36 יבשו מים בשבת ובאו בשבת
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ועש"ק ויצא ו' כסליו תשס"ה

א] עירובין ד"כ., בעי רבין יבשו מים בשבת מהו, א"ל כלום נעשית מחיצה אלא בשביל מים מים אין כאן מחיצה אין כאן, בעי רבין יבשו מים בשבת ובאו בשבת מהו, א"ל אביי יבשו בשבת לא תיבעי לך דבעי מיני' דמר ופשיט לי דאסיר, באו נמי לא תיבעי לך דהו"ל מחיצה העשוי' בשבת ותניא כל מחיצה העשוי' בשבת וכו' שמה מחיצה.

ופירש"י יבשו מים בשבת וחזרו ובאו גשמים בו ביום, מי אמרי' חזרו פסין להתירן הראשון לטלטל בתוכן, עכ"ל, ובחי' הר"ן כתב ע"ז ז"ל, ואע"ג דיבשו מים בשבת מילתא באפי' נפשה היא כדאמרי' יבשו מים בשבת לא קמיבעיא לי, נ"ל שהזקיקו לרש"י ז"ל לדחוק לפרש דבאו מים נמי איבשו, משום דכיון דמחיצות חמירי מדיורין כדמוכח לעיל בספ"ק, כ"ש דאית לן למימר דחומרא דדיורין נוהגת במחיצות, וכיון דבב' ונתוספו עליהן קי"ל דשבת גורמת ומיתסר, כ"ש דאית לן למימר הכי בבאו מים בשבת, ולפ"ז צריך לדחוק דכי אמרי' כל מחיצה שנעשית בשבת בין בשוגג בין במזיד שמה מחיצה, דלא שרי' לטלטל בתוכה אלא כגון שהיתה שם מע"ש ונפלה וחזרה ונעשית, עכ"ל.

אך בפי' ר"ח מבו' דבבאו מים לחוד שרי, וכ"ה בפי' ר"נ גאון, וכ"ה להדיא ברמב"ם פי"ז משבת הל"ד, וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א, עיי"ש.

ובהערות לחי' הר"ן שם, הביא מס' מנחת ישראל שתמה בזה, דמפירש"י לקמן ד"ע: ד"ה והקיפום מבו' להדיא דמחיצה הנעשית בשבת מתרת לטלטל, אף אם ל"ה כלל מחיצה מע"ש, ועוד תמה שם מסוגית הגמ' לקמן דמ"ב. דמוכח דמחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה להתיר לטלטל בתוכה, אף שלא היתה מע"ש, וכמש"כ התוס' שם ד"ה וניטלטל, וכן מוכח גם מסוגיית הגמ' לקמן דמ"ד:, עיי"ש, וצ"ע בזה בד' הר"ן שפירש כן ד' רש"י.

ויל"פ עוד בד' רש"י, כמש"כ בעל ההשלמה בהשגות הרמב"ם פי"ז משבת הל"ד, ז"ל, אנן יבשו מים בשבת ובאו בשבת גרסינן וכן היא גיר' רש"י ז"ל, אבל אם לא היו מים בע"ש ובאו מים אסור, ואע"ג דקי"ל כל מחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה, ה"מ שלא היתה שם מחיצה כלל ונעשית בשבת, אבל אם הי' שם מחיצה מע"ש ול"ה ראוי' לטלטל בשבילה בשבת ונעשית בשבת ראוי לטלטל אסור, דקי"ל בשלהי פ"ק כרב הונא דאמר שנים ונתוספו עליהן שבת גורמת, והא להא דמיא, עכ"ל, והיינו דהגם דמחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה להתיר לטלטל בתוכה, אף אם לא היתה מחיצה כלל מע"ש, מ"מ הכא שהיתה המחיצה מע"ש ול"ה ראוי' לטלטל בשבילה ונעשית בשבת, אמרי' דשבת גורמת ואסור.

ואמנם הדברים צ"ב, שהרי אמרי' בגמ' דיבשו מים בשבת אסור, וכתבו התוס' בד"ה מחיצה אין כאן, דאע"ג דאביי אית לי' שבת הואיל והותרה הותרה מודה הכא משום דליכא מחיצות, וכ"כ ש"ר בסוגיין, וא"כ הרי חזינן דהיכא דליכא מים חשיב כליתנהו למחיצות ולא חשיב כליתנהו לדיורים, וא"כ מ"ט בשבאו מים בשבת מדמי' לה לדיורין דשבת גורמת ואסור.

והנה אמנם בירושלמי בפירקין אמרי', באו מים בשבת כבר נכנסה שבת באיסור, חרבה הבאר כבר נכנסה שבת בהיתר, והרי להדיא דבאו מים בשבת אסור משום דשבת גורמת, אך הירושלמי לטעמי' אזיל דס"ל דחרבה באר כבר נכנסה שבת בהיתר, והיינו משום דס"ל דיבשו מים לא חשיב כליתנהו למחיצות, שהרי הפסין קיימין, אלא חשיב כליתנהו לדיורין, וע"כ אמרי' בזה דשבת כיון שהותרה הותרה, וע"כ נמי בבאו מים בשבת דמי לדיורין שבאו בשבת דאמרי' דשבת גורמת ואסור, אך לדעת תלמודין דיבשו מים בשבת אסור ול"ד לליתנהו לדיורין אלא דמי לליתנהו למחיצות, א"כ הרי מה"ט הי' לנו להתיר בבאו מים בשבת.

ב] ונ' לפרש בזה, דהנה צ"ב בהא דלגבי דיורין אמרי' דאם היו בתחילת השבת כיון שהותרה הותרה ומאידך אם באו באמצע השבת שבת גורמת ואסור, ואילו לגבי מחיצות הוי להיפך דאם היו מחיצות בתחילת השבת ונפלו אסור ואילו היכא דבאו באמצע השבת מהני המחיצות להתיר, ולכאו' אם חזינן דמחיצות חמירי מדיורין אשר מה"ט אם נפלה מחיצה בשבת אסור ול"ד להיכא שנתבטלו הדיורין בשבת דשרי, א"כ במחיצה הנעשית בשבת דבדיורין כה"ג אמרי' דשבת גורמת ואסור, כ"ש שיש לנו לאסור במחיצה, ובאמת זוהי קו' הר"ן שהבאנו לעיל סק"א, ומכח זה חידש דאה"נ אף במחיצה הנעשית בשבת אסור לטלטל, אם לא היתה שם מחיצה מע"ש, אך לדעת ש"ר דפליגי ע"ד הר"ן צ"ב, וע' חזו"א סי' כ"ד סק"ה, ולדבריו ניחא.

וע' בגאו"י לעיל די"ז. שביאר הטעם בזה, ז"ל, משום דבדיורין לא מיתחזי לא איסורי' ולא שריותי' ואזלינן בתר אתחלתא דשבתא, אבל במחיצות אתחזיא איסורי' ואתחזיא שריותי' אזלינן בתר מחיצות, עכ"ל, והיינו דשאני דיורין שאין ניכר לבנ"א השינוי, וע"כ אזלינן בתר הדין בתחילת השבת ואין משתנה הדין בשנוי הדיורין, כיון דאי"ז ניכר, ומשא"כ במחיצות שניכור השינוי, ע"כ אזלינן בתר השתא.

ובתוס' הרא"ש לקמן דמ"ב., ז"ל, אע"ג דשמעי' לי' לר"ה בספ"ק דאמר שבת גורמת והכא נאסר בתחילת השבת, ל"ד דהכא מודה ר"ה דמחיצה גמורה העשוי' בשבת שמה מחיצה להתיר אפי' נאסר בתחילת השבת, כי היכי דאמר ר"ה לעיל היכא דליתנהו למחיצות דאע"פ שהותר מתחילת השבת אסור, עכ"ל, והרי להדיא דאדרבה הא דקיילא מחיצה מדיורין דמהניא מחיצה העשוי' בשבת להתיר לטלטל, הוא מחד טעמא עם הא דחמירא מחיצה מדיורין דלא אמרי' בזה שבת כיון שהותרה הותרה, והיינו משום דבדיורין אזלי' בתר תחילת השבת ובמחיצות אזלי' בתר השתא, ויל"פ הטעם בזה כמו שביאר הגאו"י וכנ"ל.

אמנם מל' ההשלמה "ואע"ג דקי"ל כל מחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה, ה"מ שלא היתה שם מחיצה כלל ונעשית בשבת, אבל אם הי' שם מחיצה מע"ש ול"ה ראוי' לטלטל בשבילה בשבת ונעשית בשבת ראוי לטלטל אסור", נ' דטעמא דמחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה להתיר לטלטל בה ול"ד לדיורין שניתוספו בשבת דשבת גורמת ואסור, הוא משום דעיקר דינא דשבת גורמת הוא, דכל שבתחילת השבת ל"ה כח למחיצות חבלים אלו להתיר, משום שלא היו אלא שתים, ולא התירו להם יותר מבית סאתים, הגם דאח"כ נוספו דיורין והי' בדין שיתירו המחיצות, מ"מ אמרי' דכיון דבתחילת השבת ל"ה להם כח להתיר אינם מתירין השתא, ומשא"כ במחיצה הנעשית בשבת ל"ש הך דינא כלל, שהרי לא בעי' שיתיר מה שהי' בתחילת השבת, דנימא דכיון שלא הי' מתיר בתחילת השבת אינו מתיר השתא, אלא בעי' שתתיר המחיצה הנעשית בשבת, ואיהי הרי הי' בכחה להתיר גם בתחילת השבת, ואך שלא היתה בתחילת השבת, וע"כ שפיר היא מתרת השתא, דרק היכא דנשתנה דין המחיצות, דמעיקרא ל"ה דינם להתיר ועכשיו דינם להתיר, בזה הוא דאמרי' שדין המחיצות נקבע בתחילת השבת, וז"ב.

ושו"ר בספר ההשלמה לעיל די"ז. שג"כ מת' להדיא כן, ועיי"ש שכתב דמה"ט ביבשו מים בשבת ובאו בשבת דמי למחיצה הנעשית בשבת שמותרת, משום דבתחילת השבת היתה מחיצה זו מתרת, עיי"ש בדבריו.

ומצאתי שכ"ה להדיא בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, וכן נמי אם פרשו גוים מחצלאות והקיפו רה"ר בשבת מותר לטלטל שם, ולא אמרינן כיון שנאסרו למקצת שבת נאסרו לכל השבת, דכשנאסרו לא הי' שם מחיצות כלל ועכשיו נעשה מוקף מחיצות, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ עפי"ד ההשלמה.

ולכאו' הי' נ' דמה"ט נמי חלוקין הן דיורין ממחיצות דבדיורין אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, ואילו היכא דליתנהו למחיצות לא אמרי' דכיון שהותרה הותרה, די"ל דדינא דכיון שהותרה הותרה, לאו היינו דההיתר שחל על הרשות תו לא פקע, אלא היינו דכיון שבתחילת השבת היו מחיצות אלו מתירות, ע"כ אף השתא הן מתירות, וע"כ כ"ז הוא בדיורין, דבזה אמרי' דכיון שבתחילת השבת הי' כח למחיצות אלו להתיר, ע"כ הגם דהשתא בדין שלא יתירו, מ"מ כיון שכבר הי' להם כח להתיר בתחילת השבת ה"ה מתירין אף השתא, ומשא"כ במחיצות ל"ש הך דינא, דהגם דנימא דהמחיצות שהתירו בתחילת השבת מתירין אף השתא, הרי ליכא השתא להמחיצות כלל, ומה יתן לנו דנימא דהמחיצות בכחן להתיר השתא, הרי ליכא כלל להמחיצות שיתירו, דכל עיקר דינא דכיון שהותרה הותרה הוא שקיים בהן דין ההיתר, וזל"ש היכא דליכא השתא להדבר המתיר.

אמנם נ' שאי"ז כן, שהרי דינא דשבת כיון שהותרה הותרה מצינו לקמן דצ"ג: בדין כותל שבין ב' חצירות שנפל, דלשמואל זה מטלטל עד עיקר מחיצה וכו' הואיל והותר בתחילת השבת, והרא"ש לעיל בפ"ק סי' כ"ג כתב ע"ז, ז"ל, ואע"ג דההיא דאביי בפרק כל גגות בנפרצה איירי וקאמר שבת הואיל והותרה הותרה, לא דמיא הך פירצה דשתי חצרות שנפרצו זו לזו לנפרצה לרה"ר, דכיון דמעיקרא רה"י גמורה והשתא רשות היחיד גמורה והוקפה לדירה לא דמיא אלא לדיורין הבאין בשבת, עכ"ל, והתם ל"ש הטעם שנתבאר, ובע"כ מזה דדינא דשבת כיון שהותרה הותרה, הוא דההיתר שחל בתחילת השבת לא פקע, והא דלא אמרי' הכי רק באיסור דיורין ולא היכא דליתנהו למחיצות, י"ל דהוא משום דמחיצות חמירי מדיורין, וכל' הר"ן בסוגיין, וע"כ בזה לא הקילו להתיר מכח הא שהותר בתחילת השבת.

ונמצא לפ"ז לדעת ההשלמה, דהא דחלוק דיורין ממחיצות דבדיורין אמרי' כיון שהותרה הותרה ובמחיצות לא אמרי' הכי, ומאידך בדיורין שבאו בשבת אמרי' שבת גורמת ואסור ואילו במחיצות מחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה, הוי זה מתרי טעמי, ודלא כמש"כ תוס' הרא"ש לקמן דמ"ב. דהוו מחד טעמא, דהא דבמחיצות לא אמרי' כיון שהותרה הותרה, הוי משום חומרא דאיסור מחיצות, דבזה ל"מ ההיתר שחל בתחילת השבת, ומשום זה הרי אדרבה הי' לנו לאסור במחיצה הנעשית בשבת מק"ו מדיורין שבאו בשבת שאסורין, וכמו שעמד בזה הר"ן, אלא הא דשרינן במחיצה הבאה בשבת הוא משום דעל מחיצה זו לא הי' כלל דין בתחילת השבת שאינה מתרת, שהרי אף בתחילת השבת הי' בכחה להתיר, ואך שלא היתה כלל בתחילת השבת, וע"כ שפיר היא מתרת השתא.

ולפ"ז מתבאר היטב ד' ההשלמה בדין באו מים בשבת, דהגם דיבשו מים בשבת אסורין, ול"ד לדיורין דאמרי' בהו דכיון שהותרה הותרה, מ"מ באו מים בשבת אסורין, ול"ד למחיצה הנעשית בשבת שמועלת להתיר לטלטל בתוכה, אלא דמי לדיורין שבאו בשבת, והטעם בזה הוא, משום דביבשו מים בשבת שבאנו לומר דשבת כיון שהותרה הותרה, הרי דכיון שהאיסור הכא הוי איסור חמור דמחיצות, שלא התירו מחיצות פסין אלא בבאר, ע"כ לא אמרי' בזה דשבת כיון שהותרה הותרה, אך מאידך בבאו מים בשבת דמי לדיורין דאמרי' שבת גורמת ואסור, ול"ד למחיצה הבאה בשבת דשמה מחיצה, דשאני התם שהי' בכחה להתיר אף בתחילת השבת, ואך שלא היתה מע"ש, אך משא"כ בפסין שהיו בתחילת השבת והי' דינם שאינם מתירין, תו הגם שבאו מים בשבת אין בכח המחיצות להתיר, דשבת גורמת וכל שבתחילת השבת ל"ה כח במחיצות להתיר, אינם מתירין השתא, ומבוארים היטב ד' ההשלמה.

ג] אמנם בדעת רש"י יש לדון אם יש לפרש כד' ההשלמה, שהרי עיקר ד' ההשלמה מיוסדים על מה שנקט דאף היכא דליכא מים איתניהו להמחיצות דפסין, ואך שאין בכחן להתיר, וע"כ אף שבאו מים בשבת אין בכח המחיצות להתיר.

אמנם בד' רש"י נ' דפליג בזה, וס"ל דגדר דינא דרבנן דלא שרי פסין היכא דליכא מים, הוא דכה"ג חשיב דליכא כלל למחיצות הפסין, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה לקמן דכ"א. אמרי' דלא הותרו פסי ביראות אלא לבאר מים חיים בלבד, ומפרשינן טעמא משום דבעי' מידי דחזי לאדם, והתוס' וש"ר עמדו שם אמאי בעי' מידי דחזי לאדם כיון דלא שרי אלא לצורך בהמה, עיי"ש בדבריהם.

אמנם הנה בפירש"י שם, ז"ל, מידי דחזי לאדם, דכיון "דמים משוי להו מחיצה" בעי' מים חשובין, עכ"ל, ויש ללמוד מד' רש"י דהא דלא שרי פסי ביראות אלא היכא דאיכא מים, אין הגדר בזה דלא שרי פסין אלא לצורך בהמת עולי רגלים, וע"כ לא שרי היכא דליכא מים, דומיא דהא דלא שרי אלא היכא דאיכא עולי רגלים וכדלהלן סק"ד, אלא גדר הדין דרבנן הוא דהמים משוי להו מחיצה, וע"כ הוא דבעי' מידי דחזי לאדם, דכיון דמים משוי להו מחיצה בעי' מים חשובין.

ולפ"ז נ' לדעת רש"י, דמה שאמרו בסוגיין דיבשו מים בשבת אסור, ולא אמרי' דשבת כיון שהותרה הותרה, אין הטעם בזה כמש"נ לעיל דכיון דמדרבנן ל"מ המחיצות להתיר הוי זה איסור מחיצות ול"מ בזה מה שהותר בתחילת השבת, אלא הטעם בזה הוא משום דכל דליכא מים ביטלו חכמים לעיקר תורת המחיצות דפסין, דמדרבנן מים הוא דמשוי להו מחיצה, וע"כ הוי זה כליתנהו למחיצות דאסור.

וי"ל לפ"ז דהא דאמר רבה דיבשו מים בשבת אסור, הוי אף לדעת ר' יהודה לקמן דצ"ד. דס"ל דמבוי שניטלו קורתו או לחיו מותר לאותה שבת, ולדעת שמואל שם דצ"ה. הלכה כר' יהודה, והיינו משום דהגם דאף היכא דליתנהו למחיצות אמרי' דשבת כיון שהותרה הותרה, היינו רק כי ההיא דהתם שניטלו קורתו או לחיו, דאף דמדרבנן בעי' תיקון ברוח רביעית, מ"מ אף היכא דליכא תיקון ברוח רביעית לא ביטלו חכמים להג' מחיצות דאורייתא, ואי"ז אלא ככרמלית, וע"כ בזה י"ל דהגם דהשתא כרמלית היא, מ"מ כיון שבתחילת השבת הי' מותר הטלטול שם, לא אסרוהו רבנן השתא, אך משא"כ בפסין דהיכא דליכא מים ביטלו חכמים לעיקר המחיצה דפסין, הרי נמצא דהשתא ליכא כלל מחיצות למקום זה והוי רה"ר מדרבנן, ובזה לא מצינו שהתירו חכמים מכח הא שהותר בתחילת השבת, ודו"ק.

אמנם בד' התוס' מבו' דכל הא דאסר רבה הכא הוא רק משום דהיכא דליתנהו למחיצות לא אמרי' כיון שהותרה הותרה, וכ"ה בחי' הרשב"א בסוגיין, ובחי' הריטב"א הביא ג"כ לפרש כן, והק' ע"ז לפירוש התוס' דלעיל דלר"ה אמרי' כיון שהותרה הותרה אף היכא דליתנהו למחיצות, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, אבל אומר רבינו ז"ל דלא קשיין כלל, דכולה סוגיא דהתם הוא כשנשארו שם או מחיצות או דיורין, אבל הכא כיון דיבשו מים ליכא לא מחיצות ולא דיורין, עכ"ל, והדברים צ"ב, ולמש"נ בדעת רש"י ניחא, דאף אם אמרי' כיון שהותרה הותרה אף בדליתנהו למחיצות, היינו היכא דאכתי איכא להמחיצות דאורייתא ולא נתבטלו אף מדרבנן, ואך דליכא להמחיצות דרבנן, אך הכא שמדרבנן מים הוא דמשוי להו מחיצה, וכל דליכא מים ל"ה מחיצה כלל מדרבנן והוי רה"ר דרבנן, בזה ל"ש הא דכיון שהותרה הותרה.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז נ', דאין לפרש דהא דס"ל לרש"י דבאו מים בשבת אסור, ול"ד למחיצה הנעשית בשבת דמועלת להתיר לטלטל, הוא משום דשאני הכא שכבר היו המחיצות מע"ש ולא הי' בכחן להתיר לטלטל, וע"כ אף השתא שבאו מים אין בכחן להתיר, אך למש"נ בדעת רש"י דהיכא דליכא מים ליכא לעיקר המחיצות דפסין, והשתא שבאו מים בשבת הוא דמשוי להו למחיצות, א"כ הי' בדין שיועילו הפסין להתיר לטלטל בתוכן, דומיא דמחיצה הנעשית בשבת שמתרת לטלטל בתוכה.

ד] ונ' בביאור ד' רש"י, ובהקדם, דהנה הגם שלא התירו פסין אלא היכא דאיכא באר או בור, ולא התירו פסין אלא לעולי רגלים, נ' שחלוקין הן בגדר הדין, דהיכא דליכא באר או בור גדר הדין הוא דמדרבנן ל"מ בכה"ג מחיצות פסין כלל, והוי זה רה"ר מדרבנן, אך משא"כ הא שלא התירו אלא היכא דאיכא עולי רגלים היינו, דהגם דמהני במקום זה מחיצות הפסין, מ"מ לא התירו חכמים הטלטול אלא לעולי רגלים.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דכה"ג דפסי ביראות דליכא עולי רגלים, לא יהא על מקום זה חומרי רה"ר, ומבוי המפולש לבין פסי ביראות לא חשיב כמבוי המפולש לרה"ר, ויתכן דיהא ניתר בלחי מב' רוחותיו, דומיא דמבוי המפולש לחצר שאינה מעורבת, וכן י"ל דאם בקעי בי' רבים, הרי שלדעת רבנן דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, יועיל להתיר מקום זה ע"י שיעשה בו צוה"פ, ואף להסוברים דצוה"פ ל"ח כשם ד' מחיצות, והיינו משום דכיון שלא נתבטלו מחיצות הפסין, הרי נמצא שמקום זה הוא רה"י, ולא אמרי' אתו רבים ומבטלי מחיצתא ברה"י, ועי' עוד בזה בדברינו בדין אתו רבים ומבטלי מחיצתא סק"?? מש"נ בזה, ועוד נפ"מ בזה, שאסור לטלטל מבין פסי ביראות לבין הפסין שאין שם בור, ואף בפחות מד"א, כיון דזה הוי רה"י אף מדרבנן וזה הוי רה"ר דרבנן, וכן אסור לטלטל מבין פסי ביראות למקום שבטל הקיפו מדרבנן בפחות מד"א, וכגון בשנפרץ יותר מי' להסוברים דהוי דרבנן, או לפרוץ מרובה לדעת הראב"ד דהוי דרבנן, או היכא דאמרי' אתי אוירא דהאי גיסא וכו' שכתבו התוס' דהוי דרבנן, דהנך מקומות הוו רה"ר או כרמלית מדרבנן, ואילו בין פסי ביראות כיון דאיכא בור הוי רה"י אף מדרבנן, שהרי אם יבואו עולי רגלים יהא מותר להם לטלטל, ואך שאסרו חכמים הטלטול, וע"כ אסור לטלטל משם לרה"י או לכרמלית דרבנן, וכ"ז הוא היכא דאיכא שם בור, אך בין הפסים בדליכא בור הוי רה"ר דרבנן, ומותר לטלטל משם לרה"ר דרבנן אחרת בפחות מד"א.

והטעם בזה נ', דלא מיבעיא למשמעות כמה ראשונים דאף במקום דאיכא עולי רגלים לא שרי פסי ביראות אלא להעולי רגלים גופייהו, והתם הרי ודאי אין גדר הדין דלעולי רגלים הוי זה רה"י ולשאר בנ"א הוי זה רה"ר, אלא גדר הדין הוא דהגם דהוי זה רה"י גמורה, מ"מ לא התירו הטלטול לשאר בנ"א, הרי דה"נ השתא דליכא עולי רגלים נמי הוי זה רה"י גמורה, שהרי אם יבואו עולי רגלים יהא מותר להן, ונמצא דאף השתא מתירין הפסין לעולי רגלים, וע"כ ודאי דהוי זה רה"י גמורה אף מדרבנן, ואך דלשאר בנ"א לא התירו חכמים לטלטל.

אמנם אף לדעת הרשב"א לקמן דכ"א. דבשעת עולי רגלים התירו הטלטול בפסין לכל אדם, דלפ"ז הרי י"ל דגדר הדין הוא דבשעת עולי רגלים התירו חכמים למחיצות והוי זה רה"י גמורה, ואילו בזה"ז דליכא עולי רגלים ל"מ המחיצות כלל והוי זה רה"ר מדרבנן, אך נ' שאף לדעה זו אי"ז כן, שלעולם גדר הדין הוא דכל דאיכא באר או בור מועילין מחיצות דפסין לשוויי רה"י אף מדרבנן, ואך שלא התירו הטלטול אלא לעולי רגלים, ואך שבזה ס"ל להרשב"א דבשעת עולי רגלים לא חילקו חכמים והתירו הטלטול לכל אדם, אך ביסוד הדין מודה הרשב"א דלא תלי דין עיקר המחיצות אם איכא עולי רגלים או לא.

ונ' ללמוד כן מכ"ד, חדא הוא ממש"א בסוכה ד"ז: דסיכך ע"ג פסי ביראות בשבת כשרה, ופירש"י דמיגו דהוי דופן לשבת הוי דופן לסוכה, והתוס' שם כתבו דאע"ג דלא התירו אלא לעולי רגלים ולעולי רגלים לא התירו אלא לבהמתם וכו', מ"מ כיון דמדאורייתא שרי בכל ענין אמרי' מיגו, ואפי' רבנן לא אסרי משום מצות סוכה, עכ"ל, וע' בראבי"ה סי' תר"ח שכתב בזה, ז"ל, ונראה דאפי' לא ניתקן להתיר הביראות, כגון שאין שם בור, הואיל ואילו הי' שם בור הי' נידון משום מחיצה ושרי, ובחצר אם עשה כיוצא באלו רפיא בידי אם היתה כשירה. ואית מרבוותא שנסתפקו בדברים הללו, והנראה לנו כתבנו, עכ"ל, והביאו הרא"ש בסוכה שם, וכן נ' גם בפי' הר"ן שפי' כן בדעת הרי"ף, עיי"ש שכתב דע"ג פסי ביראות ל"ד אלא אפי' כעין פסי ביראות התירו, כיון דמדינא פסי ביראות רה"י גמורה אלא שאסור לטלטל בה מדבריהם, וגבי עולי רגלים העמידו דבריהם על ד"ת כדי שלא ימנעו מלעלות לרגל, ה"נ אוקמא אדין תורה כדי שיהא סיפוק ביד כל אדם לזכות במצוה זו, עכ"ל, ול' כעין פסי ביראות, מתפרש דהיינו אף דליכא באר, וכמו שאמרו להלן בסוגיין דעבד כעין פסי ביראות, ופירש"י ואין שם בור, וכ"ה מבו' בל' הגמ' להלן שם.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ד מסוכה ה"י, סיכך וכו' או על גבי באר שיש לה פסין הרי זו סוכה כשרה לאותה שבת שבתוך החג בלבד, מתוך שלחי זה ופסין אלו מחיצות לענין שבת נחשוב אותן כמחיצות לענין סוכה, עכ"ל, וכ"ה ל' השו"ע בסי' תר"ל ס"ז, ובביאור הלכה שם, ז"ל, או ע"ג באר שיש לו פסין, הוא לשון הרמב"ם, ומשמע לכאורה דדוקא כשיש שם באר, ולא כדעת הראבי"ה דס"ל אע"פ שאין שם בור, כמובא ברא"ש, ועיין במאמר מרדכי וצ"ע, עכ"ל.

וצ"ב דכיון שמשום מצות סוכה התירו הגם דליכא עולי רגלים, א"כ מה לי אם איכא באר או ליכא באר, ונ' דמזה מתבאר כמש"נ, דשאני היכא דאיכא באר דהגם דהשתא ליכא עולי רגלים מ"מ הוי זה רה"י אף מדרבנן, שהרי אם יבואו עולי רגלים יהא מותר להם, ואך שלא התירו הטלטול אלא לעולי רגלים, וע"כ בזה שפיר אמרי' מיגו דהוי דופן לענין שבת, כיון דאף השתא מחיצה מעליא היא, ומשא"כ היכא דליכא באר דבכה"ג ל"ה הפסין כלל מחיצה מדרבנן והוי רה"ר דרבנן, בזה ל"ש למימר מיגו, שהרי מדרבנן אי"ז מחיצה כלל לענין שבת.

ולפ"ז נ' לדעת הרמב"ם, דאף בשבת דסוכה אסור לטלטל בפסי ביראות, ואפ"ה אמרי' שפיר מיגו, דכיון דהוי מחיצה לענין שבת, ואף דליכא בפועל עולי רגלים, מ"מ אף השתא ה"ז מחיצה המתרת לעולי רגלים, ואף הוי זה מחיצה לכו"ע ואך שלא התירו חכמים הטלטול, ע"כ הוי דופן גם לענין סוכה, אך יל"ד ולומר דאחר דמהני הפסין לסוכה, שוב נימא מיגו דהוי דופן לסוכה הוי דופן לשבת, אך אי"ז נראה, ואכמ"ל בזה, אך הנה הרא"ש בסוכה שם סי' ט' כתב דמשום מצות סוכה התירו אף לטלטל בשבת דסוכה, ונ' דעתו דאם לא היו מתירין לטלטל בשבת דסוכה, ל"ה אמרי' בזה מיגו דהוי דופן לשבת, ויש להסתפק אם היינו משום דס"ל דכל היכא דליכא עולי רגלים ל"מ הפסין כלל לשוויי רה"י מדרבנן, וע"כ ל"ש בזה מיגו רק משום דהתירו אף לטלטל, או היינו משום דס"ל דלדין מיגו דהוי דופן לשבת לא סגי במה דהוי זה מחיצה לשוויי רה"י, אלא בעי' שה"ז מתיר בפועל לטלטל, וע"כ התירו לטלטל בשבת דסוכה.

ונ' עוד לפ"ז, דמה"ט הוא דס"ל לראבי"ה דאף בדליכא בור שרי, דכיון דאמרי' דמשום מצות סוכה התירו לטלטל בשבת דסוכה, הרי דה"נ התירו לטלטל אף דליכא בור, וע"כ שפיר י"ל בזה מיגו דהוי דופן וכו', אך משא"כ לדעת הרמב"ם שלא התירו כלל לטלטל, והא דאמרי' בזה מיגו וכו' הוא משום דאף דליכא עולי רגלים הוי זה מחיצה מעליא, ואך דבפועל לא התירו לטלטל, הרי דמה"ט ל"ש הך מיגו רק בדאיכא בור, דכה"ג הוי זה מחיצה מעליא אף מדרבנן, ומשא"כ היכא דליכא בור שביטלו חכמים להמחיצות, ל"ש בזה כלל מיגו דהוי דופן לשבת, שהרי מדרבנן ל"ה זה דופן לשבת, ולא מצינו שהתירו חכמים אף לשבת כ"ה דנימא מיגו, וז"ב.

עוד נ' ללמוד כן ממש"כ התוס' בשבת דצ"ט: ד"ה אא"כ, ז"ל, אבל פסין לא מהני אלא בבאר מים חיים או בור הרבים, כדתנן בפרק עושין פסין אבל בור היחיד עושין לו מחיצה כו', ודווקא עמוק י' ורוחב ארבע דהוי רה"י, אבל פחות מיכן דהוי כרמלית לא החמירו כל כך ומשתרי שפיר בפסין, הרב פור"ת, עכ"ל, ובתוס' הגרע"א לפירקין כתב ע"ז, ז"ל, מדלא הזכירו דמהני לעולי רגלים, משמע דבכל ענין שרי, ובאמת לא ידעתי הא דנקטו דבעמוקה י' בעי מחיצה ולא פסין דלא התירו רק בבאר וכו', ולא כתבו בפשוטו שלא התירו רק לעולי רגלים, ולפ"ז לדידן דלי"ל רה"ר יהי' היתר בפסין, וצ"ע לדינא שלא נמצא חידוש דין זה בפוסקים, עכ"ל.

ולול"ד הגרע"א הי' נראה, דכיון שהתוס' לא הזכירו למה שלא התירו רק לעולי רגלים, ע"כ אין לנו ללמוד מדבריהם להתיר בכרמלית אף שלא לעולי רגלים, דלגבי זה אין לחלק, ורק לגבי הא שלא התירו בבור היחיד, דהוא משום גזירה דשמא יספקו המים וכו', בזה הוא שכתבו התוס' דלא גזרו באיסור כרמלית, ונ' להוכיח כן מד' הראשונים שלא התירו פסין בזה"ז אף בכרמלית, וזה ממה שעמדו הראשונים על הא דסיכך ע"ג פסי ביראות שהרי לא התירו רק לעולי רגלים, והר"ן שם כתב שתמהו על מה שהביאה הרי"ף בהלכות שהרי ל"ש זה בזה"ז, ואי נימא דאף בדליכא עולי רגלים שרי פסי ביראות בכרמלית, הרי לק"מ, ובע"כ מד' כל הנך ראשונים דפשיטא להו שלא התירו פסי ביראות בזה"ז אף בכרמלית, וז"ב.

ועיי"ש בהגה' הגרא"מ הורביץ בשבת שם, ז"ל, ר"ל דלא הטילו חכמים על בין הפסין יותר מחומר כרמלית, להכי אין איסור לטלטל מהבור שביניהם שהוא כרמלית, וא"כ אין ללמוד ח"ו מזה להקל בבור רה"י שעומד בכרמלית ע"י פסין, ולא כאחד מיוחד מגאוני הזמן וכו', עכ"ל.

אך בדעת הגרע"א שלא פירש כן, פשוט דהוא משום דס"ל דבין הפסין לא חשיב כלל כרמלית מדרבנן, דממ"נ או דנימא דאף מדרבנן הוי זה רה"י, ואך שאסרו חכמים הטלטול, או דנימא דמדרבנן ל"מ מחיצות הפסין ולפ"ז הוי זה רה"ר דרבנן, שהרי בפסי ביראות כל כמה דלא מהני לאשוויי רה"י אי"ז כרמלית אלא רה"ר, וכאשר כן מבו' בסוגיית הגמ' להלן דפשיטא דאי לאו מחיצה היכי משתרי לי' למלאות, עי' גאו"י שם וחזו"א סי' י' סקי"ד, ואכמ"ל בזה, אך מהיכ"ת שיהא זה מדרבנן ככרמלית, וע"כ פי' הגרע"א ד' התוס' שלא החמירו שלא יועילו פסין רק היכא דאלמלי הפסין הוי זה איסור דאורייתא, ולא בדליכא אלא איסור כרמלית, וע"כ שפיר למד הגרע"א מינה דה"נ שרי בבור רה"י שעומד בכרמלית.[[2]](#footnote-3)

והנה ברור שאף לפ"ד הגרע"א בדעת התוס', לא שרי פסין בכרמלית אלא היכא דאיכא בור, אך כל דליכא בור ודאי לא שרי, דאטו בזה"ז לדעת הראשונים שאין לנו רה"ר, יהא מותר פסין בכל מקום, וכ"ה בל' הגראמ"ה שם, ונ' שהטעם בזה הוא עפמש"נ, דהיכא דאיכא בור לא ביטלו חכמים מחיצות הפסין, שהרי לעולי רגלים שרי, ואך שלא התירו לטלטל אלא לעולי רגלים, וע"כ בזה שפיר אמרי' דהיכא דליכא אלא איסורא דכרמלית התירו אף לשאר בנ"א, ומשא"כ היכא דליכא בור דביטלו חכמים לעיקר המחיצות דפסין, ומדרבנן הוי זה רה"ר, ודאי שאין להתיר דלי"ב אלא איסורא דכרמלית, וז"ב.

ולקמן בסוגיא אמר ר"א הזורק לבין פסי ביראות בשבת חייב, פשיטא אי לאו מחיצה היא היכי מישתרי לי' למלאות, לא צריכא דעבד כעין פסי ביראות ברה"ר וזרק לתוכה חייב, הא נמי פשיטא אי לאו דבעלמא מחיצה היא גבי בור היכי משתרי לי' לטלטולי וכו', ופירש"י כעין פסי ביראות ואין כאן בור, עכ"ל, ונ' דמזה מבו' דהיכא דליכא בור ל"ה כלל רה"י מדרבנן, וע"כ ס"ד דאף מדאורייתא ל"ה רה"י ובכה"ג לא יהא חייב, ודחינן דהא נמי פשיטא וכו' וכמו שפירש הריטב"א, ז"ל, גבי בור היכי שרו רבנן, פי' דהא ודאי אין הבור שביניהם עושה פסי ביראות מחיצות דאורייתא וכו'.

ופשוט לפ"ז דכד משני דעבד כעין פסי ביראות ברה"ר וכו', ל"ה מצי לשנויי כגון דעבד פסי ביראות בזה"ז דליכא עולי רגלים, דבזה פשיטא דהוי רה"י גמורה, שהרי אם יבואו עולי רגלים יהא מותר להם, וע"כ ודאי דהוי רה"י גמורה, ורק היכא דליכא בור דל"ה רה"י ס"ד דאף מדאורייתא לא יהא חייב.

ומצינו עד"ז עוד, בדעת רב עזרא בירושלמי בריש פירקין, דס"ל דעושין פסין לביראות אף בזה"ז, והיינו כמבואר שם, דכיון שהתירו פסי ביראות לצורך עולי רגלים התירו לעולם, ומ"מ לא התירו אלא בדאיכא באר, והיינו משום דמעיקרא כל עיקר ההיתר הי' דבמקום שיש באר הוו הפסין מחיצה מעלייתא משום עולי רגלים, וע"כ הגם שההיתר קיים לעולם ול"ב שיהיו עולי רגלים, מ"מ אין ההיתר אלא במקום דאיכא באר.

ה] ונ' לפ"ז, דהגם שאמרו בסוגיין דיבשו מים בשבת אסור דמים אין כאן מחיצה אין כאן, מ"מ אם נחרב ביהמ"ק בשבת ובטלו עולי רגלים לא יתבטל היתר הפסין בשבת זו, לדעת הרשב"א דבשעת עולי רגלים התירו לכל בנ"א, דרק היכא שיבשו מים בשבת שבטל כל עיקר היתר המחיצות, הוי כליתנהו למחיצות ולא אמרי' בזה שבת כיון שהותרה הותרה, ומשא"כ היכא שבטלו עולי רגלים בשבת דאכתי קיים היתר המחיצות ומשוו למקום זה לרה"י, ואך שלא התירו חכמים הטלטול רק בשעת עולי רגלים, הרי דזה ל"ח כליתנהו למחיצות, ואמרי' בזה שבת כיון שהותרה הותרה.

ולפ"ז נ' דה"נ הוא להיפך, אם משכחת גוונא דבתחילת השבת לא הי' זה שעת עולי רגלים, ובאמצע השבת נהי' שעת עולי רגלים, לא יהא מותר בשבת זו, והאמנם להעולי רגלים גופייהו נ' דיהא מותר, דלדידהו קיים ההיתר בכל שבת, דאף בזה"ז מותרין פסי ביראות לעולי רגלים, אך לשאר בנ"א להסוברים שהתירו להם בשעת עולי רגלים, לא יהא מותר בכה"ג שבתחילת השבת ל"ה שעת עולי רגלים, דזה דמי לדיורין שניתוספו בשבת דאמרי' שבת גורמת ואסור, דכיון דאף קודם שבאו העולי רגלים הוו הפסין מחיצות מעלייתא, ואך שלא התירו חכמים הטלטול, הרי דזה דמי לדיורין דשבת גורמת ואסור.

ונ' מקור לזה, ממש"א לעיל די"ז. דשלשה ומת א' מהן שנים ונתוספו עליהן, ר"ה ור"י חד אמר שבת גורמת וכו' תסתיים דר"ה הוא דאמר שבת גורמת וכו' שבת הואיל והוהתר הותרה, וכו', אמר לך ר"ה אנא דאמרי אפי' כר' יוסי ע"כ לא קאמר ר' יוסי התם אלא דליתנהו למחיצות הכא איתנהו למחיצות, וראיתי באבנ"ז או"ח סי' ש"ט סק"ז שעמד בזה, ז"ל, עוד קשה לי בהא דפליגי רב הונא ור' יצחק במת אחד בשבת או נתוסף אחד, דמסיק הש"ס הכא איתנהו למחיצות הכא ליתנהו לדיורין, ומאי שנא מיבשו מים בשבת דחשיב ליתנהו למחיצות הואיל ולא הותרו אלא בשביל מים, והכא נמי הואיל ולא הותרה אלא בשביל שיירא כי מת אחד יחשב ליתנהו למחיצות וכו', דאכתי קשה בנתוסף אחד בשבת יחשב מחיצה הנעשה בשבת דמהני כמו באו מים בשבת, עיי"ש בדבריו שהוכיח מזה דלא כשיטת רש"י בסוגיא שם.

ונ' דמזה מוכח כמש"נ, דכל הא דאמרי' בסוגיין דיבשו מים בשבת אסור דחשיב כליתנהו למחיצות, וכן הא דבאו מים בשבת שרי דהוי כמחיצה הנעשית בשבת ול"ח כדיורין שבאו בשבת, היינו רק משום דכל היכא דליכא מים ביטלו חכמים לעיקר המחיצות דפסין, אך משא"כ היכא דליכא עולי רגלים שלא ביטלו חכמים לעיקר המחיצות, שהרי לעולי רגלים שרי, דמי לאיסור דיורין, דאמרי' שבת גורמת, והיכא שהותר בתחילת השבת הותר לכולה והיכא שנאסר בתחילת השבת תו אין לו היתר בשבת זו, ואשר ע"כ אף התם בשיירא דאף היכא דאיכא שתים אכתי עיקר המחיצה קיימת, שהרי אם יבואו שלשה יהיו מותרין, ואך שלא התירו חכמים לשתים בשיעור כזה, הרי כיון שעיקר המחיצה קיימת דמי לאיסור דיורין דשבת גורמת.[[3]](#footnote-4)

שו"ר בגאו"י בסוגיין, ז"ל, מים אין כאן מחיצה וכו', ול"ד לג' ומת א' מהם וכו', אע"ג דהתם נמי יתר מב"ס ליחיד בטל כל ההיקף ולימא כלום נעשית מחיצה אלא בשביל הג' וכו', שאני התם כיון דאי ל"ה אלא ב"ס מיהא מהני מחיצות, כי איכא טפי מב"ס נמי ל"ה כמאן דליתנהו למחיצות, אלא כמאן דליתנהו לדיורין, אבל הכא כי ליכא מיא אפי' טפי מד' אמות נמי לא, א"נ התם לב' ל"מ לג' מיהא מהני, וכי אתי שלישי מעלמא א"נ ג' אחריני שרי, הא איתנייהו למחיצות אלא דיורין הוא דליתנהו, הכא לכו"ע אסירא, עכ"ל, ולהדרך השני' שכתב הגאו"י, ודאי צדקו דברינו דהיכא שבטלו עולי רגלים אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה.

ו] ומעתה נבא לבאר הא דס"ל לרש"י דבבאו מים בשבת אין להתיר אא"כ הי' מים מע"ש ויבשו, ומשום דדמי זה לדיורין שנתוספו בשבת דשבת גורמת ואסור, ואע"ג דיבשו מים דמי למחיצות וכדחזי' דיבשו מים בשבת אסור ולא אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, והיינו משום דכל דליכא מים ביטלו חכמים לעיקר המחיצות דפסין, וא"כ הרי מה"ט הי' לנו להתיר בבאו מים בשבת, כי היכי דשרינן במחיצה הנעשית בשבת.

ולמש"נ נ', דהנה הגם שנתבאר דכל היכא דליכא מים ביטלו חכמים לעיקר המחיצה דפסין, ומה"ט הוי רה"ר דרבנן, מ"מ הרי ודאי דאף אם היתה המחיצה קיימת נמי הי' אסור לטלטל שם, דומיא דהא דאסור לטלטל שלא בשעת עולי רגלים, אשר היינו משום שלא התירו אלא לצורך עולי רגלים, וה"נ מה"ט אין להתיר היכא דליכא מים, באופן שנמצא לפ"ז דהיכא דליכא מים מלבד מה דאסור משום דכה"ג מדרבנן ליכא לעיקר המחיצות דפסין, גם יש לאסור בכה"ג משום דליכא צורך ולא התירו אלא לצורך עולי רגלים.

ולפ"ז נ' דמה"ט היכא שבאו מים אין להתיר, ול"ד למחיצה הנעשית בשבת שמתרת לטלטל, שהרי כבר נת' מד' הראשונים דהא דשרי לטלטל במחיצה הנעשית בשבת, הוא משום דאף בתחילת השבת הי' כח למחיצה זו להתיר, ואך שבתחילת השבת לא היתה מחיצה זו קיימת, וע"כ השתא שנעשית מחיצה זו ה"ה מתרת, ול"ד לדיורין שנתוספו בשבת, דבתחילת השבת לא הי' כח למחיצה זו להתיר, ואשר ע"כ בבאו מים בשבת אין להתיר, דהגם דמשום הא דמעיקרא שלא הי' מים לא הי' להפסין כלל תורת מחיצות אין לאסור בכה"ג, דהוי כמחיצה הנעשית בשבת שמתרת, אך הרי בתחילת השבת לא הי' כח למחיצות הפסין להתיר אף אם היו קיימות, דומיא דהיכא דליכא עולי רגלים, דאף דמחיצות הפסין קיימות, מ"מ אינן מתירות לטלטל בתוכן, וע"כ אף דהשתא באו מים ל"מ המחיצות להתיר, כיון דשבת גורמת ובתחילת השבת ל"ה בכחן להתיר, ודו"ק.

ולפ"ז נמצא דהא דאמר אביי דביבשו בשבת ובאו בשבת שרי, הגם דאילו לא היו מים מע"ש ובאו בשבת אסור, א"צ לפרש שהטעם בזה דכיון שמעיקרא היו מים חזר ההיתר למקומו, וכדמצינו בדומה לזה בד' התוס' לעיל די"ז. עיי"ש, אלא הטעם בזה הוא, דאם באנו לאסור משום שכשיבשו המים לא היו מחיצות כלל, הרי דע"ז אמרי' דכל מחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה ומתרת לטלטל בתוכה, וע"כ ה"נ מחיצות הפסין הנעשות בשבת מתירות לטלטל בתוכן, ואם באנו לאסור משום שכשיבשו המים לא הי' כח להפסין להתיר משום דליכא צורך עולי רגלים, הרי שע"ז אמרינן דכיון שבתחילת השבת הי' מים והי' צורך עולי רגלים שבת כיון שהותרה הותרה, ואף בשעה שיבשו המים אכתי איכא כח להפסין להתיר, אם אך יהא עלייהו תורת מחיצה, וע"כ ממ"נ אין לנו לאסור, וא"ש היטב.

ובדעת ש"ר דפליגי בזה ע"ד רש"י וס"ל דבבאו מים בשבת יש להתיר אף בשלא הי' מים מע"ש, י"ל דמודים לעיקר מש"נ, ואך דס"ל דהא דמחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה ומתרת לטלטל ול"ד לדיורים שנתוספו בשבת, הוא כמש"כ הגאו"י דבמחיצות ניכר השנוי וע"כ אזלינן בתר השתא, וע"כ בבאו מים שניכר השנוי אזלי' בתר השתא, וז"פ.

וי"ל עוד בדעתם, דס"ל דהא דהיכא מים אסור לטלטל אף לצורך בהמת עולי רגלים, הוי זה רק משום דלא חשיבי פסין למחיצה אלא היכא דאיכא מים, כיון דעיקר צורך עולי רגלים הוי למים, אך אם הוו חשיבי למחיצה, אין לאסור בזה משום דליכא צורך, שהרי אכתי איכא צורך עולי רגלים להאכיל לבהמתם, וכדחזי' דכל היכא דאיכא באר שרי אף להאכיל לבהמת עולי רגלים, והיינו משום דאף זה הוי צורך שהתירו לצורך זה לטלטל בפסין, ואך שלא התירו אלא היכא דאיכא מים, וע"כ כל שבאו מים בשבת דמי שפיר למחיצה הנעשית בשבת שמתרת, כיון שאף בתחילת השבת הי' כח למחיצות אלו להתיר אם אך יהא עליהם תורת מחיצות, וכמש"נ.

וי"ל עוד בדעתם, דכיון שבתחילת השבת לא היתה מחיצה זו קיימת, ע"כ ל"ש בזה כלל דינא דשבת גורמת ואסור, דהגם דאף אם היתה מחיצה זו קיימת ל"ה בה כח להתיר, מ"מ כיון שלא היתה קיימת ול"ח בה דינא שאינה מתרת, ובשעה שנעשתה המחיצה ה"ה ראוי' להתיר, שפיר היא מתרת, אך אי"ז מסתבר כלל, דלפ"ז יצא דבההיא דשיירא, אם בתחילת השבת לא הי' מחיצות וגם הי' רק ב', ואח"כ נוספו עליהן ואיכא ג' וגם נעשו מחיצות, יהא שרי, דכה"ג ל"ש לומר שבת גורמת ואסור, כיון שבשעה שנעשית המחיצה המתרת הי' בכחה להתיר, וזה אינו נראה כלל, וצ"ע בזה.

1. ויש לציין עוד למש"כ בזה האו"ז סימן קכ"א, ז"ל, וההיא דפ' עושין פסין דבעא מני' אביי מרבה יבשו מים בשבת מהו א"ל כלום נעשית מחיצה אלא משום מים מים אין כאן מחיצה אין כאן, משמע לכאורה דלא אמרינן שבת הואיל והותרה הותרה אע"ג דאיכא מחיצה דהא קיימא פסין, ולא היא אלא אדרבה ראי' היא משום דהתם פירש"י יבשו מים בשבת מהו לטלטל בין הפסין, מי אמרינן שבת הואיל והותרה הותרה או דילמא כיון דהיתר פסין אינו אלא משום מים והרי יבשו אסור, א"ל כלום הותרה מחיצה אלא משום מים מים אין כאן מחיצה אין כאן, הרי משמע דפשיטא לי' דשבת הואיל והותרה הותרה היכא שהדבר בעולם שלצרכו הותרה, וקמיבעיא לי' אם אותו הדבר שהותרה לצרכו אם אינו בעולם אם מותר לטלטל שם דברים אחרים הואיל דקי"ל דשבת הואיל והותרה הותרה, ופשיט לי' לאיסור, אבל אם הי' אותו דבר בעולם שלצרכו הותרה הי' מותר לטלטל אפי' דברים אחרים. ולעולם קי"ל דשבת הואיל והותרה הותרה היכא דאיכא מחיצות, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בהערות בעניני שבת מהגרד"ל שליט"א סי' י"ג, שנקט דבכל גווני דל"מ המחיצות מדרבנן ל"ה רה"ר דרבנן, ואי"ז אלא כרמלית, וכתב לפ"ז דודאי לא התירו התוס' אלא בבור שהוא כרמלית, ועיי"ש שכתב שהנדפס בתורע"א שם אי"ז מהגרע"א אלא הוי זה הגה"ה, והמגי' לא ירד לכונת הגרע"א, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וילה"ע בזה במש"כ בחי' אהעו"ז לקמן דכ"ה: להוכיח מד' התוס' שם, דבקרפף שלא הוקף לדירה שנעשה בשבת יותר מבית סאתים, אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, ול"ד להיכא דליתניהו למחיצות, דשאני קרפף דמחיצה היא אלא שמחוסרת דיורים, והוכיח כן האהעו"ז ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק דיותר מבי"ס שלא הוקף לדירה ותחילת שבת שבתו בו ג' ומת א' בשבת אמרי' שבת שהותרה הותרה, ועכצ"ל דמחיצה גמורה היא אלא שמחוסרת דיורין, דאילו שבתו בה ג' שרי לטלטל בכולה, עכ"ד, ולא זכיתי להבין דבריו, שהרי בג' ומת א' מהן חשבי' להו כאיסור דיורין אף במחיצות גרועות שלא הותרו אלא לשיירא, ולא חשבי' לה כאיסור מחיצות, ואף להסוברים דגדר דין זה הוא דל"מ היקף גרוע זה ביותר מבית סאתים, וא"כ היאך למד מזה האהעו"ז דאף היכא שנעשה הקרפף בשבת יותר מבי"ס נמי נימא שבת שהותרה הותרה. [↑](#footnote-ref-4)