שיעור ז להדפסה  
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב / שיעורים מוכנים

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות שביעית**

**שיעור ז**

# פסיק רישא דניח"ל כשהדבר ניכר שעושה לצורך דבר המותר

בשיעור הקודם נתבאר שאדם שעושה מלאכת היתר, ובפסיק רישא נעשית גם מלאכה האסורה בשביעית, אף אם ניח"ל בכך שרי, אם ניכר הדבר שאינו עושה את זה בשביל התועלת האסורה. וכגון שמותר לקצוץ את הדקל שלא יפריע לעוברים ושבים, אף שיש בזה תועלת לאילן שגודלים עוד ענפים, מ"מ גורם קצת קלקול לאילן, וכיון שניכר הדבר שלא עשה כן כדי להשביח את האילן, משום שנעשתה הקציצה שלא ע"י מומחה שזה גורם קצת לקלקול באילן.

ובחוט שני (עמוד קמו) כתב דמטעם זה יש להקל שיכול להפעיל מזגן אף אם המים שיוצאים ממנו מטפטפים לגינה שלו, ואף דניח"ל בכך, מכל מקום שרי כיון שניכר הדבר שאינו עושה כן עבור השבחת הגידולים, משום שאף אחד אינו מפעיל את המזגן בשביל להשקות את גינתו במים היוצאים ממנו. אמנם כבר הובא בשיעורים לעיל דהגרי"ש אלישיב החמיר בזה, וכ"כ בצה"ל (פרק א ס"ק יח).

# לגזום עצים לנוי

כתב החוט שני (עמוד קמב) דאסור לגזום גדר העשויה מעלים [הנקראת 'גדר חיה'], משום שע"י הזימור גדלים עוד ענפים בחלק התחתון והעץ משתבח. ומשמע מדבריו שבלא טעם זה שהקציצה מחזקת ומשבחת את האילן, אין איסור בכך שהוא עושה פעולה לנוי [אמנם באורחות רבינו (חלק ב עמוד שנה) כתב שאסור לגזום גדר חיה משום שמטרתו היא לייפות, ומשמע שאסור לאסור מלאכה כדי לייפות את האילן].

ובאמת יש לדון בשאר מלאכות הנעשות באילן שאינם נצרכות לקיום האילן אלא רק לנוי של האילן, אם מותר לעשותם, ומדברי החוט שני הנ"ל משמע שהדבר מותר. אכן בלשון החזו"א במכתבים (המובאים בסוף הדר"א מכתב ז) משמע שיש לאסור בזה, דכתב שם שאם העדר הגיזום לא יגרום לייבוש האילן או לשבירתו אין להתיר לגזום אותו. ובאמת כן משמע בגמרא במועד קטן (ד, א) שמדלין לירקות כדי לאוכלן, ואם בשביל לייפותן אסור, ומשמע שאסור לעשות מלאכות כדי לייפות את האילן.

וכן הדין לעניין גיזום דשא כדי ליישרו דהחוט שני (עמוד קמב) כתב שהדבר אסור מפני שמשביחו וגורם שיגדל עוד. ולפי הנ"ל בלא"ה אסור אם עושה כן בשביל הנוי. אכן באופן שאם לא יגזום יופסד הדשא, ודאי דמותר לו ליישר את הדשא ככל מלאכות שמותר לעשות משום הפסד.

# בהמתו או כירתו מוכחת עליו

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יז) 'היתה בהמתו עומדת בתוך שדהו מלקט ומביא לפניה, שבהמתו מוכחת עליו. וכן אם היתה שם כירתו מלקט הכל ומדליק, שכירתו מוכחת עליו'. והיינו דאף שאסור ללקט עצים ועשבים מן השדה, אם בהמתו או כירתו מוכחת עליו מותר, דמוכח שאין כוונתו בליקוט העצים לתקן את הקרקע ולהכשירה לזריעה, אלא הוא רוצה להאכיל לבהמתו או להבעיר את כירתו.

ומצינו כעין זה בגמרא במו"ק (ד, ב) דמבואר שם שאסור לחפור אמת המים בשביעית, וביארה הגמרא דלחד טעמא הוא משום שנראה כעודר, ומקשינן מהא דאמר ראב"ע שאדם שרוצה לאסוף זבל בשביעית דצריך להגביה או להעמיק ג' טפחים כדי שלא יהיה נראה כמזבל שדהו, ומוכח דמותר להעמיק ג' טפחים ולא אסרו משום ד'נראה כעודר', ותירצה הגמרא (בחד תירוצא) דשאני הכא דזיבלו מוכיח עליו, כלומר דכיון שניכר שחופר כדי לשים שם את הזבל אין בו משום נראה כעודר.

# לחפור כדי להניח צינור בקרקע

ושאלה זו מצויה במי שרוצה לחפור בקרקע כדי להניח שם צינור, דלפי הנ"ל יש להקל משום שהצינור מוכיח עליו שכל חפירתו היא רק כדי להניח שם את הצינור, ואין לחוש משום חורש. ולכאורה נראה דיש להעמיד את הצינורות קודם שמתחיל לחפור כדי שיהיה מוכיח עליו שהחפירה נעשית כדי להטמין שם את הצינורות, אמנם נראה דיש להקל לחפור כדי לשים צינורות אף אם אינו מניח את הצינור בסמוך קודם שחופר, דהא בגמרא במו"ק משמע שמותר לחפור אף קודם שמביא את הזבל, ומשום שמיד לאחר מכן הוא מביא את הזבל חשיב ש'זבלו מוכיח עליו', וכמו כן יש להקל כשמביא את הצינור אחר החפירה שזה מוכיח שאינו חופר לחרישה [אמנם נראה שצריך להביא את הצינורות מיד לאחר החפירה, אך אם מביאו רק לאחר זמן מרובה אין להקל וכ"כ במשפטי ארץ].

והנה בחוט שני (עמוד קמו) אוסר לשפוך את המים כששוטף את רצפות ביתו אם המים יוצאים דרך צינור הקבוע בקיר, אבל כתב שם שאם שופך לשם את מי שטיפת הרצפות המעורבים בחומרי ניקוי יש להקל משום דהוי כמו בהמתו מוכחת עליו. ולדבריו דין זה של 'בהמתו מוכחת עליו' אינו ברור, דמדוע בכל שטיפת הבית לא נאמר שמוכח שעושה כן רק כדי לשטוף את ביתו. וצ"ע.

# לבנות גדר לשדהו בשמיטה

כתב הרמב"ם (פרק ב הלכה יד) אסור לו לבנות גדר בשביעית בין שדהו לשדה חבירו, אבל בונה גדר בינו ובין רשות הרבים. ובר"ש בשביעית (פרק ג משנה י) פירש דמיירי באופן שצריך לחפור כדי לבנות את הגדר, וטעם האיסור משום דחיישינן דילמא מימלך וזרע ליה, ועוד פירש דהוא משום שנראה כעודר בשדה בשביל לזרוע. ובדר"א (בבה"ל ד"ה אסור) ביאר דמכל מקום לא אסרו אלא כשגודר בינו לבין חבירו, אך בינו לבין רה"ר שרי, משום דניכר שחופר כדי לעשות גדר, וגם אין לחוש שימלך, אחר שכבר התחיל בתהליך בניית הגדר, אך בינו לבין חבירו שיש שנהגו שלא לבנות גדר, אינו ניכר שחופר בשביל לבנות גדר ויש חשש שיבואו לחושדו שחופר כדי לזרוע, וגם יש לחוש שימלך מלבנות את הגדר, וישאיר את השדה בלא גדר כמו שנהגו חלק מן האנשים.

ובבה"ל שם הביא מתוס' אנשי שם, שדקדק מדברי הרמב"ם שהאיסור לעשות גדר הוא אפילו כשאינו חופר בקרקע, וטעם האיסור הוא משום דנראה כמאן דעביד נטירותא לפירא. ומכל מקום בינו לבין רה"ר מותר לעשות גדר, משום שהקילו לבנות גדר כדי שלא תהיה שדהו פרוצה לרה"ר.

והנה בבה"ל שם תמה דבלאו הכי קשה איך מותר לבנות את הגדר הרי הפירות הם של הפקר, ואיך מותר לו למנוע מהאנשים להיכנס. ותירץ דאין כוונתו בבניית הגדר לשמור את פירות השביעית שהתורה הפקירתן, אלא כדי לשמור את שאר השנים, או כדי שלא יזיקו לאילנות, שהרי הם אינם הפקר, ומותר לו לשמור שלא יקלקלו את מה שהתורה לא הפקירה. ובאמת בזמן שהדור היה מתוקן היה אסור לגדור את הכל, וצריך לפרוץ פרצות, אך עכשיו שהדורות נתקלקלו ונוטלין מה שאין להם רשות, וכן שיש חשש שגויים ובהמות יכנסו לחצירו ויאכלו פירות, התירו לבנות גדר כדי למנוע את הגוי ואת בהמתו לאכול מהפירות, ואף שהפירות של הפקר, מכל מקום מונעים אותם לכתחילה מלאכול את הפירות.

# לנעול את חצירו שיש שם אילנות או עצי בושם

והנה נשאלנו בזה לגבי מי שיש להם אילן עם פירות בחצרם, אם מותר להם לגדור את החצר [וכן נפק"מ במי שגודל לו עצי בושם שיש בהם קדושת שביעית, (עיין ברמב"ם פרק ז הלכה יט ובדר"א שם)], בלא להשאיר פרצות, ולמה שנתבאר מותר לעשות כן כדי למנוע את הנזק, אמנם צריך לכתוב פתק שיכולים לקבל בבית ואת המפתח, כמש"כ בצה"ל (פרק ד ס"ק רצז) בשם החזו"א [אמנם בדר"א בפרק ז הלכה יח (בבה"ל ד"ה ועד מתי) כתב שלא היקל בזה אלא במקום הצורך ע"ש].

# למלאות בורות וליישר עפר בשנת השמיטה

כתב הרמב"ם (פרק ב הלכה יא) לא ימלא אדם גיא עפר או יתקננו בעפר מפני שמתקן את הארץ, והיינו דאסור למלאות עפר בבקעים שבקרקע משום דהוי תולדה דחורש שמכשיר את הקרקע לזרוע בה.

ובספר משפטי ארץ (פרק ו) כתב דבאופן שיש בורות בחצירו, והוא רוצה למלאותם, אסור למלאות שם עפר משום שיש לחוש משום איסור חרישה שמכין את המקום לזריעה, ולכן הורה הגריש"א דבכה"ג ימלאו מלמעלה את הטפח העליון בחצץ או בחול ים שאינו עומד לזריעה.

אמנם במקומות שיש הוכחה מתוך מעשיו שאינו מתכוין לזרוע יש להקל, וכגון אם הכניס בקרקע צינורות יש להקל שהצינור מוכיח עליו [כמו שנתבאר לעיל]. וכן במקום שניכר כ'אתר בניה' מותר להחזיר שם את העפר של עבודות העפר והתשתית במקום שאינו עומד לזריעה, אך אם הקבלן מניח שם אדמה כדי שיוכלו לזרוע שם הרי זה ממש חרישה [ואף אם אותו אדם שגר שם אינו מתכוין לזרוע הרי הוא כחורש].

# פינוי פסולת מחצירו

ולפנות פסולת בניה בגינתו אסור, דהוי כמסקל את שדהו, ואף שכתב הרמב"ם (פרק ב הלכה יב) שלקבלן מותר ליטול אבנים מכל מקום, היינו שנוטל אבנים לצורך הבניה, דניכר שאינו רוצה להכשיר המקום לזריעה ונוטלם רק כדי להשתמש בהם, אמנם אם הוא רוצה לפנותם מן הקרקע אסור ליטול משם אבנים משום דהוי כמסקל את שדהו. אכן באופן שהוא אוסף רק פסולת וכגון שאוסף רק ניירות או אבנים שבורות יש להקל כי הפסולת מוכחת עליו שהוא רק רוצה לנקות. ולכן צריך לסכם עם הקבלן שיסלק את כל הפסולת מיד בלא שיניח אותה בקרקע, או שיניח את הפסולת בשקיות, כי אם הוא ישפוך את הפסולת בניה בחצר, יהיה אסור לפנותו, משום שהוא מכשיר את המקום לזריעה והוי תולדה דזורע.

# ~דיני ספיחין~

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה א) 'כל שתוציא הארץ בשנה שביעית, בין מן הזרע שנפל בה מקודם שביעית, בין מן העיקרים שנקצרו מקודם וחזרו ועשו ושניהם נקראו ספיח, בין מן העשבים והירקות שעלו מאיליהן ואין להן זרע (ועי' בבה"ל ד"ה בין שאין הכוונה שממש עולה מאליו, דאין מציאות שדבר צומח מעצמו, אלא הכוונה שאינו ניכר החלק של הגידול בארץ), הכל מותר לאכלו מן התורה שנאמר והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, ואפילו שדה שנטייבה בשביעית וצמחה פירותיה מותרין באכילה, וזה שנאמר את ספיח קצירך לא תקצור שלא יקצור כדרך שקוצר בכל שנה, ואם קצר כדרך הקוצרין לוקה, כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר, או שקצר לעבודת הארץ כמו שבארנו, אלא קוצר מעט מעט וחובט ואוכל'.

# איסור הקציצה כדרך בעלים

מבואר בדברי הרמב"ם דאין איסור ספיחין מן התורה [ודלא כשיטת היראים (שהביא בדר"א ס"ק ד) דס"ל שאיסור ספיחין הוא מן התורה], ומה שנאמר 'את ספיח כרמך לא תקצור' הכוונה שלא יקצור כדרך הקוצרים.

ובחזו"א (סימן יב ס"ק ה הביאו הדר"א כאן ס"ק יא) פירש בדעת הרמב"ם שהחיוב מדאורייתא הוא רק כשקוצר את כל שדהו, וע"ש שיש איסור דאורייתא גם אם הוא אוסף את כל הפירות לביתו. אך אם אוסף רק חלק מן הפירות אין איסורו אלא מדרבנן. עוד כתב החזו"א שם שהאיסור מדאורייתא הוא רק אם הבעלים בעצמו קוצר, אך אם אחרים קוצרים אין בזה איסור דאורייתא, וכ"ש שאם גוי קוצר אין בזה איסור דאורייתא, דהאיסור הוא רק כשהקוצר הוא בעלים. אבל אם הגוי קוצר בציווי הישראל אסור מן התורה.

# השיעור שמותר לקצוץ אתרוגים

עוד מבואר ברמב"ם שמותר לקצור מעט מעט וחובט ואוכל, ויש לדון מהו שיעור הקצירה המותרת. וכתב הדר"א לקמן (ס"ק קפא) בשם החזו"א שלא ילקט הרבה בבת אחת, אלא לוקט כשיעור שאדם מכין בביתו לתשמיש בני ביתו לימים מועטים. ובצה"ל (שם ס"ק שט) הביא מהאורחות רבינו שהתיר לצורכו ולצורך בני ביתו למשך שבוע.

והקוטף אתרוגים מן העץ לצורך קיום מצוות נטילת ד' מינים יש לדון כמה מותר לקטוף, ונראה פשוט שאם הוא רגיל בכל השנים ליטול ב' אתרוגים מותר לו לקטוף שניים ואלי אף יותר מכך שרי, אך יל"ע אם מצא שהאתרוג שהוא קטף אינו כשר אם מותר לו להמשיך ולקטוף אתרוג נוסף ומסתבר דשרי. אך אם מצא כבר אתרוג כשר, והוא רוצה להמשיך ולקטוף למצוא מהודר יותר נראה שמותר. ועיין בחוט שני (קונטרס אוצר בי"ד עמוד שצח) שכתב שמותר לקטוף ב' אתרוגים עבור כל אדם ע"ש [וע"ע במילואים לשיח אמונה (פרק ד הערה 439)], אמנם לקצוץ הרבה אסור משום שנראה שעושה כן לסחורה.

# אם יש איסור להעמיד כרי

הנה לשון הרמב"ם 'אם קצר כדרך הקוצרין לוקה, כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר' ומשמע מלשונו שיש איסור בהעמדת הכרי, והחזו"א (שם) תמה מדוע שיהיה מלקות על העמדת כרי הרי כתוב בתורה 'את ספיח קצירך לא תבצור', ולא הוזכר האיסור להעמיד כרי, וכתב שאולי צריך שיעשה הכל כדרך בעלים היינו שיעמיד כרי, שבקצירה לחוד אינו נראה כבעלים אם אינו מעמיד כרי.

עוד מצינו ברמב"ם (פרק ד הלכה כד) שאם אסף הכל לתוך ביתו הוא עובר גם בעשה של 'תשמטנה ונטשתה', שבכך שהוא אוסף את הפירות לעצמו, הרי הוא מבטל את חיובו להפקיר את פירות השדה. וכתב החזו"א (סימן יב ס"ק ה) שלפי מה שכתב הרמב"ם שהאוסף לעצמו מבטל החיוב של תשמטנה ונטשתה, יוצא שמי שאוסף הרבה פירות הם נשארים של הפקר, משום שהוא עדיין לא קיים את הדין להפקירם. ופרטי הדינים יתבארו אי"ה בשבוע הבא.

**הדינים העולים:**

1. יש מקרים שהקילו בפסיק רישא דניח"ל כשניכר דאינו מתכוין והגרנ"ק היקל משום כך במים המטפטפים ממזגן, אך הגריש"א החמיר.
2. אסור לגזום גדר חיה כי משבח את הגדילה וי"א שכל שנעשה לנוי אסור.
3. המלקט עצים לבהמתו שרי משום דבהמתו מוכחת עליו, ולכן יש להקל לחפור כדי לשים צינור אם מביא את הצינור מיד לאחר החפירה דהצינור מוכיח עליו.
4. מותר לבנות גדר בינו לבין רה"ר [ואם יש שם פירות של שביעית צריך לתלות פתק שיכולו לבוא אליו ולקחת את פירות ההפקר], אך בינו לבין חבירו אסור.
5. אסור לפנות פסולת מן הקרקע משום שמכשירה לזריעה, אכן אם ניכר שאינו מתכוין להכשיר את הקרקע לזריעה יש להקל.
6. בעלים הקוצץ את כל הפירות שבשדהו לוקה, אך מי שאינו בעלים אסור רק מדרבנן.
7. הקוצץ אתרוגים יל"ע מה השיעור שמותר לקצוץ, ונראה שאם קצץ אתרוג ונמצא פסול מותר לו לקטוף עוד אתרוג, ואם האתרוג שתלש אינו מהודר נראה להקל שיכול לקטוף עוד אתרוג.