23 מבוי העשוי כנדל
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ב' ט' כסליו תשס"ה

הערות בסוגיא דמבוי העשוי כנדל

נכתב לפו"ר ואינו מסודר כה"צ

א] עירובין ד"ח:, איתמר מבוי העשוי כנדל, אמר אביי עושה צוה"פ לגדול והנך כולהו מישתרו בלחי וקורה, אמר ליה רבא כמאן כשמואל דאמר תורתו כסתום למה לי' צוה"פ, ועוד הא ההוא מבוי עקום דהוה בנהרדעא וחשו לה לדרב, אלא אמר רבא עושה צוה"פ לכולהו להאי גיסא ואידך גיסא מישתרו בלחי וקורה.

ופירש"י, עושה צוה"פ לגדול, באחד מב' ראשין, והאחרים קטנים משתרו בלחי וקורה בראשיהן על פני רשות הרבים, כמאן כשמואל, דאמר מבוי עקום תורתו כסתום, דהא כל מבואות קטנים הללו מבואות עקומות הן, נכנס בדרך זה ויוצא בדרך זה, וקאמרת לא בעי תיקון לעקמומיתו כשמואל, הכי גרסינן למה לי צורת פתח, אמאי אצרכת צורת פתח לגדול, הא איהו נמי אין פילושיו מכוונין וכו', עושה צורת פתח לכולהו, הקטנים, מהך גיסא, בעקמומיתן לצד מבוי גדול, ואידך גיסא, לרשות הרבים מישתרי בלחי או קורה, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, פי' רבינו תם שמבואות קטנים פתוחים למבוי גדול משני צדדין, "ואינן זה כנגד זה דאם כן הוו מפולשין" וכו', עכ"ל.

והבית יוסף בסי' שס"ד כתב ע"ד התוס', ז"ל, ומשמע דס"ל שאם היו מכוונים זה כנגד זה לא היו צריכין שום תיקון במקום פתיחתן למבוי, דהו"ל ב' מבואות הקטנים כמבוי אחד ארוך, עכ"ל.

והדברים צ"ב, דהגם דהוו ב' מבואות הקטנים כמבוי א' ארוך, אך מ"מ הרי גם פתוחין כל א' להמבוי הגדול, ומכח זה יש לנו לחשבן כמבוי עקום ולהצריכן תיקון במקום העקמימות, וכבר רמז לזה המג"א שם סק"ד, ז"ל, משמע דגם במכוונים בעי תיקון זה ד"הא מ"מ כל א' כמבוי עקום עם הגדול" וכ"מ בב"ח דלא כב"י, עכ"ל.

ומש"כ התוס' דאיירי שאינן זה כנגד זה, ביאר בשו"ת הגרע"א סי' ל"ג, ז"ל, ונ"ל דזהו כוונת תוס' והם זה שלא כנגד זה, היינו דרוצים לתרץ דלשמואל אמאי לא הוי מפולש, הא המבוי קטן שבצד זה עם המבוי הקטן שבצד השני הוי ממש מבוי ארוך ומפולש לזה תירצו דהם זה שלא כנגד זה, אבל לרב גם זה מקרי מפולש, והב"י וכו' למד מדברי תוס' אלו דבמכוונים עדיף, דמבטל להעקמימות דהוי כמבוי ארוך, ולא זכיתי לירד לסוף דעת רבינו בזה, ובפשוטו נראה כמ"ש, עכ"ל.

וכ"ה מבו' להדיא בד' כמה מן הראשונים בסוגיין, דהא דבעי' לאוקמה בשאינם זה כנגד זה, הוא משום דאם המבואות הקטנים הוו זה כנגד זה, הי' צריך צוה"פ אף לדעת שמואל, כיון דהוי מפולש ממש, וכמש"כ הגרע"א.

ומצאתי בשו"ת מהריב"ל ח"ג סי' ע"ד, שמתחילה פי' ד' התוס' כפי' הב"י, ושוב הוכיח שלא כיונו לזה, ופי' דבריהם כד' הגרע"א, ז"ל, ולכאו' הי' נראה דדברי התוספות קיימי לפי המסקנא, ומאי דקאמרי דא"כ היו מפולשים הכי פירושא, דבשלמא אם אינם מפולשים משום הכי אצטריך צוה"פ לכולהו קטנים מהך גיסא בעקמימותם לצד מבוי גדול וכדפירש"י, אלא אי אמרת דהם מפולשים זה כנגד זה, בצוה"פ הוה סגי בראש המבוי בכל תרין מהנך מבואות הקטני' דהוו להו כחדא, כיון דמפולשים זה כנגד זה, וכד מעיינן שפיר אשכחינן דלא אפשר למימר הכי דאם איתא דכל היכא דמפולשים זה כנגד זה אין צריך צורת פתח בכל אחד מהעקמומיות ומאי קושיא ואימא הכי נמי דמאי דקאמר אלא אמר רב' עושה צורת פתח לכלהו להאי גיסא היינו שעושה צורת פתח אחד לתרין מבואות הקטנים בראש האחד דכחדא חשיבי כיון דמפולשין זה כנגד זה אלא ודאי דאית לן למימר דהוקשה להם לתוספות דאמאי לא הוה קשיא ליה למקשן דאמאי הנך כולהו משתרו בלחי וקורה והרי הם מפולשי' זה כנגד זה והרי הם מבואות מפולשים וצריך צורת פתח וכו', עכ"ל.

ואמנם עיי"ש בהמשך ד' מהריב"ל, דמבו' דאף דמסיק שאין כונת התוס' כפי' זה, מ"מ פשיטא לי' לדינא דהיכא שהמבואות הקטנים הוו זה כנגד זה, א"צ לעשות לכל א' מהן צוה"פ במקום פתיחתו לגדול, כיון דחזי' להו כמבוי א' ארוך, והק' מכח זה ע"ד הטור, ופירש דעתו דכיון שהמבוי הגדול מפסיק ביניהם לא חזי' להו כמבוי א' ארוך, ובדעת הרמב"ם פירש דחזי' להו כמבוי א' ארוך, וע"כ א"צ תיקון במקום פתיחתן לגדול, עיי"ש בכל דבריו, והדברים צ"ב, דהגם דחשיבי כמבוי א' ארוך, מ"מ הרי כל א' מן המבואות הקטנים פתוח למבוי הגדול, ומכח זה יהא דינו כמבוי עקום דצריך צוה"פ בעקמימותו.

ונ' מזה שדעת הב"י ומהריב"ל, דכל דחזינן להמבואות הקטנים כמבוי א' ארוך, לא חזינן להו כלל כעקום להמבוי הגדול, דכיון שהן מפולשין ביושר לרה"ר, והוו מבוי א' ארוך, לא חזינן להו כלל כנמשכים להמבוי הגדול, וע"כ א"צ תיקון במקום פתיחתן להגדול.

ויש להוסיף, דהאמנם המבואות הקטנים לא חזינן להו כמתעקמים למבוי הגדול, אך המבוי הגדול שאינו מפולש ביושר, חזינן לי' כמתעקם להמבואות הקטנים, אך מ"מ שפיר א"צ לעשות תיקון בפתחי המבואות הקטנים להמבוי הגדול, שהרי לא חזינן להו כמתעקמין להגדול, והגם דהגדול מתעקם אליהם, סגי לתקנו בהצוה"פ שבראשו, שכל מה דבעי' תיקון בפתחיהם לגדול הוא רק לתקן אותם כדי שיראו בני כל מבוי להצוה"פ, וע"כ כיון דלא חזינן להו כמתעקמין, ל"ב להו צוה"פ בפתחיהם.

ואמנם בפשוטו הי' מקום לדון ולומר, דכיון דהמבואות הקטנים חזינן להו כמפולשין ביושר ואינם מתעקמין להגדול, הרי דמה"ט גם המבוי הגדול לא חזינן לי' כמתעקם, אך מוכח לא כן ממש"כ התוס' לעיל ד"ו. דבמבוי עקום כמין זי"ן נמי דינו כמפולש, הגם שהמבוי שבגג הזי"ן הוי מפולש ביושר, ובע"כ דמ"מ המבוי שברגל הזי"ן שאינו מפולש ביושר, חזינן לי' כמבוי עקום, ולתקן אותו צריך תיקון בעקמומית, וז"ב.

ב] והנה ז"ל הריטב"א, לכך פירש הוא ז"ל, כי המבוי הגדול היו לו מבואות קטנים משני צדדיו שיוצאים לסרטיא ופלטיא, והם לא היו מכוונים אלו כנגד אלו, דאם כן לכו"ע כל חד מינייהו מבוי מפולש גמור, אלא פתחו של מבוי קטן שבצד זה מכוון כנגד הסתימה שבצד האחר כצורת למ"ד וכו', ובהא פליגי אביי ורבא, דאביי הוה סבר דכיון שאינם מכוונים דינם כעקום, וסבר לה כשמואל דאמר מבוי עקום תורתו כסתום, וא"ל רבא דלפום דעתי' דחשיב ליה עקום כרב הו"ל למיעבד כדעבדו בנהרדעא, אלא ודאי דינו כמפולש ועושה צוה"פ למבואות הקטנים שמן הצד האחד מהך גיסא הפתוח לרשות הרבים, ועושה לאידך שמצד השני לחי או קורה מאידך גיסא הסמוך לרשות הרבים האחר, והלכתא כרבא, עכ"ל.

וד' הריטב"א צ"ב, חדא, דהרי הריטב"א לעיל מינה פירש דהמבוי הגדול הי' מפולש מב' ראשיו לרה"ר, וא"כ היאך סגי במה שעושה למבואות הקטנים שמן הצד הא' צוה"פ, הרי אכתי המבואות שבצד השני הוו מפולשין להמבוי הגדול, ולפילוש זה לא עשה צוה"פ, דהגם דאף אביי עשה למבוי הגדול צוה"פ מחד גיסא, אך לאידך גיסא דהמבוי הגדול הרי לא עשה אביי צוה"פ, ומ' דרבא נמי מודה לזה דל"ב צוה"פ להגדול בצדו השני, וא"כ נמצא דאיכא פילוש שלא עשה לו צוה"פ, ואמנם עיי"ש בגאו"י שנקט בדעת הריטב"א דודאי לדעת רבא צריך לעשות צוה"פ להגדול בב' פתחיו לרה"ר, ומה שלא הזכיר רבא לזה, הוא משום שהזכיר רק התיקון שעושה בהמבואות הקטנים, וכן נקט גם בשו"ת הגרע"א סי' ל"ג.[[1]](#footnote-2)

עוד צ"ב בד' הריטב"א, במש"כ דבהא פליגי אביי ורבא, דאביי הוה סבר דכיון שאינם מכוונים דינם כעקום, וא"ל רבא דלפום דעתי' דחשיב ליה עקום כרב הו"ל למיעבד כדעבדו בנהרדעא, אלא ודאי דינו כמפולש וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דפליגי אביי ורבא אם מבוי זה חשיב כמבוי עקום או חשיב כמבוי מפולש, ורבא ס"ל דאין דינו כמבוי עקום אלא כמבוי מפולש, וצ"ב מהיכ"ת דפליגי בזה, הרי בפשטות הגמ' לא פליגי אלא אם כרב או כשמואל.

גם צ"ב לישנא דהריטב"א דא"ל רבא, "דלפום דעתי' דחשיב לי' עקום כרב הו"ל למעבד וכו'", ומ' דהמכוון הוא דפריך לי' דלטעמיך קשיא, אך לדעת רבא גופי' דל"ח כמבוי עקום אלא הוי כמפולש באמת ל"ב כ"כ, וזה צ"ב.

גם צ"ב מש"כ הריטב"א דהלכתא כרבא, ולכאו' הרי כיון דקי"ל כרב דמבוי עקום תורתו כמפולש, א"כ ליכא נפ"מ בפלוגתת אביי ורבא אם מבוי זה חשיב כמבוי עקום או כמבוי מפולש, שהרי אף מבוי עקום תורתו כמפולש.

עוד ילה"ע קצת דלפו"ר כל דרך זו לא שייכא לדעת רש"י דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו, והריטב"א לא פירש לזה, גם ילה"ע דמ"ט אין המבואות הקטנים שבצד השני צריכין צוה"פ משום דמפולשין א' לחבירו כמין חי"ת, והאמנם דעת הריטב"א דמבוי כמין חי"ת ל"ח כמפולש, אך הרי הריטב"א בסוגיין לעיל מינה דן לומר דהכא ל"ד לכמין חי"ת, כיון דמפולשין כלפי המבוי הגדול, ולגבי דידי' הוי כל חד מינייהו כמין גם, ובקעי בהו רבים כשרוצים ללכת לצאת לסרטיא שהמבוי הגדול פתוח לה, עכ"ד, ולכאו' צ"ל דהתם כתב כן רק כדי לישב פירש"י, אך לפי' ר"ת א"צ לזה.

ונ' די"ל בדעת הריטב"א, דבאמת לדעת רבא א"צ לעשות צוה"פ לגדול לפתחו השני, והטעם הוא כמש"נ מד' הב"י ומהריב"ל, והיינו דכיון דס"ל לרבא דחשיב כמבוי ישר, כיון דכל מבוי פתוח להמבוי השני כמין למ"ד, וכיון שהעיקום הוא מועט חשיב כמפולש ממש, ע"כ ל"ח כלל להמבואות הקטנים כמבוי עקום עם המבוי הגדול, דכיון דכל א' מן המבואות הקטנים נמשך ביושר להצד השני, לא חזינן לי' כלל כמבוי עקום להמבוי הגדול, דכל מה דמבוי עקום חזינן לי' כמפולש דרך העקמימות, הוא רק משום דזהו פתחו השני לרה"ר, אך משא"כ היכא דאית לי' פתח ביושר לרה"ר, לא חזינן לי' כלל כמפולש דרך העקמימות, ובהך גוונא דהריטב"א ל"ד כלל למש"כ הראשונים לעיל ד"ו. דמבוי העקום כאמצעו, וצורתו כמין זי"ן, דייני' לי' כמבוי עקום שתורתו כמפולש, והגם דהמבוי שבגג הזי"ן הוא מבוי ישר, ואין אנו צריכין לראותו כמתעקם, דהתם שאני שהמבוי שברגל הזי"ן הוא סתום בראשו השני, וע"כ חזינן לי' כמתעקם להמבוי שבגג הזי"ן, ומשא"כ הכא דב' המבואות ישרים הם, לא חזינן לכל א' כמתעקם להמבוי השני.

ולפ"ז מתישב היטב כל ד' הריטב"א, דמה"ט גופא הוצרך הריטב"א לפרש דרבא פליג אדאביי וס"ל דהך מבוי ל"ח כלל כמבוי עקום, דאם הי' רבא מודה דחשיב כמבוי עקום, א"כ הי' מצריך גם לעשות צוה"פ בראשו השני של המבוי הגדול וכמש"נ לעיל, ומדלא הצריך רבא לעשות כן, נלמד דס"ל דחשיבי המבואות הקטנים כמבואות ישרים, וע"כ לא חזינן להו כלל כמתעקמים להמבוי הגדול וכמש"נ.

וזהו מה שפירש הריטב"א דאמר לי' רבא דלפום דעתי' דחשיב לי' כעקום כרב הו"ל למעבד, והיינו דפריך לי' דלטעמיך דחשיב כעקום א"כ הי' צריך לעשות צוה"פ גם לראשו השני של המבוי הגדול, אך רבא לטעמי' דחשיב לי' כמבוי ישר, ע"כ שפיר א"צ לעשות צוה"פ לראשו השני של המבוי הגדול.

ומבו' נמי מש"כ הריטב"א דהלכתא כרבא, והיינו משום דנפ"מ טובא בפלוגתא זו דאביי ורבא אם חשבי' לי' כמבוי עקום או כמבוי ישר, וכמש"נ דלרבא דחשיב כמבוי ישר ע"כ א"צ לעשות צוה"פ בראש השני של המבוי הגדול, דכיון דהמבואות הקטנים פתוחין ביושר מב' צדיהן לרה"ר, לא חזינן להו כמתעקמים להמבוי הגדול, וכמש"נ.

ולפ"ז ניחא גם דפי' זה דר"ת מתישב גם לדעת רש"י בדין מבוי עקום, וגם ה"ז מתישב אף אם אף מבוי עקום כמין חי"ת תורתו כמפולש, והיינו משום דהכא חזינן להמבואות הקטנים כמבואות ישרים, וע"כ לא חזינן להו כלל כמתעקמים להמבוי הגדול, ולהמבואות הקטנים האחרים שבצד זה, וע"כ בזה גם לדעת רש"י א"צ תיקון לעקמומית, דליכא כלל עקמומית, וע"כ גם לא חזינן להו כמפולשין כמין חי"ת, שאין אנו רואין אותן כלל כמתעקמין.

ג] ז"ל האו"ז הל' עירובין סי' קי"ג, ורבינו שמואל פירש, מבוי אחד גדול מפולש לר"ה, ואותו מבוי מתפצל לכמה מבואות קטנים מיכן ומיכן וכו', נמצא שכל אחד מן המבואות הקטנים הוה מבוי עקום, שהרי אם נכנס באחד מן המבואות קטנים ובא למבוי האמצעי הגדול מן הדרום לצפון פונה למזרח או למערב של מבוי הגדול ויוצא לר"ה, ואע"פ שכל אחד ואחד מן המבואות קטנים המתפצלים ממבוי גדול לכאן ולכאן הם מפולשים כל אחד ואחד מכנגד חבירו, כיון שהמבוי גדול מפסיק ביניהם שם פוסק מרוצתם ופילושם והוו פתוחים למבוי, ולא אמרי' מבוי קטן שכנגד זה מבוי קטן חבירו הוו פתוחין לר"ה ומיקרו מפולשין, שהרי המבוי האמצעי ההולך מן המזרח למערב מפסיק ביניהם, ונקרא כל אחד ואחד מבוי עקום לפי שהן נתונין מצפון לדרום והמבוי האמצעי נתון מן המזרח למערב ומצטרף כל אחד עם מבוי הגדול האמצעי ממקום שהוא פתוח ועד רה"ר ואיכא נמי לאוקמי הני מבואות קטנים זה שלא כנגד זה וכו', א"ל רבא כמאן כשמואל דאמר מבוי עקום תורתו כסתום דהא כל מבואות קטנים הללו נכנס דרך זו למבוי גדול ופונה לימינו או לשמאלו ומתעקם ויוצא דרך מבוי גדול לר"ה נכנס דרך צפון לקטן ויוצא דרך מערב או דרך מזרח וכו', עכ"ל.

והנה מבו' דעת רבינו שמואל, דפליג ע"ד ש"ר, וס"ל דאף היכא שהמבואות הקטנים הוו זה כנגד זה, ג"כ לא חשבי' להו לדעת שמואל כמבוי המפולש, כיון שהמבוי הגדול מפסיק ביניהם, וזה שלא כדעת תוס' וש"ר דס"ל דכה"ג חשיב כמבוי המפולש.

ומהריב"ל ח"ג סי' ע"ד, כתב סברא זו בדעת הטור, דע"כ הגם דהוו זה כנגד זה ל"ח להו כמבוי א' ישר, וס"ל דאי הוו חשיבי כמבוי א' ישר ל"ה צריך תיקון בפתחיהן להמבוי הגדול, וכמש"נ לעיל סק"א, משום דהמבוי הגדול מפסיק ביניהם.

והנה לכאו' כ"ז הוא טעם דלא יהא חשוב כמבוי המפולש ביושר, אך הא דחשיב כמבוי עקום, הוא גם משום הא שכל א' מן המבואות הקטנים פתוח להמבואות הקטנים שכנגדו בעקמימות, דע"ז ל"מ הך טעמא דהמבוי הגדול מפסיק ביניהם.

אמנם ממש"כ האו"ז על ד' רשב"ם, ד"נקרא כל אחד ואחד מבוי עקום לפי שהן נתונין מצפון לדרום והמבוי האמצעי נתון מן המזרח למערב ומצטרף כל אחד עם מבוי הגדול האמצעי ממקום שהוא פתוח ועד רה"ר", עכ"ל, נ' מזה דס"ל דלדעת רשב"ם כ"ה דלא חשבי' להו כמבוי המפולש ביושר משום דהמבוי הגדול מפסיק ביניהם, הרי דמה"ט גם ל"ח כל ב' מן המבואות הקטנים כמבוי עקום, ד"מבוי עקום" הוא רק היכא דהוי זה כמבוי אחד דאי"ב עקמימות, אך הכא שהמבוי הגדול מפסיק ביניהם לא חזינן להו כלל כמבוי א', וע"כ כל מה דחשיבי כמבוי עקום הוא משום דהן מצטרפין עם המבוי הגדול האמצעי, וכ"ה גם בל' האו"ז להלן "דהא כל מבואות קטנים הללו נכנס דרך זו למבוי גדול ופונה לימינו או לשמאלו ומתעקם ויוצא דרך מבוי גדול לר"ה נכנס דרך צפון לקטן ויוצא דרך מערב או דרך מזרח", ונ' דרק משו"ז הוא דחשיבי כמבוי עקום, וכמש"נ.

ונמצא לפ"ז, דהא דהצריך רבא לעשות צוה"פ לכל א' מן המבואות הקטנים, ניחא רק כדעת רש"י דלרב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, דאילו נימא דלרב א"צ אלא לעשות צוה"פ בא' מראשיו, א"כ הי' סגי לעשות צוה"פ בראש המבוי הגדול, ובזה הי' מתקן כל המבואות, שהרי אינם מפולשין א' לחבירו, אלא מפולשין לגדול.

ד] והנה ז"ל תורי"ד בסוגיין, אמר אביי עושה צוה"פ לגדול ואינך כולהי נשתרו בלחי וקורה, פי' קסבר אביי לא יהא אלא כל אחד ואחד היא מפולש בשני ראשיו לרה"ר, ודי לו בצוה"פ מיכן ולחי וקורה מיכן, והלכך עושה צוה"פ לגדול ותיקן ראשי כל המבואות הקטנים המפולשין בתוכו, שהגדול לא הי' צריך צוה"פ כ"א לחי או קורה כדין כל מבוי, אלא כדי להתיר ראשי המבואות המפולשין לתוכו עושה לו צוה"פ וראשי המבואות הקטנים המפולשין לרה"ר עושה לכל א' וא' לחי או קורה, עכ"ל, וכ"כ הרי"ד גם בפסקיו.

וצ"ב בזה, דלכאו' כל פי' זה ניחא אי נימא דלא היו מבואות פתוחין רק מצד א' של המבוי הגדול, דכה"ג שפיר ס"ל לאביי דלא יהא כל מבוי ומבוי עדיף ממבוי המפולש גמור דסגי לו בצוה"פ בראשו הא', וע"כ ה"נ עושה צוה"פ בראש המבוי הגדול, ומתקן בזה לכל המבואות הקטנים, ולא ס"ל לאביי דצריך תיקון בעקמומית, אך אי נימא דהיו מבואות פתוחין מב' צדי המבוי הגדול, א"כ מה יהני הצוה"פ שעשה בראש המבוי הגדול, הרי אכתי המבואות הקטנים מפולשין זה לזה, ולא עשה להן צוה"פ כלל, ולכאו' צ"ל דאה"נ הרי"ד מפרש דאיירי שהיו המבואות הקטנים לרוח א' דהמבוי הגדול, אך עי' בפסקי רי"ד שפירש להדיא דאיירי גם בגונא שהיו פתוחין מבואות קטנים להמבוי הגדול מב' רוחותיו, וזה צ"ע, דא"כ מ"ט דאביי דסגי שיעשה צוה"פ לגדול, הרי אכתי המבואות הקטנים מפולשין זל"ז, ולא עשה להן צוה"פ.

ונ' דצ"ל בזה, דדעת הרי"ד כמש"נ בדעת האו"ז, דכיון דהמבוי הגדול מפסיק בין המבואות הקטנים, ע"כ לא חזינן כלל להמבואות הקטנים כמתעקמין זל"ז, ד"מבוי עקום" הוא רק היכא דהוי זה כמבוי אחד דאי"ב עקמימות, אך הכא שהמבוי הגדול מפסיק ביניהם לא חזינן להו כלל כמבוי א', וע"כ לא חזינן להו אלא כמבוי עקום עם המבוי הגדול, וע"כ שפיר ס"ל לאביי דסגי במה שעושה צוה"פ לראש המבוי הגדול, וז"ב.

1. ואמנם מצאנו בחי' המאירי בסוגיין שכתב, ז"ל, ובההוא נמי דאזיל ממערב מבוי גדול למבוי צפוני לא צריך צוה"פ, דהואיל וצד מערבי של מבוי גדול ניתר בצוה"פ שבצד מזרח, אותו צוה"פ מועיל לכל אותו מבוי בין בראשו בין בסופו, עכ"ל, וי"ל כן גם בדעת הריטב"א, אך עיקר טעם זה צ"ב רב, דמה מהני הצוה"פ שעשה למבוי הגדול בצד מזרח, הרי אף אם הי' המבוי הגדול סתום לגמרי בצד מזרח, ג"כ הי' צריך לעשות צוה"פ משום הפילוש שממערב מבוי גדול למבוי צפוני, וא"כ מה עדיף במה שיש צוה"פ בצד מזרח דהמבוי הגדול, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-2)