כתמים_1
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**כתם וראיה בלא הרגשה**

בגמ' נז: אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה דם עליה טהורה, שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה. וס"ד בגמ' דשמואל מטהר לגמרי, ולכן מקשה הגמ' מכמה דוכתי דאף בלא הרגשה טמאה. ולבסוף מסיק ר' ירמיה מדפתי דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן, ורב אשי משני דשמואל מטהר לגמרי דוקא בקרקע, וכר' נחמיה דדבר שאינו מק"ט אינו מקבל כתמים. והקשו תוס' מדוע לא פריך ממשניות טובא דכתמים מטמאים מיהא מדרבנן. ותירצו, דמהתם היינו יכולין להעמיד שיש זמן מרובה משעת הכבוס ואימור הרגישה ולאו אדעתה, וכל קושיות הגמ' הם ממקומות שאין רגילות להיות זמן ארוך, דיכולה לדעת שלא הרגישה.

והנה פשוט שגם בלא חידושו של שמואל כתמים מטמאים את האשה רק מדרבנן, וכדתנן להלן נח: דתלינן במכה משום דכתיב "דם" ולא כתם, וכיון שטומאת כתמים דרבנן תלינן להקל. ולכאורה במקום שמסתבר לתלות לקולא י"ל דמהתורה מומקינן לאשה בחזקת טהרה, אך במקום שמסתבר שבא ממנה והוי תליה רחוקה מדוע טמאה רק מדרבנן, ולכה"פ ספק דאורייתא לחומרא.

וצ"ל דכיון דאיכא גזיה"כ דם ולא כתם אמרינן שהתורה לא טימאה את הדם (בין לגבי האשה מצד טומאת ראיה בין לגבי הדם עצמו לענין טהרות) אלא בודאי בא מגופה, אך בספק אפילו רחוק דלמא הדם בא מעלמא ליכא טומאה כלל, וכדאמרינן בעלמא ממזר ודאי ולא ספק, וכן לענין מעשר בהמה עשירי ודאי ולא ספק וכדו'.

והשתא יש לחקור לאחר חידושו של שמואל דבעינן הרגשה מהתורה, האם זהו כל הדין שנתחדש בכתמים, דהסיבה שכתמים דרבנן הוא משום שחסר בהרגשה. ומש"כ תוס' דאפילו אם שמואל מטהר לגמרי מכל מקום כתמים טמאים דרבנן דלמא ארגשה ולאו אדעתה היינו שמדרבנן חיישינן להרגשה, אך מהתורה טהורה דלא חיישינן להרגשה. וכל שכן למסקנא דמודה שמואל שטמאה מדרבנן היינו שכל טומאת כתמים דרבנן היינו שטימאו חכמים ראיה בלא הרגשה. ולפי"ז אם יש באמת ספק דלמא ארגשה ולאו אדעתא כגון שמצאה כתם לאחר בדיקת עד או תשמיש או הטלת מ"ר הרי היא טמאה מהתורה מספק.

או שמא כל הדין שנתחדש בכתמים הוא גזיה"כ דם ולא כתם, שאם יש צד שבא מעלמא אין זה מטמא כלל. ומה דאמר שמואל דבעינן הרגשה היינו שאפילו אם בדקה קודם שאין דם דמסתמא הדם בא מגופה מכל מקום אם לא הרגישה חיישינן שמא בא הדם מעלמא. ולפי"ז אם מצאה כתם לאחר בדיקת עד הרי היא טהורה מהתורה שהרי יש צד שבא מעלמא.

ועוד יש לצדד דתרתי אתנייהו, דיש דין אחד של דם ולא כתם שאם יש צד שבא הדם מעלמא גזיה"כ דאינו מטמא ואפילו כשיתכן שהיה הרגשה דאי אפשר לטהר מצד הרגשה. ויש דין נוסף של הרגשה שאם לא הרגישה אפילו בא הדם מגופה ודאי טהורה, וכל אחד מהם הוא סיבה לטהר מהתורה.

והנה בכל הסוגיא כאן מבואר דשמואל מטהר מצד הרגשה ולא מצד ספק דלמא בא מעלמא, דהא מקשינן לשמואל מהאשה שעושה צרכיה עומדת טמאה ויושבת טהורה אי דארגשה יושבת אמאי טהורה, אי דלא ארגשה עומדת אמאי טמאה, ומוקי בארגשה וביושבת תלינן בהרגשת מ"ר. ואם נאמר דהכל תלוי אם בא מגופה או לא נימא דאיירי בלא ארגשה ומכל מקום עומדת טמאה משום שודאי בא מגופה ויושבת על כרחיך תלינן במכה. אלא מוכח שיש תנאי בפ"ע דבעינן הרגשה ואפילו ודאי בא מגופה ולכן מקשינן לשמואל עומדת אמאי טמאה. וכן הא דמקשה לשמואל מעד שנתון תחת הכר עגול טהור משוך טמא, מדוע לא משני לעולם דלא ארגשה ומשוך שאני שהוא ודאי בא מגופה. וכן הא דמקשה מנמצא על שלו או שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן, לאחר זמן טמאין בספק ופטורין בקרבן שמא הדם הגיע אח"כ, ואי דלא ארגשה אפילו אותיום אמאי טמאין, נימא כיון דודאי בא מגופה.

והקשה הסד"ט מדוע מקשה כל הני קושיות רק לשמואל ולא מקשה על עיקר המשנה נח: שר' עקיבא מטהר כתם משום דם ולא כתם. ואין לומר דעל זה היה אפשר ליישב שמדרבנן מיהא טמאה, וכל הסוגיא דמקשה על שמואל זה רק משום שמטהר לגמרי. זה אינו, דהא הגמ' מקשה לשמואל מדם שנמצא אחר תשמיש מדוע אותיום טמאין ומביאים קרבן הא לא היה הרגשה, וקושיא זו היא אפילו אם נאמר שטמאה מדרבנן דמכל מקום איך מביאין קרבן. ולכן כתב דלולי שמואל ודאי כתמים דרבנן משום גזיה"כ דם ולא כתם, וכאשר תלינן שבא מגופה הרי היא טמאה מדאורייתא ולכן מביאין קרבן, וכל הסוגיא היא במה ששמואל חידש דין הרגשה.

ומאידך לתירוץ ר' אשי דשמואל טיהר לגמרי כר' נחמיה דכל שאינו מק"ט אינו מקבל כתמים פירש רש"י, דשמואל אינו מטהר משום הרגשה אלא משום שלא גזרו גזירת כתמים בדבר שאינו מק"ט, ולכן לא קשה כל הנהו תיובתא דלעיל דשמואל לא איירי בהרגשה כלל. והא דאמר שמואל בבשרה עד שתרגיש בבשרה ביאר הסד"ט דלולי קרא בבשרה תלינן שודאי בא מגופה כיון שבדקה, ומשום שלא הרגישה תלינן דלמא לא בדקה שפיר, ולעולם אין דין בפ"ע של הרגשה. ולפי"ז מבואר במסקנת הגמ' דאין דין הרגשה אלא גזיה"כ דדם ולא כתם.

והקשה הסד"ט אם כן אף לפי הס"ד דשמואל מטהר לגמרי נימא דטעמא דשמואל משום דלמא לא בא מגופה כיון דלא הרגישה ומדוע פריך כל הני פרכי. ותירץ דתוס' הקשו מדוע לא מקשה לשמואל שמטהר לגמרי מכל כתמים דטמאים לכה"פ מדרבנן, ותירצו דבכל כתמים י"ל דאיירי בזמן ארוך דאיכא למימר דלמא ארגשה ולאו אדעתא. ואם נאמר שאין דין בפ"ע של הרגשה וכל הדין הוא דלמא בא הדם מעלמא אין שום מקום לחלק בין זמן ארוך לזמן קצר ודלמא ארגשה ולאו אדעתא אינו מעלה ולא מוריד. ועל כרחיך דשמואל חידש דין בפ"ע שאם לא הרגישה טהורה מהתורה, ובזה יש לחלק דבזמן ארוך שיש לתלות דלמא ארגשה ולאו אדעתא טמאו חכמים ובזמן קצר לא טמאו כלל. אך לפי רב אשי דשמואל טיהר רק בקרקע וכר' נחמיה שפיר י"ל דכל הדין הוא משום דם ולא כתם ומדרבנן טמאה, ולא קשה מכל כתמים דלא איירי בקרקע.

והקשה הסד"ט דאם כן ברב ירמיה מדפתי שתירץ מודה שמואל שטמאה מדרבנן נמי נימא דכל הדין הוא דם ולא כתם, דהשתא כבר לא קשה קושיית התוס' מכל כתמים, ומדוע כתב רש"י שחכמים טמאו מצד דלמא ארגשה ולאו אדעתה. ותירץ, דמשמע לרש"י שר' ירמיה מדפתי בא לתרץ רק קושיית הגמ' ממתני' דנמצא על בשרה טמאה, אך הא דמקשה ממי רגלים ומעד ומתשמיש ומשני דאיירי בארגשה אף לר' ירמיה צריך לזה, ועל כרחיך דאף לפיו יש דין בפ"ע של הרגשה כמו לפי הס"ד. אך ר' אשי מיישב את כל הקושיות וכמש"כ רש"י להדיא, לפי שהוא שינה את עיקר ההבנה בשמואל דאין טהרת כתמים משום הרגשה אלא משום דם ולא כתם.

אך הראשונים נחלקו על רש"י וכתבו שר' אשי נמי מודה דלשמואל אם לא הרגישה טהורה מן התורה וטמאה מדרבנן, ורק לשונו של שמואל דטהורה לגמרי איירי בקרקע שאינו מק"ט. ולדבריהם אין צריך לדחוק דאף בבדקה יש צד שלא בדקה שפיר ואתא מעלמא משום שלא הרגישה, אלא אפילו ודאי מגופה טהורה משום שלא הרגישה. ולפי"ז מוכח דאף למסקנא יש דין בפ"ע של הרגשה ואינו משום דם ולא כתם.

ובגמ' סב: איתא הטבילו ועשה על גביו טהרות והעביר עליו ז' סמנין ולא עבר הרי זה צבע וטהרותיו טהורות ואין צריך להטביל, ומקשה ר' יוחנן לר"ל דבלוע שיכול לצאת ע"י הדחק לא חשיב בלוע איך מקלינן לתלות שהיה צבע. ומשני ר"ל הנח לטומאת כתמים דרבנן. כלומר, דאפילו אי הוי דם אין טומאתו אלא מדרבנן. ולדעת רש"י דלמסקנת הגמ' כתמים דרבנן משום דתלינן שבא מעלמא ניחא הא דהוי דרבנן גם כלפי הבגד, אך לדעת שאר הראשונים שאף למסקנא הטעם מצד הרגשה צ"ע מדוע הבגד טמא רק מדרבנן. וצ"ל דר"ל מוקי לברייתא כמאן דאמר מקור מקומו טהור, וס"ל דכל טומאת הדם בלא הרגשה הוא רק מצד מקור. והנה רש"י שם כתב דמדאורייתא עד שתראה בבשרה, וכתב הסד"ט דרש"י הדגיש עד שתראה ולא כתב עד שתרגיש לשיטתו דאין דין הרגשה אלא שתדע בודאי שבא מגופה.

ובכמה דוכתי מצינו שרש"י הזכיר כתמים דרבנן משום דלמא אינו מגופה, ולא הזכיר ענין הרגשה כלל. א, בדף נב: לגבי ב' ימים וחלוק אחד כתב רש"י דמביאה קרבן ואינו נאכל דשמא לאו מגופה הואי הך כתם. ועי' רמב"ן ור"ן שם שנחלקו על רש"י דאינה מביאה קרבן כלל משום דהוי שלא בהרגשה, ולשיטתם כאן דפליגי על רש"י.

ב, בדף ה. לגבי תנוקת שלא הגיע זמנה לראות כתב רש"י דאפילו אין לה במה לתלות טהורה, שמא עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, דהא בגופה אין לתלות כל עיקר דכתמין דרבנן נינהו וכי גזור רבנן בהגיע זמנה וכו'. וביאור דבריו דמדין תורה כיון שאינו ודאי מגופה הרי היא טהורה משום דם ולא כתם, ואפילו לא עברה בשוק של טבחים תלינן דלמא עברה ולאו אדעתה, אלא שמדרבנן כל היכא דיש לתלות שמא בא מגופה טמאה, ובתנוקת לא גזרו ונשאר דין דאורייתא שאפילו בתליה רחוקה טהורה.

ג. בדף נט. לגבי לא להקל על דברי תורה אלא להחמיר כתב רש"י דגזור רבנן בכתמים כדי שלא להקל בנדה גמורה. ולעיל נח. כתב דלמא ארגשה ולאו אדעתה, אלא דשם פירש לפי ר' ירמיה מדפתי דכתמים דרבנן משום חיסרון הרגשה, אך למסקנא דהטעם שמא לאו מגופה גזרו חכמים שמא בא מגופה והיא נדה גמורה.

וכן בדעת התוס' מבואר בכמה דוכתי דדין כתמים הוא משום דלמא לאו מגופה. א. בדף ג. ד"ה והא איכא כתבו דכיון דלא הרגישה ודאי מעלמא אתי, וכדאמר לגבי תנוקת אימר בשוק של טבחים עברה ולאו אדעתה. ומבואר בדבריהם דטעמא דכתמים דרבנן משום דלמא לאו מגופה.

ב. בדף ו. ד"ה ואינה כתבו דמיירי שראתה יום או יומיים אחר מציאת הכתם, וקמ"ל דאינה מונה וכו' דאימר לאו מגופה אתא אלא מעלמא.

ג. בדף נו: לגבי כותים לא נחשדו על כתמיהם כתבו דאע"ג דכתמים דרבנן הך טומאה אית להו דסברא דמגופה אתא. והר"ן שם כתב דלית להו דרשא דבבשרה עד שתרגיש בבשרה. ופליגי לשיטתם, דלתוס' טעם הטהרה משום דלמא לאו מגופה והכותים חוששים שבא מגופה, אך להר"ן טעם הטהרה משום הרגשה וכותים לית להו תנאי זה.

ד. בדף סב: ד"ה הנח כתבו, מיהו כיון דרגילות לבא כתם מגופה לא מקלינן וכו', ומבואר שזהו הנידון בכתמים.

וכן כתב הסדרי טהרה בדעת הרא"ש שהשמיט דינו של שמואל דבעינן הרגשה וכתב רק הדין של דם ולא כתם.

ובדעת הרמב"ם הוכיח הסד"ט דשני הדינים נכונים, דהנה בריש פ"ט מאיסו"ב כתב אין האשה מתטמאה מהתורה בנדה או בזיבה עד שתרגיש ותראה דם ויצא בבשרה, ואם לא הרגישה ובדקה ומצאה הדם לפנים הרי זה בחזקת שבא בהרגשה, ומדברי סופרים שכל הרואה כתם דם על בשרה או על בגדיה אע"פ שלא הרגישה הרי זה טמאה. ומבואר להדיא דיש דין בפ"ע של הרגשה.

ומאידך הרמב"ם בפ"ג ממו"מ ה"ט כתב וטומאת כתמים הכל מדברי סופרים וטומאתן בספק לפכיך אין שורפין עליהן תרומה וכו'. ומבואר שטומאת כתמים הוא משום ספק דלמא מגופה, דאי משום הרגשה בלחוד אין זה טומאת ספק אלא טומאה דרבנן בעלמא. ועל כרחיך דשני הדינים נכונים.

וכן מבואר בחוות דעת שיש שני דינים, דכתב שראיה בלא הרגשה אע"ג שאינה מטמאת מהתורה מכל מקום סותרת בז' נקיים, ור' עקיבא הוצרך לגזיה"כ דם ולא כתם לומר שאם יש ספק מגופה אינו סותר אף בז"נ דתלינן מעלמא. ומבואר להדיא דיש ב' דינים ונפק"מ ביניהם לסתירת ז"נ.

ונפק"מ בכל זה במצאה כתם לאחר בדיקת עד או מ"ר או תשמיש, דאם הטעם רק מצד הרגשה הכא איכא למימר דהרגישה ותלתה בהרגשת שמש עד ומ"ר ותהיה טמאה מהתורה, ואפילו מצאה על בגדי צבעונים או דבר שאינו מק"ט או פחות מגריס טמאה. משא"כ אם יש גם טעם לטהר מהתורה דלמא לאו מגופה משום דם ולא כתם, הכא דמצאה הדם בחוץ נמי איכא לטהרה מהאי טעמא.

**סימן ב**

**כתם על דבר שאינו מק"ט**

במשנה נח: תנן ר' נחמיה אומר כל דבר שאינו מק"ט אינו מקבל כתמים. ופירש רש"י כלומר לא גזרו על כתמים, ובגמ' מייתי סמך לזה מקרא. וכתב הר"ן נח. דהיינו טעמא משום שבדבר המק"ט כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא גזור בה רבנן כדי שלא יבואו לטהר הבגד, אבל כשנמצא בדבר שאינו מק"ט לא גזרו על האשה כלל. כלומר, דכל טומאת כתמים הוא אגב הבגד, ובדבר שאינו מק"ט אין טעם לתקנה זו. והנה טעמו מיושב אם כל טהרת כתמים הוא מחמת שלא הרגישה, והוי מיעוט בדין ראיה אך הדם עצמו טמא מהתורה, או משום מקור מקומו טמא, או אפילו למ"ד מקור מקומו טהור כל המיעוט של הרגשה הוא בטומאת האשה, שאין כאן ראיה, אך בדם עצמו אין שינוי. ולכן לגבי הבגד אף כתם מטמא מהתורה, ואגב זה טימאו את האשה. אך אם טהרת כתמים הוא מדין דם ולא כתם הרי דין זה מטהר גם את הדם עצמו, דתלינן שבא מעלמא ואין זה דם נדות כלל, ואם כן אין מקום לחלק בין האשה לדם.

וכן כתב הנוב"י סי' נ"ב, דלגבי הבגד אפילו באופן דהוי ספק אם בא מעלמא אמרינן ספק דאורייתא לחומרא, כיון שאין דין הרגשה לגבי טהרות, ורק לגבי האשה יש לטהרה מצד שלא היה הרגשה, ואגב שיש לטמאות הבגד יש לטמאות האשה, משא"כ בדבר שאינו מק"ט.

ובתוס' כתבו טעמא דר' נחמיה כיון דדבר שהכתם בו טהור גם על האשה לא גזרו טומאה. וביאר הסד"ט דתוס' פליגי על הר"ן וס"ל דהטהרה היא משום דם ולא כתם, ולכן אין מקום לחלק בין האשה לדם, אלא שבנמצא על דבר שאינו מק"ט הוי ככוחא ואטלולא אם נטמא את האשה כיון שהדבר שנמצא עליו אינו מטמא, ולכן זה סיבה לטהר את האשה מטומאת כתמים. ונמצא דתוס' והר"ן פליגי האם טהרת כתמים מהתורה הוא משום דם ולא כתם או משום הרגשה. ודבריו מחודשים, שהרי אין כאן שום כוחא ואטלולא אם נטמא האשה ונטהר את הקרקע שהרי אין הקרקע מק"ט כלל. ובפשטות כונת תוס' נמי כדברי הר"ן, ואזלו לשיטתייהו דפירשו דברי ר' אשי כשאר הראשונים ולא כרש"י.

ועוד יש מקום לבאר דלעולם עיקר טהרת כתמים מהתורה הוא משום דם ולא כתם, והחילוק בין האשה לבגד הוא משום שלגבי הבגד אמרינן ספק טומאה ברה"י לחומרא, משא"כ לגבי האשה חשיב ספק ראיה ולא אמרינן ביה ספק טומאה ברה"י לחומרא. אך נראה טפי דכיון שיש גזיה"כ דם ולא כתם לתלות שהכתם בא מעלמא לא שייך כאן הדין של ס"ט ברה"י לחומרא, כיון דאיכא גזיה"כ להדיא לתלות לקולא.

**סימן ג**

**תליה בעד הבדוק**

**עד בדוק ובדקתו מיד או הניחתו בקופסה**

במשנה יד. תנן נמצא על שלו טמאין וחייבין בקרבן, נמצא על שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן. ובגמ' מקשינן וניחוש דלמא דם מאכולת הוא. ומשני אותו מקום בדוק או דחוק אצל מאכולת. והקשו הראשונים מדוע לא מקשינן הכי בכל עד בדיקה, מדוע מצאה דם כל שהוא טמא ניחוש דלמא דם מאכולת הוא. ונאמרו בזה כמה תירוצים.

א, רש"י ותוס' בפירוש ראשון תירצו דקושיית הגמ' מדוע טמאין ודאי לשרוף תרומה ולהתחייב בקרבן, ניחוש דלמא דם מאכולת והוי ספק ושמא מייתי חולין בעזרה. ובאמת לפי הס"ד בכל עד בדיקה שמצאה דם פחות מגריס טמאה מספק.

ב, הרשב"א והר"ן תירצו דהכא חיישינן טפי למאכולת, דכיון שנמצא על שלו ולא על שלה או על שלה ולא על שלו איכא לספוקי דלמא דם מאכולת הוא, דאי מגופה אבעי ליה לאשתכח בין על שלו בין על שלה.

ג, ר"ח תירץ דקושיית הגמ' רק בנמצא על שלו, דכיון שנמצא רק על שלו ולא על שלה איכא הוכחה דלא אתי מגופה, אך בעלמא לא תלינן במאכולת בעד בדיקה גם בלא תירוץ הגמ' דאו"מ דחוק ובדוק.

ומבואר בר"ח דאם נמצא על שלה לא אמרינן מדנמצא על שלה ולא על שלו דהוי הוכחה למאכולת. וכתב הרמב"ן: דרוב דמים מצויין בנשים, ואין קינוח העד ממעך מאכולת והורגה, ובמעוכא דשמש אין לתלותה כיון שלא נמצא אלא על שלה. והרשב"א כתב: אבל בדידה כיון דשייכי בה דמים לא תלינן בדם מאכולת. ומשמע ברשב"א דלפי ר"ח נמצא על שלה חמור יותר ולא תלינן במאכולת אפילו היכא דיש הוכחה מדנמצא רק על אחד מהם, וברמב"ן משמע שגם בעד שלה כשיש הוכחה תלינן לקולא, אלא שיש גם הוכחה שאין זה מאכולת, וצ"ע.

ד, הרמב"ן תירץ דשלא בשעת בעילה ממש ודאי הגמ' ידעה שאו"מ בדוק ודחוק ולא תלינן במאכולת, ורק בבדיקה שלאחר תשמיש יש מקום לתלות במאכולת טפי דשמא שמש רצפה והרגה ושפך דמה. או שמא היה על השמש ונכנס עמו.

ה, עוד כתב הרמב"ן דהכא תלינן טפי במאכולת מתוך שבדקה קודם תשמיש ולא מצאה דם, וכתב דאין זה מחוור.

וברשב"א תורת הבית יח: הוכיח שאף בעד בדוק תלינן במאכולת היכא דטחתו בירכה מהס"ד בגמ' דלא ידעינן דאו"מ דחוק ובדוק ומכל מקום מקשינן וניחוש דלמא דם מאכולת, אלמא גם בעד בדיקה תלינן לקולא. וכתב דאף לפי ר"ח דקושיית הגמ' רק בנמצא על שלו, ואילו בנמצא על שלה לא תלינן לקולא הואיל ושכיחי בה דמים, מכל מקום בטחתו בירכה מודה. וצ"ב כיצד תירץ הרשב"א כאן קושיית הראשונים מדוע לא מקשה הכי בכל עד בדיקה, דהא הכא נקט דאף בעד בדיקה תלינן במאכולת גם לטהר לגמרי, ואף בלא הוכחה לתלות בהכי. ואפשר שנקט כאן כתירוץ הרמב"ן דבעלמא הגמ' ידעה שאו"מ דחוק ובדוק ורק הכי מקשה דיש לחוש שהשמש רצפה, ומכל מקום חזינן דבספק מאכולת תלינן לקולא והוא הדין בטחתו בירכה. [אף שבחידושיו לא הזכיר תירוץ זה].

ומבואר בכל זה מחלוקת ראשונים האם במצאה דם פחות מגריס בעד הבדוק תלינן במאכולת [לולי דאו"מ דחוק ובדוק] או לא, לדעת הרמב"ן והרשב"א בת"ה תלינן, ולדעת רש"י ותוס' הוי ספק, ולדעת ר"ח לא תלינן ולהרמב"ן בדעת ר"ח לא תלינן אפילו היכא דאיכא הוכחה. ונקט הרשב"א דכל זה בבדקה את העד מיד ומצאה עליו דם, או הניחתו בקופסה, אך אם טחתו בירכה שהיה זמן נוסף שיכול להיות שם דם, לכו"ע תלינן במאכולת אפילו בעד בדיקה. [עי' סדרי טהרה שכתב: ולא ידעתי טעם נכון לחלק ביניהם. דהיינו, מאי שנא בדקה מיד לפי הס"ד דלא אמרינן אותו מקום דחוק ובדוק, לבין הניחתו תחת הכר או טחתו בירכה דתלינן במאכולת].

ונראה דלכו"ע היכא דליכא למתלי במאכולת הרי היא טמאה ודאי מהתורה, ולא הוי כשאר כתמים דטומאתן מדרבנן, לפי הצד דכתמים דרבנן משום שלא הרגישה לגבי עד בדיקה חיישינן דלמא ארגשה ולאו אדעתא דתלתה בהרגשת עד. ולפי הצד דכתמים דרבנן משום שיש צד מעלמא ודרשינן דם ולא כתם, הכא כיון שלא תלינן במאכולת ליכא צד דאתא מעלמא. [ועוי"ל דכתם הוי דרבנן משום שמצאה את הדם בחוץ, והכא שלקחה את הדם ע"י עד בדיקה מבפנים לא חשיב כתם]. ומכל מקום לדעת הרמב"ן והרשב"א בת"ה תלינן במאכולת היכא דאפשר, ואף דחזקת דמים מן המקור מאידך איכא חזקת טהרה לאשה, ויש גם הוכחה מדלא ארגשה שלא בא הדם ממנה, כמש"כ הבית יוסף. ולכן במקום שיש לתלות במאכולת תלינן, ובמקום שאין לתלות שוב הוי טומאה ודאית מהתורה.

**עד בדוק והניחתו תחת הכר**

בדף נז: תנן עד שהוא נתון תחת הכר ונמצא עליו דם, עגול טהור משוך טמא. ופירש רש"י בדף נו: עגול אין זה דם בדיקה, דדרך קינוח להיות משוך. ומשמע מדבריו דבסתמא לא תלינן במאכולת, ושאני מכל כתם דפחות מגריס לא טימאו חכמים לפי שטומאת כתמים דרבנן אך הכא הוי ספק דאורייתא, ורק היכא שהדם עגול דאיכא הוכחה שאין זה דם קינוח הרי היא טהורה. ואף דאם בדקה את העד מיד לא תלינן במאכולת אפילו במצאתו עגול [גם להס"ד בגמ' דלא אמרינן או"מ דחוק ובדוק], היכא דהניחתו תחת הכר גרע טפי, ותלינן במאכולת כל היכא דיש סיבה לתלות כגון בדם עגול.

אך בתוס' רא"ש נו: כתב משוך טמא אפלו בכל שהוא, דאי ממאכולת אתא לא הוה משוך. ומשמע דבסתמא תלינן במאכולת כיון שנמצא תחת הכר, ורק במשוך שיש הוכחה שאינו ממאכולת הרי היא טמאה. ואף שבכתם דעלמא מטהרינן גם במשוך, שאני עד בדיקה שהוא ספק דאורייתא, ובעינן תליה מעלייתא כדי לטהר, ולכן בנמצא עגול דהתליה במאכולת היא תליה טובה תלינן, ובנמצא משוך שאינה תליה טובה דאין דרך דם מאכולת להיות משוך לא תלינן. משא"כ בכתם תלינן אף בתליה שאינה טובה.

וברשב"א תורת הבית יט. כתב [לגבי טחתו בירכה] דוקא כשהכתם עגול תלינן במאכולת הואיל וטחתו בירכה, אבל משוך רגלים לדבר דדם קינוח הוא הואיל ובדוק הוא מתחלה. ומשמע דבמשוך איכא הוכחה שאינו ממאכולת, וכדעת התוס' רא"ש. ומאידך בקצר יח. כתב: אם הכתם עגול ואין בו כגריס טהורה דתולין במאכולת, ואע"פ שהעד בדוק הוא חזקה אם דם קנוח היה משוך היה, ואם משוך טמא ואפילו אין בו גריס, ואין אומרים בזה דם מאכולת הוא כיון שהעד בדוק אצלה. ודייק הסדרי טהרה ריש סי' קפ"ג דבסתמא לא תלינן להקל, ורק בעגול תלינן דאין דרך דם קינוח להיות עגול, וכמש"כ בשם רש"י. ולפי"ז צריך לדחוק בכונת הרשב"א הארוך דמשוך תלינן לחומרא מצד רגלים לדבר שמסתמא דם קינוח הוא, ולא מצד דאין דרך דם מאכולת להיות משוך.

ונמצא שלפי התוס' רא"ש עד הבדוק שהניחתו תחת הכר תלינן במאכולת אפילו בלא הוכחה, ורק אם התליה אינה טובה לא תלינן, ולפי רש"י והרשב"א תלינן במאכולת רק היכא דיש הוכחה לתלות כן, אך בסתמא לא תלינן במאכולת.

ובבית יוסף כתב: והטעם מבואר, דכיון שלא הרגישה רגלים לדבר שלא בא מגופה, ולפיכך תולין במה שאפשר לתלות, הלכך פחות מגריס תלינן במאכולת כל שטחתו בירכה או נתנה תחת הכר, אבל כשהוא כגריס דנפקא ליה מחשש מאכולת אמרינן שכיון שקנחה בעד בדוק זה ואין אנו יכולין לתלות בדם מאכולת ודאי מגופה שקנחה בו הוי טמאה נדה ודאי ולא מספקינן לה, וזה הטעם בעצמו מספיק לחלק בין עגול למשוך. ומשמע מדבריו כדעת התוס' רא"ש דאף בסתמא תלינן להקל כיון שלא הרגישה. ואע"פ שיש לתלות שמא ארגשה ולאו אדעתה, ביאר בשו"ת שב יעקב (הובא בסדרי טהרה שם) דחשש זה רחוק וכשיש לתלות בדבר אחר עדיף לתלות מאשר לומר דלמא ארגשה ולאו אדעתה. ורק ביותר מגריס או במשוך דהוי תליה שאינה טובה לא תלינן.

ובסדרי טהרה כתב לבאר באופן אחר, דהצד שלא היה הרגשה הוא צד רחוק, והיכא שיש ספק נוסף שמא אינו מגופה הרי זה מצטרף לספק ספיקא, כיון שגם אם היה מגופה אין זה ודאי שהיה הרגשה, ואיכא רוב צדדים שהיא טהורה. אך כשאין תליה לומר שלא בא מגופה אין זה נחשב לספק אלא דתלינן שודאי הרגישה, כיון שהיה דם מגופה בלא הרגשה הוא צד רחוק.

עוד כתב הבית יוסף, דהיכא דאיכא למיחש שמא בא הדם בעד זה מחמת שנתעסקה סמוך למקום שהעד שם במיני דמים תולים בהם אפילו יותר מגריס, דמפני שקנחה בו לא נניח מלתלות במה שאפשר לתלות כיון שלא הרגישה ביציאת הדם מגופה. ודוקא בעגול, אבל במשוך אפילו בכל שהוא טמאה, שחזקת משוך שהוא מהקינוח. וברמ"א העתיק דבריו להלכה דאם יש לתלות גם ביותר מגריס טהורה. ולכאורה לדעת התוס' רא"ש ניחא דבסתמא תלינן להקל גם בלא הוכחה, ואפשר שדרך דם מעלמא להיות משוך ובכה"ג אפילו במשוך מטהרינן. אך לדעת רש"י דלא תלינן להקל אלא אם יש הוכחה לכך, כגון בעגול, צ"ב מדוע ביותר מגריס תלינן להקל. ואולי הרמ"א פסק להקל ביותר מגריס דוקא בעגול, ואיכא הוכחה שאין זה דם קינוח שאין דרכו להיות עגול.

ויש להדגיש דבכתמים קיי"ל שבפחות מגריס טהורה אפילו במקום שלא שכיחי מאכולת, דלא גזרו כלל בפחות מגריס. וכל זה שייך בכתמים דטומאתן דרבנן, אך בעד בדיקה דאנו באים להוציאה מטומאה דאורייתא ע"י תליה זו ודאי צריך שיהיה תליה אמתית של מאכולת. וכן כתב הפתחי תשובה בשם החתם סופר סי' ק"נ.

**עד בדוק וטחתו בירכה**

איתא בגמ' יד. בדקה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה ולמחר מצאה עליה דם, אמר רב טמאה נדה, א"ל רב שימי והא חוששת אמרת לן, אתמר נמי אמר שמואל טמאה נדה, וכן מורין בי מדרשא טמאה נדה. ופירש רש"י "מצאה עליה" דם על הירך. וכתבו תוס' דהוא הדין אם נמצא גם על העד רק במקום שנגע בירכה. עוד כתב רש"י "טמאה נדה" טומאה ודאית, דכיון דהעד בדוק לה שלא היה בו דם קודם בדיקה ודאי מגופה אתא על העד ומשם הוטח בירכה. ולא אמרינן דלמא מעלמא אתא על ירכה וספק טומאה היא, עכ"ד. ונפק"מ בין טומאה ודאית לטומאת ספק לגבי לשרוף תרומה ולחייב הבא עליה בקרבן. ובחוות דעת כתב דנפק"מ גם בזה"ז דאין תולין כתם בכתם, ואין בכתמים משום וסת.

וכתבו תוס' וכגון שיש כגריס ועוד דליכא חששא דמאכולת. ובפשטות דבריהם מוכרחים מהמשנה דהניחתו תחת הכר, דאין הבדל בין כר לירכה, וחזינן מהתם דמטהרינן בפחות מגריס משום דתלינן במאכולת אפילו בעד בדיקה. ואע"פ שביותר מגריס היא טמאה ודאי מדאורייתא, מכל מקום היכא דיש לתלות תלינן. וכן כתב הרשב"א בתורת הבית יט., והקשה מדברי ר' חייא לגבי עד שאינו בדוק דאם מטהרינן בפחות מגריס הרי עשיתו כתם ואיך יתכן דביותר מגריס טמאה נדה ודאי, ומאי שנא הכא. ותירץ, דהתם כונת ר' חייא שאם פחות מגריס תלינן שהדם בא ממאכולת קודם הבדיקה, שוב יש לתלות כל דבר קודם הבדיקה ואין סברא לומר שהיא טמאה ודאי. אך מודה ר' חייא ששפיר יתכן לומר שכאשר יש תליה מטהרינן וכשאין תליה היא טמאה ודאי, וכן כתב מהרש"א כאן.

עוד כתבו תוס' בשם ר"ח דגרסינן "ומצאה עליו דם" והיינו על העד, וטחתו בירכה היינו בגלוי לאפוקי הניחתו בקופסה. ומשמע מדבריהם שלפי"ז אפילו פחות מגריס טמאה ודאי ולא תלינן במאכולת. והביאור נראה דדוקא בהניחתו תחת הכר או טחתו בירכה ומצאה בירך או בעד ובירך יש לתלות שעי"ז נהרגה מאכולת, אך בהניחתו במקום גלוי אין מה שיהרוג את המאכולת, וכיון דליכא תליה הרי היא טמאה גם בפחות מגריס. ולפי"ז באופן שיש סיבה לתליה כגון שנתעסקה שם בדם שפיר יש לטהר אפילו יותר מגריס כמש"כ הבית יוסף, ואף לשיטת ר"ח.

וכן כתבו הרמב"ן הרשב"א והר"ן בדעת ר"ח, דלדידיה אפילו פחות מגריס טמאה ולא תלינן במאכולת כמו בתחת הכר, דכיון שנמצא על העד ולא על ירכה הרי זה ראיה שלא בא הדם ממאכולת, שאם המאכולת נהרגה מחמת טיחת העד בירכה היה צריך להיות דם גם על הירך. והרי זה דומה למשוך דטמאה אפילו פחות מגריס לפי שיש הוכחה שאינו מדם מאכולת. [ולכאורה גם לגבי תחת הכר הדין כן, שאם נמצא הדם על העד ולא על הכר יש להוכיח שאינו מדם מאכולת, וצ"ב].

וברמב"ם פ"ד הי"ח כתב דין הניחה העד תחת הכר דבעגול פחות מגריס טהורה שאין זה אלא דם מאכולת שנהרגה תחת הכר, משוך טמאה שחזקתו מן הקינוח. ובהי"ט כתב קנחה עצמה בעד הבדוק וטחתו בירכה הרי זו טמאה, ואין אומרים שמא כשטחה העד בירכה נהרגה מאכולת. ודייק המגיד משנה שלגבי טחתו בירכה אין הבדל בין עגול למשוך ובכל גוונא לא תלינן במאכולת. ויש לפרש כדעת הרמב"ן והרשב"א דכיון שנמצא הדם רק על העד רגלים לדבר שאינו מדם מאכולת וטמאה.

וכן דייק הטור מהרא"ש דלגבי טחתו בירכה אף פחות מגריס ועגול טמאה, וביאר הבית יוסף דדייק כן מדסתם הרא"ש ולא חילק בדבר. והט"ז ביאר דדייק כן מדכתב טמאה נדה ובזה"ז ליכא נפק"מ בין טומאת ודאי לטומאת ספק, ועל כרחיך כונתו לומר דטמאה אפילו פחות מגריס ועגול. אך החו"ד דחה דבריו דשפיר איכא נפק"מ בזה"ז לוסתות. ובסד"ט ביאר דהרא"ש לא הביא להלכה הא דאותו מקום בדוק או דחוק אצל מאכולת, ועל כרחיך דאף בשאר בשרה לא תלינן במאכולת, ולכן לא הוצרך להביא דין אותו מקום.

אמנם הש"ך ס"ק מ"ג ביאר דעת הרמב"ם והרא"ש שאפילו פחות מגריס ועגול טמאה באופן אחר, דתחת הכר המאכולת מצויה, משא"כ בירכה. וצ"ע דאם אין מאכולת מצויה מדוע בכתמים תלינן בהכי. ועוד הקשה בשו"ת שב יעקב דבגמ' איתא שאו"מ דחוק ובדוק אצל מאכולת, משמע דשאר גופה אינו בדוק אצל מאכולת. אמנם נראה לבאר באופן פשוט, דאו"מ בדוק ודחוק לגמרי אצל מאכולת ולא מסתפקינן בהכי כלל, אך בשאר בשרה הוי תליה רחוקה יותר, ולכן בכתמים סגי בתליה כהאי גוונא לטהר, אך בעד בדוק דאנו באים להוציאה מטומאה דאורייתא לא תלינן בתליה רחוקה כהאי גוונא. משא"כ תחת הכר דמצוי שם מאכולת והוי תליה טובה שפיר תלינן בהכי. ולפי דברי הש"ך אפילו נמצא הדם על ירכה טמאה ודאי ולא תלינן במאכולת.

והט"ז ס"ק כ"ד ביאר דהרמב"ם אזיל לשיטתו דלא תלינן במאכולת על בשרה אא"כ הרגה מאכולת. והשתא ממנ"פ, אם מצאה הדם על ירכה הרי לא תלינן במאכולת אפילו בסתם כתמים, ואם מצאה הדם על העד ולא על הירך הרי יש הוכחה שאינו ממאכולת, מדלא מצאה הדם גם על הירך, וכמש"כ הראשונים בדעת ר"ח. [דברי הט"ז אינם סותרים לראשונים דלעיל, אלא שהוסיף שלפי הרמב"ם אפילו מצאה על הירך לחוד טמאה כשאר כתמים, משא"כ דברי הש"ך סותרים לראשונים דלעיל]. ובהגהות רעק"א הקשה דלפי הט"ז היכא דמצאה על העד והירך נטהר בפחות מגריס, דכל מה שהחמיר הרמב"ם בכתמים על בשרה היינו בבשרה לחוד, אבל בעל בשרה וחלוקה תולים אף לשיטת הרמב"ם. ואזיל רעק"א לשיטתו שהרמב"ם מודה בבשרה וחלוקה יחד, אך החו"ד סובר שהרמב"ם חולק ומטהר גם בבשרה וחלוקה יחד, ולפי"ז ליתא לדברי רעק"א.

ודברי הט"ז תמוהים מב' טעמים, א, דהכא איירי אפילו בנמצא הדם בבשרה שלא כנגד או"מ, וכמש"כ תוס', ובזה מודה הרמב"ם דתלינן במאכולת אפילו בבשרה, וכן הקשה החו"ד. ב, כל זה ניחא בדעת הרמב"ם אך מה נאמר בדעת הרא"ש, ואף הרמ"א כאן כתב דהעיקר לטמאות ולעיל סעיף ו' הובא שיטת הרמב"ם כיש אומרים ולא כתב הרמ"א דכן עיקר. ומשמע שאין זה תלוי בזה.

**תליה במכה שבאו"מ**

כתב הט"ז ס"ק כ"ג אשה שרגילה להוציא דם מבית הרעי שלה על ידי איזה סבה, ובדקה עצמה אפילו בעד הבדוק ובשעת בדיקה נגעה גם שם, תולה בה שלא בשעת וסתה, דאין כאן ספק דאורייתא כיון שלא הרגישה בדם מן המקור, וכמש"כ הבית יוסף דאף יותר מגריס תלינן כשיש סיבה לתליה. וכאן אפילו משוך טהור כיון שנעשה בקינוח ממקום טהור. וכונתו דיש לטהר מדין תליה אפילו יותר מגריס כמש"כ הבית יוסף.

ואפילו לדעת הרמב"ם והרא"ש דבטחתו בירכה לא תלינן להקל, היינו דוקא בדם מאכולת משום שאזיל הרמב"ם לשיטתו שאין לתלות מאכולת בבשרה, או כמש"כ הש"ך שאין מאכולת מצויה בבשרה, אך בשאר תליות שפיר תלינן.

והקשה הסדרי טהרה סי' קפ"ג, דכל מה דמטהרינן תחת הכר או טחתו בירכה פחות מגריס או יותר מגריס כשיש סיבה לתלות, היינו משום שלא בדקתו מיד ואיכא ריעותא בעד, אך היכא דהניחתו בקופסה או בדקה מיד הרי זה תלוי במחלוקת הראשונים איך לפרש קושיית הגמ' וניחוש דלמא דם מאכולת הוא, וכמש"כ בתחילת הסימן, והכא שבדקה את העד מיד לא תלינן להקל רק לדעת הרשב"א. ועוד הקשה דלעיל הובא מחלוקת רש"י ותוס' רא"ש מה החילוק בין עגול למשוך, לדעת רש"י עגול הוי הוכחה שאינו דם קינוח ולדעת תוס' רא"ש משוך הוי הוכחה שאינו מאכולת, ולדעת רש"י כיון שמצאה דם משוך איך יכולה לתלות במכה, ואע"פ שדם המכה משוך מכל מקום ליכא הוכחה שאינו דם ממקורה.

ומכל מקום לדינא כתב הסד"ט לטהר כמש"כ הט"ז בהמשך דבריו, וכל שכן דזה הוה כמו מכה באותו מקום דלעיל סי' קפ"ז וכו'. והיינו דהיכא שיש מכה באו"מ מטהרינן אפילו בהניחתו בקופסה או בדקה העד מיד. וטעם הדבר שמעתי מהגר"ג כהן, דכל מה דמחמירים בעד בדיקה היינו בתליה בעלמא כגון במאכולת או בנתעסקה וכדו', אך תליה בדם שבאותו מקום ליכא דררא כלל לומר שבא הדם ממקורה, ואין צריך לגדרי תליות כלל. והביא דוגמא לזה מג' ימים ראשונים דכתב רמ"א סי' קצ"ו להחמיר בתליות, ומכל מקום במכה שבאו"מ יש להקל אף בגי"ר, והיינו טעמא דהתם אין זה מדין תליה חיצונית אלא דאין לפנינו ספק, דמאותו מקום שמגיע הדם המקור איכא נמי דם מכה, ומה"ת לומר שהיה דם מהמקור נגד חזקת טהרה.

ועי' חו"ד שלפי"ז אפילו בשעת וסתה תלינן להקל.

ומש"כ הט"ז שאין כאן ספק דאורייתא כבר תמהו החו"ד ושו"ת שב יעקב דהט"ז סותר עצמו, דבס"ק ל"ט כתב דע"י עד בדיקה חשיב ספק דאורייתא, דיתכן שהרגישה ולאו אדעתה מחמת הרגשת עד. ובסדרי טהרה דחק לבאר דבריו דאין כאן ספק דאורייתא לאחר שנתלה שבא הדם מעלמא, דאף בדאורייתא תלינן לקולא, ולא תלינן דארגשה ולאו אדעתה אלא כשאין תליה.

**סימן ד**

**דם במי רגלים**

תנן בריש פרק האשה, אשה שעושה צרכיה וראתה דם, לדעת ר' מאיר עומדת טמאה יושבת טהורה, דבעומדת אפשר לתלות שהדור מי רגלים למקור וביושבת אי אפשר לתלות. לדעת ר' יוסי אף עומדת טהורה, ולדעת ר' שמעון אף יושבת טמאה, דחזקת דמים מן המקור. ולפי המבואר לעיל יד: כל היכא דמטמאינן דהיינו לר' מאיר בעומדת או לר' שמעון בין עומדת בין יושבת, הרי היא ודאי טמאה ולא ספק, דכל שאפשר שהדם בא מן המקור תלינן בודאי שבא מן המקור, ולא מסתפקים כלל. ורק ביושבת לר' מאיר או לדעת ר' יוסי בין עומדת בין יושבת כיון דלא תלינן בהדור למקור על כרחיך שיש לה מכה באו"מ, או שיש לה קלקול בכליות שמוציא דם. ואע"פ שכאשר יש מכה באו"מ תלינן במכה ולא חיישינן לדם המקור כלל, הכא אין אנו יודעים שיש מכה, אלא דתלינן בהכי כשאי אפשר לומר שבא מהמקור.

והא דלא תלינן שיצא הדם מהמקור בשעה שהטילה מי רגלים ונתערבו יחד, לדעת רש"י בשעה שמטילה מי רגלים נסגר המקור ואי אפשר לדם לצאת, ולדעת תוס' כיון שראתה דם רק בשעה שהטילה לא קודם ולא אח"כ רגלים לדבר שהדם בא בסיבת המי רגלים ולא תלינן שיצא דם מהמקור בדיוק בשעה שהטילה מ"ר. ולכן סיבת הדם יכולה להיות רק בשני אופנים, או שיש לה מכה באו"מ או קלקול בכליות, או שמ"ר הדור למקור והוציאו עמם דם.

ומקשינן בגמ' לר' מאיר יושבת נמי נימא מי רגלים הדור למקור ואייתי דם, ומשני דאיירי במזנקת אך שותתת באמת טמאה אף ביושבת. ונאמרו בגמ' ג' שיטות ראשונים.

א, רש"י פירש דעומדת לעולם שותתת ולכן טמאה. ולפי"ז מוכח שר' יוסי מטהר אפילו עומדת ושותתת. והקשו תוס' אם כן החילוק אינו בין עומדת ליושבת אלא בין מזנקת לשותתת, וליתני הכי. ותירצו דנקט עומדת טמאה לרבותא דר' יוסי שאפילו עומדת טהורה, אף שיש סברא לטמאות עומדת ושותתת טפי מיושבת ושותתת כיון שאין רחמה נפתח, (כלומר שבשעה שמטלת מים בישיבה המקום רחב יותר והמים יוצאים בקלות ואינם חוזרים למקור, משא"כ כשמטלת בעמידה אין המקום רחב, ומחמת שהוא צר המים אינם יוצאים להדיא וחוזרים למקור).

ב, תוס' והרא"ש נקטו דאף בעומדת שייך מצב של מזנקת ושותתת. וביארו דהגמ' מקשה מדוע ר' מאיר מטמא בעומדת אפילו שותתת, ומטהר יושבת אפילו מזנקת, הא עומדת ושותתת מגביל ליושבת ומזנקת דבתרוייהו איכא חדא לריעותא וחדא לטיבותא. ומשני דכולה מתני' במזנקת ובזה יש חילוק בין עומדת ליושבת, אך בשותתת ר' מאיר מטמא בכל גוונא. ולפי"ז לא טיהר ר' מאיר רק בתרתי לטיבותא יושבת ומזנקת, אך בחדא לטיבותא וחדא לריעותא מטמא.

וכתב הרא"ש שלפי"ז ר' יוסי שטיהר בין עומדת בין יושבת אפשר דהיינו במזנקת דוקא, אך שותתת ועומדת דאיכא תרתי לריעותא אפשר שמודה דטמאה. והיינו לפי שיטתו דיתכן עומדת ומזנקת, אך לרש"י שכל עומדת בשתיתה כיון דאמר ר' יוסי דעומדת טהורה על כרחיך מטהר בכל ענין.

ג, הגהות מיימוני ושו"ת הר"ן כתבו בשם מהר"ם (הובא בבית יוסף) דר' יוסי מטהר דוקא במזנקת, בין עומדת בין יושבת, אך שותתת מודה דטמאה בין עומדת בין יושבת. ולשיטתם להלכה שותתת לעולם טמאה. והנה הרמב"ם הרמב"ן והרשב"א פסקו כר' יוסי דטהורה בכל ענין, וכתב הבית יוסף דהם נקטו כרש"י, דאילו לתוס' והרא"ש אף דקיי"ל כר' יוסי מכל מקום עומדת ושותתת טמאה. ולמהר"ם אף יושבת ושותתת טמאה.

תו מקשה הגמ' יושבת ומזנקת מדוע טהורה לר' מאיר דלמא בתר דתמו מיא אתא דם. ומשני דאיירי ביושבת על שפת הספל ונמצא דם בתוך הספל, דאם הגיע הדם בתר דתמו מיא היה לו להיות בשפת הספל. ונחלקו רש"י ותוס' בביאור הגמ', רש"י פירש דלאחר שכלו מי רגלים לגמרי אתא דם כדרכו מהמקור שלא מחמת המי רגלים כלל, ועל זה משני דהיה לדם להיות בשפת הספל, וכיון שנמצא עם המי רגלים תלינן את הדם במי רגלים. ולפי"ז באופן שיושבת בתוך הספל או באופן שנמצא בשפת הספל דאין את הראיה הנ"ל הרי היא טמאה בכל ענין ואף לר' יוסי.

אך תוס' והרא"ש ביארו דקושיית הגמ' דוקא לר' מאיר ביושבת, דקיי"ל מזנקת טהורה ושותתת טמאה, ופריך דלמא בסוף הזינוק איכא שתיתה והדור מי רגלים למקור, ומשני דשתיתה שבסוף מי רגלים נמצאים בשפת הספל. ולפי"ז באופן שישבה בתוך הספל טמאה רק למאן דמטמא בשתיתה, אך לפי מה דקיי"ל כר' יוסי דמטהר עומדת בחדא לטיבותא במזנקת, ביושבת ושותתת נמי לא חייש דלמא בתר דתמו מיא אתא דם ומטהר יושבת בכל ענין. והנה הרא"ש כתב דמטהר יושבת בכל ענין, אך בעומדת אף לר' יוסי איכא נפק"מ, דכיון דכתב לעיל דעומדת ושותתת טמאה אף לר' יוסי, ורק מזנקת טהורה, שוב יש להקשות דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, וצריך להעמיד בעומדת על שפת הספל ומקלחת לתוך הספל, אך בעומדת בתוך הספל טמאה.

ובזה ביאר הב"ח את לשון הטור: אבל בעומדת שהמקום צר לה אם מזנקת בתוך הספל שהמים יוצאין בקילוח טהורה, אבל אם שותתין על שפת הספל טמאה. וצ"ב מדוע נקט בתחילה בתוך הספל ואח"כ על שפת הספל. ותירץ הב"ח דהא דנקט הטור שותתין על שפת הספל כונתו דבתחילה היתה מזנקת ולבסוף שותתת בשפת הספל, אע"פ שנמצא דם בתוך הספל לחוד טמאה. ויל"ע מדוע נקט הב"ח דאפילו נמצא דם בתוך הספל טמאה, הא בגמ' מבואר שאם הדם מגיע בסוף הקילוח בשעה ששותתת הו"ל להיות בשפת הספל, אלמא אינו מגיע בשתיתה שבסוף לתוך הספל. וצריך לחלק דהכא איירי ביודעת שקילחה ואח"כ שתתה, ובכה"ג שפיר יתכן להיות הדם בתוך בספל, אך אם יודעת שקילחה לחוד ואנן חיישינן שמא בסוף שתתה מעט ובא הדם עם השתיתה, באופן זה הו"ל להדם להיות בשפת הספל כיון שהוא מועט ביותר.

ובש"ך סק"ב כתב אבל אם שותתין על שפת הספל טמאה, וכל שכן אם שותת תוך הספל. וכונתו דאפילו קילחה ולבסוף שתתה טמאה, וכל שכן אם שתתה מתחילה ועד סוף דטמאה, דהרא"ש מטמא בעומדת ושותתת. אך היכא שקילחה בלבד הרי היא טהורה, דאם איתא שיצא הדם לאחר דתמו מיא הו"ל להיות בשפת הספל.

ולפי"ז היכא דמקלחת בתוך הספל הרי היא טמאה, דהא אין כאן את הראיה דאם איתא וכו', ואיכא למיחש דלמא בסוף הקילוח שתתה מעט והדרו מ"ר למקור. אך הגר"ז כתב דבכה"ג טהורה, דכיון שאין ראיה להדיא שר' יוסי מטמא בעומדת ושותתת, והרא"ש כתב רק "אפשר" דטמאה, די לנו שנטמא בשותתת להדיא, ולא נטמא במקלחת שמא בסוף שתתה. [ואפשר שלפי הגר"ז הוא הדין במקלחת בשפת הספל ונמצא דם גם בתוך הספל וגם בשפת הספל דטהורה, וצ"ע].

והנה לדעת מהר"ם דר' יוסי מודה לר' מאיר בשותתת דטמאה, ואפילו ביושבת, כל השו"ט בגמ' קיים גם אליבא דר' יוסי, דאם מזנקת ומצאה דם בשפת הספל טמאה בין עומדת בין יושבת, ובמצאה דם בתוך הספל לא חיישינן לשותתת. ונחלקו הגהות מיימוני והר"ן מה הדין במצאה דם בשניהם, הג"מ טימא לר' יוסי אפילו במצאה דם בין בשפת הספל בין בתוך הספל, דלגבי הדם שבשפת הספל חיישינן לשתיתה. ואילו הר"ן נקט דר' יוסי לא מטמא אלא כשנמצא דם רק בשפת הספל, דיש ראיה מדלא נמצא עם המי רגלים בתוך הספל דהוא בא מן המקור, ור' מאיר מטמא אפילו כשנמצא בשניהם, וכתב דפליגי לטעמייהו אי חיישינן למיעוטא.

לגבי איש ואשה שעשו צרכיהם לתוך הספל איתא במשנה שלפי ר' יוסי טהורה, דהא אפילו באשה לחוד מטהר, (וקמ"ל מתני' דאפילו לכתחילה מטהר), לפי ר' שמעון טמאה, ולפי ר' מאיר פליגי ר' יוחנן ור"ל, לפי ר"ל היא היא, ולפי ר' יוחנן הכא מודה ר' מאיר דטהורה משום דאיכא ספק ספיקא, שמא בא מן האיש, ואפילו בא מן האשה שמא בא ממכה. וצ"ע לפי מש"כ לעיל שלפי ר' מאיר היכא שאין ידוע שיש לה מכה לא תלינן בהכי אלא בדם מהמקור, מה יוסיף הצד שבא מן האיש, הרי גם אצל האיש לא ידוע שיש מכה, ולא תלינן במכה שאינה ידועה, ואין כאן הוספת חשש כלל. וצ"ל דמכל מקום יש כאן עוד צד והוי ריעותא, וצ"ע.

והנה לדעת הרא"ש דר' יוסי מודה בתרתי לריעותא דהיינו עומדת ושותתת דטמאה, אפשר דבאיש ואשה מודה דטהורה, דקיי"ל כר' יוחנן דחשיב ספק ספיקא.

בגמ' לעיל יד: פליגי רבי ור' חייא בעד שאינו בדוק האם טמאה ודאי או טמאה משום כתם, דהיינו טומאת ספק, (כתב הגר"ז דהיינו ספק דאורייתא, ואין זה שייך לטומאת כתמים), וכן ר' יוסי סובר כר' חייא. ואיתא בגמ' דרבי שטימא בעד שאינו בדוק סובר כר' מאיר שמטמא דם שנמצא במי רגלים כשהיא עומדת, ור' יוסי שאינו מטמא משום נדה לטעמיה אזיל שמטהר מי רגלים אפילו עומדת. וכתבו תוס' שם דאע"פ שר' חייא מטמא מיהא משום כתם ר' יוסי מטהר לגמרי, דהא במי רגלים נמי מטהר לגמרי, וג' שיטות בדבר. אך רבינו חננאל פירש דר' יוסי אינו מטהר לגמרי אלא שטמאה משום כתם. והקשו תוס' דבגמ' אמרינן דאי תנא רישא ס"ד דר' יוסי בדיעבד קאמר אך לכתחילה טמאה, קמ"ל סיפא דאף לכתחילה טהורה, ומבואר שאינה טמאה משום כתם. ותירצו דכונת הגמ' לומר קמ"ל דסיפא טהורה לגמרי, אך ברישא רק בדיעבד טהורה, ולגבי בעלה לעולם הוי כלכתחילה וטמאה מספק.

והנה אף לדעת ר"ח דר' יוסי מטמא משום כתם היינו רק במקום שר' מאיר מטמא משום נדה. ואם כן להלכה ביושבת ומזנקת טהורה לגמרי, אך ביושבת ושותתת או בעומדת בין מזנקת בין שותתת טמאה משום כתם. ולהרא"ש איכא ג' דרגות, היכא דאיתא תרתי לריעותא טמאה ודאי, חדא לריעותא טמאה משום כתם, ותרתי לטיבותא טהורה.

הרמ"א כתב ויש אומרים דאפילו ביושבת אין להתיר אלא במקלחת ונמצא הדם תוך הספל, אבל על שפת הספל טמאה, ובעומדת בכל ענין טמאה, עכ"ל. וביאר הש"ך דלפי הר"ח אין להתיר אלא בג' תנאים, א, יושבת, ב, מקלחת, ג, יושבת בשפת הספל ונמצא דם תוך הספל. אבל אם נמצא דם בשפת הספל טמאה דלמא בסוף הקילוח שתתה, וכן אם יושבת באמצע הספל טמאה, דאין ראיה מדלא נמצא הדם בשפת הספל ושוב איכא למיחש דלמא בתר דתמו מיא אתא דם. וכתב הש"ך דהרמ"א קיצר במובן, והיינו דהביא רק שאם נמצא הדם תוך הספל טמאה, ולא הביא שאם יושבת בתוך הספל טמאה. אך הגר"ז חולק על הש"ך וכתב שדוקא אם נמצא דם בשפת הספל טמאה, דכיון שנמצא רק בשפת הספל רגלים לדבר שאינו בא בסיבת המ"ר או ששתתה לבסוף, אך אם ישבה בתוך הספל טהורה, ולא אמרינן דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, כיון שאפילו אם שתתה הוי רק ספק לדעת הר"ח, והוי ס"ס וטהורה.

וכן נחלקו לשיטתם להלן, דהבית יוסף הביא מהר"ם שאם אחר ההשתנה בדקה ומצאה דם טמאה, אא"כ ידעינן שיש לה מכה. וכן הביא בשם המרדכי דאע"ג דקיי"ל כר' יוסי דמטהר הני מילי בנמצא בספל שאז דרך לבוא עם מ"ר, אבל אם בדקה ואח"כ מצאה דם ההוא דם הוי מן המקור כיון דלא אתא ממש עם מ"ר. והבין הבית יוסף דאיירי באופן שמצאה גם במ"ר וגם בקינוח ומכל מקום מטמאינן, ועל זה כתב שלפי הרא"ש שיושבת טהורה בכל גוונא אף בכה"ג מטהרינן, דאפילו דם שבא בסוף הקילוח תלינן במ"ר. [כתבו האחרונים דמהר"ם אזיל לשיטתו דשותתת טמאה אפילו יושבת, ולעולם חיישינן דלמא בתר דתמו מיא אתא דם וצריך לראיה מדלא מצאה בשפת הספל, ולשיטתם אם מצאה גם בתוך הספל וגם בשפת הספל טמאה אף לר' יוסי ואף יושבת. ולכן כתב שאם מצאה בקינוח טמאה, דלא גרע ממצאה בשפת הספל. משא"כ לדידן דיושבת ושותתת טהורה ואם מצאה בשפת הספל ובתוך הספל טהורה, נקט הבית יוסף דהוא הדין בקינוח ובתוך הספל טהורה].

אך כתב הבית יוסף דאם מצאה בקינוח לחוד לכו"ע טמאה, ואפילו להרא"ש דמטהר במצאה בשפת הספל לחוד ביושבת, שאני התם דלא ידעינן בודאי דבתר דתמו מיא אתא דם, אבל הכא דחזינן בהדיא דלא נראה דם עד אחר גמר ההשתנה ליכא למתלי במ"ר וטמאה לכו"ע.

וברמ"א הביא דין זה, דאם מצאה רק בקינוח ודאי טמאה, ואם מצאה גם בספל וגם בקינוח י"א דטמאה דלא התירו רק דם שנמצא בתוך מ"ר, וי"א שטהורה דדם שנמצא תולין שעדיין נשאר מתמצית מ"ר, וכתב דמהרא"ש לא משמע מידי, ולכן נקט דיש להחמיר. וכונתו דיש להחמיר בקינוח טפי משפת הספל, ובזה אפילו נמצא גם בתוך הספל וגם בקינוח טמאה.

והקשה הש"ך מדוע נקט להחמיר רק בתורת חומרא, הא לפי מה שכתב לעיל לדעת רבינו חננאל לעולם אין להתיר רק ביושבת בשפת הספל ומקלחת לתוך הספל ונמצא דם תוך הספל, וכיון שהכא נמצא דם גם בשפת הספל הרי היא טמאה גם בלא קינוח. ועי' בחו"ד וסד"ט שכתבו כמה נפק"מ בדין זה. אמנם הגר"ז תירץ על פי שיטתו דלעיל, דביושבת ומקלחת לא חיישינן דלמא בתר דתמו מיא אף לדעת ר"ח, כיון דהוי ס"ס, ואפילו מצאה דם בשפת הספל ובתוך הספל טהורה, ושפיר איכא נפק"מ בדין הרמ"א דקינוח גרע משפת הספל וטמאה לכו"ע.

**האם יש לחוש לראיה בהרגשה**

לפי האמור לעיל עולה דאם מצאה דם במי רגלים בתוך הספל, לדעת הש"ך טהורה רק בג' תנאים יושבת מקלחת ויושבת בשפת הספל ונמצא תוך הספל, ולדעת הגר"ז יושבת ומקלחת טהורה בכל אופן, ורק בנמצא בשפת הספל טמאה. אך בשותתת או בעומדת אפילו מקלחת טמאה, ובפשטות הטומאה היא מצד חשש הדור למקור, ואם כן יש לחוש לראיה בהרגשה, דהרגשת מ"ר מבלבלת את הרגשת הדם.

אך בנמצא בשפת הספל או בקינוח יש לדון האם החשש הוא לדם עם מי רגלים והדור למקור, או החשש לראיה בעלמא שבאה לאחר המ"ר. ובפשטות זה תלוי ברש"י ותוס' מהו בתר דתמו מיא, שלפי רש"י דחיישינן לראיה בעלמא כיון שכבר נפתח המקור ליכא למימר דהוי בהרגשה, שהרי הדם הגיע לאחר ההטלה, משא"כ לתוס' דחיישינן להדור למקור הוי ראיה בהרגשה. אך אפשר דאף לתוס' החשש בנמצא על שפת הספל או בקינוח הוא לראיה שלאחר ההטלה, ואם כן הוי ראיה בלא הרגשה.

**סימן ה**

**כתם בבשרה וחלוקה**

איתא בגמ' נז: נמצא על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, על חלוקה ספק טמא ספק טהור טהור. ומקשינן בגמ' אי מחגור ולמטה על חלוקה אמאי טהור והא תנן מן החגור ולמטה טמא, ואי מחגור ולמעלה על בשרה אמאי טמא והתנן ראתה גם על בשרה שלא כנגד בית התורפה טהורה. ומשני אבע"א מחגור ולמטה כגון שעברה בשוק של טבחים, על בשרה מגופה אתאי דאי מעלמא אתאי על חלוקה מבעי ליה אשתכוחי, על חלוקה מעלמא אתא דאי מגופה אתא על בשרה מבעי ליה אשתכוחי. ואבע"א מחגור ולמעלה כגון דאזדקרה, על בשרה ודאי מגופה וכו', על חלוקה מעלמא אתאי וכו'.

הקשו תוס' מדוע על בשרה טמא אפילו בעברה בשוק של טבחים, הא לקמן איתא לבשה ג' חלוקות ועברה בשוק של טבחים תולה אפילו בתחתון, ולא אמרינן אי איתא דמעלמא אתאי על העליון אבעי ליה לאשתכוחי. ותירצו, דהתם לפעמים מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, אבל אין דרך לגלות בשרה. ומבואר מתוס' שאין הבדל כלל בין חלוקה לבשרה, אלא שבחלוקה לא שייך סברת אם איתא כיון שדרך לגלות חלוק עליון, ובבשרה שייך סברא זו.

אך הרשב"א הקשה על תוס' דאף בבשרה איכא למימר דניתז מלמטה כנגד בשרה ולא נגע בבגדיה כלל. ולכן כתב דאם נמצא על בשרה רגלים לדבר דכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתיא, דכל היכא דנמצא על גופה חמיר טפי כדחזינן לגבי טיפין טיפין לדעת רוב המפרשים דעל בשרה אין מצטרפין. ולפי"ז אפילו שדרגת התליה שוה בבגד תחתון ובבשרה מכל מקום בשרה טמאה וחלוקה טהורה, דבשרה חמיר טפי. והנה היכא דיש מכה בגופה מודה הרשב"א דתלינן אף בבשרה, ורק בעברה בשוק של טבחים יש חילוק בין בשרה לחלוקה.

הטור כתב בשם הרשב"א דהוא הדין אם נתעסקה ממש בידיה בכתמים ונמצאו על ידיה תולין בהן. וכתב הפרישה דכונתו לטהר את שאר הגוף, דאע"ג שעברה בשוק של טבחים לא מהני לטהר כתמים שבבשרה, מכל מקום אם נתעסקה ממש בידיה בכתמים וגם נמצא דם על ידיה תולין הדם שבגופה בדם העסק, ואמרינן דמהידים שנתלכלכו בעסק הדם בא לשם. אך הט"ז סקי"ד כתב וכן אם תעסקה ממש בידיה בכתמים תולה אף אם נמצא על ידיה. ומבואר שדוקא בידים עצמם מטהרים ולא בשאר הגוף. וכתב רעק"א שלפי הפרישה בידים עצמם מטהרים אפילו לא חזינן להדיא שנתעסקה בכתמים, דהא לא שייך בזה אם איתא, שהרי אין חלוק על הידים.

ומבואר דפליגי הפרישה והט"ז בתרתי, שלפי הפרישה אם נמצא על הידים מטהרים אפילו בעברה בשוק של טבחים ולא נתעסקה להדיא, ואם נמצא על הגוף מטהרים רק בנתעסקה להדיא. ואילו לפי הט"ז מטהרים רק את הידים עצמם בנתעסקה להדיא. ויש לבאר פלוגתתם בביאור דברי הרשב"א שבשרה חמור מחלוקה, דלפי הט"ז בבשרה אין תולין כלל, והא דאיתא בגמ' סברת אם איתא וכו' היינו לרוחא דמילתא, ולעולם אף באופן שליכא לסברא זו מטמאינן. והא דמכה שבגופה תולין היינו דבין הדם שבמקור ובין הדם שבמכה בא מגופה, ואין עדיפות לתלות מהמקור. והא דפחות מגריס תלינן במאכולת לדעת רוב הראשונים שבסעיף ו', צריך לדחוק דלא גזרו בפחות מגריס, והרי זה עדיף משאר תליות. משא"כ הפרישה ורעק"א נקטו דאף להרשב"א הא דאין תולין בבשרה היינו בתליה גרועה שיש סברת אם איתא, אם בתליה מעליא תלינן אף בבשרה. ולכן במכה ובפחות מגריס שפיר תלינן, וכן בידים כיון דאין עליהם חלוק ואין לטענה דאם איתא הוי תליה מעליא ותלינן, וכן בשאר גופה היכא דנתעסקה להדיא בכתמים בידיה הוי כמכה דליכא לטענת אם איתא שהרי דרכה ליגוע עם ידיה בגופה. [ועי' רעק"א שהקשה מדוע לא תולין בכל גופה אפילו בלא נתעסקה להדיא, הא כיון שבידיה תולין ודרכה ליגוע בגופה הוי כנתעסקה להדיא. ובלבושי עז תירץ דכיון שמטהרים היד רק מחמת תליה אין להקל טפי בשאר גופה].

ובחו"ד מחק בט"ז תיבת "אף", ולפי"ז הט"ז אינו חולק על הפרישה כלל.