שביעית פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**עד אימתי חורשין שדה הלבן ערב שביעית**

בירושלמי איתא: מה בין שדה הלבן לשדה האילן, שדה הלבן ע"י שהוא עתיד לזורעה בתחילה צריך שתהא הליחה קיימת, אבל שדה האילן ע"י שהיא נטועה מכבר א"צ שתהא רוב הליחה קיימת. כלומר, דבשדה האילן דכבר יש נטיעות וצריך רק להעמיק את הלחות לשרשים, סגי במעט לחות, ואילו בשדה הלבן דעומד ליטוע מחדש צריך לחות מרובה. ולפי"ז צ"ל דתכלה הליחה לאו דוקא, דאם אין לחות כלל אף בשדה האילן לא מהני חרישתו, אלא הכונה שתכלה רוב הליחה.

ובתורת זרעים כתב, דמשמע בירושלמי דכל ההיתר לחרוש לשדה אילן עד עצרת זה דוקא כאשר יש כבר אילן נטוע, אך אם רוצה לחרוש כדי ליטוע אילן בתחילה אסור מפסח ואילך. והקשה, לדעת ר"ת דמותר ליטוע אילן בתחילה בתוספת שביעית, ולאחר שיטע מותר לו לחרוש מדין עשר נטיעות, מדוע קודם הנטיעה אסור לו לחרוש ולאחר מכן שרי, והניח בצע"ג. ולכאורה י"ל בקל, דקודם הנטיעה אף שכונתו בחרישה זו כדי ליטוע מכל מקום אין זה ניכר בחרישה עצמה, והחרישה מתפרשת לצורך זריעה בשביעית, משא"כ אחר הנטיעה הרי החרישה עצמה מתפרשת לצורך הנטיעות.

בשנות אליהו כתב דשדה הלבן הוא שדה זרוע כבר, ומותר לחרוש בין הערוגות בכדי שיהא הגשמים יורדין בה יותר. ועפי"ז גרס בירושלמי הנ"ל: שדה לבן על ידי שהיא זרועה מתחלה צריך שתהא הליחה קיימת אבל שדה האילן ע"י שהוא נטוע מכבר וכו'. כלומר, דשדה האילן נטוע הרבה זמן, ולכן סגי במעט לחות, משא"כ שדה הלבן נטוע מתחלה, שהרי זורעים כל שנה מחדש, ולכן צריך לזה לחות מרובה.

והקשה התפארת ישראל בועז א' מדוע הוצרך לזה, הרי ודאי מותר לחרוש עד הפסח גם בשדה שאינה זרועה כלל.

**עד שתכלה הליחה כל זמן שבני אדם חורשין וכו'**

רש"י במו"ק (ג ע"ב) כתב דהיינו כל זמן שבני אדם וכו'. וכן כתב התפארת ישראל, עד שתכלה הליחה והוא כל זמן וכו', ולפי"ז הוי סימן בעלמא, דבני אדם חורשין ליטע מקשאות כל זמן שיש ליחה. [ומש"כ התפא"י דקישואין ודלועין צריכים לחות יתירא, ולכן מותר לחרוש רק כל עוד שבני אדם חורשין ליטע מקשאות, תמוה טובא, דאם יש דברים אחרים שנוטעים מאוחר יותר הרי זה סיבה להתיר, דהחרישה מתפרשת לצורך ששית, וכמו שיבואר להלן]. והמשנה ראשונה פירש דהמשנה באה לבאר הטעם, מדוע עד שתכלה הליחה חורשין משום שבני אדם חורשין ליטע מקשאות. ועי' תוס' אנ"ש.

אך הריטב"א במו"ק שם הביא דיש גורסים עד שתכלה הליחה וכל זמן וכו', ולפי"ז אפשר לחרוש באחד משני אופנים, כל זמן שהליחה קיימת, ואפילו כלתה הליחה כל זמן שבני אדם חורשין ליטע מקשאות.

בירושלמי איתא לא סוף דבר בשיש לו מקשאות ומדלעות, אלא אפילו אין לו, מאחר שבני אדם עתידין ליטע מותר. ועי' תוס' אנ"ש שמדוייק כן במשנה, דלא נקטה כל זמן שעתיד ליטע מקשאות אלא כל זמן שבני אדם חורשין ליטע, דהיינו בני אדם דעלמא.

ובחזון איש (סי' יז סקי"ז) הוכיח מכאן דבשדה הלבן מותר לחרוש עד הפסח אפילו אם כונתו באמת לצורך שביעית, שיגדלו הספיחין יותר טוב, וכן בשדה האילן מותר עד העצרת אפילו אם כונתו לשביעית. ובביאור הענין י"ל דכל שהחרישה מתפרשת לצורך שביעית אסור וכל שמתפרשת לצורך ששית מותר, ואין הבדל אם נתכוין לששית או לשביעית, אלא איך החרישה מתפרשת. ולכן כל עוד שבני אדם נוטעים מקשאות החרישה מתפרשת לצורך ששית, ולכן אפילו אין לו קישואין ליטוע שרי.

וכן כתב החזון איש שם, דבזה"ז דמותר לחרוש עד ר"ה הרי זה מותר אפילו נתכוין לשביעית. ולדברינו הביאור הוא, דכיון שהתירו חרישה בתוספת אפילו כאשר היא מתפרשת לצורך שביעית שוב אין הבדל אם נתכוין לכך או לא.

המשנה ראשונה הקשה מדוע באמת תלינן לקולא, דאפילו כשאין לו מקשאות הרואה יאמר דחורש לצורך מקשאות, בשלמא אי חרישה בתוספת אסורה רק מדרבנן ניחא, אך אי אסורה מהתורה מדוע תלינן לקולא. וכבר כתבנו לעיל פ"א מ"א דלכו"ע ב' פרקים אסורים רק מדרבנן, וכן כתב הר"ש פ"א מ"ד דאף לר' עקיבא רק ל' יום אסורים מהתורה. אמנם בלא"ה לא קשה מידי, דאפילו אי חרישה בב' פרקים אסורה מדאורייתא מכל מקום האיסור הוא רק לצורך שביעית, וכל זמן שבני אדם חורשין ליטע מקשאות הרי החרישה מתפרשת לצורך ששית, וכמש"כ.

**ליטע מקשאות ומדלעות**

כתב הרע"ב קישואים ודלועים. וביאר התויו"ט דמקשאות הוא השדה שבה נוטעים את הקישואין, וכונת הרע"ב כל זמן שבני אדם חורשין ליטע קישואין במקשאות. ועי' רש"י בפסחים (ו ע"ב ד"ה משמר) שכתב: קשואין ודלועין שם הפרי עצמו, מקשאות ומדלעות קרי כל האילנות. ויתכן דכונתו לדברי התויו"ט דהשדה שנוטעים בה קישואין נקראת מקשאות.

**אר"ש נתת תורת כל אחד ואחד בידו**

רש"י במו"ק שם פירש, נתת דבריך לשיעורין שפעמים זה חורש קודם חבירו ליטע מקשאות. ומשמע מדבריו דהחיסרון הוא במה שיש הבדל בדין בין קרקע לקרקע. אך בירושלמי איתא זה אומר כלת לחה שלי וזה אומר לא כלת לחה שלי. ומשמע דהחיסרון הוא במה שכל אחד צריך להחליט על שדהו. ובחזון איש (סי' יז סקכ"ו) הוסיף דהם באים לידי חשד וקטטה.

**אלא בשדה הלבן עד הפסח ובשדה האילן עד עצרת**

בירושלמי איכא ס"ד דפליגי בפלוגתת ב"ש וב"ה דלעיל האם העדיפו חכמים לקבוע זמן אחד לכולם, או שמא השאירו חכמים את הזמן כפי עיקר הדין. ומסיק [לגירסת החזון איש סי' יז ס"ק כו]: אלא רבי מאיר (ת"ק) שנייה מחלוקת ורבי שמעון שנייה כדברי הכל. וביאר החזון איש שם דהם נחלקו אליבא דב"ה, דלפי ת"ק בית הלל מודים לגבי שדה הלבן שחכמים השאירו את הזמן כפי עיקר הדין, לפי שיותר קל לטעות בשדה האילן מאשר בשדה הלבן. ולפי ר' שמעון גם בשדה הלבן ב"ה סוברים שחכמים קבעו גדר שיהיה זמן אחד לכולם. ועי' במפרשי הירושלמי שביארו את הירושלמי באופנים אחרים.

ובחזון איש (סי' יז סקי"ז) הקשה מדוע פסק הרמב"ם כר' שמעון ולא כת"ק דהוא סתם משנה, עיי"ש.

כתב הרע"ב דכל המשניות הללו דחויות הן כדאמרינן לעיל בפ"ק שר"ג ובי"ד נמנו וביטלום. והעיר הרמ"ז דאין זה דיחוי לגמרי, שהרי לעתיד לבא כשיבנה ביהמ"ק יחזרו כל הדינים הללו. ובדעת הרע"ב משמע דר"ג ביטל ב' פרקים לגמרי, ודלא כמשמעות הרמב"ם דהתיר בזה"ז וממילא בטל הדין, עי' מש"כ בזה לעיל פ"א מ"א.

**משנה ב**

**ר"ש ד"ה מעדרין, ויש כמה חילוקים בדבר וכו'**

רש"י במס' ע"ז (נ ע"ב) כתב לגבי מזהמין את הנטיעות וכורכין אותן: אע"פ שעבודת האילן אסור ל' יום לפני ר"ה, הכא שרי שלא ימותו הנטיעות, דהנך ל' יום מדרבנן הן והכא לא גזור. והקשו תוס' הא ל' יום דאורייתא בין לר' עקיבא ובין לר' ישמעאל, ומדוע כתב רש"י דהנך ל' יום מדרבנן. ותירצו, דאיירי בשביעית בזה"ז דהוי דרבנן או דכל התולדות דרבנן, וכדמשני בריש מו"ק לגבי השקייה. וכונתם דכשם שהתירו חכמים מלאכות דרבנן במקום פסידא כך התירו בתוספת שביעית. [ולפי"ז לדעת אביי דכל המלאכות אסורות בשביעית מדאורייתא, בזמן שנהג שביעית מהתורה כל המלאכות היו אסורות בתוספת].

ועוד תירצו תוס', דדוקא מלאכות של חרישה וזריעה הוו דאורייתא, אך שאר מלאכות אינן אלא דרבנן. וביאר החזון איש (סי' י"ז ס"ק יח) דאפילו אם נאמר דבשביעית עצמה כל המלאכות אסורות מהתורה, מכל מקום בתוספת לא אסרה תורה אלא מלאכות הכתובות בהדיא דהיינו חרישה וזריעה, אך שאר תולדות אין בהם איסור תוספת אף אם הם אסורות בשביעית מהתורה. [עי' מהר"ם שם שביאר דכיון דילפינן לה מבחריש ובקציר תשבות, לכן רק חרישה וזריעה אסורה, אך שאר מלאכות אפילו אבות אינן אסורות בתוספת. ודבריו צ"ע, דהו"ל לתוס' למימר חרישה וקצירה, דהא זריעה לא הוזכר בהאי קרא].

והנה לפי תוס' כל מלאכות דרבנן הותרו בתוספת שביעית, אך מרש"י משמע דרק במקום פסידא התירו בתוספת. והקשה המהר"ם שם, הא בסוגיא שם מסיק דהטעם דזיהום אסור בשביעית עצמה הוא משום דהוי לאברויי אילנא, דאילו לאוקמי אף בשביעית עצמה שרי. ולפי רש"י דהתירו רק כדי שלא ימות מדוע שרי זיהום בתוספת שביעית, הא הוי לאברויי. ותירץ, דמלאכות שכל עיקרן להוסיף תיקון אסור אף בתוספת, אך מלאכות שעיקרן שלא ימותו הנטיעות אלא דהם מועילים אף לאברויי כמו זיהום, בזה יש חילוק, דבשביעית עצמה אסור ובתוספת התירו כדי שלא ימותו הנטיעות. ולפי"ז מלאכות שכל עיקרן להשביח את האילן לדעת רש"י אסורות אף בתוספת, אך לדעת התוס' כל מלאכות דרבנן מותרות בתוספת, וכמש"כ.

ועי' מקדש דוד סוף סי' נט שיישב, דרש"י כתב כן רק להס"ד בסוגיא שזיהום מותר משום לאוקמי, אך למסקנא דלאוקמי אף בשביעית שרי על כרחיך איירי הכא בלאברויי ומכל מקום שרי עד ר"ה.

הר"ש כאן כתב כדברי התוס', דכל המלאכות שאף בשביעית עצמה אסורות רק מדרבנן לא גזרו עליהם בתוספת, ומשמע אף מלאכות שעיקרן לאברויי שרי. ואילו לקמן משנה ד' העתיק לשון רש"י דהכא שרי שלא ימותו הנטיעות, [והמשיך דהנך עבודות מדרבנן הם וכו', ולא כתב כלשון רש"י דהנך ל' יום דרבנן]. ועכ"פ משמע דבמלאכות שעיקרן לאברויי לא התירו, וצ"ע.

והנה מצינו מלאכות דרבנן שאסורות בתוספת: א. עידור בשאר שדות. ב. זיבול בשאר שדות (עי' להלן). ג. קרסום זירוד ופיסול לדעת ר' שמעון. ד. סיכת הפגים ונקיבתם. וצ"ל דבהני החמירו טפי. ועי' חזון איש שם דלפיכך לא כלל התנא דכל המלאכות מותרות בתוספת לפי שאין זה כללא, עיי"ש.

ומבואר מדברי הר"ש דכל מלאכה דאורייתא שאינה לצורך פירות ששית אסור בתוספת, ואם כן מלאכת זימור אסורה בתוספת. וכן נקט החזון איש סי' כא ס"ק טז.

**מזבלין**

כתב הרמב"ם בפיה"מ: נותנין הדומן בגנות כדי ללחלח הארץ. ודייק התויו"ט מדכתב "בגנות" דמותר לזבל כל השדות עד ר"ה, ולא קאי מזבלין על המשך המשנה במקשאות ומדלעות. וכן הוכיח מהרמב"ם בחיבורו דכתב: מותר לסקל ולזבל השדות ולעדור המקשאות והמדלעות, ומבואר דסיקול וזיבול שרי בכל השדות, ועידור מותר רק במקשאות.

ולפי"ז הקשה, מדוע נקט התנא דין זיבול הכא ולא כיילינהו בסיפא בהדי מייבלין ואינך דהוו נמי בכל השדות. ותירץ, דזיבול הוא בשדה על פני הארץ, משא"כ הני דסיפא שהם באילן עצמו ולא דמיין להדדי. ובמשנה ג' הקשה אכתי לכללינהו בהדי מסקלין דתרוייהו מלאכות שדה, וכמו שבאמת כתבן הרמב"ם בהדדי. עי' מה שיבואר שם ליישב.

אך בתוספתא איתא: עד מתי מותר לזבל, כל זמן שמותר לחרוש מותר לזבל. ומבואר דבכל השדות אסור לזבל בתוספת, ורק במקשאות ומדלעות התירו. וכן הר"ש הרא"ש ריבמ"צ והרע"ב כתבו: מזבלין, מכניסין להן זבל. ודייק הבית דוד מתיבת "להן" דקאי על מקשאות ומדלעות דוקא. ולפי"ז אתי שפיר מדוע כיילינהו התנא בהדי מעדרין, דכולהו במקשאות ומדלעות דוקא.

ובחזון איש שם נקט דאף דעת הרמב"ם כן, ומש"כ בפיה"מ נותנין הדומן בגינות היינו פירושא דמזבלין דעלמא, אך הכא איירי בזיבול דקישואין ודילועין דוקא. וברמב"ם בחיבורו הגיה החזון איש שם: מותר לסקל השדות ולזבל ולעדור המקשאות והמדלעות. וכן היא הגירסא ברמב"ם פרנקל עפ"י כת"י. ולפי"ז מבואר להדיא דרק במקשאות מותר לזבל.

**ומעדרין במקשאות ומדלעות**

א. כתבו הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב, חופרין בעיקרי האילנות. וכתב התויו"ט דזהו פירוש מעדרין דעלמא, אך הכא לא איירי בעיקרי האילנות אלא בעיקרי הקישואין והדילועין דוקא, דבשאר אילנות אסור לעדור עד ר"ה.

ב. בירושלמי איתא דהוא הדין לחרוש מותר במקשאות ומדלעות עד ר"ה. והנה מצינו ב' אופנים שמותר לחרוש בתוספת, חדא כאשר החרישה לצורך פירות ששית, דכל איסור תוספת הוא ב"חריש הנכנס לשביעית". ועוד היתר מצינו בעשר נטיעות, דהתירה התורה לחרוש כל בית סאה משום פסידא. [ולעיל פ"א מ"ו הובא בשם התוס' רי"ד דההיתר של עשר נטיעות נמי משום צורך ששית הוא, ולפי"ז חד דינא הוא, אך לרש"י בעשר נטיעות איכא גזיה"כ להתיר משום פסידא אף בלא צורך ששית]. ונחלקו הראשונים מה ההיתר לחרוש במקשאות ומדלעות עד ר"ה: הר"ש כתב להדיא דההיתר הוא משום צורך ששית. אך ברא"ש מבואר דההיתר הוא מדין עשר נטיעות, וכפי שיבואר.

דהנה הקשה הרא"ש, מדוע התירו לחרוש עד ר"ה, הא לעיל פ"א מ"ז מבואר דרק בעשר נטיעות התירו, ואף לרשב"ג דהתירו גם בעשרה דילועין מכל מקום בקישואין מודה דאסור, ודוקא על ידי צירוף לרוב נטיעות שרי. [עי' מלאכת שלמה דגרס ברא"ש וקשיא לי דדוקא לרשב"ג וכו' וכן הוא בר"י קורקוס, ולפנינו הוא חיסרון הניכר].

ובר"י קורקוס (פ"ג ה"ט) ובמשנה ראשונה תירצו, דהתם איירי לחרוש כל הבית סאה, ובזה התירו דוקא בעשר נטיעות ולרשב"ג אף בעשר דלועין, אך לצרכו בלבד מותר עד ר"ה. ובדעת הרא"ש שלא תירץ כן כתב התורת זרעים, דס"ל דההיתר לחרוש במקשאות ומדלעות עד ר"ה אינו משום צורך ששית כמש"כ הר"ש, אלא מחמת ההיתר דעשר נטיעות, והרא"ש סובר דבהתר של עשר נטיעות נאמר דוקא כשיש עשר, אך בפחות מעשר אין חורשין אף כמלא אורה וסלו אלא עד פסח או עד עצרת, ואם כן על כרחיך מתני' נמי איירי בעשר קישואין ועשר דלועין, והשתא שפיר הקשה מהמשנה שם דאף לרשב"ג אין חורשין לעשר קישואין אלא על ידי צירוף.

ובדעת הרי"ק והמשנה ראשונה י"ל דס"ל כמש"כ לעיל פ"א מ"ו בשם המלאכת שלמה והחזון איש, דבפחות מעשר נטיעות אף דלא התירו כל הבית סאה מכל מקום כמלא אורה וסלו שרי עד ר"ה, [ואף אם לא נאמר כרש"י בסוכה דבפחות מכאן שרי לפי חשבון, מכל מקום כמלא אורה וסלו שרי עד ר"ה]. והשתא שפיר תירצו דהכא לא איירי לגבי בית סאה אלא לגבי מלא צרכו, וזה שרי בלא צירוף עד ר"ה.

ועפי"ז ביאר התורת זרעים מדוע השמיט הרמב"ם את הירושלמי דאף חרישה מותרת. דהרמב"ם סובר כהרא"ש דאיירי הכא בעשר קישואין ודלועין, וכבר כתב זאת לעיל דהדלועין עם הנטיעות מצטרפין לעשרה. ועי' עוד להלן בשם הר"י קורקוס ישוב אחר להשמטת הרמב"ם.

והקשה התורת זרעים מדוע הר"ש הוצרך לומר דההיתר הוא לצורך ששית ולא כתב משום ההלכה די' נטיעות. ותירץ, דהר"ש סובר דאף הדין שנאמר בפ"א מ"ז דנטיעות ודלועין מצטרפין הוא משום דהוי צורך ששית, דאילו מצד ההלכה רק נטיעות הותר, אלא דכיון דדלועין מותר לחרוש משום צורך ששית הרי הם מצטרפין לעשרה לחרוש כל בית סאה. וחידוש גדול הוא דאפשר לצרף נטיעות עם דלועין אף שהדלועין הותרו מדין צורך ששית ולא מחמת ההלכה. ובפשטות י"ל דדלועין מצטרפין לעשרה נטיעות לחרוש כל הבית סאה מחמת ההלכה, אך בלא צירוף אינם בכלל ההלכה כלל, ואפילו לצרכו אסור לחרוש, ורק מחמת צורך ששית מותר.

החזון איש (סי' י"ז ס"ק טז) הגיה ברא"ש: אע"פ שאין חורשין במקשאות ומדלעות עד ר"ה אלא לרשב"ג דדלועים כנטיעות, ורשב"ג גופיה לא אמר וכו', לצורך הפירות מותר אף בתוספת שביעית. כלומר, דלעיל פ"א מ"ז איירי במקשאות ומדלעות שנטע כבר אך עדיין לא צמחו פירות, דהחרישה היא לצורך הנטיעות, ובזה בעינן להלכה די' נטיעות וחורשין רק על ידי צירוף, אך מתני' איירי כשכבר יש פירות, והחרישה היא לצורך פירות ששית וכמש"כ הר"ש, ובזה לכו"ע שרי אף בלא צירוף.

ג. בתחילה הקשה הרא"ש, מדוע הכא מותר עד ר"ה ולעיל משנה א' אסור משתכלה הליחה. ותירץ, דהתם איירי בחורש כדי ליטוע מקשאות, ואילו הכא איירי באופן שכבר נטע, ורוצה לחרוש לצרכן. וביאור הדברים י"ל עפ"י מש"כ לעיל דכיון דאין דרך בני אדם ליטע מקשאות לאחר שתכלה הליחה, הרי החרישה מתפרשת לצורך שביעית ולא לצורך נטיעת קישואין. אך לאחר שנטע כבר כיון דהוי צורך ששית והחרישה מתפרשת לשם כך שרי.

ד. התויו"ט נקט דלפי הרמב"ם חרישה ועידור אסורים אף בשביעית עצמה רק מדרבנן, ומכל מקום החמירו בהם בתוספת טפי משאר מלאכות דרבנן לפי שהם מלאכות בגוף הקרקע, ורק במקשאות ומדלעות התירו. אך לפי הר"ש והרע"ב שנקטו דכל מלאכות דרבנן התירו בתוספת על כרחיך צ"ל דחרישה ועידור דאורייתא ולכן הם אסורים בתוספת בשאר שדות. וברעק"א תמה איך יתכן לומר דחרישה אסורה בשביעית רק מדרבנן, הרי דין תוספת בחרישה הוא דאורייתא בין לר' עקיבא ובין לר' ישמעאל. וכן במה שנקט התויו"ט שלפי הר"ש והרע"ב עידור אסור בשביעית עצמה מדאורייתא צ"ע, דבריש מו"ק מבואר דעידור הוי בכלל תולדות ואסור רק מדרבנן.

ולכן צ"ל דלכו"ע חרישה אסורה מהתורה ועידור אסור מדרבנן, ומכל מקום אסרו חכמים עידור בתוספת בשאר שדות כמש"כ לעיל בשם החזון איש, ומש"כ הר"ש והרע"ב דמלאכות דרבנן לא אסרו בתוספת אין זה כללא.

ה. בתוס' אנ"ש כתבו בשם הרמ"ז ביאור חדש במשנה, דאין חילוק בין מקשאות ומדלעות לשאר אילנות, אלא הא דהתרנו במתני' עידור וחרישה היינו בעיקרי האילנות, דהוא פחות הרבה ממלא אורה וסלו, ובכה"ג שחורש וחופר רק בעיקר האילן ניכר שעושה כן לצורך פירות ששית, ולכן שרי בכל האילנות. ומה שנקטה המשנה מקשאות ומדלעות הוא לרבותא, עיי"ש. ולפי"ז מיושב מה שנקטו הרמב"ם והרע"ב בעיקרי האילנות, וכן מיושב קושיית הרא"ש מפ"א מ"ז, שהרי עידור וחרישה זו מותרין בכל האילנות.

**וכן בית השלחין**

כתב הר"ש דאיירי בשדה שיש בה ירק, ועל ידי החרישה יש תועלת לירק של ששית. והטעם דיש בזה צורך ששית טפי משדה הלבן, לפי ששדה הלבן ושדה האילן לחותן באה ממי גשמים, ולכן אסור לחרוש לאחר שכלתה הליחה או לאחר עצרת לפי שכבר אין ליחה בשדה, ומחזי כחורש לצורך שביעית. אך בבית השלחין שלחותה באה מהשקייה ביד אין הבדל בין עונות השנה, ותמיד החרישה מתפרשת לצורך ששית מחמת הלחות של ההשקייה.

ועי' מקדש דוד (סי' נט סק"ז ד"ה והנה הר"ש) שהקשה, הא בירק אזלינן בתר לקיטה, וירק זה יתקדש אח"כ בקדושת שביעית, ומדוע לא חשיב חרישה לצורך פירות שביעית. וכן הקשה לגבי מקשאות ומדלעות. ולכאורה י"ל דכיון שיכול עכשיו ללקוט את הירק הרי זה נחשב שפיר צורך פירות ששית, ולא מתחשבים בכונתו.

הר"י קורקוס פ"ג ה"ט דייק דהרמב"ם פליג על הר"ש מהא דלא כתב הרמב"ם דאיירי בבית השלחין שיש בה ירק, דהרמב"ם סובר דאין טעם ההיתר במשנתינו מחמת צורך ששית, אלא דאיירי הכא בחרישה שהיא לייפות הקרקע, דאף בשביעית עצמה אסורה רק מדרבנן, ולפיכך מותר עד ר"ה, ודרך בית השלחין לחרוש כדי להעמיק את הלחות לייפות את הקרקע, והוא הדין בכל השדות בכה"ג. ואף הירושלמי דהתיר לחרוש במקשאות ומדלעות איירי בכה"ג דחורש לייפות הקרקע. וכתב דלפיכך לא הוצרך הרמב"ם להביא את הירושלמי, שהרי כבר כתב דכל מלאכה דרבנן מותר עד ר"ה, וכבר כתב בפ"א דחרישה לייפות הקרקע אסור רק מדרבנן.

**מיבלין**

בירושלמי מפרש מעבירין את היבולת. וכן כתב הרמב"ם דהיינו לכרות יבלות האילנות הנעשים בהם, וכן פירש הרע"ב חותכין היבלת, מומין הנולדים באילן.

הר"ש והרא"ש כתבו דהיבלת הם ענפים היבשים.

התוס' רא"ש במו"ק כתב, פעמים שעולה על האילן כמו יבלת ובתוכו תולעין. וצ"ע מדוע כל אלו לא חשיבי לאוקמי, וכמו שהקשה התוס' רא"ש על רש"י להלן לגבי מעשנין, והכא אף לדידיה יקשה. ואולי הסרת נזק שמגיע מגוף האילן נחשב לאברויי, וצ"ע.

במו"ק (ג ע"א) הגירסא מנין שאין מזבלין ואין מפרקין ואין מאבקין ואין מעשנין. וכנראה גירסת רש"י במתני' היתה מזבלין במקום מיבלין, וכן הוא בירושלמי במקצת דפוסין. [וכן מבואר במאירי במו"ק ובראב"ד בתו"כ דיש בזה חילוקי גירסאות]. אך צ"ע דכבר תני לה לעיל דמזבלין עד ר"ה. וביותר קשה לשיטת הראשונים דמזבלין דלעיל קאי על מקשאות ומדלעות, ושאר שדות אסור לזבל בתוספת, מדוע הכא תנן בסתמא דשרי ומשמע בכל השדות.

אמנם רש"י שם פירש מזבלין מניחין זבל בעיקרי האילנות. ולפי"ז י"ל דלעיל איירי בזיבול השדה, ובזה התירו רק במקשאות ומדלעות, אך הכא איירי בזיבול בעיקרי האילנות, ובזה התירו בכל האילנות.

**מפרקין**

בירושלמי מפרש מפרקין בעלין. וביארו הרמב"ם הר"ש הרא"ש והרע"ב, מסירין עלין מן האילן להקל מעליו.

רש"י במו"ק פירש מסירין אבנים שעל עיקרי האילן. והקשה המשנה ראשונה, אם כן היינו מסקלין דלקמן.

ובחזון איש (סי"ז סקי"ט) הקשה מדוע לא חשיב לאוקמי בעלמא. [ובכל סיקול י"ל דאיירי קודם זריעה דליכא פירות שנאמר עליהם לאוקמי, אך הכא איירי לאחר שיש אילן לפנינו]. ותירץ, דחכמים אסרו משום דמחזי כעבודה.

התוס' רא"ש במו"ק פירש, מסירין העלין כדי שלא יעשו צל לפירות ויתבשלו הפירות בחמה, וכן כתב המאירי שם.

**מאבקין**

מפרש בירושלמי עושין לה אבק. וביארו רש"י במו"ק הר"ש הרא"ש והרע"ב, דמכסים שרשים מגולים באבק.

התוס' רא"ש במו"ק פירש, דמשליכין אבק של סממנין בלבו כדי לפטמו או למתק פירותיו. וכן פירש הראב"ד בתו"כ.

המאירי הביא ב' פירושים אלו, ופירש עוד אופן, שאובקים אותו במקום חתוכו בבגד מפוטם.

הערוך פירש מסירין האבק מעליו. והקשה התוס' רא"ש דלשון הירושלמי עושין לה אבק לא משמע כן. ועוד, דאם כן הוי לאוקמי בלבד, ואף בשביעית שרי.

**מעשנין**

בירושלמי מפרש מתננין. ופירש רש"י במו"ק עושין עשן תחת האילן כדי שינשרו התולעים שעליו. וכן פירשו הרמב"ם הר"ש הרא"ש והרע"ב.

התוס' רא"ש במו"ק הקשה דאם כן הוי לאוקמי ואף בשביעית שרי. ותירץ החזון איש שם כנ"ל, דיש מקומות שאסרו חכמים משום דמחזי כעבודה.

התוס' רא"ש פירש דעושין האבק כדי לפטמו או למתק פירותיו, וכמו שפירש לגבי מאבקין, אלא דאין מניחים האבק בלבו אלא תחתיו. וכן כתב הראב"ד שם.

**רש"א אף נוטל הוא את העלה מן האשכול בשביעית**

הרמב"ם הר"ש הרא"ש והרע"ב פירשו דהיינו מפרקין דלעיל, ור"ש פליג על ת"ק והתיר אף בשביעית עצמה, לפי שחשיב ליה לאוקמי. [עי' דרך אמונה פ"א ה"ה שביאר, דנטילת העלה עיקר כונתו לאוקמי, אלא דיש בזה גם לאברויי, ובזה פליגי אי אזלינן בתר עיקר כונתו, או שמא כיון שיש בזה גם אברויי אסור].

ולפירוש התוס' רא"ש דמפרקין הוא להסיר העלים כדי שיתבשלו בחמה ניחא טפי מדוע חשיב ליה לאוקמי. אמנם לפירוש רש"י דמפרקין היינו באבנים על כרחיך ר' שמעון מילתא אחריתי קאמר.

הגר"א בשנ"א פירש דר' שמעון לא התיר לפרק בשביעית בכל העלין אלא בעלה הסמוך לאשכול, שהוא מזיק לאשכול טפי וחשיב לאוקמי, ולא פליג על ת"ק כלל.

וכתב המשנה ראשונה דלפירוש שאר הראשונים קשה מדוע נקט ר' שמעון לשון אחר ולא נקט אף מפרקין בשביעית. עיי"ש מש"כ בדעת רש"י. ולפירוש הגר"א מיושב דר' שמעון לא איירי במפרקין דת"ק.

**משנה ג**

**מסקלין עד ראש השנה**

הקשה התויו"ט מדוע לא כיילינהו בהדי מקרסמין מזרדין ומפסלין. ותירץ, דלא דמיין אהדדי, דסיקול הוא בקרקע וקרסום זירוד ופיסול הם באילן. אך מכל מקום הקשה מדוע לא כייל זיבול דמשנה ב' עם סיקול דהכא. ואזיל לשיטתו שם דזיבול מותר עד ר"ה בכל האילנות.

המלאכת שלמה כתב ליישב עפ"י הירושלמי דהקשה מדוע הכא אסר לסקל אחר ר"ה, ולקמן פ"ג מ"ז תנן דמותר ליטול את העליונות. ותירץ, דהתם באבנים תלושות והכא באבנים מחוברות. והשתא י"ל דזיבול שייך רק בתלוש, וסיקול לפי המבואר בירושלמי איירי במחובר, ולא דמיין אהדדי.

הרמ"ז תירץ, דזיבול הוא הקרבת התועלת, וסיקול הוא הרחקת הנזק, ולא דמיין אהדדי.

אמנם במה שהקשה התויו"ט מדוע לא כייל סיקול עם קרסום זירוד ופיסול צ"ע, דהתם פליגי תנאי, דר' שמעון אסר אף בתוספת ור' יהושע מתיר אף בשביעית, וכל זה בקרסום זירוד ופיסול, אך סיקול לכו"ע מותר עד ר"ה ואסור בשביעית, ואיך יתכן לכלול אותם יחד, וכן תירץ הרמ"ז על קושיית התויו"ט.

ובדעת התויו"ט נראה דהתנאים נחלקו רק בזירוד ופיסול שהזכירו להדיא בדבריהם, אך בקרסום לא פליגי, ולכן הוקשה לתויו"ט דנכלול סיקול עם קרסום. ודלא כהמלאכת שלמה והמשנה ראשונה שנקטו בפשיטות דהתנאים נחלקו אף בקרסום.

**מקרסמין**

רש"י במו"ק פירש היינו זימור, אלא שקרסום שייך באילנות, וכן פירשו הר"ש והרא"ש. והרע"ב הוסיף דהיינו לחתוך ענפים יבשים מהאילן, וכ"כ התוס' רא"ש במו"ק. כלומר, דכל זימור הוא לחתוך ענפים מהגפן כדי שהחדשים יצמחו יותר טוב, וגם קרסום הוא חיתוך ענפים יבשים כדי הענפים החדשים יצמחו יותר טוב.

הרמב"ם פירש, כורתים השבולים ביד ומניחים התבן. ובפאה פ"ב מ"ז כתב דהוא מלשון הכרתה והשמדה. ועי' חזון איש (סי' כו סק"א) דהרמב"ם פירש קרסום בירק ותבואה ולא איירי באילן.

הקשה האגלי טל (זורע אות ד'), לפי מש"כ הרמב"ם (פ"א ה"ד) דזומר אסור מהתורה בין בכרם ובין בשאר אילנות, מדוע קרסום נחשב תולדה ואסור רק מדרבנן, [כמבואר בברייתא דמו"ק, וכן מהא דשרי עד ר"ה], הרי קרסום בשאר אילנות היינו זימור בכרם דאסור מהתורה.

ותירץ, דלפי רש"י והר"ש דכתבו דקרסום בשאר אילנות היינו זימור בכרם, על כרחיך צ"ל דזימור האסור מהתורה הוא רק בכרם ולא בשאר אילנות. אך לפי הרמב"ם שכתב אחד כרם ואחד שאר אילנות צ"ל דזימור בכרם אינו חיתוך ענפים יבשים אלא הוא חיתוך האילן במקום ידוע להשביח כוחו, כמש"כ הרמב"ם בפיה"מ פ"ד מ"ה, וזה באמת אסור מהתורה בין בכרם בין בשאר אילנות, אך חיתוך ענפים יבשים בעלמא בין בכרם בין בשאר אילנות הוי תולדה ואין זה זומר דקרא.

אך החזון איש (סי' כו סק"א) נחלק עליו דאף לפי הרמב"ם זומר הוא חיתוך ענפים יבשים כדי להצמיח, [ומש"כ בפיה"מ דהוא חיתוך במקום ידוע הוא תיאור כללי לזימור של תועלת הצמיחה דצריך דקדוק המקום כפי מפקד הטבע של האילן]. וכתב שם, דמקרסום לא קשה כלל, דהרמב"ם סובר דקרסום הוא בירק ותבואה ולא באילן, אלא הקושיא היא מזירוד, דלפי הרמב"ם אינו כריתת ענפים יבשים אלא כריתת ענפים להצמיח, והיינו זימור האסור בכרם מהתורה. ולכן פירש שם דמש"כ הרמב"ם אחד כרם ואחד שאר אילנות אינו בא לאסור מהתורה זימור בשאר אילנות, עי' להלן מלאכת זומר.

**מזרדין**

רש"י במו"ק פירש מחתך ענפים יבשים ולחים, לפי שיש לאילן ענפים יותר מדאי. וכן כתב הרא"ש, אך הר"ש והרע"ב העתיקו כן בלא תיבת יבשים, ומשמע דרק ענפים לחים בכלל זירוד, וכן כתב הגר"א בשנ"א.

ההבדל בין קרסום לזירוד, דקרסום הוא כדי שיצמחו ענפים חדשים יותר טובים, אך זירוד הוא דילול ענפים כדי להקל מהאילן. [ולהר"ש יש הבדל נוסף דקרסום הוא בענפים יבשים וזירוד הוא בענפים לחים].

ובראב"ד בתו"כ כתב דקרסום הוא מההעלים שבשרשי האילן, והן דומין לעשבים. וזירוד הוא מהעלים שבשוכתו של האילן או תחת הענפים עצמן להקל מהן.

וההבדל בין פירוק דמשנה ב' לזירוד וקרסום דהכא, דפירוק הוא בעלים וזירוד וקרסום הוא בענפים. [לפי הר"ש י"ל עוד, דפירוק הוא ביבשים וזירוד הוא בלחים. ואע"ג דקרסום הוא ביבשים לא דמי לפירוק, דפירוק הוא דילול העלים משא"כ קרסום הוא להצמיח חדשים יותר טובים. אך לרש"י והרא"ש אי אפשר לומר כן, שהרי זירוד הוא להקל מהאילן, וזה כולל בין לחים בין יבשים, ועל כרחיך החילוק הוא דזה בעלים וזה בענפים]. ולפי רש"י במו"ק דפירוק הסרת אבנים מעיקרי האילנות אין זה שייך להכא כלל.

הרמב"ם פירש לכרות הענפים המתפשטים מן האילן. ועי' חזון איש שם דהיינו זימור בגפן.

**מפסלין**

פירש הרמב"ם לכרות מה שיבש מן הענפים שהוא נפסד, וזה מלשון פסולת. ולא דמי לזירוד, דהתם הוא חותך את היבשים כדי להצמיח יותר טובים, וכמש"כ החזון איש דהיינו זימור בשאר אילנות, אך הכא הוא כורת את הענפים הנפסדים, [יתכן שעושה כן שלא יפסידו ענפים אחרים ויזיקו לאילן].

הר"ש פירש שנוטל הפסולת. ועוד פירש שנוטל כל הענפים כדי שתתעבה קורת האילן. ואין זה דומה לזירוד דהתם הוא חותך ענפים כדי להקל מהאילן, והכא כדי שיתעבה גזע האילן.

הגר"א בשנ"א פירש דהיינו קרסום היינו פיסול, אלא דקרסום הוא חיתוך הענפים היבשים באמצען, ופיסול הוא חיתוך הענפים היבשים בעיקרן סמוך לאילן.

במו"ק במקום "מפסלין" גרסינן "מפסגין". ופירש רש"י סומכין האילן שהוא רענן יותר מדאי. כלומר, קושרין אותו כדי שיגדל למעלה ולא יפול לצדדים.

התוס' רא"ש שם פירש בשם הראב"ד דהוא מלשון ניתוח, דהיינו קציצת כל הענפים או רובן ומעמידין את האילן על הגזע לבדו. וכן כתב המאירי שם. וכתב התו"ר ודומה שזהו הפיסול דמשנתינו, אלא דפיסול בכלי ופיסוג ביד, וכן כתב הראב"ד בתו"כ.

**ר' יהושע אומר כזרודה וכפיסולה של חמישית וכו'**

בירושלמי איתא כזירודה וכפיסולה של חמישית וכן של ששית אפילו יותר מכאן. ופירש הר"ש אפילו יותר מר"ה, דגם בשביעית עצמה שרי. וביאר החזון איש (סי' יז ס"ק כו ד"ה והא) דהוא מתיר משום הפסד, כמו השקאת בית השלחין.

אך הרמב"ם פירש דר' יהושע אוסר בתוספת מזמן שאין דרך בני אדם לעשות כן בשאר שנים. וכתב החזון איש שם דהרמב"ם לא גרס תיבות אלו בירושלמי.

ועי' חידושי ר"א מגריידיץ דכתב דהרמב"ם והר"ש לא פליגי, דבמקום שדרך לזרד ולפסל גידולי חמישית בששית, הוא הדין מותר לעשות כן בגידולי ששית בשביעית. אך במקום שהדרך לזרד ולפסל גידולי חמישית רק עד אמצע שנה חמישית, הוא הדין בגידולי ששית אסור לעשות כן מאמצע שנה ששית.

**משנה ד**

**מזהמין את הנטיעות**

רש"י בע"ז (נ ע"ב) פירש, כשיש מכה באילן ונשרה מקצת קליפתו מדביקין שם זבל וקושרין שלא ימות. וכתב דלא דמי להא דתניא בריש מו"ק דאין מזבלין, דהתם איירי בזיבול הקרקע והכא בזיבול האילן.

הרמב"ם בפיה"מ פירש, לסוך האילן בדבר שיש לו ריח רע להבריח התולעים. וכן כתב בחיבורו דאיירי לסוך את הנטיעות בזוהמא כדי שלא יאכלנו העוף. והקשה התויו"ט הא כבר שמעינן דין זה ממעשנין דלעיל מ"ב. ותירץ, דאי מהתם הו"א דוקא עישון שאינו עבודה בגוף האילן שרי, קמ"ל הכא דאף זיהום בגוף האילן שרי עד ר"ה. ובחי' מהרי"ח הוסיף דאי תנא רק מזהמין ס"ד דעישון שרי אף בשביעית, קמ"ל דתרוייהו בשביעית אסור קודם לכן שרי.

הרש"ש תירץ דלא דמי כלל למעשנין, דהכא דוקא בנטיעות התירו והתם אף באילן, והחילוק הוא דהכא איירי להמית תולעים שבנטיעות עצמן, וזה שרי רק בנטיעות ולא באילן, אך התם איירי להמית תולעים שבפירות, וזה שרי גם באילן. [ולפי"ז אסור לעשן ולזהם בשביל תולעים שבעיקר האילן אף בתוספת שביעית].

במס' ע"ז שם מקשינן מהברייתא דמתליעין ומזהמין בשביעית ואין מתליעין ומזהמין במועד, כאן וכאן אין מגזמין אבל סכין שמן לגיזום, ואילו הכא מותר לזהם רק עד ר"ה. ומשני דתרי זיהמומי הוו, מתני' איירי בזיהום דלאברויי ולכן עד ר"ה מותר בשביעית עצמה אסור, והברייתא איירי בזיהום דלאוקמי ולכן אף בשביעית שרי.

אך הירושלמי משני דמתני' כרבי וברייתא כרבנן, כלומר, דבאמת פליגי המשנה והברייתא. ומקשינן התם מה בין המזהם לעושה בית, כלומר, מדוע חכמים מודים דאין עושין להן בתים אלא עד ר"ה. ומשני, דמזהם אינו אלא כמושיב שומר, בית עושה להם צל והיא גדלה מחמתו. כלומר, דזיהום הוא לאוקמי בעלמא ולכן חכמים מתירים בשביעית, והעושה בית חשיב אברויי דלכו"ע אסור. ומבואר בירושלמי דתנא דמתני' אסר אפילו בזיהום דלאוקמי, שהרי בלאברויי כו"ע מודו דאסור.

והנה הרמב"ם פ"א ה"ה כתב: ולא יסוך את הנטיעות בדבר שיש לו זוהמא כדי שלא יאכל אותו העוף כשהוא רך, ולא חילק בין לאוקמי לבין אברויי כמו דמחלקינן בגמ'. וכתב הלחם משנה פ"ח מהל' יו"ט ה"י, דהרמב"ם פסק כמו הירושלמי דתנא דמתני' אסר אף זיהום דלאוקמי, ולא פסק כהבבלי כיון דבבבלי איתא חילוק זה רק בדרך דלמא. ועפי"ז יישב המקדש דוד (סי' נט סק"ו ד"ה הנה הרמב"ם) את קושיית המים חיים, דלפירוש הרמב"ם דזיהום היינו שלא יאכל העוף, מדוע לא חשיב לאוקמי בעלמא דשרי אף בשביעית. ויישב המקד"ד דהרמב"ם סובר דאף לאוקמי אסור וכמש"כ.

והטעם דזיהום אסור אף בלאוקמי מצינו כמה טעמים:

א. החזון איש (סי"ז ס"ק יט) ביאר, דגזרינן משום זיהום דאברויי. [ולעיל לגבי כמה מלאכות שאסרו אפילו לאוקמי כתב דמחזי טפי כעבודה ואסרום חכמים. והעיר בדרך אמונה מדוע לא כתב כן גם הכא].

ב. המקדש דוד שם ביאר, דכל דבר שנחשב מלאכה מחמת שרגילים לעשות כן בשדה בשאר שנים באופן קבוע, הרי זה מלאכה מצד עצמו, ואפילו לאוקמי אסור, ולכן זיהום אסור בכל גוונא. אך מלאכה שאין רגילים לעשותה באופן קבוע בשאר שנים, ומכל מקום חשיב מלאכה מחמת שזה משביח את הקרקע או את האילן, בזה נאמר החילוק דרק לאברויי חשיב מלאכה אך לאוקמי בעלמא לא חשיב מלאכה, שהרי כל מה דחשיב מלאכה זה רק מחמת השבחת הקרקע.

ג. הדרך אמונה ביאר, דודאי היכא דהוי רק לאוקמי שרי לכו"ע ובכל אופן, דלא חשיב מלאכה כלל. והיכא דהוי גם לאוקמי וגם לאברויי בשביעית אסור בתוספת שביעית שרי, וכמש"כ לעיל בשם מהר"ם בע"ז. אך היכא דעיקר כונתו לאוקמי, אלא דממילא איכא גם אברויי ואין כונתו לזה, בזה נחלקו רבי וחכמים האם אסרינן מחמת הלאברויי, ופסק הרמב"ם כסתם משנתינו דאסור.

והנה בברייתא שם איתא דמתליעין בשביעית, ופירש רש"י נוטלין התולעת שבאילן. וצ"ע מאי שנא ממעשנין דמבואר לעיל מ"ב דמותר רק עד ר"ה. ותירץ החזון איש שם דמעיקר הדין אף מעשנין שרי, דהא הוי לאוקמי בעלמא, אלא דגזרו בזה חכמים כיון דמחזי כעבודה בשביעית, ודוקא על ידי עישון גזרו, אך במסיר התולעת ביד לא מחזי כעבודה ולא גזרו בזה.

וברמב"ם לא הביא ההיתר דמתליעין, וביאר הלחם משנה שם דלפי הירושלמי גם בזה פליגי תנאי, דתנא דמתני' דאסר זיהום אפילו לאוקמי אסר נמי להתליע. והנה לביאור החזון איש לעיל דתנא דמתני' גזר אטו זיהום דלאוקמי צ"ל אף במתליעין כן, דאיכא למגזר אטו עישון שהוא לאוקמי. ולביאור המקדש דוד צ"ל דמתליעין נמי חשיב מלאכה מחמת שרגילים לעשותה בשאר שנים, ולכן אף לאוקמי אסור. אך לפי הדרך אמונה צ"ב מדוע אסור להתליע, וכי יש בזה גם לאברויי, ועל כרחיך צ"ל דמותר להתליע ודלא כהלח"מ.

**וכורכין אותן**

הרמב"ם ביאר דקושרין אותן שיגדלו למעלה ולא יפלו לצדדים, והוא כעין פיסוג לרש"י במו"ק.

הר"ש והרא"ש ביארו דקושרין סביב האילן איזה דבר להגן מהחמה והצינה.

הריבמ"צ ביאר כוכרין את הנטיעות בעלין כדי שלא ייבשו.

ובתפארת ישראל הקשה לפירוש הר"ש מדוע לא חשיב לאוקמי בעלמא. ותירץ, דכל שמעכב היזק שבכללות הטבע כצנה וחמה ורוח הו"ל כאברויי אילנא. והנה בירושלמי הקשה כן לגבי עושין בתים [דהוא כמו כורכין להר"ש והרא"ש], מאי שנא מזיהום דלחכמים שרי משום דהוי לאוקמי. ומשני דהבית עושה להן צל והיא גדלה מחמתן, ומשמע קצת דהוי ממש אברויי ולא כהתפארת ישראל, וצ"ע בזה.

**וקוטמין אותן**

הרמב"ם ביאר לכרות קצתן, וכן כתב הר"ש בשם י"מ דשוברין הראשים כמו נקטם ראשו. וכתב המלאכת שלמה דלא דמי למזרדין, דהכא מיירי בקטימת ראשו של האילן.

הערוך ביאר דהוא מלשון אפר. וביאר הרא"ש דהיינו לכסות השרשים באפר. והקשה דהיינו מאבקין דלעיל מ"ב. ותירץ הרש"ש דעל כרחיך לא דמי, דהא הכא דוקא בנטיעות שרי, והתם שרי אף באילן. [אך לא ביאר מה החילוק ביניהם].

המאירי בע"ז כתב, דהוא נתינת אפר מגובל סביבו להכחישו כשהוא שמן יותר מדאי ומתיראין שמא ישיר פירותיו.

**ועושין להן בתים**

בירושלמי איתא דעושין להם בתים לצל והיא גדלה מחמתן. וביאר הרמב"ם דעושין להן צללים להגן מהשמש והגשם. ולכאורה היינו כורכין אותן להר"ש והרא"ש.

רש"י בע"ז שם ביאר דעושין להן גדר אמה סביב וממלאין עפר. וכן ביארו הר"ש והרא"ש, אך כתבו דבירושלמי לא משמע כן.

כתב החזון איש (ס"כ סק"ו) דהזורע בבית בעיא היא בירושלמי האם נוהג בו שביעית. והא דתנן הכא ועושין להם בתים אינו ענין לנוטע בבית, דהכא הגג מצד האילן או שיש בגג חלונות באלכסון שמגין בפני החמה ואינו מגין בפני הגשמים הטל והאויר, והבית מסייע לגידול הפירות. אך נוטע בבית דמספק"ל לירושלמי איירי באופן שהצמחים הם במצב בלתי טוב ורצוי, שנשלל מהם תועלת הגשמים הטל והאויר.

והנה כל המשנה איירי בנטיעות, וכתב המאירי בע"ז שם דלאו דוקא נטיעות, אלא הוא הדין באילן מותר כל הני עד ר"ה, אלא דרגילין לעשותן בנטיעות. וכתב דאע"פ שיש חולקין בזו, יש לי בה שתי ראיות, אחת שהרי אף החרישה הותרה לנטיעות. ועוד, שהיה לו להקשות בגמ' שם נטיעות אין שאר אילנות לא כמו דמקשינן עד ר"ה אין בשביעית עצמה לא.

[יל"ע במה שהוכיח שהרי אף החרישה הותרה לנטיעות, מדוע השתא דאף באילן שרי לא קשה, הא מכל מקום מתני' איירי בנטיעות ובזה אין חידוש. ואולי י"ל דמיתורא דמתני' שמעינן דאפילו באילן שרי].

אך בחידושי הראב"ד בע"ז שם נסתפק בזה, דהקשה מאי קמ"ל מתני' דמותר לזהם בנטיעות וכו' הא אפילו חרישה שרי. ותירץ, דקמ"ל מתני' דעד ר"ה אין שביעית עצמה לא. ועוד תירץ, דקמ"ל דגבי נטיעות הוא דשרי, דכיון דבחרישה לא גזרינן כל שכן בתולדה דידיה דהיינו זיהום, אך באילן כיון דאברויי אילנא אסור אף בתוספת. וכתב, אי נמי בין בנטיעות בין בשאר אילנות לא גזרו על התוספת אלא בחרישה שהיא אב מלאכה אבל בשאר עבודות האילן דבשביעית גופיה הוי דרבנן לא גזרו עליהן בתוספת. ומבואר דהראב"ד נסתפק האם מותר זיהום בתוספת דוקא בנטיעות או גם בשאר אילנות.

ובחזון איש (סי"ז ס"ק כא) נקט דכל הני דמתני' אף באילנות שרי, אלא שדיברו חכמים בהוה.

**ומשקין אותן עד ר"ה**

הרמב"ם בפיה"מ כתב שופכין מים על ראש האילן וירד על גוף האילן כולו וישקהו. וראב"צ פליג דזה מותר אפילו בשביעית עצמה. ומשמע מדבריו דבלא שינוי אסור להשקות אף בתוספת שביעית. ובתוספתא נחלקו בזה ב"ש וב"ה, והקשה התוס' אנ"ש מדוע נקט הרמב"ם כדעת ב"ש דכל ההיתר בתוספת שביעית זה רק ע"י שינוי. ותירץ החזון איש (סי' יז ס"ק כא) דבתוספתא זה מובא בשם ר' אלעזר בן שמוע, וסובר הרמב"ם דתנא דמתני' פליג עליה וס"ל דלא נחלקו ב"ה על ב"ש וכולהו אסרי בתוספת בלא שינוי. [ויתכן דמשמע כן להרמב"ם מלשון ראב"צ אף משקה הוא על הנוף בשביעית, כלומר דלא רק בתוספת שרי לעשות כן אלא אף בשביעית, ומבואר דאף ת"ק לא התיר אלא ע"י שינוי]. אמנם בחיבורו סתם ולא חילק, ומבואר דבתוספת בכל אופן שרי.

**אבל לא על העיקר**

כתב הרע"ב ואין הלכה כראב"צ, אלא אסור להשקות האילן בשביעית בין על הנוף בין על העיקר. והקשה התוס' אנ"ש הא אפילו לראב"י (מו"ק ו ע"ב) דאסר להשקות בשביעית שדה הבעל מכל מקום התיר למשוך מים מאילן לאילן, ומדוע הכא אסור בלא שינוי, ולת"ק אף בשינוי אסור. ועי' משנה ראשונה.

ותירץ החזון איש (סי"ז ס"ק כא), דבין ת"ק ובין ראב"צ ס"ל כדעת ר' שמעון דלהלן משנה י' דמתיר לרבץ בעפר לבן בשביעית, ולדעת הרמב"ם הביאור הוא, דהתירו השקייה מועטת בין האילנות אף כאשר האילנות מרווחין, עיי"ש. וכאשר משקה את הנוף המים נופלים על הקרקע בין האילנות, ובזה פליגי הכא דת"ק חשיב ליה השקייה גמורה דאסור, וראב"צ חשיב ליה השקייה מועטת דשרי.

אמנם דעת הר"ש שם דאפילו השקייה גמורה שרי ר' שמעון בין האילנות, ולפי"ז קשה במה פליגי הכא. ואולי י"ל דתרוייהו ס"ל כראב"י דאסר להשקות בין האילנות, ומכל מקום ראב"צ מתיר להשקות הנוף דס"ל שעל ידי שינוי שרי בין האילנות.

המקדש דוד (נט סק"ו ד"ה אמרינן מזהמין) הקשה, מדוע מותר להשקות רק עד ר"ה הא קיי"ל דמותר למשוך מים מאילן לאילן אפילו בשביעית. ותירץ, דהא דמתיר ראב"י להמשיך את המים מאילן לאילן היינו מי גשמים שמתאספים שם, אך לדלות ממעיין אסור, ובזה אמרינן הכא דמכל מקום עד ר"ה שרי. [ולפי"ז י"ל דהא דמתיר ראב"צ על ידי שינוי היינו אפילו בכה"ג שהוא דולה ממעיין].

**תוספתא**

**הלכה ה - מוכרין ומוציאין זבלים ערב שביעית מישראל החשוד על השביעית עד ראש השנה.**

בירושלמי פ"ג ה"א מספק"ל האם מותר להוציא זבלים מחצרו לשדהו בששית לאחר פסח ועצרת, ומוכיח מהכא דשרי למכור לחשוד על השביעית ומותר להיות שכיר שלו להוציא מביתו לשדה. והטעם דמותר כתב החזון איש (סי"ח סק"ז) משום דאיכא למתלי בהתירא שיעשה מזה אשפתות בהיתר. ומוכיח הירושלמי מהכא דמותר לעשות אשפתות בתוספת שביעית.

החסדי דוד כתב משום דאיכא למתלי שיזבל בששית קודם זמן האיסור. ומבואר דס"ל להחסדי דוד שמותר לזבל בתוספת שביעית, אך החזון איש (סי"ז ס"ק יח) הוכיח מספק הירושלמי שאסור לזבל, מדמספק"ל אם מותר לעשות אשפתות בתוספת מכלל דלזבל פשיטא ליה דאסור. ולהחסדי דוד צ"ל דהירושלמי מוכיח מהתוספתא דאפילו לזבל שרי וכל שכן שמותר לעשות אשפתות.

**ומן הנכרי ומן הכותי אפילו בשביעית מותר**

מותר למכור לנכרי וכותי אפילו בשביעית, דאין אנו מצווים על שביתתו. וכתבו החסדי דוד והחזון יחזקאל, דס"ל להאי תנא כותים גירי אריות הן.

**עד מתי מותר לזבל כל זמן שמותר לחרוש מותר לזבל**

ביארנו לעיל משנה ב'.

**הלכה ו - משקין את הנטיעות עד ראש השנה. ר' יוסי בן כיפר אומר משום ר' אליעזר: ב"ש אומרים משקה על הנוף ויורד על העיקר, ב"ה אומרים על הנוף ועל העיקר. אמרו ב"ה לב"ש: אם אתה מתיר לו מקצתו תתיר לו את הכל, אם אין אתה מתיר לו הכל אל תתיר לו מקצת**

בירושלמי הגירסא משום ר' אלעזר בן שמוע.

והנה הר"ש פירש את התוספתא על תוספת שביעית, עי' מה שביארנו לעיל במשנה. אך הרש"ס פירש את התוספתא בשביעית עצמה, ואף ב"ה לא התירו אלא ע"י שינוי.

**הלכה ז - ומכוונין את הנטיעות עד ראש השנה**

בירושלמי ה"ב מייתי לה, וגרסינן "מכוונין ומצדדין", ומבארינן, מכוונין - מכוונין לה, מצדדין - חבריא אמרין עושה לה דוקרן, ר' יוסא אמר תולה לה אבן. ופירש הרש"ס, דמכוונין היינו כאשר הנטיעה עקומה מיישרין אותה ע"י עץ עב. ומצדדין היינו לעקם את האילן שיטה לצד כדי שיעשה צל, ועושה כן או ע"י שקושר את האילן לדוקרנין שתוקע בארץ, או ע"י שתולה אבן להכביד עליו.

החזון יחזקאל פירש, מיישרין אותם מהקוצים שיוצאים מהן שלא יזיקו את הפירות. ובמהר"א פולדא פירש מסמנים את המצר של השדה, והקשה החסדי דוד הא אין בזה שום מלאכה, ואף בשביעית שרי.

**ר' יהודה אומר אם היו מבורכות לפני שביעית נוטלן אף בשביעית**

החסדי דוד גרס "מכורכות", ופירש דקאי על הא דתנן מזהמין את הנטיעות וכורכין אותן, וקאמר ר' יהודה דאם היו מכורכין לפני שביעית מותר ליטול את הכריכה בשביעית, [להרמב"ם דכורכין היינו קושרים הענפים למעלה מותר ליטול את הקשירה, ולהר"ש דכורכין היינו סביב האילן להגן מהקור מותר ליטול את הכריכה]. וכתב דת"ק פליג על ר' יהודה וס"ל דאף הנטילה נחשבת לאברויי אילנא ואסור, ור' יהודה סבר דחשיב אוקמי.

החזון יחזקאל פירש דמבורכות מלשון המבריך, דאם כפף זמורת גפן מערב שביעית והבריך אותה בקרקע, מותר בשביעית לגלות העפר, וקמ"ל דאין לאסור מצד חופר ולא מצד זורע, דאדרבא הוא סותר ועוקר את הנטוע.

**אלו הן עוגיות אלו בדידין שבעיקרי אילנות**

במס' מו"ק ג ע"א תניא עושין עוגיות לגפנים, ומפרש הכא דעוגיות הם הגומות שבעיקרי האילנות שנותן בהם מים, ומותר לעשות כן בשביעית.

גי' הירושלמי **מוותרין ומשמטין בקנים, מקום שנהגו לוותר ולשמט לפני החג מוותרין ומשמטין לפני החג, לאחר החג מוותרין ומשמטין לאחר החג**

בירושלמי פ"ב ה"ב מפרשינן, מוותרין בגפנים ומשמטין בקנים. ופירש הרש"ס דכאשר הם רצופים נוטל אחד מבנתיים, ובגפנים נקרא מוותרין ובקנים נקרא משמטין, והיינו הך.

מקום שנהגו לעשות כן קודם החג אסור לעשות כן אחר החג, דס"ל במקומות אלו דזה נראה כמלאכה ואסור, ורק קודם החג שרי דנראה דעושה כן כדי ליטול סכך לסוכתו. אך מקום שנהגו לעשות כן אף לאחר החג מותר, דס"ל במקומות אלו דאין זה נראה כמלאכה ושרי. ועי' מה שיבואר בזה להלן פ"ד מ"ד.

אך החזון יחזקאל פירש דמותר בין קודם החג בין אחר החג בכל מקום, וקמ"ל דאפילו בזמן שנהגו לעשות כן בשאר שנים אין זה נראה כמלאכה, ומותר לעשות כן אפילו בזמן שנהגו בכל שנה.

ובחזון איש (סי"ז ס"ק כו) כתב: משמע דמותר אף בשביעית, ולא נתפרש עניינו, אבל לא מצינו היתר בשביעית עצמה אלא דבר שאינה עבודה בשדה ובכרם או תולדות במקום פסידא, ועל כרחיך הוא אחת מאלה. ועי' בחזון יחזקאל בחידושים שהביא מפאת השולחן דאיירי בששית, ותמה מה שייך בזה קודם החג. ומהפני משה הביא דאיירי בשמינית, עיי"ש.

**משנה ה**

**סכין את הפגין ומנקבין אותן עד ר"ה**

במס' ע"ז (נ ע"ב) מקשינן מהא דסכין שמן לגיזום, ומשני דמתני' איירי בסיכה דלאברויי וברייתא בסיכה דלאוקמי.

**פגי ערב שביעית שנכנסו לשביעית**

נחלקו הראשונים בביאור המשנה:

דעת הר"ש ריבמ"צ ורע"ב דהא דתנן "שנכנסו לשביעית" היינו שיכנסו לשביעית קודם שיתבשלו, אך השתא איירי בששית. וקמ"ל דהא דתנן ברישא סכין את הפגין עד ר"ה היינו בפגין שיתבשלו קודם ר"ה, אך פגין שלא יתבשלו עד אחר ר"ה של שביעית חשיב צורך שביעית ואסור. ואע"ג דכל מלאכות דרבנן שרי אפילו לצורך שביעית, סיכת פגין אסר ת"ק לצורך שביעית, [וכמו שמצינו בזירוד ופיסול לפי ר' שמעון לעיל מ"ג], וכן כתב המשנה ראשונה, דהכא החמירו טפי מפני מראית העין.

ושיעור הבישול קודם ר"ה שייחשב צורך ששית, כתב החזון איש (סי"ז ס"ק כז) דזה תלוי בעונת המעשרות, דכל פרי שיגיע לעונה"מ קודם ר"ה מותר לסוך בתוספת.

ולפי"ז ר' יהודה פליג ומתיר לסוך בתוספת במקום שאין סכין אפילו בפגין שיתבשלו בשביעית, אך במקום שרגילים לסוך מודה לת"ק דאסור לסוך בתוספת היכא דיתבשלו אחר ר"ה.

והקשה המשנה ראשונה מדוע חשיב צורך שביעית, הא הפגין חנטו בששית ולא יהיה בהם קדושת שביעית, ואם כן הסיכה היא לצורך פירות ששית. ותירץ, דחכמים החמירו בפגין שיתבשלו אחר ר"ה מפני מראית העין אע"ג דלא חשיב באמת צורך שביעית. ובמקדש דוד (נט סק"ז ד"ה אמרינן פ"ב מ"ה) תירץ, דהר"ש כתב דסכין את הפגין למהר בישולן, והשתא על ידי הסיכה ממהרין בישולן בשביעית והוי תולדת זורע, ולכן חשיב צורך שביעית.

דעת הרא"ש דהא דתנן שנכנסו לשביעית היינו שנכנסו כבר, וקאי השתא בשביעית, ולכן אסר ת"ק לסוך ולנקב. והא דנקטה המשנה פגי ערב שביעית שנכנסה לשביעית ביאר הרא"ש, דלא הספיקו לסוך אותן קודם לכן לפי שהיו קטנים ביותר. [ולפי מה שיבואר להלן בשם הקה"י י"ל דהמשנה נקטה פגי ערב שביעית לומר דחנטו בששית, דאי חנטו בשביעית מודה ר' יהודה דאסור אף במקום שלא נהגו]. ולפי"ז ר' יהודה מתיר במקום שאין סכין אפילו בשביעית עצמה. אך בתוספת שביעית כו"ע מודו דמותר לסוך ולנקב בכל אופן כשאר מלאכות דרבנן.

וכן נקט הר"י קורקוס בדעת הרמב"ם, מדהעתיק את המשנה בפ"ג ה"י בסתמא, וסתמא דלישנא דמתני' משמע כהרא"ש. ובקהלות יעקב סי' ט' הכריח דהרמב"ם סובר כהרא"ש, מדכתב הרמב"ם אח"כ ובזמן המקדש אין בונין מדרגות וכו', משמע דעד השתא איירי אף בזה"ז, ואם "שנכנסו לשביעית" היינו בששית שיכנסו לשביעית הרי אין דין תוספת בזה"ז, ועל כרחיך איירי בשביעית עצמה. [המשנה ראשונה דייק ברמב"ם דאיירי אף בזה"ז, וכתב דאפשר שחכמים החמירו בסיכת הפגין ואסרו בתוספת אף בזה"ז, כמו שהחמירו בנטיעה והברכה. ולפיו הרמב"ם נמי סובר כהר"ש דאיירי בששית אלא דאסרו אף בזה"ז. אך אם נאמר דהרמב"ם סובר כהרא"ש אין צריך לדחוק כן].

והנה בירושלמי פליגי ר' יוחנן ור' אלעזר האם גורסים במשנה "ואלו הן" או לא. ולדעת הר"ש דהא דתנן שנכנסו היינו שיכנסו ולעולם איירי בששית, ר"י ור"א פליגי האם אותן שיכנסו לשביעית מותר לסוך ולנקב בששית או אסור. אך לדעת הרא"ש צ"ל דר"י ור"א פליגי באותן שנכנסו כבר לשביעית, ולפי ר' יוחנן ביאור המשנה סכין את הפגין עד ר"ה ואלו הן פגי ערב שביעית שנכנסו כבר לשביעית. וצ"ע לפי"ז מאי עד ר"ה, הא אף לאחר ר"ה שרי בפגין של ערב שביעית. [ואולי הכונה דסכין את הפגין שחנטו עד ר"ה, וכפי שיבואר להלן בשם הקה"י דפירות שאין בהם קדו"ש מותרין בעבודת הפירות, וצ"ע].

הר"ש הכריח כפירושו דאיירי בששית, דהא תנן ברישא סכין ומנקבין עד ר"ה, ומבואר דאחר ר"ה אסור, ולמה לי למתני תו דאם נכנסו לשביעית אין סכין. ולדעת הרא"ש והרמב"ם יישב הר"י קורקוס שם, דהדר תני לאשמועינן פלוגתייהו דת"ק ור' יהודה האם האיסור אחר ר"ה הוא אפילו במקום שלא נהגו לסוך. ועוד כתב, דאי מרישא ס"ד דכל האיסור אחר ר"ה הוא בפגין שיצאו בשביעית, אך פגין של ששית ס"ד דמותר לסוך אפילו בשביעית, קמ"ל דבשביעית עצמה לעולם אסור.

אך החזון איש שם הקשה איך יתכן לומר דת"ק ור' יהודה פליגי בשביעית עצמה, הא בתוספתא מבואר דר' יהודה מודה בפגין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית דמותר לסוך ולנקב, והיינו אפילו במקום שלא נהגו לסוך, ואיך יתכן דבשביעית שרי ובמוצאי שביעית אסור, ועל כרחיך הא דהתיר ר' יהודה במקום שלא נהגו היינו בששית.

ובדעת הרא"ש והרמב"ם תירץ הקה"י שם, דסיכת הפגין היא עבודה בפירות בלבד, דהיא גורמת להשביח טעמן, ואינה מסייעת לגידול והצמחת הפרי, ולכן עבודה זו תלויה בקדושת הפירות ולא בשנה שעושה את המלאכה, כיון שאין כאן מלאכת קרקע. ולפיכך סובר ר' יהודה דפירות שחנטו בששית ונכנסו לשביעית מותר לסוך ולנקב במקום שלא נהגו, דמצד מלאכה בפירות הרי אין בהם קדושת שביעית, לפי שהם חנטו בששית, ומצד מלאכת קרקע ליכא כלל במקום שלא נהגו. אך פירות שחנטו בשביעית ויצאו למוצאי שביעית אסור לסוך ולנקב, לפי שהפירות קדושים בקדו"ש ואסור לעשות בהם מלאכת פירות.

**ושל שביעית שיצאו למוצאי שביעית וכו' ר' שמעון מתיר באילן מפני שהוא רשאי בעבודת האילן**

כתב הר"ש, דת"ק ור' שמעון פליגי האם מותר לסוך בשמינית פירות שחנטו בשביעית או לא. והביא מהתורת כהנים דדריש "שבת שבתון הוא", כיון שיצאת שביעית מותר אתה לעשות מלאכה בגופו של אילן, אע"פ שהפירות קדושים בקדו"ש, ובפשטות אתיא כר' שמעון, דאין איסור מלאכה בשמינית אע"ג דהפירות קדושים.

והנה לעיל פ"א מ"ד יליף ר' עקיבא מבחריש ובקציר תשבות דהתורה אסרה קציר שחרישו אסור, ומבואר דיש דין תוספת במוצאי שביעית. ושם הובא מחלוקת ראשונים מהו דין תוספת, דעת רש"י והר"ש דהדין תוספת הוא ניהוג קדושה בפירות שביעית אף בשמינית, ודעת התוס' בר"ה יב ע"ב ושאר ראשונים שם ט ע"א דהא דצריך לנהוג קדושה הוא גם בלא דין תוספת, ובדין תוספת נאמר דאסור לחרוש ולקצור ולעדור בשמינית לצורך פירות שיש בהם קדושת שביעית. ולפי"ז צ"ל דת"ק ור"ש דהכא פליגי האם יש דין תוספת במוצאי שביעית, שהרי ר' שמעון מתיר לעשות מלאכה בשמינית לצורך פירו"ש ות"ק אסר.

ובחזון איש (סי"ז סק"ב) נקט בתחילה, דת"ק ור"ש פליגי בפלוגתת ר' ישמעאל ור' עקיבא, דלפי ר' ישמעאל אין מקור לדין תוספת במוצ"ש. אך הקשה דהרמב"ם פסק כת"ק דאין סכין בשמינית ופסק כר' ישמעאל דילפינן מהלכה ולכן בזה"ז שרי. ולכן כתב, דת"ק נמי סובר כר' ישמעאל ומכל מקום אוסר לסוך בשמינית משום דס"ל דמסברא בכלל שביעית הוא, אי נמי מהתורה מותר ומדרבנן אסור. וכן נקט הקה"י שם.

והנה בתוס' אנ"ש הביא דיש גורסים בדברי ר' שמעון "באילן" ויש גורסים "באלו". לפי הגירסא באילן יתכן דדוקא סיכת האילן מתיר ר' שמעון בשמינית, אך סיכת הפירות עצמן מודה ר' שמעון דאסור. ולפי"ז ר' שמעון נמי מודה לדין תוספת במוצ"ש לגבי עבודה בפירות עצמן. [ומה שנקטו התוס' לחרוש ולעדור הוא כת"ק, אך לר' שמעון אתיא קרא רק לקצור, דהוי עבודה בפירות]. ולפי"ז התורת כהנים לא אתיא כת"ק, דהא ת"ק אוסר לעשות עבודה לצורך פירות שביעית אפילו באילן.

אך לפי הגירסא "באלו", דהיינו בפירות, מבואר דר' שמעון מתיר אף סיכת הפירות עצמן, ולפי"ז על כרחיך לית ליה לר' שמעון דין תוספת במוצאי שביעית, דס"ל כר' ישמעאל דלא יליף מקרא אלא מהלכה. ולפי"ז יתכן דהא דאסר ת"ק סיכת הפגין בשמינית היינו דוקא בעבודת הפירות, אך בסיכת האילן מודה דשרי, והתורת כהנים מצי אתיא אף כת"ק. אך בתוס' בר"ה שכתבו לחרוש ולעדור מוכח דלפי ת"ק אף עבודת קרקע לצורך פירות שביעית אסורה.

המקדש דוד (נט סק"ז) כתב, דאף לפי ר' שמעון משכח"ל דין תוספת במוצ"ש בקצירה כדרך הבעלים, דאע"ג דר' שמעון התיר עבודה בשמינית לצורך פירוש שביעית, מכל מקום קצירה אסורה, לפי שמלאכה זו תלויה בקדושת הפירות ואין זה מלאכת קרקע התלויה בשנה השביעית.

ועפי"ז כתב, דפירות שהביאו שליש בששית ונכנסו לשביעית מותר לקוצרן כדרך הבעלים, לפי שהפירות של ששית, והאיסור קצירה כדרך הבעלים תלוי בקדושת הפירות. ולכן נקטה המשנה פ"ח מ"ו פירות שביעית אין קוצין אותן וכו', ולא נקטה אין קוצין בשביעית וכו', דהאיסור קצירה מתייחס לפירות. ולכן אף לר' שמעון אסור לקצור פירות שביעית בשמינית כדרך הבעלים.

[מדבריו שם משמע דאזיל בשיטת התוס' ר"ה יב ע"ב דדין תוספת שייך רק בעבודות קרקע, ואיסור קצירה כדרך הבעלים חשיב עבודת קרקע, אלא דהאיסור מתייחס לפירות, ולכן חמיר טפי משאר עבודות קרקע. ודבריו צ"ע, איך יתכן להתיר לקצור פירות ששית בשביעית כדרך הבעלים, ומאידך להתיר לקצור פירות שביעית בשמינית כדרך הבעלים לולי הדין המיוחד של תוספת, הא הוי תרתי דסתרי, דאם הוי דין בעבודת קרקע, יש לאסור פירות ששית בשביעית, ואם הוי דין בקדושת הפירות יש לאסור פירות שביעית בשמינית גם בלא דין תוספת].

אך לבסוף הסיק החזון איש בהוספות שביעית (הועתק שם) בדעת הרמב"ם, דאין דין תוספת במוצאי שביעית כלל, והרמב"ם לא פירש את המשנה כהר"ש, אלא דאיירי הכא בשביעית עצמה, דהפירות שעתידין לצאת לשמינית אין סכין ואין מנקבין אותן. ותיבת "שיצאו" צ"ל בצירי תחת היו"ד, דהיינו עתידין לצאת.

אך לפי"ז צ"ב מדוע ר' שמעון מתיר לסוך, הא בשביעית עצמה לכו"ע אסורות כל עבודות הקרקע. ותירץ החזון איש שם, דסיכת הפגין אינו מטיב את הצמיחה אלא את טעם הפירות, ור' שמעון סובר דאין זה נחשב מלאכה כלל.

והשתא לפי הרמב"ם לא הוזכר במשנה דין עבודה במוצ"ש כלל, ויתכן דלכו"ע שרי וכהתורת כהנים, ואף דלפי ר' עקיבא איכא דין תוספת, מכל מקום סתמא דמתני' ותורת כהנים כר' ישמעאל.

**ר"ש ד"ה ר' שמעון, ומיהו לא יתכן לומר וכו'**

קושיות הר"ש צ"ע, דבתחילה הקשה דאף לפי רבנן שרי לסוך בשביעית, ואח"כ הקשה דגם לפי ר' שמעון אסורות כל עבודות האילן. ונראה לבאר דהר"ש הקשה באופן של ממנ"פ, דאם ר' שמעון מתיר לסוך באילן משום דהוי לאוקמי בעלמא, הא בזה גם ת"ק מודה דשרי כמבואר במס' ע"ז לגבי סכין שמן לגיזום. ואם ר' שמעון מתיר אפילו לאברויי משום שהתורה אסרה רק עבודת קרקע ולא עבודת אילן, הא ר' שמעון עצמו אסר לעיל פיסול וזירוד שהם עבודות אילן. ועוד, דהתורה אסרה זמירה שהיא עבודת אילן, ועל כרחיך אין חילוק בין עבודות קרקע לעבודות אילן.

**תוספתא**

**הלכה ח - פגי ערב שביעית שנכנסו לשביעית, ר' יהודה אומר מקום שנהגו לסוך אין סכין מפני שהיא עבודה, מקום שלא נהגו לסוך סכין. ושל שביעית שיצאו למוצאי שביעית הכל שוין שאין סכין אותן, ואין מקנחין אותן**

עי' לעיל במשנה מש"כ בשם החזון איש והקהלות יעקב.

**וכן היה ר' יהודה אומר: הלוקח פגים מחבירו בשאר שני שבוע אף במקום שנהגו לסוך סכין**

הכא איירי לענין מקח וממכר. בחזון יחזקאל גרס: אף במקום שנהגו לסוך אין סכין. ויש מקום לבאר לגירסתו דאע"פ שנוהגים לסוך אין זה מחייב את המוכר לסוך בלא שהתנו ביניהם. החסדי דוד גרס: במקום שנהגו לסוך סכן, דהיינו שהמוכר חייב לסוך במקום שנהגו אף שלא התנו ביניהם.

**לא יקנח שרף בעיקר מפני שמתרין, אבל מקנחו בעלין**

החזון יחזאל גרס: מפני שמתריפו. וביאר, דשרף שיוצא מהאילן ונדבק בעיקרו, לא יקנחנו, לפי שהשרף גורם לתולעים, והו"ל עבודת האילן ואסורה בשביעית. אך שרף שנדבק בעלים מותר, דאין זה עבודה בשביעית. ועי' שם עוד ביאור, וע"ע בחסדי דוד מש"כ בזה.

**הלכה ט - תאנה שנתקלפה אין טוחין אותה בטיט שהיא מלאכתה**

וכמו ששנינו פ"ד מ"ה, המפקיע בזית לא יחפהו בעפר, מפני שהוא משביח את האילן בכך.

**אין תולין תחומין בתאנה**

בירושלמי פ"ד ה"ד הגירסא אין תולין תובין בתאנה. וביאר החזון יחזקאל דהוא דמות ותבנית לסגולה שיצמחו הפירות. ומקשה בירושלמי מדוע הכא אסור, ואילו להלן הלכה י' קתני דסוקרין את האילן בסיקרא. ומשני, דהתם הסגולה היא שלא ישיר פירותיו, והוי כמו לאוקמי בעלמא, אך הכא הסגולה היא שיעשה פירות, והוי כמו לאברויי דאסור.

**ואין מרכיבין בתאנה מפני שהיא עבודה**

בירושלמי שם הגירסא ואין מרכיבין דקלים בתאנה. ועי' במס' פסחים נו ע"א שני אופנים של הרכבה, ושניהם אסורים בשביעית.

ומבאר בירושלמי דאע"פ שזה פשוט שאסור, היה מקום להתיר משום שעושין כן בשאר שנים ויש בזה הפסד וצורך גדול, קמ"ל דאסור. וביאר החזון איש (סי"ט סק"כ) דאין הבדל בין הרכבת דקלים להרכבת שאר אילנות, והן עיקר עבודה, אלא היו רוב העם נכשלין להקל בהרכבת דקלים אפשר שהיה הפסד גדול במניעת הדבר ולא עמדו בנסיון.

**ר' שמעון בן אלעזר אומר: במועד צוררו בשביעית חותך**

ביאר החזון יחזקאל, דאם עבר והרכיב במועד, יבקע הגזע עד שהענף שתחב בו לא יקלט עוד, אך אם עבר והרכיב בשביעית צריך להפוך ולעקור את הגזע שהרכיב בו לגמרי, עיי"ש ביאור החילוק בין מועד לשביעית.

**הלכה י - סוקרין את האילן בסיקרא, וטוענין אותו באבנים, ואין חושש לא משום שביעית ולא משום דרכי האמורי**

במס' שבת (סז ע"א) מקשינן, בשלמא טוענו באבנים כי היכי דלכחוש חיליה, [שעל ידי שהוא שמן וכוחו רב פירותיו נושרין], אלא סוקרו ביסקרא מאי רפואה קעביד, ומשני כי היכי דליחזייה אינשי וליבעו עליה רחמי. [והוי סימן בעלמא להודיע דמשיר פירותיו].

וכתב החסדי דוד, דהוא הדין בהא דאין תולין תובין דלעיל איירי בסימן בעלמא להודיע שיבקשו רחמים, דאל"ה תיפו"ל לאסור משום דרכי האמורי. אך החזון איש (סי"ט סק"כ) כתב דהתם איירי בסגולה והכא בסימן בעלמא. והא דלא משני בירושלמי דסגולה חשיב עבודה טפי, דמכל מקום אסרו חכמים כל השתדלות במעשה שלא יבואו לידי עבודה. ולכן הוצרך הירושלמי לתרץ דאם עושין כן שלא ישיר הוא רק לאוקמי ואף בעבודה ממש שרי. עיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובעיקר הא דע"י סגולה נמי חשיב עבודת קרקע עי' דרך אמונה פ"א ה"ז בביאור הלכה שהאריך בזה.

**מסלקין מקוצין מקוטפין**

ביאר החזון יחזקאל, דמותר לסלק קוצים דבוקים וסבוכים זה בזה, דרק קוצים המפוזרים בשדה חשיב עבודת קרקע, אך אם הם סבוכים זה בזה כעין גוש אחד מותר. ולפי"ז שרי אף בשביעית. ועיי"ש דיש גירסאות אחרות, ועי' חסדי דוד.

**מסתתין ומצדדין ומגמזין עד ראש השנה**

ביאר החזון יחזקאל, דמסתתין היינו לכתוש את האבנים המעכבים עבודת השדה. מצדדין היינו לסלק את האבנים לצד. מגזמין היינו לקטוע את הנוף שיצאו נופות הרבה סביבות הגיזום, ואתא לאסופי על הני דפ"ב מ"ג דמותרין עד ראש השנה.

**ונוטל את הרואה**

כלומר, מותר ליטול את הנופות שרואה לפניו אף בשביעית, דכיון שאינו מחזר לגזם כל הענפים אלא את אלו שרואה לפניו לא חשיב עבודת קרקע.

**רשב"א אומר אין סכין את הפגים בשביעית**

הגר"א גרס: אין אוכלין את הפגים, דפירות שביעית אינם מותרים לאכילה אלא משיהיו ראויים לאכילה, ופגים לא ראויים עדיין לאכילה.

החסדי דוד גרס: אף סכין את הפגים בשביעית, ואתא לחלוק על הא דתניא לעיל דלא שרי לסוך אלא עד ר"ה.

**הלכה יא - חורשין שדה בין השלחין עד ראש השנה**

כן הגירסא בירושלמי פ"ב ה"ב, ומוכיח מהכא דכל זמן שמותר לעדר ולזבל מותר אף לחרוש, וכמו ששנינו לעיל הלכה ה', דכל זמן שמותר לחרוש מותר לזבל.

**ומשקין אותן ל' יום לפני ראש השנה**

כתב בחזון יחזקאל דצריך לגרוס ומשקין אותן עד ר"ה. וביאר, דקאי על זרעים ואילנות שאסור להשקותן בשביעית, ומכל מקום מותר להשקותן עד ראש השנה.

**רבי אומר: עד לפני ראש השנה שלשה ימים כדי שיטע וישריש**

בירושלמי שם מייתי לה וגרסינן כדי שיזרע וישריש ויטע וישריש. ומקשינן, ואי אילן עושה שרשין לשלשה ימים. ומשני, דתני רבי אומר עד לפני ר"ה שלשה חדשים, [גירסת הגר"א שלשה ימים], כדי שיזרע אורז וישריש ויטע אורז וישריש. וביאר החזון איש (סי' יז ס"ק כו) דמילתא דרבי הוא ענין בפני עצמו, וקאי בזריעה וחרישה לפני ר"ה בזמן הזה דאין דין תוספת, דמכל מקום אסור משום קליטה בשביעית, ולכן ג' ימים קודם ר"ה אסור אף בזה"ז. ולמסקנת הירושלמי רבי אסר ג' חדשים קודם ר"ה משום קליטה בשביעית. ולגי' הגר"א איירי באורז ואסר ג' ימים קודם ר"ה, דקליטת אורז ג' ימים. ועי' רש"ס שביאר באופן אחר.

**הלכה יב - אין בודקין את הזרעים בגללים ובעציץ אבל בודקין אותן באדמה ובעציץ**

בירושלמי פ"ד ה"ד הגירסא: אין בודקין את הזרעים באדמה בעציץ, אבל בודקין אותן בגללים בעציץ. וכן פסק הרמב"ם פ"א ה"ו. וכתב רדב"ז שם, דמסתבר דגללים בעציץ מותר אפילו בעציץ נקוב, דלא החמירו בזה כ"כ. ועי' חסדי דוד שכתב בתחילה דאיירי דוקא בעציץ שאינו נקוב, אך בנקוב אסור אף במלא גללים, שהרי מכל מקום יונק מהארץ. אך כתב דכיון דהדב"ז כתב להפך מבטל דעתו.

ובחזון איש (ס"כ סק"ה) כתב דמבואר כאן דנוהג שביעית בעציץ, ואפשר דאף באינו נקוב מדרבנן. ועיי"ש מה שהועתק מהוספות שביעית, ועי' דרך אמונה בביה"ל שהאריך בזה.

**ומשיירת משביעית למוצאי שביעית**

בירושלמי שם הגירסא: ושורין אותן בשביעית למוצאי שביעית, וכן פסק הרמב"ם שם. וביאר הר"י קורקוס שדרך הזורעין לפעמים שורין את הזרעים במים כדי שכשיזרעו אותם יהיו נוחים לקלוט אותם, וקמ"ל דלא חשבינן זה לזריעה. אי נמי, קמ"ל דלא גזרינן שמא הרואה אותם יאמר לזרוע בשביעית הם.

הראב"ד כתב דיש גירסא ומשיירין משביעית למוצ"ש. וכתב ע"ז הכסף משנה ואיני יודע מה מלמדינו. והר"י קורקוס פירש דמשיירין ירקות בקרקע שיתקשו וישתמש בהם בשמינית לזריעה, וקמ"ל דלא חיישינן כשאשר יראו אותם בקרקע יאמרו שזרען בשביעית. אי נמי אתא לאשמועינן דאין משקין אותן.

**ומקיימין את העלויים שבגג אבל אין משקין אותן**

בירושלמי שם וברמב"ם שם הגירסא אלויי, וביאר הר"י קורקוס שהוא שם עשב שדרך לעשות בגג.

ובראב"ד כתב דיש גורסים עולין, והכסף משנה הביא בשמו עלין. וביאר דקאי על איסור ספיחין, דבתוספתא להלן פ"ב ה"ט מבואר דאסור לקיים ספיחין האסורים בשביעית משום מראית העין שיאמרו שנזרעו בשביעית, וקמ"ל הכא דאותן הגדלים בראש הגג מותר לקיימן, דאין דרך לזרוע שם אלא דרכן לעלות מאליו.

הרדב"ז כתב דהוא הקקיון שדרכו לטפס על ראשי הגגות והשמש מייבש אותו, ועושין לו מחיצה להגן עליו כדי שיתקיים, וקמ"ל דלא חשיב עבודת קרקע כיון שהוא בראש הגג. ועי' חזון יחזקאל חידושים שביאר התוספתא לגירסת הראב"ד לגבי דין ביעור.

והא דאין משקין אותן כתב החזון יחזקאל דהוא מדרבנן, דאין איסור עבודה מהתורה בגג אלא בקרקע.

**משנה ו**

בר"ה ט ע"ב מייתי ברייתא: אחד הנוטע אחד המבריך אחד המרכיב ערב שביעית שלשים יום לפני ר"ה, עלתה לו שנה, ומותר לקיימן בשביעית, פחות משלשים יום לפני ר"ה לא עלתה לו שנה, ואסור לקיימן בשביעית. ומקשינן, לדעת ר' מאיר דיום אחד בשנה חשוב שנה מדוע צריך להמתין ל' יום להחשב שנה. ומשני, דהאי ברייתא כר' אליעזר דל' יום בשנה חשוב שנה. ומקשינן, אם כן מדוע סגי בל' יום, הא בעינן ס' יום, כדאמר ר' נחמן וכו'. ומשני, דקאי כר' מאיר ול' יום לקליטה.

דעת רש"י בביאור הסוגיא, דלפי הס"ד ל' יום דערלה הוא משום ל' יום בשנה חשובים שנה, ול' יום דשביעית הוא משום תוספת שביעית, דאם נטע תוך ל' ועבר על הדין שצריך להוסיף מחול על הקודש אסור לקיימו. ומקשינן, לר' מאיר לסגי ביום אחד לגבי ערלה. ומשני, דהברייתא סוברת כר' אליעזר דל' יום בשנה חשובים שנה. ומקשינן, דר' נחמן חידש דיש איסור קליטה בתוספת, דכל שנוטע באופן שיקלט בתוך ל' יום אסור לקיימו, [לשון רש"י ביבמות (פג ע"א): דכל שלשים לפני שביעית כשביעית דמו]. ואי ס"ל להאי ברייתא כר' אליעזר לבעי ס' יום שלא יקלט בתוספת. ומשני דס"ל להאי ברייתא כר' מאיר דיום אחד בשנה חשוב שנה, וכן לגבי תוספת שביעית ס"ל דסגי ביום אחד, [עי' רמב"ן שהקשה דהדין ל' יום דתוספת אינו ענין לחשיבות שנה כלל, אלא גזיה"כ הוא. אמנם בדרך אמונה פ"ג סק"ב נקט דענין ל' יום דתוספת הוא משום ששלשים יום בשנה חשובים שנה, עיי"ש], ול' יום דערלה ודשביעית משום קליטה הוא.

ובריטב"א הוסיף, דלפי רש"י איסור ב' פרקים דפסח ועצרת קיים גם בנטיעה, דאין הבדל בין חרישה לנטיעה, אלא דחכמים החמירו לעקור בעבר ונטע רק אם נטע בתוך ל' יום, ולר' נחמן אף בקליטה תוך ל' יום, לפי שהוא איסור תורה, אך פסח ועצרת דדבריהם לא קנסוהו. [וכן מדוייק בלשון הברייתא מותר לקיימן, משמע דלכתחילה אסור אף קודם ל' יום].

דעת ר"ת בביאור הסוגיא [כפי הבנת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א ר"ה שם והר"ש פ"ב מ"ו בדעתו], דלפי הס"ד ל' יום דערלה הוא משום ל' יום בשנה חשובים שנה, ול' יום דשביעית הוא משום שלא יקלט בשביעית. וס"ד דלגבי ערלה לא איכפת לן בקליטה אלא רק לגבי שביעית. ומקשינן לר' מאיר לסגי ביום א' לגבי ערלה, ומשני דהברייתא סוברת כר' אליעזר דל' יום בשנה חשובים שנה. ומקשינן, דאם כן לבעי ששים יום, ל' להחשב שנה ול' לקליטה, דהא ר' נחמן חידש דאין מונים שנה חדשה לערלה אלא אם נקלט קודם ל' יום. ומשני, דאתיא כר' מאיר ובעינן ל' יום לקליטה. והשתא סגי בל' יום בין לערלה בין לשביעית, לגבי ערלה כדי שיקלט בשנה זו, ולגבי שביעית או כדי שלא יקלט בשביעית או מדין תוספת, דתרוייהו שיעורן ל' יום.

ולפי"ז ר' נחמן איירי רק בערלה, דבעינן שיקלט קודם ל' יום, אך בשביעית אין איסור נטיעה בתוספת כלל, וכפי שיבואר להלן הטעם בזה, וכל שכן שאין איסור קליטה בתוספת כדעת רש"י, אלא האיסור הוא שלא יקלט בשביעית עצמה בלבד.

והקשו הרמב"ן והריטב"א, דאם בס"ד הגמ' ידעה דבשביעית בעינן ל' יום בשביל שלא יקלט בשביעית, מדוע ס"ד דבערלה הל' יום הוא כדי שיחשב שנה, הא טפי מסתבר דל' יום דערלה הוא בשביל הקליטה דומיא דשביעית, [וכמו דבאמת משני בסוף]. ועי' חידושי הר"ן שם וחזון איש (סי' יז ס"ק כב) מה שיישבו בזה.

התוס' בר"ה נקטו בדעת רבינו תם, דאמנם מהתורה אין תוספת שביעית בנטיעה כלל, מכל מקום חכמים גזרו ל' יום אף בנטיעה, וכיון דל' יום דרבנן לא הוסיפו לאסור מפסח ועצרת, דהוי גזירה לגזירה, וכן לא גזרו לאסור קליטה בתוספת כיון דעיקר נטיעה בתוספת הוא דרבנן.

ולפי"ז בס"ד ל' יום דערלה הוא משום ל' יום בשנה חשובים שנה, ול' יום דשביעית הוא משום איסור תוספת. ובמסקנא ל' יום דערלה הוא משום קליטה וכר' מאיר דיום א' בשנה חשוב שנה, ול' יום דשביעית יתכן מצד קליטה, שלא יקלט בשביעית עצמה, ויתכן מצד תוספת, דאסור ליטוע בתוספת שביעית, ותרוייהו שיעורם ל' יום. ולפי"ז לא קשה קושיית הרמב"ן והריטב"א על רבינו תם.

ובתוס' שם דייקו מהברייתא דקודם ל' יום מותר ליטע אפילו לכתחילה, ולא הוסיפו איסור ב' פרקים דפסח ועצרת אלא בחרישה ולא בנטיעה, [ודלא כמש"כ הריטב"א בשם רש"י]. וכתבו התוס' ג' טעמים:

א. כיון דדין תוספת נלמד מבחריש ובקציר תשבות או מהלכה די' נטיעות דאיירי על חרישה, לא החמירו חכמים בנטיעה אלא בחרישה דבזה איירי קרא.

ב. כל חורש בששית הוי לצורך שביעית, אך נטיעה לא חשיב לצורך שביעית דמה שהאילן גדל בשביעית לא חשיב צורך שביעית. [כלומר, חרישה לאחר פסח ועצרת מועילה רק לשביעית, אך נטיעה מועילה לכל השנים שלאחריה ואין זה מיוחד לשנה השביעית].

ג. בירושלמי מבואר דחכמים הוסיפו פסח ועצרת משום מראית העין, דנראה הדבר שרוצה לתקן שדהו לצורך שביעית, כלומר, לזרוע בין האילנות באיסור, וטעם זה לא שייך בנטיעה.

ובביאור דבריהם נראה, דהתוס' באו לבאר מדוע לא גזרו בנטיעה לאסור מפסח ועצרת, ולפי ב' הטעמים הראשונים הסיבה היא משום שכל איסור נטיעה בל' יום הוא דרבנן, ולא הוסיפו גזירה לגזירה. ולפי הטעם השלישי הסיבה היא משום שכל איסור פסח ועצרת הוא משום מראית העין דנראה כמתקן שדהו לשביעית, וטעם זה לא שייך בנטיעה. [כלומר, דשני הטעמים הראשונים הם סיבות מדוע אין איסור נטיעה בתוספת מדאורייתא, והטעם השלישי הוא סיבה מדוע לא אסרו מפסח ועצרת].

והנה לפי הטעם השני שכתבו התוס', דנטיעה מותרת משום שאינה לצורך שביעית, לכאורה יש לאסור לזרוע בתוספת שביעית, שהרי הזריעה מתייחסת לשנה השביעית בלבד, [וכן נקט החזון איש שם], ורק לפי הטעם הראשון דהתורה אסרה רק חרישה דאיירי ביה קרא יש להתיר לזרוע בתוספת. אך הרמב"ן כתב בשם ר"ת דאין תוספת לשביעית אלא בחריש הנכנס לשביעית כלומר שלא יחרוש ערב שביעית כדי שתועיל חרישה שלו לשביעית וכו', וכן מותר לזרוע ערב שביעית בכדי שישריש קודם ר"ה וכו', ומבואר דטעם זה קיים גם לגבי זריעה ולא רק לגבי נטיעה, וצ"ע.

הר"ש פ"א מ"א הביא בשם ר"ת דלא החמירו בנטיעה משום דבנטיעה אין תוספת שביעית דאורייתא אלא בחרישה וכו'. וכתב ע"ז הר"ש ולא יתכן כלל, דבהדיא כתיב כרמך לא תזמור, וכל שכן נטיעה דהוא עיקר מלאכה טפי וכו'. ודבריו צ"ע, דבתחילה הביא בשם ר"ת דתוספת שביעית נוהגת מהתורה רק בחרישה ולא בנטיעה, לפי שבזה איירי קרא, ולכן חכמים החמירו רק בחרישה מפסח ועצרת. ואח"כ הקשה דגם נטיעה אסורה מהתורה בשביעית. וצ"ע שביעית מאן דכר שמיה, הא ר"ת איירי בתוספת ולא בשביעית עצמה.

וביאר התורת זרעים, דהר"ש סובר דדין תוספת שנאמר בקרא הוא הקדמת השביעית לכל דיניה, וכמש"כ התוס' בריש מו"ק דמהאי טעמא סובר ר' יוחנן דלוקין על תוספת. ולכן היה פשוט לר"ש דאם נטיעה אסורה בשביעית מדאורייתא גם בתוספת שביעית יש לאסור נטיעה מדאורייתא, דאין לחלק בין שביעית עצמה לתוספת. ועל כרחיך כונת ר"ת דאף בשביעית עצמה אין נטיעה אסורה מהתורה, דרק זמירה אסרה תורה ולא נטיעה, וע"ז כתב הר"ש דלא יתכן כלל וכו'.

ובדעת ר"ת כתב התורת זרעים, דהתורה הקדימה את השביעית לגבי חרישה לכל דבר, ולכן איכא מלקות, אך לגבי שאר מלאכות לא הקדימה התורה את השביעית.

והנה מלשון הר"ש משמע קצת דלפי ר"ת רק מהתורה ליכא איסור נטיעה בתוספת, אך מדרבנן אסור ליטוע תוך ל' יום, וכשיטת התוס' בר"ה. אך בפ"ב מ"ו כתב להדיא כשאר הראשונים, דלפי ר"ת מותר ליטוע בל' יום.

דעת הר"ש עצמו דדין תוספת דאורייתא ל' יום איכא גם בנטיעה, אלא דמה שהוסיפו חכמים מפסח ועצרת אינו נוהג בנטיעה אלא בחרישה, והטעם שהחמירו טפי בחרישה אע"ג דתרוייהו דאורייתא משום שבחרישה מחזי כמתקן שדהו לצורך שביעית, משא"כ בנטיעה. ולשיטתו הא דאמר ר' יהודה דאם נטע בתוך שתי שבתות יעקור משום שנקלט בשביעית, לעולם איכא איסור מל' יום קודם ר"ה, אלא דלא גזרו שיעקור על איסור תוספת אלא על קליטה בשביעית עצמה.

וכתב החזון איש (סי' יז ס"ק כד) דלפי הר"ש איכא נפק"מ לקולא, דהנה ר"ת יכול להודות לרש"י דיש איסור קליטה בתוספת שביעית, אלא דס"ל דאין תוספת שביעית בנטיעה כלל. ולפי"ז כיון דמודה ר"ת דבזריעה איכא תוספת שביעית דאורייתא, וכמש"כ לעיל דהוי לצורך שביעית, איכא נמי איסור קליטה בתוספת. אך לפי הר"ש דכל נטיעה אסורה בתוספת מדאורייתא מוכח דליכא איסור קליטה בתוספת, ולפי"ז הוא הדין בזריעה ליכא איסור קליטה בתוספת.

דעת הרמב"ן והריטב"א בביאור הסוגיא, דבמס' גיטין (נג ע"ב) איתא דלפי ר' מאיר הנוטע בשבת במזיד יעקור בשוגג יקיים, ואילו הנוטע בשביעית אף בשוגג יעקור, ומבאר הטעם מפני שישראל מונין לשביעית ואין מונין לשבתות. כלומר, דמונין שנות ערלה לפי שנת הנטיעה, ואם יקיימו יזכרו תמיד שנטעו בשביעית, ולכן קנסו לעקור אף בשוגג, משא"כ בשבת דאין מונין ימים. והשתא כל שנטע באופן שמונין לערלה משנה שביעית אע"ג שנטע בהיתר צריך לעקור, כדי שלא יאמרו שנטע בשביעית, ולכן דין שביעית ודין ערלה תלויים בהדדי.

וביאור הסוגיא לפי"ז, דלפי הס"ד ל' יום בין דערלה בין דשביעית הוא משום ל' יום בשנה חשובים שנה, ואם נטע בתוך ל' לשביעית מונין לפי שנה שביעית, ולכן גם אסור לקיימו משום מונין. ומקשינן לפי ר' מאיר לסגי ביום א' קודם שביעית. ומשני דהברייתא סוברת כר' אליעזר דל' יום בשנה חשובים שנה. ומקשינן, דר' נחמן חידש דלגבי ערלה מונין לשנה הקודמת רק אם נקלט ל' יום קודם ר"ה, ואם כן כל שנטע פחות מס' יום קודם ר"ה מונין לפי שנה שביעית, ואם כן אף לגבי שביעית אסור לקיימו. ומשני דאתיא כר' מאיר ול' יום לקליטה, ולכן בין לערלה בין לשביעית בעינן ל' יום קודם ר"ה.

וכן מבואר בדעת הרמב"ם בביאור הסוגיא, דכתב בפ"ג הי"א אף בזה"ז אין נוטעין אילנות וכו' אלא כדי שתקלוט הנטיעה ותשהה אחר הקליטה ל' יום קודם ר"ה של שביעית, וסתם קליטה שתי שבתות. ודבר זה אסור לעולם מפני מראית העין שמא יאמר הרואה שביעית נטעו. ובפשטות כונתו לגמ' בגיטין שם דאסור משום מונין, וכדעת הרמב"ן והריטב"א. [אמנם בהגהות הגראז"מ על הרמב"ן כתב דהרמב"ם נתכוין לטעם חדש, דתוך מ"ד יום הנטיעה רכה ומחזי כנטע בשביעית, ואין כונתו לטעם דמונין של הסוגיא בגיטין, דהא הרמב"ם פסק את הטעם של חשד, עיי"ש].

ולדעת רש"י ור"ת הא דליכא איסור משום מונין י"ל דמונין לא עושה איסור נטיעה, אלא דכאשר נטע באיסור זה סיבה לעקור.

והנה מבואר בדעת רבינו תם, דיש איסור ליטוע באופן שהקליטה תהיה בשביעית, ולדעת רש"י יש איסור אף באופן שהקליטה תהיה בתוספת שביעית. וצ"ע מדוע אסור הרי אינו עושה מלאכה, דהקליטה נעשית מאליה.

המנחת חינוך (קי"ב אות ב', רח"צ אות ט"ו, שכ"ו אות א' ואות ו') ביאר עפ"י המבואר בגמ' בע"ז (טו ע"ב) דאדם מצווה על שביתת שדהו בשביעית, דבשביעית התורה ציותה שהארץ תשבות, ואפילו בלא מלאכה צריך לדאוג שהקרקע לא תעבוד בשביעית, וכמו שמצינו לגבי שבת דאדם מצווה על שביתת בהמתו, ולכן אפילו שהקליטה נעשית מאליה אדם מצווה שהשדה תשבות ולא תעשה מלאכה מאליה. וכן ביאר המקדש דוד (נט סק"ז).

אמנם האבי עזרי הל' שמו"י נחלק על המנחת חינוך, וכתב דודאי אין אדם מצווה שהשדה תשבות, דאם כן כאשר אדם זרע בשביעית יהיה לו חיוב מדין תורה לעקור כדי שהשדה תשבות, ובגמ' בגיטין מבואר דחייב לעקור רק מדין קנס. והא דמבואר בגמ' בע"ז דאדם מצווה על שביתת שדהו בשביעית היינו דהוא מצווה שלא יעשו מלאכות בשדהו, ולכן אמירה לעכו"ם אסור מהתורה, דאף דאין שליחות לעכו"ם מכל מקום העכו"ם עושה על פיו. וכן נקט החזון איש (סי' יז ס"ק כד), דהדין שביתת שדהו הוא שביתה ממלאכות של אדם, אך מלאכה הנעשית מאליה ודאי שרי, עיי"ש. ולפי"ז לא יתכן לבאר דקליטה בשביעית אסורה מדין שביתת שדהו, שהרי אין כאן מלאכה כלל.

החזון איש (סי' יז ס"ק כב) ביאר, דכאשר נוטע באופן שיקלט בשביעית הרי זה אסור מדין תוספת שביעית. דכל מה שרבינו תם התיר ליטוע בתוספת היינו משום שאינו לצורך שביעית, אך כאשר הקליטה היא בשביעית חשיב שפיר לצורך שביעית. ולפי"ז כל האיסור של קליטה בשביעית זה רק בזמן שנהג תוספת שביעית, ובזה"ז שרי עד ר"ה. [אך אכתי לא יתיישב לדעת רש"י דאף בתוספת איכא איסור קליטה, וצ"ע].

ודייק כן החזון איש (סי' כה ס"ק יג) מהרמב"ן, דכאשר בא לחלוק על ר"ת כתב: דודאי אסור ליטע ערב שביעית אלא בכדי שתקלוט ותעלה לנטיעה זו שנה קודם שביעית, לא משום תוספת שביעית, שאין תוספת אלא בחריש הנכנס לשביעית אלא גזירת חכמים וכו'. ומבואר דלפי ר"ת האיסור של קליטה בשביעית הוא מדין תוספת שביעית.

אמנם יש לדחות, דהרמב"ן איירי על האיסור ליטוע קודם שביעית ס' יום כפירוש רש"י, וע"ז כתב דאין האיסור משום תוספת שביעית אלא משום מונין, אך להרמב"ן דהאיסור הוא רק שלא יקלט בשביעית עצמה אין ראיה דמדין תוספת הוא.

**משנה ז**

**ביאור דיני קביעת עונת המעשרות**

יש לדון מה היה הדין מסברא בלא שום פסוק, בתר איזה שלב בגידול אזלינן. ובפני יהושע (ר"ה יד ע"א) כתב דמצד הסברא אזלינן בתר לקיטה, כיון שמאותה שעה מתחייב במעשר. אלא שגילתה תורה בקרא "ועשת את התבואה לשלש השנים" דבתבואה אזלינן בתר שליש. [לדעת רש"י "תבואה" כולל גם זיתים וענבים, וגם בהם אזלינן בתר שליש מדין תורה, אך דעת הריטב"א דזיתים וענבים אינם בכלל תבואה. ודעת תוס' בר"ה יב ע"ב דזיתים בכלל תבואה וענבים אינם בכלל תבואה].

אך בשאר מינים לא נתבאר בקרא בתר מה אזלינן, ולגבי ירקות עבדינן בגמ' (ר"ה שם) בנין אב מתבואה, ונחלקו ריה"ג ור"ע איך ללמוד את הבנין אב, לדעת ריה"ג ילפינן מתבואה דכל דבר שהגשמים של שנה שעברה גרמו את עיקר גידולו מתעשר לפי שנה שעברה, ולכן בתבואה אזלינן בתר שליש שהוא עיקר גידולו. [רש"י שם כתב שמאותה שעה ראויה להקצר בדוחק, והרש"ש שם העיר דהו"ל למימר דמאותה שעה ראויה להגדל ולהגמר, דהיינו מכח המים שנכנסו בה עד הבאת שליש. וכעין זה כתב הריטב"א ר"ה יב ע"ב, דמשעה שהביאה שליש יש בה שלמות לגמור את הפרי]. אך דבר שאין לו עיקר גידול, והוא מוסיף והולך לעולם, כיון שהוא גדל גם מחמת מי גשמים של שנה זו לא ילפינן מתבואה, ונשאר כפי עיקר הדין דאזלינן בתר לקיטה.

ואילו לדעת ר"ע ילפינן מתבואה דכל מין שמספיק לו מי גשמים אזלינן בתר שליש כתבואה, אך מין שצריך גם השקייה נוספת לא נלמד מתבואה, ונשאר כפי עיקר הדין דאזלינן בתר לקיטה.

ולפי"ז יל"ע מדוע אזלינן באילן בתר לקיטה ולא בתר שליש, הרי האילן דומה לתבואה שיש לו עיקר גידול וכן מספיק לו מי גשמים, ונילף מבנין אב למיזל בתר שליש.

ותירץ הר"ש, דילפינן מערלה דאזלינן באילנות בתר ט"ו בשבט ולא בתר ראש השנה כתבואה, ומכאן ילפינן נמי שיעור חנטה, דאם היו הולכים אחר שליש לא היה סיבה ללכת בתר ט"ו בשבט יותר מכל תאריך אחר, ורק בחנטה יש סיבה ללכת בתר ט"ו בשבט דוקא לפי שמזמן זה ואילך רגילים להיות האילנות חונטים.

הריטב"א (ר"ה יב ע"ב) תירץ, דשיעור חנטה באילן שוה לשיעור שליש בתבואה, דבשניהם הגיע הפרי לכלל שלמות בכח. [לדעת ריה"ג דגדר הילפותא היא שהפרי גדל על מי שנה שעברה ניחא טפי, דעיקר הבנין אב הוא למיזל בתר שנה שהביאה את עיקר גידולו, ובאילן עיקר גידולו הוא חנטה ולא שליש. אך לפי ר"ע דגדר הילפותא היא חילוק המינים, עדיין אין זה סיבה למיזל בתר שנה שהביאה את עיקר גידולו. וצ"ל דמסברא אמרינן הכי, ולא מחמת הבנין אב עצמו].

ולדעת הרמב"ם דחנטה ושליש ועונת המעשרות שיעור אחד הם, מעיקרא לק"מ, דבאמת ילפינן אילן מתבואה דאזלינן בתר עונת המעשרות.

והנה רש"י (ר"ה יב ע"ב, יד ע"א) כתב דהאי בנין אב אסמכתא בעלמא הוא, שהרי מעשר פירות וירק דרבנן, וזה רק סיבה מדוע חכמים קבעו באילן בתר חנטה ובירק בתר לקיטה. ויש להקשות אם כן מדוע לגבי שביעית אזלינן בתר חנטה ולקיטה. ותירץ הפני יהושע הנ"ל דהא דאזלינן בירק בתר לקיטה לשביעית הוא מעיקר הדין, דהיה פשוט לגמ' דלא נלמד ירק מתבואה, ומסברא הרי אזלינן בתר לקיטה. ורק לגבי מעשר ירק דרבנן דנו חכמים איך לקבוע את המעשר, ועשו בנין אב מתבואה. אך יל"ע לדבריו מדוע באילן אזלינן בתר חנטה, הא הבנין אב הוא אסמכתא בעלמא. ואולי י"ל בדעת רש"י דילפינן מערלה וכדעת הר"ש, ורק לגבי מעשר ילפינן מהבנין אב לאסמכתא בעלמא, ודוחק. אך עיקר דברי הפני יהושע צ"ע טובא, דלדבריו פלוגתת ריה"ג ור"ע היא רק במעשר ולא בשביעית, וכן הנפק"מ בבצלים הסריסים ופול המצרי זה דוקא במעשר, ולהדיא איתא במשנה דמהני מניעת מים אף לגבי שביעית, וצ"ע.

ובתוס' (ר"ה יד ע"ב ד"ה ולשביעית) הקשו מדוע באתרוג אזלינן בתר חנטה לשביעית, הא אתרוג גדל על כל מים, ומאי שנא מהא דדינו כירק למעשר. ותירצו, דדרשינן לגבי ערלה פעמים שברביעית ועדיין אסורים משום ערלה. ומבואר כדעת הר"ש דהטעם דאזלינן בפירות בתר חנטה הוא מערלה. ולדעת הריטב"א צריך ליישב דלאחר שלמדנו מהבנין אב דאזלינן בפירות האילן בתר חנטה, ואתרוג נמי מין אילן הוא לכל דבר, שוב לא מחלקינן בכל מין ומין האם הוא גדל על כל מים, וכן יישבו תוס' בריש קידושין.

לגבי קטניות נחלקו הראשונים: דעת רש"י ותוס' (ר"ה יג ע"ב) דדינם כירק דאזלינן בתר לקיטה, אלא דבאורז ודוחן פרגין ושומשמין וכן בפוה"מ לרש"ש תקנו חכמים למיזל בתר השרשה מטעם פרכין פרכין. אך דעת הרמב"ם והרמב"ן שם דאזלינן בתר שליש כתבואה. וכתב הרמב"ן: דבדברים שזרען נאכל והם אין נאכלין, אחר התחלת פרי הלכו בהן, כגון חנטה באילן ושליש בתבואה וזיתים, ובדברים שהן נאכלין ואין זרען נאכל, אחר לקיטה הלכו בהן, כגון ירק. כלומר, שהקטניות דומים לתבואה לפי שזרען נאכל. וכן כתב התוס' רי"ד שם, דמסתבר לומר כדעת הרמב"ם והרמב"ן ולא כדעת רש"י לפי שהקטניות דומים לתבואה. וכבר כתבו הראשונים דבתוספתא איתא להדיא דבתבואה וקטניות אזלינן בתר שליש, ודלא כרש"י ותוס'.

וצ"ב מדוע דנו הראשונים האם הקטניות דומים לתבואה, נחזי האם גדלים על כל מים או לא, שהרי זהו הקובע את החילוק בין תבואה לירק.

והנה בירושלמי פ"ב סוף ה"ז מקשה כן, מדוע פול המצרי שזרעו לזרע מתעשר לשעבר אם זרעו לירק מתעשר להבא, הרי הכל תלוי האם גדל על כל מים, וכי הפול יודע כונת הזורע האם לגדול על כל מים או לא. ומשני דאם זרעו לזרע הוא חי ממי השנה שעברה, ואם זרעו לירק הוא חי ממי שנה הבאה. וביאר המקדש דוד (ס' סק"ב), שכאשר זורעים לזרע נוהגין בו כמו בזרעים ומונעין מהם מים וגדלין על מי שנה שעברה, וכאשר זורעין לירק נוהגין בו כמו בירק, ומשקין אותן הרבה. [וכן יש לבאר בזה מדוע לרש"ש אזלינן בתר השרשה בפוה"מ שזרעו לזרע, דס"ל דאף בזה יש חשש דפרכין פרכין, ואם זרעו לירק אין חשש דפרכין פרכין. והביאור הוא, דכאשר זרעו לזרע רגילים לעשות מהן גורן ולהשהותו זמן מרובה, ולכן יש חשש שיעשר מהחדש על הישן, אך כאשר זרעו לירק רגילים לאכול אותו מיד, ואין חשש שיעשר מהחדש על הישן].

והקשה, דלגבי פול המצרי אמרינן שאם זרעו לזרע ולירק זרעו מתעשר לשעבר וירקו להבא, ומדוע לא נחזי במציאות האם נהג בהם מנהג ירק או מנהג קטניות. ותירץ, דלגבי בצלים הסריסים ופוה"מ שמנע מהם מים ל' יום כתב רש"י דדוקא בהנך מהני מניעת מים, אבל שאר ירק אפילו מנע מים בטלה דעתו, ולא יצאו מכלל ירק. ומבואר דאין זה תלוי במציאות האם ירק זה גדל על כל מים או לא, אלא תלוי בשם ירק ושם קטניות, דכל ששם ירק עליו מתעשר לפי לקיטה גם אם במציאות לא גדל על כל מים. ולכן גם הזורע לזרע ולירק אין הבדל איך נהג בהם, אלא לזרע יש שם קטניות ולירק יש שם ירק.

ובזה יש לבאר מש"כ הרמב"ן והר"ן דאזלינן בקטניות בתר שליש ולא בתר לקיטה לפי שהם דומים לתבואה ולא לירק, דאם הם היו דומים לירק אע"פ שהם גדלים על רוב מים כתבואה לית לן בה, כיון ששם ירק עליהם, ולכן הוצרכו לומר שהם דומים לתבואה ואין עליהם שם ירק. ובדעת רש"י ותוס' צ"ל דהקטניות לא יצאו מכלל ירק, ולכן אף שנוהגים בהם מנהג תבואה מכל מקום שם ירק עליהם, ועי' חזון איש (שביעית ס"ז סק"ו) שהעיר בזה בתוך דבריו.

**ביאור הסוגיא בר"ה יג ע"ב**

**דעת רש"י ותוס'**

דעת רש"י ותוס' דמעיקר הדין אזלינן באורז ודוחן בתר לקיטה כירק, אלא דתקנו חכמים למיזל בהו בתר השרשה לפי שאינם נלקטים כאחת, וחיישינן שמא יעשרו מהחדש על הישן. ואע"ג דכל הירקות אינם נלקטים כאחת, תירץ הרשב"א דכל הירקות אוכלים אותם מיד, ואין חשש שיעשרו מחדש על ישן, אך קטניות מצניעים אותם לזמן מרובה.

[ברש"י שם ד"ה אשתמיטתיה מדוייק דאורז ודוחן לאו דוקא, אלא בכל הקטניות אזלינן בתר השרשה, ודלא כשיטת הרמב"ם, וכן נקט התורת זרעים בדעתו. אך הדרך אמונה (מע"ש פ"א ה"ב בביה"ל) נקט בדעת רש"י דשאר קטניות בתר לקיטה, וכן יש להוכיח מפול המצרי דלפי רבנן אזלינן בתר לקיטה אף בזרעו לזרע].

ומקשה אביי מדוע יש חשש שיעשר מהחדש על הישן, הא בגוונא שנתערבו יוכל לערב אותם יחד ולעשר, ותלינן שהמעשר יצא לפי חשבון, וכדאמר רש"ש דיש בילה. ומשני, דחכמים סוברים שאין בילה, ולכן אכתי איכא למיחש שמא יעשר מהחדש על הישן. ובתוס' הקשו, דאם כן יקשה מדוע לרש"ש אזלינן בתר השרשה, הא לדידיה יש תקנה בצבירת גורנו לתוכו, ולא תירצו מידי. ועי' חזון איש שביעית ס"ז ס"ק יז.

והדר מייתי דשמואל פוסק כרש"ש, ומקשינן מהא דשמואל פוסק דאין בילה ביבש, ומשני דשמואל סובר הכל הולך אחר גמר פרי. וביארו התוס', דלתנא דמתני' דאזיל באורז ודוחן בתר השרשה משום שיש חשש שיעשר מהחדש על הישן, על כרחיך ס"ל דלקיטה היינו לקיטה ממש, דבזה יש חשש דפרכין פרכין לפי שאין נלקטין כאחת. אך שמואל עצמו סובר דלקיטה בירקות ובקטניות אינו לקיטה ממש אלא גמר פרי, [כלומר, משעה שאין משביח עוד בגידולו - חזון איש], ובזה ליכא לחשש דיעשר מחדש על ישן כיון דנגמרים כולם כאחת, ולכן לשמואל השאירו אורז ודוחן על עיקר הדין דאזלינן בתר גמר פרי.

והשתא הא דאמר שמואל הלכה כרש"ש כונתו דאם השריש מקצת קודם ר"ה ומקצת אחר ר"ה אפשר לצבור גורנו לתוכו, שהרי כולם מתעשרין להבא, דהא לא אזלינן בתר השרשה אלא בתר גמר פרי. ובאמת באופן שמקצת נגמר קודם ר"ה ומקצת אחר ר"ה אין מעשרין מזה על זה, ולא מהני צבירת גורנו לתוכו, דשמואל פוסק שאין בילה ביבש. [יש לעיין מדוע לתנא דמתני' תקנו חכמים למיזל באורז ודוחן בתר השרשה ולא תקנו למיזל בתר גמר פרי, שהוא קרוב יותר ללקיטה ונגמר פריין כאחת. וכן יל"ע מדוע לא תקנו למיזל בתר שליש כתבואה וזיתים, ולא מסתבר לומר דהשרשה וגמר פריין כאחת והבאת שליש אינו כאחת, וצ"ע].

וכתב החזון איש (שם סק"ח), דלפי מש"כ תוס' בשם התורת כהנים דלגבי שביעית ילפינן מקרא דאזלינן באורז ודוחן בתר השרשה, יתכן ששמואל מודה לגבי שביעית, דכל הטעם שנחלק שמואל זה רק משום שאין את הטעם דפרכין פרכין בגמר פרי, אך אי ילפינן מקרא אין סיבה ששמואל יחלוק ע"ז.

וברש"י ותוס' הקשו איך פליג שמואל על סתם משנה דאזלינן בתר השרשה. וכתב רש"י דשמואל אשכח תנא כוותיה ואני לא ידעתי מאן ההוא תנא. והחזון איש (שם סק"ה) כתב, דהתנא שסובר כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב על כרחיך סובר דאזלינן בתר גמר פרי ולא בתר לקיטה ממש, וכמש"כ תוס' לקמן יד ע"ב.

ובדברי יחזקאל תירץ דבתוספתא איתא בשם רשב"ג, דלפי ב"ש אזלינן בתר שעה שתרמלו ולפי ב"ה אזלינן בתר גמר פרי, והשתא י"ל דשמואל ס"ל כוותיה.

ובתוס' ד"ה הו"א נקטו דרבנן פליגי על רש"ש וסברי דבפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר לקיטה כשאר קטניות, דאין בזה את החשש לפרכין פרכין, ורש"ש חייש אף בפול המצרי לפרכין פרכין. והא דלא אמר שמואל הלכה כרבנן לפי ששמואל קאי גם על אורז ודוחן.

**דעת בעל המאור**

הבעה"מ כתב ליישב קושיית תוס' לדעת רש"ש דיש בילה מדוע תקנו למיזל בתר השרשה, דרש"ש עצמו סובר דאזלינן בתר גמר פרי לכל דבר ולכן ליכא חשש פרכין, ולדידיה ליכא דין השרשה כלל. והא דקאמר דפול המצרי שזרעו לזרע וכו' אין תורמין ומעשרין מזה על זה וכו' צובר גרנו לתוכו, היינו לטעמייהו דחכמים דאזלי בתר השרשה אכתי מהני צבירת גורנו לתוכו, ואמרו חכמים דאין בילה.

ולפי"ז מיושב נמי מדוע אמר שמואל הלכה כרש"ש, דאין זה רק לענין הא מילתא דיכול לתרום מזה על זה, אלא הוא פוסק לגמרי כרש"ש. וכן מיושב מה שהקשו רש"י ותוס' כמאן ס"ל לשמואל, דלפי"ז שמואל סובר כרש"ש.

ובהשגות הראב"ד על הרז"ה הקשה דבפירוש פליג רש"ש במשנה ח' וס"ל דאזלינן בתר השרשה בפול המצרי. אמנם הרשב"א נקט דאף במשנה י"ל דרש"ש אמר כן לשיטתייהו דרבנן, אלא דהקשה דבתוספתא גרסינן להא מילתא באפי נפשה, ולא קאי על רבנן כלל.

ולדעת בעה"מ מסתבר לומר דרבנן סוברים אף בפול המצרי דאזלינן בתר השרשה, דאי ס"ל הכי רק באורז ודוחן איך יתכן לומר דרש"ש אמר כן לשיטתייהו דרבנן, הא בפול המצרי אף לרבנן אזלינן בתר לקיטה.

ובפשטות גם לדעת בעה"מ גמר פרי פירושו שאינו משביח עוד בגידולו, ואורז ודוחן נגמרים כאחת כמש"כ תוס'. אך הרשב"א והריטב"א נקטו בדעת בעה"מ דגמר פרי פירושו דלאחר הלקיטה עדיין הקטניות לחים וממתינים עד שיתייבשו ולאחר מכן כונסים אותם לאוצר, וכאשר מתייבשים הקטניות היינו גמר פרי. ולפיכך אין בזה חשש פרכין פרכין דכולם מתייבשים כאחת.

**דעת הראב"ד**

הראב"ד בהשגותיו על הרז"ה כתב ליישב קושיית תוס' מדוע לרש"ש אזלינן בתר השרשה, דגם אם יש בילה ויכול לצבור גורנו לתוכו, אכתי לא רצו חכמים לסמוך שיבלול בשוה, והעדיפו למיזל בתר השרשה. והא דמקשה אביי ויצבור גורנו לתוכו, אין זה קושיא על עיקר דברי רבה מדוע הוצרכו לתקן למיזל בתר השרשה, אלא מדוע לא תנן במתני' תקנתא דמהני צבירת גורנו לתוכו כדאמר רש"ש. וכעין זה כתב הריטב"א בשם הראב"ד, דאביי הקשה מילתא באפי נפשה, דבמשנה משמע דצריך לעשות גורן נפרד למה שהשריש קודם ר"ה ולמה שהשריש אחר ר"ה, ומדוע לא יצבור גורנו לתוכו, ומשני דאין בילה.

ועי' עוד בחזון איש שם סק"ח שיישב כעין זה, דמתחילה לא עבדינן תקנה למיזל בתר השרשה מטעם פרכין פרכין, דהא יש תקנה בצבירת גורנו לתוכו, ולכן הקשה אביי על רבה, אך לאחר ששמע רש"ש מרבנן דעבדינן תקנתא לא נחלק עליהם, דגם לדידיה עדיף למיזל בתר השרשה מאשר לסמוך על צבירת גורנו לתוכו.

עוד כתב הראב"ד שם, דהא דאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי אינו לקיטה דירקות, דבכל הירקות אזלינן בתר לקיטה ממש, ורק באורז ודוחן ופול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר גמר פרי, ודלא כהתוס' דשמואל פליג בכל הירקות. [ואפשר להשוות דבריו עם שיטתו בהשגות על הרמב"ם, דהא דאזיל שמואל בפול המצרי בתר גמר פרי היינו שליש, וביאר בחזון איש דהיינו בפול המצרי דוקא, לפי שפסק כרבנן דרש"ש וס"ל דלא שייך בזה את החשש של פרכין פרכין, והשאירו על עיקר דינו דאזלינן בתר שליש, אך באורז ודוחן הא דאזיל שמואל בתר גמר פרי אינו שליש אלא מעט קודם הלקיטה].

**דעת הרמב"ן**

הרמב"ן נקט דבכל הקטניות אזלינן בתר שליש כתבואה, ולא בתר לקיטה כירק, לפי שהזרע נאכל ודמי לתבואה. ובאורז ודוחן תקנו חכמים למיזל בתר השרשה לפי שאינו מביא שליש כאחת. ומהאי טעמא לא תקנו נמי למיזל בתר לקיטה כירק, דגם אין לקיטתו כאחת.

ומקשה אביי מדוע הוצרכו למיזל בתר השרשה הא איכא תקנה בצבירת גורנו לתוכו, ומשני דלפי רש"ש בלא"ה לא קשה, דלידיה אזלינן בתר השרשה מעיקר הדין, דהא ס"ל דגם בפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר השרשה אף דהתם ליכא פרכין פרכין, ועל כרחיך יש לו טעם אחר. ורבה אמר טעם זה רק לפי חכמים דבפול המצרי אזלינן בתר שליש כשאר קטניות ומכל מקום באורז אזלינן בתר השרשה, ולדידיהו לא קשה דס"ל אין בילה.

עוד כתב הרמב"ן, דהא דאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי איירי רק בפול המצרי שזרעו לזרע, דס"ל כרבנן שדינו כשאר קטניות דאזלינן בהו בתר שליש, כיון דליכא בהו טעמא דפרכין פרכין, אך באורז ודוחן מודה דאזלינן בתר השרשה. וכן כתב הריטב"א, והקשה דבגמ' אמרינן ואי אמר שמואל אין בילה הו"א כרבנן ס"ל, והא באמת הוא סובר כרבנן לכל דבר. ותירץ, דכרבנן ס"ל היינו כמו דס"ל לרבנן באורז ודוחן כך ס"ל לשמואל אף בפול המצרי, דס"ד דגם בזה איכא לטעם דפרכין פרכין, קמ"ל הכל הולך אחר גמר פרי.

אך צ"ע מדוע לא אמר שמואל הלכה כרבנן ותו לא. ויתכן דשמואל הוא זה שחידש דרבנן פליגי על רש"ש בפול המצרי, ולכן הוצרך לומר דהלכה כרש"ש דצובר גורנו לתוכו ולאו מטעמיה, דבאמת אין בילה אלא דאזלינן בתר שליש ולא בתר השרשה.

אך בהא דאמרינן ואי אשמועינן הכל הולך אחר גמר פרי הו"א אפילו תבואה וזיתים נמי קמ"ל הלכה כרש"ש במאי דפליג, צ"ע טובא, דהא לדעת הרמב"ן בפול המצרי אזלינן בתר שליש כתבואה וזיתים. וכן הקשה הפני יהושע לדעת הראב"ד דס"ל נמי הכי. ומה שתירץ החזון איש (יבואר להלן) אין זה מיישב לדעת הרמב"ן, וצ"ע.

[הריטב"א לעיל יב ע"ב לגבי תלתן כתב, דאם זרעו לזרע אזלינן בתר צמיחה לזרעים ולא בתר לקיטה, וכדאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי. ומבואר דביאר גמר פרי דשמואל בתר שליש, כהרמב"ן והראב"ד. ואילו בריטב"א בסוגיין נקט דגמר פרי הוא לאחר לקיטה כאשר הקטניות מייבשים. ואולי בסוגיין כתב כן רק לדעת בעה"מ, ובאמת ס"ל להריטב"א כהרמב"ן, וצ"ע].

**דעת הרמב"ם**

הרמב"ם פ"א ממע"ש פסק דבקטניות אזלינן בתר עונת המעשרות, דהיינו שליש כתבואה וזיתים, [ודלא כרש"י ותוס' דאזלינן בתר לקיטה כירק]. ובירק אזלינן בתר לקיטה ממש, [ודלא כהתוס' דהיינו גמר פרי]. ובאורז ודוחן אזלינן בתר גמר פרי, כדעת שמואל, [ומבואר דגמר פרי אינו לקיטה ואינו שליש, אלא משעה שאין משביחין עוד במחובר. ואפשר דתליא בנגמר - חזון איש שם ס"ק ט"ז].

והנה לגבי פול המצרי נמי כתב הרמב"ם דאזלינן בתר גמר פרי, עי' להלן. ובפשטות גמר פרי דהכא הוא כאורז ודוחן, דאינו לקיטה ואינו שליש, אלא נגמר גידולו. אך אי אפשר לומר כן, דהא הרמב"ם בה"י כתב להדיא דבפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר שליש, וכן כתב הראב"ד שם ד"ה והוא. ועל כרחיך דגמר פרי דפול המצרי הוא שליש, וגמר פרי דאורז ודוחן הוא נגמר גידולו, ודוחק גדול הוא.

ובפני יהושע הקשה, איך יתכן לומר דשיעור גמר פרי הוא שליש, הא בגמ' איתא דאי אמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי הו"א אפילו תבואה וזיתים נמי, ומבואר דגמר פרי אינו שליש. ותירץ החזון איש (שם סק"ו), דהא דאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי כולל שני דברים, באורז ודוחן כונתו לנגמר הפרי ממש, ובפול המצרי כונתו לשליש, עיי"ש.

ובמקדש דוד (ס' סק"ג ד"ה הנה לדידן) יישב, דהרמב"ם והראב"ד סוברים דזרעו לזרע היינו לקחת ממנו זרעים לזריעה, ומשעה שהביא שליש ראוי להזרע ולצמוח, ואם כן לגבי זרעים חשיב גמר פרי, דאינו צריך יותר מזה, אך היכא דכונתו לאכול את הזרע באמת לא סגי בשליש.

וכתב החזון איש (ס"ק י"ז), דלפי"ז צ"ל דאורז ודוחן שונים משאר הקטניות משום שאינם מביאים שליש כאחת, ואע"ג דלתנא דמתני' ולרש"ש תקנו למיזל בתר השרשה, שמואל סובר שהתקנה היתה למיזל בתר גמר פרי. דלתנא דמתני' תקנו שלא למיזל בתר שליש מחמת החשש שיעשר מהחדש על הישן, ולכן תקנו השרשה, אך לשמואל הטעם שלא אזלינן בתר שליש אינו מהאי טעמא, אלא סברא היא דכל ששדה אחת חלוקה בהבאת שליש אין ראוי לקבוע בו הבאת שליש לשנת המעשר, אך בתר גמר פרי שפיר איכא למיזל.

עוד כתב החזון איש (סק"ו), דמהא דאמר שמואל הלכה כרש"ש אע"ג דס"ל אין בילה מוכח דבפול המצרי לא אזלינן בתר השרשה אלא בתר שליש כשאר הקטניות, ופסק להלכה כרבנן. [והא דלא קאמר להדיא הלכה כרבנן יתכן כמש"כ לעיל בשם הריטב"א, דשמואל חידש דרבנן פליגי]. אך צ"ע מנ"ל דהלכה כרבנן, דלמא שמואל לטעמיה דהכל הולך אחר גמר פרי, ולכן אף דקיי"ל כרש"ש ואין בילה יכול לצבור גרנו לתוכו משום דאזלינן בתר גמר פרי, ומדוע פסק הרמב"ם בפול המצרי בתר שליש ולא בתר גמר פרי, וצ"ע.

כתב הרמב"ם בהל' ח: וכן פול המצרי אע"פ שמקצתו השריש לפני ר"ה ומקצתו לאחר ר"ה צובר גרנו לתוכו ותורם ומעשר מן הכל כאחד, שהכל הולך אחר גמר פרי. והשיג הראב"ד, אם הכל הולך אחר גמר פרי אין צריך לצבור גרנו לתוכו, דהא קיי"ל דאין בילה אלא ליין ושמן. כלומר, דברמב"ם משמע שצריך לצבור גורנו שלא יעשר מזה לזה, והקשה ע"ז חדא מדוע צריך לערבן יחד, הא קיי"ל דאזלינן בתר גמר פרי. ועוד, דאם צריך לערבן לא מהני דהא קיי"ל דאין בילה.

ובדעת הרמב"ם יישב הכסף משנה, דהא דקאמר צובר גרנו לתוכו אין זה חיוב לעשות כן, אלא דאפילו אם יצבור גרנו מהני כיון דאזלינן בתר גמר פרי.

והר"י קורקוס כתב עוד ליישב דעת הרמב"ם, דשמואל בא לבאר דברי רש"ש, דלעולם רש"ש נמי סובר דאין בילה שוה בשוה ואי אפשר לסמוך על בילה לעשר מזה על זה. אלא דמעיקר הדין ס"ל לרש"ש דאזלינן בתר גמר פרי ולא בתר השרשה, אלא דלרווחא דמילתא אמר לצבור גרנו לתוכו, ולסמוך על בילה זו לחומרא בעלמא. ולפי"ז מיושבות קושיות התוס' כמאן ס"ל לשמואל, וכן מאי טעמא דרש"ש, דלפי"ז שמואל פוסק כרש"ש לגמרי, וס"ל דמעיקר הדין אזלינן בתר השרשה. ולפי"ז יצא חידוש לדינא דאין לסמוך באורז ודוחן על גמר פרי לחוד אלא צריך לצבור גרנו לתוכו, ושפיר דייק הרמב"ם וכתב צובר גרנו לתוכו.

העולה מדברינו דנחלקו הראשונים בביאור דברי שמואל:

לרש"י ותוס' שמואל מחדש דבכל הירקות לא אזלינן בתר לקיטה ממש אלא בתר גמר פרי, ואיכא תנא כוותיה דאמר כל הספיחין מותרים חוץ מספיחי כרוב. ולפי"ז אין מקום לתקן השרשה באורז ודוחן או בפול המצרי, ובכל הירקות והקטניות אזלינן בתר גמר פרי.

לבעה"מ שמואל מחדש כנ"ל, ואף רש"ש סובר כן דלעולם אזלינן בתר גמר פרי ולא בתר לקיטה, ולכן אין חשש שיעשר מהחדש על הישן, והא דקאמר במתני' השרשה הוא לטעמייהו דרבנן.

ולפי מה שנקטו הרשב"א והריטב"א בדעת בעה"מ שמואל ורש"ש סוברים דאזלינן בתר גמר פרי שלאחר הלקיטה, כלומר לאחר שיתייבשו הקטניות.

לדעת הראב"ד בהשגותיו על הרז"ה שמואל סובר דבאורז ודוחן ובפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר גמר פרי, אך בשאר הירקות אזלינן בתר לקיטה ממש.

להרמב"ן שמואל איירי רק בפול המצרי שזרעו לזרע, ופסק כרבנן דפליגי על רש"ש דאזלינן בפול המצרי בתר גמר פרי דהיינו שליש, כמו בכל הקטניות. אך באורז ודוחן מודה דאזלינן בתר השרשה.

להרמב"ם שמואל איירי רק באורז ודוחן, וקמ"ל דאזלינן בתר גמר פרי דהוא מעט קודם הלקיטה, אך בכל הירקות אזלינן בתר לקיטה ממש, ובכל הקטניות ובפול המצרי אזלינן בתר שליש כתבואה וזיתים.

בתוס' שם הקשו איך אזלינן לגבי שביעית בתר השרשה, הא שביעית דאורייתא. ותירצו:

א. איירי בשביעית בזמן הזה ורבי היא דהוי דרבנן.

ב. ילפינן בתו"כ מקרא דלגבי שביעית אזלינן בתר השרשה, וכל הסוגיא בר"ה איירי רק למעשר דרבנן.

ג. הרמב"ן תירץ עוד, דאין חייב בשביעית מהתורה אלא הגדל בחיוב ונלקט בחיוב, אך ירקות שגדלו בששית ונלקטו בשביעית, וכן קטניות שהביאו שליש בשביעית ונלקטו בשמינית, קדושים רק מדרבנן. [אך אכתי יל"ע דאורז ודוחן שהושרשו בששית והביאו שליש ונלקטו בשביעית, מהתורה יש בהם קדושת שביעית. וצ"ל בכונת הרמב"ן דמהתורה צריך לגדול בתוך השביעית משעת ההשרשה עד הלקיטה].

ד. הריטב"א תירץ בשם הראב"ד, דהשיעורים והענינים הללו הכתוב מסרן לחכמים לתקן בהם כמו שיראו, והא דאמרו חכמים למיזל בתר השרשה משום חשש שיעשר מהישן על החדש הוי סברא בדאורייתא, דמסתבר דאזלינן בתר השרשה.

**משנה ח**

**ר' שמעון שזורי אומר פוה"מ שזרעו בתחילה לזרע כיוצא בהן**

לדעת רש"ש אף בפוה"מ אזלינן בתר השרשה, אך רבנן פליגי וס"ל דפוה"מ כשאר קטניות, דהיינו לרש"י ותוס' אזלינן בתר לקיטה, ואין הבדל בין שזרעו לזרע לזרעו לירק, ולהרמב"ם והרמב"ן והראב"ד אזלינן בתר שליש. וביאור פלוגתת רש"ש ורבנן תלוי בשיטות הראשונים שהובאו לעיל:

לרש"י ותוס' פליגי האם פוה"מ נלקט כאחת ושייך למיזל בו בתר לקיטה כשאר קטניות, או שמא אינו נלקט כאחת, ואזלינן ביה בתר השרשה כאורז ודוחן. וכן כתב הראב"ד בהשגותיו על הרז"ה, אלא שלפי שיטתו לרבנן אזלינן בתר שליש. וכן כתב החזון איש (ס"ק יז) בדעת הרמב"ם.

לבעה"מ רש"ש עצמו סובר דאזלינן בתר גמר פרי בכל הירקות והקטניות, ואין חשש פרכין כלל, והא דקאמר בתר השרשה היינו לשיטתייהו דרבנן. ולפי"ז על כרחיך רבנן ס"ל דאף בפוה"מ אזלינן בתר השרשה, דאל"ה לא שייך בזה לשיטתייהו דרבנן.

להרמב"ן פליגי מה הטעם שאזלינן בתר השרשה באורז ודוחן, לפי רבנן הטעם משום שאינו מביא שליש כאחת, וטעם זה ליתא בפול המצרי, דהוא מביא שליש כאחת, ולכן אזלינן ביה בתר שליש כשאר קטניות. ולפי רש"ש יש טעם אחר למיזל בתר השרשה, וטעם זה שייך גם בפול המצרי. [ואולי בכל הקטניות, וצ"ע].

**בתחילה**

כתבו בתוס' אנ"ש דהמשנה נקטה "בתחילה" משום דאזלינן בתר השרשה, וצריך לחשוב עליו לזרע משעת השרשה. והיכא דזרעו לירק ונמלך לזרע תלוי בשיטות איך לפרש את התוספתא שש מדות בפול המצרי, ועי' בזה בקהלות יעקב סי' י'.

**לזרע**

רש"י פירש לאכול את הזרע, והרמב"ם פירש שחשב לזרוע אותו, ובתוס' אנ"ש כתב דלא פליגי לדינא ותורה אחת להם. ועי' רש"ש שנקט דלפי רש"י זרעו לזרע הכונה שבדעתו לאוכלו לאחר שיתקשה, וזרעו לירק הכונה שבדעתו לאוכלו בעודו רך, [ואין חילוק איזה חלק רוצה לאכול, אלא דבדרך כלל את הזרע אוכלים לאחר שמתקשה ואת הירק אוכלים בעודו רך].

ובחזון איש (ס"ט סקי"ב) הקשה איך יתכן לפרש דאיירי בחשב לזרוע אותו, הא הזורע לזרע פטור ממעשר לגמרי. ולכן כתב דיש ט"ס בפיה"מ. [ועי' במהדו' קאפח שתרגם לקחת ממנו זרעים, ויתכן דהיינו לקחת לאכילה].

**ר' אלעזר אומר אפונים הגמלונים משתרמלו לפני ר"ה**

לכאורה אי ס"ל דאין בזה את החשש של פרכין פרכין הו"ל למיזל בתר שליש או בתר לקיטה כשאר קטניות, ומדוע קאמר משתרמלו. [מצינו בתוספתא לגבי פול המצרי, דלפי רשב"ג נחלקו ב"ש וב"ה משתרמלו האם מתעשר לשעבר או להבא, ומבואר שם דהוא שיעור בין חנטה לגמר פרי, וצ"ע].

**משנה ט**

**ופול המצרי שמנע מהם מים וכו'**

כתבו רש"י ותוס' בר"ה והר"ש והרע"ב כאן דאיירי בפול המצרי שזרעו לירק, דאי זרעו לזרע הא שנינו לעיל דאזלינן בתר השרשה. והקשו המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף והמשנה ראשונה, מדוע לא כתבו דאיירי אף בזרעו לזרע וכרבנן דפליגי על רש"ש, וס"ל דאזלינן בתר לקיטה בכל אופן. וכתב החזון איש דלפי הרמב"ם דבכל הקטניות אזלינן בתר שליש ניחא, דאף אי איירי בזרעו לזרע וכרבנן נמי מתעשרין לשעבר, ורק לרש"י ותוס' דאזלינן בתר לקיטה קשה.

והנה הכסף משנה (פ"ד משמו"י הי"ז) הקשה מדוע מנע ממנו מים ל' יום קודם ר"ה דינם כפירות ששית, הא הרמב"ם פסק דאזלינן בתר גמר פרי, ותירץ, דגמר פריין תלוי בשסמוך לגמרן ימנעו מהם מים ל' יום. והנה רש"י ותוס' יישבו קושייתו דאיירי בזרעו לירק, דאזלינן בתר לקיטה. וצ"ל דהוקשה לו על סתימת הרמב"ם דמשמע דאיירי אף בפוה"מ שזרעו לזרע.

ובתירוצו צ"ל דמתני' כייל ב' עניינים, דבפוה"מ שזרעו לזרע מהני מניעת מים להחשב גמר פרי, ובזרעו לירק מהני להפכו לבעל, והסוגיא בר"ה דתלי בריה"ג ור"ע וכן הירושלמי דמספק"ל האם למפרע או מכאן ולהבא איירי בזרעו לירק. [במשנתינו אי אפשר לומר דאיירי בין בזרעו לירק ובין בזרעו לזרע, דהא לתנא דמתני' בזרעו לזרע אזלינן בתר השרשה, ורק ברמב"ם כתב כן. אלא אם כן נאמר דתנא דהכא ס"ל כרבנן דרש"ש].

אך לפי מש"כ לעיל בדעת הרמב"ם דבפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר שליש ולא בתר גמר פרי צ"ע מדוע זה תלוי במנע ממנו מים, וצ"ע.

הר"י קורקוס פ"א ממע"ש ה"ט כתב, דאם מנע ממנו מים הרי הם כאילו נלקטו כבר ולירק בתר לקיטה אזלינן. וכן הוא ברמב"ם פיה"מ הנדפ"ח. וצ"ע לפי"ז לבאר כל הסוגיא בר"ה מדוע תלוי בר"ע וריה"ג, וכן מה נסתפק הירושלמי האם למפרע או מכאן ולהבא, הא מתני' רק ביארה מהו שיעור לקיטה, וצ"ע.

**ביאור הסוגיא בר"ה יד ע"א**

לדעת רש"י המשנה אתיא כריה"ג, דלידידה אזלינן בתר שנה שגמרה את הירק בפועל, וכיון שמנע מהם ל' יום קודם ר"ה הרי השנה החדשה לא גידלה את הירק כלל. אך לדעת ר"ע דאזלינן בתר מין הגדל על מי גשמים, על ידי שמנע מהם לא נהפך הירק למין אחר.

והקשה הרשב"א לפי"ז מדוע צריך למנוע מים ל' יום, הא כל שלא השקה את הירק אחרי ר"ה אין הירק גדל על מי השנה החדשה. וכבר כתבו האחרונים דרש"י לפנינו יישב קושיא זו, דכתב דכל ל' יום עדיין הקרקע לחה מחמת ההשקאה, ואם כן השנה החדשה גידלה את הירק על ידי הלחות הקיימת בה. [דאין צריך שהשקאה של השנה הזו תגדל את הירק, אלא סגי בלחות הקיימת בקרקע מהשנה הקודמת]. ומסתבר דהרשב"א לא גרס כן ברש"י, ועי' גליוני קה"י שנקט דזה גליון, שאינו כ"כ כסגנון רש"י.

**דעת הירושלמי**

הראשונים ביארו את הגמ' עפ"י הירושלמי להיפך, דלפי ר"ע דתלוי במין הגדל על מי גשמים, כאשר מנע מים ל' יום על מנת להקשותו ולהשתמש בו לזרע הרי זה נהפך למין שגדל רק על מי גשמים, ומעתה דינו כתבואה ופירות דלא אזלינן ביה בתר לקיטה. אך לפי ריה"ג דאין זה תלוי במין, אלא האם גדל על מי שנה זו או לא, לא מהני מנע ממנו מים כלל.

ויל"ע דאכתי כיון שמנע ממנו מים אינו גדל על מי שנה זו, [וכמש"כ רש"י לפי פירושו], ומדוע לריה"ג אזלינן בתר לקיטה. ותירצו הרשב"א והריטב"א דהכא איירי בהשקה מעט אחר ר"ה, דלפי ר"ע כיון שנהפך למין הגדל על מי גשמים תו לא אזלינן בתר לקיטה, ולפי ריה"ג הא גדל על מי שנה זו. אך אם באמת לא יחזור וישקה כלל אף לריה"ג לא אזלינן בתר לקיטה. [ויל"ע מדוע לא מוקי מתני' אף כריה"ג ובאופן שלא חזר והשקה כלל].

וכתב רש"י לפי פירוש זה, דדוקא בבצלים הסריסים ופול המצרי מהני מניעת מים ל' יום, כיון שדרכן לעשות כן, אך בשאר ירקות בטלה דעתו. אמנם לפי פירוש רש"י לא ביאר מדוע דוקא מינים אלו, דלכאורה לריה"ג כל ירק שמנע ממנו מים ולא גדל על מי שנה זו מתעשר לשעבר. ואולי רק במינים אלו רגילים להשקותן פעם בל' יום, והוא הדין כל ירק לפי הרגילות להשקותו, וצ"ע.

**ספק הירושלמי**

והנה בירושלמי על המשנה דבצלים מספק"ל האם נעשה כבעל למפרע או מכאן ולהבא, ונפק"מ באופן שלקט מקצת בתוך ל' יום ומקצת לאחר ל' יום, האם מעשרין מזה על זה או לא. והנה במשנתינו מבואר דאיירי במנע מהם מים ל' יום קודם ר"ה, ובזה ממנ"פ מתעשר לשעבר, דמה שלקט קודם ר"ה נלקט בשנה שעברה, ומה שלקט אחר ר"ה מתעשר לשעבר. ותירץ החזון איש (מעשרות ס"א סקי"ג) דספק הירושלמי האם מעשרין מזה על זה משום דהוו כב' מינים, ואע"ג דאפשר לעשר מזרעו על ירקו, דלגבי זה הם נחשבים כמין אחד, מכל מקום אם בתחילה זרעו לירק ואח"כ מנע ממנו מים אין מעשרין ממנו על המקצת שלא מנע ממנו מים, והניח בצ"ע.

ובס"ק י"ד פירש, דאיירי באופן שמנע ממנו מים כמה ימים קודם ר"ה ונגמרו ל' יום אחר ר"ה, ולקט מקצת בתוך ל' יום אחר ר"ה ומקצת אחר ל' יום, דאותן שלקט בתוך ל' יום מתעשרין להבא, ואותן שלקט אחר ל' מתעשרין לשעבר.

כתב התורת זרעים, דלפי מש"כ רש"י שהלחות קיימת בקרקע ל' יום פשיטא דמתעשרין להבא, שהרי כל עוד שלא עברו ל' יום עדיין לא חשיב שמנע מהם מים כלל, וכשמנע מהם מים מיד הם נעשים כשדה הבעל. [ורש"י הוכרח לזה לפי שיטתו דמתני' כריה"ג, ולפי"ז מבואר דאם מנע מים ל' יום חשיב גדל על מי שנה שעברה, ולכן הוצרך לומר דכל ל' יום איכא לחות בקרקע, אך לפי הירושלמי דמתני' כר"ע אין הכרח לומר כן]. ולכן כתב דלפי הירושלמי מיד כשמנע מהם מים על דעת להקשותן הרי הם נחשבים כשדה הבעל, והל' יום הוא שיעור בתורת יציאתן מדין ירקות להיות כשדה הבעל. וע"ז מספק"ל האם נעשה כשדה הבעל למפרע.

אך אכתי יל"ע מדוע יצאו מיד מדין ירקות, הא כל עוד שלא עבר את זמן השקאתן אין כאן שינוי מרגילותן. וביאר המקדש דוד (ס"ס סק"ג ד"ה כתב רש"י), דלפי הירושלמי זמן השקאתן אינו פעם בל' יום אלא פחות מכאן, דרגילין להשקותן כל הזמן, וכשעבר הזמן שרגילים להשקותן יצאו מיד מתורת ירקות, ומכל מקום בעינן ל' יום, וע"ז מספק"ל האם נעשו כבעל למפרע, דהיינו משעה שעבר הזמן שרגילים להשקותן ולא השקה, או מכאן ולהבא, דהיינו לאחר ל' יום.

החזון איש שם נסתפק האם הא דמנע ממנו מים קודם ר"ה היינו קודם שהגיע לעונה"מ, אך אם הגיע לעונה"מ כבר נקבע דינו כירק ותו לא מהני מנע מים, או שמא עד הלקיטה מהני מנע מים להופכו לבעל.

ועוד נסתפק האם הא דנעשה כבעל היינו למפרע משעת השרשה לרש"ש, ומשעת גמר פרי לרבנן [לפי הצד דמהני מניעת מים גם לאחר גמר פרי], או שמא נעשה כבעל רק משעה שמנע מים. ונפק"מ כשמנע מים לאחר ר"ה אך ההשרשה והגמר פרי היו קודם ר"ה. והנה ספק זה שייך רק להצד בירושלמי דמהני מניעת מים למפרע, אך להצד דמהני רק מכאן ולהבא אין מקום לספק הנ"ל. [בפני משה משמע דאזלינן למפרע משעת השרשה].

**ושל בעל שמנע מהם מים וכו'**

פירש הר"ש דבצלים הסריסים ופול המצרי שגדלים בבית הבעל אינם צריכים השקאה כולי האי, וסגי להם במעט השקאה, והכא לא יצאו מתורת ירק עד שימנע מהם ב' או ג' עונות. [יש לעיין האם הדרך להשקות אותם פעם בב' או ג' עונות, ולכן לא חשיב שמנע מהם מים עד שיעברו ב' או ג' עונות. או שמא "עונה" הוא השיעור שרגילים להשקותן, ורק לאחר שמנע מהם מים ב' או ג' פעמים שרגילים להשקותן יצאו מתורת ירק. דכיון דסגי להו במעט מים אע"ג שרגילים להשקותן טפי לא חשיב מנע אלא בב' פעמים].

ולפי מש"כ לעיל ביאור המשנה לדעת רש"י, דבשל בעל כלה הלחות שבקרקע רק לאחר שמנע מים ב' או ג' עונות. ולדעת הירושלמי לא מוכח שרוצה למנוע מים כדי להקשותן עד שימנע מים ב' או ג' עונות.

**משנה י**

**הדלועין שקיימן לזרע אם הוקשו לפני ר"ה וכו'**

הרמב"ם פ"ד הי"ח כתב דמותר לקיימן בשביעית מפני שהן מפירות ששית. כלומר דכאשר הוקשו חשיב כנלקטו כבר, ובירק אזלינן בתר לקיטה, והרי הן כנלקטו בששית. אך בירושלמי איתא דכיון שהוקשו קודם ר"ה הוו כזרעוני גינה שאינן נאכלין, ומשמע דטעם ההיתר אינו משום דחשיבי כפירות ששית אלא משום שאינם עומדים למאכל אדם. וכן נקט המשנה ראשונה, והקשה מדוע הקשו אחר ר"ה אסור לקיימן, הא מכל מקום השתא שהוקשו אינם עומדים למאכל אדם ונפקע קדו"ש. ותירץ, דכיון שהיו ראויין שעה אחת כבר חל עליהם גזירת ספיחין, ואף דמצד קדו"ש ראוי להפקע הקדושה כיון שאינם ראויים לאכילה, מכל מקום איסור ספיחין לא פקע. ומש"כ הרע"ב דאסור לקיימן היינו לזורען היינו מצד איסור ספיחין, והוכיח דאיסור ספיחין אוסר גם בהשתמשות.

אך החזון איש (ס"ט סק"ד) הוכיח מהא דהוקשו בשביעית אסור לקיימן, דאף לאחר שהוקשו עדיין הם ראויים לאכילה על ידי הדחק, או דראויין לבהמה, או דאיסור ספיחין איכא אף בדבר שאינו עומד לאדם ובהמה ואין בו קדו"ש, ומכל מקום הוקשו קודם ר"ה מותר לקיימן, וכמש"כ הרמב"ם דנעשו כפירות ששית. וביאר, דכיון שאינם נכנסים לשביעית בדרך גידול לא חשיב שנכנסו לשביעית, והוי כנלקטו כבר. ואף מש"כ הירושלמי נעשו כזרעוני גינה שאינן נאכלין הכונה שנעשו כמין חדש שאינו הולך בתר לקיטה.

וכן הוכיח המקדש דוד (ס' סק"ג ד"ה אמרינן הדלועין), דבמס' חולין קכז ע"ב מבואר דכרוב ודלעת שיבשו בעודן מחוברין אינם ראויים לאכילה כלל, אך שאר פירות וירקות ראויין לאכילה גם כשיבשו. ואילו בתוספתא הכא איתא דכל ירקות שהוקשו לפני ר"ה מותר לקיימן בשביעית, וכן פסק הרמב"ם שם. ולכן הוכרח הרמב"ם לפרש דמותר לקיימן משום שהם נחשבים כפירות ששית, דאי משום שאינן ראויים לאכילה הא שאר ירקות ראויין לאכילה אף בהוקשו.

יל"ע מדוע בעינן הוקשו לפני ר"ה, מאי שנא מבצלים הסריסים ופול המצרי דסגי במנע מהם מים ל' יום קודם ר"ה. ולפי מש"כ רש"י בר"ה יד ע"א דדוקא בצלים ופול דדרכן בכך מהני מניעת מים, י"ל דהכא אין דרך למנוע מהם מים ובטלה דעתו, ורק הוקשו קודם ר"ה מהני.

עוד יל"ע לפי מה שפירש הרמב"ם פול המצרי שזרעו לזרע היינו לזרוע אותו בקרקע, ואזלינן בתר השרשה או בתר שליש, אם כן כל הירקות שזרען על מנת לקחת מהם זרעים בעינן למיזל בתר השרשה או בתר שליש, ומדוע בעינן הכא הוקשו. וצ"ל בדוחק דאיירי בזרען לירק ונמלך להקשותן, דבזה בעינן מניעת מים ל' יום, והכא לא מהני מניעת מים כדלעיל. אמנם כבר כתבנו לעיל בשם החזון איש דלא יתכן לפרש דלזרע היינו לזרוע אותו באדמה, ולכו"ע איירי בנתכוין לאכול את זרעו, ולפי"ז לק"מ.

**ואם לאו אסור לקיימן בשביעית**

הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב פירשו דאסור לקיימן לזרע [כפי מחשבתו], לפי שפירות שביעית מותרים לאכילה בלבד, ולפי"ז האיסור הוא מחמת קדושת שביעית. אך הרמב"ם בחיבורו שם כתב דאם לא הוקשו אסורין כספיחי שביעית, ומבואר דאסור לקיימן מחמת דין ספיחין. וכתב המקדש דוד (נט ריש סק"ג), דודאי מודה הרמב"ם דאסור לקיימו לזרע מהתורה מחמת הקדושת שביעית שבו, דהא איסור ספיחין הוא דרבנן ומהתורה עדיין קדושת שביעית עליהם לכל מילי, ואסורים בהפסד מהתורה. אלא כונת הרמב"ם דאם לא הוקשו קודם ר"ה הרי הם אסורים באכילה מדין ספיחין ואסורים לקיימו לזרע מדין הפסד.

וכתב החזון איש שם, דהרמב"ם שפירש לגבי איסור ספיחין אזיל לשיטתו דאף באיסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, אך להר"ש ורא"ש (פ"ט מ"א) והרמב"ן עה"ת ותוס' בפסחים (נא ע"ב) דלגבי איסור ספיחין בעינן תחילת גידולו בשביעית, על כרחיך האיסור לקיימן במשנתינו מצד קדושת שביעית, דהא איסור ספיחין ליכא אף בהוקשו אחר ר"ה.

איתא בתוספתא: ירקות שהיו רכין קודם ר"ה אסור לקיימן בשביעית מפני מראית העין, ואין מחייבין אותו לשרש את הלוף, אלא מניחן כמו שהיא, ואם צמח למוצ"ש מותר, וכן פסק הרמב"ם (פ"ד הי"ח). וביאר הר"י קורקוס, דאסור לקיימן הכונה שצריך לאבדן שמא יאמרו שזרען בשביעית, [דמהאי טעמא ספיחין אסורין באכילה כמש"כ הרמב"ם], וכיון דהאיסור לקיימן הוא רק משום מראית העין הקילו שלא יצטרך לשרש את הלוף. ואע"פ שהרמב"ם בתחילה לא הזכיר איסור לקיימן רק איסור אכילה, מכל מקום כיון שהטעם הוא שלא יאמרו שזרען בשביעית מהאי טעמא אף לקיימן אסור. [ובכסף משנה שם משמע דרק בירקות רכים יש איסור לקיימן, ולא בכל הספיחין].

הקשה הרש"ס (פ"ט מ"א), לדעת הר"ש ושאר הראשונים דלגבי איסור ספיחין לא אזלינן בתר לקיטה, ועל כרחיך איירי בדין קדושת שביעית, מדוע אסור לקיימן לאכילה. ובשלמא במשנה ביארנו דאסור לקיימן לזרע לפי שאיירי בדלועין שקיימן לזרע, וע"ז תנן דאסור לקיים מחשבתו, אך בתוספתא לא איירי בקיימן לזרע, ומדוע אסור לקיימן לאכילה. [יש להוסיף, דאף אם נדחוק דאסור לקיימן היינו לזרע, הרי אין האיסור מחמת מראית העין אלא מעיקר הדין, דדבר שיש בו קדו"ש אסור להשתמש בו לזרע מעיקר הדין]. והוכיח מכאן כדעת הרמב"ם דאף לגבי איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה.

ותירץ החזון איש (בהוספות שביעית הועתק ס"ט ס"ק יז), דכיון שאין דרך שישתייר ירק בשדה עד שיתקשה, הרי זה נראה כמשמר את הירק בשביל לזרוע, ולפיכך אסרו חכמים לקיימו וחייב לעוקרו מפני מראית העין. ואין זה מדין איסור ספיחין אלא מדין קדושת שביעית. ולפי"ז אפילו בד' שדות שאין בהם איסור ספיחין חייב לעוקרו מפני מראית העין.

וכתב, דכל זה להר"ש ושאר ראשונים דאין איסור ספיחין, אך לדעת הרמב"ם ליכא מראית העין שנראה כשומר את הירק על מנת לזרוע, דיתכן שאינו לוקט משום שבלא"ה אסור לאכול את הירק. ולהרמב"ם האיסור לקיימו הוא מדין ספיחין, דחכמים גזרו על כל הספיחין שלא לקיימן. ולפי"ז בד' שדות דליכא איסור ספיחין יתכן דמותר לקיימן אף דאיכא קדושת שביעית.

**התמרות שלהם אסורות בשביעית**

הרמב"ם בפיה"מ ביאר דזה הנצנין, וכן כתב הר"ש בשם הערוך. ועוד פירש, דהוא כעין לולבי גפנים. וכתב התויו"ט דאף לאחר שהוקשה הדלעת תורת אוכל עליהם, והם אסורות משום מראית העין. [צ"ב מדוע הוצרך לאסור מפני מראית העין, תיפו"ל דתורת אוכל עליהם. ואולי מעיקר הדין הם טפלות לדלעת, וצ"ע]. ועי' משנה ראשונה שהקשה דלא יתכן שהם ראויים לאכילה, עיי"ש מה שכתב ליישב. והעיר על הרמב"ם שלא הביא דין זה להלכה.

**ומרביצין בעפר לבן דברי ר' שמעון**

בריש מו"ק מבואר דישנם ג' סוגי שדות: בית השלחין, בית הבעל, שדה האילן. ובשדה האילן יש חילוק בין האילן עצמו לשטח שבין האילנות. ואיתא שם דלפי ר' מאיר התירו השקייה בכל השדות, אף במקום דליכא פסידא, [ומשמע שהתירו בין במועד ובין בשביעית]. ולפי ראב"י התירו רק במקום פסידא, דהיינו בבית השלחין התירו להשקות לגמרי, ובשדה האילן למשוך מאילן לאילן, אך בין האילנות ובשדה הבעל אסור. וכן בזרעים אם שתו קודם המועד איכא פסידא ושרי, ואם לא שתו קודם המועד ליכא פסידא ואסור.

ולדעת חכמים (במשנה ו ע"ב) מותר להשקות אף בין האילנות, ומותר אף בזרעים שלא שתו קודם המועד. ונחלקו הראשונים בדעת חכמים, דעת רש"י (במשנה שם) ותוס' (ב ע"א ד"ה מושכין), דחכמים סוברים כר' מאיר שהתיר אפילו בהרווחה, ולדידהו אף בית הבעל שרי. אך הריטב"א כתב בשם רש"י, דחכמים נמי סברי דהתירו רק במקום פסידא, אלא דסברי דסגי בפסידא מועטת, ואם לא ישקה בין האילנות נמי חשיב דאיכא פסידא, וכן בזרעים שלא שתו קודם המועד חשיב פסידא, אך בהרווחה בעלמא אף לחכמים אסור. וכן מבואר בדעת הרמב"ם וכפי שיבואר להלן.

והנה בירושלמי איתא דראב"י וחכמים פליגי לגבי מועד בסתם, דהיינו בנטועים עשר אילנות לבית סאה, אך במרווחין טפי לכו"ע אסור להשקות בין האילנות, ובנטועים יותר מעשר בבית סאה לכו"ע מותר להשקות בין האילנות. והוכיח הריטב"א מהכא כשיטתו דראב"י וחכמים נחלקו רק בדרגת הפסידא, ולכן במרווחין מודים חכמים דאסור דבזה ליכא פסידא אם לא ישקה את הקרקע שבין האילנות, ומאידך בנטועים יותר מעשר מודה ראב"י דשרי דאם לא ישקה בין האילנות איכא פסידא. אך לרש"י ותוס' דחכמים מתירים אפילו בלא פסידא אין טעם לאסור לפי חכמים להשקות בין האילנות במרווחין.

עוד איתא בירושלמי שם, דהא דפליגי ר' שמעון וראב"י פ"ב מ"י האם מרביצין בעפר לבן בשביעית הוא כפלוגתא דראב"י וחכמים במועד, דראב"י אזיל לשיטתו דאסר להשקות כל השדה, ור' שמעון כחכמים דהתירו. ומקשינן, הא חכמים נמי מודו דאסור להשקות כל השדה במרווחין, ואילו בשביעית התיר ר' שמעון לרבץ בעפר לבן שאין בו אילנות, דהוא כמו מרווחין. ומשני, כאן בשביעית כאן במועד, כלומר, דר' שמעון התיר אפילו בעפר לבן בשביעית דליכא איסור טרחה, או דאין זמנו קצר, אך במועד ס"ל כחכמים דלא התירו להשקות בין האילנות אלא בנטועין כדרכן. [ומכל מקום אתיא ר' שמעון כחכמים דהתם, דכשם שמיקל בשביעית לגבי ראב"י והתיר אפילו שדה הלבן, כך הקל במועד לגבי ראב"י והתיר בנטועים כדרכן להשקות בין האילנות, אך הגר"א בשנ"א כתב דלמסקנא ר' שמעון מצי סבר כראב"י במועד]. ולפי"ז כל מה דנחלק הריטב"א על רש"י ותוס' וס"ל דחכמים התירו רק במקום פסידא, זה רק במועד, אך בשביעית אפילו בלא פסידא התירו, דהא ר' שמעון מתיר אפילו בעפר לבן. וכן דעת הר"ש דר' שמעון מתיר אפילו השקייה גמורה.

הרמב"ם פ"א ה"ח פסק, דמותר להשקות בית השלחין והיא שדה הזרעים שהיא צמאה ביותר. ובשדה האילנות אם היו מרוחקין יותר מעשר לבית סאה מותר למשוך מים מאילן לאילן אבל לא כל השדה, ואם היו נטועין כדרכן מותר להשקות את כל השדה. וכן עפר הלבן מרביצין אותו במים בשביעית בשביל האילנות שלא יפסדו. ומבואר דפירש את המשנה מרביצין בעפר לבן דאיירי בשדה שיש בה אילנות, ואף דאסור להשקות בין האילנות [במרווחין] מכל מקום מותר לרבץ, שהוא השקייה מועטת, משום פסידא. וכן כתב להדיא בפיה"מ, דעפר לבן היינו בין האילנות, ומרביצין היינו השקייה מועטת. [ובחזון איש טז סוף סק"ג נסתפק לפי הרמב"ם האם גם בית הבעל מותר בהרבצה, או שמא רק בין האילנות].

וכתב החזון איש (טז סק"ג), דהרמב"ם פירש את קושיית הירושלמי רק לגבי הרבצה, דר' שמעון מתיר בשביעית לרבץ בין האילנות אפילו במרווחין, ואילו חכמים התירו במועד להשקות בין האילנות בנטועין כדרכן, אך במרווחין משמע דאסרי אפילו לרבץ. ועל זה מחלק הירושלמי בין מועד לשביעית, אך להשקות בין האילנות שלא במקום פסידא אסור אף בשביעית לכו"ע. [ובמאירי שם הביא ב' שיטות האם הא דמתיר ר' שמעון לרבץ בעפר לבן איירי אף בהשקייה גמורה או דוקא השקייה מועטת שרי. ולהנ"ל פשטות הירושלמי משמע דאף השקייה גמורה שרי, ולשיטת הרמב"ם דוקא השקייה מועטת שרי].

והנה לגבי שביעית פסק הרמב"ם כר' שמעון, דבנטועים כדרכן מותר להשקות בין האילנות, ובמרווחין אסור להשקות ומותר לרבץ. שהרי ראב"י אוסר לרבץ בין האילנות אפילו בנטועים כדרכן, ורק בנטועים יותר מעשר לבית סאה שרי. אך לגבי מועד פסק הרמב"ם (פ"ח מהל' יו"ט ה"ג) כראב"י, דכתב: ומושכין את המים מאילן לאילן, ובלבד שלא ישקה את כל השדה וכו', ומרביצין את השדה במועד. ומשמע דאפילו בנטועין כדרכן לא התיר אלא מאילן לאילן, והיינו כראב"י. והקשה הראב"ד שם אם כן מדוע התיר לרבץ את השדה, הא בגמ' מבואר דרק לפי חכמים שרי. ותירץ המגיד משנה שם, דבגמ' איירי בריבוץ של עפר לבן, ואילו הרמב"ם איירי בריבוץ של בית השלחין. ועי' חזון איש שם שתמה מדוע כתב הרמב"ם דין שלא הוזכר בגמ', ואת הדין שהוזכר בגמ' לא הביא כלל.

**ר"ש ד"ה מרביצין, והכי תניא וכו'**

בגמ' שם איכא ג' גירסאות:

גירסת רש"י ותוס' שם, מרביצין שדה לבן בשביעית אבל לא במועד, והא תניא מרביצין בין במועד בין בשביעית, לא קשיא הא ראב"י הא רבנן. ולפי"ז מבואר דראב"י מתיר לרבץ שדה הלבן בשביעית, ורק במועד פליגי.

ובתוס' שם הקשו, איך יתכן לומר דראב"י מתיר לרבץ שדה לבן בשביעית, הא במשנה ריש מו"ק תנן משקין בית השלחין במועד ובשביעית, משמע דבית הבעל אף בשביעית אסור. ותירצו בתרתי, או הא דתנן שם בית השלחין הוא משום מועד, ולעולם בשביעית שרי אף בבית הבעל. או דכל מה שמודה ראב"י בשביעית זה רק לרבץ שדה לבן, דהוא השקייה מועטת, ומתני' איירי בהשקייה מרובה ולכן רק בבית השלחין שרי, וכל זה שביעית אך במועד אסר אף הרבצה מועטת בבית הבעל. [אמנם הא דנקטו חכמים מרביצין בין במועד בין בשביעית היינו אפילו השקייה מרובה, שהרי שיטת רש"י ותוס' דחכמים מתירים אפילו במקום הרווחה, וכדלעיל].

אך הר"ש הקשה על גירסתם, דבשביעית פ"ב מ"י נחלקו ראב"י ור' שמעון האם מותר לרבץ עפר לבן בשביעית, ומבואר דראב"י אוסר אף בשביעית. ובדעת רש"י ותוס' תירץ החזון איש (סי' טז סק"ב) דהא דקאמרינן שם הא ראב"י הא רבנן היינו דהאי תנא דאסר במועד והתיר בשביעית סבר כראב"י לגבי מועד, אך לגבי שביעית לא סבר כוותיה אלא כר' שמעון שהתיר בשביעית. ולפי"ז איכא ג' שיטות, ראב"י אסר בתרוייהו, חכמים מתירים בתרוייהו, ור' שמעון התיר בשביעית ואסר במועד. אמנם בתוס' שם לא משמע כן, דלפי"ז יכלו לתרץ דהמשנה שם סוברת כראב"י שאוסר הרבצה בשדה לבן אף בשביעית, וצ"ע.

גירסת הר"ש, מרביצין שדה לבן בשביעית אבל לא במועד, והתניא אין מרביצין לא בשביעית ולא במועד, לא קשיא הא ראב"י והא רבנן. ולפי"ז ראב"י אוסר אף בשביעית, וכשיטתו במס' שביעית דאסר הרבצה בעפר לבן. וחכמים סוברים דבשביעית מותר ובמועד אסור.

והקשה בשנות אליהו על גירסא זו, הא חכמים דמתני' שם מתירים להשקות כל השדה אף במועד, ומדוע בברייתא הם אוסרים לרבץ שדה לבן במועד. אמנם לפי המבואר לעיל בירושלמי לא קשה מידי, דהא חכמים התירו רק במקום פסידא, דהיינו בנטועים כדרכן, אך בשדה הלבן דליכא פסידא במועד אסור ובשביעית שרי, וכמש"כ לעיל.

גירסת הגר"א, אין מרביצין שדה לבן לא במועד ולא בשביעית, והתניא מרביצין בין במועד בין בשביעית, לא קשיא הא ראב"י הא רבנן. ולפי"ז ראב"י אוסר בין במועד בין בשביעית, וחכמים מתירים בין במועד בין בשביעית. ופליגי ר' שמעון וראב"י לגבי שביעית לשיטתם במועד, ואין חילוק כלל בין מועד לשביעית. ודלא כהירושלמי.

**ממרסין באורז בשביעית**

כפי המבואר בחזון איש (סי' טז סק"ד) יש בדין זה ג' חידושים: א. דאף לראב"י שרי משום דחשיב כבית השלחין. ב. דמותר אף למרס, דהיינו לערב העפר עם המים. ג. לדעת הרמב"ם דהא דמתיר ר' שמעון הרבצה בעפר לבן היינו השקייה מועטת, קמ"ל הכא דאף השקייה גמורה שרי, דהוי כבית השלחין.

**תוספתא**

**מרביצין שדה לבן ער"ש כדי שיצאו ירקות בשביעית**

כתב החזון איש (סי"ז ס"ק כא) דהוא הדין השקייה שרי, דהא לעיל מ"ד תנן משקין אותן עד ר"ה, אלא נקט הרבצה משום דמסיים דמותר אף בשביעית. אך כתב דאפשר דהתם איירי בהשקאת נטיעות, ובזה התירו אפילו השקייה גמורה כמו שחרישה מותרת בנטיעות, אך באילנות רק הרבצה שרי עד ר"ה.

**מרביצין בשביעית כדי שיצאו ירקות למוצ"ש**

רש"י במו"ק ו ע"ב כתב, אבל לא בשביעית כדי שיצאו בשביעית. וביאר החזון איש (סי' טז סק"ד) לפי שהירקות אסורים משום ספיחין, ולא התירו השקייה לצורך פירות האסורים.

ועוד כתב שם לפי מה שמשמע ברמב"ם דהתירו השקייה רק משום הפסד האילן או הקרקע, ולא משום הפסד הפירות, והטעם הוא שאין להשתדל בגידול פירות שביעית, לפי"ז י"ל דהביאור בתוספתא דמותר לרבץ בשביעית כדי שהקרקע תוכל לגדל פירות בשמינית ולא תתקלקל, אך אם הקרקע לא תתקלקל ותוכל להוציא פירות בשמינית, ורק הפירות של שביעית יתקלקלו, משום זה לא התירו השקייה.

אמנם רש"י כת"י במו"ק שם כתב, וכל שכן שמרביצין בשביעית כדי שיצאו ירקות בשביעית.