אורח חיים קצג - ציונים והערות לסעיף ב_ ואילך
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך שבעת ימי המשתה התשפ"ב

**ציונים והערות לסעיפים ב'–ד'**

**א, השוואת תנאי צירוף לזימון לתנאי שומע כעונה**

מבואר בסוגיא לפירוש רוב הראשונים שהבינה הגמ' מסברא שאותם תנאי קביעות שנאמרו לגבי שומע כעונה, ייאמרו גם לגבי צירוף לזימון. ולא התפרש אמאי. וקצת נראה בלשונות הפוסקים שיש בזה שתי הבנות: א, לשון **המ"א (סק"ח)** משמעה שכיון שאין קביעות, חסר בעצם הצירוף לזימון. ב, עי' פמ"ג ומ"ב שדנו כאן שמחמת חסרון הקביעות לא שייך שומע כעונה. אך לא מפורש בדבריהם שזהו סיבת הפטור מהזימון. אך עי' ברמב"ן בחידושיו שצדד שבזימון אין תנאי קביעות ונימוקו הוא שחיוב הזימון הוא קובעם יחדיו. והנה אם הנושא הוא שחיוב זימון צריך בעצם קביעות יחדיו, לא מובנת טענתו, דעל זה גופא דנים, האם יש כאן צירוף לזימון. ונראה שסבר שכל הנושא הוא רק מצד שאין אפשרות של שומע כעונה, ועל זה טען שאם חלה חובת זימון היא גופא יוצרת קביעות המאפשרת שומע כעונה.

[והנה כאן בסימן לא הוזכר כלל שיש צד שלא נאמרו תנאי הקביעות של ברכה ראשונה גם לגבי זימון. אמנם **הב"י בסי' קצ"ה הביא מהרשב"א** שהביא דעות שכל הסוגיא של קביעות מיירי רק לגבי ברכה ראשונה ולא לגבי ברכה אחרונה. והיא שיטת **היש מפרשים שברבינו יונה** (למעיין בדבריו) ושיטת **הרמב"ן בחידושיו** (הנ"ל). ובטעם החילוק, בי"מ שברבינו יונה מבואר שעצם האכילה יחדיו קובעת אף בלי הסיבה, וההסיבה נצרכת רק לברכה ראשונה אשר עדיין לא אכלו יחדיו. ואילו בדברי הרמב"ן נראה שעצם חיוב הזימון הוא קובעם יחדיו (וכנ"ל). ועי' **שעה"צ כ"א** שהעמיד מחלוקת בינו לבין המ"א אליבא דדעה זו. אשר במ"א נראה שלדעה זו אף שלא אכלו בצורה משותפת כלל, ישנה חובת זימון. ואילו המ"ב פשיטא ליה שרק הסיבה לא צריך, אבל ודאי צריך ישיבה במקום אחד[[1]](#footnote-1).]

**ב, האם שייך זימון כאשר אין אפשרות שיהיה שומע כעונה**

דנו כאן הפוסקים האם כאשר את תנאי צירוף ואין חובת זימון, עדיין שייך לזמן ברשות. **הריב"א** נקט שאפשר לזמן גם כאשר אין צירוף (והביאוהו כמה ראשונים), וכן בפשטות פסק **הרמ"א.** אמנם **המ"א** (סק"ח) מיאן לקבל זאת, וגם את דברי הרמ"א פירש באופן אחר. ובאותם דעות שמאפשרות לעשות זימון, מבואר שאף שלא שייך שיהיה כאן שומע כעונה, עדיין שייך לעשות זימון (וכן היא לכאורה פשטות הסברא, דהא ודאי שייך לעשות זימון גם ללא שומע כעונה, וכמנהגנו). ובדעת החולקים, ניתן לבאר שס"ל שכיון שאין צירוף, ממילא לא שייך כלל החפצא של זימון. וכן היא משמעות המ"א הנ"ל. אמנם **המ"ב בשעה"צ כ"ב** נוקט בפשיטות סברא מחודשת (ויסודה בדברי הפמ"ג), דנהי שאפשר לעשות זימון ללא שומע כעונה, אבל ודאי שצריך את האפשרות שיהיה שומע כעונה. כיון שכל משמעות "נברך" היא נברך יחדיו, עיי"ש[[2]](#footnote-2). [ויש לדון שמהבנה זו שלא שייך זימון כאשר אין אפשרות לצאת בשומע כעונה, יצאו נפ"מ גם כאשר אין חסרון מצד הצירוף: א, חרש המדבר – חרש המדבר בפשטות יכול להצטרף לזימון, שהרי בר דעת הוא[[3]](#footnote-3). אך אי נימא שהאפשרות לשומע כעונה מעכבת, לכאורה צריך להיות שלא יוכל להצטרף. ועי' **רמ"א בסימן קצ"ט סעיף י**' שכתב שחרש המדבר מצטרף לזימון, ומוכח לכאורה שאין השומע כעונה מצטרף. ועי' **בשולחן ערוך הרב שם** שבאמת כתב שהיינו דווקא לעשרה ולא לשלושה[[4]](#footnote-4). אך המ"ב לא הזכיר זה שם. ולכאורה סותר למה שכתב כאן. וצ"ע. ויישב הר"מ רום שליט"א שרק כאשר מצד עצם הצירוף לא שייך לעשות שומע כעונה, אזי נחשב שאינו ראוי. משא"כ כאשר זו בעיה חיצונית של חוסר שמיעה, עדיין נחשבת ברכת הזימון כראויה לשומע כעונה. ב, כעין הנפ"מ הנ"ל היה מקום לדון כאשר השומעים אינם מבינים לשון הקודש, לדעת התוס' וסיעתם שאינם יכולים לצאת ידי חובת הזימון (לולי חידוש הברכת אברהם שלגבי ברכת הזימון כו"ע מודו), שלכאורה אין ראוי כאן לשומע כעונה. וכסברא הנ"ל, שנאמרה לגבי חרש, יש לומר גם לגבי מי שלא מבין.]

**והנה** הפמ"ג והמ"ב נראה שהיה פשיטא להו שבאותו זימון של רשות לא יהיה שייך שומע כעונה, מחמת שאין קביעות וכנ"ל. אך לכאורה היה מקום לדון לפי המבואר בברכת אברהם שדיני השומע כעונה של זימון שונים (לגבי מי שאינו מבין לשה"ק), שגם כאשר אין קביעות, מחמת עצם הזימון יהיה ניתן לצאת בברכת המברך בשומע כעונה[[5]](#footnote-5).

**ג, זימון של רשות – גדרו ועניינו**

בעצם הגדרה זו של זימון של רשות יש לעיין טובא. דהנה לכאורה כל חיוב הזימון נולד מהאפשרות לעשות זימון, בהתקיימות 'גדלו לה' איתי'. ומעתה הו"א שאם ללא צירוף אין חיוב זימון, הרי זה רק משום שאין אפשרות לזמן בכה"ג. ואילו בדברי הריב"א מבואר לא כך, דגם ללא צירוף ישנה אפשרות לעשות את צורת הזימון ואפ"ה אין כאן חיוב. ולא זו בלבד, אלא גם כדי לנמק אמאי עדיף לזמן למרות שאין חיוב, הוצרך הריב"א להגיע לטעם ד"ברוב עם הדרת מלך". ואמאי לא השתמש במעלת הזימון בעצמה אשר נלמדת מהגדלו לה' איתי[[6]](#footnote-6).

ואם נחפש מקור בסוגיות לעניין זה של זימון של רשות, אפשר למצאו בתלמידי דרב גידל אשר מבואר מדבריהם שהבינו ששייך שיזמנו, אלא שאינם חייבים בזימון. והוסיף הר"מ שריפי שליט"א שכן הוא גם בזימון של נשים למאי דקיי"ל שיכולות לזמן ואינן חייבות[[7]](#footnote-7), וכן בזימון של שניים למאן דאית ליה שיכולים לזמן.

**ג, דעת שלא להקבע**

יש לדון האם כאשר יושבים בצורה של קביעות, אלא שדעתם שלא להקבע יחדיו, סגי בזה כדי לפטור מזימון. ומדברי **הרמ"א בסעיף ג'** לגבי אכילה בביתו של נכרי מבואר לכאורה שמועילה דעת כזו. וכן הוכיח מדברי הרמ"א אלו, **המ"א בסימן תקנ"ט** שפסק שגם אם אכלו שלושה יחדיו בסעודה מפסקת של ת"ב שלא יזמנו משום שהיתה דעתם שלא להצטרף לזימון. ועי' **אגרו"מ או"ח ח"א נ"**ו שהעמיד שני צדדים האם הוא משום שעל ידי הדעת נחשב שלא אוכלים יחדיו, או שצריך דעת להצטרף לברכה, וכל שלא היתה דעתם להצטרף לברכה אין חיוב זימון (ושני הצדדים מחודשים). וכתב שלמעשה במקום צורך שצריך לצאת לפני כולם, יש לסמוך על תנאי זה. ועי' במה שהביאו בזה ב"דרשו" הערה 7. ושמעתי מהר"מ שריפי שליט"א להעיר על כל יסוד זה מדברי הרשב"א שהתחבט כיצד הותר לבטל מצוות זימון מחמת קפידתו של הריש גלותא, ואמאי לא נימא כהרמ"א, שכיון שידעו שלא יזמנו ממילא היתה דעתם שלא להצטרף. אמנם יש לומר שמהגמ' מיניה וביה מוכח שלא עשו תנאי, שהרי עשו זימון (ולא יסבור הרשב"א כהריב"א שאפשר לעשות זימון של רשות), ועל כן שאל מה היה היתרם שלא לזמן בעשרה.

**ד, קביעות בתחילה או בסוף**

**תוס' בריש** **פרקין** הוציאו מהירושלמי שאם לא אכלו יחדיו לא בתחילה ולא בסוף אינם מתחייבים בזימון. והנה שאר הראשונים פירשו אחרת דברי הירושלמי, אשר קושייתו היא כקושיית הבבלי (שיש כאן ייתור ולא סתירה בין המשניות – ראה רבינו יונה ורא"ש), וממילא לשיטתם לכאורה אין מקור לחלוקה זו של התו'. אך פשטות לשון הרא"ש בפלוגתתו על רבינו יונה משמע שגם הוא מודה לדין התוס' שצריך קביעות יחדיו או בתחילה או בסוף, וכן היא הלשון בטור ושו"ע. וכן ביאר המ"ב בדעתם בשם רוב הפוסקים, וצ"ע המקור לכך, עד כמה שלמדו בדברי הירושלמי אחרת. (ובאמת הביא המ"ב דיש מבארים אחרת בדעת השו"ע, ואחד מהם הוא ה"נהר שלום", וטענתו היא כנ"ל.)

**ובגדר התחילו יחדיו,** היה נראה שודאי אין הכוונה יחדיו ממש, דהרי בלי צמצום גדול תמיד אין מתחילים באותו רגע ממש. והנה לשון התוס' ע"פ הירושלמי שכל שאכל כזית לפני השני, אין זה מוגדר התחילו יחדיו. ולכאורה הוא צ"ע, דהא סתם בליעה היא בערך כזית (כמבואר בפשטות בדין אכילת המצה), ואם כן כל שבולע אחד קודם השני כבר נחשב שלא התחילו יחדיו והוא תימה. והיה נראה בביאור הירושלמי שהכוונה שאם אחד התחיל לאכול לבדו, ולא היה בדעתו לאכול אם השני, ואח"כ הצטרף אליו השני, אזי חסר בקביעות. ועל זה אמר הירושלמי שהשיעור הוא כזית. אבל אם מראש דעתם לשבת יחדיו, מסתבר מאוד שגם אכילתו של האחד כזית קודם השני אין בה שום חסרון, וצ"ע למעשה.

**ה, אכלו פחות מכזית**

מבואר **בגמ' (נ.)** לגירסא אחת בראשונים שהאיסור על השלושה להתחלק חל מיד כשהתחילו לאכול, עוד לפני שאכלו כזית, וכן נפסק **בשו"ע (סעיף ד')**. ועי' **ברא"ש (סימן כ"ט)** שכתב ע"ז: "וחומרא הוא שהחמירו חכמים בדבר". דהיינו שלא ייתכן שחל כאן חיוב מעיקר הדין, דהא עדיין לא התחייבו כלל בברכת המזון. [וראה ברא"ש שם שהביא שבירושלמי יש צד שאף אם לא התחילו לאכול כלל אין להם לחלק, וכתב שאין זה מסתבר, ד"חומרא יתירה היא". והיינו כנ"ל, שכל דין זה הוא רק חומרא, ולהחמיר עד כדי כך, לא מסתבר.] אמנם עי' רבינו יונה שנראה מדבריו שאת הלישנא שאף באכילה פחות מכזית אינם רשאים לחלק הבין בפשיטות, ורק בלישנא שעצם קביעותם לאכילה אף קודם שאכלו אינם רשאים לחלק, התקשה. ועי' שם בדברי רבינו יונה שביאר בטעם דין זה שהיינו משום שגמרו בדעתם לעשות מצווה, שוב חייבים לעשותה, עיי"ש.

ועוד היה אפשר לבאר בגדר חומרא זו הוא לכאורה מעין האיסור לגרום פטור ממצוות, דכיון שהתחילו לאכול ביחד, והפשטות היא שכך ימשיכו. הרי היפרדותם נחשבת כעשיה מחודשת על מנת להפטר מחיוב הזימון. **ועי' ב"י ס"ד ד"ה "ובעל הבית**", שכתב שמסברא היה נראה שבעל הבית ובני ביתו חייבים להתחיל לאכול יחד. והיינו כנ"ל, דכל שהצורה הפשוטה היא שיאכלו יחד ויתחייבו בזימון, כל עשייה לא כך הרי בגדר עשיה חיובית כדי להפטר מהמצווה[[8]](#footnote-8).

והנפ"מ בכל הגדרות אלו היא שבאמת כל עוד לא אכלו כזית, לא חל חיוב, וממילא כל שיהיה צורך חשוב, ייתכן שיהיה מותר להם להפרד[[9]](#footnote-9).

**ו, נקבעו באמצע הסעודה**

הביא הרא"ש את דברי רבינו יונה שאם לא היתה הקביעות מתחילה, לא מועיל מה שנקבעו באמצע הסעודה. ועי' בדברי הגר"א (והביאם הביאוה"ל) שלשיטה זו הדין המבואר בגמ' שכל שלא הסיחו השניים דעתם ומגיע השלישי ואוכל שייך זימון, בהכרח היינו זימון של רשות. שהרי לא הוקבעו לכך מתחילה. אך יעויין בדברי רבינו יונה עצמו לגבי שלושה שבאו מג' חבורות שנראה מדבריו שישנה מעלה במה שהוקבעו מראש שנים יחדיו, ואז שייך שהשלישי יגרר אחריהם. (ועיי"ש שכל דבריו צריכים ביאור טובא.)

1. ואולי משום הנ"ל, שדברי הרמב"ן נאמרים לאחר שכבר יש חיוב זימון מצד עצמו וכל השאלה היא מצד השומע כעונה, וסבר המ"ב שאם לא אכלו במקום אחד, ודאי אין צירוף לזימון. אך העירו על המ"ב שבדברי הרמב"ן עצמו מבואר שכל שרואים אחד את השני סגי בזה לצירוף, אף כשאוכלים בשני בתים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכד דייקת, עד דברי הפמ"ג הללו, לא מצאנו לע"ע מי שיאמר במפורש שעיקר החפצא של זימון הוא השומע כעונה. דאף הב"ח שמצריך בפועל לצאת את כל ברכת המזון מהמזמן, מבואר בדבריו שכל העניין הוא עניית האמן (ומחמת החשש שלא יקדים את החתימה, הצריך לצאת בשומע כעונה, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-2)
3. ואת ברכת הזימון עצמה מסתבר שלא צריך לשמוע ממש, אלא סגי שישים לב לשפתיו של המזמן שמצווה לברך. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך לא כתב כן מטעם שצריך שיהיה הזימון ראוי לשומע כעונה אלא שצריך בפועל לשמוע את ברכת הזימון ואת ברכת הזן, וכתב שבלא"ה אין כאן זימון. [↑](#footnote-ref-4)
5. והעיר הר"מ רום שליט"א היאך יפרנסו הפמ"ג והמ"ב את הא דשלושה שהגיעו מג' חבורות מצטרפים יחדיו. הלא לכאורה אין ביניהם שום קביעות, ולא שייך שומע כעונה, והיא הערה נכבדה. ולכאורה צ"ל שיודה המ"ב ש**חיוב** זימון ודאי יוצר קביעות המאפשרת שומע כעונה. וכל טענתו היא רק כלפי זימון של רשות. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי המ"ב שודאי לא שייך בזימון כזה שומע כעונה, אולי באמת מודה הריב"א שכבר אין בזה מעלת שומע כעונה ומתקיים כאן רק עניין של ברוב עם (וצ"ע אם כן מהיכ"ת בכלל שיש כאן את התבנית של הזימון שכל מקורה – אליבא דרבי – הוא ב'גדלו לה' איתי'). [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם לדעת רש"י יסוד הפטור הוא לא משום חסרון בצורת הזימון אלא משום שנשים אינן חייבות בזימון. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולאור כל הנ"ל נשכיל להבין שאין בכפילות המשניות כאן ייתור גרידא אשר מרמז על רבותא כל שהוא, אלא נאמרו כאן בדווקא שני דינים שונים בשני לשונות שונים: המשנה הראשונה מדברת על עיקר חיוב הזימון שנוצר לאחר שאכלו שלושה כאחד (לפחות כזית), והיינו – "חייבים לזמן". ואילו המשנה השניה מחדשת שגם קודם שאכלו והתחייבו בזימון, אלא רק החלו את הסעודה (או אף רק התיישבו לסעודה) כבר "אינם רשאים לחלק", למרות שעדיין לא התחייבו בזימון. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובאמת יש לומר יותר מזה, שאף אם כבר אכלו כזית, כל שלא גמרו שלושתם או עכ"פ אחד מהם את האכילה, ולא חלה עליהם עדיין מצוות הברכה, ממילא גם לא חלה חובת הזימון. והאיסור הגמור להיפרד הוא רק כאשר סיימו כבר לאכול וחלה עליהם חובת הזימון יחדיו. ויבואר בס"ד בהמשך הסימנים. [↑](#footnote-ref-9)