כלים פרק כט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

# פרק כ"ט משנה א'

***נומי הסדין והסודרין והטרטין והפליון של ראש שש אצבעות וכו'***

## בדין ידות הכלים

א] בגמ' חולין קיח. מייתי קרא לרבות הידות לטומאה, ומבואר דיש מקור גם לידות האוכלים, ומקור בפנ"ע לידות הכלים.

## אם היד עצמה טמאה או דרק מכנסת טומאה לכלי

ב] **בעיקר דין ידות** דנו האחרונים אם הגדר הוא דהיד בעצמה טמאה, או דילמא דהיד היא רק אופן להכניס טומאה לכלי או להוציא טומאה מהכלי, והיינו דנחשב כמו שנגע בכלי, אבל אין הטומאה חלה בעצם היד. [ועי' קהילות יעקב טהרות סימן ע' שהאריך בזה, וכן במקד"ד סי' ל"ט סק"א, ובקובץ שיעורים חולין נ"ה, ובחזון יחזקאל על התוספתא סוף טהרות], ויש בזה כמה נפק"מ עי' הערה[[1]](#footnote-1).

ועי' רמב"ם ור"ש ריש עוקצין דנחלקו בענין זה, דשיטת הרמב"ם דהיד עצמה מקבלת טומאה, ואילו בלשונות הר"ש שם מבואר דהיד רק מכנסת טומאה או מוציאה טומאה. ועי' עוד ברמב"ם פ"ה מטומאת אוכלים ה"ב כ' להדיא דאף הידות נטמאו, [וכן הביאו המקד"ד סי' מ"ב סק"א], ומאידך ברש"י חולין קיח. [ד"ה טמא] משמע דהיד עצמה אינה מקבלת טומאה אלא רק מכניסה ומוציאה טומאה, וכדברי הר"ש.

ובספר חזון יחזקאל סוף טהרות כ' לחדש דכל הפלוגתא דהר"ש והרמב"ם היא דוקא בידות האוכלים אבל בידות הכלים הכל מודים דהיד עצמה נמי טמאה[[2]](#footnote-2), ויש לדקדק נמי בלשונות הרמב"ם והר"ש כאן שנחלקו בזה,[[3]](#footnote-3)

## מבואר במתני' דידות הוא כל דבר שמועיל לכלי

ג] עוד מבואר במתני' כאן דדין ידות אינם דוקא דבר שמטלטלים עמו את הכלי שהרי אין יכולים לטלטל הכלי בהדי הנימין. וע"כ דיסוד הדין דידות הוא דכל דבר שאינו מגופו של כלי אלא הוא משמש לכלי הרי הוא נטפל לכלי, ומעתה אף דבר הטפל לכלי מחמת טעם אחר גם דינו כידות, וזהו דינא דהנימין דמתני' כאן. ובמשנ"ט הביא כאן דגרעינים נחשבים ידות הכלי.

## בענין דין יד למדרס

**ד] עוד מבואר** כאן דיש יד לסדין, ובר"ש וברע"ב כ' דנפק"מ באופן שנגע שרץ בנימין דחשיב כאילו נגע בסדין, מבואר דהנידון הוא בטומאת מגע בסדין,

ובתוי"ט כ' לדייק בהא דכ' הר"ש והרע"ב היכ"ת של טומאת מגע, ולא כתבו היכ"ת של טומאת מדרס, [והיינו באופן שישב על הנימין דחל טומאת מדרס על כל הסדין, ולא שנגע בהם], וביאר משום דמיירי אפילו באופן שהסדין הוא שלש על שלש שלא שייך בו טומאת מדרס, ועיי"ש עוד דברמב"ם בחיבורו מבואר דהנידון הוא גם על טומאת מדרס.

ובספר מים טהורים כ' דהר"ש נקט דאין יד למדרס, וכמו דלענין כלי חרס יש רק דין יד להוציא ולא להכניס ה"ה דלענין מדרס יש דין יד רק להוציא ולא להכניס.

ובחזו"א ל"ד א' הביא דבריו, וכ' דהוא סברא מסויימת דוקא בכלי חרס שאינו מקבל טומאה מגבו, אבל במדרס מדוע לא יקבל טומאה דרך הנימים דנהי דאין החוטין ראויים למדרס אבל אי"צ שישב הזב כדרך תשמישו על המדרס.

והביא החזו"א מלעיל פי"ט מ"ד לענין נישא על המדרס דמבואר דחל טומאת מדרס [רמב"ם פכ"א מכלים ה"ט], גם באופן שנישא על ידות, אלא שהביא דלהר"ש לא נטמא המדרס באופן שדדרס על המזרן עיי"ש.

# פרק כט משנה ב'

***שלש כסתות של צמר שש של פשתן שלשה סדינין שתים עשרה מטפחות שני סובריקין, חלוק אחד טלית אחד קלובקרין אחד חבור לטומאה ולהזייה,***

א] **עי' בר"ש** ב' ביאורים א. נראה דאיירי במחוברין זו לזו כשלל של כובסין וכשיטה זו מיפרשא כולה מתני', ב. ועוד יש לפרש כעין אורגים שלנו האורגים מפות מניחין הפרש בין מפה למפה שמחוברות חוטי השתי ואין בו ערב וכן היו עושין אורגין כסתות וסדינים.

ועי' חזו"א דזה ברור דבאופן שחיבר מטלית למטלית, לשימוש ודאי נעשה כלי אחד, אלא ודאי דהוא רק תפירה לזמן ועל זה נאמר החילוקים דמתני'.

יש לעי' מהו הלשון "חלוק אחד" חיבור לטומאה ולהזייה, ועי' בא"ר דכ' דמשום סיפא נקט לה הכי, ועי' רמב"ם ביד החזקה שהביא דינא דמתני' וכ' אפילו רחבים ביותר וארוכים ביותר, ומבואר דהחידוש הוא דכל מה שהוא שם אחד של חלוק אפילו ארוך מאד נמי מקבל טומאה[[4]](#footnote-4), ובחזו"א [ל"ד ב'] כ' לחדש בה עוד דאפיחלו עומד לגוד נמי יהיה טמא כיון דהוא שם בגד אחד ולא דמי לידות הכלים דעומד ליקצץ אינו חיבור עכ"ד .

***יתר מכאן חבור לטומאה ואין חבור להזייה רבי יוסי אומר אף לא לטומאה***

ב] **יש לדון** בנטמא חלוק אחר דהשני המחובר לו הוא רק לטומאה ולא להזייה, מה הדין באופן שיפריד שני הבגדים, האם תפרח הטומאה של הבגד המחובר, ויסוד הנידון הוא אם הוי טומאה מדין טפל או דהוי טומאה בעצם.

והנה החזו"א [ל"ד ב'] כ' בהא דמבואר דהוי חיבור לטומאה ולא להזייה, כ' דאם יזה על הבגד, מה דמהני הזאה לאותו שהזה עליו הוא מועיל רק לזמן שיפרישנו מהבגד השני שלא הוזה עליו או לאחר שיזה גם על הבגד השני, אבל בלא"ה יהיה טמא מדין המחובר לטמא טמא, עכ"ד, ומבואר בדברי החזו"א, דאחר שמפריד בגד הטהור מהטמא, ממילא פרחה טומאתו של הטמא. וע"כ דהוא דין טפלות.

ובעיקר דברי החזו"א שכ' דצריך להזות על שני הבגדים או דמהני רק אחר שיפרידנו, לכאו' דבריו מובנים דוקא באופן שב' הבגדים נגעו בטומאה, אבל באופן שרק בגד אחד נגע בטומאה והניש טמא מדין מחובר לטמא, לכאו' באופן שחזר והזה על אותו בגד שנטמא, ממ"נ יהיה טהור, דהרי כל דין טומאה של הבגד השני המחובר אליו הוא מדין טפל, וכיון דנטהר עיקר הטומאה, שוב פרחה טומאתו של המחובר אליו, ושוב ממילא אינו נחשב מחובר לטמא. [וכמו דנתבאר לעיל פי"ח מ"ח לגבי תפילין ארבעה כלים ודוק].

# פרק כט משנה ד'

**יד הקרדום מאחריו שלש אצבעות,** ור' יוסי אומר טפח טהור, ועי' רמב"ם דכ' דכל היתר על טח טהור אבל טפח הסמוך לברזל טמא, אולם בר"ש כ' לפי שמזיק לו למלאכתו כל הטפח טהור, מבואר דנחלקו על מקום הטפח עצמו.

אכן העירו דבאמת יעוי' להלן מ"ה דמבואר דפליגי הרמב"ם והר"ש בפירושא של מלפניו ומלאחריו, ולפי הרמב"ם מיירי על הבולט למעלה מהנקב שבו נכנס הברזל, ושם אינו מזיק למלאכתו ולכן רק הסמוך ברזל טמא ומשום שהוא החלק הטפל ויותר מזה אינו טפל וטהור. אבל לשיטת הר"ש מיירי על היוצא במקום אחיזת היד לאחר ידו, ובזה הדין הוא דמזיק לו למלאכתו ולכן הכל טהור. א"כ נמצא דפליגי בביאור המשנה אבל לא פליגי לדינא. ויש לעי' בזה.

# בגדר דין ידות האוכלים והכלים

בגמ' חולין קיח. מייתי קרא לרבות הידות לטומאה, דאם נגע טומאה בידות הכלים או האוכלים נטמאו האוכלים והכלים.

ויש לדון מה נתחדש בהריבוי של ידות לקבלת טומאה, האם נתרבה דהיד נחשב לחלק מן האוכל והוי כעצמו של אוכל, וכן בידות הכלים נחשב לחלק מן הכלי, או דילמא דהוא ריבוי רק לקבלת טומאה, דאם נגע בו טומאה נטמא האוכל או הכלי, אבל אין היד נעשה לחלק מן האוכל או מן הכלי.

והנה בידות האוכלים יש ראיה ברורה דאין הגדר דהיד נעשית לחלק מן האוכל, דהרי מבואר במתני' דאין היד מצטרפת לשיעור כביצה, וע"כ דאין הגדר הוא דנעשה חלק מהאוכל, אלא הגדר הוא דנתרבה רק לענין קבלת טומאה, אלא שיש לדון מה הגדר בידות הכלים, ובפשוטו מסתבר דכשם שבאוכל אינו נעשה לחלק מן האוכל ה"ה בידות הכלים לא נעשה לחלק מן הכלי, [מיהו יש לדון בזה, ועי' להלן].

**האם הידות עצמם טמאים**

עוד יש לדון [עי' קהילות יעקב סי' ע'], במה דנתרבה מקרא ידות לטומאה, האם נתחדש בזה דגם הידות עצמם נטמאו בהדי האוכל ובהדי הכלי, או דילמא דידות נתרבו רק להכניס טומאה לאוכל ולכלי, וכן להוציא טומאה, אבל אין הידות בעצמם טמאים. ויש בזה כמה נפק"מ [הובא במשנת טהרות כאן],

א). נפק"מ לענין להכניס הידות למקדש, דאם הם טמאים בעצמם אסור להכניסם למקדש, ואם הם רק מכניסים טומאה אין בהם איסור כניסה למקדש, ודן בזה בספר מקור ברוך ח"א סי' ט' ובקה"י סי' ע'.

ב). עוד נפק"מ איכא לכאו' לענין לחצוץ בפני הטומאה, דאם הידות גופייהו טמאים הרי דבר טמא אינו חוצץ בפני הטומאה אבל אם הידות אינם טמאים אלא רק מכניסים ומוציאים טומאה לכאו' יחצצו באהל המת, [ודן בזה מקד"ד סי' מ"ט סק"ג].

ג.) לענין להזחיל עליו מי מקוה דאם אינו טמאה בעצם אין חסרון להזחיל עליו מקוה, [ועי' אור שמח פ"ו מפרה ה"ח] ובמשנת טהרות הביא דנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש ותלוי בנידון הנ"ל.

ד). עוד יש לדון נפק"מ לענין כתמים דדאם נמצא דם על הידות הכלים האם נחשב שנמצא הדם על דבר המקבל טומאה, מיהו יתכן דעצם הדבר שמכניס ומוציא טומאה זה גופא טעם לטמאות בכתמים.

ובסוכה יג: איתא דאין מסככין בידות האוכלים, ובקו"ש חולין אות נ"ח כ' דמוכח מכאן דהידות עצמם מקבלים טומאה, וכן הביא בקה"י סי' ע' להוכיח בשם חתנו הגאון ר' שאול ברזם זצ"ל, אולם הקה"י כ' לדחות וכ"כ בחזון יחזקאל [סוף טהרות], דאי"ז ראיה אלא כיון דידות מכניסים טומאה לאוכל כבר לא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב.

ובמקדש דוד סי' ל"ט סק"א כתב דנידון זה אם הידות עצמם טמאים תלוי בפלוגתת הרמב"ם ורש"י, דהרמב"ם פ"ה מטומאת אוכלים ה"ב כ' להדיא דאף הידות נטמאו, [וכן הביאו המקד"ד סי' מ"ב סק"א], ומאידך ברש"י חולין קיח. [ד"ה טמא] משמע דהיד עצמה אינה מקבלת טומאה אלא רק מכניסה ומוציאה טומאה.

ויש לדיייק בלשונות הר"ש והרמב"ם במתני' כאן ריש עוקצין דפליגי בנידון זה, דהר"ש כת"י כ' אע"ג דאיהו לאו אוכל הוא מקבל טומאה **האוכל עצמו**, עכ"ל, משמע להדיא דאע"ג דהיד עצמו לא נטמא אבל האוכל עצמו מקבל טומאה, ומאידך ברמב"ם פיהמ"ש כ' על הידות "הרי הן מתטמאין כשיטמא אותו הצמח" עיי"ש, משמע ברמב"ם דהיד עצמה נמי מקבלת טומאה, ועי' עוד ספר משנת טהרות מש"כ עוד להרחיב דהרמב"ם והר"ש פליגי בזה לשטתייהו, [ועי' אור שמח ביכורים פ"ו הי"ב ד"ה ונראה בתו"ד דנקט בפשיטות דאין היד טמאה בעצמה].

ושמעתי להוסיף דלכאו' קשה לשיטת הרמב"ם דהיד טמאה מצד עצמה, א"כ מדוע ידות האוכלים אינם מצטרפים לשיעור כביצה, די"ל דצריך שיהיה שיעור כביצה "אוכלים", ואף שהיד מקבלת טומאה מצד עצמה, אבל אין לה שם אוכל, ולכן כיון שאין כביצה אוכלים אינו מטמא, [מהרה"ג יעקב פורטנוי שליט"א].

**אם יש חילוק בין ידות הכלים לידות האוכלים**

בקובץ שיעורים [ח"ב חולין אות נ"ח], כ' להוכיח מהא דמבואר במקוואות שצריך לטבול גם את ידות הכלים, [עי' מקוואות פרק י משנה ה] דע"כ מבואר בזה דחל טומאה גם על היד עצמה, [וכ' הקו"ש להוכיח מהא דמבואר ברש"י זבחים עט. דכלי שנטמא רק מתוכו ולא מגבו דצריך להטביל את כולו רק משום גזירה ולא מעיקר הדין, ואילו בידות הביא מתוס' חולין עג. דטבילתם היא מדינא, וע"כ דהידות הם חלק מהכלי], וא"כ קשה לשיטת רש"י והר"ש דסברי דלא חל טומאה על היד עצמה מדוע צריכים לטבלה.

ובחזון יחזקאל סוף טהרות [סימן בענין ידות], כ' נמי להקשות כן על הר"ש מהא דצריך לטבול הידות מוכח דהיד נמי טמאה, וכ' לחדש דגם הרמב"ם והר"ש הכל מודים בידות הכלים דהידות מקבלים טומאה בהדי הכלי, וכל הפלוגתא היא בידות האוכלים דלהר"ש אין הידות מקבלים טומאה, ואילו להרמב"ם גם ידות האוכלים מקבלים טומאה עיי"ש.

וביאור הדברים לחלק בין ידות האוכלים לידות הכלים, דהנה בתוס' חולין קיח: [ד"ה מעיקרא] מביא מהתו"כ דיש קרא בפנ"ע על ידות הכלים, הרי מבואר דיש ב' קראי לרבות ידות לקבלת טומאה, יש דרשא על ידות האוכלים, ויש עוד דרשא על ידות הכלים, וא"כ ביאר בחזון יחזקאל די"ל דחלוקים הם בהגדרתם, דידות הכלים נתחדש בקרא דנעשה היד לחלק מן הכלי, וממילא הם טמאים בהדי הכלי, ואילו ידות האוכלים בע"כ אינם נעשים חלק מן האוכל שהרי מבואר במתני' דאינם מצטרפין לשיעור, ובזה נחלקו הראשונים אם הם נטמאו בהדי האוכל או לאו עכ"ד[[5]](#footnote-5).

מיהו יש לעי' בדבריו דלכאו' מצינו שיטת הר"ש במסכת כלים פי"א מ"ג דאף ידות הכלים אינם נטמאים בהדי הכלים, ולא כדברי החזון יחזקאל דכ' דהכל מודים בידות הכלים דנטמאו וכדלהלן.

**בהטעם דלא גזרו טומאה ישנה על ידות הכלים**

במשנה בכלים פי"א מ"ג איתא דהעושה כלים מן העשת וכו' ומאוגני כלים ואזני כלים טהורים עיי"ש, ולשיטת הר"ש והרא"ש מיירי שם בהתיך מתכות ועשה מהם כלים, דהנה בסתם מתכות טמאים אם התיכן ועשה מהם כלים גזרו עליהם טומאה ישנה וכדאיתא בכלים פי"א מ"א, אכן מבואר במתני' דאם התיך אוגני כלים ואזני כלים ועשה מהם כלים אינם חוזרים לטומאה ישנה.

ובטעם הדבר נחלקו הראשונים, דהרא"ש שם הקשה מ"ט לא יחזרו לטומאה ישנה, והרי אוגני הכלים היו טמאים, ותי' דלא גזור אלא על כלי הנעשה מגופו של כלי, ולא גזור על הידות, אולם הר"ש שם כ' הטעם בכל הכלים של המשנה שם "משום דכל הני לא נראו לטומאה מעולם" עכ"ל.

ועי' בקה"י טהרות [סימן ע'] דכ' לבאר ביסוד הפלוגתתם דהר"ש למד דלא חל טומאה על הידות מעולם וכמ"ש דכל הני לא נראו לטומאה מעולם, [ולכן לא הקשה כהרא"ש על ידות הכלים], ולפי הרא"ש באמת ידות הכלים נטמאו בהדי הכלים, ולכן הקשה שיחזור לטומאה ישנה אלא שתירץ הרא"ש שהוא דין במסויים בגזירה דרבנן דטומאה ישנה דלא גזרו אלא על עיקר הכלי ולא על הידות, וא"כ יוצא נפק"מ דלפי הר"ש יהיה מותר להכניס את ידות הכלים למקדש, ואילו לפי הרא"ש יהיה איסור מכניס למקדש, וכן לכל הנפק"מ דלעיל [ועי' בקה"י עצמו דחזר לדון בזה עיי"ש].

ומעתה לכאו' מבואר כאן בר"ש דאף ידות הכלים לא נטמא בהדי הכלים ולא כדברי החזון יחזקאל דכ' דהכל מודים בידות הכלים דטמאים יחד עם הכלי, ומעתה הדרא קושיית הקו"ש והחזון יחזקאל לדוכתא מדוע צריכים לטבול ידות הכלים, [ועי' משנ"ט עוקצין סי' א' הביא מהקהילות יעקב ח"ב סי' ג' שכ' דהוא דין מסויים בטבילה שצריך לטבול את כל הכלי ועיי"ש מש"כ בזה].

**להסוברים דהידות עצמם טמאים אם הוי טומאה בעצם או מדין טפלות**

ונראה לבאר בדברי הר"ש דהנה בהקדם לזה יש לחקור לשיטת הרמב"ם דס"ל דידות נטמאים בהדי האוכל או הכלי, [וכן להרא"ש דס"ל בידות הכלים שנטמאו בהדי עיקר הכלי], האם הגדר הוא דהוי טומאה בעצם הידות גופייהו, והיינו דנתחדש בגזה"כ לרבות ידות, דגם היד מצד עצמה היא דבר המקבל טומאה דכל שהוא ידות הכלים וידות האוכלים הרי הם מקבלים טומאה, או דהגדר דהיד עצמה אינה ראוייה לקבלת טומאה אלא היא טמאה רק מדין טפל לעיקר, ולא הוי טומאה מצד עצמה.

ונפק"מ בזה[[6]](#footnote-6) באופן שיפרק את היד מן הכלי, באופן שלא יהיה בגדר שבירה המטהרת, וכמו שמצינו בכלים פרק י"ט משנה ה' –ו' לגבי מזרן שחיברו למטה, שהמטה היתה טמאה מקודם לכן טומאה שבעה, דכל שהמזרן מחובר למטה הרי הוא גם טמא טומאת שבעה מדין טפל למטה, אבל כשיפרק את המזרן מהמטה, המזרן חזר להיות טמא רק טומאת ערב ולא טומאה שבעה כיון דכל טומאתו הוא מדין טפל.

ומעתה יש לדון בידות הכלים, ונטמא הכלי טומאת שבעה, ואח"כ פירק את הידות מהכלי ובאופן שלא נעשה בהיד שבירה המטהרת, [וכגון שיש בהיד שימוש בפנ"ע, או שהוא רגיל להתפרק], דאי נימא דטומאת היד אינה מצד עצמה אלא רק מדין טפל לכלי, א"כ כיון שפירק את היד, פרח ממנה טומאת שבעה, וירדה להיות טומאת ערב, וכמו מזרן, אבל אי נימא דהיד גם היתה טמאה מצד עצמה, עדין היד טמאה טומאת שבעה, כיון דלא נעשה בה שבירה לטהר, [ואף שעכשיו אינה משמשת כיד אבל הטומאה לא פרחה מינייהו שהרי יש בהם שם כלי גם עכשיו][[7]](#footnote-7).

והשתא יש לומר דבאמת גם הר"ש למד דידות הכלים הם טמאים וכמו שכ' החזון יחזקאל להוכיח מדין טבילה, אלא דהר"ש ס"ל דטומאת הידות היא מדין טפל לכלי ולא מדין טומאה עצמית, ולכן סבר הר"ש דאין להקשות שיגזרו טומאה ישנה על הידות, כיון דמעולם לא נראו הידות לטומאה 'מצד עצמם', אלא כל טומאתם היתה רק בגדר טפל לכלי, ולכן כיון דבזמן שפירק את היד הרי פרחה טומאתם, ונמצא דמעולם לא היה טומאה ביידות גופייהו, לכן לא שייך בהם גזירת טומאה ישנה.

ואם כנים הדברים יתכן לומר דהרא"ש דהקשה י"ל דלמד דהיד טמאה מצד עצמה, ולכן הקשה דהיו צריכים לגזור טומאה ישנה גם על הידות, ותי' דלא גזרו טומאה ישנה אלא על עיקר הכלי ולא על הטפל לכלי [ואף שהיה טמא מצד עצמו מ"מ כיון דהוא מריבוי של פרשת ידות אי"ז עיקר הכלי, ובזה לא גזרו טומאה ישנה][[8]](#footnote-8).

והשתא נמצא דגם להר"ש הידות כשהם מחוברים לכלי הם טמאים ממש ואף יהיה בהם איסור מכניס טומאה למקדש, וכן א"א להזחיל עליו מי מקוה, וכן אינו חוצץ בפני הטומאה, ויש בו טומאת כתמים וכו', כיון דבעוד שהיד מחוברת לטומאה היד טמאה, וכל הנפק"מ היא רק לגבי טומאה ישנה דכיון שפרק את היד נמצא דמעולם לא היתה טמאה ושוב אין טעם לגזור בה טומאה ישנה.

והשתא א"ש היטב מה דמבואר במקוואות דצריכים לטבול את הידות בהדי הכלי, כיון שכל שהיד מחוברת לטומאה, יש גם בהיד טומאה בהדי הכלי, אלא כל סברת הר"ש שם הוא רק לענין טומאה ישנה דשם צריך שיהיה טומאה מצד עצמה ולא מצד טפלות.

1. א). נפק"מ לענין להכניס הידות למקדש, דאם הם טמאים בעצמם אסור להכניסם למקדש, ואם הם רק מכניסים טומאה אין בהם איסור כניסה למקדש, ודן בזה בספר מקור ברוך ח"א סי' ט' ובקה"י סי' ע'. ב). עוד נפק"מ איכא לכאו' לענין לחצוץ בפני הטומאה, דאם הידות גופייהו טמאים הרי דבר טמא אינו חוצץ בפני הטומאה אבל אם הידות אינם טמאים אלא רק מכניסים ומוציאים טומאה לכאו' יחצצו באהל המת, [ודן בזה מקד"ד סי' מ"ט סק"ג]. ג.) לענין להזחיל עליו מי מקוה דאם אינו טמאה בעצם אין חסרון להזחיל עליו מקוה, [ועי' אור שמח פ"ו מפרה ה"ח] ובמשנת טהרות הביא דנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש ותלוי בנידון הנ"ל. ד). עוד יש לדון נפק"מ לענין כתמים דדאם נמצא דם על הידות הכלים האם נחשב שנמצא הדם על דבר המקבל טומאה, מיהו יתכן דעצם הדבר שמכניס ומוציא טומאה זה גופא טעם לטמאות בכתמים.

   ובסוכה יג: איתא דאין מסככין בידות האוכלים, ובקו"ש חולין אות נ"ח כ' דמוכח מכאן דהידות עצמם מקבלים טומאה, וכן הביא בקה"י סי' ע' להוכיח בשם חתנו הגאון ר' שאול ברזם זצ"ל, אולם הקה"י כ' לדחות וכ"כ בחזון יחזקאל [סוף טהרות], דאי"ז ראיה אלא כיון דידות מכניסים טומאה לאוכל כבר לא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב. [↑](#footnote-ref-1)
2. בקובץ שיעורים [ח"ב חולין אות נ"ח], כ' להוכיח מהא דמבואר במקוואות שצריך לטבול גם את ידות הכלים, [עי' מקוואות פרק י משנה ה] דע"כ מבואר בזה דחל טומאה גם על היד עצמה, וכן הוכיח בחזון יחזקאל. [↑](#footnote-ref-2)
3. דהרמב"ם כ' "דכשנטמא הבגד נטמאו החוטין היוצאים ממנו, ומבואר דהידות עצמם טמאים" עכ"ל. ומאידך עי' בר"ש שכ' וז"ל "ואם נגע שרץ בנימין כאילו נגע בסדין עצמו, וכן כולם כל אחד כשיעור המפורש בו חשיב יד טפי לא", ומבואר דאין הגדר שהיד עצמה מקבלת טומאה, אלא הגדר הוא כאילו היה מגע בגופו של כלי עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומה דמבואר להלן משנה ג' לענין חוט המשקולת שמה שהוא יותר מהשיעור אינו טמא ואפילו שהוא חפצא אחד של חוט, י"ל פשוט דהתם החוט מצד עצמו אינו מקבל טומאה כלל, אלא רק המשקולת שהיא של מתכת מקבלת טומאה ואילו החוט הוא טפל ולכן עד שיעור שהוא טפל הוא טמא וכדחזינן לעיל מ"א, ולעיל פי"ט מ"ה במזרן וחבל המיטה וכו'. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה לעיל כ' להקשות דאי נימא דהגדר דהיד טמאה מצד עצמה מדוע אינה מצטרפת לשיעור כביצה, ונתבאר לבאר בזה דצריך שיהיה שיעור כביצה "אוכלים", ואף שהיד מקבלת טומאה מצד עצמה, אבל אין לה שם אוכל, והשתא יש לעי' לפי מה דמבואר כאן בדברי החזון יחזקאל דבידות הכלים דהגדר הוא דנעשו לחלק מהכלי, האם ישלים לשיעור בכלים, דהנה מצינו שיעור בכלים במס' כלים פרק כ"ז משנה ב' הבגד שלש על שלש, והשק ד' על ד', העור ה' על ה' וכו', ובזה יש לדון אם נימא דהידות ישלימו לשיעורים אלו, כיון דנתחדש שהם חלק מעיקר הכלי, אכן מסתבר לומר דכל דחסר בשיעור הכלי, אין כאן חפצא של כלי, וממילא גם לא נתחדש בזה פרשת ידות, ורק אחר שיש כלי ויש בו שיעור כלי שייך לדון פרשת ידות, אבל כל שאין כלי לא נתרבה דין ידות.

   מיהו באוכל א"כ לומר כן כיון דגם פחות מכביצה שם אוכל עליו אלא דאין לו חשיבות לקבלת טומאה, ולכן צ"ל כמו שנתבאר לעיל

   ועי' כתבי הגר"ח קונטרס נגעים מש"כ שם לחדש דיש חילוק בין בגד פחות משלש על שלש אצבעות דחסר בעיקר תורת כלי, לבין פחות משאר השיעורים שהוא דין חשיבות בעלמא [ולכן שיטת הרמב"ם דבשאר שיעורים מועיל יחוד האדם לקבל טומאה גם בפחות מהשיעורים, משא"כ פחות מג' על ג' אצבעות לא מועיל יחוד כיון דחסר בעיקר תורת כלי], ומעתה משמע דיש להם תורת כלי אלא הוא רק חסרון בחשיבות ומעתה יש לדון אם יועיל בהם דין ידות כיון דיש כאן כלי אלא שאין בו שיעור לקבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכאן לא שייך הנפק"מ דלעיל, דלענין מכניס טומאה למקדש, כיון דלשני הצדדים יהיה אסור להכניס למקדש, כיון דגם אם הוא טפל לטומאה אסור להכניסו למקדש, וכן לענין חוצץ בפני הטומאה ודאי אינו חוצץ שהרי עכשיו הוא טמא, וכן ודאי יהיה בו דין כתמים וגם אסור להזחיל עליו מי מקוה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואף שבזמן קבלת הטומאה קיבלה טומאה מדין ידות ועכשיו כבר אינה יד, מ"מ כיון דיש עליה שם כלי לא פרחה טומאתה ממנה, וכבר מצינו יותר מזה בשיטת רש"י קידושין נ"ט [ד"ה אלא בשינוי מעשה] דאף כלי שנתבטל מתורת קבלת טומאה, כל שלא נעשה בו שבירה לטהר לא פרחה טומאה ממנו, ועי' חידושי ר' שמואל [בבא בתרא סימן י"ז] שפירש כן בדעת רש"י, והוכיח כן מפיל שבלע כפיפה מצרית בשיטת רש"י דאף שנעשה עיכול לא בטל טומאתו, כיון דסוף סוף לא נעשה מעשה שבירה, ועי' עוד בקובץ כנסת ישראל תרפ"ד [סימן קמט] ממרן הגר"א וסרמן זצ"ל שביאר מה דמבואר ברמב"ם [פ"י מכלים הי"ז] דמגרה [שהוא כלי כעין מסור] שחיברו לדלת ממטה למעלה אינה מקבל טומאה, אבל אם כבר נטמא קודם אף אם חיברו לדלת לא יועיל מה שחיברה לקרקע ונשאר בטומאתו, וביאר שם הטעם בזה דכיון שכבר קיבל טומאה לא נטהר מטומאתו עד שיעשה מעשה שבירה המטהרת, ואף שעכשיו הוא בטל מתורת קבלת טומאה, מ"מ כל שלא נעשה בו שבירה המטהרת [או טבילה] לא פקע ממנו טומאה, ואף הכא כל שלא נעשה מעשה שבירה ביד לא יטהר מטומאתו, אא"כ הוא טפלות, וא"כ כל שאינו מחובר לטומאה פרחה טומאתו. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובדעת הרא"ש יתכן עוד דגם הרא"ש נקט בגדר דין ידות דהוא מדין טפלות, אלא דס"ל להרא"ש בקושייתו דגם בטפל לטומאה היה צריכים לגזור טומאה ישנה ובזה תי' דלא גזרו בזה וא"כ למסקנא אין מחלוקת בין הר"ש להרא"ש וכל המחלוקת היא רק בקבלת הטומאה. [↑](#footnote-ref-8)