הטמאים לרבות צירן ורוטבן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / יוצא מן האיסור

חולין קיב: הטמאים לרבות צו"ר

**א. איסור צו"ר אם משום יוצא מן הטמא-**

ילפינן בסוגיין הטמאים לרבות צו"ר, והיינו דציר היוצא ע"י מליחה יש בו איסור תורה [אף שאין טכע"ק אלא ע"י בישול].

ובחוו"ד יו"ד פא-א יצא לחדש דגדר איסורו הוא משום יוצא מן הטמא, ואינו איסור נפרד.

והוכיח כן מבכורות ו: דמקשי ל"ל לאסור חלב טמאה תיפו"ל משום הטמאים לרבות צו"ר ומשני ס"ד חידוש הוא, ולמה לא הק' הגמ' משום יוצא מן הטמא רק משום הטמאים, וע"כ דעיקר איסור דהטמאים הוא משום איסור יוצא ומהכא ילפינן איסור יוצא.

ועפי"ז כתב החוו"ד דכיון דמסקינן חולין צט: דבציר דגים ליכא איסורא הרי אין בהם איסור יוצא כלל, ותמה מזה על התוס' בכורות ז: שנקטו שיש איסור יוצא בדגים.

וע"ע באמ"ב טריפות-יא דבפשוטו מיעוט ציר דגים הוא דוקא בציר דזיעה בעלמא הוא אבל שפיר יש דין יוצא בדגים, ועיין לקמן שבנוב"י צידד כבר שעיקר המיעוט הוא משום שאין ציר דגים חזק כ"כ, אבל יובא לקמן באורך ראיות לזה מד' הרא"ש בכ"ד.

ועיקר ד' החוו"ד והמקור לאיסור יוצא נתבאר במקו"א באורך בכמה פנים.

והנה דעת המרדכי דציר טריפה דרבנן אף דחלב טריפה דאורייתא כמבואר חולין סט., ושלא כהחוו"ד.

**ב. ציר דגים וכבוש-**

ילפינן בסוגיא דציר היוצא ע"י מליחה [ואין דין טכע"ק אלא ביוצא ע"י בישול] מבהמה טריפה אסור מקרא דהטמאים לרבות צירן ורוטבן וקיפה שלהן.

והנה מבואר צט: דבציר דגים שנאסר מודה ר"י דמין במינו בטיל והטעם משום שאינו אלא זיעה בעלמא.

ותוס' ורו"ר פי' שאיסור ציר דגים אינו אלא מדרבנן ולא החמירו בו דינא דר"י.

[ועריטב"א דיש ללמוד מכאן לכל איסורי דרבנן דלית ביה חומרא דמין במינו לא בטיל, אבל דחה דשאני ציר דזיעה בעלמא הוא לכך לא חייל בו דינא דר"י.

וע"ע כו"ח-קטז דקדק כן מרש"י קטז:, ועיין ראש יוסף קח: דייק כן מתוס'].

ושיטת התוס' ע"ז מ. דציר דגים אסור מה"ת, וכ"כ הרי"ד שם, ועיין רמב"ן צט: שיש מקום לפרש כן ומ"מ לא חייל ביה דינא דר"י, עיי"ש בטעמא.

וכ"ז בציר דגים היוצא ע"י מליחה, ויל"ע היאך הדין ביוצא ע"י בישול וכבישה.

הנה כתב הש"ך פג-טו דאף לשיטת הפוסקים שציר דגים אינו אלא מדרבנן ה"מ בציר לחודיה היינו בשיצא ע"י מליחה וכה"ג, אבל אם נתבשל ויצא בו טעם ממש הרי אף בדגים יש בו איסור משום טכע"ק, ואף דלית ביה קרא דהטמאים מ"מ יש בו איסור משום טכע"ק.

ובש"ך קז-א הוסיף עוד בשם תרוה"ד דאף היוצא ע"י כבישה ג"כ נאסר בדגים יותר ממליחה, ועיין בנובי"ק יו"ד-כו שהוכיח שלא כדבריו ודעתו שאין בו איסור תורה כמו במליחה.

[ועי' בב"י או"ח-רב דלענין ברכה לדשיטת הרא"ש שאין מברך בפה"ע על סחיטת פירות רק על בישול במים, הרי כבוש כמבושל דמי ומברך עליו בפה"ע, וזה מורה כדעת הש"ך].

וגם במש"כ הש"ך לענין בישול שיש בדגים דין טכע"ק בחוו"ד קה-א כתב דכיון שאין איסו יוצא בדגים ה"נ אין בו דין טכע"ק, וזה כפי שיטתו שם דיסוד דין טכע"ק מבוסס על איסור הצו"ר, ואכ"מ.

[ובמנח"ב נט-א הק' ע"ז מסוגיא ק. דבישול דגים אמרינן ביה דינא דר"י דמין במינו לא בטיל, ודלא כחוו"ד, אבל אינו קו' מוכרחת כ"כ די"ל דלא קאי הסוגיא לענין דגים רק לענין נבילה].

ובעיקר ענין זה עיין בנוב"י שם שהאריך בזה טובא ובסו"ד הביא שהוא כנראה מחלוקת הראשונים.

ברשב"א צט: ורא"ש ע"ז ב-מב הק' היאך אמרינן דציר דגים דרבנן והא בתו"כ ילפינן ליה מקרא, וכתבו דאסמכתא בעלמא הוא לענין צירן ועיקר הדרשא הוא לענין רוטבן.

מבואר דעתם דרוטב היוצא מן דג טמא ע"י בישול נאסר מדאורייתא, ודוקא ציר לא נאסר.

אבל כתב בנוב"י לחדש דהתוס' פליגי ע"ז, חדא ממש"כ התוס' צט: להקשות כקו' הרא"ש והרשב"א ותי' דקרא דדגים אסמכתא בעלמא הוא ומשמע מלשונם דכל הדרשא היא אסמכתא ולא רק הדין של צירן אלא גם הרוטב.

ועוד כתב להוכיח כן מד' התוס' קיב: שהק' ל"ל קרא לרוטבן תיפו"ל משום טכע"ק, ותי' שני אופנים, חדא דעיקר הילפותא הוא לציר אבל רוטב באמת ילפינן מטכע"ק.

ועוד כתבו דאיצטריך קרא לרוטב לחדש שגם אם גמעו דרך שתיה חייב, והק' א"כ היאך ילפינן שני עניינים מקרא גם דין צירן וגם שחייב על הרוטב בדרך שתיה, וכתבו דשקולין הן והי מינייהו מפקת.

וכתב בנוב"י דכיון דשקולין הן הרי כשם דציר דגים לאו דאורייתא ה"נ רוטבן שהרי שקולים הן, וע"ע לקמן בביאור ד' התוס'[[1]](#footnote-2).

[ודעת הרשב"א והרא"ש שיש איסור ברוטב דגים כתב דע"כ יפרשו כתי' הראשון של התוס', ולפי תי' הראשון הרי וודאי מסתבר דרוטב דגים אסור מדאורייתא שהרי אי"צ קרא לרוטב כלל רק לציר, ומסתבר דכל מה דדגים אין בהם איסור תורה הוא כלפי הציר דבעי ילפותא ובדגים אסמכתא הוא ואין בו ילפותא גמורה אבל טכע"ק שפיר איכא].

ומ"מ מסיק שם בסו"ד שאין שיטת התוס' מוכרחת כ"כ שחולקים על הרשב"א די"ל דדוקא לענין שרצים כתבו כן אבל ציר דגים זיעה בעלמא הוא ואינו שקול כרוטב, עיי"ש.

**ג. גדר המיעוט של ציר דגים-**

ובעיקר דעת הש"ך יל"ע טובא דסו"ס כיון שאין איסור יוצא היאך ייאסר והרי אף אם טכע"ק מ"מ הוא טעם הבא מן ההיתר, וכש"כ במקו"א סברא זו מהברו"ט שער התערובות דהיכא שבטל הצו"ר ברוב והותר ממילא הוי טעם היוצא מן ההיתר ושרי, וה"נ בציר דגים שלא נאסר בביאור ד' הש"ך צ"ע היאך נאסר והרי אין איסור על הצו"ר?

ובפשטות היה נראה לדון בדעת הש"ך דהטעם שציר דגים לא נאסר אינו כש"נ החוו"ד שלא נתחדש איסור יוצא בדגים כלל [והבין החוו"ד דציר דדים שוה לציר בהמה ושניהם זיעה בעלמא נינהו אלא דבבהמה נתחדש לאיסור] רק כש"כ לעיל בשם האמ"ב והנוב"י שציר היוצא מדגים זיעה בעלמא הוא ואינו ככל ציר של בהמות, אבל טכע"ק שפיר אית בהו דכה"ג שיוצא ע"י בישול הרי אף הציר שלהם נאסר, ודו"ק.

[והחוו"ד דפליג נקט שאין חילוק בין הצו"ר של בישול למליחה, ובכל ענין הותר יוצא בדגים].

ושו"ר בהשמטות לשטמ"ק בכורות ו: להדיא נראה כן, דהנה בתוס' נתקשו למה ציר טריפה אסור מה"ת והרי בדגים מבואר שאם לא נתרבה ציר אין בו איסור, וה"נ גבי טריפה?

וכתב בשם התו"ר דכיון שנתרבה ציר של בהמה נבילה ממילא כל ציר בהמות בכלל ורק דגים לא נתרבו, ועי' ביד יהודה ע-יב דיבר בשני צדדים אלו בגדר מיעוט ציר דגים[[2]](#footnote-3).

והבאנו לעיל ד' הנוב"י שתמה ע"ד הש"ך דבבישול דגים טמאים אית ביה משום טכע"ק והרי בתוס' קיב: דצו"ר שקולים הם וא"כ אף רוטב יהיה מותר בדגים, וכתב הנוב"י שיל"ד קצת הראיה, דציר דגים אינו יוצא כ"כ כ"א זיעא בעלמא ואינו שקול לרוטב ורק בשרצים הוא שקול לרוטב, מבואר שיסוד היתר הדגים הוא משום שאין צירו יוצא כ"כ.

אבל צל"ע מד' הרא"ש בפירקין-לז, עיי"ש שכתב דכיון שבביטול יבש מותר לאכול כל החתיכות יחד ממילא גם אם בשלם יחד מותר, שלא מצאנו דבר שהוא עצמו מותר וצירו אסור וגדולה מזו מצאנו שיש דבר שהוא עצמו אסור וצירו מותר כדגים.

והנה הרא"ש איירי ע"י בישול ומ"מ נקט להוכיח מדגים ומבואר דאף ציר היוצא ע"י בישול הותר בדגים וע"כ משום שלא נאסר יוצא בדגים כלל וכדעת החוו"ד, וא"כ א"א לתרץ ד' הש"ך כש"כ [ומ"מ אין להקשות סתירה כ"כ לד' השטמ"ק בשם הרא"ש די"ל קצת דדעת הרא"ש דאף רוטב היוצא ע"י בישול בדגים זיעה בעלמא הוא משא"כ בבהמה, אבל מ"מ דעת הש"ך צ"ע].

וצ"ל דע"כ דעת הש"ך דאף בצו"ר של היתר ממש מ"מ הטעם היוצא ממנו שייך להאסר ולא חשיב טעם של היתר, ודלא כסברת הברו"ט.

**ד. בד' התוס'-**

הבאנו לעיל ד' התוס' שהק' ל"ל קרא לרוטבן תיפו"ל משום טכע"ק, ותי' בשני אופנים, חדא דאי"צ ילפותא אלא לציר.

ועוד כתבו דאיצטריך קרא גם לרוטב לחדש שגם אם גמעו דרך שתיה חייב.

והק' ע"ז א"כ מנ"ל ללמוד איסור בציר דלמא רק ברוטב אסרה תורה, ותי' דשקולין הן והי מינייהו מפקת.

ויל"פ כוונתם בשני אופנים:

א. בפשטות לשונם משמע דילפינן בציר שחייב על הציר ולא נימא זיעה בעלמא הוא.

ועוד ילפינן גבי רוטבן שחייב גם בדרך שתיה ומציר לא שמעינן ליה דהו"א דאינו חייב אלא בהקפהו ואכלו דרך אכילה, והם שני ילפותות שונות לגמרי.

וע"ז הק' היאך ילפינן שניהם וכתבו שקולין הן.

ודרך זו צ"ב קצת היאך ילפינן שני עניינים רחוקים כ"כ זמ"ז ואמרינן שקולים הם, ומה ענין חידוש זה לחידוש זה.

ב. ובמעדני ארץ תרומות ב-א פי' דלתי' שני של התוס' באמת גם ציר לאו חידוש הוא וילפינן ליה מדין טכע"ק [ורק ציר דגים אינו יוצא כ"כ ואינו אלא זיעה בעלמא לכך אין בו איסור].

אלא שכוונת התוס' דבציר ורוטב יש חידוש בשניהם לחייב גם בשתיה ולא רק בדרך אכילה.

וכל דברי התוס' נסובים כלפי הברייתא דאי הוה תני ציר לחוד הו"א שאינו חייב אלא אם הקפה וחידוש הברייתא הוא לחייב על הציר דלאו זיעה הוא לכך הביאו גם הדין של רוטב לומר דעיקר החיוב על ציר אינו חידוש רק החידוש הוא מטעם שתיה כאכילה.

ומה שהק' התוס' היאך ילפינן תרוייהו כוונתם היאך ילפינן מדחייב על רוטבן דרך שתיה שיתחייב גם בציר דרך שתיה ודלמא דוקא ברוטב חייבה תורה וע"ז אמרו התוס' דציר ורוטב שקולין הן כלפי ענין זה של חיוב בדרך שתיה, ושו"ר שכבר קדמו ביד יהודה ע-יב.

והנה בנוב"י כתב דלפי"ד התוס' מבואר דכשם שאין ציר בדגים ה"נ אין איסור טכע"ק בדגים שהרי כתבו התוס' דילפותא דציר וילפותא דרוטב דמתחייב דרך שתיה שקולין הן, וכשם שאין איסור ציר בדגים ה"נ אין איסור ברוטב.

ומד' הנוב"י למדנו שפי' ד' התוס' כדרך הראשונה שלדרך השניה מש"כ התוס' שקולין הן קאי רק על שתיה ולא לענין עיקר החיוב של ציר.

[ועפי"ד נקט הנוב"י דשיטת רו"ר צט: כתי' הראשון שנקטו דציר דגים דרבנן ורוטבן דאורייתא ולתי' השני של התוס' שקולין נינהו].

אבל דרך זו אינה נראית בפשט התוס' כלל דכל ריהטת דבריהם משמע דפשיטא להו דציר א"א ללמוד אותו מטכע"ק מצ"ע ורק רוטב יש ללמוד מטכע"ק, וכבר תמה עליו ביד"י שם, וכתב דאדרבה מד' הראשונים צט: חזינן דאזלי בתי' השני של התוס'.

1. ובחוו"ד קה-ב ובהג' ברו"ט תמהו טובא ע"ד הנוב"י שהרי גם התוס' כתבו שיש ללמוד זה מטכע"ק אלא דבשתיה אינו מתחייב משום דרך שתיה אבל אם יבליע את הטעם של הדג באוכל וודאי יתחייב, וצ"ע כוונת הנוב"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר הענין עיין במרדכי ז-תרעא בשם מהר"ם מרוט"ב דאיסור ציר טריפה אינו אלא דרבנן, וכן צידד בפנ"י קידושין בקונטרס בענין חדש, ועיין קר"א נדרים נב. מש"כ לדחות דבריו. [↑](#footnote-ref-3)