83 הערות בסימן פ_ז
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק ואתחנן - נחמו י"ב מנ"א תשע"ד

**א**

א] בדין בישול אחר בישול בבב"ח, הנה בגל' הגרע"א הביא מהגה' שערי דורא כלל ל' ס"ד שכתב דחתיכה שנכבשה בחלב אסור לבשלה דעד כאן הוי איסור כבוש מדרבנן ועתה עובר על איסור בישול דאורייתא, ודקדק הגרע"א מדבריו דאם נתבשלה בחלב מותר לחזור ולבשלה, ויש להוסיף ולדקדק עוד מדבריו, דאם הי' בב"ח נאסר אף כשאי"ז דרך בישול, הי' מותר לבשל בשר שנכבש בחלב, כיון שכבר נאסר קודם הבישול, ולפ"ז ודאי דהדין הוא דבשר שנצלה בחלב מותר לחזור ולבשלו, אף אי נימא דיש בישול אחר צלי'.

והטעם בזה נראה, דעיקר איסורא דבישול בב"ח הוא במה שעושה בזה להחפצא דבב"ח, וכ"ה דאסרה תורה לאכול לחפצא זו, אסרה תורה לעשותו, ועי' כס"מ פ"א מטו"מ ה"ב בדרך בתרא דאיסור בישול בב"ח הוא כדי שלא יבא לאכלו, וגם אי לא נימא הכי, מ"מ י"ל דהאיסור הוא לעשות לחפצא זו דבב"ח, דכ"ה דאסרה תורה לאכלו, ה"נ אסרה התורה לעשותו, וע"כ כל דכבר הוי בב"ח, אין איסור לבשלו.

ואמנם י"ל דבשר שנתבשל בחלב אסור לבשלו עם חלב אחר, ואין האיסור בזה רק משום החלב שעדיין לא נתבשל, אלא גם משום הבשר, (ונפ"מ דהבשר מצטרף לכזית, ונפ"מ עוד, בגונא שבא לבשל בשר שנתבשל בחלב, עם חלב שנתבשל מתחילה עם בשר אחר, ודו"ק), והיינו דהגם דכבר הוי הבשר חפצא דבב"ח, מ"מ עכשיו ע"י הבישול נעשה בב"ח מצד אחר, וג"ז בכלל איסור בישול, ולא התיר ההגש"ד, אלא בגונא דחוזר ומבשלו עם החלב הבלוע בתוכו, דאין מתחדש בו חפצא אחר דבב"ח, ואם כנים הדברים נראה, דבגונא דבישל בשר בקדירה שיש בה חלב, יהא אסור לחזור ולבשלו, דבבישול השני נפלט עוד טעם מן הבשר לחלב ונבלע עוד מן החלב בבשר, וחשיב כעשיית בב"ח חדש, ורק בבשר שנבלע בו חלב בבישול, דכבר החלב מעורב בבשר זה, הוא דמותר לבשלו.

אך ילה"ע ע"ז, דלפ"ז מ"ט שרינן לחזור ולבשל בשר שנתבשל בחלב, הרי ע"י הבישול השני הולך החלב הבלוע ממקום למקום בתוך הבשר, וא"כ הוי זה כעשיית חפצא אחר דבב"ח, וצ"ל דאי"ז כן, אלא כיון דהוי זה חתיכה אחת דבשר שבלוע בה חלב, לא חשבינן דע"י הבישול נעשה חפצא אחר דבב"ח, ואכתי צ"ע בזה.

ב] ועיקר הך מילתא דעיקר איסורא דבב"ח הוא במה שעושה בזה את החפצא דבב"ח, העירוני דתיקשי ע"ז ממ"ד דהמבשל חֵלב בחלב לוקה על בישולו ואינו לוקה על אכילתו, והרי דאיכא איסור בישול אף כשאינו נעשה בב"ח האסור באכילה.

אך פשוט דל"ד כלל, דבמבשל חֵלב בחלב, הרי נעשה ע"י בישולו חפצא דבב"ח, והגם דאין בב"ח זה אסור באכילה, מ"מ הוי חפצא דבב"ח, ול"ד להיכא דכבר הוי חפצא דבב"ח, ואינו עושה בבישולו להחפצא דבב"ח.

ג] ובעיקר הדבר יש להוסיף, דהנה בחולין דק"ח: נחלקו רב ולוי בדין חצי זית בשר וחצי זית חלב שבישלם זב"ז, דלדעת רב אינו לוקה על בישולו ולדעת לוי לוקה על בישולו, ואמרינן בגמ' שם דלדעת רב דאינו לוקה על בישולו אף אינו לוקה על אכילתו, ובפשוטו הי' נראה לפ"ז, דאף לפ"מ דקי"ל כלוי דלוקה על בישולו ועל אכילתו, כ"ז הוא בחצי זית בשר וחצי זית חלב, דס"ל דמצטרפין לכזית, וע"כ לוקה על בישולו ועל אכילתו, אך כל דהבשר והחלב יחד הוו חצי זית, אינו לוקה על אכילתו, אף אם יצרף חצי זית זה עם חצי זית אחר דבב"ח, אך הגרע"א נקט לא כן, וכתב דזהו הנפ"מ באיסורא דאכילת בב"ח, טפי מאיסורא דלא תאכל כל תועבה, וצ"ע דעד כאן לא מצינו שנחלקו רב ולוי אלא עם מצרפין הבשר והחלב יחד, אך בהך מילתא דכל דליכא שיעור אינו לוקה על אכילתו, לא נחלקו כלל.

ונראה לפרש בזה, דהנה בעיקר הא דס"ל לרב דאם בישל חצי זית בשר וחצי זית חלב אינו לוקה על אכילתו, ובבא מיורה גדולה ואכל ח"ז בשר וח"ז חלב לוקה, יל"פ בתרי גווני, די"ל דהוא משום דליכא איסור אכילה אלא כשנעשה בישול האסור, ואף דל"ב שיעבור על האיסור ואף כשנעשה מאליו אסור, מ"מ בעינן שיהא נעשה הבישול האסור, ויל"פ לפ"ד החינוך דעיקר האיסור הוא בבישול, ואסרה תורה האכילה להרחקה, עיי"ש, וע"כ כל שבישל פחות מכשיעור, ליכא איסור על האכילה, ועי' יד יהודה, וכמדומה שנקט דאף דליכא איסור דשיעור שלם על האכילה, מ"מ יש בזה איסור דחצי שיעור, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דאיסור האכילה הוא כפי איסור הבישול, וכ"נ בחי' הריטב"א בחולין שם, ז"ל, וכיון דכן פשיטא דאינו לוקה על אכילתו, דכל דלי"ב משום בישול לי"ב משום אכילה, דלהכי אפקי' רחמנא לאכילה בלשון בישול דכתיב לא תבשל ג"פ, עכ"ל.

אך יל"פ דאדרבה עיקר הא דס"ל לרב דאינו לוקה על בישולו, הוא משום דעיקר איסור בישול הוא כשנעשה עי"ז לחפצא דבב"ח, ובזה הוא דס"ל לרב דכל דלי"ב כזית, לא חייל ע"ז תורת בב"ח, ומכח זה ס"ל דאין הבשר והחלב מצטרפין, דכיון דלחלות האיסור בעינן שיהא ע"ז תורת מאכל דבשר ודחלב, הרי דלזה אין הבשר והחלב מצטרפין.

ולדרך בתרא י"ל, דהא דפליג לוי ע"ז, אף דסברא הוא דאין הבשר והחלב מצטרפין, הוא משום דלדעתו חייל תורת בב"ח אף על פחות מכשיעור, ואין השיעור אלא במעשה האיסור, ובזה ודאי דהבשר והחלב מצטרפין, כ"ה דלדעת רב מצטרפין הבשר והחלב באכילה, אם הן באין מיורה גדולה, דכבר חל ע"ז איסור בב"ח, וע"כ שפיר נקט הגרע"א דלדעת לוי אף אם בישל חצי זית, חייל ע"ז איסור גמור דבב"ח, וז"ב.

ד] והנה אמנם למשמעות ד' הריטב"א שם דהא דאינו לוקה על אכילתו, הוא משום דכל דלי"ב משום בישול לי"ב משום אכילה, הדין נותן דאף לפ"מ דקי"ל כלוי דמצטרפין הבשר והחלב לכזית, מ"מ כל שאין בשניהם יחד כזית, אינו לוקה על אכילתו.

ובזה נראה לפרש מש"כ הריטב"א שם, ז"ל, שאחרים אוכלין אותו וכו', היינו כמאכל בן דרוסאי וכו', וה"מ לענין איסור תורה, דאילו לדינא דרבנן אפי' צונן בצונן אסור, עכ"ל, וצ"ע דמה הוצרך לאיסורא דצונן בצונן, הרי יש לאסור בזה משום החלב שמתבשל מיד, וכמש"כ כן האחרונים, ומה"ט הוא דתני להך דינא דבאיזה בישול אמרו, במבשל חצי זית בשר וחצי זית חלב, דאם הי' זית חלב, הרי אף בבישול מועט הוא חייב משום בישול החלב, וכ"ה מבו' בכנפי יונה כאן, ולהנ"ל ניחא, דכיון דאיירי התם בחצי זית בשר וחצי זית חלב, הרי דכיון שהבשר לא נתבשל, אין חייבין אף על אכילתו, ואין בזה אף משום חצי שיעור, ואין איסורו אלא משום דינא דרבנן דאסרו אף צונן בצונן, וכבר עמד בזה בבדה"ש בביאורים עמ' ה'.

**ב**

ה] בשו"ע ס"ג כתב דבשר חי' ועוף אפי' בחלב טהורה מותרין בבישול, והוא מד' הרמב"ם, ועי' בדברינו בדין איסור בשר עוף בחלב, שנת' ללמוד מד' הרמב"ן הרשב"א הרא"ה הריטב"א הר"ן והנימו"י ורי"ו דפליגי בזה, וס"ל דאסרו חכמים אף בבישול, וצ"ע אם יש לחוש לזה לכתחילה.

ובפת"ש סק"ח הביא מס' חמודי דניאל, דה"נ מותר לבשל בשר בקדירה חולבת שאינה בת יומה, דכל דהוי האיסור מדרבנן, לא אסרו בבישול, ועי' יד יהודה בהשמטות לסימן צ"ז סקכ"ז שנחלק ע"ז וכתב דבגזירה דרבנן דהויא בכל האיסורים ואינה במסוים בבב"ח, אסור אף בבישול, עיי"ש, וגם החמודי דניאל שם מסיק דיש להחמיר בזה, - ולמש"נ בדברינו שם דטעמא דהרמב"ם דמותר בבישול, הוא משום דס"ל דמה שאסרו חכמים בשר חי' ועוף בחלב, אי"ז מגזירה דאטו בהמה, אלא הוא כדי שלא יפשעו לומר שלא אסרה תורה אלא גדי בחלב אמו, הרי ודאי דבקדירה שאינה בת יומה יש לאסור אף בבישול.

ויש להוסיף, שהרי במבשל בחלב שחוטה וכו' מבו' בד' הרמב"ם והשו"ע בס"ו ז' שאסרו אף בבישול, והרי דלאו כללא הוא דבכל גווני דאין האיסור אלא מדרבנן לא אסרו אלא בבישול, ורק בבשר חי' ועוף שהם מין אחר לא אסרו, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א בשם התפארת למשה, וע"כ ודאי מסתבר דבקדירה שאינה בת יומה אסרו אף בבישול.

ובס' בדה"ש בביאורים עמ' א', הביא מהפמ"ג ומ"ב בסימן ש"ז סכ"א דאסור לומר לנכרי לבשל לו בשר בקדירה חולבת בת יומה, ומבו' דבקדירה שאינה בת יומה שרי, והי' מקום לפרש דהוא משום דמותר לבשל בשר בקדירה חולבת שאינה בת יומה, וכד' החמודי דניאל, ועיי"ש שכתב לדחות די"ל דהוא משום דס"ל להתיר אמירה לנכרי בשאר איסורים באיסור דרבנן, וכמו שנסתפק בזה בגליון מהרש"א סימן רצ"ז ס"ד.

**ג**

ו] הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א ה"ו כתב דהמבשל בשר מתה או חֵלב בחלב אינו לוקה על אכילתו דאאחע"א.

אמנם הנה בד' הרמב"ן בחולין דקי"ג: ודקט"ז. מבו' דקי"ל דכל כה"ג לוקה אף על אכילתו, כיון דהו"ל איסור מוסיף דה"ז אוסר בהנאה, וכ"ה בחי' הרשב"א שם דקי"ג. ובתוה"ב בית ג' ש"ד,[[1]](#footnote-2) ובדעת הרמב"ם ודעימי' דלא חשיב כאיסור מוסיף, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ג דכריתות דהוא משום דבלא איסור אכילה ליכא גם איסור הנאה, עיי"ש, והתוס' בחולין דק"א. כתבו דהוא משום דמה שנוסף איסור הנאה לא חשיב כאיסור מוסיף, אלא כאיסור חמור, עיי"ש.

וצ"ע לפ"ז במה שלמד הפמ"ג בפתיחה מד' הרשב"א אלו, דאף דאמרינן דאאחע"א ולא חייל איסור אכילה, מ"מ ה"ז אסור בהנאה, ולכאו' הי' מקום לדון בזה, דלעולם י"ל דמודה הרשב"א דאם לא חייל איסור אכילה גם לא חייל איסור הנאה, ואך דאדרבה כיון דאם יחול איסור אכילה יחול גם איסור הנאה, חשבינן לה כאיסור מוסיף, ואמנם דהרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמה"ט גם לא חשבינן לה כאיסור מוסיף, ובזה נחלק הרשב"א.

וביותר צ"ע, על מש"כ החת"ס ביו"ד סימן צ"ב להוכיח דאף דאי"ז אסור באכילה ה"ז אסור בהנאה, מד' הרשב"א בתוה"ב שכתב דבמבשל חֵלב בחלב אמרינן חנ"נ, והובאו ד' הרשב"א אלו בפמ"ג במש"ז סימן פ"ז סק"ב, וכעת לא מצאתי מקומם,[[2]](#footnote-3) ואם אי"ז נאסר בהנאה, לענין מה אמרינן חנ"נ, וצע"ג דהרי דעת הרשב"א גופי' דה"ז נאסר אף באכילה, וכנ"ל.

**ד**

ז] הרמ"א בס"ג כתב דאסור להניח בשר בהמה אצל החלב שקדים, משום מראית העין, אך בחלב עוף דרבנן שרי, והש"ך נחלק ע"ז וכתב דגם באיסור דרבנן יש לאסור משום מראית העין, ומבו' בדבריו דמה"ט יש לאסור בזה גם בצונן בצונן, אף דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ועי' פמ"ג סוסק"ו דבסעודות גדולות ראוי להניח שקדים, וכנראה היינו משום דהא דכל שיש בו משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים, היינו רק באיסור דאורייתא ולא באיסור דרבנן, וכ"כ הנחלת צבי, אך החכמת אדם לא חילק בזה, וצ"ע.

ובבדה"ש סקמ"ב הביא מהכנה"ג דאם בא לאכול חלב שקדים אחר שאכל בשר, לא אסרינן לזה משום מראית העין, וכתב דאם הבשר לפנינו בשעת אכילת החלב שקדים, יש לאסור בזה, ומבו' בדבריו עוד דאסור להעלות חלב שקדים עם הבשר על השלחן, כיון דזה עצמו הוא איסור להעלות חלב על השלחן שאוכל עליו בשר, ואיכא משום מראית העין שיחשדוהו שעובר על איסור זה.

ח] אמנם לפלא שלא עמדו שמצינו דברים מפורשים בזה בד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רנ"ז, ז"ל, עוד ראיתי בכתבך שאמרת וז"ל אכן הבשר חי' חשו למראית העין, ואסרוהו עם החלב מדברי סופרים, ע"כ, והלשון הזה אינו מחוור, דאפי' לפ"מ שפוסק דחי' כעוף ושניהם מדברי סופרים, לא משום מראית העין אסרום אלא משום גזרה כלומר גזרה אלו אטו בשר בהמה, והפרש גדול יש בין מה שאיסורו משום גזרה בין מה שאיסורו משום מראית העין, כי מה שאיסורו משום מראית העין כל שיש בו היכר אינו נאסר וכו' וכן אינו אוסר תערובת וכן אם הוא במקום מכוסה כדם שעל השינים מוצצו ואוכלו, ואילו בשר עוף בחלב ובשר חי' בחלב וכו' אסור להעלותן עם הגבינה על השלחן ואוסרין תערובתן ובעו שיעור, ואלו הי' לו בשר עוף או חיה בפיו אסור לאכול עמו גבינה וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א דבבשר בחלב אשה הנאסר משום מראית העין, לא אסרו אלא לבשלם או לאכלם מעורבין, אך אם אכל בשר ובא לאכול חלב אשה א"צ להמתין, ואף כשיש לו בפיו בשר, מותר לאכול חלב אשה, וכנראה היינו משום דאי"ז ניכר, ואף דה"ז ניכר למי שראהו תחילה אוכל בשר ועכשיו רואהו אוכל גבינה, לא סגי בזה לאסור, - ומבו' עוד בד' הרשב"א, דאף מותר להעלות חלב אשה עם הבשר על השלחן, דכל הא דבשר עוף אסור להעלותו עם הגבינה, הוא רק משום דאיסורו הוא מגזירה ולא משום מראית העין, - וזהו שהוכיח הרשב"א מהא דאסור להעלות בשר חי' ועוף עם הגבינה על השלחן ומהא דאם יש לו בשר עוף או חי' בפיו דאסור לאכול גבינה, דהאיסור בזה הוא משום גזירה ולא משום מראית העין.

ט] ואמנם צ"ב באמת הטעם בזה, דמ"ט לא אמרינן דכיון דאסור להעלות בשר עם הגבינה על השלחן, יהא אסור אף להעלותו עם חלב אשה, משום מראית העין שעובר על האיסור להעלות בשר עם הגבינה, והיינו דהאמנם אם נבא לאסור להעלות בשר עם חלב אשה משום גזירת אכילה, הרי דכיון דגם אם אוכלם אין בזה אלא משום מראית העין, לא אסרו משום זה להעלותן, (ולדעת הרשב"א פשיטא שהוא כן, שהרי לדעתו אף בבשר עוף וחלב לא אסרו להעלותם, אלא אטו העלאת ואכילת בשר בהמה, אך לא אסרו אטו אכילת בשר עוף בחלב, וכמש"נ במק"א), אך לכאו' גם על איסור העלאה איכא מראית העין.

ובפשוטו הי' נראה להביא מזה מקור לד' הרמ"א, דבאיסור דרבנן לא אסרו משום מראית העין, וע"כ כיון דהאיסור להעלות בשר עם הגבינה על השלחן הוא מדרבנן, לא אסרו בזה משום מראית העין, ושמא יש לדחות, למש"כ הפמ"ג והנחלת צבי דבאיסור דרבנן לא אסרו בחדרי חדרים.

אך מאידך הרי בד' הרשב"א מבו' דאף אם הי' איסור בשר חי' ועוף משום מראית העין, הי' אסור לאכלם עם החלב אף בלא בישול, ואך שהי' מותר לאכול חלב אחר הבשר, והרי דאיכא מראית העין אף לאיסור דרבנן דאכילת בב"ח שלא בדרך בישול, ולכאו' זה סייעתא לד' הש"ך שנחלק ע"ד הרמ"א, - ובעכצ"ל דלא אסרו משום מראית העין, אלא בדבר האסור באכילה או בבישול, ולא באיסורא דהעלאה דקייל טפי, וצ"ע הטעם בזה.

י] ובעיקר מה שהתיר הרמ"א לבשל בבשר עוף בחלב שקדים, משום דבאיסור דרבנן ליכא משום מראית העין, צ"ע דמ"ט לא אסרינן לה משום מראית העין שיסברו שהוא בשר בהמה בחלב בהמה, - ובתו"ד הבאר היטב סק"ז מבו' דהטעם בזה הוא משום דלא חישינן שיטעו בתרוייהו, עיי"ש.

אך מד' הגרע"א נראה ללמוד דפירש הטעם בע"א, דהנה הרמ"א בס"ד כתב דאסור לבשל לכתחילה בחלב טמאה או בשר טמא בחלב טהור, והק' בגל' הגרע"א דליתסר ג"כ בשר טמאה בחלב טמאה משום מראית העין, - והנה אי נימא דמה שהתיר הרמ"א בשר עוף בחלב שקדים, הוא משום דלא חיישינן שיטעו בתרוייהו, א"כ הרי שפיר ניחא הא דשרי לבשל בשר טמאה בחלב טמאה, דלא חיישינן שיטעו בתרוייהו ויסברו שהוא בשר טהור וחלב טהור, ושמא יש לחלק דהתם הוי מין טעות א', וע"כ חיישינן שיטעו בתרוייהו, אך אי"ז מתישב, דמהיכא פשיטא להגרע"א לחלק בזה ולהק' מכח זה ע"ד הרמ"א.

ובע"כ מד' הגרע"א שפירש דטעם הא דשרי לבשל בשר עוף בחלב שקדים ולא אסרינן משום מראית העין שיסברו שהוא בשר בהמה בחלב בהמה, הוא משום דבשר עוף אינו נראה כבשר בהמה ולי"ב מראית העין, וכד' הלבוש שהביא הט"ז בסק"ה, וע"כ כל מה שיש לאסור בזה, הוא משום מראית העין שעובר על איסורא דבשר עוף בחלב, ובזה הוא שכתב הרמ"א דבדרבנן לא אסרינן משום מראית העין.

יא] והנה אמנם הפמ"ג במש"ז סק"ה כתב דדעת הרמ"א היא כדעת הט"ז, דאסור לבשל בשר עוף בחלב משום מראית העין, והוכיח כן ממש"כ הרמ"א בס"ד דבעוף דרבנן אין לחוש, וקאי על חלב טמאה, הא בחלב טהורה אסור, עכ"ד.

אך בדעת הגרע"א נראה דמפרש דד' הרמ"א אלו קיימי על חלב אשה, ולא קיימי על בישול בחלב אשה, אלא קיימי על אכילה בחלב אשה, ובזה הוא שכתב דבבשר עוף דרבנן אין לחוש, דאף דאסור לאכול בשר עוף בחלב, מ"מ לא אסרו בזה משום מראית העין, - אך בחלב טמאה, דכל הנידון הוא על הבישול, י"ל דבאמת אין מקום לאסור בבשר עוף, כיון דמותר לבשל בשר עוף אף בחלב טהורה.

ויש לסייע לד' הגרע"א בזה מל' הרמ"א דבעוף "דרבנן" אין לחוש, ואי נימא כד' הפמ"ג דקאי על בישול עוף בחלב טמאה, הרי דאי"ז "דרבנן", שהרי מותר לבשל בשר עוף בחלב אף מדרבנן, וכל האיסור בזה לפ"ד הפמ"ג הוא משום מראית העין, ומ' מזה כד' הגרע"א דקאי על אכילת בשר עוף בחלב אשה, ובזה הוא שכתב הרמ"א דכיון דבשר עוף אף בחלב בהמה אינו אלא מדרבנן, ע"כ לא אסרו בזה משום מראית העין.

1. ופירשו דמה"ט קי"ל כר"ע דחי' ועוף אינם מה"ת, אף דבגמ' שם דקט"ז. מפרשינן דטעמו הוא משום דאיסור חל על איסור, וחֵלב ומתה ל"ב קרא, - אך לדעת הרמב"ם ודעימי' צ"ל, דקי"ל כאמוראי בדקי"ג: דפטרי במבשל חֵלב בחלב על אכילתו, ולא דרשי לקרא דגדי להכי, אלא למעט חי' ועוף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בס' פרי הדר שפירש דמכוון הפמ"ג הוא למש"כ הרשב"א דה"ז אסור בהנאה, וממילא דודאי דאמרינן חנ"נ, כיון שכל א' בפנ"ע הי' מותר בהנאה, ופירש בזה גם מה שהביא הפמ"ג שם מד' הרמב"ם, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב לישב היטב ד' הט"ז, דבבשר טמאה דנתמעט דלי"ב משום בב"ח, ובאנו לדון דיהא ע"ז איסור דרבנן, הרי דאי"ז אלא לענין אכילה, דבהנאה לי"ב איסורא, וכבשר עוף בחלב דמותר בהנאה, וע"ז הוא שכתב הט"ז, דכיון דהבשר הי' אסור בפנ"ע לא אמרינן בזה חנ"נ, - אך מש"כ לישב בזה ד' הט"ז בסימן ק"א סק"ד מקו' הגרע"א שם, במחכ"ת הוא שגגה, דהרי ד' הט"ז שם הם בגבינות הגויים שהעמידום בעור, והרי גבינות הגויים אינם אסורים אלא באכילה, והא דלי"ב איסור הנאה, הוא או משום דכל דאי"ז דרך בישול אינו אסור בהנאה, וכמש"כ בשו"ע סימן צ"א ס"ז והרמ"א בסימן פ"ז ס"א, או משום דאין גבינות הגויים אסורות כלל משום בב"ח, (והיינו או משום דמעמיד אינו אוסר בבב"ח, או משום דלא חיישינן להכי כיון דאי"ז אסור מדאורייתא), אך בד' הטז שם צ"ל כדרך קמא, דבדבריו שם מבו' דיש לחוש להם גם משום בב"ח. [↑](#footnote-ref-3)