שכא י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

##### הלכות שבת

##### **תיקוני אוכלין**

##### סימן שכא סעיף ג - ה

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### שיעור י

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

עניינים הנידונים

* **מליחת צנון או ביצה ואם מועיל נתינת שמן לאלתר.**
* **מליחת בשר מבושל ושאינו מבושל או להדיחו.**
* **נתינת יין בתוך חומץ.**

[סעיף ג – המשך] **אסור למלוח חתיכות צנון ארבע או חמש ביחד, מפני שנראה ככובש כבשים, והכובש אסור מפני שהוא כמבשל, אבל מטבל כל אחת לבדה ואוכלה. אבל ביצים מותר למלחן.**

# דין מליחת חתיכות צנון בשבת, ואם מהני ליתן עליה שמן לאלתר

א] מבואר דד' או ה' חתיכות צנון אסור למולחן ביחד [ובפוסקים מבואר דאף ג'] אבל כל אחד לחוד שרי. ומבואר בט"ז (ס"ק א) וכן במ"ב (ס"ק יד, כ) דכל שמשהה אותו במלחו אף חתיכה אחת אסור, אבל להזיע מעט שרי, והרבה חתיכות אפי' אם לא משהן כלל אלא אוכלן לאלתר אסור. וכתב המ"ב בשם האחרונים, דמנהגינו דאף חתיכה אחת לא ימלח אפי' לזמן מועט, אלא דווקא לטבול ולאכול לאלתר.

ב] וכתב המ"ב [וכן הוא בט"ז ומג"א] "ומנהגנו שחותכים בשבת צנון דק דק, ונותנין אותו בקערה, ומולחין אותו ושופכין עליו חומץ ואוכלים אותו וכו'. ונראה דכיון דאין מניחין אותו כלל להזיע, אלא שופכין שם החומץ וגם מינים אחרים לא דמי לעיבוד, וכ"ש אם שופכין שם שמן תיכף שהשמן מחליש כח המלח. ובקצת מקומות עושין ירק שלאטי"ן, ומולחין הירק בפני עצמו תחילה וכו' ואח"כ מערבין אותו עם שמן זית וחומץ, וזה איסור גמור ודמי טפי לעיבוד כיון שהוא ממתין עד שיקבל המלח היטב". ומבואר דעתם דכשנותן מיד חומץ או שמן מותר למלוח אפי' הרבה חתיכות יחד.

והקשה התוספת שבת (ס"ק יב) ממה דמבואר (לעיל סעיף ב') במי מלח מרובין דאף כשנותן בו מיד שמן אסור, ומ"ש הכא דשרי כשנותן מיד שמן [ולשיטתו, דאם נותן שמן בתחילה מותר דאף רבנן מודו לר' יוסי, דאלו לדעת הא"ר אף כשנותן שמן בתחילה אסור, כמבואר לעיל במ"ב ס"ק י, ובשעה"צ ס"ק ז, ונתבאר בשיעור ט אות ח]. ותי' דכיון שכך הוא הרגילות שעושין סלט מצנון ומולחים אותו, ותיכף מיד נותנין חומץ או שמן משום כן לא נראה כמעבד, משא"כ במי מלח דאין רגילות דווקא ליתן בו שמן מיחזי כמעבד ולא מהני שיתן בו אח"כ שמן. ותי' צ"ב דברמב"ם משמע דאף במי מלח היה רגילות ליתן בו שמן וכלשונו (פכ"ב ה"י) "מערב אדם מים מלח ושמן וטובל בו" וכו' [ובא"ר (ס"ק ב) הוכיח מזה כנגד התו"ש הנ"ל דאף אם נותן שמן אסור, ויישבו האחרונים דברמב"ם מבואר דנותן השמן בסוף ובזה לכו"ע אסור, ודווקא כשנותן בתחילה התיר התו"ש]. ואעפ"כ אסור ליתן בסוף, ואף בצנון חתוך יהיה אסור, ואפש"ל דבמי מלח תיכף כשנותן המים במלח נעשה 'מי מלח', ומה שיתן אח"כ שמן לא מהני דהרי הוא מעוות שאינו יכול לתקון, משא"כ במליחת צנון דצריך שישהה איזה שיעור זמן שיזיע ויתחיל לעבדו, ומשום כך כל שנותן שמן מיד לא מספיק להתעבד, ומשום נראה כמעבד ג"כ לית לן למיחש, דהרגילות הוא בכך כמ"ש התו"ש ולכך שרי.

[ועפ"ז יתיישב מה שהוכיח המג"א (ס"ק ז) שמותר למלוח כשנותן מיד שמן, ממה דהתיר ר' יוסי ליתן שמן בתחילה, ולכאו' לא התיר ר' יוסי אלא בתחילה ואיך מביא ראיה ליתן שמן על הצנון בסוף, ולדברינו ניחא דבא להוכיח שהשמן מבטל כח המלח, ולכך מותר לעשות מי מלח עם שמן, וממילא דבירקות שאינם מזיעים מיד מותר אף אם נותן בסוף,ודוקא במים שנעשים מיד 'מי מלח' לא הותר אלא בתחילה].

ג] ועדיין יש להעיר, ממה שפסק המ"ב דאף כשאוכל לאלתר אסור למלוח הרבה ביחד, ואף שעדיין לא מספיק להזיע מ"מ נראה כמעבד, ומה הבדל אם נותן שמן דמותר מאשר יאכלנו מיד דאסור, ואפשר דדווקא ד' או ה' חתיכות דאין רגילים לעשות מהן סלט וליתן עליהם שמן או חומץ אסור, דלא מוכח שאוכלו מיד ונראה כמעבד, משא"כ הכא דחתך צנון להרבה חתיכות ובזה הרגילות לעשות ממנו סלט עם חומץ או שמן ולכך שרי, אלא דלפ"ז יוצא חידוש לדינא, דמותר למלוח הרבה חתיכות קטנות שרגילים לעשות ממנו סלט, ולאכול לאלתר, ובמ"ב סתם בזה, וצ"ע.

ד] ועיין בבדי השולחן שכתב (סי' קכח הערה ה) "ושמעתי מהיקר ר' שמואל חיים קבלקין נ"י שבהיותו בראדין אצל המשנ"ב ז"ל, ראה מעשה ששכחו ופיזרו בש"ק מלח על חתיכות צנון שעמדו לפניו, ותיכף צוה להרחיק מלפניו את הקערה עם הצנון ולא אכלם וכו' אבל קשה דעכ"פ הי' צריך ליתן תיכף שמן כדי שיתבטל כח המלח בטרם שהמלח יפעול פעולותו על הצנון, היינו טרם שיזיע הצנון וכו' ואולי באמת צוה המשנ"ב ז"ל לעשות כן והרואה הנ"ל לא יהיב דעתו ע"ז, רק ראה מה שהרחיק מלפניו הקערה" והנה למ"ש התו"ש דכל ההיתר ליתן שמן מיד משום דכך הרגילות, אפשר דבביתו של הח"ח לא היה הרגילות כן ליתן שמן מעל הצנון ולכך לא מועיל ליתן שמן וכמו שלא מועיל לאוכלו לאלתר.

# אם מותר להשהות בתוך סוכר

ה] עוד דן שם בבדה"ש (הערה ב) דאפשר דאף בסוכר יש איסור מעבד כשנותן להשהותו, דיש כמה סוגי פירות שמקיימים אותם ע"י שהייתם בסוכר, אמנם הפוסקים לא חששו לזה, ודווקא במלח אסור.

# לערב יין ושאר משקין בחומץ

ו] וכתב המ"ב (ס"ק טו) "וכתב הט"ז דמטעם השו"ע יש ללמוד דאסור לשפוך יין ושאר משקים לכלי שיש בו חומץ, כדי שגם זה יהיה חומץ דדומה לכובש כבשים, דהא מתכוין שאותו המעט ששופך שם יהיה נכבש ויעשה חומץ" וכו', ובשש"כ (פרק יא הערה כד) הביא מהגרשז"א דכל שכוונתו להחליש כח החומץ אינו ככובש כבשים ושרי, ואף כשכוונתו להרבות בכמות החומץ דווקא יין אסור, דשייך לומר שנהפכים לחומץ, אבל מים שרי, דאינו אלא תערובת מים וחומץ.

[סעיף ד] **יש מי שכתב שמותר לטבל כמה חתיכות צנון אחת לאחת לבדה ולהניחם יחד לפניו כדי לאכלם מיד זו אחר זו.**

ז]ופי' במ"ב (ס"ק יט, כ) דמניחם יחד לאכול, ובלבד שלא יגעו זו בזו, ומותר להשהותם זמן מועט אבל לא זמן מרובה, ועוד כתב במ"ב דכל זה לדעת השו"ע, אבל מנהגינו שאין מולחין כלל ואפי' חתיכה אחת אלא מטבל אחת אחת ואוכל, וכמו שנתבאר.

[סעיף ה] **אסור למלוח בשר מבושל או ביצה מבושל להניחה.**

# מליחת בשר או ביצה מבושלין

ח]ובשיעור הזמן שאסור להניחה הביאהמ"ב (ס"ק כא) דנחלקו בזה האחרונים, דדעת המג"א והט"ז, דאפי' לצורך סעודה אחרת אסור,ודעת הא"ר והגר"א דרק אם בדעתו להניחה לאחר השבת אסור, אבל לצורך סעודה אחרת שרי, וכן נוטה הכרעת המ"ב, וכתב עוד דביום חם והוא עושה כן כדי שלא יסריח, בוודאי יש להקל לצורך סעודה אחרת דגם הט"ז מתיר בזה. עוד מבואר בט"ז (ס"ק ה) דכל זה רק לטעמו של רש"י דדמי למעבד, אבל לרמב"ם דהאיסור משום שנראה ככובש כבשים ומבשל, לא שייך לאסור, דהבשר והביצים מבושלים כבר וגם אין הדרך לכובשן, ואינו אלא חומרא יתירא [וכתב דמשום כן אם יש איזה צד, שטוב לו שימלח עכשיו ממה שימלח [היינו לצורך סעודה אחרת] אח"כ, כגון שהוא עכשיו קצת חם, ויקבל טפי המלח אין איסור בדבר].

# בשר חי אם מותר למולחו או להדיחו

ט] כתב המג"א (ס"ק ז) והביאו המ"ב (ס"ק כא) דאסור למלוח בשר או דג חי בשבת, כדי שלא יסריח ואפי' במקום הפסד, ואפי' כשדעתו לאוכלו אחר מליחתו חי, אסור דמיחזי כמעבד שהמלח מכשירו ומתקנו. והנה לקמן (סעיף יא) פסק השו"ע שמותר להשקות ירקות תלושין כדי שלא יכמשו, ולמרות שהוא מכין לצורך חול, במקום פסידא הקילו, ואילו כאן במליחה, לא התירו במקום הפסד, וצ"ל דמליחה דדמי לעיבוד חמיר טפי מהכנה ולכך אף במקום הפסד אסור [והנה לכאו' יש להוכיח מהרמב"ם דדעתו שמותר למלוח בשבת, דכתב בפ"ו ממאכלות אסורות הי"ב דאסור לאכול בשר חי אלא א"כ מולחו יפה יפה, ומבואר בגמ' דמותר לטלטל בשר חי כיון דחזי לאומצא, ואם נימא דאסור למלוח בשבת א"כ אסור לטלטל דאף דחזי לאומצא מ"מ צריך מליחה ואסור בשבת, וע"כ דסובר שמותר למלוח בשבת. אלא דיש לדחות דהקשה שם רעק"א דנחלקו ת"ק ור"ע במסכת ביצה (פ"ג משנה ג) דלדעת ת"ק אסור לשחוט מסוכנת ביו"ט אלא א"כ יש שהות ביום כדי לאכול כזית צלי, ור"ע אומר אף כזית חי, ואם אסור לאכול בלי מליחה, א"כ מאי נ"מ בין ת"ק לר"ע הרי שיעור מליחה הוא כשיעור צליה, ותי' בשם השער המלך דהרמב"ם מודה דאפשר לאוכלו ע"י שיחלטנו בחומץ, וכמו שכתב (שם) "ואם חלטו בחומץ מותר לאוכלו כשהוא חי", ולפ"ז אפשר דאף הרמב"ם מודה דאסור למלוח בשבת, ואינו מוקצה כיון שאפשר לאוכלו ע"י שיחלטנו בחומץ].

י] עוד כתב המג"א, דמותר להדיח הבשר מהדם שעליו, כדי לאוכלו כמות שהוא חי [ולעיל בסי' שיט שיעור ט התבאר למה אינו אסור משום בורר דהוא כמסיר קליפה עיי"ש], אבל להדיחו ביום שלישי לשחיטתו, כדי שלא יאסר אח"כ לבישול אסור, דהוא הכנה לצורך חול, ולא דמיא לסעיף יא שמותר להשקות ירקות תלושין, דשאני התם שאינו ניכר שהוא לצורך מחר, דיכול לאוכלו היום, משא"כ בבשר דאין הדרך לאוכלו חי, וניכר שהוא לצורך חול לא התירו אף שהוא במקום הפסד. ואפי' ע"י גוי אסור להדיח ואף דהוא שבות דשבות דבעלמא שרי במקום הפסד [וכדעתו בסי' שז, וכן פסק המ"ב שם ס"ק סח] אעפ"כ אסור כיון שאינו הפסד כ"כ דיכול לאוכלו ע"י צליה, אמנם בקצב המוכר לאחרים או אפי' ביחיד וכגון אווזות פטומות, שכשיצלהו יפסיד השומן, הוי הפסד ומותר ע"י גוי, ע"כ.

ומבואר דעת המג"א דאיסור הכנה לצורך חול כל שהוא במקום הפסד ואינו ניכר שהוא לצורך מחר שרי, והנה לקמן סי' תרס"ז במ"ב ס"ק ה מבואר דרק לצורך מצוה שרי, דהתיר להביא יין משמיני עצרת לצורך ש"ת בעוד היום גדול שלא ניכר שהוא לצורך הלילה, ודווקא לצורך מצוה דהיינו לצורך יו"ט אבל לצורך חול אסור. ואילו בהשקיית ירקות מבואר דשרי אף שהוא לצורך חול, וצ"ל דמקום הפסד דינו כמקום מצוה ושרי. ובהדחת בשר אע"פ שהוא מקום הפסד, כיון שניכר שהוא לצורך חול אסור.

ומ"מ מבואר במ"ב דהאחרונים פליגי ע"ז, וז"ל המ"ב "ואפי' בבשר בהמה הסכימו הרבה אחרונים דיש להקל להדיח ע"י אינו יהודי, ודלא כמג"א, ועיין בא"ר ובתשו' נוב"י שכתבו דאם א"א ע"י אינו יהודי מותר גם ע"י ישראל, אך אם מונח הבשר בכלי, טוב שירחוץ ידיו עליו, עד שיהיה שרוי הבשר במים", הרי דחלקו בתרתי **א.** דאף בבשר רגיל, חשיב מקום הפסד להתירו ע"י גוי, כדין שבות דשבות במקום מצוה [ומ"מ מסתבר דחתיכה קטנה לא חשיב הפסד ואסור]. **ב.** דכשא"א ע"י גוי מותר גם ע"י ישראל, ונראה דלמדו דהכנה מותרת במקום הפסד, גם כשניכר שהוא לצורך חול, ולכך מותר להדיח כשא"א ע"י גוי.

יא] ועיין במג"א דאסר להדיחו מטעם נוסף, דלפי מה שכתב (בסי' שח ס"ק נו) דבשר חי אסור לטלטלה ה"ה דאסור ליתן מים עליו. ותמה ע"ז בנוב"י (או"ח מהדו"ת סי' כז) דקיי"ל דכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, כמבואר בסי' ש"י סעיף ו', וה"נ המים הוא דבר הניטל, ואפשר לטלטלו אף שהבשר מוקצה, וע"כ כוונתו שע"י שפיכת המים נחשב שנוגע בבשר שהוא מוקצה, אלא דגם ע"ז תמה, דדעת הרמ"א (בסי' תקיג סעיף א) דמותר לגעת במוקצה ורק בדבר המתנדנד אסור. וע"כ דעתו דאין בו אלא משום הכנה, ודינו כנ"ל, דלכתחילה ע"י גוי, ואם אין גוי מותר אף ע"י ישראל, אלא דאם אפשר יערים ליטול ע"ז ידיו וכגון שהוא בכלי, וכמ"ש המ"ב [והנה המג"א אזיל לשיטתו בסי' שי ס"ק ג' דאף דמותר לגעת במוקצה, כשהוא לצורך המוקצה אסור, ואף כאן הוא לצורך המוקצה, ועיין במ"ב (סי' שח ס"ק יז) דפסק כדעת הגר"א והדרך החיים דהתירו לגעת אף לצורך המוקצה, ובלבד שלא יבוא לנדנד].

**דינים העולים:**

1. אסור למלוח כמה חתיכות צנון [וה"ה כל דבר כיוצא בו שרגילים למולחו – פמ"ג] אפי' כדי לאוכלן לאלתר. וחתיכה חתיכה לבדה מדינא שרי למלוח ולהשהות מעט [ט"ז] ומ"מ מנהגנו שלא למלוח כלל, אלא יטבל ויאכל.
2. מותר למלוח צנון פרוס וכדו' וליתן עליהם חומץ או שמן מיד קודם שמתחיל להזיע, דמבטלים את כח המלח, ודווקא בדבר שהרגילות ליתן בו שמן דאז לא נראה כמעבד [תו"ש] ולכאו' דווקא חתיכות הרבה דנהוג לעשות ממנו סלט, אבל ד' או ה' חתיכות אסור דאין רגילים ליתן בו שמן.
3. ליתן סוכר ולהשהותו, דעת הבדי השולחן שאסור, ואין דעת הפוסקים כן, ודווקא במלח אסור.
4. הנותן יין או שאר משקין לתוך החומץ, אם כוונתו להחליש כוח החומץ שרי, וכשכוונתו שאותו המשקה יהיה נכבש ויהיה חומץ אסור [ט"ז] ודעת הגרשז"א דדוקא יין, אבל מים שרי.
5. אסור למלוח בשר וביצים מבושלים כדי להניחם, ולדעת הא"ר והגר"א דווקא לצורך מחר, אבל לצורך סעודה אחרת שרי, והט"ז והמג"א אוסרים, אפי' לצורך סעודה אחרת, וכשהעת חם וירא שיתקלקל, אף לט"ז שרי לצורך סעודה אחרת.
6. אסור למלוח בשר ודג חיין ואף במקום הפסד, ואפי' כדי לאוכלן חיים לאלתר, כיון דהמלח מכשירו ומתקנו דמי למעבד.
7. להדיח בשר מדמו, אם הוא כדי לאוכלן לאלתר שרי, ואם הוא ביום שלישי ומדיחו כדי שלא יאסר לבישול, לדעת המג"א אסור דאף שהתירו הכנה במקום מצוה או הפסד, הוא דווקא כשלא ניכר לצורך חול, משא"כ בשר דאין הדרך לאוכלו חי ניכר שהוא לצורך חול ואסור. וע"י גוי ליחיד בביתו אסור, דאפשר ע"י צליה, ובאווזות פטומות או בקצב המוכר לאחרים, מותר דהוא שבות דשבות במקום מצוה. ודעת הא"ר והנוב"י, דמותר להדיחו ע"י גוי דנחשב כמקום הפסד, ואם אין גוי מותר אף ע"י ישראל, דהכנה מותרת במקום הפסד אף כשהוא ניכר שהוא לצורך חול, ואם אפשר טוב שיערים וכגון שמונח בכלי ויטול ע"ז ידיו.