73 ירושלמי בדין חדש
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק שמות אור לכ"ד טבת תשס"ד

בדיני חדש - סימן

ירושלמי חלה פ"ב ה"א, ר' יונה בעא קומי ר' ירמי', בשעה שנכנסו ישראל לארץ ומצאו קמה לחה, מהו שתהא אסורה משום חדש, א"ל למה לא, עד כדון לחה אפי' יבישה, א"ל אפי' יבישה אפי' קצורה, מעתה אפי' חיטין בעלי', כך אני אומר לא יאכל מצה בלילה הפסח וכו', שניא היא דמצות עשה דוחה את ל"ת וכו', ע"ד דר' יוסי דהוא אמר אין מ"ע דוחה לל"ת אא"כ כתובה בצידה, מה שהיו תגרי גויים מוכרין להן, וכר' ישמעאל דר' ישמעאל אמר כל ביאות שנאמרו בתורה לאחר י"ד שנה נאמרו ז' שכיבשו וז' שחילקו, התיב רב בון בר כהנא, והכתיב ויאכל מעבור הארץ ממחרת הפסח, לא בששה עשר, התיב ר"א בי ר' יוסי קומי ר' יוסי, והכתיב ממחרת הפסח יצאו בני ישראל ביד רמה לעיני כל מצרים, לא בט"ו יצאו מיכן, ע"כ סוגיית הירושלמי.

א] והנה מש"א בירושלמי שבביאתן לארץ נאסר אפי' יבישה אפי' קצורה אפי' חיטין בעלי', מבו' בפי' הר"ש למתני' דחלה דהיינו דנאסרה אף תבואה ישנה משל אשתקד, וכתב ע"ז הר"ש, ז"ל, ותימה גדול למה לא התירן עומר של אשתקד, ושמא דלא חל איסור חדש עד השתא, וגם לא קרב העומר במדבר דביאה כתיב בי', ואז נאסר הכל אפי' ישן, עכ"ל.

אמנם בדברי ר"ת שהביאו התוס' בר"ה די"ג. ד"ה דאקריבו, ובקידושין דל"ז: ד"ה ממחרת, מפורש שלא נאסר בביאתן לארץ רק התבואה החדשה, אך התבואה הישנה היתה מותרת, ומזה הוא שאכלו ביום ט"ו, עיי"ש, וכן מבו' גם בד' הרד"ק בפי' יהושע ה' י"א, וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

והנה הב"ח בשו"ת גאו ני בתראי סי' א', והשאג"א בדיני חדש סי' ?? הוכיחו כדעת הר"ש, מהא דאמרו עלה בירושלמי דכך אני אומר לא אכלו מצה בליל הפסח וכו', ואי נימא דתבואה ישנה הוה שריא להו, א"כ הרי שפיר מצו לאכול מצה מן הישן, ועיי"ש בשאג"א שכתב, דאף אי נימא דל"ה קים להו בהתבואה שמצאו אם היא חדשה או ישנה, מ"מ הו"מ לאכול ממה שקנו אשתקד מן התגרים, אמנם הנה בפי' הרד"ק ליהושע ה' י"א, פי' דזהו גופא הא דמשני הירושלמי שאכלו ממה שהיו תגרי גויים מוכרין להן, דהיינו דאכלו ממה שמכרו להן מתבואה ישנה, ולדעתו הרי אדרבה מבו' מד' הירושלמי דתבואה ישנה הוה שריא להו.

והנה בביאור ד' הר"ש דהא דלא התירן עומר של אשתקד הוא משום דלא חל איסור חדש עד השתא וגם לא קרב עומר במדבר, ע' כו"פ סי' ק"ב סק"ד, ודו"ח להגרע"א מערכה ט', ועוניו"ט סי' צ"ב, שמבו' בדבריהם שפירשו דהיינו דכ"ז דליכא איסור חדש, ל"מ חייל ההיתר, וע"כ כיון שקודם ביאתן לארץ אכתי לא איתסר חדש, ע"כ ל"ח היתר אף על התבואה הישנה, וע"כ בביאתן לארץ דחייל איסורא, חייל אף על התבואה הישנה.[[1]](#footnote-2)

והנה לפ"ז פשוט, דה"נ לדעת ר' ישמעאל שלא נאסרו בחדש עד לאחר ירושה וישיבה, הרי שאפי' אי נימא ע' להלן בזה דקרב העומר אחר ביאתן לארץ אף קודם ירושה וישיבה, מ"מ אחר ירושה וישיבה נאסרה להן גם התבואה הישנה, ול"מ העומר להתירה, כיון דבשעה שקרב העומר אכתי ל"ה עלי' איסור.

והנה בהא דמשני הירושלמי בסוגיין וכר' ישמעאל דר' ישמעאל אמר וכו' לאחר י"ד שנה, פי' בביאור הגר"א, ז"ל, דלדידי' ל"ה אסור אלא עד אחר ז' שנים שכבשו, ומה שהי' קודם זה הזמן הי' מותר, וכבר קרבו העומר כמה שנים, עכ"ל, והיינו דהוה קשיא לי' דלר' ישמעאל נמי תיקשי מה אכלו בפסח שאחר י"ד שנה, וע"ז משני דהעומר הי' קרב משעה שבאו לארץ, וע"כ שפיר היו יכולים לאכול מתבואה שעבר עלי' העומר הקודם, והדברים מחודשים שהי' עומר קרב משעת ביאתן לארץ, הגם דאיסור חדש לא נהג עד אחר ירושה וישיבה, וצ"ל הטעם בזה, דכל הא דבעי' ירושה וישיבה הרי נלמד מדכ' בכל מושבותיכם, וזה כתיב רק לגבי האיסור חדש, אך לגבי הקרבת העומר כתיב בקרא כי תבואו אל הארץ, ולזה סגי לכו"ע בביאה לארץ, אך בפשוטו נ' בסוגיא דשלהי פ"ק דקידושין, דלר' ישמעאל אף הא דכתיב ביאה, היינו לאחר ירושה וישיבה, וי"ל עוד לפי המבו' תוס' במנחות דמ"ה: שדעתם שהי' קרב מנחת העומר במדבר, וגם בד' הר"ש הנז' נ' דל"ה פסיקא לי' ד"ז, וצ"ל דס"ל דאף הא דכתיב בקרא כי תבואו קאי רק על איסור חדש, אך הקרבת העומר הויא אף קודם ביאתן לארץ, (ועמש"נ עוד בדעת התוס' בזה בסי' ???), והנה מבו' בד' הגר"א, דהעומר מצי מתיר להתבואה הישנה, הגם דבזמן הקרבת העומר אכתי ל"ה כלל איסור חדש.

והנה אמנם בד' הגר"א לעי' מינה נ' דמודה לד' הר"ש דבביאתן לארץ נאסרה אף התבואה הישנה, והטעם לחלק בזה מבו' בד' הגר"א גופי', שהרי כתב הגר"א דהא דלר' ישמעאל לא נאסרה התבואה הישנה הוא משום שכבר קרב העומר כמה שנים, והרי דאילו לא קרב העומר, הי' נאסר אף התבואה הישנה, וצ"ב דמה נפ"מ אם קרב העומר אם לאו, הרי אף בזמן דליכא עומר היום מתיר, ופשוט שהטעם בזה הוא, דכל הא דהיום מתיר, היינו רק משום שהוא יום הבאת העומר, וע"כ גם היכא שלא הקריבו את העומר היום מתיר, אך קודם שנהג כלל דין הבאת העומר, אף אין היום מתיר, דלא שאני יום זה משאר ימים, וע"כ בביאתן לארץ נאסרו אף בתבואה הישנה, ולא התירה יום ט"ז, דכיון דאכתי ל"ה דין הבאת עומר, אף אין היום מתיר, ומשא"כ לדעת ר' ישמעאל לא נאסרו אחר י"ד שנה בהתבואה הישנה, משום שכבר קרב העומר, והתיר העומר לאיסורא דחדש.

ולפ"ז יל"ב כן גם בד' הר"ש, דעיקר הטעם שנאסרו אף בתבואה הישנה, הוא מש"כ הר"ש דלא קרב העומר במדבר דביאה כתיב בי', והיינו דמה"ט אף אין היום מתיר, כיון שאי"ז יום הבאת העומר.

ויש ללמוד כן גם מד' הב"ח, דהנה הב"ח בשו"ת גאוני בתראי סי' א' פירש דהא דמשני בירושלמי דאכלו מצה ממה שתגרי גויים מוכרין להן וכר' ישמעאל וכו', עיקר שנויא הוא דאכלו ממה שתגרי גויים מוכרין להן דליכא ע"ז איסור חדש, ומש"א וכר' ישמעאל, מביא ראי' על הא דמשני דהיו תגרי גויים מוכרין להן, והיינו משום דלר' ישמעאל לא נצטוו להביא עומר עד לאחר י"ד שנה, וכל י"ד שנה לה הביאו עומר כלל, אך מ"מ מיד שנכנסו לארץ נאסרו בחדש, והי' אסור לאכלה כ"ז שלא הביאו עומר, וא"כ בע"כ דכל אותן י"ד שנים אכלו ממה שתגרי גויים מוכרין להן, ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל דהבבלי פליג ע"ז, שהרי בקידושין דל"ז: מבו' דלר' ישמעאל לא נהג איסור חדש עד ירושה וישיבה, ועמש"נ לישב היטב בזה בסי' ???.

והנה צ"ב מש"כ הב"ח דכל אותן י"ד שנים לא הו"מ לאכול מתבואת הארץ, כיון דהויא חדש ולא הקריבו עומר, וצ"ע שהרי בזמן שאין ביהמ"ק קיים היום מתיר, וא"כ מ"ט לא הותר להם לאכול מתבואה דאשתקד, ומבו' מזה להדיא דכל מה שהיום מתיר היינו רק אחר שנצטוו בהבאת העומר, דהוי יום זה יום הבאת העומר, אך קודם שנצטוו בהבאת העומר, אף אין היום מתיר, וע"כ כל י"ד שנה שעדין לא נצטוו בהבאת העומר, אף אין היום מתיר, וע"כ היו אסורין בכל התבואה כל י"ד שנה, וז"ב.

אך לב' הדרכים צ"ע, דלהדרך הראשונה צ"ע דמ"ט הוצרך הר"ש לפרש שלא קרב העומר במדבר, הרי אפי' אילו קרב העומר במדבר, מ"מ כיון דאכתי לא נאסר חדש, ל"מ העומר למשריי', ואולי מכוון הר"ש, דאילו הי' קרב העומר במדבר, הרי בע"כ שבכחו להתיר לאיסור החדש, דאל"כ מ"ט הוא קרב, (דכל עיקר קרבן העומר הוי להתיר חדש), אך כיון דלא קרב העומר, ואך דמ"מ יל"ד דהיום יתיר, ע"ז הוא שכתב הר"ש דכיון דאכתי לא נאסר החדש, ל"מ חייל ע"ז התירא, ואי נימא הכי, אזדא לה מש"כ לעי' דלר' ישמעאל נאסרו לאחר ירושה וישיבה אף התבואות הישנות, ואף אם הקריבו עומר קודם לכן, וצ"ע בזה, ולדרך השני' צ"ע דמה הוצרך הר"ש לפרש שלא חל איסור חדש עד השתא, ואולי מכוון הר"ש לפרש ב' טעמים, חדא שלא חל איסור חדש עד השתא, וע"כ ל"מ חייל עלי' התירא, ועוד דלא קרב העומר עד השתא, וע"כ אף אין היום מתיר, כיון שאי"ז יום הבאת העומר, וי"ל לפ"ז שאף הפליתי והגרע"א שהביאו מד' הר"ש דכל דל"ח איסור חדש ל"מ העומר למישריי', מודו דאף היכא דחייל איסור חדש, מ"מ כ"ז שלא נהג דין הקרבת העומר, אין היום מתיר.

] ובדעת ר"ת דס"ל דתבואה הישנה היתה מותרת, י"ל שדעתו כדעת התוס' במנחות דמ"ה: שהי' קרב העומר במדבר, עמש"נ בדעתם ב?? וע"כ אין לאסור התבואה הישנה, שהתירה העומר של אשתקד, ואי דאכתי תיקשי, דלתנא דמתני' ר"פ כל קרבנות הציבור, דס"ל דעומר אינו בא מחו"ל, ולדידי' לא הקריבו עומר במדבר, א"כ מ"ט הותרה התבואה הישנה, אך באמת לק"מ, דגם לדידי' נהג דין הבאת העומר במדבר, ואך שבפועל לא הביאוהו משום שלא הי' להם עומר מא"י, (ואף אילו היו מביאין להן מא"י, יתכן שלא הי' כשר לעומר, כיון שאכתי לא באו לארץ, עמש"נ בפרט זה ב???), וע"כ שפיר היום מתיר, דהא דלדעת הר"ש אין היום מתיר הוא רק משום דליכא כלל דין הבאת העומר, וז"פ, (ואדרבה להך מ"ד ניחא טפי, דלמ"ד דהעומר בא מחו"ל, מבו' במנחות דפ"ד. דמפרש לקרא דכי תבואו שלא נתחייבו במצוה זו עד שבאו לארץ, וא"כ הרי לדידי' ליכא כלל מצות הבאת העומר במדבר, ומשא"כ למ"ד דהעומר אינו בא מחו"ל, יל"פ דהא דכתיב כי תבואו, היינו משום דאינו בא אלא מא"י, אך לעולם נהג דין הבאת העומר אף קודם שבאו לארץ).

ומה

] והנה הראבי"ה בסי' תקכ"ז, הוכיח מד' הירושלמי, דחדש נוהג בשל גויים, ז"ל, דמשמע שלא אכלו מצה בליל פסח אלא לר' יונה משום דאתי עשה ודחי ל"ת, ולר' יוסי של גויים הותר להם אז, שאף של ישראל לא נאסר אלא לאחר ירושה וישיבה כר' ישמעאל וכו', ומיהו לאחר ירושה וישיבה נוכל לומר הכל נאסר אפי' של גויים בארץ, ומה שהוצרך כר' ישמעאל, משום דלר"ע דאוסר חדש בחו"ל שדורש כל מקום שאתם יושבים, אפי' של תגרי גויים אסור מיד בכניסתן לארץ, ותמיהני מה הוצרך לתרץ שקנו מתגרי גויים שהביאו מחו"ל, הול"ל במה שמצאו בעלי' של אמורים כשכבשו את הארץ, כיון דס"ל כר' ישמעאל, ושמא מפני שדומה לגזל, ואמרי' בירושלמי דפסחים ובחלה דמצה גזולה אסור לברך עלי', ניחא לי' שקנו מתגרי גויים וכו', ומן הירושלמי במסכת חלה לא שמעי' אלא לאסור חדש של גויים בארץ לר' ישמעאל אבל בחו"ל לא וכו', ומדר' ישמעאל נשמע לר"א ולר"ע, דכ"ה דלר' ישמעאל ל"ש לי' בארץ בין של ישראל ובין של גויים, ה"נ לר"א ולר"ע בחו"ל אפי' בשל גויים, וס"ל כר"י דאתי עשה ודחי ל"ת וכו', עכ"ל.

לכאו' ד' ראבי"ה צ"ב, מ"ט הוצרך להוכיח דחדש נוהג בשל גויים, ממשמעות הירושלמי דר' ישמעאל לאחר ירושה וישיבה נאסר אף של גויים, ומזה למד דה"נ לר"א ור"ע, דראי' זו הרי יש לדחות, דלעולם לדעת ר' ישמעאל דחדש אינו נוהג אלא בארץ אי"ז נוהג בשל נכרים אף לאחר ירושה וישיבה, (וכמש"כ כן השאג"א סי' ג', ומשום דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי חדש), ומ"ט לא הוכיח בפשוטו, דמהא דמוקמי' לה כר' ישמעאל, והיינו כמו שפירש איהו גופי' דלר"ע דאוסר בחדש בחו"ל שדורש כל מקום שאתם יושבים, אפי' של תגרי גויים אסור מיד בכניסתן לארץ, ומזה מוכח להדיא דלר"ע נוהג חדש בשל גויים, וצ"ע בזה.

אמנם צ"ע בזה, חדא משה"ק המשכנו"י ??, ועוד צ"ב, מה ענין הא דלא הביאו אלא ממה שלקחו מתגרי גויים משום דדמי לגזל לשנויא דהירושלמי לדעת ר' יוסי.

] ובד' האחרונים מצאנו כמה דרכים בביאור ד' הירושלמי, דיל"פ דב' שנויי הם, הא' דהביאו ממה שתגרי גויים מוכרין להן, והב' דכר' ישמעאל דאין נוהג איסור חדש עד לאחר ירושה וישיבה.[[2]](#footnote-3)

ובי' שנויא דממה שהיו תגרי גויים מוכרין להן, פי' הב"ח בשו"ת גאוני בתראי סי' א', דהוא משום דאין חדש נוהג בשל גויים

והפנ"י בקונטרס חדש, והמשכנו"י בסי' ס"ז דרס"ח פירשו היטב בזה, דמכוון הירושלמי הוא דאכלו ממה שמכרו להם מן הגדל בחו"ל, אשר ליכא ע"ז איסור חדש, והגם דאזיל הירושלמי כדעת מ"ד דנאסר החדש מיד בביאתן לארץ, מ"מ שפיר ס"ל דאין איסור חדש נוהג בחו"ל, והיינו משום דהירושלמי לטעמי' בספ"ק דקידושין, דמפרש דטעמא דרבנן דפליגי אדר"א וס"ל דחדש אינו נוהג בחו"ל, והגם דכתיב מושבותיכם ודרשי' בכל מקום שאתם יושבים, הוא משום דמוקמי להך קרא לחדש הגדל בא"י ויצא לחו"ל, וזה דלא כפי המבואר בפשוטו בבבלי קידושין שם, דמאן דפליג עלי' דר"א הוא ר' ישמעאל דדריש לקרא דמושבותיכם לאחר ירושה וישיבה, ונמצא לפ"ז, דאף דס"ל דלא כר' ישמעאל, ונאסרו בחדש מיד בביאתם לארץ, דמושבותיכם לאו היינו לאחר ירושה וישיבה, אלא בכל מקום שאתם יושבים, מ"מ אין חדש נוהג בגידולי חו"ל, וזהו דמשני הירושלמי שאכלו ממה שתגרי גויים מכרו להן, עכ"ד, ועיי"ש במשכנו"י שהוסיף עוד, שעיקר נידון הירושלמי שם אם כשבאו לארץ ומצאו קמה לחה נאסרה וכו', הוי הנידון משום דאין חדש נוהג בחו"ל, וע"כ י"ל דלא נאסרו רק במה שגדל אחר בואן לארץ, אך מה שגדל קודם ביאתן הוי זה כגדל בחו"ל, וזהו דשייכא הך סוגיא לד' הירושלמי דלעי' מינה, שדנו אם הי' חיוב חלה במה שגדל קודם ביאתן לארץ, ויש ללמוד דה"נ איבעיא דהירושלמי לענין חדש הוי נמי מה"ט, עכ"ד, והדברים מאירים ושמחים.

והנה האחרונים שאג"א דיני חדש סי' ג', ?? הקשו אהא דמשני הירושלמי דאתיא כר' ישמעאל שלא נאסר עד אחר י"ד שנה, דמ"מ תיקשי דאחר י"ד שנה היאך אכלו מצה בליל הפסח, וע' בביאור הגר"א לירושלמי שכתב אשנויא דמשני כר' ישמעאל, ז"ל, ואליבי' דר' ישמעאל לק"מ וכו', וכבר קרב העומר כמה שנים, עכ"ל, ועמש"נ בביאורו לעי' ??, (וע' עוד בראבי"ה סי' תקכ"ז, שנ' דעתו דתבואה דליכא עלי' איסור חדש, א"א להביא ממנה עומר, עיי"ש דיליף לה מקרא, ולכאו' לדעתו כ"ז דלא חייל איסור חדש, אף ל"ה מביאין עומר, ויש לחלק, וע' עוד בשאג"א דיני חדש סו"ס ב', שכתב בביאור הסוגיא דר"פ כל קרבנות הציבור, דאם אין חדש נוהג בחו"ל, א"א להביא עומר מחו"ל כיון שאין איסור חדש נוהג בו, ואע"פ דכי תבואו אתא לזמן ביאה, אך עי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' קמ"ג שכתב ז"ל, כ"ז כתבתי לפי הבנתו דכל שגדל בפטור אין מביאין ממנו עומר, אך לא ידעתי מנ"ל הא, דמר"פ ר' ישמעאל צ"ל כל קרבנות הציבור, אין ראי' וכו', אדרבה יש להוכיח להיפך וכו' אך דבריו שם צ"ע רב, ואכ"מ, עי' במנ"ח מ' ש"ב אות ב', שכתב שם דאף דלהסוברים דאין חדש נוהג בשל גוי תבואה שהשרישה ביד גוי לי"ב איסור חדש ודלא כהמקנה, ועמש"נ בזה בסי' ???, מ"מ מבו' בר"ה די"ג. דכל שלא הביא שליש ביד גוי מביאין ממנו עומר, וע"כ דלא תליא זב"ז, דאף דאין חדש נוהג בזה מ"מ מביאין ממנו עומר ).

והשאג"א בדיני חדש סי' ג' כתב בזה, דלר' ישמעאל דבכל מושבותיכם מתפרש לאחר ירושה וישיבה, הרי אין נוהג חדש בחו"ל, וכמבו' כן בתלמודין שלהי פ"ק דקידושין, וע"כ לדידי' ניחא דאף בפסח שאחר י"ד שנה שפיר אכלו מצה מתבואה הגדלה בחו"ל, וז"פ.

ועיי"ש שכתב עוד, דלר' ישמעאל דס"ל דאין חדש נוהג בחו"ל, הרי ממילא דלמ"ד דיש קנין לגוי בא"י להפקיע מן המעשר, ואמרו בירושלמי ??? דה"נ יש לו קנין לגבי איסור כלאים, ה"נ יש לו קנין להפקיע איסור חדש, וע"כ שפיר ניחא שאכלו משל גויים אף מתבואת א"י, ומשא"כ למ"ד דחדש נוהג אף בחו"ל, הרי ממילא דה"נ נוהג אף בשל גויים, דאף אם יש קנין לגוי להפקיע, הרי היינו רק דמכח זה הויא כחו"ל, וכל הנוהג בחו"ל ודאי נוהג אף בקרקע של גוי שבא"י.

וי"ל עוד, וכבר כתבו כעי"ז בס' משכנו"י יו"ד סי' ס"ז ובעמק יהושע סי' ט"ו, דהנה הא דאמרו בירושלמי דכשבאו לארץ נאסרו אף במה שגדל קודם ביאתן, צ"ב הטעם בזה, דהרי כל איסור חדש הוי רק משעת ביאתן לארץ, ומהיכ"ת יאסר אף מה שגדל קודם לכן, וצל"פ הטעם בזה דהוא משום שהרי חדש נוהג אף בחו"ל, ול"ב כלל לקדושת הארץ לגבי איסור חדש, והא שלא נאסרו עד ביאתן לארץ הוי זה זמן בעלמא, דאיסור חדש חייל רק מזמן ביאתן, וע"כ שפיר י"ל דבזמן ביאתן נאסרו אף כל התבואות שגדלו קודם לכן, דכיון שבשעה זו נאסר חדש, נאסר כל התבואה שלא הי' לה היתר עומר.

ולפ"ז הרי דל"ש כ"ז רק לדעת ר"ע דס"ל דחדש נוהג אף בחו"ל, אשר לדידי' הא דלא נהג איסור חדש קודם ביאתן לארץ, הוי זה קביעות זמן בעלמא, וע"כ ס"ל דבזמן זה נאסרו אף התבואות שגדלו קודם לכן, אך לדעת ר' ישמעאל דס"ל דחדש אינו נוהג אלא בארץ, ובעי' לדידי' לירושה וישיבה משום דאחר ירושה וישיבה הוא דחייל קדושת הארץ לכל מצוות התלויות בארץ, ואי"ז קביעות זמן בעלמא לחלות איסור חדש, רק היינו דאיסור חדש הוי רק בא"י הקדושה, וקידוש א"י הוי רק אחר ירושה וישיבה הרי ודאי דאף אחר ירושה וישיבה, אין לאסור כלל למה שגדל קודם ירושה וישיבה, שכל איסור חדש הוי רק על מה שגדל בא"י אחר שנתקדשה, ולכאו' ז"ב ומוכרח, וצ"ע ע"ד האחרונים שעמדו בזה, שו"ר במלבויו"ט חובת קרקע סי' י"א, שעמד בזה דלכאו' לדעת ר' ישמעאל ודאי ניחא אף מה שאכלו בפסח שאחר י"ד שנה, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, וצ"ע בזה.

בד' ראבי"ה צ"ב כמ"ד, א', מש"כ דהא דאסור בשל גוי אף למ"ד דיש קנין, הוא משום דכתיב מושבותיכם בכל מקום שאתם יושבים ואפי' בחו"ל כדאי' בפ"ק דקידושין, ומסברא זו אפי' דגוי נמי בחו"ל וכו', וכ"כ עוד להלן, דא"ת אדרבה לאידך גיסא, כין דקציר גוי אין מביאין ממנו עומר, יהי' מותר חדש שלו, הא כתיב רחמנא ממושבותיכם, וס"ל להני אמוראי דשל גוי נמי במשמע, וכתב עוד ואינו שייך מחלוקת דין חדש במחלוקת אם יש קנין או אין קנין, דהתם בקראי פליגי כדאיתא בפ' השולח, והכא בקראי פליגי, דלמר מושבותיכם לאחר ירושה וישיבה משמע, ולמר מושבותיכם בכל מקום שאתם יושבים משמע, עכ"ל, וצ"ב דלפ"ז למ"ד דלאחר ירושה וישיבה משמע, הי' לנו להתיר חדש בשל גויים, ומתרי טעמי, חדא למ"ד דיש קנין, ועוד משום דכ"ה שאין מביאין ממנו עומר, ה"נ יהא מותר חדש שלו, שהרי אין לנו ללמוד מבכל מושבותיכם לאסור אף בשל גוי, דבכל מושבותיכם לאחר ירושה וישיבה משמע, והרי ראבי"ה גופי' כתב מתחילה להוכיח מד' הירושלמי דלר' ישמעאל אסור חדש בשל גויים, והראי' צריכה תלמוד, וכדלעיל, וצ"ע בזה.

1. ועיי"ש בכו"פ שכתב לישב לפ"ז ד' המרדכי שכתב במש"א במנחות דס"ח: דלא חיישי לספיקא דיומא משום דחדש בחו"ל דרבנן, והק' המרדכי שהרי הוי זה דבר שיש לו מתירין, ותי' דכיון דאנן ידעי' בקביעותא דירחא, ע"כ אין לחוש לספיקא דיומא במילי דרבנן, ועוד כ' בשם הר"ר יו"ט, דכיון דחדש חוזר לאיסורו לשנה הבאה ל"ח דשיל"מ, והפר"ח ביו"ד סי' ק"ב תמה ע"ז, שהרי ל"ד לחמץ שדעתו דל"ח דשיל"מ משום דחוזר לאיסורו, דבחמץ הרי אותו חמץ חוזר ונאסר, אך בחדש הרי חדש זה דהוי עליו הספק השתא, יש לו מתירין בעבור יום ט"ז, ואינו חוזר ונאסר לעולם, ומ"ט נימא דל"ח דשיל"מ, וכתב בזה הפליתי

   ועיי"ש בהגהות ברוך טעם שרמז להקשות כן, וע' גם בחי' הגרע"א הנדמ"ח לביצה ד"ג שתמה כן, וכן עמד בזה בס' תרועת מלך ר"ה סי' י"ט, [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לציין לד' המשכנו"י יו"ד סי' ס"ז דרס"ט, שכתב דיותר נ' לפרש, דמש"א כר' ישמעאל, אי"ז כלל תי' נוסף אדלעי', אלא הוי זה תחילת הסוגיא דלהלן, והיינו דפריך דלר' ישמעאל מאי דכתיב ויאכלו ממחרת הפסח, ומעיקרא לא אכול, ואמאי לא אכול, הרי אכתי לא נהג איסור חדש, עיי"ש שהביא דמצינו כן בד' הירושלמי בכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)