סי_ ס - מצות צריכות כוונה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / אורח חיים - דור המלקטים

**מצות צריכות כוונה**

סימן ס'

1. שש זכירות - סעיף ג'.
2. עוד ד' זכירות.
3. מצות צריכות כוונה - סעיף ד'.
4. ציורים.
5. שש זכירות - סעיף ג'.
   1. **יציאת מצרים**.
      1. בקר"ש.
      2. ***חת"ס (או"ח סי' ט"ו ד"ה וליישב) – "***נ"ל מ"ש מג"א סס"י ס"ז דאם אמר שירת הים יצא ידי חובת הזכרת יציאת מצרים היינו אם נתכוין בה לצאת ידי חובתו אבל מסתמא דעת כל אדם שלא לצאת ידי חובתו אלא כתיקון חז"ל בגאולה הסמוכה לתפלה, ומיהו בלאו הכי נמי לא ידעתי מנ"ל למג"א שיוצא בשירת הים ידי חובת יציאת מצרים כי רחמנא קפיד תזכור יום צאתך ולא קריעת ים סוף והמה שני ענינים מופרדים ואין כאן מקומו".
   2. **תורה בהר סיני** - ובנו בחרת (תורה), וקרבתנו (מעמיד הר סיני).
      1. לא כתיב זכור, ורק בלב, שכל פעם שומר המצוות.
   3. **זכור את השבת לקדשו** - בקר"ש, וזכרתם את כל מצות השקל (שוה לתריג מצוות).
      1. רק בשבת.
   4. **עמלק** - לשמך הגדול (שאין השם שלם).
      1. תמחה, זהו לעתיד לבא, ודי פעם בשנה.
      2. עי' סי' תרפ"ה, לשיטות ומראי מקומות.
   5. **מרים** - להודות לך (ולא לדבר לשה"ר).
      1. השמר מצרעת, שאינו נוגע בזה"ז.
   6. **הקצפת, ומיוחד למעשה עגל** - באהבה (משא"כ פעמים אחרים).
      * 1. רק לדור המדבר.
   7. **מקור**.
      1. מג"א (ס"ק ב') – "איתא בכוונות ובכתבים והזכירות הללו הם מ"ע לכן כשיאמר ובנו בחרת יזכור מ"ת, וקרבתנו מעמד הר סיני, לשמך הגדול מעשה עמלק שאין השם שלם, להודות לך הפה לא נברא רק להודות ולא לדבר לשון הרע וזהו זכירת מעשה מרים, וזכרתם את כל מצות ה' זהו שבת ששקולה כנגד כל המצות וכשאומר והביאנו לשלום מארבע כנפות הארץ יניח הכנפות של הטלית שעל כתפיו ליפול למטה עכ"ל, ובילקוט פ' בחקותי מביא ג"כ זכור את אשר הקצפת את ה' אלהיך במדבר וגו' זכור בפה ע"ש בשם ספרי ונ"ל שיזכור זה כשיאמר באהבה לאפוקי באותו פעם לא היו אוהבין השם".
      2. ערה"ש (סעי' ה') – "ויראה לי דהענין כן הוא דזכירת יציאת מצרים כתבה התורה [דברים טז, ג] למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך וזהו כמו דכתיב שתזכור בכל יום ומכל מרבינן הלילות כדאיתא ספ"ק דברכות הרי צותה התורה מפורש להזכיר בכל יום ובזכירת עמלק כתיב [דברים כה, יט] והיה בהניח וגו' תמחה את זכר וגו' וגילתה התורה דתכלית זכירה זו כדי לקיים תמחה וזהו לעתיד לבא כמובן ולכן די כשנזכירה פעם בשנה שבכל שנה אנו מצפים לתכליתינו בחדש ניסן כמו שאמרו חז"ל [ראש השנה י"א.] בניסן נגאלו ובניסן עתידין וכו' ולכן מסמיכין זכירת עמלק קודם פורים הסמוך לניסן וזכירת שבת כיון דכתיב זכור את יום השבת לקדשו בע"כ דהזכירה הוא רק על יום השבת דאין קידוש אלא בשבת אבל במתן תורה לא כתיב כלל לשון זכירה וכן כתוב בתורה רק השמר לך וגו' פן תשכח וגו' יום אשר עמדת לפני ה' אלהיך בחורב וזהו שמירה בלב דזכור דרשו חז"ל במגילה [י"ח.] ובסיפרא שהוא בפה ובכאן לא כתיב זכירה ושמירה בלב אנו מקיימין בכל עת ובכל שעה בקיום התורה והמצוה וזכירה דהקצפה נראה להדיא שנאמרה רק לדור המדבר דהכי מוכחי קראי בפ' עקב שהתחיל שמע ישראל אתה עובר היום את הירדן וגו' לא בצדקתך וגו' אתה בא לרשת את ארצם וגו' וידעת כי לא בצדקתך וגו' כי עם קשה עורף אתה זכור אל תשכח את אשר הקצפת וגו' הרי מפורש שלדור המדבר נאמרה וכן בזכירת מרים דרישא דקרא הוא השמר בנגע הצרעת ואינו בזמן הזה ואינו בח"ל ובספרי מסמיך זה על איסור לשון הרע והוא איסור ככל האיסורים ואינו בזכירה והזכירה היא על נגע הצרעת לעשות כדין [כנלע"ד]".
      3. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים פרק ט"ז אות קמ"ה, עמ' ס"א) – "אם יש חיוב לומר השש זכירות בכל יום וכגון זכירת שבת ומרים ועמלק או לא. תשובה: ע"פ קבלה יש לאומרן".
      4. סידור יעב"ץ שהביא עשרה זכירות .
      5. מראי מקומות – לקט הקמח החדש (סי' קל"ב ס"ק כ"ב, ס"ק כ"ג).
      6. **בתשעה באב** - עי' סי' תקנ"ד סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
   8. **לא פרשה מיוחד**.
      1. מג"א (ס"ק ב') – "וצריך טעם למה תקנו לקרות פ' עמלק מה שלא תקנו בזכירות אחרים עססי' תרפ"ה וי"ל דמ"ת יש לנו חג עצרת וה"ה שבת ומעשה מרים ומעשה עגל לא תקנו מפני שהי' גנותן של ישראל".
      2. אג"מ (או"ח ח"ה סי' ד' או"ח סי' ס') – "לכאורה פשוט שבלימוד האיסור דלשון הרע לא יצא הזכירה. דהמצווה נאמרה שנזכור מה שעשה למרים, שהוא שאף מרים נענשה על חטא לשון הרע שנלמד שיש עונש חמור דצרעת, ושאף מרים נענשה על שדברה רק באחיה שלא הקפיד, וכל שכן על לשון הרע חמור על אלו שמקפידין, וזה ליכא בזכירת האיסור. אבל כוונת המג"א שבתיבות להודות לך יחשוב גם זה שנענשה מרים ... והוקשה למג"א למה לא תיקנו שבת מיוחד לכל הזכירות. ותירץ שלמתן תורה הא איכא חג עצרת שקורין בייחוד, ולשבת, הא עצם כל השבתות הוא כזכירה ואין צריך שבת מיוחד להקריאה, וסומכין על הפרשיות שנזכר בהם שבת. ונשאר קושיא על מרים ומעשה העגל על מה שלא תיקנו שבת מיוחד. ועל זה תירץ שפיר משום שהוא גנותן של ישראל. ומה שזכירת יציאת מצרים הוא שלא בספר תורה וביחיד, כיוון שהקרא נאמר שכל יחיד יזכיר בכל יום ובכל לילה לא שייך ממילא ספר תורה שהוא רק בציבור".
      3. הגר"ע אוירבאך שליט"א (יתד נאמן פר' דברים תשע"ו) -

*Question***:** I try to say the 6 *Zechiros* (Remembrances) that are printed in the *siddur*at the end of *Shacharis*. In the *siddur*, all of the relevant *pesukim* are brought. Do I have to read those, or may I just say the concept, e.g. “*Zeicher Yetzias Mitzrayim, Zeicher Amaleik*, etc.”?

*Rav Auerbach***:** It is certainly not an obligation to recite the 6 *Zechiros*, but it’s definitely praiseworthy that you do so. Regarding whether you need to recite the entire *posuk*, this is not necessary. The mere verbal remembrance of all 6 *Zechiros* is sufficient.

* 1. **דין בפה**.
     1. יעב"ץ (עמ' שנ"ו) – "כבר נודע חיוב הזכירות בפה ובלב (בכל יום ומובטח שהוא בן עוה"ב) ואף שהאר"י ז"ל הזהיר לזכור ארבעה מהם באהבה רבה. לפי שבה רמוזות. היינו בלב. ומכל מקום יפרשם **כאן בפה** כמו שכתובים בתורה".
     2. חיד"א (עבודת הקודש כף אחת אות כ"ה) – "כבר נודע חיוב הזכירות בפה ובלב".
     3. יסוד ושורש עבודה (סוף שער ה') – "וראוי לאדם לומר החמשה זכירות בפה תיכף אחר התפלה כפי שנדפס בסדורים".
     4. מלבים (ארצות החיים סי' א' ארץ יהודה סוף ס"ק ד') – "שמן התורה אין חיוב לזכור בפה רק מעשה עמלק, ורק פעם אחת בשנה, אבל שאר הזכירות א"צ רק לזכרם בלב".

1. עוד ד' זכירות.
   1. **ירושלים**.
      1. אִֽם־אֶשְׁכָּחֵ֥ךְ יְֽרוּשָׁלִָ֗ם תִּשְׁכַּ֥ח יְמִינִֽי:

תִּדְבַּ֥ק־לְשׁוֹנִ֨י׀ לְחִכִּי֘ אִם־לֹ֪א אֶ֫זְכְּרֵ֥כִי אִם־לֹ֣א אַ֭עֲלֶה אֶת־יְרוּשָׁלִַ֑ם עַ֝֗ל רֹ֣אשׁ שִׂמְחָתִֽי:

* + 1. עי' או"ח סי' תק"ס, לשיטות ומראי מקומות.
  1. **מעשה בלק ובלעם**.
     1. מיכה (פרק ו' פסוק ה', **הפטורה** לפר' בלק) – "עַמִּי זְכָר נָא מַה יָּעַץ בָּלָק מֶלֶךְ מוֹאָב וּמֶה עָנָה אֹתוֹ בִּלְעָם בֶּן בְּעוֹר מִן הַשִּׁטִּים עַד הַגִּלְגָּל **לְמַעַן דַּעַת צִדְקוֹת ה'**".
        1. השגות הרמב"ן (לספר המצוות לרמב"ם שכחת העשין מצוה שביעית) – "עוד דרשו (שם) זכור את אשר הקצפת את ה' אלקיך במדבר [עקב ט] יכול בלבך וכו'. ולא ידעתי אם היא אזהרה למקציפים עצמם כלומר אנשי דור המדבר ואולי **היא מצוה לדורות** לדעת חסד האלהים עלינו ושמרו ברית אבותינו ולתת הודאה לשמו ולברך אותו על הכל, וכענין שהנביא מזכירם (מיכ' ו) עמי זכור נא מה יעץ בלק מלך מואב ומה ענה אותו בלעם בן בעור מן השטים עד הגלגל למען דעת צדקות ה'".
     2. ברכות (דף יב:) – "אמר רבי אבהו בן זוטרתי אמר רבי יהודה בר זבידא: **בקשו לקבוע פרשת בלק בקריאת שמע**, ומפני מה לא קבעוה, משום טורח צבור. מאי טעמא ... משום דכתיב בה האי קרא: כרע שכב כארי וכלביא מי יקימנו".
        1. רש"י (ברכות דף יב:) – "כרע שכב. דדמי לבשכבך ובקומך, שהקדוש ברוך הוא שומרנו בשכבנו ובקומנו **לשכב שלוים ושקטים כארי וכלביא**".
        2. פני יהושע (ברכות דף יב:) – "שם אלא אמר ר"י בר אבין משום דכתיב בהאי קרא כרע שכב כארי וכלביא מי יקימנו כו'. לכאורה נראה דלאו האי פסוקא לחוד קאמר דהא יש להזכיר ג"כ קרא דאל מוציאם ממצרים דהוי בהו תרתי לטיבותא ענין יציאת מצרים ושכיבה וקימה, ואף שאיני כדאי מ"מ נראה מאמר זה תמוה לומר שביקשו לקבוע פרשת בלק בק"ש משום האי קרא דיציאת מצרים ושכיבה וקימה **דמה בכך כמה קראי כה"ג אשכחן טובא**. ולכאורה היה נראה לי בזה דבלא"ה היה צד חיוב להזכיר ענין בלק בכל יום כדקאמר מיכה לישראל עמי זכר נא מה יעץ בלק מלך מואב משמע שיש צד חיוב לזוכרו ואף על גב דפשטא דקרא איכא למימר דזכירה בלב קאמר מ"מ כיון דדרשינן בירושלמי בקרא דוהגית בו יומם ולילה שההגיות יומם ולילה שוין וכיון דפרשת ציצית לא שייך לומר בלילה כדפליגי תנאי במתני' דבסמוך מש"ה בקשו לקבוע יותר פרשת בלק כדי שתהא הגיות יום ולילה שוין וממילא יתקיים בזה מאמר הנביא דקאמר זכר נא הזכירו בפה ממש, וכן משמע קצת מלשון ירושלמי דאמר ר"א מפני שכתובה בתורה ובנביאים וכתובים ע"ש".
        3. מראי מקומות – מעדני אשר (בלק תשע"א עמ' ב').
     3. מראי מקומות.
        1. ברכות (דף ז., סנהדרין דף קה:, ע"ז דף ד:) – "מלמד, שהיה יודע לכוין אותה שעה שהקדוש ברוך הוא כועס בה, והיינו דאמר להו נביא לישראל: עמי זכר נא מה יעץ בלק מלך מואב וגו'. מאי למען דעת צדקות ה'. אמר רבי אלעזר: אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל: דעו כמה צדקות עשיתי עמכם שלא כעסתי בימי בלעם הרשע, שאלמלי כעסתי לא נשתייר משונאיהם של ישראל שריד ופליט; והיינו דקאמר ליה בלעם לבלק: מה אקב לא קבה אל ומה אזעם לא זעם ה', מלמד, שכל אותן הימים לא זעם. וכמה זעמו. רגע. וכמה רגע. אמר רבי אבין ואיתימא רבי אבינא: רגע כמימריה. ומנא לן דרגע רתח. שנאמר: כי רגע באפו חיים ברצונו. ואי בעית אימא, מהכא: חבי כמעט רגע עד יעבר זעם".
        2. חת"ס (ח"ב יו"ד סוף סי' שנ"ו) – "כל התורה כולה ראינו בעינינו חוץ מפ' בלעם מי הגיד לנו מה הי' בין מלך מואב ובין קוסם אחד בלעם שבא אליו אל ארצו ולמה בא ומי הביאו ומי ידע שבנה מזבחות ושרצה לקלל ונהפך לברכה מי בא בסודם וישראל הי' שרוים במדבר ואם הם עמדו בארץ מואב בראש הפסגה וראו למטה אל המדבר למרחוק מאין ידעו יושבי מדבר שמביטים עליהם מראש ההר הזה ושמנחשים עליהם ואפי' מרע"ה לא ידע ורק מפה הקדוש ברוך הוא ית"ש נכתבו הדברים והנביא צווח זכר נא מה יעץ בלק וגו' והנה המאמין בכל התורה ובמצותיה רק מסתפק בפ' בלעם הרי הוא כופר בה' אלקינו ה' אחד ולא יאמר אדם שפ' בלעם היא עיקר מעיקרי התורה שבנו עליו בנין ומ"מ הכופר בה כופר בעיקר וה"ה ומכ"ש בגאולה אחרונה המפורשת מפי ה' למרע"ה אם יהי' נדחך בקצה השמים וגו' וכפר אדמתו עמו וכיוצא בו. - ה' הטוב והמטיב ייטיב לנו ויורנו מארחותיו, ונלכה בדרכיו' ונהי' ממבורכיו, לשמור תורותיו וחוקותיו, נעלה לציון ברננים ודבר אלקינו נשמע פנים אל פנים".
        3. חמד שלמה (ח"א עמ' ת', חנוכה) – "שפירש הגה"ק החתם סופר ז"ל הפסוקים הללו את ה' כל גוים וגו' כי גבר עלינו חסדו, עפ"י מעשה שהיה שפעם אחת **כשסיים החת"ס ז"ל כל הש"ס** ורצה לעשות שילוב סוף הש"ס לתחלתו הלך חוץ לעיר ששם המקום פנוי שלא יטרדוהו בטרדות חוץ ויוכל לעיין בקדשו, והיה מטייל שם בעיונו, ופתאום בא אליו גוי אחד וקרדום בידו, ושאל אותו הגוי מה הוא עושה בכאן, והשיב לו שסיים לימודו ועושה סיום ומעיין בזה, אמר לו הגוי עתה אני רואה כי ה' עמך, כי באתי בקרדום זה להרגך ונסיתי כבר ב' וג' פעמים ולא יכולתי לזוז את ידי, ומשקבלתי על עצמו שלא להרע לך יכולתי להניע ידי כבראשונה, ועתה אני מבין שהיה ה' עמך מפני דביקותך בתורה, והחת"ס ז"ל מרוב עיונו לא ראה אותו מקודם רק אח"כ כשבא אליו. וכשסיפר אח"כ המעשה הוסיף על זה ואמר, שבאמת בכל יום מתרחיש כזה שרוצים להרע לישראל והקב"ה שומר אותנו מהם, רק שאינם מספרים ואינם יודעים מהנסים שנעשו לנו, רק עכשיו סיפר לי הגוי מהנס שנעשה לי. **ובזה פירש מקראי קודש הללו את ה כל גוים שבחוהו כל האומים כי גבר עלינו חסדו**, ולכאורה למה ישבחוהו הגוים ולא ישראל עמו, רק הגוים יודעים כל הענינים שהיו רוצים להביא עלינו והם יודעים בהגברת חסדו עלינו ובאיזה אופן הפר השי"ת את דעתם וקלקל מחשבתם, ע"כ הם יכולים ויודעים להלל ולשבח את ה', אבל אנחנו לא נדע להללו על זה, וכמ"ש ואנחנו לא נדע מה נעבוד את ה' כי אנחנו אין יודעין על כמה נסים אנו צריכין להודות אליו ית' ולעבוד לו בכל נפש ובכל לבב".

* 1. **מן**.
     1. וְזָכַרְתָּ֣ אֶת־כָּל־הַדֶּ֗רֶךְ אֲשֶׁ֨ר הוֹלִֽיכֲךָ֜ ה' אֱלֹקֶ֛יךָ זֶ֛ה אַרְבָּעִ֥ים שָׁנָ֖ה בַּמִּדְבָּ֑ר לְמַ֨עַן עַנֹּֽתְךָ֜ לְנַסֹּֽתְךָ֗ לָדַ֜עַת אֶת־אֲשֶׁ֧ר בִּֽלְבָבְךָ֛ הֲתִשְׁמֹ֥ר מצותו מִצְוֹתָ֖יו אִם־לֹֽא:

וַֽיְעַנְּךָ֘ וַיַּרְעִבֶךָ֒ וַיַּֽאֲכִֽלְךָ֤ אֶת־הַמָּן֙ אֲשֶׁ֣ר לֹא־יָדַ֔עְתָּ וְלֹ֥א יָדְע֖וּן אֲבֹתֶ֑יךָ לְמַ֣עַן הוֹדִֽיעֲךָ֗ כִּ֠י לֹ֣א עַל־הַלֶּ֤חֶם לְבַדּוֹ֙ יִחְיֶ֣ה הָֽאָדָ֔ם כִּ֛י עַל־כָּל־מוֹצָ֥א פִֽי־יְקֹוָ֖ק יִחְיֶ֥ה הָאָדָֽם:

* + 1. עי' או"ח סי' שכ"ד (שבת שירה), לשיטות ומראי מקומות.
    2. לענין בישול בשבת - עי' סי' שכ"ח סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
    3. עי' רב גולב.
  1. **הנותן כח**:
     1. וְזָֽכַרְתָּ֙ אֶת־ה' אֱלֹקֶ֔יךָ כִּ֣י ה֗וּא הַנֹּתֵ֥ן לְךָ֛ כֹּ֖חַ לַעֲשׂ֣וֹת חָ֑יִל:

1. מצות צריכות כוונה - סעיף ד'.
   1. **דאורייתא**.
      1. מחמר: צריך כוונה – מחבר (סעי' ד').
      2. לענין ברכה יש לחוש – מ"ב (ס"ק ח', ס"ק י', עי' בה"ל ד"ה וכן, סי' תפ"ט ס"ק י"ז, ס"ק כ"ב).
   2. **דרבנן**.
      1. מיקל – פמ"ג (ריש פתיחה להל' ברכות, "שלישית, ברכות דרבנן בלא כוונה יצא, וברכת המזון צריך כוונה לצאת, כבסימן סמ"ך במ"א [ס"ק] גימ"ל מצות דין תורה צריך כוונה, יע"ש בזה").
      2. מחמיר: צריך כוונה – מ"ב (סי' רי"ג ס"ק י"ח).
   3. **לספירת העומר**: האם צריך דעת שלא לצאת בהחזן.
      1. עי' סי' תפ"ט סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
   4. מראי מקומות.
      1. שעה"צ (סי' רל"ט ס"ק ב') – "דאפילו לפי מה שכתב החיי אדם דאם לא כוון בקריאת שמע של שחרית וערבית לקיים המצות עשה גם כן יוצא בדיעבד, התם משום דכשהולך להתפלל **מסתמא מכוין לקיים כמו שתקנו חכמים**, מה שאין כן בזה".
2. ציורים.
   1. **אכילת קדשים**.
      1. אינו מעכב – בית הלוי (ח"ג סי' נ"א אות ג', "והנראה לומר דר"ל ס"ל דמצוה שהיא חובה על גוף האדם שמוטל עליו החיוב לעשותם וכמו בהך דפסחים דהאדם מחויב לאכול מרור בזה אינו יוצא ידי חובתו אלא א"כ מכוין לקיים המצוה המוטלת עליו אבל באכילת קדשים דמצינו גבי לחם הפנים דאמר הגיעני כפול וכבר חקרו בזה רבותינו דמוכח מזה דאכילת קדשים א"צ כזית. וכתבתי הסברא בזה בבית הלוי חלק א' סי' ב' (אות ז') דבשלמא אכילת פסח ומצה דהחיוב על האדם שהוא יאכל צריך כזית אבל מצות אכילת קדשים דאינה חיוב על שום אדם שהוא יאכלנו רק המצוה שיהיה הקרבן נאכל משו"ה גם כשמחלקו להרבה אנשים הרי מ"מ נתאכל הקרבן לא בעינן כזית ובמצוה כזו ס"ל לר"ל דאין צריך כוונה ואפשר דבזה כו"ע מודים דא"צ כוונה").
      2. מראי מקומות – אמרי בינה (או"ח סוף סי' י"ד).
   2. **בין אדם לחבירו**.
      1. אינו מעכב – עי' שו"ת שערי דעה (ח"א סי' נ"ז, ח"ב סי' י"ז ד"ה אמנם, "משא"כ במצות שבין אדם לחבירו, שמצינו שלא הקפידה תורה על הכונה כלל (ואולי אפילו למ"ד מצות צריכות כונה זה אינו אלא במצות שבין אדם למקום)"), זרע אברהם (סי' ס"ב אות ב' ד"ה אך, "פשוט דבמצוה שבין אדם לחבירו לא בעי כוונה"), יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' כ"ט אות ה', חזון עבדיה פסח ח"ב עמ' תקמ"א, "וכ"כ בשו"ת שערי דעה ח"א (סי' נז), שבמצות שבין אדם לחבירו מצינו שלא הקפידה תורה על כוונה, ואפי' למ"ד מצות צריכות כונה אפשר שזה אינו אלא במצות שבין אדם למקום, ולכן האומר סלע זו לצדקה ע"מ שיחיה בני ה"ז צדיק גמור. וכן בכל מצות שבין אדם לחבירו שעיקרן מפני תקנות העולם שרצה הבורא יתברך להיטיב לברואיו לא איכפת לן בכוונת העושה כלל. ע"ש. וכ"כ עוד השערי דעה בח"ב (ס"ס יז). ע"ש").
      2. מעכב – כלי חמדה (פר' כי תצא עמ' ר"ל, "שערי דעה ... לא מצאתי מבואר בשום מקום דלמ"ד דס"ל מצ"כ יהיה חילק בין מצות שבין אדם למקום למצות שבין אדם לחבירו"), הגרחפ"ש זצ"ל (אורחות הרב וראש הישיבה עמ' קכ"א).
      3. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ז) – "אם אמרינן מצות צריכות כוונה גם במצות שבין אדם לחבירו כגון כיבוד אב ואם, תשלומי שכר שכיר, השבת אבידה, פריעת בע"ח וכדומה, או הוי רק במצות שבין אדם למקום. תשובה: יש לו זכות אבל י"ל דהמצוה לא יצא".
      4. מראי מקומות – לקט מראי מקומות (ערך מצוות צריכות כונה).
         1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב בדואר אלקטרני) -

Do we hold that mitzvos tzrichos kavana with mitzvos bein adam le chavero or is the end result koveya? eg a person pays the cab driver without kavana for be yomo titen scharo?

R' Y. Berkovits wrote: Any time a Jew benefits from you there is schar regardless of the kavannah as derived from shikcha. In terms of a fulfillment of Ahavas Reyim, cheesed would only qualify when it is done out of love for one's fellow yid. ביומו תתן שכרו is a mitzvah on its own, and the Chofetz Chaim says that you are not yotzei the mitzvah without kavana".

* 1. **השבת גזילה**.
     1. אינו מעכב – מועדים וזמנים (ח"א סי' כ"ו ד"ה ולע"ד, לשונו גבי מעקה).
  2. **השבת אבידה**.
     1. אינו מעכב – מועדים וזמנים (ח"א סי' כ"ו ד"ה ולע"ד, לשונו גבי מעקה).
     2. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ז) – "אם אמרינן מצות צריכות כוונה גם במצות שבין אדם לחבירו כגון כיבוד אב ואם, תשלומי שכר שכיר, השבת אבידה, פריעת בע"ח וכדומה, או הוי רק במצות שבין אדם למקום. תשובה: יש לו זכות אבל י"ל דהמצוה לא יצא".
     3. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה, תפילה מילואים ריש עמ' ד"ש).
  3. **ובערת הרע**.
     1. עיקר התוצאה, ממילא כוונה אינו מעכב – קובץ שיעורים (ח"ב סי' כ"ג אות ו', לשונו גבי פריה ורביה).
  4. **זכירות** [הר סיני, יציאת מצרים, לשון הרע, עגל, עמלק, שבת].
     1. מראי מקומות – תוס' שבת (סי' רע"א ס"ק א'), פמ"ג (סי' רע"א), בה"ל (סי' רע"א ס"א, שם עולם פרק ד', "ושמעתי על גדול הדור אחד, שהיה לומד עם תלמידיו בכל יום שיעור הקבוע לו והיה מכוין להזכיר בתוכו קצת מעניני שבת כדי לקיים מצות זכור").
  5. **חליצה**.
     1. כוונה לקנין – חכם צבי (סי' א', "וצריך חקירת חכם אי הך כוונה דבעינן בחליצה. היינו מטעם דמצוה היא וכעין כוונות המצות דפסקו רוב הפוסקים דמצוות צריכות כוונה: או כעין כוונת ההקנאות דבעינן דעת קונה ומקנה. וכאותה שאמרו העודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן לא קני. משום דלא קא כיון למיקני: והנה אם הכוונה האמור' כאן הוא ע"ד כוונת המצות. ודאי צריכה שתהיה בשעת מעשה ממש להתירה. כעין כל המצות. וכאותה שאמרו נתכוון שומע ולא נתכוון משמיע לא יצא עד שמתכוון שומע ומשמיע: ואמר ליה ר"ז לשמעיה איכוין ותקע לי. ובודאי אחר כוונת הלב הן הן הדברים: אבל אם הכוונה האמור' כאן אינה אלא כדרך כוונת ההקנאות. נלע"ד שאף אם לא כיון בשעת מעשה להתירה לשוק. אלא שהוא יודע שבחליצת מנעלו ניתרת לשוק. והוא חולץ לה בלי שום אונס. אין אנו חוששין לדברים שבלבו אז באותו הזמן דדברים שבלב בכל ההקנאות לאו דברים נינהו: והנלע"ד דכוונה זו האמורה בענין חליצה אינה אלא מטעם הקנאה").
     2. כוונה למצוה – קצות החושן (סי' רע"ה ס"ק ד', "ובשו"ת חכם צבי סי' א' ... ולפי מ"ש דבדעת אחרת מקנה אין המקבל צריך כוונה לקנין, א"כ היכי מצינו לומר דכוונת חליצה הוא כוונת הקנאה, א"כ למה אמרו (יבמות קו, א) עד שיתכוונו שניהם הא דעת האשה אינה צריכה להקנאה כיון דאיכא דעת אחרת מקנה. ועיין מ"ש בסימן רמ"ג סק"ה דהא דקטן קונה בדעת אחרת מקנה היינו משום דאין צריך כוונת הקנאה למקבל בדעת אחרת מקנה ע"ש"), בשם בית מאיר (סי' קס"ט), שואל ומשיב (הג' על חכם צבי שם, "לפע"ד הוא מטעם כוונת המצוה שהרי הרב אומר כי רמב"ם פ"ד מיבום ה"ח צריך שתתכוין היבמה שתחלוץ לו ויתכוין הוא שיחלוץ לה ויעשו מעשים אלו לשמה הנה מ"ש שיעשו לשמן מורה ככל המצות שצריכין לשמן ובקנאה ל"ש לשמן וחוששני שהיה בהעלם עין מרבנו ז"ל שהרי מזכיר ה' ט"ז שם ולא הזכיר דברי הרמב"ם אלו ודוק היטב").
     3. מראי מקומות – אמרי בינה (או"ח סי' י"ד ד"ה ודע דבחידושי, "בתשובת ח"צ ... ובקצות החושן ... אולם אין זה הוכחה ... בית מאיר ...").
  6. **טבילה**: בלי כוונה - מצד מצוות צריכות כוונה. אבל לפי המחלוקת בסוגיא חולין (דף לא.), עי' סי' קצ"ח סעי' מ"ח, לשיטות ומראי מקומות.
     1. אינו מעכב.
        1. משום העיקר הוא התוצאה – מועדים וזמנים (ח"א סי' כ"ו ד"ה ולע"ד, לשונו גבי מעקה).
        2. משום שרק הכשר מצוה.
           1. רמב"ן (חולין דף לא:) – "והא דפליגי רב ור' יוחנן בטבילה שלא בכונה ופליגי תנאי בשחיטה דוקא במצות הללו שהן מתירין ויש בהם הכשר לדבר אחר, טבילה מתרת אשה לבעלה ושחיטה מתרת בשר לאכילה ואינן בעצמן דבר שבחובה, אבל בשאר מצות של חובה אי בעו כונה לצאת ולעבור לא מיירו כלל אלא פלוגתא דתנאי ואמוראי אחריני היא בפסחים (קי"ד ב') ובראש השנה (כ"ח ב') ולא שייכו בהנך דשמעתין כלל, אלא בין לרב בין לר' יוחנן בלצאת ולעבור אי כמר אי כמר, דלמר מכשירין קילי טפי דבמעשה תלנהו רחמנא והא אתעביד ליה, תדע דהא נפלה מן הגשר טהורה לביתה לרב ואלו מתעסק בתקיעה לדברי הכל לא יצא כיון דלא מיכוין לתקיעה כלל, ולמר אפי' ירדה להקר לא טהרה ודילמא בתוקע לשיר סבירא ליה יצא, כנ"ל".
           2. חי' הר"ן (חולין דף לא:) – "והא פלוגתא דרב ור' יוחנן לא שייכא במצות צריכות כוונה או אין צריכות דאיפליגו בה תנאי ואמוראי כדאיתא בפסחים (קי"ד ב') ובר"ה (כ"ח ב') דהכא טבילה ושחיטה לא מצות נינהו אלא מכשירין ובהני איפליגו רב ור' יוחנן דלמר מכשירין קילי ממצות ולמר חמירי, אבל במצות גופייהו אי בעי כוונה אי לא מעיילי נפשייהו בהכי רב ורבי יוחנן כלל, הרמב"ן ז"ל".
           3. רדב"ז (סי' ל"ד) – "והוי יודע דהאי פלוגתא לא שייכא במצות צריכות כוונה או אין צריכות דאפליגי בה תנאי ואימוראי כדאיתא בפסחים ובר"ה דהכא טבילה ושחיטה לאו מצות נינהו אלא מכשירין ובהני איפליגו רב ור' יוחנן דלמר מכשירין קילי ממצות ולמר חמירי אבל במצות גופייהו אי בעו כוונה או לא לא מעיילי נפשייהו בהכי רב ור' יוחנן וכן כתב הרמב"ן ז"ל".
           4. אור שמח (מקואות פרק א' הל' ח') – "וניחזי, דמשום מצות צריכות כוונה לא מזכיר כלל כאן, דאין זה מצוה, רק הכשר, טבילה הוא טהרה מטומאה, ושחיטה הוא הכשר שמוציאה מידי איסור אבר מן החי".
           5. יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' כ"ט אות ב') – "דהאי פלוגתא דרב ור' יוחנן דפליגי בדין נדה שנאנסה וטבלה אם עלתה לה טבילה, לא שייכא לפלוגתא דתנאי ואמוראי בפסחים (קיד:) ור"ה (כח) אם מצות צריכות כוונה או לא, דשאני הכא דטבילה ושחיטה לאו מצות נינהו אלא מכשירין, אבל במצות גופייהו לא מעיילי רב וריו"ח נפשייהו בהכי".
           6. בדה"ש (סי' קצ"ח סעי' מ"ח בי' ד"ה הרי, סוף עמ' פ"ח) – "וכתב הרדב"ז ...".
     2. מעכב [לפי מ"ד מצוות צריכות כוונה].
        1. רי"ץ גיאות (במלחמת ר"ה סוף פרק ג') – "וכן פסק בזו רבינו האי גאון ז"ל והתשובה שכתב ר"י בן גיאות בשמו לאו רבנא אשי חתים עלה והרי בפירושי ברכות שלו בפרק היה קורא כתב בלשון הזה ובתקיעת שופר הא איפסקא דצריכה כוונת שומע ומשמיע ובנדה שנאנסה וטבלה פלוגתת דרב ור' יוחנן ובשחיטה כדאמר בה איב"ע אבל עיקר כללא ...".
        2. האשכול (שחיטת חולין סוף סי' ו', נחל אשכול ס"ק י"ד) – "מדברי רבנו משמע דתלי פלוגתא דרב ורי"ו בנדה שטבלה בלא כונה בפלוגתא אי מצות צ"כ ולא כר"ן בחולין אלא כהג"א בר"ה".
        3. או"ז (ר"ה סי' רס"א) – "ופ"ק דשחיטת חולין נמי סתם לן תנא כר' נתן דלא בעינן כונה לשחיטה ופסקי' נמי התם כותיה ונדה שנאנסה ונפלה מן הגשר וטבלה א"ר טהורה לביתה והלכתא כרב הלכך הכי קיי"ל דלא בעינן כונה לא שומע ולא משמיע רק שהתוקע יתכון לתקיעה בעלמא וגם השומע יתכוון לשמיעה בעלמא".
        4. הג' אשרי (ר"ה פרק ג' סי' י"א) – "בא"ז פסק כרבה דמצות לא בעי כוונה לא שומע ולא משמיע ואביי נמי סבר הכי וכן סתמא דגמרא כדמוכח פרק לולב הגזול והוה ליה רבי זירא יחיד לגבייהו רק שהתוקע יתכוין לתקיעה בעלמא וגם השומע יתכוין לשמיעה בעלמא. וכן נדה שנאנסה וטבלה קאמר רב (בחולין לא א) טהורה לביתה והלכתא כרב. מא"ז".
     3. מראי מקומות – מלא הרועים (ערך מצות צריכות כוונה אות ח'), אמרי בינה (או"ח סי' י"ד ד"ה ודע דבחידושי), שד"ח (מערכת מ' כלל ס"ב).
        1. בני יששכר (דרך פקודך הקדמה א' אות ח') – "כתבנו במצוה שיש בה הנאה מהני בדיעבד גם בלא כוונה. לפי"ז נדה שטבלה בימי הקור דאין הנאה לגוף. לכאורה ודאי צריכין כוונה לכוין לצאת י"ח כיון דהוא מ"ע דאורייתא ובזולת זה לכאורה אינה יוצאת (דבשלמא בימי החום הוה הנאה לגוף י"ל דיוצאת אבל בזמן הקור קשיא) והיה מן הצורך להודיע זה לנשים דלכאורה בזולת הכוונה אין יוצאים. ונ"ל ללמד זכות דאין צריך כוונה רק מה שהוא ממנין תרי"ג מצות דאורייתא. משא"כ הטבילה אינה ממנין תרי"ג רק ממנין תרי"ג הוא שמירת ימי נדה וזיבה. והטבילה הוא עצה מן התורה לתקן ולטהר אשה מטומאתה לבעלה. ובאם לא תטבול. אעפי"כ קיימו המצוה בשמירתם. יוצא לנו מזה לדעתי בדרך אפשר. דהנידון כזה דבר שאינו מגוף המצוה ממנין תרי"ג יוצאין ידי חובה בלא כוונה. ואעפי"כ אין בכחי להכריע בזה מדעתי. ולדעת המשכיל על דבר ילמד בזה גם לב"ב בעסק טבילת נדה לכוין לצאת י"ח".
        2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה, תפילה מילואים עמ' ד"ש הע' ג') – "ואף במצוות שאינן שכליות, שכתב בהג"א פ"ג דר"ה סי' י"א בשם האו"ז דמי שטבל לטומאתו ולא כיון למצוה תליא טבילתו בדין זה של מצוות צריכות כוונה, דבריו צ"ע, דאף שלא עשה מצוה מ"מ נטהר מטומאתו, ויתכן דאפילו אומרת אשה בפירוש שאינה רוצה להטהר, ג"כ טהרה מטומאתה, וכן בשחיטה וטבילת כלים. וצ"ע".
  7. **יבום**.
     1. אינו מעכב.
        1. משום העיקר הוא התוצאה – אמרי בינה (או"ח סי' י"ד ד"ה ודע דנראה, "היכא דעיקר פעולת המצוה הוא על התכלית פועל היוצא בזה לכו"ע ל"ב כונה דתכלית היבום היא להקים שם אחיו בישראל ותכלית הזאת נעשה ע"י הבעילה לא בעי דוקא שיתכוין לשם מצוה ופליגא רק בקרא ... מ"מ כיון שהתכלית יתקיים אף בלא כונה לא איכפת בהכונה"), קובץ שיעורים (כתובות אות רמ"ט, "היכא דעיקר המצוה היא תוצאת המעשה אין הכוונה מעכבת, כגון פריה ורביה דהמצוה שיהיו לו בנים, וגם אם הוליד בנים בלא כונת מצוה נתקיימה המצוה מאליה וא"צ לחזור ולהוליד, וכן ביבום, דהמצוה שתהא קנויה לו, אם הקנין חל בלא כוונה נתקיימה המצוה").
     2. מעכב – מנ"ח (מצוה תרצ"ח אות ו', "והנה הבא על יבמתו בין בזדון היינו לשם זנות, בין בשוגג בין באונס קנה, עיין בגמ' יבמות נ"ד ע"א דמרבינן מקרא, א"כ אפשר נהי דקנה אותה והוי אשתו מ"מ מצות השי"ת לא קיים כי צריך כונה לצאת, ונפקא מינה דחובת המצוה מוטלת עליו ולא יגרשה תיכף עד שיבא עליה לשם מצוה ויקיים המצוה"), תפארת מנחם (יבמות סוף דף מ:, "דאם בעל בלא כוונה לא קיים מצות ייבום למ"ד מצוות צריכות כוונה אם הא הא יהודה לא כיוון לשם מצוה כלל ... וצ"ע"), פרדס יוסף (פר' וישב אות מ"ז ד"ה ובמנחת).
  8. **ישוב ארץ ישראל**.
     1. אינו מעכב***.***
        1. ***משנת יוסף (ח"ד סי' נ"ז) – "***ולפ"ז במצות ישוב א"י שהמצוה היא החוצאה [דאפילו אם יש מצוה ללכת ד' אמות בא"י, לא זו היא עיקר המצוה, כי אם לרשתה ולשבת בה], כמו בל"ת כן במ"ע, אין היא צריכה כונה, כיון שהתוצאה עשויה וקיימת. וכמו שכ' כת"ר בספרו (עמ' כב) לגבי מילה, דבמציאות נימול, לכן אפילו אם מתכוין בהדיא שלא לצאת יצא ידי חובתו בקיום המ"ע. - ובפרט שישוב א"י היא מצוה תמידית וכמו שגם זאת הזכיר כת"ר".
     2. מראי מקומות – ***גר"ז (סי' רמ"ח קונ"א אות ח', "לטייל יש להסתפק כיון שאינו מתכוין כלל למצות ההליכה בארץ ישראל וצ"ע בכהאי גוונא").***
        1. ***לכאורה מהגר"ז אין ראיה, שהוא מדברים מצד המעלה של הליכה ד' אמות, ואם מתכוון לטייל, אולי אין מצוה. אבל הוא לא מדבר בענין מצוה ישוב אר"י.***
  9. **כיבוד אב ואם**.
     1. מעכב – דרך פקודך (מצוה עשה ל"ג חלק מחשבה אות א' [עי' אות ב', שצריך לכוין "למען יאריכון ..."]), הגריש"א זצ"ל (מבקשי תורה קובץ כ' סי' רמ"ב אות כ"ח), על פי התורה (יתרו פרק י"ג סעי' ג').
     2. אינו מעכב – זכר דבר (סי' א'), הו"ד במשפט האבידה (פתיחה שערי צדק אות ל"ד).
        1. משום העיקר הוא התוצאה – מועדים וזמנים (ח"א סי' כ"ו ד"ה ולע"ד, לשונו גבי מעקה).
        2. משום שהוא בין אדם לחבירו – זרע אברהם (סי' ס"ב אות ב' ד"ה אך, "פשוט דבמצוה שבין אדם לחבירו לא בעי כוונה כגון צדקה וכיבוד אב ואם").
     3. תלוי האם כיבוד אב ואם בין אדם לחבירו או בין אדם למקום – הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת שבת דף קכז: ד"ה וכיבוד, מבקשי תורה קובץ כ' סי' רמ"ב אות כ"ח), ילקוט יוסף (כיבוד אב ואם ח"א עמ' קנ"ד אות ג', עמ' קי"ז, עמ' קס"ח).
     4. מראי מקומות – מדרש תלפיות (אות א' ריש ענף כיבוד אב ואם).
        1. ח"א (כלל ס"ח סעי' י"ח) – "שיעשנה מיראה. ואפילו מצוה המושכלת כמו צדקה וכיבוד אב וגזל ועריות שהן דברים שהשכל מחייב, לא יעשנה או יעזבנה מחמת שהשכל מחייב, אלא יעשנה או יעזבנה עבור יראת ה' שהוא צוה על זה".
        2. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ז) – "אם אמרינן מצות צריכות כוונה גם במצות שבין אדם לחבירו כגון כיבוד אב ואם, תשלומי שכר שכיר, השבת אבידה, פריעת בע"ח וכדומה, או הוי רק במצות שבין אדם למקום. תשובה: יש לו זכות אבל י"ל דהמצוה לא יצא".
  10. **כיסוי הדם**.
      1. אינו מעכב – דבר יהושע (ח"ב סי' צ"ח ס"ק ה' ד"ה אך).
  11. **מאה ברכות**.
      1. מחמיר: צריך כוונה – מצות המאה ברכות כהלכתה (סי' ב' פרק א' סעי' ה', "צריך לכון ... וכיון דנתבאר דהמצוה מתחלת בערב, לכן צריך לכון כונה זאת לפני תפךת ערבית, כי ברכת מעריב ערבים היא הראשונה של מאה ברכות").
      2. אולי אין צריך כוונה - כיון נכלל בתוצאה, ולא מסתבר.
      3. אולי יש כוונה - כיון שמתכוון לברכה ומצוה בכללות, לא צריך לכוון לענין של מאה ברכות במיוחד [עי' ערה"ש או"ח סי' ס' סעי' ח', כעי' זה].
  12. **מזוזה**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' א' אות א' ד"ה גם, הליכות שלמה תפילה מילואים עמ' ש"ב ד"ה גם) – "וא"כ אם נכנס לדור בתוכו ולא זכר כלל ממצות מזוזה נמצא שלפי הנ"ל הרי הוא עובר בכל רגע ורגע על עשה של מזוזה. והיה נלענ"ד דכמו שהעושה מעקה לגגו ולא נתכוין למצוה אע"ג שמסתבר דלא חשיב כמקיים עשה הואיל ומצוות צריכות כוונה, אבל מ"מ כמו שאינו עובר על הלאו של לא תשים דמים בביתך כך אינו עובר גם על העשה של עשיית מעקה, והיינו משום דרק מי שמניח גגו בלא מעקה עובר בעשה, אבל מי שיש לו מעקה בגגו אע"ג שנעשתה באופן זה דלא קעביד כלל שום מצוה כגון שנעשתה מאליה או ע"י עכו"ם אפ"ה פשוט דאינו עובר עוד בעשה כיון דמהשתא לא רמיא עליה כלל שום חיוב לעשות מעקה, וה"נ במזוזה הואיל ויש מזוזה כשרה על הפתח שנקבעה כדין וכדת תו לא חייב כלל בעשה דוכתבתם על מזוזות ביתך, ולפיכך אף אם אין לו שום כוונת מצוה בשעה שהוא יושב או נכנס לתוך הבית, אמרינן דכל שיש לו מזוזה בפתחו מתקיימת המצוה מאליה גם בלא שום כוונה, ועיין בפרמ"ג או"ח מש"ז סימן ד' ס"ק ט"ו ובא"א סימן ח' סק"ט שמסתפק במצוה שאינה חיובית כמו במזוזה שאם לא ידור בבית אינו חייב בה דאפשר שאינו צריך כלל לכוין למצוה עיי"ש, וא"כ בנד"ד דבשעת עשיית המזוזה הרי קבעו אותה למצוה ושוב אינו חייב כלל בשום עשיה שפיר אמרינן דבכה"ג לא בעי כוונה".
      2. אגור באהלך (פרק ג' סעי' א', הע' ג' ).
  13. **מילה**.
      1. אינו מעכב.
         1. משום כיון שפעולת נמשכת – חלקת יואב (או"ח סוף סי' ל"ג, "דאף דקיי"ל מצות צריכות כוונה זה רק במצוה שאינה פעולה נמשכת אבל מצוה שהוא פעולה נמשכת כו מילה וכדומה דכוונת המצוה שיהיה הבן נימול בזה לכו"ע ל"ב כוונה והמצוה כשירה"), הו"ד בס' פסקי תשובה (סי' מ"ב).
         2. משום העיקר הוא התוצאה – מלא הרועים (ערך מצות צריכות כוונה אות ט', "הדין במילה שלא בכונה כיון שנעשה תכלית המצוה ועיקר פעולתה והוא הסרת הערלה המאוסה ורושם אות ברית בבשרו נתקיים המצוה").
      2. מעכב המצוה, אבל לא המעשה מילה – הגר"מ גיפטר זצ"ל (מוריה אלול תשל"ח [פ"ח-פ"ט], עמ' ל' אות י"ד, "דין מצוות צריכות כוונה הוא תנאי בקיום הגברא שבלא כוונה לא עשה מעשה מצוה, אבל במצוה שהיא קיום בחפצא אף דהגברא לא קיים מצותו דרמיא עלי' מ"מ אין זה פוסל בהנעשה בחפצא, דמ"מ מהול הוא, ולכן המל ומכוון שלא לצאת אין זה פסול במילה שחלה בערל, ולא כדברי המנה"ח ז"ל").
      3. מראי מקומות – מנ"ח (מצוה ב' אות י"ח, "לשיטת הסוברים דמצוות צריכות כונה, עכ"פ לא גרע מילה מכל המצוות דצריך כונה, ואיך חרש שוטה וקטן כשרים למול, הא לאו בני כונה נינהו, א"כ לא יהיו רשאים למול אם אין גדול עומד על גביהם. אך לדעת הטורי אבן ראש השנה כ"ט [ע"א ד"ה איכון], אפילו מאן דסובר מצוות צריכות כונה, דוקא במצה ושופר, אף דסתמא לשמה קאי, מ"מ שופר זה ומצה זו אינם מיוחדים דוקא למצוה דאפשר לצאת בשופר אחר או מצה אחרת, ועוד דלא נתבטל המצוה, דאף דאינו יוצא עתה עוד יכול לצאת, א"כ בכהאי גוונא צריכה כונה, אבל בקדשים ומילה דמצוה זו מיוחדת בגופו, ולאחר כך אינו יכול לקיים המצוה עוד, כהאי גוונא סתמא לשמן קאי, ואינה צריכה כונה אף למאן דסובר מצוות צריכות כונה. אם כן שפיר יכולים חרש שוטה וקטן למול, דמילה אינה צריכה כונה, ואין מקומו כאן להאריך").
  14. **מעקה**.
      1. אינו מעכב – מועדים וזמנים (ח"א סי' כ"ו ד"ה ולע"ד, "אבל במקום שהעיקר היא התכלית כגון במעקה, כיבוד אב, השבת גזילה, ואבידה, טבילה וכדומה, בכל אלו העיקר היא התכלית דהיינו שיהא מעקה, או שנעשה רצון אביו, והגזילה ניתן לבעליו וכדומה, בזה אפילו אין כאן כוונות מצוה, או מכוון בפירוש שלא לשם מצוה, כיון שיש כאן המטרה קיים מצותו, וכשם שמתעסק חייב דהא נהנה, הכא נמי אפילו מתעסק כיון שהמטרה הושגה קיים מצותו").
      2. מחמיר: צריך כוונה – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה, תפילה מילואים עמ' ש"ג ד"ה והיה, "שהעושה מעקה לגגו ולא נתכוין למצוה אע"ג דמסתבר דלא חשיב כמקיים עשה הואיל ומצוות צריכות כוונה, אבל מ"מ כמו שאינו עובר על הלאו של לא תשים דמים בביתך כך אינו עובר גם על העשה של עשיית מעקה").
      3. מראי מקומות – ס' הבית (סי' י"א סעי' ג').
  15. **מפני שיבה תקום**, והדרת פני זקן.
      1. מחמיר: צריך כוונה – ברכת נפתלי (פרק ד' סעי' ב').
  16. **אכילת מצה**.
      1. מעכב – קובץ שיעורים (כתובות אות רמ"ט, "דדוקא במצוה שהמעשה בעצמה היא גוף המצוה, התם הכוונה מעכבת כאכילת מצה ותקיעת שופר, אבל ...").
      2. אינו מעכב – בני יששכר (דרך פקודך הקדמה א' אות ו', "הא דמצוות צריכות כוונה ובזולת הכוונה לא יצא דווקא מצות שאין בהם הנאה לגוף אבל מצות שיש בהם הנאה יצא בדיעבד גם בזולת הכוונה. על כן פסק בטוש"ע בסי' תע"ה [עי' ב"י שם] אנסוהו לאכול מצה יצא ידי חובתו כיון דנהנה. רק בתנאי שידע שהוא מחוייב בזה היום במצוה זו. והיא המצוה המחוייב בה. כאשר ביאר שם בשו"ע [תע"ה ס"ד] בתנאי שידע שהיום פסח ומחוייב לאכול מצה והדבר הנתחב לו בגרונו היא היא מצה המחוייבת בזה היום (עיין בפרמ"ג בפתיחה הכוללת ח"ג אות ה')").
      3. מראי מקומות – מנ"ח (מצוה י' אות כ"ו, "ולענין אם צריך כונה, ודאי צריך כונה, אך בדיעבד אם יצא בלא כונה, דעת הרבה ראשונים דלא יצא דפוסקים מצוות צריכות כונה, ומ"מ אף דהר"מ [פ"ב משופר ה"ד] סובר מצוות צריכות כונה, מ"מ באכילת מצה סובר כאן פ"ו ה"ג דאף בלא כונה יצא, כיון דנהנה דהמתעסק בחלבים וכו', עיין ר"ן ר"ה שם והרב המגיד [וכסף משנה] פ"ב משופר ה"ד"), אמרי בינה (או"ח סי' י"ד ד"ה ודע).
  17. **ספירת העומר**.
      1. מראי מקומות – מ"ב (סי' תפ"ט).
  18. **עגלה ערופה**.
      1. אינו מעכב – זכר דבר (סי' א'), הו"ד בס' משפט האבידה (פתיחה שערי צדק אות ל"ד).
  19. **פדיון שבוים**.
      1. עיקר התוצאה, ממילא כוונה אינו מעכב – קובץ שיעורים (ח"ב סי' כ"ג אות ו', לשונו גבי פריה ורביה).
  20. **פורים**.
      1. מראי מקומות – פמ"ג (מש"ז סי' תרצ"ה ס"ק א').
         1. מ"ב (סי' תרצ"ה ס"ק ד') – "ועיין בפמ"ג שכתב דענין סעודת פורים ומתנות לאביונים ומשלוח מנות אפשר דצריך כונה ע"ז לשם מצוה".
         2. נמוקי או"ח (סי' תרצ"ה ס"ק ו' ד"ה ואם) – "ואם שגג ואכל אחר שהאיר היום ... צריך עיון כיון דהוא מצות עשה דאכילה לענין מצות צריכות כונה".
  21. **פריה ורביה**.
      1. כוונה אינו מעכב.
         1. משום העיקר הוא התוצאה – קובץ שיעורים (ח"ב סי' כ"ג אות ו', "והנה מצינו שני סוגי מצוות א) שעשית המעשה ע"י האדם היא גוף המצוה כגון שופר לולב וכו' ב) שעיקר המצוה היא תוצאות המעשה כגון פדיון שבוים פריעת בע"ח פריה ורביה וכו', והחילוק הזה נפ"מ לכמה דברים כגון למ"ד מצוות צריכות כונה והתוקע לשיר צריך לחזור ולתקוע ובפריעת בע"ח מצוה אם פרע שלא בכונת מצוה לא נאמר שצריך לחזור ולפרוע, וכן במצות פ"ו שהמצוה היא שיהיו לו בנים והרי יש לו בנים אף אם לא כיון לשם מצוה אינו חייב לחזור ולהוליד בנים, וכן במצות ובערת הרע דהמצוה היא שיהא הרע מבוער אפשר לקיימא גם ע"י נכרי אף דאינו בר שליחות").
         2. משום שכן נהנה – בני יששכר (דרך פקודך הקדמה א' אות ו', מצות עשה א' עמ' כ' אות ג', "ומזה יצא לנו טוב טעם למ"ש בגמרא יבמות [סב.]. היו לו בנים בגיותו (ואח"כ נתגייר) קיים מצות פ"ו. והוא תמוה דלו יהיה דעשה המצוה הרי לא כיון וצריך לחזור ולקיים. ולפי האמור ניחא. דבמצוה כזאת כיון שנהנה יוצא בדיעבד בלא כוונה ואין לחוש דילמא לא ידע בעת העשייה שהיא המצוה המחוייבת באותו היום. וכנ"ל דכל הגוים יודעים שהציווי הוא לקיום המין ובודאי ידע שזאת היא אשה אשר המצוה נגמרת על ידה והגם שכיון להנאתו לית לן בה").
         3. משום שמקיים המצוה בשב ואל תעשה – מנ"ח (מצוה א' אות כ"ט, "וידוע מחלוקת הראשונים אם מצוות צריכות כונה, עיין או"ח סי' ס' ס"ד וסי' תע"ה ס"ד וסי' תקפ"ט ס"ח. ולסברת התוס' הנ"ל [אות י"ד] דיוצא העשה בגמר ביאה, ודאי צריך כונה לצאת, ולדעת הר"מ פ"ו מחמץ ומצה ה"ג שסובר דאף דמצוות צריכות כונה יוצא במצה בלא כונה, שכן המתעסק בחלבים ועריות חייב, א"כ הכא נמי יצא, עיין ר"ן ראש השנה כ"ח ע"ב סוגיא שם. אך לפי מה שכתבנו למעלה שם דזה הוי רק הכשר מצוה ובעשיית המצה או קניית האתרוג אין צריך כונה, א"כ הכא נמי אין צריך כונה, רק כשנולדו לו הבן ובת אז צריך כונה. וי"ל דמצוות צריכות כונה הוא רק בקום עשה, הן במעשה כמו שופר ודומיו, או באמירה כקריאת שמע והדומה, אבל מצוה שאינו עושה שום דבר רק ממילא כמו כאן, לא שייך כונה, ואין צריך כונה כלל").
         4. אגור באהלך (פרק ג' הע' ג' ד"ה ודוגמא ).
  22. **פריעת בעל חוב**.
      1. עיקר התוצאה, ממילא כוונה אינו מעכב – קובץ שיעורים (ב"מ אות ח' ד"ה והנה התוס', "דבמצות שעיקרן תוצאת המעשה לא שייך כלל דין מצ"כ וכמ"ש בקובץ שעורים כתובות אות רמ"ט ומ"ב סי' כ"ג אות ו' וסי' ל"ג אות א'. והטעם בזה דנהי דהאדם לא קיים מצוה כשעשאה שלא בכונה, אבל מ"מ המצוה נתקיימה מאליה, ואין מקום לחייבו לחזור ולקיימה בכונה, וכגון מצות פו"ר, אם לא נתכון לשם מצוה בשעת ביאה סו"ס נתקיימה המצוה במה שיש לו בנים, וה"ז דומה לאדם שפרע חובו ולא נתכון לקיים מצות פריעת בע"ח דסו"ס נפרע החוב, ולא גרע מאילו מחל לו בעל חובו שנפקע החוב אע"פ שלא קיים זה מצות פריעת בע"ח, ואין מקום לחייבו לפרוע שנית בכונה, דלא תהא זה פריעת חוב אלא מתנה בעלמא"), זכר דבר (סי' א'), הו"ד במשפט האבידה (פתיחה שערי צדק אות ל"ד).
      2. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ז) – "אם אמרינן מצות צריכות כוונה גם במצות שבין אדם לחבירו כגון כיבוד אב ואם, תשלומי שכר שכיר, השבת אבידה, פריעת בע"ח וכדומה, או הוי רק במצות שבין אדם למקום. תשובה: יש לו זכות אבל י"ל דהמצוה לא יצא".
  23. **צדקה, חסד**.
      1. אינו מעכב.
         1. משום העיקר הוא התוצאה – יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' כ"ט אות ה', "אבל מצות צדקה שא"צ כוונה, שהכל תלוי בהנאת העני, ומה איכפת תו לעני אם הנותן כיון לשם מצוה או לא. וכיו"ב ראיתי להגר"ש לנדא בס' אהבת ציון (דרוש י דט"ז סע"ד) שכ', שבעשיית צדקה המעשה בעצמו מועיל אף בלי מחשבת מצוה, וכמ"ש בר"ה (ד) האומר סלע זו לצדקה ע"מ שיחיה בני ה"ז צדיק גמור. ואמר אדוני אבי הגאון (בעל נודע ביהודה) ז"ל הטעם למה שבכל המצות צריך לעשות המצוה לשם שמים ולא ע"מ לקבל פרס, משא"כ בצדקה, משום שכל מצות ה' אם אינו עושה לשם מצוה אין בו ממש ואינו עושה כלום, שהרי אם נטל לולב או הניח תפלין וציצית, לולא שיש בזה מצות הבורא יתברך שציונו לעשות כן, אין במעשה הזה שום תועלת מצד עצמו, ורק מפני שמקיים מצות הבורא שציונו לעשות כן, קיום המצוה גורם חשיבות ויקר תפארת המעשה, לפיכך אם אינו עושה לשם מצוה אין בו ממש, אבל בנתינת צדקה אף שאין בו מחשבת מצוה מ"מ הרי יש תועלת לעני בעשייתו, שאין הבדל אצל העני אם הנותן עושה צדקה לשמה או לא. לכך ביקש ירמיה (ב"ק טז) הכשילם בבני אדם שאינם מהוגנים, כדי שאפי' שכר מעשה לא יהיה בידם. ע"ש. וכן מוכח מדברי מרן החיד"א בס' פתח עינים ב"ב (י:) שבמצות צדקה לא בעינן כוונה בעשייתה, ע"ש. וע"ע בשו"ת הרדב"ז ח"ג (סי' תמא) שכ', שבכל המצות לא הותר לנסות את ה', חוץ מצדקה, (וכמבואר בתענית ט), והאומר סלע זו לצדקה ע"מ שיחיה בני ה"ז צדיק גמור. וטעמא דמילתא משום תקנת עניים. ע"ש. וכ"כ בשו"ת שערי דעה ...").
         2. משום שהוא בין אדם לחבירו – זרע אברהם (סי' ס"ב אות ב' ד"ה אך, "פשוט דבמצוה שבין אדם לחבירו לא בעי כוונה").
      2. מראי מקומות – כלי חמדה (פר' כי תצא עמ' ר"ל), דבר יהושע (ח"ב סי' צ"ח ס"ק ז'), מסביב השולחן (פר' אחו"ק תשס"א), בשבילי ההלכה (ח"א עמ' ס').
         1. ח"א (כלל ס"ח סעי' י"ח) – "שיעשנה מיראה. ואפילו מצוה המושכלת כמו צדקה וכיבוד אב וגזל ועריות שהן דברים שהשכל מחייב, לא יעשנה או יעזבנה מחמת שהשכל מחייב, אלא יעשנה או יעזבנה עבור יראת ה' שהוא צוה על זה".
         2. אבני נזר (חו"מ סי' מ"ט מחודש ו' אות ב' במגיה שם) – "והא דמצא עני ונתפרנס בה הרי הוא מתברך עלי' (ספרי ורש"י דברים כ"ד י"ט). אולי אין זה עיקר המצוה מ"מ מתברך עלי'. המגיה".
         3. ח"ח (אהבת חסד ח"ב סי' כ"ג בהג"ה) – "ואין לומר, דלענין צדקה וחסד, כיון שהעני מקבל הטוב, לא בעינן כונה כלל, ובכל גוני מקרי מצוה גמורה: דאם כן קשית הגמרא שם בפסחים ח'., מה שמקשה, וכהאי גונא לאו מצוה היא, והתניא".
  24. **ציצית**.
      1. מחמיר: צריך כוונה – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה מילואים סי' א').
      2. מראי מקומות – קובץ שיעורים (כתובות אות ר"נ, "ויש לחקור במצות ציצית אם כוונת המצוה מעכבת, ואם ילבש כלאים בציצית בלא כוונת מצוה עובר באיסור כלאים, להסוברין דאינו הותרה רק דחויה, וגם ביטל מ"ע כלובש טלית בלא ציצית, או אפשר דגם הכא המצוה היא תוצאות המעשה, שיהא מלובש בציצית, וא"כ אין הכוונה מעכבת [ובמשנה ברורה סי' ס' בביאור הלכה נראה דעתו שהכוונה מעכבת]").
  25. **שחיטה**.
      1. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה, תפילה מילואים עמ' ד"ש ד"ה וגם).
  26. **שכר שכיר בזמנו**.
      1. מראי מקומות.
         1. הגר"א פאם זצ"ל (המתיבתא אייר תשמ"ה סוף עמ' ק"י) – "סח לי הג"ר מנחם מענדל זאקס זצ"ל שנסע פעם עם חותנו הח"ח זצ"ל וכשהגיעו למחוז חפצם הוציא הרב זאקס מעות מכיסו ושלם לבעל העגלה. אמר לו הח"ח: הנה נתת לו שכרו כמו כלאחר יד, בלי שימת לב לפעולתך, כאילו הוא בעיניך דבר של מה בכך. ידוע תדע כי קיימת עכשיו ארבע מצוות... לא נתפרש לי אז חשבון המצוות, ולכאורה נראה כי כיוון בזה להא דאיתא בגמרא (ב"מ קי"א ע"א) שהכובש שכר שכיר עובר בלא תעשוק ובלא תגזול ובלא תלין ובמ"ע של ביומו תתן שכרו - הרי כאן ארבע אזהרות. נמצא שהמשלם שכר שכיר בזמנו וכהלכתו קיים ארבע מצוות".
         2. אור לציון (ח"ב פרק מ"ה הע' ד') – "ולכן יש להזהר כאשר מזמין פועל שיעשה לו איזה עבודה, או שמזמין מונית, או שמסתפר אצל ספר וכדומה, שבשעה שמשלם לו יכוין לשם מצות עשה מן התורה לתשלום שכר שכיר, כיון שמצוות צריכות כוונה, וכל שכן באופנים אלו שאין עשיית המעשה בסתם נעשית לשם המצוה, שודאי שצריך כוונה. ומ"מ כשמשלם באוטובוס אין צריך לכוין, כיון שמשלם בתחילת הנסיעה, ולא חשיב שכר שכיר, כיון שאין שכירות משתלמת אלא לבסוף (ראה ב"מ ס"ה ע"א)".
         3. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ז) – "אם אמרינן מצות צריכות כוונה גם במצות שבין אדם לחבירו כגון כיבוד אב ואם, תשלומי שכר שכיר, השבת אבידה, פריעת בע"ח וכדומה, או הוי רק במצות שבין אדם למקום. תשובה: יש לו זכות אבל י"ל דהמצוה לא יצא".
         4. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' א' ד"ה ויותר, הליכות שלמה תפילה מילואים ריש עמ' ד"ש) – "ויותר מזה נלענ"ד דאפשר שאפילו אם לבש טלית או אכל בסוכה ואמר בפירוש שאינו מכוין למצוה דלכו"ע לא עשה מצוה אפי"ה אין רואין אותו כעובר על עשה כיון דבהאי גברא אין אני קורא כלל קרא דתשבו בסכות שהרי הוא יושב בה וכן קרא דגדלים תעשה לך הואיל וכבר עשוי, והוא דומה קצת למי שהחזיר אבידה או נתן שכר שכיר בזמנו ואמר בפירוש שאין כוונתו למצוה דאע"ג דלמ"ד מצות צריכות כוונה לא קעביד שום מצוה - אם נאמר הכי גם במצות שכליות שבין אדם לחבירו - מ"מ גם ביטול עשה אין כאן וה"נ בנד"ד".
         5. תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' תתצ"ט) – "ונראה שראוי לכוון כשמשלם לקיים בכך מצות הבורא יתברך שמו ביומו תתן שכרו, וכן מקיים בזה רצונו ית"ש 'בכל דרכיך דעהו'".
         6. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב בדואר אלקטרני) - לשונו לעיל.
  27. מראי מקומות – קובץ תורת האדם לאדם (ח"ד עמ' קי"ג), שו"ת צבי תפארת (סי' מ"ד), לרעך כמוך (ח"ב עמ' רצ"ח), ליקוטי הערות (עמ' ר"ז), תחומין (חכ"ד עמ' שי"ד), שבט הלוי (ח"ד סי' ח', סי' ט').