חזקת איסור עומדת טעמו דרב הונא ודין סכין שנאבדה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**טעמו דר"ה ודין סכין שנאבדה**

**א. דף י. איתמר** השוחט בסכין ונמצאת פגומה, אר"ה אפילו שיבר בה עצמות כל היום פסולה, חיישינן שמא בעור נפגמה, ור"ח אמר כשרה אימר בעצם נפגמה, בשלמא ר"ה כשמעתיה וכו'. **בפשוטו** מדקאיירי ר"ה בסכין שנמצאת פגומה, אלמא רק מה"ט חיישינן שמא בעור נפגמה, אבל בנאבדה הסכין אין לחוש שהעור פגמה, **והטעם** כתב הרשב"א משום חזקת הסכין, דמיירי הכא בבדק הסכין קודם השחיטה, דהרי חובה היא לבדוק הסכין מפני שסתם סכינין אינן מתוקנין ובחזקת פגומים, ואם לא בדק פשיטא ששחיטתו פסולה, **וכל** נידון שמעתין בא אחר שבדק הסכין, דר"ה חושש ור"ח מכשיר, ומשום חזקת הסכין לא חשש ר"ה בנאבדה אלא דווקא בנמצאת פגומה, דכיון דחזינן לפגם לפנינו חיישינן שהעור פגם, דהרי העור יכול לפגום, וכן דעת רבינו יונה הרז"ה והרא"ש.

**ב. והנה** טעמו דר"ה מבואר להדיא, דהוא כשמעתיה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, **והיינו** דאע"פ שיש חזקת סכין לא נחשב שנודע לך. **והנה** גבי נאבדה כתב הרשב"א[[1]](#footnote-2) "דכיון דבדקינן לה מעיקרא הרי היא בחזקתה **ונודע במה נשחטה קרינן לה** ואפילו לרב הונא", ומבואר דאף דהיא בחזקת איסור, מ"מ כיון דאיכא חזקת סכין נתקיים הדין דעד שיודע לך שהרי נודע, **וצ"ע** א"כ בנמצאת עתה פגומה נמי, הגם שיש ריעותא לפנינו, מ"מ ניזיל בתר החזקה וייחשב שפיר שנודע לך, דהרי לעולם חזקה מהני אף במקום ריעותא כמו דמצינו בכתובות גבי מומין ובתולים, וכן נגע שנחסר וכדאיתא בכולא תלמודא, וצ"ע.[[2]](#footnote-3)

**ג. ובאמת** יש סוגיא בריש נדה דתרתי לריעותא אהני נגד חזקה וה"נ איכא תרתי לריעותא חזקת איסור ופגומה לפנינו, **ויש** מהאחרונים שפירשו כן את דינא דר"ה [עי' בכור שור י: על תד"ה ודילמא]. **אבל** דבר זה מופיע בגמ' בכל מקום [נדה ב: וקידושין ע"ט.] כחידוש אחר משא ומתן ארוך יעו"ש, והכא לא נזכר אלא ר"ה כשמעתיה, ונראה דזהו לחוד סיבה מספקת לחשוש, **וכן** תוס' והראשונים כתבו דהכא לא שייך כלל תרתי לריעותא משום שאינו חסר ואתאי, **וע"כ** דר"ה כשמעתיה הוא הטעם לחוד, **וצ"ב** ענינו וגדרו מ"ט הוא גורם דלא ניזיל בתר חזקת הסכין.

**ד. והנראה** בזה, דאע"פ שאמרינן חזקה במקום ריעותא מ"מ חלוק גדר חזקה עם ריעותא וחזקה בלי ריעותא, **וע"פ מש"כ האחרונים** [רע"א כתובות י"ג:] דיש חזקה ללא ריעותא כגון אדם ששלח גט דתנן בגיטין כ"ח. דנותנים לאשתו הגט בחזקת שהוא חי, דכיון שאין 'מספק' כלל שהוא מת גדר החזקה הוא 'שלא להסתפק', וענינה הוא דין ודאי, והיינו דללא החידוש של חזקה הייתי מסתפק על כל אפשרות שיכולה להיות, וכמבואר בגמ' לק' י: דילפינן חזקה מנגעים, ואף שאין שם שום מספק לומר שהתחסר הנגע, מ"מ כיון שאפשר שהתחסר בעינן לחזקה, אבל גדרה של החזקה הוא לומר דאל תסתפק ואל תחדש ספק שאין לך מספק עליו. ויש עוד דין חזקה בגוונא דיש מספק לפנינו, (ומקורו עי' תוס' י: ד"ה ודילמא, דקרא דנגע איירי גם בגוונא דנמצא אחר זמן הנגע חסר, וא"כ יש לן מספק לומר דכבר נחסר קודם), כגון אלמנת עיסה וכל ספק השקול לפנינו, דאז אין החזקה יכולה לומר דאל תסתפק, דהרי ודאי יש ספק, אלא דין החזקה הוא שאין הספק מוציא ממה שהחזקנו ונמשיך להחזיק את האשה בכשרות כמו שהחזקנו, אבל אינו דין ודאי שהרי החזקה אינה יכולה לומר דאל תסתפק. **ועי"ש** דכתב נפק"מ לנאמנות ע"א דכל מה דאמרינן דע"א אינו נאמן נגד חזקה, היינו דין חזקה הראשון שהוא דין ודאי, אבל דין חזקה דיש ספק מוחלט לפנינו כיון דלא נפשט עצם הספק יכול הע"א להעיד ולפשוט הספק, יעו"ש[[3]](#footnote-4).

**ה. ומעתה** מחוור היטב דברי הרשב"א, דבנאבד הסכין דהיא חזקה ללא מספק לפנינו, (דהעור אינו מעמיד ספק מוחלט אלא אפשרות גרידא), הרי נחשב שנודע לך כי הוא דין ודאי, ואין כאן חזקה נגד חזקה, דאדרבה התקיים תביעת החזקת איסור עד שיודע לך במה נשחטה, דהנה נודע ונתברר במה שחטתי, **אבל** בנמצא פגום הגם דלהסכין עצמה יש חזקת הגוף להמשיך ולהחזיק אותה ככשרה, אבל מ"מ אי"ז בגדר 'אל תסתפק' דהספק מוחלט לפנינו, וכיון שנשאר ספק הרי יש כאן חזקה נגד חזקה, דמצד החזקת איסור צריכים אנו להחזיק שלא נשחטה ומאידך מצד הסכין צריך להחזיק שנשחטה, ולכך הוה ספק,[[4]](#footnote-5) **וזהו** ר"ה כשמעתיה דמחמת החזקת איסור אנו חוששים, אבל אילו לא היה החזקת איסור היינו מכשירים ע"פ חזקת הסכין[[5]](#footnote-6).

# ב

**א. הרמב"ן** בשמעתין כתב דלר"ה דבעינן עד שיודע לך, אין להכשיר שחיטה אא"כ בדק הסכין אחר שחיטה, וגם בנאבדה הסכין חיישינן שמא בעור נפגמה, והוכיח כן מדאמרינן כשמעתיה, והיינו שמעתיה דהתם דבעינן לבדוק הסימנים אחר השחיטה ובלא בדק פסולה, ואע"פ שיש לחלק דהכא איכא חזקה לסכין, א"כ נכשיר בנמצאת פגומה נמי, וכיון דחזינן בר"ה דלא אהני החזקה בנמצאת פגומה להיחשב נודע לך, ה"ה דלא תיהני החזקה בנאבדה, עכ"ד, וכן דעת הרא"ה בבד"ה והר"ן[[6]](#footnote-7).

ב**. ודבריהם צ"ע,** הרי כיון שבדק הסכין יש לסכין חזקת הגוף, וא"כ בנאבדה דהיא חזקה ללא ספק לפנינו יש לה להיחשב כנודע לך ואי"ז סתירה לחזקת איסור אלא אדרבה התקיים ענינה שתובעת "עד שיודע לך" והנה נודע ע"י החזקה, וכמו שנתבאר לעיל ברשב"א. **ותדע** דהכי הוא, דהרי בכל התורה מהני החזקה להוציא מחזקת איסור ונחשב שפיר עד שיודע לך כגון הטובל במקוה [שלא נמצא חסר ולא נבדק אחר הטבילה] סמכינן על החזקה שהמקוה שלם ומוציאים את הטובל מחזקת טמא, וכן בבית המנוגע דכל הנגע הוא ע"פ חזקה מוציאים אנו מכח זה את הבא אל הבית מחזקת טהרה, ולא אמרינן דלא נחשב דנודע לך, וכן בגיטין כ"ח. דשלח גט נותנים לה בחזקת שהוא חי הרי דמוציאים את האשה מחזקת א"א מכח חזקה גרידא אלמא חזקה ללא ריעותא 'ומספק' נחשב שפיר שיודע לך וא"כ ה"נ הכא. וכן הקשה הרשב"א **במשמרת הבית שם**[[7]](#footnote-8)**.**

**ג. והרשב"א** במשמרת שם יצא לחדש ולבאר בדברי הרמב"ן, דבאמת אי היה לסכין חזקה היה צריך להכשיר באבד, **אלא** דהרמב"ן ס"ל דליכא לסכין חזקה של בדוק, דמחמת שחתך את העור אבדה ממנו חזקת בדוק, וז"ל וכי תימא שאני הכא דלר"ה אפילו העור פוגם והרי יש כאן ספק מחמת שנתעסק בעור בין בדיקה לשחיטה אם כן אי"ז מחמת שמעתיה דר"ה דאמר וכו' אלא מחמת עסק העור שאפילו בלא טעמא דבהמה בחייה יש לחוש שמא נפגמה בעור וכו' והויא לה כההיא דרב גידל אמר רב נתנה תבשיל לבנה וטבלה לא עלתה לה טבילה, דהא עור לר"ה כנתנה תבשיל לבנה". הנה הרשב"א מצדד דכדי לקיים את דברי הרמב"ן צ"ל דליכא חזקה לסכין, ומקשה עליו דא"כ אי"ז ר"ה כשמעתיה.

**ד. והנה** עצם ביאור הרשב"א ברמב"ן צ"ב מ"ט באמת לא יהא חזקה, דאף שהתעסק בעור הרי אינו ודאי פוגם אלא ספק, וא"כ דין החזקה הוא לומר שלא נשתנה ולא נפגם[[8]](#footnote-9). **וביאור דבריו** נראה ע"פ מש"כ הרשב"א בדף ט: גבי חולדה שמהלכת ע"ג כיכרות ושרץ בפיה שבטלה חזקתן, כיון דחולדה מהלכת ע"ג, וכן מים מגולין בטלה החזקת היתר שלהם כיון דשכיחי נחשים, וכן סוטה כיון דקינא לה ונסתרה בטלה לה החזקת היתר לבעלה, וביאור הדבר ע"פ מש"נ כבר [מהשער"י] דדין חזקה אינו שלא לשנות מהדין שהיה לפני הספק, אלא הדין שלא לשנות ממה **שהוחזק** לפנינו, **ויסוד** לזה הוא מדברי התוס' דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא הוה חזקה, דחזקה היינו שלא לשנות ממה שהוחזק לפנינו.

**ונראה** דבדברי הרשב"א הנ"ל מתבאר כיסוד זה, ומתבאר נמי דנאמר בהלכה דחזקה **להחזיקה** גם עתה בזמן הספק כמו שהחזקנו אותה, ולכך בגוונא שלא שייך שתהא **מוחזקת** בזמן הספק כמו שהחזקנוה לפני הספק אינה בפרשת חזקה, וכגון אשה שראתה דם וחיישינן שמא ראתה אתמול דין החזקה הוא להמשיך להחזיק אותה בזמן הספק כאינה רואה, [עי' רש"י נדה ב. ד"ה העמד], דגם בזמן הספק היא מוחזקת בעינינו והתפיסה שלנו עליה כמו שהחזקנוה מקודם, **אבל** כאשר הדבר הוא ב'מצב' אחר ממה שהחזקנוהו כגון ככרות שהחולדה מהלכת עליהם ושרץ בפיה, א"כ הם במצב מופקר לטומאה שלא שייך שיהיו מוחזקים לפנינו בטהרה, (והגם שאין לן חזקת טומאה מ"מ כבר אינם בחזקת טהרה), וכן מים כיון ששכיחי נחשים הרי לא שייך שיהיו 'מוחזקים' לפנינו בהיתר, וכן בסוטה שכיון דקינא לה ונסתרה דהיא במצב שונה לא שייך שהיא מוחזקת לפנינו כמותרת,

**ובאמת** יסוד זה כבר מתבאר בסוגיא בגיטין כ"ח. דחולה וזקן יש להם חזקת חי אבל גוסס אין לו חזקת חי, ופשטות הדברים שם דאי"ז משום דין רובא וחזקה רובא עדיף ורוב גוססים למיתה, אלא משום דגוסס הוא 'מצב' אחר ומצב זה מעולם לא הוחזק. **וגדרו** של מצב אחר הוא בכל מקום דגם על הצד שלא היה הצד השני של הספק מ"מ יצא הוא למצב אחר וכגון גוסס דאע"פ שלא מת מ"מ הוא במצב אחר וכן הסוטה אע"פ שלא זינתה מ"מ אחר הסתירה היא במצב אחר, וכן הכיכרות שהחולדה מהלכת ע"ג אינם שמורים אפי' על הצד שהשרץ לא נגע בהם, והוא דבר מובן ומושכל דאיך תהני החזקת מצב זה למצב אחר, או לסוג גוף אחר, ומשא"כ אשה שקיבלה קידושין ספק קרוב לה ספק קרוב לו, דאיתא ביבמות ל"א. דאמרינן בה חזקה ולא אמרינן דהוא כבר 'מצב' שא"א להחזיקה י"ל דהצם אי"ז מצב אחר באשה דהרי על הצד שהקידושין קרובין לה אין כאן כלום וא"כ אדרבה זהו כל ענין חזקה להמשיך ולהחזיקה כבראשונה, ורק כאשר לפי ה' הצדדים היא מ"מ יצאה למצב אחר א"כ לא שייך בה ענין חזקה וכמש"נ.

**ומעתה** חידש הרשב"א בדעת הרמב"ן דה"ה סכין דמתחככת בעור היא 'במצב' שא"א להחזיקה כבדוקה ומתוקנת, ואע"פ שאינו ודאי מ"מ היא מופקעת מלהיות מוחזקת לפנינו בשלימות[[9]](#footnote-10), **וכן** טובל שנתעסק אחר הבדיקה בדברים החוצצים[[10]](#footnote-11).

**ה. אולם** דרך זו מוקשית מאוד וכמש"כ הרשב"א דא"כ מ"ט קאמר ר"ה כטעמיה הרי בלא"ה יש לחוש משום דליכא חזקה, **ועוד** הקשה שם הרשב"א דא"כ ליבעי חכם בין כל שחיטה ושחיטה דהרי חכמים הצריכו בדיקת חכם כדי להכשיר הסכין לשחיטה, וכיון דבטלה חזקתו אחר העור א"כ לפני שחיטת בהמה השניה יצטרכו להביא חכם (ובגמ' בע"ב מוכח דלא בעינן חכם בין כל שחיטה), **ועוד** יש להקשות דא"כ אין משמעות כלל לבדיקת החכם כיון דאחר בדיקתו מתחכך הסכין בעור ומאבד את חזקתו, וכיו"ב הקשה הפנ"י, והסיק שם דצ"ע גדול הבנת הרשב"א ברמב"ן, יעו"ש. **וע"כ צ"ל** דגם הרמב"ן מודה דאיכא חזקת הסכין ואפ"ה לא מהני משום ר"ה כשמעתיה, וב' דרכים נראה בדבר וכמו שיבואר.

**ו. הדרך הראשונה,** (וכן נראה בראש יוסף ד"ה והנה הרמב"ן), דדעת הרמב"ן היא דהעור מצוי לפגום ומחמת כן נחשב לריעותא, דכיון דודאי היתה הסכין בדבר שיכול לפגום אותה נחשב לספק לפנינו ואין החזקה בגדר חזקה ש'אל תסתפק' דע"כ יש כאן ספק אלא היא רק בגדר שאין הספק יכול להוציא את הסכין מחזקתו, **ומעתה** כיון דלא נסתלק עצם הספק הרי אי"ז נחשב דיודע לך (ולא נתקיימה דרישת החזקת איסור דעד שיודע לך), והוה חזקה כנגד חזקה, **וכמו** שנתבאר לעיל בדעת הרשב"א בנמצאת פגומה, כן הוא לרמב"ן אפי' בנאבד, ומבואר מהו ר"ה כשמעתיה דאל"ה היה מהני חזקת הסכין, **וכן** מיושב מ"ט א"צ להביא חכם בין שחיטה לשחיטה, דכיון דלגבי דיני הסכין עצמו נקטינן שהוא בחזקת כשר, לכך א"צ בדיקת חכם, דבדיקת חכם הצריכו חכמים להכשיר ולהחזיק את הסכין לשחיטה, והרי לגבי עצם דין הסכין עדיין היא בחזקת בדוקה, ורק דלגבי אכילת הבשר ודאי יצטרך השוחט לבדוק אחרי השחיטה, משום דהבהמה בחזקת איסור קיימא עד שיודע לך[[11]](#footnote-12).

**ז. ולפי"ז** הא דבעלמא במקוה שלא נחסר אהני חזקת המקוה להוציאו מחזקת טמא, וכן בבית המנוגע להוציא הבא אל הבית מחזקת טהרה, וכן אהני החזקת חי להוציא מחזקת א"א, הוא משום דלא קיים לפנינו ספק בהחלט, והוה חזקה בגדר דאל תסתפק, ונחשב שפיר ש יודע לך ולכך אי"ז חזקה נגד חזקה, ואדרבה נתקיים דין החזקת טמא דעד שיודע לך והרי נודע לי במה טבל.

**ח. ומש"כ** הרמב"ן ואע"פ שיש לחלוק ביניהן משום דסכין כבר בדקו קודם שחיטה וכו' אינו חילוק, דא"כ נמצאת פגומה נמי ניזיל בתר החזקה. **ובפשוטו** דבריו צ"ב הרי שפיר יש לחלק בין נמצא פגום לנאבד, **ולפי"ז** נראה לבאר דהיה פשוט לו דגם עור נחשב ריעותא, וה"ק דאי החזקה נחשבת כיודע לך אע"פ שיש בה ריעותא, א"כ נמצא פגום נמי[[12]](#footnote-13).

**ט. אמנם** דרך זו מחודשת היא לומר דעור הוה מספק עד כדי דהספק מוחלט לפניך ואין החזקה יכולה לומר ד'אל תסתפק', ואף שייתכן כן מ"מ רוב פעמים אינו כן, וכדחזינן שבדר"כ אין העור פוגם. **וכן** יש לעיין דלפי"ז אין כ"כ מובן מהו ר"ה כשמעתיה ודייק הרמב"ן דכוונת הגמ' לומר דהוא ממש כדין בדיקת הסימנים, (ועל זה העמיד הרמב"ן את עיקר דינו), **והרי** עיקר החידוש דמתבאר כאן הוא דגם עור הוה ריעותא ולא נחשב נודע לך, והיכן חזינן דבר זה שם שאע"פ שיש חזקה לא נחשב לנודע לך מחמת העור (ודחוק הוא לומר דלא למד הרמב"ן אלא להשוות הדין בפועל דשניהם צריכים בדיקה אחרי שחיטה).

**י. ולכך** נראה לבאר באופן אחר דלעולם העור לא הוה ריעותא דאינו מצוי שיפגום, והחזקה היא ללא ריעותא וגדרה הוא ש'אל תסתפק', ואפ"ה לא הוה "נודע לך", דדינא דר"ה דבהמה בחייה בחזקת איסור עד ש יודע לך היינו בירור גמור במציאות, ואע"פ שיש לסכין דין חזקה מ"מ לא סגי בהא להחשב שנודע לך במה נשחטה. (ומיושב שפיר ב' קושיות הרשב"א הנ"ל).

**י"א. ומה** שהעמיד הרמב"ן את דבריו לדייק מכשמעתיה דהיינו כמו הסוגיא דלעיל, נראה ביאורו דחזינן בסוגיא לעיל דמחמת החזקת איסור בעינן שיודע לך בירור גמור שנשחטו רובם, **דהנה** במאירי שם וברשב"א בתוה"ב (דף כ"ו) כתבו דללא החזקת איסור היה יכול השוחט לסמוך על בקיאותו דרגיל במלאכתו ושחט רוב, ורק מחמת החזקת איסור אינו יכול לסמוך דכיון דהוא מוציא את הבהמה מאינה שחוטה לשחוטה בעינן דיודע לך, דכשהוא המוציא הוא המחדש ועליו להוכיח בראיה ברורה, **וז"ל הרשב"א** [תורת הבית הקצר בית ב' שער ב דף כח.] הטבח צריך שיבדוק בסימנים לאחר שחיטה לראות אם שחט רובן אם לאו, שהבהמה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך **בביאור** במה נשחטה, **לפיכך** אין הטבח ראוי **לסמוך** בבקיאותו לומר כיון שהחזרתי סכין בכל צד בודאי נחתכו סימנין עד שיבדוק וידע **בבירור**, עכ"ל. **ומבואר** דאע"פ שללא החזקת איסור לא היה ראוי להסתפק אלא היה יכול לסמוך על בקיאותו אפ"ה כאשר בא להוציא מחזקת איסור צריך שידע בברור[[13]](#footnote-14). **ואתי שפיר** מש"כ הרמב"ן דר"ה כשמעתיה דשמעינן מהתם דגם במקום שהיה יכול לסמוך ולא להסתפק כלל, אפ"ה כיון דהוא מוציא מחזקת איסור בעינן ראיה ברורה וה"ה במקום חזקה אע"פ שהיא ללא ריעותא וענינה שאל תסתפק, מ"מ אי"ז ברור גמור במציאות כדי להוציא, ולא נתקיים הנודע לך[[14]](#footnote-15) והוה חזקה כנגד חזקה, ולכך ס"ל לר"ה דחיישינן.

**י"ב. אמנם** לכאו' כל זה אינו דהרי בכל מקום אהני חזקה שאין בה ספק מוחלט להוציא מחזקת איסור, כגון במקוה ובבית המנוגע וחזקת חי דהבעל המגרש, ולא אמרינן דבעינן עד ש יודע לך וכמו שהקשינו לעיל.

**והנראה בזה,** דיש לחלק בין כל הנ"ל לסכין, דבסכין אע"פ שיש חזקה לסכין מ"מ ה'נידון' הוא על הבהמה אם נשחטה, דהשחיטה היא הכח המכשיר ולא שלימות הסכין, ובנידון אם היה בבהמה שחיטה הרי יש לבהמה חזקת אינה שחוטה, והוה חזקה כנגד חזקה, משא"כ בכל הנ"ל שהם בעצמם הכח המכשיר, הנידון הוא אם יש מקוה, ואם יש מגרש, ולכך חזקת הטמא והא"א לא הוה בנידון ואין כאן חזקה נגד חזקה, וכמו שיבואר.

**הנה** בבית המנוגע הוא היותר פשוט דהנידון הוא רק הבית אם הוא מנוגע או לא, והא דהבא אל הבית נטמא הוא דבר דממילא, ולכך אין חזקת טהרתו דהאיש הבא נכללת בנידון, ולא הוה חזקה נגד חזקה. **וכן** צ"ל בחזקת חי של המגרש דאהני להוציאה מחזקת א"א, דגם שם עיקר הנידון הוא בכח המגרש אי יש מגרש או לא, וכיון דיש לו חזקת חי הרי ידעינן שיש מגרש, וחזקת א"א אינה מצטרפת לנידון, אלא ממילא יצאה מחזקתה, ולכך לא הוה חזקה כנגד חזקה. **וכן** צ"ל במקוה, דמקוה הוא כח מטהר ד'מקוה מטהר את הטמאים', והנידון הוא האם יש כאן מקוה או לא, ומה דהאיש טהור הוא ממילא כיון דטבל **במקוה**, ואין החזקת טמא נחשבת חלק מהנידון, ולכך לא הוה חזקה נגד חזקה, **משא"כ** בסכין אין שלימות הסכין הכח המכשיר, אלא השחיטה היא מכשירה את הבהמה ורק דהשוחט בסכין פגומה אי"ז שחיטה אלא קריעה, נמצא דהנידון דידן הוא האם הבהמה נשחטה או נקרעה, ובנידון זה יש חזקה נגד חזקה, דחזקת הבהמה לומר שלא נשחטה וחזקת הסכין אומרת שהסכין שלם והוה שחיטה, (ואע"פ שהסכין עצמו יש לו חזקה שאפשר לקיים שחיטה ע"י מ"מ הנידון הוא האם היה שחיטה או קריעה), **ולא** דמי סכין למקוה דאין טובלים **עם** המקוה אלא טובלים **במקוה**, דהמקוה הוא כח המטהר, אבל בסכין שוחטים **עם** הסכין, דאין בשלימות הסכין כח המכשיר,[[15]](#footnote-16) משא"כ מקוה[[16]](#footnote-17).

**י"ג. ומש"כ** הרמב"ן שאין לחלק בין נמצאת פגומה לנאבדה, וכתבנו דהוא צ"ב דלכאו' יש לחלק, **ולפי דרך זו** יל"פ דעיקר חידוש הגמ' הכא הוא דחזקה לא מהני ליודע לך, דבעינן ברור גמור במציאות, ולכן כתב הרמב"ן דאם נימא דחזקה מהני להחשב יודע לך ואין כאן משום חזקה נגד חזקה, כיון דאדרבה קוים תביעת החזקת איסור ונודע לך במה נשחטה, א"כ אין נפק"מ גדרה של החזקה (אי היא חזקה דאל תסתפק או חזקה עם ריעותא), ואי חזינן דלא מהני ע"כ דליודע לך לא סגי לבוא עם 'דין תורה' אלא צריך ברור גמור במציאות ובלא"ה אינו נחשב שנודע לך, ולפיכך גם אבד הסכין פסולה, וכמש"נ[[17]](#footnote-18).

**י"ד. העולה מן הדברים**, דדעת הרשב"א ודעימיה דרק בנפגם לא נחשב יודע לך כי חזקה עם ריעותא לפנינו אינה בגדר אל תסתפק ואינה נחשבת יודע לך. ובדעת הרמב"ן ודעימיה ישנם ג' ביאורים. **א.** מה שצידד הרשב"א דלדעת הרמב"ן הסכין ב'מצב' שאין בו חזקה כלל. **ב.** לעולם יש חזקה אך ס"ל דגם נאבד הוה חזקה עם מספק לפנינו, ואינה בגדר אל תסתפק ולא נחשב יודע לך. **ג.** דין חזקה שהוא רק חידוש של התורה אינו נחשב יודע לך דבעינן ברור מציאותי גמור.[[18]](#footnote-19)

**ט"ו.** **בטעמו דר"ח** מבארת הגמ' דהוא משום שעצם ודאי פוגם, עור ספק פוגם ספק לא פוגם, הוי ספק וודאי, ואין ספק מוציא מידי ודאי, **ובחידושי הר"ן** ביאר דר"ל דלא נחשב לריעותא. **והנה** לדעת הרשב"א ודעימיה דאיירי בפגומה אתי שפיר, דר"ה החשיבה לחזקה עם ריעותא דאינה נחשבת יודע לך, **ואהא** קאמר ר"ח דמחמת שאסממ"ו אין הצד של העור נחשב כצד, וגדר החזקה הוא 'אל תסתפק' והוה כנודע לך[[19]](#footnote-20), **אמנם** לדעת הרמב"ן ר"ח דמכשיר בנמצאת פגומה ע"כ הוא מכשיר גם בנאבדה וכמש"כ הרמב"ן יעו"ש, א"כ צ"ע דהטעם דאסממ"ו אינו שייך בנאבד דכל מה דלא נחשב ריעותא הוא מחמת התליה בעצם, ועי' ברמב"ן ד"ה והאי לישנא, (במהלך השני) דכתב שם דפשט דבריו דאסמ"ו היינו מידי **ודאי** בדיקת הסכין, הרי דר"ח מעמיד דמשום דהסכין הוא נחשב **ודאי** ולכך אין הספק דעור נחשב לריעותא, וא"כ שפיר נכלל בזה טעם הכשירו גם בנאבד וגם בנמצאת פגומה, דר"ח ס"ל דספק העור אינו מוציא מידי ודאי בדיקת הסכין[[20]](#footnote-21).

**ט"ז. והנה** לבאור הרשב"א ברמב"ן דלר"ה לית ליה חזקת סכין, נמצא דפליג ר"ח בב' דברים נפרדים א' אי יש חזקה לסכין ב' אי סכין פגומה נחשבת לריעותא או דאסמ"ו, וכן לדרך האחרונה ברמב"ן דלר"ה אפי' חזקה מעולה לא נחשבת ליודע לך א"כ ר"ח פליג בב' מחלוקות א' דחזקה שפיר נחשבת ליודע לך ולא צריך ברור מציאותי גמור, ב' דגם בפגום לפנינו אינו נחשב ריעותא משום דאסמ"ו, וצ"ע דהוא נקט בדבריו רק טעם זה ולא נתווכח אם עיקר דינו דר"ה דחזקה לא אהני כלל להיחשב נודע לך, ולכאורה יש לישב ע"פ הרמב"ן הנ"ל דאסמ"ו היינו מידי ודאי בדיקת הסכין, וצ"ע בדבר.

**י"ז. בגמ',** מתיב רבא לסיועיה לר"ה טבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ וכו' שאני התם דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ה"נ העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה, הרי שחוטה לפניך, וכו'. **הנה** כל דברי הגמ' צ"ב טובא, דמה הוסיף בתרוצו שאני התם דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו, והרי כל הנידון לעיל היה אי אסמ"ו מהני נגד חזקת איסור, א"כ ודאי דיש שם חזקת טמא, וודאי דהכא יש חזקת איסור ועל זה בא כל הנידון. ובעיקר צ"ע מה קא"ל הרי שחוטה לפניך והרי הספק הוא על עיקר השחיטה וא"כ כמו דאפשר לומר **'שחוטה לפניך'** כך אפשר לומר '**קרועה לפניך',** וכל מה דלעיל בסוגיא אמרן חזקת היתר הוא בטריפה דאי"ז ספק בשחיטה (לרוב השיטות), ועוד דרש"י מצרף לשחוטה לפניך את זה שעצם ודאי פוגם, והוא צ"ב איך מצטרף לסברא זו ענין אסמ"ו, וכן מהי הסברא והמעלה דבהמה לא איתרעאי והרי יש ריעותא בסכין והוא משליך על השחיטה דהכל נידון אחד, וצ"ע.

**י"ט.** **ואין** אנו באים עתה לבאר גמ' זו אלא רק להעמיד הצורתא דשמעתא. דודאי נראה דשחוטה לפניך אי"ז חזקת היתר[[21]](#footnote-22), אלא דמחמת שעצם ודאי פוגם הרי היא במצב שכבר אינה מוחזקת לפנינו במצב דאינה שחוטה, וזהו ענין 'שחוטה לפניך' והנ"מ כשבגוף הזה אין ריעותא שמורה שאין שחיטה, ויש להאריך בבאור הדבר.

**ונמצא** דטעמו דר"ח בתחילה היה לומר דליכא ריעותא, והכא עיקר דבריו לומר דליכא חזקת איסור. והיינו דכבר נתבאר דדינו דר"ה מיוסד על חזקת איסור, וכן על הא דיש ריעותא בחזקת הסכין, (לרשב"א ולדרך הראשונה ברמב"ן), וא"כ יש ב' אפשרויות במה לחלוק עליו, או לומר דלא נחשב לריעותא ואז הוה לחזקה דאל תסתפק, ונחשב שנודע לך ונתקיים דרישת החזקת איסור, או לומר דליכא חזקת איסור, ובתחילת הגמ' קאמר ר"ח אסמ"ו לחוד, והיינו כמו שביאר הר"ן דר"ל דליכא ריעותא, וממילא הוה כחזקה דאל תסתפק והוה כנודע לך, ואחר דאותיב ר' אבא וכו' מבארת הגמ' דטעמו דר"ח הוא "שחוטה לפניך" דבמצב זה כבר לא שייך לדונה בחזקת איסור - בחזקת אינה שחוטה.

יל"ע דתפו"ל משום שהוא דין אחד גרידא וי"ל אינם סותרות אלא אדרבה קוים הרשב"א שחולק הוא משום שנסתלק הספק וקוים היודע לך ולא משום השורש

היה מקום לחלק בין בהמה ל

למה

מה שהרשב"א קפץ כי ברמה של ריעותא כיון דאינו חסרון ממש

מש"כ הרמב"ן דלא אכפ"ל מפגום הוא משום אסמ"ו – אלא דלא שייך לדון בכלל דיני חזקה דאי"ז הוכרח דאינה בירור - ור"ח בזה שאמר לנו דבר זה הוא אמר לנו שהוא הולך עם כל כללי החזקות.

לכתוב לשון הרשב"א בעמ' ס"ו ד"ה והא הכא "עד שיודע לך בודאי" לתרץ ע"פ הלכות הרמב"ן

העירו על מהלך ב' מחולין מ"ג: דיש ריעותא בסכין וי"ל צריך שתהא אפשרות דאל"כ אמם לכאו' כוונת הגמ' ליותר מזה

1. **תורת הבית** דף ה. ובמשמרת דף ד:. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ובשיעור הקודם** הבאנו דהבינת אדם והשער"י מצדדים בדעת רבינו יונה והרשב"א בסוגיא לעיל דלא אמרינן חזקה כשיש ריעותא, וא"כ ה"נ כיון דיש סיבת פגם מחמת העור והשאלה היא מי פגם העור או העצם ועל זה לא יהני החזקה, **אמנם** אין לפרש כן, חדא, דאי"ז אלא שיטת חלק מהאחרונים בדעת הרשב"א לחוד, אבל ש"ר ס"ל דלעולם חזקה מהני גם כנגד ריעותא, ואנן בעינן לפרש לשמעתין לכל הראשונים, **ועוד** דלא יתכן כלל לפרש כן דא"כ אין צריך ל'ר"ה כשמעתיה' מכח החזקת איסור, דהרי אין כאן חזקה כי לא אומרים חזקה במקום ריעותא, **וע"כ** צ"ל דהכא אי"ז נחשב ריעותא, והטעם דבכל מקום שהריעותא היא מחמת מה דחזינן השתא אינו נחשב ריעותא על הזמן הקודם, וכמש"כ השער"י שם, וה"נ כן הוא אף שהעור הוא יכול להיות סיבת פגם, מ"מ אין הפגם דלפנינו משוי לריעותא לזמן הקודם, וא"כ צ"ב טובא מה אכפ"ל בהא שנמצאת פגומה לפנינו. [↑](#footnote-ref-3)
3. הנה פשוט דחזקה אינה 'בירור' דאין שום טעם דיהא בירור על היום מחמת שכן היה אתמול, וכ"כ השער"י, אלא הוא דין הנהנגה ורק דיש הנהגה דאל תסתפק והוא הכרעה ודין ודאי ויש הנהגה דאינה סילוק הספק וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. **והנה** דעת רבינו יונה נתבאר בשיעור הקודם (במהלך השני) דס"ל דטריפה הוא ספק בעיקר השחיטה, ומ"מ כיון דיש לתלות בצד ההיתר לפנינו ולא בצד האיסור, דין החזקה הוא לסלק את הספק ולקיים את החזקת היתר שהיה לנו בשעה שנשחטה, וא"כ ה"נ נימא הכא. וצ"ל דהכא כיון דעור עשוי לפגום הרי יש לפנינו צד איסור לתלות בו ולא דמי להתם דליכא לפנינו צד איסור כלל, [ועי' רשב"א תוה"ב ט"ז. דהגדיל ואמר דלר"ה עור ודאי פוגם]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ומתבאר** היטב מש"כ הרמב"ם והשו"ע, דאינו אלא דין ספק וכמדוייק בר"ה דאמר **חיישינן**, משום שהוא חזקה נגד חזקה, וכ"כ **רע"א** בשמעתין, **משא"כ** בסוגיא דלעיל דלא בדק בסימנים היא נבילה או טריפה בודאי, משום דליכא חזקה נגד חזקה אלא רק חזקת איסור. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכ"כ** הראבי"ה אלף פ"א וז"ל רבינו שמואל בן נטרונאי מדקדק לאיסור מדקאמר ר"ה עד שיודע לך **במה** נשחטה ולא קאמר עד שיודע לך הכשר שחיטה, ש"מ דאסכין נמי קאמר שנדע בו **הבירור**. והכי מוכח לשון פר"ח שכתב עד שיודע לך **בבירור** שנשחטה שחיטה כראוי בסכין שאין בו פגם. וכן כתב נמי רבינו האלפסי (דף א:) עכ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וז"ל** משמרת הבית ותדע לך עוד דהא טמא מעמידין אותו על חזקתו עד שיודע לך במה טבל, וכו' ואפילו הכי מן הסתם אין חוששין לו ואין מודדין אותו, וטעמא משום דמעמידין אותו על חזקתו דחזקה דאורייתא היא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכן** מש"כ הרשב"א דטובל שבדק עצמו וחפף הוא בחזקת בדוק ונקי, אם שוב נתעסק בדברים אחרים אינו בחזקת בדוק, גם הוא צ"ב מ"ט דלא נחזיקו בחזקתו. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה בדר"כ מצב אחר נעשה רק במקום דהוא רגיל להשתנות כגון גוסס דרוב גוססים למיתה דאי לא היה רוב אלא היה כחולה לא היה נחשב למצב אחר וכן גבי סוטה דכתבו התוס' והראשונים דאין לה חזקה הרי איתא בגמ' כיון דקינא לה ונסתרה רגלים לדבר וכו' וכן גבי חולדה כתב הרשב"א שם דעבידי דנגע דאל"כ לא היה נחשב 'מצב' שאינם שמורים, ומעתה בחידוש הרשב"א הכא להגדיר את החיתוך של העור כנתעסקה הוא חידשו ובאמת אפשר דמה"ט נוקט הרשב"א דאינו כן דלא אמרינן שנעשה מצב שונה אלא אם עור עשוי הרבה לפגום ואינו כן. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ואע"פ** שכתב שם הרשב"א, דלאביי שם אף שהדבר יצא מחזקתו מ"מ יש גם דין חזקה שלא לחדש מקרה, צ"ל דהכא אי"ז חידוש מקרה כיון דודאי נתעסק בעור. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכן** אהני בדיקת החכם לגבי עצם הסכי,ן ועי' רע"א דנפק"מ שאי"ז ברכה לבטלה ואין כאן בל תשחית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ואע"פ** שפגום לפנינו הוא יותר ריעותא, אבל מ"מ תרוויהו אינם בגדר ד'אל תסתפק', ואי חזקה בנאבד חשיבא לנודע א"כ נמצא פגום נמי, ומדלא מהני בנמצא פגום ע"כ דלא מהני בנאבד. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ויש** להביא לזה דוגמא מע"א דנאמן, וכתב רש"י ביבמות פ"ח. דסברא היא דראוי לסמוך עליו ולא לחוש יותר, וז"ל "ודאי פשיטא לן דסמכינן עליה כל זמן שלא נחשד דאי לאו הכי אין לך אדם אוכל משל חברו ואין לך אדם סומך על בני ביתו, והיינו דאף דאפשר לסמוך על ע"א, אבל מ"מ להוציא מחזקת איסור אינו נאמן, ומהלכה זו מתבאר דלהוציא מחזקה צריך ראיה והוכחה, וגם אותו אחד שבעלמא היה ראוי לסמוך עליו מ"מ להוציא בעינן בירור גמור, ה"ה הכא אף שיכול לסמוך על בקיאותו אבל להוציא מחזקה בעינן שיודע לך. [↑](#footnote-ref-14)
14. **אמנם** להלכה [אף לרמב"ן] קי"ל לדינא דדף ט. דצריך לבדוק בסימנים ולא קי"ל דצריך לבדוק בנאבד דנקטינן דבמקום חזקה דאל תסתפק שפיר נחשב דהביא בירור ונודע לך. [↑](#footnote-ref-15)
15. **והגמ'** מדמה לסכין את טובל ונמצא חציצה, דגם שם הוא אותו ענין דיש לו חזקת בדוק ונקי (כמש"כ המשמרת ופשוט), וכנגד זה יש חזקת טמא והוה חזקה כנגד חזקה, דגם שם אין הגברא הבדוק הוא כל הנידון, דאין הנקיות הכח המכשיר, אלא הטבילה במקוה היא המטהרת, ורק דאם יש עליו חציצה אין כאן טבילה, ולכך לנידון אי טבל או לא שפיר יש גם חזקת הטמא, והוה חזקה כנגד חזקה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **והנה** דבר זה שמקוה הוא כח המטהר, ולא שהטבילה עצמה מטהרת והמקוה הוא היכי תימצי שיהיה מעשה טבילה, לכאו' הוא הצד היותר פשוט, וכן מבואר בכ"ד, חדא מדברי הריב"ש שו"ת רצ"ד וז"ל תניא (חגיגה יא) כל בשרו מים שכל גופו עולה בהן וכמה הן, אמה על אמה ברום שלש אמות, וכו' שיהיה כל גופו עולה בהן ר"ל **בטל בהן** מלשון תעלה באחד ומאה, וזהו אמה על אמה ברום שלש אמות. ר"ל שהמקום שיטבול בו האדם המחזיק כל גופו **ושיהיה בטל במים** **שבו** דהיינו אמה על אמה ברום שלש אמות עכ"ל. ועוד דאיתא בגמ' פסחים י"ז דיש דין במקוה שהוא טהור ואינו מקבל טומאה והעמיד הגר"ח הלכ' טומאת אוכלין פ"ז דהוא מדיני המקוה יעו"ש, ויש לשמוע מזה נמי שהמקוה אינו רק היכ"ת למעשה טבילה, **וכן** תנן בסוף יומא מה מקוה מטהר את הטמאים אף הקב"ה מטהר את ישראל, והרי הקב"ה הוא כח המטהר, והמשילו הדבר למקוה, נלמד מזה שמקוה הוא כח המטהר. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ואחד מבני החבורה** שליט"א הוכיח כדרך זו, מדברי הרמב"ן בד"ה ומיהו היכא ששחט, דנראה דלר"ה יש לאסור בבהמה השניה לא רק משום העור דהבהמה הראשונה, אלא גם משום שמא נגע במפרקת, ולדרך הראשונה דהוא משום **דודאי נתעסק** בדבר שיכול לפגום, א"כ **שמא נגע** במפרקת אינו אמור לאסור, אלא ודאי ש"מ כדרך זה דבעינן עד שיודע לך בבירור, וכל שיש אפשרות שנפגם קודם לא נחשב נודע לך.

    **ומבני החבורה** שליט"א עוררו עוד, דהראשונים הקשו דכיון דבדק הסכין בסמוך לשחיטה א"כ יש לתלות לקולא אפי' בנמצא פגום כמו דאיתא גבי טובל שחפף סמוך לטבילה דתולים דבא עליו אחר הטבילה. והרשב"א (ד"ה ולפי מה שפירש), תירץ על זה דסכין אינו כסמוך כיון דע"י העור הוה כנתעסק בדברים החוצצים, [ובאמת צע"ג איך נקט הרשב"א הגדרה זו דא"כ גם בנאבד הסכין יש להחמיר כן תמה הסד"ט קצ"ט ל"ז והניח בצ"ע ובשלמא ברשב"א בחידושיו היה אפ"ל דנקט נוסח זה לדעת הרמב"ן, אבל בתוה"ב ט"ז. נקט כן בפשיטות ושם איירי בשיטתו, והיא תמיהה גדולה], **אבל** הרמב"ן (ד"ה טבל ועלה) לא תירץ כן אלא כתב דמחמת העור לא נחשב 'סמוך', ומדוקדק מדבריו דהעור אינו מצוי לפגום כמו נתעסק בדברים החוצצים, ודלא כמש"כ הרשב"א, [וכן יש לדון אולי יש ראיה גם שלא כדרך הראשונה דהעור מצוי מאוד לפגום עד כדי שנחשב לספק מוחלט לפנינו, אלא דרק אינו סמוך, ואינו מוכרח].**ויש להבהיר** דבפשוטו 'סמוך' ענינו דנחשב חזקה ד'אל תסתפק' ולכך אהני נגד החזקת איסור משא"כ כשאינו סמוך, אבל להנ"ל דלרמב"ן גם חזקה דאל תספק לא אהני להיחשב 'נודע לך' א"כ ע"כ סמוך ענינו דהוא 'ברי', [↑](#footnote-ref-18)
18. **הדין** המבואר שטובל דבדק ונתעסק בדברים החוצצים קודם הטבילה לא עלתה לו טבילה, עי' לעיל שהבאנו מהמשמרת דענינו דאיבד חזקתו, אמנם לדרך הרמב"ן (בין לדרך א' בין לדרך ב') א"צ לחדש דיצא מחזקתו, אלא לעולם איכא חזקה ורק דמשום החזקת טמא אינו יוצא מטומאתו עד דיודע לך, אמנם לקושטא יש לדון דלהלכה (אף לרמב"ן) נקטינן בזה כר"ח להכשיר בנאבד הסכין, והיינו דהחזקה מהני בנאבד ונחשב שפיר יודע לך, וא"כ לכאו' נצטרך לומר דהתם הטעם משום דאיבד חזקתו בזה שנתעסק, וכ"כ החכמ"א כלל ק"כ סי"ב, (אמנם חיתוך העור אינו גורם למצב שנאבדה חזקתו). [↑](#footnote-ref-19)
19. **ואסממ"ו** זה אינו הכרעה בפ"ע, אלא רק סיבה להדין חזקת הסכין, ובפרט לפי מש"כ הראשונים [בעה"מ, רמב"ן, רשב"א ור"ן] דאינו דין אין ספק מוציא מידי ודאי, אלא דין לתפוס את המצוי ולא לתפוס את שאינו מצוי. וצ"ב טובא גדר דין זה הרי סוף סוף מידי ספק לא נפיק וספק דאורייתא לחומרא, ולהנ"ל מבואר דאינו מתיר בפ"ע, אלא קעביד שחזקת הסכין היא ללא ריעותא והוה כנודע לך. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועוי"ל דיסוד מחלוקתם אחת היא דר"ה מחשיב מציאות זו לדרגה של ריעותא ומה"ט אינה חזקה מעולה וכן מה"ט אינה מסתלקת מחמת ה'ודאי' [↑](#footnote-ref-21)
21. **עי'** רגמ"ה ד"ה סכין איתרעאי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)