30 עיסה מחטים ואורז ד - בד_ הגר_ז והמ_ב בסימן תנ_ג
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' כ' מנ"א תשע"ה

**א**

א] כתב בשו"ע סימן תנ"ג ס"ב, העושה עיסה מן החטים ומן האורז, אם יש בה טעם דגן יוצא בה יד"ח בפסח.

ובמ"ב שם סקי"ד כתב, ז"ל, אם יש בה טעם דגן, ומשמע דאפי' אין בעיסה שיעור חטים שיהא כזית בכדא"פ ג"כ יוצא בה כשאוכל כזית מן העיסה, אע"פ שהעיקר בו הוא האורז ובאורז אינו יוצא משום מצה כדלעיל, שאני הכא כיון שמחוברים ביחד טבע האורז להיות נגרר אחר החטים וכשמתחמץ החטים מתחמץ ג"כ האורז ולהכי דינו כחטים, - וכ"ז בחטים ואורז אבל אם עירב קמח חטין עם קמח דוחן וכה"ג או אם עירב קמח של שאר מיני דגן עם קמח אורז ועשה ממנו מצה אינו יוצא בה ידי חובתו בשיש בה טעם דגן, אא"כ יש בה קמח דגן שיהא כזית בכדא"פ וכו', שבשיעור כזה חשבינן כל העיסה כולה כדגן ויוצא יד"ח בשאוכל כזית מן העיסה, - וי"א שאפילו בחטין ואורז אין יוצאין יד"ח מצה אלא בשיש חטים באורז כדא"פ, ובשאר מיני דגן אפילו בכדא"פ נמי לא מהני לאחשובי כל העיסה ככולא דגן, אא"כ יש רוב דגן ומיעוט אורז או שאר מינים דאז בטל האורז ברובא והוי ככולא דגן, עכ"ל.

ומקור דבריו הוא מד' הגר"ז שם ס"ז, ז"ל, אם עירב קמח חטים עם קמח אורז וכו', אם יש בה טעם חטים ה"ה כאלו היתה כולה מחטים וכשאוכל כזית ממנה יוצא יד"ח אע"פ שרוב כזית זה הוא אורז, לפי שטבע האורז להגרר אחר החטים ונשתנה טעמו לטעם חטים כשהן מעורבים עמו, - אבל אם עירב קמח חטים עם קמח דוחן וכו' אע"פ שיש בה טעם דגן אינו יוצא בה יד"ח אא"כ יש בה קמח דגן כזית בכדא"פ ממנה וכו' שאז יוצא יד"ח בכזית ממנה, לפי שטעם כזית דגן הנרגש בתוך הפרס של אורז או שאר מיני קטניות מהפך את הפרס להיות כמו דגן ממש וה"ז כאלו אכל כזית דגן ממש שהרי עיקר האכילה הוא הטעם וכיון שטעם טעם בכזית מצה יצא, אבל אם אין במצה זו כזית דגן בכדא"פ אין כח בטעם הדגן להפך את ממשות הקטניות להיות כמו דגן ממש, - וי"א שאפילו מצה הנעשית מתערובת קמח חטים עם קמח אורז אין אדם יוצא בה יד"ח אא"כ יש בה כזית חטים בכדא"פ, ואם נעשית מקמח חטים עם שאר מיני קטניות וכו' אע"פ שיש בה כזית דגן בכדא"פ אינו יוצא בה יד"ח, שאף שטעם הכזית דגן הפך את הפרס להיות כמו דגן ממש מ"מ עיסה זו ל"ה באה לידי חימוץ לעולם אא"כ הי' רובה דגן, וכל עיסה שאינה באה לידי חימוץ אין יוצאין בה יד"ח מצה, משא"כ כשנעשית מקמח חטים עם האורז שהחטים גוררין את האורז וגורמין לו לבוא לידי חימוץ, עכ"ל.

ב] ונתחדש בדבריהם כמה הלכתא גבירתא, **א**, דלדעת הסוברים דבעיסת חטים ואורז אדם יוצא בה יד"ח אף כשאין בדגן כזית בכדא"פ, הרי דכל הא דבשאר מינים אין אדם יוצא בה יד"ח, הוא רק כשאין בדגן כזית בכדא"פ, אך כשיש בדגן כזית בכדא"פ, ה"ה יוצא יד"ח אף בכזית ממנו. - **ב**, דאף לדעת הסוברים דבעיסת חטים ואורז אין יוצא יד"ח אלא כשיש כזית בכדא"פ, מ"מ כל שיש בה כזית בכדא"פ, ה"ה יוצא יד"ח בכזית ממנה. - **ג**, דאף דעה זו דבעיסת חטים ואורז אינו יוצא יד"ח אלא בשיש בדגן כזי בכדא"פ, דלדידהו מוכח דבשאר מינים אין יוצאין יד"ח בכזית ממנה אף שיש בדגן כזית בכדא"פ, מ"מ אם רובה דגן, יוצאין יד"ח אף בכזית ממנה. - **ד**, עוד מבו' בד' המ"ב, וזה לא נתפרש בד' הגר"ז, דאף לדעה זו דבשאר מינים אינו יוצא יד"ח אף כשיש בדגן כזית בכדא"פ, כ"ז הוא אם בא לצאת בכזית מן התערובת, אך אם אכל כשיעור שיש בו כזית מן הדגן, ה"ה יוצא בה יד"ח, וזהו שכתב המ"ב דבשאר מיני דגן אפי' כדא"פ ל"מ לאחשובי "כל העיסה ככולה דגן", והרי דכל הא דל"מ, הוא רק להחשיב את כולה כדגן, אך בחלק הדגן שבה שפיר יוצאין יד"ח.

**ב**

ג] ואמנם הדברים צ"ע רב, דדינא קמא שכתבו, דלדעה קמייתא אף בשאר מינים יוצאין יד"ח אם יש בדגן כזית בכדא"פ, קשיא טובא דלהדיא מבו' בירושלמי דלא סגי בזה, והוא בהא דפריך על רב הונא אמר טעמה דגן אע"פ שאין רובה דגן, מהא דתניא עירב בה שאר המינין עד שיהא רובה דגן וטעמה דגן, ומשני פתר לה במינים אחרים, ופירשו הרמב"ן בהלכות חלה והרשב"א בפסקי חלה דהיינו בשאר מינים חוץ מחטים ואורז, ולהדיא דבשאר מינים אין יוצא יד"ח אלא בדהוי רובה דגן,[[1]](#footnote-2) והאמנם יש מקום לומר דאף בשאר מינים ה"ה יוצא יד"ח כשיש בהדגן כזית בכדא"פ, ואכל כל הפרס, דנמצא דאכל כזית מן הדגן, ונת' בזה במק"א, אך בגונא שאכל כזית אחד, ודאי דאינו יוצא יד"ח אלא בדהוי רובה דגן.

והנה אמנם דעת הטור בסימן תנ"ג, דאף אם עירב אורז עם א' משאר מיני דגן, ה"ה יוצא בה יד"ח, ונת' בסימן א' סקט"ו דס"ל דדעת הבבלי דדינא דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, אינו משום גרירה, אלא משום דטכ"ע, וע"כ ליכא נפ"מ בין עיסת חטים ואורז, לעיסת שאר מיני דגן ואורז, - אך לדעתו אף בשאר מינים ה"ה יוצא יד"ח אף כשאין בדגן כזית בכדא"פ, ולדעת הר"ח כהן דל"מ טכ"ע להפוך ההיתר לאיסור אלא בשיש באיסור כזית בכדא"פ, הרי דאף בחטים ואורז אינו יוצא יד"ח אלא כשיש בדגן כזית בכדא"פ, - והגר"ז והמ"ב הרי חילקו בין עיסת חטים ואורז לשאר מינים, וכד' הירושלמי, ולפ"ז הרי דבשאר מינים אינו יוצא יד"ח אלא בדהוי רובה דגן, וכאשר כ"ה מפורש בירושלמי.

ד] עוד צ"ע בעיקר דבריהם, דהנה מתוך דבריהם מבו' דהטעם לחלק כן דבעיסת חטים ואורז יוצא יד"ח בכזית ממנה אף כשאין בדגן כזית בכדא"פ, ובעיסת שאר מינים אין יוצא יד"ח בכזית ממנה אלא כשיש בדגן כזית בכדא"פ, הוא משום דבעיסת חטים ואורז הא דיוצא יד"ח בכזית ממנה, הוא מכח דין גרירה, וע"כ ל"ב שיהא בדגן כזית בכדא"פ, אך בעיסת שאר מינים דליכא לדין גרירה, הרי דהא דיוצא יד"ח בכזית ממנה הוא מכח דינא דטכ"ע דההיתר נהפך לאיסור, וד"ז דמהני דינא דטכ"ע דההיתר נהפך לאיסור, הוא רק כשיש בהאיסור כזית בכדא"פ.

אך צ"ע בזה, דהרי דין זה דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור הוא שנוי בפלוגתא, ולדעת רוב קמאי אינו לוקה משום טכ"ע אלא כשאכל כזית מן האיסור, - ומאידך להני קמאי דס"ל דמהני דינא דטכ"ע ללקות על כזית מן התערובת, היינו אף כשאין בהאיסור כזית בכדא"פ, - ורק דעת הר"ח כהן היא כן, דאינו לוקה על כזית מן התערובת אלא כשיש באיסור כזית בכדא"פ, - וא"כ נמצא דמש"כ דבשאר מינים אם יש בדגן כזית בכדא"פ יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, דעת יחיד הוא, דלהני קמאי דמהני דינא דטכ"ע ללקות על כזית מן התערובת אף כשאין באיסור כזית בכדא"פ, הרי דמהא דבעיסת שאר מינים אינו יוצא יד"ח בכזית ממנה, בע"כ דל"מ בזה דינא דטכ"ע, וא"כ אף אם יהא בדגן כזית בכדא"פ, בדין שלא יצא יד"ח בכזית ממנה.

ה] ויש להוסיף, דהנה בעולת שבת בסימן תנ"ג כתב דבשאר מינים יוצא יד"ח כשיש בדגן כזית בכדא"פ, והסכים לזה החק יעקב שם סק"י, וכתב דאף דלדעת הראב"ד והרשב"א מוכח לא כן, מ"מ לדעת ש"ר הוא כן, ולכאו' הוא כד' הגר"ז והמ"ב, - אך באמת נראה פשוט, דמש"כ דיוצא יד"ח כשיש בדגן כזית בכדא"פ, היינו כשאכל כל הפרס, דנמצא דאכל כזית מן הדגן, וע"כ הוא יוצא יד"ח, דאף דבשאר מינים ליכא לדין גרירה, מ"מ כיון שאין הדגן בטל, ה"ה יוצא יד"ח כשאכל כזית ממנו, אך אם אכל כזית א', ודאי דאינו יוצא יד"ח, וכ"נ להדיא בד' החק יעקב שם, דבדבריו מבו' דדין שאר מינים לדעת ש"ר, שוה לדין חטים ואורז לדעת הראב"ד והרשב"א, והרי בחטים ואורז לדעת הראב"ד והרשב"א אינו יוצא יד"ח אלא כשאכל כזית מן הדגן המעורב, וה"נ הוא בעיסת שאר מינים לדעת ש"ר, וז"ב.

**ג**

ו] והדין הב' שכתבו, דאף לדעת הסוברים דבעיסת חטים ואורז אינו יוצא יד"ח אלא כשיש בדגן בכדא"פ, מ"מ כל שיש בו כזי בכדא"פ, ה"ה יוצא יד"ח בכזית ממנה, - הנה אי"ז כד' הראב"ד בפ"ו מחמץ ומצה ה"ה שכתב להדיא דאינו יוצא יד"ח אלא כשאכל כל הפרס.

והנה השעה"צ שם סקט"ז הביא לדעת הראב"ד זו, וכתב דסברא לא נזכרה אלא בראב"ד ושאר הפוסקים לא הזכירוהו, ונסתפק בדעת הרשב"א אם בעינן שיאכל כל הפרס, - והנה אחר שזכינו לד' הרשב"א בפסקי חלה, מפורש בדבריו שם דאינו יוצא יד"ח אלא כשאכל כל הפרס.

ז] אמנם הנה בד' הרמב"ן בהלכות חלה מבו' בפשוטו, דאף לדעת רשב"ג דבעינן שיהא בדגן כשיעור, מ"מ כל שיש בדגן כשיעור, ה"ה יוצא יד"ח אף בכזית ממנה, עייש"ה בדבריו, אך לא ברירא לדבריו, מהו הא דבעינן שיהא בדגן כשיעור לענין מצה, (והרמב"ן לא הביא כלל לדין זה, דאף לענין מצה בעינן שיהא בדגן כשיעור), ואכמ"ל.

וכן הוא גם למש"כ הרא"ש בשם ר"ח כהן, דהא דבטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, הוא רק בשיש באיסור כזית בכדא"פ, דלפ"ז הרי דה"נ בעושה עיסה מחטים ואורז, אין יוצא יד"ח, אלא בשיש בהדגן כזית בכדא"פ, וכל שיש בו כזית בכדא"פ, ה"ה יוצא יד"ח בכזית ממנו.

ח] ובאמת דלדעת רוב קמאי, דבעלמא ל"מ דינא דטכ"ע שיהפך ההיתר לאיסור וילקו על כזית מן התערובת, בפשוטו אף לענין מצה הוא כן, דאף אם יש בדגן כזית בכדא"פ, ל"מ דינא דטכ"ע שיצא יד"ח בכזית מן התערובת.

והאמנם די"ל דאף דדינא דטכ"ע ל"מ לזה, מ"מ שפיר הוא יוצא בכזית ממנה משום גרירה, דאף דכשאין בדגן כזית בכדא"פ אין יוצאין בה, מ"מ כל שיש בדגן כזית בכדא"פ, מהני דינא דגרירה שיהיו יוצאין יד"ח בכזית ממנה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בד' הרמב"ן בהלכות חלה, - אך בד' הגר"ז מבו' דמש"כ דהוא יוצא יד"ח בכזית ממנה, הוא משום דינא דטכ"ע, והא דבעינן לדין גרירה, הוא רק משום דאל"כ ל"ה יוצא בה משום דאינה באה לידי חימוץ, וזה כמש"כ הרא"ש בסוף הל' חלה, ולכאו' כ"ז הוא רק לדעת הסוברים דמהני דינא דטכ"ע דמכח זה נהפך ההיתר לאיסור ולוקין על כל כזית ממנה, אך הרי דעת רוב קמאי הוא דלא כן, ולדידהו לכאו' אף הכא אין יוצאין בכזית ממנה יד"ח מצה.

**ד**

ט] והדין הג' שכתבו, דאף לדעות אלו דבעיסת שאר מינים אין יוצאין בה יד"ח אף כשיש בה כזית בכדא"פ, מ"מ אם רובה דגן יוצאין יד"ח אף בכזית ממנה, לכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, אך לדעת הסוברים דל"מ דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, הרי דאף אם רובה דגן אינו יוצא יד"ח בכזית ממנה.[[2]](#footnote-3)

ואמנם הנה בד' הגר"ז מ', דהא דכשרובה דגן יוצא יד"ח בכזית ממנה, אי"ז מדין ביטול ברוב, אלא היינו דלעולם מהני דין טכ"ע שיצא יד"ח בכזית ממנה, והא דבשאר מינים אינו יוצא יד"ח הוא משום דכה"ג דאין רובה דגן אינה באה לידי חימוץ, וע"כ כל דרובה דגן והיא באה לידי חימוץ, שפיר הוא יוצא יד"ח בכזית ממנה, ומקור דבריו הוא מד' הרא"ש בסוף הל' חלה, שכתב דהא דבעינן לדין גרירה, (אף דאיכא לדין טכ"ע דמכח זה חשיבא ככולה דגן), הוא משום דנהי דאזלינן בתר טעם וחשיב כולן חטין, מ"מ כיון דרובה אורז אין בא לידי חמוץ ואין יוצא בה משום מצה - אך בד' המ"ב מבו' דהא דכשרובה דגן יוצאין יד"ח בכזית ממנה הוא משום דהאורז בטל ברוב והוי ככולא דגן, וזה לכאו' תליא בהפלוגתא אם מהני דין ביטול ברוב לזה.

י] עוד נת' במק"א להעיר בזה, וראיתי שעמד ע"ז המנחת ברוך בסימן ס"ט ענף ג', דהיאך נימא דבכה"ג דרובה דגן מצטרף אף האורז לכשיעור משום שהוא בטל ברוב דגן, הרי ניכר האורז בטעמו, וטעמו וממשו לא בטל, וקשיא כן גם ע"ד מהרי"ט אלגאגזי ועוד מן האחרונים שכתבו כן דהיכא דרובה דגן מצטרפים אף שאר מינים לכשיעור משום דינא דביטול ברוב.

אמנם נראה דיש מקום לדון בזה, דלא מיבעיא לדעת הסוברים דכל הא דטעמו וממשו לא בטל הוא משום דינא דטכ"ע, דודאי די"ל דהיתר באיסור בטל אף כשהוא ניכר בטעמו, דבהיתר ליכא לדינא דטכ"ע, ולד' הגר"ח דיסוד דינא דטכ"ע הוא איסור בפנ"ע על הטעם, ודאי דל"ש דינא דטכ"ע אלא באיסור ולא בהיתר, - אלא אף לדעת רוב קמאי דהא דטעמו וממשו לא בטל הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום דינא דטכ"ע, מ"מ לפי המבו' בד' הרשב"א בפסקי חלה שער ג' דכל הא דטעמו וממשו לא בטל הוא רק כשיש בו כזית בכדא"פ, ונחלקו בזה רבוותא ונת' במק"א, מסתברא מילתא דל"ש עיקר הך דינא אלא באיסור הבטל בהיתר, ולא בהיתר הבטל באיסור, ודו"ק.

**ה**

יא] והדין הד' דמבו' בד' המ"ב, דכל הא דלדעות אלו אינו יוצא יד"ח בשאר מינים אף כשיש בדגן כזית בכדא"פ, היינו רק כשבא לצאת יד"ח בכזית ממנה, אך אם אכל כזית מן הדגן, ה"ה יוצא יד"ח, הנה לא ברירא הך מילתא.

דהנה לד' הראב"ד והרשב"א דבעיסת חטים ואורז אינו יוצא יד"ח אלא כשיש בדגן כזית בכדא"פ ואכל כל הפרס, הרי בע"כ דבשאר מינים אינו יוצא יד"ח אף כשאכל כזית מן הדגן, וכבר עמדו ע"ז החק יעקב שם סק"י והפמ"ג בפתיחה ח"ב אות ז' ועוד מרבוותא, והפמ"ג שם פירש דהוא משום דבכה"ג אף הדגן אינו בא לידי חימוץ, וכמה מרבוותא פירשו דהוא משום דאין ע"ז תורת לחם, ונת' במק"א.

אמנם פשוט דהמ"ב לטעמי' שנקט דבעיסת חטים ואורז שיש בהדגן כזית בכדא"פ, ה"ה יוצא יד"ח אף כשאכל כזית ממנה, ולפ"ז אין מקור דבעיסת שאר מינים אין יוצא יד"ח אף כשאכל כזית מן הדגן.

יא] והנה אמנם בד' הגר"ז משמע דלא ס"ל כן, ולדעה זו אין יוצאין יד"ח בעיסת שאר מינים אף כשאכל כזית דגן, וזה דלא כהמ"ב.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהגר"ז שם לטעמי', דהא דבעיסת שאר מינים אין יוצאין יד"ח אף כשיש בדגן כזית בכדא"פ, ואף דבעלמא מהני דינא דטכ"ע בכה"ג להפוך ההיתר לאיסור, הוא משום דעיסה זו ל"ה באה לידי חימוץ לעולם אא"כ הי' רובה דגן, וכל עיסה שאינה באה לידי חימוץ אין יוצאין בה יד"ח מצה, וכמו שהבאנו לעיל סק"ט, וע"כ ס"ל דאף אם אכל כזית מן הדגן אינו יוצא יד"ח, כיון דכולה אינה באה לידי חימוץ, ואמנם הי' מקום לומר, דאף בכה"ג דאין רובה דגן, רק החלק דשאר מינים אינו בא לידי חימוץ, אך החלק דהדגן שפיר בא לידי חימוץ, אך מד' הגר"ז נראה דאי"ז כן, אלא בכה"ג כולה אינה באה לידי חימוץ.

אך המ"ב לטעמי', דהא דבעיסת שאר מינים אין יוצאין יד"ח אף כשיש בדגן כזית בכדא"פ, הוא משום דל"מ דינא דטכ"ע לחשוב כולה כדגן, וע"כ כתב דהא דכשרובה דגן יוצאין יד"ח בכזית ממנה, הוא משום דהאורז בטל ברוב, ולא כתב כד' הגר"ז דהוא משום דבכה"ג היא באה לידי חימוץ, משום דבזה לא סגי, דאף דהיא באה לידי חימוץ, מ"מ אין עלי' תורת דגן, דדינא דטכ"ע ל"מ לזה, וע"כ אף דאין יוצאין יד"ח בכזית ממנה, מ"מ אם אכל כזית מן הדגן, שפיר הוא יוצא יד"ח.[[3]](#footnote-4)

1. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בסוף הל' חלה, שכתב דהירושלמי שפירש הטעם משום גרירה, משום דהוה קשה לי' נהי דאזלינן בתר טעם וחשיב כולן חטין מ"מ "כיון דרובה אורז" אין בא לידי חמוץ והיאך יוצא בה משום מצה, ולכך הוצרך לפרש טעם החטה גורר את האורז וגורם לבא לידי חימוץ, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל דרובה אורז, א"א שיצא בו יד"ח מצה אלא אם יש בזה לדין גרירה, ולפ"ז הרי דבשאר מינים דליכא לדין גרירה, אינו יוצא יד"ח אלא כשרובה דגן, והרי דאף דלדעת הרא"ש בעושה עיסה מחטים ואורז יוצא יד"ח אף כשאין בדגן כזית בכדא"פ, ורק לדעת ר"ח כהן שהביא הרא"ש, אינו יוצא יד"ח אלא כשיש בדגן כזית בכדא"פ, מ"מ בשאר מינים אינו יוצא יד"ח אלא כשרובה דגן.

   והנה אמנם נחלקו רבוותא בביאור ד' הרא"ש, אם כל הא דבעינן לדין גרירה הוא רק כדי שיצטרף אף האורז לכשיעור, דבלא דין גרירה ל"ה האורז מצטרף לכשיעור שהוא אינו בא לידי חימוץ, או דבעינן לדין גרירה גם כדי שהדגן עצמו יהא חייב ויצאו בו יד"ח מצה, דבלא דין גרירה אף הדגן אינו בא לידי חימוץ, - ותליא בזה דין שאר מינים, דלדרך קמא, אף כשאין רובה דגן מ"מ אם אכל כזית מהדגן יצא יד"ח, ולדרך בתרא אף אם אכל כזית מהדגן לא יצא יד"ח, - ועכ"פ מש"כ הגר"ז והמ"ב דבכה"ג הוא יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, אינו מתישב בד' הרא"ש.

   שוב נתבוננתי, דמד' השעה"צ שם סקי"ח שציין לד' הרא"ש דבשאר מינים אינו יוצא יד"ח אלא כשרובה דגן, נראה דס"ל בדעת הרא"ש דבחטים ואורז אינו יוצא יד"ח אלא כשיש בהדגן כזית בכדא"פ, וכאשר כ"ה לדעת ר"ח כהן שהביא הרא"ש שם, - אך צ"ע, דמד' הרא"ש שם נראה דנקט לעיקר דיוצא יד"ח אף כשאין בדגן כזית בכדא"פ, וכמש"כ שם, ז"ל, ולא ידענא מאי קשה ליה למה יוצא בו
   "כיון דליכא כזית בכדא"פ", חיטי איתא בטעם וממש, דטכ"ע בשאין מינו דאורייתא, עכ"ל, והרי דס"ל דמהני דינא דטכ"ע אף בדליכא כזית בכדא"פ, ושלא כדעת ר"ח כהן, ואפ"ה ס"ל דבלא דין גרירה אינו יוצא יד"ח אלא אם רובה דגן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דלהמ"ב לטעמי' מצינו מקור להך מילתא דכל דרובה דגן יוצא יד"ח בכזית ממנה, שהרי כתב דאף כשאין רובה דגן, ה"ה יוצא יד"ח כשאכל כזית מן הדגן, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דתניא דעד שיהא רובה דגן, היינו דבכה"ג יוצא יד"ח בכזית ממנה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע בד' השעה"צ שם סקי"ח שציין לד' הרא"ש בסוף הל' חלה, ובד' הרא"ש מבו' דהא דבלא גרירה אינו יוצא יד"ח, הוא משום דאינה באה לידי חימוץ כיון דרובה אורז, וזה כד' הגר"ז, - ואמנם י"ל, דמש"כ הרא"ש דאינה באה לידי חימוץ, היינו דהאורז אינו בא לידי חימוץ, אך הדגן לעולם בא לידי חימוץ, וכבר נחלקו בזה האחרונים בביאור ד' הרא"ש, ואכמ"ל, וע"כ שפיר הוא יוצא יד"ח כשאכל כזית מן הדגן, - אך עכ"פ מש"כ המ"ב דהא דכשרובה דגן יוצא יד"ח הוא משום דהאורז בטל ברוב והוי ככולא דגן, לכאו' אי"ז כד' הרא"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)