מציאת האשה - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**פרק מציאת האשה**

דף ס"ה:

**מציאת האשה ומעשה ידיה לבעלה:** עי' בקוב"ש שדן במציאה אם קונה הבעל מיד האשה או דהוה כמעש"י שזכאי בהם מצ"ע. עיי"ש שדן בזה לענין קושיית התוס' ד"ה שלה עיי"ש. וע"ע ברא"ש שהביא ד' הרמ"ה דבאמרה איני ניזונת אין לבעל מציאה ועיי"ש ברא"ש דפליג כיון דמה שאין לה מזונות הוא מדעתה הוה כניזונת ועיי"ש בקרבן נתנאל מה שביאר סברתו.

**מציאת האשה לבעלה:** בגמ' ב"מ י"ב: אמרי' שהטעם משום איבה ויל"ד אם האיבה היא מכח החיוב מזונת או לאו ועי' תוס' לעיל מ"ז. שנראה דס"ל שלא ועי' בפנ"י בדעת רש"י וע"ע בהגהות אשר"י שהביא מהירושלמי שכ' הטעם משום שמא תבריח נכסים מבעלה ותאמר מציאה הם.

**בושתה ופגמה שלה:** ולענין ריפוי ברמב"ם פסק שלבעל ועי' ברא"ש שתמה הסברא בזה ועי' בקרבן נתנאל ובחלק"מ שכ' שכיון שהבעל חייב בריפוי נוטל דמי הרפוי ועי' בקוב"ש שדן לפי"ז במזיק שהנחבל יש מי שמשלם לו הריפוי שהחיוב לשני. [ויל"ע במתה האשה קודם שנתרפאה אם זכה הבעל בדמי הרפוי].

**רבי יהודה בן בתירא אומר בזמן שבגלוי וכו': בגדר זכות הבעל בבושת:** מבו' דעת ריב"ב דבעל נוטל בבושת אשתו ועי' בר"ן שהקשה למה ממעט חלקה ועיי"ש שיישב דכיון דאשה שיש לה בעל בושתה מועט ויל"ע בכוונתו. [ועי' בשיטמ"ק ס"ו. שנ' שפירש שיש לבעל חלק בשיעור הבושת ולפי"ז סיבת החיוב בושת הוא כלפי הבעל והיינו דאם הבושת היא מאה זוז הבושת דידה הוא רק 30 זוז וצ"ע דא"כ לרבנן יהיה חיוב הבושת רק 30 זו ולא נראה כן בלשו' ריב"ב. וצ"ע בכ"ז]. ועי' בתוס' ס"ו. ד"ה בייש סוסתו שכ' דהבעל נוטל בחלק האשה וכנ' ס"ל שיש לו חלק בבושת ויל"ע לד' קו' הר"ן. [ואולי ס"ל דכיון שגם הוא מתבייש וכדלק' ע"כ יש לו זכות במה שנתביישה]. וע"ע לקמן ס"ו. ביאור ד' הגמ' לפי"ז. והנה בדמי בושת פסק בשו"ע דבחלק האשה הבעל אוכל פירות ועי' בבית שמואל סי' פ"ג ס"ק ד' שכ' דבדמי צער אין הבעל נוטל פירות ויל"ע החילוק. [ומבואר דבושת הוא סוג נזק וצער הוא גדר אחר ועדיין צ"ע בכ"ז].

**תוס' ד"ה שלה: שנפגם הוא עמה:** יל"ע הא לא פחתו דמיו וצ"ל דמה שפוחתין דמיה זה גופא חשיב הפסד שלו וצ"ע. והנה ד' הגר"ח [הובא בהגרי"ז הל' חובל ומזיק] דחיוב חבלות אינו מחמת הפחתת דמיה אלא הוא קנס והשומא דעבד הוא רק צורה בשומת החיוב ויל"ע לפי"ז באשה שכיון שהשומא היא כמו שנפחתים דמיה בשוק [וע"ע בתלמידי רבינו יונה שכ' דמסתבר שהיא שוה פחות אצלו ויל"ע בכוונתם]. ו**למ"ד בהחובל בקוטע יד ע"ע של חבירו וכו' אתי שפיר:** יל"ע דהכא האכילת פירות מכח הנכסי מלוג ולא דזכאי בפי' מעיקר הדין ויל"ע. **צריך לחלק בין עבד לאשה:** עי' תורא"ש בביאור החילוק דבאשה אינו בעלים גמור במעשה ידים. וע"ע ברא"ש דבשבת פשיטא שזכה הבעל כיון שהוא הבעלים במעשה ידים ולפי"ז לכאו' גם שבת קטנה דהכא ולכאו' ד' תוס' דשבת הוא בכלל הנזק ולא תביעת הפסד הפעולה עי' בזה בהגר"ח הל' חובל ומזיק ובסטנסיל אות קס"ג.

דף ס"ו.

**ומה העדפה דמעשה ידיה היא:** עי' בריטב"א לעיל ס"א: שכ' דגדר הזכות בהעדפה היא "דעשו את הטפל כעיקר וזיכו לו העדפתה" [ומדויק קצת דהקצבה דחמש סלעים אינו שחיוב האשה שיהיה לבעל חמש סלעים אלא הוא שיעור בחיוב מעשה ידים[[1]](#footnote-2)].

**תוס' ד"ה והא כי אתא רבין: דא"כ מציאה דאמר ר"ע דאי בטלה ממלאכתה חייבת שכר הפקעתה:** יל"ע דאע"פ שחייבת שכר בטלה מ"מ תהיה המציאה לעצמה וצ"ע וכנ' הביאור דכיון שמחוייבת למעשה ידים בשעה זו, הוה המציאה לבעל אע"פ שסוג העבודה הזה לא מחוייבת לבעל וצ"ע בלשו' התוס' בזה. ועי' בחזון איש שהקשה בעיקר ד' התוס' דהא אשה אינה פועל שמחוייבת בזמן על לתוצאה דחמש מעשה כסף עיי"ש. **ועלה קאי רב פפא וכו':** עי' ברשב"א שכ' בדעת התוס' דהלכה כר"ע דהא ר"פ נסתפק בדעתו, ועיי"ש מרב האי דפליג עיי"ש שביאר ספק רב פפא לדעתו. ובעיקר ס' הגמ' לתוס' לכאורה הביאור דמציאה הוא סוג מלאכה דלא משועבדת כלפיה לבעל וזה ספק דרב פפא אם בשתיים ג"כ הגדר כך דעל שתיים הוה כבא מעלמא ולא ממעשה ידיה וצ"ע.

**אלא מעתה בייש סוסתו של חבירו וכו':** יל"ע בהו"א שיהיה בושת כלפי סוס. ועי'בשיטמ"ק שכ' דביאור המו"מ תלוי בשי' דלעיל בגדר זכות הבעל בבושת דלדעת התוס' [דנוטל חלק אשתו] הנושא בגמ' הוא למה מה שיש לו זכויות באשה מזכה לו גם בושת [דהרי בצער לא זוכה כיון דצערא דגופא] וצ"ל לפי"ז שהקושיא מבייש סוסתו הוא לדוגמא דאין לו חלק בבושת כיון שאינו מתבייש. ולד' הר"ן דיש לו חלק בעיקר התביעה הקשה רבא שמי שלא אותו ביישו אין לו תביעה. [וחלוק לכאו' גם עיקר הפשט אם הקושיא היתה בתביעת בושת של הסוס או בתביעת הבעלים שהתביישו בביוש הסוס].

**וסוס בר בושת הוא:** יש לדון לפי שני המהלכים שכ' מקודם ולד' התוס' צ"ל שהתשו' היא שהדוגמא לא נכונה כיון שסוס לאו בר בושת אין לבעלים במה לזכות ולד' הר"ן, עי' ברשב"א שכ' "כלומר בר הכי שיתבייש האדון בחבלתו".

**אלא רקק בבגדו של חבירו הכ"נ דבעי למיתן ליה בושת:** עי' בשיטמ"ק שביאר דלד' התוס' איירי שהיה אחר לבוש בבגד והקושיא היא שבעל הבגד יזכה בבושת ולד' הר"ן צ"ל דהקושיא היא שבביש בגד של חבירו גם הבעלים מתבייש. [והיינו שהנושא אם יש לבעל הבגד שייכות בבושת כיון שהביוש לא נעשה אליו אלא בגרמא [ולדו' בבגד שהיה מונח ע"ג קרקע ורקק בבגד אין הבושת אליו ישיר וה"ה באשה שהבושת לא אליו ישיר].

**אלא מעתה בייש עני בן טובים דאית להו זילותא לכל בני משפחה** וכו': עי' בתוס' שכ' דהבושת דבני משפחה ויל"ע מה הבושת במה שלא שמרו וצ"ל דאינו שזה הבושת אלא שלכן הם קשורים וכן נראה ברא"ה ובריטב"א. ועי' בר"ן לעיל שהביא ראיה לשי' מקו' הגמ' ויל"ע בכוונתו ועי' בב"ח.

**א"ל התם לאו גופייהו הוא הכא אשתו כגופו הואי:** והיינו דלד' התוס' מה שכגופו הוא סיבה לזכות בבושת [ואולי יש לדייק שזכות הבושת היא ישירות לבעל מדין הכגופו שנותן לו תביעה בבושת וצ"ע]. ולד' הר"ן הכגופו הוא למה יש לו תביעה ויל"ע לד' הר"ן בציור שבייש הבעל אם יש תביעה לאשה.

**הערה בעיקר זכות הבעל בבושת:** הנה בגמ' אמרינן דאשתו אית ליה **זילותא** והנה בב"ק פ"ו: מסתפקת הגמ' אם יש חיוב בושת בביישו ישן ומת והספק אם חיוב בושת הוא משום כיסופא או משום זילותא, או דיש חיוב בושת דבני משפחה ועי' **ב**רא"ש שם שפסק דפטור כיון דאין תביעה דזילותא ודבני משפחה ויל"ע בסוגיין דאמרי' דבושת דבעל היא משום זילותא הא אין כזה תביעה בבושת ושמא הוא רק לענין השייכות בתביעה וצ"ע.

**הפוסק מעות לחתנו וכו':** עי' בראשונים [ר"ן, ריטב"א] שהביאו מהירו' שהקשה למה לא יירש כיון שזכה אחיו מדין דברים הנקנים באמירה ויישב דדעת האב להתחייב הוא ע"ד שישא [ויל"ע אם הכוונה שאז חל החיוב או כעין תנאי].[[2]](#footnote-3) [וע"ע בריטב"א שהביא ד' רב האי גאון דדווקא בפירש שיכנוס.]

**רש"י ד"ה יכול הוא שיאמר: אבל אחיו וכו':** עי' בריטב"א שהק' דפסקינן כאדמון שחייב לכנוס עיי"ש כ' שאחיו היה מוציא בדיינים וצ"ע בד' רש"י.

**פסקה להכניס לו אלף דינר הוא פוסק כנגדן חמש עשרה מנה:** צ"ע דלכאורה יש בזה איסור ריבית [ויל"ע אם תלוי בגדר הזכות בנכסי צ"ב] ועי' בשיטמ"ק מתלמידי רבינו יונה שכ' דמתנה הוא דיהיב לה או דכיון דהוה קרוב לשכר וקרוב להפסד ועי' בתוי"ט שביאר דכיון דצד אחד בריבית הוה דרבנן [ןהיינו שלא ברור שיהיה חיוב ריבית] כאן התירו ועיי"ש בתוי"ט בדרך אחר כיון דאם יגרשנה מיד גם חייב מוכח דלא הוה אגר נטר. [והנה עי' בריטב"א שהביא מירו' שהטעם דמוסיף שליש הוא בגלל הרשות להשתמש ולפי"ז הוה תשלום על ההלואה וצ"ע].

דף ס"ז.

**לכבודו הוא דעבד:** עי' במהרש"א שהקשה דהא ע"מ שיחיה בני הוה צדקה עיי"ש דבכל העשיה היא לכבודו גרע ועי' בקוב"ש מהח"ח שיישב דבלכבודו אינו מגין שלא יפסיד. [והנה ברמ"ה ב"ב י. פי' דע"מ שיחיה בני חשיב לשמה כיון דבנו יקיים תורה ומצוות ולד' ל"ק]. [והנה יל"ע בעל מצוה של"ש אם ע"י השל"ש יש חסרון בכוונהולכאורה הא מכוון שהמעשה יהיה מעשה מצוה אלא שטעמו בעשיה הוא לשם כבוד וכדו' וכ"כ בחזו"א אהע"ז קכ"ט סקי"ג שכ' "אילו לוקח אתרוג לשם כבוד ולהתנאות ודאי יצא ידי מצוותו ואפי' למ"ד מצ"כ אינו אלא ידיעה שיצא בזה חוב המצוה אבל מה שמערב כוונתו אחרות לכו"ע אינו מעכב ואף אם כוונות אחרות הן העיקר אצלו מ"מ מה שיודע קיום המצוה בזה סגי" ומבואר דס"ל שבשל"ש אין חסרון דכוונה. אכן, עיין בנחל יצחק בפתיחה לח"ב שהקשה בכל צדקה של"ש שיש חסרון דמצ"כ [וע"ע בבית הלוי דרושים סימן ג' כעי"ז] וכן הקשה בהקדמה לאגלי טל לענין ת"ת של"ש [עיי"ש שהוכיח מזה דבריו הידועים דעיקר מצות ת"ת יש בו הנאה] ומבואר דס"ל שבכל של"ש יש חסרון דכוונה ויל"ע בזה. [וע"ע במהרש"א נדרים ח. שמה שחשיב אקום ואשנה לנדרי מצוה הוא רק בלשמה ויל"ע אם ס"ל שבשל"ש חסר בקיום מצוה].

**יתום ויתומה שבאו להתפרנס וכו':** עי' בתורי"ד שהקשה דהא איש קודם לאשה להחיות עיי"ש שיישב דהיינו דווקא בלהחיות אבל ביש ליתום אפשרות להשיג האשה קודמת.

דף ס"ז:

**אפילו סוס לרכוב עליו:** עי' בשיטמ"ק מהגאונים דהיינו דווקא קודם שנודע שהעני [אבל לאחר מכך אין חיוב ויל"ע מ"ש מתרנגולת פטומה ויין ישן שנותנים אף בעני].

**עייפינהו ושדרינהו ניהליה:** עי' במהרש"א שהקשה דהא הוה ליה מאתיים זוז ולא נוטל צדקה ועי' במהר"ם שיף שהביא מהמרדכי בב"ב שבוכיח מסוגיין דצדקה אינה כדין מתנות עניים וכ"ז שאין לו כל מחסורו יכול ליטול[[3]](#footnote-4).

דף ס"ח:

**כל חדא וחדא דנפשא שקלה וכו':** מבואר שבת הנישאת ראשונה מרווחת. ועי' ברשב"א שהקשה דהא השיעבוד חל בשעת מיתת האב וא"כ השתעבד לכולן בשוה [דבשעת מיתת האב אין סיבה להעדיף אחת] ועיי"ש שיישב שכיון שהחיוב הוא ליתן כפי כפי מה שהיה האב נותן, בקדמה הראשונה ונטלה א"כ גם האב היה נותן פחות. [ולכאורה יסוד היישוב דל"ש שייטלו בשוה כיון שברגע שנטלה הראשונה [כמה שתיטול] אין השניה יכולה ליטול אלא עישור מהמצב הנוכחי אלא תקשה דנימא שכבר השתעבד לה יותר ע"ז התשובה שנוטלת לפי מה שהיה האבא נותן בנישואין ויותר מעישור עכשיו לא היה נותן].[[4]](#footnote-5) ועי' בריטב"א שכ' "שמעינן מהכא שאין הבת זוכה בעישור נכסים עד שתינשא ולא בשעת מיתת האב והכי נמי מוכח מהא דתניא לקמן כיצד הן עושות שוכרות להם בעלים, וזה ברור" ולכאורה כוונתו בראיה משוכרות להם בעלים דאם היתה זוכה לא היה פוקע בבוגרת [ואף רבי שנחלק לא נחלק בזה אלא דס"ל שיש חיוב כלפי בוגרת ויל"ע לרבי במת האב בעודה בוגרת]. וצ"ע לדבריו ראית הרשב"א מהאחין שמשכנו וצ"ל דס"ל שיש לה תביעה שלא ימכרו ועדיין צ"ע.

אם מוטל על כי יחיד או על הציבור.

במה שמר עוקבא כפל למה לא נחשב כיש לו 200 זוז מרדכי.

מסדרין בבית – מה יש על זה.

משכנו בנכסים ובגבית שיעבוד ממשכון.

מה הדין במציאה שלא באה ע"י הדחק.

אם בפרקמטיא כלים יפחתו פעמיים חומש.

פרנא – כל מטלטלין.

עמלא דבתי פשט בתוס' וקה"י ועי' רשב"א.

בע"ח דאבא – הרי אינו חייב.

ובשבועה עי' רשב"א דהא הוה תוך זמנו.

ספק התוס' בי' בנות מהר"ם וט"ז.

כל שדה ושדה כך הדין בירושה.

אחרים אם אין בנים מה הפשט.

1. ועי' בזה בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויל"ע בשילם כבר אם יכול להוציא מהסברא דלאחיך הייתי רוצה ליתן וכל מה שנתתי לו היה ע"ד שישא ולא נראה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. עיי"ש שכ' דשמא לא נתן לו עדיין המעות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"ע א"כ בגדר השיעבוד בשעת מיתת האב כמה משועבד וכמה יכולה לתבוע שיעמוד לה אם יש לה זכות דעישור ממה שיש עכשיו אלא שיתכן שיפחת זכותה או שיש לה תביעה שהנכסים יעמדו לה לצרכי נישואין ואין לה איזה סכום שעליו יש לה תביעה. [↑](#footnote-ref-5)