צרת ערוה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב דוד דרוטמן-ישיבת נתיב הדעת

**כדי לידע שורש פטור ערוה וצרה מיבו"ח - יש ללמוד היטב גמ' לקמן ג: ת"ר – עד סוף העמוד. וגמ' לקמן ח. אבע"א – ח: כל שבחייה. וגמ' דף כ. קפסיק ותני – כ:**

**בגדר פטור ערוה מיבו"ח**

**א. בגמ' להלן ג:** איתא מהברייתא דילפי' מקרא ד"עליה" דערוה עצמה פטורה מיבום, ומקשו למ"ל קרא תיפו"ל דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, **[והקשה הגר"ח** (יבמות נד.) דאף אי עשה דוחה לתשיב"כ והא כיון שהמצווה הוא הקנין איך יחול זיקה ויבום והא בערוה לא תפסי קדושין, **וכתב הגרשש"ק** סי' א, ובשע"י א, יא, דכל דבר הנצרך לקיום העשה העשה דוחהו ובכוחו של העשה לדחות את גוף האיסור שיחול זיקה וייבום**]** **ויעוין לקמן ז:-ח.** תי' א' דס"ד לומר הואיל ואישתרי אישתרי (ואכמ"ל), ואבע"א דס"ד דנילף מהיקשא דרבי יונה, מאיסור אשת אח, **ודעת רבא** (ח.) דאה"נ דערוה גופא ל"צ קרא, כי איצטריך קרא להתיר שלא במקום מצווה, וע"ש עוד דגם צרת ערוה ל"צ קרא וכו', ועולה מדברי רבא דמה שערוה פטורה מיבום היינו משום שאעדל"ת שיב"כ,

**ומה שערוה פטורה מחליצה יעוין לקמן כ** דילפי' מ"לקחת" דכל שאי"ע לייבום אי"ע לחליצה, ולמסקנת הסוגי' כפי המבואר **בראשונים** היינו משום דבערוה לא תפסי קידושין, ולא חייל בה זיקה. **[והרמב"ן** כתב בתי' אחד דמסברא לא חייל בה זיקה, **והרשב"א** סוף כ: נקט דבעי' לקרא אך גדר הילפותא דכיון של"ת קידושין לא חייל זיקה וכמש"כ בדף כ. בד"ה אלמנה,**]** **וע"ע בברכ"ש** סימן ב' שהעמיד דגם לולא קרא ד"עליה" ערוה הייתה פטורה מחליצה מחמת "ערוה דלקחת", **ונמצא** **לע"ע** דמסברא כיון שבערוה איכא כרת אינה יכולה להתייבם דאעדל"ת שיב"כ, וממילא מה של"ת בה קידושין הוא סיבה לפטור מחליצה. (וכתב הגרש"ר סי' א', אות א' דגם ב' התי' האחרים מודים דאחר דגלי קרא ד"עליה" שוב מה דערוה פטורה מיבו"ח היינו משום שיש בה כרת ואעדל"ת שיב"כ)

**ב. ואלא שיל"ע** דמצינו בב' מקומות דמה שערוה פטורה מיבו"ח אינו מחמת הכלל דאין עשה דוחה וכו' אלא הוא דין פטור חדש לגבי יבום, **דהנה בתוס' לקמן ט.** (ד"ה והרי) הקשה אהא דאיתא בגמ' שם דלר"ע דס"ל דל"ת קידושין בחיי"ל פטורים מיבו"ח, דאמאי לא אמרי' דליתי עשה ולידחי ל"ת, **וע"ש ברשב"א ובריטב"א** שכתבו דקים לן שהפטור ערוה מיבו"ח תלוי במי של"ת בהו קידושין, ומבואר בדבריהם דיש בערוה דין פטור מסוים לגבי יבום וקיי"ל שהדין הזה תלוי בתפיסת קידושין, **ואכן צ"ע** מנ"ל להך דינא.

**ועוד יש להביא לדברי הגמ' לקמן יא.** דסוטה וצרתה אסורות ופטורות מיבו"ח, דטומאה כתיב בה כעריות, והגם דלית בה אלא איסור לאו, מ"מ הוי כערוה לגבי דין פטור מייבום, **וכן נראה ממה שדנו תוס'** (ב. ד"ה ואחות) **והראשונים** (רא"ש ותו"י) **לפטור נדה** מיבו"ח ושיהא בה דין נאסרה, ותלו אי נדה דמיא לאחות אשה, (ועוד ידובר בדברי התוס' במקומו) ומבואר שיש איזה דין חדש באחו"א ובו תלוי דינא דנאסרה, ולכאורה לאמור לעיל הוא דבר תימה דמנלן לדין פטור חדש. [**וע"ע בגרע"א בגליוה"ס גיטין** פג. משה"ק על קושי' הגמ' שם "אלא מעתה בת אחיו לא ישא" ומוכח מדבריו דפטורה דערוה הוא דין פטור חדש מקרא דעליה] **ומלבד כ"ז יל"ע** למה שצידד **במשל"מ** דחייבי עשה שאינם מתייבמות משום שאין עשה דוחה וכו' אית בהו איסורא דאשא"ח, והאשא"ח אינו פוטר מייבום, ואילו לגבי ערוה איתא **בתוס' לקמן לב.** (ד"ה לא) דאיסור אא"ח דידה פוטר צרה. וקשה הרי תרוייהו אינם מתייבמות משום שאעדל"ת. [ובעיקר קשה דמ"ש מערוה דבעלת התנאי (תוס' לקמן י.) דהאיסור אשא"ח אינו פוטר צרה ואילו בערוה עצמה כן]

**ג. ויעוין בגרשש"ק** (סי' טו אות ד ובחי' הגרש"ר סי' א) שהעמיד דממה שהערוה פוטרת את הצרה חזי' שיש בערוה דין פטור בעצם הנפילה לייבום, וכמו שהיא פוטרת את צרתה כן הוא לגבי עצמה, ועולה דמלבד מה שהערוה אינה מתייבמת מחמת האיסור כרת שלה יש לה גם דין פטור בעצם הנפילה, ודין זה איכא בחי"ל אליבא דר"ע ובסוטה, **וע"ע בברכ"ש סי' ב'** שהעמיד דב"עליה" נתחדש דין "ערוה דעליה" שהוא דין פוטר בנפילה ונפק"מ דהאשת אח שלה גם מוגדר ערוה לייבום לפטור צרה (ועוד ידובר הרבה דיש מקומות שיש איסור אש"ח אך אינו מוגדר ערוה לייבום לפטור צרה)  **ואלא שלכאורה דברי הגרשש"ק אינם מתאימים עם היסוד הגדול של הגרי"ז**, דהגרי"ז ייסד שלצרת ערוה יש איסור עצמי ליבו"ח, מחמת שיש לה שם ערוה של צר"ע, ויורחב בזה להלן.

**בגדר פטור צרה**

**א. ידועין דברי הגרי"ז** (הלכות יבו"ח) מש"כ להעמיד דחלוק ביסודו דין פטור צרה אליבא דרבנן (ג:) דילפי' מ"עליה" שנאמר בפרשת עריות, מדין פטור צרה אליבא דרבי (לקמן ח:) דיליף מקרא ד"ולקח ויבמה" שנאמר בפרשת ייבום, דלרבנן יש לצרה דין איסור ערוה של צרת ערוה, ופטורה מחמת השם איסור דידה, ולרבי הוא דין בערוה שפוטרת את צרתה, **והגרי"ז תמך את דבריו מדברי הגמ' בדף ח.** דגם צרת ערוה לא צריכא קרא דאעדל"ת שיב"כ, **ומדברי תוס' לקמן לב.** עש"ה. **אומנם הגרשש"ק** (סי' טו אות ד) **והחזו"א** (קלד) נקטו שאין בצרת ערוה דין איסור והערוה היא הפוטרת את צרתה.

**וכדברי הגרי"ז מוכח מהרא"ה** לקמן (יא. והוב"ד בריטב"א) דנקט דמה שאמר רב שצרת סוטה אסורה היינו באיסור לאו גרידא ומותרת בביאה ראשונה משום עשה דוחה וכו', ואסורה רק בביאה שניה, ודבריו מתאימים עם דברי הגרי"ז שהערוה אוסרת, ועיין, **אומנם ברשב"א ג:** ע"ד הגמ' שאין צרה אלא מאח, מפורש שהערוה רק מסלקת זיקת היבום מכל אותו הבית ע"ש, **וכעי"ז בתוה"ר** שם, והיינו כהגרשש"ק.

**ב. ולכאורה גם בדברי רש"י** בכמה דוכתי משמע כהגרשש"ק דהערוה פוטרת את הצרה וממילא קאי באיסור אשת אח, **יעוין בדף ב:** סוד"ה אשת אח שלה"ב, **וכן ברש"י ג.** ד"ה משו"ה תני פוטרות, **ובדף ג:** ד"ה שאין צרה אלא מאח, וזה מתאים עם מה **שעולה מדברי רש"י ב:** ד"ה כשם שצרת בתו פטורה, דמה שצרת ערוה אינה מתייבמת בנפילה שניה היינו מחמת האיסור אשת אח, ומשמע שזה הפוטר את הצ"צ. **אומנם בדעת תוס'** כתבו האחרונים דהשם צרת ערוה הוא הפוטר את צרתה וכדברי הגרי"ז, **ולכך כתבו בריש פירקין** (תוד"ה עד) דלר"י בעי' קרא לאפ' הן מאה, משום דשם צרת צרת ערוה קיל משם צר"ע, **וכן ממש"כ לקמן ג:** (תוד"ה לפי) לגבי צרת סוטה לבועל דקיל, דלא אוסרת צרה, והיינו משום דשם צרת צרה קיל משם צר"ע, **וכן משמע בדבריהם לקמן ח.** (תוד"ה אילו) דיש לצרה איסור של שם צרת ערוה, [**וע"ע בתוס' לקמן ח:** (ד"ה כל) דצר"ע פטורה מחליצה משום דאית בה כרת] **אך צ"ע ממש"כ בדף ג.** ד"ה כיון, ועיין.

**והנה בברייתא ג:** מקשו "אזהרה שמענו עונש מניין" **וכתב רש"י** דהקושי' על ערוה עצמה או צרתה, **והמאירי פי'** דקושי' הגמ' על הצרה בלחוד, **ולדרכו של הגרשש"ק** (ולעיל נתבאר דכך סברו רש"י והרשב"א) קושי' הגמ' לגבי איסורא דאא"ח דמנלן שיש בו כרת, [וגם לגבי הערוה עצמה ס"ד שלא יהא עונש על איסורא דאשת אח, והיינו משום שסו"ס יש כאן מצב של יבום שהרי הוא מת ללא בנים, והגרנ"פ בי' דס"ד שלא יהא איסור ערוה דאחו"א ודברי רש"י קאי לתי' הב' לקמן ח. דס"ד דלגבי עונש כרת נקיש - בהיקשא דר"י - לאא"ח,] **אומנם בספר פורת יוסף** (לבעל הפמ"ג) פי' דבעו למילף שיש עונש על איסורא דשם צרת ערוה, ודבריו מתאימים עם דרכו של הגרי"ז. (ואכן יש לדון אי כוונת הגרי"ז ממש כדברי הפורת יוסף שהרי דעתו היא דעת יחיד, וע"ע להלן)

**ג. והנה הגרי"ז תמך דבריו** **מהא דאיתא לקמן ח.** דצר"ע לא בעי קרא דאעל"ת שיב"כ, והיינו משום שיש לצרת ערוה שם ערוה דצר"ע, **והפשוט** דכל דברי הגרשש"ק והחזו"א אינו אלא לבתר דגלי קרא להתיר שלא במקום מצווה דמזה מוכח שהערוה רק פוטרת ממצוות ייבום, וכ"כ הגרשש"ק (סי' ו) והחזו"א (קלד ה, בתוד"ה כל) **ואלא שיש לתמוה מדברי הגמ' לקמן ח:** דרמב"ח יליף דכל העריות ייאסרו רק במקום מצווה כמו שצרה אינה אסורה אלא במקום מצווה, ומבואר דגם למאי דמסיק דצר"ע מותרת שלא במקום מצווה, מ"מ במקום מצווה יש לה איסור ערוה, וזהו דלא כהגרשש"ק, [כשיטת הפורת יוסף שיש לצרה איסור ערוה חדש]  **אך מאידך גיסא כבר הקשינו לעיל** (בשמעתא דפטור ערוה ליבו"ח) דמדברי הראשונים בחייבי לאוין לר"ע ומשמעתא דצרת סוטה מוכח שנתחדש דין פטור בערוה ובי' הגרשש"ק שזה נלמד ממה שהערוה פוטרת צרה, ואם כדברי הגרי"ז שיש לצרה איסור עצמי וכו'

מנלן להך כללא. **גם יל"ע מלשונות רש"י** והראשונים שהערוה רק פוטרת את הצרה ואינה אוסרת.

**ויעוין בחידושי הגרש"ר** (סי' ג' אות ה) **ובגרנ"פ** שיצאו ללמוד דהגם שמבואר בראשונים שהערוה רק פוטרת את הצרה ולית בצרה איסור חדש, מ"מ גדר הפטור הוא שחל בצרה שם ודין ערוה לגבי לפטור מייבום, וכתב הגרש"ר דקושי' רמב"ח (ח:) דנילף מ"עליה" שכל הדין ערוה של אחו"א רק לענין לפטור מיבום והאיסור יהא משום אשא"ח, והק"ו דאם במקום מצוה יש לה דין ערוה לפטור מיבום כ"ש שיהא לה איסור ביאה בכרת, ע"ש.  **וידועין דברי המשנת ר' אהרן** (סי' ב' סק"ד) שאכן יש לצר"ע איסור ערוה, ואלא שכל האיסור ביחס לביאה ואישות של ייבום, ובמציאות אי"א לעבור על איסור זה, דמאחר שהיא פטורה מיבום אין שייך בה מעשה ואישות של ייבום. וכנראה שהגרי"ז נתכוין לדרך זו.

**וע"ע במאירי דף כא.** דמשמע דנקט כדברי הפור"י דיש לצר"ע חיוב כרת חדש,  **וצ"ע שבדברי הגמ' ג:** שאין צרה אלא מאח פירש כמש"כ הרשב"א,

**מובאות**

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף ג עמוד ב**

**והא דתניא שאין צרה אלא מאח** לא היה צריך לפי שכבר אמר יצאו שש עריות שא"א לינשא לאחים אלא נתינת טעם הוא כלומר אם תאמר מאין זו שלא נלמד מאחות אשה שש עריות שחמורות ממנה לפי שאין הערוה נותנת איסור לצרתה אלא שמסלקת זיקת יבום מכל אותו בית וממילא צרה באיסור אשת אח כדקיימא קיימא. ומינה נמי שמעינן דאפילו ט"ו נשים שנשאו לאחרים צרותיהן מותרות שאין צרה אלא מאח דאלו מטעמא קמא לא שמעי' לה דאדרבה הוה משמע דבין שנשאו לאחים ובין שנשאו לאחרים צרותיהן אסורות.

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף ט עמוד א**

"והרי איסור מצוה ואיסור קדושה דפליגי ר"ע ורבנן. לומר דלר"ע כיון דאית ליה דאין קדושין תופסין בחייבי לאוין והוה להו כחייבי כריתות דלאו בני חליצה ויבום נינהו, והקשו בתוס' מנא לן דלר"ע לא מייבמן נימא דאתי עשה ודחי ל"ת דהא אפי' חייבי כריתות דלא תפסי בהו קדושין הוה אמרינן דליבמה אי לאו דאמרינן דלא אתי עשה ודחי ל"ת שיש בו כרת, וי"ל דלר"ע גלי רחמנא בחייבי כריתות דלא תפסי בהו קדושין וה"ה חייבי לאוין ואינהו דהוו בקיאי בדר"ע אינהו ידעי דר"ע הכין הוה ס"ל ולפיכך מקשו הכי להדיא, והארכתי בה יותר בלקוטין שלי בס"ד"

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף ב עמוד ב**

**גמ' מכדי כולהו מאחות אשה ילפינן**. ואף על גב דאסיקנא לקמן דערוה לא צריכא קרא וצרה נמי לא צריכא קרא, י"ל דלמאי דסליק אדעתין מעיקרא קאמר דהוה סבירא לן דעיקר איסורא במקום יבום מעליה נפקא. א"נ י"ל דאפילו למסקנא עיקר איסורא דצרות מאחות אשה נפקא מדכתיב בה לצרור לומר דבמקום מצוה אפילו צרה אסירא כנ"ל.

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף ח עמוד א**

הא דאמרינן לאסור צרה נמי לא אצטריך קרא איכא למידק א"כ למאי אצטריך מתניתין לאשמעינן פוטרות צרותיהן וכדוקיא דרב אשי, תירצו בתוס' דמ"מ הוצרך התנא לאשמועינן איסור צרה שלא השמיענו בשום מקום שיהא איסור בצרה כלל אבל ערוה שכבר שנה לנו כל העריות בפ"ק דכריתות לא היה צריך להשמיענו דאיסורה אף במקום מצוה דפשיטא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת. ולי נראה דמתניתין אורחא דקרא נקט דלא הוצרך הכתוב לכתוב עליה משום איסורא דצרה במקום מצוה אלא כדי להתיר שלא במקום מצוה, ומתני' נמי לאו משום פטור צרה במקום מצוה אלא משום שש עריות חמורות מאלו שאינן פוטרות צרותיהן.

**חידושי הרשב"א מסכת יבמות דף כ עמוד א**

"ואיכא למידק ומן הנשואין מי ניחא והא לא אתי עשה ודחי ל"ת ועשה ואמאי חולצת תפטר אף מן החליצה דכחייבי כריתות היא, וי"ל וכו' א"נ איכא למימר דאף חייבי לאוין ועשה חולצת דבר תורה דזיקה בכדי לא פקעה כיון דבעלמא תפסי בהו קדושי וזיקה כעין קדושין הוא"

**תוספות הרא"ש מסכת יבמות דף ג עמוד ב**

**שאין צרה אלא מאח.** לפרושי קאתי דלא תימא הואיל ובמקום מצוה אוסרת צרתה שלא במקום מצוה לא כ"ש, הלכך קאמר אין צרה אלא מאח כלומר אין הערוה אוסרת הצרה אלא פוטרתה מן החליצה ומן היבום וכשנשואה לאחיו ממילא קיימא עליה באיסור אשת אח וכשנשואה לאחר אין הערוה אוסרתה.

**תוספות הרא"ש מסכת יבמות דף ח עמוד א**

ואילו פטורות ופוטרות לא קתני. אף על גב דמסקינן דלא אצטריך נמי עליה לאסור צרה במקום מצוה מ"מ הוצרך תנא לאשמועינן שיש איסור בצרה שעדיין לא השמיענו איסור צרה בשום מקום, אבל ערוה שכבר שנה לנו כל עריות בפ"ק דכריתות לא היה צריך להשמיענו דאסורה אף במקום מצוה דפשיטא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת.

**חידושי הריטב"א מסכת יבמות דף ט עמוד א**

"ומשמע לן דר' עקיבא דאמר אין קדושין תופסים בחייבי לאוין דינם כעריות שהם חייבי כריתות שפטורות מן החליצה ומן הייבום אפילו מן התורה, והקשו בתוס' הא מנא לן דאפילו חייבי כריתות טעמא דאין עולות לייבום היינו משום דלא אתי עשה ודחי לא תעשה שיש בו כרת ובחייבי לאוין גרידי ליתא להאי טעמא וא"כ מנ"ל דפליג בה ר"ע, וי"ל דכיון דעיקר עריות וצרותיהם מאשה אל אחותה נפקא והתם כתיב לא תקח ה"ה לכל שישנן בבל יקח שאין בהם ליקוחין שדינן כחייבי כריתות דגלי רחמנא בחייבי כריתות דלא תפסי בהו קדושין וה"ה לכל דכוותיהו"

**חידושי הריטב"א מסכת יבמות דף יא עמוד א**

"ויש מתרצין מרבותינו ז"ל דרב לית ליה ההיא דרב יוסף וס"ל דכי כתיב והלכה והיתה לאיש אחר ולא ליבם גבי סוטה ודאי היא ולא ליבם כלל ושלא תהא עולה ליבום כלל וכיון דכן וכתיב בה טומאה כעריות עושה צרתה כמותה, ומעתה לא תיקשה נמי הא דמחזיר גרושתו לר' יוסף בן כפר דהתם היא גופה לא אסרה הכתוב על היבם וכיון דכן טומאה דכתיב בה דיה לאוסרה בביאה שניה ולעשות צרתה כמותה שלא תתייבם. וי"מ דרב יהודה אמר רב צרת סוטה אסורה להתייבם קאמר, אבל צריכה חליצה ואפי' היא עצמה דחייבי לאוין בעלמא היא, וטומאה דכתיב בה היינו לעשות צרתה כמותה לאוסרה בביאה שניה מדאורייתא כחייבי לאוין, והא דפרכינן וכו' וזו שיטת מהר"א הלוי ז"ל, והדבר תמוה מה ענין רב עם רב אסי דלנקטה בשמעתתא קמייתא אגב דידיה בטעותא"

**בית הבחירה (מאירי) מסכת יבמות דף כא עמוד א**

אמר המאירי איסורי עריות חלוקים לשבעה מדרגות והם סקילה שריפה חנק כרת לאו עשה איסור סופרים אותם שבסקילה הם ארבע נשים א' האם אף על פי שאינה אשת אביו ב' אשת אב אף על פי שאינה אמו ג' הבא על כלתו ד' הבא על נערה המאורסה ואותם שבשריפה הם עשר והם א' בתו אפילו מאנוסתו ב' בת בתו ג' בת בנו ד' בת אשתו אף על פי שאינה בתו ה' בת בנה ו' בת בתה ז' חמותו ח' אם חמותו ט' אם חמיו י' אשת איש שהיא כהנת ואותה שבחנק אחת והיא הבא על אשת איש ואותם שבכרת לבד הם שמנה א' אחותו מאביו או מאמו או משניהם אפילו אחותו מחייבי כרת חוץ מאחות הבאה משפחה ונכרית ב' אחות אביו בין מן האב בין מן האם ג' אחות אמו בין מן האב בין מן האם ד' אשת אחי אביו מן האב ה' אחות אשתו בין מן האב בין מן האם ו' אשת אחיו שלא במקום מצוה בין מן האב בין מן האם ז' צרת ערוה שבמקום מצוה ח' הנדה וכלם אף אותם שבמיתת בית דין דרך כלל בהכרת למי שלא הותרה

**בית הבחירה (מאירי) מסכת יבמות דף ג עמוד ב**

וזה שחזר ואמר שאין צרה אלא מאח לא היה צריך שהרי אמר בהן שאי אפשר לינשא לאחין אלא לומר שאין הערוה נותנת איסור לצרה אלא שמפקעת זיקה מכל אותו בית וממילא צרה באיסור אשת אח עומדת ולפי דרכו בא ולימד שאף חמש עשרה נשים שנישאו לאחרים צרותיהן מותרות והוא שחזר ואמר שאין צרה אלא מאח:

**פורת יוסף מסכת יבמות דף ג עמוד ב**

ולולי דברי רש"י ז"ל הייתי אומר, דעונש מניין אצרה קאי דאף דכתיב לצרור דצרת ערוה אסורה ליבום, מכל מקום אפשר דלית ביה אלא לאו וכרת דאשת אח, דודאי אף צרתה כיון דהתורה אסרה בפירוש תו הוה אשת אח שלא במקום מצוה, אלא דקאמר עונש מניין שיהא חייב אצרה ב' חטאות בשוגג כו' לולי רש"י ז"ל דפירש עונש מניין אם יבם ערוה או צרתה יע"ש וצריך עיון ודוק לענ"ד:

**פרישה אבן העזר סימן קעג**

(ב) אבל אחת מכל העריות שהיא נשואה לנכרי וכו'. דדוקא במקום ששתיהן נופלות לפניו בזקיקת יבום אמרינן מאחר שזאת נאסרה זאת נמי נאסרה עליו אבל במקום שלא נפלו לפניו ליבום כל אחת עומדת לעצמה להנשא ואין לאחת שייכות בחברתה. ועיין בדרישה:

**חידושי הגר"ח מסכת יבמות דף ל עמוד א** בדין צרת ערוה

הא דערוה פוטרת צרתה מלהתייבם, יש לחקור אם הדין דהערוה היא הפוטרת את צרתה, או הצרה כשהיא צרת ערוה פוטרת את עצמה, דהיינו דהשם צרת ערוה הוא דין ערוה לפטור מיבום.

**קובץ הערות סימן ו**

ג) ומבואר בגמ' [י"ג ע"א] דלמ"ד נישואין מפילין, אסורה הצרה בכנס ולבסוף גירש את הערוה, וצריך להבין מאי שנא מהיו לו בנים ומתו בחייו, דודאי מתיבמת לכו"ע, אף למ"ד נישואין מפילין. ונראה דלמ"ד נישואין מפילין, אין הכונה שהזיקה חלה בחיי הבעל, דודאי זמן חלות הזיקה לכו"ע הוא בשעת מיתה, אלא פירושו דסיבת הנפילה הן הנישואין, אף דזמן הנפילה הוא בשעת מיתה, אבל הנישואין גורמין שתיזקק בשעת מיתה, ומשעת נישואין יש עליה דין זיקה על להבא אם ימות בלא בנים. ומשו"ה גם ביש לו בנים בחייו, מ"מ שפיר אפשר להיות בה דין זיקה על שעת מיתה, אם לא יהיו בנים אז. והא דצרה אסורה לעולם, אינו משום דינא דנאסרה עליו שעה אחת, אלא דכיון שנקרא עליה שֵׁם צרה, נעשית כערוה לענין זיקה, ושוב אפילו מתה הערוה, מ"מ צרה באיסורה קיימא, ואיסורה מצד עצמה ואין צורך שהערוה תאסור אותה בכל שעה ושעה, כלשון הגמרא [שם] דצרה במקום ערוה קיימא, ר"ל שיש לה הכח כמו הערוה, דגזה"כ היא דסיבת הפטור של הערוה ישנה ג"כ בהצרה, והסיבה הזאת לא פקעה ממנה גם כשמתה הערוה או נתגרשה. אבל למ"ד מיתה מפלת, המיתה היא סיבת הנפילה, וקודם מיתה אין עליה שום דין זיקה גם על להבא, ובחיי הבעל לא היה עליה כלל שֵׁם צרה ולא נעשית כערוה מעולם:

**חידושי ר' שמעון שקופ יבמות סימן טו אות ד**

...והנה יש לדון בכל עריות שילפינן מאחות אשה שפוטרות צרותיהן אם הכונה שהן עצמן בכלל פטור שהאסור גורם להם פטור דלא גרע מצרות ואם איסורן גורם לפטור הצרה מכש"כ שגורם להם לפטור את עצמם. או דהן רק אסורות ולא פטורות. והנה מכל השקלא וטריא בגמ' דלמה לן קרא אם ל"ת שיש בו כרת אינה נדחית משום מצות עשה, וכן רבא דמסיק ערוה גופא ל"צ קרא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, דלכאורה אם נימא דמקרא ילפינן ג"כ פטור צריך קרא לאשמעינן האי חדושא, דאיכא נפ"מ כמו שיבואר להלן, אמנם ענין זה לא נזכר בקרא דאשה אל אחותה לא תקח דמקרא לא אפשר למילף רק איסור גרידא, ואם נאמר שהן פטורות הוא רק מהא דחדשה תורה בצרה שתהיה פטורה, דליכא גבה שום איסור כיון דשלא במקום יבום ליכא איסור בצרה, וא"כ לענין ערוה גופא ג"כ לא נדע זה רק לפי המסקנא דקאי האי קרא מלצרור לגלות על צרה במקום מצוה. אבל לפי המסקנא נוכל לומר שפיר כדמסתבר למימר הכי, דאחרי שגלתה תורה שערוה גורמת לפטור צרתה מכש"כ שפוטרת את עצמה... אבל עכ"פ נוכל לומר כמש"כ לעיל דכמו דערוה פוטרת צרתה היא פוטרת עצמה בודאי, וכן נראה מדברי רש"י ז"ל שכ' בשני מקומות דחייבי לאוין אינם פטורים מחליצה משום דילפינן מאחות אשה שיש בה כרת אבל לאו לא אלים למיפטר בולא כלום, עיין דבריו במשנה דף כ' בסה"ד וכן נשנין דבריו דף י' ע"ב ד"ה וחייבי לאוין בני חליצה יעו"ש. ולכאורה תמוה היכן נזכר באחות אשה האי כללא דכל העולה ליבום עולה לחליצה, ולדברינו מדויק היטב, דענין זה שיהא איסור גורם לעשות פטור מאחות אשה ידעינן דמכיון שגלתה תורה שפוטרת צרתה ידעינן במכש"כ שהיא עצמה פטורה, וזה רק בחייבי כריתות אבל בחייבי לאוין ועשה אינו פוטר רק אסור והאסור הוא ליבום.

**חידושי ר' שמואל מסכת יבמות סימן א מש"כ משמיה דהגרשש"ק** בענין פטור ערוה

א. מתניתין חמש עשרה נשים פוטרות צרותיהן מן החליצה ומן היבום עד סוף העולם. ולקמן דף ח ע"א אי' רבא אמר ערוה גופה לא צריכא קרא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת. ויעו"ש בסוגיא דאיכא עוד שינויי דבעי קרא גם לערוה גופה משום דאי לאו קרא הו"א דמתייבמת מטעמא דהואיל ואישתרי אישתרי או משום היקשא דרבי יונה קמ"ל קרא דאינה מתייבמת, ומיהו בתר דגלי קרא דליתא להנך טעמי מודו כו"ע דאינה מתייבמת משום דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת.

והנה בכמה סוגיות בש"ס אי' דלר"ע דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין ה"ה דחיי"ל פטורין מן החליצה ומן היבום, [ויעוי' בסוטה די"ח דאי' בלשון הגמ' שם דר"ע משוי לחיי"ל כי ערוה], ובתוס' לק' ד"ט ע"א ד"ה והרי הקשו בזה וז"ל, בכל דוכתי פשיטא להש"ס דחיי"ל לר"ע דאמר אין קידושין תופסין בחיי"ל לאו בני חליצה ויבום נינהו כמו חייבי כריתות, הכא ובהערל גבי פצוע דכא וכרות שפכה ובפרק ד' מיתות, ותימה לר"י דאמאי לא אמרי' נמי לר"ע דליתי עשה ולידחי ל"ת עכ"ל. והראשונים (יעוי' ברמב"ן ורשב"א וריטב"א) הוסיפו בזה להקשות דהא בגמ' מבואר דאפי' חיי"כ הוו מתייבמי אי לאו דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, וא"כ בחיי"ל לר"ע דל"ש האי טעמא למה לא יתייבמו.

**ושמעתי ממו"ר הגר"ש שקופ ז"ל** ליישב בזה, דהנה לכאו' לפי"מ דמבואר בדברי רבא דערוה גופא לא צריכא קרא משום דאין עדל"ת שיש בו כרת [וכבר ביארנו דגם לשאר אמוראי דבעו קרא מ"מ בתר קרא מודו דהטעם משום דאעדל"ת שיב"כ], נמצא דליכא בערוה דין פטור ורק דאין מתייבמת משום דאין האיסור נדחה, ואף דזה ודאי דיש בה דין פטור וכדילפי' לק' (דף כ ע"א) דחיי"כ פטורים מן החליצה מקרא דלקחת דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ומהאי קרא ילפי' דליכא בה כלל זיקת יבום והיא פטורה מיבום, מ"מ יסוד הדין הוא משום הא דאסורה ואין האיסור נדחה, וזה גורם שיהא בה פטור הנלמד מקרא דלקחת. אולם הגר"ש שקופ ז"ל אמר דבאמת אף בלא קרא דלקחת יש בה פטור, ומשום דבתר דילפי' מקרא דצרת ערוה פטורה מן היבום מוכרח מזה דערוה הוא פטור מיבום, דאי פוטרת את הצרה כ"ש שפוטרת את עצמה, ואף לולי הטעם דאין עדל"ת שיב"כ, [והא ליכא למימר דמה דיש בערוה עצמה פטור מקרא דלקחת זהו הפוטר את הצרה, דפטור מדינא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה ודאי דאין פוטר צרה, וכמבואר ברמב"ן דיש מכילתין דבעלת התנאי פטורה אף מן החליצה מדין כל שא"ע ליבום, ומ"מ צרתה אין פטורה כיון שאינה צר"ע]. ומה דאמר רבא דערוה גופא לא צריכא קרא כי אצטריך קרא לפטור צרה כוונתו דלולי קרא דצרה הי' הטעם דערוה אין מתייבמת משום דאסור לייבם, אבל בתר קרא דערוה פוטרת צרתה ילפי' מזה דערוה הוי דין פטור מיבום אפי' על צרתה וכ"ש על עצמה, ואפי' בלא קרא דלקחת, [וקרא דלקחת בעי למילף שיש לה גם פטור מחליצה, דמפטור צרה לא ילפי' כי אם פטור יבום]. ולא מיבעיא אי נימא דגדר פטור צרה הוא דהערוה עצמה פוטרת את הצרות ודאי מוכח מזה דערוה הוי פטור מיבום, ואף אי נימא דדין פטור צרה הוא דחל שם צרת ערוה על הצרה, והיינו דיש דין מחודש דיש על הצרה שם צרת ערוה, ושֵׁם זה נמי פוטר מן היבום כמו ערוה, נמי מוכח דיש דין פטור ערוה, דהא על דין צרת ערוה ליכא איסור כרת, ומה דנתרבה לק' ד"ג ע"ב דיש בה דין כרת כבר ביארו רש"י ועוד ראשונים דאיירי על כרת דאשת אח בתר דפטורה מיבום, אבל על שם צרת ערוה ליכא חיוב כרתא) וא"כ הרי ליכא למימר דאין מתייבמת מחמת האיסור, ועל כרחך דיש דין דשֵׁם צרת ערוה הוי פטור מיבום, וא"כ כ"ש דערוה עצמה הוי פטור מיבום.

ומעתה מיושב קו' התוס' בטעם דלרבי עקיבא חיי"ל פטורין מן הייבום ואף דשייך בהו עדל"ת, דכיון דר"ע מדמי חיי"ל לחיי"כ [וכל' הגמ' בסוטה דמשוי לה כערוה] א"כ גם בחיי"ל יש פטור ערוה [ואף דבל' הגמ' לעי' ד"ג ע"ב אי' מה אחו"א שחייבין על זדונה כרת ועל שגגתה חטאת, משמע דהפטור תלוי בחיוב כרת, מ"מ בגמ' דמבואר דלר"ע מדמי חיי"ל לחיי"כ מוכח דהפטור תלוי בשם ערוה, ועכ"פ להראשונים לא הוקשה כי אם דיבוא עשה וידחה ל"ת]. וכיון דיש בה פטור ל"ש לומר דעשה דייבום ידחה ל"ת, דכיון דערוה הוי פוטר מיבום ליכא עלה כלל עשה, ומה שהקשו הראשונים מהא דבגמ' איתא דאי לאו דאין עדל"ת שיש בו כרת גם חיי"כ היתה מתייבמת, לא קשה לדברינו, דהגמ' איירי מקמי' דילפי' לפטור צרה והנידון הוא על הערוה עצמה משו"ה בעי לטעמא דאעדל"ת שיב"כ, אבל לבתר דידעי' לפטור צרה וכ"ש פטור ערוה עצמה ל"ש כלל לומר דתתייבם משום דחי', עכת"ד הגרש"ש ז"ל.

**משנת ר' אהרן סימן ב אות ד**

"...אולם מתוך רוב ההוכחות שהבאנו למעלה, מוכח באמת דצרה אסורה בפועל באיסור לצרור, ולא אמרינן כיון דבטלה מצות יבום בטל האיסור לצרור, ברם הא מיהא נראה דגם לפי"ז דלצרור הוא איסור בפועל, מ"מ אין הגדר דנעשית ערוה במקום מצוה ושוב אסורה לעולם כשאר עריות, אלא באמת אין דין לצרור אלא במקום מצוה, והא דאסורה גם בפועל באיסור לצרור, היינו כיון דאלמלא הדין לצרור היתה זקוקה ליבום והיה מקום מצוה, ומה דאין עתה מקום מצוה הוא רק בגלל ומסבת האיסור לצרור, הנה זה גופא חשיב מקום מצוה, ולכן כל זמן דהיתה זקוקה ליבום אלמלא האיסור קיימא בפועל באיסור לצרור"

![F:\S45BW-0i23083112470.jpg](data:image/jpeg;base64...)

![](data:image/png;base64...)