מזוזה סי_ כב סימן רפט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / מזוזה

סימן רפט

**בא לקבעה, יניחנה בשפופרת של קנה או של כל דבר, ויקבענה במקומה.**

מכאן מוכח שכשנותן מזוזה בתוך שפופרת אי"ז חציצה, ובפתחי תשובה (ס"ק ב) הביא מהנהגת הגר"א דאין ליתן את המזוזה בתוך קלף וכדומה כדי שלא יהיה חציצה, וסיים בפת"ש בצ"ע. ובאמת בשו"ע מוכח שאין בזה חציצה. וכתב במזוזות ביתך (בביאור הלכה) ששמע מהחזו"א ששמועה זו ודאי אינה נכונה, דמבואר להדיא בגמרא ב"מ (קב.) שנותנה בתוך קנה [וכמו שהביא בביאור הגר"א ס"ק א]. ולעניין הלכה אף שיש מחמירים בזה, מ"מ אי"צ להחמיר ומנהג העולם שלא להחמיר.

**ויברך אקב"ו לקבוע במזוזה, ולא יברך בשעת כתיבתה.**

והוא גמ' במנחות (מב:) שכל מצוה שאין עשייתה גמר מצותה אינו מברך אלא בשעת גמר מצותה, ולכך אין מברכים על כתיבת המזוזה. ובספר מזוזות ביתך (ס"ק ב) הביא מהשדי חמד (ח"ג מערכת המ"ם כלל קלא) שאם קבעה חרש שוטה וקטן או עכו"ם פסולה, וממילא צריך להוריד את המזוזה ולקובעה מחדש. וכן כתב בשבט הלוי (ח"ב סי' קנח) שודאי אם קבעה חש"ו פסול משום שעיקר המצוה היא בשעת קביעת המזוזה, והוכיח ממה שפסק השו"ע לברך בשעת קביעת המזוזה והיינו משום שאז גמר המצוה. והוסיף שכן מוכח בתרגום שתרגם 'וכתבם על מזוזות ביתך' (דברים ו ט) ותכתובנון על מזוזין ותקבעינון בספי ביתך, וא"כ פשטא דקרא הוא שיש ציווי על קביעת המזוזה.

אלא שהוא עצמו הביא ממהרש"ג שפסק שאם קבעה גוי כשירה, משום דס"ל שעיקר המצוה הוא שיהא מזוזה בבית ולא קביעת המזוזה, וכתב שם לחלוק עליו. ועי' גם בשד"ח שם שהביא מספר תרשיש שמסיק שאם קבעה גוי כשירה.

ובאמת כיון שעיקר הנידון הוא אם עיקר המצוה היא קביעת המזוזה או שתהא מזוזה בביתו, לכאורה נראה מוכח בפוסקים שהעיקר הוא שהמצוה שתהא מזוזה בביתו, וכדמוכח במגן אברהם (סי' יט ס"ק א) שכתב שאם קבע מזוזה קודם שדר בבית יברך אקב"ו לדור בבית שיש בו מזוזה (הובא לעיל שיעור א), ומוכח שהמצוה היא שתהא מזוזה בביתו ולא קביעת המזוזה. וכמו כן עולה מתשובת רע"א (סי' ט) שודאי עיקר המצוה הוא שיהא מזוזה בביתו, עד שרצה לחייב אדם לברך כל פעם שנכנס לביתו אף שאינו קובע אז את המזוזה שם.

ועי' בתשובת רע"א שם שהביא מהברכי יוסף שביאר למה באמת מברכים רק בשעה שקובע המזוזה בביתו ולא כל פעם שנכנס לביתו, כי תקנת חכמים היא לברך דוקא בזמן שעיסוקו במצוה, ולכך מברך לקבוע מזוזה שהוא גמר העסק במצוה [ובזה ביאר למה אינו מברך כל פעם שנכנס לביתו]. ומכח זה חולק הברכי יוסף על המג"א ודעתו שודאי אין לברך אקב"ו לדור בבית שיש בו מזוזה כי אין מברכים על מצוה כשאינו עוסק בה. וכמו שמצינו בהלכות ציצית (סי' ח סעי' טז) שאם לבש הציצית ולא היה יכול לברך כגון שלבש קודם זמן ציצית, ימשמש בציצית, והיינו משום שאין לברך בלא שמתעסק במצוה, אף שעיקר קיום המצוה אינו במעשה לבישת הציצית אלא שיהא לו ציצית בבגדו. וכמו"כ איתא בהלכות תפילין (סי' ל סעי' ג). ועי' לעיל (שיעור יג) שכבר הבאנו שבספר מזוזות ביתך (ס"ק ד) כתב שיש להסתפק אם במזוזה סגי במשמוש, משום דלא דמי לציצית דבציצית עושה מעשה הלבישה כל רגע [וכדמוכח מהל' כלאים שחייב על כל התראה, אף שלא הוריד וחזר], ולכך מהני המשמוש כי עי"ז נחשב כמתעסק במעשה הלבישה, אבל מזוזה שאינו לובש אפשר דלא מהני המשמוש. ועי' באגרות משה (או"ח ח"ד סי' ז) שנוטה לומר יותר מזה, שכל הדין למשמש בציצית ובתפילין אינו מעכב, שאינו בא אלא להיכר, ועיקר הברכה הולך על מעשה הלבישה שמתחדש כל רגע כמו שמצינו בכלאים.

ויסוד זה שכתבנו שהמצוה היא שיהא מזוזה בביתו ולא קביעת המזוזה מוכח נמי מדברי המג"א סי' כא (ס"ק ב) במה שחולק על האר"י שמוכח מדבריו שבכל רגע מקיים המצוה. וכן מבואר בתוס' ב"ק (נו:) שביארו שמי שיש לו מזוזה על פתחו אינו נפטר משאר מצוות מדין עוסק במצוה דאינו עוסק אלא מקיים המצוה ומוכח שהמצוה היא שתהא מזוזה בפתחו.

ועפ"י מה שנתבאר שקיום המצוה הוא שתהא מזוזה בביתו, ממילא נראה שאפילו קבעה חש"ו או עכו"ם אין כאן מזוזה פסולה, ואינו צריך להסיר המזוזה ולחזור ולקובעה. והשבט הלוי על כרחך הבין שהמצוה עצמה היא בקביעת המזוזה, דאילו בשביל ברכה לבדה אין דין להסיר המזוזה. אכן ברור לכו"ע שלכתחילה אין לתת לחש"ו ועכו"ם לקבוע המזוזה, דעכ"פ יפסיד הברכה.

ובספר דעת קדושים כתב לדון אם יכול ליתן מזוזה אצל חבירו בעל כרחו, ומסיק שם שמקיים המצוה אע"פ שהוא בעל כרחו, ויל"ד אם יכול לברך, ועי' בספר מקדש מעט שכתב שיכול לקיים המצוה בעל כרחו. וגם מזה מוכח שאין המצוה בקביעת המזוזה אלא שתהא מזוזה בביתו.

ובאחרונים כתבו לדון לגבי אשה אם פסולה לקבוע מזוזה דכיון שנשים ליתנהו בכתיבה אפשר שאינה בקביעות מזוזה. אכן עי' בשבט הלוי (שם) דחה שודאי אשה יכולה לקבוע מזוזה עי"ש.

ולעניין הלכה אם חש"ו קבעו את המזוזה, לפי מה שביארנו בארוכה אי"צ להחמיר להוריד המזוזה ולהחזירה, אולם הגר"ש ואזנר החמיר בזה וכן הגרח"ק שליט"א החמיר בזה [ולכאורה היה ראוי להחמיר בזה, אלא שמצד שני אם אי"צ להחמיר אין להוריד מזוזה ממקומה בסתם דהא מבטל עצמו מן המצוה].

ובנוסח הברכה: כתב השו"ע שיברך 'לקבוע מזוזה', ובביאור הגר"א הביא מהירושלמי שיברך 'על קביעת מזוזה', ובסו"ד ציין לדברי הרא"ש פרק קמא דב"ק. ועיי"ש ששם כתב הרא"ש לבאר מתי אומרים על ומתי אומרים ל.. וביאר שאם היא מצוה נמשכת אומרים ל'. וריב"ם ביאר שכל שאפשר לעשות ע"י אחר אומרים 'על'. והנה השו"ע פסק שאומרים 'לקבוע' ולא 'על קביעת' ומבואר כדעה ראשונה, שהטעם שהיא מצוה נמשכת שייך גם במזוזה, אבל לפי הטעם השני שכל שאפשר ע"י אחר אומרים 'על', לכאורה מזוזה אפשר לעשותה ע"י אחר ולמה אומר ל'. והגרח"ק כתב שבאמת אם יעשה ע"י אחר יאמר 'על' ואח"כ (במהדו' ג') חזר בו הגרח"ק וס"ל שאין לשנות הנוסח, וכן כתב רע"א בגליון על שו"ע יו"ד סי' שה (ס"ק טו), ובדרך אמונה מסכת תרומות פ"ב בציון הלכה תכב דייק מהחזו"א שאין משנים נוסח הברכה אם מברך ע"י שליח, וכן פשטות השו"ע שאין לחלק בין עושה עפ"י עצמו לבין עושה בע"כ.

הקובע ב' וג' מזוזות יברך ברכה אחת לכולם, ולכתחילה לא ידבר וכמו שמבואר לגבי שחיטה. ואם דיבר, הנה לגבי שחיטה מצאנו הרבה אחרונים שס"ל שיחזור לברך, והתבואות שור כתב שיצא ויחזור ויברך, מיהו למעשה אין נוהגים לחזור לברך, ויש להחמיר שלא לברך.

ואם יש לו ב' מזוזות בשתי בתים, הגריש"א הורה שלא לברך אם לא הסיח דעתו. כמו שמצאנו בטלית (משנ"ב סי' ח ס"ק לג) והביאו במזוזות ביתך בביאור הלכה.

ואם מוריד המזוזה ואח"כ נותן פעם שניה, עי' לעיל שיעור יג מה שנתבאר בזה בארוכה. וכן נתבאר שם מהו שיעור הזמן שמסיר את המזוזה ועדיין לא יברך. ועוד נתבאר שם הדין במי שהחליף את המזוזה היינו שמוציא את שלו ונותן אחר אם יברך, שבפשטות היה נראה לברך, אכן דעת הגריש"א שלא יברך ודימה זה למי שמחליף צציות בבגד שנסתפק בביאור הלכה (סו"ס כה) אם יברך, ומזוזה דומה למחליף ציציותיו, שאין לו מצוה אחרת דכל שעה המצוה היא להטיל ציצית בבגד זה, וה"נ במזוזה כל הזמן מחוייב הבית הזה במזוזה ואין כאן מצוה חדשה, ועי' בשיעור לעיל שם מה שכתבנו בזה.