זבים פ_ה מ_א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"א**

א] **מטמא וכו' וכלי שטף במגע אבל לא במשא,** הרא"ש כתב דאע"ג דילפינן שאר כלים מבגדיו, ובבגדיו הרי גם הבגד העליון טמא אע"פ שאינו נוגע בו, נמצא שמטמא במשא, שאני בגדיו דבטלים לגבי' והוי כנוגע בכולם, ונתחדש בדבריו, דכל המטמא בגדים, מטמא בגדים שלבוש אף שאינו נוגע בהן, (וכ"ה מבו' בשטמ"ק ב"ק כ"ה ב' בשם מהר"ר יהודה), וכנראה דילפינן לה מדכתיב יכבס בגדיו, וכל הבגדים שלובש במשמע.

אך הגר"א באלי' רבה בפ"ק דכלים כתב דאינו מטמא בגדים שעליו שאין נוגעין בגופו, וכ"כ באדרת אליהו במדבר י"ט ח', וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש לעיקר דינא דטומאת בגדים, ז"ל, שכ"ז שהוא נוגע בבשרו ומחובר במטמאיו "אם נגע" בבגדים טימאן, עכ"ל, ומ' דאינו מטמא אלא את הבגדים שנוגע בהן, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דכלים מ"ב, ז"ל, שהוא מטמא כל בגד שיגע בו, בין שהי' עליו כמלבוש בין שלא הי', עכ"ל, וכ"נ בד' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב, ז"ל, שהנוגע במשכב אם הי' אדם "ונגע בבגדים" ובשאר כלים עד שלא פירש ממטמאיו ה"ז טמאם וכו', הנה למדת שכל טמא שנאמר בו יכבס בגדיו ה"ז מטמא בגדים "שיגע בהם" כ"ז שלא פירש ממטמאיו וכו', עכ"ל, וכ"נ בדבריו בפ"ה מפרה ה"ב וה"ד, עיי"ש, ועי' בס' תוספות העזרה לתו"כ שמיני פ"ה אות ט' ובחזו"א בהוספות למכילתין שדקדקו כן מד' הרמב"ם, אך במי נפתוח פרפר כ"ב ובמנ"ח מ' קס"א כתבו דדעת הרמב"ם דמטמא כל בגדים שלבוש, וצ"ע, ועיי"ש בס' תוספות העזרה שהוכיח כן גם מד' הרמב"ן בב"ב ט' ב', עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש בחזו"א שעמד בזה בדינא דהבא אל הבית המנוגע, דכלים שהוא לבוש צריך שהי' כדתנן בפי"ג דנגעים, ואיתא בתו"כ דאפי' י' לבושים זעג"ז כולם אינם טמאים עד שישהה, והא דכששהה טמאים הבגדים, היינו מכח האדם, וכמש"כ התוס' בחולין ע"א ב', וא"כ אי נימא דבטומאת בגדים אינו מטמא אלא את הבגדים שנוגע בהן, הי' בדין דבגדים שהוא לבוש ואינם נוגעים בגופו טהורים אף אחר ששהה, עיי"ש מש"כ בזה.

ב] בפירש"י ב"ב ט' ב' כתב דהנושא נבילה אינו מטמא אלא בגדים שלובש דהרי הן כמוהו, אבל שאר בגדים שנוגע בהן אינם טמאין, והתוס' וש"ר שם הק' ע"ז מהא דמרבינן בתו"כ דמרבה אף שאר כלים, אע"ג דלא שייך בהו לבישה, (וכ"נ במשנתינו דהוא מטמא כל כלי שטף, ורק אדם וכ"ח אינו מטמא), ועיי"ש בריטב"א במש"כ בדעת רש"י, ולפי דבריו מודה רש"י דלדינא ה"ה מטמא כל בגדים וכלים שנוגע בהן.

ובס' תוספות העזרה לתו"כ שמיני פ"ה אות ט' כתב בדעת רש"י, דשאר כלים דמרבינן, היינו כלים שהוא לבוש בהן כגון עיר של זהב ונזמים וטבעות של מתכות, (והא דבעינן קרא לרבוינהו, הוא משום דס"ד דדוקא בגד שהוא טווי ואריג נטמא), והא דממעט אדם וכ"ח, לדוגמא בעלמא נקטינהו, וממעט להני ודכוותייהו דלא שייך בהו לבישה, (גם י"ל דנתמעט כ"ח גם אם הוה משכח"ל בי' לבישה), עכ"ד, ועמש"נ להלן אות ט"ו לישב ד' רש"י בע"א.

ג] והנה בחי' הריטב"א בב"ב שם פירש בדעת רש"י, דהא דאין נטמאין אלא הבגדים שהוא לובש, הוא משום שהם טפלים לו, ובפשוטו הי' נראה לפ"ז לדעת רש"י, דודאי דהוא מטמא כל בגדים שלובש אף שאינו נוגע בהן, וכד' הרא"ש, (דכיון דאינו מטמא כל בגדים שנוגע בהן, והוי דין מסוים בבגדים שלובש שהוא מטמאם, מהיכ"ת נימא דאינו מטמאן אא"כ הן נוגעין בו).

אך בס' תוספות העזרה שם כתב להוכיח לדעת רש"י דאינו מטמא אלא בגדים שהוא נוגע בהן, מהא דתנן הכא דמטמא כלי שטף "במגע", ולדעת רש"י דאינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש בהן, בע"כ לפרש למתניתין דקאי על כלי שטף שהוא לבוש בהן, ומדתנן שהוא מטמאן במגע, ש"מ דאינו מטמא בגדים שהוא לבוש בהן אלא אם הוא נוגע בהן, עכ"ד, ולכאו' הוא מוכח טפי מהא דתנן "אבל לא במשא, אשר צ"ע לדעת רש"י דאף במגע אינו מטמא בגדים שאינו לובש, ובע"כ דמכוון מתניתין הוא דגם בגדים שהוא לבוש אינו מטמא אלא במגע ולא במשא.

ואמנם למש"נ להלן אות ט"ו בדעת רש"י דאף דמדאורייתא אינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש, מ"מ מדרבנן ה"ה מטמא לכל הכלים, הרי דע"ז הוא דתנן דמטמא כלי שטף במגע אבל לא במשא, ואין ללמוד מזה, דאף בגדים שהוא לבוש בהן אינו מטמאן אלא כשהוא נוגע בהן.

ד] בפי' הר"ש כתב בתו"ד דהמטמא בגדים, נחשב כאב הטומאה בשעת מגעו, כיון דמטמא בגדים, וכ"כ הר"ש לקמן מ"ב ומ"ו ובפ"ק דאהלות מ"ב ומ"ה, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב ובידים פ"ג מ"א, ובל' הרא"ש באהלות שם מ"ה, ובל' הרמ"ה ב"ב ט' ב', ומ' בדבריהם, דיסוד דינא דטומאת בגדים הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו חמירא טומאתו, והוי כאב הטומאה, וע"כ הוא מטמא בגדים, וכ"ה בל' התוספתא כלים ב"ק פ"ו ה"א, כל "שאב הטומאה בשעתו" וכו' אין מטמא אדם וכ"ח.[[2]](#footnote-3)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב, ז"ל, שהמתטמא בזב כ"ז שהוא נוגע בו ה"ה מטמא כלים אם נגע בהן "ואע"פ שהוא ראשון לטומאה", עכ"ל, ומ' מדבריו, דלעולם אף בשעת מגעו הוי ראשון לטומאה, ודינא דחיבורים הוא, דכ"ז שלא פירש ממטמאיו, ה"ה עושה את הכלים כמותו, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב, ז"ל, ה"ז מטמא בגדים שיגע בהם כ"ז שלא פירש ממטמאיו ועושה אותן ראשון לטומאה "כמוהו", עכ"ל.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"ה מפרה ה"ב, ז"ל, הנושא את הנבילה אחד בגד שעליו או כלי שיגע בו כ"ז שהוא נושאה הרי הן טמאין והרי הן ראשון לטומאה, "וכן זה הנושא ה"ה ראשון", פירש ממטמאיו והשליך את הנבילה הרי הוא ראשון "כמות שהי'", עכ"ל, והנה הרי מש"כ הרמב"ם דזה הנושא ה"ה ראשון, קאי על קודם שפירש ממטמאיו, שהרי אח"ז כתב דאף אחר שפירש ה"ה ראשון כמות שהי', והרי דאף קודם שפירש ממטמאיו הו"ל ראשון, וזהו מש"כ הרמב"ם דאחר שפירש ממטמאיו ה"ה ראשון כמות שהי', והרי דגם קודם לכן הי' ראשון, והא דהוא מטמא את הכלים ועושה אותם ראשון לטומאה, הוא משום דדינא הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו ה"ה עושה את הכלים כמותו.[[3]](#footnote-4)

ה] ובתוס' הרא"ש שהובא בשטמ"ק ב"ב שם כתב בשם הריצב"א, בהא דבעי קרא לרבויי דהוא מטמא אף שאר כלים כבגדים, ז"ל, דדוקא נושא את הנבלה שאין הטומאה יוצאת מגופו איכא למימר שהבגדים שהוא לבוש בשעה שהוא נושא את הנבלה בטלים לגבי גופו וכאלו הם עצמם נשאו את הנבלה, אבל אם נגע בבגדים ובכלים טהורים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דס"ד דגדר דינא דטומאת בגדים הוא דבגדיו טפלים לו והוו כגופו, וע"כ הן נטמאין במשא הנבילה.

ויש להסתפק אם כ"ז הוא לפ"מ דס"ד דאינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש, אך אחר דמרבינן מקרא דהוא מטמא אף שאר בגדים וכלים שהוא נוגע בהן, בע"כ דגדר הדין הוא, דהו"ל כאב הטומאה, או דלעולם גדר דינא דטומאת בגדים הוא דהם בטלים לגבי גופו, ואך דמרבינן מקרא דאף שאר בגדים וכלים שהוא נוגע בהן טפלים לגופו, והן נטמאין במשא הנבילה.

ומד' הרא"ש במשנתינו דהוא מטמא כל בגדים שלבוש אף שאינו נוגע בהן, נראה דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהבגדים טפלים לגופו, וע"כ שפיר י"ל דכל כלים שהוא לבוש בהן טפלים לגופו אף שאינו נוגע בהן, אך אם גדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו הו"ל כאב הטומאה, ל"ה לנו לטמאות בגדים שהוא לבוש שאינו נוגע בהן, שהרי לכאו' פשיטא דכל אב הטומאה אינו מטמא בגדים שלבוש שאינו נוגע בהן, ובס' משנת טהרות הביא דכ"ה להדיא בד' התוס' ותוס' הרא"ש ב"מ ק"ה ב' דהנוגע במת אינו מטמא כל בגדים שעליו.[[4]](#footnote-5)

ו] והנה הראב"ן בב"ב שם כתב בטעם הא דהנושא נבילה מטמא בגדים ואינו מטמא אדם, ז"ל, מטמא בגדים משום טומאה בחיבורין דכיון שאין בהם דעת וכח לישמט ממנו מטמאין אבל אדם לא, עכ"ל, ובפשוטו הי' נראה מדבריו דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהבגדים שנוגע בהן טפלים לו, וע"כ שפיר יש לחלק דדוקא כלים טפלים לו משום שאין בהם דעת וכח לישמט ממנו, אבל אדם שיש בו דעת וכח לישמט ממנו אינו טפל לו, אך אי נימא דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דחשיב כאב הטומאה, מאי נפ"מ בהא דאדם יש בו דעת וכח לישמט ממנו.

אך עיי"ש בדבריו שפירש דזהו דפריך התם דדילמא אף דמצורע מטמא בגדים אינו מטמא אדם, והא דמצורע מטמא בגדים ודאי דהוא משום דהוי אב הטומאה והוא מטמא בגדים במגע, ואפ"ה ס"ד דאינו מטמא אדם משום דיש בו דעת וכח לישמט ממנו, וצ"ע.

ז] ועי' עוד בחי' הרמב"ן בב"ב שם, דנראה בדבריו דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהוא מתחבר עי"ז לטומאה, עייש"ה, וכנראה היינו, דבדינא דטומאה בחיבורין נתחדש, דכל דהבגדים מחוברין לטומאה ה"ה נטמאין, והא דחשבינן להו כמחוברין לעיקר הטומאה, הוא משום דהאדם מחובר להטומאה בהקב"ט שלו, והבגדים יש להם חיבור מגע לאדם, וע"כ חשיב דהבגדים מחוברין לעיקר הטומאה, - ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאינו מטמא אדם, דצריך דבר שהוא מתחבר לטומאה בנגיעתו כעין בגדים, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז הא דפריך דדילמא גם מצורע ושרץ אין מטמאין אדם אף שהן מטמאין כלים, וצ"ב.

ח] בקה"י סימן ט"ו כתב, דודאי דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהאדם עצמו נעשה כחומר מטמאיו והוא הוא המטמא את הבגדים, ולאו היינו דהוא משמש מעשה יד שהבגדים יקבלו טומאה ממטמאיו, שהרי כשאוכל נבלת עוף טהור מטמא בגדים בבית הבליעה, והתם לא שייך לומר שחיבורי הבגדים לאדם נחשב כאילו הבגדים נוגעים בהנבלת עוף טהור עצמה, שהרי הנבלת עוף טהור עצמה אינה מטמאה בגדים, דאין נבלת עוף טהור מטמאה אלא בבית הבליעה, ובע"כ שהאדם האוכל חשיב בשעת הבליעה כאב הטומאה, והוא המטמא בגדים, ועוד כתב להוכיח מהא דהנושא את הנבילה מטמא בגדים, ואילו בגדים עצמן שנשא את הנבילה טהורים, וא"כ א"א לומר דהבגדים נטמאו מהנבילה ע"י שהן מחוברין לאדם הנושא את הנבילה, דלא עדיף זה מאילו נשאו הבגדים עצמן את הנבילה, ובע"כ דהאדם הנושא את הנבילה חשיב כאב הטומאה לטמא בגדים, עכ"ד.

אמנם הנה בד' תוס' הרא"ש מבו' דגם בנושא את הנבילה י"ל דהא דבגדיו טמאים הוא משום שהם טפלים לגופו וכאילו הם עצמם נשאו את הנבילה, וצ"ל לפ"ז, דאף דכלים אינם נטמאין במשא, היינו משום דבכלים שאין בהן רוח חיים לא חשיב זה כלל כמעשה נשיאה, אך כל שהם טפלים לאדם הנושא, שפיר הן נטמאין במשא, ועד"ז י"ל בהא דהאוכל נבלת עוף טהור מטמא בגדים, דכיון שהן טפלים לאדם, ה"ה נטמאים באכילה זו, ועי' באבי עזרי פט"ז מטומאת צרעת ה"ו.

ולפמש"נ מד' הרמב"ן דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דע"י שהן מחוברין באדם המחובר לטומאה, חשיבי כמחוברין לטומאה, נמי ניחא, דהגם דנבלת עוף טהור אינה מטמאה אלא בבית הבליעה, מ"מ כלים הנוגעין באוכל נבלת עוף טהור טמאין, דכיון דהאוכל עצמו נטמא וחשיב כמחובר לטומאה, אף הכלים הנוגעין בו חשיבי כמחוברין לטומאה, (ומשא"כ כלים הנוגעין בנבלת עוף טהור, דלא חשבינן להו כמחוברין לטומאה).

ט] ושמעתי מדודי הגר"ר שליט"א להוסיף בזה, דהנה יש להעיר בעיקר הדין דהנוגע בזב וכו' מטמא בגדים כ"ז שלא פירש, דלכאו' ברגע השני שהוא נוגע בו, כבר אינו נטמא בנגיעתו, דשבע לי' טומאה, (לדעת רבא במנחות כ"ג ב' דאמרינן שבע לי' טומאה אף בב' טומאות שוות), וא"כ מ"ט הוא מטמא בגדים שנגע בהן לאחר תחילת הטמאותו, (ולכאו' אין טעם לומר דכיון דהוי הכל נגיעה אחת, דנים הכל כא' והוא חוזר ונטמא בטומאה כל הזמן, וגם דאכתי תיקשי דאם נגע וחזר ונגע לא יטמא בגדים בנגיעתו השני', ואי"ז במשמע).

ובפשוטו צ"ל בזה, דכיון דבשעה שהוא נוגע בזב ה"ה כאב הטומאה לטמא בגדים, ה"ז כטומאה חמורה על קלה, דלא אמרינן בזה שבע לי' טומאה, וע"כ הוא חוזר ונטמא בכל רגע ורגע בטומאה זו, וה"ה מטמא בגדים.

אך כ"ז ניחא אי נימא דדינא דטומאה בחיבורין הוא דחשבינן לי' כאב הטומאה, אך אי נימא דדינא דטומאה בחיבורין הוא דהבגדים טפלים לגופו וה"ה נטמאים מן הזב עצמו, א"כ לכאו' לא חשיב זה כטומאה חמורה, והדק"ל דמ"ט לא אמרינן בזה דשבע לי' טומאה.

וי"ל בזה דאדרבה, אי נימא דהבגדים נטמאים מן הזב עצמו, לא איכפת לן כלל במה שהוא עצמו אינו חוזר ונטמא עוד משום דשבע לי' טומאה, דאף דודאי דגוי שאינו מקבל טומאה לי"ב גם לדינא דטומאה בחיבורין, מ"מ בכה"ג דשבע לי' טומאה, הרי יש כאן מעשה של קבלת טומאה, ואך דהאדם עצמו אינו נטמא בפועל כיון דכבר הוא טמא, אך הכלים שנוגעים בו, נטמאים מן הזב, כאילו הם נוגעים בו, עכ"ד.

י] **ואינו מטמא לא אדם ולא כ"ח,** הר"ש הביא מתו"כ דמרבינן דמטמא שאר כלים מדכתיב וטמא וממעטינן דאין מטמא אדם וכ"ח מדכתיב בגד, ובפי' הראב"ד שם כתב דליכא למימר הכא מה ראית לרבות שאר כלים ולמעט כ"ח, משום דשאר כלים מרובה טומאתן אצל זב היכא דייחדינהו לישיבה, ומשא"כ בכ"ח דמדרס כ"ח טהור, והא דממעטינן אדם הוא מגופי' דקרא, דהכא כתיב בגד, בגד אין אדם לא, עכ"ד, ובתוי"ט כתב דהא דממעטינן כ"ח, הוא משום שאינו דומה לבגד שאין לו טהרה במקוה.

והרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב כתב, ז"ל, ואינו מטמא אדם ולא כ"ח, "שכל המטמא אדם מטמא כ"ח וכל שאינו מטמא אדם אינו מטמא כ"ח", עכ"ל, ונ' מדבריו, דלעולם עיקר המיעוט מקרא דבגד, הוא דאינו מטמא אדם, והא דאינו מטמא כ"ח, הוא משום דכללא הוא דכל שאינו מטמא אדם אינו מטמא כ"ח.

יא] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, ומטמא שאר כלים כבגדים, אלא כ"ח "שאין מטמא אותו אלא האב", עכ"ל, וכעי"ז כתב בהקדמתו לכלים, ז"ל, וכל מקום שתשמעם אומרים מטמא כלים או מטמא בגדים דע שהוא מטמא כל המינים הללו חוץ מכ"ח "שאין מטמא אותו אלא אב הטומאה", עכ"ל, ומ' מדבריו דטעמא קאמר, דהא דאינו מטמא כ"ח, הוא משום דדינא הוא דכ"ח אינו נטמא אלא מאב הטומאה, וצ"ב, דהרי כל הכלים אינם נטמאין אלא מאב הטומאה, ואפ"ה הן נטמאין מכח דין חיבורין, וא"כ מ"ט כ"ח אינו נטמא.

יב] ובס' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' אות ד' כתב לפרש בזה, דדעת הרמב"ם דדינא דטומאה בחיבורין לאו היינו דהוי כאב הטומאה, אלא היינו דהגם דהוי כראשון לטומאה, ה"ה עושה את הכלים כמותו, (ונת' בזה לעיל אות ד'), ולפ"ז י"ל, דבזה הוא דחלוק דין שאר כלים מדין כ"ח, דבשאר כלים כל הא דאין נטמאין אלא מאב הטומאה הוא משום דלית בהו טומאת שני, וע"כ הן נטמאין בטומאה בחיבורין, דהגם דהאדם אינו אלא ראשון לטומאה, מ"מ כיון שהוא עושה את הכלים כמותו והן נעשין ראשון, ה"ה נטמאין, ומשא"כ בכ"ח דדינא הוא דאינו נטמא אלא מאב הטומאה, ע"כ אינו נטמא אף בטומאה בחיבורין, כיון דהאדם אינו אלא ראשון לטומאה, עכ"ד, וכ"כ הגרימ"פ זצ"ל בקונט' ח"י דבר סימן ג'.

יג] ובחי' הריטב"א ב"ב ט' ב' פירש בגדר הדין דמטמא כלים ואינו מטמא אדם, ז"ל, דדילמא שאני כלים דקילי ומקבלי טומאה אפי' מראשון לטומאה בעוד שהוא חיבור לטומאה שלא פירש ממנו וכו', אלמא לגבי כלים "באב כל דהו" סגי להו, עכ"ל, והיינו דאף דכ"ז שלא פירש ממטמאיו הוי כאב, מ"מ אינו אב גמור, שהרי עיקר טומאתו אינה אלא טומאת ראשון, ואך דהו"ל כאב כל דהו, (ועיי"ש בהמש"ד שכתב דקלישא טומאתו), וע"כ אינו מטמא אדם, דלטמאות אדם בעינן אב גמור, ולא סגי באב כ"ד, ויל"פ כן גם בד' הרמב"ם.

יד] בפירש"י חגיגה כ' ב' פירש בהא דתנן דהנושא את המדרס נושא את התרומה, ז"ל, נושא את התרומה בחבית שאינו נוגע באוירה, עכ"ל, ומבו' דאם הי' נוגע באוירה היתה החבית נטמאת, והתוס' שם תמהו ע"ז דבתו"כ ממעטינן דאינו מטמא, (וכ"ה גם במשנתינו), ועיי"ש בס' ראשון לציון ובהגה' הרש"ש שכתבו לדחוק בד' רש"י דמודה דאף אם נגע באוירה אינה נטמאת, עיי"ש.

והתוס' שם הק' עוד ע"ד רש"י, ז"ל, וקשה לפירושו דחשיב ליה להאי נושא אב הטומאה לטמא כלי כמו זב, וא"כ ליטמא האי חבית ותרומה שבתוכו בהיסט, עכ"ל, והרש"ש שם כתב ע"ז די"ל, דאף אם יש לו דין אב גמור, מ"מ אינו מטמא בהיסט, ככל אבות הטומאות חוץ מזב דאין מטמאין בהיסט, וכ"ה בחי' הגר"א במשנתינו, דהא דאינו מטמא במשא הוא משום דרק זב וסייעתו מטמאין בהיסט, - ובס' משנת טהרות כתב לפרש בד' התוס', דס"ל דאם חשיב כאב לטמא כ"ח, בע"כ דהיינו משום דכ"ז שהוא נוגע בזב חשבינן לי' כהזב עצמו, וע"כ הי' בדין דיטמא אף בהיסט, ועיי"ש בד' התוס' דמבו' בדבריהם דכל קושייתם ע"ד רש"י הוא משום דס"ל דמשכב ומושב מטמאין בהיסט, עיי"ש, והיינו משום דאם הם עצמם ל"ה מטמאין בהיסט, ודאי דאין האדם הנוגע מהן חמור טפי, ואינו מטמא בהיסט.

טו] **כל המטמא בגדים בשעת מגעו מטמא אוכלין ומשקין להיות תחילה,** צ"ע לדעת רש"י דבטומאה בחיבורין אינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש, דא"כ מ"ט הוא מטמא אוכלין ומשקין להיות תחילה.

ולכאו' מוכח מזה, דאף דמדאורייתא אינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש, מ"מ מדרבנן הוא מטמא לכל הכלים, וה"נ הוא מטמא אוכלין ומשקין להיות תחילה, ועמש"נ להוסיף בזה להלן אות י"ח.

ולפ"ז י"ל לדעת רש"י הא דתנן דאינו מטמא לא אדם ולא כ"ח, אשר צ"ע שהרי אף כלי שטף אינו מטמא, ואינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש בהן, ועמש"נ בזה לעיל אות ב', - אך לפי הנ"ל י"ל, דאף דמדאורייתא אינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש בהן, מ"מ הרי מדרבנן ה"ה מטמא לכל הכלים, וזהו דקמ"ל דאף מדרבנן אינו מטמא אדם וכ"ח.

טז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא כלים הנוגעין וכו' מטמאין ב' ופוסלין א' וכו',** הר"ש פירש דהיינו, דאף כלים הנוגעין בזב, חשיבי בשעת מגען כאב הטומאה לענין אוכלין ומשקין, ובמל"מ פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ו כתב, דמד' הרמב"ם שלא הביא לדין זה, נראה דלא ס"ל הכי, - ובהגה' הגר"א גריס מטמא אחד ופוסל אחד, ובביאור הגר"א לתוספתא גריס הנוגע במשכב ומושב וכו' מטמאין ב' ופוסלין א', ולגיר' אלו אין מקור לדין זה דכלים הנוגעין בזב מטמאין ב' ופוסלין א'.

יז] והנה בד' הר"ש מבו' דהך דינא אי"ז מדרבנן, ובפשוטו היינו דכל עיקר דין טומאה בחיבורין בכלים אינה אלא מדרבנן, (דדין טומאה בחיבורין דאורייתא, הוא רק באדם), - אך במל"מ שם כתב לפרש בזה, דלאו היינו דמה"ת אוכלין שנגעו בכלים עד שלא פירשו הוו שני לטומאה, ומדרבנן הוו ראשון לטומאה, דהיכן רמיזא גזירה זו, אלא לעולם האוכלין הם ראשון לטומאה מה"ת כל שנגעו בכלים קודם שפירשו, ומש"כ הר"ש דאי"ז אלא מדרבנן, היינו משום דמדאורייתא ליכא נפ"מ בזה, כיון דאין אוכל מטמא אוכל, ועי' חזו"א סימן ד' סק"ח שכתב לתמוה ע"ז.

ועיי"ש במל"מ שכתב לפרש גדר הדין בזה, דטומאה זו דחיבורין אינה מטמאה לא לגדול הימנו ולא לשוה לו, וע"כ אדם שנגע בזב אינו מטמא אדם אבל לגבי כלים דהוו למטה ממנו נחשב אב לטומאה וכן לגבי אוכלין נחשב אב לעשותם ראשון, אבל הכלים אינם נחשבים כאב לטמא כלים דכוותם דומיא דאדם דאינו נחשב אב לטמא אדם דכוותיה, אבל לגבי אוכלים שהם למטה מן הכלים נחשבים אב לעשותם ראשון, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאוכלין שנגעו בזב ונגעו באוכלין אחרים עד שלא פירשו האוכלים הראשונים מן הזב, שהאוכלין הם שניים, שאין האוכלין הראשונים נחשבין כאב לעשות האוכלים דכוותם ראשונים, דומיא דאדם וכלי דאינם נחשבים כאב לטמא אדם וכלים דכוותם, עכ"ד.

יח] ויש להוסיף בזה, דהנה לדעת רש"י דבטומאה בחיבורין אינו מטמא אלא לבגדים שהוא לבוש בהן, הרי י"ל דהא דליכא לדינא דטומאה בחיבורין בכלים, לאו היינו דביסוד הדין חלוק דין כלים מדין אדם, אלא היינו משום דאף אדם אינו מטמא בחיבורין אלא לבגדים שהוא לבוש, וע"כ ל"ש כלל דינא דטומאה בחיבורין בכלים.

ולפ"ז י"ל, דזהו הא דמדרבנן אף הכלים מטמאין בשעת מגען לאוכלין ומשקין לעשותן תחילה, והיינו משום דאף דמדאורייתא דינא דטומאה בחיבורין הוא רק בבגדים שהוא לבוש בהן, מ"מ מדרבנן דינא דטומאה בחיבורין הוא אף בשאר כלים, וכמש"נ לעיל אות ט"ו, וע"כ הוי הך דינא אף בכלים.

ונמצא לפ"ז, דמש"נ לעיל שם בדעת רש"י דמדרבנן דינא דטומאה בחיבורין הוא אף בשאר כלים, הוי זה חד דינא עם דינא דהתוספתא דמדרבנן איכא לדין טומאה בחיבורין אף בכלים הנוגעין בזב, ודו"ק.

יט] **שם, והנוגע נושא ומסיט, ומשום הנושא אין להן,** הר"ש פירש דהיינו דאם נשאו את האוכלין ולא נגעו בהן, אינם מטמאין אותן, דאף האדם הנוגע או המסיט את הזב אינו מטמא בשעה זו אלא במגע ולא במשא כדתנן במתניתין.

אך הגר"א בתוספתא גריס, הנוגע במשכב ומושב וכו' מטמאין ב' ופוסלין א', אחד הנוגע אחד המסיט אחד הנושא אחד הנישא ומסיטו אין בהן, ופירש דהיינו דאין המשכב מטמא את האדם, אלא בנגיעה או במשא, אבל אינו מטמא את האדם הטהור בהיסט, דהיינו כשהכריע המשכב את האדם הטהור בכף מאזנים דהיינו היסט, טהור האדם, שאינו מטמא בהיסט אלא הזב לבדו, עכ"ד, וכ"ה באלי' רבה לקמן מ"ב, דאין המשכב מטמא את האדם בהיסט, וכ"נ גם בדבריו במשנתינו.

ובחזו"א סימן ד' סק"ח תמה ע"ד האלי' רבה, דהיינו נתלה על המשכב דתנן לעיל ספ"ב בז' דרכים שהמשכב מטמא את האדם, ועיי"ש שכתב דאפשר דמשכח"ל היסט ולא נתלה הטהור על המשכב וע"ז כיון הגר"א, עכ"ד, אך בד' הגר"א בביאורו לתוספתא מבו' להדיא דאף כשהכריע המשכב את הטהור בכף מאזנים אינו מטמאו, ובע"כ בדעתו דמפרש למתניתין דלעיל ספ"ב בע"א, וכמש"כ התפא"י שם, ועמש"נ לעיל שם אות ?, וצ"ע עוד בזה.

כ] **שם, משום הנישא נושא ומסיט אין בהן,** הר"ש פירש דתרתי קאמר, חדא, דאם נישא ע"ג זובו של זב וחביריו לא נטמא כיון שלא נגע, דאין היסט אלא לדבר שיש בו רוח חיים, ועוד, דאין בו משום נושא ומסיט את האוכלין, דאף אם בשעה שנגע בהן נשא או הסיט את האוכלין לא נטמאו, - אך בביאור הגר"א לתוספתא פירש דחדא קאמר, דאין המעיינות מטמאין את האדם, אלא במגע או בהיסט, אך אינם מטמאין במשא, דלית בהו לדינא דאבן מסמא, וגם אם הסיטו את האדם אינם מטמאין אותו.

כא] **שם, שאין לך דבר שאין בו רוח חיים מטמא בהיסט,** הר"ש פירש דהיינו, דבין ליטמא בין לטמא אין מועיל היסט אלא לדבר שיש בו רוח חיים, ובחזו"א סימן ד' סק"ה כתב לפרש לדבריו, דהמסיט צריך שיהי' בו רוח חיים, בין שהוא הטמא הטמא ובא לטמא אחרים בהיסטו, ובין שהוא הטהור ובא לקבל טומאה בהיסטו, אבל ודאי דא"צ שיהא בניסט רוח חיים שהרי הזב מטמא אוכלין ומשקין וכל הכלים בהיסט, עכ"ד.

ובעיקר הך דינא דאין דבר שאין בו רוח חיים מטמא בהיסט, עמש"נ להלן מ"ג ? דדעת כמה מקמאי דמשכב מטמא בהיסט, ועמש"נ להלן ? דדעת הרא"ש דמעיינות מטמאין בהיסט, וצ"ע?.

?ז"ל להלן מ"ג אות ו', אמנם בדעת התוס' בזה י"ל, דהנה בפי' הר"ש לקמן מ"ו נראה להדיא, דאף אם הי' דין טומאת היסט במשכבו ומושבו של זב, ל"ה מטמאין אלא בגונא דכף מאזנים, עיי"ש, ובפשוטו הטעם בזה, דהר"ש אזיל לטעמי' דס"ל דטומאת היסט היא רק כשהזיזו ממקומו, (כמש"נ בדעתו לעיל מ"ב אות א'?), וע"כ בכלים שאין בהן רוח חיים ל"ש ענין היסט אלא בכף מאזנים, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות כ"א, - ולפ"ז י"ל כן גם בדעת התוס', דאף דמשכב ומושב מטמאין בהיסט, מ"מ כל הנישא ע"ג המשכב טהור, משום דאין היסט אלא כשמזיזו ממקומו, ול"ש טומאת היסט במשכב ומושב, אלא בכף מאזנים.?

1. ובכלים פ"א מ"ב תנן דנבילה ומי חטאת מטמאין את האדם במשא לטמא כלים "במגע", ובפשוטו מבו' מזה כדעת הרמב"ם ודעימי' דאינו מטמא אלא בגדים שהוא נוגע בהן, ועי' באלי' רבה שם שנראה שדקדק כן מלישנא דמתניתין, אך מל' הר"ש והרא"ש שם נראה דל"ג לתיבת במגע, ועי' במלאכת שלמה שם שכתב דכן גיר' כמה מקמאי, ולפ"ז שפיר כתב הרא"ש דה"ה מטמא בגדים שלובש אף שאינו נוגע בהן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הגר"א לקמן מ"ב, כתב דבאוכלין ומשקין ודאי דאף בשעה שהן ע"ג הזב אינם מטמאין ב' ופוסלין א', שהרי אין אוכלין ומשקין נעשין אב הטומאה לעולם, ומבו' להדיא בדבריו דגדר דינא דטומאה בחיבורים הוא דהו"ל כאב הטומאה בשעת מגעו, וע"כ ל"ש הך דינא באוכלין ומשקין דאינם נעשין אב הטומאה לעולם, - וכ"נ גם ממש"כ בחי' הגר"א, דהא דאינו מטמא במשא, הוא משום דאין דבר בעולם שיטמא במשא שהוא היסט רק הזב בעצמו וסיעתו, ונראה מזה דס"ל דבשעת מגעו הו"ל כאב הטומאה, וע"כ כל הא דאינו מטמא בהיסט, הוא משום דכל אבות הטומאה אינם מטמאין בהיסט, מלבד הזב וסייעתו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב ופ"ג דידים דחשיב כאב הטומאה, וראיתי לפרש בזה למש"כ בס' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' אות ד' בדעת הרמב"ם, דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דחשיב כאב הטומאה לענין מנין הטומאה, ולא חשיב כאב הטומאה לענין חומר הטומאה, (וכמו שמצינו בד' התוס' בפסחים י"ז א' דיש לחלק בזה, עיי"ש), ולפ"ז י"ל דזהו שכתב הרמב"ם דאף דהוא ראשון לטומאה בחומר טומאתו, מ"מ הוא עושה את הכלים שנוגע בהן ראשון לטומאה, משום דלענין מנין הטומאה ה"ה חשוב כאב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך ילה"ע בזה, שהרי בפשוטו המקור להא דהוא מטמא בגדים שלבוש אע"פ שאינו נוגע בהן, הוא מהא דכתיב יכבס בגדיו, וכל בגדים שהוא לובש במשמע, ולפ"ז לכאו' ה"נ במצורע דכתיב בי' וכיבס בגדיו, ה"ה מטמא בגדים שלבוש אע"פ שאינו נוגע בהן, והרי דהך דינא דמטמא כל בגדים שהוא לובש, אי"ז דין מסוים בטומאה בחיבורין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)