26 שלקות א - בדין דבר הנאכל חי ודבר הנאכל מבושל, [ואם הוו חד דינא]
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ג' כ"א אלול תשע"א

**א**

א] כתב הרמב"ם פ"ח מברכות ה"ג, ז"ל, פירות או ירקות שדרכן להאכל חיים אם בשלן או שלקן מברך עליהן בתחלה שהכל ולבסוף בורא נפשות, וירקות שדרכן להאכל שלוקין כגון כרוב ולפת אם אכלן חיין מברך עליהן בתחלה שהכל ולבסוף בנ"ר, ואם בשלן או שלקן מברך עליהן בפה"א ולבסוף בנ"ר, דברים שדרכן להאכל חיין ומבושלין אכלן בין חיין בין מבושלין מברך עליהן בתחלה ברכה הראוי' להן אם היו פירות עץ מברך בפה"א ואם היו פירות האדמה או ירקות מברך בפה"א, עכ"ל.

ומבו' בל' הרמב"ם, דדינא דדברים שדרכן להאכל חיים שאם בשלן או שלקן מברך עליהן שהכל, ודינא דדברים שדרכן להאכל שלוקין שאם אכן חיים מברך עליהן שהכל, חד דינא הוא, דכל שאוכל שלא כדרך אכילתו מברך עליו שהכל, וע"כ בין אם אכלן מבושלין כשאין דרכן בכך, ובין אם אכלן חיים כשאין דרכן בכך, מברך עליהן שהכל.

וכ"ה להדיא בל' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 241, ז"ל, ובתנאי שיאכל אותם כפי שדרך מרבית האנשים לאכול, מה שדרכו להישלק או להתבשל כלפת וסלק וכו' אין מברכים עליו בפה"א אא"כ יאכל שלוק או מבושל, ואולם אם יאכל נא כמי שאוכל חיטה חי' או לפת חי' וכו' אינו מברך אלא שהכל,[[1]](#footnote-2) ומה שדרכו להאכל חי לא מבושל כגון קישוא ומלפפונים וכו' מברכים עליו בפה"א אם יאכל חי, ואם יאכל מבושל או שלוק מברך עליו שהכל, ומה שדרך מרבית האנשים לאכלו חי כגזר וכו' מברך עליו בפה"א בין אם יאכל חי או מבושל, עכ"ל, והרי להדיא דחד דינא הוא, דאינו מברך בפה"א אלא בשאוכל כפי שדרך מרבית האנשים לאכול.

וכ"ה להדיא בל' הריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ב, אין מברכין אחת מברכות אלו המיוחדות שאמרנו אלא כשאוכלם כדרך שהעולם אוכלין, פירות או ירקות שדרכן לאכלן כשהן חיים בחיותן, ומבושלים בבישולן, אבל אם שינה בהן אינו מברך עליהן כלל, עכ"ל, ושם הל"ד, ז"ל, יש ירקות שנאכלין חיים בלבד ולא מבושלים, ויש נאכלין מבושלים או שלוקים או כבושים ולא חיים, ויש שנאכלין בין חיים בין מבושלים, כל שאכלם כדרך שהעולם אוכלים מברך עליהם בורא פרי האדמה, ואם לאו שהכל, עכ"ל, וכ"ה להדיא בל' המאירי בסוגיין, עיי"ש, וכ"נ גם באהל מועד שער הברכות דרך ד' נתיב ה'.

ב] וכן נ' גם מד' התוס' בסוגיין, ז"ל, ונראין הדברים שכל דבר שהוא כ"כ טוב מבושל כמו חי וחי כמו מבושל וכו' יש להן ברכה הראשונה שכ"כ שוין מבושלין כמו חיין, ומטעם זה מברכינן נמי על היין מבושל בורא פרי הגפן שכ"כ הוא טוב אחר הבשול כמו קודם לכן, וקרא וכו' שטובין יותר מבושלין מחיין כשהן חיין מברכין עליהם שהכל וכו', וכן אותן ערמוניות וחבושים שאינן ראוין לאכלן חיין כמו מבושלין בתחלה מברכין עליהן שהכל וכו', וכל דבר המתקלקל בבשולו וכו' כשהן חיין מברך עליהן בפה"א, עכ"ל.

ונ' להדיא בדבריהם, דחד דינא הוא, דלברך את ברכתו כשהוא חי בעינן שיהא טוב חי כמו מבושל ולברך את ברכתו כשהוא מבושל בעינן שיהא טוב מבושל כמו חי, וכל שטובין מבושלין יותר מחיין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, וכל שטובין חיין יותר ממבושלין מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, וכ"נ גם בד' תוס' ר"י שיריליאון והובא באו"ז סימן קס"ח ובד' הסמ"ק מ' קנ"א.

ג] ואמנם דבהך מילתא פליגי התוס' ודעימייהו ע"ד הרמב"ם ודעימי', דלדעת הרמב"ם ודעימי' תלי עיקר הדין בדרך אכילתן, דאין מברכין עליהן את ברכתן אלא בשאכלן כדרך שהעולם אוכלין, וע"כ כל שדרכן לאכלן מבושלין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, וכל שדרכן לאכלן חיין מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל.

אך לדעת התוס' ודעימייהו תלי עיקר הדין במה שהן טובין לאכול, ונ' לדעתם, דכל שהן טובין מבושלין מחיין, אף שדרך לאכלן גם חיין, מברכין עליהן שהכל,[[2]](#footnote-3) וכ"נ להדיא בסמ"ק שם, דכל המשתנין לעילויא ע"י בשול מברך עליהן בתחילה שהכל, וכ"נ גם בד' הטור סימן ר"ב וסימן ר"ה, וכמש"כ הפרישה בסימן ר"ב, ומאידך כל שהן טובין חיין ממבושלין, אף שדרך לאכלן גם מבושלין, והיינו בשמבשלין אותן מטעם צדדי, וי"ל גם בלא"ה חשיב שדרך לאכלן מבושלין, שהרי אם יהיו מבושלין לא ימנעו בנ"א מלאכלן, ולא איכפת לן במה שבפועל אין מבשלין אותן, מברכין עליהן שהכל, ועמש"נ בסימן ב' סק"ז דבזה תליא פלוגתת הרמב"ם עם התוס' בדין תומי וכרתי, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

ד] אמנם הנה במג"א סימן ר"ה סק"ג כתב, ז"ל, ז"ל תר"י שאין נאכלין חיין מברך כשהן חיין שהכל, וכ"מ סימן ר"ב סי"ב, אבל כשהן טובים חיין אף על פי שהן יותר טובים כשהן מבושלים מ"מ יברך חיין בפה"א, עכ"ל, ובא"ר שם סק"א ובנשמ"א כלל נ"א סוסק"א נקטו בדעתו, דאף אם אין דרך לאכלן לרוב בנ"א חיין, מ"מ כיון שהן טובים גם חיין, מברכין עליהן בפה"א, אך בשעה"צ סק"ב הביא מהגר"ז שנקט לא כן בדעתו.

והנה אמנם בדינא דדברים שדרך לאכלן חיין ואכלן מבושלין אין הדין כן, אלא אף שהן טובין לאכלן מבושלין, מ"מ כיון שהם יותר טובין כשהן חיין, מברכין עליהן שהכל, ובע"כ מזה דדינא דנאכלין מבושלין ודינא דנאכלין חיין, ב' דינים נינהו.

וכ"ה מבו' בד' תר"י בסוגיין וכמו שדקדק המג"א, ז"ל, וג' דינים חלוקים הם, דבר שאינו נאכל כמות שהוא חי ומשביח על ידי הבישול שנעשה "ראוי לאכילה" מברכין עליו מתחילה שהכל ולאחר הבישול בפה"א, ודבר שנאכל כמות שהוא חי "וגרוע מחמת הבישול" וכו', מברך עליהם מתחלה בפה"א ולאחר הבישול שהכל וכו', ואם הוא דבר שנאכל כמות שהוא חי והוא משובח ג"כ אחר הבישול וכו' מברך תחלה בפה"ע ולאחר הבישול ג"כ בפה"ע, עכ"ל, והרי דדינא דנאכלין מבושלין דמברך עליהן כשהן חיין שהכל, הוא רק בשאינו נאכל כמות שהוא חי ונעשה ראוי לאכילה ע"י בישולו, ואילו דינא דנאכלין חיין דמברך עליהן כשהן מבושלין שהכל, הוא כל היכא שנגרע ע"י הבישול, ורק כשהוא משובח ג"כ אחר הבישול הוא דמברך עליו בפה"ע, והרי דב' דינים נינהו, וכ"נ גם בד' הרשב"א, שפירש לדינא דנאכל חי שמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, דהוא משום דאישתני לגריעותא, ומ' "דהשינוי" לגריעותא מגרע את ברכתו.

ה] עוד יש להוכיח כן, ממה שהאריכו הפוסקים לדון בדין אגוז המטוגן בדבש, אם חשיב כנשתנה למעליותא או לגריעותא, ואם דינא דנאכלין חיין ודינא דנאכלין מבושלין חד דינא נינהו, הרי אף אי נימא דחשיב כנשתנה לגריעותא, בדין שיברך עליו בפה"ע, שהרי דרך הוא לטגנו בדבש ולאכלו, וא"כ כ"ה דבדינא דנאכלין מבושלין, נקטו הפוסקים דכל שדרך לאכלן גם חיין, מברכין עליהן בפה"א אף בשהן טובין מבושלין יותר מחיין, ה"נ בדין, דבדינא דנאכלין חיין, כל שדרך לאכלן גם מבושלין מברכין עליהן בפה"ע אף אם חשיב דהן טובין חיין יותר ממבושלין,[[4]](#footnote-5) והנה אמנם בתומי וכרתי שכתבו התוס' ודעימייהו דחשיב שנשתנו לגריעותא, י"ל דלא חשיב שהדרך לבשלם, כיון שאין מבשלין אותן לצורך אכילתן, אלא לצורך הבשר, אך באגוז המטוגן בדבש, הרי מבשלין אותו לצורך אכילתו, וודאי חשיב שדרך לבשלו.

ומבו' מזה, דדינא דנאכלין מבושלין ודינא דנאכלין חיין ב' דינים הם, וע"כ חלוקים הן בדינם, דדינא דנאכלין מבושלין דמברכין עליהן כשהן חיין שהכל, הוא רק בשאין דרך לאכלן כן, ואילו דינא דנאכלין חיין דמברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, הוא כל היכא דנתגרעו בבישולם, אף אם דרכן בכך, וכ"נ להדיא בד' הגר"ז, שלא הזכיר להך מילתא שאין דרכן בכך, אלא בדינא דנאכלין מבושלין ולא בדינא דנאכלין חיין, עיי"ש.

ו] ומצאנו הדברים מבוארים כן בטעמם בד' הגר"ז סימן ר"ב סי"ב, ז"ל, כל הפירות וכו' אין מברכים עליהם ברכתם אלא בדרך אכילתם שע"ד כן נוטעים אותם, ואם דרכם לאכלם מבושלים מפני שהם טובים יותר מבושלים מחיים, אע"פ שהם טובים וראוים לאכילה גם כשהם חיים אין מברכים עליהם ברכתם אלא לאחר הבישול אבל כשהם חיים מברכים עליהם שהכל, אבל פירות שדרך אכילתם הוא ג"כ לאכלם חיים אפי' הם טובים מבושלים יותר מחיים מברכין עליהם ברכתם בין חיים בין מבושלים, ואפי' פירות שדרך אכילתם הוא כשהם חיים ולא מבושלים שאין דרך רוב העולם לבשלם, לא נשתנית ברכתם בשביל שבישלם "שכיון שהגיעו לכלל פרי כשהם חיים אין הבישול מבטל תורת פרי מהם", והוא שלא נשתנה טעמם לגריעותא שהם טובים מבושלים כמו חיים, אבל אם הם טובים יותר חיים ממבושלים כיון שנשתנו מדרך אכילתם לגריעותא בטעמם, ירדו ממעלתם ומברכים עליהם שהכל כשהם מבושלים, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דבאמת תרי דיני נינהו, דדינא דדברים שדרכן לאכלן מבושלין, דמברכין עליהן כשהן חיין שהכל, הוא משום שאין עליהן חשיבות פרי, כיון דנטעי להו אדעתא דמבושלין,[[5]](#footnote-6) אך בדברים שדרך לאכלן חיין ואכלן כשהן מבושלין, ליכא למיתי מכח הך דינא, דכיון שהגיעו לכלל פרי כשהם חיים אין הבישול מבטל תורת פרי מהם, והתם דינא אחרינא הוא, דכל שנשתנו לגריעותא ירדו ממעלתם ומברכין עליהן שהכל, והך דינא ל"ש בשדרכן לאכלן מבושלין ואכלן חיין, שמתחילתן הן כן ולא נשתנו לגריעותא.[[6]](#footnote-7)

ואשר ע"כ הגם דדינא דדבר הנאכל מבושל דמברכין עליו כשהוא חי שהכל, הוא רק בשאין דרך לאכלו חי, ולדעת המג"א הוא רק כשאינו טוב לאכלו חי, אך דינא דנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא אף בדברים שטובין לאכלן מבושלין ואף בשהדרך לבשלם, דמ"מ כל שנשתנו לגריעותא בבישולם ירדו ממעלתן ומברכין עליהן שהכל, וזהו שדנו הפוסקים בדין אגוז המטוגן בדבש, דאם הי' חשוב שנשתנה לגריעותא, היו מברכין עליו שהכל, אף שהדרך לבשלו, וכנ"ל.

ז] אמנם הנה במ"ב סימן ר"ב סקס"ה כתב, ז"ל, וה"ה אם הי' להיפך שדרך אכילת בנ"א אותן הפירות הוא רק כשהם חיין כגון אגוזים וכה"ג, אינו מברך ברכת פה"ע כ"א כשהם חיים וכשהם מבושלים שהכל, עכ"ל, ובשעה"צ שם הראה מקורו מד' הרמב"ם, והרי שנקט דגם דינא דנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא רק כשאין הדרך לאכלו מבושל, וממש"כ וה"ה אם הי' להיפך, מ' דדינא דנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא חד דינא עם הא דבנאכל מבושל מברכין עליו כשהוא חי שהכל, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הפוסקים בסימן ר"ה, וגם במ"ב בסימן ר"ה לא הזכיר כלל להך מילתא, דנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא רק בשאין דרך לבשלו, וצ"ע בזה.

והנה אמנם העירני הרר"ג לנכון, דבאופן הרגיל ליכא נפ"מ בזה, ומשום דאף למשמעות ד' הפוסקים בסימן ר"ה דכל שטוב חי ממבושל מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, ול"מ מה שהדרך לבשלו, מ"מ לקושטא דמילתא כל דבר שדרך לבשלו, חשיב שהוא טוב מבושל כחי, שהרי מה שדרך בנ"א לבשלו, הוא משום שהם חפצים לאכלו מבושל, וא"כ חשיב שהוא טוב מבושל כחי, דאף אם באמת הוא ערב טפי כשהוא חי, מסתברא מילתא דלא חשבינן שבבישולו נשתנה לגריעותא, כיון שיש לו ב' דרכי אכילה מקובלים, ורק בדבר שאין דרך לבשלו, שאין בנ"א חפצים לאכלו מבושל, הוא דחזינן לבישולו כשינוי לגריעותא.

אך יל"ד דנפ"מ בזה בדבר שדרך בנ"א לבשלו מטעם צדדי, והוא מתגרע בבישולו, וכגון שמבשלים אותו כדי להשמיד חיידקים, או שמבשלים או כובשים אותו כדי שיתקיים, דלמשמעות ד' הפוסקים בסימן ר"ה הי' נראה דכל כה"ג מברכין עליו שהכל, אך למש"כ המ"ב בסימן ר"ב דרק בדבר שאין דרכו לאכלו מבושל מברכין עליו שהכל, הרי דכיון שדרך הוא לאכלו מבושל, מברכין עליו את ברכתו.

ואמנם אין הדבר מוכרע, די"ל דהא דבנשתנו לגריעותא איבדו את ברכתם, לא תלי במה שנשתנה לגריעותא באכילתם, אלא תלי במה שנשתנה החפצא לגריעותא, ובזה י"ל דכל שמועיל הבישול להשמיד חיידקים או כדי שיתקיים המאכל, לא חשיב כשינוי לגריעותא, ומברכין עליו את ברכתו, וצ"ע בזה.

שוב נתבוננתי דיש להביא מקור נאמן לזה, ממה שנחלקו הראשונים ביין מבושל אם מברכין עליו בפה"ג, ובד' הרא"ש בפ' המוכר פירות מבו' דטעם הסוברים דמברכין עליו שהכל, הוא משום שמתגרע בבישולו, והנה הרי אף דהוא מתגרע בטעמו, ה"ז מועיל לו שיתקיים, וכמבו' כן בירושלמי ובד' הר"ש תרומות ספ"ב, והרי דכל שהבישול פוגם את טעמו אף שהוא מועיל לו שיתקיים, חשיב כנשתנה לגריעותא, וגם ש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דס"ל דאינו מתגרע בטעמו, וכמבו' בדבריהם, וכמו שפירשו התוס' בסוגיין דהוא טוב מבושל כמו חי.

ושמא י"ל דכ"ז הוא רק בדבר שאין דרכו בכך, שהרי לא הי' הדרך לבשל יין, וכמש"כ הרא"ש בע"ז דהוי מילתא דלא שכיחא, דבזה הוא דאמרינן דכל שנגרע בטעמו חשיב כנשתנה לגריעותא, אך אם הדרך לבשלו כדי שיתקיים, י"ל דלא חשבינן לה כנשנתנה לגריעותא, אך בפשוטו נ' דאין לחלק בזה, וצ"ע.[[7]](#footnote-8)

**ב**

ח] והנה בד' הגר"ז נתחדש עוד, דכיון דינא דנאכל מבושל דמברכין עליו כשהוא חי שהכל, הוא שאין עליו חשיבות פרי משום שאין נוטעין אותו ע"ד כן, ע"כ ל"ש הך דינא כלל בדבר הנאכל חי שבא לאכלו מבושל, דכיון שכבר הגיע לתורת פרי אין הבישול מבטל תורת פרי ממנו, ובכה"ג כל הא דמברכין עליו שהכל הוא רק משום שנשתנה לגריעותא.

והנה בדבריו מבו' שהוצרך לזה, כדי לפרש הא דכל שלא נשתנו לגריעותא בבישולן, מברכין עליהן את ברכתן, אף שאין דרך לבשלן, ולא אמרינן דכ"ה דבפירות שאין דרך לאכלן חיין מברכין עליהן שהכל, ה"נ פירות שאין דרך לאכלן מבושלין מברכין עליהן שהכל,[[8]](#footnote-9) ובע"כ מזה דכל הא דכשאין דרכן בכך מברכין עליהן שהכל, הוא רק משום שאין עליהן חשיבות פרי, אך בדברים שדרך לאכלן חיין שכבר הגיעו לכלל פרי, ע"כ אף אם בישלן יש תורת פרי עליהן ומברכין עליהן את ברכתן, ורק אם נשתנו לגריעותא הוא דאיבדו את ברכתן.

אמנם לכאו' נ' דאף למשמעות ד' הרמב"ם והריטב"א דדינא הוא דכל שאין דרכן בכך מברכין עליהן שהכל, בין בשאין דרכן לאכלן חיין ובין בשאין דרכן לאכלן מבושלין, מ"מ יש לקיים לדינא דהגר"ז דכל שאינם טובים חיים ממבושלים מברכין עליהן כשהן מבושלין את ברכתן, אף שאין דרך לבשלן, והטעם בזה הוא, משום דבכה"ג הרי הא דאין דרך לבשלן, אי"ז משום דאיכא קפידא שלא לאכלן מבושלין, שהרי אינם טובים חיין ממבושלין, ומ"ט לא יאכלום מבושלין, ואך דבפועל אין מבשלין אותן כיון דאין תועלת בזה, וכל כה"ג לא חשיב כלל שאין דרך לאכלן מבושלין, שהרי אם יהיו מבושלים לא יקפידו בנ"א שלא לאכלם, ולא יעדיפו לאכול פירות חיין, וע"כ מברכין עליהן את ברכתן, וזה נ' ברור.

והנה לכאו' יש להוכיח כד' הגר"ז, ממש"כ הפוסקים דהא דבדבר הנאכל חי מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא משום "דנשתנה לגריעותא", ולכאו' תיפו"ל משום שאין דרך לאכלו מבושל, שהרי כיון שהוא משתנה לגריעותא בבישולו, סתמא דמילתא אין דרך לבשלו, ובע"כ מזה כד' הגר"ז דכיון דכבר הגיע לכלל פרי אין הבישול מבטל תורת פרי ממנו.

אך למש"נ נראה דאין להוכיח מזה, די"ל דאף שאין דרך לבשלו משום שהוא מתגרע בבישולו, מ"מ כיון שרוב בנ"א יאכלוהו מבושל, שהרי הוא טוב גם מבושל, חשיב שפיר כדבר שדרך לאכלו מבושל, וע"כ לא מצינו למיתי עלה אלא משום דינא דאישתני לגריעותא.

ט] אמנם נראה דיש להביא מקור נאמן לעיקר סברת הגר"ז, מד' התוס' ודעימייהו שנקטו בדעת הרי"ף, דבדברים שדרך לאכלן חיין ואכלן כשהן מבושלין מברכין עליהן את ברכתן אף אם שהן טובין חיין יותר ממבושלין.

וצ"ע, דהיאך מצינו למימר הכי, דאף שנשתנו לגריעותא ע"י בישולם ואין דרך לבשלן, מברכין עליהן את ברכתם, ומאי עדיף כה"ג מדברים שדרך לאכלן מבושלין ואכלן חיין דמברך עליהן שהכל.

והנה אמנם למש"כ תר"י דרק כשאינו נאכל חי מברכין עליו שהכל, י"ל דאה"נ מודה הרי"ף דבכה"ג שאינו ראוי כ"כ לאכלו מבושל מברכין עליו שהכל, אך למש"כ התוס' דכל שהן טובין מבושלין יותר מחיין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, תיקשי דמ"ט כשהן טובין חיין יותר ממבושלין מברכין עליהן את ברכתן אף כשהן מבושלין.

ונ' דמזה מקור נאמן ליסוד ד' הגר"ז, די"ל דרק בדברים שדרך לאכלן מבושלין ואכלן חיין מברכין עליהן שהכל, משום דאין חשיבות פרי עליהן, אך בדברים שדרך לאכלן חיין ואכלן מבושלין, אף שאין דרכן בכך וגם נשתנו לגריעותא, כיון שכבר הגיעו לכלל פרי אין הבישול מבטל תורת פרי מהם, וע"כ שפיר י"ל דמברכין עליהן את ברכתן, אמנם בסימן ב' סק"ה נת' מד' כמה מקמאי בדעת הרי"ף, דבאמת בכה"ג שאין דרך לאכלן מבושלין מברכין עליהן שהכל, ומשום דדמי להיכא שאין דרך לאכלן חיין דמברך עליהן שהכל, עיי"ש.

י] והנה כתב הגר"ז בסימן ר"ה ס"א, ז"ל, ואפי' מיני ירקות וקטניות שטובים מבושלים יותר מחיין אם דרך רוב בנ"א לאכלם ג"כ כשהם חיין מברך בפה"א גם כשהם חיין (ואפי' מיני ירקות שאין דרך רוב בני אדם לאכלם חיין אלא ע"י פת או דבר אחר כגון בצלים וכיו"ב ובא לאכלם בפנ"ע), עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל שדרך לאכלו חי ע"י דבר אחר, מברכין עליו את ברכתו אף כשאוכלו בפנ"ע, ובשעה"צ שם סק"ז הביא דעד"ז כתב החק יעקב בסימן תע"ה בדין מרור, דאף שאינו ראוי לאכול כ"א ע"י טיבול בחומץ מקרי ראוי לאכול חי, אך כתב דמד' המג"א שם מ' לא כן,[[9]](#footnote-10) ובמ"ב סו"ס ר"ג נקט לעיקר כד' הגר"ז.

ולפמש"נ נ' דהגר"ז אזיל לטעמי', דס"ל דהא דבדברים שאינם נאכלין חיין אין מברכין עליהן את ברכתן, הוא משום דחשבינן שעדיין לא הגיעו לכלל פרי כיון דלא נטעי לי' ע"ד כן, וכל שהגיעו לכלל פרי, אף שנתבשלו ואין דרכן בכך, ל"ש הך דינא, וע"כ פשוט דלא שייך הך דינא אלא בדברים שאינם נאכלין אלא ע"י בישול, אך כל שהן נאכלין חיין ע"י דבר אחר, הרי ודאי דכבר איכא תורת פרי עליהן, שהרי הן נאכלין בלא שינוי בגופן, וע"כ אף אם אוכלן בפנ"ע מברכין עליהן את ברכתן.[[10]](#footnote-11)

והמג"א דפליג ע"ז, נראה דאזיל לטעמי', דס"ל דבדבר הטובים חיים מברכין עליהן את ברכתן, אף אם אין הדרך לאכלן, ורק כשאינם ראויים כ"כ לאכלן חיין מברכין עליהן שהכל, ולפ"ז הרי מסתברא מילתא דיסוד הדין הוא דעל אכילה שאינה ראוי' כ"כ מברכין שהכל, וכ"נ להדיא בל' מחזו"י סימן ע"ג וסידור רש"י סימן קכ"א, דהוא משום דאכיל שלא כדרכו ומשונה הוא ובטלה דעתו, עיי"ש, וע"כ ל"מ מה שהוא נאכל חי ע"י טיבול, דמ"מ כיון שאינו ראוי כ"כ ליאכל חי לבדו, מברכין על אכילה זו שהכל.[[11]](#footnote-12)

יא] ולפמש"נ פשוט, דכל הך דינא דכשנאכל עם דבר אחר מברכין עליו את ברכתו אף כשאוכלו בפנ"ע, הוא רק בדינא דדבר שאינו נאכל חי דמברכין עליו שהכל משום שעדיין לא הגיע לכלל פרי, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא נאכל חי עם דבר אחר, כבר הגיע לכלל פרי ומברכין עליו את ברכתו, אך בדינא דדבר הנאכל חי דמברכין עליו שהכל כשנתגרע בבישולו, מסתבר דהוא אף אם הוא טוב לאכלו מבושל בצירוף דבר אחר, דמ"מ כיון שנתגרע בבישולו איבד את ברכתו, ול"מ מה שבידו לאכלו בצירוף דבר אחר, לחשבו שלא נתגרע כלל בבישולו, ואמנם אם כל בישולו הוא כדי לאכלו עם דבר אחר שדרכו בכך, י"ל דלא חשיב שנתגרע בבישולו, וצ"ע בזה.[[12]](#footnote-13)

יב] ויש להוסיף בזה, דהנה בשו"ע סימן ר"ה ס"ה כתב, הלפת כשהוא חי מברך עליו שהכל, אבל אם הוא מבושל או כבוש בחומץ או בחרדל בפה"א, ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, או כבוש כו', דכבוש כמבושל אף לענין ברכה, דאפי' מליח כמבושל כמ"ש ל"ח ב', וכ"ש כבוש דהא אמרינן מליח ה"ה כו' כבוש כו', עכ"ל,[[13]](#footnote-14) וכעי"ז כתב הגר"ז שם ס"ג, ז"ל, יש מיני ירקות שאין דרך לאכלם חיין אלא מבושלים או מלוחים או כבושים "שדינם כמבושלים" וכו', מברך עליהן כשהם חיין שהכל ומבושלים או כבושים בפה"א.

והדברים צ"ב רב, דמ"ט בעינן בזה לדינא דכבוש ה"ה כמבושל, הרי גם אם כבוש לא חשיב כמבושל, מ"מ כיון שהלפת נאכל כבוש, שפיר מברכין עליו בפה"א.[[14]](#footnote-15)

ומש"כ רש"י בההיא דזית מליח, דמליח כרותח, הוא לגבי דינא דשלקות מברכין עליהן שהכל משום שנשתנו ע"י בישול, ובזה שפיר בעינן להא דמליח כרותח, דאל"כ לא חשיב שנשתנה ע"י בישול, ועי' נובי"ת יו"ד סימן מ"ג, דאף למש"כ הרמב"ן דמליח לא חשיב כבישול כלל אלא שמבליע ומפליט, מ"מ חשיב כשלקות משום שנשתנה עי"ז, אך גם לפ"ז זהו מש"כ רש"י דמליח כרותח, דמה"ט משתנה עי"ז גוף הזית.[[15]](#footnote-16)

ולפי הנ"ל נ' דיל"פ דבריהם, דמה שהוצרכו להא דכבוש ה"ה כמבושל, אי"ז כדי לפרש הא דכשכבשו מברך עליו את ברכתו, דלזה ל"ב להא דכבוש ה"ה כמבושל, דבלא"ה נמי מברכין עליו את ברכתו כיון שהוא נאכל כן, אלא כדי לפרש הא דכשאוכלו חי מברך עליו שהכל, דאילו ל"ה חשוב כבוש כמבושל, הי' בדין שיברכו עליו כשהוא חי את ברכתו, שהרי הוא ראוי ליאכל חי ע"י כבישה, ומכח זה כבר יש תורת פרי עליו, ודמי לדבר הנאכל חי עם דבר אחר, שמברכין עליו את ברכתו אף כשאוכל בפנ"ע, ורק משום דכבוש ה"ה כמבושל, הוא דאמרינן דאינו נאכל כשהוא חי ועדיין אין תורת פרי עליו, דאף דהוא נאכל ע"י כבישה, הרי הוי זה כבישול, ונמצא דבעודו חי אינו נאכל כלל, ודו"ק.

אך בד' המג"א שם סק"ב נראה דבעי' להא דכבוש ומליח דמו לבישול, דמכח זה הוא דמברך על כבוש ועל מלוח את ברכתו, וזה צ"ב רב, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

?כתב בתשב"ץ קטן סימן שכ"ב, ז"ל, ואפילו אם יש אדם שאוכלן ברצון מבושלים יותר מחיין מברך עליהם ב"פ האדמה דבטלה דעתו אצל כל אדם

1. מבו' בזה כמש"כ רבינו מנוח פ"ג מברכות ה"ב, דמש"כ הרמב"ם שם דאכל דגן שלוק מברך לפניו בפה"א, הוא משום שאם אכלו חי, מברך עליו שהכל, ככל דבר שאין דרכו לאכלו חי, וזה דלא כמו שפירש הכס"מ שם, וכדבריו כתב בספר הבתים ש"ז הט"ז, וכ"כ בדעתו בספר המאורות ברכות דל"ז. ובאהל מועד דרך ד' נתיב ב', וכיון לזה בביאוה"ל סימן ר"ב סי"ב, וכן דעת המאירי לעיל דל"ו., אך בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דמיני זרעים חשיבי טפי וע"כ מברכין עליהן בפה"א אף שאין דרכן לאכלן חי, וכעי"ז כתב בספר הפרדס שער ג', ובביאוה"ל שם כתב בע"א קצת, עיי"ש, ויש לציין לד' הראב"ד בפ"י מתרומות ה"ז דלכאו' מבו' בדבריו דמברכין על חטה חי' בפה"א, ועי' עוד בדה"ח בקו"א להל' ברכות שהוכיח מזה דכשנאכל חי שלא ע"י הדחק מברכין עליו בפה"א, אף שמבושל יותר טוב, וכתב דמה"ט כוסס שעורה מברך שהכל, משום שאינו נאכל חי אלא ע"י הדחק, (אך לא נתישב בזה דעת הסוברים דמברכין על קמח שאינו קלי בפה"א), עיי"ש, ובאבהעו"ז סימן ר"ח כתב דהוא משום דבדגן שברכתו כשנעשה פת המוציא, אמרינן דנחית חד דרגא ומברכין עליו בפה"א, עיי"ש, ודבריו מתבארים היטב לפ"ד הרשב"א לקמן דמ"ד. דהא דאין מברכין על חטה במ"מ, הוא משום שאי"ז דרך אכילתה, עיי"ש, שו"ר עוד בזה בחי' הרא"ה לעיל דל"ו:, ז"ל, ומ"מ מידי בפה"א לא נפיק, דאורחיהו דאינשי זימנין דאכלי הכי, עכ"ל.

   ויש להעיר, דלפ"ד הרי"ד מסתבר דבפירות האילן מברכין עליהן בפה"ע אף אם אין דרך לאכלן חיין, אך הנה בד' התוס' בסוגיין מפורש דגם בפירות האילן שטובים מבושלין מחיין, מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, וכ"ה בשו"ע סימן ר"ב סי"ב, ואמנם בל' הרמב"ם פ"ח מברכות ה"ג מ' קצת דבפירות מברכין עליהן כשהן חיין בפה"ע בכל גווני, אך עי' בנהר שלום סימן ר"ה סק"ב שפירש דהוא משום דס"ל דכל הפירות חשיבי דדרך לאכלן חיין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם נ' דלאו כללא הוא, וכמו שנתעוררתי מהרר"ג, דודאי דדבר שדרך בנ"א שלא להקפיד לבשלו ואוכלין אותו חי, הגם שיושבח ע"י בישולו, מברכין עליו את ברכתו, דכל הא דמברכין שהכל כשהוא חי, הוא רק כשאנו רואים אותו כשהוא חי שעדיין אינו מתוקן כראוי לאכילה, אך כל שאין בנ"א מקפידין כלל לבשלו, שפיר חשיב שהוא בצורתו הטובה, ומה לי שבידינו לשבחו ע"י הבישול, ומשא"כ בדבר שטוב חי יותר ממבושל, כל שנגרע מעט בבישולו, הגם שעדיין הוא טוב, מברכין עליו שהכל, (וכמבו' בד' התוס' ביין מבושל שהוצרכו להא דכ"כ הוא טוב אחר הבישול כמו קודם לכן), דכיון שבתחילתו הי' טוב יותר, הרי דכל שנגרע בבישולו, חשיב שאינו בצורתו הטובה, וז"ב.

   שו"ר בנהר שלום סימן ר"ה סק"ב שכתב בדעת התוס', דרק אם אינם ראויין לאכילה כ"כ כשהן חיין, הוא דמברכין עליהן שהכל, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וילה"ע בזה, דהנה במ"ב סימן ר"ה סק"ה מבו' בדין שומים ובצלים, דכשהן חיין מברכין עליהן שהכל, משום שאין דרך לאכלן לבדן, וכשהן מבושלין מברכין עליהן שהכל משום דאישתנו לגריעותא, ולכאו' נ' דלדעת התוס' אין הדין כן, דכיון דחשבינן דכשנתבשלו אישתנו לגריעותא, נמצא שהן טובין חיין ממבושלין, וא"כ בדין שיברכו עליהן כשהן חיין את ברכתן, וכל מש"כ המ"ב דמברכין עליהן כשהן חיין שהכל, נ' דהוא אי נימא דהא דבנאכל מבושל מברכין עליו כשהוא חי שהכל, הוא משום דאין דרכו לאכלו חי, והוי אכילה שאינה ראוי' כ"כ, או משום דלא נטעי אדעתא דהכי, וע"כ אף בגוונא שאינם טובין מבושלין מחיין, מ"מ כיון שאין דרך לאכלן חיין, ולא נטעי אדעתא דהכי, מברכין עליהן שהכל, ודו"ק, אמנם היכא שהן גרועין למאכל, י"ל דגם לדעת התוס' יברכו עליהן שהכל, דומיא דקמח שאינו קלי דפשיטא להו להתוס' לעיל דל"ו. דמברכין עליו שהכל, (אך יתכן דכל הא דפשיטא להתוס' דמברכין עליו שהכל, הוא משום דאישתני).

   ויש להוסיף בזה, במש"כ הנשמ"א כלל נ"א סק"ה דעל הפירות בקטנן, כל שאין דרך לאכלן, מברכין עליהן שהכל, דומיא דדבר שאינו נאכל חי, עיי"ש, וכ"כ בדברי דוד לעיל דל"ו:, ועי' ביאוה"ל סימן ר"ב סי"ב, ונ' דכ"ז הוא אם דינא דאינו נאכל חי, הוא משום דאי"ז אכילה הראוי' לברך עלי', או משום שאינו בא לתורת פרי, אך לדעת התוס' דהוא משום דטובים מבושלין מחיין, י"ל דל"ש כן בבוסר שאין בו אופן אכילה אחר. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם לדעת התוס' גופייהו שפיר תלי הדין אם נשתנה לגריעותא או לא, שהרי נת' בדעתם דלא תלי הדין כלל אם דרך לאכלן או לא, אלא במה שהן טובין לאכול, וע"כ אם חשבינן לאגוז שנטגן בדבש דהאגוז עצמו נגרע ואינו טוב לאכול, היו מברכין עליו שהכל, אך למה שנקטו הפוסקים דכל שדרך לאכלו חי מברכין עליו את ברכתו אף אם הוא טוב מבושל יותר מחי, הרי דאי נימא דהכל חד דינא הוא, הי' בדין דגם אם נגרע האגוז בטיגונו, מ"מ כיון שדרכו בכך, יברכו עליו את ברכתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה בלבוש שם סי"ב, ז"ל, א"כ אין בישולן נגמר עד שיבשלו אותן דלהכי נטעו אותן מתחלה שיאכלום על ידי בישול, וכשמבשלין אותן הוא מביאן לדרך אכילתו והוא עיקר הפרי, לפיכך אין מברכין עליהם בשם פרי אלא לאחר בישולם וכו' אבל האוכלן חיים מברכין שהכל שעדיין לא נגמרו פריים ולא פרי הם, וכ"כ הלבוש גם בסימן ר"ה ס"א והט"ז שם סק"א, ועי' במש"ז שם שכתב דמה"ט מברכין עליהן שהכל אף שהן טובין חיין, דמ"מ כיון דאין דרך לאכלן חיין לא נטעי להו אדעתא דהכי, ועי' גם בפי' רשב"ץ לעיל דל"ו: (עמ' ריז) שנראה בדבריו דהא דירקות דאין דרך לאכלן חיין מברך עליהן שהכל, הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי.

   ויש להוסיף, דלפ"ז הי' נראה, דכל שדרך רוב בנ"א לאכלן חיין, אף אם בא לאוכלן מי שאין דרכו לאכלן חיין, מברך עליהן את ברכתן, דכיון שהן טובין חיין, ואך דאתינן עלה משום דלא נטעי אדעתא דהכי, לא תלי זה בדרך מי שבא לאכול, אך בנשמ"א כלל נ"א סוסק"א נקט דמי שאין דרכו בכך ואוכלו באקראי, מברך שהכל, והנה אמנם נ' בדבריו שם דאיירי רק בדברים שאין דרך רוב בנ"א לאכלן, ואך דמ"מ כל שהרבה אוכלין אותן כבר לא אמרינן בטלה דעתו, עיי"ש בדבריו שכתב כן, וע"כ מי שאין דרכו לאכלו מברך עליו שהכל, אך כל שרוב בנ"א אוכלין אותן, גם מי שאין דרכו לאכלן מברך עליהן את ברכתן, וצ"ע בזה, ועי' להלן סק"י בהערה מש"נ עוד בדעת הנשמ"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף מש"נ בסימן ג' סק"ג ואילך לדון, דהא דכשנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא משום דבכה"ג אמרינן דשלקות לאו במילתייהו קיימי, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דהוי זה דין מסוים בדבר הנאכל חי שבשלו, ולא שייך הך דינא כלל בדבר הנאכל מבושל שאכלו חי [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יש להעיר בזה, דהנה בתרומות פ"ב מ"ד ובראשונים שם מבו' דתאנים לחים יפים מגרוגרות, וגרוגרות מתקיימים טפי, ולפ"ז תיקשי דמ"ט מברכין על גרוגרות שמתיבשים בחמה בפה"ע, הרי נשתנו לגריעותא, ולכאו' בע"כ דכיון דעי"ז הם מתקיימים יותר, לא חשבינן לה כשינוי לגריעותא, עכ"פ היכא שדרכו בכך.

   אך באמת אין להוכיח מזה, דאם אכן כל הא דמברכין עליהן בפה"ע, הוא משום דלא חשיב כנשתנו לגריעותא, תיקשי דלמ"ד דכל שלקות מברכין עליהן שהכל, מ"ט מברכין על גרוגרות וצימוקים שנתיבשו בחמה בפה"ע, ובע"כ מזה דיבוש בחמה לא חשיב כבישול המפקיען מברכתן, ושמעתי מהרר"ג לפרש הטעם בזה בתרי גווני, או משום דאינם מתחממין בחמה כשיעור יד סולדת, או משום דבישול בחמה הוא מדרך הפירות, שהרי אף בעודם באילן הם מתבשלין ע"י החמה.

   אמנם הנה במג"א סימן ר"ב סקכ"א פירש בדעת רש"י, דהא דבבושלי דכמרא מברכין שהכל, הוא משום דאישתני לגריעותא, דומיא דדינא דנשתנה לגריעותא בבישולו, עיי"ש בפמ"ג ובמחה"ש, והרי דגם בנשתנה לגריעותא ע"י בישול בחמה מברכין עליו שהכל, אך עיי"ש בשעה"צ סקנ"ז דיש חולקים ע"ז, ואולי הוא מה"ט, ולפ"ז בע"כ לומר דבתמרים שעשאן גרוגרות, לא חשיב כשינוי לגריעותא.

   ואלא דתיקשי לפ"ז דלמ"ד דכל שלקות מברכין עליהן שהכל, יברכו על גרוגרות שהכל, וכנ"ל, אך נ' דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, ל"ש כן בבישול בחמה וכטעמים שנת' לעיל, וכל ד' המג"א הם בדינא דנשתנה לגריעותא, דהוא דין בפנ"ע, וכמש"נ באורך בסימן ג', ודו"ק.

   שו"ר בבה"ג הל' ברכות, ז"ל, עינבי ותאיני יבישתא ואהיני שליקי, עינבי ותאיני קדמי ברישא משום דלא אשתנו ואהיני אשתנו ע"י האור, ועינבי ותאיני יבישתא מברכינן עליהו על העץ אבל אהיני שליקי לא, עכ"ל, ומ' דהא דמברכין על גרוגרות וצימוקים את ברכתם, הוא משום דלא חשיב דנשתנו, ולכאו' כונתו ע"ד מש"א בע"ז דל"ז: דקליות לא נשתנו מברייתן, וזה מקור למה שראיתי שדנו דקליות לא חשיב כבישול לדינא דשלקות, משום דלא נשתנו.

   שו"ר עוד בקר"א בסוגיין שכתב בתו"ד, ז"ל, ולפ"ז יש מקום ספק בהנך פירות שמיבשין אותן בתנור אי מברכין עליהם בפה"ע דהא הרוב אוכלין אותן כשהם חיים, וצ"ע, והיבשות בתנור חשיב ג"כ נשתנה ע"י האור, עכ"ל, והרי שנקט דמה שנתיבשו חשיב כנשתנו, ודלא כמש"נ בד' הבה"ג, וגם נ' מדבריו דמחלק בין נתיבשו באור לנתיבשו בחמה, וע"כ מברכין על גרוגרות וצימוקים בפה"ע, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונ' מד' הגר"ז אלו, דביסוד הדין הא דפירות שאין דרך לאכלן חיין מברכין עליהן שהכל, לא תלי כלל במה שהם טובין מבושלים מחיים, וגם אם היו טובים חיים כמבושלים, מ"מ כיון שאין דרך לאכלן חיים מברכין עליהן שהכל, ומש"כ הגר"ז לעיל מינה דאין דרך לאכלן חיים משום שהם טובים מבושלין מחיין, היינו משום דלא משכח"ל דאין דרך לאכלן חיין אלא בשהן טובין מבושלין מחיין, וכ"ה להדיא בד' הנשמת אדם כלל נ"א סק"א, ואך דצ"ב, דכיון שהן טובין חיין כמבושלין, מ"ט אין דרך לאכלן, ובביאוה"ל סימן ר"ה ס"א הביא לד' החיי אדם, וצ"ע אם כונתו לפסוק כן דאף בכה"ג מברכין עליהן שהכל, שהרי בד' המ"ב שם סק"ג מבו' דרק אם הן טובין מבושלין מחיין הוא דמברכין עליהן שהכל כשאין דרך לאכלן, ושמא יש לחלק בין היכא שאין דרך כלל לאכלן להיכא דאין דרך רוב בנ"א לאכלן, אך צ"ע המקור לזה, שהרי החיי אדם לא חילק בזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וצ"ע, דלפ"ד המג"א דל"מ מה שדרך לאכלו חי אלא בעינן שיהא דרך לאכלו באופן זה, אטו נימא דמי שאוכל ירק שדרך לאכלו חי, בטיבול וכיו"ב באופן שאין דרך בנ"א לאכלו, יברך עליו שהכל, אך העירני הרר"ג לנכון דלק"מ, דכה"ג לא חשיב כלל שאין דרך לאכלו, שהרי אין נמנעין מלאכלו מחמת עצמו, אלא מחמת הדברים המעורבין בו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובמ"ב סו"ס ר"ג הביא מש"כ החיי אדם דצנון שלנו שהוא מר ואין דרך לאכול בלא פת לא חשיבא כ"כ ומברך עליו שהכל, וכתב ע"ז דהגר"ז הוכיח מהחק יעקב דמ"מ מברך עליו בפה"א, עכ"ד, אמנם הנה עי' בשע"ת שם סק"ב דמשמע בדבריו דכל הא דס"ל דמברכין על צנון שאוכלו לבדו שהכל, אף שהוא ראוי לאכלו חי עם פת, הוא רק משום שכשאוכלו עם פת הו"ל טפל, ויל"פ כן גם בד' הנשמ"א, עיי"ש.

    ולפ"ז י"ל דלעולם מודה החיי אדם ליסוד הדברים, דכל הא דבדבר הנאכל מבושל אין מברכין עליו כשהוא חי את ברכתו, הוא משום שעדיין אין תורת פרי עליו, וכאשר כן מ' קצת בדבריו, עיי"ש, ומה"ט נקט דגם אם הוא טוב חי כמבושל ואך דאין דרך לאכלו חי, מברכין עליו שהכל, עיי"ש, וע"כ ודאי דל"ש הך דינא היכא שדרך לאכלו חי עם דבר אחר, ורק היכא שאינו נאכל חי אלא בתורת טפל לדבר אחר, הוא דחשבינן דעדיין אין תורת פרי עליו, ולפ"ז אין דבריו נסתרין מד' החק יעקב, ודו"ק.

    אמנם ממש"כ הנשמ"א שם דטעם הא דהאוכלו חי מברך שהכל, הוא משום דבטלה דעתו, וע"כ כתב דאם הרבה בנ"א אוכלין כן, תו לא אמרינן דבטלה דעתו, וע"כ כל שדרכו לאכלו, מברך עליו את ברכתו, נראה דיסוד הדין הוא דאינו מברך על אכילה שלא כדרך האכילה דהפרי, ולפ"ז מסתברא מילתא דל"מ מה שהוא נאכל חי ע"י טיבול וכיו"ב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם כ"ז י"ל אי נימא דדינא דנאכל מבושל ודינא דנאכל חי ב' דינים נינהו, אך למשמעות ד' התוס' דחד דינא הוא, הרי אין לפרש דהא דכשהם טובים חיין ממבושלין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, הוא משום דהוי אכילה שאינה ראוי' כ"כ, שהרי בדינא דנאכלין חיין דמברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, הוא אפי' כשאכילתן ראוי' היא, וכמש"כ הראשונים בתומי וכרתי שבישלן עם בשר, ובע"כ דלא תלי הדין בהאכילה, אלא תלי הדין בגוף הירקות, דאם אינם במצבם הטוב, מברכין עליהן שהכל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומה"ט כתב הגר"ז בסימן ר"ה שם, ז"ל, ומ"מ שום ובצל שהזקינו ואינם ראוים לאכלם חיין בלא פת מפני שהם שורפים במאוד מברך עליהם שהכל (כמו על החומץ הואיל ונשתנו לגריעותא), עכ"ל, והוא מד' הט"ז שם סק"ב, והרי דאף שהן ראויים לאכלן עם פת, מ"מ כל שאוכלן בפנ"ע מברך עליהן שהכל, והיינו משום דכל שהזקינו חשיב כנשתנו לגריעותא, ובזה ל"מ מה שהן ראויים לאכלן אם פת.

    אך באמת בהך דינא נ' דא"צ לזה, דכל הא דכשהן נאכלין עם דבר אחר מברכין עליהן את ברכתן אף כשאוכלן בפנ"ע, הוא רק כשהן ראויים לאכלן גם בפנ"ע, ואך שאין דרכן בכך, אך בשום ובצל שהזקינו שאינם ראוים לאכלן חיים בלא פת, מברכין עליהן שהכל, ובפשוטו הי' נראה דאי"ז כלל לדינא דנשתנה לגריעותא בבישול שמברכין עליו שהכל, אלא הוא דין בפנ"ע, דומיא דחומץ, אך בל' הגר"ז מ' קצת דחד דינא נינהו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובביאור הגר"א סימן רט"ז ס"ג כתב בדינא דמי ורד דמברכין עליו בורא עצי בשמים, ז"ל, ואף שאין ראי' ממשחא כבישא להרא"ש דכבוש כמבושל אף לענין ברכה כמ"ש ל"ח ב' במליח וכ"ש בכבוש, עכ"ל, וצ"ב מאי מדמי הנידון אם דינא דמי שלקות דמברכין עליהן את ברכת הפרי הוא אף בכבוש, למש"א בסוגיין דבמליח איכא לדינא דשלקות לאו במילתייהו קיימי. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואין לומר דבאמת אין הלפת נאכל כבוש, וע"כ בעינן להא דכבוש ה"ה כמבושל, שהרי אם אכן אינו נאכל כבוש, לא יועיל כלום הא דהוי כמבושל, ולכאו' הדבר פשוט דדבר הנאכל מבושל ואינו נאכל כבוש או מלוח, דמברכין עליו כשהוא כבוש או מלוח שהכל, דהגם דחשיבי כמבושל לענין ברכה, מ"מ הרי בדרך בישול זו אין דרך לאכלו [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש להסתפק אם הוצרך רש"י לזה גם לדידן דקי"ל דרק בשנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, או דלדידן אף אם מליח ל"ה כרותח, מ"מ כיון שנשתנה לגריעותא עי"ז איבד את ברכתו, וכל מה שהוצרך רש"י לזה, הוא רק להך מ"ד דשלקות אף בשדרכן בכך ועיקרן עומד לכך לאו במילתיהו קאי, והך דינא ודאי הוא משום דהבישול משנה את שמו, ולזה בעינן להא דמליח ה"ה כרותח. [↑](#footnote-ref-16)