך בהו דינא דכלים בכלים ודו"ק.

ד]

אולם בפי' הרא"ש העמיד המשנה דהטומאה תחת הנקב, ונקט דקדמה טומאה לסנדל יעוי"ש. ולפי"ז יל"ע מדוע בעינן לדינא דכלים בכלים, הרי גבי העריסה הויא מאהיל על הטומאה. וביותר דהמהר"ם ס"ל דכל שנתן דבר מקב"ט כל העליה טמאה, וא"כ כלל לא שייך דינא דמונין, שהרי הכל נמצא בעליה וצ"ע.

ה]

ובשיטת הרמב"ם בזה לכאו' פליגי המפרשים. דיעוי"ש פט"ז טו"מ ה"ד, דאם אין בארובה טפח הרגל טמאה ככלים המאהילים. ובכס"מ שם כ' דס"ל דהטומאה תחת הפחת, וקדמה טומאה לסנדל יעוי"ש, אולם בערוה"ש ל"א י"ב ובחזו"א ח' ו' דייקו ללשון הרמב"ם "והטומאה בבית" דלא מיירי שטומאה תחת הארובה יעוי"ש. ולדברי הערוה"ש וחזו"א צ"ע מדוע הסנדל נטמא.

ו]

ויעוי' בפיהמ"ש שכ' "ואותו סנדל לבדו הוא שמתטמא כיון שהאהיל על הטומאה" ובפשוטו הכוונה שטומאה תחתיו וככס"מ, אלא דלפי"ז צ"ע סיום לשונו שם "ונהיה כבר חלק מן האוהל", דאם הוי מאהיל מה בעינן שנעשה חלק מן האוהל. ולכאו' כוונתו דלעולם אין הטומאה תחת הארובה. ומה שחשיב מאהיל היינו היות והסנדל נעשה חלק מן האוהל. אלא היא גופא צ"ע מדוע נעשה חלק מן האוהל. [עוד נר' דצ"ע לפרש שטומאה תחתיו, דא"כ מדוע אותו סנדל לבדו הוא שמתטמא ועי'].

ז]

ולכאו' צ"ל עפ"י מש"כ לעיל מינה בפיהמ"ש דמיירי שתקע הסנדל עד שנראה בתקרת הבית, והיינו דלא נמצא בחלל הארובה גרידא, אלא מגיע עד שפת האורבה, ונעשה כחלק מן התקרה, וס"ל דכה"ג מצטרף הסנדל לתקרה ונחשב מכלל המאהיל על הטומאה, אפילו שאינה תחתיו ודו"ק וצ"ב.

ח]

ובכס"מ שם לדרכו דמיירי שטומאה תחתיו. והוקשה לו דא"כ הוי כארובה שאין בה טפח והניח דבר שמקב"ט דעירב את הטומאה. וכאן ג"כ מדוע לא הוי כן. ותי' בשם המהר"י קורקוס שכל דבר שנכנס בעובי המעזיבה וממלא את הפחת ויושב שם מהתקרה הוא חשוב, ואין אומרים בו עירב את הטומאה, וזהו שדייק הרמב"ם שסותמת את הארובה יעוי"ש. וצ"ב כוונת המהרי"ק. [ועכ"פ המהרי"ק לדרכו יפרש כוונת הפיהמ"ש דלעולם הוי "מאהיל". והא דלא מערב הטומאה, היינו היות ונחשב מכלל התקרה ודו"ק].

ט]

ועכ"פ ניחא היטב לשיטת הרמב"ם, דכייל בפט"ז לדין משנתינו בכלל ובאמצע דיני ארובה. והיינו דאתי לפרש דהגם שיש לדין ארובה וכדהאריך עד שם. מ"מ בארובה שתקע סנדל העריסה לתוכה הוי דין אחר, ומשום שהסנדל נדון כחלק מהתקרה, וכש"כ בפיהמ"ש ודו"ק.

י]

והנה לדברי הפיהמ"ש, בעינן שהסנדל יגיע עד לתקרה, ובכוונת המהרי"ק יל"ע אם כוונתו שצריך לסתום רוב הארובה, או בעינן לסתום כל חלל הארובה וצ"ע.

ובחזו"א שם תמה על המהרי"ק, מה מהני לחוץ, והרי דבר טמא כמאן דליתיה ולא חוצץ. יעוי"ש. [ואם כוונתו שבטל לתקרה, א"כ מדוע סנדל עצמו טמא, ואם נעשה כתקרה, א"כ גם ביש טפח שיחצוץ דנעשה תקרה וצ"ב].

יא]

וצ"ל דהיות ונדון כחלק מהתקרה, מהני לדון לטומאה שתחתיה טומאה באוהל, ולטומאה באוהל אין דין בקיעה דאינה רצוצה. וכן מה שעל גבה לא חשיב מאהיל, דהוי הסנדל מכלל התקרה, וצ"ע עדיין.

יב]

והנה על דברי הרא"ש הנ"ל, דנקט שטומאה תחת הפחת, הקשה במקדש דוד קו' טהרות א' אות א' דהרא"ש ומהר"ם החליפו שיטתייהו ממה שכתבו לעיל בפרק ארובה, דיעוי"ש במשנה ה', לגבי בית ועליה וארובה ביניהם, [ובעליה מקורה ע"ג הארובה] ופליגי מהר"ם ורא"ש, דלמהר"ם כה"ג שטומאה בבית, הבית טמא, ועליה טהורה, ולהרא"ש עליה טמאה והבית טהור. וכאן הוי להיפך. דמהר"ם העמיד דל"ה כנגד הנקב, דאל"כ הרי יטמא. והרא"ש העמיד דהוי הטומאה כנגד הנקב יעוי"ש. [ובשיטת הרמב"ם בארובה, יעוי"ש בפ"י מש"נ בדעתו].

יג]

והנה, בסתירת המהר"ם. יעוי"ש בפ"י, ולכאו' נראה דכל מה שהבית טמא, היינו רק באין בארובה דבר המקב"ט, אבל כשיש בארובה דבר המקב"ט, אין הבית טמא. [וי"ל הביאור, דהבית טמא היות ואמרינן חבוט, וכל שארובה סתומה לא אמרינן לגג העליה חבוט, ואין מה שיגרום שתתפשט בבית]. וזהו שהוקשה למהר"ם דאם טומאה כנגד נקב, שהכל יטמא ודו"ק.

יד]

ובשיטת הרא"ש עדיין צ"ב. וי"ל או דחלוק אם הוי ארובה, דכה"ג חשיבי הבית והעליה מקום א', [יעוי' בפרק ארובה בזה]. או דמקום הטומאה הוי בארובה, משא"כ כאן דנעשה ע"י הסנדל, א"כ הוי כסדק, ולא הוי מקום בפנ"ע כדי לדון שהטומאה בארובה, וכה"ג הבית טמא ודו"ק. או די"ל עפי"ד המהרי"ק לחלק אם סותם לכל הארובה או לא ודו"ק. [ויעוי' גליונות קה"י כאן שכ' שעפי"ד המהרי"ק מיושבת שיטת הרא"ש יעוי"ש].

טו]

ובשיטת הרמב"ם א"א לתרץ, דכאן שנעשה ע"י הסנדל אין לו חשיבות ארובה, שהרי מפורש בפיהמ"ש שעשה הפחת, ורק אח"כ הניח בתוכו את הסנדל יעוי"ש. ולכאו' ע"כ צ"ל עפי"ד המהרי"ק, והיינו דכל שמניח העריסה, וסותם כל הארובה, א"כ בטל דין ארובה מינה, והוי פחת שיש בתוכו עריסה, ובזה חלוק אם יש בפחת טפח העליה נטמאת, ואם אין טפח לא נטמאת. וניחא מה דכייל לדין מתני' בדיני ארובה, דאתי ללמדינו שיש גווני שבטל דין ארובה מינה וכש"נ.

טז]

יעוי' בפיהמ"ש ובתר שביאר לדין דמונין בו כדרך שמונין במת, הוסיף "וכך אם נגעו כלי מתכות וכו' הרי הן נעשין אב כדין טומאת הכלים במת כמו שנתבאר", וצ"ע מה שייך כאן נגיעת מת. ויש שפי' שכוונתו מדין חרב כחלל, ולא מדינא דחיבורים וצ"ע. ויעוי' במגיה לפיהמ"ש [הנמד"ח] ונקט גם בתחילת הפיהמ"ש דהוי מטעם חרב כחלל וצ"ע.

יז]

והנה בעיקר שיטת הרא"ש, דמיירי שטומאה נגד הנקב. הקשו מדוע לא ס"ל לדרך הר"ש דהוי מדינא דשדינן, ומיירי דהוי בחצי מעזיבה ולמטה, וי"ל דס"ל דהיות והוי נקב שנעשה לתשמיש, א"כ מופקע מכלל עצם המעזיבה ואין עליה דין שדינן ודו"ק. [והיינו אפילו באין שם טפח]. ואין לתמוה מתוספתא שהובא בר"ש דחזינן שיש בנקב דין שדינן, די"ל דס"ל דכוונת התוספתא דנעשה מאיליו יעוי"ש. וכה"ג כל דהוי פחות ממלא אגרוף חשיב כחלק מהמעזיבה ודו"ק.

\* \* \*

א]

יעוי' בראשונים דנקטו דמיירי שקדמה טומאה לסנדל, ולכאו' תמוה, הרי שיטת הר"ש דמיירי שנעשה הנקב ע"י גוף העריסה, ואיהו הוי כשיטות דמיירי שקדמה טומאה, והרי לעולם קדמה עריסה, דללא עריסה לא נעשה הנקב וצ"ע.

ולכאו' מוכח דהיות ונעשה בב"א, והיינו שקודם הנקב לא דיינינן מי קדם א"כ הוי בב"א. ומבואר דכל בב"א דיינינן כקדמה טומאה ודו"ק וצ"ע. [ואולי י"ל דהוי כקדמה, רק לגבי סנדל ולא לגבי גוף העריסה וצ"ע].

ב]

יעוי' בתפארת ישראל כאן, שהוקשה לו דהרי לכאו' הסנדל הגם דהוי בחצי תחתון, מ"מ בפשוטו לא אמרינן אפשר לצמצם, וא"כ מקצתו הוי ג"כ בחלק העליון. [שהרי העריסה עצמה בחלק העליון, וכמפורש במהר"ם, א"כ לא מסתבר דהוי בצמצום, שסנדל עד חצי, ועריסה מחצי יעוי"ש]. וא"כ הרי שיטת הר"ש דחרב כחלל מטמא באוהל, וגם כל כלים הוו חרב כחלל, והרי הוי קצתו בחלק העליון יעוי"ש. [והתפאר"י הוכיח מינה דלא אמרינן בחרב כחלל שמטמא באוהל יעוי"ש].

ג]

ולכאו' צ"ל בשיטת הר"ש דהיות ואין החרב בתוך אוהל עצמו, ורק מדינא דשדינן הוא דמטמא, והיות ועיקר החרב הוי בחלק התחתון, א"כ לא שדינן ליה לב' מקומות, או דאזלינן בתר עיקר הדבר, כדי לדון עליו שדינן. והיות ועיקר מקום הסנדל הוי בחלק התחתון שפיר שדינן ליה לבית ולא לעליה ודו"ק.

ד]

והנה לשיטת הר"ש דמבואר דבנקב שבתקרה יש דין מחצה על מחצה, ולכאו' מהמשניות לעיל בארובה מבואר לא כן, דשם מבואר לכו"ע דאם נתן עפ"י ארובה דבר שאין מקב"ט רק הבית טמא. ולכאו' היות וטומאה בבית מתפשטת לארובה עד החוצץ, א"כ מגעת לחצי העליון, ואפ"ה לא מהני דין מחצה על מחצה דעי"ז העליה תטמא וצ"ע.

ה]

ולכאו' מוכח דחלוק מתני' דידן מדינא דארובה וצ"ע. ולהראשונים דס"ל דכאן נעשה ע"י הסנדל, א"כ י"ל דבארובה יש חשיבות ארובה לנקב, וארובה נידונת כמקום בפנ"ע שמחבר בית עם עליה, ולמקום בפנ"ע אין דין מע"מ, וכאן שנעשה ממילא לא פקע ממנו מקומו, והוי דין מע"מ של תקרה גם על הנקב ודו"ק.

ולהרמב"ם דס"ל דהוי נקב בידיים, יל"ע אם שייך לחלק בינייהו וצ"ע.

פרק יב משנה ד – בתוספתא

א]

יעוי' בר"ש שהביא מתוספתא בהיה טיט צף תחתיו. וביאר הר"ש דמיירי שטומאה בעליה, וכה"ג חלוק אם הטיט הוי בחצי מעזיבה ולמעלה, א"כ בכל גווני הבית טהור, ואם הטיט מחצי מעזיבה ולמטה, אם יש בפחת טפח הבית טמא, [ומבואר דאם אין בפחת טפח הבית טהור]. וסיום לשון התוספתא דאם לא מונין כדרך שמונין במת, מפרש הר"ש דהוי ציור חדש, והיינו כה"ג שאין בפחת טפח, אם טומאה בבית, מונין בפחת כדרך שמונין במת יעוי"ש.

ב]

וצ"ב מה החילוק אם הטיט הוי בחצי העליון או בחצי התחתון, והרי ממ"נ אם טיט הוי חוצץ, א"כ בכל גווני שיחצוץ, ואם לא הוי חוצץ א"כ שלעולם לא יחצוץ וצ"ב.

עוד צ"ע שהר"ש הוצרך להזכיר לדינא דמעזיבה נידונת מחצה ע"מ, רק לגבי הסיפא דהוי בחציו התחתון, וצ"ע דלכאו' גם ברישא כך הוא וצ"ע.

ג]

ולכאו' מבואר דהיות והפחת הוי טע"ט ונכנסת התפשטות הטומאה עד חציו תחתון, הרי חשיבא שיש טומאה בבית, ולכן כל הבית טמא. ולא איכפ"ל שיש טיט תחתיו, דהוי כמו שיהיה עצם הטומאה בחציו התחתון דהבית טמא, הגם שיש טיט בין הטומאה לבית, והיינו מדינא דשדינן הטומאה לבית ודו"ק. [וצ"ל דמש"כ בתוספתא שיש טיט בתחתון, היינו מעט מתחת לתחתון, שיש מקום לטומאה ועי'].

ד]

אלא דלפי"ז מתחדש במשנה דידן דבר נוסף, דבעלמא דין שדינן היינו לגוף הטומאה, וכאן הרי גוף הטומאה הוי בעליה, אלא מתבאר דגם אם יש התפשטות הטומאה לחצי מעזיבה התחתון, אמרינן שדינן על התפשטות, ועי"ז כל הבית טמא ודו"ק. [ויעוי' להלן אות ח' בזה ודו"ק].

ה]

ולפי"ז ניחא מה דברישא דתוספתא הבית טהור, והיינו דהיות והטיט הוי בחצי העליון, א"כ אין התפשטות טומאה לחצי התחתון, ולא שייך דינא דשדינן, וזהו שלא הוצרך כלל להזכיר לדינא דמחצה על מחצה, אלא כלל אין סיבה לטמא את הבית וק"ל. [וניחא ג"כ שפחות מטפח טהור, ואין לפחות מטפח התפשטות טומאה כלל לחלק התחתון וק"ל].

ו]

והנה בר"ש שם, בביאור סיפא דתוספתא, דטומאה בבית ואין בפחת טפח שמונין כדרך שמונין במת, והקשה הר"ש והרי הטיט צף ויציל, והיינו דס"ל דבגוונא דפרק ז' מ"א הוי מציל, [ותי' לחלק בין מן הצד לתחתיו יעוייש"ה].

ולכאו' למש"נ דחציו ולמטה הוי מדינא דשדינן, א"כ מה קו' הר"ש, והרי הגם שיש טיט מ"מ הרי שדינן לסנדל להבית, ובכל שדינן לא איכפ"ל מה שיש חוצץ ולכאו' בקו' ס"ל שכן חוצץ, ולפי"ז תמוה מדוע לא הקשה על רישא דהתוספתא וצ"ב.

ז]

ולכאו' מבואר בר"ש, דגם לעיל פ"ז מ"א הנדון הוי מטעם שדינן, ואפ"ה אמרינן דהוי חוצץ וצ"ב.

ונר' דס"ל דאין הכוונה שדינן, דשדינן הסנדל לבית, וכאילו מונח בבית, דכה"ג לא שייך חציצת טיט, אלא הכוונה דשדינן להמקום דמעזיבה כאילו הוי חלק מכלל הבית, וזהו דשייך שטיט חוצץ שלא נדון כחלק מהבית ודו"ק.

ח]

ולפי"ז ניחא טפי חידוש התוספתא בתחילה, דנתבאר דהוי מדין שדינן, והוי חידוש שגם על התפשטות אמרינן שדינן. ולמש"נ ניחא, דלעולם אם גדר שדינן דדיינינן למה שבמעזיבה כמונח בבית, שפיר היה חילוק דרק על גוף הטומאה אמרינן שדינן כמונח בבית, אבל על ההתפשטות לא אמרינן שדינן, אבל למש"נ דגדר שדינן היינו שחצי מעזיבה נכלל במקום הבית, וכאילו מקום הבית מתפשט עד חצי מעזיבה, א"כ היות ולאותו מקום הגיע התפשטות הטומאה, הרי היות והגיעה לבית, כל מה שבבית טמא ודו"ק.

ט]

והנה עוד חידוש שמעינן ממשנה דידן לביאור הר"ש בתוספתא. והיינו דאמרינן לדין שדינן גם כה"ג שטומאה במקום שיש טע"ט, ולא רק כה"ג שאין טע"ט. ויעוי' בראב"ד פכ"ד טו"מ ה"ח דס"ל דרק כשהטומאה במקום פחות מטע"ט אמרינן שדינן יעוי"ש. וכאן מבואר דגם ביש טע"ט ועי'.

י]

ויעוי' בחזו"א ו' א' שתמה טובא על הר"ש בזה מכמה דוכתי, דמבואר דרק בטומאה במקום שאין טע"ט אמרינן שדינן יעוי"ש. ויש לדון טובא בזה.

יא]

ועכ"פ למש"כ, י"ל דפליגי בגדר דינא דשדינן, דאם גדרו דהטומאה נידונת כמונחת בבית, שפיר י"ל כראב"ד, דרק כה"ג שלטומאה אין טע"ט, ואין לה מקום, דיינינן שהבית הוי מקומה, וכמונחת בבית, משא"כ אם מונחת במקום שיש טע"ט, כה"ג היות ויש לה מקום, א"כ מהכ"ת לדון שהבית הוי מקומה. אולם הר"ש ס"ל דגדר שדינן דהוי מכלל מקום הבית, וא"כ י"ל לאידך גיסא, דאם הוי מקום טע"ט ודאי נכלל במקום הבית ודו"ק.

יב]

ולפי"ז, י"ל ג"כ הוכחת החזו"א מהא דפי"א סוף משנה ט' דאם יש בכותל טע"ט לא אמרינן שדינן יעוי"ש. ונר' דהר"ש ס"ל שדין שדינן מן הצד אמרינן רק כשיש סדק, והיינו דרק כה"ג דיינינן דהוי מקום א' גדול, ושפיר שם שאין סדק לא שדינן, ולא נדון כחלק מן הדות או הבית ודו"ק. והוי לשיטתו דרק ע"י סדק נדון מכלל הבית ועי'.

יג]

שם בר"ש בביאור סיפא דהתוספתא, דאם אין בפחת טפח וטומאה בבית, יש לדינא דמונין, ומשמע דהוי דין מסויים באין בפחת טפח. ויל"ע מה הוי הדין כשיש בפחת טפח, י"ל דהוי כאין טפח. ונקט לרבותא דאפילו אין טפח יש דין מונין, ואולי הוי דין חלוק וצ"ב.

יד]

שם בר"ש דאע"פ שהטיט צף אינו מציל, ולא דמי לכותל כדפרישית, ובמים טהורים כ' דהכוונה למש"כ בריש פ' שביעי ויעוי"ש שביאר כוונתו דטומאה תחתיו טפי בוקעת לעל גביו, מאשר טומאה מן הצד, ויל"ע הביאור. ויעוי' לעיל שנתבאר ממהר"ם ומשנ"א דטפי הוי מחיצה מאוהל חוצץ ודו"ק.

טו]

יעוי' בכתבי הגר"ח בענין "חציצה בפני הטומאה", [בד"ה והנראה לומר] דהביא לביאור הר"ש בתוספתא, והקשה שם מדוע כל שיש טיט דיינינן מחצה על מחצה לא לפי עובי הטיט שהוי תקרה בפועל, אלא נקבע עפ"י התקרה בשאר הבית, ויעוי"ש שהוכיח מינה ליסוד דבריו דמקום הארובה הוי מכלל הבית, וה"ה כאן, והיינו דאוהל של כל התקרה מבטל לאוהל של מקום הפחת ומשוינהו לאוהל אחד, ונדון המע"מ לפי עובי כל האוהל יעוייש"ה.

טז]

וקצת יל"ע בדברי הגר"ח, דאיהו נקט דהיות ויש ע"י הטיט שצף אוהל, א"כ אוהל הבית מצטרף והוי חדא, ולכן משערים בכלל האוהל. אלא דלכאו' בר"ש מבואר שגם אם אין טיט צף, והוי נקב גמור גם יש דין של שדינן ומע"מ, ושם לכאו' אין לדברי הגר"ח, וצ"ל דס"ל דה"ה גם אם הוי אויר מתבטל לכלל התקרה וצ"ע. ועדיין יל"ע מדוע לא הוכיח ליסודו מכה"ג שאין כלל טיט. ואולי י"ל דס"ל להגר"ח דכשאין כלל טיט טפי ניחא ליה דנדון כמע"מ לפי כלל התקרה, והיינו שהתקרה נותנת תורת תקרה גם לארובה, אבל כה"ג שיש טיט, וא"כ יש כאן תקרה, והוקשה לגר"ח שהמע"מ יקבע בכל מקום לפי עובי אותו מקום. וזהו שחידש דבטל לכלל התקרה, והשיעור נקבע עפ"י כולה ודו"ק.

יז]

שם בכ' הגר"ח שהוכיח מינה ליסוד דינו, דאוהל הארובה הוי מכלל הבית, ולכן מצטרפין בלי דין חבוט רמי, וכ' עלה דדין ארובה הוי כ"ש מדין טיט צף דנדון הכל כתקרה, ויל"ע מדוע הוי כ"ש.

יח]

בר"ש מהתוספתא מתבאר ששייך דין שדינן בארובה, ולכאו' תמוה דלעיל בדינא דארובות, מבואר שאם ארובה טפח ויתן ע"ג ארובה תחתונה דבר שאמק"ט הבית טמא, ועליה טהורה, ולכאו' הרי הטומאה מתפשטת בארובה והויא בחלק העליון של מעזיבה, ומדוע לא אמרינן שדינן לעליה, ומוכח דבארובה אין שדינן וצ"ב.

יט]

ולכאו' הביאור דארובה הויא מקום בפנ"ע, ולכן לא אמרינן בו שדינן, ולפי"ז צ"ב כאן מדוע יש שדינן, ולשי' הר"ש י"ל דהיות ונעשה מאיליו, אין חשיבות מקום לארובה, ולהרמב"ם דנעשה מדעת צ"ב. ואולי היות ומשמש לעריסה שבארובה, לכן שאני מכל ארובה וצ"ע.

פרק יב משנה ה – קורות הבית והעליה

א]

מתני' "קורות הבית והעליה וכו' טומאה תחת אחת מהן וכו' היו העליונות כבין התחתונות" וכו' ובתוספתא פי"ג תני עלה במה דברים אמורים בזמן שיש בהם טפח וביניהם פותח טפח, אבל אין ביניהם פותח טפח, טומאה תחת אחת מהן תחתיה טמא יעוייש"ה.

ב]

ויעוי' באורך בסוגיא סוכה כ"ב א', ומבואר שם שיסוד הדין מטעם חבוט רמי, וילפינן מכאן לסוכה מדובללת שאם יש בקנה העולה טפח כשירה, משום דאמרינן חבוט יעוי"ש.

ונחלקו הראשונים שם בהאי דינא, דרהיטת לשון רש"י ותוס' שם, שהכל תלוי אם יש בעליונות רוחב טפח, וברווח שבין תחתונות לא נאמר כלל שיעור, וגם אם הוי פחות מטפח, כל שבקורות העליונות טפח, אמרינן חבוט.

ג]

ובר"ן שם ובריטב"א כתבו, דגם הרווח שבין התחתונות שאיליו אמרינן חבוט העליונות, בעינן שיהיה בו טפח, ואם אין ברווח טפח לא אמרינן חבוט, ויעוי"ש דפליגי בגירסת התוספתא.

ובראשונים הובא בשם יש מי שאומר [יעוי' פסקי רי"ד וריא"ז סוכה שם] שאם העליונות הוו יותר מטפח, בעינן שגם הרווח למטה יהיה יותר, והיינו שצריך שרווח שלמטה לא יהיה פחות מהקורות יעוי"ש.

ד]

וברמב"ם פ"ה סוכה הכ"א נקט בסכוך מדובלל דאם היה ברוחב זה העולה טפח או יותר אע"פ שהוא גבוה יתר מג' טפחים, [דפחות מג"ט אי"צ לדין חבוט יעוי"ש בסוגיא] רואין וכו' והוא שיהיה מכוון כנגד שפת היורד יעוי"ש, ובכס"מ כ' דמשמע דס"ל לרמב"ם כשיטה שלישית דלעיל, דבעינן שהרווח יהיה מכוון כקורות שלמעלה יעוי"ש.

ה]

ובשו"ע או"ח תרל"א ה' הביא לשון הרמב"ם, והרמ"א שם כ' כדברי הר"ן, ובגרע"א ובגר"א שם פירשו דהרמב"ם והשו"ע נקטו כדעת הי"א הנ"ל המובאת בריטב"א, ואילו הרמ"א נקט כמסקנת הר"ן והריטב"א דסגי ברווח טפח, ואי"צ שיהיה כשיעור הקורה שלמעלה.

ו]

ובפיהמ"ש כאן לכאו' משמע להדיא דס"ל כדרך הר"ן וריטב"א, דבעינן שבקורה טפח, וכן ברווח טפח. דיעוי"ש שכ' דילפינן מהתוספתא דבעינן ב' תנאים, שיהיה ברוחב כל קורה טפח, וכן שיהיה אויר ביניהם טפח יעוי"ש.

וברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ו ברישא דמתני' הזכיר שיהיה באויר בין הקורות טפח. ותמה הראב"ד בזה. [יעוי"ש בכס"מ] וכ' בחזון נחום ובחסד"ד וסד"ט, וכן בערול"נ סוכה שם, דכ' כן משום הסיפא, דבעינן מלבד שיהיה בקורה העליונה טפח, גם שיהיה באויר שבין תחתונות טפח יעוי"ש.

ז]

ויעוי' באורך ברבנו הגר"ח הל' סוכה שם, שהביא מכמה דוכתי דלא בעינן שיהיה הרווח למטה מכוון כקורות שלמעלה, והוכיח כן מלהלן פי"ד מ"ה בב' זיזין דהכל טמא, ומטעם חבוט הזיז העליון, ושם הרי העליון ממשיך מעל התחתון, והוי יותר מהאויר שתחתיו, ויעוי"ש עוד הוכחות בזה.

ח]

ויעוי"ש בגר"ח לדון, דאולי לגבי זיזין כלל אי"צ לדין חבוט, ומה שהכל טמא, היינו שטומאה עוברת מאוהל לאוהל, ורק בסוכה דבעינן שיהיה חד סככה, הוא דבעינן חבוט לאשוויי סיכוך. [והטעם שצריך חד סכך, יעוי' רש"י שכ' דליכא צילתה מרובה, ובתוס' דחו דבריו, וכ' דבעינן מגזיה"כ סכך אחד. ובשפ"א כ' שצריך שם מחיצה שיחול על הסכך. והגר"ח שם נקט דבעינן סכך ע"ג דפנות יעוייש"ה].

ט]

ומה שבתוספתא כן הוצרכו לענין טומאת אוהלים שיהיה טפח ברווחים, ולכאו' תיפו"ל כהנ"ל שהטומאה ללא חבוט, עוברת מאוהל לאוהל, וכ' הגר"ח שם, דהיינו כה"ג שאין בתחתונות טפח, וא"כ בעינן לאשוויי להו אהל, וזה רק ע"י חבוט, ואה"נ כשיש בהו טפח, והוו אוהל, הטומאה עוברת מאוהל לאוהל בלי חבוט יעוי"ש.

י]

ויעוייש"ה בדברי הגר"ח, ותחילה נקט דמיירי שבתחתונות אין טפח. וההוכחה שאין חבוט בפחות מטפח, וכה"ג צריך לדין חבוט. דהיות ובתחתונות אין טפח, א"כ ללא דין חבוט, לא שייך התפשטות, היות ואין כל קורה אוהל בפנ"ע, ואה"נ כל שיש בכל קורה טפח, אי"צ לדין חבוט. ומה שכתב שם הגר"ח דמיירי שבתחתונות אין טפח. היינו דמשמע שבפועל כל מה דמהני לטמא היינו מדינא דחבוט, וזהו רק כה"ג שבעליונות יש טפח ובתחתונות אין טפח ודו"ק.

יא]

ויעוי"ש בלשון רש"י סוכה, ונקט דע"י דאמרינן חבוט הוי אוהל א'. ומשמע דכדי שתתפשט הטומאה בעינן אוהל א' יעוייש"ה.

ויעוי' בפיהמ"ש לעיל פי"ב מ"ג לגבי בטח, ונקט דהוי בנין בולט תחת החלון, ולשונו שם "שאין הטומאה מצויה תחת אוהל המחובר עם אויר הבית" וקצת משמע דלא בעינן שיהיה אוהל אחד, אלא שיהיה חיבור לאוירים יעוייש"ה.

יב]

ויעוי"ש בגר"ח שמסיק, דבעינן לחבוט "משום דאין טומאה עוברת מאוהל לאוהל, ורק היות ואמרינן חבוט ונדון הכל כאוהל א', לכן הטומאה עוברת" יעוייש"ה באורך.

יג]

והנה בפשוטו נדון הגר"ח, האם בעינן לדין חבוט בב' קורות שיש בכל אחת מהן טפח, כבר נחלקו בו קמאי, דבתשו' פנ"י הו"ד בנחל אשכול סוף טומאת כהנים, האריך דטומאה לא עוברת מאוהל לאוהל, ורק ע"י שנחשב הכל לאוהל א' יעוייש"ה. ובתשו' חת"ס יור"ד ש"מ חלק עליו דלעולם מתפשטת גם דרך הצינורות יעוי"ש.

ובישועות יעקב או"ח שמ"ג כ' תשו' להחת"ס, וס"ל כהפנ"י דאין טומאה עוברת מאוהל לאוהל יעוייש"ה.

יד]

יל"ע, למסקנת הגר"ח דבעינן שיהיה אוהל א', דא"כ לכאו' סותר משנתו. דכ' בכתבי הגר"ח ב"ב ליישב שיטת הראשונים במניח דבר בחלון, דאם מבטלו שם, חוצץ גם באינו סותם, ואם סותם כל החלון, חוצץ גם בלי ביטול. וביאר הגר"ח דשיעור טע"ט הוי שיהיה שם פתח עליה, וכל שסתם קצתו א"כ כל שלא ביטלו, לא בטל שם חלון, ולא איכפ"ל שאין טע"ט לעבור, דסגי בחלון, אבל בסתמו אין מקום לטומאה לעבור יעוי"ש.

טו]

ולכאו' להנ"ל יל"ע, דהיות ובעינן לאשוויי דהוי אוהל א', א"כ ע"כ דע"י שיש שם פתח נדון כאוהל א', וא"כ מה איכפ"ל שסתום כולו. מ"מ היות ולא בטל מיניה שם פתח, נדון הכל כאוהל א', ומדוע אין הכל טמא וצ"ע. [ואולי היות וסתום הכל, א"כ הגם שלא בטל שם ותורת פתח, מ"מ כבר לא נחשב לאוהל א' וצ"ע].

טז]

ולכאו' מוכח, דגם אם הוי אוהל א', מ"מ בעינן בתוך האוהל שיהיה התפשטות הטומאה בכל האוהל, והוי כמליא טומאה, וכל שסתמו כולו, הגם דהוי פתח, וממילא הוי חד אוהל, מ"מ אין מקום לטומאה היכן להתפשט ודו"ק.

יז]

שם בגר"ח מסיק, דלעולם כל דין חבוט הוי רק מאוהל לאוהל, ודחה לפי"ז את מש"כ לעיל מינה דבעינן לחבוט כה"ג שהתחתונות אין בהם טפח, והביא לשון הש"ס שם דרואין את העליונה כאילו היא למטה, ואת התחתונה כאילו היא למעלה, וש"מ דגם בתחתונה בעינן שיהיה טפח, כדי שיאמרו בה כאילו היא עולה למעלה.

יח]

ויעוי"ש שהביא ג"כ מפיהמ"ש במתניתין דג"כ נקט דרואין עליונות כאילו למטה, ותחתונות כאילו למעלה. וכ' עלה הגר"ח "ומשום דזה לכו"ע דההלכתא דחבוט רמי על שניהן העליונות והתחתונות ביחד נאמרה" יעוי"ש וצ"ב ביסוד האי דינא. וגם תמוה מדוע בעינן חבוט על שניהם, ויעוי' בזה בקה"י סוכה.

יט]

ובאמת ברש"ש לעיל פי"א מ"ב תמה על הסוגיא סוכה שם דכל שאין בעליונות טפח לא אמרינן חבוט. ותמה דנימא על התחתונות [שיש בהם טפח] גוד אסיק, והוכיח מינה דלאשוויי אוהל א' מהני רק ע"י חבוט ולא ע"י גו"א יעוי"ש, ותמוה הביאור בזה. וברש"י סוכה כ"ב ב' או חבוט או גוד ודו"ק.

וביותר דלכאו' מהפיהמ"ש הנ"ל מוכח לא כן. דבפיהמ"ש נקט דלדינא דחבוט בעינן לדון הן העליונות והן התחתונות, ולכאו' מוכח שכן אמרינן גוד אסיק. אלא היא גופא צ"ב כנ"ל, מדוע בעינן תרווייהו וצ"ע.

כ]

עוד יל"ע, דלכאו' מלשון הרמב"ם בהל' סוכה נראה שסותר להפיהמ"ש כאן. דבפיהמ"ש נקט דבעינן הן עולות והן יורדות, וברמב"ם סוכה מבואר דרק אמרינן דעליונות יורדות, [וביותר שכלל לא הוזכר שם להדיא דבעינן שיהיה בתחתונות טפח ודו"ק]. וצ"ב.

כא]

ועכ"פ לפי יסוד הגר"ח, דדין חבוט הוי לאשוויי ב' אוהלים לחד אוהל, א"כ לק"מ קו' הרש"ש. והיינו משום דכה"ג שאין בעליונות טפח ליכא לדין חבוט, דרק מהני לצרף ב' אהלים שכל א' בפנ"ע הוי אוהל. ויתכן דזהו כוונת הפיהמ"ש דנקט דאמרינן עולה ויורד, והיינו ללמדינו שיסוד הדין הוי ע"י שיש ב' אוהלים, וע"י חבוט דיינינן להו כחדא ועי'. [ויעוי' כעי"ז במקד"ד קונ' סוף סק"א].

כב]

יעוי' בערוך לנר סוכה שם, שדן כה"ג שטומאה תחת העליון, איך מהני חבוט, והרי אם חזינן שהקורה למטה, א"כ הטומאה הויא על גבה יעוי"ש, ויתכן דזהו כוונת הפיהמ"ש שהוצרך לפרש דבדינא דחבוט אמרינן גם שתחתונות למעלה, והיינו כה"ג דהטומאה תחת העליונות בעינן להעלותן, וכן גם כה"ג שטומאה תחת תחתונות, והכלים למעלה תחת עליונות, גם בעינן להעלות לתחתונות ודו"ק. [ויעוי' בתפארת ישראל, שנקט שגם כלים שתחת עליונות טמאים]. ויעוי' בזה בקה"י סוכה. ויעוי' להלן מדיוק לשונות הראשונים בזה.

כג]

ולפי"ז יתכן דחלוק חבוט בסוכה מטומאה. דבסוכה סגי לעולם דמורידים העליונות, דאחר תחילת הדין, הכל נדון כחדא. [וודאי כשר גם תחת קורה עליונה ודו"ק]. אבל בטומאה דפעמים שטומאה תחת עליונות, או כלים תחת עליונה, ובעינן שאפשר לדון את תחילת הדין, שמקום הטומאה הוי בתוך האוהל, וכן מקום הכלים, ולכן בעינן גם לומר שתחתונות למעלה. ואולי נפק"מ דלסוכה כל שתחתונות אין טפח לא איכפ"ל, דבעינן טפח לקורה הנחבטת, ורק בטומאה דאמרינן חבוט על ב' הקורות, לכן בעינן טפח לשניהם ודו"ק.

כד]

ואולי י"ל בכוונת הפיהמ"ש, דחבוט אמרינן להצטרף לאוהל הטומאה. ולא אמרינן חבוט על אוהל הטומאה עצמו, וזהו דבעינן הן להוריד והן להעלות, דפעמים טומאה תחת עליונות, ופעמים תחת תחתונות וצ"ע. ועכ"פ כה"ג שהטומאה תחת קורה שאין טפח, ודאי לא אמרינן חבוט לאשוויי אוהל הטומאה, ובעינן שהטומאה תחת טפח ודו"ק. ויעוין להלן אות [כו].

כה]

ועכ"פ אם כן הוא כתחילת הדבר, דלא אמרינן חבוט אלא להצטרף עם אוהל הטומאה, א"כ מיושבת קו' הרש"ש דגם באין בעליונות טפח, נימא גוד על התחתונות, ולהנ"ל ניחא דמיירי שטומאה תחת תחתונות. אלא דלעיל גבי כותל שנסדק, וקדירה בארובה לא נראה כן יעוי"ש.

כו]

מש"כ דחבוט לא אמרינן לקורה שטומאה תחתיה, ולכאו' מברייתא סוכה כ"ב ב' עולה ויורדת, והוי לגבי עירובין ולא לגבי טומאה, ומבואר לא כש"נ. וגם בראשונים בסוכה דנקטו שטומאה תחת תחתונה או עליונה ואפ"ה יש נידון לגבי העליונה, ומשמע דאמרינן גם באוהל הטומאה עצמה חבוט ועי'.

פרק יב משנה ה – אם האויר למטה כשיעור הקורה

א]

יעוי' בראשונים בסוכה, ומבואר ג' שיטות בדינא דחבוט. א' דכל מה דבעינן לחבוט טפח, היינו שיהיה בקורה שלמעלה, אבל באויר שבין קורות תחתונות אי"צ טפח. ב'. שצריך שיהיה גם באויר שבין תחתונות טפח, אבל אם בקורה יהיה יותר מטפח אי"צ שגם באויר יהיה יותר מטפח. ג' דלעולם לפי שיעור הקורה שלמעלה כן צריך להיות שיעור האויר שבין תחתונות. ויל"ע מהו יסוד פלוגתת הנך ג' שיטות.

ב]

ובריטב"א סוכה כ"ב א', כ' בטעם השיטה שצריך שיהיה באויר טפח וז"ל "שאם תרד העליונה למטה תמצא פותח טפח להכנס שם ולסתום" ובפשוטו כוונתו, דהוי דין בחבוט, דלא סגי שיהיה חבוט להקורה, אלא בעינן שהקורה תמצא למטה רווח להכנס שם. אלא דלכאו' א"א לפרש כן בכוונת הריטב"א, דיעוי' בדבריו להלן שם שהביא השיטות דס"ל דגם כשקורה העליונה יותר מטפח, צריך שבאויר יהיה יותר מטפח כמו הקורה.

ג]

ויעוי"ש שביאר בטעמייהו וז"ל "שאם יחבטום למטה יכנס לגמרי בין התחתונות" והריטב"א שם פליג עלה דסגי באויר טפח, וכ' דסגי "אע"פ שיש בעליונות יותר מטפח, ואם ירדו למטה לא יקבע לגמרי ביניהם, כיון דסתמי כל האויר שבין התחתונות למטה סגי" יעוי"ש, ומבואר דלא ס"ל שצריך שעליונה תמצא רווח למטה להכנס ולסתום לגמרי, וא"כ צ"ב מ"ט דפי' בריש דבריו.

ד]

וע"כ צ"ל בכוונתו, דלא צריך שיכנס לגמרי בין התחתונות, ומה דבעינן שיהיה טפח להכנס, היינו משום דאם לא מצא עכ"פ טפח להכנס א"כ אין לקורה שירדה חשיבות אוהל, שאינה מאהילה על אויר טפח, וכה"ג לא אמרינן חבוט ודו"ק.

ה]

ובאמת יעוי' ג"כ בפסקי הרי"ד סוכה שם, ונקט דבעינן באויר למטה "שאם נאמר בעליונות חבוט יכנסו באויר שבין התחתונות", וכשאין טפח לא אמרינן חבוט "כיון שלא יכילו ולא יכנסו ביניהן", ומשמע דלא הוי כדי שיהיה עלה שם אוהל טפח, אלא כהשיטות דלעולם בעינן באויר כשיעור הקורה, כדי שהקורה תכנס ודו"ק.

ו]

ולהשיטות דס"ל שאי"צ באויר טפח, צ"ל דלא איכפ"ל שלא יכסו אויר טפח, דמ"מ יש עליהם שם אוהל, או היות וגם מאהיל שיש תחתיו קורה, גם לעליון שם אוהל, וא"כ כל הקורה הויא אוהל, או די"ל דס"ל דלא צריך שהקורה שנאמר עליה חבוט, יהיה לה בפנ"ע שם אוהל למטה, אלא היות והחבוט הוי לאשוויי אוהל א', א"כ היות ואחר החבוט, הוי הכל אוהל א', א"כ הוי אוהל, ולא איכפ"ל שהקורה בפנ"ע אינה אוהל ודו"ק. [והיינו דפליגי אם אזלינן בתר תחילת הדין שיהיה בחבוט עצמו אוהל, או סגי בסוף דינא דע"י החבוט הוי חלק מאוהל ודו"ק].

ז]

ודבר חדש מצינו בגר"א בליקוטי ש"ס סוכה שם, [הו"ד בתו"ר כאן], שחידש דלהשיטות דס"ל בסוכה דאם בקורה טפח אמרינן חבוט גם אם באויר למטה אין טפח. מ"מ אין להקשות מהך דטומאה דבעינן שיהיה גם באויר למטה טפח, דחלוק סוכה מטומאה, ולגבי טומאה בעינן שיהיה באויר טפח "משום דאינו יוצא הטומאה פחות מטפח" יעוי"ש וצ"ב.

ח]

וצ"ב מדוע בעינן שתצא הטומאה דרך האויר שבין הקורות. [ודוחק שכוונתו כש"כ בא"ר פרק ארובה דכל שלא יוצאת מלמעלה, לא מתפשטת לחלל הארובה]. ומבואר בהמשך דבריו שם דס"ל דע"י חבוט טמא כל כלים שתחת קורות העליונות, והיינו גם כלים שלמעלה מגובה קורות תחתונות, וכלפי זה המקום הרי צריך שהטומאה תצא מבין הקורות, ואם אין טפח אינה יוצאת ודו"ק. [ויעוי' בזה לעיל מהתפאר"י דג"כ ס"ל דגם כל שתחת קורות עליונות טמא, וכן יעוי' בקה"י סוכה שם].

ט]

והגר"א מיירי לענין כלים שתחת קורות עליונות בחלק העליון, ולעיל כ' מהערול"נ שדן מהו כה"ג שהטומאה שם, ויעוי' בלשונות הראשונים סוכה, ושם בריטב"א נקט בד"ה טומאה תחתיהן "הי' תחת אחת מקורות הבית או העליה כל הבית כולו טמא" ונקט דטומאה גם תחת קורות עליה, ובפשוטו בכל תחת הקורות, וגם בחלק העליון ולכאו' הוי דלא כערול"נ הנ"ל דס"ל דכה"ג לא אמרינן חבוט וצ"ע.

י]

ואולי י"ל דלעולם באמת אמרינן גם כה"ג חבוט, ומ"מ מה שטמא היינו רק הבית ולא העליה, וכן מדוייק לשון הריטב"א הבית כולו טמא, והיינו ולא חלל העליה, אלא שהוא חידוש איך שייך דאמרינן חבוט לחצאין, והיינו דחלק תחתון נטמא, ואפילו שטומאה בחלק העליון וצ"ע.

יא]

ובמאירי סוכה שם כ' "וטומאה תחת אחת מן התחתונות" ולכאו' ס"ל דאם הויא תחת עליונות לא אמרינן חבוט, ויתכן דהיינו כה"ג דהויא תחת עליונות בחלל העליה וצ"ע.

יב]

ובפשוטו יש לחלק בין הציור של הגר"א לבין הציור של הערול"נ, והיינו דהא ודאי שחבוט הוי לאשוויי הכל אוהל אחד, וא"כ דיינינן שחפצא של האוהל הוי למטה, וזהו דאם טומאה תחת קורה עליונה, בחלק שבעליה, ודאי לא שייך לדון דטומאה בבית, ומש"כ הגר"א דכל שיש טפח גם כלים שתחת קורה למעלה הוו טמאים, לא היות ועד למעלה הוי מכלל האהל אלא שהיות וטומאה מתפשטת גם בין קורות תחתונות, דגם שם הוי מכלל הבית, ממילא שוב מתפשטת ויוצאת משם לעליה דרך פתח טפח, אבל כה"ג שטומאה למעלה תחת עליונות, היות והאוהל נחשב למטה, א"כ טומאה לא תכנס וצ"ע.

יג]

והנה מש"כ דמשמע מתו"ד הגר"א, שע"י חבוט הוי האוהל למטה, ורק כל שיש טפח, יוצאת הטומאה למעלה, והיינו דדין חבוט מהני לדון ממש דהוי האוהל למטה. [ויעוי' בקה"י טהרות כ"ו שדן מדוע לא יהיה חציצה יעוי"ש בקו' הפנ"י, והיינו דחבוט לא משוי חציצה] ויעוי' בקה"י טהרות סכ"ו שצידד שגם לאחר דין גוד אחית, מ"מ החפצא של האוהל היינו כצורתו קודם חבוט, ורק מהני חבוט לדון דהכל חדא האהלה יעוייש"ה.

יד]

ולפי"ז י"ל דנדון הערול"נ הנ"ל תלוי בזה, והיינו דאם האוהל חשיב רק בשוה עם קורות תחתונות, שפיר היות וטומאה למעלה, א"כ אינה באוהל, אבל אם כהקה"י, א"כ שפיר הויא הטומאה באוהל ודו"ק.

טו]

וי"ל עוד לפי"ז, דנדון הראשונים הנ"ל בשיעור האויר ג"כ תלוי בזה. והיינו דאם חבוט משוי שהאוהל נדון למטה, א"כ אם אין אויר טפח אין לקורה עליונה על מה להאהיל, ולא יכולה להיות נידונת שמאהיל למטה, אבל לדרך דגם אחר חבוט, האוהל נחשב כצורת הקורות, והיינו דהוי אוהל שעולה ויורד, [וכקה"י] א"כ שפיר י"ל דלכן לא איכפ"ל אם למטה יש אויר טפח, ומשום דאין הקורה נידונת שבפועל עומדת למטה, והיות ובמקומה למעלה מצטרפת להאהלה, והרי שם מאהיל על טפח ודו"ק.

טז]

והנה בנדון הערול"נ הנ"ל, אם טמא מה שבחלק העליון מעל גובה קורות תחתונות, ולכאו' הפנ"י שיסד בביב דלא שייך חבוט היות והוי תרתי דסתרי, א"כ ג"כ ס"ל דלא שייך לטמויי למעלה יעוי"ש.

ויש שהביאו תנא דמסייע להו מהתוספתא פי"ג ה"ט [הו"ד בר"ש להלן משנה ח'] לגבי קוברי המת, דפליגי ר"א ור"י, דלר"א מצטרף האוהל מת עם אוהל החלון לטמויי לבית, ולר"י אין מעלין הנמוך לצרף אוהלים, ובז"ז שם דרק מורידין החלון לטמויי תחת החלון יעוי"ש.

יז]

והנה מבואר בז"ז דהגם שתחת החלון טמא, מ"מ לא נכנס לבית, ולכאו' מוכח דהיות ואמרינן חבוט, א"כ לא מהני לגבי מה שלמעלה ממקום החבוט וכערול"נ ופנ"י הנ"ל. ויעוי' להלן.

יח]

ונר' די"ל שאין להוכיח מידי מהתוספתא, והא דר' יהושע הוי לשיטתו, דהנה בפלוגתת ר"י ור"א דפליגי אם מעלין או רק מורידין, ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם. ובפשוטו הכוונה דמורידין, היינו דהיות והאוהל למעלה מאהיל גם על למטה, שפיר שייך לדונו כלמטה, שהרי גם בעודו למעלה מאהיל על למטה, ולא התחדש מקום האהלה, אבל אם מעלין, הרי ע"י חבוט מחדשים האהלה שאינה.

יט]

ולמש"נ לעיל בגדר חבוט רמי, [וכ' לב' הצדדים הנ"ל בקה"י סוכה סט"ז] האם חבוט היינו דהוו חד אוהל במקום א'. או דהיות ושייך לדון חבוט, זה מהני דדיינינן לב' האהלים במקומם דהוו אוהל א' יעוי"ש, ולפי"ז יתכן דבזה גופא פליגי ר"י ור"א בגדר חבוט, והיינו דאם דיינינן שהוו אוהל א' ממש שפיר לא מעלין, אבל אם כל א' במקומו נדון חדא עם השני, זה שפיר שייך ג"כ להעלות, דאינו נדון שבפועל הוי למעלה ודו"ק.

כ]

ולפי"ז נר' פשוט דהנדון אם חבוט הוי תרתי דסתרי, הרי ודאי שייך רק להצד דבפועל דיינינן שהוו ממש אוהל שוה, אבל אם כל אוהל נדון במקומו, ואפ"ה ע"י חבוט חזינן להו כחדא, א"כ היות ונמצא במקומו אין שום דבר שימנע מלהאהיל על כל מה שתחתיו, ושפיר הגם שמבואר בר' יהושע דלא מתפשט כל תחתיו, היינו לשיטתו דס"ל דחבוט הוי רק העליון, והיינו שדנים שבפועל נמצא למטה, ולכן לא מהני לחלק העליון, אבל לר' אליעזר ודאי טמא גם מה שלמעלה.

כא]

ביסוד הנדון אם בעינן אויר למטה כנגד הקורות. יעוי' בתורת הראשונים כאן מהאגודה שהביא להוכיח דבעינן מכוונות לגמרי כבין התחתונות, מהא דלעיל [פ"י מ"ו] גבי קדירה נתונה תחת הארובה יעוי"ש, וצ"ב ההוכחה.

כב]

למש"נ לעיל סברא לחלק בין להוריד, לבין להעלות, דלהוריד קיל טפי, שהרי מאהיל גם על למטה. ושמעתי לפי"ז ליישב קו' הרש"ש דגם באין בקורות למעלה טפח מ"מ נימא אסיק לתחתונות. [והוכיח מינה דליכא אסיק כלל יעוי"ש]. ולהנ"ל י"ל, דלהוריד אפשר גם באין בתחתונות טפח, דאי"צ כדי להוריד את התחתונות, שהרי העליונות מאהילות גם על למטה, אבל להעלות התחתונות, היות והם בעצמותם לא מאהילות על למעלה, א"כ רק מהני גוד לצרפם עם האוהל שלמעלה, ולכן אם בעליונות אין טפח, אין אוהל לצרף התחתונות איליו, ולא שייך כלל גוד ודו"ק.

\* \* \*

א]

יל"ע מדוע בקורות זו ע"ג זו, דאמרינן שטמא רק תחת הקורה, ומדוע לא הוזכר החילוק בין טומאה בחיצון שאין פנימי טמא. לטומאה בפנימי שחיצון נטמא, מטעם סוטל"צ וצ"ע. ויעוי' בחסד"ד כאן מש"כ לגבי דין סוטל"צ.

ב]

ביסוד דינא דחבוט, יעוי' בערוך לנר בתוספת ביכורים סי' תרל"ב, ושם מובא בסוכה שהדפנות לא מגיעות לסכך, אם מה שכשירה היינו מטעם דאמרינן גו"א, או מטעם חבוט. דהפנ"י נקט מטעם חבוט. והערול"נ ס"ל דכה"ג לא שייך חבוט, דחבוט אמרינן רק לאויר, ולא למחיצות יעוייש"ה, וצ"ב פלוגתתם.

פרק יב משנה ה – בדברי הגר"ח הל' סוכה

א]

הנה בנדון אם הקורה למעלה עודפת על האויר שבין התחתונות, אם כה"ג אמרינן חבוט, ותמה עלה הגר"ח בהל' סוכה מג' דוכתי. א' מהא דזיזין, ושם הזיז העליון עודף על התחתון. ב' מהא דארובה, ותקרת העליה עודפת על אויר הארובה, ומהתוספתא [הו"ד בר"ש כאן]. דקורות בית ועליה שהיו עשויות שתי וערב הכל טמא. והיינו מדין חבוט, הגם שעליונה עודפת יעוי"ש. [ויעוי' קה"י סוכה סו"ס ט"ז שתמה מהא דארובה, ונשאר בצ"ע].

ב]

והנה בענין ההוכחה מהא דארובה, יעוי' בכ' הגר"ח בענין "חציצה בפני הטומאה" שהאריך ליסד דהיות ובעינן לאשוויי העברת טומאה מהבית למקום הארובה, ומקום הארובה [החלק התחתון] חשיב מקום הבית, א"כ כה"ג הגם דהוו ב' אוהלים, מ"מ הוי חדא מקום, ולזה אי"צ לדין חבוט, וטומאה מתפשטת בלי חבוט יעוי"ש. [ולכאו' זהו יסוד הדברים במש"כ בספר הל' סוכה שהאריך במקו"א שיש פלוגתת ראשונים אם ארובה הוי מדין חבוט, ולכאו' היינו מש"כ שם בכ']. ויעוי' חזו"א ח' ג' ד"ה והנה.

ג]

אלא דעדיין צ"ב, דאה"נ הטומאה מתפשטת לכל הבית, אבל איך טמאה העליה. [בלי חבוט] ולכאו' צ"ל דאחר שהטומאה מתפשטת בכל הבית, הגם דהוי בב' אוהלים, דמ"מ היות והוי מקום א', לכן מתפשטת. וממילא שכל מה דהוי באוהל הארובה ג"כ נטמא, דגם מתפשטת בכל האוהל, ואחר שהגיע לעליה כנגד ארובה, ממילא מתפשטת בכל העליה ודו"ק.

ד]

וזהו דס"ל להגר"א [בליקוטי הגר"א] דכל שאין בארובה טפח לא יוצאת הטומאה לעליה, שהשלב השני של ההתפשטות, לא יכול לחול ודו"ק.

ה]

ועוד דרך ליישב קו' הגר"ח מהא דארובה, י"ל עפי"ד החזו"א י"ד י"א שכ' דבר חדש בהא דקורות, דכל דין המשנה היינו כשאין מחיצה המחברת בין קורה עליונה לתחתונה, אבל אם יהיה מחיצה מב' צדדים, א"כ המחיצה היא סיום הקורה, והרי הוו מחוברות, ואי"צ כה"ג כלל לדינא דחבוט יעוייש"ה שכ' להוכיח כן מהא דארובה וצ"ע. [ויעוי' סברא כעי"ז בכ' הגר"ח בענין "חציצה בפני הטומאה", בד"ה והנה בסוכה ודו"ק].

ו]

והנה הגר"ח הל' סוכה שם, דחה ביאורו בגמ', דכל מה שצריך חבוט היינו כה"ג שתחתונות אין בהם טפח, אבל כשיש טפח, הרי הוו מאוהל לאוהל ואי"צ חבוט, ודחה ביאור זה מהש"ס סוכה כ"ב לגבי קורות המתאימות דבעינן שיהיה בשניהם טפח, והיינו דמפרש דמה שמבואר שם דרואין העליונה למטה ותחתונה למעלה, משום דבעינן לומר בשניהם חבוט, וכשיטת התוספתא יעוי"ש. ויעוי"ש בסוכה כ"ב ב' בפרש"י, ומבואר דס"ל דאמרינן או להעלות או להוריד, ולא דבעינן שניהם יעוי"ש.

ז]

אלא דכל הוכחת הגר"ח שם תמוה, דהרי כל ההוכחה הויא רק אליבא דרב אשי, וכמבואר בסוגיא שם, ורב אשי הוכיח שם שאומרים חבוט גם בפחות מטפח, ואם אמרינן חבוט בפחות מטפח, ע"כ שאין יסוד חבוט לצרף אוהלים, שהרי אין בקורה טפח, והוי ע"י חבוט אוהל, ולא צירוף אוהלים, וצ"ע.

ח]

ובאמת דלכאו' כל ביאור הגר"ח שם דכוונת הברייתא שרואים למעלה ורואין למטה, הוי ללמדינו ליסוד האי מילתא דחבוט הוי מאוהל לאוהל, והרי מהגמ' שם לגבי קורה דג"כ מבואר דרואין למעלה ולמטה, [אם לא כרש"י דהוו ב' מילי] והרי שם מיירי דאין בכל קורה טפח, ואפ"ה מבואר דבעינן הן עולה והן יורד, וע"כ דלא הוי לצרף אוהל לאוהל וצ"ע. עוד צ"ע דלגבי עירובין לא הוי ענין צירוף אוהלים, אלא לצירוף קורה, בקורות המתאימות וצ"ע.

ט]

ואולי י"ל ביישוב כל קו' הגר"ח, דלעולם כשהעליון עודף על האויר שייך לומר חבוט, ומה דבקורות לא אמרינן, היינו משום דאם יהיה חבוט על חלק מן הקורה, מה שישאר שלא חבוט אינו טפח, וכה"ג ששייך לדון הקורה כב' אוהלים, שחציה חבוט וחציה לא, כה"ג ודאי שייך חבוט, ובקורות סתמא אין עוד טפח, אבל בזיז הוי ב' טפחים, וכן הא דתוספתא דכמין שתי וערב, וכן ההיא דארובה ודו"ק. [והראשונים דס"ל דלא אמרינן חבוט, ומפורש בדבריהם דאמרינן חבוט על כל הקורה, והחסרון שלא נכנס באויר יעוי"ש. אולם יעוי' בגרע"א או"ח תרל"א דנקט ג"כ דהביאור דאמרינן חבוט על חלק מן הקורה, וכ"ה ג"כ בקה"י סוכה שם].

י]

ובקו' הגר"ח מהתוספתא דשתי וערב, יעוי' בפתח האהל כלל ז' ס"ו דכמו דאמרינן בקדירה, שכל שנכנס תחת הבית טפח מצטרפין, והיינו דהיות ונכנס תחתיו, גם בלי חבוט חשיבי חדא, א"כ ה"ה כאן היות והוו שתי וערב ויש בהו מקום דהוו זע"ז, לכן גם בלי חבוט הטומאה מתפשטת מזל"ז ודו"ק. [ויל"ע בזה מדברי האגודה הו"ד בתו"ר לגבי קורות העירובין. ולכאו' שם ג"כ נכנס טפח, ואפ"ה בעינן לדין חבוט ועי'].

בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ו שהביא למתני'. [והנה רישא דמתני' יל"ע מה הוי החידוש, ולכאו' כולה הוי מילתא דפשיטא וצ"ע]. ויעוי"ש דבגוונא שהן מכוונות קורה כנגד קורה, נקט הרמב"ם שיש בכל קורה טפח, ובכל אויר טפח, ותמוה מה ענין האויר שביניהם, הרי אין כלל איך שתעבור מקורה לקורה, וזהו תמיהת הראב"ד בהשגתו. ויעוי' בזה בכס"מ. אולם בחסד"ד ועוד, כתבו דנקט כן משום הסיפא, והיינו ללמד שצריך שגם באויר יהיה טפח ודו"ק.

ב]

ויעוי' בפיהמ"ש בביאור דין שהיו העליונות כנגד בין התחתונות, ומלבד דנקט כהתוספתא דבעינן לדון הן שעליונות למטה, והן שתחתונות למעלה, יעוי"ש שכ' "שכל זה בתנאי שיהיה ברוחב כל קורה פותח טפח או יותר, וביניהם אויר גם כן פותח טפח" יעוי"ש, ולגבי הקורה נקט או יותר, ולגבי אויר השמיט לאו יותר, ומשמע דלא בעינן אלא שיהיה באויר טפח, ולא בעינן שיהיה אויר כנגד קורה שלמעלה ודו"ק. [ויעוי' לעיל מגר"א וגרע"א בדעת הרמב"ם].

ג]

שם ברמב"ם, "היו העליונות מכוונות כנגד האויר וכו' וטומאה תחת אחת מהן תחת כולן טמא" יעוי"ש. ובפיהמ"ש נקט "דהיתה טומאה תחת קורות הבית", ומשמע דלא תחת העליונות, וצ"ע. ויעוי' לעיל דלכאו' פליגי בזה הריטב"א ומאירי סוכה כ"ב וצ"ע.

ד]

שם בפיהמ"ש בהיתה תחת קורות הבית הבית והעליה טמאין יעוי"ש, והנה בפשוטו ודאי שלא כל העליה טמאה, שהרי אין מה שיביא את הטומאה לעל גבי קורה התחתונה, וא"כ כוונת העליה טמאה, היינו תחת קורות עליונות הגם דהוי למעלה מקורות תחתונות, וזהו דלא כשיטת הערול"נ סוכה הנ"ל, וכן לכאו' דלא כשי' הפנ"י בתשו' ודו"ק. ולשון הריטב"א סוכה כ"ב דהבית טמא. ולכאו' נראה כערול"נ ופנ"י הנ"ל וצ"ע.

ה]

שם ברמב"ם לענין עליונות ע"ג אויר, נקט "היתה הטומאה על גבי העליונה כנגדו עד לרקיע טמא" ותמוה דלכאו' ודאי גם בהיתה ע"ג תחתונה כן הוא, ויעוי' בראב"ד וכס"מ, ולשון המשנה הוי "על גביהן" וצ"ע.

ו]

ולכאו' קצ"ע מדוע נקט התנא לדינא דמתני' בבית ועליה, ולכאו' הו"ל למינקט קורות למטה ולמעלה שעומדות באויר. וקצת משמע דהיות והוו קורות בית ועליה, וזהו יסוד הדין שמצטרפין וצ"ע.

ז]

והנה עוד יל"ע מדוע נקטו במשנה קורות בית ועליה, הו"ל לומר קורות הבית שקצתם למעלה וקצתם למטה, ואולי י"ל עפי"ד הגר"ח בכ' דכה"ג דהוו ב' אוהלים אבל הוו חד מקום, א"כ אי"צ לחבוט, וא"כ שפיר י"ל דאם היה בית שיש בו קורות למעלה ולמטה, שפיר הכל טמא ללא דינא דחבוט, ורק בקורות בית ועליה, דהוו ב' מקומות, בעינן חבוט ודו"ק.

ח]

ואולי י"ל עוד, דהא דנקט דוקא קורות בית ועליה, היינו ללמדינו דכה"ג הוי חידוש דע"י חבוט הכל נדון כמקום א', והיינו דלא רק תחת הקורות נדון כמקום א', אלא כל חלל הבית והעליה נדון כמקום א', וזהו מש"כ הפיהמ"ש שהבית והעליה טמאים, והיינו כל העליה, היות והוי הכל מקום א', והוא חידוש וצ"ע.

ועכ"פ אם כן הוא שפיר י"ל דזהו ג"כ שכ' הרמב"ם בהלכה דאם טומאה ע"ג קורה עליונה, ותמה הראב"ד דגם אם ע"ג תחתונה [ובאמת כן רהיטת המשנה] ולהנ"ל י"ל אולי דע"ג תחתונה היות והוי במקום העליה א"כ אין לה דין רצוצה וצע"ג. [והיינו דהגם דמסתברא דלא מהניא כשטומאה על גבי תחתונות, לטמויי לכל הבית והעליה, וכל כוונת הפיהמ"ש אולי הוי כשכלים ע"ג קורות תחתונות, מ"מ היות ונעשה "מקום", א"כ אולי עכ"פ רצוצה לא הוי, וצ"ע].

ט]

ויעוי' במים טהורים חרד"ן ב', שחידש בדעת הרמב"ם דקורות עליונות ע"ג תחתונות, מש"כ הרמב"ם שיש ביניהם טפח, היינו דאם אין טפח עוברת טומאה מקורה לקורה יעוייש"ה. וע"כ הטעם דהיות והוו חד מקום, א"כ כל שאין טפח מפסיק. מהני שעוברת הטומאה, וחזינן הן שכל הקורות חשיבי חדא מקום, וכן שטומאה עוברת בלי שיש על גבה אוהל ודו"ק. [וניחא דודאי הוי רק בקורות בית, ולא בקורות באויר ודו"ק].

ובאמת יסוד הדברים, נקט בדעת הרמב"ם גם במרכבת המשנה כאן. ויעוי"ש שכ' דהרמב"ם לשיטתו ס"ל דבית שנסדק מיירי שגם הכתלים נסדקו. דאל"כ היות והוי פחות מטפח, א"כ עוברת טומאה לצד שני ודו"ק. וצ"ב לבאר מאי שנא בית שנסדק, מאכסדרה ודו"ק. ולכאו' מוכח דהוי סברא דבית שוי מקום, ולכן לאכסדרה אין חשיבות מקום ודו"ק.

י]

שם ברמב"ם לענין אין בקורות טפח, דטומאה בוקעת דכל טומאה שאינה תחת טע"ט הרי היא כרצוצה. ובראב"ד תמה דתיפו"ל דבעינן אוהל מביא או חוצץ, ובפחות מטפח אין אוהל. ולכאו' יסוד הנדון, דהרמב"ם ס"ל דמה שרצוצה בוקעת אינו דין נפרד, אלא דיסוד מה שאוהל חוצץ היינו דהיות והטומאה באוהל פקע מינה תורת רצוצה, אבל אם הוי רצוצה לא היה חוצץ, וזהו דנקט הרמב"ם לתחילת הדין ודו"ק. ובזה גופא פליג הראב"ד ואיהו ס"ל כפשוטו, דאוהל חוצץ ודו"ק.

יא]

יעוי"ש ברמב"ם לגבי אין בהם טפח, ולכאו' מיירי כל דבריו דכל הקורות אין בהם טפח, וכלל לא נקט ציור שקורות תחתונות יש טפח ועליונות אין, וצ"ע. ולהגר"ח דלעולם בעינן הן להעלות והן להוריד א"כ לעולם בעינן שיהיה בשניהם טפח ועי'.

\* \* \*

א]

מתני' "היו העליונות כבין התחתונות" וכו', והיינו דבעינן שיהיה רווח טפח בין התחתונות. ויעוי' בפתח האוהל כ"ז ו' ד"ה איך שתמה, דהרי שנינו בריש פי"ג דשיעור פתח שטומאה יוצאת היינו טפח, וכל שנעשה מאיליו בעינן מלא אגרוף, ופחות מינה נחשב כסתום יעוי"ש. ולפי"ז תמה שהרי הרווח שבין הקורות לא נעשה בכוונה, ודעתו להשלימו, וחשיב כנעשה מאיליו, וא"כ מה מהני דאמרינן חבוט, והוי חד אוהל, מ"מ איך הטומאה המונחת תחת התחתונות יוצאת למעלה תחת העליונות, והרי נדון כסתום יעוי"ש.

ב]

ובפשוטו לא דמי כלל, דבפי"ג הוו ב' אוהלים, ופתח ביניהם וטומאה יוצאת דרך הפתח, וגם להנך דס"ל דבעינן אוהל א', מ"מ ע"י הפתח נדון כאוהל א', ופחות ממלא אגרוף הוי כסתום, אבל בקורות ע"י חבוט לא נדון האויר בין התחתונות כפתח, אלא צורת האוהל הוי כצורת הקורות וממילא בין התחתונות לא נדון כפתח, אלא שזהו האהל ודו"ק.

ג]

אלא דמדברי הגר"א דלעיל לכאו' מבואר לא כש"נ. דאיהו נקט דחסרון של אויר פחות מטפח דטומאה לא יוצאת שם, ומשמע דביש טפח הוי מדין שיוצאת דרך שם, ולא שצורת האוהל הוי כצורת הקורות, ולפי"ז הדר"ק הפתח האוהל דהוי פתח טפח שנעשה מאיליו, ואין טומאה יוצאת ודו"ק.

בתוספתא

א]

יעוי' בר"ש מתוספתא דכה"ג שאין בהם טפח טומאה בוקעת ועולה ויורדת, ובחזו"א י' א' תמה מאי שנא מדתנן פ"ח מ"ד מסכת פרוסה חוצצת בפני הטומאה ואינה מביאה יעוייש"ה. ולכאו' מסכת היינו שהכל נדון כחדא, ולכן החלק שעומד הוי חוצץ, אבל כאן כל קורה הויא בפנ"ע, ואין לה חשיבות אוהל לחצוץ.

פרק יב משנה ו – קורה נתונה מכותל לכותל

א]

מתני' "קורה שהיא נתונה מכותל לכותל וטומאה תחתיה" וכו' וצ"ע מדוע נקט התנא קורה שע"ג כתלים וצ"ע, ויעוי' במפתח פי"ב טו"מ ה"ז, מערוה"ש ומשנ"א ופתח האוהל, דה"ה לקורה התלויה באויר יעוי"ש.

ב]

שם במשנה "אם יש בה פותח טפח מביאה את הטומאה תחת כולה" ויל"ע מאי קמ"ל מתני', וכי לא ידענו דטע"ט מביא את הטומאה, אתמהה. ויעוי' ג"כ במשנ"א כן. ומש"כ שם דגם לרמב"ם לא מיושב דשמעינן משיפועי אהלים, יעוי' להלן.

ג]

וברמב"ם פי"ב ה"ז הוסיף עלה "אע"פ שאין כולה שוה וקצתה פחותה מטפח מפני שקצתה מקצת אוהל הוא", ובכס"מ ממהרי"ק דהרמב"ם דייק כן מהמשנה דנקטה "מביאה את הטומאה תחת כולה", והיינו דקמ"ל חידוש דגם המקום שאין בו טפח נידון כמקצת אוהל, ולפי"ז י"ל דזהו כל עיקר דין המשנה. והיינו ללמדינו שכולה חשיבא אוהל ודו"ק. [ואולי הוי רק בקורה הנתונה מכותל לכותל וצ"ע]. וברש"ש כאן הסתפק אם הוי מדאורייתא יעוייש"ה.

ד]

וגדולה מזו, מצינו באליהו רבה להלן פט"ו מ"ב בדינא דשולחן, שהביא תוספתא, וביאר האליהו רבה דפליגי תנאי בשולחן עגול, אם מה דהוי מחוץ לריבוע טע"ט הוי בכלל דין אוהל, ויעוי"ש דפליגי אם דמי לקרן טבלה יעוי"ש. ויל"ע מה עדיפות יש לקרן טבלא טפי מהעגול של שולחן ודו"ק. ועכ"פ חזינן שיש תנאי דס"ל דהעיגול של השולחן אין לו דין אוהל ודו"ק.

ה]

ויל"ע בשיטת הרמב"ם, האם מה שכולה נדון כאוהל מהני גם כה"ג שטומאה תהיה תחת המקום שאין בו טפח, או דלעולם לגבי עצם הטומאה בעינן שתהיה תחת אוהל גמור, ורק הבאת טומאה הויא גם למקום שדין אוהל עליו, אבל עצם הטומאה בעינן שיהיה תחת אוהל ממש וצ"ע. [ויל"ע מה כוונת הרמב"ם "שקצתה מקצת אוהל הוא"]. ושו"ר דפליגי בזה המשנ"ח ומי"ט יעוי' במים טהורים להלן פי"ג מ"ו בחרד"ן ודו"ק.

ו]

והנה בכל אוהל, יש ב' מילי, הן שהאוהל מביא והן דאוהל חוצץ, ולכאו' אם התחדש שגם המקום שאין בו טפח הוי מביא, א"כ לכאו' צ"ל דה"ה ג"כ הוי חוצץ, והיינו דכלים שיהיו ע"ג המקום שאין בו טפח, הוו טהורים, דהכל חוצץ, וצ"ע מדוע התנא מיירי מענין הבאת טומאה ולא מענין חציצה. ובר"ש נקט דכל היכן שמביאה לכולה, גם חוצצת יעוייש"ה. [וצ"ע סתימת המשנה].

ז]

והנה בפשוטו, לולי חידוש הרמב"ם דהכל מביא טומאה, א"כ מה דלא מביא היינו המקום שאין בו טפח, אבל לא משמע דאם יש קורה שבצידיה יש טפח, ובאמצע מקום כל דהו שאין טפח, א"כ היות ובמקום שאין טפח אין הבאת טומאה, ממילא כל שמעבר לאותו מקום ג"כ טהור, דלכאו' ודאי הצד השני טמא, וזו צ"ב איך מתפשטת לשם הטומאה.

ח]

ועכ"פ לפי"ז ניחא, דגם לולי חידוש הרמב"ם, מצינו לפרש שיש חידוש במשנה, והיינו דהגם שיש מקום שאין בו טפח. מ"מ אינו מעכב את התפשטות הטומאה, עכ"פ למקום שיש בו טפח, והכל הוי חדא האהלה וצ"ע.

ט]

ושו"ר במים טהורים להלן פי"ג מ"ו, שכ' בביאור המשנ"ח דהוקשה לו הקו' הנ"ל, והיינו דאם לא טמא תחת המקום הצר, איך הוי טמא כל שחוץ לו יעוי"ש.

י]

ובאחרונים, [יעוי' מפרשי המשנה כאן]. הביאו להוכיח דהרא"ש פליג על הרמב"ם, דיעוי' להלן פט"ו מ"י לגבי אדם שידו מאהלת על הטומאה, דמהני לטמויי מה שתחת ידו השניה, והקשה הרא"ש שם הרי בשאר ידו אין טפח, והעמיד באדם שמן יעוי"ש, והוכיחו מינה האחרונים, דע"כ פליג על הרמב"ם, וס"ל דלא הכל נדון כאוהל.

יא]

והנה אם הוי כן, הרי מבואר דלא רק המקום שאין בו טע"ט לא הוי אוהל, אלא כל שאר המקום ג"כ לא מצטרף עם האוהל להחשב חדא האהלה, שהרי שם הנדון הוי לגבי כלים שתחת ידו השניה, שיש בה טפח, וכל החסרון דהיות ואין כל ידו טפח ודו"ק.

יב]

ובחזו"א י"ג י"ב כ' דאין ראיה מהרא"ש דלא כהרמב"ם, דכל דברי הרמב"ם הוו רק כה"ג שרוב האוהל יש טפח, וכה"ג מהני לאשוויי מקצת אוהל. אבל באדם הרי הרוב אינו אוהל באינו אדם שמן. ויעוי"ש שתמה מהפיהמ"ש שם. ויעוי"ש שכ' דהר"ש והגר"א ס"ל כהרמב"ם.

יג]

ולכאו' יש לתמוה על הרמב"ם מהמשנה לעיל פי"א מ"ז בכלב שמת ומוטל על האיסקופה, דאם אין בצואר טפח הבית טהור. ותמוה, הרי יש מקום בכלב שיש טע"ט, וא"כ ע"י אותו מקום יחשב כל הכלב כאוהל ויביא טומאה לבית. ויעוי' בחזו"א י"ב ג' שכ' עפי"ד המשנה להלן פט"ו מ"ב בב' טבליות שנוגעות זב"ז, ובקצה אין טפח, שכל תחת הטבליה טמא, אבל הטומאה לא עוברת מטבלא לטבלא יעוי"ש.

יד]

וכ' לפי"ז החזו"א דה"ה לגבי כלב, הגם שהטומאה תתפשט תחת כל הכלב, מ"מ הבית טהור. והיינו דהיות והוי מקום שאין בו טפח ממנו לא יכולה לעבור למקום אחר יעוי"ש. וכעי"ז בחזו"נ, ובפתח האוהל כלל ג' ג'. [ולכאו' היה אפשר לחלק, דבטבליות אין טבלא תחת טבלא, והיות ובמקום החיבור אין טע"ט לכן לא הוי הבאה, אבל כה"ג דכלב שהצואר בתוך הבית, א"כ גם באין בצואר טפח, מ"מ הטומאה בבית ועי'. ויעוי' בתוס' אנשי שם שכ' כן].

טו]

ולכאו' הביאור בדברי החזו"א, דבמקום הצר של האוהל, אין את התפשטות הטומאה, אלא הוי דין שהיות וחשיב אוהל, א"כ הכל שם טמא. [ואולי מדינא דכל אשר באוהל יטמא]. והוי מכלל מקום הטומאה, אבל לא מועיל לאשוויי את הבית טמא, שהצר לא שוי המשכת טומאה ודו"ק.

טז]

ולביאור החזו"א, והיינו דתחת המקום שאין טפח, אין את עצם הטומאה, ולפי"ז שפיר י"ל במש"כ לעיל, הן לענין אם המקום הצר חוצץ, דיתכן דהיות ואין לצר חשיבות אוהל להבאת הטומאה, ה"ה ג"כ לא חשיב אוהל לחצוץ בפני כלים שעל גביו ודו"ק.

יז]

וה"ה יש לדון, בנדון שהטומאה תחת המקום הצר, דיתכן דהיות ולא חשיב אוהל גמור, ורק דין אוהל עליה מכלל כל האוהל, אבל כל שהטומאה תחתיו, לאשוויי שלטומאה יש האהלה, לזה יתכן דהמקום הצר לא אלים ודו"ק וצ"ע. [שו"ר בחזו"א שם מספק"ל בזה].

יח]

ואם כן הוא, דכשהטומאה תחת המקום הצר מודה הרמב"ם. א"כ מבואר דחלוק מקום הצר, מדינא דשיפועי אוהלים. דבשיפועי אוהלים יעוי' ברמב"ם פי"ח ה"ז דגם אם הטומאה באוהל וכלים בשיפוע, וכן אם טומאה בשיפוע וכלים באוהל שהכל טמא יעוי"ש. ומבואר דהשיפוע הוי גם כשטומאה תחתיו, וכאן בצר לא מהני, וע"כ שחלוק ביסודו שיפועי אוהלים מדינא דהרמב"ם ודו"ק וצ"ב. [ויעוי' במשנ"א כאן שדימה מתני' לשיפועי אוהלים, ולמש"נ הוו ב' דברים חלוקים ודו"ק].

יט]

יעוי' בחכמת אדם כלל קנ"ט סי"א בקורת מבוי, וראשי הקורה נכנסים בב' הצדדים תחת הגגין של הבית, דאפילו אם רחבה טפח רק מצד א', הקורה מעבירה טומאה מבית לבית יעוי"ש, ובפתח האוהל כלל ג' סעיף ג' הביא שבקצור שו"ע תמה עליו, ולכאו' תמוה גם מההיא דב' טבליות דלא עובר מטבלא לטבלא, וצ"ל דהחכמ"א ס"ל דהיות ונכנס תחת הבית בזה שאני מטבליות וצ"ע. [והביאו משו"ת תויו"ט, נדפס בשו"ת איתן האזרחי סי' ז' שכ' ג"כ כהחכמ"א וצ"ע].

"ואם לאו בוקעת ועולה"

א]

מתני' "ואם לא בוקעת ועולה בוקעת ויורדת" ובפיהמ"ש "היסוד הזה והוא שהטומאה כאשר אין מתפשט דינה תחת האוהל היא מטמאת את שכנגדה למעלה ולמטה" יעוי"ש, ומבואר דיסוד דינא דבוקעת היינו דכל שאין דינה להתפשט ממילא דינה לבקוע, ולכאו' הביאור דאם אין לה מקום, דינה לבקוע.

ויעוי' בכ' הגר"ח בענין כורת ד"ה ונראה לומר, ויל"ע אם מתיישב עם הפיהמ"ש.

ב]

שם "ואם לאו" ובסד"ט ביאר, דאין הכוונה דוקא שכל הקורה אין טפח, אלא כה"ג שהטומאה הויא תחת המקום שאין בו טפח, והיינו דלא ס"ל כמשנ"ח הנ"ל ודו"ק.

ג]

שם "עגולה הקיפה שלשה טפחים" ויל"ע דלכאו' לא דק, והוי לקולא. ויעוי' להלן משנה ז', אם אמרינן לא דק גם לקולא יעוי"ש.

ד]

שם וכמה יהא בהקיפה ויהא בה פותח טפח וכו' ובזמן שהיא מרובעת ארבעה יעוי"ש, ובתויו"ט תמה דא"כ מה צריך לידע הריבוע, והרי יש טפח ברוחבה יעוי"ש, ובסד"ט תי' דנפק"מ באינה עומדת אלא על צידה יעוי"ש, ולכאו' תמוה דאם עומדת על צידה הרי באמת אי"צ טפח, והוי אוהל בפחות מטפח וצ"ע.

ה]

ואולי י"ל עפי"ד הרמב"ם, דס"ל דיסוד החידוש דמתני', היינו דכל שיש טפח, מהני גם לענין שהחלק שאין בו טפח הוי אוהל, ולפי"ז אולי י"ל דכל חידוש המשנה, היינו כה"ג שחשיבות הקורה שיש בה טפח כצורתה, ואז גם המקצת חשיב אוהל, אבל אם יש שיעור האהלה רק במוטה על צידה, כה"ג לא יועיל לגבי המקום שאין בו טפח ודו"ק וצ"ע.

ו]

ולמש"נ אולי י"ל דזהו ג"כ דנקטה המשנה קורה ע"ג כתלים, והיינו דרק כה"ג דהוי אוהל קבע ע"ג כתלים, הוא שהתחדש שגם היכן שאין טפח הוי מקצת האוהל, אבל כה"ג שאינו אוהל קבוע, לא אלים להחשיב את המקום שאין בו טפח ודו"ק. ובמשנ"א כ' דממשנה דלהלן מבואר דגם אם אין כתלים איכא לדינא דהרמב"ם, ולא ביאר מהיכן מוכח כן.

פרק יב משנה ז – עמוד מוטל לאויר

א]

מתני' "עמוד שהוא מוטל לאויר וכו' מביא את הטומאה תחת דפנו" יעוי"ש, וצ"ע מאי קמ"ל מתני', וכי חשבון קמ"ל שיש בצד כדי לרבע טע"ט אתמהה, ויעוי' לשון הר"ש וקצת משמע דהוי החידוש שהכל טמא, והיינו גם מקום השיפוע, וגם זו צ"ע, והרי לדינא דשיפועי אוהלים, כבר למדנו לעיל, וכי הוי תוספת חידוש כאן וצ"ע.

ב]

ויעוי' בתפאר"י בועז לעיל משנה ו', וצידד שם דאולי כל דינא דשיפועי אוהלים הוי רק באוהל שנעשה בכוונה, אבל בנעשה מאיליו אין לדינא דשיפועי אוהלים. ויעוי"ש שהוקשה לו ממשנה דידן. וכ' עלה דצ"ל דמיירי שיש בכל מקום טע"ט יעוי"ש. והנה בראשונים מבואר שיש דין שיפועי אוהלים גם במשנה דידן, אבל עכ"פ י"ל דודאי יש חידוש במשנה, והיינו דהגם דהאוהל כאן נעשה מאיליו, והיינו דהוי עמוד, ולא נעשה לכוונת האהלה, ואפ"ה יש לדינא דשיפועי אוהלים ודו"ק.

ג]

וברא"ש נקט דמביא את הטומאה "מכל אורך העמוד" יעוי"ש, וקצת משמע דזהו חידוש המשנה. והיינו שכל האורך הוי אוהל, ותמוה דמהכ"ת שלא כל האורך הוי מכלל האוהל וצ"ע. ובסוף דבריו משמע שהחידוש דהוי שיפועי אוהלים וצ"ע. ויעוי' להלן אי"ה בשיטת הרמב"ם ודו"ק לפי"ז בכוונת הרא"ש.

ד]

ובפיהמ"ש "ובהיקף כל עיגול מעיגולי בסיסיו יש כ"ד טפח" יעוי"ש. ויל"ע מה בא למעט, האם כה"ג שחלק מבסיסיו היו פחות מכ"ד טפח, ולכאו' תלוי היכן הוי, דאם הוי באמצע, א"כ אדרבא נוצר חלל גדול טפי, וע"כ כוונתו שצד א' עיגולו כ"ד, וצד שני עיגולו קטן, וא"כ בצידו השני אין אוהל, וכן מבואר בסוף דבריו דנקט "יהיה בו טע"ט מרובע בכל מידת אורך העמוד" ודו"ק.

ה]

ולפי"ז מבואר דאם יהיה עמוד שצדו א' יש כ"ד טפח וצדו השני אין כ"ד טפח, וממילא אין תחת כולו טע"ט, לא יהיה דין שיפועי אוהלים מצד זה לצד שני.

ובעיקר הנדון אם בעמוד יש שיפועי אוהלים, ודאי מסיום לשונו "והודיענו כאן שאע"פ שהטפח על טפח וכו' עד קצה שטח העמוד, הרי הוא מביא את הטומאה תחת כל העמוד" עכ"ל. ומבואר שודאי יש דין שיפועי אוהלים. ולפי"ז תמוה מדוע במקום שיש טע"ט אמרינן שיפועי אוהלים עד העמוד, ולא אמרינן שיפועי אוהלים מצד א' לחבירו וצ"ב. [ובמים טהורים נופ"ש נקט בשיטת הרמב"ם שיש שיפועי אוהלים מצד א' לצד שני יעוי"ש וצ"ע].

ו]

ושם בפיהמ"ש "וזו היא התועלת שהשמיענו בדין הזה, הבינהו כי הוא ענין נפלא מאוד". ובפשוטו היינו על מה דמהני שיפועי אוהלים. וצ"ע הרי כבר שמענו לדינא דשיפועי אוהלים. וע"כ צ"ל שכאן הוי רבותא וצ"ע מהי. ובפשוטו י"ל, דיעוי' בתפארת ישראל לעיל מ"ו בועז ז' שיצא לחדש דדינא דשיפועי אוהלים הוי רק בנעשה בכוונה, וכ' דמתני' דידן דעמוד, בכל מקום הוא טע"ט. ובפיהמ"ש מפורש לא כדבריו, וי"ל דזהו חידוש התנא דאפילו שנעשה מאיליו מ"מ איכא לדינא דשיפועי אוהלים. אלא דלפי"ז צ"ב הן מהו "ענין נפלא מאוד" וכן מדוע נקט להאי רבותא בגוונא דעמוד וצ"ע.

ז]

ואולי י"ל בדעת הרמב"ם, שצירוף ב' הדברים הוי מיסוד אחד, והיינו דמה דנקט שצריך שכל העמוד יש בו היקף כ"ד טפחים, היינו דרק כה"ג מהני ג"כ שיועיל לענין שיפועי אוהלים. והביאור, דיעוי' מש"כ לעיל מ"ו מה הרבותא דמרובע בארבעה, והיינו דכל חידוש הרמב"ם שם דמהני גם למקום שאין טפח, היינו רק באוהל חשוב שמצד עצמותו יש טפח, ולא היות ומונח באלכסון יעוי"ש.

ח]

ולפי"ז גם בעמוד מה דאיכא שיפועי אוהלים, היינו רק היות ומצד עצם גודל וצורת העמוד מוכרח שיווצר אוהל, ויש לו חשיבות אוהל העמוד, ולכן גם מה שבשיפוע דין שיפועי אוהלים עליה, וזהו דרק כה"ג שהעמוד בכל אורכו יש בהיקפו כ"ד טפחים, וזה נותן חשיבות שכל מה שתחתיו נחשב אוהל העמוד, ולכן גם השיפוע טמא, אבל אם אין בכל אורך העמוד כ"ד טפחים, היות ולא הוי אוהל חשוב, לא התחדש כלל שיפועי אוהלים.

ט]

ולפי"ז ניחא מדוע כל שבצד א' יש כ"ד טפחים ובשני אין, דלא נטמא משום שיפועי אוהלים, והיינו דהיות ואין חשיבות אוהל העמוד לאוהלו, לא מהני לאשוויי דין שיפועי אוהלים, וזהו הענין הנפלא ודו"ק. ויעוי' גם ברמב"ם פי"ב טו"מ ה"ח שכ' "נמצא תחת כל דופנו טפח על רום טפח מרובע", ומבואר דבעינן שיהיה תחת כל דופנו טע"ט, והיינו כש"נ.

י]

ובפיהמ"ש נקט "מביא את הטומאה תחת כל העמוד", ובפשוטו ודאי הכוונה רק תחת העמוד באותו צד שהטומאה שם, ולא בצד השני, שהרי כל צד נדון כאוהל בפנ"ע וק"ל.

ויעוי' במשנה אחרונה כאן, וחידש דכוונת "תחת דופנו" היינו "תחת החלק הנוגע בארץ" יעוי"ש, וצ"ע מהכ"ת. ומבואר בלשונו שם דהוי מדינא דשיפועי אוהלים יעוייש"ה. [ולשון התוספתא לכאו' נר' לא כמשנ"א דנקטה "קצר" ודו"ק וגי' הראב"ד בהשגות הצר ודו"ק].

[ומבואר בדבריו, דבשיפועי אוהלים יש ב' הלכות, היינו עד הרידוד הוי חפצא של אוהל, והטומאה לא הויא רצוצה, ותחת הרידוד הוי דין אוהל, אבל הטומאה הויא רצוצה ודו"ק וצ"ע].

יא]

ועכ"פ לכאו' ממה דנקט דתחת העמוד הוי כרידוד, ולכאו' מוכח דלא ס"ל דהעמוד נדון כמחיצה וחוצץ בין ב' האוהלים של העמוד, ולפי"ז אולי י"ל דהרמב"ם הוי כפשוטו, והיינו שטמא תחת כל העמוד, היינו בשני צידיו, ומשום שהעמוד לא הוי מחיצה וצ"ע. ואולי הוי אוהל העמוד, וב' הצדדים חשיבי חדא האהלה וצ"ע.

יב]

ברמב"ם פי"ב ה"ח נקט כלשון המשנה דאם אין בהיקפו כ"ד טפחים, הטומאה בוקעת, ובסוף ההלכה הזכיר דהוי טע"ט ויתר מעט, וצ"ב דא"כ לא הוי ההלכה בדקדוק וצ"ע. ובתויו"ט כ' דאם יהיה טע"ט גם בפחות מכ"ד היקף מביא טומאה, ובמים טהורים חרד"ן א' פליג, וכ' דמתוספתא משמע דבעינן כ"ד וצ"ע.

ויעוי' בתשב"ץ ח"א סי' קס"ה אי אזלנן בתר כלל זה אפילו לקולא יעוי"ש. ויעוי' בשעה"צ אות קכ"ג ודו"ק. ויעוי' עוד בתוס' הרא"ש עירובין י"ד מש"כ בזה.

יג]

ברא"ש בסו"ד הקשה, הרי החשבון לא דק, ובתי' ב' כ' דבשביל כובד העמוד נשקע קצת בארץ יעוי"ש. והנה בתוספתא הובא מ"ד דבעינן כ"ה היקף, ומשום דבעינן להוריד טפח ששוקע בארץ, ומבואר בחד מילתא כהרא"ש. והיינו שכובדו שוקע, אולם מאידך גיסא מבואר בתוספתא שצריך לזה טפח נוסף, והיינו דבעינן ע"ג הקרקע היקף כ"ד טפחים, הגם דהוי לא דק בחשבון ודו"ק.

יד]

יעוי' במים טהורים לעיל משנה ו', שהקשה להשיטות דהטומאה ממעטת מטפח א"כ בעמוד הרי ממעט מטפח. [ויעוי"ש מש"כ ביישוב הוכחת ספר הון עשיר מהך דמשנה ו'] וכ' שאינה הוכחה דהיות ולא דק א"כ יש טפי ושם הויא הטומאה, או דהטומאה הויא בשיפוע יעוייש"ה.

טו]

ברמב"ם פי"ב ה"ח הביא לדינא דעמוד בתורת "וכן" על הא דסאה יעוי"ש. וצ"ע מה הדמיון בין ב' הדינים, דלכאו' סאה הדופן העליון שוי אוהל, ולגבי עמוד הרי הוי אטום, ונעשה אוהל בצדו וצ"ע. ואולי היא גופא קמ"ל דהיות ואטום א"כ לא נדון אוהל עד שיהיה היקפו כ"ד טפחים וצ"ע.

טז]

יעוי' באורך בראב"ד בהשגות, ודן שם אם עמוד הוי חלול או לא, ולכאו' ס"ל דלא חשוב אוהל מצד דופנו שמאהיל ממילא על הקרקע, אלא דחללו הוי אוהל, או שנדון כחקוק וצ"ע. ודו"ק היטב בכל דבריו שם.

יז]

בר"ש כ' דלא דק יעוי"ש. ובתשב"ץ הו"ד בתו"ר לעיל משנה ו', הביא הג"ה שהשיג על הר"ש, יעוי"ש היטב בכל דבריו. ויעוי' עוד בשו"ת מהרי"ט יור"ד ח"ב סי' ו'.

פרק יב משנה ז – סאה מוטה על צדה

א]

בר"ש הביא לתוספתא דסאה המוטה על צדה, והיינו בעגולה אם יש בתוכה היקף ג"ט נמצא רוחבה טפח, ומביאה את הטומאה, ויעוי"ש בר"ש שתחילה נקט דמביאה את הטומאה רק לכלים שבתוכה, ואח"כ כ' לדון אולי מביאה גם למה שתחתיה, והיינו דהיות ומקבלת טומאה א"כ לא חוצצת יעוי"ש, ויל"ע מה הוו צדדי הספק, ועוד יל"ע מדוע הוצרך לטעם דמקב"ט, ולא סגי בטעם דכלי לא חוצץ וצ"ב.

ב]

ובלשון הר"ש שם מבואר עוד, דבעינן שיהיה טפח ברום טפח בתוך הסאה, יעוי' בחי' רבנו הגר"ח פי"ט טו"מ ה"א [הג'] שהביא להרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ח, ונקט שם דפליגי בזה הרמב"ם והראב"ד דלהרמב"ם נקט "ויהיה הטפח על טפח ממנה גובהו מעל הארץ טפח" ומבואר דהדפנות התחתונות לא ממעטות מאוהל טפח יעוייש"ה.

ג]

וחיליה דהרמב"ם הוי ג"כ מהתוספתא שמסיימת שם דהיתה גבוהה חצי טפח סגי שבסאה היקף ג"ט, [ולא כברישא דלגי' הרמב"ם יש ד"ט ומחצה]. והרמב"ם מפרש דגבוהה חצי טפח, היינו מונח באויר בגובה חצי טפח, והרי הדפנות התחתונות מפסיקות בין האוירים, וע"כ דלא מפסיקות לצירוף האוירים ודו"ק.

ד]

ובראב"ד שם פליג, וביאר דכוונת התוספתא לא שגבוהה מעל הארץ, אלא שהיא עבה מתחתיה, והיינו דהגם שההיקף בפנים הוי רק ג"ט, מ"מ היות ועובי הדופן חצי טפח, א"כ מצטרף לדון שיש בחללה טפח ודו"ק. [ויעוי' בכס"מ שתמה על הראב"ד, ולדברי הגר"ח ניחא היטב דברי הראב"ד, והיינו דס"ל דהדופן תחתון חולק האוירים ודו"ק].

ה]

ובספיקו דהר"ש הנ"ל, האם נטמא מה שבתוך הסאה, או גם מה שתחתיה. יעוי' ג"כ בזר זהב פי"ג ה"ז שכ' ב' הנך צדדים, ונקט ג"כ כהר"ש דהצד שטמא גם תחתיו היינו דהיות והוי כלי טמא וטמא אין חוצץ, ולכאו' הוי הביאור דלא סגי שהוי כלי, וכלי אין חוצץ, אלא דהיות ונטמא, א"כ כד דיינינן מה הוי שיעור אוהל הטומאה, א"כ כל שנטמא נדון בתוך אוהל הטומאה ודו"ק. ויעוי' דיוק לשון הר"ש, דכל מה דלא נטמא תחתיה, היינו כשאין תחתיה טע"ט, ומשמע דאין חוצץ לגמרי שלא תתפשט. רק חוצץ לענין שלא מצטרפין האוירים וצ"ב.

ו]

אולם מדיוק לשון הז"ז שם דהוסיף "דכלי טמא הוא ומטמא מגבו" ולכאו' מה הוצרך לזה שמיטמא מגבו, והרי מיירי שטומאה בתוכו, ובכל גווני נטמא. וע"כ מבואר דלענין שלא יחוץ האוהל, לא סגי שנטמא בפועל, אלא בעינן שיטמא מגבו, והיינו דגם אם הטומאה היתה תחתיו היה נטמא, ולכן כלפי האוהל לא חשיב חוצץ ודו"ק וצ"ב.

ז]

עוד מבואר שם בלשון הזר זהב, דלעולם מיירי שהטומאה בתוך הסאה, [וכן רהיטת לשון הר"ש, וסתימת הרמב"ם דבכל גווני טמא ודו"ק]. ומבואר בדבריו שם, שגם להצד דכלים שתחתיה דהסאה גם טמאים, מ"מ מיירי בטומאה בתוך הסאה, ולא בטומאה תחתיה יעוי"ש. וצ"ב מדוע כלפי כלים אמרינן שהדופן התחתון לא חוצץ, ואם הטומאה למטה, לא מהניא לדון דהכל הוי אוהל הטומאה וצ"ב.

ח]

עוד חידוש מתבאר מתו"ד הזר זהב, דיעוי"ש דס"ל בכוונת התוספתא דגבוהה חצי טפח, היינו כהרמב"ם שהויא באויר בגובה חצי טפח, וזהו דס"ל ג"כ כיסוד הרמב"ם דדופן תחתון גם אינו מגרע משיעור אוהל. והיינו שאם בתוך הסאה חצי טפח, ותחתיה אויר חצי טפח, ומצטרפין לדון הסאה כאוהל יעוי"ש. והנה הז"ז שם ס"ל ג"כ בצד א' כספק הר"ש שכלים שתחת הסאה טהורים יעוי"ש.

ולפי"ז צ"ע, דנמצינו שדופן תחתון לא הוי אוהל לבטל חשיבות שיעור אוהל, אלא אויר תוכה ותחתיה מצטרפין לשיעור רום טפח. ולענין שיטמא מה שתחתיה, אמרינן שלא נטמא, והיינו דע"כ דחוצץ, וצ"ב דלכאו' הוי תרתי דסתרי. [ולכאו' צ"ל דתוך הכלי הוי מקום בפנ"ע [וכ"כ החזו"א בפ' כוורת] ולכן לא נטמא רק מה שבתוך הכלי, אבל מ"מ כלי לא חולק מקום מתחתיו ודו"ק].

ט]

במש"כ לעיל דלהרמב"ם אין חילוק היכן הטומאה, ויעוי' במרכה"מ קונ' תורת האוהל ס"ח שכ' דטומאה בתוך הכלי. [ויעוי"ש בס"ט] ובחסד"ד קונ' תורת האוהל ס"ח פליג על המרכה"מ יעוי"ש.

י]

ובעיקר דברי הגר"ח דלעיל דפליגי הרמב"ם וראב"ד אם דפנות הסאה הוי ממעט בשיעור טע"ט, ויעוי"ש בגר"ח שכ' עפי"ז לבאר דהוו הרמב"ם וראב"ד בכוורת אפוצה לשיטתייהו יעוייש"ה.

ובגליונות חזו"א השיג, דרק לגבי סאה דהוי מקב"ט, בזה ס"ל לרמב"ם דלא ממעט, אבל אפוצה דהוי דבר שאין מקב"ט מנין דס"ל כן יעוי"ש.

יא]

ושמעינן גם מדברי הגר"ח כמבואר בזר זהב לעיל, והיינו דמה שתחתון אין חולק למעט שיעור טע"ט, ומה דאינו חוצץ, ונטמא כל מה שתחתיו הוו ב' מילי, והיינו דלענין שאין ממעט הוי גם בכוורת, והגם שאינה מקבלת טומאה, ולענין התפשטות טומאה בודאי הוי רק היות ונטמא ודו"ק.

יב]

עיקר דברי הרמב"ם לכאו' תמוהים, דלכאו' כל שיש בהיקף ד' ומחצה, א"כ יש טע"ט בתוך הסאה. וא"כ לא בעינן לאויר שתחת הסאה לאשווי אוהל. וצ"ע לשון הרמב"ם דנקט שגבוה מן הארץ טפח, [ומינה דייק הגר"ח בספרו, דדופן תחתון לא ממעט]. והרי לא בעינן כלל לאויר התחתון וצ"ע. וצ"ל דדפנות ממעטות מאויר תוכו ודו"ק.

יג]

עוד צ"ע המשך הרמב"ם דנקט לדינא דתוספתא בתורת "לפיכך" ולכאו' רק מהתוספתא מוכח שהכלי לא ממעט האויר, אבל מהציור הראשון ברמב"ם אינו מוכח, ומה שייך לשון "לפיכך" וצ"ע.

פרק יב משנה ח

א]

מתני' "כזית מן המת מודבק לאיסקופה ר"א מטמא את הבית ר"י מטהר" ויל"ע להיכן מודבק באיסקופה. וכן היכן באיסקופה מיירי. ובר"ש דימה דין המשנה לש"ס חולין בכלב שאכל בשר המת, ומוקי לה דפליגי אם כל האיסקופה כבית, ואפילו מן השקוף ולחוץ, ור' יהושע ס"ל דמן השקוף ולחוץ טהור. והיינו דר' יהושע דרישא ס"ל כר' יוסי לעיל פי"א מ"ז יעוי"ש.

ב]

ולביאור ר"ש, כוונת מודבק לאיסקופה, לאו דוקא, שכלל לא מודבק, אלא מונח ע"ג איסקופה, ומיירי מן השקוף ולחוץ, שהרי מן השקוף ולפנים כו"ע מודו דנדון כהבית יעוי"ש.

ג]

ולפי"ז, סיפא דמתני' דמודבק לשקוף, דפליגי ת"ק ור' יוסי, ולכאו' הוי אותה פלוגתא דרישא, שהרי גם ברישא הוי נדון לגבי כנגד שקוף ולחוץ, וצ"ע, ויעוי' בתויו"ט שעמד בזה דלכאו' ר' יהושע דרישא ור' יוסי דסיפא הוו חדא מילתא, וכ' דאה"נ, אלא כל א' דיבר בציור אחר יעוייש"ה, וצ"ע. [ויעוי' חזו"א ז' י"ד שכ' דהוו ג' מחלוקות, ויש מן השקוף ולחוץ, ויש תחת השמים. וודאי סתימת לשון הר"ש מורה דר' יהושע ס"ל דמן השקוף ולחוץ טהור. גם אם יש משקוף, ולחזו"א ר' יהושע מיירי רק תחת השמים וצ"ע].

ד]

ויעוי' מש"כ מהתויו"ט, ויעוי' בהגהות הרש"ש שהוכיח דע"כ הרע"ב לא ס"ל דהוו ר"י דרישא ור"י חדא שיטה. ויעוי' ג"כ בתוס' חדשים באריכות מהש"ל, שהוכיח דהוו ב' שיטות חלוקות. והרע"ב הוי בשיטת הרמב"ם, והתויו"ט הוי בשיטת הר"ש יעוייש"ה.

ה]

אולם בפי' הרא"ש מבואר לא כן, וודאי רישא דמתני' וסיפא פליגי. והיינו דכל מה דס"ל לר' יהושע ברישא דטהור היינו במודבק לאיסקופה, ומשום דכיון דהוי ע"ג קרקע בטלה איסקופה לקרקע ולא לבית, אבל כל שמודבק לשקוף, מודה ר' יהושע דכה"ג לא בטל לקרקע, אלא בטל לבית, ור' יוסי פליג, וס"ל דגם מודבק לשקוף טהור, ולא בטל לבית יעוייש"ה.

ויעוי' ג"כ ברמב"ם שפסק כר' יהושע ודלא כר' יוסי, וכ"ה ברע"ב, וע"כ דס"ל דפליגי אהדדי. ולכאו' היינו כהרא"ש. ויעוי' חזו"א ז' י"ד.

ו]

ובפי' הרא"ש כ' דהטעם דמטמא לר"א היינו חומרא בעלמא יעוי"ש. ולכאו' הכוונה דמדרבנן עשו לאיסקופה דין כמו כותל, ששדינן כאילו הטומאה בבית. [ויעוי' חזו"א ז' י"ד] ולכאו' לביאור הר"ש הנ"ל אי"צ לדין גזירה, אלא מיירי תחת השקוף, וס"ל דכל שתחת השקוף הוי מכלל הבית וצ"ע.

ז]

והנה בההיא דחולין דכלב המוטל על האיסקופה, ולכאו' אם הפה של הכלב תחת המשקוף, וא"כ נדון כחלק מן הבית, ושפיר הגם דעצם הטומאה הויא מחוץ לבית. מ"מ מתפשטת לתוך חלל הבית, אבל אם כהרא"ש דהוי גזירה, א"כ הוי תוספת חידוש. והיינו שלא רק כשעצם הטומאה באיסקופה גזרו, אלא גם כשהתפשטות הטומאה באיסקופה, גם כה"ג גזרו ודו"ק.

ח]

ולביאור הר"ש קצ"ע לשון מודבק. [ועמד בזה בחזו"א ז' ט"ז] ובאליהו רבה, פי' כפשוטו דהוי מודבק מן הצד, ויעוי' ג"כ במשנ"א שכ' כן דהוי מודבק מן הצד. ויעוי"ש באליהו רבה, איך מיירי במודבק על איסקופה, דבשלמא מודבק למשקוף, א"כ הטומאה מצטרפת לאוהל, ומאהלת על עצמה, אבל מודבק לאיסקופה, אין האהל יעוייש"ה.

ט]

ולביאור הר"ש שפי' דמודבק הוי על האיסקופה, ולפי"ז לכאו' סיפא הוי דומיא דרישא, וכמו ברישא היינו ע"ג איסקופה, ה"ה סיפא דטומאה בתוך הבית הנוגע בשקוף או באיסקופה, היינו דומיא דרישא, והיינו ע"ג איסקופה, וא"כ מהו החילוק אם הוי בגובה טפח, וע"כ הכוונה מודבק מן הצד, וא"כ ל"ה רישא דומיא דסיפא. [ויעוי' כ"ז בחזו"א ז' ט"ז] ובר"ש להלן בביאור התוספתא, מוכח דס"ל דסיפא הוי מן הצד יעוייש"ה. דפי' דכוונת עד שיהיה פותח טפח, והיינו כדי שתעלה ותצטרף עם האוהל, והיינו ע"כ דהוי מן הצד, ומצטרף לאוהל ודו"ק.

י]

שם במשנה "היה נתון תחת האיסקופה ידון מחצה למחצה" ויעוי' בר"ש, דאינו כמודבק למעלה באיסקופה דלא נדון כמע"מ יעוי"ש. והנה למאן דס"ל דמודבק באיסקופה כולה הוי כבית, ניחא כוונת הר"ש, דהגם דמודבק עליה הוי כולה כבית, מ"מ תחתיה שאני ונדון מע"מ, אולם לר' יהושע דמטהר באיסקופה, וכי י"ל דנתון תחת איסקופה עדיף, והגם דעליה הוי כלחוץ, מ"מ תחתיה הוי מע"מ וצ"ע. [ולשון התוספתא מורה, דדינא דתחת איסקופה, הוי אליבא דכו"ע ודו"ק וצ"ע].

יא]

והנה בביאור הא דכל האיסקופה נידונת כבית, יעוי' בחזו"א ז' י"ד דנקט דכמו בכותל אמרינן מע"מ וכמונחת בבית, וה"ה בכל האיסקופה אמרינן כמונחת בבית יעוי"ש. ולפי"ז בהא דכלב על האיסקופה הרי הוי חידוש נוסף, והיינו דגם אם גוף הטומאה הויא מחוץ לאיסקופה, מ"מ היות והתפשטות הטומאה הויא ע"ג איסקופה, מהני גם התפשטות טומאה לדון כאילו בבית וצ"ע.

יב]

ויש שהקשו לפי"ז על מה דתנן דתחת איסקופה נידון מע"מ. והרי עכ"פ הויא גם בחצי החיצון רצוצה, ובוקעת לעל גבי איסקופה, וא"כ מה שבוקעת לעל גבה, לא גרע מטומאה מתפשטת לעל גבי איסקופה, והיות והגיע ההתפשטות לעל גבה, מדוע לא נדון הכל כבית, וא"כ לעולם לא משכח"ל דינא דתחתיה מע"מ. [דלעולם יש התפשטות על גבה] ולכאו' צ"ל דרק התפשטות מהני לדון כבבית, ולא התפשטות של רצוצה וצ"ב.

יג]

ואם כוונת המשנה מודבק לאיסקופה, היינו כמו שכ' באליהו רבה לגבי מודבק בשקוף, דהיינו מן הצד, ולפי"ז שפיר י"ל דזהו מה דחלוק בין מודבק לבין תחתיה, דמודבק שפיר גזרו לדון דהוי כחלק מן האוהל, אבל תחתיה לא נדון כאוהל ולכן דיינינן כמע"מ, והיינו דכלפי טומאה שתחתיה, דיינינן לאיסקופה ככותל וק"ל.

יד]

ויעוי' בפי' הרא"ש, וביאר הא דמודבק לשקוף דהוי לכו"ע וגם לר' יהושע, והיינו משום דמודה דיותר בטל השקוף לבית מן האיסקופה שבטלה אגב קרקע יעוי"ש, ולכאו' הלשון מורה דס"ל דהכוונה מודבק היינו מן הצד, ולכן שייך נדון דבטל לבית, דאם הנדון תחת השקוף, א"כ תיפו"ל שתחת שקוף הוי חלק מהאוהל, משא"כ משקוף ולחוץ ודו"ק.

טו]

ובר"ש מתוספתא, דלא נחלקו ר"א ור"י על מונחת תחת איסקופה דבית טהור, על מה נחלקו, על מודבקת באיסקופה יעוי"ש. [ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם, אם מונחת תחת הוי הבית טהור, או דנדון מע"מ]. ולכאו' משמע דתחת איסקופה הוי דומיא דמודבקת, ואם מודבקת הוי אליבא דהר"ש דלעיל, היינו משקוף ולחוץ, א"כ גם תחתיו היינו משקוף ולחוץ, ולפי"ז לכאו' תחת איסקופה משקוף ולפנים, לכו"ע הוי כבית וצ"ע. [ויעוי' ברא"ש כן להדיא ודו"ק].

טז]

שם במשנה "מודבק לשקוף הבית טמא" ופליגי בביאורו, דהר"ש נקט להדיא דמודבק היינו תחת המשקוף, ובאליהו רבה פי' דהוי מן הצד [וכן נראה בפי' הרא"ש] ואולי גם להר"ש הוי הכוונה שמודבק לשקוף והוי מתחת למשקוף, והיינו דשקוף ומשקוף הוו ב' מילי ודו"ק.

יז]

יל"ע לשיטות הראשונים דס"ל דכוונת מודבק למשקוף, היינו דהוי תחת המשקוף, אלא דהוי מן השקוף ולחוץ. ויל"ע, דהיות ויש ע"ג הטומאה אוהל, ומצטרף להבית ע"י אוהל, ומדוע הבית טהור. ויעוי' בתוס' חולין קכ"ו א' בזה ובמהר"ם שם, שאין מחוץ לשקוף טפח, וצ"ל דיש הפסק, ולכן לא מצטרפין. ובחזו"א ז' ט"ו כ' דלא הוו אותו גובה, ולכן לא שייך בהו חבוט רמי לצרפן יעוי"ש.

יח]

ויעוי' עוד בחזו"א י"ד יא' לענין אם ב' גגות מחוברים אם אמרינן חבוט. ויעוי' בסי' ז' ט"ו [במוסגר] שחידש שאפילו שהדלת פתוחה, מ"מ היות ועשויה להסגר, כה"ג לא אמרינן חבוט יעוי"ש וצ"ע.

יט]

ובדינא דמודבק במשקוף. יעוי' בתוספתא דמסיים עלה דר' יוסי שמטהר דהיינו עד שיהיה בטומאה עצמה טפח יעוי"ש. והר"ש כ' עלה דהוי דומיא דלעיל פ"י מ"ז, ולכאו' כוונתו דאם עודף תחתיה טפח שוי צירוף יעוי"ש. אולם באליהו רבה מבואר דהטומאה עצמה הויא אוהל ומצטרף לשקוף יעוי"ש, [ויל"ע אם הוו לשיטתם]. ויעוי' בזר זהב שדימה להא דפי"א בטומאה בפי עורב יעוייש"ה. אלא דיעוי' להלן שם בזר זהב בביאור מ"ד מודבק במשקוף הבית טמא, ונקט דהוי גזירה מודבק במשקוף, אטו טומאה בבית ואדם במשקוף, ור"י לא גזר יעוי"ש.

פרק יב משנה ח – נתון בתוך הבית

א]

מתני' "היה נתון בתוך הבית הנוגע במשקוף טמא, הנוגע באיסקופה ר"א מטמא ר"י אומר" וכו', והנה יל"ע מהו כוונת "הנוגע", ובפשוטו הוי מצד אוהל וצ"ע.

וברא"ש כ' דטמא אף לר' יהושע, וקצת משמע דאליבא דר' יוסי הוי טהור, והיינו דתליא בפלוגתתם ברישא וצ"ע.

ב]

ובר"ש כ' דהשקוף הוא העליון ואיסקופה היא התחתונה, וצ"ע וכי עד כאן לא הוצרך לפרש.

ג]

יעוי' בר"ש, ונקט דר"א לטעמיה דס"ל דכל האיסקופה כבית, וכן ר' יהושע הוי לטעמיה, אלא דכאן היות ודרך טומאה לצאת, לכן מטמא. ומשמע דלענין מטפח ולמטה הוי לשיטתייהו, והיינו דלר"א דהוי כבית, ממילא גם טפח למטה טמא, ורק לר' יהושע דכל הא דמטמא היינו היות ודרך טומאה לצאת, וזה מהני רק לענין מטפח ולמעלה, וצ"ב.

ד]

ויעוי' באליהו רבה, וביאר דהא דנוגע טמא, היינו דמושך על עצמו בכל דהו יעוי"ש. והיינו דהוי מטעם אוהל. ולכאו' נראה דלא תליא כלל בפלוגתת ר"א ור"י דרישא. ויעוי"ש ג"כ שביאר לנדון דמטפח ולמעלה, דהוי ג"כ היות וחיישינן שיש חלל טפח יעוי"ש. ולפי"ז צ"ב בטעמו של ר' אליעזר שמטמא גם מטפח ולמטה.

ה]

ויעוי' בפיהמ"ש שכ' ומן ההלכה הזאת יתבאר לך שמי שנכנס מקצת גופו באוהל המת נטמא יעוי"ש. ויל"ע לאיזה הלכה כוונתו. ואולי קאי על האי מימרא דנתון בבית ונוגע בשקוף טמא. וס"ל דהוי מטעם אוהל, וזהו דס"ל דהוי מטעם דנכנס קצתו וצ"ע.

ו]

במש"כ הר"ש לחלק אליבא דר' יהושע בין טומאה בחוץ דלר' יהושע טהור, לבין טומאה בבית, דס"ל לר"י לחלק בין טפח ללמעלה מטפח. וכ' דסיפא הוי מטעם שדרך טומאה לצאת, ויעוי' במים טהורים שהביא בחרד"ן ג' לאליהו רבה, וכ' דאולי נאיד מפי' הר"ש משום קו' המשנ"ח שהקשה דר' יוסי לא ס"ל לדינא דסוטל"צ.

אלא שהאריך שם במים טהורים, דגם לר' יוסי דלא ס"ל לסוטל"צ כאן מודי יעוי"ש כמה דרכים.

בתוספתא

א]

בר"ש הביא התוספתא דקוברי המת שהיו עוברים ברה"ר, אם מצטרף אהל הקוברים עם אוהל החלון, לטמא להבית, ופליגי דר"א ס"ל דמצטרף, ור' יהושע ס"ל דלא מעלין הנמוך לצרף יעוי"ש, ובפשוטו יסוד פלוגתתם הויא בדינא דחבוט אם אמרינן להעלות או לא יעוי"ש.

והנה הר"ש הוסיף בזה, דמיירי שמעל החלון בולט חצי טפח, וס"ל לר"א דמצטרפין, ולר' יהושע ס"ל דגם אם בולט טפח מ"מ לא מעלין לצרף יעוי"ש.

ב]

והנה יעוי' ברבינו הגר"ח פ"ה סוכה, שכ' דכל חבוט בעינן הן להעלות והן להוריד, ויסד שם משום כן, דע"כ יסוד חבוט הוי לצרף ב' אוהלים, ולכאו' כאן דמיירי [אליבא דהר"ש] שהבולט מהחלון יש בו פחות מטפח, א"כ מוכח שיש חבוט גם לפחות מטפח וצ"ע. [עוד צ"ע דאם חבוט הוי הן להעלות והן להוריד, א"כ לר' יהושע דלא מעלין, לעולם לא משכח"ל חבוט וצ"ע].

ג]

והנה מדברי הר"ש במתני', מבואר דיסוד דינא דר' יהושע הוי דלא מעלין אוהל לצרף, וגם אם הבליטה למעלה הויא טפח, מ"מ דינא הוא דלא מעלין יעוי"ש. אולם יעוי' לעיל פ"י מ"ז בר"ש שכ' ב' פי' בהא דקדירה הנתונה בצד איסקופה, ודרך א' כ' דבעינן כנוס טפח לתוך הבית, ולדרך שאי"צ כנוס, כ' הר"ש דטעמו של ר' יהושע בהא דקוברי המת, היינו מטעם דאין בבליטה מעל החלון טפח יעוי"ש. ולפי"ז כל דברי ר' יהושע הוו דוקא כשאין טפח יעוי"ש.

ד]

והנה לדרך הר"ש דידן, יסוד פלוגתת ר"א ור"י הוי אם אמרינן חבוט להעלות, אולם להר"ש בפ"י מ"ז, א"כ לכאו' יסוד פלוגתת ר"א ור"י הויא אם אמרינן חבוט כה"ג שמצטרף לפחות מטפח. [ולכאו' פליגי ר"א ור"י ביסוד הגר"ח וצ"ע]. ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם.

ה]

ויעוי' להלן פי"ד מ"ד בזיז סובב את הבית, ואוכל ג' אצבעות בפתח, דפליגי ר"א ור"י אם הבית טמא, וכ' שם הר"ש דר"א לטעמיה דמטמא בכזית מודבק לאיסקופה, ור"י לטעמיה דמטהר במודבק יעוי"ש, וצ"ב. ולכאו' מה שייכות יש לב' הענינים.

ו]

ואולי י"ל, דהר"ש דס"ל דמיירי במתני' דהוי דומיא דכלב ע"ג איסקופה. ושם בכלב כתבו התוס' חולין קכ"ו שיש במשקוף חוץ לשקוף פחות מטפח, ויתכן דפליגי ר"א ור"י אם המשקוף מצטרף לשקוף לידון כחדא, וזהו ג"כ דפליגי ר"א ור"י אם המשקוף מצטרף לשקוף לידון כחדא, וזהו ג"כ דפליגי בזיז היות ואוכל בפתח, אם מצטרף לידון כחדא אוהל עם הבית ודו"ק.

ז]

ולפי"ז שפיר י"ל דגם פליגי ר"א ור' יהושע בבליטה ע"ג החלון, אם הבליטה מצטרפת לאוהל הבית להחשב אוהל, וממילא דלכו"ע בעינן שיהיה לבליטה חשיבות אוהל, ור"א דס"ל שמצטרפין, שפיר לכן אמרינן חבוט, דהוי חבוט לאוהל, אבל לר' יהושע שלא מצטרפין א"כ אין אומרים חבוט היות ולא הוי הבליטה אוהל וכש"נ ודו"ק. ולפי"ז י"ל גם בר"ש דידן, דס"ל שהבליטה מצורפת לאוהל הבית ודו"ק.

ברמב"ם

א]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דטומאה שהיא גבוהה מעל הארץ הרי היא מטמאת יותר כיון שהיא מאהילה יעוי"ש. ויל"ע לענין איזה דין במשנה נקט כן. עוד צ"ב דרהיטת לשונו משמע דאינו רק היכי תימצי לאשוויי עוד האהלה, אלא דהוי דין שטמא יותר וצ"ע. [ויעוי' במים טהורים בכוונת הרמב"ם, ולכאו' אזיל לגי' מהדו"ק.] ויעוי' להלן מדברי הכס"מ.

ב]

שם בפיהמ"ש לענין שמוכח דמהני שנכנס קצתו. וכ' לעיל דהיינו מדינא דנוגע בשקוף, ושו"ר כן במים טהורים. אלא הרי בפשוטו כדי שיחשב בתוך אוהל, לכאו' צ"ל דנחשב מאהיל על עצמו. ושם במים טהורים כ' דלא הוי כהאליהו רבה יעוי"ש וצ"ע. ויעוי' להלן מר"מ בהלכה.

ג]

ברמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ו, הביא לדינא דמתני' ונקט מודבק לאיסקופה מבחוץ, וקצת היה נר' שהכוונה מן הצד, והיינו שאינו על גבי האיסקופה, אלא בחוץ נמשך ממנה, וכעין מש"כ האליהו רבה בהא דמודבק לשקוף, אלא שצ"ע דבשקוף עצמו לא הזכיר הרמב"ם דהדביק מן הצד וצ"ע.

ד]

ואולי כוונת הרמב"ם "מבחוץ" היינו מחוץ למשקוף, והיינו כש"כ בחזו"א דמיירי באיסקופה שתחת כיפת השמים. ולא בחלק שתחת משקוף מחוץ לשקוף, וזהו דלגבי משקוף לא נקט בחוץ, היות ורק באיסקופה שייך בחוץ ודו"ק.

ה]

והנה לסיפא דמתני' נקט הרמב"ם בפ"א טו"מ הי"א יעוייש"ה דלאחר שהביא דבטומאת אוהל סגי שיכנס מקצתו, נקט לדינא דמתני'. והוסיף על לשון המשנה "נגע" גם "נגע במשקוף וצירף ידו עם המשקוף נטמא, וכאילו בא מקצתו" ולכאו' ודאי מפרש כהאליהו רבה, דהוי מדין מאהיל על עצמו. וכוונת צירף, היינו שהוא עצמו מצטרף להאוהל.

ו]

ויעוי' בכס"מ שכ' ב' דרכים בכוונת הרמב"ם "צירף", ויל"ע מה הוו ב' הדרכים, ובפשוטו הנדון אם טמא מצד נוגע או מצד אוהל, וזו צ"ע דהרי הוי בכלל דין אוהל. ולהלן בכס"מ שהביא לפיהמ"ש, וכ' דהוי דלא כדרך א', ולכאו' היינו דבפיהמ"ש לא הוי מטעם אוהל, ולא כדרך א' דהוי מטעם אוהל. [ויל"ע להצד דהוי מטעם נוגע. ולא מאהיל על עצמו, א"כ מדוע לא סגי נגיעה כל דהו, אלא בעינן צירף וצ"ב]. ויעוי' מרכה"מ, וכן חזו"א ז' ט"ז.

ז]

ולהלן שם ברמב"ם הביא לדינא דנגע באיסקופה, ופסק דחלוק אם נוגע מלמטה או למעלה, וסיים עלה דהוי מדבריהם, ויל"ע אם קאי על כל דינא דנוגע, הן נוגע במשקוף והן באיסקופה, או רק על נוגע באיסקופה. ובפשוטו נקטו הרבה אחרונים דקאי על שניהם.

אולם אי נימא דכוונת הרמב"ם כהאליהו רבה, א"כ שפיר י"ל דנוגע במשקוף דהוי מטעם מאהיל על עצמו הוי מהתורה. ורק נוגע באיסקופה דהוי גזירה שמא יש באיסקופה חלל, וזה הוי מדרבנן. ושו"ר שכן כתב בפתח האוהל כלל א' ס"א ד"ה והנה הרמב"ם.

ח]

יעוי' בכס"מ שכ' בביאור דינא דנגע באיסקופה דפסק כר"י, ודנראה מדברי הפיהמ"ש דכשטומאה בבית הוי קבר סתום, ולכן הנוגע טמא. [וזהו שכ' דהוי כא' מהביאורים דלעיל וכש"כ לעיל]. ומש"כ הכס"מ לכאו' כוונתו לפיהמ"ש במהדו"ק דנקט דהוי מטעם קבר סתום. אלא דהוי בתחילת המשנה ודוחק שמוסב על סיפא דנגע באיסקופה. עוד צ"ע דאם הוי משום קבר סתום, מהו דכייל לה הרמב"ם בהדי דין מאהיל.

ט]

והנה לביאור דנגע, היינו כאליהו רבה, והוי הנוגע מצטרף עם האוהל. ויש לדון אם צריך להיות ממש בגובה המשקוף או מהני גם אם יהיה גבוה, ולכאו' אם גבוה טפי מג"ט הרי היות ואין בידו טפח, לא שייך חבוט, ולא יצטרף עם הבית. ויעוי' חזו"א ז' ט"ז, ולכאו' לדבריו היות ויש לידו חשיבות אוהל דהוי מאהיל על עצמו, א"כ כן אמרינן בה חבוט יעוייש"ה. [והיינו דלחבוט בעינן אוהל, ובעלמא הוי טפח. וכאן הוי בכל דהו ודו"ק].

י]

ולפי"ז אולי היה אפשר לבאר ביאור נוסף במש"כ הרמב"ם נגע וצירף ידו. והיינו דס"ל דלא מהני כל שגבוה טפי מג"ט, דלא אמרינן חבוט, וזהו שהוסיף דבעינן צירף ידו ודו"ק וצ"ע.

יא]

יעוי' היטב בראב"ד, ובכס"מ משמע שהשוה עם הרמב"ם. ויעוי' מרכה"מ דהוו ב' שיטות וכן למש"נ, הרמב"ם הוי כאליהו רבה. והראב"ד הוי מטעם ביטול ועי'.

פרק יג משנה א – ביסוד דמהני חלון במחיצה

א]

הנה יסוד מתני' הוי דטומאה מתפשטת מאוהל לאוהל. ויל"ע מהו יסוד האי דינא. ובפשוטו הדבר תלוי בפלוגתת המפרשים אם כדי שתעבור טומאה בעינן שיהיה הכל אוהל אחד, או שיש דין שבב' אוהלים ג"כ הטומאה מתפשטת מאוהל לאוהל. ובפשוטו הפנ"י ס"ל דבעינן שיהיה אוהל א', וכן ס"ל לישוע"י, והחת"ס ס"ל דעוברת מאוהל לאוהל. [וכן נקט בחידושי הגרש"ר בב"ב דזהו פלוגתתם יעוי"ש].

ב]

ויעוי' באורך בחקירה זו בפתח האוהל כלל ב' א'. ויעוי"ש שכ' דנפק"מ בחקירה הנ"ל לענין ארצו של בית, וכן לענין שדינן יעוייש"ה.

ג]

ולפי"ז פליגי מה מהני חלון במחיצה, דלהשיטה דבעינן שיהיה אוהל אחד, צריך שע"י החלון נדון כאוהל א', ולהשיטות דטומאה עוברת מאוהל לאוהל, א"כ החלון הוי מקום להעברת הטומאה וק"ל. [ובגדר העברת טומאה יעוי' ברבינו הגר"ח הלכות סוכה, ומש"כ לעיל פי"ב מ"ה]. ויעוי' בפתח האוהל כלל ב' סי' א' באורך בזה.

ד]

ויל"ע איך ע"י החלון נדון כאוהל אחד, ויעוי' במקד"ד בקונ' אות ד' ובתחילה ביאר דהוי ע"י דאמרינן חבוט, והיינו שדנים שהתקרה יורדת לגובה החלון, ועי"ז הויא חדא האהלה, והקשה שם המקד"ד דלא אמרינן חבוט, כל שאין עובי החלון טפח יעוי"ש. והיינו דאזיל לשיטת התוספתא לגבי קורות, ומבואר בתוספתא דבעינן הן להוריד לעליונות והן להעלות התחתונות, ושפיר לפי"ז בעינן שלכל הצדדים יהיה טפח. [וכן הוא לביאור הגר"ח הל' סוכה דחבוט הוי צירוף ב' אוהלים יעוי"ש].

ה]

יל"ע בקו' המקד"ד, דלכאו' צ"ע אם שייך לומר על חלון גוד אסיק ובפשוטו רק בקורה שייך כן, והחלון לא שייך להעלותו וצ"ע.

ו]

ויעוי"ש במקד"ד שתי' דלעולם מה דמהני חלון, אינו משום דינא דחבוט, אלא דכאן הרי לולי המחיצה הויא חדא האהלה, שהאוהל שוה, אלא שמחיצה היא שמפסיקה את האהלה, וכל שיש פתח ילפינן בספרי זוטא דלא שויא המחיצה הפסק וחשיב חד אוהל, ורק בקורות היות והוו בב' תקרות שאינם שוות, ולכך בעינן לדינא דחבוט לאשוויי להו חד אוהל ודו"ק.

ז]

ובעיקר קו' המקד"ד דלא שייך חבוט לחלון, ולכאו' עפי"ד החזו"א שחידש שכל שיש חיבור מחיצה בין האוהלים, כה"ג אי"צ לחבוט, גם אם הוו ב' אוהלים בגובהם יעוי"ש. וא"כ החלון הרי מצורף עם האוהל ע"י המחיצה, וכה"ג אי"צ לחבוט ודו"ק.

ח]

והנה בדינא דמתני' מבואר בר"ש דהחלון הוי הן בין בית לבית, והן בין בית לעליה, ולביאור המקד"ד דע"י חלון לא הוי פתח להעברת הטומאה אלא דעי"ז נדון כחדא האהלה, א"כ לכאו' צ"ל כן ג"כ כה"ג דהחלון הוי בין בית לעליה, וצ"ע דלכאו' שם הוו ב' אוהלים בב' תקרות חלוקות.

ט]

ולכאו' צ"ל כש"כ בכ' הגר"ח בעינן "חציצה בפני הטומאה" דתחילה ביאר דכל דינא דארובות הוי ע"י חבוט, וא"כ איך מהני כאן בחלון העשוי לאורה, והרי אין בחלון טפח, ולהשיטות דאמרינן חבוט רק לאויר טפח, וכאן אין טפח. [ומה דמהני פחות מטפח, היינו לדין פתח, אבל לא מהני לדין חבוט ודו"ק]. ויעוי"ש שהוכיח מינה דהיות והוי מקום הארובה מכלל מקום הבית, כה"ג אי"צ לדין חבוט כדי שתעבור הטומאה יעוי"ש.

י]

אלא עדיין צ"ע, דהא ניחא להגר"ח דמקום הארובה הוי מכלל מקום הבית, אבל עדיין צ"ב מדוע כל העליה והבית טמאים, ולכאו' צ"ל דהוי כיסוד המקד"ד. והיינו דהיות ויש פתח, מועיל הפתח שלא לדון את תקרת הבית שחולקת הבית והעליה לב' אוהלים, אלא היות ויש פתח ביניהם, א"כ חשיבי כחד אוהל ודו"ק.

יא]

ולכאו' יש הוכחה, דדין המשנה אינו ע"י חבוט, שהרי אם צ"ל חבוט, הרי שיטת הפנ"י דכל דאמרינן חבוט, לא מהני לגבי מה שעל גביו דהוי תרתי דסתרי, [וכן בערול"נ סוכה כ"ב ס"ל דלא מהני לגבי טומאה על גביו דרק מהני חבוט לקורה ולא לטומאה יעוי"ש]. והרי ודאי בב' בתים שיש חלון ביניהם, מהני הן אם הטומאה למעלה מהחלון, או הכלים למעלה מהחלון, ואם הוי ע"י חבוט, הרי להנך שיטות לא מהני לגבי מה שלמעלה ממקום החבוט.

יב]

ובמקד"ד שם הביא קו' המשנ"א פ"ג מ"ז, דרבנן שם ס"ל דאוהל שנעשה מאיליו שיעורו בטפח, וא"כ כאן דתנן דנעשה מאיליו הוי כמלא אגרוף, ולכאו' שיועיל כאוהל. ותי' המשנ"א דלענין אוהל הוי בטפח, וכאן להבאת טומאה בעינן מלא אגרוף וצ"ב. [ולכאו' הביאור דהיות ויש מחיצה בין ב' האוהלים א"כ עד שיעור אגרוף חשיב סתום ודו"ק].

יג]

ובמקד"ד שם הקשה, דכה"ג שיש בעובי הכותל טפח, א"כ החלון עצמו נדון כאוהל, א"כ גם בנעשה מאיליו, הוי אוהל, וטומאה עוברת מאוהל לאוהל. [ולא מיבעי אם לא בעינן לומר חבוט שקשה, אלא גם אם צריך לומר חבוט, [שהרי הוי ב' אוהלים חלוקים], נימא חבוט ודו"ק] ויעוי"ש מה שיסד בזה דכה"ג לא אמרינן חבוט לבטל מחיצה וצ"ע.

יד]

ולהשיטות דטומאה עוברת מאוהל לאוהל [וכ"ש אם לא צריך חבוט] א"כ צ"ע כה"ג שהחלון נעשה מאיליו, ויש בעובי הכותל טפח, דנימא שתעבור טומאה מאוהל לאוהל וצ"ע. ולהשיטות שצריך שיהיה אוהל אחד, אולי י"ל דהיות ונעשה מאיליו, א"כ הגם דמה שנעשה חשיב אוהל, מ"מ כלפי הבית אין לו חשיבות להצטרף להיות חדא האהלה וצ"ע. [ובחת"ס בתשו' נקט דגם לדידן בנעשה מאיליו לא הוי אוהל, אלא במלא אגרוף, ופלוגתת תנאי פ"ג מ"ז הוי בחישב וצ"ע].

טו]

ועכ"פ נתבאר, דאיכא ב' דרכים בביאור הנך חלונות, דאם בעינן שיהיה אוהל אחד, א"כ הגם שיש מחיצה, מהניא החלון דהמחיצה לא חולקת הבתים לב' אוהלים, אלא חשיבא חדא האהלה. אולם לשיטת החת"ס שטומאה עוברת מאוהל לאוהל, א"כ הנך חלונות הוו פתח כדי שדרכו הטומאה תעבור מאוהל לאוהל ודו"ק.

טז]

ובפתח האוהל כלל א' סי' א' הוכיח כהחת"ס שטומאה עוברת מאוהל לאוהל, מדיוק לשון הרבינו ירוחם בב' חצאי זית בב' חדרים ובית ביניהם, שהבית טמא מדין סוטל"צ, והחדרים טהורים שהיות והדלתות נעולות אין טומאה חוזרת וכשנפתחו חוזרת, ולכאו' אם פתוחים אי"צ לחזרה, אלא הוי חדא האהלה, וע"כ כהחת"ס יעוי"ש וצ"ע.

יז]

ובשיטת הרמב"ם נקט הגר"ח הל' סוכה מדנקט בקורות דרואין עליונות וכן רואין לתחתונות, דס"ל שצריך לאשוויי חדא האהלה. וכן רהיטת לשון הרמב"ם פ"ז נזירות ה"ה דנקט "באהל אחד", ולכאו' מיירי גם במתפשטת דרך חלון. וצ"ע מהרמב"ם פ"ג אבל ה"ג "וכן אם נכנס לאוהל טמא וכו' אע"פ שעצמה של טומאה בבית אחר" יעוי"ש. ומשמע בלשונו דטומאה מתפשטת דחשיב המקום שנכנסת לו הטומאה מקום אחר. ודלא כהראיה דלעיל וצ"ע.

יח]

יעוי' בסמ"ג מ"ע רל"א, שכ' לחלק בין טומאת מצורע לאוהל מת וז"ל "אין דומה זה לזה, שהרי גבי מצורע וכו' מצורע שנכנס לבית הכנסת עושים לו מחיצה עשרה ובכך יש די, דלא קרינן ביה והבא אל הבית, וגבי מת אין מועיל מאחר שהם באוהל אחד" עכ"ל. ומבואר דמצורע תלוי בבית, ומת באוהל, וע"י מחיצה שוי ב' בתים, ולא שוי ב' אוהלים. [כל שעדיין יש צירוף ודו"ק].

יט]

ולפ"ז י"ל דזהו ג"כ כוונת הרמב"ם בהל' אבל הנ"ל, והיינו דלעולם לטומאה בעינן אותו אוהל, ושם מיירי שיש מחיצה עם חלון, והוי אותו אוהל, אבל עצמה של טומאה הוי בבית אחר וכש"נ.

כ]

יש שכ' דגם החת"ס ס"ל דהתפשטות הויא היות ונדון כאוהל אחד, והוכיחו כן דהזכיר בתשו' לדברי השער אפרים והשבו"י, ובשער אפרים סי' צ"ג נקט להדיא שהכל נחשב לאוהל אחד יעוי"ש. ומה דנקט דאין איסור לא יבוא, היינו דמ"מ הגם דהויא חדא האהלה [וכש"נ מהסמ"ג]. מ"מ נדון כמקום אחר, וכמו דהוי בית אחר, ול"ה בכלל האיסור דעל נפשות מת לא יבוא ודו"ק.

פרק יג משנה א

א]

ביסוד דינא דחלון. יל"ע אם כשיש שיעור מהני רק לענין שתעבור הטומאה מאוהל לאוהל, או אפילו אם הטומאה בחלון, והטהרה בבית גם מהני דין חלון. והיינו דמקום החלון בפנ"ע אינו אוהל, או במאור שאין טע"ט, או אפילו חלון תשמיש שאין בעובי החלון טפח, ואין אוהל טפח בחור החלון. ובחזו"א י"ז ב' נקט דמהני בכל גווני. וכ' שכן כתבו הר"ש ומהר"ם.

ב]

ולכאו' לדעת החזו"א, ה"ה אם גם הטומאה וגם הטהרה הוו בחלון, דמהני דין החלון לענין שיטמאו ויתטמאו ודו"ק.

והדבר צ"ב, דלכאו' היות והחלון אינו חפצא של אוהל, א"כ מה מהני דהוי פתח וחשוב, דבעינן שהטומאה תהיה באוהל. ובשלמא כשטומאה בבית י"ל שמתפשטת גם לחלון, אבל אם טומאה בחלון איך מתחיל דין ההתפשטות. ולכאו' צ"ל דס"ל לחזו"א דהחלון והבית חשיבי אוהל אחד, וזהו דגם אם טומאה בחלון הכל טמא. ולפי"ז לכאו' לעולם גדר חלון היינו דעי"ז הכל נדון כאוהל אחד וצ"ע.

ג]

ויעוי' במשנה אחרונה להלן ריש משנה ה' דנקט בפשטות דלא כהחזו"א. והיינו דהיכא שהטומאה נמצאת בתוך החור אין הטומאה מתפשטת, אלא הויא טומאה רצוצה יעוי"ש. [ויש לעי' בכוונתו, אם היינו כשטומאה בחלון, דהיות ואין טע"ט הויא רצוצה, או דמיירי גם אם הכלים בחלון צ"ע]. ולכאו' היינו דס"ל דאין גדר חלון דהכל נדון כאוהל א' וצ"ע. [וכה"ג שכלים בחלון מפורש ברמב"ם פי"ד ה"א שנטמא יעוי"ש]. והנה החזו"א ומשנ"א פליגי במאור ויל"ע מדוע פליגי במאור, ולא בחלון לתשמיש, ואין בעובי כותל טפח. ואולי כה"ג מודה המשנ"א דדיינינן לה כחלק מהאוהל ויש טפח ברום טפח ודו"ק.

ד]

ועוד נדון מצינו, דבחזו"א י"ז ג' כ' בחררוהו מים דשיעורו במלא אגרוף, דלא רק לענין להעביר טומאה מבית לבית הוי במלא אגרוף, אלא גם אם הטומאה תהיה בחלון שם. [דלכאו' יש לו שיעור אוהל] והכלים בבית, או להיפך, בעינן מלא אגרוף ולא סגי בטפח. [ואולי כל דברי החזו"א הוו כה"ג שאין עובי הכותל טפח, וכשיהיה טפח הוי אוהל גמור וצ"ע]. ויעוי"ש בחזו"א שהסתפק כה"ג שהן הטומאה והן הכלים בחור שחררוהו מים ודו"ק.

ה]

אולם במשנ"א להלן משנה ה' פליג גם בזה, וכ' דאם הטומאה בחור לא בעינן מלא אגרוף, וסגי טפח כדי שתתפשט לבית. ולכאו' הכוונה דאם טומאה בבית, חשבינן שהחור סתום כלפי הבית, אבל אם טומאה בחור, לא שייך לדון שהוי סתום, כלפי מה שבתוך החור, והיות ואינה רצוצה, לכן מתפשטת לבית ודו"ק.

פרק יג משנה א – אם חלוק מאור מתשמיש

א]

מתני' "העושה מאור בתחילה שיעורו מלא מקדח גדול" יעוי"ש, ומבואר בפשוטו שיש ג' שיעורים לחלונות, בחלון העשוי לתשמיש הוי שיעורו טפח, ובעשוי לאורה הוי שיעורו מלא מקדח הגדול. ובנעשה מאיליו שיעורו מלא אגרוף יעוי"ש.

ב]

והנה בפשוטו כדי שתעבור טומאה מאוהל לאוהל, בעינן שיהיה פתח, ודרך הפתח הטומאה עוברת, אלא כדי להיות פתח תלוי למה נעשה החור, דאם נעשה לתשמיש, א"כ כל שיש בו טע"ט הוי פתח, ואם נעשה לאורה הוי פתח במלא מקדח, ואם נעשה מאיליו הוי שם פתח רק כמלא אגרוף ודו"ק.

ג]

אולם ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"א לכאו' לא נראה כן, דלכאו' אם כהנ"ל היה צריך לבאר שטומאה עוברת בפתח, ומהו פתח תלוי למה עשוי, אולם הרמב"ם שם כ' שיסוד הדין הוי שטומאה נכנסת בטפח, ובפחות מטפח אין טומאה נכנסת, ועלה מסיים הרמב"ם "במה דברים אמורים" והיינו דמיתלא תלי בטפח, בחלון שעשה אותו לתשמיש, אבל חלון שעשוי לאורה שיעורו פונדיון, יעוי"ש.

ותמוה, דלכאו' מה ענין "בד"א" לכאן. והרי לעולם טומאה עוברת בפתח, אלא דאיך נעשה פתח תלוי למה נעשה. וכל לשון הרמב"ם מבואר שיסוד העברת טומאה תליא בטפח, ולא בפתח. וצ"ב.

ד]

עוד יל"ע בלשון הרמב"ם שם דנקט "אין טומאה נכנסת לאוהל ולא יוצאה ממנו בפחות מטע"ט" וכן להלן שם בפחות מטפח לא נכנסת ולא יוצאת יעוי"ש, וצ"ע מהו נכנסת ומהו יוצאת, ומה שייך כניסה בלי יציאה וצ"ע. [ויעוי' להלן].

ה]

עוד צ"ב מה דנקט שם הרמב"ם שנוי בלשונו, דלגבי חלון לתשמיש נקט שיוצאת ונכנסת, ולגבי חלון לאורה נקט רק יוצאת וצ"ב. ולכאו' לא שייך לפרש דס"ל דבעשוי לאורה מהני הפתח רק לענין שתצא מהבית, ולא לענין שתכנס. דיעוי' בפיהמ"ש להלן משנה ב', בביאור "להביא את הטומאה ולהוציא", וביאר שם כראשונים דקאי ארישא דעשוי למאור, ולת"ק הוי להוציא ולהכניס ולר"ש הוי להיפך דרק להכניס ולא להוציא. והרמב"ם נקט להיפך, דנקט רק לשון יוצאת, וצ"ע.

ו]

ובאמת דכיסוד הנדון שתמוה על הרמב"ם, דנקט בעיקר דין העברת טומאה לחלון דתשמיש הוי היפך משמעות המשניות, דהתנא נקט להעושה מאור בתחלה, ולדינא דחלון לתשמיש לא הביא מפורש, ורק להלן גבי חלון שנעשה מאיליו, כ' דאם חישב לתשמיש הוי בטפח. וכן בחלון לאויר ששיעורו מקדח, אם בנה חוצה לו נעשה שיעורו בטפח, ולא נקט להדיא לעיקר דינא, דחלון לתשמיש שיעורו בטע"ט וצ"ב.

ז]

ולכאו' הן מהמשניות, והן מהרמב"ם משמע דחלוק ביסודו העברת טומאה מבית לבית, בין אם הוי חלון לאורה או חלון לתשמיש וצ"ב.

ח]

והנראה בזה, דהנה יעוי' לעיל בפיהמ"ש פ"ו מ"ב, ונקט שם דאם יש ב' בתים, ויש חלון ביניהם ויש בו טע"ט הטומאה עוברת לפי הכלל בידינו שטע"ט מביא את הטומאה יעוי"ש. ותמוה, מה שייכות טע"ט מביא טומאה לדינא דחלון, והרי טומאה עוברת בחלון גם כה"ג שאין בחלון טע"ט, וכגון חלון למאור, וכן פעמים אפילו יש טע"ט אינה עוברת, וכגון עשוי מאיליו. וע"כ דבעינן חשיבות פתח, ומהו שכ' דתלוי בדין טע"ט להביא טומאה וצ"ע.

ט]

ויעוי' בר"ש להלן משנה ד' שהביא ספרי זוטא דילפינן מקרא דכל שעשאו לצורך טמא, והיינו עשאו למאור שיעורו כדי מקדח הגדול, יעוי"ש. וגם בזה תמוה דלכאו' הוי דין שפתח מעביר טומאה, וא"כ כל פתח לפי מה ששיעורו, ומדוע נקט הספר"ז רק מאור ולא נקט חלון העשוי לתשמיש וצ"ע.

וכן תמוה דלא נקט שם לחלון העשוי מאיליו דהוי כמלא אגרוף וצ"ב.

[ויעוי' כן ג"כ בפיהמ"ש פ"ג מ"ז, ובפיהמ"ש סוף שבת ודו"ק. ולפי"ז ניחא ג"כ מש"כ בפיהמ"ש כאן דאם עשאה לתשמיש ויש טפח כפי שקדם בכל ההלכות של מסכתא זו, ותמוה הכוונה. ולמש"נ הרי הביאור דטפח לא תלוי בחשיבות חלון לתשמיש, אלא בשיעור טפח דכל המסכתא, דהוי טפח להבאת טומאה ודו"ק.

ויעוי' ג"כ בתוספתא אוהלות פי"א הי"ג ארובה וכו' דבר אחר אין טומאה נכנסת לאוהל ולא יוצאה ממנו בפחות מפו"ט, ויעוי' ג"כ בתוספתא פ"ה ה"ו. ויעוי' בפיהמ"ש פ"י מ"ב שהביא לגבי דינא דארובה לתוספתא דטומאה נכנסת ויוצאת באוהל בפו"ט. ויעוי"ש בפ"י מ"ה ודו"ק].

י]

וי"ל, דס"ל להרמב"ם דחלוק ביסודו העברת טומאה דרך חלון לאורה, מאשר חלון לתשמיש [וזהו דחילק להו לתרתי] והיינו דבעשוי למאור הוי גזיה"כ שיש עלה שם פתח, ובפתח עוברת טומאה, אבל חלון לתשמיש לא הוי היות ויש עלה שם פתח וחשיבות פתח, אלא דהיות ונעשה לתשמיש מהני שלא נחשב כסתום, וכל שיש בו טע"ט דזהו שיעור העברת טומאה שפיר הטומאה עוברת דרכו ודו"ק.

יא]

ולפי"ז בנעשה מאיליו, הגם שיש טע"ט דהוי שיעור להעברת טומאה. מ"מ היות ונעשה מאיליו, חשיב כסתום. וכל שסתום לא עוברת טומאה דרכו ודו"ק. ויעוי' רש"י עירובין ל' א' דמשמע כן, דהוי כסתום.

יב]

וניחא היטב לפי"ז, מה דעיקר העברת טומאה נקט הרמב"ם בחלון לתשמיש, והיינו דזהו ללא חשיבות "פתח", אלא כל שאינו סתום ויש טע"ט מהני להעברת טומאה. והוי משום שיעור הבאת טומאה. ועלה מסיים "בד"א" והיינו דרק באינו עשוי מסויים לאורה, אבל עשויה לאורה, מהני גם בפחות והיינו דחשיבות פתח עלה ודו"ק.

ומדוייק ג"כ דברי הספר"ז דלענין מה דילפינן מפתח, הוי לענין עשוי לאורה והוי כש"נ.

וניחא ג"כ לשון הרמב"ם בהלכה, דלא נקט דבעינן טפח, אלא יסוד ההלכה הויא איפכא, והיינו שאין טומאה נכנסת לאוהל בפחות מטע"ט, ולכאו' הול"ל שנכנסת בטע"ט. ולהנ"ל, הרי החסרון דפחות מטע"ט אין שיעור הבאה דטומאה ודו"ק.

יג]

ולמש"נ בשיטת הרמב"ם, דחלוק ביסודו חלון לתשמיש מחלון לאורה. ונר' ליישב דברי הרמב"ם התמוהים. דיעוי' להלן משנה ד' דפליגי ב"ש וב"ה בחלון עשוי לאורה והיה בה שבכה וכיו"ב, והנה לגבי עשוי לתשמיש לא פליגי. ולכאו' הביאור, דלגבי תשמיש לא סד"א לצרופי הנקבים, היות ובעינן חור טע"ט שיוכל להשתמש, ולא מהני נקבים קטנים, ורק לגבי אורה סד"א שמצטרפין הנקבים, היות ומכולם נכנס אורה יעוי"ש. אולם הרמב"ם פי"ד טו"מ ה"ד סיים עלה דה"ה לגבי חלון לתשמיש יעוי"ש, וכ' הכס"מ דילפינן מחלון לאורה. ותמוה כנ"ל דבתשמיש לכאו' לא פליגי ב"ש וב"ה וצ"ע.

יד]

ולהנ"ל, שפיר הוי הרמב"ם לשיטתו, והיינו דשיעור תשמיש אינו שיעור בתשמיש, דלעולם שייך שימושים גם בפחות מטע"ט, וכמו דס"ל לב"ש להלן מ"ד בחלון העשוי לקנה או לאספתי, וממילא היות וראוי לשימוש אלא דבעינן חשיבות, וסד"א שיצטרפו כמה נקבים לשיעור קמ"ל דלא מצטרפין, אבל מ"מ מבואר דהשיעור הוי להעברת טומאה, ולא לתשמיש ודו"ק.

טו]

ולכאו' יסוד הדבר, דחלון לתשמיש אין העברת טומאה מטעם פתח, מוכח ג"כ בריטב"א עירובין י' ב' וסוכה י"ח א' שכ' דהא דאין לבוד לטומאה היינו בטפח, דרחמנא אחשביה לטפח בטומאה כג"ט בעלמא. אבל פחות מטפח כן אמרינן לבוד, והוכיח כן, ממה שחלון פחות מטע"ט אין טומאה עוברת יעוי"ש, ולכאו' תמוה מה ההוכחה. והרי בעשוי לאורה כן עוברת ואפילו שאין טפח. וע"כ דהיות והוי פתח, לא אמרינן לבוד, א"כ מנין שטפח כג"ט, לעולם מה דפחות מטפח לא עוברת, היינו דפחות מטפח אין לו חשיבות "פתח" וצ"ע.

טז]

ולכאו' מוכח דס"ל דלענין תשמיש, אין טע"ט משום שם פתח, אלא דזהו שיעור להעברת טומאה, ומה דהוי שיעור העברת טומאה טפח, היינו דפחות מינה, לענין טומאה אמרינן לבוד ודו"ק.

יז]

והנה להלן שנינו במשנה ה' ואלו ממעטין את הטפח, והיינו דכל שממעטים בכל דהו אין טומאה עוברת. ויעוי' בתוס' ב"ב י"ט ב' דהיינו דוקא בחלון לתשמיש, אבל חלון לאורה, הרי מבואר דשיירי חלון הוי ברום אצבעיים, וס"ל לתוס' דהוי פחות ממקדח, וע"כ דלא ממעטינן להו בכל דהו, וצ"ב מאי שנא חלון תשמיש מחלון לאורה.

יח]

ולהנ"ל היה אפ"ל, דחלון תשמיש הוי מחמת שיעור להעברת טומאה, וכל שנתמעט הרי אין שיעור להעברת טומאה, משא"כ חלון לאורה הוי היות ושם פתח עלה, וכל שחל עליה שם פתח תו לא פקע, עד שאין שיעור שיריים ודו"ק.

יט]

ויותר מזה מצינו בריטב"א ב"ב י"ט ב', שכ' ד' חלונות, לתשמיש, למאור, לאויר דהוי כמקדח של רופאין. [יעוי' להלן מ"ב וחלון הנעשה מאיליו. ויעוי"ש שכ' דרק חלון לתשמיש הוי מיעוטו בכל דהו, אבל בכל שאר ג' החלונות יש שיעור לשיריים דידהו יעוי"ש. [ולא נתפרש מהו השיעור]. ובפשוטו הביאור כהנ"ל, דלתשמיש אין חשיבות פתח, ולכן כל שממועט משיעור הבאת טומאה תו לא מטמא. משא"כ הנך ג' הוי חשיבות ושם פתח עלייהו. ושפיר שייך בהו חשיבות הפתח על השיריים ודו"ק.

כ]

אולם בלשון תשו' הרמב"ן [הו"ד בתו"ר כאן]. משמע חילוק אחר בין מאור לתשמיש, דיעוי"ש שיסוד דשיעור לטומאה הוי גם שיעור לחזקה וכ' בטעמו "שכל עיקר לא אמרו שהוא מביא את הטומאה בפחות מפו"ט אלא מפני שהוא דבר של קביעות, וחשוב אצל בנ"א, ואינו כשאר חורין שאדם עשוי לסתמן מפני שאין חשיבותן עליו" עכ"ל. ומבואר דחלון לאורה מחמת חשיבותו וקביעותו הוא דיש לו שיעור גם בפחות מטע"ט, ומשמע שגם בתשמיש הוי פתח, אלא דהיות ואינו חשוב וקבוע, לכן שיעורו הוי רק בטע"ט ודו"ק.

כא]

והנה להלן תנן דאלו ממעטין את הטפח, ומבואר דהוי דין בטפח, ולא בכל חלונות, ובשלמא להשיטות דשיעור רום אצבעיים הוי פחות ממקדח, א"כ מפורש במשנה דחלון למאור שמיעטו כל דהו, עדיין מביא הטומאה, אבל הרמב"ם בפיהמ"ש ס"ל דרום אצבעיים הוי טפי ממקדח, וא"כ ע"כ דס"ל שגם חלון לאורה כל שמיעטו ממקדח אינו מביא טומאה, וא"כ הדרא קו' מדוע נקט התנא דוקא אלו ממעטין הטפח, דלכאו' כל שיעור חלון הוו ממעטין וצ"ע.

כב]

ויש שביארו, דלעולם להרמב"ם בכל חלון הוי מיעוט בכל דהו, והתנא נקט טפח, היות ובטפח בעינן ביטול, ובשאר חלונות לא בעינן ביטול, וזהו שביאר הרמב"ם דכביצה אינו ממעט היות ולא מבטלו.

ולהנ"ל י"ל, דאם יש טע"ט דהוי שיעור להעברת טומאה. א"כ אינו ממעט מפתח והמיעוט עצמו הוא החוצץ, [יעוי' לשון המאירי ב"ב שכ' שהסתימה היא החוצצת ודו"ק]. אבל כל שיש פתח, א"כ גם בלי ביטול מתמעט מחשיבות פתח, ואין היכן לטומאה להכנס וצ"ע. ויעוי' בערוה"ש סי' כ"ט שכ' כעי"ז.

כג]

ויש שביארו דחלוק ביסודו שיעור טע"ט מחלון לאורה, דטע"ט מהני לאשווי דהוי חד אוהל, אבל פחות מטע"ט לא נעשה אוהל א', אלא הוי מדינא דפתח מעביר טומאה ודו"ק.

כד]

ולפי"ז ניחא היטב מש"כ הרמב"ם לעיקר הדין בטע"ט, והיינו דכה"ג נעשה חד אוהל, ועלה סיים "בד"א" והיינו דאימתי בעינן טע"ט לאשוויי חדא האהלה כל דעשוי לתשמיש, אבל כל שהוי לאורה הוי דין נוסף דע"י הפתח עוברת הטומאה ודו"ק.

כה]

והנה לשיטת הרמב"ם דיני חלון דפירקין נאמרו גם מבית לעליה יעוי' פי"ד ה"א. [והוא שיטת הרי"ף] ולפי"ז תמוה דבכל פרק ארובה, לא מצינו שארובה כמלא מקדח טומאה יוצאת, ולא מיבעי בפתוח לאויר שתמוה. אלא גם בפתוח לעליה לשיטת הרא"ש דגם מבית לבית הוי מאור, א"כ מדוע לא הוזכר ארובה כמלא מקדח. ויעוי' בתפאר"י כאן שכ' דאה"נ, והתנא מיירי בעשוי לתשמיש יעוי"ש והוא דוחק.

כו]

והנה למש"נ דחלוק ביסודו דין העברת טומאה בטפח, ממלא מקדח, דמלא מקדח הוי דין פתח. ולפי"ז י"ל דהנה בספרי זוטא דמינה ילפינן לדין פתח, ונקט מאור מלא מקדח יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דכל הגזיה"כ הויא דומיא דכלי פתוח שנטמא בלי צמ"פ, והיינו שהתחדש דע"י פתח נדון כנמצא באותו אוהל לטומאה, והפתח אינו מעכב, ולא דמי לטפח דהוי מקום להעברת טומאה ודו"ק.

כז]

ולפי"ז יתכן, דכל הגזיה"כ דספרי זוטא, הויא רק מאוהל לאוהל, ולא דרך ארובה, שהרי רק בב' אוהלים שייך לדון דע"י פתח נדון כאילו הוו חדא ונכנסת טומאה דרך פתחו, אבל כל דהויא ארובה זה לא שייך. וזהו דדין מלא מקדח לא מצינו בארובה ודו"ק וצ"ע.

פרק יג משנה א – העושה מאור

א]

מתני' "העושה מאור בתחילה" וכו' וברא"ש שיעורו להביא טומאה מבית לבית, או גג הבית פורח על החלון בחוץ יעוי"ש, ומבואר דגם אם הוי חלון בין בית לבית, ג"כ שייך דהוי עשוי לאורה, ובר"ש להלן מ"ב מתוספתא חלון שבין ב' בתים שיעורו בפותח טפח סתר את החיצון, אע"פ שלא חישב עליה שיעורה מלא אקדח יעוי"ש.

ב]

ולכאו' כוונת התוספתא, דלאשוויי חלון לאורה בעינן פתוח לאויר, ולכן חלון בין ב' בתים שיעורו בטפח, וצ"ע על הרא"ש הנ"ל.

ויעוי' ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"א, ונקט להדיא כן, דחלון לאורה אין עליו תקרה, אלא הוי גלוי לשמש יעוי"ש. [ובמאירי ב"ב משמע דמאור ג"כ הוי בין בית לבית יעוייש"ה].

ג]

ויעוי"ש לעיל מינה בר"ש ד"ה לאויר, שהאריך בזה בב' דרכים, אם הוי תנאי בחלון לאורה שלא יהיה קבוע בצדו, ולפי"ז צ"ל דהרא"ש ס"ל כדרך א' דהר"ש, וצ"ל בכוונת התוספתא דאם עשה להדיא למאור, מהני גם כשיש אוהל בצדו, אלא דכל שאין אוהל בצדו, גם בסתמא נדון כאוהל למאור ודו"ק.

ד]

וביסוד הא דהעושה למאור, אם בעינן שיעשה להדיא למאור, או סגי כל שסתמא עומד למאור, ויעוי' אי"ה להלן מ"ב לענין חלון שהיה לאויר, דלכאו' פליגי בזה הראשונים, וא"כ י"ל בדעת הרא"ש דכל שעשה להדיא למאור, מהני גם בין בית לבית ודו"ק.

ה]

ובדברי הרמב"ם לכאו' הוי סתירה בזה, דבפי"ד ה"א נקט שעשאו למאור, ולהלן שם בהל' ה' משמע דסגי כל שסתמא זהו שימושו יעוי"ש וצ"ע. ויעוי' אי"ה להלן לענין לאויר.

ו]

ויעוי' בר"ש שכ' דשיעור מאור כמלא מקדח, וכשיש בחלון שיעור זה מביא את הטומאה לצד אחר, ויל"ע מדוע נקט לענין צד אחר, דלכאו' גם נפק"מ לענין מקום החלון עצמו. [ואולי כוונתו למעט דאם הטומאה בחלון, לא מביא ועי']. ולהלן שם לגבי שיירי המאור נקט שאם נשאר רוב אצבעים מכניס את הטומאה ומוציא. ויל"ע מדוע בשיריים נקט הן מכניס והן מוציא, ולגבי עיקר החלון נקט רק מביא. [וצ"ע ג"כ שנוי הלשון "מכניס" "מביא"] וצ"ע.

ז]

ובאמת יעוי' ג"כ לשון הרמב"ם פי"ד טו"מ ה"א ובחלון לתשמיש נקט מוציא ומכניס, ולגבי מאור נקט מוציא. והיינו דאזיל לשיטתו דמאור הוי פתוח לאויר, ומיירי שטומאה בבית, ולכן הוי להוציא, ואה"נ אם יהיה כלי סמוך ותחתיו טומאה, הטומאה תכנס ודו"ק.

ח]

ובעיקר שיעור מלא מקדח, [וכן מלא אגרוף] יל"ע אם הוי עיגול, או הוי ריבוע, ואם הוי ריבוע, צ"ל הכוונה דלפי שיעור רוחב מקדח או מלא אגרוף הוי ריבוע הפתח, ויעוי' תפאר"י, וקצת משמע דס"ל דהוי ריבוע. ואולי י"ל דזהו כוונת מלא אגרוף, ומלא מקדח, ולכאו' הוי מיותר תיבת מלא. ולהנ"ל אפ"ל שצריך ריבוע של אגרוף ומקדח וצ"ע. ויעוי' ברש"ש כאן דבעינן ריבוע לפי שיעור רוחב מקדח ואגרוף ודו"ק.

בתוספתא

א]

יעוי' בר"ש מתוספתא, דפתח שעשאו למאור שיעורו מלא מקדח, וביאר לה הר"ש, דמיירי שהתחיל לעשות פתח, ודעתו שהפתח יהיה למאור, א"כ גם קודם שהשלים הפתח, כל שיש שיעור מלא מקדח מביא טומאה, והיינו דסד"א שלא יביא דלא נגמר מאור שסופו לעשות קמ"ל. ולכאו' נר' דודאי לא סד"א דלא יביא עד שתגמר מחשבתו, אלא שאין מעלת "מאור" כל שלא נגמרה מחשבתו, אבל ודאי כל דהוי טע"ט פשיטא שיביא טומאה ודו"ק.

ב]

ולשון הר"ש הוי דלא אמרינן "אותו הנקב המועט לא חשיב כלמאור", וצ"ב מדוע סד"א דלא חשיב כלמאור, ומה הוי הקמ"ל, והרי בפועל מביא אורה. וע"כ דסד"א דלחשיבות מאור, לא סגי שמביא אורה, וזהו מחשבתו, אלא בעינן ג"כ שזה המיעוט יהיה אצלו חשיבות מאור, קמ"ל. וצ"ב עדיין מה קמ"ל.

ג]

ולהלן שם בתוספתא "הגיפו למאור", וביאר הר"ש דמיירי בפתח שהיה פתוח. [והיינו שלא היה מאור] ויצא לסוגרו, ולא סגרו כולו, כדי שישאר אורה. וסד"א שמה שהשאיר לאורה, הוי כפותח מאור בתחילה, ויהיה שיעורו מלא מקדח, קמ"ל שאין לו חשיבות מאור, דעדיין חשיבות הפתח הויא לכניסה ויציאה, ושימוש המאור הוי לפי שעה יעוי"ש. ומבואר דליתן חשיבות מאור לא סגי שמשמש לאורה. אלא בעינן ששם הפתח חשיבות "מאור" עליה ודו"ק. [ויעוי' בזר זהב ביאור נוסף בזה].

ד]

אלא עדין צ"ע דאם אין עלה חשיבות מאור, א"כ הרי לא חישב לתשמיש, ואיך הוי שיעורו טפח, ובחזו"א י"ז י"ד הוכיח מינה דמאור הוי תשמיש, וגם כשלא חל חפצא של "מאור" מ"מ שימוש לאורה הוי תשמיש. יעוי"ש.

ה]

שם בחזו"א יעוי' שהק' מדוע כאן בתוספתא בהגיף, הוי טפח, ולהלן מ"ג בלא מירקו הוי מלא אגרוף יעוייש"ה.

ו]

שם לגבי ב' חלונות, ובר"ש מסתברא שפנימית שיעורו טפח, ותמוה דלכאו' פשיטא כן ומה כלל הוי הספק. ועוד צ"ע דלהלן בה"ג הביא ב' בתים, וצ"ע מהו ב' הנידונים דב' חלונות חיצונית ופנימית, וב' בתים וצ"ע. ויעוי' מש"כ בזה בחזו"א י"ז י"ד.

בדין שיריים

א]

מתני' "העושה מאור בתחילה שיעורו מלא מקדח וכו' שיירי המאור רום אצבעים" כו', והנה פליגי הראשונים בשיעור של רום אצבעים אם הוא פחות ממקדח הגדול או יותר, דבפיהמ"ש מפורש דמלא מקדח הוא שיעור קטן מרום אצבעים, ובתוס' ב"ב י"ט ב' ד"ה רקיק ס"ל דרום אצבעים הוי פחות ממקדח יעוי"ש.

ב]

ובדין שיריים בעלמא. יסוד הדין דהיות וחל הדבר, א"כ לא פוקע גם כל דהוי פחות משיעור. ולפי"ז זהו ג"כ כוונת התוס', דלא חל חשיבות מאור רק במקדח, אבל כל שחל, לא נפקע עד שיהיה פחות ממקדח, והיינו שיהיה רק רום אצבעותיים, אולם להפיהמ"ש צ"ב מאי שנא מכל שיריים דסגי בפחות מבתחילה. [ויעוי' משנ"א ורש"ש בזה].

ג]

והפשוט עפ"י רהיטת לשון המשנה, דשיריים דמתני' היינו "שנסתמה ולא הספיק לגומרה" ובר"ש מתוספתא, וכגון שאין לו עוד טיט או שנכנסה שבת, ולפי"ז שאני משיריים דעלמא, דאם דעתו להשאיר חלון למאור הוי כבעלמא, אבל כאן היות ודעתו לסתום לגמרי, א"כ התחדש דכל עוד שעדיין יש רום אצבעים, לא בטל חשיבות מאור מינה ודו"ק.

[ויל"ע מהו השיעור כה"ג שסתם מקצתו, ואין דעתו לסתום כולו, והיינו ככל שיריים דעלמא, כמה הוי שיעורו].

ד]

אלא דלפי"ז צ"ע לאידך גיסא, והיינו לתוס' דשיעור שיריים הוי פחות ממאור בתחילה, א"כ מדוע נקט התנא "שלא הספיק לגומרה" דלכאו' גם באין כוונתו לגמור לסותמה, ג"כ איכא לדין שיריים, ואולי רבותא קמ"ל, והיינו דאפילו שדעתו לסותמה לגמרי, מ"מ חשיבות שיריים עלה עד שיעורא דרום אצבעותיים ודו"ק.

ה]

אולם יעוי' רמב"ן ב"ב י"ט ב', וס"ל כשי' תוס', וסיים עלה "וכן נראה שאין אוכלין ממעטין בו, דקתני סיפא אלו הן שיירי המאור וכו' ולא הספיק לגומרה" וצ"ב. ולכאו' כוונתו דכל מה שיש שיעור רום אצבעותיים היינו בדעתו לסותמו. אבל כל שאין דעתו לסותמו, אלימא המאור, ולא בטלה חשיבותו אפילו בפחות מרום אצבעותיים. ולפי"ז נקטה המשנה דוקא דלא הספיק לגומרה יעוייש"ה, וצ"ב.

ו]

ויעוי' באשר לשלמה ח"ג נ"ז שביאר, דעשוי למאור גם בכל שהו יש שימוש לאורה. אלא דבעינן שיחול שם ודין פתח. וזה לא חל פחות ממלא מקדח, וכל שסותמו ואין דעתו לסתום כולו, כל משהו שנשאר מועיל שלא פקע מינה תורת פתח. ורק בדעתו לסותמו, בעינן שעכ"פ יהיה רום אצבעותיים. ונר' להוסיף, דהיות ודעתו לסותמו, א"כ אם נשאר פחות מרום אצבעותיים, נדון כסתום ודו"ק. [ויעוי' להדיא בראשונים שכ' דרום אצבעיים הוי דנדון כסתום, יעוי' בתו"ר מסמ"ג וסמ"ק להדיא. אלא דעדיין יל"ע אולי רק להשיטות דרום אצבעיים הוי פחות ממקדח, בזה אמרינן שנדון כסתום, ולא להשיטות דס"ל דרום אצבעיים הוי טפי ממקדח. ולכאו' לכל השיטות צ"ל דהוי מטעם שנדון כסתום. וכן הוא להדיא ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ג דנקט דהרי הוא כסתום, ובפיהמ"ש ס"ל דרום אצבעיים הוי טפי ממקדח ודו"ק].

ז]

ועכ"פ נמצינו, דפליגי הראשונים בהתחיל לסתום ודעתו לגומרה, אם מהני מעלת מאור ושיעורו, דלתוס' מהני, אלא דכל שהוי פחות מרום אצבעותיים נדון כסתום. [ורק באין דעתו לסותמו לגמרי, חשיבות מאור עליה]. אבל לרמב"ם מעלת רום אצבעותיים הוי, דהגם שכבר לא מהני שיעור מקדח, מ"מ כל שיש שיעור גדול טפי, והיינו רום אצבעותיים, כה"ג נשאר חשיבות פתח עליה ודו"ק וצ"ב.

ח]

והנה המשנה נקטה לדין שיירי חלון, לגבי חלון העשוי למאור, ויל"ע מה הדין בשיירי שאר חלונות, ומדוע נקטה המשנה רק שיירי מאור.

וברמב"ן ב"ב הנ"ל, מבואר דכל חלון תשמיש, ששיעורו הוי טע"ט, א"כ כל שמיעטו כל דהו לא עוברת הטומאה יעוי"ש, וא"כ אין דין שיירי חלון בעשוי לתשמיש, וצ"ב. [והיינו בין דעתו לסתום לגמרי, ובין דעתו למעטו].

ט]

ולהנ"ל, הרי היות וחשיבות הפתח, הויא לתשמיש. א"כ פחות מטע"ט אין עלה חשיבות לתשמיש, ובטל פתחו. ורק בעשוי למאור כל שנשאר אפילו כל דהו. הוי שימוש, אלא דלשם פתח בעינן עכ"פ מלא מקדח. או רום אצבעותיים וכש"נ.

י]

אלא דלשיטת הרמב"ם דשיעור שיריים, הוי שיעור גדול יותר מבתחילה, ויל"ע מדוע נקטו רק שיריים במאור ולא בחלון לתשמיש. והיינו דאה"נ גם ממעט מטע"ט פשיטא דאינו חלון, אלא מדוע כל שלא ממעט מטע"ט, ודעתו לסותמו ולא הספיק לגומרה, מדוע אין שיעור [טפי מטע"ט] בחלון לתשמיש וצ"ע.

ולכאו' צ"ל, דבמאור שתשמישו הוי כל דהו, א"כ שיעורו הוי עפ"י חשיבותו, וכל שסותמו נשאר חשיבותו ברום אצבעותיים, אבל פתח לתשמיש כל חשיבותו הוי מצד תשמישו, ולעולם חשיבות תשמיש בטע"ט וצ"ע.

יא]

יעוי' בתשו' הרמב"ן סי' פ"ד, דס"ל דהא דעשוי לאורה הוי שיעורו בפחות מטע"ט, היינו דהוי קבוע וחשוב יעוייש"ה, ולפי"ז יל"ע דלכאו' היות ושיירי המאור היינו שהתחיל לסותמו, ודעתו לסתום כולו. לכאו' צריך לבטל קביעותו וחשיבותו. [ורמב"ן ס"ל דרום אצבעיים הוי פחות ממקדח]. ולכאו' הוי חידוש טפי, והיינו שאפילו שהתחיל לסתום, לא מבטל חשיבותו ודו"ק.

יב]

ובריטב"א ב"ב שם הביא דהוי ד' חלונות, ויעוי"ש שכ' דהן חלון דאורה דהוי מקדח גדול, והן לאויר ששיעורו מקדח של רופאין, והן חלון הנעשה מאיליו ששיעורו כמלא אגרוף, מ"מ שלושתם יש שיעור לשיריים. ורק חלון לתשמיש ששיעורו בטע"ט, כל שמיעטו בכל שהו הוי ממועט יעוי"ש.

וצ"ב מאי שנא חלון דתשמיש, משאר הנך חלונות. ולמש"נ דטע"ט לא הוי מדינא דפתח י"ל.

יג]

אלא דלכאו' שמעינן מהריטב"א חידוש נוסף, והיינו בדינא דנעשה מאיליו, דבפשוטו היה אפ"ל דכל שנעשה מאיליו אינו פתח, אלא שהמקום הוי פירצה ולא נדון כסתום, ולפי"ז כל שנתמעט תו אין חשיבות פירצה, ולא שייך שיריים. וע"כ דלא ס"ל מטעם פירצה ודו"ק. ויעוי' אי"ה להלן בענין חררוהו מים.

פרק יג משנה א – חררוהו מים

א]

מתני' "חררוהו מים או שרצים או שאכלתו מלחת שיעורו מלא אגרוף" יעוי"ש והנה לענין אוהל שנעשה מאיליו פליגי לעיל פ"ג מ"ז דלת"ק גם בעשוי מאיליו הוי בטע"ט, ור' יהודה שם ס"ל דרק במלוא אגרוף הוי אוהל יעוי"ש.

והנה כאן לגבי חלון להעברת טומאה הוזכר רק שיעור מלא אגרוף, ובפשוטו הוי לכו"ע, וגם רבנן דס"ל דאוהל הוי בטע"ט כאן מודו דהוי מלא אגרוף וצ"ב. וכן נראה מסתימת הרמב"ם דפסק כחכמים באוהל, ופסק בסתם למתני'.

ב]

ובאמת דמשמעות דברי הר"ש הויא קצת, דשוו אוהל וחלון, ובשניהם פליגי רבנן ור"י, דנקט בכלים פי"ז מי"ב למאור הנעשה מאיליו דשיעורו במלא אגרוף כדמפרש בפי"ג אהלות ומייתי לה בפרק הישן אחד חור שחררוהו מים וכו' יעוי"ש. ומדכייל להו הר"ש יחד משמע דס"ל דהוו כחדא, ולפי"ז צ"ל דמתני' דידן הויא כר' יהודה וצ"ע. [ולחזו"א דלהלן, י"ל דמתני' לכו"ע, והיות ועומד להסתם יעוייש"ה].

ג]

ויעוי' במאירי סוכה כ"א ד"ה אע"פ שביאר להדיא דחלוק אוהל דפליגי בנעשה מאיליו אם הוי בטע"ט, אבל לענין חלון להעברת טומאה לכו"ע הוי במלא אגרוף יעוייש"ה וצ"ב.

ולכאו' הביאור, דהיות ובעינן לצרף ב' אוהלים, ויש מחיצה שחולקת את האהלים, א"כ אם נעשה חלון מאיליו לא חשוב לדון כליכא מחיצה [לדרך שנדון כאוהל אחד] או לצרף ב' אוהלים [לדרך דהוי העברת טומאה] אבל אותו מקום כלפי עצמו נדון כאוהל כל שיש טע"ט ואפילו נעשה מאיליו ודו"ק.

ד]

והנה הפנ"י סוכה כ"א כ' להוכיח מינה כדעת הש"ך דהעברת טומאה מאוהל לאוהל ע"י נקב הוי מדרבנן. וצ"ב. ולכאו' כוונתו דכל טפח הוי גזירה, וא"כ בנעשה מאיליו לא גזרו עד אגרוף, אבל באוהל כל שיש טע"ט מביא בתוכו מדאורייתא. ויעוי' ג"כ בפנ"י פסחים ט' ב' דחלוק בין אוהל להעברת טומאה דרך מחיצה יעוי"ש. ולכאו' יסוד החילוק הוי כנ"ל.

ה]

ובתשו' חת"ס יור"ד ש"מ פליג על הפנ"י וביישוב הנדון הנ"ל חידש שם דהא דס"ל לחכמים דחררוהו הוי טע"ט, היינו בחישב עליו לביב. ומבואר בחת"ס חידוש, דלר"י גם בחישב לא מהני. [ולכאו' מפורש במתני' דחישב לתשמיש הוי טפח. ואם הוי גם לר"י צ"ל דחלוק אוהל מחור וצ"ע].

ו]

ובאמת כיסוד החת"ס דלר"י לא מהני חישב, כן משמע בריטב"א סוכה שם ד"ה ואקשינן. דלר' יהודה בעינן אוהל שעשוי מתחילתו לשם אוהל, ומטה ודלתות שוורים ל"ה אוהל ומבואר דלא תלוי בנעשה מאיליו, אלא בעינן עשוי לשם אוהל. ויל"ע לפי"ז אם מהני ע"י חישב לתשמיש להחשיב כעושה לאוהל וצ"ע. ויעוי' בפתח האוהל כלל ג' סי' ח'.

ז]

ויעוי' ג"כ בתוס' הרשב"א פסחים ט' ב' שג"כ האריך בזה טובא, לחלק בין אוהל להעברת טומאה יעוי"ש.

ולכאו' לפי"ז גם בציור של מתני', אם בכותל יהיה עובי טפח, ונעשה החור שבכותל אוהל, א"כ אם הטומאה והכלי יהיו בחלון עצמו, יטמאו ודו"ק.

ח]

ויעוי' חזו"א י"ז ג' דנקט בדעת התוס' פסחים שם, דאוהל הנעשה מעצמו וחלון שוים. ומה שיש במשנה חילוק בשיעורייהו, היינו דחלון שנעשה מאיליו עומד להסתם, ולכן שיעורו במלא אגרוף, ולגבי אוהל לא עומד להסתם, ואה"נ גם לענין העברת טומאה, כל שלא עומד להסתם תליא בטע"ט יעוייש"ה. [ובדרך ב' כ' שם כעין מש"נ לעיל בכוונת המאירי ודו"ק].

ט]

ובכוונת התוס' רשב"א הנ"ל יעוי' במגיה לתו"ר לעיל סופ"ג, והיינו שיש לדון כה"ג שיש חור מפולש, אם נדון כאוהל, או היות וכלפי צד א' יש מחיצה נדון כמחיצה יעוייש"ה. ויעוי' לפי"ז בביאוה"ל פי"ג ה"א שהעלה צד דתוס' הנ"ל שהביא החזו"א ותוס' הרשב"א הנ"ל לא פליגי יעוייש"ה.

י]

יעוי' בסד"ט [ק"ג א' ד"ה רבי] ושם הביא דהחזון נחום ס"ל לדמות אוהל לחלון, והוקשה לו בסתירת הרמב"ם יעוייש"ה. ומש"כ שם לפרש הגהת הגר"א בתוספתא, דהגר"א מדמה חלון לאוהל, זה אינו. אלא דהגר"א ס"ל דכל שיש אליבא דרבנן חשיבות אוהל לסדק, א"כ אין סיבה שלא יכנס לבית, והיינו היות והוי מפולש לבית, והטומאה בסדק ודו"ק. [ושו"ר מהספר זכר טוב סי' י' אות ל"ד, שגם הביא להגהות הגר"א הנ"ל פ"ז ה"ד, וכ' דאין הוכחה דס"ל לגר"א דפלוגתת חכמים ור"י הויא הן באוהל והן בחלון [וכש"כ הסד"ט הנ"ל]. דהגר"א מיירי לענין מחלון לבית ולהיפך, ולא מבית לבית יעוי"ש, והיינו כנ"ל].

יא]

ובעיקר הנדון הנ"ל, ליישב הסתירה בין אוהל לחלון. יעוי' דבר חדש באדרת בחיבורו זהב שבא על תוס' הרשב"א פסחים ט' ב' [בשם אביו] דכל דין מלא אגרוף, הוי רק במאור, אבל חלון שסתם שימושו אינו למאור אין שיעורו במלא אגרוף. [ומתני' הויא במאור, ולכן נקטו מלא אגרוף ודו"ק]. ויעוי' בפתח האוהל כלל ב' סי' ו' שהוכיח לא כן יעוייש"ה.

יב]

ויעוי' עוד בזה, להלן בענין "חישב עליו לתשמיש".

חררוהו מים – חישב עליו לתשמיש

א]

והנה יל"ע מהו החסרון של חררוהו מים, דמשום כן שיעורו הוי גדול טפי מעשוי, ובפשוטו היות ונעשה מאליו אין לו חשיבות, והוי כסתום. ולפי"ז מה דתנן חישב עלייהו לתשמיש או למאור, היינו דעי"ז מפקיע שלא נדון כסתום, והמחשבה מפקיעה מסתימה.

ב]

ועדיין יש לדון, מה דבלא נעשה מאיליו שיעורו בטפח או מקדח, האם הוי מחמת שנעשה לתשמיש ומאור, והעשיה מחשיבה להחור, או דלא מחמת העשיה, אלא הכל תלוי בתועלת תשמיש, ואם לא חישב, א"כ אין לחור תועלת תשמיש, ולכן בפחות מאגרוף לא חשיב, ואם חישב היות ויש לו תועלת לכן חשיב וצ"ע.

ובחזו"א י"ז י"ג הוכיח ממתני' דלאו בעשיה תליא מילתא, אלא דכל שלא חישב הוא חור בלא תועלת תשמיש, ולכן מהני חישב יעוי"ש.

ג]

יש לדון לפי"ז אם אפשר לחלק בין אוהל לחור. והיינו דרק חור בעינן תועלת תשמיש, ובלי"ז נחשב כמחיצה משא"כ אוהל היות והוי במציאות אהל שפיר מביא טומאה ועי'.

ד]

אלא דיעוי' ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ב שהביא לדינא דחישב וסיים עלה "שהמחשבה כאן כמעשה", ולכאו' לדברי החזו"א הנ"ל, תמוה מה בעינן דהוי כמעשה, והרי העיקר תלוי בעומד לכך, ושפיר בלי מעשה, ע"י מחשבתו עומד לכך, וצ"ע. ולכאו' מוכח, דלעולם אדרבה בעינן עשוי למאור או לתשמיש, אלא שהתחדש דגם בנעשה מאיליו, ע"י שחישב הויא מחשבה כמעשה וצ"ע.

ה]

ויתכן, דאדרבה, שאין כוונת הרמב"ם שהמחשבה כאן כמעשה, היינו דבעינן עשייה, וע"י מחשבה חשיב מעשה, אלא הכוונה שכאן העיקר תלוי בזה שעומד לכך, וע"י המחשבה ג"כ אלים לאשוויי "עומד לכך", וזהו שהמחשבה כמעשה.

ו]

ונראה שכן מבואר עוד בדיוק לשון הרמב"ם, שהביא לדינא דחררוהו מים, והוסיף עלה "והוא שלא חשב עליו", ובמשנה אין לזו התוספת, אלא רק לסיום "חישב עליו לתשמיש". ומשמע שנעשה בידי אדם אין החסרון בעצם בלא נעשה, אלא דכל שאינו בידי אדם ממילא חסר בעומד לכך, ולכן הוי תנאי "והוא שלא חישב עליו", וכה"ג שחישב א"כ שפיר עומד לכך ודו"ק.

ז]

ולפי"ז, נמצינו חילוק חדש בין אוהל הנעשה מאיליו, לחור הנעשה מאיליו, דלגבי אוהל יסוד פלוגתת חכמים ור' יהודה אם כשעצם המאהיל נעשה מאיליו, יש ג"כ חשיבות אוהל להאהלה או שאין חשיבות עד שיהיה מעשה, [וגם בעשה מעשה, בעינן שעשהו להאהיל]. אבל בחור לכו"ע אי"צ כלל חשיבות של עצם עשיית הדבר, אלא בעינן שיהיה הדבר עומד לשימושו, וזה נעשה או ע"י עשייתו או ע"י מחשבתו ודו"ק.

ח]

ולפי"ז, בחור שנעשה מאיליו, היות ולא עומד לתשמישו, שפיר גם לחכמים דס"ל שאוהל שנעשה מאיליו הוי אוהל בטע"ט, מ"מ בחור אין חשיבותו בטפח, ורק במלא אגרוף. ולאידך גיסא גם לר' יהודה דס"ל לגבי אוהל, שבנעשה מאיליו, אין לו חשיבות ורק במלא אגרוף יש לו חשיבות, לגבי חור אין החסרון בעשייה, אלא דבנעשה מאיליו, ממילא אין עומד לתשמיש, ולכן אין חשיבותו עליו ודו"ק. והוו ב' ענינים דכלל לא שייכי זל"ז. [ורק הדמיון הוי, ממה שע"י מלא אגרוף בשניהם מהני ודו"ק].

ט]

ובאמת יעוי' לשון הרמב"ם פי"ג טו"מ ה"א, ונקט שיש ג' מילי, עשהו להאהיל, נעשה מאיליו, שלא בידי אדם. ולענין חור דמתני' לא נקט אלא ב' מילי יעוי"ש. והיינו דלענין אוהל בעינן לחדש שבעצם האשוויי של מציאות האוהל אי"צ עשייה להאהיל, ולגבי חור הנדון הוי לענין שעומד לתשמיש וכש"נ.

י]

ויעוי' בקרית ספר, שכ' על דברי הרמב"ם הנ"ל שמחשבה כאן כמעשה "כיון שהוא פתוח כבר" יעוי"ש. ותמוה דאם החסרון הוי בעצם הפתיחה, א"כ מה מהני שפתוח כבר, והרי לא נפתח בידי אדם. וע"כ דבעינן שיהיה עומד לתשמיש. וע"י שפתוח כבר, סגי בחושב לתשמישו ודו"ק.

יא]

ובמשנה אחרונה כאן דן, מהו כשחישב תחילה לתשמיש, ואח"כ חזר וחישב למאור אם מועיל יעוי"ש. [ולכאו' יש שם ט"ס וצ"ע]. ולכאו' אם הכל תליא במחשבה, א"כ שפיר הויא מחשבה כמעשה, ויכול לשנות מתשמיש לאורה, וכן להיפך. אולם אם המחשבה מצטרפת עם העשייה, והיינו דגם כה"ג שנעשה מאיליו, מ"מ כל שחישב חשיבא כעשהו למחשבתו, כה"ג יתכן דלא יועיל לחזור ולחשוב ודו"ק וצ"ע. [והיינו דתלוי אם כוונת מחשבה כמעשה, שלמחשבה עצמה יש חשיבות, ויכול לחזור ולחשוב, או שע"י המחשבה מצטרף למעשה, ותו לא חוזר וחושב ודו"ק].

יב]

יעוי' במשנה אחרונה, שכ' דגם בחררוהו מים, הגם שאין טומאה עוברת, מ"מ אם טומאה בחור, לא הויא רצוצה ואינה בוקעת. והיינו דהיות ויש טע"ט א"כ אינה רצוצה יעוי"ש. והיינו דס"ל למשנ"א דכל שיש טפח הוי אוהל. וממילא אינה רצוצה, אלא דלענין להעביר טומאה לא סגי דהוי אוהל, אלא בעינן שיהיה פתח ודו"ק.

ולמש"נ הוי כמין חומר, והיינו דכל שיש טפח הוי אוהל. [וכרבנן שלא בעינן נעשה בידי אדם] ורק לענין להעביר טומאה בעינן חשיבות עומד לתשמיש.

יג]

אלא שיש לתמוה, דהא ניחא אם בעובי הכותל יש טפח א"כ בכותל הוי אוהל. אבל רהיטת משנ"א דהוי בכל גווני, ולכאו' הרי אין אוהל בכותל, ועם הבית אינו מצטרף וצ"ע. ולכאו' מוכח, דס"ל למשנ"א, דלגבי הנדון אם החור עצמו הוי אוהל, ודאי שמצורף עם הבית ונעשה אוהל. וזה הכל תלוי בטפח, אבל לענין העברת טומאה מבית לבית לזה בעינן חשיבות עומד לתשמיש, ולכן בנעשה מאיליו לא עוברת מבית לבית ודו"ק.

פרק יג משנה א – נעשה מאיליו

א]

מתני' "חררוהו מים וכו' שיעורו מלא אגרוף", והיינו חלון שנעשה מאיליו. ובר"ש הביא למשנה כלים פי"ז מי"ב דמאור שלא נעשה בידי אדם שיעורו כאגרוף ושנעשה בידי אדם שיעורו מלא מקדח יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' במשנה כאן משמע שיסוד הנדון הוי חילוק אם נעשה מאיליו [ואין נפק"מ היכן הוי, ואין שם "מאור" עלה]. או בידיים, ובמשנה בכלים משמע שהוי חילוק במאור, והיינו שמשמש לאורה, בין נעשה מאיליו לנעשה בידי אדם וצ"ע.

ב]

ובאמת להנך ראשונים דנקטו דחלון העשוי לאורה, הוי במסויים דוקא שפתוח לאויר, ולכאו' לגבי מאור העשוי מאיליו, מצינו בזה סתירה ברש"י. דיעוי' רש"י סוכה כ"א א' דנקט דהוי לאויר, וברש"י בכורות ל"ז ב' נקט דהוי בין בית לבית וצ"ע.

ג]

ובעיקר הנדון, אם חור הנעשה מאיליו, כה"ג דהוי בין בית לבית מהו שיעורו, לכאו' מפורש לעיל פי"ב מ"ד בר"ש מתוספתא דנפחת מאיליו הוי במלא אגרוף, ושם הוי מבית לעליה לגבי סנדל של עריסה. וכן הויא רהיטת הראשונים, וא"כ צ"ע מהו דנקטה לה המשנה בכלים לגבי מאור.

ד]

והנה בפשוטו שיעור של מלא אגרוף, היינו דכה"ג לא נדון כסתום, אלא נחשב כפירצה. [וזהו דשוה בכל המקומות]. ולפי"ז צ"ב הדמיון דמסקינן בגמ' סוכה כ"א א' דר' יהודה דס"ל שאוהל הנעשה מאיליו ל"ה אוהל, ואם הוי מלא אגרוף מודה. ושם מדמינן לה להעברת טומאה, ואם הוי נדון של פירצה, מה ענין פירצה עם אוהל.

ה]

ולכאו' צ"ל דגדר מלא אגרוף היינו שיש לו חשיבות מקום, וזהו הדמיון של חור לאוהל.

אלא דיעוי' בריטב"א ב"ב כ' א', דנקט שיש ד' חלונות, ובטפח אין שיריים, אבל במקדח גדול, ומקדח קטן, ומלא אגרוף יש שיריים יעוי"ש, ולכאו' אם מלא אגרוף הוי פירצה ודאי תמוה שיהיה שיריים שהרי כבר אינו פירצה, וגם אם הוי מקום יל"ע אם שייך שיריים וצ"ע. ואולי היות ומלא אגרוף הוי חשיבות מקום, א"כ נעשה פתח, ושוב הוי ביה שיריים ודו"ק.

ו]

יעוי"ש ברש"י סוכה שכ' דמודה ר"י במלא אגרוף, דהיינו שרוחב האוהל מלא אגרוף, ואפ"ה מדמינן לחור בכותל. והרי הוי ב' מלא אגרוף. דבכותל, הוי גודל החור, ובאוהל הוי רוחב כאגרוף. [ואם ס"ל דבעינן גם בגובה, הו"ל למינקט הדין בגובה]. ולכאו' מוכח ג"כ דהוי חשיבות מקום וא"כ מה לי ברוחב או בגובה.

ולהלן שם לגבי שיעורים, מפורש ברש"י דהוי לענין גובה. ויש לדון אם ס"ל דבעינן לאוהל הן רוחב והן גובה אגרוף, או דסגי או רוחב אגרוף, או גובה אגרוף וצ"ע.

ז]

יעוי' עירובין ל' א' דס"ל דעוג מלך הבשן פיתחו כמילואו, והיינו לענין דין הצלת פתחים של סוטל"צ, לא סגי בשיעורים דמתני' פ"ג מ"ז, אלא בעינן פתח כמילואו. וכ' שם ברש"י, דאם אין פתח כמילואו כל פתח שיש מלא אגרוף טמא יעוי"ש. ובפשוטו כוונתו לאפוקי מפתח טפח, וצ"ב. [ודוחק לפרש, דודאי גם בטפח טמא, ונקט מלא אגרוף שלא תלוי במחשבתו ולעולם יוצאת טומאה דרכו].

ח]

ובפשוטו רש"י אזיל לשיטתו שכ' בעירובין ס"ח א' דאם לא חישב להוציאו, או שאין פתח פתוח, כל פתחים אפילו של טפח הוו טמאים. [ותמה ברש"ש שם על דבריו מהתוספתא, דמבואר שכשיש פתחים ד"ט, אין פתחים טפח, והיינו חלונות טמאים יעוי"ש]. ולפי"ז קמ"ל רש"י דרק במת בעלמא יש דין סוטל"צ בכל פתח טפח, אבל בעוג רק במלא אגרוף יש סוטל"צ וצ"ב.

ט]

ולכאו' מבואר, דכלפי עוג אין דין פתחים שיש בהם שיעור, וזהו שחידשה הגמ' דהגם דלגבי כו"ע פתח ד' מציל, לגבי עוג בעינן כמילואו. ומינה ילפינן ג"כ לעיקר דינא דסוטל"צ, דבאיניש דעלמא יוצאת טומאה בכל פתח, והיינו שיש טע"ט, אבל לעוג בעינן מלא אגרוף. והיינו דמלא אגרוף אינו שיעור, אלא הוי חשיבות פתח בעצם, ולכן מהני גם לגבי עוג ודו"ק.

י]

ובסוגיא שבת קנ"ז ב' לגבי פקקו את המאור בטפיח, ויעוי"ש בפרש"י שכ' דחור שבין ב' הבתים מכניס את הטומאה לצד שני במלא אגרוף יעוי"ש, ותמוה מהו שיעור דמלא אגרוף לגבי חלון, דלכאו' לא מיירי שם בנעשה מאיליו וצ"ע. [והר"ן שם בשבת כ' דהמאור שיעורו טפח, ובזה י"ל, דהגם דשיעור מאור הוי מלא מקדח, מ"מ היות והוי בין ב' בתים הוי בטפח, אבל רש"י שכ' דהוי באגרוף צע"ג].

יא]

ואולי י"ל בכוונת רש"י, דס"ל דמאור הוי בחלון לאויר, דבזה הויא עליה חשיבות מאור, אבל כל שאינו לאויר, א"כ היות ואינו לתשמיש, ורק למאור. [ואין עלה חשיבות להיות שיעורו במקדח] וממילא שיעור הוי באגרוף. דכדי שיהיה טפח בעינן חשיבות תשמיש בגוף הפתח. ומאור היות ולא משתמש בפועל בפתח, ורק מעצמו הפתח מביא מאור, ממילא אין לו חשיבות תשמיש. ולכן פתחו באגרוף וצ"ע.

יב]

בש"ס חולין קכ"ה ב' "חבילי מטה וסריגי חלונות חוצצין בין הבית לעליה שלא להכניס טומאה לצד שני" ושם ברש"י "ואע"פ שנקובים הרי אין בנקבים פותח טפח, וכל נקב העשוי לאויר שיעורו כמלא אגרוף, וכל נקב שבין בית לבית או בין בית לעליה שיעורו בפותח טפח, ואף הנוגע כנגד הנקב טהור" יעוי"ש.

יג]

ודברי רש"י צ"ע, דנקט שהחילוק בין אויר לבין חלון מבית לבית הוי דמבית לבית הוי טפח, ולאויר הוי מלא אגרוף יעוי"ש. ותמוה הרי החילוק בין אגרוף לטפח. הוי אם הוי מאיליו או בחושב, ולא אם הוי לאויר או לבית, ופעמים משכח"ל לאויר מקדח ולבית טפח, והו"ל לחלק בין מאיליו לחישב וצ"ע.

יד]

והנה בעיקר האי מילתא דבמשנה בכלים אמרינן דבמאור יש חילוק בין מאיליו לידיים, ולכאו' לא הוי חילוק במסויים במאור. ולכאו' מוכח שחלוק ביסודו מאור משאר פתחים, והיינו דנעשה מאיליו קרינן ליה מאור, היות וזהו עצם מציאותו. והיינו שמכניס מאור. ושאני מכל פתח, שלא תלוי בעצם מציאותו, אלא כל חשיבותו הוי שנעשה לתשמישו. ולכן לנעשה מאיליו קרינן מאור, דעצם הפתח הוי מאור ודו"ק. [וודאי דגם בין בית לבית הוי שיעורו באגרוף, הגם שאין חשיבות אורה ממנו, דרק קמ"ל דסתמא חשיבות נעשה מאיליו הוי מצד מציאות מה שמועיל, והיינו המאור ודו"ק].

טו]

ובביאור רש"י חולין הנ"ל, שכ' דהוי חילוק בין אויר למבית לבית. [ותמוה הרי גם מבית לבית הוי במאיליו אגרוף]. ויש שפי' הכוונה, שחלוק ביסודו העברת טומאה מבית לאויר, מאשר מבית לבית, דמבית לבית דהויא חדא האהלה, ורק יש מחיצה, א"כ ע"י הנקב נדון שאין מחיצה חוצצת, והדרא לדוכתא שיש סיבה ליטמא הכל, היות והויא חדא האהלה.

משא"כ מבית לאויר, הרי אין סיבה לב' המקומות, ולכן בעינן שיהיה לפתח חשיבות מקום כדי שהטומאה תעבור ודו"ק. וזהו דהוי חידוש דלאויר מהני אגרוף.

טז]

ולפי"ז ניחא מש"כ רש"י בסוכה כ"א דילפינן מהא דלאויר הוי השיעור מלא אגרוף, והיינו דליכא למילף ממלא אגרוף דבין בית לבית, דהיות ובעינן למילף דאוהל שנעשה מאיליו, באגרוף הוי אוהל. א"כ בעינן למילף דאגרוף חשיבות מקום עליה, ואם ממה שמהני בין בית לבית, עדיין לא מוכח שחשיבות מקום עלה, דרק מהני מחמת חדא האהלה, [ואין מחיצה]. וזהו דבעינן להוכיח דוקא מאגרוף דאויר. דע"כ באגרוף חשיבות מקום עלה, ולכן ג"כ חשיב אוהל ודו"ק.

יז]

ולפי"ז י"ל דזהו שפרש"י בחולין שחלוק אויר מבין בית לבית, והיינו דלאויר בעינן חשיבות מקום, וזהו באגרוף, משא"כ בין בית לבית אי"צ חשיבות מקום. אלא כל שיש טפח, הרי הוי שיעור להעברת טומאה, וחשיבא חדא האהלה. אלא דכל שנעשה מאיליו נדון כסתום, ולא הוי חשיבות לטפח, אבל אי"צ מקום בין בית לבית ודו"ק.

פרק יג משנה א – בשיטת הראב"ד

א]

יעוי' בראב"ד פט"ו טו"מ ה"א [ויעוי"ש בה"ג] ונקט דכל שסתם פתח לגבי מת שלם בעינן שישאר ד"ט, ובפשוטו מפרשים דס"ל לראב"ד דבמת שלם, אין טומאה יוצאת אלא בד' טפחים. [ובכס"מ להלן שם נקט שהרמב"ם מודה לראב"ד].

ויל"ע אליבא דהראב"ד, מה הוי חלון למאור, לגבי מת שלם. ודוחק דהוי כל דין מאור רק לזית מצומצם וצ"ע.

ב]

עוד יל"ע להראב"ד הנ"ל, מהו בנעשה מאיליו, דשיעורו מלא אגרוף. ולכאו' אם למת שלם בעינן ד"ט בנעשה בידיים, א"כ ודאי לא יועיל בנעשה מאיליו מלא אגרוף וצ"ע.

ג]

ועיקר דברי הראב"ד צ"ע מדוע נקט לדבריו לגבי הלכות סתימה, דכל שסותם ונשאר טפח שטמא, ועלה כ' דלמת שלם בעינן שישאר ד"ט. ומדוע לא כתב דינו בפי"ד בעיקר דין העברת טומאה וצ"ע. ויעוי' באבי עזרי [הו"ד להלן] ולפי"ד יש ליישב קו' זו ודו"ק.

ד]

ואולי י"ל, דלעולם גם לראב"ד, כל שעשה פתח בתחילה, גם אם אינו ד"ט טומאה יוצאת, ורק הראב"ד מיירי שהיה פתח גדול וסתם חלקו, וס"ל דע"י הסתימה בטלה חשיבותו הראשונה, וממילא לא סגי שראוי לתשמיש בעלמא, אלא כל חשיבותו הויא מחמת הטומאה עצמה, דהוי פתח לטומאה, וזהו דאם הוי זית סגי טפח אבל במת שלם, כדי שיהיה חשיבות פתח למת, בעינן ד"ט, וניחא דכתב דבריו רק בפט"ו ודו"ק. [ולפי"ז ל"ק קו' הרש"ש פ"ג מ"ו, שתמה על הראב"ד ממשנה מפורשת שם דטפח מהני גם למת שלם, ולהנ"ל ניחא].

ה]

ולפי"ז ודאי שכל שעשה מאור בתחילה, ויש עלה חשיבות פתח, א"כ כמו שיוצאת מחמת כן בזית, ה"ה ג"כ יוצאת במת שלם.

אלא דעדיין צ"ע דוכי גרע סתם פתחו, ונשאר פחות מד"ט, מכה"ג שהוי נעשה מאיליו דשיעורו במלא אגרוף וצ"ע.

ו]

והנה עוד חידוש גדול מצינו בשיטת הראב"ד, דיעוי"ש בהלכה ב' שכ' דכל מה דבעינן ביטול היינו באינו סותמו, ובסותמו אי"צ ביטול, ולהלן שם בהל' ג' כ' דכל מה דבעינן שיבטל היינו בחלון דע"ד שבא למעטו, אבל בחלון טפח ובא למעטו, אע"פ שאין מבטל המיעוט, יעוייש"ה. [ודו"ק בשנוי לשון דלחלון דע"ד קרינן חלון, ולטפח חור].

ז]

והנה מלבד שעצם דברי הראב"ד לחלק בין חלון דע"ד לחור טפח צ"ב. עוד צ"ב דלכאו' הראב"ד היה צריך להשיג מיד בהל' א', דלרמב"ם מבואר שם שבכל גווני צריך ביטול והראב"ד ס"ל דתלוי אם סותם כולו, או לאו. ועוד דאם רק הוי חור טפח, כלל אי"צ בטול, ותמוה מדוע השיג רק בהל' ב' ובהל' ג' וצ"ע.

ח]

והנה עוד צ"ב בשיטת הראב"ד, היות וס"ל דכל מה דבעינן לבטל היינו חלון דע"ד, א"כ מדוע שתק עד להלכה ג'. והרי כבר בהלכה א' נקט לחילוק שיש בין חלון טפח לזית לחלון דע"ד למת שלם. ומדוע לא נקט מיד דחלוק ג"כ לענין ביטול וצ"ע.

ט]

והנה עדיין י"ל, דההשגה לענין ביטול לא שייכת להשגה דחלוק בין זית למת שלם. דלענין ביטול מיירי גם אם הוי זית, מ"מ אם החלון דע"ד בעינן ביטול, ואם הוי טפח אי"צ ביטול. וזה תלוי בב' ביאורי מהר"י קורקוס הובא בכס"מ, אם הראב"ד מיירי בדע"ד שממעט לפחות מדע"ד, או שממעט לפחות מטפח דאם הוי בממעט לפחות מדע"ד, ע"כ מיישך שייך להשגה הראשונה ודו"ק.

י]

ובדברי הראב"ד יעוי"ש בכס"מ ממהר"י קורקוס, ונקט שם ב' דרכים בכוונת הראב"ד, הדרך הראשונה דהראב"ד מיירי בפתח דע"ד שמיעטו מד' אבל עדיין יש לו טפח, ובזה בעינן להמיעוט ביטול, וכה"ג דהוי בתחילה חור טפח, אי"צ ביטול להמיעוט, ולדרך זו אם היה פתח ד' ומיעטו עד פחות מטפח, א"כ אי"צ שיבטל להמיעוט ודו"ק.

יא]

ולדרך זו בראב"ד, לכאו' אין חילוק בין ד"ט לטפח, [דד"ט הוי חשוב וכדי למעטו בעינן ביטול] שהרי גם בפתח ד"ט כל שממעטו ולא נשאר טפח, מהני בלי ביטול, וע"כ דהגם דהוי חשוב, מ"מ אי"צ ביטול. וא"כ צ"ב מדוע חלוק ד"ט שממעטו קצת, מטפח. ולכאו' הביאור דחלוק אם נשתייר טפח צריך ביטול, ובלא נשתייר אי"צ ביטול וצ"ב.

יב]

ויעוי' בחידושי הגרש"ר ב"ב סט"ז אות ב' מש"כ בזה דבעינן דע"ד שיהיה לזה שם פתח, וכל שלא ביטל נשאר שם פתח, וטומאה עוברת בטפח, וכל שאין טפח, גם בלי ביטול מ"מ אין לטומאה מקום לעבור יעוי"ש.

יג]

ודרך ב' ביאר המהר"י קורקוס בכוונת הראב"ד, דלעולם אם נשאר טפח, עוברת טומאה, וחילוק הראב"ד הוי בלא נשאר טפח, ובזה חלוק אם מעיקרא היה פתח חשוב, א"כ כל שנשאר אפילו פחות מטפח עוברת טומאה ובעינן שיבטל המיעוט, אבל אם מעיקרא לא היה חשיבות חלון, אלא רק הוי טפח, לזה כל שמיעט הטפח, ואפילו בלי ביטול אין טומאה עוברת יעוי"ש וצ"ב.

יד]

ויעוי"ש בגרש"ר אות ה' שביאר כוונת הראב"ד לדרך זו, דחלוק העברת טומאה כה"ג שיש דע"ד מכה"ג שיש חור טפח, דאם יש דע"ד חשיבא חדא האהלה, ולכן הכל טמא, משא"כ אם אין דע"ד א"כ כל מה שעוברת טומאה, היינו לא דחשיב חד אוהל, אלא דדרך זה הטפח יש התפשטות הטומאה, ולכן גם בלי שביטל, היות ובעינן למקום הטפח כדי שתתפשט הטומאה, ואם אין טפח לא טמא ודו"ק.

טו]

אולם לשון המהר"י קורקוס לכאו' לא משמע כביאור הגרש"ר הנ"ל, דלשונו מורה דאם הוי דע"ד קרינן ליה חלון ויש לו חשיבות, והיות ועצם החלון חשוב, א"כ לא מתמעט בלי ביטול. משא"כ חור הוי ע"י טפח, ולא הוי עליה חשיבות ובלי ביטול מתמעט. ולביאור הגרש"ר כלל אין יסוד החילוק בחשיבות עצם החלון, אלא בזה דאם הוי דע"ד נדון כחדא האהלה ודו"ק.

טז]

והנה יעוי"ש בגרש"ר אות ו'. [עפ"י באורו] על הראב"ד שכ' דכל דהוי דע"ד הוי חד אוהל. ולפי"ז תמוה על הראב"ד שכ' לחלק דבחלון דע"ד הוא דבעינן ביטול. והרי לביאור ב' דמהרי"ק מיירי שסותם עד פחות מטפח, והרי בדע"ד אי"צ העברה אלא הוי חדא האהלה, ומשום דבלי"ז דהוי חדא האהלה, הרי אין הטומאה עוברת בפחות מטפח.

יח]

ולפי"ז בדע"ד בעינן ביטול, דאל"כ הרי היות והוי חדא האהלה, א"כ לא איכפ"ל שאין טפח לטומאה לעבור, דמ"מ הוי באותו אוהל. ולפי"ז תמוה דא"כ גם בסתמו כולו, מדוע כל שלא ביטל הטומאה לא עוברת, והרי מ"מ הוי חדא אוהל ואי"צ שהטומאה תעבור.

ונמצא דלהראב"ד דס"ל שהחילוק בין ביטול ללא ביטול הוי בחלון דע"ד. א"כ לשיטתו צ"ב יסוד החילוק וצ"ע. [ויעוי"ש אות ז' מש"כ הגרש"ר בזה].

יט]

ובאמת במאירי מגילה כ"ו מבואר דחילוק הראב"ד בין חלון דע"ד לחור טפח, לענין ביטול, אינו משום חשיבות, דיעוי"ש שכ' בשם גדולי המפרשים [היינו הראב"ד] דהיכן שיש רק טפח אי"צ ביטול היות ואין המת יכול לצאת משם, אבל כשיש דע"ד היות והמת יכול לצאת משם לכן בעינן ביטול יעוי"ש וצ"ב רב. [וכעי"ז הביא בב"ב בסוף דבריו, שצריך ביטול רק כשהמת עתיד לצאת משם].

כ]

ועכ"פ מבואר דאין החילוק משום חשיבות, אלא אם יכול לצאת, ולכאו' מבואר עוד דמיירי משום שאין מת יכול לצאת, ולכאו' הרי לביאור הראב"ד כל מה שטומאה עוברת בטפח, היינו כזית ולא מת שלם. וא"כ הרי לכאו' כזית כן עובר בטפח וצ"ע.

כא]

ויעוי' מה שהאריך בביאור דברי הראב"ד באבי עזרי כאן. ולדבריו אפשר לבאר ג"כ לדברי המאירי הנ"ל בשם הראב"ד ודו"ק. [ויעוי' בתפארת למשה יור"ד שע"א, ובאוצר המלך אות ל"ה בשיטת הראב"ד].

פרק יג משנה א – הסריגות והרפפות

א]

מתני' "הסריגות והרפפות מצטרפות כמלא מקדח כדברי בית שמאי, בית הלל אומרים עד שיהא במקום אחד מלא מקדח". יעוי"ש. ובפשוטו פליגי ב"ש וב"ה אם מצטרפין נקבים דהוי פחות מכשיעור. ולפי"ז תמוה דהו"ל לב"ה לומר, וב"ה אומרים שאין מצטרפות. [והרי כשיש מלא מקדח פשיטא שעוברת הטומאה].

ב]

והנה דינא דמתני' הוי לענין מלא מקדח, ובפשוטו מיירי בחלון העשוי לאורה, וכן הוא להדיא בפיהמ"ש וברמב"ם בהלכה, ולכאו' הביאור דהוי דוקא בעשוי לאורה ששייך לצרף החורים לשיעור, היות ודרך כולם נכנס אור, אבל בחלון לתשמיש גם אליבא דב"ש לא שייך צירוף, היות וכל נקב בפנ"ע לא ראוי לתשמיש ודו"ק. וכ"כ בתפאר"י אות ט"ו יעוי"ש. ויעוי' אי"ה להלן. [וכעי"ז בחזו"א י"ז י'].

ג]

ובר"ש מתוספתא דהוי בשל אוצרות ושל אלקטאות, והיינו דהוו בתים שעשויין חוץ לעיר להתקרר, ולפי"ז אי"צ לפרש דהוי חלון למאור אלא הוי חלון לאויר, ומצטרפין הנקבים לשיעור מקדח, והיינו כמתני' להלן דחלון שהוא לאויר שיעורה מלא מקדח. וכן כ' במשנ"א יעוי"ש.

ד]

והנה בשלמא לראשונים דס"ל דחלון לאויר שיעורו מלא מקדח, א"כ ניחא דמתני' הוי הן בחלון לאויר והן לאורה, ולאפוקי מחלון לתשמיש, דלגבי תשמיש לא שייך צירוף וכדלעיל. אבל לראשונים דס"ל להלן דלאויר הוי לאורה, וחלון שעשוי לאויר שיעורו טפח, א"כ תמוה מדוע נקטה המשנה דין צירוף למקדח, הרי לכאו' כמו ששייך צירוף לאורה, ה"ה שייך צירוף לאויר, ושיעור חלון לאויר הוי טפח וצ"ע. ןכן יש לתמוה לשיטות דס"ל דאויר הוי מקדח קטן, א"כ מהו מקדח דמתני', וי"ל דהכוונה כל שיעורי מקדח.

ה]

וברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ד לאחר שהביא לדינא דמתני', נקט וכן חלון העשויה לתשמיש ובה סבכות, אם יש במקום אחד טע"ט מביא ומוציא יעוי"ש, ובפשוטו מבואר דס"ל דדין המשנה לא הוי במסויים בעשוי לאורה, אלא גם בעשוי לתשמיש ס"ל לב"ש דמצטרפין, והוא דלא כש"נ לעיל דבעשוי לתשמיש מודו ב"ש. ואם נקט כן רק בדעת ב"ה, הוא תימה דהיות ולא צריך לאפוקי מב"ש, א"כ מאי קמ"ל וצ"ע.

ו]

והנה בעיקר דין המשנה שיש דין צירוף של הנקבים, ויל"ע האם חשיב שיש כמה פתחים, והתחדש שמצטרפין לגבי העברת טומאה. או דודאי הנדון הוי שנחשב שהפתח הראשון [שקודם ששמו בתוכו סריגות]. הוא זה שדרכו יוצאת הטומאה. אלא שכדי שתצא הטומאה דרך הפתח הגדול בעינן צירוף שיעור, שיחשב עי"ז חשיבות לפתח הגדול וצ"ע.

ז]

ונראה נפק"מ בנדון הנ"ל, דהנה גם לב"ה דס"ל דכל שיש מלא מקדח באחד עוברת הטומאה, האם הכוונה שעוברת דרך אותו נקב שיש מקדח, או שעוברת דרך כל הפתחים. משום שנחשב שעוברת בפתח הגדול. ונפק"מ לראשונים דכל שסותם כולה אי"צ ביטול, דאם עוברת הטומאה דרך המקדח בלבד, הרי כל שסתמו בלי ביטול, תו לא יכולה לעבור דרכו, אבל אם עוברת דרך כולם, הרי ע"י שסתם המקדח, עדיין יש מקום שהפתח הגדול פתוח ועוברת הטומאה ודו"ק.

ח]

עוי"ל שיש נפק"מ גם אליבא דהרמב"ם דס"ל דלעולם צריך ביטול. והיינו דאליבא דב"ה כשיש מלא מקדח בחור א', אם עוברת גם דרך שאר חורים. ונפק"מ כשמניח אוהל סמוך לשאר חורים, ולא סמוך לחור מלא מקדח. דאם עוברת רק דרך מלא מקדח, הרי אין אוהל מצורף איליו, ואם עוברת מכל הנקבים שפיר נטמא ודו"ק. וכן נפק"מ כשכלים בגוף הנקב. ועוד יתכן דהיות והחלון נדון כפתוח, א"כ גם אם מאהיל כנגד העומד בסריגות גם נטמא. דיוצאת דרך כל החלון ודו"ק.

ט]

וברמב"ם שם סיים דאם בנקבים אין באחד מהם פונדיון [או טפח בעשוי לתשמיש] "הרי זו כסתומה" והוי לשון נקיבה דקאי על החלון. ומבואר שיסוד החסרון אליבא דב"ה הוי, דהיות ואין בשום נקב שיעור, א"כ החלון הגדול נדון כסתום, ושפיר כלל לא שייך לצרף נקבים. אבל לפי"ז י"ל דכל שיש באחד הנקבים שיעור, מהני שהחלון הגדול לא נדון כסתום, ואחר שאינו כסתום, גם ב"ה מודו ששאר הנקבים מצטרפין ודו"ק. ונראה דהוי כש"נ דהחלון פתוח, ממה שסיים הרמב"ם דאם פחות מפונדיון הוי סתום, ומבואר כש"נ.

י]

ולפי"ז גם אליבא דב"ה, כל שיש באחד הנקבים שיעור, עוברת הטומאה דרך כל הנקבים. ומיושב היטב לשון המשנה "ב"ה אומרים עד שיהא במקום אחד מלא אגרוף" ותמהנו דהו"ל למימר דלב"ה אין מצטרפין. ולהנ"ל הרי גם ב"ה מודו שיש צירוף, אלא כדי שיהיה צירוף, בעינן שיהיה באחד הנקבים שיעור, ועי"ז חלון הגדול אינו כסתום, ואמרינן דכולם מצטרפין ודו"ק.

יא]

ולהנ"ל, דגם ב"ה מודו לדינא דמצטרפין, אלא דס"ל דכל שאין בנקב אחד שיעור, נדון החלון כסתום. ויל"ע מה ס"ל לב"ש. ולכאו' צ"ל דב"ש ס"ל דהיות ואם נצרף חשיב שיש שיעור, א"כ זה גופא מהני שלא לדון הפתח הגדול כסתום ודו"ק.

יב]

ולפי"ז י"ל, דלעולם ודאי דינא דמתני' הוי כפשוטו היינו בחלון העשוי למאור, ובחלון העשוי לתשמיש לא ס"ל לב"ש דמצטרף, ומה דנקט לה הרמב"ם גם בחלון תשמיש, היינו אליבא דהלכה, דס"ל כב"ה ולדידהו שייך דין המשנה גם בתשמיש. והיינו דהא פשיטא שטומאה נכנסת דרך נקב טפח, אלא קמ"ל עוד דכמו בעשוי למאור אמרינן דכל שיש באחד שיעור מצטרפין כולם, ה"ה בתשמיש היות ויש בא' שיעור, מצטרפין כולם, ונפק"מ כנ"ל שיוצאת דרך כולם. [ואליבא דב"ה היות ובעינן שיהיה נקב טפח, א"כ יש חשיבות חלון תשמיש לחלון, וממילא כל שאר נקבים מצטרפין, הגם שאין בהו חשיבות תשמיש ודו"ק].

יג]

ואולי יש לדייק לשון הרמב"ם להיפך. דנקט "מביא את הטומאה ומוציא את הטומאה" והיינו שמקום הפונדיון, ומקום הטפח מביא ומוציא. ואין לתמוה, דא"כ מאי קמ"ל. והיינו דקמ"ל דכשאין שיעור פונדיון או טפח, הוי החלון כולו כסתומה, וזהו דקמ"ל דכל שבא' מהנקבים שיעור, אין החלון נדון כסתום. ולכן עוברת עכ"פ אותו נקב גדול. ולולי דינא דב"ה סד"א שהיות ועשה סריגות א"כ בטל הפתח הראשון, ומה שיש בנקב א' שיעור, אין לו חשיבות של עשוי למאור או לתשמיש וצ"ע.

יד]

יעוי' ברמב"ם בהל' ג' דנקט "מאור", ובהלכה ד' נקט "חלון גדול העשוי לאורה" וצ"ב מדוע שינה לשונו. ונר' פשוט, דבהל' ג' הנדון שהיות ודעתו לסותמו, א"כ סד"א שיפקע ממנו תורת מאור. משא"כ בהל' ד' הנדון הוי כש"נ לענין אם החלון הגדול שעשוי לאורה, אם נדון כסתום ודו"ק. [ומה שנדון כסתום, בהלכה ג' הכוונה למקום שפתוח, ובהלכה ד' הכוונה לכל הפתח ודו"ק].

טו]

והנה ברמב"ם פי"ג ה"ח הביא לדינא דתנן בפ"ח מ"ד אלו חוצצין ולא מביאין, וכו' והסריגות שבחלונות, והרמב"ם מבאר לה בחלון בין ב' בתים שחוצצין. ומסיים עלה דהוא שאין שם בסריגות פותח טפח, דאם יהיה פותח טפח תכנס בו הטומאה יעוי"ש. ולכאו' תמוה דהרמב"ם כפל דבריו, שהרי בכלל דבריו בפי"ד ה"ד הוי ג"כ דבריו בפי"ג ה"ח וצ"ע.

טז]

והנה יעוי' דיוק לשון הרמב"ם פי"ג שם "שאם היה שם פותח טפח תכנס בו הטומאה כמו שיתבאר", [ובפשוטו הכוונה ממש לדינא דמתני'] ולשון "תכנס בו", מורה דלא הוי לענין החלון, אלא לענין הטפח, והיינו דהיות ויש סריגות, א"כ חוצץ החלון, אלא דכל שיש טפח תכנס בו הטומאה ודו"ק.

אלא דהיא גופא צ"ב, מדוע במתני' דידן, כל שיש שיעור בנקב א', ממילא נכנסת דרך כל החלון, ושם נכנסת רק דרך הטפח וצ"ב.

יז]

ואולי י"ל בזה, דיעוי' בפי' הרא"ש בביאור סריגות ורפפות, וביאר דבעיקר עשיית החלונות, כדי שלא יכנסו דרכם בני אדם עושין כעין רשת יעוי"ש. והיינו דודאי הוי מעיקר עשיית החלון שיהיה סריגות, וזהו דמצטרפין כדי שלא יתבטל שם החלון. ויתכן דזהו ג"כ כוונת הפיהמ"ש מש"כ דמצטרפין הן הואיל והאור נכנס דרך כולן, והוסיף עוד "ולשם כך נתכוונו בהן" ויתכן הכוונה שבעיקר עשייתן נתכוונו כן.

יח]

ולפי"ז י"ל דזהו דהוו ב' הלכות, דהיכא דבעיקר עשיית החלון נתכוונו כן, א"כ לא בטל עיקר החלון, ולכן כל שנכנסת טומאה נכנסת דרך כל האוירים, אבל דינא דפ"ח מ"ד, לא הוי בעיקר עשיית החלון, וכה"ג מהני לבטל את חשיבות עצם החלון, אלא דכל שיש בנקב טפח, נכנסת הטומאה דרכו ודו"ק. והוו ההלכה בפי"ג ובפי"ד ב' הלכות חלוקות.

יט]

ואולי י"ל עוד בביאור מתני', דפליגי ב"ש וב"ה ביסוד דין המשנה. דלב"ש דס"ל דגם באין שיעור באחד מצטרפין, א"כ דיינינן לכל הנקבים כחדא. אבל לב"ה לא התחדש לדון לכולהו כאחד, אלא כל שיש בא' מהם שיעור מהני שהפתח הגדול לא נדון כסתום, והיות ולא נדון כסתום, יכולה הטומאה לעבור בכל חלק וחלק ממנו ודו"ק.

כ]

ויעוי' בחזו"א י"ז י' שדן אליבא דב"ש דס"ל דמצטרפין נקבים. אולי הוי רק לענין העברת טומאה מאוהל לאוהל. אבל לא כה"ג שיש ארובה ויש בה סריגות, ומאהיל על נקב א' מהם יעוי"ש. וצ"ב שורש הנדון. ואולי כוונתו, שיתכן שכל ההצטרפות מהניא רק לענין שלא דיינינן ב' האוהלים חלוקים. אבל לא אלים לדון כל הנקבים כחדא וצ"ע.

כא]

ואולי ספיקו הוי כעין הנ"ל. האם הצירוף מהני דהוו כל הנקבים חדא, או דמצטרפין לענין שכל נקב בפנ"ע חשוב להביא טומאה ועי'.

כב]

והנה נתבאר שיש לדון האם צירוף הנקבים, היינו דהוו פתחים חלוקים ומצטרפים, או דהוי צירוף האויר, ועי"ז נדון החלון הגדול כפתוח. [ויל"ע אם הנקבים הוו כפתחים נפרדים, א"כ מאי שנא מב' חלונות בעלמא, דפשיטא שלא מצטרפין]. ויעוי' היטב לשון הר"ש ולשון הפיהמ"ש. ובלשון הר"ש קצת משמע דהוי צירוף של פתחים חלוקים, ולשון הרמב"ם דהוי צירוף, דהכל הוי חלון גדול ודו"ק. ואולי גם אם הוי צירוף של פתחים, מ"מ הוי צירוף של פתחים בחלון, ולפי"ז יהיה נפק"מ אם עוברת הטומאה גם דרך הסריגות עצמן, והיינו המקום הסתום ודו"ק.

פרק יג משנה א – להביא הטומאה ולהוציא

א]

מתני' "להביא הטומאה ולהוציא הטומאה, רבי שמעון אומר להביא הטומאה אבל להוציא את הטומאה בפותח טפח" יעוי"ש, והנה לרוב המפרשים האי פיסקא לא קאי על סריגות ורפפות, אלא הוי בפנ"ע, והיינו דהא דשנינו לעיל דיני חלון, פליגי בזה חכמים ור"ש וכדלהלן.

ב]

והדרך הראשונה בר"ש וברא"ש, דפליגי חכמים ור"ש, דלחכמים הנך ג' חלונות דאגרוף מקדח וטפח הוו הן להוציא והן להביא, ור"ש פליג לגמרי על שיעור אגרוף ומקדח, וס"ל דרק עוברת הטפח, והיינו הן להוציא והן להכניס. [ולכאו' גי' המשנה כש"כ המהר"ם]. ולדרך זו צ"ע, דלכאו' פליגי רק אם נאמרו שיעורים דאגרוף ומקדח. ומדוע הוצרכו כלל הן חכמים והן ר"ש לפרש דהוי הן להכניס והן להוציא, והרי כלל אינו שייך לפלוגתתם, שהרי לכו"ע כל דהוי חלון, הוי הן להוציא והן להכניס, אלא דפליגי רק אם יש חלון של אגרוף ומקדח וצ"ע.

ג]

עוד צ"ב, דלכאו' לר"ש דלית ליה כלל הנך שיעורים דאגרוף ומקדח, ולכאו' הרי הוו ב' נידונים בפנ"ע, דמקדח הוי הלכות שיעור תשמיש, ואגרוף הוי חשיבות מקום. והתנא כייל להו יחדיו וצ"ע. ולכאו' מבואר דיסוד דברי ר"ש, דרק שייכת הבאת טומאה בטפח וצ"ב. [והיינו דגם אם חלוק העברת טומאה בטפח דהוי שיעור הבאת טומאה, ומקדח הוי פתח, מ"מ מה השייכות דר"ש פליג גם על מלא אגרוף וצ"ב].

ד]

עוד צ"ב. דלכאו' מדנקטו שמוציא ומכניס, א"כ משמע ששייך לחלק בינייהו. ויל"ע מה הסברא לחלק ביניהם. ואולי י"ל דחלוק ביסודו הא דס"ל לחכמים דהוי להוציא ולהכניס, ממה דס"ל לר"ש, [דס"ל שרק טפח מעביר] דמכניס ומוציא וצ"ב.

ה]

ולר' שמעון, דס"ל דליכא לשיעורא דאגרוף, ויל"ע מה ס"ל בחור שנעשה מאיליו, ולכאו' ס"ל דגם מאיליו הוי בטפח וצ"ב.

ואולי אם מה דמהני טפח, היינו דעי"ז הוי חדא האהלה, א"כ ס"ל לר"ש דגם בנעשה מאיליו מהני וצ"ע.

ואולי פליגי ת"ק ור"ש בגדר טפח וצ"ע.

ו]

ובדרך ב' ביארו הר"ש ורא"ש לדברי ר"ש, דהוי כפשוטו, והיינו שמחלק בין כניסה ליציאה דכל הנך שיעורים הוו להכנס, אבל להוציא הוי בטפח. וכ' עלה דניחא אם הוי על אגרוף, בזה התחדש דלצאת הוי בפחות, והיינו בטפח, אבל אם נכנסת במקדח, א"כ וכי לצאת חמור מלהכנס יעוי"ש.

ז]

ונפיק לדרך ב', דחלוק בין מקדח לאגרוף, דאגרוף חלוק כניסה מיציאה, ומקדח לא, ותמוה בתרתי. א'. מה החילוק באגרוף בין כניסה ליציאה, דאם נדון כסתום, א"כ גם לגבי יציאה, ואם לא סתום גם לכניסה וצ"ב.

עוד צ"ב מה החילוק בין אגרוף, שחלוק כניסה מיציאה, ממקדח דלא חלוק כניסה מיציאה, ויתכן דלגבי פתח אין חילוק כניסה מיציאה, אבל לגבי סתום, נדון סתום כלפי כניסה ולא ליציאה וצ"ב.

ח]

ומה דלגבי טפח פשוט דלא חלוק כניסה מיציאה, אולי י"ל דאם הוי פתח, שפיר יש לחלק דהוי פתח חשוב לצאת ולא להכניס, אבל טפח לא הוי מטעם פתח, אלא הוי מקום להעברת טומאה, וזהו דלא חלוק בין להכניס ולהוציא ודו"ק.

ט]

והנה מה דבאגרוף, להוציא הוי בטפח, ויל"ע מה מהני טפח. דמצינו טפח בחישב לתשמיש דחשיב פתח לתשמיש, אבל באגרוף הרי הוי נעשה מאיליו, ולא חישב לתשמיש, ואינו נעשה פתח לתשמיש, א"כ מהו דע"י טפח יוצאת טומאה.

ולכאו' מוכח שיש דין נוסף של טפח, גם בלי חישב וצ"ב.

ולמש"נ דטפח הוי מקום הבאת טומאה, א"כ להוציא סגי שיש להוציא טומאה, אבל כלפי כניסה נדון כסתום בנפחת מאיליו וצ"ע.

י]

והנה ביסוד העברת טומאה דרך פתח, דפליגי אם שוי דהוי חדא אוהל. או דהוי דין התפשטות, ולכאו' אם חלוק כניסה מיציאה תלוי בהנ"ל, דאם הוי חד אוהל, צ"ל דנעשה חד אוהל כלפי דבר א' וצ"ע. ואם הוי התפשטות צ"ל דהוי פתח לגבי יציאה ולא לכניסה.

ברמב"ם

א]

וברמב"ם בפיהמ"ש הוי דרך נוספת, והיינו דס"ל דלא קאי על סריגות, אבל ביאר להיפך מהר"ש ורא"ש, דלר"ש הוי לענין אגרוף, ולרמב"ם הוי לגבי מאור. ובזה התחדש, דהגם דלרבנן מהני מקדח הן להכניס והן להוציא, מ"מ ר"ש ס"ל דמהני רק להכניס, ולא להוציא. וצ"ב הסברא לפרש דלהוציא גרע מלהכניס. והרי בעלמא אמרינן שדרך טומאה לצאת. ויעוי' ג"כ בר"ש שכ' דמחמת סברת טפי דרך לצאת, הוי לצאת בשיעור פחות מליכנס. והרמב"ם נקט להיפך וצ"ב.

ב]

ובמים טהורים כ' בכוונת הרמב"ם דהויא סברא בחפצא של מאור. והיינו דהיות ועיקר החפצא של מאור הוי להכניס מבחוץ לבפנים. א"כ זהו חשיבות הפתח, ולכן רק להביא מהני מקדח, אבל להוציא בעינן טפח.

ג]

ועדיין יל"ע איך הוי שיעור טפח להוציא, והרי לא חישב לתשמיש. ולכאו' הכוונה ששיעור מאור להוציא הוי טפח ודו"ק. [ויל"ע אליבא דר"ש מהו דין שיריים].

ד]

והנה לשיטת הרמב"ם, מבואר דבעצם הפתח יש חילוק. דלגבי כניסה חשיבות פתחו במקדח, ולהוציא בטפח וכש"נ. אבל לר"ש ורא"ש שכתבו לחלק באגרוף, וצ"ע הרי לגבי שם וחשיבות פתח, אין הבדל בין להכניס או להוציא. וא"כ מה איכפ"ל אם הוי דרך טומאה לצאת, והרי מ"מ אינו פתח. וצ"ל דדרך טומאה לצאת קובעת ג"כ חשיבות המקומות וצ"ב.

ה]

והנה להר"ש ורא"ש, לכאו' אין כלל שייכות לדינא דמוציא ומכניס, עם דינא דסריגות, ובפשוטו גם להרמב"ם אין שום שייכות, ודלא כהאליהו רבה. אולם יעוי' ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ד בדינא דסריגות, והאריך שם שמכניס ומוציא, וצ"ע מדוע הוצרך לפרש כן, וכלל אינו עיקר החידוש וצ"ע.

ואולי י"ל, דהוי תוספת חידוש, והיינו דמה שנתבאר דגם לת"ק הוי צירוף, והיינו דכל שיש בנקב א' שיעור, מצטרפין כל הנקבים. א"כ סד"א שחלוק בין להוציא ובין להכניס קמ"ל וצ"ע.

ו]

עוד י"ל, דאולי לר"ש דס"ל דבעינן להוציא טפח, היינו דס"ל דכל שאין אויר טפח לא יוצאת, אבל עכ"פ לא צריך לגבי להוציא שיהיה בנקב א' טפח, אלא אם יש בנקב א' מלא מקדח, ושוב מצטרפין שאר נקבים לטפח ויוצאת הטומאה וצ"ע.

באליהו רבה

א]

ובאליהו רבה ביאר דרך חדשה בכוונת מתני', דלהביא טומאה היינו מאוהל לאוהל, ולהוציא היינו להציל על הפתחים שבבית, דמלא מקדח מצלת. [והיינו לגבי דינא דסוטל"צ, כל שחישב להוציא או פתח פתוח דמצלת על שאר פתחים, וזהו דקמ"ל שגם מלא מקדח מציל]. ור' שמעון פליג, וס"ל דלהוציא להציל על הפתחים, תליא בטפח.

ויל"ע מדוע פליגי ת"ק ור"ש לענין סריגות, הרי לכאו' הו"ל לפלוגי על כל עשוי למאור ששיעורו מקדח, אם מהני לסוטל"צ. ובפשוטו צ"ל דאה"נ, אלא קמ"ל דאליבא דב"ש לא פליגי, והיינו דכל מה דס"ל לב"ש דמצטרפין היינו לענין העברת טומאה, אבל לענין סוטל"צ לא. ועדיין צ"ב דהיות וגם מקדח לא ראוי בפועל לצאת א"כ מה איכפ"ל דהוי סריגות וי"ל.

ב]

ולשון האליהו רבה שם, דלענין להכניס הוי במלא מקדח לחומרא, וצ"ב מהו ענין לחומרא, דבפשוטו החילוק דודאי הוי מעיקר הדין אלא דלענין סוטל"צ לא תליא במקדח, ובאליהו רבה משמע דשייך עם חומרא וצ"ב.

ג]

והנה, לולי דברי הא"ר, הרי לגבי מציל על הפתחים מצינו רק שיעורא דד"ט למת שלם וטפח לזית מן המת, ולא מצינו כלל שיועיל בזה שאר שיעורים.

ובדעת הא"ר דס"ל דמהני מקדח, יל"ע האם כוונתו דלענין זית לא בעינן דוקא טפח, וגם מקדח [בנעשה לאורה] מהני, אבל במת שלם דבעינן ד"ט, ודאי דלא יועיל מקדח, או דהיות וס"ל דמהני גם פתח כל דהו, א"כ מהני גם למת שלם מלא מקדח וצ"ע. [לשון הא"ר שסיים עד שיהא טפח, משמע דמיירי לענין זית, ולא במת שלם].

ד]

ואם הוי רק לזית, ולא למת שלם, א"כ צ"ב מדוע לענין זית מהני כל דהו, ולענין מת שלם לא וצ"ב. [ואולי בזית מה דתלוי בטפח, אינו משום דהוי שיעור להוצאת הזית ועי'].

ה]

ובחזו"א י"ז א', נקט דלענין סוטל"צ הכל תלוי בטפח לכזית וד"ט למת שלם, ולא מהני מאור, וכן גם בנעשה מאיליו הוי בטפח יעוי"ש. והיינו דלא כאליהו רבה, אלא דלא מהני מלא מקדח לסוטל"צ. והוסיף עוד דטפח בנעשה מאיליו ג"כ מהני.

והנה אם בנעשה מאיליו, הוי כסתום בפחות ממלא אגרוף, א"כ מדוע לענין סוטל"צ כן מהני בטפח וצ"ב.

ו]

ולכאו' מוכח, דטפח לענין סוטל"צ, ל"ה כטפח לענין העברת טומאה, וצ"ב. ואולי למש"נ לעיל, א"כ לענין העברת טומאה בעינן חשיבות עומד לתשמיש, אבל לענין סוטל"צ תליא במציאות של שיעור טפח. וצ"ב.

ז]

ובחזו"א י"ז ז'. נקט דלדעת הגר"א הנ"ל, אם נעשה מאיליו, לא הוי מוציא לענין סוטל"צ, אלא אם יהיה מלא אגרוף. והיינו דס"ל בדעתו דמדס"ל דלא תליא בטפח, אלא בפתח, א"כ כמו לענין העברת טומאה, בנעשה מאיליו בעינן אגרוף, ה"ה בדינא דסוטל"צ יעוי"ש.

ח]

והנה במשנה אחרונה כאן, בסוף דבריו הביא ג"כ כדרך הא"ר, ובתחילה נקט עוד נפק"מ לדינא דלהוציא, והיינו דאם יש ב' פתחים א' לרה"ר וא' לבית, דדרך טומאה לצאת, ורק פתח לרה"ר טמא. ולזה בעינן מקדח לרבנן וטפח לר"ש יעוי"ש.

ולכאו' הו"ל לאתויי עוד דין, דכה"ג שיש כמה פתחים וחלק טפח וחלק הוו ד"ט, ובתוספתא מבואר שאם כולם מוגפים, רק הנך דיש בהו ד"ט טמאים יעוי"ש. אולם אם אין פתח ד"ט, א"כ פשיטא דכל פתח טפח טמא. ולכאו' י"ל דלת"ק גם מאור כמקדח טמא. ואי"צ דוקא לדינא דהצלה על שאר פתחים, וצ"ע מדוע הא"ר נקט רק לענין הצלה וצ"ע. [יעוי"ש בחזו"א דנקט סק"ז שאם יש ב' פתחים וא' מקדח וא' פחות הקטן טהור. ותמוה הרי גם כשיש רק פתח א', אם אין בו מקדח הוי טהור וצ"ע].

ט]

בעיקר דברי הא"ר, יעוי' ברש"ש שתמה דלענין הצלה הוי לשון מציל, וכאן לשון התנא הוי מוציא יעוי"ש. וצ"ל דלעיל נקטו תרווייהו ולכן נקטו לשון מציל, וכאן דמיירי רק בהצלה מהני לשון מוציא ועי'.

\* \* \*

י]

והנה בראשונים הנ"ל, נקטו דמוציא ומכניס, הוי מוציא מבית ומכניס לבית. ויעוי' חזו"א י"ז ז' שהוקשה לו לר"ש דמחלק בין מוציא למכניס מה דיינינן כניסה ומה יציאה, הרי עוברת מבית לבית. וצ"ב.

ויעוי"ש בחזו"א שכ' דלהוציא היינו מבית לגוף החור, ולהכניס היינו מהחור לבית ודו"ק. וגם בזה צ"ב, דאם נדון כאוהל א', א"כ מה ההבדל ועי'.

ויעוי' ברמב"ם פי"ד ה"א, ומבואר דלמקום החלון, וכן לאוהל עראי הוי להוציא ודו"ק. אולם בחלון תשמיש, דנקט להכניס ולהוציא לגבי ב' בתים, ולא משמע כביאור החזו"א, וצ"ע מהו להכניס ומהו להוציא. ושם נקט דאין יוצאת ממנו ולא נכנסת לאוהל השני, וקצת משמע דיוצאת היינו לחלון, אלא עדיין צ"ע מה שייך נכנסת בלי יוצאת וצ"ע.

פרק יג משנה ב – חלון לאויר

א]

מתני' "חלון שהיה לאויר, שעורה מלא מקדח", והנה נאמרו כמה ביאורים בכוונת לאויר, הר"ש בפי' א' נקט דהוי להכניס אויר העולם והוא החלון העשוי למאור דלעיל יעוי"ש. וצ"ע מדוע חלון העשוי למאור אמרינן דהוי להכניס אויר העולם. [ואולי לאפוקי משאר שימושים]. ולביאור זה מה שכפל התנא, לכאו' היינו רק משום הסיפא דבנה בית חוצה לה. [ונראה דזהו שהוי דוחק, והוזקק לפרש ביאור נוסף. ולהלן כ' להדיא כן דהוי משום סיפא].

ב]

עוד פי' הר"ש דלאויר היינו שצופה דרכו לפרדסים, ולמאור ולפרדסים שיעורם שוה, והיינו דהוו חלונות חלוקים עם שיעור שוה. וזהו שהוקשה להר"ש דהו"ל לכלול בהדי מאור דלעיל.

ג]

והנה יעוי' בתוס' ב"ב י"ט ב', ועוד ראשונים, דס"ל שיש ד' חלונות, ומלבד עשוי מאיליו ועשוי לתשמיש, יש ג"כ עשוי לאורה ויש עשוי לאויר. ועשוי לאורה שיעורו מקדח הגדול. ועשוי לאויר שיעורו מקדח קטן, [או בינוני] והיינו דמאור ואויר שניהם ל"ה בטפח, אבל חלוקים בשיעורם יעוי"ש.

ויתכן דיסוד הנך ראשונים, הוי מקו' הר"ש הנ"ל, והיינו שהוקשה להו דאם לאויר הוי מקדח הגדול, א"כ הו"ל לתנא לכלול בהדי מאור, ששניהם אותו שיעור, וזהו שביארו דהוו ב' גווני מקדח ודו"ק.

ד]

ולפי"ז ל"ק קו' הר"ש דהו"ל למינקט בהדי מאור, דהיות והוו שיעורים חלוקים, לא נקט להו כחדא ודו"ק.

ויל"ע מדוע להאי שיטה, הקדימו לדינא דסריגות קודם חלון לאויר, ולא נקטו ליה גם על חלון לאויר. וכן יל"ע מדוע דינא דבנה בית חוצה לה, הוי לגבי חלון לאויר, ולא לגבי חלון העשוי לאורה וצ"ב.

ה]

עוד כ' הר"ש דכוונת שהיא לאויר, היינו לא שתשמישו לאויר, אלא מקומו לאויר דאין אהל על גביו יעוי"ש. ויעוי' בפי' הרא"ש, וג"כ נראה שביאר כן. ולפי"ז תמוה, הרי הרא"ש ביאר לעיל מ"א דחלון לאורה יתכן גם בחלון מבית לבית, ומהו דכאן תנן דבעינן דוקא חלון לאויר העולם וצ"ע.

ו]

ולכאו' נראה מוכח, דאיכא ב' גווני של חלון לאורה, יש חלון שעשוי להדיא לאורה, ויש חלון שסתמו עומד לאורה. ומשנה א' הויא בעשוי לאורה, וכאן הוי בסתמא עומד לאורה, והיינו דהיות והוי לאויר, א"כ סתמו הוי לאורה ודו"ק.

וכן מדוייק ג"כ בשנוי הלשונות ברמב"ם, דבפי"ד ה"א נקט "חלון שעשהו האדם לאורה" ובהל' ה' שם נקט "חלון שהיא גלויה לאויר וכו' מפני שאינה עשויה אלא לאורה כמו שאמרנו" יעוי"ש. ולכאו' הול"ל מפני שעשויה לאורה. וכן מהו לשון "אלא", ולכאו' הכוונה שלא חישב בעשיה לאורה, אלא שסתמא עשויה לאורה ודו"ק. [וכ"כ בסד"ט יעוי"ש].

ז]

אלא עדיין צ"ב, דבשלמא לרא"ש, א"כ סתמא הוי לאורה כל דהוי לאויר, אבל אם עשה להדיא לאורה, שפיר זהו דס"ל להרא"ש דאפילו בין בית לבית הוי שיעורו מקדח, אבל הרמב"ם דנקט בהל' א' דמאור לעולם בעינן שיהיה לאויר, ואם בסתמא סגי דנדון שעשוי לאורה, א"כ מהו דנקט בהל' א' שצריך עשיה לאורה וצ"ב.

ח]

ובעיקר מש"כ בדעת הרא"ש, דחלון לאויר סתמא חשיב עומד לאורה. יעוי' ג"כ בלשון תשו' הרמב"ן סי' פ"ד ומשמע כן. אלא דברמב"ן שם משמע דלעולם במאור בעינן חלון לאויר יעוי"ש וצ"ע.

ט]

ואולי י"ל לשיטת הרא"ש, דכל דינא דמתני' דבנה בית חוצה לה, היינו דוקא בחלון שעשאו סתמא, ולכן ע"י שבנה בית חוצה, בטל סתמו, ונעשה חלון לתשמיש ושיעורו טפח, אבל אם בנה להדיא למאור, א"כ כמו שבבונה בין בית לבית שייך שם מאור, היות ועשה כן להדיא, ה"ה כל שכוון כן להדיא בעשייתו, תו לא פקע מינה תורת מאור ע"י שבנה בית בצדו ודו"ק וצ"ע. ולפי"ז הוי מתני' בדוקא שלא עשאו להדיא למאור ודו"ק.

י]

ולפי"ז אולי גם בדעת הרמב"ם י"ל עד"ז. והיינו דהגם דהרמב"ם ס"ל דמאור כדי שיחול עליו תורת מאור בעינן לעולם שיהיה לאויר. מ"מ חלוק בין מאור שעשהו להדיא למאור, לבין עשהו בסתמא, דחשיב עומד למאור, היות והוי לאויר. דאם עשהו להדיא, א"כ לא בטל חשיבותו ע"י שבנה בית בצדו, [והוי מעין דינא דשיריים ודו"ק]. אבל כל שבנה סתמא, וחל תורת מאור משום סתמא דהוי למאור, ובזה שפיר כל שבנה בית פקע הסתמא, ונשתנה דינו ודו"ק.

יא]

ולפי"ז ניחא ג"כ התשו' רמב"ן הנ"ל. והיינו דלעולם בעינן במאור שיהיה לאויר. ומ"מ שייך דינא דסתמא הוי מאור, היות והוי לאויר ודו"ק.

יב]

ובביאור הרמב"ם פי"ד ה"א דעשוי לאורה גלוי הוא לשמש, יעוי"ש בכס"מ דיליף הרמב"ם כן ממשנה דידן דחלון לאויר יעוי"ש. ויל"ע דאם מתני' דידן הויא בסתמא, א"כ מנין למילף מינה דגם בעשוי להדיא למאור, בעינן לאויר. וצ"ל דהא פשיטא לרמב"ם דכדי שיהיה סתמא למאור בעינן שהחפצא דלאויר הוי תנאי מעכב בדין מאור ודו"ק וצ"ע.

יג]

אולי י"ל בכוונת הרמב"ם פי"ד טו"מ ה"ה, דע"י שבנה בית לא נעשה חלון לתשמיש, אלא הוי מאור ששיעורו טפח. והיינו דהיות ובנה בית בטל חשיבות שיעורו, אבל לא בטל מיניה שם פתח ודו"ק. וביותר אם טפח לא הוי לעצם פתח תשמיש, אלא הוי שיעור להעברת טומאה ודו"ק.

יד]

ויעוי' בר"ש שכ' דבנה ונתבטל אויר של חלון, ולא נקט כפיהמ"ש שבטל מאור. וכן בשיעורה טפח, הרא"ש ביאר וחזר כעשוי לתשמיש, והר"ש לא נקט דחזר כעשוי לתשמיש, ואולי הוי מאור עם שיעור טפח. והיינו דהוי תנאי במאור שיהיה לאויר, וע"י שבטל התנאי בטל שיעורו דמקדח ודו"ק.

בנה בית – מה בנה

א]

מתני' "בנה בית חוצה לה" ובפי' הרא"ש מחיצה לפניו מיעט מאורו יעוי"ש. ויל"ע מדוע נקט מחיצה, ולא בית. ויעוי' חזו"א י"ז י"ד, דנקט דאי"צ בית גמור, אלא סגי בתקרה, ושכן משמע במשנה, ולכאו' היינו מסיפא דנתן את התקרה יעוי"ש.

ובאמת לכאו' כן מפורש בר"ש למסקנא, דכל שיש תקרה לא הוי לאויר. [ודוחק לחלק בין עשוי בתחילה דבעינן שלא יהיה תקרה, וכדי לבטל בעינן בית וצ"ע]. ולשאר פי' דהר"ש, א"כ ביאר שם בכוונת התוספתא דתקרה לחודא לא מבטלת שם מאור יעוי"ש. ויעוי' לשון הרמב"ם פי"ד טו"מ ה"א.

ב]

והנה לראשונים דס"ל דכוונת מתני' חלון שהוא לאויר, היינו שאינו מאור, אלא עשוי לשמור גינות ופרדסים. וא"כ לכאו' ודאי לא יועיל תקרה לחודא להפקיע מינה שם חלון לאויר, שהרי ע"י התקרה לא בטל שימושו. וצ"ל שצריך לבנות בית. ולפי"ז אולי זהו דנקט הרא"ש שבנה מחיצה, והיינו דקמ"ל דעיקר מה דבעינן בבית, היינו את המחיצה, ולא הוי התקרה העיקר ודו"ק.

ג]

ויעוי' לעיל מחזו"א י"ז י"ד מש"כ דמאור גם בבנה בית הוי מאור, ורק יש ב' דרגות של מאור יעוי"ש, ולכאו' להנך ראשונים דחלון לאויר הוי לשמור, א"כ לא שייך כל דברי החזו"א. והדרא קו' החזו"א שם לדוכתא.

פרק יג משנה ב – בנה בית חוצה לה

א]

מתני' "בנה בית חוצה לה שעורה בפותח טפח" יעוי"ש. והנה יל"ע אם חלון לתשמיש, וכן חלון לאורה בעינן שבעצם עשייתם מתכוון שיהיו לתשמיש או למאור. ורהיטת לשון הרמב"ם פי"ד טו"מ פ"א, שצריך שיעשה אותו לתשמיש ולמאור יעוי"ש. ולפי"ז יל"ע מה מהני במתני' שבנה בית חוצה לה דנעשה שיעורה טפח. והרי ליכא עשיה לתשמיש.

ב]

ובשלמא אם אין מעכב עצם העשיה, אלא סגי שסתמא עומד, ושפיר זהו גופא קמ"ל דחלון לאויר סתמו עומד למאור, וע"י שבנה בית נעשה סתמו עומד לתשמיש. אולם אם בעינן עשוי לשימושו, א"כ הרי לא עשה החלון לתשמיש וצ"ע.

ג]

ובר"ש מתוספתא חלון שבין ב' בתים שיעורה בפותח טפח סתר את החיצון אע"פ שלא חישב עליה שיעורה מלא מקדח יעוי"ש, ובר"ש דנעשה חלון לאורה אע"פ שלא חישב יעוי"ש. ולכאו' מוכח דלא בעינן עשוי לאורה, אלא כל שסתמו לאורה הוי במלא מקדח, וע"י שסתר חיצון נעשה חלון לאורה ודו"ק.

ולפי"ז כוונת "אע"פ שלא חישב", היינו שאי"צ חישב, אלא סגי שעומד לזה. אולם אם כרהיטת הרמב"ם הנ"ל דבעינן עשוי לשימושו, א"כ צ"ל דכוונת אע"פ שלא חישב, היינו דחשיב כחישב ועי'. [ולפי"ז ודאי מה דנקטו "סתר" הוי דוקא, דאם נפל מאיליו, לא שייך להחשיבו כחישב, אבל אם הוי עומד לזה, שפיר גם בנסתר מאיליו ודו"ק].

ד]

וברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ה, נקט רק לציור דהמשנה דבנה בית, ולא נקט לציור שסתר יעוי"ש וצ"ע.

ואולי י"ל דפליגי המשנה ותוספתא, אם בעינן עשוי לתשמישו או לא, וזהו דהמשנה לא הביאה המקרה של סתר, דהיות ובעינן עשיה לשימושו, והרי ליכא עשייה ודו"ק. והרמב"ם פסק כהמשנה, וזהו שהשמיט לתוספתא וצ"ע.

ה]

ויעוי' בלשון הרא"ש שכ' דע"י שבנה מיעט מאורו וחזר כעשוי לתשמיש יעוי"ש, ולכאו' כוונתו דכל שעומד לדבר, חשיב כנעשה לזה, וזהו שנדון כעשוי לתשמיש, אולם לשון הפיהמ"ש הוי דע"י שבנה בית אז אינה למאור. [ולכאו' הוי לשיטתו, דבעינן למאור, שהוא לאויר ודו"ק]. אלא היא נשארת לתשמיש בלבד יעוי"ש וצ"ב.

ו]

ולכאו' מבואר, דהיות ונעשה בידי אדם, א"כ חשיב עשוי לשימושו, ואם הוי לאויר, הרי שימושו הוי גם לאורה וגם לתשמיש, וע"י שבנה בית ממילא אינה למאור, אבל עכ"פ נשארת לתשמיש.

ולפי"ז ניחא דבגוונא של התוספתא, הרי היות ובתחילה הוי בין ב' בתים, חשיב עשוי לתשמיש בלבד, וע"י שסתר לא שייך לדון דהוי עשוי לאורה ודו"ק.

ז]

ולהרמב"ם הנ"ל, ניחא מה דבבנה הוי שיעורה טפח. וצ"ע הרי לא נעשה לתשמיש, ולהנ"ל הרי בתחילת עשייתו חשיב כנעשה לתשמיש ולמאור, ולכן הגם שבטל חשיבותו למאור, מ"מ נשארת לתשמיש בלבד ודו"ק.

ח]

ובחזו"א י"ז י"ד כ' דבר חדש, והיינו דמאור הוי גם תשמיש, ולכן כל שחישב למאור הדבר תלוי, שאם פתוח לאויר ויש חשיבות למאור, הוי שיעורו במקדח. ואם אין פתוח לאויר, א"כ אין לאורה חשיבות, והוי ככל תשמיש ששיעורו טפח יעוי"ש.

ולפי"ז י"ל בכוונת המשנה דבנה בית הוי בטפח, היינו מצד עשיה ראשונה, שעשאה לאורה, ומכלל אורה דאורה הוי תשמיש, והיות ובנה ואין חשיבות אורה, עכ"פ הוי תשמיש אורה דהוי בטפח ודו"ק.

[ויל"ע אם אפשר לכוון בדעת הרמב"ם שכ' "נשארת לתשמיש" היינו כהחזו"א לתשמיש אורה וצ"ע. ולכאו' לשון הפיהמ"ש "ואז אינה למאור" אינו כהחזו"א].

ט]

ובחזו"א שם כ' דלפי"ז ניחא ג"כ דין התוספתא דסתר דהוי במלא מקדח יעוי"ש, [ולפי"ז לכאו' סגי גם בנסתר מאיליו ודו"ק]. וממה שהשמיט הרמב"ם לדין התוספתא, נר' שס"ל כש"נ לעיל דתשמיש הוי דבר נפרד, ולכן כל שהיה מתחילה בין בית לבית, א"כ לא שייך עשיית מאור ודו"ק.

י]

ובעיקר הנדון, אם בעינן עשיה לשימושו, יעוי' חזו"א י"ז י"ג שהוכיח מהא דחררוהו מים וחישב לתשמיש, דלא בעינן עשיה, אלא בעינן שעומד לזה. ויעוי"ש שתמה לפי"ז במתני' דידן דהיות ונעשה למאור ובנה בית ובטל אורה, א"כ לכאו' הוי כחררוהו מים, שהרי אין עומד לתשמיש. [ובפשוטו י"ל דהיות ונעשה בידי אדם, חשיב עומד לתשמיש ודו"ק]. וכן תמה בסתר דתוספתא מהכ"ת דעומד למאור, ומאי שנא מחררוהו מים יעוייש"ה ומש"כ בזה בסקי"ד. וי"ל.

נתן את התקרה

א]

מתני' "נתן את התקרה באמצע החלון וכו' ולשון הר"ש "התחתון בפותח טפח כדין חלון העשוי לתשמיש" ולכאו' הול"ל דנעשה עשוי לתשמיש. וצ"ב.

ויעוי' לשון הפיהמ"ש "נהיה חלקה אשר מתחת התקרה לתשמיש" משמע שנעשה חפצא של חלון לתשמיש, וסיים שם בפיהמ"ש "ואשר מעל התקרה לאורה" יעוי"ש, ולכאו' משמע שגם העליון נהיה לאורה, והוא צ"ע שכבר מעיקרא היה העליון לאורה וצ"ב.

ב]

וקצת משמע דס"ל לפיהמ"ש דהחלון לאורה שנתן את התקרה, משוי בזה ב' חלונות חדשים, ולא שהחלק העליון הוי החלק דמעיקרא, ויל"ע מדוע הוכרח לפרש כן.

[ויעוי' בבועז אות ו' שחידש דבחלון לאויר אין דין שיריים, והביא בשם מו"ה משה טארן להוכיח מנתן תקרה, דלכאו' מדוע אין עלה דין שיירים, וע"כ דאין באויר דין שיריים יעוי"ש. ותמוה הרי שיריים בעינן דעתו לסתום, ועכ"פ ברמב"ם הנ"ל משמע ג"כ דל"ה שיריים, אלא הוי כעשיה מחדש ודו"ק].

ויעוי' ברש"ש שיסד ג"כ כתפאר"י דחלון לאויר אין דין שיריים.

ג]

ובאמת יעוי' ברש"ש כאן שתמה, מדוע בעליון הוי מלא מקדח, והרי הוי שירים. והנה לשיטות דאצבעיים הוי טפי ממקדח, שפיר כאן היות ואין דעתו לסותמו, נשאר עליו שיעור מקדח. [ויהיה מבואר דבאין דעתו לסותמו, דין שיריים הוי כעשוי בתחילה ודו"ק].

אלא דלראשונים דס"ל דאצבעיים הוי פחות. תמוה מדוע כאן לא הוי שיריים, ויועיל אפילו פחות ממקדח. דאם בדעתו לסותמו סגי בפחות ממקדח כ"ש בשיריים ממש וצ"ע. [ויעוי' מש"כ בביאוה"ל וצ"ע]. והרש"ש אזיל לשיטת הראשונים דמתני' הוי לאויר ולא לאורה יעוייש"ה. ולראשונים דפי' מתני' לאורה, וס"ל דאצבעים הוי פחות הדרא קו' הרש"ש לדוכתא.

ד]

ולכאו' זהו שפי' הפיהמ"ש דכאן לא נדון כשיריים, דרק חלון שמיעטו הוי שיריים, וכאן הוי כב' חלונות, והויא עשיה של חלונות חדשים, ולא שיריים של חלון דמעיקרא ודו"ק.

ה]

יעוי' בר"ש לעיל מ"א שהביא תוספתא ב' חלונות זו לפנים מזו דחיצונה שיעורה מלא מקדח. ויל"ע מהו הכפילות דלהלן נקט ב' בתים. ובחזו"א י"ז י"ד כ' דלכאו' כוונת ב' חלונות היינו בנה בית חוצה דמשנה ב'. ומה שקמ"ל היינו דאפילו דהוו חלון כנגד חלון, מ"מ לא נשארת פנימית מאור. אלא שתמה עלה דהרי כאן מבואר דאפילו תקרה בלי כותל כלל מבטל מאור, וא"כ וכי סד"א דחלון כנגד חלון עדיפא וצ"ע. [ויעוי"ש עוד בחזו"א דאולי בנה כותל כנגד חלון בלי תקרה יעוי"ש. ובאמת בפי' הרא"ש פי' כן להמשנה דבנה בית, ויל"ע מהו המרחק].

ו]

יעוי' ברמב"ן ב"ב נ"ט שהביא מירושלמי "היו חמשה פתחים זה לפנים מזה, שיעור כולם מלא מקדח יעוי"ש, הרי דלכאו' הירושלמי פליג על התוספתא, וס"ל דכל הפתחים הוו במלא מקדח, והוא צ"ב מדוע. [ויעוי' בסד"ט מש"כ בכוונת הירושלמי וצ"ע].

ואולי י"ל דתלוי אם נעשה מתחילה למאור, א"כ לא איכפ"ל דלא הוי לאויר. וכה"ג שעשה סתמא, א"כ הפנימי הוי בטפח וצ"ע.

\* \* \*

א]

יעוי' בר"ש שכ' דלאויר היינו שצופה לשמור, ובחזו"א י"ז י"ד תמה דזהו סיפא דלזון עיניו דהוי בטפח יעוי"ש. ולכאו' לשמור הוי תשמיש חשוב ולזון הוי רק לראיה בעלמא ועי'.

ב]

ולהשיטות בראשונים שמפרשים למתני' דהוי שיעור שלישי בעשוי לאויר. ויל"ע מדוע לא הוזכר לעיל במשנה א' בחררוהו מים, מהו שחישב עליו לאויר וצ"ע. וכן לא נקטו דין שיריים, [הגם שבראשונים מפורש שיש דין שיריים בהאי חלון].

ג]

עוד יל"ע, דלהנך שיטות, א"כ דינא דבנה בית חוצה, הוי בחלון לאויר, וצ"ב מדוע לא נקטו כן בחלון לאורה, וצ"ע.

ד]

עוד יל"ע דנקטו לדינא דסריגות לגבי מאור, ולא לאויר, ולכאו' ה"ה לאויר וצ"ע.

ה]

למש"נ לעיל בשיטת הרא"ש והרמב"ם, דמשנה א' דעושה מאור היינו בכוונה. ומשנה דידן הוי בסתמא יעוי"ש. ולפי"ז אולי י"ל דכל דינא דסריגות נקטו רק על עושה להדיא והיינו כש"כ בפיהמ"ש שעשה כן בתחילה, אבל בדינא דמאיליו לא יהיה דין סריגות וצ"ע.

ו]

עוד יל"ע דאולי רק בעשאו למאור יש לדין דשיריים, אבל נעשה בסתמא הגם דהוי מקדח מצד שעומד לזה, מ"מ לא יהיה דין שיריים וצ"ע.

פרק יג משנה ג

א]

מתני' "החור שבדלת שעורו מלא אגרוף וכו' שייר בה חרש וכו' מלא אגרוף". והנה יל"ע דלכאו' היות והיה פתח, ובפשוטו שיעורו הוי טפח, א"כ החור שבדלת עכ"פ צריך לא להיות גרע משיריים, וכן שייר בה חרש שיהיה עכ"פ שיריים, ושיעורו טפח. ומדוע הוי אגרוף.

וע"כ מבואר דכל הנך היות ובדעתו לסתום כולו, אלא שאין לו אורך הקרשים, א"כ נדון שסתם הפתח הקודם. ומה שנשאר הוי פתח חדש, וזהו דהוי עליה שיעור כפי העשייה של עכשו, וצ"ב.

ב]

והנה, מדפליגי ר"ע ור"ט בחור, ולא פליגי בשייר מלמטן, ע"כ דחור הוי טפי עשיה, ולכן פליגי. אבל בשייר מלמטן, היות והעשייה הויא בדלת, ולמטה כלל לא עשה בפועל, א"כ כלפי הפתח החדש שנדון שנוצר כאן [וכש"נ] הוי כנעשה מאיליו.

ויל"ע היות וחור ושייר מלמטן אינם שוין, אם לר"ע דתרווייהו הוי מלא אגרוף, האם ס"ל דשוין ממש, ויעוי' להלן אי"ה.

ג]

יעוי' לשון הרא"ש שכ' בטעמו של ר"ע "יהיב ליה שיעור חלון שלא נעשה בידי אדם כיון שלא נעשה למאור ולא לתשמיש". והנה לכאו' הול"ל דלר"א חשיב כנעשה מאיליו, ולשונו "יהיב ליה שיעור" משמע, דודאי הוי חלון שנעשה בידי אדם, ומ"מ לענין שיעורו היות ולא נעשה לא למאור ולא לתשמיש הוי שיעורו כלא נעשה בידי אדם.

ובזה גופא פליג ר"ט, וס"ל דלא אזלינן בתר מחשבתו בעשיה, אלא היות ואינו נעשה מאיליו, אלא נעשה בידי אדם, שיעורו כחלון שנעשה לתשמיש.

ד]

וכביאור הנ"ל. מפורש ברא"ש בסיפא דמתני', דיעוי"ש לגבי שייר מלמטן "חשיב כלא נעשה בידי אדם". ולא נקט כברישא דיהיב שיעור של חלון שלא ביד"א. אלא עצם החלון חשיב כלא נעשה ביד"א. והיינו דבחור הויא ודאי עשיה, אלא לענין שיעור הוי כנעשה שלא ביד"א. משא"כ בשייר הוי עצם החלון כנעשה שלא בידי אדם ודו"ק. ולפי"ז ניחא דמלא אגרוף דר"ע ברישא ומלא אגרוף דסיפא הוו ב' גדרים חלוקים וכש"נ.

ה]

ובדעת ר"ט דס"ל דהוי בפותח טפח, ויל"ע דהיות ולא נדון שנעשה מאיליו, והוי נעשה בידי אדם. א"כ כמו ששנינו בתוספתא הו"ד לעיל מ"ב בר"ש, דסתם הוי שיעורו מלא מקדח. וע"כ דלא בעינן דעתו למאור, וסגי שעומד למאור. וא"כ כאן שלא נדון כנעשה מאיליו, והרי הוי ג"כ לאויר ומדוע אינו במלא מקדח כמאור וצ"ב.

ו]

ולכאו' צ"ל דגם לר"ט דס"ל דהוי טפח, אין הכוונה דהוי חלון לתשמיש, אלא הוי דין "שיעור", והיינו דחסר בחשיבות וצ"ב.

ולכאו' הביאור, דבתוספתא הרי עשה חלון בכוונה לחלון, וזהו שיש לחלון חשיבות לידון כמאור, גם בלי מחשבתו, אלא מצד מה שראוי למאור, משא"כ בחור שבדלת, הגם דחשיב נעשה בידי אדם, מ"מ היות ולא נעשה בכוונה לעשות חלון, א"כ לא חשיב לידון כמאור, אלא היות ונעשה בידי אדם יש לו חשיבות שיעור "כנעשה לתשמיש" ודו"ק.

ז]

ובר"ש בביאור ההבדל בין רישא לסיפא, אליבא דר"ט וז"ל "ונראה כעושה במתכוון" וצ"ב כוונתו. ולכאו' היינו דהגם שאינו צריך לחור, מ"מ יש לזה חשיבות כעושה במתכוון, אלא דלא חשיב לקבל שיעור של מאור. ויעוי' לשון הרע"ב "דאינו עשוי לאויר" ולכאו' גם אינו עשוי לתשמיש, ודו"ק וצ"ב.

ח]

ויעוי' במשנה אחרונה, שתמה דגם אם הוי כמתכוון, מ"מ אינו לתשמיש יעוי"ש. והיינו דס"ל דבעינן מיוחד לתשמיש, ויעוי"ש מש"כ דרך חדשה בביאור פלוגתת ר"ע ור"ט.

ט]

ובפיהמ"ש ביאר דלר"א הוי כנעשה שלא ביד"א, היות ולא התכוון שיכנס האור "אע"פ שנכנס האור" וסיים עלה שלכן משערו במלא אגרוף, ולכאו' ג"כ נראה שאינו כנעשה מאיליו גמור וצ"ב.

אלא דצ"ע מדוע אליבא דר"ע מיירי רק מענין האורה, ואליבא דר"ט ביאר דהיות ומשתמש להכניס ולהוציא, והוא לתשמיש, ולכן שיעורו בטפח יעוי"ש, ויל"ע דא"כ הגם שלא נתכוון למאור, מ"מ משתמש בו למאור. [ודוחק לפרש דהכנסה והוצאה הוי מעשה בפועל ונעשה לתשמיש. ומאור הוי מאיליו, ולא חשיב שנעשה].

י]

ולכאו' משמע דחלוק הכוונה דבעינן למאור, מהכוונה לתשמיש. דלענין תשמיש לא בעינן כוונה לתשמיש, וסגי שבפועל משמש לתשמיש. אבל לענין מאור כדי לקבל חשיבות מאור במקדח, בעינן שבעשייה מתכוון למאור וליכא ודו"ק וצ"ע.

יא]

אלא עדיין צ"ע לפיהמ"ש, מדוע אליבא דר"ע לא מהני סברת ר"ט, והיינו דהיות ומשמש להכניס לבית ולהוציא, א"כ שיהיה לתשמיש ובטפח.

יב]

עוד יל"ע, אליבא דר"ט דס"ל דהיות ומשתמש הוי טפח. מדוע בשייר מלמטן הוי במלא אגרוף. ותיפו"ל שמשתמש להכניס ולהוציא. [ודוחק דחלוק במציאות, והיינו דהיות והוי למטן אין משתמש. יעוי' במשנ"א כעי"ז וצ"ע. ויעוי' ג"כ חזו"א י"ז י"ד].

ולכאו' מוכח, דודאי לא סגי במשתמש, אלא הוי צירוף של ב' מילי, דחור חשיבא עשייה, ולזה מצרפינן מה שעושה תשמיש, לדון דהוי כנעשה לתשמיש. אבל שייר מלמטן, היות וחשיב שנעשה מאיליו, לא שייך לצרף מה שמשתמש, כדי לדון שנעשה לתשמיש ודו"ק.

יג]

ולפי"ז ניחא מה דפליג ר"ע, והיינו דהוא לא ס"ל לצרף מה שיש לזה חשיבות עשיה עם מציאות תשמיש, כדי לדון שנעשה לתשמיש. וזהו דלא ס"ל כר"ט. אלא דלענין מאור כן היה שייך להחשיב כמאור. והיינו משום דלא צריך לחדש מציאות של תשמיש, אלא בפועל נכנס לעולם דרכו האור, וזה שסד"א שיחשב מאור, וחידש ר"ע דהיות ולא נתכוון שיכנס, לכן לא סגי לדונו כמאור ודו"ק.

יד]

והנה בפשוטו כל מה דפליגי אם הוי בטפח, היינו דלא נעשה החור לתשמיש, אלא נעשה מחוסר ברירה וכש"כ הר"ש, אבל אם בשעת עשיית החור יתכוון לתשמיש, בזה לכו"ע יהיה שיעורו בטפח. וכן נקטו הדרישה והט"ז יור"ד שע"א. ומה דפליגי ר"ע ור"ט, היינו בלא כוון לתשמיש, אלא שבפועל משמש לתשמיש, אם מהני ליתן תורת חלון לתשמיש.

טו]

אולם בש"ך בנקודת הכסף שם כ' דהיות ולהלכה פסקינן כר"ע דהוי במלא אגרוף. א"כ גם אם בשעת עשיית החור בדלת כוונתו הויא לתשמיש לא הוי חלון אלא במלא אגרוף. וצ"ע דלכאו' היות והתכוון הרי הוי חלון.

ומבואר דס"ל לש"ך דבזה גופא פליגי ר"ע ור"ט. והיינו דר"ע ס"ל דהיות וחור בדלת לא הויא עשיית חלון, אלא הויא עשיית דלת, א"כ החלון שנוצר נדון כנעשה מאיליו, ולא מהני שכוונתו לתשמיש יעוי"ש ודו"ק וצ"ב.

טז]

ויעוי"ש בש"ך שדייק כדבריו מסתימת לשון הרמב"ם, דמשמע שכל חור שבדלת הוי מלא אגרוף, והיינו גם אם דעתו לתשמיש. ויל"ע מהפיהמ"ש שמבואר דלא הוי כמאור היות ולא נתכוון שיכנס דרכו, ומבואר שאם כן מתכוון הוי כמאור וצ"ע. [ואולי חלוק מאור מתשמיש, והיינו דמאור דהוי מציאות אורה, כל שנתכוון חשיבא כעשיית מאור, משא"כ תשמיש וצ"ב].

אלא דמש"כ בכוונת הש"ך ניחא אם להש"ך חור הוי כמו להר"ש דממילא נוצר חור, אבל אם עשה חור בכוונה לכאו' מדוע לא יחשב עושה חלון וצ"ע.

פרק יג משנה ג – בדברי הספר"ז

א]

והנה יעוי' בר"ש להלן מ"ד מהספרי זוטא, ושם מובא דדלת ששייר החרש מלמעלן הוי שיעורו כל שהוא וב"ה אומרים בפותח טפח יעוי"ש. ולכאו' הוא תימה, דנפיק דמתני' דס"ל דהוי במלא אגרוף הויא דלא כחד. ויעוי"ש בר"ש ב' דרכים, או דפליגא אמתני' או דהספר"ז הוי בשחישב לתשמיש יעוי"ש.

ולביאור הר"ש דמיירי בחישב לתשמיש, ולפי"ז צ"ע מדוע סגי לחד מ"ד בכל שהוא וצ"ע.

ב]

ולכאו' לביאור הר"ש דהספר"ז פליג על מתני', א"כ לכאו' נפיק דהוו המשנה והברייתא סברות הפוכות, דבמשנה בחור שבדלת הוי בטפח לחד מ"ד, ושייר בה מלמטן לכו"ע הוי מלא אגרוף, ובברייתא הוי להיפך, דשייר בה מלמטן הוי בכל שהוא, וחור שבדלת הוי מלא אגרוף או טפח וצ"ע.

ג]

ואולי י"ל דפליגי מתני' והספר"ז, דבביאור המשנה בפשוטו מוכח דע"י שעשה דלת ודאי הוי ביטול הפתח, והוי נדון של פתח חדש, ופליגי אם חשיב כנעשה מאיליו או לא. ולפי"ז י"ל דהספר"ז ס"ל דבזה חלוק חור שבדלת, מהנך גווני דשייר מלמטן ולא מירק. והיינו דחור שבדלת, חשיב שבנה דלת וסתם כל הפתח. והחור הוי פתח חדש, ופליגי אם באגרוף או טפח. אבל מה ששייר החרש לא נחשב כלל שנסתם הדלת דמעיקרא, וזהו דס"ל לחד מ"ד דהוי בכל שהוא, והיינו עפי"ד הגר"ח דכל שלא בטל שם הפתח, נכנסת הטומאה גם בכל שהוא ודו"ק.

ד]

ויעוי' ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ו, ופסק למתני' ונקט דאם יש מלא אגרוף "הטומאה יוצאה ממנו ונכנסת לו במקום פתוח זה" ומפורש דרק במקום הפתוח הוא שנכנסת, והיינו דשאר המקום אינו מכלל הפתח, אלא נדון כסתום ודו"ק. וקצ"ע סיום דברי הרמב"ם "ואם היה פחות מכאגרוף הרי הוא כסתום" ולעיל בעיקר דין דחררוהו מים לא נקט כן יעוי"ש. וצ"ע מאי קמ"ל, והרי היות וגם באיכא אגרוף, מה שיש דלת משוי סתום לפתח דמעיקרא, א"כ אם אין אגרוף אין פתח. ומדוע הוצרך להוסיף דהוי כסתום וצ"ע.

ה]

ואולי הוי דבר ממוצע, והיינו דהיות ודעתו לסתום בדלת, א"כ מה שסתום חשיב דליכא לפתח דמעיקרא, אבל מה שנשאר פתוח, הוי מצד שפתח דמעיקרא במקום זה עדיין לא נסתם, ומ"מ שיעורו הוי במלא אגרוף, היות ואין לו את חשיבות הפתח דמעיקרא וצ"ב.

ו]

ולפי"ז דכוונת שיעור כל שהוא, הוי היות ולא בטל פתח דמעיקרא. ויל"ע מה ס"ל לב"ה דהשיעור טפח, האם פליגי על הנ"ל, וס"ל כמתני' דהוי פתח חדש, ולפי"ז צ"ע מדוע מתני' ס"ל דהוי כפתח מאיליו, ולב"ה הוי טפח. או דגם לב"ה לא בטל פתח דמעיקרא, ומ"מ ס"ל דבעינן שיעור טפח וצ"ע.

ז]

והנה בברייתא שם הובא ג"כ דינא דמתני' דפתחתו הרוח, דבמשנה הוי אגרוף ובספר"ז הוי בכל שהוא, ולביאור הר"ש דמיירי בחישב לתשמיש, לכאו' נפיק לן בזה חידוש גדול, דשייך מחשבה לתשמיש על מצב עראי, שהרי פתחתו הרוח בפשוטו שיש דלת גמורה, אלא דלפי שעה פתחתו הרוח, והתחדש שלאותה שעה מהניא חישב לתשמיש וצ"ע. [וביותר תמוה שיועיל לאשוויי שיעור בכל שהוא וצ"ע].

ח]

ולהלן שם בספרי זוטא, פליגי ב"ש וב"ה בגרדי שחפר בו לקנה ואספתי. דב"ש ס"ל דהוי בכל דהו, ולב"ה הוי בטפח, ושאלו ב"ה לב"ש מאי שנא מחור שבדלת, והיינו דבחור שבדלת גם אליבא דב"ש לא הוי בכל דהו יעוי"ש, ותמוה מה הוקשה להו לב"ה מחור שבדלת, והרי גרדי שחפר עשה חלון במתכוון, משא"כ חור שבדלת. [ואה"נ זהו תי' הספר"ז לכאו'. מ"מ תמוה מה הוקשה לב"ה].

ט]

ולכאו' משמע דלא הוקשה לב"ה, אלא בתר שתירצו דחור שבדלת הוי בטפח, והיינו דאם היו אומרים דהוי במלא אגרוף, לא היה קשה מידי דחור שבדלת נדון כלא בידי אדם, וגרדי הוי בידים. אלא ממה שתירצו דחור הוי בטפח, וע"כ דלא חשבי דנדון כנעשה שלא בידי אדם. וזהו שהוקשה להו, דא"כ מדוע הוי בטפח, ולא כגרדי דהוי בכל דהו ודו"ק.

ועדיין צ"ע, וכי לא ס"ל דהטעם דהוי בכל דהו, היינו דהיות ועשאו לתשמיש מיוחד יש חשיבות, משא"כ בחור שבדלת וצ"ע.

י]

יעוי' לעיל בשיטת הרא"ש והפיהמ"ש בביאור דינא דחור שבדלת דפליגי במשנה אם הוי באגרוף או טפח, ואם הוי נדון של מאיליו, או מהלכות שיעור יעוי"ש. ויל"ע לכל ראשון איך יפרש דמיון הספרי זוטא שהקשו מגרדי שעשה חור לחור שבדלת בטפח ודו"ק.

יא]

בחזו"א י"ז י"ד ד"ה תניא בספרי, תמה איך יתכן דלב"ש בשייר מלמטן ולמעלן או פתחתו הרוח הוי השיעור בכל דהו, והעשוי לתשמיש להשמיע קול, או להדליק נר הוי טפח. והרי הוי יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, יעוי"ש. והנה למש"נ לעיל י"ל דס"ל לב"ש דנשאר פתח דמעיקרא, ולכן הוי בכל דהו, משא"כ הנך דעושה בתחילה שפיר בעינן טפח, אלא דהוסיף שם בחזו"א לתמוה מהמשך הספר"ז דס"ל לב"ש דחררוהו מים הוי בכל דהו, ובזה ודאי צ"ע וכי נעשה מאיליו עדיף מעושה לתשמיש.

הגיפה ולא מירקה, או פתחתו הרוח

א]

מתני' "הגיפה ולא מירקה" וכו' ויל"ע מדוע הוי במלא אגרוף, ולא הוי כשיריים. [וגם אם בשיירי תשמיש הוי שיעורו טפח. מ"מ מדוע כאן הוי אגרוף]. שהרי היות ולא מירקה, א"כ נשאר הפתח דמעיקרא. ולכאו' מוכח דהיות ובדעתו היה לסגור לגמרי, א"כ הפתח דמעיקרא הוי כסתום. וחשיב שנוצר מאיליו פתח חדש.

ויעוי' בראשונים לגבי פתחתו הרוח, שכ' דסגרה לגמרי ופתחתו. וצ"ע מה הוצרכו לפרש שסגרו לגמרי, הרי פשיטא דמיירי בדלת סגורה. ולהנ"ל נר' דהוי המשך. והיינו ששניהם נדון שסגר הדלת, אלא שנוצר פתח חדש ודו"ק.

[ובשיטת הרמב"ם כ' לעיל דמשמע דהוי דרך ממוצע, והיינו דנדון מעצמו, אבל הוי מה שפתוח כפתח דמעיקרא, עם חשיבות של נעשה מאיליו].

ב]

ובחזו"א י"ז י"ד ד"ה וכן, הקשה מ"ש בתחילה דסגי בטפח, וכאן בעינן אגרוף. ויעוי"ש שחידש דהיות ולא משמש כלום, ואה"נ בחלון כה"ג יהיה בטפח יעוי"ש וצ"ע. ולמש"נ לעיל הרי הוי כנסתם כולו ונעשה מאיליו פתח חדש. וודאי ששיעורו באגרוף.

ג]

והנה יל"ע להגר"ח בכ' שכתב דכל שלא בטל פתח, הטומאה נכנסת בכל דהו, א"כ לכאו' דלת לא מבטלת שם פתח, וא"כ כל שלא מירק, היות ויש מקום כל דהו לטומאה לעבור, תעבור דרך הכל דהו שבפתח. ולכאו' תמוה כן גם ברישא, בחור שבדלת, שהרי הדלת לא מבטלת שם פתח, והחור הוי חור בפתח.

ולכאו' מוכח דדלת כן מבטלת שם פתח ודו"ק וצ"ע.

ד]

יעוי' ברמב"ם פי"ד טו"מ ה"ו שהביא לדין ולא מירקה, והעמיד בב' דלתות ונשאר אויר בין ב' הדלתות יעוי"ש. ויל"ע מדוע הוצרך להעמיד כה"ג, וכן מה הדין בדלת א' וצ"ע.

ה]

בדין הגיפה ולא מירקה, יעוי' במשנ"א שתמה מאי שנא ממשנה א' בסתמה ולא הספיק לגומרה דשיעורו רוב אצבעיים, ויעוי"ש שכ' דהיינו בעשוי למאור, וכוונתו לכאו' דדין שיריים הוי רק בעשוי למאור, ולא בתשמיש. אלא עדיין תמוה, דאה"נ אין דין שיריים, מ"מ מדוע בעינן אגרוף, והרי אפילו שאין חידוש של שיריים דסגי בפחות, מ"מ לא גרע מעושה בתחילה. וע"כ צ"ל דכאן גרע דחשיב נעשה מאיליו, וא"כ אינו דומה למשנה א'.

משנה ד – העושה מקום לקנה

א]

מתני' "העושה מקום לקנה ולאספתי ולנר שיעורו כל שהוא כדברי ב"ש" וכו'. וברא"ש כיון שעשוי לתשמיש מיוחד. וצ"ע מדוע הנך מילי הוו תשמיש מיוחד טפי משאר תשמישים.

ב]

יל"ע, למש"נ לעיל דחלוק שיעור טפח משאר שיעורים, א"כ כאן דהוי כל שהוא, ג"כ לכאו' לא הוי כטפח, אלא כשאר שיעורים. [ויל"ע לענין שיריים].

ג]

והאי חלון דהוי בכל שהוא, ובפיהמ"ש שהתשמיש הוי להצניע בגוף החור. וברא"ש ובמהר"ם כ' דהוי להכניס ולהוציא דרכו, ובר"ש בשם הערוך נקט ב' הציורים יעוי"ש. וצ"ע. [ובשיטת הר"ש קצ"ע דנקט לעיל מ"א דהתשמיש הוי בגוף החלון. וכאן נקט דהוי להכניס ולהוציא].

ד]

לשון המשנה "שיעורו כל שהוא כדברי ב"ש" ולכאו' הול"ל דברי ב"ש, ומהו "כדברי" ב"ש. ויעוי' לעיל לגבי סריגות דפליגי ב"ש וב"ה, וג"כ נקט האי לישנא, וצ"ע. ואולי יש שייכות בין הנך מילי.

ואולי היות וס"ל לב"ש ששייך תורת חלון בכל שהוא, והיינו ע"י שעשאו מיוחד לתשמיש חשוב, א"כ יש חשיבות לכל נקב, ולכן מצטרפין הרבה נקבים לשיעור, ושורש דין סריגות, הוי מדינא דמתני' ודו"ק.

ה]

אולי מה דהוי לב"ש בכל שהוא, היינו דוקא כשבשעת עשיה עשאו לקנה וכדו'. אבל אם עשה חור, ואח"כ התכוון לתשמיש קנה לא יועיל, משא"כ לגבי דינא דטפח, הרי מפורש דסגי חושב לתשמיש. אלא דלכאו' במאור ג"כ כתיב לשון "העושה מאור בתחילה" ואפ"ה מבואר במשנה דמהני חישב עליו למאור, וע"כ דלאו דוקא בשעת עשיה בעינן למאור וצ"ע.

\* \* \*

א]

ובר"ש הביא מספרי זוטא שהקשו להו ב"ה לב"ש דס"ל דגרדי שעושה לקנה ולאספתי הוי בכל דהו, והרי אתם סוברים בחור שבדלת דהוי בטפח, ומאי שנא מעושה מקום לקנה יעוי"ש.

והנה לפי' הרא"ש הנ"ל, דסברת עושה מקום היות והוי שימוש חשוב, א"כ תמוה מה הוקשה מחור בדלת דלכאו' שם אינו תשמיש חשוב.

ב]

וביותר תמוה, דאם חור שבדלת הוי כפשוטו לעיל, דמתוך שהיו הקרשים קצרים, לכן עשה באמצע חור, ואין לחור חשיבות, א"כ ודאי תמוה מה הקשו ב"ה לב"ש. ולכאו' משמע כדיוק הנקודת הכסף ברמב"ם, דבכל גווני הוי דינא דחור שבדלת ודו"ק.

ג]

ובר"ש בביאור דינא דעושה מקום לקנה ולאספתי, הביא מהערוך דהכוונה שעושין חור בדלת להדליק בו את הנר, והנה ודאי דלפי"ז הוו ב' גווני חור בדלת, אם נעשה שלא במתכוון, ואם נעשה במתכוון וק"ל.

ובדברי הספר"ז קצ"ע דלביאור הערוך הרי גם גרדי שעשה מקום, היינו כמתני' דהוי חור בדלת, ומקשו ב"ה מחור שבדלת בכוונה, על חור בדלת שלא בכוונה וצ"ע. [ואולי יש מתכוון להשתמש, ויש מתכוון שיהיה חלון ודו"ק].

ד]

בדברי הערוך שביאר דהוי חור בדלת, ולכאו' כוונתו ליישב בזה מדוע הוי שיעורו בכל שהוא, ובאמת צ"ב מה אלימות השימוש בדלת וצ"ע.

ואולי י"ל, דס"ל דב"ש סברי דהיות והוי חור בדלת, א"כ הוי כאילו הדלת לא סתמה כל הפתח, ולכן גם בכל דהו הטומאה עוברת היות ולא חשיב הפתח סתום. ולענין לעבור הטומאה, הרי ביאר הגר"ח בכ' דעוברת בכל דהו, כל שהפתח לא נדון כסתום ודו"ק, ולפי"ז בזה גופא פליגי ב"ה.

ה]

ולביאור הערוך, יש לבאר המשנה, דלעולם יסוד הדין הוי בחור בדלת הוי בכל דהו, אלא נקט התנא כמה שמושים שרגילים לעשות להם חור בדלת, וניחא מש"כ לתמוה לעיל, מהו דנקט התנא הנך גווני דוקא ודו"ק.

ו]

ולפי"ז י"ל ביאור חדש בכוונת הספר"ז, והיינו דגרדי להערוך הוי חור בדלת, והוי בכל דהו היות ולא בטל פתח ראשון, וזהו שהקשו ב"ה דא"כ כל חור שבדלת יועיל מצד פתח הראשון. ועלה משני לחלק בין מתכוון לאינו מתכוון ודו"ק.

ז]

ולש"ך הנ"ל בנקוה"כ, יל"ע אם יכול הרמב"ם להודות דבגוונא דהערוך לא הוי מלא אגרוף, או דס"ל דסתימת הרמב"ם דהוי במלא אגרוף הוי גם בציור של הערוך ועי'.

ח]

שם במשנה "לזון את עיניו ולדבר עם חבירו ולתשמיש בפותח טפח" ויל"ע מהו דנקט לזון ולדבר, וכי אינו כלול בתשמיש, עוד צ"ע מדוע מכל התשמישים פירט התנא רק הנך, ומה סד"א לולי המשנה.

ט]

עוד צ"ע דעד כאן נקט התנא כל סוגי חלונות, ורק בסוף נקט לתשמיש. והיינו דלעיל הוזכר רק דרך אגב. ומהו שהמתין עד כאן וצ"ע. ואולי הוי ראיה למש"נ לעיל דחלון לתשמיש דהוי טפח שאני משאר חלונות ודו"ק וצ"ע. וכן ראיה למש"כ הרמב"ם לחלון תשמיש כדבר בפנ"ע, והוציא מאור "בבד"א" ודו"ק.

י]

ובביאור לתשמיש, יעוי' ברא"ש שכ' דהוי להכניס ולהוציא, ולפי"ז אינו ענין עם רישא דמתני', והויא סיפא לכו"ע, אולם בר"ש כ' דלתשמיש היינו מאלו שהזכרנו למעלה לקנה ולאספתי ולנר יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז סיפא הוי ב"ה, וצ"ע מהו שחזר התנא ושנאו פעם ב' וצ"ע. [ויעוי' בר"ש בנוסח הנדפס, והגי' הויא חוץ מאלו שהזכרנו, ולפי"ז לק"מ].

יא]

ועכ"פ לביאור הר"ש, א"כ אין כוונת המשנה ללמדינו דינא דחלון לתשמיש הוי טפח, דזה פשיטא. אלא לאפוקי מב"ש דס"ל דעושה מקום לקנה סגי בכל דהו, ועלה קמ"ל דהוי בטפח. וניחא דנקט כאן דין לתשמיש, והיינו ללמד דלא כב"ש. [וצ"ע כנ"ל, דשמעינן לה מרישא].

ולפי"ז ניחא מהו דנקט התנא לזון ולדבר משום דכל הנך אי"צ כדי להשתמש בהו גודל טע"ט, וסד"א שיהיה שיעורו בכל דהו, קמ"ל ודו"ק.

יב]

ובפשוטו אם כוונת הר"ש בביאור תשמיש אינו כהערוך, א"כ נקט התנא הנך גווני דסד"א דסגי להו בכל דהו, [ובאמת לב"ש סגי בכל דהו] אלא דצ"ע שכלל ג"כ לזון ולדבר, דבהנך גווני לכאו' גם ב"ש מודו דלא סגי בכל דהו, וא"כ מה בא התנא לאפוקי וצ"ע.

יג]

ויעוי' להלן שם בר"ש מתוספתא דר' יהודה משום ר"ע אמר בהם ג' מדות, וס"ל דעושה לצוות ולזון עיניו הוי בכל דהו יעוי"ש, ולפי"ז ודאי דתנא דידן בא לאפוקי מר"ע, [וצ"ב טעמו של ר"ע] ובתוספתא שם כייל גם שמירה, ותנא דידן השמיט וצ"ב.

יד]

שם בתוספתא דחלונות בכרכים בטפח, והיינו דעשוי לירות חיצים, ויל"ע מה סד"א שיהיה שיעור החלונות ומדוע. [ומשמע דסד"א דהוי פחות מטפח וצ"ע]. והרמב"ם השמיט התוספתא יעוי' בערוה"ש כ"ח כ"א.

טו]

שם בתוספתא דלר"ע הוו ג' מידות, ויל"ע לכאו' רק נקט ב' מידות או כל שהו, או טפח. ואולי ס"ל דמה ששיעורו הוי במלואו, לא הוי חד שיעור עם כל שהו ודו"ק וצ"ב.

טז]

והנה גם ברמב"ם בהלכה נראה דאין כוונת המשנה לחלון תשמיש בעלמא. דיעוי"ש שסיים על דין המשנה "הרי"ז כחלון העשויה לתשמיש ושיעורה בפותח טפח". ומשמע שאינו חלון לתשמיש עצמו, אלא דין זה החלון כחלון לתשמיש, ויל"ע מה דסד"א דהוי דין החלון, ומדוע, וכן מה עושהו כדין תשמיש. וצ"ע.

יז]

ויעוי' במשנה אחרונה שביאר דעושה לזון ולדבר, הגם דהוו שימושים מיוחדים. מ"מ אי"צ להו מקום מועט, והוי כעושה לתשמיש בסתמא וזהו כוונת המשנה, ולפי"ז הרי להלכה דלעולם הוי בטפח, א"כ אי"צ לסיפא דמתני', וברמב"ם מפורש דגם לדידן איכא חידוש בסיפא דמתני' וצ"ב.

בדברי הספר"ז

א]

יעוי' בר"ש מהספרי זוטא דילפינן מקרא דפתוח לשיעור חלון דמאור בתחילה יעוי"ש. ויל"ע מה שייכות הוי פתח כלי, דהכלי הוי בתוך האוהל, ובין העברת טומאה מאוהל לאוהל, שהטומאה כלל אינה באוהל וצ"ע. ואולי הוי הוכחה לביאור דכל שיש חשיבות פתח, א"כ נדון דהוי כבאוהל אחד ודו"ק.

ב]

שם, שיירי המאור, והוי בטפח, ויל"ע מדוע חשיבי הנך מילי שיירי המאור וצ"ע.

ג]

שם "חורים שחררוהו מים או שאכלום הרחשים וכו' שיעורן כל שהוא דברי ב"ש ובה"א בפותח טפח", ובר"ש הביא ב' דרכים אם הוי בסתמא או שחושב יעוי"ש. ולדרך דהוי סתמא, א"כ מצינו ג' שיטות בנעשה מאיליו, דמתני' ס"ל באגרוף, ובברייתא פליגי אם בטפח או כל דהו יעוי"ש. וצ"ע יסוד פלוגתתם.

ד]

וביותר תמוה, הרי לעיל מינה נקטה הברייתא, דלאויר ולדבר טפח, ולכאו' הוי לכו"ע. ותמוה לפי"ז, וכי לב"ש דס"ל דנעשה מאיליו הוי בכל שהו, וכי יהיה עשוי לאויר ולדבר גרע מנעשה מאיליו, בתמיהה. ויעוי' חזו"א י"ז י"ד.

ה]

עוד צ"ב כוונת הספר"ז, דנקט דהוי שיעורו בכל דהו, ולפי מה נקבע הכל דהו, דהיות ונעשה מאיליו, ואינו מיוחד לשום תשמיש, א"כ מהו הקובע לענין דנדון בכל דהו. [מלבד דהרא"ש כ', דכל מעלת "עושה לקנה" היינו דנעשה לתשמיש מיוחד, ולכאו' בנעשה מאיליו לא שייך כן וצ"ע].

ו]

יעוי"ש בר"ש דגם לגבי חררוהו מים, נקט ב' דרכים, או דפליגא אמתני', או דמיירי בחושב לתשמיש יעוי"ש. וגם בזה תמוה לב' הצדדים, דאם מיירי בלא חישב, א"כ נמצינו דב"ש וב"ה הוו דלא כמתני', וצ"ב. וכן לדרך דהוי לתשמיש, תמוה דלעיל תנן דתלוי לאיזה תשמיש חישב, ומהו דס"ל לב"ש דחישב לתשמיש הוי בכל דהו וצ"ב.

עוד יל"ע, אם מש"כ הר"ש לעיל גבי שייר החרש דמיירי שחישב לתשמיש, הוי חדא מילתא עם מש"כ כאן דחישב לתשמיש לגבי חררוהו מים. ותלויין זב"ז, או דהוו ב' מילי דלא שייכי זל"ז, ושייך לפרש בא' דהוי בסתמא, ובא' דהוי בחישב לתשמיש וצ"ע.

פרק יג משנה ה – בשר ממעט ע"י עצמות

א]

מתני' "אלו ממעטין את הטפח, פחות מכזית בשר ממעט על ידי רובע עצמות" והיינו דכדי למעט בעינן שהממעט לא יהיה ממין הטומאה, דאם הוי ממין הטומאה, הרי מצטרפין עם טומאה שבבית, ולא חוצץ. ובפשוטו הכוונה שמצטרפין וחשיב מה שבחלון דבר טמא, ודבר טמא אינו חוצץ.

ובפשוטו יסוד החידוש הוי, דלא אמרינן שתחילת הדין שחוצץ, וממילא לא מצטרפין, אלא אמרינן להיפך, שמצטפין וממילא לא חוצץ ודו"ק. [ויתכן, דזהו כוונת הר"ש "דאדרבה" ודו"ק].

ב]

ובפשוטו, מה דאמרינן דמצטרפי, היינו כשיש בבית טומאה, והוי סיבה לטמא, א"כ אמרינן דמה שבחלון מצורף למה שבבית, ולא חשיב לחצוץ. אולם אם בבית יש חצי זית וחצי זית בחלון, ולולי צירוף אין בבית טומאה, א"כ כה"ג לא אמרינן שמצטרפין וצ"ע.

אולם יעוי' באליהו רבה כאן שכ' דמיירי שיש בבית רובע חסר עצם, וכן בבשר אפילו יש חצי זית בבית וחצי בחלון מצטרף לטמא באוהל ולהביא. ומפורש דהצירוף מהני לתרתי, הן לטמא בבית עצמו, והן להביא טומאה ודו"ק.

ג]

ויעוי' לשון הפיהמ"ש, וכן לשון הרא"ש, וקצת משמע דבעינן שיהיה בבית שיעור שלם כדי שיחול דין צירוף, ולא בחצי שיעור בבית וחצי בחלון. וכן הוא להדיא לשון הרמב"ם פט"ו טו"מ ה"ה דבעינן בבית שיעור, וצ"ב הנדון. [ויל"ע מהו לשון הרא"ש "מצטרף אף לפחות מכזית" ולא משמע דכוונתו לאליהו רבה. ודוחק דהזית מצטרף לפחות מכזית, דבפשוטו הוי להיפך וצ"ע]. ויעוי' במים טהורים כאן נופ"ש דס"ל ג"כ כהאליהו רבה, ונקט כן ג"כ בכוונת הראשונים, ויעוי"ש מש"כ לתמוה על האליהו רבה.

ד]

והנה בפשוטו מה דמצטרפין, היינו ע"י דהוו באוהל א'. ולכאו' בשלמא אם פתח מהני לדון דהוי אוהל אחד, שפיר הוו באותו אוהל, ומצטרפין. אבל אם הוי רק דין העברת טומאה, א"כ איך מצטרפין והרי אינם באותו אוהל.

ולראשונים דיש בבית שיעור, י"ל דלא הוי צירוף לדון שהכל באותו אוהל, אלא צירוף לדון דמה שבחלון נדון כדבר טמא [וצ"ב עדיין]. אבל לביאור האליהו רבה שאין בבית שיעור, לכאו' צריך צירוף שיהיו שניהם באותו אוהל וצ"ע. [ואם החלון חשיב מהאוהל, א"כ ניחא מה דנקטו במשנה טפח ולא שאר חלונות, דבעינן שיחשב חדא אוהל, עכ"פ לצירוף בשר ועצמות ועי'].

ה]

והנה האחרונים דנו, אם יש ב' בתים ובכל בית חצי זית, אם מצטרפת טומאה. [היינו כל שיש פתח ביניהם להעברת טומאה]. והוכיחו מדברי רבינו ירוחם דלא מצטרפין יעוי"ש. [יעוי' בחי' הגרש"ר ב"ב סט"ז אות ד' בזה]. ולכאו' צ"ע ממתני', דמבואר דבשר באוהל מצטרף עם בשר בחלון. ויש שפי' דמה שבחלון מצטרף להתפשטות הטומאה. ורק בזית יש התפשטות, ולא בחצי זית וי"ל. ובפשוטו י"ל דרק אם הוי אוהל הטומאה, שוב מצטרפת הטומאה בחלון, משא"כ כשאין בבית כזית ודו"ק.

ו]

ולפי"ד האליהו רבה הנ"ל, דגם כשיש בבית פחות מזית, אמרינן דמצטרף מה שבחלון. ולכאו' לא שייך תי' הנ"ל וצ"ע.

ולכאו' להאליהו רבה מוכח דלא כריו"ח כנ"ל, שהרי ס"ל לא"ר שאין חוצץ, וע"כ שמצטרפין לטמויי, והרי לא הוו באותו אוהל. ואולי יש לחלק בין טומאה בב' בתים, לבין טומאה בבית ובחלון וצ"ע.

ז]

ובר"ש הוסיף דדוקא שבחלון הוי פחות מכזית, דכזית מטמא הוא עצמו באוהל יעוי"ש, וצ"ע מה הוצרך לפרש דמטמא באוהל, ותיפו"ל דהיות ומטמא, ודבר טמא אינו חוצץ. [ומשמע דהוי סיבה נוספת שלא יחצוץ וצ"ע]. ויעוי' להלן בדברי המהר"ם.

ח]

והר"ש ורא"ש כ' דמסתברא דעצם כשעורה ממעט ג"כ ע"י שדרה וגולגולת ורוב מנין, והיינו דלא מצטרפין. ויל"ע מה הוי יסוד ספיקו. ולכאו' מה דס"ל דלא מצטרפין. היינו דשדרה וגולגולת לא הוי שיעור, ולא שייך צירוף, ורק לשיעור שייך צירוף ודו"ק. [וצ"ע מהו הצד שלא חוצץ]. ויעוי"ש בר"ש מדוע השמיט התנא כל הנך. וצ"ע מש"כ בנוסח רב"א, "א"נ" וצ"ע.

ט]

וברמב"ם פט"ו טו"מ ה"ה "היה בבית מת או רובע עצמות וכיוצא בהן מעצמות המטמאות באוהל ומיעט החלון של בית זה בעצם פחות מכשעורה אינו מיעוט שהעצם מצטרף לעצמות", ומדנקט "וכיוצא בהן מעצמות המטמאות" משמע דס"ל שגם לשדרה וגולגולת ורוב בנין ומנין, ג"כ מצטרפין פחות מעצם, ופליג על הר"ש ורא"ש, וכן דייקו במשנ"א וסד"ט בדעת הרמב"ם, וצ"ב הנדון.

י]

שם ברמב"ם בהלכה הוסיף עוד דאם היה בבית מת או רובע עצמות הבשר ממעט, וכן אם היה בבית מת או כזית בשר, העצמות ממעטות יעוי"ש, והוסיף על דינא דמתני' גם כה"ג שיש בבית מת. ולכאו' כוונת מת היינו שאין בו זית בשר, דא"כ תיפו"ל מצד הבשר, וכן שאין רובע עצמות דא"כ תיפו"ל מצד הרובע עצמות. וצ"ע מהו שמת מצטרף הן עם בשר והן עם עצמות.

יא]

ולכאו' מבואר ברמב"ם, דמת שלם מה שמטמא, היינו הן מצד שם בשר והן מטעם עצמות ולכן שייך שיצטרפו למת, הן חצי זית בשר, והן פחות משעורה עצם ודו"ק.

ויעוי' בביאוה"ל שכ' דלפי"ז נפיק דאם מיירי במת שלא נתקשרו איבריו בגידין, שאינו מטמא משום עצם, אלא מטעם מת שלם [יעוי' פ"ב טו"מ ה"א] א"כ אם ימעט החלון בעצם לא יצטרף, וצ"ע סתימת הרמב"ם. [שם בביאוה"ל תמה שב' מתים לא מצטרפי העצמות, וסתימת המשנה לא משמע דבעינן עצמות הרובע ועצם פחות משעורה מאותו מת וצ"ע].

יב]

ואולי י"ל בשיטת הרמב"ם דבר חדש, דלכל הראשונים שכל חילוקי המשנה הוו אם הוי דבר טמא או לא, א"כ ע"כ הנדון שבשר מצטרף לבשר, הוי לענין להעשות דבר טמא. אולם לרמב"ם דס"ל [לגבי פחות מכביצה אוכלין וכדו'] דהנדון הוי אם דעתו לפנותו או לא, א"כ י"ל דהנדון שמצטרפין לא הוי לענין להעשות דבר טמא, אלא מצטרף שדעתו לפנותו, וזהו דס"ל שפחות משעורה עצם מצטרף לשדרה, דאינו צירוף לשיעורי טומאה. אלא לחשיבות עצמות, וכן זהו דמצטרפין שניהם למת, וכך ניחא הא דלא בעינן שיהיו כל העצמות מאותו מת וצ"ע.

יג]

והנה להלן במשנה תנן "פחות מכזית מן המת פחות מכזית מן הנבילה" והקשו הר"ש ורא"ש הרי כבר שנינו דפחות מכזית ממעט, ומדוע הדר תני לה, ואם ללמדינו שממעט מפני שאר המטמאים, [כגון רביעית דם ומלא תרווד וכדו'] א"כ גם הדר ליתני פחות מעצם כשעורה, שגם חוצץ בפניהם יעוי"ש.

וכ' עלה הר"ש דשמא תנייה למחשביה בהדי שרץ ונבילה.

יד]

ובשיטת הרמב"ם אולי י"ל דלשיטתו לא הוקשה לו האי קו'. דיעוי"ש בהלכה שסיים "אבל עצם פחות מכשעורה ממעט על ידי כזית בשר, ופחות מכזית בשר ממעט על ידי רובע עצמות וכיוצא בהן", ומשמע דרק לגבי עצמות הוסיף וכיו"ב, ולא לגבי בשר, והיינו כש"נ דהוסיף שדרה וגולגולת וכדו'. [ומת שלם לא חשיב, ולכן לא נקט וכיוצ"ב בהדי בשר וצ"ב].

טו]

וי"ל דס"ל לרמב"ם דזהו שהתנא חזר ושנה פחות מכזית בשר, והיינו דהוי להוסיף דפחות מכזית מלבד מה שחוצץ בפני רובע עצמות, חוצץ ג"כ בפני שדרה וגולגולת, ואתי לאפוקי מעצם פחות משעורה דלא חוצץ גם בפני שדרה וגולגולת ודו"ק. [והוא טעות, דהרמב"ם בהלכה הוסיף על המשנה פחות מעצם כשעורה יעוי' ריש הלכה ג' וצ"ע].

טז]

ובעיקר דברי הר"ש הנ"ל, דסד"א שהוספת המשנה הויא ללמדינו שפחות מזית בשר חוצץ בפני רביעית דם וכדו'. ויל"ע איך הדבר רמוז במשנה. עוד יל"ע מה סד"א שלא יחצוץ שהוצרכו ללמדינו שחוצץ וצ"ע.

[ובשלמא למש"נ דקאי לגבי שדרה וגולגולת, י"ל דהוי לאפוקי פחות מעצם כשעורה, והיינו דמצטרפין לשדרה, ולא נימא דאינו הלכות שיעורים ודו"ק]. ובאמת צ"ע מדוע התנא נקט שחוצץ בשר בפני עצמות, ולא נקט שאר מילי וצ"ע. [ואולי בשר ועצמות סד"א שמצטרפין, היות ולגבי מת שלם הוי מצד בשר ועצמות].

יז]

והנה לגבי רקב, אולי י"ל דקמ"ל דלא נחשב בשר, אלא הוי דבר חדש, ולא מצטרפין. אבל לגבי רביעית דם ואבמה"ח צ"ע מאי קמ"ל.

יח]

ובמהר"ם להלן משנה ו' הקשה מאי קמ"ל דכזית בשר מת לא חוצץ, ותיפו"ל שהבית טמא מחמת בשר שבחלון יעוי"ש, ולכאו' צ"ע דאם זית הוי חוצץ ומבטל החלון, א"כ מהו דפשיטא ליה למהר"ם דטומאה שבחלון מטמאת להבית, ולכאו' היות וממעט החלון, א"כ טומאה שבחלון לא יוצאת להבית, וצ"ע. [ואולי ס"ל דלא מהני להיות מיעוט לגבי עצמו וצ"ע]. ועכ"פ נר' פשוט דכדברי המהר"ם, זהו ג"כ כוונת הר"ש, שכ' במשנה ה', דאם יש זית בחלון מטמא הוא עצמו באוהל ודו"ק.

יט]

ויעוי"ש מש"כ המהר"ם, ומשמע דהמיעוט לענין שלא תעבור טומאה שבבית, והמיעוט לענין טומאה שבחלון הוו ב' מילי, וצ"ב. עוד מבואר שם דסד"א שהיות ולא תעבור טומאה דהבית לבית שני, ה"ה לא תעבור טומאה שבחלון להבית השני, וצ"ב השייכות. ובתוי"ט כ' על המהר"ם "ודברים תמוהים הם" ויעוי' בתואנש"ש מהש"ל בכוונת התויו"ט.

כ]

ובעיקר קו' המהר"ם, דלכאו' אם יש בחלון זית, שיטמא מצד הטומאה שבחלון. ויעוי' בתו"ח ממהורש"ח שכ' דעפי"ד הראב"ד דס"ל דכל שהטומאה ממעטת מחלל טפח, הויא רצוצה, א"כ גם כאן הויא רצוצה, ולכן לא נטמא מצד טומאה בחלון יעוי"ש.

כא]

ויעוי' ג"כ במשנה אחרונה, שכ' דעפי"ד הראב"ד ל"ק קו' מהר"ם. [ויל"ע אם מוכח מכאן דמהר"ם פליג על הראב"ד, או די"ל דהכא שאני וצ"ע].

ויעוי"ש ממשנת חכמים דלעולם אין לחלון דין רצוצה היות והוי שיפועי אוהלים, ובמשנ"א תמה בדבריו יעוי"ש.

ועכ"פ בכוונת מהר"ם י"ל, דס"ל דחלון נדון כחלק מן הבית [לענין שלא תחשב הטומאה רצוצה]. ולכך ס"ל דלעולם שייך שהבית יטמא ודו"ק.

כב]

עוד יעוי"ש במשנ"א ממשנת חכמים, די"ל שיש נפק"מ בדין מתני' דאפילו אם הבית נטמא מחמת טומאה שבחלון. מ"מ נפק"מ בזה שהטומאה ממעטת החלון, לענין דין סוטל"צ, דאם יש שאר פתחים נעולים, דיינינן להטפח כפתוח, ואין דין סוטל"צ בשאר פתחים. [ויעוי"ש במשנ"א שתמה בדבריו]. ועכ"פ מבואר בדבריו שהטומאה בחלון מטמאת לבית, והחלון נדון כסתום וצ"ע.

כג]

ובעיקר הקו' הנ"ל על המהר"ם משיטת הראב"ד. יעוי' במי"ט ממשנת חכמים, דס"ל דכל הראב"ד הוי רק כשכלל אין אוהל טפח, אבל אם מחוץ למקום הטומאה יש אוהל, לכו"ע ל"ה רצוצה. ובמי"ט שם פליג עליה. ויעוי' באורך בחזו"א ס"ח סק"ח ט'. ויעוי' ג"כ חזו"א י"ג ט"ז ד"ה ולפי"ז.

פרק יג משנה ה

א]

מתני' "אלו ממעטין את הטפח", וצ"ב מדוע מיירי רק לענין חלון טפח. ולכאו' דין מיעוט שייך בכל החלונות. והנה להשיטות לעיל משנה א' דשיירים הוי פחות מבתחילה, א"כ שפיר לא נקט שאר חלונות, היות ולא הוי מיעוט כל שנשאר שיעור שיריים, ורק בתשמיש שאין דין שיריים נקט מיעוט, [ועדיין יל"ע, דשייך מיעוט, כל דהוי שיעור שיריים, וע"י הנך מילי ממעט משיעור השיריים, וצ"ע].

ב]

ובאמת בריטב"א ב"ב י"ט ב', ס"ל כהנך ראשונים דרום אצבעיים הוי פחות ממלא מקדח, ויעוי"ש שכ' להדיא דדין דביטול הוי בכל החלונות, ונקט שם ביישוב שיטת רש"י, דנקט דהוי בטפח, [וקצ"ע דלא הביא דזהו לשון מתני']. דהוי לרבותא. והיינו דלא מיבעי שאר חלונות דבעינן מיעוט הרבה למעטן דבעינן ביטול, אבל טפח, דסגי בכל דהו, סד"א שאין צריך ביטול למיעוט קמ"ל יעוייש"ה.

ג]

ובעיקר סברת הריטב"א הנ"ל צ"ע, מה הסברא לחלק דאם בעינן רק כל דהו שאי"צ ביטול. דממ"נ אם כדי שיפקיע החלון צריך ביטול, א"כ גם בכל דהו כן, וצ"ב. ועוד צ"ב דאם סברא לחלק, א"כ מאי קמ"ל.

ד]

אלא דלשיטת הרמב"ם דס"ל דשיריים הוי טפי מבתחילה, א"כ הרי כל שממעט משיעור המאור בטל החלון. והדרא קו' מדוע נקט התנא לדינו רק בטפח וצ"ע.

ויעוי' בערוה"ש כ"ט ב' שחידש מכח קו' הנ"ל, דכל מה דבעינן ביטול היינו בעשויה לתשמיש, אבל במאור או עשוי מאיליו, גם בלי ביטול הוי מיעוט יעוי"ש וצ"ע.

ה]

ואולי י"ל לאידך גיסא, והיינו דטפח מה שמהני, היינו דהוי מקום לטומאה, וא"כ כל שיש שם דבר שאין עומד לינטל, הוי ממעט ממקום הטומאה, משא"כ חלון מאור, ונעשה מאיליו, מה שמהני היינו מחמת חשיבות החלון, וגם ע"י שמניח דבר שלא יטלנו, לא פקע חשיבות חלון מינה, וצ"ע.

ו]

ויעוי' במשנה אחרונה כאן, שתמה ג"כ מדוע מיירי רק בחלון טפח, ויעוי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ועדיין לדבריו תמוה מדוע לא מיירי באגרוף, ומש"כ שם צ"ע.

ז]

והנה בגדר דינא דמיעוט בחלון, יל"ע האם ע"י שמניח בחלון דבר טהור, ממילא מתמעט החלון, והוי כאילו מעיקרא היה רק חלון פחות מטפח, דלא עוברת טומאה בחלון פחות מטפח. או דלעולם לא נדון כאילו מתחילה החלון פחות מטפח, אלא היות ובפועל אין טפח מקום לטומאה לעבור, שפיר הויא הדבר שמונח בחלון חוצץ בפני הטומאה.

ח]

ויעוי' היטב לשון הפיהמ"ש, ולשון הר"ש ורא"ש, וקצת משמע דפליגי בנדון הנ"ל. ויעוי' לשון המאירי ב"ב י"ט "הרי אותה סתימה חוצצת בפני הטומאה". ולכאו' נראה דלא הוי היות ובחלון אין טפח, אלא שהסתימה עצמה חוצצת ודו"ק.

\* \* \*

א]

וביסוד דין המשנה, מבואר דדבר טמא אינו חוצץ, וכל שאינו טמא חוצץ, ויעוי' במקדש דוד מ"ט סק"ג שהקשה, דמה איכפ"ל דהוי דבר טמא, וטמא אינו חוצץ, מ"מ הרי ע"כ מיירי בביטלו, והיות וביטלו, א"כ נתמעט מקום תשמיש מטפח, וחלון שאין ראוי לתשמיש שיעורו מלא אגורף.

ב]

ובגליונות לקה"י שם כ' דביטול הסתימה לא הוי כבונה כותל בחלון, אלא הוי כפתח סגור, ובדבר מקב"ט לא הוי כסגור יעוי"ש וצ"ב. ויעוי' קה"י טהרות כ"ה שכ' דלא בטל מתורת חלון, ורק הוי חציצה, ודבר מקב"ט אין חוצץ. [ולשיטות דאי"צ ביטול לעולם לק"מ, דהיות והוי ביטול ליומיה לא בטל תשמישו ודו"ק].

ג]

אולם בחידושי הגרש"ר סי' ט"ו אות ו' תמה בזה לאידך גיסא, דאה"נ אם הוי חציצה, א"כ דבר טמא אינו חוצץ, אבל כיון דע"י שביטלו הוי ביטול מתורת פתח שמעיקרא, א"כ מה איכפ"ל דהוי דבר טמא, מ"מ היות וביטלו בטל תורת פתח.

וכ' עלה דע"כ מבואר דדבר טמא גם אם ביטלו הוי כמאן דליתיה, ויעוי"ש שכ' לחלק בזה בין דבר טמא לדבר דעיילה לה טומאה יעוייש"ה.

\* \* \*

א]

והנה בתוספתא [הו"ד בר"ש כאן]. דר' יהודה ס"ל דאפילו קוליתו של עוג הרי"ז ממעטת את הטפח, והוסיף שם דר' יהודה פליג על הא דכזית נבילה ועדשה מן השרץ, דס"ל לרבנן דלא ממעטים. ולר' יהודה היות ולא הוו מן המת ממעטים יעוי"ש. והנה יל"ע בדינא דר' יהודה. דבפשוטו ס"ל דכל שאינו מן המת חוצץ, אלא דנקט שגם קולית חוצץ. והרי הוי מן המת, ובר"ש כ' דלא הוי מצטרף דאינו מטמא באוהל וצ"ב.

ב]

ויעוי' במנחת ביכורים שכ' בכוונת התוספתא, דר' יהודה ס"ל שגם טמא חוצץ, וגם טמא ממת, ובלבד שלא מצטרף עם מה שבבית, והיינו דגם כזית בשר בחלון חוצץ כשיש רובע עצמות בבית יעוי"ש. [והיינו דלפי"ז מפרש דזהו כוונת התוספתא דקולית של עוג חוצץ, והיינו שלא מצטרף עם בשר ודו"ק]. ותמוה דמה איכפ"ל שלא מצטרף, ותיפו"ל מצד מה שבחלון עצמו. וצ"ע.

ג]

ויתכן, דזהו דנקט ר' יהודה קולית של עוג. והיינו דמצד החוצץ, גם רובע עצמות חוצץ, אלא דמ"מ יטמא מצד הרובע עצמו, וזהו דנקט דנפק"מ בקולית של עוג, דהיות ואינו מטמא באוהל, והרי גם חוצץ, ולכן טהור ודו"ק.

\* \* \*

א]

יעוי' בסוגיא ב"ב י"ט ב', ומבואר דכדי לחצוץ בפני טומאה, בעינן שיבטל את החוצץ בחלון יעוי"ש.

והנה בתוס' ב"ב שם, ועוד ראשונים ס"ל דחלוק אם סותם כולו אי לאו, דאם סותם כולו אי"צ ביטול, ובאינו סותם כולו צריך ביטול וצ"ב.

ב]

אולם ברמב"ם פט"ו טו"מ ה"א מבואר דבעינן שאין דעתו לפנותו גם כה"ג שסותם כולו יעוי"ש. וצ"ב יסוד הנדון.

ויעוי' ברי"ף הלכות טומאה שלא כ' דצריך ביטול, ותמה בזה ברא"ש שם, וביאר דהרי"ף מיירי שסתם כולו, ולכן אי"צ ביטול. והיינו דלשיטת הרא"ש ס"ל להרי"ף כתוס'.

ג]

אולם יעוי' באשכול הל' טומאת כהנים, [ולכאו' הוקשה לו מדוע לא הזכיר הרי"ף לדין ביטול כה"ג שאין סותם כולו] שכ' בדעת הרי"ף, דס"ל דהסוגיות חלוקות אם צריך ביטול, והרי"ף פסק כהסוגיא במגילה שאי"צ ביטול יעוי"ש.

ד]

ובביאור החילוק דבעינן ביטול רק באינו סותם כולו, לכאו' הוי עפי"ד הגר"ח בכ' דלענין העברת טומאה בעינן תרתי, הן שיהיה חשיבות פתח, והן שיהיה מקום לטומאה לעבור, ולא יהיה מחיצה חוצצת. וזהו דאם מבטל לדבר שבחלון, הרי ממעט משיעור החלון, ובטל מיניה שם פתח, אבל אם לא מבטל, א"כ הגם שיש עדיין שם פתח, מ"מ כל שיש מחיצה שחוצצת אין לטומאה היכן לעבור. וזהו דגם כה"ג שאין מבטל, מ"מ אם סותם לכל החלון, הרי אין לטומאה היכן לעבור ודו"ק.

ה]

ויעוי' ג"כ בעליות דר"י ב"ב שם. דהיכן שלא סותם כולו, א"כ הטומאה עוברת במקום שלא נסתם יעוי"ש, ולכאו' הביאור דהיות ולא פקע מינה שם פתח, ממילא טומאה עוברת בכל משהו שבפתח, אלא דאם סותם כולו, גם בלי ביטול הויא מחיצה ודו"ק.

ו]

ויעוי' לעיל שכ' לדון מהו גדר מתני', אם פקע ע"י המיעוט שם חלון, או דהוי מחיצה. ולמש"נ הרי בזה גופא הדבר תלוי, דאם סותם כולו, א"כ גם בלי ביטול, מ"מ הויא מחיצה, משא"כ אם לא סותם כולו, בעינן שיבטל כדי שיפקע מהפתח שם פתח ודו"ק.

ז]

ולפי"ז ניחא ג"כ שינוי הלשון בין הפיהמ"ש לר"ש, והיינו דלפיהמ"ש דלעולם צריך ביטול, היינו דבעינן שיפקע שם פתח מינה, ולהר"ש אי"צ שיפקע שם פתח, אלא גם אם סתם האויר, ואין מקום לטומאה לעבור ע"י המחיצה, ג"כ סגי ודו"ק.

ח]

אלא דכל מש"כ לעיל בביאור החילוק בין סותם כולו, לממעט מקצתו, יל"ע מלשונות הראשונים ב"ב שם, דנקטו בביאור החילוק "דכיון דאיכא תרתי, חדא דאינו סותם לגמרי ועתיד לינטל אינו חוצץ" [לשון הרשב"א] ובריטב"א "אבל כשממעטו בלבד בעינן ביטול דלא להוו תרתי לגריעותא" יעוי"ש, ולכאו' לביאור הנ"ל אינו ענין עם תרתי לגריעותא, אלא דנשאר תורת פתח עלה, וכל שאין מחיצה שסותמת, הטומאה עוברת בכל דהו, וצ"ע.

ט]

עוד צ"ע על הביאור הנ"ל, [דהוי פתח, ורק אין מקום היכן לעבור]. משיטת תוס' שכ' דבסותם כולו מהני רק בכלים ולא באוכלין יעוי"ש. ואם ע"י שסותם הוי מחיצה, א"כ מאי שנא אוכלין מכלים. [ויעוי' ברמב"ן, ובאמת משמע דס"ל דאוכלין לא חשיבי מחיצה. אולם בשיטת תוס' שדנו לחלק בין כלי עץ לכלי חרס, לא משמע שהחילוק הוי אם יש חשיבות מחיצה,] וא"כ הדרא קו' לדוכתא, דאם הוי מטעם מחיצה, מה החילוק ביניהם וצ"ע. [ויעוי' משנת ר' אהרן טהרות סי' ל"ז ס"ק ט"ו וס"ק כ"ז].

י]

ויעוי' בחידושי רבי נחום ב"ב י"ט שכתב בזה גדר ממוצע יעוייש"ה.

פרק יג משנה ו-ז – פחות מכביצה אוכלין

א]

מתני' "זה הכלל, הטהור ממעט, והטמא אינו ממעט" יעוי"ש. ובמשנה מבואר דפחות מכביצה אוכלין ממעט, וכ' הר"ש דאין לפרש היות ולא מטמא אחרים, דמ"מ הוא עצמו דבר טמא, אלא דהוא טמא רק מדרבנן, וטומאה מדרבנן לא חשיבא לדבר טמא אינו חוצץ, והא דחררה של ע"ה שאינה חוצצת, היינו דעשו ספיקו כודאי יעוי"ש. ויעוי' פתח האוהל כלל ד' סי' ה' באורך.

ב]

והנה מה דסד"א דהר"ש דהיות ולא מטמא אחרים, יעוי' בתוס' הרשב"א פסחים ל"ג ב' דהיות ואין מטמא קרינא ליה טהור, הא ליתא דאמרינן בלא יחפור דכל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ יעוי"ש וצ"ב.

ג]

והנה מבואר מתו"ד, דאם לא תלוי בנטמא, אלא במטמא ניחא מתני'. והיינו דפחות מביצה לא מטמא, וממילא נדון כטהור, ויל"ע דלכאו' ודאי הוי חפצא של טומאה, אלא דלענין לטמא הוי שיעור, אבל לא חסר בחפצא הטמא.

ויעוי' ברש"ש כאן שתמה, דלכאו' ע"כ כן הוא, דלא תלוי בנטמא אלא במטמא. שהרי לעיל מבואר דפחות מזית מת חוצץ, והרי ודאי פחות מזית הוי טמא. וע"כ דלא אזלינן לפי מה שהוי טמא, אלא לפי מה שמטמא יעוי"ש.

ד]

ויעוי' בספר מים חיים להגרח"ש זצ"ל למס' מכשירין שהוכיח מפחות מכזית מת במתני' דחלוק שיעורא דמתני' משאר שיעורים יעוייש"ה. [ובפשוטו י"ל, דפחות משיעור חסר בנטמא לטמא, והיינו דל"ה תנאי בעלמא לטמויי, אלא הוי חסרון בנטמא לגבי לטמא ודו"ק]. והיינו דפחות משיעור המת לא הוי חסרון שיעור בעלמא, אלא חסר בכל החפצא, ודומיא דפחות מרביעית דם, ויעוי' באורך טפי בספר הזכרון להגרח"ש זצ"ל עמ' ר"ו יעוייש"ה.

ה]

והנה בעיקר הקו' הנ"ל דלכאו' פחות מזית מת הוי טמא, וכ' במפרשים דמת כלל אינו טמא, ורק הוי מטמא, והביאו כן מלשון הספרי זוטא, [יעוי' בחידושי הגרש"ר ב"ב סט"ו] אולם לכאו' מלשונות הראשונים כאן דנקטו לדון אם תלוי בטמא או במטמא, לא משמע דס"ל דכלל אינו טמא ודו"ק. [ובעיקר היסוד הנ"ל דמת אינו טמא, יש שהביאו ללשון הפיהמ"ש פ"ו עדויות מ"ג יעוי"ש. ויעוי' באורך במקור ברוך, במכתבים בסוף הספר] ועדיין צ"ב מה יתרצו על פחות מכזית נבילה ועי'.

ו]

ובעיקר הספרי זוטא פ' חוקת הנ"ל "הנוגע טמא ואין מת עצמו טמא" יעוי' באמבוהא דספרי ובמשנת ר' אהרן שפי' הכוונה דטומאת מת הויא כעין טומאת מתעסקין, ואין המת עצמו מטמא. ולפי"ז כלל אינו לענין המת, אלא מה גדר הנטמאים, אולם באחרונים פי' כפשוטו, דאינו טמא. [ויעוי' בחי' הגר"ח על סוכה].

ז]

ובדברי הר"ש שדן דאולי דין חציצה תליא במטמא אחרים, ולא בטמא עצמו, ולכאו' יל"ע, דהרי הא פשיטא שאם יש חצי זית בחלון דחוצץ, וגם אם בשעה שחוצץ נוגע בו אדם בידו אחת, ובידו השניה נוגע בחצי זית אחר, ועי"ז מצטרפין ב' החצאין ומטמאים להנוגע, וזו לא שמענו דכה"ג אינו חוצץ ולכאו' הרי מטמא אחרים. וצ"ב.

ז]

וברמב"ן וברשב"א שבת צ"א כ' להוכיח ממתני' דפחות מכביצה לא נטמא אפילו מדרבנן, והוי דבר טהור לגמרי. [והיינו דס"ל דאם טמא מדרבנן, עכ"פ לא חוצץ מדרבנן]. ומבואר דפליגי על הר"ש בדין טמא מדרבנן. [ויעוי' במג"א או"ח קנ"ח ג' בדעת הרוקח, ויעוי' בבהגר"א שם ובמ"ב שם סק"ט].

ח]

ולהנך ראשונים לכאו' צ"ע מהא דגוי ממעט בחלון אף שעשאוהו כזב. ויעוי' במקד"ד דגוי לא עשאוהו חפצא של זב מדרבנן, אלא דמגעו מטמא כמגע זב. אולם מרמב"ן ב"ב כ' א' נראה דלא כמקד"ד, דיעוי"ש שכ' דגוי הוי מדרבנן, והקשה מבית הפרס, ולכאו' למקד"ד לק"מ דגוי לא עשאוהו חפצא של טמא, וע"כ דלא ס"ל כמקד"ד.

ט]

אלא דלפי"ז נמצא דרמב"ן שבת סותר משנתו לרמב"ן בב"ב. דבשבת נקט דלא טמא אפילו מדרבנן, ובב"ב ס"ל דגם מדרבנן חוצץ וצ"ע. ויעוי' בספר דברי אמת קונטרס עשירי [הו"ד בפתח האוהל כלל ד' ס"ה] דהרמב"ן ס"ל לחלק בין יש עיקר מן התורה לאין עיקר [יעוי"ש ברמב"ן ב"ב שכ' כן לגבי בית הפרס.] ולפי"ז י"ל דפחות מכביצה חשיב שיש לה עיקר מהתורה ודו"ק.

י]

אולם ברמב"ן חולין ל"ד א' מצינו דבר חדש, דתחילה נקט כדבריו בשבת, ובסו"ד כ' דמקב"ט מדרבנן, והוסיף דהגם דבעלמא אמרינן דדבר טמא אפילו מדרבנן אין חוצץ [כדתנן לבינה מבית הפרס] מ"מ בטומאת אוכלין הקילו לפי שאינם ראויין ומבטל להו שם, ודבריו צ"ב.

בשיטת הרמב"ם

א]

בדינא דמתני' פחות מכביצה אוכלין. יעוי' בפיהמ"ש שכ' דפחות מכביצה אוכלין לא נטמא, ולפי"ז ניחא מתני' דהוי דבר טהור, אולם יעוי' ברמב"ם פט"ו טו"מ ה"ג ונקט דהוי אוכלין פחות מכביצה ואינם מוכשרין, ומשמע דם הוו מוכשרין לא חייצי, ולכאו' מוכח דס"ל שגם פחות מכביצה נטמא, ולכן בעינן לאוקמי למתני' באינם מוכשרים. וכ"כ בתויו"ט דהרמב"ם בהלכה אינו כפיהמ"ש יעוי"ש. [ויעוי' בהל' טו"א שכ' להדיא שפחות מכביצה נטמא ודו"ק].

וכ' שכ"כ בכס"מ פ"ד טומאת אוכלין בדעת הרמב"ם, וכ"כ במזרחי פ' שמיני. אולם יעוי' במים טהורים בנופ"ש כאן שלא פי' כן בפלוגתת הפיהמ"ש והרמב"ם ביד יעוי"ש.

ב]

וברמב"ן חולין ל"ד א' תמה בדעת הרמב"ם, דלדבריו, הרי סיפא דכביצה אוכלין, ע"כ מיירי דומיא דרישא והיינו שאין מוכשרים, ומה דלא ממעט היינו היות ודעתו לפנותו. [וכן הוא להדיא ברמב"ם שם פט"ו טו"מ ה"א] והרי במשנה משמע דהוי סיפא מטעם דבר המקבל טומאה, דומיא דשארא, ולהרמב"ם כלל אינו מטעם מקבל טומאה, אלא דדעתו לפנותו יעוי"ש. [ויעוי' במל"מ כאן שכ' ברמב"ם כן, ועכ"פ תמיהת רמב"ן במקומה].

ג]

והגרע"א [בתוספותיו כאן] תמה בשיטת הרמב"ם, דהרי בסוגיא ב"ב י"ט הוי נדון אם בעינן ביטול או לא. ולכאו' להרמב"ם הרי יש להוכיח כן ממתני'. ממה שחילקה בין כביצה לפחות, והרי שניהם שוין לענין קבלת טומאה, וכל ההבדל הוי לענין שדעתו לפנותן, ומוכח דבעינן ביטול. ונשאר בצע"ג. [והיינו דדוחק לתרץ דהרמב"ם ס"ל דמקבלים טומאה רק למסקנת הש"ס ב"ב, אבל להו"א שפיר היה צ"ל דפחות מביצה לא נטמא. יעוי' במפרשי המשנה שתי' כן].

ד]

ויש שתירצו, דהרמב"ם אזיל בשיטת הר"י מיגש בסוגיא ב"ב שם, דס"ל דהא פשיטא להש"ס דבעינן ביטול, והנדון האם חלוק מאכל אדם מבהמה, ובמאכל בהמה לא חשיב ובטלי מאיליו יעוייש"ה. ויעוי' בזה עוד באורך בחי' הגרש"ר ב"ב שם. וכביאור זה משמע בלשון הרמב"ם דלא הביא לכל דברי שמואל ברקיק ודו"ק. ויעוי' ג"כ בפתח האוהל כלל ד' סי' ג'. ויעוי' מש"כ בזה בחזו"א י"ח ב'.

ויעוי' עוד תי' בשיטת הרמב"ם באבי עזרי רביעאה פ"ד מטו"א ודו"ק.

ה]

וכשיטת הרמב"ם דפחות מכביצה נטמא. וכן ס"ל ג"כ לרש"י פסחים ל"ג ב' ורשב"ם ב"ב פ' א' יעוי"ש.

ו]

ובאמת עיקר דברי הרמב"ם דס"ל שהחילוק בין כביצה לפחות מכביצה, הוי לענין דכביצה דעתו לפנות ופחות מכביצה אין דעתו לפנותו. ולכאו' הרי כל מה שמצינו חילוק באוכלין בין ביצה לפחות, היינו בדיני טומאה. אבל לענין דעתו לפנות, מהיכי תיתי דתלוי בשיעור, ובפשוטו הוא תלוי בחשיבות, ופעמים דעתו לפנות גם פחות מביצה, ופעמים אין דעתו לפנות גם ביותר מביצה וצ"ע.

ז]

ובעיקר תמיהת הרמב"ן חולין ל"ד א' על הרמב"ם, דלשון המשנה משמע שתלוי אם הוי טהור או טמא, ולרמב"ם באוכלין תליא בדעתו לפנות או לא, ובאמת יעוי' היטב ברמב"ם פט"ו טו"מ, ובכל דבריו הוסיף מלבד הא דלא טמא או טמא, הענין של דעתו לפנותו. דיעוי"ש בהל' ג' שהביא להנך דאין בהו שיעור, ומלבד מה דהוו טהורין הוסיף "ואינן חשובים אצלו לפיכך אין דעתו לפנותן" יעוי"ש, הרי שמלבד הטעם דטהורים, הוסיף ענין אין דעתו לפנותן. ותמוה הרי כבר כ' בהל' א' דיש תנאי שאין דעתו לפנותן, ומה הוצרך לחזור ולהזכירו וצ"ע.

ח]

והנה יעוי' בר"ש שהקשה מדוע התנא חזר וכתב פחות מכזית בשר ואין לתרץ כדי ללמד מה שחוצץ בפני רביעית וכו' דא"כ הו"ל למיתני גם פחות מעצם כשעורה, ויעוי"ש שכ' דהוי לכלול עם השאר יעוי"ש. וברמב"ם בהלכה פט"ו ה"ג באמת הוסיף גם פחות מעצם כשעורה. [ודוחק דהוי ללמדינו שחוצץ גם בפני רביעית דם וכדו']. וצ"ע.

ט]

ובאמת הרמב"ם הקדים לדינא דסיפא דמתני', ונקט לה בהל' ג', ורק בהלכה ה' הביא לרישא דמתני' דבעינן שלא יהיה דבר שמצטרף וצ"ב. עוד צ"ע מדוע חילק להו לב' הלכות נפרדות.

י]

ולכאו' מבואר, דס"ל לרמב"ם דהוו ב' דינים. והיינו דרישא הוי דין בעצם החוצץ, דבעינן שיהיה דבר שאינו מצטרף עם מה שבבית, וזהו שהאריך בהל' ה' שעצמות מצטרף עם כל עצמות, ובשר מצטרף גם עם מת שלם, אבל סיפא דמתני' הוי דבר נוסף, והיינו דבעינן שיהיה החוצץ חפצא שמלבד דהוי טהור גם אין דעתו לפנותו, וזהו דכייל להו התנא לפחות מביצה אוכלין בהדי הנך, והיינו משום שכולם אין דעתו לפנותם ודו"ק.

יא]

ולפי"ז ניחא מה שהוצרך התנא לכתוב פעם ב' פחות מכזית בשר, והיינו דהוי דין נוסף ללמדינו שאין דעתו לפנותו. [ואה"נ בכלל זה הוי ג"כ פחות מעצם כשעורה, ולכן חזר הרמב"ם והזכירו ודו"ק].

פרק יד משנה א-ב

א]

מתני' "הזיז מביא את הטומאה כל שהוא" יעוי"ש. ובביאור המשנה פליגי הרמב"ם והר"ש. דלרמב"ם מיירי בזיז שבולט ונוטה כלפי הארץ יעוי"ש. אולם לשאר הראשונים כוונת זיז היינו שהוא למעלה מהפתח, ונעשה לנוי לפתח, והתחדש שגם באין בולט טפח, מ"מ מביא טומאה. ובמים טהורים כ' דלהרמב"ם זהו כוונת המשנה.

ב]

יעוי' בפיהמ"ש שכ' דכל הנך שיעורים של זיזין הוו הללמ"ס. וברמב"ם בהלכה פי"ז כ' דהוי מדבריהם יעוי"ש. ובמשנ"א כ' בכוונת דבריו דהוי מדרבנן ממש יעוי"ש. ויעוי' ברש"ש כאן.

ג]

והנה בחידוש דינא דזיז הוסיף בפי' הרא"ש, דהגם שאינו בולט טפח, מ"מ בעינן שהוא ארוך טפח במשך הכותל יעוי"ש. וצ"ע מהו מקורו של הרא"ש, ומה טעמו, ויעוי' אי"ה להלן.

ד]

וביסוד דין זיז כ' בר"ש וברא"ש דמצטרף אפילו עם הפתח לפי שעשוי לנוי לפתח יעוי"ש. ובר"ש הוסיף עלה דמצטרף וחשיב כיש בו פותח טפח יעוי"ש.

ויל"ע מהו יסוד הצירוף, האם מצטרף עם הפתח, ובצירוף עם הפתח יש פותח טפח, או דלעולם אין צריך הצירוף ליתן לזיז שיעור, אלא צריך צירוף להחשיבו דהיות ומשמש לפתח חשיב, וממילא לכל דהו של הזיז יש דין כיש לו פותח טפח וצ"ע. [ולשון האליהו רבה "וחשוב עם הבית להביא את הטומאה בכל שהוא" ודו"ק].

ה]

והנה בפשוטו היה נראה בכוונת הרא"ש, דס"ל דהיות והזיז מצטרף לפתח, לכן יחדיו יש פותח טפח, וזהו שחידש הרא"ש דבעינן שיהיה ארוך הזיז טפח, דאל"כ לא יועיל צירופו עם הפתח, דמ"מ הרי אין באורך טפח ודו"ק. [ועדיין צ"ע דלכאו' משכח"ל שהזיז והפתח יחד לא יהיה בהם טפח].

ו]

אלא דלכאו' ודאי אין כוונת הרא"ש דבעינן אורך טפח כדי שיהיה בזיז טע"ט [בצירוף עם הפתח]. שהרי להלן במשנה ב' מבואר דגם בזיז שעל גבי חלון מאור דהוי גודל החלון כמלא מקדח, או בחלון של שיירי המאור דהוי ברום אצבעיים, וגם שם סגי בזיז כל דהו. ושם הרי גם בצירוף עם הפתח לא יהיה טע"ט, וע"כ דאי"צ לאשוויי שיהיה בפועל לזיז טע"ט ודו"ק. [ויעוי' חזו"א י"א ז' שתמה באמת על הרא"ש בזה].

ז]

ולפמש"כ דאי"צ לאורך טפח לאשוויי טע"ט, יל"ע בתרתי א'. מדוע בעינן שיהיה אורך טפח. ב'. מנין דבעינן שיהיה אורך טפח. וצ"ב.

ויש שכ' דהוכיח כן ממשנה ד', דהנידון שם [לפי' הרא"ש] הוי באוכל ג' אצבעות, אבל באוכל בפתח טפח ודאי מצטרף יעוי"ש, וחזינן דלצירוף עם הפתח בעינן טפח באורך ודו"ק.

ח]

ויעוי' ברא"ש להלן משנה ד', ונקט דאם בולט טפח ליכא לדין המשנה, היות וגם באוכל בפתח ג' אצבעות עוברת הטומאה יעוי"ש. והנה מבואר דלא צריך שיהיה במקום החיבור טע"ט. שהרי אין שם טע"ט. וסגי מה שהזיז יש לו חשיבות, ועי"ז גם ע"י ג' אצבעות עוברת הטומאה ודו"ק.

ט]

ומה דבעינן לאורך טפח, בפשוטו היינו דרק בכה"ג יש חשיבות זיז, וכה"ג מצטרף לפתח. ולפי"ז גם בזיז של מאור בעינן שיהיה אורך טפח, הגם שלא אוכל בפתח טפח. [שאין בפתח טפח]. אולם אם הטעם משום דכדי לצרף, בעינן שיהיה מצורף עם הפתח טפח. ולפי"ז יתכן שכל שמצורף בכל אורך הפתח סגי, גם כשאינו טפח, ולפי"ז במשנה ב' אי"צ אורך טפח. וסגי שיהיה באורך כל החלון וצ"ע.

י]

ובר"ש לא הוזכר כלל האי מילתא דבעינן שיהיה אורך הזיז טפח, ויל"ע אם פליג על הרא"ש וצ"ע.

יא]

ויעוי' בראב"ד פי"ז טו"מ ה"ב, ונקט דכה"ג דהוי הזיז תוך י"ב טפחים א"כ גם באינו אוכל טפח בפתח מביא טומאה לבית, ולכאו' היה אפשר להוכיח דפליג על הרא"ש, וס"ל דגם בליכא אורך טפח דין זיז עלה, [ובאמת הרא"ש שם במ"ד נקט דבעינן שנכנס טפח יעוי"ש].

יב]

ועדיין יש לדון דתליא מהו הא דהצריך הרא"ש שיהיה אורך טפח. דאם הוי לאשוויי טע"ט, א"כ שפיר שם בפתח אין טע"ט. אבל אם הוי רק לאשוויי חשיבות לזיז, א"כ היות והזיז מקיף לכל הבית, שפיר יש לו חשיבות, ולכן שם סגי באוכל פחות מטפח ועי'.

יג]

ובנדון הנ"ל מהו הצירוף. ולכאו' מתחילת לשון הר"ש דנקט "וחשיב כיש בו פותח טפח" ומשמע שמצד עצמו יש לו חשיבות, ואולם להלן שם לגבי גיזרה שאין מצטרף עם הפתח, וסיים עלה "ובעיא פותח טפח בפני עצמה" ומשמע דבזיז הוי הטפח בצירוף הפתח, וי"ל.

יד]

והנה מה דזיז מביא טומאה לפתח, יל"ע, דלכאו' כדי להביא טומאה בעינן צירוף האוהלים. [וכ"ש למש"כ הגר"ח הל' סוכה, דב' אוהלים סמוכים, אין טומאה עוברת, רק ע"י חבוט, והיינו שנעשה אוהל אחד] ולפי"ז יל"ע אם בזיז ג"כ בעינן לדין חבוט, ונדון הזיז בגובה הפתח, והוי חדא האהלה, או דמצטרף גם בלי דין חבוט.

טו]

ואם הוי מדין חבוט, אין לתמוה הרי לחבוט בעינן טפח, והזיז אין בו טפח, דלכאו' כל מה דבעינן שיהיה טפח, היינו שיהיה חשיבות אוהל, וזיז היות וחשיב אוהל, שפיר אפילו בלי טפח אמרינן חבוט וצ"ע.

טז]

ולכאו' אם מש"כ הר"ש ורא"ש דמצטרפין, היינו שלזיז עצמו יש חשיבות אוהל, שפיר י"ל דאמרינן לזיז חבוט, אולם אם רק אחר שמצטרפין יש חשיבות פותח טפח, א"כ צ"ע הרי איך מצטרפין, והרי אין לזיז טפח, ולא שייך לומר בו חבוט וצ"ע. ויעוי' בחזו"א י"א א' ולשונו משמע דס"ל דהוי ע"י דין חבוט ודו"ק וצ"ע.

יז]

ואולי מה שמצטרפין כלל אינו מדין חבוט, והיינו דכל מה שצריך חבוט היינו בב' אוהלים שלא שייכים, וכדי לצרפן צריך לדין חבוט, אבל בזיזין היות והוי משמש לפתח, א"כ גם בלי דין חבוט הוו מצורפין, ונידונים כחדא האהלה ודו"ק.

יח]

ולכאו' הוי נפק"מ בנדון אם זיז הוי מדינא דחבוט, דלהנך דס"ל דחבוט לא מהני אם הטומאה הויא למעלה ממקום שאמרינן איליו החבוט, א"כ כאן אם הוי מדין חבוט, צ"ל דלא הויא למעלה מגובה הפתח. וזה לא משמע מסתימת הדברים וצ"ע.

יט]

בחזו"א יא' א' דן לשי' ר"י דס"ל דשקוף טהור, מהו כשיש זיז שמועיל להכניס טומאה, האם מכניס גם לשקוף, והיינו דלא מסתבר שיהיה תחת הזיז ובפתח טמא, ותחת השקוף טהור יעוייש"ה. ויל"ע להצד דדין זיז מהני גם לשקוף, מהו האי דינא וצ"ב. [ויעוי"ש בחזו"א, דנקט דכל מה דבעינן לחידוש של זיז, היינו דהוי למעלה מג"ט, אבל תוך ג"ט הוי מכלל הפתח יעוי"ש].

כ]

ומש"כ החזו"א דתוך ג' אי"צ לדין זיז, לכאו' צ"ע מדברי הר"ש להלן משנה ב', [בדרך השניה] שביאר דהוי חלון תשמיש והזיז בגובה אצבעיים, ובולט גודל יעוי"ש, והרי גובה אצבעיים הוי פחות מג"ט, ואפ"ה מבואר שצריך לדינא דזיז וצ"ע.

ולכאו' מוכח, דללא דין זיז, היות והוי דבר נפרד מהפתח, א"כ לא מצורף עם הפתח. והתחדש דהיות ומשמש לפתח מצטרף עמו ודו"ק.

\* \* \*

א]

והנה לשון המשנה הוי הזיז מביא את הטומאה כל שהוא, והיינו שמביא את הטומאה מתחתיו לבית. ויל"ע אם חידוש דין זיז דיש לזיז דין אוהל, האם הוי רק לענין הבאת טומאה לבית, או לכל דיני אוהל.

ב]

דיעוי' להלן משנה ב' תנן זיז שעל גבי הפתח, מביא את הטומאה בפותח טפח. וביארו הר"ש ורא"ש עפי"ד התוספתא דמיירי בפתח סתום יעוי"ש. ויל"ע אם הוי סתום מה סד"א שיהיה הבאה. [והיה אפ"ל דמיירי שיש בשקוף מחוץ לדלת טפח, וסד"א שיביא לשם טומאה, קמ"ל דהיות וסתום אין חשיבות לזיז וצ"ע]. ויעוי"ש בתויו"ט שכ' דהנדון לענין שיביא את הטומאה לכלים שתחתיו "קמ"ל דלא אמרינן דזיז שע"ג הפתח בכל שהוא לכל דבר" יעוי"ש.

ג]

ויש לפרש הדברים בב' אופנים. או דודאי כה"ג שהפתח פתוח, ויש דין אוהל לזיז, ודאי דהוי אוהל גמור גם לגבי עצמו, ורק כה"ג שהפתח סגור הוא דקמ"ל שאין לו דין אוהל עכ"פ לגבי עצמו, אולם רהיטת לשון התויו"ט משמע דהוי ע"י דין סתום ללמד על כל זיז דאין חידוש דין זיז לכל דבר ודו"ק וצ"ב. [ויל"ע לענין אוהל חוצץ וצ"ע].

ד]

והנה ודאי לא מסתבר שיביא טומאה לבית, וכלים שתחתיו יהיו טהורים וצ"ב. ולכאו' הכוונה דכל עיקר דין זיז, היינו שהיות ומצטרף לבית יש לו חשיבות, אבל אין חשיבות בפנ"ע לזיז. ואה"נ ודאי לאחר שמצורף עם הפתח גם מביא לכלים שתחתיו. אבל לולי הצירוף עם הפתח, אין לזיז כלל חשיבות אוהל, וזהו כוונת התויו"ט דלא אמרינן דהוי לכל דבר ודו"ק.

פרק יד משנה א – בתוספתא

א]

הר"ש הביא לתוספתא, דאם הוו ב' זיזין זה ע"ג זה ופתח תחתיהן, התחתון כל שהוא, והעליון אפילו תוך ג' נדבכות בפותח טפח. [ויל"ע מה סד"א דיהיה דין זיז אפילו למעלה מג' נדבכות, ואולי סד"א דנמדד לפי התחתון וצ"ע]. סתר את התחתון או שהעדיף עליו שיעורו בכל שהוא יעוי"ש. ולכאו' בסתר קמ"ל דאפילו שבשעת בנייתו לא התייחס לפתח, מ"מ ע"י שסתר נדון כמשמש לפתח ודו"ק. ונראה דלהר"ש שביאר דעליון לא מהני, מטעם דתחתון מפסיק, א"כ מבואר דלעולם גם עליון משמש לפתח, אלא דהוי דין מפסיק, מלדונו כמשמש. ושפיר כל שסתר התחתון, ממילא הדרינן למעיקרא דעליון ג"כ משמש לפתח ודו"ק.

ב]

שם בתוספתא דאם העדיף העליון על תחתון שיעורו בכל שהוא, ולכאו' צ"ע הרי אמרינן דשיעור העליון בלא העדיף הוי פותח טפח, ולכאו' מהו דצריך טפח. ותיפו"ל שכל שהעדיף כל שהוא על התחתון, ממילא נדון העליון כזיז וצ"ע.

ובפשוטו י"ל דכוונת העדיף, לא הויא דבולט כל שהוא טפי מהתחתון, אלא ארוך כל שהוא באורך הכותל טפי מהתחתון, אבל כל שלא הוי ארוך טפי, בעינן שעליון יהיה טפח ודו"ק.

ג]

אלא דלשון הר"ש "או שהעדיף עליו שבולט כל שהוא", ומשמע דעודף היינו בבליטה ולא באורך. [וצ"ע כנ"ל דא"כ מהו דנקט דבעינן שיהיה עליון טפח]. אלא דיעוי' בזר זהב "עודף ברוחבו דבאותו עודף ליכא הפסק" ומשמע שביאר כש"כ דכוונת עודף, היינו שארוך טפי, ולא שבולט טפי ודו"ק. [ואולי יש לדחוק בכוונתו, דכוונת "רוחבו" היינו בליטה וצ"ע].

ד]

ובאמת יעוי' לשון הז"ז שהוסיף "דבאותו עודף ליכא הפסק" ובר"ש ליכא האי טעמא, אלא כ' "נחשב עליון כסמוך לפתח, וכאילו אין הפסק", ולכאו' אזלי לשיטתייהו, דלזר זהב דהעודף הוי באורך, א"כ שם אין כלל הפסק. אבל לר"ש דהעודף הוי בבליטה, א"כ לכאו' מ"מ מפסיק בייחוס לפתח, וזהו שחידש דנחשב עליון וכסמוך לפתח, "וכאילו אין הפסק" ודו"ק. וצ"ב.

ה]

ויעוי' בלשון הר"ש, שפתח דעליון בטפח, והתחיל לפרש את דין התחתון, וצ"ע מה ענין דין התחתון לכאן. ורק הו"ל לפרש דתחתון מפסיק וצ"ע. ולכאו' נר' דכוונתו, שאין התחתון מפסיק שאין לעליון חשיבות של זיז, דלעולם עליון ג"כ חשיבות זיז עליה, אבל כל זיז כדי לקבל דין זיז צריך להצטרף עם הפתח, ועי"ז חל הדין שמביא בכל שהוא וכש"נ.

וזהו שביאר דתחתון לא מפסיק בפני העליון מלהחשב זיז. אלא דתחתון היות והוא מצטרף, ולכן דינו בכל שהוא, ממילא מפסיק, שלא יצטרף עליון לפתח ודו"ק.

ו]

ויעוי' בחסדי דוד, והקשה על התוספתא טפי, דלכאו' לא משכח"ל שהעליון צריך טפח, שהרי בתחתון לעולם אין טפח, [דאם יש טפח, הרי הוי אוהל מצד עצמו וחוצץ בפני טומאה שתחת העליון]. וא"כ סגי לעולם עודף כל שהוא על התחתון וצ"ע. ויעוי"ש מש"כ לחלק בין בולט לעודף באורך. ולכאו' עכ"פ ביאר כוונת עודף דתוספתא כהר"ש יעוייש"ה.

ז]

ויעוי' מש"כ לדון מהו כוונת התוספתא "אפילו בתוך ג' נדבכות" ולפי"ז אולי י"ל דכה"ג דהוי עליון עודף על תחתון, שהתחדש שדינו הוי גם בלי טפח, א"כ יתכן דלא איכפ"ל שעליון הוי גבוה מג' נדבכות, אלא תלוי בזיז התחתון ודו"ק וצ"ע.

ח]

ויל"ע כשיש בזיז העליון טפח, האם הוי מדין אוהל בעלמא או דכל שיש טפח, לא חשיב תחתון להפסיק, והעליון מהני מדינא דזיז. ונפק"מ שיועיל כזיז גם כה"ג דאוהל לא מהני, והיינו שסמוך לזיז יש שקוף להתנא דס"ל דשקוף הוי טהור, וכחזו"א דלעיל ודו"ק וצ"ע.

ט]

והנה לשיטת הר"ש דעודף היינו בולט, א"כ לעולם הוי כנגד הפתח. אבל לביאור הז"ז דעודף היינו ברחבו על פני אורך הכותל, ויל"ע אם בעינן שתחת הבליטה יהיה פתח, או דסגי הבליטה לייחס העליון כמשמש לפתח, ולא בעינן שיהיה פתח תחת הבליטה וצ"ע.

י]

שם בתוספתא "שני פתחים זה ע"ג זה והזיז למעלה מהן, לעליון בכל שהוא, ולתחתון אפילו בתוך ג' נדבכות וכו' בפותח טפח" יעוי"ש. וצ"ב מה הוצרך להוסיף אפילו תוך ג' נדבכות, וכי סד"א שיהיה דין זיז למעלה מג' נדבכות. וקצת משמע דסד"א שתורת זיז שיש לו כלפי פתח העליון, יועיל גם לתחתון וצ"ע.

יא]

שם "סתר את העליון או שהיה עודף על התחתון טפח מכאן וטפח מכאן שיעורו בכל שהוא", והנה כאן יל"ע מדוע מהני מה שסתר לעליון, והרי היות והזיז לא משמש לתחתון, א"כ לא נעשה לתחתון, ומה יועיל שסתר לעליון. ומוכח שע"י שסתר מועיל שמעכשיו מתייחס לתחתון וחשיב משמש לפתחו וצ"ב.

יב]

שם "או שהיה עודף על התחתון טפח מכאן וטפח מכאן" ומבואר דחלוק מלעיל בתרתי, הן דלעיל סגי עודף על תחתון בכל דהו, ולא בעינן עודף טפח. וכן דלעיל לא צריך עודף מב' צדדים, וכאן צריך עודף מב' צדדים, וצ"ב.

[ולהר"ש דלעיל כוונת עודף היינו בולט, א"כ ניחא דלא שייך ב' צדדים, אבל לזר זהב דכוונת עודף לעיל הוי באורך הכותל, א"כ צ"ב מדוע לעיל סגי מצד א', וכאן בעינן מב' צדדים וצ"ע].

יג]

ונראה דלהר"ש לשיטתו ניחא, שהרי החסרון הוי דתחתון מפסיק, ולפי"ז כל שבולט כל דהו מהני כאילו אין הפסק, אבל בסיפא לא הוי היות והתחתון כאילו לא מפסיק, אלא שבאמת אין הפסק, וכדי שיהיה חשיבות של זיז שאין תחתיו הפסק, בעינן שיצא טפח, וכל שיוצא טפח מב' הצדדים, א"כ התחתון בפועל לא מפסיק, וחשיב הזיז זיז כלפי פתח התחתון ודו"ק.

יד]

ולפי"ז נראה ג"כ בשיטת הזר זהב, דחלוק ביסודו אם עודף כל דהו, או עודף טפח מב' הצדדים, דכל שעודף כל דהו הוי לענין שהתחתון לא יפסיק, אבל כל שעודף טפח מב' הצדדים, מהני דהיות ועודף, א"כ כל הזיז נדון כזיז של תחתון, ולא צריך לאשוויי שהפתח העליון לא חוצץ, אלא כל עיקר הזיז מתייחס לפתח התחתון ודו"ק.

טו]

ובעיקר דין עודף דב' פתחים, יעוי' בגי' דידן, ולא מפורש אם קאי על הזיז או על פתח, ובגירסת הגר"א מפורש שפתח תחתון עודף טפח מכאן וטפח מכאן. ובר"ש נקט דהן הפתח עודף והן הזיז עודף. ויעוי' במים טהורים דנקט בדעת הז"ז דרק הפתח עודף, אולם יעוי' בז"ז ומפורש כהר"ש דעודף הן גוף הפתח התחתון והן הזיז יעוי"ש.

ולכאו' תמוה, אם יועיל עודף של הפתח התחתון, בלי שהזיז מאהיל על תחתון וצ"ע.

בשיטת הרמב"ם

א]

והרמב"ם מפרש לדינא דזיז, בדרך חדשה, והיינו דלא יוצא כלל מעל גבי הפתח, אלא יוצא מצד הפתח. והיות וצורת הזיז שבולט מצד הפתח ויש לו כיפוף כלפי הקרקע "ורואין את הקצה הכפוף כאילו הגיע לארץ וכלל את הטומאה אשר תחתיו בתחום הבית" יעוי"ש. [ויעוי' גי' מהדו"ק וכן הוא לשון הרע"ב].

ב]

ולשיטת הרמב"ם ניחא היטב שנוי לשונות המשנה, דמשנה א' נקטה הזיז מביא את הטומאה, ובמשנה ב' נקט התנא זיז שע"ג הפתח, ותמוה השנוי. ולהרמב"ם ניחא, דמשנה א' לא הויא בזיז היוצא ממשקוף, אלא מצד הפתח, ומשנה ב' מיירי ביוצא מן השקוף ודו"ק. [ויעוי' משנ"א שחילק בין הפיהמ"ש להלכה.] ולשיטת הר"ש, הוצרך לפרש עפי"ד התוספתא, דמשנה א' מיירי שהפתח פתוח, ומשנה ב' באינו פתוח. ויל"ע איך רמוז בזה ענין פתח פתוח. וצ"ל דבפתוח הוי זיז משמש לבית, ובסתום הוי זיז דהפתח ודו"ק.

ג]

ולכאו' דיוק לשון הפיהמ"ש משמע דאין עיקר החידוש דזיז, דיש לזיז עצמו חשיבות אוהל. אלא מהני הזיז לדון את הטומאה עצמה בתחום הבית, והיינו דהזיז מהני שגם תחתיו חשיב בכלל תחום הבית ודו"ק.

ועדיין צ"ע מה מהני דהוי בתחום הבית, מ"מ אין אוהל ע"ג הטומאה, ולא הזכיר כלל שיש לזיז חשיבות אוהל. וקצת משמע דעיקר האוהל הוי לאשוויי דהוי מקום הטומאה, ושפיר מהני ע"י הזיז לדון דהוי בכלל תחום הבית וצ"ע.

ד]

והנה לשיטת הרמב"ם לכאו' כל מה דמהני הזיז, היינו לדון הטומאה שבחוץ, כאילו היא בתחום הבית, ולפי"ז י"ל דלשון המשנה הזיז מביא, הוי בדיוק, והיינו דמהני לענין להביא ולא מהני להוציא, וכל שהכלי תחת זיז אינו נטמא ודו"ק.

ולשיטת הר"ש ורא"ש שיש חשיבות אוהל להזיז, וכאילו יש בו פו"ט, לכאו' ה"ה ג"כ אם הכלים תחת הזיז יטמאו ודו"ק וצ"ע.

ה]

ולפי"ז לכאו' ג"כ יהיה נפק"מ בין הרמב"ם להר"ש, לענין אם יהיו כלים על גבי הזיז, דלהר"ש דזיז נדון כאוהל, א"כ לכאו' גם הוי אוהל חוצץ, ומציל על כלים שעל גביו, אולם לרמב"ם דאינו אוהל, ורק מהני לכלול הטומאה בתחום הבית, א"כ לא חוצץ ומציל בפני הטומאה, ומה שעל גביו יטמא וצ"ע.

פרק יד משנה א-ב – ברמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם בהלכה, ונקט דהוי דינא דזיז מדרבנן, וסיים עלה וז"ל "וכן כל כיוצא בהבאת טומאה כזו שאינה באוהל טפח הבריא, אינה אלא מדבריהם". יעוי"ש. ודימה דין זיז לדינא דאינה טפח הבריא, וצ"ע דלכאו' החסרון בזיז אינו מחמת שאינו בריא, אלא אין אוהל. ומהו הדמיון.

ב]

וביותר תמוה, דלכאו' בפיהמ"ש מבואר דיסוד דינא דזיז, כלל אינו דהוי האהלה, אלא מהני לאשוויי מה שתחתיו בכלל תחום הבית, וא"כ מהו הדמיון לאוהל שאינו בריא וצ"ע. [ואולי שניהם הוו לאשוויי מקום הטומאה, באינו בריא ג"כ שוי מקום. ובזיז משוי התחום בכלל תחום הבית ודו"ק]. ואולי בהלכה כלל אינו כפיהמ"ש וצ"ע.

ג]

יעוי' ברע"ב, ולכאו' כייל לביאור הרמב"ם דמיירי שהזיז בולט כלפי מטה. אולם בביאור הדין ביאר כהר"ש, וצ"ע דלכאו' הוו ב' דרכים, ועמד בדבריו במים טהורים יעוי"ש.

ד]

ברמב"ם פי"ז ה"א "וכן זיז שע"ג הפתח היוצא מן המשקוף וכו' פותח טפח", והנה זהו משנה ב', ובפיהמ"ש נקט דמיירי דהוי למעלה מי"ב טפחים, אולם בהלכה סתם, ורהיטת לשונו משמע דבכל גווני, גם אם הוי תוך י"ב טפחים, היות והוי ע"ג הפתח אין עלה דין זיז ודו"ק.

ויעוי' במשנה אחרונה, שכ' דבהלכה חזר מהפיהמ"ש יעוי"ש. [ובחזו"א פליג].

ה]

ואם כן הוא, דכל דהוי זיז ע"ג פתח דלעולם בעינן טפח, ואפילו תוך י"ב טפחים. ויל"ע מדוע ע"ג פתח גרע. וצ"ע אם הוי היות ולא הוי פניו למטה, דלא הוזכר כן ברמב"ם, ומשמע דמשום דהוי ע"ג הפתח גרע וצ"ב. [ומ"מ סתימת לשון הרמב"ם, משמע דלא בעינן ע"ג הפתח שיהיה פניו למטה ודו"ק].

ו]

ויעוי' בהשגות הראב"ד שם, ומלשונו ג"כ נראה שביאר בכוונת הרמב"ם דע"ג פתח לא מהני גם תוך י"ב טפחים. וזהו שתמה עליה דהוציא הדברים מפשטן. ולכאורה תוך י"ב טפח, ודאי סגי בכל דהו יעוי"ש. [ויעוי"ש בכס"מ, ובמים טהורים שתמה בדבריו. ויעוי' ג"כ חזו"א י"א ד'].

ז]

יעוי' בר"ש שהביא התוספתא, הן שיש ב' זיזים ע"ג פתח, וכן ב' פתחים זה ע"ג זה ועליהם זיז. ויל"ע להרמב"ם דס"ל דזיז ע"ג פתח לעולם בעינן טפח, א"כ איך יפרש להתוספתא וצ"ע.

ובאמת הרמב"ם השמיט לכל דינא דהתוספתא [יעוי' במפתח] וצ"ע.

ובחזו"א י"א ג' העמיד התוספתא בתוך י"ב טפחים. [ואזיל לשיטתו דס"ל דתוך י"ב טפחים, גם זיז שע"ג הפתח דין זיז עליה יעוי"ש]. ולכאו' הוא דוחק בכוונת התוספתא. וביותר שיש שפירשו שהרמב"ם סתם היות וסתם פתח הוי למעלה מי"ב טפחים. ותמוה דתוספתא נקטה דוקא פתחים דהוו למטה מי"ב טפחים וצ"ע.

ח]

יל"ע להרמב"ם דכוונת זיז, היינו שנוטה פניו למטה. א"כ מהיכן מודדים את גובה הזיז שלא יהיה יותר מיב"ט, האם מעיקר הזיז, או ממה שבולט כלפי מטה וצ"ע.

ט]

יעוי' היטב ברמב"ם, והביא לדינא דמשנה ב' דע"ג הפתח, בכלל תורת "וכן" עם כל הנך דאינם בדין זיז, וכגון למעלה מיב"ט או פיתוחים ועטרות וגיזרה יעוי"ש ודו"ק וצ"ב.

י]

והנה להרמב"ם דזיז הוי מדרבנן, או גם לפיהמ"ש דהוי מטעם שנדון כתחום הבית, ולכאו' פשוט דגם אם יש דין זיז, ומ"מ לא מהני לחצוץ, אולם להר"ש ורא"ש, לכאו' מהני הזיז לכל מילי וגם חוצץ. [וכן מוכח לכאו' בחסד"ד הנ"ל].

ולפי"ז לכאו' תמוה בדעת הר"ש שביאר לתוספתא דב' זיזין, דעליון לא מהני היות ותחתון מפסיק, ולשון הר"ש מורה דהכוונה מפסיק, היינו לא שחוצץ אלא מפסיק בפני הזיז העליון מלהחשב משמש לפתח יעוי"ש. ותמוה מה בעינן מטעם מפסיק מלהתייחס לפתח. ותיפו"ל דהיות ותחתון דין זיז עליה, א"כ הוי זיז חוצץ. וטומאה שביניהם הוי התחתון חוצץ, שלא תכנס לבית וצ"ע.

יא]

ולכאו' מוכח דלולי מה שהוי מפסיק, א"כ לא שייך חציצה, והיינו דהיות ושייכות הזיז עם הבית לא הוי היות והוי חדא האהלה, אלא ע"י שמשמש לבית חשיבי חדא, א"כ אם לא היה זיז תחתון מפסיק היחס של משמש, כלל לא שייך לחצוץ, דמ"מ מביא היות ומתייחס כמשמש את הפתח ודו"ק וצ"ע.

הארות

א]

יעוי' לעיל פי"ב מ"ג בדינא דבטח, ובאליהו רבה שם פי' לה דקמ"ל דהבטח שסובב כל התנור אין לו דין זיז דמתני' יעוי"ש. ויל"ע מהכ"ת שיהיה לתנור דין זיז, הרי יסודו הוי משמש לפתח הבית, ולא שייך כן בתנור. אלא דיעוי"ש שמבואר דיש לתנור דין זיז יעוי"ש וצ"ב.

ב]

ועכ"פ היות וס"ל שיש דין זיז לתנור, א"כ יל"ע מדוע בטח לא נדון כזיז. ואולי היות וסובב כל התנור, לכן לא נחשב משמש לפתח, אלא סובב כל התנור ודו"ק. אלא דצ"ע מאי שנא מזיז הסובב לבית להלן משנה ד' דמבואר שכן שייך ביה דין זיז וצ"ע.

ג]

יעוי"ש באליהו רבה שביאר לדינא דהמשנה, דסד"א שבטח וזיז יהיה כדין ב' זיזין דתוספתא, קמ"ל שאין דין ב' זיזים יעוי"ש. ולשונו שם מבואר דמה שאין דין ב' זיזין היינו דהיות ותחתון לא מביא לכן אינו בדין זיז מפסיק יעוי"ש. ומבואר שרק שייך מטעם שתחתון מביא לבית לכן מפסיק בפני העליון יעוי"ש.

ד]

שם באליהו רבה, ויל"ע מדוע נקטו לגבי תנור שאין דין זיז ע"ג זיז, ולכאו' היה שייך למינקט דומיא דמתני', והיינו אם יש גיזרה או פיתוחים ועל גבה יש זיז, דגיזרה לא מבטל מזיז שעל גביו לדין זיז וצ"ע.

הגיזרה, והעטרות

א]

מתני' "הגיזרה והגבלית בפותח טפח" יעוי"ש. ויל"ע מאי קמ"ל, דלכאו' היות ושנינו זיז, והנך לא הוו זיז, א"כ אינם בכלל חידושא דזיז. ואולי סד"א דגם הם הוו בכלל זיז וצ"ע.

ויעוי' באליהו רבה, ומבואר דהיות ותשמישה לעצמה, זהו דלא חשובה עם הבית, ולכן צריכה פו"ט ודו"ק.

ב]

ולהלן שם במשנה "העטרות והפיתוחים מביאים את הטומאה בפותח טפח" ולכאו' ג"כ קמ"ל דלא חשיבי כזיז, ויל"ע מדוע חילק להו התנא לגיזרה ועטרות לתרתי וצ"ע.

ג]

ובמש"כ לדון מאי קמ"ל דאם יש טפח מביא טומאה, יעוי' בר"ש מתוספתא שהביא לדינא דהעטרות ופיתוחים בשם ר' יוסי בר"י, ומשמע שיש שחולקים, ויל"ע אם פליגי דמביא בפחות, או דס"ל דכלל לא מביא. ויעוי' בר"ש ממלכי צדק דלריבר"י מביא בטפח, וכן בהגהת הגר"א, וקצת משמע דסד"א שלא יהיה להם כלל חשיבות אוהל, ואפילו בטפח לא יביאו קמ"ל ודו"ק וצ"ע. ועכ"פ, ולפי"ז ודאי הוי גיזרה ופיתוחים ב' חידושים חלוקים ודו"ק. ויעוי' בחסדי דוד שפי' כוונת התוספתא כפשוטו, והיינו דמהני בכל דהו יעוי"ש.

ד]

וכן מובא במשנה דדין זיז הוי בגבוה מן הפתח ג' נדבכין, וסיים עלה דיתר מכאן מביא הטומאה בפו"ט, וצ"ע מה בעינן ללמד דיותר מכאן בעינן טפח, והרי היות ולא הוי בתוך ג' נדבכין, א"כ אינו זיז, וודאי דבעינן טפח וצ"ע.

ה]

ואולי י"ל דכל הנך, היינו גיזרה והפיתוחים, וכן למעלה מג' נדבכין, דבפשוטו כלל לא שייכי לדינא דזיז. אולם יתכן, דלהחזו"א הו"ד לעיל שחידש דדין זיז מלבד מה דמהני בכל דהו, דמהני ג"כ שאפילו הזיז חוץ לשקוף, מ"מ מהני לטמויי גם לשקוף, א"כ י"ל דגיזרה ופיתוחים, רק אין בהו מעלת כל דהו, אבל יש להם מעלת זיז, לענין שגם אם הוו חוץ לשקוף, מ"מ יביאו גם לשקוף, כל שיש בהו טפח ודו"ק.

ו]

וכן י"ל למש"נ דזיז מהני בלי דינא דחבוט, א"כ גם גיזרה ופיתוחים כל שיש בהו טפח, מהני בלי דינא דחבוט. [ונפק"מ להנך דס"ל שחבוט לא מהני למה דהוי למעלה ממקום החבט ודו"ק]. ולפי"ז גם למעלה מג' נדבכין י"ל כן ודו"ק.

ז]

שם מתני' "בזיז שהוא גבוה מן הפתח שלשה נדבכין שהן י"ב טפח" יעוי"ש. ויל"ע מה העיקר. ובפי' הרא"ש מבואר שתלוי בטפחים ולא בנדבכים. [והוי ללמד בעלמא, מהו שיעור נדבך]. וכן להדיא ברמב"ם בהלכה שהביא רק לדין טפחים יעוי"ש.

אולם באליהו רבה נקט להדיא דבעינן לתרווייהו יעוי"ש. [ויעוי' במלאכת שלמה מירושלמי שביעית שהק' מדוע נקטו נדבך, ותירצו ללמדינו שיעור מקח יעוי"ש, ולכאו' מבואר להדיא כהרמב"ם ורא"ש, ולא כאליהו רבה וצ"ע].

ח]

ואולי י"ל דאזלי לשיטתייהו, דהרמב"ם דס"ל דזיז הוי בצד הפתח, א"כ י"ב טפחים הוי מן הקרקע, ולא ס"ל שיש חשיבות לנדבכים, אלא העיקר תלוי בגובה מן הקרקע. והאליהו רבה אזיל כהראשונים דהוי זיז על גבי פתח, א"כ כדי להצטרף עם הפתח תלוי ג"כ כמה נדבכים ביניהם ודו"ק.

ט]

ובדין פיתוחים ועיטורים, יל"ע מדוע גרע מזיז, ולא אמרינן דנעשה לנוי הפתח. [ודוחק דלא נעשה עבור הפתח]. ואולי י"ל דזיז הוי האוהל שלו הנוי, ולכן מצטרף עם הפתח. אבל פיתוחים, צריך לעצם הפיתוחים, אלא שפעמים נוצר ע"י הפיתוחים מאהיל, וממילא לא חשיב להצטרף עם הפתח ודו"ק.

פרק יד משנה ב – זיז ע"ג פתח

א]

מתני' "זיז שעל גבי הפתח מביא את הטומאה בפו"ט". והנה בביאור המשנה פליגי הרמב"ם והר"ש לשיטתייהו. דלרמב"ם דזיז דמשנה א' הוי בגבוה יב"ט מהקרקע, א"כ כאן קמ"ל דע"ג פתח בעינן טפח. [ופליגי בזה המפרשים, אם היות וע"ג פתח סתמא הוי למעלה מיב"ט, או דלעולם ע"ג פתח אין דין זיז, יעוי' לעיל]. ולדרך דסתמא ע"ג פתח יש יב"ט. יל"ע מאי קמ"ל, הרי כבר שנינו במשנה א' דבעינן תוך יב"ט.

ב]

ולשיטת הר"ש דזיז דמשנה א' הוי למעלה מן הפתח, וביארו הר"ש ורא"ש למתני' דהוי בפתח סתום, והוא עפי"ד התוספתא, ויל"ע אם כוונת סתום היינו נעול או סתום, או פרץ פצימיו. ויעוי' חזו"א י"א ב' דנקט דמיירי בנעול, ונקט שם דע"כ ל"ה בפרץ פצימיו יעוי"ש אלא עדיין צ"ע מנליה דלא מיירי בסתום.

ג]

והנה מדהוצרכו לחדש דסתום אין דין זיז, ע"כ דסד"א ששייך גם בסתום דינא דזיז, וצ"ע איך תהיה התפשטות. [ולתויו"ט קמ"ל שדינא דזיז לא הוי לכל מילי, ולעולם לא סד"א שבסתום יביא טומאה יעוי"ש. ובמי"ט]. ולכאו' משמע דע"כ ע"י דין זיז מהני דחשיב אותו מקום וצ"ב. ונראה דזהו שהוקשה לתויו"ט, דמשמע דכשיש לזיז פו"ט מביא טומאה גם דרך פתח סתום. ולכן הכריח דהחידוש הוי לגבי תחת הזיז עצמו ודו"ק וצ"ע. [ויעוי' להלן במשנה ד' מהנמו"י בדעת הרי"ף, וגם מתבאר דזיז מהני גם בפתח סתום יעוי"ש ודו"ק. אלא דשם נכנס מדינא דסוטל"צ ודו"ק].

ד]

ובדעת הראב"ד נקט בחזו"א י"א ג' דס"ל דמשנה ב' הויא למעלה מי"ב טפחים יעוי"ש וצ"ע.

ה]

ויעוי' באליהו רבה, ולביאורו הוי כוונת רישא דמתני', התחלה להמשך המשנה, ולפי"ז לק"מ מה הכפילות של המשניות יעוי"ש.

חלון רום אצבעיים

א]

מתני' "שעל גבי החלון רום אצבעיים ועל גבי מלא מקדח כל שהוא" והנה בביאור האי משנה נאמרו כמה דרכים בראשונים, הרא"ש נקט בדרך הראשונה דמיירי בחלון ששיעורו רום אצבעיים, והיינו שיירי המאור או מלא מקדח, והיינו עשוי לאורה ושיעור הזיז היינו כל שהוא, ולכאו' כוונת כל שהוא הוי לענין הבליטה, דסגי בבולט כל שהוא. וכן משמע דמיירי לענין הבליטה ממה דר' יוסי דפליג, והיינו לענין הבליטה יעוי"ש.

ב]

ולפי"ז לכאו' הרי הוי הנך זיזים כזיז דמשנה א', דג"כ דינו בכל שהוא, וצ"ע מאי קמ"ל. [ואולי רק הוי לאפוקי מדר' יוסי ודו"ק]. ועוד דלכאו' הו"ל לתנא לכלול בהדי משנה א', ורק אח"כ להביא לדינא דפתח סתום וצ"ע.

ג]

ולדרך זו ניחא דלא נקטו דין זיז במלא אגרוף, דהיות ונעשה מאיליו, א"כ אין לו זיז. [יעוי' במשנה אחרונה] ולראשונים דס"ל דחלון לאויר הוי שיעור מקדח בינוני. יל"ע מדוע לא נקטו זיז ע"ג חלון לאויר וצ"ע.

ד]

ולדרך זו דר' יוסי פליג וס"ל דבעינן בולט במילואו. ולכאו' רק בהנך חלונות והיינו חלון מאור ושיירי מאור הוא שצריך מלואו, אבל חלון תשמיש דמשנה א' לא בעינן מילואו, וצ"ב מאי שנא, ואולי למש"נ דשיעור טפח, הוי שיעור בהבאת טומאה, ולא בחלון, מיושב, ודו"ק.

ה]

ועיקר דברי ר' יוסי צ"ב, מה ענין שיעור החלון לגודל הבליטה. וביותר דלכאו' שיעור החלון הוי לפי צרכיו וחשיבותו, ומה ענין זיז לזה, וביותר דמה ענין בליטת הזיז עם גודל החלון וצ"ב. [וביותר דזיז לכאו' ענינו אוהל].

ו]

ועלה הביאו הר"ש ורא"ש להתוספתא, דמשמע שזיז עצמו הוי רום אצבעיים ורוחב גודל, והיינו דרום אצבעיים לא הוי על גודל החלון, אלא גודל הזיז, ופי' לה לענין גובה הזיז מהחלון שלא יהיה יותר מאצבעיים, והרא"ש כ' דמיירי בחלון תשמיש דבעינן שלא יהיה גבוה מאצבעיים. וחלון מאור, הגובה של הזיז בכל גובה, ועלה פליג ר' יוסי, וס"ל דבעינן שגובהו של הזיז [במאור] לא יהיה יותר ממלא מקדח יעוי"ש [ובגי' דידן הוי מאור, ולהרא"ש צ"ל דלא מיירי לא במאור, ולא בשיריים] ויעוי' במשנ"א שביאר מדוע נקטו זיז רק לגבי חלון טפח ומאור, ולא באגרוף ושיריים יעוי"ש.

ז]

ותמוה, מהו דגובה הזיז מהחלון תלוי בגודל החלון. ועוד מה הסברא דאם החלון לתשמיש בעינן רק גובה אצבעיים, ואם מאור הוי בכל גובה. עוד צ"ע מדוע רק בחלון תשמיש נאמר רוחב לזיז, ובחלון מאור לא הוזכר רוחבו. ויעוי' משנה אחרונה, מדוע בתשמיש הוי אצבעיים, וחלון מקדח הוי בכל שהוא יעוייש"ה.

ח]

ור' יוסי דפליג וס"ל דבעינן במילואו, ולהרא"ש משמע דהוי לענין מאור, ומשמע דבחלון תשמיש מודה דהוי רום אצבעיים, וצ"ב הן מה שייכות גובה הזיז, להקבע עפ"י גודלו, ועוד במה חלוק חלון תשמיש שגובהו אצבעיים, ולא לפי גובהו, ממאור שכן הוי לפי גובהו. [ולכן ר' יוסי פליג רק במאור, להרא"ש].

ט]

ולדרך זו דהרא"ש, הרי מבואר בתוספתא עוד דרוחבו הוי גודל יעוי"ש. ובפשוטו כוונת רוחבו היינו בליטתו, ולפי"ז הוי סתירה עם משנה א' דתנן דהוי זיז כל דהו, וצ"ע. [ואולי משנה א' הויא לענין בליטה, והתוספתא הוי "רוחבו" היינו לאורך הכותל].

וכן לכאו' לגבי רוחבו לא התפרש שיש חלוק בין החלונות, וא"כ כולם הוו בגודל וצ"ע.

י]

אולם בר"ש לא העמיד דהוי בחלון תשמיש, ומשמע דמיירי בשיירי מאור, ולפי"ז לת"ק הוי זיז במילואו, והיינו שלא יהיה גבוה יותר מגובה חלון, ורוחבו כרוחבו של שיירי מאור, ורק במאור עצמו הוי בכל דהו, [ולא התפרש אם כל דהו הוי לענין גובה הזיז, או בליטתו]. ולכאו' לשון התוספתא "מאור" הכריחו לפרש כן וק"ל. ולפי"ז זהו דפליג ר' יוסי, וס"ל דלת"ק רק בשיריים יש דין כמילואו ולא במאור, ור' יוסי ס"ל דגם במאור יש דין כמילואו. [ומדוייק לשון הר"ש "דזה נמי צריך מילואו"].

יא]

ולפי"ז צ"ב מה ההבדל דחלון תשמיש הוי כפתח, וגובה הזיז הוי עד י"ב טפחים, ובליטתו הוי בכל דהו, וחלון של שיריים בעינן שלא יהיה גבוה מאצבעיים, וכן רוחב גודל, וצ"ע.

וכן יל"ע מה דהוי במאור כל דהו, אם הכוונה לענין גובה הזיז, או בליטתו. [וממילא גם נפק"מ לגבי מה פליג ר' יוסי ודו"ק]. ויעוי' היטב חזו"א י"א ז'. ובמשנה אחרונה פי' בכוונת הר"ש כהרא"ש, דרום אצבעיים הוי לענין חלון של תשמיש, והיינו חלון טפח וצ"ע.

יב]

ויעוי' באליהו רבה, וביאר המשנה כולה דזיז שע"ג ג' חלונות, הן חלון טפח הן חלון שיריים והן מאור הוי בכל דהו, ועלה ס"ל לר' יוסי דהוי במילואו, ומפרש הא"ר דר' יוסי פליג רק על שיריים ומאור, אבל בחלון טפח, מודי ר' יוסי דהוי בכל דהו עיי"ש. ויל"ע אם הכוונה לענין גובה הזיז מע"ג החלון או לענין הבליטה. ובפשוטו כדי שלא יסתור למשנה א', צ"ל דמיירי לענין הבליטה ודו"ק. [ולגירסת הא"ר כלל אין סתירה בין משנה א' למשנה ב' ודו"ק].

יג]

ולכאו' אליבא דהא"ר מה שכפל התנא לדינא דחלון טפח, היינו כדי ללמדינו דבשאר חלונות פליג ר' יוסי, ובחלון טפח לא פליג ודו"ק. ועדיין היא גופא צ"ב מהו החילוק אליבא דר' יוסי, דחלון טפח אי"צ מילואו, משא"כ שאר חלונות וצ"ב.

יד]

הרמב"ם ביאר למתני' כביאור הרא"ש השני, והיינו דמיירי בזיז ע"ג חלון תשמיש, או זיז ע"ג מאור, ואם הוי ע"ג חלון תשמיש הוי דין הזיז שלא גבוה מאצבעיים ורחבו גודל, ואם הוי זיז של מאור הוי הן גובהו והן רוחבו כל דהו יעוי"ש.

והנה שיטת הרמב"ם בדינא דזיז, דבעינן שלא גבוה י"ב טפחים מן הקרקע, ויל"ע מה כוונתו כאן דבעינן שלא יהיה יותר מאצבעיים מעל החלון. האם הוי עכ"פ בתוך י"ב טפחים, או שזיזים דחלון אי"צ שיהיה תוך יב"ט. וכן מה דנקט בזיז דמאור דהוי כל דהו. האם הוי גם למעלה מיב"ט מע"ג הקרקע וצ"ע.

טו]

ובאמת הרמב"ם בהלכה הקדים לדינא דמתני' את משנה ד' דזיז הסובב וצ"ע. ולכאו' נראה דרק הלכה א' מיירי בזיז שפניו למטה, אבל זיז החלונות אין פניו למטה וצ"ע.

ויעוי' בכס"מ ומבואר דכוונת רוחבו של הרמב"ם, היינו בליטתו וכהרא"ש. וכן ביאר דהא דבעינן תוך אצבעיים, היינו שיחשב לצורך החלון יעוי"ש.

ולביאור בדעת הרמב"ם דע"ג פתח גם תוך י"ב טפחים צריך שיהיה בולט טפח, וע"כ צ"ל דס"ל דזיז חלון חלוק מזיז פתח וצ"ע.

טז]

והנה אם להרמב"ם זיז של פתח, הוי כמשנה א', והיינו דלעולם בעינן שיהיה תוך יב"ט מהקרקע, א"כ אין שום דין בגובה הזיז למעלה מהפתח, [ובתנאי שיהיה יב"ט מהקרקע] ולגבי חלון התחדש שלא יהיה למעלה מאצבעיים, וצ"ע ההבדל.

ולהביאור דבפתח לעולם בעינן שיהיה הזיז טפח, צ"ב מ"ש זיז פתח שצריך טפח, מזיז חלון דסגי בגודל, או בכל דהו וצ"ב.

יז]

יעוי' ברמב"ם ובכל ההלכות נקט דבענין פותח טפח, ורק לגבי חלון תשמיש למעלה מאצבעיים, נקט דבענין רוחב טפח וצ"ע. [וכוונת רוחב היינו בולט טפח, והוי דומיא דתחילת ההלכה רוחב הגודל].

יח]

ואולי י"ל דלמש"נ דחלוק חלון דזיז דחלון הוי כמו זיז דשאר הראשונים, ורק זיז בהלכה א' הוי זיז שפניו למטה. ולפי"ז י"ל דזיז שפניו למטה אין שיעור באורכו, אבל זיז שע"ג חלון ס"ל לרמב"ם כהרא"ש דהוי באורך טפח, וממילא מה שהתחדש בגבוה אצבעיים שצריך שגם הבליטה תהיה טפח. נוסף על הטפח שבאורך ודו"ק.

פרק יד משנה ג – קנה ע"ג הפתח

א]

מתני' "קנה שעל גבי הפתח אפילו גבוה מאה אמה וכו' אל יחמור זה מן הזיז" יעוי"ש. והיינו דפליגי אם החמירו במטלטל. ויל"ע מה הסברא להחמיר.

ובאליהו רבה כאן כ' דהיות וזה הקנה עצמו יכול להיות למטה לכן גזרו, ולכאו' הכוונה דלכן לא חילקו בדין הקנה, וכאילו בפועל נמצא למטה.

ב]

אולם בראב"ד פי"ז טו"מ ה"א נר' דסברת הדבר, דקנה המיטלטל הניחו לאהל גם למעלה, משא"כ באינו מטלטל. וצ"ב. ואולי הכוונה דאם מיטלטל, ע"כ עצם מה שנמצא שם ע"כ דהוי לאוהל, משא"כ אם הוי בנין, א"כ יתכן שכך נוצר הזיז ולא הוי לאהל ולכן צריך תוך שיעור יב"ט ודו"ק. [ויעוי' מרכה"מ].

ג]

ובשלמא לאליהו רבה ניחא סברת ריב"נ שלא לחלוק מזיז, היינו שלא לגזור אטו מונח למטה. אבל לראב"ד שגם למעלה נראה לאוהל, א"כ מדוע לא דיינינן ליה כזיז וצ"ע.

ד]

והנה כל הסברות דלעיל ניחא לשיטת הר"ש, דענין זיז היינו דהוי על גבי הפתח ועשוי לנוי הפתח ומשמש להפתח, וזהו דשייך סברא דכל שהזיז מטלטל גם אם גבוה טפי מי"ב טפחים, מ"מ נדון כזיז. אולם להרמב"ם דס"ל דזיז היינו שפניו למטה, ועי"ז נדון כהגיע לקרקע. ולכן בעינן שלא גבוה יב"ט מהקרקע, ולפי"ז צ"ע מה הסברא דמטלטל שאני וצ"ע.

ה]

ובאמת בפיהמ"ש שביאר מה דקנה שאני מכל זיז, לא הוזכר כלל טעם התוספתא דזיז שאני היות ומיטלטל, אלא נקט דזיז שאני דמוטל לאורכו וצמוד לכותל יעוי"ש, וצ"ב מאי שנא מחמת כן שיביא בכל דהו.

ו]

ויתכן דרק זיז שאינו צמוד לכותל, שפיר כדי לצרף מה שתחתיו לתחום הבית, בעינן שיהיה פניו כלפי מטה, ויהיה תוך י"ב טפחים, אבל זיז היות ומוטל לאורך הכותל וצמוד לו, שפיר י"ל דעצם הזיז הוי המשך מקום הבית, וזהו דפליגי ר"י וריב"נ ודו"ק. [והיינו דקנה הוי כעין זיז דהרא"ש ודו"ק].

ז]

יעוי' בחזו"א י"א ה', דנקט דמה דהתנא חילק בין זיז לגיזרה, היינו דוקא באין ברוחבו טפח. [ולכאו' כוונתו רוחבו, היינו באורך הכותל]. אבל יש ברוחבו טפח, ואינו בולט טפח מביא טומאה מהתורה. דאמרינן חבוט רמי האוהל והמשקוף, יעוי"ש. [וצ"ע, הרי להרא"ש ודאי אינו כן. ומה הכריחו לפרש דבדעת הרמב"ם ע"כ כה"ג לא חלוקים].

ח]

ולפי דבריו הנ"ל, הוקשה לחזו"א שם ממשנה דידן, דלהרמב"ם הכוונה בקנה היינו דהוי בכל רוחב הפתח, ורק אינו בולט טפח. והוקשה לחזו"א, דלכאו' היות והוי לכל רוחב הפתח, א"כ מדוע אינו מצטרף עם המשקוף. ויעוי"ש מש"כ וצ"ע.

ט]

ויעוי' לשון הרמב"ם בהלכה, ולגבי זיז נקט "היוצא מן המשקוף", ולגבי קנה נקט "בצד המשקוף ברוחב הפתח" ועפי"ד הפיהמ"ש ניחא, דזיז הוי בולט. ואינו צמוד לכותל, וזהו "היוצא" מן המשקוף, וקנה הוי צמוד ודו"ק.

י]

ויעוי' ברמב"ם פי"ז טו"מ ה"א, והביא לדינא דקנה לאחר דין משנה ב' בזיז ע"ג הפתח, ונקט לדין קנה בתורת "ואפילו" על דין זיז שע"ג הפתח וצ"ב. ולכאו' נראה, דלהשיטות דע"ג פתח עד גובה יב"ט מהקרקע ודאי הוי דין זיז עליה, א"כ ע"כ סד"א דהיות והוי ע"ג הפתח, א"כ עדיף מזיז שבולט מצד הפתח, וסד"א שגם למעלה מי"ב טפחים יביא הטומאה, ולכאו' הוי כסברא הנ"ל, והיינו דע"ג הפתח סד"א דטפי הוי עצם הזיז המשך של אוהל הבית, וגם למעלה מי"ב טפחים יביא את הטומאה, קמ"ל.

יא]

ולפי"ז זהו דמייתי לדין קנה, בתורת ואפילו על זיז שע"ג הפתח. והיינו דלא מיבעי דזיז לא חשיב כהמשך האוהל כל שגבוה למעלה מי"ב טפחים, אלא גם קנה [דמבואר בפיהמ"ש שמונח לאורכו וצמוד לכותל, ושפיר סד"א דקנה כן חשוב המשך האוהל]. לא אלים לאשוויי המשך האוהל, כל שאינו טפח על טפח ודו"ק.

יב]

עוד מבואר ברמב"ם, דרק לגבי זיז ע"ג הפתח, הוא דהוי דינא דקנה רבותא. והיינו דסד"א דהגם שזיז בעינן טפח, מ"מ קנה סגי בכל דהו. אבל לגבי דינא דזיז על גבי חלון. [שהביאו הרמב"ם שם בהלכה ג'] כלל לא הובא דינא דקנה, והיינו דלגבי זיז דחלון, לא שייך רבותא ועדיפות לקנה, ולא בעינן להשמיע דאין שיעורו חלוק מזיז, וצ"ב החילוק בין זיז פתח לזיז חלון, לענין דזיז חלון לא סד"א דקנה יהיה שיעורו חלוק מזיז וצ"ע.

יג]

ועוד י"ל, דמה דסד"א דקנה עדיף מזיז בפתח, היינו כסברת הראב"ד, והיינו דזיז שמיטלטל טפי נחשב המשך האוהל, היות והונח שם להאהיל, משא"כ זיז הבולט שלא הונח שם להאהיל ודו"ק.

יד]

ומה דעדיפא זיז שע"ג חלון טפי מזיז שע"ג פתח. אולי י"ל, דפתח היות ועשוי ליציאה, א"כ הוי ביטול האוהל, וא"כ צריך סיבה מיוחדת להחשיב שהאוהל ממשיך, וזהו דקמ"ל שכל שאין פחות מי"ב טפחים שחשוב להכניס המקום בתחום הבית, לא אלים הזיז להחשב המשך ההאהלה של הבית, אבל חלון היות ולא הוי פתח ליציאה, ואינו ביטול למקום האוהל, לכן כל זיז מועיל להמשיך את מקום האוהל, אפילו למעלה מי"ב טפחים ודו"ק.

טו]

יעוי' מש"נ בדין זיז ע"ג פתח, ולהמשנה אחרונה דס"ל דלא מהני גם תוך י"ב טפחים, א"כ גם קנה [דכייל לה הרמב"ם בהדי זיז שע"ג הפתח]. מה דבעינן שיהיה טפח, היינו אפילו תוך י"ב טפחים ודו"ק.

טז]

והנה לרמב"ם, דמשנה ב' [הרישא] הוי זיז ע"ג פתח, א"כ משנה ג' הויא המשך למשנה ב', והיינו כשיש קנה ע"ג פתח. אולם לר"ש ורא"ש דמשנה ב' הויא בפתח סתום, א"כ משנה ג' הויא המשך של משנה א', דאם הוי זיז הוי בג' נדבכים, ואם הוי קנה הוי בכל דהו וק"ל. אלא צ"ע היות ופתח דמשנה ג' הכוונה שנסתם, א"כ מדוע נקטו זה הלשון גם במשנה ג' וצ"ע.

בתוספתא

א]

בר"ש הביא תוספתא בזיז שיוצא מן הכותל, טומאה תחתיו וכלים בכותל ועליהם כקליפת השום טהורין, והר"ש ביאר דכוונת כקליפת השום היינו שאין נראים לחוץ, וכן שאין הטומאה נראית לחוץ, ובחזו"א י"א י"ד ביאר הכוונה דנראית לחוץ, היינו שאינו בעומק הכותל, אלא כלין בשוה עם הכותל יעוי"ש. ולפי"ז כוונת התוספתא שיש קליפת השום היינו דלא כלים עם הכותל אלא הוו בעומק הכותל, וזהו דטהורים ודו"ק.

ב]

ואולם בדעת הרמב"ם ביאר בחזו"א שם דקליפת השום היינו שיש כיסוי, ולפי"ז כוונת וטומאה נראית, היינו דגם בהויא בעומק הכותל. מ"מ כל שנראית שפיר מטמא יעוי"ש, וצ"ב נדון פלוגתתם.

ג]

שם בתוספתא נקטה לכל דינא דטומאה או כלים בכותל, כה"ג דהוי זיז שיש בו טפח יעוי"ש. ובפשוטו ה"ה ג"כ כה"ג דסגי בפחות מטפח. ג"כ הוי דינא דמתני' וצ"ע. ואולי זיז דמהני מדינא דמשנה א' דמצטרף עם הפתח, אולי זיז כה"ג לא מהני לענין מה שבכותל וצ"ע.

ד]

בר"ש לעיל פי"ב מ"ח, הביא תוספתא פי"ג ה"ח "שני חזזים זה ע"ג זה וטומאה בכותל שביניהם, אם היתה נראית כל שהוא לתוך אחד מהן הוא טמא וחבירו טהור, ואם לא נידונים מחצה על מחצה", ובר"ש פי' דחזזים היינו זיזים, ולפי"ד החזו"א הנ"ל, צ"ל דהכוונה שאם אינו בעומק הכותל, א"כ מהני שנטמא מה שתחת הזיז שנגלה אליו.

ה]

ויל"ע לפי"ז מה הכוונה "ואם לאו נידונים מחצה על מחצה", דלכאו' מה איכפ"ל דלא נראה, מ"מ מהכ"ת לדון דנדון מע"מ. ומדוע בגלוי לזיז מתייחס לזיז שנגלה איליו. וע"י דהוי בעומק הכותל, ממילא מתייחס לב' הזיזין וצ"ב.

פרק יד משנה ד

א]

מתני' "זיז שהוא סובב את הבית. ואוכל בפתח ג' אצבעות" וכו', והנה בביאור המשנה נאמרו הרבה שיטות בראשונים. יעוי' להלן.

ובעצם גירסת המשנה ג"כ פליגי הראשונים, דלרוב הראשונים הגירסא כלפנינו, דאם טומאה בבית כלים שתחתיו טמאים, אולם הרא"ש גירסתו. [וכן הוא להדיא בהלכות טומאה להרא"ש, ובפי' הרא"ש על הלכות טומאה להרי"ף]. דטומאה בבית כלים שתחתיו טהורים יעוי"ש. ויעוי' כאן בהגהות אמרות טהורות מש"כ בכוונת הרא"ש במתני', וצ"ע מדברי וגירסת הרא"ש הל' טומאה הנ"ל.

ב]

ולפי ב' הגירסאות הנ"ל, הרי ממילא חלוק אם מה דפליגי ר' אליעזר ור' יהושע, האם טפי מטמאים מה שבבית, או דטפי מטמאים מה שתחת הזיז, ודו"ק וצ"ב.

ג]

והנה במשנה א' מבואר דזיז שטומאה תחתיו, מביא טומאה לבית, וכאן פליגי ר"א ור"י אם מה שבבית טמא, וע"כ דכאן ליכא לדינא דזיז דמשנה א' וצ"ב.

ויתכן בכמה דרכים, או דמשנה א' הויא תוך י"ב טפחים, ומתני' דידן הוי למעלה מיב"ט. [וכן שיטת הראב"ד פי"ז ה"ב] או דבמשנה א' מיירי שיש באורך הזיז טפח באורך הפתח ומתני' דידן אין טפח באורך הפתח. [וכשיטת הרא"ש]. או דמתני' דידן היות ומיירי בזיז הסובב לבית שאני ממשנה א'. ובזה י"ל או דהגם שלזיז שנגד הפתח יש דין זיז, מ"מ לחלק הסובב אין דין זיז. [וכן יתכן בכוונת הרמב"ם]. או דהיות והוי זיז הסובב, א"כ גם החלק שנגד הפתח משתנה דינו. ויעוי' להלן בביאור השיטות.

בשיטת הרמב"ם

א]

בשיטת הרמב"ם יעוי' בפיהמ"ש ובהלכה פי"ז ה"ב, ולא נתפרש באיזה זיז מיירי, אם בולט טפח או לא, וכן אם גבוה י"ב טפחים או לאו. ויעוי' במים טהורים חרד"ן א' שדן אם הבליטה הויא טפח, ונקט בכוונת הרמב"ם דמיירי שאין בבליטה טפח, ונקט כן היות וזהו סתימת לשון הרמב"ם יעוי"ש.

ותמוה, הרי הרמב"ם נקט קודם לכן דכל זיז שע"ג הפתח בעינן טפח, וא"כ זיז כאן בפשוטו הוי ע"ג הפתח, וא"כ אין להוכיח מסתימת דבריו דהוו בבולט כל דהו, היות ומיירי ע"ג פתח, ונקט כבר דבעינן בו טפח וצ"ע. [ויעוי' במי"ט סוף חרד"ן ב' שדחה המרכה"מ. וכ' שם דסתימת הרמב"ם דלא מיירי ע"ג פתח ודו"ק וצ"ע].

ב]

ובכס"מ נקט להדיא דמיירי בזיז בולט טפח יעוי"ש, ונר' שהוכרח לפרש כן כדלעיל, והיינו דהיות וזיז ע"ג פתח בעינן טפח, א"כ ע"כ כאן הוי טפח, אלא עדיין צ"ע דכל זיז ע"ג פתח בעינן שיהיה טע"ט, וכאן הרי באוכל בפתח רק ג' אצבעות, מ"מ מהני שנטמא מה שתחת הזיז וצ"ב.

ובחזו"א ג"כ נקט דמיירי בזיז בולט טפח. וניחא ג"כ לפי"ז הדמיון לאכסדרה, דודאי בולט טפח. ויעוי' ג"כ ברע"ב, ופי' כהרמב"ם, וכ' דבולט טפח יעוי"ש.

ג]

ולהשיטות דמיירי שהזיז בולט טפח, יל"ע אם מיירי בזיז תוך י"ב טפחים, או למעלה מי"ב טפחים. דלכאו' אם הוי תוך יב"ט, א"כ צ"ב מה הנדון במשנה, והרי היות והוי תוך יב"ט, א"כ יש כל דינא דזיז, וא"כ מה החידוש במשנה. [ולכאו' זהו מה דס"ל לראב"ד דמיירי בגבוה י"ב טפחים].

ד]

ובחזו"א י"א ח' כ' בכוונת הרמב"ם, דהנדון דמשנה א' ונדון דמשנה ד' הוו ב' נידונים חלוקים ביסודם. דמשנה א' מיירי בזיז של פתח דמצטרף עם הפתח, ומשנה ד' מיירי דהוי זיז הסובב, והנדון הוי לערב הטומאה שתחת אוהל זה עם כלים שתחת אוהל השני. והיינו שהן הבית והן הסובב הוו אוהל [וזהו דבעינן שבולט טפח, שהסובב הוי אוהל]. אלא בעינן לערב בין ב' האוהלים. ובעלמא כדי לערב, בעינן שהמערב עצמו ג"כ יהיה טע"ט, וכאן הוי הנדון כה"ג שהמערב אין בו טע"ט, ומ"מ היות והוי זיז ודין זיז עליה להחשיבו כאוהל, וזהו הנדון אם מועיל לערב בין האוהלים.

ה]

ויעוי"ש בחזו"א שביאר דמהבית לכו"ע יוצאת לזיז ומהזיז לסובב, ומשום דהיות וזיז חשוב כפו"ט לענין שתצא טומאה מהבית לזיז, ה"ה חשוב לערב האוהלים. וזהו דס"ל לר"א דגם טומאה תחת הזיז, מפני חשיבותו של הזיז שנדון כטפח ומערב האוהלים.

ו]

אלא דר' יהושע ס"ל דבזה מתחלק, והיינו דלענין לערב אוהלות חשיב פו"ט לענין להוציא הטומאה מבית היות ובקל יוצאת, אבל לא להכניס מהזיז לבית, דקל להוציא מאוהל על ידי הנטפל לו מלהכניס ע"י הנטפל.

ומה שלאחר שיוצאת לזיז נכנסת לשאר סובב, ולכאו' הוי כניסה ע"י נטפל, יעוי"ש שכ' דלענין זה הרי הוי הסובב והזיז האוכל בפתח מעורבים בטפח, ולא חשיב נטפל, אלא הוו חדא יעוייש"ה.

ז]

וקצת יל"ע מה הוצרך החזו"א לטעם דקל להוציא ע"י הנטפל מלהכניס, דלכאו' להוציא לזיז שאוכל, הרי הוי מדינא דזיז דמשנה א', וזהו הוי דין מוחלט, ומשם לסובב הרי הוי כמפורש בדבריו להלן דמצורפים בטפח, וא"כ לכאו' כלל אי"צ לדינא דהזיז מערב האוהלים, וצ"ע. ולכאו' מוכח דמ"מ בעינן עירוב וצ"ב.

ח]

והנה לא התפרש בדברי החזו"א להדיא, האם כה"ג שטומאה תחת חלק הזיז שכנגד הפתח, האם כה"ג לא פליגי ר"א ור"י. והיינו דהגם דפליגי בטומאה תחת הסובב, והיינו דפליגי אם הזיז נחשב כטפח לערב בין האוהלים וכנ"ל, אבל לענין טומאה תחת החלק שאוכל בפתח י"ל דכו"ע מודו, דזה הוי מכללא דמשנה א', דזיז שאוכל בפתח מביא טומאה, ולא איכפ"ל שממשיך וסובב.

ט]

אולם י"ל דלעולם פליגי גם בטומאה תחת זיז שאוכל בפתח, והיינו דשאני זיז הסובב מזיז דמשנה א', דזיז דמשנה א' שזהו כל הזיז, א"כ אמרינן שנטפל לבית ומכניס, אבל כשהוי חלק מזיז הסובב, א"כ אליבא דר' יהושע היות והסובב חשוב לעצמו, לר"י דלא חשיב להכניס הטומאה שתחת הסובב. גם לא חשיב להכניס מחלק שאוכל בפתח ודו"ק. [ואולי לכן צריך לסברא דקל להוציא ע"י הנטפל מלהכניס ודו"ק].

י]

ושם בחזו"א "ולפי"ז צ"ל דאכסדרה נמי נטפלת לבית כזיז" יעוי"ש. ולכאו' כוונתו, דהיות ויסוד הדין הוי ע"י דינא דזיז, וזיז שמועיל לעצמו מועיל ג"כ לערב אוהלים, וא"כ אכסדרה, גם החלק שבולט ממנה בפתח, לכאו' אינו זיז, ומה שייך כאן דינא דזיז. וזהו שכ' שצ"ל דהויא נטפלת לבית כזיז, וצ"ע.

יא]

ומה שיש לדון בביאור החזו"א. דנקט להדיא דזהו רק תוך י"ב טפחים. ולשיטת הרמב"ם הרי הכוונה יב"ט מהקרקע, וא"כ דוחק גדול לפרש דאכסדרה מיירי שאינה גבוהה יב"ט מהקרקע וצ"ע.

יב]

ובכס"מ דנקט בכוונת הרמב"ם דג"כ מיירי בזיז בולט טפח, ועל דברי הראב"ד שם דמיירי בזיז למעלה מי"ב טפחים, כ' בכס"מ שם דהוא פשוט שהרי אם היה למטה מיב"ט א"כ היה מביא טומאה בכל שהוא וכמו שנתבאר. [והיינו בדינא דמשנה א'] ומבואר בכס"מ דס"ל דהרמב"ם לא פליג על הראב"ד. והיינו דהרמב"ם הוי בזיז בולט טפח ולמעלה מי"ב טפחים יעוי"ש. [וכ"כ המי"ט חרד"ן ב' בכוונת הכס"מ והתויו"ט יעוי"ש].

ונפיק לן ג' דרכים בשיטת הרמב"ם, לחזו"א בולט טפח והוי למטה מיב"ט. למים טהורים אינו בולט טפח. ולכס"מ בולט טפח והוי למעלה מיב"ט ודו"ק.

יג]

ובמים טהורים ביאר בכוונת הרמב"ם, דמיירי בזיז בולט פחות מטפח, והוי למטה מי"ב טפחים, ומה דאינו דומה למשנה א' דפשיטא שמועיל להכניס ולהוציא טומאה יעוי"ש מש"כ דפליגי ר"א ור"י אם מדמינן זיז בולט כל דהו לזיז אוכל בפתח ג' אצבעות. [לשונו משמע דבעינן ג' אצבעות דוקא, ולא הוי הכוונה פחות מטפח וצ"ע].

יד]

והיינו דהמי"ט ס"ל דהנדון במתני' הוי מצד דהוי זיז סובב, וזהו דאליבא דהר"ש דהוי דין זיז שע"ג פתח, א"כ לגבי הסובב אין שום מעלת זיז, וזהו דס"ל דע"כ בעינן להעמיד בזיז בולט טפח. אבל להרמב"ם דלא הוי זיז ע"ג הפתח, בזה פליגי ר"א ור"י אם לדמות מעלת זיז דמשנה א' לאוכל בפתח ג' אצבעות יעוי"ש וצ"ב. [יעוי"ש בדבריו חרד"ן א' וב'].

ויל"ע לביאור המי"ט, מה הדמיון דאכסדרה לזיז, הרי אכסדרה ודאי הויא למעלה מיב"ט.

טו]

יעוי' בפיהמ"ש, ונקט דזה ודאי שאם הטומאה בחצר, דאין מה שבאכסדרה טמא יעוי"ש, ויל"ע מה סד"א שכן יטמא, ועוד דמשמע דמתוך מתני' הוצרך לפרש דמ"מ כה"ג לא מהני, וצ"ע כוונתו.

טז]

עוד שם בפיהמ"ש, דאם הטומאה תחת הזיז, א"כ כמו ששנינו שזיז יש לו דין מיוחד, [והיינו דינא דמשנה א'] וממילא ה"ה ילפינן מינה ג"כ דמביא מהזיז לבית יעוי"ש.

והנה לדרך החזו"א, דמתני' הוי למטה מיב"ט, א"כ הכוונה שכמו שמזיז שנגד הפתח מהני להביא לבית, ה"ה מהני האי זיז ג"כ לערב את ב' האוהלים, ואם הטומאה תחת הסובב, נטמא מה שבבית.

יז]

אבל לביאור הכס"מ, דמתני' הוי בזיז בולט טפח, ומיירי למעלה מי"ב טפחים, א"כ צ"ע מהו הילפותא מדינא דזיז, והרי דינא דזיז הוי תוך יב"ט, וכאן הוי למעלה מיב"ט וצ"ע [וכן תמה במים טהורים].

ולמש"נ לעיל דגם למעלה מיב"ט הוי בכלל דינא דזיז, ורק חידושא דכל דהו הוא שנאמר במסויים תוך יב"ט, א"כ אולי אפשר לתרץ דילפינן מ"מ זיז למעלה מיב"ט מזיז דתחת יב"ט וצ"ע. [והרי גם לחזו"א דבב' הציורים הוי תוך יב"ט, מ"מ הרי אינו אותו דין זיז ודו"ק].

בשיטת הרא"ש

א]

ובשיטת הרא"ש, יעוי' בכל דבריו. ולכאו' כל המקרים מיירי תוך ג' נדבכים וכש"כ בסוף דבריו יעוי"ש, ויעוי' להלן וכ' הרא"ש דע"כ הזיז אינו בולט טפח, שאם היה בולט טפח, גם בלי לאכול בפתח טפח צריך להיות טמא. דהוי דומיא דב' זיזין זע"ז ועליון בולט רק פחות מטפח. דמ"מ מצטרף עם השאר ומצרף הטומאה יעוי"ש. [ויעוי' במים טהורים חרד"ן ב' שכ' לגרוס דילפינן מב' זיזין שעליון עודף טפח יעוייש"ה וצ"ע].

ב]

וצ"ב מה הדמיון לב' זיזין, ולכאו' החסרון באוכל רק ג' אצבעות, היינו שאין הבית מחובר עם הזיז, ומה מהני שהזיז הסובב הוי טפח, מ"מ אינו אוכל בפתח טפח, ואין לטומאה איך לעבור, ומה ענינו עם ב' זיזין וצ"ב.

ג]

והנה הרא"ש במשנה א' נקט דגם לדינא דזיז, הגם דסגי בולט כל דהו, מ"מ בעינן שהוי לאורך הכותל טפח יעוי"ש, ובפשוטו מפרשים דהיינו דע"י שיש באורכו טפח, מצטרף הזיז עם הפתח להיות טע"ט יעוי"ש. [וכן רהיטת הרא"ש כיון שסיים דע"י שאוכל טפח בפתח הוי אוהל ומצטרף עם הפתח יעוי"ש].

ד]

אולם לכאו' ברא"ש כאן מבואר לא כן, שהרי כאן אין הזיז הבולט סביב טפח מצטרף להיות טע"ט, שהרי היות ואינו אוכל בפתח טפח, א"כ אין צירוף של טע"ט בין הזיז לפתח, וע"כ דלא בעינן שיהיה צירוף של טע"ט וצ"ב.

ובמים טהורים, נקט דסגי או שאוכל בפתח טפח ובולט כל דהו, או דבולט טפח ואפילו אינו אוכל טפח יעוי"ש, ולפי"ז ודאי תמוה מהו הדמיון לב' זיזין.

ה]

ולכאו' מוכח, דמה שצריך טפח אינו כדי שיהיה חיבור טע"ט בין הזיז לפתח, אלא בעינן שיהיה חשיבות זיז, וזהו רק כשיש בו אורך טפח. אלא עדיין צ"ב דאם רק בעינן לחשיבות, א"כ גם בלי הדמיון לב' זיזין, הרי היות ובולט טפח יש לו חשיבות, [וכש"כ המים טהורים, דסגי טפח או בבליטה או באורך]. ומה בעינן גם כל הזיז שסובב שיצטרף וצ"ב.

ו]

ולכאו' מה שהוצרך לדמיון לב' זיזים, היינו לענין שכל הזיז יתטמא מה שתחתיו, והיינו דלולי דין זיזים, א"כ מה שנגד הפתח בטיל לפתח ונטמא. אבל מה שסובב לא נטמא, וזהו דבעינן לדינא דזיזים ודו"ק.

אלא דצ"ע מהו דבעינן לדין ב' זיזים, דהיות וטומאה הגיעה לתחת מה שאוכל, ממילא מתפשטת לכל הזיז, שהרי כל שאר הזיז יש לו שיעור אוהל. וצ"ב.

ז]

ומשמע דלולי דין זיזים, א"כ מה שכנגד הפתח נטמא בתור טפל לפתח, ולא יועיל להתפשט משם לשאר הזיז, וזהו דבעינן לדינא דזיזים דמהני אח"כ להתפשט לכולו ודו"ק.

ח]

ועדיין צ"ב הדמיון לב' זיזים, דהתם לעולם יש צירוף של טע"ט, אבל כאן במקום שאוכל בפתח, הרי אין צירוף טע"ט וצ"ב.

וע"כ הביאור, דאחר שיש סיבה שכנגד האוכל בפתח נטמא, ילפינן מב' זיזין שנטמא כל שתחת הסובב ודו"ק.

ועכ"פ לפי"ז מבואר דכנגד הפתח פשיטא שטמא, ולכאו' לשיטת הרא"ש הרי אין הזיז אורך טפח לאורך הכותל. וע"כ מוכח כש"כ במים טהורים, דסגי או בולט טפח אע"פ שאוכל קצת, או שבולט קצת כל שאוכל טפח באורך הכותל ודו"ק.

ט]

ובביאור הראשונים דלא ס"ל הדמיון של הרא"ש לב' זיזין זעג"ז ועליון עודף כל דהו, יעוי' בחזו"א י"א ח' ודו"ק. והנה בחזו"א י"א י' במוסגר נקט דהרא"ש לא ס"ל למש"כ לעיל י"א ח' יעוי"ש. ולכאו' הדברים מתמיהים, דלכאו' החזו"א י"א ח' מיירי בדעת הרמב"ם מדוע כה"ג דהוי למעלה מיב"ט דלא עוברת, ועלה כ' דהיות ואין מקום טפח משותף אין הטומאה עוברת יעוי"ש, והיינו דרק תוך יב"ט שיש לזיז ג"א דין כטפח שפיר הוי חיבור טפח בין האוהלים יעוי"ש.

י]

אולם הרא"ש הרי מיירי תוך י"ב טפחים, וא"כ הרי הטומאה עוברת לזיז שכנגד הפתח, וכל הנדון הוי להתפשט גם בשאר הזיז, וזהו שדימה הרא"ש לב' זיזין, והחזו"א נקט שהנדון הוי לענין ההעברה לחלק שאוכל בפתח, ולכאו' להרא"ש לענין החלק שאוכל בפתח פשוט שעוברת, היות ויש לו דין זיז ודו"ק וצ"ע.

יא]

ובביאור משנה דידן, כ' הרא"ש דמיירי שאינו בולט טפח, ולכן אם טומאה בבית כלים שתחתיו טהורים, אבל אם היה אוכל בפתח טפח "הוי אוהל ומצטרף עם הפתח", והיינו כשיטתו לעיל במשנה א' דבעינן אוכל טפח באורך הכותל.

ועדיין לא נתבאר להדיא ברא"ש, האם כה"ג שאוכל בפתח טפח, האם טמא כל תחת הסובב, או טמא רק מה שאוכל בפתח וצ"ע.

ולכאו' סתימת הדברים, דאוכל טפח הוי דומיא דבולט טפח, וא"כ משמע שהכל תחתיו טמא וצ"ב. [ויעוי' חזו"א י"א י' "כלים שתחת כל הזיז טמאים, למדנו שכיון שהזיז מגיע נגד הפתח חשיב כולו כזיז ולהביא בכ"ש" יעוי"ש].

יב]

ולכאו' הביאור, דהיות ואוכל טפח. א"כ חשיבות אוהל הוי על מה שמצורף לפתח, ושפיר כל שאר הזיז ג"כ מצורף איליו, היות ויש לו חשיבות אוהל. ולא נטמא רק בתורת טפל לפתח ודו"ק וצ"ע. [יעוי"ש בחזו"א, ולשונו משמע, דכשיש במשך הפתח טפח פליגי ר"א ור"י, וצ"ע דלכאו' כה"ג לכו"ע הוי זיז גמור לכל מילי וצ"ע. ויעוי' להלן].

יג]

ולפי"ז יש לדון ג"כ דאם כה"ג שטומאה תחת הזיז, לא בחלק שכנגד הפתח, אלא בחלק שסובב האם יטמא הבית, ולכאו' מסתימת הדברים משמע שגם בטומאה תחת הסובב נטמא הבית ודו"ק וצ"ב.

יד]

וכן יש לדון לפ"ז, כה"ג דמתני' שאין אוכל בפתח טפח, דטומאה בבית כלים שבזיז טהורים, [להרא"ש] ומ"מ פליגי ר"א ור"י בטומאה תחת הזיז אם נטמא הבית, האם מיירי רק בטומאה תחת הזיז בחלק שכנגד הפתח, והוא דומה לדבוק באכסדרה, או גם בחלק הסובב. דע"י סברת כדבוק לאכסדרה מהני לכל הזיז וצ"ע.

טו]

יעוי"ש בלשון הרא"ש שסיים עלה דאם אוכל בפתח טפח, "אם הוא בתוך ג' נדבכין" והיינו שרק כה"ג יש לדינא דזיז דמשנה א'. ולכאו' תמוה, והרי כל מש"כ עד כאן ג"כ הוי תוך ג' נדבכין, שהרי גם אם בולט טפח, מ"מ מה שנטמא היינו רק בתוך ג' נדבכין, שהרי כדי ליטמא היינו ע"י מה שאוכל בפתח. ואוכל רק ג' אצבעות, ובפשוטו מהני רק מדינא דזיז, והיינו תוך ג' נדבכין, ומדוע רק בסוף דבריו הזכיר כן וצ"ע.

יז]

ואולי מדוייק בלשון הרא"ש דבר חדש, והיינו דבאמת אם יהיה בולט טפח גם למעלה מי"ב טפחים, איכא לדין הרא"ש שהכל טמא. והגם שאוכל רק ג' אצבעות ולכאו' בעינן לדין זיז, וזיז הרי הוי רק תוך יב"ט, מ"מ הכא שאני. והיינו דחלוק זיז שכל מה שיש לו חשיבות אוהל היינו ע"י צירופו עם הפתח, דרק בכה"ג שהזיז תוך יב"ט הוא שנאמר דין זיז, וכמשנה א'.

יח]

אולם כאן שהזיז בולט טפח, וא"כ לזיז בפני עצמו יש חשיבות אוהל, וכל מה דבעינן לדין זיז, היינו לענין שאוכל רק ג' אצבעות בפתח, ואין מחובר עם הפתח רק בג"א שאוכל. וכה"ג שיש לו חשיבות אוהל גם בלי צירוף לפתח, א"כ כדי שיקבל דין זיז, ותצא טומאה מהבית דרך ג' אצבעות לזה סגי גם למעלה מי"ב טפחים ודו"ק. ויעוי' היטב חזו"א י"א.

[וכ"ש שמבואר היטב, למש"נ לעיל, שגם למעלה מיב"ט הוי זיז, ורק שיעור כל דהו הוי בפחות מיב"ט, א"כ כאן בעינן לדין זיז בלי השיעור ודו"ק].

יט]

וזהו שסיים הרא"ש, דרק כה"ג שהזיז אין בולט טפח, הוי רק בתוך ג' נדבכין, אבל בבולט טפח, הוי דין הזיז גם למעלה מי"ב נדבכין ודו"ק.

כ]

ובביאור מתני' דידן נפיק אליבא דהרא"ש, דלעולם מיירי תוך ג' נדבכין, והיות ואין באורך הפתח טפח, א"כ אין חשיבות זיז לזיז שאוכל בפתח ולכן טומאה בבית כלים שתחתיו טהורים. ומ"מ לענין אם טומאה תחתיו פליגי ר"א ור"י, וביאר הרא"ש דאזלו לטעמייהו דפליגי בפי"ב מ"ח בכזית מודבק לאיסקופה אם מטמא, וצ"ב הדמיון. ולכאו' הביאור דמהני לר"א מודבק לאיסקופה להתבטל לבית ולהחשב כמונח בבית, וה"ה כה"ג דהוי תחת זיז חשיב כמונח בבית ובטל לו ודו"ק.

כא]

ויל"ע אם מה דס"ל לר' אליעזר לדמות לאיסקופה, היינו כשטומאה תחת ג' אצבעות שכנגד הפתח, או דאלים זיז להתבטל, אפילו לענין שטומאה תחת כל הסובב מטמאת את הבית וצ"ע.

כב]

ויעוי"ש בחזו"א שתמה דלשיטת הרא"ש תמוה סיפא דמתני', דאמרינן "וכן בחצר שהיא מוקפת אכסדרה" והיינו דכה"ג ג"כ פליגי ר"א ור"י באוכלת ג' אצבעות יעוי"ש ברא"ש. ולכאו' הרי אכסדרה הויא בולטת טפח, וא"כ לכאו' באכסדרה לא שייך פלוגתת ר"א ור"י, אלא הוי כזיז בולט טפח שאפילו באין אוכל אלא ג"א הוי עליה דין זיז גמור, וצ"ע.

כג]

עוד יש לתמוה על דרך הרא"ש, דאם פלוגתת ר"א ור"י הויא כה"ג שאין אוכל טפח, וס"ל לרא"ש דבאין אוכל טפח ליכא לדינא דזיז, א"כ פלוגתת ר"א ור"י כלל אינה בדין זיז, אלא הויא פלוגתא בפנ"ע האם הגם שאינו זיז מ"מ הוי כדבוק באיסקופה וצ"ע. ויותר תמוה דלכאו' לא הו"ל לתנא להביא פלוגתתם בזיז הסובב, אלא להביא דין בפנ"ע [בכלל משנה א'] דזיז שאינו אוכל בפתח טפח, וממילא אין לו דין זיז, דמ"מ פליגי ר"א ור"י אם דומה לדבוק באיסקופה וצ"ע.

כד]

ונראה דזהו שהביא להחזו"א י"א י' לבאר דפלוגתת ר"א ור"י הויא בחידוש הרא"ש עצמו, דיעוי"ש שכ' דרק אליבא דר' יהושע כל שאין אוכל טפח אינו זיז, אבל אליבא דר"א הדבר מתחלק בין אם טומאה תחת הזיז, או כלים תחת הזיז, והיינו דאליבא דר"א הוי מדין זיז ודו"ק. אלא דצ"ב בכוונת החזו"א, דברא"ש מבואר דהוי מטעם דומיא דדבוק לאיסקופה, ולחזו"א הוי דחשוב זיז, וע"כ דס"ל דתליא זב"ז וצ"ב.

כה]

ועכ"פ לפי"ז אולי י"ל חידוש נוסף, והיינו דכל מה שחידש הרא"ש דאם הזיז בולט טפח מהני ליתן חשיבות גם לג' אצבעות האוכלות בפתח, זהו דוקא בזיז הסובב, דהיות ונעשה לבית שפיר מהני להחשיב את הזיז להחשב אוהל הפתח. אבל אכסדרה היות והויא "חצר שהיא מוקפת אכסדרה" והיינו שיסוד האכסדרה הוי להחצר ולא להמשיך את הבית, א"כ באכסדרה לעולם כל שאוכלת ג' אצבעות בפתח, הגם שבולט טפח, מ"מ הוי כדין זיז דמתני'. והיינו דאם טומאה בבית כלים שתחתיו טהורים ודו"ק.

כו]

ולפי"ז זהו סיום המשנה דוכן חצר מוקפת אכסדרה, והיינו דבטומאה בבית לכו"ע הוו כלים שתחתיו טהורים, אבל כשטומאה תחת הזיז תליא בפלוגתת ר"א ור"י, והיינו דהוי לשיטתייהו בזיז שאין לו חשיבות אוהל, אם עכ"פ ילפינן מדינא דכזית המודבק באיסקופה ליתן חשיבות זיז להביא טומאה לבית ודו"ק וצ"ב.

פרק יד משנה ד – זיז סובב הבית – בשיטת הר"ש

א]

בשיטת הר"ש, מבואר דבליטת הזיז הויא טפח. אולם לא התפרש אם מיירי בתוך י"ב טפחים או למעלה מיב"ט.

ולכאורה אם מיירי תוך יב"ט, א"כ צ"ע מדוע אינו מביא טומאה לבית, והרי דינא דזיז כל דהו, וסגי שאוכל בפתח ג"א.

ב]

ובאמת בראב"ד פי"ז טו"מ ה"ב ס"ל דמיירי מתני' למעלה מיב"ט, וכן הוא בריב"ש שצ"ד. [וכ' שם שכן פי' הרמב"ם יעוי"ש וצ"ע]. ולפי"ז היה אפ"ל שכן ג"כ דעת הר"ש, וקצת משמע כן בתויו"ט להלן משנה ה', אולם במים טהורים להלן משנה ה' בחרד"ן פי' כוונת התויו"ט דהוי למטה מיב"ט ודו"ק.

ג]

ובמים טהורים חרד"ן א', וכן בחזו"א י"א סוס"ק י"ב, דלעולם לא מיירי למעלה מי"ב טפחים, וזיז מביא בכל שהוא, ומה שהוצרך להעמיד בזיז שבולט טפח, היינו דהיות ומשמע שכל תחת הזיז נטמא, א"כ ע"כ מיירי בבולט טפח, דאל"כ אה"נ הזיז שאוכל בפתח חשיבות אוהל עליה, אבל כל שאר זיז שסובב הבית איך מתפשטת טומאה תחתיו, והיינו דפשיטא דלמה שאינו כנגד הפתח אין חשיבות זיז יעוי"ש.

ד]

ויל"ע לדבריהם איך יהיה בכה"ג דהזיז אינו בולט טפח, האם כלים שתחת החלק שאוכל בפתח נטמאים, וכלים שבחלק שסובב טהורים, או דלא שייך לחלק הזיז לתרתי, ואם מתחלק דינו, צ"ב גדר הדבר.

ה]

ולשיטת הראב"ד הנ"ל, דנקט דע"כ מיירי בגבוה יב"ט, דאל"כ תיפו"ל גם באינו אוכל טפח, דמ"מ הוי דין זיז עלה, האם ס"ל דהיות וכנגד הפתח נטמאים הכלים, א"כ ה"ה נטמאים כל כלים שתחת הסובב, או דס"ל דמשמע דבאוכל ג"א לעולם טהור וגם מה שנגד הפתח, ולכן הוצרך לפרש דמיירי למעלה מיב"ט וצ"ע.

ו]

ולביאור המי"ט וחזו"א הנ"ל, צ"ל דס"ל שחידוש המשנה הוי בתרתי. והיינו דכשטומאה בבית התחדש דמהני הזיז לערב בין האוהלים, [וכש"כ החזו"א י"א ח' בשיטת הרמב"ם]. ואולי י"ל דרישא דמתני' לא הוי חידוש, אלא הוי פשיטא, דהיות ומהני שנטמא הזיז שכנגד הפתח, ממילא מתפשטת לתחת כל הזיז, שהרי החלק שנגד הפתח ושאר הזיז מצורפים בטפח ודו"ק.

ז]

וסיפא דמתני' קמ"ל, דהגם דזיז מהני לענין שטומאה תחתיו שזיז מביא לבית, מ"מ במתני' שטומאה תחת הסובב, א"כ ס"ל להר"ש דלכו"ע לא מהני הזיז לאשוויי עירוב אוהלים, ולכן לולי מה שדימה הר"ש פלוגתת ר"א ור"י לפלוגתתם לעיל לענין מודבק באיסקופה, א"כ לכו"ע היה הבית טהור ודו"ק.

ח]

ועדיין צ"ב מה הדמיון להא דמודבק באיסקופה, וביותר דשם מודבק בגוף איסקופה, וכאן רק הוי תחת הסובב, ולא תחת הזיז שאוכל, וא"כ אינו דומה לאיסקופה וצ"ב.

ט]

והנה אם ברישא הוי חידושא בדינא דזיז, א"כ י"ל דחידוש המשנה הוי ברישא, וסיפא דדומה לאיסקופה אינו ענין עם דיני זיז. אולם אם רישא הוי מילתא דפשיטא, א"כ עיקר חידוש המשנה הוי דפליגי אם דמי למודבק באיסקופה, וע"כ דדבוק באיסקופה מיישך שייך עם דינא דזיז וצ"ב.

י]

והנה המים טהורים נקט דהר"ש ורא"ש לא פליגי, ורק הוי פלוגתא בגירסא, אם גרסינן טמאים או טהורים יעוי"ש.

ולכאו' ודאי פליגי הר"ש ורא"ש, שהרי להרא"ש דמיירי שאין בולט טפח, א"כ סיפא דמדמו ר"א ור"י למודבק באיסקופה, מיירי באינו בולט טפח. אולם להר"ש דמדמה לאיסקופה, הרי לא מצינו שמדמו רק בבולט טפח, ובאינו בולט טפח לא מדמו לאיסקופה ודו"ק, וצ"ב, והיינו דלרא"ש דומה לאיסקופה באין בולט, ולר"ש בבולט.

יא]

עוד נראה, דלכאו' עוד פליגי הר"ש והרא"ש, דלהרא"ש דמתני' באינו בולט טפח, ובזה פליגי ר"א ור"י, א"כ פשוט דכה"ג דבולט טפח, א"כ אליבא דהרא"ש כלל אין פלוגתא בין ר"א ור"י, ושניהם ס"ל דהיות ויש חשיבות אוהל לסובב, שפיר זיז מהני לערב בין האהלים. אבל אליבא דהר"ש, הרי בזה גופא שיש בליטה טפח, והסובב הוי אוהל, א"כ לכו"ע לא מהני הזיז לערב האוהלים, וכל מה דמהני היינו דומיא דמודבק באיסקופה ודו"ק.

יב]

וצ"ל בכוונת המים טהורים, דס"ל דלעולם דינא דדבוק באיסקופה הוי בין בזיז בולט טפח ובין בבולט כל דהו, אלא דהיות ורישא דמתני' להרא"ש דגורס טהורים בפחות מטפח, ולהר"ש דגורס טמאין הוי בטפח, אבל דינא דדבוק באיסקופה לכו"ע שייך בתרווייהו ודו"ק.

[ומ"מ לכאו' פליגי אם כשהסובב אין בו טפח, אם יש לו חשיבות זיז ודו"ק].

יג]

והנה מצינו ביאור חדש ביסוד מתני', הובא בתוס' אנשי שם כאן, דנקט דמיירי למטה מי"ב טפחים, והוקשה לו דא"כ מדוע לא מהני להכניס לבית וככל דין זיז שמביא טומאה לבית. ויעוי"ש שכ' דהיות וסובב כל הבית, א"כ מיקרי הזיז מדור בפני עצמו, והיינו דכל דינא דזיז הוי באינו סובב, ונדון שמשמש את הבית, אבל כה"ג שסובב, א"כ נדון כדבר בפנ"ע ולא נטפל להבית יעוי"ש.

יד]

ולפי"ז י"ל נפק"מ בין ב' הדרכים, והיינו דלדרך החזו"א דפליגי אם חידושא דזיז מועיל גם לאשוויי עירוב בין אוהלים. א"כ כל מה דס"ל לר"י דטהורים, היינו כשטומאה תחת הסובב, דאין עירוב. אבל כשטומאה תחת הזיז שכנגד הפתח, א"כ גם לר"י נכנסת מזיז לבית, וככל דינא דזיז.

אולם לביאור התואנש"ש, א"כ י"ל דהיות וסובב הבית ומשוי ליה מדור לעצמו, א"כ גם הזיז שכנגד הפתח בכלל המדור, ואינו נטפל להבית ודו"ק.

טו]

וי"ל, דזהו ג"כ כוונת הר"ש, והיינו דמה שהוצרך לחידושא דמודבק לאיסקופה, היינו משום דליכא לדינא דזיז בעלמא היות והוי הסובב מדור לעצמו, ובעינן סברא נוספת ודו"ק.

טז]

ולפי"ז י"ל סיבה נוספת מדוע מיירי בזיז בולט טפח. והיינו דרק היות וזיז הסובב יש לו חשיבות אוהל ונעשה מדור לעצמו, ולכן גם חלק הזיז שנגד הפתח מכלל זיז הסובב, אבל אם זיז הסובב לא היה לו חשיבות אוהל לעצמו, א"כ לא היה מועיל לבטל מזיז שכנגד הפתח את טפילותו לפתח ודו"ק.

יז]

והנה יעוי' דיוק לשון התוס' אנש"ש הנ"ל, ולא נקט כפשוטו דהיות וסובב הבית נדון כמדור לעצמו, וכל דהוי מדור לעצמו מופקע מדינא דזיז, והיינו דהיות וחשוב, א"כ לא טפל לבית, אלא נקט דהיות והוי מדור לעצמו, א"כ חשיבא כניסה איליו ולא יציאה, ודרך טומאה לצאת ולא להכנס יעוי"ש.

ולכאו' לפי"ז צ"ע דא"כ מדוע טומאה בבית מה שתחתיו לכו"ע טמא, והרי הוי כניסה, ואין דרך טומאה להכנס.

יח]

ולכאו' צ"ל בכוונתו, דלענין שלא יתטמא הזיז, לזה לא אלים הסובב להפקיע מהזיז שכנגד הפתח חשיבותו וטפילותו לבית, ולכו"ע מה שבזיז נטמא, ורק פליגי לענין אם נכנס מהזיז לבית, דחשיב כניסה, ואין דרך ליכנס ודו"ק.

יט]

ועכ"פ לפי"ז אפשר לבאר טפי לשיטת הרא"ש, דס"ל דטפי מהני זיז לענין להכנס לבית דפליגי ר"א ור"י, ולענין לצאת מהבית לזיז לכו"ע הוי מה שתחתיו טהור וצ"ע. ולהנ"ל י"ל דהסובב הוי מדור לעצמו, וכל הזיז מכללו, ולכן טומאה מהבית לא נכנסת איליו, אבל כשטומאה בזיז ס"ל לר"א דעכ"פ טפל לבית כאיסקופה ודו"ק.

כ]

והנה כל מש"נ עד כאן בדעת הר"ש, היינו דבולט טפח, אבל הוי תוך י"ב טפחים, אולם יעוי' במים טהורים חרד"ן א', ונקט לראב"ד ור"ש יחדיו, וקצת משמע דס"ל דר"ש ג"כ מיירי למעלה מיב"ט. אלא דיעוי' להלן שם במי"ט שכ' דלהר"ש מיירי שבולט טפח, משום דאל"כ לא נטמא כל הסובב, דהגם שהזיז שנגד פתח נטמא. מ"מ לסובב אין חשיבות זיז יעוי"ש. ולכאו' מוכח דס"ל דמיירי תוך יב"ט. דאל"כ אין דין זיז גם לחלק שכנגד הפתח ודו"ק. [ויעוי' בתויו"ט].

פרק יד משנה ד – בשיטת הנמו"י

א]

וברי"ף הלכות טומאה, דהיכן שיש חצר מוקפת זיזין או אכסדרה, אם המת בא' הבתים אסור לכהן להכנס תחת כל הזיזין או האכסדרות, אבל אם המת תחת הזיזין או האכסדרות, מותר לכהן למיחת בגו ביתא, שדרך טומאה לצאת ואין דרכה ליכנס. והביא הרי"ף עלה למתני' דידן, ויעוי"ש ברא"ש שכ' דציור הרי"ף מיירי שדלתות הבית נעולות, ובעינן לדינא דסוטל"צ, וזהו דמייתי למתני' דידן, ותמה הרא"ש שם מדוע לא הביא כמה משניות דמפורש בהם דינא דסוטל"צ יעוי"ש.

ב]

ובנמו"י שם גם ביאר בכוונת הרי"ף דהרי"ף מיירי שהבתים סגורים, וביאר דגם מתני' דידן הוי מדינא דסוטל"צ וכשהדלת סגורה, ולכן כה"ג שטומאה בבית לכו"ע מה שתחת זיזין או אכסדרה טמא, דאמרינן סוטל"צ, ומה דפליגי ר"א ור"י היינו אם אמרינן ג"כ דרך טומאה ליכנס כמו לצאת, ולר"י אין דרך ליכנס היות וסגור, ורק דרך לצאת היות ואין דרך שיהיה הבית קבר ודעתו להוציאו יעוי"ש, וצ"ב יסוד פלוגתת ר"א ור"י.

ג]

ויל"ע אליבא דהנמו"י מה ענין מתני' דידן, דתנינן לה בכלל דיני זיזין, ולכאו' פלוגתת ר"א ור"י אינה שייכת לדיני זיזין. [ואדרבה משמע דאם הפתח פתוח, כה"ג לכו"ע כל שתחת הבית טמא, וע"כ צ"ל דהיות ואוכל ג"א, דין זיז עליה להביא גם טומאה שתחת הסובב ודו"ק]. וצ"ע.

ד]

ואולי הוי עיקר דין המשנה מש"כ הנמו"י בתחילה דאם טומאה בבית תחת כל הזיזין טמא, וכ' הנמו"י דאמרינן חבוט גם כה"ג שאין הגגין שוין, ומשמע דבעינן כה"ג שאין גגין שוין, לדינא דחבוט, [ולא מתפשטת בלי דין חבוט ודו"ק]. ולזה ג"כ מהני דינא דזיזין ודו"ק וצ"ב.

ה]

ועכ"פ, ממה דנקט דאם הפתח פתוח, דכלל אי"צ לדינא דמתני', מבואר חידוש, והיינו דס"ל דהוי דבר פשוט דדין זיז כנגד הפתח מועיל לערב את האוהלים גם לטומאה שתחת הסובב, וכן מטומאה שבבית לתחת הסובב, ואי"צ לזה כלל משנה ודו"ק. ולכאו' ודאי דס"ל שהזיז הסובב בולט טפח, אלא דהזיז שאוכל בפתח הוי רק ג"א, ומהני דין זיז לאשוויי עירוב אוהלים ודו"ק.

ו]

ואולי יש ליישב קו' הרא"ש, שתמה מדוע בעינן למתני' ללמד דינא דסוטל"צ. דיתכן דיש תוספת חידוש במתני'. והיינו דסד"א שכל דינא דזיז הוי כפתח פתוח, אבל בפתח נעול ליכא לדינא דזיז. [וכ"ש לר"ש ורא"ש דס"ל בכוונת משנה ב' עפי"ד התוספתא דבפתח סגור אין דין זיז]. והיינו משום דסד"א שדין סוטל"צ הוי מאוהל לאוהל, אבל אולי מאוהל לזיז אין דין סוטל"צ. ועלה קמ"ל דהיות והזיז יש לו חשיבות טפח], שפיר אמרינן ליה דין סוטל"צ ודו"ק.

ז]

ונראה דגם לנמו"י דנקט שם דגדר סוטל"צ דהוי כפתוח. וא"כ לכאו' אין תוספת חידוש בזיז, דעכ"פ נדון כפתוח. דמ"מ הגם דהתחדש דהוי כפתוח, מ"מ אינו פתוח ממש, ושפיר הוי תוספת חידוש, שגם כלפי זיז שאינו אוהל ממש, מ"מ נדון כפתוח ודו"ק.

ח]

והנה מש"כ הנמו"י דפלוגתת ר"א ור"י אי אמרינן נמי דרך טומאה ליכנס. ולכאו' צ"ע הן דלא שמענו מעולם דכל דלת סגורה ס"ל לר"א דאמרינן שטומאה נכנסת דרכה, ומשום דכמו דאמרינן סוטל"צ, ה"ה ג"כ אמרינן דרך טומאה ליכנס וצ"ע.

עוד צ"ע דהמשנה נקטה דאוכל בפתח ג' אצבעות, וכל הראשונים פירשו דאם הוי טפח לא פליגי, ולכאו' לנמו"י הרי אם אמרינן דרך טומאה ליכנס הרי גם בג"א אמרינן, ואם לא אמרינן, א"כ לכאו' גם בטפח לא אמרינן וצ"ע.

עוד צ"ע מהו דנקטו לדינא דפליגי בדין דרך טומאה ליכנס, בכלל דינא דזיז הסובב, ולכאו' כלל אינו מענינא דזיז הסובב וצ"ע.

ט]

ולכאו' נראה, דודאי כה"ג דהוו ב' בתים, א"כ אין לכו"ע דין דרך טומאה ליכנס. ורק כאן דהוי זיז או אכסדרה, והיינו שאין להם חשיבות בפנ"ע, אלא נדון כחלק וטפל לבית, א"כ בזה אמרינן דכל דין סוטל"צ רק הוי דאין דרך לקבור בבית, וסופה לצאת, והיות וסופה לצאת אמרינן דלא הוי מקום הטומאה רק הבית, אלא כל המקום שסופה לצאת נידון כמקומה, ולכן גם שם טמא.

י]

וזהו דס"ל לר"א דכל שהטומאה תחת זיז או אכסדרה, והוו טפילים לבית, א"כ נדון שמקום הטומאה הוי באכסדרה דהוי חלק מהבית, וגם הבית הוי מקומה, ולכן אמרינן שדרך טומאה כה"ג הוי גם ליכנס, והיינו גם כה"ג שהפתח נעול, דמ"מ דיינינן כאילו פתוח, או כאילו טומאה שם ודו"ק.

יא]

ולמש"נ, דלהנמו"י מועיל דינא דזיז גם לענין שטומאה נכנסת דרך פתח סגור. ולפי"ז נראה דמדנקטה המשנה דמיירי באוכל ג' אצבעות, ומשמע דכה"ג דאוכל בפתח טפח לא פליגי ר"א ור"י. והיינו דכה"ג גם ר"י מודה שטומאה נכנסת, ותמוה דהיות ולא ס"ל לר"י שזיז מכניס, א"כ מה מהני טפח, והרי הפתח נעול, ועוד הרי טפח לא מוסיף כלום בדין זיז וצ"ע.

יב]

ולכאו' מוכח, דכל דהוי בזיז טפח, א"כ הוי זיז גמור, ומהני מדינא דזיז, ולא מתורת אוהל בעלמא, וכה"ג עדיף מזיז כל דהו. [ויעוי' לעיל שכ' כן ג"כ בביאור המשנה דכשיש טפח למעלה מי"ב מהני יעוי"ש].

ולפי"ז י"ל דכל מה דפליג ר"י היינו רק באינו זיז גמור, אבל כל דהוי זיז גמור, מודה ר"י דהוי אותו מקום ונכנסת הטומאה ודו"ק וצ"ע.

יג]

עוד נראה לכאו' בשיטת הנמו"י, דהיות וס"ל למתני' דמיירי בפתח סגור, א"כ נראה דס"ל דכה"ג שהפתח פתוח ליכא לדינא דמתני', ולכאו' היינו דגם באוכל ג' אצבעות לכו"ע טומאה תחת הזיז הבית טמא, ולא פליגי ר"א ור"י וצ"ב.

ולכאו' היינו דהיות והוי זיז, א"כ ס"ל דזיז ודאי מהני לערב אוהלים, והיות והזיז הסובב בולט טפח [כמבואר בנמו"י] א"כ זיז כל דהו מהני לערב האוהלים ודו"ק.

יד]

לכאו' לנמו"י דבנעול יש דין זיז, א"כ התוספתא הו"ד בר"ש מ"ב דסתום צריך טפח, צ"ל או דהוי בפרץ פצימיו, או שיש הבדל בין סגור לנעול ועי'.

טו]

יעוי' בריב"ש שצ"ד שהביא לכל הרי"ף והנמו"י ופליג עליה יעוייש"ה.

ואוכל בפתח ג' אצבעות

א]

מתני' "זיז שהוא סובב את כל הבית ואוכל בפתח ג' אצבעות" וכו', ויל"ע מהו שיעורא דג' אצבעות, וכן אם ג' אצבעות הוי דוקא, ולא פחות מג' אצבעות, או שהכונה ג' אצבעות היינו דהוי פחות מטפח, והיינו דטפח הוי ד' אצבעות, וכוונת ג' אצבעות היינו פחות מטפח וצ"ע.

ב]

וברמב"ם פי"ז טו"מ ה"ב "היה אוכל בפתח פחות מטפח" וכו' ולכאו' מבואר דכלל אינו דין בג' אצבעות, אלא שיהיה פחות מטפח. [ואולי חלוק בין טומאה בבית, שלזה מהני כל פחות מטפח, מאשר טומאה תחת הזיז, דלזה בעינן ג' אצבעות, והיות ופסק דטומאה תחת הזיז הבית טהור, ממילא לא הוצרך לנקוט ג' אצבעות. וצ"ע].

ג]

ויעוי' בתוס' אנשי שם כאן שכ' ביאור חדש בדינא דזיז הסובב, ומתו"ד מתבאר דג' אצבעות הוו בדוקא יעוייש"ה.

ונראה, דהנדון תלוי מהו ענין הא דאוכל בפתח, דאם הוי לאשוויי זיז בעלמא, הרי כמו דזיז בעלמא אי"צ ג' אצבעות, ה"ה כאן ג' אצבעות ע"כ הכוונה רק דליכא טפח. אבל התואנש"ש דס"ל דיש לסובב חשיבות מדור לעצמו, ומ"מ הוצרך לפרש בטעמיה דר"א דמ"מ נכנסת הטומאה, ולזה בעינן חשיבות של מקום. וזהו דבעינן ג' אצבעות ודו"ק. [ועדיין לא נתבאר מהו מקור ויסוד הך שיעורא].

ד]

ויעוי' בתויו"ט כאן, ומבואר בדבריו דג"א לאו דוקא, אלא כל פחות מטפח, אולם יעוי' בתפארת ישראל אות י"ט שכ' דהוי בדוקא יעוי"ש.

ויעוי' באור שמח פי"ח טו"מ ה"ד וגם מתו"ד נראה דס"ל דכוונת מתני' לא הוי פחות מטפח בעלמא אלא הוי שיעור של ג' אצבעות, וזהו שכ' דמוכני נקטו לאפוקי דלא מהני גם שיעור דג' אצבעות יעוי"ש. ובסד"ט ק"ה ד"ה ואוכל נקט דג' אצבעות לאו דוקא יעוי"ש.

ה]

ולכאו' לפי"ז נראה דאליבא דהראב"ד שכל מתני' הויא למעלה מי"ב טפחים, א"כ לא הוי מדינא דזיז בעלמא, ושפיר י"ל דנקטו שיעורא דג' אצבעות בדוקא. והוי שיעור חשוב להעברת טומאה ועי'. [ובריב"ש שצ"ד ס"ל כהראב"ד דהוי למעלה מיב"ט, ומשמע דנקטו ג"א אליבא דר"י דלא מהני היות ואינו טפח יעוי"ש.]ולחזו"א דנקט דכלל אינו מדין זיז, י"ל דג' אצבעות דוקא, ודו"ק.

ו]

ולכאו' לגירסת הרא"ש דגריס במתני' דטומאה בבית מה שתחתיו טהורים, א"כ שפיר נקטו ג' אצבעות ללמדינו כל דהוי פחות מטפח טהור, וודאי דאינו דין דוקא ג' אצבעות, ולפי"ז י"ל דגם לענין סיפא, דטומאה תחת הזיז דפליגי ר"א ור"י, לעולם פליגי גם בכל דהו, ונקטו ג' אצבעות משום הרישא דטהורים ודו"ק. ולשון הרא"ש [הל' טומאה, וברי"ף הל' טומאה] גם בדעת ר"י דכל דהוי פחות מטפח מביא דומיא דאיסקופה יעוי"ש, ומשמע דאי"צ ג' אצבעות ודו"ק.

פרק יד משנה ד – וכן בחצר מוקפת אכסדרה

א]

מתני' "זיז שהוא סובב וכו', וכן בחצר שהיא מוקפת אכסדרה" יעוי"ש. ובפשוטו משמע דדינא דאכסדרה הוי ממש כזיז. ויעוי' במשנה אחרונה שתמה דלמאי תני לה כלל, דלכאו' הוי ממש דינא דזיז, ויעוי"ש שצידד דנקטו כן ללמדינו דרישא הוי בזיז בולט טפח יעוי"ש. והיינו כשיטת הר"ש דמתני' מיירי בזיז בולט טפח.

ב]

והנה להראשונים דס"ל דגירסת מתני' דטומאה בבית כלים שתחתיו טמאים, א"כ גם באכסדרה הוי כן. ולכאו' הרי בשלמא בזיז, הוי דינא דזיז דכמו שמועיל להכניס לבית, ה"ה הוי ג"כ חשיבות להוציא טומאה, ולכן הגם שאין טפח, מ"מ מה שתחתיו טמא. אבל באכסדרה דלכאו' אינה זיז, א"כ איך כל שתחת אכסדרה טמא, והרי ליכא לדינא דזיז וצ"ע. [ותמוה על המשנ"א הנ"ל דנקט דמתני' דזיז מיותרת, ולכאו' תמוה להיפך, דמהכ"ת שבאכסדרה יהיה דינא דזיז].

ג]

ויעוי' חזו"א י"א ח' בשיטת הרמב"ם, ונקט בתו"ד "ולפי"ז צ"ל דאכסדרה נמי נטפלת לבית כזיז" יעוי"ש. ולכאו' צ"ל דאינו מדין מסויים דזיזין, אלא הוי דין דנטפל לבית, וקמ"ל דזיז הסובב החלק שאוכל בפתח נטפל לבית, וה"ה ג"כ אכסדרה כל שאוכל נטפל לבית וצ"ב.

ד]

אולם יעוי' בפיהמ"ש, ולכאו' נקט להדיא דהא דנכנס מזיז לבית, היינו דהיות ויש בזיז חומרא שהיא מטמא בכל שהוא כמשנה א', כמו"כ מביא טומאה לבית בג' אצבעות יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז דהוי מעלה מסויימת בזיז, א"כ צ"ע מהו "וכן בחצר שהיא מוקפת אכסדרה", דלכאו' באכסדרה אין דין זיז וצ"ע.

ה]

ויעוי' בחזו"א י"א ט', שכ' דכלל אינו משום דינא דזיז, וכ' דר"א ור"י הוו לשיטתם להלן במשנה ה', וסיים עלה וז"ל "וכן נראה מדנחלקו באכסדרה, ולא מצינו שאכסדרה בזיז" יעוי"ש, ולפי"ז ע"כ דכלל אינו מדינא דזיז. וצ"ב מהו כן יסוד הדין.

ו]

ולכאו' מבואר דגם ללא דין זיז, יש מעלה לג' אצבעות לערב ב' אוהלים, וזהו דאכסדרה גם בלי דין זיז. מ"מ כל שאוכלת ג' אצבעות הוי חשיבות לענין להוציא טומאה מאוהל לאוהל. [ולענין להכניס לבית הוי נדון בפנ"ע, דפליגי ר"א ור"י].

ז]

ולביאור זה, דאינו מטעם מעלת זיז, א"כ ניחא הראב"ד שהעמיד למתני' בלמעלה מי"ב טפחים, ולכאו' בפשוטו אין למעלה מיב"ט דין זיז, וא"כ איך טומאה יוצאת, וע"כ צ"ל כנ"ל דכלל אינו מדינא דזיז ודו"ק.

ח]

והפיהמ"ש שכ' דהוי מדינא דזיז, ותמוה מה שייך כן באכסדרה, ובאמת הפיהמ"ש נקט דאכסדרה מיירי שאוכל בפתח טפח יעוי"ש, ולפי"ז פשיטא שהבית טמא, ותמוה מה הוצרכו כלל להביא לדינא דאכסדרה וצ"ע.

ט]

והנה לכאו' גם בפיהמ"ש נראה, שכל מה דהוצרך לדינא דזיז, היינו להכניס אליבא דר"א, אבל מה דכו"ע מודו שטומאה בבית הזיז טמא, זהו ללא דינא דזיז. [מדלא האריך לבאר כן ברישא דמתני' ודו"ק].

ולפי"ז י"ל דזהו כוונת המשנה "דוכן בחצר", והיינו דכמו לענין זיז שיש דין נטפל, ומהני להוציא מהבית לזיז אפילו באוכל רק ג' אצבעות, ה"ה גם באכסדרה יועיל להחשב נטפל לבית ולהוציא אפילו באינו אוכל טפח, אלא רק ג' אצבעות, אבל בסיפא דפליגי ר"א ור"י, שם היות ויסוד דינא דר"א הוי מדינא דזיז, ובאכסדרה אין דין זיז, זהו שביאר בפיהמ"ש דמיירי שאכסדרה כלל עמו כל הפתח, והיינו דלענין להכניס מאכסדרה לבית, דבעינן לדינא דזיז, וליכא, א"כ ע"כ להעמיד דאוכל בכל הפתח ודו"ק.

י]

אלא דלפי"ז היא גופא תמוה, דאם מיירי באכסדרה אוכלת טפח, א"כ תיפו"ל דהוי ככל אוהל סמוך לאוהל שטומאה עוברת מאוהל לאוהל, ומה בעינן לפרש כן במתני' וצ"ע.

יא]

והנה יעוי' בפיהמ"ש ובתו"ד אין מה לדבר שאם הטומאה בחצר שהכלים באכסדרה טהורים יעוי"ש. ותמוה בתרתי, הן מהכ"ת שכן יטמא. ועוד מה ענינו לכאן.

ולכאו' מוכח שדייק ללשון המשנה "חצר המוקפת אכסדרה" ומשמע דהמקום הוי חצר, וזה החצר מוקף אכסדרה, ולא מתייחסת לבתים ודו"ק.

יב]

ולפי"ז אולי זהו דסד"א שטומאה בחצר יטמא מה שתחת אכסדרה. והיינו דהוי אותו מקום. ועלה קמ"ל דמ"מ היות ואין האהלה משותפת מ"מ לא עוברת הטומאה ועי'.

יג]

ולפי"ז זהו ג"כ הדמיון לזיז, והיינו דכל אכסדרה הויא נפרדת מהבית, והוי מקום נפרד מהבית, ולכן סד"א שגם אם יוצאת מהבית, היינו רק לאכסדרה שלה, ולא לכל האכסדראות שסביב קמ"ל ודו"ק.

ועוד קמ"ל, דכה"ג שיש טפח שאוכל בפתח, [ולשון הרמב"ם דאוכל את כל הפתח ודו"ק]. דזה המקום שכולל את הפתח נדון כזיז, ומועיל להכניס טומאה לבית, הגם שעצם האכסדרה נידונת כמקום חלוק מהבית, דהוי מקום החצר, וגרע מאוהל סמוך לאוהל שנחשב חדא, וכאן הוו ב' מקומות, ומ"מ נכנס כזיז ודו"ק.

יד]

במש"כ דכל אכסדרה הוי מקום נפרד מהבית, ושאני מב' אוהלים זה לצד זה, ויעוי' דיוק נפלא ברמב"ם פי"ז טו"מ ה"ב בדין זיז הסובב, הוסיף הרמב"ם על המשנה ציור, והיינו כה"ג שאוכל הזיז טפח בפתח, ותמוה מהו שהוסיף. ועוד דלכאו' הוי מילתא דפשיטא, ולכאו' מוכח דאכסדרה ובית הוו מקומות חלוקים, וזהו שהוצרך לפרש דגם באוכל טפח שעוברת הטומאה, אינו מדינא דב' אוהלים סמוכים זל"ז ודו"ק וצ"ב.

טו]

לשיטת הרא"ש דגרס במשנה דטומאה בבית כלים שתחתיו טהורים. ופי' הרא"ש דע"כ דאין זיז בולט טפח, דאם בולט טפח, מדוע באוכל ג"א הוו טהורים יעוי"ש. ותמה בחזו"א הרי בסיפא דמתני' "וכן בחצר מוקפת אכסדרה", ומשמע דהוי אותו דין דזיז. והרי אכסדרה בולטת טפח יעוי"ש וצ"ע. [ודוחק שהכוונה וכן באכסדרה, כזיז שבולט טפח].

טז]

ואולי י"ל להרא"ש, דאדרבה, היות וכל מה דמהני בזיז בולט טפח גם באוכל ג' אצבעות, היינו היות ויש לאוכל בפתח דין זיז, והוי זיז מדינא דזיזין מערב ב' אוהלים, אבל באכסדרה היות ואין לאכסדרה דין זיז, לכן גם אם בולט טפח, מ"מ מה שנגד הפתח אין לו דין זיז, ולכן כלים שתחתיו טהורים ודו"ק וצ"ע.

יז]

יעוי' ברע"ב שכ' דפלוגתת ר"א ור"י, אם מה דזיז חמור מהני גם בזיז הסובב, והיינו דהוי מדינא דזיז, ולפי"ז תמוה מש"כ הרע"ב דר"א ור"י פליגי גם באכסדרה ולכאו' אכסדרה אין לה דין זיז וצ"ע. [ומש"כ הרע"ב בתחילה הוי מהפיהמ"ש, ומש"כ שבאכסדרה פליגי ר"א ור"י הוי מפי' הר"ש וצ"ע].

יח]

יעוי' בר"ש שכ' דאכסדרה אוכלת ג' אצבעות טומאה בבית כלים שבאכסדרה טהורין, ובכירב"א לא תוקן וצ"ע. ובנצי"ב הגיה טמאים. ויעוי' ג"כ ברע"ב שכ' טמאים יעוי"ש.

בשיטת הראב"ד

א]

בראב"ד פי"ז טו"מ ה"ב, נקט דדינא דמתני' מיירי בזיז שהוא למעלה מי"ב טפחים יעוי"ש, ולכאו' הביאור דמיירי בזיז בולט טפח וכש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם, ועלה הוסיף הראב"ד דמיירי שהוי למעלה מיב"ט, והיינו משום דאם הוי למטה מיב"ט, הרי הוי בכלל דינא דזיז. ומבואר דס"ל לראב"ד דאם טומאה תחת הסובב, היות ומתפשטת לכנגד הפתח, ממילא נכנסת לבית, דהיות ויש דין זיז על החלק שכנגד הבית, א"כ פשיטא ליה דמכניס את הטומאה. והיינו הגם דהויא התפשטות הטומאה, ולא עצם הטומאה, וזהו שהוצרך להעמיד דמיירי למעלה מי"ב טפחים, ואין דין זיז ודו"ק. [ויעוי' חזו"א י"א ט'].

ב]

ובביאור טעמו של ר"א דס"ל שגם למעלה מיב"ט נכנסת הטומאה, כ' הראב"ד דהיקפו חושבו, שהרי יש בו כמה טפחים יעוי"ש. וצ"ב דהיות ולמעלה מי"ב טפחים אין לדינא דזיז, א"כ מהו ענין היקפו חושבו.

ולכאו' מוכח כש"כ לעיל, דלעולם גם למעלה מי"ב טפחים יש לדינא דזיז, אלא שתוך י"ב טפחים סגי גם בכל דהו להחשב משמש לפתח, אבל למעלה מיב"ט כדי להחשב משמש לפתח בעינן חשיבות, וזהו דבעינן שיעורא דטע"ט, ועלה חידש הראב"ד דגם כה"ג שאין בכנגד הפתח פו"ט, מ"מ ע"י שהיקפו חושבו, נותן חשיבות לזיז שכנגד הפתח, ודין זיז עליה ודו"ק.

ג]

ומה דכו"ע מודו דכשטומאה בבית מה שתחת הזיז טמא, יעוי' בכס"מ שכ' משום דדרך טומאה לצאת יעוי"ש, וצ"ב מהו יסוד הך דינא, דמ"מ הרי אין טע"ט ואיך עוברת הטומאה ויעוי' בבועז ב' שתמה כן. ואולי למש"נ דגם למעלה מי"ב טפחים שייך דינא דזיז, א"כ י"ל דס"ל דלענין דרך לצאת בזה פשיטא דגם למעלה מי"ב טפחים יוצאת טומאה, ויל"ע בזיז שאינו מקיף והוי למעלה מי"ב טפחים אם יוצאת טומאה, ולכאו' לא שמענו כן. וע"כ צ"ל דהוי צירוף, דלכו"ע כל שהיקפו חושבו מהני לענין דרך לצאת ודו"ק. [והפתח האוהל כלל א' סי' א' הבין בכוונת הר"ש כאן שכ' דדרך טומאה לצאת דהיינו סוטל"צ, ותמה דמה דמהני שהוי כפתוח דמ"מ אין דרך מה לעבור יעוי"ש. ולכאו' אין כוונת הר"ש וראב"ד לדין סוטל"צ ודו"ק].

ד]

יעוי' מש"כ לעיל באות [א'] דמבואר בראב"ד דאם הוי תוך יב"ט לכו"ע טומאה תחת הזיז נכנסת לבית, וכן מבואר להדיא בריב"ש שצ"ד יעוי"ש, ולכאו' מבואר הן בראב"ד והן בריב"ש דפליגי על הרא"ש במשנה א', וס"ל שאי"צ שיהיה אורכו של הזיז טפח, אלא גם באורך כל דהו סגי אפילו בולט משהו, שהרי כאן מבואר שאם הוי תוך יב"ט מטמא גם באוכל ג"א, וע"כ שאי"צ אורך טפח ודו"ק. [ואולי יש לדחות דגם בלי אורך טפח, מ"מ היקפו חושבו ודו"ק].

ה]

והנה יעוי' בחזו"א י"א ח' מש"כ בכוונת הרמב"ם, והיינו דמיירי בבולט טפח והוי תוך יב"ט, ובעינן חידוש דמתני' דמהני זיז לערב יעוי"ש, ולפי"ז נפיק דבזה גופא פליג הראב"ד, ואיהו ס"ל דאם יש בכל הסובב בליטה טפח, א"כ אי"צ דין מסויים לערב, והיות ודין זיז על שכנגד הפתח, ממילא הוי כל הסובב בכלל דינא דמשנה א' ודו"ק.

וכן פליגי כה"ג שטומאה תחת הזיז, דאליבא דהרמב"ם פליגי ר"א ור"י, ואליבא דהראב"ד לכו"ע הוי דינא דזיז ודו"ק וצ"ב.

ו]

ויעוי' חזו"א י"א ט' שנקט דע"כ לראב"ד למעלה מיב"ט מיירי שבולט טפח, דאל"כ הרי הסובב אין לו חשיבות, ואיך מביא טומאה יעוי"ש, ונר' עוד, דהיות וס"ל לראב"ד דהיקפו חושבו, ולכאו' אם להיקף עצמו אין חשיבות אוהל, איך יכול להחשיב לזיז שכנגד הפתח ודו"ק.

ז]

ולפי"ז נראה דמהא דלמעלה מיב"ט מיירי שבולט טפח, ע"כ מה דנקט הראב"ד דלמטה מיב"ט לא היה פלוגתת מתני', וע"כ היינו ג"כ היות ובבליטה יש טפח, והיינו דהיות והסובב הוי אוהל, א"כ הזיז מכניס וכש"נ.

ולפי"ז לכאו' מוכח מהראב"ד, כש"כ הכס"מ וחזו"א בדעת הרמב"ם דמיירי בבולט טפח, שהרי הראב"ד פליג רק על למעלה מיב"ט, ומשמע דעל בליטה לא פליגי, ואם לראב"ד בליטה היינו טפח, א"כ שמעינן שגם לרמב"ם הבליטה הויא טפח ודו"ק.

\* \* \*

א]

יעוי' להלן משנה ה' בדברי האליהו רבה, גם במשנה דידן.

ב]

יעוי' להלן משנה ה' בביאור דמיון הראשונים, שדימו משנה ד' למשנה ה'.

ג]

יעוי' להלן משנה ה' בדברי הגר"ח שביאר בכוונת הראשונים, דהוי דמיון בדינא דזיזין יעוי"ש.

פרק יד משנה ה – זיזין זה ע"ג זה

א]

מתני' "שני זיזין זה על גבי זה, ויש בהן פותח טפח וביניהן פותח טפח" וכו' ויעוי' בר"ש שכ' דמכוונין זה כנגד זה כמו קורות הבית, ולפי"ז יל"ע מאי קמ"ל מתני', דלכאו' פשיטא שכל דיני קורות המכוונות עלייהו, ואולי הוי רק אגב המשך המשנה דעודף העליון וצ"ע. [ויעוי' להלן] וכ"כ במשנ"א.

ב]

ובביאור "וביניהן טפח" כ' הר"ש "דהתחתון גבוה מן הארץ טפח, והעליון גבוה מן התחתון טפח", ולכאו' אם מיירי רק בגבוה טפח מהקרקע, א"כ נראה דאינו זיז דלעיל דהוי דין מסויים בזיז שע"ג פתח, וכאן אינו ע"ג פתח. והוו ב' גווני זיז וצ"ע.

ג]

ויעוי' בתויו"ט כאן, שג"כ דייק מלשון הר"ש דמיירי בזיז שאינו ע"ג פתח. [ולפי"ז הוקשה לתויו"ט דא"כ מהו שפי' הר"ש דר"א לטעמיה בזיזין. והרי ר"א מיירי בזיז שע"ג פתח שהתחדש בו דיני זיז, ואינו ענין לכאן דאינו ע"ג פתח יעוי"ש].

ויעוי"ש שדן לדחוק דלעולם מיירי בזיז שע"ג הפתח. וכ' דמפי' הר"ש להלן לא משמע דמיירי בזיז שע"ג הפתח יעוי"ש. [וכ' דלהרמב"ם ניחא, והיינו דלרמב"ם בזיז שע"ג הפתח, אין לדינא דזיזין דלעיל ודו"ק. ויעוי' משנ"א].

ד]

והנה אם מיירי כאן בזיז שיש לו דיני זיזין דלעיל משנה א', א"כ י"ל דקמ"ל מתני', דלא נימא דכמו בזיז כל דהו שהובא לעיל מתוספתא בב' זיזין זה ע"ג זה, ומלשון הר"ש מבואר דהחסרון דזיז תחתון "מפסיק" והיינו דלא שחוצץ אלא מפסיק, והיינו שגורם שהעליון לא מתייחס לשמש הפתח. וא"כ סד"א דגם זיז שיש בו טע"ט הוי דין זיזין עליה ולא חוצץ בפני העליון, וזהו דקמ"ל דהיות ויש לו טע"ט הגם דהוי זיז, מ"מ לא גרע מאוהל בעלמא, וחוצץ זיז זה על זיז השני ודו"ק.

ה]

והנה בעיקר רישא דמתני' דב' זיזין, יעוי' ברמב"ם פי"ז טו"מ ה"ד ושם בראב"ד על דינא דתחת התחתון תחתיו בלבד טמא, "א"א חסר מכאן עיין המשנה" ולהלן שם יעוי' השגה נוספת של הראב"ד ויעוי' בכס"מ מש"כ בכוונת הראב"ד. ובמים טהורים כ' עלה דהוא דוחק יעוי"ש.

ו]

ויעוי"ש במים טהורים שהביא לדברי המרכבת המשנה, שכ' שכמו שיש ב' גירסאות להלן ריש משנה ו, א"כ בזה גופא מיתלא תלי מה הוי הגירסא ברישא דמתני' דידן, דב' הגירסאות תלויין זב"ז. ולפי"ז ביאר היטב לדברי הראב"ד והרמב"ם יעוי"ש. והיינו דהראב"ד ס"ל דפליגי הגירסאות אם כוונת ביניהם, הוי הן בין ב' הזיזין, והן בין הזיז התחתון לקרקע או רק בין ב' הזיזין יעוייש"ה.

ז]

ובדעת הרמב"ם ביאר המרכה"מ שם, דלעולם ביניהם הוי רק בין ב' הזיזין, ולענין בין תחתון לקרקע, בכל גווני מיירי שיש טפח ביניהם, ולכן בריש משנה ה', נקט כגירסת הגר"א במשנה, ובמשנה ו' ס"ל דתחת תחתון יש טפח יעוי"ש. [וכגי' הגר"א כ"ה בגירסת המשנה לרמב"ם].

ח]

ועכ"פ בדברי המרכה"מ מבואר בדעת הראב"ד, שכשאין תחת תחתון טפח, גם אם יש בין הזיזין טפח, התחתון לא חוצץ, וכל מה שתחת הזיזין הוי טמא. ויעוי' להלן משנה ו' דהוי פלוגתא בין התויו"ט ומשנ"א בכה"ג בדעת הר"ש יעוייש"ה ודו"ק.

היה העליון עודף טפח

א]

מתני' "היה העליון עודף על התחתון פותח טפח, טומאה תחתיהן או ביניהם, תחתיהן וביניהן טמא" יעוי"ש. ויל"ע מדוע הכל טמא. והיינו דבפשוטו כל זיז הוי אוהל בפנ"ע, ואיך הטומאה עוברת לב' האוהלים.

ובפשוטו הביאור, דהיות והעליון עודף טפח, א"כ אמרינן בעודף חבוט רמי [או גו"א] ועי"ז חשיבי כחדא האהלה, ולכן הכל טמא.

ב]

ויעוי' לשון הר"ש שכ' "אותו העודף שהעליון יותר על התחתון טפח מערב הטומאה בכל מקום, אבל מה שעל העליון טהור דחוצץ" יעוי"ש. ולשון "מערב" לא משמע דהוי מדינא דחבוט וצ"ע.

ג]

וביותר דלהלן גבי עודף פחות מטפח, יעוי' בלשון הר"ש, ולגבי היכא דטומאה תחת התחתון [דכו"ע מודו שהכל טמא יעוי"ש] נקט הר"ש "דאותו העודף מערב את הטומאה ביניהם" ושם לכאו' דעודף פחות מטפח, ולא שייך דינא דחבוט, [יעוי' להלן]. וגם נקט הר"ש לישנא דמערב, וע"כ דאין הכוונה ע"י חבוט, וצ"ב.

ד]

ובמשנה אחרונה נקט דכולה מתני' הוא מטעם חבוט ולכן כה"ג דעודף טפח לכו"ע בכל גווני הכל טמא, דהיות ויש עודף טפח אמרינן חבוט והכל טמא. וכה"ג דעודף פחות מטפח פליגי ר"א ור"י. [ויעוי' להלן בביאור פלוגתתם להמשנ"א].

ה]

ויעוי' ג"כ ברבנו הגר"ח פ"ה סוכה הכ"א [ד"ה היה הסיכוך] דהביא השיטות דס"ל דלדינא דחבוט לא רק דבעינן שיהיה בעליון טפח, אלא בעינן גם שלא יהיה העליון עודף על האויר שתחתיו יעוי"ש.

ושם בגר"ח נקט דחלוק ביסודו דינא דעודף טפח במתני', מדינא דעודף פחות מטפח, דבעודף פחות מטפח הוי מדינא דזיזין, אבל בעודף טפח הוי דין טומאה דאורייתא מטעם אוהל הבאה יעוייש"ה.

ו]

ומבואר עכ"פ להדיא בגר"ח שם, דס"ל דדינא דעודף טפח הוי מדינא דחבוט, וזהו שתמה שם על הנך ראשונים דס"ל דלחבוט בעינן שמכוון העליון כנגד האויר, ולא עודף עליה, והרי הך דב' זיזין שעליון עודף טפח, הרי הוי יותר מאויר שתחתיו יעוי"ש.

העליון עודף פחות מטפח

א]

מתני' "היה העליון עודף על התחתון פחות מטפח, טומאה תחתיהן, תחתיהן וביניהם טמא, ביניהן או תחת המותר, ר"א אומר תחתיהן וביניהן טמא, ר' יהושע אומר ביניהן ותחת המותר טמא, ותחתיהן טהור" יעוי"ש. ויל"ע מהו יסוד פלוגתת ר"א ור"י.

ב]

עוד יל"ע, דהנה מצינו דכשטומאה תחתיהן לכו"ע הכל טמא. ופליגי רק כשטומאה ביניהם ותחת המותר, וצ"ע אם לכו"ע הוי תחתיהן וביניהם ב' נידונים, או דבזה גופא פליגי ר"א ור"י, אם מדמינן ביניהם לתחתיהם או לא וצ"ב.

ג]

וביסוד דינא דמתני', יעוי' דבר חדש בחי' רבנו הגר"ח הל' סוכה, [ד"ה פ"ה הכ"א] דנקט דכה"ג שעודף טפח, דהעודף הוי אוהל, וכה"ג אמרינן חבוט, אבל כה"ג שאין עודף טפח לא הוי העודף אוהל, ולא שייכא כלל טומאת אוהלים מהתורה.

ויעוי"ש בגר"ח שחידש שכל הטומאה הויא מדרבנן מדינא דזיזין, והוסיף לחדש שהזיז העליון נדון מה שעודף על תחתון דהוי זיז של תחתיו יעוי"ש.

ד]

ומבואר בדבריו כמה חידושים, א'. שכל דינא דעודף פחות מטפח, הוי מפרשה דזיזין. ב'. שלזיז שייך שיש לו עצמו זיז, והיינו מה דנקט דעליון הוי זיז דתחתון, ובפשוטו היה אפ"ל שרק יש זיז לבית ופתח ולא לזיז. ג'. יעוי' לעיל דהתויו"ט נקט דזיזין דמתני' כלל לא הוו זיזין דריש פירקין, ואינם על פתח הבית, ולפי"ז לכאו' כלל לא שייך ליסוד הגר"ח וצ"ב.

ה]

עוד צ"ע, דהגר"ח דימה הא דעודף פחות מטפח לפלוגתת ר"א ור"י לעיל לגבי זיז. והרי לגבי זיז דמשנה א' לא פליגי ר"א ור"י, ופליגי רק בזיז הסובב, ומדוע זיז דמתני' דידן דמי לזיז הסובב וצ"ב.

ו]

והנה יסוד דברי הגר"ח, דר"א ור"י דמתני' הוו לשיטתייהו לעיל בזיז הסובב. כן הוא להדיא בר"ש כאן במתני', אלא דבר"ש לא מבואר דס"ל דמתני' דידן הוי מדינא דזיזין, והוי העליון זיז לתחתון.

ואם מתני' לא הוי מדינא דזיזין, א"כ צ"ב כוונת הר"ש לדמות פלוגתת מתני' לדינא דמשנה ד', וביותר דלעיל במשנה ד' פליגי בזיז הסובב ולא בזיז דעלמא.

ז]

ולעיל במשנה ד' נקט הר"ש דיסוד פלוגתת ר"א ור"י הוי לשיטתייהו לעיל בפי"ב בזית מודבק לאיסקופה, ושם לכאו' לא הוי מדינא דזיזין, וצ"ב השייכות של כל הנך גווני זל"ז דתליא בפלוגתת ר"א ור"י.

פרק יד משנה ה – גדר האוהלים בזיז עודף משהו – בדברי הגר"ח

א]

יל"ע בכה"ג שיש ב' זיזין זע"ז, ועליון עודף פחות מטפח, איך דיינינן להנך אוהלים. דלכאו' הזיז התחתון עושה למה שתחתיו אוהל נפרד, ויש לדון איך נחשב כל מה שתחת הזיז העליון. האם הגם שהעליון מאהיל על ב' מקומות חלוקים, [שיש הבדל בגובה קרקעיתם] מ"מ כל מה שתחת זיז העליון הוי אוהל אחד, ולפי"ז יש בב' זיזין ב' אוהלים, כל מה שתחת התחתון, וכל מה שתחת העליון.

ב]

או י"ל, דלעולם מה שזיז העליון, אפילו דהוי זיז אחד, מ"מ היות ותחתיו הוו מקומות חלוקים, בגובה קרקעיתם. ממילא כל מקום נדון כאוהל לעצמו, ולפי"ז במתני' דב' זיזין, א"כ נדון שיש ג' אוהלים. מה שתחת זיז תחתון מה שבין ב' הזיזין. ואוהל שלישי הוי כל מה שתחת העודף.

ג]

עוד יש לדון, דהעודף פחות מטפח דמתני', האם שייך לומר על העודף לבדו, חבוט רמי, או היות ואין בעודף טפח, א"כ לא שייך בפחות מטפח לומר חבוט רמי. [ויעוי' להלן]. והגר"ח הל' סוכה שם ד"ה אלא, פשיטא ליה דלא שייך בעודף דינא דחבוט יעוייש"ה.

ד]

ובגר"ח סוכה הנ"ל, מבואר ג' דרכים איך לדון את העודף פחות מטפח. ונראה מדבריו, דתחילה היה פשוט לו שהעודף אינו חלק מהאוהל שלמעלה. וע"כ דהיות והוו מקומות חלוקים, א"כ אינם אוהל א'. וזהו דהיות והוי אוהל בפנ"ע א"כ העלה שם ב' צדדים אם הוי העודף אוהל הבאה, או דכלל אין דין מביא להעודף היות ואין לעודף טפח, א"כ אינו אוהל מביא.

ה]

והצד הראשון הוי "כיון דתחת המותר טמא" א"כ הרי "דין אוהל ביה להביא את הטומאה" והיינו דאינו אוהל גמור, אלא עכ"פ "דין" אוהל ביה להביא את הטומאה. ומשום "דמצטרף עם יתר האוהל שלמעלה דאית ביה שיעורא דטפח על טפח". מדנקט דהוי משום "צירוף" וכן נקט דהוי "דין" אוהל עליה ע"כ דלא הוי חלק גמור מאוהל שלמעלה. וע"כ כש"כ דהעודף הוי מקום לעצמו וע"י צירוף חל דין הבאה עליה ודו"ק.

ו]

ולדרך הנ"ל, הוקשה להגר"ח שם, דהיות והעודף דין הבאה עליה, א"כ כל שתחתיו טמא, מדין אוהל מביא, וא"כ מדוע לא עוברת הטומאה לתחת הזיז התחתון, להצד שטומאה עוברת מאוהל לאוהל ללא דין חבוט יעוי"ש.

ז]

שם בגר"ח בדרך השניה נקט "האומנם די"ל דבאמת המותר אין בו שום דין הבאת טומאה כלל". והיינו דלא רק דאינו אוהל גמור, אלא גם אין לו דין אוהל המביא, אלא אין בו שום דין הבאת טומאה, משום דאין בעודף טע"ט ואינו מצטרף כלל עם יתר האוהל. והיינו דלדרך זו ס"ל כש"נ דהעודף הוי מאהיל בפנ"ע, היות ומאהיל על מקום חלוק, והיות וכן, גם לא התחדש שמצטרף עם הטפח הנותר, וממילא אין לעודף כלל דין אהל הבאה.

ח]

ולפי"ז דאין להעודף כלל דין הבאה, מיושב היטב מדוע תחת זיז תחתון טהור, וגם אם טומאה עוברת מאוהל לאוהל, בלי חבוט. ומשום דגם במקום העודף אין טומאת הבאה דהאוהל אינו אוהל הבאה, ואין טומאה בעודף כדי שתכנס תחת זיז תחתון.

ט]

ומה דמ"מ מבואר במשנה שכל שתחת העודף טמא, [והרי אין דין הבאה] וביאר שם הגר"ח דהטומאה בוקעת למעלה עד למאהיל, ושם מתפשטת בכל האהל, כיון שיש שם טע"ט "וממילא שוב מטמאה כנגדה תחת כל המותר, דכנגד הטומאה לא בעינן טפח" יעוי"ש. והיינו דאין כלל התפשטות טומאה תחת כל העודף, אלא היות ובוקעת למעלה, ושם מתפשטת א"כ הטומאה מטמאה כל שנגדה, ומבואר דגם התפשטות הטומאה מטמאה כל מה שנגדה למטה ודו"ק.

י]

ויל"ע טובא גדר הדבר דאחר שבוקעת למעלה, דמתפשטת שם בכל האוהל, [והיינו גם בעודף,] ומ"מ לא נחשב העודף אוהל הבאה כלל, וצ"ב. ויל"ע אם התפשטות והבאה הוו ב' מילי.

ואולי התפשטות הויא במקום האהלה למעלה, ולא יורדת הטומאה למטה היות ושם המקומות חלוקים וצ"ע. [ויעו"י להלן בזה].

יא]

ויעוי"ש בגר"ח דמסיק דרך שלישית "אכן נראה דתחת המותר באמת הוי אוהל גמור" ואע"פ שאין במותר טע"ט "מ"מ שפיר מצטרף עם יתר האוהל משום דין שיפועי אוהלים". והנה גם במסקנת הגר"ח מבואר דלעולם היות ויש חילוקי מקומות בזיז העליון. א"כ לא הוי [ללא דין שיפועי אוהלים] אותו אוהל, ורק משום שמצורף עם יתר האוהל משום דין שיפועי אוהלים, לכן יש על המותר דין הבאה וחציצה ודו"ק.

יב]

ומדיוק לשונו שם דרק בדרך השלישית דהוי מטעם שיפועי אוהלים, נקט דהוי אוהל הבאה וחציצה, ומשמע דלדרך הראשונה שע"י הצירוף חל על העודף דין הבאה, מ"מ לא הזכיר לדין חציצה וצ"ע. [ודוחק שהעודף אינו חוצץ לדרך הראשונה] ולכאו' מוכח דלענין חציצה פשיטא ליה דהעודף הוי חלק מזיז עליון, וודאי הוי מכלל האוהל שלו וחוצץ וצ"ב.

יג]

ועפ"י הדרך השלישית שם, הוכיח הגר"ח ליסודו, דאין טומאה עוברת מאוהל לאוהל, בלי דינא דחבוט, והיינו דהיות והסיק שם דהוי העודף אוהל גמור, ומביא טומאה, ואפ"ה תחת זיז תחתון טהור, וע"כ דאין טומאה נכנסת מאוהל לאוהל, בלי חבוט שעושה דהוי חדא האהלה.

יד]

עוד מבואר בגר"ח שם דלא רק לדרך הראשונה דע"י צירוף חל על העודף דין אוהל מביא, ומ"מ פשיטא ליה דלא שייך ביה חבוט, ומשום דלא מהניא מה שדין אוהל בו ע"י צירופו "דחבוט רמי לא אמרינן רק בטפח, דהוא כל שיעורא דאוהל ביחד" והמותר לחוד דלית ביה טפח לית ביה חבוט רמי יעוי"ש.

טו]

ומבואר שם בסוף דבריו, דגם לדרך השלישית, דע"י הצירוף מדינא דשיפועי אוהלים הוי אוהל גמור להבאה וחציצה, ומ"מ נקט שם הגר"ח דליכא חבוט רמי, והיינו דהגם דהוי דין שיפועי אוהלים, מ"מ לא אלים דינא דשיפועי אוהלים לחבוט. ולכאו' היינו ג"כ כדבריו לעיל, דחבוט אמרינן רק בטפח דהוא כל שיעורא דאוהל ביחד. והעודף שרק חל ביה דיני אוהל מדינא דשיפועי אוהלים, א"כ במותר בפנ"ע לא אמרינן חבוט ודו"ק. [ויל"ע בשיפועי אוהלים גמור, והיינו אוהל משופע, דלכאו' ודאי גם על השיפוע שייך דין חבוט וצ"ע].

טז]

והנה במש"כ הגר"ח דע"י עיקר האוהל מצטרף איליו גם העודף פחות מטפח. ויל"ע כה"ג שמלבד העודף אין טע"ט, ורק בצירוף עם העודף, האם גם כה"ג יש לכל דברי הגר"ח.

והיינו האם כוונתו דרק אם מלבד העודף יש אוהל גמור, וכה"ג העודף מצטרף לאוהל, או דגם כל דהוי חלק מאוהל, חל על העודף דין הבאה בפנ"ע וצ"ע.

יז]

והנדון הנ"ל הוי ג"כ לדרך השניה דהגר"ח, והיינו דהעודף אין עליה כלל דין הבאה האם יתכן לפרש כן גם כה"ג שכל העליון הוי רק טע"ט מצומצם, וחלקו עודף על התחתון דהיות ולעודף אין דין הבאה, אם שייך כה"ג כלל דין אוהל, שחלק מהאהל אינו אוהל הבאה וצ"ע.

יח]

ולמסקנת הגר"ח, דהעודף הוי מדין דשיפועי אוהלים. ולכאו' ודאי לא שייך שיפועי אוהלים, אם השיפוע הוי מכלל האוהל, והיינו דודאי לדינא דשיפועי אוהלים בעינן שמלבד השיפוע יהיה אוהל גמור, ולכאו' ה"ה כאן בעינן שמלבד העודף יהיה אהל גמור וצ"ע. ואולי כאן ל"ה שיפועי אוהלים גמור, ורק הוי מדינא דשיפועי אוהלים, וכה"ג מהני גם בהצטרפות העודף עם העיקר וצ"ע.

יט]

ואולי י"ל בכוונת הגר"ח, דלעולם בכל הנך ג' דרכים, פשיטא ליה דמה שתחת כל הזיז העליון הוי חדא אוהל, והיינו גם בעודף, אלא דבעודף מה דהוי מכלל האוהל, היינו רק עד גובה זיז תחתון, אבל למטה מקביל לזיז תחתון לא הוי בכלל אוהל העליון, ומשום דאין שם מקום טע"ט. [וגדר שיפועי אוהלים, היינו שהמקום למטה מתייחס למאהיל].

כ]

ולפי"ז ניחא דהיות ולדרך הב' בוקעת למעלה, ושם הוי מכלל האוהל. לכן מתפשטת, ולק"מ מש"כ באות [י'].

כא]

ולמש"נ יש לדון טובא במש"כ באותיות ט"ז-י"ח ודו"ק.

כב]

והנה כל דברי הגר"ח, הוו בביאור דינא דעודף פחות מטפח ביניהם ותחת המותר טמא, ותחתיהן טהור, וזהו שיטת ר"י, אבל לר"א דס"ל דתחתיהן טמא, ולכאו' לכל ג' הדרכים צ"ב איך טמא, והרי אין חבוט לעודף פחות מטפח, ולדרך הראשונה ושלישית הרי אין טומאה עוברת מאוהל לאוהל בלי חבוט, ולדרך הב' הרי כלל אינו אוהל להבאה ואין הבאת טומאה בעודף, ואיך אליבא דר"א טמא תחת תחתון וצ"ע.

כג]

ולכאו' צ"ל דהגר"ח לשיטתו בריש דבריו [ד"ה פ"ה הכ"א] דר"א ור"י הוו לשיטתייהו לעיל משנה ד', ולכו"ע זיז העליון העודף הוי זיז לגבי התחתון, ומדינא דזיז הוא דס"ל דטומאה נכנסת מהזיז לתחתון יעוי"ש, ולפי"ז לק"מ, והיינו דהגם דמדינא דהבאה בעלמא לא שייך שתכנס הטומאה. מ"מ כאן הוי דין בפנ"ע מדינא דזיזין ודו"ק.

כד]

ועדיין צ"ע לביאור הגר"ח, לאידך גיסא, והיינו דכל פלוגתת ר"א ור"י הויא רק בטומאה ביניהם או תחת המותר, אבל בטומאה תחת תחתון לכו"ע תחתיהם וביניהם טמא. ולהגר"ח דס"ל דלא אמרינן על העודף פחות מטפח חבוט, א"כ לא נעשו לחדא האהלה, ואיך הטומאה יוצאת מתחת תחתון לעודף וצ"ע.

כה]

ולכאו' מוכח, דחלוק בזה ביסודו בין אם טומאה ביניהם או תחת המותר, דכדי ליכנס תחת תחתון דהוי מקום לעצמו, בעינן או לדינא דחבוט, או מדינא דזיז, אבל כה"ג שטומאה תחת זיז התחתון, בזה לכו"ע היות ואוהל העליון עודף על התחתון. נכנסת הטומאה מתחתון לעודף, ולא נתבאר בדברי הגר"ח יסוד הדבר.

ולכאו' הוי מדינא דזיזין, אלא כש"כ הר"ש דעיל דטפי יוצאת מנכנסת ודו"ק.

פרק יד משנה ה

א]

והנה הן לדרך הגר"ח, והן לדרך החזו"א, מבואר דמה שטומאה עוברת מזיז לזיז כה"ג דהוי העודף טפח הוי מדינא דחבוט, [וכה"ג שהעודף הוי פחות מטפח, להגר"ח הוי מדינא דזיזין, ולחזו"א הוי מדינא דחבוט, אלא דהוי נטפל לאוהל].

ולפי"ז הוקשה להגר"ח שם, דלכאו' פליגי הראשונים אם אמרינן חבוט כה"ג שהעליון עודף על התחתון, וכאן הוי העליון עודף על התחתון.

ב]

ועיי"ש בגר"ח שבאמת נקט דלענין טומאה גם כה"ג שעליון עודף על האויר אמרינן חבוט, ועיי"ש שכ' דהוי דין מסויים בסוכה. אולם יעוי' בריטב"א סוכה כ"ב ובכס"מ בדעת הרמב"ם דנקטו דלא אמרינן חבוט כה"ג שעליון עודף על האויר שלמטה, ולפי"ז צ"ע מב' זיזין.

ג]

ובאמת הגר"ח שם הקשה ג"כ מהא דארובה, וכ' שם דבמקו"א נקט דהוי פלוגתא בארובה אם הוי מטעם חבוט. ויעוי' בזה באורך בכ' הגר"ח ודו"ק.

ד]

ולשון הר"ש במתני' דידן כה"ג דעודף טפח וז"ל "אותו העודף שהעליון יתר על התחתון טפח מערב הטומאה בכל מקום, אבל מה שעל העליון טהור דחוצץ" יעוי"ש. ויל"ע מהו לשון "מערב" דנקט, ולשון זה נקטה המשנה לעיל פ"י מ"א לגבי ארובה שיש בה טפח, ולכאו' שם הביאור דלא בעינן לצירוף אוהלים ע"י חבוט אלא הוי עירוב. והיינו דחשיבא חדא אוהל בעצם, וכל שהארובה פתוחה מופקע מהאהל, וע"י שהניח רגלו הדרינן דנדון כחדא אוהל.

ה]

ולפי"ז י"ל דזהו ג"כ כוונת הר"ש כאן. והיינו דבב' זיזין לא מהני ע"י חבוט, אלא היות ועליון עודף על התחתון, ואוהל העליון כולל כל שתחתיו ועודף עליה, א"כ כה"ג שטומאה תחת תחתון לא שייך לדון שנמצא תחת תחתון ולא תחת עליון, שהרי עליון עודף, והעודף מערב לדון שהטומאה שתחת התחתון נמצאת גם תחת זיז העליון, ולכן הכל טמא ודו"ק.

ו]

ולפי"ז ניחא היטב סוף דברי הר"ש שכ' "אבל מה שעל העליון טהור דחוצץ" וצ"ע לשון "אבל" ועוד מה בעינן לטעם דחוצץ, דאם כל מה דמהני היינו שטומאה עוברת מאוהל לאוהל, א"כ מהכ"ת שתגיע למעלה. אולם למש"נ הרי הטומאה מעורבת בכל המקום של זיזין, וזהו שכ' הר"ש דהעליון חוצץ ודו"ק.

ז]

ובזה ניחא שיטות הראשונים דס"ל דלא אמרינן חבוט כל שעליון עודף על האויר למטה. והיינו דכמו בארובה דטמא, היינו בלי דינא דחבוט, ה"ה בב' זיזין הוי בלי דינא דחבוט, ורק בקורות שכל קורה מאהלת על מקום אחר ודאי הוו ב' אהלים נפרדים, וכל דינא דהעברת טומאה בהו הוי ע"י דין חבוט ודו"ק.

ח]

[וללא דיוק לשון הר"ש הנ"ל, י"ל עוד עפי"ד החזו"א שכ' ביישוב הא דארובה דכה"ג שיש דופן שמצרף את האהלים, אי"צ לדינא דחבוט. והיינו, דגם אם אינה באותו גובה, מ"מ כל שיש כותל שעובר מתחתון לעליון, זה גופא שוי להו חדא, בלי דין חבוט, ולפי"ז י"ל דגם כאן בזיזין, י"ל דחשיב שיש כותל שמצרף להו, ואי"צ חבוט וצ"ע].

ט]

אלא דעדיין צ"ב בשיטת הר"ש, דאם מחמת שהעליון עודף לכן מערב הטומאה, א"כ כמו דכה"ג שטומאה תחת תחתון, כו"ע מודו שהכל טמא, ה"ה ג"כ נימא כן בטומאה ביניהם. ובמשנה מבואר דבטומאה ביניהם פליגי ר"א ור"י וצ"ב.

י]

ולכאו' מוכח, דחלוק אם הטומאה נמצאת תחת תחתון, דכה"ג העודף העליון, [גם אם אין בו טפח] מועיל לערב הטומאה, ועצם הטומאה נידונת שמונחת גם מתחת לעליון, אבל כה"ג שטומאה ביניהם, א"כ לא מהני העודף לדון שטומאה שביניהם כמונחת תחת התחתון, וצ"ב. [ויעוי' דיוק לשון הר"ש, דלגבי דעת ר"א, לא נקט לשון "מערב" אלא "מביא" ודו"ק]. ולכאו' הביאור דטומאה בתחתון חשיבא גם בעליון ולא להיפך ועי'.

יא]

ועדיין צ"ב מש"כ הר"ש דר"א לטעמיה לענין זיז במשנה ד', ובמשנה ד' נקט דהוי לטעמיה לענין מודבק באיסקופה. ולגבי מודבק באיסקופה נקט דפליגי בפלוגתת ר"מ ור"י לענין כלב המוטל באיסקופה וצ"ב.

[ויעוי' לעיל שנתבאר, דלכאו' פליגי הגר"ח וחזו"א, בכוונת דמיון הר"ש. האם הוי דין זיז או נטפל].

יב]

ויעוי' בפי' הרא"ש כאן. ובלשונו משמע דהיות והעודף אין בו טפח, וצריך לקבל את חשיבותו ודינו משאר הזיז. א"כ בזה חלוק בין להכניס לעליון, או להוציא מן העליון לתחת התחתון, והיינו דטפי אלים לקבל כח מהזיז כדי שטומאה שהגיעה לעודף תכנס בכל הזיז, משא"כ כד דיינינן לענין להוציא טומאה מהעודף לתחת התחתון, בזה לא מקבל העודף כח משאר הזיז ודו"ק, וצ"ב.

יג]

ובפי' הרא"ש לעיל משנה ד', נקט דאם הזיז בולט טפח, ודאי טומאה בבית יוצאת לזיז שאוכל בפתח, אפילו אם אוכל פחות מטפח, דמוכח כן מהא דב' זיזין להלן משנה ה', דזיז עליון עודף פחות מטפח, [ובמי"ט כ' דגרסינן יותר מטפח יעוי"ש. וצ"ע מלשון הרא"ש להלן שם "אע"פ שאין בעודף טפח".] וטומאה תחת תחתון, דביניהם טמא ה"ה באוכל פחות מטפח יעוי"ש וצ"ב.

יד]

ולכאו' הביאור, דלענין שתצא טומאה מאוהל, לא בעינן שיהיו האוהלים מצורפים זל"ז בטפח, אלא סגי שמה שנוגע נדון כאוהל גמור, כדי שתצא אליו הטומאה, וזהו היסוד שמבואר בעודף פחות מטפח, וממילא הוכיח כן גם בזיז הסובב. [ולפי"ז כלל אינו דין מסויים בזיזין].

טו]

ויעוי' בגר"ח הלכות סוכה, שכ' לדמות משנה ד' למשנה ה', ושם נקט דבעודף פחות מטפח, הוי משום זיזין, אלא שביאר רק בגוונא דפליגי ר"א ור"י, ולא ביאר איך מהני לכו"ע כשטומאה תחת התחתון.

ויל"ע אם לדרכו, הוי ג"כ משום דין זיזין, וכשטומאה תחתיו לכו"ע יוצאת. או דהוי כש"נ, דאינו מדין זיזין וצ"ע.

טז]

והנה, מה דפשיטא ליה להגר"ח, דכל שעודף פחות מטפח, לא שייך כלל דינא דחבוט, פשיטא ליה להחזו"א לאידך גיסא, והיינו דודאי כל נדון מתני' הוי ע"י דינא דחבוט, דמהני דהתחתון והמותר הוו זה ליד זה יעוי"ש. [חזו"א י"א י"ב].

יז]

ומה דמ"מ חלוק בזה בין אם טומאה תחת התחתון, דלכו"ע ביניהם ותחת המותר טמא, לבין אם טומאה ביניהם או במותר דפליגי ר"א ור"י. היינו דיסד שם בחזו"א דגם אחר דאמרינן חבוט, מ"מ המותר הוי רק נטפל לאוהל תחתון. ולכן לכו"ע כשטומאה בתחתון יוצאת לנטפל אליה, אבל כשטומאה תחת המותר, היות וחשובה בנטפל א"כ לא נכנסת מנטפל לאוהל.

ובזה גופא הוי יסוד פלוגתת ר"א ור"י, דלר"י מנטפל רק מוציא ולא מביא, ור"א לא מחלק בין להוציא ולהביא יעוייש"ה.

יח]

והנה לכאו' דבריו צ"ב, דהיות ואמרינן חבוט, א"כ לכאו' נעשה חד אוהל. ומהכ"ת לדון שהחלק שנאמר עליו חבוט רק הוי נטפל לאוהל התחתון וצ"ב. ויעוי"ש שביאר לה "דטומאת חבוט רמי כה"ג שאין בעודף טפח. וצריך להתערבות אוהל העליון, לא חשיב רק כנטפל לאוהל", והיינו דהיות וכל דין החבוט אינו מכח העודף עצמו, אלא מכח עיקר האוהל העליון, א"כ לעולם העודף נדון רק כנטפל וצ"ב.

יט]

ועכ"פ לפי"ז ניחא מש"כ החזו"א שם בתחילת דבריו, דגם בטומאה תחת תחתון נכנסת תחת המותר שהוא נטפל יעוי"ש, והיינו דהיות וכל מה דאמרינן חבוט היינו ע"י התערבות אוהל העליון, לכן העודף נחשב כנטפל ודו"ק, [וקצת צ"ע לשון "דטומאת חבוט רמי כה"ג שאין בעודף טפח", ולכאו' לא הויא "טומאת חבוט" אלא הוי אוהל שנוצר ע"י חבוט, דכה"ג נדון כנטפל וצ"ע].

כ]

ולפי"ז ביאר החזו"א שם, דזהו כוונת הר"ש במש"כ דר"א ור"י הוו לשיטתייהו במשנה ד' בזיז הסובב. והיינו דזיז הוי נטפל להבית, ופליגי ר"א ור"י אם מנטפל רק יוצא ולא מביא, או כמו שמוציא גם מביא יעוייש"ה.

כא]

ויעוי"ש שהקשה דאם זיז הוי נטפל, א"כ מדוע במשנה א' לכו"ע טומאה תחתיו הבית טמא. וחזינן שנטפל גם מביא טומאה. ויעוי"ש שכ' לחלק בין אם הוי המת תחת הזיז שכנגד הפתח, דכה"ג אלים דנדון כנמצאת הטומאה בבית, ורק כה"ג דהוי המת תחת הסובב, ולזיז שנגד הפתח מגיעה רק התפשטות טומאת המת, וכה"ג לא מהני הנטפל להביא לבית יעוי"ש. [ומבואר דלא נחית לחלק בין זיז נגד הפתח, לבין זיז הסובב, שגם חלקו שנגד הפתח לא נעשה זיז ודו"ק].

כב]

ומבואר דפליגי הגר"ח והחזו"א בכוונת הר"ש לדמות פלוגתת ר"א ור"י דמתני' לפלוגתתם לעיל משנה ד', דהגר"ח ס"ל דפליגי בדינא דזיזין, וזהו דנקט דגם במתני' הוי העליון זיז לתחתון. אבל החזו"א ס"ל דל"ה פלוגתא במסויים בזיז, שהרי מתני' אינו ענין עם דינא דזיזין, אלא הוי דין בנטפל, דפליגי אם נטפל רק מוציא או כמו שמוציא גם מביא ודו"ק.

כג]

והנה הר"ש לעיל משנה ד', בביאור פלוגתת ר"א ור"י, כ' דר"א שמטמא את הבית הוי לטעמיה דמטמא לעיל פי"ב מ"ח בכזית מודבק לאיסקופה, ור"י לטעמיה דמטהר יעוי"ש. ולכאו' בשלמא להחזו"א דהנדון הוי אם נטפל, כמו שמוציא גם מכניס, י"ל ג"כ דאיסקופה נידונת כנטפל, ועי"ז מכניס הטומאה לבית, אבל להגר"ח דביאר דהוי מדינא דזיזין, ולכאו' באיסקופה ליכא דינא דזיז וצ"ע.

כד]

ובעיקר מש"כ הר"ש במשנה ד', דר"א ור"י הוו לטעמייהו לגבי איסקופה, ויעוי' לעיל פי"ב מ"ח בר"ש שכ' דפלוגתת ר"א ור"י הויא כפלוגתת ר"מ ור"י דפליגי אם איסקופה משקוף ולחוץ הויא כבית או לאו יעוייש"ה.

ולפי"ז תמוה מה הדמיון כלל לכאן, והרי פליגי במסויים באיסקופה, אם היות והוי משקוף ולחוץ אם נידונת כבית או לא. ואינו ענין לא לזיזין, ולא לנטפל וצ"ע.

פרק יד משנה ה – באליהו רבה

א]

ובאליהו רבה כאן, לכאו' נקט ביאור נוסף בכוונת משנה ד' ומשנה ה'. וס"ל דפלוגתת ר"א ור"י במשנה ה' הוי כפלוגתתם במשנה ה', אלא דלשונו לא משמע דפליגי בדינא דזיז בעלמא, ומדיוק לשונו נראה דס"ל דזיז שעודף טפח הוי העודף אוהל גמור, וזיז שעודף פחות מטפח הוי מקצת אוהל, והיינו דהגם דהוי המשך של זיז העליון. מ"מ היות ומאהיל עד הקרקע, א"כ נדון כמקצת אוהל יעוי"ש.

ב]

וזהו הדמיון למשנה ד', דגם במשנה ד' בזיז הסובב, היות והוי החלק של הזיז שאוכל בפתח מצורף הן עם הבית והן עם הזיז הסובב, לכן נדון כלפי שניהם כמקצת אוהל ודו"ק. [וסתימת הדבר, דהזיז הסובב בולט טפח, וזהו שהוא הוי אוהל. והחלק שאוכל כנגד הפתח, נדון כמקצת אוהל ודו"ק].

ג]

עוד מבואר בדברי האליהו רבה, דמה שמבואר במשנה ד' דכשטומאה בבית טמא לכו"ע כל שבזיז הסובב, הוי חד דינא עם המבואר במשנה ה' דכה"ג שטומאה תחת תחתון לכו"ע טמא גם ביניהם. וכל פלוגתתם הויא רק בטומאה ביניהם, או בטומאה בזיז הסובב.

ד]

ובביאור החילוק נקט שם באליהו רבה דבר חדש. והיינו שיש הבדל בטומאה שנמצאת במקצת אוהל, בין אם בעינן שהטומאה תעלה למעלה להמאהיל עליה, לבין אם אמרינן שיורדת למטה, כדי שתכנס. וזהו דבטומאה בבית, דפשיטא שהזיז שאוכל בפתח הוי מקצת הבית, וטומאה יוצאת לו, ומשם אמרינן שעולה למעלה, ושם היות והוי אוהל גמור, מביא לכל האוהל, והיינו לכל הסובב, וזהו ג"כ דבמשנה ה' לכו"ע כל שטומאה תחת תחתון לכו"ע הכל טמא. והיינו דהיות ונמצאת תחת העודף דהוי מקצת אוהל. שם עולה למעלה ומביא בכל האוהל יעוי"ש.

ה]

ומה דפליגי ר"א ור"י, היינו כה"ג שטומאה תחת זיז הסובב. דכדי שתכנס מזיז שאוכל בפתח להבית בעינן שטומאה תרד לכנגד הפתח ותכנס, ובזה פליגי ר"א ור"י אם אמרינן יורדת. וכן במשנה ה' בטומאה ביניהם דבעינן לומר שטומאה שהגיע לעודף דהוי מקצת אוהל תרד כדי להכנס לתחת תחתון, ובזה פליגי ר"א ור"י יעוייש"ה.

ו]

ויל"ע ביסוד כוונת דבריו, הן מהו ענין טומאה עולה, ומהו טומאה יורדת, ומדוע לענין שתעלה פשיטא אליבא דכו"ע שעולה, ולענין שתרד פליגי וצ"ב.

ז]

והנה ביסוד האליהו רבה, דנקט דהזיז שאוכל בפתח נדון כמקצת אוהל, ולכאו' בשלמא כלפי הבית שפיר נדון כמקצת אוהל, היות ואינו מצורף בטע"ט עם הבית. [ויתכן שרק מדינא דזיז נדון כמצורף לבית]. אבל בדבריו מבואר שגם לענין הזיז הסובב, נדון החלק שכנגד הפתח כמקצת אוהל, וזו לכאו' צ"ע, והרי הוי חלק גמור של הזיז הסובב וצ"ב.

ח]

ולכאו' הביאור, דכדי שיחשב מקצת אוהל, לא בעינן דוקא דהוי בעצם מקצת אוהל, אלא גם זה גופא שחלק זה נחשב חלק מאוהל של ב' אוהלים נפרדים, א"כ זה גופא נותן לו כלפי שני האוהלים חשיבות של מקצת אוהל ודו"ק.

ולפי"ז ניחא ג"כ הא דבמשנה ה' העודף נדון כמקצת אוהל גם כה"ג שטומאה ביניהם. והיינו דהיות והעודף נחשב חלק של ב' האוהלים. זה גופא מחשיבו כלפי שניהם כמקצת אוהל ודו"ק. [ואולי, היות ונחשב מקצת אוהל זה, א"כ זה גופא מגרע מחשיבותו להחשב חלק של אוהל אחר לגמרי, ורק נדון כמקצת אוהל ודו"ק].

ט]

ולכאו' נפיק להאליהו רבה, דרך שלישית בביאור דינא דעודף פחות מטפח. דלעיל נתבאר דלהגר"ח לא שייך בפחות מטפח דינא דחבוט, והוי משום דינא דזיז. ולהחזו"א הוי מדינא דחבוט. ולהגר"ח במסקנא הוי חלק מאוהל העליון ע"י דינא דשיפועי אוהלים, אבל כלפי התחתון הוו ב' אוהלים נפרדים יעוייש"ה.

ולהאליהו רבה מבואר דרך חדשה, והיינו דהן כלפי עליון והן כלפי תחתון, הוי העודף מקצת אוהל ודו"ק. [ובחזו"א י"א ח' בתו"ד ג"כ נקט כעי"ז].

י]

[ובעיקר דינא דזיז הסובב, לא נתבאר באליהו רבה, אם מיירי למעלה מי"ב טפחים וכראב"ד, או דמיירי תוך י"ב טפחים, ולכאו' הכוונה דודאי הוי תוך י"ב טפחים, וע"י דינא דזיז נידון כחלק מהבית, וזהו דממילא נעשה כלפי הזיז הסובב דרק חשיב "מקצת אוהל" וכש"נ].

יא]

ובדברי האליהו רבה, לכאו' עוד צ"ב, דנקט דפליגי אם אמרינן רק עולה או גם יורדת, וצ"ב מה החלוקה, דהא פשיטא שהטומאה מתפשטת מהאוהל למקצת האוהל, וכל הנדון הוי רק אם אח"כ רק עולה או גם יורדת, ולכאו' אם טומאה מתפשטת במקצת א"כ ממילא הויא למעלה ולמטה, ומהו הנך ב' מילי, דתחילה נידונת הטומאה במקצת האוהל, ושוב הוי נדון נוסף לענין עולה ויורדת וצ"ב.

יב]

ובמש"כ באליהו רבה דפליגי אם כמו שעולה כך גם יורדת, וצ"ב מהו הנך ב' מילי, ומה הסברא לחלק ביניהם.

ואולי י"ל, דאין הכוונה עולה ויורדת כפשוטו, שהרי בזיז הסובב הוי הסובב מאהיל על אותו גובה כמו המקצת, וכן בזיז העודף, הרי מיירי גם כשטומאה בעודף על הקרקע ודו"ק.

יג]

ואולי הכוונה, דהרי נתבאר דהוי מקצת אוהל לגבי ב' האוהלים, ומ"מ חלוק ביסודו מה דהוי מקצת [בזיז הסובב] לגבי הבית, מאשר לגבי זיז הסובב, דלגבי הבית הוי חפצא של "מקצת" אבל לגבי הסובב הוי ממש מעצם הזיז, ורק נדון כמקצת, היות והוי ג"כ מקצת הבית. וכן במשנה ה', לגבי תחתון הוי חפצא של מקצת אבל לגבי עליון, מה שנדון כמקצת, היינו רק היות והוי גם חלק של האוהל התחתון וכש"נ.

יד]

ולפי"ז י"ל דזהו החילוק של עולה או יורדת, והיינו דעולה הכוונה לצרף הטומאה שבמקצת עם עצם המשך האוהל שלו, וזה אמרינן לכו"ע. ויורדת היינו לצרף הטומאה שבמקצת עם האוהל שאינו בכלל עצם המקצת, ולכן פליגי אם גם לאוהל שאינו מעצם המקצת ג"כ מביא המקצת אוהל ודו"ק.

טו]

דו"ק היטב בלשון האליהו רבה, ורק לגבי זיז נקט להדיא לשון מקצת אוהל גם לגבי הבית וגם לגבי זיז הסובב. אבל במשנה ה' לא נקט להדיא דהעודף הוי מקצת של אוהל התחתון יעוייש"ה. ואולי לא הוי מקצת תחתון, ומ"מ יוצאת טומאה מתחתון לעודף וצ"ב.

פרק יד משנה ו – אין ביניהם פותח טפח – גירסא א' דהר"ש

א]

מתני' "יש בהן פותח טפח, ואין ביניהם פותח טפח" וכו', ונחלקו הראשונים בביאור כוונת המשנה וגירסתה, האם מה שאין ביניהם טפח הוי הן בין ב' הזיזין, והן בין תחתון לקרקע, או שהכוונה רק בין שניהם, אבל בין תחתון לקרקע יש טפח.

ולגירסא שיש טפח בין תחתון לקרקע, א"כ מה שטמא, היינו תחת התחתון, ולגירסא שאין טפח בכל הציורים, א"כ דיינינן לזיז העליון כאוהל, וכל מה שמזיז עליון עד קרקע טמא יעוי"ש.

ב]

קצת יל"ע מדוע התנא ללמדינו דינא דאין ביניהם טפח, הוצרך לנקוט בציור של זיזין, ולכאו' הו"ל לבאר כן לגבי קורות זו ע"ג זו, מהו הדין כה"ג שאין ביניהם טפח וצ"ב.

ג]

הר"ש בדרך הראשונה, וכן בפי' הרא"ש, נקטו דאין בין תחתון לקרקע טפח, וביארו דהכל טמא, היינו דאין התחתון חוצץ, היות ואין בינו לקרקע טפח, ורק אח"כ נקטו דעליון מביא טומאה לכל מה שתחתיו, אע"פ שאין ביניהם טפח, דמ"מ בין עליון לקרקע יש טפח יעוי"ש.

וקצת יל"ע, דלכאו' תחילת הדין הוי שעליון יהיה אוהל, וצריך לבאר דמועיל היות ועכ"פ גבוה מן הקרקע טפח וי"ל.

ד]

בר"ש הוסיף דאין תחתון חוצץ היות ואין תחתיו טפח, ולא על גביו טפח יעוי"ש. ויל"ע מה הוצרך לזה, ומה סברא הוא דהיות ואין על גביו טפח דלכן אינו חוצץ וצ"ע. [ובאמת ברא"ש אין הסיום ועי'].

ה]

ויעוי' בתויו"ט שביאר בכוונת הר"ש "ומשום כך בוקעת ויורדת" ויעוי' בהגהות הרש"ש שתמה על התויו"ט, דגם אם יש ביניהם טפח, מ"מ בוקעת, היות ואין תחת תחתון טפח ודומיא דביב יעוי"ש. והנה ההוכחה מביב יש לדחות דדוקא ביב שבטל לבית, אולם הרש"ש ס"ל דלא בעינן כדי שיבקע שיהיה רצוצה, וס"ל דכל שאין התחתון אוהל, ממילא טומאה בוקעת, ולשון התויו"ט מורה דבעינן שיהיה רצוצה וצ"ע.

ו]

ובאמת יעוי' במשנה אחרונה כאן, שדייק ללשון המשנה דמשמע דאין ביניהם טפח, והקשה דלכאו' גם אם יש ביניהם טפח, היות ותחתון אינו אוהל, א"כ טומאה בוקעת תחתיו. והביא לתויו"ט הנ"ל דמשמע מלשונו שצריך שתהיה רצוצה, ותמה בדבריו. ותמה בתרתי א'. דאם מטעם רצוצה, א"כ מדוע אח"כ מתפשטת ב'. דאם הויא רצוצה, א"כ שתבקע גם למעלה. ולשון המשנה דלא טמא על גבה יעוי"ש.

ז]

ושם במשנ"א נקט דודאי דינא דמתני' הוי גם כה"ג שביניהם יש טפח, ומשום דהיות ותחתון אינו גבוה טפח, הוי כמי שאינו, והעליון מביא טומאה לכל שתחתיו יעוייש"ה. ומלשון התויו"ט בכוונת הר"ש משמע דפליג על זה, וצ"ב.

ובאמת יל"ע, מה יהיה הדין כה"ג בקורות, והיינו ב' קורות, שתחתונה אינה גבוהה טפח מהקרקע, ועליונה אינה גבוהה מתחתונה טפח, אבל גבוהה טפח מהקרקע וצ"ע.

והיינו שיש לדון, האם פלוגתא הנ"ל הויא במסויים בזיזין, או בכל מילי וצ"ב.

ח]

ובאמת בקורות לכאו' מצינו דברי כס"מ מחודשים, דיעוי' ברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ו "וביניהם אויר פו"ט" ובראב"ד השיגו, ויעוי"ש בכס"מ ד"ה ולי נראה שביאר כוונת הרמב"ם לענין אויר בין קורה עליונה לתחתונה, ונקט שם שאם לא יהיה ביניהם טפח הטומאה בוקעת ולא מטמאה ביניהם יעוי"ש, וצ"ע דלכאו' היות ואין התחתונה גבוהה טפח, א"כ העליונה מאהלת על הכל, וע"כ דליכא כה"ג דינא דקפולין להכס"מ, וצ"ב.

ט]

ויעוי' באורך במים טהורים פי"ד מ"ה בחרד"ן ב' ממרכה"מ בביאור הרמב"ם וראב"ד, ומכל דבריו שם מתבאר דאם יש טפח בין ב' הזיזין, ותחת התחתון אין טפח, כשיש טומאה ביניהם או תחתיהם הכל טמא, דהיות ותחתון לא גבוה טפח, אינו חוצץ יעוייש"ה.

אין ביניהם פותח טפח בגירסת הרמב"ם

א]

ובר"ש בדרך השניה, וכן הוא שיטת הרמב"ם בפיהמ"ש, דמיירי שהתחתון גבוה טפח מהקרקע. וכל מה שאין טפח היינו ביניהם, וכוונת המשנה דטומאה תחתיהן תחתיהן טמא, היינו שטומאה תחת התחתון, אבל טומאה ביניהם או על גביהם, רק כנגדו עד הרקיע טמא.

ב]

והנה גם כה"ג שטומאה על גבי העליון, עד לרקיע טמא, ורהיטת הלשון משמע שרק למעלה טמא, וצ"ע דלכאו' העליון אינו אוהל, וא"כ אינו חוצץ, וכמו שעולה עד לרקיע, ג"כ יורדת עד התחתון וצ"ע. ואולי אה"נ, והיות והוי רק מקום פחות מטפח לא דייק וצ"ע. [ואולם רהיטת לשון המשנה לא משמע שטמא תחת הזיז וצ"ע].

ג]

ויעוי' בספר זכר טוב סי' י' אות כ"ח, שדן בהנ"ל, ויעוי"ש שכ' לתלות בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד פט"ז טו"מ אם טומאה באויר יש לה דין רצוצה יעוי"ש.

ד]

והנה כשטומאה בין ב' הזיזין, הרי הויא טומאה רצוצה, והרי לגירסת הרמב"ם מבואר דבוקעת ועולה, והיינו דלא בוקעת למטה, היות ולמטה הוי אוהל. וא"כ מבואר לכאו' להדיא במתני' דטומאה רצוצה לא בוקעת אוהל.

ויעוי' ברבינו הגר"ח פכ"ד טו"מ ה"ח שהסתפק אם רצוצה בוקעת אוהל, ושם הביא תוספתא הו"ד בר"ש לעיל פ"ו דרצוצה אינה בוקעת אוהל. וצ"ע מדוע לא הוכיח כן ממשנה מפורשת לגירסת הרמב"ם וצ"ע.

ה]

והנה למבואר בפיהמ"ש כאן שטומאה למעלה לא בוקעת לתוך אוהל, ולכאו' לפי"ז יש סתירה ברמב"ם למש"כ הכס"מ פכ"ד טו"מ ה"ח בתו"ד דרצוצה בין הקורות בוקעת לתוך האוהל. וכן רהיטת הפיהמ"ש פ"ו מ"ה יעוי"ש. [וברבינו הגר"ח פכ"ד שם פליג על הכס"מ יעוי"ש].

ו]

ולכאו' צ"ל דחלוק אם הטומאה ע"ג האוהל, דכה"ג האוהל מונע מטומאה [גם רצוצה] להכנס, אבל בטומאה בקורות לא חשיב מחוץ לאוהל כדי שיועיל להציל ודו"ק וצ"ב.

ז]

ויעוי' במשנה אחרונה [בסו"ד] לגבי גירסת הרמב"ם, ובפשוטו מפרשים דרק בוקעת למעלה, אבל לא למטה. והמשנ"א ס"ל כשיטת המפרשים דס"ל שרצוצה בוקעת לתוך אוהל, וא"כ פי' דודאי כן בוקעת גם למטה. וממילא הוקשה לו מדוע המשנה נקטה רק שבוקעת למעלה ולא למטה. [וכן הק' בחזו"א י"ב ז'] ויעוי' מש"כ להלן מהפיהמ"ש דמוכח דלא כמשנ"א.

ח]

ויעוי"ש שכ' דהיות וכשבוקעת לתוכו, הרי מתפשטת בכולה, ולכן לא הוזכר בקיעה למטה, דהיה משמע שבוקעת ולא טמא כולה. ולכן לא הזכירו יעוי"ש. [והיינו דפליגי אם בוקעת לאוהל, אבל אם בוקעת ודאי גם מתפשטת, דאל"כ מדוע לא נקט התנא שבוקעת ויורדת ודו"ק].

ט]

אלא דהוקשה למשנ"א שם דעכ"פ שיפרש התנא שתחתיה כולה טמא. וכ' דהתנא שתק, היות ורק כשטומאה ביניהם כולה טמא. ומתני' מיירי גם בטומאה על גבה, ושם לא טמא כולה יעוי"ש. והיינו דס"ל דרק רצוצה ממש בוקעת, ולא מה שעל גבה, דהויא טומאה באויר ודו"ק. [ולכאו' כלל לא בוקעת, ולא שלא מתפשטת ועי'].

הוספות

א]

בדברי הראשונים במשנה דפליגי בגירסאות, והנה יעוי' לעיל פ"ט מ"ג בכוורת שנפחתה וטומאה תחתיה כנגדו עד התהום טמא, ובמהר"ם שם דרק בוקעת עד התהום אבל לא בוקעת עד הרקיע, היות ומיירי שנפחתה, א"כ הוו ב' נסרים שיש ביניהם טפח, והעליון גבוה מהארץ טפח, ולכן אינה עולה עד לרקיע יעוי"ש. והיינו שדופן העליון הוי אוהל וחוצץ.

ב]

ויעוי"ש שכ' דכן משמע בכמה דוכתי בפי"ד ובפט"ו יעוי"ש, וצ"ע כוונתו. ולכאו' ממשנה ה' אין שום ראיה שהרי זה מילתא דפשיטא ששניהם הוו אוהל, וכל א' מהם חוצץ. ולכאו' כוונתו דהגם דהויא טומאה רצוצה, מ"מ אוהל חוצץ, וזהו שהוכיח מפי"ד, והיינו ממשנה ו' דשם הוי התחתון פחות מטפח, והטומאה רצוצה ואפ"ה אינו טמא עד הרקיע ודו"ק.

ג]

אלא דלפי"ז תמוה, שהרי רהיטת לשון המהר"ם דתוך הכוורת בוקעת ולא מתפשטת, [הן כן רהיטת לשונו, והן דאם היה מתפשטת, לכאו' ודאי הו"ל להתנא להזכירו] ותמוה מה ההבדל בין כוורת למתני' פי"ד מ"ו דשם מבואר שכל תחת זיז העליון טומאה מתפשטת וצ"ע.

פרק יד משנה ו

א]

והנה רהיטת לשון הר"ש שהביא לב' הגירסאות, מורה שהוי רק חילוק בגירסא, אבל אין פלוגתא להלכה. ורק חלוק מה הציור. וכן נקט בכוונת הר"ש במים טהורים.

ולפי"ז הקשה שם במי"ט חרד"ן ב', דלכאו' ודאי שסותרות, דאם נימא כהר"ש דבשתיהן אין טפח, וע"כ שתחתון הוי כמי שאינו, והוי כדינא דקפולין. וא"כ כה"ג שתחתון גבוה טפח, ויש לעליון פחות מטפח, ג"כ נדון התחתון כקפולין, ויחשב העליון כאוהל, ומדוע לאידך גירסא אמרינן שטומאה ביניהם בוקעת ועולה יעוי"ש.

ב]

והיינו דהמים טהורים פשיטא ליה דאם אמרינן קפולין, א"כ גם כה"ג שתחתון גבוה טפח, והוי אוהל מצד עצמו, מ"מ כלפי עליון דיינינן ליה כמי שאינו, ועליון נדון כאוהל יעוי"ש.

ולכאו' ע"כ צ"ל בכוונת הר"ש לא כן, והיינו דכל מה דדיינינן כקפולין, היינו היות ובלי זה אין האהלה, ועלה דיינינן כמי שאינו, אבל כה"ג שתחתון הוי אוהל גמור, א"כ לא דיינינן שתחתון כמי שאינו, והוי עליון אוהל, אלא אדרבה, דיינינן שעליון אינו אוהל ודו"ק.

ג]

ויעוי' בחזו"א שתמה עוד מהא דחצצו מארצו או מן הקורות, דנימא שהחוצץ הוי כמי שאינו יעוי"ש. [י"ב ז' במוסגר וצ"ע].

ולמש"נ יש להוסיף גם לאידך גיסא, והיינו דכל כה"ג שללא דינא דקפולין יש לא' מהם אוהל, א"כ לא שייך דין קפולין, ואדרבה כה"ג אמרינן שהשני הוי מחיצה לאוהל ודו"ק.

ד]

ויעוי"ש במים טהורים שרצה ליישב ב' הגירסאות ולחדש דהר"ש דן הזיזין כמי שאינו לענין דעליון נעשה אוהל לטמא ויש הבאת טומאה כל תחתיו, אבל מ"מ חשבינן להזיז התחתון שעושה רצוצה לטומאה, ולכן הטומאה שביניהם בוקעת יעוי"ש, והוא צ"ע.

וביותר תמוה, דהרי לשיטת הר"ש הראשונה, ודאי שטומאה ביניהם אינה בוקעת וצ"ע.

ה]

ולכאו' מוכח מכל הנ"ל, דהגם שכ' הרא"ש דהוי דומיא דקפולין, אין הכוונה דהוי ממש כקפולין, [וכקו' האחרונים דקפולין לא נאמר כה"ג שאין מקבל טומאה]. ורק כוונת הרא"ש דהוי כיסוד החידוש דקפולין.

והיינו דבקפולין התחדש איך דיינינן היחס של ב' מאהילים זה ע"ג זה, דאמרינן דל התחתון ועי"ז העליון הוי מאהיל.

ו]

וה"ה כאן בזיזין, אלא דזיזין חלוק מקפולין, וכן זיזין חלוק מב' קורות זו ע"ג זו. דקפולין וכן קורות, אם אין בין עליון לתחתון טפח, א"כ העליון לא נדון כאוהל. וכדי שיהיה אוהל בעינן לחדש דין כמי שאינו, וזהו חידושא דקפולין.

משא"כ בזיזין הוי להיפך, והיינו דמתוספתא דזיזין דלעיל, שמעינן דב' זיזין, ביסודם משתייכים לבית, והעליון נחשב מאהיל גם על מקום התחתון, [אלא שתחתון שוי "הפסק" ולא חציצה, וכדלעיל]. ושפיר סד"א בכל ב' זיזין שיש בהו טפח, שהעליון הוי מאהיל על כל שתחתיו עד הקרקע.

ז]

וזהו דקמ"ל מתני', דאם התחתון יש תחתיו טפח, א"כ היות וללא דהוי זיז הרי הוי אוהל גמור, א"כ זה עצמו מגרע לחשיבות מאהיל של עליון, ושוי הפסק, אבל כה"ג שאין תחת תחתון טפח, א"כ דיינינן לתחתון כדינא דקפולין, ונדון כמי שאינו, ועליון הוי אוהל ודו"ק.

ח]

ויעוי' באליהו רבה, ונקט כשיטת הרמב"ם, דיש תחת התחתון טפח. ובדיוק לשונו נקט דטומאה תחתיהם תחתיהם טמא, דחוצץ על ביניהם ועל גבם יעוי"ש. ותמוה דאם תחתון הוי אוהל וחוצץ, שטומאה לא מתפשטת לביניהם, א"כ ממילא איך תגיע לעל גביהם, ומהו שהוסיף שחוצץ גם על גביהם וצ"ע.

ט]

ובביאור הא דטומאה ביניהם ועל גביהם, נקט באליהו רבה רק דהיות ואין ביניהם טפח לכן טומאה בוקעת, ולכאו' לא ביאר מהו הטעם בעל גביהם וצ"ב.

ואולי י"ל דס"ל לא"ר כרהיטת לשון המשנה דעל גביהם בוקעת, והיינו שמה שביניהם לא יטמא. והיינו דדיינינן כלפי טומאה שעל גביהם, לב' הזיזין כחדא, וכלפי מה שלמעלה ב' הזיזין כחדא חשיבי אוהל לחצוץ, ורק כלפי טומאה ביניהם, אמרינן שהיות ואין טפח בוקעת. וזהו כוונת הא"ר ודו"ק.

י]

ולמש"נ דזיזין שאני, אולי י"ל בכוונת התויו"ט הנ"ל, שכ' בכוונת הר"ש דמיירי דוקא שאין ביניהם טפח, [ודלא כמשנ"א דגם אם יש טפח] ולשונו משמע דהטעם דטמא היינו דבוקעת, והיינו דהיות ואין טפח, א"כ חשיבא כרצוצה ובוקעת יעוי"ש.

וי"ל, דב' זיזין חשיבי כחדא, ולכן ללא דין בוקעת, א"כ גם כשזיז תחתון אינו גבוה טפח, מ"מ הזיז חולק מקום, ולכן בעינן דין בוקעת כדי שירד למטה ודו"ק.

יא]

בעיקר כוונת המשנה, דאין ביניהם פותח טפח, דפליגי ב' הגירסאות, ובפשוטו פליגי ג"כ מה כוונת יש ביניהם פותח טפח דלעיל משנה ה', אלא דשם לכו"ע מיירי שיש בין תחתון לקרקע טפח, וע"כ דפליגי אם השתנה במשנה ו' גם שיעור שבין תחתון לקרקע, או השתנה רק השיעור שבין ב' הזיזין, וזהו יסוד הפלוגתא בין הגירסאות. ויעוי' במרכה"מ שכ' בדעת הראב"ד דרך שלישית. [והו"ד במים טהורים לעיל משנה ה'].

יב]

והנה בפשוטו מפרשים בדעת הרמב"ם, דס"ל שאין דין רצוצה שיהיה בפועל רצוצה, אלא כל שאינה באוהל חשיבא רצוצה, ומה דהוי באוהל זהו המפקיע ממנה לתורת רצוצה.

אולם יעוי' בפיהמ"ש כאן, ונקט דהיות ואין ביניהם טפח, הרי שאינה באוהל, וסיים עלה "אלא היא דחוקה", ומבואר דלא סגי שאינה באוהל, אלא בעינן נוסף לזה שאינה באוהל, ג"כ מציאות של דחוקה, וזהו הנקרא טומאה רצוצה ודו"ק.

יג]

עוד מבואר בפיהמ"ש, דכל עיקר חידוש המשנה דנקטה דביניהם או על גביהן כנגדו עד הרקיע טמא, הוי לענין טומאה ביניהם, ולא לגבי טומאה על גביהן. שהרי כלל לא הזכיר לדינא דעל גביהן, ואדרבה בביאור דינא דביניהם נקט דכנגדו עד הרקיע טמא כאילו היא על גביהן, והיינו דלענין על גביהם פשיטא דכנגדו עד לרקיע טמא. והחידוש הוי דטומאה ביניהם חשבינן לה כאילו היא על גביהן יעוי"ש וצ"ע.

יד]

ועיקר הדבר צ"ב, דאם חשבינן לה שאינה באוהל, א"כ ממילא הוי כאילו היא על גביהן. ומה בעינן לדון כאילו היא על גביהן וצ"ע.

טו]

וקצת משמע, דמש"כ דאינה באוהל, אין הכוונה שאין עליה מאהיל. והיינו שהיה שייך לדון שיש עליה מאהיל, [היות והעליון מאהיל על כל שתחתיו] אלא דהיות ורצוצה, א"כ זה גופא משוי שלא חשיבא באוהל, וממילא דיינינן כאילו היא על גביהן, וצ"ע.

טז]

שם בפיהמש"נ, מבואר להדיא דתחת תחתון טהור, היות ויש שם פותח טפח, ולא כש"כ במשנ"א בביאור האי שיטה ודו"ק.

יז]

והנה היות ומפורש בפיהמ"ש דטומאה על גביו לא בוקעת לאוהל, א"כ לכאו' סותר משנתו, דיעוי' ברמב"ם בפיהמ"ש פ"ו משנה ה' דטומאה בין הקורות בוקעת לאוהל וצ"ע. ולכאו' צריך לחלק בין טומאה באוטם למתני' וצ"ע, ויעוי"ש בחזו"א י"ב ז' בזה.

פרק יד משנה ז

א]

מתני' "אין בהן פותח טפח, בין שיש ביניהם פו"ט בין שאין ביניהם פו"ט וכו' בוקעת ועולה בוקעת ויורדת", ובר"ש ורא"ש דלא חייצי כלל, [ויל"ע מהו הכוונה "כלל"] ולכאו' מה דבעינן לטעם דלא חייצי, היינו כנגד הטומאה, שהרי שלא כנגד הטומאה גם בלי חציצה, אין כלל סיבה שיטמא, שהרי אין אוהל שיביא הטומאה וק"ל.

ב]

וצ"ב מהכ"ת שיחצוץ, ואולי י"ל דהיות וזיזין חשיבותן הוי מחמת הבית, א"כ סד"א דגם בלי טפח, מ"מ יש להו חשיבות, ולענין לחצוץ הוי כחלק מאוהל הבית ויחוץ, קמ"ל. וצ"ע.

ג]

וברמב"ם פי"ז טו"מ ה"ד כ' עלה שטומאה בוקעת ועולה ויורדת "שהרי היא רצוצה" ובראב"ד השיגו דהוי שיבוש, אלא הטעם שאין שם כדי שיביא הטומאה לצדדים יעוי"ש.

ובפשוטו כוונת הראב"ד, דגם איהו מודה דהויא רצוצה, אלא השגתו שאי"צ לטעמא דרצוצה, שהרי כלל אין אוהל יעוי"ש.

ד]

אולם במלאכת שלמה הביא מהרי"ק שכ' בכוונת הראב"ד, דס"ל דרצוצה תליא רק בזה שאין חלל טפח, וכאן היות ויש חלל טפח, לא הויא רצוצה, ובדעת הרמב"ם חידש דשם רצוצה לא תליא רק שאין חלל טפח, אלא גם אם אין אוהל טפח נדון כרצוצה יעוי"ש.

ומבואר דס"ל בכוונת השגת הראב"ד, [דלא כש"כ בכוונתו לעיל] דס"ל כפשוטו דלא הויא כרצוצה, וזהו השגתו. ושפיר יסד המהרי"ק דיסוד פלוגתתם הויא בדינא דרצוצה ודו"ק. [ולכאו' כוונתו לכס"מ כאן].

ה]

ולפי"ז צ"ע כנ"ל, דמה בעינן כלל לחסרון של רצוצה, דלכאו' תיפו"ל שאין כלל אוהל, ואין אוהל מביא ואין אוהל חוצץ. ולכאו' לשון המשנה "טומאה בוקעת" משמע דהוי מטעם רצוצה, וצ"ע.

ו]

ובעיקר מה דמבואר במהרי"ק הנ"ל, יתכן דהרמב"ם וראב"ד אזלו לשיטתייהו דפליגי מהו רצוצה, דשיטת הרמב"ם דכל טומאה באויר הויא רצוצה, וא"כ גם כה"ג שיש חלל טפח, מ"מ היות ואינה באוהל שפיר נידונת כרצוצה, ולהראב"ד דטומאה באויר אינה רצוצה, א"כ שפיר ס"ל דכל שיש חלל טפח, הגם דאין אוהל על גבה, מ"מ לא הויא רצוצה ודו"ק. [ומ"מ עדיין צ"ע כנ"ל, מדוע בעינן לחסרון דרצוצה, ותיפו"ל שאין אוהל מביא וצ"ב].

ז]

ומש"כ המהרי"ק שיש כאן חלל טפח. יל"ע אם כוונתו כה"ג שטומאה תחת תחתון שיש שם טפח, או אפילו טומאה ביניהם ג"כ חשיב שיש חלל טפח, דהיות ואין בה פו"ט, א"כ אינה חוצצת, וא"כ לענין חלל נדון כל החלל שתחת זיז העליון וצ"ע.

ח]

ובדברי הרמב"ם כאן, יעוי' במקדש דוד בקונטרס טהרות א' אות ב' ד"ה כתב הרמב"ם ז"ל בפי"ז ה"ד ודו"ק. והיינו דהמקד"ד מחדש, דיש ב' ציורים, כל שהדבר שעל גביו הוי כלי או דבר שנטמא, א"כ סגי בטעמא דטומאה היות ואין אהל על גבה א"כ עולה ויורדת, אבל כל שיש על גבה דבר שמצד עצמו הוי חוצץ, א"כ גם כה"ג שאין בו טפח, מ"מ בעינן לדינא דרצוצה בוקעת, כדי שיעלה וירד יעוי"ש, והוא חידוש, וצ"ב.

ט]

ועכ"פ לדברי המקדש דוד הנ"ל, שפיר ניחא מה שלא סגי אליבא דהרמב"ם לטעם דאין אוהל הבאה, דס"ל דכאן בעינן שיהיה כח בקיעה כדי שתעלה ותרד דרך דבר שהוי ממין שאין מקבל טומאה, ולזה הוצרך לטעמא דהוי רצוצה ודו"ק.

י]

ובחזו"א י"ב ח', אזיל כשיטת המפרשים דביארו דפליגי הרמב"ם וראב"ד מהו רצוצה, דלשי' הרמב"ם אי"צ דחוקה לאשוויי רצוצה, אלא כל שאין לה אוהל הויא רצוצה, ולראב"ד רצוצה היינו דחוקה יעוי"ש, ולפי"ז שפיר הוו לשיטתייהו, דאה"נ פליגי מהו רצוצה וק"ל.

יא]

והנה הראב"ד תמה על הרמב"ם מדוע בעינן לרצוצה, ותיפו"ל שאין אוהל הבאה יעוי"ש. ולכאו' מה הוצרך להקשות שאין אוהל הבאה, והו"ל להקשות שאין אוהל חוצץ, וכל שאין חוצץ, ממילא עולה ויורדת וצ"ע.

יב]

ולכאו' כן יל"ע על עיקר המשנה, מאי קמ"ל מתני', שהרי לכאו' הוי מילתא דפשיטא דכל שאין טפח ברוחבן. [וממילא הזיזין אינם אוהל] א"כ אין כלל אוהל. ומה סד"א שלא תעלה ותרד הטומאה וצ"ע.

ולכאו' צ"ל דהוי סברא מסויימת בזיז, דסד"א דהגם שאין בו רוחב טפח, מ"מ דין אוהל עליה וצ"ב.

יג]

ויעוי' לעיל שכ' דסד"א דהגם שאין בזיזין טפח, מ"מ חייצי, והיינו דמקבלין דין אוהל חוצץ מהכותל שיוצא ממנו, וזהו דהוצרך הרמב"ם לטעמא דמ"מ הויא טומאה רצוצה, ולכן בוקעת, והיינו דללא דין רצוצה, היה חוצץ ודו"ק.

יד]

ולפי"ז פליגי הר"ש והרא"ש והרמב"ם מה הוי קמ"ל דמתני'. דהר"ש נקט דקמ"ל דלא חייצי כלל, והיינו דסד"א שיש להם דין חוצץ קמ"ל דלא, ולהרמב"ם קמ"ל דהוו רצוצה ולכן בוקעת ודו"ק.

טו]

ויעוי' לעיל פ"ח מ"ב דקמ"ל דזיזין הוו אוהל, וצ"ב פשיטא. וע"כ דסד"א הגם שיש להו טפח, מ"מ בטלי לבית קמ"ל. ולפי"ז י"ל גם לאידך גיסא, דגם בלי טפח חשיב ודו"ק.

וכן שתי יריעות

א]

מתני' "וכן שתי יריעות שהן גבוהות מן הארץ פו"ט" יעוי"ש. והיינו דמדמינן להו לזיזין. ולכאו' ודאי בזיזין הוי דין מסויים שאינו בכל ב' אוהלים או ב' קורות זע"ז, וא"כ צ"ב מהו הדמיון של יריעות לזיזין וצ"ע.

ב]

לכאו' לשון המשנה "וכן שתי יריעות" משמע דיסוד הדין הוי שיש שייכות בין ב' היריעות. והיינו דבזיזין הוי דין ב' זיזין, והוא שהתחדש שיש שייכות לב' הזיזין, ויש יחס ביניהם, וכן לענין האהלת שניהם על הקרקע. וזהו שגם ביריעות התחדש שיש יחס בין ב' היריעות. ובין האהלה שלהם על הקרקע ודו"ק.

ג]

ובדמיון בין יריעות לזיזין, הובא במשנה דמיירי ביריעות שהן גבוהות מן הקרקע טפח, ובר"ש ורא"ש הוסיפו דה"ה שיש בין ב' היריעות טפח, והיינו דומיא דזיזין בריש משנה ה', ומשמע שדימו יריעות לזיזין רק לגבי דינא דריש משנה ה'. ויל"ע מדוע רק כה"ג דמו וצ"ב.

ד]

ובתויו"ט נקט דנקטו חד גוונא, וה"ה בכל הציורים, והיינו דכל הנך גווני דמשניות ה' ו' בזיזין, ה"ה כן ביריעות, ויל"ע אם אפשר לפרש כן בכוונת הר"ש והרא"ש.

ובתפאר"י כ' שכן פירשו [דהוי דומה בכל הציורים] כל רבותינו המפרשים. וצ"ע הכוונה. ויעוי"ש דפליג.

ה]

ובמשנ"א נקט שהמשנה הזכירה גבוה טפח, ולא שאר תנאים, משום דסתם יריעות מקבלות טומאה, ודבר טמא אינו חוצץ, ולכן הוצרכו לפרש שגבוה טפח. ונטוי כאוהל, ולכן הוי חוצץ יעוי"ש, ולפי"ז תמוה מהו שהר"ש ורא"ש הוסיפו דיש ביניהם טפח וצ"ע.

ו]

ולכאו' נראה, דתלוי בב' הגירסאות דלעיל, דלהרמב"ם הרי לעולם מיירי הן משנה ה', והן משנה ו' שהתחתון גבוה טפח, וא"כ שפיר כד אמרינן שיריעות דומות בכל גווני לזיזין, נקטינן לתנאי דהוי בכל גווני, והיינו שגבוה טפח מן הקרקע. אבל להר"ש ורא"ש, דכוונת ביניהם הוי הן בין הזיזין, והן בין תחתון לקרקע, ולפי"ז הרי לא בכל גווני מיירי שיש בין תחתון לקרקע טפח. א"כ אם התנא הזכיר שיש בין היריעה לקרקע טפח, ע"כ שהדמיון לזיזין הוי רק במסויים בדין שיש ביניהם טפח, והיינו הן בין הזיזין והן בין התחתון לקרקע, אבל בגוונא של משנה ו' שאין ביניהם טפח, אין דומין יריעות לזיזין ודו"ק.

ז]

אלא דעדיין היא גופא צ"ב, מהו יסוד פלוגתת הראשונים, אם יריעות דומות לזיזין בכל גווני, או רק בציור של רישא דמשנה ה' וצ"ב.

פרק טו משנה א

א]

מתני' "סגוס עבה וכו' קפולין זו ע"ג זו" יעוי"ש. והובא כן לעיל פי"א מ"ג. ובראשונים כאן דחדא הויא אגב. ועדיין יל"ע מהו דבפי"א לא נקט טבליות הן של עץ והן של שיש, וכאן כן נקט, ושם נקט אדם וכאן לא וצ"ב.

ב]

וברמב"ם מבואר דהוו ב' הלכות חלוקות, דלדין דפי"א נקט בפט"ז ה"ז לגבי אכסדרה שנסדקה, ולמתני' דידן נקט בפי"ז ה"ד, וכלל אינו לענין סדק יעוי"ש. וצ"ב.

ג]

ויעוי"ש דבפט"ז יסוד הדין הוי "מערב את הטומאה". והיינו דע"י הקפולין נחשבת הטומאה באותו אוהל עם הכלים, ודיינינן לכלים שתחת הקפולין דהרי הם ככלים שתחת האוהל. אבל במשנה דידן הנדון הוי לגבי עצם הטומאה אם היא רצוצה או לא יעוייש"ה ודו"ק.

ד]

עוד מבואר ברמב"ם פי"ז ה"ד, דמיירי שהטומאה לא מונחת ע"ג הקרקע, אלא מונחת בגובה טפח, והיינו שנמצאת בין הקפולין יעוי"ש.

ויל"ע אם הוי דוקא. והיינו האם כה"ג שהטומאה הוי ע"ג הקרקע, האם כה"ג ליכא לדינא דקפולין וצ"ב. [ויעוי' להלן].

ה]

והנה במשנה דידן התחדש דכל דינא דקפולין הוי בטבליות של עץ וכדו', אבל אם הוו טבליות של שיש ליכא לדינא דקפולין. ויל"ע מה ההבדל ביניהם.

ו]

וברמב"ם בפיהמ"ש מבואר דשיש נדון כגוף הקרקע, וממילא לא דיינינן להשיש כאילו ניטל. והיות ולא נדון כניטל ליכא לדינא דקפולין יעוי"ש.

אולם באליהו רבה כאן מבואר שאין החילוק בין עץ לשיש, אלא יסוד החילוק הוי בין דבר המקבל טומאה לדבר שאינו מקבל טומאה יעוי"ש. וצ"ב מה הטעם דמחמת שמקב"ט יש לדינא דקפולין, ובאין מקב"ט אין לדינא דקפולין.

ז]

וכשיטת האליהו רבה, כן משמע להלן במשנה ג' בדברי הר"ש והרא"ש, לענין חביות, דלא אמרינן לדינא דקפולין היות ואינם מקבלות טומאה יעוי"ש.

ח]

ולשון האליהו רבה, דשל עץ דמקבל טומאה אין חוצץ וכמאן דליתיה, אבל שיש שלא מקבל טומאה חוצץ וממעט את האוהל. ויל"ע מה שייך שתחתון יחצוץ, והרי אינו אוהל [שאינו גבוה טפח] ולא שייך בו כלל חציצה. וצ"ב.

ט]

עוד יל"ע, דלשון האליהו רבה מבואר דאחר שאינו חוצץ אמרינן כמאן דליתיה, ולכאו' חציצה שויא שאינו מכלל האוהל, ובא"ר מבואר דע"י שחוצץ ממעט את האוהל וצ"ע. והיינו דכאן הוי נדון אם ממועט החלל של האוהל, ולכאו' זה אינו ענין עם מחיצה או חציצה.

י]

ואולי י"ל עפי"ד הר"י מיגש בסוגיא דרקיק, שחידש דין נוסף, והיינו דהיות ונטמא בפועל לא חוצץ, והיינו דהיות ונכנסת בו הטומאה א"כ לא יכול לחצוץ. והיינו שלא נדון שנפסק מקום הטומאה, יעוי"ש.

ולפי"ז י"ל דזהו ג"כ כוונת הא"ר, והיינו דאם לא נטמא, א"כ י"ל דאינו מכלל מקום הטומאה, וממעט למקום האוהל. אבל אם נטמא לא שייך לדון שאינו מכלל מקום הטומאה, וא"כ שייך לדון כמאן דליתיה, והיינו דכלפי האהלה, אינו ממעט להאהלה ודו"ק.

יא]

ובמש"כ הר"ש ורא"ש דמתני' הויא שאינה צריכה. יעוי' במהר"ם שכ' דהוי זו ואי"צ לומר זו, והיינו דלעיל בעינן לב' הלכות, הן קלוש ואח"כ גוד אסיק, וכאן קמ"ל דאפילו קלוש גרידא לא אמרינן יעוי"ש.

ויל"ע אם לשיטת האליהו רבה לעיל שביאר לדינא דסדק, דלא אמרינן בקנה גוד אסיק, אלא אמרינן באוהל העליון גוד אחית, האם גם שייך נדון המהר"ם. והיינו דגם גוד אחית יועיל רק אחרי קלוש, או דמ"מ רק לענין גוד אסיק דקודם קלוש, אין כלל אוהל לומר בו גוד, בזה נדון כב' הלכות. אבל לגבי גוד אחית, הרי האוהל העליון גם קודם קלוש הוי אוהל, אלא שקודם קלוש, אין כלפי מי להורידו, ואולי כה"ג לא חשיב ב' הלכות וצ"ע.

יב]

והנה לשון מהר"ם דמשוי צריכותא בין ב' המשניות משמע דהיינו לגבי דינא דסגוס, ויל"ע אם גם בקפולין אפשר לפרש כן, [והיינו לאידך גיסא, דזו ואצ"ל זו קתני] והיינו דקפולין ג"כ הוי ע"י דינא דגוד, ולא אמרינן ב' הלכות, או דבקפולין לא שייך הטעם דהוו ב' הלכות וצ"ע.

יג]

ואולי י"ל דרק בסגוס דקודם דאמרינן קלוש, כלל אין אוהל, וא"כ קודם ההלכה הראשונה אין אוהל לומר בו גוד, וכה"ג דיינינן דינא דב' הלכות, אבל בקפולין החסרון לא הוי דכלל לא הוי אוהל, אלא שהתחתון סותם לחלל האוהל, והיות וגם קודם קלוש הוי חפצא של אוהל, א"כ יש אוהל לומר בו גוד, ולא חשבינן כה"ג שיש חסרון של ב' הלכות ודו"ק וצ"ע.

יד]

וברמב"ם משמע דפליג עלייהו, וס"ל דמתני' דידן, והמשנה לעיל פי"א מ"ג הוו ב' נידונים שונים לגמרי. והיינו דלעיל כלל אין הטומאה תחת הקפולין. ואין נדון על אוהל הטומאה, ורק הוי נדון אם הקפולין יכולים לערב לב' חלקי הבית והאכסדרה, וזהו דאמרינן דע"י דין קפולין מערב את הטומאה, ולגבי הבגדים שתחתיו דיינינן להו ככלים שתחת האוהל, והיינו דאם כל האוהל הוי רק הקפולין, בזה יתכן דלא מהני קפולין להיות אוהל, ולדון שמה שתחתיו הוי כלים באוהל הקפולין, אבל בסדק, היות והבגדים רק שוו עירוב בין ב' צידי הבית, ונעשה הבגד חלק מאוהל הבית, ובזה פשוט טפי לדון שהבגדים שלמטה חשיבי כלים באוהל ודו"ק.

טו]

ואולי בגוונא של סדק, כלל אי"צ לדינא דגוד אסיק, והיינו שרק כה"ג דבעינן לצרף ב' אוהלים, בעינן לזה גוד אסיק לאשוויי ב' אוהלים, אבל בסדק ע"י שיש קנה תחתיו מהני לערב ב' הצדדים ולדון הכל כחדא, ולא הוי צירוף אוהלים, וכה"ג אי"צ לדינא דגוד ודו"ק וצ"ע.

טז]

ובמשנה דידן כלל לא הוי נדון לערב אוהלים, אלא בעינן לאשוויי אוהל טומאה, וזה הוי חידוש בפנ"ע דע"י דין קפולין דיינינן דהוי אוהל טומאה.

יז]

וברמב"ם פי"ז ה"ד נקט לדינא דמתני' דקפולין, דמיירי שהטומאה מעל התחתון ותחת בגד העליון ובראב"ד השיגו. ולכאו' כוונתו דודאי כל מה דבעינן שיהיה גבוה טפח היינו הכלי העליון ולא הטומאה יעוי"ש.

יח]

ויעוי' בכס"מ שכ' דגם הרמב"ם בפט"ז נקט דלמעלה מטפח הוי דין בכלי ולא בטומאה, ומסיק דגם דעת הרמב"ם כהראב"ד וסמך על מש"כ לעיל. אולם במרכה"מ כ' דודאי כוונת הרמב"ם כפשוטו. ובאמת כן מוכח שלמד בדעתו הראב"ד, ולפי"ז צ"ע היא גופא, מהו ההבדל בין אם הטומאה גבוהה טפח או לא. ועוד תמוה היכן רמוז כן במשנה דבעינן שהטומאה גבוהה טפח וצ"ע.

יט]

והנה עוד תמוה בדעת הרמב"ם, שהשמיט לגמרי לדינא דסגוס, ובאמת גם לעיל בפט"ז ה"ז לגבי משנה דפי"א מ"ג לכאו' השמיט לדינא דסגוס וצ"ע. ולגבי דינא דסדק יעוי"ש בפי"א במלאכת שלמה, שכ' שהרמב"ם נקט לסגוס במש"כ שם ואפילו כלי גדול יעוי"ש וצ"ע. ומ"מ בפי"ז ודאי לא הזכיר כלל דינא דסגוס וצ"ע.

כ]

ולכאו' זהו כוונת השגת הראב"ד דיעוי"ש שהשיג שהרמב"ם לא ביאר כלל החילוק בין סגוס לקפולין, והיינו דלהראב"ד הוקשה טפי, דלא רק תמוה השמטת דינא דסגוס, אלא שכל דין המשנה יסודו הוי ההבדל בין סגוס לקפולין, וא"כ גם בהלכה של קפולין העיקר חסר מן הספר, והיינו החילוק בין קפולין לסגוס.

פרק טו משנה א

א]

בראב"ד שם כ' שיסוד חידוש המשנה הוי החילוק בין סגוס לקפולין, והיינו דסגוס היות והוי כלי אחד אין רואין העליון שיהא כאוהל ויטמא מה שתחתיו, אבל כשהוא ב' כלים העליון נעשה אוהל ומביא טומאה. [ויעוי"ש בלשונו שהוסיף "אע"פ שדבוקים זה בזה", ומשמע דדבוק הוי סיבה להחמיר וצ"ב. ועכ"פ אולי לפי"ז בזיזין היות ולא דבוקים הוי קיל טפי וצ"ע].

ב]

אלא דהראב"ד שם סיים בסגוס דהוי כלי אחד דלא חזינן לעליון אוהל אלא נדון כטומאה רצוצה ובוקעת יעוי"ש. ותמוה דהיות ולא נחשב לאוהל, אי"צ לטעמא דרצוצה, אלא אין אוהל לא להביא ולא לחוץ וצ"ע.

ג]

ויעוי"ש בלשון הראב"ד "אין רואין וכו' שיהא כאוהל ויטמא מה שתחתיו באוהלו" וצ"ב הוספת "באוהלו", ולכאו' נר' דס"ל דלא הכוונה שכלל אינו אוהל, אלא דלא הוי כאוהל שאינו סתום, אלא הוי כאוהל סתום, וממילא הטומאה רצוצה, ולכן בוקעת כנגדו ודו"ק.

ולפי"ז ניחא מה שסיים עלה דהויא רצוצה, והיינו דזהו יסוד דינו, ולא שכלל אינו אוהל.

ד]

ומהשמטת הרמב"ם לדינא דסגוס, לכאו' מוכח דפליג על הראב"ד, [שנקט שיסוד דינא דמתני' הוי החילוק בין סגוס לקפולין]. וס"ל דיסוד מתני' לא הוי החילוק בין כלי אחד או ב' כלים, וצ"ב מהו יסוד מתני'. ודו"ק היטב שגם בפיהמ"ש לא ביאר כלל לדינא דסגוס ועי'.

ה]

והנה עוד מבואר חידוש ברמב"ם דמיירי שהטומאה גבוהה טפח, ובכס"מ דהרמב"ם לא פליג על הראב"ד, אולם במים טהורים ממרכה"מ דודאי דעת הרמב"ם כפשוטו וכש"כ כן בפיהמ"ש, וא"כ אולי יתכן דב' הדברים תלויין זב"ז, והיינו דהרמב"ם ס"ל דדין סגוס וקפולין, אין יסוד החילוק ביניהם אם הוי כלי א' או ב', אלא אם הטומאה גבוהה טפח או לא וצ"ב.

ו]

ובביאור דינא דקפולין יעוי' בפיהמ"ש ונקט שאם טומאה דבוקה בעליונה, הרי אותה הטבלה העליונה מביאה את הטומאה, וכל הטבלאות שתחתיה נטמאים, ובפשוטו היינו שהחידוש דהעליונה נידונית כאוהל. אלא דלכאו' לפי"ז צ"ל דטבלאות של שיש שאין בהו דינא דקפולין, לא חשיבי אוהל מביא.

והפיהמ"ש כ' לגבי של שיש דהיות ותחתון חשיב כארץ, א"כ לא נדון אותו כנטול אלא נאמר שהטומאה רצוצה ובוקעת ועולה יעוי"ש.

ז]

ולכאו' אם לא אמרינן שתחתונה כנטול, א"כ עליונה כלל אין חשיבות אוהל עליה, ומה הוצרך לבאר דהויא טומאה רצוצה ובוקעת. ולכאו' גם בפיהמ"ש מבואר דאין הנדון האם לעליונה יש חשיבות אוהל הבאה, אלא הנדון האם התחתון נדון כנטול, ואם לא נדון כנטול א"כ הטומאה חשובה רצוצה ובוקעת ועולה ודו"ק. [וכעי"ז בראב"ד פי"ז ה"ד].

ח]

ועדיין היא גופא צ"ב, מה בעינן לטעמא דטומאה רצוצה, ותיפו"ל שהיות ואינו כנטול ממילא אין אוהל הבאה וצ"ב.

ט]

והנה ביסוד דינא דקפולין, יש לדון, האם ללא דין קפולין, כלל ליכא חפצא של אוהל. והיינו דהעליון היות ואינו מאהיל היות ויש תחתיו טבלה, א"כ כלל אינו אוהל, ובעינן לדון שהתחתון כניטל כדי לאשוויי חפצא של אוהל. או דלעולם גם ללא דין קפולין העליון הוי חפצא של מאהיל, אלא שהתחתון נחשב שסותם החלל ומבטל מהאוהל לדין ההבאה וצ"ע.

י]

והנה מסיום דברי הפיהמ"ש דנקט דבשיש הוי רצוצה, ולכאו' אם לא אמרינן ניטל כלל ליכא אוהל, א"כ הו"ל למימר שכלל אין אוהל, ומה הוצרך לטעם של רצוצה, ונר' מבואר דס"ל דלעולם יש אוהל, אלא שהתחתון סותם החלל, ושוי להטומאה דהויא טומאה רצוצה ודו"ק.

יא]

ולפי"ז יש להסתפק בדעת הראב"ד שכ' שיסוד החילוק בין סגוס לקפולין הוי אם הוי דבר א' או ב'. ויש לפרש החילוק בב' דרכים. או שרק כשיש ב' דברים חלוקים אמרינן על א' מהם כמי שניטל, אבל בסגוס דהוי דבר א' לא אמרינן על חציו כמי שניטל.

אולם י"ל דיסוד החילוק הוי טפי, והיינו דלעולם כדי לומר ניטל בעינן שיהיה קודם לכן חשיבות אוהל, וזהו החילוק בין סגוס לקפולין, דקפולין דהוו ב' כלים א"כ העליון גם קודם לדין ניטל נדון כאוהל, ושפיר אח"כ אמרינן ניטל משא"כ סגוס היות וקודם דין כניטל אין כלל אוהל לכן לא אמרינן כניטל, וזהו כוונת החילוק בין כלי אחד לב' כלים.

אולם ברהיטת לשון הראב"ד הוי שבסגוס כלל לא שייך ניטל היות והוי כלי אחד ודו"ק.

יב]

ובשיטת הרמב"ם י"ל, דס"ל להנ"ל ביאור חדש בחילוק בין סגוס לקפולין, והיינו דבעינן שקודם דין ניטל כבר יש חשיבות אוהל. וזהו שהוצרך לפרש שהטומאה גבוהה, והיינו דרק כה"ג חשיבות אוהל לעליון קודם דין ניטל, וחשיבות האוהל נקבע עפ"י אוהל הטומאה ודו"ק.

יג]

ולפי"ז י"ל דזהו החסרון בסגוס, והיינו דסגוס היות ולא הוי ב' כלים, א"כ גם אם הטומאה הויא באמצע הסגוס, אין חשיבות אוהל קודם דין ניטל, וזהו יסוד החילוק בין סגוס לקפולין, שצריך שיהיה קודם דין ניטל אוהל, והיינו כד הוו ב' טבליות והטומאה תחת עליונה, דחשיבא מאהלת על הטומאה ודו"ק.

יד]

וניחא היטב השמטת הרמב"ם לדינא דסגוס, והיינו משום דס"ל דיסוד דינא דסגוס, אינו במסויים בסגוס, אלא יסוד הדין דבעינן שקודם דין ניטל יש חשיבות אוהל לעליון, ושפיר הזכיר לה הרמב"ם במש"כ שהטומאה גבוהה טפח. וניחא דהקשו מה הוי מקור הרמב"ם שהטומאה גבוהה טפח, ולהנ"ל סגוס הוי יסוד הדין ועי'.

טו]

ויתכן לפי"ד הרמב"ם, לבאר מה דהמשנה בפי"א לא הביאה לדינא דטבליות של שיש, ורק הובא בפט"ו. והיינו דאם שיש שוי שכלל אין חשיבות אוהל לעליונה, א"כ שפיר צריך להביאו גם בפי"א. אבל להמבואר בפיהמ"ש דבשיש החסרון דהטומאה חשיבא רצוצה, א"כ י"ל דרק כה"ג שהטומאה תחת הקפולין הוי חסרון הרצוצה, אבל בפי"א דהטומאה אינה תחת הקפולין, והטומאה לא רצוצה. ובעינן שהקפולין יעשו עירוב בין ב' צידי האכסדרה, ולזה גם בטבליות של שיש שוי עירוב, היות ועכ"פ יש לעליונה חשיבות של אוהל, ושוי עירוב ודו"ק.

טז]

ויל"ע, אם לפי"ז ניחא ג"כ מה שאדם הובא בפי"א ולא בפירקין. והיינו דהיות ובעינן שיהיה אוהל הטומאה, א"כ לא סגי שטומאה למטה, אלא בעינן טומאה תחת עליון, והרי באדם לא משכח"ל, [ואולי אדם עדיפא מקפולין ואי"צ שתהיה הטומאה תחת עליון וצ"ע]. ובאמת יעוי' במרכבת המשנה פי"ז שג"כ כ' כן, דלשיטת הרמב"ם ניחא היטב דלא שייך במשנה דידן דינא דאדם ודו"ק.

יז]

ויעוי' דיוק לשון המשנה, ולגבי סגוס נקטו דאין מביאין את הטומאה, ובסיפא לגבי טבליות של שיש נקט התנא דטומאה בוקעת ועולה. [ופשוט דזהו מקור הרמב"ם דהויא רצוצה].

וי"ל דמבואר כאן דאיכא באמת ג' דינים, והיינו דסגוס, [וכן קפולין כשטומאה אינה גבוהה טפח וכש"נ.] כלל לא נדון כאוהל הטומאה, וא"כ אין אוהל מביא, וזהו לשון המשנה "אין מביאין" ודו"ק.

יח]

אבל קפולין, היות וטומאה גבוהה טפח, א"כ הוי אוהל הטומאה, ולכן בעלמא כל טבליות שביניהם טמאים. אבל בשיש התחדש דהיות והוי כקרקע, א"כ לא נדון כניטל, ולכן הטומאה חשיבא רצוצה, וממילא היות והטומאה רצוצה לא מהני מה שהויא באוהל ודו"ק.

יט]

ובר"ש ורא"ש כ' דטבליות של שיש עליונה לא חשיבא אוהל להביא יעוי"ש. [ויל"ע מהו "להביא" הול"ל שאינו אוהל]. ויל"ע אם פליגי עם הרמב"ם, דהרמב"ם נקט דבשיש הויא טומאה רצוצה, והר"ש ורא"ש דל"ה אוהל מביא וצ"ע. ויעוי"ש בר"ש שהביא התוספתא, ובתוספתא מבואר ג"כ דבשיש הוי רצוצה, ולכאו' מוכח שגם להר"ש יסוד החסרון דהוי רצוצה וצ"ב.

כ]

ויעוי' במרכה"מ פי"ז ה"ד, ולכאו' כוונתו [בביאור הרמב"ם דס"ל שהטומאה תחת הטבלה העליונה] דפליגי הרמב"ם וראב"ד בטומאה רצוצה, דלראב"ד גם ברצוצה אמרינן שמתפשט באוהל, אבל לרמב"ם כל דהויא רצוצה, א"כ ליכא דין התפשטות באוהל יעוי"ש.

ולפי"ז י"ל דזהו דפליגי הרמב"ם והר"ש, דלר"ש ורא"ש בעינן לחדש שטבליות הוו אוהל מביא, וע"י דהוי שיש אינו אוהל מביא. אבל להרמב"ם הנדון אם הוי רצוצה, וכל דהויא רצוצה ממילא אינה מתפשטת באוהל ודו"ק.

פרק טו משנה ב – נוגעות בקרנותיהן

א]

מתני' "טבלאות של עץ שהן נוגעות זו בזו בקרנותיהן וכו' כלים שתחת הראשונה טמאין, ושתחת השניה טהורין" יעוי"ש. והיינו דהשניה לא הוי אוהל הבאה. ולכאו' ביסוד חידוש המשנה, תלוי מהו דין העברת טומאה, דאם ע"י שנוגעות זב"ז נעשה חדא אוהל, א"כ התחדש כאן דכדי להעשות אוהל אחד בעינן שנוגעות טפח זב"ז, ואם הוי ע"י דעוברת מאוהל לאוהל, א"כ ע"כ הוי דין בהעברת טומאה, דצריך מקום טפח כדי שתעבור ודו"ק.

ב]

ויעוי' במשנ"א דנקט דבעלמא נעשה אוהל א' יעוי"ש. ולפי"ז לק"מ מש"כ שם לתמוה דאוהל שקצתו טפח כולו חשיב אוהל, דכאן זה גופא הנדון אם נדון כחד אוהל, וע"י נגיעת כל דהו לא נעשה חד אוהל ודו"ק. [ובמשנ"א נקט דבעינן "גוף אחד", ולהנ"ל אי"צ גוף אחד, אבל בעינן שיעשה אוהל אחד ודו"ק].

ג]

ובביאור קרנותיהן דמתני', יעוי' בר"ש להלן בביאור התוספתא "מפני שהוא נדון כקרן טבלא", ונקט שם שהקרנות אין ברוחבן טפח, ואפ"ה טמא מה שתחתיהן, והיינו דלא מיירי בטבלא מרובעת, שהנגיעה הוי בזויות, אלא מיירי בטבלאות שיוצאת מהם קרן, ובקרן אין כלל טע"ט, ורק מ"מ טמא גם מה שתחתיו יעוי"ש. [ולדבריו יתכן שחידוש המשנה לא הוי לענין שלא מצטרפין, אלא דקמ"ל שגם מה שתחת הקרן של טבלא ראשונה נטמא ודו"ק].

ד]

ולפי"ז דהקרן אין בעצמה טפח, א"כ אולי י"ל, דרק כה"ג שנוגעות ב' הקרנות לא נעשה אוהל אחד. אבל אם הויא טבלא מרובעת, ורק שב' הטבלאות נוגעות זב"ז רק בקרנותיהן, אולי זה סגי לאשוויי חד אוהל וצ"ע. [וכן הוא רהיטת לשון הר"ש שכ' "דרך קרני הטבליות שאין ברוחבן טפח ולכך קתני וכו' טהורים יעוייש"ה ודו"ק]. ולכאו' ממשנה ג' דנוגעות טפח, מבואר לא כן. ויעוי' ג"כ לשון הר'"ש לעיל פ"י מ"ז שדימה דין התוספתא לטבלאות, ולכאו' ס"ל שצריך נוגעות טפח יעוי"ש.

ה]

אולם יעוי' לשון הפיהמ"ש ונקט דהוו טבלאות מרובעות, ומבואר דהגם שכל חלק מהטבלה חשיבות אוהל עליה, מ"מ לא מהני שב' האוהלים נוגעים זב"ז בכל דהו כדי שתעבור טומאה. ולכאו' מוכח או דבעינן לעשות חדא האהלה, וזה נעשה רק ע"י נגיעת טפח, או דבעינן מקום לעבור, ולא עובר במקום שאין טפח, גם אם ב' המקומות שמצורפים הוו אוהל גמור ודו"ק וצ"ע. ויעוי' בזה חזו"א י"א ח'-ט' ויעוי"ש י"ג י' בדעת הגר"א.

ו]

להשיטות דהקרנות הוו מחוץ לריבוע, יעוי' חזו"א י"ג י"ג שדן כה"ג שהטומאה הויא תחת הקרן האם מה שתחת הריבוע נטמא. והיינו דאולי קרן רק מועיל להוציא טומאה ולא להכניס יעוי"ש.

ז]

יעוי"ש עוד בחזו"א שהסתפק בדברי המשנה פי"ב מ"ו קורה שצרה באמצע, שתחת כולה טמא. ויש לדון במצורף להאי קורה עוד קורה, [ונוגעות זב"ז בטפח] דאולי היות ויש מקום צר באמצע, א"כ מה שבצד השני מגיעה הטומאה, היינו רק שהצר מועיל להוציא, ולפי"ז לא יעבור לקורה השניה. [דנקט דהיינו הבאה יעוי"ש].

ולכאו' יש לדון דלעולם השני ג"כ טמא, ומשום דע"י שנוגעת בטפח, א"כ חשיבא חדא, ולא נכנסת מאחד לשני, אלא כמו שיוצאת לצד השני, ה"ה ממשיכה לצאת לטבלה השניה דנעשית חלק ממנה וצ"ע.

ח]

יעוי' בר"ש שנקט בתחילה דכוונת מתני' טבלאות שהן נוגעות היינו שעומדות זו ע"ג זו יעוי"ש. ויעוי' בזה במים טהורים מהו צורת הטבלאות.

הנוגע בשניה טמא טומאת ז'

א]

מתני' "הנוגע בשניה טמא טומאת שבעה" ובפי' הרא"ש כ' דלכאו' הוי נוגע בכלים בכלים. וכ' דלהר"י מסימפונט ניחא דס"ל דאין האוהל מתחשב, אבל לר"ת דהוי מטעם חיבורים, והרי בחיבורים אין דינא דאין האוהל מתחשב יעוי"ש.

ב]

ולכאו' יל"ע דאם האוהל נעשה כמת לעשות הנוגע בו כחרב כחלל. א"כ להשיטות שחרב כחלל מטמא באוהל. ולכאו' ה"ה אם מאהיל החרב כחלל על טהרה שיטמאנו. וא"כ מדוע כלים שתחת שני טהורים, והרי חרב כחלל מאהיל עליהם וצ"ע.

ויעוי' בחזו"א ט' י"א [ויעוי' ג"כ בסד"ט דף ק"י ב' ד"ה והזה השני] שכ' דחרב שנעשה ע"י שהאהיל לא אלים לטמויי באוהל יעוי"ש.

ג]

וכ' הרא"ש לתרץ דאע"פ דשניה לא חשיבא אוהל להביא טומאה לכלים שתחתיה, כיון שאין במקום הנגיעה טפח. מ"מ לגבי עצמה חשיבא אוהל יעוי"ש. וצ"ב דממ"נ אם נגיעת כל דהו מהניא לצרף, א"כ שיועיל לעולם וצ"ב.

ד]

ובפשוטו צ"ל דבאמת יש ב' עניני אוהל, יש אוהל מביא, ויש אוהל על עצמו, ובאוהל מביא כדי לאשוויי צירוף ב' אוהלים, בעינן שנוגעים זב"ז בטפח, אבל לענין אוהל על עצמו, כל שנוגעים זב"ז חשיבי חדא ועי'. ובזה י"ל הטעם שחלוקים בשיעור הצירוף, דלענין אוהל הבאה, היות והשיעור להבאת טומאה הוי טפח, ממילא זהו ג"כ השיעור לאשוויי צירוף אוהל. אבל לענין אוהל לעצמו גם בכל דהו הוי צירוף ודו"ק.

ה]

והנה אם טומאת אוהל, הוי היות והטומאה והטהרה תחת אותו אוהל, א"כ צ"ע דהיות והוו חדא, א"כ הרי הוו תחת אוהל. אולם אם הגדר שהאוהל שוי לתחתיו חשיבות מקום, והוו באותו מקום, א"כ יתכן דכל דהוי פחות מטפח לא שוי לתחתיו מקום ועי'. ולפי"ז ניחא דהגם דהוי חדא אוהל והוי אוהל לעצמו. מ"מ לא שוי דהוי תחתיו מקום א', אלא עדיין הוו ב' מקומות ודו"ק.

ו]

ויעוי' בפיהמ"ש ובפשוטו נקט כהרא"ש בדרך ב', ורהיטת לשונו מורה דלעולם הוי חלק מאוהל המת, והיינו שמצורפים גם בכל דהו, אלא הצירוף לא מועיל לענין הבאה, והיינו כש"נ דלענין הבאה צריך שיעור פותח טפח כדי שתבוא לה טומאה ודו"ק. [והגם שבטבלה שצרה בסופה, הכל נטמא, מ"מ כשהוי ב' טבלאות, ובעינן לצרפן לחדא, בעינן נגיעה של טפח. ויעוי' משנ"א כאן ודו"ק].

ז]

ויעוי' במלאכת שלמה, ונקט כפי' הרמב"ם, ושם נקט שיועיל יותר מב' טבלאות, והיינו דהיות ולענין עצמן הוי חיבור גם בכל דהו, ונעשה אוהל אחד, א"כ מה לי ב' טבליות או ד' טבליות ודו"ק. [ולשון הרמב"ם בהלכה "והנוגע בזו השניה" אולם אינו סתירה למלאכ"ש, דבהלכה לא נקט כדרך הפיהמ"ש יעוי' להלן]. אולם ודאי לשון המשנה הוי ג"כ רק דהנוגע בשניה, וצ"ב.

ח]

ויעוי' באליהו רבה שביאר למתני' דהנוגע בשני טמא ז', דהויא השניה כמאהלת על המת, ומשום דהיות ועל עצמו בכל דהו, לכן מהני גם כאן יעוי"ש. וצ"ע מה שייכות כד דיינינן אם מצטרף ונעשה אוהל א', לדינא דעל עצמו בכל דהו וצ"ב.

ט]

ולכאו' מוכח כש"כ, דענין צירוף ב' לחדא, מיתלא תלי בחשיבות האוהל. והיינו דאם בעינן אוהל הבאה, א"כ צירוף נעשה ע"י שיעור שמועיל להביא טומאה, אבל אם הוי אוהל לעצמו, א"כ היות ולעצמו הוי בכל דהו, ממילא ג"כ הצירוף הוי בכל דהו ודו"ק.

י]

ולכאו' מוכח מהאליהו רבה, דיסוד דינא דעל עצמו בכל דהו, לא הוי רק בגלל שמעצם מה שמאהיל הוי סיבה ליטמא, דא"כ אינו ענין עם הבאת טומאה, אלא גם במאהיל על הטומאה הוי הבאת הטומאה. אלא שעל עצמו מהני להביא גם בכל דהו ודו"ק.

יא]

וברמב"ם פי"ז טו"מ ה"ה נקט "הנוגע בלוח זו השניה כנוגע בכלים שנגעו באוהל במת", [ויעוי"ש בכס"מ מה שכ' בכוונתו] ולכאו' לא נראה דס"ל כביאור הפיהמ"ש, דלפיהמ"ש הוי אותו אוהל ודו"ק.

יב]

שם ברמב"ם בהלכה סיים עלה דאם הוי כלי שמביא ולא חוצץ והאהיל על מת, כל כלים שעל גביו טמאים יעוי"ש, ותמוה דנקט לה בתורת "אבל" על לעיל וצ"ב השייכות, עוד צ"ע דכבר נקט להאי דינא בפי"ב, ומה שייכותו לכאן, ויעוי' בספר המפתח.

יג]

ויעוי' בר"ש מתוספתא דטבלאות הנוגעות זב"ז מונים להם כדרך שמונים במת יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' הוי היפך מתני' דידן דטמא טומאת ז'. ויעוי' חזו"א י"ג י"א.

פרק טו משנה ב – שולחן

א]

מתני' "השולחן אינו מביא את הטומאה עד שיהא בו ריבוע בפותח טפח" ובר"ש ורא"ש ביארו, ששולחן היינו שנתנו שולחן ע"ג תיבה פרוצה שיש לתיבה ד' דפנות בלא שוליים ובלא כסוי יעוי"ש.

והנה אם הריבוע מקבל טומאה, יעוי' להלן בר"ש בביאור התוספתא שדן בזה, ולגבי השולחן עצמו פשיטא ליה שנטמא יעוי"ש.

ב]

וכוונת המשנה עד שיהא בו ריבוע בפו"ט, היינו דבעינן שהשולחן עודף על הריבוע טפח, וטומאה תחת העודף, דאם אין בריבוע טפח, לא חשיב אוהל היות ולא מצורף עם מה שבפנים הריבוע יעוי"ש. ובפשוטו הכוונה שהתיבה חולקת את השולחן לב' אוהלים.

ג]

אלא דיעוי"ש בלשון הרא"ש שכ' דאם הטומאה בפנים מהריבוע מה שחוץ לריבוע טהור, וכן אם טומאה בחוץ מה שבפנים התיבה תחת השולחן טהור, ויל"ע מה הוצרך לבאר הציור של טומאה תחת העודף דמה שבפנים התיבה טהור, ונקט שכן מוכח בתוספתא. ולכאו' כן מוכח ממתני', ממה דצריך שהעודף הוי טפח, וע"כ דלא מצטרף, ואם לא מצטרף, ממילא מה שבפנים טהור וצ"ע.

ד]

ולכאו' מבואר, שהיה אפשר לחלק. והיינו שהתיבה שויא שלא מצטרף, ואין לעודף בפנ"ע חשיבות אוהל, אבל אם בעודף בפנ"ע יש טפח, שפיר לא אלימא התיבה לאשוויי חציצה בפני הטומאה, וטמא מה שבתוכה, וזהו שהוצרך לבאר דאינו כן ודו"ק. אלא היא גופא צ"ב לחלק ביניהם.

ה]

ובר"ש באמת לא נקט ב' הציורים, ורק נקט דאם טומאה בפנים התיבה חוצצת, אלא דמ"מ לכאו' ודאי מודה לדינא שגם להיפך וכגון טומאה בחוץ שבפנים טהור, אלא דצ"ע שנוי הלשון, דלענין שצריך עודף טפח, נקט אין מצטרף, ולענין שטהור נקט שחוצץ וצ"ב. [ולכאו' מוכח ג"כ דהוו ב' מילי, והיינו יש נדון אם השולחן הוי חדא האהלה, ויש נדון נוסף אם התיבה חוצצת וצ"ב].

ו]

ויל"ע מהו גדר החציצה דשויא התיבה לשולחן, האם הוי כאוהל שבנה באמצעו מחיצה דנעשה לב' אוהלים. וה"ה כאן ג"כ נעשה ע"י התיבה כב' אוהלים נפרדים, מה שתוך התיבה, ומה שחוץ לתיבה. או דלא אלים לעשות ממש ב' אוהלים. ואם אינו ב' אוהלים צ"ב גידרו. [ויל"ע עפי"ד הגר"ח, והיינו שיש סיבה לטומאה להיות תחת כל השולחן, אלא שהתיבה מונעת ודו"ק].

ז]

ובר"ש להלן מבואר שהשולחן נטמא. ויל"ע אם התיבה שויא דנדון כב' אוהלים, האם ממילא נטמא רק חלק מהשולחן, והיינו החלק שמאהיל על הטומאה, או דלעולם היות והשולחן הוי כלי, א"כ לא שייך בכלי טומאה לחצאין, וודאי אם נטמא מקצתו נטמא כולו וצ"ע.

ח]

ולכאו' לשון הר"ש ורא"ש, דנקטו דמה שתוך הריבוע אין מצטרף, ואם הריבוע שוי ב' אוהלים גמורים, א"כ מה ענין צירוף לכאן, והרי נעשה אוהל שיש מחיצה באמצע וצ"ב.

ט]

ובאמת לב' הצדדים, יל"ע מה דין מקום הריבוע עצמו, [היינו דופני התיבה, אם יצוייר שיהיה בתוך דופני התיבה טומאה או טהרה, האם נדון ככותל בין ב' בתים]. וכן יש לדון מה דין למעלה על השולחן כנגד דופן התיבה עצמה וצ"ע. ויעוי' להלן בביאור הר"ש על התוספתא דמאהיל כנגד הריבוע טמא, וכ' הר"ש בביאור שלא כנגד הריבוע, "היינו על בליטת העודף שיוצא השולחן חוץ לריבוע" יעוי"ש. ומשמע דרק מאהיל על העודף טהור, אבל על מקום הדופן עצמה טמא ודו"ק.

י]

ויעוי' בר"ש מתוספתא בטבלא שנתונה בצד רגלו של שולחן, דאם טומאה תחת טבלה הנוגע בין בטבלא ובין בשולחן טמא ז', ואם טומאה תוך התיבה הנוגע בטבלא טמא טומאת ערב.

והנה יעוי"ש בר"ש ב' דרכים אם התיבה הויא בת קבלת טומאה, ולדרך דמקבלת טומאה, נקט כפשוטו שהטבלא נוגעת ברגל התיבה. ולדרך השניה שהתיבה לא נטמאת העמיד שנוגעת היינו בשולחן עצמו יעוי"ש. [וצע"ק לשון התוספתא].

יא]

ובביאור הדרך השניה דהטבלא נוגעת בשולחן, והוקשה לר"ש מדוע הנוגע בטבלא טמא טומאת ערב, והרי השולחן אין מתחשב, וחידש שם הר"ש דהשולחן מתחלק בין החלק שבריבוע למה שחוץ לריבוע. ומדמי לה לצד פנימי וצד חיצון של האוהל יעוי"ש.

יב]

והנה כל אריכות הר"ש, הויא דוקא למסקנת דבריו, דהתיבה אינה נטמאת, אבל מבואר מדבריו, דלדרך הראשונה שהתיבה נטמאת, א"כ זהו הסיבה שהתוספתא העמידה דהטבלא נוגעת ברגל השולחן, ולא נוגעת בשולחן עצמו [אפילו בחלק שחוץ לתיבה] משום דאם נוגעת בשולחן הרי אין השולחן מתחשב, והנוגע בטבלא טמא ז' יעוי"ש ודו"ק.

יג]

ומבואר דהר"ש דן, האם אחר שהשולחן כנגד הריבוע נטמא, האם כל השולחן טמא, או רק מקום הריבוע. ויל"ע דלכאו' היות והתיבה הויא חוצץ בפני הטומאה שלא תצא, א"כ גם חוצצת ונעשה השולחן כב' אוהלים, ומדוע כולו הוי אין האוהל מתחשב וצ"ע.

יד]

ולכאו' מוכרח, דהגם שהתיבה שויא חציצה והטומאה לא יוצאת, מ"מ לא אלים לאשוויי לשולחן עצמו כב' אוהלים וצ"ב.

ואולי י"ל עוד, דהגם דשוי לה כב' אוהלים, מ"מ היות והשולחן הוי כלי, וכלי לא שייך לחלקו לב', ואם חלק נטמא כולו טמא, ולכן על כולו הוי דין אין מתחשב. ויעוי' בלשון הר"ש. וגם למסקנא שכ' שהשולחן נדון כב', לא משמע דהוי כב' אוהלים גמורים. אלא מדמי לה לצד חיצון וצד פנימי שנידונים כב' וצ"ב. ואולי, לעולם כל האוהל הוי חדא, ולא שייך לחלקו, וכל מה דדיינינן כחלוק היינו לענין דינא דאין האוהל מתחשב, והיינו דלגבי אין מתחשב נדון כב' ודו"ק.

טו]

יעוי' בר"ש בביאור התוספתא, ושם שינה לשונו ולא נקט שהתיבה חוצצת, אלא שהריבוע מפסיק יעוי"ש. וגם לשון זה מורה דלא נחשב ב' אוהלים גמורים, אלא הוי דין מפסיק. וצ"ב השנוי בין חוצץ למפסיק.

טז]

ועוד ראיה לכאו' דהחציצה של הריבוע לא הוי לאשוויי ב' אוהלים גמורים, נראה מביאור הר"ש לדברי רמב"י בתוספתא, דס"ל דמה שעל גבי כל השולחן טמא ויליף לה מקרנות הטבלה, דהגם דאין טע"ט מ"מ נטמא, ולכאו' אם ריבוע הוי מחיצה גמורה, א"כ מה הדמיון כלל לקרנות טבלה שאין מחיצה, וע"כ דלא חשיב מחיצה גמורה ודו"ק וצ"ב. [ואין נראה דבזה גופא פליגי רבנן ורמב"י].

יז]

יעוי' במשנ"א כאן שדן כה"ג שאין עודף מכל הצדדים טפח, ונקט שם שאין דין שיפועי אוהלים בצדדין יעוי"ש. ויעוי' ג"כ בחי' מהרי"ח במשניות שדן אם לא עודף מכל הצדדים יעוי"ש.

ואולי י"ל, דודאי אם תיבה הויא מחיצה גמורה, א"כ אם בצד א' אין טע"ט א"כ אינו אוהל. אבל אם לא אלים תיבה, אלא כל כוחה הוי רק להפסיק כלפי תוך התיבה, א"כ שפיר י"ל דכלפי חוץ התיבה הכל נדון כחדא. וא"כ י"ל דכוונת המשנה הויא להיפך. והיינו דכל שעודף טפח, אפילו מצד א' סגי ודו"ק. וצ"ע.

יח]

ובר"ש שביאר לדברי רמב"י, ומבואר בתו"ד דלא רק המאהיל על גבי כל השולחן נטמא, אלא גם כלים שתחת כל השולחן טמאים יעוי"ש. [וקצ"ע מדוע נקט רמב"י רק לענין כלים שלמעלה, ולא כלים שתחת כל השולחן].

והנה מסתימת הדברים נראה דרמב"י לא פליג על רישא דהתוספתא, והיינו מה דמבואר דנוגע בטבלא טמא ערב. ולמסקנת הר"ש הטבלא נוגעת בשולחן, ולכאו' אם לרמב"י הכל טמא, א"כ לכאו' אין הפסק. וא"כ השולחן צריך להחשב לחדא, ומדוע נוגע בטבלא טמא ערב וצ"ב.

יט]

והנה בביאור התוספתא ס"ל לר"ש בתחילה שהתיבה מקבלת טומאה יעוי"ש, [והיינו דמ"מ חוצצת] ויל"ע דאם התיבה מקב"ט, א"כ הרי נטמאת מהמת, וא"כ מדוע בעינן לטעמא דאין האוהל מתחשב, ותיפו"ל שהתיבה טמאה ישירות מהמת, והוי טבלא שנוגעת בתיבה כלי שנוגעת במת וצ"ע. [ואולי רק באוהל, נאמר אין מתחשב, ולא במחיצה]. ויש לדון, אולי היות והתיבה שויא מחיצה, א"כ אמרינן שהאוהל נגמר במקום התיבה, והתיבה חוץ לאוהל ולא נטמאת מהמת, ורק נטמאת מכח הנגיעה בשולחן וצ"ע. ויעוי' בזה חזו"א י"ג ט"ז ד"ה יש לשאול.

כ]

שם בר"ש דהמאהיל כנגד הריבוע טמא, היות ושולחן מקב"ט ואינו חוצץ יעוי"ש, ושיטת הר"ש לעיל רפ"ח דאוהל הנטוי כנטיית אהלים, גם אם נטמא מ"מ חוצץ, ולפי"ז לכאו' מוכח דשולחן לא חשיב כנטית אוהלים, דאם הוי כנטיית אוהלים, א"כ מה איכפ"ל שנטמא, מ"מ חוצץ. [ויל"ע מדוע הוצרך לטעם דשולחן מקב"ט ותיפו"ל דכלי אינו חוצץ].

פרק טו משנה ב – שולחן לרמב"ם ואליהו רבה

א]

בדינא דשולחן דמתני', יעוי' בפיהמ"ש וצ"ב כוונתו, ובפשוטו ס"ל שהתחדש דשולחן בעינן שיהיה בו טע"ט ברום טפח, והיינו דסד"א דשולחן שאני מכל שאר אוהלים, והגם דפשיטא דפחות מטפח רבוע אינו אוהל, מ"מ בשולחן סד"א שכן יהיה אוהל, וקמ"ל דלעולם בעינן טע"ט ברוחב טפח וצ"ב. [יעוי' ברמב"ם בהלכה, ויל"ע אם הזכיר לדינא דשולחן וצ"ע].

ב]

ויעוי' גם באליהו רבה ובזר זהב, ונקט דדינא דשולחן אינו כביאור הר"ש, אלא שולחן הוי החידוש דהיות ושולחנות שלהם היו עגולות, א"כ במשנה קמ"ל דבעינן בעגול כדי לרבע טע"ט [והיינו דסד"א דשולחן שאני בזה שאי"צ טע"ט מרובע בתוכו, אלא סגי בצירוף זויותיו ודו"ק. ולביאור האליהו רבה ניחא החידוש שיש בטע"ט, אולם ברמב"ם משמע שיש גם חידוש ברום טפח וצ"ב].

ג]

שם באליהו רבה מבואר דהתוספתא הויא סיומא דמתני', והיינו דבתר דאשמועינן שצריך בשולחן טע"ט מרובע, פליגי ת"ק ורמב"י מהו דין העגול שיוצא מן הריבוע, ובאליהו רבה נקט רק לענין כלים שתחת העגול. אולם בתוספתא גירסת הגר"א הוי הנוגע בשולחן, וביאר לה הזר זהב, דלת"ק הנוגע בשולחן במקום העגול טהור יעוי"ש.

והוא תמוה, וכי העגול הוי דבר נפרד מהשולחן, ולא נטמא, דשייך שהנוגע טהור וצ"ע.

ד]

ולביאור האליהו רבה, הרי הנדון בתוספתא, הוי האם העגול שבולט מהריבוע דומה לקרן טבלא או לא, וכן הוא להדיא באליהו רבה, ותמוה מדוע לגבי קרן טבלא פשוט שמה שתחתיו נטמא, ולגבי שולחן פליגי וצ"ע.

ה]

ונראה דעיגול הוי העגול מכלל עיקר החפצא, והיינו דזהו צורת השולחן דהוי עגול, ואינו כטבלא שעיקר הטבלא הוי הריבוע והקרנות הוי טפילה. ולפי"ז שפיר הוי מעלת השולחן חסרונו, דכה"ג שיש קרן הויא נטפל לריבוע ומקבלת את דין הריבוע, אבל העגול לא נטפל, ולכן ס"ל לת"ק שלא מקבל העיגול את דין הריבוע ודו"ק. [ויעוי' לשון החזו"א סוסק"ט].

ועדיין צ"ע איך ס"ל לת"ק שהנוגע בעיגול טהור, והרי הוי חדא חפצא וצ"ע.

ו]

לביאור האליהו רבה, שחוץ לריבוע, לא נטמא מה שתחתיו. ויעוי' בחזו"א י"ג ט' שהק' היכן הוי הריבוע, והרי שייך לצייר הריבוע בכל מקום יעוי"ש. ובחזו"א שם כ' מחמת האי קו' דמכלל הריבוע הוי רק חלק העיגול שלעולם הוי בתוך הריבוע, והיינו דבכל עגול הרי הוי תרי חומשי טפי, וא"כ הריבוע הוי בלי החומש יעוייש"ה.

ז]

ולו"ד החזו"א היה אפ"ל, דלעולם ודאי אם הטומאה באמצע השולחן, כל מקום בצידו נדון כחלק מהריבוע, דאפשר לרבע לשם. ונפק"מ בדין ריבוע היינו כה"ג שתהיה הטומאה והכלים בעגול, ולא משכח"ל לעולם ששניהם יהיו בתוך אותו ריבוע, דכה"ג פליגי ת"ק ורמב"י ודו"ק.

ח]

וכעי"ז יש בסוכה עגולה והובא בשו"ע או"ח תרל"ד דיש כדי לרבע זע"ז כשירה, ובביכורי יעקב כ' דצריך לכוון דוקא באמצע שיש שם זע"ז יעוי"ש. ובסתימת השו"ע י"ל דכל מקום נחשב מכלל הריבוע, שאפשר לרבע לכל צד ועי'.

ט]

ואולי י"ל בכוונת האליהו רבה בשולחן, שאינו כפשוטו שכל השולחן מאהיל, דא"כ הרי פשיטא שטמא, ולא סד"א דגרע מקרנות של טבלא. [וביותר דמדוע להשמיע דין עגול נקטו שולחן, ולא כל קורה עגולה, ויש לדחות דשולחן זהו מהותו ועצמותו דהוי עגול וכדלעיל]. וכאן מיירי שהריבוע בשולחן אינו מאהיל אלא הוי אטום. ומ"מ מהני הריבוע ליתן תורת אוהל לשאר העיגול וצ"ע. [וזהו גופא הוי פלוגתת ת"ק ורמב"י ועי'].

בתוספתא

א]

בר"ש בביאור התוספתא דמאהיל כנגד הריבוע טמא, כ' שהשולחן מקבל טומאה ואינו חוצץ יעוי"ש. ובמקדש דוד מ"ב ו' הקשה דשולחן הוי פשוטי כלי עץ, ומקב"ט רק מדרבנן. וס"ל להר"ש פי"ג מ"ה דהנטמא מדרבנן ממעט בחלון יעוי"ש. ויעוי' בזה בחי' הגרש"ר ב"ב סי' ט"ו.

ב]

ולהלן שם כ' הר"ש דתיבה ע"כ לא נטמאת דהויא פשוטי כלי עץ יעוי"ש. וסיים עלה דמ"מ השולחן וטבלא נטמאים. ולכאו' מוכח דס"ל ששולחן אינו פשוטי כלי עץ וצ"ב. [ובעיקר דברי הר"ש, יעוי' חזו"א י"ג ח' שהוכיח דס"ל דפשוטי כלי עץ אינם כלי וחוצץ יעוי"ש].

ג]

יעוי' באליהו רבה ובזר זהב בביאור התוספתא, והנה לא ס"ל כהר"ש דהשולחן והתיבה הוו ב' דברים נפרדים, אלא ס"ל דהוי חדא יעוייש"ה. ולפי"ז תמוה מה דנקט שם דהנוגע בטבלא טמא ערב, היות והוי כלים בכלים, ולכאו' היות והוי חדא, א"כ הרי אין האוהל מתחשב, והוי הטבלא כנוגע במת וצ"ע. [ואולי מוכח דלא מהני דינא דאין האוהל מתחשב רק למאהיל, וכאן היות והתיבה לא מאהלת, ע"כ מתחשבה וצ"ע].

ד]

ובביאור התוספתא, נראה דס"ל לאליהו רבה, דלא הוי הרגל באמצע השולחן. אלא הוי בצידי השולחן, וזהו דנקט שחלוק אם הטומאה תחת הטבלא, או תחת השולחן. והיינו דאם הויא תחת הטבלא ונוגע ברגל, הרי אין הטומאה תחת הרגל, וכל מה שנטמא השולחן היינו מדינא דעל עצמו בכל דהו יעוי"ש.

ה]

אלא דתמוה היות והרגל אין תחתיה טומאה, א"כ מה ההבדל אם טומאה תחת הטבלא או תחת השולחן.

ומבואר בלשון האליהו רבה דנפק"מ לענין הכלי הנוגע, אם נוגע במקום שהטומאה שם, והיינו דהרגל הרי נוגע בטבלא במקום הטומאה, אבל הטבלא כשנוגעת ברגל, הרי הרגל אינו מקום הטומאה ודו"ק וצ"ב.

ו]

[ובחזו"א י"ג ט', למד בכוונת הגר"א, דרגל לא הויא אטום יעוי"ש, ולכאו' היינו משום שהוקשה לו כנ"ל מהו האוהל, ודבריו שם צ"ב].

ז]

והיינו דהאליהו רבה ביאר, שהתוספתא הויא המשך לדינא דהמשנה. והיות והמשנה יסודה ג"כ הויא דהנוגע בטבלא טמא ז', ומשום דטבלא הויא כמת מדין על עצמו בכל דהו, א"כ גם יסוד החיבור של הטבלא עם רגל השולחן הוי מדינא דעל עצמו בכל דהו, וזהו ההבדל בין אם טומאה תחת טבלא או תחת השולחן.

ח]

ונראה דס"ל להאליהו רבה, דעל עצמו בכל דהו, לא הוי דין חיבור דלענין להצטרף ב' טבלאות חשיבי כחדא גם בנוגעות בקרנותיהן, אלא דבעינן שיגעו במקום הטומאה, ואם הטבלא נוגע [אפילו בקרנותיה] במקום הטומאה א"כ הוי דין שעל עצמה מביאה בכל דהו.

ט]

ולכן כשהרגל נוגע בטבלא היות ונוגע במקום הטומאה, נטמא השולחן, דהרגל הוי חלק מהשולחן, ועדיין צ"ב דלכאו' אין שום מקום לטומאה לעבור.

י]

ואולי י"ל דס"ל לגר"א שיש ב' גווני של על עצמו בכל דהו, יש לאשוויי צירוף דהוי חדא אוהל. [אבל כאן ברגל הרי אין אוהל ולא שייך האי דינא] וכאן הוי דין הבאה על עצמו, ולכן רק רגל מביאה על עצמה לדון שטומאה תחתיה, אבל אם טומאה תחת שולחן, שבפועל לא נכנסת לתחת רגל, לא שייך להביא מרגל לטבלא ודו"ק.

פרק טו משנה ג

א]

מתני' "חביות שהן יושבות על שוליהן או מוטלות על צידיהן" וכו'. ובר"ש מבואר דמיירי שיש כמה שורות זו ע"ג זו, [וכן הוא ברא"ש ממשמעות התוספתא] והיות והחביות טהורות, א"כ אין בהו דינא דקפולין אלא אדרבה שייך בהו דינא דטבליות של שיש יעוי"ש. [וקצ"ע לשון הר"ש "אדרבה"].

ב]

ולפי"ז תמוה מה הוי חידוש דינא דמתני', והרי כל דינא דקפולין כבר שמענו במשנה א', ודוחק שהשמיענו את גדר קפולין, והיינו שתלוי אם הוי מקבל טומאה או לא וצ"ע.

ג]

ואולי קמ"ל, דכל דהוי שיש, א"כ לא רק שאין אוהל הבאה, אלא גם הטומאה בוקעת ועולה היות והויא רצוצה ודו"ק. ועדיין צ"ע מדוע לא נקטו למשנה דידן לאחר משנה א', דהוי המשך דינא דמשנה א'.

ד]

והנה בשיטת הראשונים דיסוד דינא דקפולין תליא אם הוי מקב"ט או לא. והקשו המפרשים ממתני' פי"ד מ"ו בב' זיזין, דלשיטת הר"ש ורא"ש אין בין תחתון לקרקע, וכן בין תחתון לעליון טפח. והרא"ש מדמי לה לקפולין יעוי"ש. והרי זיזין אין מקב"ט וא"כ ליכא לדינא דקפולין.

ולכאו' מוכח דכל החסרון במקב"ט הוי שסותם החלל, ולא שמבטל לעצם האהלה. ולפי"ז י"ל דכה"ג שיש בצירוף ב' האוירים פו"ט שפיר הוי חשיבות אוהל וצ"ע.

ה]

ולפי"ז י"ל דמתני' קמ"ל חידוש, והיינו דחביות הגם שיש בתוכם חלל שאינו סתום, מ"מ לא דיינינן להחלל כאויר, להצטרף שיש אויר טפח, אלא כל דהוו חביות טהורות, דהוו כשיש, דיינינן שאין חלל ביניהם, והויא רצוצה ודו"ק. וצ"ב.

ו]

בכוונת המשנה שכ' הר"ש דמיירי שיש כמה שורות זע"ז, ולכאו' בפשוטו היה אפשר לבאר המשנה שאין כמה שורות, והנדון היות ומוטות על צידיהן, שהדופן העליון הוי אוהל וצ"ע.

ומדברי הר"ש מתבאר דחבית אחת אין צד לדונה כאוהל, והיינו דהוי כסגוס, ויל"ע מה ההבדל בין חביות, לאדם לעיל פי"א מ"ג.

ז]

אולם יעוי' בזר זהב בביאור התוספתא, וגי' שם דבד"א בטהורות והיינו שגם גבוהות טפח, והיינו דבעינן גבוהות טפח כדי שיהיה אוהל, ולכאו' נראה דלא ס"ל בכוונת התוספתא [כמבואר ברא"ש] דמיירי שיש ב' שורות זו ע"ג זו של חביות, אלא הוי רק שורה אחת של חביות.

ח]

ומבואר שם בזר זהב בכוונת התוספתא, דאם הוו טמאות דנידונות כקפולין, א"כ אמרינן שדופן התחתון כמי שאינו והדופן העליון מביא את הטומאה, וביאר שם להדיא דהוי דומיא דאדם דפי"א מ"ג דחשיב כקפולין. ונמצינו דפליגי הזר זהב עם הר"ש אם חביות הוו כאדם או לא ודו"ק וצ"ב.

ט]

ויל"ע אליבא דהזר זהב איך מתפרש יושבת על שוליה, דלכאו' גם בטמאה אין דופן עליון להביא את הטומאה, ואולי צ"ל דהוי בחביות סתומות ודו"ק. [ויעוי' במהר"ם שהעמיד דמתני' בחבית סתומה ודו"ק].

י]

והנה לשיטת הר"ש, הרי במתני' מתבאר ליסוד דינא דקפולין, והיינו דהחילוק הוי בין מקבל טומאה לאינו מקבל טומאה. ולפי"ז צ"ע איך יפרש הרמב"ם [דס"ל דדין קפולין לא תליא בקבלת טומאה]. לדינא דמתני'.

יא]

ובאמת דבפיהמ"ש מתבאר שביאר למתני' כש"כ בזר זהב בכוונת התוספתא. והיינו דכלל לא מיירי שיש ב' שורות זע"ג זו, אלא הויא שורה אחת של חביות, והוי נדון אם הדופן העליון הוי אוהל, או היות והוי טהור, א"כ אם אין החבית גבוהה מן הארץ טפח, אין דופן העליונה חשיבא אוהל, היות ואין טומאה מגעת לעליון יעוי"ש. ולפי"ז הרי ליכא כלל לדינא דקפולין במשנה דידן, וניחא הרמב"ם לשיטתו ודו"ק.

יב]

ויעוי"ש בפיהמ"ש בביאור מה שהעליון לא הוי אוהל היות וטומאה לא מגעת איליו יעוי"ש. והנה לדברי התויו"ט להלן דלשיטת הרמב"ם בכוורת שבתוכה טמא כנגד הטומאה, דגם כאן טמא בתוכה, א"כ לכאו' מגעת הטומאה לעליונה, ולכאו' צ"ל דלא בוקעת גוף הטומאה לתוכה, ורק עכ"פ חשיבי מאהילים על הטומאה, ולכך לא סגי לאשוויי דופן העליון אוהל ודו"ק.

יג]

שם בפיהמ"ש נקט דמקום החיבור בעינן שיהיה בגובה טפח, ולכאו' היות והוי אוהל, א"כ גם אם במקום החיבור ע"י הבטן הוי פחות מטפח, מ"מ הוי שיפועי אוהלים, ויצטרפו ב' השיפועים, ולכאו' מוכח כש"כ בחזו"א שאם מחוברים ב' אוהלים במקום השיפוע לא תכנס הטומאה מאוהל לאוהל ודו"ק.

יד]

ובביאור דין המשנה דטומאה בוקעת ועולה, יעוי' בר"ש שכ' דמתני' לצדדין קתני. והיינו דכה"ג דמוטלות על צידיהן היות ותוכו ניצל, א"כ רק כנגד הטומאה טמא מדין רצוצה בוקעת, אבל ביושבת על שוליה, היות ולמעלה פתוח, והרי כבר נתבאר דממילא טומאה נכנסת לתוכה, וכל שנכנסת מתפשטת בכולה יעוי"ש. [וצ"ע טובא סתימת לשון המשנה].

טו]

אולם סתימת לשון הרא"ש שלא הזכיר חלוק בין מוטה למונחת על שוליה, ומשמע דבכל גווני בוקעת ולא מתפשטת וצ"ע. ויעוי' ג"כ באליהו רבה כאן שכ' דמה דנקטה המשנה דנוגעות זב"ז טפח הוי משום סיפא, דרישא ל"ש נוגעות או לא. וכ"כ בתויו"ט ולכאו' היינו משום דברישא לא מתפשטת לצדדין יעוי"ש. ואם כהר"ש הרי לכאו' גם ברישא בעינן טפח ומשום גוונא דיושבת על שוליה.

טז]

ויעוי' ברא"ש ובפיהמ"ש שכ' שחביות השוליים והפה צר ורחב מן האמצע יעוי"ש. וי"ל דבזה כוונתו לתרץ לקו' הר"ש, והיינו דמיירי שהטומאה תחת החבית במקום הבליטה, וכה"ג אינו פתוח למעלה, וא"כ לא נכנסת, ורק בוקעת על גבה יעוי' פ"ט מט"ז.

יז]

ולפי"ז י"ל דגם להר"ש כן הוא, ומה שכ' לצדדין קתני, היינו דודאי שסתימת לשון המשנה הוי שגם ביושבת על שוליה משכחת לה שבוקעת ולא מתפשטת, אלא שכ' דלצדדין קתני, היינו דמוטה על צידה לעולם רק כנגדה טמא. ויושבת על שוליה פעמים מתפשטת ופעמים לא וק"ל.

יח]

ויעוי' במהר"ם כאן שתמה על סיפא דמתני', והעמיד דמתני' מיירי בחביות סתומות יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דזהו ביאור הרא"ש והאליהו רבה דס"ל דמתני' ברישא הוי בכל גווני. והיינו דס"ל כמהר"ם דהחביות סתומות, וממילא ליכא להטעם דאם הטומאה בוקעת ממילא תכנס, אלא היות וסתומות לא נכנסת ודו"ק.

יט]

ביסוד הר"ש דיושבת על שוליה טמא בתוכה, ומתפשטת לכל כלים שבתוכה. ויעוי' במשנה אחרונה שתמה בזה מפ"ט מי"ג יעוי"ש. ולכאו' כאן שיש חביות על גביהן, לכן מתפשטת וצ"ע. ויעוי"ש מש"כ לגבי החבית עצמה. ויעוי"ש במשנ"א שכ' דאפילו מכוסה לא מהני רק להביא לכולה. ולא לאחרות יעוי"ש וצ"ב.

כ]

בר"ש ביאר דעל גבי החביות טמא דהטומאה בוקעת ואין כלי מציל אלא עם דפנות אוהלים יעוי"ש. ומשמע דאם היה דפנו"א היה מציל, וצ"ע דלכאו' גם באוהל גמור כל שהטומאה בתוכו רצוצה ואין לה מקום, טומאה בוקעת, וכאן דהויא רצוצה, והחלל כסתום, א"כ לא יועיל דפנו"א וצ"ע. [ואולי היות ויש לחלל הכלי, א"כ אם היה אוהל גמור לא היתה בוקעת וצ"ע].

כא]

[בכל המשנה וביאור התוספתא נקט הר"ש דכלי רק מציל עם דפנו"א, ויל"ע מדוע הוצרך להזכיר מעלת דפנו"א, ולא נקט כפשוטו דכלי הוי אוהל להביא ולא לחצוץ וצ"ב].

כב]

ויעוי' בזר זהב, שנקט דהא דעל גביהן טמא. דכלי כמי שאינו יעוי"ש וצ"ב. ולכאו' נראה דס"ל דזהו יסוד דינא דכלים אינם אוהלים לטהר.

כג]

ויסוד דברי הר"ש דבתוכן טהור, כן הוא בתוספתא, ובזר זהב ביאר שכלי טהור מציל על עצמו, וכלי טמא לא מציל על עצמו יעוי"ש. [ויל"ע מדוע הוצרך בתוספתא לבאר שמציל על תוכו גם בנוגעות זב"ז טפח, וגם באין נוגעות וצ"ע].

כד]

בתויו"ט הביא להר"ש שכ' דגם אם הטומאה בוקעת היינו רק לעל גבה אבל תוכה טהור, וכ' דלהשיטות דס"ל בפרק כוורת דגם בתוכה טמא כל שכנגד הטומאה, גם כאן ס"ל כן יעוי"ש.

פרק טו משנה ג – באליהו רבה

א]

יעוי' באליהו רבה כאן, וכ' על לשון המשנה טומאה בוקעת ועולה, דהוי לאו דוקא, דהיות ומוטות על צידיהן לא בקעה לתוכה, דבב' דפנות לא אמרינן בוקעת, אלא כל כנגד הטומאה תחתיה ועל גבה טמא, ותוכה טהור. ומבואר מלשונו דבוקעת לא שייך כל כה"ג שטמא על גבה או תחתיה. אלא היינו רק כה"ג שבוקעת הדופן, והוי דין בפנ"ע של בקיעה ודו"ק.

ב]

אלא דביסוד הדבר שלא בוקעת לתוכה, יל"ע בכוונת האליהו רבה, דיעוי' להלן ד"ה אבל אם היו טמאות, ונקט דבטהורות ומוטות על צידיהן מצילות על עצמן, ומשמע דהוי דין הצלה שכלי מציל על עצמו. וכן לעיל מינה לגבי טמאות נקט דכלי טמא אינו מציל אפילו על עצמו. ומבואר ששייך הצלה על עצמו, וקיל טפי להציל על עצמו מלהציל על אחרים. ומ"מ טמא אפילו על עצמו אינו מציל יעוי"ש.

ולדרך זו, לכאו' הוי כשיטת הר"ש, דכלי מציל על עצמו.

ג]

אולם בתחילת דברי האליהו רבה, נקט לכאו' טעם אחר. דנקט דבב' דפנות לא אמרינן בוקעת, ולא משמע דהוי מדינא דמציל. וכן להלן שם מסיים דבב' דפנות לא אמרינן בוקעת לתוכו, כדאמרינן במגדל וכוורת, ומשמע דהוי נדון בבקיעה, ולא דהוי הצלה וצ"ב.

ד]

ולכאו' כוונתו במש"כ דכל שיש ב' דפנות לא בוקעת, הוי כיסוד דבריו בפ"ד ובפ"ט, דכל טומאה שאם תבקע לתוכה, אח"כ מחמת הדופן העליון מתפשטת בכולה, כה"ג לא בוקעת יעוייש"ה, וזהו ג"כ כוונתו כאן. וצ"ב מה בעינן לב' הטעמים.

ה]

ולכאו' נראה ג"כ שיש נפק"מ בין ב' הטעמים. דלכאו' אם הוי מדינא דכלי מציל א"כ כל כלי מציל על עצמו. אולם הדין דכל כלי שיש לו ב' דפנות דלא בוקעת לתוכו, יעוי' באליהו רבה פ' מגדל ושם מבואר דהיינו רק כה"ג שהדופן העליון גבוה טפח מע"ג הטומאה, [יל"ע מדוע צריך גבוה טפח מהטומאה, ולא מהקרקע וצ"ע]. אבל כלי קטן שאין דופן העליון גבוה טפח, היות ולא הוי סיבה להיות אוהל מביא, א"כ אין סיבה שלא תבקע ודו"ק וצ"ע.

ו]

ולכאו' נראה, דמדנקט האליהו רבה דבוקעת לאו דוקא. וע"כ דכדי שתכנס טומאה לתוך הכלי בעינן דוקא בקיעה. ובקיעה היינו מדינא דרצוצה, ולפי"ז פשוט דבעינן לב' הדינים הנ"ל, והיינו דכה"ג שהכלי גבוה טפח, דאין טומאה רצוצה, א"כ הוי מטעם שכלי מציל על עצמו, וכן מדוייק בלשונו דנקט כן לענין כה"ג שהכלי גבוה טפח יעוי"ש.

ז]

אבל כה"ג שאין כלי גבוה טפח, והויא הטומאה רצוצה, לזה לא מהני דינא דכלי מציל על עצמו, דלא עדיף כלי מאוהל שטומאה כל שאין לה מקום שבוקעת לתוכו, וה"ה כאן שאין כלי גבוה טפח, והויא הטומאה רצוצה, א"כ היתה בוקעת, ועלה בעינן לדין נוסף, והיינו דאם כשתבקע תתפשט, כה"ג לא בוקעת, וזהו דנקט הגר"א לטעמא דב' דפנות, דברישא דדבריו מיירי ברישא דמתני', ואין הכלי גבוה טפח, והויא טומאה רצוצה ודו"ק.

ח]

ובאמת להלן שם, נקט להדיא גבי כלי טהור ואינו גבוה מן הארץ טפח, ומוטות על צידיהן, דבעינן לב' הטעמים, והיינו הן דכלי מציל על עצמו, והן דהיות ויש ב' דפנות, בב' דפנות לא אמרינן בוקעת לתוכו יעוי"ש. [וכה"ג שגבוה טפח, סיים שם רק מטעם דמציל על עצמו, ולא נקט לב' דפנות וכש"נ].

ט]

[ובתו"ד שם נר' דאזיל לשיטתו בדינא דקפולין, דתליא אם מקבל טומאה או לא. ולפי"ז נקט דאם הוי כלי טמא, א"כ דופן תחתון כמי שאינו וממילא הוי העליון אוהל. אבל אם הוי כלי טהור, לא אמרינן לדינא דקפולין, וא"כ אין דופן תחתון כמי שאינו, ובעינן לומר שכל הכלי הוי כמי שאינו, והיינו רק לגבי מה שעל גביו, ולא לגבי מה שבתוכו, ועלה בעינן עוד דהיות והוו ב' דפנות לא בוקעת וכש"נ].

י]

ולכאו' ביאור האי מילתא דאם יבקע יתפשט שאינו בוקע, היינו דכל מה שיש דין בוקעת היינו שאם לטומאה אין מקום, א"כ מקומה הוא מקומה, וממילא בוקעת למעלה ולמטה שכל שכנגדה הוי מכלל מקומה, ואם אחר שתבקע מתפשטת, א"כ הוברר שהטומאה יש לה מקום, ולא רק היכן שהיא הוא מקומה, וע"כ דבאמת דיינינן שלא הוי מקומה באוהל הכלי, אלא אין לה מקום ודו"ק. [דאם הכלי הוא מקומה, הרי אין לה כח בקיעה ועי'].

יא]

אלא דיל"ע, דא"כ מדוע הוי דין מסויים בכלי שיש לו ב' דפנות, ומדוע לא אמרינן כן ג"כ בטומאה שבוקעת לאוהל, שאם בוקעת ומתפשטת, ממילא לא בוקעת, ולשון הגר"א מורה דהוי דין מסויים בכלי שיש לו ב' דפנות וצ"ב.

יב]

ולכאו' גם מבואר דהוי דוקא בכלי שמוטל על צידיו, והיינו דיושבת על שוליה גם כה"ג שיהיה לחבית כסוי, מ"מ לא נדון כב' דפנות, ולכאו' ע"כ דבב' דפנות הוו כחדא וצ"ב.

יג]

ויתכן הביאור, דכלי הרי הוי חדא חפצא, וא"כ אם מועיל הדופן העליון שטומאה מתפשטת תחתיו, ע"כ דנחשב מאהיל על מה שתחת הדופן התחתון, ומשום דבאוהל גם אם מתפשט בתוכו, מ"מ ודאי שלא מאהיל על מה שתחת האוהל, משא"כ כלי שיש לו ב' דפנות, דהוו כחדא, א"כ אם מתפשט על גביו, ע"כ דמחשב מאהיל למה שתחתיו, וא"כ לטומאה שתחתיו יש מקום ודו"ק.

יד]

ויש לדון להאליהו רבה, כה"ג שלא בוקעת לתוכה היות ויש ב' דפנות. מה הדין על גבה, האם על גבה טמא, היות ושם לא בעינן לבקיעה, אלא שכל הכלי כמי שאינו, או דלעולם לגבי על גבה הוי הן מטעם דכלי אינו חוצץ והן מטעם דבוקעת לעל גבה וצ"ע.

טו]

ולענין יושבת על שוליה, יל"ע בדברי האליהו רבה, דבתחילת דבריו נקט דבוקעת לאו דוקא, שהרי במוטה על צידה לא בוקעת, ומשמע דלגבי יושבת על שוליה בוקעת, ובפשוטו היינו ג"כ שצריך לבקיעה, והיינו דלולי הבקיעה הכלי מציל על עצמו ודו"ק.

טז]

אלא דלהלן שם האריך לבאר בטהורות גבוהות טפח, דחלוק אם מוטות דתוכן לא נטמא דעל עצמן מציל יעוי"ש, [אלא נקט שעל עצמן מטעם ב' דפנות והיינו כש"כ דל"ה רצוצה ואין סיבה לבקוע, וא"כ סגי בהצלה]. ומשמע דרק מוטה על צדו הוי מציל על עצמן, ולא ביושבת על שוליה, ולכאו' אם יושבת על שוליה לא מצילה על עצמה, א"כ מדוע הוצרך בריש דבריו לבוקעת וי"ל.

במהר"ם

א]

יעוי' במהר"ם כאן שתמה מדוע בסיפא נקטו רק שתחת כולם טמא, והרי לכאו' גם על גבן טמא, שהרי כלי אינו אוהל לטהר, ותי' דבטהורות גבוהות אין טמא על גבם, ומשום דטהורות היינו חבית של שייטין שהן סתומים וטהורין לגמרי, ודמי לטבליות של שיש יעוי"ש.

ולכאו' ס"ל דהדין של טבליות, היינו דוקא בכלי, וכל שאינו כלי הוי כטבליות של שיש ודו"ק.

ב]

ויעוי' לעיל פ"ט מט"ז "בד"א בטהורה אבל אם היא טמאה או גבוה מן הארץ טפח וכו' הכל טמא", ויעוי"ש במהר"ם שפי' דכוונת טהורה היינו כגון חבית של שייטין, ולכאו' הרי כאן נקט דחבית שייטים שוי חציצה. ושם מבואר דאם גבוה טפח על גבה טמא, וע"כ דהוי כלי ואינו חוצץ, ולכאו' סותר לכאן וצ"ע.

ג]

ויל"ע לשיטת המהר"ם, איך יפרש לרישא דמתני', והרי בר"ש ביאר דהטעם דברישא על גבה טמא היינו דכלי אין מציל אלא עם דפנות אוהלים, ומבואר דאם כלי היה חוצץ לא היה טמא על גביו, וא"כ למהר"ם דס"ל דמיירי בחבית של שייטין דאינו כלי וחוצץ, א"כ לכאו' צריך לאשוויי חציצה, ומדוע טמא על גביו וצ"ע.

ד]

ואולי המהר"ם לא ס"ל דמיירי בב' שורות זו ע"ג זו [כהר"ש] אלא כהרמב"ם והגר"א דאין ב' שורות, וא"כ ברישא שאינו גבוה, א"כ לא נחשב אוהל טפח ולא חוצץ ועי'.

פרק טו משנה ד – בית שחצצו בנסרים

א]

מתני' " בית שחצצו בנסרים או ביריעות וכו' טומאה בבית כלים שבחצץ טהורים, טומאה בחצץ, כלים שבבית טמאים" יעוי"ש. והנה לא הוזכר כלל במשנה בהנך גווני חילוק אם יש בחצץ טפח או אין טפח, וע"כ דבכל גווני הוו הנך דינים ודו"ק. [ויעוי' להלן].

ב]

והנה במשנה מבואר דחלוק אם טומאה בבית או בחצץ, ולכאו' אם כפשוטו דע"י היריעות או הנסרים נעשה ב' אוהלים גמורים, א"כ הרי אין הבדל אם הטומאה בחצץ או בבית וצ"ב.

ג]

ובאמת בר"ש ורא"ש כ' דהטעם דכלים שבבית טמאים היינו משום דאין חציצה לטומאה, ומבואר לכאו' דלענין טומאה בבית וכלים בחצץ, באמת הוי מטעם שיש חציצה לטהרה, וכן נר' דע"כ ל"ה דהנסר ויריעה שוי לב' אוהלים גמורים, דא"כ מה ענינו לאין חציצה לטומאה ודו"ק.

ד]

אלא היא גופא צ"ב, דלכאו' דין הצלה שייכא באוהל בתוך אוהל, אבל כאן דחולק האוהל לב', א"כ לכאו' נעשה ב' אוהלים, ומהו דנדון כחציצה לטהרה ולא לטומאה.

ה]

ובפי' הרא"ש כ' שעשה המחיצה לנוי או שלא יפול העפר, ובר"ש כ' שלא יפול העפר, ולכאו' כוונתם לבאר מדוע לא שוי חלוקה גמורה לב' אוהלים, והיינו או דהוי ארעי, או אולי הכוונה שהוי לצורך האוהל עצמו, וא"כ לא הוי ב' אוהלים, ורק כה"ג שעושה המחיצה לחלוק את המקומות, וכאן נעשה לצורך האוהל, ולכן הכל נשאר חלק מהאוהל ודו"ק.

ו]

ועדיין צ"ב, דהר"ש ורא"ש כ' מאידך גיסא דכלים שבחצץ טהורים דנחשבים ככלים שעל הגג וככלים שחוץ לכותל יעוי"ש, ולכאו' אם הוי מטעם אוהל מציל דומיא דהצלת צמ"פ [יעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"א] א"כ מהו שהוצרך לפרש דהוו ככלים חוץ לבית, והרי אוהל בתוך אוהל ג"כ שוי הצלה וצ"ב. והיינו דלכאו' הצלת צמ"פ, ולדון דנדון חוץ לאוהל הוו תרתי דסתרי וצ"ב.

ז]

ויעוי' ג"כ ברמב"ם פכ"ד טו"מ ה"ב, ונקט דטומאה בחצץ מה שבבית טמא, "שאין המחיצה מונעת הטומאה שלא תצא ותטמא כענין שביארנו באוהל שבתוך הבית" יעוי"ש, הרי שמדמי לה לאוהל בתוך אוהל.

ובראב"ד שם נקט דטומאה בחצץ כלים שבבית טמאים בכל ענין משום שדרך טומאה לצאת דרך הבית יעוי"ש, ולכאו' היינו מטעם סוטל"צ יעוי"ש.

ולפי"ז י"ל דלעולם נסר ויריעה הויא מחיצה גמורה, ומ"מ ההבדל בין טומאה בחצץ או בבית, הוי משום דינא דסוטל"צ ודו"ק.

ח]

ויעוי' ג"כ במשנה אחרונה דנקט דטומאה בחצץ כלים שבבית טמאים היות ודרך טומאה לצאת, והוקשה למשנ"א מדברי הר"ש ורא"ש דנקטו דהוי משום שאין חציצה לטומאה דומיא דצמ"פ, ויעוי"ש שכ' דזהו גופא הטעם דאין צמ"פ לטומאה היות ודרך טומאה לצאת יעוי"ש וצ"ע.

ט]

ולכאו' יהיה נפק"מ, כה"ג דהיריעה הויא בדופן שבצד הפתח. דכה"ג לא שייך טעמא דדרך טומאה לצאת, שהרי אינה צריכה לצאת דרך הבית, אבל אם הוי אותו אוהל, א"כ שפיר כל שבאוהל נטמא ודו"ק.

י]

ויעוי' בחידושי רבנו הגר"ח פ"כ טו"מ ד"ה והנה בפכ"ד. ושם האריך בדברי המשנה, ולכאו' ג"כ ס"ל דשייך במתני' דינא דסוטל"צ יעוייש"ה.

יא]

ולכאו' מרהיטת לשון הר"ש ורא"ש כאן שדימו לצמיד פתיל, וכן ברמב"ם פכ"ד ה"ב שדימה דינא דמתני' לאוהל בתוך הבית, וה"ה ג"כ מחיצה כן יעוי"ש, ולכאו' נראה דאינו מטעם סוטל"צ, וצ"ב. [וכן מסתימת לשונם, שלא הזכירו סוטל"צ].

יב]

והנה לכאו' מוכח עוד דדינא דמתני' אינו מטעם סוטל"צ, שהרי מסתימת המשנה מבואר דמיירי הן כה"ג שיש במקום החצץ טפח, והן כה"ג שאין טפח, ולכאו' אם הוי מטעם סוטל"צ, הרי הוי חלוקת אוהל גמורה אלא דמ"מ מטמא מדינא דסוטל"צ, ואם הוי חלוקה גמורה, א"כ היות ובחצץ אין טפח הרי הויא טומאה רצוצה, וברצוצה אין לדינא דסוטל"צ, ולכאו' ע"כ דאינו מטעם סוטל"צ וצ"ב.

יג]

ויעוי' חזו"א י"ג א' שהאריך לבאר דע"כ אחורי החצץ לא התבטל האוהל, ולכן לא נעשית הטומאה שם לרצוצה יעוי"ש, ועכ"פ מוכח מינה דע"י המחיצה לא נעשה לב' אוהלים חלוקים, והדרא קו' לדוכתא מה בין אם הטומאה בחצץ או כלים בחצץ.

כלים שבחצץ

א]

מתני' "כלים שבחצץ, אם יש שם פותח טפח טמאין, ואם לאו טהורין" ופליגי בכוונת המשנה הראשונים, דהר"ש ורא"ש פי', דמיירי כה"ג שהן הטומאה והן הכלים באויר החצץ, וכה"ג חלוק, דאם יש טפח טמאים, ואם אין טפח טהורים. ובפשוטו היינו דהיות ואין טפח א"כ אין אוהל הבאה.

ב]

ובר"ש ורא"ש סיימו עלה "אבל בית מיהא טמא" יעוי"ש, ולכאו' פשוט הוא, דזהו דשנינו לעיל דטומאה בחצץ כלים בבית טמאים. והרי אין ברישא חילוק אם יש בחצץ טפח או לא. וצ"ע מאי קמ"ל. ויעוי' להלן.

ג]

אולם הרמב"ם ביאר להמשנה דלא מיירי שהכלים וטומאה באויר החצץ, אלא שהכלים בתוך גוף המחיצה, וכה"ג חלוק, דאם יש במקומם טפח, טמאים בין אם טומאה בבית בין אם הויא בחצץ, ואם אין שם טפח טהורין. וצ"ב.

ד]

והנה מדברי הרמב"ם ג"כ מתבאר, דע"כ לא דיינינן להאי מחיצה דשויא ב' אוהלים, שהרי אם נעשה ב' אוהלים, היה דין הטומאה בתוך גוף המחיצה כדינא דתנן לעיל בכותל שבין ב' אוהלים, וע"כ דלא נדון כב' אוהלים ודו"ק.

ה]

ולהר"ש ורא"ש שפי' בכוונת המשנה, דמיירי שהטומאה והטהרה הוו באויר החצץ, ויל"ע מה ס"ל בדינא דהרמב"ם, והיינו כה"ג שהכלים הוו בתוך המחיצה וצ"ע.

ו]

והנה להלן במשנה ו' שנינו בבית מלא תבן עד הקורות, טומאה בחוץ [היינו סמוך לפתח] כלים שבפנים אם יש במקומם טפח טהורים, ואם לאו טמאים. ובר"ש שם כ' וז"ל "דבחצץ נמי אם טומאה בבית כלים שבחצץ שאין בו טפח טמאים" יעוי"ש, ותמוה היכן מצינו דין בחצץ שכשאין בחצץ טפח, דכלים שבחצץ טמאים. ויעוי' בתויו"ט במתני' שלמד בכוונת הרע"ב [במשנה ו'] דחצץ היינו בגוף המחיצה יעוי"ש.

ז]

וסיים עלה בתויו"ט שמצא כן במהר"ם יעוי"ש, הרי לפי"ז מבואר דלהר"ש כה"ג דהוו הכלים בתוך גוף המחיצה, [והיינו הציור של הרמב"ם] אם אין שם טפח טמא ואם יש טפח טהור יעוי"ש.

ח]

ובחזו"א פליג על התויו"ט בכוונת הרע"ב, וכ' דאין הכוונה לכלים בגוף המחיצה, ויעוי"ש שכ' דהוי הכוונה לחצץ דומיא דארצו של בית יעוייש"ה. אולם בלשון הר"ש כת"י לכאו' לא נראה כן יעוי"ש.

[ועכ"פ הן לתויו"ט והן לחזו"א, לא ס"ל דאולי כוונת הר"ש הוי דאין סתימת המשנה כפשוטו דהוי בחצץ בכל גווני, אלא דחלוק אם יש באויר החצץ טפח או לא. אלא לשניהם פשיטא דסתימת המשנה מיירי בכל גווני ודו"ק].

ט]

ולהחזו"א, יש לדון איך ס"ל להר"ש בדינא דהרמב"ם, והיינו כה"ג שהכלים הוו בתוך גוף המחיצה וצ"ע.

פרק טו משנה ד – כלים בתוך החצץ

א]

והנה לשיטת התוי"ט הנ"ל נמצינו למדים דכה"ג שטומאה בגוף החוצץ, פליגי הרמב"ם והר"ש בתרתי, והויא פלוגתא מן הקצה אל הקצה, והיינו דלהרמב"ם מבואר דכשיש בכותל טפח הכלים טמאים, וכשאין טפח הכלים טהורים. ולהר"ש הרי הוי איפכא דכשיש טפח הוו טהורים, וכשאין טפח הוו טמאים. וצ"ב הנידון.

ב]

ולכאו' ודאי יסוד פלוגתתם הוי דפליגי ביסוד דינא דמתני' דחצץ, וצ"ב הרי שניהם דימו חצץ לאהל מציל וצ"ב.

ג]

ובמחלוקת הרמב"ם והר"ש בדין טומאה בגוף הכותל, דפליגי לב' הצדדים, ולכאו' מצינו עוד הבדל ביניהם דיעוי' בפיהמ"ש שכ' דמיירי שהטהרה בכותל, וטומאה הויא הן בבית והן בחצץ, ומבואר מרהיטת לשונו דדין הטומאה והטהרה של כלים שבכותל שוין בין אם טומאה בבית או בחצץ יעוי"ש.

ד]

אולם לשון הר"ש להלן משנה ו' [דלהתוי"ט כוונתו דלא כהרמב"ם] הוי כה"ג דטומאה בבית מה שבחצץ כשאין בדופן החוצץ טפח טמאים, ולא נקט גם כה"ג שטומאה באויר החצץ, ובפשוטו נר' דתליא ג"כ ביסוד פלוגתתם וצ"ב.

ה]

ובאמת ממה דהר"ש נקט רק כה"ג שהטומאה בבית, ויל"ע מה ס"ל כה"ג שטומאה הויא באויר החצץ, מהו דין הכלים בגוף הכותל וצ"ע.

ו]

והנה גם אם נימא בכוונת הר"ש לקמן משנה ו' כביאור החזו"א הנ"ל, מ"מ מצינו להדיא שיטה דפליגא על הרמב"ם וס"ל להיפך, והוא הראב"ד פכ"ד מטו"מ ה"ב דעל מש"כ הרמב"ם שם לדינא דכלים בתוך גוף החוצץ, ופליג עלה הראב"ד וכ' שכוונת המשנה היינו כפי' הראשונים דהטומאה וכלים הוי באויר החצץ יעוי"ש.

ז]

ושם בראב"ד כ' דלא מיירי בגוף החוצץ, דא"כ היה התנא נוקט "אם יש במקומו" וסיים הראב"ד "ועוד דאדרבה אם היה מקום הכלים טע"ט אז היו טהורים" ומבואר דפליג על הרמב"ם בתרתי, והיינו דאם היה בחוצץ טפח היו טהורים, ומכלל לשונו דנקט טפח טהורים, שמעינן דס"ל דבפחות מטפח הוו טמאים, והיינו כש"נ בשיטת הר"ש לביאור התוי"ט, וצ"ע ככל הנ"ל מהו יסוד הנידון.

ח]

ובכס"מ שם כ' בכוונת הרמב"ם דס"ל דכל שאין בחוצץ טפח בטלו לגבי הבנין, וכמו שלהבנין אין טומאה ה"ה לכלים שבטלו אליו, משא"כ כשיש טפח, דלא בטלי יעוי"ש. ובמים טהורים כ' עלה דהוי דוחק.

ט]

ושם מתו"ד הכס"מ שמעינן עוד דס"ל דחלוק מה שכלים שבחצץ טמאים אם טומאה בחצץ ממה דטומאה בבית, דכשטומאה בחצץ נקט מטעם דהוי דרך יציאתה, [ולכאו' הכוונה לסוטל"צ וצ"ע] אבל כשטומאה בבית נקט דהוי מטעם שהטומאה מתפשטת גם למה שבתוך הכותל, הגם שלא מתפשטת לחצץ, מ"מ לחוצץ כן מתפשטת.

י]

והנה הגם דבפשוטו ממה שהוצרך לטעם דדרך טומאה לצאת, וע"כ דס"ל דע"י החצץ נדון כב' אהלים, וזהו דבעינן לסוטל"צ, אלא בסוף דבריו שהאריך לבאר מדוע אין דינא דחציה כלפי טהרה, ומבואר בדבריו דכאן ע"י מחיצה לא הוי ב' בתים, אלא הוי בית א' שחצצו וצ"ב.

יא]

ובמים טהורים בחרד"ן א' הביא ממרכה"מ בכוונת הרמב"ם, דהנה יעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"ו בדינא דארצו של בית. ושם נקט דדינא דארצו כמוה, היינו דאילולי דין ארצו, היה טהור מחמת דינא דבלועים, וסיים עלה הרמב"ם שם "מה שאין כן בכותליו כמו שיתבאר" ומבואר דבכותלי הבית כן יש דינא דבלועים מצילים יעוי"ש וצ"ב הכוונה.

יב]

ונקט במרכה"מ שהכוונה לדינא דהרמב"ם דידן, והיינו לא במחיצה גמורה שחולקת לב' אהלים. אלא בחצץ דבכה"ג המחיצה ומה שבתוכה טהורים מדינא דבלועים מצילים, ויעוי"ש באורך מדוע בחצץ יש דין בלועים ובעלמא במחיצה הן בין ב' בתים והן בכותל המשמש את הבית, אין לדינא דבלועים ודו"ק. [וקצ"ע מדוע סתם הרמב"ם דמיירי לגבי ארצו של בית, ונקט דשאני כותליו דיש דין בלועים, והכוונה הויא בחצץ, ולא מחיצה גמורה וצ"ע].

יג]

ועכ"פ לפי"ד המרכה"מ כוונת דינא דמתני' להרמב"ם, דכל שאין בחוצץ טפח הרי הוא טהור מדינא דבלועים, אבל אם יש בחוצץ מקום טע"ט א"כ ליכא לדינא דבלועים וצ"ב.

יד]

ולפי"ז כשיש בחוצץ טפח, שאין לדינא דבלועים, זהו שהאריך הרמב"ם שכלים שבטפח טמאים, בין אם טומאה בבית או בחצץ, ולכאו' הביאור דהגם שהחצץ חוצץ בפני הטומאה, היינו שעשאן אהל, והיינו כלפי מה שחוץ לחצץ, אבל מה שבגוף החוצץ, לא נחשב באוהל של החצץ, ולכן הוי מכלל הבית וטמא ודו"ק. [ולפי"ז אם טומאה בחצץ, טמא מה שבחוצץ, מטעם שאין אהל מציל על הטומאה, ואם טומאה בבית, טמא מה שבחוצץ, היות ורק החצץ הוי באהל המחיצה ועי'].

טו]

ולפי"ז אפשר לבאר לשיטת הר"ש, [להתוי"ט] דאיהו ס"ל שאין לדינא דבלועים בכותל, ולכך כה"ג שאין טע"ט בחוצץ הוי טמא, אבל כה"ג שיש טע"ט בתוך החוצץ א"כ מדוע דנימא שהאהל הוי החלק החיצון של המחיצה שסמוך לחצץ, נימא דהאהל הוי החלק הפנימי של המחיצה, וגם מה דהוי טע"ט בתוך החוצץ, הוי עליה הצלת אהל, והיינו חלק המחיצה שסמוך לבית, ולכן מה שבטפח טהור ודו"ק. [וכשאין שם טפח, לא נחשב אהל על החלל שבתוך החוצץ וק"ל].

טז]

ויעוי' בתוס' אנשי שם כאן שתמה דלשיטת הרמב"ם הוו דינים הפוכים במתני' דידן עם דינא דמשנה ו' דשם שנינו דאם יש טפח טהור, ופחות מטפח טמא, וכאן להיפך וצ"ע.

ולהנ"ל י"ל דכל מה דחידש המרכה"מ דהוי אהל על חוץ לחוצץ היינו כה"ג שיש חצץ מחוץ לאהל, וא"כ החצץ הוא החלל אהל, משא"כ בתבן שמילא להבית, א"כ הרי אין חצץ מעבר לתבן, וא"כ לא נידון רק מחוץ לתבן כאהל מציל, אלא גם הכותל עצמו נחשב שאינו חלל הבית, ולכן אם יש שם טפח הוי טהור ודו"ק.

יז]

ועדיין צ"ב, דאם כהמרכה"מ שיש דין בלועים בחצץ, א"כ מדוע באין טפח לא נימא גם בתבן דין בלועים וצ"ב.

וצ"ל דהיות והוי ממלא כל הבית, א"כ הוי ככותל, דאמרינן שמה שבכותל טמא, ולא אמרינן כה"ג לדינא דבלועים ודו"ק, וצ"ב.

יח]

ויל"ע הן להרמב"ם והן להר"ש, מה הדין כה"ג שהטומאה הויא בתוך החוצץ עצמו, וכלים בחצץ, ויש לדון הן כשיש במקום הטומאה טפח, והן כה"ג שאין טפח וצ"ע. ויעוי' להלן משנה ה' בר"ש מתוספתא.

יט]

ובשיטת הר"ש, דנקט לדבריו [במשנה ו'] כה"ג שטומאה בבית, ואולי ס"ל דכה"ג שטומאה בחצץ, א"כ היות ואין אהל לטומאה, [ולהר"ש אין דין בלועים,] א"כ גם אם אין טפח ג"כ טמא, דרק להרמב"ם שיש הצלת בלועים, לכן בפחות מטפח טהור, אבל להר"ש היות ואין אהל לטומאה א"כ בכל גווני טמא ועי'

כ]

בעיקר דברי הרמב"ם דנקט דהוו הכלים בגוף הכותל, ובפשוטו היינו שהכותל אטום, ואין מקום לטומאה להכנס, אולם יעוי' חזו"א י"ג ד' שכ' דכוונת הרמב"ם הוי דיש חור טפח, והןי מקום להבאת טומאה. וכ' דהכס"מ לא פי' כן בכוונת הרמב"ם יעוי"ש, ולכאו' גם הראב"ד לא פי' כן וצ"ע.

פרק טו משנה ד – בדברי המהר"ם במגדל

א]

בשיטת הר"ש, דביאר בסיפא דמתני' "כלים שבחצץ" היינו שהטומאה והכלים הוו בחצץ, ואם אין שם טפח כלים טהורים, וסיים עלה הר"ש "אבל בית מיהא טמא", והיינו דלא נימא דאם כלים בחצץ טהורים, א"כ איך יתכן דהסמוך לטומאה טהור, והרחוק טמא, וזהו דקמ"ל דבבית מיהא טמא.

ב]

ובאמת, יעוי' במהר"ם פ"ד מ"א, כה"ג שהטומאה בבית שכלים שבינו לבין הכותל כשאין שם טפח טהורים, וכלים שבכותל טמאין "ואיך יתכן לומר שיהא הפסק לטומאה, דכלים הרצוצין בכותל הבית טמאין והקרובין לבית יותר טהורין" יעוי"ש, הרי שהוקשה כן למהר"ם.

ג]

ונקט שם המהר"ם בדרך הראשונה, דכל זמן שהמגדל בבית, ואין הטומאה יכולה להמשך בין מגדל לכותל כ"ש דכלים שבעובי הכותל טהורים יעוי"ש, וסיים עלה המהר"ם דהו"ל כבית שחצצו בנסרים [והיינו מתני' דידן]. וכוונתו לכאו' לא הוי בגוונא דסיפא, אלא דגם ברישא פשיטא ליה למהר"ם דאם כלים בחצץ טהורים, כ"ש כלים שבכותל האהל [ולא כותל החוצץ]. טהורים ודו"ק.

ד]

ויעוי"ש במהר"ם שכ' אי נמי ביריעות הוי מילתא דקביעותא, והיינו דמשום כן לא נחשב הכותל ככותל האהל ליטמא, משא"כ במגדל יעוי"ש.

ועכ"פ מבואר במהר"ם דלגבי משנה דידן פשיטא ליה דאם כלים שבאויר החצץ טהורים כ"ש דכלים בכותל החיצון הוו טהורים יעוי"ש.

ותמוה דבתוספתא הו"ד בר"ש להלן משנה ה' מבואר להדיא דהגם שכלים שבחצץ טהורים, מ"מ כלים שבכותל חיצון אית להו דין מחצה על מחצה, ותמוה איך יפרש מהר"ם לתוספתא. [ויעוי' משנ"א פ"ד בזה]. ויעוי' להלן בדברי התוספתא, מש"כ בכוונתו המים טהורים בנופ"ש ולפי"ז לק"מ על המהר"ם.

בגדר הצלה דחצץ

א]

יעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"א דילפינן הצלת אהלים בק"ו מצמ"פ, ויל"ע אם כמו בצמ"פ דהוי הצלה, ה"ה באהלים הוי הצלה, או ע"י ק"ו ילפינן דאהלים הוי חציצה לטהרה ולא לטומאה.

ולכאו' ממש"כ הר"ש ורא"ש דחשיבי הכלים כמונחין חוץ לאהל, נראה דלא הוי הצלה, אלא הוי חציצה וחשיב כמונח חוץ לאהל ודו"ק.

ב]

ולפי"ז נראה דהגם שיסוד הק"ו הוי באהל בתוך אהל [ולביאור הגר"ח הנ"ל היינו באהל ארעי בתוך אהל קבע] מ"מ מכלל האי דינא דילפינן דשייך חציצה על הטהרה ולא על הטומאה, הוי גם בחצץ, והיינו דהיות ונעשה לנוי או לקבל את העפר, א"כ אינו מחיצה קבועה לאשווי ב' אהלים, אלא הוי מחיצה לאשויי חציצה על הטהרה ולא על הטומאה.

ג]

ואין להקשות שיועיל גם בכלים בפנים, ושהחצץ יחשב הצלה על כלים שבפנים, דזה פשוט דרק החצץ שייך לדונו דהוי חוץ לאהל, אבל לא שייך לדון לעיקר האהל דנידון שאינו מכלל האהל, ולכן כל הנידון הוי רק על טומאה וכלים שבחצץ ודו"ק.

ד]

ולפי"ז ניחא היטב מש"כ ברא"ש ור"ש, דהנידון כאילו הוי חוץ לבית, ולכאו' הצלת צמ"פ אינה ענין עם חוץ לבית, ולהנ"ל רק ילפינן מצמ"פ, אבל ודאי גדר הדבר דע"י המחיצה נדון כחוץ לאהל ודו"ק.

ה]

ובחזו"א י"ג א' נקט דגדר חצץ היינו דהוי סילוק אהלים של הבית יעוי"ש והיינו דלא נעשה ב' אהלים, ויעוי"ש דלכך מהני גם באין בחצץ טפח, ולכאו' הרי אינו אוהל בפחות מטפח, ולהנ"ל לא הוי היות והחצץ הוי אוהל, אלא מסולק מהאהל.

ו]

אלא דיעוי"ש בחזו"א דנקט דטומאה בחצץ הבית טמא, היינו משום סוטל"צ, ושם ביאר מדוע לא חשיבא רצוצה [וברצוצה לא אמרינן סוטל"צ]. וצ"ב גדר הדבר ויעוי"ש חזו"א י"ג ב'.

ז]

יעוי' בתוספתא [להלן בר"ש משנה ה'] דטומאה בבית וחצצו מארצו, גם אם יש בחצץ טפח כלים שבקרקע טמאין יעוי"ש, והנה בהצלה של כלים כפויין דילפינן מצמ"פ, מהני גם למה שבקרקע תחתיו, וביאר הגר"ח בספר, דאהל הכלי הוי גם על הקרקע, וככל אהל. ולפי"ז לכאו' גם אהל החצץ מאהיל גם על ארצו, ומדוע לא הוי בכלל הצלת החצץ כל ארצו עד התהום וצ"ע.

ח]

ולכאו' מוכח דיסוד הצלת חצץ כלל אינו מדינא דאהל, אלא כל עיקרו דילפינן מצמ"פ שחולק מקום לעצמו, וה"ה חצץ הגם דהוי מכלל האהל, מ"מ חולק מקום לעצמו, והיות ויסודו הוי שחולק את מקומו, א"כ לא הוי הקרקע מכלל מקומו ודו"ק. ועדיין צ"ב איך חצץ גרע מכלי כפוי דנחשב מאהיל על הקרקע, וצ"ל דחצץ אין לו חשיבות מאהיל וצ"ב.

פרק טו משנה ד-ה – בתוספתא

א]

בר"ש להלן משנה ה' הביא לתוספתא פט"ו בבית שחצצו מן הצדדין טומאה בכותל כלים שבחצץ טמאין, ולכאו' הכוונה כלים שבכותל היינו בתוך גוף החוצץ, והר"ש ביאר לה מטעם דרואין טומאה שבכותל כאילו היא בחצץ יעוי"ש. ומבואר דלולי רואין כאילו הויא בחצץ, לא יטמאו הכלים. ויל"ע איך דיינינן לעצם מקום הכותל. [ויש שפירשו דכוונת התוספתא לא לחוצץ, אלא מדנקטה לשון "כותל" ע"כ הוי כותל הבית, ודו"ק לפי"ז כל המשך התוספתא] וגירסת הגר"א כותל החוצץ ודו"ק.

ב]

והנה לביאור הר"ש דהוי מטעם שרואין הטומאה כאילו היא בחצץ, ולפי"ז הרי הוי כאילו הטומאה והכלים בחצץ, וצ"ע דלעיל תנן [לביאור הר"ש] דכה"ג ששניהם הוו בחצץ, א"כ תלוי אם יש טפח או לא, וכאן לא נתבאר החילוק אם יש טפח וצ"ע. [שו"ר בחזו"א י"ג ה' שעמד בזה].

ג]

שם בר"ש סיים עלה "ומסתברא דה"ה כלים שבבית" והיינו דהיה צד שכלים שבבית טהורים, ולכאו' היינו לשיטתו דרואין כאילו הויא טומאה בחצץ, וממילא היה צד שאולי כלים שבבית טהורים. אלא דצ"ע דגם אם טומאה בחצץ הרי הכלים בבית טמאים וא"כ מה הצד שיהיו טהורים וצ"ב.

ובאמת יל"ע מה כוונת המסתברא של הר"ש, האם דכמו דשדינן הטומאה לחצץ ה"ה שדינן לבית, או דהיות ושדינן לחצץ ממילא נטמא הבית, וצ"ע.

ד]

ואולי היה אפ"ל דרק טומאה בפועל בחצץ מטמא להבית, אבל כה"ג שרק נידון כאילו הויא בחצץ לא אלימא לטמא את הבית. ויתכן דזהו המסתברא של הר"ש וצ"ע. ויתכן דלעולם רואין בחצץ לא מהני לטמא את הבית, וכוונת הר"ש ומסתברא היינו דכוונת רואין אינו כפשוטו, אלא דהחוצץ נדון כמי שאינו, וממילא כלפי מה שבחוצץ דיינינן כאילו אין חלוקה ועי' [ולפי"ז אולי י"ל הקו' לעיל על הר"ש דאם הוי רואין א"כ מדוע אין חילוק אם יש טפח או לא, ולמש"נ הרי לא נידון כנמצאים ממש בחצץ].

ה]

שם בתוספתא "ושבכותל מאחוריו וכו' בזמן שהטומאה בבית" ובפשוטו הכוונה על כותל הבית החיצון, ולפי"ז ניחא מה דנקט הר"ש דמיירי שטומאה בבית, ולכאו' מהכ"ת לא מיירי דומיא דרישא שטומאה בחצץ, אולם אם מיירי בכותל החיצון, א"כ הוי רבותא דאפילו טומאה בבית מ"מ הכותל החיצון עדיין הוי בדינו ונידון מחצה על מחצה ודו"ק.

ו]

יעוי' במים טהורים בנופ"ש מהו כותל מאחוריו וצ"ב כוונתו. ויש שפי' דלעולם ס"ל דכותל היינו חיצון, והוקשה לו מהו דנקט כאן כותל מאחוריו. ועלה פי' דגם קודם מיירי בחיצון, וכאן ביחס לבית שייך לפרש דהוי כותל מאחוריו ודו"ק.

ז]

ולביאור דמיירי על כותל החיצון, א"כ החידוש דהגם דמה שבחצץ ניצול מ"מ מה שבכותל נחשב כבית ולא בחצץ. ולביאור המים טהורים יל"ע דכמו דטומאה בחוצץ דיינינן ליה כאילו היא בחצץ א"כ גם כלים בחוצץ מדוע לא נידון כאילו הם בחצץ וצ"ע. [ואולי המי"ט פי' דרישא דתוספתא טומאה בכותל אין הכוונה בחוצץ אלא בכותל החיצון. וצ"ע].

ח]

ויעוי' מש"כ בזה לעיל מדברי המהר"ם בפרק מגדל בכה"ג שיש מקום שטהור אם שייך לדון לכותל שרחוק טפי דהוי טמא יעוייש"ה. [וכ"ה בחזו"א י"ג ה' דהתוספתא הויא דלא כמהר"ם יעוי"ש].

ט]

שם בתוספתא דאם יש בחצץ ד' טפחים בטל הכותל יעוי"ש, ובפשוטו הכוונה דכותל היינו כותל החיצון ובעלמא נידון כותל הבית, והתחדש שאם בחצץ חשיבות של ד"ט א"כ לא נחשב כותל הבית אלא כותל החצץ, [ויל"ע לביאור המים טהורים הנ"ל דמיירי לגבי כותל החוצץ, ולפי"ז צ"ע מה איכפ"ל שיש בחצץ ד"ט וצ"ב].

י]

שם בתוספתא רבי אומר האומר טפח אומר ד"ט, האומר ד"ט אינו אומר טפח יעוי"ש, וצ"ע מאי קמ"ל, ויעוי' במים טהורים שכ' לבאר כוונת התוספתא לדעת הרמב"ם באופן אחר מהר"ש, והיינו עפי"ד דמיירי מענין בלועים, א"כ לא מיירי מגודל החצץ, אלא מיירי מהחלל שיש בתוך החוצץ יעויש"ה.

יא]

ולפי"ז ביאר כוונת התוספתא, דהיה סד"א דעדיפא טפח מד' טפחים, והיינו דטפח הוי שיעור להפקיע מבלוע, וממילא נטמא כמונח בבית, אבל אם יש ד"ט סד"א דהוי חשיבות מקום להחשב שאינו מכלל הבית, וא"כ גם אינו בלוע, מ"מ אינו מכלל טומאת הבית קמ"ל יעויש"ה.

פרק טו משנה ה – חצצו מארצו

א]

מתני' "חצצו מארצו, טומאה בחצץ כלים שבבית טמאים, טומאה בבית כלים שבחצץ אם יש במקומם טע"ט וכו' שארצו של בית כמוהו" והנה יל"ע אם דין חצצו מארצו הוי ממש דומיא דחצץ מן הצדדים, [מלבד דינא דארצו כמוהו,] או דהוי דין בפנ"ע.

ב]

ולכאו' פליגי בזה הרמב"ם והר"ש, דיעוי' בפיהמ"ש, ומבואר דהוי אותו דין דחצצו מן הצדדים, וכמו במן הצדדין טומאה בחצץ מה שבבית טמא דאין אוהל לטומאה, וה"ה כאן בטומאה בחצץ, וכה"ג שטומאה בבית, א"כ מעיקרא דדינא הוי כחצצו מן הצד שיש אוהל המציל, אלא דכל שאין בחצץ טפח א"כ חל דין נוסף, והיינו שארצו של בית כמוהו יעוי"ש.

ג]

אולם בר"ש ורא"ש כ' דהטעם דטומאה בחצץ הבית טמא, משום דהוי כביב יעוי"ש, ויל"ע מה הוצרך לדינא דביב, ותיפו"ל דומיא דחצצו מהצדדים שטמא הבית היות ואין אוהל לטומאה וצ"ע.

עוד יל"ע אם בעינן לדינא דביב גם באין טפח, או דנקטו לדינא דביב רק לגבי יש טפח בחצץ וצ"ע.

ד]

ובביאור חצצו מארצו, יעוי' בר"ש וברא"ש שכ' שכיסה כל רצפת הבית בנסרים יעוי"ש. ולעיל לגבי חצצו מן הצדדים לא הזכירו דמיירי שחצצו כל הדופן או כל התקרה, וקצת משמע דהוי במסויים דין בחצצו מארצו וצ"ע. עוד צ"ע דלעיל נקט דהוי לנוי או לעפר. וכאן לא הזכירו טעם החצץ, ומשמע קצת דהוי דין אחר וצ"ע. [וברמב"ם לא מבואר החילוק הנ"ל בין חצצו בין הצדדין לחצץ מארצו].

ה]

ולכאו' גם בשיטת הרמב"ם משמע דהוו ב' דינים חלוקים. דאה"נ בפיהמ"ש דימה להו, אולם בהלכה נקט לדינא דמשנה ד' ודינא דמשנה ה' בב' פרקים נפרדים, דדינא דמשנה ד' נקט בפכ"ד אחר שהביא לחציצת כלים, ומשמע דהוי מדיני מחיצה, ודינא דמשנה ה' הביא בפ"כ בכלל דיני בלועין וצ"ב. [וביותר דאם משנה ה' הוי תוספת על משנה ד', ולכאו' הו"ל תחילה להביא לדינא דמשנה ד', ועלה להוסיף דפעמים מחמת ארצו כמוהו משתנה ההלכה וצ"ע].

ו]

ובעיקר דינא דארצו כמוהו, יעוי' בפיהמ"ש שכ' דאם אין בחצץ טפח הוי החצץ כנטול וכאילו הכלים טמונים בגוף הארץ יעוי"ש, ולכאו' הוי תרתי דסתרי, דאם חזינן לחצץ כניטל, א"כ מדוע חזינן להכלים כטמונים בארץ. [ועוד צ"ע היות והוי כניטל, א"כ מדוע צריך לטמון בארץ. ותיפו"ל דהוו באוהל עצמו וצ"ע].

ז]

עוד יל"ע, דיעוי' ברמב"ם פ"כ טו"מ ה"ו דנקט דדינא דארצו כמוהו היינו שהגם שבלועים בקרקע מ"מ טמאים, והיינו דסד"א שיהיה להו הצלת בלועים, וזהו שהתחדש דקרקע כמוהו, ולא הוי בקרקע דין בלועים. ולפי"ז צ"ע מה שייך דין ארצו כמוהו בחצץ, דלא סד"א שיהיה בלועים וצ"ב.

ח]

ואולי הוי אותו חידוש, והיינו דכמו שדין ארצו מהני שלא יהיה הצלת בלועים, ה"ה ג"כ דין ארצו כמוהו מהני שלא יהיה הצלת אוהל לטהרה, וצ"ע דא"כ מדוע בעינן לדון לחצץ כניטל, וכן מהו לשון ההלכה דהוי כטמונים בקרקע וצ"ע.

ט]

ולכאו' צ"ל בכוונת הרמב"ם, דיסוד דינא דארצו כמוהו, אין הכוונה שהוי בליעה דהוי סיבה לטהר, והתחדש שאין דין בלוע. אלא זה גופא שארצו כמוהו, והיינו שהקרקע עצמה ג"כ חשיבות האוהל עליה, זה גופא שוי שאין טהרת בליעה. והיינו דאם הקרקע אינה כעצם האוהל, א"כ הויא בליעה, אבל היות והקרקע עצמה כאוהל, א"כ אין בלוע, דאדרבה הוי אוהל ודו"ק.

י]

ולפי"ז זהו ג"כ חידוש המשנה, והיינו דכה"ג דהוי בחצץ חשיב כטמון בקרקע. והיינו דחצץ [כל שאין בו אוהל גמור] לא עדיף מגוף הקרקע, וכמו שגוף הקרקע חשיבות אוהל עליה, ה"ה תוך החצץ ג"כ חשיבות האוהל עליה, ולכן כל שבחצץ נטמא ודו"ק.

יא]

שם ברמב"ם בהלכה. מבואר דחלוק ביסודו אם יש טע"ט בגוף הקרקע, לבין אם יש טע"ט בחצץ, דאם הוי טע"ט בקרקע כ' דהוי כבית ועליה, והיינו דהבית הוי העליה, והטע"ט הוי הבית, ולפי"ז כלים שיהיו תחת לחלל שבקרקע יהיו טהורים.

משא"כ כשיש בחצץ טפח, א"כ לא הוי כבית ועליה, אלא הוי כאוהל מציל, ולפי"ז הרי כלים שיהיו בקרקע תחת החצץ יהיו טמאים יעוי"ש.

וצ"ב ההבדל בין טע"ט בקרקע, וטע"ט בחצץ.

יב]

יעוי' לשון המשנה, ונקטה "אם יש במקומם טפח על טפח" ולעיל במשנה ד' נקטה אם יש שם טע"ט וצ"ב. ויעוי' במשנ"א כאן שכ' לחלק אם הוי מקום הטומאה או מקום הטהרה יעוי"ש.

ויעוי' בהשגות הראב"ד פכ"ד ה"ב בזה וצ"ב.

יג]

ולכאו' לשיטת הרמב"ם במשנה ד', דהכוונה כלים שבגוף הכותל שחוצץ, א"כ לא נקטו "מקומם" דאין הנדון מצד מקום הכלים, אלא הוי נדון על החצץ, והיינו אם בטלי לחצץ או לא ודו"ק.

יד]

והנה במשנה ד' בסיפא מובא דין נוסף שלא הוזכר במשנה ה' והיינו "כלים שבחצץ", ופליגי הר"ש והרמב"ם איך הכוונה. להר"ש מיירי שהכלים וטומאה הוו בחצץ, [וכה"ג תלוי אם יש בחצץ טפח דכלים נטמאים, או אין טפח דטהורים], ויל"ע מהו הדין כה"ג בחצצו מארצו.

ולכאו' אם יש טפח, א"כ ודאי טמאים, אלא דכה"ג שאין טפח, לכאו' הויא טומאה רצוצה ובוקעת לבית. ויל"ע אחר שבוקעת לבית, אם מהבית הדר אמרינן ארצו כמוהו לטמא כלים שבחצץ וצ"ע.

טו]

ועוי"ל, דהנה יש לדון בדינא דארצו של בית כמוהו, מהו שגם הטומאה, וגם הכלים הוו טמונים בקרקע, האם גם לגבי טומאה בארצו יש דין ארצו כמוהו, ודיינינן כאילו שניהם באוהל וטמאים, או רק כה"ג דהוי אוהל הטומאה תו מהני ליתן דין אוהל גם על ארצו, אבל אם הטומאה בקרקע ל"ה אוהל הטומאה וצ"ע. [ויעוי' בזה בשער הציון פ"כ אות ע"ז. ויעוי' להלן בדברי התוספתא].

טז]

ואם גם בטומאה בקרקע יש דין ארצו כמוהו. שפיר י"ל דכה"ג ששניהם בחצץ, הוי כאילו שניהם באוהל וטמאים, ולכן לא נקט התנא את הציור של סוף משנה ד' ודו"ק וצ"ע.

יז]

ולהרמב"ם שביאר בכוונת סיפא דמשנה ד', דהכוונה שכלים בגוף הכותל שחוצץ. ויל"ע מה הדין כאן אם יהיו כלים בגוף החוצץ, ולכאו' מדלא נקט לה התנא משמע דלעולם טמא וצ"ע.

[ויעוי' לעיל דהר"ש ורמב"ם פליגי בזה מקצה לקצה, ויל"ע מה ס"ל כה"ג דהוי בחצץ של ארצו וצ"ע].

יח]

ויתכן דלא מיבעי אם אין בחצץ טפח [היינו באויר שתחת הבית] א"כ גם החוצץ עצמו נדון כארצו, וכמו שהחצץ נדון כארצו, ה"ה החוצץ נדון כארצו, ומה שבתוכו טמא. ויתכן דגם אם יש בחצץ טפח, מ"מ י"ל דהחוצץ עצמו הוי בכלל דין ארצו, דרק החלל של החצץ נדון כאוהל הטפח, אבל גוף החוצץ נדון כארצו, ומה שבתוכו טמא וצ"ע.

יט]

ובגדר ארצו כמוהו. יעוי' ג"כ חזו"א ז' י"ד שכ' דהחידוש שהקרקע לא נידונית כמחיצה בפני הטומאה יעוי"ש. ויל"ע לבאר התוספתא כאן דכלים שתחת החצץ טמאים עם דברי החזו"א.

כ]

ובסוף התוספתא, דאם טומאה בקרקע כלים שבחצץ ובבית טמאים יעוי"ש. ובחסד"ד הקשה דאם טומאה בקרקע שבוקעת לבית, אבל עליה שעל גבה טהורה, וא"כ כאן ג"כ הגם שחצץ טהור, מ"מ הבית הוי כעליה יעוי"ש. [ויעוי"ש מש"כ לגרוס בתוספתא].

ולכאו' עפי"ד הרמב"ם לק"מ, דמבואר להדיא שחלל טפח בקרקע הוי כבית ועליה. אבל חצץ אינו כבית ועליה, וממילא טומאה בקרקע כל שבבית ובחצץ הוו כחדא ודו"ק.

ועדיין יל"ע גדרו, אם דחשיבא טומאה בבית, ומדינא דארצו כמוהו, או דבוקעת לבית וחצץ מכלל הבית וצ"ע.

כא]

יל"ע כה"ג שיש חצץ, וטומאה בחצץ, וכלים הוו בארצו של בית, מה הדין. והיינו דאם חצץ הוי מדינא דסוטל"צ, יל"ע אם בסוטל"צ מהני ארצו, וגם אם חצץ הוי הצלה לטהרה ולא לטומאה, יל"ע אם הטומאה בארצו, וכלים בחצץ מהו.

פרק טו משנה ד-ה – בדברי הגר"ח

א]

יעוי' בחידושי רבנו הגר"ח פ"כ טו"מ ד"ה והנה בפכ"ד, ושם תמה על הרמב"ם, דהנה מצינו ב' משניות, משנה דחצצו מן הקורות, ומשנה דחצצו מארצו, ובחצצו מן הקורות אמרינן דטומאה למעלה וכלים למטה דטמאים, ובמשנה דחצצו מארצו הוי להיפך דאם טומאה למעלה כלים שלמטה טהורין וצ"ע.

ב]

וכ' שם הגר"ח, דלולי דברי הרמב"ם, א"כ בביאור המשניות י"ל דהוי מדינא דסוטל"צ, וזהו דחלוק היכן הוי מקום הפתח, ולכן לא איכפ"ל אם טומאה למעלה או למטה, אלא דחצצו מן הקורות הפתח למטה, וחצצו מארצו הפתח למעלה, וזהו שחולק את ההבדל ביניהם, אבל הרמב"ם שכ' דיסוד הדין הוי מטעם אוהל מציל, א"כ מאי שנא חצצו מן הקורות לחצצו מארצו יעוי"ש.

ג]

ויל"ע מהו שהוקשה להגר"ח רק סתירת המשניות, ומדוע לא הוקשה לו בחצצו מן הקורות עצמו, מה ההבדל אם טומאה למעלה או למטה, והיינו דאם אינו תלוי בפתחים, וכן לא ס"ל להגר"ח שהחציצה הויא ארעי, וחלוק בין עיקר הבית למקום החצץ, א"כ מדוע לא הוקשה לו עצם המשנה, מה בין טומאה למעלה או למטה וצ"ע.

ד]

והגר"ח שם הוסיף עוד, דלכאו' כל אוהל היינו כלפי מה שתחתיו, ולפי"ז הרי לעולם דיינינן כלפי מה שתחתיו. הן לענין אוהל על הטומאה או על הטהרה, וא"כ בטומאה למעלה וטהרה למטה. הוי אוהל על הטהרה, ומדוע במשנה דחצצו מהקורות אמרינן דטומאה למעלה כלים שלמטה טמאים, והרי הוי אוהל מציל על הטהרה יעוי"ש.

ה]

ועפ"י הנ"ל, דאוהל היינו כלפי מה שתחתיו י"ל מדוע הקשה סתירת המשניות ולא הקשה באותו ציור עצמו, והיינו משום דלגבי חצצו מארצו שפיר י"ל דהא דטומאה למעלה דטהור היינו דהוי אוהל מציל, וטומאה למטה שטמא, היינו היות והכלים שלמעלה אין להו אוהל מציל, דאוהל היינו מה שתחתיו. ורק תמוה בגוונא של משנה ד' מה החילוק, ולכן עדיפא ליה להקשות סתירה בין המשניות עצמן ועי' וצ"ע.

ו]

ומה דנקט הגר"ח, דדין האוהל דמתני'. הוי רק לענין מה שתחת האוהל, ולכאו' הוא צ"ע מדינא דחצצו מן הצדדים, ושם הרי אינו אוהל על תחתיו, וכ"ש דמיירי גם כה"ג שאין בחצץ טפח, ולא שייך לדון דהוי אוהל בפנ"ע על תחתיו וצ"ע.

וכן קצת יל"ע, דאם שייך רק אוהל על תחתיו, א"כ בטומאה למעלה בקורות מדוע נקט הרמב"ם "שאין המחיצה מונעת הטומאה", ולכאו' תיפו"ל שכלל אין אוהל על מה שלמעלה ממנו וצ"ע.

ז]

ויעוי"ש בגר"ח שיסד דמה דאמרינן דינא דסוטל"צ, היינו בצירוף דינא דאין אוהל על הטומאה, אבל אם היה דין דיש אוהל לטומאה, היה מועיל האי דינא ג"כ למנוע לדינא דסוטל"צ. ויעוי"ש בדבריו בביאור הדבר.

ח]

ולכאו' מבואר בכוונת הגר"ח, שכוונתו ביישוב הרמב"ם, דלעולם כוונת הרמב"ם הויא כש"כ הגר"ח שהיה אפ"ל בביאור המשניות, והיינו מטעם סוטל"צ וזהו יסוד החילוק בין המשניות, ומה שהוסיף הרמב"ם לטעמא דאין אוהל על הטומאה, היינו ללמדינו לזה היסוד גופא, והיינו דאם היה אוהל לטומאה ממילא לא היה דינא דסוטל"צ ודו"ק.

ט]

והנה ממה שהוצרכו לדינא דסוטל"צ, לכאו' מוכח דס"ל לגר"ח דהנך משניות דחצץ לא מיירי באוהל ארעי בתוך קבע. שהרי אם מיירי בארעי, הרי ס"ל לעיל מינה דלא אלים לאשוויי ב' אוהלים, וא"כ מדוע צריך לדינא דסוטל"צ, וע"כ צ"ל דס"ל דלא נדון כארעי ודו"ק.

י]

ועוי"ל דלעולם חצץ הוי ארעי, ומ"מ אזיל הגר"ח לשיטתו שכ' לעיל מינה בד"ה אכן אכתי וכו' להקשות מהא דמגדל דמבואר דבעינן לטעמא דסוטל"צ, ולכאו' תיפו"ל דהוי אוהל ארעי בתוך קבע.

ויעוי"ש שיסד הגר"ח דמגדל חשיבא האהלת קבע לגבי הטומאה יעוי"ש. ולפי"ז אולי י"ל דס"ל דגם חצץ [הגם שאין סברת הגר"ח שמגדל ניטל עם טומאה שבתוכו] כלפי הטומאה חשיבא ארעי וצ"ע.

יא]

יעוי"ש בגר"ח שהקשה "ולא תיקשי על דברינו" וכוונתו דאם גדר אוהל היינו שחוצץ בפני עצם הטומאה, א"כ ה"נ אוהל לא חוצץ בפני הטומאה שלא תצא, אבל היות וחוצץ על הטהרה בפני הטומאה שלא תכנס לטמא, א"כ דין האוהל לחצוץ בפני עצם הטומאה, יועיל להפקיע לדינא דסוטל"צ.

יב]

ויעוי"ש שיסד, דאין הכוונה דאותו דין אוהל שלא מועיל בפני הטומאה מועיל עכ"פ בפני הטהרה, והיינו שמועיל לחצוץ בפני עצם הטומאה שלא תכנס, אלא מה שמועיל בפני טהרה הוי דין אחר לגמרי, והיינו דכלל אינה חציצה בפני עצם הטומאה, אלא הוי הצלה על המקום שלא תכנס בו הטומאה, ולזה אין שייכות כלל לדין סוטל"צ יעוייש"ה ודו"ק. [ויעוי' באורך טפי בחילוק הנך ב' מילי בדברי הגר"ח פי"א טו"מ ה"ה, ד"ה והן חלוק, ויעוי"ש שנקט דגם לא מציל על מקומו, וכאן משמע שכן מציל על מקומו].

יג]

יעוי"ש בגר"ח שסיים דהצלת טהרה אינה ענין כלל עם סוטל"צ כי אם "דכל שסוף טומאה לצאת דרך עליה בטלה הצלתה" ובפשוטו ס"ל דכל שיש הצלת טהרות ומנגד יש סוטל"צ, לא מהני הצלת טהרות למנוע לסוטל"צ, ולכאו' סותר משנתו במש"כ לעיל פי"א טו"מ ה"ה ד"ה והנה בפי"ח יעוי"ש וצ"ע.

יד]

ואולי אין כוונתו שבפועל הטומאה בוקעת לתוך הצמ"פ, אלא כוונתו שאין ההצלה סותרת לדינא דסוטל"צ, וממילא אין מעכב בפני עצם הטומאה מלהתפשט, אלא דמ"מ יתכן שיש הצלה על עצם הכלים וצ"ע.

פרק טו משנה ו – בית מלא תבן

א]

מתני' "בית שהוא מלא תבן ואין בינו לבין הקורות פותח טפח" וכו' ומבואר במשנה דחלוק ביסודו אם התבן מגיע עד התקרה או שיש טפח בין תבן לתקרה, וצ"ב מה ההבדל.

ובר"ש כ' דכל שיש טפח בין תבן לתקרה לא נתבטל התבן להחשב כחצץ, והרי הוא כשאר כלים שבבית יעוי"ש. וצ"ע דמדוע ביש טפח נדון ככלים, וכשאין טפח לא נדון ככלים וצ"ע. [ויעוי' במים טהורים].

ב]

ובפיהמ"ש כ' הטעם דחלוק אם יש בין תבן לקורות טפח או לא, היינו משום דסתם תבן דעתו לפנותו ואינו חוצץ יעוי"ש, ותמוה הרי גם אם אין טפח. לכאו' הוי סתם תבן ודעתו לפנותו ומדוע חוצץ, וצ"ע.

עוד צ"ע, דלכאו' הר"ש ורמב"ם נקטו טעמים חלוקים וצ"ע. ויעוי' להלן דלכאו' פליגי ביסוד דינא דמתני', ואזלי בזה לשיטתייהו.

ג]

מתני' "בית שהוא מלא תבן" וכו', ולא הוזכר דמיירי שביטל התבן, ובר"ש נקט דכל שאין בין התבן לתקרה טפח, נדון התבן כחצץ, ולכאו' הכוונה חצץ, היינו גוף החוצץ, ולא כאויר החצץ, שהרי באויר החצץ אין חילוק אם יש שם טפח או לא ודו"ק. [וכן נקט התויו"ט לעיל משנה ד' בכוונת הרע"ב, וכ' שכן מצא במהר"ם יעוי"ש].

ד]

ולפי"ז מבואר ששייך שיהיה חשיבות של חוצץ, גם כה"ג שאין אויר של חצץ, ועצם החוצץ הוי חצץ וצ"ע.

ולשיטת הר"ש, הביאור דבחצץ הוי גם כשבאויר החצץ אין טפח, דעצם החצץ הוי הפקעה מהאוהל, אבל בתוך גוף החוצץ, א"כ אם אין טפח, הרי החוצץ עצמו נדון כהאוהל, וממילא ה"ה החלל שבתוכו, ורק כה"ג שנוצר בתוכו טע"ט זה עצמו הוי חשיבות לידון כחצץ, וצ"ב.

ה]

ובחזו"א י"ג ג' כ' בכוונת הר"ש דהוי כחצץ, היינו כחצצו מארצו, וכל התבן הוי ארצו של בית יעוי"ש. וצ"ב דלכאו' ארצו של בית הוי גזיה"כ, ולא שדנינן לכל הבית ארצו של בית וצ"ב. [וגם ביאורו של התויו"ט צ"ע דהר"ש נקט בשניהם חצץ, ופעם כוונתו לאויר החצץ, ופעם כוונתו לגוף החוצץ וצ"ע]. ויעוי' ג"כ חזו"א י"ג ט"ז.

ו]

ולשיטת הרמב"ם לעיל משנה ד' דכוונת סיפא דהמשנה שם דמיירי בכלים בגוף החצץ, ולפי"ז תמהו המפרשים שם דהמשנה במשנה ד' והמשנה כאן הוו תרתי דסתרי. ויעוי"ש מש"כ בזה עפי"ד המרכה"מ שם.

ז]

אולם מלשון הרמב"ם בהלכה נראה, דמתני' דידן כלל אינה ענין עם משנה ד', דמשנה ד' שיש בית עם חצץ, א"כ יש ג"כ דינים לגוף החוצץ. אבל כאן אין חצץ, וא"כ התבן לא נדון כגוף החוצץ. ומתני' דידן, הוי דהתבן עצמו שוי על חלל שבתוכו הצלה, והתבן נדון כמחיצה על חלל שבתוכו, וזהו שכשיש טע"ט, הוי התבן עצמו החוצץ על חלל שבתוכו. יעוי' פכ"ד ה"ג שנקט דביש טפח פנוי עד לתקרה אינו חוצץ, ומבואר דכשאין טפח מהני התבן בתורת חוצץ, והיינו שנדון כמחיצה כלפי החלל שבתוכו, וזהו כשיש בתוכו חלל טפח, וכל שאין חלל טפח, אין חשיבות חוצץ על התבן ודו"ק.

ח]

והנה מה דלא בעינן כאן ביטול, הגם דמיירי בתבן. לכאורה הביאור, דכל מה שצריך ביטול היינו כה"ג דע"י התבן או הצרורות בעינן לבטל האהלת הבית, או עכ"פ לבטל חלל האוהל, וכה"ג בעינן ביטול. וכאן לא הוי ביטול האוהל, אלא רק ע"י התבן הוי מחיצה, וחשיבות של חוצץ הוי גם בלי ביטול.

ט]

ולפי"ז לכאו' נמצינו, דפליגי הרמב"ם והר"ש ביסוד דינא דמתני', דהר"ש שכ' להדיא דמקום התבן נדון כחצץ, [ואם כהתויו"ט, הכוונה כגוף הכותל שחוצץ, ואם כהחזו"א היינו כחצץ מארצו] א"כ זהו דינא דמתני', אולם להרמב"ם כלל אינו שייך לדינא דחצץ, אלא הוי מחיצה על חלל טפח שבתוכו ודו"ק.

י]

ומה דהרמב"ם אזיל לדין המשנה יחד עם דיני חצץ, ולכאו' הביאור דחצץ גמור א"כ לא איכפ"ל מהו גודל החלל שיש מעבר לחוצץ, אבל בתבן, זה גופא דינא דמתני', דאם יש בתוכו טע"ט יש חשיבות חוצץ על התבן, ונדון כחוצץ. ואם אין בתוכו טע"ט, אין לתבן כלל חשיבות של חוצץ ודו"ק.

יא]

למש"נ, דפליגי הר"ש והרמב"ם ביסוד דין המשנה, דלהר"ש התבן נדון כחצץ, ולרמב"ם תבן הוי חוצץ. ולפי"ז זהו דביארו ג"כ ליסוד החילוק במשנה אם יש טפח בין תבן לקורות או לא. דלהר"ש דבעינן לאשוויי חפצא של חצץ, א"כ כל שאין טפח, ואין האוהל מאהיל בפועל, שפיר זה נותן חשיבות חצץ, אבל כל שיש טפח והוי הקורות מאהיל, זה גופא שוי שגם התבן שישנו לא הוי עליה חשיבות חצץ.

יב]

ולהרמב"ם דס"ל דמהני בתורת חוצץ, א"כ שפיר נקט דבאין מגיע לתקרה הוי סתם תבן שדעתו לפנותו ואינו חוצץ, אבל אם מגיע לקורות, א"כ עצם זה שמגיע לקורות חשיבות מחיצה וחוצץ עליה, ואפילו שדעתו לפנותו ודו"ק.

יג]

ויתכן דפליגי ג"כ מהו שיעור טפח מתבן לקורות, דלהר"ש ע"י שיש טפח, הוו הקורות אוהל, על גביו, אבל להרמב"ם שיעור טפח אינו מחמת דהוי אוהל, אלא כל שאין טפח חשיב מחיצה להאוהל, וממילא חייץ על טפח שבתוכו ודו"ק.

יד]

ומה שמבואר במשנה דחלוק אם בתוך התבן הוי טע"ט או פחות, ג"כ פליגי בזה הר"ש ורמב"ם לשיטתייהו, דלהר"ש לעולם התבן נדון כחצץ, אלא דבחצץ עצמו חלוק אם בתוכו טע"ט או פחות. [אם כביאור התויו"ט, או כביאור החזו"א]. אבל להרמב"ם דהתבן נחשב מחיצה, א"כ אם יש בחלל שבתוכו טע"ט מקבל התבן חשיבות של מחיצה, ואם אין חלל טפח, אין לתבן חשיבות של מחיצה ודו"ק.

טו]

יעוי' במשנה אחרונה, שהביא לפיהמ"ש דמיירי שלא ביטל לתבן, ותמה עליו דא"כ מדוע ביש חלל טפח בתוך התבן טהורים ויעוי"ש שהק' דהוי אוהל חוצץ גם כשדעתו לפנותו [ויתכן דחלוק בין אוהל באויר לאוהל בתוך הבית] ויעוי"ש שכ' דברים חדשים בביאור מתני'. ויעוי' בחי' הגר"ח פי"ב ה"א שג"כ הביא להדיא דמיירי בלי ביטול. ולא נתבאר בדבריו מה החילוק בין יש טפח לאין טפח.

טז]

שם במשנה "טומאה בפנים, כלים שכנגד יציאה טמאים" ובר"ש ביאר דהוי דומיא דטומאה בחצץ דכלים שבבית טמאים יעוי"ש. והנה לתויו"ט דתבן הוי כגוף החוצץ. א"כ מבואר בר"ש דטומאה בחוצץ הוי כטומאה בחצץ, ובשניהם בית טמא, ומדמי להו הר"ש להדדי.

ויעוי' בר"ש לעיל משנה ה' מתוספתא, טומאה בכותל כלים שבחצץ טמאים, ואם הכוונה שם לכותל היינו גוף החוצץ, ועלה מסיים הר"ש "ומסתברא דה"ה כלים שבבית", וחזינן דלא פשיטא ליה דטומאה בחוצץ כלים שבבית טמאים, וכאן הוי משנה מפורשת. ואולי חלוק אם הוי חוצץ שיש מאחוריו חצץ או לא וצ"ע.

יז]

ולשיטת הרמב"ם דביאר כשטומאה בחוץ, דמהני היות ונעשה חוצץ, א"כ צ"ל בכוונת רישא דמתני' דהיות וטומאה בפנים, א"כ אין אוהל לטומאה, וזה החוצץ לא אלים להחשב מחיצה קבועה, ולכן לא עדיף מאהל ארעי, ולא חוצץ על הטומאה וצ"ב.

יח]

ובפיהמ"ש הוסיף דמיירי בין שהטומאה בתבן [והיינו גם אם יש חלל טע"ט] ובין שהיתה בין תבן לקורות, ויל"ע מה החידוש.

יט]

ולהגר"ח וחזו"א שביארו במשנה ד' דטומאה בחצץ הבית טמא, דהוי מדינא דסוטל"צ יעוי"ש. ויל"ע אם גם כאן הוי מטעם סוטל"צ או דכאן לכו"ע ל"ה מחיצה גמורה, ואי"צ לדינא דסוטל"צ וצ"ע.

כ]

ובמשנה נתבאר רק כשטומאה בפנים וכלים ביציאה. ויל"ע כשטומאה בפנים, וכלים ג"כ הוו בפנים מה הדין [הן כשיש במקום הכלים טפח, והן כשאין טפח] והנה אם מה שמקום היציאה טמא, הוי מטעם סוטל"צ, א"כ י"ל דלגבי כלים שבתבן לא יועיל לטמאם מטעם סוטל"צ.

אולם אם הביאור כש"נ, דכל האוהל הוי אותו אוהל, והוי רק דין חוצץ, א"כ לכאו' רק הוי חוצץ על טהרה ולא על טומאה וצ"ע. [ואם במקום הטהרה יש טפח, א"כ הוי חוצץ על הטהרה].

כא]

ולשיטת התויו"ט בדעת הר"ש דתבן נדון כגוף החוצץ, ולפי"ז צ"ע מהו דין טומאה וטהרה בגוף החוצץ, וצ"ע.

כב]

בר"ש הביא לתוספתא דאכסדרה שאני, ויעוי"ש שביאר דבית שיש ד' מחיצות חשיב הכל אחד, וממילא הוי התבן כחפצים, משא"כ לגבי אכסדרה וצ"ב.

עוד כ' הר"ש "ומסתברא" דכי מהני קמירה, היינו כשיש במקום הכלי טע"ט יעוי"ש. וצ"ב הנדון.

כג]

ולכאו' ספיקו דהר"ש, דאולי אכסדרה גם כשלא מגיע התבן לקורות, לא רק שנדון כבית שתבן מגיע לקורות, [ורק כלים שבחלל טע"ט טהורים] אלא אולי הוי כמו כלים בחצץ דמשנה ד', שגם אם בחצץ אין טע"ט הכלים טהורים, וצ"ב הנדון.

כד]

וביסוד החילוק בין בית לאכסדרה, דבבית תבן נדון ככלי ובאכסדרה לא, ולכאו' מוכח דמה שנדון ככלי אינו מחמת האוהל, שהרי גם באכסדרה יש האהלה, אלא מחמת ד' המחיצות, שכל שבתוכם בטל להם, אבל אכסדרה אין ד' מחיצות, וחשיב התבן להצטרף למחיצה ודו"ק.

כה]

ובזר זהב ביאר כוונת התוספתא, דכלל אין החילוק אם יש טפח בין תבן לקורות, אלא לענין שטומאה בפנים כלים שבמקום היציאה טמאים. ובאכסדרה אין חשיבות למקום היציאה יעוי"ש.

ואולי ב' הדרכים בתוספתא, תליא ביסוד דין המשנה, אם ע"י התבן נעשה חצץ, או רק הויא מחיצה וצ"ע.

פרק טו משנה ז

א]

מתני' "בית שמלאו עפר או צרורות ובטלו" ויעוי' ברא"ש ב' דרכים, אם הכוונה דמיירי שביטל העפר או הצרורות, או הכוונה דהבית בטל והיינו שבטל דין הבית יעוי"ש. וזהו פלוגתת הר"ש והרמב"ם בביאור מתני'. דלהר"ש הכוונה דמיירי שביטל להעפר והצרורות. ולרמב"ם הדין דבית שמילאו בטל דין הבית יעוי"ש.

ב]

והנה יעוי' בסוגיא בעירובין ובסוכה דמייתי להך מתני', ומבואר בסוגיא שם דבעינן ביטול לעפר וצרורות, ולפי"ז תמוה דהרמב"ם שביאר למתני' דהוי הכוונה שבטל דין הבית, ולא הוזכר כלל שמדובר בביטל העפר, וא"כ הוי דלא כהסוגיא בעירובין ובסוכה וצ"ע. [ויעוי' בתויו"ט].

ג]

וברש"ש הוסיף לתמוה, דהרמב"ם סותר משנתו, דבפ"ד סוכה הי"ג לגבי סוכה גבוהה מכ' אמה דרוצה למעטה, ונקט שם דגם בעפר בעינן ביטול, ובמשנה דידן גריס "ביטלו" ומשמע שלא ביטלו להעפר, וכן ברמב"ם פ"ז טו"מ ה"ו לא נקט שצריך ביטול וצ"ע.

ד]

ובעיקר דינא דמתני', יעוי' שברישא הוי בית שמלאו עפר או צרורות, ובסיפא מיירי בכרי של תבואה או גל של צרורות, ולכאו' על ב' הנך ציורים קאי סיפא דמתני' דטומאה בצד כלים טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת, ובפשוטו מדנקטו לשון בוקעת היינו שנעשה טומאה רצוצה.

ה]

ובמים טהורים בנופ"ש נקט דפליגי הרמב"ם והר"ש בכוונת סיפא דמתני'. דלהר"ש הוי הסיפא דומיא דרישא, והיינו דרישא הוי בית מלא עפר וסיפא הוי בית מלא תבואה או צרורות, אבל להרמב"ם רישא וסיפא הוו ב' מילי, והיינו דרישא מיירי בבית שמלאו עפר, אבל סיפא הוי בלי בית, אלא רק הוי גל של תבואה או צרורות.

ו]

ושם בנופ"ש תמה אליבא דהר"ש מאי רבותא הוי בסיפא דלא שמעינן מרישא, והרי שתיהם הוו אותו ציור. [ולכאו' צ"ל דקמ"ל לענין שצריך בכולהו ביטול ודו"ק]. ויעוי"ש דנקט בכוונת התוספתא, דהוי גל שאינו בתוך הבית.

ז]

וברמב"ם פ"ז טו"מ בהלכה ה' הביא לסיפא דמתני' דגל של תבואה. ובהלכה ו' הביא לרישא דמתני', והיינו דהתחדש שגם גוף הבית מתבטל ונדון כמו גל של צרורות יעוי"ש. והיינו דלולי רישא סד"א דהגם שגל שוי להטומאה רצוצה, מ"מ כל דהוי בתוך בית, עדיין חשיבות אוהל על הבית ולא תחשב הטומאה רצוצה, היות וחשיבא שיש לה מקום, והיינו מקום הבית, וזהו דקמ"ל דבטלו להבית והיינו שבטל דין הבית, וחשיבא הטומאה רצוצה ודו"ק.

ח]

ויל"ע מאי קמ"ל מתני', דבשלמא אם מיירי בתוך בית, א"כ קמ"ל שאין חשיבות אוהל להבית, והויא רצוצה ובוקעת, אבל בכה"ג שאין בית, מה בעינן לדינא דרצוצה, והרי גם בלי רצוצה תיפו"ל שאין אוהל טפח על הטומאה, ואין איך להביא טומאה מהטומאה לכלים וצ"ע.

ט]

ויעוי' במים טהורים בנופ"ש, שהוקשה לו להיפך, והיינו דמה בעינן ביטול להבית, והרי היות ושנינו בתוספתא דגל צרורות טומאה בוקעת, א"כ פשיטא דאם אותו גל הוי בתוך הבית, הויא טומאה רצוצה יעוי"ש, והיינו דלא ס"ל דהוי תוספת חידוש בביטול הבית, אלא פשיטא דהויא רצוצה. [ולכאו' לו"ד המי"ט, ודאי צ"ל דסד"א שהבית משוי שהטומאה אינה רצוצה וכש"כ].

י]

ויעוי"ש במים טהורים שכ' נפק"מ, דאם רק הוי גל רצוץ, א"כ היות ויש בית סביב, לא נעשה קבר סתום. ומתני' דקמ"ל שבטל דין הבית, ממילא אם יש בבית טע"ט, הוי גם הבית קבר סתום, וכהתוספתא בגל שיש בתוכו טע"ט, דנדון כקבר סתום יעוי"ש.

יא]

אולם מרהיטת לשון הרמב"ם בהלכה קצת נראה, דגם לאחר חידוש המשנה דע"י עפר וצרורות בטל דין הבית, היינו דוקא לענין דהטומאה נידונית כרצוצה, ואין אוהל הבאה, אבל לא אלים לידון שאין כלל חפצא של בית, והוי הכל קבר סתום ודו"ק וצ"ע.

יב]

ויעוי' בר"ש כאן ובתוס' סוכה ועירובין, דנקטו דכוונת הסוגיות שם היינו להביא ממתני' דידן ולא הוי מהתוספתא יעוי"ש באורך. ויעוי"ש שתמהו דהרי במשנה מבואר דהויא טומאה בוקעת ועולה. ושיטת ר' יוסי חולין קכ"ו דלית ליה כלל טומאה רצוצה, ותי' הר"ש והתוס' דאליבא דר' יוסי מ"מ אין מביא את הטומאה יעוי"ש.

יג]

והיינו דלפי"ז מתבאר דבעפר בתוך בית יש לדון מב' צדדים. א'. שעצם הטומאה חשיבא רצוצה. והיות ונעשית רצוצה, א"כ בוקעת ועולה. ב'. לא רק מצד הטומאה, אלא מצד הבית, דע"י שממלא הבית עפר בטל חלל הבית, [ואולי גם בטל עצם חשיבות האהלת הבית]. ואין אוהל להבאת הטומאה ודו"ק.

ולכאו' בר"ש ותוס' מבואר, דהמשנה נקטה הטעם דהטומאה רצוצה, והתוספתא ס"ל אליבא דר' יוסי שהאהל אינו מביא ודו"ק.

יד]

ויעוי' בחידושי הגר"ח פי"ב טו"מ, שהביא דללא מיעוט עדיין נשאר אוהל הבאה גמור, ויעוי"ש בהמשך דבריו שכ' דפליגי הרמב"ם וראב"ד אם סגי דהוי רצוצה, ואפילו שלא התבטל תורת אוהל הבאה, מ"מ היות והטומאה רצוצה בוקעת ועולה, או הכל תלוי אם הוי אוהל טומאה יעוי"ש.

טו]

ולכאו' מדברי הר"ש ותוס' הנ"ל, מבואר דבר נוסף, והיינו דכל שע"י שבטל העפר נעשה הטומאה רצוצה, הרי ממילא ג"כ אינו אוהל הבאה, שהרי אם היה אפשר לחלק ביניהם. א"כ מנלן דר' יוסי [דלא ס"ל לדין רצוצה] ס"ל שאין מטמא, והרי אה"נ הויא רצוצה, אבל לר' יוסי דלא ס"ל לדין טומאה רצוצה, ע"כ דאין האהלה לענין הבאה, ומנלן דכל שביטל העפר פקע האהלה, וע"כ דתלויין זב"ז ודו"ק.

טז]

והנה הגמ' בסוכה מיירי לענין למעט חלל הסוכה, ולכאו' היות ומבואר במשנה דהטעם הוי מטעם רצוצה, א"כ יש לתמוה דאולי אין הוכחה מטומאה לסוכה, דלענין טומאה כל שהטומאה רצוצה, א"כ הגם שלא התבטל חשיבות האוהל, מ"מ פקע מהטומאה – היות והיא רצוצה – דין טומאה באוהל, [יעוי' בגר"ח הנ"ל] אבל לענין סוכה דאינו ענין כלל עם טומאה רצוצה, אלא אם יש חלל וחשיבות סוכה לחלל, וזה לכאו' לא מוכח מטומאה רצוצה וצ"ע. [ובפשוטו צ"ל, דגם אם רצוצה לא מבטלת חשיבות האוהל, מ"מ אם נדון כרצוצה ע"כ אין חשיבות חלל, וס"ל לש"ס דלענין מיעוט ג"כ סגי למעט חשיבות החלל ודו"ק].

יז]

ויעוי' ברש"ש כאן שכ' דנר' בשיטת הרמב"ם דס"ל כהואין לומר דהתוס' [והר"ש] והיינו דהש"ס הוכיח מהתוספתא ולא מהמשנה, ומשום דאדרבה לגירסת הרמב"ם במשנה, "ביטלו" היינו שממילא בטל דין הבית. א"כ אדרבה לק"מ ממתני' על המשנה בעירובין, וזהו שהקשו רק מברייתא. [אלא דהרש"ש שם נשאר בתמיהה שהרמב"ם סותר משנתו מטומאת מת לעירובין וסוכה יעוי"ש].

יח]

ולהנ"ל אפשר ליישב שיטת הרמב"ם כמין חומר. והיינו דס"ל דממתני' אין שום הוכחה לנדון הסוגיות בסוכה ועירובין, דשם בעינן לבטל לחפצא של חלל הסוכה, או לחשיבות ההאהלה, וממתני' דידן אין שום הוכחה לזה, די"ל דכוונת המשנה דלעולם הוי אוהל גמור, אלא היות והטומאה הויא רצוצה, א"כ דין הוא בטומאה דכל שרצוצה, אין עלה דין טומאה באוהל, וזהו כוונת המשנה והרמב"ם "ביטלו", היינו שביטל לדין האוהל, היות והטומאה הויא רצוצה.

יט]

וכל הוכחת הסוגיות הויא רק מהתוספתא, דהיות ושם מיירי ר' יוסי, ואיהו ס"ל דאין דין טומאה רצוצה, ואפ"ה ס"ל דמילאו עפר וצרורות אין כלים שבצידי הטומאה טמאים, וע"כ דע"י העפר בטל חשיבות האוהל ודו"ק.

כ]

ולפי"ז אי"צ להגיה המשנה, אלא המשנה דסגי שהטומאה רצוצה, א"כ לא צריך ביטול, אלא גם בסתמא שאין עתיד לפנותו הויא רצוצה, והיות והטומאה רצוצה, א"כ אין דין טומאת אוהל עליה, וזהו שבטל דין הבית, אבל בתוספתא דלא סגי שהטומאה הויא רצוצה, ובעינן שבטל עצם חשיבות האוהל, ולזה בעינן שיבטל העפר ודו"ק.

כא]

ולפי"ז ג"כ אין סתירה בפסקי הרמב"ם. והוא משום דהרמב"ם ס"ל דלא כר' יוסי, אלא יש דין טומאה רצוצה, וגם בלי בטלו להדיא נעשית רצוצה, אבל לענין סוכה ועירובין בעינן לבטל החלל, [או האהלה] וזה הוי רק ע"י שיבטל בפיו את העפר ודו"ק.

כב]

אלא דלפי"ז צ"ל דכוונת הרמב"ם שכ' "הרי"ז ביטל הבית", אין הכוונה שבטל כל עצם חשיבות האוהל, והוי כגל של צרורות. אלא בטל דין הבית, והיינו דהיות והטומאה רצוצה, א"כ לרצוצה אין דין הבאת טומאה בבית, וצ"ע, דלשון הרמב"ם מסיים עלה "והרי הוא כגל של עפר" ולכאו' למש"נ אינו ענין לגל של צרורות וצ"ע.

כג]

ויעוי' עוד דרך בזה במשניות מהחידושי מהגרי"ח וצ"ע. ויעוי' ג"כ במים טהורים בחרד"ן ג'. ושם ס"ל דלעולם צריך ביטול, אלא דאם מילא עד למעלה סתמא דדעתו לבטל, והסוגיא בעירובין מיירי שלא מילא עד למעלה, ולכן לא הוי בביטלו יעוי"ש וצ"ע.

פרק טו משנה ז – ביטול לזמן, או לעולם

א]

מתני' "בית שמילאו עפר או צרורות וביטלו" יעוי"ש. ויל"ע בביטול דמתני' אם בעינן ביטול לעולם, או סגי ביטול לשעה. וברש"י סוכה ד' א' לענין ביטול חלל סוכה נקט דבעינן ביטול לשבעה, ובפשוטו מבואר שאי"צ ביטול לעולם, וסגי ביטול לזמן.

ב]

ובר"ן סוכה שם הביא שיטה דבעינן ביטול לעולם, ופליג עלה, והוכיח דלא בעינן לעולם, שהרי לגבי כרים וכסתות גם בביטל אמרינן בטלה דעתו, ולענין טומאה מבואר באוהלות דכרי של תבואה מועיל ביטולו, ואם בעינן ביטול לעולם, הרי בטלה דעתו, וע"כ דסגי בביטול לזמן, ולכן לענין כרי לא בטלה דעתו יעוי"ש.

ג]

ומבואר בר"ן שם שמדמה ביטול לשבעה בסוכה לדין ביטול לזמן באוהלות יעוי"ש, והיינו דביטול לשבעה בסוכה הוי ביטול לזמן יעוי"ש.

ד]

ויל"ע דאם סגי ביטול לזמן, א"כ מדוע נקט רש"י שיבטל לשבעה, דלכאו' שיועיל גם ביטול ליום א', ובאותו יום הסוכה תוכשר. ובאמת במש"כ הראשונים דלענין טומאה בעינן ביטול כל זמן שהטומאה באוהל, ג"כ צ"ע כנ"ל דלכאו' מהו זמן שהטומאה שם, ואם סגי ביטול לזמן שיועיל גם פחות. [ויעוי' בטו"ד פ"ז טו"מ בשעה"צ אות ר"ו, וודאי שאין כן סתימת לשון הראשונים].

ה]

ולכאו' נראה, דע"י שביטל לשבעה, א"כ הוי ביטולו לכל זמן הסוכה, ובעינן שהסוכה חשיבותה יהיה פחות מכ', וכן לגבי טומאה, לא איכפ"ל בעצם הבית, אלא "באוהל הטומאה", ולכן תלוי בזמן שהטומאה באוהל ודו"ק. [ושו"ר בלבוש או"ח שנקט דביטול לשבעה הוי לעולם יעוייש"ה].

ו]

והנה ביסוד המחלוקת בראשונים אם בעינן ביטול לעולם, או סגי בביטול לזמן, ובפשוטו היה נר' דפליגי מה בעינן שיהיה ע"י הביטול, דאם בעינן לבטל מציאות ההאהלה, לזה בעינן ביטול לעולם, ואם סגי לאשוויי רצוצה לזה גם ביטול לזמן מועיל. [וכיסוד סברא זו יעוי' באבן האזל פ"ה סוכה הי"ג לחלק דלענין סוכה דבעינן ביטול מחיצות צריך לעולם, ולענין שבת ועירובין סגי לזמן יעוי"ש].

ז]

אולם הריטב"א שכ' דגם מה דבעינן ביטול לעולם, היינו משום דבלי"ז חיישינן שיחזור בו. [ולפי"ז תי' הסוגיא ב"ב י"ט דסגי ביטול לשבת יעוייש"ה]. ומבואר שאין ענין לעולם משום עצם החפצא של האוהל, אלא דכה"ג הוי הביטול לזמנו גם יותר אלים ודו"ק.

ח]

והנה הריטב"א שהוכיח דבריו דבעינן ביטול לעולם, משום דלגבי מיעוט בחלון בעינן לעולם, והש"ס מדמה להו. [והיינו דחלון דומה לרצוצה, והש"ס מדמי רצוצה לסוכה]. ולפי"ז יל"ע בשיטת הראשונים דס"ל דבסוכה סגי ביטול לשבעה וכן בטומאה כל זמן שהטומאה שם. ולענין סתימת חלון בעינן ביטול לעולם.

ט]

ובשיטת הר"ן ג"כ לכאו' צ"ע כן. דהר"ן בסוכה ס"ל דסגי בביטול לזמן. ובסוגיא דב"ב ס"ל לגבי לחצוץ בחלון, דבעינן ביטול לעולם וצ"ב.

כרי של תבואה

א]

יעוי' במים טהורים, שכ' דפליגי הראשונים, אם רישא וסיפא דמתני' שניהם הוו בתוך הבית, או גל של צרורות לא הוי בתוך בית יעוי"ש. ויעוי' ג"כ במהר"ם לעיל פט"ו מ"א לגבי דינא דטבליות של שיש, דנקט דטומאה בוקעת דהוי להו כגל של צרורות המונח באויר דטומאה וכלים תחתיו טהורים יעוי"ש, ולכאו' היינו מתני' דידן, ומבואר דס"ל דהוי באויר ודו"ק.

ב]

אלא דלכאו' יל"ע, דבפשוטו כמו דרישא דמתני' מיירי שביטלו, ה"ה סיפא דגל כגלו של עכן מיירי שביטלו, והרי מתני' לעיל דטבליות של שיש לא מבואר כלל דבעינן ביטול וצ"ע.

ג]

ובאמת יעוי' במשנה אחרונה ובתפאר"י, דנקטו דדינא דסיפא חלוק מרישא, והיינו דהיות והוי באויר, א"כ גם בלי ביטול הוי רצוצה ובוקעת. ויעוי' כן ג"כ חזו"א י"ג ט"ז ד"ה שם. [ובחזו"א פסחים קכ"ד ו' הוכיח דמתני' בלי ביטול מסוגיא פסחים צ"א יעוי"ש]. ולפי"ז ניחא היטב דברי המהר"ם הנ"ל, והיינו דלעולם ס"ל דסיפא הוי בלי ביטול, וזהו הדמיון לקפולין. [ויעוי' בזה בתפארת יעקב במשניות שהאריך לחלק דבבית צריך ביטול, ולענין רצוצה אי"צ ביטול יעוי"ש].

ד]

[ובעיקר דינא דגל כגלו של עכן, יעוי' ברא"ש שכ' שלא היה אלא לפי שעה עד שקברו, וברש"ש תמה דמבואר בקרא שהוא עד היום הזה. ובפשוטו י"ל שאחר שהוציאו המת חזרו ובנוהו עד היום הזה [ובחזו"א י"ג ט"ז שהוציאוהו בלי לפרק הגל כלל יעוי"ש]. ולפי"ז היה אפ"ל דהיות וידעו שיוציאוהו ויפרקו, א"כ לא ביטלו, וזהו כוונת הרא"ש שאי"צ ביטול, וי"ל].

ה]

אלא דבראשונים לכאו' מבואר דס"ל דגם גל צרורות צריך ביטול, דיעוי"ש בתוס' סוכה ועירובין, ור"ש כאן שכ' דהא דפשיטא להש"ס דמהני ביטול בתבן ולא אמרינן כמו בכרים וכסתות שבטלה דעתו, הוא ממתני' דידן "וכן כרי של תבואה", ומבואר דבלי ביטול לא יהיה דין כרי של תבואה, [וע"כ יועיל לחצוץ מדין קפולין ודו"ק]. ולכאו' ה"ה ג"כ גל של צרורות וצ"ע. ואולי לגבי צרורות פשיטא דבלי ביטול ג"כ הוי ביטול, ורק לגבי תבואה בעינן ביטול להדיא וצ"ע. ולהמים טהורים דס"ל בשיטת הר'"ש דמיירי בתוך הבית, א"כ שפיר הוכיחו הר"ש ותוס'.

ו]

והנה במש"כ התוס', דילפינן תבן שמועיל בו ביטול מכרי של תבואה. וברא"ה סוכה ד' א' וריטב"א שם מבואר דפליגי. דיעוי"ש שכ' דכרי של תבואה מהני רק ע"י ביטול, והרי לא מהני ביטול היות ובטלה דעתו יעוי"ש.

ומבואר דפליגי תוס' והרא"ה בתרתי. א'. דלתוס' בעינן הוכחה דתבן שביטלו מהני ביטול. ולשי' הרא"ה וריטב"א ידעינן זאת מסברא, וצ"ב ביסוד פלוגתתם. ב'. דפליגי אם תבואה וביטלה אם מהני, או דבטלה דעתו וככרים וכסתות וצ"ב יסוד פלוגתתם.

ז]

ויעוי"ש ברא"ה וריטב"א סוכה, דנקטו דודאי תבואה גם אם ביטל בטלה דעתו אצל כל אדם, והיינו שמדמים תבואה לכרים וכסתות, ולפי"ז צ"ב איך יפרשו למתני' דידן דאמרינן בגל של כרי דבוקעת ועולה, ויעוי"ש ברא"ה וריטב"א מש"כ, וצ"ב כוונתם.

ויעוי' במים טהורים כאן בכוונת הריטב"א. ויעוי' בסד"ט וצ"ע.

ח]

ולכאו' כוונת המים טהורים והחזון נחום [הו"ד בסד"ט] שיש נדון אם לדון להבית כקבר סתום, וזהו דאמרינן דהיות ולא ביטלו, א"כ לא הוי קבר סתום יעוי"ש וצ"ע.

\* \* \*

א]

בקו' האחרונים על הרמב"ם שסותר משנתו בין הלכות טו"מ להלכות סוכה, ויעוי' אבי עזרי פ"ד סוכה הי"ג שכ' דלהרמב"ם פלוגתת רבנן ור' יוסי הויא דלרבנן אי"צ בתבן ביטול, אלא כל שמילא הבית תבן בטל הבית, ולר"י בעינן ביטול, או עכ"פ שאין עתיד לפנותו. ויסוד פלוגתתם, דלרבנן סגי לבטל חלל הבית ולא בעינן להחשיב התבן כקרקע, אלא כל שבטל חללו, אין דין אוהל.

ב]

ולר' יוסי לא סגי שממלא הבית בתבן, דבעינן שיחשב התבן קרקע הבית, ועי"ז בטל הבית, וזהו רק באין עתיד לפנותו. ולפי"ז לענין סוכה הוי להיפך, דשם צריך למעט גובה הסכך, ולרבנן היות ולא נדון כקרקע, ממילא נשאר הסכך למעלה מכ' אמה יעוי"ש.

ג]

ותמוה, דלכאו' ממשנה ו' מבואר דכל שממלא הבית תבן שייך עדיין התפשטות הטומאה בבית, וכן לא מובא שכשממלא תבן הויא רצוצה ובוקעת, וע"כ שצריך ביטול גוף האוהל וצ"ע.

פרק טו משנה ח – ד' אמות

א]

מתני' "חצר הקבר" ובש"ס סוטה מ"ד א' מייתי לה לענין דינא דמת תופס ד"א יעוי"ש, וביסוד הדין יעוי' בפרישה ודרישה יור"ד סוס"י שע"א שכ' ב' טעמים, או דמת תופס ד"א, או דהוי גזירה שמא יגע יעוי"ש. ובפשוטו אם הוי משום שמת תופס ד"א, הכוונה דהויא טומאה דרבנן, ואם הוי גזירה, א"כ בנכנס מ"מ אינו טמא, ורק הוי איסור על כהן להכנס.

ב]

ויעוי' בפתחי תשובה שם סקי"ג שכ' דגם בקבר גוי אסרינן שמא יגע יעוי"ש, ולכאו' אם הוי חשש שמא יגע ניחא, אבל דוחק לפרש שבגוי עשו איסור כל ד"א, שהרי כל איסורו הוי רק מגע וצ"ע.

ג]

ויעוי' לשון הטור ושו"ע סוס"י שע"א שכ' שכהן אסור בזה, ומשמע דהוי טומאה דרבנן. וכן רהיטת רש"י סוטה שם. ור"ש ורא"ש כאן. ובתוס' רא"ש עירובין ל"א כ' דאין כהן מוזהר עלה דהוי רק מדרבנן יעוי"ש, ומבואר דס"ל דעשו טומאה דרבנן.

ובתוס' ר"פ עירובין שם ס"ל שכהן מוזהר על ד"א, ומ"מ כ' שם שלצורך מצוה התירו, וכעין מה שמצינו לגבי בית הפרס יעוי"ש.

ד]

והרמב"ם לא הביא דינא דד"א בהל' טו"מ, ורק הביאו בהל' אבל והיה נראה דס"ל דאינה טומאה, אלא רק אסרו לכהן להתקרב וצ"ע. [ויעוי' ברא"ש הל' טומאה סוס"י ח' שכ' שאי"צ לציין את הד"א, ולכאו' אם הוי טומאה מדוע לא צריך לציין וי"ל].

ה]

ויעוי' במרכבת המשנה פ"ו טו"מ ה"ט שהוכיח כן בדעת הרמב"ם דהביאו בהל' אבל, דאינו טומאה דרבנן, אלא הלכות הרחקה, וכ"כ בסד"ט במשנה דידן. [וקצת יל"ע מהו דמכין אותו מרדות, אם הוי רק דין הרחקה].

ו]

ובמים טהורים כ' לדייק מהקדמת הרמב"ם לסדר טהרות דמנה אבות טומאה דרבנן ולא הביא שם תוך ד"א, וע"כ דס"ל דאינו טומאה אלא דין הרחקה, יעוי"ש. ולכאו' יש לדחות, דלא נקט רק טומאות שכל עיקרן הוי דרבנן והם חשיבי אב דרבנן, אבל כה"ג שהרחיבו הטומאה לא מנה בכלל אבות דרבנן. [ולפי"ז ניחא הלשון בהל' אבל שכלל ד"א עם שאר אבות דרבנן יעוי"ש].

ז]

ויעוי' בהגהות מימוני פ"ג אבל הי"ג דכמו שמת תופס ד"א כך גם קבר תופס ד"א, ויעוי"ש בגר"א שלמד כן מהסוגיא דסוטה מ"ד, דלולי שניכר מחיצתא היה דין חצר הקבר יעוי"ש. אולם בפת"ש סוס"י שע"א ממהרלב"ח, דיתכן דהרמב"ם לא הזכיר קבר תופס ד"א, דלעולם אם לא ניכר מחיצות, הוי ממקום המת ולא ממקום הקבר יעוי"ש.

ויעוי' לשון הטור שע"א "אסור לקרב תוך ד"א של מת, או תוך ד"א של קבר" ודו"ק. וברש"י ב"ב י"ב א' ד"ה פרץ וכו' טימאו את סביבות הקבר ד"א.

ח]

ויעוי' שם בהגהות הרמ"ך שתמה על הרמב"ם דהביא לדינא דמת תופס ד"א. ולא הזכיר דהיינו דוקא בדלא מסיימי מחיצתא, אבל כל דמסיימי הולך עד הקבר וצ"ע.

ט]

והנה לכאו' מה דבמסיימי מחיצתא לא גזרו, היינו דהחצר דניכרת לא גזרו עליה, ובפשוטו הכוונה שעל החצר לא גזרו, אבל עד החצר כן הוי בכלל גזירה, [ולפי"ז משכח"ל שיהיה אסור, ואינו שיעור ד"א, אלא עד מקום החצר] אולם ברש"י סוטה מ"ד א' מבואר דהיות והמערה ניכרות מחיצותיה, א"כ לא גזרו רבנן במתים שבתוכה שיתפסו ד"א, ומשמע שכלל אין גזירה ודו"ק.

י]

ויעוי"ש ברש"י דכל שאין בחצר ד"א שלא חשיבא מקום לעצמה בטלה אצל מערה יעוי"ש. וצ"ב דבשלמא אם היה תחילת הדין שהחצר מסויים במחיצות ולא גזרו, א"כ על חצר שלא חשוב גזרו, אבל לפרש"י שיסוד הדין דמערה שמחיצותיה ניכרות לא גזרו על מת שבתוכה, א"כ מה איכפ"ל שהחצר בטלה למערה, אבל עכ"פ לא גזרו על מת שבמערה דינא דד"א וצ"ע. [וע"כ דהיות ובטל טמא, ואינו מדינא דד"א].

יא]

אלא דלכאו' לא שייך לפרש דד"א הוי הרחקה גרידא, דיעוי' בש"ס סוטה מ"ד א' דמוכחינן לדינא דמת תופס ד"א מדינא דחצר, ופרש"י שם דאמרינן שהנכנס לחצר טהור, ומבואר דלולי חידושא דחצר היה טמא, והיינו מדינא דמת תופס ד"א, וע"כ שיסוד הדין היינו שמדרבנן טימאוהו לעומד תוך ד"א, וכן הוא לשון רש"י סוטה שם "שיהא המת מטמא" יעוי"ש, וצ"ע מכל הנ"ל.

יב]

ויעוי' ברא"ש הלכות קטנות הל' טומאה סי' ח' שהביא לדינא דמתני'. וסיים עלה דלפי"ז קבר שאינו מסויים במחיצות צריך הכהן להרחיק ממנו ד"א, אבל קבר שמסויים במחיצות סגי בהרחקה ד' טפחים יעוי"ש. [ומשמע מלשונו דהוי דין הקבר ולא רק דין מת, וכהגה"מ דלעיל]. וכן נפסק בשו"ע יור"ד שע"א סעיף ה'.

ותמוה מש"כ דכל דמסיימי מחיצתא צריך להרחיק ד"ט, מנלן האי שיעורא וצ"ע. ובמעדני יו"ט שם תמה כן. וכן בביאור הגר"א שע"א סקי"ז.

יג]

ובשו"ת מהרלב"ח סי' קמ"ב כ' דע"כ פליגי רש"י והרא"ש מהו ד"ט, דלהרא"ש הוי הרחקה, ולרש"י הוי שיעור חשיבות מקום, וצ"ב. ובחזו"א י"ג י"ד וט"ז תמה עוד מהתוספתא דבד"א באינה פתוחה לאויר, אבל פתוחה אפילו כל שהו מהשקוף טהור, הרי להדיא דאפילו תוך ד"ט טהור, ומפורש דלא כהרא"ש יעוי"ש.

יד]

ויעוי"ש ברא"ש הלק"ט שהביא לדברי רבינו יונתן שחידש ב' יסודות, א', דאם יש מת ובנה גדר י' טפחים בינו לבין המת, היות ויש הכירא לא גזרו רבנן. ב'. דדוקא מת שלא נקבר אבל מת שנקבר לא תפיס ד' אמות יעוי"ש טעמו. והרא"ש שם פליג על ב' יסודות הר' יונתן.

טו]

[והנה במש"כ הר' יונתן דמת שנקבר אי"צ הרחקה, לכאו' ודאי אין כוונתו כפשוטו, שהרי הש"ס סוטה הוכיח ממערה שיש דין מת תופס ד"א, ושם הרי מיירי במת שנקבר, ואם בנקבר אין דין ד"א, א"כ מהו דהוי דין מסויים בחצר, הרי מת שנקבר כלל אין בו דין ד"א, וע"כ כוונת הר' יונתן דמת שנקבר אי"צ דוקא מחיצות, אלא סגי גם בשאר ציונים שמציינים קברים, ויעוי' כן בשטמ"ק ב"ב י"ב ב' מהר' יונתן ודו"ק]. וכן הוא בר' יונתן מלוניל הלכות קטנות הל' טומאה, דסגי בציון יעוי"ש.

טז]

ויעוי"ש ברא"ש דפליג על הר' יונתן, וצ"ב במה פליגי, דלכאו' גם הרא"ש מודי דאם יש מחיצה אי"צ ד"א, וא"כ במה פליגי.

ולכאו' נראה דפליגי, דלהר' יונתן אין כלל שיעור ד' טפחים, אלא צריך או להרחיק ד"א או אי"צ כלל להרחיק, ולהרא"ש הוי כש"כ בטור דאם לא מסוים הקבר במחיצות צריך ד"א, ואם מסויים במחיצות צריך ד"ט וצ"ע. [ובאמת מאריכות הרא"ש נר' דפליגי גם בדין מחיצה י"ט וצ"ב].

יז]

ולכאו' מוכח דפליגי הראשונים ביסוד פלוגתת ב"ש וב"ה, דס"ל דבעינן בחצר ד"ט או ד"א, דלרש"י בסוטה כלל אינו פלוגתא בדין הרחקה מן המת, דלעולם אם צריך להרחיק צריך ד"א, ואם אי"צ להרחיק אי"צ כלל. ומה דפליגי ב"ש וב"ה, היינו, דהגם דמערה הויא מסויימת במחיצותיה ולא גזרו על מת שבתוכה, מ"מ אם החצר אין לה חשיבות, א"כ בטלה להמערה, והויא בכלל טומאת המערה, ובזה פליגי ב"ש וב"ה, אם חצר שיש לה ד"ט לא בטלה למערה, או בעינן חצר שיש לה ד"א כדי שלא תתבטל למערה ודו"ק.

יח]

אולם להרא"ש נראה שיש ב' דינים בדינא דמסיימי מחיצתא. דין ראשון זהו הנדון של הר' יונתן והטור הנ"ל, והיינו דקבר שאינו מסויים מטמא תוך ד"א, וקבר מסויים במחיצות לא מטמא. אבל יש דין נוסף והיינו שגם חצר אם החצר מסויימת במחיצות, א"כ אינה נטמאת, וזהו דינא דמתני' דחצר הקבר. ויעוי' ג"כ במאירי סוטה, ומשמע שיש דין מסיימי מחיצתא מצד המערה, ויש מסיימי מחיצתא מצד החצר וכש"נ.

יט]

והנה אם קבר מסויים, אין מטמא כלל סביביו, א"כ מה שייך לדון על החצר של המערה, והרי המת מסויים, ואין כלל דין ד"א מצד המת, ואי"צ לחצר, וזהו שהוכיח הרא"ש, דע"כ גם קבר מסויים במחיצות, כל מה שמהני היינו שלא מטמא ד"א, אבל מטמא ד"ט, ולזה בעינן לדין חצר, שגם לא יטמא בד"ט.

כ]

והסברא לב' הנך שיעורים, נר' דד"א הוי חשיבות מקום, וא"כ כל מת או קבר גזרו על כל המקום סביבותיו טומאה, אבל כה"ג שמסויים במחיצות, א"כ מקומו ניכר ולא גזרו על כל המקום סביבותיו, אבל תוך ד"ט הוי הד"ט נטפל להקבר, ולכן הוי מכלל עצם טומאת המת והקבר ודו"ק.

כא]

והטעם דחצר טהור כולו, היינו דהיות והחצר מסויים במחיצות, א"כ סברא הוא שלא לחלקו לב' ולכן מטהרינן לכולו, וזהו ג"כ טעמייהו דב"ה דבעינן ד"ט, והיינו דאם החצר טפי מד"ט, דחלק החצר ע"כ הוי טהור, א"כ מטהרינן לכל החצר, דהיות והחצר מסויים במחיצות הויא סברא שלא לחלוק החצר לב' דינים, אבל אם החצר פחות מד"ט, א"כ לא הועילו מחיצות, היות ולא צריכים ליתן לחצר ב' דינים, אלא אדרבה אמרינן שכולו הוי מכלל דין הקבר ודו"ק.

כב]

ויל"ע מהו דס"ל לב"ש דבעינן ד"א בחצר, דלכאו' לעולם אין סיבה לטומאה יותר מד"ט, שהרי הקבר מסויים במחיצות, וצ"ל דב"ש פליגי על יסוד הדין שקבר מסויים אין לו ד"א, ורק ס"ל דהוי דין בחצר מסויימת וצ"ע. ועוי"ל דלעולם גם ב"ש ס"ל דקבר שמסויים במחיצותיו מטמא רק ד"ט, אלא כדי שיחול דין חצר ס"ל דבעינן חשיבות חצר, וחשיבות חצר בעלמא הויא ד"א ולא תליא בד"ט ודו"ק.

כג]

ולפי"ז מבואר היטב פלוגתת הראשונים, דברש"י סוטה מבואר דיסוד הדין הוי דכל שהמת מסויים במחיצות לא גזרו עליה, ובפשוטו ס"ל דכה"ג כלל אין דין טומאה, והר' יונתן ס"ל דאין יסוד הדין שהמת מסויים במחיצות, אלא שניכר בין מקום שעומד לבין הטומאה, וזהו שחידש שגם אם למת עצמו אין מחיצות, מ"מ אם יש גדר גבוה י' טפחים בינו ובין המת, אין לגזירה דד"א היות ויש היכרא.

כד]

והרא"ש פליג על הר' יונתן בתרתי. א'. דס"ל דבעינן שהמת עצמו יהיו לו מחיצות ניכרות, ולא סגי בגדר בין המת לאדם. ב'. דס"ל דגם כה"ג שלמת עצמו יש מחיצות י"ט, מ"מ כל מה שלא גזרו היינו ד"א, אבל ד"ט גם כה"ג שיש למת י"ט גזרו, וזהו שהוצרכו לדין נוסף, והיינו לדין חצר הקבר וכש"נ. [וניחא אריכות לשון הרא"ש, והיינו דפליג על הר' יונתן, וס"ל דלא סגי כל היכרא, אלא בעינן שלמת עצמו יהיו מחיצות ודו"ק].

כה]

ולהר' יונתן, דס"ל שמועיל גדר בין המת לאדם, ויל"ע כה"ג שבנו גדר, דכה"ג שעומד מחוץ לגדר הוי טהור, והאם כלל לא גזרו ד"א, וגם בעומד תוך הגדר טהור, או דודאי אם יעמוד תוך הגדר דאין בינו והמת שום גדר יהיה טמא ועי'.

כו]

וניחא היטב למש"נ קו' החזו"א הנ"ל על הרא"ש מהתוספתא, דמבואר שאי"צ ד"ט. דהרי התוספתא מיירי בחצר ולכן לא צריך גם ד"ט, אבל כה"ג דליכא חצר, מהניא הכירא דמחיצות לענין שלא מטמא ד"א, אבל מטמא ד"ט וכש"נ. וכן ניחא קו' הד"ח הנ"ל והגר"א בביאורו הנ"ל.

פרק טו משנה ח – בתוספתא

א]

בר"ש הביא להתוספתא [פט"ו ה"ו] "חצר הקבר וכו' אם יש בה כשיעור הנכנס לתוכה טמא. בד"א בזמן שאינה פתוחה לאויר וכו' טהור" והר"ש מפרש לה דפתוחה לאויר שלא מוקפת מד' רוחותיה, ואינה פתוחה היינו שמוקפת מד' רוחותיה, ולפי"ז כוונת התוספתא הויא כחילוק הש"ס סוטה, שהש"ס מחלק בין אם פתוח מלמעלה או מן הצד יעוי"ש. [ויעוי' בפלוגתת הגירסאות דהגר"א הגיה טהור ודו"ק].

ב]

אלא דלכאו' לפי"ז סותרת התוספתא להסוגיא דסוטה, דבסוטה למסקנא נפיק שאם פתוח מלמעלה לכו"ע בעינן ד' אמות, ופלוגתת ב"ש וב"ה הויא כה"ג דפתוח מן הצד, ובתוספתא דידן נפיק דאם פתוח מן הצד בכל גווני טהור, ואם פתוח מלמעלה בעינן שיעור, ובפשוטו דבזה השיעור פליגי ב"ש וב"ה. ועכ"פ בפתוח מן הצד לכאו' ודאי הוי סתירה. ויעוי' בזה אריכות בתויו"ט כאן ובמשנה אחרונה. [ומש"כ התויו"ט דכוונת כל שהוא דתוספתא היינו ד"ט. יעוי' במי"ט חרד"ן ג' שתמה בזה, וביותר מהא דלא יגע במשקוף ודו"ק.]וברש"ש.

ג]

ובאמת דמלבד התמיהה הנ"ל מהתוספתא. ובדעת הר"ש צ"ע דהזכיר דהוי כמסקנת הסוגיא בסוטה, ולכאו' הסוגיא והתוספתא פליגי. ועוד תמוה ג"כ בשיטת הרא"ש כאן, דנקט בכוונת המשנה שחצר דמתני' פתוחים לה מערות מכל צד, ועלה קתני לפלוגתת ב"ש וב"ה. והרי למסקנת הסוגיא בסוטה, פלוגתת ב"ש וב"ה הויא ביש רק מג' צדדים מערות, אבל כה"ג שפתוח מלמעלה, לכו"ע בעינן ד' אמות וצ"ע.

ד]

ויעוי' במים טהורים חרד"ן ג', שכ' דודאי הש"ס סוטה פליג על התוספתא. וכוונת הר"ש הויא לציור הש"ס סוטה, אבל גם לר"ש פליגא התוספתא עם הברייתא שהובאה בש"ס סוטה. [ובאמת שבתוספתא כלל לא הוזכר פלוגתת ב"ש וב"ה ודו"ק]. ויעוי"ש במים טהורים שנקט דהש"ס סוטה ותוספתא פליגי הן במן הצד והן במלמעלה יעוי"ש.

ה]

ולכאו' למש"נ לעיל בדעת הרא"ש והשו"ע דס"ל שצריך להרחיק ד"ט. י"ל דפלוגתת הש"ס ותוספתא הויא רק בחדא, והיינו דלכו"ע בפתח למעלה צריך ד' אמות, ופליגי בפתח מן הצד דלתוספתא הכל טהור, ולסוגיא דסוטה צריך ד"ט. והיינו דלמש"נ פליגי ביסוד החידוש דב"ה ס"ל שיש בקבר שמסיימי מחיצתא גזירה של ד' טפחים ולא של ד"א, וזהו דלתוספתא לא ס"ל כן, ולכך פתחה מן הצד לעולם טהור, ולמעלה בעינן ד' אמות ודו"ק.

ו]

אולם הרא"ש כאן שביאר למתני' בפתחה מלמעלה, ומבואר דכה"ג פליגי ב"ש וב"ה. ומבואר דפליגי התוספתא והסוגיא בסוטה אם פלוגתת ב"ש וב"ה הויא בפתחה מן הצד או בפתחה מלמעלה ודו"ק. וכ"כ במרכה"מ פ"ו טו"מ ה"ט דפלוגתת הברייתא סוטה והתוספתא הויא אם פלוגתת ב"ש וב"ה בפתחה למעלה, או בפתחה מן הצד.

ז]

ובשיטת הרמב"ם, יעוי' בפיהמ"ש כאן, ומבואר שפי' כוונת התוספתא לחלק אם החצר מקורה או לא, ולפי"ז פלוגתת התוספתא והברייתא בסוטה הויא אם מיירי במקורה ואינה מקורה, או מיירי שיש מערות מד' צדדים או רק מג' צדדים, ויעוי' בזה עוד בשיטת הרמב"ם.

ח]

יעוי"ש בתוספתא שסיימה דכה"ג דפתוחה מן הצד לעולם טהור, ובלבד שלא יגע בשקוף יעוי"ש, ומבואר דאם יגע בשקוף טמא, וצ"ע מהכ"ת שיטמא ע"י מגע, דלכאו' הנך מערות אין עלייהו דין קבר סתום שיטמא כולו במגע וצ"ע. ולכאו' צ"ל דכוונת התוספתא היינו דאם יגע בשקוף, הוי מביא על עצמו בכל דהו ודו"ק וצ"ע. ויעוי' להלן מתוס' שבת קמ"ו ב', אם מטמא בנוגע בדפנותיו.

ט]

אלא דעדיין צ"ע דמה הוצרכה התוספתא לפרש דלא יגע בשקוף, ומשמע דסד"א דכמו שחצר קבר מהניא לטהר מטומאת ד"א, סד"א שגם שאר טומאות לא יהיו וזהו דקמ"ל דמטמא בנוגע. ואם כוונת נוגע היינו שמביא על עצמו בכל דהו, וזה צ"ע מאי סד"א שחצר הקבר לא יהיה האי דינא וצ"ע.

בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' בפיהמ"ש, וכ' דבתוספתא מבואר דמיירי בחצר מקורה. והיינו שמפרש דכוונת לאויר היינו שאינו מקורה ושאינו לאויר היינו דהוי מקורה, וכה"ג שאינו מקורה לעולם בהחצר טהור, וכה"ג שהחצר מקורה, אם החצר גדולה מד"ט לב"ה או ד"א לב"ש העומד בה טהור, ואם פחותה מזה העומד בה טמא יעוי"ש.

ב]

ובפיהמ"ש הוסיף בזה מדוע כשאין בחצר ד"ט או ד"א טמא "שאז בגלל קרבתו לפי המערה הוא נטמא", ונראה שאינו כסברת רש"י בסוטה דהוי ביטול למערה. דרש"י מיירי שהוי חצר שאינו מקורה. אבל להרמב"ם היות ומיירי במקורה, והוי חצר שאינה גדולה, א"כ חזינן להחצר המקורה כהמשך של המערה, ולכן דין המערה עליה ודו"ק.

ג]

אולם ברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ט ג"כ נקט כיסוד התוספתא [לביאור הרמב"ם] דמיירי במקורה ואינו מקורה, אלא דבפיהמ"ש ביאר דפליגי ב"ש וב"ה בגודל עצם החצר, אולם בהלכה נקט דמיירי שיש רווח שאינו מקורה סמוך לפתח המערה, ובזה פליגי ב"ש וב"ה אם כל שיש דע"ד טפחים מגולה סמוך לפתח סגי לטהר כל החצר, או שצריך דע"ד אמות יעוי"ש.

ד]

והנה בכס"מ תמה לשיטת הרמב"ם, מדוע השמיט לדין הש"ס סוטה מ"ד דכה"ג שפתחה למעלה צריך ד' אמות יעוי"ש, ולכאו' פשוט דהרמב"ם לשיטתו בביאור התוספתא, א"כ אין חילוק אם הוי פתחה למעלה או מן הצד, אלא החילוק אם מקורה או לא מקורה. וכן כ' בכוונת השמטת הרמב"ם בקרן אורה סוטה מ"ד א' יעוי"ש.

אלא עדיין צ"ב לביאור הרמב"ם בכוונת התוספתא, דא"כ איך יפרש לכל הסוגיא בסוטה שם וצ"ב.

ה]

ובעיקר הרמב"ם בהלכה יעוי' במים טהורים, שכ' דודאי גם הגי' בהלכה הויא כהפיהמ"ש, והוי הגהת הראב"ד בגי' הרמב"ם יעוי"ש. ויעוי' ג"כ במרכה"מ פ"ו טו"מ ה"ט.

ו]

ובסתירה בין הפיהמ"ש וההלכה עם הסוגיא בסוטה, יעוי"ש במרכה"מ. ויסוד דבריו, שהרי יעוי' היטב בתוספתא, ובפשוטו פליגי התוספתא והברייתא בסוטה, וביאר לה המרכה"מ דלהרמב"ם הוו ב' ענינים חלוקים, דהש"ס סוטה מיירי בחילוק אם הפתח למעלה או מן הצד, ובכוונת התוספתא ס"ל דהחילוק הוי אם הויא החצר מקורה או לא. [ולא הוי כשאר ראשונים דהברייתא ותוספתא הוו באותו ציור, ופליגי בדינים, אלא הוו ב' ציורים].

ז]

ולפי"ז הוסיף המרכה"מ עוד, דס"ל להרמב"ם דיסוד דינא דד' אמות אינו דין טומאה תוך ד"א, אלא חיוב הרחקה ד"א מהקבר, וזהו דנקט לה בהל' אבל, ולא בהלכות טו"מ.

ויעוי"ש מה שהאריך לפי"ז לבאר לכל דברי הרמב"ם. ובמים טהורים חרד"ן תמה בדבריו יעוי"ש.

ח]

והנה ברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ט דנקט שאם הויא מקורה הנכנס לתוכה טמא, וכלל לא הזכיר שטמא רק תוך ד"א לקבר, וסתימת לשונו מורה דבכל גווני טמא. ולכאו' נראה דכלל אינו מדינא דמת מטמא תוך ד"א וצ"ב.

ט]

ולכאו' מדכייל לה הרמב"ם בפ"ו בהדי דיני קבר וגולל וארון, נר' דכוונתו שהחצר כל דהויא מקורה דין המערה עליה, וכלל ל"ה משום מת תופס ד"א, ולפי"ז לדינא דמת תופס ד"א נקט בהל' אבל, וכאן דהוי משום דהוי מכלל המערה והוי "חצר הקבר" שפיר גם יותר מד' אמות טמא ודו"ק.

[ועדיין צ"ב לבאר הסוגיא בסוטה].

ולפי"ז ג"כ יתכן כחלוק המרכה"מ. והיינו דבהל' אבל דהוי דינא דמת תופס, הוי הלכות הרחקה, וכאן דהוי מכלל המערה, הוי דין טומאה ודו"ק.

פרק טו משנה ח – בסוגיא סוטה מ"ד

א]

והנה יעוי' בסוגיא סוטה מ"ד א' דבעינן להוכיח דיש דין ד"א למת, ומייתי הש"ס למתני' דידן, והביאה עלה הגמ' ג"כ להברייתא שם שכ' לחלק אם פיתחה הוי מלמעלה או מן הצד יעוי"ש. והנה יעוי"ש בפרש"י ומבואר שההוכחה הויא מעצם מה דבעינן לדינא דחצר, דמבואר דלולי חצר היה טמא. וע"כ מוכח שיש דין מת תופס ד"א. ולפי"ז תמוה מהו שהוצרכה הגמ' להאריך ולהביא לכל דינא דברייתא שם וצ"ע.

ב]

ולמש"נ בביאור הרא"ש, י"ל בזה, דאם ממתני' גרידא, הרי עדיין אין להוכיח לדינא דמת תופס ד"א, שהרי להרא"ש מה שחצר טהורה אינה היות והמערה מסוימת אלא היות והחצר מסויימת, ולולי שהחצר היתה מסויימת היה טמא ד"ט, א"כ אין הוכחה דמת תופס ד"א, דאולי מת תופס ד"ט, ובעינן לדינא דחצר כדי שלא יהיה טומאת ד"ט.

ג]

וזהו שהוצרך הש"ס להביא לברייתא דמחלקת אם הפתח מן הצד או מלמעלה, והיינו דמסקינן שם דאם הפתח מלמעלה טמא ד' אמות, וא"כ רק הברייתא הויא מקור לדינא דד"א, אבל מהמשנה י"ל שיש רק הרחקה של ד"ט ודו"ק.

ד]

והביאור דפיתחה מלמעלה בעינן ד' אמות, דלהרא"ש יש ב' דיני מינכרא מחיצה, שהקבר ניכר והחצר ניכרת, וכה"ג שפיתחה מלמעלה, היות ונשען על המערה, א"כ נדון כאילו המערה לא ניכרת במחיצותיה, וא"כ הדר דין המת שמטמא ד"א, ואין דין מת שניכר מחיצות הקבר שמטמא רק ד' טפחים ודו"ק.

ה]

ונראה, שגם בדעת רש"י מדוייק שהוקשה לו לרש"י מדוע הוצרך הש"ס להביא לכל האריכות אם פתחה מלמעלה או מן הצד, דיעוי"ש ברש"י ד"ה והני מילי, שהאריך לבאר הוכחת הש"ס דמת תופס ד"א וכ' עלה "הני מילי חצר הקבר דמסיימא מחיצתא וכו' אבל מת בעלמא המוטל באויר מודו בית הלל דתפיס ד' אמות" יעוי"ש.

ו]

ותמוה, מהו דנקט מודו ב"ה, א'. למאן מודו. ב'. מדוע הוי רק מודו ב"ה, והרי גם אליבא דב"ש ס"ל דכל שהחצר גדולה ד"א א"כ כל החצר טהורה, וא"כ גם אליבא דב"ש יש דין שחצר טהורה, וא"כ הן ב"ה והן ב"ש מודו דבעלמא מת תופס ד"א, ומהו דנקט רש"י דמודו ב"ה וצ"ע.

ז]

ולכאו' מבואר בדעת רש"י דס"ל דחלוק ביסודו מה דחצר הקבר טמאה לבית שמאי כל שאין בה ד"א, לבין מה דלב"ה טמאה חצר הקבר שפיתחה מלמעלה כל שאין בה ד"א, והיינו דלב"ה כל מה שמת תופס ד"א, היינו דוקא מת המוטל באויר, אבל במסיימי מחיצתא כלל אין לדינא דמת תופס ד"א.

ח]

ומה שטמא כל שאין בחצר ד"ט היינו כפרש"י היות ולא חשיב, וחל עליה דין המערה. ולפי"ז גם מה דס"ל לב"ה דפתחו למעלה טמא עד ד"א, אין הביאור שעד ד"א יש דין מת תופס ד"א. אלא היות ופיתחה מלמעלה, א"כ לא שייך להכנס לחצר בלי לגעת במערה, ולכן נתנו על החצר את דין המערה, והיינו דהוי גזירה בפנ"ע, דהגם שהמערה מסיימא מחיצותיה, מ"מ היות והחצר לא שייך להכנס בלי שיאהיל על המערה, לכן גזרו על החצר, ואינו מדינא דמת תופס ד"א דעלמא, דכאן מסיימי מחיצתא.

ט]

אבל ב"ש פליגי ביסוד הדבר, וס"ל דגם כה"ג דמסיימי מחיצותיה עשו לדינא דמת תופס ד"א. וזהו יסוד מה דס"ל דעד שיש בחצר ד"א החצר טמא, והיינו משום דגם במסיימי מחיצתא עשו לדינא דמת תופס. והא דכשיש ד"א הויא החצר טהורה גם תוך ד"א, היינו דיש דין במקום הטהרה דאם הוי ניכר מחיצותיה ויש חשיבות למקום, לא גזרו ודו"ק.

י]

והיינו דחלוק ביסודו מינכר מחיצות דב"ה ממינכרא דב"ש, דלב"ה תליא אם ניכר מקום ומחיצות הטומאה, אבל לב"ש תליא אם ניכר מקום הטהרה, ויש חשיבות למקום הטהרה כה"ג לא גזרו על אותו מקום ודו"ק.

יא]

וניחא היטב מש"כ רש"י דמת באויר מודו ב"ה, והיינו מודו ב"ה לב"ש, דב"ש ס"ל דגם מת שאינו באויר, אלא מינכרא מחיצתא גם עשו לדינא דמת תופס ד' אמות, [ורק בחצר שמינכרא וחשיבא לא גזרו וכש"נ.] וזהו יסוד מה דס"ל דחצר טפי מד' טפחים גם הנכנס לתוכה טמא, ומודו ב"ה במוטל באויר לב"ש בכל גווני ועי'.

יב]

ולפי"ז שפיר מיושב מדוע הביאה הגמ' לכל מחלוקת ב"ש וב"ה וכן לאריכות דחלוק אם פיתחה מלמעלה או מן הצד, והיינו דשמעינן מינה פלוגתא ביסוד דינא דמת תופס ד"א, האם הוי רק במוטל באויר לב"ה, או גם במסיימי מחיצתא לב"ש וכש"נ.

בגדר טומאת ד"א

א]

ביסוד דינא דמת תופס ד"א, שכ' לעיל ב' צדדים, אם הוי טומאה דרבנן, או רק דין הרחקה, [ובמרכה"מ כ' בשיטת הרמב"ם דהוי ב' נידונים יעוי"ש]. והנה יעוי' ביור"ד שע"א דפליגי הדרישה והש"ך אם יש דין ד"א במת שאינו במקום קביעותו, וכגון בשעה שמוליכים אותו, או בשעה של צידוק הדין, דהדרישה ס"ל דבכל גווני תופס, והש"ך כ' דהוי רק במקום קביעותו יעוי"ש. [והביא כן הש"ך מהרוקח].

ב]

ולהנ"ל י"ל דפליגי ביסוד דינא דד"א, דאם מטמא בתוך ד"א, לכאו' הוי חשיבות מקום. וי"ל דרק מת במקום קביעותו יש חשיבות למקומו כדי שיטמאו כל ד"א, אולם אם הוי חשש בעלמא שמא יאהיל, שפיר י"ל שחששו גם כה"ג דלא הוי מקום קביעותו, וי"ל.

ג]

עוד י"ל בנדון הנ"ל. דיעוי' עירובין ל"א א' דמהני עירוב ע"ג קבר לכהן, היות ויכול להכנס בשידה ותיבה, ובתוס' דהגם דאוהל זרוק ל"ש אוהל בהרחקה הקילו, ואם הוי הרחקה גרידא ניחא, ואם הוי טומאה צ"ל דטומאת הרחקה הקילו וצ"ב. [ויעוי' בגליון הגרע"א, ודלא כמחצה"ש]. ובמג"א או"ח ת"ט סק"ה דבעינן שיהיו מחזיקים מ"ס, אולם בביאוה"ל שם כ' דהיות והוי משום הרחקה אי"צ מ"ס.

ד]

והיה אפ"ל דפליגי בהנ"ל, דלמג"א הויא טומאה דרבנן, והגם שהקילו בדינא דאוהל זרוק, מ"מ בעינן חפצא של מחיצה שלא יתטמא. אבל לביאוה"ל הוי דין הרחקה, וסגי בהיכרא כל דהו ודו"ק.

ה]

וגם להביאור דרבנן עשו דין טומאה על ד"א של מת, מצינו פלוגתת הראשונים, דיעוי' בתוס' הרא"ש עירובין ל"א שכ' דאין כהן מוזהר על טומאה זו, אולם בטור ושו"ע יור"ד סוס"י שע"א ס"ל דכהן מוזהר בזה, וכן נקט התוס' רא"ש שם בכוונת הרשב"ם, וגם בתוס' ר"פ שם כ' דכהן מוזהר, וצ"ב הנדון.

ולכאו' פליגי אם ד"א הויא טומאה חדשה, או דהוי הרחבת המת עצמו, וממילא פליגי בדין הכהן ודו"ק.

ו]

ויתכן דהוו ב' גדרים, והיינו דאם הגדר דהמת יש לו מקום, ומקומו גזרו שיהיה ד"א. ועוד יתכן דלא שתופס מקומו, אלא מחשש שיאהיל גזרו על ד"א. ולפי"ז יתכן ג"כ דפליגי מהו שמועיל מסיימא מחיצתא, אם ע"י מחיצה, מחוץ למחיצה אינה מקומה, או דהוי מהלכות היכרא ודו"ק. ויעוי' בש"ך לענין מת בשעת ההלויה ודו"ק.

הארות

א]

יל"ע אם דין ד"א הוי רק לאדם או גם לכלים [שאין חשש שיאהילו]. ויעוי' בשטמ"ק ב"ב י"ב מהר' יונתן שיש בכלים ודו"ק.

ב]

יעוי' רש"י ב"ב י"ב א' שביאר להא דפרץ פצימיו הוי כקבר וטימאו תוך ד"א, ובתוס' שם תמהו הרי מינכרא מחיצתא, ובש"ס סוטה מ"ד מתבאר דהיכן שיש היכרא לא גזרו ד"א, וצ"ב בשיטת רש"י. [וכ"ה בפר"ח].

ג]

ויעוי' בתשב"ץ ח"ג ס"ג לחלק בין בית סתום לחצר הקבר, דבית סתום למחיצות עצמם דין קבר, וחצר הקבר למחיצות עצמם אין דין קבר, ולכן בקבר גזרו ד"א ממחיצתו וחצר שמחיצתו אינה קבר לא גזרו, וצ"ב. [ובשטמ"ק ב"ב שם מתוס' הרא"ש דמת בעלמא מטמא אפילו מסיימי מחיצתא דלא פלוג יעוי"ש וצ"ב כוונתו. ובתוס' שבת קמ"ו ב' בתי' בתרא נקטו [כתשב"ץ] דקבר סתום הנוגע במחיצות טמא, ולכן גזרו בו ד"א, ובתי' קמא תי' כתוס' הרא"ש הנ"ל והיינו שלא חילקו במת, וצ"ב הכוונה. ודוחק דהכוונה כש"כ בריטב"א ב"ב י"ב א' דהיות והוי בית, א"כ לא מינכר ולא חילקו כה"ג, וגזרו, יעוי"ש].

ד]

יעוי' בשאילתות פ' אמור ק"ג דהיכי דמת תותי טולא [קורה] אסור לכהן להכנס תחת הקורה, ואפילו תחת אילן וכו' והיכא דמחית מת באוירא הדר הודרניה ארבע אמות דידיה, ואסור ליה לכהן למיקרב להתם יעוי"ש, ובנצי"ב שם אות ז' דייק דדוקא במונח באויר יש דין ד"א, אבל במונח תחת קורה אין הרחקת ד"א, וביאר הנצי"ב דאף שאין מחיצות, מ"מ יש היכרא יעוייש"ה.

ה]

יעוי' בפרק ארובה משנה ב', דאם ארובה פחות מטפח, וטומאה תחתיה מה שבבית טהור, והובא בשו"ע לענין טומאת כהנים יעוי"ש. ומקשים דמשמע שיכול להכנס בכל הבית, ולכאו' תיפו"ל שהוי תוך ד"א מהמת וצ"ב. ולהשיטות שגזרו רק במקום הקביעות ניחא. ואולי י"ל דכל שגזרו ד"א היינו דהוי מכלל מקום המת. וכה"ג שחוץ למקום המת יש חשיבות מקום, א"כ לא שייך כלל להחשיבו שהוי מקום המת. ולפי"ז י"ל דמת בארובה, הרי שאר הבית הוי מקום הבית ולא מקום המת. ולא שייך ליתן לו חשיבות מקום אחר ודו"ק. ויל"ע לפי"ז מהו בארובה גדולה. אם יהיה אסור לכהן שאר הארובה, וי"ל.

ו]

יל"ע בעוד גווני, כגון מגדל, או טומאה בכותל, מדוע לא נאמר שם דינא דמת תופס ד"א וי"ל.

פרק טו משנה ח – קורה שעשאה גולל

א]

מתני' "קורה שעשאה גולל לקבר וכו' אין טמא אלא כנגד הפתח" יעוי"ש. ויל"ע מה הוי חידושא דמתני'. עוד יל"ע דבפשוטו משמע שטמא רק נגד פתחו של קבר, ולכאו' הרי דינא דגולל לא הוי רק כנגד הפתח, שהרי עומד ע"ג הדופק, והדופק הרי הוי מצידי הפתח וצ"ב.

ב]

ובחזו"א י"ד א' נקט דכנגד הפתח לאו דוקא, אלא הכוונה כל מה שהוא צורך הקבר, ואה"נ גם כנגד הדפנות הוי מכלל הפתח יעוי"ש וצ"ע. ויעוי"ש עוד בחזו"א שתמה בזו מהא דתנן לעיל טומאה בכותל כל עליות שע"ג טמאים, וודאי שכל עליות ל"ה כנגד הפתח יעוש"ה. [ולכאו' כחזו"א מבואר בתוס' סוכה כ"ג א' ד"ה ולא].

ג]

ולכאו' מבואר במתני' שהגם דקורה הויא חדא חפצא, מ"מ מתחלקת וחלקה גולל וחלק לא. והוי חידוש הן אם טומאת גולל הויא שטמא בעצם. והן אם ע"י גולל חשיב כנוגע במת ודו"ק.

ד]

וקצ"ע מדוע נקט לה התנא כאן דטמא כנגד הפתח, ולא נקט לה בעיקר דינא דגולל, ויעוי' ברמב"ם פ"ב טו"מ הט"ו ביסוד דינא דגולל, ולא משמע שטמא רק כנגד הפתח. וצ"ע.

וברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ה הוסיף "והנוגע בקצה המונח חוץ לקבר טהור" יעוי"ש. וחזינן דס"ל דחידוש המשנה לא הוי באוהל אלא במגע, ולכאו' היינו דסד"א דלא שייך לחלק קורה לב' לדינא דמגע וצ"ב.

ה]

ובאליהו רבה מבואר דחידוש המשנה הוי דרישא שאני מסיפא. והיינו דבסיפא מתבאר דכל שאין דעתו לקוץ טמא כל הקורה, וזהו דקמ"ל רישא דגם באין דעתו לקוץ, והניח הקורה כולה להיות גולל, מ"מ לא מהני, ורק מה שנגד הפתח נעשה גולל. [מש"כ האליהו רבה "דמבטל לה לכולה" צ"ע דלכאו' סגי שאין דעתו לקוץ. ואולי רבותא נקט, דאפילו ביטל כולה לא נעשה הכל גולל ודו"ק]. ויעוי' תוס' סוכה כ"ג א' ד"ה ולא, ובא"ר פ"ב מ"ד.

ו]

שם במשנה "בין עומדת בין מוטה על צידה" יל"ע מהו עומדת, ומהו מוטה, ומה הרבותא בזה.

ולשון האליהו רבה דנקט אפילו עומדת והיא גבוהה מאה אמה משמע דעומדת הוי דומיא דסיפא והיינו דעומדת לגובה, אלא דסיפא מיירי שדעתו לקוץ יעוי"ש.

ז]

ובמהר"י קורקוס נקט בדרך ראשונה ע"ד האליהו רבה הנ"ל. ודרך ב' נקט דלעולם רישא לא הוי זקופה אלא שוכבת, ומ"מ הקורה מצד א' רחבה וצד ב' צרה, וזהו עומדת ושוכבת יעוי"ש. [ויעוי' בכס"מ כעין זה ודו"ק].

ויל"ע לב' הפי' דלעיל מהו הרבותא דבין עומדת ובין מוטה על צידה.

ח]

וברש"ש כ' בזה חידוש. והיינו דלענין שטמא רק נגד הפתח זהו הוי לעולם בין עומדת ובין שוכבת, אבל לענין הגובה, כל חידושא דסיפא הוי רק בעומדת לגובה, אבל שוכבת [הן מוטה והן לא מוטה] טמא כל גובהה. והיינו אפילו דעתו לקוץ. ומשום דגובהה רגילות לקוץ. ומהני דעתו, אבל בשוכבת טמא כל גובהה וצ"ב.

ט]

ובראב"ד בהשגות פ"ו טו"מ ה"ה נראה שביאר דבר חדש, והיינו דסיפא ראשה נכנס לתוך הקבר ורישא לא נכנס לתוך הקבר אלא סומכת על הקבר, וס"ל לראב"ד דכה"ג שלא נכנס לתוך הקבר, א"כ כל הקורה צריכה לראשה התחתון שהוא גולל, ולכן כל גובהה שנגד הפתח טמא.

י]

והיינו דלראב"ד חידושא דמתני' שכנגד הפתח טמא, היינו כדרך האליהו רבה הנ"ל דכל הקורה טמא, ולא כסיפא דהגובה מתחלק, אלא דלאליהו רבה רישא הוי בביטל וסיפא בלא ביטל, ולראב"ד לא חלוקים בביטול, אלא בצורך. דרישא שלא נכנס, הרי כל הקורה צריכה לראשה, ובסיפא אין כל הקורה צריכה לראש ודו"ק.

פרק טו משנה ח – עשה ראשה

א]

מתני' "עשה ראשה גולל לקבר אין טמא אלא עד ד' טפחים ובזמן שהוא עתיד לגוד רי"א כולה חיבור" והיינו דמתני' מיירי שדעתו לגוד, וכה"ג אין טמא כולה, אבל באין דעתו לגוד לכו"ע טמא כולה.

ובכה"ג שדעתו לקוץ דטמא עד ד"ט, מפורש ברא"ש דאפילו דעתו לקוץ שישאר פחות מד"ט, מ"מ ד"ט טמא, והטעם שהוא דבר מסויים וחשוב יעוי"ש.

ב]

יעוי' בפיהמ"ש דנקט "אחר אמר שאם הציב את הקורה בעמידה על פי הקבר והניחה להיות גולל" וכו' ויל"ע מהו שהוסיף "על פי הקבר", וכי זה שהקורה רק על פי הקבר, הוי סיבה לטמאות. [ולהראב"ד יסוד החילוק באמת אם נכנסת הקורה לחלל הקבר]. עוד יל"ע מהו שהוסיף "והניחה להיות גולל" וכי רישא לא מיירי שהניחה להיות גולל וצ"ע.

ג]

וברמב"ם בהלכה, כמו לגבי רישא דנקט שהחידוש דהנוגע מחוץ לפתח טהור, ה"ה ג"כ כאן נקט שיסוד החידוש הוי לגבי מגע, והיינו שהנוגע למעלה מד' טפחים יעוי"ש. והנה בסיפא ניחא היטב, שהיות והנדון לגבי שאר גובה, הרי אין נפק"מ בגובה באוהל ורק במגע, אבל ברישא צ"ע מדוע נקט מגע. [ולכאו' גם ברישא יש נפק"מ להשיטות דהוי גולל באינו במקומו, וא"כ נפק"מ שהעבירו למקו"א, אם העודף הוי גולל לענין שהמאהיל עליו נטמא ודו"ק]. ויעוי' מהרי"ק פ"ו טו"מ ה"ז בכס"מ, ולשונו דנקט שכל מקום שנקט מגע הוי בדוקא, והוא צ"ע מרישא דמתני'.

ד]

בר"ש הביא תוספתא בגל שעשאו גולל, [ובר"ש כאן ולעיל פ"ב מ"ד נקט דעשה כמין כוך בגל ונמצאת כופת הגל גולל, ויל"ע מדוע לא פי' כפשוטו שכל הגל הוי גולל וצ"ע. ויתכן, דלשון סדר הפנימי טמא הוקשה לו, דהול"ל סדר תחתון, וזהו שביאר שהכוך הוי בתוך הגל ודו"ק]. דפליגי ר' יהודה וחכמים אם טמא עד ד"ט או רק סדר הפנימי יעוי"ש, ובפשוטו פליגי בגובה אם עד ד"ט או סדר פנימי. ויל"ע אם פלוגתתם שייכת לפלוגתתם במשנה בגולל שעומדת הקורה אם כולה או רק ד"ט טמא וצ"ע. [ויעוי' בז"ז להדיא דפליגי בגובה וכש"כ. וכן מתבאר מדברי המהרי"ק הובא בכס"מ פ"ו טו"מ ה"ז יעוי"ש וכן מבואר בתוס' סוכה כ"ג א' ד"ה ולא דהוי בגובה וכ"כ במי"ט].

ה]

ובחזו"א ז' ו' הקשה על תוס' סנהדרין מ"ז ב' שכ' דלא מרבינן גולל רק כשהוא מגולה ולא כשהוא טמון, ולמ"ד כאן שטמא רק סדר פנימי הרי הוי טמון יעוי"ש. [ואולי החפצא של גולל חשיב כל הגל, וטומאה הויא רק על סדר פנימי וצ"ע]. וכעי"ז הקשה הר"ש פ"ב מ"ד דאם גולל היינו רק על פני השדה, א"כ מהו שטמא סדר פנימי. ויעוי"ש שכ' שהכל ע"פ השדה וצ"ב, ויעוי' פרפר י"א ו'. [ותוס' סוכה כ"ג א' ד"ה ולא].

ו]

והנה הר"ש כ' על התוספתא דאמר רבי נראין דברי ר"י בזמן שאינו עתיד לגוד ודברי חכמים בזמן שהוא עתיד לגוד, דכלל לא קאי על גל, אלא הוי על קורה, ויעוי"ש שפי' דכלל לא פליגי באינו עתיד לגוד. אולם באליהו רבה משמע שפי' התוספתא כפשוטו דקאי על גל, וכן הוא להדיא בזר זהב יעויש"ה. ויל"ע מהו שהכריח את הר"ש לפרש דע"כ רבי לא קאי על גל וצ"ב. ואולי לשון דעתו לגוד ס"ל דלא שייך בגל וכ"כ במי"ט, או דס"ל דדינא דדעתו לגוד לא מהני בגל ועי'. ועוי"ל דהר"ש ס"ל דכוונת סדר פנימי לא הוי שורה תחתונה, אלא מה שבפתח הקבר, ולפי"ז לא שייך ענין לגוד דמשמע לגוד הגובה ודו"ק. [ומש"כ הר"ש דרבי קאי על קורה, קצ"ע דבתוספתא כלל לא הוזכר קורה. וצ"ע].

ז]

ולביאור הז"ז בתוספתא נמצינו בגל ג' שיטות, והיינו דלר' יהודה הוי ד"ט גולל גם בדעתו לגוד, ולרבנן הוי רק סדר פנימי גם באין דעתו לגוד, ולרבי הדבר מתחלק בין דעתו לגוד לאין דעתו לגוד וצ"ב.

ח]

והנה בחילוק בין גל לקורה לפי"ז נפיק ג' דיעות, והיינו דלרבנן דס"ל דבקורה מהני דעתו לגוד, ס"ל דגל לעולם הוי רק סדר פנימי, והיינו דס"ל דהיות ואין הגל עשוי מדבר א' כקורה, א"כ מעיקרא כל חשיבותו דהגולל הוי רק סדר פנימי, ומשום דחשיבות הגולל לא חל מלבד הגולל שמוכרח לקבר. אבל ר' יהודה ס"ל דד"ט הוי חשיבות מקום, וגם בגל שהוו נפרדים, מ"מ חל על שיעור ד"ט שם גולל. ומ"מ היות ואינו חדא, לכן חל רק לפי חשיבות מקום ולא כקורה דלעולם חל על כולה חשיבות גולל וק"ל.

ט]

ורבי ס"ל דרך שלישית, והיינו דאיהו ס"ל דחלוק אם דעתו לגוד או לא. ויל"ע לרבנן ור"י דפליגי, האם פליגי וס"ל דלא שייך ענין דעתו לגוד בדבר שאינו חדא, והיינו דהרי מיירי בגל, וממילא אם יש חשיבות גולל, ע"כ אינו מצד החפצא, אלא שחשיבות המקום שויא שכל הד"ט מכלל הגולל, וא"כ לזה לא מהני דעתו לגוד, או אולי יסוד פלוגתתם הוי אחר וצ"ע. [ויעוי' להלן].

י]

והנה לרבי דס"ל דמהני דעתו לגוד בגל, ולכאו' נפיק דבקורה מהני דעתו לגוד שיהיה שיעור ד"ט, והיינו דאחר שדעתו לגוד הוי ד"ט, ובגל קודם שדעתו לגוד הוי ד"ט, וצ"ב. ועוד יל"ע מה ס"ל לרבי בקורה וצ"ע.

יא]

ולכאו' הביאור, דבקורה דסתמא כולה הוי גולל, א"כ אלימא זה דהוי חדא לענין שגם בדעתו לגוד, יועיל עכ"פ חשיבות ד"ט שחשיבות הגולל יהיה על ד"ט. אבל בגל הוי להיפך, והיינו דהיות והוי חלקים נפרדים, א"כ פשיטא שאחר שדעתו לגוד, לא יהיה חשיבות גולל טפי מסדר פנימי, אבל עכ"פ מהניא חשיבות מקום ד"ט שכל שלא דעתו לגוד שיחול על כל הד"ט חשיבות גולל ודו"ק.

יב]

ולפי"ז י"ל דרבנן ור' יהודה דפליגי, יסוד פלוגתתם לא הוי דס"ל דלא מהני דעתו לגוד באינו חדא חפצא. אלא ס"ל דמעלת ד"ט הוי בחפצא. והיינו כל דהוי חדא חפצא, וחל על חלקו חשיבות, ממילא חל עכ"פ על ד"ט ממנו. אבל רבי ס"ל דחשיבות ד"ט לא תליא בחפצא אלא במקום ודו"ק.

פרק טו משנה ט

א]

מתני' "חבית שהיא מליאה משקים טהורים ומוקפת צמ"פ ועשאה גולל", וכו' ויעוי' בפי' הרא"ש שכ' דיראה דיש גווני שאי"צ צמ"פ, והיינו כה"ג שמוטה על צידה והפתח הוי מחוץ לקבר. והיינו דכמו בצמ"פ כל שהפתח חוץ לאוהל, אי"צ צמ"פ. ונדון כיש צמ"פ ה"ה כאן ודו"ק. ויל"ע דמשמע לשונו דמספק"ל בזה, וצ"ב הספק.

ב]

והנה בדינא דמתני' שהמשקין טהורין, ויעוי' בר"ש שכ' דטומאת גולל ילפינן מעל פני השדה ולכך אין לטמאו אלא הנראה על פני השדה יעוי"ש. ונר' כוונתו כש"כ בתוס' ברכות י"ט ב' ד"ה מדלגין להוכיח ממתני' דלא כל הכלי הוי גולל, שאם כולו הוי גולל, א"כ שהמשקין יטמאו משום נוגע בגולל. וע"כ שרק חלק החיצון הוא דהוי גולל, והמשקין לא נוגעים בגולל ודו"ק. ויעוי' להלן.

ג]

ומבואר לפי"ז בר"ש ותוס', שכל מה ששייך לטמויי למשקין היינו מטעם נוגע בגולל. ויל"ע מדוע לא נטמא מצד המת עצמו דמאהיל על המת או על הקבר. ולתוס' ברכות שם ניחא, שהחלק התחתון חוצץ יעוי"ש. וצ"ל שיש טפח בין המת לכסוי. ואם מתני' מיירי בכל גווני, וגם כשאין טפח. ולכאו' הביאור דצמ"פ שוי הצלה בפני טומאה גם טומאה רצוצה.

ד]

ובמשנה אחרונה כאן דנקט שגם טומאת קבר יש לה דין רצוצה, וזהו שהוקשה לו דתיפו"ל שיטמא מצד הקבר. [וכ' שצמ"פ מציל על רצוצה].

ה]

והנה מה דנקטנו בכוונת התוס' ברכות י"ט דגולל הוי רק החצי החיצון, [ויעוי' בתוס' הגרעק"א כאן.] וכ"כ בקוב"ש כתובות אות ט"ז דכוונתם דהוי כב' כלים יעוי"ש.

אולם יעוי' חזו"א ז' ח', ותחילה ביאר דבריהם כשיטת הרמב"ם דכשפירש מן הקבר טהור. ולפי"ז ביאר שאין הגולל טמא, ורק הנוגע בו נטמא, ואין נגיעה אלא מבחוץ יעוי"ש, וצ"ב. ומ"מ לכאו' בתוס' דנקטו דהוי דבר טמא אינו חוצץ משמע דהוי הגולל עצמו טמא. ולהחזו"א יהיה מוכח דגם מטמא אינו חוצץ וצ"ע. ודברי החזו"א לכאו' צ"ע, דקו' תוס' שיטמא משום מאהיל על מת, ועלה לא מהני מה דלא חשיב נוגע.

ו]

ויעוי"ש בחזו"א שהקשה דאם מטמא גם אחרי שפירש, א"כ לכאו' כשיפתח יטמא גם מבפנים. וא"כ שהמשקין יטמאו יעוי"ש. ולכאו' כוונתו דכל מש"כ לעיל דמבפנים לא חשיב נגיעה היינו מצד דהוי צמ"פ, א"כ אין חשיבות נגיעה מבפנים. וזהו שהקשה שכשיחלקו ויגע בפנים שיטמאו. ויעוי"ש שכ' עלה דתוך חבית נדון כדבר חלוק ולא נעשה גולל. ולכאו' זהו כש"כ לעיל דפשוטו של תוס' היינו דלא כל החבית נדון כגולל. ובחזו"א נר' דהוי חידוש וצ"ע.

ז]

עוד צ"ע דלכאו' בחזו"א הוסיף שם "דצ"פ מציל שלא יהא נחשב כגולל לטמא בפנים" ואם כוונת תוס' כפשוטו דהוי דין בגולל שרק חלקו החיצון הוי גולל, א"כ מה הוצרך לטעם דצמ"פ. [וביותר שהצמ"פ מועיל גם לכשיפתח וצ"ע]. ואולי החזו"א ס"ל דכלי פתוח גם החלק הפנימי נדון כחיצון, שכל כלי יש לו ב' צדדים ושניהם הוו בגלוי, וזהו שהוצרך לטעם דרק צמ"פ משוי ליה שהפנים לא נדון כגולל ודו"ק.

ח]

והנה יעוי' בתוס' סוכה כ"ג א' ד"ה ולא, שהקשו למאי בעינן טומאת גולל, והרי לעולם טמא מטעם קבר. [ויעוי"ש שכ' דנפק"מ להחלק שמונח ע"ג דפנות הקבר דמטמא מטעם גולל, ולא מטעם קבר יעוי"ש.] ולכאו' תמוה לפי"ז יסוד הראשונים דהמשקין לא נטמאים היות וחלק הפנימי של החבית לא הוי גולל, וממילא אינו מטמא להמשקין. ועדיין צ"ע דאה"נ לגבי גולל התחדש שהחלק הפנימי אינו גולל, אבל הרי הכסוי הוי מטמא ג"כ מטעם קבר, ובקבר אין גזיה"כ דרק על פני השדה.

ט]

ולכאו' מוכח, דקבר מה שמטמא, היינו רק שבחלל הקבר הטומאה מתפשטת, והויא רצוצה ובוקעת, אבל לא שהכסוי עצמו נדון כחלק מן הקבר, והיות והכסוי אינו חלק מהקבר, שפיר שייך שהחלק הפנימי שוי הצלה של צמ"פ, וזהו כוונת תי' המשנ"א.

י]

ובמלאכת שלמה הביא מהר' יהוסף שמחק במשנה דמוקפת צמ"פ. והיינו דהיות וכ"ח לא נטמא מגבו, א"כ לא נטמא הכלי. [והמשקין לא נטמאים היות ולא נגעו בגולל, וכש"כ הר"ש ותוס' דחלק פנימי אינו גולל].

ולכאו' ודאי צריך לדינא דצמ"פ, והיינו כקו' המשנ"א הנ"ל, דתיפו"ל שנטמא מצד הקבר, והיינו שטומאה שבקבר הויא רצוצה ובוקעת, ולכן בעינן הצלת צמ"פ, דמהניא גם לרצוצה דקבר ודו"ק.

יא]

שם במשנ"א דן לשיטת הרמב"ם בכוורת דהגם שמצלת על תוכה, מ"מ מה שכנגד הטומאה נטמא, וכאן לכאו' ג"כ שיטמא. [ויש לדון אם הנדון הוי נגד עצם המת, או אולי היות והוי קבר, א"כ כל הקבר הוי כמו כנגד עצם הטומאה וצ"ע]. ומש"כ שם דהוי גזיה"כ שלא נטמא. הוא צ"ע דמה ענין גולל עם קבר.

יב]

והמשנה אחרונה כ' דלהרמב"ם צ"ל דמיירי באינה רצוצה. ולכאו' כוונתו שיש פתח לקבר, ואינה רצוצה, אלא דלכאו' משמע דשיטת הרמב"ם דכל דינא דגולל היינו שנדון כחלק מן הקבר, והוי כנוגע בקבר. ולפי"ז לכאו' כה"ג שאינה רצוצה ואינו נדון כקבר, א"כ ג"כ לא נדון כגולל. והדרא קו' אליבא דהרמב"ם דאם הויא רצוצה, א"כ שיטמא כנגדו וצ"ע. [יעוי' כן במשנ"א אהלות פ"ב מ"ד].

יג]

ואולי י"ל עפי"ד החזו"א. דכוורת אינה צמ"פ, אלא הוי דינא דכלי מציל על עצמו, ובזה ס"ל להרמב"ם דלא מהני על כנגד הטומאה, אבל כאן דהוי צמ"פ שפיר מציל על תוכו לגמרי וצ"ע. [ולפי"ז י"ל דזהו כוונת הרא"ש דמהני מוטה על צדו, והיינו דקמ"ל או שאי"צ צמ"פ או שגם כך נדון כצמ"פ].

יד]

ובמש"כ במלאכת שלמה דלא גרסינן צמ"פ, ולכאו' מכל אריכות התוספתא מבואר דודאי כן בעינן לדינא דצמ"פ. שהרי אם כהמלאכ"ש דסגי רק בחוצץ, א"כ לא שייך כל השו"ט בתוספתא ודו"ק.

טו]

יעוי"ש בתוספתא דפליגי ב"ש על ב"ה, וס"ל דמשקין כן טמאים, וילפינן לה מק"ו דאדם עלול פחות ליטמא ממשקין, ואפ"ה הוי טמא, ק"ו שמשקין יהיו טמאים. ועלה דחינן לה מטומאה בלועה יעו"ש. ויל"ע מטעם מה טימאו ב"ש למשקין.

טז]

ובתוספתא בסוף מובא דמעיקרא דדינא פירכא, שגם אדם שנוגע בפנים הוי טהור, ואדם ומשקין שוין. ולא נתבאר מה ס"ל בתחילה שעשו ק"ו.

ובסד"ט כ' דמסקנת התוספתא דגולל הוי רק החלק החיצון, ולכן גם אדם שנוגע מבפנים הוי טהור, ולדבריו נפיק שכל השו"ט בתוספתא, היינו דבהו"א לא ס"ל ליסוד התוס' ברכות י"ט דאין דין גולל לחלק הפנימי, ולמסקנא אמרינן שכלל אין ק"ו היות וגם האדם לא נטמא מתוכו יעוי"ש.

יז]

ולדבריו צ"ל דמה דס"ל בהו"א דלב"ה משקין טהורים, כלל אינו מדינא דצמ"פ מציל, אלא הוי מדינא דטומאה בלועה וטהרה בלועה. ולמסקנא דס"ל דגולל לא הוי החלק הפנימי, יל"ע איך ס"ל לב"ש דמשקין טמאים וצ"ע.

יח]

יעוי"ש בסד"ט שהאריך מדוע תנא דמתני' נקט לשון מגע, דלכאו' הרי גולל מטמא גם באוהל יעוי"ש. ובמעשה רוקח כ' דה"ה מאהיל. ויעוי' בכס"מ להלן פ"ו ה"ז ממהרי"ק דכל מקום שנקט נוגע הוי בדוקא, ומשמע דס"ל דלא מאהיל וצ"ב.

יט]

יעוי' בדברי הרמב"ם איך שכ' לדינא דמתני', ויעוי"ש מש"כ דיתכן דפי' כן בכוונת התוספתא.

כ]

יעוי' בתורת הראשונים כאן מראבי"ה. וחידש שם דאפילו אליבא דב"ש מה דמטמאין היינו משקין, אבל אם יהיו כלים בתוך החבית מודו דטהורים יעוי"ש. וע"כ דהוי נדון לגבי הצלה מסויימת דגולל, שהרי לענין הצלת צמ"פ באוהל לא מצינו חילוק וצ"ב. ושם מאבי העזרי דודאי אין חילוק בין משקין לכלים, וצ"ב.

כא]

ולכאו' מלשונם שם נר' דיסוד הנדון הוי אם יש חשיבות למשקין בתוך הצמ"פ ליטמא, ומשום דכל שאינו במגע אינו במשא, וא"כ ה"ה המשקין שבתוך הצמ"פ חשיבי שאינם במגע, והיינו אינם במגע במת, וממילא אינם בטומאת גולל ודו"ק וצ"ע.

פרק טו משנה ט

א]

ביסוד דינא דגולל, לכאו' פליגי הראשונים בתרתי, דברמב"ם בפיהמ"ש כאן מבואר דגולל הוי מטמא, וגם הנך מילי שמופקעים מטומאה הוו גולל, ומשום דהגם שאינם טמאים מ"מ הוו מטמאים. וה"ה ס"ל להרמב"ם דזהו רק בעודם על הקבר, אבל אם הוסרו מהקבר אינם מטמאים. [ובפשוטו הדבר תלוי זב"ז].

ויעוי' ברמב"ם פ"ב טו"מ הט"ו דהוי משום קבר, ויעוי"ש פ"ו ה"ד.

ב]

אולם בתוס' ברכות י"ט ב' לגבי מדלגין ע"ג ארונות שהקשו דלכאו' שיטמא דהכסוי הוי גולל ודבר טמא אינו חוצץ. והיינו שגם אם אין מוזהרין על טומאת גולל, מ"מ מטומאת מת מוזהרים, ואם גולל נטמא, א"כ אינו חוצץ בפני טומאת המת. ומבואר בתוס' דגולל טמא ולא רק מטמא יעוי"ש.

ג]

ויעוי' רש"י עירובין ט"ו א' ד"ה ומטמא, דס"ל שגולל מטמא גם אחר שניטל ממקומו, וכן שיטת תשו' הרשב"א סי' תע"ו יעוי"ש. ויעוי"ש ברש"י דנקט שגם בהמה שבעל חי לא נעשה אב, מ"מ כאן הוי בטומאתו גם אחר שפירש יעוי"ש. ולכאו' צ"ב דאם הוי מטמא ולא טמא, לכאו' זה שייך במקומו וצ"ב. ואולי הויא טומאה מחודשת של גולל, וזה נאמר גם בבע"ח. ויעוי' גדר גולל בערול"נ כריתות ט"ו ב' וחי' הגרי"ז זבחים ט"ז א'. ומרחשת סי' י"ט ד"ה שוב.

ד]

ובשלמא להשיטות דס"ל דגולל שאינו במקומו אינו גולל, זהו דתנן דהחבית ומשקין טהורין. והיינו דאחר שפירשה טהורה, אבל להשיטות דס"ל דאחר שפירשו ג"כ טמאים, צ"ע מהו שהחבית טהורה, והרי הנוגע בה מ"מ טמא.

ובמשנ"א כ' עפי"ד התוס' דרק החיצון הוי גולל, וא"כ חלק הפנימי אינו טמא. ואם יכניס משקין לתוכו יהיו טהורים, שהרי חלק פנימי אינו גולל ודו"ק.

בשיטת הרמב"ם

א]

יעוי' ברמב"ם בפיהמ"ש, והאריך לפרש לדינא דכ"ח ניצול בצמ"פ. [ודייק לשונו שלא נטמא במת, ולגבי בעלי חיים נקט שלא נטמא כלל, והיינו לרמוז דכ"ח מוקף צמ"פ נטמא במשא הזב ודו"ק]. והגם שהוא עצמו אינו טמא, מ"מ הוי גולל, והיינו דגולל אינו משום שנטמא, אלא מפני שהנוגע בו כנוגע בקבר, ומטמאין במגע בעודן על הקבר יעוי"ש.

ב]

והנה לשיטת הר"ש ותוס' נתבאר שעיקר חידוש המשנה הוי שרק החלק החצון הוי גולל, ולכן משקין שנוגעים בחלק פנימי לא נטמאו. אולם הרמב"ם לא הזכיר כלל מהאי דינא, ולפי"ז לא נתבאר דינא דמתני' מדוע המשקין לא נטמאו במגען בגולל וצ"ב. {א"ה עי' בדברי הר"ש לעיל פ"ד מש"כ לפרש דברי התוספתא שם ז"ל אם מציל הוא מכח אהלים בגולל. דלקמן בפרק ט"ו (מ"ט) תנן חבית שהיא מליאה משקין טהורין ומוקפת צמיד פתיל ועשאה גולל לקבר הנוגע בה טמא טומאת שבעה והחבית והמשקין טהורין והאי מגדל נמי מציל בגולל מכח שהוא חשוב אהל טהור ק"ו שיציל ע"י אהלים בבית ואית דגרסי אם מציל הוא מכח צמיד פתיל בגולל.}

ג]

ולכאו' נראה דהרמב"ם מפרש לחידוש המשנה דלא כשיטת הר"ש ותוס', דהנה יעוי' ברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ד והביא לדינא דגולל, שגם הנך מילי דלא מקבלים טומאה שייך בהו גולל, והיינו שהם עצמם טהורים והנוגע בהו נטמא, וזהו בעודם ע"ג הקבר, וכייל עמהם ג"כ בהמה שכפתה יעוי"ש.

ד]

ומסיים עלה הרמב"ם וז"ל "וכן חבית שהיא מליאה משקין ומוקפת צמיד פתיל ועשה אותה גולל למת, הנוגע בה טמא טומאת ז'. והחבית והמשקין טהורין" יעוי"ש. ותמוה דדין החבית כבר נקט לה בריש ההלכה, ומה הוצרך לחזור ולשנותו. וע"כ החידוש הוי לגבי המשקין, ואם משקין טהורים הטעם הוי כהר"ש ותוס' "דחלק פנימי של החבית אינה גולל, הרי כלל לא הזכירו. ועוד דהרמב"ם נקט לה בתורת "וכן" על מה שהאבנים ועור הדג הוו טהורים. ואם כהר"ש ותוס' מה שייך עלה כלל "וכן" וצ"ב.

ה]

ולכאו' נראה שיש לדון לטמויי להמשקין מצד ב' ענינים. א'. דהם נוגעים בגולל, וכל הנוגע בגולל נטמא. ב'. שהם עצמם הוו ג"כ חלק מן הגולל וגולל שעלול ליטמא נטמא. [ורק אבן ודג וכדו' אינם נטמאים] וא"כ משקין הרי הוו עלולים ליטמא, ושיטמאו מטעם דהוו גולל.

ו]

ונראה דזהו כוונת הרמב"ם, והיינו דכמו שהחבית כשהיא מוקפת צמ"פ מדמינן לה לאבן ולדג, וחשיבא דבר שאינו עלול לטומאה, ולכן הויא מטמא ולא נטמא, א"כ מהני דינא דצמ"פ שגם משקין שבתוך החבית חשיבי בעודם בתוכה שאינם מקבלים טומאה, ולכן גם אם חל גם עלייהו דין גולל היינו לענין שהנוגע בהם נטמא, אבל הם עצמם לא נטמאים ודו"ק.

ז]

ועדיין יל"ע, דהא ניחא מה שאינו נטמא מטעם שנעשה גולל, אבל עדיין יל"ע שהמשקין יטמאו מחמת שנוגעים בחבית שהיא גולל. ולכאו' מוכח דהיות ודיינינן גם למשקין שבתוך החבית כגולל, א"כ הוו כולהו כחדא, והוי כנוגע בעצמו, וכמו שהחבית לא נטמאת מטעם נוגעת בעצמה, ה"ה המשקין ודו"ק.

ח]

ואולי להנ"ל יש לכוון שהרמב"ם פי' כן בכוונת התוספתא. והיינו דמשקין הוו בלועים ועי"ז דהוו בלועים בטלי לחבית, והוו כחלק ממנה, ובעודם בתוכה נידונים כגולל שאינו עלול לטומאה ודו"ק.

בהמה שעשאה גולל

א]

מתני' "בהמה שעשאה גולל לקבר וכו' טומאת שבעה, ר"מ אומר כל שיש בו רוח חיים" וכו', והנה בסוגיא סוכה כ"ג א' תחילה הובא דפליגי אם הוי שמא תמות או שמא תברח, ומתמה הש"ס א"כ בגולל שיטמא, ומסקינן דהוי טעמו דר"מ או דכל מחיצה שעומדת ברוח אינה מחיצה, וי"מ דכל מחיצה שעשויה בידי אדם אינה מחיצה יעוי"ש.

ב]

ומבואר דגולל מישך שייך עם תורת מחיצה וצ"ב, ויעוי"ש ברש"י סוכה כ"ד א' ד"ה ופרכינן וכו' "וכיון דמדאורייתא בטיל היאך יכול לטהרו" ומבואר דיסוד גולל הוי דבטיל לקבר וצ"ב.

ג]

ועכ"פ לפי"ז תמוה דברי הרע"ב כאן שכ' "דאין הלכה כר"א אלא אע"פ שאין לך דבר שיש בו רוח חיים ומיטמא חוץ מאדם, מ"מ מיטמאים הם משום גולל כל זמן שהם גולל לקבר" יעוי"ש. ומבואר דס"ל דהנדון דלא יהיה גולל, היינו היות ודבר שיש בו רוח חיים לא ניטמא, והרי בסוגיא בסוכה מבואר דלא זהו הנדון. וע"כ דלא זהו הנדון שהרי הש"ס שם כייל לה בהדי שאר מילי דהוו הלכות מחיצה ולא שייכי כלל לטומאה וצ"ע.

ד]

ויעוי' במשנ"א שעמד מדוע פליגי בבהמה ולא באדם יעוי"ש. וע"כ כל הקו' הויא כהסוגיא בסוכה הנ"ל, אבל להרע"ב הרי קו' מעיקרא ליכא. ויעוי"ש שכ' דאדם טמא גם בלי טומאת גולל, היות והוא עצמו נטמא, והנוגע בו הוי טומאה בחיבורים יעוי"ש. [ועדיין לכאו' נפק"מ במאהיל].

ה]

וברמב"ם פ"ו טו"מ ה"ד פתח דגולל אפשר לעשותו מדבר שאינו נטמא, וכ' עלה בכס"מ דנלמד מדין בהמה ומדין חבית דבסמוך יעוי"ש. ובפשוטו י"ל דבבהמה ודאי עיקר הנדון הוי כהסוגיא סוכה דהוי עומד ברוח או שאינו ביד"א, אלא דמ"מ שמעינן מתו"ד דאין חסרון בזה שהוי דבר שאינו מקבל טומאה, וזהו כוונת הכס"מ. וקצת צ"ע לשון הרמב"ם שם "וכן בהמה" שהרי הדמיון של "וכן" הוי לענין שלא נטמא, אבל עיקר חידוש ההלכה [וכן מה דנקט לה הרמב"ם כדבר בפנ"ע] הוי הסוגיא בסוכה, ועלה לכאו' לא שייך "וכן" וצ"ע.

ו]

יעוי' דיוקי הלשון ברמב"ם ששינה לשונו בין הנך מילי שלא מקבלים טומאה דהנוגע טמא משום נוגע בגולל. ובבהמה נקט "כל זמן שהיא גולל" וסיים אם פירשו או שהסיר המת הרי הן טהורים, ואילו לגבי בהמה לא נקט כה"ג שהסירה, אלא היות ובתר דמיירי בבהמה כפותה, עלה נקט אם התיר הבהמה הרי היא טהורה כשאר הבהמות יעוי"ש. ותמוה דגם קודם שהתירה היא כשאר הבהמות, אלא שהיא גולל.

ז]

ברמב"ם נקט דמיירי בבהמה שכפתה, ויעוי' במשנה אחרונה שתמה דמסקנת הסוגיא בסוכה דהוי חששות דרבנן, ויסוד הנדון הוי מטעם עשוי ביד"א או עומדת ברוח, והיינו דברמב"ם [בעיקר מדנקט בסוף ואם התירה הויא כשאר הבהמות] מבואר דהקשירה הוי מעיקר שם הגולל שחל עליה, ויעוי' עוד בעמק המלך [הו"ד בליקוטים ברמב"ם שם] שתמה דדברי הרמב"ם הוו דלא כרהיטת הסוגיא סוכה שם יעוי"ש.

ח]

ועכ"פ נראה דב' הדברים תלויין זב"ז. והיינו דס"ל להרמב"ם דבהמה שאינה כפותה מופקעת מחפצא של גולל, וזהו ששינה לשונו שבתחילת ההלכה נקט משום נוגע בגולל ולגבי בהמה נקט כל זמן שהיא גולל, והיינו דבבהמה לא סגי מה דהוי ע"ג קבר, אלא גם בעודה ע"ג קבר כל שאינה כפותה אינה גולל, וזהו שכ' כל זמן שהיא גולל, וממילא ג"כ דבשאר מילי נקט הסיר או הגולל או המת, משא"כ בבהמה כלל לא מיירי בהסיר ממקומו, אלא עצם התרת הכפיתה מפקיעה מגולל ודו"ק.

פרק טו משנה ט – הוספות

א]

יעוי' בפי' בעלי התוספות במדבר י"ט י"ח, שהקשה על הספרי דרק מה שבאוהל טמא ולא מה שעל גביו. ולכאו' הלא האוהל מפשתן, והוי דבר המקבל טומאה ואין חוצץ, וכ' לתרץ וז"ל "וי"ל דדמי לההוא דאמר חבית שעשאו גולל לקבר, החבית טמא [א"ה, תמוה דבמתני' תנן החבית טהורה] והמשקין טהורין, שכן גזר הכתוב. וכמו כן הכא אע"פ שהאוהל טמא הכלים לא נטמאו" יעוי"ש וצ"ב.

ב]

ולכאו' מבואר דלא ס"ל כתוס' ברכות י"ט דצד פנימי אינו טמא. דא"כ אין כלל דמיון לאוהל. וע"כ דס"ל דהגם שטמא מ"מ המשקין טהורים וצ"ב. ולשונו מורה דהוי גזיה"כ, וצ"ע היכן שמעינן כן. ולכאו' הכוונה דהוי מכלל על פני השדה, ולפי"ז צ"ב הדמיון לאוהל פשתן.

ג]

ויעוי' בתשו' תמים דעים להראב"ד סי' ר"ד בסוף דבריו, שהביא ג"כ לקו' התוס' ברכות שהגולל טמא, ואינו חוצץ בפני טומאת המת עצמו. וכ' עלה דלא קשיא כי מצינו שהגולל חוצץ כמו שפירשתי בבמה מדליקין, והביא סייעתא לדבר ממתני' דידן דחבית חוצצת להציל מה שבתוכה "וטעמא משום שגם החבית אינו מקבל טומאה אלא מטעם גולל" יעוי"ש וצ"ב.

ד]

והנה אין לפרש בכוונת הראב"ד דס"ל דגולל מטמא ולא נטמא, דנקט בקו' שהגולל טמא. וגם בתי' משמע דהוי טמא, וא"כ צ"ב כוונתו. ולכאו' הביאור, דס"ל דהגם דגולל טמא. מ"מ "אם הוסרה משם היתה טהורה כדקתני החבית והמשקין טהורים" וע"כ שהטומאה אינה טומאת מקבל טומאה, ואינו כגדרי קבלת טומאה, ולכן חוצץ. אלא עדיין צ"ב דהרי נבילה ושרף ג"כ אינו חוצץ ולא הוו מקבל טומאה. וצ"ל דמ"מ הוו טמאים בעצמותם, משא"כ גולל היות וגם אינו מקבל, וגם אם הוסרו טהורים, ולכן חשיבי לחצוץ ודו"ק. [והיינו דהיות ואינו טמא בעצם, ורק מחמת שם גולל שעליהם, לכן עדיין אלימי לחצוץ ודו"ק].

ה]

ולכאו' הן להראב"ד והן לבעלי התוס', לא ס"ל כתי' התוס' ברכות הנ"ל. והיינו דלתוס' מבואר שהצלת המשקין הויא היות וחלק פנימי אינו טמא, אבל לראב"ד ובעלי התוס' לא משמע דס"ל כן ודו"ק.

פרק טו משנה י – הנוגע במת ומאהיל

א]

מתני' "הנוגע במת והנוגע בכלים, המאהיל על המת והנוגע בכלים טמאים" ובר"ש פי' דהוי משום טומאה בחיבורים. והיינו דמיירי שבשעה שנוגע או מאהיל על המת נוגע בכלים, ומשום חיבורים מטמא. ולפי"ז המשך המשנה היינו דכשנוגע בטומאה או מאהיל עליה וגם מאהיל על הכלים, דאין דין חיבור שלא ע"י מגע. ויל"ע מהו דנקטו כאן להאי דינא. ולכאו' טומאה בחיבורים הובא בפ"ק. ויעוי' במשנ"א כאן.

ב]

ולהשיטות דמתני' הוי משום טומאה בחיבורין, הרי מבואר במשנה שיש דין חיבורים לא רק בנוגע במת, אלא גם אם מאהיל על המת ונוגע בכלים יש דין חיבורים. [ויעוי' במרכה"מ קונטרס ח"י דבר ענף ו' שריג ז' שכ' בדעת רש"י דאין למאהיל דין חיבורים יעוי"ש. ויעוי' ג"כ במגיני שלמה שבת מ"ד].

ג]

אמנם אינו הוכחה לכל השיטות, שהרי אפשר לבאר המשנה שלא מדינא דחיבורין, אלא גם אחר שפירש שמטמא הכלים מדינא דוכבסתם, וכש"כ כן בר"ש פ"ק. ויעוי' ברמב"ם הן בפיהמ"ש כאן והן בהלכה, דלא הוזכר כלל דדינא דמתני' הוי בחיבורים יעוי"ש.

ד]

ולכאו' מה שהר"ש כאן פי' למתני' מדינא דחיבורים ולא נקט גם לאחר שפירש, היינו משום דיש שיטות דס"ל דדינא דחרב כחלל הוי רק במתכות ולא בשאר כלים. ולהנך שיטות גם דינא דכלי שנוגע באדם שנטמא במת דנעשה כמוהו, מדינא דוכבסתם, הוי ג"כ רק במתכות, ושפיר הר"ש לא רצה לדחוק דמתני' מיירי בכלי מתכות, ולכן ביאר מטעם חיבורים. והרמב"ם לשיטתו דחרב כחלל הוי בכל הכלים. ושפיר לא פי' דהוי מטעם חיבורים.

ה]

שם במשנה "ומאהיל על הכלים טהורים" יעוי"ש. והנה אם דינא דמתני' הוי מטעם טומאה בחיבורים. א"כ מבואר דלדינא דחיבורים הוי רק כשהנטמא ע"י חיבורים, הוי נוגע. אבל אם רק מתאהל על ידי הדבר המחובר למת, אינו נטמא. ויעוי' במנח"ח מצוה רצ"ד אות ט' שהסתפק בזה יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' מפורש במשנה כאן דליכא כה"ג חיבורים.

ו]

ובשם החזו"א מובא שהוכיח ממתני' דמה שנטמא בחיבורים אינו מטמא באוהל, ולכאו' כוונתו כנ"ל. [ולכאו' ההוכחה אינה לכל השיטות, ועי' להלן].

אלא דלכאו' להראשונים שביארו למתני' שלא בחיבורים. אלא מדינא דוכבסתם, לכאו' יהיה מוכח, דכל דינא דוכבסתם הוי רק ע"י מגע ולא ע"י אוהל ודו"ק. [ויעו' בטו"ד פ"ה ה"ב בביאוה"ל שכ' דהוכחת החזו"א הויא לכו"ע, וההוכחה מסיפא דמתני' יעוי"ש].

ז]

שם במשנה "אם יש בידו פותח טפח טמאים" ולכאו' זה קאי רק על מאהיל על הטומאה, שהרי בנוגע בטומאה לא שייך טומאת אוהל, ומשום חיבורים הרי ליכא במאהיל על הכלים. וכ"כ במשנ"א ותפאר"י.

ח]

ובחזו"א י"ד ג' כ' בזה, דהוי כה"ג שהיד גבוה טפח, והיות ונוגע במת בקצהו, הו"ל קליפת השום מן המת כבתוך האוהל. וגם להנך דלא ס"ל כן, כ' שם בחזו"א שנגע בצידי מקום שמטמא משום קפולים, ומצטרף עם הצד העליון שבו, וצ"ל שבמקום המגע יש טע"ט יעוייש"ה.

ט]

ובפי' הרא"ש כ' בטעמא דטהורין "דאין טומאה לכלים אלא בנגיעה" וצ"ע דודאי יש גם שלא בנגיעה, אלא דכאן שייך לטמויי רק מטעם חיבורים, וליכא, וצ"ע. ואולי ס"ל דגם אוהל מה דמטמא היינו דמאהיל הוי כנוגע, וזהו דלא מהני כאן, וצ"ע.

ויעוי' במשנה אחרונה ד"ה טמאים, שהוקשה לו מאי קמ"ל מתני', וכ' בתו"ד דאפשר דאשמועינן מתני' דמאהיל הוי כנוגע. ונר' כוונתו דהא דמהני מאהיל על המת ונוגע בכלים, והרי להרא"ש אין טומאה לכלים אלא בנגיעה, וזהו דקמ"ל דע"י שמאהיל חשיב כנוגע, והכלים שנוגעים ג"כ נחשב כנוגעים במת, אבל אם מאהיל וגם מאהיל על הכלים, בזה לא מהני מאהיל כנוגע ודו"ק.

י]

ויעוי' משנ"א שהעיר דתחילה נקט התנא נוגע ואח"כ מאהיל, ובהמשך נקט להיפך, שהקדים מאהיל לנוגע יעוי"ש. ולהנ"ל קמ"ל דמאהיל על טומאה הוי נוגע, אבל מאהיל על כלים לא חשיב כנוגע, וממילא אין כלים טמאים אלא בנגיעה ודו"ק.

יא]

יעוי' ברא"ש שהקשה מה מהני שיש בידו טפח, מ"מ אין בזרועו טפח, וכדי להביא את הטומאה בעינן שכל המאהיל יהיה טפח. [והנה לשון המשנה ברישא הויא אם יש בידו, לשון יחיד, ורק בסיפא נקטה אם יש בידיו לשון רבים. ושפיר י"ל דרישא הכוונה שהטומאה והכלים הוו תחת אותה יד, וצ"ע]. והרא"ש הוכיח לה מהא דטבליות.

יב]

וברמב"ם פי"ד ה"ז פליג, וס"ל דודאי כל שיש טפח, סגי גם אם אין בכולה טפח. ומהא דטבליות כ' במשנ"א לעיל וכאן, דלא דמי לטבליות, דהתם הוו ב' אוהלים, ובעינן שמקום החיבור יהיה טפח, משא"כ באוהל א'. ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם אם יש הוכחה מטבליות. [ויעוי' תפאר"י בועז י"א].

יג]

ובשיטת הרמב"ם עדיין יל"ע, דבפשוטו כוונת המשנה אם יש בידו טפח, היינו הן בידו שמאהלת על הטומאה, והן ידו שכלים תחתיה. וברמב"ם בדינא דקורה שאי"צ שכולה טפח. משמע דסגי גם אם חלק מן הקורה טפח, ומדוע כאן בעינן שיהיה בב' ידיו טפח וצ"ע.

יד]

ויתכן, דבאמת חלוק רישא דמתני' מסיפא. וברישא סגי שיהיה רק בידו אחת טפח, ורק בסיפא בעינן שיהיה בב' ידיו טפח. [וכן מדוייק לשון הפיהמ"ש דנקט רק בסיפא שיהיה בב' ידיו טפח, וכן ג"כ מדוייק היטב לשון המשנה, [גירסת הר"ש] דברישא נקטה ידו ובסיפא ידיו ודו"ק] והיינו דרישא סגי שידו אחת טפח, וככל קורה שאי"צ שיהיה בכולה טפח ודו"ק.

טו]

ומה דבסיפא בעינן שיהיה בב' הידיים טפח, היינו דהיות ושם בעינן לטמויי לכל מה שבבית, א"כ לזה לא אלים ידו. והיינו דרק מהניא ידו לטמויי מה שתחתיה. גם אם אין ביד טפח, אבל לענין שיהיה אוהל מביא שכל הבית שהכניס לתוכו את ידו יהיה טמא, לזה לא מהני אם לא יהיה ביד שנכנסה לבית טפח ודו"ק.

טז]

וכיסוד הסברא הנ"ל, דלהכניס למקום אחר בעינן גם להרמב"ם טפח. יעוי' בפתח האוהל כלל ג' סי' ג' שהקשה על הרמב"ם מהא דכלב המוטל באיסקופה. וכן בחת"ס חולין קכ"ו א' יעוייש"ה. אולם לכאו' מהחכמת אדם כלל קנ"ט סעיף י"א משמע דלא כהסברא הנ"ל יעוי"ש.

שני בתים

א]

מתני' "שני בתים ובהן כשני חצאי זיתים ופשט את שתי ידיו להן, אם יש בידו פו"ט מביא את הטומאה" יעוי"ש. ובר"ש דגם אם אין בידיו טפח, מ"מ הוא עצמו טמא כדתנן להלן ועל עצמן בכל שהן יעוי"ש. ולכאו' כדי להיות הוא עצמו טמא מדינא דעל עצמן בכל שהן בעינן שיאהילו ב' ידיו על ב' החצאין. אולם במתני' דפשט את שתי ידיו לבתים, לכאו' לא מבואר דכשפשט לבתים האהיל על החצאי זיתים, אלא גם בלא האהיל על הטומאה, וא"כ לכאו' בליכא טפח בידיו, גם הוא עצמו אינו טמא וצ"ע.

ב]

ובחזו"א י"ד ג' נקט דכוונת הר"ש דמיירי שאינו מאהיל על עצם הטומאה, ואפ"ה יש לדינא דעל עצמו בכל דהו יעוי"ש. ונראה כוונתו כהגר"א בא"ר דכל שמצרף ידו לאוהל מועיל להצטרף לאוהל לגבי עצמו. וה"ה כאן מצטרף ע"י ידו להאוהל. ויל"ע איך מצטרף, דלכאו' אינו באותו גובה ובעינן לומר גוד וצ"ע.

ג]

ויעוי' לשון הקרית ספר פי"ח דנקט דמאהיל על גוף הטומאה, אולם רהיטת לשון המשנה, וכך לשון הרמב"ם פי"ח טו"מ ה"א דלא מאהיל על גוף הטומאה. [ואדרבה לשון הרמב"ם שם דאם יש בידו טפח נטמא הוא והבתים. ושפיר משמע דבדליכא בידו טפח גם הוא לא טמא. וע"כ היינו היות ורק מכניס ידו לבית. ואינו מאהיל על הטומאה, וליכא לדינא דעל עצמו בכל דהו ודו"ק].

ובשיטת הר"ש י"ל דס"ל דמיירי כקרי"ס דמאהיל על גוף הטומאה, וכה"ג נקט דהוא עצמו בכל גווני טמא וצ"ע.

ד]

והיינו דיסוד הנדון הוי, האם חצי זית יש לו חשיבות שהוי מחמתו טומאת המשכה, וגם לולי הצירוף לחדא זית, יש התפשטות בב' האוהלים.

ויעוי' פ"ד טו"מ ה"ח בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד, ובמרכה"מ שם ובמי נפתוח פרפר ז' ו' כ' דהרמב"ם ס"ל דכה"ג שהכניס ידו לב' בתים לא הוי אוהל המשכה, והראב"ד ס"ל שכן הוי אוהל המשכה יעוייש"ה. [ויעוי' בפתח האוהל כלל א' סי' א'].

ה]

אלא דלכאו' כהנך דס"ל שיש הבאת טומאה גם בחצי זית, מבואר במשנה פ"ג מ"א דמאהיל על חצי זית, ודבר אחר מאהיל עליו ועל חצי זית, וחזינן ששייך אוהל בחצי זית, והובא ברמב"ם פ"ד טו"מ הי"ד וצ"ע. ויעוי"ש במרכה"מ הנ"ל שכ' דבהנך גווני הרמב"ם מודה וצ"ב הסברא. ובמי נפתוח הנ"ל סק"ז כ' דהיות ומאהיל בידו אחת על חצי זית, חשיב הוא והחצי כחדא, וכאילו שניהם בתוך האוהל וצ"ע. [ויעוי"ש שכ' לחדש דאם ב' חצאי זית יאהילו ע"ג אדם לא יצטרפו וצ"ב].

ו]

והנה ביסוד דין המשנה דפשט ידיו, דאם יש בידיו טפח מביא את הטומאה, לכאו' נראה דפליגי הרמב"ם והר"ש בגדר הדבר, דלשון הר"ש הוי דשני הבתים טמאים דאהל ידיו מצרף את הטומאה כאילו שני החצאין מונחין בזה ובזה, ומשמע דלא דהידיים הוו אוהל, ועי"ז הוי צירוף של ב' הבתים לאוהל א', אלא לעולם הוו ב' אוהלים, והידיים הוו צירוף להטומאה, דהטומאה נחשבת מונחת בבית זה, וכן מונחת בבית זה יעוי"ש וצ"ב.

ז]

אולם ברמב"ם בפיהמ"ש נקט כפשוטו, דע"י ב' ידיו נהיו ב' הבתים לבית אחד יעוי"ש. וצ"ב יסוד הנדון. ויותר תמוה מדוע הר"ש לא פי' כפשוטו דנעשה אוהל א' וצ"ע.

ח]

ואולי י"ל, דלהר"ש הוקשה קו' הרא"ש דאין כל האוהל של האדם טפח, ולכן ס"ל דלא אלים לאשוויי לב' הבתים חדא, אבל עכ"פ מהני לצרף את הטומאות, ולדון דהיות וכלפי הגברא שניהם תחתיו, זה הוי צירוף כלפי האוהל, שכל חצי זית נדון כמונח גם באוהל השני. ועדיין צ"ב דכלפי האדם אי"צ שיהיה באדם טפח. ומהו דכדי שיצטרפו ביחס לאוהל בעינן שיהיה עכ"פ בידיו טפח וצ"ע.

ט]

ובאמת גם הרמב"ם שבפיהמ"ש כ' דהרי נדון כאוהל א'. ויעוי' בהלכה פי"ח טו"מ ה"א "אם יש בידו פו"ט עירב את הטומאה ונעשה הכל אוהל אחד" יעוי"ש. ותמוה מדוע נקט שתחילת הדין הוי עירוב הטומאה, והתוצאה הויא שנעשה אוהל אחד, ולא שתחילת הדין דהוי אוהל אחד. וצ"ב.

י]

שם במשנה "ואם לא אינו מביא את הטומאה" ובר"ש דמ"מ הוא עצמו טמא היות ועל עצמו בכל שהו יעוי"ש. ויל"ע מדוע צריך לטעם על עצמו בכל שהו, ותיפו"ל שלגבי עצמו הכניס ב' ידיו לאוהל הטומאה, והוי כנוגע בכל יד בחצי זית. ולעיל שנינו דלגבי מכניס ידו לאוהל חצי זית ונוגע בחצי מצטרף, וצ"ע לחלק ביניהם.

פרק טז משנה א – בשיטת רש"י בשבת

א]

רש"י שבת י"ז א' ס"ל בביאור הש"ס, דרבי טרפון ס"ל שבביהמ"ד טימאוהו להנושא טומאת ערב. היות והמרדע טמא מדאורייתא כדין אב הטומאה. ומטמא מדאורייתא להנוגע בו טומאת ערב.

והשומע טעה וסבר שטימאוהו להנוגע באב הטומאה לטמא ז' ולטעון הזייה. [קצת יל"ע מדוע הוצרך להאריך בפרטי הדינים של הנטמא, דגם הצריכוהו ז' וגם הזייה].

ב]

ורבי עקיבא ס"ל שיש גזירה, והיינו דהגם דמהתורה הנוגע הוי בטומאת ערב, מ"מ רבנן גזרו. והיינו דגזרו על מי שטמא בטומאת מגע עד הערב, שיהיה מדרבנן טמא טומאת אוהל להצריכו הזייה ושבעה.

וטעם הגזירה פרש"י שם, דהיות וע"כ הוא טמא מדאורייתא, מחמת מגע. ויכול לסבור דמה שטימאוהו אינו מחמת מגע. [שהרי לא נגע במת] וסבור שמשום אוהל טימאוהו, [ויסוד טעותו דסגי בטפח בהיקף, ולא צריך טפח ברוחב ודו"ק]. ויבוא לטעון שכל טומאת אוהל הויא רק טומאת ערב, ולכן טימאוהו מדרבנן טומאת ז' יעוי"ש.

ג]

ובתוד"ה ששמע, תמהו עפרש"י בתרתי. א'. מדוע סד"א דהשומע שהנוגע טמא ז'. והרי הוי דבר ידוע דנוגע בטמא מת טמא ערב. ב'. מדוע באמת פסקו שדין האיכר מהתורה הוי טומאת ערב, והרי הוי בחיבורים, וכה"ג טמא ז'. וגם חיבורים ע"י אוהל. [והיינו שמאהיל על המת, ונוגע במאהיל] ג"כ הוי בכלל דינא דחיבורים, שטמא ז' יעוי"ש.

ד]

עוד יל"ע לכאו' בשיטת רש"י, דיעוי"ש דנקט שגזרו על מי שעל כרחך טמא מהתורה, והיינו שטמא ערב מחמת שנוגע במרדע, אבל שאר אדם שאין נוגעים בו ליכא לגזירה יעוי"ש. וצ"ע הרי גם בנוגע עצמו לא תמיד הוי טמא ערב. דאם הוי נוגע בבגדיו, ויש עליו כמה בגדים, א"כ האדם כלל אינו טמא וצ"ע. [לשון רש"י הוי שנטמא במשא וצ"ב].

ה]

וביישוב שיטת רש"י מקו' התוס', דלכאו' טמא בחיבורים, וכ' במרכה"מ קו' י"ח דבר ענף ו' שריג ו', דרש"י ס"ל דטומאה בחיבורים הויא מדרבנן באדם באדם, ולפי"ז כ' די"ל לרש"י דגזרו רק אדם באדם, אבל אדם בכלים לא גזרו. [ויעוי' במי נפתוח פרפר י"ב שדן בזה בדעת רש"י. ונקט שגם אדם בכלים גזרו עלה מדרבנן יעוי"ש].

ו]

ובמי נפתוח בסק"ו כ' ליישב רש"י באופ"א, דבתוס' הוסיפו דגם באוהל יש דינא דחיבורים, והאריך שם דההוכחה דיש באוהל חיבורים תליא בב' הדרכים בר"ש פ"א מ"ג, ולפי"ז י"ל דרש"י ס"ל דליכא דינא דחיבורים באוהל. [ויעוי' בפנ"י על התוס' שיש חיבורים באוהל]. ובדברות משה שבת ס"כ אות ק"ו חידש דס"ל לרש"י דאין דין חיבורים גם מדרבנן יעוייש"ה.

ז]

והנה הרמב"ן שבת שם הקשה עפרש"י דנקט דטמא רק ערב, והרי טמא ז' מדינא דחרב כחלל יעוי"ש. והרמב"ן נקט בקו' דדינא דחרב כחלל לא הוי רק בכלי מתכות, ולכן הקשה דכאן הגם דהוי כלי עץ, מ"מ איכא טומאת ז'.

והא דלא הקשה כתוס' משום טומאה בחיבורים, י"ל דשיטת הרמב"ן עה"ת פ' מטות [פל"א פסוק י"ט הו"ד במל"מ פ"ה טו"מ ה"ג] דטומאה בחיבורים הויא מהתורה רק באדם באדם, ולא באדם בכלים, או כלים באדם, וזהו שלא הקשה מדינא דחיבורים ודו"ק.

ח]

אלא עדיין יל"ע דמ"מ הו"ל לרמב"ן להקשות דעכ"פ מדרבנן טמא ז', ורש"י נקט שטימאוהו רק ערב וצ"ע. [ויעוי' נזיר מ"ב ב', וחזו"א ט' ו'] וצ"ל דלא הקשה מדינא דחיבורים היות וי"ל דבאוהל אין חיבורים ועי'.

ט]

והתוס' שהקשו מדינא דחיבורים, ולא הקשו כרמב"ן מחרב כחלל. בפשוטו הביאור דס"ל כר"ת נזיר מ"ה ב' דדינא דחרב כחלל הוי רק במתכת. [ויעוי' בתויו"ט כאן]. וכן מבואר להלן בתוד"ה ועל שאר. והרמב"ן שהקשה, אזיל לשיטתו דחרב כחלל הוי בכל הכלים יעוי' רמב"ן ב"ב כ' א' שהאריך בזה. [ויעוי' בהגהות הגרא"ז זצ"ל לרמב"ן שבת ק"א ב' שהק' סתירת הרמב"ן מדבריו עה"ת פ' מטות ל"א י"ט, דנוקט שרק במתכות איכא וצ"ע].

י]

והנה בשיטת רש"י דנקט דהנוגע טמא ערב, והיינו שהכלי הוי אב, וע"כ ס"ל דמרדע הוי כלי, ומדנקט דהנוגע טמא ערב, ע"כ דס"ל דאין לדינא דחרב כחלל. והיינו דרש"י לשיטתו פסחים י"ד ב' ושבת ק"א ב' דחרב הוי רק במתכות. [ויעוי' בבהגר"א יור"ד שס"ט] ולכן אין דין חרב כחלל. ומצד חיבורים יעוי' לעיל ב' דרכים מדוע ליכא ודו"ק.

יא]

בעיקר החילוק, דעל עצמו הוי בכל שהו, ועל אחרים בעינן טפח. יעוי' לשון רש"י שבת י"ז א' ד"ה ששמע, ומשמע דלא הוי חילוק בין מביא טומאה, לבין מאהיל, אלא החילוק הוי דאם הוי מביא על אחרים, בעינן טפח, ומשמע דגם על עצמו הוי "מביא", אלא דלהביא על עצמו סגי בכל דהו להחשב אוהל, אבל להחשב אוהל להביא על אחרים, בזה בעינן חשיבות אוהל טפח יעוי"ש.

יב]

גמ' אני אתקן שיהיו דברי חכמים וכו' וברש"י "יש דבר שמביאין עליו טומאה ממש" יעוי"ש. ויל"ע מאי קמ"ל בהוספת "ממש". דלכאו' עיקר התקנה שגם באין טפח מביא טומאה, ומהו ממש וצ"ע.

יג]

ובאמת לכאו' לפרש"י דס"ל שהגזירה הויא רק לטמויי את הנושא, אבל כלים או אדם שתחת האוהל לא נטמאים. ויל"ע בגדר התקנה, דאם תיקנו שכל שיש היקף טפח הוי אוהל, א"כ צריך גם כלים ואדם להטמא, ואם לא שוו דחשיבי אוהל, א"כ גם הנושאן איך נטמא וצ"ע.

יד]

ואולי י"ל דגדר הגזירה הוי דהאוהל על הנושאו, והיינו דכלפי הנושא האוהל נחשב טפי מאהיל, ומביא על הנושאו טומאה ודו"ק. [וסיבת התקנה הויא היות והוי על כרחך טמא טומאת מגע וכפרש"י].

ולפי"ז י"ל, דזהו כוונת רש"י, והיינו דהיה אפ"ל דגדר התקנה שטימאו את הנושא שלא יטמא רק ערב אלא ז'. ורש"י ס"ל שעיקר הגזירה לא הוי רק מה שהוסיפו מערב לז'. אלא שעשו שידונו שיש הבאת טומאה ממש, ומשום כן יש ג"כ הזיה דרבנן. והגדר דע"י דהוי נושא, האוהל מביא עליו הטומאה ודו"ק וצ"ע.

טו]

והנה נראה, דהגם שיש גדר לטומאת נושא, מ"מ יעוי' במגן אברהם או"ח ת"ט סק"ג שכהן שהניח עירובו ע"ג קבר, לא יטול בכלי, ולא בפשוט שיש בו אוהל, ובפשוטו ס"ל שצריך טפח, אבל בפחות מטפח מותר. והיינו דהיות ועכ"פ הוי מדרבנן, א"כ לא עשו כעין של תורה לענין כהנים. [ואולי יש לדחוק בכוונת המג"א].

אולם יעוי' ברמב"ן ורשב"א כאן דנקטו דדינא דמרדע הוי נזיר מגלח עליה. והיינו דכייל לעובי בכלל רוחב טפח. ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם בזה וצ"ע. ויעוי' להלן מסמ"ק וכלבו. ויעוי' בבאוהה"ל מש"כ בזה.

טז]

ועיקר מש"כ הרמב"ן ורשב"א דנזיר מגלח. יעוי' בשיעורי הגרי"מ סי' י"ח דנקט דודאי לא מגלח בפועל לעבור עלה בכמה לאוין. אלא כוונת הראשונים דמדרבנן עשו חומרא דגילוח, והיינו לענין סתירת הימים הראשונים יעוי"ש. [ועוי"ל דנפק"מ לענין שכהן מוזהר עליו ודו"ק].

יז]

ולענין אם כהן מוזהר על טומאה דמרדע, יעוי' בסמ"ק מ"ו פ"ט ובארחות חיים בכלבו הל' אבל דמפורש בהו דכהן מוזהר על טומאה של היקף טפח, ולכאו' גם לרמב"ן ורשב"א הנ"ל דנזיר מגלח, הוי נפק"מ לענין שכהן מוזהר, דתליא זב"ז.

יח]

ובעיקר דינא דגזירת מרדע. יעוי' ברש"י עירובין ל"א א' שפירש הסוגיא שם בענין גזירת מרדע. [ומוכח מינה לכאו' דהוי גם בפשוטי כלים] ושם מסקינן דמיירי דמייתי לה אחודיה, וברש"י "דכלי שאין בחודו טפח לאו אוהל הוא", וברש"ש שם תמה, דמה איכפ"ל דמוקי אחודיה, מ"מ בהיקפו יש טפחיים, וכל שיש טפח גזרו, ויעוי"ש שחידש דרק בכלי עגול, אבל כלי מרובע לא גזרו, דכל שטח נראה בפני עצמו יעוי"ש.

יט]

אלא דדברי הרש"ש תמוהים, מעיקרא דהסוגיא שם, שהרי לפרש"י קו' הש"ס שיטמא מגזירת מרדע, ועלה משני דמוקי אחודיה, וע"כ דהוי כלי ששייך עליה גזירת מרדע, דלא מתרצינן דהוי כלי אחר, אלא עומד בצורה אחרת. וע"כ אותו כלי דמיירי הש"ס שייך ביה גזירה. ואם לרש"ש מיירי באינו עגול, ע"כ דגם באינו עגול שייך הגזירה ודו"ק.

כ]

ואולי י"ל בכוונת פרש"י, דהנה התחדש בגזירת מרדע שאי"צ טפח. ויל"ע דדינא דטפח היינו דבעינן טפח על טפח. ויל"ע אם בגזירת מרדע אי"צ טפח לשום צד, או רק סגי טפח בצד אחד, ושליש טפח בצד הרוחב, ולא מהני שיהיה הן באורך והן ברוחב שליש טפח. ולפי"ז י"ל דכוונת דמוקי אחודיה, היינו שהעמידו על חודו, ואין להכלי שום טפח לא לאורך ולא לרוחב, וזהו מש"כ רש"י "דכלי שאין בחודו טפח לא אוהל הוא", והיינו דבעינן עכ"פ טפח אע"פ שאי"צ טע"ט ודו"ק.

כא]

ועוד יעוי' בדיוק דברי הרמב"ם בהלכה שהדגיש דלא סגי שיהיה בהיקף הכלי טפח, אלא צריך שיהיה גם ברוחבו שליש טפח יעוי"ש, והיינו דהגם דהויא גזירה שיטעו ויחליפו אורך בהיקף, מ"מ צריך עכ"פ שיהיה באורך שליש טפח יעוי"ש. ויל"ע ביאור הדבר, דהיות ויסוד הגזירה שיחליפו בהיקף, א"כ מהו ענין שליש הטפח ברוחב וצ"ב.

פרק טז משנה א – על האדם הנושאן

א]

מתני' "כל המטלטלין מביאין את הטומאה בעובי המרדע, אמר ר"ט וכו' ששמע השומע וטעה וכו' אמר רבי עקיבא" וכו'. והנה הרא"ש ביאר בכוונת המשנה, דר"ט סבר שהשומע טעה וסבר שטומאת אוהל לא הויא ברוחב טפח, אלא כל שההיקף הוי טפח ג"כ הוי דין אוהל, והמרדע היה בו היקף טפח, ולכן סבירא להו שיש למרדע דין אוהל להבאת טומאה.

ב]

ורבי טרפון ביאר דלא זה הטעם, אלא מיירי בכלי שנטמא ע"י שהאהיל על המת, ומשום דעל עצמו מביא טומאה בכל דהו, ואי"צ שהמאהיל יהיה אוהל טפח. והיות והאהל נטמא, ממילא טימאו את האיכר שנשא את המרדע, או מטעם טומאה בחיבורים, או משום כלים ואדם יעוי"ש.

ג]

ועלה בא רבי עקיבא ואמר דלא טעה השומע, אלא שגזרו על הנושא שיהיה טמא ז', כדי שלא יבואו לטעות ולפרש שנטמא מחמת אוהל, ועי"ז יטעו לפרש שטומאת אוהל הויא רק טומאת ערב יעוי"ש.

ד]

ויעוי' ג' דרכים בראשונים מה הוי מעיקר הדין, לפרש"י הנושא טמא רק טומאת ערב. לרמב"ן ורשב"א, דס"ל דדינא דחרב הוי בכל הכלים, א"כ הנושא טמא ז' מהתורה מטעם חרב. ולתוס' שבת י"ז א', דס"ל דדינא דחרב הוי במתכות, א"כ הוי מטעם דינא דחיבורים, ואם נגע בפועל במרדע הוי טמא ז' מהתורה, וגזרו שיהיה לעולם טמא ז', גם כה"ג שלא נגע אלא ע"י סודר, וגם כה"ג שאינו כלי ולא שייך בו דין חיבורים יעוי"ש.

ה]

והנה בראשונים משמע שעשו הגזירה רק על הנושא, ויל"ע מהו גדר התקנה, ויעוי' במרכבת המשנה [קונטרס י"ח דבר ענף ו' אות א'] דנקט דכיון שהוא נושא המרדע, הרי הוא כעמוד האוהל, וכחלק מן האוהל, והאדם נדון כחלק מן המרדע, וכאילו האדם עצמו האהיל על המת יעוי"ש.

ו]

ולדברי המרכה"מ ניחא היטב איך מתחלקת הגזירה בין נושא לשאר כלים ואדם. והיינו דלעולם אינו אוהל הבאה לגבי מידי, אלא דלגבי הנושא נחשב הנושא כחלק מן המרדע, והוי כמאהיל על המת, והרי המאהיל נטמא גם אם אין בו טפח, וניחא היטב גדר התקנה. [אלא דצ"ע, דבתוס' נקטו שגם בפשוט גזרו, ופשוט הרי לא נטמא, ולא שייך לדון שהנושאו הוי חלק מהאוהל, אם עיקר האוהל אינו בר טמויי וצ"ע].

ז]

יעוי' בשיעורי הגרי"מ [טהרות] סי' י"ח שכ' דלא דמי לשפוד, דחלוק אם הוי חפצא של אוהל, ונטמא טומאת אוהל, בזה התחדש ששפוד שם אוהל עליה, אבל כה"ג שאינו שם אוהל, ומה שנטמא הוי היות והוי מאהיל, [וכ' שם לחלק דמאהיל הוי כנוגע, משא"כ אוהל] א"כ רק המאהיל עצמו נטמא, ולא שייך להוסיף שהנושאו חשיב חלק ממנו ונדון כמאהיל יעוי"ש.

ח]

ויעוי' לשון רש"י שבת י"ז א', וקצת משמע דלא נקט דאוהל ומאהיל הוו ב' מילי, אלא שניהם שוין, וכל החילוק הוי רק דכלפי עצמו הוי אוהל גם בכל דהו, משא"כ לענין להביא טומאה על אחרים בעינן חשיבות טפח, אבל בעיקר הטומאה משמע דהוו שוין וצ"ע.

ט]

והנה הראשונים דנקטו דהגזירה הויא על נושא, היינו דאין נוגע, דמיירי שנוגע ע"י סודר וכדו', והמרכבת המשנה העמיד שכוונת נושא, היינו דעי"ז נחשב כעמוד, ולפי"ז אם יהיה נוגע ע"י סודר שאינו נושא, להמרכה"מ לא נחשב עמוד, אולם בפשוטו מה דלא גזרו, היינו רק כה"ג שכלל אינו נוגע, אבל כל שנוגע אפילו ע"י סודר, הגם שאינו נושא, לכאו' הוי בכלל הגזירה וצ"ע. - [וכן להדיא בפיהמ"ש "ואם האהיל עובי המרדע על האדם ועל הטומאה, ולא נגע האדם בדבר המאהיל הזה לא נטמא האדם" יעוי"ש. דרק באינו נוגע לא נטמא, ולא באינו נושא ודו"ק.

י]

ולכאו' כן משמע לשון תוד"ה ועל שאר אדם וכו' "כיון דליכא בהן שום טומאה בחיבורים בעי אוהל חשוב כבשאר דברים". ומבואר שהחסרון שאין בהו כלל טומאה בחיבורים, והיינו כש"נ דכל נוגע אפילו ע"י סודר, הרי מיישך לטומאה בחיבורים, ורק מי שכלל אינו נוגע אינו שייך לחיבורים, והוצרכו אוהל חשוב ודו"ק.

יא]

אלא דמדברי התוס' ט"ז ב' ד"ה כל המטלטלין, דנקטו מטלטלין היות וגזרו רק על הנושאן, וזה שייך במטלטלין יעוי"ש. ולכאו' אם גם בנוגע ע"י סודר שאינו נושא שייכא גזירה, א"כ לכאו' נוגע שייך גם במחובר וצ"ע.

יב]

וביסוד הנדון אם כה"ג שנוגע ע"י סודר ואינו נושא, אם הוי בכלל הגזירה. יעוי' בר"ש סוף מתני' שהביא תוספתא מרדע שנתנו ע"ג בהמה וראשו א' נתון ע"ג מת וראשו א' נתון ע"ג אדם או כלים טהור יעוי"ש.

ושם בר"ש ביאר הכוונה דודאי האדם נושא את המרדע, אלא היות וגם נישא ע"י הבהמה, כה"ג לא גזרו יעוי"ש.

יג]

וביאר לה הר"ש "דבנושא לא פלוג רבנן, והיכא דראשו אחד נתון ע"ג אדם אין זה נישא, ובנושא דשכיחא גזרו רבנן". יעוי"ש. ומבואר דהיות ונישא הן ע"י הבהמה והן ע"י האדם, א"כ חסר בשם נושא. [צ"ע לשון "נישא" דנקט]. או דאינו שכיח. ועכ"פ מבואר להדיא בר"ש מתוספתא, דהגם דהוי נוגע ע"י סודר היות ולא חשוב נושא גמור, אינו בכלל הגזירה.

ולפי"ז ודאי שנוגע ע"י סודר אינו בכלל הגזירה ודו"ק.

יד]

ולביאור המרכה"מ דנדון כעמוד, ניחא דרק כשהוא עיקר הנושא, שייך לדונו דהוי כעמוד וכחלק מהאוהל ודו"ק.

ויל"ע אם באמת הויא פלוגתת הראשונים בזה.

טו]

ובעיקר דברי התוספתא שם לגבי שראשו א' מע"ג כלים, ויל"ע מה חידוש הוא בכלים, דהרי בכלים לכאו' גם אם הוי רק ע"י כלים לא גזרו, דלכאו' כל הגזירה הויא על נושא, ובכלים לא שייך נושא וצ"ע.

טז]

אלא דכל ההוכחה מהתוספתא, הויא רק לפי' הר"ש. אולם בזר זהב פט"ו ה"י נראה שפי' בכוונת התוספתא דראשו אחד ע"ג אדם או ע"ג כלים היינו דומיא דמתני' דאדם וכלים בפו"ט, והיינו דכלל אין נוגע באדם ובכלים, גם לא ע"י בגד וכדו' יעוי"ש, ולפי"ז יל"ע מאי קמ"ל התוספתא. ולכאו' קמ"ל היפך מהר"ש, והיינו דרק כל שאין שום מגע הוא דטהור ודו"ק.

יז]

ויעוי' לשון הרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ה "אדם שנשא כלי כגון מרדע וכו' הרי זה מטמא את הנושא, ומביא לו טומאה מדבריהם" יעוי"ש. ולכאו' נקט תחילה דהמרדע מטמא את הנושא, ושוב הוסיף דמביא לו טומאה, ובפשוטו מה שמטמא היינו ע"י מגע. והוי טומאת מגע, ושוב הוסיף שיש ג"כ טומאת הבאה מצד אוהל, וצ"ע דכאן מיירי מטעם גזירה ולטמויי באוהל, ומהו שהזכיר כלל לטומאת המגע. ולכאו' משמע דטומאת האוהל מיישך שייכא עם טומאת המגע, וצ"ב.

יח]

ויעוי' במאירי שבת ט"ז ב'. בתו"ד שם שתמה דהרי המרדע הוי פשוטי כלי עץ ואין מקבל טומאה, והוסיף המאירי, דאף לדעת האומר שמקבל טומאה מדברי סופרים "היאך גזרו על טומאת סופרים להביא טומאה בעובי המרדע" יעוי"ש, ולשונו לא משמע דכלי דנדון כנטמא מד"ס לא מסתבר שכללו בגזירה, אלא נקט דטומאה מדברי סופרים היאך גזרו שתביא טומאה בעובי המרדע, ומשמע דעצם הטומאה של הכלי היא היא שמועילה לטמויי בעובי המרדע וצ"ב.

ועכ"פ הוי כלשון הרמב"ם הנ"ל, דמשמע דבעינן תחילה שהכלי עצמו שמאהיל נטמא, ושוב הנושאו נטמא ודו"ק וצ"ב.

יט]

ובשיטת רש"י בפשוטו דהיות וטמא מהתורה ערב גזרו שיהיה טמא ז'. והיינו דמיירי שנוגע שלא ע"י סודר, ולכן טמא ערב. ולפי"ז גזרו על נושאן, לאו דוקא, אלא בעינן שיהיה נוגע ממש שיטמא ערב. [ונושא בלי מגע, יתכן שלא גזרו] אולם מרש"י עירובין ל"א א' דמבואר דגם בפשוטי עץ עשו גזירה, א"כ לכאו' מבואר שאי"צ טמא ערב מן התורה, וא"כ ה"ה בנושא שאינו נוגע וצ"ע.

כ]

אבל התוס' בשבת דס"ל דנוגע הוי טמא ז'. וע"כ דהגזירה הויא כה"ג שאינו נוגע, אלא רק נושא, ומחמת המגע לא נטמא ז'. ומחמת הנושא גזרו ז', והיות וגזרו על נושא, א"כ גם כשיש הרבה כלים מפסיקים גזרו. וה"ה גזרו על פשוטי כלים ודו"ק.

כא]

והנה, מה דנקט התנא לשון "נושאן" לכאורה להראשונים דנוגע טמא ז', א"כ רק בנושא שאינו נוגע שייך גזירה, דנוגע מהתורה טמא ז', ולפי"ז לכאו' ודאי לו יצוייר נוגע ששייך לגזור, ודאי גזרו. והיינו כגון שאינו כלי שנטמא, דלתוס' גם בנוגע שהמרדע מאהיל עליו גזרו, ואי"צ דווקא נושא ודו"ק.

כב]

אולם לרש"י דס"ל דמיירי שהנושא להמרדע נגע בידו במרדע, ואפ"ה נקט התנא נושא, ולא נוגע, ויל"ע אם הוי לאפוקי נוגע, או שהכוונה דמיירי כה"ג דהמרדע מאהיל עליו, ולשון נוגע לא משמע שמאהיל, ולכן נקטו נושא וצ"ע.

פרק טז משנה א – כל המטלטלין

א]

מתני' "כל המטלטלין" וכו' ובתוס' שבת ט"ז ב' ד"ה כל, נקטו דהתנא מיירי במטלטלין, היות וגזירה שגזרו כאן הויא רק במטלטלין, ומשום שרק על נושא גזרו, וכדי שיהיה נושא צריך מטלטלין, אבל עיקר דין אוהל מביא לא הוי דוקא במטלטלין, וכשיש טפח גם במחוברין הוו מביאים, וכגון אילן המיסך על הקרקע. ומה דתנן פ"ח מ"ה דירקות לא מביאין, היינו היות ואין בהם ממש יעוי"ש. [ויל"ע אליבא דהתוס' איך רבי טרפון ביאר הא דהוי דין רק במטלטלין].

ב]

ויעוי' בתשו' ראב"ן [הו"ד בשיטות קמאי] דנקט דהתנא נקט דוקא מטלטלין לאפוקי מחוברין לקרקע, כדתנן פ"ח מ"ה ואלו שאין מביאין וכו' הזרעים והירקות המחוברים יעוי"ש וצ"ב.

האם גזרו באינו כלי

א]

מתני' "אמר רבי עקיבא אני אתקן" וכו' והנה יעוי' ברש"י דהיות ועל כרחך טמא הנושא טומאה דאורייתא, א"כ הגם שטמא מהתורה רק עד הערב, גזרו מדרבנן לטעון הזייה. [דו"ק דלא הדגיש שגזרו ליטמא ז', אלא להצריך הזייה וצ"ע]. והיינו דלרש"י מיירי שנוגע במרדע בידו ממש, וכן נקט המאירי.

ולכאו' ודאי גם כה"ג שלא נוגע בידו אלא ע"י סודר ג"כ טימאוהו, אולם יל"ע אם גם בכה"ג שהמרדע אינו כלי ג"כ טימאוהו להנושא.

ב]

ובתוס' שבת י"ז א' ד"ה אמר נקטו להדיא דגם כה"ג שאין המרדע מקבל טומאה, גזרו טומאה על הנושאו. ויעוי"ש ברמב"ן ובפשוטו ג"כ ס"ל דאפילו כשהמרדע אינו כלי גזרו, אולם לכאו' להלן שם שדן שיש נפק"מ בגזירה לענין נזיר מגלח, משמע דכוונתו דלהצד שגזרו רק במרדע דהוי כלי, א"כ מאי נפק"מ, ועלה כ' נפק"מ לגילוח. וכן רהיטת הריטב"א שנקט כרמב"ן, ומשמע שטימאו רק בכלי יעוי"ש.

ג]

אלא דבשיטת רש"י לכאו' מבואר כתוס', דיעוי' בסוגיא עירובין ל"א א' לענין מניח עירוב לכהן ע"ג קבר, ונכנס ע"ג שידה, ולוקח העירוב בפשוטי כלי עץ. ועלה מקשה הש"ס "והא קא מאהיל" ופרש"י דהיינו מטעם גזירת מרדע דגם באין בהיקפו אלא טפח גזרו על הנושאו יעוי"ש, ומבואר דס"ל לרש"י דגזירת מרדע הויא גם בפשוטי כלים.

ד]

ויעוי"ש בגאון יעקב שתמה בזה, והיינו דפשיטא ליה דגזירת מרדע הויא בכלי שנטמא, כרהיטת הלשון על עצמו בכל שהו, ועל הנושא במרדע יעוי"ש. [ותמוה שנקט כן גם בדעת תוס', והרי תוס' שבת כ' להדיא שגם באינו כלי גזרו וצ"ע]. וברש"י עכ"פ מבואר שגזרו גם באינו כלי, וע"כ צ"ל דמש"כ רש"י דעל כרחך נטמא, היינו כה"ג דהוי כלי, והוי סיבה לגזירה, ובפועל גזרו בכל גווני וצ"ע.

ה]

ויעוי' לשון הרמב"ם פי"ב טו"מ ה"ה "אדם שנשא כלי כגון מרדע וכיוצא בו" ולשונו דנקט "כלי" משמע דס"ל שרק בכלי עשו לגזירת מרדע. וכן דייק בראש יוסף שבת מלשון הרמב"ם "מרדע וכיוצ"ב". דמשמע דומיא דמרדע, והיינו כלי יעוי"ש. ובחזו"א כ"ב ג' דייק לשון הר"ש כאן דצריך כלי, שרק נקט שאי"צ שיגע. והביא להר"ח עירובין שאי"צ כלי. ומרש"י נזיר נ"ג א' שכ' חוץ מכלי גללים ומשמע שצריך שמקבל טומאה יעוי"ש. וכן נראה בדעת המאירי שבת ט"ז ב' יעוי"ש.

הארות

א]

נתבאר שיש ג' שיטות בראשונים, מהו דין הנושא מעיקר הדין, לרש"י הוי טומאה ערב, לתוס' הוי טמא ז' מטעם חיבורים. ולרמב"ן הוי טמא ז' מטעם חרב כחלל.

והנה להרמב"ן דהוי מטעם חרב כחלל, הוקשה לראשונים מה הוסיפה הגזירה. ותי' דנפק"מ לענין גילוח, דמשום חרב לא מגלח, ומשום הגזירה מגלח. וכן לענין הזאות יעוי"ש.

ב]

וסיפא דמתני' דגזרו על הנושאן בכל שהו, ועל שאר אדם וכלים בפותח טפח, ובפשוטו הכוונה דאדם וכלים שהמרדע מאהיל עליהם הוו טהורים לגמרי. ויל"ע דלכאו' אם המרדע נדון כחרב, א"כ שיטמא את האדם וכלים שתחתיו באוהל. והיינו שחרב הוי כמת שמאהיל על האדם וכלים ויטמאו.

[ודוחק לפרש, דאה"נ דגם האדם וכלים טמאים ז', וכל הנפק"מ בגזירה הוי כרמב"ן לענין נזיר מגלח. אבל לענין טומאת ז' גם אדם וכלים דסיפא הוו טמאים שבעה וצ"ע].

ג]

ולכאו' מוכח להך שיטה, דהגם דע"י שהכלי מאהיל על המת נעשה ליה דינא דחרב, מ"מ החרב עצמה לא מהניא לטמויי ע"י אוהל, והיינו ע"י שהחרב מאהילה על הכלים, או הכלים מאהילים על החרב.

ולשיטת הרמב"ם דס"ל דחרב מטמא רק במגע, ודאי ניחא, אלא דלהנך ראשונים הרי ס"ל דהנושא טמא ז', ולכאו' ע"כ פליגי וס"ל דנושא ג"כ נטמא בחרב, [אם לא נימא דהנושא הוי נוגע בידו ממש]. ואפ"ה צ"ל דרק נוגע ונושא טמאים בחרב, אבל המאהיל לא נטמא בחרב ודו"ק וצ"ב. ויעוי' כס"מ פ"ה הי"ג שהביא רמב"ן ב"ב שהסתפק אם מטמא במשא יעוי"ש. ויעוי' רמב"ן פ' חוקת שמטמא במשא ולא באוהל.

ד]

ובמאירי שבת ט"ז ב' פי' מתני' כרש"י, דמדינא טמא הנושא טומאת ערב, ומשום שנגע בידו בשעה שנשאו להמרדע, והוקשה שם למאירי שהמרדע או הוי פשוטי כלים, היות והוי משמש לדרבן. ואינו נטמא. [ולכאו' ס"ל דכל שאינו נטמא לא עשו גזירה, או דסתמא דמרדע משמע שהנושא טמא ערב]. ואם יש בה ברזל הרי הוי חרב ומטמא טומאת ז'.

ה]

ויעוי"ש שכ' וז"ל "אלא שיש מתרצים שלא נאמר חרב כחלל אף בכל שהוא, אלא לנוגע בחרב, אבל המתאהל עמו אינו מיטמא בו טומאת שבעה, אלא אם כן יש בו רוחב טפח כשאר אהילות", והוסיף שם שלא נוגע, אלא רק היה על כתפו, ולכן לא נטמא הנושא ז'. והיינו שס"ל דחרב לא מטמא באוהל ובמשא אלא במגע.

ו]

ויל"ע בדיוק לשונו שם, דלכאו' הו"ל למימר בפשיטות דחרב לא מטמא באוהל. ומה הוצרך המאירי להוסיף, שלא נאמר חרב כחלל אף בכל שהוא, וסיים ג"כ אלא א"כ יש בו רוחב טפח, והרי כה"ג שיש רוחב טפח אי"צ לדינא דחרב, אלא נטמא מטעם שהוי הטפח מאהיל על הטומאה והטהרה, וגם אם אינו חרב. ופשוט, דנפק"מ דדינא דחרב מהני גם לאח"ז, והיינו כשאינו מאהיל כבר על המת ודו"ק.

ז]

ומבואר במאירי, דלא ס"ל דחרב כלל אינו מטמא באוהל, אלא רק את המעלה של טומאת מאהלת על כלים, דסגי בכל שהוא, זה אין בחרב, אבל אם יהיה ברחב טפח, ודאי אלים דינא דחרב לטמויי מה שתחתיו וצ"ב.

ח]

וי"ל בב' דרכים, או דאלים אוהל טפח מאוהל כל שהוא, וס"ל ליש מתרצים דדינא דחרב התחדש רק במגע או באוהל טפח, אבל אוהל כל דהו לא אלים לטמויי בחרב, או י"ל דלעולם אם חרב הוי עצם הטומאה, א"כ לגבי עצם הטומאה אין נפק"מ בין טפח לפחות, דכל דמהני פחות מטפח, היינו על עצמו בכל שהוא, וכל מה דלא מהני בחרב היינו דאינה הטומאה עצמה, וצ"ב.

ט]

יעוי"ש עוד במאירי בסו"ד, שצידד דלא אמרינן חרב רק במאהיל על המת עצמו או מתאהל עם המת באוהל א', אבל מאהיל על קבר וכיו"ב ליכא לדינא דחרב יעוי"ש, וצ"ב הנדון.

י]

יעוי' בהשלמה [הו"ד בשיטות קמאי שבת] שכ' דמוכח ממתני' דלא נאמר דינא דחרב כחלל, אלא בנוגע במת ולא במאהיל על מת יעוי"ש. ובספר המאורות [שיטות קמאי שם] כ' בכוונת הההשלמה, דהוי בביאור שיטת רש"י והיינו דלכן רש"י ס"ל דלא נטמא ז', היות וליכא לדינא דחרב.

יא]

ושם במאורות כ' דלא שייך לפרש כן בכוונת רש"י, שהרי רש"י שבת ק"א ב' ס"ל גבי ספינה שיש דין חרב כחלל במאהיל על המת, וכ' שם דההשלמה ס"ל דמרדע הוי חרב, אבל רש"י ס"ל דכלל לא הוי חרב, אלא נטמא מדין בית קיבול יעוי"ש.

יב]

ובהשלמה שם פי' ביאור אחר, דלעולם במאהיל על המת הוי חרב. ומ"מ חרב לא מטמא אחרים באוהל יעוי"ש. [ואינו מתרץ לפרש"י דמיירי במגע ודו"ק]. והביא שם שדודו דחה היסוד, שהרי בתוספתא מבואר שחרב מטמא באוהל.

יג]

והנה בפשוטו משמע בראשונים, דכדי שיחול דינא דחיבורים בעינן שיהיה דבר המקבל טומאה. אולם יעוי' בתור"י הזקן שבת שם דנקט דלא בעינן דבר המקב"ט לדינא דחיבורים וצ"ב. והנה אם גדר חיבורים היינו דחשיב שנוגע בטומאה שפיר י"ל, אולם להצד דלא נוגע בטומאה צ"ב. וי"ל דתורת קבל"ט בעינן רק לענין שיחול עליה תורת דבר טמא, אבל כדי שיחול בו טומאת המת לא צריך תורת כלי ודו"ק.

פרק טז משנה ב

א]

מתני' "אמר רבי עקיבא אני אתקן וכו' על האדם הנושאן בעובי המרדע, ועל עצמן בכל שהן, ועל שאר אדם וכלים בפותח טפח" יעוי"ש. והנה דינא דר' עקיבא היינו הגזירה די"ח דבר. והיינו לענין שהנושא טמא בעובי המרדע, אבל דינא דעל עצמן בכל דהו, ועל אדם וכלים בפותח טפח, זהו דין תורה שאינו קשור כלל לסוגיין, ולפי"ז צ"ע מהו דהתנא כייל להו בכלל דברי רבי עקיבא וצ"ע.

ב]

וביותר תמוה דגם להלן משנה ב' אמרינן "כיצד" ושם התנא כלל אינו מפרש לגזירת מרדע, אלא הוי כיצד על דינא דעל עצמו בכל שהו, ועל אחרים בטפח, ולכאו' זהו דין תורה שכבר שמעינן ליה לעיל בפרק ח', ומהו שכללוהו בדינא דמרדע וצ"ע. [ויעוי' במשנה אחרונה שכ' דדינא דעל עצמן הוי אגב אורחא, דזה אינו מתקנת ר"ע יעוי"ש, וצ"ע לפי"ז מהו אריכות התנא כיצד].

ג]

ויעוי' עירובין ל"א א' רש"י ד"ה בפשוטי וכו' "קיי"ל בי"ח דבר וכו' על עצמן בכל שהן" יעוי"ש. ותמוה דזהו אינו דין י"ח דבר, אלא זהו דין פשוט, דעל עצמו בכל שהן וצ"ע וכנ"ל.

ד]

והנה בדינא דעל עצמן בכל שהו, מובא במשנה "כיצד כוש וכו' כחצי זית מתחתיו, וכחצי זית מעל גביו" וכו' יעוי"ש. ותמהו המפרשים מהו שהוצרך התנא לפרש דמיירי בב' חצאין, ולכאו' דינא דעל עצמם הוי ג"כ כשיש זית תחתיו. [וכן הוא רהיטת הציור, ברישא בנושא מרדע על כתיפו, דמאהיל על זית שלם]. ויעוי' באליהו רבה שכ' דאגב אורחא קמ"ל דמצטרפין יעוי"ש. ועדיין יל"ע דדין צירוף הוא דין דחצאין מצטרפין, ומהו שהוצרך לחזור ללמדינו כן במתני' וצ"ב.

ה]

והנה במאהיל על ב' חצאי זיתים, יש לחקור מהו דין הצירוף, דבפשוטו הצירוף הוי דומיא דנוגע בב' חצאין, דבעינן שיגע בזית, ובנוגע בב' חצאין הוי צירוף, ויש נגיעה בזית, וה"ה י"ל דמאהיל על ב' חצאין בעינן שיאהיל על זית, וע"י שמאהיל מהניא ההאהלה שלו לצרפם.

אולם הביאו לדברי המי נפתוח, שכ' בריש פ"ג שאם מאהילים על אדם ב' חצאין, אינו נטמא. והיינו משום דלא סגי שנחשב מאהיל או מואהל ע"י זית, אלא צריך שהאוהל עצמו יצרף את החצאין, שיחשב שיש באוהל זית, ולכן כה"ג דהוו ב' חצאין על גביו ליכא מצרף יעוי"ש.

ו]

ולכאו' מבואר בזה, דדינא דעל עצמו בכל דהו, אינו כפשוטו. דבפשוטו י"ל דאוהל טפח, ועל עצמו בכל דהו, הוו ב' דינים חלוקים. דאוהל טפח הוי אוהל גמור, והוי אוהל להבאת טומאה, וכן מצרף טומאה תחתיו. אבל דין על עצמו, כלל אינו דין אוהל הבאה, אלא הוי דין נוסף דמאהיל על הטומאה טמא, בכל האהלה שתהיה. אולם להנ"ל דבעינן צירוף החצאין ע"י האוהל, א"כ מבואר דגם על עצמו הוי אוהל הבאה, ועל דבר אחר בעינן חשיבות אוהל, ועל המאהיל סגי באוהל כל דהו. אבל גדרו הוי אוהל הבאה, שמצרף הטומאה, ומביא על המאהיל עצמו ודו"ק.

ז]

וניחא היטב דנקט התנא בדינא דעל עצמן, גוונא של ב' חצאים, והיינו דאתי ללמדינו דגדר על עצמן, אינו רק מדין מאהיל, אלא הוי אוהל גמור על עצמו, שמועיל לצרף החצאין שתחתיו לזית, לענין לטמויי את עצמו וכש"נ.

ח]

ולהמבואר בעה"י, י"ל דזהו שהביא ר' עקיבא לדינא דעל עצמן בכל שהו, והאריך לבאר דהוי דין אוהל שמועיל ג"כ לצרף ב' חצאין כלפי עצמו, והיינו משום שזהו כל יסוד דינא דהתקנה דרוחב המרדע.

והביאור, דאם על עצמן בכל שהו, לא הוי דין אוהל גמור כלפי המאהיל, ומהני גם לצרף, א"כ לא שייך כלל לחדש גזירה דרוחב מרדע, והיינו דהיות וכאן בעינן שיהיה הבאת טומאה, וכלפי הבאה אין חשיבות אוהל כל דהוי פחות מטפח, א"כ לא היו עושים גזירה.

ט]

ורק היות ויש עוד אוהל, והיינו דכלפי עצמו הוי אוהל גמור, דמועיל ג"כ תחילה לעשות צירוף של ב' חצאי זית, שיחשבו ששניהם באוהל, וממילא שהוא נטמא, והיות ומצינו אוהל גמור גם באינו טפח, והיינו כלפי האוהל עצמו, ושפיר גזרו דפעמים יש עוד אוהל הבאה, הגם שאינו פותח טפח. והיינו כה"ג שנושא מרדע, שיש לרוחב המרדע דין אוהל כלפי הנושאו ודו"ק.

י]

ועדיין יש לדון, בגזירת מרדע. מה הדין כה"ג שיש תחת המרדע ב' חצאי זית, האם הנושא נטמא. שהרי להמבואר בעינן שיהיה ע"י המרדע צירוף של ב' החצאים, ויתכן דלא מהני לצרף. דרק כלפי עצמו התחדש דין אוהל בכל דהו, אבל כלפי הנושא יתכן דהגם שגזרו שהמרדע הוי מביא טומאה, אבל י"ל דלא אלים לצרף חצאין תחילה, ורק כה"ג שמאהיל המרדע על זית, אמרינן משום גזירה שמביא על הנושא. אבל לא מהני לצרף חצאין וצ"ע.

יא]

ובפשוטו הגדר, דעל נושאן, היינו דהיות והוי הנושא, שפיר הוי אוהל גם בפחות מטפח, דהוי הנושא לענין זה כאילו הוי מגוף האוהל, אבל כד דיינינן לענין אם מהני לצרף ב' חצאין, הרי ודאי דהיות והנושא אינו גוף האוהל, א"כ ודאי שכלפי הנושא לא שייך צירוף חצאין ודו"ק.

יב]

ולהמבואר בגדר על עצמן בכל שהו, י"ל דזהו דנקט התנא כוש שהוא תחוב בכותל, והוא תימה דלא מצא התנא לאוהל פחות מטפח, רק כוש תחוב בכותל. ולמש"נ הרי בעינן לא רק בגוונא דהוי מאהיל. אלא התחדש ג"כ דנדון כאוהל. והיינו שיש חשיבות מקום למקום שמאהיל עליו. וזהו שחידש התנא, דגם כוש תחוב בכותל. שהיה אפ"ל דבטל לכותל, ואין חשיבות מקום למה שתחתיו, מ"מ הוי אוהל כלפי עצמו, ומהני לצרף ב' חצאין שתחתיו ודו"ק.

יג]

וניחא לפי"ז ג"כ מה דתנן בהנך ב' חצאין, "אע"פ שאינן מכוונים טמא" יעוי"ש. וצ"ע דהיות וצריך צירוף, א"כ מה רבותא הוי בזה שאינם מכוונים. ולכאו' י"ל דאם הוו מכוונים, ומקום טומאה הוי היכן שהיא, ומקומה הוי עד הרקיע, ולכן פשיטא שמצורפים, אבל כה"ג שאינם מכוונים, מ"מ קמ"ל דהיות והוו תחת אוהל א' מצטרפין, וה"ה חצי מתחת וחצי על גביו, מהני לדון כאילו גם זה שעל גביו, הוי כמונח תחתיו, ומצטרפין ב' החצאין ודו"ק.

יד]

והנה לשון הר"ש ורא"ש משמע שגם דברי ר' דוסא הוו רק כשאינם מכוונים, והיינו דאם יהיו זע"ז מצטרפין וצ"ע. ואולי י"ל עפי"ד רש"י נדה כ"ז ב' ד"ה דאין, דנקט דהוו ב' אהלות ולא מצטרפין, ומבואר דהחסרון דהוו ב' אוהלים, ולא שהאוהל לא מצרף ב' חצאין. [ויעוי' ג"כ חולין קכ"ד ב' רד"ה מטהר יעוייש"ה.] ומבואר דהנדון דבעינן חשיבות אוהל לצרף את החצאין ודו"ק.

טו]

ולמש"נ בגדר על עצמן בכל דהו, היינו דכלפי עצמו הוי אוהל גמור, וכל דינא דטפח הוי רק באוהל להביא טומאה על אחרים. ולפי"ז ניחא כוונת האליהו רבה בכמה דוכתי [פ"א מ"ג פי"ב מ"ח, פט"ו מ"ב, וכן בז"ז בתוספתא בכ"ד]. דנקט דדינא דעל עצמן, מהני כה"ג שמצורף לאוהל, דמועיל להיות אוהל אפילו שאינו פו"ט. והיינו שאם טפח מאהיל על המת, והוא מצורף לאוהל הוי דין על עצמן יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' על עצמן, היינו דהוי מאהיל על הטומאה, וכאן אינו מאהיל על עצם הטומאה.

טז]

אולם למש"נ, הרי על עצמן אין הכוונה רק דהוי דין מאהיל. אלא שכלפי עצמו אין דין אוהל טפח, ולכן כל שיש אוהל גמור על הטומאה, ורק בעינן להוסיף ולהמשיך הטומאה על עצמו, בזה אמרינן דגם אם אינו טפח, מ"מ הוי על עצמו כל דיני אוהל, להוסיף ולהמשיך הטומאה על עצמו ודו"ק.

הקדר שהוא עובר

א]

מתני' "הקדר שהוא עובר והסל על כתיפו וכו' אם יש באסל פותח טפח טמאין" והיינו דהוי ביאור על כיצד על שאר אדם וכלים בפותח טפח. ויעוי' בר"ש ורא"ש שכ' דהאסל מקבל טומאה יעוי"ש. ויל"ע מדוע הוצרכו לפרש כן. דלכאו' לענין שנעשה אוהל אי"צ שמקב"ט. וכל שאין טפח מה רבותא הוי וצ"ב. [ויעוי' משנה אחרונה, שכ' דכוונת הר"ש ורא"ש דס"ל דמתני' אינו מקבל טומאה. ונר' כוונתו שרק שם בכלים הוי סל מיוחד, אבל בעלמא אינו מקב"ט ודו"ק].

ב]

יעוי' במהר"ם שכ' דכה"ג שיש טפח טמא, דהאדם מקבל טומאה ואינו חוצץ יעוי"ש. ויל"ע מה הוצרך להא דמקבל טומאה, ותיפו"ל דאדם וכלים נעשים אוהל לטמא ולא לטהר. והיינו דלא חוצצים. ולכן כאן לא חוצצים. ולפי"ז גם עכו"ם בכלל.

ג]

ויעוי' בתויו"ט שציין לדברי מהר"ם פי"ב, וכוונתו לתרץ להנ"ל. והיינו דמהר"ם הוי לשיטתו דדינא דאדם וכלים הוו אוהל לטמא ולא לטהר, היינו לחצוץ מלמעלה למטה, אבל לענין מחיצה, גם אדם הוי מחיצה. [יעוי' בזה לעיל פ"ו מ"א ועוד]. וזהו שהוצרך לפרש דהוי מטעם שמקבל טומאה.

ד]

ובעיקר קושיית המהר"ם יל"ע, דלכאו' כל מה ששייך לדון דהוי חוצץ, היינו כה"ג שלא נדון דהוא בתוך האוהל, אבל האדם הנושא את האהל, לכאו' הוא נדון שנמצא בתוך האוהל. [ולכך במשנה א' טימאו את הנושאן, מדינא דאוהל]. וא"כ וכי מי שנדון שנמצא בתוך האוהל, יכול לחצוץ ולחלק את האוהל, וי"ל.

פרק טז משנה ב – התלוליות

א]

מתני' "התלוליות הקרובות בין לעיר בין לדרך אחד חדשות, ואחד ישנות טמאות" ובגמ' כתובות כ' ב' מפרשינן לה דמיירי בעיר הסמוכה לבית הקברות, ודרך היינו דרך בית הקברות. [בר"ש ורא"ש כאן כ' דרך הסמוכה לביה"ק] והנה שם בגמ' מבואר דמספיקא בעלמא לא מטמאינן, וע"כ צ"ל דעיר סמוכה ודרך, דהוי חשש אלים וצ"ב. ויעוי' להלן.

ב]

ובביאור החילוק מה דבחדשות קרובות טמאות, ורחוקות טהורות. ביאר הר"ש דחלוק בין קרובות לעיר לקרובות לדרך. דקרובות לדרך דזימנין דמתרמי בין השמשות וקברי בתל. [ולפי"ז צ"ל דהא דחדשות רחוקות לא מטמאים, היינו דהיות והוי משום דמתרמי ביהש"מ, א"כ לא קברי ברחוקות. [ורחוקות ישנות היינו משום דחיישינן שהיו קרובות וכדלהלן].

ג]

ובעיר הסמוכה לבית הקברות, מה שחלוק קרובות מרחוקות, היינו דקרובות אשה הולכת יחידה וקוברת נפליה, או מוכי שחין זרועותיהן, וקרוב הולכים לבדם, אבל רחוק הולכים רק ביחד עם עוד אדם, והיות ויש עוד אדם ממילא הולכים עד בית הקברות, ולא קוברים בתל.

ד]

והר"ש הביא דיש מפרשים דקרובות דהולכת יחידה לא מתפרסם הדבר, אבל רחוקות, היות ולא הולכת יחידה א"כ צריך להתפרסם, והיות ולא נודע שנקבר שם, מטהרים, וזהו פרש"י כתובות שם. והר"ש הקשה על פי' זה דא"כ לחינם נקט הש"ס כתובות שם "ולבית הקברות אזלא" דלא זהו הטעם אלא גם אם לא אזלא, מ"מ ליכא קול והוי הוכחה שלא קברו שם. [וכן הקשו התוס' כתובות שם יעוי"ש].

ה]

ובריטב"א כתובות שם כ' בדעת רש"י דלא גריס בגמ' ולבית הקברות אזלא. אולם בפי' רבינו קרשקש שם ביאר בפשוטו דכוונת הש"ס דהיות ויש לה מלוה שמוציא קול, והרי ליכא קול שקברה בתל, וע"כ שלבית הקברות אזלא ודו"ק.

ו]

עוד יעוי"ש בתוס' כתובות כ' ב' ד"ה טמאות, שהקשו עפרש"י דהיות ולביה"ק אזלא, א"כ מדוע ישנות טמאות אפילו רחוקות, והרי לביה"ק אזלא, ויעוי"ש שביארו עפי"ד הר"ח דחיישינין שהיו קרובות ונתרחקו יעוי"ש. ועכ"פ לביאור רבינו קרקש הנ"ל, דהכוונה דאם אין קול ע"כ לביה"ק אזלא, א"כ לק"מ, דודאי יש שלא הולכות לביה"ק, ולכך ישנות טמאות גם ברחוקות ודו"ק.

ז]

ובמהרש"א תמה עפרש"י, דהרי לענין רחוקות מן הדרך, דאמרינן דישנות טמאות, ולכאו' גם לפרש"י צ"ל דהיינו כהר"ח שהובא בתוס', דדילמא היו קרובות לדרך, [שהרי לא שייך ענין הולכת לבדה או עם אחר וק"ל] וקברו כשהגיע ביהש"מ, וכן אליבא דר' יהודה דס"ל דישנות טמאות אפילו יש קרובה הימנה, צ"ל שאולי לא היה קרובה הימנה, והיות וע"כ צריך לילך בדרכו של הר"ח, א"כ מדוע לענין סמוך לעיר לא פרש"י כדרך הר"ח יעוי"ש.

ח]

ובאמת, דלכאו' פרש"י תמוה טובא, דלדבריו דבעינן קול, ורק סמוך לעיר שאשה הולכת לבדה חיישינן גם בלי קול. ולפי"ז תמוה הרי בדרך ביה"ק דמטמאינן היינו שאיתרמי בין השמשות, ולכאו' ודאי היו שם אנשים טובא, ומדוע לא מדכרי. ולכאו' חזינן דלא תליא ביצא קול. וכן הקשה במהר"ם שיף יעוי"ש.

ט]

ולכאו' נראה מדיוק דברי רש"י כתובות שם, דחלוק ביסודו חששא של תל חדש מתל ישן, ומשמע מלשונו דלענין ישנות כלל לא הוצרכו לכל האריכות דאשה קוברת נפליה ומוכה שחין זרועותיו, אלא היות ויש תל, א"כ כל תל הוי בחשש קבר, ואין פירכא על החשש, דמדוע לא זוכרים, דהיות והוי ישן, א"כ אין שום פירכא, וכל תל סתמא הוי בחשש.

י]

ורק תל חדש שזוכרים שלא היה תל, א"כ כל החפצא של תל, היות ויש ריעותא שלא זוכרים, הוי כמעיקרא קודם שהיה תל, ולא חיישינן, אבל תל ישן, דינא הוא לחשוש שהוי קבר ודו"ק. ולפי"ז ישנות דטמאות שפיר לא נקט כהר"ח, דאתי ללמדינו דחלוק ביסודו תל חדש מישן. דחדש כל שאין חשש בפנ"ע של אזלא יחידי, כלל לא דיינינן ליה כתל, אלא היות וזוכרים שלא היה תל. ולא ידוע שנקבר, נדון כליכא תל, ולא רק שנדון שאינו קבר. אבל ישן לא שייך לדון דליכא תל ודו"ק.

יא]

ולפי"ז י"ל ג"כ דחלוק ביסודו מה שטימאו סמוך לעיר מטומאת סמוך לדרך, דסמוך לעיר כל תל הוי דבר בפנ"ע, וזהו דמסקינן דהיות ולבית הקברות אזלא "הלכך טומאה בארץ ישראל לא מחזקינן" ורק כל שיש לו חשיבות תל חיישינן, ובתל חדשה דיינינן כאילו אין תל, ולא מטמאינן טומאת תלוליות. אבל סמוך לדרך בית הקברות, א"כ הקרובות היות ומיתרמי בין השמשות, שפיר נכלל המקומות הסמוכים לדרך ביה"ק בכלל בית הקברות, ולא חשיב מחזיק טומאה בארץ ישראל. אלא הוי מכלל בית הקברות, ולכן לא איכפ"ל שאין קול, דמ"מ לא טמא מצד עצמו שחל עליו דין תל. אלא שהוי מכלל ביה"ק ודו"ק.

יב]

ובחי' רבינו קרשקש כתובות שם, ג"כ הוקשה לו כנראה עפרש"י קו' המהרמ"ש דקרובות לדרך אין להם קול. ויעוי"ש שכ' דזה שנשים קוברות נפליהם הוי דבר מצוי והוי קרוב לודאי. [ולכן חששו לטומאה] אבל זה דמתרמי בין השמשות חשיב שכיחא מילתא טובא, ומתוך דשכיח טובא לית ליה קלא, דהיות ושכיח טובא לא מוציאין עליה קול יעוי"ש וצ"ב.

יג]

ויעוי"ש שביאר לפי"ז, דהא דרחוקות מן הדרך בחדשות טהורות, היינו דרק שכיח טובא אין קול, אבל רחוקות דלא שכיח טובא, צריך שיהיה קול, ומדליכא קול ע"כ שלא הרחיקו כ"כ לקבור רחוק.

ולפי"ז נקט דישנות הן רחוקות מהדרך והן רחוקות מהעיר טמאות, דהיות והם ישנות נשתכח הדבר מן היודעים, והיינו דלפרש"י אי"צ כלל טעמו של ר"ח דחיישינן שהיה פעם קרובות ודו"ק. [ומתיישבת קו' המהרש"א דלעיל ודו"ק].

יד]

ובעיקר דברי הש"ס דמיירי בעיר בית הקברות, וקרובות היינו משום דאשה יוצאת לבדה וקוברת תוך חמישים אמה, ויל"ע דא"כ מה ההבדל בין עיר דעלמא לעיר ביה"ק, הרי בכל עיר יש נפלים, ומדוע רק עיר ביה"ק טמא. וצ"ע. [ולשיטת הראשונים דס"ל דיותר מחמישים אמה טהורות בחדשות היות ולביה"ק אזלא, א"כ י"ל דאה"נ ודאי גם עיר שאין ביה"ק טמא תוך נ' אמה, אלא דבעיר שאין ביה"ק א"כ גם רחוקות וחדשות טמאות, היות ואין סברא דלביה"ק אזלא ודו"ק, וצ"ע. ויעוי' להלן בזה מרבינו קרשקש].

טז]

ויעוי' ברבינו קרשקש שם שיסד בדעת רש"י דהיות והוי עיר בית קברות וכן דרך בית קברות, א"כ תחילת הדין שבין רחוקות ובין קרובות הוו בחזקת טומאה, אלא דרחוקות חדשות היות ואין קול איתרע להו חזקתם, וישנות לעולם לא איתרע יעוייש"ה.

טז]

ומתבאר מדברי רבינו קרשקש דחלוק ביסודו דינא דמתני' אליבא דרש"י מאליבא דתוס', דלרש"י כל תלוליות הוו בחזקת טומאה, היות והויא עיר קברות או דרך קברות. ורק בחדשות רחוקות יש הוכחה להוציא מחזקת טומאה. אבל לשאר הראשונים א"כ קרובות הוו ודאי טמאות בין חדשות ובין ישנות, וחדשות רחוקות ודאי טהורות דלביה"ק אזלא. וחדשות רחוקות מדרך ג"כ ודאי טהורות שלא מתרחקים. אבל ישנות רחוקות הן סמוך לדרך והן סמוך לעיר הוו ספק טמאות דחיישינן שהיה עיר או דרך ונשתכח יעוי"ש ודו"ק.

יז]

יעוי"ש ברבינו קרשקש שתמה מדוע תלולית הסמוכה לעיר שאין בה בית קברות טהורה. הרי נשים קוברות שם נפליהם, ואם באמת טמאה, א"כ מדוע נקט התנא דוקא תלוליות סמוכות לעיר קברות. [וצ"ל בדעתו, דקו' הש"ס כתובות מספיקא מי מחזקינן טומאה, ועלה שנינן דהויא עיר ביה"ק, והיינו דעדיין לא ידענו להא דנשים קוברות נפליהם. וכל ששמעינן דקוברות נפליהם, א"כ גם בעיר שאין ביה"ק חיישינן ודו"ק].

יח]

ונקט שם דלעולם גם עיר שאין ביה"ק טמאות, ומה דנקט תנא עיר הסמוכה לביה"ק, משום שרצה לחלק ברחוקות בין חדשות לישנות, וזה הוי בעיר ביה"ק, אבל בעיר שאין ביה"ק, א"כ הקרובות לעולם טמאות, והרחוקות לעולם טהורות לא שנא חדשות לא שנא ישנות יעוייש"ה.

ובטעמא דלא מחזקינן לישנות רחוקות, נקט משום דלא מחזקינן בהו טומאה היות ואינן סמוכות לבית הקברות יעוי"ש וצ"ב.

יט]

ויל"ע אם מש"כ בזה בדינא דעיר שאין בה ביה"ק הוי לשיטת רש"י או לשיטת הר"ח. ולכאו' נראה דהוי בדעת רש"י דס"ל שיסוד הדבר הוי להחזיק בטומאה עד שיוברר שטהור. אבל להר"ח הרי רחוקות ישנות אינו מטעם הוחזקו בטומאה, אלא חיישינן להיה כאן עיר או דרך ודו"ק.

ויל"ע להר"ח דהוי מטעם חיישינן, אם בעיר שאין בה ביה"ק לא חיישינן וצ"ע.

פרק טז משנה ב – הארות

א]

והנה מה דמטמאים ישנות. אפילו רחוקות, בשלמא לביאור רש"י דהיות והויא עיר ביה"ק או דרך ביה"ק, א"כ הכל הוחזק בטומאה חוץ ממה שמוכח דטהור, ושפיר ניחא דהגם דלא מחזקינן טומאה בא"י, מ"מ הנך הוו בחזקת טומאה, אבל לביאור הר"ח דישנות רחוקות הוי משום דחששו מספיקא, וצ"ע מדוע חששו מספק, והרי אחזוקי מספק לא מחזקינן. וכעי"ז הקשה המהר"ם שיף בכתובות.

ב]

וברשב"א בכתובות שם עמד בזה וכ' דהוא צריך תלמוד. ובריטב"א כ' דלא חשיב אחזוקי טומאה, דהוא מילתא דשכיחא שיישוב העיר מתמעט או מתרבה. וכן שהדרך מתקלקל יעוי"ש וצ"ע.

ג]

במש"כ לדון דאם סמוך לעיר הוי מטעם שאשה קוברת נפליה, א"כ מדוע הוי דוקא בעיר סמוכה לביה"ק, יעוי' בשטמ"ק כתובות ד"ה ומיהו שעמד בזה מה הוקשה להש"ס דלא מחזקינן בטומאה. ויעוי"ש שכ' דגם בקו' הש"ס ידע דהוי מצד קוברת נפליה, אלא דהוקשה דהוי עכ"פ ספק ומספק ליכא למיחש ולא מחזקינן הטומאה. ועלה משני דהיות והוי עיר ביה"ק, וכיון שהוחזק ביה"ק חיישינן לנפלים יעוי"ש. וצ"ב. ומשמע כעין הרבינו קרשקש הנ"ל שיש בעיר ביה"ק טפי הוחזק טומאה וצ"ב.

ד]

יעוי"ש עוד דרך בשטמ"ק, דלעולם בהו"א ג"כ ידענו לאשה קוברת, אלא דעיר שאין ביה"ק אשה לא קוברת, דאדם לא מחדש מקום טומאה. וזהו דתי' דמיירי בעיר שיש ביה"ק, ולכן קוברת נפליה, דלא חשיב חידוש מקום טומאה ודו"ק.

ויעוי' ברמב"ם פ"ח טו"מ ה"ג שג"כ העתיק למתני' כמסקנת הש"ס דהוי העיר שיש בה ביה"ק, ויל"ע מה ס"ל בעיר שאין בה ביה"ק.

ה]

ולכאורה מסתימת הרמב"ם דנקט רק בסמוך לביה"ק, משמע דבאינה סמוך לביה"ק התלוליות טהורות, ויעוי' בפנ"י כתובות שתמה דלכאו' היות והוי משום שאשה קוברת נפלים, א"כ אם אין בית קברות ודאי קוברת סמוך לעיר. ואולי ס"ל כסברת השטמ"ק הנ"ל, דלא מחדשים מקום טומאה.

ו]

ובדברי הרמב"ם יל"ע, דהש"ס כתובות הקשה דלא מחדשים טומאה בארץ ישראל. ולפי"ז כל מה שהוצרכו להעמיד בעיר ביה"ק, היינו בארץ ישראל. והרמב"ם כלל לא הזכיר דמיירי דוקא בארץ ישראל וצ"ע.

איזו היא קרובה

א]

יעוי' במשנה דפליגי איזו היא קרובה, דלר"מ קרובה תוך נ' אמה, ולר' יהודה קרובה היינו שאין קרובה הימנה.

ולכאו' לשיטת הראשונים דס"ל כהר"ח דתוך נ' אמה הולכת לבד, וחוץ מנ' אמה ממשיכה עד ביה"ק, וישנות דטמאות היינו משום חששא, א"כ שפיר י"ל כן ג"כ בדעת ר' יהודה דהולכת עד הקרובה, ולא הולכת אם יש קרובה הימנה, ולענין ישנות החיישינן שהם היו הקרובות ודו"ק.

ב]

אולם לביאור רש"י דרחוקה מנ' אמה הטעם משום דהיות והלך עמה, א"כ יוצא קול, ומדלא יצא קול הוכחה שלא קברה, ובישנות נשכח הקול. א"כ לגבי ר' יהודה דס"ל דקרובה שאין קרובה הימנה, א"כ לא הולכת רק לקרובה ביותר, וכלל לא הולכת אם יש קרובה, ומה הטעם דישנות טמאות, ולא שייך הטעם דשכחו הקול, שהרי כלל לא הולכת. וע"כ צ"ל לדידיה, דגם רש"י יודה דהטעם דחיישינן שהיתה הקרובה. [ויעוי' במהרש"א שכ' כן דע"כ לר' יהודה גם לפרש"י צ"ל דהוי מטעם דחיישינן שהיתה הקרובה].

ג]

אלא דבלשון רש"י מבואר בזה דבר חדש. דיעוי"ש בלשונו ונקט דמה דלדעת ר' יהודה לא הולכת לרחוק אם יש קרוב הימנה, היינו רק דלא הולכת לבדה יעוי"ש. ולפי"ז ניחא היטב, דלעולם ודאי חיישינן גם לרחוקות, ומשום דאם אינה לבדה הולכת גם לרחוקה, וכל הטעם שחדשות טהורות באיכא קרובה, היינו מדליכא קול, אבל ישנות דאין הוכחה דליכא קול, לכן גם כשיש קרובה הימנה מטמאים. ואין צורך גם אליבא דר' יהודה לחדש כלל הסברא דחיישינן שפעם היתה הקרובה ודו"ק. [ויעוי' ברמב"ן שכ' כן בדעת רש"י, שרק לבדה לא הולכת, אבל עם אחר הולכת גם כשיש קרובה הימנה יעוי"ש].

ד]

והנה בפלוגתת ר"מ ור"י. יעוי' דיוק לשון רש"י דנקט דר"י ס"ל דגם אם קרובה מנ' אמה אם יש קרובה הימנה הויא רחוקה יעוי"ש, ולפי"ז משמע דגם ר"י מודה דרחוק מנ' אמה לעולם הוי הרחקה, אלא שהוסיף עוד דגם תוך נ' אמה כל שיש קרובה הימנה הויא רחוקה ודו"ק.

ה]

אולם יעוי' בלשון הרמב"ם פ"ח טו"מ ה"ג, דקרובה היינו שאין קרובה הימנה, ומדלא נקט כלל שיעור דנ' אמה, ודאי משמע שאם התל הקרובה ביותר הוי רחוק מנ' אמה, להרמב"ם חשיב קרובה יעוי"ש. [ודלא כפרש"י הנ"ל] וכן נקט בדעתו הכס"מ שם. ויל"ע ביסוד הנדון. ועוד דלכאו' סברת ר"מ הויא סברא פשוטה ומהכ"ת שר"י פליג.

ו]

ולפי"ז נפיק נפק"מ בין רש"י להרמב"ם, כה"ג שהתל הקרובה ביותר הוי טפי מנ' אמה, דאליבא דרש"י נדון כתל רחוק, ואליבא דהרמב"ם הוי תל קרוב ודו"ק.

ז]

והנה מה דס"ל להנך תנאי מה הוי קרובה, היינו הן לענין סמוכה לעיר, והן סמוכה לדרך, ולכאו' הוו ב' שיעורים חלוקים, דלענין סמוכה לעיר דאזלא יחידה, א"כ יותר מנ' לא מרחיקה לבדה, אבל סמוך לדרך הרי מיירי שיש רבים, אלא שאיתרמי ביהש"מ, ולא הוי סברת יחידה. וצ"ל דעכ"פ נ' אמה הוי רחוק, ונוצרו ב' דינים חלוקים ועי'.

ח]

אלא דבעיקר החשש שקוברים בתלוליות, בפשוטו דהסוגיא כתובות, חלוק ביסודו החשש בסמוך לדרך מהחשש בסמוך לעיר, דסמוך לדרך הוי משום מיתרמי בין השמשות, [ולפי"ז הוי סברא שלא מתרחקים, וקוברים רק בקרוב] אבל בסמוך לעיר הוי סברא דתוך נ' אמה או דאין קרובה הימנה הולכת לבדה, ואם לא א"כ הולכת לביה"ק היות ויש לה מלוה [להר"ש] או דיש קול ע"י המלוה לפרש"י.

וכן נקט בביאור הסוגיא ברבינו קרשקש, הן בדעת רש"י והן בדעת הר"ח יעוי"ש.

ט]

אולם יעוי' בפיהמ"ש ונקט רק דהוי מטעם שנשים קוברות נפליהן ומוכה שחין זרועותיו, ומשמע דהוי טעם גם על דרך בית הקברות. וכן הוא סתימת הרמב"ם פ"ח טו"מ ה"ג יעוי"ש, ולכאו' מקור דבריהם הוי מסתימת התוספתא יעוי"ש. ולפי"ז צ"ל דרק בהו"א ס"ל דהטעם בדרך ביה"ק הוי משום מיתרמי בין השמשות, אבל למסקנא דאמרינן דהוי משום נשים קוברות נפליהם, א"כ גם בדרך ביה"ק הוי משום נשים ודו"ק. ויעוי' ג"כ במאירי כתובות שלא נקט כלל לדינא דמיתרמי בין השמשות, ורק נקט הטעם דנפלים יעוי"ש.

י]

אלא דשיטה שלישית מצינו בזה, והיינו הרא"ש בפירושו כאן, דהוא נקט דהוו שניהם יחד. דנקט לטעם הגמ' דמיתרמי בין השמשות לגבי דרך, וכ' לה דזהו הטעם דיראה להרחיק, ואם הולכת עם מלוה, הרי הולכת לביה"ק, ומה דבש"ס משמע דהוי לענין דרך ביה"ק, נקט לה הרא"ש גם לגבי תלוליות הסמוכות לעיר וצ"ע.

יא]

והנה מדברי הרא"ש מתבאר דבר חדש. והיינו דפליג בכוונת מתרמי בין השמשות, דברש"י פי' דהיינו בין השמשות של ערב שבת, ולפי"ז כלל לא שייך לפרש, דמ"מ אם יש לה מלוה שהולכת לביה"ק. אולם הרא"ש פי' דכוונת בין השמשות היינו כל יום, והיות ומחשיך יראה להרחיק וקוברת בתל. ושפיר היות והוי בחול, א"כ אם אינה הולכת לבדה, ממשיכה לילך עד ביה"ק, ולכן חדשות רחוקות טהורות ודו"ק.

יב]

ולפי' הרא"ש צ"ל, דבהו"א דהסוגיא ס"ל דרק בדרך ביה"ק נשים משום החשיכה קוברות בתל, ולא בסמוך לעיר, ומסקינן דגם בעיר נשים קוברות, ולפי"ז סברת יותר מנ' הולכת לביה"ק הוי הן בדרך והן בסמוך לעיר.

יג]

ולביאור הרא"ש ניחא דשיעור נ' אמה, אי"צ לפרש כש"כ לעיל דהוו ב' מילי, לענין סמוך לדרך שלא מרחיקים כל דמתרמי ביהש"מ [של ער"ש]. ובסמוך לעיר הוי סברא שאשה לבדה לא מרחיקה. אולם להרא"ש בשניהם הוי חדא מילתא, והיינו שאשה לא מרחיקה לבדה יותר מנ' אמה ודו"ק.

יד]

ולפרש"י דדרך הוי משום מיתרמי ביהש"מ, ולפי"ז לכאו' לעולם לא מתרחקים יותר מנ' אמה, וא"כ צ"ע מדוע ישנות טמאות, והרי לעולם לא מתרחק ולא שייך הטעם שהתרחקו, ואין הוכחה מדליכא קול, דכלל לא מרחיקים וצ"ע. ויעוי' בשטמ"ק שכ' סברא, דכל מה דלפרש"י לא חיישינן היינו שהיה עיר ונשכח, [וה"ה ג"כ לא חיישינן שהיה דרך ונשכח] אבל מ"מ שפיר יתכן שהיה קרוב ממנה יעוי"ש. ולכאו' זה סברא לדעת ר' יהודה, ולא לדעת ר"מ, וביותר דלרש"י גם ר"י מודה לר"מ וצ"ע.

פרק טז משנה ב – בתוספתא ובירושלמי

א]

הר"ש הביא התוספתא דתלולית היינו שעל גבי בקיע יעוי"ש. ויעוי' ברמב"ם ולא הזכיר כלל דצריך ע"ג בקיע וצ"ע.

ויתכן, דהנה יל"ע מדוע מטמאינן דוקא תלוליות, ולא כל מקום הקרוב, ויעוי' ברש"י כתובות דנקט דקוברים בתל היות ושם לא ידרכו בני אדם יעוי"ש.

ולפי"ז לכאו' כל תל הוי בחשש טומאה, ושו"ר בחסד"ד דמתני' פליגא על התוספתא וכש"נ. והתוספתא ס"ל דטימאו תל ע"ג בקיע, והיינו דכל מה שחששו לטמא את התל, היינו היות והוי ע"ג בקיע, ושפיר חיישינן ודו"ק. [ויעוי' חזו"א כ"ב ד', דנקט דע"כ בקיע הוי ריעותא, ולכן חיישינן ועי'. וכ"כ בחסד"ד].

ב]

שם בתוספתא "המאהיל על מקצתה טמא ואין צ"ל כנגד כולה" יל"ע מה הנדון, ולכאו' פשיטא דהיות וחיישינן דהוי בתוכה מת א"כ כל מקום ממנו הוי בכלל הספק. ומה שייך מאהיל על מקצתה. [וצ"ב ג"כ מהו כנגד כולה, וכי בעינן שיאהיל על כולה].

ג]

והנה להלן שם בתוספתא "עפרה טמא משום עפר תלוליות", וצ"ב, דלכאו' עפרה עצמו אינו טמא, אלא המאהיל עליה טמא, מספק שמא האהיל על מת שבתוכה, ולשון התוספתא משמע שעשו טומאה על עצם העפר, והוי משום עפר תלוליות, ויעוי' חזו"א כ"ב ו' ד"ה ר"ש, שכ' דכוונת עפר תלוליות היינו עפר קברות דתנן לעיל פ"ב מ"ב.

ושם כ' דעפר קברות אינו רקב, אלא כל רקבוביתו של מת טמא ושיעורו מלא תרווד ועוד, ואין הנזיר מגלח עליה. יעוי"ש.

ד]

ולפי"ז דתל עשו טומאה על העפר עצמו, שפיר קמ"ל התוספתא, דגם מאהיל על קצתו טמא, והיינו דאם טומאת תל היתה מצד חשש שמא מאהיל על מת שבתוכה, שפיר בהאהיל על קצתו היה אפשר להקל דהוי ספק אולי גם להצד שיש בתוכו מת, מ"מ אולי לא האהיל על המת, וזהו דקמ"ל דטמא. והיינו דהיות ועשו טומאה על עצם העפר, א"כ כל מקצת מטמא. [ולכאו' מוכח דודאי לא שייך לטמויי מצד מאהיל על קבר ועי'].

ובחסד"ד ס"ל דאדרבה היא גופא קמ"ל, דלא מטהרים מטעם ס"ס וכנ"ל, אלא כיון שגזרו לא פלוג ועי'.

ה]

והנה בחסד"ד שם דס"ל דהטומאה הויא מחמת הטומאה שבתוכו, ולפי"ז הוקשה לו מהו עפרה טמא משום עפר תלוליות, ויעוי"ש שכ' דלא טימאו רק מצד מאהיל, אלא גם הנוגע טמא, וגם הנוגע מן הצד שאינו מאהיל טמא. משום דנידון כקבר סתום יעוי"ש.

ולשיטתו אדרבה תל כן מטמא מטעם קבר, ולא כש"כ לעיל.

ו]

אלא דלכאו' לדרכו, מדוע הוצרך לפרש דמאהיל על קצתו טמא משום לא פלוג, ותיפו"ל שטמא מצד מאהיל על קבר וצ"ע. עוד צ"ע דבחסד"ד עצמו בביאור חתר ממנה, נקט דטמא משום עפר קברות, וצ"ע.

ז]

ולמש"נ דעשו בתל גזירה על גוף התל, והוי כמו רקב, וכמבואר בירושלמי, [דלהלן] א"כ אפשר לבאר היטב לתוספתא המאהיל על מקצתה טמא, ואין צ"ל כנגד כולה. והנה לכאו' אם עפר הוי כרקב, א"כ הרי רקב לא שייך עליו מאהיל, שהרי אין כל גרגיר מצטרף לשיעור. וע"כ מדגזרו שעשו טומאה על התל. והתל הוי חפצא שלם. וזהו דסד"א שרק מאהיל על כל התל. וקמ"ל דגם מאהיל על חלק ממנו גזרו ודו"ק.

ח]

שם בתוספתא "חתר ממנה עפר וסמכו לה אין בו משום עפר תלוליות" ובר"ש "דכיון שחפרו אע"פ שסמכו טהור". וצ"ע דאם העפר טמא א"כ מה מהני זה שחפרו, ובחזו"א שם הביא דמהירושלמי נזיר מתבאר דכן דינו של עפר, דאם נעקר ממקומו טהור יעוי"ש. ולפי"ז כוונת התוספתא דלא מיבעי דנעקר העפר שנטהר, אלא אפילו החזירו סד"א שטמא קמ"ל. ויל"ע אם מה דסד"א לטמויי כשהחזיר, היינו שנדון כלא ניטל, או דבטל לתל שמחובר איליו, ואולי סד"א שהיות והחזירו וגם מחובר לתל, טמא, קמ"ל.

ט]

ואולי גדר הדבר, דלתל עצמו, שחיישינן שקבר בתוכו. נתנו דין עפר קברות, וכל שאינו כצורתו, והיינו שחפר ואינו תל ממילא נטהר, וגם אם חזר והחזירו לתל, הרי היות ונטהר לא שייך לטמאותו ודו"ק. ובחסד"ד נקט דרק נתנו בצדו טהור, ולא נתנו על גביו וצ"ב.

י]

והנה בירושלמי פ"ז נזיר ה"ב מספק"ל אם לנפל יש רקב. והוכיחו ממתני'. ויעוי"ש דמשמע דדינא דתלוליות הוי מטעם רקב, ובפשוטו של הסוגיא שם הוי ספק אם תלוליות טמאות מטעם רקב, או חשש מגע בעצם כשעורה.

ובחזו"א כ"ב ו' נקט דלא שייך דהוי מטעם רקב ממש, שהרי אין את כל תנאי רקב. וע"כ כוונת הירושלמי דאם יש בנפל רקב שייך עפר קברות, ואם אין בנפל רקב לא שייך עפר קברות יעוי"ש.

יא]

ובירושלמי שם כ' לדחות דתל הוי מטעם מגע, מהא ברייתא דחתר ממנה והחזירו טהור, [ונקטו במפרשים שם דהכוונה שהחזיר אחר, ולא כהר"ש דהחזיר העפר עצמו שלקח. יעוי"ש] ואם הוי מטעם מגע מדוע טהור. ולהחזו"א הנ"ל צ"ל דכמו שכשאין רקב אין תלוליות, א"כ גם אם בנטל והחזיר אין רקב, א"כ גם אין עפר קברות, והוא צ"ע.

יב]

שם בתוספתא "התלולית שהיתה טמאה וטהרה הרי זו טהורה ואין חושש שמא נטמאת" ובר"ש כ' דכוונת טהרה היינו שסילקו ממנה כל הטומאה או בדקוה ונמצאת טהורה, ולפי"ז מתבאר דאם כש"נ דתל טמא כולו משום עפר קברות, היינו רק דמחמת חשש מת שבתוכו, נתנו דין עפר קברות לכולו, אבל כל שנטהר, הן ע"י שהוציאו הטומאה, הן ע"י שהוברר שלא היה טומאה, ממילא אין דין טומאה על עצם התל ודו"ק.

יג]

ובביאור זה דלא חיישינן שאח"כ נטמאה, כ' בר"ש דכיון דחזו עליה טהרה לא עבידי דקברי בה, והוא צ"ב איך חזו, ועוד גם אם חזו מדוע לא חוזרים וקוברים. ויעוי' חזו"א כ"ב ו' ד"ה ר"ש מש"כ בזה.

[ויל"ע לר' יהודה דס"ל דקרובה היינו הקרובה ביותר, האם כה"ג שיש תל שנטהר, א"כ האם חיישינן לתל הרחוק ממנו, היות ובזה לא קוברים, או דלא קוברים ברחוק גם אם לא קוברים בקרוב וצ"ע].

הארות

א]

יעוי' בסוגיא כתובות דשיעור דנ' אמה היינו שנשים קוברות נפליהם ולא מרחיקות מנ' אמה, ויל"ע דנקט שם גם שמוכה שחין קובר זרועותיו. ולכאו' במוכה שחין ליכא לטעם דירא להרחיק וצ"ע. ובחזו"א כ"ב ד' נקט דה"ה מוכה שחין לא מרחיק טפי מנ' אמה. ויעוי' ברדב"ז דנקט שכן מרחיק, ובמהר"ם שיף שלא מרחיק. ובשיירי קרבן ירושלמי נזיר פ"ז ה"ב נקט דמרחיק פחות מנ' אמה, ולכן נקטו נשים יעוי"ש. [ולשאר ראשונים, י"ל דטפי מנ' לביה"ק אזיל, אבל לרש"י דגם נשים הולכות טפי מנ', ורק יש קול, הרי מוכה שחין אין קול].

ב]

יעוי' היטב בסוגיא כתובות, ומקשינן דהיות ואחר ס' שנה שוכח, א"כ גם עדות כן יעוי"ש. ולכאו' הסוגיא מקשה מר' מאיר, ולהרמב"ם דס"ל כר' יהודה, א"כ מקשינן דלא כהלכתא וצ"ע. ויעוי' בהפלאה שתמה כן. [ועי' בזה בבית יוסף].

ג]

ועוד קשה, דכל הסוגיא מבארת מהו קרוב, ונקטה כן בדעת ר"מ דהיינו תוך נ' אמה. ותמוה מהו שפירשה אליבא דמ"ד שאין הלכה כמותו וצ"ע. ובשלמא לפרש"י הנ"ל דס"ל דגם ר' יהודה מודי לר"מ, דהיותר מנ' לא הולכת שפיר נקט לכו"ע, אבל לשאר ראשונים צ"ע.

ד]

יל"ע אם ב' המחלוקות של ר"מ ור"י, בדין ישנות ובדין קרובות, יש שייכות ביניהם, או הוו ב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז וצ"ע.

ה]

ברש"י ד"ה "ואיזו היא קרובה לעיר", ויל"ע הרי התנא מיירי ג"כ בקרובה לדרך, ומהו שפרש"י על קרובה לעיר וצ"ע.

ו]

יעוי' במאירי כתובות, ונקט דהן סמוך לעיר והן סמוך לדרך טמא, היות ופעמים נשים שיוצאות לקבור בביה"ק, וכשמוצאות אותן תלוליות בעיר או בדרך קוברות שם יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דזהו דבעינן עיר שיש בה ביה"ק, דאם אין בה ביה"ק לא אזלי לביה"ק, וממילא לא קוברים כלל חוץ לעיר ועי'.

ז]

שם במאירי הקשה מדוע טימאו תלוליות, והרי ספק טומאה ברה"ר טהור, ותי' דמדרבנן עשאוה כודאי מפני שחזקתה בכך, והביא י"מ דמיירי בתל המתלקט עשרה לתוך ד' שהוא כרה"י יעוי"ש, ולכאו' צ"ע דא"כ סגי בס"ס ג"כ לטמויי.

פרק טז משנה ג – המוצא מת נוטלו ותבוסתו

א]

מתני' "המוצא מת בתחלה מושכב כדרכו נוטלו ואת תבוסתו", והיינו דהיות ואינו קבר שידוע שלשם קבורה נקבר שם, לכן מותר לפנותו. ועלה שנינו דנוטלו ואת תבוסתו. וילפינן לה מקרא בסוגיא בנזיר ונשאתני ממצרים, ממצרים טול עמי יעוי"ש.

ב]

ויל"ע מהו האי תבוסה ומהו יסוד הדין שצריך ליטלו. דלכאו' אם הוי חשש שיש חלק מן המת או הרקב בתבוסה, א"כ מדוע צריך פסוק. דלכאו' ודאי צריך ליטול את כל המת, ואם אינו חלק מן המת, א"כ מהו יסוד דינו.

ובפשוטו הביאור, דכלל אינו מצד מקומו כאן, אלא הגם דתלינן שלא נקבר כאן בתורת קבע וממילא לא קנה מקומו, מ"מ חל עליה חיוב קבורה, ובכלל מה שמחוייב קבורה, הוי לא רק המת עצמו, אלא גם תפיסתו חייבת בקבורה ודו"ק.

ג]

ויעוי' חזו"א כ"ב ל"ג שכ' "דהתפוסה בכלל מת מפני שנבלע בו המוהל ומתיבש, כדאמר נזיר ס"ה א', ועשאוהו חכמים כמת לענין חיוב קבורה עמו", ומבואר להדיא דנקט דדין תפוסה היינו משום חיוב קבורה, אלא דנקט שם דע"כ היינו דנבלע בו מוהל, ועשו לענין קבורה כמת.

וקצ"ע לדבריו, מהו שחופר ג' אצבעות בקרקע בתולה, דלכאו' לא שייך לדון דהוי מת.

ד]

והנה לכאו' ודאי דינא דתבוסה לא הוי כדי לטהר המקום. [והיינו שהתבוסה מטמאת] דיעוי' בתוספתא בפירקין, הו"ד בר"ש להלן משנה ה', דנפלים אינם קונים את הקבר, ואין להם תבוסה יעוי"ש, ולכאו' אם הוי משום דתבוסה הוי טומאה, מהכ"ת דנפל אינו מטמא. [וי"ל דהוי טומאה מחודשת מהלכה, ולא בנפל].

ה]

ויעוי"ש עוד בתוספתא דפליגי רבנן ורשב"ג אם הנקבר שלא ברשות יש לו תבוסה יעוי"ש. הרי דאינו טומאה, דאם הוי טומאה, וכי היות ונקבר שלא ברשות, אינו מטמא. [וי"ל כנ"ל דהוי חידוש מהלכה וצ"ע].

ו]

ובאמת שהדבר מפורש בתוספתא שם, שהובא דפליגי ר"י ורבנן אם תבוסה מטמא או לא. ורבנן ס"ל דלא מטמא, ומסתברא דכל המשניות שיש דין לפנות הוו גם אליבא דרבנן. וע"כ דאינו כדי לטהר, אלא מדינא דקבורה ודו"ק. ויעוי' בחזו"א כ"ב ל"ג שג"כ הביא לתוספתא זו, והוכיח שדין נוטל תבוסה אינו כדי לטהר יעוי"ש.

ז]

ונראה, דודאי אין דין נוטל כדי לטהר, דהרי שיטת רוב הראשונים דעכו"ם אינו מטמא באוהל, וא"כ לכאו' בעכו"ם אין לחוש לטומאה, ואפ"ה ס"ל להרמב"ם שיש דין תבוסה בעכו"ם וע"כ דאינו כדי לטהר ודו"ק.

[ויעוי' חזו"א כ"ב כ"ד ד"ה והנה, שהקשה לשיטות הראשונים דעכו"ם מטמא באוהל, מדוע ממעטים מושכב שלא כדרכו, [והיינו דתלינן דהוי עכו"ם] והרי גם עכו"ם מטמא באוהל, ויעוי"ש שכ' דקמ"ל שמותר לפנותן, וצריך בדיקה].

ח]

ובחזו"א כ"ב ל"ג הוסיף להוכיח דע"כ תבוסה אינה מדין טומאה, שהרי ילפינן לה לתבוסה מקרא דונשאתני ממצרים, ודין לטהר מצינו רק בארץ ישראל, ולא שייך למילף ממצרים דין טהרת אר"י ודו"ק. ונראה להוסיף על דבריו, דיעקב אבינו ע"ה, לא ציוה על טהרת מצרים, וע"כ דהוי מדיני קבורה או מדיני קבר ודו"ק.

ט]

אלא דלכאו' יש ראשונים שמוכח מדבריהם, דיסוד דין נוטלו ואת תבוסתו, הוי כדי לטהר את המקום. והיינו דהתבוסה גם הויא טומאה. וכן משמע לשון פיהמ"ש כאן "ואם מצא מת בתנאים האלה ורצה לטהר את המקום הזה, יטול אותו ויטול את העפר שנתערבו" וכו' ומשמע דהוי מדין טהרה. ויעוי' ג"כ בהלכה פ"ט טו"מ ה"א "ושאר השדה בחזקת טהרה" וכן להלן שם בהל' ג' "וכל השדה טהורה". וכן הוא בפיהמ"ש נזיר ודו"ק.

י]

וכן משמע דתבוסה הוי דין טומאה, מתוס' נזיר ס"ה א' ד"ה מצא, שהקשו מסנהדרין מ"ז ב' דפינה מקומו טהור וכאן משמע שיש תבוסה, ומשמע דתבוסה הוי ענין טומאה, וזהו שהקשו דמתבוסה חזינן טומאה ומהו דנקטו שם דטהור ודו"ק. [אלא דיתכן שתוס' מודו שיש מלבד טומאה עוד דין ודו"ק].

יא]

ולהנך ראשונים דמשמע דהוי תבוסה מדין טומאה, יל"ע מהא דנפל, ונקבר שלא ברשות אין להם תבוסה, ולכאו' מהכ"ת שלא יהיה להם טומאה וי"ל. וכן יעוי' נזיר נ"א ב' דמת שחסר אין לו תפוסה, ולכאו' אם הוי מטעם טומאה, מהכ"ת שלא מטמא [ויש לדחות, שהרי מת שחסר אין לו רקב, וא"כ טומאת תבוסה לא עדיפא מרקב ודו"ק].

יב]

והנה עד כאן נתבארו ב' צדדים ביסוד דין תבוסה, או דהוי משום טומאה, וכדי לטהר המקום צריך לנוטלה, או דהוי מדין קבורה, ומכלל חיוב קבורה הוי לקבור גם את התפוסה, וכן נקט בחזו"א.

אולם לכאו' בראשונים מצינו דרך שלישית בביאור דין תבוסה, והיינו דכמו שמת שנקבר בדרך קבע קונה מקומו, ואסור לפנותו, וכן חל איסוה"נ, ה"ה מת שנקבר אפילו בתורת עראי, מ"מ חל עליה דין קבורה לענין שכשיפנה חל דין לפנותו עם תבוסה ודו"ק. והיינו שאינו רק חיוב קבורת המת, אלא הוי דיני קבר, וגם על עראי חל דיני קבר ודו"ק.

יג]

ויעוי' רשב"ם ב"ב ק"א ב' ד"ה מת מושכב. דנקט דנקבר קבוע קונה מקומו, אבל מת הנמצא לא קנה "דאיכא למימר לא היה המקום הזה מקום קבורה אלא על ידי הדחק וכו' והוסיף עלה שם וז"ל "ומיהו כיון דמת הוא ולא הרוג ומושכב כדרכו נוטל גם את תפיסתו וכו' אבל אם הוי הרוג שמצאוהו מגוייד לא קנה מקומו כלל אפילו לתפוסה, דאיכא למימר שם נהרג ונפל" יעוי"ש.

יד]

והנה מלשון הרשב"ם מתבאר דחלוק מת הנמצא מהורג לענין תבוסה, והטעם דהרוג אין לו תבוסה דאולי כלל לא נקבר, ורק נהרג ונפל שם. והיינו דלעולם דין תבוסה הוי מדינא דקבר, וכמו שהנקבר בתורת קבע קנה מקומו שלא לפנותו כלל. ה"ה הנקבר אפילו בדרך עראי קנה מקומו עכ"פ לענין שיפנוהו עם תבוסתו. וזהו שסיים דהרוג לא קנה מקומו כלל, אבל נמצא קנה מקומו קצת. והיינו כש"נ לענין דתבוסתו ניטלת עמו, והוי מדינא דקבר ודו"ק.

טו]

והיינו דלרשב"ם דין נוטלו ותפושתו, אינו מדין קבורה גרידא, אלא חל דין קונה את מקומו, וקונה גם את תפישתו, וס"ל לרשב"ם שיש ג' גדרים בדין מת קונה מקומו, דנקבר קבוע קונה לענין שלא ליטלו, ונקבר עראי קונה לענין שניטל עם תבוסתו, וכל שכלל לא נקבר, כלל לא קונה ודו"ק.

טז]

אלא דלשון הרשב"ם עדיין צ"ב, דיעוי"ש בתו"ד שכ' "ונוטל הכל דחשיבי כרקב של מת" יעוי"ש. ולכאו' אם הוי מצד קונה מקומו לענין שיטלנו עם תבוסתו, א"כ מהו שהוצרך להחשיבו כרקב וצ"ב.

יז]

ויתכן, דיעוי' בריטב"א ב"ב ק"א ב' שם וז"ל "ומשום כבוד המת הוא, ועשאוהו כרקב שלו" יעוי"ש, ומבואר דהגם דנדון כרקב. מ"מ יסוד מה שעשאוהו כרקב הוי משום כבוד המת, ויש לפרש דיסוד כל הדין הוי דיני קבורה, וכלל אינו דין של קונה מקומו, אולם לרשב"ם י"ל דיסוד הדבר עשו שקונה מקומו, ומ"מ הוי בגדר של עשאוהו כרקב. וחל דין ליטלו עם תפיסתו. וזהו שכ' רשב"ם דהוי גדר הדבר שנדון כרקב ודו"ק.

יח]

וברשב"ם שם בסו"ד נקט בכוונת פרט לשראשו מונח לו בין ירכותיו דאין לו תבוסה, דאו דהוי עכו"ם, או דבאקראי בעלמא השליכוהו, ולכן אין להם תפוסה יעוי"ש. והנה בשלמא אם הוי עכו"ם שפיר י"ל דעכו"ם אין תבוסה, אבל אם הוי ישראל מדוע אין תבוסה, וגם אם הוי קבורה שאינה קבועה הרי כ' לעיל מינה דעכ"פ קונה לענין תבוסה. וצ"ל דזהו שדייק בלשונו "באקראי בעלמא השליכוהו" והיינו שכלל אין לזה תורת קבורה ודו"ק. [ושו"ר בברכת רא"ש נזיר שם, שתמה בזה בסתירת דברי הרשב"ם, ותי' כש"נ ודו"ק].

יט]

ועל פי המבואר מדברי רשב"ם דבעינן חשיבות קבורה לענין שקונה מקומו לתפוסה, יש לבאר דברי הרמב"ם שכ' בפ"ט טו"מ ה"ה וז"ל "והמתים הנמצאים גלויים ע"פ השדה אין להם שכונת קברות ולא תבוסה" יעוי"ש. ומבואר דלדין תבוסה צריך קבורה בקרקע, ולא בגלויים ע"פ השדה, ולכאו' אם הוי כפשטות הרמב"ם הנ"ל דהוי מדין טהרת אר"י, א"כ מה איכפ"ל אם קבור או לא, ולכאו' נר' דס"ל כרשב"ם דע"י שנקבר חל דין קבר על התבוסה ודו"ק. [ויתכן דלעולם אינו מדין "קונה מקומו", אלא ע"י שהוי קבור, שפיר חל על התבוסה דין רקב, וממילא הוי מכלל דין טהרה ליטול גם את תבוסתו ודו"ק].

כ]

והנה הרמב"ם פ"ט טו"מ ה"א נקט דגם כל הנך דהוי בחזקת עכו"ם ג"כ יש להם דין תבוסה יעוי"ש, ולכאו' אם הוי מטעם קונה את מקומם, ויל"ע אם בעכו"ם יש כלל דיני קבר שקונה, דלכאו' גם בנקבר דרך קבע אין דין קונה מקומו שלא יטלנו, וא"כ מהכ"ת שיחול דין קבר לענין תבוסתו, ולכאו' משמע דהוי מטעם שנדון כהמת עצמו, וזה עשו גם בעכו"ם וצ"ע.

כא]

ולהחזו"א הנ"ל דנקט דדין תבוסה הוי מדיני קבורה. ויל"ע אם בעכו"ם יש דין קבורה, שהרי להרמב"ם גם בעכו"ם יש תבוסה וצ"ע. אולם אם כוונת הרמב"ם הויא כרהיטת לשונו, דהוי דין ליטול התבוסה כדי לטהר את אר"י, א"כ שפיר בעינן ליטול תבוסה דהיות ונתנו לתבוסה דין מת, שפיר כדי לטהר צריך ליטלו עם תבוסתו ודו"ק. ויתכן, דהיות וס"ל לרמב"ם שיש לעכו"ם תבוסה, זהו שהוכרח לפרש דהוי מדין טיהור השדה, ולא מדין קבורה, כחזו"א.

כב]

ומה שהוכיח החזו"א דאינו מדין טיהרו ארץ ישראל, ממה דילפינן תבוסה ביעקב אע"ה, ולא היה דין לטהר את מצרים, ונר' דיסוד דין תבוסה היינו שמשום כבוד המת החשיבו התבוסה כחלק מן המת, ובמצרים היה נפק"מ לענין קבורת יעקב. ובדינא דמתני' הוי נפק"מ לענין טהרה דעד שלא יטלו התבוסה לא הויא הקרקע טהורה ודו"ק. [ואולי י"ל דהרמב"ם ס"ל שיש לעכו"ם דין תבוסה, דהיות וילפינן לה מקרא דונשאתני ממצרים, וס"ל דלאבות לא היה דין ישראל, וא"כ ע"כ אינו דין מסוים בישראל וצ"ע].

כג]

ועוד חידוש שמעינן מדברי הרמב"ם, דס"ל דהוי נטילת התבוסה משום טהרה, והוי גם בעכו"ם, והרי ס"ל להרמב"ם דעכו"ם אינו מטמא באוהל. וחזינן שעשו דיני טומאה גם כה"ג שאין חשש מאהיל ודו"ק וצ"ב.

כד]

במאירי נזיר ס"ה א', נקט בביאור הא דחסר אין לו תבוסה "שאינו חשוב כלל, ואין לו אפי' דין תפיסה. וכ"ש שכונת קברות" יעוי"ש. ומבואר דכדי שיחול דין תבוסה בעינן חשיבות מת ודו"ק וצ"ב.

מה שעור הטומאה דתבוסה

א]

והנה בפשוטו ודאי שהתבוסה יש עליה דין טומאה, [וגם אם יסוד דין נטילת התבוסה הוי מדיני קבורה, מ"מ מסתבר שהיות וחייב קבורה יש עליה דיני טומאה]. ויש לדון מהו שיעור הטומאה של תבוסה, וכן מובא שדן הגרי"ז זצ"ל מהו שיעור הטומאה של תבוסה.

ב]

ולכאו' להריטב"א ורשב"ם הנ"ל [ב"ב ק"א ב'] דנקטו דתבוסה הוי כרקב, א"כ מסתברא דגם שיעור התבוסה הוי כרקב ועי'.

ג]

אלא דעיקר דברי הריטב"א ורשב"ם צ"ב, מה שייך לדון דתבוסה כרקב, והרי לרקב יש הרבה דינים, ובענין ארון שיש וכדו', וכאן ליכא לכל תנאי רקב. וע"כ צ"ל דהוי דין מד"ס דהעפר נדון כרקב, הגם שכה"ג לא שייך רקב עצמו ועי'.

ד]

ואולי כלל אין כוונת הריטב"א ורשב"ם דהוי רקב לגבי דיני טומאה. אלא הוי רקב לגבי דיני קבורה. ולכן צריך לקוברו עם התבוסה, וגם כל שנוטל צריך ליטול גם התבוסה, אבל לעולם ודאי אין דין טומאה דרקב עליה ודו"ק וצ"ע. ולפי"ז ניחא מה שהסתפק מרן הגרי"ז זצ"ל מהו שיעור הטומאה. והיינו דגם להרשב"ם דס"ל דחשיבי כרקב, היינו לענין שנוטלו ולא לדינא דטומאה ודו"ק.

ה]

ובעיקר דין התבוסה אם מטמא. יעוי' בר"ש להלן משנה ה' שהביא התוספתא "המוציא את העפר ממקום הטומאה אוכל בדמעו ר' יהודה אומר צובר עפרה" ומסיק שם הר"ש דכוונת התוספתא דמיירי בהנך ששנינו "נוטלו ואת תבוסתו וחופר בבתולה ג' אצבעות, אע"ג דידעינן דאין זה רקב של מת כיון דתבוסתו היא מטמא ליה ר יהודה וכו' אע"ג דלרבנן עפרה טהור" יעוי"ש, ומבואר דס"ל להר"ש דפליגי תנאי בתוספתא אם עפר התבוסה טמא או לא, עוד מפורש דאינו רקב, וע"כ דמש"כ הריטב"א ורשב"ם היינו שנתנו לתבוסה דין רקב ודו"ק.

ו]

אלא דיעוי' בזר זהב שם בביאור התוספתא [פט"ז ה"ד] ולא פי' כהר"ש, אלא דמוציא היינו מוציא ממקום שחופר, אבל לסיפא דהתוספתא דבודק ביאר בזר זהב דהכוונה שנוטל את תבוסת המת וכה"ג אוכל בדמעו דאין לו דין רקב מן המת לטמא יעוי"ש, ומבואר דפליג על הר"ש, וס"ל דלכו"ע תבוסה אינו מטמא. ודו"ק.

ז]

ויעוי' עוד מש"כ בשיעור תבוסה להלן מ"ד בדברי התוספתא עפ"י ביאור הר"ש והז"ז בתוספתא ודו"ק.

פרק טז משנה ג

א]

מתני' "המוצא מת בתחלה מושכב" וכו' ומשנה זו הובאה גם בנזיר ס"ד ב', ובר"ש כאן כ' דחד מינייהו אגב גררא. ויעוי' בפי' הרא"ש נזיר ס"ה א' שכ' דהמשנה שם הויא משום דנקטו שם לכל עניני רגלים לדבר, וכן משנה זו הוי ענינה שהיות ונמצא במרחק כ' קבר, רגלים לדבר דהוו עוד מערות יעוי"ש, ולשון הר"ש נראה דלא ברירא מי הוי אגב גררא וצ"ב.

ב]

שם במשנה "מצא שנים נוטלן ואת תבוסתן" והנה בפשוטו כל מת שנקבר דרך קבע קונה מקומו ואסור לפנותו, וכש"כ בתוס' נזיר ס"ד ב' ד"ה נוטלו, מהש"ס סנהדרין מ"ז ב'. וכאן תנן דמוצא קבר או ב' לא חיישינן דנקברו דרך קבע, ולכן אפשר לפנותם.

ג]

ובפשוטו היה אפ"ל, דכל שמוצא ב' לא חוששים דהוו קבע, אבל במוצא ג' חיישינן. אלא דבמשנה מתבאר שצריך שיעור בין הקברים. ובסוגיא ב"ב מתבאר דהיינו לפי חשבון מערות הקבורה, ומבואר דג' קברים בעלמא לא תלינן דנקברו דרך קבע, ורק אם הוו בדרך שעושים בית הקברות, וא"כ לא כל ג' קברים חל עלייהו דין קונה מקומם ועי'. [ויעוי' ברא"ש נזיר, דכשהם ג' מוכח דזהו מקום מיוחד לקברות, והיינו דממילא מוכח שניתנו לקבורה ודו"ק].

ד]

ויעוי' במאירי שכ' "דמוצא מת מושכב כדרכו אע"פ שמצאו כדרכו בתכונת קבר ישראל, הואיל ויחיד הוא אין מחזיקים את המקום בבית הקברות, אלא נוטלו ואת תפוסתו". יעוי"ש. ומבואר דבעינן לתלות דהוי בית קברות, וכל שלא תלינן דהוי ביה"ק, א"כ אדרבה חיישינן דנקבר בתורת עראי, או שלא ברשות ודו"ק. [ויעוי' תוס' ב"ב ק"ב א' [ד"ה המוצא] דנקט דאם ידוע שלשם קבורה נקבר יש לו שכונת קברות, והיינו אפילו בקבר א' ודו"ק].

ה]

וגדולה מזו מצינו להלן ס"ה ב' "בדק מכ' אמה ולא מצא מאי" ויעוי"ש בראשונים כמה דרכים בכוונת השאלה. ובפרש"י שם, וכן מסקנת הרא"ש שם דהיות ובדק ולא מצא, א"כ אולי הוי הוכחה שאינו שכונת קברות, והוברר שגם ג' שמצא אינם בית הקברות ויהיה מותר לנוטלם יעוי"ש. ומבואר דרק ע"י שתלינן דהוי בית קברות, הוא שחל דין קנו את מקומם ודו"ק.

נזיר ס"ה ב'

א]

והנה בגמ' נזיר ס"ה ב' "אמר רבא בדק ופנה וכו' לא האי מפני ליה גבי הנך תרי, ולא הנך תרי לגבי האי. איכא דאמרי אמר רבא כיון שנתנה רשות לפנות מפנה להון, ולשוינהו שכונת קברות, אמר ר"ל עילא מצאו". ויל"ע מה הוי פלוגתת ב' הלישנות בגמ'.

ב]

והנה בביאור מה דללישנא קמא לא מחזיר הב' שפינה, י"ל בב' דרכים, י"ל דלעולם היות ונמצא שלישי, א"כ חל תורת שכונת קברות, ומ"מ היות והראשונים פונו בהיתר, ממילא אין דין להחזירם, אבל השלישי חל עליה דין שכונת קברות ולא יכולים לפנותו. וכן חל דין לבדוק משם כ' אמה. וכן משמע לשון הרא"ש בפי' שם, דלעולם עכשיו הויא שכונת קברות, ומ"מ היות ובשעה שפינה היתה בהיתר, שעדיין לא נודע, לכן אי"צ להחזיר. [ומסתבר שכל דיני שכונת קברות עלה, וצריך לבדוק כ' אמה].

ג]

ויעוי' ג"כ בתוד"ה אמר שכ' עלה דאית דגרסי ומשוי לה שכונת קברות יעוי"ש. ומבואר דלהאי לישנא חל דין שכונת קברות גמור, ובודק כ' אמה. ולפי"ז שפיר דינא דמתני' אפשר להעמיד כפשוטו, דנקט הראשון והשני, ומ"מ בשלישי חל דין שכונת קברות.

ד]

[אולם לכאו' ממה שיש דלא גרסי כן, א"כ משמע דס"ל דהגם שחל דין ששלישי אסור לפנותו, מ"מ לא אלים כ"כ לאשוויי דין שכונת קברות לענין חיוב בדיקה ממנו ולהלן עד כ' אמה וצ"ע].

ה]

ולכאו' נראה מלשון התוס', דבאמת ס"ל דאין בפינה הב' דין שכונת קברות על השלישי. והיינו דרק חל על השלישי דין קבר ידוע. והיינו דע"י שהוברר שהיו שם ג' קברות א"כ איגלאי מילתא שנקבר שם בכוונה כדי להשאר שם, וחל עליה מצד קבר יחידי דין שקונה מקומו, אבל כד דיינינן להחיל דין שכונת קברות [לענין לבדוק כ' אמה] בזה היות וכבר פינה הראשונים, א"כ פשיטא שלא הוי עליה שכונת קברות ודו"ק.

ו]

ולפי"ז מתבאר, דבזה גופא פליגי הנך ב' לישנות, והיינו דלישנא קמא ס"ל דגם בפינה הראשונים, מ"מ חל דין שכונת קברות, אבל לישנא בתרא דס"ל שיכול לפנות גם השלישי, ס"ל דהיות ופינה הראשונים א"כ לא נקבע דין שכונת קברות כאן.

ובפי' הרא"ש כ' בטעמא דמילתא, דהגם דקבר הידוע אסור לפנותו, מ"מ כאן גם בג' שנמצאו, אין כאן ידיעה ודאית יעוי"ש.

ז]

ויעוי' בפרש"י בקו' ללישנא בתרא דלשוינהו שכונת קברות, שפי' דיחזירו הב' שפינו למקומם ויהיה שכונה כאילו יש שם מערות אחרות סביבותיו יעוי"ש. ויל"ע מדוע ללישנא קמא, ס"ל דגם אם אין דין להחזיר הנך שפינו ברשות, מ"מ יש על המקום דין שכונת קברות, וללישנא בתרא ס"ל דכדי לאשוויי על המקום דין שכונת קברות בעינן להחזיר הראשונים שפינו וצ"ע.

ח]

ולכאו' מבואר, דס"ל לרש"י דיסוד פלוגתת ב' הלישנות, דל"ק ס"ל ששייך שכונת קברות לחצאין, והיינו לענין שלא לפנות השלישי [ואולי גם לענין חיוב בדיקה כ' אמה]. אבל לישנא בתרא ס"ל דלא שייך לחצאין, וע"כ דלא נדון כשכונת קברות, ובקו' דנדון כשכונת קברות, ע"כ הכוונה שגם יחזירו להנך שפינה ודו"ק.

ט]

ובדברי הש"ס דלא האי מהני לגבי הנך, פרש"י "שלא מהני ליה לגבי הנך קמאי" ומשמע שהנדון לא הוי רק אם יש לשלישי שכונת קברות ואסור לפנותו או לא. אלא שיש צד שיפנוהו לגבי הנך קמאי, וצ"ע מהו האי דינא, וכי שייך להעביר מקום השכונת קברות וצ"ע.

י]

יעוי' לשון המאירי דנקט דמיירי שיפנה הם והתפוסה, ומשמע דכדי שיחול דין שאי"צ להחזיר, או שאין שכונת קברות, בעינן שנטל גם התפוסה ואין המקום טמא ודו"ק.

יא]

ודבר חדש מבואר בזה במאירי, דהגם דהש"ס להלן שם ס"ל דאם בדק עד כ' אמה ולא מצא, דמ"מ הנך ג' ראשונים דין שכונת קברות עליהם ואסור לפנותם. [כן הוא כוונת הש"ס לפרש"י ומאירי ומסקנת הרא"ש] ומ"מ נקט המאירי דזהו דוקא אם מצא כל הג' מתים ולא הספיק לפנותם, אבל אם פינה ב', וחל על השלישי דין שאסור לפנותו, וכה"ג אם בדק כ' אמה ולא מצא, יכול לפנות השלישי יעוייש"ה וצ"ב.

יב]

ולכאו' הביאור דהיות ומה שחל על השלישי דין שכונת קברות הוי ג"כ רק עליו, וכלפי הנך שפינה אין דין שכונת קברות, א"כ כה"ג שבדק ולא מצא תוך כ', גם השלישי פקע מיניה דין שכונת קברות ודו"ק.

יג]

ובפי' הרא"ש בקו' הש"ס ולשוינהו שכונת קברות משמע שכל הנדון הוי רק לגבי שלא יפנו השלישי, והיינו דלא פי' כרש"י דיחזירו הב' וכן שבודק כ' אמה, אלא שיהיה דין שכונת קברות עכ"פ לענין שלא יפנו להשלישי, ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם.

יד]

ובביאור תי' הש"ס דעילא מצאו ולכן טיהרו, יעוי' ברש"י דלא פי' שלא ליתן על השלישי דין שכונה, אלא שיסוד ההיתר הוי כדי לטהר את כל סביבות הקברים, והיינו שלא להחזיק המקום במערות קבורה, ולכן התירו לפנות את השלישי ודו"ק.

טו]

שם בגמ' "בדק מכ' אמה ולא מצא מאי" ובתוס' נקטו אם בדק לצד א' אם צריך לשאר רוחות, והיינו דס"ל שיש דין לבדוק לכל רוח. ובדרך הב' הנדון לענין העומק, אולם ברש"י וברא"ש ומאירי ס"ל דהנדון הוי לענין אם הג' שמצא יכול לפנותם. ויל"ע בצדדי הנדון.

טו]

ויעוי' דיוק לשון רש"י, ונר' שצד א' ס"ל דלא קנו מקומם, וצד ב' דהיות והוו ג' מחזיקינן להו בשכונת קברות, ולכאו' נראה דצד א' כלל אין נדון של שכונת קברות, וכל הנדון דהיות ומצא ג' א"כ הוברר שנקברו לישאר שם ויחול עלייהו דין קבר הידוע. [וכלל לא הוזכר שכונת קברות] וזהו דאמרינן דהיות ולא מצא, א"כ מברר שגם הנך ג' לא הוו קבר קבוע, או דמ"מ היות ומצא ג' הוו שכונת קברות. והיינו שיש קנו מקומם מצד קבר יחידי, ויש דין של שכונת קברות שאסור לפנות ודו"ק.

יז]

אולם לשון הרא"ש משמע שב' הצדדים הוו אם במצא ג' הוי שיעור מספיק לדון שכונת קברות, או היות ורגילים לקבור הרבה ולא מצא רחוק כ', לא הוי שכונת קברות ועי'.

יח]

יל"ע במצא ג' שצריך לבדוק כ' אמה. ובדק ומצא קבר בסוף כ', מה דין כל הי"ט אמות, האם היות ובדק, ע"כ מקום שבדק טהור או מדנקט דבלא מצא טהור, מכלל דבמצא הכל נדון כשכונת קברות. והוי דין ששכונת קברות אסור לכהן ליכנס וצ"ע.

יט]

ויעוי' בראב"ד פ"ט טו"מ ה"ג בהג"ה ב', ולכאו' זה גופא הוי ספיקו, והיינו דתחילה ס"ל דאם יש שם שכונת קברות הגם שנבדק, מ"מ טמא. ואח"כ נקט דבמקום שבדק טיהר יעוי"ש וצ"ע.

הוספות

א]

גמ' "בדק מעשרים אמה ולא מצא מאי", ומסקינן דהוי שכונת קברות, והש"ס מקשי עלה מאי טעמא, אמר ר"ל עילא מצאו וטיהרו את ארץ ישראל יעוי"ש. ויל"ע דהרי מה דמסקינן דהוי שכונת קברות היינו כש"כ הרא""ש דהגם דרגילות שיש קברות הרבה. מ"מ כאן שמצא רק ג', לא הוי זה שלא נמצאו הרבה להוכיח דאינו שכונת קברות, אלא מ"מ הויא שכונת קברות יעוי"ש.

ב]

ולפי"ז תמוה מה הוקשה להש"ס מ"ט, וכן מה הוי תי' דר"ל שעילא מצאו, ויעוי' בפי' הרא"ש שכ' דלא גרסינן לה, אולם יעוי' בפרש"י ומבואר שכן גרים לה וצ"ע.

ג]

ויעוי' במאירי בנזיר שם שביאר דהטעם דהג' אסור לפנותם, ולכאו' אם בדק כ' ולא מצא שיוברר שהג' שמצא היו דרך אקראי. ועלה אמרינן שכן הוו שכונת קברות, ומה שבדק ולא מצא היינו שמא לא בדק יפה. ולעולם שכונת קברות היתה. ועלה הקשה הש"ס מ"ט, וביאר המאירי "א"כ למה בודק" ועלה שנינן דעילא מצאו וטיהרו, וצ"ב מה הכוונה מ"ט בודק, והרי בדק היות וחיישינן שמא הוו קברים.

ד]

ולכאו' הביאור, דס"ל דהיות ואמרינן דהג' הוו שכונת קברות, ומה שלא מצא, [דלכאו' הוי סתירה לשכונת קברות] היינו שלא בדק היטב. וא"כ דשייך דל"ה בדיקה טובה, א"כ מהו דין הבדיקה, ועלה משני דעילא מצאו, והיינו דכלפי הג' מתים דיינינן דהוי הכל שכונת קברות, ולא בדק יפה, אבל כלפי המקום שבדק מקלינן דהוי בדוק וטהור.

ה]

ולכאו' נראה, דהרא"ש דס"ל דלא גרסינן, היינו דלמאירי לעולם שכונת קברות הוי מקום לקברים הרבה, וא"כ גם מקום שבדק הוי מכלל שכונת קברות. אלא שתלינן שלא בדק יפה, אבל להרא"ש סתמא דביה"ק הוי טובא, אבל בבדק ולא מצא, ע"כ אמרינן שאיתרע ביה"ק רק של ג' קברים. וכל סביבותיו אינו מכלל השכונה ודו"ק.

פרק טז משנה ג – המוצא פרט למצוי

א]

מתני' "המוצא מת" ובגמ' ממעטינן פרט למצוי, ובר"ש ביאר כהתוס' נזיר ס"ה א' דכה"ג שהוי ידוע שנקבר לשם קבר קונה מקומו וזהו הסוגיא סנהדרין מ"ז ב', ולפי"ז קבר הנמצא היינו שנמצא סתם ולא ידוע אם לשם קבורה נקבר, דכה"ג נוטלו ולא קנה, ורק כה"ג דהוו ג' קברים תלינן דהוו שכונת קברות.

ב]

וברש"י סנהדרין מ"ז ב' ביאר הא דקבר הנמצא מותר לפנותו כגון שהוא חדש ויודע בעל השדה שלא ציוה מעולם לקוברו שם ובגזילה נקבר שם, ובפשוטו משמע דדוקא בידוע דהוי בגזילה הוא דמותר לפנותו, הא בסתמא אסור לפנותו, ולפי"ז כלל לא שייך למעט מהמוצא פרט למצוי, דוקא ידוע, שהרי כל קבר סתמא ג"כ אסור לפנותו.

ג]

ובאמת שכן למד בכוונת רש"י בב"י. דיעוי' בטור יור"ד שס"ד דהמוצא קבר בתוך שדהו ואינו יודע אם נקבר שם מדעת בעל השדה מותר לפנות, וכ' עלה בב"י שם דמדברי רש"י בסנהדרין הנ"ל מתבאר דס"ל להיפך, והיינו שרק בקבר חדש אסור לפנותו, והיינו משום שיודע שלא נתן לו רשות יעוי"ש. [ויעוי"ש בפרישה].

ד]

אלא דלכאו' דברי רש"י צ"ע איך יכלכל למתני' דידן, שהרי במשנה מבואר שיש הבדל בין ג' לא', והרי לשיטתו ממ"נ, אם הוי קבר שנמצא דיודע שנקבר שלא ברשות, ולכאו' גם אם הוו ג' קברים הרי יודע שלא נתן רשות. ואם מיירי באינו חדש, א"כ הרי גם בקבר א' אסור לפנותו, ואיך מיירי דינא דמתני' וצ"ע.

ובאמת דלפרש"י לכאו' הש"ס נקט כה"ג דיודע דהוי בגזל, וכה"ג שיודע דהוי שלא ברשות, ולא התפרש מהו הדין בסתמא, וצ"ע.

ה]

ובעיקר דברי רש"י שפי' להסוגיא שם שקבר הנמצא היינו קבר חדש, ויעוי' בשו"ת חו"י מהר"ד אופנהיים שביאר בזה דבר חדש, מה הכריחו לרש"י לפרש כן. דלהלן שם בסוגיא מקשינן, דיהיה אסור לפנותו שמא הוי מת מצוה וקנה מקומו, ומשני דמת מצוה קלא אית ליה. וכ' הרד"א שם דע"כ מיירי בקבר חדש דבזה שייך התי' דקלא אית ליה, אבל אם הוי קבר ישן אין קלא דהוי מת מצוה, ולעולם אסור לפנותו מחשש דהוי מת מצוה יעוי"ש.

ו]

אלא דלכאו' לפי"ז יקשה כן על מתני' דידן, דלכאו' מתני' דידן ע"כ לא מיירי בקבר חדש, שהרי א"כ גם בג' לא קנו מקומם. ואפ"ה מבואר שיכול לפנותן, ולכאו' ניחוש שמא הוי מת מצוה, ועי' במאירי נזיר ס"ה שהביא לקו' הש"ס סנהדרין לגבי מתני' דידן, וכ' עלה ג"כ דלא חיישינן למת מצוה היות וקלא אית ליה, וע"כ דגם באינו חדש יש לתי' דקלא אית ליה ודו"ק.

ז]

ובאמת ביד רמ"ה סנהדרין שם ביאר הברייתא שם דלא כפרש"י, אלא דקבר הנמצא היינו סתמא, וקבר הידוע היינו שידוע שנקבר לקבורה, ולפי"ז ניחא היטב מתני' דמיירי בקבר סתמא, וכשמצא א' נוטלו, אבל אם מצא ג' תלינן דהוי שכונת קברות, אולם לפרש"י צ"ע.

ח]

וביותר תמוה, דלכאו' הר"ש סותר משנתו. דבמשנה דידן הביא הסוגיא בנזיר המוצא פרט למצוי, וביאר לה כהתוס' נזיר דהוי פרט לידוע, והיינו דסתמא נוטלו, ובידוע קנה את מקומו, ולהלן משנה ה' הביא לסוגיא סנהדרין ופי' לה כפרש"י דקבר הנמצא, היינו שיודע שנקבר שלא ברשות. [ויעוי"ש שנקט שתלוי בכוונת קבר הנמצא בין הגירסאות, דאם מקומו מותר בהנאה מיירי בגזול. ואם אסור בהנאה, מיירי באינו ידוע ודו"ק].

ט]

והמוכרח בזה, דודאי לכו"ע קבר הנמצא סתמא לא קנה מקומו ונוטלו. ומה שפרש"י דמיירי בקבר חדש שיודע דהוי בגזל, היינו לבאר סיפא דברייתא דמותר בהנאה, אבל מה שנוטל היות והוי רק מדרבנן מה שאסור לנוטלו, לכן מספק נוטלו. [ואיסוה"נ הוי דאורייתא] אבל ודאי שגם בסתמא דינא הוא דנוטלו, ובזה מיירי מתני' דידן, וזהו דחלוק מוצא א' ממוצא ג' ודו"ק. [ולפי"ז אי"צ למש"כ הרד"א הנ"ל בטעמו דרש"י ואה"נ גם בסתמא יש תי' הש"ס ממת מצוה ודו"ק].

י]

אלא דלדברי הב"י הנ"ל בכוונת רש"י, עדיין צ"ע איך תתפרש המשנה שחלוק קבר א' מג' וצ"ע.

יא]

והנה במתני' לכאו' כייל התנא ב' דברים א. דמוצא מת א' נוטלו עם תפיסתו, אבל במוצא ג' הרי"ז שכונת קברות. ובר"ש "ואסור לפנותה דקנו מקומה", והיינו דבג' אסור לנוטלם. ודין נוסף קמ"ל דכל שמצא ג' חל דין בודק ממנו ולהלן.

יב]

אולם בדעת הרמב"ם דייק מרן הגרי"ז דס"ל דדינא דמתני' לא הוי כלל לענין שחלוק בדין קנו מקומם, אלא כל דינא דשכונת קברות היינו שחל חשש דהוי ביה"ק וממילא מוטל לבדוק כ' אמה, וכל שלא בודק כ' אמה הוי טמא, ואסור לילך שם, דברמב"ם פ"ט טו"מ ה"ג נקט דמצא ג' הרי"ז חושש שמא ביה"ק ובודק, וכלל לא הזכיר דבג' מתים קנו מקומם, ומשמע דלעולם גם בג' מתים נוטלן ואת תפיסתם, אלא שבג' חל דין בדיקה ודו"ק. [ויעוי' ג"כ בחזו"א כ"ב כ', דנקט בדעת הרמב"ם דגם בג' יכול לפנותם, ויעוי"ש מש"כ ליישב הסוגיא נזיר ס"ה ב'].

יג]

ונראה דהרמב"ם הוי לשיטתו ביסוד הביאור מה דנוטלן ואת תפיסתם. דכ' לעיל ג' צדדים אם הוי מטעם חיוב קבורה, או דהוי מדיני קבר שקנה התפיסה, אולם ברמב"ם נקט בריש הל' ג' "נוטל כל א' מהם ותבוסתו עמו וכל השדה טהורה". ומבואר דהוי דין בטהרת המקום, והיינו דאחר שמצא מת, איך חל דין טהרה על המקום, ע"י שיטלנו עם תבוסתו.

יד]

ולפי"ז זהו דינא דמתני', דמצא מת א' ע"י שנוטלו עם תבוסתו כל השדה טהורה, משא"כ במצא ג' מתים, חל חשש דהוי ביה"ק, וממילא עד שלא יבדוק למרחק של כ' אמה לא טיהר השדה. ולפי"ז שפיר י"ל דכלל לא מבואר במשנה דחלוק בין מוצא מת א' למוצא ג' מתים לגבי קונה מקומו, ולעולם עד שלא נודע שקברו לדעת קבורה נוטלו ואת תבוסתו. אלא דכל דמצא ג' חיישינן דהוי ביה"ק, ולא נטהר השדה עד שיבדוק, אבל לענין ליטלנו עם תבוסתו, גם במצא ג', היות ודינא דקנו מקומם הוי מדרבנן, שפיר מספק לא קונה, ועד שלא יוברר דקברו לדעת קבורה לא קנו מקומם ודו"ק.

טו]

ולפי"ז ניחא מש"כ בבית יוסף הנ"ל בכוונת רש"י, והיינו די"ל דס"ל בדעת רש"י דדינא דמתני' כלל לא קמ"ל חילוק בין מצא מת א' לג' מתים בדינא דקנו מקומם. וכל דינא דמתני' הוי רק דינא דשכונת קברות, והיינו לענין שחל דין בודק כ' אמה ודו"ק.

טז]

ולהנ"ל דיסוד דינא דמתני' לא הוי דיני קנה מקומו, וכן לא הוי חיוב בדיקה גרידא, אלא יסודו הוי דיני טיהור השדה, ובמצא א' ע"י שיטלנו נטהר השדה, ובג' בעינן בדיקה. ולפי"ז ניחא דברי הרמב"ם שכ' דבדק כ' אמה ולא מצא, הרי העשרים שבדק טהורות אע"פ שהן שכונת קברות יעוי"ש, ובראב"ד תמה בזה דאם הוי שכונת קברות איך הוא טהור. והיינו דהראב"ד ס"ל דשכונת קברות הוי טומאה, וזהו שהוקשה לו מה שייך שבדק והוי שכונת קברות.

יז]

אולם להנ"ל כוונת הרמב"ם דשדה בעלמא שנמצא מת לא הוי שכונת קברות, וע"י שנוטל המת השדה טהורה, אבל מצא ג' חל דין שכונת קברות, והיינו דהכל טמא עד שיבדק. [ולא סגי שיטול המתים שמצא] וסד"א שאם בדק ולא מצא לא יטהר דאם לא מצא הוברר שלא בדק היטב, ולא נטהר בבדיקתו, קמ"ל דמ"מ טהר הגם דהוי שכונת קברות, והיינו דשכונת קברות היינו שדינו להבדק, והרי בדק ודו"ק.

יח]

ונראה גם בדעת הכס"מ שביאר בדעת הרמב"ם למתני' כהנ"ל. דיעוי' ברמב"ם פ"ח טו"מ ה"ה "קבר הנמצא מותר לפנותו. ואם פנהו מקומו טמא ואסור בהנאה עד שיבדק" יעוי"ש. ותמוה איזה בדיקה יש בקבר יחידי שיכול לפנותו. ובכס"מ כ' דמיירי שמצא ג' מתים שיש דין בדיקה יעוי"ש. ומבואר דגם במצא ג' מתים דינא הוא שיכול לפנותו, וכל החילוק בין א' לג' הוי בדיני הטהרה, דבג' צריך בדיקה ודו"ק. אלא דלפי"ז יל"ע כמה מתים ימצא, ויהיה מותר לו לפנותם וצ"ע.

יט]

אלא דכל ביאור זה בדעת הרמב"ם, דס"ל דדינא דשכונת קברות כלל אינו לענין קנו מקומם, אלא לענין חיוב בדיקה. ולכאו' קצ"ע עלה מהרמב"ם פ"ט טו"מ ה"ה שכ' דהנקבר שלא ברשות אין לו שכונת קברות יעוי"ש. ובשלמא אם הכוונה שלא קנה מקומם שפיר זהו דקמ"ל דשלא ברשות לא קונה. אבל אם כל דין שכונת קברות הוי לענין חיוב בדיקה, וכי סד"א שמת שנקבר שלא ברשות יעשה חשש שנקברו כאן עוד מתים, ויצטרכו לבדוק וצ"ע.

כ]

עוד צ"ע על הביאור הנ"ל. מהסוגיא נזיר ס"ה ב' לענין בדק ופינה בדק ופינה דהוי נדון לגבי השלישי אם מפנהו או לא, ולכאו' אם כל דינא דמתני' הוי לענין בדיקה, אבל לא הוי כלל חילוק מת א' מג' לענין קנה מקומו, א"כ מה הנדון. וע"כ דבמצא ג' דינא דשכונת קברות הוי דקנו מקומם וצ"ע. [ובאמת לשון הש"ס "בדק ופינה" צ"ע. דלכאו' לא חל דין בדיקה רק במצא ג'. וברמב"ם השמיט לכל הך מימרא וצ"ע].

כא]

יעוי' בתשו' חו"י מרד"א שג"כ למד בכוונת רש"י בסנהדרין דקבר שמותר לפנותו, היינו רק שידוע דהוי בגזילה, וכן פי' בכוונת הרמב"ם פ"ח הנ"ל והכס"מ שם. ותמה עלה מהש"ס נזיר דמצא ג' אסור לפנותן. [והיינו דס"ל דזהו כוונת הש"ס, ולא כש"נ לעיל דהוי רק דין בדיקה] וכ' ליישב דהרמב"ם מיירי כלישנא דבדק ופינה מפנה גם השלישי דאין לו שכונת קברות יעוי"ש. [והוא ממש להיפך ממש"כ בדעת הרמב"ם דכל דין שכונת קברות הוי לענין בדיקה, וכאן ס"ל דאינו שכונת קברות ומ"מ צריך בדיקה ודו"ק].

כב]

שם בתשו' רד"א תמה דאם מה שנוטלו ותפוסתו הוי בנקבר שלא ברשות, ועלה תנן דבמצא ג' הוי שכונת קברות, והרי בברייתא במסכת שמחות שנינו דאם הוי שלא ברשות אפילו הם י' מתים אין להם שכונת קברות וצ"ע.

כג]

ואולי י"ל בדעת הרמב"ם, דלעולם גם הוא ס"ל דמצא שלישי אסור לפנותו, אלא דס"ל דאין הביאור דהוי דין עצמי שהיות והוו ג' תלינן דהוו קבר קבוע וקנו מקומם, אלא הוי להיפך, והיינו דהיות ומצא ג' וחל על המקום דין שכונת קברות, והיינו דחיישינן לענין טומאה על כל המקום שאולי הוי ביה"ק. א"כ מכלל דינא דשכונת קברות הוי ג"כ שלא לפנותו, אבל אינו דין בפנ"ע. ושפיר ס"ל להש"ס ס"ה ב' דאם לא חל דין שכונת קברות, שפיר ג"כ יכול לפנותו ודו"ק.

כד]

ובאמת לכאו' כן מוכח בדעת הרמב"ם, שהרי נקט בפיהמ"ש "וכאשר מצא מתים רבים במקום אחד מוטלים זה על זה הרי הם נחשבים כגוף אחד ונוטלן ואת תפוסתם", ומשמע דרק כה"ג נוטלן, אבל אם מצאן כפי התנאים של קבורה לא נוטלם, ולכאו' הוי דלא כביאור הגרי"ז בדעת הרמב"ם, ולכאו' ע"כ צ"ל דלעולם לא נוטל השלישי, אלא דאינו מדינא דיחיד קונה מקומו, אלא מדינא דשכונת קברות וכש"נ.

פרק טז משנה ג – בסוגיא נזיר ס"ה א'

א]

בר"ש כאן הביא הסוגיא בנזיר ס"ה א' דמדייקינן ממתני' המוצא פרט למצוי, מת פרט להרוג, מושכב פרט ליושב, כדרכו פרט לשראשו מונח בין ירכותיו יעוי"ש.

ונראה דפליגי הראשונים בנזיר שם בביאור הנדון. דרש"י שם מפרש לה לענין סיפא דמתני', דתנן דמצא ג' קנו מקומם ויש להם שכונת קברות, היינו פרט למצוי, ופרט להרוג ויושב וכו'.

ב]

אולם בתוס' שם פירשו דמוצא פרט למצוי קאי על רישא דמתני' דתנן שהמוצא נוטלו ואת תפוסתו, ועלה דייקינן דדוקא מוצא נוטלו אבל מצוי לא נוטלו, והיינו דכוונת מצוי היינו דידוע, ובידוע הוי הדין ששנינו בסנהדרין קבר הידוע אסור לפנותו יעוי"ש.

ג]

ולפי"ז גם בשאר המיעוטים פליגי מה הכוונה, דלרש"י מת פרט להרוג, היינו דאם א' משלושתן הוי הרוג לא חל על השלושה דין שכוונת קברות, אלא מפנה. ולתוס' הרוג נדון כחסר, וכלל אין לו דין תפוסה, וא"כ הרוג אינו בדינא דרישא דמתני' ששנינו דנוטלו ותפוסתו, והרוג לא נוטל תפוסתו.

ד]

ולפי"ז ניחא גם שאר המיעוטים, והיינו דממעטינן מושכב פרט ליושב, וכדרכו פרט לשראשו בין ירכותיו, דלתוס' דמוסב על הרישא, א"כ היינו דכה"ג תלינן דהוי עכו"ם, ועכו"ם אין לו תפיסה, אולם לרש"י דס"ל דקאי על סיפא דיש להם דין קברות, א"כ הנהו אין להם דין קברות, אבל לא נתבאר מה דינם לגבי תפוסה.

ה]

ויעוי' בתשו' ר"ד אופנהיים [הו"ד בסוף שו"ת חו"י] ושם נקט ג"כ כש"כ דשיטת רש"י דכל הנך מיעוטים הוו על סיפא דמתני', ולתוס' הוי על רישא דמתני' יעוי"ש. ויעוי' בפי' הרא"ש כאן, ויש לדון אם ס"ל דהוי על רישא או על סיפא ועי'.

ו]

ויעוי' ג"כ ברמב"ם בפיהמ"ש נזיר, והביא להאי דרשא לגבי שכל הממועטים אינם עושים שכונת קברות יעוי"ש. ונר' דס"ל כפרש"י והוי לשיטתו דס"ל דעכו"ם יש לו תפוסה, וממילא לא שייך למעט מרישא דמתני'. [שהרי ממעטינן היות וכן הוי מנהג עכו"ם] ואם קאי ארישא, הרי להרמב"ם גם לעכו"ם יש תפוסה ודו"ק.

ז]

וברשב"ם ב"ב ק"א ב' ד"ה מת, נקט בתחילת דבריו לכל הנך גווני דאין להם תפוסה, במצוי והרוג ויושב וכו', אולם להלן שם נקט בביאור הגמ' דממעטינן בסוגיא נזיר, ושם נקט דהוי לענין שאין להם שכונת קברות וכפרש"י בנזיר ודו"ק וצ"ע.

ח]

שם ברשב"ם מבואר דבאינו מושכב כדרכו אין לו תפוסה, דאיכא לספוקי דילמא עכו"ם הוא יעוי"ש, ויל"ע דמשמע דהוי רק ספק, ומדוע אין תפוסה מספק. ויעוי"ש בסו"ד לגבי שכונת קברות, דנקט דגם להצד דהוי ישראל, א"כ באקראי השליכוהו ואין לו תפוסה יעוי"ש. והיינו דאזיל לשיטתו דגם בישראל משכח"ל שאין תפוסה, וממילא ממ"נ אין תפוסה, דאם הוי עכו"ם פשיטא שאין לו, וגם אם הוי ישראל היות והוי בהשלכה, ואינה דרך קבורה, אין לו תפוסה ודו"ק.

ט]

והנה בהדי כל הנך דממעטינן, כייל הש"ס ג"כ לדינא דעולא דמת שחסר אין לו תבוסה ושכונת קברות. ולכאו' לתוס' דס"ל דכל הנך ממעטינן להו גם מתבוסה שפיר כייל למת שחסר בהדייהו, שגם מת שחסר אין לו תבוסה, אולם לרש"י דס"ל דקאי לענין שכונת קברות, מהו דנקט בהדייהו למת שחסר דגם אין לו תבוסה וצ"ע. וי"ל דגם רש"י ס"ל כרשב"ם דלעולם אין להם תבוסה, אלא דס"ל דהמיעוט קאי לגבי הסיפא, ושפיר היות ושוין בדינם שייך לכוללם יחד ועי'.

י]

אלא דבשיטת הרמב"ם לא שייך לפרש כן, דלהרמב"ם הרי לעכו"ם יש תבוסה, וע"כ ממעטינן יושב וכדו' רק משכונת קברות, ולא מתבוסה, ולפי"ז מה דכייל למת שחסר, ע"כ ל"ה משום שאין לו תבוסה, אלא שאין לו שכונת קברות ועי'. ובאמת יעוי' בפיהמ"ש להרמב"ם נזיר שם, דהביא להן דינא דמת שחסר יעוי"ש. וצ"ע מה הוצרך לדינא דמת שחסר כביאור לדינא דמתני' וצ"ע.

יא]

ויעוי' במאירי נזיר ס"ה א', ונקט שגוי ודאי אין לו תפוסה, [ודלא כהרמב"ם] ונקט שם דיסוד דינא דמת שחסר אין לו תבוסה ושכונת קברות, וז"ל "שיש מת שאפילו בדין תפיסה אינו, והוא מת שמצאו חסר שאינו חשוב כלל, ואין לו אפילו דין תפיסה וכ"ש שכונת קברות" יעוי"ש, ומבואר שיסוד הדין הוי מחמת שאין לו חשיבות וצ"ע.

יב]

והנה בשלמא לדינא דתבוסה י"ל דהיות ואינו חשוב לא נתנו לו דין תבוסה, אלא לענין שכונת קברות, לכאו' מה איכפ"ל דאינו חשוב, מ"מ הרי היות ויש ג' קברים והוו כדרך קבורה, א"כ לכאו' הוי חזקה שיש כאן בית קברות וצ"ע. והמאירי כייל להו יחדיו, ונקט דהוי שכונת קברות בתורת כ"ש מתבוסה, ולכאו' לא שייכי זל"ל, דחסרון חשיבות אינו ענין עם ביה"ק.

יג]

ולכאו' מוכח, שגם דינא דתלינן וחיישינן לבית קברות, תליא בחשיבות הקברים. וכל דהוי מת שחסר שאינו חשוב כלל, א"כ לא הוי סיבה לאשוויי דין שכונת קברות ודו"ק וצ"ע.

ואולי לפי"ז י"ל גם דזהו כוונת הפיהמ"ש, שכייל בהדי מתני' לדינא דמת שחסר, והיינו דלא נימא דהטעם שאין שכונת קברות הוי היות והוי עכו"ם, אלא החסרון הוי שאין המת חשוב [וגם עכו"ם אינו מת חשוב] ובשאינו חשוב לא משוי שכונת קברות ודו"ק.

יד]

וביסוד מה דפליגי תוס' והרמב"ם אם הנך מיעוטים הוו על רישא דמתני' [לתוס'] או על סיפא [להרמב"ם] י"ל דאזלי לשיטתייהו. דבתוס' נר' דס"ל שיש ב' חידושים בג' קברים, הן שלא נוטל דהוו קבועים, וכקבר יחידי דסנהדרין. ודין נוסף דשכונת קברות, ולהרמב"ם משמע דעיקר דין ג' קברים היינו לענין שכונת קברות. ולפי"ז להרמב"ם ודאי עיקר דין המשנה הוי שכונת קברות, וע"כ דממעטינן משכונת קברות, ולתוס' שג"כ הוי חידוש בדין הנוטל דחלוק מצא א' משלושה, ושפיר י"ל דהוי מיעוט על רישא דמתני' ודו"ק.

מצא פרט למצוי

א]

בגמ' נזיר ממעטינן מצא פרט למצוי, ולפרש"י הכוונה להברייתא להלן שם, אולם בתוס' פירשו דהכוונה דברישא שמצא מת נוטלו ואת תבוסתו, היינו פרט למצוי, דבמצוי אינו נוטלו. ומצוי היינו ידוע דתנן סנהדרין מ"ז ב' דקבר הידוע אסור לפנותו. ובפשוטו הכוונה דממעטינן כה"ג שידוע שנקבר לדעת קבע שקנה מקומו, וידוע דתנן להלן בא' ידוע וב' בתחילה, היינו שידוע שיש שם קבר אבל לא ידוע אם נקבר בתורת קבע ודו"ק. ויעוי' בפי' הרא"ש אהלות כאן שנקט פרט לידוע שנקבר לשם קבורה, ולכאו' כוונתו כנ"ל דנקבר בתורת קבע. וכן הוא בתוס' ב"ב ק"א ב' ד"ה המוצא מרשב"א. ויעוי' בר"ש כאן.

ב]

ויעוי' תוס' נזיר ס"ד ב' ד"ה נוטלו, וג"כ פי' דהש"ס סנהדרין היינו שנודע שנקבר לדעת קבורה, ובנמצא אמרינן דנוטלו, דמאחר שלא נודע [היינו שלא נודע כלל שיש שם קבר] נכון לומר כי לאקראי נקבר יעוי"ש. ולכאו' משמע דכה"ג שכן נודע שיש שם קבר, א"כ לא שייך ההוכחה דלאקראי נקבר, ומשמע שיש לו דין קבר גמור, ולפי"ז לא צריך נודע שנקבר לקבורה, וסגי שנודע שיש שם קבר וצ"ע.

ג]

ויעוי' בתשו' ר"ד אופנהיים הנ"ל, שהאריך טובא בביאור המשך התוס' ב"ב שם, ויעוי"ש שהעלה דבר חידוש והיינו דמה דהוי שכונת קברות היינו או בג' ידועים או שלא ידועים, ואם יש א' ידוע וב' בתחילה או להיפך הוי גריעותא. אבל אם מצא ב' ידועים [והיינו שלא ידוע שנקברו בתורת קבר] ג"כ יש להם דין קבר קבוע שאסור לפנותו יעוי"ש.

ד]

ולכאו' הביאור, דהוו ב' הלכות נפרדות, דכל דהוי קבר שנקבר בתורת קבע קנה מקומו, ועוד דין הוי דכל שמצא ג' קברים, תלינן שהמקום הוי בית קברות, וזהו רק בכה"ג דהוו או ג' בתחילה או ג' ידועים. וכה"ג דהוו ב' ידועים חל עליהם דין קבר, היות ורק במוצא שאין ידוע, הוי סברא דמדלא ידוע ע"כ נקבר באקראי, אבל בידועים אין סברא דהוי אקראי, ואדרבה תלינן דהוו קבע ודו"ק.

ה]

ויעוי' במקור חיים או"ח דנקט דדינא דג' קברים הוי ככל דין ג' פעמים הוי חזקה, ויעוי"ש שהוכיח דמזה שצריך שיהיו מד' ועד ח', שמעינן שגם מה דמהני ג"פ לחזקה, היינו כה"ג שיש סברא בדבר יעוייש"ה. [ולכאו' הדברים סותרים לדברי הגרד"א הנ"ל שנקט שגם בב' קברים נדון כקבע].

ו]

ובתוס' שפי' דכוונת פרט למצוי, היינו דאם ידוע, הוי כקבר קבוע, ואינו נוטלו, והביאו להרשב"ם דהכוונה כברייתא דלהלן למעט א' ידוע וב' בתחילה, או ב' ידועים וא' בתחילה. ותמהו התוס' דלפי"ז נפיק דג' ידועים ג"כ יש לדינא דמתני' ומדוע נקט התנא המוצא יעוי"ש.

ז]

ובאמת בהגהות הגר"א מחק להא דג' ידועים, וכן רהיטת לשון הרמב"ם פ"ט טו"מ ה"ו. ויעוי' ג"כ באליהו רבה כן. ומשמע שפי' כן למיעוטא דמוצא פרט למצוי, דהן כשא' ידוע וכ"ש אם ג' ידועים דאין שכונת קברות ודו"ק.

ח]

ויתכן שתוס' לשיטתייהו לא יכלו לפרש כהרמב"ם והגר"א. דבתוס' משמע דג' קברים הוו כמוצא קבר ידוע, ורק במצא א' או ב' אמרינן איתרמי. [והוי דין נוסף שצריך ג"כ בדיקה, אבל יסוד מתני' ג"כ דחלוק א' מג' לגבי דין נוטלו. וזהו ג"כ דס"ל דפרט למצוי ממעט ידוע מנוטלו וכש"נ]. וא"כ אם במוצא ג' אינו נוטל כ"ש בג' ידועים ודו"ק.

ט]

והרמב"ם לשיטתו דעיקר דין המשנה הוי לענין בדיקה, א"כ שפיר גם ג' ידועים אינם בדין שכונת קברות, והטעם, דהיות ונודע הג' ולא יותר, א"כ הוי רגליים לדבר שאין כאן שכונת קברות. ויעוי' לשון הא"ר "דלא אמרינן שכונת קברות למיצרך בדיקה" וכש"נ.

י]

ולפי"ז נפיק, דהתוס' והרמב"ם הוו לשיטתייהו בתרתי, והיינו דהיות ופליגי מהו יסוד המשנה, ממילא ג"כ פליגי אם מיעוטא דהמוצא ולא המצוי קאי על רישא דנוטלו, או על סיפא דצריך בדיקה, וה"ה ג"כ פליגי אם שייך לפרש דג' ידועים ממעטים מדינא דמתני' וכש"נ.

פרק טז משנה ד – בודק אמה על אמה

א]

מתני', הבודק, וברא"ש שאי"צ כל ד"א יעוי"ש. ויל"ע אם האמה מתוך הנך ד' יכול להיות כל אמה שרוצה. וכן יל"ע אם לכל אורך הכ' אמה צריך עכ"פ להיות בשורה אחת, או יכול לשנות פעמים כאן ופעמים כאן וצ"ע. [ולשון הרמב"ם פ"ט טו"מ הל"ז "אינו צריך לחפור תלם אחד מתחילת הכ' עד סופן, אלא" וכו' ומשמע דבעינן בצורת תלם].

ב]

מתני' ומניח אמה, וברא"ש שכן דרך כוך, ולפי"ז כל שמצא מת, צריך להרחיק ממת אמה, וכוונת בודק ומניח, היינו שמניח ואח"כ בודק, וכן הוא לשון הרא"ש ודו"ק.

ג]

שם עד שמגיע לסלע, וברא"ש שדרך לשים כוך על כוך, וצ"ע תיפו"ל אולי קברו בעומק. ולכאו' לטעם כוך על כוך, משמע שצריך עד סלע גם אם מצא, ולפי"ז גם הנך ג' ראשונים צריך להוסיף עד סלע וצ"ע.

ד]

והנה לשיטת הרא"ש דרגילות לעשות כוך על כוך, ויש לדון ביסוד דינא דמשנה דמוצא ג' הרי"ז שכונת קברות, האם כה"ג שמצא מת א' ועוד ב' מתים זה ע"ג זה, האם הנך ג' ג"כ עושים שכונת קברות וצ"ע.

ה]

יל"ע דבהנך כ' אמה נקטו שבודק אמה ומניח, ולגבי המקום של ג' מתים לא נקטו ולכאו' מדוע שם אי"צ לבדוק כולו. ולדעת הכס"מ פ"ח וחזו"א שם הרי גם בג' מפנה אותם, וא"כ הוי נפק"מ שצריך לבדוק אחר שפינה, כדי לדעת שאין טומאה כוך תחת הכוך וצ"ע.

ו]

עוד תמוה דנקטו לדינא עד סלע לגבי כ' אמה, ולכאו' כל דין הבדיקה של כ' אמה הוו דומיא דבדיקה של ג' מתים [להרא"ש הנ"ל] והו"ל למינקט להיפך. והיינו לפרש בג' מתים לדיני הבדיקה, וה"ה כ' אמה כן וצ"ע.

ז]

ובפיהמ"ש ביאר דהטעם שחופר עד סלע או בתולה, דהחשש שאולי קברו בעומק יעוי"ש. ולפי"ז לכאו' נמצינו דפליגי הרא"ש והרמב"ם כה"ג שבדק ומצא מת, האם צריך להוסיף ולחפור עד עומק סלע או בתולה, דלהרא"ש שיתכן שיש כוך ע"ג כוך, לכאו' גם במצא, צריך לבדוק, ולהרמב"ם כל שמצא מת אי"צ לבדוק וצ"ע.

ח]

והנה בסוגיא נזיר ס"ה ב' בדק ולא מצא מאי. ובתוד"ה אמר הביא אית דמפרשי דהכוונה דבדק ולא מצא, האם צריך לבדוק עד שיגיע לסלע או לבתולה יעוי"ש. ובפי' הרא"ש שם תמה עלה ממתני' דידן דמבואר שתחילת השיעור בדיקה הוי עד סלע או בתולה. ומהו שכ' התוס' דבלא מצא אולי צריך עד סלע יעוי"ש.

ט]

ובחזו"א כ"ב ט"ו, [ד"ה ולמה] נראה שיישב לקו' הרא"ש, והיינו דס"ל להתוס' דדין בדיקה הוי רק עד ד"א, וכש"כ רשב"ם ב"ב ק"א ב' דעומקה של מערה ד"א, ולפי"ז כוונת עד סלע או בתולה, היינו אם תוך ד"א מצא סלע, אי"צ להוסיף, אולם שיעור ד"א הוי גם בלא הגיע לסלע, וזהו שביארו תוס' לספק הש"ס דכה"ג שחפר ד"א ולא מצא, האם צריך להמשיך לבדוק עד סלע או בתולה ודו"ק. [ויעוי"ש בחזו"א שצידד בדעת רשב"ם שאי"צ יותר מד"א, אבל ברמב"ם ורא"ש דבעינן אפילו מאה אמה עד שיגיע לסלע יעוי"ש].

י]

ויעוי"ש בחזו"א [ד"ה עד] שהעיר, דמה ראיה היא שהגיע לקרקע בתולה, הרי לעולם על גבי הכוך יש קרקע בתולה, וא"כ מנין שאין תחתיו קבר, אולי זהו הבתולה שע"ג הכוך יעוי"ש מש"כ.

יא]

בר"ש הביא תוספתא דפליגי ב"ש וב"ה בשיעור בודק ומניח, ובר"ש כ' דמתני' דידן כר' יעקב ואליבא דב"ה יעוי"ש. ובתוס' ב"ב ק"ב א' ד"ה מארבע הקשו להשיטה דס"ל דבודק אמה ומניח ב' אמות, והרי עי"ז כבר הניח מקום הקבורה, ובודק מקום הרווח יעוי"ש. ובחזו"א כ"ב ט"ו הגיה בתוס' וביאר שהכוונה ב' היינו לא ברווח שלא בודק, אלא שצריך לבדוק באורך המת ב' אמות יעוי"ש וצ"ע.

יב]

ובאמת יעוי' בפיהמ"ש שכ' דרווח אמה זהו המעט ביותר שיש בין שני קברים יעוי"ש. [ולפי"ז ניחא קו' המפרשים שהרמב"ם בהל' מכירה נקט שהרווח הוי אמה ומחצה יעוי' תויו"ט] וא"כ יש לתמוה דמה מהני שמניח אמה ובודק אמה. והרי אולי הרווח בין המתים הוי ב' אמות, ולעולם האמה שבדק זהו אמה של רווח וצ"ע. וע"כ שזהו גדר התקנה וצ"ב.

יג]

ובאליהו רבה כ' דלא גרסינן אמה על אמה, אלא בודק אמה ומניח אמה יעוי"ש ולכאו' כוונתו דלא צריך לבדוק באורכו של מת אמה, אלא סגי בפחות וצ"ב.

המוצא אוכל בדמעו

א]

מתני' "המוציא את העפר ממקום טומאה אוכל בדמעו" ופליגי הראשונים איך מיירי, דלהר"ש הכהן עצמו הוא הבודק, והוא מוציא העפר, ועלה קמ"ל דאוכל בתרומה, אולם ברא"ש ובפיהמ"ש כ' דאדם אחר הוציא העפר, ולאחר שהעפר אינו במקום שצריך בדיקה הוציאו להעפר הכהן, ובזה אוכל בתרומה.

ב]

והנה הרא"ש דנקט שאסור להכנס, נקט דכל שהעפר הוצא ממקומו, הכהן יכול לנוטלו, ומשמע אפילו לכתחילה. ויל"ע האם הכוונה דהעפר הוי אחר בדיקה ולכן לא נאסר לכהן. [וצ"ע מאי קמ"ל אוכל בתרומה] או דלעולם מיירי אפילו קודם בדיקה, אלא דמ"מ אסור רק בשכונת קברות, ולא אסרו את עצם העפר וצ"ע.

ג]

ויל"ע, האם פליגי רק בפשוטו של המשנה, דהר"ש מעמיד דע"כ מיירי שהכהן עבר על איסור שצריך לחשוש, ומ"מ בפועל אינו נטמא, והרמב"ם מעמיד בגוונא שלא עבר איסור שאסור להכנס למקום מסופק, אבל לדינא לא פליגי הרמב"ם והרא"ש, וגם לדידהו אם יצוייר שנכנס הכהן למקום הבדיקה, מ"מ אינו טמא עד שימצאו עצם המטמאה וצ"ע. ויעוי' להלן.

ד]

ומצינו שיטה בראשונים דס"ל דלעולם אין הנדון רק לגבי איסור טומאה, אלא גם דנדון כטמא, דהראב"ד פ"ט טו"מ ה"ט, נקט דכוונת אוכל בדמעו היינו דשרי רק לאכול מדומע, אבל תרומה ודאי אסור לו לאכול, וע"כ דהיות ונגע בעפר חל עליו לגבי תרומה דין טמא וצ"ב. ויעוי' גם באליהו רבה דנקט דכוונת בדמעו היינו שאוכל רק מדומע יעוי"ש.

ה]

ובאמת כל דין המשנה צ"ב, דמיירי בבודק את הנך כ' אמה, והבודק חופר ומוציא עפר, ולכאו' העפר שהוא מוציא הוא בודקו ולא מצא בתוכו עצמות, וא"כ מאי קמ"ל המשנה דאוכל בדמעו, והרי הוברר שאין שם טומאה וביותר אליבא דהרמב"ם דנקט דמיירי בתנאי שהמוציא אינו הבודק, וא"כ המוציא נגע בעפר לאחר שהבודק ראה שאין בעפר עצמו, ומה סד"א שיהיה אסור אכילת תרומה על המוציא, והרי הוציא עפר טהור וצ"ב.

ו]

ויעוי' במשנה אחרונה, שכ' דחידושא דמתני' דהגם שדינא דשכונת קברות הויא דנדון כמקום טמא, מ"מ היינו שאסור להכנס, אבל לענין אכילת תרומה לא נדון כאיתחזק איסורא, ואוכל בתרומה. ולפי"ז זהו גופא החידוש דחלוק מגל, דגל נדון שאיתחזק, וכאן דמיירי שלא בדק העפר, אלא הוציא בלי לבדוק. ומ"מ לא חשיב איתחזק טומאה ודו"ק.

ז]

עוד צ"ב, בשלמא להרמב"ם, דלא מיירי שהכהן נכנס למקום הבדיקה, א"כ שפיר הוצרך התנא לדבר על עפר שהוציא מאותו מקום. אולם להר"ש דמיירי שאיתרמי שהוציא העפר ממקומו, א"כ מדוע מיירי התנא כלל בעפר, נימא שאם איתרמי שנכנס כהן למקום הבדיקה, [היינו למקום שחיישינן דהוי שכונת קברות] אוכל בדמעו וצ"ע.

ח]

ובשיטת הפיהמ"ש, לכאו' נראה דמלשונו דנקט "ובתנאי שלא יכנס למקום הטומאה", ואם נקט שאחר הוציא העפר רק בתורת היכי תימצי שלא יעבור על איסור כניסה, לכאו' לא שייך לשון שמותר לאכול בתנאי שלא יכנס, דהוו ב' מילי דלא שייכי זל"ז, ומשמע דאליבא דהרמב"ם ודאי כל הדין שאוכל בדמעו היינו רק בכה"ג שהוציא העפר ולא היה במקום הבדיקה וצ"ב.

ט]

ולכאו' מבואר, דהנה יש לדון מה הדין במקום דחיישינן לשכונת קברות וכהן נכנס לשם, האם רק אסרו עליו להכנס, אבל מספק לא שוו עליה דין טומאה, או שעשו עליו דין טומאה, ואם נימא שעשו טומאה. ניחא מה דס"ל להרמב"ם דמיירי דוקא בכה"ג שכבר הוציאו העפר, והכהן לא יכנס למקום הטומאה ודו"ק.

י]

ולפי"ז ניחא היטב מה דהתנא נקט לשון "עפר", והיינו דלגבי המקום הוי מקום טומאה, ואם נכנס לשם אינו אוכל בתרומה, ורק לגבי העפר קמ"ל דאוכל בדמעו. [ועדיין יל"ע הן בנכנס למקום הטומאה, והן במוציא עפר, איך מיירי האם גם אחר בדיקה אסור להכנס למקום השכונת קברות, ומותר ליגע בעפר, או שכל הנדון הוי קודם שבדקו את העפר, אבל אחר שבדקו העפר, שפיר גם מותר להכנס למקום שכונת קברות וצ"ע. [ויעוי' בסד"ט רי"ג ד"ה תניא].

יא]

ולהנ"ל, א"כ פליגי הר"ש והרמב"ם, ביסוד דינא דנכנס להנך כ' אמה, דהר"ש ס"ל דהוי טהור וכש"כ דכל כמה דלא איתחזק שם טומאה "לא אסרינן ליה בתרומה", אבל להרמב"ם כל דחיישינן לשכונת קברות, הוי איפכא, דנדון שהמקום טמא, וע"י שיוציא המת הוי מטהר להמקום וכש"כ בפ"ט ה"ג יעוי"ש ודו"ק.

יב]

אלא דלכאו' כל זה ניחא בביאור הפיהמ"ש, אבל הרמב"ם בהלכה פ"ט טו"מ ה"ט, לכאו' חזר בו, וכלל לא נקט דמיירי שהמוציא הוי אדם אחר, אלא משמע שהנדון אם אוכל בתרומה הוי על המוציא ממקום הטומאה יעוי"ש, ולכאו' חזר מהפיהמ"ש וצ"ע. [וכן למד בכוונת הרמב"ם במים טהורים, ויעוי' בתו"ח במשניות שכ' דהרמב"ם פ"ט טו"מ הוי כהרא"ש יעוי"ש וצ"ע].

יג]

ולכאו' נפיק, שיש ג' שיטות בראשונים. להר"ש מיירי שהכהן עצמו נכנס והוציא העפר, ואפ"ה יכול לאכול תרומה, וא"כ ס"ל שגם נכנס וגם נוגע בעפר אוכל בתרומה. להרמב"ם [בפיהמ"ש] והרא"ש, רק הנוגע בעפר שהוציאוהו טהור ואוכל תרומה. אבל הנכנס לשכונת קברות לא אוכל תרומה, אולם להראב"ד [וכן הוא במלאכ"ש מהר' יהוסף, וכן באליהו רבה] אוכל רק מדומע ולא תרומה ודאית, אלא דבדעת הראב"ד יש לדון אם קאי בנכנס, או גם בלי שנכנס, ורק מצד נגיעה בעפר, דלכאו' הראב"ד קאי על דברי הרמב"ם בהלכה, ושם מיירי שנכנס לשכונת קברות, ויתכן לפי"ז דאם לא נכנס, ורק נגע בעפר, גם להראב"ד אוכל בתרומה וצ"ע.

יד]

יעוי' בשושנים לדוד, שעמד מהו דלראשונים שכוונת דמעו היינו תרומה ודאית, מדוע לא נקט התנא תרומה, ונקט לשון דמעו יעוי"ש. ויעוי"ש [הו"ד בתואנש"ש] שדן להראב"ד מה הדין בתרומה ודאית מדרבנן ודו"ק. ובאליהו רבה הוסיף בזה חידוש, דאוכל רק מדומע, ורק מדומע שלו אבל אם הוי מדומע של אחר לא דלא יזלזלו בתרומה יעוי"ש וצ"ב.

טו]

ובמשנה "והמוציא את העפר ממקום הטומאה" ולהר"ש נר' הכוונה שמוציא את העפר שנמצא במקום הטומאה, והיינו המקום דחיישינן שיש בו שכונת קברות, אולם להרמב"ם ורא"ש, הרי מיירי שאינו מוציאו ממקום טומאה, וע"כ צ"ל דהכוונה שקודם שהוציאו, היה העפר במקום טומאה, והיינו דבאמת המקום הוי מקום טומאה וכש"נ.

טז]

ויתכן דלהרמב"ם ורא"ש, הא גופא קמ"ל, דהגם דשוו על שכונת קברות דין טומאה, מ"מ לא הוי כבית הפרס וכדו', דשם עשו ג"כ דעצם העפר הוי טמא, גם בהוציאו ממקומו. משא"כ כאן קמ"ל, דגם מה דהוי נדון כשכונת קברות לטומאה, היינו רק על מקומו, ולא על עפר שיצא ממקומו ודו"ק.

פרק טז משנה ד – בתוספתא

א]

בר"ש הביא התוספתא, דהמוציא עפר אוכל בדמעו, ור' יהודה אומר שצובר עפרה של זו ע"ג עפרה של זו, ותחילה מפרש הר"ש דהכוונה דמיירי ג"כ במוציא עפר חפירות וכמשנה דידן, וזהו דס"ל לת"ק שאוכל בדמעו, ור' יהודה דס"ל שצובר עפר ע"ג עפר, ומשום דס"ל דטמאות ופליג על מתני' וס"ל דאינו אוכל בדמעו. [ולכאו' לפי"ז מתבאר דת"ק ור"י פליגי מן הקצה, דלת"ק גם בנכנס בשכונת קברות אוכל בדמעו, ולר"י גם בנוגע רק בעפר שהוציא ממקומו, נדון העפר דהוי טמא ודו"ק וצ"ב].

ב]

אולם הר"ש תמה, דמהו שהתוספתא תחילה נקטה בודק ובסוף המוציא. [ועל מתני' לא הוקשה לו שנוי הלשון מבודק למוציא, ורק בתוספתא שעל שניהם מיירי מענין אוכל בדמעו, ואולי בודק היינו קודם שנודע, ומוציא אחר הבדיקה ועי']. ועוד הקשה דאם טהור העפר, מהו מקום טומאה, וכן הקשה הר"ש דבמה פליגי ת"ק ור"י, דממ"נ אם מצא שם טומאה טמא, ואם לאו טהור יעוי"ש, ולכאו' מבואר דע"כ לא ס"ל שעשו דין טומאה [וכש"כ בשיטת הרמב"ם] אלא הכל מיתלא תלי אם מצאו טומאה ודו"ק. [ומה שהקשה דאם טהור מהו מקום טומאה. ויל"ע מדוע לא הוקשה להר"ש כן על המשנה].

ג]

ומסיק הר"ש, דכוונת התוספתא "המוציא", היינו בהנך ששנינו דנוטלו ואת תבוסתו, וכה"ג שנטלו ועדיין לא נטל התבוסה, ועל התבוסה [דידעינן שאינה בכלל דין רקב, ר"ש] פליגי ת"ק ור"י, דת"ק ס"ל דתבוסה עצמה טהורה, ור"י ס"ל דתבוסה עצמה טמאה.

ולפי"ז מיירי במוציא תבוסה, דפליגי אם הוי טמא, אבל סיפא דתוספתא מיירי בבודק את הנך כ' אמות של שכונת קברות, ובזה לכו"ע העפר אינו טמא, ואוכל בדמעו.

ד]

והנה בפשוטו היה נראה שכל מה שחידש הר"ש דמיירי במוציא התבוסה, זהו בכוונת התוספתא. אבל בכוונת מתני' דידן נשאר הכוונה כש"כ בתחילת דבריו דמיירי שמוציא ממקום החפירה, ולמקום החפירה קרינן מקום הטומאה. אלא דיעוי' בר"ש להלן מ"ה ד"ה יש לו תבוסה, שכ' דאין מקומו טמא בלא נטל התבוסה "דהא אוכל בדמעו תנן", [והיינו מתני' דידן] ומה הוכיח, הרי אוכל בדמעו מיירי לגבי עפר החפירה, וע"כ דאחר פירושו בתוספתא, הדר ביה שזהו ג"כ כוונת המשנה ודו"ק.

ה]

ולפי"ז כוונת המשנה המוציא את העפר ממקום הטומאה, הוי כפי' הר"ש ממקום שהיה שם מת, שיש דין תבוסה על העפר שתחתיו, ולפי"ז תנא דמתני' הוי דלא כר' יהודה, ואיהו ס"ל דעפר תבוסה הוי טהור ודו"ק. [וכל מש"כ הר"ש בריש דבריו, דאיתרמי שהכהן נכנס, אפילו שאסור לו. ולהנ"ל הרי למסקנא כלל לא אסור לו להכנס דמיירי שמצא מת א' והוציאו ודו"ק]. ויעוי' ברע"ב, ולכאו' לא נקט שהר"ש חזר בו, ופי' כתוספתא יעוי"ש דנקט כהר"ש בריש דבריו ודו"ק.

ו]

אלא דאם למסקנא ס"ל להר"ש דכוונת המשנה כתוספתא, א"כ תמוה מהו דנקט התנא לדינא דגל בהדי דינא דמוציא עפר, דבשלמא אם מוציא עפר הוי עפר חפירה, א"כ י"ל דהוי ספק, וקמ"ל דאוכל בדמעו, אבל אם כמסקנת הפי' בתוספתא, א"כ כלל אין ספק, והוי עפר תבוסה טהור לת"ק, ומה שייך להביא עמו לדין מפקח בגל וצ"ע.

ובאמת בתוספתא הביא לדינא דגל בהדי דינא דבודק [החפירה] ולא בהדי דינא דמוציא [תבוסה] וצ"ע.

ז]

והנה בזר זהב, נקט ג"כ דבודק ומוציא הוו ב' ציורים חלוקים, אלא דנקט להיפך מהר"ש, והיינו דלהר"ש מוציא היינו ממקום שמצא המת, ומוציא את התבוסה, ולהז"ז מוציא היינו ממקום שחפרו, ובזה פליגי תנאי אם עפר שמוציא טמא או לא טמא. ובודק להר"ש הוי עפר בדיקה, ולהז"ז בודק היינו התבוסה שתחת המת שמצא יעוי"ש.

ח]

ולפי"ז נמצינו למידים, דפליגי הר"ש והז"ז בתרתי. דלהר"ש עפר תבוסה פליגי ת"ק ור"י אם טמא או לא. ולהז"ז ליכא פלוגתא בעפר תבוסה, ולכו"ע הוי טהור, ולענין עפר הבדיקה להר"ש ליכא פלוגתא ולכו"ע הוי טהור, ולהז"ז הוי איפכא ובעפר בדיקה פליגי ת"ק ור"י יעוי"ש וצ"ב.

ט]

והן להר"ש והן לז"ז, מבואר דהוי נדון האם התבוסה טמא. ויל"ע מה הוי צדדי הנדון. ויעוי' לשון הז"ז דנקט "אין לו דין רקב מן המת לטמא", והיינו שהצד לטמויי, הוי שנדון את התפוסה כרקב. [היינו ליתן לה עכ"פ דין רקב] ויל"ע אם להר"ש דס"ל דפליגי ת"ק ור"י אם טמא. האם ג"כ הנדון הוי אם יש לתבוסה דין רקב, או מצד אחר וצ"ע.

י]

והנה לעיל מ"ג הבאנו בשם מרן הגרי"ז שדן דאם תבוסה מטמא, מהו שיעור התבוסה לטומאה יעוי"ש. ויש שפי' דמטמא כש"כ באליהו רבה פ"ב דיש שיעור רקב ויש שיעור עפר קברות ששיעורו במלא תרווד ועוד, וא"כ י"ל דתבוסה לא הוו במלא תרווד, אלא הוי במלא תרווד ועוד וכעפר קברות.

יא]

אולם לכאו' בדעת הזר זהב לא נראה כן, דלשונו משמע דטומאת תבוסה, היינו דיהבינן לתבוסה דין רקב, וא"כ י"ל דודאי גם שיעור הטומאה הוי כרקב במלא תרווד. ובדעת הר"ש אולי י"ל דלדעת ר' יהודה דס"ל דהעפר תבוסה טמא. אולי הוי מדינא דעפר קברות ושיעורו במלא תרווד ועוד ודו"ק וצ"ע. [וביותר שהרי להזר זהב לכו"ע תבוסה הוי טהור ודו"ק].

יב]

ולכאו' נפיק לן, דלהר"ש תבוסה פליגי ת"ק ור"י אם הוי טמא או לא. ולהז"ז לכו"ע תבוסה הויא טהורה. ולכאו' בדעת הרמב"ם נראה דרך שלישית, דהרמב"ם מפרש לדינא דמתני' לעיל דהמוצא מת נוטלו ואת תבוסתו דעי"ז הוי המקום שם טהור, ומבואר דללא שנוטל תבוסתו לא הוי טהור, וע"כ דס"ל דתבוסה הוי טמאה ודו"ק. וצ"ב. [ואולי חלוק אם התבוסה במקומה דטמא. משא"כ עפר שהוציאו וצ"ע].

המפקח בגל

א]

מתני' "המפקח בגל אינו אוכל בדמעו" והיינו דהיות והוי ספק אם נטמא, דינא הוא דמספק אסור בתרומה. ובר"ש נקט דהוי מת ודאי תחת הגל, וממילא הוי ספק אם האהיל. והיות והוחזקה טומאה שם, שפיר הוי ספק ואסור בתרומה. ובר"ש סיים דאפילו ספק חי ספק מת חיישינן יעוי"ש. וצ"ע דלכאו' בספק חי, הרי איכא ס"ס, דילמא אין מת, וגם אם יש אולי לא האהיל וצ"ע. [ואולי הכוונה שודאי האהיל, וקמ"ל שספק חי וודאי האהיל ג"כ נדון כאיתחזק ועי'].

ב]

ובעיקר דינא דמתני' משמע בר"ש דהיא גופא החילוק בין מוציא עפר ממקום טומאה, דלא הוחזקה שם טומאה, לבין מפקח הגל, שכן הוחזקה שם טומאה יעוי"ש. ולכאו' משמע דבמוציא עפר מיירי שהעפר אינו אחר בדיקה, דאם הוי אחר בדיקה, א"כ מדוע נקט הר"ש דלא איתחזק שם טומאה, ותיפו"ל שנבדק ולא נמצא שם טומאה ודו"ק. [אלא דאם כן הוא דמיירי שלא נבדק, א"כ צ"ב לשיטת הרא"ש מה בין שהוציאו אחר או לא, והרי לא נבדק, ואולי להרא"ש ס"ל דמיירי בעפר אחר בדיקה וצ"ע].

ג]

ועכ"פ בדברי הר"ש נמצינו למידים חידוש, והיינו דהגם דדין בדיקה הוי אחר שמצא ג' קברים, ותלינן שיש כאן שכונת קברות, מ"מ מה שתלינן שיש שכונה [והיינו שיש הרבה קברות, ולא רק ג'] מהני רק לענין שחל דין בדיקה, אבל כד דיינינן אם בדיני טומאה נדון איתחזק טומאה. ודאי חשיב שלא איתחזק טומאה ודו"ק.

ד]

ובשיטת הרא"ש והפיהמ"ש שכ' דמיירי שהוציא אחר, ואח"כ הוציא הכהן. וכ' לדון מה ס"ל כה"ג שהכהן הוציא ממקום הטומאה, האם אוכל בדמעו יעוי"ש. ולכאו' להצד שכה"ג אינו אוכל, א"כ צ"ע מדוע הוצרך התנא לחלק בין מוציא עפר למפקח בגל, הו"ל לחלק במוציא עצמו, בין מוציא משכונת קברות, לבין מוציא מה שהוציא אחר וצ"ע.

ה]

ואולי בשכונת קברות הוי "מקום טומאה" וודאי שהוי טמא. והתנא קמ"ל גם כה"ג שאין חזקת מקום טומאה, מ"מ בגל עכ"פ הוחזקה כאן טומאה, ואינו אוכל בדמעו וצ"ע.

ו]

ולמש"כ הר"ש בכוונת התוספתא דמוציא עפר היינו עפר התבוסה שתחת המת שמצא, ולשון הר"ש להלן מ"ה, שזהו ג"כ כוונת מתני', א"כ יל"ע מהו הדמיון כלל של מוציא עפר למפקח בגל, שמפקח בגל יש טומאה, והוי נדון של אכילת תרומה, אבל במוציא עפר קמ"ל שהעפר כלל אינו חפצא של טומאה, וא"כ מה הדמיון וצ"ע.

ז]

ולהראב"ד פ"ט טו"מ ה"ט שכ' דכוונת דמעו היינו מדומע, אבל אסור לאכול תרומה, ולפי"ז לכאו' קמ"ל דמוציא עפר הוי אסור בתרומה מדרבנן, ולכן במדומע התירו, אבל מפקח הגל הוי אסור מדאורייתא ודו"ק.

ח]

יעוי' לשון הרמב"ם פ"ט טו"מ ה"ט שהמת ודאי יעוי"ש, ובערוה"ש [ובסד"ט ג"כ הסתפק בזה] נקט דאין הכוונה שודאי מת, אלא שיש ודאי סיבה שמספקת, והיינו שהיה ודאי שם אדם וודאי היה מפולת, וכה"ג דיינינן איתחזק טומאה, משא"כ שכונת קברות לא חשיבא איתחזק טומאה ודו"ק. [ולפי"ז יש לכוון שזהו ג"כ כוונת הר"ש שפתח שיש ודאי מת והוחזקה טומאה, וסיים "ואפילו ספק חי ספק מת חיישינן" וצ"ע. [ולעיל כ' שכוונתו כה"ג שודאי האהיל] וי"ל דס"ל דאי"צ ודאי מת, אלא כל שיש ודאי שהיה שם אדם ונפל הגל, כה"ג שוי איתחזק ודו"ק. ויעוי' בפיהמ"ש, ובפשוטו שכלל לא יודע שיש תחתיו, ולהנ"ל י"ל שהפיהמ"ש ובהלכה הוו חדא, ויודע שהיה אדם שם, ולא יודע מה קרה לו, אבל עכ"פ בפיהמ"ש מבואר להדיא שגם באינו יודע אם מת, סגי ספק מאהיל, ולא דיינינן ליה בס"ס ודו"ק].

ט]

והנה הר"ש נקט שהחילוק בין חפירה לגל, דעפר חפירה לא איתחזק טומאה, וגל איתחזק. ואולי י"ל דהרמב"ם ס"ל דעפר חשיב איתחזק. דהרמב"ם נקט בבדק כ' ולא מצא שהכל טהור, ומשמע דעד שבדק היה בחזקת טמא, וצ"ע.

פרק טז משנה ה – בודק הגיע לנחל

א]

מתני' "היה בודק הגיע לנחל וכו' מפסיק" ופליגי הראשונים האם צריך לבדוק בצד השני או לא. דהר"ש ורא"ש כ' שצריך לבדוק, והרמב"ם ס"ל שאי"צ לבדוק בצד השני. והיינו דפליגי מה כוונת "מפסיק", להר"ש הכוונה שמקום הנחל עצמו אי"צ בדיקה, ולהרמב"ם השכונת קברות עצמו מפסיק. וצ"ב יסוד פלוגתתם.

ב]

והנה בר"ש כ' דבצד השני צריך לבדוק כדמשמע בתוספתא, וברא"ש נקט כדמוכח בתוספתא יעוי"ש וצ"ב.

ויסוד ההוכחה מהתוספתא דשם מיירי שמצא קבר א' בצד רה"ר מכאן, וב' קברים מצד שני, בודק מכאן ומכאן.

ולכאו' היה אפשר לחלק, שלגבי ג' מתים רה"ר ונחל לא הוו הפסק, אבל לגבי שכונת קברות הוו הפסק. ומהר"ש ורא"ש מתבאר דס"ל דהוי הוכחה, והיינו דאם לגבי ג' מתים לא הוי הפסק כ"ש לגבי שכונת קברות ודו"ק וצ"ב.

ג]

ולהרמב"ם דס"ל שרה"ר מפסיק, היינו שכלל אי"צ לבדוק יותר, יל"ע האם פליג וס"ל שאין הוכחה מהתוספתא או דס"ל דתנא דמתני' פליג על תנא דהתוספתא, ובאמת הרמב"ם לא הביא לדינא דהתוספתא וצ"ע.

ובעיקר דינא דהר"ש ורא"ש שבודק בצד השני, ויל"ע האם מקום הנחל או רה"ר עולה למנין כ' אמה, או שאינו עולה למנין וצ"ע. [ולשון הפיהמ"ש משמע שאם לא היה דין מפסיק, רק היה צריך להשלים עד עשרים, והיינו שהנחל עולה מן המנין ודו"ק היטב].

ד]

ובפיהמ"ש נראה דמקום הרה"ר לא יקבר בו אדם, ולכן לא צריך הרה"ר בדיקה, וממילא כאשר הגיע לשם סיים הבדיקה יעוי"ש, אולם בהלכה לא נקט אלא לסוף הדבר, והיינו דזה שרה"ר אי"צ בדיקה הוי מילתא דפשיטא, והחידוש דהיות ולא חל חיוב, ע"כ שנפסק שכונת קברות ודו"ק.

ה]

ולפי"ז שפיר י"ל שכלל אין הוכחה מהתוספתא, והיינו דבמשנה הוי דין בדיקה, וע"י שיש מקום שאי"צ בדיקה אמרינן ע"כ נפסק כאן שכונת הקברות, אבל כה"ג דחזינן שיש בב' צידי רה"ר קברים, א"כ אדרבא, אמרינן שהוי ביה"ק מב' צידי הדרך. ולא אלימא הדרך, להכריע שאין שייכות בין הקברים ודו"ק.

ו]

ובתוספתא "בודק מכאן ומכאן ומניח רה"ר באמצע" ויל"ע מה הכוונה בודק מכאן ומכאן. דלכאו' הול"ל בודק ומניח רה"ר באמצע. ומהו מכאן ומכאן. וממ"נ אם כהשיטות דס"ל בעלמא דצריך לבדוק מכל הצדדים, א"כ פשיטא שגם כאן יבדוק מכל הצדדים ולהשיטות דס"ל שבודק רק מצד א', א"כ מדוע כאן בודק מכאן ומכאן וצ"ע.

ז]

ויל"ע מה סד"א דהיות ויש הפסק בין הקברים שלא יצטרך לבדוק. [ולכאו' אם לא יצטרך לבדוק, ה"ה שיכול לפנות כל הג', ואין דין תפוסה, וצ"ע. ולהשיטות דהוו ב' דינים חלוקים, אולי לגבי לפנותם פשוט שלא יכול לפנותם. וכל חידוש התוספתא הוי לגבי בדיקה וצ"ע. ולחזו"א ולהגרי"ז הנ"ל בכל גוני אפשר ליטול אותם ותפוסתם]. האם היות ויש רה"ר, א"כ חסר שיעורא שהיה בין הקברים מד' ועד ח', וזהו דקמ"ל דדיינינן לרה"ר כמי שאינו. [והשיעור הוי מבלעדי רה"ר] או דהוי דין מפסיק, והיינו שהיות והנך מקומות מופקעים מקבורה, א"כ זה עצמו שוי שאין שייכות בין הקברים וצ"ע. [ונפק"מ כה"ג שיהיה נחל וכדו' שאינו מגרע מהשיעור, וכגון שעדיין יש שיעור מד' ועד ח' בין הקברים ודו"ק]. ויעוי' בסד"ט ד"ה או שכ' דרה"ר אין הכוונה ט"ז אמה, דא"כ איך תניא בתוספתא דלא מפסיק והרי יש יותר מד' ועד ח' יעוי"ש. ולמש"נ הרי היא גופא קמ"ל דדיינינן לרה"ר כמי שאינו ודו"ק.

ח]

ואולי י"ל בכוונת התוספתא דבר חדש, והיינו דקמ"ל שהרה"ר לא שוי הפסק, וחל על כל צד של רה"ר דין שכונת קברות, והיינו שמצטרפין ליתן דין שכונה, אבל לא אלימי להצטרף לענין שבדיקה מצד א' תתייחס לשני, וזהו דנקטה התוספתא בודק מכאן ומכאן. והיינו דבעלמא ודאי סגי לבדוק מצד א', וחשיב בדיקה מכח כל הג' קברים, אבל כאן כל צד מצריך בדיקה מצד עצמו וצ"ע.

ט]

ועכ"פ לפי הנך ב' צדדים דלעיל. ניחא פלוגתת הראשונים. והיינו דלרמב"ם אין הנדון על מקום הנחל ורה"ר, אלא התחדש, שהיות והמקום עצמו מופקע ממקום קבורה, א"כ שוי הפסק לשכונת קברות, משא"כ להר"ש ורא"ש רק התחדש שהמקום עצמו אינו מכלל השכונה, אבל כמו דלא שוי הפסק בין ג' קברים, ה"ה לא שוי הפסק בשכונת קברות ודו"ק.

שדה שנהרגו

א]

מתני' "שדה שנהרגו בה הרוגים מלקט עצם עצם והכל טהור" ובפי' הרא"ש "דאין להם דין תפוסה הואיל ולא נתקן לקבורה" והיינו דהיות וכלל לא נקברו, לכן אין להם דין תפוסה, ויעוי' לעיל מ"ג "המוצא מת" וברע"ב הביא לש"ס נזיר ס"ה א' דממעטינן מת ולא הרוג [ובמשנ"א תמה מהו הכפילות, ולכאו' לק"מ דאינו מפורש במשנה] ושם בנזיר פליגי הראשונים, דתוד"ה פרט, ס"ל דהוי מת שחסר, ולכן אין לו תבוסה, ולביאור מסקנת הש"ס שם מיירי בעכו"ם, ולרוב הראשונים אין לעכו"ם תבוסה. [ובר"ש לעיל מ"ג כ' דהוי חסר].

ב]

אולם בפשוטו החסרון של הרוג דלא נקבר בתורת קבורה, ולפי"ז צ"ע דאה"נ לא קנה מקומו, אבל כאן במשנה מבואר שאין לו תבוסה, ולכאו' כל מת הנמצא ג"כ לא נקבר לקבורה, ומ"מ יש לו תפוסה, וע"כ צ"ל כמשמעות הרשב"ם ב"ב ק"א ב' שאם הוי אקראי בעלמא, [וכגון שכיסוהו שלא יהיה בבזיון] כה"ג גם תבוסה אין לו ודו"ק.

ג]

ויעוי' מש"נ בכוונת הסוגיא נזיר שם דממעטינן הרוג וכדו', האם הוי לענין רישא דמתני' או לגבי סיפא דמתני'. ולפי"ז לק"מ קו' המשנ"א מדוע כפל התנא פעמיים, דלהשיטות דהוי מיעוט על סיפא, א"כ לא מבואר כלל שהרוג אין לו תבוסה, ורק שאין לו שכונת קברות, וזהו דהוצרך התנא כאן ללמדינו שהרוג גם אין תבוסה ודו"ק.

ד]

ויעוי' במשנה אחרונה שכ' דכוונת המשנה שמצא הרוגים שכלל אינם קבורים, וכל דינא דתבוסה הוי רק בקבר [עכ"פ באקראי] וכה"ג שכלל לא נקבר אין תבוסה. וכ' ליישב לפי"ז את שיטת הרמב"ם דס"ל דהרוג יש לו תבוסה, והיינו כה"ג שנקבר וכאן מיירי שאינו קבור כלל ודו"ק. [ויעוי' ג"כ חזו"א כ"ב י"ז].

ה]

ובאמת כן משמע כמשנ"א ברמב"ם, דנקט בפ"ט טו"מ ה"א מי שהיה חופר ומצא הרוג נוטלו ואת תבוסתו, ובהל' ב' שם נקט דמלקט העצמות, והיינו שאין לו תבוסה, וע"כ צ"ל דחלוק אם הוי על פני השדה, או קבור וק"ל. [ולפי"ז הרוגים לאו דוקא. וגם אם הוי מת, והוי על פני השדה, אין לו תבוסה ודו"ק].

ו]

אלא דאם כוונת הרמב"ם בשדה שנהרגו בה, דהוו הרוגים גלויים, א"כ צ"ב מהו שכפל הרמב"ם לדינא דגלויין, דיעוי' להלן בהל' ה' שג"כ נקט לדינא דגלויין, וצ"ב הכפילות.

ז]

ואולי י"ל בדעת הרמב"ם, דלעולם מיירי שהקברים מכוסים, אלא מיירי שידוע שנהרגו בשדה הרוגים, וכל יסוד דינא דהל' ג' היינו קבר שנמצא שהמציאה של קבר מעוררת לנו חשש שהיה כאן ביה"ק, וזהו דקמ"ל דכה"ג שידוע שבשדה נהרגו הרוגים, וכן מפנה קברו משדהו, והיינו שיודע ששדהו אינה ביה"ק, וכן בור שמטילין לתוכו נפלים והרוגים אינו מעורר כלל ספק שמא בזה המקום היה ביה"ק. ולכן רק נוטל העצמות, והכל טהור.

ח]

ויסוד הדבר הוי ממשמעות לשון הרמב"ם בהל' א' דנקט דהנך גווני דהל' א' לא חיישינן בהו לביה"ק יעוי"ש, ומבואר שיסוד דינא דמשנה דלעיל שהמוצא קבר נוטלו ואת תבוסתו, היינו שע"י קבר כדרכו נוצר ספק אולי המקום ביה"ק, וזהו דקמ"ל בהל' א'-ב' דהנך גווני לא נוצר ספק אולי הוי ביה"ק ודו"ק.

ט]

ולהרמב"ם דמתני' דאין תבוסה, הוי היות ואינו קבור כלל, א"כ לגבי מה דממעטינן בנזיר, והרי שם כן הוי קבור, ויעוי' בפ"ט טו"מ ה"ג שכ' דהטעם דלא משוי הרוג שכונת קברות, היינו דהוי עכו"ם, ועכו"ם אין להם שכונת קברות יעוי"ש. והיינו דס"ל דקו' הש"ס נזיר ס"ה "והני מ"ט" קאי גם על הרוג, וכ"ה בפרש"י נזיר שם.

י]

ויעוי' ברמב"ם פ"ז נזירות ה"ג שכ' שליכא להרוג רקב, והטעם דהרוג הוי חסר ובמת שחסר אין רקב יעוי"ש, ולפי"ז צ"ע דהיות והרמב"ם ג"כ ס"ל דהרוג הוי חסר, א"כ מדוע לגבי שכונת קברות ותבוסה נקט מטעם דהוי עכו"ם, ולכאו' תיפו"ל דהוי מטעם מת שחסר וצ"ע.

יא]

ויעוי"ש ברמב"ם הל' נזירות, דלענין רקב סגי חסר כל דהו, ולא כפשטות הירושלמי נזיר פ"ג ה"ב דבעינן שהנשמה תלויה בו [וכן הוא בתוספתא כאן דחסר אבר שנשמה תלויה אין תפוסה ושכונת קברות] וכן רהיטת הסוגיא נזיר נ"א ב' יעוי"ש. ולכן בהרוג מסתבר לרמב"ם שחסר רק כל דהו, ולא חסר דם שנשמה תלויה. וזהו דלענין רקב סגי מטעם חסר, אבל לענין שכונת קברות, צריך לטעם אחר, ונקט היות והוי עכו"ם.

יב]

ונראה שהרמב"ם היה לו הכרח לפרש דאינו מטעם מת שחסר, דהרמב"ם ס"ל דמיעוט דמת ולא הרוג הוי רק מדינא דשכונת קברות, אבל רישא דמתני' אית ליה, והיינו שנוטלו עם תפוסתו, ואם הוי חסר, הרי בחסר אבר שנשמה תלויה אין גם דין תבוסה כמבואר בגמ' נזיר נ"א ב', וזהו שהוכרח לפרש דהאי הרוג אינו חסר, ויש לו תבוסה, ורק שכונת קברות אין לו, והטעם דהוי עכו"ם. [ואזיל לשיטתו דעכו"ם יש להם תבוסה ודו"ק].

מלקט עצם עצם והכל טהור

א]

מתני' "מלקט עצם עצם והכל טהור", ובפשוטו יסוד הדין דהיות ובהנך אין בהו תבוסה, לכן סגי ללקט העצמות יעוי"ש, וצ"ע דלכאו' גם אם אין דין תבוסה, מ"מ מלבד העצמות יש כל הבשר והלחלוח מן המת, ומדוע אין דין לנוטלו.

וביותר דיעוי' בר"ש לעיל משנה ד' שביאר התוספתא דמוציא אוכל בדמעו דמיירי שהוציא את התבוסה, ונקט דידעינן שאין זה רקב של מת, ומ"מ מטמא ר' יהודה. ומשמע דברקב גם רבנן מודו, וכל מה שמטהרין היינו תבוסה שאינה רקב. וא"כ מדוע סגי בנוטל עצמות, דלכאו' גם כל הרקב צריך ליטול.

ב]

ויעוי' חזו"א כ"ב י"ט שכ' דמיירי שכל הקרקע כבר יבשה, ואין למת מוהל, דאל"כ הרי"ז טמא מטעם נצל ומדוע אי"צ לנוטלו יעוייש"ה.

פרק טז משנה ה – המפנה קברו מתוך שדהו

א]

מתני' "המפנה קברו מתוך שדהו מלקט עצם עצם והכל טהור" יעוי"ש, והיינו דקמ"ל דכה"ג אין לו דין תפוסה. וצ"ב איך מיירי, והרי גם אם הוי קבר עראי שנקבר ע"ד לפנותו, הרי שנינו לעיל משנה ג' דיש לו תבוסה, ובפי' הרא"ש שקברו שם אדעתא לפנותו יעוי"ש, וצ"ע כנ"ל הרי לכאו' כה"ג יש תפוסה.

ב]

ועוד היה אפ"ל דכוונת המשנה היינו דנקבר שלא ברשות הבעלים, [יעוי' בסוגיא סנהדרין מ"ז ב' קבר חדש ובפרש"י] ובנקבר שלא ברשות אין לו תפוסה, יעוי' בר"ש להלן מתוספתא דפליגי בזה ת"ק ורשב"ג וי"ל דמתני' דלא כרשב"ג, אלא דברמב"ם פ"ט טו"מ ה"ה פסק שיש להם תבוסה, וצ"ע לפרש מתני' שלא ברשות דא"כ סותר משנתו וצ"ע. ובמשנה אחרונה כ' דלשון "קברו" משמע דהוי ברשות, ולא שלא ברשות יעוי"ש.

ג]

ויעוי' ברש"ש שהביא לדברי התויו"ט, שכ' עלה להתוספתא דמפני קברו לרה"ר, וכ' ברש"ש דנראה שכוונת התויו"ט לתרץ בה משנתינו, וכ' עלה דאינה ענין כלל למתני', ובביאור המשנה כ' הרש"ש [וכ"ה במשנ"א] עפי"ד התוספתא דמיירי בקבר חוץ לשדהו שנפחת לשדהו, וכה"ג אין לו תבוסה יעוי"ש.

ד]

ולכאו' אם זהו ג"כ הכוונה להרמב"ם, א"כ לכאו' צ"ל דמיירי שנפחת ונעשה קבור בשדהו, שהרי אם הוי על פני השדה, תיפו"ל שאין תבוסה היות וכלל אינו קבור. [ואולי אה"נ הרמב"ם ס"ל שכולהו דמתני' דומיא דהרוג ולא הוי כלל קבור וצ"ע]. ובפשוטו צ"ל בכוונת התוספתא, דגם אם נפחת והוי קבור, מ"מ היות ונעשה מאיליו, אין עליה חשיבות קבר, ודומיא דבור שמטילים לתוכו נפלים, וכל שאין חשיבות קבר, אין דין תבוסה ודו"ק.

ה]

אלא דסתימת לשון הרמב"ם דוחק לפרש שהכוונה שנפחת קבר משדה אחרת וצ"ע. ויעוי' בערוה"ש כ"א ט' שכ' דדוחק לפרש למתני' עפי"ד התוספתא, וכ' בדעת הרמב"ם דס"ל דכל קבר עראי שנקבר לדעת להוציאו אין לו תפוסה, יעוי"ש. אלא דתמוה איך יתפרש משנה ג' דמוצא מת נוטלו ואת תפוסתו, וצ"ל דשם הוי ספק אולי נקבר לעולם, ולכן יש דין ליטול תפוסתו וצ"ע. [אלא דבערוה"ש שם תמה על עצמו, דתפוסה ילפינן מיעקב אבינו, ושם ע"כ הוי קבר ע"מ לפנותו, ויעוי"ש שכ' דכלל לא נקבר, וע"כ דהוי אסמכתא ללמד על תבוסה וצ"ע]. ויעוי"ש סוף אות י"א, ומשמע דס"ל שיש ב' גווני של עראי, ודו"ק וכש"נ.

ו]

ויעוי' בסדר"ט שכ' דכוונת המשנה שהקבר נפחת וכהתוספתא. ויעוי"ש שכ' שזהו כוונת הירושלמי נזיר דזהו ג"כ מסקנת דבריהם יעוי"ש בדבריו רי"ד ב' ורי"ז ב' ודו"ק.

ז]

ובאמת יעוי' לשון הרמב"ם פ"ט טו"מ ה"ב, והביא לדין הרוג, ולכאו' ע"כ דהוי גלוי וכלל אין חשיבות קבורה עלה, ועלה מייתי לדינא דהמפנה קברו, ונקט לה הרמב"ם בתורת "וכן", ואח"כ נקט לדינא דבור של נפלים והרוגים, וגם עלה נקט "וכן", ומבואר דכולהו הוו חד טעמא וצ"ע, ולכאו' ע"כ הביאור כש"כ בכוונת הרא"ש דיש ב' דרגות שאינו קבוע, וכאן הוי שכלל אינו דרך קבורה ורק לפי שעה, [אלא שהוי קבורה גמורה, אלא שדעתו לפנותו] וכן כ' בברכת רא"ש בנזיר לפרש להרשב"ם ב"ב ק"א ב' בסתירת דבריו. ושפיר לפי"ז כל הנך מילי נקט להו בתורת וכן, והיינו דכולהו אין להו חשיבות קבורה אם משום דהוו גלויים, או דהוו בבור, או דכלל לא הוו דרך קבורה ודו"ק.

ח]

ואולי י"ל בדעת הרמב"ם דיעוי' בהל' א' ושם נקט לכל הנך גווני דהסוגיא נזיר ס"ה א'. והיינו דהנך גווני לא חיישינן בהו לבית קברות, והוא משום צורת הקבורה דידהו, אבל בהלכה ב' מיירי שמקום זה לא מתעורר מחמתו חשש של ביה"ק, והיינו שדה שידוע שנהרגו הרוגים, וא"כ זה שמוצא שם, כלל לא מעורר חשש, וכן בור, לא מעורר חשש על סביבתו, וכן קבר בשדהו ודו"ק.

רש"א יש לו תבוסה

א]

מתני' "רבי שמעון אומר אם התקינו לקבר מתחלה, יש לו תבוסה" יעוי"ש. ויל"ע דלכאו' בהתקינו לקבר גם ת"ק מודי וצ"ע. [ ויעוי' להלן ממלאכת שלמה]. והנה יל"ע על מה פליג ר"ש. האם פליג על בור, או על כל המשנה. [ויש לדון לפי כל הפירושים של הרוגים ושפנה שדהו ודו"ק]. ויעוי' הן במשנ"א והן בתפאר"י דנקטו דר"ש פליג רק בבור יעוי"ש, ולפי"ז יתכן דלת"ק חפצא דבור מופקע מקבורה, וגם אם התקינו לקבר, אינו קבר ועי'.

ב]

ויעוי' בר"ש ד"ה והכל טהור, הואיל ולא נתקנה לקבר "כדקאמר גבי בור" ולכאו' היכן מבואר בבור דלא נתקנה לקבר, וע"כ דהיינו מתוך דברי ר"ש, ומבואר להדיא דר"ש מיירי רק בבור, אבל ברישא לא פליג ודו"ק וצ"ב.

ג]

יעוי"ש בר"ש שכ' דדינא דיש לו תבוסה, לא הוי לענין שאם לא נטל תבוסתו מקומו טמא, שהרי לא מטמא, אלא לענין שיש דין ליטול יעוי"ש. ובסוף הר"ש מסיים עלה "ועוד אתא למימר דאפילו לפנותו אסור כיון דהתקינו לקבר" יעוי"ש. [וכן נקט בפי' הרא"ש] ותמוה, דאם אסור לפנותו, מדוע נקט התנא רק שיש לו תבוסה, והרי הוי הרבה יותר, שאסור לפנותו וצ"ע.

ד]

ובמים טהורים הק' בזה בדרך אחרת, דתמה דאם אסור לפנותו, מהו דינא דיש לו תבוסה, דנקט המי"ט דכל דין תבוסה היינו כה"ג שדינו לפנותו, שצריך לפנות התבוסה, אבל כה"ג שדינו שאינו נוטלו, א"כ מהו דין יש לו תבוסה, ויעוי"ש שכ' דאולי מבואר כאן דאם יש תבוסה, א"כ גם אם לוקח התבוסה למקום אחר, ג"כ יש דין טומאה על עצם העפר, [ודומיא דעפר תלוליות בתוספתא יעוי"ש] יעוי"ש.

ה]

ולא נתבאר מה התיישב למי"ט ע"י שעפר עצמו מטמא. דמ"מ במתני' הרי חל דין שאינו נוטלו, ואין כלל נפק"מ לגבי העפר חוץ למקומו, היות וחל דין שלא לנוטלו. [ואולי על תבוסתו לא חל דין שלא לנוטלו וצ"ע]. וביותר צ"ב דהרי להר"ש מתבאר דאוכל בדמעו, והיינו דתבוסה אינו מטמא, וא"כ הדרא קו' המי"ט לדוכתא וצ"ע.

ו]

ועכ"פ עפי"ד המי"ט שרצה לחדש שיש דין עפר תבוסה גם שלא במקומו. וא"כ י"ל דזהו כוונת הרא"ש ופיהמ"ש שהמוציא אוכל בדמעו, והיינו דלעולם טמאו את העפר, [שם לא מיירי בעפר תבוסה, אלא עפר שכונת קברות] אלא שהעפר טמא רק במקומו, ולא שלא במקומו וצ"ע.

ז]

אלא דלכאו' מלשון הר"ש משמע להיפך מיסוד המי"ט. דהמי"ט נקט דעפר תבוסה טמא גם שלא במקומו, ולשון הר"ש בתחילת דבריו "לא למימרא שאם לא נטל תבוסתו מקומו טמא" ומשמע דסד"א שתבוסה טמא, ולהצד שתבוסה טמא נקט הר"ש "שאם לא נטל מקומו טמא", ומשמע דרק במקומו הוי טמא, ולא כל שנטל ודו"ק.

ח]

ולכאו' ביאור המשנה דנקטה שיש לו תבוסה, ולא נקטה לסוף הדין שאסור לנוטלו, משום דדינא דאין לו תבוסה יסודו הוי שתבוסה הוי דין בקבר שקבר יש לו תבוסה, ובור שמטילין לתוכו נפלים אין לו חשיבות קבר, ולכן אין לו תבוסה. וזהו דס"ל לרבי שמעון, דאם התקינו לקבר, יש לו חשיבות קבר, וממילא דין תבוסה עליה, ואה"נ לענין אם מותר לנוטלו או לא, זהו כבר נדון נוסף, והיינו האם הוי ברשות, או בתורת קבע וכדו', ולכן התנא נקט לעיקר הדבר, והיינו שאם התקינו לקבר יש לו שם קבר וממילא יש לו תבוסה ודו"ק.

ט]

ולפי"ז לכאו' מתבאר שיש ב' גווני של דין אין לו תבוסה. יש כה"ג דחסר בשם קבר וכש"נ, ויש כה"ג דהוי הלכה, וכגון מת שחסר שהובא ברמב"ם בהל' ה' דאין לו תבוסה, ושם אין נדון חשיבות קבר, ומ"מ הלכה שאין לו תבוסה ודו"ק.

י]

ולפי"ז יש ליישב קצת לשון הרמב"ם התמוה בהל' ה', דלענין מת שחסר נקט קודם אין לו תבוסה ואח"כ אין לו שכונת קברות, ולגבי מתים גלויין נקט להיפך דאין להם שכונת קברות ולא תבוסה יעוי"ש וצ"ע. ולמש"נ י"ל, דהוו ב' חסרונות נפרדים של אין להם תבוסה, דמת שחסר הוי הלכה, והרוגים על פני השדה הוי חסרון בחשיבות קבר ודו"ק וצ"ב.

יא]

יעוי' בחי' הרש"ש במשניות והביא לדברי הר"ש שהוכיח מאוכל בדמעו, ותמה מה הראיה יעוי"ש. והיינו דהרש"ש ס"ל דהר"ש נשאר שכוונת המשנה לענין עפר בדיקה שחופר כ' אמה, אולם למש"נ הרי למסקנא ס"ל דהמשנה הויא כתוספתא. והוי העפר תבוסה ודו"ק.

יב]

יעוי' במלאכת שלמה שהביא מהר' יהוסף דלא גריס כלל דר"ש פליג, אלא הוי סתמא דמתני'. והיינו דהוקשה לו דאם התקינו לקבר מאי טעמא דת"ק יעוי"ש, אולם יעוי' בפיהמ"ש וכן הוא ברע"ב דאין הלכה כר"ש, וע"כ דכן גרסינן לה, וכן ברמב"ם בהלכה משמע דבכל גווני הוא ודו"ק.

פרק טז משנה ה – שלש קברות הן – בתוספתא

א]

בר"ש הביא תוספתא דג' קברות הן קבר הנמצא, קבר ידוע, וקבר המזיק את הרבים יעוי"ש. והובא כעי"ז בש"ס סנהדרין מ"ז ב'. והנה הוי בכל קבר נדון על ג' דינים. אם מותר לפנות, אם מקומו אחר שפינה טהור, ואם מותר בהנאה. וברש"י סנהדרין שם ביאר דדין הטומאה היינו שגזרו טומאה על הקברות אע"פ שניטלו, והטעם שגזרו היינו כדי שלא יפנוהו יעוי"ש.

ב]

ומה דאסור בהנאה פרש"י שם דהוי מדאורייתא, ולכן גם קבר המזיק, שלא גזרו טומאה אחר שפינהו, משום דהוי נזק. מ"מ בהנאה אסור, דלא מטעם גזירה הוא, אלא מדאורייתא יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז כדי שלא יהיה איסור הנאה, בעינן שכלל לא יהיה נדון כקבר ודו"ק.

ג]

ובר"ש הביא סתירה בין התוספתא לסוגיא בסנהדרין, וכ' עלה הר"ש דלגירסת הש"ס סנהדרין קבר הנמצא היינו שהיה חורש, ויודע שלא נתן רשות, והיינו דהוי בגזילה, ולכאו' כוונתו דלכן חלוק לענין איסוה"נ, דהתוספתא מיירי בקבר סתם. ולכן הגם שמספק יכול לפנותו, מ"מ הוי ספק קבר ואסור בהנאה, משא"כ הש"ס סנהדרין מיירי שיודע דהוי בגזל, והיינו אינו קבר, ולא נאסר בהנאה. [ויתכן דהוי מדינא דאין אוסר דבר שאינו שלו, ולכאו' ממת מצוה מוכח לא כן וי"ל].

וכן ביאר להתוספתא בזר זהב. וכן ביאר הסוגיא בסנהדרין במאירי שם ד"ה שלש.

ד]

ויעוי' בזר זהב שג"כ פי' כן להתוספתא, ולפי"ז בכל גווני מותר לפנותו יעוי"ש. ולפ"ז מתיישבת קו' הגרד"א. [בתשו' שבסוף שו"ת חו"י] שהק' סתירה ברש"י סנהדרין. דקבר הנמצא ביאר שידוע דהוי בגזל. ומשמע דבאינו ידוע אסור לפנות, ולהלן גבי קבר ידוע פרש"י שנקבר מדעת בעל השדה, ולכאו' אם רק ביודע שהוא גזל מותר לפנותו, א"כ מדוע קבר ידוע נקטו שאסור לפנותו, הרי גם קבר סתמא אסור לפנותו, שמא נקבר ברשות. ולהנ"ל שפיר י"ל דודאי מה שמותר לפנותו, אינו רק בידוע דהוי בגזל, וגם קבר סתם מספק מותר לפנותו, ומה דפרש"י קבר ידוע שנקבר מדעת בעל השדה. משום דרק כה"ג שייך לפרש דמקומו טמא, אבל קבר סתם, לא מבעיא דיתכן דמותר לפנותו, אלא ודאי שאין מקומו טמא, דהיות והוי רק גזירה דרבנן, ודאי שבספק אין גזירה ועי'.

ה]

וביד רמ"ה בסנהדרין, פי' הגמ' שם קבר הנמצא, היינו שנמצא סתמא, ולא ידוע אם מדעת בעל השדה נקבר, וכן אם הוי ארעי, ואפ"ה הדין דנוטלו, וכן שבנוטלו מקומו טהור, ואפילו מותר בהנאה יעוי"ש. והוא צ"ב דבשלמא דמקומו טהור, שפיר י"ל דגדר הגזירה דתליא בפועל אם מותר לפנותו לא גזרו טומאה, אבל איסוה"נ דהוי איסור דאורייתא, ולכאו' מדוע מספק לא צריך לחוש לאיסוה"נ וצ"ע.

ו]

ויועיי"ש ביד רמה, שכ' בביאור הדין דמותר בהנאה "שאני הכא דאין תורת קבר עליו כלל דאיכא למיחש שמא גזול הוא". וכן נקט בריש דבריו דמפנהו היות "דאין תורת קבר עליו" וצ"ע מדוע אין תורת קבר, והרי הוי ספק וצ"ב. עוד צ"ב להרמ"ה שפי' הסוגיא בסנהדרין בנמצא והוי ספק, א"כ איך יפרש לתוספתא דידן דפינהו אסור בהנאה, ואיך יישב הסתירה בברייתות וצ"ב.

[ואולי כוונתו, דהיות והוי ס"ס. ספק בגזל, ספק בתורת עראי. אלא דלכאו' בשלמא גזול אין תורת קבר עליה, אבל עראי מדוע אין תורת קבר עליה. ויל"ע להרמ"ה קבר שנקבר ברשות ובתורת עראי, האם אסור בהנאה או לא וצ"ע].

ז]

והנה הן בפרש"י בסנהדרין, והן ברמ"ה שם מבואר דדינא דמקומו טמא, הוי גזירה דרבנן אפילו אחר הפנוי כדי שלא יפנהו. ולפי"ז צ"ע מש"כ הר"ש כאן בביאור התוספתא דקבר מפנין אותו פינהו מקומו טהור, ופי' הר"ש "דהא פינהו" ותמוה מה נתינת טעם הוא זה שפינהו, לדין דמקומו טהור, והרי זה גופא הוי הנדון שיש גזירה שאחר הפנוי יהיה טמא וצ"ב.

ח]

ובמאירי סנהדרין שם ד"ה "יש מחמירין", הביא שיטה דס"ל דקבר הנמצא, דינו דמקומו טמא ואסור בהנאה. וכ' המאירי דנר' דהם מפרשים דהכוונה שלא נודע אם הוי מדעת או לא, ומותר לפנות היות ולא נודע דנקבר ברשות, אבל לענין שמקומו טמא ואסור בהנאה "שמא מקום בתי הקברות הוא" יעוי"ש. ולכאו' מבואר דין נוסף באיסור של מקומו טמא, והיינו לא דגזרו כדי שלא יפנוהו. אלא טומאה שעשו על בית קברות וצ"ע.

ט]

וברמ"ה סנהדרין שם, לכאו' חזינן עוד. דיעוי"ש דביאר דקבר הנמצא מותר לפנותו היות ואין תורת קבר עליו. והוסיף עלה הרמ"ה "ואם משום שכונת קברות כיון דליכא תלתא לא חיישינן" יעוי"ש. ולכאו' מה דלא מפנים היינו היות ונקבר ברשות לדעת קבורה, והיות וכבר ביאר דאין עליו תורת קבר, א"כ מה הוקשה דהוי שכונת קברות, ולכאו' מבואר שיש ב' דינים שלא לפנות או מצד קבר שיש לו תורת קבר, או דין נוסף דשכונת קברות שאין לפנותו ודו"ק וצ"ב.

י]

והנה כשיטת היש מחמירין כן מבואר ברמב"ם פ"ח טו"מ ה"ה, והוא גירסת הירושלמי [ויעוי"ש בכס"מ דודאי זהו ג"כ גירסת הרמב"ם בתלמודא דידן יעוי"ש]. ובביאור הדבר כ' בכס"מ שם דכוונת מקומו טמא היינו השדה שסביב ומטעם ביה"ק ויעוי"ש מש"כ מהו אסור בהנאה. והעמיד הכס"מ לכל דברי הרמב"ם במצא ג' מתים יעוי"ש. [וצ"ע סתימת הרמב"ם] ובמשנ"א תמה בזה דהיות ומיירי בקבר בלי רשות וכש"כ שם בכס"מ. והרי לקבר בלי רשות אין שכונת קברות יעוי"ש.

יא]

ויעוי' במאירי סנהדרין שם, ושם לא פי' ככס"מ דתלינן דהוי שלא ברשות, אלא דמספק ג"כ מפנין יעוי"ש. אלא דעיקר הביאור דטמא ואסור בהנאה אחר הפנוי, גם במאירי ביאר דהוי מצד חשש ביה"ק יעוי"ש. אלא שלא נתבאר מדוע להלן בפ"ט ה"ג דינא הוא דנוטלו ותבוסתו והשדה טהורה, וכאן עד שיבדוק טמא, ולא משמע דכאן מיירי במצא ג' מתים וצ"ע.

יב]

ויעוי' בראב"ד שם שכ' על הרמב"ם דמש"כ דאסור בהנאה עד שיבדוק, לא ידעתי מהו, דגם אם בדק אסור ובכס"מ כ' בזה דהראב"ד ס"ל כרש"י דגם אחר שפינה טימאוהו, אבל הרמב"ם פליג עלה. ויעוי"ש בכס"מ דלא רק דליכא לדין טומאה, אלא גם אין לדין איסור הנאה יעוי"ש.

ויל"ע במה הוי יסוד הנדון, דלכאו' אם הוי קרקע עולם. לכו"ע אין איסוה"נ ואם הוי בנין, לכאו' קבר הוקש לע"ז ויש איסוה"נ.

יג]

יעוי' לשון הראב"ד ונקט דתקנת טומאה הויא כדי שלא יהנה יעוי"ש. ולכאו' הוא לא כרש"י שפי' דהוי כדי שלא יפנוהו וצ"ע.

עוד יל"ע בלשון הראב"ד דלגבי קבר הנמצא הקדים דמקומו אסור בהנאה וטמא, והיינו שנקט קודם לדין איסוה"נ, ולגבי קבר הידוע הקדים לדין מקומו טמא קודם דין איסוה"נ, וכן לגבי קבר המזיק וצ"ב.

יד]

יעוי' במרכה"מ דפליג על הכס"מ [שהעמיד דכוונת הרמב"ם בג' קברים] וכ' דכוונת הרמב"ם שצריך לחשוש שגם בפינו, מ"מ אולי יש תחתיו עוד מת. והוא תמוה דהרי מיירי לשיטתו שמצאו רק א', ומהכ"ת שבצדדים אי"צ בדיקה ותחתיו כן וצ"ע. [ויעוי' חזו"א כ"ב כ'].

קבר הידוע

א]

ובר"ש מתוספתא, דקבר הידוע אין מפנין אותו, פינהו מקומו טהור ומותר בהנאה, אולם הגירסא בש"ס סנהדרין, דמקומו טמא ואסור בהנאה. וברמב"ם פ"ח טו"מ ה"ה דמקומו טהור ומותר בהנאה, וצ"ע. ותמה בזה בראב"ד שם.

ובכס"מ שם כ' ב' דרכים בדעת הרמב"ם. דרך א' דכוונת איסוה"נ אינו כפשוטו, אלא הכוונה אם מותר לאכול בו וכדו' כגון קלות ראש יעוי"ש. ולדרך זו, "מותר בהנאה" היות ונקבר מדעת בעל שדה יעוי"ש.

ב]

עוד כ' בכס"מ דמותר בהנאה היינו כפשוטו, ומיירי בקבר של בנין, וכל שהוי קבר הידוע, היות ולא נקבר אלא הוא [שכן ידוע] ומסתמא על דעת לפנותו קברוהו "והו"ל כאילו לא היה שם קבר מעולם לענין זה" יעוי"ש, וצ"ע מהו האי גדר דלענין זה נדון כלא היה מעולם, וביותר דהוי אסור לפנותו. ואיך יתכן דלענין לפנותו חיישינן שהוי קבר, ולענין איסוה"נ מותר וצ"ב.

קבר המזיק

א]

בדין דקבר המזיק, יעוי' בחזו"א כ"ב כ"ו ב' צדדים מה הכוונה קבר המזיק, האם קבר שלא שייך להזהר, או שמפני דחק רבים התירו לפנותו יעוייש"ה.

ב]

וברמב"ם כ' דקבר המזיק מפנים ומקומו טמא ואסור בהנאה. וכ' בשו"ת הרשב"א [הו"ד בכס"מ] דמיירי שנקבר ברשות, ולכן אע"פ שמותר לפנותו מ"מ מטמא ואסור בהנאה. ויעוי' בשו"ע דהיות ונקבר ברשות מקומו טהור יעוי"ש.

ועדיין יל"ע היות ומקומו טמא, מה הועילו בזה שיפנוהו [ולהכס"מ חייבים לפנותו] ויעוי' שו"ת הגרע"א סי' מ"ה. ואולי אם יפנו כל הבנין לא יהיה איסוה"נ.

ג]

ובקבר שנקבר שלא ברשות, והיינו שקדמה העיר או הדרך לקבר, כ' בשו"ע יור"ד שס"ד ס"ה דמותר בהנאה, ובש"ך שם סקי"ג דאין אוסר דבר שאינו שלו יעוי"ש.

הוספות

א]

והנה כתבנו לדון האם במקום שמצא ג' קברים, צריך ג"כ לבדוק ביניהם. [ולא הוזכר כלל במשנה וצ"ע.] ולכאו' יש להוכיח מהתוספתא שהביא הר"ש במשנה ה' במצא א' בצד רה"ר מכאן וב' מצד רה"ר מכאן, בודק מכאן ומכאן ומניח את רה"ר, ולהלן שם לענין גדר באמצע דאי"צ לבדוק מקום הגדר, שדרך הבונה להיות בודק יעוי"ש.

ב]

ומבואר בתוספתא, דהוי נדון על מקום רה"ר עצמה, ועל מקום הגדר עצמה, ולכאורה הנך מקומות אינם מכלל הכ' אותה, אלא הוי מקום הג' קברים, ואפ"ה מבואר שצריך לבדוק בין ג' המתים שמצא ודו"ק.

ג]

[וקצת יל"ע, דהתוספתא ביארה מדוע את מקום הגדר אי"צ לבדוק, ולא ביארה מדוע את מקום רה"ר אי"צ לבדוק. ולכאו' היות והוי מילתא דפשיטא מטעם מש"כ דאינו דרך לקבור ברה"ר. ומ"מ היא גופא צ"ע דמנלן שדרך הרבים היתה קודם הקברים, ואולי הוי מילתא דפשיטא שלא עשו דרך רבים בלי לבדוק וצ"ע].

פרק יז משנה א – ביסוד דינא דבית הפרס

א]

מתני' "החורש את הקבר, הרי זה עושה בית הפרס", ובית הפרס היינו שדה שיש בה קבר שנחרשה, עפרה עצמו מטמא במגע ובמשא ולא באוהל, וכדתנן לעיל פ"ב מ"ג. והיינו שחששו חכמים שמא ע"י המחרישה נתערבו עצם כשעורה בעפר, ושמא יגע בעפר, ועי"ז יזיז את העצם, אבל באוהל לא גזרו, שהרי העצם עצמה לא מטמאת באוהל כשיש רק שעורה. [יעוי' רש"י כתובות כ"ח ב' ועו"ד].

ב]

וטומאת בית הפרס הויא מדרבנן. ויעוי' ברמב"ם פ"ב טו"מ הט"ז שכ' דהויא מדברי סופרים. ושם במעשה רוקח כ' דהכוונה מדרבנן, ואינו כבעלמא דלהרמב"ם מד"ס היינו מהתורה יעוי"ש. [וכאן מיירי בשדה שנחרש. ויעוי' להלן פי"ח מ"ב ג' בית פרסות הן יעוי"ש]. ובהקדמה לטהרות כייל לה בהדי עצם כשעורה מד"ס וצ"ע.

ג]

ויעוי' בעירובין מ"ז א' דהתירו לכהן לילך לישא אשה או ללמוד תורה, דרך בית הפרס, וע"כ דהיות והוי טומאה דרבנן הקילו. [ויעוי' ג"כ ע"ז י"ג א'] ובתוס' בכורות כ"ט א' ד"ה היכי אזיל, דנו אם הוי דוקא בהנך ב' מצוות, או בכל מצוה התירו לכהן ליטמא בבית הפרס, ויעוי' פסחים צ"ב ב' דמנפח לאכול בפסח, ולא מהני לאכול בתרומה יעוי"ש.

ד]

והטעם דהויא האי שדה טומאה מדרבנן, בפשוטו היינו משום דאמרינן דע"י המחרישה נשברו העצמות, ולא נשארו אלא פחות מכשעורה, ולכן כל דין השדה הוי מדרבנן, וכ"כ הריטב"א מו"ק ה' ב' יעוי"ש. וכן הוא בר"ש להלן פי"ח מ"ג, ובפ"ד טהרות מ"ד ובתוס' ותורא"ש שבת ט"ו ב'. אולם בתוס' מו"ק ה' ב' ד"ה מנפח נקטו דהטעם משום שמחזיקים שהמחרישה לא הגיעה עד למת יעוי"ש. [ויל"ע כה"ג שכן יודעים שהמחרישה הגיעה לקבר. אם אליבא דהתוס' הוי דאורייתא וצ"ע]. אולם בכוונת התוס' שם יש לדון, וכבר האריכו טובא בכוונתם באחרונים.

ה]

והנה כדי לבאר מהו גדר טומאת בית הפרס, צריך לדון מה הויא הטומאה לולי דינא דרבנן. שהרי מצינו ב' גווני של בית הפרס, יעוי' להלן פי"ח מ"ב שלשה בית פרסות הן. ושם מבואר שיש שדה שנחרש בו קבר ויש שדה שאבד בו קבר. ויעוי' בר"ש להלן פי"ח מ"ג דנקט דהן שדה שנחרש והן שדה שאבד הוו בין ברה"ר ובין ברה"י.

ו]

ויעוי"ש שהוסיף דמ"מ דינא דהוי מדרבנן, הוי בשדה שנחרש בכל גווני, ובשדה שאבד הוי ברה"ר, והיינו דברה"י הוי מהתורה, וברה"ר החמירו רבנן לטמויי הגם דהוי טהור מהתורה יעוי"ש. ומבואר דשדה שאבד בה קבר, הוי ספק טומאה. ולכן ברה"י טמא וברה"ר טהור מדאורייתא. ולפי"ז מדנקט דשדה שנחרש לעולם הוי מדרבנן, וע"כ דשדה שנחרש כלל לא הוי ספק [דאל"כ מדוע טהור ברה"י] ורק מדרבנן החמירו ודו"ק.

ז]

אלא דלכאו' בתוס' כתובות כ"ח ב' ד"ה בית הפרס מבואר לא כן, דיעוי"ש שכ' דטעמא דבית הפרס הוי מדרבנן, משום דהוי ספק טומאה ברה"ר יעוי"ש. ומשמע מלשון התוס' דלעולם בית הפרס הוי ספק טומאה, אלא מדינא דספק ברה"ר הוא דטמא. [ולפי"ז ברה"י יהיה טמא]. ולא כהר"ש דנקט דבית הפרס שנחרש, הוי כולו מדרבנן, דמדאורייתא כלל לא הוי ספק, ולכאו' תוס' והר"ש פליגי ביסוד דינא דבית הפרס וצ"ע.

ח]

ובדברי התוס' כתובות הנ"ל. תמה במשנה אחרונה כאן, דמשנה מפורשת היא בפ"ד דטהרות מ"ה דגם ברה"י הוי רק מדרבנן, דפליגי שם תנאי אם שורפין תרומה, והוי הן ברה"י והן ברה"ר, וכ' במשנ"א להגיה תיבת רה"ר יעוייש"ה. וברש"ש כתובות שם דחק דהתוס' ס"ל דהמשנה לא מיירי שבית הפרס הוי ברה"י, אלא הוי גוש עפר שהיה ברה"ר והוא הובא לרה"י יעוייש"ה.

ט]

ובמקדש דוד מ"ו הוסיף לתמוה בזה על תוס', מלהלן פי"ח מ"א שהקילו על בוצר בבית הפרס שלא הוכשר, ומשום דהוא טומאה דרבנן, ותמה שם הרי כרם שלפני הבוצרים מבואר בסוף טהרות דהוי רה"י לטומאה וצ"ע.

י]

ואולי י"ל בכוונת התוס' כתובות, דלעולם התוס' מודו להר"ש דבית הפרס שנחרש הוי מדרבנן גם ברה"י, וכל דברי התוס' הוו רק על מקום הקבר עצמו, והיינו שהרי תחילת דברי התוס' הוי לדון מה דין מקום הקבר, וכ' להוכיח דגם מקום הקבר הוי בכלל דינא דבית הפרס, וזהו שלאחר שהוכיח שגם מקום הקבר הוי ביה"פ הוצרכו לפרש טעם חדש מהו יסוד דינא דבית הפרס.

יא]

והיינו משום דאם בית הפרס לא הוי במקום הקבר, א"כ שפיר פשוט שכל הטומאה הויא חששא בעלמא, ומהתורה הוי טהור גם ברה"י, ורבנן החמירו. אבל לאחר שהוכיחו שגם מקום הקבר הוי בכלל דינא דבית הפרס, א"כ הוקשה להו, דמקום הקבר עכ"פ הוי ספק טומאה. וזהו שביארו דאה"נ הוי ספק טומאה, אלא דברה"ר הוי טהור, ורבנן הוא דטימאוהו, ולפי"ז נפיק שבבית הפרס יש ב' גדרים, לגבי כל שדה הוי גם ברה"י מדרבנן, ולגבי מקום הקבר הוי רק ברה"ר מדרבנן ודו"ק. ויעוי' במקד"ד הנ"ל דנקט שאולי זהו כוונת התוס' ודו"ק. [וכן משמע לשון תוס' ר"ש משנץ כתובות שם ודו"ק].

[ובמלבושי יו"ט ח"ב דיני חזקות סי' י"ג דחק בכוונת התוס' דמיירי בשדה שאבד ולא בשדה שנחרש יעוי"ש. אולם בתוס' ר"ש משנץ הנ"ל מבואר להדיא דהוי הן בשדה שאבד, והן בשדה שנחרש ודו"ק].

בית ארבעה סאים

א]

מתני' "עד כמה הוא עושה, מלא מענה, מאה אמה בית ארבעת סאים", והנה בגמ' מבואר דעד מאה אמה המחרישה גוררת העצמות, ולא יותר. ויל"ע מהו שיעור בית ארבעה סאים. והיינו דהוי מאה אמה על מאה אמה. ויעוי' בפי' הרא"ש שכ' דודאי אין כוונת המשנה שכל המאה על מאה הוו טמאים, שהרי המחרישה לא מוליכה יותר מק' אמה, וא"כ איך נוצר ק' על ק' יעוי"ש.

ב]

ולהרא"ש דבית ד"ס לא הוי הכוונה שכולו טמא, ויל"ע מה כן טמא, ולכאו' צ"ל דאם חרש מהקבר למערב, רק אותו מענה טמא עד ק' אמה. ומה דנקטו שיעור ד"ס, היינו דהיות ואם יחזור למקום הקבר, ויחרוש מהקבר לצד אחר, היינו לצפון א"כ אותו מענה שני ג"כ הוי טמא, וזהו כוונת התנא דבין ב' המענות נוצר ד' סאין ודו"ק. ויעוי' משנ"א שכ' דכוונת הרא"ש דעושה ב' מענות, היינו אם ב' המענות הוו מן הקבר וכש"נ.

ג]

ומה דנקט הרא"ש דהוי טפי מק', היינו אם יחרוש למערב, ואחרי ק' אמה יחזור למזרח, כה"ג לא מטמא המענה השני היות והוי יותר מק' אמה, ועוד דהוי ניער המחרישה וק"ל.

ד]

ולכאו' מבואר ברא"ש חידוש. והיינו דגם אחר שחרש הקבר, מ"מ אם יחזור למקום הקבר, ויחרוש ממנו לצד אחר, דיינינן להקבר כאילו הוי קבר ושוי בית הפרס גם לצד השני ודו"ק. והנה יעוי' להלן דהוי נדון אם מקום הקבר מטמא באוהל יעוי"ש. ואם מטמא באוהל, ניחא דגם מענה שני שוי ביה"פ, דהוי עדיין חורש קבר, אבל אם הקבר לא מטמא באוהל, א"כ צ"ב מדוע כשחוזר לקבר וחורש לצד אחר עושה מענה השני לביה"פ, והרי הקבר כבר נחרש, ונדון כביה"פ ולא כקבר וצ"ע. ולכאו' מוכח דהגם דהקבר עצמו מטמא כביה"פ, מ"מ מכלל גזירה דביה"פ, הוי שכל חרישת מקום הקבר עושה ביה"פ ודו"ק.

ה]

בדעת ר' יוסי מבואר דס"ל דביה"פ הוי ה' סאין. והנה בשלמא אם הוי כהראשונים דד' סאין היינו שטח הריבוע של ד"ס, שפיר ר' יוסי פליג וס"ל ששיעור ה' סאין הוי טמא. אבל אם הוי כהרא"ש שלא כל השטח הוי טמא, א"כ בשלמא לרבנן קמ"ל ששייך אחרי שחרש הקבר, לחזור ולחרוש הקבר לצד שני, אבל לר' יוסי שרק מוסיף בשיעור ופליג על שיעור ק' אמה. וס"ל דהוי השיעור קי"א אמה ומחצה, וכי נקט התנא שטח כדי שנחשב האורך וצ"ע. [גם מה דנקט הרא"ש דביה"פ הוי מלשון פורס מפה, קצ"ע דלא כל פריסת המקום טמא].

ו]

אולם סתימת לשון הרמב"ם בפיהמ"ש. וכן בהלכה פ"י טו"מ ה"א, משמע דס"ל דכוונת המשנה כפשוטה, והיינו דק' על ק' הוי טמא, וזה צ"ב מקו' הרא"ש. שהרי לא עדיף מיותר מק' אמה שאין טמא וצ"ב. [ובאמת בערול"נ נדה נ"ז א' כ' דלרמב"ם לא טמא הכל יעוי"ש. אולם בחזו"נ ומשנ"א וחזו"א כ"ג ו' פי' ברמב"ם כפשוטו יעוי"ש].

ז]

עוד צ"ב איך מחשבינן לה להאי בית ד' סאים, שהרי שייך מכל זוית של הקבר ליתן בית ד' סאים, ומאיזה זוית דיינינן דהוי בית הפרס וצ"ע.

ח]

ויעוי' ג"כ ברא"ש הלק"ט בסופו, ומאירי מו"ק ה' ב' ותורי"ד כתובות כ"ח ב' שכ' ג"כ דטמא כל מאה רבועים. ובפשוטו ס"ל דכל צד של הקבר אם חרש בו, טמא רבוע של ק' על ק'. אולם בריטב"א ברכות י"ט ב' נקט דהוי חמישים מכל צד, דהוו בסה"כ מאה על מאה יעוי"ש. [אולם לכאו' לשון התוספתא מאה אמה לכל רוח, משמע דלכל רוח הוי מאה אמה ודו"ק].

ט]

ובתורי"ד כתובות כ"ח ב' הקשה מדוע לא טמא רק ק' אמה כנגד הקבר, ויעוי"ש שכ' דהיות ורגילות להמשיך ולחרוש עוד תלמים לצד התלם הראשון החמירו חכמים שיהיה טמא כל ק' על ק' לאותו רוח יעוייש"ה וצ"ב. וקצת משמע דהיות וגזרו על המקום, א"כ החשיבו כנגד הק' אמה של מענה, שיהיה מקום של ק' על ק' וצ"ב. [ועכ"פ מתיישבת קו' הרא"ש, והיינו דאה"נ לא הוי חשש גמור לכל ק' על ק', אלא זהו המקום שגזרו עליו טומאה ועי'].

י]

ובמשנה אחרונה הוסיף לחדש בזה, דמיירי שחרש תלם א' לצפון, ואח"כ תלם א' למערב, שלא טמא רק התלמים שחרש, אלא כל הרבוע שנוצר ע"י ב' התלמים טמא, שכן גזרו יעוי"ש, אולם עצם דבריו צ"ב דבראשונים מבואר שאין דרך לחרוש לב' צדדים, ודוחק להעמיד שחרש לב' צדדים.

יא]

ובשיעור בית הפרס, יעוי' תמורה י"ב ב' דתנן דאין בית הפרס עושה בית הפרס, [ויעוי"ש י"ב א' ברש"י במשנה] ובגמ' דמתני' דלא כר"א, דס"ל דכן עושה בית הפרס. ומקשה הש"ס "ורבנן עד כמה", ותמוה מה קו' הש"ס והרי הויא משנה מפורשת כאן דהוי מלא מענה וצ"ע. ובשטמ"ק כ' דל"ג ורבנן, אולם ברגמ"ה שם כן גריס לה. ויעוי' בר"ש להלן משנה ב' שהקשה כן, ויעוי"ש מש"כ בזה עפי"ד רש"י שם ודו"ק.

יב]

והש"ס שם משני "שלש שדות וב' מענות" וברש"י שם מבואר דלענין השדה שהיה שם הקבר לא מיירי, אלא מיירי מחוץ לאותה שדה, והיינו משום דאבד הקבר בשדה, והוי ספק אולי הוי בקצה השדה, ולכן חיישינן לב' השדות הסמוכות שכל אחת טמאה מאה אמה מתוכה יעוי"ש.

יג]

ומתבאר מתו"ד רש"י, א'. דגם בשדה שאבד בה קבר ונחרשה יש לדינא דשדה שנחרש. ב'. דע"י החרישה יש מענה מאה אמה לכל צד, והגם דמשמע שמחרישה לא מהניא יותר מק' אמה, צ"ל דהיות ולא ידוע היכן הקבר, לכן חיישינן לכל צד שזהו הצד שאיליו המחרישה הביאה את העצמות ועי'.

[ועכ"פ לכאו' ממה דשנינו דהוו ב' מענות מלבד השדה של קבר. ולכאו' מוכח דלא כהריטב"א ברכות י"ט הנ"ל, דנקט דשיעור ק' אמה הוי נ' אמה מכל צד של הקבר וצ"ע].

יד]

ויעוי' בר"ש להלן משנה ב' שתמה עפרש"י הנ"ל, מהמשנה להלן מ"ג דשדה שאבד קבר בתוכה לא עושה בית הפרס, ומהו שכאן כן עושה. ויעוי"ש מש"כ. ועדיין צ"ע הרי שנינו ג"כ במ"ג דהחורש את שאינו שלו ג"כ לא עושה בית הפרס, ולשון רש"י משמע שם שהשדות שבצדדים אינם שלו וצ"ע. [ואולי חלוק אם מקום הקבר הוי שלו, ולא השדה הנאסרת וצ"ע. ויעוי' להלן משנה ג' בזה] ואולי כן הוו שלו, ומ"מ חשיבי שדות חלוקים, דיש הפרדה ביניהם וצ"ע.

פרק יז משנה א – מה דין מקום הקבר עצמו

א]

דינא דבית הפרס, היינו שדה שהיה שם קבר ידוע, וחרש את השדה, ומבואר בגמ' דחיישינן שנתפזרו בכל השדה עצמות כשעורה, ולכן מדרבנן טימאו את כל השדה. והוי רק דין מדרבנן, ויש דברים שהקילו משום כן. יעוי' בסוגיא פסחים צ"ב ב' ברש"י ותוס', ועוד דוכתי.

ב]

והנה יל"ע, האם דינא דבית הפרס, היינו כל השדה חוץ ממקום הקבר. אבל מקום הקבר היות והוחזק שם טומאה, הויא טומאה דאורייתא. [ויתכן גם, שכל דינא דבית הפרס דאין מטמא באוהל, וא"כ י"ל דבמקום הקבר כן מטמא באוהל]. והיינו דלא בטל דין הטומאה דקבר, אלא רבנן הוסיפו טומאה על כל השדה. או דילמא גם מקום הקבר הוי מכלל בית הפרס, וכל טומאתו הויא רק מדרבנן. [ולכאו' יסוד הנדון הוי, מה היה הדין לולי תקנ"ח דבית הפרס].

ג]

ובבית הפרס מצינו ב' גווני. שיש בית פרס שמקום הקבר נחרש, ועכ"פ יתכן שהגיעה המחרישה למת והוציאה אותו ממקומו. [ובזה יש לדון הספק הנ"ל]. אולם בתוספתא הו"ד בר"ש כאן, הובא שגם כה"ג שהקבר עמוק ב' קומות, ג"כ גזרו חז"ל יעוי"ש. ובפשוטו בזה רק הוי גזירה על שאר השדה, אבל לא מסתבר שעקרו לדינא דאורייתא דהקבר מטמא באוהל וצ"ע.

ד]

ויעוי' בתוס' כתובות כ"ח ב' ד"ה בית, דנקטו דדינא דבית הפרס הוי גם במקום הקבר עצמו, ובמקד"ד מ"ו ד' למד בכוונתם בכל גווני. [גם בקבר עמוק ב' קומות] ותמה בדבריהם טובא יעוי"ש. ויעוי' בתוס' ר"ש משנץ כתובות שם, שכ' להסתפק בזה מה דין מקום הקבר עצמו ואם מטמא באהל יעוי"ש.

ה]

ויעוי"ש בתוס' ר"ש משנץ דאחר שכ' דמקום הקבר עצמו ג"כ טהור, וקצת משמע דלפי"ז כוונתו ליישב מהו הנאמנות שיש לקטן, [והאריכו בזה הראשונים שם בכמה דרכים] ולהנ"ל י"ל, דנאמן גם לגבי מקום הקבר עצמו, וזה הוי חידוש שנאמן ודו"ק.

ו]

ובספר דברי דוד עמ"ס מו"ק [להגר"ד טעביל זצ"ל בעמח"ס נחל"ד] דייק מפרש"י שם ד"ה בשדה שאבד וכו' "אבל בשדה שנחרש וכו' ולא מטמא באוהל דנימא מחרישה סלקיה לטומאה" דדין שדה שנחרש לא הוי רק לחומרא לטמא כל השדה, אלא הוי ג"כ לקולא, והיינו דתלינן שהמחרישה סילקה להטומאה, וממילא בכל השדה אין דין אוהל.

ז]

ותמה שם בדברי דוד, דמכל הש"ס משמע דהוי רק חומרא ולכן הקילו בעכו"ם ובאינו שלו וכדו', ואם כפרש"י הרי הוי ג"כ קולא. ומסיק שם כדברי הר"ש להלן פי"ח מ"ה דס"ל דמקום הקבר טמא יעוי"ש. ובכוונת התוס' מו"ק שם יעוי"ש שכ' דהוו ב' דיבורים, והרישא הוי כהר"ש, והסיפא הוי כפרש"י יעוי"ש. [ועד"ז כ' ג"כ הגרע"א מו"ק שם יעוי"ש].

ח]

והנה הדברי דוד נקט דהוי לחומרא, והיינו מה דתלינן שהמחרישה העלתה עצמות ונתפזרו לכל השדה, והיינו דס"ל דמעיקר הדין תלינן שקבר במקומו עומד, אולם בראשונים נראה דס"ל להיפך, והיינו דודאי הוי חומרא, אלא שלא הוי חומרא משום דסתמא לא העלתה עצמות, אלא סתמא לא נשאר כלל אפילו עצם כשעורה, וא"כ מעיקר הדין אין כלל מה שיטמא, ומ"מ החמירו. אבל ודאי היות ומעיקר הדין דיינינן שלא נשארו עצמות כשעורה, א"כ זה הוי ג"כ סיבה שמקום הקבר עצמו נדון מדאורייתא שטהור ודו"ק.

ט]

ובתועפות ראם על היראים סי' שכ"ב אות ד' הביא לדברי בה"ג הל' טומאה סי' כ"ב וז"ל "ומאי היא בית הפרס, שדה שנחרש בה הקבר וכו' משוי בה"פ. מקום הקבר טומאה דאורייתא, האיך דנחרש טומאה דרבנן דילמא איכא עצם כשעורה, או דילמא פתיך ביה עפר בית הקברות" יעוי"ש. ומבואר להדיא דמקום הקבר דאורייתא. [והביא שם דבשאלתות דרא"ג הביא כל לשון הבה"ג והשמיט הנך תיבות דמקום קבר הוי דאורייתא יעוי"ש. אולם יעוי"ש בשאילתות פ' אמור להדיא כן דמקום הקבר הוי דאורייתא. וככל השאלתות הובא ג"כ בר"נ גאון ברכות י"ט ב' יעוי"ש].

י]

ובתועפות ראם שם רצה לכוון דהבה"ג ותוס' כתובות הנ"ל לא פליגי. ומר מיירי בכה"ג שהמחרישה מגעת לקבר, ומר מיירי בקבר עמוק וכהתוספתא. וכה"ג ודאי מקום הקבר הוי דאורייתא יעוי"ש.

ויעוי"ש בתו"ד שכ' דכוונת התוס' מו"ק במש"כ דליכא למימר דעד המת הגיעה המחרישה הכוונה שהגיעה עד המת ולא יותר, אלא ודאי הגיעה למת והוציאה כל המת ממקומו, וזהו סיום התוס' דרגילותם היה לקבור שלא בעומק, ולא סתרי מתחילה לסוף.

יא]

והנה בתוספתא הו"ד בר"ש כאן "החורש מגופו של מת אינו עושה בית הפרס" ופי' הר"ש דהיות הגלוי כיון דחזי ליה לא שקיל מיניה עצמות במחרשתו יעוי"ש. ולפי"ז לכאו' ודאי מקום המת הוי טמא כדינו, וכל הנדון אם עושה בית הפרס היינו על שאר השדה וצ"ע. ויעוי' ברמב"ם פ"ד ה"ד, ונקט דהטעם משום דהוי מילתא דלא שכיחא יעוי"ש, וצ"ע מהו דין המקום עצמו. [ולכאו' לק"מ, דהיות ורואים את העצמות, א"כ ודאי מטמא באוהל].

קבר שאבד ונחרש

א]

והנה בשדה שנחרש בה קבר, מצינו עוד גוונא, והיינו שדה שאבד בה קבר ואח"כ שנחרש, דג"כ דינא דשדה שנחרש עליה, וכמבואר כן בסוגיא מו"ק ה' ב' דמוקמינן לנדון דהרואה שדה מצויינת ואינו יודע מהי, דתלוי אם יש בה אילנות, דמיירי שהשדה אבד בה קבר, ולכן ציינוה, ואח"כ חרשו את השדה דכה"ג אין מטמא באוהל, ואם לא חרשו מטמא באוהל יעוי"ש.

ב]

ונראה דהש"ס מו"ק הוא מקור לדברי רש"י תמורה י"ג א', שביאר לסוגיא שם דג' שדות וב' מענות דמיירי בשדה שאבד בה קבר שנחרש, וחזינן דשייך דינא דשדה שנחרש גם בשדה שאבד בה קבר וק"ל.

ויש לדון, אם שדה שאבד בה קבר ונחרש, גדרו הוי ממש כשדה שנחרש בו קבר, או דחלוקים בגדריהם וצ"ע.

ג]

ובתוס' כתובות כ"ח ב' [וכ"ה באורך שם בתוס' ר"ש משנץ] הוכיח דדינא דשדה פרס הוי גם במקום הקבר, מהסוגיא דמו"ק שם, דאמרינן דנפק"מ אם יש אילנות או לא, הוי לענין אוהל, והיינו דאם הוי שדה שאבד שלא נחרש מטמא באוהל, ובנחרש אינו מטמא באוהל. והוכיחו מינה בתוס' ותוס' שנץ דע"כ גם מקום הקבר הוי בכלל דינא דשדה הפרס גם לקולא, שהרי אם מקום הקבר הוי כדין שדה שאבד קבר, א"כ הרי בשדה שאבד לא יודעים היכן הקבר, וכל השדה בכלל דינא דאסור באוהל, וא"כ מה בין נחרש ללא נחרש, וזהו שהוכיחו מינה דע"כ דינא דשדה שנחרש הוי גם על מקום הקבר, ולכן כל השדה שנחרש אין עליה דין טומאת אוהל יעוי"ש.

ד]

ולכאו' היה אפשר לחלק, והיינו דכה"ג דהוי שדה שיש בה קבר ידוע, והקבר מטמא בודאי באוהל. ואח"כ נחרש בזה לא אמרינן שע"י שנחרש בטל חשש הטומאה, וכלל אין דין טומאת אוהל, והש"ס במו"ק מיירי בשדה שנאבד בה קבר, שגם קודם שנחרש הוי רק ספק טומאה, ושפיר ע"י שנחרש תו לא חששו לאוהל. אבל שדה שהיה קבר ידוע, לעולם מקום הקבר אסור באוהל. אולם בתוס' הנ"ל לא ס"ל לחלק וצ"ב. [ויעוי"ש ברש"ש שתמה כן על תוס'].

ה]

ובחי' הגרע"א מו"ק שם, תמה על הש"ס איפכא, דמבואר בש"ס דשדה שאבד ע"י שנחרש ניתר באוהל. והקשה הרי חרישה אינה ודאי, והוכחה לזה, מש"כ התוס' שם שהמחרישה לא מגיעה למת. [ונקט שזהו כוונת התוס', דלא כתועפות ראם ביראים שכ"ב ד']. והיות ולא ודאי שהמחרישה סילקה את המת, ואיך מתירים את כל השדה מטומאת אוהל יעוי"ש.

ו]

והנה הגרע"א הקשה רק על שדה שאבד בה קבר שנחרש, אבל על דינא דשדה שנחרש בה קבר, לא הקשה. ולכאו' ע"כ הביאור, דלעולם ס"ל דכל דינא דשדה שנחרש בה קבר דהוי ביה"פ הוי רק חוץ ממקום הקבר, ואה"נ מקום הקבר לא נטהר, ולכן לא הוקשה להגרע"א, ורק בשדה שאבד קבר, שכל השדה קודם החרישה אסורה באוהל, בזה הוקשה לו להגרע"א ודו"ק. [ואדרבה, יתכן דשדה שנחרש, דהקבר הוי ודאי, בזה פשוט שחרישה לא מבטלת לדין האוהל במקום הקבר, ורק בשדה שאבד בה קבר, דקודם חרישה הוי רק ספק, י"ל דבזה מהני חרישה לבטל דין טומאת אוהל ודו"ק].

ז]

אלא דלכאו' מהסוגיא דמו"ק שם, מתבאר דגם שדה שנחרש בה קבר, גם מקום הקבר אינו מטמא באוהל, דיעוי"ש שהש"ס מוקי דרק שדה שאבד בה קבר מציינים ולא שדה שנחרש קבר, ולכאו' אם מקום הקבר עצמו מטמא באוהל, א"כ לכאו' שיצריכו לציין בשדה שנחרש עכ"פ את מקום הקבר עצמו, ותמוה מדוע בתוס' לא הוכיחו מינה ליסוד דבריהם, שגם על מקום הקבר יש לדינא דבית הפרס וצ"ע.

פרק יז משנה א – במורד ובמעלה

א]

מתני' "ר' יוסי אומר בית חמשה במורד, ובמעלה נותן רובע כרשינים על בורך וכו' ר' יוסי אומר, במורד ולא במעלה" וברא"ש הביא ב' פי' בזה, פי' א' דדין ד"ס הוי במורד וה"ה בשוה, אבל במעלה הוי השיעור בכרשינין. ולפי' ב' בהרא"ש שיעורא דד"ס הוי בקרקע שוה, אבל במורד ובמעלה שיעורו בכרשינין יעוי"ש. [והיינו דב' הפי' פליגי אם כוונת המשנה "במורד ובמעלה בכרשינין" או דמורד הוי דבר בפנ"ע, דבזה הוי ק' אמה, ובמעלה הוי כרשינין].

ב]

ובדעת ר' יוסי דפליג מבואר ברא"ש, דתליא בב' הפי' הנ"ל, והיינו דאם לת"ק ד"ס הוי במורד ובשוה, א"כ לר' יוסי במעלה כלל אין עושה, ונפיק דלר' יוסי אין שיעור כרשינין, אבל אם לת"ק ד"ס הוי בשוה, אבל במורד ושוה הוי כרשינין, א"כ לר' יוסי שייך שיעור כרשינין, אלא דרק במורד ס"ל לכרשינין, ובמעלה אינו עושה ביה"פ. והיינו דתליא זב"ז, דרק מפורש דפליג על מעלה, וממילא אם ס"ל לכרשינין תליא בב' הפי' ברא"ש ודו"ק.

ג]

ובר"ש לא מבואר איך מפרש למתני', האם כפי' א' דהרא"ש או כהנ"ל דהרא"ש. ויעוי' בר"ש הנדפס ונקט "הראשון" ומשמע דס"ל כדרך א' דהרא"ש. והיינו דכלל אין לר' יוסי שיעור כרשינין. [וכן נקט בדעת הר"ש בחזו"א כ"ג ח' יעוי"ש].

ד]

ובחזו"א שם נקט עוד, דשיעור כרשינין תליא בב' הפי', דלפי' א', א"כ כרשינין הוי פחות מק' אמה, אבל לפי' ב' דהרא"ש דכרשינין הוי הן במורד והן במעלה, כ' בחזו"א דמורד הוי טפי מק' אמה, ומעלה הוי פחות מק' אמה יעוייש"ה.

ה]

במהר"ם כ' דבורך המחרישה כלל אינו כהר"ש, אלא הוי שיעור לעומק, והיינו דנותן שיעור עד איזה עומק טמא יעוי"ש. ודברי המהר"ם צ"ב בתרתי. א' מה הוצרך לפרש איזה עומק טמא, והרי להלן פי"ח מבואר מהו עומק ביה"פ. ב'. מדוע נקט התנא לשיעור עומק הטומאה דוקא במעלה, ולכאו' הו"ל למינקט לה ברישא כה"ג דהוי עד ק' אמה, ועומק ג', וצ"ע.

ו]

ואולי י"ל דתליא זב"ז. והיינו דבק' אמה פשיטא דהטומאה הויא עומק ג"ט וכדלהלן פי"ח, אבל במורד ובמעלה סד"א דהוי שיעור העומק אחרת, וזהו דקמ"ל דהוי עומק כשיעור בורך המחרישה, וצ"ע.

ז]

ובפיהמ"ש ביאר דר' יוסי ס"ל דאה"נ בשוה, השיעור הוי ק' אמה, אבל במורד ומעלה הוי שיעור ה' סאין, וצ"ע מדוע במעלה יעשה יותר מק' אמות. [ויעוי' חזו"א לעיל דג"כ נקט שחלוק מורד ממעלה].

והנה בסיפא דמתני' נקט ר' יוסי דבמעלה אין כלל ביה"פ, וצ"ע מה כוונת ב' דברי ר' יוסי. [ויעוי' בזה בחזו"א].

ח]

ולכאו' הכוונה, דמורד ומעלה הוי חדא מילתא, היינו מקום שאינו שוה, ושם לר' יוסי הוי שיעור טפי, ומיהו זהו דוקא כה"ג שהקבר אינו למטה, דאם הוי למטה, כלל אין מחרישה עושה ביה"פ. ולפי"ז ניחא ב' דברי ר' יוסי, והיינו דע"כ מה דנקט בתחילת דבריו, מורד ומעלה, היינו כה"ג שהקבר הוי למעלה, ושפיר הוי חורש למטה, ולכן גוררת יותר מק' אמה וק"ל. [בפיהמ"ש דבתוספתא מפורש כוונת ר' יוסי, וצ"ב כוונתו].

ט]

אולם בחזו"א כ"ג ח' כ' בכוונת הפיהמ"ש דמש"כ דבמעלה אין עושה ביה"פ, היינו רק כה"ג שהמעלה הוי גובה ק' אמה, וכל שאין ק' אמה גזרו יעוי"ש, והוא חידוש.

[ויעוי' ברגמ"ה תמורה י"ג שכ' דלא ידענא טעמיה דר' יוסי וצ"ב].

י]

בר"ש הביא מתוספתא דדינא דכרשינין הוי ביבש ולא בטיט, ובזר זהב פי' לה דבטיט הולכת מהר ובמקום רחוק הרבה ג"כ יכולים ליפול ג' כרשינין, וזה לא הוי שיעור ביה"פ יעוי"ש, והנה לא התפרש במקום הטיט מהו כן השיעור וצ"ע.

ויעוי' להלן בז"ז, שכ' בהלכה ב' דבטיט הכרשינין כלים לאחר ק' אמה. וצ"ע מה הוצרך לומר כן, ותיפו"ל דהוי טפי משיעור ביה"פ, ולכאו' מתבאר דכל החסרון בטיט הוי רק דהוי יותר מק' אמה, ולעולם לא שייך ביה"פ יותר מק', ואה"נ שיעור ביה"פ במקום טיט הוי ק' אמה ודו"ק.

יא]

ואולי הז"ז, דכרשינין הוי כפיהמ"ש. והיינו דהוי צורת מדידה לק' אמה, וזהו דקמ"ל דבמקום הטיט לא מועיל מדידה דכרשינין היות והוי טפי מק' אמה ודו"ק.

יב]

בריטב"א מו"ק ה' ב' כ' בדעת ר' יוסי וז"ל "דאילו ר' יוסי פליג שלא נתנו ק' אמה אלא במורד" יעוי"ש, וצ"ע איך מפרש לב' דברי ר' יוסי דמתני', וצ"ע.

הארות

א]

בר"ש הביא תוספתא דהחורש את הקבר הרי"ז עושה ביה"פ מאה אמה לכל רוח יעוי"ש. ויל"ע מה הכוונה לכל רוח. ולכאו' להרא"ש הכוונה שאם חרש מענה מהקבר למזרח, ושוב חרש מהקבר מענה לצפון עושה מענה לכל רוח. אולם לרמב"ם דעושה ריבוע של ד' סאין, יל"ע מהו לכל רוח.

ב]

שם בתוספתא "החורש ע"ג הקבר, וכן החורש ע"ג הארון וכו' אלא חורש את הקבר בלבד" והיינו דרק חורש קבר עושה ביה"פ. ולשון הר"ש דברואה המת שמגולה לא שקיל מיניה עצמות במחרשתו, ומשמע דהטעם שלא עושה ביה"פ, היינו דבפועל לא נוטל עצמות, ולא דהוי גדר בתקנה. אולם ברמב"ם משמע דהוי גדר בתקנה ודו"ק.

ג]

שם "וכן החורש ע"ג הארון אפילו משוקעים ברובדין ובאבנים ואפילו על גביהן רום ב' קומות" והיינו דהיות וחורש ע"ג קבר, זהו צורת התקנה הגם שבפועל לא שייך לגרור עצמות.

ומדנקט ארון ורובדין [או עומק ב' קומות] משמע דהוי רבותא, דהגם שיש ב' סיבות שלא שייך לגרור, הן דהוי בארון, והן שארון עצמו בעומק, מ"מ הוי בכלל התקנה. [וכן ברמב"ם משמע דהוו ב' מילי].

ד]

ברמב"ם פ"י טו"מ ה"ב אחר שהביא שכל הריבוע הוי בית הפרס, הוסיף "ועפרו מטמא במגע ובמשא כמו שביארנו, ואינו מטמא באוהל. וכן המאהיל על בית הפרס הזה טהור" ויל"ע מהו הנך ב' מילי דאינו מטמא באוהל, וכן מאהיל.

ה]

עוד צ"ב דיוק לשונו דתחילה נקט "ועפרו מטמא במגע ובמשא" ובסוף נקט "וכן המאהיל על בית הפרס הזה" ומשמע דהוו ב' מילי וצ"ב.

ולכאו' משמע שבכל בית הפרס יש ב' מילי, דעצם המקום הוי טמא, וכן גזרו על העפר ואפילו אינו במקומו, וזהו דינא דלהלן משנה ה' דעפר בית הפרס מטמא כחותם המרצופין יעוי"ש.

ו]

אלא דלפי"ז יל"ע מדוע לגבי עפר נקט דאינו מטמא באוהל, ולגבי מקום בית הפרס נקט דהמאהיל על בית הפרס הזה טהור, ולכאו' בב' הציורים שייך ב' הדינים וצ"ע.

ז]

ויעוי' ברמב"ם פ"י טו"מ ה"א, שביאר דביה"פ הוי "מקום שנחרש קבר היות ונתדקדקו העצמות בתוך העפר, ונתפרסו בכל השדה, וגזרו טומאה על כל השדה שנחרש בה הקבר, אפילו חרש על גבי ארון" וכו'. וצ"ע דהיות ונקט שביה"פ הוי מקום שנחרש ונתפרסו, א"כ מהו שהוסיף שגזרו, ותיפו"ל שהיות ונתפרסו, א"כ תיקנו לחשוש לעצם כשעורה.

ח]

ולכאו' כוונת הרמב"ם, דמעיקר הדין היות ונתדקדקו ונתפרסו, א"כ אי"צ לחוש לעצם כשעורה, אלא דרבנן גזרו טומאה על כל השדה שנתפרסו העצמות, מחמת שאולי יש עצם כשעורה, אבל אין גדר התקנה, לחשוש לעצם כשעורה. וזהו שהביא להתוספתא דאפילו חרש ע"ג ארון, ואם הגדר היה לחשוש לעצם כשעורה, א"כ בחרש ע"ג ארון לא שייך לחשוש ודו"ק. [ויעוי' להלן משנה ג' דחורש שאינו שלו אין ביה"פ, וכרמב"ם פ"י טו"מ ה"ה דאין אוסר דבר שאינו שלו. ותמוה הרי יש חפצא של טומאה. ומבואר כש"נ דגדר הגזירה דשוו טומאה מחודשת, ולא לחשוש לעצם וכש"נ].

ביסוד דינא דבית הפרס [ב]

א]

ביסוד דינא דבית הפרס, מצינו דבר חדש, בבה"ג הל' טומאה סי' כ"ב וז"ל "ומאי היא בית הפרס וכו' האיך דנחרש טומאה דרבנן דילמא איכא עצם כשעורה, או דילמא פתיך ביה עפר בית הקברות" יעוי"ש, וכן הוא ג"כ בשאלתות דרב אחאי סי' ק"ג יעוי"ש. וברמב"ם פ"י ה"א הזכיר רק הא דע"י החרישה נדקדקו ונתפרסו יעוי"ש.

ב]

ובהעמק שאלה שם אות י"ג כ' בזה באריכות עפי"ד הגר"א באליהו רבה שיש דין בפנ"ע של עפר קברות, וזהו כוונת הבה"ג והשאילתות, שיש ג"כ חשש של עפר קברות יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ בחזו"א בסוף המסכת, מהשגות שכ' על הספר שרידי אש].

ג]

ובתועפות ראם על היראים סי' שכ"ב אות ד' תמה בזה, דהרי בית הפרס מטמא במגע ובמשא. ואילו עפר בית הקברות אינו מטמא במגע, וכמבואר בחולין קכ"ו ב'. ויעוי"ש שכ' דבאמת הטעם השני בלי הראשון לא מטמא במגע. ורק הוסיפו שמלבד חשש עצם כשעורה, יש גם חשש עפר לענין לטמויי במשא.

ד]

ויעוי"ש שכ' לפי"ז לישב לקו' העמק שאלה הנ"ל, שהקשה דלבה"ג ושאילתות שמלבד חשש עצם יש גם חשש עפר ביה"ק, א"כ מה מהני דינא דמנפח והולך להלן פי"ח, והרי ניפוח מהני לעצם, ולא מהני לענין עפר ביה"ק יעוי"ש.

ותי' בתועפות ראם שם, דנפק"מ לענין מגע, דע"י שניפח אין חשש עצם, ואין טומאת מגע, ולענין חשש משא, לא חיישינן שבהילוכו ישא שיעור ודו"ק.

פרק יז משנה ב – ניער המחרישה

א]

מתני' "היה חורש והטיח בסלע או בגדר או שניער המחרישה. עד שם הוא עושה בית הפרס" וברא"ש דניער הוי רבותא, דסד"א דלא ניער יפה, והנה כה"ג שלא ניער, אלא הגביה המחרישה, לכאו' חשיב שהוי חדא חרישה, וכן רהיטת הרמב"ם פ"י טו"מ ה"ג "חרש כמו חמישים אמה וכו' וחזר וחרש", ולכאו' הכוונה שהגביה המחרישה ולא הוי ניעור ודו"ק.

ב]

ויעוי' ברא"ש במשנה א' לגבי מהפך המחרישה לחזור, ושם נקט דהוי ניעור, ואין לך ניעור גדול מזה יעוי"ש, וע"כ דהיפך הוי טפי טובא מהגביה ודו"ק. ויעוי' חזו"א כ"ג ו' סוד"ה שם חרש, שתמה בדברי הרא"ש במשנה א', ולכאו' מבואר בדבריו שלא חילק בין הגביה לחזר ועי'.

ג]

והנה בפשוטו, מה דניער המחרישה אינו עושה ביה"פ, הטעם הוי, דע"י הניעור נפלו כל העצמות, ויותר לא שייך שהמחרישה תביא טומאה, שהרי לא הלכה חזור למקום שכבר נחרש, ואין בדרכה עצמות.

ולפי"ז צ"ע לשון הרמב"ם פ"י טו"מ ה"ג "ניער את המחרישה או שהטיח בסלע או בגדר, עד שם הוא עושה ביה"פ בלבד והשאר טהור, שהרי לא הגיע אליו במשך המחרישה" יעוי"ש.

ד]

ולכאו' הו"ל לרמב"ם לפרש שהרי אין במחרישה עצמות, ומהו שנקט טעם חדש שלא הגיע במשך המחרישה וצ"ע.

ומשמע דהטעם דהשאר טהור, היינו דלאשוויי ביה"פ בעינן שיהיה חדא משיכת מחרישה מן הקבר. וע"י שהטיח או ניער הוי מפסיק, ולא נחשב לחדא משיכה, ולכן לא נחשב יותר ביה"פ ודו"ק. [ויתכן שעשו שגדר התקנה תליא במשיכת מחרישה, ולא תליא בעצמות, היות וגם כשאין כלל עצמות נעשה ביה"פ, וכהתוספתא דהקבר עמוק ב' קומות ודו"ק].

ה]

ולפי"ז ניחא המשך דברי הרמב"ם "חרש כמו חמישים אמה או יותר, וחזר וחרש עד שהשלים המאה הכל בית הפרס" יעוי"ש, ולכאו' זהו דינא דר' יהושע, וצ"ע מהו חרש וחזר וחרש, וכי זה שנח קימעא שוי ליה "חזר", ולכאו' הכוונה שהגביה המחרישה, ומ"מ היות ולא ניער, א"כ זה שחזר וחרש, חשיב חדא משך וכש"נ.

רא"א ביה"פ עושה ביה"פ

א]

מתני' "רבי אליעזר אומר, בית הפרס עושה בית הפרס" ובמשנה תמורה י"ב א' דאין בית הפרס עושה ביה"פ. ושם בגמ' י"ב ב' דהוי דלא כר"א. ובש"ס שם מקשי ולרבנן עד כמה ומוקי לה בשלש שדות ושתי מענות, ופרש"י דאם רגיל לחרוש ממערב למזרח, א"כ שדה שמזרחה לשדה ושבמערבה, הוו ביה"פ אולם אליבא דר"א דס"ל דביה"פ עושה ביה"פ כל הד' שדות הוו ביה"פ יעוי"ש.

ב]

והנה בתוס' שם י"ג א' ד"ה שלש, תמהו עפרש"י דלדבריו מאי טעמו ר"א, והרי היות ולא רגילים לשנות את רוח החרישה, א"כ וכי ר"א ס"ל שכן רגילים לשנות, ולכן תוס' פליגי עפרש"י וביארו שהכוונה שלעולם כל שדה דהויא בית פרס מה שנחרש ממנה נעשה בית הפרס וכן שניה וכן שלישית יעוי"ש.

ג]

ולכאו' כפי' התוס', כן הוא בפי' הרא"ש כאן, שכ' דעושה עד ק' היות ומה שטוענת בפעם אחת לא מוליכה יותר מק', אבל כל שחזר וחרש מבית הפרס, "חוזרת וטוענת עצמות שנדלדלו שמה ומוליכתן ק' אמה" ודו"ק.

ומ"מ ברא"ש לא נתבאר להדיא דאמרינן כן, גם בשני ובשלישי וצ"ע. [ולשון הרא"ש "כאילו התחיל מן הקבר", יותר נראה שעשו כן רק פעם אחת ודו"ק].

ד]

ולכאו' על פרש"י צ"ע עוד, דלדבריו לכאו' פליגי רבנן ור"א רק אם נעשה לב' רוחות או לד' רוחות, אבל מה ענינו עם הלשון של בית הפרס עושה בית הפרס וצ"ע.

ה]

ולכאו' נראה דיסוד דברי רש"י נרמזו בלשונו במש"כ י"ב ב' "כל ארבע השדות שסביב בית הפרס, בית הפרס הן אם נחרשו דעפר בית הפרס מטמאן" יעוי"ש, ונר' מבואר בלשונו תרתי, דודאי גם לר"א רק כה"ג שנחרשו כל הד' שדות מטמאינן להו, [וע"כ מיירי שחרשו שלא לפי הרגילות] ועוד שחלוק ביסודו דין המטמא בבית הפרס אליבא דרבנן מאליבא דר"א. דלרבנן המטמא הוי החשש שמחרישה גלגלה העצמות, ולכן בשדה שאבד הקבר, ולא יודעים אם הקבר בקצה זה או בקצה השני, ולכן חיישינן לגבי ב' השדות שבמזרח ובמערב שהמחרישה גלגלה העצמות.

ו]

משא"כ אליבא דר"א הוי דין אחר לגמרי, ויסוד הדבר הוי שכל הד' שדות שנחרשו מסביב נטמאו, היות ועפר בית הפרס מטמאן, והיינו דלא דהחשש שהמחרישה גילגלה העצמות, אלא השדה האמצעית הרי נידונית כשדה בית הפרס [כשדה שאבד בה קבר] וא"כ חל על עפרה דין טומאה, והעפר בית הפרס מטמאן ודו"ק. אלא עדיין לא נתבאר, דמה איכפ"ל מה מטמאן, מ"מ היות ולא רגילות הוא, א"כ ליכא לחשש.

ז]

ועכ"פ גם לפרש"י ניחא היטב, מה דיסוד פלוגתת ת"ק ור"א הויא אם בית הפרס עושה בית הפרס, והיינו דלרבנן רק החשש עצמות מטמא, ושפיר רק ב' שדות טמאות, אבל לר"א העפר של בית הפרס מטמא, ולא החשש גילגול עצמות, ושפיר ס"ל לר"א דבית הפרס, והיינו עצם העפר של בית הפרס, ג"כ עושה עוד בית הפרס.

ח]

ובביאור דברי רש"י צ"ל, דאם כל המטמא, הוי החרישה דשויא ליה בית הפרס, א"כ במילתא דלא שכיחא לא גזרו [וכמו שלא גזרו להלן במשנה ג' בחורש עצמות יעוי"ש ברמב"ם]. וכל שלא רגילות לחרוש לשתי וערב, א"כ לא שוי בית הפרס. אבל כה"ג שכבר יש בית הפרס, והוי דין נוסף והיינו שעצם עפר בית הפרס עושה למקום שנחרש איליו ג"כ בית הפרס, בזה לא תליא ברגילות, וגם אם הוי מילתא דלא שכיחא, מ"מ הוי מציאות שעפר בית הפרס מטמא להמקום שמגיע איליו. והרי רש"י נקט דמיירי שחרש לכל הד' שדות, ולכן כולם נטמאו ודו"ק.

ט]

וביאור הדבר דבכה"ג שהעפר מטמא, לא תליא במילתא דלא שכיחא, נראה דאם בעינן להחיל ע"י הגלגול שם ביה"פ, שפיר בלא שכיחא לא חל שם ביה"פ, אבל אליבא דר"א הרי העפר של שדה שנאבד הקבר כבר הויא עפר טמא, ובכל מקום שיגיע מטמא [יעוי' פי"ז מ"ה] וזהו דס"ל לר"א דע"י שחרש והביא לעפר הטמא, זה עצמו מטמא למקום שהגיע, ובזה לא שייך להקל, דמ"מ עפר טמא הגיע לכאן ודו"ק.

י]

והנה ביסוד דינא דביה"פ, הרי פליגי הרא"ש ורמב"ם משנה א', דלרא"ש רק המענה עצמו טמא, אבל להרמב"ם כל הריבוע הוי ביה"פ. ובטעמא דכל הריבוע טמא, נקט בחזו"א כ"ג ו' [וכן הוא רהיטת דברי התורי"ד כתובות כ"ח ב'] דרגילות שכל מענה נכנס מעט בחבירתה, והמענה השני נוגע קצת במענה הראשון, והיות ובראשון יש עצמות, א"כ שוי מחמת זה גם למענה הסמוך לו, וכן כל המענות ק' אמה יעוי"ש.

יא]

ומבואר דלהרא"ש, אליבא דת"ק דאין ביה"פ עושה ביה"פ, א"כ רק מענה שנמשך מגוף הקבר עושה ביה"פ, אבל להרמב"ם גם מענה שנמשך שלא מהקבר ג"כ עושה ביה"פ, וא"כ גם לת"ק ס"ל ליסוד הדבר שביה"פ עושה ביה"פ. [ואפילו יותר מפעם אחת ודו"ק] וא"כ צ"ב במה פליגי ת"ק ור"א וצ"ב.

יב]

ובאמת, ברמב"ם בהלכה קצת צ"ע דלא נקט להדיא לדינא דאין ביה"פ עושה ביה"פ, והוא צ"ע.

ונר' דהרמב"ם רמז ליסוד פלוגתת ת"ק ור"א במש"כ בפ"י ה"ג "היה חורש והולך חוץ למאה אמה, ממאה אמה ולחוץ טהור שאין עצמות קבר מגיעות ליתר ממאה" ומדהוסיף לשון "קבר", היינו ללמדינו דזהו יסוד פלוגתתם, דלת"ק גדר הגזירה הוי על עצמות קבר, והיינו שאפשר לדון שבחדא מענה הגיעו מהקבר, ור"א ס"ל דגם בלא הגיע מהקבר אלא מביה"פ ודו"ק.

יג]

ולכאו' נמצינו למדים ג' דרכים בביאור הפלוגתא אם ביה"פ עושה ביה"פ. דלהרא"ש שביה"פ הוי רק המענה שכנגד הקבר, א"כ בזה גופא פליגי ת"ק ור"א. דר"א ס"ל דגם מה שחורש מהמענה ג"כ שוי ביה"פ, ולת"ק רק חרישת הקבר עושה ביה"פ. ולהרמב"ם דגם לת"ק כל הריבוע הוי ביה"פ, ולכאו' גם לת"ק ביה"פ עושה ביה"פ, וע"כ דפליגי אם נדון שנמשך מהקבר, או גם מה שנמשך מהשדה עושה ביה"פ.

יד]

וברש"י תמורה י"ב ב' לכאו' נראה דרך נוספת, והיינו דלת"ק דינא דביה"פ הוי רק מחשש שהעצמות נמשכו, וזה הוי רק מהקבר. אבל ר"א ס"ל דגם עפר ביה"פ עצמו עושה ביה"פ ודו"ק.

טו]

יל"ע מדוע ס"ל לר"א דביה"פ עושה ביה"פ, והרי תנן להלן דשדה שאבד בה קבר לא עושה ביה"פ, ופי' הר"ש דהיות והוי ס"ס יעוי"ש, ולכאו' ה"ה לר"א, היות וביה"פ הוי ספק, א"כ הוי ספק יש שם עצם, וכן ספק דילדלה, ומדוע לא הוי ס"ס וצ"ע. ואולי צ"ל דביה"פ הוי גזירה דרבנן דשוו טומאה ודאי על העפר, ולכן לא הוי ס"ס, ושייך שביה"פ עושה ביה"פ ודו"ק.

טז]

יל"ע בהנך גווני שמבואר בתוספתא שנעשה ביה"פ, כגון חורש ארון, או עמוק ב' קומות, האם היות וגם כה"ג גזרו, א"כ גם כה"ג ס"ל לר"א שביה"פ עושה ביה"פ, או היות ואין כלל חשש עצמות במקום שהתחיל חרישה שניה, א"כ לא שייך לכלול חרישה זו בכלל גזירה דביה"פ עושה ביה"פ וצ"ע.

פרק יז משנה ב – בסוגיא דתמורה

א]

בר"ש הביא הסוגיא בתמורה י"ב ב' דמקשה ורבנן עד כמה יעוי"ש. ותמה הר"ש מה קו' הש"ס, והרי הוי משנה מפורשת, והיינו מתני' דידן דר' יהושע ס"ל דפעמים עושה ופעמים לא עושה יעוי"ש. ויל"ע מדוע הקשה מדינא דר' יהושע, ולא הקשה דהויא משנה מפורשת והיינו משנה א' דעושה מלא מענה מאה אמה וצ"ע.

ב]

ולכאו' משמע, דס"ל להר"ש דלשון "ורבנן עד כמה" מורה דכמו דלר"א מהני שיעשה ע"י ביה"פ ביה"פ אחר, ואה"נ רבנן פליגי, מ"מ מקשה הש"ס עד כמה מודו רבנן דביה"פ עושה ביה"פ, וזהו דהביא הר"ש למתני' דידן ששנינו דגם לרבנן ביה"פ עושה, ולא למשנה א' שכלל אינו מדינא דביה"פ עושה ביה"פ ודו"ק.

ג]

ויעוי"ש בר"ש שתי' דהש"ס תמורה מוסיף על משנה דידן, דבמתני' מיירי שהקבר ידוע ורב דימי קמ"ל דגם כה"ג דהקבר אינו ידוע, מ"מ מטמאים ב' מענות לכל צד. ולשון הר"ש דר' יהושע איירי בקבר, ורב דימי "בשדה" ודו"ק.

ד]

והקשה הר"ש מחורש שדה שנאבד בה קבר דלא נעשה בית פרס. ותי' דהכא בחורש כל השדה, ומשנה דלהלן באינו חורש כל השדה. ושם הוי ספק ספיקא.

ולפי"ז הקשה הר"ש על פרש"י, דא"כ גם בסוגיא תמורה הוי ס"ס, דמדוע משערינן מקצה שדה מאה אמה. והרי הוי ספק אולי הקבר היה בקצה השני, ועוד ספק אולי כלל לא הגיעו העצמות עד כאן יעוי"ש. [קצ"ע מהו דנקט דלא גילגל עד כאן ולא כש"כ הר"ש להלן דאולי לא דילדלה המחרישה וצ"ע].

ה]

ויעוי"ש בר"ש שמחמת קו' זו עפרש"י, כ' ביאור חדש בסוגיא דתמורה, והיינו דהוי ג' שדות. אולם כל שיעור הטומאה בין הג' שדות הוי ב' מענות, והיינו דהקבר הוי באמצע, [ולכאו' ס"ל דמיירי בקבר ידוע] ולכן לכל צד הוי ק' אמה, ומה דנקט כן, אינו שום תוספת דין ורק ליישב לשון בית הפרס יעוי"ש. [ויל"ע מדוע בר' יהושע לא ניחא הלשון, ואולי הוי כש"כ לעיל דחרישה שניה לא הויא מתוך מקום הראשונה וצ"ע].

ו]

וביישוב פרש"י מקו' הר"ש, לכאו' פשוט דס"ל לרש"י דהיות והוי בית הפרס והיינו שנחרש כולו, א"כ לא שוי ספק, אלא כל שחורש מבית הפרס הוי כודאי, והיינו כש"נ דאין הגזירה שמא עוקר עצם כשעורה, אלא מחמת חשש עצם עשו טומאה ודאי על כל השדה, ושפיר גם לר' יהושע מודה דהוי בית הפרס שנדון כודאי, אלא דמ"מ לא עושה ק' אמה חדשות, אלא רק עד ק' אמה מהקבר ודו"ק. [ויעוי' היטב חזו"א כג' ה' ד"ה פי"ח].

ז]

ועוי"ל בישוב פרש"י, דחלוק שדה שאבד משדה שנחרש כולה, דשדה שאבד, הרי יש בודאי מקומות שלא נמצא בהם טומאה, וא"כ הספק הוי האם מקום זה הוא המקום שהטומאה שם או המקום שאינה שם. משא"כ בשדה שנחרש, הרי יתכן שנתפזרו בכולה, ודין ביה"פ הוי לחשוש על כל מקום ומקום, אולי מקום זה הוי טמא, וכה"ג לא הוי ס"ס, דאדרבא דינא דזה המקום לחשוש שהוא טמא ודו"ק.

ח]

ולפי"ז ניחא היטב יסוד הפלוגתא אם ביה"פ עושה ביה"פ. והיינו דלכו"ע יש חומרא של ביה"פ שכל מקום דיינינן ליה בספק עצמו של טומאה, אלא דר"א ס"ל דמשום כן גם כשחורש משם נעשה ביה"פ, ור"י ס"ל דעשו אותו ביה"פ רק לגבי עצמו, ולא לגבי שאם חרש משם לשדה אחרת דעושה ביה"פ ודו"ק. ויעוי' ברגמ"ה תמורה שם, ונר' שזהו כוונתו.

ט]

והנה אפשר ליישב עוד לפרש"י, עפ"י מה דהר"ש שהק' היינו דס"ל דיסוד מה דשדה שאבד לא עושה ביה"פ [בלא חרש הכל]. דהוי ס"ס, אולם ברמב"ם פ"י טו"מ ה"ד נקט דהטעם משום שגזרו רק על חורש קבר בודאי יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דרק באבד ולא חרש הכל, הוי חורש שאינו חורש בודאי, אבל הסוגיא בתמורה דחורש לכל השדה, א"כ הוי חורש קבר בודאי ודו"ק.

י]

והנה לפרש"י שהעמיד דהוי קבר שאבד, א"כ שפיר בכל צד טמא, דחיישינן שהקבר הוי באותו קצה שדה, אבל להר"ש שהוי שדה ידוע ובאמצע השדה, א"כ יל"ע איך עושה ב' מענות לב' צדדים, והרי אחר שהקבר נחרש פעם אחת, תו מקום הקבר עצמו נדון כביה"פ ולא כקבר, והרי ביה"פ לא עושה ביה"פ, ומדוע עושה מענה שני וצ"ע. [ולרש"י לק"מ, דלא ידענו היכן הקבר, ואולי עדיין לא נחרש].

יא]

ויעוי' בחזו"א כ"ג ט' ד"ה שם ה"ז עושה ביה"פ ק' אמה לכל רוח, שהקשה כן על התוספתא. וע"כ מבואר בזה דהגם דמקום הקבר נדון כביה"פ, מ"מ לענין לאשוויי עוד ביה"פ, עדיין נדון כקבר ודו"ק. [ומ"מ י"ל להר"ש דמהני רק לב' צדדים, והיינו מזרח ומערב, ולא לכל ד' צדדים ודו"ק].

יב]

שם בסוגיא תמורה י"ב ב' פרש"י דפלוגתת ר"א ות"ק הויא האם רק ב' שדות טמאות או ד' שדות, ובטעם דב' שדות טמאות פרש"י י"ג א' דהיות ואין רגילות לחרוש רק לצד א', כגון ממזרח למערב, לכן לא גזרו גם מצפון לדרום, וזהו שטימאו רק לב' השדות שהיו בדרך חרישתו יעוי"ש.

יג]

ובתוס' שם ד"ה שלש תמהו דהיות ואין רגילות לחרוש הן מזרח מערב והן צפון דרום, א"כ מהו דלר' אליעזר כן טמא מד' צדדים יעוי"ש. והנה לשון תוס' דבפועל לא חזרו וחרשו מצפון לדרום, אולם לשון רש"י י"ב ב' דבדעת ר"א ודאי מיירי שבפועל נחרשו כל הד' שדות, ולפי"ז צ"ב במה פליגי ת"ק ור"א.

יד]

ולכאו' מדיוק לשונו של רש"י נראה דיסוד פלוגתתם הויא בדין עושה ביה"פ, דרש"י כ' בכוונת ר"א "דעפר בית הפרס מטמאן" ומשמע דלא דהוי חשש שהעצם שבבית הפרס נגררה, אלא שהעפר של ביה"פ עצמו, דהוא הוי טומאה מגזירה, ג"כ אלים לאשוויי עוד ביה"פ, ולפי"ז בזה גופא פליג ת"ק וס"ל דרק חרישה שיכולה לדלדל עצם עושה ביה"פ, ולא חרישת עפר, ובעינן עצם שיכול להתייחס לקבר והיינו תוך ק' אמה.

טו]

ועדיין צ"ב, מדוע היות וחיישינן גם לעפר ביה"פ, לכן גם אם שינה וחרש הן מזרח למערב, והן צפון ודרום שהכל טמא.

ולכאו' הביאור, דלת"ק הוי חורש קבר, ולכן רק אם חרש כדרך החורשים טימאו מחמת חרישת קבר, אבל לר"א דס"ל דביה"פ עושה, והיינו מחמת עפר ביה"פ, א"כ אינו מחמת חורש קבר, וגם אם יחזור ויחרוש שלא כדרך החורשים, מ"מ עכ"פ חרש השדה, ומה שייכות יש בין החרישות, ורק בחורש קבר שאחר שחרש אינו "קבר" א"כ גזרו עכ"פ למזרח ומערב, או צפון ודרום כדרך החרישה ודו"ק.

טז]

ובתוס' תמורה שם כ' בביאור דינא דביה"פ עושה, דכמו שעושה ראשון שני, ה"ה שני שלישי וכן הלאה יעוי"ש. וצ"ע מה הכריח את תוס' לחדש כן דשני עושה שלישי וכן הלאה. ועוד במה התיישבה קושייתם דאינו דרך החורשים וצ"ע.

ולכאו' מוכח דגם לתוס', ע"כ דלר"א הגדר הוי לא חרישת הקבר אלא חרישת השדה, אלא דתוס' ס"ל דאם גדר הטומאה בשדה היא לחשוש, א"כ לא מסתברא שמקום חשש עושה ביה"פ, וזהו שחידשו דעשו מחמת חשש דין טומאה גמור, ולכן גם שני עושה שלישי ושלישי רביעי ודו"ק.

יז]

בדברי רש"י דמשמע דדינא דביה"פ עושה ביה"פ "דעפר בית הפרס מטמאן". והנה יעוי' חזו"א כ"ג י' ד"ה חזר, שהקשה דאיה"נ אין ביה"פ עושה ביה"פ. מ"מ הרי עפר ביה"פ מטמא כחותם, וא"כ ניחוש כשחורש שהכניס עפר כחותם לשדה השניה. ויעוי"ש שתי' דאין דרך מחרישה להוליך עפר, וגם אם מוליכה ל"ה כחותם יעוי"ש, ויל"ע אם לא נסתר מדברי רש"י.

יח]

ובלשון הרא"ש ודאי מבואר דלא כרש"י, דהרא"ש נקט להדיא, דדינא דביה"פ עושה ביה"פ, היינו דהמחרישה טוענת עצמות שנדלדלו שמה יעוייש"ה.

ויעוי"ש ברא"ש בתחילת דבריו, שביאר דמה שעושה ביה"פ מלא מענה כאילו התחיל מן הקבר יעוי"ש, ויל"ע כוונתו. ואולי אזיל לשיטתו דיסוד הדין הוי שטוענת עצמות, ומהני לדון כאילו התחיל מן הקבר וצ"ב. ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש דנקט כהאי לשון "כמו אלו חרש את הקבר" וצ"ע. וי"ל דחלוקים בכוונה.

\* \* \*

יט]

והנה בר"ש כאן, מבואר דהסוגיא בתמורה דג' שדות וב' מענות מיישך שייכא לדינא דפעמים שבית פרס עושה בית פרס, ואינו דין של חורש קבר בעלמא. [ואולי לשון הש"ס "ורבנן עד כמה" משמע דהוי מענינא של ר"א דביה"פ עושה, ועלה מקשינן לרבנן כיצד כן עושה] והר"ש נקט דגם ברש"י הוי מחמת דינא דביה"פ פעמים עושה, וצ"ע דהיות והוי מחמת שמדובר בשדה שאבד קבר, א"כ הוי ספק קבר בב' צידי השדה, ולכאו' אינו ענין לדין ביה"פ וצ"ע.

כ]

ולכאו' מתבאר, דס"ל להר"ש [בכוונת רש"י] דכל מה שבשדה שאבד קבר חיישינן לב' השדות, היינו דחל על השדה האמצעית דינא דבית פרס, ומכלל דין ביה"פ עושה ביה"פ הוא שב' השדות נעשות ביה"פ ודו"ק וצ"ב.

כא]

אלא דבשיטת הר"ש עדיין צ"ע, שהרי למסקנא פליג על רש"י, ומוקי לה בקבר ידוע, ואפ"ה ס"ל דרב דימי מיישך שייך לדינא דביה"פ עושה פעמים ביה"פ, ולכאו' היות והוי קבר ידוע, א"כ הוי ככל קבר שנחרש, ומדוע הוי רק מדינא דבית פרס פעמים עושה ביה"פ וצ"ע.

כב]

ולכאו' הביאור, דהיות וחרש כבר להקבר, ולכן נעשה שדה א' ביה"פ, א"כ כשחוזר וחורש השדה השניה, הרי הקבר כבר הוי חרוש, וע"כ כל מה דשייך לטמויי לב' השדות, היינו דהקבר שנחרש נדון כבית הפרס, וכה"ג גם רבנן מודו שבית הפרס עושה בית פרס ודו"ק.

כג]

ויעוי' במשנה אחרונה, שהאריך לבאר דדינא דרב דימי בתמורה, הוי ביאור לדברי ר' יהושע דמתני' יעוייש"ה.

פרק יז משנה ב – ר' יהושע אומר פעמים עושה

א]

מתני' "רבי יהושע אומר פעמים עושה פעמים אינו עושה" ויל"ע אם ר"י הוי שיטה שלישית, או דר"י בא לבאר את שיטת ת"ק. וברמב"ם פסק כר"י, ולכאו' ס"ל דלא פליגי. ויעוי' ג"כ בר"ש כאן שהביא הסוגיא בתמורה דמקשינן "ורבנן עד כמה" ובר"ש הקשה דמה הנדון והרי ר' יהושע דמתני' ביאר יעוי"ש, ומבואר דס"ל להר"ש דרבנן דהש"ס תמורה מתאים עם ר"י. וע"כ דר"י הוי ביאור לדברי ת"ק ודו"ק. [ואולי מדיוק לשון הפיהמ"ש דאחרי דינא דניער, סיים דאם לא הפסיק מאה אמה ממנה טמא, ויל"ע מאי קמ"ל הרי זהו דינא דמשנה א', ואולי קמ"ל לאפוקי מר' יהושע, שצריך בפעם אחת וצ"ע].

ב]

והנה בפשוטו כוונת ביה"פ עושה ביה"פ. היינו דגם כה"ג שעושה חרישה שניה שמתחילה מהשדה, ולא חרישה ממקום הקבר, ג"כ עושה ביה"פ. והיינו דחרישת ביה"פ ג"כ עושה ביה"פ. ולפי"ז בדעת ר' יהושע שכ' "דפעמים עושה" משמע שפעמים ביה"פ עושה ביה"פ. וא"כ הכוונה שחרישה שניה מתחילה ממקום שכבר חרש, וזהו שגם לר"י ביה"פ עושה ביה"פ ודו"ק.

ג]

אולם יעוי' לשון הרמב"ם פ"י טו"מ ה"ג "חרש כמו חמישים אמה או יותר וחזר וחרש עד שהשלים המאה הכל בית הפרס" יעוי"ש. וסתימת לשונו לא משמע דהחרישה השניה מתחלת בתוך המקום שעשה חרישה ראשונה [וכן נקט ג"כ בחזו"א כ"ג ו', אלא דנקט שם דכוונת הרמב"ם הוי לב' הציורים יעוי"ש]. ולפי"ז צ"ע מהו לשון ביה"פ עושה ביה"פ. [ויעוי' לשון הפיהמ"ש ומשמע שכן התחיל את החרישה השניה בתוך בית הפרס ודו"ק].

ד]

והנה במשנה א' כבר שנינו דהשיעור הוי מלא מענה, ולכאו' מה דנקט לה ר' יהושע דחרש מלא מענה וחזר וחרש, ממנה לחוץ אינו עושה ביה"פ, ולכאו' הוי פשיטא, אלא דנקט לה כדי ללמדינו שפעמים עושה ופעמים אין עושה, ואם הכוונה כפשוטו שהתחיל מתוך המקום שכבר חרש, א"כ היא גופא קמ"ל דלא אמרינן ביה"פ עושה ביה"פ, רק עד מאה אמה מהקבר וק"ל.

ה]

ויעוי' לשון הרמב"ם פ"י טו"מ ה"ג. ולכאו' שינה מהמשנה, דבמשנה מיירי שחרש מאה, וחרישה שניה חרש מסוף מאה ראשונות, ולשון הרמב"ם משמע דהוי המשך של חרש נ' אמה, וחזר וחרש, דכה"ג חוץ למאה טהורות יעוי"ש, וצ"ע.

ו]

עוד שם ברמב"ם, דהטעם דחוץ לק' אמה טהור "שאין עצמות קבר מגיעות ליתר ממאה", ולכאו' הו"ל לפרש דהגם דב' מענות מצטרפות, מ"מ מענה הוי רק ק' אמה, ומדוע הוצרך לפרש מטעם שאין עצמות.

וביותר, הרי בהל' א' ביסוד שיעורא דבית הפרס דהוי עד ק' אמה, ושם לא פירש הרמב"ם דאין עצמות מגיעות ליתר ממאה, וצ"ב.

ז]

ולכאו' מבואר, דהיות וס"ל לר' יהושע דב' מענות מצטרפות, א"כ מעיקר הדין היה אפ"ל דיהיה עד סוף המענה השני. [דאחר שהצטרפו כל ב' המענות חשיבי כחדא] והטעם דהוי טהור אינו משום שחסר במשך המחרישה, אלא דהוי דין נוסף שהעצמות לא מתייחסות כה"ג לקבר ודו"ק.

\* \* \*

א]

והנה בפשוטו משמע דהן לר' אליעזר והן לר' יהושע ביה"פ עושה ביה"פ, וכל מה דפליגי, היינו רק דלר' יהושע לא מהני יותר ממאה אמה מן הקבר, ולר"א מהני גם יותר מק' אמה מן הקבר. [ולתוס' תמורה גם ביה"פ שני עושה שלישי וכו'].

ב]

אולם לכאו' מהמשנה להלן מ"ד שדה בית הפרס על גבי טהורה שטפו גשמים מביה"פ לטהורה וכו' אין עושה אותה ביה"פ יעוי"ש. וברמב"ם פ"י טו"מ ה"ז כ' בביאור המשנה דהוי היות ואין ביה"פ עושה ביה"פ יעוי"ש, ומבואר מדבריו דאליבא דר"א דס"ל דביה"פ עושה ביה"פ שפיר כה"ג השדה שלמטה נטמאת יעוי"ש.

ג]

ולכאו' הרי מה דתנן שם דתחתונה טהורה, מיירי גם כה"ג שעליונה אינה רחוקה יותר מק' אמה, וכגון שהוי נ' אמה מן הקבר, ואפ"ה תנן דהויא תחתונה טהורה יעוי"ש. ולכאו' הרי גם ר' יהושע מודה דביה"פ עושה ביה"פ עד ק', ומדוע כאן לא עושה עד ק' וצ"ב.

ד]

ואולי י"ל דהרמב"ם הוי לשיטתו, דהנה בביאור דינא דניער, יעוי' ברמב"ם שכ' דהחסרון לא הוי היות ואין במחרישה עצמות, אלא דלא הגיע איליו במשך המחרישה, והיינו דבעינן שהחרישה תחשב חדא משך מהקבר יעוי"ש. ולפי"ז לכאו' ע"כ צ"ל בדעת ר' יהושע, דהתחדש דכה"ג שלא ניער שכן מצטרפות ב' החרישות להחשב חדא משך המחרישה. [וניחא היטב לשון הרמב"ם שבניער הדגיש "עד שם הוא עושה בית הפרס בלבד, והשאר טהור" והיינו דהניעור מהני שיותר לא יצטרפו להחשב חדא ודו"ק].

ה]

ולכאו' לפי"ז מתבאר, דהגם דגם ר' יהושע מודה דפעמים ביה"פ עושה ביה"פ, מ"מ חלוק ביסודו מה דביה"פ עושה לר' יהושע, ממה שמועיל לר"א. דאליבא דר' יהושע לעולם בעינן שע"י צירוף המענות יחשב כחדא משך מן הקבר, ולכן במשנה ד' דכלל אינו ע"י חרישה, אלא ששטפו גשמים את השדה, א"כ אליבא דר' יהושע לא שייך שיצטרף לחרישה הראשונה, וזהו שפי' הרמב"ם דהיות וביה"פ אינו עושה ביה"פ לכך לא מהני, והיינו דלא מהני גם תוך ק' ודו"ק.

ו]

אבל אליבא דר' אליעזר, א"כ דינא דביה"פ עושה ביה"פ, לא הוי דמצטרפין החרישות, אלא דאלים ביה"פ שמה שנמשך ממנו ג"כ נדון כנמשך מן הקבר [ויעוי' לשון הפיהמ"ש, דנדון כנמשך מהקבר ודו"ק]. ושפיר גם שלא ע"י חרישה, אלא ע"י ששטפו גשמים את השדה, ג"כ שייך שביה"פ עושה ביה"פ ודו"ק.

ז]

ואולי לפי"ז אפשר לבאר סידור המשנה, דהתנא פתח בדינא דניער, ואח"כ הביא לדינא דביה"פ עושה ביה"פ ופלוגתת ר' יהושע, ולכאו' דינא דניעור אין מקומו, באמצע דיני ביה"פ עושה ביה"פ וצ"ב. ולהנ"ל יתכן דקמ"ל דבדינא דניער פליגי הנך תנאי דפליגי בדינא דביה"פ עושה ביה"פ. דאליבא דר' יהושע דבעינן שיצטרף לחדא משך, א"כ ע"י שניער מהני שיותר לא מצטרף, ולא נחשב חדא משך, אבל אליבא דר"א דס"ל דביה"פ עושה ביה"פ, א"כ אין כלל חסרון דניער, אם החרישה השניה תהיה מתוך מקום שנחרש, דמ"מ לא גרע מביה"פ עושה ביה"פ ודו"ק.

ח]

עוד חידוש נראה מדיוק לשון הרמב"ם, דיעוי' לשון הפיהמ"ש ומשמע מלשונו דמה דלר"א ביה"פ עושה ביה"פ, ומהני למדוד ממקום החרישה השניה, דהמדידה הויא ממקום שהתחיל לחרוש, ולא מסוף מקום חרישה ראשונה. [וכן הוא דיוק לשון הרע"ב. ובחזו"א כ"ג י' תמה בזה] ולכאו' הוא צ"ע, דוכי גרע מאם היה חורש מסוף מקום חרישה ראשונה וצ"ב.

ט]

ועכ"פ להרמב"ם ניחא דברי ר' יהושע דפעמים עושה, והיינו דהגם דס"ל שביה"פ שייך שיעשה ביה"פ, מ"מ בעינן שיחשב חדא משך מהקבר, והיינו שיצטרפו החרישות, וממילא ג"כ לעולם לא מהני יותר מק' אמה, אבל אליבא דר"א א"כ ביה"פ מהני שחרישה ממנו הויא כחרישה מהקבר עצמו, ולכן אי"צ צירוף החרישות, וכן מהני טפי מק' אמה ודו"ק.

י]

ובדברי ר' יהושע "וחזר וחרש חציה, וכן הצדדין" יעוי"ש. וצ"ב מאי קמ"ל. ולכאו' הביאור דלמש"נ הרי ר' יהושע צריך לחדש שחל צירוף בין ב' החרישות וחשיבא כחדא חרישה מהקבר עצמו, ושפיר סד"א דמן הצדדים לא יועיל שהרי אינו רגילות לחרוש ולהפוך הצד, וזהו דקמ"ל דמ"מ מצטרפין ודו"ק.

יא]

וברמב"ם השמיט לדינא דמן הצדדין וצ"ע.

יב]

ואולי חלוקים זמ"ז. דכל שממשיך באותו דרך, א"כ אי"צ לחזור למקום שחרש, אלא כל שלא ניער מצטרפין החרישות, אבל בחורש חרישה ב' מן הצדדין, הרי הוי כניער, ויועיל רק אם יחזור למקום שחרש, וצ"ע. [ומ"מ השמטת הרמב"ם עדיין צ"ע].

יג]

והנה הרא"ש ורמב"ם פליגי בשיעור ביה"פ, דלרא"ש רק המענה הויא ביה"פ ולרמב"ם כל הריבוע, ולכאו' בתוצאה מפלוגתא זו נפיק ג"כ פלוגתא מהו דינא דביה"פ עושה ביה"פ. דלהרא"ש רק המענה דהוי ביה"פ עושה ביה"פ, ולרמב"ם כל הריבוע עושה ביה"פ ועי'.

יד]

ואולי י"ל בדעת הרמב"ם דבזה חלוק דינא דעושה ביה"פ בין ר"א לר' יהושע. דלר"א באמת השדה עושה ביה"פ והיינו כל הריבוע, אבל אליבא דר' יהושע רק מהני להחשב צירוף מענות, והיינו דהמענה שמשך מהקבר והפסיק, אם חזר וחרש מצטרפין ב' המענות לק' אמה, אבל ודאי אם נעשה ריבוע של נ' על נ'. ואח"כ יחרוש מסוף הריבוע, אליבא דר' יהושע לא יהיה ביה"פ ודו"ק. ולשון הרמב"ם בהלכה הוי לענין המענה ודו"ק.

טו]

ולפי"ז הוי ביאור נוסף בדברי הרמב"ם, מה דבמשנה ד' ס"ל דאם ביה"פ עושה ביה"פ לא שייך דין המשנה, ומ"מ אליבא דר' יהושע הוי טהור ואפילו תוך נ' אמה, ומשום דלר' יהושע בעינן צירוף המענות, ולא מהני כל עפר השדה לאשווי ביה"פ ודו"ק.

טז]

ויתכן לפי"ז, דרש"י שביאר הסוגיא בתמורה דהוי משום חשש קבר בכל צד, פליג על הר"ש, והיינו דס"ל דבגוונא של הר"ש לא מהני לאשוויי ביה"פ, דדינא דר' יהושע הוי רק כהרמב"ם שמצטרפין ב' חרישות לחדא מענה מהקבר, אבל מהכ"ת לחדש שיש ב' מענות לב' צדדים מהקבר. [מדינא דביה"פ עושה ביה"פ] ולרש"י ורמב"ם ליכא לדינא דהר"ש ודו"ק.

פרק יז משנה ג

א]

מתני' "החורש מלטימיא מצבירת העצמות משדה שאבד קבר בתוכה וכו' החורש את שאינו שלו וכו' אינו עושה בית פרס" יעוי"ש. וברא"ש כ' דמלטימיא וצבירת עצמות הוי משום שאינו שלו. [ובר"ש יתכן דרק לגבי צבור עצמות הוי מחמת שאינו שלו. אבל מלטימיא, אולי הוי טעם אחר וצ"ע]. ויל"ע הרי להלן כבר שנינו דחורש שאינו שלו לא עושה ביה"פ, ומדוע צריך לפרט ב' או ג' פעמים אותו דין. [ועמד בזה בחזו"א כג' ט' ד"ה החורש].

ב]

ובר"ש הביא מתוספתא דר"מ ס"ל דחורש מלטמיא הרי"ז עושה ביה"פ, ולכאו' לפי"ז להרא"ש פליג ר"מ גם על המשך המשנה דחורש שאינו שלו וצ"ע, והרמב"ם שפי' דהטעם דאינו ביה"פ משום שלא גזרו אלא על שדה שנחרש קבר ודאי, ובדבר המצוי. ולכאו' לפי"ז ר' מאיר בתוספתא לא פליג על שאינו שלו, אבל פליג על כל הנך דרישא דמתני'.

ג]

ובזר זהב כ' דטעמא דמלטימיא היינו משום דאינו שכיח ולא גזרו יעוי"ש. ולכאו' היינו כהרמב"ם. ולפי"ז צ"ל דר"מ דפליג היינו דפליג על הא דבאינו שכיח לא גזרו. וה"ה פליג ג"כ על שאר מילי דהוי מטעם אינו שכיח ודו"ק. [ויל"ע להר"ש מה הטעם דמלטימיא אינו ביה"פ].

ד]

ובטעמא דחורש שאינו שלו דאינו עושה ביה"פ, כ' ברמב"ם פ"י טו"מ ה"ה דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו יעוי"ש. וצ"ע הרי אינו ענין עם אוסר שאינו שלו, דזהו כה"ג שבא להחיל חלות על של חבירו, אבל כאן הוי מציאות של חשש שיש עצם כשעורה, ותמה כן בחזון נחום יעוי"ש.

ה]

ולכאו' מבואר כש"כ להוכיח במקד"ד מ"ט ד' דדינא דבית הפרס לא הוי רק שחששו לעצם כשעורה, אלא שעשו טומאה על עצם השדה והעפר, והיינו מחשש עצם שוו טומאה חדשה. [והוכיח כן ממה דלבינה לא שוי חציצה. וע"כ דגם גוף העפר הוי טמא יעוי"ש]. ולפי"ז ניחא דהוי אין אוסר שאינו שלו, דלא הוי מציאות של טומאה, אלא הוי חלות טומאה חדשה ודו"ק.

ו]

ויעוי' בשו"ת אמרי יושר [למהר"ם אריק זצ"ל] שתמה הרי ע"י מעשה כן אוסר שאינו שלו, וכאן הוי מעשה חרישה יעוייש"ה בתי'. ואולי בעינן חשיבות מעשה, שהחשיבות האוסר, וכגון שחיטה לע"ז, אבל מעשה כחרישה דרק הוי הכ"ת לפזר את העצמות, כה"ג ליכא לדינא דע"י מעשה אוסר ועי'.

ז]

ובעיקר דברי הר"ש ורא"ש דצבירת העצמות אינו שלו, ויל"ע דגם אם אינו שלו מ"מ אולי סמוך לזה הוי שלו, וכה"ג ליכא לטעמא דאינו שלו. וצ"ע. ולכאו' מוכח דהכל תלוי בקבר עצמו, וכל שהקבר עצמו אינו שלו לא נעשה ביה"פ, גם אם סמוך לו הוי שלו וצ"ב. ויעוי' לשון הר"ש להלן בביאור התוספתא, ונקט "ומשדה הקבר שלו הוליך" ומשמע כש"נ שצריך שתחילת החרישה תהיה בשלו, ויחול עלה שם שדה הקבר ודו"ק וצ"ב.

ח]

ויעוי' ברמב"ם פ"י טו"מ ה"ה, ונקט לה כב' הלכות נפרדות, דתחילה נקט שחורש קבר בשדה שאינה שלו, ואח"כ נקט "חרש קבר בשדה שלו ושל חבירו כאחת" וכו', והיינו דינא דהתוספתא [הו"ד בר"ש] ולכאו' גם כה"ג שהקבר הוי בשל חבירו, וכגוונא דתחילת ההלכה, ג"כ יכל ללמדינו לדינא דהתוספתא. והיינו שחרש משל חבירו לשלו, דשל חבירו אינו נאסר ושלו נאסר, ולכאו' משמע כש"נ. והיינו דכה"ג שהקבר בשל חבירו, גם אם ימשיך לשלו לא יאסור, וכל דינא דתוספתא הויא כה"ג שהקבר בשלו, וחרש לשל חבירו ודו"ק וצ"ב.

ט]

ולכאו' הביאור, דכל שיש קבר, א"כ ע"י החפירה, מהני שחל על כל השדה שם שדה הקבר, וזהו דינא דבית פרס, [וזהו לשון הר"ש "ומשדה קבר שלו הוליך"] ולכן כל שהקבר בשלו, והתחיל לחרוש וחל על קצת, שדה הקבר, והוסיף לחרוש את של חבירו, בזה יש לדון אם אוסר את של חבירו, והיינו דהוי נדון נוסף שהיות וחל שם שדה קבר, אולי חל על כל החרישה, אבל כה"ג שהקבר בשדה חבירו, א"כ על של חבירו לא יוכל להחיל שם שדה קבר, וממילא לא שייך שיחול על השדה שמחוץ לו שם ביה"פ, דאם מקום הקבר לא חל עליו שם שדה הקבר, איך יחול על המקום הסמוך לו ודו"ק.

י]

ולמש"נ ניחא דברי הר"ש ורא"ש דצבירת העצמות אינה שלו, ואפילו שהשדה שסמוכה לה הויא שלו, מ"מ היות ועל מקום הקבר לא חל שם "שדה הקבר" דהיינו ביה"פ, ממילא לא חל כן על השדה שסמוכה לה ודו"ק. וצ"ל עוד דגם על מקום הקבר עצמו כל שנחרש, חל שם שדה הקבר, וכ"ש להראשונים דמקום הקבר אינו מטמא באוהל, א"כ מקום הקבר הוי מכלל בית הפרס ודו"ק.

יא]

ויעוי' בחזו"א כ"ג י"א בסו"ד שהעיר על השמטת הרמב"ם לדינא דשדה חבירו עולה מן המנין. ויעוי"ש שכ' דאולי הרמב"ם לא גרס לה, ויעוי"ש מש"כ לפי"ז. ולכאו' נר' דהחזו"א ס"ל דאם חורש משאינו שלו לשלו, דשלו נאסר. [ודלא כש"כ לעיל] ורק אם לא גרסינן ס"ל דלא נאסר ודו"ק. ושו"ר שכ"כ להדיא בחזו"א כ"ג ט' ד"ה שם החורש דמשאינו שלו לשלו נאסר יעוי"ש.

יב]

ולמש"נ יתכן ליישב הקו' דלכאו' נקט התנא ב' פעמים לדינא דאינו שלו. ולפי"ז י"ל דהוו ב' דינים, דחורש מלטימיא, הוי חסרון שמקום הקבר אינו שלו, וכלל לא מתחיל שם שדה הקבר, ושוב קמ"ל התנא דין נוסף, והיינו כה"ג שהקבר בשדה שלו וחרש משלו לתוך של חבירו, דכה"ג ג"כ לא נעשה ביה"פ ודו"ק.

יג]

ולכאו' נראה דפליגי הר"ש והרמב"ם ביסוד דינא דבית פרס, דהר"ש נקט דהוי קנס, ונקט דזהו דנמצא קבר דלא קנסו היות ולא ידע, וכן בדינא דחורש שאינו שלו נקט דהוי ביה"פ קנס. אולם הרמב"ם נקט דהוי גזירה יעוייש"ה.

ולפי"ז נראה דמה דפליגי בטעמא דחורש שאינו שלו, הוו לשיטתייהו. דלהר"ש דהוי מטעם קנס, כאן לא קנסו, אבל להרמב"ם דהוי גזירה, והוק' מדוע לא גזרו, והוצרך לטעמא דאין אוסר שאינו שלו ודו"ק.

יד]

ויעוי' בר"ש שביאר הטעם דלא קנסו "דלדידיה קנסו רבנן בשדה שלו" ופתח דהוי קנס להגברא, והקנס על הגברא הוי שהחפצא שלו נאסר. ועלה סיים דלכן בשל חבירו טהור "דלא קנסו רבנן למיהוי ארעא דחבריה ביה"פ" והיינו דרק כה"ג שיש סיבה לקנוס את הגברא, הוא דשוו טומאה על השדה, וכל שאין סיבה לקנוס הגברא, לא שוו קנס על השדה ודו"ק.

טו]

בר"ש הביא מתוספתא דחורש קבר שלו, ויצא לשדה חבירו, ואח"כ יש עוד שדה שלו, אינו עושה את של חבירו ביה"פ, ומ"מ חידשה התוספתא דשל חבירו עולה מן המנין יעוי"ש, ומבואר דלולי חידוש התוספתא, סד"א שלא עולה מן המנין יעוי"ש, והוא צ"ב, והרי שיעור ביה"פ הוי ק' אמה היות וזהו השיעור שמחרישה גוררת העצמות של קבר. ואיך סד"א דשדה חבירו לא עולה מן המנין, דמ"מ איך סד"א שיהיה טמא מחוץ למקום שגוררת וצ"ע.

ולכאו' מוכח דהיות ועשו שגדר הדין הוי ק' אמה, א"כ פעמים דהוי טפי ממה שרגילה לגרור, והיינו כה"ג שבאמצע יש שדה שאינה עולה מן המנין ועי'. [והיינו דסד"א דשדה חבירו היות ולא נאסר, הויא כמי שאינו ודו"ק].

טז]

ולשון התוספתא דשדה חבירו שעולה מן המנין היינו "אבל עושה הוא כמדת בית הפרס". והיינו דהגם דלא יכול לעשות את שדה חבירו לבית הפרס. מ"מ עושה אותה בית פרס לענין שעולה למנין ק' אמה ודו"ק וצ"ב.

יז]

וברמב"ם פ"י טו"מ ה"ה השמיט לדינא דהתוספתא דשל חבירו עולה לו מן המנין, ויעוי' בחזו"א כ"ג י"א דאולי לא גרס לה יעוייש"ה. ואולי אם הרמב"ם לא גריס לה א"כ יתכן דהרמב"ם פי' בכוונת התוספתא דלא כהר"ש, אלא כרהיטת לשונו שכ' "חרש קבר בשדה שלו ושל חבירו כאחת", ומשמע שלא שחרש שלו ומשלו יצא לחבירו, אלא חרש את שניהם כאחת, וזהו גופא החידוש דשייך לחלק חרישתו וחלק נעשה ביה"פ וחלק לא ודו"ק. [ופשוט שזה שייך רק אם לא גרסינן שאין עולה למנין].

יח]

ובחזו"א כ"ג י"א כ' דאם ניער המחרישה, והתחיל משדה חבירו לא יעשה שלו ביה"פ, דהיות והתחיל משל חבירו, ושם אינו נעשה ביה"פ, ממילא לא יכול לעשות גם בשלו יעוי"ש.

ואולי י"ל דכה"ג תליא בפלוגתת ר"א ור"י, דלר"א דהשדה עושה ביה"פ, א"כ היות והויא שדה חבירו ואינה נעשית ביה"פ, ממילא השדה של חבירו לא יכולה לעשות ביה"פ. אבל לר' יהושע דלעולם הגדר הוי דחשיב חדא משך מהקבר, א"כ הגם שהתחיל משל חבירו. מ"מ אם בניער ג"כ מצטרף [יעוי' לעיל שכ' דבדעת הרמב"ם יתכן, דבניער לא מיירי כלל ר' יהושע] א"כ יועיל גם בהתחיל חרישה ב' משל חבירו וצ"ע.

יט]

ובר"ש הביא תוספתא דשותפין ואריסין לא עושים בית פרס, והיינו דהוי שאינו שלו, ולכאו' משמע ששותף לא עושה כלל. ויעוי' בגרע"א שציין לתשו' מהרלב"ח. והיינו שהקשה שם מש"ס ב"ב דמבואר ששותף מועיל לאסור, וצ"ב.

הארות

א]

מתני' "משדה שאבד בה קבר" ובר"ש דהוי ס"ס, והיינו דמיירי כש"כ לעיל מ"ב דלא חרש כל השדה ולכן הוי ס"ס. ועכ"פ מבואר עוד דכל חרישה הוי ספק שמא לא הוליך מהקבר עצם, וזהו שהק' שהגרע"א מו"ק ה' ב', מדוע מהני חרישה לטהר מקום הקבר יעוייש"ה.

ב]

וברמב"ם פ"י טו"מ ה"ד, פתח דהוי משום שלא גזרו רק בנחרש קבר ודאי, ולכאו' הכוונה דגם אם חרש כל השדה לא חשיב קבר ודאי. [ויל"ע איך יפרש הסוגיא מו"ק ה' ב'] ויל"ע מהו שהוצרך להוסיף בסוף ההלכה דהוי אינו מצוי וצ"ב. [ואם גם להרמב"ם שדה שאבד, מיירי שלא חרש כולה, וכי עי"ז הוי אינו מצוי, ובחרש כולה הוי מצוי וצ"ב].

ויעוי' באור-שמח דנקט ג"כ בדעת הרמב"ם דכוונת קבר שאבד היינו שנחרש כל השדה, ודלא כהר"ש יעוי"ש.

ג]

מתני' "או שנמצא בה קבר" והר"ש פי' דמצא אחר שחרש, וכה"ג לא קנסו יעוי"ש. והיינו דהוי לשיטתו דהוי קנס, וממילא בחרש ולא ידע לא קנסו. אולם ברמב"ם בפיהמ"ש נקט דהכוונה שהיות ונמצא קבר [שהוא לא נחרש] חיישינן אולי היה עוד קבר והוא נחרש יעוי"ש. ותמוה הרי במצא קבר א' לא חיישינן שיש עוד קברים, ומהכ"ת כאן לחוש. ועוד דשדה שאבד קבר, שיש בתוכו ודאי, מ"מ לא שוי ביה"פ, וכאן שהוי ספק קבר איך סד"א שעושה. [והיינו לביאור האור שמח, דשדה שאבד מיירי שחרש כולה ודו"ק].

ד]

ויעוי' ברמב"ם, ובגי' הספרים לא הובא "שנמצא בה קבר" ותמה בכס"מ. ולהנ"ל י"ל דס"ל להרמב"ם דילפינן לה בק"ו משדה שאבד וכש"נ וצ"ע.

ה]

וברמב"ם בהלכה כייל בהדי מתני' לדינא ד"וכן החורש את המת בשדה אינו עושה ביה"פ", וצ"ע מה הוי הוספה יותר מעצמות, ולכאו' הכוונה לדברי התוספתא דהחורש מגופו של מת, דהר"ש פי' דהיות ואינו קבור אין חורשו, והרמב"ם מפרש דהוי אינו מצוי ודו"ק. [ובסד"ט כ' לחדש דמת שלם שיש לו בשר לא גזרו ביה"פ, ורק חורש קבר עצמות וצ"ע. מהרמב"ם בפיהמ"ש במ"ב דנקט "בשרו" וכן להלן פי"ח מ"ב "שרידי הבשר" לא נראה כסד"ט]. ועדיין צ"ע כוונת הרמב"ם "וכן". אולם יעוי' ברא"ש פי"ח מ"ב "ובאוהל לא שהבשר כבר נימוח" ודו"ק.

ו]

שם מתני' "וכן נכרי שחרש" [ומבואר לכאו' עכ"פ דקבר עכו"ם ג"כ עושה ביה"פ, דדוחק להעמיד שהנכרי חרש קבר ישראל. וכ"ה במשנ"א] ובר"ש דלא שייך קנסא, והוי לשי' דהוי קנס. וברמב"ם דלא גזרו ודו"ק. ויעוי' ברע"ב ומשמע דכותים היינו גירי אמת, ומ"מ לא גזרו ודו"ק.

ז]

ויעוי' באליהו רבה, ונקט דעכו"ם לא שייך לאסור, דשלו לא גזרו, ושל ישראל אינו שלו יעוי"ש וצ"ב כוונתו. ולכאו' נראה דהוקשה לו לשון "וכן" דמתני', ותי' דקאי על דלעיל מינה דאינו אוסר בשאינו שלו, וזה מהני ג"כ לדינא דעכו"ם לא עושה ביה"פ, והיינו דרק היות ואינו אוסר לאחרים, ובשלו לא אסור, לכן חל דין שאינו עושה ביה"פ. ולפי"ז נפיק חידוש, שאם היה דין שאוסר בשאינו שלו לא היה הדין דעכו"ם אין עושה ביה"פ וצ"ב.

ח]

בר"ש מתוספתא דאפילו משוכה ממקום הטומאה, היינו שיש קבר ומשוכה ממנו, דמ"מ טמאה דאמרינן קבר היה בצידה, וצ"ב כוונתו. ובחזו"א כ"ג ז' ד"ה ומה ביאר שיש מקום טהרה בין הקבר לביה"פ, והו"א שאם טיהרו המקום ההוא גם טיהרו כל השדה, קמ"ל, דטומאת השדה אינה מחמת הקבר שמשוכה אלא קבר היה בצידה יעוי"ש, ומבואר דלולי סברת קבר היה בצידה, באמת היה מועיל מה שטיהרו בצידה ועי'.

ט]

שם בתוספתא "ואפילו טהרה מקיפתה", ופי' הר"ש שטיהרו כל סביבותיה, וסד"א שתצא מחזקתה. והיינו שהטהרה שסביב היתה בכלל השדה הידועה כביה"פ. והיות ועכשו טהורה, סד"א שטיהרו כולו קמ"ל. וכ"כ חזו"א שם.

י]

וברמב"ם פ"י טו"מ ה"ט הביא לדינא דהתוספתא, וכוונת משוכה כ' דהיינו משוכה ממקום הטיט. והיינו דכן גרס בתוספתא. ויעוי' חזו"א דהיינו שמובלע במיצריה מקום טיט שאינו נחרש, ומ"מ אמרינן דהויא בחזקת ביה"פ והשתא נעשית טיט.

יא]

ובראב"ד כ' דמיירי בשדה שאבד בה קבר. [ובחזו"א שם פי' בכוונתו שאף בשדה שאבד מיירי]. ויעוי' בכס"מ ממהרי"ק שהאריך לתמוה על הראב"ד, ובעיקר תמוה דשדה שאבד אין שיעור וצ"ע. ויעוי"ש בחזו"א בזה.

פרק יז משנה ד

א]

מתני' "שדה בית הפרס על גבי טהורה, שטפו גשמים מבית פרס לטהורה" וכו'. ויל"ע מה הוו צדדי הנדון, שהשמיענו התנא דטהור. ובפי' הרא"ש כ' "לא גזרו", והיינו שהיה שייך דאולי כה"ג ג"כ גזרו קמ"ל.

ולכאו' לשיטת הר"ש דביה"פ הוי קנס, א"כ י"ל בפשיטות דכה"ג ששטפו גשמים לא קנסוהו, אולם הר"ש פי' דטעם מתני' דהשדה בחזקתה, וצ"ע מדוע לא נקט דלא קנסו. ועוד מה הביאור דהשדה בחזקתה.

ב]

ובפיהמ"ש כ' בזה דלא אמרו אלא גוש כברייתו, וכך גם לא גזרו על זה שנשטף עם המים יעוי"ש. [ויעוי' כן ג"כ ברע"ב] ויל"ע אם הוי טעם א' או ב' טעמים. דלכאו' אם משום גוש כברייתו, מה צריך לגזור תיפו"ל שכבר הוי בגזירה דשדה ראשונה. ויעוי' במשנה אחרונה שפי' כוונת הרע"ב, דהוו ב' מילי, דשדה טהורה עצמה לא גזרו [ופי' לה דהיינו משום דלא שייך קנסא]. ומצד העפר שנשטף עלה פי' דאינו כברייתו יעוי"ש.

ג]

והנה ברמב"ם בהלכה פ"י טו"מ ה"ז כ' עלה וז"ל "טהורה, שאין בית הפרס עושה בית הפרס, ולא גזרו טומאה אלא על גוש כברייתו" יעוי"ש. ובפשוטו כוונתו שיש לדון מב' צדדים. א'. שהטהורה תהפוך לבית פרס, והיינו מחמת שביה"פ עושה ביה"פ, ועלה קמ"ל דאין ביה"פ עושה ביה"פ. ועוד יש לדון מצד עצם העפר שנשטף מלמעלה שחל עליו דין ביה"פ למעלה. ועלה קמ"ל דלא גזרו אלא על גוש כברייתו ודו"ק.

ד]

ולכאו' אם כדברי המשנ"א, א"כ מצינו בדעת הרמב"ם ג' צדדים וצ"ע, עוד יל"ע דלשון הפיהמ"ש "וכך גם לא גזרו על זה שנשטף" משמע דמיישך שייך ללעיל מינה דלא אמרו אלא גוש כברייתו, והיינו דהטעם דלא גזרו על הטהורה, היות ובטומאה לא עשו אלא גוש כברייתו וצ"ב. וקצת משמע שאם היה טמא גם שלא כברייתו, ממילא הוי סיבה לעשות גזירה על שדה ששטפו גשמים לתוכה. והיינו שיעשו שדין הטומאה חל על הטהורה, והיינו דאינו רק מדינא דחותם המרצופין, אלא שגזרו על כל השדה מחמת מה שעפר העליונה נמצא בתחתונה. וזהו דהוי רבותא דלבנה והאדימה וצ"ע.

ה]

עוד יל"ע מהו "אפילו אדומה והלבינה או לבנה והאדימה" דמאי רבותא איכא בזה, והרי אם משום קנס, מה מוסיף שהאדים. וכן אם ביה"פ לא עושה ביה"פ, לא מוסיף. ואם משום דליכא גוש כברייתו, ג"כ לא מוסיף וצ"ע.

ו]

ולכאו' מהרמב"ם משמע דאליבא דר' אליעזר באמת בשדה ששטפו גשמים, א"כ התחתונה נעשית טמאה. ויל"ע דלכאו' גם אליבא דר' יהושע, הרי מודה שביה"פ עושה ביה"פ עד ק' אמה, וכאן משמע שגם תוך ק' אמה טהורה וצ"ע. ויעוי' במשנה אחרונה שכ' דרק ע"י חרישה אמרינן תוך ק' שעושה ביה"פ יעוי"ש.

ולכאו' אם הוי דין בחרישה, א"כ מדוע לר"א כן עושה. ולכאו' מוכח דפליגי ר"א ור"י לא רק אם הוי לעולם או רק תוך ק', אלא פליגי בגדר דינא דביה"פ עושה ביה"פ, דלר' יהושע רק מהני כל ששייך לדון דהויא חדא חרישה מן הקבר, ובשטף ודאי לא שייך לדון כן. ולר"א אינו דין בחרישת הקבר ודו"ק.

[ויעוי' חזו"א כ"ג ו' דנקט שאם חרשו בעליונה רק נ' אמה, יש לטמא תחתונה. וצ"ע].

ז]

ועוי"ל דחלוק דינא דר"א מדינא דר' יהושע, דלר' יהושע מה שביה"פ עושה, היינו רק אם הוסיף על המענה שמן הקבר ומצטרפין ב' מענות לדון דחרש הקבר ק' אמה, אבל אם חרש כ' אמה, ונעשה ריבוע של ביה"פ, וחרש ממקום שאינו כנגד הקבר, אליבא דר' אליעזר הוי ביה"פ, אבל לר' יהושע לא הוי ביה"פ, ולכך בשטף לא נעשה ביה"פ ודו"ק.

ח]

יל"ע בכל הנך דכ' דאינו גוש כברייתו, דלכאו' כל דינא דמטמא גוש כחותם המרצופין למדנו רק להלן במשנה ה', א"כ הו"ל לאתויי למשנה דידן אחר דינא דמשנה ה', ולהרמב"ם בהלכה שכ' דהוו ב' טעמים, י"ל דנקט קודם היות וקמ"ל ג"כ דאין ביה"פ עושה ביה"פ וצ"ע. ועוי"ל למש"נ לעיל דאין הכוונה שיטמא מצד חפצא של עפר כחותם המרצופין, אלא שאם היה בכלל הגזירה גם גוש שאינו כברייתו, היה סיבה לטמויי לגוף השדה הטהורה, ושפיר נקטו קודם דין חותם המרצופין. ללמד דהוי נדון בפנ"ע, אם השדה עצמה טמאה או טהורה ודו"ק.

ט]

יל"ע בכל הנדון דמתני' דסד"א לטמויי השדה התחתונה. [לא מצד עפר של עליונה, אלא מה דסד"א שיגזרו על התחתונה] וכן להרמב"ם דסד"א דהוי ביה"פ עושה ביה"פ, והרי שנינו לעיל דהחורש שאינו שלו לא עושה ביה"פ, ולכאו' לא בעינן דוקא שהוי אדם אחר, אלא גם אם נעשה מאיליו, ג"כ לא יכול להטמא. [וכן אין אוסר שאינו שלו [להרמב"ם] לכאו' בעינן מעשה, ולא שנעשה מאיליו]. ויעוי' חזו"א כ"ג ו' בסו"ד שם שהעלה הנדון דלכאו' הוי כאינו שלו יעוי"ש וצ"ע.

י]

ברמב"ם בהלכה "ולא גזרו טומאה אלא על גוש כברייתו" ולכאו' הכוונה דלהלן מ"ה מבואר שצריך גוש כחותם המרצופין, וכאן אין כחותם. ויל"ע דא"כ מדוע נקט לשון שלא גזרו אלא על גוש כברייתו, ותיפו"ל דגם אם לא צריך כברייתו, מ"מ ליכא כחותם המרצופין וצ"ע.

יא]

ויעוי' במשנה אחרונה כאן שכ' דאם ימצא גוש כחותם המרצופין באמת טמא, אלא שרגילות היות ונשטף נתפורר העפר, ואין פירור כחותם מרצופין. ויל"ע אם בעינן שיהיה כחותם משעה שנשטף מביה"פ, ועד שהגיע לתחתונה, או סגי מה שבתחתונה הצטרפו ונעשו כחותם. [דלכאו' לבנה והאדימה, יש בה כמרצופין].

ולכאו' מסתימת לשון הרמב"ם משמע דבכל גווני לא יועיל ודו"ק וצ"ב.

יב]

ושם במשנה אחרונה הסתפק, האם גוש שנעשה מתערובת גשמים אם חשיב גוש כברייתו, וכ' דאם אינו כברייתו, א"כ שפיר גם אם יהיה כחותם מרצופין לא הוי טמא יעוי"ש, ולפי"ז ניחא סתימת לשון הרמב"ם.

יג]

ויעוי' במשנ"א להלן משנה ה' שצידד דהגיבול לא מגרע, ומה דר"א דמשנה ה' לא פליג על משנה דשטפו גשמים, היינו דע"י גשמים נתפררו ונעשו עפר, ואה"נ לו יצוייר שיהיה כחותם המרצופין. א"כ הגוש עצמו טמא, ולא כל השדה יעוי"ש וצ"ע.

יד]

ולכאו' נר', דגם אי נימא דגוש ע"י מי גשמים הוי כברייתו, מ"מ היינו אם יווצר הגוש בתוך ביה"פ שפיר נחשב כברייתו, אבל כה"ג ששטפו גשמים, ובשעה ששטפו נעשה עפר, זה שאח"כ בשדה הטהורה נעשה העפר גוש, לכאו' לא סגי להחשב כברייתו, דבעינן ברייתו בביה"פ ודו"ק.

טו]

והנה להלן במשנה ה' פליגי ר"א וחכמים אם מצטרפין לכחותם המרצופין, דלר"א מצטרפין ולחכמים בעינן עד שיהא במקום אחד כחותם המרצופין, וברמב"ם פי"א טו"מ ה"ג ביאר עלה דהא דלא מהני, היינו דלא גזרו אלא על גוש כברייתו יעוי"ש. [והא גופא צ"ב, מה שייכות ב' הדברים, יעוי' אי"ה להלן שם.] ועכ"פ מבואר דפליגי ר"א וחכמים בדינא דגוש כברייתו.

ולפי"ז תמוה, דלהרמב"ם כאן דנקט דתחתונה טהורה היות וגזרו על גוש כברייתו, א"כ מדוע ר"א דפליג להלן במשנה ה', לא פליג גם על דינא דמתני', ויעוי' במשנ"א להלן משנה ה', שכ' דודאי מדלא פליג ע"כ דמודה, וצ"ב כנ"ל.

טו]

בחזו"א כ"ג ט"ו, נקט דמתני' הויא ככו"ע, והיינו דגם אם אי"צ גוש כברייתו, מ"מ בעינן גיבול במקום טומאה, וכאן הוי הגיבול במקום טהרה יעוי"ש. ויל"ע א"כ מדוע נקט הרמב"ם דהוי החסרון דאינו כברייתו, וי"ל.

טז]

בחזו"א כ"ג ט"ו [ד"ה והא] כ' דלא שייך לטמא השדה הטהורה, דהוי דומיא דעפר שטח בו הגגות, דהוי נטפל לגג, ויעוי"ש שסיים עלה דמ"מ סד"א שיטמא מטעם ביה"פ עושה ביה"פ. ותמוה וכי הטפילות לשדה הטהורה, לא מועילה גם לדינא דלא יעשה ביה"פ וצ"ב. [ולהרמב"ם דטעמא דמתני' דבעינן כברייתו, והרי כל הדין של טחין גגות, שייך רק אם אי"צ כברייתו וצ"ע].

פרק יז משנה ה – מצטרפים כחותם המרצופין

א]

מתני' "עפר בית הפרס ועפר חוצה לארץ שבא בירק, מצטרפים כחותם המרצופים, דברי ר' אליעזר, וחכ"א עד שיהיה במקום אחד כחותם המרצופין" ומבואר במשנה דדינא דביה"פ וכן עפר חו"ל, לא הוי רק במקומו, אלא גם אם הביא למקום טהור הוי העפר מטמא. והיינו משום דחיישינן שיש בתוכו עצם כשעורה. [ולענין ארץ העמים יעוי' מש"נ לעיל פ"ב מ"ג].

ב]

ויעוי' במקד"ד מ"ט ד' שהוכיח דגדר הדבר, שכל העפר הוי טומאה. והוכיח כן מהא דלבינה לעיל פי"ג מ"ו אינה חוצצת, ולכאו' מיירי בפתח טע"ט, ואם רק משום העצם הוא דלא חוצץ, ותיפו"ל שהעפר ממעט הטע"ט יעוי"ש.

ג]

ויעוי' חזו"א כ"ג ה', דפשיטא ליה, דכל מה שצריך שיעור כחותם המרצופים, הוי רק בעפר שאינו בשדה ביה"פ, אבל העפר של ביה"פ במקומו מטמא בכל דהו. ולכן כל שהסיט משהו עפר בביה"פ הוי טמא יעוי"ש. וצ"ע.

ד]

והנה לעיל פ"ב מ"ג תנן אלו מטמאים במגע ומשא ולא באוהל, ואמרינן עלה בית הפרס, ובר"ש ורא"ש כ' דלא מיירי בביה"פ עצמו, אלא מיירי בגוש הבא מארץ העמים ומבית הפרס יעוי"ש. ויעוי"ש שסיים עלה הר"ש דהמשנה שם מיירי בשדה שנחרש קבר, ומשמע דלא מיירי בשדה שנאבד קבר וצ"ב.

ה]

והנה יעוי"ש במהר"ם שכ' דלא מיירי בשדה שאבד, דא"כ הרי מטמא גם באוהל יעוי"ש, ויעוי' במל"מ פי"א טו"מ שהקשה, דלכאו' היות ומיירי לא בשדה עצמה, אלא בגוש הבא ממנה. וכל החשש הוי שמא יש בגוש עצם כשעורה, וא"כ גם בשדה שאבד, כה"ג דהוי גוש ממנה ודאי לא מטמא באוהל. [ולכאו' נראה דמהר"ם מפרש למתני' בשדה עצמה].

ו]

ויעוי' במי נפתוח פרפר מ"ה סק"א שכ' דמה שהעמיד הר"ש למשנה פ"ב מ"ג בשדה שנחרש, היינו משום דשדה שאבד דלא מיירי שנדלדלו העצמות, אלא הקבר שלם, א"כ ליכא טומאה אלא בנכנס לשדה עצמה, ולא בגוש הבא ממנה, שהרי ודאי אין מת שלם בגוש הבא ממנה יעוי"ש.

ז]

ונמצא לכאו', דפליגי המל"מ ומי נפתוח, אם בשדה שאבד בה קבר, יש לדינא דמתני' דידן, דגוש הבא ממנו מטמא במגע ומשא, דלמל"מ יש דין גוש, ולמי נפתוח אין ודו"ק. ובאמת יעוי' חזו"א כ"ג ט"ז ד"ה פי"ח מ"ג דנקט דגם בשדה שאבד יש דין גוש. אולם בחזו"א כ"ג ה' נקט דבשדה שאבד רק במקומו הוי ביה"פ, ולא בגוש שהוציא ממנו ודו"ק. [ויעוי"ש שתלי לה בפלוגתת הר"ש ומהר"ם].

ח]

ובמי נפתוח שם שכ' דליכא בשדה שאבד דין גוש, נקט דהיינו לשיטת הר"ש, אבל להרמב"ם דנקט דדינא דשדה שאבד הוי דחיישינן שנדקדקו עצמות, שפיר ודאי יש גם בשדה שאבד דין גוש יעוי"ש. ויעוי' ברמב"ם פ"ח טו"מ ה"א ונקט לשון "עפרה מטמא במגע ובמשא", ולכאו' היינו דלשיטתו שוו טומאה על העפר, וממילא י"ל דגם דין גוש ממנה מטמא ודו"ק.

ט]

ובדין גוש הבא מארץ העמים, יעוי' רש"י בכורות כ"ב א' וסנהדרין י"ב א' דמטמא באוהל, ותמהו עליו בתוס' סנהדרין שם ממשנה פ"ב אהלות מ"ג, והיינו דתוס' ס"ל דמיירי מתני' שם בגוש הבא מארץ העמים, ולא מטמא באוהל, אולם יעוי' בתוס' גיטין ח' ב' ונזיר נ"ד ב' שפירשו פירושים אחרים במשנה פ"ב מ"ג, ולפי"ז לק"מ עפרש"י. ויעוי' בסדרי טהרות דף נ"ד ב' בשם ספר דרך הקודש למהר"ח אלפנדרי כן.

י]

וביסוד פלוגתת ר"א וחכמים אם מצטרפין, ויל"ע האם לר"א דס"ל שמצטרפין, א"כ כלל לא בעינן גוש, וגם אם יהיה עפר מפורר כשיעור חותם מרצופין מצטרף, או דלכו"ע בעינן גוש אלא דלענין חותם מרצופין מהני לצרף כמה גושים, ובחזו"א כ"ג י"ד ד"ה והנה נקט דלכו"ע בעינן גוש יעוי"ש.

יא]

ובחזו"א כ"ג ט"ז כ' דפלוגתתם אם מצטרפין אינו ענין עם פלוגתת ר' דוסא וחכמים פ"ג מ"א לגבי ב' חצאי זיתים אם מצטרפין, די"ל דגם לר"ד דלא מצטרפין, מ"מ כאן הרי העפר אינו טמא, אלא דילמא יש בו עצם כשעורה, ולכן כל שיש בצירוף הגושים עצם כשעורה שפיר חיישינן ומצטרף לאסור. וגם לרבנן דלא מצטרפין, י"ל דס"ל דכל שאין גוש אחד לא גזרו. [ומש"כ שם דעפר לא טמא. יל"ע אם פליג על המקד"ד הנ"ל וצ"ע].

יב]

ויעוי' בר"ש מתוספתא בשם ר"י דלא נחלקו רבנן ור"א בעפר מביה"פ. והיינו דלהתוספתא חלוק עפר ביה"פ מעפר חו"ל, דבעפר ביה"פ לכו"ע לא מצטרפין, ופליגי רק בעפר הבא מחו"ל אם מצטרפין.

עוד חלוק התוספתא ממתני', דלמתני' לרבנן דלא מצטרפין, היינו בכל גווני לא מצטרפין. אולם להתוספתא, אם יש בגושים כחותם האיגרות מצטרפין לחותם המרצופין יעוי"ש, ומבואר שיש ב' שיעורים, והיינו יש גוש של חותם האיגרות, ויש גוש של חותם מרצופין, ויל"ע מהו יסוד הנך ב' שיעורים.

יג]

והנה ברמב"ם פי"א טו"מ ה"ג הביא לדינא דמתני', [והביא לה בין לגבי עפר חו"ל ובין עפר ביה"פ, ויל"ע אם יתכן דס"ל כתוספתא, או דס"ל כמתני']. דאם יש במקום א' כחותם מרצופין מטמא, ואם לא אינו מצטרף, והרמב"ם סיים עלה מה דליתא במתני', וכ' "שלא גזרו אלא על גוש כברייתו" יעוי"ש.

יד]

ולכאו' דברי הרמב"ם צ"ב, דהרי דינא דגוש כברייתו, יסודו הוי בתוספתא פ"ג ב"ק דכלים ה"ד ובתוספתא אהלות פי"ז ה"ח לגבי לובן לבינים מבית הפרס, דס"ל לר"ש שם דאפילו לובן במקום הטומאה טהור, משום דלא אמרו אלא גוש כברייתו יעוי"ש. [ופסק כן הרמב"ם פט"ו טו"מ ה"ה יעוי"ש] והנה שם בלבינה יש שיעור, אלא הוי חסרון אחר דבעינן כברייתו, ומהו דנקט כאן הרמב"ם דהחסרון היות ואינו כברייתו, והרי כאן החסרון דאין גוש, וגם למאן דס"ל דאי"צ כברייתו, לכאו' כאן לא מהני דחסר בגוש. וכאן כלל אינו חסרון בכברייתו. אלא הוי חסרון בגוש, דלא מצטרפין לגוש וצ"ע.

טו]

עוד תמוה בשיטת הרמב"ם, דהנה התוספתא דלובן לבינה דפליגי בדינא דגוש כברייתו, הויא בלובן מבית הפרס, ובמל"מ פי"א טו"מ ה"ד כ' דבפשוטו היה נר' דדינא דגוש כברייתו הוי גם לר"ש רק בבית הפרס, אבל בארץ העמים לכו"ע אי"צ גוש כברייתו, ולפי"ז ניחא דרישא דתוספתא כלים שם עפר מחו"ל וגיבלו במקום טהרה וכו' וכן דינא דמביא כלים מחו"ל עד שלא הוסקו, ולכאו' י"ל דכולהו טמאים, היות ובטומאת ארץ העמים אי"צ כברייתו.

טז]

אלא דלכאו' ממה דנקט הרמב"ם בדינא דמתני' דידן דכמה גושים לא מצטרפין, וסיים עלה דבעינן גוש כברייתו, ולכאו' היות ומיירי הן במביא ירק מביה"פ והן מארץ העמים, וע"כ דס"ל דדינא דגוש כברייתו הוי גם בעפר מארץ העמים ודו"ק. וכן נקט במל"מ שם דדעת הרמב"ם שצריך בכל גווני כברייתו, בין בביה"פ ובין בארץ העמים.

יז]

ולפי"ז תמוהים דברי הרמב"ם פי"א טו"מ ה"ד, שהביא לדברי התוספתא כלים לגבי "המביא תנורים וספלין וכלי חרס מחוצה לארץ עד שלא הוסקו טמאים משום ארץ העמים", ויל"ע מהו דהוו טמאים, והרי אינו גוש כברייתו וצ"ע. ובחזו"א כ"ג ט"ו ד"ה והר"מ דחה מכח הרמב"ם הזה את דברי המל"מ פי"א ה"ד דנקט דדינא דגוש כברייתו הוי גם בעפר ארץ העמים, ותמה עליה החזו"א מכאן. ותימה איך יפרש החזו"א לדברי הרמב"ם פי"א ה"ג דנקט גם לגבי ארץ העמים לדינא דגוש כברייתו וצ"ע.

יח]

ויעוי' בביאור הגר"א בתוספתא כלים שם, ונקט ג"כ דדינא דר"ש דבעינן גוש כברייתו הוי גם בארץ העמים יעוי"ש. [ויעוי"ש דנקט דבית הפרס, לא הוי רק בשדה שנחרש, אלא גם בשדה שאבד בה קבר יעוי"ש].

יט]

ויעוי' בחזו"א כ"ג י"ד ד"ה ואפשר, שצידד דאולי פליגי תנאי בתוספתא כלים מה גדר גוש כברייתו דת"ק ס"ל דכל שנתגבל במקומו חשיב כברייתו, ולר"ש גם כה"ג אינו כברייתו יעוי"ש, ולכאו' לפי"ז אפשר ליישב לשיטת הרמב"ם, והיינו דבזה ס"ל כת"ק דנתגבל במקומו חשיב גוש כברייתו ועי'.

כ]

והנה ביסוד דינא דגוש כברייתו, יעוי"ש בבהגר"א בתוספתא דכלים, דלכאו' נקט דבר חדש שכ' וז"ל "שלא גזרו טומאה על ארץ העמים על בית הפרס אלא שהיא כברייתו, אבל כששינה ועשה לבינה נטהר" יעוי"ש. ולכאו' כוונתו דעשו טומאה על עפר, וע"י שעשאה לבינה שינה העפר ואינה כברייתו ונטהר. ויעוי' לשון הז"ז "עפר, אבל לבינה בטלה מתורת עפר" והיינו כש"נ דהחסרון דאינו עפר ודו"ק.

כא]

ולביאור הגר"א, צ"ע דברי הרמב"ם שפסק לדינא דהתוספתא דהמביא תנורים וספלים וכו', והרי היות וס"ל להרמב"ם דהלכה כר"ש דבעינן גוש כברייתו, א"כ הרי הנך תנורים וספלים אינם כברייתו, שהרי היות וגיבלם שינה העפר, ונעשה טיט ואינו כברייתו.

כב]

ולכאו' צ"ל בדעת הגר"א, שמיישב התמיהה, דיעוי"ש שכ' בדינא דהמביא ארונות "וקמ"ל דעד שלא הוסקו נקרא עפר אף שעשאן כלי וטמא משום עפר ארץ העמים" ותמוה, מה הוקשה לו, והרי לת"ק אין דין כברייתו, ולכאו' מוכח דס"ל דרישא הויא לכו"ע וקמ"ל דהיות ולא הוסקו, א"כ לא הוי שנוי, והיינו דחשיבות כלי הויא רק בהוסקו, אבל לבינה, גם בלא הוסקה הוי שנוי ואינו עפר ודו"ק.

כג]

אולם בדעת הרמב"ם לכאו' נראה דס"ל ביאור אחר בכוונת "גוש כברייתו" דיעוי"ש שכ' האי דינא בדינא דמתני' דמיירי לענין צירוף גוש, ולכאו' מוכח דפליג, ולא ס"ל דגוש כברייתו הוי חסרון שאין שם עפר עליה, אלא הוי דין בחפצא ובשם גוש, דבעינן שיהיה גוש כברייתו, ושפיר היות והגוש אינו כברייתו, אלא הוו ב' גושים לכן הוי טהור ודו"ק.

כד]

ולפי"ז הדרא קו' על הרמב"ם לשיטתו לדוכתא, דהרמב"ם ס"ל דלבינה טהורה דאינה כברייתו, וארונות וספלין ס"ל דהוי טמא, ותמוה דאם בעינן גוש כברייתו, לכאו' שניהם אינם כברייתו וצ"ע.

כה]

ואולי י"ל, עפי"ד הגר"א, והיינו דמוכח מהגר"א דלבינה אינה קרויה עפר, אבל ארונות וספלים קרויין עפר יעוי"ש, ולפ"ז י"ל דגם כד דיינינן אם חשיב גוש כברייתו, הרי היות ולבינה אינה עפר, א"כ אינה כברייתו, אבל ארונות וספלים היות ואינם חשובים שנוי וקרויין עפר, א"כ כל שלא הוסקו חשיבי גוש כברייתו ודו"ק.

כו]

עוד דבר חדש מצינו בדברי הביאור הגר"א בתוספתא כלים שם, שכ' בביאור התוספתא דאליבא דת"ק דהלובן לבינים בבית הפרס במקום טומאה טמא. ומפרש הגר"א דהעפר אינו מביה"פ, וע"י שלובנו בביה"פ במקום הטומאה "טמא דהוי כמו שנטל עפר מביה"פ גופא ועשה לבינה, דהאי לבינה בטל לגבי העפר" וסיים עלה דע"ג סלע טהור "דשם ודאי אין קבר ולא בטיל לגבי בית הפרס" יעוי"ש.

ומבואר ששייך טומאת ביה"פ ע"י שבטל לגוף ביה"פ ודו"ק.

כז]

ויש לדון למש"נ, דחלוק לענין גוש כברייתו בין לבינה לארונות וספלים. ויל"ע מהו הדין כשיעשה ארונות וספלים מעפר טהור ויגבלו בבית הפרס, האם כה"ג ר"ש מודה, או דרק מהני בעפר ביה"פ, דהגיבול לא מבטל ממנו שם ביה"פ, אבל עפר טהור שיעשה ממנו ספלים אליבא דר"ש הוי טהור וצ"ע.

פרק יז משנה ה – כחותם המרצופין – גוש כברייתו

א]

והנה תנן לעיל פי"ג מ"ז "ואלו שאינן ממעטין וכו' לבנה מבית הפרס דברי ר' מאיר, וחכ"א הלבינה ממעטת מפני שעפרה טהור" יעוי"ש, ובר"ש שם הביא לתוספתא ב"ק דכלים פ"ג ה"ד בלובן לבינים בבית הפרס, דרבנן מטמאין את הלבינה ור"ש מטהר דלא אמרו אלא גוש כברייתו, וכ' שם הר"ש ב' דרכים אם תנאי דמתני' דהתם פליגי במחלוקת ר"ש וחכמים.

ב]

ובדרך הראשונה נקט דתרווייהו ס"ל כרבנן דהברייתא [היינו דלא הצריכו גוש כברייתו] והיינו דלר"מ דאין ממעט ודאי הוי טמא, וגם לחכמים דס"ל דממעטת ונקטו הטעם מפני שעפרה טהור, וזהו דס"ל להר"ש דע"כ ס"ל דמצד הגוש הוי טמא, אלא דלענין לחוץ סגי מה שעפרה טהור. [והיא גופא צ"ב, דמה איכפ"ל עפרה, מ"מ גושה טמא וצ"ב].

ג]

ובדרך ב' נקט הר"ש שם דבזה גופא פליגי ר"מ וחכמים בפלוגתת ר"ש ורבנן בלובן לבינה דפליגי אם בעינן גוש כברייתו, ובביאור לשון המשנה "מפני שעפרה טהור" דה"ק דטהור אפילו גיבלו אח"כ, ולכן גם לבינה טהורה יעוי"ש. [ויעוי' מש"כ ב' דרכים בביאור "גוש כברייתו" ולהגר"א י"ל דכוונת הר"ש דעפרה טהור אפילו גיבלו, דבטל שם עפר מיניה ודו"ק].

ד]

וברמב"ם פט"ז טו"מ ה"ה "עשה לבינה מעפר בית הפרס הרי"ז טהורה וממעטת שלא אמרו אלא על גוש שהוא כברייתו". יעוי"ש. ולכאו' מבואר דס"ל להרמב"ם כדרך ב' דהר"ש, והיינו דפלוגתת ר"מ וחכמים פי"ג מ"ז, הויא כפלוגתת ר"ש וחכמים, בדינא דגוש כברייתו ודו"ק.

ה]

והנה בפלוגתא אי בעינן גוש כברייתו, יל"ע מה הוי יסוד המחלוקת, האם מאן דפליג היינו דס"ל שכלל אי"צ גוש, אלא גם עפר ביה"פ טמא [ורק צריך שיעור עפר של חותם המרצופין]. או דלכו"ע בעינן גוש, ורק פליגי אם בעינן גוש כברייתו, או גם גוש שאינו כברייתו הוי בכלל דינא דביה"פ. ויעוי' בר"ש פ"ב מ"ג וכן בפי"ג מ"ז דנקט דלכו"ע בעינן גוש דגוש שנינו בכל מקום. אלא דפליגי אם צריך כברייתו או לא יעוי"ש. [וכן נקט במל"מ פי"א טו"מ ה"ד יעוי"ש].

ו]

ובדעת הרמב"ם דס"ל דפלוגתת ר"מ וחכמים בפי"ג מ"ז הויא פלוגתת ר"ש וחכמים בתוספתא וכש"נ, ובמשנה שם מבואר בטעמייהו דחכמים דס"ל דלבינה ממעטת "מפני שעפרה טהור", והיה אפ"ל דס"ל דיסוד פלוגתתם הוי מי בעינן גוש לטומאת ארץ העמים, או שטימאו לעצם העפר, וזהו דלחכמים נקטו "מפני שעפרה טהור" דפליגי על ר"מ, ולר"מ עפרה טמא ודו"ק. ולפי"ז מבואר דפליגי אם טומאת ביה"פ הויא על גוש או על עפר. וכוונת הרמב"ם דבעינן גוש כברייתו. יסודו דבעינן גוש ודו"ק. [והר"ש שהוקשה לו לשון המשנה, הוי לשיטתו דס"ל דלכו"ע בעינן גוש ודו"ק].

ז]

והנה ביסוד דינא דגוש כברייתו, לכאו' מצינו מחלוקת בין הר"ש והגר"א, דיעוי' בר"ש פ"ב מ"ג בביאור התוספתא דלובן לבינים לר"ש הוי טהור דבעינן כברייתו, וז"ל "גוש כברייתו, שמדובק מעצמו, ולא שגבל הוא ודיבק דלא מצטרף" יעוי"ש. ומבואר דהוי חסרון בצירוף, והיינו דבעינן לאשוויי "גוש" ע"י שגיבל, ובזה אמרינן דלא מצטרף לאשוויי ליה גוש, [אולם בדינא דמתני' פי"ז מ"ה כחותם המרצופין, לכאו' לא הוי מדינא דכברייתו, דכאן יש גוש, אלא צריך צירוף לשיעור חותם, ובזה הויא פלוגתא אחריתי ודו"ק].

ח]

אולם יעוי"ש בהגר"א בתוספתא דכלים. וביאר דהחסרון של גוש כברייתו "שלא גזרו טומאה וכו' אלא כשהיא כברייתו, אבל כששינה ועשה לבינה נטהר" וכן בזר זהב שם "אבל לבינה בטלה מתורת עפר" יעוי"ש, ולכאו' מבואר דלא ס"ל כהר"ש דהוי חסרון בגוש, אלא הוי חסרון בעפר, דהעפר אינו כברייתו ונטהר ודו"ק. [והיינו דבעינן עפר שהוא גוש, וע"י שליבן בטל ממנה שם וחשיבות עפר ודו"ק].

ט]

ונראה דלביאור הגר"א הוי לשון המשנה פי"ג מ"ז כמין חומר, דאם ס"ל כהרמב"ם דפלוגתת ר"מ ורבנן, הויא כפלוגתת ר"א ורבנן אם צריך גוש כברייתו, א"כ רבנן מפרשים "דהלבינה ממעטת מפני שעפרה טהור" והביאור עפי"ד הגר"א דהעפר שגיבלו ללבינה בטל שם עפר ממנו ונטהר, וזהו שפי' רבנן שממעט היות ועפרה כשגיבלו טהור ודו"ק.

י]

ונראה דהר"ש לשיטתו הוקשה לו מה כוונת רבנן, ויעוי"ש שכ' בכוונת המשנה "מפני שעפרה של ביה"פ טהור אפילו גיבלו אחרי כן" והיינו דסד"א דע"י שגיבלו יעשה גוש, וגוש הרי טמא, וזהו דקמ"ל רבנן דהעפר גם אם גיבלו אח"כ הוי טהור, ומשום מש"כ הר"ש הנ"ל, דבעינן גוש כברייתו, וכל שגיבלו בידיים אינו גוש ודו"ק.

יא]

והנה הרמב"ם הביא לדינא דגוש כברייתו לגבי ג' דברים, בפ"י טו"מ ה"ז לגבי גשמים ששטפו שדה עליונה, ולגבי מתני' דירק שיש בכמה שורשים יחדיו כחותם, והביא בפי"א ה"ג דלא מצטרפין שלא גזרו אלא על גוש כברייתו. וכן לגבי לבינה אם ממעטת הביא בפט"ו ה"ה דטהורה וממעטת, שלא אמרו אלא גוש כברייתו יעוי"ש. ויל"ע להרמב"ם מהו יסוד דינא דגוש כברייתו.

יב]

ולכאו' נראה, דהנה בדינא דשטפו גשמים, משמע מהרמב"ם דאליבא דמ"ד דאי"צ גוש כברייתו, א"כ הוי השדה למטה טמאה יעוי"ש. ולכאו' צ"ע מדוע נטמאת, והרי לכו"ע בעינן גוש, והרי כשיצא העפר מהעליונה לא היה גוש, ואה"נ בתחתונה נעשה גוש, מ"מ לא יצא גוש. ולכאו' מתבאר דלמ"ד שסגי גוש שאינו כברייתו, א"כ לא צריך שיהיה כבר בביה"פ גוש, אלא גם אם נעשה אח"כ גוש ג"כ מטמא, דרק היות וצריך כברייתו. זה דנעשה גוש בטהורה אינו כברייתו, אבל למ"ד דאי"צ כברייתו, א"כ לא בעינן כלל שיהיה גוש בעודו בביה"פ, וסגי דהוי גוש בתחתונה ודו"ק.

יג]

ולפי"ז ניחא ג"כ מה דנקט הרמב"ם דדינא דמתני' דמצטרפין בירק תליא בדין גוש כברייתו, והיינו דהיות ובעינן צירוף, והצירוף הרי נעשה בכה"ג שכבר אינו בבית הפרס, א"כ למ"ד דבעינן כברייתו הרי בביה"פ לא היה כברייתו, ורק נעשה גוש במקום אחר, וזה אינו כברייתו, ורק למ"ד שאי"צ כברייתו הוא דס"ל דעכ"פ מהני דין צירוף לאשוויי גוש כחותם המרצופין ודו"ק.

ויתכן דמתני' הוי מקור ליסוד הדבר, דלמאן דלא צריך כברייתו, לא בעינן כלל שיהיה גוש בעודו בביה"פ, וגם אם מצטרף רק מחוץ לביה"פ ג"כ מהני להחשב גוש ודו"ק.

יד]

ויתכן דיסוד פלוגתת הר"ש והגר"א הנ"ל ביסוד דין גוש כברייתו. הוי מהו דין הטומאה בחותם המרצופין, האם הטומאה הויא על עפר ביה"פ ובתנאי שיהיה גוש. או דהעפר לא טמא, ורק על הגוש עשו טומאה. דהר"ש ס"ל שעשו טומאה על גוש, וזהו שביאר בדרך א' בפ"ג מ"ז, דהן ר"מ והן רבנן ס"ל כרבנן דר"ש, וטעמייהו דרבנן משום דכשיהיה עפר יהיה טהור יעוי"ש. ומבואר שגוש טמא ועפר טהור.

טו]

אולם בהגר"א מתבאר לכאו' להיפך, דיעוי"ש שנקט דע"י שעשה העפר לבינה נטהר, הרי דהטומאה הויא על העפר. ובתנאי שיהיה גוש, וע"י שעשאה להעפר גוש בגיבול בידיים, הרי נטהר היות ואינו כברייתו, אבל עד שלא גיבלו הטומאה הויא העפר ודו"ק.

טז]

ולפי"ז י"ל דלהרמב"ם ג"כ ס"ל דהטומאה הויא על העפר, ולכן הגם דשטפו גשמים, ובשעה ששטפו כלל לא הוי גוש, מ"מ לא הויא טומאה רק על גוש, אלא הויא על עפר בתנאי שיהיה גוש, ולקיום התנאי סגי דנעשה גוש בשדה הטהורה, ולא בעינן שיהיה גוש בבית הפרס, ורק למ"ד דבעינן גוש כברייתו, א"כ בעינן שיהיה גוש בביה"פ, דאל"כ ל"ה כברייתו ודו"ק. [ויל"ע אם למ"ד גוש כברייתו, א"כ פליג וס"ל דטומאה לא הויא על עפר אלא על גוש, או דמודי דהויא על עפר, אלא ס"ל דהוי בתנאי שיהיה גוש כברייתו ודו"ק].

יז]

וניחא היטב למש"נ מה דהוסיף הרמב"ם בביאור מתני' דלא מצטרף היות ובעינן גוש כברייתו, והיינו דקמ"ל דלא הוי חסרון בעלמא בהלכות צירוף, דמהכ"ת שלא יועיל צירוף, וזהו דאשמועינן הרמב"ם שכל מה דלא מצטרף היינו משום דהוי דינא דצריך גוש כברייתו, וא"כ לא יועיל צירוף, היות ולמ"ד דבעינן כברייתו בעינן שיהיה גוש בעודו בביה"פ, ולא יועיל מה שיצטרף, דלא הוי בביה"פ גוש ודו"ק. [והצירוף שהיה בביה"פ אינו הצירוף שעכשו, דכל רגע הוי צירוף אחר, ואינו כברייתו ודו"ק].

יח]

והנה בשיטת הרמב"ם עדיין צ"ב, דהרי היות ומבואר בדעתו שדין כברייתו הוי הן בארץ העמים והן בביה"פ, א"כ איך ס"ל דמביא תנורים וספלים מארץ העמים דטמאים, וכש"כ בפי"א ה"ד, והרי לכאו' כמו שבלבינה בביה"פ פסק בפט"ו ה"ה דטהור וחוצץ, היות ואינו כברייתו, א"כ לכאו' ה"ה תנורים וספלים וצ"ע.

יט]

ואולי י"ל בשיטת הרמב"ם, דס"ל דלעולם ודאי כש"נ דינא דר"ש דבעינן גוש כברייתו הוי הן בארץ העמים והן בביה"פ, אלא דחלוק ביסודו ארץ העמים מביה"פ, וממילא חלוק מה חשיב כברייתו.

דהנה יעוי' ברמב"ם, דנקט תנורים וספלים לגבי ארץ העמים, ודינא דלבינה נקט לגבי ביה"פ, ולכאו' אה"נ כן הוא בתוספתא, מ"מ התוספתא מיירי למ"ד שאי"צ כברייתו, אבל להרמב"ם דס"ל שצריך כברייתו, א"כ מדוע נקט לתנורים וספלים בארץ העמים, ולבינה בביה"פ, דאם יש חילוק יסודי בין לבינה לתנורים, א"כ הוי חילוק הן בארץ העמים והן בביה"פ, ומדוע נקט כל א' בציור אחר וצ"ע.

כ]

והנה לדינא דמביא תנורים וספלים הובא בתוספתא ב"ק דכלים פ"ג ה"ד, ושם כשר"ש חולק וס"ל שצריך כברייתו, לא משמע דפליג גם עלה, ובהגר"א נקט דפליג על לבינה, ועל מביא עפר מארץ העמים וגיבל בטהרה, אבל לא פליג על הרישא וצ"ע.

כא]

ונראה, דארץ העמים הרי אינו תלוי במקום מסוים, אלא כל ארץ העמים הוי בכלל, ולפ"ז פשוט שגם אם נוטל עפר מארץ העמים ומגבלו, היות ועשה כן בארץ העמים, א"כ מה שגיבל חשיב מכלל ארץ העמים, וחשיב ארץ העמים כברייתו, וזה שגיבלו לא מפקיעו מארץ העמים, אבל אם יעשה כן בביה"פ, היות וחשיבות ביה"פ הוי במסויים בשדה זו שנחרשה ונתפזרו בה עצמות, כל שנטלו וגיבלו בטל מיניה חשיבות כברייתו, והיינו שלא עצם הגיבול הוי סתירה לברייתו, אלא בארץ העמים אחר הגיבול עדיין מיוחס למקומו, וחשיב ברייתו, ובביה"פ לא מיוחס למקום ואינו ברייתו.

כב]

ולפי"ז ניחא היטב דברי הרמב"ם, והיינו דס"ל דלר"ש דצריך גוש כברייתו, חלוק ביסודו ביה"פ מארץ העמים, דכה"ג שעשה לבינה לביה"פ, אפילו שהעפר הוי עפר ביה"פ. מ"מ עצם מה שגיבלו ואינו במקומו, היינו בעצם ביה"פ, תו אינו כברייתו, אבל אם עשה בארץ העמים תנורים וספלים, א"כ הגיבול לא משוי ליה שאינו כברייתו, דרק ע"י שהוסק ונעשה כלי, כה"ג אינו חלק מהארץ. אבל עד שהוסק שפיר חשיב כעפר שגיבלו, ובארץ העמים נחשב חלק מארץ העמים, וגם למ"ד דבעינן כברייתו חשיב כברייתו, דנדון כחלק מארץ העמים ודו"ק.

כג]

ורק לגבי מתני' דהוו ב' וג' גושים ובעינן לדינא דמצטרפין, כה"ג גם בארץ העמים לא הוי כברייתו, דבעינן גוש כחותם, והרי בלי צירוף אינו כברייתו, ולא מהני לר"ש, וזהו דרק לגבי מתני' שוו ארץ העמים וביה"פ בדין כברייתו ודו"ק.

כד]

ולפי"ז הרי נקט הרמב"ם בכל ציור רבותא. והיינו דלגבי ארץ העמים נקט דאפילו עשה גיבול לכלי, ג"כ נדון כברייתו עד שיוסק, אבל לגבי ביה"פ אפילו לבינה בעלמא מופקע מברייתו ודו"ק.

[ויעוי' במהר"י קורקוס פי"א ה"ד שכ' דבר חדש, דהתנורים נעשו מגוש שעשאו עפר, וצע"ג בכוונת דבריו, ולשיטתו לכאו' צ"ל דלבינה הוי מעפר שלא היה גוש וצ"ע. ועוד צ"ב בסברת הדבר וצע"ג].

פרק יז משנה ה

א]

מתני' "מצטרפין כחותם המרצופין דברי ר"א" יעוי"ש, והנה יל"ע אליבא דר"א דס"ל שמצטרפין, איך נטמא במגע, דלכאו' צריך ליגע בכל הגוש, וא"כ לפי"ז בפשוטו צריך ליגע בכל קלח בעפר שתחתיו וצ"ע. ויעוי' במל"מ פי"א טו"מ ה"ד שתחילה נקט דמיירי שגיבל לכל העפר שבירק יעוי"ש. והוא דוחק לכאו' ובסו"ד שם מסיק דלא מיירי בגיבל אלא שנוגע בכל חלק יעוי"ש. [ויעוי' במשנ"א שהזכיר בזה נדון של חיבורי אדם אינו חיבור יעוי"ש וי"ל].

ב]

והנה בדינא דבעינן לטומאת העמים ובפיה"פ גוש, [וכמבואר כן בר"ש פי"ג מ"ז בפשטות דלכו"ע בעינן גוש יעוי"ש]. ולכאו' נראה שאי"צ שיהיה גוש בעודו בארץ העמים או בביה"פ, שהרי מבואר בתוספתא כלים הנ"ל דעפר ממקום טומאה וגיבלו במקום טהרה טמא יעוי"ש, הרי דהגם דעודו במקום טומאה אינו גוש, מ"מ סגי דנעשה גוש במקום טומאה ודו"ק. וכן מבואר ג"כ מהרמב"ם דנקט לדינא דשטפו גשמים בפ"י ה"ז דטהורה היות ובעינן כברייתו. ומבואר דאם אי"צ כברייתו, הגם דבעינן גוש, מ"מ סגי והגם דביציאתו מעליונה לא הוי גוש, מ"מ היות ובתחתונה הוי גוש טמא ודו"ק.

ג]

ובמל"מ פי"א טו"מ סוה"ד הוקשה לו, לביאור הר"ש בפי"ג מ"ז דטעמייהו דרבנן דחוצץ, הגם דהוי גוש וטמא, דהיות ואם יעשהו עפר יהיה טהור. והקשה המל"מ דלכאו' גם גוש אם יהיה עפר יהיה טהור, וא"כ מדוע נקט התנא לבינה חוצצת, והרי גם גוש צריך מהאי טעמא לחצוץ.

ומכח קו' זו חידש במל"מ שם, דגוש גם אם יהיה אח"כ עפר יהיה טמא, ורק לבינה שתחילה היתה עפר, לכן אם חוזרת לעפר הוי טהור יעוי"ש. והוא טעון ביאור וצ"ע.

ד]

ויעוי' ברמב"ם פי"א ה"ד דמביא תנורים וספלים מחו"ל עד שלא הוסקו מטמאים משום ארץ העמים יעוי"ש, ויעוי"ש במהר"י קורקוס, ונר' שהוקשה לו דהא ס"ל להרמב"ם דבעינן גוש כברייתו. ויעוי"ש שכ' דמיירי שהיה גוש ונתפרד ושוב נתגבל, וכה"ג מיירי בהנך תנורים וספלים יעוי"ש.

והנה בפשוטו היה נראה דפליג על המל"מ הנ"ל, דהרי להמל"מ גם בעודו עפר הוי טמא, ולהמהרי"ק רק בחזר וגיבלו.

ה]

ואולי י"ל דלעולם לא פליגי המהרי"ק ומל"מ. וכוונת המל"מ דכה"ג שהחזירו לעפרו טמא, אין הכוונה שטמא בפועל, דהרי כו"ע מודו שרק גוש מטמא. אלא דס"ל דליכא לדינא דהר"ש דהיות ויחזור לעפר טהור, ממילא בעודו גוש חוצץ, וזה ביאר המל"מ שאינו בגוש, והיינו דבגוש שנעשה עפר, העפר הוי עפר טמא, אלא שלא מתקיים בו תנאי שיהיה גוש, משא"כ בעפר מתחילתו, א"כ כל טומאתו הויא בעודו גוש ודו"ק. ולפי"ז לא פליגי המהרי"ק ומל"מ וצ"ע.

ו]

ולהנ"ל שפיר יש לדון ביסוד טומאת ארץ העמים וביה"פ, האם כל עיקר הטומאה הויא רק בגוש, או דלעולם הטומאה הויא על העפר, אלא דהוי בתנאי שיהיה גוש ודו"ק. ולפי"ז י"ל דזהו יסוד המהרי"ק, והיינו דאם הוי עפר מתחילתו, א"כ כל עיקר טומאתו הויא בעודו גוש, משא"כ אם מעיקרא היה גוש, א"כ גם אם אח"כ נעשה עפר, עדיין הויא העפר טמא ובתנאי שיהיה גוש ודו"ק.

בר"ש מתוספתא

א]

והנה בר"ש הביא תוספתא בשם ר"י דלא נחלקו ר"א וחכמים על עפר הבא מבית הפרס דלכו"ע טהור עד שיהיה במקום א' כחותם, ורק נחלקו על עפר הבא מארץ העמים יעוי"ש. ולענין מחלוקתם בעפר מארץ העמים תליא בגי' התוספתא, דגי' הגר"א דהוי כמתני', והיינו דלר"א מצטרף, ולרבנן לא מצטרף עד שיהיה במקום א' כחותם המרצופין.

ב]

אולם לגירסת הר"ש, הרי גם אליבא דחכמים דס"ל דלא מצטרף, היינו רק דס"ל דאם הגושים הוו פחות מחותם האיגרות כה"ג לא מצטרף, אבל אם יש בגושים כחותם האגרות מצטרף לחותם המרצופין יעוי"ש. ומבואר לפי הר"ש דלהתוספתא יש ב' שיעורים של גוש, יש גוש כאגרות ויש גוש כחותם מרצופין, וצ"ב מהו הנך ב' שיעורים.

ג]

ומבואר בתוספתא, ממה דס"ל דבעפר מביה"פ כו"ע לא פליגי, דחלוק ביסודו דינא דעפר מביה"פ מאשר דינא דעפר חו"ל, וצ"ב החילוק. עוד יל"ע אם אליבא דרבנן דס"ל דגם בעפר חו"ל לא מצטרף, האם היינו משום דס"ל דעפר חו"ל הוי כעפר ביה"פ, ולכן בשניהם לא מצטרפין וצ"ע.

ד]

ולגירסת הר"ש, דס"ל דגם בדעת רבנן דס"ל דלא מצטרף היינו עד שיהיה כחותם האיגרות, אבל אם הוי גוש כחותם איגרות מצטרפין לחותם המרצופין, ולפי"ז מתבאר דגם אליבא דרבנן חלוק ביסודו דין עפר חו"ל מעפר ביה"פ, שהרי בעפר ביה"פ לכו"ע מצטרף רק אם הוי גוש כחותם המרצופין, ובעפר חו"ל גם לרבנן דס"ל דלא מצטרף. מ"מ כל שיש גוש כחותם האיגרות, מודו דמצטרף לחותם המרצופין ודו"ק. וצ"ב. [ויל"ע, אליבא דהר"ש, האם יש שייכות לב' השנויים שבתוספתא ממתני', או דלא תלויין זב"ז וצ"ע].

ה]

ויעוי' בפיהמ"ש שהביא "וכבר הזכירו בתוספתא שר"א לא חלק על חכמים אלא בעפר חו"ל בלבד". יעוי"ש. ויל"ע מה כוונתו, דלכאו' במשנה מפורש דכן פליגי, וצ"ע.

ו]

עוד יעוי' ברמב"ם פי"א טו"מ ה"ג, שהביא להאי דינא והוסיף עלה לסיפא דמתני' במעשה שהיו אגרות ממדנה"י ולא חשוב להם משום טומאה יעוי"ש. ויל"ע וכי דרכו של הרמב"ם בהלכה, להביא מעשה שהיה לחזק ההלכה וצ"ע.

ז]

והנה לשיטת הרמב"ם בהלכה דס"ל דהטעם דעפר שבא בירק לא מטמא, היות ובעינן גוש כברייתו, ולפי"ז לכאו' להתוספתא דס"ל דכו"ע מודו בביה"פ דלא מצטרף, א"כ לכאו' צ"ל דר"א מודה בביה"פ שצריך גוש כברייתו, ובזה גופא ס"ל דחלוק ביה"פ מעפר חו"ל, דבביה"פ גזרו רק על גוש כברייתו, ובעפר חו"ל אי"צ כברייתו וצ"ע. [ואם לא דנימא דהטעם דלר"א לא מצטרף והטעם דלחכמים לא מהני צירוף, הוו ב' טעמים שונים וצ"ע].

ח]

ומסתברא ג"כ, דלהרמב"ם לא ס"ל לגי' הר"ש, דכה"ג דהגוש הוי כחותם האיגרות גם רבנן מודו דמצטרף למרצופין, דא"כ יהיה מוכח דשיעור מרצופין אינו דין גוש כברייתו ודו"ק. [ושו"ר בחסד"ד דנקט דמהרמב"ם מדוייק דלא ס"ל כגי' הר"ש יעוי"ש].

ט]

ויל"ע במה החמירו טפי לטמויי, בטומאת ארץ העמים, או בטומאת ביה"פ. ויעוי' במל"מ פי"א טו"מ ה"ד, שכ' בתו"ד [בד"ה ודע] שכבר כתבתי דיש להחמיר בארץ העמים יותר מבית הפרס [ויעוי"ש שהוכיח כן ג"כ מהא דעפר ארץ העמים שגבלו במקום טהרה טמאה, ובביה"פ כה"ג טהור יעוי"ש. ויעוי' בהגר"א בתוספתא שם, ולכאו' לפי"ד יש לדחות ההוכחה]. ולכאו' כן מוכח מתוספתא דידן, שהרי ס"ל דלכו"ע לענין ביה"פ לא מצטרפין, ולענין עפר חו"ל פליגי אם מצטרפין, ולגירסת הגר"א, הרי גם לרבנן החמירו טפי בארץ העמים, דכל שיש גוש כחותם האגרות מצטרפין, ובביה"פ רק בגוש כחותם המרצופין ודו"ק.

י]

אלא דמאידך גיסא מצינו גם להיפך, דיעוי' בתוספתא ב"מ דכלים פ"ז ה"א בשיעור גוש מביה"פ וארץ העמים, דלת"ק בעינן כחותם המרצופין, אולם לר"ט שם ס"ל דלענין בית הפרס כל שיש כדי לחפות בו עצם כשעורה יעוי"ש. [ולכאו' הכוונה שהוי שיעור כדי לחפות עצם, וכולל ג"כ שיעור העצם כשעורה ודו"ק]. ובפשוטו ר"ט פליג רק על שיעורא דביה"פ אבל לענין ארץ העמים מודי דהויא בחותם המרצופין, הרי דבביה"פ החמירו טפי מארץ העמים ולא כדלעיל דהחמירו טפי בארץ העמים, וצ"ב.

יא]

ובביאור דברי ר"ט יעוי"ש בזר זהב "שטומאת עפר בית הפרס הוא שמא יש בו עצם כשעורה, ואם אין בו כדי לחפות עצם כשעורה אין כאן בית מיחוש" יעוי"ש, והיינו דיסוד השיעור של ר"ט היינו, דרק מה שאין בית מיחוש טהור, אבל מה ששייך ביה למיחש חששו, ולכן פחות מכדי לחפות אין בו מיחוש, ויותר מכן באמת חששו.

יב]

ולפי"ז י"ל דרק בביה"פ שהוחזק טומאה בשדה, א"כ ע"י שחרש הקבר נעשה חזקת הטומאה בכל השדה, ולכן רק מה שאין בית מיחוש לא חששו. ויותר מינה חששו, אבל בעפר חו"ל. היות ולא הוחזק בטומאה, לכן גם לר"ט רק אם יש בגוש שיעור גדול של חותם המרצופין, כה"ג גזרו ולא בפחות ודו"ק.

יג]

ולפי"ז נראה, דכל מה שהחמירו בביה"פ [אליבא דר"ט] הוי רק לענין השיעור, וכש"נ דהיות והוחזקה השדה בטומאה, לכן החמירו. אבל לענין שאר מילי החמירו בארץ העמים טפי מביה"פ, וביאור הדבר הוי עפ"י המוכח משיטת הרמב"ם דחלוקים לענין גיבול בידיים, דלבינה מביה"פ טהורה, ותנורים וספלים מארץ העמים טמאים, וע"כ הביאור דבביה"פ עשו טומאה רק על עצם ביה"פ, אבל בארץ העמים היות וגיבלו במקום הטומאה חשיב כברייתו דארץ העמים ודו"ק.

יד]

ויעוי' בחסד"ד שהעיר בזה הארה מופלאה, דבמשנה מייתי התנא ראיה לדינא דלא מצטרפין ממה ששלחו חותמות שאין בהם כחותם המרצופין, ולשיטת הרמב"ם הרי דינא דמתני' הוי משום גוש כברייתו, והקשה החסד"ד, והרי החותמות הוו ע"י גיבול בידי אדם, ולא הוו גוש כברייתו, ומה ראיה מייתי משם וצע"ג. [ויעוי"ש בחסד"ד כלים מש"כ בזה].

טו]

וביותר תמוה פסקי הרמב"ם, שפסק הן לדינא דתנורים וספלים מארץ העמים דטמאים. והן פסק לדינא דלבינה בפט"ו טו"מ ה"ה, ולכאו' מוכח כש"נ דחלוק גדר גוש כברייתו בין גוש מארץ העמים לגוש מביה"פ ודו"ק.

טז]

ולפי"ז נראה, דזהו שהאריך הרמב"ם פי"א טו"מ ה"ג ובתר שהביא לדינא דמתני' דלא מצטרפין, הביא ג"כ למעשה דמתני' והוא תימה. ולהנ"ל י"ל, דהיות וס"ל לרמב"ם דטעם המשנה הוי דבעינן גוש כברייתו, א"כ שלא נטעה לומר דגוש המגובל הוי סתירה לגוש כברייתו, וזהו שהביא דבמשנה מובא מעשה באגרות וחותמות. והיה גיבול בידיים, ומבואר דאם הוי שיעור כחותם המרצופין חשיב גוש כברייתו וכש"נ.

יז]

ואולי למש"נ, אפשר לבאר את פלוגתת המשנה והתוספתא. דבתוספתא מבואר דכו"ע מודו בביה"פ שלא מצטרף, ולכאו' צ"ע לפרש דס"ל לתוספתא דר"א ס"ל בביה"פ שצריך גוש כברייתו ובארץ העמים לא. ואם גם בביה"פ לא ס"ל שצריך גוש כברייתו, א"כ מה שלא מצטרף במשנה ובתוספתא הוו ב' דינים חלוקים. ובפיהמ"ש הזכיר להתוספתא, ולא משמע דס"ל דהוו ב' דינים חלוקים וצ"ב.

יח]

וי"ל דאם חלוק גוש בביה"פ דבעינן מביה"פ עצמו, ולכן לא סגי ע"י גיבול, אבל בארץ העמים אי"צ מארץ העמים עצמה, ולכן הוי כברייתו גם גוש שגיבל בארץ העמים, ולפי"ז שפיר י"ל דפליגי אם שייך צירוף לאשוויי חשיבות גוש כברייתו. דכו"ע מודו דבביה"פ לא מהני צירוף, ומשום דהיות וגוש הוי רק בלי גיבול. א"כ צירוף לא חשיב לאשוויי גוש, אבל בארץ העמים שגם גיבול הוי גוש כברייתו, בזה ס"ל לר"א דמהני צירוף לאשוויי חשיבות של גוש כברייתו ודו"ק וצ"ע.

יט]

ובדעת הר"ש, דגם לרבנן סגי גוש כחותם האיגרות, צ"ל שיש ב' שיעורים. שיעור גוש, וזהו כחותם האיגרות, ושיעור טומאה וזהו כחותם המרצופין ודו"ק, וצ"ב.

כ]

ומה דמבואר בתוספתא עוד דר"א מודה בביה"פ שלא מצטרף ופליג רק בארץ העמים. [ולהר"ש כלל אין דין של גוש כברייתו, לענין צירוף]. וי"ל דפליגי ביסוד דין צירוף, והיינו דהיות ויסוד הטומאה הויא משום עצם כשעורה. א"כ מודה ר"א דלא מצטרף ומשום דליכא למיחש כ"כ באינו גוש, אבל בטומאת ארץ העמים שגזרו גם על אוירה, א"כ בפועל לא תלוי בחשש עצם כשעורה, ולכן ס"ל שמצטרפין ודו"ק.

פרק יז משנה ה – בנה בית ועליה על גביו

א]

מתני' "שדה שאבד קבר בתוכה ובנה בה בית" וכו' ויל"ע הרי עדיין לא שנינו לדין שדה שאבד קבר בתוכה, ומדוע כייל התנא לדין בונה בית ועליה ע"ג שדה שאבד, באמצע דיני בית הפרס, דהיינו שדה שחרש קבר בתוכה וצ"ע.

ב]

בכוונת המשנה אם היה פתחה של עליה מכוון ואם לאו. ובפשוטו שאינו מכוון, היינו שכלל אינו על גבי התחתונה, אולם ברמב"ם נקט לה דלעולם הוו הפתחים זע"ז, אלא הנדון אם הוי עליונה עודפת על התחתונה, ולכאו' ודאי ה"ה כה"ג שכלל אינה ע"ג תחתונה. ויעוי' במהר"ם ומשמע דהיה הו"א דכה"ג שהוי זע"ז גם אם עודף לא יטמא עליה וצ"ע. [וצ"ב כוונתו "לכל צד"].

ג]

מתני' "שדה שאבד קבר בתוכה ובנה בה בית ועליה על גביו וכו' ואם לאו עליה טמאה" יעוי"ש. והיינו דהבית לעולם טמא, שמא הקבר בתוך קרקעית הבית, אבל העליה טהורה אם הפתחים מכוונים.

ויעוי' לשון הר"ש, ולגבי הנדון אם קבר בבית, נקט דהבית טמא. ואם הויא כנגד איסקופת הבית, נקט "דטומאה נכנסת לבית" ועליה טהורה, ויל"ע מדוע הוצרך לפרש דטומאה נכנסת לבית, תיפו"ל דאיסקופה עצמה חוצצת.

ד]

ולכאו' מבואר דמקום האיסקופה עצמו אינו אוהל בפנ"ע, והטומאה נכנסת לבית, דהוי האיסקופה חלק ממקום אוהל הבית ודו"ק.

ויעוי' בר"ש להלן דר' יוסי פליגי בתוספתא, וס"ל דאפילו אין פתח עליה מכוון, מ"מ עליה טהורה, וביאר הר"ש דר"י לשיטתו מכנגד השקוף ולחוץ טהור. והעמיד הר"ש דמיירי שכותל העליה הוי חוץ לשקוף יעוי"ש.

ועכ"פ לפי"ז ניחא הלשון לת"ק, דטומאה נכנסת, והיינו דע"כ מיירי כתוס' חולין דחוץ לשקוף אין טפח, וזהו דהוצרך לפרש דנכנסת לבית, היינו דמצורף לאוהל הבית ודו"ק.

ה]

והנה מבואר במשנה דאם העליה לא מכוונת כנגד פתח הבית, העליה טמאה. והיינו משום דטומאה בוקעת בכותל עד איסקופת העליה, ושם נכנסת לעליה, ודנו בזה המפרשים, דלכאו' ממתני' מוכח הנדון שדנו אם טומאה רצוצה שבוקעת והגיעה לאוהל, אם מתפשטת בכל האוהל, וכאן לכאו' הוי רצוצה ובוקעת, ומדטימא את העליה ע"כ דטומאה שבוקעת שוב מתפשטת בכל האוהל. [ויעוי' להלן].

ו]

והנה כה"ג שפתחי הבית והעליה מכוונים, לכאו' שייך לדון מצד ב' ציורים, או שהוי הקבר תחת אוהל הבית, או דהוי תחת האיסקופה, וכן הוא בר"ש. אולם יעוי' בפיהמ"ש, ונקט ג' גווני, שהוי בתוך הבית, [היינו בקרקע הבית] או תחת כותל מכותלי הבית, או דהוי תחת פתח הבית יעוייש"ה.

ז]

וכה"ג דהוי תחת כותל הבית, כ' בפיהמ"ש דהעליה ג"כ טהורה "כיון שהבית נהיה אוהל על הקבר, והעליה אוהל אחר על אותו האוהל" יעוי"ש. ותמוה דהיות ומיירי דהויא תחת הכותל, ואין שם פתח, א"כ הויא רצוצה, ורצוצה בוקעת עד לרקיע, ואיך הבית נהיה אוהל על הקבר וצ"ע.

ח]

ואולי י"ל, דכוונת הרמב"ם, דדין ארצו של בית נאמר לא רק לגבי הקרקע שתחת האוהל. אלא גם הקרקע שתחת הכותל דין ארצו של בית עליה, וממילא דיינינן שהבית הוי מאהיל על הקבר, והעליה הויא אוהל ע"ג האוהל, ודו"ק.

ט]

ויתכן לבאר עוד לפיהמ"ש, גם בלי דינא דארצו של בית, והוא עפי"ד הרמב"ם בנא"י הו"ד בתויו"ט כאן, שהקשה על דינא דמתני' דעליה טהורה, והרי שנינו לעיל פ"ז דטומאה בתוך הכותל כל העליות טמאות אפילו הן עשר עליות, [והיינו דגם כאן נימא שהעליה טמאה. והיינו דשם הוי משום דדיינינן להכותל כולו דהוי קבר, ולכן כל העליות טמאות דכותל שלהם הוי קבר]. ותי' הרמב"ם "דהתם בכותל וכאן תחת הכותל. לפי שהבית הוא אוהל על הקבר" יעוי"ש.

י]

ובחזו"א כ"ג ג' [ד"ה כ' בתויו"ט] הסתפק בכוונת הרמב"ם אם מיירי דוקא בקבר בקרקע עולם, ולכן הכותל לא מצורף לקבר להחשב קבר, או אפילו מיירי בקבר בנין, ומ"מ היות והכותל נבנה אחר שנבנה הקבר, שפיר לא נדון כל הכותל כקבר, ולכן לא נטמאו כל העליות יעוי"ש.

ומבואר בחזו"א, דס"ל בכוונת תי' הרמב"ם, דיסוד החילוק היינו דהיות והמת אינו בכותל א"כ לא מצורף הכותל לקבר יעוי"ש.

יא]

ולכאו' סיום לשון הרמב"ם "לפי שהבית הוא אוהל על הקבר". ומשמע שיסוד החילוק אינו רק בזה שהכותל לא מצטרף לקבר, אלא דהבית נחשב אוהל על הקבר, משא"כ במשנה דפ"ז אין שייכות לבית יותר משאר עליות ודו"ק. [וי"ל הביאור כדלעיל, דמשום ארצו של בית כמוהו, נחשב הבית אוהל על הקבר ודו"ק].

יב]

ובפשוטו משמע מלשון הרמב"ם, דהיות והוי "קבר" והיינו דהוי אוהל על הטומאה, אלא שאין לטומאה מקום לצאת, א"כ הבית שעל גביו חשיב אוהל על הקבר, וגם כה"ג שהקבר הוי תחת הכותל, מ"מ הבית נחשב אוהל על הקבר וצ"ב.

יג]

והנה בנדון התויו"ט יעוי' ג"כ במהרלב"ח סי' קמ"ב, וחידש שם דלא מיקרי קבר סתום כשהקדים הבנין לטומאה, או אפילו קדמה הטומאה אם לא נעשה הבנין לצורך הקבר לא חשיב הכותל קבר סתום.

ויעוי' במרכה"מ ח"ג פכ"ה ה"ב, דשאני הכא שהכותל לא נעשה כלל קבר, היות והוי תחת הכותל. [ומהרלב"ח ג"כ כ' כן אח"כ].

יד]

ובמרכה"מ שם כ' ב' דרכים לגבי הבית, דדרך א' כ' דכיון שהטומאה רוצצת לתוך הכותל שוב הבית ג"כ טמא כדין כותל המשמש את הבית. [ולכאו' מבואר חידוש, דדין כותל המשמש הוי גם כשאין עצם הטומאה בכותל, אלא רק הרציצה]. ושוב היות ומתפשטת בבית, לא עולה לעליה יעוי"ש.

טו]

ובאופן השני כ' במרכה"מ דלעולם הבית טהור, והיינו דהיות ובכותל אין הטומאה עצמה ורק טומאה רצוצה, כה"ג לא אמרינן דמהני מטעם כותל המשמש את הבית, והבית טהור יעוי"ש.

טז]

ובמהרלב"ח שם תמה, דאם היות ורצוצה בכותל נכנסת לבית, ולכן אינה מוסיפה לבקוע למעלה, א"כ גם כה"ג שפתח העליה אינו מכוון כנגד פתח הבית, דמפורש במתני' שעליה טמאה, ולכאו' נימא שהטומאה נכנסת לבית וממילא אינה מוסיפה לבקוע וצ"ע. [ולכאו' צ"ל בדעת המרכה"מ דהיות ואם תוסיף לבקוע תכנס לעליה, כה"ג לא חשיבא שדינן לבית ודו"ק וצ"ע].

אלא דלכאו' לשון הפיהמ"ש לא משמע כביאור המרכה"מ ומהרלב"ח מטעם שדינן דנקט הלשון דהבית מאהיל על הקבר, וצ"ע, וי"ל.

יז]

והנה אם כביאור המרכה"מ, א"כ ניחא מה דהר"ש נקט רק ב' ציורים, והרמב"ם נקט ג' ציורים, והיינו דפליגי בדין שדינן לבית אם אמרינן כן רק על עצמה של טומאה, או גם על הרציצה, אולם למבואר בלשון הפיהמ"ש דלא זהו הנדון, א"כ צ"ב מהו יסוד פלוגתת הר"ש והרמב"ם.

יח]

והנה יעוי' בפיהמ"ש, ושינה בלשונו, דכה"ג דהקבר בתוך הבית, נקט דעליה טהורה. [וכלל לא ביאר מדוע טהורה] וכה"ג שטומאה תחת כותל ג"כ עליה טהורה, ובזה האריך לבאר, דהיינו דהיות והבית נהיה אוהל על הקבר. [וצ"ב הכוונה "נהיה", ומשמע שאינו אוהל ממש, אלא נהיה אוהל ודו"ק] העליה אוהל אחר על אותו אוהל יעוי"ש. ומבואר דחלוקים ב' הציורים, ובציור הראשון הוי מילתא דפשיטא שהעליה טהורה, ובציור השני האריך לבאר וצ"ב.

יט]

ואולי מבואר חידוש גדול ברמב"ם, והיינו דבציור הראשון הוי מדין ארצו, וס"ל דהיות והוי מדין ארצו, א"כ אין צריך לעליה לדין חציצה של אוהל הבית, אלא כל דין ארצו הוי מעיקרא, דהיות ואם היה בבית הרי היה אוהל, ולא בוקע לעליה, א"כ בכה"ג דבית טמא מדין ארצו, מעיקרא דטומאה הוי כח ארצו רק לבית ולא לעליה, ואי"צ בפועל לאוהל חוצץ ודו"ק וצ"ע.

כ]

ויעוי' בציור השלישי, ולכאו' ג"כ הוי מטעם אוהל ע"ג אוהל, ומ"מ ברמב"ם משמע דלא דמו ממש יעוי"ש וצ"ב.

כא]

יעוי' לשון הר"ש ורא"ש, ונקטו דטומאה בוקעת לבית, ובפיהמ"ש אין לשון בוקעת וצ"ב.

הוספות

א]

הנה נתבאר דפליגי הר"ש והרמב"ם, דהר"ש נקט במתני' ב' גווני. והרמב"ם הוסיף גם כה"ג שטומאה הויא בקרקע שתחת כותל. [שאין בו פתח]. וצ"ע במה פליגי. עוד צ"ב, דלכאו' להרמב"ם אם נימא דכה"ג מה שהבית טמא היינו דבוקעת לכותל ושדינן מהכותל לבית, וא"כ מדוע לא נקט הרמב"ם החילוק אם מיירי בחצי הפנימי של הכותל, או בחציו החיצון וצ"ע.

ב]

ולכאו' צ"ל בדעת הרמב"ם, דאזיל לשיטתו דס"ל בפכ"ד טו"מ דכל הדין דכותל לאויר הוי מע"מ, היינו כה"ג שהקורה אינה על גבי הכותל. אבל כה"ג שהקורה ע"ג הכותל, בזה ס"ל להרמב"ם דכל הבית טמא גם אם טומאה בחציו החיצון יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דפשיטא ליה להרמב"ם דהיות ובנה בית ועליה, ודאי מיירי שהקורה הויא ע"ג הכותל, וממילא אין כאן דין מע"מ ודו"ק.

ג]

והנה בדינא דהמשנה דבאינם מכוונים העליה טמאה. יעוי' בפיהמ"ש וז"ל "כי אפשר שהקבר תחת הכותל שחלקו העליון הוא איסקופת פתח העליה, ויהיה אז משקוף העליה מאהיל על הקבר ותהיה העליה טמאה, וזה ברור". יעוי"ש. וכוונתו דהיות ולא הוי מכוון, א"כ משקוף העליה הוי המאהיל על הקבר, ולכן העליה טמאה, אלא שצ"ע בלשון הפיהמ"ש שהקדים לביאורו דבר חדש, והיינו שכה"ג שהקבר תחת הכותל "שחלקו העליון הוא איסקופת פתח העליה", ותמוה מה איכפ"ל דהוי איסקופת העליה, הרי עיקר מה דבעינן, היינו שהמשקוף של העליה הוי אוהל על הקבר וצ"ע.

ד]

ולכאו' הביאור בפיהמ"ש, דהרי להמבואר לעיל, שיטת הרמב"ם דכה"ג שהקורה מורכבת על הכותל ליכא דינא דמחצה על מחצה, והביאור דהיות והקורה ע"ג הכותל, א"כ חשבינן שמקום הכותל הוי ג"כ מכלל אוהל הבית, [ויתכן דלפי"ז לא בעינן כלל לדינא דבוקעת לכותל, ואמרינן שדייה לבית, אלא מעיקרא חשיב מכלל האוהל, והוי גם על קרקע שתחתיו דין ארצו של בית ודו"ק].

ה]

ולפי"ז הוקשה להרמב"ם, מהו דינא דמתני' דאמרינן דבאינו מכוון העליה טמאה. והרי מה איכפ"ל שיש איסקופת עליה, והרי תחתיה יש קורה המורכבת על הכותל. והוי מכלל אוהל הבית, וא"כ גם באינם מכוונים, הרי הוי באוהל הבית. וזהו שיסד הרמב"ם דכה"ג שאין הפתחים מכוונים, א"כ לאותו מקום שהקורה מורכבת על הכותל, שיש על גביו משקוף העליה, לא דיינינן את הקורה כחלק מאוהל הבית, אלא דיינינן לה כאיסקופת עליה. וזהו מה שהוסיף הרמב"ם דהוי איסקופת עליה, והיינו דלא נדון כחלק מאוהל הבית ודו"ק.

ו]

ושפיר היות ונדון כאיסקופת העליה, ואין לו חשיבות להכלל מכלל אוהל הבית, ולכן העליה טמאה ולא נכנסת הטומאה לבית וכש"נ.

ולפי"ז נראה לבאר מה דבפיהמ"ש כ' בכוונת לא מכוונות, היינו שעודף קצת יעוי"ש. ולכאו' הו"ל למינקט כפשוטו דכלל אין הפתח העליון ע"ג פתח תחתון. ולמש"נ י"ל דהוי רבותא, דלא מיבעי כה"ג שתחת פתח עליון כלל אין פתח, כה"ג ודאי דיינינן לקורה המורכבת דהויא איסקופת עליה, אלא גם כה"ג דהוו זה ע"ג זה, ורק עליונה עודפת קצת, דכה"ג סד"א היות וחלק מאיסקופת העליה נידונת כאוהל הבית, ולא נידון כאיסקופה [שאינה אוהל הבית] א"כ הו"א שגם מה שעודף על פתח תחתון ג"כ לא יחשב איסקופה אלא יחשב חלק מאוהל הבית קמ"ל ודו"ק.

ז]

ולמש"נ, ניחא היטב יסוד פלוגתת הרמב"ם והר"ש אם יש ג' ציורים. והיינו דהרמב"ם ס"ל דגם כה"ג שטומאה תחת הכותל, היות ומיירי בכותל המורכב על הכותל, א"כ הטומאה חשיבא באוהל הבית, וממילא העליה הויא אוהל ע"ג אוהל, אבל הר"ש ס"ל דלא הוי קורה המורכבת מכלל אוהל הבית, וא"כ הטומאה הויא רצוצה בקרקע, ורק בוקעת, ולא נכנסת לא לבית ולא לעליה ודו"ק.

ח]

ולפי"ז ניחא ג"כ שנוי הלשון בפיהמ"ש בין כה"ג שהטומאה בבית,[בציור הראשון] לכה"ג דהויא תחת הכותל, [בציור השני]. דכה"ג דהויא תחת הבית, נקט דהעליה טהורה, ולא ביאר כלום. אבל כה"ג דהויא תחת הכותל, כ' שהבית נהיה אוהל על הקבר, והעליה אוהל אחר על אותו אוהל. ולהנ"ל הביאור, דקורה המורכבת על כותל דין אוהל הבית עליה, וזהו שכ' שהבית "נהיה" אוהל, היינו דהיות ולא נידון כאיסקופה של עליה, ממילא נדון כדין אוהל, וממילא ג"כ תקרת עליה הויא אוהל ע"ג אוהל ודו"ק.

ט]

וניחא היטב ג"כ שנוי לשונו, דבציור השני נקט דהבית נהיה אוהל, והעליה אוהל על גביו, ובציור השלישי שמשקוף הבית הוי מאהיל עליו, ומשקוף העליה אוהל על גביו, והיינו דאם אין פתח, א"כ הקורות הוו אוהל עד סופן, וגם המורכב על הכותל, וזהו שנקט דהוי הבית אוהל והעליה אוהל, אבל ביש פתח, הרי לא מיירי מענין הקורה המורכבת, אלא המשקוף הוי מאהיל ודו"ק. [ובמשקוף נקט לשון מאהיל, והיינו דהוי מאהיל בפועל, משא"כ בקורה מורכבת רק הוי דין אוהל הבית עליה, שהרי לא הוי מאהיל בפועל ודו"ק].

י]

וניחא מה דגם שינה הלשון בין הציור השני לשלישי, והיינו דבשני נקט לשון "נהיה" אוהל, ובשלישי לא נקט. והביאור, דבציור השלישי דהוי מאהיל בפועל, א"כ לא "נהיה" אוהל, אלא הוי מאהיל בעצם. ורק בקורה מורכבת, דהוי אוהל, ואינו מאהיל, א"כ כדי שיחול דין אוהל עליה, בעינן שלא יהיה פתח על גביו שיהפוך את הקורה המורכבת לאיסקופת עליה וכש"נ.

יא]

ויעוי' לשון הרמב"ם פ"ח טו"מ ה"ב "ואם לא היה מכוון אף העליה טמאה, שמא איסקופת עליה על הקבר, והרי העליה מאהילה על הקבר" יעוי"ש. ופתח דהאיסקופה מאהילה, וסיים שהעליה מאהילה, ונר' דהוי לשיטתו דקורה המורכבת הויא מכלל האוהל, וא"כ כה"ג שאין מכוונת, והאסקופה חשיבא מאהילה על הקבר, א"כ לא טמא מצד האיסקופה המאהילה, אלא ממילא הקורה המורכבת הויא מכלל האוהל, וכל העליה חשיבא מאהילה, והיינו דגם כה"ג ששקוף לא מצטרף לאוהל, כאן מצטרף, דכאן הקורה שלמעלה הויא מכלל האוהל, וממילא השקוף ג"כ מכלל המאהיל ודו"ק.

פרק יז משנה ה – טומאה רצוצה, אם מתפשטת

א]

יעוי' בתשו' מהרלב"ח סי' קמ"ב הובא בפתח האוהל כלל ג' סי' ז' שהקשה ממתני' דמבואר דהבית טמא דחיישינן שקבר תחתיו, וכן העליה פעמים טמאה כה"ג דפתח העליה אינו מכוון כנגד פתח הבית, ולכאו' מדוע הוו טמאים, והרי הטומאה למטה הויא רצוצה ובוקעת, ואם טומאה שבוקעת, יותר לא מתפשטת, א"כ מדוע הבית טמא. וכן מדוע העליה טמאה. והוכיח מינה דטומאה רצוצה שבוקעת, אח"כ מתפשטת יעוי"ש.

ב]

והנה ממה שהבית טמא לכאו' אין ראיה, די"ל דכל מקום בבית טמא, מספק שמא הטומאה ממש תחתיו, ומדין רצוצה שבוקעת. ועוי"ל דגם ללא דין רצוצה, י"ל שהבית טמא מחמת דאם טומאה בקרקע הבית, א"כ אמרינן ארצו של בית כמוהו, והטומאה כמונחת בבית, וכה"ג הבית טמא ללא דינא דברצוצה בוקעת ודו"ק. [אלא שזה תלוי אם דין ארצו של בית, נאמר רק כלפי הכלים, או גם כלפי הטומאה ודו"ק].

ג]

אלא דמ"מ ממה שהעליה טמאה, והיינו דחיישינן שהטומאה תחת מקום הפתח, ושם הויא תחתיו, ובוקעת ושוב מתפשטת לעליה, ומזה מוכח ליסוד דינא דמהרלב"ח ודו"ק. [ודוחק לומר שיש כה"ג דין ארצו של בית כלפי העליה].

ד]

אולם במרכבת המשנה ח"ג פכ"ה ה"ב דחה הוכחת המהרלב"ח, וכ' דכאן כלל לא הוי טומאה רצוצה, אלא הוי טומאת המת מתפשטת בכל הקבר. [והיות ואין פתח לצאת לכן הוי דין נוסף שבוקעת לכל סביבותיה, אבל אין הטומאה טומאה רצוצה ודו"ק]. ויסד המרכה"מ שכל דין רצוצה שלא מתפשטת, היינו אם מתחילה הויא רצוצה, אבל כל שמתחילה אינה רצוצה, אלא מתפשטת בכל אוהל הקבר, כה"ג לא נאמר דין רצוצה לא מתפשטת ודו"ק.

ה]

ויתכן ביאור המרכה"מ, דיסוד דין רצוצה בוקעת שלא מתפשטת, היינו דאם הטומאה בתחילה לא מתפשטת סימן הוא שמקום הטומאה הוי מקומה, ולא שיש לטומאה מקום אוהל. וכה"ג שמקומה הוא היכן שעומדת, א"כ דין רצוצה אינו דין נוסף, אלא היות ומקומה לא מתייחס למקום חיצוני, א"כ מקומה נחשב עד התהום ועד לרקיע, דאם מקומה הוא המקום, א"כ זה המקום הוי עד לרקיע ועד התהום, וזהו יסוד דין רצוצה בוקעת ודו"ק.

ו]

ושפיר יסד המרכה"מ, דכה"ג שתחילת הטומאה לא הוי רצוצה, אלא שפיר כן מתפשטת. וע"כ שמקום הטומאה הוי כל אוהל הקבר, ולא רק מקומה, וא"כ כה"ג לא נאמר דין רצוצה בוקעת, והיינו דמקומה הוי מקום האוהל, ולא בוקעת למעלה ולמטה ועי'.

ז]

ובפתח האוהל הנ"ל, הקשה על המרכה"מ, דמדוע ס"ל דהבית והעליה הוי אוהל על הקבר, והרי יש קרקע ודופן שמפרידים בין הטומאה לבין הבית, וכה"ג לכאו' לא הוי אוהל וצ"ב.

ח]

ולכאו' צ"ל בכוונת המרכה"מ, דהיות והוי קבר סתום, א"כ כה"ג גם הקרקע והדופן הוו מעצם הקבר, ושפיר חשיב הבית והעליה דהוו מאהילים על הטומאה, והבית והעליה טמאים, בלי דין רצוצה בוקעת ודו"ק וצ"ב.

ט]

ושיטה נוספת בזה מצינו, והוא במשנת חכמים, דג"כ כ' דאין להוכיח ממשנה דידן דרצוצה מתפשטת, דלעולם רצוצה לא מתפשטת, ושאני מתני' דאינה מדין רצוצה בוקעת, אלא מדינא דארצו של בית, והיינו דמשום ארצו של בית דיינינן שהטומאה נמצאת בבית, וממילא כלל אינה רצוצה יעוי"ש.

י]

ולכאו' דברי המשנת חכמים צע"ג, דאה"נ משום ארצו של בית אין להוכיח מדינא דהבית טמא, אבל ממה דמבואר במתני' שהעליה טמאה כה"ג שאין פתחה מכוון כנגד תחתונה, ולכאו' בכה"ג לא שייך דינא דארצו של בית וצ"ע.

יא]

ואולי מוכח בדעת המשנ"ח דס"ל דהיות והטומאה הויא תחת איסקופת העליה, א"כ קרקע שתחתיו חשיבא ארצו של עליה, וגם שם אין דין בוקעת ודו"ק וצ"ע.

יב]

והנה יעוי' דיוק הלשון בר"ש ובפיהמ"ש, ובר"ש מבואר דהוי בתורת טומאה בוקעת, ובפיהמ"ש לא הוזכר כלל לשון בוקעת יעוי"ש.

ולכאו' י"ל דתליא בנדון הנ"ל, דאליבא דמהרלב"ח דמיירי בטומאה רצוצה בוקעת ואח"כ מתפשטת, א"כ שפיר הוי לשון הר"ש דמיירי בטומאה בוקעת, אבל לפיהמ"ש דלא הזכיר כלל לשון בוקעת י"ל דס"ל דמיירי בקבר, והיות והוי קבר תחת הבית, א"כ זהו דנקט הרמב"ם דכה"ג כל הבית הוי אוהל על הקבר, וא"כ אינו כלל מדין רצוצה בוקעת לאוהל ודו"ק.

וגם אליבא דהמשנת חכמים, דהוי ארצו של בית, ג"כ ניחא דאין צריך לדין בקיעה ועי'.

יג]

ועדיין צ"ב השנוי בין הר"ש דנקט דהטומאה מהאיסקופה מתפשטת בעליה, וברמב"ם לא הוזכר שמתפשטת וצ"ב.

יד]

ויעוי' במשנה אחרונה כאן, והביא לדברי התויו"ט משמו דהרמב"ם, ויעוי"ש שכ' בכוונת תירוצו דבפ"ז מיירי שיש חלל טפח, ושפיר כל הכותל הוי קבר, אבל כאן הוי טומאה רצוצה בקרקע ובוקעת לכותל, ובאיסקופה נפסקת ולא עולה לעליה יעוי"ש, ומבואר דס"ל דמתני' לא מיירי בקבר שיש בו חלל טפח, אלא טומאה שאין בה חלל טפח ודו"ק. [ולכאו' הוי כמהרלב"ח].

טו]

עוד שם במשנה אחרונה שהביא לדינא דהתוספתא דר' יוסי פליג וס"ל דלעולם עליה טהורה. ויעוי"ש שכ' דמש"כ הר"ש בכוונת התוספתא הוי דוחק, והמשנ"א כ' דרך חדשה בביאור ר' יוסי, והיינו דאיהו אזיל לשיטתו דס"ל בחולין קכ"ו שאין דין רצוצה בוקעת יעוי"ש. [והיינו דהמשנ"א הוי לשיטתו דס"ל דמתני' הוי מדין רצוצה]. ויל"ע מדוע הר"ש לא פי' כן כפשוטו להתוספתא, דר' יוסי הוי לשיטתו וצ"ע.

טז]

ואם הר"ש ס"ל דלא מיירי ברצוצה, אלא בקבר וכמרכה"מ. ניחא היטב מה שהר"ש לא ביאר כוונת התוספתא כמשנ"א ודו"ק. ויעוי' בר"ש לעיל פט"ו מ"ז שכ' להדיא דר"י דס"ל דאין בוקעת, מ"מ קבר שאני יעוי"ש. [ויעוי' חזו"א סוף סי' ו' שכ' דבקבר מודה היות והכל מכללו ואינה רצוצה יעוי"ש, ולפי"ז יל"ע אם כאן שייך התי' דקבר שאני וצ"ע].

אלא דלכאו' ממה דהר"ש נקט לשון בוקעת, משמע שכן פי' דהוי מטעם רצוצה וצ"ע. ואולי נקט לשון בוקעת מחמת דהוי קבר סתום דדין הטומאה לבקוע וצ"ע.

יז]

וביסוד הנדון דטומאה רצוצה אם מתפשטת, יעוי' בחזו"א אהלות ו' ו', ונקט שם כמהרלב"ח, וראיה ב' הביא ממתני' דידן יעוי"ש.

ויעוי' ג"כ בחי' רבינו הגר"ח עמ' ע"ז דנקט כמהרלב"ח, ויעוי' ג"כ בפכ"ד ה"ח במסקנא דנקט כמהרלב"ח יעוי"ש.

יח]

וביסוד הנדון אם רצוצה מתפשטת, יעוי' בריטב"א סוכה ד' א', וכן בריטב"א ב"ב ק' ב' שכ' דטומאה בביב שאין בו פותח טפח, והביב תחת הבית, דטומאה בוקעת, ואפ"ה מטמאה כנגדה ולא מתפשטת בכל הבית יעוי"ש. והיינו דס"ל דלא מתפשטת ודו"ק.

יט]

ומהראשונים דפליגי וס"ל דבביב טמא כל הבית שעל גביו, וכ' המהרלב"ח שם ומרכה"מ. [וכן יעוי' בכ' הגר"ח] דהנך ראשונים ס"ל דביב דין ארצו של בית כמוהו, והוי כן גם לגבי הטומאה בביב, וממילא אינה משום רצוצה. וכן הוא בפיהמ"ש פ"ג מ"ז הנדמ"ח.

פרק יח משנה א – כיצד בוצרין ביה"פ

א]

מתני' "כיצד בוצרים בית הפרס, מזין על האדם ועל הכלים ושונים ובוצרים" וכו' והיינו דלענין לבצור איכא א' מי"ח דבר שגזרו דחשיב שהענבים שנבצרו לגת הוכשרו, וזהו דהוי נדון כאן לענין טומאת בית הפרס, איך בוצרים בטהרה.

ב]

ביסוד דינא דמתני' דבוצרין ביה"פ, לכאו' מיירי בשדה שנחרש, אבל שדה שאבד בו קבר, הוי טומאה דאורייתא, ולכאו' לא הקילו. ויעוי' משנ"א כאן. ואולי מיירי בשדה שאבד וברה"ר וצ"ע. ויעוי' חזו"א כ"ד בזה. [ולראשונים דס"ל דמקום הקבר הוי מהתורה, צ"ל שיזהר שלא להאהיל שם].

ג]

וביסוד הגזירה דבוצר לגת מוכשרים הענבים. יעוי' ברמב"ן חולין ל"ו ב', ומבואר ב' שיטות אם הגזירה הויא כה"ג שיש משקה שזב מהענבים, וגזרו על משקה שלא לרצון אטו משקה לרצון, או שמכלל הגזירה עשו גם כה"ג שכלל אין משקה על הענבים יעוי"ש. ויעוי' אי"ה להלן.

ד]

שם במשנה "מזין על האדם ועל הכלים". ולכאו' ביסוד ההזאה נראה דפליגי הראשונים, דלשון הרא"ש "אם הם טמאין במת" ומבואר דרק כה"ג שטמא במת צריך להזות, והיינו להוציאם מטומאה דאורייתא, וכל הקולא דמתני' הויא רק בטומאה דרבנן דביה"פ.

אולם לשון הר"ש הוי "שאם היו הבוצרים טמאין טומאה דאורייתא מיטהרין ממנה". ומשמע דלא מיירי דוקא בידוע שהוא טמא, אלא לעולם צריך להזות, ומהניא ההזאה שאם הוי טמא שנטהר יעוי"ש וצ"ב. [ובמקו"צ פי"א מטו"א ה"ה נקט בכוונת הר"ש דרק בטמא מזין, יעוי"ש מתויו"ט, אולם במים טהורים נקט כש"נ דפליגי בזה הר"ש ורא"ש].

ה]

והנה, אם הוי הדין כהר"ש, דבכל גווני צריך להזות, שפיר זהו דינא דמתני', אולם לפי מה שמשמע ברא"ש דהוי דין רק כה"ג דהוי טמא, א"כ לכאו' הו"ל לתנא לומר מטהרים מטומאה, וממילא ודאי ידעינן שצריך הזאת ג' וז'. וכן משאר טומאות צריך טבילה, וכי אתא מתני' ללמדינו סדר טהרה אתמהה.

ו]

וברמב"ם פי"א מטומאת אוכלין ה"ה נקט דטעם ההזאה הויא כדי שיהיה היכר שאין מקילין בביה"פ אלא מפני שהוא ספק יעוי"ש. והנה אם מיירי דוקא בטמאים, א"כ אי"צ לטעם דהיכר, ותיפו"ל שלגבי טומאת מת דאורייתא הוו הענבים מוכשרים ויטמאו, וע"כ דס"ל שבכל גווני צריך להזות, כדי שיהיה היכר ודו"ק.

ז]

ויעוי' חזו"א אהלות כ"ד ה' שעמד בדברי הרמב"ם, דממ"נ אם הוו טמאים, מדוע צריך לטעם דהיכרא, ויעוי"ש שכ' דלא שייך לפרש דרק מטעם היכר, דלשון הרמב"ם הוי מטהרים, ויעוי"ש שכ' דחידוש הוא דהוו ב' דינים, הן שצריך לטהר, והן משום היכרא יעוי"ש. [ולשון הפיהמ"ש "שמטהרים וכו' כדי שלא תהיה שם ודאי טומאת מת שלא יחשבו שמקילים בזה". יעוי"ש, ומשמע דהטהרה על טומאת ודאי, הויא לא כדי שלא יהיה טומאה, אלא שלא יחשבו שמקילים בזה וצ"ע].

ח]

ויתכן דלהרמב"ם דס"ל דגדר הדין הוי, דבעודו בביה"פ לא העמידו דבריהם. א"כ הוי לגבי כל טומאות. [וצ"ע איך יפרש להתוספתא דלהלן]. ומשום כן מעיקר הקולא היה מועיל לטומאה דאורייתא, דלא נדון כמוכשר כל זמן שנמצא בביה"פ, ומ"מ הצריכו להזות ולטהר הטמא בודאי, כדי שלא יטעו שמקילים לגמרי בהכשר ביה"פ ודו"ק וצ"ע.

ט]

והנה בלשון המשנה, מלבד שצ"ע וכי אתי ללמדינו סדר טהרה. עוד צ"ע מדוע נקט התנא רק ההזאות והשמיט הטבילה. ויעוי' ברמב"ם הנ"ל ולא נקט טובלין, אבל הוסיף על מתני' מעריב שמשן יעוי"ש. והרי ודאי הערב שמש שייך רק אחר טבילה. ולפי"ז צ"ע על מתני' ממ"נ, אם צריך הערב שמש, מדוע שתיק תנא מללמדינו, ומדוע הרמב"ם הוצרך להביאו וצ"ע. [ואולי חלוק אם הוי להיכרא שצריך רק הזאות, מכה"ג שהוי לטהרה שצריך גם הערב שמש ועי'. ויעוי' להלן מחזו"א להיפך].

י]

ועיקר דברי הרמב"ם דנקט שצריך הערב שמש צ"ב. דהרי לכאו' כאן הוי בוצר לחולין, ויעוי' ברמב"ם פ"י אבוה"ט דמפשטות לשונו נראה דלחולין כשר טבול יום, וא"כ בפשטות גם אם צריך טהרה, וגם משום היכרא, לא עדיף מבוצר לחולין, שכשר טבו"י, וה"ה כאן ללא הערב שמש, הוי טבו"י וכשר לחולין, וצ"ע. ובחזו"א כ"ד ה' כ' דאולי מה שהצריכו היכר, היינו שיהיה טהרה גמורה גם לתרומה יעוי"ש וצ"ע.

יא]

ובעיקר דין ההזאות, יעוי' בר"ש שכ' שאם היו הבוצרים טמאים טומאה דאורייתא מיטהרין ממנה יעוי"ש. וצ"ע מדוע נקט דוקא טומאה דאורייתא, דלכאו' רק בבית הפרס דהויא טומאה מספק בזה הקילו, ועוד היות ואי אפשר כלל לבצור לכן הקילו. אבל שאר טומאות אפילו דרבנן לא הקילו וצ"ע.

וביותר תמוה, דהר"ש להלן מתוספתא, דאפילו לא הקילו מבית פרס זה לחבירו, ואפילו באותו בית פרס לא הקילו לגבי מי שלא בצרו, ומדוע נקט הר"ש דוקא טומאה דאורייתא וצ"ע.

יב]

ויעוי' ג"כ בפי' הרא"ש ד"ה ובוצרין, ומבואר דהא דבוצר לגת הוכשר, היינו לטומאה דאורייתא, ולכאו' ג"כ צ"ע כנ"ל, דגם לשאר טומאות הוכשר, ומדוע נקטו דוקא טומאה דאורייתא וצ"ע.

יג]

והנה להראב"ד פי"א טו"א ה"ה שיטה חדשה במתני', דיעוי"ש דנקט דמש"כ הרמב"ם דהנך ענבים טהורים לאוכלי חולין, אינו כן, אלא ודאי אסורים יעוי"ש. וחידש עוד שם דמה שמזין ג' וז' היינו כדי שלא לטמא חולין בארץ ישראל יעוי"ש.

והנה בדין המשנה דמזין על האדם וכלים, יעוי' במשנ"א שכ' דמי שרוצה שיהיו טהורים מזה, אבל מי שאינו מקפיד אי"צ להזות, ורק להרמב"ם הוי חיוב להזות כדי שיהיה היכר וכש"כ בתויו"ט. ולהראב"ד הוי שיטה שלישית, שצריך להזות היות ואסור לטמויי יעוי"ש.

יד]

ויל"ע אליבא דהראב"ד דס"ל דגם אחר שבוצרים ביה"פ, מ"מ הוו ספק, ואסור לאוכלי חולין. א"כ מאי קמ"ל מתני' בדינא דבוצרין ביה"פ. ובמה פליגי ב"ה וב"ש. ולכאו' התחדש דיכולים לבצור, ולא אמרינן דהיות והוי הבוצר טמא, א"כ מטמא לענבים. ולהראב"ד הרי הענבים כן טמאים וצ"ע.

טו]

ויעוי"ש במשנ"א שהקשה, דלכאו' מדוע אסור לאכול הנך ענבים, והרי ספק טמא מותר לאוכלי חולין, ותי' דספק ביה"פ כודאי טומאה יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דביה"פ ג"כ נדון כביה"פ לענין דהוי מטמא, ובעינן היתר מסויים לבצור ודו"ק, וצ"ע. ויל"ע מהו דינא דמוציאין וכו' וצ"ע.

טז]

ואולי הראב"ד ס"ל שיש ב' דינים בביה"פ. א'. עשו טומאה בודאי, וכהמקד"ד שעשו שגוף העפר הוי טמא. ב' שהגם דמדאורייתא אין דין טומאה מספק. מ"מ רבנן חששו וכן נתנו דין לחוש לטומאה. ולפי"ז י"ל דס"ל לראב"ד, דכלפי הטומאה המחודשת דהוי ודאי טומאה, לא חשיבי הענבים מוכשרים, אבל כלפי הטומאה שחשש שנטמא בעצם כשעורה, צריך לחוש גם באוכלי חולין ודו"ק, וצ"ע.

ובוצרין ומוציאין

א]

והנה ביסוד דינא דמתני' דס"ל לב"ה דבוצרים כדרכן בביה"פ ומוציאין לחוץ. לכאו' פליגי הראשונים ביסוד הדין, דהרא"ש נקט דס"ל לב"ה דהגם שעשו גזירה דבוצר לגת הוכשר, מ"מ היות וא"א לבצור ביה"פ בטהרה. [וטריחא מילתא למיעבד כב"ש] אם היו מעמידים תקנתן, ולכן בטלו תקנתן יעוי"ש. והיינו דבביה"פ כלל אין תקנת י"ח דבר, דבוצר לגת הוכשר יעוי"ש.

ב]

ומקור שיטת הרא"ש, לכאו' הוי שיטת הרמב"ם, שכ' בפיהמ"ש "שעשינו את הענבים האלה כאילו אינן מוכשרין כל זמן שהן בבית הפרס, וכאשר יצאו חוץ לביה"פ הוסר הדוחק, ונשארו כדין המוכשר כמו שגזרו על בוצר לגת" יעוי"ש. והיינו דיסוד דינא דמתני' הוי דהענבים דמחמת גזירת ח"י דבר הוי מוכשרים, כל זמן דעודם בביה"פ נידונים שלא הוכשרו.

ג]

ויעוי' דיוק לשון הרא"ש, ותחילה נקט "הלכך בטלו הכא גזירתן" ולהלן שם נקט "דחו גזירתן כדי שיבצר ביה"פ בטהרה" וצ"ב, וצ"ל דהיות ואחר שיצא מביה"פ דיינינן דהוי מוכשר [וע"כ היינו ע"י הזמן שהיה בביה"פ] וע"כ דלא שייך לדון שכלל אין הגזירה, אלא רק נידונית כדחויה, וצ"ב.

ד]

אולם בר"ש ס"ל ביאור אחר במתני', והיינו דיש הכשר גמור, והוא כל דהוכשר מדעת, אבל הכשר דגזירת ח"י דבר לא הוי הכשר גמור, ולכן בזה ההכשר לא חשבינן להו להענבים כמוכשרין לטומאת בית הפרס, ולפי"ז ניחא היטב שצריך לטהר מטומאה דאורייתא, היות וכלפי טומאה דאורייתא חשיבי מוכשרין יעוי"ש. [ויעוי' להלן].

ה]

והנה בתוצאה מפלוגתת הרמב"ם והר"ש בגדר דינא דהקולא בבית הפרס, פליגי מהו כוונת המשנה "ובוצרין ומוציאין חוץ לבית הפרס" דלהרמב"ם ורא"ש שכל הקולא הויא דנדון שאינו מוכשר מחמת הדחק שלא יבצור בטהרה, א"כ כל שיצאו הענבים חוץ לביה"פ נעשו מוכשרין ממילא, ולכן הבוצר שטמא בטומאת ביה"פ אסור לו ליגע בהו כל דהוו חוץ לביה"פ. [ולכאו' הכוונה שמוציאים, והבוצר עודו עומד בתוך ביה"פ, דאם יצא ויוציא הרי יטמא להענבים, ואולי במקום ההוצאה לא גזרו, וצ"ע].

ו]

אבל להר"ש דעשו שההכשר שאינו גמור לא חשיב הכשר כלפי טומאת ביה"פ, א"כ גם אם הבוצר יגע חוץ לביה"פ עדיין לא יטמא להענבים, וכל החשש הוי שהבוצר יביאם לגת, ושם יש משקין גמורין, והרי גם טומאת ביה"פ מטמאה בהכשר גמור, ולכן דינא הויא דלא יביאם לגת, וזהו כוונת "ואחרים מקבלין מהן ומוליכין לגת" והיינו דהבוצר יכול להוליך חוץ לביה"פ, ובתנאי שלא יכנס לגת ודו"ק.

ז]

אלא דלכאו' בדברי הר"ש יש סתירה, דלהלן שם הביא התוספתא דבצר בית הפרס זה לא יבצור ביה"פ אחר, ואם בצר טמא, ופי' הר"ש "כלומר דחשיבי ליה כטהור לגבי ענבים שבצר וכו' וה"נ נחשב כטהור לענבים של ביה"פ זה" וכו' ומבואר בלשונו דיסוד הדין הוי דהבוצר נדון כטהור, ולכאו' סותר דבריו, שהרי בתחילת דבריו ביאר שגדר הדבר הוי לא דהגברא נדון כטהור, אלא שהחפצא של הענבים לא חשבינן להו כמוכשרין לגבי טומאת בית הפרס, וצ"ע.

ח]

ולכאו' מוכח דמש"כ "דלא חשבינן להו כמוכשרין לטומאת בית הפרס", היינו הן דלא נדון כמוכשר, והן שהגברא עצמו נדון כטהור לגבי הענבים, וצ"ב.

ו]

ויעוי' במים טהורים שכ' דבר חדש, דטיהרו הגברא כלפי הפירות, ואם יגעו בענבים עד הגת יהיו טהורים הענבים וצ"ע. ויעוי"ש בחרד"ן שכ' שיש ד' שיטות וצע"ג. [וצ"ע איך יפרש מדוע מוסר לאחרים, ולכאו' גם לדעתו היינו רק עד הגת ולא לתוכה ועי'].

פרק יח משנה א

א]

מתני' "ואחרים מקבלים מהם ומוליכים לגת", ובר"ש הוסיף בזה "בכלים אחרים" והיינו דלא סגי רק להחליף את הגברא, אלא צריך להחליף גם את הכלים, אולם בפיהמ"ש וכן ברמב"ם בהלכה לא הוזכר מידי בזה, והיינו שצריך להחליף הכלים, ובאמת גם במשנה לא נרמז כן, ובפשוטו משמע דלרמב"ם אי"צ להחליף וא"כ יל"ע מהו יסוד פלוגתת הר"ש ורמב"ם. [אם לא שנדחוק שכלים דמזין עליהם, היינו הכלים לבצור, אבל הכלי שלתוכו בוצרין אינו מקבל טומאה, ומדברי ב"ש דנקטו דנותן לתוך כפישה, משמע דאליבא דב"ה נותן לתוך כלי שנטמא ודו"ק]. וגם בפי' הרא"ש דס"ל כהרמב"ם שתיק מינה ועי'.

ב]

ובפשוטו צ"ל דאזלי לשיטתייהו. והיינו דאליבא דהר"ש דמה שבוצרים ומוציאין, היינו מחשש שתוך הגת שמלא משקין ושם מיתכשרי. וא"כ אם יהיו כלים שהיו בביה"פ ונטמאו, הרי הכלים יטמאו את הענבים בגת. אבל להרמב"ם דס"ל שגדר מתני' היינו שעשו שההכשר בתוך ביה"פ לא יחשב מוכשר, וחוץ לביה"פ נדון כמוכשר, וזהו לגבי הגברא. אבל לגבי הכלים דלא שייך ביציאה מביה"פ להחליף הכלי, ולכן כלפי הכלי הקילו טפי, וגם חוץ מביה"פ הענבים לא נחשבים כמוכשרין כלפי הכלי שהענבים בתוכו וצ"ע.

ג]

והנה יעוי' במפרשים שתמהו, הרי בוצר בכלים טמאים הוי פלוגתא אם זה גופא חושבו ליטמא, וא"כ כאן הוו כלים טמאים. ובחזו"א כ"ד נקט דע"כ מתני' כהתנא דלא חושבו יעוי"ש, ויעוי' בחש"ל [הו"ד בליקוטים] דנקט דהתנא שמטהר היינו ר' יוסי, ומשמע דת"ק פליג יעוי"ש. ויעוי"ש שכ' דדוחק דמיירי שהכלים לא נטמאו. ואולי זהו ג"כ מכריח דע"כ דהוי דין נוסף והיינו שגם הכלים לא חשיבי כטמאים וצ"ע.

ד]

מתני' "ואחרים מקבלים מהם" ובמשנה אחרונה דהנך אחרונים צריכים ג"כ הזאה יעוי"ש. וצ"ע כוונתו, דממ"נ, אם הוו טמאים פשיטא דצריכים טהרה ומאי קמ"ל, ואם הוו טהורים, א"כ מהכ"ת לחדש שגם השניים צריכין הזאה, וצ"ע.

ה]

מתני' "אם נגעו אלו באלו טמאים כדברי ב"ה", ופליגי בביאור המשנה הרמב"ם והר"ש, ופליגי ג"כ בגירסת המשנה האם גרסינן "אלו באלו", או "אלו ואלו", והיינו דהרמב"ם ס"ל דגרסינן אלו באלו, והיינו שנגעו הבוצרים שטמאים במוליכין ויטמאום, והם יטמאו את הענבים. והר"ש פי' דהכוונה שהן הבוצרין של ביה"פ זה, והן בוצרים של ביה"פ אחר אם נגעו בענבים טימאום, ומשום דכל הקולא הויא רק כלפי הבוצר עצמו של הענבים עצמן, ולא כלפי מי שאינו בוצר אלו הענבים יעוי"ש.

ו]

ובר"ש הביא לפי' הרמב"ם, ותמה עליו דלשיטתו דהרמב"ם פשיטא, ומאי קמ"ל יעוי"ש. וצ"ב ליישב קו' הר"ש. ויעוי' היטב בתויו"ט מש"כ ליישב קו' הר"ש, ובתואנש"ש הביא בזה מש"ל שתמה דהרמב"ם לשיטתו אינו מתיישב יעוי"ש. [ויעוי"ש ג"כ שתמה בדברי הרע"ב דמזכי שטרא לבי תרי].

ז]

ובפי' הרא"ש הוסיף בזה דלא מיבעי אם הוליכום בעצמם לגת דטימאום, אלא אפילו נגעו המקבלים בבוצרים נטמאו וטמאו הענבים יעוי"ש. ונר' הכוונה, דבזה ששנינו "אם נגעו אלו באלו" בזה ילפינן מהו גדר התקנה. והיינו דלולי האי מימרא, היה אפ"ל דגדר הקולא היינו דדיינינן שהבוצרים בעודם בביה"פ הוו טהורים, ולכן צריך להוציא ואחרים יקבלו, והיינו דחוץ לביה"פ הבוצרים חשיבי טמאים, ולכן אסור להם ליגע חוץ לביה"פ, וזהו דקמ"ל דלא זהו הגדר, אלא שהענבים עצמם בעודן בביה"פ חשיבי שלא הוכשרו, אבל הגברא גם בעודו בביה"פ הוי טמא. ולכן צריך להוציאן, וחוץ לביה"פ הענבים הוו מוכשרין, ואסור לבוצר ליגע בהם ודו"ק.

ח]

וזהו גופא ילפינן מדינא "דאם נגעו אלו באלו טמאים". דיעוי' ברמב"ם פי"א טו"א ה"ה שסיים עלה וז"ל "שהאנשים שבבית הפרס טמאים, ומטמאין לאותן שבחוץ ועושין אותם ראשון" יעוי"ש. ותמוה מה ענין הנדון היכן הוו הבוצרים והיכן המקבלים, ומוכח כש"נ דסד"א שגדר הקולא שהבוצרים בעודן בביה"פ חשיבי כטהורים [וכן הוא לשון הר"ש דטהורים כלפי הענבים עכ"פ ודו"ק]. וחוץ לביה"פ הגברא נדון כטמא.

ט]

ועלה קמ"ל מתני' דאם נגעו אלו באלו, היינו שהבוצרים עודם בביה"פ והמקבלים בחוץ, ג"כ טימאום, וע"כ דלא הוי הגדר דעודן בביה"פ הוו טהורים, אלא הגדר הוי שאין על הענבים עצמן תורת הכשר, ושפיר כל שיצאו חוץ לביה"פ הוו מוכשרין, ולכן אם הבוצרים אפילו בעודן בביה"פ [דהוו טמאים] נגעו במקבלים טימאום, והם יטמאו להענבים שהוכשרו. [וי"ל דזהו ג"כ הרבותא לרא"ש, דהם עצמם ממ"נ מטמאים [היינו לב' הביאורים] וקמ"ל גם המקבלים].

י]

והר"ש פי' למתני' "דאם נגעו אלו ואלו" היינו שכל הבוצרין נגעו בענבים. והוי כיסוד דינא דהתוספתא דכל הקולא הויא רק לגבי הבוצר עצמו של הנך ענבים. ולכאו' התוספתא הויא מקור דברי הר"ש דבתחילת המשנה נקט דההכשר שאינו גמור ולא חשבינן לענבים כמוכשרין כלפי טומאת ביה"פ. [ולפי"ז לכאו' גם כלפי בוצרים אחרים] ובתוספתא התחדש דין נוסף, והיינו דהוי ג"כ קולא ביחס לבוצרין. והיינו שהבוצרין של הענבים עצמן חשיבי כטהורין, אבל הבוצרים של ענבים אחרים לא חשיבי טהורים, ועדיין צ"ע מה גדר ב' הדינים, ומה היחס ביניהם ודו"ק. [ולכאו' הגדר שביה"פ הוי טהרה כלפי ענבים שבה, וגם הגברא כלפי ענבים הוי טהור].

יא]

יעוי"ש בר"ש בסו"ד שכ' "אע"פ שהמקבלים מערבין הכל בגת וכו' כיון דטהורים" יעוי"ש, ויל"ע מה הוקשה ליה להר"ש, והרי בגת הוו הענבים טהורים וצ"ע.

יב]

ובעיקר פלוגתת הרמב"ם והר"ש, אם גדר הקולא הוי רק על תוך ביה"פ. ואולי י"ל דתליא בדינא דהבוצר לגת, דברמב"ם פי"א טו"א ה"א ס"ל דכלל לא הוו משקין, ומ"מ הוכשר, וע"כ דהוי הכשר מחודש, ולפי"ז י"ל דתוך ביה"פ ל"ה מוכשר וחוץ לביה"פ מוכשר, אבל אי הגדר דגם בלי מחשבה נחשב כרצון, א"כ לא מסתבר לחלק בין ביה"פ לחוץ מביה"פ, דממ"נ אם חשיב כרצון שיוכשר בפנים, ואם לא הוי כרצון שלא יוכשר גם בחוץ ודו"ק.

יג]

יל"ע אליבא דהר"ש מהתוספתא, מה הדין כה"ג שלא נגע בוצר מביה"פ אחר בענבים, אלא נגע גברא בגברא, האם הוי כנוגע בוצר במקבל ופשיטא שמטמא הענבים, או לא וצ"ע.

בדעת ב"ש

א]

יעוי' במשנה בדעת ב"ש, ובפשוטו אינהו ס"ל דאין שום קולא ביחס לביה"פ, וא"כ לא הוי חידוש בביה"פ, אלא רק קמ"ל איך בוצרים בלי לחשוש לטומאה.

ובדין דמוליך לגת, יעוי' ברא"ש דכיון שהזקיקוהו לבצור בכפישה, איכא היכרא, ונזהר שלא יגע יעוי"ש. ומשמע דדין כפישה הוי דין חדש, והיינו דהגם שגם בלי כפישה יכול לבצור, ובתנאי שלא יגע בכלי המקבל, מ"מ חייבוהו לקחת כלי שאינו מקבל טומאה ודו"ק. וצ"ע. [מש"כ הרא"ש "בה" לכאו' צ"ל בהם וצ"ע].

ב]

ולכאו' משמע דהוו ב' מילי, והיינו מצד עצם הבצירה חייבוהו לבצור לתוך כפישה, ועוד דין דהיות ובוצר לתוך כפישה, התירו לו ממילא להוליך לגת, דהכפישה הויא היכר שלא יגע ועי'.

ג]

ובפיהמ"ש לגבי סיב על המגל הזכיר כלים טהורים, ולגבי צור נקט לתוך כפישה, והאריך מהו כפישה, וצ"ע דלכאו' סיב וציר שוו בהתירם, ומה נפק"מ ביניהם לתוך איזה כלי יפלו הענבים וצ"ע.

בדברי רבי יוסי

א]

מתני' "אמר רבי יוסי בד"א בכרם הנעשה בית הפרס, אבל נוטע בית הפרס ימכר לשוק" יעוי"ש. ובביאור ת"ק י"ל בב' דרכים, או דלא ס"ל שלא הקילו על זה שעבר ונטע, או י"ל עפי"ד הראשונים להלן מ"ב, דשם מבואר דשדה שנחרש קבר ניטע כל נטע. וכ' שם בר"ש ורא"ש דהוי דלא כר' יוסי, דאיהו ס"ל דאסור ליטע. וברא"ש ס"ל דלר"י אסור ליטע רק כרם, דבוצר לגת הוכשר, אולם בפי' א' בר"ש משמע שכל נטיעות אסור יעוייש"ה. ולפי"ז ת"ק ס"ל דניטעת כל נטע, ולא שייך לחלק ביניהם ודו"ק.

ב]

וביסוד דינא דר' יוסי, לכאו' לפי' הרא"ש והרמב"ם, היינו דמתני' דבוצר לגת הוי קולא, והיינו דלא נידונים הענבים כמוכשרים, וחידש ר' יוסי דכה"ג שנטע ביה"פ במזיד לא רצו לבטל גזירתם. וממילא הגזירה במקומה והוו הענבים מוכשרים, ולכך רק ימכר לשוק, היינו שהבצירה תהיה לדעת למכור לשוק. וכה"ג הרי ליכא כלל לגזירת י"ח דבר ודו"ק.

ג]

ויעוי' בר"ש ופי' דכוונת ימכר לשוק דהוי קנסא בעלמא דקנסינן ליה משום שלא היה לו ליטע יעוי"ש. וצ"ע מה הוצרך לטעמא דקנסא, ותיפו"ל שאם לא יבצור לשוק הוו הענבים טמאים וכהרמב"ם ורא"ש, וצ"ב.

ד]

ואולי י"ל דפליגי אליבא דמאן מיירי רבי יוסי, דהרמב"ם נקט להדיא דהוי לב"ה, והיינו דלב"ש לא הקילו לענין הכשר, ולא שייך לדון לשיטתם. אולם יתכן דהר"ש ס"ל דר' יוסי ס"ל גם אליבא דב"ש, והיינו דלב"ש התירו לבצור בצור וכפישה, ובזה קמ"ל ר' יוסי דזהו אם לא עבר ונטע, אבל בעבר ונטע לא יועיל גם אם יבצור כב"ש, דמ"מ קנסוהו למוכרם לשוק יעוי"ש ודו"ק. [וכ"ש אם גם לב"ש הוי קולא שלא חיישינן שיטמא בהוליכו לגת ודו"ק].

ה]

ויעוי' חזו"א כ"ד א' ד"ה ימכר, ונקט בכוונת הר"ש דהוי קנסא, היינו דלעולם בוצר כדברי ב"ה והם טהורין, אלא שקנסוהו להבוצר שלא יהנה בעצמו אלא ימכרם. והיינו דלא ס"ל כיסוד הרמב"ם ורא"ש שלא הקילו בביה"פ כה"ג שעבר ונטע, אלא גם בעבר ונטע יש לדינא דהקילו בביה"פ, והיינו דהענבים טהורין, אלא דמ"מ היות ועשה שלא כדין קנסוהו יעוי"ש. [ויל"ע מהו יסוד הפלוגתא דפליגי הר"ש ורמב"ם בזה] וברש"ש ג"כ כ' כעין החזו"א, והוסיף שם דאפילו בצר לאכילה קנסוהו שימכור לשוק יעוי"ש, ולפי"ז דברי ר' יוסי לא שייכי עם דינא דבוצר לגת, ושפיר י"ל דאסור ליטע גם שאר אילנות, ויעוי' להלן מ"ב ב' שיטות אם ר"י הוי דוקא בנוטע כרם, ולכאו' תלוי בהנ"ל ודו"ק.

ו]

ושם בחזו"א נקט דאליבא דהרמב"ם ורא"ש, דגדר דינא דר' יוסי שלא הקילו בביה"פ, מ"מ אם יעשה כדברי ב"ש יכול לעשות יעוי"ש. [וכן הוי לשון פיהמ"ש "שהזכירו ב"ה"]. ומשמע מתו"ד דס"ל דאליבא דהר"ש א"כ כמו שגזרו אליבא דב"ה, ה"ה ג"כ אליבא דב"ש גזרו שימכור ולא יהנה ודו"ק.

ז]

ויתכן דהרמב"ם והר"ש הוו לשיטתייהו, דאליבא דהרמב"ם דגדר דין מתני', היינו שההכשר של בוצר לגת עקרוהו בתוך ביה"פ, וכשיוצאים הענבים נחשבים מוכשרים, וא"כ שפיר י"ל דגם כלפי מקום שעבר ונטע לא הקילו לדון שתוך ביה"פ הוו לא מוכשרים, אבל להר"ש דגדר מתני' הוי ביסוד תקנת ח"י דבר דבוצר לגת, דהוי הכשר שאינו גמור, ועשו שהכשר שאינו גמור לא הוי הכשר כלפי טומאת הבוצר בבית הפרס. וא"כ גם בעבר ונטע, הרי מ"מ הוי בוצר ביה"פ, וההכשר שאינו גמור לא נדון כהכשר כלפי טומאה זו, ולכן הוכרח לפרש דהגם דהוו הענבים טהורים, מ"מ קנסוהו למוכרם לשוק ודו"ק.

ח]

ברמב"ם לא הזכיר כלל התוספתא ויל"ע איך ס"ל, ואולי ס"ל דדין לא יגעו אלו באלו מוכיח דלא כתוספתא, ויל"ע אליבא דהרמב"ם בנפלו ענבים על קרקע ביה"פ אם נטמאו ועי'.

פרק יח משנה ב

א]

מתני' "שלשה בית פרסות הן" יעוי"ש. והיינו שדה שנחרש, שדה שאבד, ושדה בוכין. ובר"ש ורא"ש דנקט שדה בוכין, הגם דלא מטמא, דהיות ושייך בו דינא דנטיעה וזריעה יעוי"ש. והנה בפי' הר"ש נקט דשדה בוכין "טהור גמור" ובפי' הרא"ש נקט "דעפרו טהור", ויל"ע אם פליגי.

ב]

והנה להלן במ"ד דאמרינן ששדה בוכין לא ניטעת ולא ניזרעת, ופי' הר"ש שם דהיינו מטעם מצר שהחזיקו בו רבים יעוי"ש. והיינו דס"ל דכלל אינו משום דין טומאה, וניחא היטב דנקט כאן הלשון דשדה בוכין הוי "טהור גמור". וגם דין ניטעת ונזרעת ליכא בו. אבל שאר הראשונים פירשו שם דלא ניטעת ולא נזרעת, היינו כדי שלא יהיה רגל בנ"א שם. והיינו דהגם שלא טימאו את ההולכים שם, מ"מ חששא איכא. וכדי שלא להרגילם לכך לא ניטעת ונזרעת יעוי"ש, ולפי"ז שפיר הוו לשיטתייהו ודו"ק.

ג]

ובאמת יעוי' ברש"י מו"ק ה' ב' ד"ה שלשה, ונקט יותר, והיינו דג' בית הפרס היינו שאין הולכין שם אוכלי תרומה יעוי"ש. ומבואר ברש"י דעשו דין טומאה בפועל גם על שדה בוכין והיינו לגבי האוכלי תרומה ודו"ק.

ד]

ולפרש"י שיש איסור לילך לכהנים, א"כ ע"כ הא דתנן להלן מ"ד בשדה בוכין דעפרה טהור והיינו דהוי דין מסויים לגבי העפר. והיינו דלגבי שדה שנחרש תנן לעיל פי"ז מ"ה שיש דין עפר טמא גם חוץ לביה"פ, וזהו דתנן דבשדה בוכין לא עשו דין על העפר כל שאינו במקומו, אבל במקומו עשו דינים גם על האוכלי תרומה. ויעוי' ג"כ באליהו רבה להלן שם שכ' דכוונת עפרה טהור, היינו דוקא עפר אבל הנכנס הוי טמא יעוי"ש. ויעוי' רש"י נדה נ"ז א' ד"ה שדה ובתוס' שם בשם הערוך.

ה]

ואולי היה אפ"ל בדעת רש"י עוד, דרק כלפי אוכלי תרומה עשו איסור להכנס, ולא לגבי אינשי דעלמא, והיינו דלא עשו איסור טומאה לכהנים, ורק חששו לטומאת התרומה וצ"ע.

ו]

ולשיטת הגר"א הנ"ל, דכוונת המשנה בשדה בוכין שעפרה טהור, היינו שהשדה כן טמאה, אלא דעפרה שהוציא למקום אחר טהור. א"כ נפיק דשדה שאבד אין עפרה טהור, ויהיה מבואר דבשדה שאבד עשו ג"כ דינא דעפרה טמא, והיינו גוש משדה שאבד שיוציאו למקום אחר. ויעוי' להלן מ"ג שדנו בזה במפרשים.

ז]

ומבואר דלגבי שדה שנחרש ושדה שאבד ניחא להו להראשונים דקרינן להו בית הפרס. ויעוי' בסוגיא מו"ק ה' ב' ושם מתמה הש"ס "ושדה שנחרש בה קבר בית הפרס קרי ליה" ומשני אין, והתנן ג' ביה"פ הן יעוי"ש. ומבואר דלא היה פשוט להש"ס דלתרווייהו קרינן בית הפרס. והנה בגי' הש"ס שם יעוי' בהגהת הגר"א שהגיה שדה שאבד יעוי"ש. ועכ"פ צ"ב הן לגי' דידן דסד"א דנחרש לא חשיב ביה"פ. וכן לגי' הגר"א דסד"א דאבד דלא נחשב ביה"פ. מדוע הוא דסד"א דל"ה ביה"פ וצ"ב.

ח]

ולגי' הגר"א שפיר י"ל דסד"א דשדה שאבד אינו ביה"פ, אלא הוי כדינא דספק טומאה ברה"י או ברה"ר, אבל לגי' דידן, יל"ע מדוע סד"א דשדה שנחרש אינו ביה"פ, ועוד איך סד"א דשדה שנחרש אינו ביה"פ, ושדה שאבד הוי ביה"פ, ולכאו' מוכח כשי' הרמב"ם דשדה שאבד, הוי ביה"פ מצד חשש שנתפזרו העצמות ודו"ק.

ט]

שם מתני' "החורש את הקבר ניטעת כל נטע, ואינה נזרעת כל זרע" יעוי"ש. וברא"ש דלר"י אסור ליטע כרם. ובר"ש ב' שיטות אם לר' יוסי אסור רק כרם, או כל נטיעה. ויעוי' בזה לעיל משנה א'.

י]

והטעם דניטע ולא ניזרע, יעוי' בר"ש דאם יזרע חיישינן שיעקור ויהיה עמו עצם כשעורה. [ולא התבאר מדוע ניטעת] ובפיהמ"ש נקט דביה"פ הוי רק ג"ט, ולכן בזרעים חיישינן שנאחזים בעפר העליון, אבל נטיעות יורדות למטה. והיינו דיורדות למטה מג"ט יעוי"ש. ויל"ע מדוע לא חיישינן שבצידי הנטיעה יהיה עפר, וי"ל.

יא]

שם בפיהמ"ש דחיישינן דכשיעקרו הירקות נעקר עמהן העפר ובו העצמות ושרידי הבשר יעוי"ש. ויל"ע דאם חיישינן ג"כ לבשר, א"כ מדוע לא מטמא באוהל. ויתכן דכוונתו דודאי יש רק שרידי הבשר, ואין עליהם דין כזית בשר ועי'.

יב]

ובאמת יעוי' בפי' הרא"ש כאן בסיפא דמתני' דשדה שנחרש אין מטמאין באוהל. וכ' ברא"ש שהבשר כבר נימוח יעוי"ש. ומבואר ג"כ דלענין כזית בשר לא חיישינן ודו"ק. [ויעוי' לעיל הו"ד הסד"ט בכוונת הרמב"ם פ"י טו"מ ה"ד "וכן החורש את המת אינו עושה ביה"פ" שכ' דס"ל דרק חורש עצמות עשו ביה"פ, ויל"ע אם סותר לכאן].

יג]

והנה ברמב"ם בהלכה פ"י ה"ח דבית הפרס הזה [היינו הנחרש] מותר לנטוע בו "לפי שהשורשים יורדים למטה ולמטה מג' בבית הפרס טהור, שהרי הקבר נפרס על פני השדה" יעוי"ש. והנה משמע מלשונו שאם היה ביה"פ גם עמוק יותר מג"ט היה סיבה לאסור לנטוע יעוי"ש. ויל"ע מצד מה היה אסור לנטוע וצ"ע.

יד]

ויעוי' לעיל מינה בפ"ח טו"מ ה"ג שאסור בשדה שאבד לנטוע היות והנטיעות מגיעות עד הקבר, [ולכן מותר לזרוע, היות ולא מגיעות לקבר יעוי"ש]. ויל"ע מה החסרון שהנטיעות מגיעות עד הקבר, ובפשוטו היינו דהוי בזיון הקבר, או הוי חילול הקבר, ובכס"מ שם נקט משום שהפירות הוו ספק טמאים יעוי"ש. ויל"ע כיצד הוו טמאים, והרי ודאי לא נטמא ע"י השורשים, וכן לכאו' אין טומאה במחובר. וצ"ל הכוונה שנטמאו ע"י שהאהילו, וחיישינן שהוכשרו וצ"ע.

טו]

וברע"ב כ' דהוי חשש שמא יכנסו וילקטו הפירות, ועי"ז יטמאו יעוי"ש. אלא דברמב"ם לא משמע כן. דבפיהמ"ש האריך "כי שמא עץ המאכל הזה הוא על הקבר ומתפשט תחת הקרקע ונוגע במת" יעוי"ש. הרי דהוי מצד חשש שיגע במת, ולא שהלוקט מאהיל על הטומאה. דמצד מאהיל מה איכפ"ל שהגיעו למת. וכן להלן שם לגבי זרעים נקט שיכול לזרוע, היות והשרשים לא מתפשטים לתוך הקבר יעוי"ש. ואם מצד מאהיל על המת, א"כ מה איכפ"ל שלא הגיעו למת וצ"ע.

טז]

ויעוי' ג"כ ברמב"ם בהלכה, ובפ"ח טו"מ ה"ג נקט כפיהמ"ש דזורע היות ולא מגיעים, ונוטע היות ומגיעים, וצ"ע מהו החסרון שהשרשים מגיעים לקבר וצ"ע.

יז]

והנה לגבי שדה שנחרש, ודאי צ"ל שאין הדין משום חשש בזיון וכדו' או טומאה. שהרי מותר לזרוע זרע הנקצר. וע"כ דהיות ויש רק חשש עצם כשעורה, א"כ אין חשש של בזיון, דאין עלה חשיבות קבר, וכן אין חשש טומאה, [ומצד מאהיל ודאי אין חשש] ויל"ע לפי"ז מהו שהוסיף הרמב"ם דאין למטה מג"ט, ומשמע שאם יהיה למטה היה סיבה לאסור, ולכאו' הרי נתבאר דעצם כשעורה אינה סיבה לאסור וצ"ע.

יח]

ולכאו' צ"ל בכוונתו, דמש"כ "שהרי הקבר נפרס על פני השדה" והיינו דאם אינו נפרס, א"כ היה חשש שאולי הקבר הוי במקומו. ואם הוי במקומו תו הדר דינא דשדה שאבד, דחיישינן שהשרשים יגיעו לקבר ודו"ק וצ"ע.

יט]

ויעוי' בראב"ד שם שהשיג על הרמב"ם דאי"צ למש"כ אלא דלגבי נטיעות אין חשש שיעקור מה שנטע יעוי"ש. [וצ"ע דבגמ' מבואר דנוטעים הרבה נטיעות, ואח"כ מדללים, וא"כ כן צריך לחוש לנטיעות.] ולכאו' בדעת הרמב"ם נר' דס"ל לבאר מדוע אין דין דאין נוטעים דומיא דשדה שאבד בה קבר וכש"נ ודו"ק.

כ]

הנה כאן במשנה מבואר דשדה שנחרש שיש חשש עצם כשעורה אין זורעים אבל להלן בשדה שאבד כן זורעים יעוי"ש, ובשלמא להראשונים דס"ל דשדה שאבד הוי רק ספק קבר שלם, א"כ שפיר לא שייך ענין עצם כשעורה, אבל להרמב"ם דס"ל דדין אסור במגע ומשא היינו משום שמא נידוש הקבר יעוי"ש. א"כ צ"ב מדוע מותר לזרוע וצ"ב.

ולכאו' מוכח, דהגם דמשום חשש שמא נדוש עשו דין דהוי טומאה, אבל להוסיף ולאסור אפילו לזרוע שמא יעלה עפר עמו, זה לא גזרו ודו"ק.

כא]

מתני' "וכוברו בשתי כברות" ומבואר שתוספת של כבירה מועילה, וכן הוא להלן בחכמים דס"ל דקטניות צריך ג' כברות יעוי"ש. ויעוי' חזו"א כ"ד ב' שכ' מהו מעשה הכבירה, ומדוע מועילה כל תוספת יעוי"ש.

כב]

שם מתני' "ומטמאין במגע ובמשא, ואין מטמאין באוהל" ובר"ש [רב"א] דקאי על קש ועצה, דחיישינן שמא יש בהו עצם כשעורה יעוי"ש. [ולכאו' מוכח דרק הוי חשש שיש בהם, ולא שנתנו להם עצמם דין טומאה. ובחזו"א כ"ד ב' כ' צד שנתנו להם דין טומאה יעוי"ש]. ולפי"ז ניחא לשון הרא"ש, והיינו שבא לאפוקי מפי' זה. וכן הר"ש בפי' ב' ס"ל כפשוטו דהוי על השדה יעוי"ש. ויל"ע מה ההכרח לדחוק שכוונת מטמאין במגע ומשא מוסב על הקש והעצה וצ"ע. [ואולי הגירסא "מטמא" קשיתיה, וזהו כוונת גי' המהר"ם שגריס "מטמאה" ודו"ק].

כג]

וביותר תמוה, דהרי לגבי סיפא דהבבא דאין מטמאין באוהל, נקט הר"ש בסתמא דהוי לענין השדה יעוי"ש. וא"כ לפי' הראשון בר"ש דמגע ומשא הוי לגבי הקש ועצה, א"כ איך תתפרש המשנה, דתחילה מיירי לגבי קש ועצה, והסיום לגבי השדה וצ"ב.

פרק יח משנה ג – שדה שאבד

א]

מתני' "שדה שאבד קבר בתוכה נזרעת כל זרע ואינה ניטעת כל נטע" יעוי"ש. ויעוי' בר"ש שהביא דגירסת התוספתא אין נזרעת כל זרע, וכ' דכן היה ראוי לגרוס "דהיכי שרי לחרוש ולזרוע הא קא מיטמא בהיסט" יעוי"ש. ותמוה מדוע רק כאן הוקשה להר"ש, ולא לעיל במ"ב דמבואר שזרע הנקצר יכול לזרוע וצ"ע. [וכן הקשה ברש"ש כאן]. וכן יל"ע מדוע לא נימא שישראל יחרוש וצ"ע.

ב]

ובאליהו רבה באמת נקט כגי' דידן, ואדרבה כ' דלעיל במ"ב נזרע רק מה שנקצר, וכאן נזרע הכל, והיינו משום דבשדה שאבד לא חיישינן לעצם כשעורה ויעוי' ברא"ש. ולכאו' בדברי הר"ש מבואר דס"ל דגם בשדה שאבד חיישינן לעצם כשעורה, והיינו דהגם דלא נחרשה, מ"מ יש חשש שמא ע"י שיחרוש לזרוע יסיט יעוי"ש. [ויעוי' חזו"א כ"ג ה'].

ג]

ובמהר"ם כ' ליישב גי' מתני' דידן, דהרי אמרינן לעיל דשדה שאבד אינו עושה ביה"פ יעוי"ש. ולכאו' כוונתו עפי"ד הר"ש לעיל שכ' לחלק בין נחרש כולו שנעשה ביה"פ, ללא נחרש כולו, וממילא ס"ל למהר"ם דכמו דאם כבר נחרש, ולא נחרש כולו, אין עליה דין ביה"פ, ה"ה ג"כ מותר מעיקרא לחרוש כל שלא חורש כולו ודו"ק. [לפי"ז לכאו' ל"ק קו' הרש"ש על מהר"ם ודו"ק]. ויעי' במשנ"א וצ"ע.

ד]

והנה בר"ש הנ"ל מתבאר דכל שדה שאבד קבר, מכלל דין השדה הוי ג"כ לחוש שמא יסיט עצמות, אולם ברמב"ם לכאו' מצינו יותר מהר"ש. דיעוי' ברמב"ם פ"ח ה"ג שכ' דשדה שאבד קבר עפרה מטמא במגע ובמשא כבית הפרס שמא נדוש הקבר בה ויהיו עצמות כשעורה בתוך עפרה יעוי"ש. ומבואר דהגם שאבד קבר שלם, מ"מ חיישינן שמא נידוש השדה ונתפזרו עצמות בכולו, ומשום כן נתנו דין ביה"פ למגע ומשא יעוי"ש.

ה]

ויעוי' בתוס' נדה נ"ז א' ד"ה בית הפרס, שתחילה פי' דקרינן כן היות שהעצמות נפרסות ע"י דריסה, והוקשה לתוס' דא"כ מדוע שדה שאבד קרינן ליה ביה"פ, וכ' דקרינן ביה"פ אגב שדה שנחרש. או דשם ביה"פ הוי על שם שפרסות בנ"א נמנעים מלילך שם מפני הטומאה יעוי"ש. ולפי"ד הרמב"ם ניחא דקרינן גם לשדה שאבד ביה"פ, דגם שם חיישינן שנידוש ודו"ק. [וכן הוא בתויו"ט].

ו]

ואולי יסוד החילוק בין הרמב"ם להר"ש הויא ליסוד המקד"ד, דהמקד"ד יסד דגדר טומאת ביה"פ לא הוי רק דחיישינן שמא יש עצם כשעורה, אלא שעשו טומאה ודאית על העפר, מחמת חשש עצם. והוכיח לה ממה שלבינה לא חוצצת. [יעוי"ש מ"ט ד'] ולפי"ז י"ל דלהרמב"ם היות וחיישינן שנידוש, א"כ גם בשדה שאבד עשו טומאה על עפרה. אבל להר"ש רק בשדה שנחרש שודאי נחרש כה"ג עשו טומאה על עפרה, אבל שדה שאבד רק חששו שמא יסיט, אבל לא עשו טומאה על עפרה ודו"ק.

ז]

ויעוי' במי נפתוח מ"ה א' דנקט דלשיטת הר"ש גוש הבא משדה שאבד הוי טהור, דודאי אין שם מת שלם, ורק להרמב"ם גם גוש טמא יעוי"ש. ולכאו' דבריו צ"ע, הרי בר"ש מבואר דגם בשדה שאבד חיישינן להיסט, וע"כ דהוי חשש לעצם כשעורה, דאם הוי חשש מת שלם תיפו"ל משום אוהל, ולא צריך לחשש היסט וצ"ע.

ולמש"נ, הגם דהר"ש ס"ל שחששו שמא יש עצם לענין שצריך לחוש להיסט, מ"מ היות ולא נחרש א"כ לא עשו טומאה ודאית על העפר, וליכא דינא דכחותם המרצופין ודו"ק.

ח]

ולכאו' להרא"ש דס"ל דזורעים היות והקבר שלם ולא נדלדלו עצמות כלל, וכן רהיטת תוס' נדה הנ"ל ותורא"ש שם. ולפי"ז תמוה מהו דנקט התנא דשדה שאבד מטמא במגע ומשא, דלכאו' הרי אין חשש היסט עצם כשעורה, ואה"נ יש חשש מאהיל על הקבר, אבל מדוע יש חשש משא על קבר, [וביותר דהרמב"ם פ"ב טו"מ הט"ו כלל לא נקט לשון משא לגבי קבר]. ויעוי' במשנ"א שהוכיח מכח קו' זו כשיטת הרמב"ם יעוי"ש. [ולמש"נ אין הכרח כרמב"ם, דעדיין י"ל כהר"ש ודו"ק].

ט]

ויעוי' בערוה"ש י"ט ז' שתמה איפכא, דמה הוצרך הרמב"ם לחדש שנידוש הקבר, והרי כמו שיש דין מאהיל מחמת הקבר, ה"ה הוי מגע ומשא מחמת העפר שע"ג הקבר יעוי"ש, ולפי"ז י"ל דזהו ביאור התוס' והרא"ש, והיינו דהגם דלא חיישינן לעצם כשעורה, מ"מ מחמת העפר שע"ג קבר הוא דאיכא איסור מגע ומשא ודו"ק.

[ויעוי' בערוה"ש שם סוס"י י"ח דס"ל שעפר המונח ע"ג קבר, ג"כ דינו כקבר סתום יעוי"ש].

י]

ולשיטת הרמב"ם דנקט דחיישינן שמא נדוק, ולכן יש טומאת מגע ומשא, ולפי"ז י"ל דמש"כ בפ"ח ה"א דעפרה טמא, היינו אפילו הוציאו מחוץ להשדה. והיינו דומיא דדינא דלעיל פי"ז מ"ה דחותם המרצופין, ולפי"ז מדוייק מה דמגע ומשא הוי על עפרה, והיינו אפילו הוציאו מהשדה, וטומאת אוהל הויא רק על השדה עצמה ודו"ק.

יא]

אלא דקצת צ"ע, דלפי"ז מתני' דתנן ששדה שאבד מטמא במגע משא ואוהל, לכאו' לא הוו בחד גוונא, אלא העפר שחוץ לשדה מטמא במגע ומשא, אבל שדה עצמה מטמאה באוהל וצ"ע.

יב]

ויעוי' מהר"ם לעיל פ"ב מ"ג, שהקשה דהיות וביה"פ שם היינו שדה שנחרש, אבל שדה שאבד מטמא גם אוהל, א"כ מדוע לא נקטו לשדה שאבד בכלל הנך דרישא שם דמטמאין באוהל. ויעוי"ש שתי' דתנא ושייר יעוי"ש. [ולהרמב"ם הנ"ל אולי היות והוו ב' גווני לכן לא נקט לה ועי']. ואולי י"ל עפי"ד המקד"ד מ"ט ד' דביה"פ עשו טומאה על העפר בודאי, ולפי"ז י"ל דשדה שאבד אין טומאה חדשה, ורק צריך לחוש שמא יש טומאה, וא"כ אינו טומאה בפנ"ע למנות בכלל הטומאות ודו"ק.

יג]

וקצת יל"ע, מדוע התנא נקט תחילה דיני זריעה ונטיעה בשדה הפרס, ורק בסוף המשנה נקט לדיני הטומאה, אם מטמא במגע ואוהל. ולכאו' הו"ל למינקט להיפך, ובאמת ברמב"ם בהלכה הוי להיפך וצ"ע.

יד]

יל"ע לשיטת הרמב"ם דס"ל דגם בשדה שאבד יש חשש שמא נידוש הקבר, האם בשדה שאבד לגבי דין משא יש את כל הקולות של שדה שנחרש, כגון שלא אוסר של חבירו, וכן עכו"ם אינו עושה ביה"פ וכדו'. או לא וצ"ע. וכן יל"ע אם ידוע שהקבר עמוק, האם יש לדין התוספתא דאפילו עמוק ב' קומות הוי שדה ביה"פ וצ"ע.

טו]

עוד יל"ע, להרמב"ם דס"ל דמגע ומשא הוי מטעם חשש שנידוק, א"כ דין שמטמא באוהל האם הוי ג"כ תקנה בפנ"ע מחמת הקבר שאבד, או דאינו תקנה אלא הוי מטעם ספק טומאה. ולכאו' ע"כ צ"ל דהוי תקנה בפנ"ע, שהרי אם מצד ספק, תיפו"ל דברה"ר ס"ט טהור וצ"ע.

טז]

ועיקר דברי הרמב"ם דטומאת מגע ומשא הוי משום חשש שנידוק, ויתכן דלשיטת הר"ש לא שייך לפרש כן, דיעוי' לעיל פי"ז בר"ש שכ' דהא דתנן שם ששדה שאבד טהור היינו בלא נחרש כולה. ודין שדה שנחרש הוי בנחרש כולו דליכא ס"ס יעוי"ש. וכאן דהוי רק חשש שנידוק, ולא נידוק כולו, א"כ ודאי להר"ש הוי ס"ס ודו"ק.

יז]

והנה גם להרמב"ם פ"ח ה"א דמשמע דס"ל שבשדה שאבד יש דין חותם המרצופין, מ"מ היינו רק לגבי טומאת מגע ומשא, אבל טומאת אוהל נקט בלשונו לא עפר, אלא "וכל השדה כולה המאהיל עליה נטמא" ומשמע דעפרה ודאי לא מטמא באוהל וק"ל.

אולם יעוי' בבכורות כ"ב א' ברש"י לענין גוש הבא מביה"פ וארץ העמים דשיעורו הוי כפיקה. וכ' שם ברש"י דמטמא באוהל יעוי"ש. ובאמת גם לגבי ארץ העמים נקט כן בסנהדרין י"ב א' יעוי"ש.

יח]

וברש"ש בכורות שם כ' בכוונת רש"י דמיירי בביה"פ היינו בשדה שאבד בו קבר. ומבואר דבר חדש, והיינו דלא כהרמב"ם דהוי חשש שנידוק ואיכא עצם כשעורה, אלא בשדה שאבד נתנו לכל העפר דין הקבר, וגם לענין שמטמא באוהל וצ"ע.

יט]

יעוי' ברמב"ם שכייל לדין תלוליות בהדי שדה שאבד וצ"ב. ובתלוליות מבואר בלשונו דחשיב שהוחזק טומאה שם. ולפי"ז י"ל דס"ל דהחשש שנידוק המת מהני לזה שהמת שאבד משוי חזקת טומאה לכל השדה, ולפי"ז ניחא מש"כ לתמוה דלא הוזכר ברמב"ם תקנה לספק ברה"ר, והיינו דאינו מצד ספק, אלא שוו כל השדה בחזקת טומאה ודו"ק. [ומ"מ החזקה לא הועילה ליתן על עפר שהוציאו ממנה, רק דין מגע ומשא, ולא אוהל ודו"ק].

כ]

ולפי"ז י"ל בכוונת רש"י בבכורות, דס"ל דדין שדה שאבד וארץ העמים, שהחזיקו כל העפר כמת [וכ"ש לסברת המקד"ד שעשו טומאה על העפר] וממילא גם גוש שיצא משם מטמא באוהל ודו"ק.

נזרעת ולא ניטעת

א]

בראב"ד [הו"ד בתוס' הרא"ש מו"ק ה' ב'] פי' למתני' דנזרע כל זרע והיינו אפילו זרע הנעקר לפי שהקבר שלם ולא נפרמו העצמות, ובלבד שלא יחרוש לזרוע, אלא חופר במעדר שאינו מעמיק, ואם יפגע בקבר ירגיש ולא יחפור שם. ומה שלא ניטעת היינו שלא להרגיל רגל בנ"א ויטמאו באוהל, וכן הביא מהתוספתא דמקשאות ומדלעות מרגיל בנ"א שמה יעוי"ש. [וכהרא"ש].

ב]

ויעוי' בראב"ד בהשגות פ"ח ה"ג שהוסיף בזה דאילנות מאכל אדם נמשך אחריהם וקובע שם דירתו. אבל אילנות סרק לא יעוייש"ה. והיינו דלכן אין דין באילני סרק שלא מקיימים. אבל מ"מ גם אילני סרק לא נוטעים לכתחילה יעוי"ש. ויעוי' במהר"ם מה הסברא להחמיר באילני פירות.

ג]

אולם יעוי' בר"ש כאן שהביא ב' פירושים אם כוונת חוץ מאילן סרק מוסב על אין מקיימין, ולפי"ז הוי כהראב"ד דלכתחילה אין נוטעים אפילו סרק. או דקאי על הכל, ולפי"ז גם לכתחילה נוטעים סרק, וכהרמב"ם. וברמב"ם בפיהמ"ש מבואר דהוי לשיטתו. והיינו דהטעם דחיישינן היינו שמא הפירות יטמאו, ולכן בסרק אין חשש ויכול לנטוע לכתחילה יעוי"ש.

ד]

אלא דבדעת הרמב"ם עדיין צ"ע, דהגם דס"ל דאילני סרק גם ניטעים, מ"מ מדוע השמיט לגמרי דינא דאין מקיימין, וסתימת לשון הרמב"ם הוי רק שלא נוטעים לכתחילה, ותמוה הרי גם אסור לקיים, וע"כ דס"ל כן להלכה דאסור לקיים. דיעוי' להלן פ"י ה"י לגבי מצא שדה מצויינת ואין ידוע מה טיבה. דעל פי האילנות יודע [ויעוי"ש דתלוי בפי' הסוגיא במו"ק] ומבואר דמה שאסור באילנות הוי גם לקיים. דאל"כ מה הוכחה היא ממצא אילנות, אולי הוי שם קודם, וע"כ דגם אסור לקיים, ותמוה מה שהשמיט הרמב"ם האי דינא בעיקר ההלכה וצ"ע.

ה]

אולם בכס"מ פ"ח ה"ג נקט בדעת הרמב"ם דמותר לקיים כל נטע, ואפילו אילן מאכל, ויעוי"ש ב' דרכים. או דל"ג ואין מקיימים או שהוי נתינת טעם יעוי"ש. ומ"מ לדברי הכס"מ תמוה איך יפרש ההלכה להלן פ"י ה"י דעל פי האילנות נודע איזה שדה היא וצ"ע. ועוד צ"ע דלטעם הכס"מ ופיהמ"ש דהוי משום טומאת הפירות, א"כ מאי שנא ניטעת לכתחילה מקיום האילן וצ"ע.

ו]

יעוי' בתוס' רא"ש מו"ק ה' ב' מרש"י דאסור לנטוע היות וביה"ק אסור בהנאה, ולכן אסור לחרוש ולזרוע, ובראב"ד שם הקשה עליו דקבר במקרה ל"ה ביה"ק. ולכאו' תמוה, וכי ע"י מת אחד קבוע נחשב ביה"ק וצ"ע. וי"מ שאסור לנטוע היות ואילנות מאהילים למרחוק ויתרבה הטומאה, יעוי' מאירי מו"ק ה' ב' ומכתם שם.

ז]

יעוי' חוו"ד יור"ד סי' ק"י בביאורים ס"ק ו שהקשה בכל שדה שאבד שיהיה ביטול, ויעוי"ש שיסד מכיון שבקרקע אין ביטול יעוי"ש. ויעוי' היטב בזה במשנ"א כאן. אולם בחזו"א כ"ג סק"ד נקט שאינו שום ראיה, דהרי אפשר לבדוק היכן הקבר, והוי ניכר, וכה"ג אין דין ביטול. ונקט דגם בקרקע יש ביטול, וכשיטת הר"ש מקונין הובא בדברי החוו"ד דלעיל. ואולי רק הוי דין מדרבנן שאין ביטול יעוי"ש.

פרק יח משנה ד – שדה בוכין

א]

מתני' "שדה בוכין לא ניטעת ולא נזרעת, ועפרה טהור", והיינו שדה סמוכה לעיר [או קרובה או רחוקה מביה"ק. יעוי' בראשונים] ובר"ש וברא"ש כ' דהטעם דלא ניטעת ונזרעת היינו משום דהוי מצר שהחזיקו בו רבים. ומבואר דכלל אינו משום הלכות טומאה, ולפי"ז צ"ע מה השייכות כלל דחשבינן ליה ביה"פ, ובאמת בר"ש מ"ב נקט דטהור גמור וצ"ע.

ב]

ויעוי' בשלטי הגיבורים סנהדרין [ט"ו א' מדפי הרי"ף] שהאריך בדיני איסוה"נ בקבר, וכ' שם לחלק בין קבר יחיד לביה"ק. ובתו"ד שם הזכיר לדינא דשדה בוכין. ומדיוק לשונו שם נר' דאין הכוונה דהוי מיצר שהחזיקו, ומדין ממונות. אלא הוי כדין מיצר שהחזיקו, וכאן הוי מוקצה לאיסור. והיינו היות והחזיקו שם לבכות, הוקצה שלא להשתמש שם שימושים של זריעה ונטיעה, וזהו שפיר השייכות לדיני טומאה, דאינו מדיני ממון, וגם אם הזכות בפועל חשיבא זכות ממונית, מ"מ יסודה משום שהוקצה לכבוד המתים, וזהו שנקטו בדיני אוהלות ודו"ק.

ג]

אולם ברש"י מו"ק ה' ב' נקט דג' ביה"פ, ואסור לאוכלי תרומה להכנס. ומבואר דס"ל שעשו לכל הג' שדות דיני טומאה. ולפי"ז ניחא מה דכייל לשדה בוכין בהדי ב' השדות, ורק לשון ביה"פ הוא דלא שייך ביה להביאור דהוי פורס הטומאה. ולפי' ב' דתוס' בנדה ניחא.

ד]

ובפי' הרא"ש כ' בשם רש"י דפעמים סומכין אלו על אלו ונשאר המת בלא קבורה, ובא איניש מעלמא ומצאו שם וקברו, ולכן עשו דין שלא ניטעת ולא נזרעת יעוי"ש. ויעוי' ברש"י מו"ק שם ובלשונו מדוייק דליכא חשש שמת שלם נקבר שם. אלא דחיישינן אולי נדלדל ממנו אבר ונפל שם וקברוהו יעוי"ש, ולפי"ז לכאו' לא יהיה חשש אוהל וצ"ע.

ה]

והנה בשלמא להר"ש דהוי משום מיצר שהחזיקו, שפיר אסור זריעה ונטיעה, אבל לפרש"י דהוי מחשש שנקבר שם, וא"כ יל"ע הרי בשדה שאבד בודאי מת מותר לזרוע, וכאן דהוי רק חששא בעלמא אסור לזרוע וצ"ע. ואולי זהו שהוסיף רש"י דחיישינן שמא נדלדל עצם, ולפי"ז הוי חשש של עצם כשעורה, וחיישינן שלא לזרוע כמו בשדה שנחרש, ונתנו לשדה זו הן חומרת מת שלם, והן חומרת עצם כשעורה ודו"ק.

ו]

ויעוי' בריטב"א מו"ק ה' ב' ודייק ג"כ בלשון רש"י דהוי חשש אבר, והקשה לפי"ז דזה הוי חשש רחוק שנפל אבר, ואם הוי חשש שקברו כל המת, א"כ מהו דהוי דין בפנ"ע, הרי הוי שדה שאבד בה קבר יעוי"ש. [ולכאו' י"ל דהוי כשדה שאבד קבר לענין מגע ומשא של הנכנסים שם, ולא לגבי עפרה, ולכן עושים בעפרה קודש ועי'].

אולם למש"נ י"ל דכוונת רש"י דהוי דין ממוצע מחשש שמא קבר המת או אבר ממנו ודו"ק.

ז]

ויעוי' בבהגר"א חו"מ שע"ז ב', שכ' דרש"י לא פי' כהראשונים דהוי משום מיצר שהחזיקו רבים, דלפי"ז מבואר דצריך שיהיה בהחזיקו ברשות, ושיטת רש"י הויא דמיצר שהחזיקו אסור לקלקלו, גם בהחזיקו שלא ברשות יעוי"ש.

ח]

והגר"א שם תמה עפרש"י [לכאו' היינו דס"ל דלרש"י עשו על השדה דין טומאה] מהסיפא דעושין ממנה תנורים לקדש יעוי"ש. ולכאו' צ"ל בכוונת רש"י דהיות והוי רק חששא בעלמא, א"כ עשו רק איסור לאוכלי תרומה להכנס וכש"כ במו"ק שם. אבל לא עשו שום דין טומאה על השדה עצמה, והיינו דלא מיבעי שלא עשו טומאה על עפרה שהוציא מהשדה, אלא גם על השדה עצמה לא עשו דין טומאה, דלא כתיב שמטמא במגע ומשא, ורק עשו חיוב הרחקה לאוכלי תרומה ודו"ק.

ט]

ואם כוונת רש"י, היינו דבאמת טמא, אולי י"ל ביישוב קו' הגר"א מהסיפא דעושין תנורים. היינו דהיא גופא קמ"ל ללמדינו דחלוק ביסודו טומאת הנך ב' ביה"פ מטומאת שדה בוכין, דשדה שנחרש ואבד עשו טומאה, ומכלל הטומאה גם על גוש שהוציא ממנה. משא"כ שדה בוכין רק עשו טומאה על המהלך, ומשום חומרא דתרומה, אבל לא החמירו לטמא עפר הבא משם. וכל שכן לביאור המקד"ד שעשו טומאה על עצם העפר, א"כ י"ל דבזה גופא חלוק שדה בוכין מהנך ביה"פ, דשדה בוכין לא עשו טומאה על גוף העפר אלא עפרה טהור, ורק הנך ביה"פ דנחרש ואבד עשו טומאה על עפרה, וממילא נפק"מ לענין תנורים שעשו מעפרה ודו"ק.

י]

ובאמת במש"כ במשנה "ועפרה טהור" א"כ בשלמא לשיטת המי נפתוח בדעת הרמב"ם דשדה שאבד יש דין גוש הבא מביה"פ. א"כ י"ל דשדה בוכין עפרה טהור, ואין דין גוש מביה"פ, ולפי"ז מ"מ יתכן דהמהלך על גבה נטמא במגע ומשא. אולם לראשונים דס"ל דשדה שאבד ודאי אין דין גוש מביה"פ. א"כ ע"כ כוונת עפרה טהור, הוי לאפוקי משדה שאבד שטמא במגע ומשא, וכאן לא טמא במגע ומשא ודו"ק.

יא]

והנה ברמב"ם בפיהמ"ש מבואר דשדה בוכין מי שהלך בו טהור [ולפי"ז כוונת מתני' "עפרה טהור" לא הוי על גוש היוצא ממנה] ונקט שם שיסוד החילוק בין שדה בוכין לב' השדות הראשונים, דשדה בוכין לא הוחזקה בו טומאה יעוי"ש, ומבואר דס"ל דיסוד ביה"פ בנחרש ואבד היינו שהוחזקה בו טומאה, וי"ל כש"נ לעיל דהיות ויש חשש בשדה שאבד שנידוק, זה שוי חזקת טומאה לכל השדה.

יב]

והיות ושדה בוכין לא הוחזק בה טומאה, לכן ההולך שם טהור, אלא דמ"מ היות וחיישינן לטומאה, החמירו שלא לזרוע ולנטוע כדי שלא יתרגלו להכנס לשם ותרבה טומאה. אבל בשדה שנחרש ואבד, היות והנכנס נטמא, א"כ לא הוצרכו לעשות הרחקות ודו"ק.

יג]

ובמאירי מו"ק ה' ב' ג"כ נקט דלדעת רוב המפרשים אין בה שום טומאה, ומ"מ אינה ניטעת ונזרעת שמא נתחדשה בה טומאה וירגילו נכנסים ויוצאים לשם. ומ"מ עפרה טהור, וזהו שאמרו עליה בפירוש שעושין מעפרה תנור לקודש.

יד]

ומ"מ הביא במאירי שם קצת מפרשים חוככים להחמיר עליה בטומאת מגע כדין ביה"פ הגמור, ר"ל שדה שנחרש, וקצתם בטומאת אוהל, ולא הותרה אצלם עפרה אלא לאחר שניפוה לומר שלא חוששים לרקב יעוי"ש, לכאו' תמוה מדוע החמירו בשדה בוכין באוהל, והוא חמור יותר משדה שנחרש וצ"ע.

טו]

והנה מש"כ המאירי שיש הסוברים להחמיר בה בטומאת מגע כדין ביה"פ. ויל"ע אם הכוונה לרש"י, דאה"נ רש"י במו"ק נקט שאין אוכלי תרומה נכנסין. מ"מ יתכן דגזרו להרחיק מאיסור, אבל לא מצינו שעשו דין טומאה בפועל וצ"ע. ויעוי' רש"י נדה נ"ז א' ד"ה שדה, ויל"ע אם כוונתו שעשו טומאה, ולשון התוס' נדה שם בשם הערוך דהוי השדה טמא יעוי"ש. [ויעוי' לעיל מהגר"א בחו"מ, ומתו"ד מתבאר דס"ל בכוונת רש"י דלא הוי הרחקה גרידא לאוכלי תרומה, אלא שעשו טומאה, ולפי"ז כוונת המאירי הויא לפרש"י].

טז]

ומ"מ לפי רהיטת הראשונים דהשדה עצמה טהור, צ"ע לשון המשנה "עפרה טהור" דהול"ל השדה טהור. ויעוי' באליהו רבה, ונראה שדיוק לשון המשנה הוקשה לו, ולכן פי' בכוונת המשנה ביאור חדש, והיינו דלא מיירי בשדה בוכין, אלא בכוכין, והיינו מקום שמניחין שם המתים בתוך כוכין, אלא דמניחין שם רק לפי שעה יעוי"ש.

יז]

ולפי"ז ביאר דלעולם אם יגע בתוך הכוכין יטמא דהוי חשש שנטמא מחמת המת, אבל כד דיינינן על העפר עצמו אם מטמא, והיינו אם על העפר חל דין קבר, בזה אמרינן דאינו נדון כקבר היות ומניח המת שם לפי שעה, ולפי"ז ניחא לשון עפרה טהור ודו"ק.

יח]

שם מתני' "ועפרה טהור" והיינו לרוב הראשונים עפר השדה עצמה דלא מחזקינן בה טומאה כלל. ולפי"ז צ"ע מה ההוספה "ועושין ממנה תנורים לקודש" דלכאו' היות ועפרה טהור פשיטא דעושין תנורים לקודש.

ויעוי' במשנה אחרונה כאן שתמה מדוע נקטו שעושין תנורים לקודש. ולא נקטו כפשוטו שעפרה טהורה לקודש. וביותר דלינקוט שעפרה טהור סתם. ויעוי"ש מש"כ.

יט]

עוד יעוי"ש במשנ"א שהקשה דמאי קמ"ל דעושין תנורים לקודש, והרי תנורים אינו גוש כברייתו, ושנינו לעיל סופי"ג דכל שאינו כברייתו טהור יעוייש"ה.

כ]

ובאמת דלכאו' הוא צע"ג. דבר"ש מבואר דרק בשדה בוכין עושין ממנו תנורים לקודש, אבל מהנך ב' ביה"פ דשדה שנחרש ושדה שאבד לא עושין תנורים לקודש. ולכאו' תמוה כנ"ל, דמדוע אין עושין מהם תנורים, והרי כמו דשנינו ברמב"ם פי"א טו"מ ה"ד דתנורים מארץ העמים משהוסקו טהורים מטומאת ארץ העמים, א"כ לכאו' ה"ה ג"כ לענין טומאת ביה"פ, דכל שהוסקו טהורים וצ"ע. [וכן הוא להדיא ברמב"ם פט"ו ה"ה דלבינה מביה"פ טהור דאינו גוש כברייתו].

כא]

ולכאו' יל"ע עוד, מהו דס"ל להר"ש דבהנך ב' ביה"פ הקודמים אסור לעשות תנורים לקודש. ולכאו' הרי שיטת הר"ש דרק בשדה שנחרש הוא דאיכא לדינא דגוש הבא מבית הפרס, אבל בשדה שאבד קבר ליכא לדינא דגוש הבא ממנו טמא [וכן נקט בדעתו במי נפתוח הנ"ל] ולפי"ז צ"ע דהיות ואין דין גוש הבא משדה שאבד, א"כ מדוע אין עושין ממנו תנורים לקודש, ולכאו' מוכח דהוי חומרא לגבי קודש ועי'.

פרק יח משנה ד – בודקין לפסח ולא לתרומה

א]

מתני' ומודים ב"ש וב"ה שבודקים לעושה פסח ואין בודקים לתרומה וכו' כיצד הוא בודק מביא וכו' כברה יעוי"ש והנה בפשוטו כוונת המשנה דכיצד בודק דמהני לעושה פסח ולא לתרומה. והקשו הראשונים סתירה, דבש"ס בכמה דוכתי הובא בדיקה ע"י ניפוח, ולא ע"י כברה, ונשנו בזה כמה שיטות.

ב]

בתוס' פסחים צ"ב ב' ד"ה מאי. [וכן הוא בסו"ד הר"ש כאן "ועוד יש לפרש"] דחלוק אם הוי קודם שעבר או אחר שעבר, דבדיקה בכברה הוי לאחר שעבר, ובדיקה דניפוח הוי כדי לעבור יעוי"ש.

ולכאו' אם מיירי בתחילה, א"כ הויא בדיקה מעולה טפי, ולפי"ז נפיק דס"ל לתוס' דניפוח הוי בדיקה מעולה טפי מכברה.

ג]

ובתוס' כתובות כ"ח ב' ד"ה מנפח נקטו להיפך, והיינו דאם כבר עבר צריך נפוח ואם בא לעבור בתחילה צריך כברה, והוי להיפך מתוס' בפסחים, וצ"ב הנדון, ויעוי' להלן.

ד]

ובעיקר מש"כ לעיל דמסברא כל שעושה בדיקה לכתחילה בעינן בדיקה מעולה טפי מבדיקה כשעבר. ולכאו' בתוס' בכורות כ"ט א' מבואר להיפך. דעיי"ש [כ"ט א' סוה"ע] שכ' "ונראה לרבי דגרסינן מאי בודקין, ובדיקה המפורשת במשנה לאחר שעבר ומועיל לכל דבר" יעוי"ש. ומבואר דס"ל דבדיקה דכברה שהיא לאחר שעבר מועלת לכל דבר, ולכאו' מדנקט דמועלת לכל דבר, ע"כ דהויא מעולה טפי, ויעוי' להלן.

ה]

ובר"ש הביא בשם ר"ת דמחק הגי' בסוגיא בפסחים, "מאי בודקין", [ובר"ש האריך להוכיח דלא שייך למחוק] ומבואר בתוס' בכורות כ"ט א' בשם ר"ת, דס"ל דהוי ב' מיני בדיקה. יש בדיקה דמהניא לכל מילי, ויש בדיקה דמהניא רק לעושה פסח, ולא לאוכלי תרומה. ולר"ת היינו דניפוח מהני לכל מילי, וכברה מהני רק לענין עושה פסח ולא לאוכלי תרומה יעוי"ש וזהו דמחק הגי', והיינו דבניפוח או בנידש מהני לכל מילי יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ בתוס' ר"ש משאנץ פסחים צ"ב ב' כר"ת].

ו]

אולם בר"ש כאן האריך לבאר להיפך. והיינו דכברה דמתני' לאו היינו דינא דבודקין לעושה פסח, אלא כיצד עושה אם רוצה שיועיל להכל, ובדיקה דמועלת לפסח ולא לתרומה, היינו מה שמפרש שם, והיינו ניפוח או נידוש יעוי"ש. [וכיסוד הדבר כן הוא שיטת הרמב"ם. דס"ל דכברה הוי בכלל דינא דמטהרין בית הפרס, ולגבי מתני' דידן נקט בהל' קרבן פסח ע"י ניפוח יעוייש"ה].

ז]

ולכאו' מבואר ג"כ דפליגי ר"ת והר"ש אם בדיקה דכברה עדיפא, או בדיקה דניפוח עדיף, ויל"ע מהו הנדון. [ויל"ע אם הוי כיסוד הנדון דפליגי התוס' פסחים עם תוס' בכתובות, אם בדיקה דכברה עדיפא או בדיקה דניפוח וצ"ע]. ויעוי' לשון הר"ש שכ' "וי"מ דבדיקה דר"י ועולא עדיפא" יעוי"ש. ומבואר דפליגי איזו בדיקה עדיפא.

ח]

ויעוי' בשטמ"ק ברכות י"ט ב' והקשו את קו' הראשונים אם הבדיקה בכברה או בניפוח. ותי' כתי' התוס' פסחים צ"ב דכברה הוי כשעבר, וניפוח הוי לפני שהולך. והשטמ"ק שם הוסיף בביאור הדבר, דניפוח לא מהני כל שכבר עבר, והיינו משום דס"ל דניפוח אין הביאור שע"י שמנפח רואה את העצם ונזהר. אלא שהניפוח גורם לזה שהעצם יעבור הצידה, וא"כ מהני רק לפני שהולך ולא אחר שהולך יעוי"ש.

ט]

ובאמת הוו ב' דרכים בפרש"י, דרש"י בפסחים נקט דע"י הניפוח העצם הוי זז לצד, אולם בשאר דוכתי פרש"י דעצם גדול רואה בלי ניפוח, ועצם קטן כשעורה רואה ע"י ניפוח יעוי"ש. ולפי"ז שפיר מה דפליגי התוס' בכתובות והתוס' בפסחים, אי"צ לפרש דפליגי איזה בדיקה אלימא, אלא לתוס' בפסחים ס"ל דניפוח לא מועיל שרואים, אלא שמסיט העצם, ולכן לא מועיל כל שכבר עבר ודו"ק.

י]

ויעוי"ש בלשון השטמ"ק שכ' דלכתחילה סמכו על ניפוח, ויל"ע אם הכוונה "סמכו" היינו דהוי בדיקה גריעא, ומ"מ סמכו, או הוי להיפך, דהוי בדיקה מעולה, ולכך לכתחילה סמכו רק על בדיקה מעולה, ורק בדיעבד כה"ג שעבר, ולא שייך לעשות ניפוח [וכש"נ] כה"ג יעשה בכברה, ולפי"ז לכתחילה לא יועיל כברה ודו"ק וצ"ע.

יא]

ועכ"פ עפי"ד השטמ"ק נראה שאין הכרח דפליגי תוס' בפסחים ותוס' כתובות, האם כברה עדיפא או ניפוח עדיף, שהרי מתו"ד השטמ"ק מתבאר שיש הכרח לפרש שבדיקה לשעבר הויא בכברה ולא בניפוח ודו"ק.

יב]

ויעוי' בתוס' ר"ש משנץ פסחים צ"ב ושם נקט את דברי ר"ת והוסיף בדבריו דלשון המשנה בכברה משמע דהוי כשכבר נטמא יעוי"ש. ולכאו' בתוס' כתובות שכ' דניפוח הוי למפרע, וכברה הוי לכתחילה ומבואר דלא ס"ל לדיוק ר"ת וצ"ב.

ובתוס' רבינו יהודה החסיד ברכות י"ט ב' ג"כ נקט בדעת ר"ת דמתני' הוי בדיקה לשעבר, אלא שהוסיף שם דניפוח פשיטא דהוי לכתחילה יעוי"ש. וצ"ע מנין דהוי לכתחילה. ואולי ס"ל כשטמ"ק הנ"ל דניפוח רק מעביר את העצם ודו"ק וצ"ע.

יג]

והנה יעוי' בסוגיא בכורות כ"ט א' דאמרינן דהנוטל שכר לדון או להעיד דיניו ועדותו בטילים. ומ"מ מסיק שם התנא דלענין אם נטמא כדי להעיד או לדון, ומחמת זה נעשה לו הפסד, [וכגון שלא יכול לאכול תרומה אלא חולין] כה"ג כן יכול לשלם לו יעוי"ש, ועלה מקשי הש"ס איך נטמא, ושנינן בביה"פ. ומבואר מינה דיש גווני שמותר ליטמא, ומ"מ הוי עדיין טמא יעוייש"ה.

יד]

ותמהו בתוס' שם על שיטת ר"ת, דר"ת מחק הגי' וס"ל דניפוח ונידוש מהני לכל מידי והיות ומהני לכל מילי, א"כ מדוע נדון כטמא. ותוס' כ' דלר"ת צ"ל דכוונת הש"ס דמייתי לניפוח, אין הביאור דמיירי כה"ג שניפח, אלא הוי הוכחה דממה דמהני ניפוח, ע"כ דכל דינא דביה"פ הוי מדרבנן, ולכן יכול להטמא, ומה שיכול להטמא הוי בלי ניפוח יעוי"ש.

טו]

והיינו דהיות וביה"פ הוי מדרבנן, א"כ כל מצוה מותר שלא בניפוח. [אלא שטמא] וגם להעיד הוי מצוה והיות והוי מזיד, לכן מותר להטמא יעוי"ש.

וצ"ע איך מוכח ממה דמהני ניפוח דביה"פ הוי מדרבנן, והרי היות והוי ניפוח דלר"ת מהני לכל מילי, והוי כח טהרה, א"כ מנלן דלא מהני לטומאה דאורייתא וצ"ע.

טז]

והנה התוס' בבכורות כ"ט א' ד"ה היכי הביאו ג"כ כפי' הר"ש כאן, דחלוק בדיקה של כברה, מניפוח ונידוש. וכברה מהניא לכל מילי וניפוח ונידוש הוי רק לפסח ולא לתרומה. [וכיסוד הדבר ס"ל ג"כ להרמב"ם, יעוי' להלן] אלא דתוס' בכורות שם הוסיפו עוד בזה, דבדיקה דמתני' הויא לאחר שעבר ומהניא לכל, ובדיקה דניפוח הויא רק לפסח ולא לתרומה, והויא בדיקה קודם שהולך יעוי"ש.

יז]

ומלשון התוס' שם נראה, דהיות ולשון המשנה הויא בודקין לפסח ולא לתרומה, ולשון בודקים משמע לכתחילה כדי לעבור ולעשות פסח, וזהו דמיבעי להש"ס מאי בודקין, ולכאו' ס"ל דהיות ומשמע דהוי בדיקה לכתחילה, א"כ זה גופא מכריח שהבדיקה אינה ע"י כברה. וצ"ע מדוע כברה לא מהניא לכתחילה וצ"ב. [ודוחק לפרש בלשון המשנה "ואם נמצא עצם כשעורה טמא" דמשמע למפרע, והיינו שכבר עבר, דאה"נ מיירי שעבר, אבל מנין דלא מהני לכתחילה ג"כ וצ"ע].

יח]

והנה לשון התוס' מורה ג"כ דבדיקה לכתחילה הויא בדיקה מעולה יותר מבדיקה כה"ג שכבר עבר יעוי"ש. [וצ"ב מדוע] אלא דלכאו' מתבאר מתו"ד התוס' ב' מילי דלכאו' הוו תרתי דסתרי, דמחד גיסא מבואר דבדיקת כברה עדיפא, שהרי מהניא לכל מילי. ומאידך גיסא מבואר דבדיקת ניפוח עדיפא, שהרי מהניא לכתחילה, ואע"פ דעדיפא, מ"מ מהניא רק לפסח ולא לתרומה, וצ"ב מהו דלענין לכתחילה ניפוח עדיפא, ולענין אם מהני לכל כברה עדיפא וצ"ב.

יט]

ואולי י"ל בכוונת התוס', דיסוד דבריהם היינו דס"ל דכל שכבר עבר לא שייך לעקור למפרע את דין טומאתו. וכל מה ששייך למפרע היינו לטהר את השדה, ובזה הוי לכל, אבל במתני' דמבואר דמהני לטהר עושה פסח ולא לאוכלי תרומה, בזה מהני רק כל שבדקו והתירו לכתחילה, ולא כה"ג שהלך וחל עליו דין טמא דתועיל הבדיקה להוריד ממנו דין טמא לפסח ודו"ק.

כ]

אלא דצ"ע לשון התוס', דתוס' נקטו שההכרח לא לפרש המשנה כפשוטו, הוי דלשון בודקין משמע לכתחילה, ולכאו' לא צריך ללשון בודקין להעמיד בהוי לכתחילה, אלא עצם מה דמחלקינן בין פסח לתרומה, זהו הוכחה דהוי לכתחילה, שהרי כשעבר לא שייך לחלק בין פסח לתרומה וצ"ע, וי"ל.

כא]

ובתוס' רבינו יהודה החסיד ברכות י"ט, ג"כ הביא כשיטת הר"ש, ושם נקט דבדיקה דכברה פשיטא דמהניא לכל מילי, והיינו היות ולא מצאו עצם כשעורה, והיות והוי פשיטא דמהניא לכל, לכן פי' ר' יהודה דמתני' שמחלקת בין פסח לתרומה ע"כ מיירי בניפוח יעוייש"ה.

כב]

ואם כוונת תוס' הוי כש"נ, והיינו דלענין לשעבר לא שייך לחלק בין פסח לתרומה. א"כ בפיהמ"ש מפורש להדיא לא כן. דבפיהמ"ש העמיד להדיא למתני' דחלוק לענין פסח מתרומה, כה"ג שהלך בשדה ונטמא, ועלה אמרינן דבודק [היינו בכברה] ולענין פסח טהור ולענין תרומה אינו טהור. ומבואר דמהניא בדיקה גם כל שכבר עבר קודם שבדק, וצ"ב פלוגתתם [וגם לר"ת הוי מתני' לשעבר ומהני כברה לפסח ולא לתרומה ודו"ק].

כג]

עוד חידוש מבואר בלשון הפיהמ"ש, דיעוי"ש דנקט ב' גווני לפרש את המשנה, או דמיירי בהולך לעשות פסח, והלך דרך ביה"פ. או דהלך הליכה בעלמא והלך דרך ביה"פ, ואח"כ החליט לעשות פסח יעוי"ש. ומבואר שיש תוספת חידוש בזה דלא העמידו דבריהם כה"ג שכשהלך לא הלך לדעת לעשות פסח, מכה"ג שכשהלך הלך לדעת לעשות פסח ודו"ק. וצ"ב.

פרק יח משנה ד – בשיטת הרמב"ם בכברה

א]

והנה הרמב"ם הביא לדינא דכברה בפ"י הי"ב מטו"מ בכלל דיני המשנה להלן דמטהרין בית הפרס, [וכלל לא הזכיר לשון בדיקה], ולהחילוק בין פסח לתרומה נקט בפ"ו מקרבן פסח ה"ח, ושם נקט ניפוח ונידוש יעוי"ש. ויעוי"ש במהר"י קורקוס שדייק ללשון הרמב"ם שם "מי שבא בבית הפרס הרי"ז מנפח והולך" וס"ל דרהיטת הלשון הוי שבא לכתחילה לעבור, ולפי"ז כ' דכוונת הרמב"ם כהתוס' פסחים צ"ב דכברה הוי כשכבר עבר וניפוח כשרוצה לעבור יעוי"ש.

ב]

ולכאו' ביאור זה בדעת הרמב"ם צ"ע, דהרמב"ם נקט שם "ואם לא מצא עצם ולא נטמא" ולכאו' מהו ההוספה "ולא נטמא" דאם מיירי שבודק בתחילה, א"כ ודאי היות ולא מצא עצם, ורק אח"כ הלך שלא נטמא. ולכאו' משמע להיפך, והיינו, "מי שבא בביה"פ", היינו מי שכבר הלך וניפח, א"כ אם לא מצא הוברר שלא נטמא ודו"ק וצ"ע. וצ"ל בכוונת מהרי"ק דולא נטמא, והיינו דסד"א דהיות והוחזק בטומאה חשיב שנטמא, קמ"ל דע"י בדיקה נידון שלא נטמא, וזהו סיום דבריו ואע"פ שהלך בביה"פ ודו"ק. וכמהרי"ק דייק ג"כ לשון "מנפח והולך" ומשמע שאחר שמנפח נכנס.

ג]

ושוב כ' שם במהרי"ק, דהיות ונקט בפ"י טו"מ הי"ב דמהני לענין כל מילי, וכאן בהל' ק"פ נקט רק לפסח, א"כ ע"כ דס"ל כדרך הר"ש, וזהו שמפרש ביישוב קו' התוס' יעוי"ש.

ד]

והנה לפי"ז יל"ע, דלכאו' נמצא שהרמב"ם בהלכה פליג על הרמב"ם בפיהמ"ש, שהרי בפיהמ"ש מבואר שהבדיקה שמועילה לפסח ולא לתרומה היינו בכברה, ובהלכה נקט דבדיקה דכברה מהניא לכל מילי, והבדיקה דמהניא לפסח ולא לתרומה, היינו בניפוח ונידוש, ולכאו' סותר משנתו וצ"ב. ויעוי' בתוס' אנשי שם משנה ה' שכ' דבפיהמ"ש מיירי שבדק רק מקום שהלך, ובהלכה מיירי שבדק כל השדה ודו"ק.

ה]

ולכאו' נר' בזה, דלעולם הפיהמ"ש וההלכה לא פליגי. אלא דס"ל להרמב"ם דודאי כן הוא כש"כ בפ"י מטו"מ הי"ב דבדיקה דכברה מהניא לכל מילי, ומ"מ ודאי כוונת המשנה הויא כפשוטה וכש"כ בפיהמ"ש דמיירי שבודק בכברה ומהני לענין פסח ולא לענין תרומה, ומ"מ הדברים אינם סותרים. והיינו דבכברה מה דמהני לכל מילי, היינו מדין "מטהרין את בית הפרס", ודין דמטהרין לא מהני לשעבר, ורק משעה שמטהר והלאה, וזהו ששינה את לשון המשנה דבמשנה הוי לשון בדיקה, ובהלכה כייל לכברה בהדי שאר ציורים דתנן להלן משנה ה' דמטהרין, ומשום דמכאן ולהבא מהני לטהר, אבל למפרע לא מהני לטהר ודו"ק.

ו]

ומ"מ הגם דלא מהני למפרע לטהר, מ"מ ע"י שמניח העפר בכברה ודאי לא גרע מבדיקה, וגם דין בדיקה עליה, ובתורת בדיקה שפיר איכא לדינא דמתני' דמהני לענין פסח ולא לתרומה ודו"ק. [והוי כש"כ בר"ת דלשון המשנה מורה דמיירי לשעבר ולכן הגם דהבדיקה הויא ע"י כברה, מ"מ מהני רק לפסח וכש"נ.] וזהו דבמשנה נקטו לכברה בלשון בדיקה, ובהלכה נקט בלשון מטהרין, והיינו דבמשנה הוי לשעבר, ובהלכה הוי להבא ודו"ק.

ז]

ולפי"ז צ"ל דמה דאתא ר' יהודה להוסיף בדיקה דניפוח ונידוש, היינו דלא מיבעי כברה דהויא בדיקה מעולה. [שמועלת להבא לטהר] אלא אפילו נידוש או ניפוח ג"כ מהני לטהר לפסח ודו"ק.

ח]

ועדיין יש לדון בכוונת הרמב"ם שם דנקט "מי שבא בביה"פ", דאולי י"ל דגרע בדיקה דניפוח מבדיקה דכברה, דכברה מהניא הן לשעבר [לפסח] והן להבא [לטהר], אבל ניפוח ונידוש, יתכן דמהני רק לאחד מהם, והיינו אם לשונו "מי שבא" כמהרי"ק דהוי בתחילה, אולי מהני רק קודם שהלך, ואם הכוונה כש"נ דהוי כשעבר, אולי מהני רק לשעבר וצ"ע.

בשיטת ר"ת והר"ש

א]

והנה כמו דשיטת הרמב"ם הויא דכברה מהני להכל וניפוח רק לפסח, ה"ה שיטת ר"ת הויא להיפך, והיינו דניפוח מהני לכל, וכברה מהניא רק לפסח, ובפשוטו הוי ממש כהרמב"ם אלא להיפך.

אולם נראה דאינו כן, דהרי להרמב"ם כברה כלל אינו בדיקה, אלא הרמב"ם כייל לה בכלל מתני' דלהלן דמטהרין בית הפרס, ולפי"ז ודאי כל שעשה בכברה מותר לכל אדם בכל גווני להכנס.

ב]

אולם אליבא דר"ת, דכ' להדיא בתוס' בכורות בדעתו, שכל שניפח מותר לצורך מצוה להכנס יעוי"ש. ומבואר דרק לצורך מצוה מהני ניפוח, אבל שלא לצורך לא מהני, וע"כ דניפוח הגם דמהני לכל מילי, מ"מ לא הוי בכלל דינא דמשנה ה' דכיצד דמטהרין ודו"ק.

ג]

ולכאו' מוכח כן, שהרי מדלא נקטה המשנה להלן בכלל הנך גווני דמטהרין, גם ניפוח, ע"כ דניפוח אינו מטהר. ואליבא דהרמב"ם אינה הוכחה, שהרי נקטו סמוך לדין מטהרין לדין כברה, ומעשה כברה הוי מעשה מטהר, אלא דלא שייך לטהר למפרע, וממילא רק נשאר דין בדיקה וכש"נ. [ואדרבה לשיטת הרמב"ם הביאו דין כברה סמוך לדין מטהרין, ללמד שיסוד כברה הוי מעשה המטהר].

ד]

ולמש"נ בדעת ר"ת דניפוח הגם דמהני לכל מילי, מ"מ לא הוי מכלל דינא דמשנה ה' דכיצד מטהרין ביה"פ, ורק מהני לענין מצוה. ולפי"ז ניחא היטב מה שביאר ר"ת בכוונת הש"ס בכורות דמיירי בלי ניפוח, וכוונת הש"ס להוכיח דביה"פ הוי דרבנן ממה דמהני ניפוח יעוי"ש. והק' לעיל עלה, דהרי לר"ת לשיטתו מהני לכל מילי, וא"כ לכאו' הוי טהרה דאורייתא, ומה ההוכחה דביה"פ דרבנן יעוי"ש. ולהמבואר ניחא היטב. שגם ניפוח לא הוי מטהר, וההוכחה לזה, שכל שאינו לדבר מצוה אם נכנס נטמא. וע"כ דרק הוי בדיקה, ומהניא לענין מצוות, ושפיר הוי הוכחה דממה שמהני במסויים לענין מצוות, ע"כ דביה"פ דרבנן ודו"ק.

ה]

אלא דלכאו' מלשון הר"ש משמע דס"ל דאליבא דר"ת ניפוח מהני גם לדבר הרשות. דיעוי"ש שכ' להוכיח כר"ת [אחר שכ' שכר"ת צריך לפרש להסוגיא דכתובות] "וכן צ"ל מכח ההיא דבכל מערבין וכו' ואי הוה מטמא לתרומה היכי שרי למ"ד התם מערבין לדבר הרשות" יעוי"ש. והיינו דאליבא דמ"ד מערבין למצוה, י"ל דלצורך מצוה התירו בטומאה, אלא למ"ד לדבר הרשות ע"כ צ"ל דהוי טהור יעוי"ש, ומבואר דגם לדבר הרשות הוי טהור ודו"ק. [וקצת יש לדחות דעירוב בכל גווני לענין טהרה נדון כמצוה וצ"ע].

ו]

ובאמת בתוס' רבי יהודה החסיד ברכות י"ט ב', שהביא לדברי ר"ת ונקט שם להדיא בדעתו דניפוח מטהר גם לדבר הרשות יעוי"ש. וכן נקט בכוונת ר"ת בחזו"א כ"ד ז' יעוי"ש. ולכאו' הוי דלא ככל מש"נ.

ז]

אלא דלפי"ז הדרא קו' לדוכתא, מדוע במשנה מטהרין ביה"פ לא נקטו ג"כ ניפוח וצ"ע. [ואולי בדיקה דניפוח לא הוצרכו להביא. דבזה פשיטא דטהור היות והוברר שאין מקום לחשש עצם, וחידוש המשנה הוי דהגם דהוי שדה ביה"פ, מ"מ לשדה עצמו שייך טהרה ודו"ק וצ"ע].

ח]

ואם לר"ת ניפוח הוי גם לדבר הרשות, א"כ יל"ע גם אליבא דהר"ש דכברה מהני לכל מצוות, אם ס"ל דמהני גם לדבר הרשות וצ"ע.

ט]

ולפי המבואר בדעת ר"ת, דהגם דניפוח מהני לכל, מ"מ אינו מעשה טהרה של ביה"פ. א"כ שפיר י"ל דגם לשיטת הר"ש דס"ל להיפך מר"ת, א"כ מה דמהניא כברה, אין הכוונה כהרמב"ם דכברה הוי מעשה המטהר בית הפרס, והוי בכלל דינא דמשנה ה', אלא לעולם הוי מעשה בדיקה וכלשון המשנה, אלא שיש ב' סוגי בדיקות, יש בדיקה דניפוח דמהניא לפסח, ויש בדיקה של כברה דמהניא לכל המצוות, אבל לא הוי מעשה טהרה.

י]

ולכאו' להר"ש מוכח לפרש כן, שהרי הר"ש נקט דכל שעשו בכברה, אפילו אם מיירי שעבר והלך, מהניא הכברה לכל דבר, [ולא כש"נ ברמב"ם דלשעבר לא מהניא לטהר]. ומדוע נקט לה התנא בלשון בדיקה, ולא בלשון מטהרין. וכן מדוע לא כייל לה בכלל משנה ה', וע"כ צ"ל דלא הוי מעשה המטהר, ורק הויא בדיקה מעולה דמועילה לכל המצוות וכש"נ.

יא]

יש מקשין אליבא דר"ת דס"ל דבכל מקום שהש"ס מביא לדינא דניפוח ונידוש, היינו להוכיח דביה"פ הוי דרבנן. [ובתוס' בכורות כ' שזהו ג"כ כוונת הש"ס ברכות י"ט ב' וכ"ה ברש"י שם]. וכן הוא לכו"ע כוונת הסוגיא כתובות כ"ח ב' וכש"כ רש"י שם. וכן הוא לכאו' כוונת הש"ס נדה נ"ז א'. והיינו דאם היה דין דאורייתא לא היה מועיל הבדיקה, והקשו מדוע לא הביא הש"ס בדיקה דכברה. [ולהרמב"ם לק"מ דהוי מעשה המטהר ודו"ק]. ולהנ"ל הרי גם ניפוח רק הוי בדיקה. והיא גופא מייתי דהיות ואחר ניפוח מהני רק למצוה, ואסור שלא למצוה, וע"כ דביה"פ דרבנן ודו"ק.

לעושי פסח לא העמידו דבריהם

א]

בסוגיא חגיגה כ"ה ב' הביאו דלעושי פסח לא העמידו דבריהם במקום כרת, ולאוכלי תרומה העמידו דבריהם במקום מיתה יעוי"ש. והנה רהיטת הש"ס דהיות וכשימנע מלעשות פסח הוי בכרת לכן לא העמידו דבריהם. [ובתוס' פסחים הוכיחו שאין זה הכוונה יעוי"ש, אולם בפשוטו ודאי ס"ל דהכוונה הוי כש"נ.] ותמוה לפי"ז מהו שכ' הש"ס לגבי תרומה במקום מיתה העמידו דבריהם, וכי מה שנמנע מלאכול תרומה הוי במיתה. [ובמאירי כ' להדיא דהוי עשה, ויל"ע אם מוטל על כהן מסויים וצ"ע].

ב]

ובאמת לכאו' זהו מקור מה שפרש"י שם שפי' לגבי שאם יאכל, הרי טמא שאוכל תרומה הוי במיתה, והיינו כביאור התוס' בפסחים. ויל"ע איך מתפרש הש"ס לראשונים דלא ביארו כתוס'.

ג]

ולכאו' כוונת לא העמידו דבריהם, היינו שלא העמידו גזירתם שביה"פ טמא. ויל"ע דלכאו' הרי צריך בדיקה, וע"כ מה גדר לא העמידו. ובפשוטו הכוונה שכל שיבדוק לא העמידו. ויעוי' במקד"ד מ"ט ד' שהקשה דלא שייך לשון לא העמידו, אלא רק תיקנו שבדיקה מועלת, והיות ובדק ולא נמצא ממילא טהור יעוי"ש. ובפשוטו הכוונה דגם אחר בדיקה חיישינן שאולי לא בדק היטב, ורק לגבי פסח לא העמידו דבריהם וסמכו על הבדיקה ודו"ק.

ד]

ובמקד"ד שם כ' דבר חדש. והוא עפ"י יסוד דבריו שביה"פ העפר עצמו טמא, וא"כ כלפי העפר מה תועיל בדיקה, והרי בתוספתא מבואר שגם אם הקבר עמוק ב' קומות השדה טמא, וודאי אין עצם. וכי בדיקה עדיפא מכה"ג שהקבר עמוק ב' קומות, וע"כ דאיכא ב' מילי, והיינו דע"י בדיקה אין חשש עצם כשעורה, אלא דמ"מ הרי טימאו העפר גם בלי החשש עצם, ולזה בעינן לדינא דלא העמידו דבריהם יעוי"ש. [וצ"ע וכי בקבר עמוק ב' קומות, ובא לעשות פסח, אי"צ בדיקה].

ה]

והנה לדברי המקד"ד, מה דלא העמידו דבריהם, אינו ע"י הבדיקה, אלא כל שבדק, ואין חשש עצם, הוסיפו להוריד גם דינא דרבנן דעפר טמא בודאי. ולפי"ז מה דלא מהני לתרומה, אין הביאור דהבדיקה לא הועילה לתרומה, אלא דגם אם הועילה לתרומה, מ"מ את הגזירה שעשו על העפר שטמא בודאי, לא עקרו כלפי תרומה. ולכאו' לשון הראשונים אינו כן, אלא דהבדיקה עצמה אין סומכין עליה לאוכלי תרומה. יעוי"ש רש"י ד"ה ואין וכו' "אין סומכין על בדיקה זו" ודו"ק.

ו]

וכן לכאו' מוכח מנדון הש"ס בבדק לפסחים אם מהני לתרומה, ומה דפשט לה הש"ס יעוי"ש, ולכאו' אם פשיטא דהבדיקה מהניא לכל מילי, ורק הוי נדון אם עקרו גזירתם דעפר טמא, א"כ אין לזה שייכות לבדיקה וצ"ע.

ז]

ואולי עפ"י הנ"ל אפשר ליישב מה שתמהו על הרמב"ם, דהרי מסקנת הסוגיא חגיגה הויא כעולא דאם בדק לפסחו אוכל בתרומתו, והרמב"ם השמיט להאי דינא, ובפשוטו ס"ל דבדק לפסחו אינו אוכל בתרומתו, ותמוה דהוי נגד סוגיא מפורשת. [ותמהו בזה במנח"ח הו"ד בליקוטים].

ולהנ"ל י"ל, דהסוגיא בחגיגה ס"ל דיסוד ביה"פ הוי מחשש עצם כשעורה, ורק הבדיקה היא שמועילה שלא יעמידו דבריהם. והרמב"ם שפסק להתוספתא דביה"פ הוי גם בקבר עמוק ב' קומות, וע"כ דהוי דין טומאה מחודש, וא"כ לא הבדיקה עצמה המטהרת, ושפיר ס"ל דלא שייך לדון מיגו שהבדיקה הועילה לפסח שתועיל לתרומה ודו"ק וצ"ע.

ח]

והנה פליגי הראשונים, אם לכל מצוה כה"ג שניפח נטמא או לא נטמא. ולהשיטות דס"ל דנטמא, א"כ כוונת הש"ס דרק לגבי עושי פסח לא העמידו דבריהם, ועקרו שלא נטמא, אבל לגבי שאר מילי נטמא. [אלא דמ"מ התירו לו להכנס לצורך מצוה הגם שנטמא].

אבל לשיטות הראשונים דס"ל דלכל מצוה כל שניפח אינו נטמא, א"כ כוונת הש"ס לא העמידו דבריהם בעושי פסח, היינו שהיות ואם יעשה בטומאה יהיה בכרת, לכך כלפי איסור כרת עקרו לטומאה ודו"ק. והיינו דכלפי תרומה שהוי במיתה, ואין במניעתה מיתה לא עקרו האיסור טומאה.

ט]

ויעוי' במאירי חגיגה כ"ה ב', ונקט דתרומה שמניעתה בעשה לכן לא התירו הטומאה, [אלא ימנע מלאכול] ולכאו' לא גריס תרומה במיתה, ויעוי"ש שהביא גירסא להיפך מסוגיין, והיינו דפסח דבכרת העמידו דבריהם, ותרומה דהוי במיתה לא העמידו דבריהם. ולכאו' כוונתו דפסח העמידו דבריהם והצריכו ניפוח כדי שלא יעשה פסח בטומאה ויהיה בחשש כרת, אבל תרומה דהויא במיתה לא העמידו דבריהם. והיינו שלא הצריכו לנפח ויאכל בלי ניפוח, והוא חידוש גדול ודו"ק.

י]

שם במאירי ד"ה כיצד הביא די"מ שאם ניפח ומצא עצם כשעורה אינו בודק עוד ונדחה לפסח שני שכל ספק מגע טמא יעוי"ש. וצ"ב כוונתו. לכאו' ס"ל דבדיקה מהניא רק שלא נמצאת עצם, וממילא דיינינן שביה"פ לא הוחזקה בו טומאה ולכן לא העמידו דבריהם. אבל כל שנמצא עצם כשעורה, א"כ הוקבע טומאה במקום, ולא שייך לטהר יעוי"ש.

יא]

שם במאירי ד"ה בית הפרס, דמהתורה ביה"פ טהור, היות ואין חוששים ליותר מעצם כשעורה. ועצם כשעורה עצמו לא חיישינן למגע או משא היות וטמונים הן בתוך העפר. ולכן רק הוי טומאה דרבנן יעוייש"ה.

פרק יח משנה ד – ניפוח למצוות

א]

בראשונים הקשו סתירה, דרהיטת הש"ס דניפוח מועיל לענין פסח ולא לתרומה, ומשום דלא העמידו דבריהם במקום כרת, ומשמע דלענין שאר מילי דלא הוו בכרת העמידו דבריהם, והיינו דנדון דהוי טמא. והקשו לפי"ז מהא דתנן שכהן מניח עירוב בביה"פ, [והיינו דנקטו דאם מניח עירוב, ע"כ שיכול לילך ולאוכלו, דאל"כ לא נקבע כמקומו, וע"כ דלעירוב ג"כ הוי טהור].

ונשנו בזה בראשונים כמה תירוצים.

ב]

בתוס' הרא"ש ברכות י"ט ב'. [והקשה כן גם מהא דהולכין עם האבל יעוי"ש]. כ' דלפסח לא העמידו והוי טהור לגבי פסח. אבל לגבי אבל מותר לו לילך אבל הוי טמא יעוי"ש.

וכן הוא בתוס' בכורות כ"ט ב' בשם ונראה לרבי, שכ' דלענין עירוב התירו ע"י ניפוח, אלא דגם בניפח הוי טמא יעוי"ש.

ג]

אולם בתוס' עירובין כ"ו ב' ג"כ הקשו מהא דעירוב [ומבואר דנקטו ג"כ דאם הוי טמא לא יועיל העירוב.] ותי' דלעולם ניפוח מועיל לכל המצוות, ומה שיש דין מסויים לגבי פסח, היינו דסד"א דעושה פסח בטומאה היות והוי בכרת, א"כ כלפי איסור טומאה בכרת לא התירו, קמ"ל שהתירו כדי שלא ימנע מעשיית הפסח, אבל אכילת תרומה היות והויא במיתה [האוכל בטומאה] לכן לא התירו יעוי"ש.

ד]

ויעוי' ג"כ בתוס' פסחים צ"ב ב', ונקט דלגבי טומאת כהן דליכא אלא לאו שרי להכנס בביה"פ לצורך עירוב יעוי"ש. ולא נתבאר להדיא אם כוונתם שנכנס והוי טהור או טמא. ויעוי' בתוס' ר"ש משנץ שם ומבואר להדיא בלשונו שם דהוי טהור וכש"נ.

ה]

וב' הדרכים הנ"ל, היינו דלא ס"ל ליסוד דר"ת. דר"ת חידש דיש חילוק בין כברה לבין ניפוח, וס"ל דבניפוח מהני גם כלפי תרומה, אבל שאר הראשונים ס"ל דבניפוח עצמו יש חילוק בין פסח לתרומה, וזהו דפליגי האם רק כלפי פסח טהור, ולשאר מילי טמא. או דלכל מצוות טהור חוץ מתרומה דבמיתה ודו"ק.

ו]

ולשיטת ר"ת דבניפוח מהני לגבי כל המצוות שטהור, א"כ הוקשה מהמשנה בבכורות ששייך שמותר להכנס לביה"ק ומ"מ הוי טמא, וזהו שהוכרח לחדש שיש דין נוסף, והיינו דגם ללא ניפוח לצורך מצוה מותר להכנס לביה"פ ודו"ק.

ז]

אלא דהוקשה להראשונים עוד, דאם מהני ניפוח לכל מצוה, א"כ מהו דנקט הש"ס בכמה דוכתי מצוות חשובות. ומשמע שמהני היות והוו חשובות. וזהו דפליגי מה ההבדל בין כל מצוה למצוה חשובה, והתוס' בכורות בשם "ונראה לרבי" נקט דמצוה חשובה מותר בלי ניפוח וטמא. ומצוה גרידא צריך ניפוח וטמא. [ומה דטמא, מוכח כן מהמשנה בבכורות שם ודו"ק]. והיינו דס"ל דטהור הוי רק בפסח, וע"כ החלוק בין חשובה ללא חשובה הוי לענין אם נכנס בלי ניפוח או עם ניפוח ודו"ק. והיינו דילפינן מהסוגיות דמצוות חשובות, שיש היתר להטמא למצוות חשובות ודו"ק. וזהו דס"ל לתוס' בבכורות בשם ונראה לרבי, דבמצוה חשובה מותר בלי ניפוח, ובשאר מצוות צריך ניפוח ודו"ק.

ח]

ולכאו' י"ל מהו ההבדל בין מצוה חשובה למצוה שאינה חשובה. וי"ל כש"כ בראשונים דהוי רק רבותא כה"ג שיש לו רב במקומו. או אשה במקומו ודו"ק.

ט]

ולכאו' כש"כ דהוי רק רבותא דאפילו יש במקומו מ"מ יכול לילך, מוכח כן בשיטת ר"ת, שהרי לר"ת ניפוח מטהר גם לכל מילי, וכן מוכח מהסוגיא בבכורות דלכל מצוה מותר בלי ניפוח, וא"כ הדרא קו' לדוכתא מאי קמ"ל במצוה חשובה טפי מעדות, וע"כ דסד"א דהיות ויש במקומו לא התירו ודו"ק. ויעוי' בתוס' ר"י החסיד שם.

הארות

א]

בתוס' ר"ש משנץ פסחים צ"ב ב' הביא ליסוד ר"ת דניפוח מהני לכל מילי, אלא דכייל בזה ג"כ דהמשנה מיירי כה"ג שעבר קודם בדיקה וכה"ג מטהרין ליה לפסח ולא לתרומה, אבל כה"ג שהבדיקה הוי לענין לכתחילה הוי בניפוח יעוי"ש. ומבואר שיש ב' חילוקים בין ניפוח לכברה, דניפוח מהני לכל דבר ולכתחילה, וכברה הוי כל שעבר, ומהני לפסח ולא לתרומה וצ"ב.

ב]

ויעוי"ש להלן בתוס' ר"ש משנץ, שהביא להסוגיא בחגיגה בדק לפסחו מהו לתרומתו, וכ' דמיירי בבדיקה דמתני', ולא בבדיקה דניפוח, ונקט שם טעם מדוע לא הוי על בדיקה דניפוח. [יש שם ט"ס וצ"ע]. ולכאו' צ"ע דתיפו"ל בפשוטו דהיות וניפוח מהני לכל מילי א"כ שפיר לא שייך לדון וצ"ע.

ג]

ולכאו' נראה מדבריו דחלוק ביסודו בדיקה על לשעבר, מאשר בדיקה לכתחילה. והיינו דאם כבר עבר, ואח"כ בודק, מה דמהניא הבדיקה היינו איך לדון להגברא, ובזה שפיר אמרינן דמהני רק לפסח, והיינו דדיינינן דהגברא נדון כטהור לגבי עשיית פסח, ולא נדון כטהור לאכילת תרומה. [וזהו דמיבעי אם בדקו לפסח וחל על הגברא טהרה, האם תועיל גם לאכול בתרומה ודו"ק].

ד]

אבל כל בדיקה שמועילה לכתחילה, א"כ מהניא לדון להשדה בטהרה. [וכ"ש לר"ת דס"ל דניפוח מהני גם למילי דאינם מצוה, וע"כ דהוי טהרה]. וכה"ג דדיינינן להשדה שטהורה, ודאי כלל לא שייך לחלק בין פסח לתרומה. וכל החלוק הוי רק כד דיינינן על הגברא, אבל כלפי השדה לא מתחלק בין פסח לתרומה ודו"ק.

ה]

ולכאו' כעי"ז מתבאר ג"כ מתו"ד ערכי תנאים ואמוראים [ערך רבי יהודה בר אמי. הו"ד בתו"ר להלן משנה ה']. ובתחילה נקט דמיירי בעושה פסח שהלך בביה"פ ולא יודע אם הסיט, ששואל אם המקום נופח או נידוש, ואם אמרו לו שנידוש או ניפחוהו סומך על דבריהם ועושה פסחו דלא העמידו דבריהם במקום כרת יעוי"ש.

ו]

ולהלן שם כ' דכל אדם שרוצה לנפח טהור הוא אפילו לאכילת תרומה יעוי"ש, ולכאו' סותר משנתו אם ניפוח מהני לתרומה, ולהנ"ל י"ל דחלוק אם כבר עבר קודם, או ניפח ואח"כ עבר, והיינו שחל דין טהרה על השדה ודו"ק. [אולם מלשונו שם משמע שיסוד החילוק, דכה"ג ששמע מאחרים וצריך לסמוך עליהם. מהני רק לפסח וכל שנידוש בבירור מהני ג"כ לתרומה וצ"ע].

ז]

ברמב"ם ס"ל דניפוח מהני לפסח, ולענין כל המצוות נקט בפ"ג אבל הי"ד דמותר בלי ניפוח, ובהלכות עירובין פ"ו הי"ז כ' דיכול להכנס ליטול עירובו ע"י ניפוח יעוי"ש, ובחזו"א כ"ד י' תמה, דממ"נ אם ליטול הוי מצוה שיטול בלי ניפוח, ואם אינו מצוה שלא יועיל ניפוח יעוייש"ה.

ויל"ע בכוונת הרמב"ם אם ס"ל דכדי שיחול עירובו, היינו היות ויכול לנפח, או דהיות ובמצוה נכנס בלי ניפוח, ממילא חשיב מקומו וצ"ע. עוד יל"ע אם ניפח ונכנס ליטול עירובו דלכאו' אינו טמא, ולכאו' לא מצינו דמהני ניפוח לכל המצוות וצ"ע. ומשמע דניפוח מתיר כניסה הגם דלא נדון כטהור וצ"ב.

ח]

יעוי' ברש"ש עירובין כ"ו ב', שתמה על קו' התוס', דלעולם אין מותר להכנס לביה"פ, אלא דמ"מ חשיב מקומו, היות והותר להכנס ע"י ניפוח במקום אחר יעוי"ש. וגם ברמב"ם הנ"ל חזינן לא כסברת הרש"ש ועי'.

ט]

ואולי י"ל דס"ל להרמב"ם, דודאי זה שיכול להכנס לפסח לא מועיל להחשיבו כמקומו לעירוב. ורק היות ולכל מצות יכול להכנס לכן חשיב מקומו. אלא שכשרוצה להכנס בפועל לא יכול להכנס בלי ניפוח, היות והכניסה בפועל אינה מצוה. ולומר שאסור לו להכנס ליטול, בזה הוי סתירה לשביתתו. וע"כ שיכול להכנס, אבל עכ"פ רק אם יבדוק וימעט החשש, אפילו שאחר שמנפח נדון כטמא ודו"ק וצ"ע.

\* \* \*

א]

יעוי' בסוגיא חגיגה כ"ה ב' לעושי פסח לא העמידו דבריהם במקום כרת לאוכלי תרומה העמידו דבריהם במקום מיתה יעוי"ש. ובפשוטו הכוונה שלא העמידו היינו דמכלל דינא דביה"פ הוי לדון ההולך בביה"פ דהוי טמא, וזהו דלא העמידו ולא דיינינן לההולך בביה"פ דהוי טמא לענין עשיית פסח.

ב]

ומה דלא העמידו ומ"מ הצריכו בדיקה, ויל"ע גדר הבדיקה. ובפשוטו הגדר דהגם דלא העמידו, מ"מ היינו בתנאי שיבדוק, וכה"ג שבדק הרי לא העמידו ותלינן שטהור. ולשיטת המאירי בחגיגה דכה"ג שמצא עצם כשעורה נדחה לפסח שני, י"ל שהגדר דכל שבדק ולא מצא לא העמידו דבריהם, והיינו שאמרו דלא נדון שהוחזקה שדה זו בטומאה, אבל כל שמצא עצם כשעורה היות והוחזקה בטומאה תו לא שייך שלא להעמיד דבריהם ודו"ק.

ג]

והנה מצינו עוד גווני, והיינו לשיטת הראשונים שתירצו דבשאר מצוות התירו להכנס, ומ"מ הוי טמא. [ויעוי' בתורא"ש ברכות י"ט ב' ועו"ר]. ולכאו' לפי"ז מצינו ב' עניני לא העמידו. לא העמידו לענין שלא נדון כטמא, ועוד לא העמידו שהיות והוחזקה בטומאה לכן אסרו להכנס. ולענין איסור כניסה לא העמידו דבריהם ודו"ק. [ובזה הוו ב' שיטות, יש שפי' דבודק וטמא. ויש שפי' שנכנס בלי לבדוק וטמא ועי'].

ד]

והנה בקו' הראשונים מהו דהוי דין לא העמידו לגבי פסח. והרי גם לכל מצוה לא העמידו דבריהם כדמוכח מהא דעירובין. ונאמרו בזה ב' דרכים בראשונים יש שתירצו דלגבי פסח טהור ולגבי שאר מצוות נכנס וטמא. ויש שתירצו דבכל המצוות טהור, ומ"מ הוצרכו במסויים לגבי פסח ללא העמידו דבריהם, היות ובפסח אם עושה בטומאה הוי בכרת יעוי"ש.

ה]

ולפי"ז תמוה דברשב"א ותוס' הרא"ש עירובין ל' ב' נקטו כתי' הראשונים דבפסח לא העמידו היינו דהגם שעושה פסח בטומאה הוי בכרת, מ"מ לא העמידו דבריהם. ולכאו' לפי"ז י"ל דבשאר מצוות ג"כ הוי טהור, ואפ"ה סיימו שם "והכא גבי עירוב שהוא דבר מצוה שרינן טומאת כהן דליכא אלא לאו להכנס בבית הפרס, אבל העמידו דבריהם לטמאותו" יעוי"ש. וצ"ע מדוע הוכרחו לפרש לב' הצדדים וצ"ע.

ו]

ולכאו' מתבאר מתו"ד, דדינא דביה"פ הוי לב' מילי הן דאסור להכנס, והן שאם נכנס נדון כטמא. ותרווייהו היות ומחזקינן השדה בטומאה, ולפי"ז גם כה"ג שהקילו ולא העמידו דבריהם היינו רק לענין שמותר להכנס ולא העמידו דבריהם לענין לאו. אבל לא אלים לענין לדונו כטהור, ולכן לגבי פסח בעינן שיבדוק ודו"ק.

פרק יח משנה ד – ולנזיר, בש"א בודקין, ובה"א אין בודקין

א]

מתני' "ולנזיר בית שמאי אומרים בודקין, ובית הלל אומרים אין בודקין" יעוי"ש. ובר"ש פי' דכה"ג שנזיר הלך בביה"פ, ס"ל לב"ש דבודקין, ואם נמצא עצם כשעורה מגלח ומביא קרבן ואם לאו אינו מגלח, ואליבא דב"ה אין בודקין. והיינו משום דאפילו אם לא נמצא מגלח ומביא קרבן, ודינו כספק נזיר טמא יעוי"ש.

ב]

והנה לביאור הר"ש צ"ב, דהרי תנן בנזיר נ"ד א' דעל ביה"פ אין נזיר מגלח, ולכאו' הויא מתני' דידן דלא כמשנה שם, שהרי לב"ה בכל גווני מגלח, וגם לב"ש לכאו' אם נמצא עצם מגלח וצ"ע. ויעוי' בזה בתויו"ט מש"כ בזה. וצ"ע.

ג]

ובאליהו רבה היפך גירסת המשנה יעוי"ש, וצ"ע מדוע. ולכאו' כוונתו, דאם מהפכים, וס"ל לב"ש דלעולם אי"צ בדיקה, והיינו שגם בלי בדיקה מגלח, והרי בנזיר תנן דאין מגלח על בית הפרס. והמשנה בנזיר הויא כב"ה, והיינו דבלי בדיקה אין מגלח. ורק שיש דין בדיקה, ואם בדק ומצא עצם מגלח, וכה"ג לא הוי מדין ביה"פ, אלא היות ונמצא עצם, שפיר הוחזקה השדה בטומאה ודו"ק. [ויעוי' כעי"ז בחידושי מהרי"ח במשניות].

ד]

ולפי"ז ניחא לשון המשנה דמביא כברה אם נמצא עצם כשעורה טמא יעוי"ש. ולכאו' צ"ע דהא פשיטא דאם נמצא עצם טמא. והחידוש הוי להיפך והיינו שאם לא נמצא טהור, [ובאמת בר"ש בביאור בדיקה לעושי פסח נקט כן דבודק ואם לא נמצא טהור]. ולהנ"ל שפיר קמ"ל שלגבי נזיר לא עשו ביה"פ דהוי טומאה לגלח, ולכן כל גדר ביה"פ הוי שבודק ואם ימצא טמא, אבל כד דיינינן אם מצד טומאת ביה"פ מגלח עלה תנן בנזיר דעל טומאת ביה"פ לא מגלח ודו"ק.

ה]

ועפי"ז אפשר לבאר ג"כ דברי המאירי בחגיגה כ"ה ב' דנקט שם דאם בדק ומצא עצם כשעורה הולך בצד אחר, אולם הביא שם י"מ דס"ל דאם מצא עצם כשעורה נדחה לפסח שני, וצ"ע מדוע.

ולכאו' י"ל, דס"ל דכל מה שהקילו בפסח, היינו שאם יבדוק ולא נמצא, דלא העמידו דבריהם לעושי פסח, והיינו שלא נדון כביה"פ, אבל אם נמצא עצם, היות והוחזק בשדה טומאה, א"כ גם כלפי פסח הוחזקה טומאה, וכה"ג ליכא לדינא דלא העמידו דבריהם. והיינו דרק כה"ג שעדיין לא הוחזקה טומאה, אמרינן דלא העמידו דבריהם. אבל כל שבדק ומצאו עצם כשעורה, והוחזקה טומאה בזו השדה, כה"ג ליכא לקולא כלפי פסח ודו"ק. וכ"ש לסברת הריטב"א דמדאורייתא תלינן שנדקדקו ואין כשעורה.

[וזהו סיום המשנה ואם נמצא טמא, היינו דבנמצא הוחזקה השדה בטומאה, וכה"ג לא יועיל שיהלך בצד אחר ודו"ק].

ו]

ועכ"פ ניחא לפי"ז דס"ל להר"ש בביאור מתני', דכמו דקמ"ל דלגבי עושי פסח הוי דין בפנ"ע בביה"פ. ה"ה לגבי נזיר פליגי ב"ש וב"ה מהו גדר דינא דביה"פ לגבי נזיר וכש"נ. והיינו דלב"ש [דזהו המשנה בנזיר, דאין מגלח על ביה"פ] עשו דיש דין בודקין, וקודם בדיקה לא מגלח, ואחר בדיקה ומצא עצם, לא הוי ביה"פ אלא שדה שהוחזקה.

ז]

ובפיהמ"ש ביאר שכל מתני' לא הוי לענין מגלח, אלא לענין אם נדון כטמא, וכן פסק בסתמא כב"ה דהוי טמא שבעה בפ"ז נזירות ה"ז יעוי"ש, ולפי"ז לק"מ ממתני' נזיר נ"ד, דלכו"ע אין מגלח ודו"ק.

ח]

ויעוי' באור שמח פ"ז נזירות ה"ז, שכ' דבר חדש בשיטת הרמב"ם, והיינו דלב"ה דלא בודקים היינו דס"ל דביה"פ שהלך נזיר אינו סותר ולא מגלח, וזהו המשנה דנזיר נ"ד, וכל הנדון הוי רק שטמא ואינם עולים לו למנין נזירות, וזהו דס"ל לב"ה דאין בודק ומשום דגם אם לא מצא, מ"מ לא עדיף מתרומה דבדיקה לא מועילה. [ולענין לסתור אי"צ בדיקה, דלעולם לא סותר וכש"נ].

ט]

אבל ב"ש ס"ל דהעובר בביה"פ סותר ומגלח, ולכן אמרו שבודק, והיינו דע"י בדיקה הקילו שאינו סותר. [ולא נתבאר בדברי האו"ש, מדוע תיקנו שבמקום בדיקה לא העמידו דבריהם ואינו סותר]. והוסיף שם באו"ש חידוש, דכל שבדק ולא מצא, לא רק שאינו סותר, אלא הוי טהור לגמרי, ואינו צריך ג' וז'. ומשום דלא שייך חצאין, וכמו דבדק לפסחו מהני לתרומה, ה"ה כאן כל שבדק לענין סתירה אי"צ הזאה.

י]

וכ' דלפי"ז ניחא מה דלא תני לפלוגתת ב"ש וב"ה בעדויות, משום שיש קולא וחומרא בכל צד, וכה"ג אינו שייך לעדויות יעוייש"ה.

ועכ"פ לא נתבאר עדיין לדבריו, מהו יסוד פלוגתת ב"ש וב"ה.

יא]

ויעוי' בקרן אורה נזיר נ"ד ב' ד"ה ומשמעתין שבתחילה ביאר דפליגי ב"ש וב"ה דלב"ש כל שבודק יכול להכנס, ולב"ה לא מהניא בדיקה. ויעוי"ש שתמה מתוס' דמהני נפיחה, ולכאו' כהן ונזיר הוו כחדא יעוי"ש. ולכאו' לא דמי דכהן בניפוח היינו לצורך מצוה, ובנזיר לא התבאר דהוי למצוה וצ"ע. ואולי מבואר בקר"א דס"ל דכוונת המשנה לגבי נזיר הוי דומיא דכהן, והיינו לצורך מצוה וצ"ע.

יב]

עוד כ' שם דפליגי אם בדק אם הוי טהור לגמרי או לא, יעוי"ש שדן לפרש כן ג"כ בלשון השאילתות.

יג]

ובד"ה עוד נראה כ' בקר"א שם לפרש את הרמב"ם, דלב"ש צריך בדיקה ובלי"ז הוי ספק טמא, וב"ה ס"ל דאי"צ בדיקה וגם בלי בדיקה אינו מגלח דהויא רק טומאה דרבנן, ולפי"ז לא מייתי לה בעדויות, דהוו ב"ש לחומרא.

ולפי"ז הוסיף שם בקר"א דבדיקה דמפורשת במשנה היינו לגבי נזיר, ולא זהו הבדיקה דהוי לעושה פסח, דלעושה פסח הוי בניפוח ומהניא רק לפסח, וכאן בעינן בדיקה לטהרו לגמרי יעוייש"ה.

יד]

אלא דלכאו' בר"ש מבואר דלא כהקר"א, אלא דלב"ה אין בודקין היות ולעולם גם בלא נמצא מגלח יעוי"ש. ולכאו' הדבר צ"ע דהיות ורהיטת המשנה דהבדיקה היינו בכברה, וס"ל להר"ש דבדיקה דכברה מהניא לכל. [ורק בבדיקה דניפוח נאמר דין דמהני לפסח ולא לתרומה]. וא"כ היות ומהניא לכל מדוע לא מהני לנזיר וצ"ע.

טו]

ולכאו' מוכח, דגם לשיטת הר"ש דבדיקה דכברה מועילה לכל, היינו רק למצוה, אבל לא שוי טהרה כהאי דמשנה ה', ולכן ס"ל לב"ה דנזיר לא נדון כמצוה, ואדרבה דיינינן ליה לביה"פ בחזקת טומאה כלפי נזיר, ולא מהניא בדיקה לנזיר ודו"ק. [אלא דצ"ע להר"ש דנפיק דבדיקה דמתני' בפסח ולא לתרומה הויא בניפוח, ובדיקה דנזיר הויא בכברה].

טז]

ולפי"ז אולי י"ל, דהש"ס חגיגה דן בבדק לפסחו מהו לתרומתו, ולשיטת הר"ש דלנזיר אליבא דב"ה לא מהני בדיקה [ולכאו' הוי נזיר כתרומה] ויש לדון מדוע לא מספק"ל להש"ס בדק לפסחו מהו לנזירותו. ולהנ"ל י"ל דזהו גדר דינא דביה"פ דלגבי נזיר [דאינו מצוה] דיינינן ליה כחזקת טומאה גם אחר בדיקה, ולכן פשוט דלא תועיל גם בדיקה לעושי פסח ודו"ק וצ"ב.

יז]

וגם בשיטת הרמב"ם יש לדון כנ"ל, דהיות וס"ל דבדיקה דכברה מהניא לכל מילי, א"כ באיזו בדיקה מיירי מתני' לנזיר, [האם בכברה או בניפוח] דלהאו"ש הנ"ל ס"ל לב"ה דגם אם יבדוק ולא ימצא, מ"מ אינם עולים לו למנין נזירותו, ולכאו' אם הוי בכברה, הרי ס"ל להרמב"ם דכברה מהניא לכל, והויא בכלל דינא דמשנה ה' דמטהרין ביה"פ, ולכאו' צ"ל דמיירי בניפוח וצ"ע. [ולקרן אורה ניחא ודו"ק].

אם מותר לכהן להכנס לביה"פ

א]

והנה בגמ' בכורות כ"ט א' מתרצינן דביה"פ דרבנן, וברש"י שם מבואר דמיירי ע"י ניפוח, מיהו שיטת ר"ת בתוס' שם דשרי גם בלי ניפוח כיון דהוי דרבנן יעוי"ש.

והנה ביסוד דינא דביה"פ נחלקו הראשונים, ולתוס' כתובות כ"ח ב' משמע דהוי משום ס"ט ברה"ר טהור יעוי"ש. ולפי"ז לכאו' יהיה מוכח כדברי המנח"ח מ' רס"ג דלכהן מותר להכנס לס"ט ברה"ר, ולכן מהתורה מותר לו להכנס, [ויעוי' ברמב"ן נדה נ"ז א', וריטב"א מו"ק ה' ב'].

ב]

אמנם דעת האחיעזר ח"ג סי' ס"ה דלכהן אסור להטמא בס"ט ברה"ר, וכ"כ המלבושי יו"ט ח"ב דיני חזקות סוס"י י"ג, ולפי"ז צ"ע איך כהן מותר להטמא לבית הפרס.

ויעוי' במקד"ד מ"ו ד' שנקט בכוונת התוס' כתובות דהיינו במקום הקבר, אבל בשאר השדה כלל לא הוי ספק, ולפי"ז לק"מ ודו"ק. אולם יעוי' בתוס' הרשב"א בכתובות שם דמשמע דהוי ספק יעוייש"ה.

ג]

אמנם לשיטת הר"ש לעיל משנה ג' דגם ברה"י ביה"פ טהור מהתורה. [וכן מוכח בתוס' שבת ט"ו ב' ד"ה על ספק ביה"פ] והיינו דמהתורה כלל לא הוי ספק, או כש"כ תוס' מו"ק ה' ב', או כש"כ בריטב"א שם שתלינן שנדקדקו לפחות משעורה, או כמאירי חגיגה כ"ה ב' דהוו תחת העפר, ולכן מותר לכהן להטמא ודו"ק.

ד]

ויעוי' בקוב"ש ח"ב חולין אות י"א שהסתפק אם לאו דלא יבוא הוי רק כה"ג שנטמא, או גם כה"ג שדינו שטהור, מ"מ אסור להכנס לספק טומאה יעוייש"ה.

ה]

יעוי' בתשו' פנים מאירות ח"ב סי"ד שתמה דבסוגיות מבואר דלכהן אסור להכנס לביה"פ. [ולכאו' היינו דס"ל כשיטות הראשונים שגם למצוה מותר רק ע"י ניפוח] ולכאו' היות ובתוספתא שנינו שכל שאין נזיר מגלח אין כהן מוזהר עליה. והרי לגבי ביה"פ מבואר במשנה נזיר נ"ד א' דאין נזיר מגלח, וא"כ ממילא אין כהן מוזהר עליה ויעוי"ש שהסתפק אולי איסורא מיהא איכא יעוי"ש.

ו]

ולכאו' צ"ל, דודאי מה שאסור להכנס, היינו משום חשש עצם כשעורה, והרי על עצם כשעורה ודאי שנזיר מגלח, ומה דתנן דבביה"פ לא מגלח, היינו משום דלא ודאי שנגע בעצם, אבל לענין איסור להכנס, ודאי אסור להכנס. שהרי יש חשש שיגע או יסיט עצם, ועצם ודאי הויא טומאה דנזיר מגלח עליה ודו"ק.

פרק יח משנה ה – כיצד מטהרין ביה"פ

א]

מתני' "כיצד מטהרין ביה"פ" ובר"ש אבית הפרס הראשון קאי יעוי"ש. ובתורעק"א כאן ציין לתשו' פנים מאירות, והיינו שהקשה מדוע הוי במסויים בשדה שנחרש. וכ' דהיות ומטמא באוהל א"כ לא מהני יעוי"ש. ולפי"ז להשיטות דשדה שנחרש מקום הקבר מטמא באוהל. ג"כ לא יועיל לגבי מקום הקבר. ויל"ע בשדה שאבד לשיטת הרמב"ם פ"ח טו"מ ה"א דחיישינן שנדקדקו, וכ' במי נפתוח שיש דין עפר הבא מביה"פ כחותם המרצופין. אם יועיל בדיקה דמתני', לבטל דינא דמגע ומשא המחודשים מדינא דביה"פ וצ"ע.

ב]

מתני' "כיצד מטהרין בית הפרס נוטלים ממנה שלשה טפחים" וכו', ובפי' הרא"ש דג"ט הוי שיעור עומק המחרישה, ולכאו' היות ונטלו להאי שיעור, ממילא אין את סיבת החשש, וזה גופא הוי טהרה.

ובפשוטו כוונת מטהרין, היינו דבטל מינה דינא דביה"פ, והיינו שגם כה"ג שיתקע יתד עמוק לא נטמאת היות ונטהר עצם הביה"פ, וכן אם יגע מצידי העפר למטה מג"ט, ג"כ טהור דהשדה נטהרה ודו"ק. [ ויעוי' להלן שיש ראשונים דס"ל דגם בכל ביה"פ למטה מג"ט טהור ודו"ק].

ג]

ולהלן במשנה שנינו "הרוצף בית הפרס באבנים שאינו יכול להסיטן טהור" ובפשוטו הוי עוד גוונא דשוי טהרה, דומיא דרישא דנוטל ג"ט או נותן ג"ט.

אלא דיעוי' בר"ש מתוספתא "בית הפרס שריצפו ברבידים ובאבנים שאינו יכול להסיטן טהור" ובפשוטו היינו כמתני', ושם מובא הוספה "עקרן ממקומן טמא רשב"ג מטהר" ויל"ע מתני' דלא נקטה האי גוונא דעקרן ממקומם מדוע, ובפשוטו אם כש"כ לעיל דהוי דין טהרה על הביה"פ, א"כ ודאי דגם אם יטול הוי טהור, שהרי ביה"פ נטהר וצ"ע.

ד]

ובדברי התוספתא יל"ע בתרתי א'. במה פליגי ת"ק ורשב"ג ב'. דלכאו' התוספתא נקטה פלוגתא בריצף את ביה"פ. ומדוע לא נקטה פלוגתא בגוונא של רישא דמתני' והיינו שנטל ממנה ג"ט או הוסיף ג"ט, מהו כה"ג שהחזיר המצב לקדמותו. [וצ"ע דכלל לא הובא הנך גווני בתוספתא וצ"ע].

ובפשוטו י"ל דכל מה דפליגי הוי רק בריצף אבל בנתן ג"ט לא פליגי וצ"ב.

ה]

ויעוי' במהר"ם לגבי נטל מחציו אחד ג"ט ובחצי השני הביא ג"ט ממקו"א הכל טהור, והחידוש הוי דלא חיישינן שמהמקום שהוסיף עליו ג"ט יפול העפר מן הגבוה לנמוך ויחזור לטומאתו. ובביאור הדבר דלא חיישינן כ' שם המהר"ם "דכיון דטהר שעה אחת תו לא מטמאינן ליה" יעוי"ש. ומבואר בלשונו להדיא דכל הנך מילי דמתני' לא הוי רק היכי תימצי דלא נטמא, אלא שוו חפצא של טהרה, והיינו שפקע מיניה שם ביה"פ ודו"ק.

ו]

וקצת יל"ע בלשון המהר"ם, דקודם שנקט הטעם מדוע לא חיישינן, נקט שהיה חשש שיחזור לטומאתו, ולשון "יחזור" מורה שהיה טהור ויחזור לטומאתו, והיינו שגם קודם שיסד דהוי טהרה ידענו דרק הוי דין חזרה לטומאתו. ולא דסד"א שרק אין הכ"ת איך ליטמא. ונראה כוונתו, דזה היה פשוט שהוי דין "טהרה", אלא דסד"א דמ"מ יחול דין יחזור לטומאתו, ועלה קמ"ל דכיון שטהר שעה אחת תו לא מטמאינן ליה ודו"ק.

ז]

ולפי"ז יש לדון בדברי התוספתא דפליגי בריצף ועקרן ממקומם, ולגבי רישא דמתני' דנתן ע"ג ג"ט לא פליגי, ואולי י"ל דבנתן הוי טהרה, וכיון שנטהר לא חוזר ומטמא, אבל בריצף לא הוי טהרה וצ"ע. [ובאמת לשון התוספתא הויא טמא, ולשון המהר"ם ויחזור לטומאתו, וקצת משמע דהוו ב' מילי ועי'].

ח]

ובאמת לכאו' מוכח דהוו ב' נידונים, שהרי למהר"ם דלעיל הטעם דאם יטול מה שנתן, היינו משום דכיון דטהר שעה אחת תו לא מטמאינן ליה, אולם יעוי' בר"ש שכ' בביאור רשב"ג דמטהר אשפה שנעקרה ממקומה. [ולכאו' זהו ג"כ הטעם על דינא דרשב"ג אח"כ דריצוף שעקרו טהור] "דכיון דעמד שם האשפה נעשה מקומה כרצוף וכנידש" יעוי"ש. ולא נקט דכיון דטהרה שעה אחת לא חוזר ונטמא. ולכאו' הביאור דלא הוי אשפה וריצוף טהרה, אלא רק הוי היכי תימצי דלא נטמא, ולכן לא שייך הטעם דכיון דטהרה שעה אחת שוב לא מטמאינן ודו"ק.

ט]

ויעוי' בחזו"א כ"ד י"ד שהביא צד, דאולי הגם דבתוספתא פליגי, מ"מ במשנה דנתן ג"ט גם אם אח"כ נטלו הוי טהור והוי לכו"ע, וכ' שם סברות מדוע בזה כו"ע יודו יעוי"ש. וקצ"ע, דבתוספתא פליגי בריצף, ובמשנה סתמה, ומשמע דלעולם הוי טהור גם בריצף, ובריצף ליכא לסברות החזו"א, וע"כ דהתוספתא דלא כמתני', או דמתני' רשב"ג. ולמש"נ י"ל דפליגי בגדר הדין ודו"ק.

י]

ובעיקר מש"כ הר"ש שם בטעמא דרשב"ג דהיות ועמד שם נעשה מקומה כרצוף ונידש ולכאו' הדבר מתמיה, הרי שיטת הר"ש דכברה מהניא גם לתרומה, אבל ניפוח ונידוש מהני רק לעושי פסח ולא לתרומה. ומה מהני כאן שמקומה נעשה כנידש וצ"ע. [ויעוי' בחזו"א כ"ד י"ד שתמה כן]. ועוד תמה בחזו"א שם דמתני' דמטהר משמע לגמרי הן ממשא והן ממגע, ולכאו' נידש מהני רק דלא מטמא בהיסט וצ"ע.

יא]

בחזו"א כ"ד י"ב [ד"ה מ"ה] תמה מהו דנותן ג"ט מטהר, והרי שנינו בתוספתא דנותן אשפה י"ט ומסיט דטהור, אבל פחות מי"ט היות ומסיט הוי טמא, וא"כ בעפר לכאו' ג"כ מסיט. ומדוע עדיף עפר מאשפה. [ובאמת גם לגירסת הגר"א דנקט דבאשפה ג"כ תליא בג"ט, מ"מ לגירסת הגר"א מיירי באשפה שאינה ניסטת, ולפי"ז תמוה ג"כ מדוע בעפר מהני גם בניסט, ובאשפה בעינן שאינה ניסטת וצ"ע].

יב]

יעוי"ש בחזו"א מש"כ דהוי קולא בביה"פ כיון שנתערב לא חשיב גוש כברייתו, וצ"ע דבמקומו אין דין גוש כברייתו. [ובחזו"א עצמו כ' דבמקומו אין דין חותם המרצופין, אלא כל כל דהו מטמא יעוי"ש.] ויעוי"ש עוד שכ' דסגי לענין קנס דכה"ג ג"כ הוי קנסא יעוי"ש וצ"ע.

יג]

ויעוי' לשון הראב"ד בשטמ"ק ב"מ ק"ה ב' "שאם יכסה עליו ג"ט עפר טהור וכו' רצפה באבנים טהורות [צ"ע מהו טהורות] שאינו יכול להסיטן טהור, מפני שהיא כשדה אחר. לפי שאינם נבלעות ואין אדם מפנה אותם" יעוי"ש. ומבואר דהנך מילי חשיבי לדון כאילו הוי שדה אחר, וזהו הטהרה, ולפי"ז באשפה היות ואדם מפנה אותה לא חשיב שדה אחר ועי'. [וביותר ניחא עפי"ד המקד"ד שטימאו העפר, ושפיר בנטל ונתן נדון שאינו המקום שטימאו ודו"ק].

יד]

בחזו"א כ"ד י"ג [ד"ה ויש לעי'] תמה על שיטת הרמב"ם פ"י טו"מ הי"ב דנקט בכלל דינא דמתני' דמטהרין ביה"פ ג"כ לכברה. והרי בדינא דכברה צריך רק לכבור העפר תיחוח. ולפי"ז תמוה, הרי אם נוטל כל העפר ומוציאו מבואר כאן דלא מהני כל שאינו ג"ט, וכברה כל שבודק התיחוח אפילו פחות מג"ט הוי טהרה, וצ"ע וכי שייך שכברה עדיפא מנוטל לגמרי וצ"ע.

טו]

ולכאו' מוכח דהוו ב' גדרים בטיהור ביה"פ. והיינו דבנותן ג"ט או נוטל ג"ט, נדון כשדה אחר, והיינו דחשיב שניטל סיבת הטומאה, אבל בכברה לא הוי שדה אחר אלא הוי מעשה טהרה, ולכן כל שנוטל העפר התיחוח וכוברו חשיב מעשה טהרה, וצ"ע.

נטל מחציו

א]

מתני' "אם נטל מחציו אחד ג"ט, ונתן על גבי חציו אחר ג"ט טהור" ופליגי הראשונים בביאור המשנה, דבר"ש [להלן גבי עוזק] נקט שאותו עפר עצמו שנטל מחציו, נתן ע"ג חציו האחר, ולפי"ז היא גופא חידוש המשנה. אולם ברא"ש ומהר"ם פי' דמיירי שנטל מחציו והשליכו, ועל חציו האחר הביא ג"ט ממקום אחר יעוי"ש.

ב]

ובביאור מה התחדש בזה דהוי חצי וחצי, יעוי' במהר"ם שכ' דלא חיישינן שיפול מחציו לחציו השני ויחזור לטומאתו, ומשום דכיון שטהר שעה אחת תו לא מטמאינן ליה, אולם ברא"ש כ' בביאור החידוש של המשנה "דסד"א או כולו מעמיק או כולו מגביה" קמ"ל יעוי"ש. [קצת יל"ע מדוע לא נקטו שנתן על חציו וריצץ חציו וצ"ע].

ג]

וקצת יל"ע אם הרבותא למהר"ם דלא חיישינן שמא יפול, א"כ לכאו' הוי מצי לחדש כן כה"ג שנטל רק מחצי השדה ג"ט דחיישינן שיפול מהחצי שלא נטל. [ואולי הוי רבותא טפי שיש הבדל של ו' טפחים בגובה וצ"ע]. ואם המהר"ם ג"כ ס"ל כהרא"ש, והיינו דלא מטהרים לחצאין א"כ שפיר לכן לא נקטו כה"ג שנטל רק מחציו ודו"ק. ואולם בפשוטו י"ל דאדרבה כה"ג באמת חיישינן, שהרי החצי השני לא נטהר וחיישינן שיפול, וכל החידוש הוי רק כה"ג שנטהר, דהגם דחיישינן שיפול, מ"מ כיון שנטהר שעה אחת לא מטמאינן ודו"ק.

ד]

והנה לכאו' מתו"ד הרא"ש מתבאר חידוש בדינא דמטהרין ביה"פ, והיינו דכדי לטהר בעינן לטהר כל ביה"פ, דאם שייך לטהר לחצאין, א"כ מה הרבותא דמהני חציו במעמיק וחציו במגביה, והרי אם היה מטהר חציו, היה מועיל, וא"כ אם העמיק חצי, ואח"כ הגביה החצי השני מה סד"א שלא יועיל, הרי אין שייכות בין החצאין, וכל מקום דאמרינן או בזה או בזה [יעוי' בסוגיא ריש פ"ב גיטין בטבילה ורחיצה ועוד גווני] היינו שיש דין על כולו וצ"ע.

ה]

אלא דלכאו' צ"ע על הרא"ש מהתוספתא [הו"ד בר"ש פי"ז מ"ג] שדה שהוחזקה ביה"פ וכו' ואפילו טהרה מקיפתה מד' רוחותיה יעוי"ש, ולכאו' הכוונה שטיהר אותה מד' רוחותיה, וא"כ לכאו' חזינן ששייך לטהר שדה לחצאין וצ"ע. [ושו"ר כן בחזו"א כ"ד י"ב ד"ה אם] ואולי שם מיירי בשדה גדולה שהיא ביה"פ מכח כמה קברים. אבל דברי הרא"ש הוו על מאה אמה מהקבר ודו"ק וצ"ע.

ו]

וביישוב קו' הרא"ש על הר"ש מדוע מהני שיתן העפר שנטל, ולכאו' הביאור דכל שהוציא העפר ממקומו [ואינו גוש כברייתו] הרי נדון כטהור, ואינו חלק מביה"פ, וממילא חשיב העפר כעפר טהור, ושפיר יכול ליתנו ע"ג החצי השני לטהרו ודו"ק.

ואדרבה יל"ע מדוע ס"ל להרא"ש דלא מהני, דלכאו' ודאי הוי עפר טהור. ויעוי' לשון הרא"ש בקו' "אכתי תדלדל המחרישה העצמות כבתחילה" מה כוונתו, והול"ל דעדיין הוי ביה"פ, ולכאו' כוונתו דהגם שיש לזה דין עפר אחר, מ"מ שלא יועיל לטהר, דהוו העצמות שבתחילה וצ"ע. [ויעוי' עד"ז בחזו"א הנ"ל] ובתיו"ט נקט בדעת הר"ש דמיירי שבדק את העפר קודם שנתנו בחצי השני ודו"ק.

ז]

ובביאור הרא"ש נראה דהוי לשיטתו. דנתבאר דס"ל להרא"ש דכדי לטהר בעינן לטהר את כל השדה, ולפי"ז שפיר כל שהוציא העפר מחציו, הגם שהעפר לא נדון כגוש כברייתו, מ"מ היות והמקום שממנו נלקח העפר עדיין דין ביה"פ עליה, א"כ שפיר ס"ל להרא"ש דלא מהני לטהר, דהיות ונדון כעפר ביה"פ שפיר דין ביה"פ עליה ודו"ק. [ויעוי' לשון מהר"ם, "עפר טהור ממקום אחר" ולכאו' לא שייך עפר טמא [אולי להמקד"ד] וצ"ל כש"נ דהוי עפר שמיוחס למקום טמא ודו"ק].

ח]

ובעיקר מש"כ בדעת הרא"ש שבדינא דמטהרין ביה"פ, הוי דין שיטהר רק כולו, ולא מהני לחצאין, ולכאו' כן מדוייק ג"כ מלשון הרמב"ם פ"י טו"מ הי"ג לגבי כברה שכונס העפר מעל פני כל השדה, ומשמע כנ"ל דבעינן לטהר כולה ולא שייך חצאין.

אלא דמהמשך לשון הרמב"ם צ"ע, דלגבי נתן ג"ט לא נקט על כולו, ולגבי נטל הוסיף מעל כל פניו וצ"ע.

פרק יח משנה ה – רש"א אפילו נטל טפח ומחצה

א]

מתני' "רבי שמעון אומר, אפילו נטל ממנו טפח ומחצה ונתן עליו טפח ומחצה ממקום אחר טהור" יעוי"ש. [ודיוק לשון המשנה דרק בדברי ר"ש הוסיפה "ממקום אחר" וקצת משמע כשיטת הר"ש דס"ל דנטל מחציו ונתן ע"ג חציו היינו את אותו עפר ודו"ק]. ולכאו' פליגי בביאור המשנה המהר"ם והרא"ש, דלמהר"ם מיירי שנוטל מכל השדה טפח ומחצה ומוסיף ממקום אחר טפח ומחצה, והיינו שהתחדש דחציין בנטילה וחצי בנתינה מצטרפין.

ב]

אלא דהוא מילתא דתמיהה, דהיות וצריך ליטול ג"ט, א"כ טפח ומחצה אינו כלום, וא"כ הוי נוטל דבר שאין לו חשיבות ונותן דבר שאין לו חשיבות, ומה שייך צירוף בב' מילי דלא חשובים וצ"ע.

ולכאו' כוונת מהר"ם דהיות ושיעור השדה היינו ג"ט כעומק המחרישה, א"כ כמו ששייך נתינה כשיעור נטילה, א"כ שפיר ע"י שנטל טפח ומחצה, נשאר חשיבות של שדה טפח ומחצה, וכלפי שדה זו מספיק נתינה כשיעור השדה, והיינו טפח ומחצה ודו"ק. [וכעי"ז בחזו"א כ"ד י"ב ד"ה רש"א]. ולפי"ז אם נטל ב' טפחים סגי שיתן טפח ודו"ק.

ג]

וברא"ש כ' בזה דבר חדש והיינו דר"ש ס"ל דסגי בטפח ומחצה בעומק המחרישה, ובפשוטו פליג על שיעור עומק ביה"פ, וס"ל דאינו נקבע עפ"י מחרישת ג"ט אלא טפח ומחצה. ולפי"ז צ"ע דהו"ל לתנא לומר נותן או נוטל טפח ומחצה, ולשון המשנה משמע שצריך שניהם וצ"ע, ותמה כן בחזו"א שם, ועוד הוסיף לתמוה, דלפי"ז מהו לשון עפר ממקום אחר, הרי לא צריך ליתן וצ"ע.

ד]

ולהלן תנן דרוצף באבנים טהור, ור"ש מוסיף דאף העוזק טהור, ובפי' הרא"ש שם כ' דר"ש לטעמיה דמיקל דסגי בטפח ומחצה יעוי"ש. וצ"ע השייכות בין קולא דעוזק לקולא דטפח ומחצה. ועוד צ"ב מה הכוונה דמיקל, ולכאו' מוכח דשייך לשער בב' שיעורי מחרישות, ור"ש ס"ל דהוי קולא בביה"פ לילך בתר טפח ומחצה ועי'. [יעוי' במשנ"א מש"כ בשיעורי המחרישות]. ויעוי' להלן.

ה]

והנה אם הר"ש ס"ל בכוונת ר"ש ג"כ כהמהר"ם, א"כ לכאו' יל"ע מדוע ברישא דנטל מחציו ג"ט יכול ליתן אותו עפר עצמו על החצי השני, ולגבי ר"ש מפורש במשנה דצריך עפר ממקום אחר. ופשוט, דהיות ולולי צירוף הנטילה ונתינה אין כלל מעשה המטהר, א"כ העפר שנטל לא נדון כעפר טהור בנטל רק טפח ומחצה ודו"ק. [ולעיל כ' בדרך זו לבאר דלכן הרא"ש פליג על הר"ש, דאיהו ס"ל שצריך לטהר כל ביה"פ, ולכן בנטל מחציו עדיין ל"ה טהור העפר].

ו]

ובשיטת הרמב"ם ג"כ נראה דס"ל כמהר"ם, ועכ"פ לא ס"ל כהרא"ש דיעוי' בפ"י הי"ג שכ' לאפוקי מדר"ש, ונקט דנטל טפח ומחצה ונתן טפח ומחצה, ולהרא"ש הרי ממה דנקט בתחילת ההלכה שנטילה הויא בג"ט כבר מבואר דלא כר"ש ודו"ק. [וזהו ג"כ דיוק לשונו "נטל מעל פניו" ודו"ק].

ז]

ויעוי"ש בדיוק הרמב"ם דנקט כלשון המשנה דרק בדינא דר"ש נקט עפר ממקום אחר, וי"ל דאין להוכיח מה ס"ל בפלוגתת הר"ש ורא"ש דלעיל, היות ונקט רק לשון המשנה, אלא דצ"ע דכשהביא לדין נותן ג"ט עפר כן שינה את לשון המשנה וכ' דנתן ג"ט ממקום אחר [וצ"ע מה סד"א, מהיכן יהיה העפר]. וקצת משמע דדינא דנטל חציו ונתן, הוי דוקא שאי"צ ממקום אחר ודו"ק.

ח]

ויעוי' לשון הרמב"ם שהוסיף "לא עשה כלום" ואולי כוונתו, דלא רק שלא טיהר, אלא נדון שלא עשה כלום, והיינו דגם הטפח ומחצה שנטל אינו כלום, ולא יועיל מה שאחר שנתן טפח ומחצה שוב יטלנו ויצטרף לג' טפחים, אלא נדון שלא עשה כלום ודו"ק.

ט]

ויעוי"ש ברמב"ם בהלכה שכייל בהדי דינא דר"ש את דינא דר"ש דעוזק והביאו בתורת "וכן" ומשמע דעוזק מיישך שייך לדינא דנוטל טפח ומחצה, ולכאו' צ"ע מה שייכות זל"ז, דלפי' הרא"ש דינא דטפח ומחצה הוי משום גודל מחרישה ואינו ענין לעוזק. ולפי' מהר"ם טפח ומחצה היינו דהג"ט מצטרפין חציין בנתינה וחציין בנטילה, אבל מהו "וכן" לעוזק וצ"ב.

רש"א אפילו נטל טפח ומחצה

א]

מתני' כיצד מטהרין ביה"פ נוטל ממנו ג"ט, ויעוי' בר"ש שכ' דזהו שיעור עומק המחרישה יעוי"ש. ויל"ע אם הכוונה דמשום כן נתנו שיעור ג"ט לטהרה דנותן ונוטל, או דהוי טפי, והיינו דהיות וג"ט הוי שיעור עומק המחרישה, א"כ עיקר טומאת ביה"פ הוי רק הג"ט העליונים, ולו יצוייר שיגע מתחת לג"ט לא יטמא.

ב]

ויעוי' בר"ש שהביא מתוספתא "הילך ביה"פ למטה מג' אצבעות והוציא משם עפר טהור", ובר"ש הקשה מהו ג' אצבעות ג"ט הול"ל. [ויעוי"ש בבהגר"א] ומבואר דאם הוי ג"ט ניחא דהוציא עפר טהור, ומיירי בלי שטיהר. וע"כ מבואר דבעיקרא דדינא דביה"פ כל טומאתו הויא רק ג"ט, ועפר שתחת ג"ט טהור, שפיר זהו יסוד דינא דמתני' דע"י שנוטל ג"ט הוי טהרה ודו"ק.

ונראה דכן מפורש בר"ש להלן משנה ז', שביאר להתוספתא דארץ העמים בתולה שלה טמאה היינו עד התהום, אבל ביה"פ "אין טמא אלא שלושה טפחים כדתנן לעיל" ומפורש שטמא רק ג"ט והיינו כש"נ. ואין לדחוק שהכוונה כה"ג שהוי פחות מעומק ג' בתולה, דכה"ג אמרינן דעכ"פ ג"ט הוי ביה"פ, דהר"ש כ' "כדתנן לעיל" ולכאו' היינו ממתני' דידן וכדברי המהר"ם ודו"ק.

ג]

ויעוי' ג"כ ברמב"ם פ"י טו"מ ה"ח "ביה"פ הזה מותר לנטוע וכו' ולמטה משלשה בבית הפרס טהור שהרי הקבר נפרס על פני השדה" יעוי"ש. ולכאו' הוא ג"כ כנ"ל דכלל אין דין ביה"פ מתחת לג"ט. ויעוי' ג"כ במהר"ם ריש פי"ז בביאור דינא דבורך המחרישה, שביאר דעד עומק ג"ט טמא העפר, והוכיח כן ממתני' דמטהר ביה"פ נוטל ג"ט יעוי"ש.

ד]

ולפי"ז יל"ע לשיטת הרא"ש שביאר בדעת ר"ש דכוונת מתני' דנוטל טפח ומחצה היינו משום דמשערינן במחרישה של טפח ומחצה, האם ר"ש פליג על כל דינא דביה"פ, וס"ל שטומאת ביה"פ לא הויא כרבנן בעומק ג"ט, אלא רק בעומק טפח ומחצה, או דלעולם בעיקר טומאת ביה"פ מודה ר"ש דמשערינן לפי מחרישה של ג"ט, ורק בדינא דטהרה דביה"פ ס"ל דמקילים ומשערים לפי מחרישה של טפח ומחצה וצ"ע. ובפשוטו מדלא פליג בעיקר דינא דביה"פ, נראה דמודה בעיקר טומאתה ודו"ק.

ה]

אלא דלפי"ז צ"ע דאיך מוכיח המהר"ם ממתני' דידן דטומאת ביה"פ הויא ג"ט ממה דשיעור הטהרה הוי ג"ט. והרי אולי כמו דלר"ש שיעור השדה לטומאה, ושיעור העומק לטהרה אינם שוין, א"כ אולי ג"כ לרבנן אינם שוין. וצ"ל דע"כ זה גופא פלוגתת ר"ש וחכמים ודו"ק.

ו]

ובתוספתא פי"ז ה"ה "ב' שדות של ביה"פ זו ע"ג זו ושטפו גשמים ג"ט בין התחתונה לעליונה שתיהן טמאות" יעוי"ש. ומבואר דהגם שהוריד ג"ט מגובה השדה מ"מ הויא בטומאתה, ולכאו' סותר לדינא דמתני'. ויעוי"ש בזר זהב שהק' כן, וכ' דדוקא נטל אבל שטפו גשמים לא ודו"ק וצ"ב.

ז]

ועכ"פ לפי הנ"ל, מיושב היטב מש"כ הרא"ש בדינא דעוזק דר"ש לטעמיה דמיקל דסגי בטפח ומחצה, ותמהנו לעיל בכוונתו. ולהנ"ל הביאור, דגם ר"ש מודה דודאי עיקר טומאת ביה"פ הויא ג"ט, וע"כ דינא דר"ש היינו שיש קולא מסויימת במעשה הטהרה, וזהו שביאר הרא"ש דר"ש לטעמיה שמיקל במעשה הטהרה, מיקל ג"כ בטהרה וס"ל דלא צריך דוקא ריצוף, אלא סגי גם בעוזק ודו"ק.

ואולי זהו ג"כ כוונת הרמב"ם במש"כ לעוזק בתורת וכן, והיינו דכמו שלא הקילו בבדיקה לצרף נטילה ונתינה, ה"ה לא הקילו בעוזק ועי'.

ח]

ועכ"פ להמבואר בכוונת הרא"ש דהוי קולא לילך אחר מחרישה של טפח ומחצה, א"כ י"ל דלעולם גם הרא"ש מודה דבעינן כרהיטת המשנה הן נותן והן נוטל, אלא שהקילו דשיעור טפח ומחצה יש לו שם טהרה, ולכן מצטרפין נטילה ונתינה. ועכ"פ לשיטת הראשונים דודאי ס"ל דבעינן הן שיטול והן שיתן, י"ל דמודו דשיעור טפח ומחצה הוי היות וזהו שיעור מחרישה, ושפיר מצטרפין נטילה ונתינה של טפח ומחצה, אבל נוטל ב' טפחים ונותן טפח אינו כלום ודו"ק.

ט]

ויש לדון לפי"ד התוספתא הנ"ל, שכל דינא דביה"פ היינו דג"ט העליונים הם שטמאים, א"כ אולי חלוק ביסודו דינא דנוטל ג"ט מנותן ג"ט. דנוטל ג"ט מטהר היות ונוטל לסיבת הטומאה, ונוטל לכל החפצא של ביה"פ, אבל נותן ג"ט הרי השדה נשארת במקומה, ומה דמטהר היינו או דאין חשש שיסיט עמוק ג"ט, או דהוי ע"י שנתן ג"ט כשדה אחרת, וזהו מש"כ הראב"ד בב"מ דהוי שדה אחר, והיינו בריצף ונתן עפר, אבל בנטל אי"צ לטעם דשדה אחר ודו"ק.

הרוצף בית הפרס

א]

מתני' "הרוצף ביה"פ באבנים שאינו יכול להסיטן טהור", ובפשוטו הוי דומיא דמטהרין דנוטל ג"ט, דעי"ז הוי ביה"פ טהור. ובתוספתא הובא דפליגי רשב"ג ות"ק אם נטל האבנים מה הדין, ואולי מבואר דפליגי אם הוי טהרה, או רק שהיות ובפועל מנוע מלהסיט לכן אינו נטמא וצ"ע. [ובפיהמ"ש נקט דאין מסיט ביד, וצ"ע מה שייכות יד להכא. ויעוי' מים טהורים].

ב]

ובמשנה להלן מ"ו המהלך בבית הפרס על אבנים שאינו יכול להסיטן טהור יעוי"ש. ויל"ע אחר ששנינו למשנה ו' מה בעינן לדין ריצוף. ולכאו' מוכח דהוו ב' הלכות חלוקות, והיינו דרצוף הוי מעשה טהרה ודומיא דנטל ג"ט, אבל מהלך ע"ג אבנים לא הוי טהרה, אלא רק דאינו נטמא. ונפק"מ בין הנך ב' מילי, היינו כשיטול עפר שתחת האבנים. אם נטמא, דאם הוי טהרה, א"כ העפר אינו מטמא, משא"כ אם הוי רק היכי תימצי דלא מיטמאין ודו"ק. [וכ"כ חזו"א כ"ד י"ג].

ג]

ולכאו' כחילוק זה מבואר להדיא ברמב"ם פ"י טו"מ, דבהלכה י"א נקט לדינא דמהלך ע"ג אבנים, ורק בהלכה י"ב נקט דהוי דין טהרה וצריך לעשות הטהרה בפני ב' ת"ח, ומבואר דדינא דמהלך ע"ג אבנים אינו מעשה טהרה וכש"נ.

ד]

אלא דעדיין צ"ע בפלוגתת התוספתא במרצף ביה"פ שעקרן ממקומם אם הוי טמא או לא, והיה אפשר לפרש דהטעם דטהור כמהר"ם דכיון שטהר שעה אחת לא חוזר ונטמא, אולם הר"ש כ' דהטעם דהוי טהור היינו דכיון שעמד שם נעשה מקומה כנידוש ומשמע דבלי"ז היה טמא, ולכאו' תיפו"ל דהוי טהרה, ואולי הר"ש כ' כן רק באשפה ולא בריצף.

ה]

ולכאו' בדינא דריצף, האם צריך לרצף כל ביה"פ, או כל חלק שריצף נטהר, תליא בפלוגתת הראשונים לעיל אם אפשר לטהר ביה"פ לחצאין וצ"ע.

פרק יח משנה ה – רש"א אף העוזק

א]

מתני' "ר"ש אומר אף העוזק בית הפרס טהור", ובפי' הרא"ש שחופר ומשליך אבנים וצ"ע מדוע מהני לטהר. ובר"ש דימה לרישא דמתני', והיינו דנוטל אבנים ממקום זה למקום אחר באותה שדה, ומשמע דהוי דומיא דנוטל עפר ונותן עפר, ורק בעפר בעינן חצי וחצי, וכאן סגי במקומות מקומות וצ"ב. [ויל"ע אם ממה דס"ל דהוי רבותא דמהני גם מקומות מקומות אם מוכח דגם להר"ש כדי לטהר בעינן כל השדה, ולכן סד"א דלא מהניא טהרת מקומות מקומות וצ"ע].

ב]

ובמהר"ם כ' בזה דהוי דומיא דרוצף, אלא שכאן אינם רצופים וסמוכים, ולכאו' היה משמע שזהו חידושא דר"ש, אלא שהמהר"ם הוסיף דדומה לרישא דנטל מחציו ונתן לחציו, ולכאו' משמע דהוי דין נוסף, וצ"ע מהו דהוו ב' חידושים, ולכאו' כוונת מהר"ם דנוטל אבנים מכאן, ונותן בצידו, וכן נוטל מצד זה ונותן לצד אחר, והוי כמחליף האבנים ממקום למקום ודו"ק.

ג]

ויעוי' ברש"ש שכ' ביאור חדש בכוונת עוזק, והיינו שכובש העפר, וכ' דזהו דינא דביה"פ שנידוש. [ויעוי"ש מש"כ לתמוה על דבריו מהש"ס כתובות כ"ח ב' דא"א לעצם כשעורה שלא נידש]. אלא דלכאו' דבריו תמוהים בתרתי. א'. הרי במתני' רק ר"ש מטהר ומשמע שלרבנן טמא. [ודוחק דלרש"ש הוי כמהר"ם דת"ק לא פליג]. ב'. הרי מפורש בש"ס חגיגה דנידש הוי רק לפסח ולא לתרומה, וכאן הוי טהרה וצ"ע. ודוחק שכוונתו דלר"ש הוי נידש דת"ק [דהוי בדיקה לפסח] טהרה וצ"ע.

ד]

ובתוספתא מייתי דינא דעוזק בשם ר"ש בן יהודה משום ר"ש דאין לך בדיקה גדולה מזו יעוי"ש. ולכאו' הוי טהרה ולא בדיקה וצ"ע. ואולי זהו מקור הרמב"ם בהלכה שכ' בכוונת עוזק שעזקו ובדק בשעת עזוק מלמעלה, והיינו שמכלל העזוק הוי הבדיקה וצ"ב.

ה]

והנה הרמב"ם הביא לדינא דעזקו בתורת "וכן" על דינו הקודם של ר"ש דנוטל טפח ומחצה ונותן טפח ומחצה לא עשה כלום, ויתכן דשניהם יסוד הדבר שמצטרפין ב' מילי, והיינו נטילה ונתינה, וכן בעוזק מצטרפין העוזק אבנים עם הבדיקה, והיות והויא בדיקה מעולה מהניא לכל מילי. [וגם בכברה לשון המשנה הויא בודק, ולשיטת הרמב"ם הויא טהרה גמורה ודו"ק].

ו]

יעוי' היטב ברמב"ם בהלכה, ונקט לדינא דריצף רק בסוף ההלכה, והוא דלא כסידור המשנה, ויל"ע מדוע הוצרך להקדים דליכא לדינא דר"ש קודם דינא דריצוף וצ"ע.

בתוספתא

א]

בר"ש מתוספתא דביה"פ שעשה בו אשפה גבוהה י"ט ויכול להסיטן טהור, ובגירסת הגר"א הוי ג"ט ואינו יכול להסיטן. והיינו דלגי' הר"ש הוי חידוש דהגם דניסט, מ"מ היות והוי טפי מי"ט, מ"מ טהור. ולהגר"א הוי החידוש דהגם דבעפר לא מצינו תנאי דאינו ניסט. מ"מ באשפה כן הוי תנאי דלא ניסט ודו"ק. ולגי' הר"ש יל"ע מהו שיעורא די"ט, ואולי הוי חשיבות רשות וצ"ע. [והיינו שנדון ברשות אחרת].

ב]

יעוי' בזר זהב מש"כ בביאור התוספתא "דאין גוש מטמא אלא בעודו עפר, ואז טהור דאינו מסיט את העפר של ביה"פ" יעוי"ש, וצ"ב כוונתו. וביותר צ"ב מהו ענין גוש לכאן, דלכאו' דינא דגוש הוי רק בלקח חותם מרצופין למקום אחר, ולכאו' משמע דס"ל שגם בביה"פ עצמו הוי דין גוש, וצ"ע.

ג]

שם בתוספתא דפליגי תנאי בעקר אם טמא או טהור. ובר"ש ביאר השיטה דטהור דקרקע שתחתיו נידוש. ובחזו"א כ"ד י"ד הקשה דמה מהני דנידש. והרי גם בגבשושיות אמרינן דאינו טהרה היות ועומד להתפרר יעוי"ש. ולכאו' כוונתו דגם כאן נימא דיתפורר מה שנידש. [וכ' דאפשר שנכבש טפי, ויעוי"ש עוד.] ובפשוטו י"ל דחלוק אם בא לטהר בדבר חיצוני, והיות ועומד להתפרר, אין לו חשיבות שלא ניסט. אבל כל שהשדה עצמה נעשית נידושה, א"כ הוי טהור, ולא איכפ"ל מה שאח"כ אולי יתפורר ודו"ק. ועוי"ל בדיוק לשון הר"ש "חוזרים ומתפרפרין". והוי מלשון עפר, והיינו דהיות וחוזר לקדמותו, חשיב כמניח עפר ודו"ק.

ד]

ושם בחזו"א האריך עוד לתמוה מהו דמהני דנידש, והרי שדה שנידש הוי טמא לתרומה. ועוד דלכאו' נידש מהני שאין היסט. וטהור משמע גם ממגע. ויעוי"ש מש"כ מהש"ס כתובות דשדה שנידש תלינן שלא נשאר עצם יעוי"ש. ואולי י"ל דזהו כוונת הר"ש, והיינו דהיות ותלינן שלא נשאר עצם, לכן כל שנעקר האשפה, לא אמרינן שחוזר לטומאתו, דתלינן שנדקדקו העצמות ועי'.

ה]

שם ביה"פ שגבשו בגבשושים שאין יכול להסיטן טמא, ויעוי' בר"ש מש"כ בזה ובגי' הגר"א הוי בגבשושין שיכול להסיטן טמא יעוי"ש. ולפי"ז תמוה מאי קמ"ל וכי סד"א דגבשושין עדיפא מאבנים וצ"ע.

ו]

שם בתוספתא "הילך ביה"פ זה לא יהלך ביה"פ אחר, ואם הילך טהור" ובר"ש ביאר דאם הילך כבר ועדיין לא בדק, לא יהלך בביה"פ אחר לדעת שיבדוק שניהם, שמא ימצא ראשון טהור ושני טמא, ונמצא דחוי מפסח יעוי"ש. וצ"ע מה הוי הדו"ד בתוספתא, דלכאו' ודאי שאסור להכנס לביה"פ כל שאינו צריך, לדעת שאח"כ יבדוק. וא"כ אם אי"צ להכנס לשני מהכ"ת שיהיה מותר לו להכנס, וצ"ע.

ז]

ובזר זהב, בפי' ראשון נקט דהלך ע"י בדיקה, ובזה אמרינן דלא נימא היות והלך בראשון ע"י בדיקה, שיוכל לילך ג"כ בשני ע"י בדיקה יעוי"ש, ולכאו' פליגי, דהר"ש מפרש דדינא דבודקים היינו אחר שהלך, ולהז"ז הבודקים הוי קודם שהולך ודו"ק. ולדרך הז"ז, א"כ מה דסד"א שילך היינו ג"כ שיבדוק וילך, ומ"מ אסרוהו ועי'.

ח]

והנה הר"ש כ' דהטעם דלא ילך בשני היינו שמא ימצא בבדיקה עצם ונמצא דחוי מן הפסח, ומבואר דלולי האי טעמא יכול לילך, ולכאו' שיהיה אסור לילך בלי"ז היות ואסרו ליטמא בביה"פ, וגם מה שהתירו לעושי פסח, [והיינו שאינו כהן]. היינו אם כבר הלך שיכול לבדוק ולעשות פסח, אבל לכתחילה ודאי אסור לילך. ולא רק מחמת החשש שימצא עצם. אלא כל מה שלא העמידו דבריהם היינו באין לו דרך אחרת, וכאן שיש לו דרך אחרת, הרי העמידו דבריהם וצ"ע.

ט]

ולכאו' מוכח, דהיות ועבר בביה"פ מחמת שלא ידע, [או שהוצרך לילך] וממילא הוצרכו לחדש לגביו שלא העמידו דבריהם במקום כרת לעושה פסח, א"כ היות ולא העמידו לענין שדה אחת, שפיר היה מועיל גם לגבי שדה אחרת. וזהו מה שהוצרכו לחדש, דהיות ואם יבדוק וימצא הרי ימנע מלעשות פסח, א"כ זה הוי סיבה למונעו מלילך בביה"פ השני ודו"ק. ויעוי' בחזו"א כ"ד י"ד שכ' בדעת הרמב"ם שהטעם באמת שהגם שהקילו שלא לחוש היינו רק במה שמוכרחים ולא במה שלא מוכרחים יעוי"ש.

י]

שם בתוספתא סיים עלה "ואם הילך טהור" וודאי הכוונה בכה"ג שבדק ולא מצא, ולכאו' מאי קמ"ל. ולכאו' זה גופא קמ"ל, דלא נימא שנשאר גזירה היות ויכול לילך במקו"א, אלא סיבת האיסור הויא שמא ימצא עצם וימנע מפסח, אבל כל שלא ימצא הוי טהור ודו"ק. ולחזו"א הנ"ל בכוונת הרמב"ם יל"ע מדוע הלך טהור, ולכאו' תיפו"ל שלא הוצרך וצ"ע.

יא]

שם השורף את הקש ואת התרומה יעוי"ש, ובר"ש שנטמאת ולא הקילו לבדוק לתרומה, והנה בשלמא קש מבואר לעיל דחיישינן שיש עצם בתוכה וירבו טומאה, אבל תרומה שנטמאת, מה חשש איכא שהצריכוהו לשרוף במקומה וצ"ע. [ואולי לא יחשבו שהועיל דין ביה"פ לטמויי לתרומה וצ"ע]. ובהגר"א באמת גרס קש ועצה וק"ל.

יב]

והנה עכ"פ הר"ש מפרש דמכלל דינא דאין בודקין לתרומה, היינו דאם הכניסוה לביה"פ שורפין, וכן הוא להדיא בסוף התוספתא יעוי"ש, ולכאו' מסוגיית הש"ס לא מתבאר דמיירי לגבי גוף התרומה, אלא מיירי לגבי הגברא. דהגם דהבדיקה מועלת לדון הגברא כטהור לעשיית פסח, מ"מ נדון כטמא לאכילת תרומה. אבל לא הוזכר איך דיינינן לעצם ביה"פ כלפי התרומה עצמה, וכאן בתוספתא מבואר דלא בודקין.

יג]

ויל"ע דמשמע לכאו' דהוי חדא דינא, והיינו מה שהגברא לא נדון כטהור כלפי תרומה, וכן מה שהשדה לא נידונית כטהורה לגבי עצם התרומה, וצ"ע דלכאו' הוו ב' מילי דלא שייכי זל"ז.

יד]

שם "חופרין לתוכה לירק" ויעוי' בר"ש מש"כ בביאורה וצ"ב. ובחזו"א כ"ג י"ב כ' בכוונתו דנוטל עפר מביה"פ לשדה אחרת ושם זורע בתוכו, ויעוי"ש שהקשה החזו"א דמ"מ אח"כ כשיעקר הירק א"כ יש בו עפר יעוייש"ה. [ויל"ע מדוע הוצרך הר"ש שע"י שנשרש נטהר]. ובז"ז כ' דהיות והזרע טהור לכן לא חיישינן שיביא עמו עצם כשעורה, וצ"ע].

טו]

שם ו"ואין מקיימין לתוכה מלין וטובלין" ובר"ש דהוו פירות אילני סרק. ותמוה הרי באילנות סרק תנן לעיל מ"ג דמקיימין להו, ומדוע כאן אין מקיימים. ויעוי' בזר זהב שכ' עלה דאף דאילני סרק מקיימים, בפירות אין מקיימים יעוי"ש. ולכאו' הכוונה שגזרו פירות סרק אטו שאינו סרק, ולפי"ז מדוייק היטב לשון המשנה לעיל אילן סרק שאינו עושה פירות ודו"ק. [ויעוי"ש בפיהמ"ש ולפי"ז צ"ע התוספתא].

פרק יח משנה ה כיצד מטהרין ביה"פ – בשיטת התשו' רי"ד

א]

הנה ביסוד דינא דמתני' דכיצד מטהרין ביה"פ, ויעוי' בתשו' הרי"ד מ"ד אות ג', דס"ל כשיטת ר"ת דניפוח מועיל לכל מילי ולא רק לעושי פסח. אלא שהוסיף שם חידוש גדול, והיינו שהביא בשם ריבמ"ץ דשייך בבית הפרס לטהרו בג' דרכים מן המשנה ואופן א' מדברי התלמוד, ולענין דינא דמשנה ו' דבלי טהרה מ"מ יכול לילך בביה"פ, ג"כ הוי ג' פנים מהמשנה ואופן א' מן התלמוד.

ב]

וביאר שם דמטהרין ביה"פ ג' גווני דהמשנה, היינו בנוטל ג"ט, ובנותן ג"ט, וברוצף, ומן התלמוד היינו אם נידש דהוי טהור. ומה דמהלך בג' פנים מן המשנה היינו ע"ג אבנים או ע"ג אדם או ע"ג בהמה שכחן יפה, ואחד מן התלמוד היינו מנפח אדם ביה"פ והולך יעוייש"ה.

ומבואר דבר מחודש, והיינו דחלוק ביסודו ניפוח מנידוש, דניפוח הוי רק דרך איך לילך אבל אינו מטהר את הביה"פ. אולם אם ביה"פ נידוש הוי הביה"פ טהור לגמרי ודו"ק.

ג]

ולכאו' הוא דבר מתמיה, שהרי בכל ביה"פ יש חשש מגע וחשש היסט. וא"כ מה מהני מה דהוי נדוש לענין דנעשה טהור, והרי איה"נ אין חשש היסט, והיינו משום דהתשו' רי"ד מפרש לדין נידוש בדרך חדשה, דלא כשאר הראשונים שכ' דע"י שנידוש ודאי נידקדקו העצמות לפחות משעורה, אלא פי' דע"י שנידוש נעשית דרך כבושה שלא ניזוז משם עפר מרוב דישת רגלי אדם יעוי"ש. וצ"ע דאה"נ אין חשש היסט היות ונידוש, מ"מ חשש מגע בעצם כשעורה להיכן אזל וצ"ע.

ד]

ואולי י"ל בכוונת הרי"ד, דהנה מה דביה"פ הוי רק מדרבנן אבל מהתורה הוי טהור. ונאמרו בזה ג' ביאורים. דהריטב"א מו"ק ה' ב' כ' דסתמא תלינן שהמחרישה כתתה את העצמות ולא נשאר בהו עצם כשעורה, ולכן הוי טהור, ורק מדרבנן חששו שאולי נשאר עצם כשעורה. ושיטת התוס' שם דתלינן שכלל לא ניטלו העצמות ממקומם יעוי"ש.

ה]

אולם במאירי חגיגה כ"ה ב' נקט דבר חדש, והיינו דסתמא יש עפר ע"ג העצמות, ולכן מהתורה הוי טהור. ורק מדרבנן טימאו יעוי"ש. וצ"ב מה איכפ"ל דיש עפר על גבי העצמות. ולכאו' מבואר דהיות ויש עפר א"כ לא חששו שיסיט. ומשום מגע ג"כ ליכא, שהרי העפר מכסהו. וע"כ דמדרבנן חששו שמא אע"פ שיש עפר מ"מ אולי יסיט. ולפי"ז נפיק שיסוד החשש הוי משום היסט. וממילא כללו ג"כ בכלל החשש למגע ודו"ק.

ו]

ולפי"ז ניחא היטב דברי תשו' הרי"ד מה דס"ל דע"י שנידוש נדון כטיהור של ביה"פ. והיינו דכל יסוד החשש הוי תחילתו משום שמא יסיט. והיות ונידוש העפר חזק, ממילא כה"ג ליכא חשש שמא יסיט, וממילא ליכא לדינא דביה"פ. וזהו דע"י שנידוש נידון כטיהרו את ביה"פ ודו"ק. [וצ"ל לפי"ז דמש"כ להלן שם "שאם נידש אין שם טומאה כבר" הכוונה שהביה"פ נטהר, ולא שבפועל אין שם עצם כשעורה ועי'].

פרק יח משנה ה – בתוספתא בהסוגיא דמועד קטן

א]

בר"ש הביא התוספתא שהובאה בש"ס מו"ק ה' ב'. ויעוי"ש בפרש"י דבסד"א ס"ל להש"ס דאם יש אילנות ע"כ דהויא שדה שנחרש, ואם אין אילנות הויא שדה שאבד. ועכ"פ ממה דאמרינן איזוהי השדה, ע"כ דגם שדה שנחרש מציינים, ועלה מסיק הש"ס דלא כדסד"א דהכוונה שנחרש קודם הציון, אלא שנחרש אחר הציון יעוי"ש.

ב]

ובביאור שיטת רש"י דלסד"א ס"ל דהיות ויש אילנות א"כ בידוע שנחרש, ויעוי' בתוס' הרא"ש שכ' בכוונתו, שאין נוטעים אילן בלי חרישה, וממילא אם רואים אילנות ע"כ שנחרשה. ולאידך גיסא אם אין בה אילנות בידוע שלא נחרשה, והיינו משום דאין אדם רשע לחרוש בית הקברות, ועוד דאסור בהנאה, ואפילו אמת המים שעוברת בו אסור להנות ממנה יעוי"ש.

ג]

ובראב"ד שם תמה עפרש"י, דמה הוכחה היא שנחרש, אולי מיירי שנטעו האילנות קודם שקברו בה המת, ושוב לא נחרש. ועוד דלפי"ז מדוע רק אמרינן דאם יש אילנות נחרשה, והרי גם אין זרעים בלי חרישה, ואם יש זרעים ג"כ בידוע שנחרשה.

ד]

עוד תמה שם הראב"ד, דאמרינן ג"כ לפרש"י דבאין שם אילנות בידוע שלא נחרש היות ואסור בהנאה, והק' אטו הוי בית הקברות כל שיש בו קבר יחידי כדי לאסור בהנאה. [ויעוי"ש לשון הראב"ד דנקט דהוי יחידי שנקבר במקרה, ולכאו' גם אם לא נקבר במקרה, היות ואין ג' קברות עדיין אין עלה דין ביה"ק וצ"ע].

ה]

עוד תמה שם בראב"ד על פרש"י, דלדבריו מהו שהצריכו זקן או ת"ח, ופרש"י שהוא יודע מדוע ציינוה דעליה רמיא כל מילי דמתא, אבל על שאר בני העיר לא סומכים, והקשה הראב"ד דאם כפרש"י דלא נוטעים בלי חרישה, מה בקיאות צריך לזה וכיון שיש אילנות ממילא פשוט דודאי נחרש, ועוד מדוע לא לסמוך עליהם בעדותן מדוע ציינוה אם על שדה שאבד או שנחרש יעוי"ש.

ו]

ולכאו' נראה דזהו כוונת הר"ש כאן שכ' עלה דהסוגיא דמו"ק שטעו בה הפרשנים, והיינו שכוונתו לדחות לפרש"י, וכקו' הראב"ד הנ"ל.

ז]

וזהו שפי' הר"ש בכוונת הסוגיא, דהוי עפ"י המשנה דלעיל דשדה שאבד בה קבר אינה ניטעת ואסור לקיים בה אילנות. וממילא אם חזינן שיש בה אילנות, ע"כ שאינה שדה שאבד, שהרי בשדה שאבד אין מקיימים אילנות. אבל בשדה שנחרש נוטעים ומקיימים. וזהו דפליג ר' יהודה וס"ל דהוי בדין שדה שאבד עד שיהיה שם זקן או חכם, ומשום דחיישינן שלא בקיאים בדין המשנה, ומה שיש בה אילנות היינו אפילו דהויא שדה שאבד ודו"ק.

ח]

ובביאור מה דכל שאין שם אילנות הויא בחזקת שדה שאבד, ומבואר בראב"ד שם דמיירי בשדה משקה, והיינו שראויה לאילנות וכל סביבותיה פרדסים ממילא בידוע דהיות ואבד בה קבר לא ניטעה, או דמיירי שיש שם סימן שנקצצו אילנותיה יעוי"ש. ולכאו' מוכח מדבריו דלולי ההוכחה דיש ביה שלא נטע אילנות, מספק לא דיינינן לה כשדה שאבד ודו"ק וצ"ב.

ט]

ויעוי"ש בראב"ד שכ' דזקן מה דמועיל, הגם שאינו בקי בדינים, מ"מ ישאלוהו מפני מה ציינוה יעוי"ש. ויל"ע מדוע להראב"ד לא קשיא הקו' דהק' עפרש"י דלענין מדוע ציינוה אפשר לשאול גם את בני העיר וצ"ע.

י]

ובתי' הש"ס שם בכוונת רב פפא, כ' בראב"ד שם לשיטתו כעין פרש"י, והיינו דלעולם מציינים רק שדה שאבד, אלא שנולד ספק אם נשאר שדה שאבד או שחרשוהו אח"כ, וכל שיש בה אילנות בידוע שקודם שהספיקו לקוצצן מיד נחרשה, וממילא לכן קיימוה יעוי"ש.

יא]

והר"ש בסוף דבריו כ' לפרש את כוונת רב פפא כעין דרכו של הראב"ד, אלא שהוסיף בזה, דמעיקר הדין היות ונמצאים שם אילנות תלינן שהגם דהיה שדה שאבד, מ"מ אח"כ נמצא הקבר ופינוהו, ולכן יש בו אילנות, אלא דמ"מ הוי דין לחוש שאולי ממה שעדיין לא עקרו משם את הציונים, ע"כ דלא פינוהו אלא רק נחרש, ולכן לא עקרו האילנות, וזהו דדינו כשדה שנחרש יעוי"ש.

יב]

ולכאו' משמע דהראב"ד והר"ש פליגי אם נמצאים אילנות, איך דיינינן להשדה, דהראב"ד ס"ל דחיישינן שנחרש, אולם להר"ש בסתמא תלינן שפינהו ורק היות ולא ניטל הציון הוא דחיישינן לנחרש וצ"ב.

יג]

ובתורי"ד מהדורא בתרא כ' בזה ביאור נוסף, והיינו דהוי שדה שאבד שדינה שזורעים אותה, וכשהיו חורשים אותה לזורעה נכשלה המחרישה באותו קבר ופיזרה העצמות, ונעשה לשדה שנחרש. ויעוי' בשפ"א מו"ק ו' א' בדברי התורי"ד.

יד]

ובדינא דר' יהודה דעד שיהא שם זקן או תלמיד, לכאו' מצינו דפליגי הראשונים, דבתורי"ד שם כ' דגם כשיש אילנות הוי טמא, דהוי בחזקת שדה שאבד קבר יעוי"ש. אולם בשיטה לתלמיד רבינו יחיאל מפאריש נקט בדעת ר' יהודה דלא סמכינן לא אהא [לכאו' הכוונה שיש אילנות] לטהר בנפיחה, ולא אהא [ולכאו' הכוונה שאין שם אילנות]. לשרוף עליו תרומה יעוי"ש, ויל"ע אם פליגי, ומהו הנדון. [ויעוי' בראב"ד שהיא שדה משקה או שיש קציצות, ובתוס' מו"ק ה' ב' ד"ה יש בה בסו"ד דסיפא ידוע לאו דוקא].

טו]

ובתי' הש"ס דמשני רב פפא, יעוי' בר"ש בפי' קמא שכ' בכוונתו דמיירי שהוי שדה שאבד בה ודאי קבר אלא שרק חלק ממנה הוי ודאי קבר בתוכו, ועל חציה אינו יודע מהו, וזהו דתלינן אם יש אילנות ידעינן דעי"ז שם אינו מכלל שדה שאבד, ובש"ס מוקי לה בב' אנפי, או דהאילנות הוו בצד שאינו מוכרע שיש שם קבר, ולכך מקום אילנות נדון כנחרש יעוי"ש.

טז]

ויעוי"ש בר"ש שביאר אוקימתא בתרא דהש"ס דהוו אילנות בחצי שודאי אבד, ומ"מ חיישינן לנחרש, דמ"מ אגב ציון לאבד מציינים לנחרש כה"ג יעוי"ש וצ"ב.

יז]

ובחזו"א כ"ג א' [ד"ה אמנם] כ' דדעת הר"ש פי"ח מ"ה דקבר ידוע שנחרש לא נטהר מקום הקבר וכן שדה שנאבד ונחרש עדיין דינה כשדה שאבד יעוי"ש. ותמוה היכן כתוב כן בר"ש במתני' [וכן כ' בדברי דוד מו"ק ה' ב' וצ"ע].

ולכאו' כוונתו דזה דמוקי לה בשדה שחציה ודאי אבד, היינו דלגבי ודאי אבד לא משתנה דינו וצ"ע.

יח]

אלא דלכאו' נראה שהחזו"א פי' בכוונת ביאור בתרא דהר"ש, ביאור מחודש. דבפשוטו כוונת הר"ש דהגם שאבד מ"מ ע"י אילנות תלינן שפינהו, ואולי דנחרש. אולם בחזו"א כ"ג ב' ד"ה וסוגיין לכאו' נקט בכוונת הר"ש דע"י אילנות תלינן שציינוה בטעות, ולא מקילינן לדון שהיתה טהורה, אלא מה שציינוה היינו היות ונחרש יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דמזה הוכיח דשדה שאבד שנחרש נשאר בדינו, ולכן הוצרך הר"ש לפרש דהוברר שלא היה קבר יעוי"ש. ומ"מ למש"נ אינו מוכרח בהר"ש וצ"ע.

יט]

יעוי' בסוגיא מו"ק ה' ב' דאין מציינין על דבר שאינו מטמא באוהל. ופריך עלה מהא דמציינין ביה"פ. והרי ביה"פ אינו מטמא באוהל, דמהני ביה ניפוח יעוי"ש, ובתורי"ד שם הקשה מדוע לא הביאו להמשנה פ"ב אהלות מ"ג דביה"פ לא מטמא באוהל. והנה בר"ש פ"ב שם נקט דהמשנה שם הויא בגוש הבא מביה"פ. ולפי"ז לק"מ קו' התורי"ד וק"ל. [והתורי"ד שם מחמת הקו' שינה לגי' הש"ס, וביאר כל הסוגיא באופן אחר עיי"ש].

כ]

ויעוי"ש בריטב"א שכ' דה"ה דמצי לאתויי משנה דאהלות, אלא דלא חייש. ויל"ע לאיזו משנה כוונתו, ורהיטת לשונו לא נראה שכוונתו למשנה דפ"ב, אלא למשניות דפירקין וצ"ע.

ובאמת צ"ע מדוע התורי"ד וריטב"א לא הקשו ממשניות דפירקין דמהני בדיקה, וכן ממשנה ו' דע"ג אבנים וע"ג בהמה, ועוד משניות וצ"ע. ויעוי' בסד"ט מש"כ בזה.

כא]

בביאור הסוגיא דאם יש אילנות ע"כ דהוי שדה שנחרש ופליגי ר"ש והראשונים. והראשונים ביארו דשדה שאבד לא נוטעים ולא מקיימים יעוי"ש. ויעוי' ברמב"ם פ"ח טו"מ, ובכס"מ שם כ' בשיטתו דס"ל דשדה שאבד מקיימים בה אילנות יעוי"ש, ולפי"ז לכאו' אין ראיה מהאילנות דיתכן שהיו קודם, ולא עוקרים לאילנות היות ואין דין שאין מקיימים וצ"ע. ויעוי' בסד"ט.

כב]

בנדון בסוגיין אם השדה המצויינת הויא שדה שנחרש או שדה שאבד, ופרש"י דהוי נפק"מ לענין אם יועיל ניפוח יעוי"ש, וצ"ע והרי יש עוד הרבה נפק"מ האם מותר לזרוע, וכן אם מטהרים השדה, ואם הולך ע"ג אבנים דלהלן משנה ו'. וכן כל דיני פירקין וצ"ע.

כג]

יעוי' ברמב"ם פ"י טו"מ ה"ד, דשדה שנחרש הוי בחורש קבר ודאי ולא קבר שאבד יעוי"ש. ויל"ע אם רק לא חל דין שדה שנחרש, או דנשאר בדינו, והוי שדה שאבד ומטמא באוהל.

ואם ס"ל דהוי מטמא באוהל, א"כ צ"ב איך יפרש לכל הסוגיא במו"ק דהוי שדה שאבד ומצא אילנות, דלכאו' מה איכפ"ל דמצא אילנות והוברר שאח"כ נחרש, מ"מ הרי נשאר בדינו דשדה שאבד וצ"ע. [ואולי צ"ל כהחזו"א הנ"ל דהוברר שמעיקרו לא היה שדה שאבד ודו"ק].

כד]

יעו' לשון הראשונים שכ' למסקנא דמיירי שידוע שהיה שדה שאבד קבר יעוי"ש, ויל"ע דהיות ומיירי בשדה מצוינת, א"כ מדוע צריך לפרש שידוע שאבד, הרי ממה שמצויינת מוכח דהויא שדה שאבד, וכל הספק הוי רק אולי אח"כ נחרש וצ"ע. ושו"ר בשפ"א מו"ק ו' א' שתמה כן, וכ' דברמב"ם באמת ליתא.

כה]

יעו' ברמב"ם, והביא לדין התוספתא הן בפ"ח ה"י, והן בפ"י ה"י יעוי"ש. וצ"ב מדוע כפל הדברים [יעוי' בסד"ט וערוה"ש]. ויעוי' ג"כ בחסד"ד י"ז ה"ב שדייק דבפ"ח נקט קודם לגוונא שיש אילנות, ובפ"י נקט קודם לגוונא שאין אילנות יעוייש"ה.

כו]

ולכאו' כפילות הרמב"ם, דפ"ח מיירי בדיני מציינין את הקבר, ויעוי"ש בלשון הרמב"ם, ומשמע דלא ס"ל כהראשונים הנ"ל דיודעים שהיה אבד בה קבר, אלא ע"י האילנות הוא שנקבע כן, ולפי"ז זהו שנקט לה בפ"ח, דהיות ודינא דמציינין הוי בטומאת אוהל, א"כ כל שיש אילנות בידוע שנחרש, ואין הציון הוכחה דהוי שדה שאבד.

כז]

ובפרק י' מיירי מדיני הוחזקה טומאה, וזהו דקמ"ל דכה"ג שנמצאה שדה מצויינת, אם אין בה אילנות מחזקינן לה בחזקת טומאה, והיינו דנאבד בה קבר ודו"ק.

וניחא היטב מה ששינה בפ"ח מפ"י, והיינו דבכל מקום נקט לעיקר החידוש תחילה.

כח]

ועי' בראב"ד פ"י ה"י, ובכס"מ כ' ליישב שיטת הרמב"ם, ויעוי' באריכות בזה בחסד"ד הנ"ל.

פרק יח משנה ו – המהלך על אבנים

א]

מתני' "המהלך בבית הפרס על אבנים שאינו יכול להסיטן, על האדם ועל הבהמה שכחן יפה טהור, על אבנים שהוא יכול להסיטן על האדם ועל הבהמה שכחן רע טמא". ובפי' הרא"ש "ורישא או קתני וסיפא בשניהם ביחד" ולכאו' כוונתו, דרישא מיירי או שמהלך ע"ג אבנים שאין יכול להסיטן, או אפילו אם האבנים יכול להסיטן, מ"מ אם הוי ע"ג אדם ובהמה שכחן יפה טהור. אבל בסיפא בעינן שניהם יחד, והיינו דכדי להטמא בעינן הן שהאבנים יכול להסיטן, והן האדם או הבהמה אין כחן יפה וק"ל.

ב]

ובשלמא ברישא, היות והוי או או, א"כ שפיר שייך לשון מהלך, כה"ג שמהלך ברגליו ע"ג אבנים, אבל בסיפא דבעינן שניהם ביחד, ולכאו' היות והוי ע"ג בהמה או אדם מהו לשון המהלך, וצ"ל דהוי אגב רישא.

ג]

ויעוי' בר"ש שביאר, דהיות וכח תחתון רע, א"כ מחמת משא העליון ניסט והוי כאילו העליון מסיטו, אלא דיעוי"ש בר"ש שהוסיף "וכח התחתון אינו מועיל להצילו" וצ"ב מהו ההוספה. והרי היות וההיסט מיוחס לעליון מהכ"ת שתחתון יצילו. וצ"ל דהיות וגם תחתון חשיב מסיט, א"כ סד"א לייחס ההיסט לתחתון ולהציל העליון שלא יחשב מסיט. הגם שתחתון הסיט מחמת עליון שעל גביו, קמ"ל, ודו"ק. [ויעוי' ג"כ רש"י ב"מ ק"ה ב' דנקט לשון זה, ואולי היא גופא הכוונה דהיות ואינו מציל, לכן חשיב מסיט ועי'].

ד]

ויעוי' היטב ג"כ ברש"י ב"מ ק"ה ב', דנקט נמי כהרא"ש דרוכב ע"ג בהמה או אדם, מיירי ג"כ שגם האבנים ניסטות. [אלא דרש"י פי' דרישא דסיפא היינו "המהלך בביה"פ על אבנים שהוא יכול להסיטן" הוי מימרא בפנ"ע דמהלך ומסיט האבנים. ולפי"ז ניחא לשון המהלך, והיינו שבאמת מהלך ברגליו ודו"ק.] והיינו שחידוש המשנה הוי שהרוכב חשיב מסיט וכהרא"ש. וכן הוא להדיא במהרש"א ב"מ שם דרש"י פליג על הרמב"ם.

ה]

אלא דבמהרש"א שם מתבאר חידוש בדעת רש"י, דכ' שם דהא דנקטו המהלך ע"ג אבנים, היינו משום דכה"ג שאין אבנים אלא עפר, וכה"ג גם בלי הרוכב הוי המהלך מסיט, א"כ כה"ג רק תחתון חשיב מסיט ולא עליון. ורק כה"ג שמהלך ע"ג אבנים. ובלי הרוכב ע"ג לא יסיט [האבנים שיסיטו העצם] אז התחדש דהעליון נחשב מסיט יעוי"ש. ומבואר דלא סגי שהרוכב הוי סיבה להיסט. אלא בעינן שלולי הרוכב אין התחתון מסיט ודו"ק.

ו]

ולפי"ז יל"ע אם תחתון ג"כ נדון כמסיט, או היות וכל ההיסט הוי מחמת העליון, ולולי עליון התחתון לא הוי מסיט, א"כ ההיסט לא מיוחס לתחתון וצ"ע.

ז]

והנה הן להר"ש והן להרא"ש, [ולכאו' כן ג"כ לפרש"י] נדון מתני' הוי מהלכות היסט, אולם יעוי' ברמב"ם פ"י טו"מ הי"א, ולכאו' ביאר המשנה דכלל אינו מטעם היסט, דיעוי"ש דנקט דכוונת סיפא דמתני' הויא או ע"ג אבנים שניסטות או ע"ג אדם או בהמה שכוחן רע, וכ' דהטעם באבנים, דאפילו נזהר שלא יסיטן, מ"מ הוי כמי שהלך ע"ג העפר עצמו יעוי"ש.

ח]

ולהלן שם לגבי אדם ובהמה ג"כ כ' דהיות וכוחן רע הוי כאילו הלך ברגליו, והיינו דכלל אינו מטעם היסט, אלא דחשיב כאילו האבנים שתחתיו אינם, וכן האדם והבהמה, והוי כמהלך ע"ג הארץ ברגליו, ובפשוטו נטמא לא מטעם היסט, אלא מטעם מהלך יעוי"ש. וצ"ב מהו האי טומאה, והרי ליכא לא מגע ולא היסט. ולכאו' מבואר דמכלל גזירה דביה"פ אפילו לא נגע או הסיט, דמ"מ כל שמהלך בביה"פ נטמא ודו"ק וצ"ב. [ויעוי' ג"כ בפיהמ"ש דדינא דמתני', דדיינינן כאילו הלך הוא בעצמו בביה"פ]. ובמשנה אחרונה משמע שפי' בכוונת הרמב"ם דהוי מטעם ספק היסט יעוי"ש וצ"ע.

ט]

ובראב"ד בשטמ"ק ב"מ ק"ה ב' הביא בביאור מתני' דידן להא דמטהרין ביה"פ ע"י ששם ג"ט עפר, או שמרצף להשדה, והוסיף עלה "וכן אמרו שמהלך בו ע"ג אבנים שאינו יכול להסיטן או ע"ג אדם וכו' והטעם מפני שהן כמין רצפה של אבנים גדולות הואיל וכוחן יפה, אבל כשהן כוחן רע וכו' אינה כרצפה אחרת וכו' והרי הם כמהלך בו ממש ואע"פ שלא נגע בו גזרו עליו כמהלך על גביו" יעוי"ש.

י]

ומבואר בראב"ד דכלל אינו מטעם היסט, אלא דמכלל דינא דביה"פ, לא רק המהלך שנוגע בעפרה, או שמסיט לעפר, אלא כל שמהלך ג"כ גזרו, וכה"ג שהוו אבנים שניסטות או אדם ובהמה שכוחן רע, ולא שייך לדונם כרצפה, א"כ הוו בכלל הגזירה שגזרו על המהלך עליה, וכה"ג ג"כ חשיב כמהלך על גביו יעוי"ש. ויל"ע אם גם כוונת הרמב"ם הויא כהראב"ד.

יא]

והנה הראב"ד כייל לדינא דכיצד מטהרין ביה"פ, בהדי מתני' דמהלך על אבנים. ולכאו' הוו ב' הלכות חלוקות. ובשיטת הרמב"ם בודאי מבואר דהוו ב' הלכות, דבהי"ב נקט לה בכלל דינא דמטהרין ביה"פ, וצריך לטהר בפני ב' זקנים. אולם דינא דמתני' נקט בהי"א וכלל אי"צ ב' זקנים, והיינו דכלל אינו טהרה, אלא הוי מציאות דכה"ג מהלך אינו נטמא. וצ"ע מה שהראב"ד כייל להו.

יב]

ולכאו' ודאי גם להראב"ד הוו ב' הלכות, אלא דמ"מ מדמה להו, והיינו דבדינא דמטהרין מהני מה דריצף או הניח עפר דהוי שדה אחרת, אבל במהלך ע"ג אבנים לא אלים למהוי שדה אחרת, אבל עכ"פ הוי כרצפה לענין שהמהלך לא חשיב מהלך ע"ג, אבל כל שהאבנים ניסטות, או אדם או בהמה שכוחן רע, היות ונבלעות או מפנה אותן הם כמהלך בו ממש, והיינו דגם באינם ניסטות לא הוי כריצף דהוי שדה אחרת, מ"מ מהני דלא חשיב שמהלך בו ממש ודו"ק.

יג]

ויעוי' ברש"י ב"מ שם, ונקט דכל הנדון הוי לגבי הרוכב, אבל לגבי הנרכב פשוט דהוי טמא ללא הנדון של היסט, ומשום דהנרכב טמא משום מהלך יעוי"ש, ויל"ע אם מיירי שנוגע ברגליו בביה"פ וטמא מטעם מגע, או גם רש"י ס"ל כהראב"ד והרמב"ם הנ"ל, והיינו שיש בכל דינא דביה"פ לא רק מגע והיסט, אלא המהלך ג"כ טמא ודו"ק וצ"ע.

יד]

והנה להראב"ד יעוי"ש דנקט שאבנים נבלעות או שאדם מפנה אותם. ולכאו' זה לא שייך באדם ובהמה. וע"כ צ"ל הן להראב"ד והן להרמב"ם דהוו ב' הלכות, דע"ג אבנים היות ונבלעות או מפנה, לכן חשיב כמהלך ע"ג קרקע ממש. וכה"ג דהוי ע"ג אדם או בהמה, א"כ מחמת שאין כוחן יפה, לכן חשיב כאילו הוא עצמו הוי ע"ג הקרקע ממש. ויעוי' כן בפיהמ"ש שכ' דהוי כהולך הוא עצמו ע"ג בית הפרס ודו"ק. והיינו דאבנים חשיבי כמי שאינם, ואדם ובהמה לא חשיבי לדון שהוי על גבי הנושאם ודו"ק. [ויעוי' בתויו"ט ומשמע שדימה להו ממש].

טו]

ויעוי' בריטב"א הישנים ב"מ ק"ה ב', דהביא שי' דביארו למתני' בשדה שאבד דמטמא באוהל, והאבנים הוו בצד, וע"י חיישינן שיאהיל יעוייש"ה.

פרק יח משנה ו

א]

יעוי' בתוס' ב"מ ק"ה ב' ד"ה על שהקשו מדוע באין כוחו רע עליון טהור, והרי שיטמא תחתון לעליון, [ולכאו' כוונתו דעכ"פ לשון טהור לא שייך בזה] ועוד שיטמא בחיבורים, והיינו דע"י חיבורים יטמא העליון טומאת ז'. ותי' בתוס' דמיירי שתחתון הוי עכו"ם וכה"ג ליכא חיבורים. [ומש"כ דליכא טומאה דאורייתא, היינו דמ"מ מדרבנן טמא, דעשו עכו"ם כזב ודו"ק].

ב]

ובריטב"א [הישנים] ב"מ ק"ה תי' על קו' התוס', דדינא דטומאה בחיבורים הוי בטומאה דאורייתא ולא בביה"פ דהוי מדרבנן יעוייש"ה. ובערוה"ש כ' דסתימת לשון הרמב"ם מורה דלא ס"ל לתי' התוס' יעוי"ש. ולכאו' צ"ל דס"ל כהריטב"א.

ג]

ובתוס' שם תי' דמיירי בגוי שאינו נטמא יעוי"ש. ומבואר חידוש בדיני חיבורים, דכה"ג שראשון הוי גוי שאינו נטמא ליכא דינא דחיבורים. והנה אם גדר חיבורים דע"י שנוגע במה שנטמא חשיב כנוגע במת, [והיינו שהנטמא בשעת חיבורו למת הוי כמת]. שפיר כה"ג שלא נטמא לא שייך חיבורים, אבל אם גדר חיבורים דנחשב שנוגע במת עצמו. א"כ לכאו' גם באינו נטמא, מ"מ לכאו' עכ"פ חשיב נוגע במת וצ"ב. [ובאמת בתפארת ישראל יכין נ"ה כאן נקט שיש דין חיבורים אפילו בעכו"ם, אלא שהקשה עליו בתפארת יעקב שנסתר מדברי התוס' בב"מ יעוי"ש].

ד]

ויעוי' ברמב"ם פ"א טו"מ הי"ג לגבי גוי שנגע במת, דלא רק דלא נטמא. אלא נקט שם "הרי הוא כמי שלא נגע למה זה דומה לבהמה שנגעה במת או האהילה על המת" יעוי"ש. ומבואר דלא רק שלא נטמא, אלא חסר בכל תורת מגע, ולפי"ז ניחא דגם אם חיבורים היינו שחשיב שנוגע במת עצמו, מ"מ היות והוי עכו"ם אינו במגע.

ה]

שם בתוס' הוסיפו כה"ג שתחתון עכו"ם העליון אינו טמא טומאה דאורייתא, ומשמע דעכ"פ הוי טומאה דרבנן וצ"ב. ויעוי' ברש"ש שכ' דעשאום כזבים ולכן נטמא מדרבנן, אלא שהרש"ש הקשה שם הרי גם טומאת ביה"פ דרבנן. וכוונתו דגם אם אינו עכו"ם הוי רק מדרבנן. [וכ' הרש"ש שם להגיה] ולכאו' כוונת תוס' לחלק בין כזבים דיסודו טומאה דרבנן בעכו"ם, לביה"פ שרבנן גזרו לחשוש לטומאה דאורייתא ודו"ק.

ו]

שם בתוס' א"נ כגון שלובשים הרבה בגדים יעוי"ש. [ובמהרש"א ורש"ש] ויעוי' גם בתורא"ש שהביא האי תירוץ. והנה לגבי זב יעו' ברא"ש פ"ה זבים דנקט דדינא דמחוברים מהני שכל הבגדים נטמאים. [ובאליהו רבה פ"א דכלים פליג, יעוי' במנח"ח מצוה קס"א שהביא את פלוגתתם]. ולכאו' מוכח מדברי הרא"ש כאן, שחלוק דין חיבורים דזב ממת, ולכן בזב כל הבגדים טמאים משא"כ במת ודו"ק וצ"ב.

ז]

והנה בעיקר מש"כ התוס' לדון דתיפו"ל משום טומאה בחיבורים, ויל"ע איך ס"ל שנטמא התחתון, דאם ס"ל כהר"ש ורא"ש דהוי מטעם היסט, א"כ מתבאר בדברי התוס' שיש דין חיבורים בהיסט. [ולכאו' בזה ודאי מסתבר שלא נחשב שהסיט לגוף המת עצמו ודו"ק]. אולם י"ל דתוס' ס"ל כהרמב"ם או הראב"ד דמיירי שנטמא מצד מגע, [וגם ברש"י נקט שתחתון נטמא מחמת מגע ודו"ק]. ושפיר איכא בזה דינא דחיבורים, ויעוי' בטו"ד פ"ה טו"מ אות כ"א שהביא פלוגתא אם בהיסט יש דין חיבורים יעוי"ש.

פרק יח משנה ו – המהלך בארץ העמים

א]

מתני' "המהלך בארץ העמים ובהרים ובסלעים טמא, בים ובשונית טהור" ובביאור החילוק בין הרים לשונית, כ' ברא"ש דהרים אינו כל כך מקום דירה, משא"כ שונית וים לא הוי מקום דירה כלל יעוי"ש. והיינו דכל שאינו כלל מקום דירה, לא נכלל בגזירה וצ"ב.

ב]

ובפיהמ"ש נראה שיסוד החילוק, דלגבי הרים אין קוברים שם מתים כלל, אבל שונית לא רק לא קוברים, אלא כלל "לא מיישבין אותם ואיך יקברו בהן מתים", והיינו דלא סגי מה שכלל לא קוברים, אלא בעינן שלא מיישבין כלל, וממילא מוכרח שלא יקברו ודו"ק וצ"ב. ומשמע דלא תלוי בדירה, אלא בקבורה, אלא דלענין קבורה לא סגי דכלל לא קוברים, אלא צריך דמופקע מקבורה, וזה הוי כה"ג שכלל לא דרים שם ודו"ק.

ג]

שם בפיהמ"ש הוסיף דמהלך בהרים וסלעים דטמא, היינו משום שהלך על עפר ארץ העמים יעוי"ש, וצ"ב בכוונתו, דבפשוטו הרי אין עפר על הסלעים, ומדוע חשיב שהולך על עפר וצ"ב. ואולי הכוונה שתחת הסלעים יש עפר ארץ העמים, ועכ"פ נחשב שדורך עליה ועי'.

ד]

והנה סתימת המשנה דבים ושונית הוי טהור, היינו לגמרי, וכן נראה מסתימת הר"ש והרא"ש. אולם בפיהמ"ש נקט דכל דין המשנה הוי רק לגבי טומאת גושה, אבל לגבי טומאת אוירה ודאי גם בים ושונית איכא להגזירה, וכוונת מתני' פי' הפיהמ"ש בב' דרכים, או דהיות וגזירה דאוירה הויא גזירה שניה, א"כ מתני' הויא קודם גזירת אוירה, וזהו לשון טהור. או דלעולם הויא מתני' אחר הגזירה. אלא דהיות וגושה ליכא, וטומאת אוירה ליכא בה הזאת ג' וז'. ואין שורפין עליה תרומה, ולכן נקטו לשון טהור, והיינו שרק צריך טבילה והערב שמש יעוי"ש.

ה]

בפיהמ"ש כ' דהגם דבים ושונית הנוגע אינו טמא, מ"מ אויר הנך מקומות הוי כשאר אויר ארץ העמים. והיינו שהיה גזירה מאוחרת, והיינו הסוגיא שבת ט"ו. ולשון הפיהמ"ש הוי על גזירה שניה "שגזרו שיטמא גושה ואוירה" יעוי"ש. ותמוה הרי גושה הוי הגזירה הראשונה. ומהו שבגזירה שניה הוצרך להביא דגזרו על גושה. [ודוחק שכוונתו דהוי לענין גושה לשרוף וצ"ע].

ו]

יעוי' לשון הפיהמ"ש "והודיענו שכח הגזירה הזאת וכו' הוא עד כדי כך שאפילו הלך בהרריה וכו' טמא" יעוי"ש. ומשמע מלשונו דהוי אלימות בגזירה וצ"ב. ויעוי' בתוספתא [הו"ד בר"ש כאן] חומר בארץ העמים שאין בביה"פ וכו' שארץ העמים בתולה שלה טמאה יעוי"ש. ומבואר דהגם שסיבת הטומאה הויא בארץ העמים דומיא דביה"פ. [והיינו דחששו לעצם כשעורה, וכפיהמ"ש פ"ב אהלות מ"ג. וכן הוא לשון הרמב"ם בהלכה פי"א ה"א]. מ"מ גדר הטומאה חלוק, דבביה"פ רק מקום שנחרש הוי בגזירה, משא"כ ארץ העמים כל ארץ העמים הויא בגזירה ודו"ק.

ז]

ולפי"ז י"ל דכוונת המשנה, דזהו החילוק בין הרים לים ושונית, דהגם דהרים לא קוברים, מ"מ היות ויושבים שם א"כ הוי מכלל גזירת ארץ העמים, משא"כ ים ושונית היות ולא יושבים שם לא חשיבי בכלל ארץ העמים, דהיינו דארץ העמים הוי מקום יישוב, וזהו כוונת הפיהמ"ש דהויא אלימות בגזירה דכל מקום יישוב מטמא והוי בגזירה, ולא איכפ"ל שסיבת הגזירה הוי משום חשש עצם כשעורה.

ח]

ואולי י"ל עוד בכוונת הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בריש פי"א טו"מ נקט בדינא דטומאת ארץ העמים דהמהלך והנוגע והנושא יעוי"ש. ובמשנה לעיל פ"ב מ"ג מבואר דארץ העמים טמאה במגע ומשא יעוי"ש, ולפי"ז יל"ע מהו שהוסיף הרמב"ם מהלך, והרי ממ"נ אם הוי נוגע, ותיפו"ל שטמא משום נוגע, ואם אינו נוגע א"כ מדוע נטמא. והעיר בזה בכ' הגרי"ז נזיר נ"ד ב' יעוי"ש, ונשאר בצ"ע.

ט]

ולכאו' הוי הרמב"ם לשיטתו דס"ל בביה"פ דמהלך ע"ג אבנים ניסטות שטמא, היינו משום דחשיב שמהלך ע"ג העפר יעוי"ש. והיינו דאינו מדין היסט, אלא נדון כנוגע. ולפי"ז י"ל דזהו גופא יסוד דין המשנה, והיינו שהן בביה"פ והן בארץ העמים לא רק נוגע ממש הוי טמא, אלא כל מהלך, אם נחשב שמהלך ע"ג עפרה, הוי טמא ודו"ק.

י]

וזהו החילוק בין ביה"פ לארץ העמים, והיינו דביה"פ שיסוד טומאתו הוי היות ונחרש, א"כ בעינן שיחשב שהולך ע"ג החרישה ואם הוי אבנים ניסטות אפשר לדונו שהולך ע"ג עפר, אבל באין ניסטות לא חשיב הולך ע"ג עפר ביה"פ, והיינו העפר שנחרש. אבל בארץ העמים דמבואר בתוספתא דגם שדה בתולה בכלל הגזירה. וא"כ לא בעינן שיחשב מהלך ע"ג שדה שנחרש או שאינו בתולה, ושפיר גם מהלך ע"ג סלעים חשיב מהלך ע"ג עפר. והיינו דהיות ועד התהום חשיב ארץ העמים, א"כ כל שתחת הסלע מכלל ארץ העמים, וחשיב שהולך ע"ג העפר של ארץ העמים ודו"ק.

יא]

ולכאו' נפיק, דפליגי הראשונים, אם בים ושונית יש טומאת אוירה, ויל"ע מהו יסוד הפלוגתא. ויעוי' במל"מ פי"א טו"מ ה"א [ד"ה תנן בפרק בתרא] דנקט בשיטת הר"ש דממ"נ אם טומאת אוירה היינו כצד דהסוגיא בנזיר משום גושא, א"כ ודאי שכל שאין גושה טמא א"כ לא שייך לעשות טומאת אוירה, וודאי שבים ושונית הוי טהור לגמרי.

יב]

ויעוי"ש עוד שכ' דגם להצד דגזירת אוירה הויא משום אויר, וגם באינו מאהיל על הגוש, מ"מ היינו רק במקום שיש גוש, אבל כשאין גוש לא גזרו גם על אויר של ארץ העמים, ולכאו' בשיטת הרמב"ם מתבאר דס"ל דשייך דינא דגזרו על אוירה גם כה"ג שאין טומאת גושה ודו"ק. וצ"ב הנדון.

יג]

והנה בשיטת הרמב"ם, האריכו בדעתו איך ס"ל בגדר גזירה שניה דאוירה, אם כצד הש"ס דמשום גושה, או כהצד דמשום אוירה, ולכאו' ממה דס"ל בפיהמ"ש וכן בהלכה בפי"א ה"ה דבים ושונית ליכא גושה, ומ"מ ס"ל שיש טומאת אוירה, א"כ לכאו' מוכח דטומאת אוירה אינה משום מאהיל על הגוש, אלא דגזרו על האויר עצמו. ויעוי' במל"מ סוף הלכה א' שהאריך בזה ודו"ק.

יד]

והנה להרמב"ם שפי' דמתני' דים ושונית הוי דטמא משום אוירה, והוי כה"ג שאין תחתיו גוש טמא. ויל"ע דבשלמא לצד הש"ס נזיר דמשום אוירה, א"כ שייך גם באין גוש תחתיו, אבל לצד הש"ס דמשום גושה, א"כ איך בים יהיה טמא, וא"ל דאה"נ דכוונתו להאי צד, דהרמב"ם הביא דנהרות וימים הוו כארץ העמים, והרי להצד דמשום גושא. לא שייך לטמויי בימים, וצ"ע.

טו]

והנה מה דים הוי טהור, [ולהר"ש גם אוירה] והוקשה להר"ש הרי שנינו בנזיר דנכנס לארץ העמים בקרון או בספינה טמא, ומדוע בספינה טמא והרי ים טהור. וכ' בזה שמא היינו בנהרות, והיינו דרק ים אינו בכלל ארץ העמים משא"כ נהרות. וצ"ב מדוע בנהרות שאני. ויעוי' במל"מ פי"א ה"א ד"ה תנן בפרק בתרא, שכ' דאולי בנהרות קוברים יעוי"ש. והיינו דבנהרות הוי אויר הגוש, ומשום דגוש דנהרות הוי בכלל הגזירה יעוי"ש.

טז]

ויעוי"ש עוד במל"מ שכ' דאולי הכוונה שטמא בנהרות, היינו שגזרו על אויר בלי גוש, והיינו דאפילו דגוש שתחת הנהרות הוי טהור, מ"מ גזרו על אויר בלי גוש. וצ"ע דא"כ גם בים נימא כן. ומה ההבדל בין נהרות שגזרו על אויר בלי גוש, מים שלא גזרו וצ"ע. [ועכ"פ לדרך זו במל"מ א"כ כוונת הנכנס בספינה היינו שטמא רק טומאת ערב ומשום דינא דאוירה ודו"ק]. ולכאו' לשיטת הרמב"ם דס"ל דגם בים יש טומאת אוירה. א"כ י"ל דדינא דספינה הוי בים, ואי"צ לחדש דהוי בנהרות ודו"ק.

יז]

ויעוי"ש במל"מ, שתמה דלהר"ש צ"ב איך יתפרש התוספתא הובאה בר"ש משנה ז' "אר"ש יכול אני להאכיל את הכהנים בבורסקי שבציידן מפני שסמוכים לים או לנהר" יעוי"ש. ומשמע שגם נהרות הוו כים וטהור וצ"ע.

יח]

והוסיף הר"ש דאפילו בנהרות נמי לא מתוקמא [שטמא] אם יכול להכנס להם מארץ ישראל בלי הפסק קרקע שאינה בתולה כמו שאפרש מתוך התוספתא.

ויעוי' בר"ש להלן משנה ז' שהביא להתוספתא, שיש דברים שחומר ביה"פ מארץ העמים, ויש דברים שחמור ארץ העמים מביה"פ. ושם מייתי דחומר בביה"פ שאפילו טהרה מקיפתו מד' רוחות הוי בחזקת ביה"פ, וארץ העמים אם יכול להכנס לה בטהרה טהורה.

יט]

וביאר לה הר"ש שם דכה"ג שיש קרקע בתולה של ארץ העמים. והויא סמוכה לארץ ישראל, שאין תלם מפסיק, כה"ג לא גזרו טומאת אוירה דארץ העמים ויכול להכנס בשידה תיבה ומגדל.

ומבואר בר"ש דנהרות הוו כקרקע בתולה, וכל דהוי סמוך לארץ ישראל, לא גזרו על אוירה, וכן נקט דסלעים היינו דהוי כקרקע בתולה.

כ]

ולמש"נ לעיל בשיטת הרמב"ם, א"כ בסלעים הוי תוספת חידוש על קרקע בתולה, דבתולה אשמעינן בתוספתא דהויא בעיקר הגזירה דארץ העמים, ולא בגזירה דביה"פ, מ"מ סד"א דסלעים דארץ העמים יהיה טהור, דלא חשיב כלל הולך ע"ג עפר ארץ העמים, ובעינן תוספת חידוש דמתני' דגם בסלעים טמא, היות וחשיב שדורך ע"ג עפר ארץ העמים וכש"נ.

כא]

ובתו"ד הר"ש שם נקט ג"כ בים ושונית הוי טהור, ותמוה הרי ים ושונית לשיטת הר"ש הוו טהורים לגמרי. ומה ענינם לדינא דהתוספתא דבעינן שיכול להכנס בטהרה וצ"ע.

ואולי י"ל, דגם להר"ש, מה דים ושונית אין גושה ואין אוירה, הוו מב' טעמים חלוקים. דמתני' דים ושונית טהור, היינו לגבי גושה, ומה דס"ל להר"ש דגם אין אוירה [ובזה פליג על הרמב"ם] היינו מדינא דהתוספתא, והיינו דכל ים ושונית חשיבי סמוכים לארץ ישראל, והרי בכל מקום דהוי קרקע בתולה הסמוכה לארץ ישראל לא גזרו על אוירה וא"כ ים ושונית בכלל ודו"ק וצ"ע.

כב]

אלא דעיקר דינא דהתוספתא צ"ב. מהו הסברא דכה"ג שאין תלם מפסיק הגם דגזרו על גושה, מ"מ על אוירה לא גזרו וצ"ע. [ולכאו' מה דנקט הר"ש דנכנס בשידה ותיבה, לא הוי דוקא, דהיות ולא גזרו על אוירה א"כ יכול להכנס ג"כ ע"ג סוס וכדו', ואי"צ הצלת שידה וצ"ע].

ולכאו' הביאור, דהיות ויסוד הגזירה דאוירה הויא שלא יכנס לחו"ל, א"כ י"ל דכל כמה דהוי סמוך לאר"י, ויכול להכנס רק בשידה ותיבה, א"כ לא חשבינן ליה שנכנס לארץ העמים וצ"ע.

כג]

וברמב"ם פי"א טו"מ ה"ו מפרש התוספתא דלא כהר"ש, דלהר"ש כה"ג שהויא סמוכה לארץ ישראל א"כ לא גזרו על אוירה. אבל להרמב"ם כה"ג שסמוכה מהני בדיקה, ובכס"מ שם משמע דהכוונה שלא גזרו על אוירה, ומ"מ גם לענין אוירה צריכה בדיקה, אבל במל"מ שם ד"ה ומ"ש רבינו, נקט דאם בודק גם לא טימאו את גושה יעוי"ש וצ"ע. [ויעוי' ג"כ בחזו"א כ"ה, שנקט דכה"ג שבודק טהור גם גושה].

כד]

ויל"ע להמל"מ דס"ל דע"י בדיקה טהור גם גושה, [ולכאו' צ"ל דהאי בדיקה היינו כברה, והוי הרמב"ם לשיטתו דס"ל דע"י כברה שוי טהרה בביה"פ] דיעוי' בתוספתא הנ"ל, ומבואר דחומר בארץ העמים שאין בביה"פ, דארץ העמים אין לה טהרה, ולכאו' כאן מבואר שיש טהרה, ולכאו' צ"ל שכן הוא בעיקר הגזירה דכל שיבדקו, א"כ לא הויא מכלל ארץ העמים, אלא מצורפת לארץ ישראל, ולא דהויא ארץ העמים שטיהרוה ודו"ק וצ"ע.

כה]

שם בתוספתא מבואר דבעינן שלא יהיה שדה שלא בתולה ברוחב תלם, ומבואר דאם יש שדה אלא שאינה תלם, ג"כ איכא לדינא דהתוספתא. [ומבואר שם דתלם היינו טפח] ויל"ע איך יכנס דרך המקום דהוי ארץ העמים. ולשיטת המל"מ דמהני בדיקה לגבי גושה, צ"ל דפחות מתלם בטיל ונדון כשאר שדה בתולה, וע"י בדיקה נטהר, ולשיטת הר"ש דנכנס בשידה, צ"ל דהיות ואין תלם א"כ אין טומאת אוירה ודו"ק.

כו]

ועיקר דברי התוספתא צ"ב, דיעוי"ש דנקטה דהוי חומר בבית הפרס מארץ העמים, דביה"פ אפילו אם טהרה מקיפתו טמא והוי בחזקתו. אבל ארץ העמים אם יכול להכנס בטהרה טהורה. וצ"ע מה שייכי זל"ז, הרי לגבי ביה"פ הוי נדון אולי הגם שהוחזקה בטומאה מ"מ נטהרה, וזה התחדש דגם אם מד' רוחותיה נטהרה, מ"מ בתוכה עומדת בחזקתה וטמאה. אבל מה ענינו לארץ העמים הסמוכה לארץ ישראל, דשם אמרינן דהוי בעיקר התקנה שלא גזרו כה"ג על אוירה וצ"ע.

כז]

ואולי החומרא בביה"פ הויא, שכל חלק נדון בפנ"ע, ועומד בחזקתו, אבל בארץ העמים התחדש דהגם שהיא חלק מארץ העמים, מ"מ ע"י דהויא סמוכה לארץ ישראל, [ולהרמב"ם גם יבדקוה ודו"ק] מהני לדון את אוירה שאינו בכלל גזירת ארץ העמים ודו"ק וצ"ע.

פרק יח משנה ו – גושה ואוירה

א]

והנה ביסוד טומאת ארץ העמים, מבואר בסוגיא שבת ט"ו ב' דהיו ב' גזירות, ותחילה גזרו על גושה, ואח"כ גזרו גם על אוירה. יעוי"ש. [ובזה היו ב' גזירות יעוי"ש]. ובמשנה פ"ב אהלות מ"ג דאלו מטמאים במגע ומשא ולא באוהל, והביאו שם לארץ העמים, ולכאו' היינו דטומאת גושה הויא רק מגע ומשא. ולכאו' היות וגזרו על ארץ העמים משום דקוברים מתיהם בכל מקום, ויל"ע מדוע גזרו רק על מגע ומשא ולא על אוהל וצ"ב.

ב]

וברש"י שבת י"ד ב' דלרבנן דס"ל דעכו"ם מטמא באוהל, גזרו. וכן לר"ש דס"ל דאינו מטמא באוהל, מ"מ מטמא במגע משא ורקב יעוייש"ה. ולכאו' רהיטת לשונו מורה דס"ל דלרבנן היות ועכו"ם מטמא באוהל, א"כ מכלל גזירת גושה דארץ העמים, הוי ג"כ באוהל. [ויל"ע מהו שהוסיף דלר"ש מטמא ברקב, ומה מתורץ לרש"י בזה וצ"ע]. יעוי"ש.

ג]

ויעוי' ג"כ בתוס' שבת ט"ו ב' ד"ה ואאוירא שהקשו דתנן דלא מטמאים באוהל. ובש"ס שם מבואר דהויא גזירה על אוירה. [והיינו דפשיטא לתוס' דכוונת אוירה הוי שמטמא באוהל יעוי"ש]. ותי' תוס' בתי' ב' דמתני' הויא כר"ש דעכו"ם לא מטמאים באוהל יעוייש"ה.

ד]

ולכאו' משמע דכל מה דלא מטמא באוהל, היינו רק לר"ש, אבל לרבנן מטמא. ולפי"ז יל"ע מה דעשו טומאה על גושה, ועל אוירה הויא טומאה בפנ"ע, והיינו דבגזירה קמייתא לא גזרו על אוירה, ולכאו' היות ורבנן ס"ל דעכו"ם מטמא באוהל, א"כ מדוע מכלל גזירה ראשונה לא עשו גם טומאת אוהל. ורק בגזירה שניה עשו טומאת אויר, וצ"ב.

ה]

וברמב"ם בפיהמ"ש פ"ב מ"ג נקט דטעם הגזירה הוי דחיישינן שיש בכל חלק מעפרה עצם כשעורה, ולפי"ז הרי היות ועצם כשעורה לא מטמא באוהל, ה"ה ג"כ ארץ העמים לא מטמאה באוהל, אולם לכאו' הראשונים שהקשו דיטמא באוהל, [ותי' דמיירי כר"ש דעכו"ם לא מטמא באוהל, או בעפר חו"ל שבא לארץ] ולכאו' ס"ל דהגזירה לא הויא משום עצם כשעורה, אלא משום מת שלם ודו"ק.

ו]

ויעוי' ג"כ במהר"ם פ"ב מ"ג שהקשה מדוע לא נקטו בכלל הנך דמטמאין באוהל לבית הפרס שאבד בו קבר דמטמא באוהל. ותי' עלה דתנא ושייר, דשייר נמי ארץ העמים במקומה יעוי"ש. והיינו דס"ל כתי' התוס' דמתני' פ"ב מ"ג דארץ העמים, היינו עפר חו"ל שבא לארץ, אבל במקומה מטמא באוהל, יעוי"ש.

ז]

ויעוי"ש במשנה אחרונה שכ' לתמוה על קו' המהר"ם, דלכאו' לא שייך למנות ארץ העמים במקומה, דליכא טומאת אוהל אלא טומאת אוירה. והוי רק לתלות, ואם היה מונה בכלל טומאת אוהל היה משמע ששורף עליה. ועוד דאויר אינו כאוהל, דאויר בעינן שיכנס ראשו ורובו, ואוהל אפילו הכניס אצבעו, ויעוי"ש דמשום כן כ' דמש"כ הר"ש שם דמיירי בעפר מחו"ל הבא לארץ הוי בחנם, דטומאת אויר אינה טומאת אוהל יעוי"ש.

ח]

וכיסוד דברי המשנ"א, כן הוא בש"ס שבת ט"ו ב', דגזירה דגושה הוי לשרוף, ועל אוירה הוי לתלות, ובפשוטו בגזירת גושה, לכו"ע הוי רק מגע ומשא ולא אוהל. וכן מש"כ המשנ"א דגם אם הוי גזירת אוהל, מ"מ היינו רק בראשו ורובו, כן הוא בש"ס נזיר נ"ה א' דבאוקימתא אחרונה מיירי דגזרו משום גושה, והיינו מטעם מאהיל, ומבואר שם שטמא רק בראשו ורובו ודו"ק.

ט]

ולכאו' מתו"ד הר"ש ומהר"ם מתבאר דלא ס"ל לכל הנ"ל אלא ס"ל דהיות ועכו"ם מטמא באוהל א"כ מטמא ממש כאוהל, והיינו הן בהכניס רק אצבעו, והן דטמא טומאת ז' וטומאת ודאי לשרוף ודו"ק. אלא דלכאו' זה נסתר מהש"ס שבת ונזיר הנ"ל וצ"ב.

י]

ולכאו' צ"ל בדעת הר"ש ומהר"ם, וכן דעת תוס' בכמה דוכתי, דהגם דטומאת אוהל בארץ העמים הויא רק לתלות, וכן רק בהכניס ראשו ורובו, מ"מ היות והויא טומאת ז' ובעינן הזאת ג' וז'. וכמבואר בש"ס נזיר נ"ד ב', א"כ ס"ל דשפיר שייך לכלול להאי טומאה בהדי הנך שמטמאים באוהל, הגם שיש פרטי דינים בהם לא הוו ממש כטומאת אוהל וצ"ע.

יא]

והנה בתוס' נזיר נ"ד ב' ד"ה ארץ, כ' בביאור הש"ס שבת ט"ו דגזרו על גושה ועל אוירה, דגושה היינו נוגע בגושה, ואוירה היינו מאהיל על גושה. ולכאו' זהו הביאור לצד הש"ס נזיר דמשום גושה גזרו, אבל להצד דמשום אוירה גזרו, א"כ גושה ג"כ היינו מגע גושה, ואוירה היינו אוירה ממש, ואפילו ליכא אוהל, אלא שיש חוצץ בינו לבין הגוש יעוי"ש.

יב]

ולפי"ז מתבאר, דלצד הש"ס נזיר דמשום גושה, א"כ גזירת גושה הוי מגע, ואוירה הוי מאהיל, ולהצד דמשום אוירה, א"כ גושה הוי מגע. ואוירה הוי אויר ממש, וכלל אין מכלל גזירת אוירה גזירת מאהיל על הגוש. וכל שמאהיל על הגוש טמא רק מצד דהוי באויר ארץ העמים, וכל טומאתו הויא רק שטובל לערב, אבל אם הכוונה דמשום גושה, והיינו שנתנו דין מאהיל על הגוש, א"כ טומאתו הויא טומאת ז' וצריך הזאת ג' וז' ודו"ק.

יג]

ואולי היה אפשר לומר, דכל מש"כ התוס' דגזירת גושה דשבת היינו מגע, זהו להצד דאוירה הוי אוהל, אבל להצד דגזירת אוירה הוי אוירה ממש, א"כ אולי ס"ל דמכלל גזירת גושה דהסוגיא בשבת הוי גם מאהיל על הגושה, ולכן בגזירה שניה גזרו על אוירה ממש, היות ואוהל הוי מכלל גזירה ראשונה ודו"ק. אולם בפשוטו בראשונים לא הוזכר צד זה ועי'.

יד]

וברמב"ם פי"א ה"א דדין גושה הוי מגע ומשא, ודין אוירה כל שהכניס ראשו ורובו נטמא, ושם בהל' ב' דטומאת אויר הויא קלה וצריך רק טבילה והערב שמש וכן רק תולין, ובפשוטו משמע דכל טומאת אויר, והיינו כל דליכא מגע או משא, גם אם הוי מאהיל הוי בכלל הגזירה וטמא עד הערב ותולין יעוי"ש.

טו]

ולפי"ז תמוה מש"כ הרמב"ם להלן שם בהל' ה' דהנכנס לארץ העמים בשדה תיבה ומגדל טמא שאוהל זרוק אינו קרוי אוהל, ומבואר דלולי שאינו אוהל היה טהור, ולכאו' הרי הרמב"ם ס"ל בהל' ב' דמשום אוירה גזרו, וא"כ מה איכפ"ל דהוי אוהל, הרי גם כשיש אוהל מ"מ טמא, וכמפורש ברש"י נזיר נ"ה א', היות ופתוח מלמעלה וצ"ע.

טז]

ויעוי' בלח"מ פ"ז נזירות ה"ג [בפרנקל בה"ו] שתמה כן בדעת הרמב"ם, ויעוי"ש שרצה לתרץ דמלבד טומאת אוירה יש ג"כ טומאת מאהיל, וכה"ג שמאהיל, הוי טמא ז'. [ולפי"ז ניחא לשון הרמב"ם דהוי טמא, ומשמע טומאה גמורה, והיינו טומאת ז']. אלא שתמה בזה דהרמב"ם נקט דבסוריא כשנכנס בשידה ותיבה הוי טהור, ואם כהנ"ל הרי היות ואוהל זרוק אינו אוהל, ומכלל טומאת גושה הוי גם מאהיל, א"כ שיטמא בסוריא מטעם מאהיל יעוי"ש.

ולכאו' ודאי כוונת הלח"מ שבמאהיל יהיה טמא ז', והוי מכלל גזירה ראשונה שגזרו על גושה, ולכן טמא ז', וה"ה שורפין, וזהו שהוקשה לו דאם הוי מכלל גזירה ראשונה דגושה א"כ גם סוריא הוי ליה להיות טמא ודו"ק. [והיינו דסד"א דהלח"מ כש"כ לעיל דלהצד דגזירה שניה הויא על אוירה ממש, א"כ מכלל גזירה ראשונה דגושה גם מאהיל ודו"ק].

יז]

ויעוי"ש דמסיק בלח"מ, דכוונת הרמב"ם דמיירי בשידה ותיבה שסגורים מלמעלה, ולכן לא היה צריך להיות טמא מטעם אוירה, וזהו דהוסיף שהיות ואוהל זרוק לאו שמיה אוהל, א"כ לא מהני השידה להיות מפסיק והוי כהולך באויר יעוייש"ה. [ולכאו' הכוונה דהאוהל כמו שהוי חוצץ, ה"ה ג"כ הוי הצלה וככל אוהל עראי שעושה צמ"פ, וזהו דהיות ואינו אוהל לא שוי הצלה, והוי כהולך באויר ודו"ק]. ולפי"ז כוונת טמא, היינו ככל הולך באויר שכ' הרמב"ם בהל' ב' דטובל והערב שמש ודו"ק.

\* \* \*

א]

ובמשנה למלך פי"א טו"מ ה"א [ד"ה ובאוהל זרוק] הביא לדברי הלח"מ הנ"ל, ותמה עליו דלא עיין היטב בשמועה. ונקט במל"מ שיש ב' מיני אויר א'. מאהיל על הגוש וזהו אויר דהש"ס שבת וגיטין, ויש אויר שיש הפסק בינו לבין הגוש, וזהו האויר שהסתפק הש"ס נזיר נ"ד, ולפי"ז נקט שם במל"מ דהרמב"ם שפסק דגזרו על אוירה היינו אוירה דהסוגיא בשבת דהוי מאהיל, אבל באויר שאינו מאהיל ס"ל דלא גזרו.

ב]

וביאר שם במל"מ דהיות והוי ספק בגמ' נזיר אם גזרו על אוירה שאינו מאהיל, והיות ולא איפשיטא א"כ מספק הוי לקולא. ובסוריא לא גזרו גם על אויר גושה, ולכן יכול להכנס בשידה ותיבה. וכ' דלפי"ז מש"כ הרמב"ם בהל' ה' דנכנס בשידה ותיבה, היינו שידה ותיבה פתוחים מלמעלה, ולא כהלח"מ הנ"ל דהוי בסתומין יעוי"ש.

ג]

ודברי המל"מ לכאו' צ"ע. ויעוי' במל"מ עצמו להלן שם [ד"ה תנן בפרק בתרא] דהרמב"ם פסק בהל' ה' דמהלך בים ושונית טהור משום נוגע וטמא משום אוירה, ואם כהמל"מ דאוירה דטמא היינו דהוי משום אויר גושה דהוי כמאהיל עליה, והרי היות והגוש עצמו טהור והנוגע או מסיטו טהור, א"כ מה שייך לטמויי למי שמאהיל עליו. ויעוי"ש במל"מ דמשום כן כ' דלכאו' משמע כדברי הלח"מ, ולא כדבריו יעוי"ש.

ד]

ולכאו' עוד תמוה על דרך המל"מ, שהרי הרמב"ם פסק בהל' ב' דטומאת אוירה הויא רק טבילה והערב שמש, וכן תולין ולא שורפין, ולכאו' הרי בש"ס נזיר נ"ד ב' מבואר להדיא דבזה גופא חלוק אם משום גושה גזרו או משום אוירה, דאם משום גושה א"כ בעינן הזאה שלישי ושביעי, ואם משום אוירה א"כ לא שייך הזאה יעוי"ש. ולביאור המל"מ דכוונת הרמב"ם היינו אויר גושה, והרי כה"ג צריך הזאה ג' וז'. והרמב"ם הרי ס"ל דרק צריך הערב שמש וצ"ע. ויעוי' מש"כ בדברי המל"מ בחזו"א כ"ה ג' ד"ה ודעת.

ה]

וברבנו הגר"ח פי"א טו"מ ה"א הקשה, דלכאו' היות והוי ספק בש"ס נזיר אם משום גושה או אוירא, א"כ שפיר פסק הרמב"ם מספק לקולא. אלא דהגר"ח שם ס"ל דאם פסק משום ספק לקולא, א"כ צריך להיות קולא לב' הצדדים, והיינו דגם אם שייך לטמויי רק מצד אויר ממש, לא יטמא היות ולהצד דמשום גושה לא נטמא. והקשה דהרמב"ם ס"ל דבים ומקום שעולה בזעפו טמא משום אויר, ושם לא שייך רק מטעם אויר ממש, שהרי אין גוש להאהיל עליו, ואפ"ה טמא. וע"כ דפסק כהצד דמשום אוירא בתורת ודאי ודו"ק. וזהו שתמה מדוע, והרי הוי אבעיא דלא איפשטא יעוי"ש.

ו]

עוד הקשה הגר"ח שם, דהיות וסתמא דהסוגיות דפליגי רבי וריבר"י אם אוהל זרוק שמיה אוהל או לא. והאי נדון שייך רק אם משום גושה גזרו, שהרי אם גזרו משום אוירה, הרי גם אם שמיה אוהל מ"מ לא מועיל. [והסוגיות מיירי דהוו פתוחים מלמעלה יעוי"ש]. וא"כ מהנך סוגיות מבואר דמשום גושה גזרו, ומדוע פסק הרמב"ם משום אוירא יעוייש"ה.

ז]

ובדברי הליקוטי הלכות [נזיר נ"ד] מבואר דרך חדשה בשיטת הרמב"ם. דיעוי"ש שהביא את קו' התוס' שהקשו סתירה בין הסוגיא בשבת שגזרו על אוירה לסוגיא נזיר דמספק"ל אם משום אוירה, וכ' שם בליקוטי הלכות בכוונת תי' התוס'. דיש ב' גווני אויר, וכה"ג שמאהיל על הגוש הוי טמא ויש הזאה, והש"ס נזיר מספק"ל בכה"ג שיש הפסק אם גזרו על אוירה, ולא יהיה הזאה. והיינו דגם להצד דהש"ס נזיר דמשום אוירה, מ"מ הא פשיטא דהסוגיא שבת דכל שמאהיל הוי טמא ומזה ג' וז'.

ח]

ויעוי"ש שכ' דמ"מ מלשון הרמב"ם רפי"א טו"מ דנקט בכל אוירה דאי"צ הזאה. דלא ס"ל כביאור הנ"ל. אלא ס"ל דלעולם אם משום אוירה גזרו, א"כ גם במאהיל על הגוש אין הזיות ג' וז'.

ט]

אלא דביישוב הרמב"ם בהל' ה' גבי שידה ותיבה, דנקט דאהל זרוק לאו שמיה אוהל, והקשו המפרשים מדוע צריך להא דאינו אוהל, ותיפו"ל דגם אם הוי אוהל, מ"מ היות וגזרו על אוירה, א"כ צריך להיות טמא. [וזהו קו' הלח"מ ומל"מ הנ"ל].

ועליה כ' שם חידוש גדול, והיינו דהגם דס"ל להרמב"ם דכל מאהיל, גם אם אין הפסק כל טומאתו הויא רק טומאת ערב, ואין הזאה, מ"מ בנכנס בשידה ותיבה היות ואוהל זרוק ל"ש אוהל, א"כ נידון כמהלך, ובמהלך הוי בכלל גזירה גושה וצריך הזאת ג' וז' יעוי"ש.

י]

ומ"מ צ"ע מנין המקור להך דינא, דלהצד דשידה ותיבה לא חשיבא אוהל, א"כ ממילא לא רק דנדון כמאהיל בלי הפסק, אלא הוי ממש כמהלך וטמא משום גושה וצ"ע.

פרק יח משנה ו – בקו' התוס' דאין טומאת אוהל

א]

יעוי' בסוגיא שבת ט"ו א' – ב' דהיה ב' גזירות תחילה גזרו על גושה, ואח"כ גזרו על אוירה. ויעוי"ש ט"ו ב' תוד"ה ואאוירה שהקשו ממתני' פ"ב אהלות מ"ג דארץ העמים מטמא במגע ומשא ולא באוהל יעוייש"ה. והנה קו' התוס' הויא על הגמ' שגזרו על אוירה. והיינו דנקטו דמכלל גזירת אוירה הוי ג"כ שמטמא באוהל וזהו שהקשו התוס' מהמשנה באוהלות דלא מטמא באוהל.

ב]

ומבואר בתוס' דזה ודאי היה פשוט להם דגזירה ראשונה שגזרו על גושה, ודאי אין אוהל בכלל, ולכן לא הוקשה להו ממתני', ורק בגזירה שניה שגזרו על אוירה, בזה הוקשה להו, והרי במשנה מבואר דאין בארץ העמים טומאת אוהל ודו"ק.

ולפי"ז גם לפי התירוצים בראשונים שכן יש טומאת אוהל בארץ העמים. [כגון בתי' דמתני' בעפר ארץ העמים שהביאו לארץ ישראל]. היינו מכח הגזירה השניה של אוירה, אבל בגזירה של גושה אין טומאת אוהל ודו"ק וצ"ב. וכן מתבאר ג"כ מתו"ד התי' שהמשנה באהלות הויא קודם גזירה שניה, ומפורש דגזירה דגושה לא הויא על אוהל ודו"ק.

ג]

ולכאו' צ"ל הביאור, דהיות והוי רק חשש דרבנן, א"כ לא חששו שמא יש מת שלם תחתיו, וכל החשש הויא שמא יש עצם כשעורה תחתיו, ועצם לא מטמאת באוהל. ויעוי' בפיהמ"ש פ"ב אהלות מ"ג שכ' כן דהוי חשש שיש בעפרה עצם כשעורה, ולכאו' זהו ג"כ כוונתו במש"כ בפי"א ה"א שתחילה גזרו על גושה בלבד "כבית הפרס", והיינו דהוי חשש כבביה"פ שמא יש שם עצם כשעורה ודו"ק.

ד]

והנה בש"ס נזיר נ"ד ב' מיבעי אם משום גושה גזרו או משום אוירה. ובתוס' שם כ' בביאור הנדון, והיינו דספק הש"ס הוי מהו גדר הגזירה דאוירה, האם גזרו דהגושה הוי כגוש גמור, וכל שמאהיל עליו טמא, או דכלל אינו משום הגוש אלא שעשו גזירה על האויר עצמו שנדון כטמא יעוייש"ה.

ה]

ולפי"ז יל"ע מה כוונת קו' התוס' שהקשו מהא דאוירה, האם קו' דלצד הש"ס נזיר דגדר אוירה היינו משום גושה, והוי מדין מאהיל, וזהו שהקשו דתנן שאין מטמא באוהל, או דקו' התוס' הוי ג"כ לצד הש"ס נזיר דגזירת אוירה היינו משום אוירה, ומ"מ ס"ל לתוס' דהיות וכל דהוי באויר ארץ העמים, א"כ שייך למנות ארץ העמים בכלל הנך דמטמאין באוהל ודו"ק וצ"ב.

ו]

ויעוי' לשון התוס' נזיר נ"ד ב' בקו' וז"ל "והכא משמע דפשיטא לן דמטמא באוהל כי מאהיל מיהו על גושא בלא הפסק שידה תיבה ומגדל", ולשונו משמע דגם כשיש הפסק יסוד הטומאה הויא טומאת אוהל או מאהיל וצ"ע. [ולשון התוס' גיטין ח' ב' ד"ה אלא הוי להיפך, דרק לצד גושה הוי משום אוהל, אבל לצד אויר היינו אויר ממש ודו"ק].

ז]

ותי' בתוס' [שבת, נזיר, וגיטין] דהמשנה מיירי שהוציא גוש מארץ העמים לארץ ישראל, דכה"ג לא מטמא באוהל יעוי"ש. ופליגי בכוונתם, דיעוי"ש במהרש"א גיטין שהקשה דא"כ נפשוט לספק הש"ס נזיר נ"ד, והיינו דס"ל דרק אם הוי מטעם אויר ממש, א"כ במוציא לאר"י ל"ה אויר חו"ל, אבל אם הוי מטעם מאהיל על הגוש, א"כ גם בהוציא הוי מאהיל על הגוש יעוי"ש.

ח]

אולם במהר"ם גיטין שם כ' בכוונת התוס' דגם מה שגזרו משום גושה היינו גושה שנמצא בחו"ל וכה"ג המאהיל עליו טמא, אבל אם מאהיל על גוש שאינו במקומו לא גזרו יעוי"ש.

ט]

ויעוי' בתוס' הרא"ש גיטין שם, ובביאור צדדי הספק בש"ס נזיר נקט להדיא דאם משום גושה דהוי כמאהיל על מת, א"כ בעפר חו"ל שהוציאו לאר"י המאהיל עליו טמא יעוי"ש, ומבואר להדיא כהמהרש"א. ולפי"ז עומדת קו' המהרש"א שם שתמה, דאם כוונת המשנה הוי בעפר חו"ל הבא לארץ, א"כ נפשוט מינה לספק הש"ס בנזיר, שהרי מוכח דמשום גושה ולא משום אוירה וצ"ע. [ויעוי' להלן אות י"ב בזה].

י]

ובש"ס סנהדרין י"ב א' שלא יביאו ירק מחו"ל משום שחוששין לגושיהן ופרש"י שמא יביא עמה גוש מארץ העמים ומטמא באוהל יעוי"ש. ומפורש דס"ל דגם גוש מחו"ל לאר"י מטמא באוהל, ובתוס' שם ד"ה חוששין פליגי, והיינו דאינהו ס"ל דמתני' דאהלות פ"ב מ"ג הוי כהר"ש דמיירי בגוש מארץ העמים, וא"כ מפורש דליכא אוהל. ובדעת התוס' פי' במל"מ פי"א טו"מ ה"א דבגוש חיישינן רק לעצם כשעורה, אבל בחו"ל עצמה חיישינן למת שלם יעוי"ש. [ויעוי' ג"כ רש"י בכורות כ"ב א' ד"ה גוש].

יא]

ולכאו' מהתוס' רא"ש הנ"ל מבואר ג"כ כרש"י, אלא שהדבר חלוק אם הוי משום גושה או משום אוירה וצ"ע. [ואם כוונת התוס' סנהדרין היינו למ"ד משום אוירה, א"כ מתבאר בלשונם דגם למ"ד משום אוירה, מ"מ הוי עלה תורת אוהל ודו"ק וצ"ב]. ומוכח מרש"י ותורא"ש דהגם דהוי גוש מארץ העמים, ואין חשש שיש בתוכו מת, מ"מ העמידו הגזירה דאוהל בכל גווני ועי'.

יב]

עוד תי' בתוס' בגיטין שם [דדחו דלשון ארץ העמים לא משמע דמיירי בגוש הבא מחו"ל] דמיירי שיש גשר או דף שראשו אחד בחו"ל וראשו א' באר"י יעוי"ש. והנה לכאו' כוונת התוס' דהיות וגזרו על אויר עצמו של ארץ העמים, א"כ שפיר לא שייך אוהל המשכה, אבל אה"נ אם משום גושה והוי משום מאהיל, א"כ גם בדף וגשר יהיה המשכה, וקצת משמע כן דאח"כ בתי' השלישי פתחו "אי נמי אם משום מאהיל על הגוש גזרו" ומשמע דעד כאן מיירי אם גזרו על אוירה ודו"ק. [ולפי"ז ניחא כביאור התורא"ש ומהרש"א הנ"ל, וכוונת תוס' הוי באמת להצד דמשום אוירה ודו"ק]. ויעוי' בפתח האוהל כלל ה' סי' ב'.

יג]

וכש"נ ביישוב קו' המהרש"א דתוס' בב' התי' הראשונים הוו לצד דמשום אוירה, ואח"כ כ' דלצד הש"ס דמשום גושה א"כ מיירי מתני' כר"ש, כן מפורש להדיא בכוונתם במהר"ם שיף גיטין כאן ודו"ק.

אלא דהמהר"ם שיף שם סיים עלה, דכל ביאור זה מיתלא תלי בנדון שכ' לעיל מינה אם להצד דמשום אוירה גזרו, היינו רק על אוירה, או שמכלל הגזירה הוי גם על מאהיל על גושה, ואם הוי מאהיל על גושה בכלל, א"כ גם לצד דמשום אוירה ליכא לתי' דמיירי בהוציא מחו"ל לאר"י יעוי"ש.

יד]

ובתוס' נזיר הביאו לתרץ בשם הר"י מאורלינש רק את תי' דהוי בהוציא מחו"ל לאר"י, ולא תי' דהוי אליבא דר"ש דאין אוהל בעכו"ם. [ומשום דנקטו דהוי משום מתי ישראל, וא"כ אין להאי תי' ודו"ק]. ולכאו' מוכח דהוי תי' אליבא דכו"ע, וע"כ צ"ל כביאור המהר"ם בגיטין. וביותר נראה דאם גדר על אוירה היינו גם אוירה אבל ודאי דמאהיל כלול גזירה, א"כ ע"כ צ"ל בכוונת התי' שהוציא גוש כחותם, כביאור המהר"ם, דהרי עכ"פ מדוע ליכא משום מאהיל ודו"ק.

טו]

ולשיטת המהר"ם הנ"ל בכוונת גוש מארץ העמים, י"ל דכעי"ז הוי ג"כ כוונת תוס' כאן, דלעולם מיירי משום גושה, ומ"מ גזרו רק כל שמאהיל או נמצא באוהל בחו"ל, אבל אם נמצא באוהל בחלק שאינו חו"ל לא גזרו רבנן ודו"ק. [ואולי לפי"ז חלוק מאהיל מאוהל ודו"ק].

טז]

אולם בכו"ח להגרע"א תנינא סי' י' הביא בכוונת התוס' תשובה מהנתיבות, דגם אם גזרו בארץ העמים משום מאהיל, מ"מ היות והוי רק משום מתי עכו"ם א"כ גם אליבא דרבנן דס"ל דעכו"ם מטמא באוהל היינו רק במאהיל, אבל טומאת המשכה אין בעכו"ם גם אליבא דרבנן יעוי"ש. וזהו כוונת תוס' דדף וגשר באר"י טהור, והיינו דאין בעכו"ם טומאת המשכה.

יז]

ויעוי' בשו"ת הרשב"א ח"א תת"ל בשם מהר"ם מרוטנבורג בבית מרחץ שנפגר שם גוי ואסרו לכהנים להכנס, היות ואין הלכה כר"ש דעכו"ם אינו מטמא, היות ורשב"ג פליג עליה באהלות פי"ח, דמדורות עכו"ם טמאין יעוי"ש. ולכאו' שם במרחץ הוי טומאת המשכה ולא טומאת מאהיל, ואפ"ה מבואר שיש טומאה בעכו"ם, ודלא כהנתיבות וצ"ע, ויעוי"ש בפתח האוהל.

יח]

ותי' ג' כ' בתוס' גיטין [וכ"ה בתוס' שבת] דהמשנה דאהלות הויא כר"ש דס"ל דקברי עכו"ם לא מטמאין באוהל יעוי"ש, ולכאו' מתבאר מתו"ד התוס' דלר"ש דעכו"ם לא מטמא באוהל, א"כ גם במאהיל לא מטמא, דחו"ל הוי כמאהיל על המת עצמו ודו"ק.

ויעוי' באו"ש פ"א טו"מ הי"ג שהביא מהגר"א באדרת אליהו פ' חוקת דמאהיל הוי כנוגע במת עצמו, כיון דטומאה בוקעת ועולה, והוסיף הגר"א שם דאף בעכו"ם כה"ג מטמא, ומה שעכו"ם לא מטמא באוהל, היינו דלית ליה אוהל הבאה יעוי"ש. והביא שכן הוא בהגהות הגר"א נזיר נ"ג יעוי"ש.

יט]

ויעוי' כיסוד זה ברש"ש פסחים ט' א' ונדה נ"ז ב', ויעוי' ג"כ בחדרי דעה יור"ד שע"ב בשם חכ"א, ודחה זאת מתוס' סו"פ חזקת יעוי"ש. ולכאו' מהתוס' דנקטו דהוי כר"ש, א"כ משמע דס"ל דכלל ליכא דין אוהל בעכו"ם.

ויעוי' לעיל מהנתיבות, ולפי"ז נפיק דפליגי, דלהנתיבות גם לרבנן מה שטמא היינו רק מאהיל על עכו"ם, ולהגר"א הרי במאהיל גם לר"ש טמא ודו"ק.

כ]

ובתוס' נזיר נ"ד ב' תי' תי' ד', דגזירה דאוירה טמא רק בראשו ורובו, וכמבואר בסוגיא נזיר שם בסופה, אבל דין אוהל המת הוי גם במכניס יד בעלמא. ויעוי' במל"מ שדן מדוע בעינן ראשו ורובו, וכ' שם לדון האם הכוונה דרק לר"ש דאין דין מאהיל מ"מ גזרו בראשו ורובו, או דודאי גם לרבנן, מ"מ כמו שבגזירה ראשונה כלל לא גזרו על מאהיל, ה"ה בגזירה שניה גזרו רק ראשו ורובו יעוי"ש.

כא]

ובדעת הרמב"ם ג"כ תמוה כקו' התוס', דהרמב"ם הביא בפ"ב טו"מ הט"ז לדינא דמתני' פ"ב מ"ג דלא מטמא באוהל, והביא בפי"א טו"מ ה"ב לדינא דאוירה, ויעוי' במל"מ שכ' דג' תי' התוס' בגיטין לא שייכי להרמב"ם. ורק תי' התוס' בנזיר דבעינן ראשו ורובו יעוי"ש.

[ויעוי' בפיהמ"ש שכ' דשייך לכתוב על אוירה לשון "טהור", וא"כ שפיר ודאי אינו בכלל טומאת אוהל ודו"ק].

פרק יח משנה ו-ז – בטומאת אוירה

א]

בש"ס שבת ט"ו מבואר דגזירה שניה הויא שגזרו על אוירה. ובתוס' בכמה דוכתי ביארו לנדון הש"ס נזיר נ"ד ב'. דהוי נדון מהו גדר הגזירה השניה, האם גזרו על אויר הגוש, או על עצם מה דהוי באויר, והיינו גם אם אינו מאהיל על הגוש. מ"מ גזרו על אויר ארץ העמים עצמו.

ב]

ולצד הש"ס נזיר שם דמשום אוירה גזרו, ומבואר שם בגמ' דגם אם נכנס בשידה ותיבה ג"כ טמא. והיינו דהגם שיש אוהל חוצץ מתחתיו. מ"מ הרי הוי באויר ארץ העמים ונטמא.

ויל"ע אם להאי צד שייך עכ"פ הצלה, או דלעולם הוי טמא.

ג]

ויעוי' ברמב"ם פי"א טו"מ ה"ה דנכנס לארץ העמים בשידה ותיבה טמא דאוהל זרוק אינו קרוי אוהל יעוי"ש, ומשמע דאם היה שמיה אוהל היה טהור, ולשיטת האחרונים דס"ל בדעת הרמב"ם דס"ל כצד דמשום אוירה, וכרהיטת לשונו בהל' ב' שם. א"כ מוכח שגם לטומאת אויר שייך הצלה, ולכאו' היינו דאם הוו השידה ותיבה אטומים, א"כ שוי הצלה דומיא דצמ"פ דשוי הצלה.

ד]

ויעוי' בלח"מ פ"ז נזירות שהעמיד כן להרמב"ם דמיירי בשידה ותיבה סתומות, והביא דבריו במל"מ פי"א ה"א ד"ה ובאוהל זרוק, ובד"ה תנן בפרק בתרא.

ויעוי' ג"כ ברבנו הגר"ח פי"א טו"מ הל"א [ד"ה פי"א הל"א] שמבואר דאם הוו שידה ותיבה סתומין. מהני להציל גם להצד דמשום אוירה יעוי"ש. וכן נקט באורך בפי"א ה"ה שם.

ה]

ולכאו' כדבריהם מבואר ג"כ ברש"י נזיר נ"ה א' ד"ה מאי, דשם מוקי לה דהוי משום אוירה, ונקט ברש"י דאם פתוח מלמעלה, או שיש פתחים, הוי טמא היות ונטמא באויר ארץ העמים, הרי מבואר דאם אינו פתוח שפיר הוי טהור גם לצד דמשום אוירה יעויש"ה.

ו]

ובגליונות חזו"א פי"א טו"מ ה"ה [ד"ה והנה כ"ז] פליג, וס"ל דאם משום אוירה, א"כ לא שייך הצלה, וגם בתוך שידה סתומה הוי חו"ל וטמא. והרי מה שגזרו היינו שלא יצא לחו"ל, והרי הוי חו"ל. ואף צמ"פ לא מהני אם גזרו על אוירה יעוייש"ה. וצ"ב יסוד הנדון. [ויעוי' ג"כ מהר"ם גיטין ח' ב' תוד"ה אלא בארץ, דנקט ג"כ דאפילו הויא שידה סתומה טמא, אם משום אוירה גזרו יעוי"ש].

ז]

ויעוי"ש לשון החזו"א "ואין שייך טומאה באויר, אלא מציאותו בארץ העמים מטמאהו, כדי שלא יצא מארץ לחו"ל". ויש לדון אם להנך דס"ל ששייך הצלה דצמ"פ היינו דס"ל שעשו שהאויר טמא. או דהגם דאין עצם האויר טמא, מ"מ צמ"פ שוי "תוך" בפנ"ע. ואינו נטמא בטומאת ארץ העמים. והיינו דהגם דלא חולק מקום, מ"מ גם בארץ העמים שייך הצלת תוך וצ"ב.

ח]

ולכאו' הנדון הנ"ל, אם לטומאה דמשום אוירה שייך הצלת צמ"פ. לכאו' הוא פלוגתא בראשונים, דברש"י נזיר הנ"ל מבואר דמהני, אולם בלשון התוס' בכמה דוכתי, דנקטו דאם משום אוירה, א"כ לא משכח"ל גווני שלא יהיה טמא, ולכאו' משכח"ל כה"ג שיש הצלה, ומבואר דס"ל דלא מהניא הצלה ועי'. ויל"ע מהו יסוד הנדון.

פרק יח משנה ו-ז – בסוגיא נזיר נ"ד-נ"ה

א]

גמ' איבעיא להו ארץ העמים משום גושה גזרו או משום אוירה, ובתוס' בכמה דוכתי משמע שיסוד הספק הוי בביאור גזירה שניה דהסוגיא בשבת, אם גזרו משום גושה, והיינו מה שמאהיל על הגוש, או משום אוירה, והיינו שגזרו על האויר ואפילו אינו מאהיל על הגוש. וגם אם יהיה הפסק אוהל.

ב]

ולפי"ז להצד דמשום אוירה, שייך להסתפק האם הוי רק משום אוירה, וכלל לא שייך משום מאהיל, או דכוונת הש"ס משום אוירה היינו גם משום אוירה, אבל ודאי כה"ג שהוי מאהיל, ג"כ הוי בכלל הגזירה. [ונפק"מ דכה"ג שיהיה מאהיל על הגוש יש עליה חומרא של מאהיל. והיינו שיהיה הזאה ג' וז'].

ג]

ויעוי' בזה באורך במהר"ם שיף גיטין ח' ב'. ולכאו' נקט שם דהוי פלוגתא בתירוצי התוס' יעוי"ש.

ויעוי' באורך ברבנו הגר"ח פי"א ה"א ד"ה ולכאורה שהוכיח דלהצד דהוי משום אוירה, א"כ כלל ליכא למשום גושה יעוי"ש.

ד]

אולם בגליונות חזו"א שם נקט דודאי גם להצד דמשום אוירה שייך שמכלל אוירה גזרו ג"כ על גושה יעוי"ש.

ולדברי החזו"א אפשר ליישב דיוק לשון הפיהמ"ש במתני' שכ' דגזירה מאוחרת שיטמא גושה ואוירה, ותמוה מהו שהוצרכו לחזור על גזירת גושה. ולהנ"ל י"ל, דגזירה ראשונה הויא גושה ולא אוהל [יעוי' רש"י גיטין ח' ב' "ולא אוהל"] ובגזירה שניה היות וגזרו גם על אוירה, א"כ כללו בגזירה גושה בלי מיעוט "ולא אוהל", וממילא בכלל גזירה שניה הוי הן מאהיל, והן אוירה ממש ודו"ק.

ה]

ובעיקר נדון הש"ס אם משום גושה או משום אוירה. לכאו' ברש"י נזיר שם מתבאר ב' מילי דלא כתוס'.

דברש"י מפורש כמה פעמים, דלהצד דהוי משום אוירה הכוונה גם משום אוירה, אבל ודאי שגזרו גם משום גושה. ומפורש ברש"י שם דכד מוכיחים ממה דתנן שחייב הזאה, ולהצד דאוירה הרי לא שייך הזאה. וברש"י כ' "ואי אמרת משום אוירה וכל היכא דאיכא אוירה בלא גושה מי הויא לה טומאה חמורה כולי האי דתיבעי הזאה", ומפורש דכה"ג דלא הוי בלי גושה ניחא דאיכא הזאה, והיינו לשיטתו דאפילו משום אוירה ודו"ק.

ו]

עוד חידוש מבואר ברש"י, דיעוי' נ"ה א' ד"ה לא דכו"ע משום גושא וכו' "ולא הוי הפסק וכמאן דמהלך ממש על גבי קרקע דמי", ומבואר דס"ל דלהצד דמשום גושה, אין טומאתו משום מאהיל על הגוש, אלא מטעם דהוי כמהלך ע"ג קרקע וצ"ב.

ז]

ומצינו גם ברש"י גיטין ח' ב' גדר חדש בדינא דגושה, דיעוי"ש [בד"ה רבי מטמא] שכ' דהיות ואוהל זרוק אינו אוהל "הלכך חציצה דקא מפסיק האי אוהל בינו לאויר ארץ העמים לאו חציצה היא" ולכאו' ההפסק צריך להיות בינו להגוש, ומהו בינו לאויר ארץ העמים וצ"ע.

ומשמע דלא הוי דינא דמשום גושה, משום דנדון כמאהיל על המת, אלא היות והוי אויר הגוש. וזהו דנקט שחוצץ בפני אויר ארץ העמים ודו"ק וצ"ב.

[ולרש"י בנזיר הנ"ל, אולי הכוונה דכל דליכא חציצה נדון כמהלך בארץ העמים וצ"ע].

ח]

והנה בגמ' שבת מבואר דגושה הוי לשרוף, ואוירה לתלות. ובגמ' דידן מפורש דבאויר תלוי אם יש הזאה, באם גדר הגזירה הוי משום אוירה או משום גושה. וברמב"ם פי"א ה"ב נקט דאוירה הוי הן לתלות והן להערב שמש, ולכאו' להצד דמשום גושה, א"כ הוי לתלות, אבל מ"מ צריך הזאת ג' וז' ודו"ק. וחזינן דדין לתלות והזאה לא תלויין זב"ז ועי'.

ט]

ויעוי' לשונות הרמב"ם פי"א ה"ב, דלגבי חולין ושורפין נקט שעל טומאת עפרה שורפין, ולגבי הזיה נקט המתטמא בגושה [וכן צ"ע שנוי הלשון "עפרה" "גושה"] וצ"ע.

י]

ובסוגיא נזיר בסופה מתבאר דכל גזירה דאוירה, [הן אם משום גושה או משום אוירה] הויא רק בנכנס ראשו ורובו, ולכאו' תמוה, דאם כש"כ בתוס' דמשום גושה היינו דהוי מאהיל, וכמו מאהיל על מת טמא, ה"ה מאהיל על ארץ העמים, וא"כ מדוע נטמא רק בנכנס ראשו ורובו וצ"ע. [ובאמת במל"מ יש צד דכל הש"ס שם הוי לרשב"י, אבל אליבא דרבנן אי"צ ראשו ורובו יעוי"ש].

יא]

ולכאו' מוכח, דגם לצד דמשום גושה, אין הכוונה שטמא היות ומאהיל על מת, אלא שעשו גדר בטומאת ארץ העמים, דלא רק הגוש עצמו כל שנוגע בו או מסיטו טמא, אלא גם אם נמצא באויר הגוש, ג"כ אלימא ארץ העמים לטמאותו. וזהו כוונת רש"י גיטין הנ"ל דאם אוהל הוי שמיה אוהל א"כ מפסיק בינו לאויר הגוש. והיינו דכדי שיהיה בכלל גזירה שניה, בעינן שיהיה באויר הגוש. וכל שיש הפסק, א"כ אינו באויר הגוש ודו"ק.

יב]

וניחא לפי"ז מדוע גם אם משום גושה, מ"מ אינו נטמא רק בראשו ורובו, והיינו דאין גדר הטומאה משום מאהיל על המת, אלא הגדר דגם באינו נוגע או מסיט, ג"כ חשיב בארץ העמים, והיינו ע"י דהוי באויר הגוש, והוא שיהיה ראשו ורובו ודו"ק.

יג]

ולהנ"ל אולי י"ל, דהנדון האם משום אוירה הוי דבר בפנ"ע, או כמשמעות פרש"י בנזיר שם דהוי "נמי" משום אוירה, דלכאו' תלוי בגדר משום אוירה. דאם משום גושה הכוונה מאהיל, א"כ אין שייכות בין מאהיל, לבין משום אוירה, והוו ע"כ ב' גזירות נפרדות, וע"כ דאם משום אוירה, א"כ כלל לא עשו מאהיל.

יד]

משא"כ אם גדר משום גושה, אינו דהוי מאהיל, אלא דהוי אויר הגוש, והיינו שהאויר הוי מיוחס לארץ העמים. א"כ שפיר זהו שפשיטא דאם גם אויר שיש הפסק בינו להגוש הוי בכלל היחס לארץ העמים, א"כ כ"ש שאויר שאין הפסק בינו להגוש דהוי בכלל הגזירה. ויש בו יחס לארץ העמים ודו"ק.

טו]

ולכאו' צ"ל דזה ג"כ הנדון בראשונים. במוציא גוש מארץ העמים, אם באויר שעל גביו נטמא, דבתוס' הרא"ש גיטין מפורש דנטמא, [ובכוונת תוס' פליגי מהרש"א ומהר"ם שם]. אולם בתוס' נזיר לכאו' ע"כ לא נטמא. ולכאו' פליגי מהו גדר גושה, אם הוי מטעם מאהיל, א"כ גם בגוש מארץ העמים הוי מאהיל. אבל אם רק הוי משום שמתייחס האויר לגוש, שפיר בארץ ישראל לא שייך כן ודו"ק.

פרק יח משנה ו-ז – בדברי רבנו הגר"ח פרק יא ה"א

א]

יעוי' בגר"ח ד"ה פי"א שהקשה דהרמב"ם פסק דאוירה אי"צ הזאה, וסתימת לשונו היינו גם כה"ג שמאהיל על גושה, ולכאו' היות והוי ספק אם משום גושה או משום אוירה, א"כ הוי ספק, ומספק לקולא, ולכן אין הזאה, אלא דנקט הגר"ח שהיות והוי אוירה מספק, א"כ גם לא אמרינן לחומרא דמשום אוירה, ומדוע פסק הרמב"ם בהל"ה באוירה דים ושונית דטמא, והרי ליכא מאהיל על גושה, ורק שייך לטמויי משום אוירה, ומדוע פסק משום אוירה אפילו לחומרא יעוי"ש.

ב]

שם בלשונו נקט דמשום גושה היינו "טומאת אויר גושה", ולא נקט מאהיל על הגוש. והיינו דס"ל דגדר משום גושה אינו משום מאהיל. אלא דהוי אויר הגוש והכוונה שהאויר מתייחס להגוש ודו"ק.

ג]

שם בגר"ח נקט דהיות וים ושונית לא גזרו מגע על הגוש, א"כ אם הרמב"ם פסק שאויר הים ושונית טמאים, ע"כ דפסק משום אוירה [גם לחומרא] דלא שייך אויר הגוש כל שהגוש טהור יעוי"ש.

ולכאו' היה אפ"ל ביסוד דבריו, דאה"נ אם הוי מטעם מאהיל, א"כ לא שייך מאהיל כל שגוף הים ושונית אינו טומאה, אבל היות ולא הוי מטעם מאהיל על הגוש. אלא הוי אויר ארץ העמים, א"כ שפיר י"ל דגם אויר שגוש שתחתיו אין מטמא במגע, מ"מ טימאו את אויר הגוש ודו"ק וצ"ע.

ד]

שם בגר"ח הביא לפלוגתת רבי וריבר"י דלכו"ע משום גושה. ופליגי אם אוהל זרוק שמיה אוהל. וכ' עלה הגר"ח דכוונת משום גושה היינו דוקא גושה, דאם משום אוירה אין כאן חציצת אוהל דהרי הן פתוחים למעלה יעוי"ש. ויש לבאר כוונתו בב' דרכים. או דאם משום אוירה, א"כ האויר נכנס גם מלמעלה, ולא תועיל האהלה שיש למטה. ועוי"ל דהכוונה דהיות ופתוח למעלה, א"כ לא מהניא החציצה וכמבואר בראשונים בכוורת, דכל שלא חוצץ בפני האויר שעל גביו, ממילא גם לא מהני לתוכה ודו"ק.

ה]

אלא דלכאו' ע"כ הוי כדרך א', שהרי אם כדרך ב', א"כ זה לא צריך להועיל גם אם משום גושה ודו"ק. ובאמת לפי"ז צ"ב לאידך גיסא דמבואר דלמ"ד משום גושה כן הוי חוצץ. והרי כה"ג שפתוח למעלה לא צריך לחצוץ וצ"ב. [ולכאו' מוכח דטומאת ארץ העמים אינו כטומאת מת ממש. וצ"ב].

ו]

שם בגר"ח ד"ה והנה, ויעוי"ש שהביא הברייתא דס"ל לריבר"י דנכנס בשידה טהור עד שיוציא ראשו ורובו, והוכיח מינה הגר"ח דע"כ ריבר"י ס"ל משום גושה, שהרי אם ס"ל משום אוירה א"כ תיפו"ל דבלא הוציא ראשו ורובו, היות ופתוח כל דהו כבר נטמא. וע"כ דס"ל משום גושה יעוי"ש. ולפי"ז תמה על הש"ס דהעמיד דלכו"ע משום אוירה, והרי לריבר"י ע"כ משום גושה יעוי"ש.

ז]

ולכאו' יש לדון בהוכחת הגר"ח, דלעולם גם אם ס"ל לריבר"י משום אוירה ג"כ שייך הברייתא דטהור עד שיוציא ראשו ורובו, והיינו דס"ל משום אוירה, וכן ס"ל דמילתא דלא שכיחא לא גזרו, ולכן בשידה הוי טהור דהוי מילתא דלא שכיחא, ורק אם הוציא ראשו ורובו, כה"ג לא נדון שנמצא בשידה, ולכן טמא, ומשום אוירה ודו"ק.

והיינו דלא איכפ"ל מה דהשידה פתוחה, דמ"מ טהור היות והוי מילתא דלא שכיחא, ורק בהוציא ראשו ורובו טמא. ומשום דכה"ג לא נדון שנמצא בשידה. וממילא אינו בכלל מילתא דלא שכיחא.

ח]

ובאמת יעוי"ש בגר"ח ד"ה ולכאו', ונקט ליישב כעין הנ"ל, אלא דנקט שם דע"כ האוקימתא דשמא יוציא ראשו הוי מטעם גושה, וזהו שהוקשה לו דלפי"ז מוכח דאיכא הן משום גושה והן משום אוירה, והגר"ח שם האריך דזה לא יתכן יעוי"ש.

אולם לכאו' אין הכרח דהוי משום גושה, ושפיר י"ל דהוי משום אוירה, אלא דבלא הוציא הוי בשידה, והוי מילתא דלא שכיחא, [וממילא אי"צ להכריח שס"ל הן גושה והן אוירה ודו"ק]. ובהוציא לא נדון דהוי מילתא דלא שכיחא.

ט]

אלא דלכאו' בגר"ח מבואר דלא ס"ל ליסוד הנ"ל, דגם אם בהיותו בשידה דהוי טהור מטעם דהוי לא שכיחא. מ"מ בהוציא ראשו ורובו נטמא היות ושידה לא מעלה ומוריד, ולא נחשב דהוי מילתא דלא שכיחא. ובהגר"ח מבואר דלא ס"ל להאי סברא, אלא האריך לחפש סברות מדוע בהוציא ראשו ורובו נטמא. [ואם כהנ"ל מה הוצרך לסברות, ותיפו"ל דהוי מילתא דשכיחא].

י]

דיעוי' בגר"ח ד"ה ואשר, שיסד דגם אם מילתא דלא שכיחא טהור. מ"מ היינו רק כה"ג שיש אוהל שמציל, ולהלן שם כ' דזהו רק לשיטת הר"ח דריבר"י ס"ל דאוהל זרוק שמיה אוהל. אבל להמפרש דס"ל דלריבר"י אוהל זרוק לאו שמיה אוהל, א"כ מדוע לא נדון כמילתא דלא שכיחא, [ויעוי"ש מש"כ בזה]. ולכאו' תמוה דתיפו"ל דהיות וראשו ורובו אינם בשידה, א"כ לא נחשב דהוי בשידה. וממילא אין הקולא דמילתא דלא שכיחא לא גזרו. וע"כ הגר"ח לא ס"ל כן וצ"ב.

יא]

ובאמת בחזו"א בגליונות שם [ד"ה ואולי] התקשה בזה, דתיפו"ל שהיות והוציא ראשו ורובו, הרי הוא כעומד בארץ העמים בלי שידה, וכי בשביל שבא מעיקרא ע"י שידה דהוי מילתא דלא שכיחא, ועכשו אינו בשידה לא נגזור יעוי"ש. [ויעוי"ש שכ' דאולי הגר"ח מיירי היות ואי"צ ראשו ורובו וצ"ע].

יב]

ולכאו' מוכח דס"ל דמילתא דלא שכיחא תליא בכניסה לארץ העמים, וגם בהוציא ראשו ורובו, נחשב שעודו בשידה, ולכן נדון שהגיע לארץ העמים במילתא דלא שכיחא ועי'.

יג]

שם בגר"ח ד"ה ולכאורה כ' לדחות ביאורו. ומשום דע"כ אם גזרו משום אוירה לא גזרו משום גושה יעוי"ש שהאריך בזה. ובחזו"א בגליונות פליג עליה וס"ל דכן שייך ב' הדברים.

[ויעוי' במהרש"א גיטין תוד"ה בשידה, ומתו"ד מתבאר לכאו' דכן שייך ב' מילי הן אוירה והן גושה, אלא דמדבריו שם מבואר דאם שייך אוירה. א"כ גושה הוי מכלל גזירה ראשונה דשורפין יעוייש"ה].

יד]

והחזו"א שם נקט דסתמא גזירת גושה כוללת אוהל. אם לא הוציאוהו מכללו. ולפי"ז נקט דע"כ בגזירה ראשונה הוציאו אוהל מכללו. ולפי"ז בגזירה שניה לא רק שהוסיפו אוירה, אלא מכלל הגזירה היה ג"כ לבטל את ההוצאה מכללו לגבי אוהל, ודו"ק. [ומסתברא לפי"ז דמשום גושה הוי ממש מטעם מאהיל ודו"ק].

טו]

ויל"ע לדברי החזו"א, דאם הגדר דלא הוציאו מכללו, א"כ נעשה מכלל גזירה ראשונה, והרי גזירה ראשונה הויא ששורפין ולא רק תולין, וצ"ע. [והוא כעין דברי המהרש"א גיטין].

עוד יל"ע לדברי החזו"א, איך מפרש להרמב"ם שכ' דאוירה אין הזאה, ולכאו' הו"ל לפרש דאם מאהיל יש הזאה וצ"ע. [ודוחק לפרש דס"ל לאידך גיסא, דהיות ומה שההוציא מכללו נעשה בתוצאה מגזירת אוירה. א"כ הכל הוי בגדרי גזירת אוירה].

טז]

שם בגר"ח, הוכיח דאם משום אוירה גזרו, ליכא כלל משום גושה. מקו' הש"ס נזיר שם "ואי משום אוירה הזאה ל"ל", ומה הקו' נימא דהזאה קיימא על האהלת גושה יעוי"ש. ושם בגליונות חזו"א הק' דהרי אפשר לתרץ דהוי הזאה לענין מגע או משא יעוי"ש.

ובאמת לכאו' הוא תמיה בתורת ממ"נ. דאם סגי לפרש דכוונת הזאה הויא על חלק מטומאות, א"כ תיפו"ל דהוי לענין מגע ומשא, ושפיר ליכא הזאה באוירה, ומה קו' הש"ס, ואי דע"כ צ"ל דהזאה קאי על כל גווני ששייך טומאת ארץ העמים. א"כ מה הקו' דמשכח"ל הזאה במאהיל. והרי באינו מאהיל לא שייך הזאה וצ"ע.

יז]

ויעוי' חזו"א אוהלות שם. דנקט דכוונת קו' הש"ס הזאה ל"ל. היינו דס"ל דאם הגזירה הויא משום אוירה, א"כ גם כה"ג שנוגע בגוף הגוש, ג"כ ליכא הזאה יעוי"ש וצ"ע.

יח]

ונראה דמה דהגר"ח לא ס"ל כהחזו"א הנ"ל. דכל שגזרו על גושה היו צריכים [בגזירה הראשונה] להוציא מאהיל מכללו. והיינו דלהחזו"א הכוונה משום גושה. היינו דהוי מאהיל על ארץ העמים. אבל הגר"ח דייק בלשונו דלא נדון כמאהיל, אלא נקט בתחילת דבריו אויר הגושה, ובד"ה ולכאו' נקט דהוי סרך האהלה יעוי"ש, והיינו דלא הוי ממש מטעם מאהיל על הטומאה ודו"ק וצ"ב. ושפיר היות וס"ל דלא הוי ממש מטעם מאהיל, א"כ אי"צ להוציא מאהיל מכללו ועי'.

יט]

ועכ"פ עפי"ד החזו"א שהוציאו האהלה מכללו, א"כ יש ליישב לשון הפיהמ"ש, דנקט דבגזירה השניה היה גושה ואוירה. ותמוה, הרי גושה הוי בגזירה ראשונה. ולהנ"ל י"ל דהוצרכו בגזירה שניה לעשות גושה בלי להוציאו מכללו ודו"ק.

כ]

שם בגר"ח ד"ה ואשר, כ' לחדש דלעולם ס"ל לריבר"י דהוי משום אוירה, ומ"מ כל הדין דמילתא דלא שכיחא לא גזרו, הייינו דוקא כה"ג שיש הצלת אהל, אבל בלא הצלת אוהל לא מהניא מה דהויא מילתא דלא שכיחא יעוי"ש. ודברי הגר"ח תמוהים. דהיות וס"ל דגזירה דמשום אוירה לא שייכא לדין דמשום גושה, א"כ מה ענין הצלת אוהל לכאן, דרק כה"ג דיש הצלת אוהל, הוא דלא גזרו במילתא דלא שכיחא. ויעוי' בגרא"ל מאלין גיטין שתמה בזה בדברי הגר"ח.

כא]

ויעוי"ש בגרא"ל מש"כ באורך בביאור הגר"ח. אולם בפשוטו י"ל בכוונת הגר"ח, דהגם דטומאה דמשום אוירה לא שייכא למשום גושה, ולא עשו ב' גזירות. מ"מ יסוד גזירה דמשום אוירה היינו שהחמירו, וגם באופן שאינו שייך משום גושה מ"מ גזרו. והיות וגזרו משום אוירה, א"כ בכל גווני עשו אותו גדר גזירה, וזהו מש"כ דלא עשו ב' גזירות.

אלא דהגם דלא עשו ב' גזירות, מ"מ ודאי הגדר היינו דמכלל אוירה הוי גם כה"ג דהוי משום גושה, והוי גושה בכלל, וזהו שנקט הגר"ח דסברת מילתא דלא שכיחא הויא רק על מה שהוי תוספת חידוש במשום אוירה, אבל מה שאין אוהל מציל, והוי מכלל אויר הגוש, בזה גם בלא שכיחא הוי בכלל התקנה ודו"ק.

כב]

קצת יל"ע בדיוק לשון הגר"ח, מהו דלענין המקומות שלא שייך כלפיהם מילתא דלא שכיחא. נקט דהיינו שאין להם הצלת אוהל, דלכאו' הנדון אם הוי אוהל חוצץ, ולא מענין הצלה של אוהל וצ"ע.

כג]

שם בגר"ח אליבא דהמפרש נקט "דאולי בחציצה בעלמא הדבר תלוי" יעוי"ש וצ"ב טובא כוונתו.

כד]

יעוי"ש בגר"ח בסו"ד דנקט שכל דבריו דנפשט דהוי משום אוירה הוי לפר"ח. אבל לפי המפרש, היות וס"ל לריבר"י דאוהל זרוק ל"ש אוהל, א"כ הרי גם אם משום גושה גזרו ג"כ טמא היות ולא שמיה אוהל יעוי"ש.

והנה יעוי' במפרש בביאור האחרון בסוגיא, ונקט דע"כ צ"ל לפי"ז דהש"ס חזר בו, ולכו"ע הוי אוהל זרוק שמיה אוהל, ולכאו' לפי"ז גם אליבא דהמפרש הוי ככל דברי הגר"ח.

כה]

אלא דנראה דמ"מ באמת אליבא דהמפרש לא שייך לפרש כהגר"ח, דאה"נ למסקנא הדרינן, וס"ל להש"ס דלכו"ע אוהל זרוק שמיה אוהל, אבל היות ובהו"א דהסוגיא נקטו לא כן. וא"כ מוכרח דדינא דמילתא דלא שכיחא לא גזרו הוי גם כה"ג שאין הצלת אוהל, שהרי בהו"א לעולם בשידה לריבר"י ליכא הצלת אוהל, ולא מסתברא דבסברא זו הש"ס ג"כ חוזר בו. וממילא מוכח מהמפרש [בהו"א] דלא כיסוד הגר"ח דכה"ג שאין הצלת אוהל, לא שייך דינא דמילתא דלא שכיחא לא גזרו ודו"ק.

וביותר דלהמפרש הרי להדיא התי' דשמא יוציא ראשו, הוי דלכו"ע משום גושה ודו"ק.

כו]

והנה מרהיטת הש"ס נזיר שם באוקימתא דשמא יוציא ראשו ורובו, ונקטו המפרש וכן בפי' הרא"ש שם, דהוי משום גושה, וא"כ הרי מפורש בסוגיא דגם אם משום גושה גזרו, מ"מ בעינן דוקא שיהיה ראשו ורובו. ולא סגי בכל דהו, ושאני משום גושה מכל מאהיל דטמא במאהיל כל דהו.

אולם לביאור הגר"ח הרי האי תי' דמשום שמא יוציא, הוי דלכו"ע משום אוירה. וא"כ אין שום הוכחה לחדש דלצד דמשום גושה דבעינן שיכניס ראשו ורובו ודו"ק. [ובאמת במל"מ נקט בדרך א' דלרבנן דרשב"י ודאי גם מכניס אצבעו לארץ העמים טמא ודו"ק].

כז]

והנה נתבאר דבפשוטו פליגי התוס' גיטין ותוס' נזיר, אם הוציא גוש מארץ העמים לארץ ישראל, אם מטמא באוירה, וכן ברש"י סנהדרין י"ב מפורש דמטמא יעוי"ש, ולכאו' יסוד הנדון הוי בגדר גזירה דמשום אוירה, אם הוי מטעם מאהיל על הגוש, או דהוי אויר ארץ העמים, ולכאו' בזה גופא ג"כ תליא אם בעינן ראשו ורובו, כדי שיחשב באויר ארץ העמים, או סגי בכל דהו, היות והוי מאהיל על הגוש, וככל מאהיל על המת ודו"ק.

פרק יח משנה ז – הקונה שדה בסוריא

א]

מתני' "הקונה שדה בסוריא סמוכה לארץ ישראל, אם יכול להכנס לה בטהרה טהורה וכו' ואם אינו יכול וכו' טמאה" יעוי"ש. והנה בסוגיא גיטין ח' ב' מבואר דארץ העמים גזרו על גושה ועל אוירה, וסוריא על גושה גזרו על אוירה לא גזרו. ובפשוטו היינו דכל סוריא לא גזרו, ויכול להכנס אליה בשידה ותיבה יעוי"ש.

ב]

ולפי"ז יל"ע מה התחדש במתני' דידן דקונה שדה בסוריא הסמוכה לארץ ישראל. והרי לדין גושה לא מהני מה שקונה וסמוכה, ולדין אוירה הרי גם בלי קונה וסמוכה, אין גזירת אוירה וצ"ב. ותמה בזה במל"מ פי"א ה"ו יעוי"ש. ונחלקו בזה הראשונים.

ג]

הר"ש ס"ל דמתני' אינה ענין עם הסוגיא בגיטין, דלעולם בגיטין מתבאר דכל סוריא אין בה גזירת אוירה, אבל במתני' התחדש דבר נוסף, והיינו דכל שהויא שדה סמוכה ויכול להכנס בטהרה, א"כ כה"ג גם גושה טהור ודו"ק. [ויעוי' חזו"א כ"ה ב' שכ' מה הנפק"מ מהדין שכל סוריא אוירה טהור, והרי היות ולא יכול להכנס בטהרה, א"כ ממילא נטמא. ויעוי"ש שכ' כמה גווני דהוי טהור].

ד]

והנה בפשוטו היה אפ"ל דהיות והויא סמוכה לארץ ישראל, והויא של ישראל, לכן נידונית מכלל ארץ ישראל. וזהו דגם גושה טהורה, אלא דיעוי' בחזו"א שם דנקט דגם אם יש קרקע שאינה בתולה של עכו"ם בין שדהו של הישראל לבין ארץ ישראל, מ"מ היות ויכול להכנס בטהרה, הויא של הישראל טהורה גם בגושה, ולכאו' כה"ג לא שייך לדונה כחלק מארץ ישראל, שהרי הקרקע של עכו"ם מפסיק וצ"ע. [ולשון הר"ש באמת דמה שלא גזרו אפילו על גושה, היינו היות ויכול להכנס לה בטהרה והיא של ישראל, ומבואר דאין הטעם דחשיב חלק מארץ ישראל ודו"ק וצ"ב].

ה]

והנה שיטת הר"ש מהתוספתא, דגם חו"ל כל שסמוכה לארץ ישראל לא גזרו על אוירה. ולפי"ז תמה במל"מ פי"א ה"ו דמה ההבדל בין סוריא לחו"ל, הרי בשניהם אם סמוכה יכול להכנס לה בטהרה ויעוי"ש מש"כ בזה.

ובחזו"א כ' דבחו"ל רק בתולה הסמוכה לא גזרו על אוירה, אבל סוריא לגבי דין אוירה א"כ גם באינה בתולה לא גזרו יעוייש"ה.

ו]

ועכ"פ לפי"ז ניחא היטב לשון המשנה והיינו דאם קונה שדה בסוריא, ויכול להכנס אליה בטהרה, והיינו כגון דהויא השדה שסמוכה לארץ ישראל של עכו"ם, א"כ יכול להכנס אליה בטהרה, היינו ע"י שידה ותיבה, וכה"ג השדה עצמה של הישראל טהורה גם לענין גושה ודו"ק.

ז]

אולם ברמב"ם פליג, וס"ל דלשון הקונה כלל אינו תנאי בדין המשנה. ובמים טהורים כ' בכוונת הפיהמ"ש שכוונת הקונה הויא לגבי מה שחייבת בתרומה ומעשרות, ולגבי זה נקטו הקונה, אבל לגבי דיני טומאה כלל אין תנאי של קונה יעוי"ש.

ולענין דין סמוכה, יעוי"ש במים טהורים שכ' דברמב"ם בהלכה ס"ל דלעולם טמא גושה. אבל בדעת הפיהמ"ש כ' להסתפק אם הויא סוריא הסמוכה כארץ ישראל והיינו שגם גושה טהור, או רק לגבי אוירה יעוי"ש.

ח]

וברמב"ם בהלכה פי"א ה"ו "סוריא עפרה טמא כחוצה לארץ, ואוירה טהור, לא גזרו על אוירה, לפיכך אם היתה סמוכה לארץ ישראל שפה בשפה וכו' הרי זה יכול להכנס לה בטהרה בשידה תיבה ומגדל והוא שלא יגע בגושה" יעוי"ש.

ודברי הרמב"ם לכאו' תמוהים, דהיות ונקט דעפרה טמא ולא גזרו על אוירה א"כ ממילא מובן שיכול להכנס בשידה ותיבה ומהו החידוש שכ' עלה "לפיכך אם היתה סמוכה" וכו', הרי הוי פשיטא.

ט]

ויעוי' במל"מ שם שכ' לתמוה כן. [והוסיף דלכאו' לא שייך עלה טמאה וטהרה. וצ"ע, ולכאו' כוונתו ללשון המשנה] עוד יל"ע דהרמב"ם נקט דבעינן סמוכה שפה לשפה, ובתוספתא מובא דבעינן שלא יהיה תלם. אבל פחות מתלם הוי דין סמוכה עליה. וצ"ב מה מהני דהוי פחות מתלם. והרי היות ובעצם לעולם לא גזרו על אוירה. וכל החסרון הוי היות ויש מקום שחוצץ, ולא יכול להכנס בטהרה, א"כ גם תלם חוצץ. ולא יכול להכנס בטהרה וצ"ע. [ואולי היות והוי פחות מטפח, פקע דינו וצ"ע].

י]

ובחזו"א כ"ה ב' נקט בכוונת הרמב"ם דלעולם מתני' והסוגיא בגיטין הוו חדא, והיינו דמה דתנן בגיטין דבסוריא לא גזרו על אוירה היינו כשסמוכה לארץ ישראל, אבל באינה סמוכה לעולם גזרו על אוירה. ויעוי"ש דנקט דנפק"מ למ"ד שהוי אוהל זרוק אוהל, וכן בנכנס דרך עקלתון, או דנולד בסוריא שאינה סמוכה יעוי"ש. [והק' על "לפיכך"] ויעוי"ש בחזו"א שהאריך שא"א לפרש בכוונת הרמב"ם [כש"כ במל"מ] דלעולם כל סוריא לא גזרו על אוירה, ורק הוי חסרון של היכי תימצי, יעוי"ש באורך וצ"ע.

יא]

והנה לשון הש"ס גיטין ח' ב' דסוריא על גושה גזרו ועל אוירה לא גזרו יעוי"ש. והרמב"ם שינה הלשון, ולגבי גושה לא נקט דגזרו, אלא נקט דעפרה טמא כחוצה לארץ, וצ"ע ג"כ מה הוצרך להדמיון לחו"ל, ורק לגבי אוירה נקט כלשון הש"ס דלא גזרו על אוירה וצ"ע.

יב]

עוד צ"ב בלשון הרמב"ם שסיים עלה "והוא שלא יגע בגושה" ותמוה. וכי מה סד"א שיוכל ליגע בגושה אתמהה.

שם ברמב"ם נקט שלא יהיה מפסיק ארץ העמים או בית הקברות, ולא בית הפרס, ותמוה הרי בית הפרס אינו מטמא באוהל, ומה איכפ"ל שמפסיק. ובכס"מ נקט דהוי בשדה שאבד וצ"ע.

יג]

ואולי י"ל בכוונת הרמב"ם, דפשטות הסוגיא בגיטין משמע שעשו גזירה חדשה שגושה של סוריא יש עליה דין טומאה, ואוירה לא גזרו. אולם מלשון הרמב"ם שלא נקט לשון "גזרו", וכן דנקט "עפרה טמא כחו"ל" משמע שגדר הגזירה הויא שדין סוריא הוי לדון את עפרה כחו"ל, והיינו שדיינינן לה כחלק מחו"ל, וזהו שהוסיף "ואוירה טהור לא גזרו על אוירה", והיינו דרק בגושה הוי גזירה לכלול את סוריא בכלל חו"ל. אבל אוירה טהור היות ולא גזרו על אוירה.

יד]

ולפי"ז י"ל, דכשדנים מה דין אוירה דסוריא, א"כ הגם דלא גזרו על אוירה, מ"מ הדבר תלוי ועומד, דאם הוי סמוכה לארץ ישראל שפה בשפה ואין דבר מפסיק, וממילא שייך לצרף האויר לארץ ישראל, א"כ היות ולא גזרו שפיר הוי האויר טהור. אבל אם יש דבר מפסיק ואין האויר מצורף עם ארץ ישראל. א"כ היות והוי העפר נדון מכלל עפר חו"ל, ממילא ג"כ האויר נכלל בכלל אוירה דחו"ל. והיינו דכל מה שהועיל שלא גזרו על אוירה, היינו דכה"ג שיוכל האויר להצטרף עם אויר אר"י שפיר יהיה טהור. אבל לא דהיות ולא גזרו על אוירה, לעולם כל סוריא האויר טהור ודו"ק. [והיינו דהוי כדיני החזו"א, אלא שנתבאר הגדר, וכן ניחא היטב לפי"ז לשון הרמב"ם, "לפיכך" ודו"ק].

טו]

ולפי"ז י"ל ג"כ דלכן סגי בבית הפרס. והיינו דיכול להכנס בטהרה לא תליא ביכול להכנס דוקא בשידה, אלא ששייך לצרף המקומות, ובבית הפרס מפסיק, שפיר לא שייך לצרף האוירים, הגם שבבית הפרס אין טומאת אוהל ודו"ק.

טז]

ומש"כ הרמב"ם והוא שלא יגע בגושה, היינו דיעוי' להלן שם שכ' בתורת "וכן" על ארץ העמים [ולשיטת המל"מ תמוה מהו "וכן" הרי כלל לא דמו זל"ז, דסוריא כולה לא גזרו על אוירה וארץ העמים הוי רק סמוכה וצ"ע]. והיינו שכמו דלענין סוריא ע"י שסמוכה מהני להצטרף, ה"ה ג"כ בארץ העמים כל שסמוכה מהני להצטרף ודו"ק.

יז]

ולגבי ארץ העמים הסמוכה לארץ ישראל הוסיף הרמב"ם שצריך בדיקה [ויעוי' בכס"מ בזה] ובמל"מ כ' דע"י שיבדוק מהני לטהר גם את גושה יעוי"ש, וכ"כ בחזו"א. ולפי"ז ניחא מה שהוסיף הרמב"ם לגבי סוריא "והוא שלא יגע בגושה" והיינו דלא נימא דכמו בארץ העמים הסמוכה מהני ע"י בדיקה גם לדון את גושה כאר"י, א"כ ה"ה נימא דהיות והויא סוריא סמוכה. א"כ כמו דאוירה מצטרף, אולי גם גושה. וזהו דקמ"ל דלא, והיינו היות והויא גזירה לדון כל סוריא כחו"ל ודו"ק.

יח]

ונראה דלכאו' כל מש"כ מפורש בפיהמ"ש, דיעוי"ש שכ' דע"י שיש הפסק "הרי זה מבדיל אותה ולא תהיה טהורה כארץ ישראל" ותמוה מהו שהוצרך לדמות לארץ ישראל לענין טהרה. [ובמים טהורים הסתפק דאולי כוונת הרמב"ם דגם גושה טהור, והוא תימה] ולמש"נ הרי הדברים מפורשים כש"נ. והיינו דמה שאוירה דסוריא טהור, לא סגי מה שלא גזרו על אוירה, דמ"מ היות וגושה נדון מכלל חו"ל, ממילא גם אוירה הוי בכלל דינא דחו"ל. ורק היות ואין הפסק, וממילא אוירה מצורף לארץ ישראל וטהורה כארץ ישראל וכש"נ.

בתוספתא

א]

הר"ש הביא תוספתא דחומר בארץ העמים מבביה"פ, ובביה"פ מארץ העמים יעוי"ש. והיינו דהגם ששניהם יסוד החשש מצד עצם כשעורה, מ"מ חלוקים זמ"ז. וההבדל הראשון שארץ העמים בתולה שלה טמאה, ופי' הר"ש דהכוונה שטמאה עד התהום, והיינו דלא רק דכשבתולה למעלה טמאה, אלא גם בכלל זה שטמא עד התהום ולענין ביה"פ נקט בר"ש דאין טמא אלא ג' טפחים יעוי"ש.

ב]

ולכאו' מבואר בר"ש, דס"ל ביסוד דינא דביה"פ דרק ג"ט טמאים, וכשיטת המהר"ם ריש פי"ז, ואין לדחות דכוונת הר"ש כה"ג שתוך ג"ט נעשית בתולה דכה"ג עכ"פ עד ג"ט טמא, ואה"נ אם אינה בתולה טמא יותר מג"ט, שהרי הר"ש נקט כדתנן לעיל, ולכאו' כוונתו לדינא דמטהרים, והוי כהוכחת המהר"ם דלעיל ודו"ק.

ג]

ובזר זהב פי' דבביה"פ טהור, היינו כה"ג שלא נחרש והויא בתולה. ויתכן שפי' כן היות ופליג וס"ל דביה"פ טמא טפי מג"ט, ולכך הוצרך לפרש, דכה"ג שלא נחרש והויא בתולה לא חל דין ביה"פ ודו"ק.

ד]

ולכאו' ה"ה י"ל דנפק"מ במהלך בהרים וסלעים, י"ל דלהר"ש באמת הרים וסלעים היינו שדה בתולה כמפורש בדבריו כאן, ולהרמב"ם הוי חילוק אחר, והיינו אם חשיב מהלך בביה"פ ובארץ העמים וכש"נ לעיל.

ה]

שם בתוספתא דארץ העמים מטמאה בביאה, משא"כ ביה"פ, ובר"ש שהכוונה שהמכניס ראשו ורובו, ובביה"פ אין טמא ע"ג אבנים יעוי"ש, ובפשוטו מכניס ראשו ורובו הוי משום אוירה, אלא דלפי"ז צ"ע מדוע הוצרך לפרש בביה"פ ע"ג אבנים, ותיפו"ל שכלל אין דין אוירה בביה"פ וצ"ע.

ואין לומר לכאו' דהוי דין ראשו ורובו ומדינא דנוגע, דא"כ מנלן כה"ג שיש דין ראשו ורובו, הרי רק באוירה שמענו בסוגיא נזיר נ"ה שיש דין ראשו ורובו וצ"ע.

ו]

ובזר זהב כ' בביאור ביאה שנכנס ראשו ורובו וכהתוספתא להלן יעוי"ש, ולפי"ז צ"ע מדוע התוספתא כפלה את דבריה וצ"ע. ובפיהמ"ש לעיל מ"ו לענין טומאת אוירה נקט לסיפא דתוספתא דנכנס ראשו ורובו, ולא נקט למטמא בביאה וצ"ע.

פרק יח משנה ז – בתוספתא

א]

שם בתוספתא "ואין לה טהרה מטומאתה משא"כ בביה"פ" ולשיטת הרמב"ם פי"א ה"ו שצריך בדיקה, צ"ל דאינו משום טהרה. ויעוי' לעיל משנה ו'.

ב]

שם בתוספתא חומר בביה"פ שאפילו טהרה מקיפתו ה"ה בחזקת ביה"פ, ובביאור הדמיון לארץ העמים צ"ב, ועי' לעיל מ"ו. ויעוי' בזר זהב דנקט דיכול להכנס בטהרה היינו שלא מפסיק, וכגון שיש קרקע בתולה, ונקט שם הלשון "שלא מפסיק תלם אחר מעפר גמור" וצ"ב מהו כוונתו ודו"ק.

ג]

שם בתוספתא "אר"ש יכול אני להאכיל את הכהנים טהרות וכו' מפני שסמוכים לים או לנהר" ובזר זהב דהיות ויכול לעלות בהן לארץ ישראל כארץ ישראל דמו יעוי"ש. [ומבואר כש"נ דע"י שסמוכה מהני שנדון כאר"י ודו"ק]. ויל"ע מה הוספה הוי על דינא דלעיל מינה דאם יכול להכנס בטהרה טהורה. ואולי לת"ק סמוכה הוי או ים שסמוך או נהר, או קרקע שהקרקע עצמה סמוכה לארץ ישראל, אבל ר"ש הוסיף שגם אם הוו מקומות על שפת הנהר, והיינו שהמקומות לא סמוכים לארץ ישראל, אבל הוו סמוכים לים, ודרך הים עולה לארץ ישראל גם זה מהני לדון הנך מקומות כארץ ישראל ודו"ק.

ד]

שם בתוספתא "אמרו לו הרי פסנין מפסיק" ויל"ע מהו יסוד פלוגתתם, וכי ר"ש לא ס"ל דשייך הפסק, ולא שייך לפרש דפליגי בהנ"ל, אי סגי בסמוך לנהר או בעינן שהמקום יהיה סמוך שפה לשפה בקרקע, דא"כ מהו שאמרו לו שיש מפסיק, ותיפו"ל דלא נדון כסמוכה וצ"ע.

ואולי כוונת ת"ק, דהגם שנהר וים מצרפן, מ"מ היות ויש קרקע ביניהם שמפסקת, א"כ שויא להים ונהר, כלפי הבתולה הסמוכה להם כדרך עקלתון [יעוי' חזו"א כ"ה א' שהאריך בדין דרך עקלתון]. וממילא לא חשיבא סמוכה לארץ ישראל. [ויעוי' חזו"א כ"ה א' ד"ה והא].

ה]

ויעוי' בחזו"א כ"ה ג' ד"ה וקרקע, דנקט דדינא דר"ש, לגבי בתולה סמוכה לנהר מיירי שהנהר סמוך לאר"י, אבל לגבי בתולה הסמוכה לים כ' שם לדון אם מהני גם בים שאינו סמוך לאר"י ודו"ק.

ויעוי"ש שכ' לדון אולי כל שונית הוי מדינא דבתולה הסמוכה לים. [וצ"ע הרי ת"ק פליג על ר"ש וס"ל שקרקע מפסיק וצ"ע].

ו]

יל"ע איך התיר ר"ש לאכול טהרות, דלכאו' להכס"מ דס"ל דכל דינא דארץ העמים הסמוכה מהני רק לענין אוירה, א"כ צריך לאכול בשידה ותיבה וצ"ע. וגם להמל"מ וחזו"א דמהני גם לענין גושה, לכאו' עכ"פ להרמב"ם בעינן בדיקה, ולא משמע דר"ש הצריך בדיקה וצ"ע.

ז]

וביסוד דברי הרמב"ם דפשיטא ליה דבארץ העמים הצריכו בדיקה, ובמל"מ ה"ו כ' דמקורו הוי הסוגיא בחגיגה, ובחזו"א כ"ה א' ד"ה במל"מ דממקומו הוא מוכרע, דאל"כ הרי כל ארץ העמים צריכה להיות טהורה, שכל שאין הפסק ביה"ק וביה"פ צריך להיות טהור יעוי"ש. [ויעוי' במל"מ שם דפשיטא ליה דגם בסוריא תועיל בדיקה].

ולמש"נ הרי מוכח כן, דאל"כ ארץ העמים עדיפא מסוריא, דסוריא הסמוכה רק טהור אוירה, וארץ העמים הסמוכה טהור גם גושה ודו"ק.

ח]

שם בתוספתא "חזקת הדרכים של עולי בבל", ובר"ש דכארץ ישראל דמו. ובתוספתא מובא "אע"פ שמובלעות לארץ העמים" וצ"ע הרי כל הדרכים הוו בתוך ארץ העמים וצ"ע.

ט]

שם בתוספתא "עד מקום שאדם פונה" ובר"ש דאין בו משום ארץ העמים "דלהא מילתא מדמי לה לאר"י" וצ"ע כוונתו, ודוחק לפרש דרק אם הולך שם לצרכיו נדון כאר"י, ואם הלך שם סתם, נדון כחו"ל וצ"ע. ויעוי' בהגהת הנצי"ב, ולפי"ז קאי לענין עיירות המובלעות, וזהו שהגיה "בהם" והוי לשון רבים, ושפיר לפי"ז כוונת "להא מילתא", היינו דהגם דלענין תרו"מ הוו פטורות, מ"מ להא מילתא הוו כארץ ישראל.

י]

שם בתוספתא "עיירות המובלעות בארץ ישראל כגון אשקלון אע"פ שפטורות מן המעשרות אין בהם משום ארץ העמים" יעוי"ש. ולכאו' היינו ג"כ משום דמובלעות נידונית כארץ ישראל, ולפי"ז קמ"ל דשייך להתחלק דלענין תרו"מ נדון כחו"ל, ולענין ארץ העמים נדון כאר"י. וזהו ג"כ מה דבמתני' לענין סוריא תלינן להו, והיינו דהגם דלא יכול להכנס לה בטהרה, וא"כ אינו נדון כאר"י לטהרה, מ"מ לענין תרו"מ חייבת ונידונת כארץ ישראל ודו"ק.

יא]

שם בתוספתא "הנכנס לארץ העמים בשידה ובמגדל טהור, בקרון בעגלה ובספינה טמא" יעוי"ש. וצ"ב מאי שנא זמ"ז דאם אוהל זרוק שמיה אוהל, א"כ שניהם הוו אוהל, ואם לאו שמיה אוהל, א"כ שניהם אינם אוהל.

ולאוקימתא דהש"ס נזיר דפליגי במילתא דלא שכיחא, א"כ שפיר הכוונה דחלוקים אם הוי מילתא דשכיחא. אלא דבהאי אוקימתא הוי דלכו"ע משום אוירה, ובזה חלוק אם הוי שכיח, אבל לאוקימתא דפליגי אם חיישינן שיוציא ראשו ורובו, ולכאו' מוכח דהוי משום גושה יעוי"ש.

יב]

ויעוי' בתוס' נזיר נ"ה א' ד"ה והתניא בניחותא, דנקטו דהוי משום גזירה שמא יוציא, ובזה חלוקים דקרון טפי ניחא להוציא ולכן לכו"ע גזרו יעוי"ש.

ויעוי' היטב בדברי הגר"ח בספרו פי"א טו"מ ה"א שהאריך בביאור התוספתא לשיטת ר"י בר"י ודו"ק.

יג]

שם בתוספתא "המכניס ראשו ורובו לארץ העמים טמא" [ויעוי' לעיל אם הכוונה שטמא משום גושה או טמא משום אוירה, ובאוירה מבואר בש"ס נזיר נ"ה שצריך ראשו ורובו] כלי חרס שהכניס אוירו לארץ העמים טמא, הספלים וקתדראות שהכניס רובן לארץ העמים טמאין יעוי"ש, והנה לגבי אדם וכלים נקט שהכניס רובם, ולגבי כלי חרס לא מפורש שצריך רובו, אלא צריך שיהיה אויר בארץ העמים ומשמע אפילו כל דהו וצ"ב.

יד]

ובאמת כן הוא מפורש ברמב"ם פי"א טו"מ ה"א יעוי"ש, ותמה בזה מרן הגרי"ז, והביא כן ג"כ ממש"כ הרמב"ם פט"ז טומאת צרעת ה"ו "טהור שהכניס ראשו ורובו לבית טמא נטמא, וכו' וכן כלי חרס שהכניס אוירו לבית טמא נטמא, אבל שאר כלים עד שיכניס רוב הכלי" יעוי"ש, ומבואר להדיא דבכלים הוי עד שיכניס רוב הכלי משא"כ בכלי חרס, וצ"ב כנ"ל. [לשון הרמב"ם שם "אבל שאר כלים" צע"ק, דהרי הוי כלים דומיא דאדם].

טו]

ויעוי' בכתבי הגר"ח בקונטרס בעניני נגעים אות ז' שכ' ליישב, דהיכא שהנטמא הוי מצד החפצא של הכלי, שפיר בעינן שיהיה רובו, אבל בכלי חרס דהוי משום תוכו. א"כ מקצת אוירו הוי תוך לכל הכלי.

אלא דהקשה שם הגר"ח דאה"נ לענין סדר קבלת טומאתו מהני במקצת אוירו, אבל לענין דין ביאה דבית המנוגע כדי שיחשב ביאה צריך רובו ולא איכפ"ל בסדר טומאתו יעוי"ש.

טז]

ויעוי"ש שיסד דדין ביאה ג"כ מיתלא תלי בביאה של שיעור הראוי להתטמא, ולכך לגבי כ"ח הוי ג"כ ביאה, ולא נדון כביאה במקצת.

יז]

ובחזו"א נגעים ס"י י"ז [ד"ה כ"ח] צידד דבכוונת המשנה י"ל דלעולם בעינן רוב אוירא, ורק קמ"ל דלא סגי שהכניס רוב גבו, ואין רוב אוירו, אולם סיים דודאי מלשון הרמב"ם מבואר דלא בעינן רוב אוירו.

ובביאור הדבר כ' שם דכיון שנטמא מאויר בלי מגע סגי, א"כ כל שנכנס אויר מושב המצורע, דרק בכלי אמרינן דמיעוטו נגרר בתר רובו [ולכן עד שיש רובו לא חשיב במושב המצורע] אבל באויר מיעוט אויר לא נגרר אחר רובו יעוי"ש. ולכאו' לפי"ז י"ל דה"ה ג"כ בארץ העמים הוי כן ודו"ק.

יח]

ואולי י"ל בזה דבר נוסף עפ"י הערכי תנאים ואמוראים [דיעוי"ש שכ' ב' דרכים חדשות בביאור הסוגיא בנזיר דמשום גושה או משום אוירא ודו"ק]. שכ' וז"ל "וכן כשראשו ורובו שם אפילו באוירה. דהא כלי חרס שהכניס אוירו לארץ העמים טמא לא משום אוהל, אלא כיון דמצוי עשאוהו כאילו הגוש תלוי באוירו" יעוי"ש. ומבואר דמה דנטמא היינו שנדון כאילו הגוש בתוכו, ולפי"ז פשוט החילוק בין כל כלים לכלי חרס, דכל כלים בעינן שהכלים יהיו ע"ג הגוש, ולכן זה הוי ע"י ראשו ורובו, אבל בכ"ח הוי להיפך, והיינו שהגוש נדון שנמצא בתוכו, ושפיר כל שמשהו גוש נדון בתוכו הרי נטמא ודו"ק.

יט]

שם בערכי תנאים ואמוראים תחילה נקט לדין נכנס בשידה ותיבה ואח"כ כ' וכן כשראשו ורובו שם אפילו באוירה, ותמוה דמשמע דהוי רבותא על שידה ותיבה, ולכאו' הוי להיפך. אלא דיעוי"ש שכ' דשידה ותיבה הוי כנוגע ומסיט. ולפי"ז הוי ראשו ורובו באויר חידוש, והיינו דהגם דלא שייך לדונו כנוגע ומסיט, היות והוי באויר ממש, מ"מ נטמא, וזהו שצריך ראשו ורובו ודו"ק. [ואולי לפי"ז בשידה ותיבה דהוי כנוגע, אי"צ שיהיה ראשו ורובו מאהיל בארץ העמים ודו"ק].

כ]

וניחא לפי"ז סיום דברי הערכי תנאים ואמוראים, דסיים עלה דראשו ורובו באויר, דהא כ"ח שהכניס אוירו טמא לא משום אוירו, אלא דהגוש כמצוי באוירו יעוי"ש, ותמוה מה הוכחה הוי מכלי חרס דנטמא לזה שראשו ורובו יטמא וצ"ב.

כא]

ולכאו' מבואר דראשו ורובו, נקט שם דאינו משום אוהל [ויתכן, דאם משום אוהל א"כ סגי באצבע ודו"ק.] אלא ע"י ראשו ורובו, הוי מתייחס לארץ העמים, וזהו שהוכיח מכלי חרס, דשם ג"כ אינו משום אוהל. אלא ע"י שאוירו בארץ העמים מהני לייחס הגוש כמונח באוירו ולכך טמא ודו"ק.

כב]

ועכ"פ עפי"ד הערכי תנאים ואמוראים, שפיר י"ל פשט נוסף בתוספתא הנ"ל דנקטה דהנכנס ראשו ורובו טמא. וצ"ע מאי קמ"ל הרי כבר נקט שיש דין ביאה. ולהנ"ל י"ל דבשידה נדון כנוגע, וזהו שהתחדש דכה"ג דהוי באויר, ולא נדון כנוגע, מ"מ היות והוי ראשו ורובו נטמא. [ויעוי' בפיהמ"ש שכ' מוקף מד' רוחות, ולפי"ז ניחא דראשו ורובו, הרי אינו מוקף מד' רוחות, ואפ"ה נטמא ודו"ק].

פרק יח משנה ז – מדורות העכו"ם

א]

מתני' "מדורות העובדי כוכבים טמאים, כמה ישהה בתוכן ויהא צריך בדיקה" יעוי"ש, ומבואר דהוו ב' מילי, הן שמדורות טמאות, והן דמהני בדיקה, וצ"ב.

ב]

וברא"ש כ' דטמאים ומטמאים באוהל, והיינו דס"ל דעכו"ם מטמא באוהל, ויעוי' רש"י פסחים ט' א', ומבואר דמתני' שייך לפרש הן לרבנן דס"ל דעכו"ם מטמא באוהל, ואפילו לרשב"י דעכו"ם לא מטמא. מ"מ מטמא במגע ובמשא יעוי"ש. ולכאו' מתבאר מתו"ד רש"י דס"ל דמתני' אפשר לפרש בב' דרכים, או לרבנן ויש טומאת אוהל, וגם אליבא דרשב"י והוי טומאות מגע ומשא ודו"ק.

ג]

ויעוי' בסוגיא יבמות ס"א א' דרשב"י ס"ל שעכו"ם לא מטמא, ושם דמ"מ במגע ומשא מטמא, וכ' בתוס' שם דממתני' דמדור העכו"ם ע"כ מוכח דרבנן פליגי על רשב"י, והיינו דס"ל דכוונת מתני' ע"כ דהוי לענין שטמא ג"כ באוהל, ויעוי' ג"כ כן בתוס' ב"מ קי"ד. [ויעוי"ש ביבמות ברמב"ן רשב"א וריטב"א].

ד]

והתוס' ב"מ ויבמות שם פסקו דלא כרשב"י, מחמת דינא דמתני' דרשב"ג ס"ל לדינא דמדורות העכו"ם יעוי"ש. [ובחזו"א כ"ה תמה מדוע הוכיחו הראשונים מרשב"ג, ולא מכל דיני מדורות העכו"ם יעוי"ש. וברשב"א ורמב"ן יבמות מבואר שגירסתם במתני' דמדורות עכו"ם טמאים, דהוי דברי רשב"ג יעוי"ש] וכ"ה בשו"ת הרא"ש כלל ל'.

אולם הרמב"ם פ"א טו"מ הי"ג, ופ"ט ה"ד, ובהל' אבל פ"ג ה"ג פסק דלא מטמאין באוהל, וכן פסקו הראשונים ביבמות שם, והובאה המחלוקת בטור יור"ד שע"ב ושם בשו"ע.

ה]

וברמב"ם בתשו' פאר הדור סי' נ"ז מבואר ב' יסודות בנדון דידן. א'. הרמב"ם שם נקט דדינא דרשב"י דעכו"ם אינו מטמא באוהל, הוי לכו"ע ולא פליגי תנאי עליה דרשב"י. ב'. ברמב"ם שם הביא לרבנו אפרים שהוכיח ממתני' דידן דעכו"ם מטמא באוהל, וכ' עלה שאין שום הוכחה ממתני' דעכו"ם מטמא באוהל יעוייש"ה.

ו]

ובתויו"ט כאן כ' בביאור הראשונים דס"ל דמתני' הויא כרשב"י, והיינו דעשו את מדורות העכו"ם כבית הפרס שנחרש, דחיישינן שמא יגע או יסיט עצם, וסיים עלה התויו"ט דהוא דוחק יעוי"ש. ולכאו' כן צ"ל ג"כ בכוונת רש"י בפסחים שכ' דאפשר לפרש למתני' אליבא דרשב"י. [אלא דלשון רש"י שם משמע, דאם הויא מתני' כרבנן, א"כ מכלל דינא דמדורות הוי ג"כ אוהל יעוי"ש]. ויעוי' כן בראשונים יבמות ס"א בשם י"מ ודו"ק.

ז]

אולם בשיטת הרמב"ם נראה דס"ל בזה דרך אחרת, דיעוי"ש בתשו', וכן הוא ג"כ בהלכה בפי"א טו"מ ה"ז דנקט דמקום ששכנו בו גויים בארץ ישראל הרי זה מטמא כארץ העמים. ומבואר דיסוד הדין הוי לאשוויי את מדורות העכו"ם כארץ העמים, וכמו שבארץ העמים לכו"ע גזרו אפילו על אוירה, ולא פליגי תנאי בזה, ה"ה מדורות העכו"ם עשאום כארץ העמים, ואליבא דכו"ע גזרו טומאה. [ויעוי' כן בר' אברהם מ"ה יבמות שם, וכן בתשב"ץ ח"ג שכ"ז ודו"ק]. ויעוי' בפיהמ"ש לעיל לגבי ים ושונית, שבדרך א' כ' דמתני' קודם גזירת אוירה. ולפי"ז קצ"ע דגם מדורות לא הוי בהו אוירה ועי'.

ח]

ואע"פ דלהרמב"ם דעכו"ם לא מטמא באוהל, ולפי"ז צ"ל דטומאת אוירה בארץ העמים הויא שלא יצאו לחו"ל, [אם לא כתוס' נזיר משום מתי ישראל] ולפי"ז יל"ע מה שייך לכלול בזה את מדורות העכו"ם וצ"ב. ויעוי' במשנ"א שכ' שחששו שלא יכנס למדורות העכו"ם וילמד מהם יעוי"ש. ולפי"ז י"ל דלכן נכלל בדין ארץ העמים וצ"ע.

ט]

ויעוי' במל"מ שם, שכ' דלרש"י אינו כן, אלא גדר הגזירה אינה כארץ העמים, אלא מחשש נפל, וזהו דתלי לה רש"י דאם כרשב"י לא מטמא באוהל, יעוי"ש. [ויעוי' בסד"ט מש"כ בזה בשיטת רש"י].

י]

והרש"ש בפסחים ט' א' כ' בכוונת רש"י דנקט דמתני' הויא גם אליבא דרבנן, עפ"י היסוד דגם לרשב"י דליכא בעכו"ם טומאת אוהל, היינו דליכא לדינא דאוהל המשכה, אבל מאהיל על עכו"ם טמא, וזהו שגזרו במדורות העכו"ם ומשום חשש שיאהיל על הטומאה יעוי"ש. [וכן הוא באדרת אליהו פ' חוקת] ולכאו' מדברי הראשונים שהוכיחו ממתני' דרשב"ג פליג על רשב"י, א"כ מוכח דלא ס"ל כהרש"ש והגר"א ודו"ק. וברש"י יבמות ס"א א' ד"ה אין מבואר דלא כהרש"ש יעוי"ש.

יא]

ולכאו' הוי הרמב"ם לשיטתו, והיינו דהיות וס"ל דאין כלל מחלוקת בדין עכו"ם, ולכו"ע עכו"ם לא מטמא באוהל, ומאידך גיסא משמע בדינא דמדורות שחששו גם על האויר, וזהו שיסד דגדר הגזירה הויא לדון את מדורות העכו"ם כארץ העמים. וניחא היטב לפי"ז מש"כ הרמב"ם בהלכה ובתשו', דהגזירה הויא על מקומות בארץ ישראל שדרים העכו"ם, והוא צ"ע. ולשיטתו ניחא היטב, ומשום דבחו"ל לא הוצרכו לאשוויי מחמת מדורות העכו"ם, אלא כולה הויא ארץ העמים ודו"ק.

יב]

ומ"מ אע"פ דס"ל להרמב"ם, דגדר הגזירה הוי להכליל דמדורות העכו"ם נדון כארץ העמים. מ"מ פסק לקולא בפלוגתת התוספתא, אם תולין או שורפין, והרי דלא לכל מילי עשאום להמדורות כארץ העמים, וצ"ב מדוע לא עשו לגמרי, ומהו גדר התקנה. ויעוי' להלן.

יג]

ולכאו' נפיק פלוגתא בין הראשונים בדין מדורות, דאם הוי משום אוהל המת, א"כ לכאו' גם אם יכניס מקצתו טמא, אולם להרמב"ם דהוי מכלל ארץ העמים, א"כ לכאו' רק אם הוי ראשו ורובו הוא שנטמא. ולהרש"ש בדעת רש"י דהוי חשש שמא יאהיל על המת, א"כ גם במשהו חיישינן ודו"ק. [ויעוי' חזו"א כ"ה ה'].

יד]

ויעוי' בתוס' פסחים ט' א' ד"ה ואם שהקשו מדוע מדורות עכו"ם לא הוו כרה"י דכל שאתה יכול להרבות בספיקות טמא. ויעוי"ש ב' דרכים, או דמדורות עכו"ם הוו כספק ביאה, והיינו שאין כלל סיבה להסתפק, ולפי"ז גדר הגזירה הוי שחידשו לחוש. [ולהרמב"ם שפיר עשו דנדון כארץ העמים, והיינו דגם בארץ העמים, הרי גם בבתולה דין ארץ העמים עליה ודו"ק]. ולתי' ב' בתוס' משמע דרק היות ותלינן בודאי שהחולדה אכלה, אבל באמת יש דין לחוש כדינא דספק רה"י יעוי"ש.

טו]

ובעיקר המשנה דמדורות עכו"ם טמאים. ומאידך גיסא מובא במשנה דין בדיקה, וצ"ע כנ"ל מהו הנך ב' מילי. ולכאו' פליגי בזה הראשונים. דהרמב"ם בהלכה נקט בעיקר דינא דמדורות "דמטמא כארץ העמים עד שיבדק" ומשמע דבעיקר דינא דגזרו, הוי דרק מטמא עד שיבדקו, ושפיר זהו ביאור ב' הדינים, והיינו דמטמא עד שיבדקו. ובתשו' הרמב"ם הוצאת מקיצי נרדמים יש הוספה בסוף התשו' וז"ל "ואיזו ראיה יש מזה שהצריכוהו בדיקה, כי קברי גויים מטמאין באוהל. אין בזה ראיה כלל, אלא צריך לבדוק, כדי שלא יהיה שם וכל אשר יגע בו הנוגע" עכ"ל ומבואר הסבר על הוכחת הראשונים, והיינו כש"נ דלא דהוי טמא, אלא שיש דין בדיקה, ודין הבדיקה הוי כדי שלא יעברו באיסור טומאה, והוי ככל מש"נ.

טז]

אולם מלשון רש"י בפסחים ט' א' נראה דדין בדיקה היינו כשיצא העכו"ם ממדורו, ורוצה הישראל לדור שם, דכדי שיוכל לדור צריך בדיקה, ועלה אמרינן דקודם שדר העכו"ם מ' יום אי"צ בדיקה יעוי"ש. ולפי"ז קצת משמע דכל שעדיין דר שם העכו"ם באמת לא תועיל בדיקה, דמ"מ הוי מדור העכו"ם, ורק מועילה בדיקה כל שישראל רוצה להכנס ולדור שם, וצ"ע. [ולפי"ז ודאי ניחא, דהוי עיקר הדין שמדור עכו"ם טמא, אלא דמ"מ מהניא בדיקה כל שישראל רוצה לדור שם].

יז]

ונראה דלהרמב"ם לשיטתו, ניחא היטב מש"כ הרמב"ם להלן משנה י' בעשרה מקומות אין בהם משום מדור עכו"ם, וכ' עלה בפיהמ"ש דאין דרים בהם בקביעות, אלא זמן מועט, ולכן לא גזרו עליהם ולא הצריכום בדיקה, אלא הן בחזקתן יעוי"ש. ויל"ע מהו דכייל בהדי זה דלא גזרו, ג"כ דאי"צ בדיקה וצ"ע.

ונר' דאזיל לשיטתו, והיינו דס"ל דיסוד מדורות היינו שהיות ודר שם עכו"ם א"כ יצאה מחזקת טהרה, ולכן עשו גזירה שגידרה דהמדורות נידונים מכלל ארץ העמים, אלא שמעיקר התקנה הוי דנדון כארץ העמים עד שיבדק. וזהו שהוסיף דהנך י' מקומות אי"צ בדיקה ודו"ק.

יח]

וניחא ג"כ הרמב"ם, דהגם דס"ל דמדורות הוו כארץ העמים, ובארץ העמים מפורש בתוספתא דלא מהני בה טהרה, וכאן מהניא בדיקה. וע"כ צ"ל דכן הוא בעיקר הגזירה דהיות ויצא המדור מחזקתו, נתנו לו דין ארץ העמים עד שיבדק, ושפיר כל שנבדק, הרי מעיקר הגזירה לא הוי כארץ העמים, ולא שייך עלה הא דלא מהניא טהרה בארץ העמים ודו"ק.

יט]

ולפי"ז ניחא היטב, שהרמב"ם עוד קודם שהביא לשיעור כמה ישהה ויהיה צריך בדיקה, כבר נקט לדינא כהתוספתא דאם נטמאו התרומה וקדשים מחמת מדור עכו"ם תולין ולא שורפין, והיינו דהיות וכל מה שנידונים כארץ העמים הוי עד שיבדקו, שפיר לא נתנו עליהם טומאה ודאית לשרוף ודו"ק.

כ]

ויל"ע אם הדברים מתיישבים עם המצאתי כתוב שהובא בכס"מ פי"א הי"א דהא דאין מדור עכו"ם בחו"ל, היינו דלא יועיל בחו"ל בדיקה יעוי"ש, ולכאו' למש"נ הרי כל הטומאה הויא עד שיבדק, וא"כ ה"ה בחו"ל כן וצ"ע. ואולי צ"ל דבחו"ל הגדר חלוק וצ"ע.

כא]

שם במשנה "כמה ישהה בתוכן וכו' אע"פ שאין עמו אשה", ובר"ש ורא"ש דחיישינן שבאה בלילה, אולם בפיהמ"ש מבואר דלא פלוג ועשו הרחקה יעוי"ש, ואולי ג"כ אזלי לשיטתייהו, דהר"ש ורא"ש ס"ל שהגזירה הויא לחוש לנפל, א"כ בעינן שיהיה ליסוד לחשוש ולבטל לחזקת טהרה, אבל להרמב"ם הגזירה הויא לדון את המדור כארץ העמים, וזהו דלא פלוג, ובכל גווני דיינינן כארץ העמים ודו"ק.

כב]

שם במשנה "ואם היה עבד או אשה משמרים אותו אי"צ בדיקה" ופליגי הראשונים, דהרא"ש פי' דמשמרים שלא תבא שם אשה [ולפי"ז הוי המשך של אע"פ שאין עמו אשה] ולהפיהמ"ש משמרים שלא יקברו יעוי"ש, ובפשוטו הרמב"ם הוי לשיטתו, דהיות וס"ל שגם בלא אשה ג"כ גזרו [ולא משום דחיישינן שתכנס בלילה] א"כ מה איכפ"ל ששומרים שלא תכנס, וזהו שצריך שמירה שלא יקברו ודו"ק.

כג]

וברמב"ם פי"א ה"ט הביא לדין משמרים אותו וסיים עלה כלשון המשנה שאי"צ בדיקה יעוי"ש. והיינו דלשיטתו מהניא שמירה במקום בדיקה, וכמו דהגזירה הויא עד שיבדק, א"כ כל ששמרו הוי כבדיקה וליכא להגזירה ודו"ק.

כד]

לרש"י שפי' דכוונת המשנה כמה ישהה ויהא צריך בדיקה, דהיינו לגבי מדור שהעכו"ם יצא וישראל רוצה להכנס לדור שם, ויל"ע אם זהו ג"כ הכוונה כאן לענין עבד או אשה משמרים, שאי"צ בדיקה לענין שיכול להכנס ישראל לדור, או לענין עיקר טומאת מדור העכו"ם. וכמו"כ יש להסתפק לפרש"י ג"כ להלן משנה ח' "את מה הם בודקין וכו' כל מקום שהחזיר" וכו' האם הוי לענין שישראל יכול להכנס לדור, או לענין מדור העכו"ם עצמו וצ"ע.

כה]

ובעיקר הדין, ברמב"ם נקט דהשומר הוי מישראל, ובר"ש נקט דהוי עבד של ישראל, ויל"ע אם פליגי אם מיירי בכנעני או בעברי וצ"ע. ועוד הוסיף הרמב"ם ג"כ קטן בן תשע, והוא מהתוספתא, ובתוספתא יש ג"כ סריס יעוי"ש. [וצ"ע השמטת הרמב"ם]. וצ"ב לענין שמירה מה רבותא הוי בסריס, או קטן וצ"ב. [ויעוי' בתויו"ט שכ' דודאי אין הכוונה בעבד כנעני ויעוי"ש שהאריך בזה. ובמשנה אחרונה שהרבה לחלוק על התויו"ט].

פרק יח משנה ז – אם היו משמרים אותו

א]

שם במשנה "ואם היה עבד או אשה משמרים אותו אי"צ בדיקה", ופליגי הראשונים אם השמירה הויא שלא יקבור [להרמב"ם] או שלא יזנה. [להר"ש] ולכאו' להר"ש דהשמירה הויא שלא יזנה, א"כ צריך שישמור כבר מיום ראשון לדירתו, דאל"כ אולי זינה ביום הראשון, כ"כ בחזו"א כ"ה ח'. והיינו דהיות ויתכן שביום ראשון זינה, א"כ שמירה לא מועילה שלא קברו אח"כ ודו"ק.

ב]

אולם להרמב"ם דס"ל דהשמירה הויא שלא קברו, א"כ לכאו' סגי שישמור ביום המ' שלא קברו, ואי"צ מיום הראשון לשמור ודו"ק. וכ"כ בחזו"א כ"ה ט'.

והנה בתוספתא תנן "מת השומר אם שהה שם מ' יום טמא" ופי' הר"ש דשהה שם גוי מ' יום בלא שומר, והיינו דלהר"ש לשיטתו היות והיה שומר ולא זינה א"כ הימים שהיה שומר אינם עולים למנין.

ג]

אולם להרמב"ם דנתבאר לעיל דס"ל שצריך רק שומר יום מ', ואם היה ל"ט ימים בלי שומר, וביום המ' היה שומר שלא קברו אינו מטמא. ולפי"ז צ"ע מדוע בעינן מ' יום אחר שמת השומר, והרי היות וימים ראשונים אי"צ שמירה ועברו מ' יום משעה שנכנס לדור, ועכשיו לא היה שמירה, א"כ שיטמא, וכמו בשמר ל"ט יום וביום מ' שלא שמר, דודאי טמא להרמב"ם וצ"ע.

ד]

ולכאו' מוכח דלהרמב"ם כוונת התוספתא "שהה מ' יום טמא" אינו כהר"ש ששהה מ' יום משעה שמת, אלא שהה מ' יום מיום שנכנס לדור ודו"ק. אלא דלפי"ז צ"ע מאי קמ"ל התוספתא, דהרי פשיטא שאם ביום מ' לדירתו לא היה שמירה שטמא.

ומאידך גיסא לשיטת הר"ש ג"כ צ"ע, דמאי קמ"ל שאם שהה מ' יום אחר שמת טמא, ומהכ"ת שלא יהיה טמא אתמהה.

ובפשוטו צ"ל, דלכל חד לשיטתו, כוונת התוספתא הויא לאפוקי מאידך ביאור, והיינו להר"ש לאפוקי מהרמב"ם, וכן להיפך ועי'.

ה]

ולכאו' נפיק ג"כ נפק"מ בין הר"ש והרמב"ם, כה"ג של"ט ימים ראשונים היה שומר, וביום מ' לא שמר, דלהר"ש יהיה טהור, שהרי לא זינה בל"ט ימים, ולהרמב"ם ודאי יהיה טמא ודו"ק וצ"ע.

ו]

והנה יל"ע כה"ג שעשו בדיקה, האם ע"י הבדיקה מהני שהזמן עד כאן לא נדון כמדור עכו"ם, וצריך להתחיל מנין חדש, או דרק מהני לידע שעכשיו אין טומאה ויכול להכנס, אבל לא מפקיע שם מדור עכו"ם. ולכאו' להרמב"ם דשמירה היינו שלא יקברו, א"כ י"ל דגם בבדיקה מהני שלא קבר, וממילא לא חל מדור עכו"ם, אבל להר"ש לכאו' הרי גם אחר בדיקה מ"מ יתכן שזינה, ובדיקה היום לא מועילה למחר ודו"ק, וצ"ע.

ז]

ולכאו' זהו היסוד לדברי רש"י פסחים ט' א' שפי' בביאור דין בדיקה דהוי לענין אם ישראל רוצה להכנס לדור במקום שהיה מדור עכו"ם, ולא פי' כפשוטו לענין להכנס למדור עכו"ם, והיינו משום דס"ל דבדיקה של שעה זו לא מהניא לשעה אח"כ, וע"כ הכוונה דכבר אינו דר שם ודו"ק.

ח]

ולמש"נ לדון בגדר בדיקה, ולפי"ז יש לדון ג"כ מהו גדר שמירה דמתני', האם ע"י שמירה רק מהני לדון שלא נטמא הגם שיש עליה דין מדורות עכו"ם, או דהשמירה מהניא לענין שלא יחול עליה שם מדור עכו"ם ודו"ק.

ט]

ולפי"ז אפשר לומר ביאור חדש בכוונת התוספתא הנ"ל לשיטת הרמב"ם, והיינו דס"ל דע"י שמירה כלל לא חל עליה שם מדור עכו"ם, וזהו דקמ"ל דמדור שהיה שם שומר ומת אם שהה מ' יום מטמא, והיינו כביאור הר"ש דבעינן שישהה מ' יום אחר שמת השומר, והגם דבפשוטו סגי ביום א' שאין שומר, [וכגון שהיה שומר ל"ט ימים ראשונים וביום מ' אין שומר דודאי מטמא] וזהו דקמ"ל התוספתא דאינו כן, אלא היות והיה שומר, א"כ מהני שלא חל בימי השמירה שם מדור, ומנין הימים מתחיל רק אחר שמת השומר ודו"ק.

י]

ובשיטת רש"י הנ"ל בפסחים, אולי יש להוסיף ולדון, דרהיטת המשנה דמדור מטמא, ודין דמ' יום, נקטה המשנה לגבי בדיקה. ולפי"ז אולי י"ל בשיטת רש"י, דלעולם שם מדור עכו"ם הוי גם ביום א', ונפק"מ שכהן שנכנס שם טמא מיד, וכל דין בדיקה היינו לענין שיחול על עצם המקום דין מדור עכו"ם, וגם לענין שיכנס לגור שם ישראל, ולזה בעינן מ' יום. וזהו שדין בדיקה הוי רק לענין ישראל שנכנס לדור, אבל לענין עכו"ם שעדיין גר שם, חל מיד תורת מדור עכו"ם, וכן לא מהניא לזה דין בדיקה ודו"ק. וכעי"ז כ' בסד"ט בשיטת רש"י, דמדור עכו"ם הוי מיד יעוי"ש.

פרק יח משנה ח – את מה הם בודקים

א]

מתני' "את מה הם בודקים, את הביבים העמוקים ואת המים הסרוחים. ב"ש אומרים אף האשפתות ועפר תיחוח, ובית הלל אומרים כל מקום שהחזיר והחולדה יכולים להלך בו אינו צריך בדיקה" יעוי"ש. ובפשוטו יש במשנה ג' שיטות ת"ק ב"ש וב"ה, ויל"ע במה פליגי.

ובמלאכת שלמה הביא דאית דלא גרסי "ב"ה אומרים" ולפי"ז סיפא דאם יש חולדה הוי לכו"ע, וא"כ יש במשנה רק ב' שיטות ודו"ק. [וכ"ה בחזו"נ שמצא כתוב שלא גרסינן, וכ"ה בסד"ט].

ב]

ובר"ש כ' דהנך מקומות רגילים להשליך נפליהן יעוי"ש, ולפי"ז משמע דרק הנך מקומות צריך לבדוק, אבל שאר מקומות אי"צ לבדוק. ויל"ע דא"כ מדוע ללא בדיקה כל המדור טמא, והרי לא חיישינן שיש בכל מקום. וצ"ל דהיות ויש טומאת אוהל א"כ כל המדור טמא, וצ"ע לראשונים דס"ל דהוי רק חשש מגע ומשא, וכן להרמב"ם דהוי כארץ העמים ואין המשכה וצ"ע. [ויעוי' בתפאר"י שג"כ כ' דלשון הר"ש משמע שרק הנך מקומות צריך לבדוק, ותמה עליו. וכ' דהנך מקומות הוי רבותא דאפילו בהם צריך לבדוק, ובודאי צריך לבדוק גם שאר מקומות יעוי"ש. אולם ודאי לא זהו רהיטת לשון הר"ש].

ג]

ויעוי' בחזו"א כ"ה י' שכ' בזה דבר חדש, והיינו דכוונת המשנה את מה צריך לבדוק בחצר המדור, אבל במדור עצמו ודאי צריך לבדוק את כולו. וחיליה דהחזו"א הוי מהתוספתא [הו"ד בר"ש] כיצד בודקים ישראל נכנס ואח"כ כהן, ואם נכנס כהן אע"פ שמצאו רצוף טמא יעוי"ש. ובפשוטו ביאר החזו"א בכוונת התוספתא דגם מקום המרוצף צריך בדיקה ולכן הכהן טמא. וזהו שהוכיח החזו"א דע"כ מה דתנן שצריך לבדוק ביבין. והרי גם מקום המרוצף צריך לבדוק, וע"כ דביבין הוי בחצר יעוי"ש.

ד]

אולם לו"ד לכאו' כוונת התוספתא דודאי מקום המרוצף אי"צ בדיקה, [ולכאו' לשיטת הרמב"ם דמדור הוי כארץ העמים, והרי בארץ העמים מהלך ע"ג אבנים שאינו יכול להסיטם, וכ"ש במרוצף דהוי טהרה בביה"פ ודו"ק]. אלא דהיות והוי מדור א"כ טימאוהו עד שיבדק, והיות והכהן נכנס בלי בדיקה הוי טמא, אפילו אם הוברר אח"כ שהכל מרוצף, והיינו שהבדיקה לא מועילה למפרע, וממילא גם אם אינו יודע שאי"צ לבדוק הוי עדיין דינו שנטמא ודו"ק.

ה]

ובדעת החזו"א צ"ל דביאר בכוונת התוספתא כש"כ שם בזר זהב, דחיישינן שמא מתחת למקום המרוצף יש נפל, ולפי"ז שפיר צריך לבדוק גם במקום המרוצף, וא"כ ע"כ כוונת המשנה הוי על ביבין שבחצר ודו"ק. [ולביאור זה לכאו' אין הוכחה דלא מהניא הבדיקה למפרע. ואולי אם בדקו ולא מצאו, א"כ הכהן אינו טמא וצ"ע].

ו]

ואולי י"ל גם לדעת הזר זהב שאי"צ לבדוק תחת המקום המרוצף, אלא דיסוד דין מדור, היינו שיצא מחזקת טהרה, ולכן חיישינן בכל מקום שבו ואפילו תחת הריצוף. אבל חיוב בדיקה הטילו רק על מקום שרגילים לקבור, וכל שבדקו ולא מצאו חוזר המדור לחזקתו, וזהו דהוי רבותא דאפילו שהכהן הלך רק במקום מרוצף, מ"מ כל שלא בדקו בביבין הוי טמא ודו"ק. [ויעוי' כעי"ז בסד"ט].

ז]

ובמרכבת המשנה בהל' ט' כ' דדיוק לשון המשנה מקום שיכולים להלך, ולא נקטה לשון שמצויין שם, והיינו דודאי מיירי שמצויין, אלא קמ"ל מתני' דביבין ומים סרוחין אינן יכולים להלך שם, ולכן צריך בדיקה יעוי"ש. ולפי"ז כלל לא נקטו את המקומות שחייבים לבדוק. [ויתכן שצריך לבדוק מקום רצוף] ורק נקטו את המקומות שלא שייך בהם פטור מבדיקה מחמת שחולדה מצויה, ומשום שגם אם מצויה, מ"מ אינה מהלכת שם יעוי"ש.

ח]

ולביאור המרכה"מ הוו ב"ש לחומרא, והיינו דבביבין כו"ע ס"ל שצריך לבדוק, היות וחולדה לא מהלכת שם, אבל באשפתות ועפר תיחוח ת"ק ס"ל שא"צ לבדוק היות וחולדה מצויה, וממילא יכולה ליקח הנפל, וב"ש ס"ל דהצריכו גם שם בדיקה וצ"ע.

ט]

אולם לשון הר"ש שרגילים להשליך שם נפלים לא משמע כביאור המרכה"מ, דהרי למרכה"מ בכל מקום יש סיבה לבדוק, אלא היות וחולדה מהלכת ממילא אי"צ לבדוק. ולשון הר"ש הוי דהוי סיבה לבדוק מצד הרגילות להשליך נפלים, ולא שצריך לבדוק היות וחולדה לא מהלכת שם ודו"ק.

ולפי"ז צ"ל דב"ש באו להוסיף דגם אשפה ועפר תיחוח שפחות רגילות להשליך נפלים גם צריך בדיקה, והיינו כש"כ הר"ש דזה שהוי העפר תיחוח מעורר חשש אולי מחמת שקברו שם נפל הוא שהוי תיחוח. וא"כ הוי סוג נפרד של סיבה לבדוק, ודו"ק. [ולהחזו"א הנ"ל, כל פלוגתתם הויא רק בחצר, ולא בבית שכולו צריך בדיקה ודו"ק].

י]

ויעוי' בפיהמ"ש ונקט דעפר תיחוח החולדה וחזיר יכולים להלך שם, ומשמע דס"ל דב"ה פליגי על ב"ש, וס"ל דעפר תיחוח אי"צ בדיקה היות ויכולים להלך שם, [ולפי"ז צ"ל דכן גרסינן במשנה, "ב"ה אומרים".] ויל"ע אם ב"ש פליגי על כל דינא דמצויין שם. ואולי יסוד פלוגתתם הוי בכה"ג שהגם שמצויין, מ"מ אינו בקל להוציאם משם, וזהו דפליגי אם כה"ג הצריכו באותם מקומות בדיקה ועי'. [ובמים טהורים כ' דמשמעות לשון הפיהמ"ש דלשון עפר תיחוח הוי מדברי ב"ה, וצ"ע האם כלל לא גרסינן לדברי ב"ש וצ"ע].

יא]

ולהחזו"א דביבין מיירי בחצר, א"כ ניחא דחזיר ודאי אינו רגיל ומצוי בבית, ושפיר בבית צריך לבדוק את כולו, אבל בחצר הוי ג"כ דין בדיקה, ושם צריך לבדוק כש"כ הר"ש כל מקום שרגילים לקבור, אבל בבית בודקים את כולו ודו"ק. ויעוי' חזו"א כ"ה י'. ולפי"ז אין שייכות בין רישא דביבין, לבין דינא דיכולים להלך, דהוו ב' ענינים שונים.

יב]

ויל"ע ביסוד הך מילתא דכל שיכולים להלך אי"צ בדיקה, האם גדרו דהוי כבדק, או דהיות ויכולים להלך, א"כ מעיקרא לא נתנו להם דין מדורות וצ"ע.

ויעוי' במים טהורים להלן משנה ט' בנופ"ש, דהרמב"ם כ' שם דאין הלכה כרשב"ג, ותמה שם, הרי טעמיה דרשב"ג הוי כמבואר בפיהמ"ש היות ובע"ח יחפרו וכו', וא"כ כמו דקיי"ל כב"ה במשנה ח' ה"ה ג"כ כרשב"ג במשנה ט'.

יג]

ויעוי"ש במים טהורים שכ' דשאני עיר שחרבה שכבר חל עליה דין טומאה, ולכן לא מהני להוציאה מטומאתה ע"י בע"ח, משא"כ דינא דב"ה יעוי"ש.

ולפי"ז מתבאר בספק הנ"ל, דכל מקום שחולדה מהלכת כלל לא הוחזק אותו מקום כמקום טומאה ודו"ק היטב.

פרק יח משנה ז-ח – בתוספתא

א]

בר"ש הביא תוספתא "הכל עושין מדור העכו"ם אפילו עבד ואפילו אשה ואפילו סריס ואפילו קטן בן ט' שנים" יעוי"ש. וברמב"ם פי"א טו"מ ה"ח הביאה. ובכס"מ תמה בזה דמאי קמ"ל, שהרי היות וכבר שמענו שאפילו איש בלי אשה, א"כ ה"ה אשה בלי איש. ובתויו"ט כ' בזה דהוי רבותא, דסד"א דוקא איש שדרכו לכבוש חיישינן שהביא למדורו אשה, ולא שאשה הביאה אליה איש קמ"ל יעוי"ש.

ב]

ובמל"מ כ' על התויו"ט דלא דק. והיינו דהרי פליגי הר"ש והרמב"ם מדוע גזרו על איש שאין עמו אשה, דלהר"ש דהוי מטעם דחיישינן שיביא עמו אשה, שפיר כ' התויו"ט לחלק בין איש לאשה. אבל לטעם הרמב"ם דגזרו על איש בלי אשה אטו יש אשה עמו, א"כ זהו קו' הכס"מ דאיש בלי אשה ואשה בלי איש שוין יעוי"ש.

ג]

ובביאור הרבותא באשה לשיטת הרמב"ם, יעוי' במרכה"מ שכ' דהיות והוי מדין מדורות העכו"ם, א"כ סד"א דעבד לא הוי חשיבות ושם מדור על שמו, וכן באשה סד"א דלא הוי על שמה, וממילא אין עלה תורת מדורות העכו"ם קמ"ל. ויעוי"ש שביאר לפי"ז ג"כ לדין קטן בן ט' וסריס, דאתי לאחלופי בגדול יעוי"ש. ובחזו"א כ"ה ט' ד"ה והא כ' בדעת הרמב"ם דהוי רבותא דסד"א דבעבד ואשה יחידים לא גזרו, ולכאו' הכוונה דעבד ואשה טפי מופקעים מלהפיל, וסד"א שלא גזרו ועי'.

ד]

ובר"ש כ' בביאור דינא דאפילו סריס, דאשתו מזנה ותולה בו יעוי"ש. והנה מה דבעינן במדור עכו"ם מ' יום, בפשוטו היינו משום דכדי שיהיה חשיבות מדור לטומאה בעינן שיתכן שנתעברה והפילה בזה המדור, ולכן בעינן מ' יום, ולפי"ז יל"ע הרי לכאו' אשתו של סריס גם אם תולה בו, מ"מ לא נתעברה במדור זה, ואיך נעשה עי"ז מדור העכו"ם, ולכאו' מוכח דלא בעינן שיהיה בזה המדור, אלא רק שיעור שיכול להיות וצ"ע.

ה]

ובשיטת הר"ש יעוי' בחזו"א כ"ה ח' ד"ה ר"ש שכ' דכוונת עבד ואשה שעושים מדור, היינו דסיפא דתוספתא הויא פירוש לרישא, והכוונה שעבד של כותי עושה מדור, והוי רבותא, שהרי כותי לא עושה מדור, וסד"א שמשום העבד לא יחול שם מדור עכו"ם קמ"ל. וכן אשה מיירי באשה הנשואה לכותי, וזהו שמהני משום מדור עכו"ם יעוי"ש. [ולפי"ז מסיק שם דסריס וקטן שאין להם אשה לא עושים מדור יעוי"ש].

ו]

שם בתוספתא "עכו"ם הנשוי כותית וכותי הנשוי בת עכו"ם" ולכאו' הכוונה דמשום דכותים לא עושים מדור וכמבואר כן בתוספתא רפ"ו דמקואות דארץ הכותים מקואותיה ומדוריה טהורים. וקמ"ל דמ"מ כאן נעשה מדור מחמת האשה. ויל"ע דלכאו' להר"ש דס"ל דאע"פ שאין עמו אשה דשוי מדור, היינו דחיישינן שמביא אצלו, והרי יתכן שהביא כותית, וע"כ דהוי מצד עצמו ולא משום האשה וצ"ע.

ז]

ויעוי' ג"כ בחסד"ד שכ' כדרך החזו"א, והחסד"ד כ' דהתוספתא פליגא על מתני', דלמתני' גזרו על איש בלי אשה, ולתוספתא לעולם מיירי שיש לו אשה, אלא בעינן שיהיה אחד עכו"ם יעוי"ש באורך.

ח]

שם בתוספתא "על מדור העכו"ם תולין רבי יוסי בר"י אומר שורפין" והרמב"ם פסק דתולין. ויעוי"ש שהביאו בעיקר דינא דגזירת מדורות עכו"ם, וכ' לעיל דהיות וגדר הגזירה דהוי טמא עד שיבדקו, לכן רק תולין. ויל"ע אם למ"ד שורפין פליג וס"ל דאין גדר הגזירה עד שיבדקו, אלא הוי טמא גמור, ובדיקה מהני לענין שלא נחוש לטומאה, ולא דמהני שלא נדון כמדור עכו"ם, או דרק פליגי אם היות והוי עד שיבדוק, אם שייך לחייב שריפה וצ"ע.

ט]

שם בתוספתא "היה זה נכנס וזה יוצא ולא שהה שם מ' יום", ובר"ש דהכוונה שבין שניהם יש מ' יום, ותמוה מה החידוש, וכי איך סד"א שיועיל צירוף של ב' גויים לאשוויי מ' יום, ומה שייכות בין זל"ז וצ"ע. ולשיטת הר"ש דבעינן לחוש שהביא אצלו אשה, ודאי צ"ע מה השייכות בין ב' העכו"ם, וגם לרמב"ם דהוי אפילו בלי אשה, מ"מ יל"ע מהכ"ת שיצטרפו.

י]

שם בתוספתא מת השומר אם שהה שם מ' יום. ויעוי' מש"נ במתני' בדין היו משמרין אותו. ובגי' הגר"א בתוספתא מחק לתיבת "מת" והיינו דלא מיירי כלל שהשומר מת יעוי"ש. ויתכן דהוצרך למחוק הגירסא משום דהוק' הקו' דכ' שם, דמאי קמ"ל במת השומר שצריך מ' יום, והרי ודאי דמ' יום שוו מדור ודו"ק.

יא]

ולפי"ז דלא גרסינן "מת" יעוי' בזר זהב, ונראה כוונתו לבאר לגירסת הגר"א, והיינו דשומר ג"כ שוי מדור עכו"ם. ונר' הכוונה דסד"א ששומר לא אלים ליתן מחמתו שם של "מדור עכו"ם" דהיות והבעלים הוו ישראל [או כותי] א"כ שומר לא שוי שם מדור עכו"ם קמ"ל ודו"ק.

אלא דלפי"ז צ"ע בכוונת סיום התוספתא "אם נכנס ויוצא אע"פ ששהה מ' יום טהור מפני שהוא בחזקת המשתמר" וצ"ע. ולכאו' צ"ל דהוי דבר בפנ"ע, והיינו לא לענין שהשומר שוי מדור עכו"ם, אלא אם הוי שומר מהניא שמירתו גם בנכנס ויוצא ועי'.

יב]

שם בתוספתא הכל נאמנים עליו לשומרו ואפילו עבד או שפחה ואפילו סריס אפילו קטן בן ט' שנים. ויעוי' בכס"מ פי"א ה"ט שכ' דאפשר פחות מבן ט' שאין ביאתו ביאה, א"כ גם לא יודע לשמור מביאה, ומאחר שאינו יודע לשמור מביאה לא יודע לשמור אם קברו יעוי"ש. והיינו דהוקשה לכס"מ לשיטת הרמב"ם מהו הך שיעור, ודבריו תמוהים מהו השייכות זל"ז. [ויעוי' חזו"א כ"ה ט'].

\* \* \*

א]

בר"ש שם מתוספתא "ביבין היוצאים מארץ העמים לארץ ישראל עושין להן סריגות וממעטן עד פחות מטפח" ובר"ש "כדי שלא תעבור הטומאה לאר"י", ולכאו' מתבאר בדברי התוספתא שיש בארץ העמים דין טומאת אוהל, והיינו גם לענין טומאת המשכה, ובפשוטו לפי"ז צ"ע דברי התוס' בכמה דוכתי, דנקטו דכה"ג שיש גשר וכדו' לא נטמא. וכאן חזינן שכן נטמא וצ"ע. [והיה אפ"ל דהתוספתא ס"ל כש"כ המל"מ צד א', דלרבנן דרשב"י יש טומאת אוהל, ואין דין ראשו ורובו יעוי"ש].

ב]

ובסד"ט רצה לפרש דכוונת התוספתא לא הוי לענין ארץ העמים, אלא לענין מדורות עכו"ם, [וקצת משמע כן, ממה דנקטו לדין ביבין לא בהדי כל דיני ארץ העמים, אלא בסוף דיני מדורות העכו"ם]. ומלבד שהוא דוחק, מ"מ לשיטת הרמב"ם דס"ל שגם מדורות היינו שנידון כארץ העמים, וא"כ לא הועיל מידי וצ"ע.

ג]

ובאמת דלשיטת הרמב"ם הוא צ"ע טפי, דהרי מדורות הוו כארץ העמים, ובארץ העמים לכאו' אין טומאת המשכה, וא"כ מה שייך דין ביבין וצ"ע.

ד]

בעיקר דין התוספתא, יל"ע מדוע נקטה התוספתא דוקא דין ביבין, דאם אתי ללמדינו שיש טומאת המשכה, הרי אפשר להביא עוד גווני. ועוד צ"ע דאם הוי מטעם טומאת המשכה, א"כ לכאו' מדוע נקטה דוקא ביב שתחת ארץ העמים שיוצא לאר"י, ולא ביב שנמצא תחת אר"י ויוצא לארץ העמים, דמ"מ אם הוי משום טומאת המשכה הרי גם כה"ג שייך שטומאת ארץ העמים תתפשט לאר"י וצ"ע.

ה]

ולכאו' מוכח דהוי דין מסויים בביב, ואינו טומאת המשכה דאהלים וצ"ב, והיינו דביב אין לו חשיבות מקום לעצמו, אלא הביב בטל למקום שעל גביו, ולפי"ז י"ל דהביב חשיב מכלל עצם ארץ העמים, ומשום כן גם חלק הביב שבאר"י בטל לארץ העמים, ולכן צריך שיעשה סריגות ודו"ק וצ"ע.

ו]

ויעוי' חזו"א כ"ה ז' [ד"ה גיטין] שתמה מהתוספתא על השיטות דלא מהני אוהל בלי אויר יעוי"ש. ויעוי"ש דנקט בכוונת התוספתא, דהרי שנינו דבעינן בארץ העמים שיהיה ראשו ורובו, וא"כ איך כאן הוי טמא, וכ' שם דהיות ונמשך מארץ העמים, א"כ כל האוהל מכלל ארץ העמים, ושפיר אם נמצא ראשו ורובו בחלק הביב של אר"י נדון כנכנס ראשו ורובו יעוי"ש וצ"ע. ותמוה מש"כ דהיות ונמשך נדון כארץ העמים. ולהנ"ל דהוי דין מסויים בביב ניחא ועי'.

ז]

ובמים טהורים מ"ז חרד"ן ד' כ' בכוונת התוספתא דבר חדש. דהגם דבארץ העמים אין אוהל הבאה, וכן בעינן שיכנס ראשו ורובו. מ"מ בביבין בארץ העמים שרגילות הוא שקוברים שם נפליהם, נתנו להם דין טומאה גמור, ויש טומאת הבאה, וכן ג"כ אפילו לא נכנס ראשו ורובו. [וכ' שם שדוחק לפרש שצריך ראשו ורובו, ודלא כחזו"א הנ"ל]. יעוי"ש וצ"ע.

ח]

ויעוי"ש במי"ט שסיים ליישב השמטת הרמב"ם לדינא דביבין, דהיות ופסק דעכו"ם לא מטמא באוהל יעוי"ש. ולכאו' למש"נ מתשו' הרמב"ם דס"ל דלכו"ע אין עכו"ם מטמא באוהל, א"כ אינו יישוב על שיטת הרמב"ם ועי'.

\* \* \*

א]

בר"ש [משנה ח'] הביא התוספתא דכיצד בודקין מדור, ישראל נכנס תחילה ואח"כ כהן, ואם נכנס כהן אע"פ שמצאו רצוף טמא יעוי"ש, ובפשוטו הכוונה דאע"פ שרצוף ואין חשש שיש תחתיו, מ"מ היות ונכנס קודם בדיקה טמא. ולכאו' כן נראה בכוונת החסד"ד. ורהיטת לשון הז"ז דחיישינן שיש תחת הרצוף, ויעוי' מש"כ במשנה.

ב]

ובחסד"ד שם כ' דמ"מ מדורות קילי מביה"פ וארץ העמים, ומ"מ הכהן טמא. וזהו גופא דקמ"ל דאע"פ דקיל, מ"מ אם נכנס טמא. ויעוי"ש דנקט עוד דלדבר מצוה פשיטא שמותר להכנס, והיינו דילפינן כ"ש מביה"פ ששרי להכנס לדבר מצוה.

אלא שתמה שם בחסד"ד מדוע השמיט הרמב"ם האי דינא דאסור לכהן להכנס למדורות עכו"ם.

ג]

ויעוי"ש בחסד"ד שכ' דאולי ס"ל להרמב"ם דתוספתא דאסור לכהן הויא כרבנן דקברי עכו"ם מטמאין באוהל, אבל למאי דקיי"ל כר"ש, א"כ אין אסור לכהן להכנס למדור עכו"ם, וזהו שלא הביאו הרמב"ם. [והוסיף דכ"ש שיש להוסיף מה שיש להקל במסויים בזה"ז יעוי' מל"מ בהל' אבל].

אלא דלכאו' למש"נ דהרמב"ם ס"ל דלא פליגי תנאי בדין קברי עכו"ם באוהל, א"כ לא שייך לפרש דהתוספתא דכהן טמא הויא לרבנן וק"ל.

פרק יח משנה ז-ט – מדורות עכו"ם בחו"ל

א]

בר"ש במתני' [ד"ה משמרים אותו] כ' "דהאי דינא דמדור הגויים לא שייך אלא בארץ ישראל, דחוצה לארץ בלאו הכי טמאה" יעוי"ש. ולכאו' דברי הר"ש תמוהים דלהלן במשנה דאסטוניות הביא הר"ש תוספתא דאין מדור עכו"ם וביה"פ בחו"ל, ותמה הר"ש שם דמאי קמ"ל והרי כולה טמאה ומה שייך למיתני הכי, והיינו דמשמע דהיות ואין בחו"ל מדור וביה"פ א"כ הוי טהור, והרי אינו טהור שם.

ב]

ויעוי"ש בר"ש שתי' דאיצטריך משום כהנים, שאסורים מחמת מדור העכו"ם, ומחמת ארץ העמים לא נאסרו. [והיינו דפשיטא ליה דכהני חו"ל אין שום דין עליהם כלפי טומאת ארץ העמים] וכן נפק"מ לענין הזאת ג' וז' לצד הש"ס בנזיר דמשום אוירה, ובמדור העכו"ם צריך הזאה יעוי"ש. ולפי"ז שיש נפק"מ דאלימא טומאת מדורות מטומאת ארץ העמים, א"כ מהו שכ' הר"ש כאן שלא גזרו בחו"ל היות ובלא"ה טמאה, והרי יש נפק"מ מגזירה דמדורות וצ"ע.

ג]

ומדברי הר"ש הנ"ל דנקט דהזאת ג' וז' ליכא להצד דמשום אוירה, ומדסתם לשונו, משמע שכל טומאת ארץ העמים כה"ג אי"צ הזאה. ולכאו' מוכח דלא ס"ל כפשטות דברי הרמב"ם דעל גושה לעולם איכא הזאה, וכל הנדון הוי רק על אוירה. ובר"ש משמע קצת דס"ל דאם משום אוירה, א"כ גם על גושה ליכא הזאה ודו"ק וצ"ע. [ושו"ר כן במים טהורים משנה ט' חרד"ן ג' יעוייש"ה. וכן בחזו"א כ"ה ה' ד"ה עוד נ"מ יעוי"ש].

ד]

והנה בעיקר קו' הר"ש יל"ע דלכאו' מצינו נפק"מ בין ארץ העמים למדורות עכו"ם, דבארץ העמים מבואר בסוגיא נזיר נ"ה דבעינן ראשו ורובו, ומדורות עכו"ם הרי נקטו הראשונים דהוי מטעם אוהל, וא"כ מטמא בהכניס אצבע. ושפיר הוצרכה התוספתא לחדש דבחו"ל אין מדורות, ונפק"מ שעד שיכנס רובו לא יטמא וצ"ע.

ה]

ויעוי' במל"מ פי"א טו"מ ה"א, שדן אם מה דבעינן ראשו ורובו, היינו לרשב"י דעכו"ם לא מטמא באוהל. וע"כ הגזירה הויא שלא יצאו לחו"ל, ועשו כה"ג שנכנס ראשו ורובו. אבל לרבנן דס"ל שעכו"ם מטמא באוהל, א"כ גם כשהכניס אצבעו נטמא, או אפילו לרבנן ג"כ הקילו שרק בראשו ורובו טמא יעוי"ש, ולהצד דלרבנן גם בכל דהו הוי אוהל, א"כ שפיר ניחא מה דלא נקט הר"ש האי נפק"מ וק"ל.

ו]

ונר' דהר"ש לא נקט כן, משום דהוי מילתא דלא שכיחא שיעמוד בארץ ישראל ויכניס אצבעו למדורות העכו"ם, שהרי אם נמצא בארץ העמים, מה נפק"מ אם נטמא בראשו ורובו, או באצבעו, והרי הוא בארץ העמים, וטמא מצד ארץ העמים וק"ל. [ושו"ר בחזו"א כ"ה ה' שמחמת קו' זו, כ' שכל קו' הר"ש הויא רק מביה"פ יעוי"ש, ויעוי' להלן ממי"ט].

ז]

והנה הרמב"ם בפי"א טו"מ הי"א ג"כ פסק להאי תוספתא, ולכאו' גם על הרמב"ם תמוה קו' הר"ש. ויעוי' בכס"מ שם שהביא להר"ש בלשונו. [ושם בכס"מ נקט בלשון הר"ש "והרי חו"ל כולה טמאה יותר מטומאת מדור העמים" יעוי"ש, וצ"ע מהו הכוונה שטמא יותר].

וכן במל"מ שם הביא להר"ש, ומשמע דס"ל דעפי"ד הר"ש ניחא ג"כ הרמב"ם.

ח]

אולם בכס"מ שם הביא למהר"י קורקוס שביאר בדעת הרמב"ם שהכוונה לגבי מובלעות דלית בהו טומאת ארץ העמים, וסד"א שיהיה בהם דין מדורות העכו"ם קמ"ל. ויעוי"ש שיישב לפי"ז דברי הרמב"ם התמוהים דנקט בהל' י"ב לדיני ארץ העמים, והוא תימה דהו"ל להביאם בהדי שאר הלכות ארץ העמים. ולהנ"ל ניחא דכוונתו לפרש דהתוספתא אתיא לגבי מובלעות דאין בהם דין מדורות יעוי"ש ודו"ק. [ומה שלא גזרו במובלעות, לכאו' צ"ל כהר"ש, דהיות ותרומה שם הויא רק מדרבנן ודו"ק].

ט]

ולכאו' מה דהמהרי"ק לא ס"ל שתי' הר"ש ניחא ג"כ לשיטת הרמב"ם, היינו שהרי התבאר דפליגי הר"ש והרמב"ם ביסוד דינא דמדורות, דלהר"ש הוי חשש של נפל המטמא, אבל להרמב"ם כללו המדורות בכלל דין ארץ העמים, ולפי"ז לא שייך הנפק"מ של הר"ש, דבשלמא להר"ש דהוו מדורות וארץ העמים ב' טומאות חלוקות, א"כ הגם שלא אסרו על כהני חו"ל מצד ארץ העמים, מ"מ להכנס למדור העכו"ם דהויא טומאה אחרת אסרו, וזהו שהוצרכו לחדש דלא גזרו על מדורות בחו"ל, אבל להרמב"ם דגם מדורות היינו דהוי כארץ העמים, א"כ היות וכהני חו"ל לא נאסרו בטומאת ארץ העמים, א"כ גם לא שייך לאוסרם במדורות, דזהו ג"כ טומאת ארץ העמים.

י]

וגם הנפק"מ דנקט הר"ש דהזאת ג' וז', הרי היות ומדורות להרמב"ם הוו כארץ העמים, א"כ לגבי ארץ העמים ג"כ ממ"נ אם הוי טומאת גושה הרי בשניהם יש הזאה, ואם טומאת אוירה, הרי הן בארץ העמים והן מדורות [דחשיבי כארץ העמים] אין הזאה ודו"ק. וזהו שהוצרך המהרי"ק לפרש נפק"מ אחרת אליבא דהרמב"ם ודו"ק.

יא]

אלא דדברי מהרי"ק צ"ע קצת, דהיות וכוונתו ליישב את הרמב"ם לשיטתו, והיינו דס"ל דגדר מדורות הוי לדונם בכלל ארץ העמים, א"כ מה הוצרכו כלל לחדש דמובלעות אין דין מדורות, והרי היות ובמובלעות אין דין ארץ העמים, א"כ פשיטא דאין דין מדורות, דבפשוטו לא עדיף מדורות דנדון כארץ העמים, מארץ העמים עצמה, והיות ובמובלעות לא שייך ארץ העמים, ה"ה ג"כ לא שייך מדורות. וצ"ל בכוונת המהרי"ק דלא עדיף מובלעות מארץ ישראל עצמה ששייך בה דין מדורות ודו"ק, וי"ל. [והיינו דמובלעות הוציאום מדינא דארץ העמים ועי'].

יב]

אלא דלכאו' בפיהמ"ש מבואר דרך ג' בביאור התוספתא, דיעוי' בפיהמ"ש לענין עיר שחרבה שהביא התוספתא, וביאר דהטעם דלא עשו מדור בארץ העמים, לפי שחו"ל כבר הובדלה בגזירה יעוי"ש. ומבואר דלא כמהרי"ק, שהרי למהרי"ק התוספתא מיירי במקומות שאין גזירת ארץ העמים, ובפיהמ"ש מפורש להיפך, והיינו דהיות וכבר יש לגזירת ארץ העמים זהו גופא הסיבה דלא עשו מדורות בחו"ל ודו"ק.

יג]

והפשוט דכוונת הפיהמ"ש, דהוי הרמב"ם לשיטתו, דגדר מדורות היינו שנחשב מכלל ארץ העמים, ושפיר זהו דקמ"ל התוספתא דבחו"ל לא שייך כלל גזירה דמדורות, שהרי כל גזירה דמדורות היינו לדון המדור כארץ העמים, והרי חו"ל כולה הויא ארץ העמים, ומה שייך לדונה כארץ העמים ודו"ק. ולהרמב"ם לשיטתו לא שייך כלל קו' הר"ש. [ואדרבה לפי"ז יל"ע מה יהיה הדין בציור המהרי"ק, שהרי במובלעות כן שייך גזירת מדורות, היות ואין שם דין ארץ העמים, ולכאו' י"ל כהר"ש דודאי יש במובלעות דין מדור, וכוונת התוספתא לארץ העמים שיש בה דין טומאת ארץ העמים ודו"ק].

יד]

אלא דלביאור זה בכוונת הפיהמ"ש, יל"ע הרי בתוספתא שנינו גם ביה"פ, ולכאו' בביה"פ לא הוי גדר הטומאה כארץ העמים, ויל"ע אם שייך בביה"פ הטעם דלא גזרינן בחו"ל היות וחו"ל טמאה, דלגבי מדור הוי מבואר, דהוו אותו גדר טומאה, אבל לגבי ביה"פ לכאו' הוו ב' גדרים חלוקים, וא"כ צ"ע אם שייך לבאר כן וצ"ע.

טו]

ובכס"מ שם הביא עוד דרך בשם מצאתי כתוב, דכוונת התוספתא דאין מדור בחו"ל, היינו שאין למדורות עכו"ם בחו"ל תקנה, דהרי שנינו דביה"פ מהני לטהרו בפני ב' ת"ח. וכן שמדור העכו"ם תנן דמהני ביה בדיקה. ועלה קמ"ל התוספתא דבחו"ל לא מועילה תקנה לטהרו. ולכאו' הכוונה דבחו"ל יהיה טמא מצד מדור העכו"ם וביה"פ, שהרי אם מצד ארץ העמים אי"צ לחדש דלא מהני לבודקו, שהרי שנינו לעיל שאין טהרה לארץ העמים. וע"כ כוונתו דגם למדור אין תקנה ודו"ק.

טז]

ולכאו' הביאור, דרק כה"ג שע"י הבדיקה יועיל להחזיק המקום בטהרה, לזה מהניא בדיקה, אבל ארץ העמים שגם אחר הבדיקה הויא טמאה, כה"ג לא תיקנו גם למדור עכו"ם טהרה ודו"ק.

[ויל"ע אם כוונת המצאתי כתוב, הוי לפרש את הרמב"ם או את התוספתא וצ"ע. ובמים טהורים להלן משנה ט' בנופ"ש, נקט בביאור הפיהמ"ש כהמצאתי כתוב בכס"מ יעוי"ש וצ"ע].

יז]

ולכאו' למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם שכל הגזירה דמדור הויא "עד שיבדוק" א"כ אי נימא כהמצאתי כתוב, א"כ צ"ל דבחו"ל עשו גזירה בפנ"ע, והיינו שמדור עכו"ם לא טמא "עד שיבדוק", אלא טמא לגמרי וצ"ע.

יח]

ולהמבואר בפיהמ"ש בכוונת התוספתא, א"כ הדרא לדוכתא תמיהת המהרי"ק מהו דהרמב"ם הביא התוספתא דמובלעות ודרכים של עולי בבל דהוי טהורות, לאחר דיני מדור עכו"ם, ולא בהדי דיני ארץ העמים וצ"ע. ואולי י"ל דהרמב"ם קמ"ל את יסוד שיטתו דדינא דמדור עכו"ם ודינא דארץ העמים הוו חדא וכש"נ.

יט]

ובעיקר קו' הר"ש על התוספתא דמה שייך לומר דאין מדור עכו"ם וביה"פ בחו"ל, והרי היא טמאה מגזירת ארץ העמים, ולכאו' נחלקו בכוונת קו' המים טהורים והחזו"א, דבחזו"א כ"ה ה' נקט דממדור העכו"ם לא קשיא, דיש נפק"מ לענין מכניס מקצתו כל שעומד סמוך לארץ העמים, וע"כ כל קו' הר"ש הויא רק מביה"פ. [וצ"ע הרי שם כ' שיש ג"כ נפק"מ בביה"פ, א"כ מה עדיף זה מזה].

כ]

אולם במים טהורים במשנה ט' חרד"ן ב' נקט לאידך גיסא, דמביה"פ לא הוקשה להר"ש דפשיטא שיש הרבה נפק"מ, וכל קו' הר"ש הויא רק ממדורות העכו"ם יעוייש"ה באורך.

פרק יח משנה ח-ט – האצטווניות

א]

מתני' "האצטווניות אין בהם משום מדור עכו"ם", ובר"ש דעשוי לנוי לפני הבתים ואין קוברים שם נפלים, ובפיהמ"ש שהוא מקום פרוץ אלא שהוא מובדל מרה"ר, ואין לו מחיצה סביב יעוי"ש.

והנה לפי' הר"ש לכאו' נראה שהיה צד לכלול האצטוונית בכלל הבית, ומכלל מדור שחל על הבית, וזהו דקמ"ל דהיות ועשוי לנוי ואין קוברים שם נפלים, זהו סיבה שלא להצטרף לתורת המדור.

ב]

ובשיטת הרמב"ם יל"ע, דרהיטת הפיהמ"ש מורה שאין לו שייכות עם הבית, אולם ברמב"ם פי"א ה"י כ' הטעם משום שהיא גלויה ואין בה מקום להטמין נפלים יעוי"ש. והיה אפ"ל לפי"ז דהויא סמוך לבית. [וברע"ב ספ"ו דטהרות לפני החנויות, ויעוי' ג"כ או"ח שמ"ה סי"ד ודו"ק].

ג]

ולכאו' לשיטת הר"ש, נראה דודאי כל הסברא דלא קוברים, מהניא לענין שלא יצטרף עם הבית, אולם לסברת הרמב"ם דאין מקום לטמון, לכאו' גם אם ידור שם, ג"כ הרי אין מקום לטמון.

אלא דבתוספתא מפורש דאם דר בתוכה כן הוי מדור, ולהרמב"ם צ"ב.

ד]

ואולי י"ל, דהרמב"ם לשיטתו דגזרו על מדור גם כה"ג שאין חשש בפועל לנפלים. [וכגון שאין עמו אשה] א"כ רק כה"ג שלא דר באצטוונית, מהני מה שאין מקום להטמין לענין שלא יצטרף עם המדור, אבל כה"ג שדר בפועל באיצטוונית, א"כ לא איכפ"ל מה שאין מקום להטמין, דמ"מ נעשה מדור ודו"ק. [ובחזו"א כ"ה י"ב כ' דאולי הרמב"ם לא גריס לה בתוספתא וצ"ע].

ה]

והנה לכאו' מצינו דאיצטווניות וחצר, הוו ב' דינים הפוכים, דאיצטוונית מבואר במשנה דאין משום מדור, ובתוספתא מתבאר דאם דר באיצטונית הוי עליה דין מדור, ולענין חצר יעו' בר"ש להלן משנה י' מתוספתא דבית שער ואויר החצר בזמן שהן מעורבין במדור עכו"ם טמאים, ואין מעורבים אין טמאים, ואילו אם גר בבית שער או אויר חצר, הרי מפורש להלן משנה י' דאין משום מדור וצ"ב. [ועומד בזה בחזו"א כ"ה י"ב יעוי"ש].

ו]

והנה התנא נקט כב' הלכות בפנ"ע הא דאצטווניות אין בהם משום מדור, והא דעשרה מקומות אין בהו משום מדור עכו"ם, ויל"ע מדוע לא כייל להו יחד.

ולכאו' פשוט, דהנך י' מקומות הוי החסרון במקום עצמו שאינו עומד למדור קבוע, ולכן מופקע מדינא דמדור, אבל איצטוניות לא מופקע בעצם ממדור, וכל הנדון במשנה הוי כה"ג שאינו דר בו, אלא ליתן עליו דין מדור ע"י שמעורב למדור עכו"ם, ולזה הוי מתני' דאיצטוניות מופקע מלהצטרף למדור אחר ודו"ק.

ז]

וזהו דהוי בהו דינים הפוכים, דאיצטוונית לא מופקע בעצמותו ממדור, אלא שלא רגילים או שאין מקום לקבור בו, ושפיר אם דר שם, אין סיבה שלא יתן עליה דין מדור, אבל כל שלא דר שם, ורק מעורב עם מדור, שפיר היות ולא קוברים שם הוי סיבה שלא יתבטל ויצטרף למדור, אבל בבית שער ואויר החצר הוי להיפך, דמצד עצמו הוי מופקע ממדור, ולכן אם דר שם אינו בכלל גזירת מדור, אבל לענין שיחול עלייהו [מחמת שמעורבים למדור] דין המדור, בזה שפיר מצטרפין ודו"ק.

ויעוי' בחזו"א שם שכ' כעי"ז בדעת הר"ש, ויעוי"ש מש"כ בכוונת הרמב"ם.

ח]

יעוי' להלן במשנה י' ומכלל הנך י' מילי נקט אלקטיות, ולהרמב"ם היינו תקרה על עמודים, ויל"ע מה ההבדל בין אסטוניות לאלקטיות, ולכאו' החילוק בפועל אם עשוי למדור, או שאינו ראוי לקבורה ועי'.

ט]

ויעוי' היטב בכס"מ פי"א הי"א ממהרי"ק בדינא דחצר, אם טומאת החצר הויא מחמת מדור החצר, או דטומאת החצר הויא מצד עצמה, יעוייש"ה מה שכ' הכס"מ בכוונתו.

י]

בר"ש הביא מתוספתא, דחנות אין בה דין מדור אא"כ דר בתוכה יעוי"ש. ולכאו' היינו דחסר בשם מדור, ולא משום דלא חיישינן בתוכה לטומאה ועי'. ויעוי' בר"ש שכ' "ודירתו בבית אחר" ונר' כוונתו כש"כ.

עיר גויים שחרבה

א]

מתני' "רשב"ג אומר עיר גוים שחרבה אין בה משום מדור גוים" יעוי"ש. ובפיהמ"ש דהוי עיר בארץ ישראל ששייכת לגויים, וטעמו דרשב"ג דהיות ויש שם בעלי חיים שמוציאים מה שיש שם ומכלים אותו יעוי"ש, אולם יעוי' בפ' הרא"ש שסיים עלה דלא גזרו חכמים טומאה על מדורותיה, ולא משמע שהכוונה כהפיהמ"ש וצ"ע.

ב]

והנה לשון הרא"ש מורה שהיא עיר של ישראל, אלא שמדורות עכו"ם שבאותה עיר חרבו, ולשון הפיהמ"ש משמע שכל העיר שייכת לעכו"ם, ובלשון הר"ש צ"ע דתחילת דבריו דהוי עיר ישראל שדרו עכו"ם, ומשמע כהרא"ש, ולהלן שם בפי' התוספתא נקט דהוי עיר של גויים שחרבה כולה, ומשמע כפיהמ"ש וצ"ע.

ג]

ובעיקר דין המשנה דעיר שחרבה אין מדור עכו"ם, ובר"ש מתוספתא דמדור עכו"ם אע"פ שחרב הרי"ז טמא, וביאר הר"ש ביישוב הסתירה, דמתני' בעיר שכולה גויים שחרבה, והתוספתא בבית של גוי שחרב וכל העיר ביישובה, ולא נתפרש מה החילוק. [ובכס"מ ג"כ תמה מה החילוק].

ד]

והרמב"ם פי"א טו"מ ה"ט הביא דמדור שחרב הרי הוא בטומאתו, ובראב"ד כ' דבמשנה שנינו דטהור, ואין חולק על רשב"ג, וכ' הראב"ד לחלק כנ"ל בין מדור שחרב לעיר שחרבה יעוי"ש.

ובכס"מ תמה על הראב"ד, דלדבריו [מלבד מה שלא ברור מה החילוק] עדיין תמוה בשיטת הרמב"ם, מדוע השמיט מתני' דעיר שחרבה טהורה יעוי"ש.

ה]

ולכן כ' שם בכס"מ, דהרמב"ם ס"ל דמתני' הויא רשב"ג ופליגי רבנן עליה, וזהו דינא דהתוספתא, ואין חילוק בין מדור שחרב לעיר שחרבה, ובשניהם הדין דהוי בטומאתו יעוי"ש.

ו]

אולם במל"מ תמה על הכס"מ, דודאי אין כוונת הראב"ד ליישב הרמב"ם, אלא ליישב המשנה מתוספתא, וכ' דחילוק הראב"ד מוכח מסתירת המשנה עם התוספתא, ויעוי"ש שהאריך בזה.

ז]

אלא דלכאו' הרי הרמב"ם בפיהמ"ש כ' להדיא דאין הלכה כרשב"ג, ומשמע דס"ל דלא כרשב"ג דמתני', ושפיר י"ל דס"ל דאין לחלק בין עיר למדור. ובמש"כ המל"מ דהחילוק בין עיר שחרבה למדור מבואר משום דבעיר שחרבה מצויין משא"כ במדור, ויעוי' במרכה"מ שדייק ללשון המשנה שלא הצריכו שמצויין שם, אלא שיכולים להלך שם, ולפי"ז גם במדור שחרב יכולים להלך, ואין לחלק ביניהם. וס"ל להרמב"ם כש"כ בפיהמ"ש שאין הלכה כרשב"ג, וזהו דס"ל בהלכה דכל מדור שחרב טמא יעוי"ש.

ח]

ובעיקר מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שאין הלכה כרשב"ג, יעוי' בתוס' יבמות ס"א וב"מ קי"ד, וכן בראשונים יבמות שם, שכ' דהלכה דלא כרשב"י דאין עכו"ם מטמא באוהל, היות וכאן במשנה נקט רשב"ג דמדור שחרב טהור, וע"כ דס"ל שיש דין מדור עכו"ם, ופליג על רשב"י, ורשב"ג ס"ל דעכו"ם מטמא באוהל, וחזינן דפליגי הראשונים אם פסקינן כרשב"ג. והגם שיש כלל שהלכה כרשב"ג במשנה, מ"מ יעוי' בתויו"ט ממהרי"ק בתשו' שכ' דהיינו רק בדברים שנוהגים בזה"ז יעוי"ש.

עכו ספק וטיהרוהו

א]

מתני' "מזרח קסרין ומערב קסרין קברות, ומזרח עכו היה ספק וטהרוהו חכמים" והנה לענין עכו שהיה ספק יעוי' בר"ש ורא"ש שהיה ספק אם הם מכלל ארץ העמים, ושוב טיהרוהו, והיינו שהוברר שאינו מארץ העמים. [דהא בתוספתא שאין מטהרין ארץ העמים] ויל"ע לדבריהם מדוע הכניס התנא בכלל דיני מדורות עכו"ם, דיני ארץ העמים וצ"ע.

ב]

ובפיהמ"ש נקט דכוונת מזרח קסרין ומערב קסרין, היינו דהוו בית קברות, וכן נקט דעכו וקיני היו מקומות מסופקים, ושוב טיהרום על פי עדויות, ושם בלשונו נקט "והיו סבורים המון העם שיש בו טומאה" ולכאו' משמע דלא כהר"ש דהוי נדון משום ארץ העמים, אלא שהוחזק שם טומאה ועי'. וגם לפיהמ"ש צ"ע מהו דכייל לה התנא בהדי דיני מדור העכו"ם. [ובשלמא אם הפיהמ"ש היה מפרש כהר"ש, שפיר י"ל דקמ"ל דמדור ג"כ גדרו ארץ העמים, אבל למש"נ דלא הוי משום ארץ העמים וצ"ע].

ג]

אם כוונת מזרח קיסרין כרהיטת הפיהמ"ש דהוי משום שיש שם טומאה, א"כ צ"ע מדברי התוספתא דהעיד ר' יהודה הנחתום ששאר כולה טמאה משום ארץ העמים, ומשמע כהר"ש דהנדון הוי משום ארץ העמים וצ"ע.

ד]

יעוי' בתוספתא דריבר"י התיר ארץ העמים, ולא התיר תרו"מ, ויל"ע מה ההבדל ביניהם.

ה]

יעוי"ש בתוספתא ששבתו בלוד ודנו מהו דין אשקלון לענין ארץ העמים, וענה להם אם ידורו מ' יום. והיינו דאינו נדון כארץ העמים, אלא יש עלה דין מדור. ולכאו' מלשונו מתבאר דלמדור צריך מ' יום ודלא כש"כ לעיל בשיטת רש"י פסחים ט' א'. ויעוי' בזה בסד"ט [דנקט ג"כ כן יעוי"ש].

ו]

שם בר"ש נקט דהוי ספק אם בעינן הזאת ג' וז' יעוי"ש, וצ"ע מה הוו צדדי הספק, ולכאו' לשיטת הר"ש היות וחיישינן לנפל, א"כ מהכ"ת שלא יהיה הזאה וצ"ע. [ולעיל דנקט דארץ העמים אין הזאה, מתבאר להדיא דנקט דבמדור יש הזאה וצ"ע].

פרק יח משנה י – עשרה מקומות

א]

בביאור המשנה דעשרה מקומות אין משום מדור, ובר"ש כ' בזה ג' טעמים, טעם א' דלא רצו להחזיק טומאה, וצ"ב מדוע בהנך מדורים לא רצו להחזיק, ואולי לא רצו להחזיק גם במקומות ארעיים.

עוד נקט הר"ש דבסתמא לא קיימא בחד דוכתא מ' יום, ויל"ע אם בכל הנך י' מקומות איכא ב' הנך טעמים, או דכל א' יש טעם אחר.

ב]

שם בר"ש כ' טעם שלישי, דמשום דלא קביעי לא קברי ביה, וצ"ב, דלכאו' גם אסתווניות לא קברי ביה. וצ"ל דחלוק אם לא קברו מצד דאינו קבוע, או לא קברי מצד מציאותו ודו"ק וצ"ב.