זבחים פרק יד_1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק ארבעה עשר**

**קרבנות ציבור קרבין במשכן וקרבנות היחיד בבמה**

פירש"י קרבנות צבור סתמן למשכן, וקרבנות יחיד סתמן בבמה. ומשמע מדבריו דאם יקדיש קרבן צבור להדיא על מנת להקריבו בבמת יחיד מהני, וכל הטעם שקרבנות צבור קרבין במשכן זה רק משום שסתמן למשכן. אך ברש"י לקמן קיז א ד"ה כל שאין כתב, וצבור בקטנה לא מקרבי, וכן כתב בכמה דוכתי שם, ומשמע דזהו סברא דאין צבור מקריבים בקטנה, ואף אם יפרש בשעת הקדשה להדיא לא מהני, וצ"ע.

ויש לעיין, מדוע לא יאסרו להקריבן בבמת יחיד כמו דאסור להקריב דבר שאינו נידר ונידב, שהרי גם קרבנות צבור אינם נידרים ונידבים. וצ"ל דרש"י לקמן קיז ב כתב, דהא דילפינן מ"איש הישר בעיניו" דישרות תקריבו חובות לא תקריבו, נאמר רק בקרבנות יחיד, אך קרבנות צבור לא נתמעטו מהאי קרא, ולכן הוצרך רש"י לפרש דהאיסור הוא מצד סתמן למשכן.

ובחידושי הגרי"ז כתב, דבספרי בדברים איכא דרשא דקרבנות צבור אינם קריבים בבמה קטנה, משום דכתיב "איש הישר בעיניו", דבמה קטנה נתחדשה רק לקרבנות יחידים. והקשה ע"ז מרש"י לקמן קיח א, דמבואר דאף בלא קרא דאיש אין צבור מקריבים בקטנה, ועל כרחיך דהוי הלכה בפני עצמה. וכתב, דמרש"י כאן משמע שכל האיסור של קרבנות צבור בבמת יחיד הוא משום שסתמן למשכן, והניח בצ"ע.

**דף קטו ע"ב**

**עד שלא הוקם המשכן היו הבמות מותרות ועבודה בבכורות**

הקשו הקרן אורה והחזון איש [קמא מא יב], כיון שבמות היו מותרות מדוע בעינן בכורות, הרי בבמה גם זר כשר, [ואף שאינו בכור, כמבואר בתוספתא דמרבה אפילו נשים ועבדים], ואיך יתכן שעד שלא הוקם המשכן בעינן בכורות דוקא ואחר שהוקם המשכן בזמן שהותרו הבמות זר כשר. ותירצו, דהא דמבואר במשנה דעבודה בבכורות דוקא היינו בקרבנות צבור, אך לקרבנות יחיד אין צריך בכורות.

אך יש לעיין בבמת סיני מדוע הוצרכו בכורות לתנא דמתניתין. ובשלמא למ"ד דעולת תמיד הוי ניחא, דהוי קרבן צבור, אך למ"ד עולת ראיה הוי צ"ע. ותירץ החזון איש שם, דכיון דקרב לצורך כל ישראל חשיב קרבן צבור. ואע"ג דקרבן צבור אינו קרב בבמת יחיד, ומזבח דהתם הוי במת יחיד, תירצו הטורי אבן בחגיגה [ו א] והחזון איש דהוראת שעה היתה, וראה עוד להלן.

אך הקשה על זה החזון איש מהגמרא לקמן קיח א, מהו דתימא ליבעי קדוש בכורות כמעיקרא קמ"ל, והתם איירי בקרבן יחיד, ומכל מקום בעינן בכורות. ועוד הקשה, דלפי הלישנא אחרינא ברש"י דעולת סיני קרבה על ידי נדב ואביהוא על כרחיך דקודם לכן היו צריכים בכורות גם לקרבן יחיד, שהרי קודם לכן לא היה קרבן צבור כלל, וכל כרחיך דהא דתנן דעבודה בבכורות איירי בקרבן יחיד, [אא"כ נימא דלרבי אין צריך בכורות כלל].

ועוד יש לעיין, דבמדרש רבה פרשת במדבר איתא, ותדע לך שהיו הבכורות מקריבים עד שלא עמד שבטו של לוי, טול מתחלת ברייתו של עולם, אדם הראשון היה בכורו של עולם וכו', כיון שמת אדם מסרן לשת, שת מסרן למתושלח, כיון שמת מתושלח מסרן לנח, עמד נח והקריב קרבן וכו' מת נח מסרן לשם, וכי שם היה בכור והלא יפת היה בכור שנאמר אחי יפת הגדול וכו', מפני שצפה נח שלשלת האבות עומדת ממנו וכו'. וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ, דמימות אדם הראשון עד מרע"ה היתה העבודה בבכורות. ולדברי הקרן אורה והחזון איש דדוקא קרבן צבור בעי בכור, הא כל הקרבנות שמבריאת העולם עד מתן תורה היו קרבנות יחיד.

והנה בדברי דוד להט"ז ובגור אריה [הובאו בקונטרס תורת הבמה פרק ג] כתבו לבאר את המדרש, דקודם שנאסרו הבמות לא היה איסור לזר להקריב אם הוא איש צדיק וראוי לכך, אלא שמן הסתם חלקו הכבוד לבכורות. ובזה ביארו ענין מכירת הבכורה דעשיו ליעקב. וביאר בתורת הבמה שם, דהא דבעינן בכורות מימות אדם הראשון עד מרע"ה, אין זה מדיני העבודה כמו כהנים, וכל מי שאינו בכור נחשב כזר, אלא הדין הוא שהעבודה מוטלת על הבכור שהוא החשוב יותר, ואם יש אחר צדיק יותר, אפשר למסור לו את העבודה אף שאינו בכור. ולפי"ז היה מקום ליישב קושיית הקרן אורה והחזון איש, דהא דתנן במתניתין דעד שלא הוקם המשכן עבודה בבכורות אין זה משום שמי שאינו בכור נחשב כזר, אלא דהעבודה מוטלת על הבכורות, ובאמת ליכא איסור זר כלל כמו שאין איסור זר בשעת היתר הבמות. [והא דבתחילה העבודה היתה מוטלת על הבכורות ובשעת היתר הבמות כולם מותרים להקריב, י"ל דלאחר שנלקחה העבודה מהבכורות וניתנה לכהנים, אין לבכורות זכות כלל, וגם לכהנים יש זכות רק על עבודה במשכן ובבמת צבור, ומעיקרא לא ניתנה להם זכות בבמת יחיד, ולכן נשאר שאין עדיפות בבמת יחיד לא לבכורות ולא לכהנים].

אמנם בתורת הבמה שם הוכיח מהסוגיא דבכורות, דבמדבר נתקדשו הבכורות להקריב, ומשמע דדין הבכורות ככהנים, וכל מי שאינו בכור נחשב כזר. וכתב שם, דביציאת מצרים נאמרה פרשת קדש לי כל בכור להוסיף פסול זר על כל מי שאינו בכור. ולדברי הקרן אורה והחזון איש צ"ל, דהזכות לבכורות היתה גם על קרבנות יחיד מזמן אדם הראשון, ורק הא דנתחדש פסול זר על מי שאינו בכור זה נתחדש רק בקרבן צבור. והא דתנן במתניתין עד שלא הוקם המשכן עבודה בבכורות כולל שני דינים, בקרבן יחיד איכא זכות בעלמא, ובקרבן צבור איכא גם פסול זר. ולפי"ז לא קשה כלל כל הקושיות הנ"ל, דהתם איירי לגבי הזכות להקריב ולא לגבי הפסול זר.

והנה רש"י בכמה דוכתי [לעיל סח ב כת"י ד"ה ונילף, וכן מנחות ו ב] כתב, דהא דאמרינן דפסול זר חשיב שיש לו היתר בבמה, היינו דקודם שנתקדש אהרן היה עבודה בבכורות, דהם זרים. ולא פירש כפשוטו שזר כשר בבמה קטנה. וביאר בחידושים המיוחסים להרשב"א מנחות שם, דהטעם דלא פירש רש"י כפשוטו, דס"ל שאין ללמוד מבמה קטנה, משום דכיון דהיה באותו זמן גם במה גדולה, אית לן למימר דמאי דשרי זר בבמה קטנה הוי משום דלא חשיבא עבודה דבמה קטנה עבודה, כיון דבמה גדולה קיימת, הלכך פירש דילפינן מבמה שלא היתה עדיין באותו זמן שום במה אחרת, אם כן הואי חשובה עבודה ומכל מקום זר כשר. ולפי"ז יש לומר תירוץ אחר על קושית הקרן אורה והחזון איש, דהטעם דאין פסול זר בבמה קטנה, משום דעבודתה אינה נחשבת עבודה, כיון דיש באותו זמן גם במה גדולה, אך קודם שהוקם המשכן שהיה רק במה קטנה, הרי עבודתו חשיבא עבודה, ולכן איכא פסול בכל מי שאינו בכור.

**וישלח את נערי בני ישראל וכו'**

הקשה הטורי אבן [חגיגה ו ב במילואים], למ"ד עולת תמיד הוי, איך יכלו להקריב את העולה בבמת סיני, הרי זה קרבן צבור, ואין קרבן צבור קרב בבמת יחיד. ותירץ, דהוראת שעה היתה. [וכן הובא לעיל בשם החזון איש, ולדבריו שם צ"ל כן גם למ"ד עולת ראיה הוי, דהא היתה לצורך כל ישראל וחשיב קרבן צבור]. אך הקשה, אם כן מדוע אמרינן בגמרא שם שלפי רבי ישמעאל דלא נאמרו הפרטים בסיני אין צריך הפשט וניתוח, דלמא הוראת שעה היתה.

והנה לפי מש"כ לעיל במשנה בדעת רש"י שם, דקרבן צבור אינו קרב בבמת יחיד משום שסתמן למשכן, וכאשר יפרש להדיא לבמת יחיד אפשר להקריב גם קרבן צבור בבמת יחיד, לא קשה כלל, דהתם לא היה במה אחרת, והוקדשו לשם במת סיני.

ובקונטרס תורת הבמה פרק ד' הביא בשם כמה אחרונים דבמת סיני נחשבת לבמת צבור, ולפי"ז שפיר יכלו להקריב קרבן צבור בבמת סיני.

החזון איש שם סקי"ג הקשה, דמצינו סתירה לגבי במת סיני, דמצד אחד היו צריכים כלי שרת, דהא ילפינן כלי שרת במקדש מוישם באגנות, וחזינן דבמת סיני נחשבת כבמת צבור, ומאידך לרבי ישמעאל דלא נאמרו פרטותיה בסיני לא היו צריכים הפשט וניתוח, ולגבי במת יחיד דעת רבי יוחנן בסוף פירקין דבעינן הפשט וניתוח, וחזינן דבמת סיני גרעה אפילו מבמת יחיד. ותירץ, דבאמת הקרבתה היתה מדין הקרבת בן נח, כיון דעדיין לא ניתנו פרטי הדינים, ולא ידעו איך להקריב. אלא דלגבי דינים מסויימים היתה הוראת שעה לעשותה כקרבן צבור, עיון דהיה קרבן צבור.

ולכאורה יש להקשות גם להיפך, דבברייתא מבואר דעד שהוקם המשכן הקריבו בתורת הקרבת בן נח, ואם כן מדוע הוצרכו לרבי עקיבא הפשט וניתוח, הרי בהקרבן בן נח אין צריך הפשט וניתוח. וצ"ל דהתם הקריבו בתורת ישראל, בין לפי החזון איש דלהלן דפקע מהם תורת הקרבן בן נח בהר סיני, ובין לפי הגרי"ז דעד שהוקם המשכן יכולים להקריב בתורת בן נח ובתורת ישראל, דהתם היתה הוראת שעה, ופשיטא דהקריבו בתורת ישראל.

**א"ל הכי אמר רב אסי ופסקו**

פירש רש"י בתרתי, או דאותו היום פסקה עבודה מהבכורות, והיינו לאחר שהקריבו את העולות. או דצריך לפסוק את הטעמים, דהבכורות רק הביאו את הקרבנות ולא הקריבו אותם. ופליגי תרי הלשונות האם פסקה העבודה מהבכורות קודם שבנו את המזבח, או אח"כ, קודם מתן תורה. וכתב החזון איש [שם ס"ק יא], דכל זה ניחא לפירוש רש"י עה"ת, דהאי קרא איירי בחמישי בסיון קודם מתן תורה, אך לפירוש הרמב"ן שם דהאי קרא איירי אחר מתן תורה, על כרחיך צ"ל כפירוש שני דפסקה עבודה מהבכורות קודם שבנו את המזבח, שהרי מוקי לה כרבי דמוקי לקרא דהכהנים הניגשים אל ד' בפרישות נדב ואביהוא, ואם כן בזמן מתן תורה כבר פסקה עבודה מהבכורות, וכל שכן שבזמן שבנו את המזבח כבר נפסלו הבכורות.

**רבי אומר זו פרישת נדב ואביהוא**

הקשה בטהרת הקודש, מדוע נקט רבי רק נדב ואביהוא, הרי גם אהרן ואלעזר ואיתמר היו כהנים באותה שעה. וכן קשה במש"כ רש"י דכל שנה ראשונה עד שהוקם המשכן שמשו נדב ואביהוא, ומדוע לא שימשו גם אהרן אלעזר ואיתמר. ותירץ, דודאי כולם שימשו בכהונה, וכולם הוזהרו בפרישת הר סיני, אלא נקטו נדב ואביהוא משום דקרא "ונקדש בכבודי" דקאי על אותם שהוזהרו בפרישת הר סיני קאי על נדב ואביהוא.

**ונכרים בזמן הזה רשאים לעשות כן**

כלומר, דהקרבת בן נח כשרה בחיה ובעופות בזכרים ובנקבות ובבעלי מומין, ורק בדין הקרבת ישראל נתחדש דינים מיוחדים איך להקריב. ולכן עד שלא הוקם המשכן, וכן נכרים בזמן הזה, דהקרבתם מדין בן נח, הכל כשרים להיקרב. וראה חזון איש [שם ס"ק יג] דבהקרבת בן נח ליכא פסול מחשבת זמן ופיגול וטמא ואולי אף לינה לא פסלה בהו, ולא דמי לבמה בשעת היתר הבמות, דכל דיני הקרבה נאמרו בדיני הקרבת ישראל, אלא דנאמרו דינים למשכן ודינים לבמות, אך בהקרבת בן נח לא נאמרו הלכות הקרבה כלל.

ובקרן אורה הקשה, מדוע נכרים בזמן הזה רשאים להקריב, ומשמע כל הנכרים, הרי להקרבת בן נח בעינן בכורות, כמו עד שלא הוקם המשכן, ולגבי הקרבת בן נח לא נתבטלה עבודה מהבכורות כלל. ולכאורה צ"ל דכאשר ניטלה עבודה מהבכורות לגבי ישראל, נתבטל דין בכורות לגמרי, אלא דלישראל ניתנה העבודה לכהנים ולנכרים נשאר שכל מי שרוצה יכול להקריב.

**דף קטז ע"א**

**ומי הוו טמאין וטהורין בההיא שעתא וכו' באותן שלא נעבדה בהן עבירה**

לפי הגירסא שלפנינו הגמרא מתרצת, דהא דטמאים וטהורים אין הכונה למין טמא, דבאותה שעה לא היה הבדל בין מין טמא למין טהור, אלא דאותן שנעבדה בהן עבירה חשיבי טמאים. ומקשינן מנין נח ידע במי נעבדה עבירה, ומתרצינן דהתיבה קלטה רק מי שלא נעבדה בו עבירה, או דבאו מאליהן. והנה בקרא מבואר דמהטהורים נכנסו שבעה שבעה ומהטמאים נכנסו שנים שנים, ולפי המבואר הכא דטמאים היינו שנעבדה בהן עבירה, צ"ל דגם אותם שנעבדה בהן עבירה נכנסו לתיבה, אלא דהתיבה קלטה מהם רק שנים ולא שבעה. [לכאורה הביאור הוא, דמין שכולו נרבעו נכנסו שנים, ומין שנשאר מהם שבעה שלא נרבעו נכנסו שבעה. וראה בתורת הבמה פרק כא סימן ז' שנסתפק במין שיש בו רק שנים שלא נרבעו, האם צריך להכניס את השנים מאותם שלא נרבעו, או שמא אין קפידא בדבר. ואם נאמר דצריך להכניס רק מהשנים שלא נרבעו, יש להסתפק במין שיש בו חמשה שלא נרבעו, האם יכניס חמשה, או שמא יכניס רק שנים, ומסתבר דיכניסו רק שנים].

אך צ"ע, דזה סותר לסוגיא בסנהדרין [קח ב], דהתם מקשינן בהא דכתיב "שבעה שבעה איש ואשתו", אישות לבהמה מי אית לה. ומשנינן מאותם שלא נעבדה בהן עבירה. ומקשינן מנא ידע, ומשנינן כדהכא. והנה לגבי הבהמות הטמאות נמי כתיב "שנים איש ואשתו", ועל כרחיך דגם באותם שנים לא נעבדה בהן עבירה, ומדוע קרי להם טמאות.

ובמאירי [פסחים ג א] כתב כגירסתינו, דטהורים היינו שלא נעבדה בהן עבירה. וכתב, ויש לך לשאול, ואם אין התיבה קולטתו, האיך אמר ליכנס שם מהם, וכדאמרת מן הבהמה אשר איננה טהורה. [בפשטות הוקשה לו דמלשון הגמרא משמע שכל שנעבדה בו עבירה לא נכנס לתיבה, ואף השנים שאינם טהורים. אמנם לפי מש"כ רש"י ד"ה הבאין, דכל שבאו שנים שנים ידע שהן טמאים, מבואר דהתיבה קלטה גם את הטמאים, וכן כתב החק נתן לגירסת המהרש"א, ולפי"ז לא קשה כלל]. ותירץ, דכך הוא פירוש המקרא, מן הבהמה הטהורה במינה, ר"ל שכל המין שבה נקי מזה, ובהמה שאינה טהורה היינו מאותה שמינה טמא בטומאה זו, אלא שאותו הזוג מיהא יהא נקי.

אך יש לעיין, דאם טהורים דקרא היינו שכל המין נקי, ליבעי גם לדורות בהמות טהורות שכל המין נקי, דהא ילפינן מנח אילו בהמות כשרות להקרבת בן נח. וצ"ל דלא מסתבר לומר כן לדורות, וצ"ע. והא דילפינן להקרבת בן נח אין זה מהבהמות שנכנסו לתיבה, אלא מהבהמות שהקריב אותם קרבן.

וביאור הגמרא לפירוש המאירי, דמקשינן, מניין ידע נח איזה בהמות נרבעו שלא יקריב אותם למזבח, ומתרצינן, דאותם שנרבעו לא נכנסו כלל לתיבה, או משום שאין התיבה קולטתן או משום שבאו מאליהן.

ולפי"ז לא קשה מידי מהגמרא בסנהדרין, דבאמת אותם שנרבעו לא נכנסו כלל לתיבה, ולכן גם לגבי השנים כתיב איש ואשתו, והחילוק בין השנים לשבעה הוא רק האם כל המין נקי או לא. ולפי מש"כ נח יכל להקריב מכל המינים שהיו בתיבה, שהרי כולם לא נרבעו, אלא דמאותם שבאו לתיבה רק שנים לא יכל להקריב כדי שיהיה מהם קיום העולם, ורק מאותם שבאו שבעה שבעה יכל להקריב חלק מהם.

אמנם המהרש"א גרס בגמרא "באותן שעתידין להטהר", וכתב דהספרים טעו בזה ועירבבו כאן את הסוגיא בסנהדרין, וכן גרס השיטמ"ק, וכן כתב רש"י עה"ת. ולפי"ז טמאים האסורים להקרבת בן נח היינו מין טמא. ומקשינן מנא ידע נח איזה מינים עתידין להטהר. ומתרצינן דהתיבה קלטה רק את העתידין להטהר, או דבאו מאליהן. וכתב החק נתן, דאף מהמינים העתידין להיות טמאים התיבה קלטה, אלא דמהמינים העתידין להטהר התיבה קלטה שבעה שבעה, ומהמינים העתידין להיות טמאים התיבה קלטה רק שנים שנים. ובסנהדרין איירי בעינן אחר לגמרי, דכל מי שנכנס לתיבה היו מאותן שלא נעבדה בהן עבירה, ואין זה שייך לסוגיין.

ויש לעיין מאי פריך מנא ידע נח איזה מינים עתידין להטהר, הא יש להקשות כן גם על אדם הראשון והבל ושת, דכולם הקריבו קרבנות, ומנא ידעו איזה מינים עתידין להטהר. בשלמא לאחר נח ידעו מהתיבה, אך קודם נח מאי איכא למימר. ויתכן לומר דהאיסור להקריב מינים טמאים נתחדש רק בזמן נח, אך קודם לכן היה מותר להקריב את כל המינים. וכן מבואר מדברי החזון איש שכתב, דנח נצטווה על מינים טהורים. ועוד יתכן לומר, דכבר מזמן אדם הראשון ידעו על מינים מסויימים שהם טהורים, ומהם הקריבו כולם, אך נח היה צריך לדעת על כל המינים שבעולם איזה מהם טהורים ואיזה מהם טמאים, ועל זה פריך מנא ידע.

כתב השפת אמת, דאיכא נפק"מ גדולה בין שני הגירסאות לדינא, דלפי הגירסא דידן, הקרבת בן נח מותרת אף ממינים טמאים ואסורה מבהמות שנרבעו, ואילו לפי גירסת המהרש"א, הקרבת בן נח אסורה ממינים טמאים, ומותרת מבהמות שנרבעו, דלא מצינו בהם איסור הקרבה. וכן הוא הדין בנכרים בזמן הזה. [ויתכן לומר, דאף לפי גירסתינו, לאחר מתן תורה דכבר יש מינים טמאים וטהורים, שוב יתפרש האיסור לבני נח על טמאים וטהורים דידן, ולא על נרבע, ורק בזמן שלא היה טמאים וטהורים על כרחיך פירשנו דטמאים היינו נרבע, וצ"ע].

כתב רש"י עה"ת על הפסוק "מהעוף למיניהו", אותן שדבקו במיניהם ולא השחיתו דרכם, ומאליהם באו, וכל שהתיבה קולטתו הכניס בה. והיינו הסוגיא בסנהדרין דאותם שנעבדה בהן עבירה לא נכנסו כלל. [בגמרא מבואר דיש שני תירוצים, או דמאליהן באו, או דכל שהתיבה קולטתו הכניס בה, ורש"י כתב שניהם יחד, וצ"ע]. ועל הפסוק הבהמה הטהורה כתב רש"י, העתידין להיות טהורה לישראל, למדנו שלמד נח תורה. והיינו סוגיא דידן כגירסת המהרש"א, דטהורים וטמאים היינו העתידין להיות טהורים וטמאים. אך במש"כ רש"י למדנו שלמד נח תורה תמה הרא"ם, דזה סותר לסוגיא דידן, דנח לא ידע אלא כל שהתיבה קולטתו או שמאליהן באו. וראה מהרש"א מה שכתב לבאר בדברי רש"י.

**אמר מר והכל קרבו עולות עולות אין שלמים לא וכו'**

כלומר, דבברייתא מבואר דבהקרבת בן נח נתחדש רק עולות, ובקרא מבואר דהקריבו שלמים. ומשני, אימא לכל קרבו עולות ולבני נח עולות אין שלמים לא. ופירש רש"י, דבמתן תורה נתווסף לישראל גם פרשת שלמים, אך באמת בדין הקרבת בן נח ליכא אלא עולות. ולכאורה היה מקום לומר, דגם השלמים שנתווספו לישראל קרבים בתורת הקרבת בן נח, דהא בברייתא מבואר דעד שהוקם המשכן הקריבו בתורת בן נח, והותרו גם בחיה ועוף, אלא דנתווסף להם שלמים. אך בחידושי מרן רי"ז הלוי עה"ת פר' יתרו נקט מסברא דהשלמים שנתווספו להם קרבים רק בתורת ישראל, ואין קרבים אלא מצאן ובקר, דלא מסתבר שבמתן תורה השתנה דין הקרבת בן נח לישראל. והוכיח כן גם מהגמרא בבכורות לגבי הקרבת בכור עד שלא הוקם המשכן עיי"ש.

ולפי"ז כתב הגרי"ז, דמשעת מתן תורה עד שהוקם המשכן בני ישראל יכלו להקריב בשני אופנים, או בתורת הקרבת ישראל, ואפילו שלמים, אך דוקא בקר וצאן, או בתורת הקרבת בן נח, דכל בהמות חיות ועופות כשרים, אך דוקא עולות ולא שלמים. והברייתא דעד שלא הוקם המשכן וכו' איירי כולה בתורת הקרבת בן נח, אך היה אפשרות נוספת להקריב שלמים מבקר וצאן בתורת הקרבת ישראל.

אך החזון איש שם נקט, דמשעת מתן תורה נתמעטו ישראל מדין הקרבת בן נח. [והא דנקטה הברייתא עד שלא הוקם המשכן הבמות מותרות ועבודה בבכורות הכל כשרים להקריב וכו', לכאורה צ"ל דהאי הכל כשרים לא קאי אדלעיל עד שלא הוקם המשכן, אלא רק עד שניתנה תורה]. ולפי"ז צ"ע טובא מאי מקשינן הכא עולות אין שלמים לא, הרי הא דקתני והכל קרבו עולות קאי רק על מתן תורה, וקרא דויזבחו שלמים היה בשעת מתן תורה. ולא מבעיא לדעת הרמב"ן דבמת סיני היתה לאחר מתן תורה, אלא אפילו לרש"י דהיתה קודם מתן תורה על כרחיך צ"ל דחשיבא כמו לאחר מתן תורה, דאל"ה מאי משני דממתן תורה נתחדש לישראל גם הקרבת שלמים, הרי במת סיני היתה קודם מתן תורה, ועל כרחיך דבמת סיני חשיב בשעת מתן תורה והיו לה דינים של הקרבת ישראל, ואם כן מאי מקשינן כלל מהקרא דויזבחו שלמים דאיירי בשעת מתן תורה.

[לעיל נחלקו רבי וריב"ק מתי נתחלפו הבכורות והכהנים, האם בשעת מתן תורה או כשהוקם המשכן, ואין זה שייך כלל לנידון של החזון איש והגרי"ז האם הופקעו מתורת הקרבת בן נח בשעת מתן תורה או כשהוקם המשכן. דלפי הגרי"ז בין מתן תורה להקמת המשכן יכלו להקריב בתורת ישראל ובתורת בן נח, ולדעת רבי אם הקריבו בתורת ישראל צריכים כהנים, ואם הקריבו בתורת בן נח אין צריכים לא כהנים ולא בכורות. ולפי ריב"ק בכל אופן הוצרכו בכורות. ואילו לפי החזון איש לאחר מתן תורה הוצרכו להקריב בתורת ישראל, לדעת רבי צריכים כהנים ולדעת ריב"ק הוצרכו בכורות].

**דף קטז ע"ב**

**בני ישראל מצווין על שחוטי חוץ ואין עכו"ם מצווין על שחוטי חוץ לפיכך כל אחד וכו'**

יש לעיין, למה לי קרא דאין עכו"ם מצווין על שחוטי חוץ, הרי בכל המצוות הם לא נצטוו חוץ מז' מצוות, ומה"ת דיהיו מצווין על שחוטי חוץ. ותירץ בעולת שלמה, דס"ד דיהיו מצווין כיון דהם נתרבו בתורת קרבנות ישראל, דילפינן מאיש איש לרבות שעכו"ם נודרים ונודבים נדבות כישראל, וס"ד דכל מצוות הקרבנות נאמרו אף בבן נח. וכן הוא בפירוש הר"ש על התו"כ.

ובחזון איש [קמא מא ס"ק יד] תירץ, דאחר שמעטה התורה הקרבת בן נח מישראל, ונתחדש להם הקרבת ישראל, וריבתה התורה מאיש איש דמקבלים קרבנות מעכו"ם להקריבו בתורת ישראל, ס"ד דנתמעטו גם בן נח מדין קרבן בחוץ, אלא יתנו לישראל ויקריבום בפנים. ולזה קאמר דעכו"ם אינן מצווין בשחוטי חוץ אלא הן נשארין בדינן להקריב קרבן בחוץ. ולפי"ז אין כונת הגמרא לומר דעכו"ם אינם מצווים על איסור שחו"ח, אלא דקרבנות עכו"ם אין בהם איסור שחו"ח, והיינו, דמותר להקריב אותם בבמה. [אמנם בתוספות מבואר דביאר את הגמרא כפשוטה, דהעכו"ם עצמו אינו מצווה על שחו"ח, וכדלהלן].

**תוד"ה אסור לסייען, תימה לרבי יוסי וכו'**

הקשו הקרן אורה והחזון איש שם, איך יתכן לומר דיש איסור שחוטי חוץ על קרבן שהקדישו בן נח לבמה, הרי דין הקרבן הוא ליקרב בבמה, ואין צריך להביאו לאהל מועד, ומצוותן בכך, והישראל קיים את דין הקרבן, ומה שייך בזה שחוטי חוץ. והא דאמר רבי יוסי דאיכא חיוב כרת, על כרחיך איירי רק בקרבן שהקדישו בן נח ליקרב במקדש, דדינו ליקרב במקדש ולא בבמה, ולכן הישראל עובר על שחוטי חוץ וחייב כרת, אך קרבן שהוקדש ליקרב בבמה לא יתכן בו דין שחוטי חוץ. והא דאסור לסייען, אף דאין בזה איסור שחוטי חוץ, כתב החזון איש דהוא מדרבנן. או דהוא מדאוריתא ומשום בל תוסיף, דלישראל אין דין הקרבה בחוץ.

והנה לדבריהם מבואר דלבן נח יש שני דיני הקרבה, דין הקרבה בבמה, ובזה יכול להביא בהמה חיה ועוף, וכשרים בבעלי מומין, ואין בזה פסול פיגול נותר וטמא, כמש"כ החזון איש שם. ועוד דין הקרבה במקדש, דחל על הקרבן קדושת מקדש, ויש לזה כל דיני הקרבת מקדש, וצריך למוסרו לכהנים שיקריבו כהלכתו. ואינו יכול להקריב קרבן שהוקדש לבמה במקדש, וכן אינו יכול להקריב קרבן שהוקדש למקדש בבמה.

ולדבריהם הא דאמרינן הכא דעכו"ם אינם מצווים על שחו"ח איירי בקרבן שהוקדש לבמה, שהרי אם הוקדש למקדש לרבי יוסי איכא שחו"ח. ואם כן צ"ע מדוע אמרינן דעכו"ם אינם מצווים שחו"ח, הא בכה"ג גם ישראל אינם מצווים, שהרי קרבן שהוקדש לבמה אין עוברים עליו משום שחו"ח. וצ"ל כמש"כ החזון איש לעיל, דאין כונת הגמרא לומר דהעכו"ם עצמו אינו מצווה על שחו"ח, אלא דקרבן של עכו"ם אין עוברים עליו משום שחו"ח, משום שאפשר להקריב בבמה.

אמנם בדעת התוספות שלא חילקו כן, מוכח דאיכא לבן נח רק קדושה אחת, ואין חילוק בין קדשי מקדש לקדשי במה, אלא דבמקדש עצמו יש דינים איך ומה אפשר להקריב, דאי אפשר להקריב חיה ולא בעלי מומין, אך כאשר הקדיש בהמה תמימה הרי הוא יכול להקריב אותה בין בבמה ובין במקדש. ולכן אם רבי יוסי אומר דיש חיוב שחוטי חוץ בקרבן בן נח אין מקום לחלק בין קרבן שהוקדש לבמה לקרבן שהוקדש למקדש. וכן נקט המנחת חינוך [מצוה רפז], דבן נח שהקדיש קרבן למקדש יכול ליקרב בבמה. וכתב שם לפי"ז דבקרבן בן נח אין איסור להטיל בו מום, כיון שאינו פוסלו מהקרבה, שהרי עדיין הוא יכול להקריבו בבמה.

והנה בחיה ועופות וכן בבעלי מומין שהוקדשו לבמה ודאי מודו תוספות דליכא איסור שחוטי חוץ לישראל, שהרי אינו ראוי לפתח אהל מועד, ורק בבהמה כשרה ס"ל דכיון שהיא ראויה לפתח אה"מ, אף שעומדת ליקרב בבמה ישראל עובר עליה משום שחו"ח. וראה מנחת חינוך שם.

והנה מהתוספות מוכח דהא דממעטינן עכו"ם מאיסור שחו"ח היינו דעכו"ם עצמו אינו מוזהר בשחו"ח, אך ישראל מוזהר על קרבן עכו"ם. ויש לעיין לפי"ז, היכי אמרינן לפיכך כל אחד בונה במה וכו', דאמנם ליכא איסור שחו"ח אך מנ"ל דיש להם היתר במות. וצ"ל דזה היה פשוט לגמרא שיש להם היתר במות, שהרי קודם שהוקם המשכן יכלו להקריב בבמה, ומעולם לא נאסרה להם. אלא דס"ד דיש להם איסור שחו"ח, קמ"ל דליכא איסור, וממילא יכולים להקריב בבמה. [אך לגבי ישראל איסור שחו"ח ואיסור במות שני דברים הם, שהרי בזמן איסור הבמות אם יקדיש בהמה לבמה ויקריב אותה לא יעבור על שחו"ח, אלא על איסור במה, ובזמן היתר הבמות נתחדש תורת הקרבה בבמה. ורק לעכו"ם לפי הס"ד היה היתר במות ואיסור שחו"ח].

**ר' אלעזר בן שמוע אומר מה מזבח שלא ישתמש בו הדיוט אף עצים שלא ישתמש בהן הדיוט**

הרמב"ם פ"ו מאיס"מ ה"ב כתב, דעצי סתירה פסולים לעולם, לא יביאו אלא חדשים. וכתב הכסף משנה שם, דמקורו מתוספתא דמנחות, דעצי סתירה פסולים. ובלחם משנה שם כתב, דבמסכת מנחות [כב א] פליגי ראבר"ש וראב"ש האם דרשינן מההיקש דעצים למזבח דבעינן עצים משל ציבור או דדרשינן שלא ישתמש בהן הדיוט, ואמרינן שם דאיכא בינייהו עצים עתיקי, ופסק הרמב"ם את שני הדרשות, דס"ל שלפי ראב"ש ילפינן תרוויהו, ופסק כוותיה מחמת התוספתא. והקשה הקרן אורה, מדוע לא ביארו דהרמב"ם סמך על סוגיא דידן, דרבא עבד עובדא כוותיה דראב"ש.

ועוד כתב הקרן אורה, דהרמב"ם שם איירי בפסולי מום, ומשמע דאף פסול עצי סתירה הוא מצד מום, ואם כן מדוע פסל רבא עצים שנשתמש בהם הדיוט אף בבמה, הא אין פסול מום בבמה. ותירץ, דהוי פסול טפי ממום, [וכמו שמצינו במחוסר אבר דפסול אף בבמת בן נח].

אמנם הגר"א גרבוז תירץ דשני פסולים הם, דפסול עצי סתירה הוא משום מום, ואפילו אם לא נשתמש בהם הדיוט, אלא דאם עשו מהם כלים ופירקו אותם הרי הם פסולים. ודין זה יתכן שאינו נוהג בבמה, דאין פסול מום בבמה, וזהו דין התוספתא במנחות. אך פסול נשתמש בהם הדיוט פסול אחר הוא, דאפילו אם לא עשו מהם כלים, אלא רק נשתמשו בהם שימוש אחר הרי הם פסולים, ופליגי בזה ראבר"ש וראב"ש, ודין זה נוהג אף בבמה. ובמנחת חינוך [מצוה מ] נקט דדין זה אינו מעכב, ועל זה כתב הרמב"ם לא יביאו אלא חדשים, ולא כתב דישנים פסולים, לפי שעצי סתירה דפסולים משום מום הרי זה מעכב, אך דין חדשים אינו מעכב.

המנחת חינוך שם בקומץ המנחה הביא את דברי בעל הטורים שהקשה, היאך לקח יעקב את האבן מראשותיו ועשה ממנו מצבה, הרי נשתמש בהם הדיוט פסולים. ותירץ, דבבמה שרי. והקשה עליו המנחת חינוך מסוגיין, והיינו, דהכא מבואר דרבא הצריך מקום דמסקא ארעא שרטון, ומבואר דאף מזבח דבמה צריך שלא ישתמש בו הדיוט.

**הא כיצד גובה מכל שבט ושבט חמישים**

הקשה המהרש"א, למ"ד ירושלים נתחלקה לשבטים, הרי אותו שבט שבו נבנה המקדש לא הוצרך לתת כסף כלל. ותירץ, דמקום המקדש לכו"ע לא נתחלק לשבטים. ועוד תירץ, דכיון דדוד רצה לתת כסף לארונה ולא ליטלו בחינם, אף דהיה שייך לאותו השבט, לכן הוצרכו כל השבטים לתת כסף. וראה חידושי מרן רי"ז הלוי הל' ביה"ב.

**אלא אימא בכל מקום מחנה ישראל**

רש"י פירש דבמקום חנייתן אוכלים במחנה, והתוספות כתבו דאפילו בשעת הליכתן אפשר לאכול קדשים קלים, כיון דאין פסול יוצא. ולעיל סא א ביארנו דעת רש"י, דבשעת הליכתן אי אפשר לאכול משום נפגם המזבח, דלפי רבי ישמעאל גם קדשים קלים אין נאכלים בפגימת המזבח. ומכל מקום בשעת חנייתן אוכלים, ואין בזה פסול דיחוי, דס"ל לרש"י שאין דין דיחוי באכילת קדשים. אך התוספות ס"ל שיש דין דיחוי, ומעתה על כרחיך דרב הונא ס"ל כרבנן ולא כרבי ישמעאל, דלפי רבי ישמעאל גם בשעת חנייתן אי אפשר לאכול מדין דיחוי, ולרבנן אפשר לאכול גם בשעת הליכתן, כיון שאין פסול נפגם המזבח באכילת קדשים קלים. וכן כתב בעולת שלמה.

**דף קיז ע"א**

**אלא לעולם כולהו תלתא הוו**

למסקנת הסוגיא היו ג' מחנות בשילה. ולגבי מחנה לויה כתב השפת אמת, דעשו מחיצה סביב העזרה כדי שיהיה מחנה לויה, וישלחו משם זבים. עיי"ש שהעיר מדוע הרמב"ם לא הזכיר דין זה.

ולגבי מחנה ישראל לשילוח מצורעים, נסתפק בחידושי מרן רי"ז הלוי עה"ת פרשת ראה, האם כל הרואה נחשב מחנה ישראל, וזהו הטעם שאוכלים שם קדשים קלים. או שמא, רק תוך העיר נחשב מחנה ישראל, ומה שאוכלים בכל הרואה הוא דין מחודש דילפינן מקרא. והוכיח הגרי"ז כהצד השני דאכילת קק"ל בכל הרואה אינו מדין מחנה ישראל:

א. מסוגיין, דס"ד דליכא קדושת מחנה ישראל בשילה, ומכל מקום אפשר לאכול קק"ל בכל הרואה, ועל כרחיך דאין צריך קדושת מחנה ישראל לאכילת קק"ל בכל הרואה.

ב. בתוספתא איתא דלפי רבי שמעון גם בנוב וגבעון אפשר לאכול קק"ל רק בכל הרואה, אף דבנוב וגבעון ליכא קדושת מחנות, כמש"כ התוספות בשבועות [טז ב], ומוכח דכל הרואה אינו תלוי בקדושת מחנה ישראל.

ג. במסכת תמורה [כא ב] איתא, בן עזאי אומר יכול מעלה מע"ש יאכלנו בכל הרואה וכו', ת"ל ואכלת וכו' מקיש מעשר לבכור, מה בכור אינו נאכל אלא לפנים מן החומה אף מע"ש אינו נאכל אלא לפנים מן החומה. ומבואר, דאף דאיכא קדושת חומה למחנה ישראל, [דמה"ט פשיטא ליה דבכור נאכל רק לפנים מן החומה], מכל מקום שייך דין רואה לאכילת מע"ש.

ד. לשון המשנה במגילה "אין בין שילה לירושלים, אלא שבשילה אוכלין קדשים קלים ומע"ש בכל הרואה, ובירושלים לפנים מן החומה". ואם הטעם שאוכלים קק"ל בכל הרואה הוא משום שזהו מחנה ישראל, הרי אין חילוק ביניהם אלא היכן היה מחנה ישראל, ועל כרחיך דבשילה אפשר לאכול אף חוץ למחנה ישראל.

ה. בירושלמי מבעיא ליה מה נחשב "רואה", האם דוקא מקום שרואים משם את משכן שילה, או שמא אף מקום שרואים משם את העיר שילה. ולכאורה מה"ת דיש מעלה למקום שרואים משם את העיר, הרי אין לה דינים מיוחדים. ועל כרחיך דכל העיר נחשבת מחנה ישראל, ולכן יתכן דגם למקום שרואים את העיר יש מעלה לאכילת קק"ל.

ו. בספרי דרשינן על הקרא "כי אם לפני ד' תאכלנו" זה שילה, "במקום אשר יבחר" זו ירושלים, ולכאורה גם שילה נחשבת למקום אשר יבחר ד', כמבואר בספרי שם בכמה דוכתי. אך להנ"ל אתי שפיר, דאכילת קק"ל בשילה היא תלויה בלפני ד', דכל הרואה נחשב לפני ד', וזהו דין אכילתו, אך בירושלים שאוכלים רק לפנים מן החומה הרי דין אכילתו תלויה במקום מסויים, ולכן דרשינן מקרא דהמקום אשר יבחר.

אך הקרן אורה והשפת אמת נקטו דלא כהגרי"ז, אלא דכל הרואה נחשב למחנה ישראל לשילוח מצורעים. וכן נראה מדברי התוספות בשבועות [טו ב], דכתבו, דקודם שקידשו את העזרה קק"ל נאכלים בכל הרואה, כיון שאין חומת העיר קדושה. וכתב הגרי"ז שם, דמבואר מדבריהם דבשילה היו אוכלים בכל הרואה משום שחומת העיר לא היתה קדושה בקדושת מחנה ישראל.

והא דבסוגיין ס"ד דאיכא רק שני מחנות ומכל מקום איכא דין כל הרואה, תירץ השפת אמת, דגם לפי הס"ד איכא מחנה לויה ומחנה ישראל, אלא דכיון דאין מחיצה למחנה ישראל אלא תלוי בכל הרואה, שפיר חשיב שיש רק שני מחנות בשילה, והיינו שני מחנות שיש להם מחיצה. ורבא הקשה דשני מחנות משמע דין שני מחנות, דלא היה כלל מחנה ישראל, וזה לא יתכן דאם כן נמצאו וכו'.

וראה עוד בקונטרס תורת הבמה פרק טו סימן ה' שיישב, דהטעם שקק"ל נאכלים רק במחנה ישראל הוא משום דקרינן ביה תאכלוהו מקום טהור, דכיון דמצורעים משתלחים ממנו חשיב מקום טהור לגבי מצורעים. ואם כן לפי הס"ד דליכא מחנה ישראל לשילוח מצורעים בעינן לאכול קק"ל בתוך מחנה לויה, דזהו מקום טהור דשייך בשילה. וכיון דילפינן מקרא דקק"ל נאכלים בכל הרואה, הרי בעינן לעשות מחנה לויה בכל הרואה. ורק לפי המסקנא דאיכא מחנה ישראל בשילה, הרי מחנה ישראל הוא בכל הרואה ומחנה לויה לפנים ממנו.

ומה שהקשה הגרי"ז מהתוספתא, דלפי רבי שמעון גם בנוב וגבעון יש דין כל הרואה אף שאין דין מחנות, הקרן אורה נמי הקשה כן, וכתב, דרבי שמעון איירי דוקא בקק"ל שקרבו בבמה גדולה, ולשיטתו על כרחיך גם בבמה גדולה איכא דין מחנה ישראל בכל הרואה.

**אלא לעולם כולהו תלתא הוו**

לגבי נוב וגבעון לא נתפרש בגמרא האם היה חילוק מחנות. ובתוספות בשבועות [טז ב] נקטו, דאפשר דאין שקדושת מחנות בנוב וגבעון כיון שהותרו הבמות. וכתב הקרן אורה, דאף דהכא היה פשוט לגמרא דבעינן חילוק מחנות בשילה, היינו משום שהיה מנוחה ונחלה, ובעינן לקיים הקרא דשילוח טמאים חוץ למחנה, אך בזמן היתר הבמות אין צריך לקיים הקרא דשילוח טמאים. וכתב שם, דלפי רבי שמעון בתוספתא דאף בנוב וגבעון קק"ל נאכלים רק בכל הרואה, אם נאמר דהיינו דוקא בקק"ל הקרבים בבמת ציבור, ונאמר דדין כל הרואה תלוי בקדושת מחנה ישראל, מוכח לפי"ז דלפי רבי שמעון גם בנוב וגבעון היה מחנה ישראל.

**אלא שתי מחנות לקליטה**

כתב השפת אמת, דלא נתפרש מה הם שתי המחנות. וכתב, דיתכן דהיינו עיר מקלט, וגגו של מזבח. אך כתב דלא יתכן לומר כן, דהא במסכת מכות [יב א] איתא, דיואב שתפס במזבח טעה, משום שאין קולט אלא מזבח בית עולמים והוא תפס מזבח של שילה. ומבואר דמזבח של שילה אינו קולט. אמנם רש"י שם גרס מזבח של במה, ולפי"ז יתכן דמזבח של שילה קולט, אך הרמב"ם פסק דאין קולט אלא מזבח של בית עולמים, ומשמע דמזבח של שילה אינו קולט, ולפי"ז קשה. [ויתכן דשתי מחנות היינו ערי הלויים ועיר מקלט, ויש חילוק ביניהם לגבי קליטה של מדעת, כמבואר במכות (י א)].

והנה בהא דאין מחנה לויה קולט בשילה, כתב הקרן אורה דלא נתבאר טעמו של דבר, מ"ש דלענין שילוח טמאים היה מחנה לויה ולענין קליטה לא קלטה. ובקונטרס תורת הבמה כתב ליישב בשני אופנים, חדא, דדוקא במשכן שהיה מקום מגורי הלויים קלטה, אך בשילה דאין הלויים גרים במחנה לויה לא קלטה. ועוד כתב, דבמדבר לא היו ערי מקלט, ולכן מחנה לויה קלט, אך לאחר שנכנסו לארץ והפרישו ערי מקלט, לא נתחדש קליטה למחנה לויה, והביא כן מפירוש המיוחס לר"ח. [לפי תירוץ ראשון הא דמחנה לויה קלט במדבר הוא משום מגורי הלויים ולא משום קדושת מחנה לויה, אך לפי תירוץ שני מחנה לויה קלט משום קדושתו]. ובגמרא משמע דלא כתירוץ ראשון, דאם כל הטעם שמחנה לויה קלט הוא משום מגורי הלויים, אין זה נחשב שבשילה מחנה לויה לא קלט, שהרי לא היה בשילה מחנה לויה כלל, דהלויים לא גרו שם.

**בן לוי שהרג גולה מפלך לפלך ואם גלה לפלכו פלכו קולטו**

פירש רש"י דהיינו משכונה לשכונה. והא דלכתחילה צריך לגלות לעיר אחרת ביארו התוספות בתרתי, או דלכתחילה צריך לגלות לעיר אחרת ובדיעבד מהני אף בשכונה אחרת. או דיש נפק"מ דאם גלה לעיר אחרת יכול ללכת בכל העיר, אך אם גלה לשכונה אחרת באותה העיר אינו יכול לצאת לשכונה אחרת.

וברמב"ם פ"ז מרוצח ה"ה כתב, דאם הרג בתוך העיר צריך לצאת לעיר אחרת, ואם הרג מחוץ לעיר, יכול לגלות לאותה העיר. ומשמע לפי"ז דאף לביתו יכול לגלות, ואין צריך למש"כ רש"י דהיינו משכונה לשכונה. ובאחרונים ביארו, דלפי הרמב"ם הגלות היא ממקום הרציחה, ולפי רש"י ותוספות הגלות היא מביתו.

**ת"ר כל נידר ונידב קרב בבמה וכו'**

מבואר בברייתא דבבמה קטנה לכו"ע אין מקריבים אלא נו"נ ולא חובות, ולגבי מנחה ונזירות פליגי ר"מ וחכמים. ובבמה גדולה איכא ג' שיטות, לר"מ וחכמים צבור מקריבים הכל ויחיד דוקא נו"נ, לר"י אף יחיד מקריב הכל, לר"ש אף צבור לא מקריבים אלא חובות שקבוע להם זמן.

וכתב רש"י, דר"ש אתא לאפוקי פר העלם דבר ושעירי ע"ז, דאין קבוע להם זמן. ובתוספות כתבו, דלפי רב אדא בר אהבא דלר"ש בעינן קרבן שישנו ביחיד, אם כן בלא"ה אינם קרבים משום שצבור מקריבים רק עולות. ולפי"ז צ"ל דר"ש אתא למעט עולה הבאה עם שעירי ע"ז, [כדכתיב בסוף פר' שלח דמביאים פר לעולה ושעיר לחטאת]. וראה קרן אורה שהביא מהירושלמי כרש"י, ויישב שיטתו על פי גירסת הצ"ק בדברי ראב"א, עיי"ש.

במסכת יומא [נ א] מבואר, דפסח ראשון ופר העלם דבר ושעירי ע"ז וקרבן חגיגה נחשבים קרבן צבור, ואילו פר כה"ג ביוה"כ וחביתין ופסח שני נחשבים קרבן יחיד, ואיכא נפק"מ להכא האם הם קרבים בבמה גדולה לחכמים ור"מ, דחובת יחיד אינו קרב אף בבמה גדולה וחובת צבור קרב. אמנם לגבי חביתין מוכח לקמן קיח א דקרבים בבמה גדולה, וראה מש"כ שם ליישב. וכן מוכח בתוספות שם לגבי פסח שני, עיי"ש. [לגבי עולת ראיה, לכאורה חשיב קרבן צבור כקרבן חגיגה, ואם כן קרב בבמה גדולה. וכן נקט הקרן אורה, ודייק כן מהרמב"ם ריש הל' בית הבחירה, דכתב דאיכא חיוב לעלות לרגל גם בבמה גדולה, ומשמע דאיכא נמי עולת ראיה].

**ובמתו שבראש גגו**

הזכר יצחק סימן מח הקשה, דבירושלמי פ"ק דמגילה איתא, אחד האיש ואחד האשה, אמר רבי יוחנן לית כאן אשה, איש כתיב בפרשה, ומבואר דאשה פסולה להקרבה בבמה. ואילו בתוספתא סוף זבחים איתא, עושה אדם במה ומקריב עליה הוא ובנו ובתו עבדו ושפחתו, הרי דאשה כשרה בבמה. ותירץ, דכשם שבמת צבור צריכה להיות משל צבור, כך במת יחיד אינה כשרה כי אם להיחיד שבנה אותה ולא לאחר. ומעתה, מה שנתרבה בתוספתא דעושה במה לבנו ובתו, היינו דהוא יכול לבנות במה לצורכם, כיון שהם סמוכים על שולחנו, וחשיב במה דידהו, אך ודאי הם עצמם אינם כשרים להקריב, כדדרשינן בירושלמי. ולדבריו מדוייק הלשון "ובמתו שבראש גגו", דכל אחד בונה במה לעצמו.

ובקרן אורה כתב על דברי הירושלמי, לא ידעתי טעמו של דבר, מה בין איש לאשה, והא אפילו עכו"ם יכול להקריב, כמבואר בתוספתא אפילו עבד אפילו שפחה. וכתב, דיתכן שכונת הירושלמי להפך, דהמיעוט של ישרות תקריבו חובות לא תקריבו נאמר באיש, אך אשה מקריבה אף חובות בבמה קטנה.

ויתכן לומר בכונת הירושלמי להפך מהזכר יצחק, דודאי אשה יכולה להקריב בבמה, וכקושית הקרן אורה, ובזה איירי התוספתא דמקריב עליה הוא ובנו ובתו עבדו ושפחתו, דאיירי לגבי הכשרים להקריב. אלא דהירושלמי איירי לגבי הבעלים על הבמה, דרק איש יכול לבנות במה ולא אשה. אך לאחר שהאיש יבנה במה גם בנו וביתו יכולים להקריב שם, כיון שהם סמוכים על שולחנו, וחשיב במה דידהו לגבי זה.

**רבי שמעון אומר אף צבור לא הקריבו אלא פסחים וחובות שקבוע להן זמן**

יש לחקור מה הדין לרבי שמעון בחובות יחיד שקבוע להם זמן, האם הוא סובר כחכמים ורבי מאיר דאין יחיד מקריב חובות כלל ואף בבמה גדולה, והא דקאמר דבעינן חובות שקבוע להם זמן קאי רק על צבור, דיחיד בלא"ה אינו מקריב חובות. או שמא, רבי שמעון סובר כרבי יהודה דיחיד מקריב חובות בבמה גדולה, והא דקאמר דבעינן חובות שקבוע להם זמן קאי בין על יחיד ובין על צבור.

והנה בדעת התוספות נראה דר"ש סובר כחכמים ור"מ, דכתבו בד"ה רבי שמעון לגבי מנחה ונזירות דר"ש בא למעט משאר תנאים, ואם כן מסתבר דהוא הדין לגבי הנידון הנ"ל דחובות יחיד בבמה גדולה דר"ש בא למעט משאר תנאים וס"ל דאינו קרב כלל. וכן מבואר בדבריהם להלן קיח א, דכתבו, דאפילו בבמה גדולה לא קרבו חובות דיחיד לר"ש כמו לר"מ ורבנן, ומבואר דר"ש סובר כר"מ וחכמים. ואין לדחוק בדבריהם דר"ש סובר כוותיהו ולאו מטעמייהו, אלא דאין יחיד מקריב חובות בבמה גדולה משום שאין קרבן יחיד שקבוע לו זמן. דהא איכא קרבן יחיד שקבוע לו זמן, כגון פר כה"ג ביוה"כ, וחביתין של כה"ג, ואם כן מצינו חטאת יחיד בבמה גדולה, ועל כרחיך דכונתם לומר דר"ש סובר כר"מ ורבנן לגמרי, דאין יחיד מקריב חובות כלל בבמה גדולה.

אך בדעת רש"י בכמה דוכתי נראה דר"ש קאי על דברי רבי יהודה, דעל הא דהתיר רבי יהודה להקריב חובות יחיד בבמה גדולה קאמר רבי שמעון דזה דוקא אם קבוע לו זמן, ואפילו צבור מקריבים חובות דוקא בקבוע לו זמן.

א. במסכת סוטה [יד ב] כתב רש"י, דבבמה גדולה אין קרב מנחת סוטה, ולא שום חובת יחיד שאין לה זמן קבוע. והנה רש"י נקט את דברי רבי שמעון לגבי חובת יחיד, והוסיף שאין לה זמן קבוע, ומשמע דחובת יחיד שיש לה זמן קבוע אף לרבי שמעון קרבים בבמה גדולה.

ב. במסכת פסחים [לח ב] כתב רש"י, דהא דחלות תודה ורקיקי נזיר נאכלים בכל מושבות בזמן נוב וגבעון, הוא דלא כרבי שמעון דס"ל שאין קרב בנו"ג אלא פסחים וחובות הקבוע להן זמן, אבל חובות שאין להן זמן קבוע לא. וכן דלא כמ"ד בזבחים דבין במה גדולה ובין במה קטנה לא היה קרב אלא עולה ושלמים בלבד. ומבואר דהא דאין מקריבים חובות יחיד בבמה גדולה, לרבי שמעון הוא משום שאין קבוע להן זמן, ולר"מ וחכמים משום שאין חובות יחיד קרבים אף בבמה גדולה.

ובחזון איש הוכיח דר"ש סובר כר"י מלקמן קיט א, דלר"ש אין מקריבים בבמה גדולה מעשר בהמה משום שאין קבוע לה זמן, ומדוע לא אמרינן משום שהם חובות. ואין זה ראיה כל כך, דהא התוספות כתבו דניחא ליה להעמיד כרבי שמעון ולא כר"מ וחכמים משום דר"ש עביד הך דרשא, עיי"ש, ואם כן שפיר נקטה הגמרא את הטעם שרבי שמעון אומר להדיא, אף דאליבא דאמת יש עוד טעם. וראה עוד להלן שם מש"כ לדחות ראיה זו לפי דברי הגרי"ז.

עוד הוכיחו החזון איש והקרן אורה דר"ש סובר כר"י מהתוספות בפסחים [לח ב], שהקשו בשם רבינו ניסים, מדוע ביכורים אינם נאכלים בכל מושבות, הרי הם נאכלים בזמן נוב וגבעון בכל ערי ישראל, ומביאים ביכורים בזמן היתר הבמות דהא קבוע להם זמן, ותירצו דל"ח קבוע להם זמן עיי"ש. וצ"ע מה הוקשה להם שביכורים קבוע להם זמן, תיפו"ל שאי אפשר להביא ביכורים משום שהם חובת יחיד. ומבואר דלפי ר"ש דבר שקבוע לו זמן קרב בבמה גדולה אף שהוא חובת יחיד. וראה עוד להלן שם מה שכתבנו לדחות לפי דברי הגרי"ז.

**דף קיז ע"ב**

**תוד"ה ורבנן מנחות אין מנחה בבמה ליחיד**

כן גרסו התוספות בגמרא, דדוקא ליחיד אין מנחה בבמה, אך צבור מביאים מנחה בבמה גדולה. וכן מבואר בתוספות במסכת שבועות [טו א], דאף למ"ד אין מנחה בבמה הקריבו מנחת העומר, והוא לשיטתם הכא דמנחת צבור קרבה בבמה גדולה לכו"ע.

אמנם בתורת כהנים פר' אמור דרשינן לגבי לחם הפנים "חק עולם" לבית עולמים. ופירש הר"ש שם, לאפוקי במה, דאין מנחה בבמה. וכן כתב לגבי מנחת העומר [שם פרשתא י הי"א], דדרשינן "חוקת עולם" לבית עולמים, וכתב הר"ש אבל בבמה אינו נוהג. והוסיף, דאפילו למ"ד יש מנחה בבמה אין עומר בבמה. [כנראה כונתו דהכא איכא מיעוט דאין עומר בבמה]. ומבואר מדבריו דלא כהתוספות, אלא דלמ"ד אין מנחה בבמה גם צבור לא מקריבים מנחה. וכן מבואר דמנחת העומר לכו"ע ליכא, ודלא כהתוספות בשבועות.

והקשה בחידושי מרן רי"ז הלוי עה"ת שם, איך יתכן לומר דאין לחם הפנים ומנחת העומר בבמה, הא איכא פסוק מפורש בשמואל דהיה לחם הפנים בנוב. וכן לגבי מנחת העומר מצינו שהקריבו בגלגל כשנכנסו לארץ, כמבואר במסכת ראש השנה. ועל כרחיך צ"ל כשיטת התוספות דמנחת צבור קרבה לכו"ע. [הגרי"ז הביא רק את דברי הר"ש לגבי לחם הפנים].

ובחזון איש [ליקוטים סימן ו] הקשה כן לשיטת רבי שמעון דאף צבור אינם מקריבים בבמה גדולה אלא קרבן שישנו ביחיד, ולראב"א כיון דאין מנחה בבמה אף צבור אינם מביאים מנחה. ואם כן איך הקריבו עומר בגלגל כשנכנסו לארץ, וכן איך היה לחם הפנים בנוב, הא אין צבור מביאים מנחה. ותירץ, דלחם הפנים שאני כיון דכתיב ביה תמיד, ולכן אפשר להקריב גם את הבזיכין. [הגר"א גרבוז הוסיף בזה, דיתכן שכיון שהלחם הוא דין בשולחן, ובבמה גדולה צריך להיות שולחן, ממילא היו צריכים להניח שם לחם ובזיכין]. ולגבי עומר כתב, דיתכן שלפי רבי שמעון לא הביאו עומר כשנכנסו לארץ, אלא האיר המזרח התיר, והסוגיא בראש השנה דלא כר"ש. אמנם התירוצים האלו לא יועילו למש"כ הר"ש דאליבא דאמת ליכא לחם הפנים ועומר בבמה.

**באו"ד, ולא מסתבר למימר דנהי דלרבנן כאן וכאן לא קרבו לרבי יהודה קרבו בבמת צבור**

החזון איש [קמא מא טו] תירץ, דהא דס"ל לרבי יהודה דיחיד מקריב חובות בבמה גדולה הוא מסברא, דבדין במה נתרבה הקרבה בבמה קטנה, ועל זה אמרה תורה ישרות תקריבו חובות לא תקריבו, אך מדוע יתמעט מה שהיה עד עכשיו, שהיחיד היה מקריב במשכן הכל. והא דקאמר כי כתיב הישר אבעיניו הוא דכתיב הוא מסברא, דמסתבר דקרא דממעט חובות קאי על במה קטנה. אך רבנן סוברים דמסתבר דהמיעוט קאי אף על גדולה, ועיקר פלוגתתם הוא בסברא. ולפי"ז שפיר פליגי לשיטתייהו לגבי מנחות, דלרבי יהודה לא מסתבר דהמיעוט של זבחים ולא מנחות קאי על במה גדולה, ולרבנן מסתבר דהמיעוט קאי על הכל.

ויש חילוק בין השיטות בביאור המשנה, דלדעת התוספות תנא קמא אמר דיש הבדל בין במה גדולה לקטנה לגבי תנופה והגשה, ורבי יהודה אתא לחלוק דאין נפק"מ, דגם בבמה גדולה ליכא תנופה והגשה שהרי אין מנחה בבמה כלל, וכן כתבו התוספות לקמן [קיט ב] וכשיטתם הכא. אך אם רבי יהודה איירי רק בבמה קטנה, רבי יהודה בא לומר הבדל אחר בין במה גדולה לקטנה, דההבדל הוא לא רק בתנופה והגשה, אלא בעיקר הבאת המנחה. וראה קרן רואה דיותר משמע במשנה כצד שני ודלא כהתוספות.

ועוד הקשה הקרן אורה על התוספות, דאם גם בבמה גדולה ליכא מנחה, איך יתחנך כהן לעבודה, הא אינו יכול להביא עשירית האפה. ולפי מה שיתבאר להלן בשם המקדש דוד דאפשר להביא קני זבות ויולדות משום שליטהר שאני, יתכן דגם קרבן הבא לחינוך שאני.

במסכת סוטה [טו ב] איתא, ומן העפר אשר יהיה בקרקע המשכן, איסי בן יהודה אומר, להביא קרקע שילה נוב וגבעון ובית עולמים. וכתב רש"י שם, דלא גרסינן נוב וגבעון, דאין משקין סוטות בנו"ג, דהא אין מנחת סוטה קרבה בבמה, ולא שום חובת יחיד שאין לה זמן קבוע. וכתבו התוספות, דשפיר אפשר לגרוס נו"ג לדעת רבי יהודה דחובת יחיד קרב בבמה גדולה. וכתב המשנה למלך [ריש הל' קרבן פסח], דלפי מש"כ תוספות כאן דגם לרבי יהודה אין מנחה קרבה בבמה גדולה, דהמיעוט זבחים ולא מנחות קאי גם לרבי יהודה בין בגדולה בין בקטנה, שפיר כתב רש"י דאין משקין סוטות בנו"ג, דרבי יהודה מודה לגבי מנחה. והתוספות שם סוברים דלפי רבי יהודה דין מנחה כדין חובות, דדוקא בקטנה אין מביאים אך בגדולה מביאים.

**תוד"ה ואין נוהגין, ואם כן הנך נמי ליהוי בבמה ולא ליבעי תנופה**

השפת אמת הבין, דהא דאין תנופה בחזה ושוק ותרומת לחמי תודה הוא משום שאין בבמה לפני ד', והא דאין נותנים אותם לכהן הוא משום דאין כיהון בבמה, דכיון שזר כשר ליכא מתנות כהונה. וכתב דאם כן דברי התוספות אינם מובנים, מה רצו התוספות שיהיה בבמה חוץ מתנופה. אמנם בתוספות מבואר דלא כדבריו, אלא הטעם שאין נותנים אותו לכהן הוא משום שאין תנופה ולא משום שאין כיהון בבמה, ולכן הוקשה להם דיתנו אותם לכהן בלא תנופה, כמו שיש מנחה בלא הגשה ותנופה.

**תוד"ה מחלוקת בעולה, היכי משני קרא דאבשלום וכו'**

לפי רבי יהודה דיחיד מקריב חובות בבמה גדולה, וכן לפי רבי מאיר דנזירות חשיב ישרות, ניחא הא דהקריב אבשלום קרבנות נזירות, [לרבי מאיר הקריב בחברון ולרבי יהודה בגבעון], וכן לפי הס"ד דחכמים מודים בעולה ושלמים של נזירות ניחא, אך למסקנא דלחכמים אין נזיר מקריב כלל אף בבמה גדולה קשה. ולעיל בהג"ה כתבו דלדידהו צ"ל דאבשלום לא היה נזיר, אך התוספות כאן לא ניחא להו לומר כן.

ובתוספות בתמורה [יד ב] תירצו, דרבנן דפליגי על רבי מאיר וסברי דנזירות חשיבא חובות, ס"ל כרבי יהודה דיחיד מקריב חובות בבמה גדולה, ורבנן דפליגי על רבי יהודה וסברי דאין יחיד מקריב חובות בגדולה ס"ל כרבי מאיר דנזירות חשיבא ישרות. אך כתבו דריהטא דשמעתא לא משמע כן, והיינו, דבגמרא אמרינן איכא בינייהו נסכים, ולדבריהם איכא בינייהו טובא, וכמש"כ התוספות ד"ה רבי שמעון.

עוד כתבו שם ליישב לשיטת רבי שמעון דס"ל במסכת נזיר דאם גילח על שלמי נדבה יצא, ואם כן יתכן דנדר קרבן נדבה וגילח עליו. ובמשנה למלך שם הקשה, דעד כאן לא קאמר רבי שמעון אלא בדיעבד, אך לגלח לכתחילה על קרבן נדבה ודאי אי אפשר. ולכן כתב ליישב באופן אחר, דקיי"ל שאם נדר מתחילה הריני נזיר על מנת שאגלח על נדרים ונדבות מהני, ואבשלום נמי נדר מתחילה על דעת כן, ולכן היה יכול לגלח על נו"נ.

**דף קיח ע"א**

**א"ל תתרגם מתניתך בעולת חובה דאיכא עולת נדבה**

לדעת רש"י ראב"א דייק מהא דהוסיף רבי שמעון פסחים, דמלבד מה דבעינן חובות שקבוע להם זמן, בעינן נמי קרבן שיש כמותו ביחיד בקטנה. ובתוספות הקשו, דעדיין יש להקשות מדוע בברייתא דלעיל קאמר רבי שמעון פסחים וחובות הקבוע להם זמן, הא פסחים נמי קבוע להם זמן. והתם אין לתרץ כדהכא, דהא לא תני אין בין. ועל כרחיך דאין זה דיוק כלל, כיון דהמקור הוא מפסחים.

ולדעת התוספות ראב"א קאמר מסברא, דכשם שרבי שמעון יליף מפסח דבעינן קבוע להם זמן, כך אפשר למילף דבעינן חובות דאיכא כוותייהו ביחיד, דהא פסח איכא כוותיה ביחיד בפסח שני, [דפסח ראשון חשיב קרבן צבור משום דאתי בכנופיא, אך פסח שני חשיב קרבן יחיד, כמבואר ביומא נא א]. והקשה המשנה למלך שם, הא פסח שני הוא חובה, ואין יחיד מקריב חובות כלל. ותירץ, דכיון דאתי מכח פסח ראשון שפיר קרב אף דהוא חובת יחיד. ולפי"ז כתב, דדוקא בבמה גדולה אפשר להקריב פסח שני, דהא כל מה שאפשר להקריבו אף דהוא חובה הוא רק משום אתי מכח פסח ראשון, ופסח ראשון אינו קרב אלא בבמה גדולה.

ולפי"ז מבואר, דאין צריך קרבן דאיכא כוותיה ביחיד בבמה קטנה, דהא פסח שני אינו קרב בקטנה, אלא בעינן קרבן דאיכא כוותיה ביחיד, ואף בגדולה סגי. ובזה יבואר מה שהוצרכו התוספות להוסיף דחטאת לא משכחת ביחיד משום דאפילו בבמה גדולה לא קרבו לרבי שמעון כמו לרבי מאיר ורבנן. והיינו, דאי ר"ש סובר כר"י דחובות יחיד קרבים בבמה גדולה, הרי גם חטאת איכא כוותיה ביחיד. [דלפי רש"י כל קרבן שבבמה גדולה צריך שיהא כמותו בבמה קטנה, ולפי התוספות כל קרבן צבור צריך שיהא כמותו ביחיד].

**ולוקמא במנחת חובה דהאיכא חביתין**

כלומר, דלרבי שמעון יוכלו להקריב חביתין בבמה גדולה כיון דאיכא כוותיה ביחיד. והקשה המשנה למלך, הא חביתין קרבן יחיד הוא, וחובת יחיד אינה קרבה אף לרבנן ור"מ, ומה הוקשה לגמרא דאיכא חביתין. ותירץ האור שמח, דקיי"ל דאם אין הכה"ג מביא את החביתין הצבור צריכים להביאו, והשתא משכח"ל חביתין שהם קרבן צבור באופן שהכה"ג לא הביא. והוסיף הגר"א גרבוז דאין זה אוקימתא, אלא דלעולם כן הוא, דכיון דאין קרבן יחיד קרב בבמה, הרי הכה"ג לא יכול להביאו, ולדעת ר"מ ורבנן לעולם הצבור מביאין חביתין בנו"ג ולא הכה"ג, ושפיר מקשה דלרבי שמעון נמי יביאו הצבור חביתין.

ובחזון איש [קמא סימן מא] תירץ, דהגמרא הבינה שר"ש ס"ל כרבי יהודה דיחיד מביא חובות בבמה גדולה, [ולרבי שמעון דוקא חובות שקבוע להם זמן], דלפי"ז שפיר אפשר להביא חביתין בבמה גדולה. ומצד מה דבעינן איכא כוותיה בבמה קטנה הא איכא מנחה בבמה קטנה.

ובתירוץ הגמרא אין מנחה בבמה ביאר החזון איש, דלפי דעת רש"י כל דבר שקרב בבמה גדולה, בין קרבן יחיד בין קרבן צבור, צריך שיהא כוותיה בבמה קטנה, והשתא, כיון שאין מנחה בבמה, לא משכח"ל מנחה בבמה קטנה אלא בגדולה, ולכן אין מביאים חביתין בבמה גדולה. אך לפי דעת התוספות אי אפשר לומר כן, דהא סגי במה דאיכא כוותיה ביחיד בגדולה, ועל כרחיך דהדין איכא כוותיה נאמר רק על קרבן צבור, דבעינן איכא כוותיה ביחיד, ולפי"ז צ"ב תירוץ הגמרא אין מנחה בבמה, הא מכל מקום אין זה טעם שלא יביאו מנחת חביתין. ותירץ החזון איש, דלפי דעת התוספות לעיל ד"ה ורבנן, שלפי רבי יהודה אין מנחה בבמה אפילו בבמה גדולה, שפיר קאמר הכא אין מנחה בבמה, דזה כולל גם מנחת חביתין.

**ולוקמא במנחת חובה דהאיכא חביתין**

הקשה החזון איש [ליקוטים סימן ו], מדוע מקשה רק דאיכא חביתין, הא איכא נמי שתי הלחם ומנחת העומר, דהם מנחות צבור לכו"ע, ואיכא כוותיהו ביחיד בבמה קטנה. עיי"ש שכתב לבאר את הגמרא באופן אחר.

**כתוב אחד אומר ותביאהו בית ד' שילה, וכתוב אחד אומר ויטוש משכן שילה**

במהרש"א כתב, דבמקום שמזכיר שילה בבניינו נקט לשון בית, ובמקום שמזכיר חורבן שילה נקט לשון משכן ואהל, דהטעם שעשו בית מאבנים ותקרה מיריעות להורות דאף שהיה שם מנוחה מכל מקום אין זה המקום הקבוע, אלא דהיה מנוחה לפי שעה.

**דף קיח ע"ב**

**רואה שאמרו כל שרואה ואין דבר מפסיק**

לכאורה דוקא אם מפסיק הר או בנין קבוע אינו יכול לאכול שם, אך אם דבר ארעי מפסיק לפי שעה לית לן בה.

**רואה שאמרו לא שרואה כולו אלא אפילו מקצתו**

בירושלמי נסתפק האם צריך לראות את המשכן שבשילה, או אפילו אם רואה את העיר סגי. והנה לפי הצד דסגי בראיית העיר, קמ"ל הכא דסגי בראיית מקצת העיר, ולפי הצד דבעי ראיית המשכן, קמ"ל הכא דסגי בראיית מקצת המשכן.

**בעי רב פפא עומד ורואה יושב ואינו רואה מאי**

כתב השפת אמת דבכלל הספק של רב פפא יש ג' צדדים, או דיכול לאכול אפילו יושב, כיון שיכול לראות בעמידה, וחשיב מקום שרואה. או דאינו יכול לאכול אפילו בעמידה, כיון שאינו יכול לראות כשהוא יושב, וחשיב מקום שאינו רואה. או דבעמידה יכול לאכול ובישיבה אינו יכול לאכול. ויש להוסיף בזה, דהטעם שלא יוכל לאכול אף בעמידה, הוא משום שאכילת קדשים צריכה ישיבה, ולכן המקום נקבע לפי ישיבה ולא לפי עמידה.

ויש לעיין לפי הצד דבעמידה אפשר לאכול, מה הדין בשני אנשים אחד גבוה ורואה ואחד נמוך ואינו רואה, האם אזלינן בכל אדם בתר דידיה, ואם כן הגבוה אוכל והנמוך אינו אוכל, או שמא, אזלינן בתר רוב בני אדם. אמנם הא ודאי מסתבר דאדם שעוצם עיניו, ואפילו עיור שאינו יכול לראות, רשאי לאכול, דאין דין לראות בשעת אכילה, אלא גם אם מסתובב לצד אחר מהני, דזה תלוי במקום שאפשר לראות משם.

**בעי רב ירמיה עומד על שפת הנחל ורואה בתוך הנחל ואינו רואה מאי תיקו**

גם כאן י"ל ג' צדדים, או דיכול לאכול אף בתוך הנחל, כיון שיכול לראות על גבי הנחל, וחשיב מקום שאפשר לראות משם. או דאינו יכול לאכול אף בשפת הנחל, ואף שרואה בפועל, [יתכן לבאר, דכיון שיש ביניהם מקום שאי אפשר לראות משם הרי זה מפסיק]. או דבתוך הנחל אינו יכול לאכול, ובשפת הנחל יכול לאכול, ואין תוך הנחל מפסיק.

**א"ל הכי השתא התם מיקרבן נחלות גבי הדדי הכא מי מקרבן**

הקשה המהרש"א, וכי לא ידע בס"ד דגבול בנימין סמוך לגבול יוסף, הא איכא קרא מפורש בספר יהושע. ולכן ביאר, דהוקשה לו דלא מסתבר דעשו גבול בין יוסף ובנימין באמצע העיר, דבירושלים מפורש בקרא דעשו כן, אך בשילה אין זה מפורש. ומשני, דכשם שאין מפורש בירושלים שרצועה יוצאת מחלקו של יהודה וכו', אלא שהגבול היה באמצע העיר, כך אין מפורש בשילה שחילקו את העיר לשנים, ואין זה ראיה שלא עשו כן.

ועוד יש לומר על דרך המהרש"א, דהוקשה לו מדוע חילקו עיר אחת לשני שבטים, ומשני דעשו כן כדי ששבט בנימין יהיה במקום המשכן.

**כתנאי חופף עליו כל היום וכו'**

ראה מהרש"א בח"א וקרן אורה דרבי וחכמים פליגי האם ימות המשיח הוא עולם הבא, או דאין בין עולם הזה לימות המשיח אלא שיעבוד מלכיות בלבד. דהדרגה של בין כתפיו שכן היא יותר מחופף עליו, וכן בעולם הבא הקב"ה ישכון בינינו טפי מזמן בית המקדש, והשתא, לדעת תנא קמא ימות המשיח הוא העולם הבא, ובאותו זמן יהיה דרגה של בין כתפיו שכן. ולדעת רבי ימות המשיח הוא כהעולם הזה, ולכן גם באותו זמן יהיה רק דרגה של חופף עליו, ורק בעולם הבא יהיה בין כתפיו שכן.

**דף קיט ע"א**

**מנא ה"מ דתנו רבנן כי לא באתם וכו'**

לדעת רש"י [להלן ד"ה זו וזו שילה] קושיית הגמרא מנה"מ היא רק למ"ד קידשה לע"ל, דהשתא מכח אותה קדושה צריך לאסור את הבמות גם לאחר שנחרבה, אך למ"ד לא קידשה לע"ל, הרי מיד כשנחרבה פקעה הקדושה ותו אין טעם לאסור. ומשני דאמר קרא כי לא באתם וכו', והיינו דקרא קמ"ל דאף דקדושת ירושלים קידשה לע"ל מכל מקום קדושת שילה לא נתקדשה לעולם, ויש אחריה היתר במות.

אך לדעת התוספות שם קושיית הגמרא היא לכו"ע, דאף למ"ד לא קידשה לע"ל ליכא היתר במות לאחר שנחרבה. וביאר החזון איש [קמא סימן מא], דמעיקר תורת הקרבנות הוא שצריך פנים, ואם הכשירה תורה במה בגלגל עד בנין שילה אין זה טעם להתיר לאחר חורבן שילה, דכיון שנאסרו הבמות צריך פסוק להתירם, דהאיסור אינו תלוי כלל בקדושת שילה וירושלים.

**מעשר שני נמי ליתני**

רש"י גרס אי הכי מעשר שני נמי ליתני, [לכאורה צ"ל נייתי או לייתי, וצ"ע שלא העירו כן המפרשים], דהקושיה היא לפי מה דאמרינן דאיכא היתר במות בנו"ג, ונסתלקה קדושת שילה לגמרי, מדוע אין צריך להביא מע"ש לנו"ג, אך אי ליכא היתר במות ולא נסתלקה קדושת שילה גם לאחר חורבנה, אתי שפיר הא דנאכל בכל ערי ישראל. ותמה הקרן אורה, מאי אי הכי, אדרבא, דאם לא נסתלקה קדושת שילה כ"ש דקשה טפי, דהא בזמן הזה אסור לאכול בכל ערי ישראל משום שלא נסתלקה קדושת ירושלים. ולכן כתב דלא גרסינן אי הכי, אלא הקושיה היא מדוע לא יעלה מע"ש לנו"ג כיון דמקום שכינה הוא.

**מעשר שני נמי ליתני וכו', ואיתקש מעשר דגן למעשר בהמה**

החזון איש ביאר את כל הסוגיא בשני אופנים: האופן האחד [קמא סימן מא], דכל מה שנתבאר במשנה דקדשים קלים נאכלים בכל ערי ישראל בזמן נו"ג, זה רק קק"ל שקרבים בבמה קטנה, וכמש"כ רש"י דכיון שאפשר להקריבם בכל ערי ישראל הוא הדין דנאכלים שם, אך קק"ל שצריכים להקריבם בבמה גדולה, הרי הם נאכלים דוקא בבמה גדולה. ולכן לרבי יהודה דחובות יחיד כגון מעשר בהמה קרבים בבמה גדולה, הרי הם נאכלים רק בבמה גדולה.

ומקשינן, מעשר שני נמי ליתני דנאכלים רק בנו"ג, כלומר, דגם לגבי מע"ש אין את הסברא הנ"ל דכיון דקרבים בכל מקום נאכלים בכל מקום, ומסברא דינם כחובות יחיד שקרבים בבמה גדולה דוקא דנאכלים בנו"ג. ומשני, הא מני רבי שמעון היא, דאין חובות יחיד קרבים בבמה גדולה, ואין מקור לומר דבעינן לאוכלם בנו"ג דוקא. וכן בהא דמשני שילפינן שם שם מארון, דכל זמן שאין ארון אין צריך להעלות מע"ש, ומקשינן אי הכי פסח וקדשים נמי, כלומר, מדוע הם נאכלים בנו"ג דוקא, נילף מארון דבזמן שאין ארון הרי הם נאכלים בכל ערי ישראל.

ודבריו צ"ע, דבגמרא משמע שמסברא צריכים להעלותם לנו"ג, אלא דלר"ש ילפינן מהקש למעשר בהמה דאין צריך, ואילו להחזון איש כיון שאין מעשר בהמה קרב בבמה ממילא אין מקור להצריך לאוכלם בנו"ג אף בלא ההקש. ועוד צ"ע, מדוע לר"ש אין צריך לאוכלם בנו"ג גם בלא המקור ממעשר בהמה, הרי כל הסברא שאפשר לאכול בכל ערי ישראל זה רק משום שקרבים בכל מקום, וסברא זו אינה שייכת במע"ש.

האופן השני [ליקוטים סימן ו], דכל קק"ל נאכלים בכל ערי ישראל, ואף קק"ל שדינם להקריב בבמה גדולה דוקא. והוכיח כן מהא דלא הזכירה המשנה דיש קק"ל שנאכלים בנו"ג דוקא, וכן מהא דשלש בירות הן, ומפרש דנו"ג חשיב בירה לאכילת מע"ש ואליבא דר"י, ולא קאמר לאכילת חובות יחיד שקרבים בנו"ג דוקא. ואף דרש"י כתב שהטעם שנאכלים בכל ערי ישראל הוא משום שקרבים בכל מקום, מכל מקום אין לחלק בקדושת קק"ל, דכיון דקק"ל הקרבים בבמה קטנה נאכלים בכל ערי ישראל, הוא הדין קק"ל הקרבים בבמה גדולה.

והא דמקשינן מעשר שני נמי ליתני שיאכלו בנו"ג אין זה משום שדינם כקק"ל הקרבים בבמה גדולה, שהרי גם הם נאכלים בכל ערי ישראל, אלא דבמע"ש נאמר ואכלתם שם לפני ד' אלוקיך וכו', וכן נאמר כי אם במקום אשר יבחר ד' וכו', ויצטרכו להעלותם לנו"ג ולאוכלם שם. ומשני, דילפינן שם שם מארון, דבזמן שאין ארון ליכא קדושה דלפני ד'. ומקשינן, אי הכי פסח וקדשים נמי לא יוכלו להקריבם בנו"ג, כיון דאין שם ארון אין בהם קדושת מקדש. ולכן משני, דילפינן בגזירה שוה ממעשר בהמה, דכשם שאין נו"ג קדושה לגבי שיוכלו להקריב שם מעשר בהמה, כך אינה קדושה לגבי מעשר שני.

ובתוספות בפסחים [לח ב] מבואר דקק"ל שקרבים בבמה גדולה נמי נאכלים בכל ערי ישראל, דהקשו מדוע ביכורים אינם נאכלים בכל מושבות, הרי הם נאכלים בזמן נו"ג בכל ערי ישראל. והנה ביכורים ודאי צריכים להביאם לנו"ג, והוו כקק"ל הקרבים בבמה גדולה, ומכל מקום היה פשוט לתוספות דנאכלים בכל ערי ישראל.

והנה בתוספתא איתא, דרבי יהודה ורבי שמעון אומרים דקק"ל נאכלים בגלגל ובנו"ג בכל הרואה דוקא, ולא בכל ערי ישראל. ולכאורה איך יתכן שיקריבו בכל ערי ישראל ויאכלו דוקא בכל הרואה. וביאר הקרן אורה דר"י ור"ש קאי על קק"ל שקרבים בבמה גדולה, דצריכים לאכול אותם בכל הרואה, [וכתב דמשכח"ל גם לרבי שמעון קק"ל שצריכים להקריבם בבמה גדולה בשלמי חגיגה]. ומבואר דנקט כצד שני, דקק"ל שקרבים בבמה גדולה אין נאכלים בכל ערי ישראל. ויתכן דר"י ור"ש פליגי על תנא דמתניתין דסתם, דכל קק"ל נאכלים בכל ערי ישראל.

**תוד"ה באו, ועוד קשה אי משכחת מעשר דנאכל בכל ערי ישראל אם כן הא דאמר בפרק כל שעה וכו'**

לפי הספרים דלא גרסינן מעשר שני במתניתין, לא קשה כלל, דלא משכח"ל מע"ש שנאכל בכל ערי ישראל. ולפי גירסת רש"י תירצו, דרוצה לתרץ גם לשיטת רבי יהודה. ובתוספות בפסחים [לו ב] תירצו, דהא דנאכל בכל ערי ישראל הוא רק בזמן נוב וגבעון, והתם אמרינן טעם להתיר גם בזמן בית עולמים, דאינו נאכל בכל ערי ישראל. והיינו, דהתוספות שם סוברים דרק באותו זמן שהותר בכל מושבות יוצאים ידי חובת מצה, אך התוספות כאן סוברים שאם יש זמן שהותר בכל מושבות הרי זה טעם שיוצא י"ח מצה בכל זמן. [רש"י שם לח ב ד"ה זאת אומרת כתב, ועל אותן שקרבו בזמן נו"ג הוצרך להביא ראיה מושמרתם וכו', ומשמע כשיטת התוספות שם].

**באו"ד, וי"ל דבכורים לא אפשר משום דבעו הנחה**

צ"ב מדוע זה טעם לאסור לאכול בכל ערי ישראל, הרי אפשר להביאו למזבח ולאוכלו בכל מקום. ולפי הצד שכתב החזון איש דקק"ל הקרבים בבמה גדולה אינם נאכלים בכל ערי ישראל ניחא, אך לפי הצד דכל קק"ל נאכלים בכל ערי ישראל קשה. וצ"ל דדוקא קק"ל נאכלים בכל ערי ישראל, כיון שמצינו קדושה כה"ג שנאכלת בכל מקום, ואין לחלק בקדושת קק"ל, אך ביכורים ענין אחר הוא, ואם צריכים להביאם לנו"ג מסתבר דגם צריך לאוכלו שם.

והנה מבואר בתוספות דהיה פשוט להם דאיכא ביכורים בזמן היתר הבמות, וכל מה שדנו התוספות הוא רק האם ביכורים נאכלים בכל ערי ישראל, משום שמעשר שני נאכל בכל מקום, וביכורים דמי למעשר שני, וכתבו שצריך להביאם למזבח לקיים מצות הנחה. אך מצד היתר הבמות לא דנו התוספות, כיון דביכורים לא נחשבים קרבן כלל, ואין זה תלוי בתנאים של הקרבת קרבן.

אך התוספות במסכת פסחים [לח ב] הבינו דהטעם שאין ביכורים נאכלים בכל מושבות הוא משום שאין ביכורים כלל בזמן היתר הבמות. והקשו בשם רבינו ניסים, מדוע ליכא ביכורים בנו"ג הרי הם קרבנות חובה שקבוע להם זמן. ותירצו, דלא חשיב קבוע להם זמן, כיון שיש להם זמן גדול מעצרת ועד החג, או משום שמי שאין לו פירות אינו חייב להביאם. ומבואר בתוספות דדין ביכורים כדין קרבן, ולר"ש דאין מקריבים בבמה גדולה חובות שאין קבוע להם זמן הוא הדין אין מביאים ביכורים.

הקשה המהרש"א שם, מה הוקשה לתוספות כלל דביכורים נאכלים בזמן נוב וגבעון בכל מושבות, הא אין טעם זה מועיל אלא לזמן נוב וגבעון, אך בזמן איסור הבמות ליכא היתר בכל מושבות, ולכן אינו יוצא ידי חובת מצה בביכורים. ובתוספות שם [לו ב] כתבו כן להדיא, דהחילוק בין מע"ש לביכורים הוא בזמן איסור הבמות. ותירץ, דהתוספות שם סוברים כשיטת התוספות כאן דאם יש היתר בכל מושבות בזמן מסויים הרי זה טעם שיוצא ידי חובת מצה לעולם, ולא כמש"כ התוספות לעיל שם. ובמה שהקשו דמע"ש נמי נאכל בכל מושבות יתרצו התוספות כדהכא, או כהגירסא דאין מע"ש נאכל כלל, או דרוצה למצוא טעם גם לרבי יהודה.

**תוד"ה הא מני, הכי נמי מצי למימר רבנן היא וכו'**

הגרי"ז יישב את קושיית התוספות על פי מה שייסד דיש חילוק בין האיסור להקריב חובות ליחיד לפי רבנן, לבין האיסור להקריב קרבן שאין קבוע לו זמן לפי רבי שמעון, דלפי רבנן נאמר דין בגברא, דאיש יכול להקריב ישרות ולא חובות, דאף דהמקום מצד עצמו ראוי לכל הקרבנות מכל מקום אין הגברא יכול להקריב שם אלא ישרות. אך לפי רבי שמעון נאמר דין בעיקר מקום ההקרבה, דהיתר במות נתחדש רק לענין חובות שקבוע להם זמן.

ומעתה, כל מה דמקשינן מעשר שני למעשר בהמה יתכן לפי רבי שמעון, דכשם שהמקום אינו ראוי להקרבת מעשר בהמה כך לא חשיב לפני ד' לגבי אכילת מעשר שני. אך לפי רבנן דהגברא לא יכול להקריב שם חובות, מה זה שייך לאכילת מעשר שני, הרי מצד המקום לא חסר כלל בקדושה.

ועל פי דברי הגרי"ז תירץ הגר"א גרבוז מה שהקשו הקרן אורה והחזון איש, מדוע אמרינן בגמרא דלרבי שמעון אי אפשר להקריב מעשר בהמה בבמה לפי שאין קבוע לו זמן, תיפו"ל דהוי קרבן חובה, ואין היחיד מקריב חובות אף בבמה גדולה. והוכיחו מכאן דר"ש סובר כר"י דיחיד מקריב חובות בבמה גדולה אם קבוע לו זמן. אך להגרי"ז אתי שפיר, דאף לרבי שמעון יש חילוק בין הדינים, דמה שאין היחיד מקריב חובות הוא מקרא דאיש, והוא דין בגברא, ומה שאין מקריבים חובות שאין קבוע להם זמן הוא דין במקום, ולכן הוצרכה הגמרא להוסיף דמעשר בהמה אין קבוע לו זמן, דיש חיסרון גם מצד המקום.

והביא בשם הגרמ"ד לבאר עפי"ז את התוספות בפסחים, דהקשו מדוע אין מביאים ביכורים בנו"ג הא הוי קרבן שקבוע לו זמן, ותירצו, דחשיב שאין קבוע לו זמן. ולכאורה כל הנידון האם קבוע לו זמן או לא שייך בקרבנות, אך ביכורים אינו קרבן כלל, ומדוע אין מביאים ביכורים בזמן היתר הבמות. אך להגרי"ז מיושב שפיר, דדבר שאין קבוע לו זמן אינו קרב בבמה משום שחסר בעצם קדושת המקום לגבי זה, ואין חילוק בין קרבן לביכורים, כיון שהחיסרון הוא במקום.

ויש להוסיף על דבריו, דהחזון איש הוכיח מהתוספות שם דר"ש סובר כר"י ולא כרבנן, דאם ר"ש סובר כרבנן מה הקשו דביכורים קבוע לו זמן, הא עדיין תיפו"ל דאין מביאים ביכורים משום שזה חובה, ואין יחיד מביא חובות כלל, ועל כרחיך דר"ש ס"ל כר"י, ואם ביכורים נחשב לקבוע לו זמן הרי היחיד מביא ביכורים אף שזה חובה. אך לפי מש"כ אין ראיה כלל, דמצד הא דביכורים הוי חובות אין זה טעם שלא יביאו אותם בבמה, שהרי זה חיסרון בגברא ולא במקום, ורק לפי רבי שמעון דבעינן קבוע לו זמן אין מביאים ביכורים בבמה. [ולפי"ז לדעת רבנן ור"מ באמת מביאים ביכורים בזמן היתר הבמות ויוצאים ידי חובת מצה בביכורים, דהם נאכלים בכל מושבות].

**תנדר"י זו וזו שילה**

כתב רש"י, דעל כרחיך תנדר"י סובר דלא קידשה לע"ל, דאי קידשה מדוע יש היתר במות לאחר שילה, הרי אין לזה מקור בתורה. וכיון דחזינן דלמ"ד לא קידשה איכא היתר במות מסברא, הוא הדין לדידיה אחר ירושלים יש היתר במות. אך התוספות הקשו דלעיל אמרינן לחד גירסא, דלפי תנדר"י קידשה לע"ל, והא ודאי דאיכא היתר במות, והדרא הקושיה מה המקור לזה. ולעיל סא א כתבו בשם רבינו חיים דלפי תנדר"י ליכא היתר במות אחר שילה, והקשו על זה מפסוקים מפורשים. ולפי דבריהם אין הכרח לומר דלפי מ"ד לא קידשה איכא היתר במות מסברא, אלא לכו"ע ליכא היתר במות בלא פסוק שיתיר להדיא.

**רבי שמעון בן יוחאי אומר זו וזו ירושלים**

כתב רש"י, ועד שיבנה הבית לא נאסרו הבמות. הקשה הקרן אורה, אם כן לדעת רבי שמעון עצמו דאין מקריבים אלא חובות שקבוע להם זמן, איך יכלו להביא קיני זבין זבות ויולדות, הרי הוי חובת יחיד שאין קבוע להם זמן, ואם לא יביאו לא יוכלו להיטהר לעולם לביאת מקדש ואכילת קדשים. וביותר הקשה, דלגבי בני עלי בסוף ימי משכן שילה כתיב אשר ישכבון את הנשים הצובאות, וביומא [ט ב] מבארינן דמתוך ששהו קיניהם מעלה הכתוב כאילו שכבום, ומבואר דהיו מביאים קיני יולדות בזמן שילה.

וכתב, דיתכן לבאר בהא דאיתא בירושלמי, תנא, בין האיש בין האשה, רבי יוחנן אמר לית כאן אשה, דאין הכונה דאשה אינה מקריבה בבמה, דהא אפילו עכו"ם עובד בבמה, אלא הכונה דהא דדרשינן ישרות תקריבו חובות לא תקריבו קאי רק על איש ולא על אשה, דאשה מקריבה גם חובות. והשתא אתי שפיר הא דיכלו להביא קיניהם. [אך עדיין יקשה מזבין. וכן צ"ב דהדרשא של איש נאמרה רק לגבי חובות דיחיד, אך בהא דיליף ר"ש מפסח דבעינן קבוע לו זמן מה"ת לחלק בין איש לאשה].

ובמקדש דוד נמי הקשה כן, וכתב, דאפשר דלהיטהר שאני, ומודה בזה ר"ש. [יש לעיין האם כונתו דהכשר חשיב ישרות כנדבה, או דכונתו דבמקום שאי אפשר שאני].

והגר"א גרבוז תירץ, דאף דאיכא היתר במות בזמן שילה לרשב"י, מכל מקום בשילה עצמו אין לזה גדר של במה גדולה אלא גדר של משכן, שהרי היה שם ארון, ולכן אפשר להקריב שם הכל כמו במשכן. ואין שייכות בין היתר במות לדין משכן שבבמה הגדולה.

**דף קיט ע"ב**

**אמר רמי בר חמא לא שנו אלא בקדשי במה גדולה וכו'**

לגירסת רש"י איכא ג' שיטות, לרבי אלעזר הכל תלוי היכן מקריבים בפועל, ולרמב"ח לל"ק הכל תלוי בסוג הקדושה, ולל"ב במה גדולה בזמן היתר הבמות נחשבת כבמה קטנה, ורק במשכן איכא חיצוי. והנה ברש"י במשנה כתב, דקרבנות יחיד שהקדישם לבמה גדולה והקריבם בבמה קטנה עובר רק על איסור נדר, וצ"ע מדוע לא נפסל הקרבן, בשלמא לרבי אלעזר דהכל תלוי במקום ההקרבה בפועל, ואין חילוק מצד הקדושה, הרי כיון שהקריבו בבמה קטנה דינו להיקרב כדיני במה קטנה אלא דעבר על נדרו, אך לפי רמב"ח דהכל תלוי בסוג הקדושה, הרי קרבן שהקדישו לבמה גדולה טעון צפון, וכאשר שחטו בבמה קטנה הוי כקדשים ששחטם בדרום. וצ"ל דעל ידי שהקדישו לבמה גדולה עדיין לא חל על הקרבן דיני במה גדולה, ושפיר יכול להקריבו בבמה קטנה ולעבור על נדרו. וכן אם שחט קדשי במה גדולה בדרום הקרבן כשר, דהוא יכול להקריב שם בתורת במה קטנה, אלא דיעבור על נדרו.