פי_ג מ_א בשיעורי החלונות
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מוצש"ק צו פורים דפרזים תשע"א

א] אהלות פי"ג מ"א, העושה מאור בתחילה שיעורו מלא מקדח גדול של לשכה, שיירי המאור רום אצבעיים על רוחב הגודל וכו', חררוה מים וכו' שיעורו מלא אגרוף, חשב עליו לתשמיש שיעורו בפו"ט למאור שיעורו במלא מקדח.

והנה כתבו התוס' ב"ב די"ט:, ז"ל, דיני חלון פי' ריב"ם ע"פ המשניות, דאם הוא חלון העשוי לתשמיש שיעורו להביא טומאה בפו"ט וכשיתמעט מטפח אפילו במשהו אינו מביא, ואם הוא חלון שעשוי לאורה ועשוי בידי אדם שיעורו כמלא מקדח גדול וכו', ואותו חלון שעשוי לאורה אינו מתמעט מסתימת משהו כיון שהיה בו כשיעור אלא עד שיתמעט שלא יהא בשיריים רום אצבעים על רוחב גודל, ומאור שאינו עשוי בידי אדם אלא מעצמו כגון חררוהו מים או שרצים שיעורו מלא אגרוף,[[1]](#footnote-2) חישב עליו לתשמיש שיעורו פו"ט למאור שיעורו מלא מקדח וכו' ושאינו עשוי לאורה ולא לתשמיש אלא לאויר ולשמור גנות ופרדסים אותו שיעורו כמלא מקדח בינוני, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם כתב, דחלון הנעשה לאויר וחלון הנעשה מאליו נמי יש שיעור למיעוטן, ורק חלון העשוי לתשמיש הוי מיעוטו בכ"ש, עיי"ש בדבריו, וצ"ב הטעם דשאני חלון העשוי לתשמיש שמיעוטו בכ"ש, משאר חלונות שיש שיעור למיעוטן, גם צ"ב מקור הדברים, דאי נימא דהוא משום שלא נזכר במשנתינו דין שיריים אלא במאור, א"כ מנלי' דגם בחלון הנעשה לאויר ובחלון הנעשה מאליו יש שיעור למיעוטן.

ב] והנה יש להעיר במתניתין דלא תני העושה חלון לתשמיש שיעורו בפו"ט, ולא נתפרש הך דינא דהעשוי לתשמיש שיעורו בפו"ט, אלא בחלון הנעשה מאליו וחישב עליו לתשמיש.

ג] אמנם הטעם בזה נלמד מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, ואם פתח את הארובה הזאת כדי להשתמש בה וכו', ה"ז לא תביא את הטומאה אא"כ הי' בה טפח על טפח או יותר כפי שקדם בכל פרטי ההלכות של מסכתא זו, עכ"ל, וכ"ה בפיהמ"ש שלהי שבת, ז"ל, אם הי' באותו חלון טפח על טפח או יותר נטמא הבית השני לפי שהכלל אצלינו טפח על טפח מביא את הטומאה כמו שיתבאר בכמה מקומות במסכת אהלות, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דחלון העשוי לתשמיש שיעורו בפו"ט, אי"ז משיעורי החלונות, אלא הוא מכח הדין דכולה מכילתין דשיעור אהל והעברת טומאה הוא בפו"ט.

ואשר ע"כ לא תני במתניתין להא דחלון העשוי לתשמיש שיעורו בפו"ט, דלא תני הכא אלא במה שנשתנו שיעורי החלונות משיעור העברת טומאה, ובזה הוא דתני דחלון העשוי למאור, כיון שיש ע"ז חשיבות פתח, ה"ז מביא את הטומאה אף שאין בו פו"ט, וזהו כדילפי' בספרי זוטא שהביא הר"ש לקמן מ"ג דטומאה עוברת דרך פתח, ומאידך חלון הנעשה מאליו, חשבינן לי' כסתום ואינו מביא את הטומאה אף בשיש בו פו"ט, אך חלון הנעשה לתשמיש, לית לי' למעלת חלון העשוי למאור, ולא חשיב כפתח, אך מאידך גם לא חשיב כסתום, וע"כ הוי דינו כבעלמא, שאם יש בו פו"ט ה"ה מביא את הטומאה, ואם אין בו פו"ט אינו מביא את הטומאה.

והדברים מבוארים כן גם בל' הרמב"ם פי"ג מטו"מ, וכבר עמדו ע"ז, ז"ל, אין טומאה נכנסת לאהל ולא יוצאה ממנו בפחות מטפח על טפח וכו', בד"א בחלון שעשה אותו האדם לתשמיש אבל חלון שעשה אותו האדם לאורה כדי שיכנס ממנו האור שיעורו כפונדיון והטומאה יוצאה ממנו וכו', עכ"ל, וצ"ב דאחר שחלון העשוי למאור שיעורו כפונדיון, א"כ מהו שכלל מתחילה דאין טומאה נכנסת ויוצאה בפחות מטע"ט, הרי לאו כללא הוא אלא תליא במיני החלונות, אך כבר נודע לפרש בזה כנ"ל, דעיקר הדין הוא דאין טומאה נכנסת ויוצאה בפחות מטע"ט, וע"כ הוא דבחלון העשוי לתשמיש בעינן שיהא בו פו"ט, ומלבד זה איכא דין נוסף, דחלון העשוי למאור, איכא עליו תורת פתח, וע"כ הוא מביא ומוציא את הטומאה אף בשאין בו פו"ט.

ד] ומה"ט מתבאר בפשיטות הא דשאני חלון העשוי לתשמיש דמיעוטו הוא בכ"ש, משאר חלונות דיש שיעור למיעוטן, דשאר חלונות שנאמרו בהן שיעורן בחשיבותן, יש שיעור למיעוטן, אך בחלון העשוי לתשמיש דשיעורו בפו"ט, דאין שיעורו בחשיבותו, אלא זהו שיעור העברת טומאה, הרי דכל שנתמעט מפו"ט וליכא שיעור העברת טומאה, אינו מביא ומוציא את הטומאה, וז"פ.

ה] ונ' נפ"מ לדינא בזה, דהנה בחזו"א סימן י"ז סק"י כתב, דלדעת ב"ה דבעינן שיהא במקום א' כמלא מקדח, ה"נ אם החלון ארוך וקצר אף שיש בשטחו מלא מקדח אין מביא את הטומאה.

אך נ' דיש להוכיח מד' הרמב"ם לא כן, דהנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דרום אצבעיים על רוחב גודל, הוא יותר משיעור מלא מקדח, ודלא כמש"כ התוס' וש"ר בב"ב דהוא שיעור מועט ממלא מקדח, והנה הדבר ברור דרוחב דמלא מקדח הוא יותר מגודל, ולפי סלע נירונית הנמצא בידינו הוי שיעור רחבו כב' ומחצה ס"מ, ומהא דחזינן דרום אצבעיים על רוחב גודל מביא את הטומאה, וכמבו' בד' הרמב"ם דהוא שיעור מרובה ממלא מקדח, ואף שיירי חלון מביא את הטומאה בשיעור זה, ש"מ דכל שיש בשטח החלון מלא מקדח ה"ה מביא את הטומאה, אף שאינו כצורת מלא מקדח אלא הוא ארוך וקצר, אך הא מיהא נראה דחלון באורך י' אמה וברוחב מועט מאד לא יביא את הטומאה, אף שיהא בשטחו שיעור מלא מקדח, וצ"ע מהו השיעור בזה.

אמנם לפמש"נ נ', דכ"ז הוא בשיעורא דמלא מקדח, אך בשיעורא דפו"ט בחלון העשוי לתשמיש, ודאי דאם ליכא טפח על טפח מרובע כל' הרמב"ם רפי"ד מטו"מ אינו מביא את הטומאה, אף דארכו הוא יותר מטפח ויש בשטחו כשיעור דטפח על טפח, וז"ב.

ו] ונ' עוד לפ"ז, דהנה למש"נ דבשיעור מלא מקדח ל"ב שיהא כמידת מקדח, ואף אם הוא ארוך וקצר ויש בשטחו מלא מקדח מביא את הטומאה, נ' דה"נ הוא בשיעורא דמלא אגרוף, דאף אם אינו במידת אגרוף, מ"מ כל שיש בשטחו כמלא אגרוף ה"ה מביא את הטומאה, שוב נתבוננתי דאינו ברור כלל, דמסוגיית הגמ' בסוכה דכ"א. ופירש"י שם, מבו' דאף שיעורא דכמלא אגרוף הוא משיעורי האהלים, ולפ"ז י"ל דבעינן שיהא מרובע כמלא אגרוף.

אך נ' פשוט, דכ"ז הוא בשיש בו טע"ט מרובע, אך אם אין בו טע"ט מרובע אלא הוא ארוך וקצר, הרי דאף דיש בשטחו כמלא אגרוף אינו מביא את הטומאה, והיינו שהרי שיעור העברת טומאה הוא פו"ט, ובחלון הנעשה מאליו נתחדש דחשבינן לי' כסתום עד שיהא בו כמלא אגרוף, וכל שיש בשטחו מלא אגרוף כבר לא חשיב כסתום, אך מ"מ בעינן שיהא בו שיעור דטע"ט להעברת הטומאה.

ואמנם הי' מקום לומר, דשיעורא דמלא אגרוף הוא נמי שיעור בחלון, דכל שיש בשטחו מלא אגרוף יש עליו חשיבות פתח להביא את הטומאה, ול"ב שיהא בו טע"ט מרובע, אך אין נ' כן, ומתרי טעמים, חדא דכיון דעיקר שיעורא דמלא אגרוף הוא לגרוע, דאם אין בו שיעור זה חשיב כסתום ואינו מביא ומוציא את הטומאה אף שיש בו טע"ט, א"כ מהיכ"ת נימא דגם נתחדש בזה דבשיעור זה יש עליו חשיבות פתח, ועוד דאם הי' הדין כן, א"כ אף בחלון העשוי לתשמיש, הוה משכח"ל לשיעורא דמלא אגרוף, והוא בשהוא ארוך וקצר ואין בו טע"ט מרובע, אך יש בשטחו כמלא אגרוף, וזה לא שמענו.

ומה"ט נראה פשוט, דהגם שכתב הריטב"א דחלון העשוי מאליו יש שיעור למיעוטו, מ"מ ודאי דאם נתמעט לפחות מפו"ט אינו מביא את הטומאה, שהרי מלבד הא דבעינן שיהא בחלון זה מלא אגרוף, דבזה אמרינן דיש שיעור למיעוטו, גם בעינן שיהא בו פו"ט, ובזה הוי הדין שכל שנתמעט כ"ש מפו"ט אינו מביא את הטומאה, דומיא דחלון העשוי לתשמיש שאם נתמעט כ"ש מפו"ט אינו מביא את הטומאה.

ובאמת איך שיהי' הביאור בזה, הדין פשוט כן, דלא עדיף חלון הנעשה מאליו מחלון העשוי לתשמיש, ואם בחלון העשוי לתשמיש שנתמעט מפו"ט אינו מביא את הטומאה, כ"ש בחלון הנעשה מאליו שנתמעט מפו"ט שאינו מביא את הטומאה, ולפלא על מש"כ בס' טעם ודעת לדון דגם בחלון העשוי מאליו הוי שיעור שייריו רום אצבעיים על רוחב גודל, וזה תמוה טובא.

ז] אמנם צ"ע בעיקר הדברים, ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד, ז"ל, חלון גדול העשוי לאורה והיה בה שבכה וכיו"ב וכו', היו נקבי השבכה דקים ואין באחד מהן כפונדיון ה"ז כסתומה, וכן חלון העשויה לתשמיש ובה סככות ורפפות אם יש במקום אחד טע"ט מרובע מביא ומוציא ואם לאו ה"ה כסתומה, עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב, דמש"כ הרמב"ם להך דינא בחלון העשוי' לתשמיש, הוא נלמד מהדין הקודם, ומ' לפ"ז דב"ש דפליגי וס"ל דהסריגות והרפפות מצטרפות למלא מקדח, ה"נ הם מצטרפות לפו"ט, ולכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ, שהרי עד כאן לא מצינו דס"ל לב"ש דנקבים מצטרפין אלא בשיעורא דמלא מקדח, דהוא שיעור בחשיבות החלון, ובזה אמרינן דכל שיש בכולן מלא מקדח אית בהו לחשיבות חלון, אך בשיעורא דפו"ט דהוא שיעור דהעברת הטומאה, לכאו' ודאי בעינן שיהא פו"ט במקום אחד.

אך נ' דצ"ל בזה, דהא דס"ל לב"ש דנקבים מצטרפין לשיעורא דמלא מקדח, לאו היינו דמכח זה איכא תורת חלון על כל נקב בפנ"ע, אלא היינו דכל הנקבים יחד איכא עלייהו תורת חלון, אך כל נקב בפנ"ע אין עליו תורת חלון, ובזה הוא דפליגי עלייהו ב"ה, דהגם דיש על כל הנקבים יחד תורת חלון, מ"מ כיון שכל נקב בפנ"ע אינו ראוי להביא את הטומאה, א"א לצרף כמה מקומות להביא על ידיהן את הטומאה, אך ב"ש ס"ל דשפיר מצרפינן כמה מקומות להביא על ידיהן את הטומאה, וע"כ לדידהו אף מצרפין כמה נקבים לפו"ט להביא את הטומאה, ואכתי צ"ע בזה.[[2]](#footnote-3)

ח] נתבאר לעיל דהא דחלון העשוי לתשמיש שיעורו בפו"ט, אי"ז חד דינא עם הא דחלון העשוי למאור שיעורו במלא מקדח, דהתם הוא משום דחשיב כפתח, אך בחלון העשוי לתשמיש לא חשיב זה כפתח, ואפ"ה כל שיש בו פו"ט ה"ה מביא ומוציא את הטומאה, מדינא דטומאה נכנסת לאהל ויוצאת ממנו בפו"ט.

והנה לפ"ז נראה לדון, דחלון העשוי לתשמיש דשיעורו בפו"ט, אי"ז כלל מכח חשיבותו שמשמש לתשמיש, אלא אף אם נעשה שלא לצורך תשמיש כלל הוי שיעורו בפו"ט, אלא דסתמא דמילתא אין אדם עושה חלון שלא לצורך תשמיש, ורק חלון הנעשה מאליו חשיב כסתום עד שיהא בו כמלא אגרוף.

ובזה מתישב כל מה שעמד החזו"א סימן י"ז סקי"ד דמ"ט בב' חלונות זו לפנים מזו הוי שיעור הפנימי בפו"ט, ומ"ט במאור שהגיפו שיעורו בפו"ט, ולמש"נ ניחא בפשיטות, ודו"ק.

ולפ"ז מתבאר טפי מה שלא שנו במשנתינו לדין חלון העשוי לתשמיש, דכלל אי"ז שיעור בעשוי לתשמיש, אלא הוי שיעור פו"ט בכל חלון הנעשה ע"י אדם, אם אינו עשוי למאור דכה"ג חשיב טפי ואיכא עלי' תורת פתח בכמלא מקדח.

ט] והנה אמנם בל' הרא"ש לקמן מ"ג נ' דמפרש דבזה הוא דפליגי ר"ע ור"ט, דלדעת ר"ט כל העשוי בידי האדם שיעורו בפו"ט, ולדעת ר"ע רק העשוי לתשמיש שיעורו בפו"ט, עיי"ש, אך בד' הר"ש שם לא נתפרש כן, וי"ל דטעמא דר"ע הוא משום דלא חשיב זה כחלון העשוי בידי אדם, ובאמת בד' הר"ש מ' דגם לר"ט אי"ז חשוב מדינא כעשוי בידי אדם, אלא שהוא נראה כעשוי בידי אדם, אך י"ל דגם לר"ע ל"ב שיהא עשוי בדוקא לתשמיש, וכל היכא שעשה להחלון לצורך מסוים הוי שיעורו בפו"ט, וכגון אם עשה חלון לנוי, ואין בו שימוש כלל, ורק התם שאין לו צורך כלל בחלון זה, הוא דס"ל לר"ע דשיעורו במלא אגרוף.

ויש להוסיף, דהנה החזו"א דן לומר דחלון העשוי מאליו דשיעורו במלא אגרוף, הוא גם לענין החלון עצמו שאינו אהל להביא את הטומאה, והטומאה שבתוכו הויא טומאה רצוצה, והוכיח כן מד' התוס' בפסחים ד"ט., ועיי"ש בתו"ד שהטעם בזה הוא משום שהוא עומד ליסתם, ולפ"ז ודאי דכ"ז הוא בחלון העשוי שלא לצורך, אך חלון העשוי לאיזה צורך שיהי', הוי שיעורו בפו"ט, שהרי בכה"ג ודאי דהחלון עצמו הוי אהל, ומהיכ"ת נימא דאיכא דין נוסף דאף במקום שהחלון עצמו הוא אהל, מ"מ אינו מביא את הטומאה מבית לבית, וז"ב.

י] הוספה - אור לכ"ה אדר תשע"ב - ילה"ע בעיקר מש"נ, ממש"כ הרשב"א והריטב"א בב"ב דנ"ט. דשיעור חלון העשוי לאורה דיש לו חזקה, הוא בטפח דומיא דטומאה, והנה הדברים צע"ג, שהרי לגבי טומאה שיעורו כמלא מקדח, וכ"ה בל' הירושלמי שהביא הרשב"א שם דהשיעור הוא בכמלא מקדח, וכ"ה גם סתימת ד' הרמב"ן והר"ן שם, וכן הביא הריב"ש סימן תע"א בשם הרמב"ן, ושמא כונתם כשיש תקרה מעל החלון, דכה"ג שיעורו הוא בפו"ט, ויש משמעות לזה בל' הר"ן שם, אך עכ"פ מבו' מזה דשיעורא דפו"ט הוא שיעור בחשיבות החלון, ואי"ז שיעור מסוים לענין טומאה דטפח על טפח מביא את הטומאה.

ועי' עוד בבעה"ע מודעא נא:, ז"ל, ולאורה וכו' וכ"ש פירש רבינו יעקב אין לו שיעור, וחביבי כתב שיהא רחבו טפח כדאיתא בלא יחפור רוחב חלון טפח, ומסתברא שיעורו כדתנן באהלות העושה מאור כתחילה שיעורו כמלא מקדח גדול של לישכה שירי מאור רום אצבע על רוחב גדול ואילו הן שירי מאור וכו' חשב עליו לתשמיש שיעורו כפו"ט והיינו דקאמר כמה מלא רוחב חלון טפח, ומצאתי בירושל' בסוף גמ' דחזקת הבתים סעד לדברי היו חמשה פתחים זה לפנים מזה שיעור כולן מלא מקדח והא מסייעא ליה דאמרינן גבי חלון שהוא פתוח לאיסטיו לא נעשה אלא להכניס את האורה מכיון שאין לו חזקה אינו מביא את הטומאה, עכ"ל.

והנה בביאור ד' בעה"ע כתב הרשב"ש סימן ד', שנחלק ע"ד דודו, וס"ל דאין שיעורו בפו"ט אלא כמלא מקדח דומיא דטומאה, ולפ"ז נראה דמה שהביא בעה"ע להא דחישב עליו לתשמיש שיעורו בפו"ט, הוא לפרש למש"א בגמ' ב"ב דכ"ב: לגיר' רבים מקמאי, דכמה כדי חלון טפח, דזה איירי בחלון העשוי לתשמיש.

אך בתשו' מהר"ם בתשו' מיימוני משפטים סימן ע"א הביא מד' בעה"ע דשיעור חלון העשוי לאורה הוא טפח, דומיא דטומאה, והביא להא דחישב עליו לתשמיש שיעורו בפו"ט, עיי"ש, וזה צע"ג, שהרי שיעור חלון העשוי לאורה בטומאה הוא כמלא מקדח, ורק בחלון העשוי מאליו שחישב עליו לתשמיש שיעורו בפו"ט, וצע"ג.

אך עכ"פ גם לדרכו של הרשב"ש, הרי מבו' בד' בעה"ע דמש"א בגמ' דכדי רוחב חלון הוא טפח, הוא מכח דינא דחלון לתשמיש שיעורו בפו"ט,

והרי דשיעורא דפו"ט הוא שיעור בחשיבות החלון, שהוא ראוי לתשמיש כשיש בו פו"ט.

ובאמת גם בלא ד' בעה"ע, אחר שמצינו בגמ' לגיר' רבים מקמאי, דכדי רוחב חלון הוא טפח, שפיר מסתברא מילתא דגם שיעורא דטפח בחלון העשוי לתשמיש, הוא משיעורי החלונות, וצ"ע רב בזה, ועי' בהגמי"י שכנים רפ"ז שתמה ע"ד הרמב"ם דמנלי' דרוחב חלון הוא טפח, עיי"ש, ובפשוטו הרמב"ם גריס הכי בגמ', אך לפ"ד בעה"ע י"ל דזה נלמד ממתניתין דילן דזהו שיעור סתם חלון.

1. והנה יש שדקדקו מל' התוס', דמאור שאינו עשוי בידי אדם וכו', וכ"ה גם ל' הרמב"ן והריטב"א שם, דכל הך דינא דשיעורו כמלא אגרוף, הוא דין מסוים בחלון המשמש למאור, ודקדקו כן גם מל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ג, עיי"ש.

   אך אין הדברים נראים כלל, דמה טעם יהא גרע חלון המשמש למאור הנעשה מאליו משאר חלונות, ומש"כ הראשונים להך דינא במאור, נראה ע"פ ל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ג, שנתחדש בזה דאף שהוא משמש בפועל למאור, שנכנס האור דרכו, מ"מ כיון שלא עשאו לשם כך לא חשיב כעושה חלון לאורה, אך בתשמיש לא משכח"ל, דאם בפועל הוא משמש לתשמיש זה, חשיב כחשב עליו לתשמיש דשיעורו בפו"ט, ואמנם משכח"ל בשאין הבעלים עצמו משתמש בו, אלא אחרים משתמשין בו, אך אי"ז מילתא דשכיחא, אך ביסוד הדין אין שיעורא דמלא אגרוף שיעור מסוים בחלון המשמש לאורה, וזהו גם מש"כ הרמב"ם שם דר' טרפון ס"ל שהוא משתמש בו וכו', וכיון שהוא משתמש בו, חשיב כחישב עליו לתשמיש דשיעורו בפו"ט, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב העירוני דאדרבה מד' הרמב"ם אלו יש לסייע למש"נ, דאי נימא דשיעורא דפו"ט הוא דזהו השיעור דראוי לתשמיש, א"כ הדין נותן דאף לב"ש דהסריגות מצטרפות למלא מקדח, היינו דוקא בחלון העשוי לאורה, דכל הנקבים יחד מועלין להכניס אור לבית, וע"כ שפיר הן מצטרפין, אך בחלון העשוי לתשמיש דבעינן בי' טפח שיהא ראוי לתשמישו, ל"ש כלל לצרף את הנקבים, - ובע"כ מד' הרמב"ם, דחלון הראוי לתשמיש ראוי לתשמישו גם בפחות מטפח, וכל הא דבעינן טפח הוא משום דזהו שיעור העברת הטומאה, וע"כ לדעת ב"ש דחשבינן להנקבים כולם כחלון א', וע"כ הן מצטרפין למלא מקדח, ה"נ הן מצטרפין לטפח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)