חבורה מלאכת בונה 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה מלאכת בונה.

והנה דבר זה נראה שזה תלוי בדין אחר בדין של ההתר להרוג חיה ורמש שהם נושכים וממיתים. דהנה מצינו דעולה מדברי הגמ' להלן קכא: באופן זה, לדעת רש"י דחמש מיני שרצים שהורגים בוודאי מותר להורגם לר"ש אפילו אינם רצים אחריו. ואם הם רצים אחריו מותר גם להרוג את שאר המינים ההורגים ואפילו לרבי יהודה. וגם אם אינם רצים אחריו מותר להורגם לפי תומו וברש"י שם משמע דלא לכוון אלא דאם נזדמן לו תוך הליכתו מותר להורגם. אמנם הראשונים שם פליגי וסברי דמותר לו לכוון להורגם אלא שלא יראה שעושה כן אלא שיראה שעושה כן לפי תומו. והתוס' שם פליגי על דעת רש"י בחמשה שרצים שלדעת רבי יהודה גם באופן זה לא הותר לו רק אם הם רצים אחריו ולדעת ר"ש הותר לדעת ר"י בן לוי אפילו אינם רצים אחריו. ורב הונא שם פליג ולא התיר להורגם אלא אם כן רצים אחריו. והכריעו שם התוס' דאין להקל כר"י בן לוי אלא כאמוראים שהתירו להרוג רק בדריסה לפי תומו.

והשו"ע פסק דאלו שממיתים בוודאי נהרגים אפילו אין רצים אחריו. ואלו שאין ממיתים אם רצים אחריו מותר להורגם. ואם אין רצים אחר מותר לדורסם דרך הילוכו ואפילו במתכוון. והנה הרמב"ם גם פסק כן עיין פי"א ה"ד

והנה יש לעיין בטעם שהותר להרוג את הנחשים, שאינם ממיתים וודאי האם זה משום שעדיין יש חשש שימיתו אלא דזה לא וודאי או דהתירו משום צער. והנה להרמב"ם בוודאי זה מתפרש שזהו משום חשש מיתה דהרי הרמב"ם פוסק כרבי יהודה ואיך יתירו מלאכה דאוריתא של חובל משום צערא. והנה יש לדון דשמא זה מלאכה שאצל"ג דהרי הוא לא רוצה להורגו משום שהוא צריך אותו אלא כדי שלא יזיק. ויש לדון דאין זה כן אלא דזה עצמו נחשב צורך כי רוצה שלא יהא לו נשמה שלא יזיק ונחשב דאוריתא ובהכרח דלפי"ז ההתר הוא רק באופן שיש חשש פיקו"נ אלא דזה חשש יותר רחוק ובזה התירו רק ברצין אחריו אבל באין רצין לא התירו. אמנם על כל פנים לרמב"ם זה לא נפק"מ דהרי הוא מחייב במלאכה שאצל"ג

אמנם לדידן כתב הביאוה"ל דההתר הוא אפילו במקום דאין חשש פיקו"נ כיוון דהוי מלאכה שאצל"ג והביאו"ל הכריע דזה חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופא וסברא זו מובנת לי רק לפי ספר הבתים דאינו מתכוון כלל למלאכה אמנם הסברא של ערוך השולחן אינה שייכת כן אמנם סברת רש"י במלאכה שאינה צריכא לגופא שאינה צריך לה ואינו עושה כן אלא לסלקה מעליו לכאורה כן שייכת כן. אמנם באמת בשו"ע מבואר דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא דכתב לעיל דאסור להרוג פרעוש ולא כתב שחייב עליו ומבואר מדבריו דהבין דחשיב מלאכה שאינה צריכה לגופא.

והמ"ב הכריע דלדידן דלא כהרמב"ם שייך גם להתיר במקום צער להרוג את החיות האלו. אלא דכתב דדוקא צער של נחש ועקרב ולא צער של פרעוש שאינו נקרא צער ופרעוש רק הותר אם הוא על בשרו ויש שהתירו גם על בגדו מבפנים. אמנם לא התירו ברודף אחריו. וצרעה לפי"ז היה צריך להיות מותר דהיא גורמת צער גדול וגם היא הוזכרה בגמ' דהאמורא שם התיר להרוג צרעה. מכל מקום בשולחן שלמה מביאים בשם הגרש"ז שאין זה דרגת הצער של נחש ועקרב ואסור ולא מיבעיא דבורה. אמנם במקום שיש אנשים שהם רגישים לעקיצתם ובאים לכלל פיקו"נ אז בוודאי מותר ואפשר שיש מצווה להורגם משום פיקו"נ. בביאור הלכה משמע שאין עדיפות לצידה על פני הריגה. אמנם בריטב"א בסוגייתנו מבואר דאם אפשר לצודם עדיף משום שאינו ניכר כל כך ובחוט השני כתב שאין עדיפות ויש לעשות את הפעולה הקלה ביותר כדי שימנעו מלהזיק.

ולהלן סי' שכ"ח סכ"ח כתב הביאוה"ל בשם המג"א דאין התר לעבור איסורי דרבנן משום צער. והנה יש לעיין מאי שנא דבחולה לא התירו לכבות את הנר שיישן. ורק בחולה שיש בו סכנה. ויש בזה שני חילוקים במאירי כתוב דלא וודאי יועיל. ואין זה כמפיס מורסא דוודאי יועיל. והביאוה"ל כתב דהחילוק הוא דהתירו משום סכנה של רבים והגרשז"א כתב דשלש כבר נקראים רבים ולא צריך שכל השלש ינזקו אלא דאחד מהשלש ינזק מותר ולפי"ז בחדר של שלש חולים מותר לכבות את הנר. מה הדין יתוש המזמזם ומפריע לישון. ואסר הגרזש"א שלא התירו צידה רק מפני צער הגוף ולא מפני צער הנפש והביא ראיה לזה מהא דלא התירו כיבוי אפילו שהוא מצטער מאד. ור' ניסים בתורת המלאכות התיר דאין חילוק בין צער הגוף לצער הנפש וזה שונה מכיבוי שאינו מצטער מהדבר עצמו אלא מהתוצאה. ולהרוג ביום חול כתב האג"מ שמותר ואין בזה מידת חסידות לא להרוג מה שמצער בני אדם ומכל מקום שלא יהרוג בידיו שלא יתרגל למידת האכזריות. ואנחנו טענו דכיוון דאינם חיות גמורה אין בזה מידת חסידות לא להורגם. שאינם חיים י"ב חודש וכסברת ר' ירמיה. ולמעשה נחלקו האחרונים האם יש צער בע"ח על הריגת בע"ח או רק על עינוי בע"ח. ויש להעיר דהמעשה אם העגל ורבי היה כשרצו לשוחטו. הנודה ביהודה התיר וכן האו"ש לעומת זאת בתוס' רע"א חולין פ"ה מ"ג אסר.

יש מקום לדון האם ביו"ט יש מקום יותר להקל בתפישת יתוש משום מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך דהרי הוי צורך היום קצת ויל"ע בזה. והגרש"ז צידד בזה להתיר ודן דאפילו לפי מה שנתבאר בספר תורת המלאכות דבעינן צורך חיובי מכל מקום כאן יש לו צורך חיובי שרוצה לישון.

יש כמה שאלות שנוגעות למעשה בהריגת בע"ח. ויש להקדים לזה דבמ"ב מבואר דאם מכה כדי להאכיל את כלבו נחשב צריכא לגופא. וכן אם מכה להחליש את הבע"ח מבואר במאירי דנחשב צריכא לגופא וכן הרמב"ם דן דבאופן שמכה מכה חזקה לשכך כעסו נחשב תיקון. ולכאורה באופן זה יש לעיין דעדין לא נחשב צריכא לגופא אלא דנחשב תיקון והראב"ד חולק. ואם מכה כי רוצה שיכאב לאחר ויצא לו דם לכאורה זה צריך לגופא ולמעשה צ"ע מדוע השו"ע סתם ודנו דשמא פסק כר' אבהו דמקלקל בחבורה חייב ואפילו במלאכה שאצל"ג וכשיטת הרמב"ן והראשונים קו. ולכאורה כן הוא שיטת רש"י והטור הביא דמי שהכה את חבירו בשבת פטור משום קלב"מ ומבואר לכאורה דיש בזה חיוב דאוריתא ואין זה נחשב מלאכה שאצל"ג. וזהו לכאורה כר' אבהו דמקלקל בחבורה חייב. ויל"ע באיזה אופן דיברו וכן הביא בשם היש"ש שחבורה שמכה את חבירו נחשב צריכא לגופא ויל"ע באיזה אופן דיבר היש"ש

להוריד את המים באסלה. במקום שיש יתושים באופן שזה פסיק רישא ופסיק רישא החמיר המהרש"א במקום שזה קרוב לוודאי. ויל"ע האם יש להקל משום הצער של אי הורדת המים ויל"ע בזה. ויש שדנו שזה מתעסק דהוא עושה פעולה של התר אלא נפעל בזה מעשה אחר. ויל"ע בזה.

יש שאלה על נחיל נמלים שחוסם את דרכו האם מותר לו לדרוך עליו.

יש שאלה על זריקה. בוריד שמוציאים דם כדי לראות שהמחט בווריד האם זה נחשב צריכה לגופא. שהגרש"ז נתספק בזה והגר"י אברמסקי אסר. הובא בשש"כ. וכן החזו"א אסר ולכאורה הגרש"ז נסתפק בזה לפי טעמו של הרמב"ם דזהו משום מפרק וכאן לא צריך לדם רק כדי לראות שהזריקה נמצאת בתוך הוריד אמנם עדיין יש לעיין דשמא זה נקרא צורך ואין זה דומה לאשה שמוציאה את החלב לארץ דאין לה צורך בחלב רק להקל על הכאב בדדין. ואולי זה דומה לנידון לאישה שמוציאה חלב לארץ כדי שהתינוק יראה את החלב וירצה לינוק. שדנו בזה הפוסקים. מכל מקום לדידן לכאורה פשיטא דזה איסור תורה דהרי יש לו צורך בנטילת נשמה.

ללכת להפגנה שיש חשש שיכו אותו השוטרים מכה שיש בה חבלה והנה אצל השוטרים לכאורה זה תלוי האם הם מעונינים בחבלה או רק בהכאה דזה הוי איסור דרבנן וזה הוי איסור דאוריתא. ולכאורה זה תלוי באיזה מצב אמנם גם באיסור דרבנן יש לפני עיור ואפשר שזה רק חשש לפני עיור ופחות צריך לחשוש. אמנם הרב אלישיב סבר שלא צריך ליזהר לא לגרום למכונית של חילוני לעצור משום הלטיעהו לרשע וימות. ויש לעיין מה הדין באופן שיש שוטרים דתיים שמפזרים הפגנות ויל"ע בזה.

אסור לשפשף את החניכיים אם החניכיים רגישות באופן שקרוב לוודאי שיצא דם. דהמהרש"א אומר שכל דבר שקרוב לודאי נחשב פס"ר. והנה יש לעיין באדם שאוכל תפוח ויודע שייצא דם לפי"ז יאסר לו לאכול תפוח. אלא דהדגול מרבבה הובא במ"ב סי' ש"מ ס"ק י"ז התיר פס"ר דלא ניחא ליה אם הוא מקלקל וכלאח"י. והנה יש לעיין לפי"ז גם במחכך שחין יהא מותר לדגמ"ר. דהרי זה כנ"ל. והמג"א הובא במ"ב סי' שט"ז סק"ל אסר. ואם כן למג"א ליתא להתר דהדגמ"ר. ולכאורה באופן זה הוא כן. אלא דהחזו"א כתב דההתר של הדגמ"ר אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ' וסיים דנכון להחמיר. ולפי"ז קשור לנידון אדם שהולך ברשות הרבים ופתאום הוא מסתכל והוא רואה שהוא מוקף נמלים האם מותר לדרסם או לא.

ובאמת לגבי דריסה מצינו פמ"ג שהתיר לדרוס אפילו עכביש דרך הילוכו משום חשש רחוק של נזק. והביאוה"ל פליג עליה ואמר דאינו יודע מהיכן הוציא קולא זו. ובאמת בגמ' נראה דצרעה אינו כעקרב ואין בה את ההתר של בע"ח המזיקים. מכל מקום התירו לדרוס דרך הילוכו וזה ראיה לפמ"ג ואפשר או דצרעה היא נחשבת כן דבר המצער או דיש התר לדרוס כל מקום שיש צער פחות שלא גזרו בזה. ולפי"ז זהו המקור של הפמ"ג לדרוס על שממית ולפי"ז יש לדון דאם נמצאים נמלים ואינו יכול ללכת דיש להקל יותר דהרי שם במקרה של הפמ"ג מתיר לדרוס בכוונה וכאן הרי זה אין מתכוון בפס"ר דלא אכפת ליה. דלדעת הערוך זה מותר. ויל"ע בדבר זה. דיש כאן כמה סברות לצרף להקל.

הנה יש לעיין במלאכת בונה מה נחשב אב ומה נחשב תולדה. **במשנתינו הוזכרו שני אבות בונה, ומכה בפטיש.** והנה יש עיין במלאכת בונה מה נחשב אב ומה נחשב תולדה. ועיין ברמב"ם פ"ז מה"ב עד ה"ו. מהלכות שבת. ושם מבואר שכל שהוא מענין המלאכה שהיתה במשכן הוא נקרא אב כמותה, וכל שהוא רק דומה למלאכה הוא הנקרא תולדה. ועיין שם במ"מ בה"ד שביאר, שכל שהיא דומה בדמיון גמור אלא דיש שוני באיכות הפעולה או באיכות הנפעל היא אב כמותה. אבל מלאכה הדומה לה במקצת היא הנקראת תולדה. והנה יש לעיין במלאכה בונה מה נחשב אב ומה נחשב תולדה. ועיין שם ברמב"ם שכתב שאם גיבן גבינה חייב משום בונה שכל המקבץ חלק אל חלק ודבק הכל עד שיעשו גוף אחד. הרי זה דומה לבנין. ומשמעות לשון הרמב"ם הוא דבונה הוא דיבוק וקיבוץ חלקים להדדי. אמנם עיין ברמב"ם פ"י הי"ב – הי"ד. ועיי"ש בהי"ב שכת שהמשווה פני קרקע כגון שהשפיל תל או מילא גיא הרי זה חייב. ויל"ע אם יש כאן קיבוץ חלקים אמנם אפשר שהעפר מתקבץ בתוך הבור ויש בזה דיבוק חלקים. אמנם מבואר ברמב"ם בהי"ד דמי שעושה נקב כל שהוא בלול תרנגולים גם חייב משום תולדת בונה הגם שלא קיבץ ודיבק כלום. וכנ"ל יש לעיין בחופר גומא דמבואר ברמב"ם פ"א הי"ז דחייב. ומדוע הוא חייב הרי לא קיבץ כלום. אמנם שם לא נתפרש להדיא משום מאי חייב. וכאן לא הביא הרמב"ם דחופר גומא בבית חייב משום בונה ויש לעיין בזה. ועיין ברש"י עג: ד"ה פטור עליה דנקט דחייב משום בונה אמנם ברמב"ם לא נתפרש להדיא. ואם כן יש לעיין להרמב"ם מה חשיב אב ומה חשיב תולדה. ומה גדרו של אב ומה גדרו של תולדה. וכן יש לעיין דבנין אהל כתב הרמב"ם דהוי תולדה ויל"ע מדוע הוי תולדה ולא הוי אב. האבן האז"ל פ"י הי"ז כתב דאב מלאכה הוא באופן שמתקיימים שני תנאים עשיית אהל, ובנין שנעשה ע"י קיבוץ חלקים. ולכן עשיית אהל לבדה היא תולדה לפי שפורס סדין לבדו וליתא לקיבוץ חלקים. ומגבן גבינה היא תולדה לפי שליתא כאן לעשיית אהל. וכן בנין בכלים הוי תולדה משום שליתא לעשיית אהל. ויל"ע לפי"ז מאי טעמא חייב בעושה נקב בלול תרנגולין דליתא לא לעשיית אהל ולא לקיבוץ חלקים. וצ"ל דכל שהוא פועל בקרקע עצמה נחשב בונה גם בלי שני תנאים אלו וצ"ע. ועיין בקהילות יעקב סי' ל"ז דנקט שקיבוץ חלקים אינו תנאי בעיקר גדר אב מלאכה אלא אב מלאכה הוא המחבר חיבור גמור לקרקע וכל שאינו מחובר לגמרי ויכול לבטל את החיבור חשיב דבר עראי והוי תולדה. וכן בנין בכלים וגיבון גבינה הוי תולדה. ובפנ"י בסוכה ביאר דהאב הוא דווקא בדבר המתקיים לימים רבים משא"כ עשיית אהל. ובירושלמי ריש פרק תולין איכא מ"ד דבעשית אהל קבע אינו אלא דרבנן.

ובאמת בעיון לשונו הזהב של הרמב"ם נראה דמה שהזכיר בהלכה י"ב הוי אב ובאמת בזה יש לדון האם המכוון דהוי אב הוא משום שעושה דיבוק בדבר המחובר לקרקע. ואין זה כדברי האבן האזל שהוא עושה אהל דהרי בונה כל שהוא הוא גם לא עושה אהל אלא דבאמת יש לעיין האם האב מלאכה של בונה הוא קיבוץ חלקים בדבר המתקיים וזה נקרא בונה דכל קיבוץ חלקים בדבר שהוא מתקיים הוא האב. ובמשכן נמי היה בונה בקיבוץ חלקים בדבר המתקיים. או דכל חיבור בקרקע הוא בונה. והנה הרמב"ם הזכיר דמשווה פני הקרקע שהשפיל תל או מילא גיא יש לעיין דהאם זה מלתא דקיבוץ החלקים שהרי חיברם לקרקע. או דאין זה מלתא דקיבוץ החלקים אלא מלתא דחיבור שכל חיבור בקרקע והרי הוא חיבר את התל לקרקע וזה הוא הנקרא אב. והנה התולדה מוזכר ברמב"ם שעושה אהל קבוע הוא נקרא תולדה וכן לעשות כלי אדמה קודם שישרפו וכן מי שמחבר שני עצים זהו נקרא תולדה. וכן נקב שעושה בלול תרנגולין שיכנס האור הרי זה תולדת בונה. והנה יש לעיין דכיוון דהאב הוא קיבוץ החלקים של קבע. או חיבור בקרקע מה שייך הני תולדות. ולכאורה המכוון הוא דגם אם האב הוא דיבוק החלקים בצורה של קבע אמנם המהות של המלאכה היא הוספה ושינוי בדברים היא הנקרא מלאכת בונה. והאב הוא שמוסיף ומשנה באופן של דיבוק. אמנם בוודאי שיך מוסיף גם בדברים שאינם דיבוק או חיבור כגון הוספה של חלון או חפירת מערה דהרי הוא מוסיף חלל. וכמ"ל לגבי חופר גומא הכוונה דנוסף כאן גומא זה הנקרא תולדה. וכן חיבור הוא נקרא הוספה וכן עשיית אהל הוא גם נקראת הוספה בדברים שהיא נשתנית.

באמת מלשון הרמב"ם שם משמע דאין חיוב בממלא אלא בממלא כל החור ולא בממלא מקצתו ודלא כחי' ר' משה קזיס' דבעינן מילוי הניכר ובזה יש לדון דכל חיבור אפילו כל שהו הוא חיבור חשוב וכמו שמצינו שבנין הוא בכ"ד. אמנם בהשווית פני הקרקע שהבנין הוא הופסה ולא החיבור של החול לפחות אם הבנתינו בזה נכונה דבזה ההוספה הוא המלאכה ולא החיבור וכמו מי שעושה חור שלא אומרים שהמלאכה היא החיבור אלא ההוספה. אם כן גם בחור לא יתחייב בכל שהוא אלא באופן שחל בזה תיקון שיש בזה אור אור או אויר וכנ"ל בהשוויות פני הקרקע ורק באופן שנעשה כאן בנין של תוספת בזה אמרינן דכ"ש הוא שיעור חשוב. אבל בהשווית פני הקרקע בעינן שיעור שלם. ומה שבמגבן בעינן גורגרת אפשר דמשום אוכלין בעינן כגורגרת. או דשם אין זה בנין המתקיים אז בעינן שהקיבוץ יהא חשוב.

הביאור בענין השיעורים דכל שהוא המכוון כל שהוא דהרי לגבי חרישה גם מבואר שיעור כ"ש ומבואר ברש"י כריתות יז. ד"ה אלא שיש שיעור חצי שיעור אלא המכוון שיעור מועט כמו שמצינו במי שחופר גומא. ונראה מדברי הגמ' דבכל בונה כל שהוא חייב כייון שמצינו בנין כל שהוא.

רש"י ד"ה כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת פי' רש"י שיש מתקיימת כיוצא בו, ואין מוסיף עליה. ועיין להלן קג. רש"י ד"ה חק קפיזא. דמבואר ברש"י דאין זה תלוי בדעת העושה אלא במהות המלאכה שיש שמקיימים אותה בלי תוספת אף שהוא עצמו עתיד להוסיף עליה. וכן מצינו לגבי כותב שם משמעון דפירש"י שם ד"ה מצינו דהוי תיבה המתקיימת במקום אחר אף שבדעתו ורצונו להוסיף עליה. אמנם עיין פסקי הרי"ד. דנראה מדבריו דביאר מלאכה המתקיימת באופן אחר שכתב, וז"ל אלא כל שהוא שעשה בין בתחילת המלאכה בין באמצע ובין בסוף חייב ואע"ג שעתיד להוסיף עליו הרבה ובלבד שאותו כ"ש שעשה אינו עתיד לקלקלו עכ"ל. ומבואר דכל שיצר דבר המתקיים אע"ג שזה רק תחילת דבר ואין אנשים שמשאירים את הדבר כך מכל מקום חשיב מלאכה. ועולה שיש נידון האם המחייב בבונה הוא שחל חפצא של בנין או דיש מחייב גם על חלק מבנין. והנה יש לעיין מאורג שני חוטין ועיין להלן ברש"י ריש קג: גבי אורג שני חיטים חייב משום שיש קיום למלאכתו ואינו נסתר מאליו. ויש לעיין האם המכוון הוא דיש אנשים שאורגים רק שני חוטים ומשאירים אותם כך ובפשטות אין זה כן ואם כן צ"ע על רש"י מדוע חייב באופן זה הרי אין זה מלאכה מתקיימת. ועיין מנח"ח צובע סק"ב במה שדקדק מלשון הרמב"ם פ"ט הי"ג. ויל"ע בדבריו. ועיין אבני נזר או"ח סי' ר"י שדן במלאכה שמעצמה מתקיימת רק הוא עשאה מתחילה על מנת לסתור ולא כדי שתתקיים והדוגמא לזה הוא ספר שיש אותיות על חודי הדפים באופן שסוגר ופותח האם חשיב מלאכה המתקיימת ונאסר או דלית ליה שם מלאכה המתקיימת.

עולה בנידון דברי רש"י האם המכוון הוא דהמלאכה עצמה היא מתקיימת ובצורה הזו יש בה שימוש או אין המכוון דאין מוסיפין הכוונה דמשתמשין באופן זה אלא המכוון דיש שיוצרין חיבור כזה בלי הוספה ובזה הוא נחשב חיבור אמנם אם אחרים מוסיפין אז זה לא נחשב חיבור. והנה יש לעיין דהרי בכלי ובגומא משמע דצריך שכבר יהא ראוי לשימוש באופן זה כמו שפי' רש"י לגבי חק קפיזא דקבא. ושמא כלים שאני ונראה בזה בהמשך. ושמא שאני התם דאין זה חיבור ושם הבנין.