האורג 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 13 האורג תשעט

# פרק האורג

# דף קה עמוד א

1. **ראשית כל יש להקדים את צורת מלאכת האריגה** דהנה בצורת מלאכת האריגה איכא שתי סוגי התעסקויות. האחד. בחוטי השתי המונחים לאורך האריג ובזה איכא מלאכת מיסך דהיא העמדת חוטי השתי העליונים והתחתונים ומתיחתם, וכן עשית שתי בתי נירין המבואר במתניתין דהוי גם עשיה בחוטי השתי שיעמדו כל אחד בנפרד [ולקמן יתבאר פלוגתת הראשונים בצורת המלאכה]. שנית ההתעסקות בחוטי הערב שנכרכים לרוחב חוטי השתי ובזה איכא למלאכת אורג דהוי עצם כריכת חוטי הערב על חוטי השתי. ושיעורא דמתניתין דשני חוטין או שלש הוי באופן הכריכה בין החוטים דאי הוי שתי חוטין הכונה דבעינן שיעביר ב' פעמים את חוט הערב בין החוטים שבזה עובר החוט גם בין התחתונים וגם בין העליונים ואי הוי ג' הכונה דבעינן שיעביר פעם נוספת את החוט בין חוטי השתי. **ובגדר מלאכת האריגה** יעוין בפירוש המשניות לרמב"ם דף עג וז''ל, שענין האריגה הוא צירוף חלקים נפרדים וחבורם זה לזה על ידי שילוב. ומבואר ברמב''ם דהתיחס בעיקר לצורת ואופי החיבור דאריגה דהוי אופן של שילוב בין חוטים שתי וערב. אולם נראה דאיכא יחס גם לצורת האריג דהנה יעוין בתוס' דף צ''ד ע''ב בהא דקס"ד לגמ' שגודלת [שקולעת שערותי'] חייבת משום אורגת. והגמ' דוחה דאין דרך אריגה בכך, ובתוס' הקשה מהא דבדף ס"ד ע"א מבואר דהקולע נימין חשיבא אריגה, וא"כ מאי שנא הכא דלא. ומיישב וז''ל, הכא בשער לא חשיבא אריגה כמו בבגד. ולכאורה כונתו דכיון דהוי מחובר לראש ליכא בזה מציאות של אריגה. ומבואר דבעינן צורת אריגה ובאמת יעוין בירושלמי סו"פ המצניע דמחייב קולע שערה משום אורג. ויעוין בספר תורת המלאכות אות ד' עמוד כז דהביא נידון בין גדולי הפוסקים ברקמה על האריג אי הוי אורג, או דכיון דכל חוט מחובר בפני עצמו לאריג וליכא בזה שתי וערב לא הוי אריגה אלא תפירה, למרות דמבחינת התוצאה איכא בזה צורת אריג ומבואר דאיכא יחס לצורת האריג.

# מתניתין רבי אליעזר אומר האורג שלשה חוטין בתחילה ואחת על האריג חייב וחכמים אומרים בין בתחילה בין בסוף שיעורו שני חוטין. מבואר במתניתין דאיכא תרי פלוגתות בין ר''א לרבנן האחד בשיעורא דתחילה אי בעי ג' חוטין או סגי בתרי שנית בשיעורא דבסוף אי בעי שתי חוטין או סגי בחד ויש לעיין בגדר הנך שיעורי.

# עוד מצינו בגמ' בדף ק''ד ע''ב [יעוין בתוס' ד''ה האורג] בארג חוט אחד והשלימה לבגד וכן בכתב אות אחת והשלימה לספר דמחייב ורבא מדמי ליה לדינא דר''א דאחת על האריג חייב.ור' אשי נקט דאפילו תימא רבנן להשלים שאני. ומבואר דהיכא דאיכא תוצאה ממשית של עשית בגד בהא כו''ע מודו דמחייב אפילו בחוט אחד ויש לעיין בבאור הדבר. ויש שכתבו דמחייב משום מכה בפטיש [יעוין בשפת אמת ובקרבן העדה בירושלמי ריש פרקין] אולם יעוין במאירי ק''ה ע''א דנקט דמחיב משום כותב ורק דהלשלים הוי סיבה לחושבו כשתים ויעוי''ש דנקט ליכא בזה לחיובא דמכה בפטיש דלכה בפטיש בעינן שהמלאכה בגוף הדבר תושלם ורק איכא תיקון חיצוני וכן יעוין בר''מ קזיס דף ע''ג דנקט דלמכה בפטיש בעינן שלא יהא בהך פעולה שייכות למלאכות האחרות אלא הוי רק מעשה ייפוי והכא כיון דמשלים את הספר או את הבגד איכא בזה חשיבות דמלאכת אורג וכותב ולכן לא ניתן לחייבו מדין מכה בפטיש. ויעוי''ש דמדמי להא דאיתא בדף צ''ד ע''ב בנוטל שערות דבעינן מלא פי הזוג דהיינו שתי שערות ובליקט שחורות מתוך לבנות סגי בשערה אחת. ומבואר דהיכא דאיכא משמעות לעשיתו סגי גם בחד וה''ה הכא.

# בבאור הנידון בשיעורא דתחילה. בעיקר גדר שיעורא דשתי חוטין יעוין בגמ' בדף ק''ג ע''א דילפינן מ''אחת'' ''מאחת'' דסגי בשתי חוטין ולא בעינן שיארוג את כל הבגד, וכן היכא דנתכון לכתוב שם סגי שיכתוב שתי אותיות. ויעוי''ש ברש''י וז''ל ת''ל אחת וז''ל, שתהא מלאכה שלימה במקום אחד. וכו' ולגבי בגד נמי, שני חוטין, ובנפה שני בתין שמקיימין כך, לפי שאין אדם אורג בגד ביום אחד, ועושה נפה בבת אחת, ומתחיל ועושה כדי קיום, שלא יהא נסתר מאליו.

# ומבואר דיסוד הך שיעורא דשתי חוטין הוי מחמת דכך הצורה של אריגת בגד דלא עושים בב''א את כל הבגד אלא עושים בשלבים, ולכן איכא למעשהו תורת ''אורג'' כבר בשתי חוטין, וכמו דבכותב בעינן שיהא משמעות לשתי אותיות שכתב מתוך האות השלימה למשווי ''כותב'' ה''ה הכא. ויש לעיין אי הוי דין ''שיעור'' ואי יכתוב אות אחת או יארגו חוט אחד יאסר מדין חצי שיעור או דכל היחס שלו כאורג וככותב נובע מחמת המשמעות דאיכא במה שעשה. ויעוין בגמ' ס''פ הבונה דבסוף הבונה (ק"ה א') גבי פלוגתא דרבן גמליאל ורבנן בכתב אות בשחרית ואות בין הערבים דפליגי אי יש ידיעה לחצי שיעור ובפשטות מבואר בזה דאות אחת הוי בכלל איסורא דחצי שיעור דכל התורה, וכן מבואר במאירי דף ג' ע''ב דמחלק בין עקירה בלי הנחה לכותב אות אחת לענין איסורא דח''ש. ויעוין עוד במנחת חינוך אות לד מלאכת כותב דנקט כן בפשיטות. ומבואר דעיקר הא דבעי דיהא משמעות למעשיו הוי מהלכות שיעורין דבעי חשיבות במלאכה, אולם אי ליכא דין שיעור איכא לחפצא דמלאכה בגוף הכתיבה גם באות אחת ולכן איסורא דחצי שיעור איכא בזה, [רק דהא מיהא בשביל להתחייב בגמר השיעור בעינן דהאות הראשונה תהא קיימת בזמן שכתב את האות השניה דכל המשמעות של השיעור הוי במה דאיכא משמעות מכח שתי אותיות. וכן נקט בפשיטות בפמ''ג בפתיחה להלכות שבת ד''ה נסתפקתי, יעוי''ש דנסתפק אי בקוצר ח''ש בעינן שיהא קיים מה שקצר בשעה שמשלים את השיעור, דהתם אפשר דהשיעור הוי רק בכמות].

**רק דיש לעיין אי הא דאיכא בזה לאיסורא דח''ש הוי רק בכותב דהחפצא דמלאכה הוי בכתיבה, וסכ''ס הוא כותב אות אחת**, אולם באורג דכל החפצא של המלאכה הוא לא בגוף החיבור של החוטים אלא דאיכא בזה צורה מסוימת של עשית אריג א''כ אפשר דבזה לא חשיב כמתעסק באריגה בפחות משתי חוטין. ויעוין במשנה בדף ע''ג דנקטה דווקא בכותב לשיערוא דשתי אותיות, וכן לשיעורא דשתי חוטין באורג ותופר ושאר המלאכות הנלוות עליהם כמו פוצע ועושה שתי בתי נירין. ובתוס' תמה דאמאי פירש דוקא בהנך מלאכות את שיעור המלאכה.

**ויעוין בקרן אורה ובשפת אמת דבהנך [חוץ מכותב] השיעור הוי מגוף המלאכה**. וז''ל השפת אמת, ונראה דבכל מלאכות השיעור הוא משום דבפחות מזה לא חשיב, אף דעושה כל המלאכה לפחות מכשיעור כמו לכשיעור, כמו מוציא פחות מכגרוגרת, ובזה אפילו חצי שיעור אסור מן התורה אבל בעושה בית ניר אחד שהוא דבר שאינו מתקיים ולא הוי מלאכה כלל ואין בזה חצי שיעור, על כן תנינהו במתניתין, ויעוין במנחת חינוך במלאכות אות י''ז י''ט דמביא מהמגן אבות [להגר''מ בענט] דנקט דבהנך דנקטה המשנה ךשיעור ליכא בזה לאיסורא דחצי שיעור. ויעוי''ש דמחלק בין שיעורא דשתי חוטין לשיעור דמלא רוחב היסט המבואר במשנה בעמוד ב', דמאחר דלא נקטה את זה המשנה בדף ע''ג, הלכך היכא שעשה פחות מהאי שיעורא הוי חצי שיעור. ורק שיעורא דשתי חוטין הוי בגוף המלאכה. רק דצ''ע מכותב דמבואר להדיא דחשיב חצי שיעור ויעוי''ש במגן אבות דנקט גם בכותב דלא הוי חצי שיעור וצ''ב. ואולי אפשר דבדין ידיעה לחצי שיעור לא בעי לאיסורא דחצי שיעור, ובאמת יעוין בקרן אורה דכתב דמשמע מס''פ הבונה דאיכא בזה איסורא דחצי שיעור ומשמע דלא ברירא ליה האי מילתא.

**ויעוין עוד בשו"ת אבני נזר חלק אורח חיים סימן קפז דמוכיח מהט''ז דאות אחת לא הוי מלאכה כלל**. וז''ל, ועיין בטורי זהב סימן ש"מ [סק"ב] שחידש דכתב שתי חצאי אותיות בדף אחד ושתי חצאי אותיות בדף שני וכשיקרב הדפין יהי' שתי אותיות שלימות חשוב כותב שתי אותיות וחייב. ודומה לכתב אות אחת בדף זה ואות שני בדף אחר דחייב משום דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי יעוין שם. ואי אות אחת מלאכה היא אלא דלא הוי תיקון גמור וכשאר חצי שיעור בשבת. אם כן אינו דומה להתם דהתם מהני מה שיכול לקרבם דהוי תיקון על ידי קירוב. אבל בשני חצאי אותיות הא לאו מלאכה הוא כלל. אלא ודאי גם אות לא הוי מלאכה כלל ואף על פי כן מהני מה שיכול לקרבם. הוא הדין בחצאי אותיות דמהני טעם זה**.**

**ויעוין עוד בשו"ת אבני נזר חלק אורח חיים סימן רא דנקט דלא שייך בזה כלל לחסרון דחצי שיעור.** וז''ל, אך לפי מה שכתבתי נראה דהנה דין שיעורין בשבת, ''דבפחות משיעור הזה לא מיחייב על תיקונו משום דלא חשיב תיקון בפחות משיעור הזה''. כמו דלא חשוב אכילה בפחות מכשיעור. ועיין רשב"ם בבא בתרא (דף נ"ה ע"ב) ''דחצי שיעור לא חשיב מלאכת מחשבת''. מעתה אי אפשר לפטור אות אחת משום דהוי פחות מכשיעור ולא הוי תיקון. שהרי צריך לאות זה כדי לגמור כל התיבה. שאי אפשר לכתוב כל התיבה קודם שיכתוב אות אחת. וכמו כתב ש' מ' משמעון דאף דאין צריך לתיבת שם חשיב מלאכת מחשבת כיון שאי אפשר לכתוב שמעון בלא ש' מ'. הכי נמי באות אחת. על כן צריך לטעם אחר דאות אחת לא הוי מלאכה. ותירץ זה בכל הני דחשיב במשנה השיעור. אורג. עשה שתי בתי נירין. דבכל הני אי אפשר לעשות שתים אם לא יקדים אחת. וגם שתים אינו תיקון אלא משום שסופו לגמור את כולו. ואם כן להוי מיחייב באחת. על כן צריך להשמיענו דבאחת לא הוי מלאכה.

**אלא דלפי מה דנקטו האחרונים דבכותב ודאי איכא בזה איסורא דחצי שיעור**, יש לעיין עדין בהא דנקטה המשנה להך שיעורא בכותב, והיה ניתן לומר דנפק''מ להיכא דכתב אות אחת שחרית ונמחק וכתב אות אחת בין הערבים לפי מה שנקט הפרי מגדים דבכתיבה בעינן שתרוייהו יהו קימים אולם זה אינו דהרי גם בהוצאה מבואר בדף פ' א' דהוציא חצי שיעור ונשרף, וחזר והוציא חצי שיעור פטור, ורק הפמ''ג דן לחלק בין הוצאה דהוי מלאכה גרועה ואין לך בו אלא חידושו.

1. **ומבואר מכל זה דשיעורא דשתי חוטין הוי מחמת בהך שיעורא איכא משמעות לאריגתו,** והשתא יש לעיין בבאור שיטת ר''א דהצריך ג' חוטין אי הוי מאותו גדר דשתי חוטין כמו שמבאר רש''י דהוי בשביל שלא יסתר אליו רק דר''א ס''ל דלכדי קיום בעי ג' חוטין, ויעוין בר''ח וז''ל, ור''א פליג דסבר פחות מג' חוטין אין מתקיימין אלא נסתרין, או דבהא מודה דלכדי קיום סגי בתרי חוטי כמו שנקט רש''י רק דס''ל דבעינן דיהא גם ''צורת אריג'' ולא רק ''מעשה אריגה'' ולצורת אריג בעינן לכה''פ ג' חוטים. ולפי''ז נראה דגם אי נימא דשיעורא דתשי חוטין הוי בגוף המלאכה ולא הוי דין שיעור כיון דבלי שתי חוטין ליכא מעשה אריגה מ''מ שיעורא דג' חוטים הוי חשיבות במלאכה כיון דהך שיעורא הוי בתוצאה ולא בגוף המעשה.

**ויעוין בגמ' דמקשה סתירה בשיטת ר''א דמצד אחד נקט דסגי בתרי, ומיישבת דאיכא חילוק בין אלימי לקטיני**, או דבאלימי מתוך עובין לא נדבקין יפה ולכן בעי ג', או דבקטיני כיון דלא נראית האריגה ונראה כחוט אחד הלכך בעי ג', ולכאורה נראה דתליא בהנך תרי צדדים דאי הוי שיעורא במתקיים א''כ רק בעבים שלא נדבקים אחד לשני איכא להך גירעותא דאינו מתקיים, אולם אי רק בקטיני בעי ג' א''כ נמצא דלא הוי שיעור במתקיים דהרי באלימי יותר לא מתקיימים אלא הוי שיעורא בצורת האריג דבעינן שנראה צורה של עירוב חוטים ולכן בקטיני דנראים כחד חסר בצורת האריגה.

1. **ויעוין בגמ' כריתות י''ט ע''ב דמבואר שם דר' יוסי מתני בשיטת ר''א דבתחילה בעי ג' חוטין ובסוף בעינן תרי** ויעוי''ש ברש''י ד''ה ושנים על האריג. וז''ל, כל השיעור הוא זה, ובתחלה היינו טעמא דבעי שלשה משום דסתרי דשנים אינן מתקיימין, אבל הכא איכא למימר חציו היום וחציו למחר. ומבואר עכ''פ בשיטת ר' יוסי דבהא מודה ר''א דבתרי איכא מקצת קיום לאחשובי כתחילת אריגה ורק דבתחילה בשביל שיהא מלאכה המתקיימת בעינן ג' ולכן בסוף דכבר איכא אריג סגי בתרי, דאחרי דאיכא כבר אריג גם בתרי הוי מלאכה המתקיימת.
2. **ונראה עוד דגם אי נימא דהוי שיעור במתקיים יש לדון אי הוי כהך שיעורא דב' חוטין,** או דלענין מה שנצרך מתקיים לאשווי כהתחלת אריגה גם לר''א סגי בתרי חוטין רק דהוי מדינא דמתניתין דריש פרק הבונה דכל מלאכה שאינו מתקימת פטור עליה. כמו שמבואר בתוס' דף צ''ד ע''ב דגם באריגה איכא להאי כללא דיעוי''ש בתוס' בדף צ"ד ע"ב בהא דקס"ד לגמ' שגודלת [שקולעת שערותי'] חייבת משום אורגת. והגמ' דוחה דאין דרך אריגה בכך. ובתוס' הקשה מהא דבדף ס"ד ע"א מבואר דהקולע נימין חשיבא אריגה, וא"כ מאי שנא הכא דלא. ומיישב בתרוץ השני דהכא אין סופה להתקיים שעומדת לסתירה. ובבאור תירוצו יעוין בשעה"צ סי' ש"ג ס"ק ס"ח דפירש דכונתו להאי כללא דר''פ הבונה דבעינן מלאכה המתקיימת ולפי''ז תלה את זה בפלוגתת רש"י ורמב"ם אי סגי במה דעומד להתקיים באותה שבת או דבעי דיתקיים לעולם.
3. **בבאור הנידון בשיעורא דבסוף.** לכאורה בפשוטו היה נראה כשיטת רבנן דאותו שיעור דבעי בתחילה בעי בסוף וליכא חילוק בין תחילה לבסוף לא מבעיא אי נימא דשיעורא דשתי חוטין הוי חסרון בגוף מעשה האריגה.אלא גם אי הוי דין שיעור בחשיבות המלאכה דבזה אולי שייך לומר דכל כמה דאיכא כבר אריג איכא חשיבות גם להכנסה של חוט מ''מ נראה דכיון דהשיעור הוא במעשה מלאכה, א''כ כל כמה שליכא במעשהו אריגת שתי חוטין איכא חסרון במעשהו. והשתא יש לעיין בשיטת ר''א אי הוי הלכתא בכל התורה כולה דעצם הדבר דאיכא תורת גמר במעשהו הוי סיבה למשווי ליה תורת מלאכה, או דהוי סברא מסוימת במלאכת אורג דע''י דאיכא כבר לאריג איכא חשיבות בכל חוט שמכניס ובחוט אחד איכא כבר חפצא דמלאכת אורג.

**ויעוין ברשב''א דמביא דאיכא פלוגתא בירושלמי אי הוי באחד על שלש דאיכא כבר לאריג, או באחת על שתים.** ויעוין באפיקי ים סימן ד' ענף ד' דמבאר דשרש פלוגתתם אי סיבת החיוב באחת על האריג הוי מחמת הגמר מלאכה דאיכא בזה, ולכן מחייב באחת על שתים, ולמ''ד דמחייב רק באחת כל שלשה לא הוי מחמת גמר מלאכה אלא דאגב השלשה חשיב גם האי החוט היחידי ואיכא תורת מלאכת אורג בחוט הרביעי מצד עצמו.

ויעוין בגמ' בדף ק''ד ע''ב בהאי דינא דכתב אות אחת והלשימה לספר דבתחילה רבא נקט דהוי אליבא דר''א דמחייב באחת על האריג, ומבואר להדיא דהוי דין כללי דמחייב על גמר מלאכה, וכן מבואר להדיא בכריתות י''ט ע''ב דיעוי''ש דגם היכא דהגביה מקצת בחול ומקצת בשבת מחייב לר''א, וברש''י מבאר דהכונה למלאכת הוצאה דהשלים את ההנחה בשבת. ובשטמ''ק [בהשמטות] מביא עוד פירוש דהכונה למלאכת מכה בפטיש דמתחילה בהגבהה ומסתיימת בהכאה. ובגמ' שם מגדירה דשמעינן לר''א ''דמחייב על גמר מלאכה'', ומבואר דהוי כללא בכל המלאכות.

**אלא דמאידך גיסא יעוין בגמ' בכריתות י''ז דמבואר התם בשיטת ר''ג** דס''ל דכותב אות אחת בשבת זו ואת אחת בשבת אחרת דשבתות כגופין דמי ומחלקים והו''ל כחורש חצי שיעור וזורע חצי שיעור, ומאידך גיסא ס''ל כר''א דחייב באחת על האריג. ואי יסוד דינא דר''א הוי מחמת דמחייב בגמר מלאכה אמאי חשיב כגופין מוחלקים.

**ויעוי''ש ברש''י ד''ה אלא,** וז''ל, ואף על גב דפליג עליה באחת על האריג דהתם מחייב ר' גמליאל אף על גב דדמי להאי דכותב חצי שיעור בשבת שני ומשלים לשיעור הראשון ואורג נמי חצי שיעור על האריג אפילו הכי מחייב ר"ג דהכא היינו טעמא דשבתות כגופין דמיין ולא מצטרפין דדמי כחורש חצי שיעור וזורע חצי שיעור אבל באורג דמעיקרא הוי בהאי בגד אריג שיעור הרבה חשיב האי חוט שארג זה אגב כל הבגד. ומבואר ברש''י דהוי סברא מסוימת במלאכת אורג דחשיב האי חוט שארג אגב כל הבגד. ויעוין ברש''ש שבת צ''א ע''ב ד''ה כגון, דמקשה מדף יט בכריתות דמבואר דהוי כלל בכל המלאכות דהיכא דהשלים את השיעור מחייב, ואמאי נקט רש''י דבעינן דיהא בהאי בגד שיעור הרבה. ויעוין באפיקי ים דמוכיח דאיכא בזה מחלוקת הסוגיות ובדף י''ז אזלא הגמ' להך מ''ד דמחייב רק באחת על ג'.

**אלא דבעיקר הבאור בשיטת ר''ג יעוין בשטמ''ק בדף י''ז דתמה בזה ומחדש דכל דינא דר''ג דחשיב שתי גופין הוי בגוונא דכתב בשתי קלפים אות אחת בקלף זה ואת אחת בקלף אחר**. ומבואר בדבריו דהך דינא דאיתא בס''פ הבונה דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי איכא רק בכותב שתי אותיות אולם היכא דחיובו משום גמר מלאכה בהא בעינן שיהא יחס ישיר בין האות שכתב לאות שבא להשלים אותה.

1. **והמתבאר מכל זה דאיכא שתי דרכים יסודיות בבאור דינא דר''א אי הוי דין כללי בכל המלאכות או רק במלאכת אורג**. ויש לעיין להך צד דהוי מחמת גמר מלאכה אי מחייב גם בחד על שלש או דמאחר דהיחס למעשו מכח הגמר מלאכה א''כ כל כמה דאיכא כבר שיעור נמצא דליכא למעשהו תורת גמר.

**ויעוין בפני משה שם דבהא כו''ע מודו דמחיב באחת על ג'** וכל הנידון אי מחייב גם באחת על שתים וכן מוכח בסוגין דיעוין בגמ' דמביאה את הברייתא דהאורג שני חוטין על הגס ועל האימרא חייב, רבי אליעזר אומר אפילו אחד. ויעוין ברש''י דגס היינו אריג הרבה ומבואר בפשוטו דגם ביותר מב' חוטין מחייב לר''א ןא''כ מוכח דגם להך שיטה דמחיב באחת על שתים הוי גם באחת על שתים וכן מבואר להדיא בר''ח וז''ל, ואם יש ב' חוטין ערב ארוגין בשתי וארג אחד לעיהם חייב וכן אם היו אלף באחד מהם חייב. ויעוין עוד בשו''ת נפש חיה סימן ל''ז ד''ה והנה, דגם נקט דבשלשה פשיטא דמחייב.

**ויש לעיין בזה דלכאורה הוי שתי סיבות נפרדות** ומאי שיאטיה להדדי, ונראה בהקדם מה דיש לעיין בהא דמהני גמר מלאכה דלכאורה במלאכת שבת בעינן את מעשה המלאכה, ואי מעשה אריגה הוא התעסקות עם שתי חוטים אמאי מהני בזה גמר מלאכה, וכן צ''ב הא דמבואר דבכתיבה סגי באות האחרונה, וכן בהוצאה או במכה בפטיש [כריתות יט]. ובשלמא בדינא דמשלים את הבגד או הספר דאיכא משמעות ממשית בהך עשיה דהשלמה בהא שייך להבין דסגי בהכי למשווי ''כותב'' ''ואורג'', אולם בארג חוט אחת על שתים דליכא עדיים בגד ועדיים עוסקים בהכנת הבגד א''כ מאי איכא בהא דכבר איכא התחלה, ונראה דהכא המשמעות היא לא בתוצאה, אלא ב''מעשה'' דבשביל לדון את מעשהו כהתעסקות במלאכה איכא חילוק בין היכא שבא להתחיל במלאכה דבזה בעינן שיהא בדבר שפועל בו את המלאכה משמעות מסוימת, להיכא דכבר התחיל דבזה סגי בחוט אד למשווי כעוסק בהך מלאכה כיון דמעשהו בא כהמשך וכגמר לתחילת המעשה.

**ולפי''ז נראה דגם הא דמהני באריגה באחד על שלש יסוד הדבר הוא מכח הא דלא בעינן לדון את התעסקותו במלאכה אך ורק מכח התוצאה,** אלא גם כהמשך למעשה הקודם, ובזה ודאי כל כמה דאיכא כבר התחלה ממשית יותר שייך לדון את מעשהו כהמשך ולכן פשיטא יותר אחת על ג' מאחת על ב', דבאחת על ב' אנו צריכים לדון את מעשהו כגמר המעשה הקודם והשייכות שלו למעשה הקודם הוי בתורת ''גמר'', ובזה איכא יותר חידוש לדון את מעשהו כהמשך.

1. **והשתא יש לדון בחסרון שיעור כגון אם אחד הוציא כשיעור לרשות הרבים ובא אחר והוציא שם עוד חצי שיעור אם חייב כמו באחד על הארוג**. ויעוין באבני נזר אורח חיים סימן רא וז''ל ונראה לי דפטור דדוקא באחד על הארוג. דאין הפטור משום חסרון שיעור, דהא אי אפשר לעשות הבגד אם לא יארוג חוט אחד.[יעוי''ש בתחילת דברי דמיסד דיסוד דין שיעור במלאכת שבת הוי חשיבות בקיום המלאכה כמו שנקט הרשב''ם ב''ב נ''ב דהוי מדין מלאכת מחשבת, ולפי''ז נקט דכל היכא דפעולתו נצרכת לקיום המלאכה לא שייך בזה חסרון שיעור] אלא דבציר מהכי לא חשיב מלאכה. על כן מחייב ר' אליעזר על גמר מלאכה. ומכל מקום אינו חייב אלא אם יש בגמר מלאכה שיעור וחוט אחד הא חשיב שיעור. ומבואר בדבריו דכל היכא דהוי חסרון שיעור בזה לא שייך דיהני גמר מלאכה אלא רק היכא דהחסרון בגוף מעשה המלאכה, ולפי מה שנתבאר דיסוד הך חשיבות דגמר הוי בתורת המשך למעשה הקודם א''כ אפשר דגם בחסרון שיעור מהני הך יחס דגמר מלאכה לחייבו. ויעוין בשטמ''ק כריתות י''ט ע''ב [בהשמטות] דהקשה דאמאי לא נקטה הגמ' לקוצר כגרוגרת בחול ובשבת בין השמשות השלימו לשיעור דאזלינן בתר ההשלמה. ומבואר להדיא דגם בחסרון שיעור איכא להך דינא.

**ובעיקר מה דנקט האבנ''ז דבחסרון שיעור ליכא לחיובא דגמר מלאכה.** יש לעיין בהא דמבואר במשנה בעמוד ב' דאיכא שיעור ברוחב האריגה דבעינן כמלא היסט אי גם בזה יהני חצי רוחב היסט, או דבזה הוי כחצי שיעור, ובאמת יעוין בערוך לנר כריתות י''ט ע''ב דהעיר דאי טעמא משום גמר מלאכה א''כ יתחייב גם בחצי חוט דהיינו בפחות משיעור רוחב היסט ורק מדייק מלישנא דר''א דלא הוי ליה למימר וא' על האריג אלא מקצת חוט על האריג, אע"כ דר"א ג"כ חוט שלם בעי דהיינו רוחב מלא היסט. ומבואר בדבריו דמדייק מר''א דכל מה דמהני דינא דר''א הוי רק ביחס לשיעורא דשתי חוטים אולם בשיעור רוחב בזה הוי כחצי חוט ולא מחייב.

וראיתי שהביאו מספר אשי ישראל [לבעל הפתחי תשובה] ריש פרקין דהביא את דברי הערוך לנר וס''ל דליכא חילוק בין חוט שלם לחצי חוט כיון דגם בחוט שלם דהיינו ברוחב היסט בעינן לצירופא דהחוט השני ומה דמדייק הערוך לנר מלישנא דר''א דא' על האריג יעוי''ש דדחה ראיתו מהא דנקטה הגמ' בדף ק''ד ע''ב להך לישנא דארג חוט אחד והלשימו לבגד למרות דהשלימו לבגד מחייב גם בכל שהו כיון דהוי מכה בפטיש. ומוכח דהאי לישנא דחוט שלם לאו דוקא,

**ובעיקר מאי דנקט דבדינא דלהשלים סגי בכל שהו** יעוין בירושלמי ריש האורג וז''ל, ואם ארג כל שהו והשלים בו. ומשמע דבהשלמה סגי בחוט כל שהו וליכא שיעור רוחב, ואי נימא דבגמר מלאכה לא מהני חצי שיעור יש לעיין לדעת הראשונים שהבאנו לעיל דנקטו דחיובא דלהשלים הוי מדין מלאכת כותב ואורג ולא מדין מכה בפטיש. וצ''ל דהך חשיבותא דלהשלים מהני גם בחסרון שיעור ויעוין בזה באבנ''ז ס''ס ר''א.

**אולם הא מיהא נראה דגם אי מהני לחייבו בחסרון שיעור אולם היכא דכתב חצי אות והשלים לאות בהא פשיטא דלא יהני לחייבו מדין גמר מלאכה,** כיון דחצי אות לא הוי כלל מעשה כתיבה, ורק היכא דעשה ''מעשה כתיבה'' רק דהוי חסרון ב''מלאכת כתיבה'' בהא שייך לדון להאי יחס ד''גמר''. ולפי''ז ניחא הא דנקטה הגמ' אות אחת. ויעוין בשפת אמת ק''ד ע''ב דמדייק מהגמ' דבעינן אות שלימה רק דדן בסברת הגמ' דלהשלים שאני דאי נימא דהוי מדין מכה בפטיש א''כ סגי גם בחצי אות דמלאכת מכה בפטיש לא הוי ''מלאכת כתיבה'' אלא מלאכה בפני עצמה.

# עושה שתי בתי נירין בנירין בקירוס, בנפה, בכברה ובסל חייב, גמ' מאי בנירין אמר אביי תרתי בבתי נירא, וחדא בנירא. בעיקר מלאכת בתי נירין איכא שתי דרכים יסודיות האחד שבתי הנירין היינו החורים שבהם משחילים את חוטי השתי מעבר לעבר להעמיד את חוטי השתי באופן מסודר דלא יתערבו אחד בשני ולחלקם לקבוצות חוטים מסודרות, ורק דרש''י ס''ל דהמלאכה היא בהכנסת החוטים לתוך החורים, רק בנפה וכברה מעביר בתחתית הנפה והכברה חוט ערב בחוטי השתי ובזה מעמיד את השלד לבנית הנפה [יעוין ברש''י ק''ג ע''א], ונמצא דבהשחלה עצמה מעמיד את חוטי השתי בצורה מסודרת ולכן חשיב עושה בתי נירין.

**והא דאיתא בגמ' דתרתי בבתי נירא וחד נירא יעוין ברש''י ובבאור דבריו יעוין בספר מעשה אורג** [בסופו] דמבאר דאופן ההשחלה הוא דמשחיל באחד שתי חוטין ובשני חוט אחד באופן שצורת האריג הוא בסדר של שתי חוטין וחוט אחד ובניהם עוברים חוטי הערב, ויעוי''ש דמוכיח דכך צורת האריגה של צמר כדי שיחמם.

**רק בעיקר באור רש''י יעוין בתוס' יו''ט** בפרקין דמבאר דהכונה על מבנה הנול שהיה כלי האריגה בזמנם דהיה בו שתי מסגרות עליון ותחתון שעשוים מחוטים מחולקים ובכל חוט איכא חור שבו משחילים את קבוצות חוטי השתי באופן שיעמדו אחד בין השני, והיה שם עוד מתקן הנקרא מסרק העשוי מחוטים צפופים שצמוד לחוטי הערב ומטרתו להדק את חוטי הערב, וחוטי השתי עוברים דרך שלשת המסגרות, ושתי בתי ניר הכונה למסגרות שבהם נמצאים החוטים, וניר הכונה למסרק. ובחזו''א כלים כ''ו סק''ג מבאר להיפך דשני בתי ניר הכונה למעבר בין חוטי המסרק, ובין מה שעובר בין החוטים במסגרת השניה, וניר הכונה במסגרת שבה מושחל החוט בתוך החור. ויעוין בספר מעשה אורג את צורת מבנה הנול.

# אולם בתוס' רי''ד בדף ע''ג נקט דהמלאכה היא בעצם בנית החורים. וז''ל, ואינו נ"ל, שהכנסת החוטין בתוך הבית ניר הוא בכלל מסיך, גם לשון עשה שני בתי נירין אינו משמע כן, שהי' לו לומר והמכניס שני חוטים בתוך בית ניר, אלא העושה היא פירושו שמתקן הבית ניר במקום שהוא עתיד להכניס חוטי השתי ובין כל חוט וחוט של קושרי בתי נירין יקרא בית, ואם תיקן שני בתי נירים הוא חייב אף על פי שאינו נוגע בשתי כלל והיא מלאכה בפני עצמה. ולפיזז בנפה וכברה המלאכה הוי במה דיצר את המחזיק לכל חוט בפני עצמו. ויעוין במעשה אורג דמבאר דלפי''ז הא דנקטה הגמ' תרתי בבת נירא וחד בנירא עיקר כונתה לתאר את מבנה הבתי ניר שעשויין מחורים שמשחילים בהם חוטים למעלה ולמטה רק נקטה את האופן המצוי של ההשחלה של שתי חוטין חוט אחד.

**אלא דבעיקר מלאכה דבתי נירין יעוין במאירי שבת ע"ג ע"א** וז''ל, העושה שתי שני בתי נירין ר"ל באלו שאורגים בגדים דקים וקצרים דרך אריגה ביד כדרך שעושין נפה וכברה והדומים לאלו מן העשויים בתים בתים ומשיעשה בהם שני בתים נקרא מלאכה ועשיית נפה וכברה וסל וסבכה וסירוג מטה בחבלים כלם תולדת עשיית בתי נירין הם ומשעשה בהם שנים חייב. ומבואר בדבריו דבתי נירין הוי אופן אחר של אריגה ע''י פיתול החוטין דנעשה מהם חורין כעין כוורות כוורת ונמצא כשעושה פיתול אחד נוצרין ממילא ארבע חורים קטנים שבמרכזם חור גדול. ויעוין במאירי בסוגין וז''ל, ופרשו בגמ' שהנירין הוא עשוי בשני חוטין אחד בניר קטן ואחד בניר גדול ונעשה חורים חורים אחד גדול בתוך ארבעה דקים שתים מצד זה לגדול ושתים מצד האחר וכן כל האריגה. ונמצא לפי''ז דכונת הגמ' שתים בבת נירא ואחד בנירא דסגי בפיתול אחד שיוצר במרכזו חור גדול וע''י כך גם למעלה וגם למטה איכא שתי חורים קטנים ואופן האריגה בזה יעוין באריכות בספר מעשה אורג בשיטת אריגה זו דנקראת ''שיטת הספראנג''.

**ויעוין במרכבת המשנה פ''ט הט''ז דמוכיח מהרמב''ם דגם ס''ל כן** וז''ל, וענין הנירין לדרך רבנו הוא אריגה מלאה נקבים משא"כ מלאכת האריגה שמחבר ומרכיב חוטים תכופים זה לזה ועיין בתוס' יום טוב שהאריך ולא הרגיש בשינוי הזה.

**ויעוין בשבט הלוי חלק ז' סימן קג דהביא ראיה לשיטת הרמב"ם והמאירי מתו"כ פ' אחרי** ט"ז ע"ג על פסוק וכל מלאכה לא תעשו מנין שלא יכתוב ב' אותיות ולא יארג ב' חוטין ולא יעשה שני בתים בנפה וכברה. ומשמע דהוא פעולה מיוחדת לנפה וכברה וכיו"ב כמש"כ המאירי הנעשים בתים בתים דלרש"י הוא מלאכת הכנה לפני האריגה ובכל מיני הארוגים.