אותו ואת בנו 1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

פרק אותו ואת בנו

דף עח.

***אותו ואת בנו נחשב מחוסר זמן לגבוה***

גמ' אותו ואת בנו במוקדשים. ויש לדון האם נידון הגמ' דיש איסור שחיטה בבהמת קדשים כמו חולין או דהוא דין מפרשת קדשים.

הגמ' פ: מקשה באותו ואת בנו בקדשים, ללקי נמי משום לאו דמחוסר זמן. ומסקנת הגמ' דרחמנא נתקו לעשה [ועיי"ש ברש"י ותוס' וראשונים ביאור המסקנה]. ומבואר דאף פסול מטעם זה. ובפשוטו הך מחוסר זמן הוא כיון דאינו זמנו, מצד איסור אחר עי"ז חל דין שאינו ראוי לקרבן.

בתוס' לעיל מ. סוד"ה חייב הקשה השוחט בשבת וזרק דהורצה, שיחשב מחוסר זמן וכמו אותו ואת בנו, ותי' דשבת לא חשיב מחוסר זמן דאינו אלא משום דאין עשה דקרבן יחיד דוחה שבת. עכ"ל. ומבואר דס"ד דאף איסור שבת חיצוני יחשב מחוסר זמן. ויל"ד בכוונת התי' האם חזר בו מיסוד זה. או דבעינן שיהא איסור בחפצא. או רק איסור דקדשים.

וברמב"ן פ: [וכן בר"ן] ביאר הא דאף אותו ואת בנו אמרי' הכתוב נתקו לעשה, דכיון דפסקיה קרא אינו בכלל לאו [דלא ירצה] דקדשים. א"נ דריש באותו ואת בנו גופיה נתוק לעשה, דתניא בספרי מנין לשוחט אותו ואת בנו שהוא בלא ירצה ת"ל ירצה [וזה כעין הדרשה בגמ' דידן]. ומשמע דכל הא דחשבינן ליה מחוסר זמן הוא מכח הך דרשה.

והגרי"ז [תמורה ו:] כתב דאינו משום שנאסר שחיטתו אלא משום דכתיב בפרשת קדשים והוא דין מיוחד בקדשים [ודן מזה ההאם שעיר המשתלח שם קדשים עלה].

***עשה דוחה מחוסר זמן***

ובתוס' ד"ה מנין. ואין לומר וכו' ס"ד דאתי עשה דפסח ודחי ל"ת, דהא מחוסר זמן איכא ל"ת ועשה. וכוונת תוס' לגמ' [פ:] דהכתוב נתקו לעשה, ויש עשה דמחוסר זמן באותו ואת בנו, אף לפני שיש ילפותא דנוהג במוקדשין. [וזה דלא כרמב"ן].

והקשה החתם סופר דאי לא הוה כתיב בעניני קדשים הוה כמו שחיטה בשבת דאינו בגדר מחוסר זמן אלא איסורא דרביעה עליה, ולא היה עובר בעשה דמיום השמיני. ותו אי אמת דהוה מחוסר זמן הוה כבעל מום, ולא שייך עשה דפסח ידחה וצ"ע. והאחרונים הביאו ראיה לזה מדברי תוס' מנחות מט: דאם קודם דלתות ההיכל פוסל, לא שייך עשה דוחה ל"ת.

ובקה"י [ס' כא] ובקובץ הערות [ס"ס ז' בהשמטות עמ' 23] תי' דהא דאותו ואת בנו קרי מחוסר זמן הוא משום הלאו דאותו ואת בנו וכיון דהלאו נדחה תו לא הוה מחוסר זמן. ובזה תוך ז' הוא מחוסר זמן מצד עצמו, משא"כ אותו ואת בנו דנוהג אף בחולין.

אבל הקשה המנחת חינוך [רצג יא] דא"כ אף עשה דמחוסר זמן נפקע, כיון דאינו מחוסר זמן מצד עצמו אלא משום לאו דאותו ואת בנו, ונדחה לאו דאותו אות בנו. ותי' ר' אלחנן לפי דברי תוס' קידושין לד. דהיכא דאיכא עשה אף הלאו אלים, ולכן אינו נדחה.

ובראש יוסף ובמסורת הש"ס הקשו דעשה שיש בו כרת ידחה ל"ת ועשה, וכדברי תוס' זבחים לג: ד"ה לענין. ועוד כתב המנחת חינוך דלדברי הרשב"א [כתובות מ] דעשה דוחה ללאו הבא מכלל עשה, ידחה דהוה כב' לאוין.

***אותו ואת בנו במוקדשים***

בגמ' יומא סד. מבואר דמחוסר זמן דאותו ואת בנו פוסל בשעיר המשתלח, ודחייתו לצוק זהו שחיטתו. ודנו [ע' תוס' ד"ה דחייתו] דהדחייה אינו מתיר כלל. ומה שייך לדמותו לשחיטה. וע' בס' רשימות שיעורין דהאריך בזה.

עי' בראשונים דנו אי סוגיין קאי רק לר' שמעון דשחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה. ובקובץ הערות [סו ד] הקשה כיון דשחיטה שאינו ראויה לאו שמה שחיטה הרי לא עבר כלל על הלאו, וא"כ היאך אפשר דיעבור על או"ב בקדשים. וכתב וצ"ל דלהכשיר הקרבן א"א, דאם הוא כשר שוב הוה שחיטה ומחוסר זמן. ועוד תי' דהתורה אסרה לשוחטו, בכל אופן שיצוייר שחיטה. ועי"ז הוה מחוסר זמן. ואף שבפועל אין אופן דישחוט ויעבור.

במשנה

חולין בחוץ שניהם כשרים. רש"י כתב משום דבעי למיתני סיפא. ועי' תוס' [הו' בדף פ.] דחידוש המשנה דאינו נאסר משום לא תאכל כל תועבה ודרשי' כל שתעבתי לך הרי הוא בבל יאכל, וכגמ' לקמן קטו.

***איסור כל שתעבתי, גלי רחמנא***

[עיי"ש לקמן קטו. [כל העמ'] הגמ' מקשה כמה איסורין ליתסר משום כל שתעבתי. עי' ב' פירושים ברש"י ד"ה לא אמרה וכו' וה"ה דמ"ל, דהוא משום שנעשה ע"י האיסור. וללישנא אחרינא שכיון דאסרתו שעה אחת אסורה לעולם. וע' בתוס' ד"ה חורש ב' גרסאות בתי' הגמ'.

רש"י הקשה דאם כן החורש בשור וחמור והמרביע כלאים יאסר. וע' תוס' ד"ה חורש בסו"ד דתי' דתליא אם ניכר בו האיסור. וע' רש"ש שתי' דבישול בשבת אינו עצם האיסור, אלא שמחמת השבת אוסר המלאכות. ונסתפק באותו ואת בנו. ובחתם סופר כתב דבשבת המלאכה אינו עצם התועבה אלא על השביתה. והדבר המבושל הוא רק יוצא מהתועבה, ובזה גלי קרא דאינו בכלל כל תועבה. ומיניה ילפי' בק"ו לשאר יוצא מן האיסור. ותמה על תוס' שהקשו].

גמ' קטו. אותו ואת בנו ליתסר, ותי' מדאסר רחמנא מחוסר זמן לגבוה מכלל דלהדיוט שרי. עי' משנה למלך [איסו"מ ג' ח'] דהפרי חדש הוכיח מכאן דמחוסר זמן תוך ז' מותר להדיוט. ונחלק עליו דכוונת הגמ' גבי אותו ואת בנו גופיה, דנחשב מחוסר זמן לגבוה, מדאפקיה רחמנא לאותו ואת בנו לגבוה [וכהמשך הגמ' דידן]. ובדין מחוסר זמן דתוך ז' בהדיוט נקט דתליא אי ידעינן דכלו לו חדשיו.

***אי עביד לא מהני***

רע"א כתב דיש חידוש נוסף בסוגיין דלא אמרי' בשוחט אותו ואת בנו אי עביד לא מהני. ובפרמ"ג [ס' טז ש"ד ג' ד"ה וראיתי] הקשה אמאי אל אמרי' אי עביד לא מהני. ותי' דמעשה גופה לא אסרה תורה אלא יום הוא שאסור, [וכמו שהביא מס' ידי אליהו גבי שחיטה בשבת]. וסיים ומיהו בלאו הכי ל"ק דמדאסר רחמנא לגבוה מכלל דלהדיוט שרי.

ובקובץ הערות [עד ג] כתב [במבשל בשבת] דלא שייך אעל"מ אלא כשהאיסור בתוצאה, אבל כשרק המעשה נאסר ואילו היה שייך היתר שחיטה ללא מעשה שחיטה היה מותר ל"ש אי עביד לא מהני. עוד כתב [אות ד'] דשחיטה לא תליא באדם, ואינו יכול לשחוט ולהתנות שלא יחול ההיתר, ולכן לא שייך אעל"מ.

ועי' תוס' תמורה ד: [ד"ה רבא] דצרם אוזן בכור לא שייך אי עביד לא מהני דלא גרע מאילו נפל מעצמו דשרי, ומזה הטעם ניחא למה לא נאסר צרם אוזן בכור מכל שתעבתי לך, די"ל דדוקא בבשר בחלב נפיק מיניה הואיל ואפי' נפל ממילא הבשר נאסר, אבל צירם ממילא מותר. וכעי"ז כתב תוס' בכורות לד. מי קניס, דהא יש בו מום. [ובתוס' קטו. ד"ה כל תי' באופן אחר].

***אסור ביומיה***

הראשונים הביאו בשם בה"ג דהשוחט אותו ואת בנו אסור לאוכלו באותו יום. והרא"ש [סי' ה'] הביאו מקור לזה מהגמ' פב דמי שקדם נשכר. וברמב"ן כתב דהוה קנס דרבנן וכמו מעשה שבת. ודנו בזה הפוסקים [טז ג'] לפ"ז האם נאסר רק לו או אף לאחרים. וע"ע בדברי חמודות [ס' ה'].