רשימות בדין השקה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

בד' ר"ת בספה"י מבו' דמעין אינו מטהר שאובין אף לכלים, וכן מבו' גם בד' הרא"ש שפירש כן דעת החולקים עליו, וע"כ הוכיח דלא כוותייהו מהא דמטהר לכלים וכבר תמה ע"ז המשכנו"י שאף הם לא נחלקו רק לאדם, וכאשר כן כתבו התרוה"ד והמהרי"ק, אך בע"כ מבו' מד' הרא"ש שפירש דבריהם אף לכלים, וצ"ב הטעם בזה הרי לכלים הוי זה מעין מעליא ומ"ט לא יטהר שאובין, והרי ודאי מעין מ"ס מטהר שאובין, וא"כ מ"ט מעין כ"ש אינו מטהר.

ועד"ז צ"ע בד' הר"ש, שכתב דא"א שיהא כשר לכלים ופסול לאדם, ונ' מדבריו דקשיא לי' שא"א לחלק בפסול שאובין, וק' שהרי מדאורייתא חזינן דרביעית אינה מטהרת שאובין, הגם דלכלים ודאי היא מטהרת שאובין, והרי דשייך שהדבר יתחלק, ואם קושייתו כמו שפירשו האחרונים משום דבמעין הוי זה רק הלכה במעשה טבילה, הי' לו להקשות כן, ולא להקשות שא"א שיהא כשר לכלים ופסול לאדם.

וע' באמת בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב שדעת מורו דרביעית מקוה מטהרת שאובין אף לטבילת אדם, והרי"ד פליג ע"ז, ונ' דעתו דאין השקה מטהרת הפסול עצמו, אלא שורש דין השקה הוא שה"ז נטפל למקוה ומצטרף עמו, אך ל"מ למה שהמקוה עצמו ל"מ.

ונ' דצ"ל בזה, דהנה ז"ל הרמב"ן בב"ב דס"ה:, אבל מקוה שיש בו ארבעים סאה מים כשרים אינו נפסל בשאובה וכו', ועוד אומר ר"ת ז"ל דאפילו מקוה שאין בו ארבעים סאה מכונסין אלא בהשקה, כגון שיש כאן שתי גומות של עשרים עשרים ולול פתוח מזה לזה ונושקין זה את זה בכשפופרת הנוד שהוא ערוב המקואות, "מקוה שלם מיקרי ולא מפסיל בשאובה", ומביא ראיה לדבריו דתנן בפ' חומר בקדש שמטבילין כלים בתוך כלים לתרומה ואתמר התם דוקא בכלי שיש בפיו כשפופרת הנוד, ותנן נמי בפ"ו דמקואות השדה והתיבה שבים אין מטבילין בהם אלא אם כן היו נקובים כשפופרת הנוד, והרי אותן שבכלי שאובין הן ואעפ"כ כיון שמחוברין למקוה טהורין, ויש שדוחין דהתם כיון שלא נתלשו ולא נשאבו מעולם כשרין אבל משנתלשו ונשאבו ממש אין השקה מועלת לטבול בהן בכשפופרת הנוד, ואין זה נכון, ובתוספתא במסכת מקואות הכי משמע כדאמרן, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמב"ן שנידון ר"ת לא הי' על עצם הדין אם מהני השקת כשפוה"נ בב' מקואות חסירות, דאם הי' הנידון ע"ז, מה הביא ראי' מדין מטבילין כלי בתוך כלי ומשידה ותיבה שבים, וגם א"כ מ"ש נידו"ז לד' הרמב"ן הכא שדן בפסול מים שאובין במקוה שלם, אך באמת להדיא בל' הרמב"ן שכתב, ז"ל, מקוה שלם מיקרי ולא מיפסל בשאיבה", דע"ז הוא שהי' עיקר הנידון, דהגם דהמקוה ודאי כשר, מ"מ שמא לא מיקרי מקוה שלם שלא ליפסל בשאיבה, ומתוך הראיות שהביא הרמב"ן לדין זה נלמד, שהטעם לומר דל"ח מקוה שלם, הוא משום דלטהר שאובין בהשקה בעי' לכל המ"ס, וכיון שבמקוה זה ליכא מ"ס, ל"מ הכ' סאה שבמקוה השני' להצטרף לטהר השאובין, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דכיון דחזינן דמהני השקה לטהר שאובין, א"כ הרי נמצא דאף בהך גוונא דב' מקואות חסירות המחוברות כשפוה"נ, מהני אף הכ' סאה שבמקוה השני' להצטרף לטהר השאובין, וע"כ שפיר חשיב כמקוה שלם שאינו נפסל בשאיבה, וז"ב בדבריו.

אמנם צ"ב כל עיקר הנידון בזה, דמ"ט בעי' שיצטרפו הכ' סאה שבמקוה השני' לטהר השאובין, הרי כיון שמקוה זו כשרה היא לטבול בה ותורת מקוה עלי', א"כ מ"ט לא תכשיר השאובין.

אך אשר מבו' בזה מד' ר"ת, דרק "מקוה שלם" מטהר שאובין, אך מקוה שאינו שלם, הגם דתורת מקוה עליו לטבול בו, מ"מ אינו מכשיר שאובין, ואשר ע"כ הגם דמהני עירוב מקואות לטבול בכל אחת מהמקואות, מ"מ כל אחת בפנ"ע אינה מקוה שלם, וע"כ ל"מ לטהר השאובין, אא"כ נצרף אלי' המקוה השני'.

ואשר לפ"ז נ' דזהו גם ביאור ד' ר"ת דמעין אינו מטהר שאובין אף לכלים, דכיון דלאדם בעי' מ"ס, ואי"ז מעין שלם, אין הוא מטהר שאובין בהשקה אף לכלים.

ולפ"ז נ' דה"נ מדאורייתא דמקוה לכלים סגי ברביעית, מ"מ אינה מטהרת שאובין כלל, משום דאי"ז מקוה שלם, וא"ש ד' הר"ש.

ולפ"ז צ"ל דמעין שאני, דהגם שדן הר"ש לומר דמעין שאין בו מ"ס אינו מטהר שאובין, אך היינו רק לטבילת אדם, ומשום דבמעין ודאי דמעין כ"ש הוי מעין שלם, ואך שדן הרא"ש דאיכא דין נוסף, דכיון דלאדם בעי' מ"ס, ל"מ השקה ליתן כח טהרה שאין בהמטהר עצמו, וע"ז כתב הר"ש שאינו נראה, ועדין צ"ע בזה.

והעירוני שכן נ' בד' הראב"ד גם לגבי השקת מים טמאים, דהנה ז"ל הראב"ד בהשגות רפט"ו מטומאת אוכלין, ומה שאמרו שאין מי הגבא מקבלין טומאה עד שיתלשו, דוקא שיש בהן רביעית כדי להטביל מהן מחטין וצנורות, ואע"פ שהם טהורין במחובר אבל אינן מטהרין מים טמאים בהשקה עד שיהיו שם ארבעים סאה "מקוה שלם", עכ"ל.

והנה בפשוטו מפרשים ד' הראב"ד, דהא דאינם מטהרין מים טמאין הוא משום דמדרבנן ביטלו לרביעית דמקוה, ומ"מ כלפי טומאת עצמן לא ביטלו רבנן תורת מקוה, אך זה סתום בל' הראב"ד.

ויותר נ' בל' הראב"ד, דמדינא הוא כן דאע"פ דהוי מקוה לטהר מחטין וצינורות, וע"כ אית בי' לדינא דמקוה מים יהי' טהור שאינו מקבל טומאה, מ"מ לטהר מים אחרים בעי' "מקוה שלם", וע"כ מקוה שאין בו מ' סאה אינו מטהר מים טמאים אחרים אף מדאורייתא, וזה ממש כמש"נ בדין טהרת מים שאובין בהשקה דאין מים שאובין נטהרין בהשקה למקוה רביעית ואף מדאורייתא דאיכא ע"ז תורת מקוה למחטין וצינורות, כיון שאי"ז "מקוה שלם".

אך במשנת ר"א סי' כ"ט סקכ"ג לא פירש כן ד' הראב"ד אלא כונתו דמדרבנן אי""ז מטהר המים הטמאין, ועיי"ש שהוכיח שמתחלק הדין בין המים עצמן לבין לטהר אחרים, ממש"כ הרמב"ם שם דאפי' היו שאובין, (אך בפשוטו לדעת הרמב"ם גופי' אי"ז כלל משום תורת מקוה),

ונ' שהוא מוכרח כן בדעתו, שהרי דעת הראב"ד דמקוה רביעית סגי לטבילת ידים, והרי שאף מדרבנן איכא תורת מקוה על רביעית, ונ' דזה גם יסוד שיטתו דל"מ עירוב מקואות אם אין בכל א' רביעית, והרי דאף מדרבנן איכא תורת מקוה על רביעית, וא"כ ודאי מן הדין הוא שאין מקבלין טומאה, דכיון דמקוה הוא לטבילת ידים, ודאי איכא ע"ז לדינא דמקוה מים יהי' טהור, וא"כ קשיא דמ"ט אינו מטהר מים אחרים, הרי תורת מקוה עליו, ולא ביטלו רבנן לזה, ובע"כ כמש"נ דלגבי לטהר מים אחרים מן הדין בעי' מקוה דמ' סאה, ודו"ק.

ועדין צ"ע רב לבאר הגדר בזה, וצ"ע.

ויש להוסיף, דהנה בד' הראב"ד סימן ג' שינויי מהד' 32 מבו' דמדאורייתא מקוה שיש בו רביעית ונפלו לתוכו מים שאובין אין פוסלין אותו כמקוה שלם, ולכאו' הוא דלא כמש"נ, אך נ"פ דהראב"ד לטעמי' דכלל לא ס"ל לדין השקה, אלא עיקר הדין הוא דאין השאובין פוסלין היכא דאיכא הכשר בלעדי השאובין, וע"כ אף בכה"ג יש להכשיר.

ויש להוסיף מקור דדינא דנתן סאה ונטל סאה אי"ז משום דין השקה, שהרי אמרו בגמ' זבחים דכ"ב. דאף במי כיור איכא לדין זה, והתם לכאו' ל"ש כלל דין השקה, שאי"ז מקוה כלל, ובע"כ דזהו דין אחר ומדין ביטול ברוב.

אך למסקנת הראב"ד דה"ז מועיל אף כשיש רוב פסול כל שיש רוב שיעור מקוה מן הכשר, צ"ב הטעם בזה, ובהכרח דהלכה היא זו, והלכה זו נאמרה לגבי מקוה ולגבי מי כיור, ולא נאמרה לגבי רביעית, וצ"ב.

ומאידך יש לסייע ממש"כ הראב"ד דבעירוב מקואות ליכא לדינא דנתן סאה ונטל סאה, ובחזו"א תמה ע"ז בתרתי, חדא דהרי השאובין מושקין למ' סאה, ובדעת הראב"ד צ"ל דאין שאובין נטהרין בהשקה רק בזריעה, ואזיל הראב"ד לטעמי' דעירוב מקואות ל"מ למעבד ב' המקואות כחדא, וע"כ ס"ל דרק בדהוי מקוה א' הוא דאף השאובין כשרין, ומשא"כ בב' מקואות, וביותר, דהרי בב' מקואות בעי' שיהא רביעית כ"ה שיהא ע"ז תורת מקוה, ומה"ט נמי בעי' שלא יהא שאוב, הגם שיש לחלק ביניהם, שהרי חזינן לגבי קבלת טומאה במי גבאים, דלדעת הראב"ד בעי' רביעית, ומ"מ מ' בדבריו דאף שאובין אין מקב"ט, ואשר ע"כ אין נכשרין השאובין בהשקה.

אמנם אם זה הטעם, לכאו' לא נתישב מ"ט לא יוכשרו השאובין בהשקה, היכא שיש במקוה זה רביעית, דכבר איכא ע"ז תורת מקוה, אך נ', דכ"ה דל"מ השקה להכשיר מקום שאינו מקוה, ה"נ ל"מ להכשיר שאובין שאינם מקוה, הגם דאיכא מקוה במקום זה, ודו"ק.

אך עוד צ"ע דמ"ט רביעית זו עצמה לא תכשיר את השאובין, וי"ל דהרי להראב"ד אם נתן ונטל יותר מרובו פסול, והרי דלא פקע פסול השאובין, וע"כ בהא דבעי' "רביעית" לעירוב מקואות, בעי' שיהא כולו ממים כשרין, אך אי"ז מתישב, שהרי מפורש בד' הראב"ד דאם תחילה נ"ס ונ"ס ואח"כ באו המים לעוקה שבצדו ה"ה מצטרפין לרביעית.

ואשר מוכח מזה כמש"נ, דרק מקוה שלם מטהר בהשקה, וע"כ רביעית דעירוב מקואות דאי"ז מקוה שלם, וכדחזינן בשיטת הראב"ד דבעי' שיהא רביעית בכל א', אי"ז מכשיר בהשקה, וזה ממש כהס"ד דר"ת, ואך דר"ת דחה לזה משום דשאובין נטהרין בהשקה, אך לדעת הראב"ד דאין שאובין נטהרין בהשקה, ע"כ נמי אינם נטהרין כשנפלו למקוה המעורב, וז"ב.

וע' חזו"א שדן כנר' לומר כן, ואך שכתב דממתני' דג' מקואות מוכח דאף כשאין מ"ס במק"א ה"ז מכשיר מים שאובין בהשקה, אך למש"נ ל"ד, דהתם חשיבי כמקוה א', וע"כ שפיר ה"ז מכשיר מים שאובין בהשקה, והתם ג"כ ל"ב שיהא רביעית במקוה השני, ומשא"כ בהשקה כשפוה"נ דאי"ז כמקוה א', ל"מ מקוה א' להכשיר שאובין שבשני, וכמש"נ.

והאמנם הנה בד' ר"ת מבו' דאם אי"ז נכשר בהשקה, אף ה"ז נפסל בריבוי מים שאובין, אך בד' הראב"ד מבו' דאי"ז נפסל בריבוי מים שאובין, הגם דלמש"נ לי"ב לדין השקה.

ונ' דהראב"ד לטעמי' אזיל, שהרי ה"נ מבו' בד' הראב"ד דרביעית דכלים מדאורייתא אין נפסלת בריבוי שאובין, הגם שלדעתו ל"מ רביעית להשקה, וכמש"נ בדעתו, ובע"כ הטעם דהא דאין מקוה נפסלת בריבוי שאובין אי"ז משום השקה, שהרי הראב"ד מתחילה ס"ל דאם נחסר משהו ממ' סאה נפסל המקוה, ומ"מ אין המקוה נפסל בריבוי שאובין, ובע"כ דהוא משום דאין השאובין פוסלין היכא דאיכא הכשר בלעדיהם, וע"כ אף רביעית זו המצורפת למקוה אין נפסלת בשאובין, וז"ב.

ויש להוסיף, דהנה לדעת הראב"ד דשאובין אין נטהרין בהשקה, צ"ב ממטבילין כלי בתוך כלי, אך נ' דהרי לא נזכר התם דבעי' שיהא רביעית, ובע"כ דכל שהכלי הוא בתוך המקוה חשיב כמקוה א' ול"ב רביעית, אשר לפ"ז התם גם ה"ז נטהר בהשקה, וז"ב.

אך אי"ז מתישב כ"כ, דמד' הראב"ד שחילק בין חורין לבין עוקה, נ' דכל דבעי' כשפוה"נ בע"כ דאי"ז מקוה א' אלא הוי ב' מקואות, ולפ"ז תיקשי דהתם מ"ט אי"ז נפסל בשאיבה, וי"ל.

ואין לומר דהתם כיון שהכלי בתוך המקוה ל"ח כלל שאיבה, דאכתי תיקשי מדינא דמטבילין כלי אגב מימיו, אך ע"ז י"ל דכלי טמא שאני, דבכלי טמא ודאי ל"ב שיהא בתוכו רביעית, דאטו א"א להטביל במקוה כלי קטן שאינו מחזיק רביעית, וז"ב.

אך זה מחודש דה"ז מועיל אף בשיש בו מים שמחוץ למקוה, ויל"ד בזה מכמה טעמים.

ויש להוסיף בדעת הראב"ד, דלפי שיטתו דאין השקה לשאובין, תיקשי ממתני' דהמקואות טהורין, והרי דמהני השקה לשאובין, ובאמת קשיא דהרי לא עדיף זה מנתן סאה ונטל סאה דפסול.

ונ', דהגם דל"מ השקה לפסול שאובין לטבול בו, מ"מ לפסול ג' לוגין מהני השקה, וכדחזי' דה"ז מצטרף למ' סאה, וגם למה שפירש הראב"ד מתחילה דאי"ז מצטרף אם איכא רוב שאובין, מ"מ פסול שאובין לג' לוגין פקע מיני', ויל"פ הטעם, או דלענין זה מהני השקה, או דכיון דרגע א' פקע הפסול, תו ליכא "נפילת" ג' לוגין ואי"ז פוסל, וזהו הא דתנן דהמקואות טהורין, דאם יוסיף עליהם מ' סאה יהיו טהורין, וי"ל גם דסגי שיוסיף עליהן רוב או מחצה על מחצה, והיינו משום דלדעת הראב"ד במהדו"ב דאף ה"ז מצטרף הגם שיש רוב שאובין, צ"ב הטעם בזה, ונ' בביאורו דדינא דשאובין אין משלימין הוי זה כעין פסול ג' לוגין, והיינו דהגם דפחות מג' לוגין אין פוסלין, מ"מ הן עצמן פסולין להצטרף, וע"ז מהני ההשקה, וא"כ ה"נ יועיל בהאופן הלזה, אך נתחדש לפ"ז בדין נתן סאה ונטל סאה יותר מרובו דפסול, דיועיל אם יוסיף מעט מי גשמים, וצריך בדיקה בזה.

בד' הראב"ד מבו' דברבי' והמשכה ל"מ אם ירבה אח"כ מים שאובין בהמשכה שירבו על המי גשמים, וע' גדו"ט שתמה על הפוסקים שלא כתבו כן.

אך נ' דכ"ד הראב"ד הם לטעמי', והיינו משום דלדעת ש"ר, ע"י דאיכא רבי' והמשכה ואיכא ע"ז תורת מקוה, תו ממילא הוו אף השאובין כמחוברין ופקע מינייהו פסול שאובין, וחשיב שכל המקוה אינו שאוב, וגם כל המים שיבואו אח"כ יפקע מינייהו פסול שאובין, וע"כ ודאי יש להתיר בכה"ג.

וכל ד' הראב"ד הם לטעמי' דע"י דהוי מקוה לא פקע מיני' תורת שאובין, אלא ה"ז מקבל הכשר המקוה, וע"כ אף אם ריבה שאובין רבים אין המקוה נפסל, וע"כ נמי נתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו, משום דע"י הזריעה למקוה חייל על השאובין הכשר להצטרף למקוה היכא שרובו כשר.

ולפ"ז נ', דע"כ לדידי' היכא דאיכא רבי' והמשכה, ונפלו עוד מים שאובין, ל"ש לומר דיתכשרו ע"י זריעה, שהרי נתבאר דלהכשר זריעה בעי' מקוה שלם, וע"כ הכא דליכא מקוה שלם רק בצירוף השאובין שהמשיכום, ל"מ חייל הכשר על השאובין הנוספים אלא בה במידה שהי' הכשר על השאובין המשלימים לשיעור מקוה, וכיון ששאובין אלו דינם דהכשרם הוא רק בדאיכא רבי' דכשרים, ה"נ השאובין הנוספים הוי זה דינם, וע"כ כל שרבו שאובין אלו על הכשרים נפסל המקוה, ודו"ק.

ועכ"פ הרי דלפ"מ דקי"ל דלא כהראב"ד, שפיר ניחא דאין הריבוי דהשאובין פוסל, וז"ב.

ונ' להוסיף בדעת הראב"ד, דהנה מצינו בדעת הראב"ד כמה חידושי דינים, ונ' דכולם הוו לטעמייהו בגדר השקה.

חדא דנתן סאה ונטל סאה פסול מדינא, ב', דל"מ השקה בין מקוה דכשרים למקוה דשאובין, ג', דאף באופן שנתערבו השאובין והוכשרו, מ"מ אם יוציאם מן המקוה חזרו לפסולן.

ונ' דהוי זה לטעמי', דס"ל דהתירא דשאובין אי"ז כד' הרא"ש שנזרעו ופקע פסולן, אלא היינו שכיון שהן מצורפין למקוה, חייל עלייהו הכשר דמקוה זו, וע"כ הן ראויין להצטרף למקוה זו, ואשר ע"כ ל"מ ההשקה אחר שנפסקו מן המקוה, דכל ההכשר הי' רק כ"ז שהן מצורפין, וע"כ נמי נתן סאה ונטל סאה פסול, כיון דלא פקע פסולן מינייהו.

ונ' דע"כ נמי אין הכשר השקה בב' מקואות המעורבות, דכיון דדעת הראב"ד דהתם לא חשיבי כמקוה א', אלא הוו ב' מקואות, ול"מ זה אלא להשלים לשיעור, הרי ממילא דל"ש בזה כלל הכשרא דהשקה, דכל ענינו הוא דהוי חלק מהמקוה הכשרה וע"כ הוא דאף השאובין כשרין.

והרי הרא"ש שכתב דאף השקה מהניא לשאובין, פירש הטעם משום זריעה וזה ל"ש להראב"ד.

וביותר, שהרי לדעת הראב"ד בתחילה דאם ריבה על המקוה שאובין ה"ז נפסל, ודאי ל"ש השקה למקוה אחר לטהר שאובין, ואשר ע"כ גם לפ"ז שחזר בו הראב"ד הוא רק משום דמקוה שלם אינו נפסל בשאובין, וע"כ ה"ז מכשיר לכל השאובין הבאין עליו, וזה ל"ש במקוה שהשיק לו.

ועוד, שהרי אף למהד' האמצעית הי' דעת הראב"ד דאם ריבה שאובין ל"מ אם מיעט משהו ממי המקוה דכבר אי"ז מקוה שלם, וה"נ הוא בהשקה דכלל ליכא מקוה שלם במקוה השני' לדעת הראב"ד דאי"ז מצרף ב' המקואות, וז"ב.

אך לפ"ז יצא דלא כמש"נ להלן דמהני השקה אף למקוה אחר כל דאית בי' רביעית כשרה, ולמש"נ בדין דלא יהני, ויל"ע בזה.

בד' הראב"ד בביאור סוגיא דזבחים, צ"ב, דלכאו' מל' הסוגיא מבו' דהחיסרון הוא ד"לרביעית" אינו משלים, ואילו למש"נ נמצא דהוי זה דין אחר דמקוה שאינו שלם אינו מכשיר שאובין בהשקה.

ועוד דאטו נימא דב' מקואות שיש בכל א' כ' סאה ומעורבין כשפוה"נ, ונתן סאה ונטל סאה ה"ז פסול, וזה לא מצינו, וגם א"כ אי"ז כלל דין דלרביעית אינו משלים, וכמו שעמדנו לעיל.

ואין לומר דבאמת הוי דין אחר דלרביעית דמקוה לא נאמר התירא דנתן סאה ונטל סאה, שהרי להדיא אמר ר"פ דאם קדח ממנו רביעית כשר, והרי דמהני התירא דנתן סאה ונטל סאה גם לגבי שיעור רביעית.

ונ' לבאר, דלעולם שורש הדין הוא דמקוה שאינו שלם ל"מ להכשיר שאובין, וע"כ אי"ז משלים לרביעית, ואך דמ"מ הרי ה"ז מחובר למקוה שלם, ובדין שהמקוה השלם יכשירנו, ואף דאין שאובין נכשרין בהשקה, אך הרי נת' דהטעם הוא משום דליכא ע"ז תורת מקוה ודמי לפחות מרביעית, אך הכא דאיכא רביעית בדין שיוכשר.

והא דל"מ זה להכשיר, נ' דכיון דהשקה כשפוה"נ ל"מ להשלים לשיעור רביעית, אף ל"מ להכשיר השאובין לענין זה שיצטרפו לשיעור רביעית, ומשא"כ לענין שיעורא דמ"ס דמהני השקה כשפוה"נ להצטרף למ' סאה, אף מהני להכשיר השאובין שיצטרפו למ"ס, דבה במידה דההשקה מועלת, אף היא מועלת להכשיר השאובין, ולגבי דין דאין בכח ההשקה עצמה לפעול, אך אין היא מועלת להכשיר השאובין, ודו"ק היטב.

בטעם ששינה הראב"ד פירושו בטעמא דאם לא נטל רובע רביעית ה"ז כשר, דמתחילה פירש דמקוה שלם הוא, ואח"כ פירש משום דאינם משלימין, נ' דאזיל לטעמי', שהרי בתחילה ס"ל דאף במקוה שלם שאינו נפסל בריבוי שאובין, מ"מ אם נחסר משהו ממ' סאה מהכשר ה"ז פסול כיון שיש רוב שאובין, ושוב חזר בו דאינו נפסל אא"כ אין בו רוב מ"ס מן הכשרים, ולפ"ז נ' דמתחילה שפיר פי' הטעם משום דמקוה שלם הוא, והא דמ"מ ה"ז נפסל כשנטל, הוא משום דטעמא דמקוה שלם הוא ל"מ להכשיר בשנטל???.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בהקו' ע"ד הרשב"א מעריבה, צ"ל דכל ד' הרשב"א הם לטבול בכלי, אך לטבול במים שמחוץ לכלי שפיר המים שבכלי משלימין, דכל עיקר הדין הוא דאין הטבילה במים שבכלי, אך שפיר יכולין מים אלו להצטרף ולהשלים.

אך צ"ב, דא"כ מ"ט אין טובלין אף בכלי, הרי כ"ה דאם יש מקוה שלם חוץ לכלי טובלין אף בכלי, ה"נ בדין דכל שהמים שמחוץ לכלי תורת מקוה עליהם, יטבלו אף בכלי.

ונ' דזה מתפרש ע"ד מה שמצינו בד' הרמב"ן בשם ר"ת, והיינו דל"מ דין השקה להכשיר אף המים שבכלי, אלא השקה למקוה שלם, אך כל שאי"ז מקוה שלם ל"מ השקה להכשירו, ודו"ק.

בד' הר"ש לגבי גיסטרא, מבו' דהא דמקוה אינו מקב"ט אי"ז משום דינא דמקוה מים יהי' טהור, אלא משום דהוא מחובר.

גם מש"כ הגר"ח דהא דמהניא השקה הוא משום דינא דמקוה מים יהי' טהור, אין נ' כן בד' הרא"ש בכ"ד דמפרש דהוא משום זריעה.

וכן נ' גם ממש"כ הראשונים לחלק בין דיני עירוב מקואות לדיני השקה, דהגם דאיכא עירוב מקואות מ"מ לי"ב דין השקה, ואם טהרת השקה הוא משום דחייל ע"ז שם מקוה לכאו' ל"ש כלל לחלק כן, ואם מהני לעירוב מקואות והוי חלק מן המקוה, א"כ ממילא דפרחה טומאתו, ובע"כ דהא דבהשקה פרחה טומאתו דין אחר הוא.

גם בדעת הראב"ד מבו' דכלל לא פקע פסול שאיבה, שהרי דעתו דנתן סאה ונטל סאה פסול, גם דעתו דהטביל סגוס שיש בו ג"ל שאובין והעלהו פוסלין שאובין אלו, ועד"ז גם בשיש בשערו ג' לוגין.

גם ס"ל דהשקה ל"מ לטהר שאובין, והיינו ג"כ לכאו' משום דלא ס"ל לדין זריעה, דהרא"ש שכתב דהשקה מהניא לפסול שאובין הוא משום דין זריעה, אך להראב"ד הוא רק משום דה"ז מצטרף להמקוה ואי"ל לההכשר דהמקוה, וע"כ ל"מ זאת בהשקה.

ונ' טפי, דהראב"ד לטעמי' דל"מ השקה בדליכא רביעית, וע"כ מה"ט גם ל"מ השקה לשאובין דליכא ע"ז תורת מקוה.

אך אכתי יתכן דכ"ז הוא משום דס"ל דדין השקה אי"ז משום זריעה, אלא משום דחייל ע"ז הכשר המקוה, וע"כ היכא דלי"ב שיעור מקוה לא חייל עלי' כלל הכשר המקוה.

ונפ"מ בזה דלפ"ז היכא דאיכא רביעית, שפיר מהניא השקה, וזה כמש"נ במק"א דמה"ט היכא דאיכא טפי מרביעית ונתן ונטל כשר עד רביעית, עיי"ש מש"נ הטעם בזה.

לד' הראב"ד נ', דטעמא דבעירוב בעי' שפופרת הנוד ולא סגי בטופח, הוא משום דהוו ב' מקואות אף אחר דאיכא נקב ביניהם?, ולחבר ב' מקומות ל"מ טופח, ורק במקום א' הוא דמהני טופח