‏‏ מה,א          ט
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**אמר ר"י הכל מודים במחזיר גרושתו.** א. האם ס"ד דגמ' דהולד רק פגום או שהוא חלל. עי' תוס' לעיל טו: ורש"י כאן. ב. ברש"י כתב דהנפק"מ הוא רק לגבי בת, וכן כתב ברש"י לקמן מה. גבי עבד ועכו"ם. ועי' ברמב"ן וברשב"א שם שנחלק ובדבריו. ובביאור מחלקתם עי' בקובה"ע סי' מד סק"ז.

**רש"י ד"ה שכן וכו'**. דאי למיפסלה לכהן הא פסולה וקיימא. וצ"ע איך איכא למילף מאלמנה הא לא הוי לא פסולי כהונה, ואי כוונתו לפסול אותה מדין זונה, צ"ב דתפ"ל דלא זר מעיקרא כמוש"כ רש"י בסוף העמוד. ועוד אי איכא למילף מה איכפת לן שבלא"ה היא אסורה, מ"מ נילף לעבור עליו בב' לאון. וצ"ע.

**תו"ה היא.** עי' בתו"י.

**הכל מודים בבא על חי"כ וכו' שעשא הזונה.** א. יש לדון האם פסול דזר אצלה מעיקרא הוי פסול דזונה. עי' רש"י ותוס'. ב. עי' קו' מהרש"ל מדוע לא אמרינן הכל מודים בבא על חי"ל שזר אצלה מעיקרא. ועי' באבי עזרי פי"ח מאיסו"ב מש"כ בשם הגר"א דחי"ל שזר אצלה מעיקרא אינו עושה פסול בולד. ומוכח מתוס' בסוגין דלא כדבריו. וע"ע בחזו"א סי' טו סקי"ג ג. עי' ברמב"ם פי"ח מאיסו"ב ה' א-ב. ובביאור הגר"א ו' סקכ"ג וסקכ"ט.

**אבל עבד ועכו"ם כיון דלא תפסי בהו קידושין כחיי"כ דמי והולד ממזר.** הובא חקירת האחרונים האם הולד ממזר משום דלא תפסי קידושין, או שהאיסור ערוה גורם לממזרות. עי' בקובה"ע סי' לה ובחי' ר"א סי' כג שרצו לתלות במח' הנ"ל האם הבא מן העכו"ם הולד ממזר, ועפ"י דברי הגמ' לקמן בע"ב וכולן מאשת אב ילפינן וכו'. ועי' ברשב"א שם.

ועי' בתוס' לעיל טז: ד"ה קסבר דלר"ע דיש ממזר מחיי"ל הוא גם סובר שעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר. ובתוס' הק' הא אין לאו מפורש בעכו"ם, ע"ש ומ"מ מבואר שדין ממזר לר"ע אינו תלוי בשם ערוה אלא בהא שלא תופס קידושין.

**כולהו מודו שהולד פגום.** עי' ברש"י דנפק"מ רק לעינן בת. ועי' ברמב"ן שנפק"מ גם בן לענין שפוסל את בתו. ובריטב"א הוסיף שלדעת הרמב"ן הבן פוסל גם את אשתו בביאותו. אך הרשב"א נחלק וכתב שאין הבן נפסל גם לא לענין בתו. וצריך לברר מחלוקתם.

**ה"נ כיון שנבעלה פסלה**. עי' רע"א שו"ת קמא צא ד"ה וביותר שכ' לפרוך הק"ו עפ"י התוס' לעיל שבעכו"ם אינו לאו מה"ת. ועי' עוד ביש"ש. ובעיקר הפסול בנבעלה לעכו"ם עי' תוס' לעיל מד: שכתבו שהוא עשה. אך הרמב"ם פ"ו מתרומה ה"ז ופי"ח מאיסו"ב ה"ב כתב שהוא לאו.

**ח"ע וח"ב וכו' אין לו תקנה.** עי' ברש"י ומשמע מדבריו שאין לו תקנה בבת ישאל ומשמע שמותר בממזרת. אך ברמב"ם פט"ו מאיסו"ב ה"ה מבואר שאסור. ועי' בקרן אורה. ובאמרי משה סוף סי' כז.

**עוכ"ם ועבד הבא על ב"י למאן דמכשר אפי' בבא על א"א**. מכל הסוגיא לכאו' משמע שהוא ישראל כשר. ולכך פסול לכהונה רק מחמת שהוא פגום, וכן שאפשר למנותו לשררה על ישראל, וכן מדקאמר ליה זיל איטמר, אך שי' התוס' בקידושין עה: ד"ה ור"י ולעיל טז: אמוראי שהוא גוי כשר. ועי' לעיל כג. ברש"י ותוס'. וכן מבואר שנחלקו בבכרות מז. ע"ש. ושורש מחל' הוא בתרתי, חדא האם שייך ממזרות כשהוא עכו"ם, [ועי' בחי' רה"י ר"נ לעיל טז: משכ"ב בשם הדברי אליעזר], ועוד למאן דמכשר האם הוא ישראל או גוי. ובאחרונים הק' קו' רבות ע"ז, עי' משל"מ פט"ו מאיסו"ב ה"ו וקרן אורה לעיל ובאמרי משה סי כז ובחזו"א סי' ו' סק"ז. ועי' בזכר יצחק סי' ד' וסי' ל'.

**ושניהם לא למדוה אלא מאשת אב וכו'.** עי' ברמב"ן וברשב"א מש"כ בשם רב האי גאון. ועי' בקרן אורה. וכסברת רב האי גאון מצינו בריטב"א הובא בנמוק"י. וצ"ב הטעם בזה.

**כיון דאמו מישראל מקרב אחיך קרינן ביה. עי'** תוס' שהק' על רש"י מאגריפס. וברמב"ן כ' דדרשינן מקרא דאחיך דמלך הוא דוקא מאביו ואמו מישראל. וכ"כ הרשב"א לקמן ריש קב. אך ברמב"ן דחה זאת מרחבעם. ועי' בקרן אורה וחת"ס או"ח סי' יב.

**אטבלה לההיא וכו' לשם אינתתא.** עי' ברש"י שפי' הסוגיא שמהני טבילת נדה וטבילת קרי. אך ברמב"ם פי' באופ"א עי' פי"ג מאיסו"ב ה"ט. ובדרכו של הר"מ פי' הב"ח ביו"ד רסח סעי' ד' בדעת הרי"ף. ועי' בקרן אורה.

**ההוא דהוי קרו לו וכו'.** עי' מהרש"א קרני ראם וקרבן נתנאל. וע"ע בש"ך רסח סקי"א.

בקו' הראשנים מדוע לא בעינן ג' לטבילה. מצינו שנחלקו רבותינו האם בעינן ג'. עי' בתוס' בב' התי' ובקוב"ש כתובת אות לג. וע"ע ברי"ף רמב"ן רשב"א ריטב"א בכמה אופנים.

**בשבוע הבא ב' שבט מתחילין פרק ארבעה אחין.**

**אמר רב יוסף הכל מודים במחזיר גרושתו וכו'.**

כדי להבין סוגיא זו נראה להקדים כמה נקודות. בכהן הנושא אשה האסורה עליו, פעמים שמחמת ביאה זו היא נעשית חללה, ופעמים שמחמת ביאת איסור לא עשית חללה אלא זונה. וכמבואר בקידושין עז: דחללה הוא רק מאיסורי כהונה, וכל שבא על איסורי כהנה, כגון גרושה חלוצה וזונה לכהן הדיוט ואלמנה לכה"ג, דרשינן מקרא שהיא נעשית חללה וזרעה נמי חלל. אבל אם בא על אשה האסורה לו דלא תפסי בה קידושין, כמו חיי"כ או בעבד וכדו', היא נעשית זונה. [ונחלקו רש"י ותוס' לקמן סא. האם גם בחיי"ל היא נעשית זונה].

עוד מצינו בסוגיא דלקמן סח. שיש אופן שהאשה נאסרת לכהונה מקרא דוכי תהיה לאיש זר, ומסקנת הגמ' שקרא קאי בחיי"ל שזר אצלה מעיקרא כגון מצרי וכדו', ואף שקרא איירי לענין אכילת תרומה, מ"מ מבואר שם בע"ב דהיא אסורה גם לכהונה מק"ו מגרושה, ומה גרושה שמותרת בתרומה אסורה לכהונה, זו שאסורה בתרומה ק"ו שאסורה לכהונה. וחשיב ליה התם גילוי מילתא בעלמא. ובפשטו איסור זה אינו פסול חללות, שהרי אין חלל אלא מאיסורי כהונה, אלא פסול חדש.

ולגבי הולד נמי אמרינן בקדושין עז. דחלל הוא מאיסורי כהונה, וכן בבא על אשה שאסורה לכולם שנעשית זונה הולד פגום. ויבואר בסמוך האם נעשה הולד חלל אף שאינה מאיסורי כהונה, או שהולד רק פגום.

א. והנה בסוגין בתחילה רצו לומר הכל מודים במחזיר גרושתו שהולד פגום מק"ו מאלמנה, ופריך מה לאלמנה שכן היא עמה מתחללת. ואח"כ אמרינן הכל מודים בבא על חי"כ שהולד פגום. ולקמן מה. קאי על עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל שהולד פגום.

ומעתא צ"ב מה הנידון בסוגיין, שבעינן למילף מאלמנה לכה"ג למחזיר גרושתו, שכמו שמצינו שאלמנה ביאתה אסורה ולדה פגום לכהונה, כך ק"ו למחזיר גרושתו שאיסורו שוה בכל שולדה פגום, וקשה הרי שאני אלמנה שהיא עצמה מתחללת ולכך בנה כמותה מדין הלך אחר הפגום, אבל מחזיר גרושתו הרי אין האשה עצמה מתחללת, וא"כ איך יעשה הולד עצמו פגום. וצ"ל שהטעם שהולד חלל הוא משני טעמים, חדא מחמת האם שהלך אחר הפגום וכיון שאמו חלל כך הולד נעשה חלל. ועוד מחמת הביאה דילפינן מקרא דלא יחלל, אחד לו ואחד לזרעו, שביאה של איסור פוסלת את זרעו, ולכך הוי ס"ד שיפסל אף שאין אמו מתחללת. וזה פרכינן לק"ו דשאני אלמנה שהיא עצמה מתחללת.

אלא דעדין קשה הרי שאני ביאת איסור של אלמנה לכה"ג שהיא ביאה של איסורי כהונה ולכך הולד חלל, ואיך נילף שביאת איסור כללי עושה ולד פגום.

והנה בתוס' הק' אמאי דחו בגמ' שמחזיר גרושתו אינה מתחחלת, אדרבא נילף מהתם שהיא עצמה תחלל, ותי' דאמרינן בקידושין דאין חללות אלא מאיסורי כהונה, ולכך א"א שתתחלל, וביארו בתוס' לעיל טו: ד"ה מה דרק לגבי דידה ליכא למילף שתתחלל מק"ו, אבל לגבי הולד איכא למילף מק"ו. ולא נתבאר בדבריהם האם כוונתם שכלפי הולד אפשר ללמוד שהוא חלל מק"ו, או שבאמת כמו שא"א לילמוד לאם שהיא חללה כך א"א ללמוד לגבי הולד שהוא חלל, אלא שילפינן מק"ו מאלמנה שהולד פגום לכהונה. [ויבואר בסמוך].

ב. מצינו מח' יסודית בכל הסוגיא בין רש"י לרמב"ן על מה אמרינן שהולד פגום. רש"י כתב שהולד פגום 'אם ילדה בת פסולה לכהונה כחללה'. מבואר בדברי רש"י שכל הנפק"מ שהולד פגום הוא רק כלפי בת, ולא כלפי הבן שיולד שהוא כחלל, וכן כתב ברש"י בסמוך מה. על הא דאמרינן דלכולהו אמוראי דמכשרי בעכו"ם שבא על בת ישראל שאין הולד ממזר, מ"מ סברי שהולד פגום מק"ו מאלמנה. פרש"י ש'בנה' לאו דוקא, דפשיטא שאינו כהן [שהרי בן עכו"ם הוא], ואי לענין שלא ישא כהנת כיון דמותר בישראלית מותר נמי בכהנת, שהרי לאו הוזהרו כשרות להינשא לפסולים, אלא משום בתה, שאם תלד בת פסולה לכהונה.

[ויש כאן חידוש שאפי' שכלפי הבן עצמו שיולד אין נפק"מ, מ"מ הרי הוא פוסל את אשתו בביאותו והיא נעשית חללה, וכן הבת שתוולד לו היא נעשית חללה, וא"כ כלפי זרעו איכא נפק"מ. מ"מ כיון שכלפיו אין נפק"מ לכך לא שייך לדון בו שהוא פגום].

אבל הרמב"ן לקמן כתב נ"ל דלגמרי ילף מק"ו מאלמנה, מה אלמנה יש לה דורות אף זה הפגום אם בא על כהנת או לויה או ישראלית בתו פסולה לכהונה כבת חלל זכר, ואף זה בכלל משנותינו כל מקום שיש קדושין ואין עבירה הולך אחר הזכר, וזה בנה פגום וכו'. ורש"י אמר בנקבה ולאו דוקא נקט לה. עכ"ד הרמב"ן. אבל הרשב"א כתב ואינו נראה כן מדברי רש"י אלא בהדיא קא פריש שא"א אלא בנקבה ובנה דקאמר משום בתה נקט לה. וכן מבואר בירושלמי ואם ילדה בת פסולה לכהונה ע"ש.

מבואר שנחלקו רש"י והרמב"ן האם עבד הבא על בת ישראל וילדה בן האם הבן הזה הוא פגום. דעת רש"י דלא שייך פגימה בבן, אבל הרמב"ן ס"ל ששיך פגימה בבן, ונפק"מ דבתו פסולה לכהונה. והיה מקום לומר שנחלקו האם הק"ו שלומדים מאלמנה שהולד פסול האם הוא רק פגום או שהוא חלל, דלדעת הרמב"ן הולד הוא חלל [וכן ביאר בדעתו הריטב"א], וא"כ אף שאין נפק"מ לו עצמו שהרי הוא מותר בכשירות, מ"מ איכא נפק"מ לענין הבת שתולד לו, שהיא בת חלל, אבל דעת רש"י והרשב"א שאין הוא חלל ממש אלא פגום, ולכך כתב שהוא שייך רק בבת ולא בבן. אלא שמלשון הרמב"ן משמע לא כן, שהרי הרמב"ם לא כתב בבפשיטות שכיון שהוא חלל לכך זרעו נמי פסול, אלא הרמב"ם כתב שזרעו פסול מחמת שגם זה בכלל מתני' כל מקום שיש קדושין ואין עבירה הולד הולך אחר הזכר, משמע שגם הרמב"ן סובר שהוא לא חלל ממש אלא שהוא פגום ואפ"ה יש בו פסול דורות והוא פוסל את זרעו מחמת הכלל דכל מקום וכו', דהולד הולך אחר הזכר. אבל בריטב"א כתב להדיא בשיטת הרמב"ן דהוא חלל ממש ופוסל אפי' את אשתו בביאותו, 'וז"ל אבל רבינו הרמב"ן היה אומר דכיון דמק"ו מאלמנה מיתי לה אף אם היה בן פגום לכהונה, שהוא 'חלל' פוסל בביאתו אשה שבעל ודוקא אמרינן שבנה פגום'. וכן דקדק בחי' הגרש"ר סי' י' אות ב'[[1]](#footnote-2).

ג. ורבותינו האחרונים [בדב"א ח"א סי' כו אות יח ובקובה"ע סי' מד אות ב] נקטו שלדעת רש"י והרשב"א שלא רק גבי עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל אם נולד בן אינו נעשה חלל, אלא אפי' אם אביו כהן ובא על אחת מחי"כ ונולד בן אינו פגום והוא כשר לכהונה ואוכל בתרומה, וכל מה דאמרינן דהולד פגום הוא רק בבת. אבל בנה כהן כשר הוא. ודבריהם מחודשים מאד שהרי כל מה שכתב רש"י הוא רק בעבד ועכו"ם הבא על בת ישראל בזה כתב רש"י דא"א לפרש דמיירי בבן משום דפשיטא שבן עכו"ם לאו כהן הוא, מפורש להדיא שאם היה אביו כהן שפיר מודה רש"י שגם בן הוא פגום. וכן כתב שם רש"י ואי משום שלא ישא כהנת כיון דמותר בישראלית מותר נמי בכהנת דקיי"ל לא הוזהרו כשרות מלינשא לפסולים, מבואר שכיון שאין כל נפק"מ כלפי הבן לכך א"א לדון עליו שהוא פגום, אבל אם היו בנות כהנות אסורות להינשא לפסולים שפיר היה שייך לדון בו פסול, הרי שגם רש"י נקט ששיך פגום גם בבן, אלא שאין כלל נפק"מ משום שהוא בא בן כהן אלא בן עכו"ם. ובאמת גבי כהן הבא על חיי"כ לא כתב רש"י כלל שמיירי רק בבת, משום שגם בבן שייך פסול שהוא נעשה חלל. ורק במחזיר גרושתו נקט רש"י שמיירי בבת, משום שלא מיירי שם בכהן, דאם הוא כהן הבא על הגרושה ממילא בנו חלל, וע"כ דמיירי בישראל וא"כ כל הנפק"מ הוא רק כלפי הבת. אבל בבא על חיי"כ שפיר בנו נעשה חלל מק"ו מאלמנה. ועי' בכ"ז בחי' הגרש"ר סי' י' אות ג-ד.

ד. ומ"מ לפי דעת רבותינו שנקטו שגם בכהן הבא על חיי"כ אין בנו נעשה חלל מק"ו מאלמנה, לכאו' קשה דאמרינן בסמוך דבבא על חי"כ הולד פגום מק"ו דאלמנה, ופרכינן מה לאלמנה שכך מתחללת, ותי' ה"נ כיון שבא עליה עשאה זונה, ולכאו' עדין איכא למיפרך מה לאלמנה שכך היא עצמה נעשית חללה וגם הולד חלל, אבל בזונה הוא רק פגום ולא פסול חללות, ונפק"מ לענין בן.

וביאר בזה בקובה"ע סי' מד סק"ז שאפי' שהם חלוקים מ"מ איכא למילף מאלמנה. ואין ה"נ באלמנה היא נעשית חללה ובנבעלה לפסולי קהל היא לא נעשית חללה, אבל מ"מ ילפינן מאלמנה שהפסול שיש באם יש בולד, וכשם שאלמנה מכח מה שהיא נעשית עצמה חללה כך נעשה הולד חלל, [שהרי תנן בקידושין סו: כל מקום שיש קידושין ויש עבירה הולד הלך אחר הפגום, ואיזה זו זו אלמנה לכה"ג וכו']. ה"נ בבא על האסורה כחיי"כ עשאה זונה, כשם שהיא בפסול זנות כך נמי תפסול הולד בפסול זנות. ופסול זה שייך רק בבת ולא בבן. ולפי ביאו זה צדקו רבותינו דאפי' שאביו הוא כהן מ"מ אם הולד הוא בן , הרי הוא כהן כשר ומותר בתרומה כיון שבבן לא שייך כלל פסול זונה ואינו נפסל כלל. והאריך בזה בחי' הגרש"ר זצ"ל סי' י' אות ה-ו.

[ומתבאר מדבריו חידוש גדול, שהדין דהולד חלל הוא מכח פסול האם ולא פסול מחמת עצמו. ועי' בקידושין דילפינן מקרא דלא יחל אחד לו ואחד לזרעו, משמע שביאת עבירה היא שפוסלת את זרעו. ועי' בזה בקובה"ע שם שהביא בשם פיה"מ שהוא פסול מחמת ביאת איסור כהונה. ועי' בהגר"ח סוף הל' איסו"ב סוד"ה והנה בהא].

ה. ועפי"ז היה מקום לבאר גם דברי התוס' הנ"ל, דאה"נ א"א למילף מק"ו דאלמנה שהולד יהיה חלל, כשם שא"א ללמוד שגרושתו תהיה חללה, והא דכתבו התוס' שלגבי הולד איכא למילף מק"ו, כוונתם שהולד יהיה 'פגום' ולא חלל ממש, אלא שלפי"ז צריך להוסיף דהא שילפינן מחזיר גרושתו מק"ו מאלמנה, היינו דס"ד דכשם שהיא פגומה כך נמי יהיה הולד פגום. ופרכינן שאני הכא שאינה נפסלת כלל, כיון שלא הוי זר מעיקרא. [וצ"ע רב שהרי לא מצינו שבס"ד דגמ' היה הו"א שהאם נפסלה]. ומ"מ נפק"מ שפסול הוא רק פגום ושייך רק בבת, משא"כ פסול חלל שייך גם בבן. וכך נראה שביאר הגר"א סי' ו' סקכ"ג.

**שכן היא עצמה מתחללת** ועוד היא תועבה וכו'. עי' מהרש"א שהק' שכיון שא"א למילף מהק"ו, תו אי"צ קרא שאין בניה. ועי' בקרני ראם וברש"ש.

**רש"י שכן.** דאי למיפסלה אכהן לא מיפסלה בהאי חזרה דהא פסולה וקיימא משעת גירושין. ואי לתרומה הא אמרינן לקמן שבעינן זר מעיקרא. [ובתוס' נחלקו עליו וכתבו שהיא כשרה לכהונה איירי] ודברי רש"י צ"ב רב. דמשמע מדבריו שהיה מקום למילף לפוסלה בביאתה [ולכאו' מחמת שחל עליה שם זונה] מק"ו מאלמנה, אלא כיון שבלא"ה היא אסורה ליכא למיפסל, וצ"ע אם אפשר ללמוד שתהיה אסורה, א"כ מה איכפת לן שבלא"ה היא אסורה משום גרושה, הא איכא נפק"מ לאסור בשנים. וכמו שכתב רש"י בדעת ר"ע ד"ה היא פסולה 'משום זונה', אף שהיא אסורה משום גרושה, והיינו לעבור עליו בשנים. [וכן פי' בערל"נ]. וביותר קשה שהרי רש"י עצמו כתב בסוף העמוד דאינה נעשית זונה שהרי לא ילפינן מכי תהיה לאיש זר דבעינן זר מעיקרא, וא"כ מדוע לא כתב שא"א למילף מאלמנה. וצ"ב.

ועוד כתב רש"י דאי לתרומה וכו' הא בעינן זר מעיקרא וכו', לכאו' הטעם הזה שייך גם כלפי האשה עצמה שאינה נפסלת. וצ"ב.

**תוד"ה היא כשרה.** הק' מה יעשה ר"ע אם היא תועבה והניחו בקושיא. ועי' בתו"י 'דמבעי לה להיא תועבה ואין צרת סוטה תועבה, ובהא שפיר איצטריך, דליכא למימר דלא שייך בה צרה, דהא מקודם ששטתה היתה זאת צרתה, כי קדושי הסוטה היו טובים מתחילה'. ודבריו סתומים ל"ל להאי טעמה הרי מפורש בסוף פירקין מט: דכו"ע מודו דתפסי קידושין בסוטה, וא"כ אמאי הוצרך לזה שהיו הקידושין טובים בתחילה, הרי גם עתה הם טובים.

**בפסול חי"ל דזר אצלה מעיקרא.**

אלא אי אתמר וכו' הכל מודים בבא על חי"כ שהולד פגום. ה"נ עשאה זונה. יל"ע האם חי"ל שזר אצלה מעיקרא הוי נמי פסול זונה או פסול חדש מכי תהיה איש זר, כמבואר בגמ' לקמן סח:

א. ונראה שנחלקו בו רש"י ותוס'. דעי' ברש"י שכתב דהא דבמח"ג לא הוי זונה הוא משום דלא הוי זר מעיקרא, וכן כתב לעיל טו: דולד היבמה לשוק כשר לכהונה כיון דלא דמי לאלמנה שהיא עצמה מתחללת. ופרש"י דאינה זונה משום דלא הוי זר מעיקרא. משמע בדבריו ששם הפסול של זר אצלה מעיקרא הוא פסול זונה. ולפי"ז בבא על חיי"ל שזר אצלה מעיקרא הדין הוא שנעשית זונה והולד פגם מק"ו מאלמנה.

אך בתוס' ד"ה הכא נמי עולה דיסוד הפסול של חיי"כ שנעשית זונה הוא מוכי תהיה לאיש זר, ואיכא ב' דיני זונה בכהונה שנפסלים מכח וכי תהיה לאיש זר. חדא כל אשה שא"א להיות בה אלא ביאת זנות שלא תפסי קידושין, וזה כולל חי"כ ולר"ע גם חי"ל, [ויש בזה ב' דרכים בתוס' האם מחמת שהביאה היא חמורה חשיב זר, או דרק אחרי קרא דזונה לא יקחו נכלל בפסוק של איש זר]. ועוד יש דין נוסף בחי"ל לרבנן במקום שהוא זר אצלה מעיקרא, וזה ילפינן אפי' לנתין וממזר. ואח"כ כתבו דהא דבעינן קרא דלא יקחו לאסור זונה, תי' דכתב רחמנא זונה לא יקחו כדי ללקות עליו תרתי, מבואר דמלקות משום וכי תהיה אינו מלקות של זונה אלא איסור חדש.

ונפק"מ הוא לגבי הולד, דאם שורש הפסול הוא משום זונה א"כ שפיר איכא מקום למילף מאלמנה, שכמו שאלמנה מתחללת ולדה כמותה כך נמי בזר אצלה מעיקרא היא נעשית זונה וולדה כמותה. אבל אם הוא פסול חדש מקרא דוכי תהיה איכא למימר דזה שייך רק באם ולא לגבי הולד. ועי' בזה הגר"א סי' ו' סקכ"ג ובסי' נד סקנ"ו והאריך בזה בחזו"א סי' טו סקי"ג.

ב. הק' במהרש"ל שהק' אמאי הוצרכה הגמ' לומר היכ"ת רק לפי רבי יהושע, הו"ל לומר להכל מודים בבא על עמוני ומואבי וכו' שאסורה לכהונה מקרא דכי תהיה לאיש זר, כמבואר לקמן סח: שילפינן מק"ו מאלמנה שנפסלת לכהונה, וביותר למבואר בתוס' לעיל טו: שהגדר בעמוני ומאובי הוא שנתחללת כאלמנה א"כ ודאי שהולד פגום לכהונה.

וביאר באבי עזרי פי"ח מאיסו"ב ה"ח לפי היסוד הנ"ל שחלוקים חי"כ שהיא נעשית זונה, לבין חי"ל שזר אצלה מעיקרא שאינה פסול זונה וכל הפסול הוא מוכי תהיה לאיש זר. דבחי"כ שהאשה עצמה נעשית זונה, וחל עליה עצמה שם פסול, שפיר איכא למימר שאותו הפסול שחל בה חל גם על הולד, אבל חיי"ל אף שילפינן מקרא דכי תהיה שהיא פסולה לתרומה מ"מ לא הוי פסול זונה, אלא הוא מעשה ביאה שפוסל אותה, אבל לא חל בה באשה כל פסול, ולכך א"א לומר שהולד היה פגום כמותה. והביא לזה כמה וכמה ראיות וע"ש בד"ה שוב ראיתי שדקדק כן מדברי הגר"א.

אלא שתמה בזה שהרי מפורש לקמן עז. שנחלקו ר"י ור"ל בבא על גר עמוני האם בתה כשרה לכהונה, לר"ל יליף מק"ו מאלמנה לפסול ור"י מכשיר מקרא.

[ועוד שהק' בתוס' דאחר שמצינו שאפשר ללמוד זונה מקרא דוכי תהיה אמאי בעינן לקרא דאש הזונה לא יקחו, ותי' התוס' בכמה אופנים. ולכאו' לדברי הגר"א שלא שיך לפסול הולד מחמת קרא דוכי תהיה, א"כ ע"כ צריך קרא שהיא זונה לפסול הולד. אלא ע"כ דמכי תהיה דילפינן שהיא פסולה ילפינן נמי שולדה פסול.] וצ"ע.

ג. ועי' ברמב"ם פי"ח מאיסו"ב הל' א-ג שכתב מפי השמועה למדנו שהזונה האמורה בתורה היא וכו', בת ישראל שנבעלה לאדם שהיא אסורה לו איסור שוה בכל. ובראב"ד השיג עליו שרק חי"כ ועבד הוה זונה, אבל חיי"ל שזר אצלה מעיקרא לא הוי פסול זונה.

ועוד הק' בה"ה אמאי לא הוציא הרמב"ם מחזיר גרושתו דאע"ג שאיסורה שוה בכל מ"מ לא הוי זר אצלה מעיקרא. וכן שם ה"ג כתב וכן יבמה שבא עליה זר עשאה זונה, וצ"ע הא יבמה לשוק לא הוי זר אצלה מעיקרא. ומ"מ לענין הולד כתב הרמב"ם פי"ט ה"ה שהולד כשר. וצ"ע דאם אמו נפסלה משום זונה מדוע אין הולד נפסל, מ"ש מחי"כ שעשאה זונה והולד נפסל. ועי' באבנ"מ סי' ו' סק"ד.

ד. ובגדר דזר מעיקרא מצינו שנחלקו האחרונים מהו. דעת האבנ"מ סי' ו' סק"ד דזר מעיקרא היינו שלא היה לו היתר מעולם, ולכך א"א שזינתה חשיב זר אצלה מעיקרא, כיון שאם נתקדשה פחותה מבת ג' הוי כל העולם זר אצלה מעיקרא. ולפי"ז ה"ה בכהן הבא על אחותו שלא היה לו היתר מעולם חשיב זר מעיקרא. אך בקובה"ע סי' מד סק"י כתב שהגדר הוא שהבועל 'פסול', ואין חילוק אם נולד כך או שעשה אח"כ פסול, אלא כל שהאשה היא 'פסולה' נחשב זר מעיקרא, [ובזה יישב קו' הרשב"א מדוע בנעשה פצוע דכא אח"כ נחשב כזר מעיקרא, והיינו משום שנעשה פסול]. אבל אחותו אף שאסור לה מעולם, מ"מ כיון שכשר הוא לא הוי זר מעיקרא.

**בתד"ה ה"נ,** ולעיל הביא ר"י דזונה פסולה לתרומה משום דכלליה בהדי חללה. דברי התוס' קאי על תחילת דבריהם מנ"ל שזונה אסורה בתרומה.

והטעם שחללה פסולה מתרומה, עי' ברש"י לקמן סט. ד"ה מקיש זרעו שילפינן לה מלא יחלל, וביאר בערל"נ שכיון שנתחללה מקדושתה הרי היא כזרה, והיא בכלל לאו דכל זר לא יאכל בה. והביא שהרמב"ם פ"ו מתרומה ה"ז כתב שחללה פסולה לתרומה מכי תהיה לאיש זר.

**האם ממזרות תלוי בתפיסת קידושין.**

**א.** כתבו התוס' לעיל דלר"ע שהולד ממזר מחי"ל ולשמעון התימני שהולד ממזר מחי"כ הממזרות תלוי בתפיסת קידושין. דאי תופס קידושין אין הולד ממזר אפי' שהוא כרת כמו נדה, דמבואר לקמן מט: אמר אביי הכל מודים בבא על הנדה ועל הסוטה שאין הולד ממזר, נדה דהא תפסי בה קידושין וכו'. ואי לא תופס קידושין הולד ממזר. ונסתפקו האחרונים אי מה דהוי ולד ממזר כשלא תופס קידושין האם הוא מחמת שלא תופס קידושין הוא הסיבה שהולד ממזר. או שאינו אלא סימן שאותו הסיבה שהיא הערוה שמונעת מתפיסת הקידושין, היא גם הסיבה שגורם שהולד יהיה ממזר. ועי' בקובה"ע סי' לה.

**בביאור המח' בעכו"ם ועבד הבא על ב"י.**

**ב.** הנה נחלקו בסוגיין האם עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר או פסול. דנתבאר בגמ' בע"ב דמאן דמכשר אפי' בבא על אשת איש, ומאן דאסר אפי' בפנויה. ונחלקו אי איכא למילף מאשת אב שלא תפסי קידושין והולד ממזר. דמאן דסבר הולד ממזר יליף מאשת אב, דכשם דהתם לא תפסי קידושין והולד ממזר ה"נ בעכו"ם ועבד, ומאן דמכשר סבר מה לאשת אב דלדידיה לא תפסי קידושין אבל לאחריני תפסי בה קידושין, משא"כ עכו"ם ועבד דלא תפסי בהו קידושין כלל.

והק' הרשב"א דהא כ"ש הוא, וכל שאתה גורע הקידושין יש לעשות הולד ממזר יותר. ותי' דמאן דמכשר ה"ק ע"כ ליכא למיתלי בתפיסת קידושין, אלא במי שיש לו קידושין בעלמא, דכיון דאית ליה קידושין באחריני והכא לית ליה אלמא משום חומרא דערוה והו"ל לגבי' כאשת אב, אבל בעכו"ם ועבד הא דלא תפסו להו קידושין בב"י דלמא לאו משום חומרא דערוה אלא דאינהו לאו בני קידושין נינהו ואפי' בבת מינו'. הרי מבואר להדיא בדבריו דדוקא אם מה דלא תפסי בהו קידושין הוא מחמת הערוה אז הוא גורם לממזרות, משא"כ בעכו"ם ועבד הא דלא תפסי בהו קידושין אינו מחמת חומרא דערוה.

ולפי"ז שורש פלוגתם הוא האם מה דלא תפסי בהו קידושין הוא הגורם לממזרות, או דלא מה דלא תפסי הקידושין, אלא חומר האיסור המונע הקידושין הוא הגורם לולד להיות ממזר. כן פי' בקובה"ע סי' לה ובחי' ר' ראובן סי' כג.

**ג.** אמנם הק' בבי"מ סי' מד דתינח בבא על פנויה, דאז שייך לומר דהא דלא תופס קידושין אינו מחמת הערוה אלא מחמת שאינו בר תפיסת קידושין, אבל בבא על אש"א דעלמא הרי יש כאן ערוה של אש"א שמונעת מתפיסת הקידושין, וא"כ אמאי אין הולד ממזר.

ועוד לי"ע דהנה כתבו התוס' לקמן מט: דגבי יבמה לשוק לא הוי הולד ממזר, אף למ"ד דלא תפסי בהו קידושין, דדמי לעכו"ם ועבד דאין תופס בהם קידושין לכל אדם, ואף ליבם אין תופס קידושין אלא ביאה. ונראה פשוט [וכן הוכיח הגרב"ד מגמ' מפורשת עי' בחי' ר' ראובן סי' כג] דאם היבמה לשוק היא גם ערוה עליו, ודאי שהולד ממזר, אע"ג שעכשיו לא תפסי בה קידושין לשום אדם מחמת היבם. והיינו משום דסו"ס הולד ממזר מחמת שהיא ערוה עליו, וא"כ גם בעכו"ם שבא על אש"א אף שלא תופס קידושין לכל, מ"מ הולד ממזר מחמת שהיא ערוה עליו. וצ"ע.

וכתב בקובה"ע סי' לז לחלק, דדוקא היכא שהמונע מהקידושין לחול הוא האיסור, אז אמרינן שהערוה שגורמת לקידושין לא לחול היא גורמת לולד להיות ממזר. אבל בעכו"ם ועבד הבא על ב"י האיסור לא גרום למניעת הקידושין, שהרי גם אם לא היתה א"א אין הקידושין תופסין בה, ונמצא שהאיסור לא מעלה ולא מוריד לענין תפיסת הקידושין, ולכך גם אין הולד ממזר. והביא ראיה לזה מזבחים צט. גבי חלוקת הקדשים.

**ד.** וראיתי שיש שפי' מחלקתם באופ"א, דלכו"ע הא דלא תופס קידושין זהו הגורם לממזרות, אלא שנחלקו האם סגי שלא תופס קידושין מאיזה טעם שיהיה, או שבעינן שמניעת הקידושין הוא מחמת הערוה. ולמ"ד בעבד ועכו"ם הבא על ב"י הולד כשר ס"ל שא"א למילף מאשת אב, משום שהא שלא תופס קידושין אינו מחמת הערוה אלא שאינו כלל בר קידושין, ולכך אפי' שבא על א"א אף שיש כאן ערוה של אש"א, מ"מ לא הערוה היא המונעת מהקידושין לחול, [דרק מי ששיך אצלו קידושין ששיך אצלו מניעת קידושין מחמת ערוה].

ולפי"ז ביבמה לשוק אף שאין הולד ממזר מחמת שלא תופסים בה קידושין [משום שנחשבת כאש"א], מ"מ ודאי דבת קידושין היא, דודאי שאחר שכנסה היבם עצמו היא מקודשת לו כמו כל אשה דעלמא, וממילא ודאי דאם היתה גם ערוה, הרי ניתוסף כאן עוד סיבה שלא יתפסו הקידושין מחמת שהיא ערוה, לכך הויה ולד ממזר.

**בביאור דברי התוס' לעיל טז:**

**ה.** בגמ' לעיל איתא שנחלקו אמוראי אליבא דר"י האם מקבלין גרים מן התרמודים, ומ"ט דמ"ד אין מקבלין משום שעבדי שלמה היו, ונשאו בנות ישראל, וקסבר עכו"ם הבא על ב"י הולד ממזר. וכתבו התוס' שם דכל הנך דסברי הולד ממזר אתו כר"ע [דיש ממזר מחי"ל דשאר], והק' התוס' ומנ"ל דלר"ע הוי הולד ממזר, דלמא גמר לה מאשת אב דלא תפסי בה קידושין אבל לאחרים תפסי, לאפוקי הני דלא תפסי לא לדידיה ולא לאחריני, ותי' 'וי"ל דתנן בהדיא בפ' אלמנה דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד ממזר וע"כ ר"ע היא'. ותמה בקרן אורה טובא, הרי הם ב' פלוגתות נפרדות ואינם תלויין זה בזה. דיסוד מח' ר"ע ורבנן הוא האם לדין ממזר בעינן חי"כ או דסגי בחי"ל דשאר, ובעכו"ם ועבד הבא על ב"י נחלקו האם איכא למילף מאשת אב כמבואר בסוגין.

והנה אחר שכתבו התוס' דלר"ע דאין קידושין תופסין בחי"ל והולד ממזר, ה"ה בעכו"ם ועבד הולד ממזר. הק' שם בשלמא עבד איכא לאו אלא עכו"ם אין לאו. ותי' דאף דלא הוי לאו מ"מ כיון שאין קידושין תופסין הוי ממזר כמו בעבד. הרי להדיא דלר"ע הא דהוי הולד ממזר, אינו מחמת חומר הערוה שהרי כאן ליכא לאו כלל, אלא מחמת שלא תופס קידושין משום הכי הולד ממזר. [והא דאיתא לעיל י: בתוס' ד"ה לעולם דלר"ע חי"ל פוטרת צרתה, הוא מטעם ערוה דאשת אח]. ונמצא עולה דלר"ע ודאי דאי תפיסת הקידושין לחוד הוא הגורם לממזרות, אבל לרבנן אפשר שחומר הערוה הוא הגורם לממזרות.

[ולכאו' הדבר מוכח בדעת ר"ע דדריש בסוף פירקין מלא יגלה וגו' דקאי על אנוסת אביו שהולד ממזר מחי"ל מדסמיך ליה לא יבא וכו' ע"ש, וכתבו התוס' בסוגין מד: ד"ה עשאה דגלי לן נמי קרא שלא תופס קידושין בחי"ל, משום דהא בהא תליא. והנה אם ליכא קרא מפורש דלר"ע לא תופס קידושין בחי"ל, א"כ מנלן, דילמא הוי הולד ממזר דילפינן מקרא דלא יגלה, אבל לענין תפיסת קידושין כרבנן ס"ל שרק בחי"כ לא תופס. ע"כ שסובר ר"ע שהא דהוי הולד ממזר הוא מחמת שלא תופס קידושין, ואם גלי לן קרא שהולד ממזר מוכח שלא תופס קידושין.

אך יש לדחות, דדבר זה גם לרבנן הוא, שאם תופס קידושין אין הולד ממזר, כמו בנדה דהוי ערוה ואפ"ה אין הולד ממזר משום שתופס קידושין].

ומעתא מתיישב קו' הקרן אורה, דכיון שמצינו שלר"ע איכא ממזר מחי"ל, הרי דאי תפיסת הקידושין היא הגורמת לולד להיות ממזר, וא"כ גם בעבד ועכו"ם דלא תפסי בהו קידושין הוי הולד ממזר. אבל רבנן דלא אי תפיסת הקידושין גורמת לממזרות, אלא הערוה שיש, ולכך בחי"ל אין הולד ממזר, וערוה הוא לא הוי אלא כשעונש כרת, ולכך בעבד ועכו"ם דלא הוי ערוה כמו שפי' הרשב"א לעיל לא הוי הולד ממזר.

**פירכות על הק"ו**

**זו שאיסורה שוה בכל וכו'. ה"נ כיון שנבעלה פסלה.** ולהל' מובא בסמוך שדעת כמה מהראשנים שהולד כשר גם לכהונה, ופי' הריטב"א והנמוק"י דאיכא למיפרך וכו' יבואר בסמוך בסוף הסוגיא. אך מ"מ מצינו כמה פירכות על הק"ו מאלמנה.

א. הק' רע"א בתשו' קמא צא ד"ה וביותר, הא כתבו התוס' לעיל טז: ד"ה קסבר [הובא גם בתוס' כאן ד"ה יצאו] דלמ"ד בעכו"ם הולד ממזר צ"ב הרי אין לאו אלא בי"ד של שם גזרו עליהם. ותי' שאף שאין בביאתו איסור דאו', מ"מ הולד ממזר משום דלא תליה בביאת היתר אלא אם תפסי קידושין, וא"כ איכא פירכא מה לאלמנה לכה"ג דאיכא גבה איסור דאו' ומנלן למילף לענין עכו"ם שאין בו איסור מה"ת. וכתב רע"א דצ"ל דעיקרו של ק"ו הוא לעבד שאיסורו מדאו', ונכרי בדרך אסמכתא השוו חז"ל. ועי' בערל"נ.

ב. ועוד מצינו ביש"ש דאיכא למיפרך מה לאלמנה לכה"ג שבן בנה ובן בתה חללים , תאמר בעבד ועכו"ם שרק בתו פגומה. [כשי' רש"י].

ג. ועוד יש לפרוך, הנה נחלקו הראשנים האם הא דדרשינן הכא שעכו"ם ועבד הבא על כהנת לויה וישראלית שפסלוה מתרומה שנ' ובת כהן כי וכו'. האם הוא איסור עשה או לאו. דעת התוס' לעיל מד: ד"ה הכא שהוא איסור עשה, אבל לאו של ובת כהן כי תהיה ליכא. אך ברמב"ם פ"ו מתרומה ה"ז ופי"ח מאיסו"ב ה"ב מבואר דאיכא לאו, וא"כ לדעת התוס' ליפרוך מה לאלמנה שהיא בלאו.

ואולי י"ל עפ"י מש"כ בקובה"ע סי' מד סק"ז הובא לעיל דעיקר הילפותא הוא שפסול שיש באם עובר לולד, וכמו דחזינן באלמנה שהפסול שיש באם יש בולד, ה"נ עכו"ם שבא על הכשרה ופסלה כדדרשינן הכא, איכא למילף דכשם שהיא נפסלה כך גם הולד נפסל, ומה שיש נפק"מ שזה בלאו וזה בעשה, או שזה לענין בן וזה לענין בת, לא איכפת לן משום שזה מחמת שהפסול באלמנה הוא שהיא חללה לכך היא בלאו וגם בנה, אבל כאן את הפסול שיש בה עובר לולד. ועי' במשנת רבי אהרן סי' יג סק"ד

**ח"ע וח"ב אי מותר בשפחה**

מי שחציו עבד וחציו בן חורין וכו' אותו הולד אין לו תקנה. ומסקינן כגון שבא על אשת איש ונמצא צד חירות משתמש בא""א. ומצינו שנחלקו הראשנים מה דינו של הולד. ברש"י כתב דאין לו תקנה בבת ישראל כולמר שממזר הוא. ודקדק בקרן אורה דמשמע שמותר בממזרת ובשפחה. אך ברמב"ם פט"ו מאיסו"ב ה"ה כתב דאותו הולד אין לו תקנה מפני שצד ממזרות וצד כשרות מעורבין זה בזה, לפיכך אסור בשפחה. ועי' בקרן אורה.

ובביאור דברי רש"י נראה, דבשלמא לצד הגמ' דאיירי בקידש הוא אשה, ואתי צד עבדות ומשתמש באשת איש ולכך הולד ממזר, דאע"ג דמצד הבן חורין צריך להיות כשר, מ"מ כיון דחד גברא הוא נמצא שכל ביאה אסורה באיסור אשת איש, ולכך הוי הולד ממזר, וכן נמי למסקנא דאיירי שבא על אשת איש דעלמא הוי ממזר מחמת הצד של הבן חורין, והתם פרש"י דאין לו תקנה בבת ישראל, משמע שמותר בממזרת, התם נמי כיון שהצד בן חורין אסור, חשיב כל ביאה ביאה של איסור, ולכך הוי ממזר גמור. אבל בס"ד דגמ' דאיירי בבא על הפנויה והולד ממזר לא מחמת איסור בביאה, אלא משום שלא תפסי קידושין, צ"ע מ"ט הוי הבן ממזר גמור, הרי סו"ס אף שיש כאן ביאת עבד, מ"מ יש כאן גם ביאת צד חירות, וא"כ הבן הוי חצי ישראל וחצי ממזר, ומדוע מותר בממזרת. ועי' באמרי משה סוף סי' כז שעמד בזה.

**ח"ע וח"ב האם קידושיו קידושין.**

ברמב"ן בגיטין מג. הק' דמבואר בסוגין שח"ע וח"ב קידושיו קידושין, דאמרינן כגון דקדיש אשה ונמצא וכו', ובגיטין שם הוי ספק ומסיק רבא דאין יכול לקדש. ותי' דהכא רק לס"ד הוא, אבל למסקנא דמיירי שבא על א"א דעלמא, אפשר דבאמת אין קידושיו קידושין.

והק' ע"ז הרשב"א דלכאו' מוכח בסוגין שגם למסקנא קידושיו קידושין, דאמרינן דכשבא על א"א דעלמא הוי ממזר מחמת הצד ב"ח שבא על א"א, והרי אמרינן דמאן דמכשר אפי' בא"א הוא משום דבעינן דומיא דאשת אב, דרק לדידיה לא תפסי וכו', ואי ח"ע וח"ב לא תופס קידושין כלל, א"כ גם הצד ב"ח לא יעשה ממזרים, שהרי אינו בקידושין כלל והוי ככל עבד ועכו"ם. ועי' בקרן אורה ובחזו"א קמז לגיטין מב אות יב.

**עוכ"ם ועבד הבא על ב"י הולד כשר. בביאור מח' רש"י ותוס' אי הוי ישראל כשר או גוי כשר.**

א. מבואר בסוגין שנחלקו אי הוי הולד כשר או ממזר. עוד מבואר דאפי' מאן דמכשיר מ"מ לכהונה פגום הוא מק"ו מאלמנה. ועוד מבואר דלמ"ד כשר הוא אמרינן ליה זיל איטמיר וכו'. וכן מבואר בהמשך הסוגיא שאף שאין ממנין גרין לשררה בישראל, מ"מ למ"ד הולד כשר אפשר למנותו פרנס על ישראל דחשיב מקרב אחיך. ומכל זה נראה לכאו' דלמ"ד הולד כשר, הוי הוא ישראל גמור.

אמנם מצינו ששי' התוס' בקידושין עה: בד"ה ור"י סבר לה כר"ע 'ושמא י"ל אם הולד כשר א"כ הוא הולך אחר העכו"ם וכו', [ועי' מהרש"א שם], וכן כתבו התוס' לעיל טז: בסוף ד"ה אמוראי שכתבו דליכא למימר וכו', דלמ"ד הולד כשר היינו דבתר עכו"ם ועבד שדינן ליה [היינו שהוא גוי כשר, לענין שאם יתגיר יהי' מותר בבת ישראל], דדוקא למ"ד הולד ממזר הריהו ישראל.

ב. ויסוד הדברים תלוים בגי' הגמ' לעיל כג. דאיתא התם מנלן שישראל הבא על עובדת כוכבים אין הולד מתיחס אחריו. אמר ר"י בשם רשב"י אמר קרא כי יסיר את בנך וגו' בנך מישראלית קרוי בנך, ואין בנך הבא מן עובדת כוכבים קרוי בנך אלא בנה. אמר רבינא ש"מ בן בתך הבא מן העובד כוכבים קרוי בנך. לימא קסבר רבינא עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר. פי' רש"י דלמ"ד כשר ישראל כשר הוא, ולמ"ד הולד ממזר היינו משום שהוא מתיחס אחר העכו"ם. [ולא נתבאר להדיא ברש"י האם הוא מיוחס רק בתר אביו או גם בתר אביו. אך מ"מ ממזר הוא. ועי' בסמוך בזה].

אך התוס' גרסו 'לימא קסבר רבינא עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר', והיינו דכיון דבתר אמו הישראלית שדינן ליה הוי הולד ממזר, דאי בתר אביו העכו"ם, הא ליכא ממזרות לעכו"ם, ולפי"ז למ"ד הולד כשר, היינו גוי כשר. וכן פי' רש"י עצמו בקידושין סח:

ג. עוד מצינו בבכרות מז. אמר רב אדא בר אהבה לויה שילדה בנה פטור מה' סלעים וכו', אמר רב פפא דאיעבר מעכו"ם, ולא מבעיא למ"ד דאין מזהמין את הולד, אלא אפי' למ"ד מזהמין את הולד, לוי פסול מיקרי. ונחלקו רש"י ותוס' בביאור הסוגיא, רש"י פי' לא מבעיא למ"ד אין מזהמין דהיינו שהולד כשר, שהרי בתר אמו שדינן ליה, אלא אפי' למ"ד מזהמין דהינו שהוא ממזר עכו"ם, דשדינן ליה בתר אביו הגוי, אפ"ה לוי פסול מיקרי. וזהו כשי' לעיל.

אך תוס' נחלקו עליו וביארו באופ"א. דלא מבעיא למ"ד אין מזהמין, דהיינו שאינו מזוהם מחמת אביו, אלא ישראל ממזר הוא, אלא אפי' למ"ד מזהמין דהיינו שהוא גוי כשר, אפ"ה פטורה מה' סלעים. והוא כשי' לעיל דלמ"ד הולד כשר הרי הוא גוי כשר, ולמ"ד ממזר הרי הוא ישראל ממזר, שאין ממזר בעכו"ם.

הרי שנחלקו רש"י ותוס' בתרתי, דחא למ"ד שהוא כשר דלרש"י הוי ישראל כשר, ולתוס' הוי עכו"ם כשר. ועוד למ"ד הולד ממזר, דלרש"י הוא עכו"ם ממזר, ולתוס' ישראל ממזר.

[ובביאור מחלקתם האם שייך ממזר אם מתיחס אחר העכו"ם, דהתוס' ס"ל דממזר הוא שנולד מביאה אסורה ופסולה, בדרגה של איסור שמונע קידושין, ולכך למ"ד אין מזהמין היינו שישראל שבא מביאה שאין בה תפיסת קידושין, ולכך הוי ממזר כמו באשת אב. ואדרבא אי מתיחס אחר העכו"ם ל"ש ממזרות בעכו"ם. אבל רש"י ס"ל דממזרות אינו סתם דין מחמת אי תפיסת הקידושין, ממזר הוא ולד שמתייחס אחר אב ואם שיש סתירה ביניהם שא"א שיתפוס קידושין, וכמו כל חי"כ שהולד ממזר משום שהאב והאם הם זרים זה לזה, אבל אם אין יחס כלל לאב לא שייך שיהא ממזר משום שאינו נולד במקום של סתירה בין ההורים, ולכך ס"ל לרש"י שדוקא אם הוא מתייחס גם אחר אביו הולד ממזר. וסברא מחודשת זו הביא רה"י הגר"נ זצ"ל לעיל טז: בשם רה"י בעל הדברי אליעזר. ויסוד הדברים הם עפ"י דברי רב האי גאון המובא בסמוך. ועי' עוד בסמוך שהוכחנו משי' רש"י דלמ"ד הולד ממזר, היינו דשדינן ליה 'גם' בתר אביו.

**ובאחרונים הק' בשי' התוס' קושיות רבות.**

**א.** אמאי אמרינן שלוי פסול מיקרי, הרי אפי' ישראל לא הוי כ"ש שלוי לא הוי. וביותר ל"ל טעמא שפטור מה' סלעים מחמת שלוי פסול הוא, הרי כיון שיש לו דין עכו"ם מופקע הוא מעיקר דין בכורה ומצות פדיון. וכבר עמד בזה בשער המלך פט"ו מאיסו"ב ה"ו.

[ובאמת שגם לרש"י יל"ע, דלמ"ד מזהמין את הולד פרש"י דהוי ממזר עכו"ם, שהרי שדינן בתר אביו. וצ"ע מה שייך בו ה' סלעים, וכן אמאי מיקרי לוי פסול].

**ב.** ועוד דאמרינן בסוגין דאפי' מאן דמכשיר הולד, מ"מ מודה דלכהונה הולד פגום מק"ו דאלמנה, וקשה מאד הרי תפו"ל שהוא עכו"ם שצריך גירות, וגיורת פסולה לכהונה אף קטנה פחותה מבת ג'.

**ג.** ועוד דאמרינן בסוגין דלמ"ד הולד כשר הוא משום דלא דמי לאשת אב, דלא תפסי קידושין בין לדידיה ובין לאחריני וכו', הרי מבואר דלולא טעם זה היה הולד ממזר, ואם נימא דלמ"ד הולד כשר הוי עכו"ם כשר, א"כ אין הולד ממזר מטעם דלא שייך ממזר בעכו"ם. ועי' בקרן אורה בתוס' לעיל טז: ובאמרי משה סי כז ובחזו"א סי' ו' סק"ז

**ד.** הובא לעיל ששי' התוס' לעיל טז: ד"ה קסבר דהך מ"ד דכעו"ם ועבד הבא על ב"י הולד כשר, לא קאי בשי' ר"ע שלא תופס קידושין בחי"ל ויש ממזר מחי"ל, דכיון דלר"ע לא תופסים קידושין בחי"ל הרי דלא ילפינן ממזרות מאשת אב, וזה צ"ע דכיון דס"ל לתוס' שהטעם דהולד כשר היינו משום שהולד עכו"ם, א"כ אתי שפיר גם לר"ע דלא שייך שהולד יהיה ממזר, דאין ממזרות בעכו"ם. עי' בכתבי הגרי"ז בכורות שם.

**ה.** ועוד הרי שמואל גופא דאית ליה הכא דהולד כשר, ס"ל לעיל דרשא דבנך הבא מישראלית קרוי בנך, הרי שהוא ישראל. עי' רע"א.

**ו.** ועוד דאמרינן בסוגין זיל נסיב בת מינך, וכתב רש"י דאסור בממזרת, ואם עכו"ם גמור הוא וצריך גירות הרי גר מותר בממזרת. ועי' באחיעזר.

**וביאר בזכר יצחק** סי' ד' וסי' ל' דמש"כ התוס' דבתר עכו"ם שדינן ליה, אין הביאור שיש לו דין גוי לכל דבר, דודאי ישראל הוא, [וע"ש שנקט שחייב בכל המצות], רק לענין קדושת קהל יש לו פסול של טומאת עכו"ם עד שיטבול, ופסלות זה הוא מדין הלך אחר הפגום, וכלישנא דגמ' מזהמין וכתבו התוס' דהיינו זוהמת עכו"ם, והוא חידוש גדול חדא, שגם בישראל שייך שיהיה פסול לבא בקהל מדין עכו"ם, ועוד שפסול קהל שיש עכו"ם אינו רק מציאות של עכו"ם, אלא הוא גם דין פסול ששיך לומר בזה שהולד כמותו.

וצריך להוסיף בזה דהא כתבו התוס' דלמ"ד הולד ממזר ס"ל אין מזהמין, דאי מזהמין היינו דבתר עכו"ם שדינן ליה, הרי אין ממזרות בעכו"ם, ולכאו' להנ"ל קשה הרי גם למ"ד מזהמין הוא ישראל ואמאי לא שייך ביה פסול ממזרות. וצ"ל דאף שהוא ישראל גמור עם פסולי עכו"ם, מ"מ פסול זה של עכו"ם גורם שלא יהא לו דיני ממזרות, דדין ממזרות הוא רק בישראל גמור שיש לו קדושת קהל ישראל.

ולפי"ז נתבאר היטב דעת התוס' מדוע כשנתעברה מעכו"ם בעינן טעם לפטרו מה' סלעים, דגם אם מזהמין הרי הוא ישראל אלא שפסול הוא כעכו"ם, ולכך סד"א דכיון שטבל נסתלק ממנו פסול עכו"ם יהיה חייב בה' סלעים, ולכך נמי חשיב לוי פסול.

וניחא נמי הא דבעינן לפסלו לכהונה מק"ו דאלמנה, דכשטובל אינו נחשב כגר שהרי ישראל הוא אלא מסלק מעליו פסול עכו"ם, ולכך בעינן לפסלו מטעמא דק"ו מאלמנה. וכן ניחא הא דשרי לעשותו פרנס על הציבור משום שאינו גר.

וכן נמי ניחא הא דאסור בממזרת. שהרי יש לו גם דין ישראל לפני הטבילה, ויל"ע בזה דסו"ס בקדושת קהל הוא עכו"ם.

וכן ניחא הא דאמרינן דלמ"ד הולד כשר משום דלא דמי לאשת אב, והיינו דזה גופא הטעם דמאותו הטעם דלא דמי לאשת אב וכו' דלא תפסי ביה קידושין כלל, והיינו משום דאית ליה דיני עכו"ם לכך נמי אין הולד ממזר, דאין מזרות בכעו"ם.

אך יל"ע לפי"ז מה הראיה בגמ' לעיל מלרבינא דבן בתך הבא מן העכו"ם שהולד ממזר. הרי לביאור הזכר יצחק לכו"ע הוא נחשב ישראל אלא שיש לו פסול עכו"ם, וא"כ נימא דס"ל דלענין יחס הולד כמותה, דבן בתך הבא מן העכו"ם הולד כמותה, אבל מ"מ מדין הלך אחר הפגום יש לו פסולי עכו"ם. וצ"ל דס"ל לגמ' דעיקר הדרשא דבן בתך הבא מן העכו"ם אתי למימר שאין בו דיני עכו"ם ולכך הוא מתייחס אחר ישראל. והאריך בזה בחי' הגרש"ר סי' יב אות ה-ו.

**בביאור דעת רב האי גאון**

ושניהם לא למדוהו אלא מאשת אב. ומאן דמכשר סבר וכו' לאפוקי עכו"ם ןעבד דלא תפסו בהו קדושין כלל. לגירסא זו הק' הראשנים [הובא לעיל בשם הרשב"א] דאדרבא כיון דהכא לא תפסי כלל, יש סברא יותר שהולד יהי ממזר. ומצינו בזה ב' דרכים. חדא דעת הרשב"א הובא לעיל דמאן דמכשר סבר שאינו תלוי בתפיסת קידושין אלא בדערוה, ובעכו"ם ועבד מה שלא תופס קדושין אינו משום חומר הערוה אלא שאין להם חייס כלל.

אבל הראשנים הביאו גירסא אחרת בשם רב האי גאון הובא ברמב"ן וברשב"א ושא"ר דגריס 'דמאן דמכשר סבר דדוקא 'אשת אב דזרעו מיוחס אחריו, לאופקי האי שאין זרעו מיוחס אחריו והולד כשר', והק' הרשב"א בשלמא עבד אין זרעו מיוחס אחריו משום דעבד הוקש לחמור, אבל עכו"ם זרעו מיוחס אחריו כדאמרינן לקמן בהבא על יבמתו דלכו"ע בגיותן בלאדן בן בלאדן, ותי' דשבא על בת ישראל אינו מתיחס אחריו דבן בתך הבא מן העכו"ם קרוי בנך.

[וצריך לברר מה הוי קשיא ליה מתחליה, ואיך סליק דעתיה לדמות עכו"ם שבא על נוכרית, לעכו"ם הבא על ישראלית, הרי ודאי כיון שהוא ישראל מתייחס אחריה. ואולי סבר הרשב"א בקו' דהא דהוי הבן ישראל ולא עכו"ם, אינו משום שאין מתייחס לאביו הגוי, שהרי גוי יש לו חיס, ואין נפק"מ אם הבן הוא מישראלית או מנכרית, אלא הוי ס"ד דלגבי לקבל שם ישראל סגי במה שאמו מישראל, ולכך הק' דא"כ שוב יהי' ממזר כיון שמתייחס אחר אביו. וע"ז תי' דלגבי ישראל רבי קרא דלא הוי בנו כלל].

וכסברת הרשב"א מצינו גם בריטב"א הובא בנמוק"י [הובא לקמן] דלמאן דמכשר עבד ועכו"ם הבא על ב"י ס"ל דכשר הוי דאפי' לכהונה, וחולקים על הא דאמרינן לעיל דלכו"ע לכהונה פגום הוא, והטעם 'דאינהו סברי דאע"ג דהיא מתחללת, רחמנא אפקריה לזרעיה דעכו"ם, וכביאת בהמה חשיב והולד נגרר אחר האם כאילו כולו ישראל, דבן בתך הבא מן העכו"ם קרוי בנך'.

ולכאו' יל"ע דאע"ג דשדינן ליה בתר האם מישראל, מ"מ הרי יש כאן חומר ערוה דאשת איש, וכמו שישראל בא על א"א הולד ממזר כך גם בעכו"ם, ומה איכפת לן שבשביל שאינו מיוחס אחריו אלא אחר אמו שאינו ממזר.

מ"מ עולה שהטעם שהולד ממזר הוא רק במקום שהוא מתייחס לשני ההורים שיש סתירה ביניהם, וכפי שביאר בדברי אליעזר הובא לעיל.

ונמצא לפי"ז ששורש פלוגתם אם הולד כשר או לא, תלוי אם הולד מתיחס אחר האב או לא. דאם זרעו מיוחס אחריו הוי ממזר. וכן פי' רש"י לעיל כג. דמהא דרבינא סבר שהבן מיוחס אחר אמו מוכח דס"ל שהולד כשר. וכן פי' בבכרות שם דלמ"ד כשר משום דשדינן בתר אמו. והק' בקרן אורה מאי שיאטיה הא להא, הרי עיקר דברי רבינא הוא שהולד מיוחס אחר אמו, ואין כאן דין דבאומות הלך אחר הזכר, אבל לענין שיהא הולד ממזר, זה תלוי אם תפסי קידושין ואם אפשר ללמוד מאשת אב. ולהנ"ל הן הן הדברים, דהטעם דאינו ממזר הוא רק משום שאינו מיוחס אחריו. דבשביל שיה' ממזר בעינן שיש לו אב ואם שהם זרים זה לזה.

[ולפי"ז יש לפרש שכוונת רש"י דלמ"ד מזהמין דשדינן ליה בתר אביו, אין הכוונה רק בתר אביו שהוא גוי גמור, אלא גם בתר אביו, ולכך שייך בו ממזרות. ודו"ק. וגם ניחא הא דהוי ס"ד שחייב בה' סלעים].

**והילכתא עבד ועכו"ם וכו' הולד כשר.** ברי"ף מסתפק האם כשר לגמרי או דהולד פגום לכהונה כדאמרינן לעיל. והרא"ש תמה בזה הרי אמרו סתמא לעיל דכולהו אמוראי דמכשרי מודו שהולד פגום לכהונה מק"ו מאלמנה, וליכא פירכא וודאי הל' כן.

ובאמת מבואר בגמ' דהנהו אמוראי דס"ל דהולד כשר יעצו לו להסתתר, ומדברי רש"י משמע שכוונתם רק להכשירו לקהל ולא לכהונה. [ובאמת שרש"י לשי' שהולד פגום קאי רק על הבת, לכאו' כיון שהוא בן לא חל כל פסול, ודאי מותר לו לישא כוהנת. וצ"ע]. אמנם ברמב"ן רשב"א וריטב"א ועוד הוכיחו מכאן שהולד כשר גם לכהונה.

וכתב הריטב"א דהני אמוראי לית להו ק"ו מאלמנה, משום דס"ל דעכו"ם הבא על ב"י רחמנא אפקריה לזרעיה, וממילא לית ליה שם אב, אלא כביאת בהמה, והכל נגרר אחר האם וכולו ישראל. הובא דבריו בנמוק"י. וכעי' דברי רב האי גאון [מובא לעיל]. מבואר מדבריו שהפסול לכהונה אינו מחמת מעשה הביאה האסורה, אלא משום שהוא מתייחס אחר הפסול, ונמצא עולה דלמ"ד הולד פגום לכהונה הוא מחמת שהולד מתייחס אחר האב. ולא שהולד נפסל מכח מעשה הביאה לחוד.

ועי' ברמב"ם פט"ו ה"ג שפסק שהולד כשר ומותר בבת ישראל. ועי' ב"י סי' ז' סק"ה ובמגיד משנה. ועי' בביאור הגר"א סי' ז' שקנ"ד ובחזו"א סי' טו סקי"ג ואילך. ובאבי עזרי שם.

**כיון דאמו מישראל מקרב אחיך קרינן ביה.** עי' בתוס' שהק' לרש"י אמאי היה אסור לאגריפס להיות מלך הא אמו מישראל. וביאר הרמב"ן דלגבי מלכות בעינן מובחר שבאחיך, ודרשינן תרי אחיך, לא תוכל לתת איש נכרי אשר לא אחיך הוא, ועוד מקרב אחיך תשים עליך מלך, וקרא דלא תוכל קאי על כל משימות שאת משים, דהיינו כל שררה, ובזה כל שאמו מישראל אחיך הוא, אבל קרא דמקרב אחיך וגו' דהיינו למלכות ממש, מקרב אחיך המיוחסים שבאחיך שמשאין לכהונה בעינן, והיינו גם אביו וגם אמו מישראל. וכן פי' הרשב"א לקמן ריש קב. והק' ע"ז הרמב"ן 'ואני אומר רחבעם [בן שלמה שבא מנעמה העמונית] ואבשלום יוכיחו, שאף למלכות כשרים כדבריהם'. ועי' בקרן אורה.

ועי' בחת"ס או"ח סי' יב שפי' דמה שכ' הרשב"א דבעינן מקרב אחיך שאביו ואמו מישראל, אינו מדין שם מלך שבעינן שיהא מקרב אחיך, אלא הוא דין במנוי שאין ממנים אלא מקרב אחיך, וכל זה היכא דבעינן מינוי, אבל רחבעם דהיתה המלכות בירושה לא אמרינן שאינו מלך.

**עבדיה דר' חייא בר אמי** אטבלה לההיא עובדת כוכבים לשם אינתתא וכו', אמר ריב"ל מי לא טבל לקריו וכו', בביאור שמועה זו מצינו ב' דרכים.

א. רש"י פי' דהיינו לשם טבילת נדה ולא לשם טבילת גירות, ומ"מ עולה לה לטבילה. והטעם כמו שכ' רש"י סוף עמוד 'דאותה טבילה עולה לה לטבילת גירות דדת יהודית היא וכן מי לא טבל לקריו'. והיינו דשונה דין טבילה מדין קבלת מצות, דדין קבלת מצות הוא זה שמחיל עליו שם גירות, ולכך ודאי אם יקיים סתם מצות לא יהי' גר ע"י זה, אבל טבילה הוא רק דין שבכדי שיחול עליו שם ישראל צריך שיטבול טבילה יהודית, ולכך בעלמא צריך כוונה לשם גירות כדי לתת לטבילה שם טבילת יהודית אבל כשטובל לקריו או טבילת נדה הרי בזה הוי טבילת יהודית.

ולפי"ז ניחא דעת הל"א שברש"י, שהביא ל"א לשם איתתא לשם אישות היינו דהתגירה לשם אישות, וע"ז קאמר יכילנה וכו', והק' ע"ז רש"י דאי טבילה קמיתא לא מהני אף טבילה בתרייתא לא מהני, דהא סו"ס לאו לשם שמים נתכוונה.

ולהנ"ל אולי אפשר לומר, דבשלמא בטבילה ראשונה דטבלה כדי שישאנה לא מהני, דאין זה טבילת יהודית כלל, דכל מה דנותן בכל מתגיר לטבילתו שם טבילת יהודית זה רק כשמתכון לטבול מטומאת עכו"ם לישראל, אבל אח"כ כשטבלה לנדתה, הרי שוב הוי טבילתה מעשה דדת יהודית, לכך שפיר מהני.

ב. הרמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ט למד שמועה זו באופ"א, 'גיורת שראינוה נוהגת בדרכי ישראל תמיד, כגון שתטבול לנדתה ותפריש תרומה מעיסתה וכיוצא בזה, וכן גר שנהג בדרכי ישראל שטובל לקריו ועושה כל המצות הרי אלו בחזקת גרי צדק, ואע"פ שאין שם עדים בפני מי מתגיירו, ואע"פ כן אם באו להתערב בישראל אין משאין אותם עד שיבאו עדים או עד שיטבלו לפנינו הואיל והוחזקו גויים'. הרי שפי' הסוגיא דלא דמהני טבילת נדה וטבילת קרי, אלא האם לדונו כישראל לפי מה שנוהג לפנינו, וע"ז כתב שמחזיקים אותם כגרי צדק.

והק' ע"ז הרמב"ן דא"כ הו"ל למימר מי לא שמר שבת וכדו', דיותר קל לידע אם עושה מצות מאשר טבל לקריו. ועי' בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' כט סקי"ז.

והנה הק' הראשנים איך מהני הטבילה הא בעינן ג'. [יבואר בסמוך], ותי' הרי"ף 'הא לא קשיא וכו' דאי עבד הוא דלא פסלינן לבריה הואיל וטבל לשם קריו, דאי לאו גיורא הוא לא הוי טביל לקריו, והא דר' יוחנן לכתחילה דלא נוהגין ביה מנהג גר ולא מנסיבינן ליה בת ישראל עד דטבל בפני ג'. והק' עליו הב"ח רסח סעי' ד' כמה קו' ע"ש. ופי' דאין כוונת הרי"ף שבטבילת קריו נעשה גר, אלא דאיתחזק לן בכשרות שנוהג מנהג ישראל, והוי כאלו באו עדים שנתגיר, וזהו שכ' 'דאי לאו גיורא הוא לא הוי טביל לקריו', וכשי' הרמב"ם דלעיל, וכן כתב ה"ה שם שקרובים דברי הרי"ף לדברי הרמב"ם.

ובשו"ע רס"ח סעי' י' הביא דברי הרמב"ם, הרי דסבר דלא מהני טבילת נדה וטבילת קריו להחשיבו כטבילת גירות. ומאידך שם בסעי' ג' הביא כפרש"י שאם טבלה לנדתה מהני כטבילת גירות. וכבר עמד בזה בקרן אורה. וכנראה שקו' זו הוי קשיא ליה לט"ז שם סק"ח, ולכך פי' דלא כחמיו הב"ח.

**ההוא דהוי קרו ליה בר ארמאה.** עי' במהרש"א שיש מקשים דמשמע דלפוסלו הוה קרו לו הכי, ומנפ"ך אי אמו היתה נכרית, מה מהני ליה טבילת קריו, ואי אמו מישראל הוה הרי אית ליה לריב"ל דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד כשר הוא. ותי' דריב"ל לטעמו דאית ליה לעיל דהולד פגום לכהונה, אבל אם טבל לקריו אינו פגום, ודלא כר"י דאמר בעשרה יוחסין דבת גר זכר כבת חלל זכר.

והק' בקרני ראם דאין דבריו אלא לדעת הרמב"ן ודעמיה דס"ל לעיל שהולד פגום קאי גם על בן, אבל לרש"י והרשב"א שאין הבן פגום אלא בת, למה קרו ליה בר אמראה. ועי' בערל"נ.

וכן הק' בקרן אורה דהשו"ע פסק אבה"ע סי' ז' דהבת פגומה, משמע דס"ל כרש"י דדוקא בת ולא בן. ומאידך פסק ביור"ד רסח דאם נשא ישראלית וילדה בן לא פסלינן ליה כיון שטבל בינו לבין עצמו, הרי שבלאו הכי גם הבן היה פסול, וכדעת הרמב"ן דעכו"ם הבא על ב"י גם הבן פגום. ועי' בש"ך סקי"א.

ועי' בקרבן נתנאל אות ש' שהביא הנ"ל, וכתב בסוף דבריו 'א"נ לענין שבא על בת ישראל שפסלה'. לכאו' כוונתו שאף שהוא אינו פגום, מ"מ פוסל את אשתו בביאתו, ותמוה דכיון שהוא אינו פגום לפסול את בתו, הרי דאין הוא כחלל, וא"כ אינו פוסל את אשתו בביאתו. וצ"ע.

ובעיקר קו' הראשנים הא בעינן ג' לטבילה. מצינו בזה כמה דרכים.

א. בתוס' בתי' קמא כתבו דבעינן ג' רק לקבלת מצות, אבל לטבילה כשר בדיעבד אפי' בלא ידיעת בי"ד כלל. והוסיפו בתו"י והכא איירי שכבר קיבלה מצות, דבאל"ה לא מהני הטבילה. משמע שלתי' זה מעשה הגירות שכתיב ביה משפט, הוא קבלת המצות ולא הטבילה ורק לכתחילה מדרבנן בעינן ג', וכן משמע ברמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ד.

ב. בתי' בתרא בעינן ידיעת בי"ד, וחשיב הכא שידוע לכל שטבלה, דלכאו' כל סברת התוס' הוא רק אם בעינן עדות לברורי, אבל אם בעינן ג' משום דמשפט קאי גם על טבילה, ובעינן מעשה בי"ד לגירות, מה מהני האי טעמא שיודע לכל. ועי' בקוב"ש כתובת יא אות לג שהוכיח מכאן שאין הבי"ד עושים את החלות גירות. וע"ע בברכ"ש סי' יא אות ו' מש"כ בשם הגר"ח.

ג. ברמב"ן וברשב"א מבואר דאפי' בעיבעד בעינן ג', אלא שאם קיבלה בפניהם שתטבול מהני. וצ"ב גדר קבלה זו. ועי' בדברי הרב המגיה על הריטב"א

ד. בריטב"א פי' דודאי דבעינן טבילה בג' דמשפט כתיב ביה. והכא איירי שהיה בפני בי"ד אלא שלא פירשה בהדיא בשעת טבילה שטובלת לשם גירות, ומ"מ עלתה לו טבילה.

ה. ברי"ף כתב שגם בדיעבד אסורה להינשא, אבל אם כבר נשא לא פוסל זרעו, ובב"ח פי' דכוונתו דלא מהני כלל הטבילה, אלא רק לעשות הוחזק וכו' כהרמב"ם הובא לעיל. אבל הט"ז שם [וכן בשא"ר] פי' בדעת הרי"ף שכוונתו שלענין זרעו מהני טבילת נדה וטבילת קרי.

1. וכן משמע קצת בל' רש"י שכ' שהבת תפסל לכהונה 'כחללה', משמע שיש כאן דין חללה ממש. וכן משמע קצת מל' התוס' לעיל טז: שאחר שכתבו שא"א למילף שתתחלל מק"ו מאלמנה משום שאין חללה אלא מאיסורי כהונה, כתבו ואע"ג דלקמן יליף דמתחללת בביאת גר עמוני וכו' התם מקרא דריש. מבואר דילפינן מכי תהיה לאיש זר שהוא מדין חללות, וק' הרי אין חלל אלא מאיסורי כהונה. ועי' בזה בקובה"ע שם ס"ק י-יא. [↑](#footnote-ref-2)