דוחקא דסכינא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דבר חריף ודוחקא דסכינא

ע"ז עו: ענייני דוחקא דסכינא

**א. דיני נעיצה-**

קי"ל סוף ע"ז דסכין של עכו"ם בעי נעיצה י' פעמים כדי להשתמש בו בצונן, וטעם הדבר מבואר בתוס' שהוא כדי להסיר השמנונית של איסור שעליה אפי' היכא דלית ביה בליעת איסור.

[אבל להשתמש ברותח בכל ענין אסור, וה"נ אסור להשתמש בקביעות בצונן שמא יבוא להשתמש ברותח, רמ"א קכא-ה].

בפשוטו משמע בשו"ע ורמ"א דחיוב נעיצה הוא לא רק כדי להשתמש בחריף אלא גם כדי לחתוך כל דבר ואף בדרך עראי.

[ובפמ"ג או"ח מ"ז שכג-ז משמע דסגי בהדחה, ודבריו צ"ב דהא קי"ל דבעי נעיצה, וראיתי שיש מפרשים כוונתו דס"ל דבשימוש עראי סגי בהדחה, ומש"כ הרמ"א שצריך נעיצה גם בדרך עראי קאי רק ע"ד השו"ע לחתוך בו דבר חריף, אבל מלבד הדוחק בזה צ"ע מה החילוק בין דרך עראי לקבע לענין זה, ובאמת בחכמ"א מז-ח מבואר להדיא דאף בדרך עראי ואפי' שלא בחריף בעי נעיצה].

עי' בפמ"ג מ"ז י-ו מש"כ לדון לדקדק בלשון הרשב"א בתוה"ב (ד.) שלא הצריכו נעיצה אלא בחריף, אבל דחה דיוקו עיי"ש, וכן מבואר בתוה"ב (לד.).

**ב. גדר נעיצה ואם מהני להשתמש בחריף-**

בעיקר דין נעיצה מצאנו פלוגתא גדולה בין הרשב"א והרא"ה בתוה"ב (ג:,לד.), ונביא הדברים.

הנה בשו"ע יו"ד-קכא מבואר דנעיצה מועלת גם בשביל לחתוך דבר חריף, ומקורו ברשב"א ורא"ה בתוה"ב (לד.) והוכיחו כן ממה דמבואר בגמ' ע"ז עו: שאם חתך אתרוג מהני ביה נעיצה הרי דאף בחריף מהני נעיצה להתירו.

[לפי"ז דעת השו"ע משמע כהרשב"א דאתרוג מיקרי דבר חריף שהרי מזה מקורו דמהני נעיצה בחריף וכ"כ הגר"א שם, ומיהו בשו"ע רסי' צו לא הזכיר אתרוג בהדי דברים החריפים, וכבר האריך בזה בדע"ת צו-א בהערה מנכד המחבר עיי"ש דשו"ט טובא בענין זה, ומסיק התם דעת השו"ע דאתרוג לאו חריף הוא ומ"מ הסכימו לההיתר לחתוך חריף, עיי"ש].

ועיין בבד"ה שכתב דמינה שמעינן דדין חריף אינו משום שמבליע ומפליט בסכין אלא רק מכח השמנונית שעל הסכין, שהרי נעיצה וודאי אינה מסירה את הבלוע ומ"מ מהני לחתוך בו חריף והוא כחד פי' רש"י קיב, ועיין בריטב"א ע"ז לט. הביא ד' הרא"ה, והוסיף דא"א לפרש שהוא מכח הבליעה שכיון שכבר נפגמה א"א לה לחזור לאיסורה ע"י החריפות, ואכ"מ.

ועפי"ז התיר הרא"ה להדיח היטיב את הסכין ולאכול בו שההדחה מסלקת את השמנונית, ואי"צ דוקא נעיצה אלא כתחליף להדחה.

אבל הרשב"א תמה עליו במה"ב (ג:) דמשמע שהצריכו נעיצה דוקא ולא הדחה, וכ"מ בשו"ע קכא-ז דבעי נעיצה דוקא ולא הדחה וכן סתימת הפוסקים דלא כהרא"ה.

ובמה"ב נראה שחלק בזה על הרא"ה וס"ל דדבר חריף מבליע ומפליט בסכין כאידך פי' של רש"י, ולכך צריך דוקא נעיצה ולא סגי בהדחה.

וצ"ב היאך מהניא נעיצה לחתוך דבר חריף, וכנראה צ"ל דס"ל דנעיצה מפלטת את הבליעה ג"כ.

וכן דעת הפרישה י-ד וש"ך סק"ו עיי"ש דעתם שגם אם הסכין נקי מ"מ חום בית השחיטה מפליט מה שבקליפת הסכין ואוסר ומ"מ ע"י נעיצה שרי שיצאה קליפה הדקה אין בכח חום בית השחיטה להפליט, [והט"ז שם חולק ע"ז ודעתו דעיקר הנעיצה לסלק את השמנונית].

ולפי הנ"ל יש מקור נוסף לדבריהם ממה דמהני נעיצה לחתוך בו דבר חריף ע"כ שהוא מסלק את הבלוע, וע"ע בכ"ז בפמ"ג מ"ז י-ו[[1]](#footnote-1).

[ומ"מ ל"מ נעיצה כדי להשתמש ברותח כיון שהעכו"ם נשתמש בה ברותח הרי יפליט את כל הטעם הבלוע בו, אבל אם נשתמש בצונן שאינו חריף לכאו' מהני נעיצה גם להשתמש ברותח].

אבל בתבו"ש י-י האריך להצדיק שיטת הב"ח וט"ז בדעת הרשב"א דאין חום של בית השחיטה מפליט הבלע כלל, ומ"מ הצריכו נעיצה משום הסרת השמנונית שזהו יסוד דין נעיצה, ועפי"ז כתב די"ל דאף להרשב"א אין הנעיצה מפלטת הבלע רק מסירה השמנונית שעליו וכמו שכתב הרא"ה שהמציאות מוכיחה כן, וזהו הטעם דמהני לדבר חריף משום דס"ל כפי' שני של רש"י שכל איסור דבר חריף הוא מכח השמנונית.

וסייע לזה שהרי הרשב"א קיב. גבי צנון הסכים להפירוש שאיסור דבר חריף הוא מטעם הסרת השמנונית ולא מכח הבלע, אבל בפשוטו י"ל דלא הכריע הרשב"א כן אלא לענין בב"ח משום דאל"כ הוי נ"ט בר נ"ט, אבל בשאר איסורים מודה שיש לאסור מכח הבלע.

ועכ"פ בפשוטו לדעת הרשב"א נמצא שמלבד שיש ענין של שמנונית ה"נ יש ג"כ בליעה, אבל גם הרשב"א מודה דחיוב נעיצה הוא גם מכח השמנונית ואף באופן שאין בו בליעה כלל, או שהיא פגומה מ"מ יש חשש של שמנונית.

הרשב"א הוכיח דעתו מקורט של חילתית דמבואר בגמ' שאוסר משום סכין של עכו"ם, ואם משום שמנונית לא היו דנים שם משום נטל"פ, וע"כ משום הבליעה ומ"מ מהני נעיצה, ולדעת הרא"ה צ"ל דשמנונית קצת שעל הסכין ג"כ נפגמת כדעת כמה ראשונים.

**ג. עוד בכ"ז-**

וכשיטת הרא"ה כ"נ דעת הריטב"א ע"ז שם ז"ל:"ובסכין שאין בה גומות וכל סכין שיש בה גומות הגעלה בעי לחמין והדחה גמורה במים או בבליתא דפרסא לצונן", וכנראה נתכוין ליישב בזה קו' התוס' ח: גבי סכין טריפה היאך מהני בליתא דפרסא והא בעלמא בעי נעיצה, ולפי הנ"ל אף במקום דבעי נעיצה סגי בהדחה גמורה וכשיטת הרא"ה.

ובעיקר שיטת הרשב"א יל"ע, ובפשוטו היה נראה שהוא מודה להרא"ה דאם בא לחתוך צונן שאינו חריף סגי בהדחה ושפשוף בלא נעיצה שאינו אלא כדי להסיר את השמנונית, ורק כיון שפי' הגמ' דאתרוג הוי דבר חריף הוצרכו נעיצה להסיר את הבלוע.

וכנראה כן מבואר במאירי ע"ז עו: ז"ל:"בא לחתוך בו צונן יראה שאם קנחו בסמרטוט ושפשף והדיח יפה עד שהעביר שמנונית שהוא בעין מותר לחתוך בו צונן שאינו חריף וכו' ולענין לחתוך בו צונן החריף כגון צנון ואתרוג צריך שיפה וכו' או שיהא נועצה בקרקע".

הרי לנו שיטת המאירי ממש ע"ד הרשב"א דכדי לחתוך חריף לא סגי בהדחה ודלא כהרא"ה.

ולפי"ז גם לשיטת המאירי מתיישבת קו' התוס' ח: למה לא הצריכו נעיצה גבי סכין טריפה משום דהתם לא איירי לחתוך בו חריף וסגי בהדחה ושפשוף ואי"צ נעיצה דוקא.

וכנראה יש ללמוד כן גם משיטת הא"ח שהובא בב"י ובט"ז סוס"י פט [הו"ד לעיל בהערה] שהתיר לחתוך פת בסכין בשרית נקיה משום נ"ט בר נ"ט, ונתבאר דעתו [ובמקו"א באורך] כש"כ הפמ"ג דאי משום שמנונית סגי בהדחה לחוד, ורק יש לחוש משום בליעה גם בדבר שאינו חריף ולכך הצריכו נעיצה דוקא, ומ"מ למדנו מדבריו דע"י הדחה כבר יוצא כל השמנונית ולא הצריכו נעיצה אלא משום הבלוע [אלא דאף באינו חריף הצריך כן].

אבל סתימת השו"ע ל"מ כן ומשמע דבכל אופן בעי נעיצה גם לצונן שאינו חריף ומשמע דלא סגי בהדחה ושפשוף.

וכ"מ שיטת התוס' ח: דהק' היאך מהני בליתא דפרסא והרי בעי נעיצה, ומשמע דפשיטא להו דאף בדבר שאינו חריף צריך נעיצה דוקא [אלא דלפמש"כ בתבו"ש בשיטתם ויו"ד לקמן, הרי ס"ל דאתרוג לאו דבר חריף הוא ומ"מ הצריכו בגמ' נעיצה לכך משמע להו דלא סגי בהדחה אף בשאינו חריף אבל לשיטת הרשב"א אינו מוכרח וכש"כ המאירי דדוקא באתרוג שהוא חריף הצריכו זה.

ולמש"כ בתבו"ש יו"ד לקמן דעת התוס' דנעיצה הוא משום שמנונית הרי ע"כ הוכרחו לומר דאף לשמנונית בעי נעיצה דוקא ולא סגי בבליתא].

וכ"מ ברשב"א ח: עיי"ש שהוכיח מחילתית דאי לאו דחורפיה מחליא לשבח היה סגי בהדחה ואי"צ נעיצה, כיון שאין לחוש על הבליעה, וכתב הרשב"א דאף שהצריכו נעיצה בצונן מ"מ בדיעבד סגי בהדחה ושפשוף, מבואר דאף במקום שאין לחוש על הבליעה רק על השמנונית מ"מ לכתחילה לא סגי בהדחה ובעי שפשוף דוקא.

ובאמת צ"ב קצת למה תקנו רבנן לכתחילה נעיצה דוקא אם גם הדחה מסלקת את השמנונית כמבואר ברשב"א דבדיעבד שרי בהדחה, ואולי הטעם שמא יבוא לחתוך חריף או שנעיצה מסלקת יותר טוב את השמנונית.

ובאמת הדברים מבוארים להדיא בהג' רעק"א סוס"י פט שכנראה מדבריו שבא לבאר דל"מ הדחת סכין בשר לחתוך בו פת שאוכל עם חלב ואף שאינו דבר חריף מ"מ אין השמנונית יוצאת היטיב בלא נעיצה, ומבואר לפי"ד דאף לחיתוך דבר שאינו חריף ואינו קשה כ"כ ל"מ אלא נעיצה ובל"ז לא יוצא השמנונית.

ולפי"ד צ"ל בדוחק דמ"מ לענין דיעבד לא חששו לזה וכש"כ הרשב"א ורק לכתחילה הצריכוהו נעיצה.

**ד. שפשוף בצמר פלדה ונעיצה בימינו-**

יל"ע אי מהני שפשוף בצמר פלדה וכה"ג במקום נעיצה, ולשיטת הרא"ה וודאי מהני כמו הדחה ושפשוף ואף בדבר חריף.

אבל לשיטת הרשב"א יל"ע בדבר חריף דבעי נעיצה דוקא להפליט את הבלוע אם מתקיים נעיצה גם בצמר פלדה שהוא משפשף את הסכין ג"כ.

ולפמש"כ דאף בדבר שאינו חריף הצריכו נעיצה לשיטת הרשב"א [דלא כהמאירי] א"כ אף בזה לא יהני צמר פלדה במקום נעיצה דהכי תקנ"ח דדוקא ע"י נעיצה יוצא היטיב ואף לא ע"י צמר פלדה [מיהו בדיעבד וודאי שרי בזה כש"כ הרשב"א והנידון לענין לכתחילה].

והנה בב"י-פט הביא לשון האורחות חיים:"רבינו שמשון היה מתיר בסכין של בשר לחתוך בו לחם ולאכול גם גבינה משום דהוי נ"ט בר נ"ט, אבל לחתוך בו גבינה וודאי אסור אם לא נעצה בקרקע י"פ או שפשפה באבן רך או פחם", הרי מבואר דסגי בשפשוף כה"ג.

אלא שיל"ד דס"ל לר"ש כדעת הנך ראשונים שהבאנו דבכל אופן דסגי בנעיצה סגי בהדחה היטיב ושפשוף, אבל כבר עמד ביד יהודה פט-ז דממש"כ ר"ש משום נ"ט בר נ"ט מבואר דעתו דאתא עלה משום בליעה שיש בסכין [ומשמע דעתו דאף לחתוך בו דבר שאינו חריף יש לחוש לכתחילה להצריך נעיצה אי לאו משום נ"ט בר נ"ט], וע"כ פליג על הרא"ה וס"ל כהרשב"א דבעי נעיצה ומ"מ סגי בשפשוף באבן פחם.

וע"ע ביד יהודה י-ג הביא לשון ר"פ על הסמ"ק-קצח דמהני לשפשפו באפר מגובל או בטיט במקום נעיצה.

עוד הביא מלשון התו"ח סא-ד דמהני הדחה עד שהמים זבים על הסכין מצד לצד בלא עיכוב שבזה יודע שסר ממנו על השמנונית, אבל כבר כתב בתבו"ש י-יח [יו"ד לקמן] דממה שלא הביא הרמ"א זה בשו"ע משמע דבעי נעיצה דוקא, וע"ע די"ל דהתם איירי לענין דיעבד דוקא דאזיל להשיטות דדבר חריף אינו אוסר באב"י ומקונח ולא משכח"ל אלא בדיעבד דהא לכתחילה וודאי אסור, וכלפי דיעבד כתב הרמ"א זה.

וראיתי בס' דבר חריף בביאורים-יח הביא מהגריש"א לאסור בזה ולהצריך נעיצה דוקא ולא בשאר חומרי ניקוי וצמר פלדה.

והוסיף הגריש"א דהאידנא אין בקיאין בקרקע לא קשה ולא רכה ולכך אין לעשות נעיצה, כמבואר בתבו"ש י-טז, ומה"ט אין להכשירו אלא בעירוי, וכנראה צריך מקודם לנקות את השמנונית דאל"כ לא יהני הגעלה להוציא, ועדיין לא נתבאר לי היאך יהני והרי כיון דחיישינן שאין השמנונית יוצא אלא בנעיצה וכש"כ בהג' רעק"א סוס"י פט היאך יהני הגעלה כלל, וצ"ע [עוד צע"ק פשטות לשון הרמ"א צד-ז דמשמע דסגי בהגעלה ולא בעי נעיצה].

אמנם בעיקר הדבר יל"ע אם בימינו יש דין נעיצה, די"ל דכיון שרגילים להדיחו כל פעם ופעם אין השמנונית נדבקת בו.

ועי' בתבו"ש י-כב שאם שחט הרבה טריפות וקינח סכינו בין שחיטה לשחיטה לא מיקרי סכין שרגילין לשחוט בו טריפות ואי"צ נעיצה דכיון שנקהו היטיב מה יזיק לו הטריפה ששחט אחריו.

וראיתי מביאים משו"ת פרח מטה אהרן הו"ד בדרכ"ת צו-ד ז"ל:"והטור הביא מחלוקת הרשב"א והרא"ש, דהרשב"א ס"ל דשמנונית שעל הסכין הוא טוח על פניו ולא הוי לפגם, ודעת הרא"ש שאם אב"י או על הסתם לא בעי קליפה והדחה, וכו' אולם נלענ"ד דלא פליגי וכו' אלא במקום שאין דרכם לנקות הסכינים היטיב אבל אנו שדרכינו לנקות הסכינים היטיב ואין שום שומן דבוק והם נקיים וודאי כדעת התוס' והרא"ש נקטינן, ואם אפשר להדיח מדיח וזה על צד היותר טוב דהרא"ש כתב דלא בעי קליפה ולא הדחה".

ובדרכ"ת הביאו והוסיף שאין כל הזמנים שוים בזה דבזמן הבישול משתמש בסכין בלא לנקותו בין פעם לפעם אבל אח"כ מנקהו, וכ"ז לענין הדחה אבל לענין נעיצה אין מתייבש השמנונית עד שמנקים אותו היטיב, וכ"כ במעדני השולחן פט-יז, וסגי בהדחה בלא נעיצה.

אמנם כ"ז לענין השמנונית שעל הסכין דבעי נעיצה מה"ט שע"י כמה שימושים נדבק היטיב, אבל לענין השתמשות בחריף וכה"ג שיוצא הבלוע לכאו' בזה לא תועיל הדחה לחוד אף בימינו שהרי נבלע בליעה ומה לי הרבה שימושים או שימוש אחד לענין זה.

לפי"ז אם נבוא לדון בימינו בדינא דסי' פט-ד הרי גם לדעת רעק"א והש"ך שהחמירו שלא לחתוך לחם לאוכלו עם גבינה בסכין שחתכו בו בשר ובעי נעיצה כדי להסיר את השמנונית הרי בימינו ל"ש זה וסגי בהדחה.

אלא דמ"מ יש לדון להחמיר מטעם השני שכתב רעק"א לדעת הט"ז שהבלוע יוצא ע"י דוחקא ואין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה.

אבל לחתוך גבינה לא יהיה בו היתר גם לדעת הט"ז דע"י דוחקא יוצא הבלוע והכא אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט דלזה ל"מ ניקוי של ימינו.

**ה. בד' השו"ע דנעיצה מועילה להשתמש בחריף-**

בעיקר ד' השו"ע אלו דמהני נעיצה להשתמש בחריף, כבר תמהו האחרונים טובא מכמה טעמים:

א. בבי"מ סי' צו תמה היאך מהני נעיצה לדבר חריף והרי עיקר האיסור של דוחקא וחריף הוא משום הבלוע וע"ז ל"מ נעיצה, ולפמש"כ מהרשב"א משמע דנעיצה מפלטת הבלוע ג"כ, ונתבאר לעיל.

ב. בפתחי תשובה סי' קכב הביא מהתבו"ש י-י ובכור שור חולין קיא: שדעת התוס' סוף ע"ז משמע דנעיצה הוא להסיר השמנונית ולא להפליט את הבלוע, ומ"מ נקטו קיא: כחד פי' ברש"י שדין דבר חריף הוא מפליט טעם הבלוע, וע"כ לדידהו לא תהני נעיצה להשתמש בדבר חריף וס"ל דאתרוג אינו דבר חריף דלא כהרשב"א ורא"ה.

ג. וע"ע בהג' רעק"א על הש"ך סק"ט דמבואר התם שאם חתך בסכין דבר חריף והסכין קטן מכדי נטילה צריך לשער כנגד כל הסכין, והק' רעק"א הא כיון דקי"ל דמהני נעיצה גם לדבר חריף ע"כ אינו בלוע אלא בקליפת הסכין א"כ למה לא סגי לשער שישים כנגד קליפתו.

וכתב דע"כ צ"ל דחורפא ודוחקא מבליע בכל הסכין וא"כ צ"ע היאך מהני נעיצה לחתוך דבר חריף.

וכעי"ז הק' בהג' חכמ"ש סי' צו באופ"א קצת, ועיי"ש דמסיק דכל שאין לנו תי' מבורר לזה צריך להחמיר בהאי מילתא, ועיין בחדרי דעה מש"כ ליישב, ובתבו"ש מסיק להחמיר בזה ואפי' בדיעבד בעל נפש לא יאכל.

**ו. סכין טריפה סגי בהדחה ואימת בעי נעיצה-**

בגמ' לעיל ח: סכין טריפה מדיח ואי איכא בליתא דפרסא למכפריה לא צריך, והק' התוס' למה מותר בהדחה גם לכתחילה ואי"צ נעיצה כסכין של עכו"ם כמבואר סוף ע"ז.

לעיל נתבאר דלשיטת כמה ראשונים אין כאן קו' כלל דסגי בהדחה היטיב במקום נעיצה לכה"פ בדבר שאינו חריף והתוס' לא ניח"ל בזה, עיין לעיל [ועי' תורת יקותיאל-י].

וכמה תי' בזה:

התוס' תי' דדוקא אם נשתמש בקביעות בעי נעיצה.

עוד תי' דדוקא אם נשתמש באיסור ברותח ונבלע בסכין אסור להשתמש בו אפי' צונן בלא נעיצה אבל אם נשתמש באיסור צונן שרי בהדחה לחוד.

סה"ת-ע כתב דאם מיד מדיח מהני שעדיין השמנונית רכה ומועלת הדחה אבל סכין של ע"ז נתייבש כבר השמנונית וצריך נעיצה דוקא.

או"ה נח-ג,ד כתב דדוקא אם חותך דבר רך כגון חלב סגי בהדחה, אבל בחותך דבר קשה נדבק היטיב בסכין וצריך נעיצה דוקא [עיין בדה"ש צו-א ד"ה או].

איתא ברמ"א צד-ז בשר שחתכו בסכין חולבת אם הוא בכ"ר נאסר הסכין וצריך הגעלה, ובכ"ש הוי כמו בצונן [דלית לה חומרא דדבר גוש] וסגי בנעיצה משום שנדבק בו בשר.

כתב בתו"ח דכשם דבכ"ש בעי נעיצה ה"נ באינו חם בכדי שהיס"ב ג"כ צריך נעיצה [ואפי' בכ"ש יד יהודה הו"ד בבדה"ש צד-קד].

כתב רמ"א סט-כ שאם נתייבש כבר הלחלוחית בכל ענין צריך נעיצה דוקא אף בצונן רך, וכן מסיק יד יהודה כאן.

כתב הש"ך סקל"א דכ"ז דוקא בדבר רך דבעינן דוקא חם, אבל בדבר קשה ממש אפי' בצונן צריך נעיצה שהוא נדבק בו ממש [ולא סגי בהדחה אף אם לא נתייבש עדיין].

ובפר"ח שם חולק ע"ז שאין דין דוחקא אלא בצירוף חום קצת וכש"כ הראשונים ח: דל"מ דוחקא בלא חום קצת.

ודעת האו"ה יל"פ כנראה בשני אופנים:

א. יתכן לפרש דיסוד דינו של האו"ה הוא מכח שמנונית שנדבקת בסכין ע"י דוחקא כיון שהוא דבר קשה נדבק בו היטיב גם בלא חום.

ב. ערך השולחן צד-טו באר דעת האו"ה שהוא מכח הבליעה, דע"י שהוא דבר קשה שפיר יש בו בליעה ופליטה גם בלא חום כלל.

ומקור הדבר עפ"י שיטת הרשב"א שהבאנו לעיל דדין נעיצה הוא כדי להסיר מקצת הבליעה, הרי מבואר דע"י שהקרקע קשה כ"כ שפיר יכולה להפליט הבליעה גם בלא חום כלל.

וה"נ בחותך דבר קשה יכול להבליע בסכין גם בלא חום ואף שאינו חריף[[2]](#footnote-2).

[אלא דלפי"ז נתקשה היאך בדיעבד סגי בקינוח הרי יש בו בליעה, וכתב משום דלא חיישינן להכי אלא לכתחילה, וצ"ב.

ואולי אה"נ בכה"ג לא יהני קינוח בדיעבד לכו"ע רק נעיצה, ורק בדבר רך וכה"ג שיסודו משום שמנונית שנדבק סגי בדיעבד בהדחה, וצריך בדיקה בזה].

ובעיקר ד' האו"ה יש כאן תמיהה רבתי, היאך פסק הש"ך דבעינן נעיצה בחיתוך חד פעמי והרי כתבו התוס' ח: דדוקא בשימוש קבוע או בחם בעי נעיצה וכן קי"ל בשו"ע לעיל סי' י'?

שו"ר בס' דבר חריף בביאורים סי' יז העיר בזה, ועיי"ש דמסיק עפ"י ד' הערך השולחן דיסוד טעמו משום בליעה ולא משום שמנונית כיון שהוא דבר קשה, וי"ל דכל כה"ג שאינו מכח השמנונית רק מכח הבליעה מה לי משתמש קבוע או בפחם אחת מ"מ הרי בלע וצריך נעיצה דוקא, ורק בדבר רך שצריך נעיצה משום שהוא חם או נתייבש עליו אי"ז אלא באופן שמשתמש בקביעות שנצטבר ונדבק בו היטיב השמנונית, ודו"ק.

**ז. הדחה בדיעבד-**

כתב הרשב"א ח: בשם רבינו יונה לבאר הגמ' ע"ז גבי חילתית דאסור משום חורפא דחלתית, ולמה לא אמרו משום שמנונית של איסור שעל הסכין, והרבה ראשונים למדו מזה דסתם סכין מקונחת היא ואין לחוש לשמנונית של פניה אלא משום הבלוע והוא פגום ולכך לא אסרו אלא משום מחליא ליה לשבח.

אבל הרשב"א הביא מרבינו יונה דלעולם סתם סכין יש עליה שמנונית, אבל חנווני שאני שמקנח כליו וסגי בזה.

וכתב הרשב"א בזה"ל:"שמעינן מהא דאע"ג דבעינן שיפה לסכין של עכו"ם וכו' כדאיתא בשלהי ע"ז ה"מ לכתחילה אבל דיעבד אם קנחו יפה בסמרטוט או שהדיחו יפה מותר וכו' סתם חנוונים אינם שפים סכיניהם ולא נועצים בקרקע קשה אלא שמקנחין אותו".

מבואר דעת הרשב"א דכל דין נעיצה הוא רק לכתחילה אבל בדיעבד לא נאסר [אבל כ"ז בדבר שאינו חריף אבל בדבר חריף וודאי אוסר בדיעבד לשיטת הרשב"א דחריף מפלט הבלוע דלא כהרא"ה וכ"מ ברשב"א ח: גבי חילתית].

וע"ע בפר"ח צד-כה האריך שכן קי"ל להלכה, ותמה מכח זה על לשון השו"ע י-א דמשמע דאף בדיעבד אם לא נעצו נאסר.

ובאמת לשון השו"ע צו-א מבואר להדיא שאם קינחו סגי בדיעבד, שהביא השיטות דאב"י בחריף שרי אם הסכין מקונח ומבואר מעיקר שיטות אלו דבדיעבד לכה"פ מהני קינוח, וכבר העיר בדה"ש צו-א ד"ה או בסתירה זו מד' השו"ע סי' י', וצ"ע.

אבל בהג' רעק"א צו-א הביא מתבו"ש י-יח שכתב לחלוק ע"ד הרשב"א דלא סגי בהדחה בלא נעיצה אף בדיעבד [וברעק"א משמע דמ"מ קינוח מהני, אבל בתבו"ש מבואר דאף קינוח ל"מ וכבר עמד בכ"ז בדה"ש שם והביא שכ"כ בדרכ"ת].

ועיי"ש בתבו"ש בדבריו מה שהאריך לדחות ראיית הרשב"א שאינה מבוררת לכל הראשונים, ומה"ט מסיק להחמיר בזה [ומש"כ התו"ח דסגי במה שהמים זבים עליו מצד לצד לא פסק כן להלכה רק נעיצה לחוד, עיי"ש].

וע"ע בפמ"ג מ"ז י-טו דקדק בלשון הט"ז דסכין של עכו"ם ל"מ הדחה גם בדיעבד כיון שנשתמש בו תדיר.

ובשו"ת בית דוד יו"ד-לז האריך להוכיח דבדיעבד סגי בהדחה, ועיי"ש דאף בסכין שיש בה גומות דמבואר סוף ע"ז דל"מ נעיצה מ"מ אם הדיח היטיב משום נקיות חשיב הדחה שמסתמא הוא גם מקפיד לנקות היטיב הגומות.

**ח. לחתוך לחם בסכין של בשר-**

שו"ע פט-ד, אין לחתוך גבינה בסכין של בשר, ואפי' לחתוך לחם כדי לאוכלו בחלב אסור, וכתב הרמ"א דמ"מ ע"י נעיצה שרי.

בט"ז פי' כוונתו כש"כ בב"י בשם האורחות חיים דלחתוך גבינה בעי נעיצה ולחתוך לחם סגי בהדחה משום נ"ט בר נ"ט, וגם משום דקינוח סגי מדינא.

רעק"א תמה ע"ד הא קי"ל דבעי נעיצה דוקא להסיר השמנונית ואיך התיר ע"י קינוח.

גם מש"כ דהוי נ"ט בר נ"ט תמה רעק"א שהרי בלא נעיצה יש שמנונית ול"ש בזה היתר של נ"ט בר נ"ט, ועיין לעיל מה שהבאנו מהאחרונים לפרש דעת הב"י דטעם הנעיצה הוא כדי להסיר קצת את הבלוע, אבל השמנונית יורדת גם בקינוח לחוד.

וגם תמה רעק"א דהא אין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה.

ובש"ך פי' דאף לחתוך לחם בעי נעיצה דוקא ולא סגי בהדחה [ואדרבה לחתוך גבינה ל"מ אפי' נעיצה, עיי"ש].

ויל"ע לדעת הש"ך אם חתך בו לחם אם נאסר בדיעבד, ולפי האמור לעיל נמצינו למידים דלדעת הרשב"א בדיעבד סגי בקינוח ואין הלחם נאסר משא"כ להתבו"ש נאסר גם בדיעבד.

ולדינא בזה, עי' בחכמ"א סוף כלל מ' פסק אף לכתחילה כדעת הט"ז דלא כהש"ך, ועי' קצשו"ע מב-יב שאם אין לו סכין אחר יש להקל בשעה"ד כהט"ז, ועי' לקמן שיתכן דבימינו ישתנה הדין.

**ט. מפליט ומבליע כאחת בסכין-**

יל"ע אם בסכין אמרינן מבליע ומפליט כאחת וכנראה הוא פלוגתא בפוסקים, עיין צו-ד מי לימוני"ש שמביאים העכו"ם מותרים, וברמ"א שם מפני שמביאים הרבה יחד ואף אם נאסרו מקצתן שנחתכו בראשונה עם סכין של גוים נתבטלו באחרים הנחתכים שאינם נאסרים שבהרי כבר בטל הטעם שבסכין ע"י חיתוך הראשונים.

במטה יהונתן הביא בשם השל"ה להקשות וכן הביא בפמ"ג שפ"ד-כ ממנ"י מ"ט לא נימא חנ"נ שנאסרה החתיכה הראשונה ובלע הסכין ממנה ונאסר הבלוע בו וחוזר ואוסר את שאר החתיכות?

וכתבו די"ל דלא אמרינן בחורפא מבליע ומפליט כאחת, ואם נאסרו הנחתכים שהבליע בהם וודאי לא בלע מהן בחזרה, ובפמ"ג תמה ע"ז, עיי"ש [ועיי"ש בחוו"ד מש"כ לתרץ דאין הבלוע יוצא מאוכל לכלי בלא רוטב אלא בדבר שמן, וכיון שרוב תשמישו אינו בדבר שמן לא חיישינן להכי כמו לענין הגעלת כלים, ונתבאר במקו"א].

יל"ע לפי"ז גם בדין המבואר בש"ך קכב-ב [שהבאנו לעיל] שאם בישל דבר חריף בקדירה הבלועה מאיסור שאב"י הרי החריף בולע מהקדירה ומתקן את האיסור וחוזר ומבליע בקדירה איסור ונאסרה הקדירה.

ויל"ע כה"ג גבי סכין הבלוע מאיסור שאב"י וחתך דבר חריף אי אמרינן הכי שהוא מבליע בחריף וחוזר ובולע איסור מתוקן או דלא אמרינן ביה מבליע ומפליט כאחת, וכנראה הוא תלוי בהנ"ל [וע"ע לקמן בשם הטוטו"ד בנידון זה].

וכה"ג יש לדון בסכין של בשר שאב"י שחותך דבר חריף שנחתך מקודם בסכין חולבת, אם נימא שהדבר חריף מתקן את הבליעה הפגומה והוי בב"ח וחוזר ומבליע בסכין של הבשר וייאסר לכו"ע גם לדעת אבהעו"ז [אבל אם לא אמרינן כן הרי תלי בפלוגתת אבהעו"ז ומג"א].

**י. חותך דבר חריף על קערה-**

כתב בחכמ"א נו-ב שאם חתך דבר חריף על קערה בלועה מאיסור נאסר הדבר חריף דאף בכה"ג מהני דוחקא להפליט מן הקערה לדבר חריף, וכתב ששמע שיש אומרים דכה"ג ל"ח דוחקא ואינו נראה בעיניו כלל דלכה"פ יש כאן דוחק במקום החתך.

[ועיי"ש מה שהוכיח מסכין שחיטה דאמרינן ח: דוחקא אף שאין בו אלא חתך, וצ"ב.

וכנראה כוונתו משום דביה"ש מירווח רווח ואין כאן אלא חודו של סכין אבל דפנות הסכין אין נוגעות בביה"ש ומבואר דסגי בחודו של סכין ולפי"ז ה"נ הכא שרק חוד הסכין נוגע בקערה מ"מ מבליע בו.

אבל ראיתי בס' דבר חריף ביאורים-ג שתמה ע"ז מד' הרשב"א חולין ח: שם שנתקשה שם דלכאו' דין זה לא אתי כר"ז דס"ל דביה"ש מירווח רווח, חזינן דפשיטא ליה שדוקא ע"י דפנות הסכין מבליע ולא ע"י חודו, וכ"מ בלשון רש"י ח:.

ועיי"ש מה שהביא מהגר"מ גרוס לפרש כוונת החכמ"א].

וע"ע בשו"ת טוטו"ד ג-רטו בחותך בצל בסכין בשרי על קערה חולבת נאסר הבצל והסכין והקערה, עי' בדה"ש צו-ז.

מיהו בחכמ"א לא הזכיר לאסור את הסכין, ויתכן דפליג בזה על הטוטו"ד, ויתכן טעמו דלא אמרינן שדוחקא וחריף מבליע ומפליט כאחת ואף שהוא מפליט מהקערה אינו מצליח להבליעו בסכין בב"א, ורק המאכל נאסר משום שנבלע בו גם מהסכין וגם מהכלי שחותך עליו דכל כה"ג לאו כאחת הוא.

מיהו בטוטו"ד כתב בתו"ד דאף אם דוחקא אינו מבליע ומפליט כאחת מ"מ בדבר גוש הרי בתחילת חיתוך הוא מפליט ובסופו הוא מבליע בסכין ולאו 'כאחת' הוא [ועיקר נידון זה אי אמרינן גבי דוחקא מבליע ומפליט כאחת עיין לעיל מש"כ בזה].

ובדע"ת-צו כתב להקל בנידון הטוטו"ד שחותך בצלים על קערה חולבת מטעם אחר שאין הבלוע יוצא מאוכל לכלי בל"ר אף ע"י דוחקא, וכתב לתלות זה בנידון המג"א לעיל גבי מדוכה וכש"כ לעיל באורך דעת החוו"ד כן שאינו יוצא מאוכל לכלי בל"ר אף ע"י דוחקא.

וכנראה טעם זה אינו אלא כלפי הכלים שאינו יוצא ממאכל לכלי ע"י דוחקא, אבל המאכל עצמו וודאי נאסר שהרי חזינן בעלמא דחותך דבר חריף בסכין הבלוע מאיסור נאסר אף בלא רוטב, ומה"ת נחלק דהכא אינו יוצא מהקערה רק מהסכין, ויל"ע [אבל ראיתי בדע"ת משמע שנקט כן גם לענין המאכל].

ומ"מ גם לפי"ז אם חותך איסור שהוא עצמו חריף או בשר חריף על קערה חולבת שפיר נאסרה הקערה שאין כאן בלוע.

**יא. מזלג-**

דין דוחקא כתב בדרכ"ת סי' קכב ששייך גם במזלג שתוקע אותו בחוזק כמו סכין, ולפי"ז יש בו ג"כ דין נעיצה.

**יב. מדוכה-**

כתב בשו"ע תנא-טז דמדוכה ניתרת בהגעלה, וברמ"א החמיר להצריך ליבון.

וכתב בח"י תנא-מז בשם הג"א דדוקא לענין חמץ החמירו אבל בשאר איסורין סגי בהגעלה, ונתקשה ע"ז דבעלמא מקילים גבי חמץ טפי די"ל דהנוי היתרא בלע, ומסיק דבחמץ החמירו כיון שרגילות לדוך בו דבר חריף עם פירורי לחם, משא"כ בשאר איסורין שאין רגילות לדוך בו דברים החריפים רק חשש משמנונית איסור הקילו בהגעלה [ועי' בשבט הלוי ד-פה הביא מהאו"ז ע"ז-רצח ששם נראה חילוק אחר מד' הח"י], וה"ד במ"ב סקפ"ט.

ובשבט הלוי ב-כז כתב דמבואר מדבריו חידוש גדול דאף בדוחקא לבד בלא חריף הצריכו הגעלה במדוכה, ואף דבשאר סכין אי"צ הסכין הגעלה אלא בצירוף חריף, החמירו במדוכה יותר משאר דוחקא.

אמנם השואל בשבט הלוי ד-פה פי' ד' הח"י דאיירי שנשתמשו בו בחריף אלא שאין כ"כ רגילות להשתמש בו בחריף משא"כ בחמץ רגילות להשתמש בחריף ולכך החמירו בו טפי להצריך ליבון כבית שאור שחימוצו קשה.

וכדברי השואל נראה להדיא בחזו"א קיט-טו דלא הצריכו הגעלה במדוכה אלא בחריף [ומ"ש יו"ד צו-ג תבלין שנידך במדוכה של בשר ב"י אסור לאוכלו בחלב היינו דוקא אם הבשר נידך בחריף או חם, וכ"ה בבי"מ שם ובפמ"ג מ"ז צז-א].

וגם בשבט הלוי שם כתב דאמנם לשונות הפוסקים משמע כדבריו, אבל לשון הח"י ל"מ כ"כ כן, וגם הביא מדרכ"ת צו-נה בשם בית דוד דמדוכה צריכה הגעלה כיון שמתחמם ע"י דוחק המדוכה, והביא שם שבבית יהודה חלק ע"ז [עיי"ש מה שהביא מהפר"ח סט-ד, וכבר העיר ע"ז בשבה"ל דהתם איירי בסכין לחוד ולא במדוכה], וכ"ה בערך השלחן.

ומ"מ מסיק בשבט הלוי שגם לדבריו לא החמירו כולי האי לאסור המאכל רק להצריך הגעלה, עיי"ש [ולפי"ז גם לדבריו הא דנאסר התבלין בסי' צו-ג איירי בנידך בשר חריף או חם].

ונפק"מ בכ"ז למטחנת בשר שרוצה להשתמש בה בחלב או להיפך, אם צריך הגעלה, ומסתבר להקל כהכרעת החזו"א.

[ואמנם בלא"ה יש לאסור לכתחילה את השימוש, דהא מבואר לעיל מסי' פט-ד שאין לחתוך גבינה בסכין שחתך בשר, אמנם לעיל הבאנו מהט"ז דלזה סגי בנעיצה והכא יצטרך הגעלה דוקא, וגם נפק"מ בחותך פת כדי לאכול עמו גבינה דלדעת הט"ז שרי לגמרי, ולד' שבט הלוי הרי במדוכה צריך להחמיר].

1. במקו"א נתבארו ד' הא"ח סי' פט דמותר לחתוך פת בסכין נקיה של בשר ולאוכלו עם חלב משום נ"ט בר נ"ט, וע"כ דבריו קיימי על הבלוע שהרי איירי בסכין נקיה וגם הרי אתא עלה משום נ"ט בר נ"ט, ומ"מ ס"ל דבעי דוקא נעיצה, וע"כ ס"ל דנעיצה מפלטת הבלוע, ואכ"מ.

   מיהו עוד מבואר בד' הא"ח שאם לא ינעוץ אסור משום שיש בו בליעה וכתב בפמ"ג דעתו שהבליעה יוצאת גם בלא חריף או דבר קשה לגמרי רק כפת, ולפי"ד לכאו' לא יהני הדחה בדיעבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובמקו"א נתבאר מד' הפמ"ג שפי' ד' הא"ח סי' פט דמשמע שגם בדבר שאינו חריף ואינו קשה כ"כ יוצא הטעם הבלוע בסכין, וזה חידוש, ולפי"ד לכאו' לא יהני הדחה בדיעבד. [↑](#footnote-ref-2)