סימן ב_4
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן ב'

בגדר 'כסף' האמור בתורה.

ענף א'

שיטת הריטב"א בפירוש 'כסף' דקרא

1. יש לדון בפירוש 'כסף' האמור בתורה וי"ל בזה כמה אופנים.
   1. מתכת כסף היוצאת בהוצאה.
   2. מתכת כסף.
   3. זוזי היוצאים בהוצאה אף שאינם ממתכת כסף.
   4. ממון. שיווי כספי.
2. הנה נחלקו ב"ש וב"ה בשעור כסף לקידושי אשה. לב"ש בדינר ולב"ה בפרוטה. ונאמרו בגמ' [יא ע"א ואילך] ד' שיטות מ"ט דב"ש. ובכללם שיטתו של רב יוסף דפירש טעמיה דב"ש דס"ל כרב אסי דאמר דכל כסף האמור בתורה הוא כסף צורי. וכיון שכן לא שייך לומר דכונת התורה בכסף לפרוטה. ולהכי ס"ל דהרי הוא בדינר. ונחלקו רש"י ותוס' בזה, לרש"י פירוש דברי רב יוסף דכיון דבצורי ליכא מטבע של פרוטה ע"כ דכונת התורה בכסף הוא למטבע יותר גדול מפרוטה ושמו רבנן והעמידו כונת התורה למטבע דינר. ותוס' פירשו דהמטבע הפחות שבצורי הוא דינר. וזהו טעמייהו דב"ש דאמרו 'קידושין בדינר'. ומקשינן בגמ' דא"כ נמצא דרב אסי כב"ש ולא כב"ה. ומשני הגמ' דלעולם רב אסי לא איירי אלא על 'כסף' 'קצוב' האמור בתורה, ולא על 'כסף' 'סתם' האמור בתורה. ועיין ריטב"א שפירש דרב יוסף ס"ל דב"ש ס"ל כדברי רב אסי על כל כסף האמור בתורה ובהא גופא נחלקו ב"ש וב"ה.
3. עיין בריטב"א שפירש דלב"ה נמצא ד'כסף' האמור בתורה הוא ממון ולא כסף. ז"ל בדף ב ע"א כתב "ובדין הוא דלא הוה להו לבית הלל למתני בפרוטה **דהא בקרא כסף כתיב וסבירא להו לבית הלל דלאו כסף ממש אלא ממון דהיינו שוה פרוטה, וכיון דכן פרוטה עצמה שהיא של נחשת היינו שוה פרוטה עצמה ולאו כסף היא**, אלא דאיידי דקתני בית שמאי אומרים בדינר דלא סגיא בלאו הכי כיון דקתני 'בכסף', תנא נמי לבית הלל בפרוטה ובשוה פרוטה, אבל התם בפרק הזהב (ב"מ נ"ה א') דקתני חמש פרוטות הן לא קתני אלא האשה מתקדשת בשוה פרוטה"
   1. פירוש שפרוטה וש"פ הם היינו הך, דהרי אף פרוטה אינה כסף דהרי היא נחושת. וכסף האמור בתורה ע"כ דהיינו ממון. וא"כ אין שום חילוק בין פרוטה לש"פ. ולכאורה היה הריטב"א יכול לפרש דכסף של התורה היינו מטבע היוצא בהוצאה שאינו של כסף. ונראה דהא פשיט"ל לריטב"א דכסף של התורה אם אינו ממון אזי הוא מטבע מכסף דאל"כ אמאי קרוי כסף. וע"כ דהוא ממתכת של כסף. וכיון דפרוטה היא של נחושת, הרי מעתה בהכרח דכסף היינו ממון. ואין שום מעלה לפרוטה על פי שו"פ דהכל הוא ממון האמור בתורה.
4. וע"ע בריטב"א יא ע"ב "ומכל מקום בית שמאי דבעו בקדושין דינר סבירא להו דכל כסף אפילו אינו קצוב הוא כסף צורי ולהכי בעי בקדושין דינר, **ובית הלל סבירא להו שאינו אלא כשהוא כסף קצוב אבל כסף סתם ממון הוא ואפילו פרוטה**" היינו דלב"ש דהשעור הוא דינר אזי כסף האמור בתורה הוא כסף ממש היינו מתכת כסף היוצאת בהוצאה של צור. אבל לב"ה כסף סתם ממון הוא וכמש"נ. וע"ש עוד בריטב"א לפני כן ז"ל: וכי תימא ולבית הלל דסברי דכסף של תורה ממון הוא ולא כסף צורי מאי שנא דבקדושין סגי בפרוטה ובטענה בעינן שתי מעין נימא שתי פרוטות, **ואיכא למימר דכיון דגבי טענה כתב רחמנא מנין שיהו (שוין) שנים הא גלי לן דכסף בהאי דוכתא אינו ממון סתם אלא מטבע כסף הוא, וכיון דכן אוקמינן אמעין שהוא סוף מטבע, אבל בעלמא שלא ירדה תורה למנין משמע כסף כל שהוא ממון ואפילו פרוטה,** והרי זה נכון, וזו שיטתו של רבינו הגדול הרמב"ן ז"ל. עכ"ל.
5. ועיין באבנ"מ סימן כז ס"ק א "אך קשיא לי בדברי הריטב"א דס"ל דכסף דקרא היינו ממון וליכא פרוטה אלא ש"פ א"כ כסף ישיב לבעליו דמרבה שוה כסף וכן בעבד עברי דכתיב ישיב לרבות שוה כסף כיון דפרוטה נמי חשיב ממון ואינו אלא של נחושת וא"כ כל כסף האמור בתורה אינו אלא שוה כסף וא"כ למה צריך קרא לרבות שוה כסף".
6. ויש לומר דלולי ריבוי התורה דשו"כ כסף אזי משמעות כסף של התורה היתה כסף [מתכת כסף] היוצא בהוצאה כב"ש, וכל דברי ב"ה הם לבתר דשמענו דאף שו"כ בכלל, ואזי משמעות של 'כסף' האמור בתורה יכול להתפרש לממון. ואכתי יל"ע בזה.

ענף ב'

ביאור האבני מילואים בשיטת הריטב"א ובשיטת הרי"ף והרמב"ם

1. ועיין באבנ"מ שם זה לשונו -
   1. ואיכא למידק דהא כסף האמור בתורה היינו כסף היוצא בהוצאה וכמ"ש הרשב"א בחידושיו פ"ק דקידושין (דף י"א) דלא אמרה תורה כסף שאינו יוצא ע"ש, וכיון דפרוטה בימי משה לא היה, וכסף היוצא לא היה - אלא מעה או דינר וכמ"ש תוס' בקידושין (יא, ב, ד"ה והרי) ע"ש, וא"כ ע"כ כסף דקרא אינו כסף ממש אלא ממון ופרוטה חשיב ממון, ואם אינו אלא ממון א"כ מנא לן שיעור קידושי כסף במשקל כסף חצי שעורה כיון דכסף שבתורה אינו כסף ממש אלא ממון. וכו'.
   2. ומדברי הרי"ף והרמב"ם שכתבו דשיעור קידושין הוא במשקל חצי שעורה משמע דכסף דקרא הוא מתכת כסף וכן משמע מדברי הרמ"ה וכמ"ש, ואלו לדברי הריטב"א אין ענין כסף לשיעור אלא שיעורא דממון הוא לקידושין וש"פ הוא ממון. וכו'
   3. ולכן נראה לענ"ד כדברי הרי"ף והרמב"ם והטור בסי' ל"א דשיעור קידושין הוא משקל חצי שעורה כסף ומשמע בין הוזל בין הוקר, וכסף דקרא אינו כסף היוצא כיון דליכא פרוטה מכסף אלא מנחושת הוא דאיכא פרוטה וכסף הוא כסף ממש ומשום דס"ל לב"ה דכסף משקל חצי שעורה היינו כסף חשוב מש"ה ס"ל בפרוטה והוא חלק שמינית שבאיסר וכמ"ש הרמב"ם בפי' המשניות ופרוטה של נחושת נמי אינו אלא שוה כסף ופרוטה דקאמרי ב"ה היינו משקל חצי שעורה וש"פ היינו כל דבר ששוה משקל חצי שעורה כסף וכסף פחות ממשקל חצי שעורה אף על גב דשוה טובא מדברים אחרים לאו שיעורא הוא, וכו'.
   4. ואפשר דגם הרשב"א שכתב בחידושיו פ"ק דקידושין (דף י"א) דכסף דקרא היינו כסף היוצא, הוא לפי הס"ד בש"ס שם (דף י"א) דכסף האמור בתורה היינו כסף צורי וא"כ ודאי הוא כסף היוצא אבל לבתר דמסיק דהיינו דוקא כסף קצוב אבל כסף סתם אינו כסף צורי אפשר דלא הוי נמי כסף היוצא אלא כסף ממש ושיעורו במשקל חצי שעורה דהוא כסף חשוב וכל השוה כסף סובב הולך על משקל חצי שעורה. וכו'.
   5. ולדברי הריטב"א הנ"ל לא אזלינן בתר שיעורא דמשקל חצי שעורה כי כסף הכתוב היינו ממון וא"כ פחות ממשקל חצי שעורה כל שהוקר ושוה דברים אחרים שיעור ממון דהיינו פרוטה הוי קידושין.עכ"ל.
2. הנה פשיטא לאבנ"מ דלהריטב"א דכסף היינו ממון, פירושו שעור ממון, היינו שעור של ערך חשוב קצת, הרי דהשעור אף הוא ממון ולא תלוי בכסף כלל, ולעולם לא אזלינן בתר שיעורא דמשקל חצי שעורה כי כסף הכתוב היינו ממון וא"כ פחות ממשקל חצי שעורה כל שהוקר ושוה דברים אחרים שיעור ממון דהיינו פרוטה הוי קידושין. ומהו שעור זה אין אנו יודעים כלל. ועכ"פ הא ודאי דלא תליא בשעור מתכת כסף, דהא כסף האמור בתורה לא איירי על מתכת כסף אלא על ממון בעלמא. ומהי"ת שיהא תלוי בשויות של מתכת כסף.
3. ומכח פשיטות זו פשיטא ליה לאבנ"מ דהרי"ף והרמב"ם דס"ל דשעור פרוטה הוא חצי שעורה כסף, ע"כ דאינהו ס"ל דכסף האמור בתורה הוא מתכת כסף במשקל של חצי שעורה כסף. ופרוטה דמתני' נמי אינה מטבע של נחושת אלא כסף במשקל חצי שעורה. [דא"א לומר דהיינו מתכת כסף היוצאת בהוצאה, ז"א שהרי אין מתכת כסף היוצאת בהוצאה בשיווי פרוטה] ושוה פרוטה היינו כל השאר שאינו מתכת כסף. אלו ב' היסודות שכתב אבנ"מ ששורשם הוא אחד, דעד כמה שאין כונת התורה בכסף למתכת כסף במשקל מסויים אזי ודאי אין השעור נמדד לפי ערך מתכת כסף.
4. והרב המגיה לאבנ"מ העיר דלפ"ז מהו זה שדנים בגמ' באופן שהוקר הכסף וזול הזהב לפי איזה שעור משערים חמש סלעים של פדה"ב ותלינן זאת בנדון מהו פירא ומהו טבעא. ואם כסף האמור בתורה הוא מתכת כסף לכאורה ודאי יש לילך אחר ערך הכספא.
5. ויש לי להקשות עוד, דעיין קידושין ט ע"ב בנדון הגמ' האם כתיבת שטר קידושין צריך לשמה. והנדון אם מקישים הויה ליציאה או דמקשינן הויות אהדדי, מה הויה דכסף לא בעינן לשמה אף הויה דשטר לא בעינן לשמה. פרש"י הויה דכסף לא בעינן לשמה "שתהא צורת הדינר טבועה לשמה" ואם נימא דכסף דקרא היינו מתכת כסף, הרי פשיטא דהטיבוע א"צ להיות לשמה. דאין דין טיבוע בתורה כלל. ולכאורה זו ראיה אלימתא דכסף שבתורה הוא ודאי מטבע היוצא בהוצאה ואהא אמרינן דטבוע זה א"צ להיות לשמה.

ענף ג'

ביאור אחר בשיטת הריטב"א, ולפ"ז ביאור אחר בשיטת הרי"ף והרמב"ם

1. והנה דברי האבנ"מ בשעור פרוטה להריטב"א לכאורה תמוהים מאד.
   1. עיין לקמן יב ע"א "וב"ה אומרים: בפרוטה. סבר רב יוסף למימר: פרוטה כל דהו; א"ל אביי, והא עלה קתני: כמה היא פרוטה? אחד משמנה באיסר האיטלקי! וכ"ת, ה"מ בדורו של משה, אבל הכא כדחשבה להו לאינשי, והא כי אתא רב דימי אמר: שיער רבי סימאי בדורו, כמה היא פרוטה? אחד משמנה באיסר האיטלקי! וכי אתא רבין אמר: רבי דוסתאי ורבי ינאי ורבי אושעיא שיערו, כמה הוי פרוטה? אחד מששה באיסר האטלקי!". ע"כ. הרי להדיא דהכל תליא באחד משמונה באיסר האיטלקי והיינו שעור של כסף דאיסר היינו כסף.
   2. ועוד, איך שייך לומר שאין שעור ברור לזה, וכל אחד יאמר בכה הויא שעור. עיין חזו"א קמז לדף יא "והדברים תמוהין דא"כ אין לנו שום שיעור של פרוטה ומה נקרא שוה טובא"
2. אכן בעיקר הדבר נקטו כמה מרבותינו דאף אם פרוטה של התורה הוא ממון, מ"מ השעור הוא לפי ערך חצי שעורה כסף. והטעם דהשעור תליא בכסף נתבאר היטב בדברי האבנ"ז שפד ז"ל: והא דשיעור פרוטה הוא כמשקל חצי שעורה של כסף אף דכסף דקרא של נחושת, משום דכספא טיבעא ונחושת הוא דאייקר וזיל כדאיתא בריש פרק הזהב, על כן משערינן במידי דקיץ, וכהאי גוונא מצינו ריש הזהב [ב"מ מד ע"ב] למ"ד דהבא טיבעא אם הוזל כספא צריך להוסיף על שיעור חמש סלעים של פדיון הבן, אף דבקרא חמשת סלעים כתיב, ועיי"ש בשטמ"ק בשם הריטב"א שהקשה דהאיך אפשר שיפחות משיעור המפורש בתורה אי אייקר כספא לגבי דהבא, ותירץ דכיון דכספא פירא לגבי דהבא א"כ אם לעולם יתן חמש סלעים ישתנה שיעור פדיון לפי הזמן ואי אפשר, ועל כרחין דשיעור חמש סלעים לפי שעמדו הסלעים אז בימי משה ואם הוקרו יפחות עכת"ד, וכן הוא בקידושי אשה אף דכסף דקרא פרוטה של נחושת, מ"מ על כרחין השיעור תלוי כפי יוקרא וזולא של נחושת לגבי הכסף, ולעולם צריך שיהי' שוה כמשקל חצי שעורה של כסף, דאל"כ ישתנה שיעור קידושי אשה אם יוזל הנחושת או ייקר: עכ"ל אבנ"ז. והנה הוא איירי ברש"י ולא בריטב"א ועכ"פ דבריו תקיפים אף בריטב"א דאף דכסף דהתורה הוא ממון מ"מ הערך נקבע לפי שער שלעולם הוא הקבוע וכל התנודות של האחרים הם תנודות ביחס לכסף והכסף הוא לעולם נשאר יציב והוא באותו שויות של ימות משה רבינו ע"ה.
3. והא דלא ניח"ל לריטב"א לפרש דכסף היינו פרוטה של נחושת כבר נתבאר דס"ל דכיון דהפרוטה היא של נחושת לא שייך לפרשה בלשון 'כסף' אא"כ נפרש דכסף היינו ממון.
4. ודאתאן להכי דאף להריטב"א דכסף דקרא ממון הוא, מ"מ ערך הממון הוא לפי ערך של חצי שעורה כסף, ממילא אין שום הכרח דהרי"ף והרמב"ם חלוקים עליו. ולעולם יש לומר דאף להרי"ף והרמב"ם כסף דקרא היינו ממון ומ"מ השעור הוא חצי שעורה כסף. וכבר כתב כעין זה באבנ"ז שם.

ענף ד'

שיטת רש"י בהאי עניינא. והעולה מהאמור.

1. והנה ברש"י כתב דפרוטה היינו של נחושת. ובאבנ"מ פירש ברש"י כהריטב"א דכסף דקרא היינו ממון. אכן באבנ"ז פירש דברי רש"י דכסף דקרא היינו מטבע היוצא בהוצאה, ז"ל: נראה מדבריו **דכסף דקרא לאו כסף ממש אלא מטבע, וכסף הוא שם מושאל למטבע, משום דסתם מטבע הוא כסף,** וכ"ש לפי ההלכה דכספא טיבעא לגבי דהבא וכ"ש לנחושת, וכן מוכח מדבריו (דף י"א ע"א) ד"ה ושל דבריהם וז"ל הלכך פרוטה לא מצית למימר לפי שהיא של נחושת ובצורי מטבע של נחושת ליכא ובקידושין כסף כתיב, עכ"ל. מבואר דאי הוה בצורי מטבע של נחושת היינו יכולין לומר דכסף דקרא של נחושת, וכן לדידן דכסף דקרא לאו של צורי כסף דקרא של נחושת דפרוטה של כסף ליכא כדאמרינן בכתובות (ק"י ע"ב) ועיין בתוס' מנחות (ק"ז ע"א) ד"ה ודילמא: עכ"ל. והוא פירוש חדש ב'כסף' דקרא דהוא מטבע שלנו שיוצא בהוצאה אף שאינו ממתכת של כסף והוא לשון מושאל. כיון שבזמן התורה רוב המטבעות היוצאים בהוצאה הינו מכסף להכי קרתה למטבע כסף. אבל לעולם כסף אינו אלא מטבע שניתן להוציאו בהוצאה. ואף בחזו"א העלה צד זה דכסף היינו היוצא בהוצאה. ז"ל: ואי נימא דכסף היינו מטבע היוצאת אפשר דאפי' אם היא של נחשת חשיבא כסף וכו'.
2. ולפ"ז רש"י שכתב דפרוטה היינו של נחושת, הרי פירש בזה דפרוטה היינו כסף דקרא, וכל השאר אינו אלא שוה כסף דקרא. ונמצא מתו"ד לע"ע:
   1. לב"ה דקיי"ל הכי הא ודאי דכסף דקרא אינו יכול להתפרש מתכת כסף היוצא בהוצאה. דהרי אין מתכת כסף היוצאת בהוצאה בשעור זה. [ולהחזו"א שיבואר לקמן אינו כן]
   2. לאבנ"מ, הרי"ף ורמב"ם ס"ל דכסף היינו מתכת כסף אף שאינה יוצאה בהוצאה. ופרוטה דמתני' היינו חצי שעורה של כסף. ולפמש"נ בריטב"א בשעור כסף נמצא דאין הכרח לדברי אבנ"מ
   3. לריטב"א כסף היינו ממון. היינו שיווי ממון. ושעורה לאבנ"מ אינו ברור אבל ודאי אינו תלוי במתכת כסף, ולאבנ"ז אף להריטב"א השעור הוא לפי ערך מתכת כסף - חצי שעורה כסף
   4. לרש"י פירש אבנ"ז דכסף היינו מטבע היוצא בהוצאה ואף שאינה ממתכת ולשון כסף הוא שם מושאל.

ענף ה'

בביאור החזו"א בשיטתו של הריטב"א

1. אכן החזו"א יצא לידון בדבר החדש בשיטת הריטב"א ז"ל:
   1. וכונת ריטב"א דכסף היינו ממון ר"ל דכסף סתם אינו משוער במטבע פחותה שיהי' שיעור זה דוקא אלא ממון של כסף ואם יתן לה מטבע כסף היינו דינר ויזכה לה בו אחד מקצ"ב ויקדשנה בפרוטה שנתן לה מקודשת ושיעור פרוטה דחשיב ממון הוא שיעור חכמים דפחות מזה לא חשיב ממון דמחלי בו אינשי א"נ הוי בכלל שיעורין הלמ"מ.
   2. ואי הוי כסף דוקא נראה דהוי צריך מטבע כסף מיהו הוי סגי שיקנה לה פרוטה ותחזיר לו השאר בכל מה שתחזיר ושוה כסף דמרבינן היינו בין נסכא ובין כל דבר והא"מ פי' דנסכא היינו כסף ממש ולכאורה משמע דכסף ממש היינו מטבע היוצאת וזהו כסף דקונה בהקדש ואינו קונה בהדיוט
   3. ואי נימא דכסף היינו מטבע היוצאת אפשר דאפי' אם היא של נחשת חשיבא כסף והא דלא פי' ריטב"א לשון המשנה בפרוטה היינו מטבע היוצאת ושו"פ, דפרוטה דקתני במתני' לענין שיעורא קתני ופרוטה של נחשת לאו שעורא הוא אלא עיקר שיעורא אחד מח' באיסר ובין פרוטה ובין שו"פ משתער באחד מקצ"ב בדינר,
   4. ויש לעי' בזמן דמסתגי דינר כסף למה סגי במשקל חצי שעורה כסף צרוף הלא חצי שעורה כסף אינו שוה אחד מקצ"ב בדינר שמטבע טבועה היה ביוקר מנסכא וצ"ל דשיעורא דפרוטה נשתערה במשקל כסף וצ"ע. עכ"ל
2. החזו"א לא ניח"ל לפרש בריטב"א כדנתבאר עד השתא דכסף היינו ממון, אלא ודאי כסף היינו מתכת כסף היוצא בהוצאה, ומש"כ דהיינו ממון היינו דהשעור אינו לפי ערך הפרוטה של נחושת, אלא השעור הוא 'ממון של כסף'. והיינו שנותן לאשה מטבע של כסף ונותן לה בתוכו ממון של כסף בשעור פרוטה היינו שעור חצי שעורה כסף, ואם יתייקר הנחושת או יוזל לעולם אין השעור לפי הפרוטה. ומש"כ הריטב"א דהיינו ממון היינו הערך של פרוטה הוא אינה הפרוטה. אלא דהא תקשי הא לא משכח"ל מתכת כסף היוצאת בהוצאה בשעור פרוטה, וע"ז תירץ דיתן לאשה דינר ויקבל עודף של קצ"א פרוטות. וכה"ג הרי הוא מקדשה במתכת כסף היוצאת בהוצאה וזהו כסף דקרא. זהו מהלך אחד של החזו"א בביאור דברי הריטב"א.
3. מהלך שני – דלעולם יש לומר אף להריטב"א דכסף היינו מטבע היוצא ואף שאינו של מתכת כסף. והא דלא פירש דפרוטה היינו כסף שהרי הוא מטבע היוצא בהוצאה. תירץ החזו"א דפרוטה של נחושת אינה שעור של הפרוטה האמיתית. והשעור הוא ממון של כסף.
4. ומי אני שאעיז להשיג על רבינו הגדול. אולם לכאורה דבריו דחוקים בפירוש דברי הריטב"א והפשטות היא כמש"נ לעיל בריטב"א דבאמת כסף דקרא היינו ממון והשעור הוא לפי חצי שעורה כסף.

סדר דברים לשעור שני בענין זה. ט אייר תשעט

1. הנה נתבאר לן בדעת הריטב"א דהואיל ולב"ה דקידושין בפרוטה אין כסף יכול להתפרש ככסף יוצא בהוצאה, דהא אין מטבע פרוטה ממתכת של כסף, ולדידיה כסף היינו ממון.
2. ולדידיה פרוטה היינו שוה כסף. ולפ"ז צ"ל דהא גופא ילפינן בקרא דשו"כ דלולי זה הו"א כסף מטבע ובאמת היה הדין מעה ולא פרוטה.
3. ואבנ"מ כתב דע"כ פליג ארי"ף ולעולם אין נדון לפי שעור חצי שעורה כסף.
4. ובדעת הרי"ף ביאר אבנ"מ דכסף היינו מתכת כסף דאין לומר מטבע כסף דאין כסף כזה ואין לומר ממון דא"כ אמאי צמוד לחצי שעורה כסף
5. ונתבאר דלעולם לא פליגי. ואף להריטב"א הוא שעור ממון של חצי שעורה כסף הואיל והכסף הוא הטבעא שיש ולא השאר. ובזמן משה כן היה שעור הממון ושעור זה נקבע לעולם.
6. ולפ"ז לעולם אין ראיה מהרי"ף דלא כריטב"א.
7. והנה יש בזה שיטה שלישית והיא רש"י שכתב פרוטה של נחושת. ובאמת יש לומר דהוא כריטב"א, ופרוטה של המשנה ודאי הוא של נחושת דאל"כ מהו שוה פרוטה. אכן באבני נזר ואף החזו"א כתב צד זה דלעולם כסף של התורה אין הכונה אלא למטבעות היוצאות בהוצאה, והשעור של השויי שלהם הוא לפי ערך פרוטה. היינו אחד מהשמונה באיסור וכו'. ולפ"ז כסף של התורה אין הכונה למתכת כסף כלל אלא למטבע ואף נחושת קרוי כסף כבזמנינו ממש.
8. נמצאו ג פירושים בכסף של התורה.
   1. פירוש הריטב"א ממון.
   2. פירוש הרי"ף לאבנ"מ מתכת כסף.
   3. פירוש האבנ"ז וחזו"א מטבעות יוצאות בהוצאה.
9. והנה להריטב"א שו"כ של התורה הוא הפרוטה ואין שום חילוק בין כסף לשו"כ משא"כ לפירושים האחרים.
10. בחזו"א פירש בדעת הריטב"א דלעולם אף לדידיה צריך מטבע וכאבנ"ז ברש"י והא דלא פירש דפרוטה של נחושת היינו כסף פירש החזו"א משום דאין זה המודד האמתי אלא המודד הוא השעור של כסף שיש כאן.
11. בסוגיית שו"כ ככסף.
12. עיין תוס'