ג-הדרשה לאיסור בב ּ3
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

**הדרשה לאיסור בב"ח באכילה ובהנאה**

נחלקו תנאים ואמוראים בסוגיין (קיד: – קטז.) מנין שבשר בחלב אסור באכילה ובהנאה, ולשיטת ר' שמעון אין כלל איסור הנאה.

הרמב"ם (פ"ט ממאכ"א ה"ב) מביא מקור אחר "לא שתק הכתוב מלאסור האכילה אלא מפני שאסר הבישול כלומר ואפילו בישולו אסור ואין צריך לומר אכילתו כמו ששתק מלאסור הבת מאחר שאסר בת הבת" (במגיד משנה כותב שהוא מדרש רבה, ואינו לפנינו). וכן הוא בדבריו בפ"א מטומאת מת ה"ב, דביאר הרמב"ם שדין טומאת משא במת - נלמד בק"ו, והביא כדוגמא לדבר - איסור אכילת בשר בחלב.

מקשה הלח"מ על הרמב"ם אמאי הביא מקור חדש, ולא ניחא ליה בכל הלימודים שהוזכרו בסוגיין. ועוד מקשה, שהרמב"ם עצמו בספר המצוות (עשה קפז) הביא את שיטת ר' ישמעאל – שילפינן איסור אכילה והנאה מזה שהתורה כתבה איסור בישול שלש פעמים. אלא ששואל, אמאי אין מלקות על הנאה (כמפורש ברמב"ם בפ"ח הט"ז) – כיון שנלמד מפסוק נפרד.

המגיד משנה (בפ"ח שם) מבאר שלדעת הרמב"ם אין לוקין על הנאה [באיסורי אכילה שאסורים גם בהנאה] – כיון שהוא שלא כדרך הנאתן "וכל דבר הראוי לאכילה אין דרך הנאתו אלא דרך אכילה כתקנו". מקשה היד אברהם (ריש סימן פז), דנימוק זה לא יהני בבב"ח – שהרי לוקין בו אף שלא כדרך הנאתו (רמב"ם פי"ד ה"י).

מישב הלח"מ –שאין סתירה כלל בין דברי הרמב"ם בספר המצוות לדבריו ביד. דמודה הרמב"ם לדרשה של ר' ישמעאל, לאסור אכילה והנאה - מהא שנכתב בתורה שלשה פעמים. והא שאין מלקות על הנאה, הוא משום שס"ל שכל דבר הנלמד ב"אם אינו ענין" - אין לוקין עליו (דלא כשיטת התוס' בב"מ סא. עיין הערה ברמב"ם פרנקל). ולכן הוצרך הרמב"ם לק"ו לאיסור אכילה- כדי לחייב מלקות,דאל"כ יהיה דין אכילה כדין הנאה - שאין בו מלקות [ובק"ו לבד ג"כ לא סגי לחייב מלקות, עיי"ש]. והוי כמו בת הבת, שיש רמז בקרא וגם ק"ו – ולכן לוקין עליו. אלא שמתקשה הלח"מ – שגם לאיסור הנאה יש ק"ו, ומתרץ שהנאה מבישול הוא רק ק"ו [ובזה לא סגי אף בצירוף הפסוק]. משא"כ אכילה הוי יותר מק"ו "דהוי אותו הענין ממש", והוא דומיא דבת הבת – "שבכלל מאתיים מנה" [דכל איסור בת הבת - משום שהיא בת של ערוה].

לדברי הלח"מ, צריך לומר שאין איסור בישול – הסיבה לאיסור אכילה, דא"כ הוא ק"ו גרידא. אלא שלא יתכן לאסור בישול בלא לאסור אכילה [ולא שאכילה חמור מבישול], והוא דומיא דבת הבת שבכלל מאתיים מנה.

דברי הלח"מ דחוקים, שהרי גם בטומאת משא דמת - השתמש הרמב"ם בק"ו וכנ"ל , ודימהו לדין בשר בחלב ולדין בת הבת. ושם אין רמז בפסוק כלל, וסגי בק"ו כדי לאוסרו ולחייבו מלקות. ובר מן דין, ששם אינו בכלל מאתיים מנה, אלא ק"ו גרידא.

ביאור חדש ברמב"ם

ונראה לבאר את שיטת הרמב"ם באופן שונה, ע"פ הנראה בדבריו בפיהמ"ש בכריתות )פ"ג מ"ד). הרמב"ם שואל אמאי אין איסור בב"ח חל על נבלה, והרי הוא איסור מוסיף – שנוסף איסור הנאה, כשם שמצינו שאיסור הקדש חל על חֵלב – משום דנוסף איסור הנאה.

מתרץ הרמב"ם "והתשובה על זה שבשר בחלב נאסר מפני שאסרו הכתוב לאכילה כמו שהקדמנו שכל איסור האכילה אסור בהנאה עד שיפרט לך הכתוב ואין שם כתוב שאוסר אכילתו וכתב איסור הנאתו רק שני הענינים יחד הם איסור בשר וחלב ולפיכך כשאנו אומרים אין איסור חל על איסור לא יחול איסור בשר בחלב על איסור נבלה".והיא "נקודה נפלאה" כלשון הרמב"ם.

חזינן, שהרמב"ם קיבל את שיטת רב אשי (חולין קיד:) - שדרש איסור אכילה בבב"ח מ"לא תאכל כל תועבה", וכשיטת ר' אבהו - שכל מקום שכתוב איסור אכילה "אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה במשמע". ולכן ביאר שכל מקום שאיסור אכילה לא חל – גם איסור הנאה לא יחול, כיון שהם קשורים זה בזה, ולכן לא נחשב כאיסור מוסיף. משא"כ לשיטת ר' ישמעאל שיש פסוק נפרד לאכילה ופסוק נפרד להנאה, יקשה – אמאי אין איסור בב"ח חל על נבלה.

אמנם הוקשה לרמב"ם שא"כ לא שייך - מלקות על בב"ח כלל וכלל, שהרי פסוק זה הוא גם המקור לאיסור אכילת פסולי המוקדשין (ספר המצוות, לא תעשה קמ), וא"כ יהא לאו שבכללות – שאין לוקין עליו. ולהדיא ברמב"ם (שם, והלכות פסוה"מ פי"ח ה"ד) שלוקין על פסולי המוקדשין, וביאר החינוך (מצוה תסט) שאע"פ שלומדים מפסוק זה דרשות נוספות "מכל מקום אינו נקרא לאו שבכללות לפי שעיקרו לא בא אלא על פסולי המוקדשין ושאר האיסורין יוצאין מכללן כלומר ממה שהוציא הכתוב אזהרה זו בלשון כלל שאמר כל תועבה ולא אמר לא תאכל פסולי המוקדשין בפירוש ומפני כן נחשבהו לאו מיוחד לעיקרו ונלמוד ממנו אזהרה לשאר הענינים (הביאו השער המלך בהלכות יסודי התורה). וס"ל לרמב"ם, שאם איסור אכילת בב"ח היה נלמד מכאן – היה נחשב כלאו שבכללות.

לכן, ביד החזקה קיבל הרמב"ם את שיטת המדרש רבה - שאיסור אכילת בשר בחלב נלמד בק"ו מאיסור בישול.ואחר שלמדנו איסור אכילתו נאסר גם בהנאה-משום כללו של ר' אבהו ]ונצטרך לומר דאף שלוקה על אכילה משום שנלמד בק"ו, אולם איסור הנאה שהתרבה רק משום ר' אבהו – לא שייך ביה מלקות[.

אלא שיש לפקפק על חשבון זה. שהרי ר' אבהו דיבר על מקומות שכתוב בתורה לשון אכילה להדיא, ובכה"ג נכלל גם איסור הנאה. משא"כ בנידון דידן – שלא כתוב לשון אכילה, מנלן שבאיסור האכילה שנלמד בק"ו – נכלל גם איסור הנאה. וכן הוא להדיא בדברי הרמב"ם בספר המצוות (לאו קפז), כשמבאר את שיטת ר' ישמעאל שילפינן איסור אכילה והנאה – מזה שנכתב בתורה איסור בישול שלש פעמים. וכותב הרמב"ם, שלא סגי לכתוב רק פעמיים – ונלמד איסור הנאה מאיסור אכילה וכשיטת ר' אבהו "מפני של בא בבשר בחלב לא תאכל ממנו שממנו נאסרו האכילה וההנאה ולפיכך הוצרך לאו אחר לאסור הנאה".

ונראה לקיים את דברינו, ולא דמיא לדברי הרמב"ם בספר המצוות. דהתם ילפינן איסור אכילה מייתור הפסוק "לא תבשל", וא"כ לא כתוב כלל לשון אכילה. אלא שהוא נדרש משום "אם אינו ענין", ובזה ביאר הרמב"ם שלא שייך להביא כאן את דברי ר' אבהו.

אולם לדברי המדרש רבה, איסור אכילה נלמד בק"ו מבישול. ונראה שנחשב כאילו נכתב בפירוש לשון אכילה [עיין סנהדרין פט. "כיון דאיתיהיב ק"ו למידרש כמאן דאיתמר ליה דמי" – ושייך להשתמש בלשון "כה אמר ה"]. וא"כ שפיר שייך להשתמש בכללו של ר' אבהו – שאיסור הנאה נכלל באיסור האכילה. אמנם אעפ"כ - שלא כדרך אכילתו אסור בבב"ח, משום דסו"ס נלמד בק"ו - מלשון "בישול" הנאמר בתורה.

סיכום

הרמב"ם לא פסק כשיטת ר' ישמעאל (אף שהביאו בספר המצוות) – משום דקי"ל שאין איסור בב"ח חל על איסור נבלה, והוא מובן רק לשיטת ר' אשי שהנאה נכלל באיסור האכילה, כדביאר הרמב"ם בנקודה הנפלאה. אולם עדיין הוקשה לרמב"ם – דא"כ לא שייך כלל מלקות כיון שהוא לאו שבכללות. ולכן פסק הרמב"ם את שיטת המדרש רבה – שאיסור האכילה נלמד מק"ו, ואילו את איסור ההנאה – הבין הרמב"ם שהתרבה משום כללו של ר' אבהו וכנ"ל.

ואולי ניתן להעמיס ביאור זה – אף בדברי הרמב"ם בפיהמ"ש בכריתות, ונאמר – שאין כוונתו לדרשת רב אשי אלא לק"ו ור' אבהו וכדברינו לעיל.

לדברינו, יתבארו דברי הרמב"ם בפ"ח ממאכ"א הט"ו "כל מקום שנאמר לא תאכל לא יאכל אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה במשמע עד שיפרט לך הכתוב... או עד שיתפרש בתורה שבעל פה שהוא מותר בהנאה כגון שקצים ורמשים...". ולא התפרש בדבריו למאי נ"מ להלכה בכללו של ר' אבהו, ובאיזה איסור - נלמד האיסור הנאה משום כלל זה.

לדברינו אתי שפיר, שהוא נ"מ לאיסור הנאה בבב"ח שאיסור אכילתו נלמד מק"ו - ונחשב כאילו כתוב אכילה בגופו וכנ"ל.