שיעור ה_ בגדרי מעשה אומן- גמור
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**השיעור נכתב לדעת הכותב מבלי שהרב עבר על הדברים כבעבר.**

**שיעור ה**

**בגדרי מעשה אומן והמסתעף לדינא בהיתר אוכל נפש ומכשירין**

**אם הפעלת מכונות חשיב מעשה אומן**

בדיני מלאכות אומן במועד דנים פוסקי זמנינו דנים בשתי שאלות שורשיות שתלויות בגדר מעשה אומן.

הנידון הראשון הוא במעשה אומן שמצד התוצאה יש מלאכה גמורה של אומנות אך במעשה עצמו אין בו אומנות.

ודבר זה מצוי בפעולה של מכונות וכעי"ז שמצד תוצאת המכונה שפועלת מכח הגברא שהפעיל אותה מתקבלת תוצאה של אומנות אך בעצם הפעולה שהגברא פעל אינה אלא לחיצה על כפתור ואין בזה אומנות כלל. ובספר חוט שני כתב שכיוון שהכניסו חכמה גדולה במכונה והאדם מפעיל אותה ממילא מעשה האדם מצטרף למעשה המכונה ונחשב מעשה אומן.

ונידון זה נוגע לשורש הסוגיא מה גדר האיסור במעשה אומן האם מצד התוצאה שהיא מלאכת אומנות, או עצם ההתעסקות של האומן במעשה הדורש מומחיות ומיומנות[[1]](#footnote-2). והנה מבואר בגמ' יג' שמלאכת חוה"מ משום טרחה, וא"כ היה נראה שטפי מסתבר שגם במלאכת אומן חייב להיות שיש מעשה אומנות בפעולה עצמה ולא רק מצד התוצאה, שהרי סוף דינא החפצא של השביתה בחוה"מ היא מטרחה וא"כ כלפי זה אמור להיות האיסור באומן[[2]](#footnote-3) ועי' בזה.

ומעתה יל"ע בסברת החוט שני, שאם נדון שכל החפצא של האיסור באומן הוא מצד תוצאת האומנות מכח מעשיו א"כ יש מקום לדון כסברת החוט שני שמעשה הגברא מצטרף למעשה המכונה שיחדיו הגיעה תוצאת אומנות הנאסרת במועד.

אמנם אי נימא כאמור, שטפי מסתבר שעיקר האיסור הוא בפעולת האומן עצמה א"כ נראה שסו"ס בפעולת האומן עצמה הגברא לא פעל כאן שום פעולת אומן, ולומר שהתוצאה מתייחסת מכוחו, וממילא מוגדר שהוא עשה את פעולת המכונה ויש כאן גם עשיית אומנות של הגברא, הוא בגדר חידוש דלא מסתבר, ועי'.

**מעשה אומן במקום שאין יצירת אומנות [נהיגה, נגינה]**

ונידון מצוי נוסף יש לדון במעשה אומן שמצד עצם הפעולה הוא דבר שדורש מיומנות ומומחיות אך לא נפעל כל יצירה משמעותית מכח מעשיו, האם בכה"ג הוא גם בכלל מעשה אומן או לא. ולכאו' הוא הצד ההפכי של השאלה שכאן המעשה קיים אך התוצאה אינה חשובה.

ויש לדון בזה בנידון המצוי של נהיגה ברכב שדורש ידע ותרגול, [אף שמסתבר שאינו בכלל אומנות כלל גם מצד עצם המעשה], וכן גבי נגינה בכלים [ועי' בחוט שני שהוכיח מהגמ' בסוכה שהיו מנגנים בחוה"מ סוכות וע"כ נגינה אינו בכלל מעשה אומן[[3]](#footnote-4)].

ושמא י"ל שבעינן תרוויהו שגם יהיה מעשה אומנות אך שיהיה איזה תוצאה ויצירה חשובה ממעשיו ובלא זה לא חשיב מעשה אומן כלל, ועי'.

**בדין צורך המועד בשינוי**

והנה יש עוד צדדים לדון בנידון האמור. הנה עולה מדברי המשנ"ב בכמה דוכתי שכביכול כל היתר של מעשה הדיוט לצורך המועד בעי שינוי. ועיקר המקורות לזה בדעת המשנ"ב ממש"כ בסי' תקל"א בבאה"ל ריש הסי' על תספורת וכיבוס שהתירו בכמה אופנים, והוכיח המשנ"ב שם שמותר אף בלא שינוי, והוקשה לו אמאי מותר ונדחק לומר שחשיב כדבר האבד עיי"ש.

ואמנם לפנינו ברמב"ן בפסקי חוה"מ מבואר שכיבוס חשיב מלאכת הדיוט ולכן מותר לצורך המועד. וצ"ע אמאי מיאן המשנ"ב בביאורן זה ונדחק בזה ולא כתב בפשוטו שכיבוס חשיב מעשה הדיוט[[4]](#footnote-5). וע"כ נראה שפשיטא ליה שגם מעשה הדיוט בעי שינוי וכפשטות לשונו שם.

עוד מבואר כן במשנ"ב בדין גבשושית סי' תק"מ שנקטו הפמ"ג והמשנ"ב שכל ההיתר הוא מצד צורך המועד ובכ"ז הקשו אמאי מותר בלא שינוי ויסדו שהוא משום דלית ביה טרחה. ומה הוקשה להם הרי צורך המועד מותר בלא טרחה יתירה, וע"כ מבואר דפשיטא ליה שיש דין שינוי גם בצורך המועד.

וכן מבואר להדיא בלשון המשנ"ב גבי איצטבא תקמ', סקמ' שמעשה הדיוט בצורך המועד בעי שינוי ומה שמותר הוא משום שאיצטבא חשיב שינוי.

ומכל הני מבואר שיש דין שינוי בצורך המועד ומה שמותר בכמה אופנים הוא משום שנידון כשינוי כלשון המשנ"ב, והוא תמוה שלכאו' על פניו צורך המועד לא בעי שינוי ומה שמותר הוא משום שאינו מוגדר כאומן ולא משום שחשיב שינוי [וע"ע לשון הלבושי שרד ריש סי' תק"מ שכתב נמי כדברי הפמ"ג והמשנ"ב שיש כללא דצורך המועד בעי שינוי, עיי"ש].

ועולה לדבריהם שכביכול במלאכת אומנות אם עושה שלא כדרך האומן כבר מוגדר כשינוי וכמבואר גבי איצטבא וגבי הדיוט תופר כדרכו, אך במקום שאינו אומנות לכאו' בעי שינוי בעצם וכמבואר גבי כיבוס וגבי גבשושית[[5]](#footnote-6).

אמנם הך כללא קשה להדיא מכמה סוגיות, ראשית גבי עשיית מצודות שהתירו בלא שינוי ושם לכאו' אינו דומה כלל למעשה האומן וא"כ אינו מוגדר כשינוי אלא שהוא עשייה אחרת לגמרי וא"כ אמאי מותר בלא שינוי, ואמנם עי' בב"ח ריש סי' תק"מ שבאמת הקשה כן וכתב שע"כ ההיתר הוא מצד שהוא מוגדר כדבר האבד[[6]](#footnote-7).

עוד קשה מגבי גיהוץ ששם נמי הותר בלא שינוי ואין נראה שהוא פעולה של אומנות שעושה בשינוי מהאומן[[7]](#footnote-8), ובעיקר קשה מדין חטיטת בורות שהותר נמי בלא הגדרת שינוי, וכ"ז צב"ר לחלק ולהגדיר כל מקום מה נכלל בכלל דברי המשנ"ב ומה לא ואולי תלוי דווקא בפעולות עם תוצאות חשובות[[8]](#footnote-9) ששם הוצרכו לדין שינוי ולא בשאר מלאכות ואכתי צ"ע, וה' יאיר עינינו[[9]](#footnote-10).

**מקורות בראשונים לדין שינוי בצורך המועד**

והנה הקשו תוס' והרא"ש גבי מסרגין את המיטות אמאי התירו בלא שינוי ועי' ברא"ש שיישב שנחשב כדבר האבד. ובב"י הביא לדברי רי"ו שמותר מדין מעשה הדיוט לצורך המועד ולא הוקשה לו קושיית הראשונים דליבעי שינוי. ושני דרכים בביאור המח', יעוי' בשפ"א שכתב שנח' רי"ו והרא"ש האם מסרגין חשיב מעשה אומן, והיינו דהוקשה לרא"ש דחשיב מעשה אומן ולכן הקשו דבעי שינוי ורי"ו חלק דחישב מעשה הדיוט, ועי'.

אך יש מקום לומר שמקושיית הראשונים יהיה מוכח כפסק המשנ"ב שגם צורך המועד [באופנים מסוימים] בעי שינוי, וזה שהקשו הראשונים אמאי התירו מסרגין בלא שינוי הרי גם צורך המועד בעי שינוי, ועי'.

וקצת ראיה לזה שהנה התוס' נשארו בקושיא בדבר זה ולא תירצו כהרא"ש והרי"ו מיישב בפשיטות שהוא מעשה הדיוט וא"כ לדברי השפ"א יש מח' קיצונית לפנינו שלתוס' פשוט שהוא מעשה אומן ובעי שינוי עכ"כ שנשארו בקושיא ולא היה להם צד לומר שבאמת חשיב מעשה הדיוט ומאידך לדעת רי"ו פשיטא דחשיב מעשה הדיוט, והוא קצת דוחק.

אך מ"מ הא מילתא פשיטא דאף אי נימא שכן דעת הרא"ש ברבנו ירוחם יהיה מפורש לא כך שהרי לא הוזקק להתיר מצד דבר האבד כהרא"ש אלא כפשוטו שהוא צורך המועד בלא טרחה יתירה וא"כ דינא דהמשנ"ב יהיה תלוי במח' זו.

ומעתה בנידון דידן של הפעלת מכונות שיש לדון מצד מעשה אומן ונתבאר שיש לומר שחשיב מעשה הדיוט. אך בכל מעשה הדיוט שיש תוצאה חשובה לכאו' יש לדון מצד דברי המשנ"ב שכל מעשה הדיוט בעי שינוי. אמנם מבואר במשנ"ב שבמידי דלית ביה טרחה לא בעי שינוי וא"כ בד"כ בנידון דידן לית ביה טרחה אך בהיכי תימצי שיהיה טרחה לכאו' יש לדון מצד שינוי ולכה"פ יהיה תלוי במח' רבנו ירוחם והרמב"ן לעומת דברי התוס' והרא"ש אי נימא דלא כהשפ"א, וכאמור[[10]](#footnote-11).

[ואמנם יש להוסיף בעיקר דברי המשנ"ב דאף אי נימא שיש לזה מקור מדברי התוס' והרא"ש כאמור מ"מ צ"ע מה מקור הראשונים עצמם לדין זה. ולכאו' פשוט שהמקור הוא מעיקר דין[[11]](#footnote-12) מעשה אומן שהדיוט בעי שינוי שלא להחשב כאומן ומזה נולד הדין שכל מעשה הדיוט חשוב בעי שינוי [אף שהדברים עוד צ"ב וליבון].

וא"כ יהיה מבואר שלא נאמר דין שינוי במעשה הדיוט כל דלית ביה טרחה, וכביכול במקום דלית ביה טרחה לא איכפת לן שההדיוט ינהג כאומן, ואז יהיה מבואר לכאו' שגם מעשה אומן גופיה מותר בלא שינוי, ובאמת כן מדוקדק במשנ"ב סק"ג—נלענ"ד דצ"ל סק"ט----, והוא דבר פלא[[12]](#footnote-13).

**בדין טיחת הסדקים בגג במעגילה**

שנינו בגמ' ונפסק לדינא בסי' תקמ' שמותר לסתום החורים ביד ורגל אך לא במעגילה, ומבואר שהסוגיא היא מצד צורך המועד במעשה הדיוט ולא במעשה אומן.

ויעוי' בתרומת הדשן בסי' פז' שהביא פוסקים דסברי להתיר שינוי בכתיבה בחוה"מ באופן שאינו ניכר בכתיבה רק בפעולה שמחזיק בין אצבעותיו. וכתב לחלק שגבי תפירה לא יהני שינוי בכה"ג שיש לחלק במלאכות, שמלאכת תפירה חשיב טפי מעשה אומן והוא מצד דלא כ"א יודע לתפור משא"כ מלאכת הלבלרין שהיא מלאכת הכתיבה שכיחי טפי דידעי לה בני אדם ולכן שם מהני שינוי בפעולה אך לא יהני בכה"ג לגבי התפירה.

ומבואר שהמדד למלאכת אומן היינו האם הוא דבר שאנשים יודעים לעשות או לא. וכעי"ז יש במשמעות הנימוק"י בביאור מה שמותר לעשות מצודות דגים מערבה שיש משמעות שהוא משום שגם הדיוט יודע לעשות כן, עיי"ש.

ומבואר שעשיית הגג במעגילה הוא בכלל מעשה אומן ומבואר במשנ"ב שגם כשעושה ביד וברגל ומגיע לאותה תוצאה כמו של אומן הוא נמי בכלל ההיתר. ומסתבר שגם ביד וברגל מצריך כיוון ומיומנות מסוימת אך כיוון שלא עושה כדרך האומנים באותם כלי אומנות של מעגילה ומחלציים אינו נחשב כמעשה אומן.

ויש להקשות מצד דברי התרוה"ד ששם לכאו' מבואר שגדר השינוי ממעשה אומן הוא בשינוי בפועל בתוצאת המעשה כל שהוא מלאכה חשובה כמו תפירה ורק במלאכה שהיא פחות אומנות מצד שהרבה מכירים בה כמו כתיבה מספיק שינוי במעשה בלי בתוצאה, כאמור.

וממילא היה מקום לומר שטיחת הגג הוא בכלל אומנות דלאו כו"ע ידעי וממילא יצטרכו שינוי בתוצאה וא"כ איך מותר אפילו באופן שאין שינוי בתוצאה כדברי המשנ"ב.

אך באמת עיקר דברי התרוה"ד שבכתיבה מספיק שינוי במעשה כתיבה בלי שיהיה ניכר שינוי בתוצאה, לא קיי"ל לדינא כדבריו. שהנה בסי' תקמה' סעי' ז' נפסק שאסור לכתוב אפילו בשינוי אפילו בכתיבה. ועיי"ש בביאור הגר"א שביאר בטעמא דמילתא בקוצר משום שמלאכת חוה"מ משום טרחה, ולכן חולקים על התרוה"ד, וצ"ב כוונתו.

ולכאו' כוונתו שבאמת כל דברי התרוה"ד לחלק בדרגת החילוקים בין המלאכות וכו' הוא משום שביאר שדינא דהאומן מכליב שהוא שינוי בתפירה הוא גדר של שינוי במלאכה כמו גבי שבת לעשות את המלאכה כלאחר יד שהוא פחות מעשה מלאכה בכה"ג.

אך מבאר הגר"א שלדידן אי"ז כלל גדר השינוי כיוון שחוה"מ משום טרחה וכלפי זה נאסר אומן ולא מצד עצם מה שהוא איסור מלאכה בשבת. והנפק"מ בזה שגדר השינוי אינו לעשות מלאכה קלה יותר כלפי מלאכה בשבת אלא להפקיע את המעשה מצורת מעשה של מעשה אומן וכלפי זה אנו דנים.

באופן שיש בזה נפק"מ לתרי גיסי, ראשית גבי כתיבה, אם למעשה מכח מעשה הגברא נפעלה פעולה אומנותית של כתיבה א"כ הוא בכלל האיסור ולכן וודאי לא מהני מה שמשנה במעשה הכתיבה ודלא כהתרוה"ד. אך מאידך גיסא כלפי טיחת הגג עצם מה שהוא שונה מפעולת האומן באופן העשייה בצורה גמורה בזה שכלל אינו פועל כדרך האומן שהרי אינו משתמש כלל בכלי האומן א"כ זה עצמו מוכיח שאינו מעשה אומנות וזה מספיק להחשב שינוי אף שאין שינוי בתוצאה, ודוק' היטיב.

וא"כ מבואר לכאו' לפשוט את החקירה הנ"ל בגדר מעשה אומן, והיינו שבעינן שפעולת העשייה יהיה בה משום דרך אומנות וכל שאין בפעולה אומנות א"כ לא איכפת לן כלל מהתוצאה שהיא תואמת לתוצאת האומן ששם מלאכת אומן שגם העשייה יהיה מלאכת אומן, ויל"ע בזה.

ואף שיש מקום לחלק והדברים דקים מ"מ נראה שמתבאר כמו שבאמת מסתבר שעיקר החפצא של האיסור הוא בפעולת האומן ולאו דווקא בתוצאת האומן, ואף שאכתי מסתבר שאם אין תוצאה חשובה הוא נמי אינו בכלל מעשה אומן, אך מבואר מיהא שבעינן גם פעולה של אומנות כדי לאסור וממילא אומנות בלחיצת כפתור במכונה מסתבר שיהיה מקום להקל בזה.

ואמנם היה מקום לבאר בדין של מעגילה גדר אחר, שבאמת הפעולה עצמה של טיחת הגג אין בה כלל משום אומנות רק בזמן שמשתמש בכלי של האומנים במעגילה וכעי"ז אז כבר נחשב למעשה אומן, ועי' בזה. ואם כן לא יהיה ראיה לדברינו שלעולם מה שהותר בלא כלי אינו מצד שמשנה מדרך האומנות והכל תלוי בפעולה כאמור, אלא מצד שכל שאינו בכלי אינו בכלל מעשה אומנות ולכן מותר, ודוק'.

אך דבר זה נסתר מדברי החיי"א שהובאו במשנ"ב סי' תקמא' סק"ט שהותר גיהוץ במעשה הדיוט במועד וכתב שם שמותר להחליק בכל הכלים וכן בכלי ברזל חלק שנוהגין החייטין להחליק. וא"כ לכאו' מבואר שכל שהמעשה מצד עצמו הוא מעשה הדיוט אינו נהפך להחשב מעשה אומן במה שמשתמש בכלי אומנות לאותו מעשה, ועי' בזה.

[וצ"ע האם יש מקום לדחות ולומר שעצם פעולת השימוש בדבר שלא יודעים להשתמש זה גופא האומנות אך גיהוץ אף בכלי אומנות כ"א יודע וממילא אינו נותן שם אומנות למעשה משא"כ במעגילה לאו כ"א יודע וממילא השימוש בזה נותן לזה שם אומנות, ועי' בזה].

**דברי הרמב"ם בדין מסרגין את המיטות**

הנה הבאנו לעיל שני שיטות בראשונים בביאור הך דינא דמסרגין את המיטות אמאי מותר, או מצד שהוא מעשה הדיוט שמותר בצורך המועד [בלא שינוי] והיא שיטת רי"ו או שהוא צורך גדול שמותר, כעין מה שהתירו דבר האבד והוא שיטת הרא"ש.

ובגמ' י,א שנינו בדין ניקור הריחייים ובד' יא,א בדין בניית תנור וכריים, וברמב"ן מבואר שסוגיות אילו יש בהם היתר נפרד מצד שהוא מכשירי אוכל נפש ולכן מותר אף בטרחה ומעשה אומן, ועי' במ"מ פ"ח הלי"ג שמעתיק דברי הרמב"ן גם בדעת הרמב"ם.

אמנם יעוי' שם בהלכה ברמב"ם שבין הדין של בניית תנור לדין של ניקור הריחיים העתיק לדינא דמסרגין את המיטות. ולכאו' הוא אינו שייך כלל שהוא סוגיא במקום אחר ובגדר היתר אחר לגמרי ואמאי שנאה בתוך כל הסוגיות של היתרים במכשירי אוכל נפש.

והיה נראה שבדברי הרמב"ם שנינו ישוב אחר בדין מסרגין את המיטות, שכנראה הרמב"ם הוקשה לו כקושיית תוס' והרא"ש שמסרגין את המיטות הוה מקום להצריך שינוי [או מצד שהוא מעשה אומן או כדברי המשנ"ב שמעשה הדיוט חשוב בעי שינוי, וכאמור לעיל]. והרמב"ם לא ניחא ליה בישוב הרא"ש שיש היתר כללי של צרכים חשובים שמותרים כמו דבר האבד.

והנה בדעת הרמב"ם בהל' יו"ט בגדר היתר דאוכל נפש, מצאנו בדבריו בפי' המשניות בדין חימום מים לרחיצה ומדורה להתחמם שההיתר לדעת ב"ה הוא משום שכל הנאת הגוף הוא בכלל צורך אוכל נפש [והובא בשעה"צ ריש סי' תקי"א].

והיה נראה שהרמב"ם ס"ל שגם צורך עשיית המיטה לישן הוא בכלל צרכי אוכל נפש ועשיית המיטה היא בכלל מכשירי אוכל נפש ולכן שנאה בהדי היתרי דתנור וכיריים שהותרו מדין מכשירי אוכל נפש. והן אמנם שהרמב"ם בהלכות יו"ט לא התיר שאר צרכי הגוף מדין אוכל נפש ודלא כדבריו בפי' המשניות, מ"מ כבר נתבאר שהיתר אוכל נפש בחוה"מ הוא רחב טפי ממה שמצאנו גבי יו"ט.

ועי' ברמב"ן שכתב שקישוטי נשים וכן תספורת הוא בכלל תיקון הגוף 'שעשאוהו' כאוכל נפש, ודברים אילו הם לא בכלל היתר אוכל נפש ביו"ט, ובכ"ז בחוה"מ נחשבים כמכשירי אוכל נפש להתיר במעשה אומן ויותר מכל צורך המועד. וכן מצאנו בריטב"א גבי כניסת מים לבית שהתיר במעשה אומן מצד דחשיב כדירה סרוחה ולכאו' לשיטתו בקישוטי נשים דביאר כדברי הרמב"ן שיש היתר רחב של צרכי אוכל נפש בחוה"מ.

**בדין מכשירי מכשירין ואפשר מאתמול בחוה"מ**

והנפק"מ בזה יהיה לדין מכשירי מכשירין, שאם ההיתר במסרגין הוא מדין היתר אוכל נפש כדעת הרמב"ם א"כ יהיה בגדרי היתר מכשירין, שמכשירי מכשירין יהיו אסורים כמבואר ברמב"ן בפסקי חוה"מ, וא"כ תיקון הכלי שבו פועלים את הסירוג וכעי"ז לא יהיה מותר.

אך אם דנים מצד צורך המועד או דבר האבד אינו בכללי מכשירים וכל הנצרך לצורך או לדבר האבד הוא בכלל ההיתר וכמו שהארכנו בזה במקו"א שגדרי היתר דחוה"מ אינם כפופים לכללי ההיתר של יו"ט.

ויעוי' עוד במשנ"ב סו"ס תק"מ שהעתיק לדינא דעת הט"ז שהיתר מכשירי אוכל נפש הוא כל שאינו מכוין מלאכתו במועד. אך בשעה"צ הביא לדעת השולחן עצי שיטים שגם בחוה"מ מכשירי אוכל נפש שיכל לעשותן קודם המועד אסורים, ונפק"מ במי שהתעצל וכעי"ז שלא יהיה היתר לעשות כן במועד, ונשאר בשעה"צ בצ"ע.

וא"כ לדעת השולחן עצי שיטים יהיה בזה נמי נפק"מ בדין אפשר מאתמול, שאם דנים מהיתרא דמכשירים יהיה תלוי באפשר מאתמול אך אם דנים מצד צורך המועד או דבר האבד לא איכפת לן שהיה אפשר מאתמול כל שאינו מכוין מלאכתו להדיא למועד.

**היתר אוכל נפש במועד**

והנה בעיקר היתר זה של אוכל נפש במועד יל"ע האם הוא דין מוסכם בראשונים. יעוי' בחי' הר"ן בד"ד שהקשה אמאי התירו מדלין לירקות והא לא-- התירו חפירת בורות ליחיד ותירץ ששם הוא מעשה אומן. וכבר דנו לומר שמוכח לכאו' בדברי הר"ן שחלק על יסוד דברי הרמב"ן ולא חילק שסוגיית מדלין לירקות הוא דין מיוחד בצורך אוכל נפש, ובאמת לא נמצא בדברי הר"ן כיסוד זה בסוגיות לכאו' [ודברי הר"ן גבי נברכת יש לדחות שמתבאר כדברי הרא"ש שצורך המועד חשוב נחשב כדבר האבד להתירו ודוק'].

ויעוי' ברא"ש סי' י"ח שמביא מהראב"ד בדין ניקור הריחיים שהנידון בגמ' לאסור הוא מצד שבת עינא הוי מעשה אומן, ואסור. וצ"ב הרי מותר למיגדל תנורא וע"כ יש לחלק או כדברי הריטב"א בד"ח שריחיים חשיב מכשירי מכשירים ולכן אסור או כדברי המאירי שלמיגדל תנור חשיב מעשה הדיוט.

אך לדרך שנייה יהיה מבואר בדברי הראב"ד שאע"פ שהוא מכשירי אוכל נפש בכ"א יהיו אסור במעשה אומן. וא"כ מצאנו שיטה שאוסרת מכשירי אוכל נפש.

ויעוי' עוד בנימוק"י בשם הראב"ד ג,ב כלפי קציצת ארזים למת במועד. והקשה שם מאי שנא למת שאוסרים וכלפי שאר צורך המועד מתירים וכתב וז"ל ותירץ דצורך המועד וכבודו הוא עצים לאפות ולבשל אבל הכא כבוד המת איכא כבוד המועד ליכא[[13]](#footnote-14) עכ"ל.

ומ"מ מביא ראיה מלאפות ולבשל להגדיר את צורך המועד המותר. ולכאו' לשיטת הרמב"ן ודעימיה לאפות ולבשל אינו מקור כלל לדין צורך המועד שהרי הוא היתר נפרד של צורך אוכל נפש. וא"כ היה נראה שלא ס"ל כלל כיסוד דברי הרמב"ן בהיתר אוכל נפש ולעולם דנים מצד צורך המועד.

והיינו המבואר בדין מדלין לירקות שכנראה גם בצורך המועד יש צרכים חשובים ונצרכים יותר שהתירו לגבייהו יותר משאר צרכים ואף טרחה יתירה וזה היתר רחב יותר של צורך המועד וכבודו, אך לעולם הוא היתר הנגדר בגדרי ההיתר של חוה"מ.

וממילא אם בראב"ד מבואר שבת עינא אסור מצד שהוא מעשה אומן ולמיגדל תנורא בכ"א מותר, אין מקום ליישב כדברי הריטב"א שבת עינא הוא מכשירי מכשירין ותנורא הוא מכשירין שהרי כ"ז הוא רק לדברי הרמב"ן שיש פרשת היתר נוספת במועד מדין היתרי יו"ט שלש היתר אוכל נפש ומכשירי אוכל נפש, וממילא הריטב"א דאזיל בדרכו חילק שמכשירי מכשירין אסורים.

אך להאמור בדברי הראב"ד שאין כלל סוגיא כזו במועד ואין מקור להביא היתרי יו"ט לחוה"מ וכל ההיתרים נגדרים בגדרי צורך המועד, א"כ אין מקום לחלק כלל בין מכשירי אוכל נפש למכשירי מכשירין ודוק' היטיב. ויהיה מבואר שאסור מעשה אומן גם באוכל נפש ומכשיריו ומה שמותר בתנור ע"כ הוא משום דלא חשיב מעשה אומן.

ואמנם במשנ"ב לא הוזכר צד זה לדינא דאזיל בדרכו של הרמב"ן. אך עי' בשעה"צ סקי"ד שהמקור לדין זה של מעשה אומן באוכל נפש היינו רמב"ן ושאר פוסקים. ולכאו' כוונתו לדעת הריטב"א וכן הוא במאירי. והמעיין יראה שלא הוזכר מהיתר זה בטור וברא"ש וכאמור אפשר שכ"ה בדעת הר"ן והראב"ד ולא הוזכר מכל זה לדינא במשנ"ב.

עתה מה שהבאנו לבאר דין מסרגין בדעת הרמב"ם שהוא מצד שמוגדר כצורך הגוף והוי כהיתר אוכל נפש וכדעת הרמב"ן, אפשר שמה שהרא"ש והתוס' ורי"ו חלקו אינו בדרגות של אוכל נפש, אלא שיש מקום לדון שלהנך ראשונים אין מקור כלל להיתר מיוחד של צורך אוכל נפש וממילא אין מקום להרחיב את ההיתר גם לשאר צרכי הגוף, ודוק'.

ולדינא....

**הדינים העולים**

א בגדרי אומן יל"ע באופן שפועל בדרך אומנות אך אינה תוצאת יצירה של אומנות וכגון גבי נגינה[[14]](#footnote-15) והגרנ"ק לאסור בזה. ובאופן שאינו פועל כלל באומנות וכגון בהפעלת מכונות וכעי"ז אך יש תוצאת אומנות גם בזה דן הגרנ"ק לאסור אך נראה שיש מקום להקל בזה שכל שאינו פועל בעשייתו בדרך אומנות אינו בכלל מעשה אומן לאסור [ואפשר שבעי נמי תוצאת אומנות אך מעשה נמי בעי וצעל"ד.

1. א"ה, ויש להעיר שלכאו' גבי שבת מצאנו כמה מלאכות שגדר המלאכת מחשבת שלהם וחשיבות היצירה של המלאכה נכרכת בגדרי אומנות כגון גבי קושר לדעת הראשונים שבעינן דומיא דקשר הספנים וכעי"ז, ונראה דהתם פשיטא שאזלינן בתר התוצאה שכל שיצר עשייה חשובה של אומנות כבר חשיב מעשהו כמלאכת מחשבת, מלאכת יצירה. והיינו משום שגבי שבת דנים לפי תכלית העשייה משא"כ גבי המועד שעיקרו משום טרחה יש לדון שהחשיבות של האומנות תלויה בגוף העשייה וע"ע לקמיה ובהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין הכוונה שגדר האיסור במעשה אומן הוא מצד דאית ביה טרחה טפי ולכן נאסר וכדברי המור וקציעה, והיינו שמלאכת אומן זה אופן של מעשה הדיוט בטרחה יתירה שאסור אף לצורך המועד. אלא אף אם גדר האיסור הוא מצד שמלאכת אומן היא מלאכה טפי מצד האיסור מלאכה שיש בה אך מ"מ מסתבר שנקודת האיסור היא מצד מעשה האומנות ולא מצד תוצאת האומנות ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. א"ה, יעוי' בשע"ת סי' תקמ"ד סק"ה שהביא מח' הפוסקים גבי נגינה בחוה"מ שהשער אפרים אסר והשבות יעקב סי' כ"ה התיר. ושם תוה"ד כתב שיש לומר שאינו בכלל מעשה אומן, ואמנם המדקדק יראה שהנידון שם היה כלפי תיקון הנימין שמצוי בנגינה ונראה שכלפי גוף הנגינה פשיטא להו התם שאין בה משום מעשה אומן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. א"ה, לענ"ד יש מקום לדחות שהרי דן שם גבי גילוח ובזה מבואר שלא חילקו באופן ההיתר ופשוט שהתירו אף במעשה אומן וכמבואר ברמב"ן גופיה שבעינן להתיר זה מצד שהוא תיקון הגוף. וממילא אף אי נימא שהמשנ"ב ראה לדברי הרמב"ן מ"מ אינו מיישב שהרי גבי גילוח פשיטא ליה דלא כהרמב"ן [וכמו שנקט גבי מרחץ סי' תק"מ בשעה"צ] וא"כ קושיא במקומה אמאי סו"ס התירו גילוח במעשה אומן בלא שינוי. ואמנם לשון המשנ"ב שם וכן מה שמדמה מתחילה כיבוס לגילוח ולא דן לחלק ביניהם מורה טפי כאמור לעיל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם גבי צפרניים לא כתב להצריך שינוי וצ"ע הרי היא מלאכה גמורה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכוונתו על דרך דברי הרא"ש לקמיה גבי מסרגין שצורך גדול חשיב כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם עי' בנימוק"י שכתב שההיתר גבי כסכוסי קירמי הוא שנחשב כדבר האבד, ומתבאר כדרך דברי הרא"ש לקמיה, ודוק'. [↑](#footnote-ref-8)
8. א"ה, קצ"ע וכי השוואת הגבשושית הוי עשייה חשובה. ואולי כלפי זה צ"ל שדנים כלפי שם המלאכה וכיוון שבבונה בעיקרו הוא מלאכה חשובה א"כ בעי שינוי. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם כבר דנו לומר שיש מקום לדחות ולדחוק בכוונת המשנ"ב ולומר שמה שהוקשה להו מגבי שינוי בגבשושית אינו מצד שצורך המועד בעי שינוי כפשוטו, אלא שגם גבשושית מוגדר כחלק מצורת מעשה אומן ולכן הוקשה להו שאומן בעי שינוי, וע"ז תירצו שבמקום דלית ביה טרחה יש היתר אף באומן, וזה עצמו חידוש גדול שצ"ב, ואף שמדוקדק כן לדינא במשנ"ב תקמ, סקט, עיי"ש.

   ואמנם עיקר הא מילתא להגדיר גבשושית כמלאכת אומן מצד עצמו הוא מילתא דתמיהא, אלא שי"ל שכל שם מלאכה שהוא מלאכת אומנות כגון בונה ותופר א"כ כל שעושה חלק מהמלאכה אף שאותו חלק מצד עצמו אינו מוגדר כמעשה אומן מ"מ הוא אסור כיוון שהוא מאותו שם מלאכת אומן, ולפי"ז יש מקום להבין קושיית הפמ"ג והמשנ"ב להצריך שינוי בגבשושית.

   ואי נימא כן, אפשר יהיה לדחוק שבאמת כל מקום דבעי שינוי היינו שינוי שלא יחשב כמעשה אומן אך בכל מה שאינו מוגדר כאומנות לא בעי שינוי כלל וזה המבואר גבי חטיטה ושאר מקומות, ודוק'.

   וכמה ראיות יש ליסוד זה שכל מעשה מלאכה שהוא בשם מלאכה של האומנות זה כבר סיבה לדונו כמעשה אומן. ומקור ראשון הוא מריש סי' תקמ' שנפסק שבונה כל שהוא אסור במועד. ויל"ע האם באמת בונה כלשהו יש בו מעשה אומן מצד עצמו או שנאסר משום שהוא שם בונה דחשיב אומנות. ועיי"ש בביאור הגר"א שציין למש' בסוף פרקין שמותר לסתום סדקים שבגג ביד ורגל ולא במעגילה. ושמא כוונתו כנ"ל שגם שם כל החפצא של האומנות אינו מצד סגירת הסדקים אלא מכח מה שהוא חלק מישור כל הגג וכעי"ז שרק אז נחשב אומנות וזה ראיה לשו"ע, וממילא ראיה לנידון דידן ודוק', ויש לדון בעוד מקומות כמו כתיבה בכל שהוא בסי' תקמה' ועוד חזון למועד. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובאמת יש להעיר שהמקור הגדול לדברי המשנ"ב ---------------------. [↑](#footnote-ref-11)
11. א"ה, כמדומה שחלק מהלומדים, דנו לומר שהמקור לזה הוא מיניה וביה מדברי הב"י והלבוש בדין גבשושית וכ"ז נכלל בדברי הפמ"ג שדבר זה נלמד מהב"י והלבוש, עיי"ש.

    ואמנם עי' לקמיה בפמ"ג אות ז' שכלפי היתר מלאכה בלא טרחה דלא בעי שינוי ציין לדין גבשושית וכלפי עיקר דין שינוי בצורך המועד לא ציין לגבשושית ונראה שהוא דין כללי וכמו שנראה בלבו"ש שהוא כללא דהסימן שמעשה הדיוט בעי שינוי. וכן נראה כסדר בלשון המשנ"ב דפשיטא ליה כהך כללא, ועי' [וכל כוונת הפמ"ג שמה שהתיר הלבוש גבשושית כדרכו אך דקיי"ל דבעי שינוי בצורך המועד מזה למדנו שבלא טרחה לא בעי שינוי, ומ"מ יש מקום להעמיד דברי הלומדים אף שאין נראה כן בכוונת הלשון וכן נראה דהיה פשיטא ליה להרב ואכ"מ עוד]. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומ"מ לפי"ז ממנפ"ש הנידון של החוט שני היה מותר, דאם הוא מעשה הדיוט הוא מותר לצורך המועד אף בלא שינוי דהרי לית ביה טרחה ואם הוא מעשה אומן הוא נמי מותר מהאי טעמא גופה דלית ביה טרחה, וכל אילו דברים שצ"ב. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולכאו' כוונתו כדברי הרמב"ן שצורך המת לא חשיב צורך המועד או דנימא שיש דני דרגות בצורך המועד שיש סתם צורך המועד ויש צורך המועד וכבודו שהוא לשמחת המועד וכעי"ז וע"ז מותר גם בטרחה שהוא בקציצת ארזים. [↑](#footnote-ref-14)
14. [↑](#footnote-ref-15)