מכשירין לדעת הרמב_ם - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

עיקר הדרך בסוגיית הגמ' בדכ"ב. לדעת הרמב"ם, דלר' יהודה הותרו כל מלאכות, ולרבנן לא הותרו רק מלאכות דאוכל נפש, עי' כן בראש יוסף שם.

ועיי"ש מש"כ עוד בביאור דעת הרמב"ם בענין זה, ואכמ"ל.

א] יל"פ ע"ד דבריו בע"א, דלדעת רבנן לא הותרה אלא מלאכת אוכ"נ, אך מלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ לא הותרה לצורך אוכ"נ, דהצורך אינו מתיר רק מלאכה שהיא מלאכת אוכ"נ, אך לדעת ר' יהודה דמכשירין מותרין אף שאר מלאכות מותרות כל דהוו לצורך אוכ"נ, וע"כ לדעת ר' יהודה גם כיבוי שרי, ולדידן כיבוי אסור אף בדהוי לצורך אוכ"נ ממש.

וזה נ' בפסק הרמב"ם בדין מכשירין דהמ"מ כתב דפסק דלא כר' יהודה, וצ"ע ממש"כ פ"א ה"ח, ולהנ"ל ניחא, דהתם איירי במלאכת אוכ"נ, והיא הותרה גם לצורך מכשירין, ואי נימא דהרמב"ם מתיר משום מתוך אף שלא לצורך כלל, פשיטא דאף מכשירין מותרין, ואף אם התם אסור מדרבנן י"ל דבמכשירין לא אסרו, וכל עיקר פלוגתת רבנן ור' יהודה הוא במלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ, דלר' יהודה שרי כל מלאכה לצורך אוכ"נ, ולרבנן רק מלאכת אוכ"נ מותרת.

והנה הי' מקום לומר דהא דמלאכת אוכ"נ מותרת לצורך מכשירין ל"ב בזה לדינא דמתוך, אלא היינו דמודו רבנן דצורך מכשירין חשיב כצורך אוכ"נ, ואך שאי"ז מלאכת אוכ"נ, ובמלאכת אוכ"נ יש להתיר אף מכשירין, אך ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ה דמתני' פ"ק דמגילה כב"ש דלא אמרי' מתוך, והרי שפירש למתני' דלאו היינו שלא הותר אלא מלאכת אוכ"נ, אלא לא הותר רק לצורך אוכ"נ, והרי להדיא דלב"ש לא הותר מלאכת אוכ"נ לצורך מכשירין, ובע"כ דכל הא דלדידן שרי הוא מדינא דמתוך.

ומקור לד' המ"מ דהרמב"ם לא פסק כר' יהודה נ' ממה שלא הזכיר הרמב"ם בכל ההלכות להך דינא דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, ורק בפ"א ה"ח הזכיר לזה דומיא דאוכ"נ עצמו, ואין נ' שנאמר בזה דין מה"ת במכשירין, ולד' המ"מ ניחא.

גם יש להביא מקור לזה ממה שלא הביא הרמב"ם לדינא דסכין שנרצף דשרי לדעת ר' יהודה, וע' יש"ש מש"כ לישב בזה, ובדינא דגריפת תנור הגם שהביאו הרמב"ם, אך במ"ב הביא מס' בינה לעיתים דמכוון הרמב"ם שם הוא לדין טלטול מוקצה, אך גריפת תנור דתלי בפלוגתייהו היינו בתנור חדש דאית בי' משום תיקון מנא, או משום כיבוי הגחלים, וזה באמת לא התיר הרמב"ם.

ואי דתיקשי דמ"ט לא הזכיר הרמב"ם בפירוש דמכשירין אסורין, נ' דמלבד די"ל דזה נכלל בכל הדינים בפ"ד שאסר הרמב"ם במכשירין, גם לפי הנ"ל כתב כן הרמב"ם להדיא שכתב דשאר מלאכות אסורין אף בשעשאן לצורך אכילה, ולמש"נ הרי בזה הוא עיקר הפלוגתא, ופסק הרמב"ם כרבנן, ודו"ק.

וי"ל עוד עד"ז, דבאמת פלוגתת ר"י ורבנן הוי אף במלאכת אוכ"נ, ואך דלהלכה קי"ל כר' יהודה במלאכת אוכ"נ דשריא אף לצורך מכשירין, ואילו בשאר מלאכות קי"ל כרבנן דשרי, והיינו כמש"נ במק"א דיש בזה ב' נידונים.

חדא, דלא הותרה רק מלאכת אוכ"נ, ועוד דלא הותר אלא לצורך, ולרבנן מכשירין לא חשיבי מלאכת אוכ"נ, וגם במלאכת אוכ"נ לא חשיבי מכשירין כצורך, ור' יהודה ס"ל דמכשירין חשיבי כמלאכת אוכ"נ וגם חשיב זה כצורך, ואנן קי"ל כר' יהודה דמכשירין חשיבי כצורך, ולא קי"ל כוותי' בהא דס"ל דמהני מכשירין לחשבו כמלאכת אוכ"נ.

וזהו הא דתלי הסוגיא בדכ"ב. דין כיבוי בפלוגתת ר"י ורבנן, וכמו שפירש הנצי"ב, והיינו דלר' יהודה הותרה כל מלאכה אף שאינה מלאכת אוכ"נ, ולרבנן רק מלאכת אוכ"נ מותרת.

והיינו דלר' יהודה דאף מכשירין מותרין, ודאי דמכשירין לא משוי לה כמלאכת אוכ"נ, ובע"כ דכל מלאכה מותרת לצורך אוכ"נ, אם א"א מאתמול, וע"כ אף כיבוי מותר, אך לרבנן רק מלאכת אוכ"נ מותרת, וע"כ כיבוי דאינו מלאכת אוכ"נ אסור.

ולפ"ז א"צ לומר בכל הסוגיא דהוי זה כמכשירין, אלא אף אם הוי זה כגוף אוכ"נ נמי תלי בפלוגתא דר"י ורבנן, דלרבנן כיבוי אינו מותר כלל לצורך אוכ"נ, כיון שאינו מלאכת אוכ"נ.

וזהו מש"כ הגר"א בדעת הרי"ף והרמב"ם דכיבוי לא הותר כלל לצורך אוכ"נ, והיינו כדברי המ"מ דכיבוי לא הותר כלל לצורך אוכ"נ, וכמש"נ הטעם בזה, דבזה קי"ל כרבנן.

ל' הרמב"ם פ"ד ה"ב, אע"פ שהותרה הבערה ביום טוב שלא לצורך אסור לכבות את האש אפילו הובערה לצורך אכילה, שהכבוי מלאכה ואין בו צורך אכילה כלל, וכשם שאין מכבין את האש כך אין מכבין את הנר ואם כבה לוקה כמי שארג או בנה, עכ"ל, וזה כמש"נ, דמלאכת כיבוי לא הותרה כלל לצורך אכילה, כיון שהיא מלאכה שאין בעצמה צורך אכילה, וע"כ אף אם עשאה לצורך אכילה לוקה, וזהו שדימה לאריגה או בנין דג"כ לא הותרו, משום שאינם מלאכות אכילה.

אמנם צ"ע בזה בדין מוגמר שכתב הרמב"ם דאסור משום מכבה, והרי דיש בזה משום כיבוי, ואפ"ה התיר עישון פירות ודימה ד"ז לבשרא אגומרי, ונ' מזה דגם כיבוי הותר לצורך אוכ"נ, ואך דסתמא דמילתא אין בו צורך אכילה, אך כל שיש בו צורך אכילה שרי, וצ"ע בזה.

ושו"ר בהשגות הרמ"ך שפירש בד' הרמב"ם כגיר' הרי"ף, ובבשרא אגומרי ליכא כיבוי, ולפ"ז שפיר ניחא מש"נ, וצ"ל לפ"ז דהא דבמוגמר אסור משום מכבה אי"ז אלא מדרבנן, וע' העמ"ש שכתב כן, דהוי זה כיבוי שלא כדרך, ולא התירוהו אלא לצורך אכילה.

הרמב"ם לא הביא לדינא דאינו שוה לכל נפש, ואמנם הביא לאיסור מוגמר אך לא פירש טעם האיסור, ולא נזכר בכל דבריו איסור זה.

ויל"פ דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהיכא דהותר משום מתוך הותר לגמרי, והיכא דלא הותר משום מתוך לא הותר אלא לצורך אכילה, ובצורך אכילה י"ל דחשיב בכל גווני כשוה לכל נפש, וכדעת הרמב"ן ודעימי', וע"כ לא משכח"ל להך דינא, אך אכתי משכח"ל ברחיצה כל הגוף, אך י"ל דס"ל דרחיצת כל הגוף היא שוה לכל נפש, וכדעת הרמב"ן.

אך נ' עוד, דלדעת הרמב"ם אין מקור לזה, דכל קו' הגמ' היא דמ"ט לא התירו מוגמר משום דין מתוך, אך בל' הרמב"ם מבו' שהטעם בזה הוא משום איסור כיבוי, והיינו דאזיל לטעמי' דכיבוי לא הותר לצורך אוכ"נ, ואפי' אי נימא דהותר לצורך אוכ"נ, מ"מ לא אמרי' בי' מתוך, וד"ז מפורש ברמב"ם פ"א ה"ד דאף אי נימא דלא כהמ"מ ולצורך אכילה אינו לוקה, הא מיהת מפורש ברמב"ם דלשאר צרכים ה"ה לוקה, וז"ב, וכ"נ גם בד' הרמב"ם פ"ד ה"ב, וע' שעה"צ סימן תק"ז שהביא לד' הרמב"ם אלו.

אגב ילה"ע בד' שעה"צ שנקט דטעמא דהרא"ש דהתיר לגרוף תנור וכו' ולא התיר אם רק יחרך הפת, הוא כמש"כ הב"ח דבכיבוי לא אמרו מתוך, וכתב עפי"ז דלמשמעות הרשב"א דאמרי' מתוך בכיבוי יש להתיר בזה, ותמוה שהרי הרא"ש גופי' כתב בדכ"ב. כד' הרשב"א דאמרי' מתוך בכיבוי, ואפ"ה אסר לגרוף לצורך יפוי הפת, וא"כ מהיכ"ת דהרשב"א יחלוק ע"ז, וצ"ע בזה.

ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דלא שרי במוגמר, ולא משום דאי"ז שוה לכל נפש, אלא משום דאי"ז צורך אכילה, ובזה לא הותר כיבוי, ואי נימא דכלל לא הותר כיבוי, והיתר עישון פירות הוא שהתירו לצורך אכילה, הרי דמה"ט הוא דבמוגמר לא התירו, דלא התירו חכמים אלא לצורך אכילה ממש.

ומה"ט הוצרך הרמב"ם לפרש במוגמר שהוא להכשיר הפירות לאכילה, דאל"כ לא הי' מקום להתיר בזה, כיון דמלאכת כיבוי לא הותרה עכ"פ בשאינה לצורך אוכ"נ.

אך לדעת ש"ר נ' מוכח דאמרי' מתוך בכיבוי, דאל"כ מ"ט דמ"ד דשרי במוגמר, הרי לא אמרו מתוך בכיבוי, גם מאי פריך בכתובות דיהא מותר לגמר, הרי במוגמר יש לאסור גם משום כיבוי, ואולי מכוון הגמ' שיהא מותר לעשות מוגמר ע"ג כלי חרס, דלי"ב משום כיבוי, והרי הגמ' איירי להדיא רק על איסור הבערה, וע"כ שפיר י"ל דאיירי בכה"ג דלי"ב משום כיבוי, אך אי"ז מתישב למש"כ הראשונים דע"ג כלי חרס לי"ב גם משום הבערה, ורק לדעת רש"י דאית בי' משום הבערה ואך דהוי כלאח"י שפיר י"ל דע"ז קאי הגמ', אך אכתי ה"ז דוחק.

אך באמת לד' התוס' ניחא טפי, שהרי דעתם דהוי הבערה גמורה ואך שהותרה שלא לצורך כלל, וע"ז קאי הגמ' בכתובות.

עי' רשב"א דאף דהותרה הבערה לבטלה, מ"מ לצורך מלאכה ה"ה אסורה, וזה חידוש, והיינו דהתירא דהבערה לבטלה הוא דאין עלי' חשיבות מלאכה כל שעושה אותה לבטלה, אך לצורך מלאכה גרע.

עי' ט"ז סימן תק"ז וסימן תקי"ד שפירש בד' הרא"ש, דלעולם מכשירין מותרין לר' יהודה אף דאפשר בע"א, וע"כ התיר בעישון הקדירה וכו', ומה שאסר בגריפת התנור הוא משום איסור מוקצה דבזה לא התירו רק הנצרך לשמחת יו"ט.

ועפי"ז פירש דלעולם יש בגריפת התנור גם משום תיקון מנא, ואך דזה מותר לצורך יפוי הפת, והא דגריפת גחלים לא הותרה לצורך תיקון הפת, הוא משום דבכיבוי לא אמרו מתוך, עכ"ד.

אך לכאו' אין דבריו מתישבים עם ד' הרא"ש המפורשים דאמרי' מתוך בכיבוי, גם צ"ע אם אמרי' מתוך בתיקון מנא, שלא מצינו שהותר לצורך אוכ"נ, אך י"ל בע"א דתיקון מנא אינו אסור אלא מדרבנן, והתירוהו לכל צורך הגוף, אך אי"ז מתישב עם הא דתלי לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, וצ"ע בזה.

מאירי שבת קל"ד., והכבוי אסור אף לצרך אכל נפש זו היא שטת גדולי הפוסקים והם גורסים מאי שנא מבשרא אגומרי התם ליכא כבוי הכא איכא כבוי, עכ"ל.

ובפשוטו נ' שהטעם בזה הוא ע"ד הרא"ה דהוי זה מלאכת סילוק, וע"כ לא הותר זה לצורך אוכ"נ.

ובד' רש"י דכ"ב. דכיבוי לא הותר ביו"ט, נ' דאין כונתו דגם לצורך אכילה לא הותר, שהרי הך ברייתא קאי בשבת, אלא כונתו על ההיא עובדא, ואזיל לטעמי' דמתוך מתיר גם שלא לצורך, וע"ז כתב דכיבוי לא הותר ביו"ט, אך כיבוי לצורך אוכ"נ ודאי הותר, כדחזי' לדעתו בעישון פירות ובבישרא אגומרי, ומשמעות סוגיית הגמ' בדכ"ב., וז"פ.

העמ"ש ביאר לדעת הרי"ף והרמב"ם דזהו טעמא דמ"ד דע"ג חרס מותר, דס"ל דלי"ב משום הבערה, שהותרה אף שלא לצורך, ולפמש"נ י"ל גם שאף אם שלא לצורך אסור, מ"מ היא מותרת גם לצורך שאינו שוה לכל נפש.

אך באמת יותר פשוט כד' המ"מ דהבערה והוצאה מותרין אף שלא לצורך, ולא מצינו דאסרו לצורך גויים וכלבים בהבערה והוצאה, עי' בכל ל' הרמב"ם, ובזה ניחא המנהג שהיו מוציאין לצורך גוי, וע' בפוסקים בזה.

עוד כתב והביא כן מס' בינה לעיתים, דלר"ה לטעמי' דבעי עירוב תבשילין להבערה, ובע"כ שלא הותרה שלא לצורך, שפיר פרכי' ולימא מר מפני שמבעיר.

ממש"כ הרמב"ם לבאר מ"ט התירו הוצאה הגם שאפשר מערב יו"ט, נ' דעתו דאין חילוק בדין מתוך ביניהם, אך י"ל דכיון דהאיסור הוא כדי שלא ישאיר דברים ליו"ט, אין לחלק ביניהם, ובפרט משום שאסרו מדרבנן להוציא אבנים, וצ"ע ומאידך ממה שהוצרך הרמב"ם לפרש טעם היתר רחיצה וסיכה דהוא משום שהן בכלל אכילה, יש ללמוד דבבישול לא אמרי' מתוך, ולא הותר אלא לצורך אכילה.

ויש להוסיף עוד משה"ק התוס' בכתובות דאטו לא ידע לדינא דמתוך, ולדעת הרמב"ם ניחא, דרק בהוצאה והבערה אמרי' מתוך, אך אי"ז מתישב, שהרי הוא קאי על הבערה, אך העמ"ש ביאר דלדידי' י"ל דהאיסור הוא משום כיבוי שלא הותר, אך לדידן הי' לנו להתיר גם כיבוי דרבנן, מתוך שהותר לצורך אוכ"נ, שהרי מדינא דמתוך הותרו כל המלאכות לצורך אוכ"נ.

וממה שלא פירש הטעם לה"ט בהדלקה לחימום אלא בבישול לרחיצה וסיכה, נ' דהוא משום דבהדלקה אמרי' מתוך ול"ב לה"ט ובפרט להמ"מ דשרי אף שלא לצורך, אך גם אם בעי' צורך מ"מ ל"ב להא דרחיצה וסיכה הוו בכלל אכילה, ורק בבישול לצורך רחיצה וסיכה הוצרך לה"ט משום דלא אמרי' בהו מתוך, וזה דלא כמש"כ השעה"צ בדעתו דחימום גרע ואינו בכלל הנאת הגוף, וזה צ"ע מסוגיא דגמ' דמבו' די"ל להיפך.

אמנם באמת בד' הרשב"א בדכ"א: נ' כן, דבחימום מים לרחיצה ל"ב להתירא דמתוך, ורק בהדלקה בעי' לטעמא דמתוך, עיי"ש, ואשר ע"כ לא הק' רק מברייתא ולא ממתני', דבמתני' י"ל דהטעם אינו משום מתוך, אך כיון דחזינן בברייתא דב"ש פליגי ע"ז, בע"כ דהא דשרו ב"ה הוא משום מתוך.

אך הדבר תמוה, דהגם דבברייתא חזינן דב"ש פליגי בזה, מ"מ כ"ה דבמתני' פליגי ב"ש וב"ה בחימום לרחיצה אי הוי בכלל אוכ"נ, ה"נ יל"פ דפליגי בהדלקה, ומנלן דטעמא דב"ה הוא משום מתוך, וצ"ע בזה.

ואשר ע"כ נ' דבאמת לא מסתבר כלל למימר דפליגי אם הוי זה בכלל אוכ"נ, ואך דבמתני' יל"פ דטעמא דב"ה הוא משום דראויין הן לשתי' וכמש"א בירושלמי לחד לישנא, ואי"ז כלל מדין מתוך.

אך א"כ קשיא דגם בהדלקה יל"פ דהטעם הוא משום דראוי לבשל עליו, וצ"ע בכ"ז.

והאמת נ' במכוון הרשב"א, דאה"נ מש"כ מתחילה דמהכא שמעינן דפליגי במתוך, הי' יכול להעמיד לזה על מתני', אך משה"ק על ר' יוחנן הוא רק מן הברייתא, דבמתני' לא שמעי' דאמרי' מתוך בהבערה, דבחימום י"ל דלא איירי במבעיר לצורך זה, ובהדלקה י"ל דאף ב"ש מודו דהוי כאוכ"נ, ואך מברייתא דחזינן דב"ש אסרו ובע"כ דאי"ז כאוכ"נ, ומדשרו ב"ה שמעינן דאמרי' מתוך בהבערה, וז"ב בדעתו.

הרשב"א כתב בעבוה"ק דהאיסור במוגמר הוא משום הולדת ריח, וצ"ע מ"ט לא אסר משום כיבוי והבערה, ובכיבוי י"ל דיש מקום להתיר כדעת הרי"ף דבשרא אגומרי ליכא כיבוי, ובהבערה י"ל או כדעת הרמב"ן דכיון שאינו מכבה אינו מבעיר, אשר זה צ"ע דהרי מבעיר הבשמים, או דכיון שכתב הרשב"א לעיל בנר של בטלה שהבא להדליק אין מונעין אותו, ה"נ אין לאסור מוגמר מה"ט, וכמש"כ כן התוס' בדכ"ג., אך הרשב"א גופי' בחי' לא כתב כן, אלא לצורך מלאכה אחרת גרע, וצ"ע בזה.

קרית ספר הלכות יום טוב פרק א, וכל שאין בהן צורך אכילה ככתיבה ואריגה אסור מדאוריתא אפילו עשאן לאכילה דלא התירה תורה אוכל נפש אלא מה שהוא רגיל לעשות לצורך אוכל נפש כאפיה ובישול ומכל מקום נראה דאינו לוקה מדאוריתא דלאו בכלל מלאכת עבודה הוו כיון דעשאן לצורך אכילה וכן נראה מלשון הרב ז"ל שכתב כל מלאכה שחייבים עליה בשבת אם עשה אותה ביו"ט שלא לצורך אכילה לוקה חוץ מההוצאה וגו' דמשמע הא אם עשאם לצורך אכילה לא לקי ודלא כבעל מגיד משנה דכתב דלקי

קרית ספר הלכות יום טוב פרק ד, אין מעשנין בקטרת בי"ט מפני שהוא מכבה דלאו שוה לכל נפש הוא אלא למעונגין

קרית ספר הלכות יום טוב פרק ד, ואין משחיזין את הסכין במשחזת שלה לפי שהוא עושה כלי ואף על גב דהוי לצורך נפש עבד להו אסור דהוו מכשירין שאיפשר לעשותם מערב יום טוב וכתיב הוא לבדו יעשה לכם ודרשינן ולא מכשיריו

לחם משנה הלכות יום טוב פרק ג, עוד אמרו שם בפרק ר"א דמילה למעלה מזה א"ל אביי לרב יוסף מאי שנא מבשרא אגומרי פירוש שצולין אותו ביו"ט אע"ג דמכבה א"ל התם לא אפשר הכא אפשר ע"כ. נמצאת מכאן תשובה גדולה לה"ה ז"ל במה שכתב פרק ראשון שדעת רבינו ז"ל שכיון שבקצירה אין הפסד אע"ג דבקצת ממנה יש הפסד לא פלוג רבנן ומשום הכי אסרו תלישת ירק אע"ג דלא אפשר שיהיה נכלל בכלל הקצירה, והשתא קשה דא"כ בשרא אגומרי אע"ג דלא היה אפשר לנו לאסור כיון שהכיבוי נאסר כמו שכתב רבינו ז"ל בפרק שלאחר זה וכשם שאין מכבין את האש כן אין מכבין את הנר ואם כבה לוקה א"כ ראוי לנו לאסור בשרא אגומרי אע"ג דאפשר כיון דמלאכת הכבוי נאסרה אע"ג דמכבה כלאחר יד הוא מ"מ ראוי לאסור כמו תלישת ירק כלאחר יד שאסור משום שנאסרה הקצירה. ועוד קשה ממה שכתב רבינו ז"ל ואם כבה לוקה כיון דהותר מלאכת הכבוי לצורך אכילה דהיינו בשרא אגומרי וגם לגרוף את התנור כמו שכתב הרשב"א ז"ל לעיל בפרק זה. א"כ נימא מתוך שהותר הכבוי לצורך הותר נמי שלא לצורך. ויש לומר דבשלמא בתלישת ירק אמרינן דכיון דנאסרה קצירה שהיא לצורך אכילה נאסר תלישת ירק אע"פ שהוא לצורך אכילה משום דלא פלוג רבנן אבל לא נאסור בעבור כן דמשום שנאסר כבוי שלא לצורך יאסר כבוי לצורך דלא שייך לומר אהא לא פלוג רבנן כיון שהם שני ענינים חלוקים דהאי לצורך והאי שלא לצורך דבשלמא בשהכל לצורך אמרינן לא פלוג וכן אין ראוי לומר מתוך שהותר כבוי דלא הותר הכבוי לגמרי אלא כבוי כלאחר יד ומשום הכי לא שייך לומר מתוך: אחרי כתבי [זה] ראיתי להרי"ף ז"ל בפ"ק דביצה דגריס בהך דר"א דמילה מאי שנא מבשרא אגומרי התם ליכא כבוי הא איכא כבוי. ומפני כן היה נראה לומר דרבינו ז"ל גריס כן והשתא לא קשה כלל מכל מה שהקשינו אלא שמכל מקום קשה דאם כך היא גירסת רבינו ז"ל איך כתב לקמן בפרק ד' ומותר לעשן תחת הפירות וכו' כמו שמותר לצלות בשר על האש ע"כ, ואם הוא גורס כגירסת הרי"ף ז"ל איך כתב למעלה אין מעשנים מפני שהוא מכבה וכאן כתב מידי דהוה אבשרא אגומרי משמע דסבירא ליה דבשרא אגומרי מכבה דלגירסת הרי"ף ז"ל בהא דאמרי מידי דהוה אבשרא אגומרי פליג אמאי דאמרי לעיל דאסור משום מכבה דסבירא ליה דלאו מכבה ומפני כן אמר דהוי כמו בשרא אגומרי דלא הוי מכבה כמו שמפורש כל זה שם בהר"ן ז"ל בפירוש ההלכות, ועם היות שאמר לדחות זה ואמר שמה שכתב רבינו ז"ל משום מכבה לאו כבוי ממש הוא דוחק הוא כל זה. ואם תראה פירוש הר"ן ז"ל בדעת ההלכות הנך רואה שאי אפשר לומר כן בדברי רבינו ז"ל ואין כל זה במשמע דבריו

לחם משנה הלכות יום טוב פרק ג

אבל דכין את התבלין וכו' אבל מלח אינו נדוך. קשה דודאי האי מלח לא הוי מכשיר אוכל נפש כמו שהכריח הר"ן ז"ל בפ"ק דביצה דאל"כ כיון דאפשר לעשותו מבערב למה הותר על ידי שינוי הא לא אשכחן דמכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מעיו"ט דלישתרו בשינוי וא"כ על כרחין אוכל נפש עצמו הוא וא"כ קשה כיון דשחיקת תבלין כתב ה"ה ז"ל לעיל בפרק ראשון דהוו מכשירין שהרי כתב ונ"ל שהקלו במכשירין לפי שהן נאכלין וכו' א"כ אמאי לא תירצו בפ"ק דביצה (דף י"ד) כשאמרו דכולי עלמא מלח בעיא שינוי מאי טעמא אמאי לא חלקו דתבלין הן מכשירין והקלו במכשירין ומשום הכי לא בעיא שינוי אבל מלח דהוי אוכל נפש בעיא שינוי שהקלו במכשירין טפי כמ"ש ה"ה ז"ל בפרק ראשון. ועוד קשה דהרי מצינו כאן בהפך דהקלו באוכל עצמו טפי דהא מלח (מפני) שאפשר לעשותו מבערב מותר ביו"ט ע"י שינוי אבל מכשירין דאפשר לעשותן מעיו"ט לא אשכחן דלישתרי על ידי שינוי כמ"ש הר"ן ז"ל. מיהו לזה יש לומר דהוא ז"ל סבור כהראב"ד ז"ל דס"ל דדיכת מלח הוו מכשירין ומ"מ מותר על ידי שינוי משום דכל הקדירות צריכות מלח ולא סגי בלאו הכי וכן כתב בשמו הר"ן ז"ל בפרק המביא שכתב גבי ביקוע. ותירץ הראב"ד ז"ל כיון דאי אפשר בלא עצים לאפות ולבשל עשו אותו כדיכת מלח שהתירו אותה ע"י שינוי ע"כ. אבל מ"מ קשה דאיך כתב דהקלו במכשירין יותר מבאוכל נפש עצמו דהא בגמרא בפ' אין צדין (דף כ"ח ב) דרשי רבנן הוא ולא מכשיריו ואוכל נפש מותר אבל מכשירין אסור והכי קי"ל כרבנן. וא"כ קשה איך נקל יותר במכשירין מבאוכל נפש עצמו דאין סברא לומר וכמו שכתב הר"ן ז"ל גבי משחזת. וי"ל דמ"ש ה"ה ונראה לומר דהקלו במכשירין לאו משום דראוי להקל במכשירין יותר מבאוכל נפש דאדרבה יותר יש להקל באוכל נפש אלא דמפני שהוא הקשה שם דכי היכי דבתלישת ירק אמרינן דאע"ג דלא אפשר אסורה מפני שהיא תולדת קצירה ולא פלוג רבנן ג"כ נימא בשחיקת תבלין שהוא תולדת טחינה שיהיה אסורה משום דלא פלוג רבנן לכך תירץ דלא דמי דבשלמא בתלישת ירק כיון דהקצירה והתלישה הכל הוא אוכל כיון דהכל דבר אחד דהוא אוכל אמרינן לא פלוג רבנן בין אוכל לאוכל אבל הכא טחינה הוי כאוכל ושחיקת תבלין הוי מכשירין א"כ אין הכל דבר אחד:

לחם משנה הלכות יום טוב פרק ד, אין מעשנין בקטרת מפני שהוא מכבה. בגמרא פרק יו"ט שחל (דף כ"ב ב) ר"ה אמר אסור מפני שמכבה אמר ליה רב נחמן ונימא מר מפני שמבעיר א"ל תחלתו מכבה וסופו מבעיר ע"כ. ורבינו לא כתב שאסור משום מבעיר משום דקסבר מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך כמ"ש לעיל. ובדברי הגמרא קשה דאיך הקשו ונימא משום מבעיר הא שרי משום דאפילו מאן דמחמיר (יותר) בירושלמי בנר של בטלה שהביא ה"ה בפ"א (קאמר) לא תאסור ולא תשרי וא"כ איך הקשו דתהוי אסור משום מבעיר. וי"ל דאלו האמוראים הם סוברים כר"ע דאמר בפ"ק דפסחים (דף י"ח) דלא אמרינן מתוך שהותרה הבערה לצורך והם סבורים דאפילו ב"ה מודים בהבערה דלא אמרינן מתוך ורבינו ז"ל לא פסק כמותם משום שראה בפ"ק דביצה (דף י"ב) ר' יוחנן דאמר הכי כמ"ש ה"ה ז"ל בפ"א כתב ה"ה וכל זה נכלל בדברי רבינו ז"ל. ולי נראה דאין זה משמע מדבריו כלל דמ"ש משום מכבה הוא בגחלים דאיכא כבוי אבל לא בכלי דליכא כבוי. ומ"ש ואין צורך לומר היינו בגחלת דבהכי איירי קודם ולא בכלי ומ"מ כתב שהוא כלול בדבריו ולא כתב נראה מדבריו:

ספר מצוות קטן מצוה קנז' אבל ביום טוב נראה דמלין דמתוך שהותרה לצורך אוכל נפש הותרה נמי שלא לצורך אוכל נפש, עכ"ל, וע' מלאכת יו"ט בדין זה, וצריך בדיקה בזה בד' הראשונים.

ספר מצוות קטן, הגהות רבינו פרץ מצוה קצד, ועוד אומר בשם הרב אבי הספר הזה שמותר להביא מחזור מב"ה לבית בי"ט דכיון שלבו דוה עליהם שמא יגנבו צורך יום טוב קצת קרינא ביה

ספר מצוות קטן, הגהות רבינו פרץ מצוה רפב וכמדומה לי ששמעתי שצריך לערב עירובי חצירות גם בי"ט לפי שפעמים מוציאין הוצאה שלא לצורך כלל, כגון החזרת מחזורים מבית הכנסת לביתו או החזרת כלי שאולה, מיהו לעיל פירש גבי הלכות י"ט גבי מפתח תיבה שאין בה אוכלין כ"א ממון דוקא שאם לבו דואג עליו מותר משמע דחשיב משום פסידא צורך קצת ויש להתיר ע"י מתוך, מיהו ק' בפרק כל הכלים דחשיב טלטול מרא פשוי"ר בלע"ז טלטול שלא לצורך ומטלטל גופיה משום הוצאה כדפ"ה בפרק קמא דביצה גבי אדמפלגו בעצים לפלגו באבנים, ויש להשיב דלק"מ דההיא דכל כלים מיירי בשבת אבל ביו"ט שהותרה הוצאת לצורך אוכל נפש, מתוך שהותרה לצורך הותר' נמי שלא לצורך, רק שיהא לצורך יום טוב קצת וכיון שלבו דואג משום פסידא חשיב קצת צורך י"ט והשתא מנהגינו ניחא שנהגו להחזיר המחזורים לביתם אפי' ביום טוב האחרון שאז אינו צורך היום כלל ואין בזה צורך כ"א לשמרם

אבנ"ז סימן ת"ט סק"ו) העולה מדעת רש"י דאמרינן מתוך מאוכל נפש למכשירין. דכיון דאמרינן מתוך אפילו באין צורך כלל. המכשירין אינם מגרעים. וכן משמע ברמב"ם פרק א' מהלכות יום טוב הלכה ט' שכתב דשחיקת תבלין חשיב מכשירין ומותר משום שיש בו חסרון אם נעשה מבערב. ותמוה. חדא דהא הרמב"ם [לשיטת הרב המגיד] פוסק כרבנן דמכשירין אפילו אי אפשר מערב יום טוב אסורין. ועוד דאפילו לר' יהודה איך מותר דיכת מלח דאפשר מערב יום טוב בשינוי כל דהו. ובשבת חיוב חטאת אית בי' וכמו שכתב הר"ן ריש אין צדין. ואם כן אסור ביום טוב מן התורה. כיון שאפשר מערב יום טוב. אלא דהרמב"ם לטעמי' דאמרינן מתוך אפילו אין צורך כלל. ועל כן אמרינן מתוך שהותרה טחינת חטים ביום טוב מן התורה. ואין איסור רק מדרבנן כיון שאפשר מערב יום טוב. ועל כן התירו בתבלין שאי אפשר מערב יו"ט וכן התירו במלח על ידי שינוי. דמתוך שהותרה באוכל נפש. הותרה גם שלא לצורך כלל. והוא הדין במכשירין. דלא גרעי משלא לצורך כלל כמו באוכל נפש דמותר על ידי שינוי אפילו אפשר.

לחם משנה הלכות יום טוב פרק ד

ואין מכבים את האש מפני שלא תתעשן הקדרה. משמע דמכשירי אוכל נפש אע"ג דא"א לעשותן מערב יו"ט אסירי מדרבנן וכן כתב ה"ה וא"ת איך כתב לעיל בתבלין דמשום דא"א לעשותן מבערב שמפיגין טעמן דשרי. וי"ל דלא דמי תבלין לעשון הקדרה ולשפוד שנרצף בי"ט משום דאין נאכלין הם עצמם כמו התבלין שנאכלין הם עצמם עם האוכל אע"פ שאין המכוון בהם אלא לתקן האוכל מ"מ הרי הם עצמם נאכלים עם האוכל:

?למש"נ בדעת הרמב"ם, צ"ע דאי נימא דטעם האיסור הוא משום דלכם ולא לגויים, הרי דלא אמרי' אהדרי' לאיסורא, וא"כ מ"ט בעושה לצורך גויים לוקה, והרי דאמרי' אהדרי' לאיסורא וכמש"כ הלח"מ הט"ו, אך למש"נ במק"א בדעת הרמב"ם דלא אמרי' מתוך בשאר מלאכות ניחא בפשיטות.

ויש להוסיף, דהגם דבעי' קרא למעט צורך כלבים, מ"מ אחר שנתמעט כבר אמרי' אהדרי' לאיסורא.

וביותר, דאף אי נימא דהוי זה דין איסור, מ"מ מכח זה גם אין ע"ז היתר, ובאמת אין נ' לדעת הרמב"ם דהוי זה דין איסור?

הרמב"ם לא הזכיר בשום מקום לדינא דשוה לכל נפש וצ"ב.

ונ' דהנה לפ"ד המ"מ דמתוך מתיר גם שלא לצורך ושאר מלאכות לא הותרו אף לצורך לק"מ.

וגם אי נימא דבשאר מלאכות לא אמרי' מתוך ובעי' צורך אוכ"נ, מ"מ י"ל דבאכילה ל"ב שוה לכל נפש, וכמש"כ החינוך, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות ובד' ר"נ בנו בדכ"ב: במשה"ק ע"ד רש"י.

אך הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' דכל הנאות הגוף שריין מעיקר הדין, ולכאו' שייך בהו לדינא דשוה לכל נפש.

וע"כ נ' דהרמב"ם רוח אחרת עמו, דהנה הרמב"ם כתב בטעם האיסור במוגמר משום מכבה, ובגמ' כתובות שם אמרו משום הבערה.

וכבר פי' האחרונים בדעת הרמב"ם, דלדעתו אין לאסור משום הבערה, שהרי דעתו דהבערה הותרה אף שלא לצורך ואף נר של בטלה מותר.

ופירשו דזה טעמא דמ"ד דע"ג כלי חרס מותר, וכמש"כ כן התוס' ע"פ הירושלמי, והא דפריך בגמ' ולימא משום מבעיר, פירש הנצי"ב דהיינו לר' הונא לטעמי' דבלא ע"ת אסור להדליק נר, והרי דנר של בטלה אסור.

אך יתכן, דגם אי נימא דשלא לצורך כלל אסור, מ"מ י"ל דאף שאינו שוה לכל נפש מותר, דלפ"מ שפירש הרמב"ם האיסור משום כיבוי, אין מקור לאיסורא דאינו שוה לכל נפש, אלא הוא משום דכיבוי לא הותר לצורך אוכ"נ, וכמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם.

והאמנם בבשרא אגומרי שרי, אך היינו משום דאי"ז כיבוי גמור, וכמו שפירש הרמ"ך בד' הרמב"ם דגריס כהרי"ף, וכ"כ כמה מגדולי האחרונים, וע"כ אי"ז אסור אלא מדרבנן ולצורך אכילה התירוהו ולא לשאר צרכים, וכ"נ בל' הרמב"ם, וע"כ במוגמר אסור.

ויש להוסיף, דגם אי נימא בדעת הרמב"ם דלא כהמ"מ אלא כיבוי לצורך אוכ"נ שרי, מ"מ מתוך ודאי לא אמרי' בזה, וכמו שנראה בל' הרמב"ם פ"ד ה"ב, וכבר דקדק כן השעה"צ, ויש להוסיף שהרמב"ם שם דימה לבנין ואריגה, ובנין ואריגה מבו' להדיא ברמב"ם פ"א דלא אמרי' בזה מתוך, דאף אם לא נפרש ד' הרמב"ם בפ"א כהמ"מ, הא מיהת מבו' שם דלא אמרי' בהו מתוך.

ואמנם צ"ב דאם אכן כיבוי לא הותר, א"כ מ"ט לר' יהודה שרי, וי"ל ע"ד ד' הרא"ה דהא דכיבוי לא הותר ולא חשיב מלאכת אוכ"נ, הוא משום דאי"ז אלא מלאכת סילוק, אך לדעת ר' יהודה גם מלאכת סילוק חשיבא כמלאכת אוכ"נ.

אך יותר נ' דהא גופא תליא בפלוגתייהו, דלרבנן רק אשר יעשה לכל נפש הותר, והיינו דרק מלאכת אוכ"נ הותרה, ושאר מלאכות לא הותרו אף לצורך אוכ"נ, אך ר' יהודה יליף מלכם לכל צרכיכם, דאף מלאכה שאינה בכלל אשר יעשה לכל נפש ואינה מלאכת אוכ"נ הותרה, והא דכתיב אשר יעשה לכל נפש דרק מלאכת אוכ"נ הותרה, היינו באפשר מאתמול.

וכיון דלר' יהודה הותרו כל מלאכות לצורך אוכ"נ בדא"א מאתמול, ואף שאינם מלאכת אוכ"נ, ע"כ לדעתו אף מלאכת כיבוי הותרה.

אמנם מד' הר"ן שכתב דמלאכת ימים רבים לא הותרה במכשירין, נ' דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, אלא שורש התירא דמכשירין הוא דגם מלאכת מכשירי אוכ"נ חשיבא כמלאכת אוכ"נ, וע"כ היא מותרת.

ובס' בד קודש כתב כן בדין מוקצה, דלא הותר לצורך אוכ"נ רק מדינא דמכשירין, דדינא דמלאכת אוכ"נ ל"ש במוקצה שאינו איסור מלאכה, אך דינא דמכשירין דצורך אוכ"נ מתיר אף למלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ, שייך גם במוקצה, עיי"ש.

ובעיקר הנידון בדעת הרמב"ם אם אמרי' מתוך בשאר מלאכות, לכאו' ממה שהוצרך הרמב"ם לפרש טעם ההיתר ברחיצה משום דהוו בכלל אוכ"נ, נ' דלא ס"ל דין מתוך בבישול, דאל"כ הרי כבר פירש להתירא דמתוך, ומה הוצרך לטעם אחר.

ועפי"ז נ' דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין מדורה, והשעה"צ דקדק מזה דמדורה אינה בכלל אוכ"נ, וזה אינו כד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וגם צע"ק דבגמ' דנו לומר להיפך דאף ב"ש מודו במדורה דהויא בכלל אוכ"נ, אך להנ"ל נ' פשוט דהרמב"ם לא הביא מדורה משום דבזה בלא"ה הותר אף שלא לצורך, ול"ב לה"ט דהנאת הגוף בכלל אוכ"נ היא.

והנה בדעת הרמב"ם בדין מכשירין כתב המ"מ דקי"ל כרבנן.

ונ' להוכיח כן, חדא ממה שהשמיט הרמב"ם לדינא דשפוד, וע' יש"ש שנדחק בזה.

והאמנם דין גריפה הביא הרמב"ם, אך עי' ביאוה"ל שהביא מס' בינה לעיתים, שהרמב"ם הביא לדין גריפה דאסור משום טלטול, והגמ' בדכ"ח: הוא דין גריפה מדין כיבוי, והרמב"ם לא הביא לזה.

ויותר נ' להוכיח כן, ממה שלא נזכר ברמב"ם דינא דמכשירין שאפשר מאתמול אסורין, ואמנם הרמב"ם כתב כן בפ"א, אך שם נ' דהוי זה חד דינא עם הא דאוכ"נ עצמו שאפשר מאתמול אסרוהו חכמים, ואין נ' דהוי זה דינא דאורייתא.

ומאידך צ"ע, דאם אכן לא קי"ל כר' יהודה, א"כ מ"ט שחיקת תבלין מותר, הרי ל' הרמב"ם בפ"א דהוי זה מכשירין, וע' לח"מ פ"ד שכתב לישב כמש"כ הראב"ד דתבלין הוי מכשירין דעדיפי טפי, עיי"ש.

גם י"ל, אי נימא כפשטות ד' המ"מ דאמרי' מתוך אף בשאר מלאכות וגם שלא לצורך, וע"כ ודאי דיש להתיר בזה אף מכשירין דאפשר מאתמול, וכמש"כ כן בהגה' הגרע"א לשעה"מ פ"א מיו"ט.

ואי נימא דאכן אי"ז מדין מכשירין, א"כ נמצא דכלל לא נזכר דין מכשירין בדעת הרמב"ם.

ובדין ביקוע עצים ע' רמב"ן במלחמות דנ' דהוי כאוכ"נ עצמו וכ"ה ברא"ה, אך ש"ר נקטו דאי"ז אלא כמכשירין, וצ"ב דא"כ אמאי מותר, ועי' ב"י שעמד בזה, ואם לא איירי במלאכה גמורה ניחא, אך לפי פשוטו נ' בראשונים שפירשו בד' רמב"ם דהוי זה מלאכה גמורה, ועפ"ז ילה"ע דמ' דכל האיסור באפשר מאתמול הוא רק מדרבנן.

עוד יל"ע, דממ"נ איך שנאמר בדעת הרמב"ם, קשיא דמ"ט לא פירש הרמב"ם להדיא דין מכשירין, אלא רמזו, ולא פירש להדיא דאסור, ולא פירש להדיא דמותר, אא"כ סמך על מש"כ בפ"א.

ועפי"ז נ' כמש"כ מרכה"מ ונצי"ב בדעת הרמב"ם, דאנן לא קי"ל כר' יהודה בהא דרק מלאכת אוכ"נ הותרה, אך בהא קי"ל כוותי' דמלאכת אוכ"נ הותרה גם לצורך מכשירי אוכ"נ, דלכם לכל צרכיכם, וע' נצי"ב דבזה מתפרש קרא היטב, דאך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו, דהיינו דמלאכת אוכ"נ לבדה הותרה, אך היא הותרה לכל צרכיכם, ול"ק כלל סתירת רישא לסיפא.

ולפ"ז נ' לחדש לדעת הרמב"ם, דכל הך דינא דמכשירין שאפשר לעשותן מאתמול אסורין, הוא רק בדאי"ז מלאכת אוכ"נ, אך מלאכת אוכ"נ שהותרה גם לצורך מכשירין הוא אף באפשר מאתמול, שהרי כל הא דבאפשר מאתמול אסור הוא מדכתיב הוא לבדו, ומזה אין לנו למעט אלא מלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ, שאינה בכלל אשר יעשה לכל נפש, ודו"ק היטב.

וניחא לפ"ז משה"ק הראשונים בדין דיכת תבלין ומלח דהוי מכשירין דאפשר מערב יו"ט, ובד' הרמב"ם נ' דהוי מכשירין, ומ"מ לא אסר אלא דומיא דאוכ"נ עצמו שאפשר מערב יו"ט, ולמש"נ ניחא.

ועד"ז נ' דגם בביקוע עצים שדנו הראשונים דהוי כמכשירין ויש לאסור בזה בדאפשר מאתמול, ולמש"נ ניחא.

ולפ"ז גם מה שדנו הראשונים בהוצאת סכין היאך היא מותרת הרי הוי זה מכשירין דאפשר מאתמול, וכתבו דאי"ז מכשירין, הרי למש"נ י"ל דאף דהוי זה מכשירין מ"מ שרו אף דאפשר מאתמול, אך אכתי ק' לומר דהוי זה מכשירין ומתני' דלא כרבנן אלא כר' יהודה, וצ"ע בזה.

ולפ"ז ניחא מה שעמדנו דלא הזכיר הרמב"ם דין מכשירין להדיא, אך למש"נ הזכירו להדיא שכתב דכיבוי לא הותר כלל וכמש"כ המ"מ, והיינו כרבנן דמכשירין אסורין, ומלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ לא הותרה כלל.

ויל"ע ע"ז ממה שאסר הרמב"ם הוצאת אש משום שאפשר מאתמול, ופירש הרשב"א הטעם משום מכשירין שאפשר מאתמול, והרי דהרמב"ם התיר מכשירין כר' יהודה ודלא כהמ"מ.

ויל"פ עפי"ד הט"ז דלעולם הוצאת אש לצורך הדלקה לא חשיב כמכשירין, וע"כ גם לרבנן הי' לנו להתירה, והא דה"ז אסור הוא ככל אוכ"נ דדעת הרמב"ם דבאפשר מאתמול ה"ז אסור, וע' מנח"ש ביצה בזה.

ולפ"ז ניחא, דע"כ גם אם נכבה לו האש ביו"ט אסור להוציא אש ביו"ט, וכמש"כ מנחת שלמה שם.

ושו"ר שכ"ה בראש יוסף דל"ג:, עיי"ש שהוכיח כן לדעת המ"מ דקי"ל כרבנן במכשירין, ולפ"ז שפיר קיימי דברינו.

אך ילה"ע אם זה מתישב עם משמעות ד' המ"מ בפ"א ה"ד דכל הבערה אינה אלא מכשירין, וצ"ע בזה.

בס' הלכות גדולות הל' יו"ט כתב, ז"ל, סנדלא דמיפסק ביו"ט ברה"ר או בדוכתא דמרחקא, שרי למידרייה לאושפיזיה, דטלטול ביו"ט שרי, מידי דהוה אבישרא וכל מילי, דכי כתיב ולא תוציאו משא מבתיכם בשבת הוא דכתיב, עכ"ל, ונ' דעתו דהוצאה שלא לצורך נמי מותרת, וצ"ע במפרשים.