סימן צ_ב - חשוד אם יכול התובע להשביעו, ובטעם הא דהנשבע לשקר פסול לשבועה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ג' כ"ד סיון תשס"ט

**א**

א] כתב המרדכי פ' שבועת הדיינים סימן תש"ע, פסק ראב"ן וכן המיי' דאם אמר התובע אישתבע לי לא משבעינן לי' מפני חילול השם, וכן נ' לרבינו אבי העזרי ולרבינו ברוך, אבל רשב"ט פליג וכו', עכ"ל.

ובמ"מ פ"ב מטונ"ט ה"א כתב, ז"ל, ומפורש בפרק שבועת הדיינין בגמרא שאין חשוד נשבע אפילו היסת, ושם נראה אפילו רצה התובע אינו נשבע שהרי בהיסת אין שכנגדו נשבע וזה ברור עכ"ל, וצ"ע מזה לדעת רשב"ט דאם רצה התובע יכול להשביע את החשוד.

אך באמת הוכחת המ"מ צ"ב, וכמו שעמד הקצוה"ח סימן צ"ב סק"ב, שלא מצינו בגמ' אלא דבחשוד בשבועה דרבנן, לא אמרי' דשכנגדו נשבע ונוטל, אך שפיר י"ל דאם אמר התובע שישבע החשוד שומעין לו.

ובקצוה"ח סימן צ"ב סק"ב הק' ע"ד רשב"ט, ממש"א בשבועות דל"ב:, דהכל מודים בע"א בגוונא ששניהם חשודין דאמר מר חזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ, ולדעת רשב"ט הרי אף בשניהן חשודין למה יפטר התובע בלא שבועה, כיון שהנתבע צריך לשלם יאמר לו אישתבע לי, וכיון דצריך שבועה א"כ מי יימר דמשתבע.[[1]](#footnote-2)

ב] ונ' לדון בזה, דהנה בעיקר ד' רשב"ט דמצי התובע למימר לחשוד אישתבע לי, וגם ש"ר לא פליגי ע"ז אלא משום חילול השם, צ"ב שהרי שבועת החשוד לאו שבועה היא ואינו נאמן כלל בשבועתו, דמה"ט אם נתחייב שבועה דאורייתא אמרי' משאיל"מ, וא"כ היאך יכול התובע לתבוע ממנו שישבע.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהגם דשבועת החשוד אינה שבועה גמורה, וע"כ אם נתחייב החשוד שבועה דאורייתא אמרי' משאיל"מ, דלא סגי בשבועת החשוד לפטרו, מ"מ אכתי איכא עלי' תורת שבועה ומצי התובע לתבוע שישבע עכ"פ שבועה זו.

ומצינו כעי"ז בקצוה"ח סימן פ"ז סקי"ט, ז"ל, וכן נמי צריך לתרץ לפי דעת הרשב"ט הובא במרדכי דאפי' שבועה יכולין ליתן לחשוד א"כ הא דפריך ונשבעי' מדר' נחמן, היינו כיון דחשוד הוא מצי תובע אומר אנא אשבע דאיני מקבל שבועתו כיון דחשוד הוא, ואע"ג דליכא איסור ליתן שבועה לחשוד, תובע אומר לא מהימן, עכ"ל, וצ"ב מ"ט קשיא לי' להקצוה"ח רק מסוגיא דההוא רעיא דפרכי' בשבועת היסת דנשבעי' מדר' נחמן, ולא קשיא לי' מהא דבשבועה דאורייתא שכנגדו נשבע ונוטל.

אמנם צ"ב, דא"כ מ"ט לא משבעינן להחשוד אלא בשתובעו התובע אישתבע לי, הרי כיון דשבועת החשוד שבועה היא, יתחייב עכ"פ שבועה זו.

אמנם הנה ד' רשב"ט שם קיימי על חשוד בשבועה דאורייתא דשכנגדו נשבע ונוטל, והתם שפיר בעי' שיתבע אישתבע לי, דבלא זה הרי לא סגי בשבועתו לפטרו ואכתי נשבע התובע ונוטל, וע"כ לא מצינו לחייבו לישבע, כיון שלא יפטר בשבועה זו, אך בנתחייב החשוד שבועת היסת דנמי מבו' בד' המ"מ דאין לדון לחייבו לישבע אלא בשרוצה התובע, צ"ע מ"ט אין בי"ד מחייבין אותו בלא תביעת התובע.

ג] אמנם הנה מד' ראב"ן למדנו לבאר דין זה בע"א, דהנה ז"ל ראב"ן ב"מ, וכ"ה בתשו' ראב"ן שבס' ראבי"ה סימן אלף מ"ו, תנן מי שחשוד ונתחייב שבועה דאוריתא שכנגדו נשבע ונוטל, ואם אמר שכנגדו אני מאמינו בשבועה השבעוהו ויפטור מאי, מי אמרינן מידי דהוי אקאו"פ דפסול לעדות וכי קבלי' קבלי' וסמכינן אעדות הכא נמי ל"ש או לא, ונראה לי חשוד על השבועה חלוק ב' פנים, האחד מועל בשבועה והשני משחק בקוביא ומפריחי יונים ומלוי רבית והדומה להם, ומועל בשבועה לא דמי למקבל פסול לעדות דפסול לעדות לא מעל בעדות להעיד שקר דאי הוי לא מצי מועיל לקבלי' דתנן החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, אלא בגזלן וכיו"ב דעוברין על דת משום חימוד ממון מיירי, דאמרינן כיון דמחמידי ממון שקלי שוחדא ומסהדי, הילכך כי הימנוה הימנוה, אבל מועל בשבועה שכבר מעל בה אע"ג דהימנוה לא קא מהימן הוא, אבל משחק בקוביא ומלוה ריבית והדומין להן שלא מעלו עדיין בשבועה נראה לי דדמי לקבלת פסול לעדות דאי הימנוה הימני' ומשביעין לי' שבועה הנוהגת בזה"ז שאינה חמורה בכל כך ליענש עלי' כל העולם, אבל שבועה שהיתה נוהגת בימי חכמים שהיתה חמורה שנפרעין ממנו ומכל העולם נראה לי דלא היו משביעין אותו אפילו כי הימנוה דלא ליענשו עלי', עכ"ל, ומה שחילק ראב"ן בין מועל בשבועה לבין גזלן, יתבאר בעזה"י להלן סק"ו.

ומבו' בד' ראב"ן, דכל הא דמצי התובע להשביע את החשוד, הוא רק משום שהוא מאמינו בשבועתו, ומהני קבלתו עליו דומיא דמהני קבלת קאו"פ לעדות, וע"כ הוא דמצי להשביעו, כיון שהוא נאמן בשבועתו לגבי התובע, וע"כ הוא מחויב לישבע שבועה זו.

ולפ"ז נמצא, דלעולם שבועת החשוד לאו כלום היא, וע"כ אמרי' בי' משאיל"מ, וע"כ נמי אין בי"ד מחייבין אותו לישבע, ורק אם אומר התובע לחשוד אישתבע לי, שהוא מאמינו בשבועתו, הוא דמצי לחייבו לישבע.

ד] ולפ"ז נ' די"ל, דכל הא דמצי התובע לחייבו לישבע משום שהוא מאמינו בשבועתו, הוא רק בשנתחייב החשוד שבועה דאורייתא, דדינא הוא דשכנגדו נשבע ונוטל, וע"כ בזה כל שמאמינו התובע לחשוד לישבע וליפטר, מצי לחייבו לישבע, כיון שהוא נאמן בשבועה זו ליפטר.

אך משא"כ בשנתחייב החשוד שבועת היסת, דדינו הוא דהוא פטור בלא שבועה, לא מצי התובע לחייבו לישבע ע"י שמאמינו בשבועתו, דנאמנות זו מה טיבה, הרי גם בלא שבועה זו הוא פטור, ולא חיילא כלל נאמנות זו, וע"כ בזה ודאי ל"מ התובע לתבעו שישבע.

ועד"ז נ' בדין שניהם חשודין, דכיון דדינא הוא דחזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ וה"ה נוטל בלא שבועה, לא מצי הנתבע לחייבו להתובע לישבע ע"י שמאמינו בשבועתו, וע"כ שפיר אמרו בגמ' דהכל מודים בע"א בכה"ג שהוא חייב בשבועת העדות.

וארווחנא בזה לישב מה שהקשו בסוגיא שם, דמ"ט אמרו להך דינא רק למ"ד דחזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ, הרי ה"נ הומ"ל למ"ד דיחלוקו, וקשיא כן טפי להסוברים דקי"ל כר"נ דיחלוקו, ולפי הנ"ל י"ל, דלמ"ד דיחלוקו הרי מצי הנתבע להאמין התובע בשבועתו שיטול הכל, וכל דחיילא נאמנות זו, תו מצי לחייבו לישבע, וע"כ אין הע"א חייב בשבועת העדות דמי יימר דמישתבע, וע"כ כל הא דמיחייב הע"א בשבועת העדות הוא רק למ"ד דחזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ, אשר לדידי' ל"מ לתבוע את החשוד התובע שישבע, כיון שאינו נאמן כלל בשבועתו, ודו"ק.

ה] אמנם בעיקר מש"נ במכוון ד' ראב"ן, הנה באמת יל"פ בזה בע"א, דלעולם הא דמצי להשביע את החשוד, הוא משום דאף שאינו נאמן נאמנות גמורה בשבועתו, מ"מ מצי לחייבו לישבע שבועה זו.

ומה שפירש ראב"ן דהצד דיכול להשביעו הוא משום דהאמינו התובע בשבועתו ודומיא דקיבל עליו קאו"פ, יל"פ דהוא משום דל"מ התובע לחייב את הנתבע שבועה אא"כ הוא נפטר בשבועתו, וע"כ כל שלא האמינו התובע בשבועתו, הרי נמצא דאף אם ישבע הנתבע, אכתי יהא ביד התובע לישבע וליטול, וכה"ג ודאי ל"מ לתבעו שישבע, וע"כ כל הא דמצי לתבעו שישבע הוא רק אם חיילא נאמנות זו שהאמינו בשבועתו, דעי"ז הוא נפטר בשבועתו.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בשנתחייב החשוד שבועת התורה, אך בשנתחייב שבועת היסת, י"ל דמצי התובע לתבעו שישבע אף בלא שמאמינו בשבועתו, כיון דבשבועת היסת לא אמרי' משאיל"מ, וכל שישבע החשוד ל"מ התובע לתבעו מידי.

**ב**

ו] במש"כ ראב"ן לחלק בין מועל בשבועה לבין גזלן, דבמועל בשבועה ל"מ לקבלו עליו ולהאמינו ובגזלן מצי לקבלו עליו ולהאמינו, יש להאריך בזה.

דהנה התוס' בשבועות דמ"ו: כתבו, ז"ל, ואפי' שבועת שוא, הק' ר"ת דבפרק ז"ב אמרינן משומד אוכל נבילות להכעיס, אביי אמר פסול ורבא אמר כשר רשע דחמס בעינן, ופריך מדתניא אל תשת רשע עד אלו הגזלנים ומועלין בשבועה מאי לאו א' שבועת שוא וא' שבועת ממון, אלמא ל"ב רשע דחמס וכו', והשתא אמאי לא פריך ממתני' דפסל בהדיא נשבע לשוא לשבועה ולא פליג שום תנא וה"ה דיפסל לעדות, וי"ל דהתם גבי עדות מכשרינן נשבע לשוא כיון דלא הוי רשע דחמס, אבל הכא שהוא כבר רע לבריות אם הוא משקר וכופר ממון, וכבר משנשבע לשוא הוי רע לשמים, הלכך הוי פסול לשבועה, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דכל הא דהנשבע לשקר פסול לשבועה, הוא רק משום דהוא רשע, וזהו דקשיא להו דלדעת רבא דמשומד להכעיס כשר לעדות, מ"ט פסלינן מי שנשבע שבועת שוא לשבועה.[[2]](#footnote-3)

אמנם מד' ראב"ן נ' ללמוד ישוב אחר לקו' התוס', דהא דהנשבע לשקר פסול לשבועה, אי"ז כלל משום תורת רשע שעליו, אלא הוא משום דה"ה חשוד על הדבר, וכל שהוא חשוד על הדבר אינו נאמן בו, וע"כ אף לדעת רבא דמשומד להכעיס כשר לעדות ולשבועה, כ"ז הוא כד אתינן לפסלו משום תורת רשע שעליו, אך כל דאתינן לפסלו משום שהוא חשוד על השבועה עצמה, ודאי דהוא פסול אף בשנשבע שבועת שוא.

ובד' ראב"ן למדנו עוד, דחלוק הוא גדר פסול חשוד על הדבר, מגדר פסול רשע, דפסול חשוד על הדבר היינו דאין עדותו ושבועתו כלום, וע"כ ל"מ לקבלו עליו, אך פסול רשע הוא פסול שפסלתו תורה שאינו נאמן, ובזה מצי לקבלו עליו, ולמד ראב"ן לדין זה מהא דתנן דחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, וכפי הנראה קשיא לי' שהרי אף בשאינו חשוד על אותו דבר ה"ה פסול לעדות, וע"ז הוא שפירש דבחשוד על הדבר לא מעידו אף בשקיבלו עליו.

ז] ומצינו כן גם בד' הריא"ז בקונט' הראיות שבועות דמ"ו: שכתב בדין מי שעבר על שבועה שלהבא, שאינו חשוד על שבועה לשעבר להוציא שקר מפיו, וכמו שפירש"י שם, וכתב הריא"ז דדינו לשבועה תליא בפלוגתת אביי ורבא במשומד להכעיס, דלאביי הוא פסול לשבועה ולרבא הוא כשר, עכ"ד, והיינו דאם העובר על שבועה דלהבא הוא חשוד "על השבועה", ה"ה פסול גם לדעת רבא, ואך משום דאינו חשוד על שבועה לשעבר דחמירא לי', ואתינן עלה משום תורת רשע שעליו, הרי דזה תליא בפלוגתת אביי ורבא בדין משומד להכעיס.

ועד"ז יש ללמוד גם מד' הריב"ש סימן רס"ו, ז"ל, ואפי' לדעת רש"י ז"ל שפירש שם דאיכא למימר בקושטא אשתבע שדעתו לקיימה ואפילו עבר עלי' שכפאו יצרו אינו חשוד בכך על השבועה לשעבר להוציא שקר מפיו, אפשר לומר דדוקא לגבי השבועה הוא דאינו חשוד, דאע"פ שעבר ועשה מה שנשבע עליו שלא לעשותו, אינו חשוד לישבע בשקר לשעבר ולהוציא מפיו שבועה לשקר בשעת שבועתו, אבל מ"מ לעדות שהוא בלא שבועה נראה שפסול, שהרי עבר על דברי תורה ואמרי' בפרק זה בורר עני מרי ארבעים בכתפי' וכשר וכו', עכ"ל.

ובגל' הגרע"א סימן ל"ד למד מד' הריב"ש, דרשע האוכל נבילות כשר לשבועה, שהרי העובר על שבועה דלהבא פסול לעדות מצד דדמי לעובר שאר עבירה, וכיון דכשר לשבועה נשמע דעובר כשר לשבועה, ולא מצינו מפורש דפסול לשבועה זולת גזלן וכדו' דחשוד לאותו דבר בזה אפי' בשבועה אינו נאמן, או דחשוד על השבועה דפסול גם עתה לשבועה, אבל חשוד לעבירה אחרת לא מצינו דפסול, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז הרי מבו' להדיא, דהא דהנשבע שבועת שוא פסול לשבועה, הוא משום שהוא חשוד על השבועה עצמה, וע"כ ודאי לא תלי בפלוגתא דאביי ורבא, והרי לענין שבועה מודה אביי דרשע כשר לשבועה, ומ"מ הנשבע לשקר פסול לשבועה, משום שהוא חשוד על השבועה עצמה.

ח] והנה בד' הרשב"א ח"א סימן ת"ל וסימן תרפ"ז נקטו האחרונים, דכל הא דחשוד פסול לשבועה, הוא רק משום דהוי כחשוד לאותו דבר, ועפי"ז כתב התבו"ש סימן ב' סקי"ב דאוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה לכו"ע, ועי' גם בבית מאיר אהע"ז סו"ס קט"ו ונחל יצחק צ"ב אות ג' ענף ד'.[[4]](#footnote-5)

אמנם מד' הרשב"א סימן תתקס"ד נ' להדיא לא כן, שהרי נקט שם לדעת רש"י דהעובר על שבועה להבא, כשר אף לעדות, והנה אי נימא דלדעתו אוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה, הרי בע"כ דהא דנשבע שבועת ביטוי פסול, הוא משום דה"ה חשוד על אותו דבר, ולפ"ז הרי אין מקור מד' רש"י להכשיר עובר על שבועה להבא לעדות, שלא מצינו בד' רש"י אלא דהעובר על שבועה להבא, אינו חשוד "על שבועה", כיון שלא יצאה שבועה מפיו לשקר, וע"כ ל"ה כחשוד לאותו דבר, אך ודאי דהוי רשע ופסול לעדות.

וממה שלמד הרשב"א עדות משבועה, מבו' דרשע פסול אף לשבועה, ובע"כ דהא דהעובר על שבועה להבא כשר לשבועה, הוא משום דלא שמיע לי' לאינשי דהוי זה איסור גמור, וכמש"כ כן הסמ"ע בסימן צ"ב, וזהו שלמד מינה הרשב"א דה"ה כשר לעדות, וצ"ע סתירת ד' הרשב"א.

ושמא יש מקום לומר, דהגם דמה"ת ס"ל להרשב"א דלא מיפסל לשבועה רק אם הוא חשוד גמור על השבועה, ול"ד לעדות דפסלתו תורה אף כשהוא חשוד על דבר אחר, מ"מ מדרבנן דימו עדות לשבועה, וכדחזינן דמעיקרא לא הק' הרשב"א רק למ"ד דאמרי' מיגו דחשיד, והיינו משום דלאידך מ"ד י"ל דאינו פסול אלא מדרבנן, ולפ"ז יהא הדין דאוכל נבילות להכעיס פסול מדרבנן, וע"כ שפיר הוכיח הרשב"א מד' רש"י דהוא כשר אף לעדות.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דהיכן מצינו שדימו חכמים שבועה לעדות, הרי לא מצינו מפורש שנפסל רק מי שנשבע לשקר או מי שחשוד על ממון, וכיון דהני מדאורייתא פסולין, מהיכ"ת דפסלו חכמים גם אוכל נבילות להכעיס, וצ"ע בזה.

ט] ויש להעיר, שד' ראב"ן אינם כד' הרשב"א בח"ג וכד' הריב"ש, שבד' הרשב"א והריב"ש מבו' דהא דגזלן פסול לשבועה הוא משום דהוי כחשוד לאותו דבר, וע"כ ס"ל דאוכל נבילות כשר לשבועה, אך בד' ראב"ן מבו' דרק מי שנשבע לשקר הוא דהוי כחשוד לאותו דבר, אך גזלן לא חשיב כחשוד לאותו דבר, והא דמיפסל לשבועה הוא כפסול רשע לעדות, ולדעתו אף אוכל נבילות פסול לשבועה.

?יש לעורר בעיקר מש"נ לישב קו' התוס' לפ"ד ראב"ן וריא"ז, דלכאו' בסוגיא דסנהדרין מבו' דגם דין עד זומם תלי בפלוגתת אביי ורבא, ולרבא אין עד זומם פסול לשאר עדיות, אלא משום דהוא רע לשמים ולבריות, אך אם אינו אלא רע לשמים אינו פסול, והרי דגם בחשוד לאותו דבר לא פסלינן אם אינו חשוד אלא באופן דאינו רע לבריות, וא"כ תיקשי דמ"ט החשוד על השבועה פסול לדעת רבא, הרי אינו רע לבריות, וכמשה"ק התוס', ואין לומר דחשוד על אותו דבר שאני, שהרי חזינן דבמעיד עדות שקר בעינן שיהא רע לבריות, וצ"ע כעת. - ושמא י"ל, דמשום חשוד על הדבר, ודאי ל"ה חשוד לעדות נפשות, שלא נחשד אלא לעדות ממון, ואין לנו לפסלו אלא משום תורת רשע שעליו, ובזה הוא שנחלקו אם מקילתא לחמירתא אמרינן או לא אמרינן, וזה ע"ד דחזינן דחשוד על שבועה דלהבא אינו חשוד על שבועה דלשעבר, ואפ"ה לענין פסולא דרשע אמרינן דהוא חשוד ע"ז, והרי דלדין חשוד לאותו דבר בעינן שיהא חשוד טפי, ומלהבא לשעבר אינו חשוד, וע"כ י"ל דה"נ מעדות ממון לעדות נפשות אינו חשוד, - אך צ"ע דהו"ל סברות הפוכות, דמחד גיסא חזינן דלדין חשוד על הדבר בעינן חשד טפי, וע"כ מלהבא לשעבר אינו חשוד, הגם דמדין רשע ה"ה חשוד, ומאידך חזינן דהגם דלדעת רבא כל שאינו רע לבריות אינו חשוד, מ"מ אם הוא חשוד על השבועה עצמה ה"ה חשוד גם על שבועה דלשעבר, הגם דהוי גם רע לבריות - ואולי י"ל, דלענין חשוד לאותו דבר, ל"ב שיהא החשד מחמת הרֶשע, וע"כ הוא חשוד גם לשבועה לשעבר, ואף דהוי רע לבריות, הרי בלא"ה הוא רע לבריות, וכמש"כ התוס', אך לענין פסול רשע, בעינן שיהא החשד מחמת הרֶשע, וכיון דהרֶשע דילי' הוא רק רֶשע דרע לשמים, אין לפסלו מכח זה לשבועה לשעבר, דהו"ל רע לבריות, ואך דבלא"ה הוא רע לבריות, אך הרי משו"ז אין לפסלו כלל, - ובזה יתבאר עיקר טעם החולקים על תי' התוס', ודו"ק היטב, - ובעיקר ענין זה, שו"ר מש"כ בס' ישועות ישראל סימן ל"ד סק"ב, עיי"ש, - אור לי"ד שבט תשע"ג.

עוד ילה"ע בזה לד' הקצוה"ח בסימן כ"ח סק"ח, ז"ל, מיהו כל זה לענין פסול עדות בעינן עבירה שיש בו מלקות דאם אין בו מלקות לאו רשע הוא והתורה אמרה אל תשת רשע עד דוקא רשע שהוא למות או למלקות, אבל לענין שבועה ודאי פסול אפילו אין בו מלקות דהא חשיד הוא לשבועה, ובזה ניחא דברי הטור דגבי פסולי עדות בסימן ל"ד חשיב העובר על השבועה אחד שבועת שוא ואחד שבועת שקר של ממון וביטוי פסולין, ולא הזכיר שבועת העדות, ואילו בסימן צ"ב גבי חשוד על השבועה חשיב נמי שבועת העדות בהדייהו, והרגיש בזה אחי הנ"ל. ולפי מ"ש ניחא, דבסימן ל"ד דחשיב פסולי עדות מן התורה לא חשיב שבועת העדות דאין לוקין על שבועת העדות ואנן בעינן עבירה שיש בו מלקות, ובסימן צ"ב לענין שבועה ודאי מיפסל דהא הוא חשוד לשבועה אין מוסרין אותו לשבועה ודו"ק, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דהוא דין בפנ"ע דהחשוד על השבועה עצמה אין מוסרין לו שבועה. - אור לכ' שבט תשע"ג.

1. וע' בדברינו בדין חשוד שנתחייב שבועת הנוטלין סקט"ו בהערה שנת' לדון לישב בזה, לפמש"נ שם בדעת הרמב"ם דבשניהם חשודין לא הפכו כלל את השבועה על התובע, וע"כ בזה ל"מ הנתבע לומר לו אישתבע לי, שהרי אין על התובע חיוב שבועה כלל, וכבר כתב כעי"ז בתומים סימן צ"ב סק"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' ר"ח סנהדרין דכ"ז. מבו' דבאמת ממתני' דהנשבע שבועת שוא הוי חשוד על השבועה, הוי ראי' לאביי דאוכל נבילות להכעיס פסול לעדות, עיי"ש, ועי' עוד בחי' הר"ן סנהדרין דכ"ז. מש"כ בישוב קו' התוס' בע"א קצת ממש"כ התוס', ובדברי משפט סימן ל"ד סק"א כתב נפ"מ בזה בדין נשבעין ונוטלין, דלדעת התוס' מי שנשבע שבועת שוא לא משבעינן לי' אף לישבע וליטול, ולדעת הר"ן משבעינן לי' לישבע וליטול, כיון דהא דמשביעין בנוטלין אי"ז משום אישתמוטי, ויל"ד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' עוד בד' הר"י מיגש בשטמ"ק ב"מ ד"ו. שנקט דלא כל הפסול לעדות פסול לשבועה, וכופר בפיקדון פסול לעדות ואינו פסול לשבועה, עיי"ש, ומתישב בדבריו קו' התוס' בב"מ ד"ה: מהא דהחמסנין פסולין לעדות ולא אמרי' דבלא דמי משמע להו, אך יש שפירשו בדבריו שכונתו בפסול חשוד מדאורייתא, אך מדרבנן ודאי דפסול, וכמבו' כן בב"ק דק"ה: דהכופר בפיקדון פסול לשבועה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם הי' מקום לפרש שכל ד' הרשב"א שם הם רק במיגו דחשיד, ובזה הי' מתישב מש"כ הרשב"א אח"כ דבשבועה דאורייתא "נראה" דשכנגדו נשבע ונוטל, אשר ל' נראה צ"ב.

   אך האחרונים נקטו לא כן בד' הרשב"א, ופירשו דמש"כ הרשב"א להקשות רק למ"ד דאמרי' מיגו דחשיד אממונא, הוא משום דלאידך מ"ד י"ל דהגם דחשוד על דבר א' אינו חשוד על השבועה, מ"מ פסלוהו חכמים לשבועה כ"ה דהוא פסול לעדות, אך למ"ד דמיגו דחשיד, דמבו' דהוא פסול מה"ת לשבועה, הוצרך הרשב"א לפרש דהוא משום דחשיב זה כחשוד לאותו דבר. [↑](#footnote-ref-5)