כל הטומאות כשעת מציאתן - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / חזקות וספק טומאה

א] דעת התוס' בנדה ד"ב., דדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן אינו אלא לחומרא בתרומה וקדשים, וכ"כ התוס' בעירובין דל"ה: ובכתובות דע"ו:.

אך בד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בריש נדה, מ' דס"ל דהוי זה מעיקר הדין ואף לחולין, וכן מ' בד' הרמב"ם פי"ח מאה"ט הי"ד, כן דייקו מדבריו החכ"צ סימן ג' והנובי"ק אהע"ז סימן ל"א, וכן מבו' בתורי"ד קידושין דע"ט., ובחי' הריטב"א כתובות דע"ו. כתב בתו"ד, ז"ל, דההיא חידוש הוא בטומאה דוקא וכדקתני דכל הטומאות כשעת מציאתן ולא נזכר לעולם בממון טעם זה, עכ"ל, ומבו' דבטומאה הוי זה מעיקר הדין, ובש"ש ש"ג פ"ה הביא ד' רבים מן האחרונים שנקטו לחזקה דכשעת מציאתן אף לקולא, עיי"ש.

ואמנם גם לדעתם כ"ז הוא היכא דלא ראוהו חי מבערב, והיינו כמו שפירשו הרמב"ן והרשב"א בריש נדה משום דבכה"ג אינו עומד בחזקת חי.

והטעם דכה"ג אינו בחזקת חי, פירש המהרי"ט ח"א סימן ל"ז, דהוא משום דחשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, וע"כ הגם שודאי הי' חי אינה חזקה לפי שחזקה זו לא נתבררה באדם זה אלא למפרע ולאו חזקה, ומשא"כ כשראוהו חי תיכף כשנגע בו מוקמי' ליה אחזקתי', ונ' כונתו, כמש"כ בנוב"י שם דהיכא שאינו יודע כלל במי שנוגע שפיר יש ספק אם נוגע בחי או במת ולא שייך חזקת חיים דאטו ליכא מת בכל העולם עתה, וע"כ אף שאח"כ נתברר שהוא אדם זה שהי' בחזקת חי, חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה ול"מ, אך הנוב"י שם כתב, דהא דל"מ הוא משום דכבר איתרע החזקה.

ובנוב"י שם כתב עוד, שהחילוק בין ראוהו חי ללא ראוהו חי, דראוהו חי הכונה שראוהו חי באותו במקום הזה, אבל בלא ראוהו חי מבערב במקום הזה, אף שודאי הי' חי שהרי לא נולד מת מ"מ חזקת חיים לא היה במקום הזה ושעת מציאה מת הוא בזה המקום ולא אלים חזקת חיים ממקום למקום לדחות שעת מציאה באותו מקום, וכן פירש בחי' הגרע"א בנדה, וכן נ' בל' הריטב"א בנדה ד"ב: וד"ד., ועמש"נ בזה להלן ?

ב] התוס' בנדה דף ד. כתבו לפי דבריהם דכשעת מציאתן הוא רק חומרא לתרומה וקדשים, דהא דמחט שנמצאת מלאה חלודה דטהורה דכל הטמאות כשעת מציאתן אפילו להקל לאו משום דהוי כשעת מציאתן דאורייתא אלא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו.

ודבריהם צ"ב, שהרי במתני' תנן שהטעם הוא משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, ולפי דבריהם מה בעינן לטעם זה, הרי הטעם דמטהרינן הוא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו, וביותר צ"ע, שהרי בסוגיא בנדה שם הוכיחו מזה דדינא דכשעת מציאתן מהני לטהר לגמרי ואף אין תולין, והרי להדיא דהא דמטהרינן במתני' הוא משום דינא דכשעת מציאתן.

ג] והנה בביאור עיקר ד' התוס' דהא דמטהרינן הוא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו, צ"ב שהרי ברה"י מטמאינן אף היכא דאיכא חזקת טהרה, ובש"ש ש"ג פ"ה כתב בביאור ד' התוס', דס"ל כמו שפירש"י שם ע"ב דהא דמטהרינן במחט הוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל, ואך דאי לאו חזקת טהרה אדרבה הי' חזקה לטמא, דמוקמי' למחט בחזקתו שהיתה שלימה והשתא הוא שנשברה או שנחלדה, ובדבר שאיבד"ל נמי היכא דאיכא חזקה לטמאו ודאי טמא, וע"כ כתבו התוס' דאיכא חזקת טהרה, וא"כ אע"ג דאיכא כנגדה חזקת המחט שהיתה שלימה הו"ל חזקה נגד חזקה, וספק טומאה שאין בו דעת לישאל טהור.

אך הסד"ט בחידוד הלכות בנדה שם ביאר ד' התוס', דהא דמוקמי' אחזקה הוא משום דהוי ספק טומאה למפרע ולא גמרי' מסוטה, ול"ש לומר דאדרבה אוקי מחט אחזקתה והשתא נשברה, ז"א דבשלמא אי ידעינן ודאי מתי נפלה על הבשר אלא לא ידעינן מתי נשברה שפיר איכא למימר אוקי מחט על חזקתה, אבל השתא דלא ידעינן מתי נפלה על הבשר אמרי' דנפלה אחר שנשברה, עכ"ד, והנה אמנם בחזו"א טהרות סימן ג' סק"ג כתב דלא מיקרי טומאה למפרע, דהכא אדרבה כבר הוחזק טומאה וספק בטהרה, עכ"ד, אמנם פשוט דהסד"ט לטעמי' דפירש דהספק אינו מתי נשברה המחט אלא מתי נפלה על הטהרות, ומכח זה שמצאנוה עתה על הטהרות מספקא לן שמא נפלה עליהן קודם שנשברה, וזה הוי ספק טומאה למפרע.

ולפ"ד הסד"ט מתישבים ד' התוס', שהרי הגם דבספק טומאה למפרע לא גמרינן מסוטה, הרי מ"מ החמירו חכמים לטמאות לתרומה וקדשים, שהרי מה"ט מטמאינן מעל"ע שבנדה הגם דהוי ספק טומאה למפרע, וא"כ אף הכא הי' לנו לטמאות לתרומה וקדשים, וע"ז הוא דמהני דינא דכשעת מציאתן, אך לד' הש"ש א"א לישב כן, שהרי הא דמטהרינן בדבר שאין בו דעת לישאל הוא אף לתרומה וקדשים, וכמבו' בנדה ד"ה: דטומאת מעל"ע שבנדה היא רק בדבר שיבד"ל, וא"כ אם איירי בשאיבד"ל, צ"ב מ"ט בעינן לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן.

ד] ובעיקר ד' התוס' יש מקום לפרש עוד, דכל הא דל"מ כשעת מציאתן מדאורייתא, הוא רק משום דהוי זה כנגד חזקה דמעיקרא, וכמו שהוכיחו כן האחרונים מד' התוס' בפסחים דצ"א., ואשר ע"כ אחר דאיכא תרתי לריעותא ול"מ החזקה דמעיקרא, תו מטהרינן משום דינא דכשעת מציאתן, ודינא דכשעת מציאתן מהני אף ברה"י, וכמש"נ להלן אות ה', ולפ"ז ניחא לישנא דמתני' וסוגיית הגמ' דהטהרה היא משום דינא דכשעת מציאתן, אך ל' התוס' אין מ' כן.

ועיקר הדבר שנתבאר בדעת התוס' דכל הא דל"מ כשעת מציאתן מדאורייתא הוא רק משום דהוי כנגד חזקה דמעיקרא, הנה לפ"ד הסד"ט שהבאנו לעיל אות ג' מוכח לא כן, שהרי לפי דבריו במחט ליכא כלל חזקה דמעיקרא, ואפ"ה כתבו התוס' דמדאורייתא לא אזלינן בתר שעת מציאתן, ומה"ט תמה הסד"ט שם על ד' התוס' בפסחים דצ"א..

ה] בפירש"י בנדה ד"ד: פירש דהטעם דמטהרינן במחט הוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל ואפי' ברה"י ספיקו טהור, וצ"ל לפ"ז, דהא דבעי' בזה לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, הוא משום דבלא זה הי' לנו לטמאות משום חזקת המחט שהיתה שלימה, והגם דאיכא כנגד זה לחזקת הטהרות, י"ל דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה, והאמנם דבפשוטו דעת רש"י בקידושין ד"פ. דאזלי' בתר חזקה אף בודאי נגע, ולפ"ז תיקשי דמה לי דהמחט בחזקת שלימה, הרי כנגד זה הוו הטהרות בחזקת טהרה, אך י"ל בדעת רש"י דס"ל דלא מטהרינן בשאין בו דעת לישאל, אלא בדאיכא חזקת טהרה, ובמק"א נת' להוכיח כן מד' רש"י, ואכ"מ?.

ו] בתורי"ד שם הוכיח דהוי זה דין גמור, מהא דמטהרינן במתני' במחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה, וחזינן דאמרי' כשעת מציאתן אף להקל.

ובש"ש ש"ג פ"ו הק' ע"ד הרי"ד, דאם הטעם מתורת חזקה דכשעת מציאתן, א"כ תיקשי ברה"י היכי מהני, דהא ברה"י ספיקו טמא אפי' איכא חזקת טהרה, וע"כ דהטעם הוא משום דאין בו דעת לישאל.

ובחזו"א יו"ד סימן רט"ו כתב לישב, דכשעת מציאתן מהני אף ברה"י כיון דטהור קמן ול"ה דומיא דסוטה, ובשערי חיים קידושין סימן ל"ב ביאר בזה, דכללא דכשעת מציאתן אינו בגדרי חזקה דמעיקרא או דהשתא שהוא ענין הכרעה ובירור הספק, אלא שיסודו דאין לנו להסתפק כלל, וכמו שאנו מוצאין עכשיו כן הי' וכן יש לנו לדון, ומה"ט חילק הרי"ד דלא בכל גווני שייך דינא דכשעת מציאתן, ע' להלן אות ו', ומשו"ה מהני גם ברה"י, ומה"ט דעת הרי"ד דמהני אף נגד חזקה דמעיקרא, והבאנו דבריו להלן אות ו'.

ויש להוסיף, דגם לדעת ש"ר דבפשוטו דעתם דדינא דכשעת מציאתן הוא דינא דחזקה דהשתא, מ"מ י"ל דשפיר מהני זה ברה"י ול"ד לחזקה דמעיקרא דל"מ ברה"י, וזה לפי המבואר בסוגיא דב"ב דקנ"ג: דחלוק הוא דינא דחזקה דמעיקרא מדינא דחזקה דהשתא, דדינא דחזקה דמעיקרא הוא להעמיד הדבר על חזקתו שלא נשתנה, ואילו דינא דחזקה דהשתא הוא שאנו דנים הדבר כמו שאנו רואין עכשיו, עי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"ג, ויש להוסיף דמה"ט הגם דביומא דמשלם שית לא אזלי' בתר חזקה דמעיקרא, מ"מ אזלינן בתר חזקה דהשתא, ואכמ"ל, ולפ"ז שפיר י"ל דהגם דחזקה דמעיקרא ל"מ ברה"י, מ"מ חזקה דהשתא שפיר מהניא ברה"י.

ז] בתורי"ד שם כתב, ז"ל, עוד ראיתי שמקשי' מהא דמייתינן בשמעתא קמייתא דנדה נגע באחד בלילה ואינו יודע אם חי אם מת ולמחר השכים ומצאו מת רבי מאיר מטהר וחכמים מטמאין שכל הטמאות כשעת מציאתן. א"כ לימא רב ושמואל כתנאי. ונראה לי שאי"ז דומה לזה וכו', אלא משום דלא דמו דהתם אתיליד ספיקא בטומאה גופא דבעידנא דנגע לא ידעינן אי הות טומאה אי לא, והלכך אמרינן כל הטומאות בשעת מציאתן בין להחמיר בין להקל שהרי גבי מחט שנמצא מליאה חלודה או שבורה ושרץ שנמצא שרוף ע"ג זתים ומטלית המהוהה אמרי' נמי כל הטמאות כשעת מציאתן להקל, אבל הכא גבי נדה הדם המטמא ברור הוא כי הוא טמא ואין בו ספק אלא שלא ידענו מתי ניטמאת האשה ממנו, וכן סימני הבגרות ברורין ומצויין הן אלא שלא ידענו מתי נולדו באשה, הלכך אין לדמות זל"ז, וזה של נדה דומה לספק מגע שהטומאה ברורה היא ואותו שנגע במת הרי ודאי נגע וספק טומאה ואין להקשות מזה על זה, עכ"ל.

ובש"ש ש"ג פ"ו הק' ע"ד התורי"ד, מהא דתנן במתניתין אם מכוסות מכוסות, ופירש הר"ש דהיינו כגון כלי חרס המוקף צ"פ, דלא אמרי' שמא בשעה שהי' המת הי' מגולה ועכשיו הוא מכוסה, וזה דומה לספק מגע, דהטומאה ג"כ ברורה אלא שהספק אם נטמא במת או לא, והו"ל כמו בנדה שהדם המטמא ברור.

ובחזו"א יו"ד סימן רט"ו כתב בביאור ד' הרי"ד, ז"ל, ונראה כונתו ז"ל דבנדה אע"ג דרואה הויא ולא נוגע ואין הראיה אלא סיבה, מ"מ לא טמאתה תורה אלא בסיבה הזאת, ואפי' אם תהי' על תכונת הנדה איננה טמאה, וכן איננה בוגרת אלא בסימנים, אף אם תהי' על תכונת בוגרת בלא סימנים אינה בוגרת, אבל המת אינו תלוי בסיבת המות אלא בתכונתו, וכן מחט השבורה, והלכך המת והמחט מקרי כשעת מציאתן, אבל הנדה אף אם נחזיקנה למפרע על תכונה זו היא טהורה וצריך לדון על הראי' ולא שייך על הדם והסימנין לומר שהיו למפרע שלא עליהן אנו דנין, עכ"ל,ועפי"ז כתב דגם מכוסות ומגולות דמי למת ומחט השבורה, עיי"ש. וכעי"ז כתב בשערי חיים קידושין סימן ל"ב.

ח] בחזו"א שם כתב, דאדרבה מתני' ניחא טפי לד' הרי"ד, דלד' התוס' קשיא, שהרי הא דמכוסות טהורות צ"ל דהוא משום דאין בו דעת לישאל, וא"כ מ"ט מגולות טמאות, הרי כל דאין בו דעת לישאל לא מחמרינן אף לתרומה וקדשים, וא"כ מ"ט מגולות טמאות, ועיי"ש שכתב לישב דהכא אף לד' התוס' מגולות טמאות אף לחולין, משום דלית להו חזקת מכוסות כלל, וע"כ אזלי' בתר חזקה דהשתא, עו"כ די"ל דמגולות מגולות הוא מעיקר הדין דסתמא מחזקינן להו שאינן מכוסות צ"פ עד שיודע לך שהוקף.

ויש מקום לישב בע"א, דלעולם איירי מתני' בין היכא שיש בו דעת לישאל ובין היכא שאין בו דעת לישאל, והוא דמכוסות טהורות ומגולות טמאות, הוא משום דינא דכשעת מציאתן, וזה לפמש"כ האחרונים דמודו התוס' דדינא דכשעת מציאתן הוי דאורייתא היכא דליכא חזקה דמעיקרא, ולפ"ז י"ל דה"נ במכוסות ומגולות ל"ש כלל חזקה דמעיקרא, כיון שאי"ז שינוי בגופו כלל, ואשר ע"כ אזלי' בזה בתר שעת מציאתן.

וצריך להוסיף, דהגם דבמגולות ומכוסות ל"ש חזקה דמעיקרא, מ"מ דינא דכשעת מציאתן שפיר שייך בזה, שהרי עיקר דינא דכשעת מציאתן אינו להרחיק השינוי, אלא הוא שאנו דנים הדבר כפי שאנו רואים לפנינו, וכנ"ל אות ה'.

ט] בתוספתא שהביא הר"ש פ"ד דטהרות תניא, קבר הנמצא מטמא למפרע, בא אחר ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לעשרים שנה אין טמא אלא משעת מציאה ואילך, וכן פסק הרמב"ם פ"ח מטו"מ ה"ח, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, זו התוספתא אינה משוה עם המשנה, מבוי שנמצא בו שרץ מטמא למפרע עד שיאמר בדקתי את המבוי וכו' או עד שעת הכבוד, עד שעת הכבוד מיהא מטמא, ואע"פ שבשעת הכבוד לא היה בו שרץ דאמרינן עם סילוק ידיו נפל בו השרץ, וה"נ נימא ליום א' או לב' ימים אחר ראייתו של זה נקבר המת שם, עכ"ל.

ובכס"מ כתב ע"ז, ז"ל, ואפשר לומר דלא דמו דנפילת שרץ לית ליה קלא כמו קבורת מת, ונ' כונתו דמה"ט חשיב כבדוק טפי ודמי לד' נשים, וזה ממש כמש"כ החזו"א, הבאנו דבריו להלן.?

ובחס"ד לתוספתא תירץ קו' הראב"ד, לפמש"א בנדה ד"ג. דהא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי, הוא משום דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא וכתרתי לריעותא דמי, ולפ"ז ניחא דע"כ דוקא בשרץ מטמאין למפרע, אך בקבר דליכא להאי טעמא לא מטמאינן למפרע, וכ"כ המחנ"א אישות סימן ג' והאו"ש פט"ו משאה"ט ה"ז.

והנה אמנם בפירש"י ותוס' בנדה שם מבו', דלא הוצרכו לה"ט דכתרתי לריעותא דמי, אלא לדעת שמאי דמטהר מעל"ע, אך לדעת הלל דמטמא מעל"ע ל"ב לטעם זה, ותיקשי ?

אך באמת לדעתם ניחא בלא"ה, שהרי לדעתם הוא רק לגבי תרומה?

וי"ל עוד בזה בפשיטות, וכבר כתב כן החס"ד שם, וכ"כ הנצי"ב בנדה דנ"ו., לפמש"כ הגר"א בביאורו לתוספתא, דהא דמטהרינן היכא דבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, איירי בשהמבוי הזה הוי רה"ר, דהוי ספק טומאה ברה"ר, לפיכך טהור כשאין לו חזקת טומאה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא קו' הראב"ד, שהרי כתב הרמב"ם בפיהמ"ש פרק דם הנדה, דדינא דשרץ שנמצא במבוי טמא, הוא משום דמבוי רה"י הוא וספיקו טמא, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פי"ח משאה"ט ה"ד, והיינו משום דל"ש בזה דינא דכשעת מציאתן לטמאות אף ברה"ר, כיון דהוי כראוהו חי מבערב, וממילא דבקבר דנמצא דאיירי ברה"ר, שפיר מטהרינן היכא שבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה.

ולמשמעות ד' רש"י ותוס' נדה ד"ג. דלא מטמאינן בשרץ שנמצא במבוי, רק לתרומה ולא לחולין, י"ל דהא דתניא הכא דאין טמא אלא משעת מציאה ואילך, איירי לחולין, אך ד' הרמב"ם אין מתישבים בזה, דסתימת דבריו בפי"ח משאה"ט נ' דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי אף לחולין, וכן מ' בדבריו בפיהמ"ש שם.

י] בטעם הא דאם בא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה טהור, בפשוטו היינו משום דדמי לנגע באחד בלילה ובשחר השכים ומצאו מת דאם ראוהו חי מבערב טהור, וה"נ הכא כיון שהוחזק מקום זה שלא הי' בו קבר לא מטמאינן לי' למפרע, ומה"ט כתב הגר"א דלא מטהרינן אלא בדהוי ברה"ר, שהרי ברה"י מטמאינן אף היכא שראוהו חי מבערב.

והא דמהני אף שאומר שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, ואילו התם בעינן שיראוהו חי מבערב, פשוט דהוא משום דהא דהתם בעי' שיראוהו חי מבערב, ובלא"ה מטמאינן לי', הגם דודאי הי' חי פעם אחת, היינו משום דבעינן שיראוהו חי במקום זה, וכמו שפירש הנובי"ק אהע"ז סימן ל"א, וכן פירש בחי' הגרע"א בנדה, וכן נ' בל' הריטב"א בנדה ד"ב: וד"ד, וע"כ ל"מ רק אם ראוהו חי מבערב במקום זה, ומשא"כ הכא דהוחזק לנו שלא הי' קבר במקום זה קודם כ' שנה, שפיר מהני, וכ"כ האו"ש פט"ו משאה"ט ה"ז.

אמנם צ"ב בזה, דמ"ט בעינן שיבא א' ויאמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, הרי גם בלא אמירתו ידעינן דלא הי' הקבר כאן מעולם, ומה מוסיף לנו זה שאומר שקודם כ' שנה לא הי' כאן קבר.

ולכאו' מזה סייעתא גדולה למש"כ הנובי"ק שם דרך אחרת בהא דאם ראוהו חי מבערב טהור, אשר צ"ב דגם אם לא ראוהו חי מבערב, הרי ידעינן דהי' חי פעם אחת, וא"כ נוקי לי' בחזקת חי, וכנ"ל, וכתב לישב, דעיקר החילוק הוא, דהתם איירי שאינו יודע בשעת נגיעתו במי נגע, וע"כ מספקא לן אם נוגע בחי או במת, ולא שייך חזקת חיים, משום דודאי יש מתים בעולם, ומשא"כ בראוהו חי מבערב דהוחזק אדם זה לפנינו בחזקת חי, עכ"ד, והנה הנוב"י שם נקט דל"מ ראוהו חי מבערב, רק אם אותו אדם שנגע בו ראהו חי מבערב, אך יש מקום לומר דאף אם אדם אחר ראהו חי מבערב, שפיר מהני, ולפ"ז ניחא, דע"כ הגם דמטמאינן למפרע בקבר שנמצא, הוא משום דודאי יש מקומות שיש בהם קברים, ואין מקום זה מוחזק בטהרה לפנינו, ומשא"כ אם בא אחד ואמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, דמקום זה מוחזק בטהרה אצלו, לא מטמאינן למפרע, ואכתי צ"ב, וי"ל דגם הריטב"א ודעימי' דהוצרכו לפרש דהא דאם לא ראוהו חי מבערב טמא, הוא משום שלא ראוהו חי במקום זה, היינו משום דמשמע להו דמיירי אף בשראוהו חי מכבר, והוחזק לפנינו בחזקת חי, וע"כ הי' לנו לטהר, אלמלי הא דלא הוחזק חי במקום זה, ומשא"כ הכא שלא הוחזק מקום זה לפנינו בטהרה, שהרי יש מקומות שיש בהן קבר, ע"כ לא מטהרינן אלא בשבא אחד ואמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, דהוחזק אצלו מקום זה בטהרה, וכנ"ל.

יא] מש"כ הגר"א דלא מטהרינן הכא אלא ברה"ר, היינו משום דדמי לנגע באחד בלילה וכו' דאף בשראוהו חי מבערב לא מטהרינן לי' אלא ברה"ר.

ובחזו"א סימן ד' סקי"ד כתב, ז"ל, ?שם בא אחד ואמר ברי לי שלא היה כאן קדם לכ' שנה אין טמא אלא משעת מציאה ואילך, בתוס' נדה ד' א' ד"ה כי, פירשו דלר' יוחנן אפי' כי ראהו חי מבערב ברה"י טמא, והכא לא משמע דהקבר נמצא ברה"ר, ואפשר דקבר במקום טהרה לא שכיח והלכך בבדוק אינו מטמא למפרע אפי' ברה"י, עכ"ל.

והעירוני דמצינו כעי"ז בהא דד' נשים דיין שעתן ולא מטמאינן להו מעל"ע, אשר צ"ב דמ"ט עדיפי מראוהו חי מבערב ומקופה בדוקה דמטמאינן להו למפרע, וכתב בחזו"א יו"ד סימן צ"ז סוסק"א, דהוא משום דד' נשים עדיפי מבדוקה, עיי"ש, וה"נ הכא דכוותה.

יב] אך נראה, דכ"ז הוא למה שנקטו התוס' והרמב"ן בריש נדה, דדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, שייך אך בספק ביאה, אך למש"כ הרשב"א והריטב"א שם, דכל הך דינא הוא רק בנגע באחד בלילה דודאי נגע, אך בספק ביאה ליכא להך דינא, מסתבר דכל הא דמטמאינן ברה"י אף אם ראוהו חי מבערב, הוא רק התם דאיכא לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, אך הכא דליכא להך דינא, הרי דכל שהוחזק המקום בטהרה אין לנו להסתפק כלל שהי' שם קבר, ומטהרינן אף ברה"י.

ובאמת נ' דלדעתם, כל הא דמטמאינן בקבר שנמצא למפרע, (הגם דל"ש בזה דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן), הוא רק ברה"י, דמהני הא דנמצא קבר לאשויי ספק למפרע, וע"כ מטמאינן משום דינא דספק טומאה ברה"י, אך ברה"ר לא מטמאינן לי', (שהרי מבו' בדבריהם דאף דאשה לא חשיבא כראוהו חי מבערב, מ"מ כיון דבספק ביאה ליכא לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, ל"ה מטמאינן לה מעל"ע אלמלי הא דאיכא תרתי לריעותא, ולפ"ז הרי דבקבר הנמצא דליכא תרתי לריעותא, אין לנו לטמאות למפרע, ורק ברה"י הוא דמטמאינן, וצ"ע בזה.

יג] אך בעיקר ד' הראשונים יש לתמוה טובא, מברייתא ערוכה בתוספתא שהביא הר"ש פ"ה דטהרות מ"ז, בישב ע"ג אבן ולמחר בא ומצא עלי' שרץ, דלהדיא דגם בספק ביאה אמרי' כל הטומאות כשעת מציאתן, ואין לומר דהוא רק לתרומה וקדשים, דהרי הוי זה דומיא דרישא, וצע"ג.

גם צ"ע משם על ד' האחרונים בחילוק שבין ראוהו חי מבערב ללא ראוהו חי מבערב, ודו"ק, וצע"ג.

ועי' או"ש שנראה בדבריו דהתם שייך טעמא דתרתי לריעותא שאמרו בשרץ שנמצא במבוי, אך אכתי לא נתישב בזה ד' הראשונים שנקטו דגם בשרץ שבמבוי אי"ז אלא תולין לתרומה וקדשים.

גם יל"ע דלכאו' ברוק ל"ש ה"ט, והתם תניא גם רוק, וצ"ע בזה.

יד] בד' הראשונים בריש נדה מוכח דאם ראוהו חי טהור אף ברה"י, עיי"ש, וכ"נ ברמב"ן וריטב"א שם ד"ד., וכ"ה מוכח למש"כ הראשונים טעמים אחרים מ"ט ל"ש בזה דינא דספק טומאה, משום דהוי ספק ביאה ומשום דהוי ודאי מגע, ולפ"ז גם בדין ראוהו חי אין לחלק, דהאמנם אם הי' זה לתרומה וקדשים י"ל שהחמירו כן לתרומה וקדשים, אך כיון שפירשו הם דהוי אף לחולין אין לומר כן, וכ"נ בתוס' בעירובין דל"ה:.

ובתורי"ד שם כתב דגם הא דמטהר ר"מ הוא אף ברה"י, וזה דלא כמשמעות ד' התוספתא, עיי"ש.

ומבו' ברמב"ן שם דלפי האמת לכו"ע מטהרין בבדוקה, דהוי כראוהו חי מבערב, וצ"ב שהרי לחד לישנא מטמא בזה ר' יוחנן, וצ"ע.

עוד מבו' ברמב"ן שם דבשרץ שבמבוי כל הא דמטמאינן הוא משום דהוי כתרתי לריעותא, ואל"ה אין לנו לטמאות.

אך לד' רש"י ותוס' ורשב"א וריטב"א מבו' דלא הוצרכו לה"ט רק לשמאי, אך להלל ניחא בלא"ה דגם התם תולין, ולפ"ז י"ל דבקבר איירי לחולין, אך צ"ע דאי איירי לחולין א"כ גם בשלא ראוהו חי הי' לנו לטהר, דומיא דלא ראוהו חי מבערב ודקופה שאינה בדוקה, ואפשר דקופה שאינה בדוקה ולא ראוהו חי מ"מ הוחזק חי לשעבר, וע"כ לא מטמאינן לחולין, ומשא"כ בקבר דחשיב שלא הוחזק חי כלל, וצ"ע בזה.

ועכ"פ לכל הראשונים נמצא דמדינא אין לנו לטמאות בשרץ שבמבוי לחולין, רק אם הוי כתרתי לריעותא, אך לדעת התוס' דבקופה מטמא ר' יוחנן בודאי אף בבדוקה, ואף דאי"ז כתרתי לריעותא, צ"ע מ"ש מקבר, ודו"ק.

טו] לד' תו"י דהא דמטהר שמאי הוא משום פו"ר, דאל"כ ודאי טמא דומיא דראוהו חי מבערב ברה"י, צ"ל דהא דפריך הגמ' משרץ שבמבוי, הוא משום דהתם איירי ברה"ר, ובזה פלוגתת שמאי והלל הויא מדינא, ודו"ק.

טז] בד' רשב"א וריטב"א מוכח דשרץ שבמבוי איירי ברה"י, שהרי פירשו דרק תולין דומיא דנדה, וזה הוא רק ברה"י, דהרי גם בנדה דנו אם הוא גם ברה"ר, וגם אם בנדה הוא גם ברה"ר הוא משום דלא ליהוי כחוכא, וזה ל"ש בשרץ שבמבוי, וע"כ לא פריך להלל, דאי נימא דהוא גם ברה"ר הו"ל למיפרך גם להלל, ולפ"ז נ' כן גם מד' רש"י ותוס' שפירשו דלהלל לא פריך, ומ' דהוא רק ברה"י, אך י"ל דלפ"מ דמסיק דחשיב כתרתי לריעותא הוא אף ברה"ר, גם י"ל דגם בזה שייך טעמא דהתוס' דהשתא ודאי טמאה היא, וצ"ב.

ויל"ע עוד בזה, דלפ"ד הראשונים נמצא, דהיכא דשייך דינא דכשעת מציאתן מטמאינן למפרע אף בחולין, אך היכא דל"ש דינא דכשעת מציאתן לא מטמאינן למפרע רק לקדשים ורק תולין, וע"כ בקופה ובנדה מטמאינן למפרע רק לקדשים ורק תולין.

והנה בד' הראשונים מבו' דראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י, וצ"ב דמ"ש מקופה דדעת ר' יוחנן דאף בקופה בדוקה טמא למפרע, והנה אמנם הרמב"ן כתב דאה"נ לא מטמא אלא בשאינה בדוקה, וצ"ב מחד לישנא, אך ש"ר פליגי ע"ז.

ובעכצ"ל לדעתם דכיון דמפרשי לדינא דכשעת מציאתן לחולין, ע"כ יל"פ דהא דראוהו חי מבערב טהור הוא לחולין, אך לקדשים ה"ה טמא, וע"כ בקופה מטמאינן לקדשים.

והתוס' לטעמייהו דס"ל דראוהו חי מבערב טמא ברה"י, ואדרבה הק' התוס' והרא"ש מ"ט דחזקי' דמטהר.

אשר לפ"ז הרי אם באנו לדון לגבי קבר הנמצא, אין לישב דאיירי לגבי חולין, דא"כ אף בשלא ראוהו חי הי' בדין שלא יטמא למפרע.

אך י"ל דהא דהוא מטמא למפרע הוא משום דלא נודע לנו שקברו שם, וע"כ תלינן שנקבר מכבר, ומה"ט אם בא אחר ואמר שקודם כ' שנה ל"ה שם קבר מטהרינן לי', דהואיל וודאי נקבר בלא ידיעתינו י"ל שנקבר אתמול, ואמנם שפיר י"ל דלקדשים יהא הדין דתולין, דומיא דקופה בדוקה לר' יוחנן ודו"ק.

ובזה ניחא הא דמהני בא אחר ואמר דהי' קודם כ' שנה, ודו"ק.

ולפ"ז י"ל כן גם לדעת התוס' דהגם דהוא טמא לתרומה וקדשים, מ"מ בשלא בא אחר ואמר מטמאינן לי' למפרע גם לחולין, דמסתמא הי' הקבר מכבר, כיון שלא נודע לנו שקברו שם, וצ"ע אם י"ל כן.

] בחזו"א טהרות סימן ו' סק"ד, דנגע במסוכן ברה"ר שאין ידוע אם הוא חי או מת ואח"כ נמצא מת, ל"ש בזה דינא דכשעת מציאתן, דכיון דרוב גוססין למיתה והמיתה הוא תוצאת הגסיסה, ל"ש למימר כשעת מציאותן שאין לנו להחזיק שנשתנה פה, שאי"ז שינוי שאם בא לכאן כשעדיין חי חזקתו שימות בזמן מועט, עכ"ד,

וילה"ע ע"ז מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש טהרות פ"ד מ"ד דשרץ בפי חולדה ומהלכת ע"ג ככר של תרומה ונגע ספק חי ספק מת רבי מטמא שחזקה שרצים מתים בפי חולדה וחכמים מטהרין וכו' אבל אם נמצא מת בפי' טמא, ע"כ, והא דאם נמצא מת בפי' טמא, בפשוטו הוא מדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, והרי דאף שדרך הוא שימות השרץ בפי החולדה, מ"מ כל שנמצא מת בפי' אמרי' דכל הטומאות כשעת מציאתן.