שיעור חתיכה ראויה להתכבד שיעור 3
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / שיעורים סדר ב

בס"ד, טבת תשפ"א שיעור 3

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**יו"ד סי' ק"א, בדין חתיכה הראויה להתכבד**

# בב"ח דרבנן אי חשיב חה"ל

בשו"ע (סי' ק"א סעי' ב') אין לה דין חתיכה הראויה להתכבד אא"כ איסורה מחמת עצמה כגון נבלה ובשר בחלב אבל אם נאסרה מחמת שקבלה טעם מאיסור ולא היה בה ס' לבטלו אפי' למי שסובר חענ"נ אין לה דין חה"ל, וכבר הביאו כן בראשונים ממתני' (ע"ז ע"ד א') דאיסור בב"ח חשיב איסור מגופו.

ובפמ"ג (מש"ז סק"ג) דה"ה דבב"ח דרבנן כמו עוף בחלב או ע"י מליחה וכבישה דאסור מדרבנן מיקרי ר"ל, וציין שכ"ה בכנה"ג (שם, הגב"י אות ה') והב"ח (סי' פ"ז אות א') ודלא כפר"ת (סי' ק"א סק"ג) שהוכיח דרק בב"ח דאורייתא אך בב"ח דרבנן הוי איסור בלוע, עיי"ש שדייק מהרמב"ם (מאכ"א פט"ו הכ"ז) דבב"ח דרבנן שנתערב בפחות מס' מרבה עליו עד שיבטל הטעם, אלמא דבב"ח דרבנן אפשר לסוחטו מותר ולפיכך סגי לבטל רק טעם הבלוע ולא בעי' ס' כנגד כל החתיכה, ומינה דאי"ז איסור מגופו אלא כבלוע, וה"ה דל"ש ביה חה"ל, וביד יהודה (שם סק"ד) דחה דכל הנידון אם אפשר לסוחטו אסור הוא רק לאחר שהפרידו את הטעם מהחתיכה דאפ"ה אסור, אך כ"ז שהם מעורבים ודאי דחשיב איסור מגופו כיון ששניהם אסורים זה עם זה.

וכן מבואר בט"ז (שם סק"ד, בסו"ד) דגבינה שהעמידוה בקיבת נבילה נאסרת אף מטעם איסור בב"ח מחמת שנכבשה הקיבה בהדי החלב, ושממילא חשיב איסור מגופו ואם היא ר"ל לא בטלה, אלמא אף בב"ח ע"י כבישה שאיסורו רק מדרבנן חשיב איסור מגופו והו"ל חה"ל, ודקדק כן רע"א (שם, סעי' ב').

## אם אפשר להוכיח דל"ח ר"ל מהא דלא חשיב מעמיד

ועיי"ש ברע"א שהביא מהמנח"י (כ"מ סק"י) שבב"ח דרבנן לא חשיב גופו של איסור, ודקדק כן ממש"כ באו"ה (כמ"ו דין ד') להתיר גבינות שהועמדו ע"י חלב שבקיבה שנכבש עם הדקין, דטעם הבשר בטל בס' אף שהוא מעמיד, לפי שחריפות המעמיד לא הוי גופא דאיסורא דהא דבב"ח חשוב איסורו מגופו ה"מ ע"י בישול, עיי"ש, אלמא דבב"ח דרבנן לא הוי גופא דאיסורא וה"נ דלא חשיב חה"ל, ורע"א כתב ע"ד דיש לדחות ראייתו, אך לא פי' כיצד יש לדחות את הראיה, ודו"ק עוד במנח"י (שם) שהעיר ע"ד דצ"ע קצת ממש"כ באו"ה (ככ"ה דין ח') דבב"ח חשיב חה"ל אפי' אם לא נאסר כ"א מחלב צונן ע"י כבישה.

והנה, בשו"ע (סי' פ"ז סעי' י') פוסק דחלב הקיבה שנמלח עם הקיבה או שעמד בו יום א' אסור להעמיד בו, והיינו דנאסר ע"י המליחה והכבישה באיסור בב"ח, והוסיף ברמ"א דאף בדיעבד אם מלח בו נאסר עד שיהא בו ס' כנגד האיסור, ובש"ך (סק"ל) תמה דכיון שנאסר משום בב"ח דחשיב איסור מגופו אמאי בטל בס' ולא חשיב מעמיד באיסור דאין בטל לעולם (וכדכתב בשו"ע שם סעי' י"א דמעמיד בקיבת נבילה וטריפה דלא בטל אפי' בס'), ותי' בתחי"ד דדוקא דבר מעמיד שאסור מעצמו ממש כגון נבילה אמרינן דלא בטיל משא"כ הכא שאין המעמיד אסור מעצמו אלא משום תערובת בב"ח ולכך בטיל שפיר, והוסיף, דאפי' אי נימא דבב"ח ממש שנאסר ע"י בישול חשיב כגופו של איסור ואם העמידו בו אח"כ אוסר במשהו מ"מ הכא כיון דלא נאסר אלא על ידי מליחה וכבוש דאינו אלא מדרבנן ס"ל לרמ"א דלא חשיב כגופו של איסור לענין שיאסור במעמיד בכ"ש.

ודקדק בחו"ד (שם, סק"ג) דלפי"ז דאיסור דרבנן לא חשיב איסור מגופו להיחשב מעמיד באיסור דלא בטל בס' ה"ה דלענין חה"ל ג"כ לא יחשב איסור מגופו, ושלפי"ז מש"כ בש"ך (סי' ק"א סק"ו) עמש"כ רמ"א (שם, סעי' ב') דחתיכה שנאסרה רק כד"ק בטלה דהרי הקליפה אינה ראויה להתכבד, והק' הלחם חמודות (דברי חמודות פ"ז סי' ל"ו, סקק"ס) דלמה הוצרך לזה דכיון דלא משכח"ל חתיכה שנאסרה רק הקליפה ולא כולה אלא בבלועה מאיסור ולא מחמת עצמה וא"כ תיפו"ל דלא חשיב חה"ל מטעם זה דאי"ז איסור מגופו, ותי' הש"ך דמיירי שנאסרה באיסור בב"ח, עיי"ש, וכתב בחו"ד דלפי מש"כ הש"ך דבב"ח דרבנן לא חשיב איסור מגופו א"כ צ"ל דמיירי שנאסר כד"ק ע"י עירוי שהוא כבישול מה"ת.

וברע"א (על החו"ד, שם) דחה דבריו וכתב דיש חילוק בין מעמיד לחה"ל, דאף דלגבי מעמיד לא חשיב איסור בב"ח דרבנן לאיסור מגופו מ"מ לענין חה"ל כן חשיב איסור מגופו, דלענין מעמיד קיל טפי דבעי' דוקא איסור מגופו ממש, וכדחזי' בתי' א' דהש"ך שנקט דאף איסור בב"ח דאורייתא לא חשיב איסור מגופו לענין מעמיד דבעי' דומיא דנבילה שאסורה מחמת עצמה ממש, אלמא דאף שלענין חה"ל פשיטא דבב"ח דאורייתא חשיב ר"ל מ"מ לגבי מעמיד קיל טפי דבעי' מגופה ממש, וה"נ למסקנת הש"ך בב"ח דרבנן י"ל כן דחשיב איסור מגופו לענין חה"ל אך לא לענין מעמיד.

ומשמע לפי"ז דזו כוונת רע"א לדחות ראיית המנח"י מהאו"ה, שהוכיח ממש"כ באו"ה דבב"ח דרבנן לא חשיב מעמיד דאי"ז איסור מגופו דה"ה דלא חשיב חה"ל, ולהנ"ל יש לחלק דרק לגבי מעמיד אמרי' דבב"ח דרבנן לא הוי איסור מגופו כ"כ אך לא לענין חה"ל, והשתא ניחא דלא סתרי דברי האו"ה אהדדי (וכדהקשה במנח"י הנ"ל) בין מש"כ לענין מעמיד דבב"ח דרבנן לא חשיב איסור מגופו למש"כ לענין חה"ל דבב"ח דרבנן חשיב איסור מגופו[[1]](#footnote-1).

## טעם החילוק בין מעמיד לחה"ל

וביאור החילוק בין מעמיד לחה"ל, יל"פ ע"פ מש"כ ביד יהודה (סי' פ"ז סקכ"א, בשם ר"י מיגאש שהובא בתורי"ד) לתרץ קו' הש"ך אמאי מעמיד בקיבת איסור בב"ח לא נאסר טפי מס', דמה שבב"ח נחשב איסור מגופו היינו רק כלפי הנידון של החתיכה עצמה שבאים לאסור אותה מחמת עצמה שנותנת טעם באחרים, אך לא שייך זה כלפי מעמיד שאינה נותנת טעם בגבינה כלל אלא הנידון על הכח שהעמיד את הגבינה, ובזה כיון שכל חלק לחוד מעמיד את הגבינה אין שייך להחשיב את הגבינה שהועמדה ע"י בב"ח, עיי"ש, והש"ך ס"ל לחלק בזה בין איסור בב"ח דאורייתא דנעשה הכל חפצא א' דאיסורא וחשיב הכל כח א' של איסור שהעמיד את הגבינה, לבין איסור בב"ח דרבנן דלא עשאוהו כחפצא דאיסורא כלל רק שגזרו ע"ז שלא לאוכלם בהדדי דלא חשיב מעמיד באיסור כיון שכל חלק מעמיד בכח נפרד והו"ל מעמיד בבשר ובחלב דהיתר.

אכן דכל זה שייך רק לגבי מעמיד, אולם לגבי חה"ל אף באיסור בב"ח דרבנן כיון שלמעשה הם מעורבים יחד ונאסרו לאוכלם בהדדי א"כ כל חלק הוא איסור מצ"ע וחשיב איסור מגופו וכיון שהוא חלק שראוי להתכבד לא בטל.

# איסור שמתכבד ע"י היתר אחר

ומ"מ אף שלגבי בלוע נקטינן דלא חשיב חה"ל כיון שאין מתכבדים בטעם הבלוע בחתיכה אלא רק בחתיכה עצמה והיא חתיכה דהיתרא, אך עדיין משכחת לה שאיסור וההיתר מצטרפים בהדדי וע"י שניהם מתכבדים בחתיכה, ויל"ע אם בכה"ג חשיב חה"ל, ומצינו כמה חילוקים בזה.

## כשהחתיכה מותרת והקליפה אסורה

ברמ"א (סעי' ב') הביא דחתיכה שנאסרה כד"ק בטלה דהא הקליפה אינה ראויה להתכבד, ובש"ך (סק"ו) העיר ע"ז מדברי הראבי"ה (שו"ת סי' תתקמ"א, הו"ד במרדכי חולין פ"ז סי' תרע"ד) שכתב דאפי' כשנאסרה רק כד"ק חשיב חה"ל (אף דס"ל דל"א חנ"נ לאסור שאר החתיכה), והעמיד הש"ך דהראבי"ה איירי רק באופן שאם יקלף את האיסור יהיה בו שיעור הראוי להתכבד, אך בסתמא שאין בקליפה לעצמה שיעור שראוי להתכבד כו"ע מודו דבטלה.

וביד יהודה (סק"ד, ד"ה גם מה שהביא) תמה ע"ד דמה שייך באיסור כד"ק שיעור שר"ל הלא אין נאסר אלא כקליפת השום, ומשו"ה נקט דס"ל לראבי"ה דאף שהקליפה מצ"ע אינה ראויה להתכבד אך כיון שהיא חלק מחתיכה הר"ל ואינה בטלה א"כ נשאר האיסור קליפה בלא ביטול ואסורה, אך לדינא קימ"ל דבטלה, ומשום דנקטינן דכל שאין גוף החתיכה נאסר מחמת עצמה בטלה אף שהיא ר"ל וכ"ש כשכל החתיכה היתר ורק הקליפה שלה נאסרה דאין חשיב חהר"ל, והוסיף, דבע"כ מוכרח כן דהא בע"כ א"א לאסור כל החתיכה אלא רק את הקליפה וא"כ צריך להסיר הקליפות ואח"כ כשהסירם תו בע"כ נתבטלו דאז הם כבר לא ר"ל (ול"ח מבטל איסור לכתחילה, דהא זהו עיקר דינו שצריך להפריד את הקליפה משאר החתיכה).

## כשחלק מהחתיכה היתר וחלק איסור

והנה כ"ז כשגוף החתיכה הוא היתר ורק הקליפה אסורה, אך כשהחתיכה עצמה יש בה חלק היתר וחלק איסור נח' האחרונים אי חשיב חה"ל או לא.

בחו"ד (סק"ז) הביא בשם הנוב"י (מהדו"ק יו"ד סי' ל') דפשטיד"א הממולא בגבינה ובלעה בשר, אף שנאסרה הגבינה מטעם בב"ח וחשיב איסור מגופה מ"מ אי"ז נחשב חה"ל כיון שאין מתכבדת מחמת עצמה אלא רק בצירוף העיסה והעיסה הוי מילתא דהיתרא שכן אינה נאסרת רק מחמת טעם הבשר והגבינה שנבלע בה, ובכה"ג לא חשיב חה"ל (וכמש"כ הרמ"א בסעי' ב' לענין קליפה), עיי"ש.

אולם באמרי ברוך (הג"ה, שם) העיר ע"ד דהנוב"י לא מיירי בפשטידא ממולאת בגבינה אלא כשמרח בה חמאה והמילוי בדבר אחר דזה לא חשיב חה"ל כיון שלא נאסר מחמת עצמו אלא מטעם בלוע, אולם היכי שהיה בה מילוי גבינה שהוא עיקר החתיכה שפיר היה נחשב חה"ל כיון שהגבינה אסורה מחמת עצמה באיסור בב"ח.

וכ"נ ביד יהודה (קצר, סקכ"ט, ארוך סקי"א) דאף שאין החתיכה ר"ל אלא בצירוף כל החלקים שלה, מ"מ א"צ שיהיו כל החלקים אסורים מחמת עצמן אלא כל שעיקר החתיכה נאסרה מחמת עצמה חשיבא ר"ל אף ששאר החלקים נאסרו רק מכח טעם הבלוע בהן, וכן איפכא כשעיקר החתיכה נאסרה מחמת טעם לא חשיבא ר"ל אף ששאר החלקים נאסרו מחמת עצמן, אלא שהוא נקט דפשטידא שממלאין בה בשר או גבינה חשיב העיסה עיקר ולא הבשר והגבינה ולפיכך אף שהבשר והגבינה נחשבים איסור מחמת עצמן מ"מ אין לה דין חה"ל כיון שעיקר החתיכה שהוא העיסה לא נאסר אלא מכח טעם הבלוע בו.

והוסיף עוד, לענין כרכשתא שממלאין אותו ונעשה ראוי להתכבד עי"ז, אך מכיון שהעיקר במילוי הוא העיסה ולא עור הקיבה אין לה דין חה"ל שהעיסה אינה אסורה מחמת עצמה אלא מחמת טעם הבלוע, זולת בגוונא שמילאו בה בשר טריפה שהמילוי אסור מחמת עצמו דחשיב הכל חה"ל (אף שהבשר טחון דק דק כיון שהוא חזר ונדבק לגוש א' ע"י הביצה שנתנו בתוכו והוא ר"ל הרבה, ודומיא דפת אף שאי"ז מחובר מתחילת ברייתו ואחרי שנאפית ונעשית גוף א' היא ראויה להתכבד), ועיי"ש (בארוך) שכן מבואר במרדכי (ביצה, פ"א סי' תרמ"ז), ושכ"כ בפמ"ג להלן (סי' ק"י מש"ז סק"א) ודלא כמו שכתב הפמ"ג (סי' ק"א, שפ"ד סקי"ב) דחולחלת שמילא בה עיסה חשיב חה"ל ונסתפק דאפשר אף קודם המילוי ג"כ חשיב ר"ל כיון שבקל למלא אותה, דליתא, עיי"ש.

## חתיכה שנעשית מתערובת היתר ואיסור

בט"ז (סק"ד) הביא דחלב שנתערב בו חלב טריפה ונעשו מהן גבינות דחשיב חה"ל, ופי' בפמ"ג (מש"ז שם) דהיינו דוקא כשיש בחלק של הטריפה בגבינה שיעור ר"ל, והיינו דס"ל לפמ"ג דלא מהני מה שמצטרף ההיתר לאיסור כדי שיהיה ר"ל אלא צריך שבאיסור לבדו יהיה שיעור הר"ל, ולפיכך הוצרך להעמיד דבאיסור לבדו יש גבינה בשיעור ר"ל.

אכן דהוא תמוה, דאכתי מה מהני שיש שיעור בחלב הטריפה הלא אין הוא מתאסף במקום א' בגבינה אלא שהוא מעורב בכל הגבינה, ואם נבוא ללקט את החלק של האיסור לא יהיו החתיכות ר"ל כלל.

וביד יהודה (סק"ה ד"ה עיין בט"ז) תמה עוד דכיון שהחלב האסור מתערב בכל שאר החלב דהיתרא ונאסר ונ"נ שפיר מצטרף אותו החלב לאיסור להחשיבו חה"ל, ואף דקימ"ל דאין הנאסר אוסר במקום שהאיסור לא היה אוסר היינו רק לענין איכות האיסור שכל שאין בכח האיסור לאסור כ"כ אף ההיתר שנ"נ לא אוסר יותר ממנו, אך לענין להשלים לשיעור שהאיסור מועט שפיר מצטרף אליו ההיתר להשלימו לשיעור, וה"נ לענין חה"ל דאף שאין בחלב טריפה שיעור כדי שיהיה חה"ל מ"מ מצטרף בהדי ההיתר ושניהם כא' הוו חה"ל ולא בטל.

# חתיכה ר"ל שמחוסרת תיקון

ברא"ש (חולין, פ"ז סי' ל"ו) הביא שרבו הדעות בדין חה"ל אם צריך שתהיה ראויה להתכבד בפועל בפני האורחין והיינו שהיא חתוכה ומבושלת, או דאף חתיכה חיה כל שראויה ליתן לפני אורח נכבד אחר שתתבשל חשובה, וי"א דמ"מ בעי' שהיא חתוכה וראויה להתכבד בפני אורחין אך לא כבש שלם או אווז שלם שאין דרך ליתנם כה"ג בפני אורחין בלא לחותכן, וי"א דבמחוסרת תיקון גדול שצריך להסיר ממנה הנוצות או העור אי"ז נחשב חה"ל ובטלה, והרא"ש הכריע דבכל גוונא חשיב ר"ל כיון שלאחר שיתקנוה ויכשירוה מתכבדין בה לפני האורחין.

ושיטה זו דרק חתיכה מבושלת נחשבת ר"ל ולא חתיכה חיה, מובא ברא"ה (תוה"ב ב"ד ש"ב, כ"ה א') בשם רבותיו (וכעי"ז נמצא ברמב"ן ע"ז ע"ד א' בתו"ד), והרשב"א (משמרת הבית, שם) תמה ע"ז דמעולם לא שמע כזאת ולא ראינו מעולם מי שאמר כן ואילו אמרוה רבותיו כאשר אמר לא היה נעלם ממנו, ועיי"ש (ובתוה"ב שם) שנקט כשיטה ב' דאף דחתיכה חיה חשיבא ר"ל מ"מ כבש שלם שמחוסר חיתוך אינו ר"ל[[2]](#footnote-2).

ולדינא, בדעת השו"ע איכא סתירה, שמחד פסק (סעי' ג') לקולא דלא חשיב ר"ל אא"כ היא מתוקנת לגמרי ואינה מחוסרת ניקור הנוצות והעור או חיתוך או בישול, ומאידך להלן (סי' ק"י סעי' ד') סתם דחתיכות בשר שבחנות נחשבות חה"ל, וכן מבואר בדבריו לעיל (סי' ס"ט סעי' י"ד), אף שהם אינם מבושלות, וכבר תמהו כן האחרונים (פר"ח סי' ק"א סקט"ו, פמ"ג סי' ק"א שפ"ד סק"ז סי' ק"ב שפ"ד סקי"א, רע"א סי' ס"ט וסי' ק"י).

והרמ"א (סי' ק"א, שם) החמיר דאפי' חתיכה שאינה מבושלת חשיב ר"ל ואפי' כשאינה חתוכה אך דוקא כשהסירו ממנה הנוצות, דקודם שהסירו הנוצות לא חשיב ר"ל[[3]](#footnote-3), ומבואר דלאחר הסרת הנוצות אין להקל בזה כלל[[4]](#footnote-4).

ובביאור החילוק בין קודם שהסירו הנוצות למחוסר חיתוך ובישול, עי' בנוב"י (מהדו"ק, יו"ד סי' ט"ז, וציינו בפת"ש סק"ד) שהוא תלוי בטורח, דהסרת הנוצות יש בה טירחא גדולה וחשיב מחוסר תיקון, אך בחיתוך ובישול דאי"ז טירחא כ"כ אי"ז מחוסר תיקון כ"כ ור"ל מיקרי, והוסיף מכח זה דחלק אחורי של בהמה כיון שהוא מחוסר ניקור ויש בו טורח גדול לנקרו דלא חשיב ר"ל[[5]](#footnote-5), אולם בפמ"ג (שפ"ד סק"ז, ולהלן סי' ק"י שפ"ד ססקי"ג) הביא עוד דכשהיא בנוצתה איכא נמי מאיסות וגנאי ואין בה חשיבות כלל (וחשיב תיקון גמור שמשתנה כל העוף והבשר עי"ז), ומשא"כ בחיה ומחוסרת חיתוך דאין כאן טירחא ומאיסות כלל[[6]](#footnote-6), וכעי"ז כתב ביד יהודה (קצר, סקי"ט) דאף דבישול הוי מעשה וטורח גדול מ"מ כיון שאינו שינוי בגוף הדבר בעצמו זולת שמכשירו לאכילה לא הוי מעשה.

ונ"מ בין הטעמים, בזה"ז שיש מכונה שמסירה את הנוצות או שמפשיטה את העור, דאין בזה טורח כלל אך מ"מ הוא מאוס ומגונה קודם הסרת הנוצות והעור, ועי' בדי השולחן (סקל"ד וסקל"ו) שהחמיר בזה, אולם אין המנהג כדבריו, שמצוי שמתגלית פגימה בסכין לאחר שחיטה ומתירים (לשחיטת "כשר", אך לא ל"חלק") את העופות שלא נמרטו שבטלים ברוב העופות הכשרים (דלעולם יש רוב כשרים שכן מקפידים שיעמדו ג' שוחטין כא').

## הסירו נוצות לאחר מכן

והיכא שנתערבו קודם הסרת הנוצות דלא חשיב ר"ל ובטלה, כתב השו"ע (סעי' ג') דהיינו אפי' שהסירו לאחר מכן את הנוצות, ופי' הש"ך (סק"ח) הטעם משום דנתבטל בתחילת התערובת ואין חוזר וניעור, ובפרי תואר (אות ה') כתב דהיינו דוקא כשנודע התערובת קודם שהסירו הנוצות ולפיכך בטל ואין חוזר וניעור, אך כשלא נודע התערובת עד לאחר הסרת הנוצות לא בטל, והסכים עימו הפמ"ג (שפ"ד שם) דדין זה תלוי בפלוגתת הרשב"א והרא"ש אם אזלי' בתר ידיעה, וקימ"ל כהרא"ש דקודם ידיעה ליכא ביטול[[7]](#footnote-7).

אולם כתב הפמ"ג דהיכי שנודע התערובת קודם בישול יש להקל במקום הפסד ושעת הדחק גדול דיש לצדד ולצרף לסניף את שיטת הרא"ה דחתיכה חיה אינה נחשבת ר"ל, ומ"מ צ"ע, עיי"ש, והיינו דבכה"ג יש לסמוך ולצרף בתרתי, א' כדעת הרשב"א דאין הביטול תלוי בידיעה כלל ושפיר נתבטל כבר קודם שהסירו הנוצות דלא היה ר"ל, ב' דאפי' לדעת הרא"ש דאזלי' בתר ידיעה מ"מ אפשר דאכתי אי"ז חשיב ר"ל קודם הבישול.

אולם ביד יהודה (סק"ח) תמה ע"ז, דהא תנן (צ"ו ב') חתיכת נבילה שנתבשלה עם אחרות דלא בטלה משום דהו"ל חה"ל (כבגמ' ק' א'), והלא שיטת הרא"ה (בדה"ב ב"ד ש"ב, ועיי"ש במשמרת כ"ה ב') כהרשב"א דלא אזלי' בתר ידיעה, וא"כ לשיטתו דחתיכה חיה אינה ר"ל שפיר תתבטל החתיכה מיד שנתערבו בתחילת הבישול אף שעדיין לא נודעה התערובת, עיי"ש.

ומ"מ כתב ביד יהודה דיש לסמוך להקל בזה מטעם אחר, דלא אמרו חז"ל דחה"ל לא בטלה אלא כשהייתה חשובה בפנ"ע קודם שנתערבה והדר נתערבה דלא בטל חשיבותה ולא בטלה, אך כשבשעה שנתערבה לא היה בה חשיבות אף שלא נתבטל אז מחמת שלא נודע על מה שיתבטל מ"מ הא בעת שבא לחול עליו החשיבות שוב אינו ניכר כלל מי הוא דתו ראוי שיתבטל בין הרוב, ודקדק כן בל' הרמב"ם (מאכ"א, פט"ז ה"א) והאשכול (תערובת, עמ' צ"ח), והביא שכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א (מיוחסות סי' קפ"א, וסי' קפ"ב) דאף דקודם ידיעה לא בטל מ"מ כשנתערבו חתיכות ג' כבשים ר"ל קודם שנודע שנטרף א' מהן בטלין, אלמא דס"ל דכל שלא היו חתיכות חשובות הר"ל קודם שנתערבו תו אין בהם חשיבות יותר ובטלי[[8]](#footnote-8), אך עיי"ש שסיים דאין להקל בזה אלא כשיש עוד צד היתר כגון כבש שלם וכדו', אך לא בחתיכה חיה שלרוב השיטות חשיב ר"ל, עיי"ש.

ולפי"ז לענין המשחטות (הנ"ל) שנמצאת סכין פגומה לאחר שחיטה, ומצוי שכבר חלק מן העופות כבר נמרטו וחשיבי ר"ל, דלדעת הפמ"ג אין להקל בזה אלא בהפסד מרובה ושעת הדחק ולצרף את שיטת הרא"ה דאכתי חשיב אין ר"ל, אולם לדעת היד יהודה יש להקל מדינא כיון שעדיין לא נחתך העוף ויש לסמוך על שיטות אלו דאי"ז ר"ל כיון שלא היו חשובין קודם שנתערבו[[9]](#footnote-9).

# אין ראוי להתכבד אי הוי דבר שבמנין

בש"ך (סק"ז) דקדק במה שסתם בשו"ע דחתיכה שיש בה נוצות דאינה נחשבת ר"ל ובטלה, ולא פי' דאכתי פעמים שאינה בטלה משום דהוי דבר שבמנין, וש"מ דכשם שאינה חשובה ר"ל מחמת הנוצות ה"נ אין חשובה דבר שבמנין ובטלה[[10]](#footnote-10), וכנראה שכוונתו לדקדק מל' השו"ע שלגבי תרנגולת בנוצתה כתב דבטלה ואילו לגבי חתיכה חיה וגדולה יותר מדאי כתב רק דלא חשיב ר"ל ולא הזכיר דבטלה, דמשמע שבחיה וגדולה אי"ז חיסרון בחשיבות אלא רק לענין דין חה"ל דבכה"ג אין מתבכבדים בה אך לא לענין דבר שבמנין וכדו' דאכתי בחשיבותה קיימא, ומשא"כ תרנגולת בנוצתה שהוא מחוסר תיקון כ"כ דאין בה חשיבות כלל ולא חשיבא אף לענין דבר שבמנין.

והוסיף הש"ך שכן מבואר במרדכי (ביצה, פ"א סי' תרמ"ו)[[11]](#footnote-11), ושכ"ד מהרש"ל (יש"ש פ"ז סי' נ"א) וב"ח (שם), אך שהעיר דבתו"ח (כ"מ ד"ג) מבואר דאף תרנגולת בנוצתה שאין ר"ל אכתי חשיבא דבר שבמנין ולא בטל[[12]](#footnote-12).

והיינו, שבתו"ח (שם) הביא את השיטות בדין ר"ל אם דוקא מבושלת וחתוכה או אפי' חיה וגדולה, וסיים, דתרנגולת בנוצתה ודאי אינה ר"ל, ושבב"י הביא דיש מרבותינו שנוהגין להקל אף בכל אלו ופוסקים דבטילין, ודוקא משום חתיכה הראויה להתכבד אבל מ"מ אינו בטל מטעם דבר שבמנין אם הוא כבש או אווז שלימה כדלקמן כלל וסימן מ"ב, עיי"ש, ומשמע דקאי אכולה מילתא התם דאפי' תרנגולת בנוצתה דנקטינן דלא חשיב ר"ל מ"מ הוי דבר שבמנין ול"ב.

ובמנח"י (שם, סק"ו) דחה דהרמ"א קאי רק על מה שהביא מהב"י די"א דאפי' חתיכה שלימה וחיה ל"ח ר"ל וע"ז סיים דאף לדבריהם הוי דבר שבמנין, אך כשהיא בנוצתה דלא חשיב ר"ל אף לרמ"א ה"ה דלא חשיב דבר שבמנין, ולפי"ד ליכא פלוגתא בין מהרש"ל לרמ"א כלל.

ולהלן (סי' ק"י סעי' ב', ובתו"ח כמ"ב דין א') כתב הרמ"א דמה שאמרו דבע"ח שנתערב בהם בהמת איסור ונשחטו בשוגג בטלים, היינו דוקא בבע"ח קטנים דכשנשחטו תו לא הוו לא חה"ל ולא דבר שבמנין אך לא בבע"ח גדולים שנשחטו דאף שבטלה חשיבותן מצד בע"ח אך מ"מ הוו חה"ל ודבר שבמנין אף שהם גדולים ועומדים לחלקן לחתיכות, ותמהו הב"ח (שם, סק"ד, הו"ד בש"ך סקי"ג) והגר"א (שם, סק"ו) דאף בחתיכות גדולות אין נחשב ר"ל מחמת העור והנוצות שע"ג, והניחו בתימה דהרמ"א סותר ד"ע בדין זה, ובמנח"י (שם, סק"ג) דחק מכח זה דהרמ"א מיירי רק בהופשט העור והנוצות דמשמע ליה דאף בכה"ג כתב הטור דבטל, וחילק דהיינו רק בבע"ח קטנים שאר"ל אף בלא עור ונוצות אך לא בגדולים דבלא עור ונוצות הוו ר"ל אף שהם גדולים ועומדים לחלקן לחתיכות.

אולם בש"ך (שם סקי"ג) פי' לפי"ד דהרמ"א אזיל לשיטתו דאף תרנגולת בנוצתה חשיבא דבר שבמנין, ולפיכך בבע"ח גדולים אף דאי"ז מתכבד מחמת הנוצות והעור מ"מ חשיב דבר שבמנין ולא בטלי, ורק בקטנים דאי"ז דבר שבמנין ולא ר"ל דבטלי לאחר שנשחטו, ולפי"ד מש"כ הרמ"א דקטנים חשיב ר"ל היינו דחשיבי דבר שבמנין ולא משום ר"ל.

## ביאור החילוק בין גדולים וקטנים לדעת הש"ך

אכן דצ"ב החילוק בזה בין גדולים לקטנים לענין דבר שבמנין, דהא בין גדולים ובין קטנים נמכרים במנין ורק משום הנוצות אינן חשובים, וא"כ אם בטלה חשיבותן ע"י הנוצות אף בגדולים לא ליחשבו ואי לא בטלה חשיבותן ע"י הנוצות אף קטנים יחשבו ולא ליבטלו.

ובאמת, דבסוגיא בזבחים (ע"ב א') מבואר דאף גדולים לא חשיב דבר שבמנין דאי"ז את שדרכו לימנות אלא רק כל שדרכו, דאיתא התם בדינא דחטאות המתות שנתערבו לא בטלי, דבשלמא למד"א כל שדרכו לימנות שנינו ניחא הא דלא בטלי ברוב כיון שבהמות חשיבי דבר שבמנין אך למד"א את שדרכו אמאי לא בטל, אלמא דבע"ח חשיבי כל שדרכו ולא את שדרכו, וא"ל דהגמ' מיירי דוקא בקטנים ולא בגדולים ולפיכך לא חשיב את שדרכו אך בגדולים הוו את שדרכו, דא"כ לוקמי מתני' בגדולים דחשיב את שדרכו ולפיכך לא בטל לכו"ע.

אמנם, שכבר הביאו התוס' (שם) דהגמ' הוצרכה להעמיד דמיירי אפי' בקטנים דהא קתני התם דנתערבו חטאת המתות ומשמע דאפי' חטאת העוף שנתערבה אוסרת ואין בטלה, ולפי"ז אפשר ליישב דעת הש"ך כהנ"ל דבקטנים לחוד ס"ל לגמ' דחשיב כל שדרכו ולא את שדרכו כיון שיש להם נוצות אך לא בגדולים דחשיבי את שדרכו אפי' עם הנוצות, אלא שמ"מ בדברי התוס' מפורש איפכא, דהם הקשו למה לא משני הגמ' דלא בטלה מטעם חה"ל, ותי' דכיון דמיירי בקטנים אי"ז חה"ל, ומינה דבגדולים דל"ב הוא רק מטעם חה"ל ולא מטעם דבר שבמנין דאף גדולים כקטנים אי"ז את שדרכו רק כל שדרכו ובטל.

## תרנגולת בנוצתה מחיים לכו"ע חשיב ר"ל

ולפי"ז יש להוכיח מדברי התוס' דחשיבות דדבר שבמנין אי"ז תלוי בחשיבות של ר"ל ואפי' לענין תרנגולת בנוצתה, וכמו שדקדק הש"ך בדעת הרמ"א ושלא כדעת המרדכי ומהרש"ל וב"ח וש"ך הנ"ל, דהא הגמ' מיירי בעופות קטנים דאין ר"ל ואפ"ה למד"א כל שדרכו לא בטלה.

אמנם דז"א, דהא כל מה דאמרי' דתרנגולת בנוצתה מאיסי ואינה ר"ל ולא חשובה כדבר שבמנין הוא רק לאחר שנשחטה דהשתא איכא מאיסות טפי בנוצות, אך הגמ' שם מיירי קודם שנשחטו (וסד"א דאפ"ה בע"ח בטלי, עד דאוקמא ר"א התם דבע"ח חשיבי ול"ב), דבחיי התרנגולת ליכא מאיסות בנוצות כלל ואדרבה נוי הוא לה ומתכבדת בהם, ולפיכך לענין דבר שבמנין אין חילוק בין גדולים לקטנים ותרוייהו חשיבי כל שדרכו לימנות ולא את שדרכו, אך לענין חה"ל יש חילוק דרק עופות גדולים מתכבדים בהם ולא בקטנים.

# נחתכה חתיכה א' בתערובת

ברא"ש (פ"ז סי' ל"ה) הביא מהתוספתא (תרומות) דחה"ל שנימוחה בטלה, והוציא מזה דה"ה כל חתיכה שנפרסה ואינה ר"ל עוד דבטלה, אמנם דלא הותרה אלא אותה החתיכה שנפרסה ולא שאר החתיכות, וכדאמרי' בגמ' (זבחים ע"ד א') לגבי חבית של תרומה (דהוי דבר שבמנין) שנתערבה ונפתחה א' מהן דנוטל ממנה כדי דימוע ושותה אבל השאר אסורות.

וכ"ה בתשו' הרא"ש (כ"כ סי' יז'), אלא ששם הוסיף עוד בסברת ההיתר דכשנפתחה א' מהן ממנ"פ מותרת אם היא של היתר מותרת ואם היא של איסור הרי היא בטלה והיא עצמה וכל האחרות מותרות, וכן העתיק בטור (סי' ק"א ז') ובשו"ע (שם) דהחתיכה שנחתכה מותרת ממנ"פ דאם היא של איסור אף כולן מותרות ואם של אינה של איסור ה"ה מותרת.

ומשמע דלא הותרה החתיכה שנחתכה מטעם ביטול גרידא אלא רק באופן שיש ממנ"פ לומר שאם היא מתבטלת ה"ה דשאר חתיכות ג"כ מותרות, ולא סגי לדון על החתיכה שנחתכה לחוד שתהיה מותרת מחמת שמעורבת ברוב היתר ובטלה בהם, ונפ"מ באופן שנתערבו ב' חתיכות איסור ר"ל ונחתכה רק חתיכה א', דמטעם ביטול גרידא היה שייך להתיר את החתוכה שבטלה ברוב היתר אך מטעם ממנ"פ א"א להתיר כיון שאפי' אם נתיר את החתוכה מ"מ שאר החתיכות השלימות אסורות מחמת החתיכה השניה של האיסור שמעורבת בהן והיא עדיין ר"ל.

וכבר דקדק כן בט"ז להלן (סי' ק"י סק"ה), וכתב, דע"כ לא שרינן (לעיל בסוף סימן ק"א) בנחתך א' מהתערובות אלא מכח ממ"נ דאי האיסור נחתך הרי כולן מותרין כו' וזה שייך באין כאן כי אם חתיכה א' אסורה ואז אפשר לנו לומר שהאיסור נחתך והשאר כולו היתר משא"כ בנמצאת בהמה א' טריפה במקולין וא"י איזה היא דאף כשתתיר חתיכה שאין ר"ל מצד ביטול ברוב מ"מ החתיכות הראויות אסורין עדיין אע"פ שתאמר שזו שאינה ראויה היא מן האיסור, כי לא בחתיכה א' יש איסור אלא בהמה שלימה נמצאת טריפה וא"כ א"א לך לומר אם זו החתיכה של איסור כולן מותרות והרי בודאי עדיין יש חתיכות אחרות הראויות שהם אסורות, וע"כ אין לנו להתיר בכל החתיכות אפי' שאינן ראויות דהא מגוף א' יש לפנינו איסור והיתר וזה דבר שא"א, אלא ודאי גם החתיכות שאינן ראויות נאסרות כמו הראויות כיון ששניהם מגוף א'.

אלא שמשמעות דבריו שהטעם דא"א להתיר רק חתיכה א' הוא מטעם תרתי דסתרי דכיון שהם מגוף א' א"א שחתיכה א' תהיה מותרת והב' אסורה, ולהתיר את שתיהם א"א דהא א' מהן ר"ל ואין בטלה ובע"כ לאסור את כולן דאפי' שאר"ל לא בטלה, וכן הבין דבריו בנקוה"כ (שם) ומשו"ה תמה דאי"ז תימה להתיר רק א' מהן דהאי דיניה לחוד והאי דיניה לחוד, והחלק שהתבטל ברוב היתר מותר והשאר שלא בטלים אסור, וכ"ת בחו"ד (שם, סק"ז) מהגמ' בזבחים (ע"ז ב') בקדשים שנתערבו איברין תמימין בהדי בע"מ דלר"א אם קרב ראשו של א' מהן יקרבו כל הראשין וכו' אלמא אף שא"א להתיר את שאר הגוף מ"מ הראש עצמו ניתר, וה"נ למה לא נתיר את החתיכה שא"ר להתכבד לחוד אף ששאר חתיכות שמאותה בהמה ר"ל וא"א להתירן.

וכיוצ"ב תיקשי ממתני' (צ"ו ב') דחתיכת נבילה שנתבשלה עם החתיכות דלא בטלה (מטעם חה"ל, גמ' שם ק' א') ואפ"ה רוטב בנ"ט, אלמא דאף שא"א להתיר את החתיכה מחמת שר"ל מ"מ הרוטב דנפיק ממנה בטל[[13]](#footnote-13) ומותר, ולא אמרי' דכל שלא הותרה גוף החתיכה שוב א"א להתיר אף את הרוטב דנפיק ממנה.

ועיי"ש בחו"ד דבע"כ צ"ל דעיקר סברת הט"ז אינה מכח תרתי דסתרי, אלא מכח מה שדייק בשו"ע דידן דא"א להתיר את המיעוט שיתבטל ברוב אא"כ איכא ממנ"פ, וא"כ כל שאין כל התערובת ניתרת ע"י הביטול א"א להתיר דשוב א"א לומר דעל הצד שהחתוכה היא איסור בטלה וכולן מותרות דהא אכתי אסורות מכח החלק שלא נחתך שהוא איסור ר"ל ולא בטל.

ולפי"ד ניחא נמי דינא דמתני' דרוטב שרי אף שהחתיכות עצמן אסורות, דהתם א"צ שהחתיכות עצמן יבטלו את האיסור דהא סגי במה שיש ברוטב גופיה רוב כנגד מיעוט הרוטב האסור, ובזה שפיר י"ל ממנ"פ להתיר הרוטב דאפי' אם הוא מרוטב האיסור ה"ה מתבטל ושאר הרוטב ג"כ מותר, ורק באופן שהביטול בתערובת הר"ל גופא דאפי' לאחר הביטול יהיה האיסור ר"ל ולא בטל ליכא ממנ"פ והכל אסור.

וכ"ה להדיא בחו"ד לעיל (סי' ק' סק"ו) שלדעת הט"ז אם בישל חתיכה א' מהתערובת שר"ל וליכא בתבשיל ס' כנגד הרוטב דלא בטל הרוטב ונאסר[[14]](#footnote-14), והיינו, דאף שהרוטב גופיה אינו ר"ל מ"מ כיון שהוא מתבטל רק ע"י הרוב שבחתיכות הר"ל והם עצמם לא ניתרות ע"י ביטול זה דהא אכתי יש בתערובת חתיכה א' של איסור ר"ל וא"כ ליכא למימר ממנ"פ ואסורות, ומשמעות דברי החו"ד שהסכים לדינא לט"ז.

אכן, שלא נתפרש הטעם בזה אמאי צריך לטעמא דממנ"פ להתיר כולן, ולמה לא סגי להתיר החתוכה לחוד מטעם ביטול ברוב אף שא"א להתיר את כל החתיכות, והיה מקום לפרש דבתערובת של חה"ל לא שייך ביטול כלל דמחמת חשיבותן אי"ז נחשב לתערובת כלל וכל חתיכה כעומדת לעצמה דמי וכשם שאיסור ר"ל לא בטל ברוב היתר ה"נ איסור שאר"ל לא בטל ברוב היתר ר"ל, וא"כ בנחתכה א' מהן א"א להתיר רק מטעם פרישה שדנים על החתוכה שפירשה מרוב חתיכות היתר שבתערובת ולא מהאיסור, וא"כ כשאין כולן מותרות דהו"ל האיסור קבוע במקומו וכמע"מ דמי ליכא רוב להתיר הפרישה, ורק כשיש ממנ"פ שכולן מותרות נמצא שפורש מהיתר, אך דז"א דא"כ בכל פרישה איך מתירים הלא ליכא רוב דהא איכא איסור קבוע במקומו והוא חשיב כמע"מ, ובפרט שאין סברא לדון את מה שנחתך א' מהן כפרישה דהא מעשה החיתוך אינו גורם היתר ודמי לנשפך מים על חתיכה שאי"ז נחשב פרישה לדון על איזה חתיכה מהחתיכות נשפך.

אלא ודאי דהט"ז מודה דחתיכות ר"ל שנתערבו חשיב תערובת ומדין ביטול ברוב נגעו בה דאף חה"ל יכולות לבטל את האיסור שאר"ל, אלא דאפ"ה א"א להתיר את המועט שיבטל ברוב כיון שיש בתערובת איסור שקבוע במקומו, וכ"כ בשער"י (ש"ד פ"א) דגדר קבוע היינו שהאיסור הקבוע נידון כמחצה על מחצה ושוב ליכא רוב, ומשו"ה אף בתערובת איסור ברוב היתר א"א להתיר אא"כ איכא ממנ"פ שכולן מותרות אך כשחתיכה א' נשארת באיסורה א"א להתיר דחשיב כמע"מ דליכא רוב לבטל האיסור, עיי"ש.

וע"ע בר"ן (חולין ל"ג ב') שכבר הקשה בכל תערובת איסור ברוב היתר אמאי בטל ולמה לא חשיב האיסור קבוע וכמע"מ, ותי' דהתם לא מיקרי קבוע דאדרבה ברובא בטל וכיון שהוא מתבטל א"א לדונו כקבוע, אלמא דס"ל דהיתרא דביטול ברוב הוא משום שמכח הביטול ליכא איסור כלל ומשו"ה לא חשיב קבוע, ומינה דכנשאר האיסור במקומו אף לאחר הביטול דחשיב קבוע ולא בטל, וא"א להתיר אא"כ כל החתיכות הותרו ע"י הביטול.

אכן דאי"ז מוכרח, דאפשר דהר"ן קאי רק ביחס לדבר המתבטל דבעי' שהוא לא יהיה קבוע כדי שלא יחשב כמע"מ שלא בטל, אך כשהוא מתבטל ונעשה היתר תו לא אכפת לן שיש עוד חתיכות שאינם מותרות אלא הוא בטל ברוב ההיתר שבתערובת, וכן מוכרחת דעת הנקוה"כ (הנ"ל) ושאר אחרונים (שם) שחולקים על הט"ז, וס"ל דאפי' כשנשאר חלק מהבהמה במקולין שהוא ר"ל ולא בטל ג"כ מתירים את החלק שנחתך ואין ר"ל, אלמא אף שהאיסור קבוע במקומו שייך עדיין ביטול ברוב ולא נאמר דינא דקבוע בתערובת שהמיעוט מתבטל ברוב.

וכן הוכיח ביד יהודה (סי' ק"א סקט"ז, ד"ה מיהו כבר) מדברי האשכול (הל' תערובת סי' ל"ג) דחה"ל שנחתכה לנתחים קטנים ונשאר ממנה חתיכה גדולה הקטנים בטלים ברוב והגדולה אסורה[[15]](#footnote-15), והוסיף לדייק דאף הרא"ש (בהלכות, וכנ"ל) לא הזכיר טעמא דממנ"פ ולא הוזכר כן אלא בתשו' (שם) ומשמע שם שהוא לאו בדוקא, ושלא כדעת הט"ז והחו"ד הנ"ל.

מיהו, כתב בפמ"ג (סי' ק"א מש"ז סק"ח) דבאופן שהחחלק שאין ר"ל מחובר לחלק שר"ל, וכגון בלשון של בהמה המחוברת לראש, דהראש אינו ר"ל אך הלשון ר"ל, דאף לדעת הש"ך ושאר אחרונים א"א להתיר את הלשון כיון שזה מחובר ממש ודמי כחוכא להתיר חלק זה בלא זה, ורק כשחתכו את הלשון מהראש ושניהם מונחים באנו למח' הט"ז והש"ך, אולם ביד יהודה (שם, ד"ה גם מש"כ הפ"מ) נקט דאף כשהם מחוברים אין בזה חוכא להתיר את הראש בלא הלשון (ובפרט שיש לצרף בזה שיטות הראשונים דחתיכה שמחוסרת חיתוך חשיב אר"ל דאף הלשון ג"כ צריך להתבטל).

# מסקנת הדברים:

1. דעת האחרונים דאפי' איסור בב"ח דרבנן (ככבוש ומליחה) חשיב איסור מחמת עצמו, ואם היא חה"ל לא בטלה, ודלא כמנח"י והחו"ד שהוכיחו מדין מעמיד דאיסור בב"ח דרבנן לא חשיב איסור מגופו דה"ה לענין חה"ל דלא חשיב איסור מגופו, אלא כמו שהוכיח רע"א דחלוק דינא דחה"ל מדינא דמעמיד, וכמו שנתבאר בטעם הדבר דבב"ח דרבנן חשיב איסור מגופו רק כשמעורבים יחד ולענין מעמיד אין מעמיד בכח שניהם ביחד אלא בכל כח לחוד.
2. כשהחתיכה ראויה להתכבד רק ע"י צירוף חלק ההיתר והאיסור יחד, אם גוף החתיכה מותר ורק הקליפה נאסרה לא חשיב חה"ל, ואם גוף החתיכה מורכב מחלק היתר וחלק איסור אזלי' בתר עיקר החתיכה שאם היא איסור חשיב ר"ל ע"י צירוף ההיתר, וכן דקדק באמרי ברוך בדעת הנוב"י, וכן הסכים היד יהודה, ודלא כחו"ד שנקט בדעת הנוב"י להתיר דכל שאין מתכבד ללא צירוף ההיתר לא חשיב ר"ל, ובפמ"ג יש סתירה בדין זה, והיכי שהחתיכה נעשית ע"י תערובת היתר ואיסור (כגבינה שנעשית מתערובת חלב כשירה וטריפה), לדעת הפמ"ג לא חשיב ר"ל אא"כ יש באיסור שיעור ר"ל, וביד יהודה נקט דאף כשאין בו שיעור ר"ל בלא ההיתר חשיב ר"ל ולא בטל.
3. י"א דרק חתיכה מבושלת נחשב ר"ל, וי"א דאפי' חיה כל שאינה מחוסרת חיתוך ותיקון, וי"א דוקא כשמחוסרת תיקון גדול כהסרת הנוצות והפשטת העור, ובשו"ע יש סתירה אם פוסק כשיטה א' או ב', וברמ"א פסק כשיטה ג' (ועי' להלן אות ה'), וגדר מחוסר תיקון גדול הוא שיש טירחא לתקנו או שהוא מאוס ומגונה קודם התיקון, וכן כשהוא מחוסר שינו בגוף הדבר בעצמו ולא רק שצריך להכשירו לאכילה.
4. וכשנתערב קודם הסרת הנוצות ואח"כ הסירו ממנו הנוצות, אם נודע התערובת קודם הסרת הנוצות ודאי דבטל ואין חוזר האיסור וניעור לאחר מריטה, אולם כשנודע האיסור רק לאחר מריטה הוא תלוי בפלוגתת הראשונים אם אזלי' בתר ידיעה או לא, ובפמ"ג נקט להקל רק בהפ"מ וצורך גדול (ובכה"ג מתיר לצרף אף דעת הרא"ה דחתיכה חיה לא חשיבא ר"ל), וביד יהודה היקל טפי משום שלא הייתה החתיכה חשובה קודם התערובת (אך דוקא כשנודע קודם שנחתכה אך לא בחתיכה חיה שמחוסרת בישול גרידא).
5. לענין דבר שבמנין, דעת המרדכי ומהרש"ל דתרנגולת בנוצתה שלא נחשבת ר"ל ה"נ לא נחשבת דבר שבמנין, וכן הסכימו הב"ח והש"ך, אולם בדעת הרמ"א נקט הש"ך דס"ל דחשיב דבר שבמנין אף כשאין ר"ל, ושלא כב"ח הגר"א ומנח"י שלא חילקו בזה ומכח זה הק' סתירה בדעת הרמ"א בזה, ומ"מ אף לדעתם דתרנגולת בנוצתה דאי"ז ר"ל ולא דבר שבמנין הוא רק לאחר שחיטה ולא מחיים דהנוצה נוי לה וחלק ממנה דחשיבא ר"ל ולא בטלה.
6. תערובת של חתיכות ר"ל ונחתכה א' מהן היא מותרת ושאר חתיכות אסורות, ודעת הט"ז דדוקא כשלא נתערב שם איסור מלבד חתיכה א' כמו אותה שנחתכה, אך כשיש שם עוד חתיכה אסורה א"א להתיר אף את החתיכה שנחתכה משום דליכא למימר ממנ"פ שאם היא אסורה בטלה וכולן מותרות, ונתבארה כוונתו דבכה"ג חשיב האיסור כקבוע ונידון כמע"מ דליכא רוב לבטל האיסור, מיהו דעת הש"ך להתיר אף בכה"ג, וכן מסקנת היד יהודה.
7. חתיכה שמקצתה ר"ל ומקצתה אין ר"ל, דעת הפמ"ג דאפי' לדעת הש"ך (הנ"ל אות ו') אין להתיר אף את המקצת שאין ר"ל משום דדמי לחוכא, אך ביד יהודה נקט להתיר אף בכה"ג.

1. ובאמת דבמנח"י ציין לאו"ה כלל כ"ה דין ה' דמיירי שם אף לענין מעמיד בחלב שנכבש בקיבה שנחשב איסור מגופו ולא בטל בס' אף שאיסורו רק מדרבנן, [וכ"כ האו"ה ג"כ להלן כמ"ז דין ח', (וציינו הש"ך הנ"ל)], וזה לא נתיישב אף לפי חילוקו של רע"א, אמנם דו"ק באו"ה שם (ככ"ה דין ה') שביאר הטעם דנאסרה הגבינה מצד שהוא דבר חריף ונעשה לטעם, ובזה אין שייך הסברא שכתבנו להתיר מעמיד אלא דמי לחה"ל, ועי'. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובפמ"ג (שפ"ד סק"ז, וכדלהלן) העתיק דהרשב"א ס"ל דחתיכה חיה אינה נחשבת ר"ל, וכבר תמה ע"ד ביד יהודה (סק"ט, סוד"ה וכן כבש שלם). [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' להלן קו' הב"ח והגר"א דהרמ"א להלן סי' ק"י סעי' ב' סתר דבריו ונקט דאפי' תרנגולת בנוצתה חשיבא חה"ל אם הוא עוף גדול, ונתבאר שם. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך עי' בפת"ש (סק"ד) שציין לתשו' חת"ס (סי' צ"א) שהיקל במקום הפסד כמה מאות לסמוך דאי"ז ר"ל היכי שיש לצרף דאי"ז ודאי איסור, וכעי"ז בנוב"י (סי' ט"ז, בסו"ד). [↑](#footnote-ref-4)
5. אולם חלק קידמי דאין בו טירחא כלל חשיב ר"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומ"מ הוסיף (מש"ז סק"ו וז') דכשהוא מחוסר מעשה גדול לא חשיב ר"ל אף כשאי"ז מאוס ומגונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואין להקשות דא"כ כשלא נודע אף לבסוף ואכלו לא בטל ונמצא דעובר איסור בשוגג, דכל שלא נודע לבסוף לא חשיב איסור כלל (וכמבואר בתוס' קידושין (כ"ו ב') דבא על הסוטה בלא ידיעה לא חשיב איסור כלל). [↑](#footnote-ref-7)
8. ומ"מ בגוונא שהיתה חשובה ור"ל קודם שנתערבה, הכריע היד יהודה (שם, ריש סק"א) דלא בטלה אף שהאיסור נולד בתערובת, ושלא כאו"ה (כ"ז דין ג') שהיקל אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-8)
9. והמנהג להכשיר העופות אך לא מאשרים אותם לשחיטת מהדרין. [↑](#footnote-ref-9)
10. בפמ"ג (שפ"ד, שם) העיר דא"א לדקדק כן בדעת השו"ע, דהא איהו ס"ל (להלן ק"י סעי' א') דדבר שבמנין בטל (אפי' את שדרכו לימנות, חוץ מו' דברים), ורק הרמ"א (שם) ס"ל דאת שדרכו לימנות לא בטל. [↑](#footnote-ref-10)
11. וז"ל המרדכי, מעשה בנישואין בצרפת שנתערבה תרנגולת נבילה עם שאר התרנגולת השחוטות וצוה ר"ת להשליך א' ולהתיר האחרות וכו' ואע"ג דתרנגולת דבר שבמנין ובריה והוי דבר חשוב ודבר חשוב אפי' באלף לא בטיל מ"מ יש להביא ראיה מדפריך פרק גיד הנשה חתיכת נבילה שנתערבה עם חתיכות האחרות דליבטל ברובה ומשני שאני חתיכה שראויה להתכבד לפני אורחים ובזבחים גבי חטאות המתות ושור הנסקל פריך וליבטול ברובה ומשני בע"ח חשיבי ולא בטילי אלמא אי לאו בע"ח בטלי דלא הוי לא בריה ולא חתיכה ראויה להתכבד כך עם העור ואותה תרנגולת אינה בריה כיון שאינה חיה וגם אינה ראויה להתכבד לפני האורחים כמו שהיא עם הנוצה, ע"כ, ומשמעות דבריו שמוכיח כשם שתרנגולת בנוצתה וחתיכה בעורה אי"ז חשיב ר"ל דה"נ לא הוי דבר שבמנין, אולם במטה יהונתן (שם) צידד דהמרדכי לא איירי כלל לענין דבר שבמנין ומשה"ק דליחשב דבר שבמנין היינו חה"ל דכן משמעות הראשונים דחה"ל ודבר שבמנין חדא מילתא היא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולהלן (סי' ק"י סקי"ג) הוסיף הש"ך דלפי"ז כוונת הרמ"א דתרנגולת בנוצתה וכבש בעורו דבטלי היינו רק משום חה"ל ולא משום דבר שבמנין, ונפ"מ דבמקום שאין רגילות למוכרן במנין בטלי דלא חשיבי ר"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכמו שדקדקו האחרונים (עי' חו"ד סי' צ"ח סק"ג, וברע"א קמא סי' קס"ו, ועו"א) מרש"י (חולין צ"ח ב') דאף טעם גופיה צריך ביטול ברוב (אע"ג דס"ל דטע"כ לאו דאורייתא), וכן דעת שא"ר. [↑](#footnote-ref-13)
14. אלא שבחו"ד גופיה ביאר ע"פ המשמעות הפשוטה בט"ז דהרוטב אסור מכח תרתי דסתרי דהא א"א להתיר הרוטב בלא החתיכה, אך לפי מסקנתו להלן דטעם הט"ז הוא משום שא"א לומר ממנ"פ ה"נ לענין הרוטב דטעם דלא בטל משום דליכא למימר ממנ"פ להתירו ע"י ביטול ברוב של החתיכות. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועיי"ש ביד יהודה שהוסיף לדייק בסברת האשכול שם שנקט איפכא מהט"ז, וצידד דכיון שמתירים את החלק שאר"ל דממילא הותר אף החלק שר"ל כיון שזה תלוי זה בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)