טז - סימן ש_ו ס_א - ס_ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## איסור ממצוא חפצך ודבר דבר

**א] בעיקר האיסור דממצוא חפצך ודבר דבר נחלקו הראשונים, דבפירש"י שעל הרי"ף בביצה ל"ז א' מבו' דהוא איסור דאורייתא וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת ק"נ א' (ד"ה ודיבור מי אסור), וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז ללמוד מפירש"י בביצה שם, וכ"כ הט"ז בסימן תקכ"ד סק"א ובתשו' חוו"י סימן נ"ג והפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"א, - אך בד' התוס' בשבת קכ"א א' (ד"ה אין אומרים) מבו' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הרי"ד בפסקיו בשבת ק"נ א' ובס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן מ"ה וסימן פ"ח, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן ע"ג סקכ"ב, והגרע"א בקו' עצומות בשבת שם.**

**והאבנ"ז בסימן מ"ג סק"ט כתב דאיסור זה קייל משבות, דכיון דאינו דומה למלאכה ואינו מביא לידי מלאכה, ל"ה בכלל שבות,[[2]](#footnote-3) (וע"כ הוא דשרי לצורך מצוה), וכ"ה מבו' בד' הגר"ז הכא בס"ה, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סקט"ז, - אך בסימן נ"א סק"ד כתב האבנ"ז דמו"מ חמור משבות, דאסור משום ממצוא חפצך, והוא מדברי קבלה, (ודעת ר"ת ופסק כן הט"ז בסימן תקנ"ד סק"ד ובסימן תרפ"ז סק"ב דברי קבלה כדברי תורה דמי), והנשמ"א בכלל ס"א סק"א כתב בתו"ד דאפשר דאיסור מוקצה קיל מאיסור דיבור דהוא מפורש בנביאים, (וע"כ אף אם התירו איסור מוקצה במקום פסידא מ"מ י"ל דלא התירו איסור דיבור בחפציו במקום פסידא), וצ"ע.**

## אם נאסר לעסוק בחפציו כשהוא לצורך היום

**ב] בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב דכל שאומר לנכרי לעשות מלאכה בשבת לצורך היום, אי"ז אסור משום ממצוא חפצך, דכל דצריך לו ביומו לא מיתסר משום ממצוא חפצך, - אך בתשו' חוות יאיר סימן נ"ג מבו' דאיסור ממצוא חפצך ודבר דבר הוא אף לצורך היום, (וזהו דקשיא ליה דמ"ט הוצרכו חכמים לאסור אמירה לנכרי, ותיפו"ל משום ודבר דבר), וכ"ה מבו' בד' התו"ש בפתיחה לסימן רמ"ג אות י"א והפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סק"א.**

## התירא דחפצי שמים

ג] בשבת ק"נ א' אמרו דאף דגם דיבור בעסקיו אסור, מ"מ מותר לחשב חשבונות של מצוה בשבת וכו' וילפינן לה מדכתיב ממצוא חפצך ודבר דבר חפציך אסורים חפצי שמים מותרין, וכ"כ השו"ע בס"ו.

ובפשוטו היה נראה דיסוד ההיתר בזה הוא משום דכל עיקר האיסור **דממצוא חפצך ודבר דבר הוא בחפציו, אך חפצי שמים אינם בכלל עיקר האיסור, (וע"כ אף אם איסורא דדיבור הוא מה"ת, מ"מ כל שהוא של מצוה שרי).**

**ד] אמנם הנה הרשב"א בביצה ל"ו ב' הסכים לדברי ר"ת שם דהא דאין דנין ואין מקדשין הוא רק במקום דאי"ז מצוה גמורה, אך כל דהוי מצוה גמורה שרי, וכתב דהוא משום דבכה"ג הו"ל חפצי שמים ודמי להא דתניא הכא דמשדכין על התינוקות ליארס ועל התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות, (וכ"כ הר"ן שם לדעת ר"ת), ומבו' מדבריו דאף דהא דאין דנין ואין מקדשין הוא מגזירה שמא יכתוב, (כמו שאמרו בביצה שם), מ"מ יש בזה להתירא דחפצי שמים.**

**ויש ללמוד מזה דהא דחפצי שמים מותרין אי"ז משום דאינם בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, (דזה אינו טעם להתיר להאיסור דשמא יכתוב), אלא הוא משום דהותר האיסור דממצוא חפצך לצורך חפצי שמים, כדילפינן לה מקרא, (ואף אם האיסור הוא מדאורייתא, ילפינן מקרא להתיר בכה"ג), וה"נ התירו להאיסור לדון ולקדש.**

**ה] אמנם הנה דעת רש"י בביצה שם ורבים מקמאי דהא דאין דנין ומקדשין וכו' הוא אף במקום מצוה גמורה, ויש מקום לפרש בדעתם דהוא משום דפליגי ביסוד הדברים וס"ל דהתירא דחפצי שמים הוא משום דלי"ב לעיקר האיסור דממצוא חפצך, אך בהאיסור לדון ולקדש מגזירה שמא יכתוב, (דאיכא להאיסור אף במקום מצוה), לא התירוהו לצורך חפצי שמים, - אך י"ל דמודו דהתירא דחפצי שמים הוא דהותר איסור דממצוא חפצך לצורך מצוה, ואך דס"ל דוקא איסור זה הותר לצורך מצוה, (וכדילפינן לה מקרא דממצוא חפצך), אך האיסור לדון ולהקדיש מגזירה שמא יכתוב, לא הותר לצורך מצוה, וכ"נ בד' הגר"ז בס"ה, וכ"כ האבנ"ז בסימן מ"ג סק"ט, עיי"ש.**

**ו] ויש להוסיף בזה, דהנה הרשב"א והר"ן בביצה ל"ז א' כתבו בהא דאין מקדישין וכו' דהא דלא שרינן לה משום חפצי שמים, דומיא דהא דמשדכין על התינוקות ליארס ועל התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות, הוא משום דהנהו הוי חפצי שמים טפי, וזה מתפרש לטעמייהו דהתירא דחפצי שמים היינו דהותר האיסור לצורך חפצי שמים, ובזה י"ל דבעינן צורך מצוה גמורה, אך אי נימא דהתירא דחפצי שמים הוא משום דעיסוק בחפצי שמים אינו בכלל עיקר האיסור, הדין נותן דאף במקדישין אי"ז אלא עיסוק בחפצי שמים, ולא היה לנו לאסרו.**

## אם הותר דיבור בחפצי שמים כשאין צורך למצוה בדיבור זה והיכא דאפשר לשנות

**ז] המג"א בסימן ש"ז סק"א כתב דהא דאסור לומר דבר פלוני אעשה למחר הוא אפי' דבר מצוה, והא"ר שם סק"א תמה ע"ז, דהרי מותר לדבר בחפצי שמים, (וכ"כ הברכ"י שם אות א' והמאמ"ר שם סק"א להתיר בזה), והגר"ז שם סק"א כתב לפרש בד' המג"א, דכל הא דמותר לדבר בחפצי שמים הוא כשיש צורך למצוה בדיבור זה, אך כל שאין אמירתו מועלת כלום לעשיה של מחר לי"ב להתירא דחפצי שמים, ועד"ז כתב התו"ש שם סק"א, (והמ"ב שם סק"א כתב דנכון לכתחילה להחמיר כן), אך מד' הא"ר ודעימיה מבו' דהתירא דחפצי שמים הוא אף כשאין אמירתו מועלת למצוה.**

**ולכאו' ד"ז תליא ביסוד ההיתר דחפצי שמים, דאם הוא משום דחפצי שמים אינם בכלל עיקר האיסור, יש להתיר אף כשאין אמירתו מועלת למצוה, אך אם היינו דהותר איסורא דממצוא חפצך לצורך מצוה, אין להתיר אלא היכא דאמירתו מועלת למצוה.**

**ח] ויש להוסיף מש"כ בתשו' היראים שהביא הראבי"ה סימן שצ"א, דהא דתניא בשבת קנ"א א' דלא יזכיר לו סכום מקח הוא משום דכל דאפשר לשנויי משנינן, אך היכא דא"א בע"א מותר לקצוץ דמים דחפצי שמים הם, (והביאו ההגמ"ר בשבת בסימן תנ"ט), והרי דאף דאיסורא דקציצת דמים היא משום ממצוא חפצך ודבר דבר ויש בזה להתירא דחפצי שמים, (כמש"כ היראים שם בהמש"ד), מ"מ כל דאפשר לשנויי משנינן, והיינו משום דאף עיסוק בחפצי שמים הוי בכלל עיקר האיסור, אלא שהתירוהו לצורך מצוה, וכל דאפשר לשנויי משנינן, ולפ"ז כ"ש דאין להתיר היכא דאין אמירתו מועלת למצוה.**

## אם הותר ממצוא חפצך במקום פסידא

**ט] בתשו' הב"ח סימן קמ"ו כתב להתיר לאיסור ממצוא חפצך במקום פסידא, וכתב ללמוד לזה מהא דהותר ממצוא חפצך לצורך רבים, וכ"ש שיהא מותר במקום פסידא אף לצורך יחיד, שהרי אמירה לנכרי הותר במקום פסידא ולא הותר לצורך רבים, וכ"ש דהתעסקות בחפציו שהותרה לצורך רבים דתהא מותרת במקום פסידא, - ודבריו מתפרשים למש"נ מד' הרשב"א דאף עיסוק בחפצי שמים הוי בכלל האיסור דממצוא חפצך, אלא דהותר איסור זה לצורך מצוה, וה"נ יש להתירו במקום פסידא, דאי נימא דדיבור בחפצי שמים אינו בכלל עיקר האיסור, וה"נ הוא צורך רבים דג"כ חשיב כצורך מצוה והוי בכלל חפצי שמים, (כמבו' בסוגיית הגמ' בשבת ק"נ א' ובד' הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"ה והשו"ע הכא בס"ו והגר"ז בסי"ב והמ"ב בסקכ"ח), אין ללמוד מזה דהותר איסור ממצוא חפצך במקום פסידא.**

י] ויש להעיר לפ"ז בד' המ"ב בסימן ש"ז סק"א שנקט לעיקר דהותר דיבור בחפצי שמים אף כשאין צורך בדיבורו היום, ולכאו' מזה נלמד דהתירא דחפצי שמים הוא דדיבור בחפצי שמים אינו בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, ומאידך הביא לדינא לד' הב"ח דהותר דיבור בחפציו במקום פסידא דומיא דהא דהותר לצורך רבים, ומזה נלמד דאף דיבור בחפצי שמים הוי בכלל עיקר האיסור דממצוא חפצך, אלא שהותר האיסור לצורך צרכי רבים, וצ"ע.

## אמירה לנכרי לצאת חוץ לתחום

**יא] השו"ע בס"ט כתב דאסור לומר לנכרי שילך חוץ לתחום בשבת אחר קרובי המת שיבואו להספידו, ומבו' דמשום איסור אמירה לנכרי אסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחום, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בעירובין מ"א ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשבת קנ"א א' והראבי"ה בסימן שצ"א.**

וצ"ב בטעמא דמילתא, דהרי נכרי אינו קונה שביתה כלל, ולא נעשה מעשה האיסור כלל בהילוך הנכרי, וכי היכי דכשהנכרי באותו התחום מותר לומר לו לילך, היה לנו להתיר אף כשהוא חוץ לתחום כיון דאינו קונה שביתה, (והרי בגונא דיוצא הישראל חוץ לתחום משום פיקו"נ מותר לו לשאת את הנכרי כיון דלא קנה שביתה, ומ"ט יהא אסור לומר לנכרי לילך), - וצ"ל דמ"מ כיון דלהישראל עצמו אסור לילך, אף אסור לומר לנכרי לילך, וכמש"כ הרשב"א בשבת דכל שאינו עושה אלא אומר לנכרי ועושה, (והיינו כדי שלא יבא לעשות בעצמו וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א), - אך לכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' בב"מ צ' א' (ד"ה חסום פרתי) דהא דמותר לומר לנכרי אכול נבילה, הוא משום שהישראל עצמו יכול ליתן נבלה בפיו, והרא"ש שם סימן ו' הוסיף לפרש דאם היה הישראל עושה בידים מה שהנכרי עושה במאמרו דהיינו שנותן הנבילה לתוך פיו היה מותר דישראל יכול ליתן נבילה לתוך פיו, ולפ"ז הרי דה"נ הכא אין לאסור, שהרי אם היה הישראל עצמו עושה בידים מה שהנכרי עושה במאמרו ומוליך את הנכרי חוץ לתחום, היה מותר, וצ"ע.

יב] ובגל' הגרע"א בד' יוהנסבורג בסימן שצ"ז ס"ג בסו"ד נסתפק בישראל שעירב, אם מ"מ אסור לומר לנכרי לילך לשם והוי בכלל אמירה לנכרי שבות, אף דהליכה זו היתר לישראל המשלחו ולגביה ליכא בהליכה זו איסור משום שעירב, מ"מ לגבי הנכרי מיקרי מלאכה שהולך חוץ לתחום, או דנימא דכל שלישראל בעצמו מותר לעשות ד"ז מותר ג"כ אמירה לנכרי לעשות זה, - וצ"ב דמה מקום יש להתיר מכח הא דלישראל בעצמו מותר לילך לשם משום שעירב, הרי הנכרי לא עירב ולא שייך בו עירוב, - ומבו' מזה כמש"נ דעיקר הא דאסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחום, (הגם דכלפי הנכרי אי"ז מעשה איסור כלל), הוא משום שכל שאסור לו לעשותו אסור לומר לנכרי לעשותו, וע"כ י"ל דכל שהוא עירב ולדידיה שרי לילך, אין לאסור עליו לומר לנכרי לילך.[[3]](#footnote-4)

1. בתשו' הגרע"א שם עמד בסתירת ד' התוס', (ועיי"ש במש"כ לישב), אך הנה כבר נודע דהתוס' בשבת הם תוס' טוך ומפרק ר"א דמילה הם להר"ש משאנץ, (וכבר עמד ע"ז האו"ש בפ"ט משבת הי"א בסו"ד דהם ממחבר אחר), ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. יש להעיר בזה מהא דתנן בביצה ל"ו ב' דאלו הן משום שבות וכו' לא מקדישין וכו' ובגמ' שם מפרשינן דהוא גזירה משום מו"מ, והרי דאף הקדש וכו' שנאסרו מגזירת מו"מ חשיבי כשבות, וכ"ש דמו"מ עצמו הוי שבות, אף דלדעת רבים מקמאי איסורא דמו"מ הוא משום ממצוא חפצך. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה שנסתפק לאסור בזה, היינו דהגם דלדידיה שרי לילך למקום זה, מ"מ כיון שאסור לו לילך חוץ לתחומו, אף אסור לומר לנכרי לילך חוץ לתחום, הגם שלדידיה הוי זה תוך התחום, (דכיון דמותר לומר לנכרי לילך למקום פלוני כל שהנכרי עומד בתוך תחומו, אף דכלפי המצוה הוא חוץ לתחום, י"ל דה"נ הוא להיפך דאסור לומר לו לילך חוץ לתחום, אך דכלפי המצוה הוא תוך התחום). [↑](#footnote-ref-4)