כותב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / מהדורא קמא

בס"ד כ"ג חשון ס"ט

**מלאכת כותב**

א] הצדדים בהגדרת החידוש שחיבים בשם משמעון.

ב] בביאור מחלוקת רש"י והרמב"ם לעניין א"א ותלוי בנ"ל.

ג] במחלוקת הראשונים האם לר"י חייבים בא"א דאאזרך.

ד] בסתירת הגמ' מר"ש לר"ש.

ה] בדברי התוס' שפטור על שני נוטריקון ודעת הר"מ בזה.

ו] ביאור שיטת הר"מ בכותב אותיות שונות והם לא תיבה ובדין שני סמניות.

ז] בדין אות אחת בטבריה וכו' האם זה עוזר במקום שכל המחיב כי זה תיבה.

ח] בדינא דנהגין זה בזה האם מצד שיסוד החיוב הוא תיבה ונפק"מ לחצי שיעור.

ט] בדברי הראשונים לחלק בין כותב להוצאה שכתיבה זה לא מעצם המלאכה.

י] בנידון האחרונים בכתב שע"ג חודי הדפים ובדמיון לאות בטבריה ובצפורי.

י"א] בדין עשית ציור וכתב אות והשלימה לספר אם החיוב על תיבה.

י"ב] בדין כותב ביד שמאל.

**הצדדים בהגדרת החידוש שחיבים בשם משמעון**

א]עיין סוגית הגמ' לעניין נתכוין לכתוב תיבה וכתב רק שני אותיות ומסקנת הגמ' דאיכא בזה שלשה תנאים ר"ש ס"ל שאינו חייב עד שיגמור את כל התיבה ור"ג ס"ל שאם כתב שני אותיות שיש להם משמעות של מילה אפילו שזה אות כפולה כגון גג הוא חייב ורבי יהודה ס"ל שדוקא אם זה מילה הנוצרת משני אותיות שונות כגון שם משמעון

והנה יש לעיין לשיטות התנאים שנתחדש שחייב אפילו אם לא גמר את התיבה האם החידוש שלא מתחשבים אם מחשבתו וכל שעשה דבר שיש בו שיעור של כותב הוא חייב ולפ"ז יסוד המחלוקת של ר"י ור"ג זה במלאכת כותב מהו השיעור של אותיות שיש להם חשיבות של כתיבה או שבאמת מתחשבים אם כוונתו ומצד כוונתו אין לזה שם מלאכה ורק שנתחדש שכל שמלאכתו מתקימת במקום אחר דהינו שהדבר יש לו חשיבות מצד עצמו כיון שהוא נתכוין לעשותו הוא חייב וא"כ אין ללמוד מכאן לשיעור כותב כשנתכוין לכתוב שני אותיות דיתכן דכה"ג כל שני אותיות חייבים על זה

**בביאור מחלוקת רש"י והרמב"ם לעניין א"א ותלוי בנ"ל**

ב]והנה מבואר ברמב"ם דהכותב שני אותיות כפולות אינו חייב אלא אם נוצר מזה תיבה ומקורו מסוגין לענין מקצת אות ומבואר שס"ל שנתחדש שלא מתחשבים במחשבתו כלל וכן עיין פ"א הי"ד שכתב וז"ל כל המתכוין לעשות מלאכה בשבת והתחיל בה ועשה כשיעור חייב אע"פ שלא השלים כל המלאכה שנתכוין להשלימה כיצד הרי שנתכוין לכתוב אגרת או שטר בשבת אין אומרים לא יתחייב זה עד שישלים כל חפצו ויכתוב כל השטר או כל האיגרת אלא כיון שכתב שתי אותיות חייב וכו' עכ"ל ומבואר שלא הצריך כאן אלא השיעור דבעלמא חשיב כתיבה וכן נקט במאירי בסוגין

אמנם עיין רש"י במתניתין דביאר שני שמות שתיהן אלפין וכן הוא ברע"ב ועיין בה"ל שהביא כן מרבינו ירוחם וכתב שכן סתימת הרי"ף והרא"ש ועיין רעק"א שהקשה דהרי אין בגמ' כזה מאן דאמר שחייב על שני אותיות שוות שלא יוצרות תיבה וע"ש שכתב שצריך לומר שס"ל לראשונים הנ"ל שסתימת המשנה משמע בכל שני אותיות ויש כאן תנא שלישי אמנם עיין רש"י ד"ה מצינו שכתב וז"ל הא אתא ר' יהודה לאשמועינן דאע"ג שלא נגמר מלאכתו שנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכו' עכ"ל ומבואר שזה כל חידושו של ר"י והרי לרעק"א יש כאן עוד חידוש שגם שני אותיות שלא יוצרת תיבה חייבים

אמנם עיין בה"ל שביאר שדעת רש"י לחלק בין חלק מתיבה שלימה שכה"ג צריך מתקיימת במקום אחר לבין אם מלכתחילה רוצה לכתוב שתי אותיות דכה"ג הוא תמיד חייב ועיין שיטה לר"ן לעיל ע"ה: שכתב כנ"ל וז"ל ומיהו מ"מ לא בעי שיהיה שם משמעון אלא כדי לחייב משום מלאכת מחשבת דס"ד כיון דאין דרך מחשבתו אלא לכתוב שמעון או יהודה לא לחייב אלא קמ"ל כיון דשם הוא חייב אבל בכותב שני אותיות באיזה אות שתהיה חייב דהא הוו בקרשים ז"ח ט"י כדי לזווגן אע"ג דלא הוו שם במקום אחר כן ראיתי לתלמיד אחד בשם רבו הרשב"א עכ"ל

ובאמת לרש"י שם שכתב שהמקור של שני אותיות הוא מהא דהיו כותבים אות בקרש זה ואות בקרש זה והרי שם לא נוצר תיבה א"כ בהכרח שחלוק הדין כותב שני אותיות סתם לכותב חלק מתיבה וכנ"ל והרמב"ם שס"ל שלא חייבים על אות כפולה באמת ביאר שהמקור מקרש י"א ולפ"ז אין מקור לנ"ל ודו"ק אמנם בתוס' יו"ט משמע שכה"ג חשיב כמו תיבה וצ"ע

**במחלוקת הראשונים האם לר"י חייבים בא"א דאאזרך**

ג]והנה מבואר במשנה דר' יוסי ס"ל שהחיוב של שני אותיות נלמד מרושם ולכן גם אם כותב שני רשימות חייב ויש לעיין האם בכותב נ"פ מנפתלי חייב או שפטור כמו לרבנן ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם ננקוט שאין שום הלכה מיוחדת במה שנתכוין לכתוב תיבה שלימה א"כ לר"י שגם על שני רשימות חייב וא"כ וודאי שגם א"א חייב אמנם לשיטת רש"י שאפילו שבעלמא על שני אותיות חייב בכל אופן בתור חלק מתיבה גרע א"כ גם לר"י זה כך דאפילו ששני רשימות מצד עצמם חייב אבל בתור חלק ממילה צריך מלאכתו מתקיימת במקום אחר ואת זה אין כאן

אמנם אין זה מוכרח שיתכן דמה שסתם אותיות לא חשיב מלאכתו מתקיימת רק עד כמה שכל המחיב זה מצד האות א"כ אין חשיבות ליצירת אות בתור פעולת כתיבה אלא אם זה תיבה אבל לר"י שגם על שני רשימות חייב יתכן שוודאי ששני אותיות זה נחשב מתקיים במקום אחר

ומצאנו בפשוטו דנחלקו בזה הראשונים דעיין תוס' לעיל ע: על הדין אחת הנה שר' יוסי אומר שכתבו שזה לאו דוקא דלר' יוסי הרי גם על שני רשימות חייב ומבואר שנקטו כדעת הרמב"ם ששיעור המלאכה שווה בחלק מתיבה או בכותב מלכתחילה שני אותיות אמנם עיין רש"י סנהדרין ס"ב. בביאור דרשת ר' יוסי של אחת הנה שכתב את כל הדין של שם משמען ונ"פ מנפתלי פטור ומבואר שזה גם לר"י וזה לשיטתו וכנ"ל

והנה הגמ' מביאה בריתא שת"ק ס"ל דווקא שם משמעון ור' יהודה ס"ל שגם חח וע"ז מביאה את ר' יוסי של לא חייבו אלא משום רושם ולתוס' והרמב"ם ניחא שנפק"מ ממילא גם בחלק מתיבה אמנם לרש"י צ"ב דהרי הם דיברו על חלק מתיבה ובזה ר' יוסי מודה וצ"ל כמו שביאר המהר"ם לעיל ע: בדעת תוס' שכוונתו דמהא דהעמידו כל הנידון על אותיות משמע שרק אותיות חייבים ועל זה בא לחלוק

והנה מסתברא שגם לר"י שחייבים על שני רשימות זה דוקא אם מעונין ביצירה הזו אבל אם עושה דבר שמורכב מכמה רשימות כה"ג לשני רשימות אין שום חשיבות אמנם הוא מטעם אחר דכה"ג בעצם זה לא כתיבה אלא מצד מה שמחשיב אותו והרי אם יקשקש סתם שני קשקושים מסתבר שלר' יוסי פטור וצ"ע

והנה שמעתי דהיה מקום לדון שגם לר"י אפילו שחייבים על שני רשימות אבל על א"א פטור והטעם שכמו דלרבנן שצריך שני אותיות צריך שיהיה קשר בינהם ויעשה ע"י זה תיבה ה"ה לר"י צריך שיהיה מכנה משותף בין שני הרשימות ולא סתם שעל שני רשימות חייבים ולפ"ז רק אם ירצה לכתוב א"א בצורה שיש מכנה משותף בינהם כמו במשכן זה יהיה כותב אבל א"א מאאזרך כיון שעכשיו אין כאן הסימן א"כ חוזר החיסרון שאין קשר בינהם ובאמת כן נקט הט"ז סימן ש"מ סק"ד דאין חיוב על שני סימנים אלא אם יש קשר בינהם אמנם גם אם נימא כך אבל גם תיבה כפולה זה מספיק וברש"י מבואר שדוקא שם שזה שני אותיות שונות ובתוס' מבואר לא כך ולכאורא הביאור שכל המעלה שיש מכנה משותף בין שני הדברים זה רק סברא בכתיבה שרוצים חפצא של כתב שבזה כל מעלתו ביצירה משותפת שבינהם אבל לעניין שני רשימות אין סברא שיצטרכו דבר זה ודו"ק

**בסתירת הגמ' מר"ש לר"ש**

ד]והנה הגמ' רצתה לומר דר"ש ס"ל שיש חיוב על א"א דאאזרך והגמ' שואלת למימרא דר"ש לחומרא הרי לעניין צר צורה בכלי מבואר שר"ש פוטר עד שיגמור את כל הצורה ורבנן מחייבים אפילו על חלק והנה לשון הגמ' למימרא דר"ש לחומרא ומבואר שהגמ' לא שואלת סתירה מר"ש לר"ש ששם ס"ל שצריך לגמור ופה לא והטעם כמו שביאר השפ"א על דרך תוס' שכאן שזה יצירה חדשה של אותיות יש לזה חשיבות לחייב יותר והגמ' רק שואלת שזה סברות הפוכות שכאן ר"ש מחמיר יותר מרבנן ושם הוא מקל והנה לכאורא לרש"י שיסוד הנידון בחלק ממילה הוא בהלכות מלאכתו מתקימת במקום אחר א"כ א"ש הגמ' ששני המקומות זה אותו נידון כשאדם רצה לעשות דבר גדול ועשה חלק אבל לשיטת הרמב"ם שיסוד הנידון בסוגין בשיעור המלאכה א"כ מה זה ענין למתי שיש נידון בתור חלק ממלאכה גמורה וצ"ע

**בדברי התוס' שפטור על שני נוטריקון**

ה]והנה בפשוטו יש להוכיח עוד ששיטת תוס' ס"ל כדעת הרמב"ם שכותב סתם שני אותיות פטור דלגמ' היה צד שלר"ש חייבים על כל שני אותיות כיון שבגלוטרי כך כותבים וכתבו התוס' ויש מפרשים א"א היינו אמן אמן שכותבין בקמיעין וליתא דהיינו נוטריקון וחייב אפילו באחד ורבנן דפטרי במתניתין אפילו בב' וג' עכ"ל וכוונתם דעד כמה שאות אחת לא דנים את זה כתיבה גם אם יהיה שנים זה לא סיבה לחייב ומשמעות דבריהם גם אם יכתוב לא בתור חלק מתיבה והרי לדעת רש"י כל שכותב שני אותיות לא בתור חלק מתיבה הוא תמיד חייב [ולכאורא כוונתם שלשה אותיות או שנים ולא אות ב' ו"ג] ועיין הגהות הגרמ"ה שדיייק מהרע"ב דלא כתוס' ולכאורא לרע"ב דס"ל כרש"י וודאי שחייב ואין זה ראיה דלא כתוס' אמנם ע"ש שכתב שלשון הר"מ משמע שכה"ג חייב ויתכן שזה לשיטתו שנ"פ מנפתלי חייב וכדלקמן וא"כ רק באות מחמת שהיא כפולה לא חייבים אבל כל שיש מזה תוכן של נוטריקון אין לזה החיסרון של כפולה וממילא חיבים דאין דין שזה יחשב כתיבה אחת

**ביאור שיטת הר"מ בכותב אותיות שונות והם לא תיבה ובדין שני סמניות**

ו]והנה בפשוטו לדעת הר"מ שנידון הסוגיא בדין כותב א"כ מבואר שלכו"ע צריך תיבה רק נחלקו האם תיבה של אות כפולה זה נחשב תיבה או לא וגם בשני אותיות שונות מבואר בר"י שדוקא כי זה שם משמעון דהינו שנוצר מזה תיבה ולא מצאנו שבזה רבנן חולקים וכן נקט בדעתו רעק"א על גליון המשניות אמנם עיין בה"ל ואבני נזר ומנח"ח שנקטו בדעתו שאם עושה שני אותיות שונות אפילו נ"פ מנפתלי חייב ומקורם מהא דהרמב"ם כתב סתמא ששני אותיות חייב ורק באותה אות כתב שרק אם נוצר מזה תיבה ומשמע שאם זה לא אותה אות לא איכפת לן שלא נוצר מזה תיבה וביאור הדברים בפשוטו שבאמת כל שני אותיות זה סיבה לחייב אלא שאם זה אות כפולה אין לזה חשיבות של שנים כי זה אותו דבר משא"כ אם נוצר מזה תיבה אין זה ככפילות כיון שיוצא מזה תיבה

אמנם צ"ע מקור הדברים לחלוק על ר' יהודה ועיין מאירי שכתב שרבנן חולקים בזה על ר' יהודה וביאר ששני אותיות שוות שזה תיבה זה אותה דרגא כמו שני אותיות שוות שהם לא תיבה ור' יהודה ס"ל ששני אותיות שוות שהם תיבה לא חייבים א"כ ה"ה שני אותיות לא שוות שהם לא תיבה משא"כ לרבנן ששני אותיות שוות שהם תיבה חייבים ה"ה שני אותיות לא שוות אפילו אם הם לא תיבה ובפשוטו אין זה מוכרח דיתכן דזה וודאי שאין חיוב אלא אם כותב תיבה ורק נחלקו איזה סוג תיבה צריך אבל אם אין כאן תיבה וודאי לא חייבים

ובשער הציון כתב שהמקור של הר"מ מלשון המשנה בין משני שמות משמע תמיד גם אם לא נוצר מזה תיבה וצ"ע שהרי לעניין בין משם אחד ביאר הר"מ כי נוצר מזה תיבה כגון חח א"כ גם שני שמות אפשר לבאר כך

וראיתי בכתבי הגר"ר שמולאביץ בהגר"מ לבאר דהנה לשון הר"מ ה"י הכותב אות כפולה פעמים והוא שם אחד כגון דד חייב ומבואר שהר"מ ביאר הלשון שם אחד שזה תיבה אחד ולפ"ז הכוונה שני שמות שני תיבות וא"כ מבואר מפורש שיש חיוב גם אם זה לא יוצר תיבה ובהכרח ששני סוגי אותיות חייבים אמנם לשון הגמ' גם בר"י בין משם אחד ובין משני שמות ובהכרח כרש"י וצ"ע

והנה מבואר במשנה שהכותב משני סמניות חייב ורש"י ביאר שהכונה בדיו ובסיקרא וברמב"ם ביאר שכתב בתור מספר ועיין תיו"ט ביאור אחד שכתבם אותיות אלא שהמטרה למספר עוד ביאר שכתב מספרים והנה בפשוטו לא נוצר כאן תיבה ובכל אופן חייב והנה אם נימא ששני אותיות שונות תמיד חייב א"ש ושמעתי לדון שזה מקור הר"מ אבל אם לא צ"ב וצ"ל שכאן אדרבא לכל אחד יש חשיבות של תיבה דהוא מראה על מספרו ורק צריך שנים מצד שיעור הכתיבה

וברשב"א הביא לבאר מר' האי גאון שהכונה כגון נונים הפוכים וצ"ע הרי לא נוצר כאן תיבה ולכאורא זה רק א"ש אם שיטת רש"י שאם זה כונתו לא צריך תיבה וצ"ע

**בדין אות אחת בטבריה וכו' האם זה עוזר במקום שכל המחיב כי זה תיבה**

ז]והנה מבואר בגמ' שכתב אות אחד בטבריה ואות אחד בציפורי חייב דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי והנה אם ננקוט שאין חיוב אלא על שני אותיות שיוצרות תיבה א"כ מוכח מכאן שגם לעניין חשיבות תיבה שני אותיות מרוחקות חשיב שיש כאן תיבה ומסברא הדברים צ"ע אפילו שזה לא מחוסר מעשה אבל עדיין לא נוצר תיבה אמנם לדעת רש"י שתמיד חייבים גם על א"א אם כוונתו לכתוב שני אותיות א"כ אין דין תיבה וכל הדין הוא מצד דיני צירוף ובזה א"ש שמחוסר קריבה זה לא מחסר בצירוף

ויתכן שרק לעניין זה שכל הדין שיהיו ביחד לא שיהיה תיבה אלא שיהיה צירוף בינהם ולזה עוזר גם במרוחקים אבל בכתב ג' מתיבה שלימה בטבריה וכתב ג' מתיבה שלימה בציפורי כה"ג שהרי צריך מלאכתו מתקימת במקום אחר דהינו שיהיה לזה חשיבות מצד עצמו וזה רק בתיבה אחת ולזה יתכן שמחוסר קריבה זה גם חיסרון דלמעשה אין כאן עדיין תיבה ודוגמא לדבר עיין שטמ"ק כריתות י"ז. שלר"א שאחת על האריג חייב לא נימא שמחוסר קריבה לא כמחוסר מעשה דמי ויתכן ששם אין חיוב אלא אם יוצר תיבה

וכן לדעת הרמב"ם אם ננקוט כאחרונים הנ"ל ששני אותיות לא שוות חייבים גם אם זה לא תיבה א"כ יתכן שרק לזה עוזר מה שזה לא מחוסר מעשה דהדין צירוף הוא מצד דין שיעורים אבל באות כפולה שכל החיוב מצד יצירת התיבה שבזה כה"ג כל שזה לא מצורף אין סיבה לחיבו והנה הרמב"ם סתם שכתב אות אחת בטבריה ואחד בציפורי חייב אמנם סתם שני אותיות זה אותיות שונות וכמבואר פ"א הי"ד ואם כנים הדברים יתכן שזה עצמו מקור הר"מ לחייב באותיות שונות אפילו אם זה לא יוצר תיבה כיון דאל"כ וודאי מחוסר קריבה זה היה חיסרון וצ"ע בזה

**בדינא דנהגין זה בזה האם מצד שיסוד החיוב הוא תיבה ונפק"מ לחצי שיעור**

ח]והנה יש לחקור בדינא דנהגין זה בזה האם הכוונה שכל החיוב הוא על כתיבת תיבה או דהחיוב על כתיבת שני אותיות אלא שצריך שיהיה להם חשיבות שזה יצור תיבה והנה לשיטת רש"י שאם כוונתו לכתוב סתם שני אותיות חייב א"כ בהכרח שאין דין כתיבת תיבה וכן לרמב"ם אם ננקוט שאותיות שונות חייב אפילו אם זה לא יוצר תיבה א"כ בהכרח שאין דין כתיבת תיבה אמנם לדעת ר"י שצריך דוקא תיבה וכן הוא פשטות הדברים למהלך הר"מ יש לדון כנ"ל

והנה מבואר במשנה ע"ג. שהכותב שני אותיות והקשו התוס' למה התנא נקט שיעור יותר משאר אבות ועיין מגן אבות דכאן השיעור הוא מעצם המלאכה ונפק"מ שלא יהיה בזה איסור חצי שיעור ולכאורא כל זה אם האיסור הוא כתיבת תיבה א"כ כל שלא נכתב אלא חצי תיבה זה כמו חצי בישול שזה חצי שיעור באיכות אבל אם אין דין של תיבה אלא הדין נהגין הוא סברא בצירוף לכאורא אין שום סיבה שלא יהיה בזה דין של חצי שיעור דהרי אות אחד זה חצי מהשיעור של החיוב

והנה בפשוטו מעצם הדין שהבאינו לעיל שאם כתב אות אחת בטבריה ואחת בציפורי חייב מבואר שהדין תיבה אין זה מעצם המחייב אלא רק סברא בחשיבות האותיות דהרי למעשה לא נוצר כאן תיבה דהם לא ביחד ורק אם זה סברא ליצור חשיבות לאותיות יתכן שמה שלא צריך לזה מעשה ליצור מזה תיבה זה מספיק

**בדברי הראשונים לחלק בין כותב להוצאה שכתיבה זה לא מעצם המלאכה**

ט]והנה עיין בגמ' לעיל פ. דהגמ' דנה לעניין מוציא חצי גרוגרת לרה"ר זה וחצי גרוגרת לרה"ר זה האם זה מצטרף והקשו תוס' מה זה שונה מכותב אות אחת בטבריה ואחת בציפורי שאמרינן שמחוסר קריבה זה לא חיסרון ועיין תוס"ר שם שתירץ וז"ל דוודאי גבי כתיבה אית לן למימר דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי דמשעת כתיבה כבר נגמרה המלאכה אלא צריך לקרבן שיהיו נהגין זה בזה אבל הכא מלאכה דעבד היינו הוצאה ואינה נגמרת עד דמיתי לאותו רשות עכ"ל ועיין שיטה לר"ן בכונת תירוצם אמנם מבואר בלשונו שהמלאכה נגמרת בכתיבת האותיות גם ללא שנהגה זה אם זה ומבואר שאין כתיבת התיבה מעצם המלאכה ועיין תוס' מנחות נ"ז. שדימו סוגין לדין בישול שלא מצטרף גרוגרת בשני מקומות אם זה מחוסר מעשה ושם זה וודאי לא חיסרון אלא מצד צירוף של שיעורים אמנם עיין תוס' בסוגין שכתבו לחלק שאין לדמות כתיבה לבישול ויתכן שכוונתם שכאן זה חיסרון חשיבות יותר כיון שמהות אותיות הוא לצורך כתיבה וצ"ע בכ"ז

**בנידון האחרונים בכתב שע"ג חודי הדפים ובדמיון לאות בטבריה ובצפורי**

י]והנה ידוע נידון האחרונים לעניין ספר שכתוב על חודי הדפים האם מותר לפותחו ולסוגרו דהרי נכתב ונמחק תיבה שלמה ודעת המ"א והלבוש ועוד אחרונים לאסור אמנם הרמ"א והט"ז התירו וע"ש דעיקר ההיתר המבואר בדבריהם הוא שכיון דהגמ' אומרת שמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה וא"כ גם כאן מה שהספר פתוח זה לא כמחוסר מעשה וכאילו הכתב כבר כתוב והוכיחו שזה לא רק סברא לחומרא דמשמעות הגמ' שאחד שיקרב שני אותיות הוא לא חייב וכתבו שאין סברא לחלק בין מקרב שני חלקי אות למקרב אות לחברתה דהרי לענין שבת אות אחת זה כמו חצי אות ולכאורא כל זה נכון אם המלאכה זה יצירת תיבה אבל אם המלאכה זה כתיבת אותיות אלא שיש תנאי שיהיה לזה חשיבות של תיבה ובפרט אם זה רק צירוף בינהם א"כ לכאורא זה לא דומה כלל וכנ"ל שמה שיכול לקרב זה לא סיבה להיחשב שיש כבר האות ובפרט מה שדן הט"ז שאם מחוסר קריבה זה חיסרון היו מתחיבים על הקרבת האותיות כל זה שייך אם התיבה זה מעצם המלאכה וז"ב אמנם כבר נתבאר שלשיטת הרש"י זה וודאי לא שייך וכן לשיטת הרמב"ם אם נימא ששני אותיות שונות תמיד חייבים ובאמת משמעות הרמ"א שם שפטורים ע"ש ועיין אבני נזר ומאמר מרדכי שבאמת חלקו על היתר זה שחצי אות זה לא דומה לשני אותיות

והנה יש שרצו לבאר שבאמת אין דין יצירת תיבה אבל נתחדש כאן יצירה של שני אותיות שונות או שוות שנהגים יחד ולפ"ז דברי הרמ"א תואמים אם דברי רש"י שא"א גם חייבים ודבר זה אין בו שום סברא וודאי שעד כמה שחזינן שלא צריך תיבה א"כ זה רק מדיני צירוף או חשיבות בשיעור המלאכה וכדהבאינו מתוס' ובאמת מפורש שם בדבריו שלא חיבים על סתם שני אותיות רק לר' יוסי

והנה המ"ב באמת לא העתיק ההיתר הנ"ל אלא רק הסברא שזה כמו דלת דהינו שכיון שזה עומד במציאות של פתיחה וסגירה אין כאן שום יצירה חדשה כלל כל פעם ומקורו בפרישה, וברמ"א מבואר שדימה דבר זה לכיסויי הכלים ונפק"מ האם זה סברא להתיר בפזל דכה"ג זה לא דומה לדלת אבל כיסויי הכלים זה כן. ואכמ"ל ובחזו"א צידד להתיר כי זה מקלקל וכלאחר יד וצ"ע שכ"ז לעניין מוחק אבל לעניין כותב אין זה מקלקל אמנם ע"ש שנקט שזה אינו מתקיים וא"כ הוי תרי דרבנן

והנה בעיקר דברי הרמ"א והט"ז שכתבו שאין חילוק בין חצי אות או חצי תיבה צ"ע דא"כ אם אדם יקח כמה דברים ויצור צורה של אות וכי זה מותר וצ"ל שזה וודאי שלענין המחוסר מעשה באות אי אפשר לדון שזה לא כמחוסר מעשה אלא רק כאן שזה עומד לכך דאל"כ אין כאן התחלה של התיחסות של כתיבה ולכן כה"ג זה דומה לשני אותיות שלמות וצ"ב אמנם הדברים מפורשים בלשונו שגם כשדן להתיר מחמת הסברא שזה רק מחוסר קריבה התחיל שכיון שזה עומד לפתוח ולסגור אין דרך מחיקה בכך וצ"ע ולכאורא בזה מיושב התוספתא שהשלים שני אותיות חייב

והנה בעיקר מה שנקט שבהקרבת האותיות היה אפשר לחייב לולי שמחוסר קריבה זה לא מחוסר מעשה צ"ע א"כ בכותב אות ליד אות שכה"ג האות לא היתה בעולם יהיה חייב וצ"ל שכיון שהיא כבר כאילו מצורפת אם אות אחרת לכן אין כאן חשיבות אלא לענין האות הנכתבת ולא לענין האות שכבר היתה כתובה וצ"ע

והנה עיין ברמ"א שם שכתב וז"ל ועוד נ"ל להביא ראיה מהא דאיתא במשנה פרק כלל גדול ע"ג. הכותב והמוחק ע"מ לכתוב, ופירש"י כותב ומוחק לקמן מפרש למאי מבעיא במשכן, שהן רושמין על קרשי המשכן לידע איזה בן זוגו וכותב אות בזה ואות בזה ומוחק פעמים שטעה, עכ"ל. ואי הוי שייך מחיקה בכה"ג אמאי הוצרך לפרש פעמים שטעה, איכא לפרש דהוי מוחק במשכן בשעה שהיו פורקין המשכן היו מפרידין בין האותיות. ומנ"ל לרש"י דהיו כותבין אות בזה ואות בזה, דלמא היו כותבין אות אחד על ב' קרשים ביחד ועי"ז היו יודעים שהוא בן זוגו. דאין לומר מדבעינן ב' אותיות ש"מ דבמשכן ב' אותיות היו, דזה אינו דהשיעורין לא למדו ממשכן רק ענין המלאכה. עכ"ל ולכאורא כוונתו שהביא ראיה מזה שרש"י לא ביאר שההפרדה בין הקרשים זה המלאכה חזינן שהפרדה בין שני אותיות זה לא מוחק והוסיף שאולי נימא שבאמצע אות זה אחרת ועל זה כתב שא"כ שרש"י יבאר כך ואפילו שזה פחות משיעור הרי שיעורים לא למדו ממשכן והנה צ"ע למה אפשר לחייב על הפרדת הקרשים בין האותיות הרי אין שם תיבה והניחא אם ס"ל כרש"י שכשכוונתו לכתוב שני אותיות חייב ניחא אבל לרמב"ם קשה אם לא שס"ל שאותיות שונות זה אחרת

עוד צ"ב מה שכתב שהיה אפשר לומר באמצע אות ואפילו שזה פחות משיעור הרי שיעורים לא לומדים משבת וצ"ב הרי כאן שזה לא מילה אין החפצא של מחיקה וזה לא רק חסרון שיעור וצ"ל שזה חסרון חשיבות ולא שאין כאן חפצא של מחיקה דהרי חייבים על ציור ואין דין דוקא תיבה ובהכרח שבכתיבה רק לזה יש חשיבות וצ"ע

**בדין עשית ציור וכתב אות והשלימה לספר אם החיוב על תיבה**

י"א]והנה מבואר בגמ' שכתב אות אחת והשלימה לספר חייב וצ"ע עד כמה שהחיוב על תיבה א"כ הרי כאן לא עשה דבר זה ואם נימא שכיון שהשלים תיבה לכן הוא חייב א"כ זה צריך להיות לא דוקא בהשלים הספר ובאמת הרשב"א הביא מהתוספתא שאם השלים תיבה חייב אמנם לגירסתינו קשה והנה קשה עוד הרי מבואר בירושלמי שגם אם אחד עושה ציור הוא חייב משום כותב ועיין בבה"ל שזה אפילו בציור אחד וצ"ע הרי אין כאן תיבה אמנם הביאור הפשוט שיסוד מלאכת כותב הוא לא דוקא תיבה אלא כתיבה של חפצא של דבר חשוב ובאותיות אין לזה שם של דבר חשוב אלא אם זה תיבה וציור זה דבר חשוב אפילו אם זה לא תיבה

ובזה א"ש גם לעניין כתב אות אחת והשלימה לספר שכיון שזה יוצר את הספר יש לזה חשיבות של יצירה אפילו אם זה לא תיבה אמנם עדין צ"ב קצת דלכאורא האות עצמה אין בה חשיבות של יצירה חשובה והניחא אם יש כאן חיסרון שיעור דכה"ג גם מעלה צדדית נותן לזה חשיבות אבל אם מצד עצם המלאכה צריך יצירה חשובה לכאורא כאן זה לא יצירה חשובה וצ"ע אמנם שמעתי לבאר דיתכן דמדובר הרי שזה משלים תיבה וכה"ג מצד חשיבות הדבר לא חסר ורק מצד השיעור של שני אותיות ולזה עוזר מה שזה משלים את הספר

**בדין כותב ביד שמאל**

י"ב]מבואר במשנה שכותב ביד שמאל פטור והגמ' אומרת שזה תלוי ברבי יוסי ורבנן האם האב מלאכה הוא כותב או רושם וצ"ע הרי לכאורא הדין כלאחר יד נקבע לפי היצירה שעכשיו אני עושה וכיון שעכשיו הוא כותב אות שזה עושים ביד למה שזה לא יחשב כלאחר יד והנה יש מהראשונים שלמדו מכאן שכתיבת סת"ם פסול ביד שמאל ובסת"ם הרי אין דין של כלאחר יד ובהכרח שזה סברא שאין דרך כתיבה בכך ולכן וודאי שזה רק סברא ביחס למלאכת כותב אמנם הרא"ש הכשיר בסת"ם ובהכרח שזה דין מיוחד בשבת ומצד כלאחר יד

ובא"ר כתב לעניין סגירת ספר שכתוב על חודי הדפים שאם עושה ביד שמאל הוי כלאחר יד והנה פעולה זו וודאי שהיא כשאר מלאכות שהדרך לעשות ביד שמאל ומבואר שנקט שדנים כל מלאכה לפי האב שלה שאם דרכו בימין א"כ נקבע ששמאל הוי כלאחר יד ולפ"ז א"ש הגמ' שאם האב זה יצירה של רושם ובזה אפשר גם ביד שמאל א"כ תמיד שמאל זה לא כלאחר יד משא"כ אם האב הוא כותב שדרכו ביד ימין אמנם עיין נתיבות שלום סימן מ"ב שהביא הרבה ראיות שדנים כל פעולה לעצמה ע"ש

והנה בדין כלאחר יד מצאנו שני סוגים א. מוציא במרפקו שכה"ג התוצאה היא אותו דבר ורק שזה שינוי מצורת עשית המלאכה ב.לעניין גוזז עיין רש"י צ"ד: דבידו זה כלאחר יד כיון שזה לא יוצא יפה דהינו שמצד הקושי שבעשית הדבר אין בזה שינוי אלא כיון שבצורה זו יוצא תוצאה לא טובה לכן הוי כלאחר יד ולפ"ז יתכן שכתיבה מצד השינוי שבצורת הכתיבה שהדרך לכתוב בימין זה וודאי לא סיבה לפטור ורק מצד שכתיבה צריך מיומנות שיצא מדויק לכן הוי כלאחר יד ולפ"ז יתכן שסוגין מדובר שלא צריך לכתוב אלא לצורך רושם וכה"ג אין צורך בתוצאה של כתב יפה ואם נבוא לדון שכיון שעושה רשימה דרך כתיבה והדרך הרי לעשות בימין בזה הוא לא סיבה שיחשב כלאחר יד ואם מצד שזה יוצא פחות טוב כל זה אם החפצא של המלאכה זה הכתב שבדבר בזה צריך שיהיה ביד ימין מצד הדיקנות שבדבר משא"כ אם המלאכה היא רושם ודו"ק

ושמעתי לדון עוד שיתכן לעניין כלאחר יד דלא דנים על הדבר שעכשיו אני רוצה לעשות אלא על המלאכה שבדבר האם לענין המלאכה זה כלאחר יד או לא ולכן לרבנן שהמלאכה זה כותב א"כ יצירה זו הוי כלאחר יד משא"כ לר' יוסי שהמלאכה זה היצירה של הרשימה שבדבר ולעניין יצירה זו הרי אין זה כלאחר יד וכנ"ל לכן חייב אמנם עיין נתיבות שלום שכתב להוכיח דלא כנ"ל מספר התרומה שכתב ששוחט בשמאל הוי כלאחר יד והנה המלאכה שבדבר זה הנטילת נשמה ולעניין זה הוי כדרכו ורק מצד המיומנות שבשחיטה צריך יד ימין ובכל אופן הוי כלאחר יד

אמנם שמעתי לדון שיתכן שבאמת כל זה אם אין לו ענין אלא ביצירה המיומנת כגון שם שרוצה שחיטה ואם לא למה לו הבשר אבל כאן יתכן שבכל כתיבה חשיב שיש לאדם עניין ברשימה שבדבר ועד כמה שגם זה מלאכה אם לא הוי כלאחר יד לענין דבר זה אין זה כלאחר יד אמנם לפ"ז אם יכתוב בס"ת ששם אין לו ענין אלא הכתיבה שבדבר וודאי שלכו"ע הוא יהיה פטור