רוב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / רוב

חולין יא. קצת ענייני רוב

**א. מנא ה"מ דהולכין אחר הרוב-**

בתוס' הק' כיון דלמדנו דין חזקה כ"ש דמהני רוב דהא קי"ל דרובא עדיף מחזקה, וא"כ ל"ל קרא לדין רוב, וכתבו דאיצטריך ילפותא לראב"י דיליף חזקה מהלמ"מ.

עוד תי' דמסברא רובא לא עדיף מחזקה וג"ז ילפינן לה מפרה אדומה דאזלינן בתר רובא גם כנגד חזקת האדם הטמא [ובמקו"א נתבאר נידון האחרונים אם אפשרה לצרף חזקת האדם משום וודאי נגע].

ברשב"א כתב ליישב דאף דרובא עדיף מחזקה מ"מ כל כמה שלא למדנו דין רוב לא היה אפשר ללמוד אותו בכ"ש מחזקה, ובאר כוונתו בקוה"ע דלעולם חזקה עדיפה מרוב אלא דרובא הוי בירור ובמקום רוב נסתלק הספק וא"א להעמיד על החזקה שאינה אלא הנהגה בספיקות, אבל אי לאו דין רוב א"א ללמוד דין רוב בכ"ש מחזקה.

כעין יסוד זה בפנ"י סוף המדיר באופ"א דע"י רוב פקעה ההחזקה של החזקה ותו לית לן חזקה, אבל כשכ"א בא בפנ"ע חזקה עדיפה על רוב עיי"ש דחזקה מועלת להוציא ממון, ואכ"מ.

ועוד כתבו אחרונים בנו"א עפ"י הסוגיא קידושין פ. דעיקר הטעם דס"ל לר"מ סמוך מיעוטא לחזקה הוא לשיטתו דחיישינן למיעוטא מדרבנן, היינו דכיון שהמיעוט הוא צד שייך בו חזקה, אבל לרבנן המיעוט לאו צד הוא כלל ול"מ חזקה לסייעו כלל, ואכ"מ.

**ב. רובא דל"ק אינו מתורת רוב מספר רק מתורת חזקה-**

אמנם דעת התוס' מבואר דרוב וחזקה הם באותו מישור, וביאור הדברים די"ל דענין רוב דליתיה קמן אינו כדין רובא דא"ק שהוא מתורת רוב המספר [ונתבאר במקו"א שיתכן שהוא מלתא דביטול כמו שנראה בתו"ר ב"מ ו:] שהוא יוצר לנו סתמא מסויים שכך הוא, והוא מענין חזקה כידוע מהגרנ"פ דיסוד חזקה הוא משום ההחזקה שכך הוא.

ויסוד זה נראה גם בד' הראב"ד בכתוב שם סוף קידושין:"קרובים דברינו לדבריו כי כל רובא דל"ק כעין חזקה היא", וע"ע בלשון הרמ"ה קידושין ע. וברמב"ן מכות ז. שג"כ דימו רוב לחזקה.

בזה יתבאר ג"כ מה דרוב וחזקה מיקרי מיעוטא דמיעוטא יבמות קיט. ששניהם פועלים באותו מישור.

וכמו"כ בריב"ש-שעט כתב דשני חזקות עדיפי על רוב.

וכן מבואר במרדכי-תשלז דדן דלר"מ דלית ליה רוב כ"ש דלית ליה חזקה דהא רובא עדיף מחזקה, מבואר שאין יסוד העדיפות של רובא וחזקה משום בירור והנהגה רק הכל באותו מישור הוא.

בזה יתבאר ג"כ מה דמבואר בראשונים שיש מושג של חזקה הבאה מכח רוב, וכמובן ברובא דא"ק ל"ש זה.

ולפי"ז ע"ז הק' התוס' שפיר אם הוא עדיף מחזקה נילף לה מחזקה.

וכנראה שגם הרשב"א לא חלק בעיקרא דמילתא כמו שפי' בקו"ש ובפנ"י דעתו, ואף הוא מודה ששניהם מאותו יסוד הוא, אלא דס"ל להרשב"א דסו"ס יסוד דין רוב הוא סתמא מחודש בצורה אחרת מחזקה, ואף אמנם דלבתר דילפינן מסתבר לן שהוא עדיף על חזקה, מ"מ קודם הילפותא א"א לדון שיועיל בכ"ש מחזקה דאכתי לא נתחדש שיש לילך בתר סתמא.

ויתבאר יותר לפי מה ששמעתי בשם הגרנ"פ דבין בחזקה ובין ברוב גם בלא הילפותא יש כאן איזה סתמא והחזקה, אלא שנתחדש בקרא לילך בתריה, וא"כ לבתר שנתחדש לילך אחר החזקה של רוב יתכן שהוא עדיף שכח ההחזקה שלו עדיף מחזקה, אבל קודם הילפותא לא היינו יודעים שיש לילך אחר החזקה מסוג כזה, ודו"ק.

בחי' רעק"א הק' דאכתי תיקשי קו' התוס' לענין רוב וקרוב דהא רוב עדיף על קרוב א"כ ל"ל קרא לרוב נילף בכ"ש מקרוב, ובזה לא יהני תי' התוס', וכנראה הביאור דרוב וקרוב אינם מענין אחד וממילא בזה מודו התוס' לתי' של הרשב"א.

אמנם י"ל שלא אמרו רוב וקרוב רוב עדיף אלא ברובא דא"ק אבל ברובא דל"ק א"א ללמוד מקרוב [מיהו צ"ע בסוגיא ב"ב כד. גבי דם הנמצא בפרוזדור דעת כמה ראשונים דהוי רובא דל"ק ואף זה עדיף על קרוב ועתוס' שם דעתם דהוי רובא דא"ק].

ועדיין קצת דוחק דא"כ למה הוצרכה הגמ' לילפותא גבי רובא דא"ק תיפו"ל מק"ו דקרוב?

אבל באמת מסתבר בפשוטו שכל ד' התוס' והמרדכי דרוב וחזקה הם באותו מישור של סתמא היינו דוקא ברובא דל"ק וכמו שהבאנו לעיל מלשון הראב"ד, אבל רובא דא"ק אינו ענין לזה כלל [ולכך לא חיישינן למיעוטא ברובא דא"ק], ולענין רובא דא"ק וודאי יודו לתי' הרשב"א, וזה ענין נכון ויסודי.

לכאו' לדרך זו דרובא דל"ק אינו רוב המספר רק מתורת חזקה וסתמא, הרי נראה מסתבר דלא סגי ברוב זעום וצריך רוב מכריע דוקא וצ"ע השיעור, מיהו סתימת הראשונים והפוסקים ל"מ כן אלא דסגי אפי' במשהו להחשיב רוב, ולע"ע לא מצאתי גילוי מפורש, וצ"ע.

**ב. גדר רובא דאיתא קמן ודליתא קמן-**

מנא הא מילתא וכו' אשכחן רובא דא"ק רובא דל"ק מנ"ל, מבואר דרובא דל"ק גרע טפי וא"א ללמוד אותו מרובא דא"ק.

בקו"ש ב"ב-פד הביא מהגר"ח להקשות [וכה"ק קה"י-ו] הק' מ"ט כל רובא דל"ק אין בו ג"כ מעלת רובא דא"ק שהרי ידוע לנו שבעולם יש רוב שאינם איילוניות וכה"ג והוי כמו י' חנויות ודיינים?

וכנראה יש בזה שני דרכים באחרונים:

א. בחת"ס כתב דל"ש בו דין רובא דא"ק משום שאינו מיוסד על ידיעה ברורה רק על אומדנא כללית, וכעי"ז בקה"י, וצ"ב הגדר בזה ועיין לקמן בלשון הר"ן.

ב. אבל בחמד"ש יו"ד כד-יב באר בפשיטות, דרובא דל"ק אין ספיקו נובע מכח שאר בהמות ואינו תלוי כלל בשאר בהמות, אלא שע"י שאר בהמות אנו למדים שכך הוא טבע העולם וממילא אף אם יהיה רק בהמה אחת בעולם יש להסתפק עליה בפנ"ע, ואין שאר הבהמות סיבה וגורם לדין בהמה זו, ועיי"ש מש"כ עפי"ז דס"ס חשיב רובא דא"ק.

וכנראה שני דרכים אלו מבוארים בראשונים רי"פ כל הצלמים, במתני' ובגמ' התם אמרינן דר"מ גזר על כל הצלמים משום שבמקומו היו עובדים אותן פעם אחת בשנה, ור"מ לשיטתו דחייש למיעוטא לכך גזר שמא מקומות אטו אותו מקום, ופי' הרמב"ן דבכל מקום שאינו ידוע לר"מ אסור מן הדין דחיישינן למיעוטא וגזר גם על מקומות הידועים אטו הא.

והר"ן חלק ע"ז דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא ברובא דל"ק אבל הכא רובא דא"ק הוא, והוכיח כן מסוגיין דאמרינן רובא דא"ק לא קמיבעיא לי דכתי אחרי רבים וכו', וטעמא דמילתא כתב:"דכיון שהוא רוב וידוע לפנינו הרי הוא חשוב לבטל המיעוט ולעשותו כמי שאינו" [ומזה למדנו קצת ביאור סברתו של החת"ס].

וכתב הר"ן דה"נ בכה"ג רובא דא"ק הוא שהרי רוב המקומות ידוע הוא אצלינו שאין עובדין אותן ואיתיה קמן ואין לחוש למיעוט, ועיי"ש שבאר הגמ' באופ"א [אלא דצ"ע למה אין שם הדין דכל קבוע כמע"מ דמי, עיין שעה"מ הל' מגילה משכ"ב דכל שלא פירש מהאחרים אין בו דין קבוע, עיי"ש שנו"נ בזה].

והנה לדעת החמד"ש לכאו' התם רובא דל"ק הוא שהרי כל מקום תלוי בעצמו ולא פירש כלל ממקום אחר רק שיש רוב כללי במקומות בעולם שאין עובדין אותו.

וכנראה הר"ן פי' כדעת החת"ס ומה"ט התם חשיב ליה כרובא דא"ק דסו"ס הרוב הוא ידוע לפנינו שכך הם רוב ערי העולם, וכפי לשון הר"ן, ויתכן שהרמב"ן התם פליג בזה וס"ל דמיקרי התם רובא דל"ק, וכהחמד"ש.

וכעי"ז דנו אחרונים לענין ספק על עיר אם היתה מוקפת חומה מימות יהושע אי חשיב רובא דא"ק או רובא דל"ק, וג"ז תלי בספק הנ"ל.

וע"ע לקמן ו. שנמנו על הכותים לעשותם כעכו"ם משום שמצאו להם דמות יונה בהר גריזים וגזר ר"מ משום דחייש למיעוטא.

ובפנ"י ו. כתב דע"כ אין כוונת הגמ' לתלות ממש דין זה בדין חיישינן למיעוטא, שהרי רק במקום אחד סמוך להר גריזים עבדו ע"ז ומה"ת נאסור משום זה כל הכותים, וע"כ הוא גזירה מחודשת אלא דמסתבר לגמ' דדוקא למ"ד חיישינן למיעוטא גזרו כן.

ועיין רעק"א תשובה קג-יג (הובא בחי' רעק"א יב.) שדימה זה לד' הראשונים רי"פ כל הצלמים, דאמרינן התם במקומו של ר"מ היו עובדים ע"ז פעם אחת בשנה וגזר ר"מ גם בשאר מקומות, ולרבנן דלא חיישינן למיעוטא לא גזרו, וה"נ הכא הוצרכה הגזירה בשאר מקומות.

ודעת הרמב"ן כתב בחת"ס דס"ל כהתוס' יבמות קיט. דמבואר בדבריהם דרוב כותים הוי רובא דל"ק, וביאור פלוגתתם בזה נתבאר בהנ"ל.

**ג. עדיפות רובא דא"ק ודל"ק-**

מבואר בסוגיין דרובא דא"ק עדיף וא"א ללמוד ממנו רובא דל"ק.

והנה מבואר גם להלכה בכ"ד חילוקים בין רובא דא"ק לרובא דל"ק, ובכמה מקומות מצאנו שיש עדיפות לרובא דא"ק:

א. כתב הר"ן רי"פ כל הצלמים דאף ר"מ מודה דלא חיישינן למיעוטא ברובא דא"ק, וכעי"ז מבואר בהרבה ראשונים דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה ברובא דא"ק.

ב. בתרוה"ד-שיד ורשב"ם ב"ב צג. מבואר דרובא דא"ק מהני להוציא ממון, ועתוס' סנהדרין ג: נסתפקו בזה.

ביאור הדבר מבואר בלשון הר"ן רי"פ כה"צ דרובא דא"ק מבטל המיעוט כמי שאינו, וביאור הדבר דחלוקים הם ביסודם, דרובא דא"ק הוא דין תורה להכריע את הספק ע"י הרוב והפקיעה את המיעוט.

אבל ברובא דל"ק יסודו הוא דאין אנו חוששין למיעוט אבל לא נתבטל ואכתי יש כאן צד של מיעוט אלא שאינו כדאי לחוש לו, ולכך לא אמרינן מיעוטא כמאן דליתא.

במקו"א נתבאר להוסיף עוד בדעת התו"ר ב"מ ו: דיסוד דין רובא דא"ק הוא כעין ביטול ברוב שהתורה התירה את צד המיעוט, וזהו יסוד הטעם דלא חיישינן למיעוטא כלל, ואכ"מ[[1]](#footnote-2).

מאידך כתבו אחרונים בכ"ד דרובא דל"ק עדיף שיש בו סברא ואינו הנהגה לחוד:

א. בתו"ר ב"מ ו: כתב דרוב לא מיקרי וודאי וכן בר"ן קידושין לט. לענין ספק ערלה, וספק ממזר.

אבל רובא דל"ק כתבו בש"ש ב-טו ומנח"ח-לד דחשיב וודאי, והוכיחו כן דאל"כ לעולם לא משכח"ל ממזר וודאי דלמא לאו אביו הוא, וע"ע בזכרו"ש-כה תי' בזה קו' רעק"א תניינא-קח שכל בהמה תיפטר ממע"ב שמא טריפה היא ואינו וודאי.

[אמנם חשבתי ליישב בזה דבר נכון, דעיקר הטעם דרובא דל"ק הוי וודאי הוא משום דליכא ריעותא קמן ואין סיבה להסתפק, וכש"כ במקו"א לענין אונס דדוקא רובא דל"ק מיקרי אונס.

והרי כה"ג מהני גם להוציא ממון כש"כ בש"ש ב-ד דאל"כ כל קונה בהמה ומתה אח"כ יטען שמא היתה טריפה ופטור מלשלם.

אבל לעולם אה"נ אם נפל נקב כגון בא זאב דסוגיא ט. הרי אף דמכשרינן מטעם רוב נראה דלענין ממון לא יהני, וגם לא ייחשב רובא כוודאי לענין מעשר בהמה וכה"ג, וע"ע לקמן משי"ת ביסוד זה.

וע"ע בשערי חיים קידושין-לז שתי' עפ"י היסוד שבאר לקמן שבכה"ג שא"א לקיים הדין באופן אחר הרי מעיקרא ניתן דין התורה על הרוב].

ב. לענין ע"א ברובא דא"ק נאמן וברובא דל"ק כתב רעק"א כתובות יג. שאינו נאמן.

ג. לענין נפשות, כתב בשער"י ג-א בדעת הר"מ פט"ו איסו"ב גבי תינוק המושלך שאין הורגים את אשתו אם זינתה דהוי ספק ואף שיש רוב, דכל מה דאזלינן בתר רובא הוא רק ברובא דל"ק אבל ברובא דא"ק לא מקרא דוהצילו העדה.

ויסוד הדברים כתב בשער"י שער ד' דאמנם רובא דל"ק עדיף משום שהוא סברא אבל מעליותא דידיה היא גריעותא דכיון שהוא סברא הרי חשיב כוודאי אבל הא מיהת שאינו סברא מוחלטת ואכתי נשאר צד של מיעוט, משא"כ רובא דא"ק שהוא הנהגה על כל צד והוא דין וודאי, ולכך ברובא דל"ק מהני ע"א כיון שיש כאן ספק מיהת ולא בטל צד המיעוט ואינו בא לחדש צד.

[אמנם זה לכאו' סותר לד' הר"ן דלפי"ד נמצא הטעם דלא חיישינן למיעוטא משום שהוא הנהגה על כל צד, אבל בר"ן כתב הטעם משום שהרוב לפנינו וחשוב לבטל את המיעוט, וצ"ע].

והנה בגמ' יב. הכריחה דאף רובא דל"ק מהני ולא מצאה לזה מקור ברור, ופירש"י תרי לישני או דילפינן ליה מקרא דאחרי רבים להטות כמו רובא דא"ק, או דילפינן ליה מהלמ"מ.

ולכאו' כל החילוקים שנתבארו בין רובא דא"ק לרובא דל"ק, תלויים במסקנא שהרי לפמש"כ רש"י דילפינן זמ"ז לכאו' ע"כ שניהם אותו גדר רוב הם, וכל החילוקים שייכי רק אי נימא דילפינן לה מהלמ"מ, וצ"ע.

ועי' בחי' רעק"א יב. שכבר כתב דדינו של תרוה"ד אם הולכין בממון אחר רובא דא"ק תלי בשני הלישנות של רש"י, שאם ילפינן רובא דל"ק מרובא דא"ק אין לחלק ביניהם לענין ממון.

אבל בשער"י ג-א כתב בכוונת רש"י דאף לפמש"כ דילפינן רובא דל"ק מקרא דאחרי רבים להטות אין הכוונה דילפינן ליה מרובא דא"ק אלא שקיבלו חז"ל שגם דין רובא דל"ק נכלל בהאי קרא, ולפי"ז גם לפי לשון זה ברש"י שני ענייני רוב שונים הם, אמנם לשון רש"י ל"מ כן שכתב דקרא משמע בין רובא דא"ק ובין רובא דל"ק דמאי שנא האי מהאי, משמע דאנן מסברא ילפינן זה מזה.

וכ"נ באמ"ב בב"ח-ט ד"ה אולם, ויישב בזה קו' הפמ"ג היאך ילפינן ביטול ברוב מדיינים הא דיינים שאני שהוא ענין בירור האמת ומה"ת ללמוד מזה דין ביטול, ובאר דכשם דהכא ילפינן רובא דל"ק ה"נ קבלו חז"ל ללמוד ביטול ברוב שלא יסתור המיעוט להרוב בשום ענין.

**ד. רוב להוציא ממון ואי חשיב וודאי-**

יש כאן מקום עיון בסוגיא, דהנה בסוגיא מבואר דאף בבהמה שאינה טריפה ולא נולד ריעותא כלל בעינן לפרשת רוב, ולפי"ז היה הדין נותן שא"א לסמוך על רוב כה"ג להוציא ממון דאף זה נלמד מקרא דרוב ואין הולכין בממון אחר הרוב.

אבל צ"ע דא"כ כל מוכר בהמה לחבירו ואח"כ מתה יאמר שמא היתה טריפה מקודם וייפטר מלשלם הדמים, וכתב בש"ש ד-ב דע"כ כל היכא שלא נולד ריעותא וסיבה להסתפק שפיר מועיל רוב להוציא ממון.

וכה"ג קשיא בכ"ד כגון כל שור שהרג ייפטר מכופר שמא הוא טריפה ואין מוציאין ממון ע"ז, וכן הק' אחרונים בכ"ד.

וכה"ג הק' אחרונים בכמה עניינים עיין הפלאה ספ"ק דכתובות, ועיין רעק"א תניינא-קח היאך אפשר לעשות מעשר בהמה והרי שמא טריפה הוא ולא חשיב עשירי וודאי [ולעיל הבאנו ד' הזכרו"ש-כה דרובא דל"ק שאני דעשירי וודאי מיקרי].

א. אחרונים הנ"ל כתבו שכל שהוחזק הרוב לשאר מילי מועיל גם לחייב על פיו בדיני תורה, וכוונתם כנראה דהיינו שור האמור בתורה, ועצ"ע, ועיין ברעק"א מש"כ דבתוס' כתובות טו: ל"מ כסברתו.

גם צ"ע מ"מ קו' הש"ש ממכירה דהתם לאו דין תורה הוא רק סברא בעלמא?

ב. עוד כתב בשערי חיים (יו"ד לקמן) דכל שא"א בענין אחר ע"ז ניתן דין רוב מתחילה וזהו שור האמור בתורה, ובזה באר הגמ' לקמן היכא דא"א שאני, וג"ז ל"מ לתרץ הקו' ממכירה דלאו דין תורה הוא?

ועיין לקמן משה"ק עוד ע"ד דא"כ אם יבואו עדים אח"כ דלאו אביו הוא לא נפטרנו ממלקות שהרי זהו אביו שחייבה עליו תורה, וי"ל.

מיהו עיקר משה"ק מדיני ממון עי' לקמן אות ד' מש"כ ליישב.

ג. הנראה מחוור בכ"ז דכל שלא נולד ספק כלל וודאי רובא דל"ק דין וודאי הוא, ואף לענין להוציא ממון או לענין עשירי וודאי, אבל אם יוולד איזה ספק אף שי"ל לילך אחר הרוב מ"מ כבר לא ייחשב עשירי וודאי [ודלא כש"כ הש"ש דכל רובא דל"ק חשיב עשירי וודאי ואי"צ למש"כ לעיל לחל בין רובא דא"ק לרובא דל"ק].

ואמנם מבואר בסוגיא דג"ז מפרשת רוב, והביאור נראה דכל שלא היה מושג של רוב כלל לא היה שייך לדון שהוא מהרוב מעיקרא, אבל גם אחר שיש פרשת רוב הוא מתחלק, שאם לא נולד ספק יסוד דין רוב הוא שלא להסתפק כלל, ואם כבר נולד ספק יסוד דין רוב הוא להכריע את הספק.

וכה"ג נתבאר במקו"א לענין חזקה דמשמע בתוס' י: דאף בלא ריעותא הוא מפרשת חזקה אבל כה"ג מהני גם בס"ט וגם להוציא ממון, אבל אם נולד ספק כל כוחה של החזקה הוא לדון את הספק ומ"מ ספיקא מיהת הוי.

ויסוד הדברים דדין רוב וחזקה הוא להשאיר הדבר כפי המוחזק לן ע"י הרוב, ואם מוחזק לן בלא ספק כלל ע"י פרשת רוב דנים שלא נסתפק עליו ונשאיר אותו בדין הרוב והחזקה, ואם נולד ספק עכ"פ לא נשנה את דינו מספק, ועוד נתבאר במקו"א.

ד. אח"כ ראיתי דלענין מכירה וכה"ג שאר דיני ממון יל"פ באופ"א עפי"ד החזו"א דהוא מתורת מחדש דבר עליו הראיה ולא מתורת רוב כלל ורק לענין איסורין בעינן ילפותא לילך בתריה.

**ה. היכא דלא אפשר שאני-**

א. מסקינן דלר"מ נמי אזלינן בתר רובא היכא דלא אפשר, ובפי' לא אפשר משמע ברש"י דעיקרו היכא דליכא לברורי, אבל בתוס' כתבו דכל היכא דלא מיעקר קרא.

ביאור דעת רש"י עיין קוה"ע מב-יא דדין איכא לברורי הוא דין תורה גם ברוב.

אבל ברעק"א תמה על ד' רש"י דהא מבואר בכ"ד בש"ס דאף היכא דלא אפשר חייש ר"מ למיעוטא [וע"כ פי' גם כוונת רש"י כהתוס' ודוחק בלשון רש"י].

ודעת תוס' צ"ב בסברא מה לי אם יתקיים הכתוב, ובפשוטו עניינו משום דמצוותו בכך ואין למדין אפשר מאי אפשר, אמנם זה יקשה מהמשך הסוגיא דאף לענין חיישינן למיעוטא מדרבנן אמרו כן, ועי' לקמן.

ובשערי חיים כתובות-מח,קידושין-לז, באר דהיכא דלא אפשר דין התורה ניתן על הרוב, וזהו אב שאמרה תורה, וא"א ללמוד מזה בירור של רוב.

ויסוד הדבר עי' בחי' הר"ן סנהדרין סט: דדנה הגמ' אי אזלינן בנפשות בתר רובא, ולמה לא הוכיחו ממכה אביו, ובאר דהיכא דלא אפשר לקיים הדין בשום אופן לא אזלינן בתר רוב, ועי' בשו"ת רעק"א-קז דבכה"ג ל"ש והצילו העדה שהתורה חייבתו גם על הצד שאינו אביו דפירושא דקרא אביו היינו עפ"י הרוב, וכעי"ז בחמד"ש-יא[[2]](#footnote-3).

ואינו נראה דא"כ גם אם יבואו אח"כ עדים דלאו אביו הוא יתחייב מיתה [וכה"ג נתקשינו במקו"א על לשונו של רעק"א תשובה-קז לענין האיסור עצמו בע"א יוחזק].

ובזה תי' קו' ההפלאה מהיכן למדים דין רוב להוציא ממון בכה"ג, ולעיל הבאנו ד' הש"ש בזה, אבל י"ל דאף למסקנא היכא דלא אפשר הוא דין רוב אחר שע"ז ניתן הדין ולא דמי להיכא דאפשר [ומ"מ אינו נראה דלענין מכירה וכה"ג אינו מועלת סברא זו שהרי לאו דין תורה הוא רק סברא].

ב. עוד הק' רעק"א לשיטת רש"י דלא אפשר היינו דא"א לברורי, א"כ היאך ילפינן רובא דא"ק מדיינים התם נמי תיקשי דלמא היכא דלא אפשר שאני?

וכתב דע"כ תלי בלא אפשר לקיים הפסוק כהתוס', וגבי דיינים אפשר להתקיים הדין היכא דכולן מחייבים.

ומ"מ נתקשה מדיני נפשות שאם כולן מחייבים פטור כמבואר סנהדרין יז., וכתב דשמא פטור זה אינו אלא מדרבנן.

אמנם י"ל לד' השערי חיים דהתם א"א לומר שכך ניתן הדין ע"י הרוב, ופשוט שאין הדיינים סיבת החיוב רק גילוי על החיוב.

ויתכן לבאר באופ"א, דהנה כתב רש"י דלמסקנא ילפינן רובא דליתיה מרובא דאיתיה, וצ"ע מה נשתנה, ויתכן לבאר בזה דבתחילת הסוגיא הנידון על עיקר הדין של רוב ובזה אין לחלק בין אפשר ללא אפשר, אלא שהגמ' דנה גבי רובא דל"ק שיש לדון לר"מ דחייש למיעוטא והוא דין חשש ובזה יש לחלק אי איכא לברורי, וזה פשוט לגמ' דלא שייך חיישינן למיעוטא ברובא דא"ק, ודו"ק.

ג. למסקנא פליגי רש"י ותוס' אם לר"מ צריך בדיקת כל הטריפות דעת רש"י דבעינן והרשב"א ט. כתב דכיון דלא אפשר בחלק מהטריפות ע"כ התירה תורה לגמרי.

ביאור דעת הרשב"א י"ל עפי"ד התוס' דלא אפשר תלי במה שיתבטל דין הפסוק והכל דין אחד הוא אבל אם הוא דין איכא לברורי לא א"כ כל הטרפיות חד אינון.

ד. מסקינן דלר"מ היכא דאפשר אפשר והיכא דלא אפשר לא אפשר וסמכו על הרוב ולא חששו למיעוטא, ה"נ לדידן אין ללמוד דין רוב היכא דאפשר.

ובתוס' הק' דלר"מ חיישינן למיעוטא אינו אלא דרבנן לכך י"ל שלא גזרו אם אי אפשר בענין אחר אבל מנ"ל ללמוד חילוק זה לדידן דבעינן למילף עיקר דין רוב מה"ת לחלק אם אפשר או אי אפשר, וכתבו דמ"מ מסתבר לו לדמות זל"ז.

ביאור הדברים דהנה מעיקר הדברים צ"ב לענין דין דרבנן דחיישינן למיעוטא מה לי אם אפשר לקיים הקרא בענין אחר [לשיטת התוס' שזהו ענין לא אפשר], וצ"ל עפי"ד השערי חיים דכיון שאינו רוב של בירור אלא שכך ניתן מעיקרא דין התורה לא החמירו ע"ז רבנן לחוש למיעוטא.

ועפי"ז א"ש דמיון הגמ' דכיון דחזינן דכך ניתן דין התורה מעיקרא א"כ ה"נ לרבנן א"א ללמוד דין רוב מהיכא דלא אפשר דלאו מתורת רוב הוא רק כך ניתן הדין מעיקרו.

אבל לדעת רש"י דלא אפשר היינו מתורת איכא לברורי צ"ע מה"ת לגמ' לדמות דין דרבנן לדין דאורייתא.

ה. בגמ' יא: הק' בתוס' נסקלין בנשרפין אמאי לא אזלינן בתר רובא, ותי' דכיון דממ"נ נהרג לא אזלינן בתר רובא, ועיין בקו"ש משכ"ב דהטעם דאזלינן בתר רובא בדיני נפשות משום ובערת הרע ולא שייך בכה"ג, אבל צ"ע אדרבה כיון דממ"נ נהרג אין טעם שלא לילך אחר הרוב כלל.

וכנראה הביאור דדין רוב יכול לקבוע מה הוא, אבל דין סקילה ושריפה אינו דין בו רק דין על הבי"ד בסדר ההריגה, וכידוע לחקור בזה, וכעי"ז ראיתי במאסף ישורון-ח משיעורו של רש"ה, ויישב בזה קו' העולם משריפת בת כהן דלא אמרינן דלמא לאו אביה הוא וא"א לתת לה שריפה רק חנק כדין בת ישראל אף דהוי ממיתה למיתה ואיך אזלינן בתר רוב, אבל התם הוא קביעת השם בת כהן בה קודם המעשה.

**ו. מ"ט דיינים לא חשיב קבוע-**

מרדכי-תקצג למה דיינים לא חשיב קבוע שהרי קבועין הם בלשכת הגזית ובכל מקום שיושבין, ותי' דדוקא במקום ספק לברר הדבר אמרינן קבוע, אבל הכא יודעין מי המזכה ומי המחייב ל"ש מושג של קבוע [אולי כוונתו משום שיסודו מטעם רובו ככולו], ועוד שאין עושין מעשה בגופן אלא אחר הדיבור הפורש מהן וחשיב כפריש, עיין בכ"ז משנת ר"א חולין מש"כ.

**ז. רובא דא"ק בספק טומאה ברה"י-**

והנה מבואר כתובות טו. דרובא דא"ק מהני בס"ט ברה"י וברה"ר, והק' רעק"א תניינא-קח לשיטת התו"ר ב"מ ו: דלא מיקרי וודאי היאך מהני הא כל שהוא ספק חייל בו דין ס"ט ברה"י.

ובשער"י א-ה ודב"א נקטו שלא אמר התו"ר אלא לענין ספירה של מנין מעשר בהמה דע"י דין רוב לא חשיב ספירה, אבל בכל דוכתא מיקרי וודאי שהוא מכריע את הספק.

בס' הכתב והקבלה פ' בחוקותי הביא ששאל כן לרעק"א ואמר לו [וכ"כ שם בתשובה בחד אופן] דע"י שהוחזק לשאר מילי מהני ויש נפק"מ בין שרץ לצפרדע לענין ללקות בכעדשה לכך חשיב שהוחזק לשאר מילי.

עוד כתב רעק"א בתשובה דכל שאינו ספק שקול ולא נאמר בו דין ס"ט, אבל מ"מ גבי דעת לישאל יהיה טהור דאי"צ פלגא ופלגא דוקא, ולפי"ז לא יהני רובא (אף בדאיתא קמן) בדבר שאבד"ל.

ועיקר סברתו מבואר בתוס' חולין פו: צידדו כן דאף לר"מ דחיישינן למיעוטא מ"מ ל"מ לעשות ס"ט לקולא, דכל שאינו פלגא ופלגא לאו דומיא דסוטה הוא, אבל מ"מ דבר שאבד"ל שפיר איכא גם בספק שאינו שקול משום דאי"צ דומיא דסוטה.

[מיהו במש"כ דלא יהני רוב בדבר שאבד"ל דילפינן מדר"ג, עיי"ש ברעק"א שעמד דמד' התוס' קידושין פ. מבואר לא כן ומהני רוב לטמא אף ברובא דל"ק].

ועוד הוסיף רעק"א לפי"ז דבס"ט ברה"י דילפינן מדרב גידל טהור וודאי הוא דיאכל אבל לא ספק, ולא מטעם דומיא דסוטה אתינן עלה, ה"נ לא יהני ביה רובא דא"ק לטהר דלא מיקרי וודאי, וד' רעק"א תמוהים דמבואר להדיא בגמ' כתובות טו. דמהני רובא דא"ק לטהר ברה"י, וכבר תפס עליו במשנת ר"א גיטין-א ובאחיעזר ח"ב ב-יג, עיי"ש מש"כ בזה.

ולגודל הדוחק שמעתי ליישב דעת רעק"א שיפרש הגמ' שם דע"י הלך אחה"ר אין דין ספק כוודאי דומיא דסוטה וממילא אינו טמא בוודאי, אבל אה"נ שאינו טהור מקרא דר' גידל דאף במקום רובא איתא, אלא שבזה לא נתחדש טומאת וודאי רק טומאת ספק, משא"כ בקבוע ע"י שהוא ספק שוב ילפינן מסוטה לטמא בוודאי.

ובעיקר קושייתו עוי"ל לפמש"כ האחרונים דבאמת גם חזקה היתה מועלת בס"ט להכריע את הספק ותו ל"ש כלל ספק כוודאי, אלא שנתחדש מהלמ"מ מיוחד שלא לילך בתר חזקה, וממילא י"ל דלענין רוב לא נתחדש כן, ולא דמי לס"ס דמבואר ב"ב נה: בתוס' שג"ז ל"מ משום שאינו מברר את הספק ונתחדש שלא לילך אחריהם בס"ט אבל רוב חל בעצם הספק ואף אי לא חשיב וודאי מהני בס"ט ולא נתחדש שלא לילך בתריה, ועוד נתבאר במקו"א.

1. אמנם נתבאר שם דעת הרשב"א בתשובה לענין ביטול ברוב דחתיכה גדולה מבטלת חתיכה קטנה אף שאין כאן כמה צדדים כלל רק רוב הכמות ולפי ביאור זה הרי הוא חולק ע"ד התו"ר. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע באבי"ע פ"כ סנהדרין ופט"ו איסו"ב באר עפי"ז הסוגיא סנהדרין סט. שכל הנידון שם בגמ' לילך בנפשות אחר הרוב אינו ברוב מיקרי אלא לענין מה שהצריכה תורה ראוי לקרותו אב אם אזלינן בתר רוב שיכול לילד, ורק בכה"ג אזלינן בנפשות בתר רוב, ואכ"מ, וכ"כ בחי' רמ"ש חולין יא., עיי"ש.

   ועיי"ש דגם בכה"ג שנתברר שא"י לילד מ"מ אזלינן בתר רוב בכה"ג, שהרוב מגדיר מה דין התורה, אמנם ביד"ר שם מבואר שלא כן, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)