2.בדין חזרת פועלים ובעל הבית
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שכירות פועלים ובתים

**סימן ב**

**בדין חזרת פועלים ובעל הבית**

**א]בכללי תערומת**

**ב]ביאור שיטות הראשונים בחזרת בעל הבית ועל ידי זה לא יכולים להשכיר את עצמם**

**ג]ביאור שיטות הראשונים בדין הלכו שמקבלים שכרן כפועל בטל**

**ד]ביאור שיטות הראשונים דליכא מחייב דתחילת מלאכה**

**ה]המקורות שתחילת מלאכה מחייב בפועל ולא בקבלן א. דברי הנימוק"י ב. ביאור דברי הרא"ש**

**ו]בביאור דברי התוס' ב"מ י.**

**ז]ביאור דברי הרמב"ן בסוגין**

**ח]האם קבלן יכול לחזור בו או שאין לו זכות לחזור בו וחייב לעבוד**

**ט]בביאור מחלוקת ר"ד ורבנן**

**י]עוד בענין האם קבלן יכול לחזור בו**

**י"א]בביאור הדין שוכר עליהן**

**י"ב]בדבר האבד האם יש חיוב מדינא דגרמי**

**י"ג]בדברי הרמב"ן שאם לא שכר עליהן הפסיד**

**י"ד]האם דבר האבד יכול לחזור בו**

**ט"ו]בביאור הדין דבאת חבילה לידו**

**ט"ז]בביאור הסוגיא מ"ח. ובביאור שיטת ר"ת במשיכת כלי תספורת**

**י"ז]בביאור הדין ידו על התחתונה**

**בכללי תערומת**

א] ב"מ ע"ו: השוכר את האומנין והטעו את בעל הבית או בעל הבית הטעה אותן אין להם עליו אלא תערומת ובפשוטו איירי גם במקום שיכולים עכשיו להשכיר את עצמם והטעם שיש בזה תערומת ביארו הרא"ש והטור כיון שיש להם טורח להשכיר את עצמם בחזרה וכתב הש"ך סימן של"ג סק"א דלפ"ז אם אין שום טורח להישכר במקום אחר אין להם עליו אפילו תערומת

אמנם הרמב"ן בחידושיו כתב שבהכרח מדובר שלא יכולים להשכיר עצמם במקום אחר אלא שגם לפני זה לא יכלו להשכיר עצמם במקום אחר וכה"ג אין לדון משום דבר האבד ויש תערומת כי סמכו עליו ועכשיו לא ירויחו דבר זה דאין לומר דמדובר שיכולים להשכיר עצמם דהרי הגמ' ע"ט: מביאה בריתא שאם אדם שוכר ספינה ומתחרט באמצע הדרך משלם החצי ואין לו עליו אלא תערומת והגמ' שואלת שאם הוא מוצא להשכיר למה יש לו עליו תערומת ומבואר שכה"ג אין תערומת וא"כ ה"ה כאן וכן הוא בנימוק"י ע"ז. דאם מוצאים להשכיר עצמם אין אפילו תערומת וצ"ע מה יענו על זה שאר ראשונים ועיין ש"ך שביאר שצ"ל שמדובר שאין שם טורח אלא שחזר והקשה דא"כ שהגמ' תעמיד שיש שם טורח ובקצוה"ח הביא מהשטמ"ק לישב ששם מדובר שחוזר כי לא צריך המלאכה וכה"ג אין לו עליו תערומת משא"כ בסוגין שהוא עדין צריך את המלאכה והוא חוזר בו והוא קצת דוחק דהרי בסיפא של הבריתא מדובר שמצאו שדה לחה

והנה בגמ' מבואר שפועלים שחזרו בהם בדבר האבד ובעל הבית מוצא להשכיר אין לו עליהם אלא תערומת ומבואר שיש בזה תערומת והקשה הש"ך לרמב"ן הנ"ל למה שיהיה כאן תערומת וכתב כי אין דרך בעל הבית לטרוח ולהשכיר פועלים

והנה הגמ' לגבי ספינה מתרצת שיש תערומת מצד שינוי דעתא ועיין רש"י מה שביאר שם וזה לא קשור לסוגין אמנם רוב הראשונים ביארו שבעל היין מכר את יינו למישהו אחר ועכשיו העבודה תהיה למישהו אחר וסיבת התערומת בגלל שינוי הבן אדם וצ"ב א"כ למה כאן זה לא סברא וביאר הש"ך שכאן שעדין לא התחילו לעבוד ולא התרגלו לבעל הבית לא שייך סברא זו

וברא"ש ובטור נקטו שבמקרה שבן כה לא יכול להשכיר את עצמו ולא היה תחילת מלאכה ובעל הבית חזר בו אין אפילו תערומת

ובריטב"א ריש פרקין ביאר עוד סיבה שיש כאן תערומת בגלל שזה נראה חוכא או בגלל שיגידו שהם לא עובדים טוב ולכן חזר בו וזה סברא בכל מקרה בין באופן שיכלו להשכיר עצמם בתחילה ובין באופן שלא יכלו ובגמ' לקמן בספינה צ"ל ששם שיש סיבה לחזור זה אחרת

והנה הקשה הסמ"ע הרי מבואר סוף סימן ר"ד שכל מי שאמר לחברו שיקנה ממנו חפץ וחוזר בו הוא מחוסר אמנה וא"כ למה כאן זה רק תערומת ולא מחוסר אמנה וכתב שאם מדובר שיכולים למצוא להשכיר עצמם יותר ביוקר או שבעל הבית יכול יותר בזול כה"ג זה תרי תרעי והרמ"א הביא בזה שם שני שיטות האם הוי מחוסרי אמנה אמנם לשיטות שגם כה"ג זה מחוסרי אמנה צ"ע וכתב שצ"ל שזה אותו דבר והנה אם מדובר שיכולים להשכיר עצמם במקום אחר א"כ לכאורא יתכן שזה לא מחוסר אמנה דלא נחשב דיש לו הפסד כספי אמנם לרמב"ן שלא יכול להשכיר עצמו במקום אחר צ"ע

והנה יש לדון בתרי תרעי במקום שכבר בתחילה היה עוד שער אלא שהוא לא טרח לברר ועכשיו שמע על מישהו יותר זול האם כה"ג גם לא הוי מחוסרי אמנה ויש מקום לומר דכיון דמתחילה ידע שיש כזה מצב ולא טרח לברר א"כ הוי מחוסרי אמנה ולכאורא מדברי הסמ"ע שכתב שכאן זה תרי תרעי משמע דלא כנ"ל אמנם יתכן שזה דוקא כאן שבתחילה בעל הבית מפחד שלא יוכל למצוא מישהו אחר וכן הפועל ולכן שוכר מיד ולא מצד שלא איכפת לו כל כך מהבדל המחיר וצ"ע

**ביאור שיטות הראשונים בחזרת בעל הבית ועל ידי זה לא יכולים להשכיר את עצמם**

ב]מבואר בגמ' שאם חזרו בהן קודם שהתחילו במלאכה אין להם אלא תערומת ובתוס' מבואר שזה דוקא אם עדיין יכולים להשכיר את עצמם אבל אם בתחילה יכלו להשכיר את עצמם ועכשיו שחזרו בהם לא יכולים להציל את עצמם הבעל הבית חייב לשלם מצד דינא דגרמי וכן הוא ברא"ש

והקשו האחרונים מה זה שונה ממבטל כיסו של חברו שפטור וכאן הוא רק גרם שלא יוכלו להרויח בעד פעולתם ועיין קצוה"ח ובחזו"א סימן כ"ב סק"א ובמחנה אפריים גזילה סימן י"א שביארו שזה חיוב מצד שבת דבאדם המזיק יש חיוב שבת וכמו בסגר אדם בחדר ולכן לא עבד שחייב לו שבת אמנם קשה דהרי בלא עשה בו מעשה אלא רק סגרו מבואר ברא"ש שאין חיוב וכאן הרי לא עשה מעשה בפועל ועיין מחנ"א שכירות סימן י"ח שביאר שכיון שזה נעשה על פי דיבורו זה כאילו הוא עשה כאן מעשה וצ"ב אמנם עיין קצוה"ח שהביא שיטת הרמ"ה שגרמי זה כמו ממון המזיק ופטור על שבת ולפ"ז אין לבאר שכאן זה חיוב מצד שבת אמנם הביאו דברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי מבואר ששורו שהזיק בגרמי חייב חזינן שזה חשיב כאילו זה מעשה שלו גמור ועיין קה"י ולפ"ז אפשר לבאר כנ"ל אמנם עיין נתה"מ שכתב שלכאורא גם באדקיה באינדורניה אם הוציאו בחצי היום ואז כבר לא יכול להשכיר את עצמו לא יהיה חיוב על חצי היום השני שכל החיוב מה שעשה שהוא לא יכול לעבוד ולהעמיד את עצמו למלאכה אבל במקום שיכול לעבוד רק שאין עכשיו מי שרוצה לשוכרו כה"ג וודאי שאין לחייב וא"כ לכאורא אין לחייב כאן משום שבת ועיין באחרונים שכתבו שלפ"ז בשכירות מטלטלים שזה שבת דבהמתו לא יהיה חיוב והנה בבריתא מדובר גם בחמרים ולפ"ז דן הקצוה"ח שלא שיך לחייב מצד גרמי אמנם המחנ"א כתב שחשיב שכירות הפועל ורק שהחמור זה כלי אומנתו וכתב דנפק"מ שאין בזה הונאה כדין שכירות פועלים ע"ש אמנם הביא דבתרוה"ד הובא ברמ"א סימן רכ"ז מבואר לענין הונאה דבשוכר פועל אם חמור יש הונאה על החמור חזינן שיש כאן שכירות גם על המטלטלים וכן נקט הנתה"מ בביאור סוגיא מ"ח. אפילו בספר אם כלי תספורת ועיין לקמן סק".....

ועיין מחנ"א גזילה שכתב לבאר שבמבטל כיסו אם זה ברי הזיקא באמת יהיה חייב משום גרמי ולכן כאן שהיו וודאי נישכרים חיבים מצד גרמי ואין כאן מבטל כיסו של חברו אמנם כתב שזה דלא כרא"ש שתמה על הרי"ף שחייב בנועל בית חברו בקיימא לאגרא דהרי הוי מבטל כיסו של חברו

ובנתה"מ כתב לבאר שאין כוונת תוס' מצד גרמי רגיל אלא דמבואר בגמ' שדבר האבד חייב וגדר הדבר שרבנן תיקנו שזה יחשב כאילו שההפסד נעשה על יד דיבורו וא"כ ה"ה כאן ולפ"ז כוונת תוס' לחייב מצד דבר האבד וזה מאוד דוחק בלשון התוס'

והנה מבואר בגמ' לעיל ע"ג: דאם אדם אומר לחברו שילך לקנות לו יין בשער הזול ולא קנה לו שצריך לשלם לו ההפסד וכתב הרא"ש שזה רק בהתנה עמו שישלם לו את ההפסד וצ"ע מה זה שונה מכאן דמבואר דיש חיוב מצד דינא דגרמי גם ללא שסיכמו שישלם לו ובחזו"א סימן כ"ב סק"א ביאר כנ"ל שבסוגין החיוב מצד שבת ושם זה שבת דבהמתו ולא שייך לחייב אמנם אם נימא שהחיוב מצד שברי הזיקא וכנ"ל א"כ צ"ב ועיין שער המשפט סימן ס"א סק"ב שהאריך בזה וכתב שביין אין זה ברי הזיקא דהשערים משתנים ויתכן שגם אם היה אומר לו מראש שלא יקנה לו שלא היה מוצא שליח לקנות בשער הזול ע"ש וצ"ע בכל זה

והנה יש לדון בחיוב מצד גרמי מתי חל החיוב האם בזמן ששכרו כיון שאז גרם למנוע אותו מלהישכר אצל מישהו אחר או בזמן שחוזר בו ונפק"מ ממתי יהיה שיעבוד נכסים

והנה מבואר ברא"ש לקמן דלרבנן גם אם בעל הבית חוזר בו ידו על העליונה וצ"ע באופן שיכל להשכיר עצמו לפני זה למה שלא יהיה חיוב מצד דינא דגרמי ודוחק לומר שמדובר שלא יכל להשכיר עצמו במחיר היקר דהרי הרא"ש העמיד הבריתא באופן שיכול להשכיר את עצמו ורק לכן יש תערומת ועיין רעק"א שכתב שכה"ג לא חשיב שהוא הזיקו אלא משמיא הפסידו לו בזה שהמחיר ירד וצ"ב והנה לפ"ז אם הוא חייב לעשות המלאכה אחרי הצהרים שאם לא זה יאבד ויש פועלים יותר זולים והמחיר אז הוא יותר זול באמת יהיה כאן חיוב מצד דינא דגרמי או בפועלים שחזרו בהם ויש שדנו שעד כמה שהחיוב רק מצד שבת א"כ זה דוקא אם לא מוצאים להשכיר כלל אבל אם מוצאים להשכיר עצמם בזול יותר לא הוי שבת כיון שעדין יכולים להשתמש אם מלאכתם להשגת ממון וצ"ע שהרי הנתה,מ הקשה שכאן זה לא שבת דיכולים לעבוד ובהכרח שכיון שכח העבודה שלהם מושבת מלקבל עליו ממון הוי שבת א"כ ה"ה אם מקבלים עליו פחות אמנם אינו דומה כלל דכאן אותה עבודה יכולים לעבוד ולהישכר עליה אלא שהמחיר שלה ירד ובזה וודאי שאין שבת ובהכרח חזינן מדברי הגרעק"א שנקט שכאן החיוב לא מצד שבת

ובמרדכי בב"ק פ' הגוזל סימן קט"ו כתב שכל גרמא שהוא אומר שהוא ישלם לו הוא מתחייב לשלם ובזה ביאר הגמ' לעיל ע"ג: וכן הדין דאם עוביר ולא אעביד אשלם במיטבא וכן הדין דאם בעל הבית חזר בו ולא מוצאים עצמם לשלם כיון שקיבל על עצמו לשלם ההפסד שלהם הוא צריך לשלם וצ"ע איפה מבואר בסוגין דמדובר דקיבל על עצמו ואולי אין כוונתו לבאר הדין דהבריתא של תחילת מלאכה אלא שאומר דין שאם בשעה ששוכרם אמר להם שאם יחזור בו הוא יצטרך לשלם הוא יצטרך לשם ואפילו ללא תחילת מלאכה אמנם אין זה במשמעות לשונו וצ"ל שס"ל שבזה שקיבל על עצמו לשלם להם על עבודתם מונח בזה שאם יחזור בו ויפסיד להם הוא יצטרך לשלם להם

וברמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן ונימוק"י כתבו שחייב מצד שזה דבר האבד דכמו שהפועלים חייבים אפילו אם לא התחילו במלאכה בדבר האבד לבעל הבית ה"ה בעל הבית חייב להם במה שגרם להם שלא ישכירו את עצמם

ובקצוה"ח הביא מהמהר"ם דפטר לגמרי ומבואר דס"ל דאין לחייב לא מצד דינא דגרמי והטעם דהוי כמבטל כיסו של חברו כמבואר בדבריו שם ומבואר שגם מצד דבר האבד אין לחייבו וצ"ב למה באמת אין כאן חיוב מצד דבר האבד ובאמת דגם בתוס' חזינן דדנו לחייב מצד דינא דגרמי ולא מצד דבר האבד והנה לשיטת רש"י לקמן שבדין שוכר עליהן זה רק ממה שאבדו א"כ כאן שלא עבדו לא שייך לחייב כלל והרי בדין האבד לא משלמים מכיסם וא"כ ה"ה כאן אמנם הרא"ש בפשוטו הכריע דלא כרש"י

ועיין קצוה"ח שכתב לבאר דס"ל שהחיוב של דבר האבד זה רק לאחר תחילת מלאכה ופה שלא היה תחילת מלאכה אין חיוב אמנם בדברי הרא"ש זה לא יתכן שהביא מהראב"ד שהחיוב הוא אפילו אם לא היה תחילת מלאכה והוכיח דבר זה דהרי הדין של תערומת זה אם לא היה תחילת מלאכה ובכל אופן מבואר בסיפא שבדבר האבד הוא חייב לשלם וצ"ע דברי הקצוה"ח וע"ש סק"ג דהביא דהמהר"ם עצמו במקום אחר כתב מפורש שדין דבר האבד זה אפילו אם לא התחילו במלאכה

ובקצוה"ח סק"ג כתב לדון עוד דמניעת רווח לא חשיב דבר האבד דרק משרה שהוא מפסיד מה שיש לו הוי דבר האבד וצ"ע הרי חלילין לכלה או למת לכאורא זה כמו מניעת רווח ואולי כיון דשם אדם מוכן לשלם כסף לצורך שהלויה או הכלה תהיה אם חלילין חשיב כמו הפסד ממון וצ"ע ובקצוה"ח כתב ששם זה תקנה דרבנן ועיין הגהות אשר"י שכתב דבשכר פועל לעשות בגד ואם לא יעשהו עכשיו אלא לאחר זמן ימכרו יותר בזול חשיב דבר האבד חזינן מפורש שגם מניעת רווח גמורה הוי דבר האבד וכן נקט החזו"א לדינא

ובמהר"ם שיף כתב לדון דהרי מבואר ברמב"ן דבדין של שוכר עליהן אם לא שכר והפסיד את כספו שלא צריכים לשלם לו ומבואר שאין כאן התחיבות לשלם ההפסד אלא להעמיד את התחיבותו לעבוד וא"כ ה"ה כאן אין לו התחיבות לשלם את ההפסד של הפועלים שכל התחייבותו לשלם בעד עבודה אבל כאן שלא מקבל עבודה א"כ כל הנידון שיש התחיבות על ההפסד וזה לא מצאנו בדבר האבד ועיין בקצוה"ח שכתב בדעת הרמב"ן לחלק דבפועלים התחיבותם על עבודה ולא יותר אבל כאן התחיבותו על תשלום וממילא גם אם לא קיבל את העבודה התחיבותו קיימת ובנתה"מ כתב שכל הדבר האבד כאן זה דרבנן או מצד תקנה או מצד אומדנא ואם שיערו כל מקום לפי ענינו וצ"ע הרי אין ראיה בגמ' כלל לחיב ומה שבהלכו חייב יתכן שזה מצד תחילת מלאכה וצ"ע

והנה לענין הלכה הפוסקים כולם נקטו לחייב במקום שעכשיו לא יכולים להשכיר את עצמם אלא דהסמ"ע כתב שזה מצד דינא דגרמי והשו"ע ביאר מצד דבר האבד

**ביאור שיטות הראשונים בדין הלכו שמקבלים שכרן כפועל בטל**

ג]מבואר בברייתא אבל הלכו ומצאו שדה לחה וכו' נותן להם שכרן מושלם אבל אינו דומה הבא טעון לבא ריקן עושה מלאכה ליושב בטל ע"כ ומבואר שמשלם להם את מה שהתחייב לשלם להם וצ"ב טעם הדברים ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים

א.הרמב"ן רשב"א ר"ן נימוק"י ביארו שיש כאן קנין של תחילת מלאכה דהיינו שכמו שקרקע נקנה בחזקה כך פועל נקנה בתחילת מלאכה דהיינו שבעל הבית זכה זכות בפועל למלאכתו ונתחייב בעד זה בדמי המלאכה וממילא גם אם חוזר בו הוא צריך לשלם דכבר נתחייב בתשלומין והנה בפשוטו זה חשיב דמי פועל ויהיה על זה בל תלין וכן הוא בחזו"א סימן כ"ג סק" אמנם הרי מבואר בגמ' לקמן שאם בעל הבית חוזר בו באונס הוא לא צריך לשלם ולכאורא עד כמה שהוא כבר זכה זכות עבודה ויש כאן המחייב לשלם א"כ למה שלא ישלם והנה רש"י ביאר ע"ז. שהטעם שידו על התחתונה זה קנס ובאונס לא קנסו וכן הוא בחידושי הר"ן אמנם יתכן שכל דבריו כתב על חזרת הפועל שכה"ג הדין ידו על התחתונה הוא קנס וכאן הסברא שכה"ג לא קנסו אבל הדין הלכו יתכן שזה מעיקר הדין ומה שבאונס לא צריך לשלם זה מטעם אחר או כמבואר בש"ך סימן של"ד שזה אומדנא שעד כמה שהוא יאנס הוא לא צריך לשלם או שזה סברא שכל שיש אונס ואין אפשרות להעמיד המלאכה חשיב שאין סיבה לשלם כיון שחשיב שהפועל לא מעמיד את עצמו או מצד מזלו גרם כמבואר ברש"י ויבואר בס"ד בסוגיא דאונס והנה באמת הראב"ד כתב שבאונס והתחילו במלאכה צריך לשלם אמנם גם הוא כתב רק אם נעשית המלאכה ולא אם אין להם אפשרות לעשות המלאכה

ב.אמנם עיין בתוס' ובריטב"א שכתבו שרק במקום שעל יד שהלכו הם לא יכולים להשכיר עצמם יש חיוב על בעל הבית ובריטב"א ביאר שזה מדין דבר האבד והתוס' סתמו ויתכן שזה מצד דינא דגרמי ויתכן שכוונתם שאין הכרח מהבריתא ליותר מזה אבל גם הם מודים שיש כאן חיוב מצד דבר האבד ובמרדכי כתב שהחיוב מצד דינא דגרמי והנה הראשונים הנ"ל שלא חייבו מצד דבר האבד ביארנו לעיל ע"ש אמנם צ"ב למה אין לחייב מצד תחילת מלאכה ועיין לקמן

ג.עיין במרדכי דהובא לעיל דביאר שזה מצד שנתחייב לשלם את הגרמא של ההפסד ולפ"ז לכאורא אם בין כה לא יכל להשכיר את עצמו פטור וכשיטת התוס'

והנה צ"ב על הראשונים הנ"ל למה לא ביארו מצד תחילת מלאכה ושנפק"מ אפילו אם בין כה לא יכלו להשכיר את עצמם והנה הרא"ש כתב מפורש שיש קנין של תחילת מלאכה ובכל אופן ביאר שההבדל במשנה אם הלכו או לא זה האם עדין יכולים להשכיר עצמם וצ"ע למה לא ביאר כרמב"ן שנפק"מ במקום שלא יכולים להשכיר עצמם ושיש חיוב מצד תחילת מלאכה אמנם הטעם פשוט דשיטת הרא"ש שכה"ג אין תערומת ובהכרח מדובר שיכלו להשכיר עצמם ולפ"ז יתכן שגם תוס' מודים שהדין של הלכו זה אפילו אם בין כה לא יכלו להשכיר עצמם אמנם מדברי המרדכי הנ"ל מבואר שדן מצד התחיבות נפרדת ולא מצד תחילת מלאכה דא"כ זה לא ראיה לכל מקום וכן משמע בריטב"א שאם בין כה לא יכלו להשכיר עצמם אין חיוב כלל שביאר את כל החיוב מצד דבר האבד

ועיין מחנה אפרים שכירות פועלים ד' שהביא מהמרדכי בשם המהר"ם מפורש שגם בתחילת מלאכה אין חיוב אלא אם גרם שלא יכלו להשכיר את עצמם

וכן עיין בשטמ"ק ריש פרקין שהביא מהראשונים שכתבו בבעל הבית שחוזר בו משלם לפועלים רק כשיעור עבודתם וצ"ע הרי יש הדין של הלכו ובהכרח שמדובר בגמ' שגרם שלא ישכירו עצמם והחיוב או מצד גרמי או מצד דבר האבד ושם זה לא שייך וכן ביאר במחנה אפרים הנ"ל וצ"ע למה שלא יהיה חיוב של תחילת מלאכה

**ביאור שיטות הראשונים דליכא מחייב דתחילת מלאכה**

ד]ולכאורא היה מקום לומר שס"ל שאין קנין של תחילת מלאכה וממילא לא חל עליו שום חיוב וכן ביאר במחנה אפרים הנ"ל אמנם בפשוטו דבר זה נסתר מהגמ' לעיל י. דהגמ' אומרת דמציאת פועל לבעל הבית אפילו שמגביה מציאה לחברו לא זכה חברו מצד שיד פועל כיד בעל הבית והגמ' שואלת הרי פועל יכול לחזור בו והגמ' עונה שכל זמן שהוא לא חזר בו הוא כידו ולכאורא מוכרח שכל פועל יש לבעל הבית קנין בו ובהכרח שזה נהיה על ידי תחילת מלאכה ולא מוזכר שדין הבריתא בהיה קנין ושמעתי לומר דיתכן דאחרי דיכול לחזור בו בהכרח שגם בעל הבית יכול לחזור בו דהחלות הוא הדדי אמנם בטור מפורש שגם בפועל שיכול לחזור בו אבל בעל הבית לא יכול לחזור בו ועיין נתה"מ ומחנ"א שהביאו דנחלקו בזה אמוראים בירושלמי והמחנ"א נקט דלדעת הבבלי בהכרח שבעל הבית לא יכול לחזור בו והנתה"מ נקט דיכול לחזור בו אלא שדבריו נגד הטור והרמ"א

ועיין חזו"א סימן כ"ג סק"י וסק"ח ז' שכתב לדון שכיון שלמעשה לא קיבל ממנו מלאכה אין סיבה שישלם לו דהינו שהרי אינה לשכירות אלא לבסוף דהיינו שהתשלום לא על זכות השימוש אלא על השימוש בפועל וממילא כאן שלמעשה הם לא עבדו אין סיבה לשלם להם ובאמת שכן הוא פשטות הגמ' דבנאנסו הוא לא צריך לשלם וביאר רש"י כי זה רק קנס ויתכן עוד דגם לראשונים שתחילת מלאכה זה סיבה לשלם זה עוד התחיבות נוספת דאם מצידו מעמיד את עצמו זה מספיק ולכן באונס שהוא לא אשם אין כוונתו להתחיבות הנוספת ויתכן שאין על זה בל תלין אמנם בלשון הרשב"א מפורש שזה מחייב מעיקר הדין וצ"ע בזה

והנה שיטת ר"ת הובא בתוס' מ"ח. וברא"ש שם שאם הבעל הבית לקח את כלי אומנות הוי קנין ולא יכול לחזור בו ועיין הגהות אשרי שהקשה שהרי בקבלן הגמ' אומרת שהפועל יכול לחזור בו ורק שידו על התחתונה ולא משמע שבאמת אסור לו לחזור בו וכתב שצ"ל שאע"ג שהתחיל במלאכה אין זה קנין ועיין מחנה אפרים שנקט דמבואר כאן שאין זה קנין כלל וצ"ע על זה מהגמ' לעיל י. דמבואר שתחילת מלאכה הוי קנין ואין לתרץ כנ"ל שיש קנין ויכול לחזור בו דהרי בקבלן לא יכול לחזור וכן אין לתרץ שעד כמה שלא עובד לא צריך לשלם דהרי עד כמה שיש קנין ס"ל לר"ת שהוא משועבד ולא יכול לחזור בו ופה מבואר שיכול לחזור בו וכן התוס' הקשו על ר"ת שהרי פועל יכול לחזור בו ומה הקושיא דשם אין קנין דהרי תחילת מלאכה זה לא קנין ופה יש קנין ובהכרח שפשיטא להו שתחילת מלאכה הוי קנין [אמנם שאר הראשונים הקשו שזה לא גרע מעבד עברי שמגרע קנינו דהיינו אפילו שיש קנין בכל אופן יכול לחזור בו]

**המקורות שתחילת מלאכה מחייב בפועל ולא בקבלן א. דברי הנימוק"י ב. ביאור דברי הרא"ש**

ה]ועיין מחנ"א סימן ד' שכתב לדון שחלוק קבלן מפועל דקבלן תחילת מלאכה זה לא סיבה לקנין ופועל זה סיבה לקנין וסברת החילוק כמבואר ברש"י שבזה אין עבדי הם כי עובד לעצמו א"כ גם בתחילת מלאכה אין כאן עשיה לבעל הבית אלא שעושה לעצמו כדי לקבל שכר על התוצאה שיהיה כאן אמנם ע"ש דהביא מהריב"ש ועוד ראשונים שנקטו מפורש שהדין תחילת מלאכה זה גם בקבלן וכן הוא בטור וסתימת הראשונים כאן

והנה הנימוק"י ביאר את הדין של הלכו מצד תחילת מלאכה וכהרמב"ן ובכל אופן לענין קבלן כתב שמה שידו על התחתונה זה מצד דבר האבד וצ"ע למה לא ביאר מצד תחילת מלאכה ולכאורא לנ"ל א"ש שבקבלן אין קנין של תחילת מלאכה אמנם בפשוטו זה לא יתכן שהרי הקשה למה לא כתבו הלכו אמנם יתכן שזה מה שחילק שכאן אין שום קנין וכל הדין ידו על התחתונה ולא שצריך לשלם כסף ודוחק אמנם יתכן שאפילו שהקנין חל אבל כאן וודאי יש החיסרון שהבעל הבית לא קיבל את המלאכה וממילא לא צריך לשלם רק מצד דבר האבד משא"כ בפועל שמה שמעמיד את עצמו לעבוד זה מספיק

והנה כתב הרא"ש דלרבנן שבקבלן ידו על העליונה ה"ה אם בעל הבית חוזר בו והקשה הגרעק"א וביתרון האור על המשניות ובמחנ"א סימן ד' הרי הרא"ש ס"ל שתחילת מלאכה מחייב ברישא אפילו במקום שאין לו הפסד א"כ למה שכאן לא יתחייב מצד תחילת מלאכה והמחנ"א כתב שכל דברי הרא"ש זה מצד קנס ובבריתא שהיתה שדה לחה אין סיבה לקנס ודבריו צ"ע דהרי לרא"ש הבריתא עצמה זה מצד דינא דגרמי כמבואר בדבריו א"כ מאיפה הרא"ש המציא כזה קנס ובהכרח מקורו מהדין דמבואר לעיל שבפועל יש קנין על ידי תחילת מלאכתו ולכן ידו כיד בעל הבית וזה סברא מעיקר הדין ולא מצד קנס והגרעק"א ישב דהרא"ש ס"ל שרק לר"ד תחילת מלאכה זה קנין ולא לרבנן וצ"ע א"כ דברי רב זה שיטה חדשה דלרבנן אין מושג של ידו על התחתונה ולר"ד גם בפועל ידו על התחתונה וא"כ אין שום מקור שמה שעבדי הם זה סיבה לידו על העליונה

ועיין יתרון האור שכתב לבאר דהרא"ש ס"ל שתחילת מלאכה זה סיבה לחייב רק בפועל ולא בקבלן ומסברא הנ"ל ובקבלן זה רק מצד ההלכה של ידו על התחתונה דהינו שזה סברא שהפועל לא זכה בשכרו עד כמה שבעל הבית הפסיד וכן שהבעל הבית משלם על חלק מהעבודה כשיעור הפסדו ובזה רבנן חולקים ואין לדון מצד תחילת מלאכה דאין כאן תחילת מלאכה ובזה א"ש גם הקושיא הנ"ל דהגמ' הבינה שהטעם של רבנן שחולקים בקבלן זה לא שייך בפועל דשם יש תחילת מלאכה ובהכרח ששם זה מצד שפועל יכול לחזור בו ובזה רב פסק כרבנן אמנם עדין צ"ע שלא מצאנו בשום מקום מפורש בבריתא שרבנן חולקים על ר' דוסא בפועל ולנ"ל אולי בפועל הם מודים לר"ד כיון ששם יש תחילת מלאכה ובאמת זה עצמו קצת מקור שהדין תחילת מלאכה הוא גם בקבלן דאל"כ לרא"ש שרבנן חולקים כי לא סוברים ידו על התחתונה אבל מנ"ל שלענין פועל שיש תחילת מלאכה לא סוברים כך וי"ל

ועיין מה שביארנו עוד לפ"ז בשיטת רש"י לקמן סק"ט

**בביאור דברי התוס' ב"מ י.**

ו]אמנם לכאורא מוכח שאין לחלק בין פועל לקבלן בדין תחילת מלאכה דהתוס' דף י. הקשו מה הגמ' שואלת והאמר רב פועל יכול לחזור בו אפילו באמצע היום הרי גם בקבלן שאין תירוץ הגמ' ובכל אופן יכול לחזור בו ולנ"ל אין כאן מקום קושיא כלל דהרי תוס' ס"ל כר"ת וא"כ בקבלן אין קנין ולכן יכול לחזור בו משא"כ בפועל שיש כאן תחילת מלאכה א"כ לולי דברי רב לא היה יכול לחזור בו ובהכרח שתוס' ס"ל שאין חילוק בין פועל לקבלן והדרא קושיא לדוכתא דלר"ת בהכרח שתחילת מלאכה לא עושה קנין וא"כ למה ידו כידו

ועיין מחנה אפרים שהקשה עוד דהגמ' בב"ק קט"ז: אומרת ששיירה שהיתה מהלכת במדבר ועמד עליה גייס לטורפה והציל זה לאמצע ואם אמר שמציל לעצמו זה לעצמו והגמ' מעמידה שמדובר בפועל וכרב דאמר פועל יכול לחזור בו בחצי היום וכמה דלא הדר ברשותיה דמריה קימא ע"כ ובפשוטו הגמ' הביאה את רב בתור מקור שיכול לחזור בו וצ"ע דלתוס' הרי דין זה הוא גם בקבלן שאין את רב ומכח המשנה ולמה צריך את רב

ועיין שיעורי הגרש"ר שכתב לבאר דיש כאן שני נידונים נידון אחד האם חל קנין בפועל דהיינו קנין פירות ושהנפק"מ מזה שעד כמה שהוא יעבוד זה שייך לבעל הבית שזה הפירות שלו וכן זה סיבה שידו על התחתונה לר"ד כיון שמצד המקח שביניהם יש לו את כל הפירות ולא קיבל אותם אז הוא לא מתחייב רק כמה שלמעשה הוא נהנה מזה אמנם עדין זה לא סיבה שהפועל יצטרך לעבוד וחלות זה חל על ידי תחילת מלאכה, אמנם ר"ת חידש שיש קנין של כלי אומנות שזה התחיבות לעבוד וזה באמת לא נהיה על ידי תחילת מלאכה וכמו שכתב ההגהות אשר"י וזה בין בפועל בין בקבלן אלא שבפועל כמו שיכול לחזור ולבטל את הקנין פירות כך יכול לבטל את ההתחייבות ובתחילת מלאכה רגיל יש רק קנין ללא התחייבות ואת זה הוא לא יכול לבטל בקבלן ולכן ידו על התחתונה אבל לעבוד הוא לא חייב וזה כוונת תוס' שהוא גם בקבלן ולפ"ז א"ש שהגמ' מביאה את רב בב"ק ששם הרי הוא הציל וללא דברי רב כה"ג זה לבעל הבית ובאמת בקבלן שם גם אומר שזה לעצמו זה לא עוזר [ובאמת לא מצאנו מפורש שיש דין מגביה מציאה לחברו בקבלן]

והנה הגמ' י. אומרת שפועל מציאתו לבעל הבית אפילו שמגביה מציאה לחברו לא זכה חברו אבל כיון שידו כיד בעל הבית והגמ' שואלת הרי רב אמר שפועל יכול לחזור בו בגלל עבדי הם ולא עבדים לעבדים והגמ' עונה שכל זמן שהוא לא חזר בו הוא קנוי לבעל הבית ועיין תוס' שהקשו הרי גם קבלן שאין בזה עבדי הם לר"ד בכל אופן יכול לחזור בו רק שידו על התחתונה ותירצו שקושית הגמ' מהדין שידו על העליונה שזה סיבה לדון שגם עכשיו הוא לא קנוי והגמ' עונה שבאמת עכשיו הוא קנוי רק יכול לחזור בו וצ"ב כוונת התוס' למה באמת בקבלן הוא יכול לחזור בו הרי לכאורא בזה אין עבדי הם ויש מקום לבאר שבאמת גם קבלן יש קנין רק שזה סוג קנין שאפשר לבטלו רק שללא דין עבדי הם זה סיבה שיהיה ידו על התחתונה כיון שכל הקציצה אם יעמיד את כל המקח ורק בפועל שיש סברא של עבדי הם זה סברא שיהיה ידו על העליונה דאל"כ חשיב שהוא קצת עבד אלא שצ"ב למה שיוכל לחזור בו ויש שכתבו שגם בקבלן יש עבדי הם אלא ששם זה סיבה שיבטל אם ידו על התחתונה ופה אם ידו על העליונה ועיין אבן האזל שדייק כן בדעת הרמב"ם וצ"ע אמנם עיין תוס' מ"ח. שהביאו את ר"ת שעל ידי משיכת כלי האומנות אין הפועל יכול לחזור בו והקשו התוס' הרי פועל יכול לחזור בו ותירצו שדברי ר"ת זה רק בקבלן ואם נימא שגם בקבלן יש עבדי הם א"כ לא הועילו כלום ומבואר בדבריהם שבקבלן אין כלל עבדי הם ואולי זה סוג חלות שאפשר לחזור בו וצ"ע

אמנם החזו"א בליקוטים על סדר הדף וכן כתב את עיקר הסברא בס"ק ז' ח' שפועל אין שום השתעבדות לעבוד ולכן יכול לחזור בו רק מצד זה ידו על התחתונה כיון שלא מעמיד הקציצה שביניהם ורק בפועל שיש סברא שעבדי הם חז"ל העמידו הדברים שיהיה ידו על העליונה ולכאורא כוונתו כגרש"ר הנל שזה וודאי שיש כאן קנין ומזה אי אפשר לחזור בו אבל זה לא סיבה לעבוד רק שעד כמה שיעבוד בתור שהוא פועל זה לבעל הבית

והנה בעיקר הדין תחילת מלאכה מבואר ברמב"ן שבעל הבית יכול לומר לפועל לך ותשכר למישהו אחר וכן הוא ברא"ש ועיין רמב"ן שהביא מקור מהדין של ספינה שהשוכר יכול לחזור בו אם מעמיד מישהו אחר והנה שיטת הרמב"ם שדין זה דוקא אם מעמיד לו שוכר אחר אבל לא יכול לומר לו שיחפס שוכר וכן פסק בשו"ע ובכל אופן כאן מבואר שבפועל מספיק שיש לבעל הבית אפשרות לשכור פועל ועיין נתה"מ וכן בחזו"א סק"ח שכתב ששם שהוא זכה זכות שימוש בבית ממילא רק על ידי העמדת מישהו אחר יכול לקים את חיובו אבל כאן שלפועל אין שום חיוב לעבוד ורק שיש לו התחיבות שלא יהיה הפסד לפועל ממילא כל שיכול להישכר לא חשיב שיש לו הפסד ויכול לחזור בו ומבואר כאן כנ"ל שהדין תחילת מלאכה זה לא קנין שמחיב מעיקר הדין את הבעל הבית לשלם

**ביאור דברי הרמב"ן בסוגין**

ז]והנה עיין רמב"ן שלאחר שכתב שבהלכו בעל הבית צריך לשלם מה זה שונה מאם הפועל חוזר בו וכתב שכאן יש לפועל הפסד משא"כ שם אין לבעל הבית הפסד כי יכול לשכור פועל פעם אחרת אמנם בריטב"א כתב החילוק שלגבי הפועל שחוזר יש עבדי הם ולא עבדים לעבדים משא"כ בבעל הבית שחוזר בו ובכוונת הרמב"ן יתכן ששאל מקבלן ויתכן ששאל מפועל לפי הצד שר"ד חולק גם בפועל אמנם שמעתי לבאר שיתכן שבאמת הרמב"ן ס"ל שהתחילת מלאכה זה רק מחייב את הבעל הבית על ההפסד וחידש הרמב"ן שאפילו שמתחילה לא יכל להישכר אבל עכשיו ששכרו חשיב הפסד מה שחוזר בו והוקשה לו שא"כ גם בחזרת פועל כיון שבעל הבית שכרו ויש לו את עבדתו יחשב הפסד מה שחזר בו ובזה תירץ שזה לא חשיב הפסד [ושמעתי דבתשב"ץ מפורש בכוונת הרמב"ן דמדבר על פועל לר"ד שיכול לחזור בו ע"ש]

והנה צ"ע הרי גם בנתיקרו פועלים מבואר בגמ' שיד פועל על העליונה והרי יש כאן הפסד וצ"ל שכיון שמצד עצם הפסיקה שביניהם החזרה אין בה הפסד מה שעכשיו קרה מקרה שיש בזה הפסד זה לא סיבה שלא יוכל לחזור בו ובאמת לפ"ז לכאורא אם זה דבר שחייב לעשות המלאכה באותו יום אלא שאין בעיה למצוא פועלים אלא שבשעה זו זה יותר יקר כה"ג לכאורא זה יחשב כדבר האבד ולא יוכל לחזור בו רק אם ידו על התחתונה וצ"ע בזה

**האם קבלן יכול לחזור בו או שאין לו זכות לחזור בו וחייב לעבוד**

ח]והנה בעיקר מה שהבאינו מתוס' דף י. שגם בקבלן הוא יכול לחזור בו וכן הוא בהגהות אשר"י בסוגין שרק ידו על התחתונה אבל יש לו זכות לחזור בו אמנם עיין מחנ"א שהביא שו"ת הרא"ש שבקבלן שחוזר בו גם במקום שיכול לשכור מישהו אחר ואין לו שום הפסד בכל אופן הוא יכול להטעות אותו וביאר המחנ"א כי אסור לפועל לחזור וממילא מותר לבעל הבית לעשות כל טצדקי שיתן לו את מה שמגיע לו ודבר זה מוכרח דהרי הרא"ש כתב זה מסברא ואם באמת יש לו זכות לחזור מהיכי תיתי שיוכל לרמותו ולומר שהוא משטה וכדו' והנה ברא"ש בסוגין מבואר לא כך והיה מקום לומר שכאן מדבר שלא היה הלכו אמנם עיין טור ס' של"ג שהביא את שו"ת הרא"ש בצורה אחרת דהינו שאם אין לו פועל אחר מותר להטעות אפילו אם זה לא דבר האבד וביאר הב"י שפסק כדבריו בפסקים והנה עדיין מוכרח שמצד עיקר הסברא קי"ל שהוא חייב לעבוד ואסור לחזור בו ורק שאם מעמיד פועל במקומו כה"ג אין מצד התחיבותו יותר מזה והש"ך פסק כן לדינא ולכאורא לפ"ז זה כמו חזרה בשכירות בתים שאם לא מעמיד לו שוכר לא יכול לחזור בו והפוסקים כאן סתמו לא כך כמבואר בש"ך ויותר היה נראה שהרא"ש בפסקיו חזר בו מעצם הדבר וס"ל שהדין הלכו זה לא סיבה שלא יוכל לחזור בו אלא רק שידו על התחתונה ולכן לא יכול להטעתו דהרי יכול מצד דיני חו"מ לחזור בו

אמנם עיין ש"ך שכתב שגם קודם תחילת מלאכה הוא יכול להטעות אותו ולמד דבר זה משו"ת הרא"ש ומבואר שאפילו שלא חל חיוב מעיקר הדין בכל אופן זה סיבה שלא יכול להטעות ודלא כמו שבאירנו והנתה"מ והקצוה"ח תמהו בזה על הש"ך אמנם לדעת הש"ך אין ראיה שבאמת אין לו זכות לחזור והנה הש"ך סק"ד הביא את ההגהות אשר"י שמשמעות הגמ' שקבלן יכול לחזור בו ומשמע שכך ס"ל וצ"ע שכאן נקט כהרא"ש ובפשוטו הביאור שמעיקר הדין לא יכול לחזור בו אמנם לנ"ל א"ש

ועיין מחנ"א שהביא מלשון הטור שקבלן לא יכול לחזור בו וכן הביא מעוד לשונות בראשונים אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכוונתו שזה לא כמו פועל אבל לחזור בו וידו על התחתונה הוא באמת יכול

אמנם מצאנו באמת כמה מקומות שמשמע שפועל ללא הדין של עבדי וכו' הוא חייב לעבוד א. עיין בראשונים שדנו שבשותפין לא יכול לחזור בו וביארו האחרונים שכה"ג הוא לא חשיב עבד כי הוא עובד לעצמו ומבואר שלולי הדין עבדי הם חייב לעבוד ולא יכול לחזור בו ב.עיין קצוה"ח ס' ר"צ שכתב שפועל בדבר מצוה אין החיסרון של עבדי הם וכו' והוא חייב לעבוד ולא יכול לחזור בו ג.עיין טור שהביא מר"י דפועל שחוזר בו אם זה מחמת היוקר ידו על התחתונה והטעם שפה לא חשיב שהוא עבד כי בן כה הוא עובד ועיין פתחי תשובה שהביא אחרונים שכה"ג הוא חייב לעבוד ומבואר שללא דין עבדי הם חייב לעבוד ובהכרח שבקנין כלול השתעבדות לעבוד והחזו"א כתב שדבר זה תמוה ודבר זה לשיטתו שאין בפועל קנין השתעבדות לעבודה ד. עיין חזו"א שהביא מהמהר"ם דבדבר האבד לא יכול לחזור בו והמלמד חייב ללמד וע"ש שביאר שבדבר שיש בו דבר האבד חל קנין עבד עברי אמנם ע"ש שאין זה במשמעות הדברים שזה גדר אחר ובפשוטו הביאור שכל פועל כל דין חזרתו מצד עבדי הם ובמקום הפסד לבעל הבית לא יכול לחזור בו וחייב לעבוד

**בביאור מחלוקת ר"ד ורבנן**

ט]בגמ' מובא מחלוקת ר"ד ורבנן האם כשהפועל חוזר בו ידו על התחתונה או לא ובגמ' בהמשך מובא דברי רב שמחלק בין פועל שידו על העליונה לקבלן שידו על התחתונה והגמ' אומרת שני לשונות האם זה הכרעה בין התנאים או שר"ד מודה בפועל והנה בטעם החילוק בין קבלן לפועל ביאר רש"י שבפועל יש החיסרון של עבדי הם משא"כ בקבלן ובטעם רבנן ביאר בד"ה יד פועל שיש עבדי הם ובפשוטו שס"ל שגם בקבלן יש חסרון של עבדי הם והנה בפשוטו לפ"ז כל זה אם הפועל חוזר בו אבל אם הבעל הבית חוזר בו ידו על התחתונה שכלפיו לא שייך הסברא של עבדי הם

והנה הגמ' אומרת בד"א שלא התחילו במלאכה ועיין רמב"ן ושאר ראשונים שביארו שההבדל שהרישא בד"א שלא הלכו הנידון בחזרה של בעל הבית ופה בהנידון בחזרה של פועל אמנם רש"י מדגיש שהחילוק שבתחילה הנידון על פועל ופה הנידון על קבלן ומשמעות דבריו שהמחלוקת בין אם בעל הבית חוזר בו ובין אם הפועל חוזר בו וצ"ע הרי כיון שהסיבה רק בגלל עבדי הם א"כ לכאורא זה לא סיבה רק לענין חזרת הפועל ולא לענין חזרת בעל הבית ושמעתי לבאר דס"ל שעד כמה שיש סברא של עבדי הם ממילא גם בעל הבית יכול לחזור בו דזה חל בצורה שווה ואין סיבה שלפועל יהיה זכות יותר מבעל הבית

אמנם בטור וכן פסק הרמ"א שאפילו שפועל יכול לחזור בו בחצי היום אבל בעל הבית לא יכול לחזור בו וידו על התחתונה וכן הביא המחנ"א מהירושלמי וכן מוכח מכל הראשונים שכתבו שבהלכו הפועל יכול לחזור בגלל עבדי הם אבל בעל הבית צריך לשלם ומבואר שאפילו שהפועל יכול לחזור זה לא מחייב את בעל הבית [אמנם הנתה"מ נקט מכח הירושלמי שגם בעל הבית יכול לחזור בו וצ"ע שזה נגד הטור והרמ"א]

עוד צ"ע למה לעיל בהלכו מבואר שרבנן מודים שהבעל הבית חייב ואין לומר מצד גרמי דלשון רש"י שאין להם אלא תערומת כיון שזה דברים בעלמא ומשמע שאם היה חל היה צריך לשלם ועיין יתרון האור שביאר בדרך אחרת לנ"ל סק"ה שרק בפועל יש מושג של תחילת מלאכה ולא בקבלן ולכן כאן אין לדון מצד תחילת מלאכה עוד שמעתי לבאר כמו שביארנו לעיל בדעת הנימוק"י שבפועל מה שהיה תחילת מלאכה זה סיבה לחייב אפילו אם למעשה הוא לא עבד כיון שהעמיד עצמו למלאכה אבל בקבלן שהתשלום על התוצאה א"כ כיון שלמעשה לא קיבל תוצאה זה לא סיבה לשלם ולכן מצד תחילת מלאכה זה לא סיבה שהוא יצטרך לשלם לפועל ודו"ק

ועיין רא"ש שכתב שלרבנן גם אם בעל הבית חוזר בו ידו על העליונה והקשו האחרונים הרי הרא"ש לעיל כתב שבהלכו גם אם בין כה לא יכלו להשכיר עצמם הוא חייב לשלם וא"כ למה כאן זה אחרת ובמחנ"א יישב שכל דברי הרא"ש מצד קנס אבל כאן שהתברר שאין צורך לא קנסו את בעל הבית וצ"ע א"כ מהיכי תיתי להמציא שיש כזה קנס עד כמה שהרא"ש הרי לא ביאר שזה הכוונה בבריתא והגרעק"א ביאר שבאמת כל דברי הרא"ש לעיל רק לר"ד דהינו שזהו יסוד המחלוקת דלרבנן גם בחוזר ידו על העליונה דהיינו שלא חל קנין דתחילת מלאכה משא"כ לר"ד שיש קנין של תחילת מלאכה ממילא הדין שידו על התחתונה והנה יש מקום לומר על דרכו ושגם לרבנן יש קנין בתחילת מלאכה אלא שלא ס"ל שזה סיבה לידו על התחתונה וכמו שביארנו לעיל וממילא זה סברא גם בחזרת בעל הבית וא"ש לדבריו שהרא"ש לא הסביר הבריתא של הלכו כשלא יכלו לפני זה למצוא להישכר כיון שכה"ג לרבנן יד בעל הבית על העליונה ולא צריך לשלם לפועל ועיין לעיל מה שהבאינו מיתרון האור לישב דעת הרא"ש

והנה למבואר ברש"י שהטעם של רבנן בגלל עבדי הם ומבואר בראשונים שזה לא סברא שגם בעל הבית יוכל לחזור א"כ כל מה שרבנן חולקים בחזרת פועל ולא בחזרת בעל הבית וכן הוא מפורש בריטב"א וע"ש שביאר הטעם שלגבי חזרת בעל הבית זה דבר האבד לפועל משא"כ בחזרת פועל בעל הבית יכול לדחות העבודה למחר והטעם של ר"ד שס"ל שאדם לא משאיר עבודה באמצע וזה כמו דבר האבד והנה לריטב"א אם הוקרו המחירים שבעל הבית וודאי הפסיד יהיה הדין שידו על התחתונה גם לרבנן אמנם ברמב"ן משמע שכה"ג לא חשיב דבר האבד ועיין לעיל מה שביארנו בזה

**עוד בענין האם קבלן יכול לחזור בו**

י]מבואר בגמ' שבקבלן ידו על התחתונה ויש לעין האם מותר לפועל לחזור בו או שאסור לחזור בו ולכאורא מסברא כיון שכאן אין את הדין של עבדים לעבדים א"כ למה שיוכל לחזור בו עד כמה שהיה תחילת מלאכה אמנם דבר זה תלוי במה שהבאינו לעיל האם פועל רק מצד הדין עבדי יכול לחזור בו או שהחזרה היא מסברא שהוא לא נתחייב כלל לעבוד וכל הנפק"מ לגבי האם ידו על התחתונה

והנה עיין טור שהביא שו"ת הרא"ש דקבלן שחוזר בו בעל הבית יכול להטעותו אפילו אם יש פועל אחר כיון שהוא לא יכול לחזור בו ועיין מחנ"א שביאר שס"ל שקבלן מעיקר הדין לא יכול לחזור בו והוא חייב לעבוד וכל הגמ' של ידו על התחתונה אם הוא לא עבד אמנם עיין בפסקי הרא"ש שכתב שאם יש פועלים אחרים הוא לא יכול להטעותם ואם היטעם הוא צריך לשלם כמו שפסק ובפשוטו היה אפשר לומר שדיבר במקרה שלא היה תחילת מלאכה אמנם הב"י נקט שמשעות הדברים גם אם היה תחילת מלאכה וביאר שלכן הטור שינה בהעתקת דברי שו"ת הרא"ש וכתב שהוא לא יכול להטעות רק אם אין לו פועל אחר לשכור ובפשוטו מבואר שמעיקר הדין באמת אין לו זכות חזרה אלא שעד כמה שמעמיד לו פועל אחר יכול לחזור בו וכמו שמצאנו בשכירות בתים שאם השוכר מעמיד שוכר אחר הוא יכול לחזור בו אמנם הנתה"מ חלק דמה פתאום שהוא יוכל להטעות עליו דהיינו שס"ל שמעיקר הדין הוא יכול לחזור וביאר ששם מדובר שהקבלן משך הדבר שבו צריך לעשות המלאכה וכה"ג כתב הריטב"א שלא יכול לחזור בו אמנם בפשוטו הראשונים האחרים לא הזכירו קנין זה של הריטב"א וצ"ע

ועיין מחנה אפרים שהביא עוד ראשונים שמשמעות הדברים שלא יכול לחזור בו וכן הוא בשו"ת רשב"ש שבחזן נקט שהוא קבלן וכתב מפורש שיכולים לכפות אותו להישאר והוא לא יכול לעזוב באמצע הזמן

אמנם עיין הגהות אשר"י בסוגין וכן בתוס' בב"מ י. דפשיטא להו שהוא יכול לחזור בו

**בביאור הדין שוכר עליהן**

י"א]מבואר בגמ' שדבר האבד שוכר עליהן או מטען ומבואר בגמ' שזה עד כדי שכרן וביאר רש"י שהכוונה שאם עבדו חלק הוא שוכר מהכסף שמגיע לו ועיין רא"ש דמשמע שאם עדין לא עבדו לא משלמים מכיסם כלום ועיין שטמ"ק שהביא מר"פ להקשות א"כ אין כאן שום הלכה יותר מאשר ידו על התחתונה ועיין בר"פ שם רעק"א במשניות שביאר דבקבלן רגיל בעל הבית יכול לחכות למחרת משא"כ בדבר האבד אמנם עדיין יש מקום להקשות שכה"ג שזה אבד חשיב שהוא לא יכול לחכות וממילא זה כמו אם לא ימצא פועל למחרת

והראשונים ביארו שהכוונה ששוכר עליהם עד המחיר שקבעו דהיינו שיכול לשכרו כפול מהמחיר שסיכם אותם ובטעם הדבר הראשונים כתבו כי על פי רוב במחיר כפול אפשר למצוא פועלים והסמ"ע ביאר כי זה כמו ערבוני יקון דהיינו כמו שבעל הבית התחייב מחיר זה לפועלים ה"ה הפועלים התחיבו לו מחיר זה והנה יש לעיין אם הכוונה ששוכר עליהם עד כפול מהשווי של מה שנשאר או כפול מכל מחיר העבודה והנה ובפשוטו זה תלוי בטעמים דאם כסמ"ע א"כ ההסכם היה כפול מכל העבודה אמנם אם הסברא שכדי למצוא פועלים על פי רוב לא מתייקר המחיר יותר מכפול א"כ לכאורא זה ממה שנשאר וכן הוא בתפארת שמואל על הרא"ש ולפ"ז יכול לצאת חומרא בשיטת רש"י במקום שעבדו חלק גדול מהעבודה ושעד כמה שיכול לקחת את כל מחיר מה שעבדו זה יותר מכפול ממה שנשאר אמנם לכאורא אין בזה נפק"מ דמדין ידו על התחתונה וודאי שצריך לשלם מהכל ודבר האבד זה וודאי לא גרע מדבר שהוא לא דבר האבד אמנם עיין חזו"א סקכ"ג שכתב לא כן אלא הדין של ידו על התחתונה זה רק אם השתנה המחיר אבל אם מחר אפשר לשכור פועלים באותו מחיר ורק היום כיון שהוא לחוץ אין פועלים כה"ג זה רק מצד חידושא של דבר האבד ולא מצד הדין ידו על התחתונה ובזה א"ש הנפק"מ של התפארת שמואל וע"ש שכתב שלפ"ז בדבר האבד שלא היה לו מקום אחר למצוא פועלים שרק הנידון מצד ידו על התחתונה כל שמחיר הפועלים לא השתנה לא יהיה הדין ידו על התחתונה והוא חידוש

**בדבר האבד האם יש חיוב מדינא דגרמי**

י"ב]מבואר בגמ' דבדבר האבד שוכר עליהן עד כדי שכרן או בבאת חבילה לידו עד כדי שיעור החבילה ועיין הגהות אשר"י שהקשה דהרי יש כאן דינא דגרמי וכוונתו בפשתן שבגלל זה הוא מפסיד הפשתן וכתב שמדובר במשנה שגם ללא זה לא היה לו פועלים כך שהם לא גרמו ההפסד אבל במקום שהם גרמו לו ההפסד וודאי הם חייבים מדינא דגרמי והנה מבואר בהגהות אשר"י שתמיד השיעור דבר האבד זה לא רק את הפשתן שהוא מפסיד אלא גם אם היה אורג בגד ומרויח ממנו ועכשיו לא ירויח זה גם בכלל דבר האבד ועיין חזו"א שדן שיתכן שעל זה וודאי לא חיבים מצד דינא דגרמי דזה מבטל כיסו של חברו

אמנם עיין רשב"א שכתב שכל דמבואר שזה נחשב דבר האבד זה רק אם ללא זה היה יכול למצוא פועלים אבל אם ללא זה לא יכל למצוא פועלים אין זה נחשב דבר האבד ועיין נתה"מ וחזו"א דמבואר דפליג ההגהות אשר"י וס"ל שאין לחייב כאן מצד דינא דגרמי וביאר הטעם שזה לא נחשב ברי הזיקא דהרי על פי רוב אפשר למצוא פועלים אמנם לכאורא יתכן שבאמת כשיעור הפשתן שהוא הפסיד להם צריך לשלם ורק שאת שיעור הרווח הוא לא צריך לשלם להם אמנם זה וודאי מבואר בדעתם שס"ל שאם ללא זה לא היה מוצא אין את הדין של שוכר עליהן או מטען וע"ש שתמהו על הש"ך שפסק כהגהות אשר"י שזה נגד דברי הרשב"א דהובאו בטור ובשו"ע להלכה

**בדברי הרמב"ן שאם לא שכר עליהן הפסיד**

י"ג]עיין ברמב"ן שכתב שאפילו דמבואר דשוכר עליהן אבל אם לא שכר והפסיד את הפשתן הוא לא צריך לשלם אמנם בריטב"א חלק על זה וכתב שצריך לשלם והנה יש לעיין האם דברי הרמב"ן זה רק במקום שיכל לשכור יותר ביוקר א"כ התחיבותו היתה לדבר זה ועד כמה שזה לא נעשה הוא לא חייב יותר מזה אבל אם לא היה שייך למצוא פועלים א"כ עד שיעור זה הוא התחייב לישא בהפסדים או שזה סברא שכל התחיבותו היתה להעמיד העבודה ולא לשום דבר אחר והנה עיין לעיל דהמהר"ם שיף הובא בקצוה"ח ונתה"מ הקשה דלרמב"ן למה בלא מצאו הפועלים עבודה צריך לשלם להם חזינן שנקטו שלדעת הרמב"ן בכל אופן הוא לא צריך לשלם

**האם דבר האבד יכול לחזור בו**

י"ד]מבואר בגמ' דבדבר האבד שוכר עליהן או מטען יש לעין האם במקרה שמצד חיוב ממון אין עליהם האם מותר להם לחזור בהם והנה במקרה שיש כאן גרם הפסד א"כ לכאורא זה ככל דינא דגרמא שצריך לשלם לצאת ידי שמים דוודאי שהכוונה שיש בזה איסור אמנם עדין יש מקרה שלענין גרמא זה אונס ויש לדון האם מצד דיני חו"מ יכול לחזור בו או שבי"ד יכופו אותו לעבוד ולשון הרמב"ם והטור אינו יכול לחזור בו ואפשר לדחוק שהכוונה ללא דיני התשלומין ועיין חזו"א שדן בזה ועיין מהרי"ק דכתב דגם פועל שקיבל הכסף יכול לחזור בו אפילו אם לא מחזיר הכסף עכשיו כי אין לו והקשה הש"ך שזה דבר האבד ותירץ או שגם בדבר האבד בי"ד לא כופין אותו לעבוד או שזה לא דבר האבד כיון שבסופו של דבר יהיה לו כסף והוא יחזיר לו וע"ש ועיין חזו"א סק"י שהביא מהמהר"ם דמלמד שחוזר כיון שזה דבר האבד הוא לא יכול לחזור בו וכופין אותו ללמד

**בביאור הדין דבאת חבילה לידו**

ט"ו]מבואר בגמ' שבבאת חבילה לידו יכול לשכור עד שיעור החבילה ובביאור דין זה מצאנו לכאורא כמה שיטות בראשונים עיין תוס' שהקשו פשיטא וצ"ע הרי יש כאן חידוש ששיעבד הכלי עבודה אמנם עיין תוס' הרא,ש וכן במרדכי דלמדו שכל הדין שבא חבילה לידו שנן את זה בצור משכון וכן נראה דנקטו תוס' בקידושין שהקשו שמנה אין כאן משכון אין כאן ותירצו שכאן שיש לו הפסד חל חיוב עוד תירצו שהוא מקנה לו זכות גביה בכלי עבודה ומשמע כנ"ל שהיה כאן כוונה להקנאה ועיין ריטב"א שגם ביאר שזה השתעבדות מיוחדת אלא שביאר שבסתמא זה חל והנה לפ"ז לכאורא וודאי שזה רק סברא בכלי אומנות ולא כל דבר שבידו

אמנם עיין לשון הרמב"ם והטור שכתבו שכל דבר שבידו הוא יכול לגבות מזה ובפשוטו צ"ל שזה קנסדרבנן שכמו שקבעו דין של ידו על התחתונה או שגובה עד כפל שכרו ה"ה קבעו שכל שיש לו ממון חברו בידו הוא יכול לגבות מזה וכן משמעות רש"י שביאר שמה שכתוב חבילה כי כך הדרך ומשמע שזה לא דין מיוחד לענין חבילה

אמנם עיין רשב"א שכתב שזה אותו דין של כלי תספורת המבואר בגמ' מ"ח. דיכול לגבות מזה ושם זה וודאי רק בכלי אומנות ששיעבד אותם לזה ועיין שם שהקשה לפ"ז שאין כאן דין מיוחד בדבר האבד שדין זה שבאת חבילה לידו זה גם בלא דבר האבד וברמב"ן קצת משמע שבאמת זהו החילוק שבדבר האבד זה כל דבר שבידו ולא רק כלי האומנות ע"ש

**בביאור הסוגיא מ"ח. ובביאור שיטת ר"ת במשיכת כלי תספורת**

ט"ז]עיין סוגית הגמ' מ"ח. דנחלקו ר"י ור"ל האם כסף קונה והגמ' מביאה משנה במעילה נתנה לבלן מעל והגמ' מדיקת דוקא בלן דלא מחסרא משיכה אבל מידי אחריתא דמחסרא משיכה לא מעל עד דמשיך והגמ' מביאה בריתא נתנה לספר מעל והגמ' שואלת הרי בעי למימשך תספורת והגמ' מתרצת בספר עכו"ם שכסף לא קונה אצלו עכת"ד הגמ'

והנה בהא דמבואר בגמ' שבלן א"ש מבואר ברש"י שהכוונה שנותן כסף לבלן כדי שירחצנו וצ"ע א"כ למה לר"ל שכאן יועיל כסף ועיין או"ז תחילת פ"ב דבכורות דביאר דהכוונה שכאן זה קנין על הפועל וכיון שאין כאן אפשרות לקנין משיכה לכן כסף קונה ולפ"ז כוונת הגמ' שבספר ששיך לקנות על ידי הכלי תספורת לכן לא מועיל קנין כסף והגמ' עונה שמדובר בספר עכו"ם והנה לפ"ז בהכרח כוונת הגמ' דעל ידי משיכת כלי תספורת חל קנין על הפועל דהינו על הספר דומיא דבלן והנה לפ"ז מבואר עוד דלר"ל פועל לא נקנה בכסף ואין זה כמו עבד עברי שנקנה בכסף דאל"כ אין זה ענין למחלוקת ר"ל ור"י ולפ"ז א"ש מה שר"ת הוכיח מכאן שפועל נקנה על ידי משיכת כלי תספורת דנידון הסוגיא לקנות קנין פועל

אמנם עיין תוס' ורשב"א ועוד ראשונים שהקשו מה הגמ' אומרת שבלן מובן הרי גם שם זה מחוסר חזקה ותירצו ששכירות קרקע נקנה בחזקה ובפשוטו כוונתם שלמדו דלא כרש"י ששוכר את הבלן לרוחצו אלא שמדובר ששוכר את המרחץ להתרחץ וזה שכירות קרקע וכן הוא מפורש בחידושי הריטב"א שהנידון בזה רק מצד שכירות קרקע ולא שכירות פועל [אמנם אולי בדוחק אפשר לומר שכוונתם שעל ידי הזכות במרחץ זה מעשה קנין על הפועל]

והנה לפ"ז בפשוטו לענין תספורת הנידון כנ"ל שיש כאן שכירות על כלי התספורת ולר"י זה נקנה בכסף ולר"ל הגמ' שואלת שאין מעילה כיון שכסף לא קונה ובאמת ר"ת הוכיח מכאן שמשיכת כלי תספורת קונה את הפועל שלא יוכל לחזור בו והראשונים דחו שכאן זה רק קניה על הכלי תספורת וכדין שכירות מטלטלים

אמנם באמת הדבר צ"ב דבפשוטו וודאי שהכסף הוא בעד העבודה ולא בעד השכירות של הכלי תספורת אמנם עיין ריטב"א שכתב מפורש שלא שייך להעמיד תשלום על העבודה רק לאחר העבודה דהיינו דכל נידון הגמ' על שכירות הכלי תספורת

ועיין נתה"מ שכתב לבאר שהתשלום גם בעד הפעולה וגם בעד הכלי תספורת וכמו שכתב התרוה"ד שבשוכר סוס ואדם שמובילו יש כאן שני דברים דהינו שכירות אדם ושכירות מטלטלים וכיון שהכסף ניתן בעד שניהם כל שלא חל שניהם לא חל כלום ולכן אפילו שהפועל באמת נקנה בכסף לכו"ע אבל יש כאן נידון גם על שכירות הכלי תספורת וזה תלוי בר"י ור"ל והנה גם אם נימא שתמיד חל חלק אבל כאן דמבואר במשנה שנתן ש"פ א"כ כל שלא חל הכל אין כאן פרוטה ולא חל שום קנין וכן אין מעילה בפחות משו"פ עכ"ד[[1]](#footnote-2) והנה הדברים מחודשים שבשוכר ספר יש כאן שכירות מטלטלים דהיה מקום לומר דכל דברי התרוה"ד בשוכר סוס שהעיקר זה הסוס אבל כאן העיקר זה הספר והשאר זה כלי אומנותו והנה דבריו וודאי דלא כר"ת דא"כ אין מכאן שום ראיה דמשיכת כלי תספורת זה סיבה שקונה את הפועל דהרי כאן היה קנין כסף על הפועל ורק שצריך משיכת כלי תספורת בשביל הכלים עצמם ובחזו"א כתב שהכוונה שבמשיכת כלי התספורת הוא מתחייב דמים ובחוב זה חל קנין כסף גם על הפעולה וזה לא מוכח מסוגין אלא ר"ת אמרה מסברא עכ"ד ואין זה במשמעות הראשונים שדחו את ר"ת שכאן זה רק זכיה בכלי התספורת ולמה לא כתבו שכאן יש כסף על הפועל ודברי ר"ת זה רק סברא אלא וודאי דלמדו דר"ת למד את כל דבריו מסוגיין

והנה עיין רשב"א כאן שהקשה מה הגמ' שואלת על ר' יוחנן הרי רבנן עקרו קנין כסף וצ"ע שלכאורא כאן לא שייך נשרפו חיטך בעליה ואפילו אם בשכירות מטלטלין עקרו קנין כסף כי זה דומה לקניית מטלטלין אבל כאן שזה לא דומה לקנין מטלטלין מהיכי תיתי שעקרו קנין כסף ולדברי הנתה"מ א"ש דתמיד יש כאן שכירות מטלטלין מצד כלי התספורת

והנה הראשונים הביאו מר"ת שהוכיח מכאן שמשיכת כלי תספורת קונה והוא לא יכול לחזור בו והראשונים דחו שזה רק קנין בכלים להוציא מזה את עבודתו או שלא יחזיר לו עד שיעבוד עוד הקשו על ר"ת שהרי פועל יכול לחזור בו ודחו שכאן זה קבלן וצ"ע מאיפה ר"ת ראה שהוא לא יכול לחזור בו הרי גם אם יכול לחזור בו אבל כל זמן שלא חזר יש כאן קנין וזה סיבה למעילה ועיין שטמ"ק וחזו"א שדנו שר"ת רק למד מכאן שזה מעשה קנין אלא שמסברא סבר שלא יכול לחזור בו אמנם משמעות הראשונים לא כך שהקשו עליו הרי פועל יכול לחזור ותירצו שהגמ' כאן זה קבלן ומשמע שראית ר"ת מסוגין לעצם הדבר שלא יכול לחזור בו דאל"כ אין מעילה

והיה מקום לומר שהרי הסיבה למעילה כי שילם הכסף בעד מה שקנה ועד כמה שזה קנין פועל שלא מחייב כלום אין סיבה שאדם ישלם על זה ויסכים שהשני יזכה בזה דרק במקום שעל ידי הקנין יש לו משהו הוא ישלם על זה אמנם עיין בראשונים בב"ב דבמקדים לו דינר זה קניה בפועל אפילו שיכול לחזור בו ויתכן שדוקא שם שוודאי כוונתו שישתמש שלכן הקדים לו א"כ למעשה הוא נותן את זה בעד הקנין כסף אבל כאן הרי אין ראיה שרוצה לתת לו וכמבואר שאין כאן מעילה בתור הלואה לר"ל דהינו שרק אם באמת יש כאן קנין וסיבה לשלם עליו הוא זוכה בזה ומזה הוכיח ר"ת שהוא לא יכול לחזור בו ולפ"ז א"ש מקור הראשונים שיכול לגבות מהכלי עבודה את עבודתו שרק כיון שזה כך הוא מוכן לשלם על זה

אמנם היה מקום לומר שעד כמה שהפועל חוזר בו מתבטל הזכיה של הכסף שהזכיה היתה בתור הפועל וכעין שכתב הרמב"ן לענין כסף קנין שמותר להשתמש בזה בתור כסף קנין אבל עד כמה שהוא וממילא הרי כאן מדובר שנודע לפני שסיפרו ועכשיו הנידון האם יש מעילה א"כ הוא וודאי חוזר בו מתשלום הכסף בעד העבודה וממילא מהפעולה ולכן אין כאן מעילה אמנם כל זה אם החזרה היא לא מדין גרעון כסף אבל אם זה מדין גרעון כסף וודאי שזה סיבה למעילה

והנה הריטב"א ועוד ראשונים הביאו את ר"ת גם על מלמד ומשמע שס"ל כן גם בפועל ולא רק בקבלן וצ"ע למה באמת אין כאן חיסרון של עבדי הם והנה כתב הריטב"א דפועל בקנין לא יכול לחזור בו ובטעם הדבר בשו"ת הריטב"א הובא בב"י כתב שכיון שעשה קנין זה לטפויי מילתא וע"ש שביאר שאין בזה חיסרון של מתנה על מה שכתוב בתורה שכאן זה דבר שבממון שתנאו קיים ודימה את זה לשאר כסות ועונה דהיינו שס"ל שגם על צערא דגופה כגון עונה מועיל תנאי ע"ש ולפ"ז לדעת הרשב"ם שעל עונה לא מועיל תנאי דזה צערא דגופו ה"ה כאן אמנם בלשון הריטב"א בסוגין מבואר שכיון שהתחייב לעבוד בין על ידו בין על ידי אחרים וביאר במחנה אפריים שיש כאן התחייבות להעמיד לו עבודה וזה לא קנין בעצם הבן אדם ולכן ביאר שיכול על ידי מישהו אחר ולכן אין בזה חיסרון של עבדי הם ולא עבדים לעבדים ועיין ש"ך שהקשה שזה קנין דברים ויתכן כוונתו כנ"ל שלהתחייב להעמיד עבודה זה קנין דברים ויתכן שהבין כוונת הריטב"א שזה קנין שלא יוכל לחזור בו ודבר זה הוא קנין דברים

ולפ"ז היה אפש"ל שזה גם כוונת ר"ת שבמשיכת כלי תספורת יש כאן התחיבות לעבוד אמנם עיין ריטב"א שבאמת הקשה דמה פתאום לומר שיש כאן קנין יותר מכל פועל דהינו שכמו שבכל פועל על ידי תחילת מלאכה לא חל יותר מאשר קנין פועל א"כ אין סיבה לומר שכאן חל יותר מזה וצ"ע

והנה מבואר בהגהות אשר"י דזה וודאי דהוא חייב לעבוד וכמדומה שכן מבואר בש"ך אמנם יש לעין במקרה שהוא לא רוצה לעבוד האם יכול לשכור ולגבות ממנו או לא ועיין רעק"א שנקט דמסברא פשוטה כיון שהוא משועבד לעבוד הוא גם צריך לשלם אמנם נקט שזה מחלוקת ש"ך וסמ"ע דהש"ך נקט שאין עליו חיוב לשלם מכיסו להעמיד העבודה ובפשוטו צ"ע מה פתאום שיהיה חיוב כזה אמנם בפשוטו ברשב"א בסוגין מבואר דלדעת ר"ת חייב לשלם מביתו כדי שלכור פועל אחר וע"ש שהקשה לפ"ז בדין דבר האבד מה הדין המיוחד שבבאת חבילה שוכר הרי תמיד שוכר והנה המרדכי הביא שר"ת ביאר שבאת חבילה זה לא כלי אומנות אמנם הרא"ש ביאר שזה כלי אומנות אפילו שס"ל כר"ת והגרעק"א ביאר שנתן כלי אומנות לא בתור קנין וכה"ג בכל אופן יכול לגבות מזה בתור משכון ודבר זה תלוי בשיטות לעיל ובש"ך כתב שמצד הקנין אם לא עובד אי אפשר למכור הכלי עבודה אבל מצד דבר האבד אפשר וזה דלא כרשב"א

והנה הרמ"א הביא להלכה הדין שבמשיכת כלי תספורת גם בפועל שאין את ר"ת בכל אופן יכול לגבות מהכלי תספורת את הפעולה והקשה הש"ך שכל זה נכון לשיטות הראשונים שלא ס"ל כר"ת אבל לר"ת אין שום מקור מהגמ' לדין זה דכוונת הגמ' במשיכת כלי תספורת שחל קנין שהוא חייב לעבוד אבל אין לנו שום מקור שבפועל שיכול לחזור בו מעצם הקנין שעדין יש כאן השתעבדות של הכלי תספורת ובאמת הקושיא יותר שגם אם נימא שמסברא ס"ל כן אמנם א"כ אין שום מקור לדינו של ר"ת שגם הפועל לא יכול לחזור בו אמנם בזה אפשר לדחוק שכיון שעיקר הכסף הוא על הפועל אם לא היה חל גם קנין פועל זה לא היה סיבה למעילה כי לא על זה לבד הביא הכסף

וע"ש בש"ך שכתב עוד שרק בקבלן אפשר לגבות מהחבילה ולכאורא הכוונה לדעת ר"ת שחל קנין לעבוד ממילא אפשר לגבות אמנם הוא עצמו לא ס"ל כן אלא שדברי ר"ת זה לא סיבה לגבות מהחבילה וכמו שדייק הגרעק"א מהש"ך

**בביאור הדין ידו על התחתונה**

י"ז]בעיקר הדין ידו על התחתונה עיין רש"י במשנה שביאר שהכוונה שבעל הבית מוריד את מה שעוד נצרך לו להעמיד את מלאכתו אמנם הרמב"ן ביאר שכל מה שהפועל יכול להשיג מלאכה במקום אחר אין הוא צריך לשלם לו ובפשוטו נפק"מ במקום שמלאכה זו הוזלה אמנם הפועל יכול להישכר למלאכה אחרת שזה בכלל השכירות הראשונה שלרש"י גם כה"ג ידו על התחתונה ולראשונים כה"ג אין ידו על התחתונה וכמדומה שהנתה"מ נקט לעיקר כפשטות דבר רש"י

1. **אד"א ע"א:** עיין ריטב"א בע"ז ע"א. שכתב שעכו"ם גם אם כסף לא קונה אבל פועל נקנה בכסף ולפ"ז בהכרח שנידון סוגין כביאור הנתה"מ ודו"ק בזה [↑](#footnote-ref-2)