5. הערות בסוגיא דצואה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

**ב' סיון ע"ה**

**הערות בסוגיא דצואה**

**בחילוק בין צואת אדם לשאר צואות**

ב] מבואר בתורה והיה מחניך קדוש ושבת וכסית את צאתך דהינו שעיקר המצוה נאמרה על צואת אדם אמנם מבואר בגמ' שצואת קטן שלא ראוי לאכול דגן לא הוי צואה דהינו שכל האיסור מחמת שדרכו להיות מאוס ולא שזה סתם הלכה שצואת אדם זה דבר מאוס ומבואר בירושלמי שנבילה מסרחת גם צריך להרחיק ממנה ד"א ובפשוטו הוא מדאוריתא דהינו שקים להו לחז"ל שיסוד האיסור מחמת הסירחון שבדבר ולא מחמת שזה צואת אדם עוד מבואר בגמ' שבמי רגלים יש הלכה שרק כנגד העמוד אסור והיה מקום לומר שזה חומר מיוחד שלא קשור למה שזה דבר סרוח דהרי מי רגלים זה לא סרוח אמנם עיין מ"ב סימן פ"א סק"ו דפשיטא ליה שקטן שלא אכל כזית דגן גם כנגד העמוד מותר ומבואר שגם זה מחמת הסירחון שבדבר רק שזה נאסר רק בשעת היציאה ויש לעין האם כנגד העמוד מועיל כיסוי ופשטות הרא"ש בסכ"ג דבמים שותתים אין בזה איסור רק מצד שזה שתיתה מבואר שלא מועיל על זה כיסוי

והנה מבואר בגמ' שצואת כלבים וחזירים שנתן בהם עורות דינם כצואה והראשונים הביאו מהירושלמי דגם צואת חמור הרכה הבאה מהדרך אסורה וכן הביאו שצואת הנמיה וחתול אסורים והנה הרמב"ם כתב שה"ה כל צואה שריחה רע וביאר הכס"מ דהינו שדרך בני אדם להצטער מריח זה דהינו שכל דבר שריחו רע בדרגא שדרך בני אדם להצטער ממנה יש לו דיני צואה רק דשיטת הרמב"ם שאין דין ד"א מהריח ולדידן צריך ד"א ממקום שכלה הריח והנה צ"ב לדעת הרמב"ם מה המיוחד בצואות שמנו חז"ל הרי יש כלל שכל דבר שריחו רע אסור ודוחק לומר שהגמ' ההוה נקטה [והנה הרמב"ם לא העתיק את כל הדוגמאות של הירושלמי וביאר הכס"מ שזה כלול בדין ריחה רע ומשמע שבאמת אין שום דין מיוחד בצואה מסוימת אמנם הטור העתיק כל הדוגמאות והב"י נקט שדעתו כרמב"ם וצ"ע] וביאר הבה"ל שבהכרח צ"ל כמבואר במג"א שצואות אלו שהדרך שיש בהם ריח רע גם אם לא יהיה בהם ריח רע הם אסורים משא"כ שאר צואות רק כשיש בהם ריח רע זה אסור אמנם זה עצמו צ"ב מה עדיפות בצואות אלו אחרי שגם באחרים יש בהם ריח רע שזה סיבה לחלות שם צואה וצ"ל דצואות שמנו חכמים שהדרך שהם מאוסות בזה גם אם יהיה מקרה יוצא דופן שזה לא יהיה מאוס דינו כדבר מאוס משא"כ שאר בהמות וחיות שמה שצואתם מסרחת זה דבר שנתון לשינוים לפי סוג האוכל וכל מיני גורמים בזה רק אם בפועל זה מסריח אסור וצ"ע

אמנם המג"א כתב לדייק מהטור ותר"י שצואת שאר בהמות וחיות דינם רק כריח רע שאין לו עיקר דהינו שבמקום הריח אסור לקרוא אבל אין דין כמלא עיניו וכן לא צריך ד"א ממקום הריח וצ"ב החילוק שכיון שיש לזה ריח רע וכדחזינן שצריך להרחיק כדין ריח רע שאין לו עיקר א"כ למה זה לא חשיב צואה ובפשוטו צ"ל שיש בזה שני דרגות של ריח רע דיש ריח רע שזה סיבה לחלות שם צואה ויש ריח שהוא פחות רע שזה לא סיבה לחלות שם צואה אבל זה אסור מצד שעצם הריח הוא מגונה ולא ראוי לד"ת וכן משמעות תר"י שביאר שצואת תרנגולים אסורים דריחם רע מאוד וזהו החילוק לגבי צואת תרנגולים שרק בלול שלהם אסור מצד שרק שם ריחם רע מאוד ולפ"ז דבר שדרך בני אדם להצטער מריחו זה עדין לא בגדר צואה אלא זה רק כדין ריח רע שאין לו עיקר ורק דבר שריחו רע מאוד חשיב כצואה והנה צ"ב מהיכי תיתי לומר שיש איסור בדבר שאין ריחו רע מאוד מדרבנן וצ"ל שנקטו שהפחה זה לא בגדר ריח רע מאוד ובהכרח שכל שדרך בני אדם להצטער אסור וצ"ע

ועיין מ"ב בהקדמתו בדין העשירי וסקכ"ד שכתב שכדי שיהיה חלות צואה זה דבר שמאוד מסריח וזה סיבה שהסירחון נשאר הרבה זמן דהינו שצואת שאר בהמות אפילו אם ברגע היציאה זה מסריח אבל זה לא נשאר הרבה זמן ולכן אין לזה שם צואה גם בשעת יציאתו דהינו שהוסיף כאן חידוש גדול שגם דבר שיהיה לו ריח רע מאוד אבל כל שזה לא נשאר הרבה זמן זה סברא שלא חשיב חפצא מאוס אלא זה רק כריח רע שאין לו עיקר

והנה עיין מג"א דחידש שכל שדרכו שיהיה לו ריח רע שיש לו דרגת צואה גם אם עכשיו אין בו ריח רע בכל אופן הוא אסור וכמו צואת אדם והבה"ל פקפק בזה דיתכן שרק בצואת אדם התחדש שזה צואה בעצם אמנם בפשוטו כיון שחזינן שגם צואת אדם בקטן זה מותר א"כ חזינן שכל יסוד האיסור מחמת הסירחון שבזה ולמדו חז"ל גם לשאר דברים א"כ מהיכי תיתי לומר שיש בהם חומר מיוחד

עוד הביא הבה"ל לדון האם הדין דמבואר בגמ' שגם לאחר שזה יבש כל שהוא לא יבש כחרס זה אסור זה רק בצואת אדם או גם בשאר צואות והביא מתר"י לגבי צואת כלבים שנתן בהם עורות שאם הוציא העורות ואין ריחם רע פקע מהם שם צואה ויתכן שדוקא שם שכל החלות שם צואה קרה מחמת גורם חיצוני בה כל שנסתלק הגורם פקע השם צואה אבל דבר שמתחילתו יצא בצרה מסריחה כגון צואת נמיה וחתול או לרמב"ם בשאר בהמות יתכן שבזה הוא כמו צואת אדם וכן משמעות לשון הרמב"ם

אמנם עיין רשב"א שהביא מהראב"ד שכל הנידון של שאר צואות זה ביבשות ולא ברכות ומבואר שגם לאחר שחל על זה שם צואה זה סיבה להתיר דהינו שיש צואת שיש בהם חומר מיוחד וכן האריך באפיקי מגינים סק"ו שרק בצואת אדם יש הדין שחל שם צואה עד שתהפך לעפר וע"ש שדן נפק"מ בשם בושם בצואה שכבר אין ריחה רע דבצואת אדם כיון שעצם החלות שם צואה זה החיסרון כל שזה לא התיבש שזה נהיה כעפר בעלמא אסורה משא"כ בשאר צואות שזה תלוי בסירחון בפועל בזה כל ששם בהם בושם שהיום אין ריחם רע אין להם דין צואה ובפשוטו למג"א כל שחל על זה שם צואה לא תלוי מה שבפועל יש לזה ריח רע יהיה אסור וצ"ע בזה

**בביאור נידון הגמ' במטה והאם שיך לדון שכל דבר שמסתיר מועיל מדין כיסוי**

ג] מבואר בגמ' דצואה בבית רשב"א ס"ל שכל הבית כד"א דמי ולא עוזר אלא א"כ יניחנה מתחת למיטה אמנם להלכה נקטו רוב הראשונים שלא אמרינן כולי בית כד"א דמי ואם מרחיק ד"א מותר ונחלקו עוד בלאחר המיטה דרשב"ג ס"ל שקורא מיד ות"ק פליג שגם בזה צריך להרחיק ד"א ובגמ' בהמשך מבואר דמטה עד ג' זה כלבוד ומג' עד עשרה טפחים הגמ' מסתפקת, ועשרה טפחים זה ודאי רשות לעצמו ובביאור נידון הגמ' רש"י ביאר שהכונה לגבי מה שחידש רשב"א שמועיל להניח מתחת למיטה וחשיב מכוסה בזה הגמ' אומרת שפחות מג' זה ודאי מכוסה ויותר מעשרה זה ודאי לא מועיל ועד עשרה זה ספק אמנם הראשונים הביאו לבאר שזה הולך על מה דרשב"ג אומר דלאחר המטה מותר לקרוא ובזה הגמ' אומרת שאם זה פחות מג' זה ודאי לא מועיל ואם זה יותר מעשר זה ודאי מועיל והגמ' מסתפקת בין שלש טפחים לעשר האם זה מועיל או לא ועיין בתר"י שהביא מרב האי גאון שמדובר שבמטה סתומה מתחת ולכן הגמ' דנה שזה יעזור שעל ידי זה לא רואה את הצואה דהיינו שנקט כרשב"א שאם רואה תמיד אסור ולכן ביאר שבהכרח מדובר שזה סתום ולא רואה [וכן הוא בלשון ר"ח] [הוספה: אמנם הערוני דבלשון תר"י הנידון האם יכול לראות ולא אם רואה בפועל ע"ש ובנשמת אדם גם כתב שרב האי גאון ותר"י נחלקו האם ראיה ברשות אחרת זה חיסרון] ועיין תר"י שהקשה שאם זה סתום שזה מחיצה א"כ בעשרה פשיטא שזה מועיל דהרי זה מחיצה גמורה ועיין מג"א שהקשה למה לא הקשה מה טעם דרבנן שלא מועיל עשר וחידש שכיון שזה לא מכותל לכותל זה לא מועיל ועיין גר"ז שביאר שכיון שזה מתשמישי הבית ולא נעשה לשם מחיצה אין לזה שם מחיצה [וכן משמעות הרא"ה שזה חיסרון מיוחד במטה] אמנם צ"ב א"כ מה קושית התר"י שזה פשיטא הרי ת"ק חולק ועיין מור וקציעה ובנשמת אדם שנקטו שכונתו באמת לחלוק שאם זה מחיצה אין שום חיסרון [ובדבריהם משמע שדברי רב יוסף זה מימרא בעלמא מה דעתו ולא שמדבר בדעת רשב"ג אמנם בכל הראשונים מבואר לא כך] וע"ש בתר"י שביאר שבאמת מדובר שזה לא סתום מלמטה והגמ' דנה בכל אופן שבעשר זה מחלק ובזה ודאי שיש חידוש וא"ש מה שרבנן חולקים

דהינו דבפשוטו יסוד המחלוקת האם מטה מועיל בתור שזה מגדיר כמחנה אחר ולגמ' יש צד שמועיל אפילו דבר שאין לו תורת מחיצה שהרי פחות מעשר ודאי שאין לזה תורת מחיצה אמנם מה שבעשר מועיל לתר"י מדובר גם בדבר שאין לו תורת מחיצה רק שכיון שזה גבוה עשר יש סיבה שזה יחלק המקום ובזה נחלקו התנאים האם יש כזה דבר [כן מבואר בב"י בכונת התר"י וכן הוא בנחלת דוד אמנם בלשונו מבואר רק שחלק שזה נראה דהינו שיתכן שודאי שזה מחיצה רק שיש כאן חידוש שזה נראה אלא שלפ"ז צ"ע מה טעם רבנן וצריך לדחוק את לשונו] אמנם לרב האי גאון למה דביאר המג"א יתכן שלכו"ע אין לזה תורת מחיצה ורק נחלקו בגבוה עשר שזה יחלוק המקום לשתים או יתכן שזה עצמו נחלקו האם יש לזה תורת מחיצה או לא [ונפק"מ לחידושו של החיי אדם שתנור שזה מתשמישי הבית זה לא מחלק וכמו בימה בשו"ע סימן נ"ה כי אין לזה שם מחיצה ובפשוטו הוא כמו מיטה ואם שם זה לא מחיצה ובכל אופן מועיל ה"ה תנור ועיין מקור חיים לגבי בימה] והנה לענין הלכה עיין רא"ש דבפשוטו כיון דהגמ' מסתפקת אליבא דרשב"א הלכה כמותו ומטה עשרה ודאי מועיל אמנם כתב שהרי"ף שלא העתיק ספק הגמ' ס"ל שהלכה כת"ק וממילא אין נפק"מ בספק הגמ' וכן מבואר בספר המאורות וכן נקט הרא"ה להלכה

והב"י כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דיתכן שביארו כרב האי גאון שמדובר שיש לזה תורת מחיצה ולכן לא היו צריכים להעתיק הגמ' כיון דהרי עשרה זה ודאי מחיצה וצ"ב הרי רבנן חולקים וא"כ ודאי שיש כאן חידוש ובדעת הרמב"ם יש לבאר שרבנן חידשו שכה"ג זה לא מחיצה והרמב"ם העתיק שרשות אחרת מותר ולא העתיק חידוש דמטה ממילא נקטינן שזה מחיצה ויתכן שנקט שרבנן פליגי דלא מועיל מחיצה כל שזה לא ממש רשות אחרת [וכמשמעות תר"י] וממילא בזה כיון שהרי"ף העתיק הבריתא דלעיל שמקום גבוה עשר מועיל ה"ה כאן ודאי שמטה חוצצת וצ"ע

והנה לרש"י דהגמ' דיברה על הדין של תחת המיטה א"כ אין שום ראיה דהלכה כרשב"ג ובפשוטו הלכה כרבנן אלא שיתכן שמדובר רק במקרה שאין עשרה אבל במקרה שיש עשרה זה ודאי מועיל אמנם ברא"ה ביאר שיש עשרה ובכל אופן זה לא מועיל

והנה המג"א כתב שמטה שלא מכותל לכותל זה לא מועיל דידוע שהלכה כרבנן דהינו שנקט כדעת הרא"ש בדעת הרי"ף אמנם עיין חיי אדם שתמה דלביאור הב"י הרי קי"ל כרשב"ג וכן לתר"י אם זה מחיצה גמורה בפשוטו לא מצאנו נידון וודאי מועיל אמנם יתכן שהמג"א נקט שלרש"י בפשוטו מדובר גם במטה עשר ובהכרח שגם כה"ג לא מועיל וכמבואר ברא"ה וכן נקט הרא"ש בדעת הרי"ף וכן הוא בספר המאורות ועד ראשונים

והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שיש צד שגם פחות מעשרה מועיל אפילו שזה לא מחיצה לכאורא היה מקום לבאר על דרך רב האי גאון שמדובר שזה מסתיר והגמ' דנה שזה יועיל בתור כיסוי דהינו שאפילו שבחפצא זה לא מכוסה אבל כיון שממנו זה מכוסה לכן זה יועיל וכן משמעות רש"י בצואה בעששית שכתב שמדובר בכלי וכדו' דהינו שלא מדובר בשיעור מחיצה ובכל אופן כתב שזה מועיל מצד שזה חוצץ דהינו שכל שזה מכוסה ממנו חשיב כיסוי ולפ"ז למה דקי"ל להחמיר כרי"ף שרק עשר עוזר מדין מחיצה כמבואר בב"י מבואר שמצד שזה מסתיר ודאי לא עוזר

והנה לעיקר הנידון האם מועיל דבר שמסתיר בתור כיסוי הנה בפשוטו מהא דמבואר דרק דנו שיעזור מצד הלכות מחיצה ולא מצד שזה מסתיר משמע שזה לא סיבה שזה יחשב כיסוי והנה כן הדבר מבואר ברב האי גאון שכיון שהמטה סתומה ולכן זה מסתיר ובכל אופן צריך להגיע לדין מחיצה אמנם מצד עיקר הגמ' לראשונים שברשות אחרת אין חיסרון שרואה יתכן שמדובר שרואה הצואה וגם לרשב"א יש לדחוק שמדובר כמבואר באו"ז שהוא מחזיר פניו וכן אין חיסרון של ראיה אמנם בדברי רב האי גאון מפורש שהמטה מסתירה ובכל אופן מבואר שזה לא מועיל בתור כיסוי ודלא כפשטות לשון רש"י לעיל

והנה מבואר בסימן שט"ו שאסור לעשות מחיצה המתרת בשבת ולכן אם יש נר או ספרים שאסור תשה"מ אסור לעשות מחיצה וכתב המג"א שאם זה מסתיר הנר או הספרים כה"ג לא צריך שזה יועיל מדין מחיצה אלא מדין כיסוי דהינו שנקט שכל שזה מסתיר מהאדם חשיב שזה מכוסה ממנו והיה מקום לומר שגם כאן זה כך ונפק"מ שיועיל וילון סמוך לצואה אפילו אם הוא רחוק מהקרקע עשר כגון בין שני מיטות בבית החולים גם אם זה לא צמוד למטה או וילון שזז ברוח שאין לו תורת מחיצה [ולמ"ב דנים אם זה היה בחוץ] אמנם לנ"ל כה"ג זה ודאי לא מועיל וכן מבואר במ"ב בפתיחה לסימן ע"ט לגבי מחיצת זכוכית שרק אם יש לזה תורת מחיצה זה עוזר [ועיין מה שכתבנו בזה עוד בסימן דמחלוקת הרא"ש והרשב"א]

**בביאור ההיתר דאפרושי מאיסורא ובחידוש היד אליהו ובגדר האיסור דוהיה מחניך קדוש**

ד]מבואר בגמ' שבת מ: דמותר אפרושי מאיסורא בבית המרחץ ובית הכסא ומבואר בגמ' שכלול בזה שמותר לומר לחברו איך לעשות בצורה מותרת וזהו הגמ' בשבת טול בכלי שני ותן עוד מבואר בגמ' שתלמידי ר"מ רצו להדיח לו קרקע בשבת ואמר להם שאין מדיחין והחיי אדם כתב שאסור לומר אסור להדיח אמנם המ"ב הביא מהריטב"א שמותר לומר וביאר שעל ידי זה יותר בטוח שלא יעשה לו והוסיף המ"ב שאם צריך להאריך לשכנע אותו שאסור זה ודאי מותר ובירושלמי מבואר שיש מ"ד שמותר לשאול הלכות בית הכסא בבית הכסא והרמב"ן נקט שהבבלי חולק והנה בעיקר ההיתר לאפרושי מאיסורא עיין עמק ברכה [דיני והיה מחניך קדוש] שכתב לדון אם מצד שכל שהמטרה להפריש מאיסור אין זה בגדר ת"ת או שזה היתר מיוחד וכתב נפק"מ במקום ספק אפרושי מאיסורא וכתב להוכיח מהספר חסידים שמותר להרהר בדברי תורה לצורך למנוע מהרהור אשה שזה אפרושי מאיסורא וכאן הרי אין זה שאומר להפריש אלא שלומד תורה שעל ידי זה יהיה אפרושי מאיסורא ובהכרח שזה היתר מיוחד אמנם באמת צ"ב מהו ההיתר ולכאורא הכונה שיסוד האיסור הוא מצד החוסר כבוד דדברי תורה שאומרם במקומות המטונפים וכל שהסיבה שאומרם לא כי רוצה ללמוד תורה אלא לאפרושי מאיסורא אין זה בכלל הביזוי לתורה ובזה א"ש גם הצד שהלכות המרחץ מותר שכיון שהדבר נוגע לצורת ההנהגה במקום זה אין בזה בזיון לתורה ולפ"ז פשוט שגם במקום ספק כיון שזה המטרה אין זה בזיון לד"ת ולא שזה גזה"כ שצורך אפרושי מאיסורא מותר ובספק אסור

והנה עיין בה"ל סוף סימן ע"ו שכתב דאדם דנמצא במקום מטונף עדיף שלא יתפלל [וה"ה שלא יקרא ק"ש] כיון שיש בזה איסור והנה עיין שו"ת יד אליהו סימן י"ד ובהשמטות שכתב לדון באחד שנמצא בבית האסורים ויש שם צואה איך יקיים מצות ק"ש וכתב לדון בגדרי דחיה וכתב שערוה שזה ל"ת בפשוטו זה נדחה אבל צואה שזה עשה זה לא נדחה אמנם כתב לדון בשם השאגת אריה שעשה שבקום ועשה דוחה עשה דבשב ואל תעשה עוד כתב לדון דבר מחודש שאין הגדר שיש איסור לומר ד"ת נגד צואה וערוה אלא שמוטל על הבן אדם שהמחנה שכינה יהיה קדוש וכל שהוא אומר ד"ת הוי מחנה שכינה ומוטל עליו שלא יהיה שם ערוה וצואה ולפ"ז דן שאם לא יכול לדאוג שלא יהיה צואה אין לו איסור לומר ד"ת והוי כמו המרדכי שבשבת שאי אפשר לעשות ציצית יכול ללכת אם בגד ללא ציצית ועיין עמק ברכה שתמה עליו דהרי המהלך במבואת המטונפות ודאי שיש איסור לומר ד"ת ולא אמרינן שכרגע שהוא בהכרח שם יכול בנתים לומר ד"ת ע"ש [והנה בפשוטו גם להבנה הנ"ל זה לא דומה לדין המרדכי דכל דבריו בדבר שהוא מצות עשה כגון עשית ציצית אבל כאן שזה איסור שיהיה צואה אם המחנה שכינה בזה ודאי שאסור להכניס עצמו למצב זה] והנה לכאורא כל הדין דאפרושי מאיסורא מותר וביארנו שזה מצד שכה"ג אין כאן בזיון הדברי תורה זה רק סברא אם הוא איסור מצד כבוד התורה אבל אם כל הדין זה מצד שזה מחנה שכינה ואסור שיהיה שם צואה א"כ אין מקום לחילוק זה כי האיסור מצד המחנה שכינה שבזה ומה זה משנה איך זה נהיה מחנה שכינה וצ"ע

ומבואר בגמ' קידושין ל"ג. וזבחים ק"ב שאם מהרהר לאונסו בבית הכסא מותר ובגמ' בזבחים אומרת שרבא למד מרב יהודה הלכה בבית הכסא ובפשוטו מבואר שגם דיבור מותר ועיין פרישה שנקט שאם מהרהר לאונסו יכול גם לדבר אמנם הברכי יוסף הביא לדחוק שכונת הגמ' שחידש דבר זה בבית הכסא אבל אמר אותו בחוץ והנה צ"ב מה ההיתר של לאונסו ויש שביארו שזה פטור אונס אבל באמת אדם צריך להתגבר על עצמו אמנם בפשוטו הביאור שכל האיסור זה העתעסקות של האדם בתורה ותפילה אבל עד כמה שזה דבר שנעשה מאליו ולא פעולה של הבן אדם אין זה בכלל האיסור וכן בדיבור הכונה שכיון שהיה רגיל כל הזמן ללמוד בפיו לכן מאליו קרא שאמר הלכה בית הכסא ואין זה בכלל האיסור ולפ"ז וודאי שאין היתר של מי שמהרהר בין כה שגם ידבר שהרי עד כמה שעושה פעולה מעצמו זה ודאי אסור והנה לכאורא כל זה אם גדר האיסור ההתעסקות בדברי תורה נגד צואה או ערוה אבל אם הדבר תורה זה רק היכי תימתי שיהיה מחנה שכינה וממיל אסור שיהיה שם צואה א"כ מה זה משנה איך המקום נהיה מחנה שכינה ואין סברא שלאונסו שאני אם לא דנימא שכל שזה לימוד שמאליו זה לא סיבה למחנה שכינה ואינו מסתבר

**בדין תפילה וק"ש וברכות במקום שאסור לקרוא מדאוריתא ומדרבנן**

ה]והנה בקרא במקום צואה דמבואר בגמ' שנחלקו אמוראים האם תפילתו תועבה ובפשוטו מבואר שאין כאן סברא שלא יוצא מדאוריתא אלא רק מצד קנס דרבנן ועיין פמ"ג בהקדמה לסימן ע"ט שדן שיהיה כאן אי עביד לא מהני וע"ש שנקט שאין בזה חיסרון וכן הוא בפשוטו למה דנקטו האחרונים שכל שלא יתוקן האיסור לא שיך בזה אי עביד לא מהני [וכן האריך בזה הנשמת אדם כלל ג'] אמנם עדין יש מקום לדון דהוי מצוה הבאה בעבירה ועיין נשמת אדם שהאריך דזה דומה לירושלמי דמי שקרע בשבת על מתו לא הוי מצוה הבאה בעבירה ובפשוטו הביאור מצד שרק אם הוי חפצא של איסור ולא אם זה רק דין על הגברא ע"ש אמנם אין הדבר מוסכם ובפשוטו אם הגדר כנ"ל מהיד אליהו שזה לא איסור על הק"ש אלא שיסוד האיסור שיש כאן צואה במחנה שכינה א"כ קריאת הק"ש זה רק היכי תימצי לעבור איסור ובזה בפשוטו לא שייך מצוה הבאה בעבירה

ובעיקר הדין דהתפלל במקום שהיה לו לבדוק אם יש צואה דמבואר בגמ' שתפילתו תועבה ונקטו הראשונים שהכונה שלא יצא ידי חובתו ועיין תוס' בעירובין ס"ד. שנסתפקו שכיון שלגבי שיכור חזינן שיש חומרא בתפילה יותר משאר ברכות אולי גם לגבי התפלל במקום שהיה לו לבדוק חמור תפילה משאר ברכות והובא ספק זה בשו"ע סימן קפ"ה וצ"ב סברתם הרי כאן זה קנס מצד שעשה שלא כדין ובזה לכאורא אין סברא להחמיר בתפילה יותר מק"ש אמנם עיין נשמת אדם שכתב לדון שהחסרון של תפילתו תועבה זה כמו קרבן שזבח רשעים תועבה וזה רק שיך בתפילה והנה ברמב"ם פ"ג מפורש שגם בק"ש כל שקרא במקום שאסור חוזר וקורא ואפילו בבית הקברות והראב"ד חלק באיסור של לועג לרש שזה איסור קל ולא בשאר איסורים והבה"ל כתב בסימן קפ"ה שיש דיעות ששיכור אסור גם בק"ש עיין סימן צ"א, אמנם אין זה מוסכם אמנם עיין נשמת אדם שכיון שאין כאן חשש ברכה לבטלה זה יותר סיבה שיצטרך לחזור ולקרוא ולכן הטור בסימן ע"ו נקט פשוט שחוזר וקורא ולענין הלכה הרמב"ן חלק על תוס' ונקט שגם בשאר ברכות חוזר ומברך וכן הכריע המ"ב בסימן קפ"ה

עוד יש לדון האם גם בעבר על איסור דרבנן זה סיבה שתפילתו תועבה והנה מבואר בתוס' שבספק מי רגלים לא צריך לחזור ולקרוא והנה מי רגלים זה רק דרבנן ובפשוטו מבואר בתוס' שרק כאן כיון שמותר לכתחילה לקרוא דבספקן לא גזרו אבל וודאי עובר איסור דרבנן חוזר וקורא וכן דייק הפמ"ג הובא במ"ב סוף סימן ע"ו וכן הוא בסימן קפ"ה במ"ב בשמו אמנם הנשמת אדם נקט שגם זה בכלל ספק התוס' ולכן נקט בכמה דינים דרבנן שזה לא סיבה לחזור כגון צואה בפי טבעת או לבו רואה את הערוה או ד"א ממקום שכלה הריח דנקט שזה רק דרבנן וכן טפח באשה ערוה זה לא מעכב אם זה דרבנן וע"ש שכתב לדיק מהא דמבואר ברמב"ם שהתפלל בלבו מגולה יצא בדיעבד אמנם הבה"ל סימן צ"א כתב שזה רק בזה שהוא איסור קל [ועיין בה"ל סוף סימן קפ"ג שהביא מרעק"א שנקט שבמי רגלים גם במזיד לא חוזר וקורא וצ"ע שלגבי ק"ש הרי ודאי שגם דרבנן זה סיבה לחזור כמבואר שאפילו בלועג לרש וכן הוא מפורש בלשון הרמב"ם ומהיכי תיתי שמי רגלים זה יותר קל ובאמת צ"ע שאין שום מקור שדרבנן זה לא סיבה לתפילתו תועבה] אמנם הביא מהראב"ן דצואה בפי טבעת חוזר ומתפלל והמ"ב סימן ע"ד סק"ה הביא דה"ח וגר"ז ופמ"ג שנקטו שגם איסור דרבנן זה סיבה לחזור ולקרוא ורק מי רגלים הדין שלכתחילה מותר לו לקרוא לכן זה לא סיבה לחזור ובפשוטו כן הוא הכרעת המ"ב לעיקר הדין ובפרט שלא נמצא שום מקור לנשמת אדם ובראב"ן לגבי צואה בפי טבעת מפורש דלא כדבריו

והנה הבה"ל סימן קפ"ה נקט שכל הנידון בפשע אבל אבל במזיד ודאי דצריך לחזור ולברך ומשמע שכונתו מצד מצוה הבאה בעבירה וצ"ע דהרי מבואר בתוס' סוכה שגם בשוגג יש מצוה הבאה בעבירה וכן מבואר שיש מ"ד שלא צריך לחזור ובלא היה לו לבדוק מבואר שלכו"ע לא חוזר וגם במקום שזה לא אונס גמור אלא רק שוגג ובהכרח שאין כאן חיסרון של מצוה הבאה בעבירה וא"כ עד כמה שתוס' כתבו שזה פחות חמור וזה סברא לא לקנוס אולי גם במזיד זה כך וצ"ע