כסף - זכות המוכר במעות בשנתקיים המקח לבסוף ובשלא נתקיים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

שבט תשע"א

א] יש לדון אם שייך נתינת דמים בתורת דמי מקח קודם שחל המקח, ובפשוטו מהא דמותר לפסוק קודם המקח ולא חשיב זה כהלואה, נ' דמעיקרא ה"ז ניתן בתורת דמי מקח, אך אי"ז מוכרח, די"ל דאף אם ה"ז ניתן בהלואה, מ"מ כיון שהתשלום הוא במקח, אי"ז רבית דאורייתא.

ועי' בד' הראשונים בע"ז בדין יי"נ שנחלקו בהקדים מעות אם ה"ז נאסר, ובד' הרמב"ן והרשב"א שם ובד' הרשב"א בתוה"ב בית ה' סוף ש"ב מבו' להדיא דהוא זוכה במעות מיד קודם שנטל היין, וצ"ע מסוגיא דב"מ דמבו' דאינו זוכה במעות אם אין מעות קונות, וכבר הק' מזה הריטב"א בדס"ג: ובדע"א. והוכיח מזה דאינו זוכה במעות, דאם הי' זוכה במעות מ"ט לא מעל, עיי"ש.

ולכאו' הי' מקום לומר, דבאמת ה"ה זוכה במעות, ואך דכל זכייתו היא בתורת דמי המקח, וע"כ אם לא יתקיים המקח לבסוף בטלה למפרע זכייתו במעות, וע"כ הוא דלא מעל, כיון שעכשיו כשנודע לו שהוא מעות הקדש, ה"ה חוזר בו מן השכירות.

אך באמת עי' בד' הרשב"א במשמה"ב נג: שמבו' בדבריו, דכל שהקדים מעות וזיכה לו המעות, דמי לאומר לחבירו הך לך מנה ע"מ שתתן לי קרקע פלוני, דמנה לא דמי הקרקע הוא, אלא המנה במתנה והקרקע תנאי, והביא כן בשם הראב"ד, ונ' מזה דא"א לזכות מעיקרא בתורת דמי המקח, אלא בתורת מתנה על תנאי, וצ"ע.

והנה אמנם ל' הרשב"א שם, דהו"ל "לדין התירן" כמתנה וכו', ושמא אין כונתו דבאמת הוי זה מתנה, אך אין נ' כן, ויותר נ' דכונתו דהו"ל הלואה ממש, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א דע"א. דלצד זה הוי המעות בהלואה, ומש"כ דהו"ל לדין התירן במתנה, היינו משום דהכא אי"ז מתנה ממש, ולא נתן לו אלא על תנאי שיתן לו המקח, אך מ"מ אי"ז דמי המקח, וע"כ אי"ז נאסר, וכ"נ להדיא בד' הראב"ד שהביא שם, והוא בחי' הראב"ד דס"ג., שכתב גם לגבי ביאה דהו"ל מתנה והביאה היא תנאי המתנה.

ועי' בל' הרשב"א נ. ע"ד להוציאן נתנן מעכשיו ע"מ שיתן לו יין לבסוף, וכעי"ז ל' הרמב"ן והרשב"א דע"א., ויל"פ דכונתם דאי"ז אלא תנאי בעלמא, והיינו דנתן לו המעות עתה בהלואה, ע"מ שיתן לו יין לבסוף.

ועכ"פ גם לפ"ז ניחא קו' הריטב"א, דכיון דההקנאה היא על תנאי שימכור לו, וכ"ז שחזר בו בטלה ההקנאה, ע"כ אינו מועל.

אמנם בד' הריטב"א שם נ' להדיא, דגם אם משך לבסוף, לא קנה המעות למפרע, ז"ל, וא"ת וכו' דהא כיון דמעות אינם קונות פקדון נינהו גבי' עד גמר משיכה, וכי זכי בהו לאחר משיכה שנעשה גבי' יי"נ וכו', י"מ דהאי מקשה סבר דאע"ג דמעות אינן קונות כי מקדים להו הו"ל בתורת הלואה ולאו פקדון נינהו גבי מוכר אלא הלואה ואפילו היכא דאיתנהו בעין ברשותיה, ואי"ז מתחוור יפה לכל הפירושים ז"ל לפי מה שכתבנו בפרק הזהב, אלא דודאי אי מצריך להו הוו הלואה הא כל היכא דאיתנהו בעין פקדון נינהו, עכ"ל, ונ' להדיא, דגם כשמשך לבסוף, לא קני להו רק משעת משיכה, ועד המשיכה הו"ל פיקדון בעלמא, ואף להסוברים דיכול להשתמש בזה, הו"ל כאומר לכי מצטריך לך זכי מהשתא, וכ"ה גם בד' הריטב"א שם דס"ג:, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל, דמש"כ הריטב"א בסוגיין דאין לו לחוש, היינו דכל הא שנתן לו רשות להשתמש בו, הוא רק ע"ד שיתקיים המקח, וע"כ צ"ל דאינו חושש שלא יתקיים.

ומה שחילק הריטב"א בב"מ דמ"ח., דהכא אינו חייב באונסין משום דמדין זכותו הוא סבור להשתמש, נ' דצל"פ דהיינו, דהא דבמעות מותרין חייב באונסין, היינו דבההיא הנאה שנותן לו להשתמש, ה"ה מתרצה להיות לוה עליהן, אך משא"כ הכא שהוא סבור להשתמש מכח המקח, וע"כ לית לי' הנאה שיהא מכחה לוה, דהגם דלפי האמת אין השתמשותו בתורת דמי המקח, אלא כהלואה בעלמא, מ"מ בדעתו הוי זה בעד המקח.

אך בד' התוס' ע"ז דע"א. שכתבו דה"ז נאסר למפרע, נ' דהוי זה זכי' בתורת דמי המקח, וע"כ אף שכבר זכה בזה, ה"ז נאסר למפרע, ומה"ט גופא פליגי ע"ד הרמב"ן והרשב"א דס"ל דאי"ז נאסר למפרע, גם יל"פ דזהו מש"כ התוס' שם דס"ב: דלא תיגמר המתנה וכו', והיינו דכל זכייתה בטלה היא בתורת דמי הביאה, וע"כ אין זכייתה נגמרת עד שתיבעל לו.

עי' עוד במחנ"א קנין מעות סימן י"ב שעמד בזה, דאם כתב הרי"ף דהו"ל הלואה, א"כ מ"ט אם קיבל עליו מי שפרע הוו המעות ברשות הלוקח, וכתב דהוי ההלואה על תנאי שיתקיים המקח, וזה כמש"נ מד' הראשונים בע"ז.

ולכאו' דבריו צ"ע, דאם הו"ל הלואה על תנאי, א"כ מ"ט הוא חייב בשנאנסו, הרי יכול לחזור בו מן המקח, ותו אי"ז הלואה, אך הביאור בזה פשוט, דכיון דהו"ל הלואה על תנאי, ומותר לו להשתמש משום דסתמא דמילתא יתקיים המקח, הרי דמה"ט גם על הצד שלא יתקיים המקח, הו"ל כשואל.

ובאמת נ' דזהו מש"כ הרמב"ן דהו"ל כשואל ול"ה לוה, והיינו דל"ד למעות מותרין דהו"ל לוה, דהתם מעיקרא יהיב לי' ע"ד הלואה בלא תנאי, אך הכא הרי לא יהיב לי' הלואה אלא על תנאי שיתקיים המקח, ואם לא יתקיים המקח אינו נותן לו בהלואה, ואך דמ"מ כיון שהוא רשאי להשתמש בזה הו"ל כשואל, וז"פ.

ולפ"ז נ', דהריטב"א בדמ"ח. שהוצרך לפרש מ"ט ל"ה לוה אלא שואל, עיי"ש, אזיל לטעמי' בע"ז דלא פירש דהו"ל הלואה על תנאי, אלא היינו שנותן לו להוציאו כשירצה, ונתינה זו אינה על תנאי, וע"כ שפיר הי' מקום לדמותו למעות מותרין דהו"ל כלוה, וע"כ הוצרך הריטב"א לחלק בע"א, דכיון שאינו רואה עצמו כנהנה מחבירו, אינו מתרצה להיות לוה מיד, ונת' בזה בדברינו בדין מעות מותרין.

אך בד' התוס' דמ"ג. מבו' דפשיטא להו דאם הוא רשאי להשתמש בזה, הרי דלדעת רב הונא ה"ה מועל, והנה הרי התוס' בדכ"ט. כתבו דכל הא דמעל הוא רק אם הוי כלוה, עיי"ש, ולפ"ז מוכרח דס"ל דאם מותר להשתמש בהן הו"ל כלוה, גם על הצד שלא יתקיים המקח, דאל"כ הרי שפיר ניחא דלא מעל, שהרי הוא חוזר בו אחר שנודע לו שהוא מעות הקדש, והרי דלא ניח"ל למימר דהוי זה הלואה על תנאי, וגם לא ס"ל כד' התוס' בע"ז דע"א. שהוא זוכה בזה בתורת דמי המקח, ובלא"ה ד' התוס' שם לא אתיין עם ד' התוס' בע"ז, שהרי בד' התוס' בע"ז מבו' דהגם דגוי אינו קונה ומקנה בכסף, מ"מ כבר זוכה המוכר במעות, ובד' התוס' בדמ"ג. מבו' דאינו זוכה במעות, (דאין לומר דאסור לו להשתמש שמא לא יתקיים המקח לבסוף, דודאי לא חיישינן שיקבל עליו שכנגדו מי שפרע, והעירוני דגדולה מזו מצינו דמצי להפריש תרו"מ מכח דלא חיישי' שיהא הנותן מחוסר אמנה).

צ"ע בל' הרשב"א במשמה"ב שם, דמשמע בתחילת דבריו ובסוף דבריו, דההיתר בזה הוא משום שבשעה שנתן לו עדין ל"ה היין יי"נ, ומ' מזה דאם הוי כבר יי"נ, הי' לנו לאסור בזה, ואם הוי זה מתנה גמורה לכאו' אי"ז טעם לאסור, אך הרשב"א שם מדמי לה לביאה, והתם לכאו' ל"ש לומר כן, אך באמת גם שם י"ל דבשעה שנתן לה הטלה עדין ל"ה הביאה בעולם, והרי חזינן בד' הרמב"ן דמה"ט ס"ל דאין ללמוד מהתם דאין נאסר כשנתן דמים אח"כ, דהתם שאני דכבר אין הביאה בעולם, וצ"ע עוד בזה.

שוב נתבוננתי שאין ראי' כלל מזה, דד' הרשב"א שם קיימי למה שהביא בשם הרמב"ן לדון במכר יי"נ בהקפה, שהדמים אסורין כיון שבאו בגרמת יי"נ, וע"ז הוא שכתב דהכא שאני כיון דבשעה שזכה עדיין ל"ה זה יי"נ, וע"כ לא חשיב כזוכה בגרמת יי"נ, אך לגבי הדין דיי"נ תופס דמיו, בזה ליכא חילוק אם כבר הי' זה יי"נ או לא, שהרי אי"ז אלא כמתנה ולא חשיב כלל כדמי היי"נ, וכמש"כ הרשב"א שם.

בעיקר ד' הרשב"א שם לגבי נתן לה ואח"כ בא עלי', צ"ע, שהרי בדבריו בחי' דס"ג. מבו' דהביאה היא הדבר הקונה והטלה הוא הדבר הנקנה, וא"כ כשנתן לה הטלה קודם הביאה, הוי זה כמקח בהקפה, וא"כ ל"ד כלל לנותן מנה ע"מ שיתן לו קרקע.

ועי' עוד בד' הרשב"א והריטב"א דס"ג: שדימו הקדים מעות ואח"כ נתן יי"נ לפועליו, לדין נתן לה ואח"כ בא עלי', ולמש"כ שם דנתן לה ואח"כ בא עלי', הוי הטלה הדבר הנקנה והביאה הדבר הקונה, צ"ב הדמיון, ויל"ע בזה.

בד' הריטב"א בדס"ג: מבו' דלעולם הטלה הוא הדבר הנקנה והביאה היא הדבר הקונה, ומה"ט הוא שאינו מתחייב דבר מסוים, ומשא"כ במוכר מטלטלין בעד דינר מסוים, ה"ה מתחייב בדבר מסוים, עיי"ש בדבריו, וזה כמו שכתבו האחרונים לחלק בזה.

ועיי"ש בדבריו בדע"א. שג"כ כתב כן, ופירש עפי"ז דבדורונות הניתנים בעד שיפקחו, הוי הדורונות הדבר הנקנה והפעולה הדבר הקונה, ואילו כשנותנין להן מעות, הוו המעות הדבר הקונה והפעולה הדבר הנקנה, ושכירות פועלים נקנה בכסף.

ומבו' מכל דבריו, ליסוד הדברים שפירשו האחרונים, דאיכא דבר הנקנה ודבר הקונה, וכסף לעולם הוי דבר הקונה ואינו דבר הנקנה, וזהו דינא דהזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, והריטב"א בדס"ג: הביא להך דינא, וזה דלא כמש"כ כמה מן האחרונים לנטות מזה.