51 יציאה בטלית מצוייצת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / במה בהמה עניינים

יום ה' ג' ניסן תשס"ז

**בדין יציאה בטלית מצוייצת בשבת**

**א', בפלוגתת הראשונים בטעם ההיתר לצאת בטלית המצוייצת. ב', בדין טלית המסופקת, וטלית שאין בה שיעור, וטלית החייבת מדרבנן, אם מותר לצאת בהן בשבת. ג', בדעת השאילתות ובה"ג שפירשו דמימרא דרב הונא אתיא דלא כר' ישמעאל דס"ל דארבעתן ד' מצוות. ד', בדין יציאת אשה בטלית המצוייצת ובתפילין.**

**א'**

א] בטעם ההיתר לצאת בטלית מצויצת, מצינו שנחלקו הראשונים ז"ל.

דהנה בשו"ת הגאונים הרכבי סימן תפ"ד כתב, ז"ל, ואמנם היציאה בלילה בטלית מצוייצת או היציאה בה ביום מבלי שיתעטף בה. הרי זה כאלו ישימה סביב צוארו או ישימה כסודר על ראשו, ואין אצלי בזה דין ברור, אלא ע"פ ההיקש, וזהו שכמו שהיציאה בטלית חסרה מציצית הוא משא לפי שאינה כמצותה, כמו כן אם יצא בה כשהיא כשרה אבל שלא כצורת מצותה הוא משא וחייב עליה חטאת, עכ"ל.

אך בשו"ת הר"י מיגש סימן קפ"ג כתב, ז"ל, ומה ששאלת על טלית מצוייצת כהלכתה אם אסור לצאת בה בשבת אם ל"ה מתעטף בה אלא כרוכה סביבות צוארו, לפי שראית מי שהורה שאסור לצאת בה על זה התואר ונתלה במה שאמרו היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב, ואמר כיון שמצאנו דציצית לגבי טלית לא בטיל, ואם חסר דבר מהחוטין היה הנשאר משוי, כן אם לא נתעטף בה כיון שלא יצא בה י"ח ציצית שב להיות כל הציצית משוי, תשובה אם היתה הטלית מצויצת כהלכתה מותר לצאת בה בשבת והיא כרוכה סביבות צוארו, לפי שאנו מוצאים הרבה אנשים יוצאים בה כך והוה בזה דרך מלבוש ואינו משאוי, ואי"ז דומה למה שאמרו היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב, לפי ששם היא עצמה אינה כהלכתה וחזרה להיות משאוי, אבל הכא הואיל והיא מצויצת כהלכתה, אע"פ שאינו מתעטף בה אין זה מחייב שתחזור להיות משוי, לפי שהציצית חובת טלית היא, ואם הי' המנהג שאין בנ"א יוצאים בטליתות והם כרוכים סביבות צואריהם, אז היינו עושים גוף הטלית משאוי, דומה למה שאמרו היוצא בטלית מקופלת ומונחת על כתפו בשבת חייב חטאת, אבל הואיל ואנו רואים הרבה אנשים כן מנהגם ודרכם לצאת בטליתות והם כרוכים סביבות צואריהם והוא דרך מלבוש. הנה יצא מכלל היותו משאוי, עכ"ל, ובמש"כ הרי"מ בתו"ד דטעם הא דאי"ז משוי הוא לפי שהציצית חובת טלית היא, עמש"נ להלן סק"ז.

ובשו"ת הרמב"ם סימן ר"כ, פאה"ד סימן ס"ב ז"ל, התשובה זה אשר שאלתם עליו, הרבה נחלקים בו תלמידי החכמים החדשים ורבים מהם עומדים על דעתם לאסור זאת, ואבאר עיקר זאת השאלה, והוא שרב יצחק בעל ההלכות ז"ל היה אוסר לצאת בציצית בליל השבת, לפי שאינו זמן חיוב. וראיתי לו תשובה בזה שבה הוא מזכיר אופן הקשתו, והוא אמרם שמי שיצא בשבת בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, חייב חטאת, וחשב ז"ל שאינו מתחייב חטאת אלא לפי שלא יצא ידי חובתו הואיל ואינה מצוייצת כהלכתה, והסיק מכאן, שבליל שבת שאינו חייב בו במצות ציצית, אסור לו לצאת בציצית, אח"כ באו אחריו תלמידי חכמים והסיקו מן זאת ההקדמה אשר הניח, שאסור לכרוך המצנפת בציצית ולחגור בה, כללו של דבר לא יצא בציצית לפי דעתם אלא בצורה שיוצא בה ידי חובתו, והוא שיהיה עטוף בה כשהוא מכסה ראשו ורובו. וזה כולו טעות גמורה שנפלה בהקש, ומותר לפי דעתי לצאת בציצית בלילה וכן לכרוך בה על המצנפת בשבת אם ירצה, או על צוארו או לחגור בה על מתניו או איך שירצה, אף על פי שלא קא עביד מצוה, לפי שלו היתה הציצית משא, כמו שסבר ז"ל, ולא הותרה אלא משום מצוה, ל"ה מותר לצאת בה בשבת בשום פנים, אפילו יעטוף בה ביום, דלא אתי עשה דמצות ציצית ודחי שבת, דהיא לא תעשה, שיש בה סקילה וכו', ולכן ההיתר לצאת בציצית המצוייצת כהלכתה אפילו עטוף, ראי' שאינה משוי, לא שנא עשה בה מצוה או לא עשה בה, ולכן מותר לצאת בה בין ביום בין בלילה ובאיזה דרך מלבוש שירצה, אבל כאשר אינה מצוייצת כהלכתה הרי היא אז משוי, לא לפי שלא יצא ידי חובתו, אלא לפי שהציציות כמו שאמרו, חשיבי ולא בטלי וכו', אבל כאשר היא מצוייצת כהלכתה, ה"ז בכלל בגד ותכשיטו, אשר דינו כדין הרקמה התפורה על הבגדים וכיו"ב וכו', וכבר בארנו מקום הטעות, והוא שמי שיצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה בשבת יהא חייב חטאת לא משום שלא יצא ידי חובת ציצית, ואין משגיחין בענין זה באדם, היצא ידי חובתו אם לא יצא, אלא משגיחין בענין זה בטלית, לפי שאם היא מצוייצת כהלכתה, אין אותם החוטים משוי אלא הם תכשיט לה, ואם היא בלתי מצוייצת כהלכתה אינם תכשיט לה, ומכלל שייחד טלית המצוייצת כהלכתה, ראי' שהיא אינה משוי, בין יצא בה ידי חובתו בין לא יצא, בין יצא בה אשה או קטן או איש בלילה, בין שיצא בה גדול ביום וכו', עכ"ל, והרמב"ם בהלכות פי"ט ה"כ כתב ליסוד הדברים, ועמש"נ להלן סקי"ט ואילך במש"כ הרמב"ם דאי"ז משוי אף לאשה.

ומבו' פלוגתת הרי"ף עם הר"י מיגש והרמב"ם בטעם הא דמותר לצאת בטלית המצויצת כהלכתה, דדעת הרי"ף דהוא משום קיום המצוה, ואשר ע"כ ס"ל דכל שאינו מקיים המצוה, כגון בלילה, או בשאינו מתעטף בה, הויא הציצית משוי, ודעת הר"י מיגש והרמב"ם דהוא משום דהוו הציצית כנוי הבגד, וע"כ ס"ל דאף בגווני שאין מקיים המצוה, כגון בלילה או אשה, או בשאינו מתעטף בה, ל"ה הציצית משוי, כיון דהוו מכלל הבגד.[[1]](#footnote-2)

ב] ובפסקי רי"ד בדף קל"ט: כתב, ז"ל, אבל הציציות שעלי' אם העשויין כהלכתן הו"ל דרך מלבוש "שמצותן בכך", אבל אם אינן עשויין כהלכתן הוי משוי וכו', ואי קשיא מ"ש טלית שאינה מצויצת כהלכתה מתפילין למ"ד שבת לאו זמן תפילין וכו', התם כיון דדרך מלבושו בחול אפקינהו אע"ג דשבת לאו זמן תפילין פטור, אבל הכא טלית שאינה מצויינת כהלכתה אינה דרך מלבוש בחול, ומשו"ה הוו הציציות משוי גמור ול"ד לתפילין, אלא טלית מצוינת כהלכתה והוציאה לרה"ר בלילי שבת, למ"ד לילה לאו זמן ציצית, שמפני שדרך מלבושו בחול הוציאה פטור ואע"ג דאין מצותה בלילה, ומהדר ציצית לגבי טלית חשיבא ולא מיבטלא וכו', פירוש הציצית אינה בטלה לגבי טלית ואינה תשמיש לה, "שעיקר המצוה היא הציצית", הלכך כי לא מצויינת כהלכתה דליכא מצוה הוי משוי, אבל הכסכיסין הן תשמישי כילה ובטלין אצלה ולא חשיבי באנפי נפשייהו להיות משוי, ומיגו דכילה שריא כסכיסין נמי שרי שהן בטלין אצלה,עכ"ל.

ומפורש בדבריו, שדעתו כדעת הרי"ף, דהא דמותר לצאת בטלית המצוייצת כהלכתה, הוא משום שמצותן בכך, וע"כ הו"ל דרך מלבוש, ואף דבזה פליג ע"ד הרי"ף וס"ל דהיוצא בטלית מצוייצת כהלכתה בליל שבת אינו חייב, משום שדרך מצותו בחול הוציאה, וע"כ הוא פטור אף שאין מצותה בלילה, ודמי למש"א בגמ' דאף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, מ"מ אם יצא בתפילין אינו חייב חטאת, משום דדרך מלבוש עבידא.

והנה בברכ"י או"ח סי' י"ג סק"ב כתב שהרי"ד כתב בפסקיו דהמוציא טלית בליל שבת פטור אבל אסור, עיי"ש, ולפנינו בד' הרי"ד אין הדברים מפורשים, וכמדומה שהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים אם למ"ד דשבת לאו זמן תפילין אף אסור מכח זה ליצא בתפילין בשבת, או דאף לדידי' כל הא דאסור לצאת בתפילין בשבת הוא רק משום דילמא שליף, ונת' בזה במק"א?.

ושו"ר הדברים מפורשים כן בשיטה להר"נ בסוגיין, ז"ל, והיוצא בה בלילה, אע"ג דלילה לאו זמן ציצית היא מותר, דכיון שהיא מצוייצת כהלכתה הו"ל כמלבוש דומיא דתפילין דמותר לצאת בהן בשבת דרך הנחתן אי לאו משום דילמא מיצטריך לבית הכסא וכו', או דילמא מיפסקא לי' רצועה וכו', אבל לציצית ליכא למיחש דילמא מיפסקי דהא מצותן דרך קביעות, עכ"ל, והרי שדעתו כדעת הרי"ף דהא דשרי לצאת בטלית המצוייצת כהלכתה הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, וס"ל דמכח זה אף שרי לצאת בה לכתחילה בליל שבת, אף שאינו מקיים מצוה.

ועיי"ש שהביא שכתבו בשם הרז"ה והרא"ה שדעתם שאסור לצאת בטלית מצוייצת בליל שבת, ולא נתפרש אם ס"ל כדעת הרי"ף דהיוצא בטלית מצוייצת בליל שבת חייב חטאת, או דס"ל דהגם שאינו חייב חטאת דומיא דמש"א בגמ' דהיוצא בתפילין בשבת אינו חייב חטאת אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, מ"מ מדרבנן אסור לצאת בו, וכדעת הסוברים דלמ"ד דשבת לאו זמן תפילין, אסור מכח זה לצאת בתפילין בשבת.

ועי' עוד בשו"ת הרדב"ז סימן אלף מ"ד, שכתב דמותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, דכיון דזהו דרך מלבושו בחול הלכך אי"ז מלבוש אלא ע" ציצית וזהו דרכו בחול, וכ"ה גם בדבריו בסימן אלף שט"ו, וזה כד' הרי"ד והשיטה להר"נ, וצ"ע מ"ט לא הביא הרדב"ז לד' הרמב"ם שפירש דמותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה משום דהוי כנוי הבגד.

ג] ובטעמא דהרי"ף ודעימי' דס"ל דאין הציצית בטלה לטלית, הנה ממה שלמד כן מהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, יש ללמוד שהטעם בזה הוא כמש"א בגמ' דקל"ט: דציצית חשיבי ולא בטלי, ומכח זה ס"ל דאף בטלית המצוייצת כהלכתה חשיבי הציציות ולא בטלי, ולא הותר לצאת בטלית המצוייצת כהלכתה אלא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש.

ובל' שו"ת הגאונים שם סימן תפ"ג, מבו' דהא דציצית חשיבי ולא בטלי, היינו משום שהן ראויין לקיום מצוה, ואף שהן חסרין מ"מ כיון שראוי להשלים עליהן, ע"כ הן ראויין לקיום מצוה ואינם בטלין לגבי הטלית, וכ"נ בל' שו"ת הרי"ף סימן רצ"ט, עיי"ש, ולפ"ז הרי שמכח זה אף בטלית המצוייצת כהלכתה חשיבי הציציות ולא בטלי, ואף הרי"מ והרמב"ם דס"ל דבמצוייצת כהלכתה בטילי הציציות לגבי הבגד, אי"ז משום דכה"ג לא חשיבי, אלא הוא משום דכה"ג שהן מתירין את הבגד, הוו מנוי הבגד ומטכסיסיו, וזהו מה שהביא הרי"מ להא דציצית חובת טלית היא, ועמש"נ בזה להלן סק"ז.

וע' מש"נ בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד סק"ו מד' הרי"ד והרשב"א דפירשו דמש"א דציצית חשיבי ולא בטלי, הוא משום דאין הציצית תשמיש הטלית, שעיקר המצוה היא הציצית, ודהויא הציצית מצוה בפנ"ע ואינן תשמיש הטלית, ונת' שם סק"ט דלדעתם אף במצוייצת כהלכתה לא חשיבי הציצית כתשמיש הטלית, משום שעיקר המצוה היא הציצית, ומשום שהיא מצוה בפנ"ע, והא דשרי לצאת בטלית המצוייצת כהלכתה, הוא משום קיום המצוה דמשוי לי' כמלבוש, וכמפורש כן בד' הרי"ד, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

**ב'**

ד] כתב בשו"ע סימן י' ס"ז, מלבושים שהם פתוחים מן הצדדין למטה וכו', ואם חציו סתום וחציו פתוח, מטילין אותו לחומרא, וחייב בציצית, ואין יוצאין בו בשבת.

ובגליון הגרע"א ד"י כתב, ז"ל, יל"ע הא כיון דמספק דאורייתא צריך הבגד ציצית, ממילא הוי נוי בגד, דמה לי אם הבגד צריך בודאי להציצית, ומה לי דצריך מכח ספק, כיון דדינא הוא דאסור ללבשו בלא ציצית, ממילא הוי נוי בגד, ועמ"ש לקמן סי' י"ג ס"ב בגליון, עכ"ל, ועי' גם בארצות החיים ? ובחזו"א סימן ג' סקכ"ח שעמדו בזה.

ושם בסימן י"ג כתב הגרע"א, ז"ל, ע' לשון הרא"ש הובא בב"י על טליתות שלנו אף שאינם מצוייצים כהלכתם מותר לצאת בהם לרה"ר, דממ"נ אם הויין ציצית הוי בו ציציות, ואם לא, בטילי לגבי בגד כיון שאין דעתו להשלימם עיי"ש, ויל"ע בזה בההוא דלעיל דסי' י' ס"ז מלבושים שהם פתוחים מטילין אותן לחומרא ואין יוצאין בהן בשבת, נימא ג"כ הך ממ"נ, אם אינם מחוייבין בציצית, מ"מ בטלים לגבי בגד כיון שאין דעתו להשלים וצ"ע וכו', ונלע"ד דהחוטים חשיבי ומיקרי דעתו להשלים היינו לפתוח הבגד לחייבו בודאי ציצית ויתיר הציצית ויחזור ויטילם בבגד שלא יהא תולמ"ה, עכ"ל.

ה] והנה מבו' מד' הגרע"א דיש לדון בפסק השו"ע מתרי טעמי, חדא דאף דמספקא לן שמא אינו חייב בציצית, מ"מ כיון דמספק אסור ללבשו בלא ציצית, הוי הציצית נוי הבגד בתורת ודאי, ומכח זה ה"ה בטלה להבגד, ועוד, דאף אי נימא דלפי צד זה שאין הבגד חייב בציצית, אין הציצית נוי הבגד, אכתי יש להתיר לצאת בו, משום דלפי צד זה לא חשיבי הציציות, כיון שאין דעתו להשלים, ובדין שיתבטלו לגבי הבגד.

ומש"כ הגרע"א בסימן י"ג להעמיד פסק השו"ע בגונא שדעתו לפתוח הבגד לחייבו בודאי ציצית, נ' שלא נתישב בזה אלא דמה"ט אין הציצית בטלה לבגד מכח דינא דדבר שאינו חשוב בטל לבגד, אך לא נתישב בזה הא דאין הציצית בטלה לבגד מכח שאסור ללבשו בלא ציצית והויא נוי הבגד, שהרי אילו היתה הציצית חשובה כנוי הבגד מכח הא דאסור ללבשו בלא ציצית, היתה בטלה להבגד אף בשדעתו לפתוח הבגד ולהסירה, דמ"מ השתא היא נצרכת להבגד והויא נוי הבגד, וכן מבו' בתו"ד המשיב דבר ח"א סימן ב', וז"פ.

ו] והנה אמנם מד' רבים מן הראשונים שדנו אם יש לאסור לצאת בזה"ז בטלית מצוייצת, משום שאין לנו תכלת, ושמא הלכתא כמ"ד דהתכלת מעכבת את הלבן, עי' שו"ת מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שס"ה, שו"ת הרשב"א ח"א סימן תתע"ח, ח"ד סימן רנ"ט (ונכפל בח"ז סימן שמ"ה), מיוחסות סימן ר"ט, שו"ת הרא"ש כלל ב' סימן ט', חי' הריטב"א שבת דקל"ט:, הרי מבו' להדיא דס"ל, דאף שאנו מטילין לבן מספק, מ"מ לפי הצד דהתכלת מעכבת את הלבן, הויא הציצית משאוי ואינה בטלה לגבי הבגד, ולא אמרי' דכיון דמספק אסור ללבוש הבגד בלא ציצית, הויא הציצית נוי הבגד בתורת ודאי וה"ה בטלה לבגד, ועיי"ש בשו"ת מהר"ם מר"ב שכתב, דאף שאנו מברכין עליהם מספק, אבל ספק לשאת משא לרה"ר ודאי אסור, וזה להדיא כפסק השו"ע, ואף הרא"ש שם לא התיר בזה אלא משום שאין דעתו להשלים, ולא משום דהוי הציצית נוי לבגד בתורת ודאי, ובחזו"א שם נ' שפירש ד' הרא"ש בע"א, וצ"ע.[[2]](#footnote-3)

ז] ונ' הטעם בזה, דלא מיבעיא למש"נ לעיל ענף א' מד' הרי"ד והרשב"א דטעם הא דמותר לצאת בטלית המצוייצת כהלכתה, אי"ז כלל משום דהציצית הויא נוי הבגד ובטלה לבגד, אלא הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, וכאשר כן גם דעת הרי"ף, ומה"ט דעתו דהיוצא בטלית מצוייצת בליל שבת חייב חטאת, אך הרי"ד פליג ע"ז, אלא כיון דהוי זה דרך מלבוש ביום, ע"כ אף בלילה פטור, ונת' שם בהערה, די"ל דמה"ט אף מותר לצאת בו לכתחילה בלילה, הרי ודאי דבטלית המסופקת, לפי הצד שאינו מקיים מצוה בציציות אלו, לא הוו מלבוש.[[3]](#footnote-4)

אלא אף לפמש"כ הרמב"ם, דטעם הא דמותר לצאת בטלית המצוייצת כהלכתה, הוא משום דהציצית הויא מנויי הבגד ומטכסיסיו כמו האימרא וכיו"ב, נמי י"ל דהיכא דמספקא לן אם הוא מקיים בציציות אלו מצות ציצית, או דמספקא לן אם הבגד מחויב בציצית, הרי דלפי הצד שאינו מקיים מצות ציצית, לא חשיבי הציצית כנוי הבגד וטכסיסיו.

והטעם בזה הוא לפמש"כ בשו"ת הר"י מיגש סימן קפ"ג, בטעם הא דמותר לצאת בטלית מצוייצת כהלכתה אף בשאינו מתעטף בה אלא היא כרוכה סביב צוארו דכה"ג אינו מקיים מצות ציצית, ז"ל, ואי"ז דומה למה שאמרו היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב, לפי ששם היא עצמה אינה כהלכתה וחזרה להיות משאוי, אבל הכא הואיל והיא מצויצת כהלכתה, אע"פ שאינו מתעטף בה אין זה מחייב שתחזור להיות משוי, "לפי שהציצית חובת טלית היא", עכ"ל.

ובברכ"י סימן ש"א סק"ז תמה ע"ד הר"י מיגש, דמהו שכתב דהציצית חובת טלית היא, הרי קי"ל דציצית חובת גברא היא.

ונ' בביאור ד' הר"י מיגש, דהגם דציצית חובת גברא היא, מ"מ פשוט דאי"ז מצוה בפנ"ע דלא שייכא לבגד, דודאי ציצית הוי קיום דין בהבגד, וכל' הגמ' והראשונים בכ"ד דחוטי ציצית פוטרין את הבגד, והגם דרק כשלובש את הבגד הוא מחויב להטיל בו ציצית, מ"מ הויא הציצית מצות הבגד.

ולפ"ז מבו' בד' הר"י מיגש, דמצד מה שבפועל אסור ללבוש הבגד בלא להטיל בו ציצית, לא היתה הציצית בטלה להבגד, וכל מה שהיא בטלה לבגד הוא משום שהיא חובת הבגד, וע"כ הוא דחשיבא כנוי הבגד וטכסיסיו.

והרי חזינן דדעת הרי"ף ודעימי', דאין הציצית בטלה כלל לבגד, וכל הא דשרי לצאת בטלית מצוייצת, הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, ולא אמרי' דכיון שאסור ללבוש הבגד בלא הציצית ה"ה בטלה לבגד, וא"כ שפיר י"ל דאף הר"י מיגש והרמב"ם ודעימייהו דפליגי וס"ל דהציצית בטלה לבגד, הוא רק משום שמתקיים בה חובת הבגד, שמכח זה חשיבא כנוי הבגד וטכסיסיו.

ולפ"ז נ', דמה"ט היכא שמטיל ציצית מספק, לא אמרי' דאף להצד דאין מתקיים בזה חובת ציצית מ"מ כיון שאסור ללבוש הבגד בלא הציצית הוי זה נוי הבגד, דהאמנם אם הא דציצית הויא נוי הבגד הי' מכח הא דאסור ללבוש הבגד בלא הציצית, הי' בדין דאף דאי"ז אלא ספק, מ"מ כיון דסו"ס אסור ללבוש הבגד בלא הציצית הויא הציצית נוי הבגד, אך כיון דהא דציצית הויא נוי הבגד הוא רק משום שהיא חובת הבגד, הרי ממילא דהגם דמספק הוא צריך להטיל בו ציצית, מ"מ לפי הצד שאין הבגד חייב בציצית זו ואינה חובת הבגד, אף אינה חשובה כנוי הבגד וטככסיסיו, וז"ב.

ח] והנה אמנם לפמש"כ הרא"ש דאף אם התכלת מעכבת את הלבן, מ"מ מותר לצאת בהן, דכל הא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום שדעתו לתקן שאר ציציות ולצרפם לזו שהיא כשרה, וע"כ טליתות שלנו שיש להן ד' ציציות, אפי' אי חשבת להו אינם מצוייצות כהלכתם בטלי לגבי טלית, הרי ודאי שיש להתיר בטלית שספק אם היא חייבת בציצית, וכמש"כ כן הגרע"א בסימן י"ג.

אך מד' ש"ר שדנו לאסור לצאת בזה"ז בטלית מצוייצת משום שאין לנו תכלת, ולא התירו משום הא שאין דעתו להשלים עליהן, מבו' דפליגי ע"ד הרא"ש, וס"ל דאף בכה"ג ה"ה חשיבי ולא בטלי, ולדעתם קיים דינא דהשו"ע דטלית שספק אם היא חייבת בציצית אין יוצאין בה בשבת.

ובאמת יש מקום לומר, אך אי"ז במשמעות ל' הרא"ש, דגם הרא"ש דס"ל דאף אם התכלת מעכבת את הלבן, מ"מ מותר לצאת בטלית המצוייצת בלבן בשבת משום שאין דעתו להשלים, מ"מ מודה בטלית המסופקת דאסור לצאת בה בשבת, והיינו משום די"ל דמש"כ הרא"ש דאין חוטי הציצית חשובין כיון שאין דעתו להשלים עליהן, אין כונתו דבעי' שיהא דעתו בפועל להשלים עליהן, דלעולם עיקר חשיבות החוטין הוא משום שהן ראויין למצותן, ואף אם בפועל אין דעתו להשלים עליהן, אלא כונתו דאין החוטין חשובין אא"כ הן ראויין להשלים עליהן למצותן דכה"ג יש עליהם חשיבות דמצוה ולא בטלי, אך אי"ז כד' החיי אדם כלל נ"ו דעיקר החשיבות הוא משום הא דדעתו להשלים עליהן, אך חוטי לבן בזה"ז, הרי דאם תכלת מעכבת את הלבן אינם ראויין כלל להשלים עליהן למצוה, וע"כ לא חשיבי ובטלי, ולפ"ז בטלית מסופקת י"ל דמודה הרא"ש דהחוטין חשיבי ולא בטלי, כיון שהן ראויין להטילן בבגד אחר המחויב בציצית, וע' להלן סקי"ב שנת' כן בדעת הפמ"ג, והבאנו שכן מ' בד' הראשונים בכ"ד, דסגי במה שראויין להשלים, ול"ב שיהא דעתו להשלים, והבאנו שם שכ"כ המ"ב בדעתו.

ט] ובטעמא דמילתא דאף בכה"ג שאין דעתו להשלים עליהן ה"ה חשיבי ולא בטלי, נראה, דלא מיבעיא למש"כ בפסקי הרי"ד ובשו"ת הרשב"א הבאנו דבריהם בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד סק"ו, דהא דציצית חשיבא ולא בטלי, אי"ז כלל משום חשיבותן מכח הא שדעתו להשלים, אלא הוא משום שאינם משמשין לטלית שעיקר המצוה היא הציצית, והציצית הויא מצוה בפנ"ע וע"כ אינן תשמיש הטלית, ונת' שם דלדעתם אף דבר שאינו חשוב אינו בטל להבגד אם אינו משמש לו, ואשר ע"כ לדעתם פשיטא דיש לאסור לצאת בטלית מצוייצת היכא דמספק"ל אם הוא מקיים בזה חובת ציצית, ולא אמרי' דלפי הצד דאין מתקיים בזה חובת ציצית, לא חשיבי החוטין ובטלי, שהרי אף דבר שאינו חשוב אינו מתבטל להבגד אם אינו משמש לו.

וגם לדעת הר"ח והרמב"ם שפירשו הא דציצית חשיבי ולא בטלי דהוא משום שדעתו להשלים עליהם, הרי דאי נימא כמש"נ בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד סק"ג דמשמעות דבריהם דכל דבר שהוא רוצה בקיומו אינו בטל לגבי בגד, ורק כסכסי הכילה שאינו רוצה בקיומן כלל ואינו מקפיד בין היו בין לא היו, הוא דבטלין לגבי בגד, ומה שהוצרכו בציצית להא שדעתו להשלים, הוא משום דבלא זה הרי ל"ה לו צורך בהן כלל ול"ה רוצה בקיומם, הרי ממילא דשפיר יש לאסור לצאת בטלית מצוייצת היכא דמספק"ל אם הוא מקיים בזה חובת ציצית, שהרי הוא רוצה בקיום חוטי הציצית מכח הספק, וע"כ לא בטלי לגבי הטלית, ואין מסתבר לומר דלפי הצד שאינו מקיים בזה חובת ציצית ואינו צריך להן, אך יהא חשוב כאינו רוצה בקיומן, דלגבי רוצה בקיומן נ' דכל שמכח הספק הוא רוצה בקיומן, חשיב כרוצה בקיומן בודאי.

י] אלא אף לדעת התוס' ודעימייהו דכל דבר שאינו חשוב בטל לגבי בגד, והא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה אין חוטי הציצית בטלין לגבי הטלית, הוא משום שדעתו להשלים עליהן, וע"כ הן חשובין ואינם בטלין, נמי יש מקום לומר דאסור לצאת בטלית מצוייצת היכא דמספק"ל אם הוא מקיים בזה חובת ציצית, וכמו שיתבאר.

דהנה בטעמא דמילתא דכל שדעתו להשלים עליהן חשיבי ולא בטלי, בפשוטו לאו היינו דעצם זה שדעתו להשלים עליהן מחשיבן, וזה דלא כפשטות ד' החיי אדם בכלל נ"ו, ועמש"נ בזה בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד ענף ב', אלא טעמא דמילתא הוא, דכיון דהיכא שהטלית מצוייצת כהלכתה, ודאי דחוטי הציצית חשיבי משום המצוה, ע"כ אף דהשתא אינה מצוייצת כהלכתה והי' לנו לומר דאין חוטי הציצית חשובין, שהרי ליכא בהו מצוה כלל, שהרי אין מקיים בהן מצוה כלל, ובזה הוא דאמרי' דכיון שדעתו להשלים עליהן ויקיים בהן מצות ציצית, ע"כ קיימא בהו חשיבות זו דחוטי מצוה, וע"כ אינם בטלין לגבי הטלית.

והנה בפשוטו הא דבטלית מצוייצת כהלכתה חשיבי חוטי הציצית, הוא משום שמתקיים בהן מצות ציצית, ולפ"ז הרי אין מקום לאסור לצאת בטלית מצוייצת דמספקא לן אם הוא מקיים בה חובת ציצית, שהרי לפי הצד שאינו מקיים בה חובת ציצית, ליכא בחוטי הציצית חשיבות כלל, והרי אין דעתו להסיר חוטים אלו ולהטילם בבגד אחר שיתקיים בהן מצות ציצית, וזהו מש"כ הרא"ש דכיון דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום שדעתו לתקן שאר ציציות ולצרפם לזו שהיא כשרה, ע"כ טליתות שלנו שיש להן ד' ציציות, אפי' אי חשבת להו אינם מצוייצות כהלכתם בטלי לגבי טלית, והיינו משום דלפי הצד שאינם מצוייצות כהלכתן, לי"ב חשיבות כלל.

אך יש מקום לפרש, דהא דבטלית המצוייצת כהלכתה חשיבי חוטי הציצית, אי"ז משום שמתקיים בהן בפועל המצוה, אלא הוא משום שניתנו בבגד לשם מצוה, וכאשר כ"ה משמעות ל' תשב"ץ קטן סימן מ"ד, אבל ר"ח פירש וכו' חשיבי "שהן עשויות לשם מצוה" ולא בטלי לגבי טלית, עכ"ל, וכ"ה הלשון במיוחסות סימן ר"ט, וכנראה אינו להרשב"א אלא למהר"ם, וכ"ה בארחות חיים סי' רפ"ד, ז"ל, חשובין שהן עשויין לשם מצוה, עכ"ל, וכ"ה בכל בו סימן ל"א,

ולפ"ז י"ל, דכל שנתן הציצית בבגד לשם מצוה, הרי דגם לפי הצד שאין מתקיים בהן מצות ציצית, מ"מ חשיבי ולא בטלי, וע"כ יש לאסור לצאת בטלית מצוייצת היכא דמספק"ל אם הוא מקיים בזה חובת ציצית, וכ"ה להדיא בשו"ת מהר"ם מינץ סימן ע"ח הבאנו דבריו להלן סקי"ג.

שו"ר בשו"ת משיב דבר ח"א סימן ב' שכתב בתו"ד, דדעת כמה מן הראשונים דהא דציצית חשיבי ולא בטלי, הוא משום שהן עשויין לשם מצוה והוא מכוון בלבישתן לשם מצוה ואע"ג דבאמת אין בהם מצוה, וכתב שכ"ה דעת הרמב"ן והכל בו, וע"כ ס"ל דאם נחוש דהתכלת מעכב את הלבן, אין לצאת בציצית לרה"ר, עיי"ש בדבריו.

יא] והנה בפמ"ג סימן י"ג מש"ז ב' כתב, דטלית שאין בה שיעור, כיון שאינה חייבת אף מדרבנן, הוי הציצית שבה משוי, ואסור לצאת בהן, והובא במ"ב שם סק"ב.

וכן מצינו בספר שערי רחמים בליקוטים הובא בדע"ת סימן ט"ז שהביא מהגר"ח מוולאזין בשם הגר"א, דט"ק שאינו עד למטה מהברכים לא יצא יד"ח ציצית, וטוב לפשטו בשבת, עכ"ד, והרי דס"ל דבטלית שאין בה שיעור, הוו הציצית משוי.

ובחזו"א סימן ג' סקכ"ח כתב ע"ז, ז"ל, ונראה דטליתות קטנות שאין בהן שיעור נמי אין הציצית משוי, כיון דאינו עומד להסיר הציצית מהן וניחא לי' בהן דנראה על ידן כלובש בגד ציצית, הרי הן תכסיסי הבגד, ובמ"ב לא כתב כן, עכ"ל, ועי' מה שהאריך בדין זה במנחת יצחק ח"ד סימן ו'.

אמנם לפי המבו', הרי מד' הראשונים שדנו לאסור לצאת בטלית המצוייצת משום דשמא תכלת מעכבת את הלבן, יש ללמוד דאף שאינו עומד להסיר הציצית מהן וניחא לי' בהן, מ"מ אינם בטלין לבגד, וכמש"נ הטעם בזה, וא"כ כ"ש בטלית שאין בה שיעור דודאי אינה חייבת בציצית, דאין הציציות בטלות לבגד.

האמנם יש מקום לומר דאדרבה, כל הא דבטלית המסופקת אין הציציות בטלות לבגד, הוא משום שהוא נותנן בבגד לשם מצוה, וע"כ לפי הצד שאין בזה מצוה, אינם בטלות לבגד, ולדעת הרי"ף ודעימי' אף בטלית המצוייצת כהלכתה אין הציציות בטלין לבגד, משום שהן עשויין לשם מצוה וחשיבי ולא בטלי, אך בטלית שאינה חייבת בציצית, ומטיל בה ציצית כדי שיהא נראה כלובש בגד ציצית, י"ל דלא גרעי משאר נוי הבגד שהוא בטל לבגד, אך כ"ז שייך במי שיודע שאין הטלית מחוייבת בציצית, ומטיל בה ציצית כדי שיהא נראה לעולם שלובש בגד ציצית, אך סתמא דמילתא הלובש טלית שאין בה שיעור, הוא משום שסבור שאף היא מחוייבת בציצית, ובזה כל שאינה מחוייבת בציצית אין הציציות בטלין לה, וכמש"נ.

יב] אך אכתי יש להתיר בזה משום מש"כ הרא"ש דאף אם התכלת מעכבת את הלבן, מ"מ מותר לצאת בהן, דכל הא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום שדעתו לתקן שאר ציציות ולצרפם לזו שהיא כשרה, וע"כ טליתות שלנו שיש להן ד' ציציות, אפי' אי חשבת להו אינם מצוייצות כהלכתם בטלי לגבי טלית, ומה"ט יש להתיר גם בטלית שאין בה שיעור, משום שאין דעתו להשלים עליהן.

וי"ל דאמנם כן דעת הרא"ש, אך מד' השו"ע בסימן י' דטלית המסופקת אין יוצאין בה בשבת, מבו' דלא קי"ל בזה כהרא"ש, וכמש"נ לעיל דש"ר פליגי ע"ד הרא"ש, וע"כ יש לאסור אף בטלית שאין בה שיעור.

אמנם הנה בפמ"ג שם פירש הטעם דאסור לצאת בה, ז"ל, ומשם משמע כ"ש טלית שאין בו שיעור דאסור, דציצית חשיבי "ויעשה בבגד אחר" ולא בטלי, עכ"ל, והרי דלא אסר אלא משום שעתיד להטיל ציציות אלו בבגד אחר, וע"כ חשיבי ולא בטלי, וע' מנחת יצחק ח"ד סימן ו' סקי"א.

אך מד' המ"ב שסתם ואסר בזה, מבו' דאף אם אין דעתו להטיל ציציות אלו בבגד אחר לא בטלי.

ובאמת נ' דאף הפמ"ג לא נתכוין דאין אסור לצאת בה אא"כ דעתו להסיר הציציות ממנה ולהטילן בבגד אחר, שהרי כתב דטלית שאין בה שיעור אסור, ולא התנה דהיינו רק אם דעתו להסיר הציציות ממנה ולהטילן בבגד אחר, ורק כשפירש טעם האיסור הזכיר להא דיעשה בבגד אחר.

וכ"נ גם ממש"כ הפמ"ג לעיל מינה דטליתות של שאר מינים, אף להמחבר שאין חייבין אלא מדרבנן, מ"מ יוצאין בהן בשבת, דכיון דמדרבנן חייבין נוי בגד הן, עכ"ד, ומדהוצרך לה"ט, ולא התיר משום שאין דעתו להשלים עליהן, ש"מ דאלמלי הא דהן חייבין מדרבנן, הי' אסור לצאת בהן בשבת, אף שאין דעתו להשלים עליהן.

ומש"כ הפמ"ג דטעם האיסור בטלית שאין בו שיעור הוא משום דציצית חשיבי ויעשה בבגד אחר, נ' כונתו דאף היכא שאין דעתו להטילם בבגד אחר, מ"מ כיון שהן ראויין להטילן בבגד אחר שהוא חייב בציצית, חשיבי ולא בטלי, והיינו שהרי הא דציצית חשיבי הוא משום שהן דבר של מצוה, ואך שאם ל"ה ראויין להטילן בבגד אחר ואינם ראויין למצותן, ל"ה חשיבי, אך כיון שראוי להטילן בבגד אחר, אית בהו לחשיבות דמצוה ולא בטלי, ולהלן סקי"ג הבאנו שמצינו סברא זו בשו"ת מהר"ם מינץ, עיי"ש.

ולפ"ז אין נסתר דין זה מד' הרא"ש שהתיר לצאת בטלית המצוייצת אף אם התכלת מעכבת את הלבן משום שאין דעתו להשלים עליהן, דשאני התם דאם אכן התכלת מעכבת את הלבן, אין ראויין הציציות הללו למצוה, שהרי אין לנו תכלת, ומשא"כ בנידון הפמ"ג בטלית שאין בה שיעור שראויין הציציות הללו להטילן בבגד אחר, ה"ה חשיבי ולא בטלי, ואך דאין מ' כן בל' הרא"ש, דמשמעות דבריו דלא חשיבי אא"כ דעתו בפועל להשלים עליהן, וכבר נת' עד"ז לעיל סק"ח בישוב דינא דטלית מסופקת אין יוצאין בה בשבת, עם ד' הרא"ש.

ועיקר ד"ז, דכל ש"ראויין" להשלים עליהן חשיבי, ואף אם אין דעתו להשלים עליהן, מ' כן בל' הרי"ף בשו"ת סימן רצ"ט, שכתב, דהא דחוטי הציצית חשיבי ולא בטלי, הוא משום שהן "ראויין" להשלים עליהן, וכ"ה גם בשו"ת הגאונים הרכבי סימן תפ"ג, ז"ל, ציצית חשיבי ולא בטלי, ר"ל שהנשאר מהציציות "ראוי להשלימו" לכן אף שחסרין הן לא יתבטלו ומ' דסגי במה שראויין להשלים עליהן אף אם אין דעתו להשלים.

וכ"נ גם בל' הרשב"א בשו"ת החדשות סימן כ"ב, ז"ל, שעכשיו י"ל באלו הציציות של מקצת הכנפים שחשיבי ולא בטלי מפני שהן עשויין כהלכתן ולא בטלי לגבי הטלית, "שאם ישלים להטיל בכל הכנפים יהיו שלמים במצותם", וכו', עכ"ל, והרשב"א השיב ע"ז בתו"ד, ז"ל, אלא מאי אית לך למימר דכיון "דחזי לאיצטרופי" בהדי כנף רביעי השתא נמי חשיבי ולא בטלי, וא"כ אף לר' ישמעאל משכח"ל וכו', "דכיון דחזו לאיצטרופי" בהדי הנך חשיבי ולא בטלי, עכ"ל, ומ' להדיא בל' הרשב"א ובל' השואל דסגי במה דחזי לאיצטרופי, ול"ב שיהא דעתו בפועל להשלים עליהן.

אך כבר רמזנו לעיל סק"ח, דכ"ז אינו מתישב עם ד' החיי אדם בכלל נ"ו, שנקט דהא דכל שדעתו להשלים אינו בטל, הוא אף בדבר שאינו חשוב כלל, ואפ"ה מכח הא דדעתו להשלים עליו ה"ז חשוב אצלו ואינו בטל, ולפ"ז ודאי בעי' שיהא דעתו להשלים, ולא סגי במה שראוי להשלים עליו, אך דברינו הם עפי"ד התהל"ד סימן ש"א שנחלק ע"ד החיי אדם, ועמש"נ בזה בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד ענף ב'.

שו"ר במשיב דבר ח"א סימן ב' שהביא מה שהשיב לו בעל המשנ"ב כעי"ז בדעת הפמ"ג, ז"ל, אכן מע"כ החכים ליישב דעת הפמ"ג לחלק בין אם יש עצה לעשות בהכשר דבזה חייב אף באין דעתו להשלים, משא"כ בחוטי לבן לחוד למ"ד דהתכלת מעכב אין להכשיר בשום אופן, או בחוטי פשתן למ"ד דפסולים לגמרי א"א להכשיר, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ ע"ז.

יג] שו"ר בשו"ת מהר"ם מינץ סימן ע"ח שכתב, ז"ל, ועוד תדע דט"ק של צמר חייב מדאורייתא, דאמר רב הונא היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת וכו', אמנם ר' יחיאל מפרש שאפי' בטלית שלנו הציציות חשיבי שהן עשויין לשם מצוה ולא בטילה לגבי טלית וכו', ואם איתא שאינו חייב מה"ת א"כ היאך יכול לצאת בו לרה"ר לישא משוי לרה"ר אם בגד זה אינו חייב בציצית מה"ת והוה לר' יחיאל משוי וכו', מה תאמר ממ"נ יוצא בו, אי בגד זה חייב מה"ת שפיר יוצא בו ואי אינו חייב אז הציצית לא חשיבי ובטלי לגבי טלית ול"ה משוי, זה אינו דהחשיבות אינו בהמצוה רק תלוי בדעתו ובמחשבה של גברא המלבישו דכיון דחשיבא לי' וחשיב בעיניו דנראה בדעתו דמקיים בו מצוה לכך חשיב ולא בטיל לגבי טלית, וצ"ע, וכן משמע קצת ד' ר' יחיאל שכתב וז"ל שאפי' בטלית שלנו חשובים שהם עשויים לשם מצוה עכ"ל, מדלא קאמר שמקיים בו מצוה, ש"מ דלא תלה בקיום המצוה לבד, אלא אפי' אם הוא מחשיב לשם מצוה חשיבי ולא בטלי וכו', עכ"ל, וזה כמש"נ לעיל סק"י.

ועיי"ש בסימן ק"י שהאריך עוד בזה, ובתו"ד כתב דהגם דיש לחלק דבבגד שאינו ראוי למצוה לא חשיבי הציציות, מ"מ כיון שראוי לתקנו ולעשותו בר חיובא חשיבי, ועוד שהרי ראויין להתירן ולעשותה בטלית שהוא בר חיובא, עיי"ש, והמג"א סימן י"ג סק"ב ציין לדבריו, וטעמא בתרא הוא כמש"נ לעיל סקי"ב בדעת הפמ"ג והמ"ב.

ובשו"ת שב יעקב ח"א סימן ה', התיר לצאת בטלית שאינה חייבת אלא מדרבנן לכרמלית, דממ"נ לא עביד איסורא כלל, דמה"ת מותר הוצאה לכרמלית לגמרי, ואי משום דרבנן אסרו להוציא לכרמלית, נגד זה הרי אמרו דטלית כזה חייב בציצית והוה מצוייץ כהלכתו ושייך לבגד ומותר לצאת בו, ובסוף דבריו הוסיף להתיר עפי"ד הרא"ש דבטליתות שלנו שאין בהן תכלת, אפי' אי חשבת להו אינם מצוייצות כהלכתם בטלי לגבי טלית, וה"נ דכוותה, עכ"ד, ובגליון הגרע"א בסימן י"ג ציין לדבריו.

**ג'**

יד] מנחות דכ"ח.:, ד' ציציות מעכבות זו את זו שארבעתן מצוה אחת, ר' ישמעאל אומר ארבעתן ד' מצוות, ובגמ' שם דל"ז: מאי בינייהו וכו', רבינא אמר דרב הונא איכא בינייהו, דאמר רב הונא היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת.

ופירש"י, ז"ל, דרב הונא איכא בינייהו, וכו"ע אית להו דרב הונא, מיהו הטיל לג' ולא לד', לת"ק הויא מצוייצת שלא כהלכתה וחייב חטאת דהו"ל ציצית משאוי, ולר' ישמאעל הויא מצוייצת כהלכתה דג' מצוות איכא, ואינו פסול, ודרב הונא בעשוי' בפסול, עכ"ל.

אמנם הנה בשאילתות ש' קכ"ז, ז"ל, פליגי בה ר' ישמעאל ורבנן דתנן ד' ציציות מעכבות זא"ז וכו', הלכתא כמאן, ת"ש דאמר רב הונא היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה בשבת חייב חטאת, עכ"ל, וכ"ה בבה"ג הל' ציצית, ז"ל, אמר רב הונא היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה בשבת חייב חטאת, אלמא ארבעתן מצוה אחת היא, עכ"ל.

וצ"ב מנא להו דרב הונא איירי בטלית שהטיל בה ג' ציציות. דילמא איירי בשאר פסולין ואתיא מילתא דרב הונא ככו"ע, וכמו שפירש"י.

טו] והנה אמנם בל' רש"י משמע דמפרש לה בשהטיל בה חוטין פסולין, ובכה"ג י"ל דלדעת ש"ר אינו חייב חטאת, דרק לרש"י לטעמי' דמפרש דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום דתכלת הוי דבר חשוב, הרי דאף חוטי תכלת פסולין חשיבי ולא בטלי, אך לדעת ש"ר דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום מצותן שהן ראויין להשלים עליהן, הרי דכ"ז הוא רק בחוטין כשרים הראויין למצותן, אך אם הטיל בה חוטין פסולין לא חשיבי ובטלי, וכבר עמד בכעי"ז בשו"ת משיב דבר ח"א סימן ב' ובהעמ"ש ש' קכ"ז.

אך אף לדעת ש"ר מצינו להעמיד מילתא דרב הונא אף כר' ישמעאל, והיינו היכא שהטיל בכנף ג' חוטין, דבכה"ג שפיר י"ל דחוטין אלו חשיבי ולא בטלי, שהרי הן ראויין להשלים עליהן, וקשיא דא"כ מנא להו להשאילתות והבה"ג דמילתא דרב הונא אתיא דלא כר' ישמעאל.

ומצינו בשו"ת הרשב"א החדשות סימן כ"ב שכבר עמד בזה, דהנה כתב השואל שם, ז"ל, אבל העיקר בזה ששמועתו של רב הונא אינה אלא בשהטיל ציצית כהלכתה לכנפי כסותו לאחד או לב' או לג' ולא הטיל ברביעי וכו', שעכשיו י"ל באלו הציציות של מקצת הכנפים שחשיבי ולא בטלי, "מפני שהן עשויין כהלכתן" ולא בטלי לגבי הטלית, "שאם ישלים להטיל בכל הכנפים יהיו שלמים במצותם", וזהו מה שאמרו בס"פ הקומץ גבי פלוגתא דר' ישמעאל ורבנן דרב הונא איכא בינייהו, מ"ד דארבעתן ד' מצוות לית לי' דרב הונא וכו', דמ"ד ארבעתן ד' מצוות לא משכח"ל שתהא מצוייצת שלא כהלכתה אלא בשעשה החוטין שלא כהלכתן, ואין לומר בה שחייבין עלי' חטאת דהא לא חשיבי כמו שאמרנו וכו', עכ"ל.

והרשב"א בתשובתו כתב ע"ז, ז"ל, איני יורד לסוף פלפולך במקום הזה, דאף כשתמצא לומר דאתיא כרבנן, אכתי אמאי חשיבי דהא מ"מ לאו כלום הוא דחוטין בעלמא נינהו דהא לאו מצוה קעביד כלל, אלא מאי אית לך למימר דכיון דחזי לאיצטרופי בהדי כנף רביעי השתא נמי חשיבי ולא בטלי, וא"כ אף לר' ישמעאל משכח"ל כגון שהטיל בה ג' חוטין למאן דבעי ד', או ב' למאן דלא בעי אלא ג', דכיון דחזו לאיצטרופי בהדי הנך חשיבי ולא בטלי, וטלית מיהא אינה מצוייצת כהלכתה עד שיטיל בה החוט האחר, וא"נ בשהטיל בה החוט כהלכתה ונפסק חוט א' מעיקרו, דפסולה עד שיטיל אותו החוט שנפסק, וא"כ דרב הונא ממש משכח"ל אליבא דר' ישמעאל, עכ"ל.

טז] ובישוב ד' השאילתות והבה"ג י"ל ג' דרכים, חדא, הוא מה שנראה מד' השואל הנז', דכיון דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום חשיבות המצוה, י"ל דהיינו רק היכא שכבר הן ראויין לקיום המצוה, דבכה"ג הוא דחשיבי ולא בטלי, אך היכא שעדין אינם ראויין לקיום המצוה, הרי דהגם שראוי להטילן בבגד ויהיו ראויין לקיום המצוה, מ"מ לא חשיבי ובטלי, ואשר ע"כ רק אם הטיל אותן כהלכתן שכבר הן ראויין לקיום המצוה, שהרי אין חסרין תיקון בגופן, אלא שישלים להטיל בשאר הכנפות, הוא דחשיבי ולא בטלי, ומשא"כ היכא שהטיל לכנף ג' חוטין, הרי עדין אינם ראויין לקיום המצוה, שהרי צריך להתירם ולהוסיף עליהן חוט א' ולחזור ולהטילן, ובכה"ג לית בהו חשיבות המצוה, והן בטלין לגבי הטלית, וע"כ שפיר נקטו השאילתות והבה"ג דמילתא דרב הונא לא אתיא אלא כרבנן.

יז] עוד יל"פ בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם פי"ט משבת ה"כ, מותר להתעטף בטלית שיש בשפתותי' מלל וכו' מפני שהן בטלים לגבי הטלית "ואינו מקפיד עליהם בין היו" בין לא היו, לפיכך היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב, מפני שאותן החוטין חשובין הן אצלו, ודעתו עליהן עד שישלים חסרונן ויעשו ציצית, עכ"ל, ויל"פ דכל הא דחשיבי ולא בטלי, הוא רק היכא שמקפיד עליהן "שיהיו בבגד", דבכה"ג הן חשובין כלפי הבגד ואינם בטלין, אך היכא שאינו מקפיד שיהיו בבגד, הגם דחשובין הן, מ"מ אינם חשובין כלפי הבגד, וע"כ שפיר הן בטלין, ואשר ע"כ לא משכח"ל לדינא דרב הונא אלא לרבנן דד' ציציות מעכבות זא"ז, אשר לדידהו כל שהטיל ג' ציציות בבגד ה"ה מקפיד שיהיו אותן הציציות קיימין בבגד שהרי דעתו עליהן להשלים חסרונן, וע"כ חשיבי ולא בטלי, אך לר' ישמעאל דאין מעכבין זא"ז, הרי דהגם דאם הטיל ג' חוטין בכנף פסול, מ"מ בכה"ג לא מיחייב חטאת, דאותן הציציות בטלות לגבי הבגד, שהרי אין מקפיד עליהן שיהיו בבגד, שהרי אדרבה דעתו להסירן מן הבגד ולהוסיף עליהן חוט א' ולחזור ולתלותן, וע"כ לא חשיבי כלפי הבגד ובטלי.

שו"ר בארצות החיים סי' י' סק"ה שכתב, ז"ל, ונראה דהשאילתות ס"ל כדעת הרמב"ם שפירש הטעם דיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת ולא בטלי לגבי בגד, משום שדעתו להשלים עליהם, וממילא זה דוקא בנשאר ענף א' שלם, אבל אם אם הענף בעצמו נפסל א"א להשלים עליו, דאפי' בנפסק חוט א' מעיקרו ונשארו חוטין שלמים י"ל דסובר השאילתות דבזה פטור, דא"א להשלים על החוטין כמו שהם, כי מוכרח להתירם ולחזור ולעשותם, ולא חשיבי ובטלי לגבי בגד, וממילא דלר' ישמעאל לא משכח"ל הא דרב הונא כלל וכו', עכ"ל, ואולי כונתו כמש"נ.

יח] ויל"פ עוד להיפך, דס"ל דכל מה שהוצרך רב הונא להשמיענו דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, הוא רק בשהטיל לג' כנפות כהלכתן, דבכה"ג הרי דעתו להשאיר חוטין אלו בטלית, וע"כ הי' מקום לומר שיתבטלו לגבי הטלית, וזהו שחידש רב הונא דאף בכה"ג לא בטלי לגבי טלית משום דחשיבי, אך בגונא שהטיל לכנף שלא כהלכתו פשיטא שאין החוטין בטלין לגבי הטלית, שהרי מקפיד להסירן מן הטלית, וכל שמקפיד להסירן מן הטלית ודאי אינם בטלין לה, ואשר ע"כ ל"מ אתיא מילתא דרב הונא כר' ישמעאל.

אמנם מד' רש"י והרשב"א שהעמידו למילתא דרב הונא אף בגוונא דהוו החוטין פסולין, או שהטיל לכנף ג' חוטין, יש ללמוד שדעתם דאלמלי דינא דרב הונא דציצית חשיבי ולא בטלי, היו הציציות בטלות לטלית, אף שמקפיד להסירן ממנה.

ועמש"נ בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד סק"ד, במשמעות ל' הרמב"ם, דרק היכא שאינו מקפיד בין היו בין לא היו, הוא דה"ז בטל לבגד, אך היכא שהוא מקפיד שלא יהיו בבגד, אינם בטלין לו, עיי"ש מש"נ בזה.

ומצינו כן בט"ז סימן י"ג סק"א, ז"ל, ולפ"ז אם נפסקו כל הד' ציצית ולא נשתייר בהם כדי עניבה, דודאי יעשה אחרים תחתיהם, בטלים לגבי בגד ומותר לצאת בהן בשבת, עכ"ל, והובא במ"ב שם סק"ג, והרי דאף דבכה"ג מקפיד להסירן מן הבגד, מ"מ כיון דלא חשיבי הרי הן בטלין לגבי הבגד, ומותר לצאת בהן בשבת, ושו"ר באג"מ או"ח ח"ה סימן י"ח, שכתב בתו"ד דיש לחוש דחוטין פסולין שצריך להסירן כדי לתלות כשרים במקומן, חשיבי ולא בטלי, ולכאו' זה שלא כד' הט"ז, וצ"ע.

ועמש"נ בדברינו בדיני דבר המחובר לבגד סקכ"ג בנידון המצוי, בתוית של מכבסה שהיא במקום גלוי ומקפיד עלי' להסירה, אם מותר לצאת בה בשבת, ולכאו' לפמש"נ שרי לצאת בה, אך נת' שם דיש מקום לחלק דשאני ציציות שאינן כהלכתן, דהגם שדעתו להסירן אחר השבת, מ"מ עתה אינו מקפיד על קיומם בטלית, ומשא"כ בדבר שהוא מקפיד עליו עתה שלא יהא בבגד, י"ל דאינו בטל לבגד, עיי"ש.

ונת' שם לדחות עוד, דבגוונא דהרשב"א דחסר חוט א', הרי דהגם שדעתו להסיר שאר החוטין מן הבגד, מ"מ כיון שדעתו לחזור ולתלותן בו, י"ל דע"כ הן בטלין לו, ול"ד לדבר שמקפיד להסירו מן הבגד.

**ד'**

יט] לעיל סק"א הבאנו מש"כ הרמב"ם בתשובה בדין טלית המצוייצת, שהיא אינה משוי, בין יצא בה יד"ח בין לא יצא, בין יצא בה אשה או קטן או איש בלילה, בין שיצא בה גדול ביום וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם שאף אשה מותרת לצאת בטלית המצוייצת, ולא אמרי' דלגבי האשה שאינה מחוייבת בציצית הוי הציצית משוי.

וטעמא דמילתא מבו' בד' הרמב"ם שם, דהוא משום דס"ל דהא דשרי ליצא בטלית המצוייצת הוא משום דהציצית הוי כנוי הבגד וטכסיסיו, וע"כ שרי לצאת בזה אף כשאינו מקיים מצוה כלל, כיון שהציצית הויא מכלל הבגד, וע"כ נמי מותרת אף אשה לצאת בזה.

אמנם לדעת הרי"ף ודעימי' שנתבאר לעיל ענף א' שדעתם דהא דשרי לצאת בטלית המצוייצת בשבת הוא משום דהמצוה משוי לי' כמלבוש, ודעת הרי"ף דמה"ט אם יצא בליל שבת דליכא מצוה חייב חטאת, ודעת הרי"ד ודעימי' דאף בלילה פטור כיון דהוי דרך מלבוש ביום, הרי ממילא דלאשה שאינה מצווה בציצית הוי הציצית משוי, וגם לדעת הרי"ד ודעימי' דאיש שיצא בלילה פטור משום דהוי דרך מלבוש ביום, מ"מ לגבי אשה ל"מ הא דהוי זה דרך מלבוש לאיש, שהרי מידי דחזי לאיש לא חזי לאשה דנשים עם בפני עצמן הן, וכמש"א בגמ' דס"ב..

כ] ובמג"א סימן ש"א סקנ"ד כתב בתו"ד, ז"ל, שאני נשים שהן עם בפנ"ע, ולכן נ"ל שאם יצאת בטלית המצוייצת חייבת חטאת, עכ"ל.

והנה באלי' רבה ובפמ"ג ובלבו"ש שם פירשו מכוון המג"א דחייבת חטאת משום הטלית עצמה, והגם שכתב המג"א שם דדבר שהוא מלבוש גמור לאיש מותרת אשה לצאת בו, מ"מ טלית של מצוה לא חשיב מלבוש גמור, אך משום הציצית אינה חייבת, כיון דחשיבא הציצית כנוי לבגד, כ"כ הפמ"ג שם, וכ"נ במ"ב שם ס"ק קנ"ח.

אך הגר"ז שם סמ"ה נקט דהאשה חייבת חטאת משום הציצית דמשוי הוא לה, וכ"ה במחה"ש שם, והביא כן מתו"ש.[[4]](#footnote-5)

ולפי האמור דין זה תליא במחלוקת הראשונים בטעם היתר יציאה בטלית מצוייצת, דלדעת הר"י מיגש והרמב"ם ודעימייהו דטעם ההיתר הוא משום דהוו הציצית כנוי הבגד וטכסיסיו, מותרת אף אשה לצאת בטלית המצוייצת, אם אך ל"ה הטלית גופה משוי, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרמב"ם בתשובה, וכבר תמה בשו"ת מהרש"ם ח"ג סימן קנ"ח ע"ד המג"א מד' הרמב"ם המפורשים, אך לדעת הרי"ף והרי"ד ודעימייהו דטעם היתר יציאה בטלית המצוייצת הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, יש לאסור לאשה לצאת בטלית המצוייצת, דלדידה הוי הציצית משוי.

ולפ"ז לפמש"כ הפוסקים בר"ס י"ג ור"ס י"ח דטעם היתר טלית מצוייצת הוא משום דהציציות חשיבי כנוי הבגד, מותרת אשה לצאת בטלית המצוייצת, היכא דל"ה הטלית משוי, ול"ה הציצית כמשוי.

וצ"ע בד' הגר"ז סימן ש"א סקמ"ה שכתב דטעם היתר טלית המצוייצת הוא משום דהציצית הויא מנוי הבגד, וע"כ מותר לצאת בה אף בלילה דלאו זמן ציצית, ואפ"ה כתב דלאשה הוי זה משוי, וצ"ב דלכאו' כיון דחשיבי הציצית כנוי הבגד, אין לחלק בין איש לאשה, וכאשר כ"ה מבו' בתשובת הרמב"ם, דמה"ט הוא שהתיר אף לאשה לצאת בו.

כא] אמנם גם לדעת הרי"ף ודעימי', בפשוטו יש להתיר לאשה לצאת בטלית המצוייצת, וכמו שיתבאר.

דהנה במג"א שם כתב עוד, דאשה אסורה להכניס תפילין, ול"מ מה שהוא דרך מלבוש לאיש, דנשים עם בפנ"ע הן, ובשעה"מ פי"ט משבת תמה על דבריו, דבעירובין דצ"ו: מפורש דלמ"ד דנשים סומכות רשות אפי' אשה יכולה להכניסן, וא"כ כיון דקי"ל כר' יוסי דנשים סומכות רשות, וכמש"כ התוס' הרא"ש והר"ן, איך כתב המג"א דאשה אסורה להכניסו, ועיי"ש שהביא פלוגתת הראב"ד והרשב"א אם אשה מותרת להכניס תפילין, ונת' בזה להלן סקכ"ה ואילך.

אך י"ל בזה בפשיטות, דהנה הכל בו בהל' תפילין סי' כ"א כתב בשם הר"מ דאם רצו נשים להניח תפילין אין שומעין להן מפני שאינן יודעות לשמור עצמן בנקיות, והשעה"מ שם למד מזה שדעתו דקי"ל דאין נשים סומכות רשות.

אך הנה בכל בו סימן ס"ד מפורש דנשים רשאות לתקוע בשופר בר"ה, והרי להדיא שדעתו דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, אשר לדידי' אף אין מעכבין את הנשים מלתקוע,[[5]](#footnote-6) וקשיא לפ"ז מ"ט מוחין בידן מלהניח תפילין.

ובאמת כבר תמה בזה בארחות חיים הל' תפילין ס"ג שהוא מקור ד' הכל בו על ד' הר"מ, ז"ל, וק"ל מהא דאמרינן בעירובין פ' המוצא דמיכל בת שאול היתה מנחת ולא מיחו בידה חכמים, והרשב"א מתיר להן כל מצות עשה ולברך עליהן מזה המעשה וכו' וכיון דמנחת ודאי מברכת, עכ"ל.

אמנם באמת מצינו כן גם בדעת הרמ"א שפסק בסי' ל"ח ס"ג סי' ל"ח ס"ג דאם נשים רוצות להחמיר על עצמן ולהניח תפילין מוחין בידן, וקשיא דהרי קי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, וכדקי"ל בסי' תקפ"ט דמותר להן לתקוע, ותמה בזה השאג"א סי' ק"ד, ועיי"ש בביאור הגר"א שפירש טעמו דהגם דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, מ"מ אסורות להניח תפילין משום שאינן זריזות לשמור על גוף נקי, וסמך בזה ע"ד הפסיקתא והירושלמי, עיי"ש בדבריו, ובאלי' רבה שם תירץ דבדורות האחרונים החמירו בזה משום שראו שאין הנשים יודעות לשמור עצמן בנקיות, עכ"ד, ומתישב לפ"ז גם ד' הכל בו, והא"ר שם כתב כן בדעת הכל בו.

ולפ"ז ניחא דינא דהמג"א, דע"כ כיון דקי"ל דאסורה אשה להניח תפילין, וכמש"כ הרמ"א, ע"כ אף אסורה אשה להכניס תפילין בשבת, כיון דאי"ז דרך מלבוש לדידה.

כב] ועכ"פ לפ"ז, הרי דכ"ז הוא בתפילין, דאסורה אשה להניח תפילין, אך בציצית שמותרת אשה ללבוש טלית המצוייצת, שפיר יש להתיר לה לצאת בטלית המצוייצת.

וכבר עמד בשעה"מ שם ע"ד המג"א בציצית, עיי"ש, ועיי"ש מש"כ דאף למ"ד דנשים אין סומכות רשות, מ"מ כיון שרשאות ללבוש טלית המצוייצת, אין חייבות ע"ז בשבת, ועמש"נ בזה להלן סקכ"ג ואילך.

אמנם בישוב ד' המג"א נ', דהאמנם אם נפרש דבריו דחייבת חטאת משום הציצית, ודאי קשיא דכיון דקי"ל דנשים סומכות רשות, מ"ט תהא חייבת חטאת, וכמבו' כן בסוגיא דעירובין דלמ"ד דנשים סומוכת רשות מותרת אשה להכניס תפילין, אך אם נפרש דבריו דחייבת חטאת משום הטלית עצמה, שאין דרך נשים להתעטף בטלית של מצוה, שפיר י"ל דהגם דקי"ל דנשים סומכות רשות, מ"מ כיון דמלבוש הטלית אין דרך נשים ללבשו, הו"ל משוי לדידהו.

והיינו דכל מש"א בגמ' דלמ"ד דנשים סומכות רשות ל"ה התפילין משוי לדידהו, היינו משום שהן מקיימות מצוה בחול בהנחת התפילין, וע"כ הוי התפילין דרך מלבוש דהו"ל לנוי, וכמש"כ בחי' הרשב"א עירובין דצ"ו:, או משום שפעמים אשה מנחת תפילין בחול, וכמש"כ בחי' הרשב"א שם דצ"ו., אך אם באנו לאסור משום הטלית עצמה שאינה דרך מלבוש לדידהו, הרי דע"ז ל"מ מידי מה דאיכא מצוה בציצית, דמ"מ הטלית הויא משוי שהרי אין המצוה בלבישת הטלית, וגם אין דרכן ללבוש לזה בחול, שגם אם רצונה לקיים מצות ציצית, אין לובשת טלית גדול.

כג] בשעה"מ שם כתב, דאפי' למ"ד דנשים אין סומכות רשות, אשר לדידי' אמרו בגמ' דאסורה אשה להוציא תפילין, היינו רק בתפילין דצריכין גוף נקי ואסורה להניחן בחול, אבל בציצית דאין כאן חשש איסור, פשיטא ודאי דאינה חייבת, עכ"ד.

אמנם הנה מד' הרמב"ם מ' לא כן, שהרי בד' הרמב"ם בתשובה שהבאנו לעיל סק"א וסקי"ט מבו', דכל הא דמותרת אשה לצאת בטלית המצוייצת, הוא רק משום דהציצית ל"ה משוי אף כשאין מקיימין בהן מצוה, והרי דאילו ל"ה הציצית מלבוש אלא מכח קיום המצוה, היתה אסורה אשה לצאת בטלית המצוייצת.[[6]](#footnote-7)

וזה ניחא אי נימא דדעת הרמב"ם דקי"ל כמ"ד דנשים אין סומכות רשות, וכבר נחלקו האחרונים בדעתו, ע' מה שצוין להלן סקכ"ה בהערה, וע"כ אילו ל"ה שרי לצאת בטלית המצוייצת אלא בשעה שהוא מקיים מצות ציצית, אף היתה אשה אסורה לצאת בטלית המצוייצת.[[7]](#footnote-8)

ועכ"פ הרי מבו' מזה שלא כד' השעה"מ שנקט דאף למ"ד דנשים אין סומכות רשות, מ"מ בציצית דרשאיות הן ללבוש טלית המצוייצת, ודאי ל"ה הציצית משוי לדידהו.[[8]](#footnote-9)

ומש"כ השעה"מ דכיון דמותרות ללבוש טלית המצוייצת, ע"כ פשיטא דל"ה משוי, דומיא דהא דלמ"ד נשים סומכות רשות, ל"ה תפלין משוי לדידהו, יש לדון הרבה בזה, וזה לפמש"נ בדברינו בפרק בתרא דעירובין, דעיקר הפלוגתא אם נשים סומכות רשות או אין סומכות רשות, הוא אם איכא קיום מצוה בנשים.

והבאנו שם שמפורש הוא כן בד' הריטב"א והר"ן סוכה ר"פ הישן דזהו עיקר פלוגתתם, והיינו דכו"ע מודו דאסור להניח תפילין שלא במקום מצוה, ונחלקו אם איכא קיום מצוה בנשים וע"כ מותרות הן להניח תפילין, או דלי"ב קיום מצוה וע"כ אסורות הן להניח תפילין, ועיי"ש בדברינו שנתבאר, דגם לדעת ש"ר שפירשו דטעמא דמ"ד דסומכות רשות הוא דמשום נח"ר דנשים שרינן להו סמיכה, מ"מ נ' מד' הראשונים דשורש הפלוגתא הוא אית בהו קיום מצוה, עיי"ש באורך, והבאנו שם ד' הריטב"א המפורשים בסוכה שם דלמ"ד דנשים אין סומכות רשות, אין מקבלות שכר על עשיית מ"ע שהזמ"ג, וכן מבו' גם בלשונו בר"ה דכ"ט: ובקידושין דל"א., וכ"ה מבו' גם בל' האו"ז ר"ה סי' רס"ו בשם ריב"א, וכ"נ גם בד' ראבי"ה סי' תקצ"ז.

אשר לפ"ז הרי י"ל, דמש"א בגמ' דלמ"ד דנשים סומכות רשות מותרת אשה לצאת בתפילין בשבת, הוא משום דלהך מ"ד ה"ה מקיימת מצוה בהנחת תפילין, וע"כ חשיב דרך מלבוש, אך משא"כ למ"ד דאין נשים סומכות רשות ולית להו קיום מצוה, הרי דהגם דמותרות ללבוש טלית המצוייצת בחול, מ"מ אי"ז דרך מלבוש, שהרי כל הא דשרי לאיש לצאת בטלית המצוייצת, הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, אך באשה שאין מקיימת מצוה אי"ז דרך מלבוש, וז"פ.[[9]](#footnote-10)

ומצינו כן בל' הרשב"א בעירובין דצ"ו: בתו"ד, ז"ל, דכיון דקי"ל נשים סומכות רשות דרך מלבוש בחול הוא "דהוה לי' לנוי", עכ"ל, והרי דהא דחשיב כדרך מלבוש הוא משום דהו"ל לנוי, וכ"ז הוא משום דאית להו קיום מצוה, אך למ"ד דאין סומכות רשות דלית להו קיום מצוה, לא חשיב כלל כמלבוש.[[10]](#footnote-11)

כד] וי"ל כן גם מצד אחר, שהרי הא דלמ"ד נשים סומכות רשות מותרת אשה לצאת בתפילין, צ"ב דהגם דמותרת להניחן בחול, מ"מ הרי מבו' בסוגיא דס"ב. דאף דבר שהוא דרך מלבוש, מ"מ אם אין דרך ללבשו הוי משוי, וא"כ מה לי דנשים סומכות רשות, הרי בעינן שיהא דרך ללבשו.

וצ"ל בזה חד מתרתי, או לפמש"כ בחי' הרשב"א בעירובין דצ"ו. בתו"ד, ז"ל, אי ס"ל דנשים סומכות רשות הוי נמי דרך מלבוש, דאף הן מניחות לעתים כמיכל בת שאול, עכ"ל.

ולפ"ז יש לקיים לדינא דהמג"א דאשה אסורה להכניס תפילין בשבת, ודאשה שיצאה בטלית המצוייצת חייבת חטאת, דהגם דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, דלדידי' ל"ה תפילין וציצית משוי לאשה, הרי כ"ז הוא משום שהן מניחות לעתים תפילין, וכמש"כ הרשב"א, אך בזמנינו שאין מניחות לעולם תפילין ואין לובשות לעולם טלית המצוייצת, הוי זה משוי לדידהו.

או דנימא, דכיון דדרך אנשים להניח תפילין, ואך דאמרי' דנשים עם בפנ"ע הן, הרי דכ"ז הוא רק במלבוש, דכיון דחלוקין האנשים מהנשים במלבושיהן, ע"כ מלבוש דאיש אין עליו תורת מלבוש כלפי אשה, וכמבו' כן בפסקי הרי"ד שם, ומשא"כ בתפילין דאף הנשים מקיימות מצוה בהנחתן, ע"כ לא אמרי' בזה דנשים עם בפנ"ע, וכיון דדרך אנשים להניחן, חשיב כמלבוש אף לנשים.

אמנם אין מ' כן בל' הריטב"א בעירובין שם, ז"ל, ודילמא סברי לה כמ"ד נשים סומכות רשות וכו', כלומר וכו' אם רצו לעשות הרשות בידן, וכיון דכן אף לדידהו הוו נמי תפילין בשבת "כדרך מלבושן בחול" ולא משוי הוא וכו', עכ"ל, ומבו' דמכח הא דסומכות רשות, הוי זה דרך מלבוש דהנשים עצמן, ואולי כונתו כל' הרשב"א דאם סומכות רשות אף הן מניחות לעתים בחול, וע"כ חשיב כדרך מלבוש בחול.

ועכ"פ הרי לפ"ז נמצא, דכ"ז הוא משום דלמ"ד דנשים סומכות רשות איכא קיום מצוה לנשים בהנחת תפילין, שמכח זה מניחות הן לעיתים בחול, וגם מכח זה י"ל דמהני הא דדרך נשים להניחן לחשבו כמלבוש אף לנשים, אך למ"ד דאין נשים סומכות רשות, הרי דהגם דרשאות ללבוש טלית המצוייצת, מ"מ אסורות לצאת בה בשבת, כיון שאין דרכן ללבוש טלית המצוייצת בחול, וז"ב.

אך עכ"פ לפ"מ דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, ואית להו קיום מצוה, הרי דהגם דבתפילין קי"ל שאסורות נשים להניח, מ"מ בציצית דרשאות ללבוש טלית המצוייצת, בדין שיהיו מותרות לצאת בטלית המצוייצת.

כה] ובעיקר מה שתמה השעה"מ ע"ד המג"א דאשה שיצאה בתפילין חייב חטאת, ממש"א בעירובין דלמ"ד דנשים סומכות רשות מותרת אשה להכניס תפילין, הנה עיי"ש שהביא שנחלקו בדין זה הראב"ד והרשב"א.

דהנה ז"ל הרשב"א בעירובין דצ"ו:, וכתב הראב"ד ז"ל וכו' ואשה נמי כלל לא דהא לאו דרך מלבוש בחול הוא וכו', והרשב"א תמה ע"ז, ז"ל, ועוד דמה שאמר הרב ז"ל דנשים אינם מצילות דאינו דרך מלבוש, הא תמיהא לי טובא דכיון דקי"ל נשים סומכות רשות דרך מלבוש בחול הוא דהו"ל לנוי, ותדע לך וכו' דאמרי אחד האיש ואחד האשה, ואמרינן ודילמא ס"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, דאלמא אע"פ שהזמ"ג, להכניס בשבת דרך מלבוש קרינן לי' אף לאשה הואיל ומנחת רשות, עכ"ל.

והשעה"מ שם כתב בדעת הראב"ד דס"ל דקי"ל דאין סומכות רשות, ואסורות להניח תפילין בחול, וע"כ ל"ח התפילין מלבוש, עכ"ד.[[11]](#footnote-12)

ומצינו כן להדיא בד' הראב"ד בפי' לתו"כ ובכתוב שם ר"ה פ"ד, דקי"ל כמ"ד דנשים אין סומכות רשות.

אך הנה הראב"ד שם כתב מכח זה דאינם רשאות לברך ברכת סוכה ולולב, והנה בהשגות פ"ג מציצית ה"ט נקט הראב"ד דנשים רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג, וכן נ' דעתו בפ"ו מסוכה הי"ג, ונ' מזה דבהשגות ס"ל דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות.[[12]](#footnote-13)

ואי נימא בדעת הראב"ד דקי"ל דנשים סומכות רשות, הדר צ"ע משה"ק הרשב"א ע"ז, דא"כ מ"ט אסר הראב"ד לאשה להכניס תפילין.

וי"ל שדעת הראב"ד כדעת הר"מ שהביאו הארחות חיים והכל בו, דהגם דקי"ל דנשים סומכות רשות מ"מ אסורות הן להניח תפילין, וכאשר כן פסק הרמ"א, וכמו שהבאנו לעיל סקכ"ב.

כו] אמנם באמת מתו"ד הראב"ד שם נ' ללמוד דטעם אחר יש בזה, דהנה הראב"ד כתב, ז"ל, דאע"ג דקי"ל דשבת לאו זמן תפילין כר"ג, לענין הצלה קי"ל דזוג אחד טפי לא הואיל וסתם לן תנא הכי, דדלמא הוי טעמא משום דלא שרי אלא כדרך מלבושו בחול וכיון דבחול אחד אין טפי לא בשבת נמי אחד אין טפי לא, ואשה נמי כלל לא דהא לאו דרך מלבוש בחול הוא וכו', עכ"ל.

ומבו' בל' הראב"ד, דהא דס"ל דאשה אסורה להכניס תפילין, הוא מיוסד על מש"כ דאע"ג דקי"ל דשבת לאו זמן תפילין מ"מ לענין הצלה זוג אחד אין טפי לא, משום דלא שרי אלא כדרך מלבושו בחול, ומכח זה הוא דאסר לאשה להכניס תפילין, משום שאי"ז דרך מלבוש בחול.

ומבו' לפ"ז, דאה"נ לפמש"א בסוגיא שם דצ"ה: דהא דאסור להכניס ב' זוגות אתיא כמ"ד דשבת זמן תפילין, אך למ"ד דלאו זמן תפילין מותר להכניס ב' זוגות, הגם דאי"ז דרך מלבושו בחול, ה"נ אשה מותרת להכניס תפילין, הגם דאי"ז דרך מלבוש בחול, וכל ד' הראב"ד דאשה אסורה להכניס תפילין הם לפמש"כ דלהלכה אסור להכניס ב' זוגות משום דלא שרי אלא כדרך מלבוש בחול, וע"כ אף אשה אסורה להכניס.

והנה אמנם הרשב"א שם תמה ע"ד הראב"ד, ז"ל, דאם איתא דטעמא דמתני' כדרך מלבושו בחול אפי' למ"ד שבת לאו זמן תפילין היאך לא נאמר אותו הטעם בגמרא, לימא איבע"א שבת לאו זמן תפילין מר סבר כדרך מלבושו בחול שרי לי' רבנן זוג א' אין טפי לא, ומר סבר דרך מלבושו מקום תפילין שרו לי' רבנן ואפי' תרי נמי וכו', עכ"ל.

וכבר נת' בעירובין שם בדעת הראב"ד, דדבריו מיוסדים על מש"א בגמ' בתחילת הסוגיא, זוג אחד אין טפי לא לימא תנן סתמא דלא כרבי מאיר וכו', אמר רבא אפילו תימא רבי מאיר, התם דרך מלבושו כחול שווי' רבנן והכא דרך מלבושו כחול שווי' רבנן, התם דבחול כמה דבעי לביש לענין הצלה נמי שרו לי' רבנן, הכא דבחול נמי זוג אחד אין טפי לא לענין הצלה נמי זוג אחד אין טפי לא, ע"כ, ומבו' דטעמא דמ"ד דלא שרי להציל ב' זוגות אי"ז משום דשבת זמן תפילין ועבר בבל תוסיף, אלא הוא משום דבחול אין אדם מניח אלא זוג א', וע"כ לא שרו רבנן בשבת אלא זוג א', דלא שרו רבנן אלא כדרך מלבושו בחול, וס"ל להראב"ד דקי"ל כהך שנויא.

ולפמש"נ נמצא, דזהו גם טעמא דהראב"ד דלא שרי לנשים להציל, דהגם דבסוגית הגמ' מבו' דמצינו לפרש טעמא דמ"ד דנשים רשאות להציל, דהוא משום דס"ל דנשים סומכות רשות, היינו רק דלהך מ"ד מצינו למימר דרשאות נשים להציל, משום דחשיב התפילין מלבוש, אך לפי האמת אף דקי"ל נשים סומכות רשות מ"מ אין רשאות להציל, דכ"ה דאין איש רשאי להציל ב' זוגות הגם דשבת לאו זמן תפילין, משום דלא שרו לי' רבנן אלא כדרך מלבושו בחול, ה"נ אין אשה רשאית להציל, משום דלא שרו רבנן אלא כדרך המלבוש בחול ואשה אין דרכה להניח תפילין.[[13]](#footnote-14)

והרשב"א דלא ניח"ל בזה, לפרש דלהראב"ד לטעמי' דאף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין לא שרי אלא זוג א' משום דלא שרי אלא כדרך מלבוש בחול, ה"נ אשה אסורה להכניס משום דאי"ז דרך מלבוש בחול, הוא משום דמפרש שם דצ"ה: דמש"א בגמ' דהכא דבחול נמי זוג אחד אין טפי לא לענין הצלה נמי זוג אחד אין טפי לא, היינו משום דבחול לעולם אין דרכו להניח יותר מתפילין א' משום בל תוסיף, וע"כ אף אי נימא דקי"ל הכי, מ"מ באשה שרשאית להניח תפילין ומניחתו לעיתים כמש"כ הרשב"א שם דצ"ו: בתו"ד, חשיב דרך מלבוש.[[14]](#footnote-15)

ובזה י"ל ד' המג"א שכתב דאשה אסורה להכניס תפילין, ודאשה שיצאה בטלית המצוייצת חייבת חטאת, אשר צ"ע שהרי קי"ל דנשים סומכות רשות, עמש"נ לעיל ס"ק כ"ב כ"ג בישוב דבריו, אך לפי הנ"ל י"ל שדעתו כדעת הראב"ד דלהלכה קי"ל דאף דנשים סומכות רשות, מ"מ לא שרי להו כיון שאי"ז דרך מלבוש בחול, אשר כן מ' גם דעת הרי"ף, וכמש"כ בחי' הרשב"א בעירובין שם, וכ"נ גם דעת הרמב"ם, (אי נימא דס"ל דקי"ל נשים סומכות רשות, ואפ"ה לא הביא דאף אשה מכנסת תפילין), ומה"ט אם יצאה בטלית המצוייצת חייבת חטאת.

אך יש לפקפק בזה, שהרי ה"ט דלא שרו רבנן אלא כדרך מלבוש בחול, מ' בל' הגמ' דצ"ה: דאי"ז אלא דינא דרבנן, דכה"ג שאי"ז דרך מלבושו בחול לא התירו, אך מדאורייתא אי"ז משוי, וא"כ אין מתישב בזה ד' המג"א שכתב שאם יצאה בטלית מצוייצת חייבת חטאת, וצ"ע בזה.

כז] וע"ד הפלפול י"ל עוד בדעת הראב"ד, דפליג על מש"כ התוס' בעירובין שם דהא דלמ"ד נשים אין סומכות רשות הוי התפילין משוי לנשים הוא משום הא דנשים עם בפנ"ע, אלא ס"ל להיפך, דאדרבה כל מש"א בגמ' בשבת דאי נשים ל"ה עם בפנ"ע ניחא הא דמותרת אשה להכניס תפילין, הוא רק למ"ד דנשים סומכות רשות, דלדידי' הרי דהגם שאין דרך נשים להניח תפילין, וכמש"נ להעיר בזה לעיל סקכ"ד, מ"מ מיגו דהוי תפילין תכשיט לאיש שרי אף לאשה, אך למ"ד דנשים אין סומכות רשות ואסורות נשים להניח תפילין, חשיב משוי לדידהו אף דחזי לאיש.

ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא דהגם דמידי דחזי לאיש חזי לאשה, מ"מ מכח האיסור להניחן הוי עליהן כמשוי, ועמש"נ בזה ב? אימתי אמרי' הכי דהאיסור משוי לי' כמשוי, ועוד דגם אם איסור לא משוי כמשוי, מ"מ בתפילין שאין דרכן להניח, ואך דאתינן עלה מכח הא דחזי לאיש, הרי דגם אם מידי דחזי לאיש חזי לאשה, הוא רק בדבר שאין איסור על אשה ללבשו, אך בתפילין שאסורה אשה להניחו, ל"מ הא דחזי לאיש לאשוויי כמלבוש לאשה.

ולפ"ז נמצא, דכל מש"א בסוגיא דעירובין, דדילמא ס"ל דנשים סומכות רשות, ומכח זה התירו לאשה להכניס תפילין, היינו דלא כעולא ורב יוסף בשבת דס"ל דנשים עם בפנ"ע, דלדידהו ל"מ מידי הא דנשים סומכות רשות, דמ"מ כיון שאין דרכן להניח תפילין, הוי משוי לדידהו, אלא כאביי דמותיב עלייהו וס"ל דלא חשיבי כעם בפנ"ע, אשר לדידי' מכח הא דדרך אנשים להניח תפילין חשיב כמלבוש אף לנשים, אם אך רשאיות הן להניח תפילין.

ואשר ע"כ לפ"מ דקי"ל כעולא ורב יוסף דנשים עם בפנ"ע הן, הרי דהגם דקי"ל דנשים סומכות רשות, מ"מ אסורה אשה להניח תפילין, וזהו שפסק כן הראב"ד, וי"ל כן גם בישוב ד' המג"א.

אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי בסוגיא דעירובין שם דחינן דא"א לפרש טעמא דברייתא משום דנשים סומכות רשות, דלא ר"מ ולא ר' יהודה ס"ל דנשים סומכות רשות, וא"כ היאך נימא דאביי דמייתי מינה בשבת דס"ב. דנשים אינם עם בפנ"ע, מוקי לברייתא כמ"ד דנשים סומכות רשות, וצ"ע עוד בזה.

וי"ל עוד, דהראב"ד ס"ל דמש"א בסוגיא דעירובין דאם נשים סומכות רשות ל"ה תפילין משוי לדידהו, הוא דלא כסוגיא דשבת דמבו' דאף דבר שהוא מלבוש לא שרי אלא אם דרך ללבשו, דלפ"ז הגם דנשים סומכות רשות, מ"מ כיון שאין דרכן להניח תפילין הוי משוי לדידהו, אלא ס"ל דכל דהוי מלבוש שרי אף אם אין דרך ללבשו, אך לפ"מ דקי"ל כסוגיא דשבת דאף מלבוש לא שרי אא"כ הדרך ללבשו, אף אסורה אשה לצאת בתפילין, דהגם דנשים סומכות רשות, מ"מ כיון שאין דרכן להניח תפילין לא חשיב כמלבוש לדידהו.

כח] ובעיקר מש"נ בדעת הראב"ד, דס"ל דאף למ"ד דנשים סומכות רשות, מ"מ אסורה אשה להכניס תפילין, ורק למ"ד דתפילין מ"ע שלא הזמ"ג ונשים חייבות, הוא דמותרת אשה להכניס תפילין, ילה"ע בזה מהא דתניא במסכת עבדים, המוצא תפילין מכניסן וכו' אחד איש ואחד אשה, והנה לעיל מינה תניא דנשים עבדים וקטנים פטורין מן התפילין, ואפ"ה שרי לאשה להכניס תפילין, ובע"כ דאף למ"ד דנשים פטורות מן התפילין, מ"מ אם נשים סומכות רשות, מותרת אשה להכניס תפילין, וכבר עמד בזה הגרח"ק שליט"א בביאורו למסכת תפילין.

האמנם לכאו' אי"ז מוכרע, דהרי תניא התם אחד חדשות אחד ישנות ר' יהודה אומר מותר בישנות ואסור בחדשות, וכפי הנראה זהו הברייתא דמייתי בפרק המוצא תפילין, ואמרי' שם עלה דס"ל דמצות עשה שלא הזמ"ג היא ונשים חייבות, משום דר"מ ור' יהודה לא ס"ל כר' יוסי דנשים סומכות רשות, וא"כ י"ל דלא אתיא הך ברייתא כרישא דברייתא דס"ל דנשים פטורות מן התפילין.

אך באמת רחוק הדבר לפרש דהא דתניא אחד האיש אחד האשה, לא אתיא כרישא דנשים פטורות מן התפילין, והגם אמנם דר' יהודה גופי' ס"ל דנשים חייבות בתפילין, מ"מ ודאי משמעות הדברים דדין זה אתיא אף כרישא דברייתא דנשים פטורות מתפילין, וזה ראי' גדולה לד' הרשב"א ודעימי' דאף למ"ד דנשים פטורות מתפילין, מ"מ מותרת אשה להכניס תפילין, משום דקי"ל דנשים סומכות רשות, וז"ב.

1. ובביאוה"ל סימן ש"א ס"ל, ז"ל, בטלית סביב הצואר וכו' ועיין בפמ"ג שנתעורר דיהי' איסור בשביל הציצית, דאפי' אם נאמר דדרך לבישה הוא, מ"מ אינו חייב בציצית בהליכה זו דהוא עתה אינו כסות הגוף, והוי הציצית משוי, וי"ל דהציצית נוי הן לבגד, ודומיא דלילה דמותר לילך אע"פ שאינו חייב אז בציצית, וכמש"כ המג"א בסימן י"ג וכו', עכ"ל.

   ולפנינו מפורש דפליגי בזה הרי"ף עם הר"י מיגש והרמב"ם, דדעת הרי"ף דהיוצא בטלית מצוייצת כרוכה סביב צוארו חייב חטאת, ודעת הר"י מיגש והרמב"ם דמותר לצאת בה אף בדרך שאינו יוצא ידי חובתו, משום שהציצית הן נוי הטלית ובטלין לגבי הטלית, שו"ר בתהל"ד שם סקכ"ז שתמה ע"ד הפמ"ג מד' הר"י מיגש, והביא עוד דבד' המג"א סימן י"ג סק"ד מבו' דאף בטלית המקופלת אין הציצית משוי, גם בשו"ת מהרש"ם ח"ג סימן קנ"ח תמה ע"ד הפמ"ג מד' הרמב"ם.

   ויש להוסיף, דאף לדעת הרי"ד והשיטה להר"נ שהבאנו להלן סק"ב דס"ל דהיוצא בלילה בטלית המצוייצת אינו חייב חטאת, והשיטה להר"נ כתב שמותר לצאת לכתחילה, מ"מ יש לאסור לצאת בטלית מצוייצת הכרוכה סביב צוארו, שהרי ביסוד הדברים ס"ל כדעת הרי"ף דהא דמותר לצאת בטלית המצוייצת הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, ואך דס"ל דכיון דדרך מלבוש הוא ביום, חשיב כמלבוש אף בלילה, אך משא"כ אם יוצא בה כרוכה סביב צוארו, דבכה"ג לעולם ל"ה הציצית כמלבוש, ה"ז אסור, ויש לדמות ד"ז למש"כ התוס' בר"פ המוצא תפילין לגבי תפילין, דלא חשיב דרך מלבוש אלא במקום שרגיל להניחו בחול, (אך לדעת רש"י שם שפירש טעם אחר בזה, יל"ד לגבי ציצית), וז"פ.

   ועמש"נ להלן ענף ד' בדין יציאת אשה בטלית המצוייצת, ושם ס"ק כ' כ"א נתבאר דלדעת הר"י מיגש והרמב"ם דהיתר יציאה בטלית מצוייצת הוא משום דהציצית הוו כנוי הבגד, ודאי יש להתיר אף לאשה לצאת בזה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בתשובה, אך לדעת הרי"ף ודעימי' דהיתר יציאה בטלית מצוייצת הוא משום דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, יל"ד לאסור לאשה לצאת בזה, דאף אי נימא כד ' הרי"ד דאף בלילה ל"ה הציצית משוי משום דהוי דרך מלבוש ביום, מ"מ ל"מ זה לאשוויי כמלבוש אף לאשה, שהרי נשים עם בפנ"ע הן, ועיי"ש בהמשך דברינו מש"נ להתיר בזה גם לדידהו מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לתמוה במש"כ באג"מ ח"ה סימן י"ח, ז"ל, מש"כ בטלית בלא תכלת, אף שדעת בעה"מ שמעכב, ל"ש לחוש בשביל זה בשבת ביציאה לרה"ר, דכיון דבחול עושין ד' ציציות דלבן לבד וכו', אף שאינו מדינא אלא זכר לתכלת, הוא וודאי צורך הבגד, לפי המנהג שנוהגין דלא כבעה"מ, לכן גם לעניין שבת אינו משא, דמ"ש לעניין שבת אם הוא מדינא או ממנהגא, וכי מה שיוצאין לרה"ר בציצית הוא ענין דיחוי, אלא משום דהוא צורך הבגד דלא גרע מצורך יפוי וכדומה, א"כ גם הצורך ממנהגא הוא צורך ומותר, עכ"ל, ולכאו' זה נסתר מד' הראשונים שדנו לאסור לצאת בשבת לחוש להסוברים דהתכלת מעכב את הלבן, אך יתכן שכונת האג"מ היא רק משום דקי"ל דלא כבעה"מ, וע"כ אף אי נימא דא"צ ליתן ד' ציציות מדינא ואי"ז אלא מנהג בעלמא, מ"מ הוי זה צורך הבגד, אך אם נחוש לדעת בעה"מ אשר לדידי' א"צ כלל ליתן חוטי לבן לבדן, ואף לא ממנהגא, ודאי יש לאסור לצאת בזה לרה"ר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דהגם דמספק הוא מחויב בזה, מ"מ לפי הצד שאינו מקיים מצוה בהן, אי"ז מלבוש, ולא אמרי' דכיון דמספק הוא מחויב בזה, חשיב כצורך מצוה בתורת ודאי, וכבר הביא הגרשז"א זצ"ל בשש"כ פי"ח הערה קמ"ח לדמות לזה מש"כ התוס' בחולין דפ"ד: ד"ה תקיעת שופר, דאסור להוציא שופר בר"ה לצורך טומטום, כיון דאם אשה היא זה הטומטוס אסור להוציא לצרכה דהא לא מיחייבא, ואין להתיר מטעם הואיל והותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, דהיינו דוקא היכא דהוי צורך היום קצת אבל הכא ליכא צורך היום כלל, עכ"ל, והרי דהגם דהטומטום מחויב בתקיעת שופר מספק, מ"מ לפי הצד שהוא אשה ולא מיחייבא, חשיב דליכא צורך היום כלל, ולא אמרי' דחשיב כצורך היום בתורת ודאי מכח זה שהוא מחויב מספק, וה"נ הכא דכוותה.

   שו"ר בשו"ת באר יצחק או"ח סימן ט"ז שהוכיח מדינא דהשו"ע בטלית המסופקת, דה"נ ספק תפילין אסור לצאת בהן בשבת, אף שמניחן בחול, וכחזי' בטלית המסופקת, דאף דמחמת ספק דאורייתא מחוייב לעשות ציצית בבגד זה, מ"מ ל"ה תכשיט להקל לצאת בו בשבת, ודימה ד"ז גם להא דקמיע שאינו מומחה לא חשיב כתכשיט, הגם דודאי הוא נושאו בחול, שהרי אף אחר ספק רפואה צריך להשתדל בחול, כמבו' ביו"ד סימן של"ו, ועיי"ש שפירש הטעם, דהגם דרגיל בהן בחול, מ"מ כיון שאי"ז אלא מחמת ספיקא ואלו הי' הדין ברור לנו בזה דל"ה מצוה וכן בקמיע אלו הי' ברור לנו דאינו קמיע מומחה לא הי' רגיל בה בחול, לכן אף בספק אין שמם תכשיט להקל לצאת בהם בשבת, עכ"ד, וע' תהל"ד סימן ש"א סוסק"ד שנחלק עליו לגבי תפילין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להעיר, דלכאו' לפ"מ שנקט המג"א בסימן י"ג סק"ד דאף היוצא בטלית המקופלת שאינו חייב בציצית, מ"מ אין הציצית משוי, מסתבר דה"נ אף לאשה שאין מחוייבת בציצית אין הציצית משוי, ובע"כ דמש"כ דחייבת חטאת הוא משום הטלית עצמה.

   ויש לסייע עוד לזה, דהנה במש"כ המג"א דחייבת חטאת, הק' התו"ש שם סקס"ז דמ"ט היא חייבת חטאת, הרי הוי זה הוצאה כלאח"י, והגם דלאיש הוי זה דרך הוצאה, מ"מ לאשה אי"ז דרך הוצאה, וכמבו' כן בשבת דס"ב. דלחייב אשה בעי' שיהא זה דרך הוצאה לדידה, וכ"ה בתוס' שם דתפילין לאשה הוי הוצאה כלאח"י, ועיי"ש בפמ"ג שכתב דהוי זה דרך הוצאה להוציא מלבוש כשהוא לבוש, הגם שהוא אין דרכו ללבשו, וכ"כ התהל"ד שם סקמ"ז, אך צ"ע ממש"א בשבת דס"ה: דדרך הוצאה בכך, ופירש"י כגון מוכרי כסות מוציאין אותו דרך מלבוש, והרי דאל"כ הוה חשיב כלאח"י, הגם דמוציא כשהוא לבוש, ואולי ב' מלבושים זעג"ז שאני, (ובתהל"ד כתב מקור לדבריו מסוגיא דהתם, וצ"ב).

   ולכאו' כ"ז ניחא אם החיוב הוא משום הטלית עצמה, אך אם החיוב הוא משום הציצית, הרי דדמי לכל דבר התחוב בבגדו דאם אי"ז דרך הוצאה אינו חייב חטאת, וכדתנן בשבת דצ"ב דהוציא בכנף בגדו פטור שלא הוציא כדרך המוציאין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שדעתו נוטה שאף רשאות לברך ע"ז, וכן דעתו נוטה גם בסי' כ"ב דנשים רשאות לברך על ציצית, ובפשוטו גם מזה נלמד שדעתו דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות, שהרי כתבו הראשונים דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות ודאי אין רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג, ונת' בזה במקומו. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך אי"ז מוכרח, דבד' הרמב"ם שם נ', דהצד לומר דרק במקום דאיכא מצוה שרי לצאת בטלית המצוייצת, הוא משום דין דחי', וזהו שדחה לזה דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, וע"כ נקט הרמב"ם דלפ"ז היתה אשה אסורה לצאת, דבאשה שאינה מחוייבת ליכא דחי', ואכמ"ל בפרט זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והרמב"ם לא הביא בהלכות דאף אשה מותרת להציל ולהכניס תפילין בשבת, ונ' מזה שדעתו דקי"ל דאשה אסורה להכניס תפילין, וג"ז מתישב אי נימא דפסק כמ"ד דנשים אין סומכות רשות, אך אי נימא דפסק כמ"ד דנשים סומכות רשות, צ"ל דמה שלא התיר לאשה להכניס תפילין, הוא כמש"נ להלן סקכ"ו בדעת הראב"ד, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם היו אסורות להוציא טלית המצוייצת, ואין ללמוד מזה שלא כד' השעה"מ. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך יש לדחות, דאף שאמרו בסוגיא דעירובין דלמ"ד דנשים סומכות רשות ל"ה תפילין משוי לדידהו, מ"מ מדרבנן אסורות הן לצאת בתפילין, דומיא דמש"נ ב? בדעת הרמב"ם ודעימי', דהגם דתפילין בשבת וקמיע שאינו מומחה וכלי מלחמה בשבת חשיבי דרך מלבוש, מ"מ כיון שבשבת אינם משמשין למלבוש אסור לצאת בהן מדרבנן, ואך שהתירו לזה משום הצלת התפילין, והרי בלא"ה אף לאיש אסור להוציא תפילין בשבת, והתירו לזה משום הצלת התפילין, וע"כ אילו הי' היתר הוצאת טלית מצוייצת משום קיום המצוה, היתה אסורה אשה מדרבנן לצאת בטלית המצוייצת, ואין מזה מקור כנגד יסוד ד' השעה"מ שדימה דין ציצית למ"ד דנשים אין סומכות רשות לדין תפילין למ"ד דנשים סומכות רשות. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך פשוט דכ"ז הוא למ"ד דנשים אין סומכות רשות, אשר לדידי' י"ל דאף דרשאות ללבוש טלית המצוייצת, מ"מ הוי הציצית משוי לדידהו, אך משא"כ למ"ד דנשים סומכות רשות דלדידי' איכא קיום מצוה לנשים במ"ע שהזמ"ג, הרי דגם אי נימא דאסורות להניח תפילין, ומכח זה הוי התפילין משוי לדידהו, וכמש"נ לעיל סקכ"א בדעת המג"א, מ"מ בציצית שרשאות הן ללבוש טלית המצוייצת ואית להו קיום מצוה בזה, ודאי דאין הציצית משוי, וכמש"נ לעיל סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובעיקר ד' הרשב"א דהא דלמ"ד דנשים סומכות רשות ל"ה משוי לדידהו, הוא משום דדרך מלבוש בחול הוא דהו"ל לנוי, צ"ב דהגם דהנחתןל בחול הוי נוי, אך בשבת דלאו זמן תפילין הוא הרי אי"ז נוי.

    וצ"ל דד' הרשב"א אתיין עם מש"כ לעיל מינה דלמ"ד דנשים סומכות רשות מניחות הן לעיתים בחול, ואשר ע"כ כיון שכאשר מניחות הן בחול הו"ל דרך מלבוש משום דהו"ל לנוי, ע"כ אף בשבת חשיב כדרך מלבוש לדידהו, אך אם אין מניחות כלל בחול, הרי דהגם די"ל דאם יניחו בחול יהא חשוב זה כמלבוש דקיום המצוה משוי לי' כמלבוש, מ"מ בשבת דלי"ב מצוה, אין טעם לחשבו כמלבוש, וז"פ, וד' הרשב"א משלימים זא"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם דעת רוב הראשונים דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, אך דעת הריא"ז בר"ה פ"ד ה"ב דקי"ל דאסורות הנשים לתקוע בשופר בר"ה ולהניח תפילין, עיי"ש, וכ"נ דעת האו"ז ר"ה סי' רס"ו, וגם בדעת הרמב"ם בזה נחלקו האחרונים, ע' שעה"מ שם, ושאג"א סי' ק"ד, וביאור הגר"א או"ח סי' י"ז ס"ב, וברכ"י סי' תקפ"ט ותרנ"ד, שנחלקו בדעתו, וע' בשעה"מ ובברכ"י שם מש"כ בדעת עוד מן הראשונים. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך מאידך נת' במק"א, דממש"כ הראב"ד בהשגות בפ"ג מציצית דאין נשים רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, והנה הרי בפי' הראב"ד לתו"כ שם מבו' דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, וא"כ ממש"כ בהשגות שאין רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, נ' שדעתו דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, וזהו מכוון ההשגה שהשיג על הרמב"ם, עיי"ש בכס"מ דמש"כ הראב"ד דדוקא בציצית שאין בה כלאים. פשוט הוא ולא הוצרך רבינו לכותבו, עכ"ל, אך הראב"ד לטעמי' דלמ"ד נשים סומכות רשות אף רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, וא"כ אי"ז פשוט לאסור והי' להרמב"ם לכותבו.

    גם עי' בשעה"מ שם שלפ"מ שדקדק מד' הרמב"ם שפסק כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, כתב דממה שלא השיג עליו הראב"ד ש"מ שפסק כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, אך להאחרונים שנקטו בדעת הרמב"ם שפסק כמ"ד דנשים סומכות רשות יש לדקדק איפכא. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, די"ל דסוגיא דצ"ו: אתיא כסוגיא דלעיל מינה, דס"ל דטעמא דמ"ד דאסור להציל ב' זוגות הוא רק משום דשבת זמן תפילין, אך אי לאו זמן תפילין שרי לי' להציל ב' זוגות הגם שאי"ז כדרך מלבושו בחול, וה"נ אשה למ"ד דרשאית להניח תפילין מותרת להצילן בשבת, אך לפ"מ דקי"ל כסוגיא דריש פירקין דהא דאיש אסור להציל ב' זוגות הוא משום שלא התירו חכמים אלא כדרך מלבושו בחול, הרי דמה"ט אף אשה אין רשאית להניח תפילין, וז"פ. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, דהנה בפירש"י שם דצ"ה: נ' דמפרש לשנויא דגמ' דהתם, דשאני לגבי מלבוש שהוא רשאי ללבוש בחול כמה דבעי, וע"כ אף שאין דרכו בכך כלל, מ"מ חשיב דרך מלבוש, ומשא"כ ב' תפילין שאסור להניחן בחול משום בל תוסיף, ל"ה זה דרך מלבוש, וכ"ה בחי' הריטב"א שם בטעמא קמא, ולפ"ז ודאי דלמ"ד דנשים סומכות רשות חשיב כדרך מלבוש, אף שאין דרכן להניחו כלל בחול.

    אך מטעם אחר יש לדון לאסור, והיינו דאם אין דרך נשים להניח תפילין. לא חשיב כמלבוש לדידהו, וכמש"נ לעיל סקכ"ד להעיר מסוגיא דשבת דס"ב. דמבו' דאף דבר שהוא מלבוש, מ"מ אם אין דרך ללבשו הוי משוי, ושם הבאנו מש"כ הרשב"א דלמ"ד דנשים סומכות רשות, מניחות הן תפילין לעתים כמיכל בת שאול, אך אי נימא כמשמעות ל' הראב"ד דחשיב שאין דרכן להניח כלל בחול, הרי דמכח זה יש לחשוב התפילין כמשוי, אך למש"נ שם טעם אחר להתיר בזה, יש להתיר גם אין דרך נשים להניח בחול כלל. [↑](#footnote-ref-15)