10 חטאת העוף הבאה על הספק
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק נח אדר"ח מרחשון תשס"ה

א] כריתות ד"ז:, ואלו מביאות ואינו נאכל וכו' וב' נשים שהפילו אחת ממין פטור ואחת ממין חובה, אמר ר' יוסי אימתי בזמן שהלכו זה למזרח וזה למערב, אבל אם היו שתיהן עומדות שתיהן מביאות קרבן ונאכל, ובגמ' שם פריך ומי אית לי' לר' יוסי תנאה, והתנן ר"ש אומר שניהן מביאים חטאת אחת ר' יוסי אומר אין שניהן מביאין חטאת אחת אלמא לית לי' לר' יוסי תנאה, אמר רבא מודה ר' יוסי במחוסרי כפרה וכו', מ"ט התם בעי גברא ידיעה דכתיב או הודע אליו חטאתו הלכך לא מתיין ומתני, אבל הכא כי מתיין נשים קרבן לאשתרויי באכילת קדשים, כדתני סיפא דההיא ר' יוסי אומר כל חטאת שהיא באה על חטא אין שנים מביאין אותה, ע"כ.

והנה בשטמ"ק אות י"ד, ז"ל, אמר ר"י, לפרש ד' ת"ק אתא, עכ"ל הרא"ש, ומבו' דעת הרא"ש דת"ק נמי מודי דשנים מביאין חטאת העוף בתנאי, אמנם בפיהמ"ש להרמב"ם כתב ע"ד ר' יוסי "ואינה הלכה", ומבו' דעתו דרבנן פליגי ע"ז וס"ל דאין שתיהן מביאות חטאת העוף אחת, וכ"ה מפורש בדבריו לקמן ספ"ה, ז"ל, ומש"א ר' יוסי כל חטאת שהיא באה על חטא אין שנים מביאין אותה, משמע שאם לא באה על חטא כגון חטאת יולדת שנים מביאין אותה, וכבר ביארנו בתחילת מסכתא זו שהם דברים דחויים, ואפי' במחוסרי כפרה אין שנים מביאין חטאת בשותפות, עכ"ל, וכן דקדקו האחרונים מדבריו בהל' מחו"כ שלא חילק שהיכא ששתיהן עומדות מביאות קרבן ונאכל, וצ"ב טעמא דרבנן דל"מ להביא ולהתנות.

ומצינו בזה ב' דרכים בד' האחרונים, חדא הוא מש"כ הרש"ש והליקוטי הלכות, דרבנן ס"ל דאף מחוס"כ בעי ידיעה בתחילה, וע' עוד בליקוטי הלכות לקמן דכ"ב: מש"כ לפ"ז, ויבו' בזה להלן בעזה"י, וכ"כ גם הערול"נ לקמן דכ"ב:, והעולת שלמה בסוגיין, אך בד' התוס' לקמן דכ"ב: נ' להדיא דלכו"ע ל"ב ידיעה בתחילה במחו"כ, וכמו שעמדו בזה הרש"ש והליקוטי הלכות והערול"נ.

והדרך השנית הוא מש"כ בחי' מרן הגרי"ז הל' מחו"כ בשם הגר"ח, ז"ל, דמזה מוכח דדין חטה"ע על הספק האמור במחוס"כ הוא לאו התירא בעלמא להביא קרבן על הספק בשביל שיאכל קדשים, כי אם דהוא באמת חובת קרבן מסוימת שהתורה חייבה אותו להביא קרבן על הספק, וכדילפי' לה בנזיר וכו', הרי דעיקר דין חטה"ע על הספק במחו"כ ילפי' לה מאשם תלוי שהוא חיוב קרבן ודאי, וה"נ במחו"כ איכא חיובא להביא קרבן על הספק, אלא דבזה חלוקין הן מהדדי, דהתם באשם תלוי גם הקרבן בעצמו הוא קרבן ודאי ונאכל ג"כ, ובחטה"ע הקרבן בעצמו הוא ספק ואינו נאכל, אבל לענין החובה הרי זו ילפותא גמורה מאשם תלוי שהיא חייבת להביא קרבן על הספק, ומשו"ה ס"ל לרבנן דכל אחת מחוייבת להביא קרבן בפנ"ע על ספיקה, ושתיהן צריכות להביא חטה"ע על ספיקן, לא שיביאו שתיהן חטאת אחת ויתנו עליו, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והנה הרמב"ם פ"ט מנזירות הי"ד כתב בב' נזירים שנטמא א' מהן ואין ידוע מי הוא מביאין קרבן טומאה בתנאי, ובחי' הג"ר מאיר שמחה נזיר דנ""ז. תמה בזה, שהרי הרמב"ם פסק דלא כר' יוסי ואין ב' מביאין חטאת בשותפות, וא"כ מ"ש בב' נזירים שמביאין חטאת העוף בשותפות, והניח בקושיא, וכן עמד בזה החזו"א בסוף קדשים דקע"ה., עיי"ש מש"כ בזה.

אמנם אי נימא בדעת הרמב"ם דהא דאין ב' מביאין חטאת בשותפות הוא משום דאף מחו"כ בעי ידיעה בתחילה, י"ל דכ"ז הוא במחו"כ, אך נזיר טמא שאינו בכלל מחוסרי כפרה, וכמש"א לקמן ד"ח:, ל"ב ידיעה בתחילה, וע"כ שפיר מצו תרוייהו להביא קרבן בשותפות, אך לד' הגר"ח דהא דאין מביאין חטאת אחת בשותפות הוא משום דאיכא עלייהו חיוב חטה"ע הבא על הספק, צ"ע דא"כ גם נזיר דאי"ב חיוב חטה"ע הבא על הספק, היאך מביאין שניהם חטאת בשותפות, וצ"ע בזה.

והנה בחי' הגרי"ז שם הביא עוד בשם הגר"ח לבאר לפ"ז גם מה שפסק הרמב"ם פ"א ממחו"כ ה"י דאם היו עלי' חמש לידות ודאות וחמש לידות ספק מביאה ב' קרבנות א' על הודאי ונאכל וא' על הספק ואינו נאכל, אשר צ"ע דמ"ט לא סגי לה בקרבן א' שמביאה על הודאי, אלא היינו מטעם הנ"ל, דעל הספק איכא חיובא בפנ"ע וכו' להביא חטה"ע הבאה על הספק, ואינה נפטרת בזה שמביאה על הודאי, עכ"ד.

וע' בכ' הגרי"ז זבחים דס"ח. שהוכיח עוד דאיכא בחטה"ע הבאה על הספק דין הבאה ודאי על הספק, מהא דממעט ר' יהודה חטה"ע הבאה על הספק משריפה, ופי' הראב"ד בתו"כ דאיירי בשנפסלה משום נותר, ואם נימא דכל עיקר חידושא דחטה"ע הבאה על הספק הוי היתר להביאו על הספק, אבל בעצם החפצא אין לו אלא דין ספק שמא הוא חטאת או חולין, ואם הוא חטאת הוי חטאת ודאי, א"כ מ"ש למעטי' משריפה, הרי או דהוא חטאת כשר או דהוא חולין, אלא ודאי דיש לו דין מיוחד דהבאה על הספק, עכ"ד.

אמנם עיקר הדברים צ"ב, דמה לי דאיכא חיוב הבאת קרבן על הספק, הרי אף באשם תלוי שהוא מחויב קרבן על הספק, מ"מ אילו מצי להביא חטאת על חטאו, הי' ממילא נפטר מחובת אשם תלוי דילי', וכאשר כן ס"ל לר"ע ור"ט לקמן דכ"ב דבספק מעילה דחייב אשם תלוי, מצי להביא אשם ודאי על מעילתו וליפטר מחובת אשם תלוי, וכן ס"ל לר"ש שם דכ"ב: דשנים מביאין חטאת בתנאי ונפטרין מחובת אשם תלוי וה"נ הגם דאיכא חיוב הבאת חטאת העוף על הספק, מ"מ כיון דמציין תרוייהו להביא חטאת העוף על הודאי בתנאי, הרי ממילא דעי"ז הן נפטרות מחובת חטה"ע הבאה על הספק, אך אולי מכוון ד' הגר"ח, דאה"נ רבנן פליגי מה"ט גם על דעת ר"ע ור"ט ור"ש לקמן דכ"ב, ולדעתם כלל ל"מ מה שיביא אשם ודאי על תנאי, ומה שיביאו שנים חטאת על תנאי, אלא כיון שהן מחוייבין בחיוב ודאי דאשם תלוי, עליהן להביא אשם תלוי, וצ"ע בזה.

ב] אמנם עיקר ד' הגר"ח דחטה"ע הבאה על הספק, הוי זה חיוב קרבן גמור על הספק, נ' שהוא מוכח כן מעיקר הסוגיא, וזה מהא דפריך דהא לי"ל לר' יוסי תנאה, ומשני דשאני מחו"כ דל"ב ידיעה בתחילה, ולכאו' צ"ב רב, דאף אם נימא דמחו"כ בעי ידיעה, מ"מ הי' בדין דשפיר יכולות להביא שתיהן חטאת העוף אחת בתנאי, שהרי קרבן חטה"ע הבאה על הספק הוי קרבן ספק, ועל הצד שלא ילדה הוי זה חולין גמורים, וא"כ אף אי נימא דמחוס"כ בעי ידיעה בתחילה ול"מ להביא חטה"ע "על הודאי" בתנאי, מ"מ הרי שפיר מציין תרוייהו להביא חטה"ע "הבאה על הספק" בתנאי, והיינו דהגם דרחל מביאה חטה"ע הבאה על הספק, מ"מ כיון שאם לא ילדה הוי זה חולין, א"כ על הצד שרחל לא ילדה יהא חטה"ע זה חטה"ע הבא על הספק לחובת לאה, דכיון דבלא"ה חולין הוא, א"כ מ"ט לא תביאה לאה לחובתה, ומאידך הגם שלאה מביאה חטה"ע זו, מ"מ על הצד שלא ילדה והוי זה חולין גמורים, הרי שפיר מצי למיהוי זה חטה"ע הבא על הספק לחובת רחל.

ויש להוסיף, דבכה"ג בדין שתהא החטה"ע נאכלת, שהרי כל מה שאין חטה"ע הבאה על הספק נאכלת, פירש"י במתני' דהוא משום דשמא לאו בת קרבן היא ומליקתה נבילה, וא"כ בכה"ג דממ"נ הוי זה קרבן מעליא, בדין שתהא החטאת נאכלת.

וקשיא טובא דמ"ט אמרי' בגמ' דאם מחו"כ בעי ידיעה בתחילה אין יכולות שתיהן להביא חטה"ע ונאכלת, הרי הגם דל"מ להביא חובת חטאת ודאי בתנאי, מ"מ מציין להביא חטה"ע הבאה על הספק אחת בתנאי, ובכה"ג ה"ה נאכלת.

וע' רש"ש בסוגיין שכתב דאף אם בעי ידיעה, מ"מ מציין תרוייהו להביא חטה"ע אחת ואך שאינה נאכלת, ותמה ע"ד הרמב"ם שמבו' דכלל א"א להביא חטה"ע בתנאי, ולכאו' כונתו דמציין להביא חטה"ע הבאה על הספק בתנאי, וכמש"נ בזה, אך צ"ע דא"כ אמאי אינה נאכלת, הרי ודאי הוי זה קרבן מעליא ואי"ז נבילה.

והנה באמת יש להעיר כן גם במתני' לקמן דכ"ב: ודכ"ג. דשניהם מביאין אשם תלוי, ודעת ר' יוסי דאין שנים מביאין חטאת אחת, ומבו' בסוגיין שטעמו הוא משום דחטאת בעי ידיעה בתחילה, וצ"ב דמ"מ אמאי לא יביאו שניהם אשם תלוי אחד בתנאי, שאם ראובן חטא יהא האשם תלוי לחובתו, ואם שמעון חטא יהא האשם תלוי לחובתו, אמנם פשוט דהטעם בזה הוא, משום דהגם שחובת אשם תלוי היא משום הצד דשמא חטא, מ"מ אם יביא אדם אשם תלוי רק על הצד שחטא לא יצא יד"ח, שהרי אשם תלוי הוי קרבן ודאי, דאף על הצד שלא חטא הוי קרבן מעליא, וע"כ הוא נאכל, ואשר ע"כ אמרינן דחובת אשם תלוי הוא להביאו בתורת קרבן ודאי, ואם מביאו רק על הצד שחטא לא יצא יד"ח, וע"כ אין יכולין שניהם להביא אשם תלוי בתנאי.[[2]](#footnote-3)

ונ' לפ"ז, דמה"ט גם ל"מ ב' הנשים להביא חטה"ע הבאה על הספק בתנאי, והוא לפמש"א הגר"ח דחובת הבאת חטה"ע היא חובת קרבן ודאית להביא קרבן על הספק, וע"כ א"א להביא חטה"ע הבאה על הספק על שתיהן בתנאי, דדמי לאשם תלוי דא"א להביאו על ב' בנ"א בתנאי.

ואשר ע"כ ל"מ להביא שתיהן חטאת אחת רק משום דחטה"ע דמחו"כ ל"ב ידיעה בתחילה, אשר מה"ט מצו להביא חטה"ע ודאי בתנאי, ועי"ז הן נפטרות מחובת חטה"ע הבאה על הספק.

אך אכתי אינו מובן, דמ"מ כיון דאם באמת לא ילדה הויא החטה"ע חולין, אשר מה"ט אינה נאכלת, דשמא חולין היא ונבילה היא, וכמו שפירש"י, ולקמן דכ"ו: אמרי' שאם נודע לה אחר מליקה שלא ילדה בדין הוא דמותרת בהנאה, ופירש"י דחולין גמורים היא, א"כ מ"ט לא תתנה דלצד זה יהא החטה"ע לחובת חברתה, ומה מהני הא דאיכא חובת קרבן ודאית על הספק, הרי מ"מ החובה היא להביא קרבן ספק, וא"כ מ"ט לא תתנה עם חברתה, וצ"ע בזה.

אמנם הנה מד' הראב"ד פי"ח ממעה"ק ה"י, שהביא ד' התוספתא דחטה"ע הבאה על הספק והקריבה בחוץ חייבין עלי' אשם תלוי ואשם תלוי וכו' חייבין עליו חטאת, ועיי"ש שהאריך לבאר החילוק בין חטה"ע לבין אשם תלוי, וצ"ב, ולכאו' אינו מובן שהרי הטעם בזה פשוט, דאשם תלוי הוי קרבן ודאי, וע"כ חייבין עליו חטאת בחוץ, ומשא"כ חטה"ע הבאה על הספק שאינה אלא קרבן ספק, ואילו לא ילדה הויא חולין, ע"כ אין לחייב עלי' חטאת בחוץ שמא לא ילדה וחולין היא, וע"כ חייב עלי' אשם תלוי בחוץ.

ונ' ללמוד מד' הראב"ד דס"ל דאף חטה"ע קרבן ודאי הוא, ואף אם לא ילדה הוי קרבן מעליא, והא שאינה נאכלת הוא משום שלא נאמר בה דין אכילה כבאשם תלוי,[[3]](#footnote-4) ומש"א בנזיר דכ"ט: דהא דאינה נאכלת הוא משום דאית בה ב' איסורים נבילה וחולין בעזרה, לאו היינו דהויא חולין, שהרי אמרו שם דבאשם תלוי איכא איסור א' דחולין בעזרה, ואשם תלוי הרי הוי קרבן ודאי ולאו חולין הוא, וא"כ איך שנפרש ד' הגמ' באשם תלוי, כן יתפרש גם בחטה"ע, ואדרבה מדמדמי חטה"ע לאשם תלוי נ' דאף חטה"ע קרבן ודאי הוא, וכמש"נ בזה בהערה,[[4]](#footnote-5) ואשר ע"כ נתחבט הראב"ד דמ"ט אין חייבין ע"ז חטאת בחוץ, וזה מתאים עם מה שהבאנו לעיל סק"א שהוכיח מרן הגרי"ז מד' הראב"ד בתו"כ דחטה"ע הבאה על הספק אי"ב דין הבאה ודאי, וע' עוד לקמן סק"ה בהערה שנת' לדון כן גם בדעת הרמב"ם.

שו"מ בחזו"א קדשים דקע"ה. שנקט כן דחטה"ע הוא קרבן ודאי מספק, ומש"א דאית בי' תרי איסורי הוא טעם ההלכה שאינו נאכל, ועיי"ש בד"ה ומדברי הר"א שהוכיח כן מד' הראב"ד הנז'.

ולפ"ז ניחא דע"כ לא מצו תרוייהו להביא חטה"ע הבאה על הספק בשותפות, דדמי לאשם תלוי דקרבן ודאי הוא וודאי אי"ז חולין.

ולדרך זו בדעת הראב"ד, צ"ל דהא דנודע לה שלא ילדה תצא לחולין, ואף בשנודע לה אחר מליקה וכמש"א לקמן דכ"ו:, הוא דומיא דאשם תלוי דלר"מ יצא לחולין, ואף רבנן דפליגי הוא משום דלבו נוקפו, וה"נ מודה ר"מ בשנודע לו אחר שחיטה דלא יצא לחולין כמבו' לקמן דכ"ד: משום דלבו נוקפו וכמש"כ התוס' שם, (ולדעת התוס' שם רב אשי שם פליג וס"ל דלר"מ אף בנודע אחר שחיטה הוי חולין, אך רש"י שם לא פירש כן, ואכ"מ), אך בחטה"ע הבאה על הספק שאינה באה על חטא, אין לבה נוקפה ולא גמרה ומקדשה, וע"כ הוא דיוצאת לחולין, ושו"ר כעי"ז בהגהות הרד"ל לקמן דכ"ו:, ובמנ"ח מ' קמ"ו, וע' עוד בעולת שלמה לקמן דכ"ו בזה.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז נ' לכאו', והעירוני לזה, דאם נודע לה אחר הזאה ומיצוי שלא ילדה, הוי קרבן מעליא, דומיא דאשם תלוי שאם נודע לו אחר זריקה שלא חטא הוי קרבן מעליא, וכדילפי' לה לקמן דכ"ד: מקרא, והא דתנן במתני' דכ"ה: דתקבר, היינו רק בשנודע לה קודם הזאה ומצוי, דאילו נודע אחר הזאה ומיצוי הוי דיו החטאת ככל חטה"ע הבאה על הספק דלרבנן דינה שתשרף, וכדתנן בשלהי תמורה, וצ"ע בזה.

ג] ובמה שהביא הגר"ח מדין ה' לידות ודאי וה' לידות ספק דלא סגי לה בחטה"ע אחת, הנה לקמן ד"ח. תניא הכי דה' לידות ודאי וה' לידות ספק מביאה ב' קינין, והגרע"א שם בגהש"ס תמה דהא באחד תיסגי, דאם הספק הם לידות פטורין בא' של הודאי שיש עלי' י' לידות דסגי באחד, עכ"ל, כצ"ל בדבריו, אך עיי"ש בהגהות הב"ח דגריס ה' זיבות ודאי וה' לידות ספק, וכן הגי' הרש"ש והבן ארי' שם, וכ"ה בחזו"א כריתות סי' כ"ו סק"ד, וע' גם בחי' בית מאיר שם, וע' עוד בשפ"א שם שדקדק מפירש"י דגריס כגירסא שלפנינו, ועיי"ש שדן לפרש דהטעם הוא משום דחיישי' לפשיעה.

וכן נ' להדיא בשטמ"ק שם אות י"ח בשם הרא"ש, ז"ל, חמש לידות ודאות וחמש זיבות בספק מביאה ב' קינים וכו' וקרבן של ודאי לידה אינו פוטר של ספק זיבה, כדאיתא לקמן בפ' ד' מחוסרי כפרה, וכונתו להא דילפי' לקמן ד"ט: יכול אף על הלידה ועל הזיבה ת"ל זאת, עכ"ל, והרי להדיא בדבריו דרק משום דהודאין הם לידות והספיקות הם זיבות הוא שאינם נפטרין בקרבן אחד, אך אם היו כולן לידות או כולן זיבות היו נפטרין בקרבן אחד, וכן מבו' להדיא גם בשטמ"ק בהשמטות אות כ"א, וכן נ' להדיא מד' התוס' בנדה דכ"א. סוד"ה ואינו נאכל, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

אמנם הנה הרמב"ם פ"א ממחו"כ ה"י העתיק ד' הגמ' כגירסא שלפנינו, אך הרש"ש והחזו"א שם הגיהו גם בד' הרמב"ם, וע' בס' שנו"ס שכ"ה בכמה כת"י, אך ברוב כת"י הגיר' כלפנינו, והרי שדעתו שאינה נפטרת בקרבן א' שמביאה על הודאי, וכן מוכח בפשוטו גם בד' הרמב"ם שם ה"ט, וכמו שהוכיח החזו"א שם, ועיי"ש מש"כ לדחות בזה, וע"ז הוא שביאר הגר"ח שהטעם הוא משום דאיכא עלי' חיובא בפנ"ע להביא קרבן על הספק ואינה נפטרת בקרבן שמביאה על הודאי.

וגם בזה צ"ע, דמ"מ אמאי לא סגי במה שמביאה רק א' על הודאין, הרי כל שמביאה א' על הודאין ושוב יודע לה על ה' לידות הספק, הרי אינה מחויבת קרבן כלל, כיון דחטה"ע דמחו"כ ל"ב ידיעה, ושפיר עולה חטה"ע זו שהביאה גם לחובת ה' לידות אלו שנודע לה אח"כ, וא"כ הרי ממילא מכח זה פקע ממנה חובת חטה"ע הבאה על הספק, דכל שהביאה על הודאי, הרי תו אין מקום כלל לחובת חטה"ע הבאה על הספק.

אמנם למש"כ הרש"ש והליקוטי הלכות בדעת הרמב"ם דקי"ל דאף מחו"כ בעי ידיעה בתחילה, א"ש היטב, דע"כ ל"מ לה קרבן א' שמביאה על הודאי, שהרי קרבן זה אינו עולה לה לחובת חטאת ודאי דה' לידות הספק, כיון דאכתי לית לה ידיעה, וע"כ חייבת להביא קרבן אחר על לידות הספק.[[7]](#footnote-8)

ד] אמנם אכתי צ"ע בזה, דמ"מ כיון דאף על הספק מביאה חטה"ע, א"כ מ"ט לא יועיל חטה"ע אחת בין על לידות הודאי ובין על לידות הספק.

אמנם נ' פשוט בזה, דהנה בפשוטו קרבן חטה"ע הבא על הספק, הוא שמביאה מספק את הקרבן חטה"ע שהיא מחויבת אילו באמת ילדה, וקרבן חטה"ע הבא על הודאי וחטה"ע הבא על הספק חד קרבן הוא.

אמנם הנה לדרך זו דלדעת ת"ק חטה"ע דמחו"כ בעי ידיעה בתחילה, הרי אין לומר כן, שהרי אף אם באמת ילדה נמי אינה מחויבת בקרבן, כיון דלית לה ידיעה.

ובע"כ לפ"ז, וע' עולת שלמה בסוגיין, דחטה"ע הבאה על הספק הוי חובת קרבן בפנ"ע, וילפי' לה בנזיר דכ"ט. מאשם תלוי, דבגונא דספק הוא אם ילדה חייבתה תורה בחטה"ע הבאה על הספק, ואי"ז חד חובת קרבן עם חטה"ע הבאה על הודאי.[[8]](#footnote-9)

וצ"ב בזה בדין מצורע עשיר ספק דתנן בשלהי נגעים דל"מ להביא חטה"ע הבאה על הספק אלא יכתוב נכסיו לאחר ויביא קרבן עני, ותניא בתוספתא שם פ"ט דלהביא חטאת העוף אינו יכול דעשיר שהביא קרבן עני לא יצא, ולכאו' נ' מזה דעיקר הבאת חטה"ע על הספק, היינו דה"ה יוצא בזה ידי חובתו אם באמת מחויב הוא, וע"כ כיון דעשיר שהביא קרבן עני לא יצא ל"מ להביא חטה"ע הבאה על הספק, אך אם הוי זה חובת הבאה בפנ"ע ול"ה כלל לחובתו, א"כ מ"ט עשיר ל"מ להביא חטה"ע הבאה על הספק, וצ"ל דמ"מ לא נתחדש דין הבאת חטה"ע הבאה על הספק רק בעני שזהו קרבנו ולא בעשיר, וצ"ע בזה.

ונ' ללמוד כן ממש"כ השטמ"ק בהשמטות לקמן דכ"ו:, דאם נודע לה שילדה אחר שמיצה דמה, אי"ז עולה לה לפטרה מחובת חטה"ע ודאי, ואף דחטה"ע ל"ב ידיעה בתחילה, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, חדא, דילפי' לה מאשם תלוי דלרבנן דר"ע דאין אשם תלוי בא על ספק מעילה, הרי נמצא דאשם תלוי ל"מ לעלות לחובת הודאי, וילפי' מינה דה"נ חטה"ע הבאה על הספק אינה עולה לחובת הודאי, א"נ כך הדבר, דהכא שנולדה שילדה ודאי אחר המיצוי מיד הותרה ע"י חטאת זו לאכול בספיקה בקדשים וכו', ונמצא שכיפרה ספיקה והלכה לה, לכך לא מצינו לעלות לודאי לידתה וכו', עכ"ל.

ונ' מוכח מדבריו דחטה"ע הבאה על הספק הוי קרבן בפנ"ע מחטאת העוף הבאה על הודאי, ואף דס"ל דחטאת העוף ל"ב ידיעה בתחילה, דאי נימא דקרבן חטה"ע הבאה על הספק היינו שהיא מביאה מספק את הקרבן שהיא מחויבת אילו באמת ילדה, א"כ מ"ש לומר שאם נודע שילדה לא יעלה לה החטה"ע לחובתה, הרי מעיקרא כל עיקר הבאת החטה"ע היא לקיום חובת חטה"ע דילה להצד שילדה, ובע"כ מוכח מד' השטמ"ק דעיקר הבאת חטה"ע הבאה על הספק אינה כלל לקיום חובת החטה"ע אילו ילדה, אלא הוי זה חובה בפנ"ע דהבאת חטה"ע על הספק, וע"כ שפיר י"ל דכל שנודע שילדה אין קרבן זה עולה לה, כיון שמעיקרא לא הביאתו מכח חובתה אילו ילדה, אלא הוי זה חובה בפנ"ע, וז"ב.

ולפ"ז שפיר ניחא הא דבה' לידות ודאי וה' לידות ספק אינה מביאה חטה"ע אחת על כולן, כיון דהוי זה ב' חיובים נפרדים, ולא סגי להו בקרבן אחד.

אמנם שוב נתבוננתי דיל"פ עיקר ד' השטמ"ק באופן אחר, והוא לפמש"כ בחי' מרן הגרי"ז שם, דתרי דיני נינהו בקרבנות של מחוסרי כפרה, חדא דין הכשר טהרתו שהקרבן מטהרו ומכשירו לאכול בקדשים, ושנית דין חובת הבאת קרבנות כמו כל מחוייבי קרבנות, ועיי"ש שכתב דבחטה"ע הבא על הספק כיון שכל דין הקרבתו נאמר רק במחו"כ לבד כדי להכשירן לאכול בקדשים, ע"כ גם במחו"כ גופייהו אין לקרבן זה ענין כלל עם דין תורת הבאת קרבנות האמורין במחו"כ לענין חיובא, רק כל עיקר דינו ותורתו הוא על דין הכשר וטהרה האמור בהם, דהתורה חידשה הכא תורת הבאת קרבן על דין הכשר וטהרה שלהם בלבד, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז שפיר יש להבין ד' השטמ"ק דנתחדש דכשנודע שילדה אין קרבן זה עולה לה לחובתה, ול"ק מה שהקשינו לעיל דהיאך שייך לומר כן הרי מעיקרא כל עיקר הבאת החטה"ע היא לקיום חובתה אילו ילדה, אך לפ"ד הגרי"ז ניחא, דעיקר הבאת החטה"ע הבאה על הספק אי"ז לקיום חובת קרבן דילה אילו ילדה, אלא הוי זה להכשר וטהרה שהיא צריכה אילו ילדה, וכיון שאין עיקר הבאתו לקיום חובת הקרבן דילה, ע"כ שפיר י"ל דנתחדש בזה שאף אי"ז עולה לחובתה, ודו"ק.

ה] והנה גרסינן לקמן דכ"ו:, אם משנמלקה נודע שילדה, אמר רב מזה דמה ומוצה דמה וכיפרה ומותרת באכילה, ר' יוחנן אמר אסורה באכילה גזירה וכו', תניא כוותי' דר' יוחנן, חטה"ע הבאה על הספק וכו' אם משנמלקה נודע שילדה אסורה אפי' בהנאה שעל הספק באה מתחילתה כיפרה ספיקה והלכה לה.

ועיי"ש בשטמ"ק דצ"ל בברייתא, אם משנמלקה נודע שילדה מזה ומצה דמה וכיפרה ואסורה באכילה, מיצה דמה ואח"כ נודע שילדה אסורה אפי' בהנאה שעל הספק באה מתחילתה כיפרה ספיקה והלכה לה, וכ"ה גם הגירסא בתוס' כת"י שהביא השטמ"ק בהשמטות שם, וכ"ה הגירסא גם בפי' רגמ"ה שם ובתוס' סוטה ד"ו:.

והנה התוס' לקמן דכ"ב: כתבו, דהא דהיכא שנודע לה אחר הזאה אסורה באכילה, הוא נמי משום הגזירה שמא יאמרו חטה"ע הבאה על הספק נאכלת, וצ"ב לפ"ז מהו דתני בברייתא דטעמא משום דעל הספק באה מתחילתה כיפרה ספיקה והלכה לה, הרי אי"ז הטעם לאסרה, אלא הטעם שאסורה הוא משום גזירה, וגם עיקר טעם זה דעל הספק באה כיפרה ספיקה והלכה לה אינו מובן דמה טעם הוא זה לאסרה בהנאה, ושו"ר בזה בעולת שלמה ובחי' הגרז"ס שם, ובחזו"א קדשים עמ' 348 עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

ובפשוטו הי' נ' בזה, לפמש"כ השטמ"ק בהשמטות שם, דהיכא דנודע לה אחר שהיזה דמה אין חטה"ע זו עולה לה לחובתה, ולפ"ז הי' מקום לדון שתצא חטה"ע זו לחולין, כיון דאיגלאי מילתא שאינה עולה לה לחובתה, וע"ז אמרו שאינה יוצאה לחולין משום שעל הספק וכו', וזה דומיא דהא דתנן לקמן דכ"ג: דעגלה ערופה שנמצא ההורג לאחר עריפה תיקבר במקומה שעל הספק באה מתחילתה כיפרה ספיקה והלכה לה.

וי"ל עוד עד"ז, למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דאף מחו"כ בעי ידיעה בתחילה, ולפ"ז נמצא דמה"ט אם נודע לה אחר הזאה אי"ז עולה לחובתה, וע"כ הי' בדין שתצא לחולין וע"ז אמרו שעל הספק וכו'.[[10]](#footnote-11)

אך צ"ע דאם מחו"כ בעי ידיעה בתחילה, א"כ מ"ט ברישא שנודע לה קודם הזאה ומיצוי מזה וממצה דמה וכיפרה, הרי בשעת מליקה אכתי ל"ה לה ידיעה, וצ"ל דהגם דמחו"כ בעי ידיעה, מ"מ סגי שיהא נודע לה בשעת עיקר כפרה, ול"ב שיהא נודע לה בשעת מליקה, וע' רש"ש לקמן דכ"ו: שנ' דפשיטא לי' כן.

אמנם בד' התוס' לקמן דכ"ב: מפורש דאילו הוה בעי' ידיעה במחו"כ, ל"ה כשר הקרבן היכא שנודע לה אחר מליקה, וכבר עמד בזה הליקוטי הלכות, וכתב שם שבשטמ"ק בשם תוס' איתא דאפי' אם אמרי' דבעי ידיעה בתחילה כיון שנודע לה שילדה קודם הזאה ומיצוי שהוא עיקר הכפרה כיפר על לידה ודאית, עכ"ד, ולא מצאתי כן בד' השטמ"ק, וע' גם בערול"נ שם שעמד בזה ע"ד התוס'.[[11]](#footnote-12)

ויש לציין עוד לד' הליקוטי הלכות לקמן דכ"ב: שעמד על ל' הרמב"ם ספ"ז מפסוהמ"ק שהשמיט למש"א לקמן דכ"ו: דהיכא שנודע לה אחר מליקה מזה וממצה דמה "וכיפרה", וכתב דהרמב"ם לטעמי' דבעי ידיעה בתחילה, וע"כ לא כיפרה כיון דבשעת מליקה ל"ה לה ידיעה, וכמש"כ התוס' בדכ"ב: דאם בעי ידיעה בעי' שיהא לה ידיעה בשעת מליקה, עכ"ד, וצ"ל לפ"ז דהא דמזה וממצה דמה, היינו משום הקרבת חטה"ע הבאה על הספק, וזה מחודש, דהרי השתא שנודע לה כבר לית לה דין הקרבת חטה"ע הבאה על הספק, וא"כ אם אין חטאת זו עולה לה לחובתה, הי' בדין שתשרף, וצ"ע בזה.

אך צ"ע בזה, שהרי נ' פשוט דאף אי נימא דכל שנודע לה אחר הזאה ומיצוי אין חטאת זו עולה לה לחובתה, הרי מ"מ ודאי כבר אינה אסורה בקדשים, דלזה שפיר הועילה חטאת זו, וא"כ מ"ט ס"ד דתצא לחולין, וצ"ע בזה.

גם בעיקר הדבר שנתבאר דאין עולה לה חטה"ע זו לחובתה, הנה אמנם כ"כ השטמ"ק, אך הנה בפסקי תוס' במכילתין אות כ"ח, ז"ל, חטה"ע הבאה על הספק ונודע לה אח"כ שודאי ילדה, א"צ להביא עוד, הואיל ואינה באה אלא להתירה בקדשים הואיל והותרה הותרה, עכ"ל, והרי שדעת התוס' דעולה לה חטה"ע זו לחובתה, אך צ"ב הטעם שכתבו לזה דהואיל והותרה הותרה, דהגם דודאי מהניא חטה"ע זו להתירה בקדשים, וכאשר כן נת' לעיל, מ"מ מ"ט לא תהא חייבת חטה"ע לחובתה, שהרי חובת הבאת חטה"ע הוא אף בגונא שכבר הותרה בקדשים, וכמבו' כן במתני' לקמן ד"ח., וצ"ב בזה.

ו] והנה במש"כ התוס' לקמן דכ"ב: דבנודע לה אחר הזאה ומיצוי הא דאסורה הוי נמי משום גזירה, ראיתי בערול"נ שם וברש"ש לקמן דכ"ו: שכתבו ע"ז, דאי נימא דמחו"כ בעי ידיעה בתחילה ואין חטאת העוף זו עולה לה לחובתה, הרי דהא דאינה נאכלת הוי זה מדאורייתא, דהוי זה ככל חטה"ע הבאה על הספק שאינה נאכלת.

ולדבריהם יהא מוכח מד' התוס', שדעתם דחטה"ע זו עולה לה לחובתה, ושלא כד' התוס' כת"י שהביא השטמ"ק בהשמטות לקמן דכ"ו: שאינה עולה לחובתה.

אמנם דבריהם צ"ע וכמו שהעירוני, שהרי הא דחטה"ע הבאה על הספק אינה נאכלת, מבו' בנזיר דכ"ט. דהוא משום דשמא לא ילדה וחולין היא והויא נבילה, וכ"ה בפירש"י בפסחים דכ"ח. ובתמורה דל"ד. ובסוגיין ולקמן דכ"ו:, וגדולה מזו מצינו בתוס' ובפי' הרא"ש נזיר דכ"ט: שכתבו, דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת וחולין בעזרה לאו דאורייתא, כל הא דאין חטה"ע הבאה על הספק נאכלת הוי רק מדרבנן, דמדאורייתא ה"ה נאכלת, דאף אי לא ילדה וחולין היא מ"מ שפיר שריא באכילה, עיי"ש בדבריהם, ולפ"ז הרי נמצא דהיכא שנודע לה אחר הזאה ומיצוי שילדה, הרי דאף אי נימא דאינה עולה לה לחובתה, מ"מ שפיר היא נאכלת, כיון דאיגלאי מילתא דילדה וקרבן גמור הוא, וז"ב.

שו"ר בחזו"א קדשים בסופו עמ' 348 שדן לומר שדין קרבן זה דחטה"ע שאינה נאכלת, ואף אם נודע שודאי ילדה, ול"ב בזה לגזירה שמא יאמרו וכו', אך בסו"ד מסיק דמן הדין היא נאכלת משום דבכל גווני היא קריבה בתנאי שאם היא חייבת תהא חטאת ודאי, עכ"ד, והרי שנקט דהא דחטה"ע הבאה על הספק אינה נאכלת, אי"ז משום דשמא חולין היא, אלא היינו שלא ניתן דין אכילה בחטה"ע זו, וזה שלא כד' הראשונים הנז', וצ"ע בזה.

וע' עוד מש"נ לעיל סק"ב בדעת הראב"ד דהא דחטה"ע הבאה על הספק אינה נאכלת אי"ז משום דשמא חולין היא, אלא הוא משום שלא נאמר בה דין אכילה, עיי"ש.

ז] ז"ל תוס' הרשב"א פסחים דכ"ח., תימה לרבי מ"ט דר' יהודה באשם תלוי דאמר בקבורה, בשלמא חטה"ע הבאה על הספק משום דספק חולין ספק קדשים הוא לא כתיבא בהדיא בתורה, אלא משום דמספקא לן אם נפל הפילה אם רוח הפילה אמרי' לה להביא, דאם חייבת היא הרי שפיר, ואם לאו אין כאן לומר כל שממנו לאשים הרי אלו בבל תקטירו, שהרי חטה"ע אין קרב כלום לגבוה אלא הדם בלבד וכו', הלכך אין כאן לומר כל שממנו לאשים שאין הדם לאשים בשום מקום ואנן לא מפקינן מבל תקטירו אלא דבר שהוא לאשים בלבד, מיהו ספיקא הוא ושמא חולין שנשחטו בעזרה האי עוף, להכי אמר ר' יהודה תקבר מספק כשאר חולין שנשחטו בעזרה דקחשיב בכלל הנקברים בפ"ב דתמורה, ואע"ג דבפ' מי שאמר וכו' איכא מאן דמפיק חטה"ע הבאה על הספק מה"ת וכו', מיהו אומר רבי דזהו עיקר טעמו של דבר ורבנן אסמכוה אקרא, ומשום ה"ט התירה תורה להביא מספק, אבל אשם תלוי דבהדיא כתיב בתורה כשאר קרבנות אינו ספק חולין, דאע"פ שלבסוף איגלאי דלא אכל חלב מיהו התורה חייבתו להביאו על הספק וחלה עליו קדושה אע"פ שלא אכל חלב ואמאי יקבר, מ"ש נותר שלו משאר נותר של קודש וכו', ריב"א, ועוד אומר רבי דסוגיא דנזיר מוכחא דלא דרשא גמורה יליף התם אלא אסמכתא בעלמא דקאמר התם וכו', אלמא מדפריך מאיסורים דרבנן לאו דרשא גמורה היא, והקשה אחי למאי דקאמר ריב"א דחטה"ע בקבורה משום דדילמא היא חולין בעזרה, א"כ היכי קאמרי לי' רבנן חטה"ע הבאה על הספק תוכיח, והא אין חולין שנשחטו בעזרה אלא דרבנן לר' יהודה כדאמרי' בריש פירקין וכו', עכ"ל.

ודברי ריב"א ור"י מחודשים טובא, דכלל ליכא קרא על הבאת חטה"ע על הספק, אלא מסברא אמרי' לה להביא דאם חייבת היא הרי שפיר וכו', ולפי דבריהם אין כלל מקום לומר כד' הגרי"ז דהוי זה חיוב הבאה ודאי, וז"ב, גם מוכח לפי דבריהם דליכא מאן דפליג וס"ל דחטה"ע בעי ידיעה, דאי בעי ידיעה א"כ היאך מביאין חטה"ע על הספק כיון דליכא קרא לזה.

אך צ"ע לפי דבריהם מה בעי למילף בנזיר דכ"ט. דחטה"ע הבאה על הספק נאכלת מאשם תלוי דנאכל, ופרכי' דהכא חד איסורא הכא תרי איסורי, ומה בעי' להך פירכא, הרי שאני אשם תלוי דכתיב בקרא והוי קרבן ודאי ואינו חולין, אך חטה"ע דלא כתיבא, הרי אין מקום כלל לומר דהויא קרבן ודאי, אלא אם באמת לא ילדה הויא חולין, וא"כ יש לאסרה משום חולין בעזרה, ומ"ש למילפה מאשם תלוי, וזה כעין מה שתמה בחי' רמ"ש נזיר דכ"ט על סוגיא דנזיר שם. והבאנו דבריו לעיל סק"ב בהערה, וצ"ע רב בזה.

עוד תמוה במה שדנו מ"ט לי"ב משום כל שממנו לאשים, וזה אינו מובן בתרתי, חדא דאף אם משום זריקת דם הי' בכלל כל שממנו לאשים, אך הכא הרי על הצד שחולין היא אין ממנה לאשים כלום, דמה שזורקים דמה הוא משום הצד שקודש היא, ומ"ש לאסור בזה משום כל שממנו לאשים, ועוד, שהרי איסורא דכל שממנו לאשים הוא שלא בבל תקטירו, והכא הרי אין מקטירין ממנה כלום, וא"כ אף אם היתה חשובה דממנה לאשים, נמי ל"ה בזה איסור כלל, וכמש"כ התוס' בזבחים דע"ו: דליכא איסור לזרוק דם דכל שממנו לאשים, ואף לדעת רש"י שם דאף זריקת דמו אסורה, נמי אינו מובן הכא מה מקום יש לאסור הזאת דמה, הרי כל מה דחשיבא כל שממנו לאשים הוא מכח הזאת הדם, ול"ש לאסור מכח זה את הזאת הדם עצמו, וצע"ג בזה.

ח] בפירש"י לקמן דכ"ו: ד"ה ובדין הוא, ז"ל, ומשום חולין בעזרה נמי ליכא למימר דלא אסרה תורה אלא שחיטה אבל מליקה לא וכו', עכ"ל, ובשטמ"ק שם תמה ממש"א בנזיר דכ"ט. דבחטה"ע איכא תרי איסורי איסור נבילה ואיסור חולין בעזרה, וכן תמה בזה השעה"מ פ"ב משחיטה.

ומצינו בזה ב' דרכים, הא' הוא מש"כ בס' הר הבית בסופו, ובס' נחלת יהושע סי' ו', ובחי' רמ"ש נזיר דכ"ט., דהאמנם ליכא במליקה משום חולין בעזרה כיון שאינה מתרת באכילה, אך אילו היתה התורה מתרת חטה"ע באכילה, תו ממילא הי' בזה משום חולין בעזרה, וע"כ שפיר אמרי' בנזיר דלא ילפי' להתיר חטה"ע הבאה על הספק באכילה, משום דאילו היתה מותרת באכילה הי' בזה ב' איסורים, וז"ב.

והדרך השנית, הוא מש"כ בחי' רמ"ש שם עוד, דחטה"ע הבאה על הספק שהוזה ונמצה דמה כדין, יש בה משום חולין בעזרה, כיון דמה"ת צריכה להביא חטאת על ספק חשבא רחמנא לשחיטתה ומטהרתה מליקתה מידי טומאת בית הבליעה ועיי"ש שהביא מתוספתא זבחים פ"ז שהיא מטמאה בבית הבליעה, ועיי"ש מש"כ בזה, וע' גם באחיעזר ח"ב סי' ז' סק"ו שכתב דהרמב"ם השמיט לד' התוספתא ודייק מדבריו דאינה מטמאה בביה"ב, ועיי"ש מש"כ בזה, ושוב הוי כחולין שנשחטו בעזרה, אך משא"כ בההיא דרש"י דנודע לה קודם הזאה שלא ילדה ואינו מוצה דמה, וכל כה"ג שלא נתקיים דין התורה להביא על הספק הדר דינא דהוי זה כנחירה בעלמא, וע' גם בהר הבית שם כעי"ז, וכעי"ז כתב גם בליקוטי הלכות לקמן דכ"ו:, אלא שלא הזכיר דכה"ג שלא נודע הספק אף מהני זה לטהר מידי נבילה, וי"ל דאף אם אי"ז מטהר מידי נבילה, מ"מ כיון שדינה במליקה, תו חשיבא כחולין שנשחטו בעזרה, ובאחיעזר ח"ב סי' ז' סק"ה.

ולכאו' הדרך השנית אין מתישבת רק לפ"ד הגר"ח דחטה"ע הבאה על הספק הויא חובת הבאה ודאית על הספק, וע"כ שפיר י"ל דאף להצד שלא ילדה חשיבא המליקה כשחיטה ויש בזה משום חולין בעזרה, אך אי נימא דהוי זה הבאה מסופקת, א"כ לכאו' אין טעם שאף על הצד שלא ילדה תהא המליקה חשובה כשחיטה.

1. ויש להעיר על דרך זו, דלפ"ז נמצא דמשכחת גוונא שיביאו חטאת בשותפות, והוא בכגון ב' נשים שילדו כל אחת ב' לידות, וספק מי מהן ילדה ממין חובה ומי ילדה ממין פטור, ובזה הוי הדין דמביאה כל אחת חטה"ע הבאה על הספק אחת, ולכאו' אכתי מצו להביא יחד חטה"ע ודאי על הלידה השני', דכיון דמשום חיובא דחטה"ע הבאה על הספק אין מביאות אלא חטאת אחת, תו לחיובא דהלידה השני' יכולות להביא חטאת ודאי בשותפות לחובתן, ואי"ז במשמע, אך אי נימא דהא דאין מביאות חטאת בשותפות הוא משום דבעי ידיעה בתחילה, ניחא דאף בכה"ג א"א להביא חטאת בשותפות. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך העירוני דלמש"כ בשטמ"ק בד"ז: בהשמטות אות כ"א דהא דכל אחת מביאה עולה לבדה, ולא מייתו תרוייהו ומתנו, הוא משום דכל דמצו כל אחת לאתויי קרבנה הכי ניחא טפי, ורק בחטה"ע כיון דבקושי התירו להביאו, ע"כ עדיף טפי שיביאו שתיהן יחד, עכ"ד, הרי דלפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דמביא כל א' אשם תלוי לבדו, ואין מביאין שניהם יחד, וצ"ל לפ"ז, דהא דשניהם מביאין חטאת אחת, ולא אמרי' דעדיף טפי שיביא כל א' אשם תלוי בפני עצמו, הוא משום דעיקר חיובן הוא חטאת ולא אשם, ורק מספק הוא שמביאין אשם תלוי, וע"כ כל שאפשר להן להביא חטאת, הכי עדיף טפי.

   אך לא נתישב בזה בב' נשים מ"ט אינן מביאות יחד חטה"ע הבאה על הספק בתנאי, שהרי כה"ג שמביאות שתיהן יחד לי"ב ספק חולין בעזרה, וא"כ הרי עדיף טפי שיביאו שתיהן יחד.

   ויש להוסיף, דהנה בהטעם דעדיף טפי שיביאו שתיהן יחד, דבשטמ"ק שם בשם הרא"ש כתב דהוא משום דכשמביאה כל א' בפנ"ע איכא ספק חולין בעזרה, אך בשם התוס' כתב כנדצ"ל שם דהוא משום דכשמביאה כל א' בפנ"ע אינו נאכל.

   והנה למש"כ הרא"ש דהא דעדיף שיביאו שתיהן יחד הוא משום ספק חולין בעזרה, א"כ ודאי דמה"ט אף עדיף שיביאו שתיהן יחד חטה"ע הבאה על הספק, דעי"ז לא יהא בזה ספק חולין בעזרה.

   וגם למש"כ התוס' דהא דעדיף שיביאו שתיהן יחד הוא משום דכשמביאה כל א' בפנ"ע אינו נאכל, נמי עדיף שיביאו יחד חטה"ע הבאה על הספק בתנאי, דבכה"ג החטה"ע נאכלת, וכמש"נ עפי"ד רש"י, דכל הא דאין חטה"ע הבאה על הספק נאכלת הוא משום דשמא לאו בת קרבן היא ומליקתה נבילה,

   אך אי נימא דהא דאין חטה"ע הבאה על הספק נאכלת הוא משום שלא נאמר בה דין אכילה, וכמש"נ לדון בזה להלן, ודלפ"ז גם אם יביאו שתיהן חטה"ע הבאה על הספק בתנאי לא תהא נאכלת, הרי ממילא דלפ"ד התוס' ניחא הא דאין מביאות שתיהן חטה"ע הבאה על הספק בתנאי, משום דניחא טפי שתביא כל א' קרבנה, דכל הא דעדיף שיביאו שתיהן יחד, הוא רק כדי שתהא החטה"ע נאכלת, אך אם לא תהא נאכלת, תו הדר דינא דניחא טפי שתביא כל אחת קרבנה.

   אך יש לפקפק בזה, שהרי אף כשמביאה כל א' בפנ"ע, אין הבאת החטה"ע אלא הבאת ספק, ועל הצד שלא ילדה הוי החטה"ע חולין, וא"כ מ"ט לא תביא השני' את החטה"ע הזו על צד זה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בחי' רא"ל ח"ב סי' ס' שר"ל כן, דהא דחטה"ע הבאה על הספק אינה נאכלת הוא משום דבקרבן זה לא נאמר דין אכילה, עיי"ש, ונ' ללמוד כן מד' תור"פ פסחים דכ"ח., אהא דס"ל לר' יהודה דאשם תלוי וחטה"ע הבאה על הספק בקבורה ולא בשריפה, והק' תור"פ, ז"ל, ומ"מ קשיא לר' יהודה דהיכי קאמר שהם בקבורה, בשלמא חטה"ע הבאה על הספק ניחא דל"ה דומיא דשאר קדשים "דליכא בהו אכילה", אלא אשם תלוי דהוי בכלל שאר קדשים ואיכא בי' אכילה א"כ מ"ש משאר קדשים שהם בשריפה וכו', עכ"ל, ונ' מזה להדיא דחטה"ע הבאה על הספק לי"ב דין אכילה אף על הצד שקודש היא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף בזה דברים בביאור הסוגיא דנזיר, דהנה תניא התם ריבר"י אומר מנין לחטה"ע שהיא באה על הספק וכו' מקיש נקבה לזכר וכו' ומה זכר מביא קרבן על הספק אף נקבה מביאה קרבן על הספק וכו', אי מה זכר מביא קרבן ונאכל אף נקבה מביאה קרבן ונאכל אמרת לא אם אמרת בזכר שכן איסור אחד תאמר בנקיבה שב' איסורים, ומפרשי' התם דמאי ב' איסורים איסור נבילה וחולין בעזרה, ור"א ברי' דרב איקא דחי דדילמא מיחייב עלי' משום דמיחזי כב' איסורים מדרבנן, ע"כ הסוגיא.

   והנה בפשוטו הסוגיא צ"ב רב, שהרי ל"ד כלל חטה"ע הבאה על הספק לאשם תלוי, דאשם תלוי קרבן ודאי הוא, ואף אם אמת הוא שלא חטא הוי זה קרבן מעליא, וע"כ שפיר הוא נאכל, ומשא"כ חטה"ע הבאה על הספק דקרבן ספק היא, ואם לא ילדה הויא חולין, הרי דשפיר יש לנו לאסרה באכילה משום נבילה או משום חולין בעזרה.

   והנה אמנם למש"נ בדעת הראב"ד ניחא, דאף חטה"ע הבאה על הספק קרבן ודאי היא, אך למה שפירש"י בכ"ד דאם לא ילדה הויא חולין תיקשי.

   וגם לדעת הראב"ד צ"ב, דמהו שאמרו דבאשם תלוי איכא חד איסורא, הרי ליכא כלל איסורא, כיון דהוי קרבן ודאי ובתורת ודאי אי"ז כלל חולין בעזרה.

   וראיתי בחי' רמ"ש בנזיר שם שכתב בביאור הברייתא, דפריך דהיא גופא נילף דחטה"ע הוא קרבן על הודאי בעצם כמו אשם תלוי, וע"ז פריך דבאשם הותר רק איסור אחד וכו', דאף דהשתא על הספק אינו חולין שחייבה רחמנא להביא, מ"מ הותר עכשיו חולין בעזרה מצד היתר וחיוב הקרבן וכו'.

   ועיי"ש שתמה בהא דדחי רב אחא דמיתחזי כתרי איסורי דרבנן, הרי אם אתינן למילף מהקישא דהוי זה קרבן ודאי אף לפי הצד שלא ילדה, א"כ איך גזרו חכמים שלא חאכל משום דמיתחזי כתרי איסורי, הרי אף על הצד שלא ילדה הוי קרבן גמור, ואי נימא דהא הוה פשיטא להגמ' דשאני חטה"ע מאשם תלוי ואינה אלא קרבן ספק, עיי"ש מה שפירש הטעם לחלק ביניהם, רק חוקר למה אינו נאכל, א"כ למה צריך לומר תרי איסורי, לו יהא חד איסורא, מ"מ כיון שעל הספק הוא בא אינו נאכל, משא"כ באשם תלוי וצע"ג וד' יאיר עיני, ועיי"ש מה שנדחק בזה וכתב שהוא דחוק טובא, עכ"ד.

   ושו"ר עוד בס' הר הבית בסופו, ז"ל, דבאמת צריך להבין מאי דקאמר התם באשם תלוי הותר איסור א' ומ"ש הותר, הרי עשאתו תורה כודאי קרבן, וכי לא מחייב קרבן מעילה בנהנה מאשם תלוי וכו', אך היא גופי' דייק הש"ס דעשאו תורה כודאי קרבן ולא חייש משום חוב"ע וכיון שהותר נעשה ודאי קרבן, והיינו הותר, שעשאה תורה מצותו בכך, והוה ס"ד לומר כן גם בחטה"ע, וכיון דמסיק דלא חטה"ע לא הותר, א"כ ממילא אמרי' דלא עשאו תורה כודאי כלל רק ספק וכו', עכ"ל.

   וע' עוד בחזו"א קדשים דקע"ה., שכתב ז"ל, ואפשר שהוא טעם ההלכה שאינו נאכל משום דיש בו ספק חולין וקדשים שיש בהם ספק חולין איפגם קדושתייהו ואינן נאכלין, וע' נזיר כ"ט ב' איכא תרי איסורי וצ"ע , עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' נ' שכל נידון האחרונים הוא רק לפמש"נ מד' הראב"ד דהקדש חטה"ע הבאה על הספק הוי הקדש ודאי, אך לפי פשטות הדברים דחטה"ע הבאה על הספק הויא קרבן ספק, ועל הצד שלא ילדה הויא חולין, אין מובן כלל מה קשיא להו להאחרונים מ"ט לא נימא בזה דגמר ומקדיש, וכמו שיתבאר.

   דהנה דלא מיבעיא אי נפרש דהא דגמר ומקדיש אין פירושו דהוי זה הקדש חדש, אלא היינו דמעיקר הדין כיון דהקדש אשם תלוי הוי הקדש ודאי, הרי בדין שאף אם נודע לו שלא חטא נמי יהא זה קודש, ואך דר"מ ס"ל דאמדינן לדעתי' דאם יהא נודע לו אין דעתו להקדיש אלא יהא זה חולין, ורבנן פליגי וס"ל דאדרבה גמר ומקדיש בכל ענין, דלפ"ז לא מצינו כלל דמשום הא דגמר ומקדיש חייל הקדש נוסף, ואשר ע"כ ל"ש זה כלל בחטה"ע הבאה על הספק דכל שלא ילדה הויא חולין מעיקר הדין, ומהיכ"ת שיחול עלי' קדושה, וז"פ.

   אמנם באמת יש להוכיח דמשום הא דגמר ומקדיש אף חייל הקדש חדש, דמלבד מה דמוכח כן מד' רש"י לקמן דכ"ג: דהוצרך לפרש מ"ט באשם ודאי שנודע לו שלא חטא לא אמרי' דגמר ומקדיש, והנה הרי באשם ודאי כל שנודע לו שלא חטא הרי פשוט דמעיקר הדין ליכא ע"ז קדושה כלל, ומ"מ אי הוה גמר ומקדיש הי' זה קדוש, גם נ' להוכיח גם מהא דיליף ר"א לקמן דכ"ד. דאשם תלוי שהוזמו עדיו לא גמר ומקדיש וה"ה כמנחת קנאות שנמצאו עדי' זוממין, ופריך הגמ' ור' יוחנן נדמיי' למנחת קנאות וכו', והנה נ' פשוט דהגם דמנחת קנאות הויא הקדש ודאי מכח הספק, מ"מ כ"ז הוא אם אמת הוא שנסתרה, אך אם כלל לא נסתרה ודאי דמעיקר הדין לא חייל כלל קדושה על המנחה, ומדחזינן דהיכא שנמצאו עדי' זוממין ולא נסתרה כלל הי' שייך לדון משום הא דגמר ומקדיש, בע"כ דמהני הא דגמר ומקדיש אף היכא שמעיקר הדין ל"ה ראוי כלל לחול קדושה, וז"ב.

   ולכאו' הי' נ' להוכיח גם מדעת המ"ד דאף באשם תלוי שהוזמו עדיו אמרי' דגמר ומקדיש, ולכאו' כל שהוזמו עדיו ואיגלאי דשקר הי', אין לנו לומר דאפ"ה חיילא קדושת אשם תלוי מכח הספק, וא"כ מדשייך בזה הא דגמר ומקדיש, בע"כ דמהני הא דגמר ומקדיש אף היכא שמעיקר הדין לא הי' ראוי לחול קדושה, אך באמת אין להוכיח מזה, דהנה הגם שהאו"ש כתב דהיכא שהוזמו עדיו אין האשם כשר אף בשנודע אחר זריקה, אך כבר הוכיח דו"ז הגרא"צ קמאי זצ"ל, (במכתבו שנד' בסוף אבי עזרי קדשים), מסוגיית הגמ' ומד' הרמב"ם דאף בשהוזמו עדיו אמרי' דאם נודע אחר זריקה הבשר יאכל, ובע"כ דאף היכא שהוזמו העדים, מ"מ כיון דלנו הי' זה ספק, שפיר חיילא קדושת אשם תלוי, ולפ"ז אין להוכיח משם, (אך שוב העירני אאמו"ר שליט"א, דהניחא למ"ד דל"ב חתיכה אחת מב' חתיכות, יש להבין דכיון שמכח עדי שקר הי' לנו ספק שייכא הבאת אשם תלוי, אך אם בעי חתיכה מב' חתיכות, לכאו' בדין דלא יהני מה שיש לנו ספק מכח העדי שקר, דמ"מ הרי ל"ה חתיכה מב' חתיכות, ודומיא דמש"נ לעיל דבמנחת קנאות כיון שלא הי' קנוי וסתירה ל"ש כלל למימר דאיכא חובת הבאת מנחה מספק, וצ"ע בזה).

   אך מ"מ נראה דאכתי ל"ש בחטה"ע הבאה על הספק הא דגמר ומקדיש, דכל הא דגמר ומקדיש הוא רק אם כפי המצב הידוע לנו השתא הוי זה ודאי הקדש, ואך דאמרי' דשמא יודע לנו וכו' ומכח זה יבטל ההקדש, וע"ז אמרי' דגמר ומקדיש ולא חייש לצד זה, אך בחטה"ע הבאה על הספק דכבר מעיקרא הוה ספק הקדש, ואין ההקדש רק אם ילדה, מהיכ"ת שיקדיש אף אם לא ילדה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. שוב הראוני מש"כ בשטמ"ק ב"ב דקס"ו: בשם הרא"ש, ז"ל, האשה שיש עלי' ספק ה' לידות ספק ה' זיבות ואפי' תרוייהו ביחד וכו' די בקרבן א' לאכול בקדשים, וכן מוכח בספ"ק דכריתות ה' לידות ודאות ה' זיבות ספק או ה' זיבות ודאות וה' לידות ספק מביאה ב' קינים א' על הודאי וא' על הספק, מ' דבה' לידות ספק וה' זיבות ספק די בקרבן א', עכ"ל, והנה מפורש בדבריו דגריס בגמ' ה' לידות וה' זיבות ודלא כגיר' שלפנינו, וזה כמש"נ בדעתו בסוגיין.

   אך צ"ב מש"כ דבספק ה' לידות וה' זיבות סגי בקרבן א', ול"ד לודאי ה' לידות וספק ה' זיבות דמביאה ב' קינים, וצ"ב דמ"ש, הרי כיון דבספק לידה וזיבה סגי בקרבן א', והרי דסגי בקרבן א' להכשיר בקדשים מטומאת לידה ודיבה, וא"כ מ"ט לא יהא סגי בקרבן א' בודאי לידה וספק זיבה, הרי בודאי לידה וספק לידה סגי בקרבן א', והרי דשייך להביא קרבן א' על ודאי וספק, וא"כ ה"נ מ"ט אינו מביא קרבן א' על ודאי לידה וספק זיבה, והנה אמנם ילפי' בתו"כ הובא בשטמ"ק בסוגיין ולקמן ד"ט:, דל"מ קרבן א' להכשיר בקדשים מטומאת לידה וזיבה, אך א"כ מ"ט סגי בקרבן א' להכשירה בקדשים בספק לידה וזיבה.

   וצ"ל דכל הא דילפי' דל"מ קרבן א' להכשיר בקדשים מטומאת לידה וזיבה היינו רק בהבאת ודאי, דכיון דנקבע בהקרבן שה"ה על לידה, ל"מ קאי על זיבה ואינו מתיר בקדשים, אך משא"כ בדהוו תרוייהו ספק והוי זה הבאה מחודשת דחטה"ע הבאה על הספק, הרי שבזה לא נאמרה הלכה זו, ומצי להביא על ספק לידה וזיבה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובעיקר נידו"ז אם סגי בחד קרבן על הודאין ועל הספיקות, הנה בפשוטו הוא מבו' בברייתא בד"ח. שם דריב"נ אומר דשל ספק אם יש ודאי ביניהם תאמר על הודאי ותיפטר, ופירש"י תאמר על הודאי כדי שתיעשה ודאי ותהא נאכלת ותיפטר לגמרי כדפרישית במתני' דבקושי התירו להקריב ספק, וצ"ב דלכאו' אף בלא שתאמר כן תאכל, שהרי הא דחטה"ע הבאה על הספק אינה נאכלת פירש"י בכ"ד דהוא משום דשמא חולין היא והויא נבילה, והכא דודאי לאו חולין היא, מ"ט לא תיאכל, ואולי י"ל דאם לא תאמר כן לא תיאכל החטה"ע גזירה שלא יאמרו חטה"ע הבאה על הספק נאכלת, וע"כ אין נאכלת רק אם מפרשת להדיא שמביאה על הודאי, אך אכתי צ"ב מש"כ רש"י דצריכה לעשות כן משום דבקושי התירו להקריב ספק, והרי הא דבקושי התירו פירש"י במתניתין דהוא משום דהוי ספק מליקת חולין למזבח, והכא הרי ל"ה ספק חולין, וא"כ מה טעם יש בזה להצריכה לומר כן, וצ"ע בזה, והרי להדיא דכשמביאה על הודאי נפטרין בזה אף לידות ספק, וע' חזו"א שם שעמד בזה, וכן עמד בזה בס' הר המורי' פ"א ממחו"כ, אך אולי פליגי תנאי בזה, וראיתי להוסיף, דהרי למש"א הגר"ח לכאו' ה"ז תלוי בפלוגתת ת"ק ור' יוסי, וע"כ שפיר י"ל דריב"נ ס"ל כר' יוסי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם ראיתי בחזו"א קדשים דקע"ה. ד"ה נראה, דפשיטא לי' דכל עיקר דין הבאת חטה"ע הבאה על הספק הוא רק משום דחטה"ע ל"ב ידיעה, וע"כ שפיר מצי להביא על הספק שמא מחויב הוא, אך אילו הי' בעי ידיעה ל"ה שייך כלל דין הבאת חטה"ע על הספק, שהרי אי"ז עולה לו לחובתו, ועיי"ש שעמד לפ"ז עמש"כ הרמב"ם פי"א משגגות דטומאת מקדש וקדשיו אינו מביא חטה"ע הבאה על הספק, משום שאינו מחוסר כפרה, והק' החזו"א דתיפו"ל דבעי ידיעה בתחילה וע"כ ל"ש כלל שיביא מספק, עכ"ד, וע' גם בשפ"א בסוגיין, שהק' דלס"ד בסוגיין דבעי' ידיעה בחטה"ע א"כ היאך מביאין חטה"ע על הספק, אמנם בפשוטו י"ל כמו שנקטו האחרונים הנז', דאף אם חטה"ע הוה בעי ידיעה נמי הי' דין חטה"ע הבאה על הספק.

   וע' עוד באו"ש פי"א משגגות שכתב, דבאמת זה גופא הוא הטעם דבטומאת מקדש וקדשיו ליכא דין חטה"ע הבאה על הספק, משום דבעי ידיעה ול"ש להקריב על הצד שחטא, כיון דלי"ל ידיעה, וילה"ע בזה, שהרי דין חטה"ע הבאה על הספק הוי אף היכא שודאי נתחייבה וספק אם עלתה לה החטאת, וכמו שהביא האו"ש שם, וכה"ג הרי הי' ידיעה מעליא, וא"כ אטו כה"ג יהא דין חטה"ע הבאה על הספק אף בטומאת מקדש וקדשיו, (אך יל"ד בזה אי נימא בדעת הרמב"ם דאף אם נודע לו שחטא ואח"כ שכח דשוב אינו יכול להביא קרבנו, כיון דהשתא לי"ל ידיעה, ע' חזו"א בזה ואכמ"ל, הרי שלפ"ז י"ל דאף כה"ג שאין ידוע אם כיפר נמי חשיב דלי"ל ידיעה, וצ"ע בזה), וע' גם בס' נחלת יהושע סי' ו' שדן לפרש כן.

   אמנם עיי"ש בנחלת יהושע שהעיר בזה, דבהך גוונא דאיירי הרמב"ם בספק בדין אם חייב משום טומאת מקדש וקדשיו, י"ל כה"ג שפיר חשיב ידיעה לחייב חטאת, ועי' אבי עזרי פ"א ממחו"כ שהביא להעיר כן ע"ד האו"ש, ואי נימא הכי ל"ק קו' החזו"א הנז', אך למש"נ לעיל לדון דאף היכא שספק לו אם כיפר אינו יכול להביא כפרתו, א"כ כ"ש דכה"ג דהוי ספק בהדין לא חשיב ידיעה, והכא גריע טובא כיון דמעיקרא לא נודע לו שנתחייב. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע' בתוס' סוטה ד"ו: ד"ה קרב הקומץ, שלמדו ממש"א הכא דעל הספק באה מתחילתה כיפרה ספיקה והלכה לה, דה"נ במנחת קנאות היכא שבאו עדים שנטמאה אחר שקרב הקומץ אמרי' דכיפרה ספיקה, ומבו' מדבריהם דה"ט דכיפרה ספיקה הוא לומר דהגם דהשתא נודע והי' לנו לומר דלאו בת מקרב היא, מ"מ כיון שכבר קרבה בשעת הספק אמרי' דכיפרה ספיקה, וזה מתישב כפי הדרכים שנת' בזה בדברינו. [↑](#footnote-ref-10)
10. שו"ר בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין שם, ז"ל, וכ"ז שנודע לה אחר המליקה שילדה ודאי ה"ז גומר מצוי דמה וכו', וכל זמן שנודע לה שלא ילדה ה"ז אסורה בהנאה ועל זה אמר תקבר, והוא אמרם בה שעל ספק באה מתחלתה כיפרה ספקה והלכה לה, עכ"ל, ונ' מדבריו דגריס בברייתא לטעמא דעל הספק באה מתחילתה בגונא דנודע לה אחר המליקה שלא ילדה, והיינו דהא דתיקבר הוא משום דעל הספק באה מתחילתה, וצ"ב הרי כיון שנודע שלא ילדה הוי זה חולין, ואינה אסורה אלא מדרבנן, וכמש"א כן ולהדיא בגמ' לקמן דכ"ו: דכה"ג בדין הוא שמותרת בהנאה ומאי תיקבר מדרבנן, וא"כ מ"ש לפרש ע"ז לטעמא ד"על הספק באה מתחילתה כיפרה ספיקה והלכה לה".

    ולולי דמסתפינא אולי י"ל, דהנה כבר עמד בליקוטי הלכות לקמן דכ"ו: על הא שלא הזכיר הרמב"ם בספ"ז מפסוהמ"ק דהא דהיכא שנודע לה אחר מליקה שלא ילדה תיקבר, הוי רק מדרבנן, ואשר ע"כ אולי י"ל דס"ל להרמב"ם דהגם שבגמ' אמרו דאי"ז אלא מדרבנן, מ"מ הך ברייתא שפירשה הטעם משום שעל הספק באה מתחילתה פליגא וס"ל דמדאורייתא הוא דאסורה, ויל"פ בזה, דס"ל להרמב"ם כמש"נ לעיל סוסק"ב בדעת הראב"ד דחטה"ע הבאה על הספק הוי קרבן ודאי על הספק, ואך שאינו נאכל, וכן מ' קצת בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שלהי תמורה, ז"ל, כל הזבות הטועות מביאות קרבן ואינו נאכל, לפי שאין מותר לאכל חטאת אלא לאחר ודאות חיובה כלומר חיוב אותו הקרבן. עכ"ל, ואין נ' שהטעם הוא משום דהויא ספק נבילה או משום חולין בעזרה, אלא דינא הוא שחיוב הבא על הספק לי"ב דין אכילה, ואשר ע"כ היכא שנודע לה אחר שנמלקה, הרי שהגם דהשתא כבר לאו בת קרבן היא, מ"מ אמרי' דכיפרה ספיקה והלכה לה, וע"כ הוא דתיקבר.

    ואמנם צ"ע, דא"כ מ"ט אמרו בגמ' לדעת רב דהטעם דתיקבר הוא מדרבנן, ואולי יש לפלפל ולומר, דלדעת רב דס"ל דחטה"ע ל"ב ידיעה וכמש"א דאם נודע לה שילדה כיפר, ע"כ גדר דין חטה"ע הבאה על הספק הוא דהוי זה קרבן ספק על הצד שילדה, אך לפ"מ דקי"ל דבעי ידיעה תחילה, (למה שפירשו כן האחרונים בדעת הרמב"ם, וכמו שהבאנו לעיל), הרי אין לפרש כן גדר הבאת חטה"ע, שהרי א"א להביא קרבן על הצד שילדה, שהרי אכתי לי"ל ידיעה, ובע"כ דהוי זה הבאת קרבן מחודשת על הספק, ויתכן להוסיף עוד, דגם הפלוגתא אם בנודע לה שילדה אסורה באכילה נמי תליא בזה, דרב לטעמי' דס"ל דכה"ג כיפר, הרי ל"ד לחטה"ע הבא על הספק כיון דא"צ להביא אחרת, וע"כ אין לגזור לאסרה באכילה, אך למ"ד דבעי ידיעה אשר לדידי' לא כיפר ועלי' להביא חטה"ע אחרת, הרי שהגם דכל שנודע לה שילדה כבר ל"ח זה קרבן ספק והי' בדין שתיאכל, (וזה צ"ב עוד), מ"מ דמיא לחטה"ע הבאה על הספק, כיון שלא כיפרה חטאת זו על חיובו, וע"כ גזרינן בזה שלא יאמרו חטה"ע הבאה על הספק נאכלת, אך כ"ז פלפול.

    אך צ"ע טובא בזה, חדא דבד' הרמב"ם פ"א ממחו"כ ה"ז נ' להדיא דחטה"ע הויא קרבן ספק, ואם לא ילדה הויא חולין, וע"כ הוא שאינה נאכלת משום דהויא ספק חולין בעזרה, ועוד דאם הא דתיקבר הוא משום דכיפרה ספיקה והלכה לה, א"כ מ"ט היא נקברת ול"ה ככל חטה"ע הבאה על הספק דקי"ל דנשרפת. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואולי זה תלוי במה שדנו התוס' לקמן דכ"ג: בדין אשם תלוי שנודע אחר שחיטה שלא חטא, דמ"ט ישפך הדם ואין קרב הוא עצמו לעולת נדבה, ותירצו בתי' בתרא דכיון דבשעת שחיטה ל"ה ראוי לעולה שעדין לא נודע לו, לכך לא יקריבהו עולה אחר שחיטה, ובתי' קמא לא ס"ל כן, וכנראה שורש הנידון בזה הוא אם בעי' שכבר בשעת שחיטה יהא לו הכשר ההקרבה דקרבן זה, ויתכן דבזה תלי גם נידון זה אם בעי' שיהא נודע לו כבר בשעת שחיטה.

    וע' עוד בסוגיא דחולין ד"ל. דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, היכא שבתחילת השחיטה הי' הקרבן פסח שלא בזמנו ובסוף השחיטה נעקר לשלמים ה"ז פסול, ובפירש"י שם פירש דה"ז פסול משום דשחיטת פסח שלא בזמנו הויא שחיטה פסולה, אך במשנת ר"א דן לפרש דפסולא הוא משום דבתחילת השחיטה לא הי' זה שלמים, וע"כ אינו כשר ליקרב שלמים, ויל"ד דתליא זה בנידו"ד, אך י"ל דהתם שאני, משום דמעיקרא פתיך בי' בפסח דין הקרבת שלמים, ואכמ"ל.

    וביומא דמ"ט: פריך למ"ד דבפר ואפי' בדמו של פר, מהא דתנן נמנין ומושכין ידיהן ממנו עד שישחט, ואם איתא עד שיזרק מיבעי לי', והתוס' שם ד"נ. כתבו דהגם דלמ"ד דאפי' בדמו של פר חשיב פר אף אחר זריקה, מ"מ פריך רק דעד שיזרק מיבעי לי', אך אחר זריקה ודאי ל"מ לימנות, משום דכבר נעשה עיקר כפרה ובמה יהא נמנה עליו ותו לא מיקרי בעליו, עכ"ד, ולכאו' עדיפא מינה הול"ל דאחר זריקה מה יועיל אם ימנה עליו ויהא חשוב בעליו, הרי כיון דבשעת כפרה לא הי' בעליו אין הפסח עולה לחובתו, ודוקא אחר שחיטה הוא דס"ד דמצי לימנות, משום דעיקר הכפרה בזריקה היא, וסגי במה דהוי מנוי עליו בשעת הזריקה, ואולי יש לדחוק כן בל' התוס' שכונתם לזה, וע' עוד בס' משנת יעקב פ"ד ממעילה ה"ב, שהביא בשם מרן הגרי"ז זצ"ל, דלריה"ג דקק"ל ממון בעלים ויכול למכרן לאחר להתכפר בהן, וכמו שנקט הגר"ח זצ"ל ודלא כהקצוה"ח, אילו הי' הדין דאף לאחר שחיטה הוו ממון בעלים, הי' יכול למכרו לחבירו לאחר שחיטה והי' הלה מתכפר בו, דלכפרת הבעלים ל"ב אלא להזריקה שהיא עיקר הכפרה, וע"כ בעי' קרא למעוטי שאין נמנין על הפסח אחר שחיטה, ועיקר הדברים כתב גם בכ' הגר"ח פסחים בדין חבורה שאבד פסחה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-12)