כלים פרק כ
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

בסייעתא דשמיא

# פרק כ' משנה א'

## הכרים והכסתות והשקין והמרצופין שנפחתו הרי אלו טמאים מדרס

**א]** מבואר דבכלים אלו לא אמרינן בטל העיקר בטל הטפילה, והטעם **עי' תוי"ט** "משום שמתחלת עניינם נעשו לשני דברים יחד, גם לכלי קיבול וגם לישב עליהם", וכן הלשון ברמב"ם בנוסח הישן עיי"ש. וכן מבואר בלשון הר"ש כת"י שהקשה משקין ומרצופין, מדוע לא נימא דבטל העיקר ובטל הטפלה, ותי' "דעיקר **תשמישן נמי לשכיבה**" עיי"ש, מבואר דעיקר תשמישם לשני דברים.

**ב]** יש לעי' "בכר וכסת", האם גם בזה עיקרו לשניהם לשכיבה ולקבלה, או דכר וכסת עדיף דעיקרו רק לשכיבה, והקבלה הוא טפל, ולכאו' בפשוטו עיקר מטרת כר וכסת לשכיבה, וא"כ קשה מאי קמ"ל דנפחתו טהורים והרי פשיטא דבטל הטפילה לא בטל העיקר, וברע"ב כ' עשויין למלאותן צמר או נוצה, והנה לפי"ז הוי נמי עיקרו לקבלה, ועי' משנ"א מש"כ בזה.[[1]](#footnote-1)

**ג] ברא"ש כ'** "ורבנן מודו בהם לפי שהישיבה מתחלה אינה מזקת לתשמישן כלום, והוי כמו שנעשה לישיבה ולתשמיש", וצ"ב לשון זו "אינה מזקת", דאי מיירי בעשוי גם לקבלה ועשוי נמי לשכיבה מה איכפת לן אם מזקת או לאו.

**ד] ברמב"ם פיהמ"ש** "אמר שהכלים הללו **הואיל ופעמים יושבין עליהן כשהן שלמים** ללא נקב הרי הן כאלו נעשו מתחלה לשני הדברים יחד, שיהו מכלי קבול ולשבת עליהן, ולפיכך אם נפחתו ויצאו מכלל דין כלי קבול וטהרו מטומאת שרץ הרי הן נשארין בדין המשכב ומתטמאין במדרס" ע"כ.

יש לדקדק בדברי הרמב"ם דכ' בשקין ומרצופין סגי בזה 'שפעמים' יושבים עליהם כשהן שלמים, להחשיבם כאילו נעשו מתחילתן לשני הדברים יחד, וצ"ע דאם מבואר דכל שפעמים יושבים עליהם כשהם שלמים גם רבנן מודו דטמא מדרס, א"כ בע"כ דלעיל פי"ט מ"ט דנחלקו ר"מ ורבנן בתיבה שפתחה מצידה, י"ל דאי"ז אפילו פעמים יושבים עליהם, וא"כ קשה במה הוי מדרס, וצ"ע, [ואולי הוא תלוי במה ד'ראוי למדרס' והיינו דיש אפשרות ונוח לישיבה וצ"ע].

## הרי אלו טמאין מדרס

בענין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת

**ה] בגר"א** כאן כ' דמש"כ מטמא מדרס, היינו גם טמא מת, משום הדין דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת. וכ"כ הרא"ש לעיל פי"ט משנה ט'.

מיהו ברמב"ם משמע דאינו טמא בטמא מת, אלא רק טומאת מדרס, דכ' הרמב"ם וז"ל "ולפיכך אם נפחתו ויצאו מכלל דין כלי קבול **וטהרו מטומאת שרץ,** הרי הן נשארין בדין המשכב ומתטמאין במדרס", וכ"כ הרמב"ם פכ"ד מכלים הי"א עיי"ש, וכן כ' בפיהמ"ש לעיל פי"ט מ"ט ומ"י עיי"ש, ובפיהמ"ש להלן פרק כ' מ"ב הוא מפורש יותר להדיא עיי"ש [[2]](#footnote-2).

**וצ"ע** דהרי מבואר במתני' נדה דף מט. דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ובגמ' בב"ק כה. מבואר דילפי' מק"ו ממפץ, [וכן בגמ' שבת פד.] עיי"ש, וכן פסק הרמב"ם פכ"ג מכלים ה"א עיי"ש, וכ"פ בפכ"ז הט"ז עיי"ש, ומעתה צ"ע מדוע כאן כ' הרמב"ם דאינו טמא מת אלא רק טומאת מדרס, ועי' מל"מ פכ"ג ה"א שלכאו' עמד בזה, וכ' וז"ל וזה כלל גדול וכו'. עיין בפרק שאחר זה דין י"א, ובפכ"ה דין י"ט עכ"ל, וכוונתו להקשות ממש"כ הרמב"ם פכ"ד הי"א דבנפחתו מטמאין מדרס ואינם מטמאין טמא מת, וצ"ע[[3]](#footnote-3).

**ובתוי"ט** לקמן [פכ"ד מ"ב] עמד בזה, וכ' דבכלי שלם נאמר כלל זה דהטמא מדרס מטמא טמא מת, אבל כלי שנתקלקל גרע ולא נאמר בו כלל זה עיי"ש, ועי' חזו"א סימן [כ"ה סקט"ז] תמה על דברי התוי"ט, דמי גרע כלי שנתקלקל מלקבל, מכלי דמתחילתו אין לו שימוש אחר חוץ ממדרס דמקבל טומאת מת[[4]](#footnote-4), ועי' מש"כ החזו"א.

**ובהגהות מהרי"ח** כתב לפרש בזה, לפמש"כ הרע"ב בפ"ו דנדה, דכלל זה דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, הוא הלכה דוקא "בכלי", וכן משמע גם בלשון רש"י נדה דף מ"ט וז"ל שאין לך כלי הראוי למושב הזב שאין "שם כלי" עליו וראוי לקבל כל טומאות עכ"ל, ומעתה י"ל דכיון שנפחתו שוליו ובטלו מתורת כלי, אין ההלכה של הטמא מדרס מטמא טמא מת.

[וביאור הדברים דהנה הוכיחו מרש"י סוכה דף כ. עיי"ש ד"ה והתנן "וכיון דשוי לתשמיש כלי הוא, וכל שהוא כלי למדרס מיטמא בכל טומאה"עכ"ל, ולמדו מרש"י דהנה פשוטי כלי עץ אינו מקבל טומאה כיון דחסר לו בתורת כלי ועל ידי שמייחד למדרס הרי הוא משוי ליה תורת כלי משום מה שעומד למדרס ולכן הוי כלי לענין טומאת מת, וא"כ כיון דהכא הכלי שבור לא שייך לאשויי תורת כלי על ידי המדרס[[5]](#footnote-5)].

**ו]** אך קשה דכאן מבואר בכר וכסת ושקין ומרצופין דאפילו בטל העיקר של הקבלה לא בטל העיקר של המדרס, ולכאו' מבואר דנשאר עליו תורת כלי לענין מדרס, כדין כל מדרס, ומה איכפת לן דאין תורת כלי לענין קבלה, דהא אכתי נשאר עליו תורת כלי לענין המדרס דהוא עיקר בפנ"ע. [עי' משנת טהרות]

וביארו דהנה בר"ש לעיל סוף משנה ט' הביא התו"כ בדין תיבה שעשויה לקבלה ויושבים על גבה, דהיא טמאה מדרס מריבוי בפנ"ע ד"כל כלי", [וביארו הג"ר ליב מאלין סי' ע'] דיש ב' מיני מדרסות, יש מדרס שהוא מיוחד למדרס, ויש עוד דהוא כלי שעשוי לקבלה וגם למדרס, ונתחדש ריבוי בפנ"ע מכל כלי, דהתורת כלי שבמדרס נקבע לפי הדין כלי לענין קבלה.

ומעתה ביארו דגם כלי העשוי לשני עיקריים גם למדרס וגם לקבלה, דין כלי שלו יהיה תלוי לפי הקבלה, ולכן כל שנשבר הבית קיבול חשיב דאין כאן כלי ושוב אינו מקבל טומאת מת, מיהו לענין מדרס נשאר בו טומאה משום שמתחילתו היה כלי וצ"ע[[6]](#footnote-6).[[7]](#footnote-7)

# פרק כ' משנה ב'

## חמת חלילין טהורה מן המדרס

א] **בר"ש** כ' דהחמת אינה ראויה לישיבה משום דכשאינה מלאה ברוח היא מתגלגלת, וברא"ש כ' שהרוח יוצא והיא מתקפלת, אולם **בתפא"י** כאן [אות י"ח] כ' סברא אחרת דכיון שהחמת משמשמת לנגן בחליל, ובזמן שיושבים על החמת א"א לנגן בחליל, א"כ אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ומה"ט אינו נחשב מדרס.

## עריבת פיסונות בית שמאי אומרים מדרס וב"ה אומרים טמא מת

ב] **ברמב"ם** כתב לבאר טעמא דב"ש משום שיש שמתכוונים בו גם לישיבה והוא ראוי למושב, ולכן הוי מדרס, ואילו ב"ה סוברים דאינה ראויה למושב עיי"ש, ולכאו' הוי מחלוקת במציאות אם עריבה זו נחשבת ראויה לישיבה. וכן משמע מלשון הר"ש והרא"ש.

**ובמשנ"א** ביאר המחלוקת באופ"א דמיירי שאין דרך בני אדם לישב על אותו עריבת האבנים, וב"ה סברי בטלה דעתו של אותו אדם, ומאידך בית שמאי סברי לא בטלה דעתו ומשוי לה מדרס.

**ברש"ש** ביאר ביסוד הפלוגתא דהכא מיירי שהוא נשען על העגלה המלאה אבנים, ובי"ש סברי טמא מדרס, משום דגם נשען חשיב מדרס [כמבואר בזבים פ"ד], אבל ב"ה סברי דכל מה דנשען חשיב מדרס הוא רק מצד מעשה הזב, אבל מצד הכלי צריך שיהיה מיוחד דוקא לישיבה ולשכיבה ולא מהני מיוחד ל'שעינה' עיי"ש.

והקשו על זה מהא דמבואר בשבת דף סו. דסמוכות של זב הקטע טמא מדרס, ועוד מצינו בביצה כג: עגלה של קטן טמאה מדרס, ובגמ' שם מפרש משום שנסמך עליה, מבואר דגם עשוי לשעינה הוי מדרס, אכן היה אפשר דאף דעשוי לשעינה באמת הוי מדרס אבל כאן גרע משום דאינו עומד למשעינה אלא לאבנים, אלא שהוא נשען עם מלאכתו, והוא נלמד מגזה"כ ד'כל כלי', דגם זה נחשב מדרס ולזה צריך דוקא ישיבה או שכיבה ולא נתחדש נשען להגדיר מיוחד למדרס [משנת טהרות].

## עריבה מב' לוג ועד תשעה קבין שנסדקה טמאה מדרס

ג] **הרמב"ם כ'** משום שנסדקה אינה ראויה ללישה וראויה להפכה ולישב על פיה, ועל כן מתטמאת במדרס הזב, הואיל והיא ראויה למשכב בלבד.

ועי' **ר"ש סוף פרק י"ט** **דהביא התו"כ** דהכא עריבה זו אחר שנסדקה משמשת ישיבה עם מלאכתה, וביאר הר"ש דעריבה זו מתחילה שמשה לשני דברים, גם ללישה וגם לרחוץ בו רגליו ושאר תשמישים, אבל לא היתה משמשת לישיבה, ואחר שנסדקה המים יוצאים ואינו יכול להשתמש בה לרחוץ רגלו ושאר תשמישים, אלא רק ללישה, ועכשיו היא משמשמת ישיבה עם מלאכת הלישה, דכ' דהבצק סותם החור ואין המים יוצאים וראוי ללישה.

אולם **הר"ש כת"י במתני'** כאן כ' דאחר שהביא התוספתא בידים דעריבה זו היא עריבת הרגלים, וכ' דמשמע דאינה עשויה ללישה כלל אלא רק לרחוץ את הרגלים, וזה דלא כהר"ש סוף פי"ט.

ועי' ר"ש ידים ריש פרק ד', שכ' לב' הפירושים, דמתחילה כ' דמיירי רק בעריבה של רחיצת הרגלים ומשנסדקה אינה ראויה לרחיצה אלא רק לישיבה, ואח"כ כ' עוד להביא ובכלים פירשתי דאחר שנסדקה ראויה ללישה ומשמשת ישיבה עם מלאכתה, [ועי' תוי"ט שם שהאריך בזה].

האם אחר שנסדקה טמאה בטומאת מת

ד] **והנה הר"ש** כ' דאחר שנסדקה היא גם טמאה במדרס וגם טמאה בטומאת מת, וזהו לשיטתו דנקט דאחר שנסדקה היא משמשת גם ללישה, אולם הר"ש בכת"י פירש הטעם דטמא גן טמא מת הוא משום דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ואולי הוא שייך להגירסא בר"ש כת"י דאחר שנסדקה אינה ראויה ללישה, ונמצא דעכשיו היא משמשת מדרס בלבד, ולכן הוצרך להטעם דמטמא מדרס מטמא טמא מת.

**וברמב"ם פיהמ"ש** כ' "ואינה מתטמאת במת מפני שהיא אינה בכלל הכלים", והנה הרמב"ם הוא לשיטתו דפירש כאן דאחר שנסדקה היא לא משמשת ללישה, ונמצא דאין כאן אלא שימוש מדרס בלבד.

**והקשו המשנ"א והחזו"א** [כ"ב ט"ז] להרמב"ם מדוע אינה מטמאה טומאת מת מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ובאמת כן קשה על הרמב"ם לעיל פרק י"ט משנה ט' ומשה י', וכן פרק כ' משנה א' דכ' נמי דאינה מטמאה שאר טומאות אלא רק מדרס, וצ"ע מדוע לא נימא כל המטמא מת מטמא מדרס[[8]](#footnote-8).

מדוע בנסדקה לא אמרי' בטל עיקר בטל הטפילה

ה] **הקשה התוס' חדשים** מדוע לא נימא כאן בטל העיקר בטל הטפילה, ומאי שנא מתיבה שפתחה מצידה דמבואר דנחלקו רבנן ור"מ, ולרבנן אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, והכא נמי העיקר הוא הקבלה דהוי עריבה המקבלת ונימא בטל העיקר בטל הטפילה, **ועי' חזו"א** [כ"ה סקי"ג].

**ויותר יש להקשות כפי שהקשה הרש"ש ובבועז [אות ד]** דהכא קשה גם לר"מ דס"ל דבטל העיקר לא בטל הטפילה, דלעיל משנה ז' גבי תיבה שפתחה למעלה ונפחת קרקעיתה טהורה כ' הראשונים אף מן המדרס, ומשמע במתני' דהוא לכו"ע, ונתבאר שם הטעם משום דלר"מ דוקא כשמתחילה היתה ראויה למדרס ונשבר הבית קיבול נשאר דין מדרס אבל כל שמתחילה לא היה ראויה למדרס אם נשבר הבית קיבול לא יעשה מדרס, וא"כ הכא בעריבה נמי מעיקרא לא היתה ראויה למדרס, ועכשיו כבר לא הוי כלי כלל וא"כ גם לר"מ צריך להיות טהור מן המדרס.

**ו] ועי' תוס' חדשים** מה שתי' על קושייתו בתרי אופנים, א' דהכא מיירי שהוא מיחד אותו למדרס, ב' עוד תי' דמתחילת עשיית העריבה היא עומדת להיות אחר שנסדקה למדרס, ולפי"זהוי עיקר ועיקר ולא הוי עיקר וטפילה, וכן ל"ק ממשנה ז' דאף שמתחילתו לא היה ראוי למדרס, אינו חסרון כיון דהיה עומד מעיקרא למצב זה.

בביאור דינא דעריבה שנסדקה

**ז] יש להקשות להרמב"ם** דכתב דמתחילה היתה ראויה רק ללישה ולא לישיבה ואחר שנסדקה אינה ראויה ללישה אלא רק לישיבה, ולכן כ' ד"אינה מתטמאת במת מפני שהיא אינה בכלל הכלים", וקשה מדברי התורת כהנים שהובא בר"ש לעיל סוף פרק י"ט דמבואר שם דעריבה זו "משמשת ישיבה עם מלאכתה", ולכאו' הרי להרמב"ם מעיקרא היתה משמשת רק לקבלה, ועכשיו משמשת רק למדרס, והיכן משמשת ישיבה עם מלאכתה, ובאמת כן קשה גם להר"ש בידים [וכן בכת"י במשנה דידן] דכ' דמתחילה היתה משמשת לרחיצת רגלים ועכשיו משמשת רק לישיבה ולא ללישה וקשה מתי היתה משמשת ישיבה עם מלאכתה.

**הקשה במשנ"א** [בד"ה טמאה] להרמב"ם דכתב דנסדקה נטהר מטומאת מת, [וכ"כ הרמב"ם ביד פכ"ו מכלים ה"ז], וקשה דהרי כלי עץ שיעור הנקב המטהר הוא ברימונים [כמבואר פי"ז], ומדוע נטהרה העריבה מטומאת מת ע"י סדק בלבד, וציין להראב"ד שם בהשגה שנחלק על הרמב"ם[[9]](#footnote-9).

**עי' ראב"ד [פכ"ו ה"ז]** שהשיג על מש"כ הרמב"ם דאם נסדקה נטהרה מטומאת מת, וכ' הראב"ד דכל זמן שלא ניקבה בזיתים, טמאה טומאת מת וכו', ומשמע בדברי הראב"ד דאם ניקב כמוציא זית א"ש דהעריבה נטהרה מטומאת מת, וקשה דהרי כלי עץ נטהר רק במוציא רימון וצ"ע[[10]](#footnote-10).

**ויתכן ליישב הקושיות הנ"ל** ע"פ מש"נ לעיל מהתוס' חדשים דהעריבה מתחילת יצירתה היא נעשית על דעת שבזמן שתיסדק תיעשה לישיבה, וא"כ יתכן דהחפצא של הכלי הוא משתנה לבי הזמנים, דבזמן שהוא שלם משמש ללישה, ובזמן שהוא סדוק הוא משמש לישיבה, ולכן כתב התו"כ דהוא כלי המשמש גם לישיבה וגם למלאכה היינו משמש עם מלאכתה משום זה גופא שפעמים משמש למלאכה ופעמים משמש לישיבה.

**ולפי"ז א"ש** מה דבסדק בלבד נתבטל טומאת מת, והטעם משום דהא דכלי עץ שיעורו ברימונים, שעדין משתמש בו וכמו שכ' רש"י בכ"ד, משא"כ כאן בעריבה כל שנסדקה הרי מתחילת עשיית העריבה הוא עשוי לכך שאם יסדק הוא כופה אותו ויושב עליו, וא"כ נמצא דהאדם מפקיע את הכלי מקבלה מחמת יחוד האדם לישיבה, ולכן בטל ממנו תורת כלי לטומאת מת בסדק בלבד.

וצ"ל דהראב"ד למד דהוא תלוי בזיתים דכשניקב בזיתים דרך האדם לכפותו על פיו באופן קבוע לישיבה, וזה הטעם דמפקיעו מלישה ומעמידה לישיבה, אבל פחות מכאן אינו מפקיע מלישה, אלא שע"י מחשבה לישיבה יהיה טמא גם טמא מת וגם טמא מדרס, אבל ניקב במוציא רימון פקע ממנו תורת כלי ולכן צריך מעשה.

ולפי"ז נראה דיתיישב נמי מה דמבואר במתני' דחזרה ונתפחה טמא מת וחזרה וקתני הניחה בקדים ונסדקה מקבלת טומאת מדרס, וצ"ב מה דהמשנה חוזרת פעם נוספת על נתפחה ונסדקה, ועי' עוד בתוספתא אפילו עשרה פעמים ביום נתפחה ונסדקה וכו' עיי"ש, ומשמע מכל זה דזה הוא הדרך של עריבה שהיא פעמים נסדקת ופעמים נתפחה ולכן שפיר שייך מה שנתבאר דמעיקרא היה עומד להסדק ולהעמידו לישיבה.

נסדקה אם צריך מחשבה למדרס

**ח]** **בתוספתא מבואר** דאם נסדקה לר' יוסי בר יהודה טמאה מדרס ממילא, ואילו לרבי צריך שיחשוב עליה, ובהמשך התוספתא מבואר דבאופן שנפחתה במוציא רימון לרבי טמא במחשבה ולחכמים צריך שיעשה מעשה, ובראב"ד בהשגה פכ"ו ה"ז פסק בנקב קטן עד מוציא זית כרבי דצריך מחשבה, ואילו במוציא רימון[[11]](#footnote-11) פסק כחכמים דצריך מעשה[[12]](#footnote-12).

אולם הרמב"ם פכ"ו ה"ז כ' דבנסדקה טמאה מדרס שסתמא שהוא כופה אותה ויושב עליה, והיינו דהרמב"ם פסק כר' יוסי בר' יהודה, דלא צריך מחשבה אלא כבר בסתמא נעשה למדרס, ואילו הראב"ד פסק כרבי דצריך מחשבה. [ומחלוקת זו נשנית בפרק כ"ז הלכה ב' דהרמב"ם כ' עריבה שנסדקה טמאה מדרס, וכ' הראב"ד והוא שחישב עליה כדעת רבי דפליג עליה דר' יוסי בר' יהודה ומבואר דהרמב"ם פסק כר' יוסי בר' יהודה].

## עריבה מב' לוג ועד תשעה קבין שנסדקה טמאה מדרס

**ט]** מבואר דהוא דין דוקא עד תשעה קבין יש לעי' מדוע יותר מזה לא מקבל טומאת מדרס. **וברא"ש** כ' דפחות משני לוגין או יותר מט' אפילו לא נפחתה לא חזי למדרס, **והגירסה הנכונה היא "אפילו נפחתה"**, וכן מבואר ברע"ב אפילו נפחתה עיי"ש. **ועי' משנ"א** מש"כ בזה סברא דיותר מט' קבין הוא כלי חשוב ואין הדרך לייחדו למדרס, אלא מתקנו ולכן אינו טמא מדרס.

י] **בר"ש** **הביא התוספתא** דפחות משני לוגין הרי הוא כקערה ושיעורה בנקב של זיתים, ועי' מה שהקשה המשנ"א דהא מבואר בפרק י"ז דכלי עץ שיעורו ברימונים, [ועי' שיטת המשנ"א לעיל פי"ז דכלי העשוי למשקין שיעורו במשקין, אמנם כאן הוא ראוי גם ללישה וגם למשקין] **ועי' רמב"ם, ובראב"ד פכ"ו ה"ז מש"כ בהשגה על הרמב"ם.**

## הניחה בגשמים ונתפחה טמאה טמא מת

יא] עי' **ברמב"ם** שכ' משום דראויה ללישה וחוזרים ואומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, כדי שנלוש בה ולכן אפילו ישב עליה הזב לא מקבל טומאה.

יב] **במשנ"א כ' חידוש גדול** דהכא מיירי שמיד הוציאה לגשמים, ומיד גלי דעתיה דלא ניחא ליה ליחדה למדרס ואיגלאי מילתא דמעיקרא לא ירד לו טומאת מדרס, [ואפילו שכב עליו הזב איגלאי מילתא דלא היה מדרס] ולכן נעשה טמא מת, אבל אם כבר חל עליו טומאת מדרס, ואחר כמה ימים נמלך והוציאו לחוץ ונתפח בחוץ, ולא בטל מן המדרס, ודבריו מחודשים

אכן שמעתי מהרב בנימין בהגרח"י שליט"א לבאר בזה דהנה בכלי שנסדק יש מעשה המטהר שהוא מעשה שבירה, אבל כאן הרי נתפח הוא נתקן ואיך יפקע טומאת המדרס, דנהי דמכאן ולהבא אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אבל שבירה לא נעשה על המדרס דהרי אדרבה העריבה נתקנה יותר, ואי"ז נחשב לשבירה.

מיהו היה מקום לדון שלא כדברי המשנ"א ולומר דבאמת כין דסוף סוף פקע החפצא של המדרס ממילא פקע גם הטומאת מדרס, כיון דהוא טומאה השייכת דוקא למדרס, [מיהו יש לעי' אם יהיה טמא מגע מדרס כמו בוילון].

## בקדים ונסדקה מקבלת מדרס זה חומר בשירי כלי עץ מבתחלתן

יג] **עי' תוי"ט** הקשה מהו הלשון "**מקבלת מדרס**", ומדוע לא תני' טמאה מדרס, ועי' מש"כ בזה **הרש"ש** דהכא החידוש לא אמרי' חזרה לטומאתה הישנה כמו במטה שמצינו דין זה, אלא הוא דין דמקבלת טומאת מדרס מתחילה. וכ"כ בבועז אות ג' עיי"ש.

## זה חומר בשיירי עץ מבתחילתן

**יד] עי' חזו"א** [סימן כ"ה סקט"ו] דכ' דאם מתחילתן היו סדוקים אינם טמאים מדרס, וצ"ל הביאור דרק אחרי שכבר היה כלי שלם, אלא שנסדק חוזרים ומשתשמשים בו לישיבה, וטמא במדרס עיי"ש.

# פרק כ' משנה ג'

## מקל שעשאו בית יד לקורדום

א] בר"ש כתב דהמקל טמא מדין יד של הקרדום, והוי יד רק בשעת מלאכה, וכן מבואר ברא"ש דהוא מדין ידות, וכ"כ רש"י שבת מח:, [ומבואר דהכלי הוא רק הברזל ואילו המקל הוא יד], מיהו ברמב"ם פיהמ"ש לא נתפרש אם הא מדין ידות, או דהוא דין שהיד והקרדום הם חפצא של כלי אחד בשעת מלאכה, ועי' מל"מ רפי"ז דכ' בדעת הרמב"ם דהוא מדין ידות הכלים[[13]](#footnote-13).

**ב] נחלקו הרמב"ם והר"ש** ריש עוקצין בדין ידות, אם הידות עצמם נמי טמאים, או שהידות רק מכניסים ומוציאים טומאה לעיקר הכלי, אבל אין היד עצמה טמאה, ושיטת הר"ש דהוא רק מכניס ומוציא טומאה, ושיטת הרמב"ם דאף היד עצמה טמאה[[14]](#footnote-14).

ולפי"ז נפק"מ בנידו"ד דלהר"ש רק הקרדום טמא, אבל היד טהורה אלא שמכניס ומוציא טומאה לקרדום, ואילו להרמב"ם גם היד טמאה, ובאמת כן מפורש ברמב"ם כאן וז"ל "נטמא הקרדום כולו", וכן מבואר ביד החזקה פ"כ הי"ג עיי"ש, וא"ש דהרמב"ם לשיטתו דידות הכלים עצמם נמי טמאים.

## חיבור לטומאה בשעת מלאכה

**ג] בר"ש וברא"ש** הביאו הגמ' שבת מח: דהטעם דשלא בשעת מלאכה אינו חיבור הוא משום דשלא בשעת מלאכה הוא זרקו לבין העצים, ויש לעי' מדוע בעינן לזרקו לבין העצים, תיפו"ל דשלא בשעת מלאכה הוא מפרקו, [דהרי רק המקל בלבד הוא זורק לעצים, אבל הקרדום הוא מצניע וכמ"ש רש"י שם], ויש ליישב עי' הערה[[15]](#footnote-15).

**ד] בתוס' שבת דף נט.** כ' דהחיבור של המקל לקרדום בשעת מלאכה הוא רק מדרבנן, אבל מדאוריתא אינו חיבור כלל כיון שהוא עשוי לזרקו בכל שעה, ולכן הוא חיבור רק לטומאה ולא להזאה, [ולכאו' מבואר חידוש דלדין ידות צריך שתהיה היד קבועה, אבל יד שהיא ארעי אינה יש כלל].

## הדיוסטר חבור לטומאה בשעת מלאכה

**ה] עי' ברא"ש** שכ' "הדיוסטר הוא מקל אחד ארכו כמו אמה, ויש בו שני נקבים סמוך לשני ראשיו ומשימין בו שתי יתידות", וכתב הרא"ש "דהוא חיבור להכניס ולהוציא טומאה", מבואר מלשונו דגם הדיוסטר הוא מדין ידות הכלים, והוי כמו מקל לגבי הקרדום[[16]](#footnote-16).

**וברמב"ם כ'** "והם שני כלים של עץ מתחברים אחד בשני בשעת מלאכה בלבד, והמחבר אותם הוא מסמר ארוך מרכיבים אותו בנקביהם ומחבר אותם" מבואר דהוא לא דין ידות אלא שני כלים המתחברים להיות כלי אחד, ועי' משנ"א כאן דכ' דלהרמב"ם המסמר הוא היד ואילו שני המקלות הם עיקר הכלי.

**ו]** והטעם דדיוסטר דשלא בשעת מלאכה טהור, ברא"ש כ' דמסירים היתדות שלא בשעת מלאכה, ולפי"ז הוי ממש כמו קרדום, ויש לעי' מה החידוש בזה ועי' יכין אות ל"ח מש"כ בזה. [ועי' משנ"א כאן דלרע"ב הוא זרקו לבין העצים, ואילו להרמב"ם הוא מפרקו אבל אינו זרקו לבין העצים, שהרי הוא כלי אחד, ויש לעי' אם יש בזה נפק"מ].

## קבעו בכלונס 'טמא', 'ואינו חבור לה'

**ז]** ברא"ש מבואר דנאמרו כאן ב' דינים א). **"טמא"** יש כאן חידוש דהדיוסטר טמא אף שנתחבר להכלונס, דהוא דבר דאינו מקבל טומאה, ולא אמרי' שהדיוסטר נעשה חלק מהכלונס ואינו מקבל טומאה. ב). **"ואינו חיבור לה"** והיינו דהנוגע בכלונס אינו מכניס ומוציא טומאה לדיסטר המחובר אליו. ויש לעי' בביאור הטעם מדוע אין הכלונס יחשב יד לדיוסטר[[17]](#footnote-17).

**וברמב"ם** פירש **"אין חיבור לה"**, דאין הכלונס מעביר טומאה לדיוסטר, וביאר וז"ל "לפי שאין אותה הקורה עצמה מתטמא מפני שאינה כלי כלל כל שכן שתביא את הטומאה" עכ"ל ויש לעי' בביאור כוונתו דהרי ידות הכלים מועיל אפילו מאבן שאינה מקבלת טומאה, וכמבואר לעיל פ"ה דהאבן יד לתנור, וא"כ מה כוונת הרמב"ם כל שכן שאין מביאה את הטומאה[[18]](#footnote-18).

וברמב"ם לא נתפרש מה כוונת המשנה "טמא", ועי' ברע"ב דכ' ד"טמא" הכוונה דבכה"ג שחיבר הדיוסטר לכלונס, יהיה טמא גם שלא בשעת מלאכה, ומשום שאין דרך להוציאו משם אלא הוא קבוע, ועוד נאמר דין 'אינו חיבור' לענין שנגע טומאה בכלונס לא נטמא הדיוסטר, [ועי' תפא"י יכין מ'].

הטעם דהכלונס גופיה אינו מקבל טומאה

ח] בהא דהכלונס אינו מקבל טומאה מצינו ג' אופנים

**א). בר"ש** כ' עץ שהוא זקוף ותחוב בארץ ומשמע דהוא מדין מחובר לקרקע.

**ב) הרא"ש** כ' היינו קורה גדולה, ועי' יכין אות ל"ט, ויש לעי' מה החסרון בקורה גדולה, ואולי חשיב עשוי לנחת, [עי' רמב"ם פ"ג מכלים], או דנימא דמחמת הכובד בטל ממנו תורת כלי דהוי כקרקע וצ"ע.

**ג) עי' רמב"ם פיהמ"ש**, שכ' דאינו כלי ולא ביאר הטעם, ואפשר דהוא חסרון דאין לה צורת כלי [דשיטת הרמב"ם דיש הלכה של צורת כלי].

## עשה לו דיוסטר אין טמא אלא צרכו

**ט] פירשו הר"ש הרא"ש והרמב"ם** דמיירי שקבע היתדות שהם היודסטר בכלונס עצמו, ובזה הדין דאינו טמא אלא צרכו, וצ"ב בטעם הדבר דמאחר והכלונס אינו מקבל טומאה, מכמה טעמים דנתבארו לעיל, א"כ מדוע הכא יקבל טומאה, וצ"ע[[19]](#footnote-19).

## כסא שקבעו בכלונס טמא ואינו חבור לו

**י] עי' ר"ש ורא"ש** דהכסא טמא דהוא מדרס, ובר"ש הוסיף לבאר "ואינו חיבור לו" קאי על הכלונס דאינו נעשה חלק מן הכסא לקבל טומאה מדין חלק מן הכסא.

[וברמב"ם כ' כלומר שאם ישב הזב על הכלונס לא נטמא, ומבואר חידוש דאם יושב על חלק מהמדרס אפילו שחלק זה אינו עומד למדרס נמי נטמא הכל מדרס, אלא שהכא לא נטמא כיון דאינו חיבור, ולא משום דאינו עומד למדרס, ויש לעי' בזה]

## עשה בו כסא אין טמא אלא מקומו

יא] מבואר דמקום הישיבה וכדי צרכו יהיה טמא, וצ"ע להר"ש דהכלונס הוא מחובר לקרקע, וקשה א"כ איך יקבל טומאה,ועי' להלן מ"ד ה' לגבי כלי שחיברו אח"כ לקרקע וצ"ע.

## קבעו בקורת בית הבד טמא ואין חבור לה

יב] עי' משנ"א שהקשה מאי שנא מכיסא שקבעו בעריבה פרק כ"ב מ"ז עיי"ש .

## מפני שאומרין לו עמוד ונעשה את מלאכתנו

**יג] בחידושי הגרי"מ** זצ"ל כ' דמהא דמבואר דקבע הכסא בקורת בית הבד אין חסרון במה שאומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, וכל החסרון הוא רק כשעשה הכסא בראשה של הקורה. מוכח דהדין עמוד ונעשה מלאכתנו הוא לא חסרון בישיבה של הגברא שאין מניחים לו לישב, אלא הוא חסרון בחפצא של המדרס דאין כאן מושב דאינו עומד למושב.

ועי' קונטרס י"ח דבר להגרי"מ זצ"ל [סימן ח' אות ב'], דכ' להביא דברי הראב"ד בתו"כ לגבי משכבו ולא הגזול דמבואר דהדין עמוד ונעשה מלאכתנו הוא דין על ישיבת הגברא [עד כדי שרצה לחדש במשכב שאינו שלו שלא יהיה טמא עיי"ש].

**יד] עי' ברמב"ם** מבואר מתוך דבריו דבדין עמוד ונעשה מלאכתנו, יש שני דרגות, ולא מבעיא באופן שלא נעשה לישיבה כלל, וישב עליו הזב דאנו אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, אלא אף באופן שנעשה באותו קורה שני שימושים, גם לישיבה, וגם לעבודת בית הבד, אך עיקר השימוש הוא לבית הבד, והוא עוקר את השימוש של הישיבה בשעה שמשתמש בקורה, אמרינן ביה עמוד ונעשה מלאכתנו, ואין שם מדרס עליו[[20]](#footnote-20).

**טו] בר"ש הביא תוספתא** –מסמר שקבעו חיבור בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה, ומבואר להיפך מהמשנה דמבואר דרק בשעת מלאכה טמא, ובהמשך התוספתא קבעו בכלונס אינו טמא אלא בשעת מלאכה, [וצ"ע דהרי לכאו' בכלונס הוא קבוע ואינו מתפרק וכמו שכ' היכין לעיל עיי"ש].

...............................

בדברי התו"כ בענין טומאת מדרס

**טז] ברמב"ם** כאן הביא דברי התו"כ בענין טומאת מדרס.

***"ואמרו בתורת כהנים אשר ישב עליו יכול אפילו ישב על האבן ועל הקורה, תלמוד לומר "כלי" לא אבן ולא קורה.***

***אוציא את אלו ולא אוציא כסא גללים כסא אבנים ושל אדמה, תלמוד לומר "הכלי כלי המיוחד", כלומר המיוחד לקבל טומאה, והכלים העשוין משלשה מינין הללו אינן מקבלין טומאה כלל כמו שנתבאר לעיל.***

**ויש להעיר כמה הערות בדברי התו"כ**

**א) יש לעי'** אחר שנתמעט אפילו כסא גללים ואבנים, מה נאמר במיעוט הראשון שאבן וקורה טהורים דלאו כלי נינהו, ואמאי בעינן ב' דרשות.

**ב) עוד יש להקשות** בהא דמבואר בתו"כ דישב על הקורה אינה נעשית מדרס מדכתיב "כלי", וקשה דבגמ' בב"ק כה: מבואר דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאת מדרס, וכ"כ הרמב"ם ריש פכ"ה מכלים. ומאי שנא קורה דאינה מקבלת טומאה ומאי גרע מפשוטי כלי עץ, וצ"ע.

**ג) עוד יש להקשות** דהנה מבואר כאן בתו"כ דבעינן שיהיה לו שם כלי, ואפילו כלי המיוחד, וקשה מהרמב"ם פכ"ג ה"א לגבי מפץ דכ' וז"ל פכ"ג מכלים ה"א דכ' וז"ל "המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה מן החבלים ומן הסוף ומן הגומא וכיוצא בהן, **ואין המפץ בכלל כלים האמורין בתורה** ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו" עכ"ל. מבואר דלא בעינן שיהיה כלי וצ"ע.

בשיטת הרמב"ם אם צריך כלי למדרס

**יז] ברמב"ם** [פכ"ה ה"י] דמבואר להדיא דלענין מדרס צריך שיהיה כלי [וזה מתיישב עם התו"כ כאן], אך קשה מהרמב"ם פרק כ"ג ה"א דכ' דמפץ מקבל טומאה אף דאינו מכלל הכלים, הרי דלא בעינן שיהיה תורת כלי וצ"ע.

**ברמב"ם** פכ"ה ה"ד משמע דמדרס של גמי מקבל טומאה, [וכל החסרון שם מצד שברי כלים עיי"ש], וצ"ע דהרי לא הוי מז' הכלים המקבלים טומאה, ואילו כאן בתו"כ מבואר דצריך שיהיה ממיני הכלים המקבלים טומאה, **ואפשר ליישב** ע"פ הרמב"ם פ"א הי"ג דכל הגדל מן הארץ כגדל מן העץ, ןחשיב כלי עץ [ועי' מקד"ד נ"ד סק"ב]. ועי' מה שנתבאר בביאורים בענין זה.

בשיטת תוס' שבת פד. והר"ש במפץ של גמי

**יח]** **שיטת תוס' שבת פד.** [ד"ה מפץ], וכן שיטת הר"ש סוף פי"ז דמפץ של שיפה ושל גמי מקבל טומאת מדרס, ואף דאינו מקבל טומאה מדין כלי אלא רק מדרבנן, מ"מ כאן מקבל טומאת מדרס, ותמוה מדברי התו"כ כאן דכסא אבנים וכסא גללים אינו מקבל טומאת מדרס הרי דבעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה.

ואין לומר דהכא הוא לא מיוחד למדרס ואילו מפץ של גמי עשוי למדרס, כיון דמיירי בכסא של אבנים דכסא ודאי מהותו הוא לישיבה ואפ"ה טהור וע"כ דהוא דין שיהיה מהמינים המקבלים טומאה וזה תמיהא גדולה.

**וכן יש לתמוה** עוד מהא דמבואר בנדה דף נט: במתני דישבה על ספסל של אבן אינו מקבל טומאה לענין כתמים, וע"כ דנאמר דין מינים המקבלים טומאה טומאת מדרס[[21]](#footnote-21), וקשה להראשונים הללו דס"ל דאי"צ שיהיה מהמינים המקבלין טומאה[[22]](#footnote-22).

מחלוקת הראשונים אם צריך מיני הכלים למדרס

**יט]** עכ"פ מבואר דנחלקו הראשונים בדין מדרס אם צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, **להרמב"ם** כאן שהביא התו"כ מבואר בעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, **ולהתוס' והר"ש** אי"צ שיהיה מהמינים המקבלים טומאה וכפש"נ

**ונפק"מ** לכמה דינים, א) נפק"מ לכיסאות שלנו של פלסטיק דבפשוטו פלסטיק אינו מהמינים המקבלים טומאה, ומעתה להרמב"ם אין נעשה מדרס, אבל להראשונים יהיה מדרס. ב). נפק"מ לגדל בים דלהקרב"ם אינו מקב"ט וכן מפורש בדבריו פ"א מכלים ה"ג. [ועי' תוי"ט לעיל פי"ז מט"ו שהביא כן ממהר"ם], ועי' חזו"א סימן כ"ג סקי"ח שכ"כ.

אכן במדרס העשוי משיפה וגמי וזפת גם להרמב"ם מקבל טומאת מדרס, כיון דס"ל להרמב"ם דכיון שיוצא מן הארץ חשיב "כלי עץ", ומקב"ט גם בכלי קיבול מדין כלי עץ מדאוריתא, [וכמבואר בדבריו בפ"א מכלים הי"ג], מיהו הר"ש ותוס' למדו דאינו נחשב כלי עץ, ומקב"ט רק בתורת מדרס, אבל בשאר כלי קיבול העשוי ממינים אלו יקב"ט רק מדרבנן, נמצא דאין נפק"מ למדרס, אלא נפק"מ בכלי קיבול [ועי' מקד"ד נב].

# פרק כ' משנה ד'

## עריבה גדולה שנפחתה מלקבל רמונים והתקינה לישיבה ר"ע מטמא

**א] בר"ש והרא"ש** כ' דמיירי בעריבה גדולה יותר מט' קבין ע"כ, והנה לעיל משנה ב' מצינו שעריבה משני לוגין ועד תשעה קבין שנסדקה טמאה מדרס.

מבואר דעריבה קטנה [לעיל מ"ב] חלוקה בתרתי מעריבה גדולה [כאן מ"ד], **א)** דעריבה קטנה אפילו נסדקה נטהרה מטומאת מת[[23]](#footnote-23), ואילו הכא בעריבה בעינן נקב גדול כרימונים, ולא סגי בסדק. **ב)** עוד מבואר דלעיל לא בעינן התקינה אלא נעשה מדרס[[24]](#footnote-24), ואילו בעריבה גדולה מבואר דצריך שיתקינה או יקצע אותה, וצ"ב מה טעם החילוק בזה.

ביאור החילוק בין עריבה קטנה לעריבה גדולה

**ב]** **ראשית יש לבאר החילוק אם נעשה מאליו מדרס או דצריך שיתקינה**, **בתפא"י** [יכין אות נ"ב] כ' לבאר משום דעריבה גדולה לא חזיא לישיבה, ולכן צריכים מעשה או מחשבה לייחדה למדרס, אבל לעיל מיירי בעריבה קטנה שראויה למדרס, ולכן אפילו בלא מחשבה נעשית מדרס עיי"ש.

**ובמשנ"א** לעיל מ"ב [ד"ה ועד] כ' דיותר מט' קבין הוא כלי חשוב, ולכן אין מייחדים אותו למדרס מחמת חשיבותו, [וצ"ל שמחמת חשיבותו הדרך לתקן השבר ואין משתמשים בו כמות שהוא למדרס], מיהו בעריבה קטנה כתב דכיון דרגילים לייחדה למדרס לכן נעשית מאליה מדרס.

**ג] וכן יש לבאר החילוק לענין שיעור הנקב**, מדוע עריבה קטנה בסדק, ואילו עריבה גדולה רק ברימונים, **בתפא"י [יכין נג]. כתב** לבאר דלעיל מ"ב מיירי בעריבת רחיצת רגלים, וע"י סדק קטן כבר אינו ראוי לרחיצה, אבל הכא מיירי בעריבת לישה ולכן הוא תלוי במוציא רימון.

מיהו קשה דכל זה ניחא להר"ש לעיל מ"ב דמבואר בדבריו דלא מיירי בעריבת לישה אלא רק בעריבת רחיצת רגלים, אבל ברמב"ם לעיל מ"ב מבואר להדיא דגם לעיל מיירי בעריבת לישה עיי"ש, וכן מבואר בר"ש סוף פי"ט, וא"כ קשה מה החילוק בין עריבה גדולה לעריבה קטנה, ועי' מש"כ לבאר בזה בביאורים...... סימן

בענין כלי מדרסות אם צריך שיתקינם במעשה

## והתקינה לישיבה ר"ע מטמא

**ד] בתפא"י [אות נ"ד]** כ' דגם לר"ע מעשה קצת בעינן, והביא ראיה לזה מדברי **תוס' בב"מ דף נב:** [ד"ה והתקינה] דמיירי לגבי סלע שנפסלה והתקינה שיהא שוקל בה טמאה, והתם צידדו התוס' **"דהתקינה"** היינו דצריך מעשה, וכ' עוד דכן מוכח לקמן פכ"ב מ"ט עיי"ש.

**אולם בר"ש** כאן ציין לתוספתא לעיל [הובא בר"ש סוף מ"ב], ושם מבואר דלר"ע סגי במחשבה גרידא, ולא במעשה עיי"ש. והיינו מדין כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה.

## וחכמים מטהרין עד שיקצע

**ה] יש להקשות** מדוע לא נימא כל הכלים יורדים לידי טומאה ע"י מחשבה [כדאיתא בקידשין דף נט. ולהלן פכ"ה מ"ט], ומצינו בזה ג' דרכים לבאר

א) **בר"ש כת"י** לעיל מ"ב הביא התוספתא, דכ' להקשות על דין זה דהרי כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה ומדוע בעינן מעשה, ותי' וז"ל הכא שאני שנפחתה במוציא רימון וחוזר ונמלך ממחשבתו עכ"ל. ויש לעי' בביאור כוונתו.

**וביארו דכוונת הר"ש** למש"כ בתפא"י [אות נ"ה] בפי' השני דכ' לבאר דדין יורדין על ידי מחשבה הוא דוקא באופן שהכלי לא שימש קודם לכן למעשה אחר, אבל הכא שכבר היה משמש למעשה אחר קודם לכן, לא יהני לשנותו למטרה אחרת עד שיעשה בו מעשה, וי"ל דזה נמי כוונת הר"ש שכ' "ונמלך ממחשבתו" היינו ממה שהיה קודם לכן, אך יש להקשות על זה מלקמן פכ"ב מ"ט [ועי' הערה[[25]](#footnote-25)] .

ב) ב**תפא"י [נה] בפי' קמא** כ' משום דדין כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה הוא דין כשאינו מחוסר מעשה, אבל כאן הרי הוא מחוסר מעשה תיקון להתקינו למדרס, ולכן צריך מעשה, וכן מבואר **בתוס' בב"מ נב:** [ד"ה והתקינה].

ג) **במשנ"א** כ' משום דהדין כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה הוא דין מסויים בדבר שיש לו שם כלי, אלא דאין בו טומאה [משום דאינו כלי מעשה] ובזה מהני מחשבה להורידו לטומאה, אבל כל שאינו כלי כלל, לא יועיל מחשבה לאשווי שם כלי, אלא צריך מעשה, וכ"כ המשנ"א לעיל [פי"ב מ"ז עיי"ש], ושם הביא מקור לזה מדברי התוס' שבת מט: עיי"ש, [ועי' ברא"ש פרק כ"ב מ"ט, דלכאו' מבואר דהטעם דבעינן מעשה ולא סגי במחשבה הוא משום דאין לה צורת כלי, ואולי כוונתו למשנ"א].

ביאור פלוגתת ר"ע וחכמים, [ד' פעמים במס' כלים]

ו] **מבואר במתני'** פלוגתא דר"ע וחכמים בדין "מדרס", דלר"ע צריך מחשבה לאשווי מדרס, ולהתפא"י צריך מעשה קצת, ואילו לחכמים צריך מעשה גדול, [והנה באופן שהכל רגילים לאשווי מדרס לא בעינן מחשבה ומעשה וכדלעיל מ"ב].

ומצינו שנחלקו בנידון זה ד' פעמים, **א)** חדא מתני' דידן. **ב)** פרק כ"ב משנה ט' "כופת שסירקו וכרכמו ועשאו פנים ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיחוק בו"**, ג)** פרק כ"ז מ"ה "בלויי נפה וכברה שהתקינן לישיבה ר' עקיבא מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע" ע"כ, **ד)** לעיל פי"ב מ"ה וציין לשם המשנ"א, ויש לעי' ביסוד המחלוקת ועי' משנ"א כאן. **ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת. ועי' בביאורים סימן.... מש"כ לבאר בזה במה אופנים.**

**בתוי"ט כאן כ'** וכה"ג נחלקו בפרק כ"ז משנה ה', והעירו מדוע לא ציין התוי"ט לפכ"ב משנה ט', וכה"ג מצינו להר"ש לעיל פכ"ז שציין למתני' דידן, ומדוע לא ציין למתני' פכ"ב מ"ט, [ועי' מש"כ בזה בביארים לבאר דנחלקו בתרתי עיי"ש].

## עשאה אבוס לבהמה אף על פי שקבעה בכותל טמאה

**ז] בר"ש** כתב עשאה "לעריבה זו" אבוס לבהמה לא נתבטלה מתורת כלי אע"פ שקבעה בכותל ע"כ. ומבואר בלשונו דמיירי על רישא דמתני' עריבה זו שנפחתה ברימונים, וכן מוכח בר"ש כת"י שכ' "וטמאה מדרס" וע"כ מיירי על נפחתה, דעריבה שלימה אינה טמאה מדרס.

**אולם ברא"ש** **וברמב"ם לכאו'** משמע דמיירי כאן בעריבה שלימה, שכ' הרא"ש וטמא טומאת מת, ואי נימא דניקבה ברימונים איך תטמא טומאת מת, וברמב"ם כ' כלומר "בטומאת שרץ", וע"כ צ"ל לפי דבריהם דהסיפא מיירי בעריבה שלימה ולכן מטמא בטמא מת וכ"כ המשנ"א דמיירי בעריבה שלימה.

**אמנם בתפא"י** מבואר דמיירי דעריבה שניקבה במוציא רימון, ואפ"ה טמאה בטומאת מת, וביאר דכשייחדה לאבוס לבהמה הרי הוא מיוחד לדברים גדולים יותר מרימון, ולכן נקב של רימון לא מטהר אותו. [וכמבואר לעיל פי"ז מ"ג דסל של ככרות שיעורו בככרות], ולפי דבריו י"ל גם בדעת הרמב"ם והרא"ש דמיירי בעריבה שנקבה, ומ"מ טמאה מת מפני שיחדה לאבוס לבהמה.

ח] **וביאור החידוש במתני' דטמאה** כתב הרמב"ם והר"ש דהוא דומיא דדף של נחתומים [פט"ו מ"ב] דמבואר שם דאם חיבר הכלי לקרקע לא פקע ממנו שם כלי [וכדעת חכמים שם], וכן צ"ל להר"ש שהחידוש שהמדרס לא פקע כשחיברו לכותל.

**ויש להעיר** אם החידוש הוא דאפילו שמחובר לקרקע לא נתבטל ממנה תורת כלי, צ"ע מה הוא שייך לאבוס לבהמה, והרי הוא דין בכל כלי שחיברו לקרקע, **ועי' משנ"א מש"כ בזה.**

**עוד יש להעיר** מדוע המשנה מיירי על עריבה שעשאה אבוס, ולא תני לה אבוס מתחילתו שחיברו לכותל וצ"ע.

**ט] בתפא"י בבועז [ז] כ' להקשות** דהרי אבוס הוא תשמיש בהמה והרי לעל פי"ב מבואר דתשמישי בהמה טהורים, ועיי"ש מש"כ בזה.

בדין מחובר לקרקע

**י] ברמב"ם פיהמ"ש** כאן כ' דאם נעשה אותו הדבר מחובר מתחילה בקרקע טהור, והיינו מדין קבעו ולבסוף חקקו דטהור, ועוד כתב אם מתחילה עשאו לשמש עם הקרקע טהור.

**ובחת"ס** יו"ד סימן ר"ה הקשה דבגמ' בב"ב סו. מבואר דכל דבר שטמא מדאוריתא אם הוא תלוש ולבסוף חברו לעולם טמא ואפילו קבעו ואח"כ חקקו נמי יהיה טמא, וצ"ע מש"כ הרמב"ם שאם קבעו ואח"כ חקקו דטהור. [וכן קשה להרא"ש דמשמע בדבריו דלא נתבטל מתורת כלי שהיה בו מעיקרא, משמע דאם קבעו ואח"כ חקקו טהור]. וצ"ע. ועי' חזו"א סי' י"ג סק"ג מש"כ בזה. **ועי' חידושי הגר"ח על הש"ס סי' [תי"ג].**

# פרק כ' משנה ה

## כופת שקבעו בנדבך

א] **ברמב"ם** פיהמ"ש כ' ויש לכופת שני קצוות הוא כמין כסא, ומבואר בדבריו דמיירי כאן בכופת שיש לו צורת כלי, וכן מבואר ברמב"ם בפכ"ו מכלים ה"א., אולם **ברא"ש** כ' וז"ל "כופת של תמרה הוא ומיוחד לישיבה, "וכל דבר גדול שאינו עליו צורת כלי נקרא כופת" עכ"ל, **ובמשנ"א** הקשה על הרא"ש דהרי לענין מדרס בעינן כלי וכדפרישית לעיל [[26]](#footnote-26)עכ"ד.

**אכן נראה** דאין כוונת הרא"ש דכאן מיירי שאין לו צורת כלי, אלא דהרא"ש פי' ד"כופת" בעיקרו הוא "עץ" שאין עליו צורת כלי, אבל הכא במתני' מיירי שייחדו ותקנו לישבה, ומר כדאית ליה ומר כדאית ליה, [דנחלקו תנאי לעיל מ"ד, ופכ"ב מ"ט עיי"ש איזה מעשה צריך], אכן מצינו שדנו באחרונים אם למדרס צריך שיהיה צורת כלי או לאו, ועי' הערה[[27]](#footnote-27).

## קבעו ולא בנה עליו [טמא]

ב] **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' דמיירי בחיברו לכותל ע"י מסמרים[[28]](#footnote-28), ואפ"ה לא בטל ממנו שם מדרס ומקב"ט, ועי' תוי"ט כאן, וצ"ל דגם אחר שקבעו בבנין הוא עדיין ראוי לישב עליו, ולכן לא בטל ממנו תורת מדרס.

ג] **וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש** דהטעם שלא נטהר מדין מחובר לכותל הוא"לפי העיקר שביארנו בפרק זה [לעיל מ"ד] באמרו עשאה אבוס לבהמה אע"פ שקבעו בכותל טמאה", והיינו דמבואר דאף חיבור לכותל לא מבטל ממנו תורת כלי, ולעיל ציין לחכמים פט"ו מ"ב דף של נחתומים טמא, ובגמ' בב"ב דף סו. מבואר דכל כלי שחקקו ולבסוף קבעו טמא, והנה התם מיירי 'בכלי תשמיש' שחיברו לכותל, אכן כאן מבואר עוד דגם 'מדרס' שחיברו לכותל לא בטל ממנו שם מדרס.

**ובמשנ"א ביאר** הטעם דטמא, משום דאין הכלי בטל לכותל דאין דרך בני אדם לשקע כלים בכותל, ועתיד ליטלו מהכותל אא"כ בנה עליו. וחידש לדינא דאם הוא עשוי להשאירו באמת הכופת יתבטל לכותל וטהור[[29]](#footnote-29). [ובזה תי' קושיית הט"ז על מהר"ם פדוואה, הובא להלן עיי"ש]. עוד חידש שם המשנ"א לשיטתו דדוקא קבע במסמרים שיכול להוציאו, אבל אם חברו בטיט הוי חיבור גמור, ואפילו לא בנה עליו כותל נמי יהיה טהור.

קושיית הראב"ד ממתני' לקמן כסא שקבעו בעריבה

ד] **בראב"ד בעדויות** [פ"א מי"א] הקשה מהמשנה פכ"ב מ"ד "כסא שקבעו בעריבה ב"ה מטהרין", מבואר דאפילו קביעות מלחוד מטהר, וקשה מדתנן הכא "קבעו ולא בנה עליו טמא", דמבואר דבקביעות בלחוד לא פרחה טומאה אלא רק אם בנה עליו.

**[ובתוי"ט** לקמן [פכ"ב מ"ד] הביא דברי הראב"ד, וכתב דכן היה לו להקשות גם ממתני' לעיל מ"ג כסא שקבעו בכלונס, וכסא שקבעו בקורת בית הבד טמאין, מבואר דקביעות בלבד אינה מטהרת, אולם יש להעיר דהרי גם עשה כסא בכלונס עצמו נמי טמא, וא"כ לא שייך לטהר מחמת החיבור לכלונס. **ובחזו"א** סימן [כ"ו סק"י] הוסיף דכן יש להקשות מהא דתנן [לעיל מ"ד] 'עשאה אבוס לבהמה אע"פ שקבעה בכותל טמאה', וכן מלעיל פט"ו מ"ב 'דף של נחתומין שקבעו בכותל טמא', וכן מגמ' שבת נ"ח: זוג של בהמה שקבעו בדלת אע"פ שקבעו במסמר טמא, ועוד כמה ציונים עיי"ש].

ה] **והראב"ד כתב לישב**, וז"ל, "התם משום דבדוכתייהו נמי לישיבה ולשכיבה קיימי, אלא משום דמחבר להו לבנין קא מטהרינן להו, ומש"ה עד דקבעי להו ובני עלייהו לא חשבינן להו כבנין, אבל הכא הא קא מבטל להו מישיבה לגמרי הלכך בקביעות לחוד מטהרינן להו לב"ה" עכ"ל, מבואר דקבע הכסא בעריבה יש כאן מעשה שמייחד הכסא למטרה אחרת המפקיעו מישיבה, וזה גופא הפקעה ממדרס, משא"כ כופת שקבעו בנדבך אין כאן הפקעה משימושו, שהרי ממשיך לישב עליו, ולכן לא בטל כותל עד שיקבע ויבנה עליו.

[וכן י"ל בכל הציונים שהביא התוי"ט והחזו"א, כגון דף של נחתומים, ואבוס שקבעו בכותל וכו' דגם אחר שקבעו ממשיך לשמש, ואין כאן ביטול תשמיש במה שחיברו לכותל, ולכן טמאים].

**ו] ובחזו"א** הביא דברי הראב"ד והקשה עליו דכיון שגם אחר שקבע הכיסא בעריבה הוא עדין עומד בדרך תשמישו, לא מהני מה דקבעו בעריבה על מנת שלא להשתמש בו לישיבה, והביא ראיה מסיפא דמתני' לגבי קערה שקבעה בשידה תיבה דאם קבעו דרך תשמישה נשארה בטומאתה וכו' ועי' מש"כ החזו"א לבאר ע"פ התוספתא פ"ז מ"ב דקבעו גופא הוי שינוי מעשה וצ"ע[[30]](#footnote-30).

ז] **יש להקשות** מדוע קבעו ולא בנה עליו טמא, והרי כיון שקבע שוב אינו עשוי לטלטלו, ואם כן הוי כלי עץ העשוי לנחת, דמבואר בגמ' שלהי חגיגה דכלי עץ העשוי לנחת טהור, וכ"פ הרמב"ם ריש פ"ג מכלים. וכן קשה בכל חקקו ולבסוף קבעו טמא ומדוע לא יטהר מדין כלי העשוי לנחת, וצ"ע. [מהרה"ג אברהם י. דויטש שליט"א][[31]](#footnote-31).

## בנה עליו ולא קבעו טמא

ח] **בר"ש וברא"ש** משמע דהטעם הוא משום דאח"כ מסירים הנסרים, ולא נתבטל לכותל, ולא בטל ממנו תורת מדרס[[32]](#footnote-32).

ט] אך יש לעי' דכיון דבנה על הכופת נמצא דאינו יושב על המדרס אלא יושב על הטיט הבנוי על האבן, ומדוע טמא מדרס. וברמב"ם ביאר דטמא מדין "אבן מסמא"[[33]](#footnote-33).

**ובמשנ"א** כ' להוכיח מכאן בדין אבן מסמא, דאפילו הזב יושב על האבן ואינו מכביד כלום על המדרס, נמי נטמא המדרס, דהרי הכא המדרס נעשה להיות חלק מהכותל, ואין הזב היושב מכביד עליו כלום.

## קבעו ובנה עליו טהור

**י]** הטעם דקבע ובנה טהור, **כתב ברמב"ם** הפך להיות מכלל הכותל, ומשמע דטהור מדין טפל לכותל.

**ויש להקשות** דבגמ' בב"ב סו. מבואר דתלוש ולבסוף חברו מקבל טומאה, וכן במתני' לעיל מ"ד, ובפט"ו מ"ב וכו'. וא"כ מה נוסף במה שבנה עליו. והרי סוף סוף הוא טהור מדין מחובר לקרקע, וזה לא שייך כל שכבר חל עליו שם כלי קודם שקבעו.

**אכן יש לבאר בזה** דהתם בב"ב מיירי על כלי המחובר לכותל, אם נעשה כקרקע או לאו, ובזה נאמר חילוק בין חקקו ולבסוף קבעו וכו', אבל הכא אי"ז מדין מחובר לכותל, אלא מיירי בהניחו על הכותל והוא מצורת הכותל, ונחשב "לכותל עצמו" ובזה הדין דגם חקקו ולבסוף קבעו נמי טהור. וכן יש לדקדק לשון הרמב"ם "הרי נעשה מכלל הכותל וחלק מחלקיו ואינו מתטמא" עכ"ל והיינו דנעשה כותל ממש, וכן מבואר בדברי הראב"ד בעדויות פ"א מי"א מבואר נמי דנעשה חלק מהבנין ממש עיי"ש.

**יא]** **אולם מדברי הט"ז [יו"ד קצ"ח סקל"א]** לכאו'יש ללמוד ביאור אחר במתני', דבט"ז שם הביא תשובת מהר"ם פדוואה דכתב בדין נסרים שקבעום בקרקע המרחץ, "שהנסרים אלו הנתונים למטה על הקורות, ומים צפים עליהם חשובים כקבעו בכותל ובנה עליו וכו' ובט"ז שם הקשה דהנסרים הוי כצינור שחקקו ולבסוף קבעו שטמא ופוסל את המקוה עכ"ד.

**ובעבודת הגרשוני,** ובסד"ט שם, ובחי' הר"א גריידיץ על המשנה כאן, תמהו על הט"ז שהרי המהר"ם פדוואה כתב דהכא חשיב "קבעו ובנה עליו" ומשום דהמים שנתנו על גבי הנסרים חשיב כבה עליו, ובכה"ג דבנה עליו מבואר במתני' כאן דאפילו חקקו ולבסוף קבעו נמי טהור.

**יב] ובביאור דברי** הט"ז ראיתי במשנת טהרות שביאר דהט"ז למד בגדר הדין של קבעו ובנה עליו, דע"י שבנה עליו בטל תשמישו, ולכן בטל לגמרי ממדרס, [וגם צריך שיקבעו, דאם לא קבעו, עשוי להוציאו ולא נתבטל], ולפי"ז א"ש היטב דאם נתן מים על גבי הנסרים לא בטל תשמישם ולכן לא חשיב קבעו ובנה עליו,[[34]](#footnote-34),

ונראה דכן יש לדקדק בלשון הר"ש דכ' לגבי מפץ וז"ל "ולא בטיל ליה מתורת כלי עד שיקבענו ויתן עליו מעזיבה", ויש לדקדק דלא כ' משום דנעשה חלק מהכותל, אלא כ' דבטל ממנו תורת כלי, ומשמע כהט"ז הנ"ל דבטל תשמיש הכלי.

אולם המהר"ם פדוואה למד דהגדר הוא דע"י שבנה עליו נעשה חלק מהכותל, וה"ה התם ע"י שבנה עליו נעשה חלק מהקרקע, ולכן גם נתן מים על גביו נעשה חלק מהקרקע וטהור, ואפי שראוי לשימוש, וכן משמע בראב"ד עדויות עיי"ש.

מבואר ב' סברות בטהרת 'קבעו ובנה עליו' א). מדין חלק מהקרקע, [להרמב"ם והראב"ד] ב). מדין קבעו ובטל תשמיש הכלי [להט"ז, וכן משמע להר"ש].

ונפק"מ בבנה עליו ועדין ראוי לשימוש אחר שבנה עליו, וכגון שבולט מהכותל ואפשר לישב עליו או להניח עליו, [דהיינו בנה כותל והניח בתוכו דף של נחתומים, ואח"כ יצק ובנה עליו המשך כותל, והוא בולט לחוץ וראוי לשימוש, דאי נימא כהמהר"ם פדוואה דאפילו ראוי לשימוש מ"מ הוי חלק מהכותל וטהור, הכא נמי טהור, וכן לכאו' למדו הרמב"ם, והראב"ד בעדויות, אולם לשיטת הט"ז והר"ש נראה דיהיה טמא כיון דראוי לשימוש.

## קערה שקבעה בשידה תיבה ומגדל כדרך קבלתה טמאה שלא כדרך קבלתה טהורה

**יג]** ועי רמב"ם שפירש **שלא כדרך קבלתה** וז"ל ושלא כדרך קבלתה, שיחברנה בדופן מן הדפנות, או יחבר דופן הכלי בקרקעית התיבה, שאי אפשר שינתן בו דבר ויקבלנו עד שיטה את המגדל או התיבה עכ"ל, ובפשוטו טהורה משום דבטל תשמיש הכלי[[35]](#footnote-35), והיינו דקבע מועיל לטהר הכלי, כל שביטל את תשמיש הכלי [[36]](#footnote-36).

**אולם ברמב"ם** ביד החזקה פ"ה ה"ט כ' דשלא כדרך קבלתה היינו שקבעה בדופן ואינה מקבלת עד שמטין אותה, והוסיף "הרי זו מכלל השידה וטהורה" עכ"ל, ומשמע דהטעם שטהורה הוא משום דנטפל להשידה עצמה, ולא רק משום שביטל תשמיש הקערה.

**ובכ"מ הביא הר"י קרקוס** שכ' לבאר ברמב"ם וז"ל "דהא דהויא מכלל השידה וטהורה דוקא כשהיא טהורה כגון שהיא באה במדה" עכ"ל, ומבואר דאם יחבר אותה לכלי שפחות ממ' סאה יהיה טמא, וצ"ע בטעם הדבר והרי ביטל תשמישו של הכלי.

**ובמשנ"א** ביאר דהכא אם היה מחבר הקערה לכלי פחות ממ' סאה היה טמא, וביאר משום דהכלי עצמו עדין מקבל כשמטין אותו ולא בטל תשמישו, וכל הטהרה שלו הוא מדין חיבור לכלי הבא במידה שהוא טהור, ודייק לשון המשנה דלא כתיב בטל תשמישה, אלא שלא כדרך קבלתה, [[37]](#footnote-37).

**אולם במים טהורים** ביאר ברמב"ם דה"ה אם היה הכלי פחות ממ' סאה נמי היה נטהר כיון דאינו מקבל כדרך תשמישו, הרי הוא בטל לכלי הפנימי, אלא שהרמב"ם כ' דמיירי בשידה תיבה ומגדל, כיון דאם היה מחובר לכלי פחות ממ' סאה, נהי דבטל מטומאה דמעיקרא, מ"מ היה מקבל טומאה מכאן ולהבא, אגב חיבורו להכלי החדש, ולכן כ' הרמב"ם דמיירי בשידה תיבה ומגדל דטהורים מכאן ולהבא, אולם לפי המשנ"א כיון דהקערה חזי לתשמישה לא היתה נטהרת מטומאה דלמפרע, וכל הטהרה שלה היא מדין חיבור לטהור בנוסף לביטול קצת תשמיש.

והנה לפי דברי הר"י קורקוס ולפי מה שנתבאר במשנ"א א"ש דהוא ממש הדין של קבעו בונה עליו, אולם אי נימא כהמי"ט צ"ב מה הוא שייך למתני'.

# פרק כ' משנה ו

## סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהור מן המדרס, אבל טמא טמא מת

א] בר"ש וברא"ש כ' דהיינו ראוי לקבל טומאת מדרס, אבל לא שהוא בעצמו טמא מדרס, דאם הוא בעצמו טמא מדרס, הול"ל "אבל טמא מגע מדרס", ועי' בר"ש שציין לגמ' מנחות כד., ובתוי"ט הקשה מדוע לא ציין למשנה לקמן פכ"ז מ"ט דמבואר דין זה, ועי' הגהות מים טהורים מש"כ ליישב בזה וצ"ע.

אולם ברמב"ם פיהמ"ש כ' בתחילת דבריו דמיירי הכא בוילון שטמא ממש, אך בסוף דבריו חזר לפרש כהר"ש דכ' "דסדין טמא מדרס מובנו שהוא ראוי לקבל טומאת מדרס", וכ' והמובן הזה הוא הנכון עיי"ש.

## טמא טמא מת

ב] ועי' **בר"ש** שכ' להביא הגמ' בביצה יד: מפני מה אמרו וילון טמא, מפני שהשמש מתחמם כנגדו ומתעטף בשוליו לפיכך יש תורת כלי עליו, והיינו דנחשב בגד ואף שאין לו בית קיבול טמא מדין בגד, ועי' **בתוס'** דף יד: דהקשו מפרוכת של מקדש דהדין הוא דטמא ואף שלא עומד להתכסות בו, ועי' מש"כ, ועי' משנ"א כאן, ובמשנ"ט.

## *מאימתי היא טהרתו*, ב"ש אומרים משיתבר

ג] הרמב"ם גרס "משישבר", וברמב"ם כ' דקאי על התפירה של שפת הוילון לאורך ולרוחב לפי מידות הפתח, ועי' בר"ש וברא"ש שגרסו "משיתפור", וכ' דאף שבתוספתא הגירסא "משיחבל", כ' הר"ש והרא"ש דמתחילה צריך לקרוע הוילון לפי מידת הפתח וזהו מ"שיחבל" ואח"כ צריך לתפור שפת הוילון, וזהו גירסא דמתני' "יתפור"[[38]](#footnote-38), נמצא שהגירסאות "ישבר" "יתבר" "יחבול" "יתפור", הכל ענין אחד ששובר וקורע מתחילה לפי מידות הפתח, ואח"כ תופר ומתקן [וכן מבואר ברע"ב משנ"א ותפא"י].

## בית הלל אומרים משיקשר

**ד] הרמב"ם הרא"ש ורע"ב** פירשו דקאי על קשירת הלולאות בסדין עצמו שעי"ז תולין אותו, [אבל לא נזכר שהכוונה לתלות את הוילון בפתח, ומשמע דקאי על הקשירה בסדין גרידא]. **אולם בר"ש** כ' לא נתפרש מהו שיקשור, **ובתפא"י כאן** [ע"ו- ע"ז], כ' דלבית הלל דקאי על קשירת הסדין בפתח[[39]](#footnote-39), וביאר לפי"ז דלר"ע צריך שיהיה גם מסמרים, ואילו לב"ה סגי בקביעות אפילו בלא מסמרים.

**ה] ובתוספתא** [הובא בר"ש] בית שמאי אומרים משיחבל וב"ה אומרים "משיחבר" דברי ר"מ, ור' יהודה אומר ב"ש אומרים משיחבל ויחבר[[40]](#footnote-40), וב"ה אומרים משיחבל או משיחבר ע"כ.

**ובחזו"א** [כ"ה כ"ג] כ' ד"יחבר" [בתוספתא] היינו לתלות על הפתח ע"י "ווים", ולא בתפירת לולאות. וכ' דכן היה אפשר לפרש במתני' דלבית הלל "יקשר" היינו לחבר "לפתח", בלא תפירת לולאות, [וזהו כפש"נ לעיל מהתפא"י], אלא שדחה זאת בפירש מתני' כיון דכל הראשונים פירשו דמשיקשור קאי על הלולאות עכ"ד, ועי מש"כ בהערה[[41]](#footnote-41).

## ר"ע אומר משיקבע

**ו]** בחזו"א [כ"ה כ"ג] נתספק האם ר"ע ס"ל כב"ש דתפירת לולאות בלבד לא הוי שינוי מעשה, ולכן הוסיף דצריך מלבד לולאות גם לקבעו בפתח [ור"ע לחומרא], או דלר"ע לא צריך תפירת לולאות, אלא סגי בקביעה בפתח בלבד בלא לולאות, ור"ע לקולא עיי"ש.

**ז]** בר"ש כ' וז"ל "וקרובים דבריו לדברי בית הלל" ובחזו"א שם הביא דברי הר"ש וכ' וצ"ע כוונתו, [ואולי כוונתו לפשוט דר"ע לקולא שלא צריך לולאות, ובזה הוא קרוב לב"ה יותר מב"ש, ואכתי צ"ב].

ונראה ביאור כוונת הר"ש לפמש"נ לעיל בתפא"י דביאר דגם לבית הלל דאמרי "משיקשר" לא קאי על תפירת לולאות בסדין, אלא קאי על הקשירת הוילון בפתח, א"כ הוי ממש כר' עקיבא אלא שהחילוק הוא אם צריך מסמרים או לאו, דלר"ע בעי קביעות טפי, וא"כ א"ש היטב מש"כ הר"ש 'וקרובים דבריו לדברי בי"ש',[[42]](#footnote-42) ודוק.

במחלוקת בי"ש וב"ה דמתני', האם בית הלל לקולא

ח] יש לעי' אם במחלוקת זו בית הלל לקולא וב"ש לחומרא, או דאין כאן קולא וחומרא, והנה בתוספתא הובא בר"ש שיטת ר' יהודה דלב"ש בעינן תרתי יחבל ויחבר ולב"ה סגי בחדא יחבר, ולפי"ז ודאי בי"ה לקולא, אבל לר"מ שם לבי"ש בעינן יחבל, ולב"ה בעינן יחבר, וא"כ לכאו' אין כאן קולא וחומרא, דלב"ה לא מהני יחבל, אלא בעינן יחבר, ולב"ש לא מהני יחבר אלא בעינן יחבל.

ובמשנ"א ובתפא"י ביארו דיסוד המחלוקת הוא דלב"ש בעינן מעשה רבה ולב"ה בעינן מעשה זוטא, וביארו "לחבל" הוא מעשה רבה ואילו לב"ה סגי במעשה זוטא "לחבר", ולפי"ז נמצא דבית הלל סברי לקולא, וכ"ש דב"ה מודים ששינוי מעשה של לחבל מועיל לטהר כיון דהוא מעשה רבה.

**ט] בתפא"י ובמשנ"א** הביאו דבי"ש וב"ה פליגי לשטתייהו לעיל פי"ד מ"ב לגבי מנקת דבי"ש אומרים משיחבל וב"ה אומרים משיחבר, ועיי"ש בראשונים דמיירי בכוס העשוי ליין וחיברה למקל [בכדי שלא תאכלנו הארץ את המקל], פליגי בי"ש וב"ה מאימתי טהרתה של המניקת, דלב"ש משיחבל והיינו יפחות צורתה, ולב"ה משיחבר למקל טהורה. ומדוייק היטב דהוא אותו מחלוקת.

ביאור יסוד הפלוגתא דבי"ש וב"ה

**י]** ביאר החזו"א [כ"ה כ"ג] והתפא"י [ע"ו] דבית שמאי סברי דבעינן שינוי בגוף הכלי בכדי לטהרו, ולכן צריך שיחבול ויתפור, ואילו לב"ה סגי בשינוי מעשה זוטא אפילו שאינו שינוי בגוף הכלי, ולכן מועיל לחברו לפתח דאי"ז שינוי בגוף הכלי, וזהו נמי פלוגתתם לשטתייהו לעיל [פי"ד מ"ב] גבי במינקת שחברה למקל.

אלא שהחזו"א כתב כן רק בביאור התוספתא, דתני 'יחבר' וזהו הלשון דתני לעיל פי"ד גבי מינקת, אבל במתני' שביארו הראשונים דלב"ה צריך "לקשור הלולאות לסדין", ביאר החזו"א דלב"ש לקשור לולאות לא הוי מספיק שינוי מעשה, ואילו לב"ה הוי שנוי מעשה, וצ"ל דהפלוגתא היא אם צריך מעשה רבה או מעשה זוטא.

ועכ"פ להנתבאר יסוד הפלוגתא הוא בהלכות שינוי מעשה להפקיע טומאה, והיינו דאיתא לקמן פכ"ה כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה ואינם עולם אלא ע"י שינוי מעשה ונחלקו איזה דרגה של שינוי מעשה בעינן, אולם עי' להלן שנתבארו עוד ביאורים במתני'.

האם להפקיע מדרס צריך שינוי מעשה

יא] **בר"ש וברא"ש** כ' ועשאו וילון בעשה בו שינוי מעשה, ובזה נחלקו בי"ש וב"ה ור"ע [איזה שינוי מעשה צריך], וכ' הר"ש להביא הגמ' בשבת "דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה", ויש להעיר מדוע לא הביא המשנה לקמן סוף פכ"ה דתנן כל הכלים אין עולין מטומאתן אלא ע"י שינוי מעשה.

**מבואר בר"ש וברא"ש** דהכא בעינן שינוי מעשה להפקיע ממנו תורת מדרס, וכן מבואר בתוס' מנחות כד: דהוא נטהר מדין שינוי מעשה.

**יב] ויש להקשות** מדברי הר"ש לעיל פ"ז מ"ב דכ' הר"ש שם בדברי התוספתא שם לגבי כסא שעשאו דכון טהור, וקשה דהא בעינן מעשה להוציאו מידי טומאה. ותי' הר"ש ושמא י"ל דכל הדין דנאמר דעולין מטומאה אלא בשינוי מעשה הוא דין בכל הכלים, אבל 'במדרס' כיון שיחדו בפנ"ע מועיל כיון שאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו[[43]](#footnote-43), וקשה דהכא במתני' מבואר דצריך מעשה גם להפקיע טומאת מדרס וצ"ע[[44]](#footnote-44).

יג] **במל"מ** פכ"ג מכלים ה"י הביא דברי הרדב"ז ח"ד סי' כ"ג דהקשה הרדב"ז מאי שנא הדין של טבעת אדם שטמאה, ואם יחד אותה לטבעת בהמה [שהיא טהורה] לא יצאה מידי טומאתה, ואילו סדין ועשה וילון יוצא מידי טומאה בלא מעשה, ובמל"מ תמה על הרדב"ז דבמתני' כאן מבואר דבעינן מעשה גם בוילון,

ועי' **שפת אמת** שבת נח. שכ' ליישב קושיית המל"מ על הרדב"ז דהא דצריך בוילון מעשה אי"ז מדין לטהרו במעשה ככל הכלים אלא הוא נטהר מדין עמוד ונעשה מלאכתנו ומה דצריך קשירת הלולאות הוא בשביל שיהיה "סדין הראוי לתלותו".

וכיסוד זה הביאו משו"ת רי"ד סי' ט"ז שכ' דבמתני' לא בעינן שינוי מעשה אלא הוא מדין עמוד ונעשה מלאכתנו, וכן יש לדייק בלשון רש"י מנחות כד: דהטהרה היא מדין עמוד ונעשה מלאכתנו, וכן מבואר בר"ש לעיל פ"ז מ"ב, ולפי"ז צ"ל דהמעשים דמבואר כאן הוא רק שיהיה ראוי לוילון אבל לא מדין מעשה המטהר.

**יד] ובלשון הרדב"ז** משמע נוסח אחר, שכ' ליישב הקושיא מאי שנא סדין מטבעת, וז"ל דבר זה מבואר, דסדין מעיקרא סדין והשתא וילון "נשתנה שם העצם ופנים חדשות באו לכאן", אבל התם מעיקרא טבעת והשתא נמי טבעת מקריא ולא נשתנה אלא לוי עכ"ל, וביארו כוונתו דהכא הוא המטהר מדין שינוי השם, וכן כ' הפנ"י שבת נח. דכשם ששינוי מעשה מטהר ה"ה שינוי השם, ולפי"ז א"ש מה דמועיל כאן קביעת מסמרים ואף שמבואר בגמ' שבת נח. דקביעה במסמרים לא נחשב שינוי מעשה מ"מ הכא כיון שקבע במסמרים חשיב שינוי השם, [משנ"ט]

**ועי' הרחבת דברים בענין זה בס"ד בביאורים**

# פרק כ' משנה ז'

## מחצלת שעשה לה קנים לארכה טהורה וחכ"א עד שיעשה כמין כי

א] באליהו רבה ובמשנ"א כ' דמיירי כאן במחצלת רכה העשויה מגמי או קש ושאר דברים רכים הראויים לשכיבה, ולכן חזי למדרס, ועי' עוד בגמ' סוכה יט:- כ. דיש מחצלת העומדת לשכיבה והיא מקבלת טומאה ויש מחצלת העומדת לסיכוך ואינה מקב"ט, ובסוכה מצינו חילוקים בין גדולה לקטנה וכו'.

ב] ביאור המחלוקת דת"ק וחכמים, מבואר בראשונים שהדרך היה לשכב על המחצלת באופן שאורך האדם לרוחב המחצלת, והיו עושים קנים באמצע המחצלת לחזק המחצלת והאדם שוכב בין הקנים. **ונחלקו** באופן שעשה הקנים לאורכה דת"ק סבר דטהורה כיון דהקנים מפריעים השכיבה לרוחב, "ולשכב לאורכה אין הדרך בכך", ולכן טהורה ממדרס, [ומבואר בר"ש וברא"ש דטהורה לגמרי דהביאו המשנה בסוכה יט: דאם לא חזיא לשכיבה טהורה, דחזי רק לסיכוך],

ובהטעם דלחכמים טמאה ברמב"ם ביד החזקה פכ"ה מכלים הי"ד כ' שעדין ראויה לשכיבה, ועי' באליהו רבה ובתפא"י כאן שכ' לבאר דאפשר גם לשכב לאורך וראויה למדרס, ועי'משנ"א דכ' משום דוודאי עתיד לפרקה, אא"כ עשה כמין "כי" דמדטרח כלי האי לא מימלך, ולכן לא בטל טומאת המחצלת.

## כמין כי

**ג] בר"ש וברע"ב** כ' צורת כ' הפוכה, וברמב"ם כתב שימשוך את הקנים מג' צדדים בצורת כ', וע' רא"ש שכ' צורת "ר", ועי' רש"י שמות כט. דכ' דהוא צורת "נ" ובהוריות יב. כ' רש"י דהוא צורת "ח", וברמב"ם פ"א מכה"מ ה"ט פירש שהוא צורת Xועי' תפא"י כאן, ולכל הפירושים העיקר הוא שאין ראוי לשכיבה

## עשאם לרחבה ואין בין קנה לחבירו ארבעה טפחים טהור

ד] הטעם משום דפחות מד' טפחים א"א לשכב בין קנה לקנה, והנה מבואר במתני' דכשיש רוחב ד' טפחים בין קנה לקנה המחצלת טמאה, וצ"ע דהרי מבואר בגמ' סוכה ז: דרוחב אדם אמה, ועי' בתפא"י בבועז שכ' בשם אביו דהביאור הוא משום דאין אדם שוכב על גבו כיון שהוא פרקדן, אלא אדם שוכב על צידו, ובזה באמת סגי בד' טפחים.

## נחלקה לרחבה ר' יהודה מטהר

ה] באליהו רבה ביאר דנחלקה לרחבה היינו דהקנים היו לרוחב המחצלת, ונחלקה המחצלת ברוחב בין הקנים לשני חלקים, ובכה"ג טהורה דאינה ראויה לשכיבה, והטעם בזה ביאר באליהו רבה ובתפא"י משום שאינם מחוברים מאותו הצד שנחתך, ועשויין לינתק לגמרי.

אולם ברמב"ם מבואר דחכמים פליגי על ר' יהודה וס"ל דנחלקה טמאה, דכ' הרמב"ם בפיהמ"ש [בסוה"ד] ואין הלכה כר' יהודה, ועי' תפא"י שביאר טעמייהו דחכמים משום דסגי בזה שמחוברין ראשי מעדנים מצד אחד לקיים המחצלת.

ו] אולם ברמב"ם פיהמ"ש וברא"ש וברע"ב ביארו באופ"א דכשנחלקה המחצלת לארכה, 'נשברו כל הקנים', מבואר דנחלקה לרחבה היינו "באמצע רחבה", והוא בעצם לארכה של המחצלת, ולכן נשברו כל הקנים שעומדים לרוחב המחצלת, ועי' להלן המשך המשנה "נחלקה לארכה" ולפי הרמב"ם כאן בהכרח צ"ל דלהלן ב"אמצע ארכה" והיינו נחלק לרוחב, ועיי"ש שהוא צ"ב במשנה.

## וכן המתיר ראשי המעדנין טהורה

ז] ברמב"ם פכ"ה הי"ד מבואר דפסק דנחלקה לרחבה טמאה והיינו כדעת חכמים, ובהמשך דבריו שם כ' "וכן אם התיר ראשי מעדנים טהורה", הרי מבואר דגם חכמים מודו דהתיר ראשי מעדנים טהורה, ויש לעי' מה החילוק בין נחלקה לרחבה דג"כ הותרו ראשי המעדנים דטמא, ואילו המתיר ראשי מעדנים טהור.

ובסדרי טהרות כ' לבאר דהכא מיירי שהתיר ראשי מעדנים משני הצדדים ולכן גם לרבנן טהור, ועי' חזו"א כ"ה סקכ"ו. אמנם לפמש"נ לעיל דשיטת הרמב"ם שנחלקה לרחבה מיירי שנשברו הקנים והיינו שנשבר לאורך לק"מ כיון דלעולם מתיר ראשי מעדנים טהורה, אבל כשנחלקה לאורך לא הותרו ראשי מעדנים כלל.

## נחלקה לארכה ונשתיירו בה שלשה מעדנים של ששה טפחים טמאה

ח] עי' אליהו רבה שביאר דנחלקה מחצלת לכל אורכה וגם הקנים נחלקו באמצעיתן, והחוטים של המחצלת נשארו קשורין זה בזה, ואמרי' במתני' שאם נשארו שלשה מעדנים, נמצא שנשאר אורך ששה טפחים, וביאר הר"ש שני טפחים בין מעדן למעדן ועוד טפח מכאן וטפח מכאן, ולקמן [פרק כ"ז מ"ב] מבואר דמחצלת ראויה לקבל טומאה אם שיעורה ששה טפחים על ששה טפחים.

ט] ועי' לעיל שהרמב"ם פיהמ"ש ביאר דנחלקה לרחבה מיירי שנחלקו כל הקנים והיינו "אמצע רחבה" שהוא לאורך, וא"כ בהכרח שכאן מיירי שנשברה באמצע ארכה והוא לרוחב, וא"כ תמוה מהו שלשה מעדנים, והרי מהצד הקרוע אין בכלל מעדנים ומהצד השני כל המעדנים קיימים וצ"ע.

ועי' משנ"א ד"ה נחלקה לרחבה, דביאר דלא נחלקה לשני חתיכות אלא נחלק באמצע וחצי השני עדין מחובר, ולפי"ז יתכן דזה הכוונה שלשה מעדנים והיינו דאם נחלק באמצע ונשאר שיעור שלשה מעדנים מחוברים טמא דאין חשש שיתפרק לגמרי המחצלת, אבל אם נשאר פחות משלשה מעדנים הוא עתיד להתפרק וטהור, ודוק.

עוד שמעתי דאולי י"ל לדעת הרמב"ם דבאמת היה מעדנים גם מצד האורך וגם מצד הרוחב, והכא מיירי שנשאר שלשה מעדנים כיון דבעינן שיהיה ששה על ששה, וכמבואר במתני' פכ"ז, ולכן צריך שלשה מעדנים.

י] ועי' **ברמב"ם וברא"ש** שהביאו התוספתא דכל זה דוקא באופן המחצלת נחלקה שלא במתכוין דבכה"ג צריך שיהיה ששה טפחים, אבל באופן שמלכתחילה עשה המחצלת לשימוש מדרס אפילו פחות מששה טפחים טמאה, ויש לעי' דהא במתני' פכ"ז מבואר דמפץ שיעורו ששה על ששה ומשמע אפילו עשאו בתחילה, אולם עי' בתוספתא המובא כאן בר"ש דגרס שיירי מפץ שיעורן ששה על ששה.

## מחצלת מאימתי מקבלת טומאה משתקנב והיא גמר מלאכתה.

**יא] בר"ש** בסוף המשנה הביא תוספתא דפליגי תנאי עד אימתי מקבלת טומאה, לת"ק משיחסום ויקנב, ור' יהודה אומר משיקשור ראשי מעדנים.

**ועי' בתוי"ט** כ' דקמ"ל מתני' שאפילו שעושים עוד מלאכות אחר הקניבה וסד"א דלא נגמרה מלאכהת קמ"ל דחשיב נגמרה מלאכתה, וצ"ל דמה שמוסיף אח"כ הוא רק בגדר נוי וכדו' וגלמי כלי עץ טמאים, אבל קודם קניבה חסר בחפצא של הכלי.

# סימן א'

# בדין נקב המטהר בעריבה גדולה ובעריבה קטנה

**כלים פרק כ' משנה ד'** עריבה גדולה שנפחתה מלקבל רמונים והתקינה לישיבה ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע עריבה גדולה שנפחתה מלקבל רמונים והתקינה לישיבה ר"ע מטמא ע"כ. **בר"ש והרא"ש** כ' דמיירי בעריבה גדולה יותר מט' קבין ע"כ,

ולעיל משנה ב' איתא עריבה מב' לוג ועד תשעה קבין שנסדקה טמאה מדרס, ויש לדקדק דיש שני חילוקים בין עריבה קטנה [דלעיל מ"ב] לבין עריבה גדולה [דמתני' כאן מ"ד], א. דעריבה קטנה אפילו נסדקה סדק קטן כבר נטהרה מטומאת מת וכדמבואר לעיל בדברי הרמב"ם, ואילו הכא במתני' מבואר דבעריבה גדולה בעינן נקב גדול כרימונים, ולא סגי בסדק[[45]](#footnote-45).

ב. עוד מבואר דלעיל בעריבה קטנה לא בעינן התקינה אלא נעשה מדרס מאליו[[46]](#footnote-46), ואילו בעריבה גדולה מבואר דצריך שיתקינה או יקצע אותה, וצ"ב מה טעם החילוק בזה.

**ובביאור החילוק** אם נעשה מאליו מדרס או דצריך שיתקינה, **כתב בתפא"י** [יכין אות נ"ב] לבאר משום דעריבה גדולה לא חזיא לישיבה, ולכן צריכים מעשה או מחשבה לייחדה למדרס, אבל לעיל מיירי בעריבה קטנה שראויה למדרס, ולכן אפילו בלא מחשבה נעשית מדרס עיי"ש.

**ובמשנ"א** לעיל מ"ב [ד"ה ועד] כ' דיותר מט' קבין הוא כלי חשוב, ולכן אין מייחדים אותו למדרס מחמת חשיבותו, [וצ"ל שמחמת חשיבותו הדרך לתקן השבר ואין משתמשים בו כמות שהוא למדרס], מיהו בעריבה קטנה כתב דכיון דרגילים לייחדה למדרס לכן נעשית מאליה מדרס.

**ביאור** החילוק לענין שיעור הנקב, מדוע עריבה קטנה בסדק, ואילו עריבה גדולה רק ברימונים, **בתפא"י [יכין נג]. כתב** לבאר דלעיל מ"ב מיירי בעריבת רחיצת רגלים, וע"י סדק קטן כבר אינו ראוי לרחיצה, אבל הכא מיירי בעריבת לישה ולכן הוא תלוי במוציא רימון.

**מיהו קשה** דכל זה ניחא להר"ש לעיל מ"ב דמבואר בדבריו דלא מיירי בעריבת לישה אלא רק בעריבת רחיצת רגלים, אבל ברמב"ם לעיל מ"ב מבואר להדיא דגם לעיל מיירי בעריבת לישה עיי"ש, וכן מבואר בר"ש סוף פי"ט, וא"כ קשה מה החילוק בין עריבה גדולה לעריבה קטנה, מדוע עריבה קטנה שיעורה בסדק דכבר נטהרה מטומאת מת, ואילו עריבה גדולה עדין טמאה[[47]](#footnote-47).

**ונראה לבאר** בזה דהנה לעיל מ"ב כ' להקשות דהרי כלי עץ שיעורו ברימונים ומדוע הכא שיעורו בסדק, ודוחק לומר דכאן מיירי בכלי העשוי למשקין של רחיצת רגלים, שהרי בכלי עץ לא נתפרש חילוקים בין כלי העשוי למשקין, לכלי העשוי לאוכלים, וכבר נתבאר לעיל פי"ז דהוא מדין הלכה למשה מסיני דשיעורו ברימונים.

**ויש לבאר בזה** עפמש"כ בתוס' חדשים לעיל מ"ב, דעריבה זו היא עשויה ליסדק. ולכן מעיקרא היא מיוחדת להיות משמשת באופן זה שכל שתיסדק הרי הוא עושה אותה למדרס, ולכן אפילו נסדקה סדק קטן היא ממילא כבר מיוחדת למדרס ולא לכלי קיבול, שהוא הופכה ויושב עליה וכמ"ש הרמב"ם פיהמ"ש, ולכן אפילו סדק קטן מטהר אותה, [ועי' לעיל מ"ב מש"כ עוד לבאר לפי יסוד זה].

**ומעתה א"ש היטב** דכל זה נכון בעריבה קטנה, אבל עריבה גדולה אינה מייחד אותה למדרס, והטעם כמו דכ' המשנ"א משום שהיא כלי חשוב, או משום סברת התפא"י דלא חזיא לישיבה משום שהיא גדולה, ומעתה כיון דאינה עשויה להיות מדרס, א"כ הרי אינה עומדת ליסדק וליעשות מדרס מעיקרא, ושוב חזר הדין להיות כמו נקב בכל הכלים ששיעורם ברימונים, ולכן כל כמה שלא נקבה ברימונים הרי עדין היא טמאה טמא מת. ואם כנים הדברים נמצא דהטעם דכ' המשנ"א והתפא"י מדוע אינו רגיל לייחדו למדרס הוא גופא נמי הטעם דלא בטל ממנו תורת כלי קיבול עד נקב של רימונים. וא"ש היטב.

# סימן ב'

# בענין קבעו ובנה עליו

א. מתני' פרק כ' משנה ה' כופת שקבעו בנדבך קבעו ולא בנה עליו, בנה עליו ולא קבעו טמא, "קבעו ובנה עליו טהור", מבואר במתני' דקבעו ובנה עליו טהור

ויש לעי' בביאור הך דינא מדוע טהור, והרי אם מדין מחובר לכותל, הוי כחקקו ולסוף קבעו דמבואר בגמ' בב"ב סו. דטמא וכפי שנתבאר לעיל בהרחבה.

**ויש בזה ב' דרכים בראשונים ובאחרונים ונפק"מ רבתא ביניהם**

בשיטת הרמב"ם והראב"ד בעדוית

ב. ברמב"ם בפיהמ"ש כאן כ' וז"ל "ואם חברו ובנה עליו והמשיך בין שני הכתלים הרי נעשה מכלל הכותל וחלק מחלקיו ואינו מתטמא" עכ"ל. ונראה ביאור כוונת הרמב"ם דבגמ' בב"ב דף סו. דמבואר דחקקו ולבסוף קבעו טמא, מיירי על כלי שהוא מחובר לכותל, ובזה נאמר חילוק בין חקקו ולבסוף קבעו וכו', אבל הכא דמיירי בהניחו על הכותל וגם "בנה עליו" הרי הוא נעשה חלק מצורת הכותל, ונחשב "לכותל עצמו" ובזה לא שייך לומר דטמא מדין תלוש ולבסוף חברו, כיון דנעשה חלק מהכותל עצמו. וזה כוונת הרמב"ם "נעשה חלק מחלקיו ואינו מתטמא" עכ"ל, והיינו דנעשה כותל ממש. וכן מבואר בדברי הראב"ד בעדויות פ"א מי"א מבואר נמי דנעשה חלק מהבנין ממש עיי"ש היטב.

שיטת הר"ש

ג. אולם יעוי' היטב בלשון הר"ש דמשמע להדיא דאין כוונתו מדין שנעשה ככותל עצמו, דכ' במתני' לגבי מפץ וז"ל "ולא בטיל ליה מתורת כלי עד שיקבענו ויתן עליו מעזיבה", ויש לדקדק דלא כתב 'ולא נעשה חלק מהכותל עד שיקבענו ויבנה עליו', אלא כ' דלא בטיל ממנו תורת כלי, ולכאו' נראה כוונתו דגדר הדין של קבעו ובנה עליו, דאי"ז משום ביטול לכותל אלא משום מעשה המבטלו משם מדרס, אך קשה מדוע מה דחיברו במסמרים לא הוי מעשה המבטל מדרס ורק בבנה עליו הוי מעשה המבטל ממדרס. וצ"ל דכל שקבע ולא בנה עליו עדין הוא משמש למדרס בפעל, ולכן לא בטל ממנו תורת מדרס, אבל בנה עליו כבר לא ניחא תשמישתיה למדרס, ובטל ממנו שימוש של ישיבה ולכן טהור[[48]](#footnote-48).

אך קשה דאי נימא כהר"ש דהוא משום שמבטל ממנו תשמיש המדרס, לכאו' מאי קמ"ל מתני' והרי פשיטא דכיון דבטל תשמיש המדרס שוב פקע ממנו תורת מדרס.

אכן נראה לבאר דהנה הרי חקקו ולבסוף קבעו לא בטל ממנו תורת כלי, וא"כ הכא נמי כיון דהיה מעיקרא מדרס, ואח"כ קבעו בבנין, לא בטל ממנו תורת כלי למדרס מצד חיבורו לכותל, וא"כ סד"א דאף שבפעל א"א להשתמש בו כיון שבנה עליו, אבל כיון דמצד החפצא יש כאן כלי למדרס יקבל טומאה, וכמו דמצינו בדין אבן מסמא, דהניח על המדרס וכל שהזב יושב עליו נטמא המדרס תחתיו והכא נמי אפילו שאינו יושב על המדרס עצמו אבל כיון שהוא מכביד עליו ע"י כובדו, הרי הוא יטמא מדין אבן מסמא, וכ"כ הרמב"ם פיהמ"ש במתני' דכל שבנה ולא קבעו הוא מטמאו מדין אבן מסמא, והיינו דאף שהוא יושב על אבן שעל גבי המדרס, נטמא המדרס.

ומעתה א"ש דקמ"ל מתני' דכיון דבנה עליו, וביטל תשמישו של הכלי, שוב ממילא פקע ממנו תורת מדרס, דאף שלא נתבטל הכלי לכותל, מ"מ מהני מה דבנה עליו להפקיע ממנו תורת תשמיש של מדרס, והוי מעשה המפקיע מהכלי שם מדרס, [ועי' בתוספתא מש"כ בזה ויבואר בפרטות בס"ד בהערה[[49]](#footnote-49)].

ד. הנה בראב"ד בעדויות פי"א מ"א הקשה בדין המבואר לקמן פכ"ב מ"ד כסא שקבע בעריבה בטל מתורת מדרס, והקשה מאי שנא מקבע ולא בנה עליו דמבואר דטמא מדרס, ותי' דהתם אינו עומד למדרס, אבל כאן אכתי הוא חזי לישיבה וגם אחר שקבעו הוא משמש לישיבה, ועיי"ש שכ' ולכן רק אחר שבנה עליו דנעשה חלק מבנין נטהר, ומשמע בדבריו להדיא דגם אחר שבנה עליו עדין אפשר להשתמש במדרס, אלא דאפ"ה כיון דבנה עליו נעשה חלק מהבנין, ונראה דזהו שיטתו של הרמב"ם כאן דאפילו ראוי לשימוש נמי כיון דבנה עליו הוי חלק מהכותל, אבל להר"ש הוא משום שבטל מחמת שבטל מהשימוש.

**ה. העולה מהנ"ל ב' דרכים בביאור דינא דמתני' "בקבעו ובנה עליו טהור"** א) לשיטת הרמב"ם והראב"ד כיון שבנה עליו הוא נעשה חלק מהכותל עצמו, והוי חלק מהבנין, ולכן טהור, ב) לשיטת הר"ש הוא משום שביטל מהכלי תורת מדרס, כיון דע"י שבנה עליו בטל האפשרות של השימוש בו כמדרס.

פלוגתת הט"ז והמהר"ם פדוואה

**ו. הנה הט"ז [יו"ד קצ"ח סקל"א]** הביא תשובת מהר"ם פדוואה דכתב בדין נסרים שקבעום בקרקע המרחץ, שהנסרים הנתונים למטה על הקורות, ומים צפים עליהם חשובים כקבעו בכותל ובנה עליו דטהור, וז"ל "כיון שהנסרים אלו נתונים על קורות ומים צפים עליהם הוי כבנין", ובט"ז שם הקשה דהנסרים הוי כצינור שחקקו ולבסוף קבעו שטמא ופוסל את המקוה[[50]](#footnote-50) עכ"ד.

**ובספר עבודת הגרשוני,** ובסד"ט שם, ובחי' הר"א גריידיץעל המשנה כאן, תמהו על הט"ז שהרי המהר"ם פדוואה כתב בדבריו בתשובה [סימן ל"א] להדיא דהמים הם קביעות של בנין על גבי הנסרים ובטל מטומאה מדין "קבעו בנה עליו" וכדאיתא במתני' כאן [והובא לשונו בהערה[[51]](#footnote-51)], והרי דין קבעו ובנה עליו הוא אפילו בחקקו ולבסוף קבעו, וכמבואר הכא דמיירי בכיסא שכבר היה קודם, ורק אח"כ בנאו בכותל ואפ"ה כיון דבנה עליו טהור, וא"כ צ"ב קושיית הט"ז.

**ונראה בביאור שיטת הט"ז** ויסוד הדברים ראיתי במשנת טהרות שביאר דהט"ז למד בגדר הדין של קבעו ובנה עליו, דע"י שבנה עליו בטל תשמישו, ולכן בטל לגמרי ממדרס, והיינו דהט"ז אזיל כפי שיטת הר"ש במתני' כאן, ולפי"ז א"ש היטב דאם נתן מים על גבי הנסרים אפילו שבנה עליהם אבל לא נתבטל תשמישם, שהרי עומד על הנסרים כשהם בתוך המים, ולכן אי"ז נחשב לקבעו ובנה עליו,[[52]](#footnote-52),

אולם המהר"ם פדוואה נראה דלמד כמו שנתבאר ברמב"ם ובראב"ד, דהגדר הוא דע"י שבנה עליו נעשה חלק מהכותל, ולכן ה"ה התם ע"י שנתן מים על גבי הנסרים, אפילו שאפשר להתשמש בנסרים, מ"מ כיון שבנה עליו חשיב שקבע את הנסרים בקרקע עד כדי שנעשו חלק מן הקרקע ולכן טהורים, ולכן אפילו שראויין לשימוש נמי טהור.

ז. **ונפק"מ רבתא** נראה דהנה מצינו בדף של נחתומים דמבואר בגמ' בב"ב סו. דטמא לחכמים מדין תלוש ולבסוף חברו דטמא, ולהאמור נראה דיהיה נפק"מ באיזה אופן חיבר הדף של נחתומים לכותל, דהנה במתני' לעיל [פט"ו מ"ב] בפשוטו מיירי שחיבר הדף לכותל שכבר היה בנוי, [וכגון שחיבר במסמרים או בטיט] ולכן כיון שכבר היה תלוש ולבסוף חברו, לא בטל ממנו תורת קבלת טומאה. וכן חקקו ולבסוף קבעו לא בטל ממנו תורת כלי.

אכן יש לדון באופן שבנה חצי כותל והניח עליו הדף של נחתומים, ואח"כ יצק עליו והמשיך לבנות עליו המשך גובה הכותל, והדף של נחתומים בולט לחוץ וראוי לשימוש, דנראה דלפי שיטת הרמב"ם והראב"ד והמהר"ם פדוואה בכה"ג אף שראוי לשימוש יהיה הדף טהור דכיון דבנה עליו נעשה חלק מגופו של כותל וחלק מחלקיו, אבל לשיטת הר"ש והט"ז דס"ל דבנה עליו טהור הוא משום שבטל משימושו, א"כ בכה"ג כיון דאכתי הוא עומד לשימוש לא נטהר אפילו בנה עליו, ודומיא דנסרים העומדים במקוה דטמאים.

בענין קערה שקבעה בשידה תיבה ומגדל

ח. והנה להלן במתני' קערה שקבעה בשידה תיבה ומגדל, כדרך קבלתה טמאה שלא כדרך קבלתה טהורה, וביאור דין זה יעוי' בר"ש שכ' כדרך קבלתה שוליה למטה, שלא כדרך קבלתה פיה למעלה, והנה לפי דבריו החילוק הוא אם ביטל תשמיש הקערה או לא ביטל תשמיש הקערה, ולפי"ז אין צריכים לומר דמיירי במ' סאה, כיון דהפכה הרי ביטל תשמיש הקערה.

אולם ברמב"ם פירש **שלא כדרך קבלתה** וז"ל ושלא כדרך קבלתה, שיחברנה בדופן מן הדפנות, או יחבר דופן הכלי בקרקעית התיבה, שאי אפשר שינתן בו דבר ויקבלנו עד שיטה את המגדל או התיבה עכ"ל, ובפשוטו טהורה משום דבטל תשמיש הכלי, והיינו דקבע מועיל לטהר הכלי, כל שביטל את תשמיש הכלי. אך קשה מדוע כ' המרב"ם דמיירי באופן שמקבל ע"י שמטה את השידה.

**אמנם ברמב"ם** ביד החזקה פ"ה ה"ט כ' דשלא כדרך קבלתה היינו שקבעה בדופן ואינה מקבלת עד שמטין אותה, והוסיף "הרי זו מכלל השידה וטהורה" עכ"ל, ומשמע דהטעם שטהורה הוא משום דנטפל להשידה עצמה, ולא רק משום שביטל תשמיש הקערה.

**ובכ"מ הביא הר"י קרקוס** שכ' לבאר ברמב"ם וז"ל "דהא דהויא מכלל השידה וטהורה דוקא כשהיא טהורה כגון שהיא באה במדה" עכ"ל, ומבואר דאם יחבר אותה לכלי שפחות ממ' סאה יהיה טמא, וצ"ע בטעם הדבר והרי ביטל תשמישו של הכלי.

**ובמשנ"א** ביאר דהכא אם היה מחבר הקערה לכלי פחות ממ' סאה היה טמא, וביאר משום דהכלי עצמו עדין מקבל כשמטין אותו 'ולא בטל תשמישו', וכל הטהרה שלו הוא מדין חיבור לכלי הבא במידה שהוא טהור, ודייק לשון המשנה דלא כתיב בטל תשמישה, אלא שלא כדרך קבלתה.

ונראה להוסיף ביאור בזה דאם היתה מחוברת באופן שפיה למעלה כדרך קבלתה טמאה, והטעם משום דהוי כמו חקקו ולבסוף קבעו, דאפילו חברו לכותל יהיה טמא, וכ"ש חיברו לשידה תיבה שיהיה טמא, אלא דכיון שאינה מקבלת כדרך קבלתה אלא רק על ידי הדחק באופן שמטין אותה, משום הכי נמצא דבטל קצת תשמישו, ומהאי טעמא זה כבר נחשב כמו "קבעו ובנה עליו" דבטל לכותל, ולכן טהור.

**אולם במים טהורים** ביאר ברמב"ם דה"ה אם היה הכלי פחות ממ' סאה נמי היה נטהר כיון דאינו מקבל כדרך תשמישו, הרי הוא בטל לכלי הפנימי, אלא שהרמב"ם כ' דמיירי בשידה תיבה ומגדל, כיון דאם היה מחובר לכלי פחות ממ' סאה, נהי דבטל מטומאה דמעיקרא, מ"מ היה מקבל טומאה מכאן ולהבא, אגב חיבורו להכלי החדש, ולכן כ' הרמב"ם דמיירי בשידה תיבה ומגדל דטהורים מכאן ולהבא, אולם לפי המשנ"א כיון דהקערה חזי לתשמישה לא היתה נטהרת מטומאה דלמפרע, וכל הטהרה שלה היא מדין חיבור לטהור בנוסף לביטול קצת תשמיש.

ויש לעי' מה שייך דין זה של קערה למתני' דידן, דהנה תחילת המשנה הוא כופת שקבעו בבנין ומפץ הוא ממש אותו דין אבל צ"ב מה שייך קערה לתחלת המשנה.

נראה דבאמת הוא תלוי בר"ש והרמב"ם לשיטתו, דלהר"ש לעיל נתחדש דבנה עליו הוא ביטול תשמיש ובלא שיבטל תשמישו לא נטהר, והכא נמי הוא משום ביטול תשמיש אבל בלא ביטול תשמישו לא יטהר במה דנקבע בשידה תיבה ומגדל, אולם להרמב"ם הגדר בתחילת המשנה בקבעו ובנה עליו, דנעשה חלק מהכותל, ולפי שיטתו גם כאן ביאר דהקערה נעשית חלק מהשידה, [לביאור המשנ"א], ועל דרך קבעו ואח"כ בנאו, [אולם יש לעי' לפי המי"ט]. ומעתה נמצא ב' דרכים בכל מהלך המשנה.

אכן עיקר מה שנתבאר דשיטת הרמב"ם במתני' דקבעו ובנה עליו טהור משום שנעשה חלק מהכותל עצמו, וכמבואר להדיא בפיהמ"ש, יש לדקדק בדבריו ביד החזקה דנקט דלא כן, אלא משמע יותר דהחסרון הוא משום שבטל תשמישו של המדרס, דיעוי' היטב בדברי הרמב"ם ביד הכל הפרק שם דהנידון הוא לבטל מדרס ולא משום הלכתא דבטל לכותל, וצ"ע בזה.

# סימן ג'

# בגדר טומאת מדרס

א. בגמ' בכורות לח. איתא דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאת מדרס, עיי"ש 'בהנך דחזו למדרסות', דאפילו שאין להם בית קיבול מקבלי טומאה, וכן מבואר בגמ' שבת דף פד. וכן מבואר בגמ' בב"ק כה. דפשוטי כלים מקבלים טומאת מדרס, הרי מבואר בזה דלא נאמר במדרס שיהיה דומיא דשק, אלא אפילו בלא כלי קיבול נמי טמא.

האם במדרס יש הלכה שיהיה מז' כלים המקבלים טומאה

ב. ויש לדון האם נאמר במדרס שצריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה וכמו טומאת כלים, או דנימא דכשם שאין דין שיהיה בית קיבול ה"ה דלא צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, דהנה ברמב"ם ריש כלים פרק א' ה"א כ' שבעה מיני כלים הן שמקבלים טומאה מן התורה ואלו הן, הבגדים, השקין, וכלי עור, וכלי עצם, וכלי מתכות, וכלי עץ, וכלי חרס וכו' עכ"ל. ומעתה יש לעי' בדין מדרס שעשאו ממין שאינו משבעה כלים האם יהיה טמא מדרס.

שיטת הרמב"ם

ג. מצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה במתני' פ"כ מ"ג הביא הרמב"ם התו"כ דאיתא שם **"אשר ישב עליו יכול אפילו ישב על האבן ועל הקורה, תלמוד לומר "כלי" לא אבן ולא קורה", אוציא את אלו ולא אוציא כסא גללים כסא אבנים ושל אדמה, תלמוד לומר "הכלי כלי המיוחד"**, כלומר המיוחד לקבל טומאה, "והכלים העשוין משלשה מינין הללו אינן מקבלין טומאה כלל" כמו שנתבאר לעיל וכו',

מבואר ברמב"ם דביאר בתו"כ דהטעם שנתמעט כלי אבנים וכלי גללים וכלי אדמה הוא משום שאינם מהמינים המקבלים טומאה, וא"כ מבואר דלענין מדרס בעינן שיהיה ממיני הכלים המקבלים טומאה, ואם אינם מהמינים המקבלים טומאה אינו מקבל טומאת מדרס. וכן מבואר בראב"ד בתו"כ עיי"ש. [ועי' עוד להלן בדברי הרמב"ם ליישב דבריו בפכ"ג ועוד].

והנה ברמב"ם ביד החזקה לא נתפרש להדיא ד"כלי אבנים" אינם מטמאים מדרס, אולם מצינו בדבריו דין זה דבעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה במק"א, דכ' [בפ"א ה"ג] "כל שבים טהור ואינו מקבל טומאה מן הטומאות ולא טומאת מדרס", מבואר דכיון דהוא מופקע מטומאת כלים, ה"ה דמופקע מטומאת מדרס[[53]](#footnote-53).

ועוד מצינו ברמב"ם [פ"א ה"י] לגבי כלי זכוכית דכ' דהם טמאים במדרס מדבריהם, מבואר דאין כלי זכוכית נעשה למדרס מדאוריתא, ומשום דזכוכית אינו כלי מדאוריתא, אלא רק מדרבנן, ולכן גם למדרס דינו דטמא מדרבנן.

שיטת הר"ש ותוס'

ד. אולם שיטת הר"ש לעיל פי"ז מי"ז לגבי מפץ שכ' דאפילו עשאו ממין שאינו מן עץ נמי מקבל טומאת מדרס, וראייתו מגמ' שבת פד. דאם עשא המפץ משל גמי או של שיפה טמא מדרס ואף שאינו כלי עץ, ועוד הביא ראיה מגמ' חולין קכט. דכיפת שאור שיחדה לישבה טמאה מדרס, ואפילו שאינו כלי עץ,

וכן שיטת תוס' בשבת דף פד. [ד"ה מפץ] והביאו רש"י שכ' דמיירי במפץ של עץ, וכ' תוס' ואין נראה לרבינו תם דהא פשוטי כלי עץ יש להם טהרה במקוה, [והתם מבואר בגמ' דמפץ אין לו טהרה במקוה], "ואומר ר"ת דהכא במפץ של שיפה ושל גמי דאין לו שום טומאה אלא מדרבנן לבד מטומאת מדרס" ע"כ, מבואר בתוס' והר"ש להדיא דטואמת מדרס היא אפילו במינים שאינם מז' מינים המקבלים טומאה. ויש לעי' במה יסוד המחלוקת.

[עוד יש לעי' מה יתרץ הרמב"ם על ראיית הר"ש מכופת שאור דיחדה לישיבה דמבואר דאיכא מדרס גם מאוכלים שיחדן לישיבה והרי לא הוי מהמינים המקבלים טומאה, וכן יש לעי' איך יבאר הרמב"ם מהו מפץ ויבואר להלן בס"ד].

והנה רש"י ביאר דמפץ היינו פשוטי כלי עץ, ולכאו' משום דנקט דגמי אינו מקבל טומאת מדרס, וראיה אלימתא מרש"י דף ס. דפירש המחלוקת שם בגמ' אם קנים הוא מין עץ או לאו, והתם מיירי על מדרס, הרי להדיא דאין מדרס אלא רק מעץ אבל אם קנים לא הוי עץ אינו מקבל טומאת מדרס, ועי' תוס' שם מש"כ בזה.

נמצא מבואר שיטת רש"י והרמב"ם והראב"ד דבעינן מינים המקבלים טומאה, ומאידך שיטת תוס' והר"ש דאף מינים שאינם מקבלים טומאה נעשים מדרס, ויש לעי' במאי קמפילגי.

ביאור פלוגתת הרמב"ם והר"ש בגדרי מדרס

ה. ונראה לבאר ביסוד הפלוגתא דנחלקו בגדרי טומאת מדרס, דהנה מצינו בטומאת כלים דחלה רק על מיני הכלים שנתפרשו בתורה, וכמו שכ' הרמב"ם פ"א מכלים ה"א "שבעה מיני כלים הם שמקבלים טומאה מהתורה ואלו הם וכו'", ומעתה יש לחקור מה נתחדש בקרא "דכל המשכב" דנאמר בזה דין מדרס, האם נאמר בזה דכל שהוא עשוי למדרס, חל עליו שם כלי מחמת שעומד למדרס [ואף שאין לו בית קיבול], וגדר טומאתו הוא מפרשת טומאת הכלים, וא"כ צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, או דילמא דמדרס הוא פרשת טומאה חדשה, ואינו שייך כלל לדיני טומאת כלים, דכמו שיש טומאת אוכלים וטומאת אדם, יש טומאת משכב ומושב והוי דין חדש ואינו שייך כלל לפרשת טומאת הכלים.

ומעתה י"ל דהרמב"ם והראב"ד ורש"י למדו ד"כל המשכב" נתחדש דמשכב יש לו דין כלי, ואף שאין למשכב בית קיבול מ"מ שם כלי עליו מחמת מה דעומד למדרס, אבל דין טומאת המשכב הוא מפרשת "טומאת כלים", ולכן צריך שיהיה דוקא מהמינים המקבלים טומאה בכלים[[54]](#footnote-54).

אולם הר"ש ותוס' למדו דהוא דין פרשה בפנ"ע של קבלת טומאה, דכמו שיש טומאת אוכלים, וטומאת אדם, דאינם שייכים למיני הכלים, יש גם טומאת מדרס, ולכן לא צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, ולכן גם מדרס משיפה וגמי מקבל טומאה. וא"ש היטב.

לשיטת הר"ש והתוס' דף פד. [דגמי ושיפה הוי מדרס], מדוע כלי אבנים נתמעטו ממדרס

ו. אך יש להקשות לדברי הר"ש ותוס' מדברי התו"כ כאן דמבואר דנאמר דין כלי במדרס, חדא מבואר בתו"כ דישב על אבן ועל קורה לא נעשה מדרס כיון דבעינן "כלי", ועוד מבואר בתו"כ דרשא נוספת, דכסא גללים וכסא אבנים אינם נעשים מדרס משום דבעינן "כלי המיוחד" לקבלת טומאה וזהו תמיהה גדולה על הר"ש ותוס', דלמדו דלא בעינן כלי ממיני הכלים ואף גמי ושיפה שדם מדרס עליו.

וכן יש להקשות מנדה דף נט: במתני דישבה על ספסל של "אבן" אינו מקבל טומאה לענין כתמים, וצ"ע דהרי לשיטת הר"ש מדוע ספסל של אבן לא יקבל טומאת מדרס, דמאי שנא ממדרס של גמי דמקב"ט ואי"צ שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, הכא נמי נימא דיקבל טומאה[[55]](#footnote-55).

ביאור בדעת הר"ש דמדרס צריך שיהיה דין כלי

ז. ונראה הביאור בזה דהנה מצינו דין כלי לשאר דיני התורה, ומצינו דין כלי לענין טומאת כלים, וחלוקים הם בדינם, דהנה לענין נטילת ידים נמי צריך שיהיה דין כלי ואם הכלי שבור פסול לנטילת ידים, וכן מצינו לענין קידוש מי חטאת, דכתיב "ונתן מים חיים אל כלי" ובעינן דין כלי, אלא שבשאר דיני התורה לא נאמר מאיזה מין צריך להיות הכלי, ואיתא במתני' בפרה דאף כלי אבנים נמי כשרים לקידוש מי חטאת, וכן בנט"י כלי אבנים כשרים [כמבואר בתוספתא], משא"כ בדיני כלים לקבלת טומאה נאמר הלכה נוספת שצריך שיהיו הכלים דוקא משבעה מינים.

ומעתה נראה לשיטת הר"ש ותוס' דנהי דמדרס אינו טמא מפרשת טומאת כלים, ולא נאמר בו דיני הכלים המקבלים טומאה, אלא הוא דין בפנ"ע של מדרס, מ"מ נתחדש בתורת כהנים דגם במדרס צריך שיהיה "כלי", וכמו דמצינו דין כלי בשאר דיני התורה כגון בקידוש מי חטאת ובנטילת ידים ובכוס של ברכה [ובמקוואות לענין פסול שאובים] וכו', ולכן כתב התו"כ דאם ישב על אבן או קורה לא נעשה מדרס, כיון דבעינן כלי, וכיון דאין לאבן ולקורה צורת כלי, אינו נעשה מדרס דבעינן צורת כלי [וכמו דבעינן צורת כלי בנטילת ידים וקידוש מי חטאת], מיהו אין צריך שיהיה ממינים המקבלים טומאה כיון דאי"ז מפרשת טומאת כלים לא נאמרו בו דיני הכלים לקבלת טומאה.

ביאור דרשת התו"כ כסא של אבנים להר"ש ותוס'

ח. והשתא יש לבאר דרשת התו"כ יכול כסא של אבנים וגללים וכו' יקבל טומאה והיינו דכיון דהוא מיוחד לישיבה הרי אין חסרון בהצורת כלי, וא"כ אפשר שיקבל טומאת מדרס, [דומיא דכלי אבנים לחטאת] וכאן חידוש התו"כ מיעוט נוסף דבעינן "כלי המיוחד", וביאור הדבר, דלענין מדרס בעינן שיהיה כלי שבתכונתו הוא מיוחד וראוי לישיבה, אבל כלי אבנים גם אם האדם מייחד אותם למטרת ישיבה, מ"מ יש חסרון בעיקר תכונת האבן שאינה נוחה לישיבה, ונמצא דאינו 'כלי המיוחד למדרס'.

והדברים הללו מפורשים בתוס' רי"ד וז"ל "ישבו על ספסל של אבן, אי קשיא מ"ש של אבן משל עץ, והרי פשוטי כלי עץ טהורין ובמדרס טמאין, ואבן נמי אף על פי שהיא טהורה בכל הטומאות במדרס תיטמא, יש לומר בעינן כלי המיוחד לישיבה ואין אדם מיחד אבן לישיבה מפני שהיא מזקת את היושבין עליה כדאמר מר אבנים שישבנו עליהן בנערותינו נלחמים עמנו בזקנותינו" עכ"ל[[56]](#footnote-56). וכ"פ רבינו הלל על התו"כ. דזה נתמעט במיעוט של כלי המיוחד שצריך שיהיה כלי הראוי ומיוחד לישיבה מצד עצמו.

מבואר כאן דנהי דלא צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, מ"מ צריך שיהיה כלי שמצד מהותו הוא מתאים לישיבה, וכלי שמצד החומר שלו אינו ראוי לישיבה לא חל עליו תורת מדרס, וזה ביאור המיעוט בתו"כ דכלי גללים אבנים ואדמה אינם מיוחדים לישיבה מצד חומר הכלי ולכן לא חל עליהם תורת מדרס, ואפילו יחוד גברא לא יועיל בהם כיון דבטלה דעתו.

נמצא ב' דרכים בביאור דברי התו"כ דלהרמב"ם [והראב"ד בתו"כ] הדרשא היא למיעוטי מינים שאינם מקבלים טומאה, ואילו להר"ש ותוס' שבת פד. המיעוט הוא משום דאינם כלים המיוחדים לישיבה ולכן לא חל עלייהו שם מדרס.

ונתבאר דיסוד הפלוגתא הוא בעיקר טומאת מדרס אם הוי מפרשת טומאת כלים או מפרשה חדשה של טומאת מדרס, ונפק"מ לכמה דינים, [כל שבים טהור, וכן לענין כלי זכוכית, דלהרמב"ם יהיה טהור ואילו להר"ש צריך להיות טמא, אולם לענין גמי אין נפק"מ משום דגם להרמב"ם נחשב כלי וכדיבואר להלן].

ביאור הרמב"ם במש"כ גבי מפץ דאינו מהכלים האמורים בתורה

ט. הנה נתבאר שיטת הרמב"ם דצריך שיהיה הכלי מהמינים המקבלים טומאה, ונתבאר משום דגם במדרס נאמרו דיני הכלים לקבלת טומאה, שהרי טמא מפרשת טומאת הכלים.

ויש להקשות מהרמב"ם פכ"ג מכלים ה"א דכ' וז"ל "המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה מן החבלים ומן הסוף ומן הגומא וכיוצא בהן, ו**אין המפץ בכלל כלים האמורין בתורה** ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו" עכ"ל, מבואר ברמב"ם שאין המפץ מכלל הכלים האמורים בתורה ואפ"ה מקבל טומאה, וצ"ע דהרי הרמב"ם כאן פיהמ"ש [פ"כ מ"ג], הביא התו"כ דבעינן שיהיה תורת כלי ויהיה ממיני הכלים המיוחדים לקבלת טומאה.

ויש לבאר בזה ע"פ מש"כ הרמב"ם במקוואת [פרק א' הלכה ד'] דהחסרון במפץ דאין לו תורת כלי הוא משום דהוי פשוטי כלי עץ, והיינו דהרמב"ם למד דהחסרון של כלי שאין לו בית קיבול הוא דלא הוי כלי כלל, ומעתה כיון דמפץ אין לו בית קיבול הרי אינו כלי כלל, וזהו דכ' הרמב"ם דאינו בכלל כלים האמורים בתורה משום דהוי פשוטי כלי עץ, אלא שנתחדש בקרא "דכל המשכב" דכיון דהוא ראוי למדרס הרי הוא כלי לקבלת טומאה, מיהו אכתי צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה כיון דטומאתו הוא מפרשת טומאת כלים, אלא שמפץ הוא פשוטי כלי עץ.

אך יש להעיר דלא משמע דמה דכ' הרמב"ם דאין המפץ בכלל כלים האמורים בתורה", דכוונתו לפשוטי כלי עץ, ובפרט דיעוי' ברמב"ם ריש פרק כ"ה מכלים דכ' וז"ל כל פשוטי כלי עץ העשויים לשכיבה או לישיבה או לרכיבה מתטמאין במדרס", הרי דכתב בפשיטות דפשוטי כלי עץ מתטמאין במדרס, ומדוע דוקא במפץ כ' דאינו בכלל כלים האמורים בתורה.

אך יעוי' בלשון הרמב"ם במקוואות פ"א ה"ד וז"ל רמב"ם הלכות מקוואות פרק א הלכה ד וז"ל "המפץ אינו בכלל הכלים המקבלים שאר כל הטומאות לפי שאינו כלי קיבול אינו מכלל כלי עץ האמורין בתורה והואיל והוא ראוי למשכב נתרבה לטומאת מדרס וכו", עכ"ל מבואר להדיא ברמב"ם דהחסרון במפץ שנחשב שאינו מהכלי עץ האמורים בתורה הוא משום שאינו כלי קיבול. וזהו ראיה אלימתא דלזה נתכוון הרמב"ם כאן במש"כ במפץ שאינו בכלל הכלים האמורים בתורה, דהחסרון משום שאין לו כלי קיבול. [ומש"כ הרמב"ם בפשיטות ריש פרק כ"ה דמדרס שייך בפשוטי כלי עץ, צ"ל דאחר שכבר חידש זאת הרמב"ם פרק כ"ג כ' זאת בפשיטות בפרק כ"ה]. מיהו עי' בהערה[[57]](#footnote-57) מה שיש לדון בשיטת רמב"ם ממש"כ במקוואות.

ברמב"ם דכל היוצא מן הארץ יש לו דין כלי עץ

י. אכן אכתי קשה דהרמב"ם כ' דהמפץ עושין אותו מן "החבלים והסוף והגומא", ולכאו' קשה דהרי "גומא" הוא מין גמי, ואינו ממין כלי עץ, וא"כ מדוע מקבל טומאה, והרי לא הוי מהמינים המקבלים טומאה, ושיטת הרמב"ם דבעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה.

ויש לבאר בזה ע"פ מש"כ הרמב"ם בפרק א' מכלים הי"ג וז"ל "כל הכלים העשויין מן הגומא ומן הערבה ומן הקנים ומכפות תמרים ומן העלים והשריגין וקליפי אילנות ומן החלף כגון הכפיפות והטרסקלין והמחצלות והמפצות הכל בכלל כלי העץ שהכל גדל מן הארץ כעץ" עכ"ל.

מבואר בדברי הרמב"ם דכל מה שגדל בארץ נחשב למיני כלי עץ, וא"ש היטב דמין גומא הוי מהמינים המקבלים טומאה, כיון דדין כלי עץ עליו, מיהו מה דנתחדש בקרא דכל המדרס, דאפילו דאין בהם כלי קיבול, שהוא חסרון בעיקר השם כלי, מ"מ לענין מדרס חשיבי כלי.

נמצא דאין נפק"מ בין הר"ש להרמב"ם לענין מדרס העשוי מגמי או מקש, דבין להר"ש ובין להרמב"ם יהיה טמא, אלא דלהר"ש יהיה טמא משום דלא בעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, ואילו להרמב"ם באמת חשיב מין כלי עץ כיון דגדל בארץ, ושם כל עץ עליו, מיהו יש נפק"מ בין הר"ש לרמב"ם בכלי קיבול שעשה מגמי דלהר"ש אינו טמא מדאוריתא, וכ"כ תוס' להדיא דף פד. כיון דאינו מהמינים המקבלים טומאה, ואילו להרמב"ם יהיה טמא מדאוריתא כיון דשם כלי עץ עליו.

כופת שאור שיחדה לישיבה

יא. והנה הר"ש הביא ראיה לדבריו מכופת שאור שיחדה לישיבה דמבואר בגמ' פסחים מה. וחולין קכט דמקבלת טומאה מדין מדרס, וקשה דהרי אינו ממיני הכלים, דהרי הוא עשוי מאוכל, וע"כ ראיה מכאן דלמדרס לא בעינן שיהיה מין ממיני הכלים, ויש לעי' מה יענה הרמב"ם על ראיה זו.

אכן להאמור שנתבאר בדעת הרמב"ם דכל היוצא מן הארץ שם עלי עליו, לק"מ כיון דהרמב"ם למד דכיון דהכופת שאור גדל בארץ לכן שם כלי עץ עליו. אלא שכל ששם אוכל עליו אינו יכול לשמש בתורת כלי עץ, אבל כל שבטל ממנו שם אוכל הרי הוא חזר להיות כלי עץ, ובאמת כן מפורש ברמב"ם פכ"ה מכלים הי"ב וז"ל העושה כפה מן השאור וייבשה וייחדה לישיבה הרי בטלה מתורת אוכל ומתטמא במדרס "שהרי משמשת תשמישי העץ" עכ"ל, הרי להדיא יסוד זה דכל שנבטל משם אוכל חזר להיות כלי עץ, וכן מבואר ברמב"ם יסוד זה בטומאת צרעת פי"ד ה"י, וכן מבואר ברמב"ם פ"ב מוטמאת אוכלים ה"כ דכל אוכל שנתבטל מלהיות אוכל הרי הוא נחשב כעץ עיי"ש.

בדין מדרס דצריך שיהיה לו צורת כלי

יב. ברמב"ם פכ"ה ה"י כ' וז"ל ראשי כלונסות שיושבין עליהן האומנין ושפין את האבנים וכיוצא בהן טהורין, וכן כופת של תמרה שהוא יושב עליו אפי' גבוה טפח טהור שאין זה כלי עכ"ל.

ויש להקשות מה החסרון בראשי כלונוסות, ובכופת תמרה, דהרי לכאו' הוי כלי עץ, שהרי כלונס הוא כלי עץ, וכן תמרה נמי הוי כלי עץ, וכמבואר ברמב"ם [פ"א הי"ג] דכל היוצא מן הארץ נחשב כלי עץ והזכיר להדיא גם כפות תמרים, ומדוע לא יהיה טמא מדרס ומאי גרע ממפץ דסגי במה דהוי כלי עץ.

אכן י"ל הביאור בזה פשוט דהנה מבואר בתו"כ כאן דאבן וקורה נתמעטו דאינם מקבלים טומאה מדכתיב כלי, ולכאו' קשה דבשלמא אבן לא הוי כלי, אבל קורה מדוע לא מקבל טומאת מדרס, והרי הוי פשוטי כלי עץ, ומאי שנא מכל פשוטי כלי עץ דטמאים מדרס, אכן הביאור בזה דהחסרון הוא בצורת כלי, דבעינן שיהיה צורת כלי למדרס, אבל הכא בקורה מיירי בסתם קורה שאין לה צורת כלי כלל, ולכן אינה מקבלת טומאה.

והשתא נראה דזה נמי כוונת הרמב"ם גבי ראשי כלונסות שיושבין עליהן האומנין ושפין את האבנים, וכן כופת של תמרה שהוא יושב עליו אפי' גבוה טפח טהור שאין זה כלי היינו דאין הכלונסות מיוחדים לישיבה אלא הוא ישיבת ארעי באמצע המלאכה, ואין להם צורת כלי, ולכן אינו מקבל טומאה, וזה כוונת הרמב"ם דבעינן כלי דהיינו "צורת כלי", וכמש"נ דגם מדרס בעינן שיהיה לו צורת כלי, [נמצא דאין החסרון מחמת מין הכלי אלא מחמת צורת הכלי].

#

# סימן ד'

# בפלוגתת ר"ע וחכמים בדין מדרס אם צריך שיקצע

א. מתני' פרק כ' משנה ד' עריבה גדולה שנפחתה מלקבל רמונים והתקינה לישיבה ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע, מבואר דנחלקו ר"ע וחכמים בדין עשיית עריבה שנפחתה למדרס, האם סגי במחשבה לעשותו מדרס, או דצריך מעשה.

**והנה** יעוי' בתפא"י [אות נ"ד] שכ' לדייק הלשון "והתקינה" לישיבה דמשמע דיש כאן מעשה ולא מחשבה, ולכן ביאר דבאמת גם לר"ע צריך מחשבה, אלא המחלוקת היא אם צריך מעשה קטן, או מעשה גדול, דלר"ע סגי במעשה קצת, ואילו לחכמים צריך מעשה חשוב, והביא ראיה לזה מדברי תוס' בב"מ דף נב: [ד"ה והתקינה] דמיירי לגבי סלע שנפסלה והתקינה למשקולת שיהא שוקל בה טמאה, דהתם צידדו בתוס' "דהתקינה" היינו מעשה, וא"כ הכא נמי צריך מעשה.

**אולם בר"ש** כאן ציין לתוספתא לעיל [הובא בר"ש סוף מ"ב], ויעוי' בתוספתא לעיל שהובא מחלוקת זו, "יתר על כן שנסדקה וכו' נפחתה במוציא רימון טהורה מכלל טומאה, חישב עליה ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע" ע"כ התוספתא, מבואר להדיא דלר"ע סגי במחשבה גרידא ולא צריך מעשה, וכ"כ המשנ"א כאן.

ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת בין ר"ע לחכמים, דלר"ע סגי במחשבה או במעשה קטן, ואילו לחכמים צריך מעשה חשוב. ויבואר להלן בס"ד

בהא דלא אמרי' כאן כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה

ב. ויש להקשות לדעת חכמים דס"ל דבעינן מעשה רבה לאשווי טומאה, מדוע לאנימא כל הכלים יורדים לידי טומאה ע"י מחשבה [כדאיתא בקידשין דף נט. ולהלן פכ"ה מ"ט], ומצינו בזה ג' דרכים לבאר

א) **בר"ש כת"י** לעיל מ"ב הביא התוספתא, דכ' להקשות על דין זה דהרי כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה ומדוע בעינן מעשה, ותי' וז"ל הכא שאני שנפחתה במוציא רימון וחוזר ונמלך ממחשבתו עכ"ל. ויש לעי' בביאור כוונתו.

ויש לומר בביאור כוונת הר"ש לפמש"כ בתפא"י [אות נ"ה] בפי' השני דכ' לבאר דדין יורדין על ידי מחשבה הוא דוקא באופן שהכלי לא שימש קודם לכן למעשה אחר, אבל הכא שכבר היה משמש למעשה אחר קודם לכן, לא יהני לשנותו למטרה אחרת עד שיעשה בו מעשה, וי"ל דזה נמי כוונת הר"ש שכ' "ונמלך ממחשבתו" היינו ממה שהיה קודם לכן דלכן צריך מעשה חשוב.

מיהו יש להקשות על זה מלקמן פכ"ב מ"ט דנחלקו ר"ע וחכמים בכופת שסרקו וכרכמו, דלר"ע טמא, ולחכמים אינו טמא עד שיחקוק בו לישיבה, והנה התם לא היה עשוי לדבר אחר קודם לכן, וגם שם נחלקו ר"ע וחכמים וצ"ע, ועי' להלן מה שנכתוב בזה בס"ד.

עוד יש להעיר דהרי אחר שניקב ברימונים כבר בטל ממנו שם הכלי הראשון, ומה איכפת לן שמתחילה היה עשוי לדבר אחר, ויש ליישב דאף שנשבר מ"מ שמו הראשון עליו, ולכן צריך מעשה רבה להפקיעו וליחדו למטרה אחרת של מדרס עיי"ש.

**ב)** ב**תפא"י** [אות נה] בפי' קמא כ' ליישב באופ"א משום דדין כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה הוא דין כשאינו מחוסר מעשה, אבל כאן הרי הוא מחוסר מעשה תיקון להתקינו למדרס, ולכן צריך מעשה, ויסוד זה מבואר בתוס' בב"מ נב: [ד"ה והתקינה], ויש לעי' לפי"ז מה נחלק ר"מ.

**ג)** **במשנ"א** כ' לבאר עוד דהדין כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה הוא דין מסויים בדבר שיש לו שם כלי, אלא דאין בו טומאה [משום דאינו כלי מעשה] ובזה מהני מחשבה להורידו לטומאה, אבל כל שאינו כלי כלל, לא יועיל מחשבה לאשווי שם כלי, אלא צריך מעשה, וכ"כ המשנ"א לעיל [פי"ב מ"ז עיי"ש], ושם הביא מקור לזה מדברי התוס' שבת מט: עיי"ש, [ועי' ברא"ש פרק כ"ב מ"ט, דלכאו' מבואר דהטעם דבעינן מעשה ולא סגי במחשבה הוא משום דאין לה צורת כלי, ואולי כוונתו למשנ"א], ואכתי יש לעי' במה נחלקו רבנן ור"מ.

בביאור פלוגתת ר"ע וחכמים

ג. **והנראה לבאר** בפלוגתת ר"ע וחכמים בכמה אופנים, ובהקדם לזה דהנה מצינו לפלוגתת ר"ע וחכמים בכמה מקומות בכלים א) נחלקו במתני' דידן. ב) נחלקו בפרק כ"ב משנה ט' "כופת שסירקו וכרכמו ועשאו פנים ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיחוק בו", ג) פרק כ"ז מ"ה "בלויי נפה וכברה שהתקינן לישיבה ר' עקיבא מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע" ע"כ, ד) ובמשנ"א ציין ללעיל פי"ב מ"ה, ויש לעי' ביסוד המחלוקת ועי' משנ"א כאן.

ד] ויש לבאר בכמה אופנים

א) דהנה לעיל כ' דיש להקשות בדעת חכמים דס"ל דבעינן שיקצע והרי כל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה, וביאר המשנ"א דכיון דהכא לית להו שם כלי לא מהני מחשבה לאשווי תורת כלי, והיינו דמחשבה מועילה בדבר שהוא כבר כלי אלא שחסר בו יחוד למעשה בזה מהני יחוד במחשבה משא"כ דבר שאין בו שם כלי לא מהני מחשבה, [וכ"כ המשנ"א לעיל פי"ב מ"ז עיי"ש], והיה אפשר דר"ע פליג בזה גופא וס"ל דמחשבה מועילה גם בזה להוריד לידי טומאה.

מיהו לא משמע כן דהא לפי"ז נמצא דנחלקו ר"ע וחכמים בהלכות כלים יורדים לידי טומאה במחשבה, וכן במשנה משמע שהוא דין מסוים במדרס[[58]](#footnote-58).

**הפלוגתא היא דוקא במדרס ולא בשאר כלים**

ב) ולכן נראה דבאמת אף ר"ע מודה ליסוד זה דלא מהני מחשבה לאשויי תורת כלי ובאמת צריך מעשה לאשווי תורת כלי, אלא דשאני הכא דמיירי במדרס, והביאור בזה י"ל דהנה ביאר הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן ע'], דכל שהוא מיוחד למדרס לא בעינן בו תורת כלי, וא"כ י"ל דמטעם זה ס"ל לר"ע דאף מחשבה מהני כיון דלא בעינן לאשווי תורת כלי, אולם בטעם רבנן י"ל לפי המשנ"א דס"ל לרבנן דבאמת בעינן כלי, ולכן בעינן מעשה חשוב להחשיבו לכלי.

אך אם כנים הדברים יוצא דלהלכה דקיימ"ל כרבנן דבאמת בעינן שהמדרס יהיה כלי, ולא כפי שנקט הג"ר ליב מאלין זצ"ל להוכיח דלא בעינן כלי במדרס, ואכן הקה"י סימן ו' וז' נקט דמדרס צריך שיהיה כלי עיי"ש ולפי דבריו א"ש היטב דקיימ"ל כרבנן, אך לפי מה דנקט הגרא"ל מאלין להוכיח דאין זה כלי אכתי יקשה דהא קיימ"ל כרבנן. [ומ"מ גם להקה"י יש בזה קצת דוחק לפרש דנחלקו תנאי בנידון זה גופא, ויש לעי' בזה].

ג] עוד יתכן לבאר בזה דבאמת אף רבנן סברי דלמדרס לא בעינן כלי [וכפי שהוכיח הגרא"ל מאלין זצ"ל דהכי קיימ"ל דלא בעינן כלי], אכן כבר ביארו האחרונים דכל דין זה דלא בעינן תורת כלי הוא דוקא באופן שהכלי מיוחד למדרס, אבל באינו מיוחד למדרס באמת בעינן תורת כלי [וכפי שהוכיחו הגרא"ל מאלין מדברי התו"כ גבי תיבה שפתחה מצידה, הובא לעיל פי"ט], ומעתה י"ל דבכדי שיהיה "מיוחד למדרס" [ולא יצטרכו בו תורת כלי], צריך מעשה יחוד חשוב, ולכן ס"ל לרבנן דבעינן מעשה לקצע, נמצא לפי"ז דטעמא דרבנן דבעינן מעשה חשוב הוא בכדי שיהיה מיוחד, ולא יצטרכו כאן תורת כלי, ולכן צריך שינקב ברימונים דבכה"ג אין בו תורת כלי, ושוב צריך יחוד ע"י מעשה, אבל לפי"ז אם יהיה לו תורת כלי לא יהיה צריך מעשה חשוב.

ואם כנים הדברים יבואר היטב מדוע תיבה שפתחה מצידה ויושבים עליה למעלה טמאה מדרס , וצ"ע מדוע לא בעינן שיקצע או יחקוק אותה לישיבה, והרי ב'כופת' מבואר לקמן פכ"ב מ"ט דבעינן שיחקוק בו מקום לישיבה ולא מהני סרקו וכרכמו, אכן י"ל דהתם דלית ליה תורת כלי דהוי עץ בעלמא, ולכן בעינן יחוד גמור עד שיחקוק בו מקום, אבל תיבה שיש לה שם כלי לא בעינן בה יחוד למדרס, וכדדרשי' בתו"כ ולכן סגי גם בלא מעשה יחוד, כיון שפעמים יושבים עליה סגי בזה.

בגדרי מדרס אם צריך שיהיה ניכר מצד החפצא שעומד לישיבה

ד) עוד יתכן לבאר בביאור פלוגתתם באופן חדש, והוא פלוגתא בעיקר דין מדרס, דלחכמים צריך שיהיה ניכר מתוך הכלי שהוא עומד למדרס, ולכן צריך שיקצע אותו לישיבה שיהיה מיוחד מצד הכלי לישיבה, וכן לקמן פכ"ב מ"ט צריך שיחקוק בו מקום לישיבה, אמנם ר"ע סבר דסגי במה שהגברא מצד עצמו מייחד את הכלי לישיבה לאשווי ליה תורת מדרס, אבל אי"צ שיהיה ניכר מצד החפצא של הכלי שהוא עומד לישיבה, ואף אי נימא דבעינן שיעשה מעשה קצת [כהתפא"י] הוא רק טעם בכדי לקבוע את יחוד האדם, שהוא מצד עצמו מייחד לישיבה באופן גמור, אבל אין צריך מעשה המוכיח מצד החפצא שעומד למדרס, וא"ש היטב דזה הוא פלוגתתם בכל דוכתא.

אכן יש להקשות בתיבה שפתחה מצידה ויושבים עליה דטמאה מדרס לכו"ע ולא מצינו דנחלקו בזה, וקשה דהרי לא ניכר מתוך גג התיבה שהיא עומדת לישיבה ומדוע לרבנן טמא מדרס, וי"ל כפש"נ דכל הפלוגתא היא דוקא בדבר דלית ליה תורת כלי, ובזה צריך לאשויי תורת כלי [להקה"י], או דצריך לייחדו בכדי שלא יצטרכו בו תורת כלי [להגרא"ל מאלין זצ"ל] ובזה נחלקו אם צריך יחוד מצד החפצא של הכלי שיהיה מיוחד לישיבה, או דסגי מצד יחוד הגברא, אבל כל שהוא כלי מצד עצמו כמו תיבה, אין צריך יחוד למדרס כלל, ושפיר שם מדרס עליו כיון דסוף סוף פעמים שיושבים עליו וסגי בזה לאשווי תורת מדרס.

והנה לעיל פי"ט מ"ז איתא תיבה שפתחה מלמעלה שנפחתה שוליה דטהורה, והקשו שם מדוע לא נימא דתהיה טמאה מדרס, ומשום דעכשיו כבר אין צריכים לפתוח את הפתח מלמעלה, והרי הוא עומד למדרס, אולם להנתבאר הכא א"ש היטב דכיון דנפחתו שוליה א"כ הרי לית ליה תורת כלי וא"כ צריך יחוד למדרס, ואינו נעשה מאליו למדרס, ולר"ע סגי במחשבה [או מעשה זוטא], ולחכמים צריך שיקצעו והרי לא עשה זאת שם ולכן לא נעשה למדרס. וכבר כ"כ במשנ"א שם.

אולם מצינו עוד אופן שלכו"ע נעשה מדרס מאליו, ולא מצינו שנחלקו שם ר"ע וחכמים, והיינו בעריבה קטנה שנסדקה, לעיל מ"ב, וביארו המשנ"א דכיון דהכל מייחדים אותה למדרס א"כ לכו"ע נעשה למדרס ואין צריכים מעשה מחשבה ולא מעשה קיצוע.

העולה מהנ"ל דיש ג' חלוקות במיני המדרס איזה יחוד צריך מצד האדם

ומעתה נמצא ג' דרגות בדיני מדרס, א] יש מדרס דהכל רגילים לייחד למדרס ובזה הכל מודים דנעשה מדרס ואפילו בלא יחוד ובלא מחשבה, אלא ממילא הוא עומד למדרס, ב] יש מדרס דהוא כלי והוא אינו צריך יחוד למדרס אלא כיון שמשתמשים בה לישיבה הוא גופא משוי לה תורת מדרס, ג] יש דבר שאינו כלי ובזה נחלקו תנאי אם צריך מעשה יחוד במחשבה או במעשה קצת, ולחכמים צריך מעשה חשוב עד שיקצע ונתבאר דצריך שיהיה מוכח מתוך הכלי שהוא עומד לישיבה.

לתוי"ט והר"ש [כת"י] דנחלקו בתרתי

**ה) ועוד נראה לבאר** בזה דהנה בתוי"ט כאן כתב "וכה"ג נחלקו בפרק כ"ז משנה ה'" עכ"ל, והעירו מדוע לא ציין התוי"ט לפכ"ב משנה ט' לגבי כופת שסרקו וכרכמו, ועי' עוד דמצינו להר"ש לעיל פכ"ז שציין למתני' דידן פ"כ משנה ד, וצ"ע מדוע לא ציין למתני' פכ"ב מ"ט לגבי כופת שסרקו וכרכרמן.

ובמשנת טהרות כאן כתב לבאר דהכא מיירי שהיתה עריבה קודם, והיינו דהיה משמש לכלי אחר, וכן בפכ"ז היה משמש כלי אחר קודם, וכפי שכ' התפא"י, וכן נתבאר בדעת הר"ש כת"י[[59]](#footnote-59), אולם פכ"ב לא היה כלי מעולם ואינו שייך לפלוגתא זו. מיהו עכ"פ מבואר דנחלקו גם בדין כופת והוי ב' מחלוקות וכדלהלן.

ונראה דלפי"ז נמצא דבאמת יש כאן ב' מחלוקות בין ר"ע לחכמים, ונחלקו בתרתי, א) נחלקו במתני' ולקמן פכ"ז וזה מיירי בכלי שהיה משמש לכלי אחר, ועכשיו בא לייחדו למדרס ובזה נחלקו אם צריך מעשה מיוחד להפקיעו מאחר והיה מיוחד לכלי אחר, או דאפילו מחשבה מהני. ב) ועוד נחלקו לקמן פכ"ב מ"ט בכופת והיינו בדבר שלא היה כלי כלל, ועכשיו בא לעשותו כלי אם צריך יחוד במעשה חשוב דיחקוק בו לישיבה והיינו שיהיה ניכר מצד החפצא דעשוי לישיבה, או דסגי במה שעשה מעשה קצת סרקו וכרכמו לייחדו לישיבה.

והנה יש לדקדק כביאור זה דבאמת יש כאן ב' מחלוקות שונות, דהנה בכופת מבואר דלכו"ע מיירי בעשה מעשה, דהרי גם לר"ע מיירי בסרקו וכרכמו, ולרבנן צריך שיחקוק בו, וזהו משום דלא היה בו צורת כלי כלל, וא"כ לכו"ע צריך מעשה אלא דנחלקו איזה מעשה צריך דלר"ע צריך מעשה רק של כרכמו שאינו נראה גרוטאות, אבל אי"צ שיהיה בו צורת כלי של ישיבה ולכן סגי ביחוד מצד האדם, ולרבנן בעינן מעשה שיראה שהכלי מיוחד לישיבה, אבל כאן במתני' להר"ש והתפא"י כאן מיירי שכבר היה כלי ואין כאן חסרון של צורת כלי, דכבר היה לו צורת כלי, אלא דהנידון הוא להפקיעו מהכלי הקודם, ולייחדו למדרס, והוא נידון בפנ"ע, וכאן נחלקו אם צריך מעשה או מחשבה.

סיכום הדרכים שנתבארו לבאר יסוד המחלוקת דר"ע וחכמים

לסיכום נמצא דלפי ג' הדרכים שנתבארו לעיל ליישב הקושיא לחכמים מדוע לא נימא כאן כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה, לפי"ז נתבארו כאן כמה דרכים לבאר פלוגתת ר"ע וחכמים

א]' להמשנ"א דכ' דהכא אינם יורדים במחשבה משום חסרון בתורת כלי, ולפי"ז נתבארו ב' דרכים א' וב' ליישב גם לפי דרכו של הקה"י, וגם לפי דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל, [ועוד נתבאר לפי דרכו של המשנ"א דיתכן לבאר דהוא מחלוקת בכל הכלים, ולא דוקא במדרס].

ב]. לפי התפא"י דביאר דהכא מחוסר מעשה ולכן לא מועיל מחשבה, ולפי"ז נתבאר דרך הג' דהוא פלוגתא בהלכות מעשה יחוד של מדרס אם צריך שמצד החפצא יהיה מוכח שעומד למושב או דסגי במעשה הגברא.

ג] ביאור התפא"י דהכא היה קודם כלי ולכן צריך יותר מעשה להפקיעו, ולפי"ז נתבאר כאן ע"פ התוי"ט דבאמת יש כאן ב' מחלוקות בין ר"ע לחכמים.

#

# בענין שינוי מעשה לטהר מדרס, סדין שעשאו וילון

כלים פרק כ משנה ו' סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהור מן המדרס אבל טמא טמא מת מאימתי היא טהרתו ב"ש אומרים משיתבר בית הלל אומרים משיקשר ר"ע אומר משיקבע. ע"כ.

**ברא"ש** פירש במשנה מאימתי הוא טהרתו, "לטהר מן המדרס כי אין הכלים עולים מטומאתן אלא בשנוי מעשה" עכ"ל, מבואר ברא"ש דהנידון במתני' הוא בדין שינוי מעשה לטהר את המדרס, וכדתנן פכ"ה מ"ט כל הכלים יורדין לטומאה ע"י מחשבה ואין עולין אלא על ידי מעשה. ונחלקו מהו השינוי מעשה הנדרש, וכן מבואר בר"ש, וכן מבואר בתוס' מנחות כד: וכן בתוס' שבת דף נח. עיי"ש.

ויש לעי' מהו יסוד הפלוגתא דתנאי כאן, והאם אפשר ללמוד מהפלוגתא דתנאי במתני' כאן, לכל דין שינוי מעשה לטהר כלים בכל התורה, איזה שיעור מעשה מטהר את הכלי.

בפלוגתת בי"ש וב"ה החזו"א בביאור התוספתא

**ב. ובתוספתא** [בב"מ פי"א ה"ג, הובא בר"ש] מאימתי היא טהרתו, בית שמאי אומרים "משיחבל", וב"ה אומרים "משיחבר" דברי ר"מ, ור' יהודה אומר ב"ש אומרים משיחבל ויחבר, וב"ה אומרים משיחבל או משיחבר ע"כ. ובר"ש כאן הביא התוספתא וביאר ד'יחבל' היינו שיקרע את הוילון לפי מידות הפתח ויתפור אותו ועיי"ש שהוסיף שיתפור בו לולאות. אבל לא פירש מהו "יחבר" לבית הלל.

**ובחזו"א** [כ"ה כ"ג] ד"יחבר" [בתוספתא] היינו לתלות הוילון על הפתח ע"י "ווים", ולא בתפירת לולאות, נמצא דלפי בית שמאי צריך שיקרע ויתפור, ואילו לבית הלל לא צריך לתפור אלא סגי לתלות הוילון על הפתח וזה גופא מספיק להחשב שינוי מעשה.

וביאר החזו"א שם דיסוד הפלוגתא היא, דבית שמאי סברי דבעינן שינוי בגוף הכלי בכדי לטהרו, ולכן צריך שיחבול ויתפור, שהוא שינוי מעשה בגוף הכלי, ואילו לב"ה סגי בשינוי מעשה זוטא אפילו שאינו שינוי מעשה בגוף הכלי, אלא כל שתולה את הסדין על הפתח נמצא דהכלי עומד במצב אחר זה גם סגי להחשב שינוי מעשה לטהרו, וכביאור זה מצינו בתפא"י [יכין ע"ו], וכעי"ז במשנ"א.

ובאמת מצינו עוד שנחלקו בי"ש וב"ה לעיל פי"ד מ"ב בפלוגתא זו [וכבר ציינו לזה ובמשנ"א ובחזו"א בתפא"י] דהתם מיירי על מינקת שחיברה לראש המקל, בכדי שלא תאכל הארץ את המקל עיי"ש, ובסיפא דמתני' שם "היתה כלי וחברה לו טמאה, מאימתי היא טהרתה בית שמאי אומרים משיחבל ב"ה אומרים משיחבר" ע"כ,

ועיי"ש ברא"ש שפירש אם היתה השפופרת כלי ליין או לתשמיש אחר, אף על פי שקבעה במקל עדיין מקבלת טומאה, [משום הכלי שהיתה קודם]. ועל זה ממשיכה המשנה "מאימתי טהרתה בית שמאי אומרים משיחבל וב"ה אומרים משיחבר", וביארו הראשונים שם דלב"ש יחבל היינו שמכה על הכלי בקורנס עד שתפחת צורתה, ואילו לב"ה הוא מחבר ודי בזה. מבואר ממש יסוד הפלוגתא במתני' כאן אם צריך שינוי מעשה או דילמא דאין צריך שינוי מעשה אלא סגי בשינוי מצב הכלי דקודם היה משמש ככלי שתיה, ועכשיו הוא תחוב בתוך המקל. [ועי' בחזו"א שביאר מדוע התם לא פליג ר"ע].

נמצא לפי"ז נפק"מ רבתא לדין כל הכלים עולים מידי טומאה אלא בשנוי מעשה איזה שנוי מעשה בעינן אם שינוי מעשה בגופו של הכלי או דלא בעינן בגופו של כלי.

החזו"א דייק מהראשונים דמתני' דלא כהתוספתא

ג. אולם עי' בחזו"א שם כ' דכל זה נכון בתוספתא, דתני שם בדעת בית הלל משיחבר אבל הכא במתני' תני לשון אחרת "משקשר" וכ' החזו"א דבאמת היה אפשר לפרש גם במתני' דקאי על הקשירה של הוילון לפתח, אלא שהביא שכל הראשונים במתני' ביארו דיקשר קאי על חיבור הלולאות לסדין, ולא על הקשירה לפתח, ונמצא דלגם לבית שמאי וגם לבית הלל יש שינוי מעשה בגוף הוילון אלא דנחלקו איזה דרגה של שינוי מעשה צריך אם מעשה רבה כמו לבי"ש דהוא לקרוע את כל מידות הוילון ולתקנו, או מעשה זוטא דהוא לתפור לולאות עכ"ד.

והנה לפי"ז צ"ב מהו יסוד המחלוקת דבי"ש וב"ה, דכיון דלכו"ע עושה מעשה שינוי בגוף הסדין, מאי נפק"מ אם הוא שינוי גדול או שינוי קטן, סוף סוף נעשה כאן שינוי בגופו של הסדין. [ויש לעי' בזה].

עוד צ"ב מדוע לבית הלל כאן צריכים מעשה שינוי בגוף הסדין, ואילו לעיל פי"ד במניקת סגי בחיבור למקל, בלא שינוי מעשה בגוף הדבר.

ועוד יש לעי' מה יהיה הדין בשאר כלים בדיני התורה שבא להוציאן מידי טומאה במעשה, האם צריך שינוי בגופו כמו בוילון, או דסגי בשינוי כמו במינקת דהוא מחברו לדבר אחר ואינו משנה בגופו, ויש לעי' בזה.

ביאור נוסף בפלוגתת בי"ש וב"ה

ד. אכן מצינו כאן ביאור חדש בפלוגתת בית שמאי ובית הלל דמתני' דהנה יעוי' בר"ש לעיל פ"ז מ"ב שהביא התוספתא כסא שעשהו דכון דטהור מן המדרס, ואינו מקבל טומאת מדרס.

והקשה הר"ש והרי בגמ' שבת מבואר דכל הכלים אינם עולים מידי טומאה אלא ע"י שינוי מעשה ותי' הר"ש וז"ל "ושמא יש לחלק בין משכב ומושב לשאר כלים דכיון שיחדו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו" עכ"ל מבואר בדבריו דיש חילוק בין כלים למדרס, ובמדרס לא בעינן שינוי מעשה אלא כל שהוא מייחדו למטרה שהיא אחרת וכבר אמרי' עמוד ונעשה מלאכתנו, נעשה טהור.

ומעתה יש להקשות ממתני' דמיירי על סדין שהיה טמא טומאת מדרס ומבואר דנחקו תנאים ג' שיטות מהו השינוי מעשה שנצרך בכדי לטהר את המדרס ואילו לפי שיטת הר"ש התוספתא שם הרי לא בעינן שינוי מעשה כלל.

והנה מצינו בר"ש שהביא התוספתא, דר' אלעזר בר' שמעון ס"ל דלא בעינן שינוי מעשה כלל וכבר נטהר [וכן ביאר הר"ש דברי התוספתא], ואולי היה אפש"ל דהתוספתא לעיל בכסא שעשה דכון דלא בעינן שיהיה מעשה אזיל בשיטת ראב"ש דכאן וצ"ע.

אכן יש לבאר בזה דהנה בתוס' שבת דף נח. [ד"ה אע"פ] הקשו בהא דמבואר בגמ' שם דקביעות במסמר לא חשיב שינוי מעשה לטהר, והקשו תוס' מהדין דסדין שעשאו וילון טהור מן המדרס, לאו משום קביעות גרידא טהור [ואילו התם מבואר דאפילו מסמרים לא מהני], ותירצו תוס' דבסדין מיירי שעשה שום שינוי מעשה ע"כ דבריו[[60]](#footnote-60).

ובשפ"א בשבת כ' דלולי דבריהם היה אפשר ליישב קושיית התוס', דטומאת מדרס שאני דאמרי' ביה עמוד ונעשה מלאכתנו, דכיון שעשאו לוילון או נתנו לספר ואינו מיוחד למדרס סגי בהכי אפי' בלי מעשה כלל, וחלוק משאר כלים שבכדי להוציאן מידי טומאתן צריך מעשה.

ובהג"ה בשפת אמת הקשה דהרי מבואר במתני' גבי וילון שצריך מעשה תיקון, ותירץ די"ל דקשירת הלולאות צריך כדי לתקן הסדין שיהי' ראוי לתלותו ולא משום דבעי שינוי מעשה.

ואשר נראה מבואר מדבריו דהפלוגתא במתני' היא איזה תיקון צריך בכדי להיות ראוי לשם ותואר וילון, ובזה נחלקו דלב"ש צריך לחתוך ולתפור, ולב"ה סגי בלקשור לולאות או לקבוע בפתח, אבל כל שכבר יש עליו תואר וילון, שפיר מועיל יחוד בפנ"ע להפקיע משם סדין ולייחדו לוילון מדין עמוד ונעשה מלאכתנו [ויבואר עוד להלן בעזה"י].

וי"ל דעפי"ז יש ליישב שיטת הר"ש [פ"ז מ"ב] שכ' דלהפקיע טומאת מדרס לא צריך מעשה, אלא כל שמייחד הכלי למדרס אנו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ולכאו' קשה דהרי במתני' מבואר דגם סדין ועשאו וילון צריך מעשה, הרי דגם מדרס שמייחדו לכלי צרחך מעשה.

אכן להאמור א"ש היטב דהפלוגתא במתני' היא לא בדיני שינוי מעשה להפקיע טומאה, אלא המחלוקת היא בדין שם וילון מאימתי יש לבגד את התנאים הראויין שיחול עליו שם וילון, וכל שהוא ראוי לשם וילון, הרי הוא פוקע מטומאת מדרס ע"י יחוד בעלמא, מדין עמוד ונעשה מלאכתנו. [וכן הביאו דמבואר כאן בשו"ת הרי"ד סימן ט"ז עיי"ש].

אלא דיש לעי' דלכאו' אי נימא דהוא מדין עמוד ונעשה מלאכתנו מדוע צריך בכלל לאשווי שם וילון והרי עצם הדבר שהבעלים מייחד את הסדין למטרה של וילון כבר הפקיע כאן המדרס, שהרי הוא אומר עמוד ונעשה מלאכתנו, ומדוע צריך שיחול על הכלי שם וילון.

ונראה הביאור בזה י"ל ע"פ מה דביאר הגרי"מ זצ"ל דכתב בגדר הדין של עמוד ונעשה מלאכתנו דהוא שייך רק באופן שהחפצא מצד עצמו מיוחד לדבר אחר, ומצ החפצא אומרים לו עמוד ונעשה מלאתכנו, אבל באופן שהחפצא עומד למדרס, והאדם עצמו מחליט שאינו רוצה להשתמש מדרס אי"ז נחשב עמוד ונעשה מלאכתנו,

והביא ראיה לזה מהא דמבואר לעיל מ"ג דכסא שקבעו בקורת בית הבד טמא, ואם חקק מושב בקורת בית הבד טהור משום דאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וקשה מדוע כסא שקבעו בקורת בית הד טמא, והרי אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וע"כ הביאור הוא דאף דבאופן של עכשיו שהכסא קבוע בקורת בית הבד אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו ואין מניחין לו לישב על הכסא, אבל כיון דהכסא הוא כלי בפנ"ע ומצד עצמו עומד לשימוש של מושב לא שייך כאן עמוד ונעשה מלאכתנו. ומעתה א"ש היטב בנידו"ד דכל זמן שהסדין אינו ראוי לוילון, לא יועיל מה שמחליט לעשותו וילון דכיון דאין לו שם וילון, הוא ממשיך להיות סדין, ולא שייך בזה עמוד ונעשה מלאכתנו, ורק באופן שתיקן את הוילון להיות וילון שייך בזה הענין של עמוד ונעשה מלאכתנו, וא"ש דפליגי תנאי מאימתי חשיב וילון.

נמצא לפי הנ"ל ב' דרכים בביאור הפלוגתא דתנאי במתני', דלשיטת הרא"ש כאן והתוס' במנחות ובשבת הפלוגתא היא בדין שינוי מעשה להפקעת טומאה והוא דין השייך לכל שינויי מעשה בכל התורה, אבל לפי מה שנתבאר בשפ"א, וכן נתבאר בדעת הר"ש [פ"ז מ"ב] דהפלוגתא במתני' היא בהלכות שם וילון, ולא בדיני שינוי מעשה. וכדלעיל.

ואפשר שיהיה נפק"מ לדינא בין הני תרי ביאורים, באופן שיש חתיכת בד שאין לה שם כלי כלל, ורוצה לתלותה להיות וילון, מאימתי נחשב וילון לקבלת טומאה, דלפי שיטת השפ"א והנתבאר בר"ש הרי זה גופא המחלוקת במתני' מאימתי חשיב וילון לקבלת טומאה, אולם אי נימא כפי שלמדו התוס' במנחות והרא"ש כאן שהוא מדין שינוי מעשה אין כאן ראיה כלל לדין וילון כיון דהוא הלכה כמה מעשה צריך להפקיע מהסדין אבל אין כאן ראיה לדין וילון[[61]](#footnote-61).

ולפי"ז יתיישב הקושיות דלעיל, דכ' להקשות לפי הדרך של הרא"ש ותוס' דהוא פלוגתא בדיני שינוי מעשה, דכיון דכל הכלים עולים ע"י מעשה מאי נפק"מ אם הוא מעשה רבה או ממעשה זוטא, דסוף סוף איכא מעשה ועוד קשה מה הגדר בזה ואיך נידע מה נחשב מעשה רבה ומהו מעשה זוטא, אכן להאמור א"ש היטב דהמחלוקת במתני' היא מחלוקת מסויימת בשם וילון ולא בדיני שינוי מעשה בשאר כלים, וא"ש היטב,

וכן יתבאר מה דכ' להקשות מדוע לבית הלל לעיל מבואר דבמניקת סגי בחיבור למקל ואפילו שלא עשה שינוי בגוף הכלי, ואילו הכא בוילון מבואר דצריך מעשה קשירת לולאות בסדין עצמו, שהוא שינוי מעשה בוילון, ומדוע לא סגי לתלותו על הפתח כמו במקל, אכן להנתבאר א"ש היטב דמדרס לא בעינן שינוי מעשה כלל, וכל מה דבעינן תפירת לולאות לבית הלל הוא רק בכדי לאשויי תואר וילון דבלא"ה אין לו שם וילון [ואפילו יתלה לא יועיל דאין לו שם וילון], אבל במניקת מיירי מדין שינוי מעשה בכלים מהדין דכל הכלים אינם עולין מטומאתן אלא ע"י מעשה, ובה נחלקו תנאי מהו השינוי מעשה בכלים.

ומצינו דרך נוספת לבאר פלוגתא דבית שמאי ובית הלל במתני' והוא בדברי הרדב"ז, המובא במל"מ על הרמב"ם שם, דכ' הרדב"ז לגבי טבעת אדם שיחדה לטבעת בהמה דהדין הוא דאינה עולה מידי טומאה אלא בשינוי מעשה, והקשה הרדב"ז מסדין שעשאו וילון דעולה גם בלא שינוי מעשה [ועי' מל"מ שתמה שהרדב"ז לא ראה את המשנה דמבואר כאן מחלוקת ג' שיטות איזה שינוי מעשה צריך כאן].

ותי' הרדב"ז [שו"ת רדב"ז חלק ד סימן כג], וז"ל "דבר זה מבואר דסדין מעיקרא סדין והשתא וילון נשתנה שם העצם ופנים חדשות באו לכאן אבל התם מעיקרא טבעת והשתא נמי טבעת מקריא ולא נשתנה אלא שם [לוי] עכ"ל. מבואר בזה דנקט הרדב"ז דהביאור במתני' הוא מדין שנשתנה שם העצם, והיינו דאין דין המשנה כאן מדין שינוי מעשה, אלא ההפקעה של טומאת מדרס הוא משום שעל ידי יחוד האדם חל על הכלי שם חדש דנעשה וילון וזה גופא המעשה המטהר. ונמצא לפי"ז ג"כ דהפלוגתא במתני' אינה פלוגתא בדיני שינוי מעשה כלל אלא הוא דין בשם וילון מאימתי חל עליו שם וילון וכיון שחל עליו שם וילון שוב ממילא פקע טומאתו הישנה.

וגדר הפקעת הטומאה לשיטת הרדב"ז י"ל בתרי אופנים א) דהוא מדין שינוי השם, והיינו דכשם שמצינו שינוי מעשה המטהר, כן מצינו שגם שינוי השם הוא מעשה שינוי להפקיע טומאה, וכן מבואר בפנ"י בב"ק דביאר דכמו שלגבי גזילה שינוי השם הוא דומה לשינוי מעשה, כן לגבי הפקעת הטומאה שינוי השם מועיל כמו שינוי מעשה, וא"כ י"ל דהכא המחלוקת היא מאימתי חל עליו שם חדש וכפש"נ.

ב). אכן שמעתי לבאר בזה עוד די"ל דאי"ז מההלכה של דיני שינוי אלא מדין פנים חדשות באו לכאן, וכבר חקרו בדין פנים חדשות דמטהר בסנדל האם הוא מועיל מדין שנשבר הכלי הקודם, או דפנים חדשות היינו שיש כאן כלי אחר ובכלי החדש לא היה טומאה מעולם. ואי"ז מההלכה של שינוי שהוא הפקעת טומאה אלא שיש כאן כלי חדש.

ועכ"פ היוצא מדברי הרדב"ז שאין כאן ראיה לכל דיני שינוי מעשה בכלים העולין מידי טומאה, אלא הוא פלוגתא דתנאי מאימתי חל עליו שם וילון.

אלא שיש נפק"מ גדולה אם נימא כדברי הרדב"ז דהוא מדין שנשתנה שם העצם, או דהוא מדין עמוד ונעשה מלאכתנו וכמו דמבואר בשפ"א [וכן בר"ש לעיל], דאי נימא כדברי השפ"א וכן בשו"ת הרי"ד דהוא מדין עמוד ונעשה מלאכתנו, א"כ הוא הלכה מסויימת בדין מדרס שעשאו סדין, ולא בשאר כלים ששינה את יעודם למטרה אחרת, כיון דדין עמוד ונעשה מלאכתנו הוא דין שנאמר במדרס, אך לא מצינו לדין זה בשאר כלים שבהם לא נאמר דין זה של עמוד ונשתמש למטרה אחרת, אולם לפי שיטת הרדב"ז דהוא משום שנשתנה שם העצם א"כ נטהר או מדין שינוי השם או מדין פנים חדשות באו לכאן א"כ ודין זה הוא דין בכל הכלים ולא רק במדרס. ולכן כל כלי שישנה את מטרתו לשם אחר יהיה הדין דטהור גם בכלי אחר.

ובאמת נראה דאיכא נפק"מ גם באותו הסדין אם נטמא טומאת מת ולא טומאת מדרס, ושינה שמו לוילון אם פקע טומאה חמורה של טומאת מת שהיתה בו, והנה אי נימא כהרי"ד והשפ"א הרי כאן לא שייך עמוד ונעשה מלאכתנו וא"כ לא פקע טומאתו, אולם אי נימא כדברי הרדב"ז שהוא נטהר מדין שינוי השם או פנים חדשות כל שמייחדו לשם חדש והיינו דמעיקרא היה סדין ועכשיו נעשה וילון יהיה הדין דנטהר מטומאתו כיון דהוי שם חדש.

ובאמת יעוי' בתוספתא דמבואר דייחדו למדרס הרי הוא מקבל טומאה מכאן ולהבא אבל נטהר מטומאה דלשעבר. ומבואר שם דמיירי גם על טמא מת עיי"ש.

1. מיהו קשה מאי קמ"ל מתני' דטמא והרי פשיטא דבטל הטפל לא בטל העיקר.

   ויתכן לבאר לפמש"נ לעיל דיסוד הדין דטבטל העיקר בטל הטפילה, הוא הלכה במעשה שבירה דשבירה בעיקר הוי שבירה בכל הכלי, וא"כ א"ש דסד"א דלרבנן אפילו שבירה בטפל הוי שבירה בכל הכלי, דכיון דהוי כלי אחד בהדי העיקר סד"א דנחשב שבירה בכל הכלי, וקמ"ל דלא מבעיא בשבירה בטפל דלא הוי שבירה בעיקר אלא ה"ה שבירה בעיק לא הוי שבירה בעיקר השני. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואכן היה אפשר לדחק ולומר בכל דוכתא ולומר דכוונת הרמב"ם דמדין בית קיבול אין כאן טומאה, אבל מדין מדרס הזב אה"נ יהיה טמא גם בטמא מת. אולם ברמב"ם פ"כ מ"ב מבואר להדיא דלא כן דכ' וז"ל "לפיכך מתטמא במדרס הזב כיון שהיא ראויה למשכב בלבד, ואינה מתטמא במת מפני שכבר בטלה מדין הכלים" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה שיטת הרמב"ם דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת הוא דין דרבנן וכפי שכ' להדיא בפרק כ"ג מכלים, ולפי"ז היה אפש"ל דהכא כוונת הרמב"ם דטהור היינו מדין דאוריתא מדין כלי קיבול, אבל באמת יהיה טמא מדרבנן מדין כל הטמא מדרס טמא טמא מת. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולכאו' היה אפשר בכוונת התוי"ט דהחסרון בקלקול הוא המעשה שבירה, וי"ל דהוא מעשה המתחדש, כיון דהכלי הוא שבור בתוצאה שלו, והנה יש כאן חידוש דאף דלענין מדרס אינו שבירה, מ"מ ביחס לכלי של טמא מת הוא שבירה, וזה ע"פ מה דהביאו מרש"י סוכה דף כ. דהגדר בדין כל הטמא מדרס מטמא טמא מת דהוא דין דמשוי ליה כלי, ולכן מקבל טומאת מת, וא"כ י"ל דהכא לא משוי ליה טומאת מדרס ולכן לא יהיה טמא מת. [↑](#footnote-ref-4)
5. מיהו דברי רש"י צ"ב שהרי בגמ' מבואר דהוא דין ק"ו, ומדוע רש"י צריך להוסיף בזה טעם, ואולי נימא דק"ו הוא על דין כלי דאם הוי כלי לענין טומאת מדרס ודאי הוי כלי לענין טומאת מת, ואולי זה כוונת הרמב"ם במש"כ סוף פי"ט, דכ' דטומאת מת עיקר כלפי טומאת מדרס, וכוונתו דכל דהוי כלי לענין טומאת מדרס ודאי תורת כלי עליו לענין טומאת מת. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש להעיר על זה הערה גדולה מדברי התו"כ דכ' במצורע זבים פרק ב' מתיחלה ריבוי מכל המשכב לרבות גם תורמל, מרבה את אלו שמשמים שכיבה עם מלאכתם, אח"כ כ' מביא התו"כ עוד דרשא לגבי תיבה שפתחה מצידה שטמאה במדרס, וכ' התו"כ הדרשא מקרא ד"כל כלי" דאתא למימר דאפילו כלי זה נמי מקבל טומאה, ולכאו' מבואר דיש כאן ב' דינים נפרדים ונלמד מתרי ריבויים ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-6)
7. מיהו יש לעי' לפי מה שביאר הגרא"ל מאלין דלענין טומאת מדרס באופן שהכלי עומד למדרס, אין דין 'כלי', אלא אפילו באין לו תורת כלי נמי מקבל טומאת מדרס, הרי בהכרח דהדין כל המטמא טומאת מדרס טמא טומאת מת אינו דין בכלי דהרי אפילו באינו ממינים המקבלים טומאה נמי טמא וא"כ הדק"ל.

   ויתכן דאיכא תרי דינים בכל הטמא טומאת מדרס טמא טמא מת, יש דין הנאמר בעשוי למדרס בלבד וזה נלמד מק"ו, ועוד דין הנלמד מסברא ונתחדש בכלי שמשמש למדרס דהוא דין כלי וכמבואר בהג"ר ליב וכפי שלמד בתו"כ. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' משנת טהרות חידוש דכל שמיירי בכלי שאינו עשוי למדרס מצד עצמו דנתרבה מ"כל כלי", בזה לא נאמר הדין דכל המטמא מת מטמא מדרס. ומשום דהדין מדרס מטמא טמא מת היינו ע"פ רש"י בסוכה כ. שהמדרס משוי ליה תורת כלי ולכן נטמא בטומאת מת, [ויש לבאר הדברים דהנה הקה"י והגרא"ל מאלין זצ"ל ביארו דאיכא תרי דינים במדרס, יש עשוי למדרס, ויש עוד ריבוי בתו"כ דמשמש ישיבה עם מלאכתו ואינו מיוחד למדרס נמי טמא במדרס והוא דין מחודש שהתורת כלי חל עליו מכח הכלי קיבול], ומעתה י"ל דכאן בעריבה דמיירי במשמש ישיבה עם מלאכתו וכמבואר בתו"כ דהגדר הוא דהכלי קיבול משוי ליה תורת כלי למדרס, ממילא כל שנשבר הכלי נהי דמדרס לא בטל, מ"מ אינו מועיל להכלי להיות טמא בטמא מת.

   [והטעם דכלי קיבול והמדרס לא בטל הוא משום דהדין כלי הנדרש למדרס הוא דמתחילתו יהיה כלי, וכמבואר בחזו"א כ"ה ט"ו דאם העריבה היתה סדוקה מעיקרא לא תטמא מדרס, וע"כ משום דחל עליו תורת כלי נשאר כלי לענין מדרס, אבל אחר שנשבר הכלי קיבול, ולענין טומאת מת אין כאן כלי, אין יכול להועיל המדרס לדין כלי לטומאת מת]. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואין לומר דכיון דעריבה משתמשין בה ללישה במים, א"כ שיעורה בכונס משקה, אולם יש להקשות דהרי כל חילוקים בין אוכל למשקה מבואר רק בכלי חרס, אבל בכלי עץ לא נזכר חילוקים אלו, והטעם ביארו משום דהלכה למשה מסיני, וא"כ לעולם שיעורה ברימונים, ועי' בראב"ד שעמד בזה על דברי הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה מקור דברי הראב"ד הוא מהתוספתא, דמבואר שם דקערה שיעורה בזיתים, ועי' משנ"א [ד"ה משני] שהקשה בתוספתא דהרי כלי עץ שיעורן ברימונים ולא בזיתים, אכן יעוי' בהמשך התוספתא דמבואר דתלוי בנפחתה ברימונים, ויש שגרסו שם 'זיתים ורימונים', והגר"א מחק רימונים גרס רק זיתים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויש לע' מה הדין ממוציא זית ועד מוציא רימון, אם סגי במחשבה או צריך מעשה, ולכאו' ודאי דצריך מעשה, ומש"כ הראב"ד עד מוציא זית הוא משום טומאת מת דיותר מזה כבר אינו טמא בטומאת מת, אלא מ"מ לענין מדרס סגי במחשבה עד מוציא רימון. ובאמת תמוה מדוע הנקב מטהר במוציא זית, והרי כלי עץ שיעורו ברימונים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. וצ"ב מה הטעם דהראב"ד פסק בנקב קטן כרבי דסגי במחשבה, ואילו במוציא רימון פסק כחכמים דצריך מעשה ומאי שנא, הכא דסגי במחשבה ומאי שנא הכא דסגי במעשה [והוא קשה כבר בדברי חכמים מדוע נחלקו רק במוציא רימון],

    ונראה הביאור בזה ע"פ מה שחידשו הגרא"ל מאלין זצ"ל והקה"י והמשנת אליהו דיש ב' דינים במדרס, יש מדרס המיוחד למדרס והוא לא צריך שיהיה כלי, [ולהקה"י הגדר הוא דהתורת כלי שלו נתחדש על ידי יחוד האדם], ויש מדרס שבעיקרו הוא כלי קיבול, אלא שמשמש מדרס עם מלאכתו, וזה נלמד מדרשא בפנ"ע, ובזה לא צריך שיהיה מיוחד למדרס אלא אפילו משמש עם מלאכתו נמי יועיל. ומעתה א"ש שכל שלא ניקב כמוציא רימון לא פקע מיניה תורת כלי ולכן מהני מחשבה בעלמא דהוא משמש עם מלאכתו, אבל כל שפקע ממנו שם כלי כאן צריך שיהיה מיוחד למדרס ובזה צריך מעשה להגדירו למיוחד למדרס ודוק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ברמב"ם פ"כ מכלים הי"ג כ' דאם נגע במקל נטמא הקרדום, וכן אם נגע בקרדום נטמא המקל, וקצת משמע דהוא דין כלי אחד, אולם במשל"מ ריש פי"ז כ' דין זה הוא מדין ידות הכלים. [ועי' מתני' פכ"ט משנה ד' ה']. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' חזון יחזקאל סוף טהרות [ריש עוקצין] דכ' דכל הפלוגתא היא באוכלים, אבל בכלים הכל מודים דהיד הוא חלק מהכלי וטמא בעצמו, אולם שיטת הר"ש לעיל פרק י"א מ"ג דגם היד כלי אינו טמא בעצמו אלא רק מכניס ומוציא טומאה, [ולכן ביאר הדין של העושה כלי מאוזן הכלי אינו חוזר לטומאה ישנה כיון דהאוזן לא נראה לטומאה מעולם, אולם הרא"ש שם הביא דברי הר"ש ונחלק ונקט דאפילו האוזן טמא נמי אינו חוזר לטומאה ישנה משום שאינו עיקר הכלי עיי"ש, ועכ"פ חזינן שיטת הר"ש דגם ידות הכלים אין היד טמאה, אלא רק מכניסה ומוציאה טומאה].

    והנה הכא מתוך קושיית הר"ש דהקשה דהוי פשוטי כלי עץ, קצת משמע דנקט דהיד בעצמה טמאה, מיהו י"ל דזהו לפי הס"ד אבל אחר התירוץ שהוא מדין ידות, באמת אין היד טמאה וכדמבואר לעיל פי"א מ"ג. [↑](#footnote-ref-14)
15. אכן שמעתי לבאר דאם היה מפרק על מנת להחזירו היה הדין דמדרבנן הוא חיבור לטומאה גם שלא בשעת מלאכה, וכמו שמבואר במספורת של פרקים, ואיזמל של רהיטני, דגזרו גם שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, משא"כ כאן שזרקו לבין העצים לכן לא שייך לגזור שלא בשעת מלאכה כיון שהוא עתיד לזרקו, [ועי' תוס' שבת דף מט. [ד"ה ועל] הקשו מדוע יד קרדום הוא חיבור רק לטומאה ולא להזאה, והרי בקרדום לא שייך למגזר אטו שלא בשעת מלאכה כיון דאדם עשוי לזרקו, [ועי' שתי' דהכא הוא חיבור דרבנן], מבואר דכיון דעתיד לזרקו הוא הטעם דלא יגזרו אטו שלא בשעת מלאכה, וי"ל דהוא הטעם נמי דלא גזרי שלא בשעת מלאכה אטו שעת מלאכה כיון דממילא הוא עומד ליזרק. [הרב מ.ע. ורשואר].

    והנה לפי התוס' שם דתי' דהוא חיבור מדרבנן כיון שעשוי לזרקו בכל שעה נמי י"ל דאם היה עשוי להחזירו היה חיבור מדאוריתא, וכמבואר בתוס' שם [ד"ה אי] לגיב מספורת של פרקים דכיון דמשמשים כאחד הוי חיבור מדאוריתא, וא"כ הכא נמי משמשים היד והקרדום משמשים כאחד וצריך להיות חיבור מדאוריתא וגם להזאה, ולכן צ"ל דעשוי לזרקו לבין העצים. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכן צ"ל להר"ש דהרי המקל הוא של הדיוסטר הוא נמי פשוטי כלי עץ, וכמו שהקשה הר"ש לגבי מקל של קרדום דהוי פשוטי כלי עץ ותי' דהוא מדין יד, לכאו' כן צ"ל נמי כאן דהוא מדין ידות אף שלא נזכר אן להדיא זה. [↑](#footnote-ref-16)
17. אולי נימא דיד הוא עשוי לטלטלו ממקום למקום, וכיון דהוא מחובר לקרקע או שהוא כבד אינו נחשב יד, מיהו א"כ יקשה להלן מבואר דאם קבע היתדות בכלונס הוא טמא כדי צרכו, ולדברי הרא"ש הרי הוא מדין יד, הרי ע"כ שייך יד אפילו בכלונס, ויתכן לבאר באופ"א דכשהדיוסטר קבוע בכלונס, נמצא דהכלונס הוא יד להדיוסטר, והדיוסטר יד ליתדות, ואפשר "דאין ידות לידות", ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ואולי י"ל דהכא החסרון בכלונס הוא משום דאין לה צורת כלי, וזהו חסרון גם בידות, דהיד צריכה להיות חלק מצורת כלי, ובפרט להרמב"ם ריש עוקצין דהיד נעשית חלק מגוף הדבר בעצמו. [↑](#footnote-ref-18)
19. וברמב"ם אפש"ל דכלונס אין לו צורת כלי, אבל קבע הדיוסטר בכלונס נעשה לצורת כלי, ורק המקום שנצרך לדיוסטר שעשאו לכלי.

    ובדעת הרא"ש אפשר דהנה נתבאר ברא"ש שטומאת הדיוסטר הוא מדין יד, וא"כ בקבעו בכלונס החסרון משום דהוי יד ליד ולכן לא מועיל, אבל אם קבע היתדות בכלונס עצמו נמצא דהוי יד אחת ולכן מכניס טומאה. [↑](#footnote-ref-19)
20. ויש להקשות דמצינו לעיל גבי עריבת העבדנים, דמשמש לישה עם ישיבה, [לפי הר"ש לעיל סוף פי"ט] ומבואר דטמא מדרס, ולכאו' מדוע לא נימא דאמרי' ליה עמוד ונעשה מלאכתנו כמו בקורת בית הבד, וצ"ל בפשיטות, דכיון שנסדק השימוש ללישה הוא חלש והוי באותו דרגה כמו המדרס, ובכה"ג זה לא זה נדחה מפני זה, אבל בקורת בית הבד הישיבה נדחית מפני עבודת קורת בית הבד. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואולי אי נימא החידוש דמדרס הוא לא קבלת טומאה אלא הוא חפצא של טומאה לא יקשה דאינו מועיל לקבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובמשנ"ט ביאר ע"פ המבואר בתוס' רי"ד נדה דף נט:, וכן ברבינו הלל על התו"כ. וז"ל התוס' רי"ד "ישבו על ספסל של אבן אי קשיא מ"ש של אבן משל עץ והרי פשוטי כלי עץ טהורין ובמדרס טמאין ואבן נמי אף על פי שהיא טהורה בכל הטומאות במדרס תיטמא, יש לומר בעינן כלי המיוחד לישיבה ואין אדם מיחד אבן לישיבה מפני שהיא מזקת את היושבין עליה כדאמר מר אבנים שישבנו עליהן בנערותינו נלחמים עמנו בזקנותינו" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
23. כן מבואר להרמב"ם דכ' לעיל מ"ב דכיון שנסדקה טהרה מטמא מת ונעשית רק טמא מדרס, אולם לשיטת הר"ש מצינו ב' דרכים, [והובא לעיל מ"ב] לשיטת הר"ש לעיל סוף פי"ט בשם התוספתא מבואר דאם נסדקה הרי טמאה מדרס וגם טמא מת ומשום שאכתי ראיה ללישה בהדי המדרס, ולפי"ז כאן ליכא חילוק זה, אולם לשיטת הר"ש בכת"י בפירקין מ"ב מבואר דאחר שנסדקה טמא מת, מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ומבואר דאינו טמא מדין טמא מת מצד עצמו, וע"כ דנטהר בסדק. וא"כ איכא לחילוק הנ"ל וצריך לבאר הטעם. [↑](#footnote-ref-23)
24. כן הוא לשיטת הרמב"ם פכ"ו מכלים ה"ז דבעריבה קטנה [עד ט' קבין] נעשה ממילא למדרס בלא מחשבה. אולם הראב"ד פכ"ו מכלים ה"ז [וכ"כ בפכ"ז ה"ב] יש שיטה אחרת בזה, וס"ל דעריבה קטנה שנסדקה סדק קטן 'צריכה מחשבה למדרס', ולא נעשית מאליה מדרס, ועוד מבואר בדבריו דגם אחר שיחשוב למדרס מ"מ יהיה גם טמא מת וגם מדרס.

    והוסיף שם הראב"ד, דאם הנקב במוציא רימון לא מועיל בו מחשבה, אלא צריך שיעשה מעשה זוטא, אבל במחזקת יותר מט' קבין צריך מעשה גדול, עכ"פ גם להראב"ד יש חילוק לענין הלכה בין עריבה קטנה לעריבה גדולה, אם צריך מעשה גדול או מעשה קטן ויש לעי' בטעם הדבר. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויש להעיר על דבריו דהנה פלוגתת ר"ע וחכמים מצינו גם להלן פכ"ב מ"ט בכופת שסרקו וכרכמו, דלר"ע טמא, ולחכמים אינו טמא עד שיחקוק בו לישיבה, והתם לא היה עשוי לדבר אחר קודם לכן, וגם שם נחלקו ר"ע וחכמים וצ"ע, ואולי נימא דשם הוא גרע מטעם אחר כיון דלא היה לו קודם לכן צורת כלי, וכלשון הרמב"ם והרא"ש שם, ועי' מש"כ בביאורים לבאר בזה דנחלקו בתרתי, וראיה מדברי הר"ש לקמן והתוי"ט.

    עוד יש להעיר דאחר שניקב ברימונים כבר בטל ממנו שם הכלי הראשון, ומה איכפת לן שמתחילה היה עשוי לדבר אחר, ויש ליישב דמ"מ שמו הראשון עליו, וצריך מעשה רבה להפקיעו . [↑](#footnote-ref-25)
26. וכוונתו לעיל פ"כ מ"ד גבי עריבה דנפחתה והתקינה, דבעינן שיקצע לישיבה, וכן מבואר לעיל במ"ג בר"ש וברע"ב שהביאו התו"כ דיושב על הקורה לא הוי מדרס כיון דבעינן כלי, וכן לקמן פכ"ב מ"ט. [↑](#footnote-ref-26)
27. בט"ז [יו"ד קצ"ח סקל"א] נקט דנסרים שיחדן לישיבה טמאים מדרס, ואין עושין על גבן מקוה, ובשיורי טהרה שם הקשה עליו דהא לנסרים אין צורת כלי שהרי לא חקקן, ולקמן פכ"ב ט' מבואר דאפילו סרקן וכרכמן בעינן שיחוק בהם, וא"כ הרי אין מקבלים טומאת מדרס, ובט"ז לכאו' מבואר דשם מדרס עליהם גם בלא צורת כלי, [וכן מבואר במהר"ם פדאווה שהביא הט"ז שהתיר זאת מטעם אחר עיי"ש], ועי' בשו"ת מהרח"ש [ח"ג סימן כ"א] שנסתפק בזה, וז"ל "אך מ"מ הדבר בספק אצלי שמא לא כתב הרמב"ם זה אלא בכלים העשויין לתשמיש, שכל שאין עליהן צורת כלי ליכא שם כלי עליהן, אבל בראויין למדרסות לא בעינן צורת כלי וכו', והדבר ספק אצלי" עכ"ל. [ומאידך עי' ביכורי יעקב תרכ"ט ל"ב דמבואר דנסרים שיחדן לישיבה ולא חקקן, אפשר לסכך בהם כיון דלא חקק בהם]. וראיתי שהביאו מהר"ש לקמן פכ"ד מ"ז לגבי שלש פנקסיות הן "החלקה טהורה מכלום" וכ' הר"ש "ואין לה צורת כלי ואין ראויה למדרס" ע"כ, ולכאו' מדוע לא סגי בהטעם שאין צורת כלי דאפילו ראויה למדרס נמי טהור, ומשמע מהר"ש דלמדרס לא בעינן צורת כלי, [מיהו יש לדחות דכ' הר"ש ב' טעמים דלא שייך מדרס], ולכאו' מבואר בט"ז, ובמהר"ם פדואה, ובמהר"ש, ובר"ש, דמדרס לא בעי' צורת כלי, וצ"ע מדברי התו"כ דבעינן כלי, וכן צ"ב ממתני' פכ"ב מ"ט "עד שיחוק בו", [ובדעת הט"ז והמהר"ם פדואה שמעתי לדחות דאפשר דהתם מיירי במיוחד לעמידה על גביהם, ולענין עמידה יש צורת כלי, דהוא סוג של מדרס המיוחד לעמידה על גביהם, ובזה לא צריך לחוק דאדרבה חקיקה תזיק את צורת הכלי ויש לעי' בזה]. **אולם במוהר"ש דן להדיא אם צריך צורת כלי, וכן יש לדדק בר"ש וכפי שנתבאר לעיל. ונראה לבאר בזה דיסוד הנידון בזה** ע"פ מה שביאר הגרא"ל מאלין זצ"ל דכל מדרס 'המיוחד לישיבה' לא בעינן שיהיה כלי, ולכן במדרס לא בעינן צורת כלי, וי"ל דהא דמבואר במתני' פכ"ב מ"ט סרקן וכרכמן דאינו כלי עד שיחוק בו, י"ל כדכ' הגרא"ל זצ"ל שם דדוקא המיוחד למדרס לא בעינן כלי, אבל כל שאינו מיוחד למדרס, אלא שגם יושבים עליו ומשמש למדרס, צריך שיהיה כלי, ולפי"ז הא דמבואר בתו"כ המובא לעיל מ"ג דבעינן 'כלי' מייירי באופן שאינו מיוחד רק לישיבה ולכן בעינן כלי, ועי לקמן פכ"ב מ"ט כופת שסרקו וכרכמו לא מיירי במיוחד רק לישיבה, אלא שהוא ראוי לעוד תשמשיים, [עי' לשון הרמב"ם ביד החזקה פכ"ה ה"י שהוא עשוי לשער, וכן יעוי' פיהמ"ש פכ"ב מ"ט], ולכן בעינן שיחוק בו שיהיה בו צורת כלי. **ולפי האמור** נראה ליישב עוד מש"כ הט"ז שם להביא מהר"י כץ דכ' דנסרים שחברן לקרקע חשיב כלי העשוי לנחת ולכן אינו מקב"ט, והט"ז שם נחלק וכ' דבמדרס לא שייך כלי העשוי לנחת, וביאור הדברים נראה דהט"ז לשיטתו דמדרס לא צריך שיהיה כלי כיון דהוא מיוחד למדרס לכן אין חסרון במה דהוי עשוי לנחת דהוא חסרון בהשם כלי. אולם בדעת המהר"ם פדואה יש לעי' במה נחלק בזה. [↑](#footnote-ref-27)
28. עי' רמב"ם פכ"ו מכלים ה"א דמתחילה כ' "קבעו ולא בנה עליו טמא", ולא הזכיר דקבע במסמרים, ואח"כ כתב "קבעו במסמרים ובנה עליו טהור", ויש לעי' בדברי הרמב"ם, דמתחילה משמע בדבריו דקבעו בלא מסמרים, אבל קבעו במסמרים בלבד טהור, ואח"כ מבואר דבעינן גם מסמרים וגם בנה עליו הרי דמסמרים בלבד אינו קביעות לטהר, ועי' חזו"א כ"ה סקכ"א דמסמרים לאו דוקא. [↑](#footnote-ref-28)
29. ודבריו צ"ב דהא בגמ' בב"ב סו. איתא דחקקו לבסוף קבעו לא בטל ממנו שם כלי, ולכאו' הוא אף באינו עתיד ליטלו מהכותל, וכן לעיל מ"ד באבוס שחברו לכאו' הוא באופן קבוע ולא משום שיטלו מהכותל, ואולי צ"ל דהמשנ"א נקט דהכא כופת שקבעו בבנין, אי"ז בגדר מחובר לכותל, אלא הוא נחשב לכותל עצמו, דהכופת נעשה לצורת הכותל, ולכן אין זה בגדר מחובר לכותל, ולכן אם אין כוונתו להוציא מן הכותל חשיב ככותל עצמו. [↑](#footnote-ref-29)
30. הנה בתוס' סוכה דף יג: [ד"ה אם פסולת] לגבי בית שסיככו בזרעים דבטל מתורת אוכל, כ' התוס' בפי' קמא דעצם הדבר שהניחו על הגג כבר הוי מעשה לבטלו, וקשה דגם כאן הרי הניח המדרס על הכותל באופן קבוע ומדוע לא נתבטל ממדרס. והנה לפי דברי הראב"ד יש ליישב דאוכל שסיכך בו כבר אינו עומד לאכילה אלא הוא משמש כסכך, משא"כ כופת שקבעו בכותל עדין משמש לישיבה, [אך אי נימא כהחזו"א דבעינן מעשה לבטלו הרי בזרעים לא היה מעשה לבטלם, ומבואר דהנחה בפנ"ע מועיל. ואולי י"ל עוד דאוכלים שאני דכל שיחדם לסכך פקע מהם שם אוכל, ורק בכלים צריך מעשה להפקיע שם הכלי מיחודו ויש לעי' בזה]. [↑](#footnote-ref-30)
31. והנה לגבי הקושיא ממתני' כאן דמבואר דקבע ולא בנה עליו טמא ואפילו דהוי עשוי לנחת, יעוי' בט"ז קצח סקל"א דנקט דבמדרס אין חסרון של עשוי לנחת, וכל הדין עשוי לנחת הוא דין בכלי, [ואולי יהיה תלוי בשיטות הראשונים בכלי הבא במידה אם יש בו משום מדרס עי' לעיל מש"כ בפי"ח מ"ב], אולם אכתי יקשה מאבוס שקבעו בכותל, ודף של נחתומים, דמבואר דטמא, דהתם לא הוי מדרס.

    והראני הרב חים יוסף כהן דברי התוס' חגיגה דף כו: [ד"ה כלי] דבגמ' שם איתא 'השולחן הטהור' מכלל דמקבל טומאה, ופריך והא הוי כלי העשוי לנחת, ומשני משום שמגביהים אותו לעולי רגלים, והקשו תוס' מדוע לא משני שהיה מטלטל במדבר, וכ' תוס' דאין לומר דאחר שקבעוהו בבית עולמים חשיב עשוי לנחת וז"ל ד"כיון שהיתה מטולטלת כבר אף משבאו לבית עולמים נמי לא נפקא מידי קבלת טומאה ראשונה" עכ"ל, ולכאו' מבואר בתוס דכיון דכבר חל עליה תורת כלי שוב לא פקע מיניה, אלא שיש לחלק דשם לא נעשה מעשה בשולחן משא"כ כאן נעשה מעשה ואלי גרע וצ"ע.

    עוד אמרו בזה ליישב דכל העשוי לנחת היינו כלי שמצד מהותו ועניינו עומד להיות לנחת, אבל כלי כמו אבוס הרי הוא עשוי לטלטול אלא שהאדם החליט לקבעו בכותל, וזה לא הוי עשוי לנחת, אכן יש להקשות ע"ז דהנה הרמב"ם פ"ג מכלים כ' דכלי העשוי לנחת אינו מקב"ט, אולם הראב"ד נחלק וכ' דכלי העשוי לנחת מיירי דוקא באופן שאסור לטלטלו כמו שולחן ומנורה, והקשו דהראב"ד עצמו כ' פ"ה מכלים ה"ה דפטלייא טמאה וחסינה טהורה וביאר הטעם משום שאינה עשויה לטלטל כלל, הרי מבואר דגם הראב"ד ס"ל הדין דעשוי לנחת טהור ומדוע בפ"ג פליג על הרמב"ם, וביארו החזו"א [כ"א ו' מקד"ד נ"ד דהתם מיירי שהכלי מצד עצמו אינו עומד לטלטול ובזה גם הראב"ד מודה דהוי כמו איסור טלטול, והפלוגתא דהרמב"ם והראב"ד היא רק באופן שהחסרון הוא מצד יחוד האדם, דהרמב"ם ס"ל דחשב כלי העשוי לנחת, ואילו הראב"ד ס"ל דלא הוי עשוי לנחת, הרי מבואר בזה דלהרמב"ם גם כשהכלי מצד עצמו לא עומד לנחת אלא רק מצד יחוד האדם נמי חשיב עשוי לנחת, וא"כ לא שייך תירוץ הנ"ל. [↑](#footnote-ref-31)
32. אולם עי' עוד בר"ש שכ' להלן לגבי מפץ בבנה עליו ולא קבעו "דאי בעי שקיל ליה", ומשמע דכל שאפשר דשקיל ליה, זה כבר טעם דלא נתבטל לכותל. [↑](#footnote-ref-32)
33. ויש לעי' להרמב"ם דנתבאר דיש דין במדרס שיהיה לו צורת כלי, ונתבאר לעיל [אות א] דהכופת יש לו צורה כמו כיסא, ומעתה קשה דכיון דבנה טיט על הכופת הרי נתבטל ממנו צורת המדרס, שהרי חיבר אבנים, ומה יועיל אבן מסמא כיון דאין כאן מדרס, וצ"ל דלא בטל ממנו צורת מדרס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
34. וצ"ל דהחידוש בזה הוא דכיון דבנה עליו הרי הוא נחשב לביטול תשמיש המדרס, ואף שדורס עליו באופן של אבן מסמא, סד"א דנחשב שמשתמש בכופת למדרס, קמ"ל דאי"ז בגדר שימוש במדרס, ובראב"ד בעדויות שם מבואא דבאמת לא נתבטל השימוש במדרס, אלא דטהור מדין חלק מהבנין, ומעתה שפיר י"ל בדעת הט"ז דהוא משום שביטל תשמיש המדרס עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
35. ואף שהכלי מקבל באופן שיטה אותו, וא"כ הוא עדין משמש, צ"ל דאינו חשיב מקבל ע"י הטייה, ועי' מה שנתבאר לעיל פי"ח מ"ג בדין מקבל על ידי שמטה הכלי, ועי' עוד להלן. [↑](#footnote-ref-35)
36. וזהו ע"פ מה שנתבאר לעיל בדעת הט"ז, דזהו הגדר של קבעו ובנה עליו מדין קבע ונתבטל תשמיש הכלי, אולם בשיטת הרמב"ם לכאו' לעיל נתבאר שהוא חלק מהכותל, ובאמת יבואר ברמב"ם דגם כאן הוא מדין ביטול לשידה הטהורה. [↑](#footnote-ref-36)
37. וצריך להוסיף ביאור בזה דאם היתה מחוברת באופן שפיה למעלה כדרך קבלתה טמאה והטעם משום דהוי כמו חקקו ולבסוף קבעו דאפילו חברו לכותל טמא וכמבואר לעיל משנה ד, אלא דהביאור הוא דכיון שאינה מקבלת כדרך קבלתה [אלא באופן שמטין אותה], משום הכי בטל קצת תשמישו, וזהו כבר נחשב כמו "קבעו ובנה עליו" דבטל לכותל, ולכן טהור. [↑](#footnote-ref-37)
38. עי' לשון הר"ש דבתוספתא מוכח דלבית שמאי בעו "נמי שיחבל" (יקבל), וכוונתו כפי שנתבאר, דמלבד מה שמבואר במתני דצריך לתפור צריך גם לחבל, והיינו לקרוע ואח"כ לתפור, [אבל אין כוונת הר"ש לתוספתא דלר' יהודה לב"ש בעינן גם יחבל וגם יחבר ולב"ה או יחבל או יחבר, א. דזהו רק לשיטת ר' יהודה אבל ר"מ פליג, וכאן הר"ש לא נכנס לפלוגתתם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-38)
39. וכן נראה מלשון הר"ש דמתחילה כ' לשיטת בי"ש כשתופר רגילות לקרוע תחילה ולתקן למידת הפתח, וכתב "ותופרין בו לולאות לתלות בספינה, ולב"ה דאמרי' משיקשור לא בעו קריעה", ויש לדקדק דמבואר דהלולאות המחוברות לוילון הם מתחברים לוילון באופן של תפירה, ולא בקשירה, ואילו לב"ה לא נזכר תפירה אלא רק קשירה, ולכן נראה דלב"ה הוא קשירת הוילון לפתח, וכן נקט החזו"א בכוונת התוספתא "משיחבר" היינו לחבר לפתח, אולם במתני' כ' החזו"א דבראשונים מבואר דלא כן ועי' להלן. [↑](#footnote-ref-39)
40. להלן הובא החזו"א שביאר ד'יחבר' היינו לתלות על הפתח, ולפי"ז יוצא דלבי"ש [לר"י] בכדי שיטהר צריך גם לקרוע הסדין לפי מדותיו וגם לתפרו בלולאותו כמ"ש הר"ש דבעינן "נמי שיחבל" והיינו גם לקרוע ולתפור הלולאות, ומלבד זאת צריך לחבר לפתח, ולב"ה סגי בחדא מינייהו. [↑](#footnote-ref-40)
41. והנה לולי דברי החזו"א, היה נראה דאדרבה הר"ש ס"ל דיקשור היינו לחבר לפתח, דבאמת הר"ש עצמו לא הזכיר בדבריו בדברי בית הלל שיקשור היינו לולאות, אלא אדרבה יש להוכיח מהר"ש דקאי על קשירה לפתח, מהא דכ' הר"ש דקרובין דברי ר"ע לדברי בית הלל, ואילו החזו"א באמת תמה על הר"ש מה כוונתו, ולהאמור א"ש היטב דכיון דגם לבית הלל קאי על החיבור לפתח, אלא דלר"ע בעי' מסמרים, ועי' לעיל הערה 2. [↑](#footnote-ref-41)
42. **בתוס' שבת דף נח.** [ד"ה אע"פ] הקשו בהא דמבואר בגמ' שם דקביעות במסמר לא חשיב שינוי מעשה לטהר, והקשו תוס' והא דאמרי' סדין שעשאו וילון טהור מן המדרס, לאו משום קביעות גרידא טהור, אלא מיירי שעשה שום שינוי מעשה עכ"ל, וצ"ע קושיית התוס', דהא במתני כאן להדיא מבוא דבעי' מעשה, דלב"ש משיתבר ולבית הלל משיקשור, ולהאמור י"ל דמתחילה ס"ל לתוס' דסגי במעשה קשירה לקיר או חיבור במסמרים, ופריך לבית הלל דהכי קיימ"ל אין שינוי מעשה כלל, ועל זה תי' דמ"מ איכא שינוי מעשה, ויש לדון אם כוונתו בתירוצו דבאמת גם לב"ה הוא יקשור היינו תפירת הלולאות בסדין וחזר בו לפרש כהרמב"ם, וקצת נראה דגם בתירוצו ס"ל כהקושיא דיקשר היינו לקבוע בפתח, אלא דמ"מ איכא שום מעשה. [↑](#footnote-ref-42)
43. עוד מבואר בתוספתא [המובא בר"ש פ"ז מ"ב] דבאופן שהיה הדכון 'טמא' צריך שיקבענו במסמר, ומבואר דאם נטמא גרע ולא מהני מה שאומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, וצ"ע דהרי פקע ממנו שם מדרס ביחוד בלבד מדוע לא יטהר מטומאתו ביחוד בלבד, [ושיהיה רק טמא מגע מדרס]. עוד יש לעי' בתוספתא שם דקביעות במסמר מועיל לטהרו מטומאתו, ולכאו' הוא מדין שינוי מעשה, וצ"ע דבגמ' שבת נח. מבואר דקבע זוג מסמר בדלת לא מהני לבטלו, הרי דמסמר לא חשיב שינוי מעשה, ואילו הכא מבואר דקבעו במסמר מועיל לטהרו. [ועי' משנת ר' אהרן סי' ל' אות ה' דכ' דהוא דין דרבנן לטהרו, דמדאוריתא נטהר ביחוד בעלמא, ולכן סגי במסמר ומיושב ב' הקושיות]. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועי' בתוספתא במתני' [הובא בר"ש] סדין שעשאו וילון וכו' שיטת **ראב"ש** דלא צריך מעשה כלל, ונטהר במה שעשאו וילון בלבד, וכן ביאר הר"ש בפירוש לתוספתא, ואולי התוספתא שם אזיל בשיטת ראב"ש כאן וצ"ע.

    עוד יש לדקדק בדברי התוספתא [בב"מ פי"א ה"ג] דפלוגתת בי"ש וב"ה אם משיחבל או יחבר קאי על "מפץ", וכן ביאר הגר"א, דיחבל המפץ לפי מידת הקורות, אבל על וילון לא נזכר בתוספתא תנאים הללו, אלא אדרבה משמע בתוספתא דנטהר אפילו בלא מעשה כלל. [↑](#footnote-ref-44)
45. מיהו מצינו דנחלקו הראשונים לעיל משנה ב' אם בסדק בלבד כבר נטהרה מטומאת מת או לאו, דלהרמב"ם לעיל מ"ב מבואר דכיון שנסדקה טהרה מטמא מת ונעשית רק טמא מדרס, אולם לשיטת הר"ש מצינו ב' דרכים, [והובא לעיל מ"ב] דלעיל סוף פי"ט בשם התוספתא מבואר דאם נסדקה הרי טמאה מדרס וגם טמא מת ומשום שאכתי ראיה ללישה בהדי המדרס, ולפי"ז כאן ליכא חילוק זה, אולם לשיטת הר"ש בכת"י בפירקין מ"ב מבואר דאחר שנסדקה טמא מת, מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ומבואר דאין העריבה טמאה טמא מת מצד עצמה, אלא רק מדין כל הטמא מדרס טמא טמא מת, וע"כ דנטהר בסדק. וא"כ צ"ב להרמב"ם והר"ש בכת"י ביאור החילוק בין עריבה גדולה לעריבה קטנה. [↑](#footnote-ref-45)
46. כן הוא לשיטת הרמב"ם פכ"ו מכלים ה"ז דבעריבה קטנה [עד ט' קבין] נעשה ממילא למדרס בלא מחשבה. אולם הראב"ד פכ"ו מכלים ה"ז [וכ"כ בפכ"ז ה"ב] יש שיטה אחרת בזה, וס"ל דעריבה קטנה שנסדקה סדק קטן 'צריכה מחשבה למדרס', ולא נעשית מאליה מדרס, ועוד מבואר בדבריו דגם אחר שיחשוב למדרס מ"מ יהיה גם טמא מת וגם מדרס.

    והוסיף שם הראב"ד, דאם הנקב במוציא רימון לא מועיל בו מחשבה, אלא צריך שיעשה מעשה זוטא, אבל במחזקת יותר מט' קבין צריך מעשה גדול, עכ"פ גם להראב"ד יש חילוק לענין הלכה בין עריבה קטנה לעריבה גדולה, אם צריך מעשה גדול או מעשה קטן ויש לעי' בטעם הדבר. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויתכן לומר דבאמת גם להרמב"ם עריבה גדולה שנסדקה סדק קטן טהורה מטומאת מת, וכל מה דיש שיעור נקב של רימון הוא לענין דצריך שיקצע למדרס, אבל בסדק קטן נעשה מדרס בלא קיצוע, אולם בתפא"י ובמשנ"א נקטו דלא כן. [↑](#footnote-ref-47)
48. והנה דנתבאר דבנה עליו בלבד הדין הוא דטהור, ולכאו' קשה דהרי לא ניחא תשמישתיה ואין כאן מדרס, צ"ל דהביאור הוא כמ"ש הר"ש עצמו, דכיון דלא קבעו אפילו בנה עליו, מ"מ הוא עתיד לטלו מהכותל, ולכן לא נתבטל לכותל, וכן לא בטל ממנו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-48)
49. **בביאור דברי התוספתא במתני' כאן**

    בתוספתא כאן ע"פ תיקון הגירסא של הגר"א ורב"א [בב"מ י"א הלכה ו] הובא כאן במג"א "כסא שנתנו בבנין ובנה עליו כדרך ישיבתו טמא שלא כדרך ישיבתו טהור, קבעו אפילו שלא כדרך ישיבתו טהור, נתנו למעלה אפילו שלא כדרך ישיבתו טמא קבעו כדרך ישיבתו טמא שלא כדרך ישיבתו טהור" ועי' מים טהורים ביאר דברי התוספתא דבמתני' מבואר דבעינן תרתי לטיבותא והיינו גם קבעו וגם בנה עליו, אבל חדא לטיבותא כגון בנה עליו או קבעו בלבד טמא, אולם מבואר בתוספתא דגם בחדא לטיבותא אם הכסא הוא שלא כדרך ישיבתו והיינו רגליו למעלה ובית מושבו כלפי הבנין טהור [וכמ"ש הר"ש בביאורו], אולם קבעו ובנה עליו טהור, גם באופן שהמושב למעלה.

    ולכאו' יש להבין מה הביאור בתוספתא דאם קבעו בפנ"ע לא סגי לטהרו, והטעם בזה דקביעות בפנ"ע עדין לא נעשה חלק מהכותל, וא"כ מדוע קבעו שלא כדרך ישיבתו נטהר והרי גם לא בטל לכותל.

    אכן נראה דלפמש"נ בדעת הר"ש דהנידון הוא לבטלו מתורת מדרס, והטעם דקבעו בלבד אינו מבטלו מתורת מדרס הוא משום שעדין הוא ראוי לשימוש המדרס, ורק משום שגם בנה עליו בטל מתשמיש המדרס לכן נטהר, ולפי"ז א"ש היטב דאם קבעו שלא כדרך ישיבתו, והיינו באופן שרגליו למעלה והמושב כלפי מטה, הרי ביטל תשמישו ולכן נטהר ממדרס.

    אך יש להקשות בדברי התוספתא מדוע בנה עליו ולא קבעו מבואר בתוספתא דאם שלא כדרך ישיבתו טהור, ומאי שנא מבנה עליו בדרך תשמישו, דהנה הרי נתבאר דגם באופן שבנה עליו בדרך תשמישו [דהיינו שרגלי הכסא למטה ופני הכסא למעלה] מאחר שבנה עליו שוב אין ראוי לשימוש המדרס, ולכן נטהר בקבעו ובנה עליו, ואפ"ה מבואר דכל שלא קבעו אלא רק בנה עליו נשאר בטומאתו, והטעם בזה מבואר בר"ש דכיון דעתיד להוציא מהבנין, אף שבטל תשמישו הוא רק לפי שעה ואינו חסרון בעיקר המדרס, ומעתה קשה מדוע בנה שלא כדרך ישיבתו טהור, והרי כיון דלא קבעו הוא עתיד להוציא מדוע בטל המדרס. ובחזו"א סימן כ"ה סקכ"ב עמד בזה ועיי"ש שכ' לגרוס בתוספתא דאם בנה עליו אפילו שלא כדרך ישיבתו טמא עיי"ש- אכן אפשר שיש לקיים הגירסא דידן, וכדלהלן.

    והנה שיטת הראב"ד בעדויות [פ"א מי"א] דאפילו בנה עליו לא נתבטל שימוש המדרס, [וצ"ל דמיירי שיכול לישב עליו וכגון שבנה רק קצת על הכסא ועדין הוא ראוי לישיבה], אלא שאם בנה עליו הרי הוא נעשה חלק מהבנין, וכמו שנתבאר מדברי הרמב"ם וכו', ולפי"ז א"ש היטב דאם הפכו הרי אינו ראוי לשימוש ומטעם זה נטהר, כיון דוודאי כל שבטל תשמישו בטל מדרסו, וא"ש היטב דקבעו ובנה עליו טהור אפילו שלא בטיל תשמישו, אבל להר"ש דנקט דקבעו ובנה עליו הוא משום ביטול התשמיש קשה כנ"ל.

    ונראה לבאר בזה דהנה יש חילוק בביטול השימוש של הכלי באופן שהוא בנה עליו בדרך ישיבתו לבין בנה עליו שלא כדרך ישיבתו, דאם בנה עליו כדרך ישיבתו מצד החפצא של המדרס הוא עומד למדרס, אלא שבנה עליו משהו שיפריע לישיבה והוי כאריה דרביע עליה, משא"כ כשבנה עליו שלא כשהוא הפוף שהוא שלא כדרך ישיבתו מצד החפצא של המדרס אינו ראוי לישיבה, ומעתה נראה דבאמת גם בנה עליו יש כאן ביטול המדרס לשעה זו אלא שזהו חסרון רק אם ביטל את החפצא של המדרס, ולכן שלא כדרך ישיבתו כיון דבטל החפצא של המדרס אפילו לא קבעו נמי טהור כיון שעכשיו אין כאן מדרס, משא"כ בבנה עליו כדרך ישיבתו בזה מצד המדרס לא נגרע כלום, אלא רק מצד שא"א לישב עליו, ולכן אם לא קבעו אלא הוי זמני הרי הוא נידון כאריא דרביע עליה, שיש כאן דבר חיצוני שמפריע לדרוס ואין חסרון במדרס, ולכן אם יושב על האבן יהיה טמא מדין אבן מסמא, אולם אם גם קבעו א"כ אי"ז נחשב רק לאריע דרביע עליה אלא הוי בצורת המדרס שבאופן קבוע לעולם א"א לישב עליו וחשיב ביטול על המדרס דשוב כבר אינו עומד לישיבה. ודוק. [↑](#footnote-ref-49)
50. **וז"ל הט"ז יורה דעה [סימן קצ"ח ס"ק ל"א]** ----וז"ל והיותר תמוה דכתב אפילו היה עליו שם כלי תחלה נתבטל מכח שהמים צפים עליו והוי כבנין דדבר פשוט דאפילו בבנין גמור אין בנין מבטל כלי כדאיתא בצינור שחקקו ולבסוף קבעו דפוסל המקוה והוא עצמו כתב כן לעיל מיניה בההיא תשוב' ואיך שכחו בכדי דבור **עכ"ל.** [↑](#footnote-ref-50)
51. ו**ז"ל שו"ת מהר"ם פדואה [סימן ל"א]** -- וז"ל ועוד נראה לומר שהנסרים אלו הנתונים למטה על קורות ומים צפים עליהם חשובים כקבעו בכותל ובנו עליו כי המים שעולים עליהן הם כבנין עליהם שהמים הם דבר קבוע והם שקועין תחתיהן ואינן נראין א"כ אפילו היו כבר כלים מדאורייתא אפילו הכי היו בטלים עתה **עכ"ל.** [↑](#footnote-ref-51)
52. וצ"ל דהחידוש בזה הוא דכיון דבנה עליו הרי הוא נחשב לביטול תשמיש המדרס, ואף שדורס עליו באופן של אבן מסמא, סד"א דנחשב שמשתמש בכופת למדרס, קמ"ל דאי"ז בגדר שימוש במדרס, ובראב"ד בעדויות שם מבואר דבאמת לא נתבטל השימוש במדרס, אלא דטהור מדין חלק מהבנין, ומעתה שפיר י"ל בדעת הט"ז דהוא משום שביטל תשמיש המדרס עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה הדין "כל שבים טהור" הוא הלכה בדיני טומאת כלים, וראיה לזה דהרי טומאת אוכלים בדגים ועופות ואפילו שבאו מן הים, אלא דהוא דין בטומאת כלים, הרי מבואר דמדרס צריך דיני כלי. [↑](#footnote-ref-53)
54. ואף דאופן קבלת טומאת מדרס, הוא שונה משאר מיני הכלים, שהרי כל הכלים מקב"ט במגע, ואילו מדרס הוא על ידי שדורסין עליו, ואפילו על גבי עשר מצעות, מ"מ אי"ז קושיא כלל, דהרי כבר מצינו חילוקים במיני הכלים דכלי חרס מקבל טומאה רק מתוכו ומאוירו, ואילו שאר כלים במגע, וכן מצינו מיני כלים של בגדים שאין להם בית קיבול ומצינו מתכות שאים בהם בית קיבול נמצא דכל כלי יש לו את פרטי דיניו אבל הצד השוה שבהם שטומאתם מדינינ כלים וצריכים להיות דוקא משבעה מינים המקבלים טומאה, והיינו דכל כלי יש לו את אופן קבלת טומאה המסויים שלו. [↑](#footnote-ref-54)
55. ואי נימא דהחידוש בטומאת מדרס הוא לא קבלת טומאה, אלא הוא חפצא של טומאה, לא יקשה דאפשר דאי"ז נחשב למקבל טומאה לענין טומאת כתמים, כיון דטומאת כתמים הוא דין דדבר המקבל טומאה יש לו טומאת כתמים, אבל דבר דנעשה חפצא של טומאה אינו מקבל טומאה ואפשר דאין בזה טומאת כתמים. [↑](#footnote-ref-55)
56. ובפשוטו מבואר בתוס' רי"ד דנקט דפשוטי כלי עץ הוא חסרון בעיקר השם כלי ולא הוי חסרון מדין דומיא דשק, או דנימא דכלי אבנים הוא מיעוט בפנ"ע ולא משום חסרון כלי, [והראוני בר"ש שכ' בגדר כלי אבנים דיש בו חסרון בעיקר השם כלי לענין קב"ט], ועי' עוד רמב"ם וראב"ד מקוואות פ"א ה"ד ואולי נחלקו בזה ועי' להלן בזה, ועי' זכור ליצחק פי"א. [↑](#footnote-ref-56)
57. והנה לשון הרמב"ם פ"א ממקוואות ה"ד וז"ל "**המפץ אינו בכלל הכלים המקבלים שאר כל הטומאות, לפי שאינו כלי קיבול אינו מכלל כלי עץ האמורין בתורה,** והואיל והוא ראוי למשכב **נתרבה לטומאת מדרס בלבד** דין תורה, וכיון שאין לו טומאה וטהרה בפירוש, ונתרבה לטומאה, לא יתרבה לטהר במקוה שאין מתטהר במקוה אלא הכלים האמורין בתורה, ואין למפץ טהרה אלא קריעתו עד שישאר פחות מששה על ששה טפחים" עכ"ל.

    והנה מלשון הרמב"ם כאן היה משמע דבאמת מפץ אינו מקבל טומאה מדין כלי, אלא הוא דין בפנ"ע של טומאת משכב, ולכן נתרבה רק לענין קבלת טומאה, ולא נתרבה לענין לטהר מטומאה, אבל אם היה טמא מדין כלי, מדוע לא יהיה בו גם טהרה של כלי.

    מיהו אם כן דלא נאמר דין מפץ לקבלת טומאה, יקשה מדוע בעינן מינים המקבלים טומאה, ואולי נימא דבאמת גם להרמב"ם הוא טומאה חדשה מפרשת מדרס, אלא דבגזה"כ בתו"כ דכל כלי נאמר דאף דהוי טומאה חדשה של מדרס, מ"מ הוא מוגבל למיני הכלים המקבלים טומאה, וכל מין שאינו בתורת קבלת טומאה לא שייך בו גם טומאת משכב וצ"ע.

    אכן נראה בביאור כוונת הרמב"ם במקוואות, דלעולם י"ל כמו שנתבאר דס"ל להרמב"ם דדין טומאת משכב הוא מפרשת כלים, אלא דס"ל דכל שאין לו בית קיבול לא הוי כלי כלל, וס"ל להרמב"ם דמה דנתחדש בקרא דיש למדרס תורת כלי, הוא דין מסויים לענין קבלת טומאה, דהוא מקבל טומאה כדיני הכלים [ומפרשת הכלים], אבל לענין לטהר הכלים לא נתחדש בתורה טהרה על סוג 'כלי' של מדרס, דיש לו טהרה במקוה, דהא מצינו כלי חרס דאין לו טהרה במקוה, ועכ"פ כיון דהוי כלי מיוחד דהוא פשוט, נהי דנתחדש טומאתו אבל לא נתחדש לן טהרתו. [↑](#footnote-ref-57)
58. ועי' פי"ב משנה ז' דינר שנפסל והתקינו לתלותו בצואר קטנה וכן סלע שנפסל והתקינו להיות שוקל בה ושם מבואר דצריך מעשה וביאר המשנ"א מטעם זה דלית ליה שם כלי ולכן אינו יורד לידי טומאה במחשבה, והנה התם לא מצינו דנחלקו בזה ר"מ וחכמים, ולכן מוכח דהפלוגתא היא לענין מדרס, אמנם מאידך יעוי' במשנ"א שציין ללעיל פי"ב משנה ה', דהתם נחלקו ר"ע וחכמים לענין מסמר, "מסמר שהתקינו להיות פותח בו את החבית ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיצרפנו" וא"כ מבואר דנחלקו לא רק במדרס אלא גם בשאר כלים, מיהו יתכן דהתם הוא מחלוקת אחרת, עי' מש"כ שם בזכור ליצחק, ואינו שייך לפלוגתא כאן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
59. וכן לכאו' מוכח מהר"ש כת"י לעיל מ"ב שביאר דזה הטעם דלא אמרי' יורד לידי טומאה מחשבה, ומשום שהיה משמש קודם לכן לכלי אחר, וע"פ התפא"י וכמ"ש לעיל, והנה לעיל בכופת מבואר דאינו כן דהרי לא היה כלי מעיקרא ואפ"ה מבואר דנחלקו ר"ע וחכמים וע"כ דהוי מחלוקת נוספת וכפי שכ'. [↑](#footnote-ref-59)
60. ובעיקר דבריו יש לעי' מאי קס"ד דהרי במתני' יש ג' שיטות איזה שינוי מעשה צריך, ומאי קס"ד בתוס' דלא בעינן שינוי מעשה, ולכאו' י"ל דהתוס' למדו במתני כמו דנתבאר בתוספתא דיחבר לב הלל היינו לתלותו על הפתח, ואילו לר"ע הוא ע"י מסמרים, וכמ"ש התפא"י והחזו"א, ולכן אין כאן מעשה, אלא דתירצו תוס' דמ"מ איכא שינוי קצת, ומבואר דגם לב"ה צריך קצת שינוי, ומבואר עכ"פ דהתוס' למדו דהטהרה במתנ'י הוא מדין שינוי מעשה, ועי שמ"כ בזה במראה מקומות. [↑](#footnote-ref-60)
61. אכן העירו דאי"ז מוכרח דאפשר דהגם דמבואר במתני' דחל עליו שם וילון בכדי שנאמר עמוד ונעשה מלאכתנו, אבל עדין לא הוי וילון לקבלת טומאה, ומשום שלא נגמרה מלאכתו, ואין כאן וילון לקבלת טומאה, אלא דבר הוי וילון לענין שנאמר עמוד ונעשה מלאכתנו כיון דכבר שם וילון עליו, [ויש לעי' בדין גלמי בגדים, דאי נימא דגלמי בגדים טהורם אף כאן אליבא דאמת יהיה טהור]. [↑](#footnote-ref-61)