דין ביטול בכלאים ובב_ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין קח. בדין ביטול בב"ח וכלאי בגדים

**א. ביאור ד' התוס' ע"ז סה:-**

בתוס' ע"ז סה: וברא"ש נדה הק' בבגד שאבד בו כלאים למה אסור ואינו בטל ברוב, וכתבו דכיון שכל עיקרן אין אוסרין אלא ע"י עירוב שהרי שניהם היתר לכך אוסר עירובן ולא בטלי.

ופשוט שאין סברת התוס' משום דכל חד מינייהו היתר הוא לכך אינו בטל, שהרי קי"ל היתר בהיתר בטיל וכמבואר ברמ"א צט-ו, וגם מוכרח כן במשניות שם מיניה וביה דצמר רחלים בטל בצמר גמלים ורק בחוטי צו"פ ששניהם יחד מרכיבים כלאים בזה כתבו התוס' שאין בטלים זב"ז.

וכבר עמד בזה בש"ך צט-כב ועיי"ש שכתב דלא דמי להכא, ובאר בפמ"ג שם כוונתו דסברת התוס' היא סברא אחרת שאין כאן סתירה בין חלקי התערובת שהרי אדרבה האיסור הוא מכח כלל התערובת [ויש להוסיף ביאור דיסוד הביטול הוא מפני שנאבד האיסור בתערובת אבל הכא ל"ש זה שאיסורו הוא בכלל התערובת].

ובחת"ס יו"ד-צה ד"ה ומענין כתב הביאור בנו"א, דא"א שתערובתן תגרום גם איסור וגם היתר והוא שתי הפכים בנושא אחד.

ובש"ך יו"ד-רצט העתיק טעם התוס' להלכה, אבל בלבוש שם כתב טעם אחר שאין ביטול בכלאים משום דלא שייך ביטול אלא כשנתפשט בההיתר ואבד ממשו מן העולם אבל הכא הרי החוט במקומו הוא עומד בפנ"ע ולא נתפשט בכל ההיתר לא שייך בו ביטול.

ובש"ך תמה ע"ז דהא יבש ביבש בטל ברובא אף שהוא עומד במקומו וה"נ לא ייגרע מיבש?

וכתב בחת"ס יו"ד-פג,פה, ופמ"ג פתיחה להל' תערובות ח"ב פ"ב ד"ה ומידי, דוודאי מודה הלבוש דאיסור בהיתר בטל בכל אופן, אלא דבהיתר בהיתר ס"ל שאינו מתבטל אלא באופן שנתערב בכלל התערובת [וע"ע בחת"ס יו"ד-קא].

וביאור הדברים באר בקה"י-לב היטיב, דביטול יתכן על שתי פנים או שיש התנגדות בין ההיתר להאיסור מכח שהוא אסור והוא מותר, ויש ביטול גם מכח התנגדות במציאות ביניהם, וביטול היתר בהיתר לא שייך אלא משום התנגדות במציאות וזה דוקא אם הוא מעורב היטיב בהחפץ האחר ואבד ממשו, אבל אם הוא עומד לעצמו הרי כל השייכות שלו עם התערובת הוא במה שהוא מספק באיסור את שאר התערובת, וה"מ באיסור אבל היתר בהיתר לא בטיל בכה"ג, עיי"ש.

[וי"ל כ"ז לא מצד דהיתר בהיתר לא בטיל אלא כסברת התוס' שאין כאן סתירה ביניהם כיון שהאיסור הוא בתערובת כולה].

לפי"ז יל"ד עוד, גם לענין ביטול היתר באיסור דדעת הרבה ראשונים ע"ז עג. שא"י להתבטל לההפך להיות איסור [דלא כרש"י והראב"ד שם], ובאר בחי' הרי"מ-ט משום שאין התנגדות ביניהם שהרי ההיתר אינו בא להתיר את האיסור, וי"ל דה"מ ביבש שנתערב אבל בלח שנתערב היטיב שפיר יתבטל, וזה דלא כהמבואר בראשונים ע"ז עג. דאף בלח אינו בטל זב"ז, ובאמת הראשונים שם אתו עלה מטעם אחר דדרך לרבות את ההיתר לכך אינו מתבטל, עיי"ש ברמב"ן ור"ן.

ומ"מ יש מקום לדון לפי"ז דאף לשיטת רש"י והראב"ד שם שהיתר באיסור מתבטל ה"מ בלח אבל ביבש יודו שאין ביטול היתר באיסור.

ועיין בפמ"ג פתיחה לתערובות ח"א ספ"א שהביא ממנח"כ א-א דנקט בפשטות שאין ההיתר נהפך לאיסור, ובח"ג פ"ה ד"ה באופן הביא ד' המ"כ וכתב שהם תלויים בפלוגתת רש"י ותוס' זבחים עח., ומבואר מדבריו דאף לענין יבש הוא כן וכמו שהוכיח ג"כ מד' רש"י זבחים דאיירי ביבש.

**ב. ביאור ד' התוס' לענין בב"ח ודין מעמיד-**

והנה בתוס' הק' ע"ז דא"כ בב"ח שאיסורן ג"כ ע"י עירוב לא יתבטלו זב"ז ואיך מותר בשישים.

ותי':"דשאני בב"ח דגלי קרא בהדיא דבטיל כדאמרינן התם דדרך בישול אסרה תורה", וכ"כ בשו"ת הרשב"א א-רנט.

והנה מקו' התוס' מבואר דכל דבר שאינו בטל ברוב לא שייך בו ביטול בשישים, ודלא כהנובי"ת-נד, ונתבאר במקו"א בשני אופנים, או משום דשישים אינו מועיל אלא על טכע"ק אבל מ"מ אף למ"ד טכע"ק לא"ד צריך ביטול על הצו"ר.

או משום דדין שישים עצמו הוא דין ביטול וכש"כ הגר"ח הל' תרומות וכל שאין בו ביטול ממילא לא שייך בו גם דין שישים עצמו, ואכ"מ.

והנה בפשטות מש"כ התוס' בלשונם 'בטל', הוא לאו בדוקא, ועיין גם בלשון הרא"ש הל' נדה לא הזכיר לשון זה רק דגזיה"כ דבעי דרך בישול.

וכן האריך ביד יהודה צח-א הביא מש"כ סט-סג-יא דבב"ח לאו מתורת ביטול ברוב הוא כלל, ועפי"ז באר ד' רש"י צז: דמהני קפילא בב"ח דתלי בטעם בפועל ולא דין שיעור [ולעיין עם הט"ז צח-יא שנתבאר במקו"א].

וכ"נ ברעק"א-רז עיי"ש שדן באורך מ"ט אסור לערב בשר בשישים חלב והרי לאו מתורת ביטול אתינן עלה וכש"כ התוס' ע"ז הנ"ל, ועיין ביד יהודה מש"כ בזה דגזירת אין מבטלין איסור אינו דוקא בדבר שיסודו מתורת ביטול, ואכ"מ.

אבל בתויו"ט ריש שקלים הק' למה לא נילף מבב"ח לכל דוכתא דהיתר בהיתר לא בטיל, ומשמע דנקט דגדר גזיה"כ דבב"ח הוא דהיתר בהיתר בטיל, ומתורת ביטול אתינן עלה, והו"ד בחת"ס יו"ד-פג,פה,צו, או"ח-קז, ולפי"ד אתי לשון התוס' כפשוטו.

ודעת התויו"ט הוא חידוש דבפשוטו הרי סברת התוס' מבוארת שלא שייך ביטול כלל בדבר שכל איסורו הוא מכח התערובת, א"כ לא מסתבר להעמיד הפסוק דמטעם ביטול הוא, וצ"ע.

וביד יהודה כתב להוכיח כדבריו ממש"כ הראשונים קטז: במעמיד חלב בעור בהמה שכל שאין בו בנו"ט לא נאסר מתורת בב"ח, אבל במעמיד בעור של נבילה וכה"ג שהוא דבר איסור הרי דבר המעמיד לא בטל ורק לענין בב"ח שרי, וע"כ הביאור שעיקר ההיתר של בב"ח לאו מטעם ביטול רק משום דלאו דרך בישול הוא.

אבל עיין בתוס' צט: הוכיחו בתו"ד שמעמיד שפיר בטל אף בכל איסורין שהרי מצאנו כן לענין בב"ח שבטל, ומבואר דבריהם שאין לחלק בזה, ודלא כהרימ"ג שהביאו הראשונים קטז:.

ויל"פ דעתם ע"ד התויו"ט דס"ל דבב"ח נמי מתורת ביטול הוא.

עוי"ל כוונתם שהרי כבר הק' האחרונים ע"ד הרימ"ג דנהי דמעמיד של בשר בחלב בטל ואינו יוצר בב"ח, אבל מ"מ תיקשי שהרי העור בולע קצת מהחלב ונאסר ותו הו"ל ככל איסורין ונימא דמעמיד לא בטל, וכה"ק בתורי"ד ע"ז לה: ע"ד הרימ"ג ולכך הוכיחו שפיר לכל איסורין, אבל גבי בב"ח מודו שאין בו דין מעמיד.

[עוד יתכן לומר דקשיא להו לתוס' מתורת איסור דרבנן שאסרו צונן בצונן וא"כ ייאסר מעמיד מטעם איסור זה דלא שייך בו ביטול וכשה"ק בתשובת רעק"א-רז.

ורעק"א תי' דלא גזרו אלא היכא שיכול לבוא לידי איסור וכדמוכח ענין זה מד' הרמב"ן גבי נ"ט בר נ"ט, אבל לשיטת התוס' שם אינו מוכרח כן ולטעמייהו י"ל שפיר כן.

וס"ל לתוס' דכלפי האיסור דרבנן לעולם אתינן עלה משום ביטול וכלפי האיסור דרבנן שהוא במעשה האכילה שפיר מהני ביטול, וכש"כ בחי' הגר"ח עהש"ס לענין איסור במעשה הלבישה של כלאים דכיון שאין איסורו מכח התערובת שפיר מהני ביה ביטול.

וע"ז נתקשו התוס' א"כ דבעי ביטול כלפי האיסור דרבנן במעמיד למה מותר, וכבר נתקשה בזה בשער"י ג-כא בסופו, ולהאמור יל"פ דדעת התוס' כן ולכך הוכיחו שאין איסור מעמיד אף בכל איסורין אבל לשיטת שא"ר שנקטו דבשאר איסורין יש דין מעמיד צ"ע קו' זו ועיין בשער"י משכ"ב, וע"ע לקמן בכל נידון זה].

ומיהו בעיקר הענין יל"פ דאף לשיטות שאין מעמיד גבי בב"ח אין הטעם כש"כ ביד יהודה דבעי דרך בישול דוקא ואי"צ ביטול גבי בב"ח.

וי"ל באופ"א, עיין ט"ז או"ח תמב-ד הק' מעמיד בחמץ למה לא מתבטל והרי הוא היתר קודם זמנו, והוי כבב"ח, ומבואר בקושייתו דנקט דטעם בב"ח שאינו בטל אין עיקרו משום דרך בישול אלא דבהיתר לא שייך דין מעמיד וה"נ בב"ח שהוא היתר בהיתר לא שייך בו דין מעמיד ורק בדבר האסור שייך מעמיד.

ותי' הט"ז שם קצת סתום, ועיין בפמ"ג שם ובמקו"ח שם דבאמת בתי' נקט דשאני בב"ח דדרך בישול אסרה תורה אבל בחמץ אף שהוא היתר י"ל מעמיד לא בטל.

אבל ביד יהודה שם כבר העיר שהוא דוחק בכוונת הט"ז, רק משמע סברתו דכיון דחמץ שמו עליו לכך מעמיד לא בטל ושפיר חו"נ, וכענין איסורא בלע שכתבו הראשונים בכ"ד.

וע"ע במהרי"ט יו"ד-ג ג"כ מבואר הטעם דלא אמרינן ביה מעמיד משום דהיתר שאני, ועיין יד יהודה שם ובסי' פז-כא, ועדיין הענין צ"ב בסברא.

ובפשוטו למדנו מד' התוס' ע"ז למהלך היד יהודה שדין בב"ח אינו תלוי בדין שיעור ביטול רק הכל תלוי בטעם, וע"ע בט"ז צח-יא דטעם אחר שישים אינו אוסר בב"ח ונתבאר במקו"א.

וע"ע בש"ך צב-ח דנקט שמצטרפים כמה קדירות אף לענין בב"ח, וצ"ע שהרי אינו מתורת ביטול רק משום דלאו דרך בישול הוא, ואולי שאני התם דאיירי לענין חנ"נ, וצ"ע, ונתבאר עוד במקו"א.

**ג. איסור דרבנן של צונן-**

בעיקר ד' התוס' ע"ז נתקשה ברעק"א היאך כתבו דדרך בישול בעינן והרי אסרו רבנן גם צונן בצונן, וא"כ בשר שנתערב בשישים חלק ייאסר לכה"פ מדרבנן דכיון שלא שייך בו ביטול וכל ההיתר משום דלאו דרך בישול הוא הרי מדרבנן אסרוהו אף שאינו דרך בישול?

וכתב רעק"א שלא אסרו רבנן היכא שאינו דרך בישול אלא משום שמא יבשל וייאסר, אבל הכא שאין בו שישים הרי גם אם יבשל לא ייאסר וכה"ג לא גזרו.

עוי"ל דהנה יש לחקור בגדר האיסור שאסרו רבנן צונן בצונן אם עיקרו הוא שגם בכה"ג האיסור הוא מכח התערובת בב"ח אלא שאמרו דלא בעי דוקא דרך בישול ואף בצונן נמי אסור.

או די"ל דאיסור דרבנן הוא איסור אחר על מעשה אכילת בב"ח יחדיו.

והנה מצאנו וודאי שאסרו רבנן את המעשה אכילה, שהרי אסרו לאכול בב"ח יחד אף שאינם מעורבים כלל [ודוחק לומר שהוא מכח התערובת שמתערב בפיו].

ונראה די"ל דאף מה שאסרו צונן בצונן אינו גזירה נוספת לאסור את התערובת אלא שהוא מתורת איסור אכילת בב"ח יחד.

ולפי"ז נראה לומר דבדין איסור זה שאסרו רבנן שלא מכח התערובת בזה וודאי שייך שיהיה בו ביטול, שאין איסורו בתערובת אלא במעשה אכילת שניהם ויש להתיר ע"י ביטול.

וכעי"ז מבואר גם בחי' הגר"ח עהש"ס לענין כלאים, עיי"ש שנקט דבכלאים נמי מלבד האיסור שיש על הבגד יש איסור נוסף על לבישת צו"פ יחדיו, ועיי"ש שכתב דלענין איסור זה וודאי שייך ביטול שאין החפצא של התערובת אסורה, וה"נ י"ל לענין בב"ח וסרה קו' רעק"א.

ודעת רעק"א נראה שהאיסור של צונן בצונן הוא מכח התערובת ואינו ענין להאיסור אכילה שאסרו לאכול יחד והוא איסור נוסף.

ובעיקר חקירה זו בגדר האיסור של תערובת צונן מדרבנן אם הואאיסור תערובת או משום מעשה האכילה של שניהם יחד, יש לדון בזה שני נפק"מ:

א. למאי דקי"ל דבשר עוף נמי אמרינן ביה חנ"נ ואף שאין בו איסור תורה ודלא כשיטת הר"מ, היאך הדין בתערובת צונן בצונן שהוא איסור דרבנן אם אמרינן ביה חנ"נ, ואם נימא שהוא איסור על התערובת שפיר י"ל חנ"נ אבל אם הוא איסור על מעשה האכילה וודאי ל"ש חנ"נ, ועיין בש"ך פז-ל שאין אומרים חנ"נ בזה לדעת ר"א דאין חנ"נ אלא בב"ח, ומשמע בזה דלא אסרו חז"ל את התערובת רק את מעשה האכילה.

ב. עוד נפק"מ באיסוה"נ מבב"ח של תערובת צונן שאסור מדרבנן, היאך הדין באופן שיהנה רק מן החלב או רק מהבשר שאם האיסור חל בכל התערובת וודאי אסור, אבל אם האיסור הוא במעשה אכילת שניהם הרי בכה"ג שאינו נהנה אלא מאחד שפיר שרי.

אבל לפי"ד נמצא חידוש גדול לדינא דמעמיד ייאסר בב"ח לכה"פ מדרבנן שהרי לכה"פ יש לאוסרו מתורת צונן בצונן ובעי ביטול ומעמיד לא בטל, והרי בראשונים התירו מעמיד בב"ח גם מדרבנן, וצ"ע.

ולעיל נתבאר שיל"פ כן בכוונת התוס' שהוכיחו מבב"ח לכל מעמיד אף בשאר איסורין, אבל לשיטת שא"ר צ"ע.

ובשער"י ג-כא עמד בקו' זו עיי"ש מש"כ לתרץ דדוקא אם אוכל בשר נפרד מהגבינה אסור שעושה אכילה בשניהם, אבל אם החלב עצמו קיבל טעם בשר שאינו עושה אכילה בשניהם שרי, ואין להקשות דמ"מ ייאסר עם עוד חלב אחר דהוי כחוכא, וצ"ע בכ"ז, ועוד נתבארו עניינים אלו בכ"ד.

עוי"ל עפמש"כ לעיל דמעמיד בב"ח דבטל אינו משום דדרך בשול בעינן אלא דאין מעמיד אלא באיסורין ולא בדבר היתר.

ובעיקר ענין זה נתבאר עוד בד' הרי"ף לענין ריחא מילתא באורך, ובגדר בב"ח בסוגיא דנ"ט בר נ"ט.

**ד. בד' הג"א לענין עוף-**

בהג"א חולין ח-ב כתב דבשר עוף בחלב בטל ברוב דכיון שאינו אלא מדרבנן לא החמירו בו להצריך שישים.

והק' רעק"א מד' התוס' סה: דל"ש ביטול ברוב בב"ח וכל היתרו משום דלאו דרך בישול הוא א"כ היאך נתיר עוף ברוב?

ולד' התויו"ט י"ל קצת דבאמת עיקר גזיה"כ קמ"ל דבב"ח בטל שפיר, וממילא שייך בו גם ביטול ברוב.

[ואולי י"ל באופ"א מחודש, דבאמת באיסור דרבנן של עוף לא אסרו את התערובת רק מעשה האכילה של שניהם יחד, ובזה שייך ביטול, אבל צ"ע מה"ת לומר כן ואולי מקור לזה מד' הר"מ שאין בו חנ"נ אבל לא קי"ל כן], ובעיקר ד' הג"א נתבאר עוד בדין נשפך באיסור דרבנן.

**ה. ביאור תי' התוס' לאביי קח.-**

והנה עיקר תי' התוס' צ"ב דהא מבואר בגמ' חולין קח. דאביי הוכיח מבב"ח דטכע"ק דאורייתא דאי חידוש הוא א"כ אף בלא טעם ייאסר, ורבא דחי דלעולם חידוש הוא ומ"מ בשאינו נו"ט אין איסור דדרך בישול אסרה תורה.

וצ"ב דלכאו' תי' התוס' אינו אלא לדעת רבא אבל לאביי לא אמרינן דרך בישול אסרה תורה וא"כ הדק"ל היאך שרי ע"י ס' והא אין כאן ביטול ברוב?

וכבר תמה בזה בשו"ת רעק"א-רז ותי' דאביי ס"ל דאף היתר בהיתר בטיל ברוב, ועיי"ש שתלה זה במחלוקת אביי ורבא לטעמייהו.

[וקצת דוחק הוא בגמ' קח. למה הוצרך רבא לדחות ד' אביי משום דרך בישול אסרה תורה ולא אמר בפשטות דלשיטתו ע"כ לאו מטעם ביטול בס' הוא דל"ש ביטול ברוב כלל בהיתר בהיתר].

וי"ל בזה דבר חידוש, ושו"ר כן בחמד"ש-יג, וזה לפמש"כ במקו"א שעיקר הטעם דמלבד שישים בעי נמי ביטול ברוב הוא משום ביטול הצו"ר, א"כ י"ל דכל דין צו"ר שייך רק בשאר איסורים שהוא חפצא של איסור אסרה תורה גם את הצו"ר, אבל בב"ח הרי כל האיסור הוא בתערובת של בישול דוקא וכל העירוב הוא במה שקבל הבשר טעם חלב, ובזה וודאי יהני ס' אף בלא ביטול ברוב, דמה שהצו"ר מעורב אינו נותן דין בב"ח.

[ויותר יש לבאר דעיקר איסור צו"ר הוא מתורת יוצא מן האיסור, ובהיתר לא שייך זה, וזכרוני זברא זו מד' היד יהודה לענין נ"ט בר נ"ט שהותר דוקא בב"ח ולא באיסור, ונתבאר בסוגיא שם].

וזהו שאמרו התוס' דאף לאביי דרך בישול אסרה תורה ואין איסור במה שמוערבים בב"ח בחומר שלהם רק כל האיסור הוא במה שיש בבשר טעם חלב וכן להיפך, וא"כ שפיר אתי תי' התוס' אף לדעת אביי.

ועיי"ש בחמד"ש שהעמיס כן בד' התוס' ובפסקי תוס' שם.

וע"ע מש"כ עפי"ז לדון בסוגיא דזרו"ב בביאור הגמ' קח. ובשיטת רש"י, ואכ"מ.

בד' רעק"א-רז בדין אין מבטלין איסור לכתחילה גבי בב"ח, נתבאר במקו"א.