קכט - שיר וקריאה בביכורים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קכט. נמסר בש"ק תבא ה'תשס"ט[[1]](#footnote-2)\*

השיר בביכורים ומצות קריאה

א) תנן (ביכורים ב,ד) הביכורים טעונים קרבן ושיר ותנופה ולינה. ובערכין (יא.) אמר רב מתנה מנין לביכורים שטעונין שירה אתיא טוב טוב [כתיב בביכורים 'ושמחת בכל הטוב' וכתיב 'תחת אשר לא עבדת את ה' אלקיך בשמחה ובטוב לבב' והיינו שירה הנאמרת בעבודת הקרבנות כדדרשינן התם]. איני והא א"ר שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן מנין שאין אומרים שירה אלא על היין וכו'. ומשני כדתני ר' יוסי פרי אתה מביא ואי אתה מביא משקין, הביא ענבים ודרכן מנין ת"ל 'תביא'. כלומר הביכורים טעונין שירה רק באופן זה שהביא ענבים ודרכן, שאז נאמרת על היין. וכבר הקשה הר' אלחנן בתוס' דפשט המשניות בביכורים משמע שטעונים שיר בכל שבעת המינים.

ושירה זו, פרש"י שאומרים ארוממך ה' כי דליתני כדתנן בביכורים (ג,ד) הגיע לעזרה ודברו הלוים בשיר ארוממך ה' כי דליתני ולא שמחת אויבי לי. והתוס' הקשו א"כ אמאי פריך ארב מתנה, הו"ל להקשות על המשנה זו גופה, הלא אין אומרים שירה אלא על היין. וכתבו ששיר המשנה אינו עיקר השיר כי אם לשמחה בעלמא הלכך לא פריך מינה, ורק על רב מתנה דיליף בגזרה שוה משירה הנאמרת על הקרבן, פריך והלא אין אומרים שירה אלא על היין. אלא שתמהו התוס' דלא איירי המשנה בעיקר השיר כלל.

והנה הרמב"ם (ג,יב-יג) סתם שכל הביכורים טעונים שיר, כפשטות המשניות. וגם כתב כרש"י דהשיר הוא זה הנאמר משיגיע לעזרה, דהלויים היו מתחילין וקורין ארוממך ה' כי דליתני. ואמנם כן משמעות פשט המשנה בביכורים וכמוש"כ התוס'. אכן קשה על הרמב"ם בתרתי מסוגית הגמרא: א. במה שסתם שכל הביכורים טעונים שיר, והלא בגמרא אמרו דאין השיר נאמר אלא על היין, דהיינו הביא ענבים ודרכן (וכבר הקשה כן הר"י קורקוס). ב. במה שפירש שהשיר היינו הא דתנן 'ארוממך...' - קשה קושית התוס', אם זהו השיר המחויב מדינא, מדוע קושית הגמרא הוסבה על דברי רב מתנה ולא על גוף המשנה, והלא אין אומרים שירה אלא על היין.[[2]](#footnote-3)

ונראה לבאר שיטת הרמב"ם בהאי ענינא, באופן דלשיטתו קושיא חדא מיתרצה בחברתה.

ב) הנה תנן בפסחים (סד.) הפסח נשחט בשלש כתות כו' תקעו והריעו ותקעו כו' קראו את ההלל. ופירשו התוס' דהלויים היו קוראים, כדתניא בתוספתא. וכבר הוכיח הגרי"ז ששירה זו יש בה קיום דין שירה האמורה בכל עולות ושלמי הציבור וכדמשמע בתוספתא. וביאר שאף רש"י שפירש דישראל השוחטים היו קוראים את ההלל, מודה שמלבד זאת הלויים היו אומרים שירה באותו זמן, וכמוש"כ רש"י עצמו בערכין (י), אלא שישראל ג"כ קוראים את הלל מדין אחר, וכמו שאמרו (בפסחים צה) אפשר ישראל שוחטין את פסחיהם ונוטלין את לולביהן ואין אומרים הלל?![[3]](#footnote-4) והוכיח מדברי הספרי-זוטא דמרבה תקיעה בחצוצרות על שחיטת הפסח מהך קרא האמור בכל עולות המוספין, 'וביום שמחתכם ובמועדיכם ובראשי חדשיכם ותקעתם בחצצרת על עלתיכם ועל זבחי שלמיכם'. והרי תקיעת הכהנים בחצוצרות באה עם שירת הלויים בקרבנות הציבור וחד דינא להו, וכמו שהוכיח הגרי"ז מהסוגיא בערכין (יא:) דמייתי קרא ד'ותקעתם בחצצרת על עלתיכם' לענין דין שירה, ופרש"י ד'ותקעתם...' היינו שירה (וכ"כ שם בע"א), כלומר תקיעת הכהנים בחצוצרות ושירת הלויים קיום דין אחד נינהו. וכן מוכח בסוכה (נה.) דיליף הא דאין אומרים שיר על כל מוסף ומוסף שגם אין תוקעין על כל מוסף ומוסף. וא"כ היינו דינא דמתני' דבשחיטת הפסח היו תוקעין והיו אומרים את ההלל, כתקיעה ושירה האמורה בעולות הציבור שקבוע להם זמן.

והנה הקשו התוס' שם הלא אין אומרים שירה אלא על היין. ותירצו דדוקא בהקרבת קרבן אין אומרים שירה אלא על היין, אבל שלא בשעת הקרבה היו אומרים שירה שלא על היין בכמה דוכתי (וכיו"ב בתוס' הר"ש משאנץ שם ובתוס' ברכות לה.). ודבריהם צריכים באור, הלא פסח ודאי קרבן הוא[[4]](#footnote-5). ועוד תמה המנ"ח (שצד) על דברי התוס' הלא בגמרא בערכין הנ"ל מפורש דהך דינא דאין אומרים שירה אלא על היין אמור אף גבי ביכורים, והלא הביכורים ניתנו לאכילת כהנים ואינם קרבים לה' - הרי שאף שלא על הקרבן אין נאמרת שירה שלא על היין.

ג) והרש"ש בערכין שם עמד גם כן על קושיא זו מסוגית הגמרא על התוספות, ותירץ דביכורים הוו כעין קרבן, דהא אית בהו תנופה. ואמנם נראה שדבריו שנאמרו מסברא בלא ראיה, מקורם נאמן בדברי הראשונים בכמה מקומות; -

התוס' בב"ב (פא:) פירשו הא דמקשינן בגמרא בספק ביכורים כיצד מביא ודלמא לאו בכורים נינהו וקא מעייל חולין לעזרה - הגם דבהכנסת חולין שאינם קרבן אין איסור, דאל"כ ייאסר לאדם ליכנס לעזרה בבגדי חול, אך בכל מקום שיש כעין הקרבה כי הכא שיש הגשה או תנופה, אסור. וכן ביאר בהרחבה הרמב"ן ושאר הראשונים (שם) מבי מדרשיה. הרי משמע שנקטו הראשונים דהביכורים תורת הקרבת קרבן אית בהו, שלכך שייך בהם איסור הכנסת חולין בעזרה אם לא נתקדשו.

והנה במה שנקטו הראשונים שהביכורים טעונים 'הגשה', לפום ריהטא הדברים תמוהים, הלא משנה ערוכה היא במנחות (סא.) דהביכורים טעונים תנופה ואינן טעונים הגשה. אך כוונתם כמו שפירש הרש"ש (בב"ב שם) שהכוונה ל'הנחה', והביא שכבר בירושלמי (בכורים ג,ו) נקטו לשון 'הגשה' בביכורים, וילפינן שם דכי היכי דהמנחות הטעונות הגשה מביאים אותן לקרן דרומית מערבית, כמו כן ההנחה דכתיב בבכורים 'לפני ה' אלקיך' טעונות הנחה בקרן זו [וכ"פ הרמב"ם ג,יב], ומש"ה קרי להו הראשונים 'הגשה' (וע' גם בקרן אורה מנחות שם[[5]](#footnote-6)). וכ"כ הרש"ס (בכורים א,ה) ד'הגשה' היינו ההנחה. עכ"פ חזינן דהביכורים תורת 'קרבן' עליהם להיטען תנופה [לראב"י ורבי יהודה בסוכה מז:] או עכ"פ הנחה בקרן דרומית מערבית של המזבח המכונה 'הגשה'.

ועוד כמה ראיות לדבר; בספרי (נשא. מובא בפרש"י שם ה,ט) דרש רבי ישמעאל על הפסוק 'וכל תרומה לכל קדשי בני ישראל אשר יקריבו לכהן לו יהיה' - וכי תרומה מקריבין לכהן אלא אלו הבכורים, שאיני יודע מה יעשה בהם ת"ל 'לכהן לו יהיה' בא הכתוב ולמד על הבכורים שיהיו נתנין לכהן. ורש"י פירש 'וכי תרומה מקריבין לכהן' והלא הכהן הוא המחזר אחריה בבית הגרנות, אבל הרמב"ן פירש מדקראן הכתוב 'קרבן' ולשון הקרבה בתורה לא יבוא - לדעת רבי ישמעאל[[6]](#footnote-7) - אלא בקרבים על גבי המזבח, לפיכך דרש אשר יקריבו בבכורים 'שהם טעונין תנופה והגשה. יאמר הכתוב כי כל הבכורים אשר יקריבו הבעלים לשם, לכהן המקריב לו יהיה'. הרי דבריו ברורים דהביכורים קרבן לה'. והגריי"פ פערלא (בבאור על סהמ"צ הרס"ג בעשה פא) תמה על מה שכתב הרמב"ן 'הגשה' מהמשנה במנחות הנ"ל, אך דברי הרמב"ן מבוארים היטב וכדבריו בחידושיו לב"ב, שיש בבכורים תורת הקרבה משום התנופה או ההנחה דחשיבא כהגשה. ונמצא א"כ לדבריו שהכתוב עצמו קורא לביכורים 'קרבן' אשר ניתן לכהן.

וכן מתפרש פשוטו של מקרא בסדר ויקרא: 'כי כל שאר וכל דבש לא תקטירו ממנו אשה לה'. קרבן ראשית תקריבו אתם לה''. ופרש"י שתי הלחם של עצרת הבאים מן השאור, וביכורים מן הדבש - הרי דקראם הכתוב לביכורים 'קרבן ראשית תקריבו אתם לה''.

ועוד מוכח כן, דהנה פליגי (בשלהי ביכורים) חכמים ורבי יהודה אם הבכורים ניתנים לאנשי משמר או לשאר כהנים, ומפרש בירושלמי (ריש ביכורים וריש תרומות) דחכמים ס"ל שהם כקדשי מזבח שזוכים בהם כהני אותו משמר, ור"י ס"ל שהם כקדשי הגבול. ואמרו שם דנפקא בינייהו אשרה של גוי שביטלה, דלרבנן אין מביאים ממנה ביכורים כדין 'נעבד' האסור למזבח, ולר"י מביאים דהא הותרה להדיוט. והנה הרמב"ם פסק בתרוויהו כחכמים דניתנים לאנשי משמר (ג,א) ופסולים משל אשרה (ב,טז) - הרי דלהלכה מיהת שוו דינייהו כקדשי מזבח. ובאו"ש (ג,א) כתב שרבי יהודה לשיטתו שהנחה אינה מעכבת. וא"ש שגם בזה הרמב"ם לשיטתו שפסק גם בזה (ג,ד) שהנחה מעכבת, כחכמים.

וכמו כן כתב הטו"א (במגילה כ:) מדנפשיה דהתנופה בביכורים אינה אלא ביום מפני שהם כקרבנות שאינם קרבים אלא ביום, דהא מבואר בזבחים (פח) שפירות האסורים באכילה להדיוט אין מביאים מהם ביכורים משום 'ממשקה ישראל', והרי הך דינא אינו אמור אלא בקרבנות.

ד) מעתה שזכינו לראות דהביכורים איקרו 'קרבן' ולכך אית בהו הך דינא דאין אומרים שירה אלא על היין, ניהדר לבאר דברי התוס' בפסחים, מדוע בשחיטת הפסח אין שייך הך דינא, והלא הפסח ודאי קרבן ממש הוא, ובמאי גרע מביכורים.

אך באור הדבר בהקדם כמה דברים. דהנה מקרא הנ"ל ד'וביום שמחתכם וגו' ותקעתם בחצצרת על עלתיכם וגו'' מרבינן (ע' ערכין יא. וספרי בהעלתך) כל עולות הציבור שקבוע להן זמן, והוא מקור לתקיעה ולשיר על קרבן התמיד ערב ובקר. וכאן יש תימה גדולה בדברי הרמב"ם דבבארו מצוה זו דתקיעת חצוצרות, הן בספר המצוות (עשה נט) הן בהלכות כלי המקדש (פ"ג), לא הזכיר אלא מועדים וראשי חדשים, והלא מצוה זו שייכא בכל עולות הציבור הקבוע להם זמן ולאו דוקא במועדות. ואם כי על השמטתו בספר המצוות היה מקום לדחוק על פי מה שבאר (בשרש השני) שאינו מונה אלא הדברים המפורשים בתורה, ולכך לא הזכיר התקיעות שבכל יום ויום דאתו מדרשא, אך מלבד הדוחק שבדבר דהא לא במנין המצוות עסקינן אלא אף בבאור פרטי המצוה לא הזכיר מאומה מהתקיעות שבכל יום, מלבד זאת הלא בספר היד ודאי היה לו לבאר הדבר. ואמנם הביא דין התקיעות בהלכות תמידין ומוספין (ו,ו) בבארו את סדר התמיד, אבל במצות התקיעה לא הזכיר כלום מזה. וכבר עמד על קושיא זו בספר החינוך (שפד), יעו"ש.

ועוד צריך באור מה שהכליל הרמב"ם במצוה אחת התקיעה במלחמה ובשעת צרה עם התקיעה במועדות, ולכאורה שתי מצוות שונות הן; זו בשעת שמחה במקדש ועל הקרבן, וזו בשעת מלחמה וצרה בלא קשר לקרבן. וכבר תמה על כך המגיד-משנה (ריש הלכות תעניות).

ויותר תגדל התימא, דהנה בשו"ת אבני נזר (או"ח כו) הוכיח שהשיר הוא דין מדיני הקרבן, וכמו שהקרבן טעון סמיכה ושחיטה ושאר עבודות, כן הוא מטעין שיר שייאמר עליו. ואין השיר דין לעצמו שזמנו להאמר בשעת הקרבה. תדע, דהא לר"מ (בערכין יא) השיר מעכב את הקרבן [וכבר פירשו התוס', לא שהקרבן ייפסל בלא שיר, דהא הניסוך גופיה אינו מעכב אלא כלומר שאין מנסכים בלא שיר]. ולדבריו ודאי הוא דין מדיני הקרבן. ואף חכמים לא פליגי אלא דאינו מעכב בדיעבד, אבל גם הם מודים לעיקר הגדר. [גם לא ברירא כלל דהלכתא כרבנן, דבברייתא בתענית (כז.) מבואר שהשיר מעכב בין לראבר"ש בין לחכמים. יעו"ש. גם מדברי מהר"ם אלשיך המובאים במג"א (קלב סק"ד) מבואר שהלכה שהשיר מעכב, שביאר בזה טעם הטור (קלג - שיסודם בסידור רב עמרם גאון) לאמירת שיר של יום בשחרית ולא במנחה, דעיקר שירה בתמיד של שחר - ותימה הלא ודאי שהשיר היה גם בתמיד של בין הערבים כמבואר בראש השנה בהא דלא באו עדים עד המנחה ונתקלקלו הלויים בשיר, וכן בכמה דוכתי - ופירש מהר"ם אלשיך שכוונתו שאינו מעכב אלא בתמיד של שחר. עכ"פ חזינן שתפס בדעת הטור דלהלכה השיר מעכב]. וכן יש בירושלמי (תענית פ"ד ופסחים פ"ד) שהתקיעה מעכבת בקרבן, ופירש האבנ"ז דהיינו כמ"ד דהשיר מעכב, דהא התקיעה והשיר חד ענינא הם כאמור.

ואם כן קשה טובא על הכללת הרמב"ם תקיעות המועדים עם תקיעות בתעניות במצוה אחת, הלא תקיעות דמועדים הן מדיני הקרבן, ואילו בתעניות הזמן הוא המחייבן והלא אין שם קרבן כלל.

אמנם נראה[[7]](#footnote-8) ששתי הקושיות מתורצות חדא בחברתה, דהלא כבר ייסד הרמב"ם (בשורש הי"ב) שאין ראוי למנות חלקי המצוה הפרטיים כמצוות לעצמן, וא"כ כל הדברים שהקרבן מטעינם כגון שחיטה ושאר עבודות ונסכים, אינם נמנים כמצוות לעצמן. אשר על כן התקיעה שעל הקרבנות שהוא דין אחד עם השירה כאמור - אינה נמנית בעיקר המצוה המיוחדת של תקיעה בחצוצרות, שאינה אלא ממכשירי הקרבן ודיניו, וכמפורש בירושלמי שהתקיעה מעכבת את הקרבן. אך זה נכון רק כלפי התקיעה שעל כל הקרבנות, אבל התקיעה המפורשת בתורה שנאמרה בימי מועד ושמחה, נקט הרמב"ם שהיא תקיעה שהזמן מחייבה ואינה פרט מפרטי הקרבן [ומ"מ זמנה להעשות בשעת עשיית הקרבן, אבל אינה מדיני הקרבן עצמו], ויגיד עליו רעו – התקיעה שבשעת מלחמה שאינה קשורה כלל לקרבן אלא לזמן צרה. ואם כן הרי מובן שמנה הרמב"ם תקיעות המועדות עם התקיעות שבמלחמה כמצוה אחת, שבשתיהן הזמן הוא המחייב את התקיעה [וענין אחד לשתיהן כדלהלן], אבל אילו היתה תקיעת המועדות דין מדיני הקרבן, ודאי אין מקום להכלילה עם תקיעת מלחמה שאינה שייכת למקדש ולקרבן.

ומובן אם כן שהרמב"ם בבארו את עיקר המצוה, הזכיר רק את המפורש בכתוב, ללמדנו שיסוד המצוה הוא לתקוע בזמן מלחמה וצער ובזמני שמחה ומועד. וזהו הטעם שמנה את תקיעת המלחמה כאחת עם תקיעת המועדים, שגדרן וענינן אחד הוא, שהזמן מחייבן, ואולם התקיעה הנוהגת בתמידין אין מקומה כאן אלא בהלכות תמידין, וללמדנו בא בסידור דבריו (כפי שהשריש הגר"ח מוולאז'ין בספר חוט המשולש שעיקר כוונתו של הרמב"ם נלמד מלדרוש סמוכין בסידורו. וכמליצת המרכבת-המשנה בהקדמתו דבמשנה תורה לכו"ע דרשינן סמוכין) שדין תקיעה שעל התמידין חלוק בענינו, שהוא דין מדיני הקרבנות שהקרבן מטעין תקיעה בחצוצרות, ואינו מדיני הזמן הגורם כמו התקיעה בזמן מלחמה ומועד.

ולהטעים הענין, הנה הפרי-מגדים (תקעח במ"ז) כתב עפ"י החינוך מפני שענינם אחד, לעורר כוונת הלב [לשון החינוך: 'לפי שהאדם מהיותו בעל חומר צריך התעוררות גדולה אל הדברים כי הטבע מבלי מעיר יעמוד כישן, ואין דבר יעוררהו כמו קולות הניגון, ידוע הדבר, וכל שכן קול החצוצרות שהוא הקול הגדול שבכל כלי ניגון. ועוד יש תועלת נמצא בקול החצוצרות לפי הדומה, מלבד ההתעוררות אל הכוונה, כי בכח הקולות יסיר האדם מלבו מחשבת שאר עסקי העולם ולא יתן לב באותה שעה כי אם בדבר הקרבן. ומה אאריך וידוע זה לכל אשר הטה אוזן לשמוע החצוצרות וקול שופר בכוונה']. אמנם אף בלא נתינת טעם, הלא בקרא גופיה הדבר מבואר, דבתרוויהו כתיב ענין זכרון לפני ה'; במלחמה - 'ונזכרתם לפני ה' אלקיכם ונושעתם מאיביכם' וביום שמחה ומועד - 'והיו לכם לזכרון לפני אלקיכם', וא"כ בעצם מצוה אחת היא, לתקוע בחצוצרות בזמנים שישראל צריכים זיכרון לפני ה', ולכך באה התקיעה כדי להיזכר [וזאת ע"י עוררות הכוונה והסרת הבלי העולם כדברי החינוך], ומריבויא דקרא הוא שלמדו תקיעות נוספות בכל קרבן ציבור הקבוע לו זמן, ותקיעות אלו אינן שייכות לזמן הטעון זיכרון אלא הוא מדין הקרבן שטעון תקיעה ושירה. [וכן נתרבו בספרי זוטא תקיעות במוספי שבת, שגם היא אינה בכלל פשטיה דקרא, דאין השבת זמן העלאת זכרון, וכמוש"כ הלבוש דמהאי טעמא אין מזכירים שבת ב'יעלה ויבוא... פקדוננו וזכרוננו' אלא ימים טובים וראשי חדשים בלבד שרק הם זמני זכרון].

נמצא עתה ששני דיני תקיעה בחצוצרות איתנהו; האחד שהקרבן מחייבה. והן התקיעות שבכל יום ויום על קרבן התמיד, והשני התקיעה שהזמן מחייב, והן תקיעות המועדים ור"ח, אלא שזמנן להעשות בשעת הקרבת הקרבן.

ודאתינן להכי נראה לפרש דברי התוס' בפסחים, דסבירא להו דהתקיעה ושירת ההלל בשחיטת פסחים, אינו מדין הקרבן, דהפסח טעון שירה, אלא מדין היום הוא שזמן עשיית הפסח הוא הטעון שירה, שהרי הפסח אינו קרבן ציבור המטעין נסכים [וע' בתורי"ד פסחים שם שפירש משום דאתי בכנופיא הו"ל כקרבן ציבור (כדרך שאמרו ביומא). אך כבר הקשה המקד"ד (כה,ג) דהתינח פסח ראשון, פסח שני שאינו בציבור אלא ביחידים שנדחו מאי איכא למימר, והלא גם בפסח שני איכא הלל בזמן שחיטתו וכדתנן בפסחים ובערכין[[8]](#footnote-9)], וא"כ הא דאומרים שירה בזמן שחיטתו, מסתבר דלאו מדין הקרבן הוא אלא משום הזמן. ולא מיבעיא פסח ראשון שיש להוכיח שדינו כמועד, וכפשטיה דקרא בפרשת המועדות דפתח ב'אלה מועדי ה'' וגו' וכתיב בתריה 'בחדש הראשון בארבעה עשר יום לחדש בין הערבים פסח לה''. וכן מוכח מכמה מקומות (ע' ר"ח פסחים צח; ספר החינוך פט; תוס' רפ"ד דפסחים; בהגר"א יו"ד שצט סק"ט), אלא אף בפסח שני גדר הדין הוא שזמן עשיית הפסח מחייב לומר שירה על הנס אבל אינה חובת הקרבן. והארכנו בכ"ז במקום אחר[[9]](#footnote-10).

ואם כן הרי זהו שכתבו התוס', דשירה זו הנאמרת בזמן שחיטת הפסחים אינה שייכת להך כללא ד'אין אומרים שירה אלא על היין' כיון שאינה באה על קרבן הקרב, כלומר אין זו שירה שהקרבן מטעינה אלא הזמן מטעינה, ובזה שפיר איכא שירה בלא יין.

ה) הרי למדנו מדברי התוס' בפסחים, שהכלל דאין אומרים שירה אלא על היין נאמר רק בשירה שהקרבן מחייבה ולא בשירה שהזמן מחייבה. ודאתינן להכי הרי יוצא לדברי התוס' דבביכורים שנאמר בהם הך דינא ד'אין אומרים שירה אלא על היין' כמבואר בסוגיא בערכין, על כרחך דהשירה המחוייבת בביכורים היא מתורת 'קרבן' שבהם, המחייב את השיר, כקרבנות המטעינות שירה, ולא שזמן הבאת ביכורים הוא המחייב. שהרי בזה שאני ביכורים משחיטת פסחים, דבפסחים השירה באה מחמת עצם הזמן הלכך יש שם שירה שלא על היין, משא"כ בביכורים השירה היא מדין הביכורים, הלכך אינה נאמרת אלא על היין.

ומוטעמים בזה דברי התורא"ש (בשיטה כת"י ערכין שם) שהדגישו שעיקר השיר בביכורים נאמר בשעת התנופה דהיא עבודה. וזו היא שיטת בעלי התוס' ששיר דביכורים חובת קרבן הוא, ולכך נאמר בשעת 'עבודת הקרבן' שבו דוקא.

מעתה מצינו פתח מרווח לישב פסקי הרמב"ם, דהנה כבר העיר החקרי-לב (לז. והרחיב טובא בענינים אלו. ובאבנ"ז נו"נ בדבריו הרבה) לפי דרכו, דרב מתנה דיליף שיר בביכורים מגזרה שוה ד'טוב'-'טוב' אזיל לפי שיטתו שם דיליף עיקר שירה בקרבנות מהאי קרא ד'תחת אשר לא עבדת את ה' אלקיך בשמחה ובטוב לבב' הוי אומר זה שירה, אבל לשמואל ולשאר אמוראי דילפי מקראי אחריני, אין לנו כלל מקור שהשירה נקראת 'טוב לבב' וממילא אין שייך למילף לשיר בביכורים בגזרה שוה ד'טוב' 'טוב' מקרבנות. והיא הערה נכונה בפשט.

והנה הרמב"ם (כלי המקדש ג,ב) נקט כשמואל דהשירה בקרבנות נלמדת מקרא ד'ושרת בשם ה' אלקיו' איזהו שירות שבשם הוי אומר זה שירה. וא"כ על כרחך דלהלכה לא ס"ל כהילפותא דרב מתנה דשירה בביכורים נלמדת משירה דקרבנות בגזרה שוה. נמצא דלהרמב"ם גדר השיר בביכורים אינו מדין קרבן המטעין שירה אלא זמן הבאת ביכורים שהוא זמן שמחה [וכדדרשינן מ'ושמחת בכל הטוב' לזמן שמחה], הוא המחייב אמירת השירה, אבל אין זה מדיני ה'קרבן'. ואכן מצינו ילפותא אחרת בירושלמי (בכורים ב,ג. הובא ברש"י סוכה מז: ור"ש בבכורים) דכתיב 'בכל הטוב' וכתיב 'יפה קול ומטיב נגן'.

ואם כן, הרי לפי המבואר בפירוש התוס' בפסחים, כל הך דינא ד'אין אומרים שירה אלא על היין' לא אמור בשיר הבא מחמת הזמן אלא בשיר שהקרבן מטעינו. וא"כ מובן היטב דדוקא לרב מתנה הוצרכה הגמרא לאוקימתא דעיקר השיר בביכורים רק בהביא ענבים ודרכן, דהא לשיטתיה הוא דין שירה של קרבנות, אבל לדידן דלא קיי"ל כדרשת רב מתנה, אתיין המשניות כפשוטן דשיר דביכורים נאמר בכל המינים שהרי הזמן הוא המחייב שירה בהיותו זמן שמחה, ולא הקרבן, וא"כ שפיר נאמר אף שלא על היין.

ומובן ממילא מה דלא פריך הגמרא על המשנה גופא והא אין אומרים שירה אלא על היין, דאמנם השיר דמתניתין הוא עיקר השיר המחויב כדפרש"י והרמב"ם, והוא נאמר מיד בהגעה לעזרה וכדתנן 'הגיע לעזרה ודברו הלוים בשיר', אבל שפיר איכא למימר שהוא שיר שמצד הזמן ואינו שיר של קרבן, דמש"ה אינו נאמר בשעת תנופה דוקא, ורק על רב מתנה דיליף לשיר דביכורים משיר ד'שמחה וטוב לבב' שהוא שיר הקרבן [לשיטתו], פרכינן הלא אין אומרים שירה - שעל הקרבן - אלא על היין.

נמצא דהרמב"ם לשיטתו שפסק כשמואל ולא כרב מתנה, שפיר קיים המשניות כפשוטן שהשיר נאמר בכל הביכורים, והוא השיר הנאמר מיד בהגיעם לעזרה כמבואר במשנה פרק ג.

\*

ו) ומענין לענין נבוא לבאר בקצרה גדר חובת קריאה בביכורים לשיטת הרמב"ם. הנה פסק הרמב"ם (בכורים ד,יג) שהמפריש ביכורים קודם החג והביאם אחר החג עד חנוכה - מביא ואינו קורא. וכבר תמהו הרי"ק והכס"מ שם מסוגיא ערוכה במכות (יח:) דאמר רבי הושעיה הפריש בכורים קודם לחג ועבר עליהן החג ירקבו, ופירשו בגמרא דאף דקריאה אינה מעכבת אבל ראוי לקריאה מעכב מדרבי זירא דאמר כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו וכל שא"ר לבילה בילה מעכבת בו.

ותירצו דהרמב"ם ס"ל שאמנם כן היא שיטת הירושלמי כרבי הושעיה, אבל סתימת סוגיות הבבלי (בגטין ובב"ב) גבי בצרן ושגרן ביד שליח וגבי יבש המעיין ונקצץ האילן או מכר שדהו, מורים כפשטי המשניות שאף שהיו ראויים לקריאה בתחילה ושוב אינם ראויים - מביא ואינו קורא [והירושלמי מעמיד בשלקטן מעיקרא לשלחן על ידי שליח וכד', אבל מסתימת הבבלי נראה שפירש כפשוטו], ופסק הרמב"ם כסוגית הבבלי דלא נפסלו הביכורים הגם שנראו מתחילה לקריאה ונדחו.

[והנה הרבה יש שמביאים ואינם קוראים כדתנן פ"ק דבכורים, אלא דהנהו לא נראו מעולם לקריאה ולא נתחייבו בה כל עיקר, משא"כ ביכורים שנתחייבו בקריאה, אם אין ראוי לקיים חובתם - הקריאה מעכבת בהם. ויפה ביאר באו"ש (בכורים ד,יג ובמש"ח ריש תבא), ששתי פרשיות נאמרו בביכורים; 'ראשית בכורי אדמתך תביא וגו'' שבסדר משפטים, ושם לא הוזכרה קריאה כלל, ועוד נפרטה המצוה בפרשת כי תבוא אל הארץ ושם נאמרה מצות קריאה. והנה הא דמרבינן נשים וגרים לביכורים, זהו מהאמור בפרשת משפטים כמפורש במכלתא שם, דהתם היא חובת הבאה גרידא ללא קריאה. נמצא שהם שני אופני חיובים שונים, אופן דהבאה עם קריאה ואופן דהבאה בלא קריאה].

ולא קשיא ממה שפסק הרמב"ם (שם ה"ד) דבקונה שני אילנות, כיון דאין יכול לקרוא [דדלמא לא קנה קרקע] הקריאה מעכבת בו, ולא משכחת לה דמביא אלא כשלא נתחייב מעולם בקריאה כגון ששגרן על ידי שליח. הרי מזה מוכח דכללא דרבי זירא שייך גם בביכורים, דכל שנתחייב בקריאה ואינו ראוי לקריאה - דהתם איכא חיוב קריאה בשעת ההבאה ואינו ראוי לקיים חיובו, משא"כ בכל הנך דלעיל ליכא חיוב קריאה ומכח תורת דיחוי הוא דאתי עלה שהיה מחויב קריאה בתחילה ונדחה, ובזה פליגי הבבלי והירו' אם יש בהם דין דחוי.

ובבאור פלוגתא דהבבלי והירושלמי בדין דחוי בקריאה, יש מפרשים (הגרנ"ט ב"ב פא) דלהירושלמי [ורבי הושעיה] חיוב הקריאה חל בשעת ההפרשה הלכך כל שהיה באותה שעה ראוי לקריאה ונדחה מקריאה שוב לא יוכשר לבוא, ואילו להבבלי חיוב הקריאה חל בהבאתם לעזרה, הלכך לא אכפת לן במה שהפריש קודם החג ועבר החג, דהא משעה שראוי החיוב לחול לא היו ראויים לקריאה, והוי כמפריש לאחר החג דמביא ואינו קורא.

ויש שפירשו בדרך זו: הירושלמי נקט שחיוב קריאה הוא מדיני הביכורים גופייהו שטעונים קריאה, הלכך כשנראו לקריאה ונדחו חלה בהם תורת 'דחוי', והבבלי נקט שהקריאה היא חובת גברא נפרדת ואינה חובה בחפצא דהביכורים, הלכך לא שייך בזה תורת דחוי אם בטלה מצות קריאה.

אך בדעת הרמב"ם לכאורה אין מקום לשני הפירושים, דהנה כתב הרמב"ם (סופ"ב) המפריש בכורים להעלותן בידו לירושלם לא ישלחם ביד שליח. ואם לקטם מתחילה ע"מ לשלחן ביד שליח - מותר לשלחם. הרי משמע דלשיטתיה חל החיוב הקריאה בשעת ההפרשה, דעל כן חלוק אם ליקטן לשלוח בידו שכבר חל חיוב קריאה, או ע"מ לשלחן ביד שליח דמעיקרא לא חלה חובת קריאה. וכן הפירוש השני לכאורה אין לו מקום בדעת הרמב"ם, דאם להבבלי הקריאה היא חובת גברא גרידא, כיצד הביא הרמב"ם (ד,ד) כללא דרבי זירא בקונה שני אילנות, דהואיל ואין ראוי לקרוא קריאה מעכבת, והרי לא אמר ר"ז אלא בכגון בילה שהיא מדין המנחה גופא, אבל מצוה המוטלת על הגברא הויא מצוה בפני עצמה, ואין סברא דאם אינו ראוי לקיימה לא יביא הביכורים.[[10]](#footnote-11)

ונראה שאמנם אין מקום לכל תירוץ בנפרד בשיטת הרמב"ם אבל שניהם כאחד טובים, דהנה הקריאה בביכורים נמנית ברמב"ם (עשה קלב) כמצוה בפני עצמה. ומזה מוכח שגדרה כמצוה המוטלת על הגברא ולא דין פרטי מדיני הביכורים, דהא כללא כייל לן הרמב"ם (בשרש יב) שאינו מונה פרטי הדינים של המצוה, וכמו שלא מנה כל עבודות הקרבנות כמצוות לעצמן, וכן לא מנה תנופה ולינה בביכורים כמצוות לעצמן. מאידך, ממה שפסק הרמב"ם (ד,ד) כללא דר"ז בביכורים דכל שאינו ראוי לקריאה קריאה מעכבת, מוכח שהקריאה היא חובת חפצא דהביכורים.

ומוכח בשיטת הרמב"ם ששני דינים איתנהו בחובת קריאה; מצות גברא כמצוה בפנ"ע, ודין מדיני הביכורים הטעונים קריאה בחפצא.

ובאור הנך שני דינים, דהנה נתבאר לעיל דבביכורים איכא תורת 'קרבן' וגדר 'קדשי מזבח', אמנם מלבד זאת יש בהם גם דין 'קדשי הגבול' כתרומה, וכדדרשינן מ'ותרומת ידך' אלו הביכורים, וכדתנן (בפ"ב דביכורים) כמה ענינים ששוו ביכורים לתרומה. וכבר הוכיח הגרי"ז (מובא בתורת זרעים) שאין זה שמא בעלמא דקראן הכתוב 'תרומה', אלא הביכורים הנם 'תרומה' בעצם, דהא מבואר בירושלמי (תרומות ו,ג) דתשלומי ביכורים נעשים תרומה וכתשלומי תרומה. וכבר הראנו להוכיח כן מכמה מקומות ששתי פנים יש בביכורים: מצות 'זרעים' כקדשי הגבול ומצות 'קדשים' כקדשי המקדש[[11]](#footnote-12).

ואם כן נראה שהם הן שני מחייבי הקריאה האמורים; המצוה שעל הגברא לקרוא, שייכת לתורת 'זרעים' שבביכורים, שהרי הקריאה בביכורים הושוותה במשנה לוידוי מעשר שאין בו כלל תורת קרבן. ואילו חיוב הקריאה דחפצא הוא מתורת הקרבן שבהם, שהוא המחייב קריאה.

מעתה נראה בדעת הרמב"ם דאף דחיוב קריאה חל כבר בשעת ההפרשה כדמוכח מדבריו בענין ליקטן ושילחן ביד שליח, זהו דוקא לענין חובת הגברא, אבל חיוב הקריאה מדיני החפצא שהוא כאמור מתורת ה'קרבן' שבביכורים, לא חל אלא בבואם לעזרה שמאז נראו לקיום דיני הקרבן שבהם, התנופה וההנחה על קרן המזבח.

והשתא הכל מיושב היטב, דאמנם פסק הרמב"ם כפשיטות סוגיות הבבלי שאם היו ראויים לקריאה ועבר החג לא נפסלו, דאין בהם תורת 'דחוי', אך זהו רק קודם שבאו לעזרה, ובשלב זה חובת הקריאה היא על הגברא בלבד הלכך לא נפסלו במה שאינם ראויים עתה לקריאה דהא אכתי לא נטענו הביכורים גופייהו קריאה, ורק בקונה שני אילנות אמר הרמב"ם דלא יביאם אלא באופן הפטור מקריאה מעיקר דינא, שהרי כשיביאם לעזרה יהיו באותה שעה טעונים קריאה מצד תורת 'קרבן' שבהם, ולא יהיו ראויים לקריאה מפני הספק.

ז) והנה רש"י (במשנה מכות יז.) פירש גבי דינא דקריאה מעכבת [להנך תנאים דס"ל הכי]: 'ארמי אבד אבי'. וכן במשנה בסוטה (לב.) דמקרא ביכורים בלשון הקדש פרש"י 'ארמי אבד אבי'. ותמה ה'משנה ראשונה' (ריש בכורים) הלא תחילת הקריאה היא ב'הגדתי היום לה' אלקיך וגו' וכמו שכתב הרמב"ם.

והנה בפירוש תועפות ראם על היראים (רסה) כבר עמד בדברי רש"י אלו, וכתב שמלשון רש"י במכות הנ"ל מדויק שעיקר חיוב הקריאה מתחיל מ'ארמי'. ומדברי רש"י בסוטה מוכח שאכן אין צריך לשון הקדש דוקא אלא מ'ארמי' דהא לשה"ק ילפינן מ'וענית ואמרת לפני ה"א ארמי אבד אבי', משא"כ באמירה קמייתא ד'הגדתי' אין כתיב עניה ואמירה. וכ"כ בהגהות רא"מ הורביץ (בסוטה שם) דמדברי רש"י מדויק דדינא דלשון הקדש נאמר רק מארמי ואילך. וצ"ב בחילוק הדינים של שני חלקי הקריאה.

ולולא דמסתפינא אמינא לדון בדבר החדש, דהלא אמירה זו ד'הגדתי' נאמרת קודם שלוקח הטנא ומניחו או מניפו, כדכתיב בקרא וכדתנן בבכורים (ג,ו), וא"כ יש לומר לפי הנ"ל דעד לאותה שעה דאכתי לא נעשה מעשה קרבן בבכורים, אין הקריאה אלא חובת גברא מתורת קדשי הגבול שבביכורים ואינה מעכבת בעיקר הבאת הבכורים וכנ"ל, וגם יכולה להאמר בכל לשון, דומיא דוידוי מעשרות דנאמר בכל לשון כדתנן בסוטה, והרי חד דינא להו דתרוויהו קדשי הגבול, ורק לאחר שנעשה בהם עבודת קרבן, שוב חל חיובא דקריאה מצד הקרבן עצמו, ושפיר הקריאה מעכבת בו, ורק מאותה שעה ואילך כתיב 'וענית ואמרת לפני ה' אלקיך ארמי אבד אבי וגו'' - דמיניה דרשינן (בסוטה שם) בלשון הקדש, כמו 'וענו הלויים ואמרו'[[12]](#footnote-13).

1. \* נכתב בידי יוסף בן ארזה [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאורה י"ל בישוב קושיא קמייתא דמדרבנן תקנו שיר על כל המינים וכמו שפירשו התוס', וכדמשמע בלשון הגמרא דלא קאמר 'הכא במאי עסקינן' רק מתרץ דעיקר שירה דאוריתא רק בהביא ענבים ודרכן. והרמב"ם סתם לפי שנקט לשון המשנה כדרכו, ולעולם בשאר המינים אינו אלא מדרבנן.

   וכן על הקושיא השניה י"ל בפשיטות שלפי האמת מתפרשת המשנה כפשוטה שהוא עיקר השיר, רק דלא פריך הגמרא על המשנה כי היה אפשר לפרש שאי"ז עיקר השיר אלא לשמחה בעלמא, ורב מתנה הוא שאמר שהביכורים טעונים שירה מדינא, וע"ז פריך הלא אין שירה המחוייבת אלא על היין. [והא דלא מקשה מדתנן דהביכורים טעונים שיר, דמשמע מעיקר דינא - משום דהו"א דלאו היינו שירת הלויים אלא שירת המביאים. אך לפי האמת פירוש 'טעונים שיר' שירת הלויים, ומדרבנן בכל המינים או מדאוריתא בענבים ודרכן. וכך צ"ל לפירוש התוס']. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בהרחבה בשיעור נד. [↑](#footnote-ref-4)
4. דאמנם שחיטת הפסח אינה שעת הקרבה ואכילת מזבח, אך הא גופא טעמא בעי דבשעת הקרבה אין אומרים שירה אלא על היין ובשעת שחיטה אומרים אף שלא על היין, במאי עדיפותא דשעת שחיטה משעת הקרבה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע"ש שתמה הלא כל הנחה היא הגשה וא"כ מדוע תנן שהביכורים אינם טעונים הגשה. ונראה שאמנם להתנאים דמצרכי תנופה, הנחה זו אינה הגשה למזבח כשאר מנחות אלא הנחה לפני המזבח ככתוב 'והניחו לפני מזבח ה"א' ולאו היינו הגשה דמנחות דהיינו למזבח ממש. ולהנך תנאי קרא ד'והנחתו לפני ה"א' קאי אתנופה (וכדפרש"י שהוא מלשון הנחיה כמו 'לך נחה את העם', ולא מלשון הנחה), אבל לשאר תנאים דס"ל דליכא תנופה, א"כ קרא ד'והנחתו לפני ה' אלקיך' היינו הגשה על המזבח בקרן דרומית מערבית כהגשה דמנחות, וכמפורש בירושלמי שם דמהך קרא מייתי לה דמניחו על קרן מערבית דרומית. נמצא דלכו"ע איכא עבודת קרבן בביכורים, או תנופה [ללא הגשה] או הגשה ללא תנופה [והדתנן במנחות שם 'כדברי רבי אליעזר בן יעקב' קאי הן על 'טעונים תנופה' הן על 'אין טעונים הגשה']. ומתפרשים דברי הירושלמי והראשונים 'הגשה' ממש.

   [ולפי גרסת הגר"א בדברי רבי יהודה 'והנחתו הרי הנחה אמור, הא מה אני מקיים והניחו זו תנופה' ג"כ יל"פ, דלר' יהודה אין 'והנחתו' בכלל הגשה, דהא קאי אבעלים ואילו הגשה דמנחות טעונה כהונה כדכתיב קרא, ורק לדידן ד'והניחו הכהן' היינו הנחה, א"כ שפיר י"ל דהביכורים טעונים הגשה דהיינו הנחת הכהן].

   אכן הרמב"ם פסק דטעונין תנופה ואעפי"כ כתב שמניחה בקרן דרומית מערבית. ולשיטתו צ"ל דאין הנחה בכלל הגשה, דהגשה היינו שמסמיכה אצל חודה של קרן (כמוש"כ בפיה"מ במנחות. וכן בהל' מעה"ק (יב,ו): הגשה במערב כנגד חודה של קרן) ואילו ההנחה היא על הקרן. [↑](#footnote-ref-6)
6. יתכן שבא הרמב"ן לרמז בתיבות אלו דלאו אליבא דכו"ע הוא, דהא דרשינן (יומא סג:) מ'נקרב את קרבן ה' איש אשר מצא כלי זהב וגו' דקדשי בדק הבית איקרו קרבן. ולפי"ז שם 'קרבן' על שם הקרבתו המציאותית לרשות ההקדש או לכהן, ולאו דוקא קרבן העולה על המזבח. [↑](#footnote-ref-7)
7. ראה בהרחבת הענין בשיעור יא. [↑](#footnote-ref-8)
8. גם לפי סברת התורי"ד לכאורה שיר הלויים ממשיך גם בשעת הקטרת אימורין, דמאי עדיפותא בשחיטה על עיקר ה'אכילה' (ע' ערכין יב.). ופשט המשנה מורה דהשיר נאמר רק בשעת השחיטה (וכ"מ בירושלמי פסחים ה,ה ובלשון הרמב"ם ק"פ א,יב). אולם לפי הסברא המבוארת בפנים א"ש, שזמן עשיית הפסח הוא זמן שחיטתו [אבל הקרבת אימוריו הלא כשרה אף בלילה], שהשחיטה היא עיקר עשייתו (ע' שיעור מא).

   [↑](#footnote-ref-9)
9. שיעור נד. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' י"ל בפשיטות דהרמב"ם ס"ל בדעת הבבלי דדוקא כשחייב בקריאה ואינו ראוי לקרוא מעכב אבל כשבטל חיוב הקריאה אינו מעכב, ולא אכפת לן במה דנתחייב מקריאה והשתא נפטר, דמ"מ מהבאה מעולם לא נדחה. [ועוד, מלשון הרמב"ם גבי שני אילנות 'שלא תעכב אותן הקריאה מלאוכלן' נראה שאין הקריאה עיכוב בהבאה אלא מעכבת את התר האכילה כיון שלא קיים מצוותו, אבל להביא חייב אפילו אין לו שליח. וא"כ כל שכעת אינו חייב לקרוא מן הדין, אין מעכב מלאכול. ולפי"ז נראה שהקונה שני אילנות והפריש ועבר החג - יכול להביא בעצמו, דהא מעולם לא נדחתה ההבאה אלא שהיה שעה שהיה מחויב בקריאה ועתה בטל החיוב ואין מה שיעכב האכילה].

    וע' דרך אחרת בבית ישי ט. [↑](#footnote-ref-11)
11. ע' שיעור כד,ו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להוסיף הטעמה עפמש"כ באו"ש (מלכים ז,ג) בפירוש חילוק הגמרא בסוטה בין 'אמירה' גרידתא דבכל לשון ל'ענייה ואמירה' דבלשה"ק, שהכוונה לחלק בין אמירה אישית כוידוי מעשר (וסוטה ושבועת העדות והפקדון וק"ש ותפילה וברהמ"ז) לאמירה המופנית לכלל, שכשמדבר אל הציבור (והיינו 'עניה' - בקול רם) צריך שיאמר בלה"ק, שהיא לשון המיוחד והמאחד את כלל ישראל. [וכן קריאת המלך, עגלה ערופה ומשוח מלחמה, וכן חליצה דכתיב 'ונקרא שמו בישראל', וכן ברכת כהנים - כולם בלשה"ק. ע' בספר אמת ליעקב סוטה שם]. וא"כ הלא האמירה הראשונה היא אמירה לכהן כדכתיב 'ואמרת אליו הגדתי היום לה' אלקיך...'. ומסתבר דכשר בכל לשון. משא"כ האמירה השניה דכתיב בה ענייה, היא נעשית בפומבי ובקול רם. [ובה כתיב 'לפני ה'' שהיא מתורת 'קרבן' שבביכורים, שלא כבאמירה קמייתא הנאמרת אל הכהן שהיא משום 'קדשי הגבול' שבהם כמבואר בפנים]. [↑](#footnote-ref-13)