בורר
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

יום ועש"ק קדושים כ"ז ניסן תשס"ח

**א**

א] ביצה די"ד:, הבורר קטניות ביו"ט, ב"ש אומרים בורר אוכל ואוכל וב"ה אומרים בורר כדרכו בחיקו בקנון ובתמחוי אבל לא בטבלא ולא בנפה ולא בכברה, ובגמ' שם תניא אמר ר"ג בד"א כשהאוכל מרובה על הפסולת אבל פסולת מרובה על האוכל דברי הכל נוטל את האוכל ומניח את הפסולת, פסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, לא צריכא דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא.[[1]](#footnote-2)

ופירש"י, ז"ל, מי איכא מאן דשרי ואפילו לטלטלו, והא בטילי ליה מיעוטא לגבי רובא והוה ליה ככולי' פסולת ולא חזי, דנפיש בטרחא, שישנו דק והכי קאמר בד"א בזמן שטורח האוכל מרובה על של פסולת הוא דקא אמרי ב"ה נוטל פסולת דמעוטי בטרחא עדיף, אבל אם טורח הפסולת מרובה על של האוכל דברי הכל כו', עכ"ל, וכעי"ז פירשו התוס' שם.

אמנם התוס' בשבת דקמ"ב: פירשו להיפך, ז"ל, על כן נראה לר"ת דטעמא משום דכי אוכל מרובה על הפסולת הוה פסולת כבטל לגבי רובו ומותר ליטלו מן האוכל ולזורקו, אבל פסולת מרובה על האוכל לא בטיל ליה פסולת לגבי אוכל וכו', והא דמוקי לה בספ"ק דביצה כגון דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא אאוכל קאי ולא אפסולת ולפירש"י קאי אפסולת ולא אאוכל.

והיינו שלדעת רש"י ותוס' בסוגיין ס"ד דאיירי כשהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא, וע"ז פריך דמי איכא מאן דשרי, הרי אפי' לטלטל את האוכל אסור דבטל ברוב הפסולת, ומשני דאיירי שהאוכל מרובה בשיעורו, ואך דהפסולת מרובה בטירחא, וע"כ שפיר מותר לטלטל את האוכל, והא דאסור לברור את הפסולת הוא משום דטירחתו מרובה.[[2]](#footnote-3)

ולדעת התוס' בשבת ס"ד דאיירי בשהפסולת מרובה על האוכל בטירחא ובשיעורא, וע"ז פריך דפשיטא מי איכא מאן דשרי, וכמש"כ המהרש"א בסוגיין דלדעת רש"י ותוס' בסוגיין גרסינן מי איכא מאן דשרי, ולדעת התוס' בשבת גרסינן "פשיטא" מי איכא מאן דשרי, הרי ודאי לא הותר לו לברור את הפסולת, כיון שהיא מרובה בטירחא ובשיעור, ומשני דאיירי דהאוכל מרובה בטירחא ואך דהפסולת מרובה בשיעורה, וס"ל לרשב"ג דאפ"ה לא יברור את הפסולת, דכל הא דשרי לברור את הפסולת ולי"ב משום טלטול מוקצה, הוא רק משום דהיא בטלה לגבי אוכל, ובכה"ג שהיא מרובה על האוכל אינה בטלה לו ואסור לטלטלה.[[3]](#footnote-4)

ב] והנה בשו"ע סימן תק"י כתב, דהבורר קטניות ביו"ט בורר כדרכו וכו', בד"א כשהאוכל מרובה על הפסולת אבל אם היתה הפסולת מרובה על האוכל בורר את האוכל ומניח את הפסולת, ואם היה טורח בברירת הפסולת מן האוכל יותר מטורח ברירת האוכל מן הפסולת אעפ"י שהאוכל מרובה בורר את האוכל ומניח את הפסולת, וכתב הרמ"א, ולוזים ובטנים שנשתברו ועדיין בקליפיהם לא מקרי הקליפה פסולת כיון דאורחייהו בהכי ועדיין מעורבין.

והט"ז שם תמה ע"ד הרמ"א, ז"ל, הג"ה זו שלא בדקדוק דאע"ג דבאשר"י כתוב ג"כ כל' זה מ"מ אין פי' דלא יהיו פסולת כלל דודאי קרוים הקליפות פסולת אלא דהטור כתב לפי שיטתו דבפסולת מרובה אסור לטלטל משום דהאוכל בטל ברוב והוה ככולו פסולת ע"ז כתב דבלוזים ובטנים מותר עכ"פ בטלטול ולא בטיל האוכל וכו', וכאן בשו"ע שפסק כדברי הרמב"ם דגם בשאר פסולת לא בטיל אוכל ברוב הפסולת אין חילוק בין לוזים ובטנים לשאר פסולת כלל וכו', שו"ר דגם רש"ל וכו, ואין לזה שום סברא דכיון דבטירחא תליא מילתא ודאי צריך שיברור מה שיש טירחא מועטת, ועד"ז תמה המג"א שם, ז"ל, צ"ע דהטור כ"כ לשיטתו שכתב אם הפסולת מרובה אסור לטלטלו וע"ז כתב דלוזים שרי לטלטל, אבל השו"ע פסק כהרמב"ם דלעולם שרי לטלטלם אלא שיש חילוק בברירה וא"כ מ"ש לוזים ובטנים משאר מינים דהא אפי' בב' מיני אוכלין שייך ברירה כמ"ש סי' שי"ט, וביש"ש כתב וז"ל וכו' וצ"ע וכו', וע"ק כיון דחיישינן לטירחא למה לא נחשב גבי לוזים לטורח לכן נ"ל דגם בלוזים יברור באיזה ענין שקל יותר לברור, עכ"ל.

והנה מבו' בדברי הט"ז והמג"א שפירשו דדינא דסוגיין דהיכא דהפסולת מרובה בטירחא בורר את האוכל, איסור טירחא שנו כאן, ואשר זהו שתמהו ע"ד הרמ"א והמהרש"ל, דאף אי נימא דבלוזים ובטנים שנשתברו ועדין בקליפיהן לא חשיבא הקליפה כפסולת ולי"ב איסור ברירה, מ"מ כל שטורח ברירת הקליפות מרובה צריך לברור את האוכל כדי למעט בטירחא.

והנה לפי דבריהם פשוט, דכ"ה שאמרו בסוגיין דאם הפסולת מרובה בטירחא צריך לברור את האוכל, ה"נ אם האוכל מרובה בטירחא ואין הפסולת מרובה בשיעורו צריך לברור את הפסולת כדי למעט בטירחא, וכ"ה בתו"ד המג"א שכתב דיברור באיזה ענין שקל יותר לברור, וכ"ה להדיא בט"ז שם סק"ב, ז"ל, אבל אם כמות הפסולת והאוכל שוין והאוכל הוא דק אז אסור לברור האוכל כמו שיש איסור לברור הפסולת אם הוא דק, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד, ז"ל, בד"א כשהאוכל מרובה על הפסולת שיש יותר טורח בברירת האוכל מתוך הפסולת מבברירת הפסולת מתוך האוכל לפיכך "הצריכו אותו לברור הפסולת" כדי למעט בטורח ביו"ט וכו' אבל אם כמות האוכל הוא שוה לכמות הפסולת ויש יותר טורח בברירת האוכל מברירת הפסולת צריך לברור את הפסולת מתוך האוכל כדי למעט בטורח ואם האוכל והפסולת שניהם שוין בכמותן ובטירחתן הרשות בידו לברור איזו שירצה, עכ"ל.

ג] וצ"ע רב בזה, דהנה תנן בשבת דקמ"ב: האבן שע"פ החבית מטה על צדה והיא נופלת היתה בין החביות מגביה ומטה על צדה והיא נופלת, ובגמ' שם, מאן תנא דכל היכא דאיכא איסורא והיתרא בהיתרא טרחינן באיסורא לא טרחינן, אמר רבב"ח אמר רבי יוחנן רשב"ג היא, דתנן הבורר קטנית ביו"ט וכו' ותניא אמר רשב"ג בד"א שהאוכל מרובה על הפסולת אבל פסולת מרובה על האוכל דברי הכל בורר אוכל, והא הכא דכי אוכל מרובה על הפסולת דמי, הכא נמי כיון דאי בעי למישקל לא משתקיל ליה יין עד דשקיל לה לאבן כפסולת מרובה על האוכל דמי, ע"כ.

והנה הרי לפ"מ דמוקמי' בסוגיין לפירש"י ותוס' בסוגיין דהא דתניא דבפסולת מרובה על האוכל דברי הכל בורר אוכל, היינו בשמרובה הפסולת בטירחא, הרי מבו' בסוגיית הגמ' בשבת, דהא דכה"ג אסור לברור את הפסולת, הוא משום דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, והרי דאי"ז איסור טירחא בעלמא, אלא דינא הוא דבאיסורא לא טרחינן, אך באופן שיהא ריבוי הטירחא בברירת האוכל דהוא התירא, יהא מותר לבררו.[[4]](#footnote-5)

ובביאור דין זה דבאיסורא לא טרחינן, מ' מסוגיא דהתם דמדמי' לה דה"נ אסור לטלטל את האבן שע"פ החבית, דהוא משום איסור טלטול מוקצה, שהרי הפסולת הויא מוקצה והי' לנו לאסור לברור הפסולת משום איסור טלטול מוקצה, ואך שהותר לבררה משום דהוי זה תיקון האוכל, וכמו שפירש החזו"א סימן מ"ז סקט"ו, ז"ל, דאוכל המעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון האוכל ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה, עכ"ל, ובזה ס"ל לרשב"ג שלא הותר טלטול המוקצה לצורך תיקון האוכל, אלא היכא שזהו האופן הראוי לתיקון האוכל, דברירת הפסולת היא מועטת בטירחא, וע"כ הדרך הראוי' לתיקון האוכל הוא ע"י ברירת הפסולת, אך כל שברירת הפסולת היא מרובה בטירחא ואי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, הדר דינא דאסור לברור הפסולת משום איסור טלטול מוקצה, וזהו דמדמי' התם, דה"נ אסור להסיר האבן מע"ג החבית, הגם דהוי זה תיקון היין שבחבית, משום דבלא"ה יהא צריך אח"כ להגבי' לחבית, וע"כ אם בא מתחילה ליטול האבן הו"ל מפיש בטירחא, ואי"ז האופן הראוי לתיקון היין שבחבית, וכה"ג לא הותר טלטול מוקצה, ועי' היטב בתורי"ד ובחי' הרמב"ן הרשב"א הריטב"א בשבת שם שמבו' כן.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז הרי נמצא, דרק בפסולת מרובה בטירחא הוא שאמרו דאסור לברור אותה, אך היכא שהאוכל מרובה בטירחא, שפיר מותר לברור אותו, שהרי לא נתחדש בסוגיין איסור טירחא בברירת דבר שטירחתו מרובה, וכל הא דאסור לברור את הפסולת בשטירחתה מרובה, הוא משום איסור טלטול מוקצה, אך האוכל שאינו מוקצה, מותר לבררו אף בשטירחתו מרובה, וז"ב.

והדברים מפורשים כן בד' רש"י בשבת שם, ז"ל, בורר כדרכו, נוטל פסולת ומניח אוכל "אם ירצה", עכ"ל, והרי דגם לדעת ב"ה שרי לברור את האוכל, ורק אם ירצה מותר לו לברור את הפסולת, והנה הרי לפ"מ דמוקי לה רשב"ג איירי בשברירת האוכל מרובה בטירחא, ואפ"ה מותר לברור את האוכל, אך יש לדחות דד' רש"י קיימי לדעת ת"ק דפליג על רשב"ג וס"ל דשרו ב"ה לברור את הפסולת אף בשטירחת ברירת הפסולת מרובה, ולפלא שלא הביאו האחרונים לד' רש"י.

ונמצא עוד לפ"ז, דכל הך דינא דבפסולת מרובה על האוכל בטירחא בורר את האוכל, הוא רק בפסולת שהיא מוקצה, אך בפסולת שאינה מוקצה כגון שהיא מאכל בהמה או בב' מיני אוכלין דזה שאינו חפץ בו חשיב כפסולת וכל כה"ג, שפיר מותר לברור את הפסולת אף שטירחתה מרובה, והרי בלא"ה מבו' בפירש"י ותוס' בסוגיין דאיירי הכא בפסולת שהיא מוקצה.

ד] ולפ"ז הרי מיושבים היטב ד' הרמ"א, דלעולם י"ל דבלוזים ובטנים שנשתברו ועדין בקליפיהן שייך איסור ברירה, ואפ"ה מותר לברור את הקליפות אף באופן שה"ז מרובה בטירחא, שהרי הא דהיכא דברירת הפסולת מרובה בטירחא בורר את האוכל, אי"ז כלל משום איסור ברירה ולא משום איסור טירחא, אלא הוא משום איסור טלטול מוקצה, דכה"ג דברירת הפסולת מרובה בטירחא לא הותר טלטול הפסולת, ואשר ע"כ בלוזים ובטנים שעדין הן בקליפיהן דל"ה הקליפין מוקצה וכמש"כ הרא"ש, מותר לברור את הקליפין אף שהן מרובין בטירחתן, וע"כ שפיר למד הרמ"א דין זה מד' הרא"ש, אף דד' הרא"ש קיימי לגבי איסור מוקצה, ומשום דגם לדידן כל הא דבפסולת מרובה על האוכל בורר את האוכל, הוא רק משום איסור טלטול מוקצה.

וצריך להוסיף בזה, דלפ"ז צ"ל, דגם הא דבפסולת מרובה על האוכל בשיעורה בורר את האוכל, אי"ז משום איסור ברירה, אלא היינו משום דכה"ג לא הותר איסור טלטול מוקצה, והיינו כמו שפירשו התוס' בשבת דקמ"ב: דרק באוכל מרובה על הפסולת הוה פסולת כבטל לגבי רובו ומותר ליטלו מן האוכל ולזורקו, ועי' חזו"א סימן מ"ז סקט"ו דאי"ז בענין הביטול של תערובות, שהרי באבן שע"פ החבית אין כאן תערובות ול"ש ביטול, אלא היינו דכה"ג שהפסולת בטל לגבי האוכל, לי"ב משום טלטול מוקצה, דהוי זה תיקון האוכל, עיי"ש, ואשר ע"כ בלוזים ובטנים שנשתברו ועדין בקליפיהן, דל"ה הקליפין מוקצה, מותר לברור הקליפין אף בשהן מרובין על האוכל בשיעורא.

**ב**

ה] והנה בטור או"ח סימן שי"ט כתב, ז"ל, הבורר חייב וכו' אבל בידו כדי לאכול מיד מותר וכו', וכיצד הוא בורר אם יש טורח בברירת האוכל יותר מברירת הפסולת בורר כדרכו לזרוק הפסולת, ואם יש יותר טורח בברירת הפסולת כגון שהוא דק נוטל אוכל ומניח הפסולת, וכ"ז כשהאוכל מרובה על הפסולת בכמותה וכו' אבל אם כמות הפסולת מרובה אסור אפי' לטלטלו שהאוכל בטל ברוב הפסולת, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ' בביאור ד' הטור, דס"ל דמדיני ברירה הותרה ברירה בידו לאלתר אף לברור פסולת מתוך האוכל, ואך דמ"מ יש בזה משום איסור טלטול מוקצה שהרי איירי הטור בפסולת שהיא מוקצה כמפורש בסוף דבריו, וע"כ לא הותר לברור את הפסולת אלא בשיש טורח יותר בברירת האוכל, דכה"ג דהוי הדרך לברור את הפסולת כדי לתקן את האוכל, לי"ב משום טלטול מוקצה, אך כל שיש טורח יותר בברירת הפסולת דכה"ג אין הדרך לברור את הפסולת כדי לתקן את האוכל, הדר דינא דאסור לבררה משום איסור טלטול מוקצה.

אמנם תמוה טובא בד' הטור שאי"ז כד' אביו הרא"ש שכתב בפ' כלל גדול סימן ד', ז"ל, ודוקא אוכל מתוך פסולת. אבל פסולת מתוך אוכל אסור, עכ"ל, וכבר תמהו כן רבותינו האחרונים ע"ד הטור.

עוד תמוה בד' הטור, במש"כ שם דתורמוס קאמר בגמרא דאפי' אוכל מתוך פסולת אסור ויהיב טעמא משום דשלקי לי' וכו' לכן חשיב אפי' ברירת אוכל כברירת פסולת, עכ"ל.

וצ"ע רב, דכל הך דינא דברירת תורמסין אסורה, הוא רק אי נימא דברירת פסולת מתוך אוכל אסורה משום איסור בורר, ובזה הוא שנתחדש דברירת תורמסין מתוך פסולת שלהן חשיבא כברירת פסולת, אך לפ"מ שפסק הטור דמותר לברור פסולת מתוך אוכל, ואך דבפסולת מרובה על האוכל בטירחא אסור לבררה משום איסור מוקצה, א"כ מה לי דברירת התורמסין חשיבא כברירת פסולת, הרי אף אי נימא דגם נפישא בטירחא, מ"מ כיון שאינם מוקצין כלל, מה איסור יהא בברירתן,[[6]](#footnote-7) ועמש"נ לישב בזה בדברינו בדיני בורר, דלא הותר לברור פסולת מתוך האוכל כדי לתקן את הפסולת, ואכמ"ל.

ו] אמנם פשר דבר למדנו ממש"כ רבינו ירוחם נתיב י"ב חלק ח', ז"ל, ואפי' ביד שאמרנו דמותר דוקא לאלתר וכו', וכמו"כ דוקא שבורר אוכל מתוך הפסולת כלומר שנוטל בידו האוכל ומניח הפסולת, אבל בהפך כלומר פסולת מתוך האוכל אסור אפי' ביד ואפי' לאלתר כך פשוט בשבת וכו', ואם האוכל מרובה מן הפסלת בטורח ובשיעור כלומר שיש בו יותר אוכל מפסולת שהפסולת דבר מועט מן האוכל כשיעורו וכמו כן יש טורח לברור האוכל מתוך הפסלת יותר מלברור הפסולת מתוך האוכל וכו' מותר אפילו לברור פסלת מתוך האוכל, ודוקא ביד ודוקא לאותה סעודה כמו שכתבתי, וכן פשוט בביצה וכתבתיו בנתיב ד' בענין יו"ט בח"ב, ודין שבת ויו"ט שוין בזה אע"ג דיש חלוק ביניהם לענין קנון ותמחוי מכל מקום לברור ביד דינם שוה וכו', עכ"ל.

והנה ממש"כ רבינו ירוחם בתחילה דדוקא שבורר אוכל מתוך הפסולת וכו' אבל בהפך כלומר פסולת מתוך האוכל אסור אפי' ביד ואפי' לאלתר, עכ"ל, נ' להדיא דהוא משום איסור ברירה, שלא הותר לברור בידו לאלתר אלא אוכל מתוך פסולת, וכן נ' גם ממש"כ דכן פשוט בשבת, ובפשוטו כונתו למש"א בשבת דע"ד. דפסולת מתוך האוכל לא יברור ואם בירר חייב חטאת, והרי דהא דאסור לברור פסולת מתוך האוכל הוא משום איסור ברירה.[[7]](#footnote-8)

ומש"כ רי"ו דאם האוכל מרובה מן הפסלת בטורח ובשיעור וכו' מותר אפילו לברור פסלת מתוך האוכל, עכ"ל, נ' דנתחדש בזה היתר בהלכות ברירה דהגם דאסור מה"ת לברור פסולת מתוך אוכל בידו לאלתר, מ"מ בכה"ג שהאוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור מותר לברור את הפסולת.

והטעם בזה הוא, משום דהרי הא דשרי לברור בידו לאלתר הוא משום דהוי זה דרך אכילה, וע"כ לא שרי לברור אלא אוכל מתוך פסולת, דעיקר דרך אכילה הוא לברור מה שאוכל, ובזה הוא שנתחדש דהיכא דאוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור ודרך לברור הפסולת לצורך האכילה, הוי זה דרך אכילה לברור הפסולת לצורך האכילה, וע"כ בכה"ג מותר לברור אף את הפסולת, אך היכא דאין האוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור, לא שרי אלא לברור האוכל ולאכלו, דזה הוא דהוי דרך אכילה, אך אם בורר את הפסולת חייב חטאת.[[8]](#footnote-9)

ז] והנה כתב רבינו ירוחם דדין זה נלמד מדין ברירה ביו"ט, דלענין זה דינם שוה, ונ' דאזיל לטעמי' שכתב בדיני יו"ט בנתיב ד', ז"ל, והא דאמרינן דבורר כדרכו דוקא לאכול מיד אבל לברור ולהניח לסעודה אחרת אסור ואפילו באותו יום אסור כדמוכח בשבת, עכ"ל, והרי דס"ל דלא הותר לברור ביו"ט ברירה האסורה מה"ת בשבת, ולפ"ז הרי מהא דשרו ב"ה לברור ביו"ט פסולת מתוך האוכל, בע"כ דבכה"ג שהפסולת מרובה על האוכל בטורח ובשיעור גם בשבת לי"ב חיובא, ולא מצינו שאסרו רבנן לזה.

ונ' דכ"ה גם דעת הטור, דהא דבפסולת מרובה על האוכל בטירחא אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור ברירה, ואך היכא שהאוכל מרובה על הפסולת בטירחא, הוא דהותר לברור את הפסולת, משום דכה"ג הוי זה דרך אכילה לברור את הפסולת.

ובזה יתישב דלא פליג הטור ע"ד אביו הרא"ש, אלא פירש דמש"כ הרא"ש דדוקא אוכל מתוך פסולת אבל פסולת מתוך אוכל אסור, איירי רק בשאין האוכל מרובה על הפסולת בטורח, אך כל שהאוכל מרובה על הפסולת בשיעור ובטורח שרי לברור את הפסולת, וכאשר מצינו כן בל' רבינו ירוחם, שכתב תחילה בסתמא דאסור לברור רק אוכל מתוך הפסולת וזה כל' הרא"ש, ואח"כ כתב דמ"מ כל שהאוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור מותר לברור אף את הפסולת, ומצינו כן בד' הלבוש שכתב שדעת הרא"ש כהטור, והמלבויו"ט תמה עליו, ובמש"נ נתישבו ד' הלבוש.

ולפ"ז מתישבים היטב ד' הטור שהביא לדינא דתורמסין, דאיירי דהתורמסין מרובין על הפסולת שלהן בטורח, וע"כ כיון דחשיב כפסולת והויא ברירתו כברירת הפסולת אסור לבררן, שלא הותר לברור פסולת מתוך האוכל, אלא בשטורח ברירת האוכל מרובה, דכה"ג הוי דרך אכילה לברור את הפסולת, וכמש"נ.

אך צ"ע דא"כ הי' בדין שיהא מותר לברור הפסולת שלהן מתוכן, כיון שהוא מועט בטירחא, ול' הטור אין נ' כן, אלא נ' דאף את האוכל אסור לברור וכ"ש את הפסולת, וצ"ע בזה.

ח] והנה כבר הבאנו לעיל סק"ב מש"כ הרמ"א בסימן תק"י דלוזים ובטנים שנשתברו ועדיין בקליפיהם לא מקרי הקליפה פסולת כיון דאורחייהו בהכי ועדיין מעורבין, והט"ז והמג"א תמהו ע"ז, דהרא"ש והטור שכתבו כן, הוא לדעתם דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור אף את האוכל דהוא בטל בפסולת והוי מוקצה, ובזה הוא שכתבו דבלוזים ובטנים וכו' ל"ה זה מוקצה, אך לפ"מ דקי"ל דאף בפסולת מרובה על האוכל שרי לברור את האוכל, ולא נאסר אלא לברור את הפסולת, אין לחלק בזה.

אמנם הנה באלי' רבה שם כתב לסייע לד' הרמ"א, מד' רבינו ירוחם, שכתב בנתיב ד' ח"ב דאף היכא דהפסולת מרובה מותר לברור את האוכל, ואפ"ה הביא אח"כ לדינא דאגוזים ובטנים ששברן ומונחין עדין בקליפתן דאע"פ שהקליפה מרובה על האוכל מותר לברור כדרכו ולא מיקרי פסולת מרובה על האוכל כיון דדרכיהו בהכי, עכ"ד.

ולמש"נ נ' בביאור ד' רבינו ירוחם, שהרי נת' לדעתו דהא דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור את הפסולת הוא משום דכה"ג אי"ז דרך אכילה לברור את הפסולת ואית בי' איסור ברירה, ובד' רבינו ירוחם שם מבו' דכה"ג דהפסולת מרובה על האוכל בשיעורו, יש בזה גם משום איסור טלטול מוקצה, ובזה הוא שחילק דבהני כיון שדרכן בהכי, הוי הוצאתן דרך אכילה, וע"כ לי"ב איסור ברירה.

ט] והנה כתב רבינו ירוחם שם, בנתיב ד' לגבי יו"ט ובנתיב י"ב לגבי שבת, ז"ל, ואגוזים ובטנים ששברן ומונחים עדין בקליפתן וכו' מותר לברור כדרכו וכו', ול"ד לעצמות וקליפות שכבר נפרדו לגמרי, עכ"ל.

ובשו"ת שבט הלוי ח"א סימן פ"ג הביא מקור מזה למה שדן הביאוה"ל בסימן שי"ט להתיר להסיר עצמות המחוברין לבשר, שהרי מבו' בד' רי"ו דכל הא דבעצמות וקליפין אסור להסירן, הוא רק משום שכבר נפרדו לגמרי, והרי דאם לא נפרדו מותר להסירן.

אך כמדומה דאין ללמוד מד' רי"ו היתר לדידן, דהנה לא מיבעיא אם נפרש ד' רי"ו הם דליכא כלל איסור בורר בברירת פסולת משום אוכל, וכל הא דבפסולת מרובה על האוכל אסור הוא משום מוקצה, הרי דבזה הוא שנתחדש דכל שדרכו בכך והוי שומר לפרי ה"ה בטל לאוכל ולי"ב משום מוקצה, אך לפ"מ דקי"ל דאסור לברור פסולת מתוך אוכל משום איסור ברירה, ודאי י"ל דאסור לברור את העצמות.

תדע, שהרי מודה רי"ו דאסור לבררן לבו ביום או לבררן בכלי, והרי דחשיבי כפסולת לאיסור ברירה, ואך דלי"ב משום מוקצה, וז"פ, אמנם באמת אי"ז הכרח, שהרי בביאוה"ל שם חילק, דהגם דלברור לאח"ז הוי ברירה, מ"מ כל שבורר לאלתר הוי דרך אכילה, וכ"ה באלי' רבה סימן תק"י, וזה ע"ד מש"נ להלן בביאור ד' רי"ו, אך לפמש"נ אין ללמוד מד' רי"ו היתר לדידן, וכדלהלן.

אלא אף למש"נ דמכוון דינא דרי"ו הוא משום איסור ברירה, מ"מ כיון דלדידי' שרי לברור הפסולת מתוך האוכל היכא דהוה זה דרך אכילה, וכל האיסור הוא רק בגוונא שהפסולת מרובה שאי"ז דרך אכילה לבררה לצורך האכילה, הרי שבזה הוא שחילק דבקליפות ובעצמות המחוברין חשיבא ברירתן כדרך אכילה, אך לפ"מ דקי"ל דלעולם אסור לברור פסולת מן האוכל לצורך אכילה, אין מקור להתיר בזה, וז"פ.

**ג**

י] יש להסתפק בגונא שהאוכל והפסולת שוין בטרחתן ובשיעורן, אם מותר לברור את הפסולת.

ומצאנו בזה דברים מפורשים בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"א, ז"ל, כשהוא בורר נוטל אוכל ומניח את הפסולת או פסולת ומניח את האוכל, בד"א בששניהם שוין בטורח ואפי' היה האוכל מרובה בשיעורו וכו', עכ"ל, והרי להדיא דכל שהן שוין בטורח שרי לברור אף את הפסולת, וכ"כ המאירי בביהב"ח בסוגיין, אך בחידושיו כתב דכה"ג בורר את האוכל, ועי' עוד בל' הר"ן בסוגיין דכל הס"ד דבפסולת מרובה על האוכל יברור את הפסולת הוא רק היכא דממעט בטירחא ומשום דמעוטי בטירחא עדיף.

והנה לפמש"נ לעיל דמה שלא הותר לברור פסולת מתוך אוכל היכא שטירחתו מרובה הוא משום דכה"ג לא התירו איסור מוקצה, לכאו' הי' מסתבר דלא התירו אלא בשטירחת האוכל מרובה על הפסולת, דבכה"ג התירו איסור מוקצה כדי למעט בטירחא, אך היכא ששוין בטירחא, יהא אסור לברור את הפסולת.

אך נ' פשוט בזה, שהרי הא דשרי לברור את הפסולת ולי"ב איסור מוקצה, אי"ז היתר שהתירו כדי למעט בטירחא, אלא היינו כמו שפירש החזו"א דפעולת תיקון האוכל לי"ב משום טלטול מוקצה, ואך דהיכא דמפיש בטירחא ואי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, לא חזינן לפעולת טלטול הפסולת כפעולת תיקון, וע"כ הוא דאסור, אך כל ששוין בטירחא, שפיר י"ל דשרי לברור את הפסולת.

יא] והנה במש"כ הרשב"א שם דאפי' הי' האוכל מרובה בשיעורו, מ' דס"ד דכה"ג אסור לברור את האוכל, דומיא דהא דהיכא דהפסולת מרובה בשיעורו אסור לברור את הפסולת, וזהו דקמ"ל דכיון דהוא שוה בטורח מותר לבררו.

ולכאו' מ' מזה, דאם האוכל מרובה בטרחתו אסור לברור את האוכל, דאל"כ מהו שכתב ואפי' הי' האוכל מרובה בשיעורו, הרי לעולם אין איסור בברירת האוכל, וזה דלא כמש"נ לעיל.

אך מאידך ממה שסתם אח"כ בדין ב' מיני פירות דמותר לברור, ולא חילק בין ברירת המין שרוצה לאכול לברירת המין שאינו רוצה לאכול, וגם לא חילק בשיעור הטירחא, מ' דכל הא דבפסולת מרובה על האוכל בשיעורו או בטרחו אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור מוקצה, שלא הותר איסור מוקצה היכא שהפסולת מרובה בשיעורו, משום דכה"ג אין הפסולת בטל לאוכל, ולא חזינן להסרת הפסולת כפעולת תיקון האוכל, וכן לא הותר איסור מוקצה היכא שהפסולת מרובה בטרחו, דכה"ג אין דרך תיקון האוכל בהסרת הפסולת, וע"כ בב' מיני פירות דליכא מוקצה שרי בכל גוונא לברור א' מהן ואף שהוא מרובה בשיעור ובטורח, וצ"ע בזה.

יב] יש להעיר, בהא דהיכא דטורח ברירת האוכל מרובה מטורח ברירת הפסולת מותר לברור את הפסולת, ולכאו' כ"ז הוא אם צריך לאכול את כל האוכל ביו"ט, אך אם אינו צריך אלא לאכול את מקצתו, הי' בדין שיהא אסור לברור את הפסולת, דלצורך ברירת האוכל שצריך לאכול ביו"ט יש פחות טורח לברור את האוכל מלברור את הפסולת, והיינו בגוונא דאם לא יברור הרבה פסולת עדין יהא האוכל בתערובת, וא"כ מ"ט הוצרכו הר"ח ועוד לפרש דמש"א בסוגיין דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא איירי בשהפסולת דק וכו', הרי משכח"ל בפשיטות באופן שאינו צריך לאכול את כל האוכל, ושמא משמעות מתניתין דאיירי בשבורר כל התערובת.

אך למש"נ אולי י"ל דאף בכה"ג שרי לברור את הפסולת, דכיון דהא דבפסולת מרובה בטירחא אסור לבררה אי"ז איסור טירחא, אלא הוא משום דאי"ז דרך תיקון האוכל, הרי ממילא י"ל דכיון דאם יבא לברור את כל האוכל לאכילה דרך תיקון האוכל הוא לברור את הפסולת, כבר חזינן לברירת הפסולת כפעולת תיקון האוכל, וע"כ אף אם א"צ לאכול אלא את מקצתו מותר לברור את הפסולת ולי"ב משום איסור מוקצה, ודו"ק.

בהא דבפסולת מרובה על האוכל בשיעורו, אסור לברור את הפסולת, הוא אף היכא שטורח ברירת האוכל מרובה, כמבו' בד' הר"ן בסוגיין שכתב דאפשר דתרוייהו איתניהו, וכ"ה מתבאר בד' התוס' בשבת דקמ"ב:, ולדעת רש"י ותוס' בסוגיין ודאי דהוא אסור, משום מוקצה, וכ"ה מת' לדינא בד' הט"ז סימן תק"י, ובד' האלי' רבה והגר"ז שם.

ולכאו' טעם האיסור בזה הוא משום איסור מוקצה, דכה"ג שהפסולת מרובה על האוכל אינו בטל לאוכל, וע"כ לא חזינן להסרת הפסולת כפעולת תיקון האוכל, וכ"ה מתבאר לדעת התוס' בשבת, דבסוגיא שם אסרינן להסיר האבן שע"פ החבית משום דחשיב כנפיש הפסולת בשיעורא, עיי"ש, וכ"ה מפורש בד' הריטב"א בסוגיין.

אמנם הנה מד' האחרונים שתמהו על פסק הרמ"א בלוזים ובטנים, ולא רמזו דבפסולת מרובה על האוכל בשיעור ומועטת בטירחא, צדקו ד' הרמ"א, נ' דאף בכה"ג ס"ל דאסור לברור את הפסולת, והרי דטעם הא דאסור לברור את הפסולת אי"ז משום מוקצה.

וכ"ה מבו' להדיא בד' האלי' רבה שם, עיי"ש שהעמיד ד' הרמ"א והיש"ש בפסולת מרובה על האוכל בשיעור ומועטת בטירחא, ובא לישב משה"ק האחרונים על דבריהם, דאף בזה אין לו להוסיף בטירחא, והנה הרי מהרש"ל פירש להדיא דטעמו משום דהוי כמין א' ולי"ב משום ברירה, והרי להדיא דטעם האיסור לברור פסולת מתוך אוכל בשהפסולת מרובה הוא משום איסור ברירה.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הכס"מ שכתב דבפסולת מרובה על האוכל בשיעור, מותר לברור אוכל מתוך הפסולת משום שאי"ז דרך בורר, ואם הא דבכה"ג אסור לברור את הפסולת הוא משום מוקצה, או משום טירחא, כמש"כ הגמי"י שם, א"צ לטעמים להא דמותר לברור את הפסולת.

ומוכח מד' הכס"מ, דהא דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור את הפסולת, היינו משום דכל הא דהותר לברור ביו"ט, הוא משום דחזינן לזה כפעולת אכילה, וזה הוא רק היכא שהאוכל הוא המרובה והפסולת מקלקלת אותו, אך היכא דהפסולת מרובה על האוכל, אי"ז פעולת אכילה, אלא פעולת יצירת אוכל, וע"כ בכה"ג לא התירו לברור אלא אוכל מתוך פסולת שאי"ז דרך ברירה.

וזה נ' בביאור ד' המג"א בסימן תק"י שהק' ע"ד הרמ"א בדין לוזים ובטנים, דודאי אף בכה"ג שייך איסור ברירה, ועוד דהרי איכא טירחא, וצ"ע שלדעתו דהא דבפסולת מרובה אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור טירחא, ליכא נפ"מ כלל אם יש בזה משום ברירה, וכמבו' בדבריו, וא"כ מה האריך מתחילה להוכיח דיש בזה משום ברירה.

ולמש"נ נ' דתרתי קשיא לי', שהרי בלוזים ובטנים מבו' בד' הרא"ש דהוי הפסולת מרובה בשיעורא, וסתמא דמילתא היא מרובה גם בטירחא, וזהו שהק' ע"ד הרמ"א דמ"ט התיר לברור את הפסולת, הרי כיון דהפסולת מרובה בשיעורא יש בזה משום איסור ברירה, ועוד, דכיון דטורח הפסולת מרובה, יש לאסור בזה משום איסור טירחא, וז"ב.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דהך דינא דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור את הפסולת, הוא אף בפסולת שאינה מוקצה, ואף בב' מיני אוכלים אסור לברור את המין שאינו רוצה לאכול עכשיו, אם הוא מרובה, ולעיל נתבאר לדקדק מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק, דבב' מיני אוכלים מותר לברור אף את המין שאינו רוצה לאכול ואף בשהוא מרובה.

אך למש"נ לפרש הטעם בזה, דהא דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור את הפסולת, הוא משום דהאוכל חשיב כליתי', י"ל דע"כ ל"ש דין זה כלל בב' מיני אוכלין, ודו"ק.

ז"ל הריטב"א ביצה די"ד:, שבורר אפילו פסולת מתוך האוכל דפסולת גופיה בטל הוא לתוך האוכל וטפל הוא לו וראוי לטלטול לצורך ברירתו מיהת, עכ"ל, ונ' המכוון כמש"כ החזו"א דכה"ג שהוא טפל לאוכל ובטל אליו, חזינן לנטילתו כתיקון האוכל, וע"כ מותר לטלטלו לצורך הברירה.

במש"א ר"ג אף מדיח ושולה, מבו' בירושלמי והובא בפי' ר"ח ובחי' הרשב"א בשבת דצ"ה. דאתי לאיפלוגי אב"ה שלא הותרה ברירה ביו"ט, ורק מדיח ושולה הותר, ועי' מאירי שעמד ע"ז וכתב עפי"ז דלא גרסי' אף ולכאו' היינו משום דאי"ז אלא ברירה דרבנן, וצ"ע ד' הביאוה"ל שלמד ממתניתין דמדיח ושולה הוי ברירה דאורייתא, וכתב דכן מבו' בירושלמי, ולפו"ר הוא צע"ג. – י"ז סיון תשס"ח.

ל' הריטב"א בסוגיין, גמרא תניא אמר רבן גמליאל במה דברים אמורים [וכו'] פסולת מרובה על האוכל פשיטא מי איכא מאן דשרי. פי' דהא בברירת הפסולת איכא תרתי לגריעותא, חדא דנפיש בטירחא ועוד דכיון דפסולת מרובה הוי כמאן דקאי בעיניה ואינו נעשה טפל לאוכל ואינו בר טלטול ולולי שהאוכל חשוב ממנו היה ראוי שיתבטל בו, ופרקינן לא צריכא דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא. פירש רש"י ז"ל כי הפסולת מרובה הוא בטורח לפי שהוא דק כגון אבנים דקות והאוכל דבר גס אבל מועט הוא בשיעור ולא הוי כמאן דקאי בעיניה, ומשום דנפיש בטירחא איצטריך לומר שבורר האוכל ומניח הפסולת, וה"ק במה דברים אמורים בזמן שטורח האוכל מרובה על טורח הפסולת אבל בזמן שטורח הפסולת מרובה על של אוכל דברי הכל נוטל את האוכל, ואין פי' זה מחוור דאכתי פשיטא דמעוטי טירחא עדיף, והנכון דהכי קאמר כי האוכל נפיש בטירחא שהוא דק הרבה וזוטר בשיעורא, והא קא משמע לן דאף על גב דמפיש בטירחא כשבורר האוכל, אפילו הכי כיון דזוטרא בשיעורא הוה ליה פסולת כמאן דקאי בעיניה ואינו בר טלטול ולפיכך בורר את האוכל שהוא בר טלטול, וכן פירש מורי הרב הכ"ם, וכן עיקר

דעת הראב"ד נ' ע"פ המאירי והכל בו, דדמי דין הרקדה לדינא דברירת קטניות, וכ"ה דבברירת קטניות שרי לברור ביד ואסור לברור בכלי, ה"נ בנפל צרור אסור לברור בכלי, ושרי לברור ביד, ואך דגם בכלי שרי לברור ע"י שינוי, וכנר' דגם בברירת קטנית שרי לברור ע"י שינוי.

והא דבשונין מותר אף בכלי, י"ל דהוא משום דכל האיסור בנפה ובכברה, הוא משום דנראה כעושה לצורך חול, וכמו שפירש"י, ובשונין שאין ניכר הפסולת היוצאת, לא מיחזי כעושה לצורך חול.

בד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דבנפל צרור אסור לברור בכלי ומותר לברור ביד, ואזיל לטעמי' דלא הותרה ברירה האסורה ביו"ט, וע"כ בכלי דהוי זה הרקדה גמורה אסור, וביד דאף בשבת אינו חייב ע"ז, וכמש"כ הרשב"א דהוי זה כלאח"י, התירו ביו"ט.

וברור שגרס בגמ' להיפך, דתני דשוין בנפל צרור דשונין, וא"ל אדרבה הוי בורר ול' דהו"ל "כבורר" צ"ב, אך ביד שרי דאי"ז דרך ברירה, ודמי ממש לדין בורר קטנית.

והנה אמנם יל"ד דסתימת ל' הרשב"א מ' דשרי אף לאח"ז, עוד צ"ב מה הוצרך לפרש הכא טעם התירא דבידו משום דהוי זה כלאח"י, ובפשוטו התירא דברירה בידו אי"ז משום כלאח"י, שהרי אף דבר שדרך ברירתו ביד שרי לבררו בידו, וגם א"כ מ"ט אם ברר בידו לאח"ז חייב, ואולי נימא דצרור אין דרך ברירתו ביד ובזה פטור אף בלאח"ז וע"כ שרי לבו ביום, וכ"ז אינו במשמע, וגם דבפשוטו ודאי דצרור דרכו ביד, וכמש"כ הנשמ"א דאדרבה משו"ז אסור לברור צרור ביד ול"ד לברירת קטניות דשרי לברור ביד.

בחי' המאירי פירש דאף דהי' אפשר מערב יו"ט, מ"מ מפני שאפשר שלא הי' גומר בדעתו בערב יו"ט מה יאכל ביו"ט התירו לו בכך, וכתב כן רק לדעת ב"ש, אך לדעת ב"ה נ' בדבריו דבעכצ"ל דס"ל דבאוכל נפש התירו אף אם אפשר מאתמול.

ולדעת הסוברים דגם באוכ"נ עצמו אסור מה"ת בדאפשר מאתמול, צע"ג דא"כ מ"ט שרו ב"ה לברור כדרכו, ובע"כ צ"ל לדעתם דמה"ת שרי אף ברירת פסולת מתוך אוכל לאלתר, והדברים מתישבים לרש"י לטעמי', וצע"ג בזה.

לדעת הסוברים דבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר שרי, צ"ב דמ"ט דב"ש דלא שרו אלא לברור כדרכו.

ונ' פשוט דהטעם בזה הוא משום איסור מוקצה, וכמש"א בגמ' דקמ"ב: דבאיסורא לא טרחינן, ומצאתי כן בריטב"א ביצה שם שפירש טעמא דב"ש משום איסור מוקצה, עיי"ש.

ברמב"ן במלחמות ר"פ תולין, כתב דהא דשרי ליתן למשמרת ביו"ט, הגם דמלאכת בורר לא הותרה ביו"ט, הוא משום שאין דרך ליתן לימים הרבה וה"ז מתקלקל, וצ"ב אם עיקר כונתו משום שבנפה וכברה נראה כעושה לימים הרבה, או עיקר כונתו משום דהי' אפשר לעשות מאתמול, וזה כד' התוס' ר"פ תולין, עיי"ש.

בביאור המ"ד דאסור להוציא צרור שנפל לקמח בידו, פירש הט"ז דהוא משום שיכול לעשות בהיתר, וצ"ב מ"ט לרקד הוי זה היתר, הרי הוא מרקד הפסולת ממש, וע' בית מאיר שתמה ע"ז, וע' חזו"א מש"כ בזה, והחיי אדם פירש דהוא משום שדרכו בכך, והגר"ז פירש דהוא משום שעושין לזה לימים רבים, ועיקר הא דקמח עושין לימים רבים משא"כ קטניות, מבו' ג"כ ממה דלא התירו לנפח אלא מעט מעט, ובקטניות לא מצינו לזה, וע' ביאוה"ל סימן תק"י שהביא להוכיח משם, שו"ר שזה טעות, שהרי הא דמנפח על יד על יד תניא גם לגבי קטניות, עיי"ש, והביאוה"ל לא הביא מד"ז.

ושו"ר שמד' המג"א שם נ' לפרש טעם אחר בזה, דכיון דהוי זה קודם לישה, דמי לברירה קודם לישה דאסורה, והיינו שהרי המג"א כתב בסימן תק"ו סק"ב ב' טעמים להא דהרקדה אסורה, או משום דהוי מלאכת ימים רבים או משום שלא הותר קודם לישה.

והנה להצד דלא הותר קודם לישה, הא דברירת קטנית מותרת, צ"ל כמבו' בד' חי' המאירי ר"פ אין צדין, דבקמח קודם לישה מחוסר מלאכות הרבה ולא הותר, דלא חשיב זה כמלאכת אכילה, כיון שעדין מחוסר תיקון רב, ובשאר דברים יש לנו לדון למה לדמותם, ועיי"ש דקצירה לעולם דמי למלאכות קודם לישה, וזה ע"ד יסוד ד' הרמב"ן בר"פ אין צדין, אך ברירת קטנית ל"ד למלאכות דקודם לישה, כיון שאי"ז מחוסר אלא בישול.

ואשר ע"כ הי' מקום לאסור גם בברירת צרור, כיון דהוי זה מלאכה דקודם לישה, ואך דכיון שדרך לעשות לזה בזמן הלישה, אי"ז אסור מדינא, דלא חשיב כמלאכה דקודם לישה, וכמבו' כן במג"א סק"ד בהתירא דשונין, דהוא משום שדרך לעשות כן בשעת לישה, ועיי"ש במחה"ש, ונ' דהיינו דלהצד דהאיסור בהרקדה הוא משום דהוי מלאכת ימים רבים, הרי דשונין ל"ה מלאכת ימים רבים, ולהצד דהאיסור בהרקדה הוא משום דהוי זה מלאכה דקודם לישה, הרי דשונין דעושין כן בשעת לישה לא חשיב כמלאכה דקודם לישה.

ואשר ע"כ מן הדין הי' להתיר גם ברירת צרור, ואך דכיון דמ"מ הוי זה קודם לישה, דמיא זה לכל הרקדת קמח שאסורה, ומשא"כ בשונין דלא מיחלף, כיון שאין יוצא פסולת.

ולפ"ז זהו מש"כ מג"א סימן תק"ד סק"ט בדעת מהרי"ל שאסר לברור פירורי המצות מן הקמח, ודימה להא דאסור לברור צרור, ובביאוה"ל שם עמד בזה דהרי אי"ז מלאכת ימים רבים, אך להנ"ל הרי גם ברירת צרור אי"ז מלאכת ימים רבים, ואך דמ"מ כיון דמיחלף בהרקדת קמח כיון דהוי זה קודם לישה, ה"ז אסור, וה"נ הוא בברירת פירורי המצות, ועיי"ש במחה"ש בסימן תק"ד שמבואר כן.

אמנם שו"ר ביש"ש ספ"ג שזהו מקור ד' המג"א, ושם מבו' דהטעם דמלאכות קודם לישה אסורות, הוא משום דהוו מלאכת ימים רבים, וההיתר בצרור הוא משום דאי"ז מלאכת ימים רבים, עיי"ש, וזה דלא כמו שנת' בזה, וצריך בדיקה בזה.

והנה לד' החיי אדם צ"ע מהא דנותנין לתלוי' ביו"ט, וצ"ל או דמודה לד' הט"ז דאם א"א באופן אחר מותר, אך אי"ז מתישב, דא"כ מאי קשיא לי' מסימן תק"י שהוצרך לחלק כן, אך י"ל דקשיא לי' דהתם נמי יכול לברור אוכל מתוך פסולת, ובאמת צ"ע מזה ע"ד הט"ז, ועי', או דגם להחיי אדם כל האיסור הוא בעשוי לימים רבים, ע' ס' מגילת ספר שכתב כן.

ועפי"ז יל"ד בדין ברירת זבוב שאסר הט"ז, דכ"ז הוא לטעמי' דאפשר בהיתר, אך לגר"ז ודאי שרי, וגם לחיי אדם יש מקום להתיר.

ועד"ז הוא בדין ברירת עצמות, ודו"ק.

ובאמת עיקר הך דינא, הרי לפמש"כ המאירי והכל בו בביאור ד' הראב"ד, הרי אין לנו מי שמחמיר בהוצאת צרור מן הקמח בידו, וצ"ע אם יש לנו להחמיר בזה, אחר שגם הרמ"א הביא ב' דעות, והמ"ב כתב דנכון להחמיר.

ואמנם בדבר שאפשר לעשות מערב יו"ט, יש לאסור מכח ד' הביאוה"ל ר"ס תק"י, שכתב דכל ההיתר הוא רק משום דבידו הוי זה שינוי מעט, ולפ"ז בדבר שהדרך להוציא בידו אין להתיר, אך סגי שיעשה שינוי מעט דומיא דהצלאה, או דומיא דע"ג מקום שאין דרך לברור עליו, אך אם א"א מערב יו"ט שפיר יש להתיר לברור בידו, וצ"ע בזה לדינא.

במש"כ רש"י דבשונין אין יוצא פסולת, יש שפירשו דמה"ט לי"ב לעיקר איסור הרקדה מדאורייתא, וע"כ התירו לזה אף שאפשר מאתמול.

אך נ' דאי"ז כן, דלא מצינו בשום מקום שלא יהא איסור בהרקדה שני', וודאי יש מעט פסולת שיוצאת בפעם שני', אלא מכוון ד' רש"י הוא כמבו' בחי' המאירי ובביהב"ח, דעיקר הפלוגתא אם שונין או אין שונין, הוא אם חשיב זה כאפשר מאתמול, או דכיון דדרך לשנות קודם לישה לא חשיב זה כאפשר מאתמול.

ואך דחידש רבינא, דברירת צרור אסורה אף שא"א מאתמול, משום דמיחזי כבורר, וע"ז קשיא לי' לרש"י דמ"ש משונין דמותר למ"ד דלא חשיב כאפשר מאתמול, ולא אמרי' דמיחזי כמרקד, וע"ז כתב רש"י דכיון דהכל יוצא, ל"ד למרקד, וע"כ לא מיחלף, ועי' בחי הרא"ה שמבו' כן להדיא, דזהו החילוק בין צרור לשונין, דבצרור מיחלף בהרקדה, ובשונין לא מיחלף.

ועי' גם במג"א תק"ו סק"ד שפירש דשונין מותר משום דהוי בשעת לישה, ושם סק"ג פירש דצרור אסור משום דמיחזי כבורר, ול"ד לשונין שהכל יוצא ואין שם פסולת, ונ' להנ"ל דב' ענינים הם, דבסק"ד פירש מ"ט מותר מעיקר הדין ולא אסרינן משום מלאכת ימים רבים ומשום מלאכה שקודם לישה, וע"ז פירש שדרך לעשותו בזמן לישה, וע"כ ל"ה מלאכת ימים רבים, וגם ל"ד למלאכה שקודם לישה, ובסק"ג פירש מ"ש דשונין מהא דגזרינן בצרור משום דמיחלף בבורר, וע"ז פירש דהוא משום שהכל יוצא, ולא מיחלף בהרקדה, וז"ב, אך במחה"ש לסק"ד הזכיר גם לה"ט דהכל יוצא, ונ' מדבריו דג"ז הוא טעם לההיתר מעיקר הדין, וצ"ע.

והנה אמנם בהך מילתא אזיל הרא"ה דלא כרש"י, ופירש דכל הטעם לאסור שונין הוא רק משום דמחלף בהרקדה דהויא מלאכת ימים רבים, ואזיל לטעמי' דלא ס"ל לאסור באפשר מאתמול, ופירש דבזה הוא שנחלקו אם גזרינן או לא גזרינן, ועפי"ז פירש דלמ"ד דשונין, אין מקור לאסור בצרור, דרבינא לא קאמר אלא דאם בשונין אסרת משום דמיחלף כ"ש בצרור, וז"ב מש"כ הב"י דלפ"מ דקי"ל דשונין אין לאסור בצרור.

אך לדעת רש"י נ' דאי"ז כן, שהרי לדעתו טעמא דמ"ד דאין שונין אי"ז משום מיחלף, אלא הוא מעיקר הדין משום דאפשר מאתמול, ולפ"ז הרי דמה שאמר רבינא דאסור לברור צרור, אי"ז שייך כלל להפלוגתא אם שונין או אין שונין, שהרי התם הפלוגתא היא אם חשיב אפשר מאתמול, ואי"ז ענין לצרור דא"א מאתמול, וז"פ, אלא הא דאסור לברור בנפל צרור, הוא משום דבזה יש לגזור, ואף דבשונין לא גזרינן, וזה כמו שפירש"י להדיא, דאף אם בשונין לא גזרינן, מ"מ בצרור יש לגזור, ועפי"ז נמצא דלדעת רש"י יש לאסור לדינא אף לפ"מ דקי"ל דשונין.

הר"ח בשבת דע"ד. כתב דמולל מלילות הוי מלאכת דש דאורייתא, ולפ"ז צ"ע מ"ט הותר למלול מלילות ביו"ט, ויל"פ שדעתו כדעת רש"י ותוס' דגם ביו"ט לא הותר רק בשינוי, או דס"ל דמלאכת דש הותרה לגמרי ביו"ט בכל גווני, דומיא דבורר להסוברים כן, וצ"ע עוד בזה.

יל"ד בביאור ד' הרשב"א, עפמש"נ בד' רי"ו, דאי"ז איסור טירחא, אלא היינו דבכה"ג אין הדרך לברור את הפסולת, וע"כ הדר דינא דיש בזה משום איסור ברירה, ואיסור ברירה דאורייתא לא הותר ביו"ט להרשב"א, ואזלי הרשב"א ורי"ו לטעמייהו, ודו"ק, ולפ"ז יתכן דבכה"ג שהאוכל מרובה בשיעורו ובטירחתו אי"ז דרך לברור את האוכל, ויהא בזה איסור ברירה, אך זה אינו נראה.

וסמך לזה מל' הרמב"ן בסוגיין שנקט לל' הגמ' בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ונ' מזה דמדמי דין ברירה לדינא דגמ' לקמן דקמ"ב:, דהא דאסור לברור הפסולת, הוא משום שדרך אכילה היא לברור מה שאוכל, וזהו מה שאמרו דבאיסורא לא טרחינן והיינו שלטרוח בדבר אחר לצורך האוכל, לא הותר, וה"נ מה"ט לא הותר איסור מוקצה בכה"ג, והגם דלגבי איסור מוקצה התירו היכא שהאוכל מרובה על הפסולת לברור הפסולת, דכה"ג התירו אף לטרוח באיסור, מ"מ איסור ברירה הוא אף בכה"ג, ולהרשב"א דמו זל"ז, ודו"ק היטב.

להצד דהוא משום איסור טירחא, צ"ע דלא מצינו איסור על כל פעולה שיש בה מעט טירחא, והי' מקום לפרש דהוא משום דלא התירו מלאכת בורר באופן שיש בזה טירחא, אך לפ"ז אין מקום לאסור לברור האוכל, אלא בשבורר להניח, ובד' הט"ז מוכח לא כן, שהרי דעתו לעיקר דלא הותר בורר אלא לאלתר, ומ"מ כתב דאם טורח ברירת האוכל מרובה אסור לברור את האוכל.

1. והנה תניא בתוספתא פ"ק הכ"א, הבורר קטנית ביו"ט, ר' יהודה אומר ב"ש אומרים אם היו צרורות מרובין על האוכלין בורר את האוכלין ומניח את הצרורות, ב"ה אומרים בורר אי זה מהן שירצה.

   ונ' ברור ושו"ר כעי"ז בחסדי דוד שם, דר' יהודה פליג על רשב"ג, וס"ל דלב"ה שרי לברור פסולת מתוך האוכל אף בשהפסולת מרובה על האוכל, ובהערה הבאה נת' דלדעת רש"י ודעימי' היינו בשהיא מרובה עליו בטירחא ולא בשיעורא, וכ"ה לפי' המאירי בסוגיין, אך לפי' התוס' בשבת היינו בשהיא מרובה עליו בשיעורא ולא בטירחא, עיי"ש, ונ' עוד דס"ל דכל הא דס"ל לב"ש דאסור לברור את הפסולת הוא רק בשהפסולת מרובה על האוכל, אך כל שהאוכל מרובה על הפסולת מודו ב"ש דבורר כדרכו את הפסולת, ואשר זהו דתניא דב"ש אומרים דאם היו צרורות מרובין על האוכלין בורר את האוכלין, ומ' דאם הי' האוכלין מרובין בורר את הצרורות, ונמצא דר' יהודה אליבא דב"ש, הוא חד דינא עם רשב"ג אליבא דב"ה, וזה מקור נאמן למש"כ התוס' בשבת דנ"א: והריטב"א שם דקמ"ב: דת"ק פליג על רשב"ג, אשר כן מ' מסוגיית הגמ' בדקמ"ב:, ושו"ר בחזון יחזקאל שם שנדחק לפרש ד' התוספתא בע"א, ולא ידעתי למה הוצרך לזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה דעת הרמב"ם פ"ג מיו"ט הט"ז דאף כשהפסולת מרובה על האוכל מותר לברור את האוכל, וזה דלא כפירש"י ותוס' בסוגיין דכה"ג אסור לברור את האוכל משום שבטל ברוב הפסולת וה"ה אסור בטלטול.

   אך בפי' הסוגיא י"ל דמפרשים ע"ד פירש"י ותוס' בסוגיין, ואך דגרסי "פשיטא" מי איכא מאן דשרי, וכאשר כ"ה ברי"ף בסוגיין, ומפרשי לה דכל שהפסולת מרובה על האוכל בשיעורו פשיטא דאסור לברור את הפסולת, דכל ההיתר לברור את הפסולת הוא רק בשהפסולת בטילה ברוב האוכל, וכמש"כ התוס' בשבת דקמ"ב:, וע"ז משני דאיירי בשהפסולת מרובה בטירחא ונפיש בשיעורא, דכה"ג ה"ה בטלה ברוב האוכל, ואפ"ה אסור לבוררה משום דמפיש בטירחא, וכ"נ בד' המאירי שפירש כן.

   אך בפי' הר"ן על הרי"ף נ' דמפרש, דפריך דבכה"ג דהפסולת מרובה בין בשיעור ובין בטירחא פשיטא מי איכא מאן דשרי, (וכ"נ בהגמי"י פ"ג מיו"ט), וע"ז משני דאיירי בשמרובה בטירחא ולא בשיעור, וי"מ דמשני דאיירי בשמרובה בשיעור ולא בטירחא, ומבו' בדבריו דלפי' קמא י"ל דכה"ג שמרובה בשיעור ולא בטירחא י"ל דשרי לברור את הפסולת, ואך שכתב דאפשר דתרוייהו איתניהו, עיי"ש.

   ונפ"מ רבתא בין פי' זה לפי' התוס', בדעת ת"ק דפליג על רשב"ג וס"ל דאף בפסולת מרובה על האוכל שרי לברור את הפסולת, וכמש"כ התוס' בשבת דנ"א: והריטב"א שם דקמ"ב: דת"ק פליג על רשב"ג, וכאשר כ"ה משמעות סוגיית הגמ' בשבת שם, ולעיל בהערה נת' לסייע לזה מתוספתא, דלפי' התוס' לא שרי ת"ק אלא בגוונא שאין הפסולת מרובה בטירחא ואף שהיא מרובה בשיעורה, אך כל שהיא מרובה בטירחא לכו"ע אסור לברור את הפסולת, ואילו לפי' זה הוא להיפך דלא שרי ת"ק אלא בגוונא שאין הפסולת מרובה בשיעורה ואף שהיא מרובה בטירחא, אך כל שהיא מרובה בשיעורה אסור, ולפי' הר"ן אין לנו לאסור לדעת ת"ק אלא בשהפסולת מרובה בשיעורה ובטירחא, וד' התוס' בשבת דנ"א: שנקטו דלת"ק מותר להסיר את המוקצה המכסה את הקדירה וסתימת דבריהם איירי אף בשהוא מרובה מן האוכל, הוא לטעמייהו בדקמ"ב: דבכה"ג הוא דפליגי ת"ק ורשב"ג, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונ' להוסיף בזה, לפמש"כ התוס' שם דנ"א: דת"ק פליג על רשב"ג וס"ל דאף בפסולת מרובה על האוכל שרי לברור את הפסולת, וכאשר כ"ה משמעות הסוגיא בדקמ"ב:, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ולעיל סק"א בהערה הבאנו כן מתוספתא פ"ק דביצה, עיי"ש, וע"ז פרכינן בסוגיין דאם הפסולת מרובה בטירחתה על האוכל פשיטא מי איכא מאן דשרי לברור את הפסולת, הרי לא הותר לברור הפסולת דהויא מוקצה אלא משום דזהו צורך אוכ"נ, וכל שפסולת מרובה ואין דרך לברור הפסולת, ודאי דאסור לבררה, וע"ז משני דאיירי דהאוכל נפיש בטירחא וזוטר בשיעורא והוי הדרך לברור את הפסולת, ואפ"ה אסור לברור משום דכה"ג אין הפסולת טפל לאוכל ויש בו משום מוקצה, וע"ז פליג ת"ק וס"ל דאף בכה"ג דאין הפסולת טפל לאוכל, הותר לבררו לצורך האוכל, אך ודאי מודה ת"ק דכ"ז הוא היכא דהוי הדרך כן לברור את הפסולת, וע"כ בההיא דחבית ובההיא דס"פ במה טומנין דהוי הדרך להסיר את המוקצה, שרי לת"ק להסירו הגם דאי"ז בטל להיתר, ולרשב"ג אסור בכה"ג כיון שאי"ז בטל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם לדעת התוס' בשבת דמפרשי דהא דמוקמי' בדנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא קאי על האוכל, הרי דמש"א בסוגיא דשבת דהא דבכה"ג אסר רשב"ג לברור את הפסולת הוא משום דבאיסורא לא טרחינן, יל"פ דהוא רק בהך דינא דהגם דהאוכל מרובה בטירחא מ"מ כיון שהוא מועט בשיעורו אסור לברור את הפסולת, דהך דינא הוא משום איסור טלטול מוקצה, עי' בחי' הגרע"א בשבת שם שמבו' בדבריו כן, אך הא דכשהפסולת מרובה בטירחא אסור לברור את הפסולת, שפיר יל"פ דהוא משום איסור טירחא, וכמו שפירשו האחרונים, וזהו דפריך בסוגיין דפשיטא מי איכא מאן דשרי, דודאי יש לאסור בכה"ג משום איסור טירחא.

   אך הגם דיל"פ כן, מ"מ שפיר יש מקום לומר, דהא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל בשיעורו אסור לברור את הפסולת, הוא משום איסור טלטול מוקצה, אף הא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל בטירחא אסור לברור את הפסולת הוא גם משום איסור טלטול מוקצה, וכאשר כ"ה מוכח לפירש"י ותוס' בסוגיין, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובתוס' הגרע"א למתניתין כתב, ז"ל, לכאו' קשה איך הותר לברור הפסולת מתוך האוכל, הא הפסולת הוי מוקצה ואין רשאי לטלטלו וכו', וא"כ גם באוכל מרובה על הפסולת איך מטלטל הפסולת הא הו"ל טלטול מוקצה, ומזה נ"ל ראי' למ"ש תוס' במכילתין ד"ח. ע"א ד"ה אר"י דמותר לסלק אפר כירה המוקצה בשביל לאפות פשטיד"א דטלטול מוקצה לצורך אוכ"נ מותר ביו"ט וכו', א"כ ניחא דמותר לטלטל הפסולת שמוקצה בשביל אוכ"נ, עכ"ל.

   והנה הגרע"א אזיל לטעמי' בשבת דקמ"ב: שתמה בסוגיא דהתם לפירש"י דהיאך שייך להתיר נטילת האבן, הרי הוי זה טלטול מוקצה, ול"ד להכא דשרי לברור הפסולת, דהוא משום דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, ולדעת התוס' ניחא לי', דהוא משום שהפסולת בטל לגבי האוכל, ואין תורת פסולת עליו, אך לפ"מ שפירש החזו"א שם דטעם ההיתר הוא משום דתיקון האוכל לי"ב איסור טלטול מוקצה, אשר כ"ה מוכח לדעת רש"י שם, ובאמת דכ"ה מוכח גם לדעת התוס', שהרי התוס' שם דנ"א: נקטו דבכיסה בדבר שאינו ניטל, שרי לדעת ת"ק ליטול הכיסוי בידים, דומיא דהא דשרי לדידי' לברור פסולת מתוך אוכל אף בשהפסולת מרובה, עיי"ש בדבריהם, והתם הרי אין הפסולת בטלה לגבי האוכל, ואפ"ה הותר ליטלה, ובע"כ דהוא משום דכל דהוא בכלל תיקון האוכל לי"ב משום טלטול מוקצה, מתישב קו' הגרע"א, והא דבאמת בעי' בזה להא דתיקון האוכל לי"ב משום טלטול מוקצה, ולא שרינן לה משום דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, (וא"כ ל"ה מצי לדמויי לה דה"נ יהא מותר בשבת), הוא משום דהתירא דטלטול מוקצה לצורך אוכ"נ הוא רק בדא"א לו בענין אחר, והכא הרי אפשר לו לברור האוכל, וכמש"כ כעי"ז בחי' הגרע"א בשבת שם.

   אך אכתי יל"ע בד' הגרע"א שהק' כן בסתמא, ולא הזכיר שלד' התוס' בשבת ניחא, דטעם ההיתר הוא משום דהפסולת בטל לגבי האוכל, וכמש"כ כן הגרע"א גופי' בשבת שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובדרישה שם עמד ע"ז, ועיי"ש שכתב דבתורמוסין האוכל מרובה על הפסולת, והא דאסור לבררו הוא משום דאף התורמוסין חשיבי כפסולת, וכיון דאף היכא דרוב פסולת אסור לטלטל הכל, כ"ש כשכולו מיחשב פסולת דאסר לבררו ולטלטלו, עכ"ד, ובחי' הגרע"א הק' ע"ז דזה מספיק על הטור, אבל בישוב הסוגיא דאמרינן בתורמוסין חייב אינו מספיק, דהא משום מוקצה ליכא חיוב, עכ"ד, וגם עיקר הדברים צ"ב, דלכאו' הגם דהתורמוסין חשיבי כפסולת, מ"מ לי"ב איסור מוקצה שהרי ראויים הן לאכילה ע"י הדחק, שהרי איירי שבוררן כדי לאכלן לאלתר, והרי דחזיין לאכילה, וגם דאי אינם ראויין לאכילה וע"כ הוו מוקצה, א"כ הא דאסור לבררן אי"ז שייך כלל להלכות בורר אלא להלכות מוקצה, ומהו שהביא הטור לדין זה בכלל דיני בורר, דהאמנם הך דינא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל הוי הכל מוקצה ואסור אף לטלטלו הביא הטור בכלל דיני בורר, אך היינו משום דקמ"ל דבכה"ג מהניא התערובת לחשוב אף את האוכל כמוקצה, וע"כ כתב לזה בדיני ברירת אוכל ופסולת המעורבין, אך בתורמוסין דהוו התורמוסין עצמן מוקצה, הרי אי"ז שייך כלל לדיני בורר. [↑](#footnote-ref-7)
7. והב"י בסימן שי"ט כתב ע"ד רי"ו, ז"ל, ודברי רבינו ירוחם בחלק שמיני מעורבבים בדין זה ולא ראיתי להאריך בהם, עכ"ל, ונ' דהיינו משום דבתחילת דבריו סתם דאסור לברור פסולת מתוך האוכל, ומ' דהיינו משום איסור ברירה, ומ' גם דבכל גווני אסור, ואח"כ כתב דכל האיסור הוא רק בשנפיש הפסולת בטירחא או בשיעורא, ואמנם למש"נ נתישבו ד' רי"ו. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה לפ"ז דהא דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור ברירה, צ"ב סוגיית הגמ' בשבת דמייתי' מינה דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, אשר מזה נ' דהא דבפסולת מרובה על האוכל אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור טלטול מוקצה.

   והנה לדעת רבינו ירוחם דאף בפסולת מרובה על האוכל בשיעורא מותר לברור את האוכל, אשר לפ"ז יל"פ כד' התוס' בשבת דהא דמוקמי' בסוגיין דאיירי דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא קאי על האוכל, הרי דלפ"ז י"ל דמש"א בסוגיא דשבת דטעם האיסור הוא משום טלטול מוקצה, הוא רק בכה"ג דהפסולת זוטר בטירחא ואך דנפיש בשיעורא, ובזה אין לאסור משום איסור ברירה, משום דדרך הוא לברור הפסולת שטירחתו מועטת, ואך שה"ז אסור משום טלטול מוקצה, וכן מ' בד' רי"ו בנתיב ד' ח"ב, דהא דבפסולת מרובה בשיעורא אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור טלטול מוקצה, עיי"ש, אך הא דבפסולת מרובה על האוכל בטירחא אסור לברור את הפסולת י"ל דהוא משום איסור ברירה, וכמש"נ.

   אך בד' רי"ו מ' דגם הא דבפסולת מרובה בשיעורא אסור לברור את הפסולת הוא משום איסור ברירה, שהרי כתב מתחילה דלא הותר לברור אלא אוכל מתוך פסולת, ומ' דהוא משום איסור ברירה, ואח"כ כתב דכשהאוכל מרובה מן הפסולת בטורח ובשיעור מותר לברור את האוכל, ומ' דכשאינו מרובה בשיעור אסור לברור את הפסולת משום איסור ברירה, ולפ"ז הדק"ל, וגם אי"ז מתישב בד' הטור, שדעתו דבפסולת מרובה על האוכל בשיעור אסור אף האוכל בטלטול, ולפ"ז בע"כ כפירש"י בסוגיין דמוקמי' לברייתא בשהפסולת נפיש בטירחא וזוטר בשיעורא, וע"ז הוא שאמרו בסוגיא דשבת דטעם האיסור הוא משום דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ומדמי' לה לאבן שע"פ החבית, והרי דטעם האיסור בזה הוא משום איסור טלטול מוקצה, וזה דלא כמש"נ.

   ואולי י"ל בזה, דמכוון הגמ' הוא בדרך דמיון, דכ"ה דלגבי איסור ברירה ס"ל לרשב"ג דכל דהפסולת מרובה בטירחא, אי"ז דרך אכילה לברור את הפסולת, ה"נ לגבי איסורא דטלטול מוקצה שהותר לצורך תיקון האוכל ולא הותר אלא בדרך האכילה, לא הותר להסיר הפסולת אלא בשאי"ז מרובה בטירחא.

   וקצת סמך לזה, יש להביא ממש"כ בחי' הרמב"ן בשבת דע"ד. לל' הגמ' בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, לגבי הא דלא הותרה ברירת פסולת מתוך האוכל לאלתר, ונ' מזה דמדמי דין ברירה לדינא דהגמ' בדקמ"ב:, והיינו דהא דאסור לברור הפסולת, הוא משום שדרך אכילה היא לברור מה שאוכל, וזהו מש"כ דבאיסורא לא טרחינן והיינו דלא הותר לטרוח בדבר אחר לצורך האוכל, וה"נ מה"ט לא הותר איסור מוקצה בכה"ג, והגם דלגבי איסור מוקצה התירו היכא שהאוכל מרובה על הפסולת לברור הפסולת, דכה"ג התירו אף לטרוח באיסור, מ"מ איסור ברירה הוא אף בכה"ג, וה"נ יל"פ לדעת רי"ו והטור דמכוון הגמ' לדמות הענינים זל"ז.

   וי"ל עוד, דמכוון הגמ' הוא דלת"ק דשרי לברור הפסולת אף בכה"ג שהפסולת מרובה על האוכל, וכמש"כ הריטב"א שם והתוס' שם דנ"א: דת"ק פליג בזה על רשב"ג, הרי בע"כ דהותר איסור טלטול מוקצה אף בכה"ג, אך לרשב"ג י"ל דגם לא הותר איסור טלטול מוקצה אלא בכה"ג דהאוכל נפיש בטירחא, אך כל שהפסולת נפיש בטירחא בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, וה"ז אסור אף משום איסור טלטול מוקצה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-9)