18 אי עביד ל_מ - ד_ -
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אור ליום ד' פסח שני תשס"ד

א] התוס' בסוגיין ד: הקשו, דשוחט את הפסח על החמץ לפסול, ותירצו דבירושלמי יש קרא להכשיר.

אמנם הנה התוס' בפסחים דס"ג. כתבו, דאומר ריב"א דהפסח כשר דהא לא שנה עליו הכתוב לעכב, ומבו' מדבריהם דל"ב קרא להכשיר, אלא מסברא אין לנו לפסול כיון דלא שנה עליו הכתוב לעכב, והרי שדעתם דאין שייך לפסול בזה משום דינא דאי עביד ל"מ, וצ"ב הטעם בזה.

והנה בביאור עיקר קו' התוס' בסוגיין, יש להסתפק אם מכוון קושיתם היא שתהא השחיטה פסולה ויהא זה נבילה, או שכונתם שיהא הקרבן פסול, וע' נובי"ת יו"ד סי' ט' שכתב של' התוס' הוא שקושייתם שיהא הקרבן פסול ולא הקשו טפי שלא תהא שחיטתו שחיטה, וכתב שלכן פי' הבה"ז שקושייתם היא אף לדעת אביי, עיי"ש, אך עיקר ד' הבה"ז צ"ע וכמו שתמהו ע"ז האחרונים.

והנה המהרי"ט סי' ס"ט כתב,

ובספר חזון נחום במכילתין בקונטרס מהרא"ק דק?

וע' עוד בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' נ"ד

ב] עוד הקשו התוס' בסוגיין דצורם אוזן בכור ליתסר, ותירצו דלא גרע מאילו נפל בו מום מעצמו דשרי, והתוס' בבכורות דל"ד. כתבו דשרי משום דהא יש בו מום, ועמש"נ באורך בביאור דבריהם ב?.

ג] התוס' בסוגיין ו. הקשו, דנימא דפליגי אביי ורבא בנשבע שלא לגרש את אשתו ואח"כ עבר וגירשה, דלרבא ל"מ הגירושין כיון דעבר אמימרא דרחמנא, ותירצו דכיון דאין האיסור כמו לא יוכל לשלחה אלא שהוא בדה את האיסור, בכה"ג לא אמר רבא דלא מהני.

והנה האחרונים תמהו על עיקר קו' התוס', שהרי התוס' גופייהו כתבו בסוגיין בהא דבאונס שגירש חיילי הגירושין דהוא משום דאיתקש גירושין למיתה, דמה מיתה מוציאה מרשות הבעל אף גירושין כן, וא"כ הרי ה"נ י"ל בנשבע שלא לגרש דלא אמרינן בזה דלא מהני משום דאיתקש גירושין למיתה.

ושו"ר בשו"ת בית אפרים אהע"ז סוף סי' קי"ד מש"כ בביאור ד' התוס' בד"ה. הנז', עייש"ה.?

ומצינו בזה כמה דרכים, הא', הוא מש"כ הנובי"ת אהע"ז סי' קכ"ט, דכל מש"כ התוס' דאיתקש גירושין למיתה הוי רק לס"ד דגמ', אך למסקנת הגמ' א"צ לזה, דכיון דגלי קרא דכל ימיו דכל ימיו בעמוד והחזר קאי, גלי קרא דחייל הגט, וע' כן בשטמ"ק שם אות כ"ד, וע"כ למסקנת הגמ' שפיר אמרינן גם בגירושין אי עביד ל"מ, ולא ילפינן גירושין ממיתה לענין זה.

והחמד"ש בגיטין די"א: כתב מטעם אחר דלמסקנא ל"ב לההיקש, והוא משום דלבתר דתירצה הגמ' דהוי לאו הניתק לעשה, וא"כ הגירושין מצד עצמותן אינם אסורין, דמה שמגורשת על זמן מה אינו אסור ול"ה מתועב כלל בעיני המקום, ע"כ י"ל דל"ד לאינך דאמר רחמנא לא תעביד דלא אשכחן התחלה כלל באופן דל"ה בכלל ל"ת, אבל הכא כיון דאשכחן התחלה לגירושין היכא דהוי ניתק לעשה כגון בישראל, א"כ הגירושין בעצמם אינם מתועבים מצד התורה רק דצריך להחזירה, וכהן נהי נמי דאינה יכול להחזירה, מ"מ י"ל דל"ה בכלל כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד, ויסד דבריו ע"פ המבו' בתוס' פסחים דכ"ט: דמותר לעבור על לאו הניתק לעשה ע"מ לקיים העשה, עכ"ד.

הב', הוא מש"כ האחרונים, דכל ההיקש דגירושין למיתה, ל"ש רק כד דייני' דנימא בזה לא מהני משום איסור האונס לגרש, אך כד דייני' דנימא לא מהני משום שבועתו הרי דע"ז ל"מ כלל ההיקש, ע' מה שפירשו הטעם בזה הנוב"י שם,[[1]](#footnote-2) והאמרי ברוך בהגהתו על הנוב"י, והגרע"א בסי' קכ"ט, והחת"ס אהע"ז ח"ב סי' ס"ג.

הג', הוא מש"כ החק נתן שם, והדברי אמת קונט' י"א סי' ג', והרב המסדר שהביא הנוב"י שם, והקצוה"ח בסי' ר"ח, והבית מאיר בתשובתו, ועוד כמה מן האחרונים שהביא בשד"ח כלל ס"ג, דמכוון התוס' הוא דמכח דינא דאי עביד ל"מ יהא עליו להחזירה, וכמש"כ התוס' לגבי אונס שגירש דלהכי לא מהני שאין שילוח זה לכל ימיו.

אמנם צ"ע בזה מכמה טעמים?

הד', הוא מש"כ הגרע"א בסי' קכ"ט, דמה שנקטו התוס' שלא לגרש שלא בדוקא נקטו, אלא כונתם לדוגמא בעלמא שלא למכור וכדומה, וכ"כ בס' חזון נחום בקונטרס מהרא"ק דקמ"ג., וע' בשטמ"ק שהוסיף ע"ד התוס' א"נ נשבע שלא יעשה סאה זו תרומה ועשאה תרומה, דלאביי מהני ולרבא לא מהני, ומשהעמידו הקו' רק מגירושין ומתרומה, נ' כד' הפמ"א שהביא הגרע"א דס"ל דבנשבע שלא למכור ל"ש כלל אי עביד ל"מ, כיון דהלוקח לא עבר איסור.

ובמה שתירצו התוס' דהיכא דבדה האיסור מעצמו לא אמר רבא דלא מהני, עמש"נ בזה באורך ב?.

ד] התוס' בזבחים דקי"ד: הקשו, דמ"ט מחוס"ז קדוש קדושת הגוף ולא אמרינן בזה דאי עביד לא מהני, וכתבן דשמא לענין זה יליף תחת תחת ממעשר או שמא יש טעם אחר.

והראבי"ה סי' אלף קל"ט כתב לישב, ז"ל, ונראה לי דהתם לא פליגי אלא בלאוין, אבל בעשה קאי לכו"ע לתקן את אשר עיות, עכ"ל, והל' צ"ב, אך עכ"פ לכאו' עיקר דבריו הם דבעשה מודה רבא דלא אמרינן דאי עביד ל"מ, ואמנם זה צ"ע, שהרי בהא דפריך בסוגיין מתורם מן הרעה על היפה ומתורם ממין על שאינו מינו ש"מ דגם בלאו הבא מכלל עשה אמרינן אי עביד ל"מ, וכמו שפירש כן רש"י בדף ה. ד"ה גרוע לא, וכן הוכיח השטמ"ק בדף ד:, ועמש"נ עוד בענין זה אי בעשה אמרינן דאי עביד ל"מ ב?.

ולכאו' יש לדון עוד בישוב קו' התוס', עפ"מ שכתבו התוהרא"ש הרשב"א והריטב"א בקידושין דס"ז, דהא דבעינן קרא דאין קידושין תופסין בחייבי כריתות, ותפיו"ל דאי עביד ל"מ, וכתבו דאי לאו קרא הוה ילפינן מאלמנה לכה"ג דגלי קרא דתפסי בה קידושין, דה"נ בחייבי כריתות הגם דאמר רחמנא לא יקח אי עביד מהני, ולפ"ז י"ל דה"נ במקדיש מחוס"ז, כיון דגלי קרא במקדיש בעלי מומין דחייל ההקדש ולא אמרינן בזה אי עביד ל"מ, ה"ה בכל הקדש חייל אף דאמר רחמנא לא תעביד.[[2]](#footnote-3)

עוד יש להוסיף בזה, דהנה בפשוטו כל קו' התוס' הויא רק לדעתם דקדושה חלה על מחוס"ז, וכ"ה דעתם גם להלן די"ט:, אך דעת רש"י ביומא דס"ו. ד"ה הא רבי, ובכורות דכ"א: ד"ה לילף, שאין קדושה חלה על מחוס"ז, וכ"ה דעת התוס' בבכורות שם ובזבחים די"ב., הרי דליכא לעיקר הקושיא, שהרי באמת אין הקדושה חלה, ויש להוסיף עוד שבדעת הרמב"ם יתכן דליכא כלל איסור להקדיש מחוס"ז, ע' מל"מ פ"ג מאיסו"מ ה"ח.

אך לכאו' אכתי יש להעיר בזה, בהא דהמקדיש תורים שלא הגיע זמנם חייל עלייהו ההקדש, והגם דפסילי להקרבה משום מחוס"ז, מ"מ ל"ה כמחוס"ד דקודם יום השמיני דלא חייל עלי' הקדש, ונת' עוד בזה במק"א, ומ"מ בפשוטו אסור להקדישן, שהרי כבר נת' במק"א דלדעת רש"י הא דאסור להקדיש מחוס"ז, אי"ז נלמד מפרשת מחוס"ז, דהא דילפינן בפרשת מחוס"ז שאין מקדישין היינו דלא חייל ההקדש, אלא הוא משום איסורא דמקדיש פסולים, וא"כ לכאו' ה"נ אסור להקדיש תורים קודם שהגיע זמנם, וא"כ מ"ט חייל עלייהו ההקדש, אך במק"א הבאנו ד' החזו"א והקה"י שכתבו דמותר להקדיש תורים שלא הגיע זמנם, וכאשר כן הוכיח המל"מ מסוגיא דמעילה די"א. ותמה ע"ז, ואכמ"ל בזה.

אך נ' פשוט דאף אי נימא דאכן אסור להקדישם, אך כיון שכל האיסור הוי משום איסורא דמקדיש פסולים, אשר היינו מכלל איסורא דמקדיש בע"מ, הרי דכיון שלמדנו בסוגיין מקרא דבמקדיש בע"מ לא אמרינן דלא מהני, תו ה"נ במקדיש שאר פסולין אין לנו לומר דלא מהני.

וכל קו' התוס' דנימא במקדיש מחוס"ז דלא מהני, הוא רק לטעמייהו דחייל הקדש על מחוס"ז, ולדעתם הא דילפינן מקרא דלא יקדישנו תוך ח', הוי זה איסור להקדיש, והוי זה איסור מסוים על הקדש מחוס"ז, ובאיסור זה לא גלי לן קרא דלא אמרינן דלא מהני, וע"כ שפיר הקשו התוס' דנימא בזה אי עביד ל"מ, וכ"ז פשוט.

] המהרשד"ם בסי' קט"ו הק' דשוחט בשבת אמאי שחיטתו כשרה, ולא אמרינן דאי עביד ל"מ?

והגרע"א ? והחמד"ש ביבמות דק"ג: הקשו דאכתי קשיא בשוחט מסוכנת בסכין של ע"ז שכתב הרא"ש דהשחיטה כשרה, ומ"ט לא אמרינן בזה דלא מהני ועי"ז יתוקן האיסור, כיון דליכא הנאה.

ו? כתבו דאכתי לא נתישב בזה המבו' ? דשחט קדשים בשבת או ביו"ט נמי מהניא השחיטה להכשיר הקרבן

] באיסורי שבת, הק' האחרונים בכ"ד דנימא אי עביד ל"מ.

**א'**, היא קו' המהרי"ט בשוחט בשבת דנימא דל"מ שחיטתו, **ב'**, הק' ? בההיא דעקוץ תאנה ? **ג'**, הק'? בקונה קנין בשבת נימא דל"ח הקנין הק' ? דבקורע על מתו בשבת נימא דלא יצא ידי קריעה משום דאי עביד ל"מ

הק' ? בכותב גט בשבת, הק'? בהגבי' ארנקי בשבת דאמרינן בב"מ ד"ט. דזכה, כתב הנובי"ת אהע"ז קי"ב דאטו למ"ד דאסור לבעול בתחילה בשבת נימא דאם בעל בתחילה בשבת לא קני, ואינו מובן דהוי זה איסור צדדי, ועוד

הברית אברהם אהע"ז קכ"א סקי"ד והבית אפרים או"ח סי' נ"ט ד"ה והנה בהא, הקשו דבמלקט ענבי ההדס ביו"ט נימא דלא מהני להכשיר, ותירצו דלא גרע מאילו נעשה מאליו דשרי, אך הבית אפרים שם הק' ע"ז, ? ועיי"ש מש"כ בזה

] הגרע"א בזבחים דט"ו: הקשה, דלמה לי קרא לפסול העבודה בזר וטמא ששימש ובאונן וכדומה, הא כיון דמוזהרין שלא לעבוד ממילא אי עביד ל"מ והקרבתם פסולה, וכן הק' בס' פירושים וחידושים בסוגיין, ונקטו דאף בקדשים אמר רבא דאי עביד ל"מ, וזה דלא כהשעה"מ ודעימי' דבקדשים לא אמר רבא, ועמש"נ בדה ב?.

ועיי"ש בחי' הגרע"א שכתב לישב, דנפ"מ לענין הולכה בזר, דמבו' בספ"ק דזבחים דהולכה בזר פסולה אף לר"ש ול"מ התיקון לחזור ולהוליך עיי"ש, אבל אם נתקבל הדם למזבח בלא הילוך כגון הילוך שלא ברגל יש תקנה לחזור ולהוליך, וע"כ אי מצד אי עביד ל"מ הוי רק כאילו לא עשה ויהא תקנה שיחזור כהן ויוליך, וע"ז ילפינן מקרא דבעצמותו מחלל עבודה ואין תקנה בהולכת כהן, עכ"ד, וגם בס' פירושים וחידושים כתב לישב כן, ומבו' בדבריהם שנקטו דהא דבהולכת זר א"א לתקונה הוא משום דהולכת זר פוסלת, וע' אבי עזרי פ"ב מביאמ"ק שתמה בזה, ואכ"מ, וכתב עוד, דנפ"מ בזרקו פסולין, דאם משום דינא דאי עביד ל"מ ל"ה נעשה שאר הדם שבכוס שירים, ורק משום פסולם הוא דנפסל שאר הדם, וזה חידוש רב ואכמ"ל, ועוד נפ"מ בקמצו פסולין, דאם משום דינא דאי עביד ל"מ הי' מועיל שיחזור כשר ויקמוץ, ורק משום פסולם הוא דל"מ שיחזור כשר ויקמוץ, אך זה תלוי בטעמא דרבנן דל"מ לחזור ולקמוץ, אם הוא משום שכבר נעשה קמיצה ול"ש לקמוץ פעם אחרת, או הוא משום דקמיצת פסולים פוסלת, ואכמ"ל.

ואמנם לכאו' אכתי צ"ע בזה, דהנה דעת ר' יוחנן בזבחים דס"ח: דבמליקת זר וכל הפסולין אם עלו לא ירדו, וכן דעת ר' יהודה בזבחים דפ"ד:, דקיבלו טמאים את דמו אם עלו לא ירדו, והנה אם הי' הדין דעבודת פסולין פסולה משום דינא דאי עביד ל"מ, לכאו' נ' דהי' הדין דל"מ עבודתן כלל ואם עלו ירדו, ומתרי טעמי, חדא דפסולא דאי עביד ל"מ אין לו הכשר כלל במקום אחר, ועוד דדינא דאי עביד ל"מ אינו פסול, אלא היינו דאין בכח העבודה להועיל, וע"כ מכח זה גם אין בכחה להועיל להא דאם עלו לא ירדו, וע' כן בכ' הגרי"ז בסוגיין, שכתב דאם שוחט פסח על החמץ הי' פסול משום דינא דאי עביד ל"מ הי' הדין דאם עלו ירדו כיון שאין לזה הכשר במקום אחר, וא"כ הרי לכאו' מהא דחזינן דמהני עבודת פסולין לדינא דאם עלו לא ירדו, ש"מ שאין לפסול כלל בעבודת פסולין משום דינא דאי עביד ל"מ, וצ"ע בזה.

אמנם הנה למש"כ הגרע"א לדון דדינא דאי עביד ל"מ היינו דמפרשינן הכי לקרא שלא יועילו מעשיו, הרי לכאו' נמצא דעבודת פסולין שפסולא מכח הא דאי עביד ל"מ, היינו דילפינן מקרא דעבודת פסולין לית לה הכשר, ואין שם הפסול "אי עביד ל"מ", אלא שם הפסול הוא עבודת פסולין, וע"כ י"ל דשפיר מהניא עבודתן לדינא דאם עלו לא ירדו, כיון דיש להם הכשר במקום אחר, ויל"ע עוד בזה, גם יל"ד אם דברי הגרע"א שם אתיין כדרך זו, די"ל דלדרך זו אף משום דינא דאי עביד ל"מ הויא עבודתן פסולה ול"מ לחזור ולתקונה, אך י"ל דאף לדרך זו אי"ז פסול אלא דאין עבודתן מועלת, וצ"ע עוד בזה.

עוד קשיא בזה, מהא דפרועי ראש וקרועי בגדים עבודתן כשרה, וכמש"כ הרמב"ם פ"א מביאת מקדש ובספ"ט שם, ומ"ט לא אמרינן בזה אי עביד ל"מ, וכבר עמד בזה בספר פירושים וחידושים בסוגיין על פרועי ראש, וכתב לישב דאיסור פרועי ראש בעבודה הוי מדברי קבלה, וע"כ ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, וצ"ע בזה דהרי אמרינן בסנהדרין דכ"ב: דגמרא גמירי לה ואתא יחזקאל ואסמכינהו אקרא, וי"ל דהפירו"ח אזיל לטעמי' דמפרש דדינא דאי עביד ל"מ הוא משום דכן מתפרש קרא, וע"כ ל"ש זה באיסור דגמרא גמירי לה, ועוד דהרי עיקר איסורא דפרועי ראש נתפרש בקרא דראשיכם אל תפרעו? צריך בדיקה בזה?, וצ"ע בזה.

ובחי' הגרע"א שם כתב לישב עוד, דכיון דמצינו בחלל דאף דמוזהר אם עבד בשוגג עבודתו כשרה כדאיתא בקידושין דס"ו: וילפינן לה מקרא, הרי גלי קרא דבאזהרה דעבודה אי עביד מהני, עכ"ד, ובשו"ת מכתם לדוד יו"ד סי' מ' הביא שכתב כן בשו"ת בתי כהונה סי' נ"א, ויתכן עוד עד"ז, דכיון דבכמה מן הפסולים כתיב בקרא חילול, ש"מ דכל דלא נתפרש בקרא שעבודתו פסולה אין לפסול מדינא דאי עביד ל"מ, אך אי נימא דאיכא נפ"מ בהפסול, וכמו שדנו הגרע"א והפירו"ח וכמו שהבאנו לעי', הרי שאין להוכיח מקרא דאין לפסול מדינא דאי עביד ל"מ, די"ל דהא דכתיב חילול בקרא הוא כ"ה שלא יהני לתקונה וכו'.

ויל"ד עוד בקו' הגרע"א, דלפמש"כ הוא עצמו דלא אמרינן אי עביד ל"מ היכא דלא יתוקן האיסור עי"ז, וכן למש"כ הבית אפרים ודעימי' דלא אמרינן אי עביד ל"מ היכא דאין החלות דבר האסור, ע"כ ל"ש לדון כלל בעבודת פסולין משום דינא דאי עביד ל"מ, שהרי איסורא דעבודת פסולין לא יתוקן כלל ע"י שתהא עבודתן פסולה, שאין גדר איסור עבודת פסולין שאין רצון התורה שיוכשר הקרבן ע"י פסולין, שהרי חזינן בכל הפסולין דעבודתן פסולה וכדילפינן לה מקראי, ואפ"ה אסורין הן לעבוד וחייבין מיתה אף לדעת אביי דהיכא דלא מהני לא לקי, והיינו משום דאיסורן בעבודה הוי בעצם מעשה העבודה, ול"ש כלל להכשר העבודה, וע"כ ממילא ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ כיון שלא יתוקן האיסור עי"ז, וגם אין הכשר העבודה דבר האסור, וז"פ.

] הגרע"א בסי' קצ"ד, הק' במשחרר עבדו, היאך חייל השחרור, נימא אי עביד ל"מ, שהרי עובר על עשה דלעולם בהם תעבודו, וכתב הגרע"א דלומר דהוי זה גזה"כ דמהני, מנ"ל זה, דילמא קרא דשחרור מיירי במקום דליכא איסור וכנ"ל, והיינו במשחררו לדבר מצוה או במקבל דמיו, אבל במקום איסור נימא דלא מהני, וכן עמדו בקו' זו הפמ"ג בסי' צ' אש"א ל', ובשושנת העמקים סוף כלל ד', והחת"ס בשו"ת אהע"ז ח"ב סי' ס"ג וסי' קנ"א ובחי' גיטין דל"ח, ובשו"ת כת"ס או"ח ע"ג, וע' שד"ח עמ' 233 בזה.

והשושנת העמקים בסוף כלל ד' והחת"ס בסי' קנ"א ובחי' גיטין דנו לומר, דילפינן שחרור לה לה מאשה, ובגירושין הרי כתבו התוס' דילפינן ממיתה דלא אמרינן אי עביד ל"מ, עיי"ש בדבריו, אך אי נימא דלמסקנת הסוגיא לא כתבו כן התוס', או דד' התוס' הוו במסוים על אונס שגירש, ואי"ז כלל דבכל גירושין ל"ש דינא דלא מהני, ונת' בזה לעי' סק"ג, הרי ממילא דאין לישב כן, גם עי' בכת"ס שם שעמד ע"ז, שהרי בסוגיא דפ' השולח מבו' במפקיר עבדו מהני, ובזה ל"ש ללמוד מגט, עיי"ש בדבריו, וכן הק' בחי' הרי"ם בגיטין דל"ח, (אך יל"ד ולומר דאחר שלמדנו שחרור מגט דמהני, שוב ילפינן מפקיר עבדו ממשחרר עבדו, דבאיסורא דשחרור עבד לא אמרינן דלא מהני, אך לכאו' אין לומר כן, דכיון דהא דשחרור מהני הוא משום דילפינן לה מגט, הרי אין הגדר בזה דבאיסורא דשחרור עבדו לא אמרינן דלא מהני, אלא הגדר בזה הוא דשחרור עבד אינו בטל משום איסור, וע"כ אין ללמוד מזה דבאיסור שחרור עבדו לא אמרינן דלא מהני).

והחת"ס שם כתב לישב עוד, עפי"ד הפנ"י בשלהי גיטין דבעשה לא אמרינן דאי עביד ל"מ, עיי"ש, אך כבר כתב הגרע"א דאין לומר כן, שהרי מוכח בסוגיין בהא דמייתי' מתורם מן הרעה על היפה וממין על שאינו מינו, דאף בעשה אמרינן דלא מהני, ועמש"נ עוד בפרט זה לעיל סק"? ובסי?.

ונ' די"ל בזה, דהנה בהא דאמרינן בגיטין דל"ח. דהא דשחרר ר"א עבדו והשלימו לעשרה הוא משום דמצוה שאני, עמדו הראשונים שם, דהיאך משום מצוה דעשרה דחי עשה שבתורה, ומצינו בזה ה' שיטות בד' הראשונים, הא', מש"כ הרמב"ן שם, שלא אמרה תורה לעולם בהם תעבודו אלא משום שלא ליתן להם מתנת חינם, אבל כשהוא משחררו מפני שנתן דמי עצמו או משום מצוה וצורך הרב דליכא חנינה מותר, הב', כתב שם הרמב"ן עוד, דאה"נ דאתיא הך מצוה ודוחה עשה שבתורה, דכיון שבא הקב"ה לביהכ"נ ולא מצא שם עשרה מיד כועס, ובדומה לזה כתב הרשב"א שם דמצוה דרבים שאני, וכ"נ דעת תוס' והרא"ש ברכות דמ"ז: הג', כתב שם בחי' הריטב"א בשם הרא"ה וכ"כ גם בשו"ת הריטב"א סי' מ"ג בשמו, וכ"כ הר"ן בגיטין שם, דאיסור משחרר עבדו לאו עשה גמור הוא אלא איסורא דרבנן וסמיך לי' אקרא, הד', כתב החינוך מ' שמ"ז, דמפני שיסוד המצוה אינו אלא כדי להרבות עבודתו ב"ה, כמו שהאריך לפרש לעיל מינה, אחר שבשחרורו עכשיו נעשית מצוה ועוד שגם הוא מתרבה בגופו במצוות שלא הי' חייב קודם השחרור, בין זו"ז אמרו חכמים שמותר לשחררו, הה', הוא דמיירי בפרשת זכור שחיובו מדאורייתא בעשרה, ע' רא"ש בברכות שכתב שדוחק לפרש כן.

ונ' דלכל ה' דעות אלו י"ל מ"ט לא אמרינן בשחרור עבד דאי עביד ל"מ, דלדעת הרא"ה ודעימי' דאיסור שחרור עבדו אינו אלא מדרבנן, ע"כ י"ל דל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, עמש"נ הדעות בזה ב? אם באיסור דרבנן אמרינן דאי עביד ל"מ, וגם אי נימא דבאיסור דרבנן אמרינן אי עביד ל"מ, י"ל דבשחרור עבד הם אמרו והם אמרו דיועיל השחרור, וי"ל דהוא משום דאם לא יחול השחרור מדרבנן יהא אסור בין בשפחה ובין בבת חורין, ומכח פו"ר ושבת הרי אף כופין את רבו לשחררו, ולא חיישי' לאיסורא דשחרור עבדו, ומכ"ש דלא נימא דמכח איסורא דשחרור עבדו לא יחול השחרור ויהא אסור בשפחה ובבת חורין, וז"פ.

ולדעת הראשונים דהא דשרי לשחרר עבדו לצורך מצוה הוי זה מדין דחי', דמצוה זו בכחה לדחות עשה דלעולם בהם תעבודו, משום דמצוה רבה היא, או משום דמצוה דרבים שאני, או דאיירי בפרשת זכור דמצוה דאורייתא היא, נ' דכלל ל"ק קו' זו, שהרי אמרה תורה דמהני שחרור דעבד, ואין לומר דמיירי קרא במקום דליכא איסור, שהרי ליכא כלל גווני דליכא איסור, דאף בגווני דמשחרר לצורך מצוה אי"ב איסורא, ואך דאיכא דחי' על האיסור, ונ' דאם הי' דין אי עביד ל"מ בשחרור עבד, אף ל"ה חייל השחרור היכא דאיכא דין דחי' על האיסור, דמ"מ כיון דהוי זה מעשה האיסור, אי"ב לדינא דאי עביד ל"מ, ונת' בזה ב? דדינא דאי עביד ל"מ הוי אף היכא דאיכא דחי' דעדל"ת על האיסור, ובע"כ דגזה"כ הוא דמהני שחרור עבד ולא אמרינן בזה דאי עביד ל"מ.

וכפי הנראה שעיקר קו' הגרע"א היתה לדעת הרמב"ן ודעימי', שהביאה הגרע"א בדבריו לעי' מינה, דהא דשרי לשחרר לצורך מצוה הוא משום דכל איסורא דשחרור עבדו הוי משום מתנת חינם וע"כ לצורך מצוה שרי, וע"כ נמי היכא דנותן העבד דמיו שרי לשחררו, ולפ"ז נמצא דבהנך גווני ל"ה השחרור כלל דבר האסור, וא"כ הרי שפיר יל"פ דקרא דמהני השחרור איירי בהנך גווני שאין השחרור אסור, אך במשחררו בחינם דהוי השחרור דבר האסור דילמא לא מהני, וע' גם בחת"ס בסי' קנ"א שיסד קושיתו על הא דהיכא דנותן דמיו ליכא איסורא.

ואמנם נ' דזה ל"ק רק לדרכו של הגרע"א, דכל היכא דביטול המעשה יתקן האיסור אמרינן דלא מהני, וע"כ נמי במשחרר עבדו, הרי ביטול המעשה יתקן איסור שחרור העבד, אך לדרכם של הבית אפרים ודעימי' דל"ש דינא דאי עביד ל"מ רק היכא דהחלות הוי דבר האסור, נ' דמה"ט לדעת הרמב"ן ודעימי' דאיסורא דמשחרר עבדו הוא משום דנותן לו מתנת חינם, ל"ש בזה כלל דינא דאי עביד ל"מ, שהרי אין חלות השחרור עצמו דבר האסור, אלא הוי עיקר האיסור במה דהוי זה בחינם, וכל כה"ג לא אמרינן דלא מהני.

ועד"ז נ' גם לדעת החינוך, דיסוד איסורא דמשחרר עבדו הוא משום דהוי זה צורך עבודתו ב"ה שיהיו אלו עבדים לשמשם, ולפ"ז נמצא דאין מעשה השחרור עצמו מעשה האסור, אלא הוי זה כעין מ"ע לעבוד בהם, ובשחרורו ה"ה מבטל מצוה זו, ואשר ע"כ ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, כיון דאין חלות השחרור עצמו דבר האסור, ואי נימא דהוי זה ממש כביטול עשה, בלא"ה ניחא דל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, וכמש"נ ב? דרק באיסור עשה אמרינן אי עביד ל"מ, ולא בביטול מצות עשה.

] כתב הרמב"ם פ"א מחמץ ומצה ה"ג דהקונה חמץ בפסח לוקה, והק' האחרונים דנימא בזה דאי עביד ל"מ ולא יחול הקנין, וזה קשיא להסוברים בדעת הרמב"ם דפסק כרבא דאי עביד ל"מ, ועמש"נ בזה ב? וההפלאה בפסחים דכ"ט ובהמקנה בקידושין דנ"ו: כתב דאה"נ לא חייל הקנין והא דלוקה הוא משום דעבר אמימרא דרחמנא, אך החמד"ש בפסחים ד"ו כתב דל"ש לומר בזה דלוקה משום דעבר אמימרא דרחמנא, שהרי אין האיסור בקניית החמץ, אלא במה שיש לו חמץ, וכיון דהקנין ל"מ ממילא אינו שלו ולא עבר אמימרא דרחמנא, וכ"כ הגר"ש איגר באשכול א'.

והחמד"ש שם כתב לישב, דהגם דלא חייל הקנין, מ"מ חשיב כדבר הגורל"מ, עיי"ש הטעם בזה, וכתב לפ"ז דאם קנה חמץ בחליפין והחמץ נשאר ברשות הגוי, אינו עובר עליו.

והגרע"א במהדו"ת סי' קמ"ח כתב לישב, לפי דבריו דהא דאי עביד ל"מ הוא דמפרשינן הכי לקרא, וזל"ש בחמץ דא"א לומר שהתורה נטלה הכח שא"א לו להיות החמץ ברשותו, שהרי בחימצו לעיסתו יש לו חמץ ברשותו ועובר עליו.

והבית אפרים או"ח סי' נ"א כתב ע"ד המקנה, דלולא דברי הגאון ז"ל הי' נראה דלא שייך בזה אי עביד לא מהני דדוקא היכא דחל האיסור על גוף המעשה כגון מימר ואונס שגירש וכיוצא דרחמנא אמר שלא ימיר או שלא יגרש ולכן אי עביד ל"מ, אבל בחמץ הלאו אינו על קניית החמץ רק לא יראה לך והתחלת האיסור אינו רק אחרי שכבר בא החמץ לרשותו והוא שלו מחויב להשביתו, ואם הי' קונה אותו ושורפו ומאבדו מיד ודאי שאין איסור מצד הקניה עצמה וא"כ לא שייך אי עביד לא מהני וכו', ל"ש מילתא דאמר רחמנא לא תעביד כיון שאין אזהרה על הקני' רק על השהי' שאחרי', וכיון דמשכחת קני' בלא שהי' ממילא שאין חלות הלאו ע"ז כלל, עכ"ל, ועיי"ש מה שפירש הטעם דאפ"ה חשבי' לזה כלאו שיש בו מעשה, ועיי"ש עוד בסו"ד שכתב להוסיף, דאין האיסור בשעת הקנין כיון דיכול לחזור בו תוכ"ד.

ויל"ד עוד ע"ד ד' הבית אפרים, דאף אם לא משכח"ל קניית חמץ שלא יעבור עליו בבל יראה, ע' שו"ת שבה"ל ח"ח סי' ק"ד שדן בזה ע"ד הבית אפרים, מ"מ ל" ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, כיון דמעשה הקנין אינו מעשה האיסור, שלא אסרה תורה לקנות חמץ, אלא מעשה האיסור הוי שהיית החמץ ברשותו, וע"י מעשה הקנין עובר הוא באיסור השהי', וי"ל דל"ש בזה כלל דינא דאי עביד ל"מ, ויל"ד דזה תלוי בגדר דינא דאי עביד ל"מ, אם הוא משום דמעשה איסור אינו מועיל, דלפ"ז מסתבר טפי דל"ש בקונה חמץ דינא דאי עביד ל"מ, דמעשה הזכי' בחמץ אינו מעשה איסור, אך אם הוא משום דל"מ חייל כנגד התורה, יל"ד טפי דלא יהני בכה"ג, אך אכתי י"ל דאין עיקר החלות נגד התורה, וע"כ שפיר מצי חייל, וצ"ע עוד בזה.

] כתב הה"מ פ"א מגזילה ה"ט, לדעת הרמב"ם דאיסורא דלא תחמוד הוי אע"פ שאמר הלה רוצה אני, דמ"מ מקחו קיים, ואע"ג דאמר רבא דאי עביד ל"מ, הרי הוא כעין גוזל צמר ועשה ממנו בגד שאינו משלם אלא כשעת הגזילה וקנה הדבר בשינוי כדאיתא התם, ואף כאן קנה בדמים, עכ"ד, וע' בקונטרס מהרא"ק שבחזון נחום דקכ"ז. מה שתמה ע"ד המ"מ, וצ"ב כונתו, ועיי"ש שכתב דאה"נ לרבא ל"מ המכר, ומה שפסק הרמב"ם דמהני המכר הוא משום דפסק כאביי, עכ"ד, וזה צ"ע שהרי דינא דתליוהו וזבין זביני' זביני לא מצינו חולק ע"ז.

ובפשוטו כוונתו, כמו שפירשו המהרח"ש בריש קונטרס מודעא והחת"ס יו"ד סי' ו' ובחי' ב"ב דמ"ז: דילפינן מגזילה דאי עביד מהני באיסורי גזילה, וה"נ איסור חימוד דנמי הוי מכלל איסורי גזילה, [[3]](#footnote-4)

והנתיה"מ סי' ר"ה סק"א הביא שהמ"מ תירץ, דטעמא דלי"ב משום אי עביד ל"מ הוא משום דבשעת מכירה כבר נתרצה שאמר רוצה אני, והעבירה הוא החימוד הקודם, אבל בשעת מכירה שוב ליכא עבירה כלל כשאמר רוצה אני, עכ"ד, ובפשוטו חזינן כן מד' הרמב"ם שכתב דחשיב לאו שאין בו מעשה, עיי"ש במ"מ הטעם בזה, ולא נמצא תי' זה בד' הה"מ שלפנינו, אך שו"ר בחזון נחום בפירקין דקכ"ז: שפירש כן מכוון ד' המ"מ שלפנינו, והא דמדמי לה לגזילה, היינו דטעמא דקרא דבגזילה שינוי קונה הוא משום דאיסורא דעבד בשעת גזילה עבד ומה ששינה אח"כ הוי בהיתר, עיי"ש בדבריו, (וע' גם בשעה"מ בהל' גזילה שם), וע' חי' הרי"ם חו"מ ל"ד ט"ו שכתב כן מדעת עצמו לישב קו' המ"מ.

ולד' המהרי"ט דלא אמרינן אי עביד ל"מ רק אם הוי החלות דבר האסור, וכן לד' האחרונים דלא אמרינן דלא מהני רק אם יתוקן עי"ז האיסור, ניחא בפשוטו קו' המ"מ, שהרי באיסורא דלא תחמוד ליכא איסור כלל על חלות המקח, שהרי אף אם לא אמר רוצה אני ול"ח כלל המקח עבר באיסורא דלא תחמוד, ומסתבר דליכא אף תוספת איסור משום חלות הקנין, שהרי אדרבה נתרצה הלה להקנות, וע"כ ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, וע' מנ"ח מ' ל"ח סק"ב וקוב"ש ב"ק אות ק"א שכתבו כן.

ועיי"ש במנ"ח שכתב לישב עוד, עפי"ד הפנים מאירות דהיכא דהמוכר עביד איסורא והלוקח לא עביד איסורא לא אמרינן דל"מ, ועמש"נ בכלל זה ב?, ולפ"ז ניחא, דהכא כיון שנתרצה המוכר ואפשר דעתה רוצה בלב שלם, א"כ אם נאמר דלא מהני יהא קנס למוכר ג"כ שלא תהא המכירה קיימת, והוא לא עביד איסורא, וע"כ לא אמרינן בזה דלא מהני.

] נובי"ת אהע"ז קי"ב, הק' בבועל בתחילה בשבת דנימא דאי עביד ל"מ, וצ"ב רב דהוי זה איסור צדדי, ומ"ש לומר בזה דאי עביד ל"מ.

] שם בנוב"י בא ביוהכ"פ אטו ל"מ, וג"ז לכאו' הוי איסור צדדי, ולד' מהרי"ט ודעימי' ודאי ניחא

] בדין יבמה שנפלה לפני חייבי לאוין דקי"ל דאם בעלו קנו, הק' הבית אפרים ? דנימא אי עביד ל"מ, ועמש"נ בזה בדברינו בדין דבר דחייל ממילא?

] בקוה"ע סי' ע"ד הביא להקשות בשם מרן הח"ח זצ"ל, דמ"ט לא פריך לרבא, מחישב מחשבת פיגול, דלא אמרינן דל"מ מחשבתו לפסול הקרבן, הגם דעבר על איסורא דלא יחשב, ובזה הוי חלות הפסול הדבר האסור, שהרי עיקר איסורא דמחשב בקדשים כתב הרמב"ם דהוא כמטיל מום בקדשים, ועיי"ש שכתב לישב דחלות הפסול ל"ח ע"י האדם, וע"כ הוי כצורם אוזן בכור שכתבו התוס' דל"ש בזה הא דאי עביד ל"מ, עכ"ד, אך למש"נ ב? לדון בביאור ד' התוס' אין לישב כן.

והנה בפשוטו אין הקו' מובנת, שהרי מפורש בקרא דבחישב מחשבת פיגול נפסל הקרבן, וכנר' כונת הקו' היא דהו"ל למיפרך על רבא והרי פיגול וכו' ולשנויי דשאני התם דכתיב וכו'.

ונ' לדון בזה, דהנה חזינן בד' התוס' שהקשו דבצורם אוזן בכור לא לישתרי באכילה, ולא הקשו דיהא כשר להקרבה דלא מהני מעשיו לפסול הקרבן, והטעם בזה נ' פשוט דהוא משום דפסול הקרבן אינו כלל "חלות" דחייל על הקרבן, דמצינו לדון בזה דלא מהני, אלא כל דאית בי' מציאות מום ה"ז פסול לקרבן, וע"כ ל"ש לומר בזה כלל דלא מהני, ורק היתר הבכור דהוי זה חלות דין בהבכור והפקעת קדושה, ע"כ שייך לדון בזה משום הא דאי עביד ל"מ.

ולפ"ז נ' דה"נ פסול פיגול אי"ז כלל חלות דחל על הקרבן, אלא דמי למום דמה דאית ?

אך יל"ד בזה, דמכ"ד נ' דפסול פיגול הוי רק מכח דחיילא מחשבתו בהקרבן, וא"כ ע"ז שפיר יל"ד דלא מהני ולא תחול מחשבתו בהקרבן, וצ"ע עוד בזה.

] נשא מוכ"ע ואנוסת ומפותת עצמו דקי"ל דאם נשא ? הק' המים חיים בכורות פ"ו דנימא אי עביד ל"מ, וישובו צ"ב?ואולי ע' גם בשטמ"ק?.

] שם במים חיים הק' בשוחט שלא לאוכליו ושלא למנוייו מה בעי' קרא לפסול, ופי' דשם הוי מ"ע וי"ל דהוי רק מצוה מן המובחר, ?ואולי ע' גם בשטמ"ק?.

] בשו"ת ברית אברהם אהע"ז סי' קכ"א סק"?, ובשו"ת בית אפרים או"ח סי' נ"ט, ובתפא"י פ"ג דסוכה, הקשו דבמלקט ענבי ההדס ביו"ט נימא דלא מהני ולא יוכשר ההדס, ועיי"ש בברית אברהם ובבית אפרים שכתבו עפי"ד התוס' דבצורם אוזן בכור לא אמרינן דל"מ כיון דלא גרע מאילו נפל בו מום מאליו, וה"נ בליקט ענבי ההדס לא גרע מאילו נתלקטו מאליהם, וכ"כ התפי"ע בסוכה שם, וע' שד"ח ?. שתמה על התפא"י שהק' כן, שהרי לפ"ד תוס' לק"מ, אך באמת למש"נ ב? לדון בבי' תי' התוס' בצורם אוזן בכור, אין לישב כן.

ולכאו' נ' עוד, עדש"נ לעי' סק? דל"ש הא דלא מהני רק ב"חלות", וע"כ ל"ש כלל לדון בליקט ענבי ההדס דלא יהני להכשיר ההדס, דהרי כל שאין ענביו מרובים מעליו אין כלל טעם לפוסלו, ואי"ז חלות הכשר דחייל על ההדס, ול"ש לומר בזה דלא מהנו מעשיו.

] המנ"ח מ' תק"א, עמד במש"כ החינוך שם דמלך שעבר והוסיף ליקח אחת על י"ח נשים יש לו לגרשה, וכתב המנ"ח דבא להשמיענו דכיון דס"ל דהאיסור הוא בהקידושין, א"כ אפשר דאינה מקודשת כלל, דאי עביד ל"מ, ומשו"ה הוצרך להשמיענו דצריכה גט, דאפשר יש בזה איזה חילוק, עכ"ד, ולא נתפרש מ"ט באמת לא אמרינן בזה דאי עביד ל"מ.

וע' עוד בזה בספר העיקרים אשכול א'

והנה במה שנקט המנ"ח בתו"ד, דכל הא דיל"ד בזה משום דאי עביד ל"מ, הוא רק להחינוך לטעמי' דלוקין על הקידושין, אך לדעת הרמב"ם דאין לוקין רק אם בעלה ל"ש בזה הא דאי עביד ל"מ, יש מקום לדון בזה, שהרי מודה הרמב"ם?, ונת' בזה באורך במק"א, וא"כ דמי לאלמנה לכה"ג שדנו דלרבא נימא דלא מהני.

וי"ל בפשיטות, למש"כ הראשונים בקידושין דגלי קרא ד?

] פרמ"ג במש"ז סו"ס תקפ"ט, במודר הנאה מחבירו ותקע לו בשופר, ? וע' שד"ח 214?, ולטעמי' דשייך אעל"מ בקיום מצוות

] מלך שהעיד, רמב"ם פ"ג ממלכים ה"ז, ומים חיים שם, וספר העיקרים

] לא ימכרו ממכרת עבד, רמב"ם פ"א ה"ה, ועמד בזה חזו"נ דקמ"א. דמ"ט מהני, ועמד שם גם למה לא מנאו הרמב"ם במנין הלוקין, וכתב לישב דהוי זה לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד,

] פר"ח במבטל איסור לכתחילה, וכתב דהתם מהני מאליו, אך למש"נ בד' התוס' אין כונתם לזה?

] לויים שנטלו חלק בביזה, נ' בד' הרמב"ם דא"צ להחזיר, ומ' דפסק כאביי, וע' בזה באבי עזרי

] מנ"ח מ' רפ"ט אות ה' בדין שחט בע"מ במקדש, דלכאו' לרבא שחיטתו פסולה, אך מהא דעובר על הזריקה מ' דשחיטתו כשרה, ועיי"ש בזה.

בחי' חת"ס כתובות דנ"ט: כתב לישב משה"ק התוס' שם דכל אדם יאסור נכסיו על נושיו בקונם ויפקיע מהם בקונם. ז"ל, ולפע"ד הא רבא איהו ס"ל כ"מ דאמר רחמנא ל"ת אי עביד לא מהני ופריעת בע"ח מצוה והוא עושה להפקיע שלא לפרוע כלל. ואינו דומה למפקיע אפותיקי שלו שיכול לפרעו ממקום אחר ויקיים מצותיו משא"כ מי שרוצה לאסור עליו כל נכסיו זה לא שמענו עכ"ל, אך מד' התוס' מבו' דפשיטא להו דל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, ובאמת הדברים מחודשים לומר בזה דאי עביד ל"מ, שהרי מעשה הקונם אינו מעשה איסור כלל, וצ"ע.

בחי' חת"ס שבועות די"ז. כתב, דהמקבל עליו נזירות בבית הקברות, לדעת רבא דאי עביד לא מהני והא דלקי דעבר אמימרא דרחמנא, א"כ נזיר בבית הקברות נהי דלקי אם התרו בו משום דעבר אמימרא דרחמנא מ"מ אינו נזיר דלא מהני ואם לא התרו בו באופן דלא לקי אקבלה א"א להלקותו אשהיי' דהרי אינו נזיר באמת לרבא, עכ"ד, אך בד' המל"מ שהביא שם מבו' דודאי חייל הנזירות, ונ' פשוט דס"ל דל"ש בזה כלל דינא דאי עביד ל"מ, שהרי קבלת הנזירות ל"ה מעשה איסור כלל, אלא האיסור הוא במה שהוא בבית הקברות.

ובעיקר ד' החת"ס צ"ע, דאם ל"ח עליו הנזירות, מ"ט הוא לוקה, הרי לא עבר כלל על מימרא דרחמנא, שהרי אין מעשה האיסור קבלת הנזירות, אלא האיסור הוא במה שנזיר מטמא עצמו, וכיון דל"ח עליו נזירות הרי לא עבר כלל על האיסור, וכעי"ז הבאנו לעי' סק"? מש"כ האחרונים דבקונה חמץ בפסח אי נימא דל"מ ל"ש לומר דלקי על דעבר אמימרא דרחמנא, וכעי"ז כתב המנ"ח במוסף השבת מלאכת קושר, דאילו עשה בשבת קשר שאינו של קיימא בציצית, אי נימא דל"מ, עמש"נ בפרט זה ב? לא יתחייב משום שבת, דכל מה דחשיב קשר הוא משום מיגו דציצית או משום מכה בפטיש, וכיון דהציצית פסולין לא עשה כלום ופטור, וכ"כ שם במלאכת כותב, דבכתב גט בשבת בכתב ע"ג כתב, אי נימא דל"מ דעי"ז אין הכתב העליון מוסיף ול"ח כתב, ל"ש לחייב משום דעבר אמימרא דרחמנא והכא הוא פשוט טפי, וצ"ע בזה.

בשו"ת ראנ"ח סי' מ"ב וסי' נ"ו דן בנשבע שלא יבטל המודעות, דלא יהני אח"כ מה שביטל משום דאי עביד ל"מ, אך העונג יו"ט בסי' קמ"ח כתב דכיון דדעיקר כח הביטול הוא רק מה שמגלה דעתו ורצונו שחוזר בו מהשליחות אבל אינו נקבע ע"י הביטול ענין חדש להכי לא שייך הכא אי עביד לא מהני, עיי"ש בדבריו, ורמז לזה גם בסי' קס"א.

1. והנוב"י שם כתב דבריו, מכח משה"ק ע"ד התוס' דמ"ש בזה הקישא דגירושין למיתה, הרי אי נימא שגירושין הללו לא חלו כלל משום דאי עביד ל"מ, א"כ איך נאמר שהוקש למיתה, הגע עצמך גירשה בגט הפסול מה"ת או שלא בעדים כלל הכי נמי נאמר שיפקיעו איסור אשת איש להתירה לשוק משום דאיתקש גירושין למיתה, הא ודאי ליתא שהרי אי"ז גירושין כלל, וא"כ ה"נ לרבא היכא דעבר אמימרא דרחמנא אי"ז גירושין כלל, ומכח זה כתב לפרש ד' התוס' בע"א, אך הגרי"פ בהגה' על הנוב"י כתב דלק"מ, דהיכא דהוי גט פסול מה"ת או שלא בעדים ליכא מעשה גירושין כלל, וע"כ ל"ש בזה הקישא דגירושין למיתה, שהרי ליכא כלל גירושין, ומשא"כ היכא שגירשה באיסור דאיכא מעשה גירושין, ואך דייני' דנימא דכיון דהוו באיסור איכא דינא דלא מהני, ע"ז ילפי' גירושין ממיתה. ??? אולי יש להביא נידו"ז במקום אחר, ולדון בגדר הדין דאי עביד ל"מ, אם הוי דין נוסף או דליכא כלל מעשה גירושין, ולהביא הראי' מד' התוס' דודאי איכא מעשה, ורק הוי דין נוסף דלא מהני??? [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בל' הרשב"א בקידושין שם יל"פ דרק משום דל' האיסור בחייבי כריתות הוא לא יקח, והך לישנא כתיב גבי אלמנה לכה"ג, וכי היכי דבאלמנה לכה"ג הגם דכתיב לא יקח תפסי בה קידושין ה"נ בחייבי כריתות, ויל"פ בזה עפ"ד הגרע"א דהא דאי עביד ל"מ היינו שכן מתפרש קרא, וע"כ כיון דלא יקח דכתיב באלמנה אינו מתפרש דלא יהני הקיחה, ה"נ לא יקח דכתיב בחייבי כריתות אינו מתפרש לזה, ולפ"ז אין לדמות לזה דה"נ נילף דבמחוס"ז חייל ההקדש דומיא דבעלי מומין, אך הרא"ש והריטב"א לא הזכירו ללישנא דלא יקח, ונ' מדבריהם דילפי' מאלמנה לכה"ג דבקידושין לא אמרי' דאי עביד ל"מ, ולפ"ז י"ל ה"נ דילפי' ממקדיש בעלי מומין דבאיסורי הקדש לא אמרי' אי עביד ל"מ, שו"ר בנובי"ת אהע"ז סו"ס קכ"ט שכתב שלדעת הרשב"א יש ללמוד לכל איסורי קידושין דלא נימא בהו אי עביד ל"מ, ולא דוקא להנך דכתיבי בל' לא יקח, אך בשו"ת נפש חי' סי' מ"ד כתב דל' הרשב"א מ' דלא ילפי' אלא להנך דנאסרו בלישנא דלא יקח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בד' המהרח"ש שהביא משה"ק מהרש"ך ע"ד המ"מ, דמ"ט הוצרך הרמב"ם לפרש דקונה משום דאגב אונסי' גמר ומקני, תיפו"ל דהוי כגדילזה וקני, וכתב ע"ז המהרח"ש דאין מכוון המ"מ דדמים יש לו דין שינוי, אלא כונתו דכ"ה דבגזילה גלי קרא דלא אמרי' דל"מ, ה"נ בחימוד כל דאגב אונסי' גמר ומקני לא אמרי' דלא יהני מכח הא דאי עביד ל"מ, עכ"ד, וע' עוד במנ"ח מ' ל"ח אות ב' שתמה ע"ד המ"מ דשם גזיה"כ אבל כאן מנלן, (אך לכאו' מכוון המ"מ כנ"ל דאף איסור חימוד הוי מכלל איסורי גזילה), וע' עוד בקוב"ש ב"ק אות ק"א מה שהעיר על ד' המ"מ. [↑](#footnote-ref-4)