פרק א-ג
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב יהודה נהוראי

**בס"ד פרק ראשון.**

**פתיחה לפרק ראשון.**

**מבוי שאינו מתוקן מה דינו מה"ת.** נחלקו הראשונים אם מקום שיש לו ג' מחיצות מן התורה הוי כרה"י גמורה או דהוי כמקום פטור אבל לא הוי רה"י עד שיהיו לו ארבע מחיצות. והנפק"מ היא אם שרי מה"ת לטלטל ממנו לרה"ר או לא, שאם הוא רה"י חייבין עליו ואם הוא כמקום פטור אין חייבין עליו, ועי' בביאור הלכה ריש סי' שס"ג שהאריך בזה.

שיטת רוב הראשונים עי' רש"י ריש מסכת סוכה דמן התורה בג' מחיצות הוי רה"ר גמורה ורק מדבריהם צריך לחי וקורה להתיר הטלטול, וכ"כ להלן דף יא: ד"ה לזרוק, [וזה שלא כמו שנראה מדבריו בפירושו למשנתינו עי' מה שנכ' במקומו] וכן היא שיטת הראב"ד בפי"ז מהל' שבת ה"ט וכ"כ התוס' בכ"ד [עי' ו: תוד"ה והאמר] והרשב"א והריטב"א יוד"ל.

ולאידך שיטת הרמב"ם בפי"ד מהל' שבת ה"א וה"ד דמן התורה בג' מחיצות הוי מקום פטור [ומדרבנן דינו ככרמלית], וכן עולה מדבריו ברפי"ז מהל' שבת שכתב דעל ידי הלחי וקורה במחיצה רביעי נעשה המבוי כרה"י, ועי' בדברי הה"מ שדייק כן מדבריו. ועוד יותר מפורש שם בה"ט שיש חילוק בין מבוי שהכשירו בקורה שכיון שהקורה היא משום היכר ולא משום מחיצה מי שיזרוק לתוכה מרה"ר פטור, ואילו אם יכשירנה בלחי הזורק ממנו לרה"ר או מרה"ר אליו חייב שהלחי הוא משום מחיצה, ומבואר שתקנת לחי היא מן התורה. ועי' בב"י ריש סי' שס"ג שהוא מדייק מדברי הטור סי' שמ"ה שדעתו כהרמב"ם והב"ח שם נחלק עליו בכוונת הטור.

ולהלן במשנה נביא שיטות ראשונים המחלקים בין פתוח לכרמלית או לרה"ר.

עוד נפקותא שיש מפלוגתא זו דלשיטת הרמב"ם דמדרבנן הוי כרמלית מותר לטלטל בתוך ד"א למבוי אחר שאינו מתוקן או מתוקן כדין מכרמלית לכרמלית או למקום פטור, אבל לשיטת שאר ראשונים דהוי רה"י יהיה איסור לטלטל לכרמלית [עי' ריטב"א לקמן צ. שנקט בפשיטות לאסור לטלטל מחצר הפרוצה ברוח רביעית לכרמלית דהוי טלטול מרה"י לכרמלית אך הוא מדייק שם מרש"י אחרת ועי' שם בדף סז. שהביא בזה מחלוקת הראב"ד והתוס' בענין[[1]](#footnote-1)], ואף למבוי אחר שאינו מתוקן נראה שיהיה איסור בזה דלחומרא הוי כמטלטל מרה"י לכרמלית [שוב הראוני דבריטב"א הנ"ל מוכח להדיא שאם שניהם שוין אין לאסור] וע"ע.

ואף אחר התיקון לכאו' לשיטת הרמב"ם יש מקום להתיר אם הוא מתוקן על ידי קורה שיהיה דינו כמקום פטור למעשה להתיר טלטול ממנו לרה"ר, אולם יעוי' שם ברמב"ם ה"א ובהה"מ שמבואר שם שמדרבנן אף אם נתקן על ידי קורה דינו כרה"י.

והנה עצם הנידון שייך גם למ"ד לקמן יב: דארבע מחיצות דאורייתא דבמקום ג' מחיצות לא הוי רה"ר אלא כרמלית ואינו רשות היחיד ומהני להתירו על ידי לחי וקורה שאם התירו בלחי הוי רה"י משום מחיצה ומהני מה"ת כמבואר לקמן, אבל אם יכשירו בקורה שאינה אלא משום היכר יהיה דינו כמקום פטור ולא יהיה חיוב על הוצאה ממנו לרה"ר.

**בטעם הדבר שמבוי בלא לחי אסור לטלטל בו.** עי' בדברי הרבנו יהונתן על הרי"ף כאן שמפרש דמדאו' הוי רה"י גמורה אבל חכמים חששו כיון שראשו אחד פתוח לרה"ר או לכרמלית דילמא אתי למיטעי ולמשרי רה"ר גמורה, א"נ כי היכי דלא ליתו לטלטולי מרה"ר לתוכו דכיון שנפרץ במילואו לרה"ר ושוה הוא לרה"ר אמרי דין רה"ר יש לו וכו'. והנה הטעם השני אינו שייך רק אי נימא דמה"ת הוי רשות היחיד גמורה אבל אם מן התורה הוי כמקום פטור לא שייכת גזירה זו, אבל הטעם הראשון עדיין שייך שלא יבואו להתיר טלטול ברשות הרבים גמורה, וכן נראה מדברי רש"י בשמעתין שמפרש את טעם הגזירה משום איחלופי ברה"ר.[[2]](#footnote-2)

ועי' בבית מאיר ריש סי' שס"ג שכתב נפקותא בין הטעמים במבוי הכלה לים שאין שכיחות שיטלטלו ממנו לים אבל משום איחלופי שייך גם בזה.

**בגדר היתרא דקורה,** ישנם ג' מהלכים או דהוי משום פתח או דהוי משום מחיצה או דהוי משום היכר ויש בזה נפקותות לקולא ולחומרא, דאי משום היכר מהני להתיר אף למעלה מעשרים על ידי אמלתרא אבל למ"ד משום פתח לא יועיל אמלתרא כמבואר לקמן ג. [ואף למ"ד משום מחיצה יועיל אמלתרא ששייך מחיצה גם למעלה מכ' רק דבעי שיהיה בה שום היכר[[3]](#footnote-3)] ולמ"ד משום מחיצה יש צד להתיר להשתמש תחת הקורה משום שהחוד החיצון יורד וסותם, וגם קורה העומדת מאליה תוכשר אם יסמכו עליה מע"ש אבל אם הוא משום היכרא גרידא צריך שיעמידו אותה לשם קורה להדיא.

ואם הקורה עצמה רחבה ד' טפחים ובריאה כדי לקבל מעזיבה יש כאן ודאי תורת מחיצה מדין פי תקרה יורד וסותם כמבואר במשנ"ב סי' שס"ה סקכ"ז. ולכאו' הוא סותר משנתו למה שכתב בסי' שס"ג סקנ"ד בשם הפמ"ג שאפי' רחבה ד' טפחים צריך שיעמידנה לשם קורה, אך יתכן דמיירי בשאינה בריאה לקבל מעזיבה. ועי' בבה"ל שם ד"ה פסולה שעמד על זה שלשיטת הרשב"א בעבוה"ק ש"א ס"ג שאם היא רחבה ד' טפחים וגם היא בריאה כדי לקבל מעזיבה היא כשירה אפי' למעלה מכ' משום דפ"ת יורד וסותם ה"ה דאי"צ שיסמכו עליה לשם קורה והניח זה בצ"ע.

ולענין לחי אם הוא משום היכר או משום מחיצה לפי הפשטות זה תלוי במחלוקת אביי ורבא לקמן טו. אם לחי העומד מאליו כשר או לא, שאם הוא משום מחיצה כשר ואם הוא משום היכר פסול. וע"ע לקמן ט. הנידון אי שרי להשתמש בבין הלחיים וגם זה תלוי בהנ"ל.

**דין תקנת חצר.**

הנה חצר מדאו' צריכה ג' מחיצות או שתים גמורות ופס ארבעה, עי' בביאוה"ל ריש סי' שע"ג.

ומדרבנן צריך שיעשה לה היכר פס גם ברוח הרביעית כמבואר בגמ' לקמן יב. ולקמן ה: ומשמע שצריך גם ג' מחיצות גמורות כמו במבוי שלא מצינו היתר פס ארבעה אלא בדופן רביעית. וזה גם נראה מפשטות הסוגיא לקמן ה' ע"ב.

שו"ר דבריטב"א לקמן יא: כתב בפשיטות שחצר מהני להתירה על ידי ב' פסין ורק במבוי הצריכו ג' מחיצות גמורות, וכן כתב המשנ"ב בסימן שס"ד סק"ד ולא הראה לזה מקור. אלא דהריטב"א בזה סותר למש"כ לקמן בדף צד. ד"ה במאי עסקינן בשם התוס' שאי אפשר להתיר חצר בלא ג' מחיצות גמורות.

ובחזו"א סי' צ"ה סקל"ג כתב שאין להתיר חצר בלא ג' מחיצות עכ"פ של עומ"ר והניח את דברי המשנ"ב הללו בצע"ג. וע"ע בגמ' שבת קל: דחצר אי"ל ד' מחיצות מבוי לית ליה ד' מחיצות ועיין.

וע"ע במש"כ במילואים אות כ"ז בדברי התוס' לקמן צ"ד ע"א ד"ה מ"ש.

**דף ב' ע"א.**

**מתני' מבוי שהוא גבוה למעלה מעשרים וכו'.**

רש"י מפרש שהניחו את הקורה למעלה מעשרים, ועי' בר"ן ובריטב"א שנקטו בפשיטות שלענין לחי לא שייך טעם זה בין אם הוי משום פתח או משום מחיצה והיכר שהרי הוא נותנו מלמטה.

וקשה למה נקטה המשנה בלשון מבוי [ודכוותיה בסוכה כתב רש"י שעל שם הסכך קרויה סוכה אבל ליכא למימר שעל שם הקורה קרויה מבוי]. ויש לומר שכיון שישנה הלכה שהקורה צריכה להיות על גבי מבוי ולא מבחוץ לכן קרויה הקורה בשם מבוי כמבואר להלן ח: לדעת רבא לכן נקטה המשנה לשון מבוי.

**רד"ה מבוי, דמדאורייתא איתסר הוצאת רה"ר בשבת ומה היא רה"ר וכו'.**

רש"י האריך לבאר שמבוי זה אין לו תורת רה"ר הן מצד שאינו רחב כרה"ר והן מצד שאינו מפולש כרה"ר. והראשונים תמהו למה לו אריכות זו דהרי מבוי זה מבואר בגמ' לקמן יב: דאית ליה ג' מחיצות גמורות דמהני להחשיבו כרה"י מדאו' וכדכתב רש"י בדף יא: וא"כ הוי רה"י גמורה [ודלא כשיטת הר"מ המובאת לעיל] ומאי נפק"מ אם שייך כאן דין רה"ר או לא. [והרי כשיש מחיצות גמורות מהני אף להתיר רה"ר כדמצינו למ"ד לחי משום מחיצה דמהני להתיר רה"ר על ידי ב' מחיצות ולחי, וכן מצינו שמתירים רה"ר גמורה על ידי דין פי תקרה יורד וסותם, עי' במשנה ס"פ כל גגות.]

ובאמת יעוי' ברש"י ריש מס' סוכה על משנה דידן שכתב 'מבוי שהוא סתום מג' צדדין וכו' **הרי הוא רה"י לבני חצירות** וכו' וקרוב הוא להיות דומה לרה"ר וכו'[[4]](#footnote-4).

ועי' בתור"פ שכתב שרש"י הוצרך לזה אליבא דמאן דסבירא ליה דמדאו' ד' מחיצות בעינן דבלא ד' מחיצות לא הוי רה"י, ומחדש לנו רש"י דמדאו' רשות זו הוי מקום פטור ומדרבנן הוי כרמלית, ויש חידוש גדול לפ"ז דמהני תיקון להתיר טלטול אפי' בלא ד' מחיצות דעל ידי ההיכר לא הוי ככרמלית [ולכאו' ש לו דין מק"פ]. [ועי' ברבינו יהונתן שם ובמאירי שכתבו דלדבריהם מהני להתיר בלחו"ק מדאו' דמחיצין הלל"מ, ואתי הלכתא לגרוע דאי"צ מחיצה רביעית גמורה.]

וע"ע בתשובת הרשב"א ח"ה סי' י"ט דהשואל שם תמה על דברי רש"י כנ"ל ומיישבם אליבא דב"ש לקמן דף יא: דאי"ל ד' מחיצות דאו', וברשב"א דחה תירוצו דלמסקנא ולגירסת רש"י שם אין ראיה דב"ש ס"ל ד' מחיצות דאו', ומבאר שרש"י בא לבאר איסורו של מבוי שאינו מן התורה ולרווחא דמילתא שלא שייך כאן איסור טלטול מן התורה

כלל אלא מד"ס הוא.

ואילו"ד הראשונים הנ"ל יש מקום לבאר את שיטת רש"י כשיטת הראשונים המובאת בבה"ל רי"ס שס"ג דמבוי הפרוץ לרה"ר לא הוי כדין רה"י אלא הוא נידון ככרמלית מן התורה, ומה דמהני ג' מחיצות דאו' זהו רק במבוי הפתוח לכרמלית דלא דחקי רבים ועיילי להתם, ונמצא שבאמת הפרוץ לרה"ר גם אחר התיקונים אינו בהכרח נחשב רה"י ואפשר דחשיב כמקום פטור וכמו שהארכנו לעיל.

ושיטה זו מובאת ברשב"א ובריטב"א לקמן דף ט. והיא מבוססת על המשנה בפ' כל גגות צד. דחצר שנפרצה לרה"ר שהמכניס לתוכה מרה"ר או המוציא מתוכה לרה"ר פטור דדינה ככרמלית, ויש שם כמה מהלכים בראשונים שם היכי מיירי משנה זו, ולשיטה זו שהמשנה כפשוטה מוכח מהמשנה דלא מהני ג' מחיצות אלא היכא דנפרצה לכרמלית ולא לרה"ר[[5]](#footnote-5).

**ר' יהודה אומר אינו צריך.**

עי' בפירוש הר' יהונתן על הרי"ף שמפרש את טעמו של ר"י משום דקסבר קורה משום מחיצה ולא משום היכירא ולכן לא אכפת לן בגובהה כמה הוא, והעתיקו פירושו הרע"ב והתוי"ט. והתור"ע תמה על זה מסוגית הגמ' לקמן ג. שהגמ' שם הקשתה למ"ד קורה משום היכר למ"ל למיתנא לפלוגתייהו דר"י ורבנן גם לגבי סוכה וגם לגבי מבוי אם כשר למעלה מכ' ואם יש היכר למעלה מכ' ומצריך ליה, ומבואר בסוגיא דאליבא דר"י שייך היכר אף למעלה מעשרים והניח בצ"ע.

ובתפא"י מיישב שכל הסוגיא שם היא דוקא אליבא דמ"ד בסוכה דלמעלה מכ' לא שלטא ביה עינא אבל למ"ד דפליגי אם סוכה דירת עראי בעינן או דירת קבע בעינן על כרחך אין זה טעם הפלוגתא, ומסברא אין לנו להמציא שחלוקים רבנן ור"י בסברא אם יש היכר למעלה מכ' או לא, ולכן יש לומר דלכו"ע לגבי סוכה לא בעינן כלל שיהא ניכר הסכך ליושב שם, ולגבי מבוי פליגי אם צריך היכר ולי"ב היכר למעלה מכ' או שלא בעינן היכר כלל.

וע"ע לקמן יט: ברשב"א שם ד"ה ה"ק זו תורת מחיצה מש"כ בדעת ר"י דמתני'.

**למעלה מעשרים ימעט.**

כתב הר"ן דהדין הזה לא שייך אלא בקורה אבל בלחי אף גבוה הרבה מהני דלמ"ד קורה משום היכר למעלה מכ' לא שלטא ביה עינא ולמ"ד קורה משום פתח לא הוי פתח אלא פרצה אבל לענין לחי לית לן בה[[6]](#footnote-6). ומתבאר מדבריו דלמ"ד קורה משום פתח היינו שהקורה נחשבת כצורת הפתח ואין היא יכולה להתיר למעלה מכ' כמבואר להלן שאף בצוה"פ אין להתיר למ"ד זה. אבל אין לפרש שזהו דין בפתח המבוי שבפתח גבוה כזה לא מועיל תיקון דהוי כפרצה דא"כ מ"ש לחי דמהני. ועי' לקמן דף ה. ובדף ח: דאיכא למ"ד קורה משום מחיצה וצ"ב למה לא מועיל למ"ד זה למעלה מכ' ומ"ש מלחי דמהני מתורת מחיצה לסתום. וצ"ל דאף מ"ד מודה דבעינן היכר קצת כמבואר בראשונים דמה"ט בעי רחבה כדי לקבל אריח ולכן לא מהני למעלה מכ' דלא שלטא ביה עינא, וע"ע רש"י להלן ה' ע"א.

**והרחב מי' אמות ימעט.**

עי' רש"י שבכה"ג לא חשיב פתח אלא פירצה ואנן בעי' פתח. וע"ע ברשב"א וריטב"א שכתבו דאין לחו"ק מתירין את הפרצה. וצ"ב דאם כל טעם הגזירה הוא משום איחלופי ובעי' היכרא למה לא יועיל היכר גם להתיר פרצה שהרי בלי תיקון גם אין לו שום תורת פתח, וצ"ל שגדר ההיכר הוא להיות צורת פתח כל דהו ואם המקום הוא מוגדר כפירצה לא שייך בו היכר. וע"ע ברבינו יהונתן כאן שכתב דר"י פליג לקמן שעד י"ג אמה ושליש מהני להכשירו, וטעם הפלוגתא בין ר' יהודה לרבנן אי קורה משום היכר או משום מחיצה, דאי משום היכר לא שייך היכר ביותר מי' ואילו אם הטעם משום מחיצה לא איכפת לן במה שהוא רחב יותר מי'. [וצ"ע דא"כ למה לא מועיל לחי ברחב יותר מי' שהרי קי"ל דלחי משום מחיצה וצ"ל דלא פלוג, ועי' בזה עוד בחי' ראמ"ה לקמן דף י.].

ועי' בסוגיא להלן יא: דמיבע"ל אי מהני אמלתרא להתיר לחי ביותר מי' אמות כשם שמהני להתיר בלמעלה מכ', וצ"ע מה הדמיון שהרי לענין למעלה מכ' החיסרון הוא היכר וע"ז מועיל אמלתרא להיכר, אבל לענין רחב מי' אמות שהוי כפירצה מה יעזור על זה אמלתרא להתיר. והעולה מזה שהחיסרון הוא בגוף ההיכר שאם המקום הוא פירצה הלחי לא חשיב היכר כולי האי אבל כאשר יש היכר נוסף יש מקום שיועיל אף בפירצה ודו"ק.

ובשיעורי מורנו הגרגר"כ שליט"א כתב סברא נוספת דעל ידי ההיכר חוזר להיות שם פתח אף על הפירצה, וכשם דמהני צוה"פ ביותר מי' להחזיר שם פתח [אי נימא דזה הגדר בהיתר זה דצוה"פ], ה"ה שיועיל גם אמלתרא שעל ידי זה ניכר שהוא פתח ולא פירצה.

**ואם יש לו צוה"פ אפי' רחב מי' אמות א"צ למעט.**

בגמ' לקמן יא. מובאת ברייתא דלאו דוקא ברחב מי' אמות אלא ה"ה בגובה למעלה מכ' מהני צורת הפתח להתיר. ועי' בפורת יוסף וברש"ש שהקשו לפ"ז למה המשנה נקטה דהרחב מי' אמות א"צ למעט ולא אמר בסתמא שאם יש לו צורת הפתח כשר בכ"ג, וכתבו שאם היה כתוב בסתמא היינו נוקטים שלא מהני צוה"פ ברחבו כיון שהוא כפרצה משא"כ בגובה שאינו אלא להיכרא, וקצת צ"ע דבסוגיא לקמן נראה איפכא שיותר פשוט להתיר ברוחב מבגובה.

וצ"ל דדבר הרגיל נקט שאין רגילות להעמיד צוה"פ ביותר משום שאינה עומדת כראוי.

ומ"מ מבואר כאן שצוה"פ יכולה ליתן שם פתח אף במקום כזה שחסר בתורת פתח שלו, ויש לעין אם על ידי זה נחשב כפתח או שהוי גזיה"כ דצוה"פ הוי כסתימה מעלייתא ואכמ"ל.

והנה לקמן דף ה. מבואר דמבוי שאין בו עשרה טפחים בגובהו אינו ניתר בלחו"ק [וצריך לדעת מה ההכי"ת שיש לו היקף מחיצות מה"ת ואפשר דמיירי בגידוד ה' ומחיצה חמישה]. ועי' בשו"ע סי' שמ"ג סכ"ו שפסק שאם יש לו צוה"פ מהני להתירו אף שאין לו גובה י', ומבואר שהדין הזה שאין מתירין מבוי שאין בו י' טפחים אינו משום דדמי לרה"ר אלא משום שחסר בשם פתח שלו ועל זה מהני צוה"פ להכשיר.

**גמ' סוכה דאו' תני פסולה וכו'.**

עי' רש"י ותוס' מה שכתבו לפרש, ועי' במהר"ם שמבאר שלרש"י מצי למיתני לשון מיעוט גם לגבי סוכה אלא דמצי למיתני פסולה משא"כ במבוי משום שלא מצי למיתני פסולה תני תקנתא, ואילו לתוס' אינו יכול לשנות לשון תיקון שלא יבואו להכשיר בדיעבד אף בלא תיקון.

**אר"י אמר רב וחכמים לא למדוה אלא מפתחו של היכל וכו'.**

לפי פשוטו נראה דרב לא בעי לומר גדר חדש בענין תקנת קורה אלא לפרש טעמא דמתני' למה לא מהני קורה למעלה מעשרים, ומוכיח מן הפסוק דלמעלה מכ' לא איקרי פתח אלא פרצה וע"כ לא שייך להעמיד שם תיקוני מבוי. ויש כמה ראיות שאין זה כך דבגמ' הקשתה לרב אמאי מהני צוה"פ במבוי הרחב ביותר מי"ט, וקשה מה ענין תיקון לחי וקורה לצוה"פ שהוי כסתימה גמורה כמו שמהני לדידן צוה"פ אף ביותר מי', אלא דהוי ילפותא שאין תורת פתח בכה"ג ולא משום דמקרי פירצה.

עוד ראיה מהמשך הסוגיא שרב נחמן בר יצחק מפרש טעם רבנן משום דסברי קורה משום היכר ואין היכר למעלה מי', ומשמע דלרב אין טעם המשנה משום דקורה משום היכר.

ועי' ברשב"א בריטב"א ובר"ן על משנתינו ובריטב"א כאן שמפרשים דרב סבר דקורה היא משום פתח, ודוקא בקורה לא מהני למעלה מכ' אבל בלחי שרי אף ביותר מכ' שאין זה הלכה בפתח אלא דוקא בקורה. ויש לפרש הדברים בתרי אנפי או דהקורה היא כעין תקרה ועל ידי סופי הכתלים שמצדה ניכר הפתח, או שהקורה היא כעין משקוף והוי כעין צוה"פ.

ועי' בגאון יעקב להלן ג. שהקשה סתירה דהכא סבר רב דקורה משום פתח, ואילו להלן ח: הגמ' מפרשת את דברי רב דסבר דמותר להשתמש תחת הקורה או משום דקורה משום היכר או דקורה משום מחיצה וחודה החיצון יורד וסותם, אך מ"מ זה סותר לטעם המבואר בשמעתין. ומבאר הגאו"י שאין כונת הגמ' שהקורה הוי סימן היכר בעלמא אלא שרבנן הצריכו היכר ותיקנו שההיכר יעשה על ידי פתח דוקא ולמעלה מכ' לא מיקרי פתח, ובזה הוא חולק עם רנב"י דלדידיה קורה משום היכר בעלמא ועד כמה דשלטא ביה עינא לא אכפת לנו בגובה, וכמו כן על ידי אמלתרא מהני אף ביותר מכ'. ולפי הצד דקורה משום מחיצה צ"ל שרק במקום פתח מהני לעשות מחיצה וצ"ב.

**לדעת רב אם מועיל להכשיר מבוי הגבוה מעשרים על ידי לחי.**

באור גדול ח"א סי' נ"ה סקט"ז כתב בפשיטות שאליבא דרב דילפי' מפתחו של היכל אין חילוק בין לחי לקורה וכשם שצוה"פ לא מהני ביותר מעשרים ה"ה לחי לא מהני ביותר מכ'. ועי' בחי' רע"א כאן שהבין בפשיטות שלכו"ע מהני לחי והוקשה לו אליבא דרב איך מהני והא יליף מפתחו של היכל. ומה שנראה מדבריהם שהם נוקטים דבגבוה יותר מכ' לא מיקרי פתח אלא פירצה ולא מועיל שום תיקון לסתום את הפירצה.

אולם בראשונים שהבאנו מקודם מבואר להדיא שלגבי לחי לא שייך טעמו של רב כיון שהוא נתון למטה מכ' מה אכפת לן כמה גובהו, ומבואר מדבריהם שאליבא דרב אין זה חסרון בגוף המבוי אלא בקורה במה שהיא גבוהה למעלה מכ' ואינה נראית כפתח.

ועי' בחזו"א קיב, א, [נדפס על הגליון לקמן ג.] שכתב דשאני יותר מי' דהא דלא הוי פתח משום דהוי כ'פרצה', אך למעלה מכ' אין זה משום דחשיב כפירצה אלא דהקורה למעלה מכ' לא מהני לאשוויי פתח אך לחי שפיר מהני.

**והא כי כתיב ה"ק במשכן כתיב, אשכחן משכן דאיקרי מקדש וכו'.**

אין לפרש דהפסוק דפתח אוהל מועד איירי אף בפתח ההיכל שבמקדש, שהרי לא כתיב פתח המשכן אלא אוהל מועד ולא שמענו שמקדש נקרא גם אוה"מ, אלא הוי כעין ילפותא דכשם שזה חשיב פתח אף פתח ההיכל דמקדש מקרי פתח, וכן נראה בתוס' ד"ה אשכחן דילפי' מקדש ומשכן מאהדדי. ועי' ריטב"א.

**ומשכן דאיקרי מקדש מנלן וכו'.**

עי' במהרש"א מהדו"ב וגאו"י שהקשו למה הוצרכנו לזה דמשכן איקרי מקדש והרי לענייננו סגי בזה דמקדש איקרי משכן, ותירצו שאם לא היינו מוצאים שנכתבו שניהם היינו מחלקים שמה שנכתב במקדש מתיחס גם על המשכן אבל אי אפשר ללמוד משכן ממקדש לענין דחשיב פתח. וכן מבואר בגמ' שבועות טז: שיש מעלה מיוחדת בכל אחד מהן ואי אפשר ללמוד אחד מהשני אי לאו דאשכחן דשניהם קרויין משכן ומקדש. אולם הריטב"א והתורא"ש כתבו באמת דהיה סגי לן במה שכבר נאמר שמקדש איקרי משכן אלא אגב אורחיה טרח לבאר את כל הנידון.

**תוס' ד"ה אשכחן, ונפק"מ שאינו דוחה את השבת.**

עי' מהרש"א ומהר"ם שהקשו שהרי יש לימוד עצמי גם על המשכן שאין עשייתו דוחה את השבת עיי"ש מה שתירצו.

**ור"י סבר היכל ואולם קדושה אחת היא.**

עי' רש"י שמפרש שאם עבד עבודות ההיכל באולם עבודתו כשירה למ"ד זה וזה מבואר בסוגיא זבחים יד., ועי' בזבחים נח: שאיכא נפקותא גם לגבי מקום המזבח אם אפשר ליתנו כנגד פתחו של אולם או שצריך לצמצמו לפי פתח ההיכל שהוא צר ממנו בי' אמות. ועי' עוד בגמ' יומא מד: שיש נפקותא לענין הדין פרישה מהאולם בשעת עבודת כהן גדול אם הוא מן התורה ותלוי בדיני מעלות הקדושה דריש מס' כלים אם הן מן התורה או לא.

ועי' במאירי כאן שכתב דמאי דאמרי' דקדושת היכל ואולם חדא היא לאו למימרא שלענין קדושה הוא אומר כן שהרי משנה שלימה שנינו בריש מס' כלים דההיכל מקודש מבין האולם ולמזבח שאין שתויי נכנסים לשם אבל לאולם שרי להם להכנס. אכן בסוגיא דיומא הנ"ל נראה דלמ"ד חדא קדושה היא מעלות הללו הן מדרבנן וצ"ע, שו"ר דברשב"א כאן כתב להדיא שאיכא נפקותא גם לענין ביאה ריקנית אם חייבין עליה באולם כבהיכל וזה שלא כדברי המאירי הנ"ל.

**דף ב' ע"ב.**

**בין לרבנן ובין לר"י לילפו מפתח שער החצר.**

עי' רש"י ותוס' שהקושיא היתה על הרוחב שאין סברא ללמוד רק מחצר ולא מהיכל. ועי' ברעק"א בגלהש"ס שתמה דבשלמא לרבנן אי ילפינן מחצר היינו מכשירים רוחב עשרים אמה אבל לר"י בין אם ילפי' מהיכל ובין מחצר יש להכשיר עד עשרים ותו לא כמבואר להלן שלא רק לענין גובה ילפי' מהיכל.

וגם אין לומר שהקושיא היתה על דברי רב למה הוצרך לומר דפתח אולם איקרי פתח דאפשר דר"י מפתח אולם גמר, שהרי איכא נפקותא לענין גובה. ועי' במלא הרועים מה שכתב בזה.

**תוד"ה ואיבעית אימא וא"ת מאי פריך שאני פתח החצר דהוה ליה צוה"פ וכו'.**

קשה דממ"נ הרי אין קפידא בצוה"פ וכדכתבו להלן משום שהצוה"פ לצניעות בעלמא, שאם הוא מגוף הפתח איך כלל ניתן להכשיר חצר בלא צוה"פ וכדהקשו לקמן, וביותר קשה על המשך תירוצם שכתבו להוכיח דאין צוה"פ לא מועילה ולא מורידה דאל"כ ליכא למילף מאולם והרי באולם לא היה זה מתורת הפתח אלא משום נוי בעלמא. ועי' בחי' הגרע"א שהתקשה בדבריהם.

ועי' עוד בחי' הרע"א שהוציא מתירוצם שאליבא דרב צוה"פ אינה מועילה בלמעלה מעשרים כשם שאינה מועילה ברוחב יותר מעשר, ועי' חזו"א קי"ב א' משכ"ב.

**שם. וי"ל דצוה"פ שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום.**

עי' בשו"ת משכנות יעקב או"ח קכ"ג שהוכיח מן הסוגיא לקמן י. שמבואר שם דצוה"פ דמן הצד מהני מן התורה כי היכי דמהני לחוץ בכלאים וכמש"כ בתוס' לקמן ו. בד"ה תורתו כסתום לגבי ביותר מי', אך שם בסי' קכ"ב הוכיח מתירוצם כאן שמה"ת לא הוי מחיצה כלל.[[7]](#footnote-7)

**ורבנן וכו' לבעי דלתות כהיכל וכו'.**

התוס' הקשו דנילף מאוה"מ דאיקרי פתח ולא היה לו דלתות וכתבו בתירוצם השני דע"כ אוהל מועד שלא כדין נקרא פתח שהרי היה פרוץ במלואו דלא הוה ליה גיפופי. ויש לתמוה דלפ"ז איך לומדים להתיר מבוי בלחי וקורה והרי אין לו גיפופין כלל בצד הפתח ומיקרי פרצה.

ועי' עוד בתוס' להלן שכתבו שליכא למפרך דליבעי צוה"פ דצוה"פ לא הוי אלא לצניעות בעלמא, וזה מחזק את השאילה דבלא גיפופין לא מיקרי פתח כלל.

**אלא מעתה לא תיהני ליה צוה"פ.**

היינו לענין להתיר רוחבו יותר מי' כדכתב רש"י, דכן מבואר במשנה אבל לענין גובה של יותר מכ' איבעיא היא לקמן יא. וצ"ע שלענין רוחב יותר מי' שלא מיקרי פתח זה ידעינן מסברא וכדכתב רש"י במשנה הטעם שלא מהני לחו"ק ברוחב יותר מי', ולא דמי לגובה יותר מכ' שזה מחמת סיבות אחרות, וא"כ קשה אף לדידן למה מועיל להתירו בצוה"פ.

ועי' תוס' ד"ה אלא שכתבו שהראיה היא מזה שלא הגדילו את הפתח שיהיה רחבו כרוחב פתח האולם, ולפ"ז מיושב שמהמשנה עצמה מבואר שאף דהוי פרצה מ"מ מועיל צוה"פ להתיר הפרצה, אבל מפתח ההיכל מוכח שלא מהני אף ביותר מי'.

אך צ"ע דא"כ מה הועלנו בתירוץ שרב תני צריך למעט אכתי קשה לדידן אמאי לא הגדילו את הפתח כראוי כיון דמהני צוה"פ ביותר מי'.

וצ"ל שאלו"ד רב פשיטא לן שיש דרגות בפתחים ופתח היכל יש בו דינים מיוחדים ובשל כך לא הגדילוהו יותר, אבל רב שלומד אף שאר פתחים מהיכל צריך ללמוד גם לענין צוה"פ שלא תועיל בזה.

**תוד"ה אלא מעתה לא תיהני ליה צוה"פ וכו', אף כשהוא גדול ביותר היה לו לעשותו שוה לאולם.**

ברע"א הקשה דמבואר בתירוצם שמה שלא עשו הפתח גדול ביותר מי' בהיכל הוא משום דלא מיקרי פתח, וקשה שהרי מ"מ היו לו דלתות ולמה לא עשאו גדול יותר ונעלוהו בדלתות והוי סתימה מעלייתא. ובשפ"א מיישב שבהכרח היה דין לעשותו פתח וביותר מי' לא מיקרי פתח אף על ידי דלתות ומה שמועיל דלת זה משום דהוי מחיצה גמורה ולא משום דמיקרי פתח. [וע"ע בסוגיא להלן ו. שיש דין דלת להחשב כמחיצה כצוה"פ ויש דין דלת ננעלת דהוי כסתימה וזה לכאו' לא כהשפ"א ואכמ"ל.]

ולגוף קושית רע"א מבואר מקושייתו שאף שהדלתות לצניעות בעלמא מ"מ מהני לאשווי כפתח, ויש לפלפל בזה בשו"ט בסוגיא.

**דף ג' ע"א.**

**לרבנן קורה טעמא מאי משום היכרא וכו'. [למ"ד קורה משום מחיצה אי מהני אמלתרא]**

מבואר בגמ' שהטעם שלא מהני קורה למעלה מכ' הוא משום דלא שלטא ביה עינא. וקשה למ"ד לקמן ח: דקורה משום מחיצה וכן לקמן יב: דאיכא מאן דס"ל דקורה משום מחיצה אפי' להתיר מבוי המפולש, למה אין מועיל הקורה למעלה מעשרים והרי אין שייך כאן לא את הטעם של הילפותא מפתחו של היכל ולא הטעם שלחיסרון היכר. ובאמת ברש"י להלן ד' ע"ב מבואר דאף למ"ד לחי משום מחיצה לא מהני ביותר מכ' משום חיסרון היכר וכדמפרש המהרש"א שם ולפ"ז ניחא דכו"ע מודו דביותר מכ' לא מהני. [ובזה מיושב דברי רש"י בריש מכילתין מקושית הגלהש"ס שם] ועי' בלשון רש"י שמבאר את ל' הגמ' טעמא מאי דבעו תוך כ' אמה ויש לדייק מדבריו שעיקר הנידון הוא לא על תקנת קורה אלא על הטעם דבעי תוך כ' אמה, אמנם בתוס' כאן ד"ה ורנב"י משמע שלמ"ד משום מחיצה לא בעי שתשלוט בו העין, וע"ע ברשב"א כאן שכתב ב' מהלכים אליבא דר"י אם צריך שתהא מחיצה הניכרת או לא.

שוב הראוני דבתוס' רא"ש להלן פו. ד"ה קורה ארבעה עמד על זה דאי נימא דקורה משום מחיצה מהני מדאו' למה לא מועיל אף בגבוה יותר מכ', והוכיח מזה דלכו"ע לא אמרי' דמהני קורה משום מחיצה להתיר מן התורה, ומדבריהם הצריכו היכר הנראה כמחיצה ומבואר כנ"ל.

ועי' בגאו"י כאן וכן לקמן דף פו. שהוכיח מהסוגיא להלן ח: דלמ"ד משום מחיצה אין לחוש כלל על חיסרון היכר, דבמבוי שצידו אחד קצר וצידו אחד ארוך הגמ' תולה זאת אם קורה משום היכר או משום מחיצה דכנגד צד הארוך ליכא היכרא ואעפי"כ מהני למ"ד קורה משום מחיצה, ודוחק לחלק בין היכר להיכר[[8]](#footnote-8).

ומיסד הגאו"י דבהכרח ס"ל למ"ד קורה משום מחיצה דלא שייך לומר פ"ת יורד וסותם אלא בגובה כ' דשיעורין הלל"מ, ואפי' מדאורייתא.

והקשה שם [בד"ה אמר הרשב"א] ממה שכתב הרשב"א בעבוה"ק שער אות ג' [ובחי' לשמעתין] לחדש שאם היתה הקורה רחבה ארבעה ובריאה כדי לקבל מעזיבה דמבואר לקמן פו. שאמרי' בכה"ג פ"ת יורד וסותם ומהני משום מחיצה אפי' אם היתה הקורה גבוהה למעלה מכ' שלי"ב חיסרון היכר ומבואר להדיא שלכ"ד, ומתרץ שהרשב"א לשיטתו שפסק דקורה משום היכר ולמ"ד זה אין הכרח לומר דלא מהני פ"ת למעלה מעשרים, אבל למ"ד משום מחיצה בהכרח יסבור דלא מהני למעלה מכ' כלל.

ושיטת הריטב"א לקמן פו: דאפי' בתקרה גמורה כל היכא דאיכא חלל עשרים לא אמרי' פ"ת יורד וסותם. וכ"ה שיטת הראב"ד מובאת בחי' הרשב"א כאן.

והנפקותא מהנידון הנ"ל היא אם עשו את הקורה למעלה מכ' ועשו בה אמלתרא להיכר, שאם החיסרון הוא בעצם הסתימה שלא אומרים פ"ת יורד וסותם למעלה מכ' לא מהני אמלתרא וכ"כ הגאו"י, אבל אם הטעם הוא משום חיסרון היכר א"כ שפיר המחיצה והסתימה ניכרים על ידי האמלתרא ומהני.

שו"מ בקר"א לקמן דף ה' ע"א שהאריך בנידון זה למ"ד לחי משום מחיצה איך מהני אמלתרא וכתב בזה כמה מהלכים.

**קורה משום היכר וכו'.**

עי' ברשב"א שהקשה דבסוכה מבואר דלמ"ד סוכה משום דלא שלטא ביה עינא מ"מ אם הדפנות מגיעות לסכך כשירה שעל ידי הדפנות ניכר הסכך ותירץ דהנ"מ בסכך הרחב אבל קורה שהיא קטנה בשיעור טפח לא מועיל מה שהכתלים מגיעים לקורה וכ"כ התוס' בסוכה ב:, והרשב"א מכח זה כתב להלן ובעבוה"ק שם לחדש שאם הקורה רחבה ז' טפחים אף שאינה ראויה לקבל מעזיבה מ"מ יש בה היכר כשם שמהני להיכר סכך בז' טפחים. ולפ"ז היינו דוקא כשכתלי המבוי נוגעים בקורה אבל בלא"ה לא מהני כמבואר לקמן דף ט' ע"א שאם הקורה גבוהה או משוכה מן הכותל יותר מד"ט פסולה.

**מאי אמלתרא רב חמא וכו' אמר קיני.**

עי' רש"י שנראה מדבריו שהשאילה היתה על אמלתרא דאולם, והקיני שנאמרו כאן היו על הכותל שלמעלה מן חומת האולם. ועי' ברשב"א שהקשה על מהלך זה שהרי למ"ד פסקי דארזי בהכרח אין זה כשל אולם שהיה של עץ של מילה כמבואר במשנה במידות, וגם זיל בתר טעמא דמ"ד זה שהוא משום חשיבות ואית ליה קלא, ולא שייך לומר זאת בענין פתחא דהיכל.

ובר"ח מפרש שהציורים הם על גוף הקורה וכן פסק הרמב"ם בפי"ז הט"ו שהיו ציורין וכיורין על הקורה שמתוך כך מסתכלים בה. ויש בזה נפקותא לדינא אם צריך את הציור והכיור על גבי הקורה דוקא או סגי שהכיור נמצא על הכותל בסמוך לה. ובשו"ע שס"ג כ"ו כתב כלשון הרמב"ם, ובפירוש ההלכה מפרש דה"ה על הכותל ואי"צ על הקורה ממש.[[9]](#footnote-9)

**אמרי במערבא פסקי דארזי וכו' משום דנפיש משכיה וכו'.**

מרהיטות לשון הסוגיא נראה שהפסקי דארזי היו נתונים בגובה הקורה ומרחיבים את הקורה לתוך המבוי ומהני אף בלמעלה מכ' דמשום חשיבותם אית להו קלא ודוקא בשל ארז ולא בשל עצים אחרים שאינם חשובים. ועי' בגאו"י שהביא מהירושלמי שמהני אמלתרא מדין פי תקרה וכתב דלפ"ז מה שצריך שיהיו בשל ארז בכדי שיהיו ראויין לקבל מעזיבה, אבל לשיטת התלמוד שלנו לא מיירי בשהיא בריאה לקבל מעזיבה ולכן לא מועיל להכשיר מדין פי תקרה אלא מדין קורה דאית לה קלא.

ועי' בב"י בפירושו לדברי הטור דהאמלתרא הוי כעין קנים בולטין על גבי הקורה שנראה שהיו נתונים לרחבה של הקורה ולא היה נמשך ברוחב הקורה עצמה[[10]](#footnote-10). ועי' שם בב"ח שהקשה על פירושו דקנים אינם של ארז ומשמע שהטור מכשיר בכל גווני וגורס בדברי הטור קינים ולא קנים.

ועי' בגאו"י שהביא פירוש נוסף מדברי הערוך שהכוונה היא לקנים שנתונים מתחת לקורה והם ממעטים בחלל פתח המבוי, ויש בזה חידוש שאף שאינם בשיעור הכשר קורה הם יכולים למעט החלל שיחשב כפתח ולא כפירצה.

**מקצת קורה בתוך כ' ומקצת קורה למעלה מכ'.**

עי' רש"י שמפרש דמקצת עביה למעלה מכ' ומקצתו למטה מעשרים. ואילו"ד היה מקום לפרש שהנידון הוא על המקצת דרוחב שמיירי שהיה חצי טפח למעלה מעשרים וחצי טפח בתוך עשרים והטעם להכשיר הוא משום שרואין כאילו הכל נמצא בתוך כ'. אך מקושית הריטב"א [בד"ה סוכה דליחיד, וא"ת בר מהכי כו'] והר"ן נראה שרק באופן זה שכל השיעור טפח הוא בתוך כ' אלא שמקצת עובי הקורה הוא למעלה מכ', ואם ינטל אותו מקצת לא תהיה חזקה דיה בכדי לקבל אריח ואומרים דבכה"ג נעשה כשפודין של מתכת, אבל לכו"ע לא מהני לצרף לעצם השיעור טפח מה שלמעלה מעשרים. [ועי' בתוהרא"ש שנראה שמילתא זו תליא בהנידון אי מהני לצרף סכך שלמעלה מעשרים לסכך שלמטה מעשרים], וצ"ב דלמה לא נימא שנוכל להכשיר גם את העליון על ידי מה ששלטא ביה עינא בתחתון ומ"ש מאמלתרא דמהני. וביותר יש להקשות לפי הצד בתוס' דמהני בסוכה אפי' חמתה מרובה מצילתה של התחתון ומצטרף העליון בהדיה ואפ"ה לא מהני להצטרף במבוי כמו שעולה מדבריהם. ומתבאר מזה שצריך שיהיה נראה לעין קורה חשובה שהיא כעין תקרת המבוי אבל אם אין נראה אלא מקצתה לא מהני כלל משא"כ בסוכה דסגי לן במה שניכר מקצתה וע"ע.

**מקצת סכך בתוך כ' ומקצת סכך למעלה מכ'.**

נחלקו הראשונים [תוס' רשב"א ריטב"א ור"ן] אי מיירי בשיש שיעור הכשר סוכה למטה מכ' אלא שאינו חזק דיו בכדי לעמוד ברוח מצויה בלי העליון, או שמקצת הסכך הנצרך להכשר סוכה נמצא למעלה מכ' ואפ"ה מהני להצטרף בהדי התחתון משום שאינו סכך פסול בעצם אלא הוא פסול מצד הגובה לחוד דלא שלטא ביה עינא, ובכה"ג שיש מקצת למטה לא איכפת לן בגובה. ועי' ברשב"א שהרבה להקשות מראיות ומסברא על הדרך הראשונה ונוקט לעיקר את הצד השני. ועי' בסמוך.

**במבוי כשר בסוכה פסול, מ"ש במבוי דכשר דאמרי' קלוש וכו'.**

יש להקדים שמוכח שאין הסכך העליון שהוא גבוה מכ' פוסל את הסוכה מצד עצמו אף שהוא סכך פסול ואף בלא סברת קלוש שנחשב שהוא עצמו נמצא למטה, והראיה על זה מהדין המבואר בשו"ע סי' תרכ"ח שאם היה סוכה תחת סוכה והתחתונה אינה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה התחתונה כשירה אפי' היא מסוככת כהלכתה אפי' אם העליונה היא למעלה מעשרים, משום שבעצם אין סכך זה פסול אלא שהוא למעלה מעשרים לא מקרי סכך פסול לפסול כנגדו ואומרים דל הסכך העליון מהכא היא כשירה מצד הסכך התחתון.

ומרהיטות לשון הסוגיא נראה שבלי הסברא המחודשת דאמרי' קלוש היתה הסוכה נפסלת, ועי' תוס' שעולה מדבריהם שלדעת רבינא באמת יש לפסול מעיקר הדין דבסוכה דאו' לא אמרי' קלוש.

ויש להבין אמאי בעינן לסברא המיוחדת דאמרי' קלוש ובלא"ה היתה נפסלת מצד הסכך העליון והרי אינו נחשב לסכך פסול כמבואר לעיל. ובשלמא לפי הצד בראשונים שאין כאן הכשר סוכה ומצטרף בהדי העליון היה מקום לומר שיש חידוש שהעליון מצטרף בהדי התחתון משום הסברא דקלוש, אך אין זה במשמעות דברי הראשונים כלל, וגם לגבי קורה שיש בה שיעור טפח אין שייך חידוש זה. [[11]](#footnote-11)

ולדבריהם צריך לומר שבלא הסברא דקלוש היינו קובעים את מקום הסכך לפי הרוב ואם הרוב למעלה הוא גורר אחריו את התחתון אי לאו הסברא דקלוש [ועי' בתור"פ שמבואר להדיא בדבריו שאף במקום רוב למעלה אמרי' קלוש]. וכן לענין קורה היינו אומרים שלא סגי במה שעוביה למטה מכ' כיון שלא סגי בעובי זה להכשירה בלא העליון ולכן הכל הולך אחר המעמיד כשם שמצינו סברא זו לענין טומאה וטהרה.

ולפי הצד בראשונים שמיירי שיש למטה צילתה מרובה מחמתה אי לאו הסברא דקלוש היינו אומרים שהכל הולך אחר המעמיד והוא למעלה מכ', וצ"ע שהרי אין מעמיד כזה פוסל את הסוכה. ויש לחלק בין מעמיד שהוא חיצוני לסכך והוא מחזקו שלא ינוד ברוח, לבין אם המעמיד הוא מגופו של הסכך שאז הוא קובע את מהותו של הסכך לאן הוא משתייך [מהרה"ג מ. מור יוסף שליט"א].

**אי קלשת ליה הוה ליה צילתה מרובה מחמתה.**

עי' ברשב"א שהקשה לפי הצד דמיירי שיש הכשר סוכה אלא שהוא יתפזר על ידי הרוח, דא"כ לא הוה ליה למימר בלשון זה אלא לימא אי קלשת ליה **אתיא לידי** חמתה מרובה מצילתה, או שיאמר א"נ הויא ליה סוכה **הבאה לידי** צלממ"ח והיינו שמחמת סופה הוא פסולה גם עתה, אבל מלשון הגמ' נראה שיש בה פסול בעצם כאילו היא חממ"צ.

ועוד הקשה שלא היה לו לומר דסוכה זו פסולה אלא לנקוט הלשון אין מסככין בזה שהלשון משמיענו שסיכוך זה פסול משום סופו אבל פסולה זה מורה על חיסרון בעצם. ועי' עוד גם בלשון התורא"ש דחיי' שמא ינטל ברוח.

ועי' בר"ן וכן בריטב"א סוכה דף ד. שכתבו ליישב דמיירי שהיה התחתון דק וקלוש שאם היה בפ"ע היה מתייבש לאלתר, והר"ן הביא על זה דימוי מירקות שאין אדם יוצא בהם יד"ח בפסח דפסולין לסיכוך דלכי יבשי פרכי ונפלי כמאן דליתנהו דמי ואין זה על שם סופו, אלא שכל העמדתו של התחתון היא על ידי העליון ובכה"ג הו"א דלא אמרי' קלוש.

ולפי המסקנא שגם בזה שייך סברת קלוש צ"ל שכיון שאין התחתון מקבל מהעליון אלא את החיזוק, הולכין אחר הנוף ולא אחר המעמיד ונחשב שהכל נמצא למטה.

**סוכה דאו' אחמירו בה רבנן וכו'.**

עי' בתוס' שמפרשים דכיון שהיא דאו' לא אומרים בה סברת קלוש והויא לה צלתה מרובה מחמתה. ואילו"ד היינו מפרשים על דרך המ"ד הקודם דמשום כך החמירו שמא ינטל מקצתו. ועי' היטב בתוס' בסוכה ב. ד"ה לא שלטא בה עינא שכתבו לתלות סברא זו בטעמים למה סוכה פסולה למעלה מעשרים שאם הוא משום דלמעלה מכ' לא שלטא ביה עינא הרי על ידי התחתון שלטא עינא גם בעליון [ולא גרע מאם היו דפנות מגיעות לסכך, חזו"א או"ח קמ"ג אות ד' ד"ה סוכה ב'] ואין סברא לפסול אלא מדבריהם דבדאו' דחמירא לא מקילים בכה"ג חזו"א], אך לפי הצד שהוא חיסרון צל או דירת קבע יש כאן סברא לפסול מדאו', ולא תועיל כאן סברת קלוש.

ובלאו דבריהם בסוכה היה מקום לומר שכאן אין זה מן התורה כיון שיש הכשר סוכה למטה, ומה שהוא תלוי בעליון אין זה אלא חשש שמא ינטל התחתון ברוח וכמו שכתב הרשב"א.

**רבא אמר זה וזה כשר חלל סוכה תנן.**

יש לעין שאם החשש הוא שמא ינטל ברוח מה בכך דחלל סוכה תנן מ"מ יש לחוש שמא ירקב ולא יזכירו לו. ועי' בריטב"א שנראה מדבריו שכל החששות הללו שייכים רק היכא דמקצתו כשר ומקצתו פסול, אבל היכא שהסוכה ודאי כשירה לא חוששים שמא יתמעט הסכך ולכן בכה"ג ליכא למיחש.

**דף ג' ע"ב.**

**מה למעלה חללה עשרים אף למטה חללה עשרים.**

לפי הנראה שיעור זה שלמטה מי' הוא שיעור בכתלי מבוי שאם אין כתליו בשיעור י' אין לו דין מבוי, אבל בגובה הקורה יתכן שלא אכפת לנו שאם כתלי המבוי כשיעור איפה יתן את הקורה, אולם כאן מוכח שאם לא היה דין דחלל מבוי תנן היה מועיל שיתן הקורה למטה מי' ושפתה העליונה בי' ועתה צריך ליתן את הקורה למעלה מי', וכן מוכח ברשב"א וברא"ש לקמן יד. שאין מכשירים את הקורה אלא אם היתה נתונה למעלה מי'.

ונחלקו שם הרשב"א והרא"ש במקום שהקורה מתחילה למעלה מי' וארכה נמשך עשרה טפחים אם יש לה דין קורה או דין מחיצה תלויה, דלדעת הרשב"א היא נפסלת ולדעת הרא"ש היא כשירה, ועי' בב"ח סעיף כ"ד שהביא ב' גירסאות בדברי הרא"ש והטור אם הוא מכשיר גם במקום שהקורה נמשכת **למטה מעשרה** או שלכו"ע צריך להיות סוף הקורה למעלה מעשרה ופליג רק כאשר היא נמשכת למטה בשיעור עשרה שלא יצאה מדין קורה להחשב כמחיצה תלויה. ועי' בשו"ע שנראה שהוא מכשיר אף אם מקצתה נמשך למטה מעשרה, ומבאר המשנ"ב דבכה"ג אמרי' קלוש לקולא והולכים לפי השפה העליונה ולא לפי התחתונה, והביא שם את שיטות האחרונים שחולקים דלא אמרי' קלוש בלמטה מי'.

ונראה בביאור שיטות אלו דהקורה היא הקובעת את שיעור גובה חלל המבוי כמו שנראה מדברי רש"י כאן והוי כעין תקרת המבוי, ולכן אם היא למטה מי' נחשב כאילו המבוי מסתים במקום שפת עובי הקורה התחתון, ולא שייך סברת קלוש רק כאשר החיסרון הוא בגוף המחיצה אם היא נעשית כדין או לא אבל לא כאשר דנים לשער בה דברים אחרים ודו"ק.

**למאי הלכתא לגובהו ולפרצת מבוי.**

ברש"י נראה שמיירי לענין פרצה ביותר מעשר, והרע"א והרש"ש הקשו למה לא פירש לענין מבוי הרחב מעשר שאם הוא רחב יותר מעשר מצומצמות אינו ניתר בלחו"ק [ועי' בשו"ע שס"ג כ"ו שכתב שמשערין רוחב המבוי באמות מצומצמות לחומרא].

**והא איכא משך מבוי בד"א דלקולא.**

עי' להלן על שיטת רבא שהבאנו את קושית הביאוה"ל למה אזלינן לחומרא והא הוי מילתא דרבנן.

**אמת כלאים באמה בת חמשה למאי הלכתא וכו'.**

בגלהש"ס העיר למה לא הביא נפקותא לענין עבודת הכרם שצריך להרחיק ד' אמות משפת הכרם במרווחות, וצ"ל שזה בכלל דברי הגמ' שהרי כל הטעם שצריך להרחיק ההרחקות הנ"ל הוא משום שהוא נוטל ד' אמות לעבודת הכרם לכאן ולכאן ובכלל זה שצריך להרחיק משפת הכרם ד' אמות, וכן תירץ הרש"ש.

והנה המהרש"א הקשה למה נחשב שיש רוב אמות בכלאים שהם גדולות והרי כנגד ב' עניני חומרא שיש בכלאים ישנם ב' עניני קולא לענין רצופין ולענין פרצת מבוי כמש"כ התוס'. והרש"ש מתרץ שאליבא דאמת יש ג' ענינים בכלאים לחומרא עבודת הכרם וקרחת ומחול הכרם, אלא דלא תנא כי רוכלא. ובדעת המהרש"א שלא תירץ כן צ"ל שהכל חשוב ענין אחד, אבל מחול הכרם יש בו תוספת חידוש שגם האמות הסמוכים לכותל בטלים לכרם משום דוושא.

**רד"ה ואם לאו, בסוה"ד א"נ ס"ל לב"ש דעבודת הכרם ח' אמות.**

עי' רש"ש והגהות בן אריה מה שהעירו על דבריו.

**תוד"ה והא איכא, וי"ל דרוב אמות קאמר.**

בגאו"י תמה שהרי הגמ' בלישנא זו אינה תופסת תירוץ זה אלא כרבנן דר"ש והק"ל. ובהגהות ראמ"ה מיישב שלא הוה ניחא ליה לאוקמי כר"ש ורוב אמות קאמר שהיה לו לומר בהדיא דרוב אמות קאמר לאפוקי הך, אבל לאפוקי פרצת כותל דביותר מי' כבר שמעינן לה ממלתא דמבוי שאמר בהדיא שהיא אמה קטנה.

**לקרחת הכרם ולמחול הכרם וכו' והא איכא רצופין בד"א דלקולא וכו'.**

עי' תוס' כאן ד"ה הא איכא שכתבו שיש גם חומרא לענין אם היה פרצה עשר שאם נדון לפי השיעור הגדול יהיה נידון כפתח, ואילו לפי השיעור הקטן יהיה פירצה ואסור לזרוע בו. ובחי' אבן העוזר בשמעתין כתב עפי"ד שאם היה כותל לכרם ויש בו פירצה עשר אין בו כלל דין מחול הכרם דהוי כאילו ליכא כותל לכרם ומותר לזרוע כנגדו על ידי הרחקת ד' אמות [והו"ד בחי' רעק"א על השו"ע יו"ד רצ"ו סמ"ד]. ועי' עוד בחי' אבן העוזר שכתב שמשערים בכה"ג לחומרא לפי טפח שוחק [כשיטת רבא][[12]](#footnote-12).

נראה מדבריו שם דפשיטא ליה שאין זה סתירה לומר שמחד גיסא נידונית פירצה זו כפתח לחומרא ליתן לה דין מחול ומאידך אסור לזרוע כנגד הפרצה כמש"כ התוס' לחומרא.

ועי' בחי' הרעק"א על השו"ע סי' שס"ג סכ"ו שדן על דברי התוס' הנ"ל איך לשער את הד' אמות דהרחקה אם במרווחות או במצומצמות, שמכיון שאנו נוקטים לחומרא שאין זה פתח אלא פירצה כיון שהם י' אמות מצומצמות, גם שיעור ההרחקה צריך להיות במצומצמות או דלא פלוג ולא נתנו דבריהם לשיעורים אלא לעולם שיעור הרחקה הוא במרווחות ולהלן נרחיב בזה.

**ורבא משמיה דר"נ אמר וכו' אלא הללו שוחקות והללו עצבות.**

בשיעור ההפרש שיש בין מידה שוחקת לעצבה עי' ברשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ג שכתב שההפרש הוא שיעור חצי אצבע לאמה, והמאירי הראה מקורו מהמשנה בפי"ז מכלים דב' אמות היו במקדש הא' יתירה על של משה כחצי אצבע והשניה יתירה עליה חצי אצבע אחת לזהב ואחת לכסף והאומנין מודדין שכרם בקטנה ומחזירין בגדולה, ומבואר שההפרש האפשרי במידות הוא חצי אצבע. ועי' בספר שיעורין של תורה שמדייק מדברי הר"מ בפהמ"ש כאן שנראה מדבריו שההפרש הוא רב יותר דבכל טפח יוצא שיש שיעור הפרש ניכר.

ויש להעיר דנמצא שלדברי המאירי עיקר השיעור הוא השיעור הקטן ולא הגדול, ולהלן יתבאר שהוא ספיקא ואפשר דהרשב"א בזה לשיטתו שאין זה ספק, אך הפוס' העתיקו את דברי הרשב"א הנ"ל להלכה.

**אלא הללו שוחקות והללו עצבות.**

עי' רש"י דאמות כלאים מודדין בטפחים גדולים ושל מבוי ושל סוכה בעצבות דהיינו מצומצמות לחומרא. ועי' ברשב"א וריטב"א שהקשו למה לא הקשו כנ"ל איך אמר דלגבי מבוי הוי בעצבות והרי איכא אמות משך מבוי דלקולא וצריך למדוד במרווחות ולתרץ דרוב אמות קאמר. ומחדש הרשב"א מכח זה דלרב נחמן כל אמות דמבוי וסוכה הם במצומצמות דהשוו חכמים מידותיהם ולא חילקו בכל מין ומין בין מקצתו לרובו. ודוקא אליבא דאביי צריך לחלק דכיון שיש ביניהם חילוק גדול שזו בת חמשה וזו בת ששה אי אפשר להשוות המידות דהוי חומרא דאתי לידי קולא ולכן צריך לומר דרוב אמות קאמר.

וביאוה"ד שלאביי מספק"ל באיזה אמה יש למוד כיון שמצינו לגבי מזבח אמות גדולות וקטנות ולכן נקטינן לחומרא לשער תמיד לחומרא במה שיהיה, אבל לרבא שכולן בנות ששה יש לומר שאין זה מעכב ובכל דהו איכא שיעור, או שהשיעור הקטן הוא העיקר ובדיעבד מהני.

ועי' בריטב"א שהביא את שיטת הרז"ה שגם אליבא דרבא רוב אמות קאמר ובכל מצב הולכים לחומרא, ושוב הביא את תירוצו של הרשב"א הנ"ל דלעולם הולכים אחר הרוב ובכלאים לעולם משערים באמות מרווחות ואילו לענין אמות דסוכה ומבוי לעולם משערים במצומצמות.

ועי' במאירי שכתב שנראה לו שדוקא לענין מבוי וסוכה הולכים אחר הרוב שהעמידו אותן על מתכונתן, אבל לא יתכן שמשערים בכלאים אף לקולא שאי אפשר להרבות במידה להקל. מבואר מדבריו שעיקר השיעור הוא השיעור המצומצם אבל לחומרא משערים במידה גדולה כשם שהיה במקדש מידה יתירה לחומרא. אולם בריטב"א הנ"ל מבואר להדיא דה"ה לגבי כלאים הולכים אחר הרוב ומשערים במרווחות אף לקולא וצ"ב מה הסברא להקל במידות.

ועי' בהאיר יוסף סימן י"א שהביא מהערוך השולחן [שס"ג סל"ד] שכתב שבאמת בכל גווני האמה נחשב המידה כאמה בין מרווחת ובין מצומצמת שאי אפשר לצמצם המידה ויש אנשים שזרועותיהן קצרים ויש שזרועותיהן רחבים, ובכל צורת מדידה מהני, ולכן יתכן שהכלל שהולכים אחר המידה איזו שתהיה הוא רק מדבריהם. [[13]](#footnote-13)

אלא דרוב הראשונים אינם מחלקים בזה ודעתם שאין למדוד במצומצמות אלא לחומרא אבל לא לקולא אף במבוי, וכמבואר ברמב"ם להדיא פי"ז מהל' שבת הלכה ל"ו, וכן היא שיטת הבעל המאור הנ"ל וכן פסקו הטושו"ע שס"ג סכ"ו.

ועי' בביאור הלכה שם שדן למה אזלינן לחומרא והרי הוי מילתא דרבנן והיה לנו למיזל בספיקו לקולא [וכדאמרי' בספק עירובין להקל וכן בספק באבל להקל כיון שיסודו מדרבנן]. והביא מהתו"ש לתרץ דהכא אין זה חשיב ספק אלא חיסרון ידיעה, וצ"ב אם כונתו דבכל ספיקא דדינא אזלינן לחומרא בדרבנן[[14]](#footnote-14) או דוקא כאן שאין זה ספק על הנידון אלא הוא ספק כללי ולכן אי אפשר לתת הכרעה בלי לפשוט את גוף הספק.

אולם בחי' הרע"א על השו"ע הסתפק טובא בהא מילתא אם באמת היא הכרעה של ספק דלחומרא אזלי' או שרבנן קבעו שיעור מיוחד לשער לקולא ולחומרא וכעין מה שכתבו הראשונים שהוא דין דרבנן לשער בשיעור מצומצם או מרווח.

ויש לו נפקותא גדולה בזה שאם זה הנהגה של קולא וחומרא במקרה שזה יהיה תרתי דסתרי ינהוג לפי השיעור הקל כגון אם היה למבוי פתח שהוא קטן מד' טפחים שוחקות וצריך לחי לחומרא, בכה"ג נוכל להכשיר את המבוי אף אם משך המבוי הוא ד' טפחים מצומצמות שאם נדון את המקום כחצר ולא כמבוי יהיה לו דין חצר שאין לה פתח כשיעור שאין צריכה תיקון, ועיי"ש הוכחתו מתוס' דף ה' ע"א ד"ה ואי בארבעה וכו'.

וכמו"כ אם ישערו את פרצת הכרם באמות מרווחות יוכל לזרוע כנגד הפרצה באמות מצומצמות שאם לא נימא הכי יהיה נידון הפירצה כפתח.

אבל אי נימא דהוי שיעורא אף במקום תרתי דסתרי לעולם הדין הוא לשער בכל מבוי כדינו.

**דף ד' ע"א.**

**שיעורין דאורייתא נינהו דכ' ארץ חיטה ושעורה וכו'.**

מסקנת הסוגיא דשיעורין הוי הלל"מ ואסמכוה רבנן אקראי. ובגמ' ברכות מא. איכא פלוגתא דאמוראי דר' ירמיה דריש מהקרא הנ"ל דכל הקודם בפסוק קודם לברכה, וקאמר דפליגא דרב חנן דאמר כל הפסוק לשעורין נאמר ולא להקדים. וקאמר שם דר' ירמיה סבר דשיעורים דרבנן נינהו ואסמכוה רבנן אקראי ועיקר קרא אתי לענין הקדמה בברכה. [וקצ"ע שהרי ברכת הנהנין לאו דאו' נינהו]

ועי' בתוס' ישנים יומא פ: ובתוס' סוכה ו. שכתבו דאליבא דרב חנן שיעורין דאו' נינהו. וצ"ב שהרי הגמ' הקשתה ותסברא שיעורין מכתב כתיבי ואיך יתכן לומר דשיעורין דאו' נינהו.

ויש לדחוק דקי"ל שצריך לשער באלו השיעורין ורבנן העמידו את השיעורים על מכונם כל אחד במקומו הנכון לו.

**דף ד' ע"ב.**

**חציצין דאו' דכתיב ורחץ את כל בשרו במים וכו'.**

צ"ע למה הוצרכנו לילפותא על זה שחציצה מעכבת והרי מצינו דין חציצה בכמה דוכתי שאסור לכהן לכרוך ידו בשיראי, וכן לענין תנופה פסול לתת ידו תחת יד חבירו משום חציצה וכן אסור לעמוד על גבי כלי ולשרת, ומה"ת יוכל לטבול בלבושו ובלא הקרא הרי היינו מכשירים אפי' בחציצה דכולו כמבואר לקמן.

ויש לתרץ שזה ודאי מוכח בכל השמועה שגם על ידי חציצה חשיב טבילת הגוף שהרי חשיב ביאת כולו במים אף דאיכא חציצה, ומבואר שיסוד דין טבילה הוא ביאת גופו במים וגם כאשר יש חציצה נחשב שגופו טבול במים והתחדש כאן דין נוסף שצריך שיהיה מגע של מים בבשר ממש.

**וכי איצטריך הלכתא לשערו וכו'.**

רש"י כתב שתפסל בו חציצה והיינו שעיקר דין טבילה בשער כבר ידעינן מהקרא דאת הטפל לבשרו, ולכאו' רש"י לשיטתו שההלכתא דרובו ומקפיד נאמרה דוקא לענין השער.

וקשה מרהיטות הסוגיא שהקשה שערו דאו' דכ' את כל בשרו את הטפל לבשרו, משמע שההלכתא באה לומר שצריך טבילה על השער שהרי אין ראיה מהפסוק לענין חציצה שתפסול.

אך מוכח כרש"י ממאי דקאמר כדרבה בר רב הונא דאמר נימא אחת קשורה חוצצת שנראה שהנידון הוא לענין חציצה. וצ"ל שזה פשיטא שצריך לטבול השער בכדי לקים את הדין טבילת הגוף ולכן לא מפריע שיש גם חציצה בשער, וכאן נתחדש שישנה הלכה מיוחדת שצריך גם לטבול את השער כולו ואם תהיה שערה אחת מחוץ למים נפסלת הטבילה, ומה"ט יש פסול של חציצה בשער שאין כולו טבול ודוחק. ולהלן יתבאר יותר עפ"י דברי הגרי"ז בשיטת הגאונים.

**נימא אחת קשורה חוצצת.**

עי' בראשונים כאן שהכונה היא שרוב השערות קשורות כל אחת אחת באופן זה דבעי רוב שער, וכ"כ רש"י בנידה ס"ז ע"ב וכמבואר בהמשך. ועי' באבי עזרי בהלכות מקואות פ"ב שהביא מהגרי"ז שהקשה למה אין דנים על כל שערה ושערה בפ"ע, דמכיון שאין דנים על כל הגוף אלא על השערות כדבר בפ"ע א"כ מה השייכות שיש בין כל שערה לחבירתה, וצריך להיות כאילו לא טבל את כל השערות. וביאר שם שאין זה כעין תנאי שהחציצה מוכרח להיות ברוב השער ואל"ה בטיל לגוף, אלא הכונה היא שעל ידי שיש רוב שאין חצוץ חשיב כאילו כולו טבול ואין החציצה מעכבת, ועפ"ז תי' את קושיית הגרי"זהנ"ל שאף שהשערות אינם נידונות כחלק מן הגוף מ"מ על ידי הגוף יש כאן צרוף של כל השערות וחשובות כל השערות כדבר אחד דעי"כ חשיב שיש רוב שאינו חצוץ וחשיב כאילו טבל את כל השערות.

**נימא אחת קשורה וכו'.**

עי' בשפ"א בחי' לסוכה מה אכפת לי שהיא קשורה והרי בעינן רוב וכאן הרי רק המקצת חצוץ. ומחדש שם שעיקר דין הטבילה בשערות אינו מצד עצמן אלא משום שעל ידי טבילת השער חשיב כאילו מקום השער גם טבול במקום חיבורן לבשר, וכתב שעל ידי שיש קשר באמצעיתן נחשב שיש חציצה לענין שורש השער. וכתב שה"ה קצת טינוף אם יהיה ברוב השערות חשיב שיש חציצה בכולן ותמה על זה. וזה סותר למה שהובא להלן בשמו שהדין טבילה בשערות הוא עצמי, וכמו שיסדו האחרונים בשיטת הגאונים.

ואילו"ד היה מקום לבאר שיש חילוק בין קשירה לשאר דבר החוצץ, דחציצה שהיא מבחוץ לא עושה פגם בטבילה ונחשב שיש טבילה גם בחלק הזה שתחת הטינוף, אבל כאשר יש קשר הוא מזיק לעצם הטבילה שמתקצר מקום השער על ידי הקשר ונעשה כאילו אינו, ובזה חשיב כאילו יש חציצה בכל השערה ולא רק במקום הקשר [אך אין זה בדרגה של חיסרון בעצם הטבילה ולא חשיב כאילו השער הוא מחוץ למים].

**כי אצטריך הלכתא לרובו ומיעוטו וכו'.**

בתוהרא"ש הקשה למה לן קרא למימר דחציצה פוסלת והרי ידעינן מההלכתא שיש דין רוב חוצץ, ותי' דהפסוק נצרך ללמד על בית הסתרים שאין טעון טבילה. עוד תי' דמכח הפסוק הייתי אומר שאפי' כולו ואתי הלכתא להחמיר ברובו, ולא מובן מה תירץ, וצ"ל בכונתו שהיינו אומרים דכולו ומקפיד אסור אבל אם אינו מקפיד כשר דבטל לגבי גופיה, וגילתה ההלכה שדוקא ברובו ואינו מקפיד אבל כולו אפי' אינו מקפיד פסול מן התורה כמבואר בגמ' ביבמות ע"ח לגבי טבילת עובר, ולפ"ז ההלכתא היא להחמיר. והקשה על מהלך זה מלשון הגמ', ושוב כתב דאילולא הקרא היינו אומרים שאפי' מיעוט שאינו מקפיד ואתי ההלכתא להקל עד רובו ומקפיד.

ועי' עוד בשפ"א בחי' לסוכה ו. שהקשה על תי' הגמ' דאיצטריך הלכתא לרובו ומקפיד, דא"כ אמאי אמרי' חציצין הלכה למשה מסיני שהרי עיקר דין חציצה נלמד מן הפסוק, ועוד הקשה דא"כ אתי הלכתא להקל וכאן משמע שההלכה היא להחמיר, וכתב שעיקר ההלכה היתה ללמוד שהשער נידון כדבר בפני עצמו ונידון ברוב שערות ולא ברוב הגוף.

**פלוגתת הראשונים אם השער נידון בפ"ע.**

עי' ברמב"ם פ"ב מהל' מקואות ה"ב שכתב ושערה אחת חוצצת והוא שיהיה מקפיד עליה, אבל אם אינו מקפיד עלתה לו טבילה עד שתהיה רוב שערו קשור נימא נימא בפ"ע כזה הורו הגאונים, ויראה לי ששערו של אדם כגופו הוא חשוב לענין טבילה ואינו כגוף בפ"ע כדי שנאמר רוב השער אלא אעפ"י שכל שער ראשו קשור נימא נימא אם אינו מקפיד עלתה לו טבילה, אא"כ נצטרף לחוצץ אחר על גופו ונמצא הכל רוב גופו כמו שביארנו. והראב"ד שם הסכים לשיטת הגאונים ועי' בראשונים כאן שהביאו את ב' השיטות.

והנה שיטת הרמב"ם מבוארת היטב שאחר שנתרבה שיש דין טבילה על השער נעשה כחלק מן הגוף ולפיכך מועיל ביאת רוב הבשר על השער, וכן להיפך מצטרף מקום השער שאינו חצוץ לבשר שאינו חצוץ להכשיר.

אולם שיטת הגאונים צ"ב דמה"ת נימא שיהיה מקום השער נידון בפ"ע.

ובחי' מרן רי"ז הלוי שם מבאר דאף ברובו ואינו מקפיד אין הכונה שאין זה נחשב חציצה כלל שהרי אם כולו מכוסה פסול אף דאינו מקפיד דיש הלכה של ביאת מים על גופו, אלא הגדר הוא שניתן לקים את ההלכה הזו על ידי ביאת מקצתו ובתנאי שאינו מקפיד. אבל לענין השער אין לנו מקור שאם באו מים על הגוף חשיב כאילו באו על השער דלענין זה לא התחדש דשערו כגופו, אלא התרבה מן הפסוק שיש דין ביאת מים על השער כמו הגוף, אבל לעולם יש לומר שזה הלכה נפרדת שהשער טעון טבילה כדבר נפרד מן הגוף. ובלי החידוש הנ"ל שביאת מקצת הגוף במים חשיבא ביאה דכל הגוף אלא היה זה שיעור בחציצה שאם הוא ברוב ומקפיד פסול ודאי מצד הסברא יש לשער אגב כל הגוף, אבל לענין ההלכה המיוחדת הזו אין לנו מקור שחשיב ביאת השער גם כן.

וע"ע בשפת אמת בסוכה ו. שהסתפק בדעת הגאונים מה הדין אם כל השער היה קשור ואינו מקפיד עליו אם מדאו' הוי טבילה או לא, שאפשר שלא נתחדש אלא דרוב שער חשיב חציצה מהלכתא הנ"ל, אבל לא נאמר לענין השער את החידוש הזה שצריך שיהיה ביאת מים ממש בכולו.

**סוגית מיעוט הקורה.**

**רד"ה מאן דאמר טפח וכו', והלכך כיון דשיעור כ' אמה משום היכר וכו'.**

לפי פשוטו רש"י מעמיד את שיטת רב יוסף דס"ל קורה משום היכר ולא משום מחיצה, ולכן אין הקפדה שתהיה הקורה בהכשר שיעור מחיצה. אך מדיוק הלשון ברש"י משמע שאף רב יוסף מצי סבר דקורה משום מחיצה אלא שהדין למעלה מעשרים הוא משום דין היכר נוסף שנאמר כאן, ובזה לא מעכב שיהיה היכר גמור בשיעור מחיצה ולעצם הדין מחיצה דהקורה מהני אף מה שלמעלה מכ'. וכן נקטו התוס' כאן ד"ה מותר שכעת סב"ל דאף רב יוסף אי"ל קורה משום מחיצה.

ובזה פליג הדחיין שהשיעור דלמעלה מכ' הוא מעיקר הדין מחיצה וכאשר היא למעלה מכ' יש ריעותא בגוף המחיצה וכדכתב רש"י להלן **דבטפי מעשרים לא אמרי' יורד וסותם** ולכן בהכרח צריך שתהיה מחיצה לשיעור ד"ט. ועי' עוד בלשון רש"י להלן ד"ה רב יוסף שלא נראה מדבריו כמו החילוק הנ"ל. ועי' גם בתוס' כאן שנראה שהבינו את החילוק באופן אחר וצ"ב.

ועי' בתור"פ כאן שגם מפרש עד"ז, והעמיד בזה מחלוקת בין הלשנות דללשנא זו אף למ"ד לחי משום מחיצה אין צריך שתהיה הקורה ראויה לד"ט כיון שאין בה חיסרון מחיצות ויש בה שאר מחיצות גמורות חוץ מן הקורה, אלא דמדרבנן הצריכוה קורה משום היכרא וא"כ די לנו בטפח אי אמרי' חודו החיצון יורד וסותם. והביא לזה ראיה שהרי בשאר מחיצות לא אמרי' פ"ת יורד וסותם אלא בד"ט וכאן סגי בקורה דטפח, ומבואר שיש קולא מיוחדת במחיצת קורה שאינה צריכה להיות ראויה לארבעה. והטעם בזה לכאו' שאין זו מחיצה הנדרשת בכדי לגדור את המקום אלא בכדי שיהיה היכר הצריכו להעמיד מחיצה.

וע"ע בגאו"י כאן שהקשה סתירה דלקמן כתב רש"י שלמ"ד קורה משום מחיצה אמור רבנן דלא אמרי' פי תקרה יורד וסותם ביותר מעשרים, ואילו כאן מבואר שסגי במה שיש עשרים תחת הקורה והרי אין מקום ארבעה שאין בו פחות מעשרים ואיך אומרים פ"ת יורד וסותם, ותי' דכיון דבמקום הקורה יש פחות מעשרים אמרי' פ"ת יורד וסותם דאקילו רבנן כיון שיש מקום ארבעה בשטח המבוי וצ"ב.

**שם. מותר להשתמש תחת הקורה דקסבר חודו החיצון יורד סותם וכו'.**

לפי המבואר ברש"י כאן ובד"ה ומ"ד ארבעה נראה שטעם מחלוקתם אם החוד הפנימי הוא יורד וסותם או החוד החיצון, וצ"ב במה נחלקו ולמה לא נאמר שהן החוד הפנימי והן החוד החיצון שניהם יורדים וסותמין.

ועי' בסוגיא לקמן ט. לגבי הדין של בין הלחיים דמבואר שם שאם הוא פתןח לכרמלית אין היתר להשתמש תחת הקורה ובין הלחיים משום דמצא מין את מינו וניעור, והסברא צ"ת שהרי הוא גדור ממנו על ידי הדין פי תקרה ומ"ש בזה מצא מין את מינו, ומוכח שהוי מקום בפ"ע הנקרא תחת הקורה ובין הלחיים וכיון שהוא קשור לכרמלית יש לו להיות נידון ככרמלית.

וראיתי בשיעורי הגרג"כ בסוגיא שם שמבאר את ההבדל בין החוד הפנימי לחוד החיצון, שבכל מחיצה יש ב' חלקים עצם ההבדלה שיש בה מרה"ר ומה שמחוץ למחיצה, וכן את יש את הגדירה והיקף הרשות שנעשה על ידי המחיצה. וזה מתחלק שההבדלה שיש במחיצה היא נעשית על ידי החוד החיצון ואילו סיום הרשות וההיקף של הרשות הוא נעשה על ידי החוד הפנימי. ולפ"ז יש להעמיד שזהו גוף הנידון בסוגיא מה נצרך לנו בגדירה הזו של מחיצה רביעית אם רק את ההבדלה מהרה"ר וזה נעשה על ידי החוד החיצון או את השלמת גדירת והיקף הרשות על ידי מחיצה רביעית וזה נעשה רק על ידי חוד הפנימי ואילו החיצון לא מעלה ולא מוריד.

אך מ"מ יש למקום דבין הלחיים ותחת הקורה שם מקום בפני עצמו מכח מה שסוכ"ס הוא גדור מרה"ר וע"ע.

והנה גוף הנידון לגבי הגדרת מקום המחיצה גופיה למה הוא מתיחס, ישנו בכמה דוכתי עי' להלן עו: לגבי כותל שבין שתי חצירות אם חשיב רשות לשניהם ואוסרין זע"ז או דאלו מעלין מכאן ואוכלין. וע"ע בשבת ק. הזורק ד"א בכותל למטה מי"ט כזורק בארץ ומבואר דהחוד החיצון של הכותל הוא ברשות הרבים. ויעו"ש בשבת צט: דעל גובה הכותל מותר להשתמש מק"ו דאם הוא מתיר לתוכו על גביו ק"ו שהוא מתיר.

וידידי הרה"ג ראובן מינצר שליט"א הביא הוכחה לזה שלמ"ד חודו החיצון סותם לא מהני סתימה דחודה הפנימי כלל, מהגמ' לקמן ח: דאם נעץ ב' יתידות על גבי מבוי והניח קורה על גביהן דלמאן דמתיר להשתמש תחת הקורה לא מועיל משום דהחוד החיצון רחוק מן המבוי ותמוה שהרי בכה"ג יועיל משום הסתימה דחוד הפנימי הסמוך למבוי ומבואר שאין סתימה כלל אלא על ידי החיצון. [וזה לפי הנראה מדברי רש"י שם אך יש לפרש את הסוגיא משום גזירה שלא יבואו להשתמש תחת הקורה ואכמ"ל.]

**שיטת הראב"ד בסוגיא.**

הריטב"א והר"ן הביאו את שיטת הראב"ד שגורס איפכא דלמ"ד טפח סבר אסור להשתמש תחת הקורה ואילו מאן דסבר ד' קסבר מותר להשתמש תחת הקורה. והריטב"א כתב שלא מצא לשיטה זו טעם נכון.

ובחי' הר"ן מפרש שלמ"ד מותר להשתמש היינו שההיכר הוא למשתמשים תחת הקורה וע"כ צריך שיהיה מקום הראוי להשתמשות והיינו ד"ט, אך למ"ד אסור להשתמש תה"ק בהכרח דס"ל שההיכר הוא לעומדים בפנים ול"מ מה שיתן ד' תחת הקורה הלכך סגי שימעט בשיעור הקורה. ודבריו צ"ב שלפ"ז נצריך היכר של ד' מחוץ לקורה ולמה יצא נשכר בזה. וצ"ל שעיקר השיעור עשרים נאמר על החלל שתחת הקורה כדאמרי' לעיל חלל מבוי תנן והלכך אין מעלה ומוריד מה שיש מיעוט מחוץ לקורה והכל נקבע לפי מקום הקורה בלחוד.

**דף ה' ע"א.**

**ואיבע"א דכו"ע קורה משום היכר וכו'.**

מבואר כאן דלמ"ד קורה משום היכר שרי להשתמש תחת הקורה. ועי' בגמ' להלן ח: שהגמ' מבארת שאף למ"ד אסור להשתמש תחת הקורה מצי סבר דקורה משום היכר דבעי היכרא לבני רשות היחיד ואין להם היכר אלא לפנים מן הקורה, ומ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה ס"ל דהיכרא לבני רשות הרבים בעינן והוא מן הקורה ולחוץ.

ומבואר בגמ' שלכו"ע למי שמשתמש תחת הקורה ליכא היכרא, וקשה מדברי רש"י שנראה מדבריו שיש היכר בשעה שמשתמשים תחת הקורה, וצ"ע שהרי באופן כזה אין היכר לא לבני רה"ר ולא לבני רה"י רק תחת הקורה וזה דלא כמבואר להלן, ועי' בגאו"י שעמד על קושיא זו.

ומתרץ הגאו"י שאין הכונה לומר שההיכר הוא לבני רה"ר המהלכים ברה"ר אלא על בני רה"ר הנכנסים למבוי שיש להם היכר בשעה שהם נכנסים למבוי ואז ההיכר הוא על ידי החוד החיצון, ואילו אם היכרא לבני רה"י אז החוד הפנימי הוא עושה את ההיכר שמשם מתחיל ההיכר לעומדים בפנים.

וקשה דסוכ"ס למה אין היכר גם למשתמשים תחת הקורה ולמה זה סותר שאם ההיכר מתחיל על ידי החוד הפנימי שלא יוכלו להשתמש תחת ההיכר. וצ"ל שהנידון הוא על גוף ההיכר לשם מי נעשה אם הוא נעשה לבני רה"ר והיינו לציין שכאן המקום מופלג מרה"ר ומתחיל רה"י ונמצא שההיכר נמצא בצד שהוא כלפי רה"ר, או שההיכר הוא מצד רה"י לומר שכאן מסתימת הרה"י ומתחיל הרה"ר ונמצא שהעומד תחת הקורה הרי הוא כמי שעומד מחוץ לרשות היחיד ודו"ק.

**ומ"ד ארבעה קסבר אסור להשתמש תחת הקורה.**

עי' רש"י דסבר דחודה הפנימי יורד וסותם ורוחב הקורה הוי חוץ לסתימה והמשתמשים במבוי אין להם היכר וכו' וכיון דאפיקתיה מתחת הקורה צריך שיהיה מקום ניכר וחשוב. ועי' בשפ"א שהעיר שהרי רק ג' טפחים הם מחוץ לקורה ואין היכר אלא בג' טפחים ואיך מהני, וכתב צ"ל דאין מעכב שכל המקום של ההיכר יהיה בתוך הכשר המבוי אלא יש תנאי שיהיה היכר בשיעור מקום חשוב ועדיין צ"ב.

ועוד הקשה שם היכא דאין הקורה בריאה כדי לקבל אריח שאז שיעורה בארבעה, ואם אסור להשתמש תחת הקורה אין כלל היכר למי שמשתמש מחוץ לקורה ותי' שמהני כיון שיש מקום חשוב שהוא תחת הקורה.

ומ"מ מבואר שזה פשיטא ליה שצריך שיהיה המיעוט תחת הקורה ממש וכמו שנראה מלשון המשנה שהמבוי שיש בו כ' ימעט. והנה הפוסקים נוקטים לגבי נר חנוכה דסגי שיש היכר לבני רה"ר במקום אחר שהוא נמוך מעשרים אף שבמקום הנר יש יותר מעשרים וצ"ב מדברי השפ"א הנ"ל.

וע"ע בל' רש"י לעיל ד"ה טפח שכתב כנגד רחבה של קורה ותחתיה, ומשמע שלמ"ד ארבעה לא נאמר תנאי זה וכמש"כ רש"י בד"ה ומאן.

**מר סבר קורה משום היכר ומ"ס קורה משום מחיצה.**

עי' בגאו"י שהעיר אליבא דתוס' למה ניחא להו אליבא דלמ"ד קורה משום היכר דאף אי נימא שאסור להשתמש תחת הקורה הלא אין צריך שיהיה כל הד' טפחים מחוץ לקורה וסגי בשיעור ג"ט של היכר גמור וכנ"ל שאין צריך מקום של ארבעה הניתר על ידי הקורה. אולם אין ראיה למ"ד משום מחיצה וחודו הפנימי סותם שנוכל לצרף גם את הטפח שתחת המחיצה שאי נימא שצריך מחיצה הראויה לארבעה אי אפשר לצרף את מה שתחת הקורה, ובשמעתין מבואר רק אי נימא שמותר להשתמש תחת הקורה שאין צריך אלא ג"ט מחוץ לקורה.

**רד"ה ומ"ד ארבעה וכו', הוי מחיצה העשויה לפחות מד' וכו'.**

לכאו' רש"י סותר למש"כ להלן בד"ה רב יוסף דמשמע שלענין ליתן שם מחיצה בעי ד"א ולא סגי בד"ט ושם יבואר.

**אמר אביי מנא אמינא לה וכו' עד שיהו בתים וחצירות פתוחים לתוכו וכו'.**

עי' בחי' הר"ן שעולה מדבריו דלעיל לגבי הדין משכו בכמה דאמרי' דסגי לחוק ד' טפחים לא הוה קשיא ליה והא אין בתים וחצירות יכולים להיות פתוחים בחקק זה, [וגם לא מצינו שיהא תנאי כזה בדין חקק בראשונים ובפוס'] משום דלענין זה ודאי מצטרף מה שיש בהמשך המבוי שאין בכתליו גובה עשרה טפחים בתים וחצירות פתוחים בכדי להועיל גם למקום החקק, אבל הכא מיירי בשכל המבוי הוא בשיעור ד' טפחים ותו לא ולכן קשיא ליה דלא משכח"ל בתים וחצירות פתוחים לתוכו.

והנה לענין חקק כתב הרי"ף שצריך להיות משך החקק ד' אמות על ד' אמות, והב"ח השיג דלאו דוקא שהרי בכה"ג אין ארכו יותר על רחבו ובהכרח רחבו פחות מד"א. ועי' בשפ"א שהקשה על הב"ח דבהכרח מצטרף מה שחוץ לחקק לענין זה שיהיה ארכו יתר על רחבו דאלת"ה נימא שיצטרכו דין בתים וחצירות פתוחים לתוך החקק. ובאמת כדבריו כן כתב לתרץ בריטב"א לעיל על קושיא זו.

ובדעת הב"ח שאינו נוקט כן בדעת הרי"ף בהכרח צריך לחלק בין הדין דבתים וחצירות פתוחים לתוכו שאינו דין בצורת המבוי אלא בתשמישי המבוי שצריך להיות מקום של רבים ולענין זה אין עיכוב שיתקים הדין הזה בגוף המבוי ואפשר להתקים גם על ידי סוף המבוי, אבל הדין דארכו יתר על רחבו בהכרח הוא הלכה בצורת מבוי דבלא"ה נידון כחצר ולכן צריך להיות החקק עצמו בשיעור זה וע"ע.

**בענין מבוי שהוא פחות מי"ט וחקק בו להשלימו לעשרה.**

**היה פחות מי' טפחים וחקק בו להשלימו לעשרה.**

לפי הפשטות הדין עשרה הוא דין בכתלים ומיירי שאין בגובה הכתלים שיעור עשרה וחוקק במקום אחד להשלים לעשרה וזה מועיל להכשיר כל שאר המבוי אף שאין בו מחיצות הגבוהות כראוי, ומהני מדין חורי רה"י כמבואר בשבת ז: וכן מבאר הגאון יעקב כאן. ודרך זו מבוארת בריטב"א בסוגיא (ד"ה רב יוסף) שמפרש שהכא כיון דליכא גובה מבוי ולא גובה דפנות והשתא על ידי החקק משוינן ליה מבוי ודפנות, ע"כ צריך שיחוק בשיעור הראוי למשך מבוי.

אכן ילה"ק על מהלך זה לשיטת הרא"ש בשבת שם שאין מועיל מחיצה של גידוד ומחיצה של גובה לצרף לעשותן רה"י על ידי דין חקק, אלא רק כאשר ניכרות מחיצות עשרה מבחוץ וליכא חלל י' מבפנים וכה"ק האבהע"ז סי' שס"ג סכ"ו.

ודרך נוספת להעמיד את הסוגיא והיא מבוארת ברשב"א בחי' כאן ובעבודת הקודש (ש"א ס"ג אות ט') דמיירי שכתלי המבוי הנוספים היו כדין אבל הקורה עצמה היתה למטה מעשרה והחלל שתחתיה לי"ב עשרה, ולכן אם אינו רוצה להגביהה כדין צריך לחוק שיעור משך מבוי, וכאשר יתבאר להלן בחילוקו של רש"י.

ועי' בגאו"י שנקט דלשיטת הריטב"א אם היו כתלי המבוי עשויים כהוגן והוא נתן את הקורה למטה מעשרה, אף דפשיטא שהיא פסולה על ידי כך שהרי אין פתח פחות מי' אך יהיה סגי לחוק טפח או לכל היותר ד' טפחים, ובכה"ג לכ"ע לא יצטרכו שיעור ד"א.

והנה לכאו' אם קורה היא משום היכר קשה דמה"ת יצטרכו ליתן את ההיכר למעלה מי', וביארו בזה האחרונים ביארו שהקורה ממעטת את גובה הכתלים, דבהיכר הקורה נראה כאילו גובה המבוי כלה במקום הקורה שהיא תקרת המבוי, וכן נראה מדברי רש"י לעיל בדף ג: בד"ה חלל מבוי תנן.

ועי' בריטב"א שמדייק מדברי רש"י בשמעתין שכתב כדבריו החסרון הוא בכתלי המבוי במש"כ דהשתא הוא דמשוי ליה דופן, אך אילו"ד היה נראה בכוונת רש"י שיש חיסרון בתורת דופן של הקורה הנוצרת על ידי הסתימה של הקורה, וכן נקט החזו"א בסי' ס"ה בדעת רש"י. ולפי דרך האחרונים הנ"ל מיושב גם דברי הריטב"א.

ומצינו בדברי האחרונים עוד ב' מהלכים בסוגיא. דעי' באבה"ע שם שכתב מכח הקושיא דלעיל שמיירי בהכרח באופן שהיו למבוי זה מבחוץ מחיצות גובה עשרה דהיינו על ידי צרוף דגידוד ומחיצה שמבפנים אינו רואה פני עשרה ואילו היו למבוי זה ד' כתלים גמורים מכל רוחותיו מהני להתיר אלא דכיון שהרוח הרביעית היא פרוצה לרה"ר היא צריכה תיקון במקומה ולא מהני שיתן לחי וקורה אלא על מחיצות שהם ניכרות מבפנים. ובחזו"א הקשה עליו מהפוסקים בסי' שס"ג סכ"ט שנקטו לדינא שאף מחיצות דמבחוץ מהני לתקנם על ידי לחו"ק.

ובשו"ע הגר"ז העמיד את ההלכה בגוונא שהיה המבוי הזה מוקף בג' רוחותיו על ידי בתים וחצירות שהיה גדור על ידיהם מהרה"ר, אמנם לא היו המחיצות ניכרות בתוך המבוי אלא היו מחיצות פחות מי', וע"כ לא מהני בכה"ג להתיר על ידי קורה כיון שאינה נתונה על כתלי ובעי שיחוק ד' אמות בסמוך לקורה שיהיו לה כתלים גבוהים כראוי בשיעור מבוי. וכדבריו נמצא גם בפסקי הרי"ד בשמעתין. ועי' גם בריטב"א להלן שמבואר דהיכא שאין המבוי גדור כראוי מבפנים לא מהני דבעי מחיצות הניכרות.

ובחלק המילואים [אות ג'] הארכנו הרבה בביאור השיטות, והנפק"מ לענין היתר צוה"פ בראש המבוי שאין לו שיעור י'.

**אלא משכו בכמה.**

עי' רש"י שמפרש דרוחב שייך בדבר הבולט ואילו בדבר השוקע שייך לשון משך. ונראה לבאר דעל דבר קים שייך לנקוט לשון רוחב ואילו על דבר שאינו קים אלא שהוא נמדד לפי מה שחוצה לו אין לו מידה ולכן זה נחשב משך ולא רוחב.

ועי' בחי' אבן העוזר שמבאר את חילוק הלשונות באו"א דהצד שכנגד עומק המבוי קרוי משך ואילו הצד שכנגד רחבו קרוי רוחב וכאן שיש הקפדה שהחקיקה תהיה ארכה יתר על רוחבה כמבואר בתוס', לכן קרוי זה משך, משא"כ לגבי מיעוט הקורה שם הרוחב הוא יותר על האורך כנגד הקורה ולכן קרוי זה רוחב.

**במשך שיעור רוחב המבוי.**

הרי"ף כתב שצריך לחוק ד' אמות על ד' אמות. והאחרונים [עי' גאון יעקב ועוד] הקשו דשיעור זה דד' אמות למה והא רוחבו הוא ד' טפחים, ויש שגרסו בדעת הרי"ף ד' טפחים, אבל הב"ח גרס ד' אמות וכתב דהיינו בציר פורתא שלא יהיה ארכו ורחבו שוין. וכן הוא בהגהות אשרי שכתב שצריך לחוק ד' אמות על ד' אמות. וצ"ל דפשיטא שאם המבוי אינו רחב כולי האי אלא ד' טפחים סגי אבל ברחב הרבה צריך ד' אמות על ד' אמות שהוא שיעור חשוב כדי שנוכל לדון על השאר דהוי כחורי רה"י.

והנה הרא"ש והטור גרסו ברי"ף שצריך לחוק ד' אמות על פני כל רוחב המבוי. ולפי הנראה יש לתלות מחלוקתם בנידון דלעיל אם הדין ד' אמות הוא שיעור במבוי שכל זמן שלא חק ד' אמות אין לנו מבוי כשר, או שזה נידון במחיצה שבכדי להכשיר המחיצה צריך מחיצה הראויה לשיעור הכשר מבוי כשיטת הרשב"א ולשיטה זו יש ענין שיהיה כל מה שנגד הקורה כשיעור הכשר מבוי ובלא"ה לא הוי קורה כשירה, אבל לפי הדרך הראשונה סגי שיחוק בה כשיעור רשות ואין צריך כל רוחב המבוי. **ועי' בחלק המילואים [אות א'] שהרחבנו בענין זה.**

**רד"ה רב יוסף דבעי לעיל טפח וכו'.**

רש"י מחלק בין הסוגיא לעיל דחשיב דאיתיה לדופן וע"כ לא בעי אלא טפח להיכר בעלמא וכן לאביי סגי בד' טפחים, אבל כאן שיש חיסרון בתורת דופן צריך שתראה הדופן לשיעור הכשר מבוי.

ועי' במרומי שדה על הרש"י לעיל שהקשה דלפי מה שכתב רש"י לעיל דאמור רבנן דביותר מכ' לא אמרי' פי תקרה יורד וסותם למה חשיב איתיה לדופן, והרי לא התחילה גדירה כלל ואיך סגי לאביי בד' טפחים.

ותי' שהדין הזה אינו מדאו' אלא מדרבנן ולכן לא חשיב דליתיה לדופן. ונראה לבאר כונתו שאין זה חיסרון בעצם הגדירה אלא שאי אפשר להסתמך על גדירה כזו והוי כעין פסלות במחיצה ומועיל מה שעושה בה תיקון כל דהו לסלק את הפסול.

ועוד יש לחלק דהכא שאין מחיצה עשרה חסר בגדירה לפנים המבוי וליושב בפנים אין מחיצה כלל ולכן צריך עכ"פ שיוכשר שיעור מבוי כראוי, אבל בקורה למעלה מכ' אחרי שיהיה תיקון כראוי לא יהיה חיסרון מחיצה לעומד בפנים שהרי הוא גדור במחיצה זו והמחיצה גודרת במקומה. אולם כל זה דחוק בלשון רש"י.

**מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו איתמר משמיה דר"א ור"א וכו'.**

נחלקו הראשונים בטעם הפסול היכא דנפרץ מצידו דברש"י כאן נראה שהחיסרון הוא משום דבכה"ג הקורה נפסלת משום שאינה נמצאת על הפתח העיקרי שבמבוי משום דשבקי וכו', אולם הריטב"א כאן ולקמן י: וכן הרשב"א שם מבארים שבכה"ג חסר בהיכר קורה שאין העמוד שעל יד הקורה נחשב ככתלי מבוי, ולפ"ז יש גם חיסרון בעצם הגדירה של מקום זה מה"ת, אלא שזה גם פוסל את התיקון של הקורה כלפי שאר המבוי. והארכנו בחלק המילואים אות ט' ואות י' לבאר היטב את שיטת רש"י בענין.

**התם סוף מבוי הכא תחילת מבוי.**

עי' בחלק המילואים אות י"א שהעמדנו ג' דרכים בראשונים לבאר את החילוק בין תחילת מבוי לסוף מבוי, והנפק"מ שביניהם.

**בתים וחצירות פתוחים לתוכו.**

עי' רש"י בד"ה ואי אמרת שכתב דמיעוט חצירות שתים אבל לענין בתים אפשר דמיירי בב' בתים שבשתי חצירות, וכ"כ רש"י להלן יב: וכ"כ הרשב"א שם בשם הראב"ד. אבל לקמן דף עד. וכן בשבת קלא. כתב רש"י דבעי שתי בתים פתוחין לכל חצר וב' חצירות פתוחין למבוי וכ"כ התוס' להלן יב: ד"ה ובתים.

ויש להסתפק מה הדין אם היו ג' בתים בחצר אחת ובשניה רק בית אחת, ולכאו' נידו"ז תלוי בסברות דלעיל אם הלכה זו היא בצורת מבוי או משום דבעי' ריבוי דיורין והשתמשות שאם משום ריבוי דיורין אין זה מעכב שיתחלקו לב' חצירות דוקא, אבל אם זה הלכה בתיקוני מבוי צריך שיהיה לזה שם חצר על ידי ב' בתים ושם מבוי על ידי ב' חצירות, ולדעת רש"י אף אין מעכב אלא שיהיו ב' חצירות למבוי אך לא כמה בתים יהיו בחצר.

ועי' ברשב"א לקמן שם שדיק מדברי הרמב"ם פי"ז מהל' שבת ה"ח שאין צריך אלא בית אחד וחצר אחד וכתב שהפריז בזה על המידה, ועי' בהה"מ שם מה שכתב לפרש בדעת הרמב"ם.

**איזהו מבוי שניתר בלחו"ק כל שארכו יתר על רחבו וכו'.**

עי' בתוס' שכתבו שמבוי זה בהכרח יתר על ד' טפחים משהו אלא שאין מספיק להעמיד באותו משהו את פצימי הפתח. ועי' ריטב"א לעיל דף ג: וכן מרמז כאן (בד"ה ואי) שא"צ לומר שהוא יתר על ד' טפחים, אלא דלענין שיעור ארכו בעינן לחומרא שיעור ד' טפחים שוחקות ואילו לענין רחבו צריך ד' טפחים מצומצמות. ויתכן לומר לפ"ז שלענין השיעור דבתים פתוחים לתוכו הוי השיעור בשוחקות כמו שיובא להלן מדברי הגרעק"א.

ולגוף דברי הריטב"א צ"ב מה"ת לומר שנשער משך מבוי לחומרא בד' טפחים שוחקות והרי לא נאמר דין זה לעיל אלא למ"ד משך מבוי בד' אמות דלדידיה הוי קולא לשער במצומצמות שיהא ניתר על ידיהם בלחי וקורה, אבל למ"ד בד' טפחים הרי כל כמה דלא הוי שיעור רשות הרי דינו כמקום פטור ואין צריך שום תיקון וא"כ לחומרא צריך לשער במצומצמות דוקא. [והראיה על זה דחשיב כמקום פטור היא מדברי הריטב"א עצמו לקמן דף י"ג שכתב בשם הראב"ד דהא דאמרי' דהא דרב אהילאי תנאי היא היינו דוקא במבוי שהוא רחב הרבה ומתקצר בפתחו שאז יש נידון אם צריך תיקון או לא אבל במבוי שכל רחבו הוא פחות מארבעה לכו"ע אין צריך תיקון וכ"כ הרשב"א שם, והעתיק דבריהם להלכה הביאור הלכה שס"ג ס"ב, ובמשנ"ב שם ס"ק קי"ז.]

וצ"ל דהריטב"א נוקט דאעפ"כ אין עושים ממ"נ בזה אלא לענין תיקוני מבואות צריך לשער במרווחות שלענין שאינו ניתר בלחו"ק הוי חומרא ואילו להוציאו מדין מקום פטור ולדונו בדין רה"י דאו' הוי חומרא לשער במצומצמות, וכן מתבאר מדברי הגרעק"א בדעת התוס'. אולם לענין פתחו של מבוי ודאי משערים במצומצמות דעד כמה שאינו נידון כפתח הוי כסתום ואין צריך תיקון לדעת רב אהילאי לקמן יב. [כן עוררני הג"ר אריה פרידמן שליט"א]

והנה הריטב"א בתחילת הסוגיא הוקשה לו לרב יוסף איך משערים בד"ט והרי אין ארכו יתר על רחבו ולא תירץ כהתירוץ הנ"ל שהאורך משתער במרווחות, אלא תי' שלענין זה מצרפים גם את החלק שנמצא מן החקק ולהלן וכנ"ל, וקשה בסתירת דבריו, וי"ל שתירץ כן לרווחא דמילתא שגם אם יארע שישערו הכל במרווחות מהני, וכן יש נפקותא לשיטת אביי שיכולים לחוק ד"א אמות על ד"א כשיטת הרי"ף וכנ"ל.

אך יתכן לחלק עוד שלענין חקק תמיד הוי לחומרא במרווחות לענין שאם פתח המבוי רחב הרבה סגי לחוק ד"ט על ד"ט והשאר ניתר מאיליו מדין חורי מבוי כמ"ש הגאון יעקב או מטעם אחר, ובזה לא נוכל לשער רוחב החקק באמות מצומצמות שבזה כבר לא שייך הממ"נ הנ"ל שהרי פתח המבוי רחב הרבה ואסור לטלטל במבוי זה, ולענין שיעור מבוי בחקק לחומרא משערים במרווחות הן באורך והן ברוחב.

**תוד"ה ואי בארבעה וכו' אע"ג דד' דקאמר רב יוסף היינו דאיכא משהו טפי וכו'.**

הגרעק"א בחי' לשו"ע שס"ג כ"ו הקשה על דברי התוס' כאן למה הוצרכו לזה שיש משהו טפי ולא ניחא להו בפשיטות לומר שיש חילוק בין אורך לרוחב שבאורך משערים במרווחות לחומרא וכנ"ל וברוחב במצומצמות לחומרא להצריך תיקון כבר משיעור זה. וכתב שאין לומר שס"ל שמ"מ הפתחים שבתוך המבוי צריכים להיות מרווחים לחומרא, דא"כ לא קשה כלום שהמקשן הבין בפשיטות שאע"פ שאין שיעור פתח מ"מ הוי ארכו יתר על רחבו. ותי' הגרע"א שס"ל להתוס' שאין לחלק בזה ואם משערים ברוחב הפתח לחומרא במצומצמות ה"ה לקולא במשכו סגי במצומצות ודלא כמו שהבין הריטב"א הנ"ל. ועי' שם שמוכיח לפשוט מזה את ספיקו שהובא לעיל (בדף ג:).

**ואי בארבעה היכי משכחת לה.**

עי' בחזו"א שהוכיח מכאן שבדלת שאינה נעולה לחודא לא סגי לתקן מבואות בלא צורת הפתח ודלא כמו שכתבו כמה אחרונים לקמן לגבי מבוי המפולש, ולכן לא מהני שיעשה הפתח מצומצם בד' טפחים ויתן דלת במקום הפתח ותחשב כמחיצה למבוי, אלא הוי כמבוי שאין לו כתלים. ועי' רש"י כאן שכתב ועוד כולו פרוץ הוא ונראה שבא להשמיענו רבותא זו ועי' להלן.

**רד"ה ואי אמרת בד' וכו', מכדי מיעוט חצירות שנים וכו'.**

עי' בגלהש"ס שתמה על דברי רש"י למה הוצרך לזה דאף אם סגי בחצר אחת הרי אי אפשר להעמיד פצימין ברוח אחת ונמצא שכל הפתח פרוץ. ועי' בדברי יחזקאל סי' ו' אות ט' שמיישב קושיתו על פי דברי הריטב"א בשמעתין שפירש את קושית הגמ' שאפי' נימא שיש שיעור להעמיד הפצימין בכתלי המבוי מ"מ כל ארכו של כתלי המבוי פרוץ בפתחים ואין כאן היכר כתלי מבוי[[15]](#footnote-15). [ולדבריו אזדא לה הוכחת החזו"א דלעיל]

אולם ברש"י מבואר להדיא שיש חיסרון מקום לפצימין והק"ל.

**שם. איה מקום הפצימין ועוד כולו פרוץ הוא. [מהדו"ב]**

לכאו' כתב רש"י ב' חסרונות א' דליכא פצימין ועוד שכל הכותל פרוץ, וצ"ב מה הוסיף בזה והרי בלא"ה קשה איה מקום הפצימין. ומבואר שאם לא היה כולו פרוץ היה אפשר לפתוח פתח לחצר אף בלא פצימין אבל השתא שכולו פרוץ יש חיסרון, וצ"ב מהו החיסרון במה שהוא פרוץ כולו שהרי בהכרח אין צריך שיהיה כתלי המבוי מרובין על הפרוץ.

וצ"ל שאם אין היכר של פצימין או לכל הפחות שיהיה עומד כל דהו תו לא מקרי מבוי אלא חצר גדולה ואינו ניתר על ידי לחו"ק.

ועי' בחזו"א שהקשה על המהלך הזה שהרי המקום של המבוי הוא משותף לכל בני המבוי ואינו עומד לתשמיש אלא להילוך ומה"ת להצריך צוה"פ לחצר.

וע"ע בריטב"א שכתב שלא משכח"ל להעמיד פתח באחד מדפני המבוי משום חיסרון המקום של הפצימין, ואפי' אם יש בו שיעור משהו לפצימין מ"מ נמצא כל ארכו של כותלי מבוי פרוץ בפתחים ואין כאן היכר כתלי מבוי.

ומתבאר שהריטב"א חולק על רש"י דלא סגי במה שיש פצימין לאורך המבוי וצריך שישאר עוד אורך בנוי כל דהו מלבד הפצימין וצ"ב למה לא סגי בפצימין.

וצ"ל שהפצימין מצ"ע הם משויכים לחצר ואינם ניכרים ככתלי מבוי וצריך שיעשה היכר גם לכותל המבוי מחוץ להפצימין.

ועי' בדברי יחזקאל סי' ו' אות ט' שהקשה לשיטת הרמב"ם המובאת במגיד משנה פט"ז ה"כ דסגי גם בפתח ג' טפחים להחשב כפתח איך יפרנס את הסוגיא דלא משכח"ל פתחא בד' טפחים. ומבאר שבהכרח צ"ל לדידיה שצריך טפח שלם עומד שהוא שיעור חשוב [לענין קורה ולענין אוהל] שיהיה ניכר ככותל מבוי וע"ע.

**דפתח לה בקרן זוית.**

המהרש"א הקשה שהרי בכה"ג מתמעט חללו של המבוי בפנים על ידי פתח החצר. והוכיח מזה שסגי בזה שיש ברחבו ארבע אמות בכניסתו למבוי וכן ארבע טפחים בארכו באמצע. והנה מוכח מדברי המהרש"א הללו שלא כדברי המשנ"ב דלעיל שאם אין בו ד' על ד' הוי מקום פטור וא"צ תיקון שהרי אין בחללו ד"א מרובעין.**[[16]](#footnote-16)**

וברש"ש העמיד שהדלתות נפתחות בכמין גאם ומיושב שפיר קושית המהרש"א [וגם קושית התוס' בד"ה דפתח ודו"ק].

**לאפוקי מתורת לחי עד דאיכא ד"א וכו'.**

עי' ברשב"א מה שכתב בביאור דברי הגמ' ומיישב בזה גם את קושית התוס' ד"ה ורב יוסף.

**דף ה' ע"ב.**

**לחי הבולט מדפנו של מבוי וכו', ד' אמות נידון משום מבוי וצריך לחי אחר להתירו.**

עי' רש"י שמפרש את הסוגיא בלחי העומד מאליו דקי"ל כאביי דכשר, אבל אי מיירי בשהעמידוהו לשם לחי כשר משום שמה שריבה בסתימתו לא גרע. ובתוס' כתבו דסוגיין בהכרח אזלא כאביי דאי כרבא שמיירי בשהעמידו לשם לחי ל"ש פסול זה. אולם הריטב"א כאן כתב שלמ"ד לחי העומד מאליו פסול יש להעמיד את הסוגיא בשנעשה מתחילה לכך. והנה בפשטות נראה כדברי הריטב"א שהרי למ"ד דלחי העומד מאליו פסול הרי ס"ל דלחי משום היכר ובכה"ג שריבה בסתימתו הרי ליכא היכרא אם הוא רחב יותר מד"א [ואף שיש לדון שיש היכר חיצוני דאית ליה קלא כמ"ש התוס' אך מ"מ לא שייך כאן עצם הסברא דריבה בסתימתו לא גרע]. וצ"ב בטעמייהו דרש"י ותוס' שלא תירצו כן. [ועי' בחלק המילואים אות י"ד שהרחבנו בזה בדברי הראשונים]

ויש להעמיד בזה שלמ"ד לחי משום היכר נראה שיש ב' ענינים בהיכר האחד שצריך שיהיה היכר ברוח הרביעית שיש בה סתימה כי היכי דלא אתו לאיחלופי, ולענין זה מהני אף כשיש מחיצה גדולה בשיעור מבוי ברוח רביעית שמכיון שהוא גדור מרוח זאת כבר לא אתו לאיחלופי, וזו כונת רש"י שאם ריבה בסתימתו לא גרע דהיינו שיש היכר גם בכה"ג. ועוד ישנה הלכה נוספת **שיהיה ניכר שנעשה לשם תיקוני מבוי** דמכיון שמחיצה זו אינה מחיצה כדין שאינה גודרת את רוב הדופן, צריך שיהיה ניכר שנעשית היא לשם לחי ודין זה הוא לכו"ע בין למ"ד משום היכר ובין למ"ד משום מחיצה, וכי היכי דמועיל להעמידו להדיא לשם לחי למ"ד משום מחיצה שעל ידי כך חשיב מחיצה ניכרת ה"ה למ"ד משום היכר מהני.

ועי' עוד בריטב"א שהקשה את קושית התוס' דלמ"ד לחי משום מחיצה הלא כל מה דמשיך טפי מעלי וכתב בתירוץ קמא דסוגיין אתיא כמ"ד לחי משום היכרא. [ולכאו' זה סותר למש"כ לעיל דהסוגיא אתיא בעיקר אליבא דמ"ד לחי העומד מאיליו כשר ולדידיה הא אית ליה דלחי משום מחיצה וצ"ע.] ובתירוץ בתרא כתב שאף למ"ד לחי משום מחיצה **בעי' שיהא בו היכרא שנעשה משום לחי.**

ולפי הנראה בריטב"א נחלקו ב' התרוצים ביסוד הנ"ל אם ההיכר הוא בחפצא של המחיצה או בעשית המחיצה.

שיטת הרשב"א בעבודת הקודש (ש"א סל"ז) [ובחי' לסוגיא כתב כשאר הראשונים] שאם עשה הלחי רחב ארבע אמות אסור דכל שרחב ד' אמות יצא מתורת לחי ונידון משום מבוי. ומבואר שלא ס"ל כסברת הראשונים הנ"ל שאם ריבה בסתימתו לא גרע אלא יצא מתורת לחי.

והנה י"ל שהרשב"א בזה לשיטתו שם סל"א ולקמן דף י"ד שאם היתה הקורה משוכה יותר מי"ט פסולה דנפקא מתורת קורה ונעשית כמחיצה ומחיצה אין כאן כיון שהגדיים בוקעין בה, והרא"ש לקמן סי' י"ח פליג על הרשב"א בזה דמה שהקורה נראית גדולה משום זה לא נפקא מתורת קורה, ומבואר ברשב"א שיש קפידא שהתיקון לא יהיה נראה כמחיצה שאם נראה כמחיצה לא שייך בו תורת לחי או קורה ואפי' למ"ד משום מחיצה וע"ע.

**רד"ה פחות מד' אמות וכו', וסמכינן עליה ואע"ג דלא לשם לחי הוקבע וכו'.**

עי' בבית מאיר (שס"ג י"א) שהקשה למה הזכיר רש"י וסמכינן עליה דפשיטא דבלחי בעינן שיסמוך עליו מבע"י כמבואר לקמן טו., וגם אין לומר שכונתו שיצטרך לסמוך עליו להדיא משום לחי שהרי קי"ל דלא בעי כונה אלא סגי בזה שאין שם שם לחי אחר מבע"י, ועי' בב"י שס"ג. ותירץ שרש"י בא לאפוקי אם נפרץ הכותל בשבת ונשתייר בו לחי דלא מקרי סמך עליה. ועי' שם חליפת הדברים בזה עם הגרעק"א.

ובעיקר הדין שצריך שיסמכו עליו מבע"י יש מחלוקת אם זה משום הדין דבעינן מחיצות הניכרות ועל ידי הסמיכה נחשב שיש מחיצה הניכרת וכן נקטו האחרונים הנ"ל, אולם במאירי לקמן וכ"נ קצת מדברי הרא"ש לקמן סי' כ' מבואר שזה משום שחסר בתורת מחיצה אם לא סמכו עליה ולא מיקרי מחיצה.

והנפק"מ מחקירה זו היא לגבי פס דחצר אם צריך שיסמכו עליו מע"ש, דאם הדין סמיכה זה משום חיסרון מחיצה גם בפס הואיל ואינו מחיצה גמורה צריך שיסמכו עליו לשם מחיצה, אבל אם זה משום דבעינן מחיצה הניכרת אין לנו מקור להצריך דין זה בפס חצר שהוא במהותו ניכר יותר כמחיצה, ועי' רש"י ותוס' להלן בהמשך הסוגיא שנחלקו בזה.

**רד"ה ד' אמות וכו', הכא כיון דלא לשם לחי הוקבע אנן במחשבה בעלמא לא מצינן לאפוקי מתורת כותל וכו'.**

עי' תוס' שהקשו דלמ"ד לחי משום מחיצה א"כ היה לו להועיל יותר אם סתמו וכתבו דמ"מ היכר קצת בעינן. ויל"ע דמאריכות דברי רש"י כאן משמע שזוהי הלכה בעצם מהות ההיכר שלא שייך סמיכה במקום כזה שהוא נראה ככותל מבוי. ולכאו' זה תלוי בחקירה הנ"ל אם ההלכה של סמיכה מע"ש היא משום דין היכר או שזה דין בחלות שם מחיצה ודו"ק. **וע"ע בחלק המילואים אות י"ג שהרחבנו בזה.**

**תוד"ה פחות, ולקמן פרש"י ולרשב"ג להוי כנראה מבחוץ וכו'.**

יש להוכיח מדבריהם שלא מהני להתיר בנראה מבחוץ ושוה מבפנים בלחי העומד מאליו לכ"ע, ומזה הוכיחו התוס' שאף היכא דהעמידו בידים אם העמידוהו לאורך המבוי נעשה כמבוי, דלא שייך להתיר משום מחיצה אם המחיצה אינה לתוך המבוי, והארכנו ביסוד זה לקמן דף ט:

**אבל במבוי שבעה ניתר בעומ"ר על הפרוץ וק"ו מחצר וכו'.**

הנה בסוגיא לעיל לגבי מבוי שנפרץ מצידו מבואר להדיא שאין המבוי נפסל ברוב פתחים, וסגי לגדור את רוב דפני המבוי והפרוץ נידון כפתח אם אין בו י' אמות וכמבואר להלן שמבוי פרצתו בי' או בד' והיינו מדין עומד מרובה. והסוגיא כאן איירי לענין רוח רביעית שצריך מקור שמהני לגדור הרוח הרביעית על ידי עומד מרובה בלא תיקון אחר. ויש לעין למה הוצרך הק"ו דכשם שצורת הפתח מהני לסתום ואף ביותר מי' אמות ק"ו שעומד מרובה יהני לגדור דבכל מקום סתימתו עדיפא ומה צריך ילפותא מחצר לענין זה.

ועי' בחזו"א שמבאר דס"ד שרבנן תקנו שצריך שיהיה הפירצה ברוח רביעית נידונית כפתח וס"ד שרק לחי וקורה מעלים את הפירצה להיות נידונית כפתח, אבל לא עומד מרובה מחמת התקנ"ח הנ"ל ולא מהני שאר סתימות וצ"ע.

ועי' בגאון יעקב שתמה כנ"ל ודחה תירוץ זה דלא יהא הלחי גדול מן המחיצה, וכתב דיש לחלק שמה שמבוי פרצתו בד' או בעשרה היינו דוקא כאשר יש בו גיפופין מב' צדדין שאז נראה כפתח, אבל כאשר יש סתימה רק מרוח אחת וגודרים ע"י דין עומד מרובה בזה צריך ילפותא. ולדבריו יצטרכו ילפותא בכל הד' רוחות וצ"ע.

וע"ע בכתבי הגרי"ז בכורות י"ז ע"ב שהביא מהגר"ח להוכיח משמעתין שהדין לחי וקורה במחיצה רביעית אין זה תקנה להעמיד מחיצה בדופן רביעית שאל"כ למה לא יועיל עומד מרובה בלא ילפותא, אלא ההלכה היא להחשיבו כסתום ובלי תורת לחי וקורה אינו נחשב כסתום ובזה עדיף צוה"פ דחשיב כסתימה מעלייתא. וע"ע מה שכתבנו בחלק המילואים אותיות ט"ו ט"ז ואות י"ט.

וע"ע ברש"י ד"ה ניתרת בעומד מרובה שכתב אפי' נפרצו בה פרצות הרבה בד' מחיצותיה סביב ונשתייר שם מן העומד עד שרבו עומדים על הפרוצות מותרות בלא שום תיקון. וצ"ע למה הזכיר רש"י את הפרצות שיש בד' מחיצות דלפי האמור מהני להתיר אף במבוי בלא שום מקור. ועי' עוד בתוס' כאן ד"ה ק"ו שנראה מדבריהם שלא מהני כלל עומד מרובה בשאר רוחות וצריך לפרש כונתם כהגאו"י הנ"ל. וע"ע מה שנכ' בחלק המילואים אות י"ז מהלך חדש בענין.

**בענין פס ארבעה במבוי.**

עי' רש"י ד"ה אינו דין שהקשה דבכל לחי הבולט למה לא יהני מדין פס ארבעה המועיל במבוי דנילף ק"ו מחצר דמהני במבוי פס ארבעה כחצר. והתוס' כאן ד"ה אינו דין תירצו דלא שייך תקנת פס במבוי דבחצר מהני מדין מחיצה, אבל לענין לחי צריך שיהיה שם לחי עליו ולא ברור מה חילקו. ועי' בתור"פ שמבאר דכשם שתיקנו דלחו"ק מהני במבוי ולא בחצר ה"ה דמהני פס ד' בחצר ולא במבוי.

וצ"ב שהרי על זה גופא אתי הק"ו לומר שנלמוד שתיקוני חצר יועילו במבוי, וצ"ל שהתוס' נוקטים שאין הכונה שמדין ק"ו נילף דתיקוני חצר יועילו במבוי אלא שנלמוד שתיקון זה יועיל במקום לחי, וכשם שלחי מועיל כן עומ"ר צריך להועיל, אבל פס ד' אין לו את המעלות של לחי ולא יכול להועיל ועדיין צ"ב. ולמעשה חלוקים התוס' ורש"י אם שייך לתקן מבוי על ידי דין פס ארבעה. ועי' רעק"א שכתב נפקותא בין רש"י לתוס' אם צריך שיסמכו עליו מבעוד יום דלרש"י דמהני פס אין צריך שיסמכו עליו אי נימא דפס חצר אין צריך סמיכה.

ויש לדון לפי רש"י דא"כ מאן דפסל לחי העומד מאיליו יכשיר מדין פס אם הוא רחב ד' ולא שמענו זאת, שו"מ ברעק"א בתשובה סי' ל"ה שנקט כן לדינא אליבא דרש"י.

והנה לדידן קי"ל דליכא מבוי כדין שיש בו בתים וחצירות פתוחין לתוכו עי' ברמ"א סי' שס"ג סכ"ו וניתר על ידי פס ארבעה. וקשה דלפי מה שיבואר להלן בסמוך מבוי דלא קביעא תשמישתיה וגם קרוב לרה"ר יש לו תורת מבוי ואיך יהיה ניתר על ידי פס שהרי לשיטת התוס' לא תיקנו לו פס וצ"ע.

ורש"י מפרש שאם הוא למעלה מד"א פסול דכי היכי דנפק מתורת לחו"ק נפיק מתורת פס, אך התוס' מחלקים שאף אי נימא שמהני פס יתר על ארבע בחצר הוא משום שחצר משום מחיצה אבל לא שייך להכשיר דבר זה במבוי. ויוצא שיש מחלוקת בין רש"י לתוס' בהלכות תיקוני חצר אם צריך שיהיה בה היכר או לא.

ועי' ריטב"א שאף לשיטת רש"י יש להכשיר בחצר יותר מד"א ולא כתב רש"י כן אלא לענין מבוי שצריך שיהיה בו מחיצות הניכרות, ויוצא שיש חילוק בטעמי הגזירות בין החצר למבוי.[[17]](#footnote-17)

**תוד"ה קל וחומר מחצר, אע"ג דחצר ומבוי שוין וכו'.**

מבואר בדבריהם שההלכה של לחו"ק איננה דוקא במבוי אלא אפי' בחצר אם ארכה יתר על רחבה, וצ"ע שהרי אינה נידונית כמבוי שהרי אין בתים וחצירות פתוחים לתוכה ומנלן שנוכל להתירה על ידי לחו"ק.

ועי' בריטב"א כאן שכתב שעולה כן מן הסוגיא לקמן יב: לפי הגירסא שלפנינו איזה חצר שאינה ניתרת בלחו"ק וכו', ועי"ש בתוס' ד"ה ובתים שהקשו איך אפשר להתיר בלחו"ק והרי אין לה דיני מבוי כבתים וחצירות, ותירצו שדוקא מבוי שהוא קרוב לרה"ר יותר צריך בתים וחצירות פתוחים לתוכו אבל חצר אם ארכה יותר על רחבה ניתרת בכ"ג בלחו"ק, וצ"ב כוננת חילוקם. ועי' בריטב"א שם שמחלק באו"א דשאני חצר שאית בה דיורין וקביע תשמישתייהו. ויש לפרש החילוקים הנ"ל שככל שהמקום גדור יותר מצד עצמו ניתן להקל בתיקונים שלו אלא דבחצר מרובעת חסר בסתימה של הלחו"ק ולא מהני. וע"ע משכ"ב בזה עוד במילואים אות ט"ז.

וכ"ז לפי הגירסא דידן אבל הריטב"א שם מביא את דעת הראב"ד שגורס אחרת ולדידיה אין חצר ניתרת אלא בפס ומבוי שהוא מרובע או מלבן ניתר בפס ארבעה כחצר.

**תוד"ה ק"ו וכו', אבל שיועיל עומד מרובה בכל הד' מחיצות ליכא למילף דדיו לבא מן הדין להיות כנידון.**

נראה מדבריהם שלא מהני גדירה דעומד מרובה אלא דוקא ברוח הרביעית אבל בשאר הרוחות צריך שתהיה סתימה גמורה. וכן הבינו המהרש"א ועוד הרבה אחרונים.

ועי' בחי' אבן העוזר שתמה על דבריהם שהרי בג' רוחות פשיטא דמהני עומד מרובה אף במבוי שהיא גדירה גמורה כמו צוה"פ ורק במחיצה רביעית כיון שהוא פרוץ לרה"ר צריך ללמוד מק"ו, והראיה מעצם זה שדין פירצת מבוי היא בעשרה או בארבעה ומוכח דפרוץ במקצתו מותר, וכתב שודאי לא עלה על דעתם לאסור פירצה בג' רוחות ומפרש את דבריהם באופן אחר יעו"ש.

ולגוף קושית האבה"ע יש כמה דרכים ליישב, דלעיל הבאנו מהגאו"י לחלק בין פירצה עם ב' גיפופים שנראית יותר כפתח לבין אם הוא עומד מרובה מצד אחד לחוד שאז אין זה נידון כפתח אלא כאויר, ולכן צריך ק"ו להחשיבו כסתימה גמורה.

וע"ע בשפ"א שמפרש דבריהם אליבא דמ"ד דפירצת מבוי בארבעה ועל זה דנו שנתיר פירצת ארבעה במבוי מק"ו וזה דוחק בסוגיא.

ועי' באו"ש פי"ז משבת הט"ז שביאר שרצו ללמוד שיועיל בפרצה ארבעה ובקעי בה רבים שיהיה לה היתר כחצר, וכהשיטות דבחצר ל"ח לבקיעת רבים. ולהלן נאריך בגדר הפסול דבקיעת רבים אם זה דין בפירצה שאינה נידונית כפתח או שזה הלכה במבוי שנעשה כמפולש ולפי צד זה הרי לא שייך להתיר מכח ק"ו דחצר.

עוד יש לפרש בכוונת דבריהם שדוקא אם מעיקרא היה נגדר כהלכתו ושוב נפרץ אז מהני פירצה, אבל בתחילתו צריך לסתום הכל בלא שיור בכל אורך שיעור מבוי.

**רב אשי אמר אפי' תימא במבוי שמונה וכו'.**

עי' רמב"ם פט"ז הלכה כ"ב שפסק דלחי הבולט מדפנו של מבוי כשר ולא חילק בין רחב פחות מד"א או לא, ועי' בהה"מ שהוא מפרש דלרב אשי בכל לחי הבולט כשר ואפי' המבוי רחב הרבה, וע"ע בגאו"י איך שפירש את הגמ' לדידיה.

**אי עומד נפיש ניתר בעומ"ר וכו'.**

עי' תוס' שכתבו דסוגין אתי כמ"ד פרוץ כעומד אסור ולכן אי אפשר להתיר במחצה על מחצה. אולם ברמב"ם ישנה סתירה דברמב"ם הנ"ל כתב שאם היה עומד מרובה על הפרוץ ניתר כדין עומ"ר על הפרוץ ובפחות מזה נידון משום לחי [ונפק"מ בעומד אליו ולא סמך עליה עי' בגאו"י וכן בכתה"ג לבכורות יז:].

והקשו סתירת דבריו דלענין חצר פסק הרמב"ם בפט"ז הט"ז שניתרת אף בפרוץ כעומד, ולמה כאן לא הכשיר אלא בפרוץ מרובה על העומד.

והגרי"ז שם הביא מהגר"ח לבאר שלענין רוח רביעית לא סגי במה שיש כאן תורת מחיצה אלא צריך שיהיה סתום בראשו כנגד רה"ר, ומה"ט בעי' ק"ו דמהני עומד מרובה להיות נידון כסתום ואינו ניתר מסברא מדין מחיצה. ועפ"ז מבאר הגר"ח דלא סגי בדין פרוץ כעומד להכשיר שיסוד ההכשר דפרוץ כעומד הוא משום דאמר רחמנא לא תפרוץ רובא והיינו דסגי בגדירה של מקצת אך אין זה נחשב כגדירה על הכל, משא"כ על ידי עומד מרובה חשיב כאילו נגדר כולו ומבטל העומד את הפרוץ ורק בכה"ג שרי. אלא דיש להקשות דמנליה באמת שיש בחצר דין היתר מדין עומד מרובה ואולי כל מה שהתחדש למ"ד זה הוא שפרוץ כעומד מותר וצ"ב.

**דף ו' ע"א.**

**כגון שנפרץ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי.**

עי' ברשב"א שהק' שעד כמה שלא חשיב כפתח תמוה איך כשר המבוי בפרצת ארבעה והרי ביותר משלושה נפיק מתורת לבוד ונידון כפרצה כמבואר לעיל ה. וא"כ הוי פרצה בלא הכשר. ותי' דכיון דבעלמא ל"ה מקום חשוב בפחות מד' לא החמירו עליו כל כך להצריכו צוה"פ כיון דאיכא קורת מבוי בעלמא. [ומשמע מדבריו שהקורה עצמה מתקנת את כל פרצות המבוי וכמש"כ האבה"ע שיובא לקמן.] ומה שלעיל היא פוסלת את המבוי זה משום שהיא מבטלת את הכשר הקורה, ועי' בריטב"א.

ועי' בתור"פ להלן בשיטת רב הונא שהקשה מדוע פרצת מבוי בארבעה והרי ביותר מג' נפקא מתורת לבוד והוי פרצה, ותי' דכשם שמבוי שאין בראשו ד' טפחים אינו צריך תיקון ה"ה דפחות מד' לא הוי פרצה. ולפ"ז הוא הדין כשנפרץ בראשו לרב חנין, וכ"כ המג"א סי' שס"ה סק"ג. ועי' שפ"א.

ועי' עוד ברש"ש שהביא את דברי המהרש"א ומהר"ם בענין ודחה דבריהם וביאר שפחות מד' אין המקום נח להכנס ולא עדיף מאילו איכא גדודי יעו"ש.

ועי' עוד מש"כ במילואים אות כ' לתלות עפ"י המחלוקת הנ"ל.

**תוד"ה דפתחא בקרן זוית וכו' כדאמר לעיל דפתח ליה בקרן זוית.**

עי' בריטב"א שהביא מהראב"ד לחלק בין אם הפרצה בכניסת המבוי ששם לא עבדינן פתחא בקר"ז, לבין פתח שבתוך המבוי שאז נעשה בכל אופן שיהיה, ולפ"ז דוקא אם נפרץ בראשו בקרן זוית אבל אם נפרץ בצידו אינו פוסל.

**ורב הונא אמר אחד זה וא' זה בארבעה.**

עי' מש"כ מקודם בביאור השיעור דארבעה מראשונים ואחרונים.

ובטעם החילוק בין חצר למבוי דפרצת חצר בעשר כמבואר לעיל בדף ה: עי' בתוס' כאן ד"ה אחד זה וא' זה שנראה שזה משום דקא ממעט בהילוכא ושבקי פתח המבוי וכן מבאר הגאו"י, ועי' במהרש"א, וצ"ע דא"כ פחות מד' נמי כדלעיל. ועו"ק והרי מבואר להלן דר"ה לא פליג על דינא דרב אמי ורב אסי דלעיל דפס ארבעה מתיר במבוי וא"כ לא שייך בזה דין שבקי [וכה"ק בשעה"צ שס"ה סק"ח ועי' בגאו"י מה שכתב בזה], וצ"ל שאין זה סיבה לפסול את הקורה אך אם יש פתח גדול המשמש להילוך צריך תיקון גם בו ועי' באבה"ע סי' שס"ה.

ועי' בתורי"ד כאן שמפרש שעל ידי פרצה במבוי חשיב כמבוי המפולש ותו לא מהני ליה לחי וקורה, וזה לכאו' הטעם דמודה רב חנין במקום בקיעת רבים. ועי' אריכות בכ"ז במילואים אות כ"א.

**מה הדין כשראשו מתוקן על ידי צוה"פ.**

להלן נחלקו המג"א והאבע"ה עם הבית מאיר ר"ס שס"ה להלכה לשיטת רב חנין במקום דאיכא פירצה ד' במבוי ויש בקיעת רבים בפירצה שהיא אוסרת, ונחלקו אם דוקא כשמבוי נתקן על ידי לחו"ק או גם כשניתקן על ידי צוה"פ בראשו הפירצה פוסלת או לא.

ולכאו' מחלוקת זו שייכת גם כאן לשיטת רב הונא דפרצת מבוי בארבעה. אולם יש לתלות זאת במחלוקת הראשונים הנ"ל שאם טעם האיסור הוא משום בקיעת רבים יכול להועיל צוה"פ אבל אם זהו דין בהלכות פרצת מבוי אפשר דכו"ע יודו שאין נפק"מ אם נתקן בראשו בלחו"ק או בצוה"פ.

**איתמר מבוי עקום רב אמר תורתו כמפולש.**

עי' רש"י שנידון כמבוי המפולש לרה"ר [דהיינו שאינו רחב ט"ז אמה ואינו נידון כשאר רה"ר וניתר על ידי צוה"פ באחד מראשיו, אבל רה"ר גמורה אינה ניתרת על ידי צוה"פ אפי' בשני ראשיה דאתי רבים ומבטלי מחיצתא.]

ומבואר ברש"י שצריך לתת את הצוה"פ באמצע במקום העקמומית ובשני ראשיו נותן לחי מכל צד אבל אינו ניתר על ידי צוה"פ בראשו האחד ולחי בצד ראשו השני, והטעם הוא משום שצריך שיראו את התיקון דצוה"פ בכל המבוי עי' בתוס' סד"ה רב אמר ובריטב"א כאן. [ועי' בקרב"נ אות א' שהאריך בחילוקי סברא זו.]

ועי' בריטב"א וברא"ש כאן סוף סי' ו' שמפרשים לפי דבריו שהכונה היא שכל אחד מן המבואות נידון כמבוי המפולש לרה"ר והיינו שדנים אותם כב' מבואות.

ועי' עוד בשו"ע סי' שס"ד ס"ג שאף אם יתן שני צורת הפתח בשני ראשיו צריך עוד לחי במקום העקמומית [וכ"ה ברא"ש כאן סי' ו'], וצ"ב למה צריך עוד לחי באמצע והרי הוא כבר מתוקן בשני ראשיו וכאן לא שייך הטעם הנ"ל דהראשונים שהרי ניכר צוה"פ בשני ראשי המבוי. ועי' במשנ"ב שמבאר דכיון שהפילוש שבאמצע נראה משני צידי המבוי צריך לסתמו שלא יהיה נראה כמפולש. והתחדשה כאן הלכה בהלכות תיקוני מבואות שאף שיש גדירה על ידי רשות מתוקנת בצידו האחד מכיון שנראה כמפולש צריך תיקון.[[18]](#footnote-18)

והרא"ש שם הביא את שיטת הר"י שחולק על דברי רש"י שהכונה שהוא נידון כמבוי אחד המפולש וצריך תיקון בראשו האחד בצוה"פ ובראשו השני על ידי לחי וקורה כדלקמן.

ולשיטת ר"י יוצא שבנידו"ז גופיה פליגי רב ושמואל דלרב אנו מסתכלים עליו כמבוי אחד ארוך המפולש ולשיטת שמואל הוא נידון כסתום על ידי המבוי השני שאינו נחשב כאורך מבוי המפולש.

והנה לפי רש"י שאנו דנים כל מבוי בפ"ע קשה מאוד מהי ראית הגמ' לדין פרצה כאשר יבואר להלן.

**ושמואל אמר תורתו כסתום.**

לפירוש הראשון ברש"י הכונה שהוא נחשב כסתום על ידי המבוי השני שסתום על ידי לחי שבראשו שכלפי רה"ר, וצ"ע דמה"ת לומר כן והרי אם נדון אותו כשני מבואות יוצא שכל מבוי בפ"ע אין לו גדירה מג' רוחותיו שהרי הוא מסתים במבוי אחר שאין לו אלא שנים ולחי. [ואין לומר שדוקא על ידי לחי דהוא משום מחיצה שא"כ לא יהיה ניתר על ידי קורה אבל בפוס' מבואר שאין חילוק בין לחי לקורה בזה וכ"ה להדיא בריטב"א כאן וכן ברא"ש בשם הירו'.]

ועי' בתור"פ כאן שנראה מדבריו שיש גדירה של עומד מרובה על הפרוץ על ידי כתלי המבוי המתעקם שיש באורך כתלי המבוי יותר משיעור רוחב המבוי, ויוצא שאם הפתח רחב יותר מכותל המבוי לא יהיה נידון כסתום, וכ"ה פשטות דברי הריטב"א שנראה מדבריו שלשמואל אין פירצתו בארבעה.

ועוד יש לפרש דכיון שאין כאן דין רה"י דאו' לא גזרו רבנן היכא דאית ליה ב' מחיצות מבוי אם אינו מפולש לרה"ר וזה חידוש גדול לומר כן אך זה נראה יותר בעומק דברי רש"י דלהלן.

ובדעת רביה דרש"י צ"ע למה בעי תיקון בראש המבוי שאם הוא גדור מראשו כדין הרי יש לו תיקון דעומ"ר, ועי' בריטב"א שהוכיח מזה דס"ל דפרצתו בארבעה כרב וא"כ מ"ט לא אמר כרב שהוא מפולש גמור. ובהכרח צ"ל כמו הצד השני שאף שהוא פרוץ מראשו מ"מ אינו פרוץ אלא למבוי אחר ואף שאין לו גדירה אי"צ גדירה אלא משני רוחות, ויתכן שהזורק לתוכו יהיה פטור שאין דינו כרה"י ועדצל"פ.

**וע"ע הרחבת הענין בפירושי הראשונים במילואים אות כ"ב.**

**רד"ה תורתו כסתום וכו', ולא מצרכינן צוה"פ אלא לפתחים המפולשים זה כנגד זה לרה"ר.**

יש להסתפק בכונת רש"י אם עיקר החילוק הוא משום דפילוש אינו אלא כאשר הם מפולשים **זה כנגד זה** וכאן שהוא מפולש בעקמימות אינו נחשב כמפולש אלא כסתום על ידי גדירה דעומד מרובה או סברא אחרת. או שעיקר החילוק הוא אם הוא מפולש לרה"ר או למבוי חבירו דהכא שאינו מפולש אלא למבוי אחר משו"ה הוא קיל דסגי בלחי מצד אחד. ובדעת רביה דרש"י ודאי משמע יותר כמו המהלך השני. וע"ע במה שהוספנו דברים בזה במילואים אות כ"ה.

**אי ביותר מעשר בהא לימא שמואל תורתו כמפולש.**

עי רש"י שעל ידי הפרצה דיותר מעשר חשיב כחד מבוי. והנה אי מיירי שיש גדירה של עומד מרובה מובן למה זה תלוי בנידון הנ"ל אם פרצתו בעשר או בארבעה, אבל אי נימא כמו הצד השני שלדעת שמואל אינו נחשב כמפולש למה זה תלוי בעשר או ביותר מעשר. ועי' בריטב"א שמבאר דכיון שהפרצה יותר מי' אין לך פילוש גדול מזה וצ"ב, וצ"ל שאם הוא בפחות מי' אפשר להחשיב העוברים ושבים כיוצאים מפתח זה ונכנסים בפתח אחר אבל ביותר מעשר הוי חיבור גמור של המבואות.

ולשיטת רביה דרש"י מבואר ברש"י ובריטב"א שראית הגמ' היא מעצם זה דסגי בתיקון לחי שבאמצע ואי ביותר מעשר לא היה מועיל לתקנו על ידי לחי. ועי' הרחבת הדברים בענין זה במילואים אות כ"ג.

**אלמא פרצת מבוי בארבעה.**

מבואר שהדין 'פרצה' מגדיר גם את הנידון ד'פילוש' אי חשיב מפולש או לא, והארכנו בענין זה במילואים אות כ"ד.

**תוד"ה רב אמר וכו', ואי תורתו כמפולש קאי אפתחים וכו' א"כ לרב נמי קשה וכו'.**

דבריהם בזה שגבו שהרי נידון הגמ' לגבי פרצת עשר ודאי הוא לגבי העקמומית אבל הפתח עצמו צר הוא כשאר מבואות ומהני ביה תיקון דלחי וכה"ק הגאו"י. ועי' בתוהרא"ש שנראה שהוא למד בדעתם שהנידון בסוגיא היה לגבי רוחב הפתח הראשי ואינו מובן לפי רהיטת השמועה.

ועי' בריטב"א שאדרבה מכאן הוא מביא סיעתא לפירוש הר"י שאי איכא בפירצה יותר מעשר ניתן לתקנו על ידי צוה"פ שבראשו השני, אבל לשיטת רש"י קשה איך מועיל התיקון באמצע הפילוש לרב ולא ניחא ליה בחילוקם דלהלן.

**שם, אתי שפיר דסגי לרב בצוה"פ אפי' ביותר מי' וכו'.**

עי' במהרש"א בשם המרדכי שמבאר את טעם הקולא דכיון דמן התורה מהני צוה"פ בכל מקום לגדור את הרשות, והכא אינו אלא מדבריהם כדי שתראה צוה"פ מכאן ומכאן הצריכו תיקון צוה"פ בעקמומית דוקא ובזה לא החמירו ביותר מי'. ודבריו צ"ע שהרי למעשה אין צוה"פ בראשו שמועילה מדאו', ולפ"ז יצטרכו עוד צוה"פ גם בראשו השני שהוא בפחות מי'.

ועי' בתוהרא"ש שכתב שהטעם שהקילו בעקמומית כיון שאינו פתוח לרה"ר אלא הוא פרצה בעלמא שנפרץ למבוי, ולפ"ז יש לבאר גם את דברי המהרש"א שאף לרב דנים את המקום כגדור ולא כמפולש, אלא שהצריכו מדבריהם תיקון כאילו הוא מפולש לרה"ר וכמו שנראה מדברי רש"י כאן.

**שאני התם דבקעי בה רבים.**

משמע דבכה"ג שיש בקיעת רבים מודו כולהו דפרצתו בארבעה, ועי' בל' הטור סי' שס"ה ובפמ"ג ובית מאיר שם שכתבו דבכה"ג לא חשיב כפתח אלא כפרצה. ויש לעין מה החיסרון בזה שבקעי בה רבים והרי כל פרצה מעצמה נדונית כפתח וכמבואר לעיל שאפי' כשממעטים בהילוך ושבקי פתחא רבה מ"מ נידונית כעוד פתח למבוי, וצ"ל שאם המקום מצד טבעו עשוי להילוך הרבים אי אפשר להתיחס את הפרוץ כגדור מכח העומד כיון שאינו ניכר כפתח, ורק כאשר הוא פרוץ למקום שאין בוקעין בו רבים אלא לקצר דרך חשיב כפתח. ועד"ז כתב במשנ"ב שם סק"י בשם הלבוש דלא מיקרי פתח אלא דרך הרבים.

אולם בתור"פ כאן וכן הוא באבן העוזר סי' שס"ה ס"ב כתבו שבכה"ג חשיב כמבוי המפולש וצריך תיקון כדין מבוי המפולש לרה"ר.

ועי' בשו"ע שס"ה ג' שבפרצת חצר ל"ח לבקיעת רבים ולעולם פרצתה בעשר. ונחלקו האחרונים מה הדין במבואות שלנו שדין חצר יש להם כיון שאין בתים וחצירות פתוחים לתוכם מה הדין בפרצה ד' ובקעי בה רבים אם מותרת או לא, ולכאו' תלוי בהנ"ל שאם זה הלכה בפרצת מבוי דעי"כ חשיב כמבוי המפולש הרי ל"ש פסול זה במבואות שלנו, אבל אם זה הגדרה בעצם הפרצה זה חיסרון גם במבוי כזה שעי"כ חשיב כדרך הרבים, ועי' במשנ"ב שם סק"י שהביא הדעות בזה.[[19]](#footnote-19)

עוד נפקותא שיש מהנדון הנ"ל אם תקנו את המבוי בראשו בצוה"פ שאם החיסרון הוא משום דהוי כמבוי המפולש א"כ אם תקנו בראשו בצוה"פ סגי, וכן מבואר במג"א שם ובאבן העוזר כשיטתם.

אולם אם זה דין בפרצה שעל ידי בקיעה חשיבא כפרצה גמורה לא יועיל לתקן הצוה"פ בראשו, וכן שיטת הבית מאיר כשיטתו הנ"ל, ועי' בביאור הלכה ר"ס שס"ה ד"ה אסור.

ועי' עוד בשעה"צ שם אות ח' שהביא מהתו"ש שע"י בקיעת רבים אמרי' דשבקי פתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא, והקשה עליו שהרי איכא פס ארבעה ובכה"ג ל"ח לזה.

**איזהו רשות הרבים.**

עי' רש"י כאן ד"ה רה"ר שכתב דמשמע רוחב ט"ז אמה **ועיר שמצויין בה ס' ריבוא** ואין בה חומה ושהיה רה"ר מכוון משער לשער. ויש להסתפק בגירסא בסוף דברי רש"י אם גורסים 'ושהיה רה"ר מכוון', או שגורסים 'שהיה' בלא ו' והיינו שכיון שהרה"ר מפולש אין חומה הגודרת את הרשות הרבים שאתי רבים ומבטלי מחיצתא, אבל אם לא היה מפולש היה נכנס הרה"ר באמצע המחיצות והיה נגדר במחיצות בג' רוחות באלכסון. ואם נגרוס ושהיה בו' יוצא שיש עוד תנאי שאין לעולם רה"ר אלא אם כן היא מיושרת ואינה מתעקמת כלל כדגלי מדבר, וא"כ צ"ע שהרי הסרטיאות חשיבי כרה"ר ולא ימלט שיש בהם איזו עקמומית. ועי' להלן בע"ב לגבי אבולי דמחוזא שכתב רש"י שהשערים היו מכוונים זה כנגד זה ומבואר שאף כשיש חומה אם יש פילוש משער לשער בטל ממנו שם רה"ר. ועי' במאירי כאן.

ועי' עוד בלשון השו"ע סי' שמ"ה ס"ז שכתב 'ואפי' יש להם חומה אם הם מפולשים משער לשער הוי רה"ר' ומבואר שתנאי זה שיהא מפולש נצרך רק באופן שיש חומה.

ועי' באריכות בחקירה זו בדברי האג"מ או"ח ח"ה סי' כ"ח ובמשנר"א סי' ו' שנחלקו בזה בדעת רש"י ודעימיה.

ובענין התנאי שיהיה בו ס' ריבוא הנה מלשון הרש"י כאן משמע שאין צריך שיהיו הרבים דורסין באותו הרחוב, אלא עצם זה שהרבים מצויין באותה העיר סגי להחשיבו כרה"ר שזה רשות המיועדת לרבים, אולם בתוס' כאן בשם הבה"ג משמע שצריך דריסת רגל גמורה של הס' ריבוא באותו הרחוב דוקא, וכן משמע מל' רש"י בע"ב ד"ה ירושלים שיש דריסה בתוך המבואות של ירושלים. ולשון השו"ע שם היא שצריך ס' ריבוא שעוברים שם בכל יום, ועי' במשנ"ב סק"כ שכתב שאינו נזכר תנאי זה בראשונים רק שיהיו מצויין שם שישים ריבוא, ולפי הנראה מדברי הבה"ל שם אין כונתו שאין צריך שיהיו עוברים בה כלל הס' ריבוא ביחד אלא לומר שאין צריך שיהיה כן באופן תדיר אלא סגי שבימי השוק וכיו"ב עוברים שם המון רב. ולפ"ז הרחובות הצדדיים אינם בכלל דין רה"ר לשיטה זו.

ותנאי זה שיהיו עוברים ס' ריבוא לא נזכר בדברי הרמב"ם בפי"ד מהל' שבת אלא רק זאת שיהיו רחבים ט"ז אמה, וכן פסק השו"ע סי' שס"ד בסתם כהרמב"ם ובשם הי"א הביא את שיטת רש"י ודעימיה.

**בענין פלטיא.**

שבת ו. איזהו רה"ר סרטיא ופלטיא גדולה ומבואות המפולשין זו היא רה"ר גמורה וכו'. וברש"י שם סרטיא מסילה ההולכת מעיר לעיר ופלטיא רחבה ששם מתקבצין בני העיר, ומבואות המפולשין של עיר רחבים ט"ז אמה המפולשין מב' ראשיהן לפלטיא. ולא הוזכר תנאי דט"ז אמה בדברי רש"י רק לענין המבואות המפולשין ולא לענין סרטיא ופלטיא ועי' ברמב"ן לקמן נט. שדן לגבי סרטיא שכיון שהוא שייך לכל באי עולם אי"צ לתנאי דס' ריבוא ולא דמי למבואות המפולשים שבתוך העיר, אך צ"ע שאם המקור הוא מדגלי מדבר הרי לא היו במקום ישוב ויש לחלק.

ועי' ברשב"א בעבוה"ק ריש ש"ג שכתב איזהו רה"ר כל מקום שהוא רחב ט"ז אמה על ט"ז אמה ומתקבצין שם בני אדם לסחורה ולעשות שם צרכיהם כשוקים שבמדינות **ואע"פ שדלתות המדינה ננעלות בלילה וזו היא פלטיא שאמרו.**

וכן המבואות המפולשין ופתחיהן מכוונים זה כנגד זה ורחבין ט"ז אמה וכו' בד"א שאין דלתותיהן ננעלות בלילה וכו' שאין רשות הרבים **אלא הנמסר לרבים בכל שעה**. ועולה מדברי הרשב"א שכל הדין הזה שמהני נעילת דלת בלילה זהו דין מיוחד במבואות המפולשין שאע"פ שאינן מוקפין במחיצה גמורה ויש בהם פתחים מ"מ כיון שאינם מסורים לרבים כל שעה לא מיקרי רה"ר[[20]](#footnote-20), אבל פלטיא שבמהותה היא מקום קיבוץ לרבים בזה לא מהני נעילת דלת שבלילה וצריך לנעול גם ביום אבל פשיטא שמהני נעילת דלתות ביום להתיר דעי"ז מיקרי חצר של רבים כדכתב רש"י להלן. וכן מוכח מההיא דירושלים דלהלן וכן מדלקמן כב: שכל שיש היקף גמור ליכא דין רה"ר דאו' וכדהוכיחו הראשונים.

ועי' עוד ברמב"ן לקמן דף נט. שמחלק אליבא דר"י דאי"ל ב' מחיצות דאו' דהיינו דוקא ברחב שש עשרה שדרך הרבים עוברת שם ואין נקבעין ועומדין שם, דגמר ממדבר דליכא מחיצות, אבל פלטיא של עיר רחבה הרבה שהרבים מתקבצין שם לשוק וכו' זהו רה"ר גמורה, וגם שם נראה שסברתו היא רק לענין ב' מחיצות אבל ג' מחיצות גמורות משמע דמהני.[[21]](#footnote-21) שו"מ דבשו"ת בית אפרים או"ח סי' כ"ו כתב להדיא ככל הנ"ל.

ויש להסתפק בלשון השו"ע אם הוא מדמה דין סרטיא ופלטיא לשאר דיני מבואות המפולשים לרה"ר ועין.

**ב"ה אומרים עושה דלת מכאן וצוה"פ מכאן.**

עי' בחזו"א עח, א, שכתב שנראה דאין תיקון דלתות בלא צוה"פ מועיל כלום שדלת בלא צורת הפתח אינו עושה פתח אלא אם הדלת נעול והוא כשאר מחיצה, ומביא ראיה מדין מזוזה שדלת בלא צוה"פ אינה חיבת במזוזה ולקמן מדמים שבת ומזוזה זל"ז.

וצ"ע מרהיטת דברי הפוס' סי' שס"ד שלא הזכירו תנאי זה כלל. ועי' בשו"ת רעק"א החדשות סי' ו' שנראה מדברי השואל דפשיטא ליה שאין שם צוה"פ כלל.

**דף ו' ע"ב.**

**אמרו לו אין מערבין רה"ר בכך, וכ"ת בכך הוא דלא מיערבא וכו'.**

לפי המבואר בסוגיא לקמן כב. כו"ע מודים שבמקום דבעינן מחיצות גמורים לא מהני מחיצות כאלה שאינם גמורות, ורה"ר צריכה מחיצות גמורות כמבואר בתוס' סד"ה והאמר. ודעת ר"י דמדאו' סגי בב' מחיצות שלימות ומדרבנן צריך לחי וקורה להתיר טלטול. ויש להסתפק אליבא דר"י מה דין המקום אחר התיקון אם הוא נעשה כרה"י גמורה לחיב מי שיזרוק אליו מרה"ר או דהוי כרמלית.

ולדעת רבנן צריך ג' מחיצות גמורות ולא מהני לחי וקורה או אפי' פי תקרה משום דאתי רבים ומבטלי מחיצתא כמבואר לקמן. מאידך לרבנן אפשר להתיר רה"ר גם על ידי פסי ביראות כיון דאיכא שם ד' מחיצות. ולפי הנראה ברש"י שם דוקא על ידי פסין גמורים מיקרי שם ד' מחיצות אבל צוה"פ אפי' מד' רוחות לא מהני להתיר רה"ר גמורה, וזה לכאו' מוכח בסוגיא דאין מערבין רה"ר בדלתות וק"ו בצוה"פ.

ועי' בביה"ל סי' שס"ב שמדיק מדברי התוס' לקמן יא. ד"ה אילימא לחד תירוצא שאם יעשה צוה"פ מד' רוחות יועיל להתיר אף ברה"ר [ועי' בחזו"א סי' ע"ד ד' שדוחה ראיתו שאין הכרח מדבריהם אלא לענין בקעה שזה עושה רה"י דאו', אבל לענין רשות הרבים אמרי' אתי רבים ומבטלי מחיצתא וחיליה מהתוס' כאן].

ואפשר דבסוגין ליכא ד' מחיצות אלא ג' מחיצות ולחי וגרע אבל אם יעשה ד' צוה"פ יועיל ואין ראיה מירושלים שצריך דוקא דלתות ננעלות דאתי אליבא דר"י ונפק"מ לעומד באמצע הפילוש ואכמ"ל.

ועי' עוד בשו"ת רע"א החדשות סי' ו' שהאריך בנידון זה, ועי' שם שהשואל רצה לחלק בין דלת הראויה לינעל דגרע מצוה"פ.

**תוד"ה וכי תימא, וקשה דלקמן אמרי' דלכל היותר לא התיר ר"י וכו'.**

עי' רשב"א וריטב"א שכתבו שמהברייתא דלעיל כיצד מערבין לא קשיא דמיירי שנתקצר הרה"ר עד עשר ואז מהני ליה תיקון דלחי וקורה, אבל עדיין דין רה"ר עליו לענין דלא ניתר אלא בדלתות ננעלות כמסקנת הסוגיא.

והנה הריטב"א להלן פליג על דבריהם שאם היה מבוי מהלך לאורך רה"ר אינו נחשב כרה"ר דאו' אלא רק לענין דאינו ניתר בלחו"ק ובדעת רש"י נקטו הראשונים דאף דין מבוי גמור עליו, אך ברה"ר המתקצר בראשו מודה דחשיב כרה"ר וצ"ב החילוק. ואפשר דמבוי המהלך לאורך רה"ר יש לו גיפופין במקום שמתקצר וחשיב כסתום משא"כ ברשות המתקצרת באלכסון.

**שם. וי"ל דמעיקרא וכו', ובכך הוא דלא מעירבא הא בדלתות מערבא וכו'.**

לפי מהלך זה לא מיירי ברה"ר אלא במבוי המפולש שאין בו ט"ז אמה אלא שאינו ניתר על ידי ב' לחיים ולחנניא צריך דלת מצד אחד אליבא דב"ה. ותמוה מהסוגיא לקמן כב. שהקשה סתירה דר"י אדר"י שבמשנה לקמן מבואר דלר"י ברה"ר אומרים אתו רבים ומבטלי מחיצתא ואין מועיל מחיצות של פס"ב או צוה"פ ואילו כאן אית ליה שאפשר לתקן הרה"ר על ידי ב' לחיים, ומחלק שם בין אית ליה ב' מחיצות גמורות או לא, ואי מתני' לא מיירי ברה"ר אלא במבואות המפולשים קשה מה ענין זה לאתרו"מ.

ושמעתי מהג"ר ר' אריה פרידמן שליט"א לבאר שאף במבוי המפולש לרה"ר שייך דין אתרו"מ לבטל דין מחיצות של לחי שלא יהיה דין רה"י במקום זה והוי ככרמלית, והגמ' הבינה בפשיטות דלר"י בכה"ג הוי כרה"י גמור וזה סותר לדברי ר"י דברה"ר אמרי' אתרו"מ אף במקום מחיצה גמורה וק"ו שבמבואות המפולשין אף דמהני בהו מחיצה של דלת וכיו"ב אבל במחיצה של לחי אמרי' אתרו"מ. ויסוד זה יש לו מקור בדברי הריטב"א לקמן דף יב: ד"ה עושה לחי יעו"ש היטב.

**שם. ועי"ל דמעיקרא נמי ידע וכו' ומ"מ הוי רה"ר גמורה וכו'.**

התוס' כאן מחדשים שאם הרה"ר מתקצרת באמצעה ואין בה ט"ז אמה אעפ"כ חשיבא רה"ר ולכן הוי דין רה"ר לרבנן אף בפחות מי"ג אמה לענין שאינה ניתרת בלחו"ק או דלת, אבל לר"י לא הוי רה"ר דאיכא ב' מחיצות ומהני תיקון דלחי.

אולם בריטב"א בסוגיין ובתור"פ מחלקים שהיכא שהמבוי הוא מהלך לאורך רשות הרבים אף דמדאו' אינו נידון כרה"ר מ"מ יש כאן בקיעת רבים של הרשות הרבים דמכאן ומכאן שהם מהלכים בתוך המבוי ואמרי' דאתי רבים ומבטלי מחיצתא, ומתבאר חידוש בדבריהם שאף שהמבוי עצמו אינו נידון כרה"ר אינו מסלק דין רה"ר וחשיב מה שלהלן מן המבוי כרה"ר מעלייתא. ועי' בשו"ת מהריט"ץ סי' רנ"א שדן ברה"ר המפולש משני צידיו לכרמלית אם הוי רה"ר או כרמלית ואכמ"ל.[[22]](#footnote-22)

ועי' ברא"ש שנראה מדבריו שכל מה דמבוי המהלך לאורך הרה"ר חשיב כרה"ר הוא דוקא אם הוא רחב בי"ג אמה ושליש אבל בפחות מזה חשיב כשאר מבוי ועי' בשו"ע סי' שמ"ה שהביא ב' הדעות בזה ובמשנ"ב וביאה"ל שם בהרחבה.

**שם. וצ"ל לפ"ז וכו' דמדאו' אין חילוק בין י"ג לט"ז וכו'.**

כונתם אינה מבוארת, ועי' בתוהרא"ש שמבאר שאין לומר דכל מה שאמר ר"י דב' מחיצות דאו' היינו דוקא בדליכא ט"ז אמה שהרי מתבאר שבירושלים לא מהני ב' מחיצות מן התורה אפי' לר"י ובהכרח דמהני ב' מחיצות אפי' ברחבים הרבה. ומבואר שהשיעור ט"ז אמה הוא מפליג את המחיצות והוי כב' מקומות לגמרי ולכן ס"ד לחלק שלא יועיל דין ב' מחיצות בזה.

**תוד"ה והאמר רבה.**

התוס' חולקים עם רש"י אם לתקן רה"ר צריך דוקא ב' דלתות או סגי בדלת אחת הננעלת ולחי, ולפו"ר נחלקו בגדרי ההיתר דרה"ר המוקפת דרש"י מפרש שרה"ר דאו' אין לה חומה דומיא דדגלי מדבר, אלא שאם היתה מפולשת אין גדירה כנגד הרה"ר ואין לה אלא ב' מחיצות. ועוד כתב רש"י דעל ידי נעילת דלתות נעשית העיר כחצר של רבים ואפשר לטלטל בה על ידי עירוב. ולטעמיה דרש"י כל שאין ב' דלתותיה נעולות או שעומדות להנעל לא פקע מינה שם רה"ר ומה שיש לה היקף אין זה סיבה לבטל ממנה שם של רה"ר.

אך התוס' נקטו שעצם זה שהיא מוקפת וגדורה כדין זה מפקיע ממנה שם רה"ר, ולפ"ז סגי בג' מחיצות אם הם ננעלות בלילה. ולעיל הבאנו את דברי הרשב"א בעבוה"ק ש"ב שמבאר שעצם זה שדלת אחת ננעלת בלילה זה עושה שאין המקום מסור לרבים ול"ח רה"ר.

**שם. וא"ת והיכי פריך וכו', הכנ"מ ב' מחיצות דל"ח לרבנן יהיה צריך נעילה.**

ביאוה"ד דלקמן כב. מקשה הגמ' סתירה דרבנן דרבנן דבסוגיין לגבי ב' בתים ברה"ר אמרי דלחו"ק לא מהני להתיר רה"ר ובפשוטו הוא משום דלא אתי רבים ומבטלי מחיצתא,ואילו בדיומדין מהני להתיר אף ברה"ר ולא אמרי' אתרו"מ, והגמ' מתרצת דשאני פסי ביראות דמהני משום דאיכא שם ד' מחיצות משא"כ על ידי לחיין לא מקרי ד' מחיצות. ומבואר לפ"ז דכל דליכא שם ד' מחיצות מודים רבנן דאמרי' אתי רבים וא"כ מה"ט לא מהני צוה"פ, דכלפי שם ד' מחיצות צריך שיהיו מחיצות גמורות כמו דיומדין ולא סגי בצוה"פ.

ועי' ברע"א בתשובות חדשות סי' ו' [מובא בס' שערי עירובין וכן בהאיר יוסף] שהקשה סתירה מדלקמן כב. ד"ה והא ששם מבואר בתוס' דאליבא רבנן דלא אמרי' אתרו"מ ירושלים ניתרת אף על ידי צוה"פ, ועדיפא מפסי ביראות דמהני אף בט"ז אמה ולא רק בי"ג אמה ושליש, וכן מבואר שם בתורא"ש דעל ידי צוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות.

ולפשוטו לק"מ דהתוס' כאן לא כתבו כן אלא לפי שיטתם שלרבנן אי"צ אלא דלת אחת מדאו' וע"ז כתבו שבלא נעילה לא סגי כיון דליכא שם ד' מחיצות אלא צוה"פ או דלת שאינה ננעלת מצד אחד ומצד שני לחו"ק. [וגם לשיטת רש"י שצריך ב' דלתות תתפרש קושית הגמ' בפשיטות דאף לרבנן צריך גדירה גמורה מכל הרוחות ולא סגי בדלת אחת.] אולם הרבה אחרונים נקטו דלרבנן סגי בג' מחיצות להתיר רה"ר מדאו' ולפ"ז אין מקום לחילוק זה.

והרעק"א כתב ליישב דכוונת התוס' שאף דצוה"פ לא מהני ברשות הרבים גמורה בדליכא מחיצות כלל מ"מ אם יעשה מחיצה ודרך הרבים מפסקתה, אהני צוה"פ לגדור את הפרצה וממילא חזרה וניעורה המחיצה שבצדדים וכ"כ הבית אפרים סי' כ"ז.

**דף ז' ע"א.**

**אבל סרטיא מכאן ובקעה מכאן עושה צוה"פ ולחו"ק מכאן.**

ממשמעות לשון הגמ' וכן מדברי השו"ע ריש סי' שס"ד מבואר שאין חילוק אם נותן את הלחי וקורה בצד פתח דרה"ר או בצד הבקעה, וצ"ע דכיון דקורה היא משום היכרא דבני רה"ר מה שיך לתתה בצד הבקעה וי"ל.

ועי' בשו"ע שם שמבואר שאפשר להתיר מבוי הפתוח לחצר שאינה מעורבת על ידי לחי וקורה בראש הסמוך לחצר.

**ומסים בה משמיה דר"י אם היה מבוי כלה לרחבה א"צ כלום.**

עי' רש"י שמפרש דבהכרח מיירי שלא היתה הרחבה סתומה דא"כ מאי קמ"ל, אלא מיירי בשהיתה פרוצה כנגד פרצת המבוי לרה"ר ודמי לדין מבוי המפולש דלעיל. וצ"ע דלהלן בהמשך הסוגיא הגמ' מחלקת בין אם היו הפרצות מכוונות זה כנגד זה או דוקא זה שלא כנגד זה דבהכי לא דמי למבוי המפולש לרה"ר, ומנליה להגמ' דרב יוסף מיירי באופן זה שהיה מפולש אף כנגדו. וצ"ל שהשתא הגמ' אוחזת שזה מילתא דפשיטא דשרי אף בכה"ג שכיון שיש עומד מרובה על הפרוץ חשיב כסתום.

אולם צ"ע שהרי אף בנפרצה שלא כנגדו יש כמה חידושים א' מה שכתבו התוס' על פי הגמ' לקמן דהיכא דכלה המבוי באמצע הרחבה לא דמי למבוי עקום כיון שיש דרך לנטות לימין או שמאל. ב' עצם זה שאינו נחשב כפילוש הוי רבותא שהרי לעיל שנינו שפרצת מבוי בארבעה היכא שיש בקיעת רבים, וצריך לאשמועינן דבחצר ל"ש דין זה כמו שהבאנו לעיל.

**דף ז' ע"ב.**

**מבוי שנפרץ במלואו לחצר וכו'.**

עי' רש"י דהיינו שנפרץ הכותל כולו, וכונתו לכאו' דאי לא נפרץ כולו איכא לחי להתיר את המבוי. וצ"ע דבשלמא אם הנידון הוא משום דיורי החצר שפיר סגי בלחי להפסיק בין המבוי ובין החצר כמבואר בתוס'. אבל לפי הטעם דרב אסר משום מפולש א"כ אפי' נפרץ מקצתו איכא פילוש כשאר מבוי המפולש דלא סגי בלחי משני ראשיו וא"כ כל שנפרץ בשיעור ד"ט יהיה אסור [וכ"כ החזו"א סי' ס"ה סקכ"ו שאפי' דין עומד מרובה לא יועיל בזה אם יש בו פרצה ד']. וצ"ע גם בדברי הפוסקים שהביאו ברייתא זו כצורתה ולא חילקו בין אם החצר סתומה לבין אם היא פרוצה לענין אם צריך שיהא נפרץ במלואו, ועי' בשו"ע שס"ה ג' ובמשנ"ב סקי"ג.

ועי' תוס' כאן ד"ה בעירבו [ד"ה חצר מותרת ומבוי אסור] שעמדו על קושיא זו וכ"ה בתור"פ. ועי' רשב"א כאן שעמד על זה, ותי' דלפי הס"ד לאו דוקא נפרץ במלואו אלא דמשום חצר שאינה מעורבת נקט ליה. עוד כתב לחדש שם הרשב"א לדינא שאם נשתיירו גיפופין הניכרים בפרצת המבוי שרי, שנראה לכל שהמבוי הוא פתוח לחצר ואילו החצר היא הפתוחה לרה"ר.

ויש בזה נפקותא למעשה בנפרצה החצר למבוי בזה כנגד זה דמסקינן לקמן דאסור, שאם לא נפרץ במילואו נוכל להתיר.

ועי' בגלהש"ס שהקשה על קושית התוס' הנ"ל דכי היכי דהחצר שריא על ידי גיפופין ה"ה המבוי יהא ניתר על ידי לחי. ותמוה שהרי החצר אינה נפסלת על ידי בקיעת רבים כמבואר בשו"ע שס"ה ג' [ומפורש ברשב"א בעבוה"ק פ"א סי"ד] אבל המבוי נידון כמבוי המפולש, וכן תמה החזו"א סי' ס"ה סקכ"ו על קושיתו, ועי' מה שנדון בסמוך לגבי היתר החצר.

**בטעם ההיתר של החצר בטלטול.**

עי' בתוס' רבינו פרץ שכתב שטעם ההיתר של הטלטול בחצר משום הגיפופין שנשתיירו לה בב' צידי הפרצה [וכ"נ בפשטות דברי רש"י ד"ה ונפרצה ובד"ה חצר ודו"ק], ומשמע שאין העומד שבה מרובה על הפרוץ דאל"ה גיפופין למ"ל דתיפו"ל משום עומד מרובה. וכ"כ בפסקי הרי"ד.[[23]](#footnote-23) וצ"ע שהרי החצר הזו כשם שהיא פרוצה מרוח זו הרי היא גם פרוצה כנגד פתח המבוי וגם שם אין לה אלא גיפופי פתח בלי עומד מרובה והיאך ניתרת היא על ידי גיפופין בב' רוחות ונחשבת רה"י מן התורה כמבואר בתור"פ. וצ"ל שמחיצות אורך המבוי מצטרפות לגדירת החצר וכאילו היא סתומה על ידי צרוף המחיצות ודנים שהמחיצות במקום לגדור הרוח המערבית במיושר מתעקמים וגודרים בכמין גאם.

**רד"ה ומבוי אסור, אבל אי הוה כלה לחצר וכו'.**

רש"י מבאר שהחצר אוסרת משום הדריסת הרגל שיש לה על בני המבוי, וצ"ע שהרי אינה רגילה בו כמש"כ התוס' כאן וברש"י לקמן שאל"ה לא היו מועילים הגיפופין ובהכרח שהאיסור הוא משום שנפרץ במלואו, ועי' במהרש"ל ובהגהת יעב"ץ שעמדו על זה, ועי' בלבוש שהביא דברי רש"י כפשוטם והעירו עליו הפוס'.

**חצר מותרת ומבוי אסור. [בדיני 'פילוש' בחצר]**

עי' ברי"ף שכתב דחצר מותרת אע"ג דבקעי בה רבים ומשא"כ מבוי אסור דהו"ל מבוי המפולש לרה"ר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז הי"ח שהחצר שרבים בוקעים בה ונכנסים בזו ויוצאים בזו הרי היא רשות היחיד גמורה, ועי' רש"י כאן ד"ה כאן שעירבו שכתב דהרבותא שאע"ג שנפרצה חצר כנגדו ורבים נכנסים לה בזו ויוצאין לה בזו אפ"ה שריא. וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פי"ד. וכ"כ התוס' כאן. ולפי זה יוצא שלא נאמר דין 'מפולש' אלא במבוי ולא בחצר והראיה היא שעומד מרובה מועיל בחצר מד' רוחות כמבואר לעיל ול"ח לפילוש או לבקיעת רבים.

אולם בתוס' להלן דף צ"ד ד"ה מ"ש נראה שחצר מפולשת משני צדיה לרה"ר צריכה צוה"פ, ויש חילוק אם נפרצה מצד אחד למבוי או לבקעה שאינה נאסרת בפרצה אבל לרה"ר נאסרת.[[24]](#footnote-24) וכן נראה מדברי הרשב"א שם בעבוה"ק בהמשך שכתב שאם היתה החצר פרוצה מב' רוחותיה לרה"ר צריכה צוה"פ מצד אחד ומצד שני פס ארבעה או לחיים ואצ"ל עומד מרובה אך נראה שעומד מרובה מב' רוחות אינו מועיל בכה"ג. [אולם רהיטת דברי הרשב"א שם מטין שבא לומר שאין דיני פילוש בחצר וחלוק ממבוי והוא נראה כסותר וע"ע בדברי הרשב"א שם בשער ב']

גם יש לדון שם בגרסאות של הרשב"א אם צריך עומ"ר מחד גיסא וצוה"פ מאידך דוקא, או דסגי בעומ"ר מכאן ומכאן דלפי הגירסא שלפנינו יוצא שלא מהני עומ"ר מב' צדדים אבל הגאו"י לקמן שינה הגירסא.

ולהלכה נחלקו האחרונים דדעת הט"ז והמג"א בסי' שמ"ה ס"ב שאין פרצה אוסרת בחצר כלל אפי' בקעי בה רבים והאבן העוזר השיג על דבריהם מהראיות הנ"ל שאם היא פרוצה מב' רוחות לרה"ר הוי כמו מבוי המפולש.

**ולהשלמת הענין עי' במילואים אות כ"ח.**

**ומבוי אסור.**

לפי הדרך הראשונה שאין דין פילוש בחצר מובן החילוק, אבל לפי הדרך השניה צ"ע מה החילוק בין מבוי לחצר. ועי' באבן העוזר שם שמבאר שלענין מבוי טעם האיסור הוא מפני שנראה כמפולש אבל לא משום דהוי מפולש ממש שהרי אינו כלה לרה"ר, אבל לענין חצר לא שייך טעם זה שהעומדים תוך החצר רואים שאינה פרוצה במילואה למבוי משום שאית לה גיפופין מצד המבוי, ועי' בגאו"י ד"ה ורב דאמר 'ואי קשיא מאחר דאמרת חצר מותרת וכו'.

והנה באמת יש לזה מקור נאמן מדברי רש"י דלהלן ח. ד"ה ובשעירבו שנראה שכל הטעם לאיסור הוא משום דחיישינן שמא יבוא להתיר מבוי המפולש, ומשמע שאין למבוי זה תורת פילוש גמור.

וחילוק זה מוכח מדברי הרשב"א והריטב"א שכתבו דהיכא דלא נפרץ במילואו שרי כיון שיש לו גיפופין הנראים מבפנים תו לא נראה כמפולש לרה"ר ומבואר שאין למבוי זה תורת פילוש גמור.

אולם צ"ע מלשון הרמב"ם והרי"ף והרשב"א הנ"ל שכתבו את טעם החילוק בין מבוי לחצר שאין החצר נאסרת משום בקיעת רבים[[25]](#footnote-25) ומשמע שזה סברת החילוק בין מבוי לחצר וכן כתב השו"ע וצ"ע איך האבן העוזר יפרנס את שיטתם.

**כאן שעירבו כאן שלא עירבו.**

לפי דרך רש"י בסוגיא אין זה ישוב לסתירה שבין שני הלכות אלא הוי כאוקימתא דמה דאסר רב הוא משום שלא עירבו ולא משום פילוש דלא מיירי בגוונא שהיה מפולש כנגדו. ולפי זה היה יותר נכון לומר דלא אסר רב אלא בשלא עירבו. ומבאר רש"י שמה שדייקנו מהלשון של נפרצה חצר כנגדו דלא מיירי בעירבו צ"ל שרבותא קמ"ל דלא חיישינן לפילוש בחצר.

וכתב רש"י עוד שהטעם שלא חיי' לפילוש הוא משום דמוקמינן לה בשנפרצה חצר שלא כנגד המבוי ממש, אבל בכנגד המבוי אסור. וצ"ב מה הכריחו לזה ולמה לא פירש דאפי' בשכנגדו מפולש לא אסר רב וכהבנת רב יוסף דלעיל שלעולם לא חיי' לפילוש במבוי הכלה לרחבה או לחצר אפי' נפרץ כותל כנגדו. ויש לומר דאם בעלמא לא חיישי' לפילוש לא היה צריך לומר הרבותא בחצר אלא אף במבוי, ובהכרח שבמבוי כל דאיכא פילוש גמור דמיחזי כמבוי המפולש אסור.

ולרש"י יש לפרש דברי רבה דלקמן הא דאמרת לאמצע רחבה מותר לא אמרן אלא זה שלא כנגד זה דהיינו שהוא בא לחלוק עם רב יוסף דלא בזה נחלקו רב ושמואל אלא כו"ע מודו שיש איסור פילוש אם הוא מפולש זה כנגד זה.

ובזה מיושב קושית תוס' שהקשו דהא לא פליגי בדרב יוסף דהא לא איירו במה שבא רב יוסף לחדש דהיינו איסורא דצידי רחבה, ולהנ"ל ניחא שפליגי אליבא דרב יוסף דס"ל שאף פילוש גמור שרי שמואל, אבל לפי רבה באמת ליכא פלוגתא. וכ"כ התוס' בשם הר"ח בסד"ה בעירבו.

ולפי רש"י יוצא שכל האיסור משום שנפרץ לחצר שאינה מעורבת ואם יתן לחי בראש המבוי שרי וכן פסק השו"ע.

אולם הראשונים מפרשים את דברי הגמ' באופן אחר לומר דכל מה דאסר רב במבוי שנפרץ חצר כנגדו מדין פילוש היינו דוקא בעירבו וכן היא שיטת בעל המאור בסוגיא, שדוקא בעירבו ונעשו חצר אחת אז נידון כמבוי המפולש כאילו משמשות מחיצות החצר למבוי ונעשה עי"ז כמבוי המפולש, אבל אי לא עירבו לא חשיב מבוי המפולש, וה"ה ברחבה כיון שאין בה דיורין אין זה נחשב כרשות אחת ולכן לא נאסר המבוי מדין פילוש, ונפק"מ שיצטרכו לתקן את המבוי על ידי צוה"פ ולא סגי בלחי בראשו הפרוץ.

ולשיטת בעל המאור צ"ע דרבה דאסר לקמן פרצת מבוי לרחבה הוא דלא כמאן שהרי הכל מודו בדלא עירבו דשרי.

ועד"ז נקט הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו על הדין שאם כלה המבוי בצדי רחבה דנאסר אף אם נפרץ שלא כנגד המבוי שדין זה לא נאמר אלא באופן שלא עירבו.

וע"ע בתורי"ד שכתב בזה פירוש מחודש שבא הש"ס לדחות את הדיוק שנראה מדברי רב שאם היה המבוי פרוץ שלא כנגדו אינו נאסר כדעת רבה דלקמן, וע"ז דחי דהיינו דוקא בשלא עירבו אבל אם עירבו אפי' בכגון דא נאסר.

**תוד"ה בעירבו, והוה קשה היכי שרי שמואל בצידי רחבה והא הוי תרתי לריעותא וכו'.**

כתבו שהגמ' מחדשת דאף לפי הס"ד דפליגי במבוי הכלה לרחבה בענין פילוש מ"מ אין סברא להתיר אלא באמצע הרחבה ולא בצידיה משום דאיכא תרתי לריעותא, שגם המבוי מצידו האחד מפולש עד רה"ר וגם שהלחי המפריד בין החצר למבוי אינו נידון משום לחי דהוי נראה מבחוץ ושוה מבפנים, ודבריהם צ"ב רב דממ"נ אם יש כאן סברא להחשיבו כמפולש מה יועיל מה שהוא גם נידון משום לחי להתירו הרי לחי אינו מועיל במבוי המפולש.

וצ"ל שהתוס' נקטו שיש כאן מצב גמור של פילוש על ידי שמצד אחד המבוי נמשך עד רה"ר ולכן המקום שגדור בצידי הרחבה נחשב כמבוי ולא כחצר, וזה תלוי בענין הלחי שאם יש לחי המפריד בין הרשויות אינו נחשב חלק זה מן המבוי אלא מן החצר ולי"ב דין פילוש אבל אם הוא נידון כמבוי תורתו כמפולש ולא כמבוי הכלה לחצר.

והנה כל זה דוקא בזה כנגד זה אבל בזה שלא כנגד זה אין סברא לאסור מדין מפולש שהרי אף אם נבוא לדון מדין מבוי עקום כמ"ש רש"י לקמן, אכתי אין זה מבוי המתפלש למבוי אחר אלא דרך חצר ואינו אלא ככלה לרחבה, ואין זה מוכרח.

**שם. ומיהו ר"ח מיישב דאתי שפיר דקמיפלגי בדרב יוסף דר"י שרי אפי' זה כנגד זה וכו'.**

דבריו צ"ב דמה ענין זה לנידון אם יש פילוש בחצר או לא ואיך למדנו מדברי רב לאסור זה כנגד זה באמצע רחבה כרבה. ולכאו' עולה מזה שהתוס' מפרשים דזאת גופה בא רב ששת ליישב שרב באמת פליג ואוסר אלא שאין סתירה ממבוי הכלה לרחבה דהתם הוי זה שלא נגד זה. אך קשה למה הוסיף לומר דמיירי בשלא עירבו והרי אף בעירבו אסר רב בזה כנגד זה וצ"ל דלא אסר אלא בזה כנגד זה ועירבו כדעת בעל המאור ודוחק.

**דף ח' ע"א.**

**אמר רבה הא דאמרת לאמצע רחבה מותר וכו'.**

נחלקו הראשונים אם רבה בא לפרש את דברי רב יוסף הנ"ל או לחלוק עליו דר"י לא אסר באמצע רחבה כלל ורבה אסר עכ"פ בזכנ"ז, דבהמשך הסוגיא בע"ב אמרי' ולרבה דאמר זה כנגד זה אסור ונראה שאין הדבר מוסכם.

עי' ברשב"א כאן ד"ה ולענין פסק הלכה שכתב דקי"ל דמבוי שרי אף זה כנגד זה דלא קי"ל כרבה בהא כמשמעות לשון הגמ' דלקמן. אבל בחי' הר"ן כאן כתב דרבה ור"י לא פליגי אהדדי ומאי דקאמר ולרבה וכו' משום דאיהו מריה דשמעתתא נקט בלשון הזה.

ועי' ברש"י כאן ד"ה אבל שנראה כהרשב"א שרבה הוא מחדש דמאי דקאמר רב ונפרצה חצר כנגדו לאו דוקא כנגדו דזה כנגד זה אסור אבל לפי הס"ד כונת רב היא כנגדו ממש [ועי' רש"י לעיל ז: ד"ה כאן וצ"ב], והנה היה מקום לדון לפ"ז שלרב יוסף אף בצידי רחבה לא אסר אלא בזכנ"ז כמשמעות הסוגיא דנפרצה חצר כנגדו היינו כנגדו ממש וכ"נ ברש"י כאן ד"ה אבל שכתב ומושך המבוי עד רה"ר שכנגדו אבל אם אינו מפולש לגמרי דליכא תרתי לריעותא לא אסר רב יוסף, אך ברשב"א הנ"ל בסו"ד נקט בפשיטות שאף בכה"ג אסר רב יוסף.

**מבוי שצידו אחד כלה לים.**

עי' בגאו"י שמפרש שמחיצת הים עצמו מהני שהוא גבוה י' מקרקעו דמיא לא מבטלי מחיצתא, ואעפ"י שהים כרמלית אמרי' גוד אסיק מחיצתא ולא הוי כנפרץ למקום האסור לו וצ"ב. ועי' משנ"ב סי' שס"ג ס"ק קי"ח.

ולפירוש זה צ"ב מה החשש שמא יעלה הים שרטון והים יתרחק והלא בכה"ג עדיין נשאר גובה של עשרה טפחים עד שפתו, ועי' במג"א שמבאר שבכה"ג חיי' שמא יבוא לטלטל למקום המים דמקודם והוא מקום האסור בטלטול דלא גרע מקרפף וכל עוד שיש ים לא חייש' לזה.

אולם בפסקי ריא"ז מבאר שהיה גובה משפת הים אל המבוי בגובה י' טפחים וחיי' שמא יעלה הים שרטון ואז יהיה שוה קרקע המבוי לים.

ועי' רש"י שמפרש שהים שפתו גבוה עשרה ומשמע כפי' הריא"ז, אך לגבי שמא יעלה הים שרטון מפרש רש"י שיתרחב קרקע הים ומבואר שעיקר החשש הוא משום שלא יהיה כאן ים אלא יבשה.

ועי' עוד ברבינו ירוחם ני"ב חי"ז שכתב דחיי' שמא יעלה הים שרטון והחול יגבה בסמוך למבוי וחשיב אותו מקום כפרצה.

**רד"ה צידו אחד ים וצידו אחד אשפה.**

רש"י מפרש שהיה מצדו האחד ים ומצדו השני אשפה ובראשו האחד היה לחו"ק ובצידו האחר היה סתום במחיצה ומבואר דלחי וקורה מועיל לתתו אף על מחיצות של גובה. והשו"ע כתב בסתם שכיון שאם צדו אחד ים ומצדו האחר הוא כלה באשפה אין צריך כלום ומבואר שהוא סתום מכל הד' רוחות או במחיצות או באשפה וזה על פי פירוש הר"ח בסוגיין ועי' בביאור הלכה שם ד"ה מבוי שלדינא אין מחלוקת בין השיטות.

ועי' במשנ"ב שם ס"ק קכ"ב שכתב שלפי הדעות שחיי' להלכה שמא יעלה הים שרטון צריך תיקון ברוח רביעית בצוה"פ או בלחו"ק. והביא שם בשעה"צ שהאחרונים מדייקים מדברי המגיד משנה שלא מהני תיקון ברוח רביעית אלא צריך מחיצה גמורה לצד הים עי' במג"א הטעם.

ועי' בחזו"א סי' ס"ה סקנ"ז שהקשה על דברי האבן העוזר שס"ג סכ"ו שמוכח מכאן שאין צריך מחיצות הניכרות ואפשר לתקן המבוי גם על ידי גידוד כמו במחיצות דים, וכדמוכח מפירוש רש"י בשמעתין ויתכן שגם האבן העוזר מודה היכא דאיכא ב' מחיצות גמורות.

**ההוא מבוי עקום דהוה בסורא וכו' כרוך בודיא אותיבו ביה בעקמומיתיה וכו'.**

עי' בר"ח כאן שגרס בשפתיה דמבוי, ותלוי במחלוקת רש"י והר"י לעיל דף ו. לענין מבוי עקום אי לרב צריך התיקון דהצוה"פ בעקמומית או בשני ראשי המבוי.

**כרוך בודיא ואותביה וכו' ואי נעיץ ביה סיכתא וכו'.**

עי' בתור"פ שמפרש שכרכוה והעמידוה כמין לחי. ועי' באו"ז הל' עירובין סי' קי"ב שמתחילה רצה לפרש שנתנוה כמין מחיצה והקשה דהא מבואר בסוגיא שזה גרע מצוה"פ לרב ובהכרח צ"ל שהעמידוה כעין לחי, ולפ"ז הוא מפרש שאם נקטיה בסיכתא מועיל רק אליבא דשמואל דלרב הא בעי צוה"פ. ועי' בפי' הר"ח על הגליון שגם מבואר כדבריו.

ועי' בחי' המאירי שמפרש שנתנו את הבודיא כצורת הפתח אלא דלא מהני צוה"פ כזו כיון שאינה יכולה לקבל דלת של קש. וכתב שם שאם חבריה בסיכתא מהני גם אליבא דרב.

וע"ע בתורי"ד שמפרש שהעמידוה כעין מחיצה והוא גורס אחרת בהשו"ט של הסוגיא.

**רד"ה ואותיבו ביה בעקמומיתיה וכו' ובני ראשו האחד לא עשו לפתחיהן לחי.**

מבואר ברש"י שאף אליבא דשמואל אם בני המבוי האחד לא תקנו בראש המבוי הרי הם אוסרים על בני מבוי זה וצריך לחי לתקן ראש מבוי זה. אולם בחי' הר"ן חולק שאליבא דשמואל דהוי כסתום אין צריך שום תיקון בראש מבוי זה דהוא כסתום ממש על ידי שיש בו עומד מרובה.

ולכאו' זה תלוי בנידון דלעיל במה פליג שמואל אם משום דחשיב ליה כסתום או משום דלא הוי כמבוי המפולש הואיל ואין פילושיו מכוונים אבל לעולם הוא נחשב כפרוץ לחבירו.

ועי' בתור"פ שכתב כדברי רש"י כאן שאם לא תיקנו המבוי השני על ידי לחי בראשו צריך ליתן לחי נוסף בראשו הפתוח לחבירו. וקשה דלעיל לגבי מבוי עקום התור"פ מפרש שהטעם ששמואל פליג על רב משום דס"ל שהוא סתום על ידי עומד מרובה ואינו אוסר המבוי על ידי הפרצה וא"כ קשה דלפ"ז אינו צריך לתת לחי בראשו הפתוח לחבירו שהרי הוא כסתום ובמקו"א הארכנו בענין זה.

**והא נמי תנינא חצר שרבים נכנסין לה בזו וכו' רה"י לשבת וכו'.**

לעיל ז: הובאו דברי האבן העוזר [שס"ה ב'] שכתב שאין חילוק בין מבוי לחצר דכשם שפילוש אוסר במבוי כמו"כ הוא אוסר בחצר ודוקא בנפרצה למבוי שריא משום שאינה מפולשת לרה"ר ואית לה גיפופי. וקשה ממתני' דטהרות המובאת בסוגיא דחצר שנכנסים לה בזו ויוצאין לה בזו אין חייבין עליה משום רה"ר ומבואר שאף מותר לטלטל בה לכתחילה, ומבאר שם האבה"ע בסו"ד עפ"י דברי רש"י לקמן כב: שמיירי שלא ניחא תשמישתיה דאית לה גידודי ולכן לא חשיב פילוש גמור לאסור את החצר.

והקשו עליו הבית אפרים סי' כ"ב והאבני נזר סי' רס"ב מסוגיין שמבואר שמיירי במפולש והגמ' מחלקת בין חצר למבוי מטעם זה שאין הפילוש אוסר בחצר דאפי' זה כנגד זה שרי לרב יוסף ול"ח לדריסת הרבים [ולדעת רבה עי' להלן].

ויש לבאר לפי שיטתו שאין כונת הסוגיא להוכיח ממשנה זו שאין פילוש אוסר בחצר אלא הגמ' באה להוכיח שכאשר הרבים נכנסים ויוצאים אין זה סיבה לבטל את הגדירה לגמרי, אלא רק לומר שיש כאן כניסה לתוך החצר מצד אחד ויציאה מצד השני, שלא נאסר פילוש רק כאשר יש פתח גמור מכאן ומכאן שאז נחשב שהרה"ר עוברת בתוך החצר כמו במבוי, וע"כ בחצר הפתוחה למבוי מכיון שאין היא פרוצה משני צדיה לרה"ר אלא למבוי לא חשיב מה שעוברים ומקצרים מן המבוי לרה"ר כביטול של כל הגדירה של הרשות, אלא הוי כשאר פרצות דחשיבי כפתחים אם הם נידונים כפתח החצר גרידא ודו"ק.

**דף ח' ע"ב.**

**ולרבה דאמר זה כנגד זה אסור וכו'.**

בביאור קושית הגמ' ישנה סתירה ברש"י מד"ה למה לד"ה תרתי למה לי, שבתחילה היה נראה שהקושיא היא שאליבא דרבה אין חילוק בין חצר למבוי ותמיד אסור זה כנגד זה ולפ"ז לא בא רב להשמיענו שריותא בחצר אפי' נפרצה כנגדו ממש וממילא קשה שהרי זה שמעינן כבר ממתני' דטהרות. וזה סותר את מה שכתב רש"י אחר כך שחצר שריא אף זה כנגד זה ול"ח לפילוש בחצר כלל, ולדבריו אינו מובן מה הקושיא שהרי לא שמעינן להתיר בחצר אף בכגון דא שהפילושים זה כנגד זה.

ונחלקו בדעתו המהרש"ל והמהרש"א דהמהרש"ל מגיה ברש"י הראשון ומוחק התיבות אפי' חצר ועיקר הקושיא היא לפי פשוטו שלרבה לא יתכן לומר שרב בא להשמיענו שריותא בחצר שהרי איסורא דמבוי נאמר בזה שלא כנגד זה ולא שמעינן מדרב להתיר זאת בחצר, וכן ביאר הריטב"א את דברי רש"י. וע"ע בנמוקי הגרי"ב שביאר בנוס"א.

אולם המהרש"א נוקט שאדרבה מוכח בסוגיא שבלא מקור מפורש אין לנו להתיר בחצר היכא דהפילושים הם זה כנגד זה [ומכאן יש עוד ראיה לאיסור פילוש דחצר], וע"כ צריך לפרש דברי רש"י כפשוטם שאין לנו שום ראיה להתיר פילוש בחצר, ומה שכתב אח"כ שאפי' זה כנגד זה שריא היינו בחצר סתומה הפרוצה למבוי שעל ידי הגיפופים היא ניתרת אפי' בכגון דא. [ואפשר דכונתו שס"ד דבכה"ג יש לאסור משום דריסת הרגל וקמ"ל שאף בכה"ג אין דריסת רגל בני מבוי כיון שאינה רגילה בו.]

וע"ע בחי' הר"ן שהביא הגירסא דלרבה וכו' מתני נמי זה שלא כנ"ז והקשה דעל כאן לא שמיע לן אלא במבוי אבל בחצר שהרבים נכנסין ויוצאין בו כל חד מינייהו חשיב פתח ובהכרח שקושית הגמ' היא שאין להוכיח מדברי רב שיש להתיר אף זכנ"ז וכביאור הרש"ל.

**מבוי העשוי כנדל.**

לפי הנראה מפירוש רש"י והתוס' וציוריהן דמיירי שהמבוי הגדול מפולש מב' ראשיו, וקשה לפ"ז מה הגמ' מקשה למה לי צוה"פ בראשו כיון שהוא מפולש לרה"ר, ועי' ברשב"א שבאמת לא גרס ועי' בפי' רבנו יהונתן ובגירסת הרי"ף.

אולם בריטב"א ותור"פ מפרשים שהמבוי הגדול גם היה מתעקם וממנו יפרדו כמה ראשים כמין **ע**' ולדבריהם מובן השו"ט, וכיו"ב מובא בציורים מדויקים בדברי התוס'. וכדבריהם מדויק ברש"י שכתב שאין פלושיו מכוונים.

והרשב"א מפרש עוד שסוף המבוי הוא סתום במחיצה ולכן דינו כסתום לשמואל.

ונראה שיש הוכחה גדולה שלא מיירי במבוי סתום מצידו האחד שהרי הגמ' מחשיבה את המבואות הקטנים למבוי עקום שדינו כמפולש, והנה אם היה ראשו אחד סתום במחיצה הרי בכה"ג יש לדמותו למבוי הכלה לאמצע רחבה ואין פילושיו מכוונים שהרי יש מקום לנטות ימין ושמאל ויש מקום להכנס לפנים המבוי במקום הסתום ולא לכיוון רה"ר ומ"ט חשיב כמפולש, וע"כ דמיירי ששני צדדיו מפולשין ולכן מקרי מבוי המפולש.

ובדעת הרשב"א שלא מחלק בזה, צריך בהכרח לחלק בזה בין מבוי לחצר שרק בחצר נאמרה הסברא הזו שאם יש מקום לנטות אינו חשוב כמפולש ואנו מתיחסים אל הפרצה כמקום כניסה אל החצר, אבל במבוי הפתוח למבוי אחר הרי הדרך היא לצאת דרך המבוי השני לרה"ר ולכן חשיב כמפולש אף בכה"ג.

**תוד"ה מבוי העשוי כנדל וכו' דא"כ הוו מפולשין וכו'.**

עי' בריטב"א שמבאר שאם היו עשויין זה כנגד זה היו חשובין כמפולשין ולא היה סגי לשמואל בתקון לחי וקורה. אולם באור זרוע סי קי"ג חולק בזה וס"ל שאף במפולשים זה כנגד זה אין להם דין מבואות המפולשין כיון שהם פתוחין למבוי הגדול וממנו יוצאים למבוי שכנגדו שהרי דרך המבוי הגדול יכולים לצאת לרה"ר והוא מפסיק את פילושם ומרוצתם. וצ"ע מ"ש ממבוי הכלה לחצר שדינו כמפולש אם נפרץ זה כנגד זה, והנ"מ אמאי לא נימא שיש פילוש דרך המבוי שיש בו פרצה.

וצריך לחלק בין אם הפרצה היא היציאה היחידה לרה"ר לבין אם עיקר היציאה היא דרך המבוי המתוקן, ולפ"ז אם מצד אחד של המבוי הקטן היה בקעה לא יועיל לסתום בראשו אליבא דשמואל.

והרעק"א בתשובה סי' ל"ג כתב עפ"י הב"י סי' שס"ד לבאר דבריהם באופן אחר שכל מה שהדין הוא שצריך תיקון באמצעו דהיינו לצד המבוי זה דוקא באופן שאין פתחיהם מפולשים זה לזה אבל באופן שהם מכוונים זה כנגד זה נידונים כמבוי אחד ארוך ואין צריך תיקון באמצע כדין מבוי עקום, ואף שיש יציאה לרה"ר גם דרך המבוי הגדול אין זה נחשב יציאה לרה"ר אלא נחשב שהמבואות חוצים את המבוי הגדול ודלא כהרמב"ם שמחייב תיקון באמצעו אף בכה"ג. והרעק"א שם נחלק עם הב"י בזה שאין כל הכרח לומר כן ואף בכה"ג כיון שהם עוברים דרך המבוי הגדול נידונים כמפולשים לגמרי ולאידך גיסא אפשר לפרש אחרת גם את דברי הרמב"ם יעו"ש ובתורת חיים לעיל בדף ו' ע"א.

עוד יש לדון למה לא חשיב כפרצה מן הצד לצד המבוי ונצריך תיקון בשני צידי המבוי הגדול לסתום את הפרצות, ועי' בחזו"א סי' ע"ב שמבאר שכיון שיש גדירה של עומד מרובה לכל אחד מהמבואות [ואפי' אם המבוי רחב עשר מ"מ יש מחיצות רוחב דהמבוי הגדול המהלכות כנגד פתחי המבואות הקטנים], ואינם פרוצים לרה"ר אלא למבוי המתוקן לא חשיב כפרצה מן הצד לאסור.

**ובאלכסון לא הוי היכר וכו'.**

רש"י מפרש שהרואה בני מבוי נמשכין ומשתמשין ברה"ר וכו' אומר מותר להשתמש ברה"ר. מדברי רש"י עולה שמעיקר הדין אין איסור להשתמש בכנגד הארוך אף שאין לו מחיצת אורך בצד השני ודלא כמו שכתבו התוס' בתירוצם הראשון דכל ההיתר הוא רק למ"ד דקורה הוי משום מחיצה דאו'. [וסתרו דבריהם מלקמן דף פו. שכתבו להדיא דאף למ"ד קורה משום מחיצה אינו מועיל מן התורה כיון שאין ברחבה ד' טפחים ולא מהני רק במחיצה רביעית.]

ויש להקשות לדרך התוס' שהרי גם למ"ד משום מחיצה עדיין יש בעיה מצד איחלופי ברה"ר שזה יסוד תקנת מבוי כמבואר ברש"י במשנה דריש פרקין, ואיך מהני להתיר להשתמש מחוץ למקום המחיצות. וצ"ל שאין הכונה לדמ"ד אין קפידא על החיסרון היכר, אלא הכונה היא שלמ"ד דקורה משום היכרא צריך היכר שהרשות הרבים מסתימת במקום זה ולכן יש למ"ד זה חיסרון בהיכר, משא"כ למ"ד משום מחיצה סגי בהיכר מחיצה.

**ובאלכסון לא הוי היכרא.**

עי' בשו"ע סי' שס"ג שפסק שדוקא בגוונא שהקורה נתונה מחוץ למבוי בצד הארוך אבל תוך המבוי רשאי ליתן את הקורה אף באלכסון. ועי' במשנ"ב שמפרש שכיון שהחיסרון הוא משום שהרבים רואים אותו משתמש בלי מחיצות ובתוך המבוי שהוא בצד מחיצות לא שייך טעם זה. וכ"ש דמהני לפי הדרך של התוס' בתירוץ הראשון שעיקר הנידון הוא החיסרון במחיצות. ועי' בסמוך.

**תוד"ה מניח וי"ל דאית ליה קורה משום מחיצה וכו'.**

הנה לפי תירוץ זה יוצא דלמאן דל"ל קורה משום מחיצה עיקר הטעם שאסור זהו משום החיסרון מחיצות, והקשה התורת חיים לפי זה למ"ל הטעם למ"ד דקורה משום היכר דבאלכסון לא הוי היכרא דתיפו"ל משום דהוי כרמלית.

ובפמ"ג [משבצ"ז סקכ"א] מיישב שיש נפקותא שאם אינו רוצה להשתמש אלא כנגד הקצר אפ"ה אינו יכול שמא יטעה להשתמש כנגד הארוך, ועוד דבאלכסון ליכא היכרא כ"כ [וצ"ע למה בתוך המבוי כן מהני באלכסון לטעם זה], ועוד דבעינן קורה על גבי מבוי והאורך אינו נחשב חלק מן המבוי.

**שם. וי"ל דאית ליה קורה משום מחיצה וכו' עד סוף הדיבור.**

עי' בחזו"א סי' ע"ב סקי"ד שאיכא נפקותא בהנך תרי טעמי, על פי מה שכתב הביאור הלכה שאף לדידן דאסרי' אין צריך למדוד את כתלי המבוי שיהיו מיושרים אלא סגי במה שנראה לעין שהם מיושרים, ואף מצדד שם להתיר עד ג' אמות עפ"י הירו', דכל זה לא שייך לפי הטעם הראשון דלמ"ד קורה משום היכר בעלמא שיש חיסרון בעצם המחיצה שאז ודאי צריכים למדוד שיהיו שוים ובלא זה אין אפשרות להעמיד קורה במבוי זה, ועי' שם שמצדד שגם לפי התירוץ השני אין להתיר בלא מחיצות על ידי אלכסון הנראה לעינים.

**ובאלכסון נמי הוי מחיצה.**

עי' במשנ"ב שם בשם הב"י והט"ז ושא"ח שדנו שאף שפוסקים דלחי מהני משום מחיצה, מ"מ לא מועיל ליתן את הלחי באלכסון אף אם יתן לחי כנגדו בכותל הקצר שיראה שהוא סוגר אותו באלכסון, ומשום שהלחי אינו מתיר אלא ביושר, שבקורה עצם זה שהיא מונחת מכותל לכותל זה מגדיר את מקום ההיתר באלכסון, אבל לחי אינו יכול להתיר מה שאינו בתוך כתלי המבוי ואינו נמשך מאיליו באלכסון. והב"ח מתיר על ידי שתי לחיים.

ובביאור מחלוקת האחרונים הנ"ל נראה שיסוד מחלוקתם הוא בתקנת לחי אם מה שנידון משום מחיצה הוא דחשיב כסתימה גמורה או שחשיב כמחיצה נוספת למבוי שאם הוי כסתימה יש סברא לצרף את שתי הלחיים זה לזה, אבל אם הגדר הוא דהוי כמחיצה נוספת אין לנו לגדור אלא כנגד הלחי כאילו הרוח גדורה אבל אי אפשר ליצור אלכסון מכח זה. ומה דלא מהני לסתום שלא כנגד הכותל השני זהו משום שאין כתלי מבוי במקום זה וחשיב כפרוץ לגמרי.

וע"ע בביאור הגר"א שם סי"ג שעולה מדבריו שהלחי מועל באלכסון שכן הוא מבאר את הדין של בין הלחיים כשר שעל ידי שהלחי נמשך להלן מן המבוי מתיר כנגדו באלכסון, ומוכח מדבריו שאף לחי אחד מהני. ועי' בחזו"א סי' ע"ב סק"ח שמבאר למה לא חשיב כפרצה דקרן זוית. ועוד דן שם החזו"א שיוצא לפי הגר"א שהרשות גודרת מן התורה באלכסון, וא"כ לפ"ז אף אם יעשה ב' מחיצות ישרות בכמין גאם יצא שיש כאן סתימה של ג' מחיצות על ידי האלכסון, יעו"ש משכ"ב.

**לא אמרן אלא שאין באלכסונו יותר מעשר.**

עי' ברש"י שמפרש שאם רחבו רחב יותר מעשר נמצא פתחו יותר מי' שכל מה שתחת הקורה חשיב כפתח. עי' במשנ"ב שמצדד שאם הקורה נמצאת בתוך המבוי מהני אף ביותר מעשר ורק כאשר היא מחוץ למבוי לא מהני להתיר ביותר מעשר כיון שחשיב כפרצה ולא כפתח ולא מהני תיקון קורה, אבל כאשר יש מחיצות כדין אמרי' דחלל מבוי תנן ואין בחללו יותר מעשר ומהני שם תיקון קורה. והחזו"א נחלק עליו שהקורה מוציאה את מה שאחוריה מחוץ למבוי ונידון ככרמלית וממילא צריך להגדיר את הפתח לפי מקום הקורה. וצ"ב במאי פליגי.

והנה מדברי רש"י הנ"ל נראה שהמגדיר את הפתח הוא מקום הקורה ולא על ידי המחיצות וכדברי החזו"א.

**לימא בהא קמיפלגי דמ"ס קורה משום היכר וכו'.**

עי' רש"י דלמ"ד משום היכר אמרי' דהסתימה מבחוץ ולמ"ד משום מחיצה אמרי' שהסתימה מבפנים. וקשה למה לא פירש רש"י להיפך דלמ"ד משום היכר ההיכר מלגיו ואסור ואילו למ"ד משום מחיצה שמותר דחוד החיצון סותם. וצ"ל שכיון שמתחילה רצה להעמיד כמ"ד משום היכרא באיבע"א נראה שיותר פשוט להקל בזה.

**הכל מודים בבין הלחיים שאסור.**

עי' תוס' שכתבו שהוא משום גזירה שמא יבוא לטלטל בחוץ כיון שהוא קטן, וכן כתב רש"י לקמן ט. ד"ה בגבוה ג'.[[26]](#footnote-26) והתוס' הוכיחו שאין זה משום דסבר דלחי משום מחיצה ולחי הפנימי סותם מרבא ומאביי, ועי' ברשב"א שדחה את הוכחתם, והקשה שאדרבה נראה בהמשך הסוגיא שזה שהוא קטן זהו רק יותר סברא להתיר.

ומפרש הרשב"א דסבר דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם ונעשה מקום הלחי כמקום בפ"ע ואסור לטלטל בו, משא"כ קורה הויא משום היכר. ועוד כתב שם שאפי' נימא דקורה משום מחיצה מ"מ חוד החיצון הוא סותם.

וצ"ב מה החילוק בין קורה ללחי לענין חוד הפנימי והחיצון. וצ"ל שלענין סתימה דקורה דהוי מדין פי תקרה אנו דנים שהתקרה נחשבת מגוף המבוי ולכן יש לדון שהחוד החיצון סותם, משא"כ לחי שהוא מתורת מחיצה ועובי המחיצה לענין זה אינו נחשב מגוף הרשות, ולא שייך להתיר מקום זה משום קל וחומר כיון שאין כאן גדירה אמיתית.

**לדברי המתיר אוסר. [רד"ה לדברי המתיר וכו' והכא לאו מחיצה ממש הוא וכו'.]**

הרשב"א הקשה דאף אי נימא דהחוד החיצון סותם מ"מ אמאי לא אמרי' לבוד והוי כאילו היא דבוקה לכותל, ואין לומר משום הפסק מחיצה שהרי אף כאשר יש הפסק של יתידות אומרים לבוד. ומתרץ הרשב"א שעל ידי תורת לבוד אנו דנים שכל ההפסק שבין הקורה לכותל כאילו הוא נסתם על ידי הכותל וא"כ כיון שהוא חשוב ככותל זה מבטל מהקורה שיעור טפח דחשיב כאילו החוד החיצון דבוק לכותל במקומו ובטל התורת קורה ממה שבינתיים.[[27]](#footnote-27)

ועי' רש"י ד"ה סד"ה לדברי המתיר שכתב לכאו' תירוץ אחר דהכא לאו מחיצה היא ממש להכשיר הפסק אויר מכאן ומכאן על ידי לבוד, ומשמע שהטעם הוא משום הגריעותא של הקורה שאין אומרים בה לבוד לענין שתוכל לגדור את הרשות. אך לא יתכן לפרש כן בדברי רש"י, שהרי להלן מבואר להדיא שאם הקורה היתה נתונה מחוץ למבוי בהפסק פחות מג' מהני להכשירה מדין לבוד למ"ד דלא בעינן קורה על גבי מבוי.

ועי' בריטב"א שנראה מדבריו ששני ענינים הם א' למה אין דין לבוד על גוף הקורה להחשיב את חודה החיצון כאילו הוא נתון על כתלי המבוי, ועל זה יהיה התירוצים על דרך הרשב"א הנ"ל יעו"ש, ב' למה לא נימא שיהיה דין לבוד על הסתימה שכיון שהחוד החיצון סותם נימא לבוד על הסתימה הזו שהיא תסתום את המבוי ומתרץ על זה רש"י שאין עושים דין לבוד על מחיצה כזו שאינה מחיצה גמורה אלא היא מחיצה דינית. ומפרש הריטב"א שאילו היה מחיצה ממש יורדת משם היינו אומרים לבוד מסוף הכתלים לאותה מחיצה היורדת אבל השתא דליכא מחיצה ממש אי אפשר לומר לבוד למטה כלפי אויר שאין בו כלום לעשות בו לבוד.

והקהל"י סי' ג' מבאר את דברי רש"י באו"א שאי אפשר לעשות לבוד מאויר לאויר וכיון שאין כאן משהו ממשי אי אפשר לחברו לאויר, וצ"ב שהרי למטה ישנם כתלים שאפשר לחבר אליהם את המחיצה הזו.

ועי' שם שהקשה מהגמ' לקמן דאמרי' לבוד וחבוט גם יחד והרי שם גם כן אין חיבור של הלבוד אלא לאויר של גובה, אולם לפי החילוק של הריטב"א ל"ק שעיקר הטענה של רש"י היא שאי אפשר לעשות לבוד ממחיצה דינית, משא"כ להלן הנידון הוא על החיבור של גוף הקורה ועל זה אין מניעה לחברה לאויר ועי' מש"כ שם בענין.

**בעינן קורה על גבי מבוי.**

עי' תוס' להלן ט' ע"א ד"ה שאין וכן בסוכה כב: שביארו הטעם משום היכרא ובמשוכה ליכא היכרא, ושם בסוכה כתבו דאף למ"ד קורה משום מחיצה בעינן היכר קצת, וצ"ב לפ"ז במאי פליגי רבא ורב חסדא. ועי' באו"ז סי' קט"ו שכתב דרבא לטעמיה דס"ל דקורה משום היכר וכ"כ הגר"ז סי' שס"ג סט"ז.

ועי' בריטב"א כאן שכתב דבלחי אין קפידא שיהיה בתוך המבוי דוקא וה"ה מבחוץ, וטעם החילוק הוא דלגבי קורה אינה נראית שבאה להכשיר את המבוי אלא א"כ היא נתונה על גבי המבוי משום שאין דרך שום תקרה ושום קורה לתתה אלא על גבי כתלי המבוי, ולדבריו יתכן שאין זה קשור לנידון אם קורה משום היכר או מחיצה.

**דף ט' ע"א.**

**רב אשי אמר משוכה והיא תלויה, והיכי דמי כגון שנעץ ב' קורות עקומות וכו'.**

המהרש"א הקשה דמנ"ל לרב אשי שמיירי גם במשוכה וגם בתלויה שהרי שפיר היה יכול לפרש דמיירי בתלויה בגובה, והחידוש הוא שאומרים בזה דין חבוט להכשיר דעד השתא לא ידעינן דאמרי' חבוט, ותי' דמשוכה לא משמע ליה גובה בלחוד. וצ"ב שהרי השתא מתפרש דמשוכה היינו מופלגת מן הכותל ואילו תלויה הכונה לגובה ולא כמו שנקטנו בתחילה שתלויה היא עומדת באויר באמצע בין הכתלים.

[והנה יש להוסיף על קושית המהרש"א הנ"ל שעי' בסוגיא דסוכה כב: שנראה דפשיטא לן דאמרי' בקורה רחבה טפח חבוט רמי ואין צריך על זה ראיה מן הברייתא, אבל מ"מ בלא דברי הברייתא לא ידעינן דלא אמרי' חבוט ביותר מג' וזה אתי להשמיענו כאן בברייתא, אך יל"ד שודאי אי אפשר להוכיח זאת מן הברייתא דשפיר יש לפרש כרב חסדא ונמצא שהכל הוא מסברא גרידא.]

ועי' רש"ש שמיישב באו"א שכיון דקיי"ל דלא אמרי' חבוט בלמעלה משלושה תיפו"ל מדין לבוד ואין צריכים להגיע כאן לתורת חבוט וגוד אחית ולכן אין חידוש רק בתרי הלכתא כהדדי.

ועי' בתשובת רעק"א סי' י"ב שמיישב עוד את קושית המהרש"א שאם היינו מתירים מכח חבוט לבד היינו מכשירים אף יותר משלושה, ורק עתה כיון שהם ב' הלכות אין אומרים ביותר מג' כיון שאי אפשר לדון הלבוד בלא שנימא חבוט תחילה ודבריו צ"ב, ועי' מה שנכתוב להלן ע"ד התוס' ד"ה שאין.

והנה מדברי המהרש"א והרעק"א עולה שאין להתיר מדין לבוד לבד בלא דין חבוט, שלבוד לא מועיל אלא לסתום אבל אינו יכול לתת לקורה שם קורה על גבי מבוי, ורק מדין חבוט נחשב שהקורה עומדת על כתלי המבוי.

**או חבוט אמרי' לבוד וחבוט ל"א וכו'.**

הנה ידועה שיטת הר"ן בסוכה דף ב. ד"ה בנה דלא אמרי' תרי הלכתא כגון גוד אסיק ואח"כ דופן עקומה, ומבאר הרעק"א שם וכן בהגהת השו"ע סי' תרל"ב שאי אפשר לדון את הדופן עקומה רק אחר שנדון את הגוד אסיק וכן להיפך ואי אפשר להתחיל לדון שום הלכה אלא מכח חבירתה.

וצ"ע למה כאן אמרי' לבוד וחבוט ביחד, ויש לחלק שכאן אין צריכים אחת לחבירתה שחבוט אפשר לומר גם אם הקורה משוכה מן הכותל ואחר דנימא חבוט נוכל לדון גם את הלבוד, משא"כ בדופן עקומה אי אפשר להתחיל לדון גוד אסיק כיון שליכא סכך מלמעלה במקום הדופן.[[28]](#footnote-28)

ועי' בחזו"א סי' ע"ז סק"ז שהקשה על הרעק"א הנ"ל מסוגין, ועוד הוכיח מהסוגיא דשבת דף ט' דאמרי' לבוד ופ"ת יורד וסותם, וכן בעירובין טז: אמרי' לבוד ועומד מרובה אף שאי אפשר לדון את העומ"ר בלא הלבוד, וכתב לבאר בדעת הר"ן שזוהי סברא מיוחדת לענין דופן עקומה שלא אמרי' אם אין הדופן מגעת לסכך, ואי אפשר ללמוד ההלכות אחת מחבירתה.

ולענ"ד כל הראיות הנ"ל מיושבות על ידי החילוק הנ"ל שדוקא אם שום הלכה אינה נאמרת בלא חבירתה אז שיך היסוד הנ"ל, אבל כאשר אפשר לדון על אחת שלא מכח חבירתה אפשר לדון גם ההלכה השניה, והתעוררתי לזה מדברי הקהל"י סי' ג'.

**תוד"ה שאין.**

התוס' הקשו מדוע לא אמרי' חבוט למעלה משלושה טפחים דמ"ש מסוכה המדובללת שאמרי' חבוט אף כאשר הוא גבוה טובא. ובריטב"א מתרץ קושיא זו דשאני הכא דבמקום דאמרי' חבוט דהיינו בכתלי המבוי ליכא קורה כשיעור אלא יתידות, ורק על ידי לבוד אתה נותן שם את הקורה ולכן אי אפשר להועיל ביותר מג'. ולכאו' כונתו שמדין חבוט גרידא אי אפשר כיון שאינו יורד אצל הכותל אלא מדין לבוד הוא דמהני, וצ"ב שהרי הקורה רחוקה באלכסון יותר משעור לבוד [כמבואר להדיא בחי' הר"ן] וע"כ צריך להגיע להלכה המחודשת דגוד אחית. וצ"ל שמכח דין לבוד אנו מחשיבים שהגובה של הקורה אינו מופלג מן המבוי וכאילו היא נתונה בתוך חלל המבוי וממילא שייך להאריך את הקורה אל הכתלים, אבל אם היא היתה גבוהה יותר משלושה אנו צריכים בפועל להנמיך אותה וזה אי אפשר כיון שאינה מגעת לכתלים בשיעור טפח.

ועי' בגאון יעקב שהוציא מדברי הריטב"א הללו דאין אומרים חבוט לאויר שאם היינו אומרים חבוט לאויר מה בכך שאינה מגעת לכתלים בשיעור טפח מ"מ נימא קודם חבוט ואח"כ נימא לבוד ומוכח דחבוט לאויר לא אמרי'.

ומאידך מבואר בריטב"א לעיל שאומרים לבוד לאויר שהרי אף דאיכא יתידות אמרי' לבוד על אויר הקורה שכנגד היתידות וכמבואר שהכל חשיב מקום לקורה.

ועי' בגאו"י שהביא שהרשב"א בעבודת הקודש [ש"א אות ז'] נוקט שמקודם אומרים חבוט שהקורה נתונה בתוך חלל המבוי ואח"כ עושים לבוד לכותל. ובזה הרשב"א לשיטתו שיש הפסקה בין הקורה לכותל על ידי היתידות ואין אומרים לבוד באויר מעל הקורה.[[29]](#footnote-29)

**ורבא אמר בין לחיים נמי מותר וכו'. [ובדין תחת הקורה לרבא]**

לפי המבואר בסוגיא טעמו של רבא הוא מפני שמקום זה דבין הלחיים נידון כמקום פטור ולכן אף שאינו נמצא בתוך המחיצה שרי. ודוקא על ידי ב' תנאים א' שיהיה המקום פתוח לרה"ר וב' שלא יהיה רחב יותר מד' טפחים שאז אינו נידון ככרמלית.

ויל"ע מהי דעת רבא תחת הקורה אם גם שם שייך ההיתר הנ"ל, ואם רבא חולק על כל הסוגיא לעיל שתולה זאת בנידון דהיכר ומחיצה וחוד הפנימי וחוד החיצון, ואפשר דהסוגיא שם אזלא רק אליבא דאביי.[[30]](#footnote-30)

ועי' בגאו"י כאן שעמד על זה וכתב שאפשר שהסוגיא לעיל אזלא גם אליבא דרבא, ונפק"מ לענין מבוי הפתוח לכרמלית שאם מקום הקורה נידון כלפנים מן הקורה שרי אף בפתוח לכרמלית. אך מהלך זה לכאו' נסתר מדברי השו"ע סי' שס"ה ס"ד [ועי' במשנ"ב שם ולהלן הארכנו] שפסק שאם פתוח לכרמלית בין תחת הקורה ובין במקום הלחיים אסור דאף בכה"ג שנידון כמחיצה אסור מה"ט, וא"כ הק"ל.

ואפשר שיש נפקותא לענין אם היתה הקורה רחבה ד' שאז אין להתיר מכח דין מקום פטור אלא מכח זה שנידון כלפנים, אך זה חידוש גדול לומר שאף בקורה גמורה אין מתירים מכח דין פי תקרה דאו' להשתמש תחת המחיצה דמה"ת לומר כן [ועי' במשנ"ב שהביא דעות האחרונים להתיר ברחבה ד' ופתוחה לכרמלית]

ולכאו' היה מקום לחלק ולדון שרק לענין בין הלחיים נאמרה הסברא הזו כיון שלחי משום מחיצה ונידון בין הלחיים כמקום המחיצה [וליכא קל וחומר להתיר טלטול במקום המחיצה] ולכן חשיב כמקום בפני עצמו, אך מקום קורה אינו נידון כמקום בפ"ע אלא כאמצע המבוי.

**מקום שאין בו ד' על ד' וכו'.**

עי' רש"י שמפרש הואיל דליכא מקום חשוב בטיל להכא ולהכא ושרי. וצ"ע למה צריך להגיע לתורת ביטול ולא סגי בזה שאינו רשות בפ"ע ולכן הוי כמקום פטור שאין על מקום זה שום דינים ולמה צריך להיות נחשב כרה"ר וכרשות היחיד גם יחד. וצ"ל שבאמת מתורת מקום יש בו שיעור רשות שהוא ראוי להצטרף עם הרשויות הסמוכות אליו אלא שהוא מתבטל ונחשב כמקום אחד גם עם רשות הרבים וגם עם רשות היחיד. ולפ"ז יש לדון שאם יטלטל מרה"ר לרה"י דרך מקום זה יתחיב ממ"נ ואין זה כמעביר דרך מקום פטור. וצ"ע ממה שכתב רש"י ובלבד שלא יחליפו כדי שלא יאמרו שהוא מטלטל מרה"י לרה"ר וגדולה מזו היה לו לומר שלא יבואו להעביר בב"א דרך מקום זה מרשות לרשות וצ"ע. וע"ע ברש"י להלן ד"ה אבל פתוח שכתב דזה לא מינו וזה לא מינו בטלה משמע שאין זה המשך של שום רשות.

והנה לגוף דברי הגמ' דמשמע שמקום זה נחשב כמקום פטור ונגרר אחר שתי הרשויות, הקשו הראשונים [רשב"א ריטב"א ור"ן] דהרי קי"ל דג' מחיצות דאו' וא"כ מקום שתחת הלחי הרי הוא נידון כרשות היחיד ודל הלחי מהכא הוא רשות היחיד ואיך נדון את המקום הזה כמקום בפ"ע. ומתרצים הראשונים לחד תירוצא שכל מה דמהני ג' מחיצות מדאו' היינו בפתוח לכרמלית אבל בפתוח לרה"ר חשיב ככרמלית והארכנו ביסוד זה לעיל בריש מכילתין.

עוד כתבו ליישב שאין הכנ"מ מקום זה חשיב מדאו' כרה"ר אלא כיון שאם היה מקום זה בלא מחיצות היה בטל אצל הרה"ר ואצל הרה"י לכן גם כאן הוא בטל אצל הרשות היחיד אף שאין לו תיקון בפ"ע. ועי' בריטב"א שמצדד לפרש כן ברש"י אף צ"ע מלשון רש"י בד"ה אבל שנראה להדיא שהוא בטל אף גם לרה"ר.

ולגוף קושית הראשונים היה מקום ליישב שלמ"ד לחי משום מחיצה מהני אף להחמיר לדון את החוד הפנימי כעיקר המחיצה ואילו מקום הלחי נידון כלחוץ אך אין זה מתאים עם שיטת רבא דס"ל לקמן דלחי משום היכר.

**תוך הפתח צריך לחי אחר להתירו.**

עי' תוס' שהקשו שמקום זה דתוך הפתח אין לו תנאי מבוי ואיך ניתר בלחו"ק אלא שאינו נידון כמבוי בפ"ע. ועי' ברשב"א שכתב לחד תירוצא שאעפ"י שאין בו תנאי מבוי מ"מ אינו נחשב כמבוי בפ"ע ממש לענין זה. ועוד תירץ שהכונה היא שהלחי הוא מתיר את הכל דלא תימא שהוא מתיר את מקום הפתח ואילו הפנימי צריך לחי אחר.

ונפק"מ בין התירוצים היכא שהיה לחי העומד מאליו וסמך עליו לענין החיצון ולא לענין הפנימי. אך קשה למה צריך שיהיה תורת לחי עליו גם לענין הפנימי והרי כיון שהחיצון מתוקן נתקן גם הפנימי על ידי זה שאינו פרוץ אלא למבוי המתוקן. ועי' בחי' הר"ן.

**ורבא התם דפתוח לכרמלית.**

לכאו' כל האיסור הוא רק לפי הצד שמקום הלחי אינו מתיר אלא מחודו ולפנים אבל למ"ד דשרי להשתמש כנגד הלחי מותר אף בפתוח לכרמלית. וכן מוכח מדברי רש"י בשבת ט. שפירש דהטעם דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו משום שאין הלחי מתיר אלא לפנים אבל למאן דאמר שהלחי מתיר מחודו החיצון שרי ומשמע אף בפתוח לכרמלית. וכן עולה מדברי התוס' שם ובסוגיין שהעמידו להדיא את הדין דאסקופה בפתוחה לכרמלית, ואעפ"כ מבואר שם בסוגיא שאם היה מקורה בקורה היה מותר להשתמש תחת הקורה אף בפתוחה לכרמלית. שו"ר דהביאוה"ל שם ד"ה בין שהוכיח מדבריהם דסברי כשיטת הראב"ד המתיר להשתמש תחת הקורה אפי' אם היא פתוחה לכרמלית.

אך מדברי הרי"ף בסוגיא עולה שאף דחודו החיצון סותם ומתיר אף ברחב ארבעה ועי' ברשב"א בשם הרמב"ן שמבאר דאית ליה דלחי משום מחיצה וכו', ואעפ"כ אוסר בפתוח לכרמלית משום שנידון ככרמלית, וכן פסק השו"ע וצ"ע איך הם יפרנסו את הסוגיא דשבת הנ"ל.

**שיטות הראשונים בסוגיא.**

הבעל המאור פסק הלכה כאביי דבין הלחיים אסור שאביי לטעמיה דס"ל לקמן דלחי משום מחיצה לגבי לחי העומד מאליו ואינו מתיר אלא בחודו הפנימי, ואילו רבא אי"ל דלחי משום היכר והיכרא מלבר. ועי' בחי' הר"ן שהאריך לתמוה על שיטתו.

והרי"ף כתב דאם הוא פתוח לרה"ר מותר ואם הוא פתוח לכרמלית בין רחב ארבעה ובין שאינו רחב ארבעה אסור מפני שאמרי' מצא מין את מינו וניעור. והרמב"ן דיק מדברי הרי"ף שבפתוח לרה"ר תרוייהו שרי אף כשיש בו ארבעה, ומבאר הר"ן דרבא לטעמיה דס"ל דלחי משום היכר והיכרא מלבר, וכל האמור בסוגיא הוא אליבא דאביי, והיינו דלדידיה ס"ל שבכל גווני שרי משום שהחוד החיצון מתיר כמו לענין קורה, אבל לשיטת אביי דס"ל שההיתר הוא על ידי חוד הפנימי מ"מ היה לו להודות בזה שהוא חשיב כמקום פטור. והוכיח זאת מהמשך הסוגיא דמוקמינן ההיא דמבוי שרצפו בלחיים בדאית ביה ד' אמות שהרי שפיר מצי לאוקמיה לפלוגתייהו ביותר מד' טפחים ובהכרח דפליג רבא בזה.

והר"ן הקשה על דברי הרי"ף דא"כ דמדינא שרי למה בפתוח לכרמלית אסור והרי יש לו תורת מחיצה להחשיבו כגוף המבוי, וצ"ל שהרי"ף סובר בזה כהרמב"ם שאפי' תחת הקורה דקיי"ל דשרי להשתמש תחת הקורה מ"מ אם היא פתוחה לכרמלית אסור משום דמצא מין את מינו וניעור. וכ"כ הרשב"א בסוגיא. וע"ע בקהל"י סי' ד' שכתב לבאר דעת הרמב"ם והרי"ף על פי פירוש הר' יהונתן בסוגיא שתוך הפתח כיון שהוא דומה לכרמלית יש גזירה שלא יבוא לטלטל בכרמלית הסמוכה אליו וצ"ע מלשון הגמ'.

עוד ראיתי מבארים על פי לשון הרשב"א בעבוה"ק ש"א ס"ו שהטעם שהלחי סותם בחודו החיצון מפני שאנו רואים שמקום הלחי נגרר אחר המבוי ונחשב מכללו ועל כן הוא סותם מבחוץ, אבל כאשר הוא פתוח לכרמלית אדרבה הוא נגרר אחר החוץ ול"א בזה דחודו החיצון סותם.

**מבוי שרצפו בלחיין וכו'.**

עי' במג"א סי' תק"ב סק"ט שכתב להוכיח מכאן דאמרי' לבוד להחמיר לדון את כל הלחיים לכותל אחד ואין דנים את הלחי החיצון שיכול להתיר מחמת עצמו. ונידון זה מובא ברשב"א לקמן טז: שמתחילה נקט שאין לבוד להחמיר ושוב הוכיח מסוגין דלבוד אמרי' אף להחמיר. ועי' במג"א שמכח זה כתב שאסור לתלות בשבת מחיצה שהיא רחבה ז' ומשהו בפחות מג' לארץ שאז הוי כעושה מחיצה של עשר על ידי דין לבוד. והקשו עליו דעד כדון לא שמענו אלא לחבר אבל להשלים שיעור עשרה טפחים לא שמענו והרי לענין צרוף סכך פסול אנו נוקטים שאין דין לבוד להחמיר לענין שיצטרף לשיעור ד"ט כמבואר בשו"ע בסי' תרל"ב ובמג"א שם וכ"פ המשנ"ב שם, ועי' עוד במשנ"ב סי' תרכ"ו סקי"ז שמחמיר בזה לכתחילה.[[31]](#footnote-31)

עוד צ"ע שבשו"ע שם הסתפק לענין לחבר ב' טפחים פסול ואויר ב' טפחים וסכך פסול ב' טפחים אי אמרי' לבוד אף לחבר, וקשה לפ"ז דמה נעשה עם הוכחת המג"א מסוגיין, ועי' בעמק ברכה סוס"י י"ח ובשו"ת נפש חיה יו"ד ס' צ"ו.

**דף ט' ע"ב.**

**רב אשי אמר כגון שרצפו בלחיים וכו' במשך ד' אמות.**

עי' רש"י ד"ה וצריך שהסתפק אליבא דרשב"ג אם אחר ד' אמות ניתר על ידי הלחי או שנפיק מתורת לחי לגמרי וצ"ב צדדי הספק. וצ"ב עוד דמ"ש לגבי לחי הבולט דנפיק מתורת לחי. ועי' ברשב"א לעיל שמדייק מדברי רש"י שמיירי שהעמידו לשם לחי ולא דמי ללחי הבולט ומ"מ פסול כיון שאינו לרוחב המבוי וחסר בהיכר, ולפ"ז יש לדון שכלפי החוד הפנימי ליכא החיסרון הנ"ל והשאילה אם דנים על כל הלחי או על כל מקום בפ"ע. וע"ע בתוס' לעיל ה: סד"ה

פחות שג"כ הוכיחו מכאן שאפי' כשהעמידו בידים לא מהני היכא דמושך לאורך המבוי.

ועי' בקר"א שהקשה מ"ש מההיא דלקמן י: לחי המושך מדפנו של מבוי ד' אמות שלא מהני להתיר אפי' מחודו הפנימי, וצ"ל ששם הוא נידון לגמרי כהמשך של המבוי ואינו יכול להתיר דנראה כמבוי המתעקם אבל הכא חשיב כלחי לגבי העומד מבפנים.

**תוד"ה ולרשב"ג וכו' והיכי הוה שרי אי מושכו כלפי חוץ וכו'.**

עי' באבן העוזר בסוגיא לעיל ט. שתירץ קושיא זו דלכן נאמר דוקא בין הלחיים ולא נאמר מקום הלחי לומר שמיירי שנתן שני לחיים זה כנגד זה ונמצא שהלחי אינו עומד ברה"ר אלא כנגד לחי אחר.

**אתמר נראה מבפנים ושוה מבחוץ נידון משום לחי.**

עי' בפירוש הר' יהונתן על הרי"ף שמבאר דלד"ה כשנראה מבפנים נידון משום לחי שהרי עיקר ההיכרא לבני מבוי נעשה וכ"ה במאירי. ומשמע שעיקר הטעם הוא משום דלחי משום היכרא והיכרא מלגאו. ועי' בגאו"י שמחלק שאף דלענין קורה אמרי' שעיקר ההיכר הוא לבני רה"ר לגבי לחי בעינן היכר סתימה וסתימה מבפנים הוא דסתמינן. ומבואר בדבריו שיש חילוק בין סוגי ההיכר דלחי וקורה אם הוי היכר סימן דלא ליתי לאיחלופי או דבעי היכר סתימה.[[32]](#footnote-32)

אכן ברשב"א לעיל ט. מבואר דלרבא דשרי להשתמש בבין הלחיים אמרי' דלחי משום היכר והיכרא מלבר ואעפי"כ מהני נראה מבפנים. ולהלן יובאו דברי החזו"א שמיסד שאין ההיכר נעשה על ידי הרואים אלא בעי שיהיה היכר בבנין המבוי לחלק את מקום המבוי.

ועי' בגאו"י שם שגם למ"ד משום מחיצה מהני נראה מבפנים משום שדרך מחיצה להעשות מבפנים וצ"ב.

והנה זה לכאו' מוכח מהמשך הסוגיא דמהני גם מתורת מחיצה, שהרי הגמ' מקשרת את המשנה דחצר קטנה שנפרצה לגדולה לענין מחיצה מצד אחד, אף ששם מוכח שמיירי בהלכות מחיצה שהרי מהני שם אף לענין להתיר כלאים ותפילה וקרי"ש במקום צואה, ומבואר כנ"ל, ועי' להלן לענין נראה מבחוץ בזה.

**נראה מבחוץ ושוה מבפנים וכו' חד אמר נידון משום לחי.**

עי' ברשב"א להלן דף י. שהביא בשם הראב"ד שרק לענין תורת לחי במחיצה רביעית אמרי' דמהני לחי דמבחוץ, אבל אם הוא רחב ד' אמות שאינו נידון משום לחי אפי' אם חלל המבוי קטן מן העומד אינו נידון בעומד מרובה על הפרוץ על ידי מחיצה שהיא מחוץ לכתלי המבוי, ורק לענין לחי מהני משום שהוא היכר למבוי כאילו היה מבפנים אבל לשוויה ככתלי המבוי לא מהני **דהיכר הוי מחיצה לא הוי.**

ועד"ז מבואר בתוס' והרא"ש סוכה יט. שהקשו על הסוגיא שם שמהני להכשיר דופן שלישית דסוכה על ידי דין נראה מבחוץ דמה שייך להתיר בזה והרי לא מהני אלא מדין לחי דלא בעי' ליה אלא להיכרא בעלמא הלכך סגי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים דבהיכרא כל דהו סגי, אבל בסוכה דופן שלישי צריך להיות ליושבי הסוכה יעו"ש תירוצם [ובתוס' סוכה שם אין כל האריכות הנ"ל].

ועי' בקהל"י סי' י' שהביא מספר תורת רפאל [להג"ר רפאל שפירא זצ"ל מובא בס' שערי עירובין] דבלחי הנראה מבחוץ לא מהני בעומד מאליו דלא מהני אלא מדין היכר, ומתבאר שיש ב' דרכי תקונים בלחי או מתורת מחיצה או מתורת היכר.

ועי' בתוס' לקמן צב. שכתבו שלמ"ד נראה מבחוץ ושוה מבפנים מהני להתיר אף כלאים על ידי גיפופין של הגדולה לקטנה ושם הרי הנידון הוא מתורת מחיצה ולא מדין היכר. והרמב"ם בפ"ז מהל' כלאים הי"ט סתם הדברים שהקטנה אסורה ולא העמיד דוקא בנכנסים כתלי קטנה לגדולה, ובחזו"א [כלאים י"ח ח'] כתב שאין ראיה שהוא חולק לדינא שאף לענין שבת סתם הדברים יעו"ש. ועי' בדרך אמונה שהקשה על זה מדברי התוס' והרא"ש הנ"ל דלא מהני אלא משום היכר ומצדד שם שגם לענין כלאים אין צריך הגיפופין אלא מדבריהם משום מראית העין. והקשו עליו מדברי התורא"ש לקמן שכתב להדיא דמהני אף לענין מחיצת צואה ותפילה וכ"ה בשו"ע הרב או"ח סי' ע"ט.

ובהכרח צריך לחלק בין מקום שהגיפופין באין לחלק הרשויות לבין מקום שהם באים לגדור את המקום, שאם צריך המחיצה בכדי לגדור את הרשות צריכה המחיצה להיות מבפנים דוקא ולא שייך לעשות כותל מבחוץ, אך אם עושים מחיצה כעין צורת הפתח להפסיק בין המקומות כך לי מבחוץ כמו מבפנים.

ומה שהראשונים נקטו בפשיטות שלחי הוי משום היכרא כונתם היא שמטרת ההיכר היא לחלק את המקומות או ליתן שם פתח ולא לגדור את הרשות, וממילא אין הכרח לומר שבאו לאפוקי דלא מהני מדין מחיצה ואכמ"ל.

וע"ע בס' אשר לשלמה מועד סי' נ"ג שהוכיח מדברי הרעק"א בתשובה סי' ל"ה שמועיל להתיר בפסי חצר בנראה מבחוץ אף אם לא סמכו עליהם מבע"י, ואי נימא דלא מהני אלא מדין היכר קשה איך מהני בלא שיסמוך עליהם מבע"י עכ"פ, ובהכרח צ"ל שאף אי נימא שמה דמהני הוא מדין היכר מ"מ אחר דמהני מועיל גם להחשיבו כמחיצה המתרת מדרבנן יעו"ש.

**מבוי העשוי כמין 'תיו'.**

הנה נחלקו התוס' ורש"י לענין לחי המתקצר מחוץ למבוי והשקיעה נראית רק מאחורי המבוי ואילו כלפי פנים הוא ממשיך לאורך הכותל אם הוי בכלל נראה מבחוץ ושוה מבפנים או דבזה כו"ע מודו דל"ח לחי.

ועי' בקרבן נתנאל על הרא"ש כאן שהוכיח מדברי רש"י בסוכה יט. שאם הלחי היה בנוי לגמרי כולו מאחורי הכותל כמין **ת** דמהני הואיל ויש כאן לחי גמור העומד לעצמו ובזה אף התוס' מודו לרש"י.

והחזו"א סי' ס"ז סק"א ואילך תמה על דבריו שהדברים נראים זרים דבזה עיקר ענין הלחי נעשה אחורי המבוי, ועוד שלבריו אם תהיה שקיעה כל דהו אפי' במערב המבוי יועיל משום לחי ואין לדבר סוף.

וביאר כונת דברי רש"י בסוכה דלאו דוקא כאשר צידו הפנימי של הלחי נמשך עם כותלי המבוי אלא ה"ה אם עובי הלחי מעדיף על הכותל מבחוץ מקרי נראה ולאו דוקא כאשר עובי הכותל מעדיף על הלחי. והטעם דלא בעינן בזה ראית בני אדם שיסתכלו בלחי אלא קבעו חכמים שיהיה להמבוי איזה בנין חוץ מכתליו וזה יהיה היכר גמור ומכאן ואילך מתחלף הרשות, וצריך שיהיה ניכר כבנין נוסף על הכותל ולא מעיקר הכתלים, יעו"ש עוד כי בדבריו מתבאר היטב כל הנידון בסוגין.

**אמר רבה ומותבינן אשמעתין וכו' ואם איתא קטנה נמי תשתרי בנראה מבושמב"פ.**

מבואר כאן בכל הראשונים שהגיפופין דמבחוץ הם לחיין גם של הקטנה. ובתשובת הרמ"א סי' ק"ז הוכיח מקושית הגמ' שאף כאשר הלחי עומד מאחורי הכותל כמין **'ת'** חשיב כנראה מבחוץ ומהני אף לדעת התוס' וכנ"ל, ודלא כדכתב הב"י שבזה חולקים התוס' על רש"י שאין זה חשיב נראה מבחוץ הואיל ואין הלחי עומד נראה להנכנסים במבוי אלא לעומדים אחר המבוי.

ועי' במהרש"א שנקט בפשיטות דלדעת התוס' פסול לחי כזה, והקשה כנ"ל מחצר קטנה שנפרצה לגדולה, ותירץ דהתם חשיב שפיר נראה מבחוץ כיון שהיא נראית לגדולה ומתירה אותה, אבל אם לא היתה מתרת את הגדולה לא היה נחשב כנראה מבחוץ אלא היה נחשב כעובי הכתלים.

ומבואר בדברי המהרש"א שעיקר החיסרון במה שהוא אחורי הכתלים זה במה שאנו יכולים להחשיבו כחלק מעובי הדופן ולא ניכר שיש כאן בנין לחלוק את המבוי, אבל כאשר הוא נראה כמחיצת רוחב של הגדולה ודאי אי אפשר להחשיבו כעובי הכותל. ומ"מ חשיב נראה מבחוץ ולא מבפנים כיון שאינו ניכר לעומדים בפנים.

**קטנה נמי תשתרי.**

ברש"י ד"ה חצר וכו' מפרש תשתרי דלא ליסרו בני גדולה עלייהו אלא ליהוי נמי פתחא לגבה להיות כב' חצירות ופתח ביניהם וכו'. ומשמע מדבריו שהגיפופין מבחוץ אינם באמת גודרים בפנים אך יש בכוחם להגדיר מבחוץ שזהו מקום כניסת המבוי אבל לענין לתת שם מחיצה לא מהני מבחוץ, וזה מתאים עם ההבנה של האחרונים דמחיצה לגדור לא מהני מבחוץ.

מאידך ברש"י לעיל דף ח' ע"א ד"ה בנראה מבחוץ מפרש שעל ידי הגיפופין נראה שהכותל לא נפרץ במילואו ומשמע שהוא גודר גם לפנים, יעוי' היטב בדבריו שם אם היסוד מצד עצם הגדירה או מחמת דנעשה על ידיהם כפתח.

**בנכנסין כתלי קטנה לגדולה.**

עי' רש"י שמפרש שבולטים שתים ושלש אמות לתוך חלל החצר שעי"כ נראין הגיפופין שמאחורי הכותל שאינם מאותו הכותל דהיינו שאינם חלק מהגדירה של הקטנה אלא של הגדולה, וצ"ב למה כתב רש"י שיעור גדול כל כך של כמה אמות ולא סגי ליה בכל שהוא. ועי' בשו"ע שס"ד ס"ג שלא הזכיר בזה שיעור כלל.

ועי' בפי' הר"ח כאן שכתב שנכנסו כתלי הקטנה בשיעור ג' טפחים, ועי' בריטב"א שכתב שאם לא נכנסו ג' טפחים אמרי' לבוד ומועילים הכתלים של הקטנה כאילו הם חלק מהמחיצות רוחב של הגדולה כשם שאומרים לבוד למחיצות האורך של הגדולה ומפרש כן את דברי רש"י הנ"ל שלכן הצריך שיהיו נכנסים הרבה לתוך הגדולה וצ"ב.

והנה הריטב"א לעיל ח' ע"ב נקט שאין אומרים לבוד כאשר יש דבר המפסיק בין הקורה לכותל כיתידות וכיו"ב שיש דבר המפסיק ודלא כהרשב"א שם, ואילו כאן מועילות המחיצות דהרוחב אף שכתלי המבוי מפסיקים ביניהם בשיעור לבוד, ונראה דאין זה ענין לכאן שכל שאינם נמשכות ג' טפחים הם נחשבים כחלק מהמחיצות רוחב דהגדולה והם בכלל הלחי.

ועי' בחי' המאירי שמצדד שלא שייך כאן תורת לבוד כיון שלמעשה הגיפופין מוסתרים מאחורי הכותל, ובכה"ג לא מיקרי נראה מבחוץ וזה מתאים עם ההבנה הנ"ל שהכל נקבע לפי ההיכר שמבחוץ.

**דף י' ע"א.**

**לחי המושך עם דפנו של מבוי וכו'.**

עי' ברשב"א לעיל ח' ע"ב שהוכיח מזה שלחי אין צריך להיות בתוך כתלי המבוי ומהני אף מבחוץ שהרי הלחי נמשך מעבר לכתלי המבוי. וצ"ע למה לא הוכיח מכל לחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים שהוא אינו בתוך חלל המבוי. וצ"ל דזה פשוט שאין הלחי נמצא בתוך כתלי המבוי אלא בפתחו של המבוי אבל הכא שהוא נמשך להלן הוי כאילו הפתח מתרחק מחלל המבוי ועין בסמוך.

**ש"מ בין הלחיים אסור וכו'.**

עי' ברשב"א שהקשה דבלא"ה אינו יכול להשתמש שם שהרי אין לו מחיצות כיון שהוא מחוץ למבוי, ותירץ שהמחיצה השניה ארוכה לנגדו והרי יש לו ב' מחיצות ואעפ"כ אינו ניתר אלא לפי החוד הפנימי.

וקשה לפ"ז מדברי הרשב"א דלעיל שהוכיח מכאן שאין הלחי בתוך המבוי ואילו הכא מבואר שהוא בתוך מחיצות המבוי. וצריך לבאר עפ"ד החזו"א שהובאו לעיל שהלחי ענינו כבנין שנבנה מחוץ לכותל המבוי כהיכר הנעשה לחלק את הרשויות, ומבואר שאין הלחי נחשב מכתלי המבוי אלא ניתן מבחוץ כמקום בפני עצמו אא"כ הוא נתון על הפתח ממש וכאן אנו מחשיבים את מקום הלחי כתוספת על הכותל ולא כגוף הכותל.

**ועד כמה וכו' עד י"ג אמה ושליש וק"ו מפסי ביראות וכו'.**

בטעם הדבר שאין מועיל לחו"ק ביותר מעשר לרבנן מבואר ברש"י במתני' משום שהוי כפרצה ואין לחו"ק מועילים לתקן את הפרצה ובפחות מכאן חשיב פתח. וצ"ע לפ"ז מה שייך כאן תורת קל וחומר שאם השיעור פרצה הוא בשיעור עשר אמות מה יועיל בזה ק"ו דסוכ"ס לא מיקרי פתח בכה"ג.

ועי' לקמן דף י"ט ע"ב שהגמ' מבארת שם שאף ר"י מודה שבשאר מחיצות פרצה פוסלת בעשר ורק בדיומדין סגי בי"ג אמה ושליש כדאמר שם 'ה"ק זו תורת מחיצה עליה ופרצתה בעשר ואלו תורת פסין עליהן ופרצתן בי"ג ושליש'

ועי' ברשב"א שם שהקשה שמצינו שגם לר"י מהני פרצה אף ביותר מעשר לענין מבוי שהוא רחב מעשר אמות. ומחלק שם הרשב"א שרק במקום שאנו באים להתיר על ידי דין עומד מרובה על הפרוץ ואנו דנים את הפרצה כפתח אז הדין פרצה הוא בעשר דיותר מי' לא מקרי פרצה אלא פתח, אבל במקום דאיכא ב' מחיצות גמורות הו"ל לר"י רה"י גמורה ואין צריך לחו"ק אלא מדרבנן אפי' ביתר מי' נמי ועד י"ג אמה ושליש כפסי ביראות סגי. ועד"ז מחלקים הריטב"א בשם התוס' הר"ן והתורי"ד.

ולכאו' מדברי רש"י במשנה מבואר דלא כן, או שנחלק שבזה גופא פליג ר"י שאין צריך שיהיה לו תורת פתח. אכן ברש"י כאן ד"ה אי נמי נראה שאף בדיומדין הגדר הוא דחשיב כפתח עד י"ג אמה ושליש.

ואפשר לחלק עוד שבמקום מחיצה דעומ"ר כל שהפרצה רחבה אין צירוף בין העומדים ולכן צריך שתהא פרצה קטנה שהיא נראית לגמרי כפתח, אבל במקום שיש דיומדין או ב' מחיצות דמבוי נראית הרוח שבאמצע מצד עצמה כפתח ולכן אין קפידא כל כך ברוחב הפרצה.

והנה בגמ' לעיל נראה דר"י הטעם שחולק ברוחב הוא מפני שגמר מפתחי מלכים וצ"ע על הרשב"א הנ"ל, ואפשר שדוקא אליבא דרב דכולא מילתא יליף מהיכל נאמר זה אבל לדידן אפי' בפרוץ הרבה מתיר ר"י וצ"ע.

**וק"ו מפסי ביראות וכו' היא הנותנת וכו'.**

עי' בתוס' לעיל ב: ד"ה אמר אביי שהקשו על המבואר שם דעד עשרים מקרי פתח דגמרי' מהיכל דכאן מבואר דלכל היותר לא התיר ר"י אלא עד י"ג אמה ושליש וכ"כ התוהרא"ש שם. והגלהש"ס שם הקשה שהרי למסקנא לא נשאר הק"ו ואפשר דאביי סבר כדיחויא דשמעתין ואף יתכן דרב אחי חזר והודה לפרכא זו. וכן מתרצים הרשב"א והריטב"א שם.

ובדעת תוס' צ"ל דכיון דאיכא ק"ו ופרכא ואח"כ יש דיחוי על הפרכא הק"ו במקומו עומד.

**אי נמי לאידך גיסא וכו'.**

עי' ברשב"א ועו"ר שאין כונתו לומר כן לדינא אלא הוי כעין זיל הכא קמדח"ל וזיל הכא קמדח"ל שאם תרצה ללמוד חומרא שלא יהא ניתר ביותר מי"ג איכא לדחויי ואם תרצה ללמוד קולא להתיר בשיעור י"ג ושליש גם אינך יכול.

וברש"י מדוקדק שהוא נוקט כן למעשה שיותר מעשר לא. אלא דצ"ע מהברייתא שמתירה במפורש אף ביותר מי', ובהכרח צריך לחלק בין לחי לקורה כדלהלן.

ועי' בהגהות ראמ"ה כאן שמסתפק אם הוא בא דלדחות דעיקר הילפותא דר"י היא מפתחי מלכים ואפי' טובא נמי, או שבאמת נוקטים דכלל וכלל לא לענין לחי ביותר מי', דטעמיה דר"י מבואר בפי' הר' יהונתן לעיל במתני' שס"ל דקורה משום מחיצה ויש כאן מחיצה שהולכת מכותל לכותל, משא"כ בלחי שאף שהוא נידון משום מחיצה מ"מ אינו נחשב שהוא הולך על פני כל הפתח אם הוא גדול.

**מבוי שהוא רחב כ' אמה נועץ קנה באמצעיתו ודיו.**

לפו"ר נראה שצריך שהקורה תלך מכותל לכותל, דכיון שהם ב' פתחים עיקריים צריך תיקון בכל פתח ופתח. וזה מתבאר בדברי הרשב"א כאן ד"ה הוא דבלא דין עומ"ר אי אפשר להתיר את הפתח השני וכן כתב להלן בד"ה מרחיק. ויש עוד טעם משום דבעינן קורה על גבי כתלי מבוי דמה"ט נחלק המג"א סי' שס"ה סק"ג אפי' בפס ארבעה אבל לפ"ז אם יתקן בלחי מועיל.

אלא דהרשב"א והריטב"א מביאים מן הירו' דבכה"ג שהוא נותן את הקורה מכותל לכותל לכו"ע מהני לחלק ע"י קנה דבכה"ג לא אמרי' אתי אוירא יעו"ש, ורק כאשר הוא נותן את הקורה על אחד מן הפתחים אמרי' דבעי פס. ומשמע שלתנא דברייתא אין צריך אלא תיקון באחד מן הפתחים, וזה תלוי במח' הראשונים לעיל בדף ה. לגבי מבוי שנפרץ מצידו ואכמ"ל.

ובטעם הירו' עי' בגאו"י שכתב עוד דכיון דאיכא קורה על אחד מן הפתחים חשיב כסתום ומהני להכשיר הפתח השני מדין עומ"ר. והראשונים כתבו דהבבלי פליג על הירושלמי בזה דאף אויר שתחת הקורה עושה אתי אוירא מה"ג ומה"ג.[[33]](#footnote-33)

ולאו' צ"ב למה לא סגי שהקנה עצמו יחשב כלחי להתיר את המבוי. ולקמן דנים הראשונים אם הטעם שצריך שהלחי יהיה סמוך לכותל הוא משום שצריך שהוא יהיה מחובר לכותלי המבוי, או משום דאל"ה אמרי' דאתי אוירא ומבטל ללחי [עי' במשנ"ב שס"ג סקכ"ב שהביא את שתי הדעות], ולפי הצד האחרון הרי עדיין אין אנו חוששים לסברא זו וא"כ יוכל להועיל להיות לחי.

וצ"ל דכיון שהוא נעשה לחלק את המבוי אינו יכול להחשב כלחי שהוא נוסף על הכותל אלא הוי כאחד מכתלי המבוי.

**אין הלכה כאותה משנה.**

עי' רש"י שכתב הטעם משום דאמרי' דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א. וכן הובא במג"א שס"ג סקל"ה, ומשמע דבלא הסברא הנ"ל היה הקנה מועיל לחלק את הפתחים. ובגליון הרע"א על השו"ע הקשה דמה"ת נימא שאין האוירין של שני הפתחים מצטרפים והרי הפתח עצמו רחב יותר מי' ולא מועיל בו שום תיקון.

והרעק"א הוכיח כדבריו מהגמ' להלן שמבואר שאם עשה פס אמה והרחיק אמה ועשה אמה וכו' דהוי פרוץ כעומד לא מהני להתיר את הפתח על ידי הפס דהפרוץ אוסר את העומד, וזה עוד מקודם שידענו את הסברא דאתי אוירא מה"ג ומבטל ליה.[[34]](#footnote-34)

ומדברי הראשונים שלא חשו לקושיא זו מבואר שיש ב' ענינים בדינא דאתי אוירא, א' שאין לדון את הפתחים כשני פתחים נפרדים מכח זה שהם מצטרפים יחדיו מכאן ומכאן. ב' לענין לבטל סתימה של מחיצה העומדת במקומה, שזה נידון אחר שמצטרפים ב' הפרצות להחשב כפרוץ מרובה או עומד מרובה. ולכן בהמשך הסוגיא כד ידעינן דלא סגי בקנה אלא צריך סתימה של פס משום דאתי אוירא, בזה אנו צריכים לדון בהלכות מחיצה אם הפרוץ עדיף או העומד עדיף ועד כמה שהעומד עדיף ל"ש הסברא דאתי אוירא, כיון שיש מחיצה כתיקנה באותו מקום שהיא סותמת לגמרי את הפתח.

**דף י' ע"ב.**

**עושה פס גבוה עשרה במשך ארבע אמות וכו'.**

נחלקו הראשונים אם על ידי הפס נחשב שהמבוי מתחלק לגמרי לשני מבואות, ולפ"ז יש קפידא שהכותל האמצעי הזה יהיה מגיע לראש הקורה, דאל"ה לא הוי הקורה על גבי הכותל. עוד נפקותא אם צריך שיהיו בתים וחצירות פתוחים בכל צד של הכותל או דסגי שיהיו פתוחים רק לאחד מן הצדדים. ושיטת הרשב"א בחי' כאן ובעבודת הקודש ש"ב פ"ב היא שכל צד וצד נידון כמבוי בפני עצמו וכ"כ הריטב"א בשם הראב"ד. אולם הריטב"א שם בשם התוס' כתב שאין צריך שגובה הפס יהיה עד הקורה, שאינו נעשה אלא להיכר שאין הפתח רחב יותר מעשרה דבהכי סגי, והרי מעיקר הסברא היה מועיל לחלק את הפתח על ידי קנה בעלמא אבל כיון שאיתא לסברא דאתי אוירא מה"ג הצרכנו שיהיה רחב ד' אמות שאז אין האוירין שמשני הצדדין מצטרפים לבטל, ורק האויר שכנגד המחיצה מועיל לבטל[[35]](#footnote-35) ודמי לקנה בעלמא.

ועיי"ש בריטב"א שדן מדוע צריך שיהיה ארכו ד' אמות שלפי מה שכתב רש"י דבעי' שיהיה אורך מבוי בשיעור אותו הפס א"כ למ"ד משך מבוי בד' טפחים אין צריך כולי האי, אבל לפי השיטה שזה נעשה להיכר ניחא שצריך שיהיה שיעור חשוב [ואולי כי היכי דלא לימא דאתי אוירא מה"ג וכו' לבטלו].[[36]](#footnote-36)

עוד הוסיף הריטב"א שעל פי זה ניחא קושית התוס' מדוע אין צריך שום תיקון באמצעו שהכל חשיב כמבוי אחד.

ויש להסתפק לשיטת הרשב"א אם צריך שיהיו הבתים פתוחים להדיא בתוך הד' אמות או שסגי במה שיש בתים פתוחים לפנים ממנו שהכל נחשב מאורך המבוי ועי' במשנ"ב שס"ג ס"ק קמ"ג.

וע"ע בחי' המאירי כאן שהביא ג' שיטות אם צריך תיקון קורה על כל אחד ואחד מן הפתחים או לא, ויש שיטה ממצעת שצריך קורה מכותל לכותל אבל הפס עצמו אין צריך שיגיע לקורה. [וצ"ל שלדין קורה על גבי מבוי אין צריך שתהיה נתונה על מזוזות הפתח דוקא].

**מרחיק ב' אמות ועושה פס רחב ג' אמות.**

כתבו הראשונים שהוא נותן את הקורה מן קצה הפס ועד הכותל, ואילו הפתח שבצידו ניתר על ידי עומד מרובה על הפרוץ. והנה התוס' לעיל ו. והריטב"א כאן נקטו שאף רב הונא מודה בזה שפרצת מבוי בראשו בעשר ורק בצידו הוא בד'. ועי' בקר"א שהקשה דהא לרב הונא לי"ל ק"ו ולא מהני עומד מרובה להתיר את המבוי וצריך דוקא לחו"ק, ואיך הוא ניתר בראשו על ידי עומד מרובה.

וצ"ל שדוקא לענין רוח רביעית צריך דוקא תיקון לחו"ק לדידיה אבל הכא חשיב כפרצה בצידו, דאף ר"ה מודה בדאי"ל גידודי וכו' דמהני עד עשר מדין עומ"ר וע"ע.

**תוד"ה עושה פס גבוה עשרה וכו' אי איכא מראש הפס של צד פנים וכו' יותר מעשר וכו'.**

עי' חזו"א סי' ס"ה סקכ"ה שתמה למה לי שיהיה מראש הפס עשרה והרי אף בפחות מזה יהיה אסור כיון שהוא פרוץ מרובה שכיון שארכו יותר על רחבו א"כ בהכרח היה ארוך לכה"פ י' אמות והפס אינו אלא ד"א, וא"כ ליכא עומ"ר ובכה"ג מודה שמואל דאין תורתו כסתום כמו בעשר. וכעי"ז תמה על דברי הרמ"א המובאים בסמוך.

וי"ל דהנה במבוי זה המחובר בסופו ובראשו הוא מחולק לשנים היה מקום לדון שאינו כמבוי המפולש שהוא הרכבה של כמה מבואות שמצטרפים זה לזה אלא הוא מבוי רחב המתחלק בקצהו לשנים דבכה"ג לא שייך דין מבוי המפולש אלא הוא נידון בסופו כמבוי סתום ואליו מתפלשים ב' המבואות, משא"כ בכמין חית ששם כל מבוי מצ"ע נידון כמבוי המפולש לרה"ר על ידי המבוי האחר.

וע"כ בזה יש חילוק שבמבוי העשוי כמין ח' אם לא יהיה עומד מרובה בכל אחד מן המבואות יש בו פילוש בעצם אל רה"ר דהוי כפרוץ בצידו ומה שבצידו יש מבוי אחר זה אינו מחשיבו כסתום דעדיין הוא חשוב כנפרץ לרה"ר, אבל הכא שהוא רק כאחד מרגלי המבוי אינו נחשב כפרוץ לרה"ר אלא כאילו כלה המבוי במבוי הפנימי. וכל זה כאשר אין עשר שאז אינו חשוב כמפולש אבל כאשר יש עשר נעשה הכל כמפולש לרה"ר וכמש"כ הריטב"א שכאשר יש חלל גדול בתוך המבוי שאינו מגודר על ידי מחיצות האורך הרי הוא מחבר את ב' המבואות ונחשב שיש חיבור ישיר בין המבוי הימני לשמאלי שלא דרך המבוי האמצעי.

**ואע"ג דאליבא דשמואל קיימינן וכו'.**

עי' ברא"ש סי' י"ב שכתב ואם יש מן הפס עד לכותל יותר מי' אמות יש לו דין מבוי עקום כמין חית דאין חילוק בין אם יש הפסק גדול בין שני הפתחים של צד רה"ר בין אם יש הפסק קטן ועי' ברמ"א שס"ג ל"ג שפסק כהרא"ש.

ובקרב"נ הביא את קושית הב"י בסוף סי' שס"ג שהרי התוס' לא הוצרכו לזה אלא אליבא דשמואל, אבל אליבא דרב הלא בלא"ה חשיב כמבוי עקום על ידי פרצה ארבעה כדין כל מבוי העשוי כמין חית ונשאר בצ"ע, ובשו"ע החמיר כשיטתו בכל פרצה ועי' בריטב"א כאן שנראה מדבריו להדיא כהב"י.

ועי' במג"א שמיישב את דעת הרמ"א שמעיקר הדין פוסקים כהריצב"א שבכמין ח' לא חשיב פילוש כיון שאין הרבים מסבבין דרך שם אלא דביותר מי' חשיב פילוש אף בלא"ה, וכתב שזה דוחק והעיקר כדעת השו"ע.

ובאבן העוזר מבאר שכיון שאין הרבים מסבבין שם הוי כפרצה דלא בקעי בה רבים, ורק בפרצת עשר הוי פרצה גמורה אף דלא בקעי בה רבים. ועי' בפמ"ג סי' שס"ה שהקשה מדברי רש"י שכתב דלא בקעי בה רבים כגון פרצה במקום טינוף וכיו"ב, ויש לתלות זאת בנידון אם פרצה כזו חשיבא כמבוי מפולש יעו"ש.

ועי' בט"ז שמחלק באו"א [והעתיקו המשנ"ב] דכל מה שנתחדש שמבוי העקום נידון כמפולש זה כאשר צורת המבוי מוכיחה עליו שהוא ממשיך אל המבוי השני ודרכו יוצאים לרה"ר אבל הכא אין זה מבוי שהוא כמעבר למבוי השני, אלא הוא כעין ב' מבואות הפתוחים זה לזה על ידי פתח שביניהם. ויש להוסיף ביאור דבמבוי העקום הרגיל מקום העקמומית הוא משויך לשני המבואות ומצרפם זה לזה ועל ידו נעשים שני המבואות כאילו הם פרוצים בראשם אבל הכא אין הפרצה אלא בצד ונחשבת כבצידו ולא בראש המבוי.

וכ"ז בפרצה פחות מי' אבל בפרצה עשר כאן ודאי הוי כמבוי עקום ודבריו צ"ב, ושמעתי מהג"ר אריה פרידמן שליט"א לבאר שאותו המקום הינו מחוץ לגדירה של המבואות שהרי אין הכותל מגיע לשם [ולא דמי לפרצה שבפחות מי' דאיכא עומד מרובה רק נעשה כמפולש על ידיה והכא אי"ז אלא פתחים], וכיון שהוא נידון כמקום בפ"ע הוי כאילו הוא מבוי בפ"ע הניתר על ידי ג' מחיצות החיצונות ושני המבואות שבראש הם חשובים כמפולשים אליו כאילו היה כמין חית גמור וזה מדויק היטב בלשון הרא"ש.

**תוד"ה ועושה פס ג' אמות וכו', וצריך לחי אחר וכו'.**

עי' במג"א סי' שס"ג סק"ה ובאל"ר שם שהוכיחו מדברי התוס' שהלחי המופלג מן הכותל פסול אפי' כאשר אין חסרון דאתי אוירא מה"ג ומה"ג, כמו כאן שהלחי רחב יותר מן האויר שבצידו ודלא כהריא"ז בפרקין.

ועי' בבית מאיר שס"ג ס"ו שכתב לדון מטעם אחר שאין הלחי יכול לשמש גם ככותל המבוי לחלק את הפתח וגם בתורת לחי, ועי' בתשובת רעק"א קמא סי' י"ח ובחיי"א כלל ע"א סי"ז מה שכתבו בביאור דברי הירושלמי.

וע"ע במש"כ לקמן יא. לענין צוה"פ המופלגת מן הכותל ג"ט.

**שם. ומש"ה פריך מדרב אמי ודרב אסי שהיה לו להתבטל לאותו התיקון.**

לפי הפשטות נראה מדבריהם שאם היה זה לחי כשר היה לו להועיל לשתי הפתחים הגדול והקטן אע"ג דשבקי פתחא רבה וכו', מ"מ יש כאן תיקון המועיל לשני הפתחים. ולפ"ז אם יהיה קורה הולכת מכותל לכותל לא יהיה חיסרון מה דשבקי פתחא רבה ואזלי בפתחא זוטא ואע"ג שאין הלחו"ק מתקנים פרצה מ"מ פרצה דראש מבוי שאני כמ"ש הריטב"א בסוגין [ד"ה ופרכינן בסוה"ד]. ועי' במג"א שס"ב סק"ב שנראה כן מדבריו, ויש לחלק דהתם בלא שבקי מועיל הקורה לתקן את כל ראש המבוי אבל אם בטל הפתח תו ליכא תיקון למבוי זה כלל.

אולם בשו"ע שס"ג סל"ד מבואר דלא מהני אלא צוה"פ לזוטא, ועי' בביאור הלכה סי' שס"ה ד"ה אסור.

**ש"מ עומד מרובה על הפרוץ מב' רוחות הוי עומד.**

לכאו' יסוד הנידון הוא אם מה שנאמרה ההלכה לגדור רובא אם הוא נמדד לפי כל הרוח, או כלפי כל מקום בפ"ע אם יש לידו פרצה גדולה יותר ממנו.

ויל"ח אם שייך דין זה גם לקולא כגון שהעומד במקומו גדול מן הפרוץ אם מצטרף הפרצה שנדון אותה כאילו היא עומד או לא, ולכאו' תלי בחקירה הנ"ל. ועי' במשנ"ב סי' שס"ב סקמ"ה שכתב שאם היה צירוף של ב' עומדים יותר מן הפרוץ שבינתיים חשוב כאילו יש כאן ו' אמה מכל צד לבטל פרצה ז' שבאמצעו, ומבואר שאף למ"ד עומ"ר מב' רוחות הוי עומד יש צירוף בכה"ג. ועי' בחזו"א סי' ס"ח סק"ג שדחה דברי המשנ"ב הללו מכל וכל.

והנה כד נעיין בה עיקר נקודת החידוש של המשנ"ב שהפרוץ חשיב כסתום לגמרי וכמו לבוד [וזה דלא כמש"כ התוס' בד"ה עור האסלא לחלק בין לבוד לעומ"ר], ובזה פליג החזו"א שאין הפרוץ מכלל הסתימה. וע"ע בחזו"א כלאים סי' י"א [סק"ח ד"ה ר"מ] שלענין כלאים הוא מודה שאפשר לצרף את הפרוץ לעומד ולגדור את הפרוץ שיותר ממנו וכשם שמועיל לסתום את הפרוץ ברוח רביעית, וכל מה שצריך שהעומד עצמו יהיה מרובה היינו דוקא במחיצות דרה"י שישנה הלכה שצריך את גדירת רוב הרוח, אבל לענין מחיצה המפסקת סגי בסתימה כל דהו [כהבנת הכותב].

**רד"ה יעשה פס, ש"מ מדלא מצטרפת להו וכו' אלא זיל לגבי כל חד וחד וכו'.**

יש לדייק מל' רש"י שהטעם שאין מצרפין את העומדים ביניהם הוא משום שהפרוץ רבה עליהם אבל אם אין הפרוץ רבה עליהם היו מצטרפים לבטל את הפרצה, כגון אם היו שני עומדים קטנים וביניהם פרצה קטנה מהם שיכולים להצטרף יחדיו לבטל פרצה שהיא יותר גדולה מכל אחד מהן, ועי' חזו"א סי' ס"ח סק"ד משכ"ב. וע"ע מה שנכתב בסעיף הקודם.

וע"ע בסוף הסוגיא לגבי עור האסלא דחשיב עומד מב' רוחות אפי' בכה"ג שאין הפרוץ מרובה על העומד אלא שוה לו.

**ש"מ עומד כפרוץ אסור.**

עי' ברש"ש שעמד על שינוי הלשון שכאן נקט הלשון עומד כפרוץ אסור או מותר ואילו מקודם לגבי עומד מרובה על הפרוץ מב' רוחות נקט הלשון דהוי עומד ומשמע שגם הפרוץ נידון כעומד.

ומבאר הרש"ש שבאמת יש חילוק בין ההיתר של עומד כפרוץ שאין העומד מבטל את הפרוץ כדחזינן דלמסקנא שאומרים בזה אתי אוירא מה"ג ומה"ג ומבטל, ומשא"כ בעומד מרובה על הפרוץ אז נידון לגמרי הפרוץ כעומד ואינו נידון כאויר.

ועפי"ז יש לבאר את דברי הרשב"א לעיל ה: דספק עומד מרובה ספק פרוץ מרובה מיקרי ספק ספיקא, והקשו עליו דהרי שם אחד הוא ב' הספיקות אבל לדברי הרש"ש הם ב' צדדים.

ועי' לעיל בדף ה: שהבאנו את דברי הגרי"ז בשם הגר"ח בשיטת הרמב"ם שמחלק בין הדין עומד מרובה לדין פרוץ כעומד לענין תיקון דמחיצה רביעית שבעינן סתימה ולא מהני בה דין פרוץ כעומד.

אולם יש לדון לגבי עור האסלה שמבואר בתוס' שאין הפרוץ מביא את הטומאה ומשמע דתורת אויר עליו לגמרי, וצ"ע החילוק.

**ש"מ עומד כפרוץ אסור.**

לפי מאי דס"ד השתא אף דאמרי' אתי אוירא דוקא כלפי עומ"ר מב' רוחות שאויר הפרצה גדול מן העומד אבל אם הוא בדומה לו הרי הוא מתבטל. ועי' בגאו"י שמבאר דכלפי דין עומ"ר מב' רוחות אמרי' דכלפי כל עומד בפ"ע יש ביטול וממילא אינם יכולים להצטרף לבטל את מה שבאמצע, אלא בגוונא דליכא אויר אלא באמצע ולא מב' צדדים, אבל במקום שהפרוץ כעומד אין לו כח לבטל את העומד ונידון כסתום ואינו מצטרף עם האויר המרובה שבצידו.

והנה עי' ברשב"א וריטב"א שהקשו דהכא עומד מרובה מב' רוחות הוא כיון שבסה"כ הוא גודר ג' אמות וא"כ אף אי נימא דעומד כפרוץ אסור יש להתיר. וקושיתם צ"ת שהרי אי אפשר להתיר מדין עומ"ר מב' רוחות כיון שכלפי הפס האחרון איכא מחד גיסא פרוץ כמותו, ומאידך גיסא אויר יותר ממנו ומבטלו, אבל אי עומד כפרוץ אזי יש כח בעומד לבטל את מה שכמותו לגמרי ואז לא נימא דאתי אוירא כלל. ועי' בחי' הר"ן שכתב ליישב קושייתם עד"ז.

ובדעת הראשונים הנ"ל צ"ל דבשלב זה הסוגיא סוברת שהחילוק בין פרוץ כעומד לעומד מב' רוחות לא משום דחשיב כסתום, אלא משום שאויר שכמותו אינו יכול לבטלו אף אם הוא מב' צדדים, ולכן אף אם עומד כפרוץ אסור יש לו להועיל מדין עומד מב' רוחות.

ותירצו הראשונים דהסוגיא אתיא בדרך ק"ו דמבואר כאן דאף עומד כפרוץ אסור וק"ו עומ"ר מב' רוחות. ותירוצם צ"ת שהרי בגמ' לקמן מבואר שהטעם שפרוץ מרובה אסור הוא משום דהכי אגמריה רחמנא למשה גדור רובא ובזה ודאי יש מעליותא לעומ"ר מב' רוחות על פרוץ כעומד וצ"ע.

**ושא"ה דאתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל ליה.**

עי' רש"י שמבאר שמצרפים את האויר שבפתח הגדול לאויר הפרוץ שהוא כמותו. ומשמע שאין דנים לפסול משום אתי אוירא רק את הפס החיצון ולא את הפנימי דכיון שהאוירין שבצידו הם שוין לו אינם מועילים לבטלו, וכ"כ בחי' הר"ן להדיא.

ועי' בחזו"א סי' י"ג סק"א שהוכיח מן הסוגיא לקמן טז. שאם היה ו' אמות שבהן ג' פסין של אמה עומד וג' פרצות של אמה לצידן שכשר מדין פרוץ כעומד ולא אמרי' אתי אוירא אלא מצרפים את כל העומדים לגדור את הרוח ולא דנים לפסול כל עומד של אמה מדין אתי אוירא ונמצא פרוץ מרובה, אבל אם היה עומ"ר מב' רוחות ויש דין אתי אוירא לפסול את העומד החיצון מצטרף העומד הזה לשיעור הפרוץ לבטל את העומד שבצידו. וכגון אם היה עומד של ד' אמות ופרוץ אמה וחצי בצידו ועוד עומד של אמה וחצי ולצידו פרוץ שתים שמצרפים את כולם להיות רוב כנגד העומד ויש כאן שיעור אויר ה' לבטל העומד.

ובעיקר היסוד שהעומד שבינתיים כמאן דליתא ומצטרף לבטל את העומד הגדול, כן מבואר להדיא בחי' הר"ן לקמן טז: שכתב שאם היה עומד באמצע שמתבטל, ובעומד זה והפרצות הקטנות יחדיו יש שיעור עשר העומד כמאן דליתא ונחשב שיש כאן פרצת עשר ומצטרפים לפסול אפי' אם העומד שבצד מרובה יותר מכולם. וכמו"כ אם יש בשיעור כולם יותר מן העומד שבצד חשיב שהפרוץ מרובה מן העומד ופסול.[[37]](#footnote-37)

ועצם היסוד מתבאר גם בדברי הרשב"א בסוגיין [ד"ה שמעת מינה, וא"נ י"ל וכו'] שאין העומד הקטן מפסיק בין הפרצות ואף אם יש עומד מרובה בצד הפרצות יש כאן דין פרצה עשר לפסול. ויש מדייקים מלשון הרשב"א שצריך עכ"פ שיהיה בשיעור הפרצות עצמם שיעור עשר אבל אם בחור עצמו אין עשר אף שאין העומד שבינתיים מפסיק מ"מ אינו מצטרף, אך החזו"א [במכתבים בסוף ס' שלו"י אות כ"א] מעמיד את דברי הרשב"א באופן שהכל ביחד עולה לשיעור י' אמות.

ומדברי הראשונים הללו מתבאר שאם יש פרצה שהיא קטנה מן העומד שבצידה ואחריה יש עומד קטן ממנה מצטרפת היא לפרצה שאחר העומד הזה לעשות כאן דין אתי אוירא, ודלא כמ"ש כמה אחרונים שבכה"ג האויר מתבטל ואינו מבטל את העומד הקטן. ועי' במש"כ להלן על דברי התוס' ואצבעיים, ולקמן דף טז: בשם האחרונים.

**תוד"ה עור העסלא וכו', ואין לחשוב האויר כסתום מחמת לבוד וכו'.**

עי' במג"א או"ח סי' תק"ב שהוכיח מדבריהם שאומרים לבוד אף להחמיר, מזה שדנו שמכח הלבוד יהיה כאן דין טומאת אוהל ועי' לעיל ט: שהרחבנו בנידון זה.

והנה מדבריהם עולה שעל ידי דין לבוד נחשב כסתום לגמרי ואף כנגד האויר טמא. ולכאו' בזה התוס' לשיטתם בסוכה יח. לענין לבוד בסוכה שהקשו על רש"י שם שכתב שאין ישנים תחת האויר שהרי בכל מקום חשיב לבוד כסתום וא"כ יועיל אף לענין לישון תחתיו, וכ"ה שיטת הרמב"ם בפשטות שאף ישנים תחת האויר, ודלא כרוב הראשונים. וצ"ע מה החילוק מסתימה דעומד מרובה שלא מהני אלא לצרף ולא להחשיבו כסתום.

אך יש להקשות שהתוס' כאן והרשב"א נוקטים להדיא דאין ישנים תחת האויר בסוכה והרי לדבריהם הכא צריך לצאת שאף ישנים תחת האויר וצ"ע כעת.

**שם. דהלכתא גמירי לה לענין טומאה דלא אמרי' לבוד, ולהכי נמי קאמר בסמוך וכו'.**

עי' ברשב"א ובריטב"א שהקשו את קושית התוס' אמאי לא אמרי' דאף במשהו מכאן ומכאן סגי וכתבו בזה תרוצים אחרים, ועי' בריטב"א שמחלק לענין טומאה בין לבוד קטן ללבוד גדול.

והנה ברש"י סוכה יח. נראה שרק לענין לבוד באמצע אמרי' דהלכתא גמ"ל דאין לבוד לאסור אבל לענין לצרף משמע שאומרים לבוד, ועי' ברש"ש מה שהקשה על דבריו ואכמ"ל.

**תוד"ה ואצבעיים וב' שלישים וכו' לא שייך בעור העסלא שהוא כלי וכו'.**

עי' במהרש"א שתמה מדוע לא העמידו קושיתם על ההיא דלעיל אצבעיים מכאן ואצבעיים מכאן ואצבעיים ריוח שהרי מבואר בסוגיא דאף בפרוץ כעומד אמרי' אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל, וכתב דיש ליישב. ועי' ברשב"א כאן שבאמת העמיד את הקושיא הזו על המימרא דרב דימי דלעיל אמאי לא נימא דאתי אוירא דהפרוץ ודעלמא לבטל את העומד. ועי' בנמוקי הגרי"ב.

**שם. ל"ש בעור האסלא שהוא כלי אתי אוירא.**

מכאן יש להוכיח שהדין אתי אוירא הוא מדאו' מזה שדנו התוס' שיועיל אף לקולא. ועי' בתוס' לקמן ר"פ שני שכתבו שהוא מדרבנן, ועיי"ש בתו"י שהעמיד דבריהם רק היכא דרחבים אמה. ועי' בריטב"א שם שכתב שדוקא בעומד חשוב כג' טפחים או ד' טפחים ולכן בפשוטין צריך דוקא שיהיו רחבים כשיעור זה.

אולם ברשב"א לקמן יט: נקט למסקנא שאין שיעור לפשוטין שהדין אתי אוירא אינו אלא מדבריהם. ולדבריו אי אפשר להקל מכח סברא זו.

אולם ברשב"א כאן הביא את קושית התוס' הנ"ל ולא חש לקמחיה דלקמן וצ"ע.

**שם. וכן משמע דקאמרי רבי אמי ור"א יש שם פס ארבעה מתיר פרצה וכו'.**

עי' בשפ"א שתמה על ראייתם שהרי באותו הרוח מיירי שיש עומד מרובה יותר מן הפרצה והוא מבטל את הפרוץ, וממילא לא שייך כאן הסברא דאתי אוירא. ועי' בחזו"א סי' ס"ה סק"א שנקט בפשיטות דבכה"ג אמרי' אתי אוירא דכיון שהעומד מתבטל שוב זה נעשה כפרוץ מרובה. ועי' במכתבים הנד' בסוף ס' שלו"י ומובאים בחזו"א על המסכתא, שכתב להוכיח כדבריו מהתוס' כאן.

**בביאור קושית הרשב"א מדר' אמי ור"א.**

עי' ברשב"א שהתקשה בלשון הגמ' דאם יש שם פס ד' מתיר פרצה עד עשר דהיינו שעדיין מבוי הוא וקורה מונחת על גבי מבוי איכא והיא מתרת כל הפתחים, היכי דמי אי בשנשאר עדיין באותו כותל שנפרץ עומד מרובה על הפרוץ אין אנו צריכין להכשירה של קורה לצד זה, דמעצמו הוא מוכשר בעומד מרובה על הפרוץ ואי פרוץ מרובה על העומד היאך קורה זו מתרת והלא אין הקורה מתרת ב' פתחים דאתי אוירא דה"ג וה"ג ומבטל ליה.

ודבריו צ"ת על איזה כותל מיירי אם מיירי על כל העומד שבאותו הרוח תמוה מה הצד להכשיר בפרוץ מרובה על ידי קורה בלי עומד מרובה והרי ג' מחיצות דאו'. ואי נימא דמיירי על אותו הפס קשה הלשון של הרשב"א ועו"ק למה בפרוץ מרובה צריך עוד הכשר והרי איכא עומד מרובה באותו הרוח. ואי נימא שאפי' בכה"ג דאיכא עומ"ר מן הצד יש חיסרון דאתי אוירא לא מובן מה תירץ כאשר יתבאר.

ולגוף כוונת הרשב"א נחלקו בזה החזו"א במכתבים שבספר שלו"י אות כ"א עם המחבר שם שהוא מבאר דברי הרשב"א כפשוטו והחזו"א תמה עליו שלא יתכן שיש צד להכשיר בלא עומד מרובה באותו הרוח, והחזו"א מפרש כהצד השני אך עדיין יש דוחק בל' הרשב"א מהו ההיתר של הקורה על כל הפתחים.

וצריך להקדים בהבנת הדברים, דהנה לעיל הארכנו בביאור החסרון דפרצה בראשו אם זה משום שהיא מקצרת את כתלי המבוי והוי כמבוי שצידו האחד קצר וצידו האחד ארוך, או משום שהיא מבטלת את השם פתח מן הפתח הגדול, ואי נימא כמו הצד הראשון צ"ב מה מועיל פס ארבעה. וצ"ל שבאמת הענין תלוי ביחס הפרוץ אל העומד שאם הפרצה יותר גדולה מן הפס ההסתכלות היא שהיא מפליגה את הפס מן המבוי אך אם היא קטנה ממנו יש לומר שהמבוי מתארך עד הפס והאויר כמאן דליתא. ואין זה ענין להנידון אם מועיל עומד מרובה מן הצד שכאן הנידון הוא לא לעצם הדין מחיצה אלא לענין תיקוני מבוי אם הפס נחשב כחלק מן המבוי או לא.

ובזה דן הרשב"א שעד כמה שהפרוץ מרובה מן הפס לא מהני העומד שבצידו להכשיר וצריך את התוספת של הפס ועד כמה שיש כאן חיסרון דאתי אוירא אין בכח הקורה להתיר את הפתח שאין קורה מתרת ב' פתחים שאם הייתה יכולה להתיר כל הפתחים היה נחשב הכל סתום ולית בזה דין אתי אוירא כמו שדן הירו' דלעיל. אך אם אין דין אתי אוירא והוא מאריך את המבוי שפיר יכולה הקורה להתירו.

ועל זה תירץ הרשב"א ג' תרוצים א' שאין הקורה מתרת את הפתח רק ישנה הלכה שהקורה תעמוד על מקום חשוב ולקיום הדין הנ"ל מועיל גם פס שמתבטל בדין אתי אוירא [וכ"כ המאירי בביה"ב], ועיקר ההכשר של אותה הרוח היא מכח העומד שבצד. ולפ"ז כבר אין צריך להעמידה דוקא בשעומד מרובה על הפרוץ אלא כוונתו שסגי בעומד שבצד וזה קצת דוחק בלשון, והחזו"א נקט שיש עומד מרובה גמור אלא שאין הקורה מתרת כלל רק לרווחא דמילתא נקט לשון זה.

עוד תירץ כשאר תירוצי התוס' דבסוף מבוי לא אמרי' אתי אוירא או משום דהוי אויר שחוץ למבוי וע"ע.

**דף י"א ע"א.**

**תוד"ה איפכא מאי וכו' וקשה לר"ת דהא צוה"פ הוי קנה מכאן וכו'.**

משמע מדבריהם שכל צוה"פ יש לה להועיל גם מדין לחי ונפק"מ לענין כל צוה"פ שנפסלה כגון שעשאה מן הצד וכיו"ב שיש לה להועיל מדין לחי. ויל"ע שהרי לחי בעי שיסמכו עליו מע"ש ובכה"ג שהוא מעמידו לשם צוה"פ הרי לא מקרי סמיכה [ועי' בחי' הגרע"א על השו"ע סי' שס"ג סי"א ובתשובה סי' ל"ה ובבית מאיר סי' שס"ג י"א שנחלקו לענין צוה"פ שנקרעה בשבת אי מהניא מדין לחי], ועי' בס' תוספת שבת סי' שס"ג סכ"א שהביא ראיה זו מדברי התוס' הנ"ל שמהני סמיכה לשם לחי על ידי מה שסמך עליו לשם צוה"פ, ונראה מדבריו שיש לחלק בזה בין אם נפסל הצוה"פ בשבת או מע"ש שאם מלכתחילה היא צוה"פ פסולה אזי מהני סמיכתו לשם לחי וע"ע.

ועי' בגאו"י שכתב לתרץ עוד דמיירי בשהיתה הצוה"פ עומדת מאליה ולא סמכו עליה דלענין לחי בעי שיסמכו עליו ולצוה"פ כשר אף בלא סמיכה וצ"ע על התוס' שלא העמידו באופן זה. [ועי' בבית אפרים סי' כ"ה שהוכיח מזה שאף לענין צוה"פ בעי שיסמוך עליו מאתמול ומהניא סמיכה זו אף לשם לחי, ודלא כהגרע"א וב"מ הנ"ל דפשיטא להו דכל דאיכא מחיצה מעליתא ל"ב סמיכה.]

**וי"ל דמיבע"ל היכא דלא מהני לחי.**

בספר בכור שור בחי' על עירובין הקשה אמאי לא כתבו נפקותא נוספת לענין אם הקנה דהצוה"פ היה רחוק ג"ט מן הכותל דכשם שלא מהני לענין לחי ה"ה דלא מהני לענין צוה"פ, והוכיח מזה דאף צוה"פ שהרחיקה מן הכותל ג"ט פסולה כיון דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה.

ועיי"ש שתלה זאת במח' התוס' דלעיל י: והריא"ז שהובאה במג"א סי' שס"ג אם הפסול בלחי המופלג מן הכותל הוא מדין אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל ללחי, או שהחיסרון הוא עצם זה שהלחי מופלג מן הכותל, שאם הטעם הוא משום דאמרי' אתי אוירא הרי כלפי צוה"פ לא שייך חיסרון זה כדכתבו הראשונים בדף י' ע"ב. ועי' בתשובת רעק"א סי' י"ח שדחה שהטעם דבקיעת גדיים מבטלת את המחיצה אינו מוכרח בסוגיא דלקמן עי' משכ"ב לקמן דף יד: בהרחבה. וכתב שם דטעם הפסול בלחי המופלג הוא משום חיסרון היכר [אף אי נימא דלחי משום מחיצה] וכלפי צוה"פ שהיא מחיצה גמורה ל"ש חיסרון זה, וע"כ כתב להקל בצוה"פ המופלגת בשעה"ד. ומ"מ הוא מחמיר לכתחילה ואפשר שיש דין היכר גם לענין צוה"פ כדמצינו לגבי מבוי עקום. ועי' במשנ"ב ריש סי' שס"ג שהביא הרבה דעות בענין.

ועי' בחזו"א [ע' י"ד] שכתב עוד בביאור מחלוקת האחרונים לענין צוה"פ המופלגת מן הכותל שצוה"פ אינה נחשבת כפתח אלא כאשר היא סמוכה לכתלים, ובלא"ה אין מקום לדונה בתורת פתח וע"כ לא מהני במופלגת. ועיי"ש דמטעם זה יש להכשיר באופן שהיא מחוברת מצד אחד אף אם היא מופלגת מן הכותל בצד השני. וכתב שכן דעת המקו"ח בתיקוני עירובין. ועוד כתב שהשיטה המכשרת אינה בהכרח חולקת על השיטה הנ"ל אלא היא סוברת דכיון שרוב הדופן גדורה על ידי הצוה"פ היא סותמת מדין עומד מרובה וממילא חשיב כמחוברת לכותל.[[38]](#footnote-38)

ובדעת הבכור שור יש לעין מ"ש צוה"פ מדין עומ"ר דל"ח לבקיעת גדיים, וצ"ל שצוה"פ מאחר ואינה מחיצה גמורה אלא היא פועלת כמחיצה על ידי שהיא סותמת את הרוח, כל שנוכל לומר שאין כאן סתימה אלא אדרבה הרוח פרוצה על ידי הגדיים שבוקעים בצידה [דבתוך הגיפופין ל"ש בקיעת גדיים רק כשזה מאחורי המחיצה] לא מתחיל התיקון דהצוה"פ, ולא דמי לעומד מרובה שהרוח סתומה מצד עצם המחיצה.

**מדברי רבינו נלמד חצר שרובה פתחים וחלונות אינה נתרת בצוה"פ.**

עי' רש"י שמפרש בארבע דפנותיה, ועי' ברשב"א שמבאר כונת רש"י ע"ד התוס' דבב' רוחות מהני אף לרב דאמרי' לעיל דהלכה כת"ק שאי"צ דלת במבוי המפולש. ונראה לכאו' שדוקא אם יש ב' רוחות גמורות זו כנגד זו אבל אם עשויות בכמין גאם לא מהני אף בב' רוחות וזיל בתר טעמא שכתבו התוס' דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי וטעם זה שייך לכאו' גם בכמין גאם וכ"מ בתור"פ. ויש לדון לפ"ז שלא תועיל צוה"פ בקרן זוית מה"ט דפתחא בקר"ז לא עבדי אינשי, ועי' ברמב"ם פט"ז ה"כ שמפרש את דברי הגמ' דצוה"פ שעשאה מן הצד דלא מהני משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי [ומשמע שזה אף לדידן שמהני צוה"פ ביותר מעשר], ועי' במה שנכתוב בסמוך.

אולם בחי' הר"ן נוקט בפירושא דשמעתתא ובכונת רש"י דה"ה ברוח שלישית לא מהני צוה"פ בפרוץ מרובה, ומה שנקט רש"י בארבע דפנותיה לומר שהפרוץ שברביעית מצטרף לחומרא להחשיב את כל החצר אף אם יהיה בדופן אחת עומד מרובה שדנים לפי הכל.[[39]](#footnote-39)

וכתב הר"ן שיש לחלק בזה בין חצר למבוי [כמו שנראה מלשון הגמ' שהעמידה את הנידון על חצר, ועי' תוס' ד"ה מה], שבחצר ההיתר שלה תלוי בזה שתהיה גדורה על ידי עומד מרובה ואף לקולא במפולשת[[40]](#footnote-40) משא"כ מבוי שלא הותר על ידי עומ"ר במבוי המפולש אלא תיקונו הוא על ידי צוה"פ הקילו בו להתירו אף על ידי פרוץ מרובה בצוה"פ, ונמצא שלדבריו אין זה תלוי כלל בתורת פתח אלא הוי הלכה בגדרי מחיצות שצריך ג' מחיצות גמורות. ומתבאר גם מדברי הר"ן שהנידון בסוגיא הוא מדרבנן שאם הנידון הוא מדאו' לא מובן החילוק ממבוי.

ולענין מה שכתבו התוס' דטעמא דרב יוסף הוא משום דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, יש לדייק מלשון הריטב"א שיובאו דבריו להלן שהוא נידון בעצם התיקון, שכתב בתו"ד שפרוץ מרובה הוא פרצה גדולה לכל באי עולם וחמורה יותר מפרצה דיותר מי', ומשמע שזה חיסרון בעצם הגדירה שאי אפשר לגדור מקום שהוא פרוץ בעצמותו, ויש לפרש כמו"כ גם את כוונת התוס' וכ"נ שהבין החזו"א יוד"ל.

**מ"ט הואיל ויתר מעשר אוסר במבוי ופרוץ מרובה אוסר בחצר וכו'.**

צ"ע לפי מה שכתבו התוס' הסברא דפתח בארבע זויות לא עבדי אינשי למה צריך ק"ו והרי גם לדידן דלא ילפי' מפתח היכל אלא מפתחי מלכים אנו צריכים להודות לסברא זו.

וצ"ל דבזה פליג רב שלדידיה ילפי' מהיכל שגם צוה"פ צריכה להקרא פתח אבל לדידן ס"ל דצוה"פ חשיבא סתימה גמורה ומהני אף לתקן את הפרצה. ועי' בסמוך.

**מה יותר מעשר האוסר במבוי אינו ניתר בצוה"פ וכו'.**

משמע בגמ' שכל הצד לאסור צוה"פ בפרוץ מרובה הוא רק אליבא דרב אבל לדידן פשיטא דמהני צוה"פ אפי' ביותר מעשר. וכ"כ התוס' להלן ד"ה אילימא בשם השר מקוצי ולא נראה שיש בזה חולק.

אולם הריטב"א בסוגין מוכיח מהא דהא דהצריכו בפסי ביראות דיומדין דוקא ולא התירו ע"י ד' קונדיסין שאף לדידן ל"מ צוה"פ ביותר מעשר ולא ניחא ליה בתירוצי התוס' הנ"ל.

ומבאר הריטב"א דמדברי רבינו נלמד הכונה לעצם הסברא שמוכח מדברי רב שלא מועיל תיקון דצוה"פ בפרצה גדולה, ואף שלא ס"ל כרב בזה שעל ידי צוה"פ נחשב פתח אף ביותר מי', מ"מ פרצה של פרוץ מרובה שהיא נראית פרצה לכל באי עולם לא מהני בה כלל צוה"פ. והוסיף שאף שנפרך הק"ו דרב הדין דין אמת.

**בשיטת הרמב"ם דלא מהני צוה"פ בפרו"מ.**

ברמב"ם פט"ז הט"ז איתא 'כל מחיצה שהיא פרוץ כעומד הרי זו מותרת ובלבד שלא יהיו באותן הפרצות עשר אמות, ואם היה לפרצה זו צורת הפתח אעפ"י שיש בה יותר מי' אינה נפסדת **והוא שלא יהיה הפרוץ מרובה על העומד'.**

והנה פשטות דברי הרמב"ם שמה שפסול צוה"פ זה משום של"א צוה"פ בפרו"מ כשמעתין, אבל המגיד משנה שם דן לומר בדעת הרמב"ם שדוקא כאשר יש תרתי לריעותא היינו פרוץ מרובה ויותר מעשר בזה לא מועיל לתקן על ידי צוה"פ וכ"כ המאירי בדעת הרמב"ם, וצ"ב דמה"ת לצרף ב' החסרונות גם יחד.

וע"ע בב"י סי' שס"ב ס"י בשם הסמ"ג והסמ"ק שכתב שדוקא בפרו"מ ויותר מעשר לא מהני, וכ"פ בשו"ע שם בדעת הרמב"ם, ועי' במג"א שם שבמבוי לכ"ע מהני בפרו"מ יותר מעשר, וכן נראה מדברי הה"מ דמבוי שאני דהתירו בלחו"ק.

ונראה לבאר את הענין שבמקום שאיכא פרו"מ ואיכא צוה"פ, על ידי הצוה"פ ניתן להשלים את החיסרון הקים בגדירה כאילו הוא גדור, וכן פרצת עשר אף שהמקום גדור ע"י עומ"ר עדין יש כאן פרצה המבטלת את הגדירה וההיקף של העומד מחמת ההפסק שאינו נחשב כפתח מצד עצמו וחיסרון זה יכול להיות מתוקן על ידי צוה"פ המבטלת מן הפרוץ תורת פרצה, אך לא ניתן כח לצוה"פ גם להשלים את הגדירה וגם לתקן את הפרצות אלא הכל נראה כפרוץ לגמרי.

ועי' בחי' רח"ה על הרמב"ם שם שהאריך טובא בהגדרת הענין של סתימה זו דצוה"פ, ותורף דבריו הוא דאף דצוה"פ יש לה תורת מחיצה על ידי דין פתח שבה מ"מ לא מהני זה אלא לענין לגדור את המקום וכמו דמהני לענין כלאים וכיו"ב, אבל במקום שצריך תורת דופן ומחיצה בעצם לא מועיל דין צוה"פ לאשוויי דופן ומחיצה, וצריך שיהיה עכ"פ עומד כפרוץ שאז יש גדירה מהלל"מ דחשיב דופן, אלא דאם איכא פרצת עשר שאז אין חיסרון בכח המחיצה רק בתורת פרצה המבטלת את המחיצה בזה שפיר אהני צוה"פ לסתום את הפרצה ולהעמיד את המחיצה על ידי העומד שקים מחוץ לפרצה.

ולדברי הגר"ח הנ"ל יוצא שאין חילוק בין פרצת עשר לפרצה קטנה דכל שאין פרוץ כעומד לא שייך התיקון דצוה"פ, וזה לא יתכן בדברי הרמב"ם הנ"ל. ועי' בגליונות החזו"א מה שהשיג על הגר"ח בזה.

ועי' בחי' הגראל"מ שמבאר את דברי הגר"ח שיש חילוק בין סוגי הפרצות דפרצה קטנה אף בפרוץ מרובה אינה אוסרת מחמת העדר מחיצה במקום הפרצה אלא משום דפרצה מבטל את העומד שבצידו וכיון דאיכא צוה"פ לסתום את הפרצה מהני, וכמו שהוכיח הגר"ח שם מדיומדין שכיון שיש תורת מחיצה מן הצד לא אכפת לנו מזה שהפרוץ מרובה על העומד, אבל בפרצה יותר מי' חסר את הגדירה במקום הפרצה ואין בכח העומד שבצדדים לתת שם גדירה על מקום הזה [ועי' היטב בלשון הגר"ח בסוף המערכה], (ומה"ט לא מהני בפסי ביראות להכשיר בפרצה יותר מי' או יותר מי"ג ושליש, והגמ' מדמה זאת לדין פרצה דרוח רביעית) ורק כאשר העומד מרובה על הפרוץ מהני ליתן שם גדירה גם במקום הפרצה ובלבד שיחשב כסתום על ידי צוה"פ.

**תאמר בפרוץ מרובה וכו' שכן התרת בו אצל פסי ביראות לד"ה.**

צ"ע שאם הלימוד הוא שצריך שתהיה נעשית הצורת הפתח במקום הראוי להיות פתח, ובד' רוחות לא חשיב מקום הראוי להיות פתח מה למדנו להקל מפסי ביראות ששם לכאו' אין זה משום דחשיבי פתחים אלא דבכה"ג חשיב כשם ד' מחיצות, ואם גם בדיומדין ההגדרה היא דחשיבי כפתחים וכמ"ש התוס' ר"פ שני א"כ היה לו לומר בפשיטות שאין סברתו נכונה שמצינו פתח בד' רוחות בכה"ג, אלא שאי אפשר ללמוד מדיומדין ששם המקום מוקף בעומדים מכל הרוחות למקום שהוא פרוץ לגמרי וא"כ הדק"ל.

ועי' בחזו"א סי' ע' סק"ה שמבאר שזה ודאי מוכח בשמעתין שאין צוה"פ שהיא ביותר מי' פסולה מצד עצמה כמו צוה"פ דמן הצד, שאל"כ אינו ענין כלל לפרוץ מרובה ששם אין חסרון בגוף הצוה"פ. אלא דלרב מועיל הצוה"פ להשלים שיעור מחיצה הדרוש בכדי לגדור אבל לא מהני לסתום את הפרצה על ידי צוה"פ, וזה ילפי' מק"ו דפרוץ מרובה אינו רק חיסרון גדירה מה שלא נגדר רובו אלא יש חיסרון נוסף במה שהמקום פרוץ ברובו. וע"ז ילפי' שפיר מדיומדין שאף ששם אין חיסרון במחיצה על ידי המחיצות שבצדדים מ"מ הרי יש חיסרון מה שיש כאן פרצה וכשם דלא מהני ביותר מי"ג אמה ושליש ובהכרח שאין חיסרון זולתי מה שאינו גדור במקום הפרוץ.

**לימא מסייע ליה דפנות הללו שרובן פתחים וחלונות וכו'.**

לכאו' מיירי במחיצות דחצר שהרי לענין סוכה קיי"ל דפרוץ מרובה מותר [סוכה ז.], אולם ברא"ש במנחות הל' מזוזה סי' י"א נראה מלשונו דמיירי בדפנות דסוכה וצ"ע, ועי' משנ"ב סי' תר"ל.

**[\*קטע זה העתק מחיבורינו על מנחות דף לג:] פתחי שימאי ח"א דל"ל תקרה וח"א דל"ל שיקפי.**

לפי הלשון הראשון של הרש"י אין הכונה שאין להם תקרה ממש אלא שאין להם משקוף שבלי משקוף אין זה קרוי פתח ואינו בכלל בשעריך [כ"כ מרן החזו"א יו"ד קע"א סק"ז], ואילו מ"ד דל"ל שיקפי לכאו' אינו משגיח במשקוף רק שיהיו לו מזוזות ולכאו' אין כונתו שאין לו מזוזות כלל ועיקר אלא דופן שלישית פרוצה לגמרי דהא מילתא דפשיטא היא דהא מזוזות ביתך כתיב, וזה גם ברייתא מפורשת לקמן דבעי מזוזת אחת או שתים, אלא הביאור הפשוט הוא כמו התוס' שהיו לו ראשי כתלים מכאן ומכאן אלא שלא היו נעשים כמו פתח מתוקן [וכן ביאר החזו"א שם סק"ח], אבל למ"ד דל"ל תקרה אפשר דל"ל תקרה כלל ולא מיירי באופן שהמשקוף הוא בשקיעות ובליטות, שאין נפק"מ לענין משקוף אם נעשה כהוגן או לא ודוקא לענין מזוזה שהיא קובעת יותר את הפתח ישנה ההקפדה הנ"ל, אולם בתוס' לא חילקו בזה וביארו כמו"כ דל"ל שיקפי בציור של שקיעות ובליטות.

וכל הנ"ל מבואר להדיא ברש"י דעירובין י"א. שפי' דל"ל שיקפי היינו מזוזות שנחלצו אבניהם מכאן ומכאן אבן יוצאת ואבן נכנסת ואי"ז צורת פתח, ולמ"ד דל"ל תקרה ביאר **שאין כלום בנין למעלה מן הפתח** אלא כל הכותל חלוק כפתח עד ראשו והראה שם ציורו. ויתכן דמ"ד שיקפי באמת חולק שאין המשקוף מעכב. ואפשר דה"ה דמ"ד תקרה חולק דאין מעכב שיהיו המזוזות נכונים [ועי' מש"נ לקמן את דעות הראשונים אם המ"ד חולקים אהדדי].

שו"מ שהב"י דיק מרש"י בשמעתין שמיירי בל"ל פצימין כלל אבל אם היה בשקיעות ובליטות חייב במזוזה מדלא כתב רש"י במפורש כאן כמו בעירובין, ולדידיה צריך לחלק בין צוה"פ דעירובין שיהיה ניכר כבנין דבית משא"כ לענין מזוזה סגי בשם מזוזה כ"ד. [אלא דצ"ע דאותה המימרא מובאת כאן ושם באותו לשון ולאותם המ"ד ומהכ"ת לשנות הפירושים בזה.]

ועי' בריטב"א עירובין שם שנחלק על רש"י שם דלמ"ד שיקפי אין זה כפירושו שאין הכתלים שוים אלא מיירי שאין שם תיקון מזוזות מן הצד, ופשטות כונתו היא שניטלו עמודי השער ואין לה אלא ראשי כתלים מכאן ומכאן, וזה משמע דפשיטא ליה לרש"י שאי"ז מעכב שהרי אנו יכולים לדון את ראשי הכתלים הללו כמזוזות, אולם הריטב"א כנראה מבין שבזה פטור הואיל וסופו להעמיד מזוזות והעדר המזוזות יוצר קלקול בשם פתח.[[41]](#footnote-41)

ועוד נחלק עליו למ"ד דל"ל תקרה שאין הכונה שאין לזה שום בנין מלמעלה אלא שאין שם בליטת המשקוף וכל כיו"ב אינו אלא חור בעלמא. וצ"ב מה בין פירוש הרש"י לריטב"א שהרי גם לרש"י מיירי שהבית מקורה אלא שאין תקרה מעל הפתח ומבואר לכאו' שרש"י נוקט שאם היה קירוי מעל הפתח אזי לכו"ע מהני הקירוי כמשקוף ומקבל צוה"פ מחמת זה, וע"כ הוצרך להוסיף שהיה הפתח מפולש לגמרי עד התקרה ועד בכלל.

**בקושית הריטב"א אמאי אין פוסלין הצוה"פ של קנים מדין פתחי שימאי.**

עי'' בריטב"א להלן [סד"ה אשכחינהו] שהקשה דבקנה מכאן וקנה מכאן איך מהני בלא שיקפי דהיינו מזוזות, ומ"ט לא הוי כפתחי שימאי, ותי' שאין מעכבי שיקפי אלא בפתח שבכותל דכי ליכא שקפי' והיינו מזוזות אפי' יהיו פני הכותל שוין אינו נראה אלא כפרצה, אבל בקנים או קונדרסין שפיר מתחזי צוה"פ בלא שקפי.

ונחלקו האחרונים בהבנת תירוצו, דעי' בספר מקור חיים בקונטרס תיקון עירובין שבסוף הספר, שכתב לחדש שכל מה שהוזכר בשמעתין לפסול בפתחי שימאי היינו כשהיה הכותל ארוך בשיעור ד' אמות דאז נפק מתורת לחי ואין להתירו מההלכה של צוה"פ אלא מדין כותל ואז בעי שיהיה עליו שם פתח גמור. אך כאשר אנו באים להתיר מדין צוה"פ אין הלכה שיהיה בה תורת פתח וסגי בקנים דעלמא, והביא ראיה מזה שאין נותנים מזוזה בצוה"פ ולא חשיב כפתח החצר משום דלא חשיב פתח גמור אלא הוא גזה"כ דמהני להתיר אף בכה"ג מדין מחיצה.

ובחזו"א עירובין סי' ע' כתב בפשיטות שאין סברא לפסול בצוה"פ משום אורך הכותל דלא גרע מפסי חצר שאין אורך הכותל פוסל בהן וק"ו בצוה"פ שהיא משום מחיצה, [ועי' מש"כ לעיל לגבי דין סמיכה ולגבי דין הרחיק מן הכותל].

ומבאר את שיטת הריטב"א שבעלמא צריך שיהא הפתח מובדל על ידי צורה מסוימת כגון שהאבנים שלפני הפתח שוכבין ובמקום הפתח הם עומדים או שבונים אותם בתלוש ואח"כ קובעים אותם בכותל, ועל ידי כן מכוון יותר הדלת במזוזה, ובלא"ה נידון כפרצה. אולם לגבי צוה"פ שמצד עצם העמדת הקנים ניכר מקום הפתח לא חשיב פרצה אלא פתח.

ובדעת רש"י כתב הריטב"א שאין זה חיסרון כלל כיון שהקנים עצמן משופין ולא חשיב בזה פתחי שימאי. אולם החזו"א דן אף בכוונת רש"י לומר שדוקא בכותל בנוי יש חיסרון מה שאינו מיושר כיון שניכר שאין זה בנין אלא הרוס ופרוץ, אבל לגבי צוה"פ שניכר שהוא מעמיד אותה לשם פתח מהני אף באופן שיש זמורות בולטין מן הקנה.

וע"ע במג"א סי' שס"ג סקכ"ח שהכשיר על ידי עמוד הבולט מן הכותל דלא גרע מצוה"פ, וזה קשה מדברי הריטב"א שמצריך שיהיה מזוזה גמורה ולא סגי בבליטה שבכותל, ומזה הוכיח המקו"ח כדבריו שהכותל עצמו אם אינו רחב יכול להחשב כצוה"פ, ובחזו"א שם דוחה שאפשר שס"ל כרש"י שבכל גווני שהוא חלק מועיל שנראה כפתח.

**לכלאים התירו לו לענין שבת לא התירו לו.**

עי' תוס' לעיל ו. לענין מבוי עקום שהוכיחו מזה דמה דלא מהני צוה"פ ביותר מעשר הוא מדרבנן ולענין כלאים לא החמירו, ונמצא שכל הק"ו דלעיל הוא רק מדבריהם. אולם בשו"ת משכנות יעקב סי' כ"ב הוכיח מדברי התוס' לעיל ב' ע"ב ד"ה ואיבע"א שהוא פסול דאו'.

ולפי פשוטו החילוק הוא שלענין כלאים אין זה נידון כפתח גמור שהרי אין לו אלא מחיצה אחת רק עושים זאת להיכר בעלמא שיהיה נראה כגדור.

**צורת הפתח שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום.**

רש"י מפרש שמתח הזמורה מזה לזה באמצעיתו ולא על ראשיהן וכן פירשו התוס' לעיל ב: ד"ה ואיבע"א. ולעיל הבאנו את דברי הרמב"ם שמפרש שעשאה בקרן זוית דפתחא בקר"ז לא עבדי אינשי, וכ"פ הרי"ף, ועי' ברשב"א שמבאר לדרכם שמיירי שנתן קנים בין הקונדסין ואז הצוה"פ שבצד היא נחשבת כקרן זוית. וצ"ב מה שייך זה לענין כלאים שהרי אין שם תורת מחיצות לכל רוח ומה שייך בזה מן הצד, ועי' ברשב"א שבאמת הוכיח מההיא דכלאים דלא כפירושם. עוד נחלק הרשב"א דבכה"ג לא מקרי קרן זוית רק כאשר הוא אוכל מב' רוחות ולא כאשר הוא בראש הכותל ועי' ברשב"א דף ו. בענין קרן זוית.

וע"ע בפי' הר"ח כאן שמפרש שעשאה בלא תקרה ובלא משקוף אלא מזוזות בלבד. וצ"ע מהי ההו"א ואיך מהני לענין כלאים למ"ד שמחלוקתם היא מן הצד. ועי' ברשב"א מה שתמה על דבריו. ועי' פירוש הר"ח לגבי כלאים שנתן קנים וקונדסין בפחות מג"ט מצד לצד להיות כמחיצה ואת הזמורה מתח עליהם כדי שלא יפלו זולתי מקום הפתח ומבואר בדבריו שהצוה"פ לא נעשתה לשם תיקון אלא לצורך הקנים וזה דומה לצוה"פ שעשאה בלא משקוף.

ועוד הביא הר"ח י"מ שהיה קנה עומד כנגד הקונדס ונתן קנה על גביהן צידו אחד על הקנה וצידו אחד על הקונדס שאז נראה כפרצה ולא כפתח וצ"ב כונתו.

**תוד"ה אילימא, דביתר מעשר נמי מודה שמואל דהוי כמפולש וכו'.**

האבן העוזר סי' שס"ה הוכיח מדבריהם כאן דהדין פילוש נאמר אף בחצר שהרי כאן לא מיירי במבוי דאין כאן בתים וחצירות ואעפ"כ שייך לדון להצריך דלתות מדין פילוש.

**שם. אבל קשה דהא רב יוסף אסר לעיל אפי' בעשר הואיל ופרוץ מרובה וכו'.**

מקושייתם זו נראה שאף אי נימא דלא כרב לא מהני צוה"פ בפרוץ מרובה אלא דדברי רב יוסף נדחו ולכן מועיל אף בפרוץ מרובה. והריצב"א נוקט שלא נדחו דברי רב יוסף ולכן יש מקום לאסור בפרוץ מד' רוחות אף אם ננקוא דצוה"פ מועילה אף ביתר מי', וזה מתאים עם שיטת הריטב"א שהובאה לעיל דרב יוסף אף לרבנן קאמר דלא מהני, ושיטת השר מקוצי דהא בהא תליא. וע"ע במהרש"א.

**דף י"א ע"ב.**

**פיאה מותרת לענין כלאים אבל לא לענין שבת.**

בגמ' מפרש לחד תירוצא שמיירי בשעשאה מן הצד ואעפ"כ מהני לענין כלאים וצ"ב החילוק, ועי' בריטב"א שנראה קצת מלשונו שלענין שבת צריך שיהיה ניכר שנעשה לשם צוה"פ. וצריך לחשב היטב לשאר הפירושים מה הקולא בכלאים.

עוד צ"ב רב מה הצירוף לענין כלאים שאם עשאה מן הצד שפסולה ביותר מעשר ועד עשר היא כשירה וממ"נ אם חשיב צוה"פ למה לא יועיל אף ביותר מעשר. וצ"ל שחסר בהיכר הפתח שאם הצוה"פ היא רחוקה מלהיות פתח הן בגודלה והן בצורתה לא מהני אפי' בכלאים, וזה תלוי גם בגדרים שיבוארו לענין דין צוה"פ.

**אמר רב חסדא צוה"פ שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום.**

עי' בלשון הריטב"א שהכונה שהקנה שהוא נותן אינו על גב העצים אלא מן הצד על פניהם או סמוך לראשן או באמצעיתן. ויש לעין מה הדין כאשר הקנה אינו עומד מן הצד אך אינו עומד על גבי הכתלים אלא מחובר אליהם במסמרות מן הצד ומלשון הריטב"א משמע קצת שבכה"ג כשר. לעומ"ז בלשון הרשב"א נראה יותר שעל גבן צריך להיות על גבן ממש. ולמעשה דנו בזה הרבה אחרונים דשיטת הט"ז (שסב, ד') שכל שאין הקנה בולט למעלה מן החבל אלא הוא שוה אליו כשר דאין זה נחשב מן הצד, ולכן אם כרך את החבל על הקנה וקשרו מועיל וכ"פ הא"ר ועוד. אולם המשנ"ב שם סקס"ד וכן בשעה"צ שם סקנ"א הביא חבל אחרונים שחלקו עליו דלא מהני בכה"ג והוכיחו מהראשונים בסוגיין דלא כוותיה. ועי' גם בב"י שלמד כן מדברי הרא"ש והמרדכי שפסול בכה"ג. וביסוד המחלוקת נראה שיש נידון מה קובע את הפתח אם המשקוף והמזוזות גם יחד שהם מראים שיש כאן מקום העמדה של דלת, ולפ"ז יצטרכו שיהיה המשקוף על גבי המזוזות דוקא, או שהמשקוף הוא מגדיר מקום זה כפתח על ידי שיש כאן משהו בנין ולא חשיב פרצה, ומה שצריך גם מזוזות זה בכדי להגדיר את המשקוף הזה שהוא משויך לבנין, אך המזוזות אינם שייכים לעצם הפתח. וזה נוגע גם לנידון דלהלן אם המזוזות צריכים ליגע וע"ע.

והנה נחלקו האחרונים מה הדין כאשר היא נתונה בתוך הקנים כגון שחקק בתוך העמוד ונתן שם את החבל של הצוה"פ אם בכה"ג הוא נחשב כמאן דפסיק למזוזה או דל"מ כיון שסוכ"ס המזוזה גבוהה מן החבל, דעי' במקו"ח תיקון עירובין שהכשיר מסברא זו [הובא בשעה"צ שס"ב סקנ"ב] אבל הפמ"ג משבצ"ז סקי"ט הביא מהגהות אשרי בסוגיין לפסול בזה. [ומדברי ההגהות אשרי שם נראה כדברי הט"ז שאם היה תוחב החבל בקצה העליון כשר ולא חשיב מן הצד.]

ולכאו' מחלוקתם היא בגדרי ההלכה דצוה"פ אם היא מהוה צורה של התחלת גדירה או צורה של פתח, שאם זה מהלך של גדירה שייך לומר כמאן דפסיק אבל אם צריך שתהיה צורה של פתח בכה"ג הרי חסר בהיכר דפתח.[[42]](#footnote-42)

**צוה"פ שאמרו צריך שתהיה בריאה כדי להעמיד בה דלת.**

נחלקו האחרונים אם כל הצוה"פ או רק המזוזות אבל החבל שמלמעלה יכול להיות דק לגמרי. דבשו"ע סי' שס"ב סי"א כתב שהקנים של הצדדים צריכים להיות חזקים כדי דלת כל שהוא וכו' אבל קנה שעל גבן סגי בכל שהוא ואפי' גמי מהני. ובבאר הגולה שם הראה מקורו מהסוגיא וצ"ע איפה מבואר חילוק זה בסוגיא. ובביאור הגר"א כתב שמקורו בירושלמי בפירקין [בה"א 'צוה"פ קנה מכאן ומכאן וגמייא על גביהן'].

והנה בטור לא נזכר חילוק זה אלא הוא כתב בסתמא שצריך שיהיו הקנים חזקים כדי לקבל דלת.

ועי' עוד במשנ"ב שם ס"ק ס"ו שהביא מהאחרונים עוד חילוקים שהקנים של הצוה"פ שמן הצד צריך שיהיו חזקים שלא תנידם הרוח אבל הגמי שכשר מלמעלה הוא צריך להיות חזק שלא ינטל ברוח אבל אין קפידא אם תנידנו הרוח וכתב דיש מחמירים גם בזה וצ"ב במ"פ.

**צריכה היכר ציר וכו' אמרו לו לא אמר ולא כלום.**

יש לפרש כונת הגמ' שלא אמר לחלוק וממילא יש לנו להחמיר להצריך שתהיה ראויה לקבל דלת, או להיפך שאמר לפניו דיני צוה"פ ולא הזכיר דינים אלו משמע דלא קפיד, ונחלקו בזה הרא"ש בשם רבינו מאיר והרשב"א.

דהרא"ש דיק מדברי הרי"ף שלא החמיר אלא שתהיה בריאה כדי לקבל דלת אבל לא שצריכה היכר ציר [וכ"פ השו"ע] דהיינו שרב אשי חולק בזה על ריש לקיש והקשה עליו שלא משמע שהוא בא לחלוק אלא להודות ועי' שם ברא"ש דפלוגתא הוא בירושלמי.

ולאידך הרשב"א פשיטא ליה שרב אשי בא לחלוק והביא בזה ג' צדדים או שבא לחלוק על אחת מב' המימרות הנ"ל ולכן לחומרא צריך גם שתהיה בריאה וגם לעשות בה היכר ציר וזו שיטת התוספות, או שהוא חולק רק על המימרא השניה שאין צריכה היכ"צ אבל צריך שתהיה בריאה כשיטת הרי"ף, או שהוא חולק הן על שתיהם ולקולא בתרוייהו.

**אין צריך ליגע.**

עי' במשנ"ב סי' שס"ב סקי"א שכתב הטעם משום דאמרי' גוד אסיק מחיצתא ומקורו הוא מחי' הגרעק"א בשם תשובת הרא"ם ח"ב סי' כ"ו. וכתב הגרעק"א לפ"ז שאפי' אם קנה אחד נמוך וחבירו גבוה לא אמרי' דהוי כפתחי שימאי כיון דאמרי' גוד אסיק וכאילו העמוד הקצר עולה עד למעלה. [וצ"ב מה"ת לומר כן]

וקשה באמת למה הוצרכו לכך דלכאו' עצם זה שיש ב' מזוזות ומשקוף סגי בהכי להחשב צוה"פ הן לענין שבת והן לענין חיוב מזוזה.

והנה לפי דבריו יש מקום לדון שאם יהיה דבר המפסיק אי אפשר לומר גוד אסיק כשם שאין אומרים לבוד כאשר יש הפסק, אולם לפי המבואר בגמ' להלן לגבי כיפה מוכח שאף כאשר יש הפסק כשר וצ"ע. וע"ע בט"ז סי' שס"ג סקי"ט הובא במשנה ברורה אות קי"ב.

ועי' מה שנכתוב להלן דברי החזו"א בביאור הראיה מכיפה ששם נראה שיש הבנה אחרת בהפלוגתא הנ"ל.

**א"ל תני מר מידי בצוה"פ וכו'. אמר אביי הכל מודים אם יש ברגליה עשרה וכו'.**

בביאור הראיה מכיפה לנידון אם צריכה ליגע עי' רש"י ד"ה חייבת בל"ק שהראיה היא מזה שלרבנן יש פתח הגון ברגליו שגבוה עשרה ורחב ארבעה אבל המשקוף אינו נוגע במזוזות דהעיגול מפסיק בין המשקוף למזוזות. וצ"ב למה אין נחשב העיגול עצמו למשקוף כשר ולמה חשיב שאין כאן נגיעה.

ועי' בריטב"א שמפרש דלעולם אין לדון פתח כפתח החייב במזוזה אא"כ יש לו שתי מזוזות שעומדות שוות [בלא עיגול] גבוהות עשרה לכה"פ וכן שיהיה לה סף שוה נתון עליהם כעין משקוף וכל שהוא עשוי ככיפה עגול אפי' יש בו גובה עשרה ורוחב ד' אינו חשוב שיש לו ב' מזוזות וסף ובכאן שיש מעליה בנין עומד שהוא חשוב כמו סף ואותו עיגול הרי הוא כמי שאינו.

ועד"ז ביאר החזו"א סי' ע"א סק"ג, והוסיף לבאר דאם המשקוף הוא עגול הרי החלק העליון נחשב כמשקוף בפני עצמו והרי זה כמשקוף שאינו נוגע במזוזות. [וקשה דלפ"ז יש לדון שהוא משקוף העשוי מן הצד ועי']

והוציא מזה החזו"א דכל משקוף שכולו עגול ואין מעליו תקרה מרובעת ממעל לכיפה אינו חייב במזוזה מן הדין.

אלא דשיטת הרמב"ם [פ"ו מהל' ס"ת ה"ד] והשו"ע [יו"ד רפ"ז ס"ב] אינה כן שסתמו דאם יש ברגליה עשרה והמשקוף עשוי כעין כיפה הפתח חייב במזוזה, ולדבריהם צ"ע מסוגיין איך מוכח מכאן שאין צריך ליגע.

ומבאר החזו"א דחזינן מהכא שיסוד הפלוגתא אם צריכים ליגע או לא הינה אם המשקוף צריך להיות כחלק מבנין המזוזות והוא תומך להעמיד המזוזות והם מחזיקים אותו להעמידו ובאופן כזה שמקצת המשקוף הוא למעלה נחשב כמשקוף העומד בפ"ע בלא מזוזות ואין כאן מחיצות מן הצד אלא מחיצה אחת באויר והיא מתבטלת, אולם למ"ד אין צריך ליגע אין קפידא בזה והעיקר שיהיו לפתח זה מחיצות מלמעלה ומן הצד. [וזה שלא כהבנת האחרונים שטעמו הוא משום דאמרי' גוד אסיק]

ושוב כתב החזו"א שאפשר לפרש כן גם כונת רש"י בסוגיין ואין צריך ללמוד כהריטב"א שפתח עגול פטור מן המזוזה לכו"ע, וכן נראה מדברי הב"י. וע"ע עוד בדברי יחזקאל סי' ו' אות ד' שהאריך בענין זה.

**רד"ה ושוין, קודם שיתחיל להתעגל.**

לכאו' יש לדקדק מדברי רש"י שמעכב שיהיו במזוזות עשרה גובה מיושרים ולא מעוגלים ולא מועיל שיהיו מעוגלים אף אם יש ברוחבן ארבעה מזה שלא כתב רש"י בסתמא שיש ברגליה עשרה ברוחב ארבעה. וכן נראה מדברי הריטב"א שאין חילוק בין המשקוף למזוזות ושניהם צריכין להיות מיושרין לאורך ורוחב הפתח דעגולים לא מקרי מזוזות. וכן כתב הרשב"א בתשובה [ח"ג סי' רע"א]

אולם מהמשך הגמ' מבואר דלא כן שאליבא דר"מ אמרי' אם יש ברגליה שלושה נראה בכל המהלך שעיקר הקפידא הוא אם יש רוחב ארבעה בגובה שלושה שאז שייך לדון חוקקין על השאר או לא ואין זה תלוי אם באיזה צורה הרגליים עומדות. ועי' בגאו"י כאן שדיק כן מדברי רש"י וכבר קדמו הב"י [יו"ד רפ"ז] שנוקט כן בדעת רש"י דלא בעי מזוזות כלל אלא שיהיה הפתח רחב ארבעה בגובה י'. ולפ"ז צ"ל שמה שכתב רש"י כאן קודם שיתחיל להתעגל כוונתו קודם שיתעגל ויתמעט משיעור פתח.

**רד"ה חייבת וכו' ואמר אביי גרסינן וכו'.**

לפי הלישנא בתרא אין ראיה מעצם הדין דכיפה כשירה אלא רק מדברי אביי שמפרש דרבנן מודו כל היכא דאיכא ברגליה עשרה, וצ"ב מה השינוי מהלישנא קמא שגם שם ההוכחה מדברי אביי הנ"ל.

ועי' בריטב"א שמבאר שאלולא דברי אביי היינו יכולים להודות לעצם הדין ולא מטעמיה אלא דגם לרבנן בכה"ג אמרי' דחוקקין להכשיר כל דאיכא שיעור פתח היינו ד"ט בגובה עשרה ובזה רבנן פליגי אדר"מ שלדידיה אף חוקקין להשלים את השיעור פתח. ואם הסברא היא מכח זה שחוקקים המזוזות ומאריכים אותם עד גובה המשקוף א"כ אזדא לה הראיה שהרי יש מזוזות הנוגעין במשקוף, אבל השתא חזינן מדברי אביי דלרבנן לא אמרי' חוקקין כלל והטעם דמהני הוא משום דאומרים שהעגול כמי שאינו ומזה מוכח שאין צריך ליגע.

**בשיטת הרמב"ם לענין מזוזה ולענין צוה"פ העשויה ככיפה.**

הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ד כתב בית שיש לו מזוזה מכאן ומזוזה מכאן וכיפה כמין קשת על שתי המזוזות במקום המשקוף אם יש בגובה המזוזות עשרה טפחים וכו' חייב במזוזה ואם אין בהם עשרה טפחים פטור מפני שאין לו משקוף. והנה בדברי הרמב"ם לא הוזכר כלל תנאי זה שיהיה ברחבו עשרה טפחים אלא תלה רק אם יש בגבהו י' טפחים או לא, משמע שאין צריך שיהיה רחבו ד"ט כשיעור פתח דשבת.

ועד"ז כתב בפט"ז משבת ה"כ לגבי צוה"פ העשויה ככיפה שאם יש בגובה הרגלים י"ט הר"ז צוה"פ. וכתב הה"מ שם שסבר הרמב"ם שאין צריך רוחב ד' לענין צוה"פ ולענין מזוזה, ומה שמבואר בסוגיא שאם אין רוחב ד' לא מהני היינו לר"מ דאי"ל דחוקקין להשלים ואינו סובר כן רק כאשר יש פתח הגון, אבל לרבנן אין הקפדה בשיעור זה אבל הרשב"א אינו סובר כן עיי"ש.

ובעצם מה שכתב הרמב"ם שטעם הפסול מפני שאין בו משקוף, עי' בכס"מ שתמה על דבריו דממ"נ אם משקוף העשוי בעיגול אינו נחשב משקוף א"כ מה בכך שיש ברגליה עשרה והרי אין זה חשיב משקוף.

ובספר הליקוטים על הרמב"ם מהרד"ע מבאר דברי הרמב"ם שאם לא היה תנאי בפתח שיהיה בו גם משקוף היינו יכולים להכשיר בכיפה הגבוהה עשרה והיינו מחשיבים את כל המשקוף כהמשך של המזוזות מכאן ומכאן, והכל היה נחשב למזוזה ולא היה חסרון גובה וממילא לא נשאר מקום למשקוף. [ואף אי נימא שנשתייר קצת משקוף בין המזוזות אחר שגבהו עשרה מ"מ הוי מן הצד. ועוד יש לומר שאין מחלקים מקצת העיגול להיותו למזוזה וחלק להיות משקוף כיון שאין מה שמחלק אותם בפועל וכ"כ הט"ז סי' רפ"ז סק"ג.]

ועי' בעמק ברכה בשם הגר"ח שהוסיף עוד לבאר למה הרמב"ם תלה זאת בהעדר המשקוף ולא בהעדר המזוזות כפי הפשטות, וביאר דמזוזות יכולות להיות אף בלא משקוף אבל משקוף לא שייך להיות בלי מזוזות ולכן מצד עצמה נחשב הכיפה כמזוזה ולא כמשקוף.

**מתני' הכשר מבוי וכו'.**

עי' בחזו"א ריש סי' ט' שמבאר דמשנה ראשונה עוסקת בתורת מבוי איך לעשותו להשגיח שלא יהיה גבהו יותר מכ' ולא פחות מי' ולא רחב יותר מעשר אמות, והשתא מבאר באיזה מחיצות הכשרנו על ידי תיקוני מבוי ואיזה מהן מן התורה שצריכה להיות מחיצה גמורה. דהיינו שבג' מחיצות לא מהני להכשירן על ידי לחו"ק אפי' אם אינם לצד רה"ר אלא לבקעה.

**ב"ש אומרים לחי וקורה.**

צ"ב מהו הצירוף של לחי וקורה יחד והרי כל אחד ענינו אחר דאף אי נימא דתרוייהו משום מחיצה והוי מדאו' מ"מ לחי הוי כמחיצת בנין ואילו קורה מהני מדין פי תקרה כמבואר בתוס' להלן דף פו. וכ"נ מל' רש"י לעיל ה. ד"ה ומאן. וכן הבאנו לעיל מהריטב"א דף ח: בביאור מה דבעי קורה על גבי מבוי ומחלק שם מלחי.

**ר"א לחיין.**

לכאו' הוא שיטה בפ"ע אולם בגמ' משמע שהוא אליבא דב"ש דמספק"ל אם לחיין וקורה קאמר או לחיין בלא קורה והיינו שבא להקל דסגי בב' לחיין. וכן מבואר בריטב"א להלן במעשה דתלמיד אולם נראה מדבריו דלהצד שלחיין היינו דוקא ולא סגי ליה בלחו"ק גם שניהם.

**לא נחלקו ב"ש וב"ה על מבוי שהוא פחות מארבע אמות וכו'.**

פי' רש"י דהיינו רוחב פתחו, ומבואר שאף שאורך מבוי אינו צריך אלא ד' טפחים כדלקמן מ"מ אין צורך בתיקון גמור בכה"ג שאינו רחב כולי האי. ובסברת אותו תלמיד עי' ברבינו יהונתן דס"ל שמבוי שאינו רחב ד"א הוא צר ומינכר סתימה דידיה על ידי הקורה לחוד אבל כאשר הוא רחב יותר לא מינכר מחיצה עד שיסייעהו הלחי לסתום. וצ"ל שמאותו הטעם לא מינכר הלחי בלא קורה. וצ"ע אם זה מתאים עם הצד שצריך לחי וקורה מדאו'.

ועי' באור גדול על המשניות שפירש דברי רש"י בפנים אחרות.

**למימרא דקסברי ב"ש ד' מחיצות דאו'.**

עי' ברש"י שמפרש שמחמת שהתורה הצריכה מחיצה גמורה משו"ה בעי לחו"ק דתיהוי מחיצה מעלייתא. וצ"ב מ"ש מחיצה רביעית משאר המחיצות דלא מהני בהו תיקון דלחו"ק אלא צוה"פ לכל הפחות. ועי' בפי' הרבינו יהונתן שמפרש דאתא ההלכתא וגרעא למחיצה רביעית ואוקמא אלחי וקורה, אבל לב"ה שאין צריך כלל תורת מחיצה ברוח רביעית ואתאי הלכתא לאוסופי עליה גם הרביעית סגי בלחי משהו או בהיכר מחיצה אף ע"ג דלאו מחיצה הוא.

ועי' בריטב"א דמדאו' לא בעי ד' מחיצות אלא סגי בשם ד' מחיצות וכן כתב התור"פ, והיינו ג' מחיצות גמורות ורביעית בכל דהו ומיהו פחות מלחו"ק אי אפשר, וצ"ב.

**לא לזרוק משלש הוא דמיחייב לטלטל עד דאיכא ארבע מחיצות.**

עי' בריטב"א שמבאר התירוץ שאף שמדאו' סגי בג' מחיצות לאשוויי רה"י מ"מ מדרבנן הצריכו היכר גמור ולכן צריך תרוייהו ולא סגי לדידהו בהיכר דעלמא. אולם ברשב"א מפרש דמדבריהם הצריכו שיהיה מחיצה גם ברוח רביעית והדר דינא דבעי לחו"ק, ונפק"מ אם לדידהו לחו"ק מועילים כמחיצה או כהיכר.

**למימרא דסברי ב"ה ג' מחיצות מן התורה.**

עי' ברשב"א שמבאר את הראיה שאם היו סבורים דב' מחיצות מן התורה קשה למה לא מועיל לחי וקורה גם בשלישית, וצ"ע מה הראיה והרי בכה"ג איכא לסברא דפילוש ואפי' במקום מחיצה דעומ"ר אסרינן מבוי המפולש וכ"ש דלא מהני ב' מחיצות וב' לחיין גרידא.

ועי' בריטב"א שהוסיף וביאר שהראיה מהא דלא מהני לחי לא בב' מחיצות העשויות זו כנגד זו ולא בעשויות בכמין גאם, וצ"ע דמה"ת יועיל לחי בכמין גאם דאין כאן ב' מחיצות אורך ומה"ת להאריכו עד כנגד המחיצה שכנגדו, וכמו דפשיטא לן לעיל בדף ח: לגבי מבוי העשוי כאלכסון. ונחלקו בזה למעשה הביאוה"ל ריש סי' שס"ג ד"ה ואסור עם החזו"א סי ע"ב סק"י, ויש מכאן ראיה לשיטת הביאוה"ל. וע"ע ברשב"א לקמן צד. במש"כ לענין פתחא בקרן זוית אליבא דר"י.

**לא לזרוק משתים הוא דמחייב לטלטל עד דאיכא שלש.**

הנה לפי המסקנא מדאו' סגי להחשב רה"י ע"י ב' מחיצות גרידא והרי זה כשיטת ר"י לעיל ו' ע"ב, ורבנן פליגי עליה דבעי ג' מחיצות ועי' רשב"א דהך דחייה לא קימא. אולם בחזו"א מפרש שהדחיה היא אף אליבא דרבנן דמדאו' סגי בשתים ולחי מדאו' על כל פנים, ומדבריהם צריך דוקא ג' מחיצות גמורות עם הלחי. וכ"כ הגאו"י בדרך השניה.

ונמצא שיש ב' הלכות מדרבנן, חדא דלא יצא מתורת כרמלית רק על ידי ג' מחיצות, ועוד שאף כאשר יש מחיצות כשיעור צריך לעשות היכר המועיל.

ועי' גם בתוס' לקמן יב: ד"ה איתיביה יתר על כן שכתבו דאפי' רבנן מודו לר"י דב' מחיצות ולחי סגי [היכא דלא הוי ברה"ר גמורה כמו שכתב הריטב"א שם], אלא דמדרבנן בעו ג' מחיצות גמורות.

עי' בגמ' בשבת קי"ז פלוגתא דרבנן ובן בתירא להיכן הותר להציל ס"ת מפני הדליקה דלרבנן לא הותר להוציאו אלא למבוי שאינו מפולש דהיינו שהוא מוקף בג' רוחות ויש לו לחו"ק אלא שלא תקנוהו בשיתופי מבואות, ולדעת בן בתירא שרי אף אם לא נתקן בלחו"ק. ולדעת בעל המאור אליבא דב"ה דמתני' גם אם לא תקנוהו בלחי מיקרי מבוי שאינו מפולש ודלא כשא"ר. מ"מ למדנו מכל האוקימתות שם בסוגיא שאין מצילים אליבא דכו"ע למבוי שיש לו ב' מחיצות ולחי וצריך דוקא ג' מחיצות גמורות, ומבואר שהצריכוהו ג' מחיצות גמורות אף דחייבין עליו מה"ת מ"מ אין זה שוה למבוי שהוא מוקף בג' ואינו מתוקן בלחי.

**דף י"ב ע"א.**

**קתני מיהת וכי לסתמו אני צריך, אא"ב לחיין וקורה מש"ה אמר וכו'.**

עי' בראשונים שהקשו דאותו תלמיד הרי מתלמידי ב"ה היה שלא עשה אלא לחי אחד, ואמאי לא ענהו אנא כב"ה ס"ל. ומבארים הריטב"א והרשב"א שאותו תלמיד עשה לחי וקורה ועשה מעשיו אליבא דר"א, אלא דסבר דר"א אליבא דב"ש בא להקל דאין צריך לחי וקורה דוקא אלא סגי אף בב' לחיין ומוכח דלר"א לחיין בלא קורה קאמר, ור"א הצריכו לחיין עם הקורה ולכן אף שעשה קורה היה צריך לעשות לה גם לחי נוסף.

ועי' בגאו"י שמבאר על פי זה את מהלך הגמ' שהגמ' הקשתה שפיר שאם הדין הוא כאותו תלמיד הרי שפיר עבד שעשה לחי וקורה ואין צריך יותר ולמה הצריכוהו ב' לחיין דוקא וע"כ דלחיין עם הקורה קאמר, ותירץ דזה גופא קאמר אותו תלמיד דמאי נפק"מ אם אעשה ב' לחיין או קורה ולחי וא"כ שפיר קאמר אותו תלמיד.

ועי' בראשונים הנ"ל שמבארים שלר"א צריך לסתמו בלחיין דוקא ולא בקורה כי הקורה אינה מועלת כלום.

ובגאו"י התקשה טובא דא"כ פליג ר"א על כולהו תנאי דלא איתני תקנת קורה במבוי כלל. ולכן מפרש את הסוגיא כפשוטה שאותו תלמיד לא נתן בה אלא לחי אחד והצריכו ר"א לחי אחר עם הקורה ולכן דמי לסתום, אבל בלחיין לבד לא נחשב סתום, ותירץ דכיון דלא עשה בו קורה כלל צריך לסתמו בלחיין וגם זה מיקרי סתימה.

ובדבר קושית הראשונים שהרי אותו תלמיד כב"ה עביד יש לומר דלא שמיע ליה עד השתא דב"ה ודר"א אלא מדעתיה הוא דעבד, או דמיירי במבוי שאינו רחב ארבע והיה סבור כאותו תלמיד דמודו ב"ש במבוי כזה שאין צריך אלא לחי אחד ור"א ס"ל דאין חילוק בזה וכר"ע.

**וכמה אמר רב אחלאי וכו' עד ארבעה.**

עי' בהה"מ פי"ז ה"ט בשם הרשב"א ש"א סי"ב שאין הכונה שכל המבוי אינו רחב ארבעה אלא אפי' אם כל המבוי רחב הרבה ורק בפתחו הוא סתום בפחות מארבעה א"צ לחו"ק וכ"מ בחי' הרשב"א לעיל ו., וזה מוכח מהשו"ט בסוגיא דלהלן לגבי לשון ים הנכנס לחצר שאם הפרצה קטנה מארבעה שרי לטלטל בלא תיקון פס. ועי' עוד בביאוה"ל שס"ג ס"ב ובמשנ"ב ס"ק קי"ז שהוכיח מהראשונים דלקמן דהיכא שאין ברחבו ארבעה מיקרי מקום פטור [ואפשר לטלטל ממנו לרה"ר] וא"צ שום תיקון אף אי לאו דס"ל כרב אחלאי.

**עובדא הוה בדורא דרעותא לשון ים הנכנס לחצר וכו'.**

כאן פירש רש"י שפרצו הדופן במלואו ולכן הוצרך לעשות לו פס אחד להתיר את המים הנכנסים לחצר, אבל להלן בברייתא מיירי דאיכא עומ"ר אלא שנפרץ פרצה האוסרת או שהמים ביטלו את המחיצה.

וצ"ב לפ"ז מאי קמשני קל הוא שהקילו חכמים במים והרי חסר כאן מחיצה רביעית דהוי נפרץ במילואו למקום האסור לו. וביאר הריטב"א דכשם שהתירו למלאת מים על ידי מחיצה תלויה מהים שהוא כרמלית וכן לגבי לדלות מן הבור שבחצר השותפין ה"ה דהקילו לגדור בפס אחד בחצר שהיא עומדת לצד הים. ולפ"ז צ"ל שלא מיירי בים שעלה על גדותיו אלא בחצר העומדת על הים.

**דף י"ב ע"ב.**

**איזהו מבוי שהוא ניתר בלחו"ק וכו'.**

יש לעיין במבוי שאין לו תנאי מבוי אם נחשב כחצר אף לקולא לענין להתירו במפולש וכיו"ב או שרק לענין תיקוני מבוי אמרי' שמתקנים אותו כמבוי ולא כחצר. והנידון תלוי גם בטעמים שנתבארו לעיל בדף ה: מה הטעמים שחלוק חצר מן המבוי בהנ"ל אם זה מחמת הצורה של המקום או משום שאינה משמשת להילוך.

ועי' במשנ"ב סי' שע"ד סק"ד שכתב להקל לגמרי בכמה ענינים כחצר.

**דף י"ג ע"א.**

**אלא אפי' מיחש לזבוב וכו' ויתיב אתגיה דדלת.**

פשוט בפוסקים שהכונה לקוץ הריבוע ולא לעקב האחורי של האות שאינו נחשב מעיקר האות ואינו פוסל בצורת האות, עי' במשנת סופרים אות ד'. וצ"ב למה נקרא הקוץ הזה תג והרי הוא חלק מבריאת האות.

ועי' במנחות דף כ"ט ע"ב לגבי אות ה' דאמר מ"ט אית לה תגא ורש"י שם מפרש דהיינו קוץ בסופו אולם התוס' בשם ר"ת כתבו דהיינו בתחילתו כמו תגא דד', וקשה לפ"ז מ"ט לא שאל זאת על האות ד' וצ"ע.

שוב מצאתי במשנ"ס אות ה' ס"ק ב' שנקט בפשיטות שאף לר"ת אין הקוץ האחורי של הה' מעכב, ומיושב לפ"ז שבאמת באות ה' התג האחורי הוא תוספת על האות ואינו חלק מבריית האות ול"ה כתג של הד' שהוא חלק מבריאת האות.

**אמר רב ירמיה למחוק לה מן התורה איכא בינייהו.**

בדעת המ"ד דמוחקין לה מה"ת ישנם ב' דרכים בסוגיא או דסבר שאין דין לשמה כלל [וכמבואר להלן בריש ע"ב שעיקר הדין לשמה נאמר במחיקה ולא על הכתיבה], או דס"ל שסתמא כלשמה כמבואר בהמשך הגמ' לר"פ אליבא דר' אחי דאף שלשם אשה אחרת פסול בזה שרי, ועי' תוס' שכתבו לפ"ז שאף לענין גיטין יוכל לגרש על ידי מסירת ס"ת שבו פרשת גירושין. [אלא אם נחלוק על סברת רב פפא הזו ואין חילוק בין סתמא לשלא לשמה כמו שכתבו התוס'.] ועי' ברשב"א שמחלק עוד דבזה גרע דלענין סוטה איכא עכ"פ מחיקה לשם אשה זו אבל בגירושין אין שום עשיה לשם אשה זו.

ובסברת החולקים לפי הדרך הראשונה או דסבר שאף בכתיבה יש דין לשמה וס"ל שאין מוחקין בשל סוטה אחרת, או דפליג משום סברת רנב"י שהכא גרע מלשם אשה אחרת כיון שלא נכתב לשם מחיקה כלל וכמו שביארו התוס' להלן ד"ה עשייה.

ולפי הדרך השנית צ"ל שחולקין בסברא זו אם אמרי' סתמא לשמה או שצריך לכוין בהדיא לשם אשה זו, וכ"כ התוס' דמאן דאמר זה ס"ל שאי אפשר לגרש על ידי מסירת ס"ת.

ועי' ברשב"א שנקט דאחר שחידש שאין דין לשמה ועשייה דידה היינו המחיקה שוב נתבטלו הדחיות דלעיל והכל תלוי בנידון זה אם מגילה זו כשירה לשם אשה אחרת דאין דין לשמה בכתיבה או שצריך גם כתיבה לשמה ואז פסול בס"ת וכמו לענין גירושין.

**דף י"ג ע"ב.**

**מתני' הקורה שאמרו וכו' והאריח חצי לבנה של שלשה טפחים.**

עי' ברש"י שפירש על פי הגמ' להלן שאריח רחבו טפח ומחצה אבל ארכו מבואר להלן שהוא ג"ט, דלבנה היא ג"ט על ג"ט והאריח הוא חציה דהיינו אורך ג"ט על טפח ומחצה רוחב. ולהלן יבוארו כמה נפק"מ בזה. וע"ע בתוי"ט וברש"ש על המשנה כאן מה שתמה ע"ד.

ובטעם הדבר שצריכה להיות ראויה לקבלת אריח, ברש"י כאן מבואר הטעם שתהא דומה לקביעות לבנות עליה בנין.

ועי' בביאור הלכה סי' שס"ג סי"ז שהביא מרש"י לעיל דף ג. שאם אינה חזקה לקבל אריח הוי קורה הניטלת ברוח כפשטות הגמ' שם. וכתב שם נפק"מ בין הטעמים הללו. ולפי הפשטות אין סתירה בדברי רש"י שכאן מפרש הטעם רש"י למה צריכה שתהיה **רחבה כדי לקבל אריח** ואילו לעיל הביאור למה היא צריכה להיות **בריאה כדי לקבל אריח** ותרי טעמי בתרי עניני נינהו. שו"ר דברש"י להלן יד. ד"ה ומעמידי קורה שכתב דבקורה הוא דבעינן קביעות כי היכי **דתהוי היכר מעליא** ושם מיירי בענין חוזק הקורה.[[43]](#footnote-43)

ועי' בפי' הר' יהונתן שפירש את הרישא משום שתהא דומה לקביעות שלא תתליע מפני הגשמים, ובסיפא מבאר שצריכה להיות בריאה כדי לקבל אריח משום שאם לא כן לא יהיה בה היכרא שיהיו סבורין בני הרה"ר דלפי שעה נתנה שם, אבל כשהיא בריאה ועבה וראויה לקבל בנין כזה ניכר ומפורסם לכל שלקביעות הושמה שם ואית בה היכרא. וצ"ב למה בסיפא האריך יותר מן הרישא.

**ובריאה כדי לקבל אריח.**

נחלקו הראשונים אם צריכה להיות בריאה וחזקה בכדי לקבל אריח אחד שלם שארכו ג"ט ורחבו טפח, או שצריכה להיות ראויה לקבל כך וכך אריחים כפי ארכה לפי החשבון הנ"ל, שאם היא ארוכה עשר אמות ואפשר ליתן בכל אמה ד' אריחים כאלו צריכה להיות בריאה כדי לקבל ארבעים אריחים.

ועי' בריטב"א שהביא את דברי הראב"ד שהביא מן הירושלמי שצריכה להיות ראויה כדי לקבל אריחים, ומנין האריחים שהיא צריכה להיות ראויה לקבלם לרבנן צריכה ארבעים אריחים כפי החשבון דלעיל, ולרשב"ג שנותנים את האריחים לארכן א"כ אין בה אלא עשרים אריחים. אך צ"ב מחלוקתם מצד המציאות דודאי סדר הנתינה היא אורכו של אריח לאורך הקורה ורחבו לרחבה שהרי אינה יכולה לקבל אריח לארכו אלא לרחבו ולא בזה פליגי רבנן ורשב"ג וממילא אין אפשרות לשים בכל אמה אלא ב' אריחים כמבואר בגמ' שאידך חצי טפח מלבין ליה בטינא משהו מהאי גיסא ומה"ג, וכן הקשה הריטב"א, ויתכן שלדעת רבנן האריח הוא קצר בין באורכו ובין ברחבו ועי' להלן.

ובריטב"א נחלק עליו לדינא שאין שיטת התלמוד כן אלא אין צריכה אלא בכדי לקבל אריח אחד יעו"ש עוד וכן כתב הב"י.

ואפשר דנידו"ז תלוי גם בטעם הדבר שקורה צריכה להיות בריאה אם זה משום שצריכה היכר תקרה וקביעות, או רק בכדי שלא תחשב לקנה הניטל ברוח.

**אם הלבוד מתחשב למעט מנין האריחים.**

ברשב"א בעבוה"ק ש"א סי' ה' כתב שצריכה הקורה להיות בריאה לקבל דימוס של אריחין שארכן ג' טפחים כל אחד [כשיטת רשב"ג בירושלמי] ולכן קורה של עשר אמות צריכה להיות ראויה לקבל כ' אריחים. והוסיף הרשב"א דכיון שאין הקורה צריכה להיות נתונה ממש על הכתלים וסגי במה שהיא סמוכה לכותל בב' צידיה בג' טפחים א"כ אינה צריכה להיות בריאה אלא כשיעור י"ח אריחים. [וכ"פ המשנ"ב שס"ג סקנ"ט]

אולם בחי' הר"ן כתב שאף אם יש מקום באמצע שאינו כשיעור הראוי לקבלת אריח אם הוא פחות משלשה לית לן בה דלא יהיה אלא כאויר שבינתיים, ונמצא לפי"ד שאין צריך שתהיה ראויה אלא לקבל כשיעור י"א אריחים שהרי הקורה אינה צריכה שתהא מגעת מכותל לכותל, וכאילו עשה הרבה קורות וחיברן זה לזה על ידי לבוד. וצ"ע איפה דעת הרשב"א דממ"נ אם האויר נחשב למה אין מחשבין גם את האויר של בין לבין.

ועי' בחזו"א [סי"ב סק"ה] שמחדש שאין אומרים לבוד לחבר הקורה לכתלים אא"כ הקורה שלימה ונמשכת מצד אל צד, אבל בקורה העשויה לפרקים אינה חשובה קורה אלא עצים בעלמא [אמנם אם הקורה עומדת בסמוך לכותל מתבאר בגמ' שאין היא עצמה צריכה להיות מגעת עד הכותל שכנגדה ואפשר לצרף ב' קורות ואף עם ריוח ביניהם].

והנה מדברי הרשב"א הללו יש להוכיח ששיך לדון לבוד אף במקום שיש הפסק בינתיים, שהרי יש הפסק קורה שאינה ראויה בין כותל לכותל וכמו שכתב הרשב"א לעיל דף ח: והוכיח מזה שיתידות אינן מונעים את הלבוד. ומזה יהיה מוכח דלא כשיטת החכם צבי סי' נ"ט, שאין אומרים דין לבוד בכה"ג שיש הפסק ממשי בינתיים.

ועי' בחזו"א הנ"ל שכתב שאין להוכיח מזה נגד שיטת החכם צבי, דהכא אין זה אלא חיסרון בגוף הקורה ולא גרע מאילו היתה קורה זו כאויר שהלבוד סותמו וחשיב כאילו הוא בריא לקבל אריח, וה"ה שהקורה שבינתיים נחשבת מכח הדין לבוד כאילו היא חזקה ובריאה כמו מה שלצידה.

**דף י"ד ע"א.**

**הניח קורה על גבי מבוי ופרס עליה מחצלת וכו'.**

מבואר בסוגיא שמחצלת זו מבטלת את ההיכר של הקורה ולכן קורה אין כאן, והמחצלת מצ"ע גם היא פסולה כיון שהיא מחיצה ואין לה תורת קורה, ומילא הוי מחיצה תלויה שפסולה משום בקיעת גדיים.

והראשונים הקשו מדוע המחצלת עצמה אינה ראויה לשמש בתורת קורה כיון שהיא רחבה כשיעור קורה ומה בכך שהיא משולשלת למטה. ונחלקו הראשונים בתירוצם אם זה משום שהמחצלת מצ"ע אינה ראויה לקבל אריח ולכן אינה יכולה להועיל אלא כמחיצה, או דמיירי שהיתה משולשלת למטה י' טפחים ומשום הכי פקע ממנה שם קורה וחל עליה שם מחיצה. [ומשמע שאין בזה חיסרון אף אם היא מצ"ע אינה ראויה לקבל אריח כיון שהקורה שלמטה מחזקת אותה ומצטרפות זו לזו]. ויש עוד דרך דמיירי בגוונא שהמחצלת היתה משולשלת למטה מעשרה וממעטת חלל המבוי.

והנפק"מ בין המהלכים מה הדין אם הקורה עצמה היתה רחבה כשיעור עשרה טפחים אם היא פסולה מדין מחיצה תלויה, ונחלקו בזה הרשב"א והרא"ש דהרא"ש הביא את שיטת הרשב"א שצריך להזהר שלא תהיה הקורה רחבה למטה עשרה [כגירסת הב"ח ועוד] שאז יצאה מתורת קורה, והרא"ש נקט שאין לפסול בכה"ג דלא מצינו שיעור לקורה ורק כאשר היא מכוסה במחצלת היא פסולה דהקורה בטלה והמחצלת אינה ראויה לשמש כקורה. ועי' בריטב"א שכתב בזה ב' מהלכים אם משום שיעור אורך הקורה או משום שחסר בהיכר קורה.

ועי' עוד בעבודת הקודש ש"א סי' ה' סל"ב שכתב שאם הקורה עצמה היתה רחבה ומשולשלת עשרה טפחים אם גבוהה מן הקרקע ג"ט, יראה לי שצריך להביא קורה אחרת שכל שמשולשלת עשרה טפחים יצאה מתורת קורה ומחיצה היא אלא שגבוהה מן הקרקע שלושה.

והנה מרהיטות דברי הרשב"א משמע שאם לא היתה הקורה רחבה אלא פחות מעשרה היא כשירה אף אם היא למטה מעשרה [ואינו מוכרח שיל"פ שבא לאפוקי מתורת מחיצה], וכן נראה להדיא בדבריו שם לעיל בסי' ג' סי"ג דבכה"ג אמרי' קלוש על כל מה שהוא למטה מעשרה, וכ"פ השו"ע שם סכ"ד. אולם המשנ"ב שם הביא כמה דעות אחרונים שלא התיר הרשב"א רק כאשר חלל המבוי הוא עשרה וגם הרא"ש מודה בה, וצ"ע מדברי הרשב"א הנ"ל.

וע"ע בתפארת שמואל כאן מש"כ בכוונת הרשב"א כדברינו וכן כתב בהגהות נתיב חיים על השו"ע, ועי' עוד בביאור הגר"א שלמד שבזה גופא נחלקו הרשב"א והרא"ש, ועולה מדבריו שאין זה משום רוחב הקורה אלא משום שהיא משולשלת למטה מי' ופסק כהרשב"א לאסור.

**דהויא לה מחיצה שהגדיים בוקעין בה.**

עי' בריטב"א ובר"ן שכתבו שדוקא במקום שהמחיצה עצמה תלויה ואינה מגעת לקרקע, אבל כאשר אנו באים להתיר על ידי דין פי תקרה כגון למ"ד קורה משום מחיצה ל"ח לבקיעת גדיים, ועי' בקהל"י סי' א' שהאריך בביאור החילוק והקושיות על זה, ויעוי' במה שכתבנו עוד להלן בדף טז: על דברי הגמ' שם אליבא דרשב"ג בלבוד יותר משלשה, ושם להלן על דברי הגמ' דאי מוקי לחבלים לתתאי הוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה בשם החזו"א, ושם לענין מחיצה תלויה.

**וכן ב' קורות המתאימות לא בזו כדי לקבל אריח וכו' אם מקבלות אריח לרחבו טפח וכו'.**

נחלקו הראשונים אם בכה"ג צריכות הקורות שיגעו זה בזה או שיכול לתת ריוח ביניהם ויש בזה ג' שיטות. עי' במרדכי בשם מהר"מ שכתב שדוקא כשנוגעות זב"ז [וכ"נ מדברי התוס' כאן סוד"ה ובלבד] אבל אם אינם נוגעות אפי' פחות מג"ט אין מצטרפין דבעי קורה טפח משום היכר ובכה"ג ליכא היכרא. ודיק כן גם מדברי רש"י שפירש שמתאימות כמו תאומים וכ"כ הגהות מיימוני.

אולם בחי' הר"ן נקט בדעת רש"י שמיירי שהם מרוחקות מעט אבל לא יותר מטפח וקמ"ל שאפי' החלל שביניהם מצטרף לשיעור טפח כדי שיוכל לקבל אריח לרחבו, ואולם מודה הר"ן שאי אפשר לצרף שתי קורות אם רחוקות יותר מטפח [ובזה פליג רשב"ג], וכ"ה שיטת הטור וכן נקט החזו"א [ע"ו סק"א] בדעת התוס'. ועיי"ש שמבאר שמדין לבוד לא מהני לומר שיש כאן שיעור טפח שלא מהני לבוד אלא לענין שיעור גודל הקורה שתהיה ראויה לקבל אריח שהאויר משלים את השיעור, אבל לענין שתהא בריאה לקבל אריח על זה לא מהני לבוד ואם אינה סמוכה לחבירתה שיוכל להניח בפועל את האריח לא מהני.[[44]](#footnote-44) ועי' בקרבן נתנאל שהוכיח מהגמ' כשיטה זו.,

ושיטת הרמב"ם [פי"ז סוף הלכה כ"ה ועי' בהה"מ ובהגהמ"י וברש"ש כאן] להיפך שצריך שיהיו בשניהם ביחד שיעור הראוי טפח, ואז הם מצטרפות אפי' אם הם רחוקות אחת מחבירתה ג' טפחים, ומתבאר שהלבוד מצרף לגמרי וחשיבי ראויין לקבל אריח על ידי האויר אבל כל דליכא שיעור טפח הוי כאילו אינם בריאות כדי לקבל אריח וע"ז לא מהני לבוד.

ובשו"ע סתם כשיטת הרמב"ם וכתב שי"א שצריך שיהיו קרובות זו לזו בתוך טפח, ועי' בביאור הלכה שהאריך אם צריך לדעה זו שגם יהיה בהם טפח בעצמם [ועי' ברש"י דסוכה כב: שיובא להלן]

**רשב"ג אומר אם מקבלת אריח לארכו שלושה אי"צ להביא קורה אחרת.**

עי' ברש"י סוכה כב: שכתב דרשב"ג להקל בא כלומר אפי' אין בהם טפח ואם מושיב אריח לרחבו עליהן אינו עומד, מרחיקן זו מזו ומושיב עליהן לאורכו ובלבד שיהיו ראויין לקבל כבדו. ונראה מדבריו דלרבנן צריך שיהיה להם רוחב טפח מצד עצמם כדי שיוכלו להחזיק האריח בלא האויר [ודלא כהר"ן הנ"ל], ולרשב"ג אין קפידא בזה רק שיוכלו לשאת ועל ידי שמרחיקין אותו מועיל שינטל אפי' על קורות קטנות.[[45]](#footnote-45)

ועי' בריטב"א שהביא ב' דרכים אליבא דרבנן אם צריך שיהיו מקורבות שתיהם בשיעור טפח דוקא או אפשר שיהיה ביניהם הפסק טפח והם עצמם יהיו רחבות כל אחד בשיעור חצי טפח והעיקר שיהיו שניהם יחדיו מקבלות אריח לרחבו, ולדעת רשב"ג מהני אף אם ירחיק ביניהם שתי טפחים ומחצה ויקבלו יחד אריח לארכו דמהני ולא נתבאר שם סברת מחלוקתם.

ולשיטת הרמב"ם שאף לרבנן מצרפים את הקורות אם יש ביניהם הפסק כשיעור לבוד צ"ב במאי פליג רשב"ג, וצ"ל דהוא בא להקל שאם הם יחדיו מקבלות אריח לארכו אין צריך להגיע לתורת לבוד ואין צריך שיהיה בגופם שיעור טפח שלם. ולפ"ז אף לרבנן אם מקבלות אריח לרחבו ואינם מופלגות אין צריך שיהיה בשניהם שיעור טפח דמה"ת לאפושי פלוגתא ביניהם. אבל אין לומר שבא להחמיר ולהצריך ג' טפחים בגופן שא"כ יש בכל אחת מהן שיעור קורה באנפי נפשה.

**היו אחת למעלה ואחת למטה וכו' אמר אביי ריב"י סבר ליה כאבוה וכו'.**

עי' בתוס' ד"ה ובלבד דפשיטא ליה דרבנן פליגי עליה וכן פסק הרי"ף דלא מהני בכה"ג. אולם ברמב"ם שם פסק דאמרי' רואין, ובהשגות בעל ההשלמה הקשה עליו דהא ר"י סב"ל כר"י שמהני אף קורה של קשין משום דרואין כאילו היא של מתכת, והרמב"ם פסק כסתם משנה דפסולה בכה"ג. ועי' בהגר"א שמבאר שהרמב"ם הוקשה לו כקושית התוס' כאן אמאי פריך מריב"י בסוכה ולא מתרץ דרבנן פליגי עליה [ותירוץ התוס' אינו שייך להרמב"ם דס"ל דאפשר לצרף ב' קורות בג"ט], ובהכרח דקיי"ל כוותיה.

אך צ"ע איך אפשר לפסוק כמותו והרי לדידן ל"ל רואין.

ועי' בחזו"א סי' ע"ו אות א' ד"ה שיטת הרמב"ם, שכתב שהרמב"ם בזה לשיטתו דס"ל דבשני קורות המתאימות מהני לצרפן אף כאשר יש ביניהם ג"ט, ובזה פליג הרמב"ם על התוס' שאין צריך שתהיה ראויה לקבל אריח בפועל אלא הוי שיעור בעלמא שתהא רחבה ובריאה [כדי שתהא נעשית לקביעות] ולפ"ז אין מקום לחלק דכשם שמהני להכשיר על ידי לבוד ה"ה דאמרי' רואין, והא דאמרי' דכר"י ס"ל זה משום דהוא אמר כן להדיא ובזה לא פליגי רבנן אלא לענין שיעורא.

**רחבה ארבעה אעפ"י שאינה בריאה.**

הנה לפו"ר סברת החילוק היא דכאשר יש ד' טפחים אמרי' פי תקרה יורד וסותם והוי מחיצה גמורה, משא"כ כשאינה אלא להיכר צריך שיהיה ניכר שהיא לקביעות. [ועי' בבה"ל סי' שס"ג סי"ז שדן אם בכה"ג מהני להכשיר אפי' אם היא דקה כל כך שהיא ניטלת ברוח או דבכה"ג לא חשיב מחיצה כלל.] אולם ברשב"א בעבוה"ק ש"א סי' ג' מבואר לגבי הדין דלמעלה מעשרים שאם היתה רחבה ארבעה וראויה לקבל מעזיבה היא כשירה אף למעלה מכ' אבל אם אינה בריאה צריכה להיות למטה מכ' וכ"כ בחי' לעיל דף ג.

ובטעם זה שמהני אף אם אינה ראויה לקבל אריח כתב הרשב"א בעבוה"ק ש"א סי' ה' שכיון שהיא רחבה כשיעור מקום אין צריך שתהיה בריאה לקבל אריח דיש בה חשיבות מצד עצמה. ועי' מה שכתבנו במשנה הטעם מדוע בעינן שתהיה בריאה כדי לקבל אריח.

ועי' במג"א שם סקי"ח שמחדש שאף שאין היא צריכה להיות חזקה בכדי לקבל אריח מ"מ לא מהני לצרף שתי קורות ברוחב ארבעה כשיש הפסק ביניהם על ידי לבוד, דאף דלא בעינן בריאה לקבל אריח מ"מ צריך שתהא ראויה לקבל אריח והו"ד בביאוה"ל בסכ"ב. ומשמע דס"ל שברחבה ארבעה דמהני מדין פי תקרה צריך להיות שנראה כקורה של תקרה, אך אין צריך שתהיה ראויה בפועל לקבל אריח.

עוד יש לבאר דכיון דארבעה הוא שיעור חשיבות לא מועיל לצרף כמה קורות שאין בהם שיעור זה, אלא הוי כב' קורות קטנות וכן ביארו החזו"א סי' ע"ו סק"ד והביה"ל שם.

אך צ"ע על דברי המג"א מהגמ' דשבת ט. דאמרי' וכגון שקירה בב' קורות שאין בזו ארבעה וכו' וביניהם פחות משלושה שמבואר שם שמצטרפין להיות תקרה ארבעה, וצ"ל דהתם מיירי בבריאה לקבל מעזיבה שמועיל מדין פי תקרה ובזה אין צריך שיהיו מצורפים יחד.

והנה מלשון המג"א שם נראה שה"ה אם בכל אחת יש שיעור ב"ט אינם מצטרפות וכן דייק החזו"א מלשונו, אולם הביאור הלכה שם העתיקו בגוונא שבכל אחת מהם היה פחות מטפח והאויר משלים שיעור ארבעה. ועי"ש בביאוה"ל שהוסיף טעם שכל שאין בהם שיעור ד' טפחים אלא על ידי האויר חסר בהיכר, ורק כאשר יש בה ארבעה טפחים שייך ההיכר הנ"ל.

והנה הרי"ף והרמב"ם לא פסקו את המימרא הזו דרב ומשמע דבכל גווני מצריכים שתהיה ראויה לקבל אריח, עי' בהה"מ פי"ז הי"ג ובגאו"י כאן איך שמבאר את הסוגיא לדבריהם. ויש לעין אם הם סוברים דל"א פי תקרה להכשיר עי' סוגיא לקמן פו. או דסברי שלא מהני פי תקרה אם אינה ראויה לקבל אריח.

**עקומה רואין אותה כאילו היא פשוטה, פשיטא קמ"ל כדר' זירא וכו'.**

רש"י מפרש את הקושיא דהכא נמי פשיטא דמ"ש הא מהרישא, ומבואר מפירושו שהדין של המשנה הוא אליבא דר' יהודה דאית ליה רואין. אולם הרא"ש והריטב"א [לעיל במשנה] וכן הרשב"א מדייקים את לשון הגמ' שהקשה פשיטא ולא אמר כמו לעיל דהיינו הך שמזה משמע שאף רבנן מודים בזה, וטעם החילוק פירשו הראשונים דהכא אינו אלא מחוסר מעשה כיון שתיקונו מעצמו על ידי שיסיר ממנו את העקמומית ואין צריך להביא מבחוץ, משא"כ באינה בריאה וכן באחת למעלה ואחת למטה שצריכים לצרפן אחת לחבירתה ובכה"ג לא אמרי' רואין.

ועי' בחזו"א ריש סי' ע"ו שהוסיף עוד בביאור החילוק דאף לשיטות הראשונים שריוח כל שהוא פוסל בקורה הכא מהני שאף שחסרון העיקום והעיגול הוא מעכב את הקורה מלקבל אריח מ"מ אכתי נראה שהקורה קבע, ומבואר שאין קפידא שתראה הקורה כעומדת בפועל לקבל אריח אלא סגי במה שהיא גדולה דיה וראויה לקבל אריח שאז היא נראית כנעשית לקביעות, אך בלשון הראשונים למ"כ.

והנה הגאו"י כאן נקט בפשיטות שלא שייך לדון משום רואין בין לרבנן ובין לר' יהודה אלא רק כאשר גודל העקמומית הוא פחות מג' טפחים ואמרי' דאף אם ינטל לא יהיה אלא כאויר פחות מג' טפחים, ואפשר שזה כונת הראשונים במה שאמרו שאינו אלא מחוסר מעשה להסיר ממנו את העקמומית.

אולם המשנ"ב ס"ק ס"ו הוכיח מדברי הרמב"ם והשו"ע שלא כתבו את התנאי הזה שיהיה בתוך ג' טפחים רק כאשר העקמומית נמצאת מחוץ להכשר מבוי משמע שאם העקמומית היא למעלה מעשרה ובתוך כ' אפי' אם היא ארוכה הרבה רואין כאילו היא מיושרת, וכן פירש את כונת הרשב"א והריטב"א הנ"ל שאפשר להסיר ממנה העקמומית וצ"ב.

**דף י"ד ע"ב.**

**מתני' לחיין שאמרו גבהן עשרה טפחים.**

עי' במשנ"ב שס"ג סק"ט ביאר דבפחות מזה אין עליו שם מחיצה. וצ"ע למ"ד דלחי משום היכרא למה צריך י"ט. ועי' בפיהמ"ש להר"מ שמפרש שזהו הגובה הפחות שבמבוי, ומ"מ מהני שיעור זה אפי' היה המבוי גבוה עשרים אמה [ובראשונים לעיל בר"פ מבואר דכשר אף למעלה מכ'].

ועי' במאירי שהקשה על המבואר בגמ' לקמן פ: דקורה של אשירה פסולה משום דמיכתת שיעוריה אבל לחי של עצי אשירה כשר שאין שיעור לעביו ולרחבו, וקשה שהרי יש לו שיעור בגבהו עשרה טפחים, ועיי"ש בתוס' מה שתירצו על קושיא זו.

אולם לדברי הר"מ מיושב שאין זה שיעור בחפצא של הלחי אלא צריך שיהיה גבהו שוה לגובה כתלי המבוי ועל כן מהני להשלים גם בשל אשירה.

**ר' יוסי אומר רחבן ג' טפחים.**

צ"ב מאי טעמא דר"י, ועי' בפי' הרע"ב שכתב דבעי דבר חשוב במחיצה, וצ"ב איפה מצינו שיעור ג"ט דשיעור חשיבות הוא בכ"מ בטפח כדמצינו לגבי דופן שלישית של סוכה ולגבי שיעור אוהל.

ועי' בפי' הר' יהונתן שהוסיף דבעי דבר חשוב במחיצה שאפי' אם יפליגנו מן הכותל שלושה לא ליתי אוירא דה"ג ודה"ג ויבטלנו. ובגליון הגרעק"א על המשניות מבאר שהר"י בזה לשיטתו שהטעם שלחי המופלג מן הכותל שלושה הוא משום דאחר שלושה אמרי' אתי אוירא, ודלא כדכתבו התוס' לעיל שאף אם הוא רחב הרבה צריך להיות סמוך לכותל. ועי' להלן שנביא את דברי השלטה"ג שפסק עפ"י דברי הר"י הלכה שאף לדידן אם הלחי עצמו רחב ג' טפחים כשר אף אם הפליגו מן הכותל דבזה לא נחלקו רבנן ור"י.

והקשה הגרע"א שמ"מ נימא דאתי אוירא שהרי אף בפרוץ כעומד אמרי' דאתי אוירא מה"ג ומדעלמא ומבטלין אותו והכנ"מ יצטרף הפרוץ יחד עם האויר שמחוץ ללחי והניח בצ"ע.

ולענין קושית הרעק"א הנ"ל, עי' בתוספת שבת שמיישב הקושיא דאפשר דלגבי לחי הקילו. וביארו האחרונים טעמו עפ"י המבואר להלן לגבי מחיצת כלאים שאף אם יש פרוץ כעומד שרי לזרוע כנגד העומד אם יש בו מחיצה ד' שהיא נחשבת מחיצה במקומה, או שפי' בשיעור שלשה שנפקא מתורת לבוד, ורק לענין שבת החמירו שיתבטל אף אם הוא רחב הרבה שלא מקרי מחיצה אם יש ביטול עליה, ולגבי לחי לא החמירו. ועי' בבית אפרים סי' כ"ה שהביא את תירוצו וכתב שזה מדויק בלשון הר' יהונתן שכתב דלחי הוי דבר חשוב וע"כ לא אמרי' דאתי אוירא וכו'. ועי' עוד בספר שערי עירובין עוד מהלכים בענין.

**אבל למטה כיון דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה לא אמר. [בטעם הרחקת ג"ט]**

קשה למ"ד דלחי משום היכרא למה יש פסול במה שהגדיים בוקעים תחת הלחי.

ועי' בבית מאיר ריש סימן שס"ג שמפרש שרשב"ג ס"ל גם לענין לחי המופלג מן הכותל שפסול בשלושה מה"ט שהרי הגדי עובר בין הכותל ובין הלחי [עי' לקמן טז.], והוכיח מכאן דלא כדברי השלטה"ג דלקמן.

והנה המג"א סק"ה הביא את השלטה"ג כאן שכתב שאם היה הלחי רחב יותר מג' טפחים אינו נפסל אם הפליגו מן הכותל משום דבכה"ג לא אמרי' אתי אוירא מה"ג ומה"ג ומבטל ליה, וכתב שמדברי התוס' לעיל י: מוכח שבכל גווני פסול.

ובספר בכור שור לעיל יא: הקשה שהרי מבואר בגמ' שאין הטעם משום אתי אוירא אלא משום שיש פסול מצד מה שהגדיים בוקעים בין הכותל ללחי.

ובחי' הרעק"א כאן השיב על דבריו שאין כונת הגמ' שהטעם הוא משום עצם הבקיעה של הגדיים, אלא טעם הפסול הוא משום ההפלגה למר כדא"ל ולמר כדא"ל, והגמ' דנה להתיר לרשב"ג עכ"פ מטעם לבוד דחשיב כסתום וע"ז דחי דל"ש כאן תורת לבוד משום שיש בקיעת גדיים אבל לא זה טעם הפסול. וכ"כ הב"מ שם.

ועי' בפירוש הר"ח כאן ד"ה אמר רבא שכתב שהטעם שפסול אם הגביהו או הרחיקו ג"ט משום דכיון שהיא מחיצה שהגדיים בוקעין בה לא עשה כלום ונראה שלכ"ד האחרונים הנ"ל. ועי' במשנ"ב בשעה"צ סקי"ג שהביא הרבה דעות ראשונים כשיטה זו, וכתב דאף דלגבי דין עומד מרובה לא אכפת לנו שיש פרצה בצידו ע"כ לגבי תיקון לחי שאני.

והנפקותא מפלוגתא זו לענין אם הרחיק הצוה"פ מן הכותל ג' טפחים שמכיון שהגדי מזדקר שם זה עושה הפסק בין הקנים ולכותל וכ"כ הבכ"ש שם והפמ"ג, אבל הגרעק"א פליג דלדבריו בצוה"פ שהיא מחיצה גמורה אין משגיחין בפרצה שבינה לבין הכותל, ועי' במשנ"ב ושעה"צ שם שנראה שהחמיר בזה לכתחילה.

וצ"ע מ"ש מעומד מרובה דמחיצה גמורה דמהני אף בכה"ג, וצ"ל דלגבי צוה"פ החמירו יותר שיהיה נראה כסתימה גמורה. ועי' עוד במש"כ בענין זה בהרחבה במש"נ לעיל בדף יא. על התוס' ד"ה איפכא.

**דף ט"ו ע"א.**

**היכא דלא סמכינן עליה מאתמול כ"ע ל"פ דלא הוי לחי.**

עי' בבית מאיר שס"ג י"א וכן בתשובת רעק"א קמא סי' ל"ו שנקטו דהטעם דבעינן שיסמוך עליהם מע"ש דכל שלא סמכו עליו מע"ש לא מינכרא מילתא, ודנו שם לגבי פסין דחצר אי בעי שיסמכו עליהן מע"ש. וכן אם צריך שיסמוך עליו לשם לחי גמור או סגי שיסמוך עליו לשם תיקון דצוה"פ.

אולם עי' ברא"ש כאן שדן אם גם במחיצה גמורה בעי שיסמכו עליה מע"ש, ולגבי מחיצה גמורה אין סברא שיצטרכו היכר.

וע"ע בחי' המאירי שכתב לחלק בין מחיצה גמורה שכשירה אפי' לא סמכו עליה מע"ש כיון שהיא מחיצה גמורה, משא"כ לחי שאינו מחיצה גמורה החמירו עליו מיהת שיסמכו עליו מע"ש.

ועי' בקרבן נתנאל על הרא"ש שם שפקפק בענין זה על דברי הרא"ש, וכתב שמדברי הרי"ף נראה שאדרבה דלחי הוי כמחיצה גמורה, וכשם שבעי שיסמכו על הלחי ה"ה על המחיצה, וכתב שברבינו ירוחם הביא בזה ב' דעות [ל"מ]. ועי' גם בחי' הרשב"א כאן שנראה מדבריו שאם המחיצה נעשית מאליה אף מחיצה גמורה בעי שיסמכו עליה בע"ש.

ועי' בשו"ע שס"ב שפסק שאם המחיצה נעשית מאליה כשירה, ובמשנ"ב פסק עפ"י הרא"ש והטור שה"ה אם לא סמכו עליה מע"ש. עוד מבואר שם שאפי' נעשית בשבת כשירה, וכתב המשנ"ב עפ"י הגמ' לקמן שאפי' לא נעשית לשם מחיצה כגון שנבלעו המחיצות התחתונות ועמדו העליונות מאליהם. וקשה לשיטות שגם במחיצה גמורה צריכים שיסמכו עליה מהגמ' הנ"ל, וצריך לחלק שאם המחיצה היתה בעולם ולא סמכו עליה גרע טפי.

ולענין צוה"פ עי' בפמ"ג שס"ג א"א סק"ט שהסתפק אם צריך שיסמכו עליה מע"ש, והו"ד בביאוה"ל סי' שס"ג סי"א, ועי' לעיל יא. שהבאנו מחלוקת בין הבית אפרים לבין הגאו"י בענין זה. וצ"ב מה החילוק בין צורת הפתח למחיצה גמורה וצ"ל שכל שלא סמכו עליה אינה נחשבת לצוה"פ גמורה אלא כקנים בעלמא.

**רד"ה היכא דלא סמכינן עליה וכו' היה שם לחי אחר וכו'.**

עי' בהגהת אשרי שכתב שאם לא היה לו לחי אחר אע"פ שלא סמכו על זה בפירוש מאתמול הוי לחי. ועי' בב"י שדיק כדבריו מדברי רש"י הללו וכן מדברי הה"מ פי"ז הכ"ב בשם הרשב"א. וצ"ב איך זה מועיל, ועי' במג"א שמפרש שהכונה שטלטלו בשבת שעברה על ידי לחי זה והוי כאילו סמכו עליו בפירוש, והחידוש הוא שאי"צ לסמוך עליו לשם שבת הזו. אולם יעוי' בלשון הרשב"א בעבוה"ק [ש"א ס"ח] שכתב 'הרי שהעמיד לחי במבוי ונפל בשבת אף שהיה שם אילן וכיו"ב שהיה ראוי לסמוך עליו וכו' לא העמיד שם לחי אחר אילן זה מתיר וכו' ולא נזכר בדבריו כלל שהעמידוהו לשם לחי בשבת אחרת.

עוד צ"ע בסתירת דברי רש"י דכאן משמע שאין צריך מחשבה כלל ומאליו הוא מוכשר להיות לחי, ואילו לעיל דף ה: כתב רש"י שמחשבה לא מועילה להוציא מתורת כותל מבוי ולאשוויי לחי, משמע דבסתם לחי בעי מחשבה לכה"פ.

ויש לבאר עפ"י מה שכתבו האחרונים שהלחי בכוחו לסתום את הפירצה שנראה כאילו הוא תחילת סגירה של כל הרשות ובזה צריך שיהיה שם לחי עליו, אבל אם יש לחי אחר זה מפקיע ממנו תורת לחי [אם לא סמכו עליו ואין לו כח לגדור] שכאילו הוא עומד לעצמו והלחי השני הוא זה שגודר. ולפ"ז אם סמכו עליו בתורת מחיצה פשיטא שלא יועיל להכשירו כלחי שזה מחשבה סותרת.

**ת"ש היה אילן או גדר נידון משום דיומד.**

השפ"א העיר שנראה מדברי הגמ' דדיומד עדיף מלחי דהוי כמחיצה הנעשית מאיליה דכשירה, והקשה דלפי הסברא לא עדיף ממאן דס"ל לחי משום מחיצה ובעינן שיסמכו עליו מע"ש, וא"כ יהיה בזה חיסרון מצד שלא סמכו עליו מע"ש, וכתב דלפי תירוץ הגמ' ניחא שמיירי שנטעו מתחילה לכך ולכן מהני אפי' לא סמך עליה.

אולם ברשב"א בעבוה"ק הנ"ל מבואר שאף אם אם נטע את האילן בידים לשם לחי צריך שיסמוך עליו להדיא לשם לחי. ועי' בנתיבות הבית שם שהקשה סתירה מלשון הרשב"א בחידושיו כאן שמבואר שכל שנעשית בידים לשם מחיצה אין צריך שיסמכו עליה מע"ש, וצריך לחלק דזה לא מיקרי כ"כ בידים.

**קמ"ל חיצת הקנים וכו' כדבעא מיניה אביי מרבא.**

צ"ע אמאי לא קאמר נפקותא לגבי אילן שאף שהוא עגול מהני משום דיומד [עי' לקמן יט:], עי' בספר תורת חיים שעמד בזה.

**בשלמא קמה לחיי.**

עי' בריטב"א שמבאר שמה שהוא קוצר בפנים על מנת שהחיצון יהיה מחיצה כעין חק תוכות מהני.

**כי פליגי בלחי וכו' ורבא לטעמיה דאמר לחי משום היכר וכו'.**

עי' ברא"ש סי' כ' שכתב קורה העומדת מאליה 'יראה דלא הוי קורה' דקורה משום היכר וטעמא דאביי בלחי משום מחיצה. וצ"ע למה כתב בלשון יראה לי דהרי קיי"ל לעיל דקורה משום היכרא ופשיטא דלא הוי היכר בעומד מאליו, ומתרצים שס"ד שהיכרא דקורה עדיף טפי ומהני אף בעומדת מאליה.

**כותל שצידו אחד כנוס מחבירו וכו'.**

יש להקשות לפי מה שהוכיחו האחרונים [עי' בקהל"י סי' י' בשם התורת רפאל] מדברי הרא"ש בסוכה [פ"ק סי' ל"ד] דנראה מבחוץ ושוה מבפנים לא הוי כמחיצה אלא מהני רק משום היכרא, דא"כ היה יכול להקשות לדידיה איך מהני אם נפל מאליו והרי צריך שיעמידו מתחילה לכך בגוונא ששוה מבפנים.

**דף ט"ו ע"ב.**

**ומטמא משום גולל.**

רש"י מפרש דגולל היינו כיסוי שנותנים דף על המת. ועי' תוס' שמפרשים דהיינו אבן שנותנים על הקבר לציין את הקברות והיא מטמאת באוהל כקבר.

**ר"מ אומר כל דבר שיש בו רוח חיים וכו' ולא גולל לקבר.**

בגמ' סוכה כד. מובא ב' טעמים בשיטת ר"מ אם הוא משום דמחיצה זו אינה נעשית בידי אדם או משום דהוי מחיצה העומדת ברוח [ונפק"מ לענין אם עשה מחיצה על ידי נוד נפוח] וכמובא ברש"י כאן ד"ה ור"מ. ולכאו' הטעם השני אינו שייך אלא לגבי מחיצה שיש בה שיעור עשרה טפחים אבל לענין גולל דקבר הרי לא שייך טעם זה שאין צריך את גובה הבע"ח לשם זה וסגי בעורו לכסות את המת, וכמו פיל קשור דמבואר שם [כג.] שמודה ר"מ שאף אם ימות יהיה בגבהו י' טפחים.

ועי' ברא"ש אהלות פט"ו מ"ט שלא העתיק רק הטעם דהוי מחיצה שאינה עשויה ביד"א וצ"ע.

עוד ילה"ק דלרבא דס"ל לחי משום היכר ולא משום מחיצה קשה מ"ט דר"מ דאסר לחי שיש בו רוח חיים דלכאו' היכר יש כאן ורק תורת מחיצה לא נאמרה בדבר שי"ב רוח חיים וצ"ע.

**מתני' שיירא שחנתה בבקעה וכו' ולא יהו פרצות יתירות על הבנין וכו'.**

נראה מדברי המשנה שעיקר הגדירה נעשית מכח העומד אלא שכל שהפרצות יתירות על הבנין אין חשיבות לעומד וכעין מה שמבואר לעיל שאמרי' דאתי אוירא מה"ג ומה"ג ומבטל ליה.

וצ"ע שבהמשך המשנה נראה שצריך שגם הפרוץ יחשב כחלק מהגדירה דקאמר כל פרצה שהיא כעשר אמות מותרת מפני שהיא כפתח ומשמע שצריך שיהיה הפרוץ חלק מהגדירה. עו"ק מדוע לא אמרה המשנה עוד ובלבד שלא יהיו הפרצות יותר מעשר ולמה שנה לזה בבא בפ"ע.

וידוע בזה יסוד הגר"ח בפט"ז משבת שמיסד דלעולם אין הפרוץ נחשב כחלק מן המחיצה והמחיצה היא אך מכח העומד [וכדמצינו שבין החומות אפי' בפרצה יותר מי' שרי לאכול שם מע"ש, וכמו"כ לענין סכך ועור האסלה הרי לא שייך שתחשב הפרצה כפתח]. אלא דכל שהפרצה היא יותר מי' הרי יש בה תורת פרצה האוסרת והחלות שם פתח מהני להפקיע ממנה דין פרצה האוסרת. וזה שורש הנידון אם הדין פרצה יותר מי' הוא מדאו' או מדרבנן. [ועי' עוד בחזו"א סי' קי"ב סק"ה]

ולפ"ז יש לפרש גם את הטעם למה המשנה לא אמרה ובלבד שלא יהו הפרצות יותר מי' דאתי לאשמועינן שצריך שיהיה שם פתח גמור על הפרצה, ולאפוקי בקרן זוית שלא עבדי אינשי פתחא בכה"ג דבזה אסור אף פחות מי'.

**כל פירצה שהיא כעשר אמות מותרת מפני שהיא כפתח.**

נחלקו גדולי האחרונים [המשכנ"י קכ"א והבית אפרים ת' כ"ה] אם פרצה דביותר מעשר בטלה המחיצה גם מן התורה ואין חיוב על הזורק לתוכה והיא נדונית כרה"ר גמור או שרק לענין לטלטל בעינן מחיצות גמורות, והנפק"מ היא אם מועיל להתיר מדאו' לטלטל בעיר על ידי שעושים בה שם ד' מחיצות אף שביניהם יותר משיעור עשר.

והוכיחו מדברי רש"י לקמן צד. ד"ה חצר שמדמה לענין דאו' נפרצה במילואה לנפרצה ביותר מעשר. וכ"כ הר"ח לקמן ק"א שאחר שנפרצו פרצות בירושלים שהם יותר מעשר חשיבא כרה"ר. [ולגוף הראיה יש לדון ולחלק בין אם יש בקיעת רבים בפרצות כאלו או לא]

ולאידך עי' בתורא"ש לקמן יז: שנראה שפרצה זו אינה אוסרת מה"ת. וע"ע ברמב"ן במלחמות לקמן דף כב. שנראה מדבריו שאם יש פרצה שאין בה ט"ז אמה היא בכלל ההיקף של המחיצות מן התורה יעו"ש.

ועי' בחזו"א שדן בזה בכ"ד, ובמכתבים המובאים בספר של"י, ודעתו שפרצת עשר נלמדת מדינא דרב דלעיל דגמר מפתח המשכן שאין פתח יותר מעשר אבל אין זה מה"ת וכדכתבו התוס' לגבי צוה"פ ביותר מעשר.

**עומד מרובה על הפרוץ.**

עי' בחזו"א כלאים סי' י"א סק"ח [מועתק להלן בדף טז.] שנקט שאם היה עומד מרובה ולידו פרצה קטנה ממנו שהוא מבטל אותה ואז היא נחשבת כסתומה ומצטרפת לעומד שלידה לגדור פרצה הגדולה משני העומדים. וכתב דלענין רה"י דשבת לא מועיל לצרף את הפרוץ [דבעינן דופן מעליתא וכדכתב הגר"ח] אבל לענין כלאים שאין צריך לעשות רה"י אלא להפסיק מהני. ועי' שם שדיק מדברי הרמב"ם בפיהמ"ש דכלאים פ"ד מ"ד שנראה שצריך שיהיה צירוף בין כל העומדים שיהיה בפועל יותר מן הפרוץ.

וצ"ע על זה מדברי התוס' לעיל י: שאין מה שכנגד הפרוץ נחשב כסתום לענין להביא את הטומאה ושאני מלבוד בזה וא"כ אמאי לא יצטרף לבטל.

עי' ברשב"א ור"ן שהביאו מהראב"ד שס"ל שהדין פרוץ מרובה אינו מן התורה דהא בדיומדין מהני אף בפרו"מ, והראשונים נחלקו עליו שאין לדמות דיומדין דאיכא שם ד' מחיצות לכאן.

**פרוץ כעומד מותר. [ובלבד שלא יהא בין גמל לגמל כמלא גמל וכו'.]**

מכל הסוגיא מוכח שפרוץ כעומד מותר אף בציור שאינו מעמיד מחיצה גמורה בחצי הדופן וחציה אויר אלא אפי' באופן שנותן כמה קרשים שביניהם הריוח כמותן חשיב פרוץ כעומד.

וצ"ע מדוע אין אומרים לגבי כל עומד ועומד דאתי אוירא מה"ג ומה"ג ומבטל ליה, וצ"ל שלא שייך דין אתי אוירא וכו' רק כאשר יש בצד השני אויר יותר מן הפרוץ או עכ"פ כשיעור הפרוץ שאם לא היה דין אתי אוירא היה מתבטל הפרוץ לעומד, ועל ידי דין אתי אוירא אמרי' דאדרבה העומד מתבטל, אבל כאשר בסוף איכא עומד כשיעור הפרוץ הוא מבטל את שלצידו ולא נותן לו לבטל את העומד שאחריו. ועי' רש"י לעיל י: סד"ה ודהאי גיסא שכתב ומהני לבטל את העומד שאצל הפתח ומשמע ששאר העומדים אינם מתבטלים.

ועי' בחזו"א סי' ע"ז סק"א שכתב ע"ד זה וחזר בו [להדיא] ממש"כ בסי' ס"ח סק"א.

**רד"ה פרוץ כעומד, כל ההיקף כולו עשוי כן.**

לכאו' יש להוכיח מדבריו שדנים את כל המחיצות כולם לשער בפרו"מ או עומד מרובה אך מוכח בכ"ד שדנים על כל מחיצה ומחיצה וכמבואר במשנ"ב סי' שס"ב. [ועי' בסוכה ז. ברד"ה משא"כ שמבואר שם שלחומרא מצרפים את הפרוצים של כל העומדים עי' חזו"א ע"ה סק"ג]

ויל"פ לשון רש"י דבא לאפוקי שאין מצטרף כל העומד שברוח זו להיות כעומד כגון אם היה במקום אחד ג' טפחים ובצידו פרוץ ארבעה ולאחר מכן היה עוד אחד שלא חשיב פרוץ כעומד משתי רוחות, ורק לגבי עומ"ר יש לדון שתי רוחות.

עי"ל שבא לומר שאם עשה ג' מחיצות על ידי פרוץ כעומד לא מהני וצריך ד' מחיצות של פרוץ כעומד, כמו שכתב המג"א שלא מהני לבוד בפחות בשלושה דפנות לבד.

**הכי אגמריה רחמנא למשה וכו'.**

מכאן יש להוכיח דכל עניני מחיצות הם הלל"מ וכן נקטו האחרונים לענין צוה"פ דמהני מהלל"מ אף דבגמ' לעיל ג' ע"ב לא אמר אלא גוד ולבוד ודופן עקומה. וצ"ל שאלו גדרים בדרכי עשית המחיצה משא"כ הדוגמאות דלעיל הם חידוש שיש חיבור בין המחיצה לרשות אף שהמחיצה מנותקת או שאינה ניכרת.

**לא תפרוץ רובה.**

עי' בחי' המהר"ל שהקשה אמאי הכא פשיטא לן שפרוץ כעומד שרי ואילו בחולין כט. קי"ל דלכו"ע מע"מ אינו כרוב [וכדהקשו התוס' לקמן טז: ד"ה והלכתא וכתבו דיש לחלק בין מחיצות לאיסור וטומאה]. ותי' המהר"ל דלענין עשיה צריך שיעשה הרוב כמו ולא חשיב שחוט בפחות מרוב אבל לענין מחיצה הרי סגי בעומד אלא יש תנאי שלא יהיה פרוץ ובמחצה לא חשיב כפרוץ. [ועי' רש"י לעיל י: שביאר דלמ"ד פרוץ כעומד אסור כל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה ונמצא שאין כאן סתימה, ומוכח כיסוד זה.]

וע"ע בחי' הר"ן שעמד על שינוי הלשון דר"ה אמר גדור רובא ובלישנא דר"פ נאמר לא תפרוץ רובא וכתב הר"ן דבפרוץ כעומד שם פרצה עליה [שהרי אמרי' בזה דאתי אוירא מה"ג ומה"ג] ומ"מ כל דלא הוי רוב שרי ואילו לר"ה צריך שיגדור רוב דוקא. ועי' שם דרך נוספת בשם אחרים.

**דף ט"ז ע"א.**

**כל שהוא פחות משלשה צריך שלא יהיה בין זה לזה שלשה כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש.**

צ"ע למה הוסיפה הברייתא ענין זה שלא תהיה בקיעת גדיים והלא דין לבוד הוא מהלל"מ, ורק אליבא דרשב"ג צריכים לזה. ועי' בפהמ"ש כלאים פ"ד מ"ד שכתב כלל הוא אצלינו כל שהוא פחות משלשה כלבוד דמי וכמחובר דמי ודבר זה הלל"מ, והשיעור שיכנס הגדי בב"א הוא ג"ט לא פחות, וכל מחיצה שיכנס בה הגדי בשעת ריצתו שלא בדוחק אינה מחיצה. ויש לדייק מדבריו שהשיעור לבוד במחיצות ניתן בשיעור זה דגדיים ולא לפי הטפחים ובזה שאני מכה"ת דלבוד היינו בג"ט דחשיב כמחובר, אך צ"ע למה הזכיר הרמב"ם שיעור דכה"ת.

ועי' ברש"י כאן דבקיעת הגדי מבטל ליה מתורת לבוד וצ"ב למאי נפק"מ והרי בלא"ה אין לבוד אלא בפחות מג"ט. ועי' ריטב"א שעמד על זה וכתב דהא גופא קמ"ל שמה שאין לבוד זה משום בקיעת גדיים, וצ"ע דא"כ לענין שאר ענינים למה שיעורו בג', עו"ק דע"כ לרשב"ג נאמר למעלה שיעור אחר בד"ט[[46]](#footnote-46).

וע"ע ברשב"א שלא הזכיר כלל ענין לבוד אלא זה דהוי מחיצה גרועה דבקיעת גדיים מבטלתה, וצ"ב דבלא"ה הרי איכא פרוץ מרובה על העומד כל דלא נימא לבוד ולמה צריכים לסברא זו דבקיעת גדיים[[47]](#footnote-47).

וצ"ל ע"ד הגר"ח דלעיל דלענין עצם הגדירה סגי בדין לבוד דחשיב הכל כסתום, ונפק"מ שגם מצטרף להיות כעומד גמור ולבטל פרצה גדולה. ועוד נתחדש שאין לדון מדין פרצה האוסרת דל"נ שכל שיש בו בקיעת גדיים יש כאן דין פרצה ולא מהני המחיצה לגדור ולא שייך כאן תורת לבוד דכה"ת, דכיון שהוא סגור מפני הגדיים מהני. ויש כאן באמת ב' חידושים בהלכה זו גם שנחשב כגדור וגם זה שאין כאן שם פרצה לאסור.

וע"ע בריטב"א ובר"ן לעיל יד. שהקשו אמאי בכל קורה דמהניא משום מחיצה אינה נפסלת משום בקיעת גדיים ותירצו שמדין פ"ת יורד וסותם אנו דנים שהכל סתום וממילא ליכא בזה בקיעת גדיים, ולפ"ז עולה מדבריהם שיש חילוק בין הדין גוד אחית דלא חשיב כסתום וממילא יש בו כן החיסרון דבקיעת גדיים לדין סתימה דפ"ת.

ולכאו' מזה יקשה על המהלך הנ"ל דכיון שנתחדש דלבוד חשיב כסתימה מעלייתא מה"ת יהיה חיסרון זה דבקיעת גדיים.

**ומשלשה עד ארבעה צריך שלא יהיה בין זה לזה כמלואו כדי שלא יהיה פרוץ כעומד.**

עי' רש"י ד"ה צריך שמבאר דכיון דעומד רבה עליו ליכא למימר אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל ליה.

וצ"ע למה לא פירש רש"י כפשוטו דכיון דאמר רחמנא גדור רובא תו לא חשיב כגדור, וכאן נראה מדבריו שאין חיסרון בעצם הגדירה רק בזה שלא יתבטל העומד מחמת הפרוץ.

ויל"פ שרש"י כאן בא לבאר מדוע יש קפידא שלא תהיה הפרצה יותר מן העומד אף דאיכא עומד מרובה מב' רוחות דמוכח מן הברייתא הזו דבכה"ג אומרים אתי אוירא מה"ג ומה"ג.

ועי' בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ב סי' פ"ט [מובא בס' שערי עירובין] שהאריך בהאי שמעתתא ומדיק מדברי רש"י הללו ודלהלן ד"ה כנגד, שאם לא היה כאן דין אתי אוירא אפי' בפרוץ מרובה על העומד היה מותר לזרוע עכ"פ כנגד העומד ואף דליכא מחיצה רחבה ד' במקומה מ"מ הוי הפסק, אבל מאחר והמחיצה בטילה לגמרי מחמת האויר אסור לזרוע כנגדה. ועי' עוד בהמשך הסוגיא מה הטעם דבפחות מארבעה אפי' כנגדו אסור לזרוע.

**רד"ה צריך שלא יהיה בין זה לזה כמלואו.**

עי' רש"ש שהקשה על דברי רש"י שאי משום סברא זו דאתי אוירא הרי גם בפרוץ כעומד שייך הסברא דאתי אוירא כמבואר לעיל ויתבטל העומד, אלא דהכא שאני שדוקא כאשר מצד אחד איכא פרוץ כעומד ומצד האחר יש פרצה גדולה מצטרפים האוירין לבטל אבל הכא שמב' הצדדים לא הוי אלא פרוץ כעומד ל"א אתי אוירא והבאנו חילוקים אלו לעיל.

אך לפי"ד צ"ע למה באמת למה פרוץ כעומד לא מהני לשיטה זו דכיון דלא אמרי' אתי אוירא א"כ אף בפרוץ כעומד ליתכשר.

ועוד קשה דהכא במחיצת כלאים אף דבין העומדים ליכא פרצות יותר מן העומד מ"מ בסוף המחיצה הרי איכא אוירא דעלמא ומה"ת שלא יחשב אויר זה בכלל המחיצה, ולא דמי לאויר שאחר המחיצה ששם אין כלל גדירה במקום זה אבל הכא המחיצה סותמת כל הרוח, וכמבואר לקמן טז: לענין חבלים שהאויר שמעל החבלים מצטרף לבטל את העומד.

ועי' באגר"מ הנ"ל שהקשה עוד על הרש"ש דרהיטות דברי הברייתא שאף אם יש פרצה פחות מעשר בצד הפס שרי לזרוע כנגד העומדים ואין הפרצה מבטלת את העומדים שבצידה אלא אדרבה הם מצטרפים לבטל את הפרצה.

ומחדש האגר"מ שבדין אתי אוירא דפרוץ כעומד יש חילוק בין מחיצות דשבת למחיצות דכלאים דבמחיצות דשבת הכל תלוי בשם מחיצה וגדירת הרשות וכל דאיכא למימר אתי אוירא דמה"ג ומה"ג אין זה חשוב כגדור שהפרצות מבטלים את הגדירה, אבל לענין כלאים שעצם הגדירה הוא ההפסק ואף העומד לעצמו חשוב הפסק כנגדו אינו יכול להתבטל מפני פרוץ שהוא כמותו שהרי אין הוא מבטל את העומד, ורק כאשר הפרוץ מרובה אז אנו דנים שאף כנגד העומד אם אינו מקום חשוב הוא מתבטל אצל הפרוץ שכנגדו. [כל זה כהבנת הכותב]

ובזה פליגי ר"פ ור"ה ברדר"י דלר"פ בכה"ג שהפרוץ כעומד יש תורת מחיצה לעומדים וממילא הם גוברים על הפרוץ שבצידם שלא להתבטל, אבל לר"ה אין משמעות לכל עומד בפ"ע ומתבטל הוא מכח הפרוץ שבצידו שהוא רבה עליו כמבואר ברש"י ד"ה כנגד.

**ואם היה פרוץ כעומד כנגד העומד מותר כנגד הפרוץ אסור.**

עי' בירושלמי פ"ד מכלאים ה"ב שמחלק בזה בין מחיצות דכלאים למחיצות דשבת דלענין כלאים העומד לעצמו אינו מתבטל אפי' בפרו"מ אבל לענין שבת לא הוי מחיצה כלל [ונפק"מ אף למקום שצריך מחיצה ברוח אחת כגון להפסיק בין ב' חצירות דל"ח מחיצה לענין שבת]. ולפשוטו משום דלענין כלאים סגי במה שיש מחיצה במקומה ודל מה שבצידה. וכ"כ הריטב"א לגבי יותר מי' ופרוץ מרובה דלענין כלאים אנו הולכים אחר עירבוביא אבל לענין שבת הפרצה אוסרת כל החצר.

אך מלשון רש"י סד"ה כנגד וכו' שכתב ובמידה שלישית **דאיכא עומד חשוב אויר לא מבטל ליה**, נראה שעיקר ההדגשה שאין מחיצה זו יכולה להתבטל וכמבואר להלן ולא משום שיש לה תורת מחיצה במקומה.

**נפרצה ביותר מעשר אסור.**

שיטת רש"י דבכה"ג אף כנגד העומד אסור וכ"ה בפסקי הרי"ד ובתלמיד הרשב"א ועו"ר.

והתו"י כאן הקשו עליו דמ"ש מפרוץ מרובה על העומד דכנגד העומד שרי וכן מדיוק המשנה בכלאים דמשמע שרק כנגד הפרוץ אסור. וכ"ד התור"פ והתורא"ש והרשב"א ריטב"א ור"ן ודיקו דין זה מדלא קאמר בזה גם מידה רביעית דביותר מי' אסור אף כנגד העומד.

וצ"ב מה הסברא לדעת רש"י ודעימיה שלא יוכל לזרוע כנגד העומד. וצ"ל ע"ד מה שנתבאר לעיל שלא סגי במה שיש מחיצה במקומה אלא צריך שלא תתבטל מחמת האויר וע"כ י"ל דכל שהוא פחות מי' יש חשיבות לעומד שהוא מפסיק עכ"פ כנגדו אבל אם יש פרצה גדולה בצידו אינו נחשב להפסק כלל ומתבטל אגב האויר.

**סיפא קשיא לר"ה רישא קשיא לר"ה בריה דר"י.**

עי' בגאו"י שהקשה מדוע לא מעמידים את הברייתא אליבא דר"ה ויש חילוק גם לדידיה בין פרוץ כעומד ובין פרוץ מרובה על העומד לענין פחות מארבעה, דבפרוץ כעומד אף שאינו מתיר לזרוע כנגד הפרצה מ"מ אינו מתבטל מכח הפרוץ ומותר עכ"פ לזרוע כנגדו אבל בפרוץ מרובה אסור אף כנגד העומד, ובסיפא שיש מחיצה ארבעה שרי אף בפרו"מ.

ותי' דמלשון הברייתא נראה שאין זה החילוק, דבסיפא קאמר ואם היה פרוץ כעומד מותר כנגד העומד, וזה לדברינו אינו נכון דבפרכ"ע אף בפחות מארבעה שרי ולכן לא העמיד בדרך זו.

**משום דלא דמי פסולא דרישא וכו', פסולה דסיפא שלא יהא פרוץ כעומד.**

צ"ב שהרי טעם הפסול בסיפא למעשה הוא משום שנפיק מתורת לבוד שאם היה כאן דין לבוד מה אכפת לן בזה שהפרוץ כעומד. וצ"ל דמ"מ אתי לאשמועינן חידוש זה שלא מהני להתיר ביותר משלושה מדין פרוץ כעומד, ועי' בגאו"י משכ"ב.

**מני רבנן היא דאמרי פחות משלשה אמרי' לבוד שלשה לא אמרי' לבוד.**

עי' רש"י ורשב"א, ומבואר בסוגיא דכיון שיש כאן שיעור חשוב דנפיק מתורת לבוד מהני להתיר כנגד העומד ואף דליכא שיעור מחיצה ארבעה. ועי' בריטב"א בסוף הסוגיא שהקשה מהגמ' לעיל לגבי בין הלחיים שלרבא השיעור הוא בד"ט ולא בשלושה, וכתב שיש חילוק בין ענין שבת דכל שהוא פחות מד"ט לא חשיב רשות היחיד אלא כמקום פטור, אבל לענין כלאים שאינו אלא לענין עירבוביא כל שיצא מתורת לבוד ראוי שלא יגרע כוחו מפני הפרוץ. ועי' בגמ' להלן כה. דמצינו תורת מחיצה ושיעור מקום אף בפחות מארבעה לכמה ענינים אף לענין שבת.

**אתאן לרשב"ג דאמר פחות מד' לבוד.**

הראשונים התקשו טובא דלדבריו למה לי עומד מרובה ולמה לא שרי לזרוע כנגד הפרוץ מתורת לבוד, וביותר קשה על הברייתא למה חילקו אותה לשתי בבות למטה משלשה ומשלשה עד ארבעה שהרי הכל שיעור אחד.

ועי' בריטב"א שביאר שלפי המקשן מתפרש לשון הברייתא 'כדי שלא יהיה פרוץ כעומד' היינו שצריך להקפיד שהפרצה לא תהיה יותר מארבעה בכדי שלא יצטרך להקפיד שלא יהיה הפרוץ בשיעור העומד או מרובה ממנו. וזה מתרץ רק הקושיא הראשונה.

**דף ט"ז ע"ב.**

**רבא אמר מדסיפא רשב"ג רישא נמי רשב"ג וכו', אבל למטה הוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה.**

לפי המהלך של רבא יוצא שלרשב"ג שיעור חשיבות מקום היא בארבעה שבהכי נפיק מתורת לבוד למעלה, אך לענין פרצה או לענין דלהוי כסמוך לקרקע השיעור הוא בשלושה משום בקיעת גדיים.

**בענין בקיעת גדיים במחיצה.**

הנה מבואר כאן בסוגיא דכל דאיכא בקיעת גדיים ליכא לדון מדין לבוד לא באורך ולא בגובה וכן מבואר לעיל יד:

והנה בסוגיא לעיל יד. מבואר שאם פרס מחצלת על הקורה דבטלה מתורת קורה והיא גבוהה מן הארץ יותר משלשה פסולה דהויא לה מחיצה שהגדיים בוקעין בה.

ועי' בריטב"א ור"ן שהקשו דהא למ"ד קורה משום מחיצה שזה מדין פ"ת יורד וסותם לא חיישי' לבקיעת גדיים. וכתבו דשאני קורה דראוי לומר גוד אחית וחשיב כאילו נסתם. ובר"ן הוסיף דרואין כאילו חודה סותם עד הקרקע וכיון שכן שוב אין הגדיים בוקעין בה.[[48]](#footnote-48)

ולפ"ז יש לתמוה על הסוגיא דכיון שלרשב"ג נאמר שיעור לבוד עד ארבעה דהוי כסתום, תו מה גרע במה שיש כאן גדיים בוקעין במחיצה והרי הוי כאילו הכל סתום וליכא גדיים.

ועי' בקהל"י סוף סי' א' שעמד על קושיא זו וכתב לתרץ שיש חילוק בין לבוד לשאר סתימות שענין הלבוד הוא שמחמת קטנו חשיב כמאן דליתא וכמאן דמנח אארעה וכמבואר בסוגיין, ולכן כל שיש באויר חשיבות מסוימת בזה שיש בו בקיעה תו ליכא למימר דחשיב כמאן דליתא וממילא לא מתחיל כאן דין לבוד, וכתב דאכתי צ"ע.

**מה הדין למסקנת הסוגיא.**

עי' בריטב"א וברשב"א בשם הראב"ד דכיון דלרבא מוקמינן לברייתא כרשב"ג ולא כרבנן דלרבנן השיעור הוא בשלושה א"כ שרי לזרוע כנגד העומד אף בשלושה.

ומאידך בחי' הר"ן כתב בשם התוס' דרבא לא פליג אדאביי בהא שהרי בכל דוכתי אמרי' דשיעור מחיצה בארבעה אלא רק אתי למימר שאף כרשב"ג נמי מצי אתיא אבל ודאי דהברייתא אף לרבנן. וכ"כ התור"פ כאן וכן היא שיטת הר"ש במשנה דכלאים.

ועי' בתוי"ט כלאים פ"ד מ"ד שכתב דבסוגיין מוכח שאם איכא מחיצה ארבעה שרי לזרוע בכנגדו, ובתור"ע שם תמה שהרי למסקנת הסוגיא אדרבה נראה דאף בשלושה שרי.

ובאו"ג שם מתרץ דברי המפרשים הנ"ל על דרך הר"ן הנ"ל והביא ראיה לזה מהסוגיא דלקמן שנראה שאף לרבא גופיה שיעור מקום הוא בארבעה, ודלא כרבה שם דס"ל דלמעלה משלושה דנפיק מתורת לבוד הוי שיעור מקום חשוב.

ועי' בחזו"א שהוכיח כן מדברי הרמב"ם כלאים פ"ג הט"ו שס"ל שמחיצת כלאים בארבעה, וכתב בשם הגר"א שלא גרסינן בדברי רבא מדסיפא רשב"ג וכו' אלא בסתמא דכי אמר רשב"ג וכו'.

**מתני' מקיפין ג' חבלים וכו' שלושה טפחים.**

עי' תוס' בסוכה ז. ד"ה עושה דמה"ט לא סגי שיעמיד קנה סמוך לדופן בפחות מג' דקנה מבטל ליה אוירא. ולפ"ז צ"ע למה בחבלים לא אמרי' דהאויר שלמעלה מן החבלים יצטרף לבטלם.

ועי' במהרש"א בסוכה יז. שמחלק שדוקא לענין טפח עומד אומרים אתי אוירא אבל במקום מחיצה גמורה לא מהני האויר דמהך גיסא לבטל, ונראה בכונתו שאם נדון על כל העומדים יחד נחשיב כל האוירים כסתומים ול"ש בזה אתי אוירא, אלא כשאנו דנים על קנה אחד בפ"ע אומרים אדרבה שיתבטל מחמת האויר וממילא ליכא סתימה.

**כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה.**

יל"ע מה השיעור של דקות המחיצה שתחשב כמחיצה של שתי שהרי לא שמענו דיש גריעותא במחיצה שהיא עומד מרובה על הפרוץ שתחשב כשתי וסגי שבמקומה היא מלאה כאילו היתה במקומה שתי וערב, וא"כ צ"ב באיזה שיעור אינה נחשבת כשתי. ויש בראשונים שנראה מדבריהם שעד ג"ט הוי בכלל שתי ויותר מזה הוי מחיצה גמורה. ועי' תוס' בסוכה יז. שנראה מדבריו שכל שאינה רחבה ד"ט כשיעור מחיצה הוי מחיצה של שתי.

ועי' בחזו"א שמבאר שכל היכא שצריכים להגיע לתורת לבוד שהפרוץ מרובה חשיבא מחיצה של שתי.

ויתכן שאף לדעת החזו"א הנ"ל אם יש במחיצה ארבעה סגי אפי' אם אין עומד מרובה ויש לבוד, אלא דאפי' בפחות מארבעה נמי אם העומד מרובה לא חשיב מחיצה של שתי. והגדר בזה הוא שכל שאנו צריכים לצרף את הקנים זה לזה בכדי לבנות את המחיצה הוי מחיצה של שתי, אבל כאשר יש שיעור מחיצה בעומד מצד עצמו ויש בכוחו לתקן את הפרצות הוי מחיצה גמורה וכן כאשר יש בו חשיבות מחיצה בפ"ע כמחיצה במקומה לא הוי מחיצה של שתי.

**בעי רב המנונא עומד מרובה על הפרוץ בערב מאי.**

בטעם החילוק בין שתי לערב יש כמה דרכים באחרונים. עי' בגאו"י כאן שביאר שהטעם שמהני עומד מרובה בשתי הוא מפני שהפרצות נחשבות כפתחים ואילו בערב לא עבדי אינשי פתחים בכה"ג, וכ"כ התו"ח והקר"א.

ובס' זכרון שמואל [כ"ז סקכ"ד] הקשה שאין זה מתאים עם היסוד של הגר"ח דלעיל דעצם הגדירה נעשית על ידי העומד דסגי ברוב ואילו הפרצה הינה דבר המבטל את המחיצה אבל אינה נחשבת חלק מהגדירה, דלפ"ז אין גריעותא במה שיש חורים במחיצות רק משום דחשיבי כפרצות ופרצות דערב לא חשיבי פרצות שאינם ראויים להילוך.

ובספר אפיקי ים [ח"ג סי"ח] מבאר חילוק אחר, דהנה יש לחקור בעצם הדין עומד מרובה מ"ט מהני אם משום שהתורה חידשה שעל ידי הרוב נחשב הכל כגדור מדין רובו ככולו ונחשב הכל כסתום, או שמעיקר הדין אין צריך גדירה אלא של הרוב ולא מתחשבים בזה שמעט אינו גדור. ואי נימא דסגי במה שגדר הרוב לפ"ז יש לחלק שכל זה מהני כאשר יש עכ"פ רוב של מחיצה גמורה שגבוהה עשרה, אבל כאשר חסר בעיקר הגדירה של גובה י"ט אין מקור להכשיר, וזה שורש דהאיבעיא הנ"ל מה טעם ההיתר של עומ"ר.

**בדין פרוץ כעומד בערב.**

הריטב"א כתב דמסברא ה"ה לענין פרוץ כעומד דכי היכי דמהני בעומד מרובה ה"ה פרוץ כעומד [וכ"כ הטושו"ע סי' שס"ב בפשיטות לדינא] אלא שאין זה מחוור לגמרי, ומשמע שיש לו צד לחלק בין הענינים.

ומבאר האפיקי ים על פי דרכו שאי נימא דמה דמהני עומד מרובה בערב זה משום שהכל נחשב כגדור מכח גדירת הרוב [ועכ"פ במחיצת ערב שלא סגי בגדירה חלקית כנ"ל], עדיין יש לדון לענין פרוץ כעומד שאין את המעלה הזו דלא חשיב כגדור לגמרי, ועל הדרך שחילקו האחרונים דבפרוץ כעומד אין האויר נחשב כסתום לענין דין אתי אוירא, ולכן יש לומר שבערב לא שייך דין פרוץ כעומד.

ועי' במשנ"ב ובביאוה"ל על השו"ע [שס"ב, ט,] שתמה איך משכח"ל דין פרוץ כעומד בערב והרי לעולם יש לומר דאתי אוירא מה"ג ומה"ג ומבטל ליה לעומד, וכתב דאגב גררא נסביה. [ולמעשה יש נפקותא אם המחיצה מגיעה עד התקרה שא"א לצרף האויר שמעל התקרה]

ובחזו"א [סי' ס"ח סק"ט] מיישב על פי מה שחילקו התוס' לעיל י: ד"ה ואצבעיים בין תחילת מבוי לסוף מבוי שבסוף מבוי לא אמרי' אתי אוירא, דלפ"ז יש לפרש כן דעת השו"ע דמיירי בנפרץ אח"כ פרצות שהם כעומד אך כתב שלא נראה שהתוס' מחזיקים בשיטה זו. [ועי' ברשב"א שם ד"ה ש"מ (באה"ד וקשיא לי אשמעתין) שנקט כשיטה זו לדינא]

ובמקו"א [שם סקי"ח] מישב החזו"א דמיירי שהיה פרוץ כעומד חמשה כנגד חמשה, ולמעלה מעשרה היה עומד רב, דאף דאין העומד שלמעלה מי' מצטרף לשיעור עשרה מ"מ מבטל הוא שלא יחשב כאילו יש אויר מעל המחיצה ומהני מדין פרוץ כעומד.

**עוד בענין עומד מרובה בערב.**

עי' בחזו"א [ס"ח סקי"ז] שהסתפק אם צריך שיעור רוב מחיצה בתוך עשרה דוקא או דמהני לצרף אף את העומד דיותר מי', ונראה שם שדעתו נוטה להחמיר בזה. ועוד הסתפק שם החזו"א אם יש שיעור של ששה עומד וארבעה פרוץ דזה פשיטא דבכה"ג לא מקרי עומד מרובה דמה"ת להחשיב את האויר כמשויך למחיצה, מה הדין אם יהיה עומד מלמעלה אם על ידי העומד תתארך המחיצה או לא.

ונראה לבאר הספיקות הנ"ל על פי הגמ' דלעיל ד: דשיעור עשרה נלמד מארון וכפורת שלעולם לא ירדה שכינה למטה מעשרה והיינו דלמעלה מי' הוי כשמים ואינו מקום מחיצה כלל, וע"כ לא מתחשבים בעומד זה כלל בתורת מחיצה.

**אי מוקים לה עילאי אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל ליה.**

עי' בגאו"י שמחדש שכל היכא שיש עומד מרובה מלמטה לא שייך בזה תו דין אתי אוירא, וע"כ אם מלמטה היה שיעור עומד ד' והפרצה ג' ויתן עומד של ג' למעלה ממנה לא יהיה בזה דין אתי אוירא שהאויר הקטן מתבטל וכאילו הכל עומד ואינו מבטל מה שלמעלה הימנו, ורק בגוונא שהעומד מרובה הוא מב' רוחות בזה אומרים אתי אוירא שבמקום לבטל את האויר שבאמצע האויר מבטל כל עומד בפ"ע, וכמו שביאר לעיל הגאו"י בדף י' ע"ב. והראיה ליסוד זה מזה שנראה בסוגיא שדוקא באופן של עומ"ר מב' רוחות יש החיסרון של אתי אוירא כמ"ש התוס' אבל בעומ"ר גמור ל"ש זה.

ולפ"ז הוקשה לו שא"כ למה כאן יש דין אתי אוירא והרי למטה יש עומד מרובה ותי' דכלפי חבל משהו אין מתחשבין בזה שלמטה יש עומד מרובה ואומרים בזה אתי אוירא לבטלו וצ"ב החילוק. ויש לבאר שבאמת האויר של הפרצה הוא ממשיך הרבה יותר מן העומד אלא שהחבל מפסיק והוא מגביל את המחיצה לשיעור י' טפחים, ועי"כ נחשב שיש כאן עומד מרובה מן הפרצה, אבל אם הוא חבל בעלמא שאין בו תורת לבוד אינו יכול להפסיק ולחלק את הפרצה וכמו קנה שנעשה בפתח י' טפחים.

ועי' בחזו"א במכתבים על ספר שלו"י שהתיחס להוכחה מסוגיין, ומחלק שם בין ערב לשתי דבמחיצת ערב לא אמרי' אתי אוירא במקום עומד מרובה ואפי' בעומד מב' רוחות חוץ מלגבי חבלים כנ"ל אבל לא במחיצת שתי וע"ע.

**אי מוקים לה תתאי הו"ל כמחיצה שהגדיים בוקעין בה.**

עי' בחזו"א [ע"ז סק"ב] שהקשה שהרי תמיד מחיצה שיש בה פרצות יש בה בקיעת גדיים וכשירה, ותירץ שיש הלכה שהמחיצה תהיה סמוכה לקרקע וכל שאינה סמוכה לקרקע אין לה תורת מחיצה [וצ"ע מדלהלן באיבעיא דמחיצה תלויה יעו"ש].

ועוי"ל דבאמת זה כלול בדין פרצה האוסרת אלא שנתחדש שהיא נחשבת כפתח וזה שייך רק בשתי דאילו בערב פתח כזה לא עבדי אינשי ולכן יש בזה בקיעה שמבטלת את המחיצה. שו"מ דכן תירץ התורת חיים.

**תוד"ה אי מוקי לה בי מיצעי, ולא הוה ליה עומד משום דאתי אוירא וכו'.**

ברש"י למ"כ, וכן עי' ברשב"א שמפרש כפשוטו משום דהוי עומד מב' רוחות, וכתב ב' דרכים למה לא נאמר כאן החיסרון דאתי אוירא ומסתעף לדין לבוד להחמיר.

וע"ע באו"ז סי' קכ"ו שכתב עוד לחלק שאפשר דבענינינו כו"ע מודו דלא אמרי' עומ"ר מב' רוחות כיון שאין זה עומד מרובה גמור כמחיצה אלא ע"י לבוד ובכה"ג לא מהני מב' רוחות, וצ"ב דמ"ש דמרוח אחת אומרים עומ"ר ובב' רוחות לא. ואפשר דכוונתו דעומד מרובה מב' רוחות הוי מחיצה גרועה ולא מועיל בה דין לבוד.

**רב אשי אמר מחיצה תלויה איבעיא ליה וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דמיירי שהיתה מחצלת עשרה והיא תלויה למעלה מג' ומיבעיא ליה לר"ה אי מבטל ליה העומד לפרוץ שתחתיו. ועי' בריטב"א וכן הרשב"א בשם הראב"ד שנקטו דפשיטא ליה לר"ה שעומד מרובה מהני אף בערב [אך פשיטא לן שאין עומד מרובה מועיל אם העומד הוא ביותר מג' וכדלעיל דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה ועי' תוס' רא"ש] ומ"מ אם יש בה שיעור עשרה אמרי' גוד אחית וצ"ב.

ויל"פ לפי מה שנתבאר לעיל [בסוגית לבוד] עפ"י הראשונים דלעיל דכל דאיכא מחיצה מעלייתא ואומרים גוד אחית הרי זה חשיב כסתימה ולא אכפת לן מבקיעת גדיים, אלא רק כאשר אנו באים לבנות מחיצה כמו בלבוד וכיו"ב אין רואים את המחיצה כמחיצה מחמת שיש בה בקיעה של גדיים.

עו"ק דמלשון רש"י נראה שאין זה מחמת דין גוד אחית אלא מחמת שהאויר שלמטה מתבטל, ועי' בתוהרא"ש שהקשה על דברי רש"י דכאשר יש מחיצה גמורה לא שייך לדון על ביטול אויר רק מדין גוד אחית.

**ר"י אומר כל מחיצה בשבת לא התירו ליחיד יותר מב"ס.**

עי' רש"י שמפרש כגון בהנך מחיצות רעועות שהן דשתי או דערב קאמר שהתירום לרבים על ידי הדחק. ויל"ע אם דוקא במחיצות דשתי או גם במחיצות של עומד מרובה, ועי' בגאון יעקב שלמד מדברי הריטב"א שהביא מהראב"ד דריב"י מפרש דברי אביו שלא"ד מחיצה של קנים וחבלים דגריעי אלא אפי' מחיצה של קורות נמי פסולה והיינו אף כשהעומדים הם למעלה משלושה. ועי' במשנ"ב סי' ש"ס נקט בדברי הגאו"י הללו שאף דהוי עומד מרובה על הפרוץ מיקרי מחיצה גרועה [אך לכאו' אין הכרח לזה וכמו שנתבאר לעיל דהוי מחיצה דשתי כל דהוי לבוד]. ומסיק שם המשנ"ב לדינא שדוקא במחיצה של שתי או ערב אז לא מועיל להקיפה יותר מב"ס אפי' הוקפה לדירה.

**ג' נעשו כשיירא ונותנין להם בית שש וכו' נותנין להם כל צרכן וכו'.**

בגמ' להלן מבואר דלרבנן אם לא הוצרכו אלא לד' סאין אין נותנים להם אלא ד' סאין לכתחילה דהכל לפי צרכן. ועי' בריטב"א שהסתפק אליבא דר"י בן יהודה אם הוא מודה לרבנן בזה או דלקולא נמי אמר דלעולם נותנים להם ב' סאין לכל אחד ואחד וכתב דמסתברא שהכל תלוי בהצטרכות דלא מפשינן פלוגתייהו. ויעו' מה שנכתוב להלן.

**דף י"ז ע"א.**

**לא הוצרכו אלא לחמש והקיפו בשבע אפי' בחמש אסורין.**

עי' בהגהות הגר"א שגרס אלא לשלש ומחק התיבות 'והקיפו בשבע' ונראה שלדעתו אפי' הוצרכו לד' סאין והקיפו שש סאין אסור דאין דנים אלא לפי ההצטרכות, וכמו שכתב רש"י להלן ד"ה לא פנוי מכלים דאפי' בארבעה בטלי מחיצות. ועי' בגאו"י שדיק כמו כן מדברי הרשב"א והריטב"א וכן מסתימת דברי הרמב"ם.

אולם בשו"ע כתב בד"א כשהקיפו יותר על ב' שש אבל אם לא הקיפו יותר על ו' סאין כיון שהם שלושה מותר, ועי' במשנ"ב בטעם הדבר, והביא מכמה פוסקים שכתבו שכל הראשונים חולקין על זה דאין חילוק בין שש לפחות משש.

ולגוף מחלוקתם נראה דתלי בהנידון דלהלן אם דיורין גורמין, דהיינו שההיתר הוא לפי מספר האנשים שכל אחד חשיב כמשתמש לעצמו אלא דהשתא הוו שותפין בתשמיש, או שבאמת הוי היתר מדוחק כמ"ש רש"י לעיל ולא הוי הותרה אלא דחויה. [ואפשר דבזה תלויים גם צדדי הספק דהריטב"א לעיל אליבא דריב"י ודו"ק.]

**אתמר שלשה ומת אחד מהן וכו'.**

צ"ב למה נקט ומת ולא קאמר והלך אחד מהן, ומשמע מזה שסגי בזה שעדיין יכול לשוב ולהשתמש בהיקף ובפרט שחפציו עדיין בתוך הרשות אבל כאשר הוא מת אין החפצים לבד מהוים סיבה להצריך היקף להם.

**חד אמר שבת גורמת.**

עי' לשון הב"י סי' ש"ס שמפרש כלומר שאם כשקידש היום היה אסור תו לא משתרי כל היום, ואם כשקידש היום היה מותר תו לא מתסר כל היום. ולשון הרמב"ם פט"ז הי"ג שהשביתה היא הגורמת ולא הדיורין.

ולפ"ז מה שמבואר לקמן דשבת הואיל והותרה הותרה אין זה דוקא לקולא ואף לחומרא אמרי' הואיל ונאסרה נאסרה.

ועי' בגלהש"ס שמצין לדברי התוס' לקמן מב. שאם הקיפוהו נכרים מחיצות בשבת שרי לטלטל בכולן על ידי זריקה דאף דאי"ל שבת גורמת ובתחילת השבת לא היו לו מחיצות, דרב הונא מודה במחיצה גמורה הנעשית בשבת דחשיבא מחיצה. וכ"כ הריטב"א שם דהתם ליכא מחיצות גמורות אבל אם נעשו מחיצות גמורות לשם דירה אע"ג דאיתעבידו בשבת מהני. ולכאו' הביאור שכשאנו דנים אם המחיצה הזו יש לה דין מחיצה המתרת זה נקבע בכניסת השבת, אבל אם נתוספה מחיצה חדשה אזלינן בתר השתא. ולפ"ז יש לדון שאם היתה קורה מכוסה במחצלת והורידו המחצלת בשבת דבכה"ג לא יועיל היתר הקורה כיון שאינה מחיצה גמורה. [ובלא"ה י"ל שבכה"ג הוי כאילו חזרה להיתרה הראשון ויש לפלפל בזה עוד]

אולם בתוס' רא"ש להלן הוסיף על דברי התוס' שהרי מודה רב הונא בליתנהו למחיצות דאסור, ויוצא דלמאן דפליג אף במחיצות יהיה אסור אף בכה"ג.

בגמ' להלן מבואר שנפל הלחי הוא בכלל ליתנהו למחיצות, וקשה דהתינח לחי אבל קורה שאינה אלא להיכר אמאי לא נימא בזה הואיל והותרה, וצ"ל שכיון שהקורה היא מעמידה את צורת המבוי חשיב כחיסרון מחיצה.

ועי' בשו"ת הגרעק"א קמא סי' ל"ה שיצא לדון דהיכא שנפל הלחי בשבת ויש לחי אחר שלא סמכו עליו מע"ש דאמרי' הואיל והותרה כיון שמחיצת הלחי קימת ואין כאן רק חיסרון היכר. וכתב שהדין בזה מפורש בשו"ע להיפוך [שס"ג סי"א], וכתב שיש ראיה לשו"ע מזה שקורה חשיב ליתנהו למחיצות אע"פ שהיא משום היכר, ה"ה בנפל הלחי בשבת וכתב שיש מקום לחלק בין הדברים.

עי' בהגהת אשרי כאן שהוכיח מדברי רש"י לעיל טו. ד"ה היכא שאם נפל הלחי בשבת אסור דחשוב כליתנהו למחיצות וה"ה בניטלו קורותיו. וכן עי' תוס' לעיל טו. ד"ה לא שנראה שנחלקו בזה ב' התירוצים אם אומרים בזה הואיל והותרה או לא. וצ"ע שהרי כאן הוא ברייתא מפורשת דהוי כאילו נפלו המחיצות ומה הנידון בזה. ועי' תוס' כאן ד"ה קורותיו.

וע"ע בריטב"א כאן שכתב שנראה שבעלי התוס' היו סבורים שר"ה לקושטא דמילתא אף בליתא למחיצות נמי אמר וכ"כ בפסקי הרי"ד אך אין זה מסתדר עם שכתבו בשמעתין.

**חצר שנפרצה מב' רוחותיה וכו'.**

עי' בסוגיא לקמן צד. שפשיטא לן שאם נפרצה ביותר מעשר דלא שייך בזה הותרה, ורק לענין פרצת עשר יש חילוק דב' רוחות היינו שנפרצה בקרן זוית דפתחא בקר"ז לא עבדי אינשי, ואעפ"כ ל"ח לזה באמצע השבת כיון שהיו לה מחיצות גמורות מבערב.

וקשה לפי שיטת החזו"א שבקרן זוית ליכא כלל דין עומד מרובה שהפרצה נמשכת עד סוף העולם וא"כ למה לא חשיב כניטלו המחיצות לגמרי. ושמעתי מהגר"י פודרבניק שליט"א ליישב דבאמת לא יהיה היתר להשתמש בקרן זוית רק לפי האלכסון דב' הרוחות.

וע"ע בריטב"א לקמן צד. שביאר את הסוגיא שם אליבא דר' יהודה דאי"ל שתי מחיצות דאו' ולדידיה לק"מ ואכמ"ל.

**תוד"ה עירב וכו', ונראה לר"י דשרי כר"ה ואפי' נסתם באמצע השבוע וכו'.**

נתחדש כאן שיש היתר חדש שאם נתבטל העירוב שכבר חל ושוב הוסרה המניעה חוזר העירוב להיתרו הראשון והוכיחו התוס' זה מדינא דספינות, וכן פסקו נמי הרא"ש כאן והטור סי' שע"ד.

ועי' בגאו"י שביאר ראיתם מהגמ' בשבת שההיא דספינות בהכרח נפסקו בחול שהרי אם נפסקו בחול הרי אמרי' שבת הואיל והותרה הותרה. ועי' במג"א שם שהעיר שהתוס' בשבת ס"ל שבההיא דספינות אם נפסקו אף בשבת אסורות ול"ש בזה הואיל והותרה הותרה כיון שרה"ר גמור מפסיק ביניהם, ולפ"ז אין ראיה למש"כ בשמעתין יעו"ש. וכן שיטת הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ה שבספינות ל"ש הותרה וכמ"ש הה"מ, ולפ"ז אין ראיה להתיר בנסתם הפתח בחול וכ"כ הגאו"י. וכ"כ הלבוש בדעת הרמב"ם שאין להתיר אא"כ היתה היתר בשעת כניסת השבת.

והנה לכאו' הפשטות היא שלא כדברי התוס' שהרי הגדר של שבת גורמת הוא שבכניסת שבת חל היתר או איסור כעין קנין שביתה, ואפי' במצב שהפתח סגור ג"כ הדין הוא כן, ומה"ת לחדש כאן דין נוסף שאם היה עירוב ונתבטל העירוב שחזר להיתרו הראשון. וזה באמת קשה אף לשיטת החולקים למה בספינות שהותרו חזרו להיתרם הראשון.

ומדצ"ל שהדין הזה שחזר העירוב להיתרו הראשון נלמד בתולדה מהדין הכללי של הותרה מזה שחזינן שהעירוב מועיל להתיר אף כאשר נסתמו המחיצות, רואים שקנין העירוב קים לכל השבת ואינו מציאות המתחדשת כל רגע ורגע, וכמו אם נאבד הערוב במהלך השבת עי' סי' רס"ז שמועיל על ידי קנין דביה"ש, ועל כן חוזר להיתרו הראשון.

אכן נראה לבאר יותר עפ"י מה שכתבו התוס' לקמן מב. שמחיצה גמורה מועילה אפי' נעשית בשבת, ומה"ט ביטול גמור של המחיצה מבטל אף בשבת, וזה מוכיח שכח המחיצה קים גם כאשר יש בה סתימה או ביטול דין הכשר, ולכן מהני מה"ט להחזירה להיתרה הראשון כיון שלא נתבטלה המחיצה מכל וכל אלא במילתא קמייתא קימא ודו"ק.

**שם. ועוד דלמסקנא דשמעתין וכו' [אם נסתם הפתח חשיב כליתנהו למחיצות או לדיורין]**

עי' ברא"ש שנראה מדבריו שיש בזה מחלוקת הסוגיות דלסוגיין נסתם הפתח חשיב כליתנהו לדיורין ולכן אף ר' יהודה מודה, אולם לפי הסוגיא דפרק הדר עולה שבכה"ג הוי כליתנהו למחיצות דמשמע שם שמצב זה נלמד מק"ו ממבוי שניטלו לחייו וקורתיו ומשמע דלרב יצחק חשיב כאין לו מחיצות, ולפ"ז ה"ה לר"ה שמתיר אין זה מטעם דליתנהו לדיורין אלא מטעם דאין קפידא במחיצות.

ועי' בחי' הגרעק"א לעיל טו. [מהשו"ת סי' ל"ה וסי' ל"ו] שהאריך בנידו"ז והמסתעף לענין חצר קטנה שנפרצה לגדולה אי חשיב איתנהו למחיצות או לא.

**דף י"ז ע"ב.**

**תוד"ה ואת אכסניא וכו' דטבל אסור בהנאה וכו'.**

עי' במצפה איתן שביאר דבריהם עפ"י מה שכתבו בכ"ד דהיינו הנאה של כילוי ולא סתם הנאה. וע"ע בר"ש תרומות פי"א משנה ט' שהאריך אם איסור זה מדאו' או מדרבנן.

**ל"ש אלא עירובי חצירות אבל עירובי תחומין חייבין וכו'.**

מבואר בסוגיא שאיסור תחומין הוא מן התורה. ועי' בתוס' שהעמידו את הסוגיא בשיטת ר"ע דאי"ל תחומין דאו' אבל לרבנן אין הבדל בין חצירות לתחומין. ועי' ברמב"ן בשם הראב"ד שכתב דאף לדידן דתחומין אינם מה"ת מ"מ אין להתיר אותם משום שעיקרם מן התורה שלא התירו במחנה אלא איסורים שעיקרם מדבריהם כמו נטילת ידים וכיו"ב וכתב הרמב"ן שזהו דוחק. ולכאו' אין כונת הראב"ד לומר שמחמירים באיסור זה כמו בשאר איסורי תורה כדמצינו באיסור מוקצה וכיו"ב, דבגמ' לקמן מה: מבואר שספק באיסור תחומין להקל משום דהוי ספק דבריהם ואין מחמירים בו כדבר שהוא מה"ת.

אולם הרי"ף כאן מחדש על פי הירושלמי שאף לרבנן שהוא מדבריהם הנ"מ בתחום דאלפים אמה שר"ע יליף ממגרשי הערים דהוא מה"ת ורבנן לא ילפי מקום ממקום, אבל בתחום די"ב מיל שהוא מחנה ישראל אף רבנן מודים שאסור לצאת ממנו מה"ת, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ז משבת שביציאה מתחום של י"ב מיל שהוא כנגד מחנה ישראל לוקין מן התורה.

ועי' בחי' הרמב"ן שהאריך לבאר לפי שיטה זו שהאיסור הוא מה"ת יהיה תורת עירוב תחומין מדאו' לי"ב מיל ואף על ידי נתינת פת דכיון שהוא קובע מקום פיתה ולינה שם, ואף שאינו אוכל ולן שם בפועל מ"מ הוא מגלה דעתו שאינו חושש אם תעקור דירתו למקום זה, וחשיב מקום זה כאילו הוא מקומו, ויציאה מי"ב מיל הוי כיציאה מן התחום, ולפ"ז בהכי יש להעמיד את הסוגיא דיוצאי המחנה מחויבים להניח ערוב תחומין במקום שכלה הי"ב מיל והוא חידוש למעשה.

והרמב"ן שם הקשה דפשטות הסוגיא מיירי על יציאה מתחום אלפיים אמה ולא יותר ויוצא שהסוגיא כר"ע.

עוד הקשה הרמב"ן על שיטת הרי"ף שלא יתכן לפרש שאל יצא איש ממקומו מתפרש על איסור יציאה בשבת ממחנה ישראל שהרי כל המחנה נידון כעיר אחת ומותר לצאת ממנו בשבת כדמוכח בגמ' וא"כ לא מתפרש הכתוב כהוגן לפי שיטתינו. אולם בל' הרמב"ם נראה שהוי כעין סימן ולא שזה פשט הפסוק וע"ע.

**אם איסור שביתת כלים הוא מה"ת.**

עי' בגר"א סי' שצ"ז שהוכיח כשיטת שאר הראשונים [הרמב"ן והרשב"א והראב"ד והטור] שאף ביותר מי"ב מיל אין איסור מה"ת דבגמ' לקמן מה: מבואר שגשמים היורדים בשבת מותרים ואין חוששים שקנו שביתה באוקינוס כיון שהוא ספק דבריהם ולהקל, ואף דאיכא התם הרבה מילין מ"מ הוי איסור דרבנן. ויש לתמוה שהרי שם הנידון הוא על שביתת כלים וע"ז אין לנו מקור מן הכתוב לאסור דאל יצא היינו האדם גופיה. שו"ר דבמרומי שדה לקמן כתב לחלק עד"ז, ועיי"ש עוד תירוצים.

**פרק שני.**

**מתני' עושין פסין לביראות וכו' גובהן י"ט ורחבן עשרה.**

הראשונים הקשו איך מהני ההיתר דדיומדין והרי הוי פרוץ מרובה על העומד. ויש בזה ד' מהלכים בראשונים כאשר יתבאר.

שיטת הראב"ד מובאת ברשב"א לעיל טו: ובריטב"א כאן שהדין פרוץ מרובה על העומד דפסול אי"ז מה"ת ומה דאמרי' לעיל הכי אגמריה רחמנא למשה אין הכונה בגדר הלכה אלא בגדר מה שתלמידים עתידין לחדש, וכאן אוקמוה אדאו' להכשירה בפרו"מ [ובלבד שיהא בתבנית זו כדי שלא יבואו לאיחלופי]. והראשונים דחו שיטה זו.

בחי' הר"ן מחלק באו"א שמה שאסרה תורה בפרוץ מרובה על העומד היינו דוקא בשאין בקרנות עומד חשוב מב' צדדין כי הכא וגבי פסי ביראות אוקמוה אדאו'. והוסיף בה עוד שנראה שצריך שיהיו בכל הד' קרנות עומד חשוב דלענין שתחשב רה"י בג' מחיצות צריך שיהיו מחיצות גמורות וצ"ב מהו הצירוף[[49]](#footnote-49).

התוס' כאן כתבו שלענין דיומדין שאני דכיון דאיכא שם ד' מחיצות ויש אמה מכאן ואמה מכאן חשיב כפתח. וכ"כ בתורא"ש דכיון דאיכא ד' מחיצות ואיכא דיומדין מכל צד הוי כפתח ושרי, אמנם בריטב"א ביאר את שיטת התוספות דמחיצין הוי הלל"מ וכשם שמהני פי תקרה יורד וסותם ואין בקיעת גדיים וגמלים מבטלתן הכנ"מ כך הוא ד"ת דכל שיש מחיצות גמורות בארבע זויות שתהא חשובה כמחיצה גמורה ולא תפסל בשום פרצה בעולם [וצ"ע שהרי ביותר מעשר פסול ועי' להלן]. ועד"ז כתב הרשב"א בקצרה.

ולפו"ר נחלקו התוס' והריטב"א אם הדיומדין נידונים כמחיצה לעצמם או דהוו כצוה"פ ונפק"מ אם צריך שיתחברו כל העומדים. אך צ"ע לשיטת הריטב"א מה יתיר כנגד הפרוץ. וצ"ל דכיון שיש ד' מחיצות נחשב כמקום בפ"ע ואי"צ גדירה וכדמצינו לגבי תל שהוא מקום מחולק מצ"ע.

עי' בחי' הגרח"ה פט"ז מהל' שבת שכתב לחלק בין הדין פתח הנעשה ע"י עומד מרובה לבין הדין פתח דצוה"פ דע"י הצוה"פ הפתח עצמו יש לו תורת פתח בעצם, ואילו לענין הפרצות דעומ"ר נעשים הפרצות מכח העומד שבצדדים שכיון שהעומד נידון כמחיצה בהכרח האויר שבצידו נידון כפתח. והביא הגר"ח ראיה ליסוד זה מדברי התוס' בשמעתין שכתבו דכיון שלעומדים יש שיעור מחיצה נידון האויר שבאמצע כפתח ובזה חלוק הדין של דיודמדין מהדין של עומד מרובה דהתם כיון שאין לעומד שיעור מחיצה אינו חשוב מחיצה אלא בשיעור רוב. וקשה להבין לדעת הגר"ח מדוע שיעור מחיצה זה נידון לפי אמה ולא בד"ט כמו בכלאים, וכמו"כ למה בעינן בדיומדין דוקא שם ד' מחיצות שנראה שזה מה שקובע את הכל להיות נידון כפתח וי"ל.

**וביניהן כמלא ב' רבקות וכו' ר"י אומר כמלא ג' רבקות וכו'.**

עי' בתוהרא"ש שהקשה על מה שכתב שבדיומדין אין חיסרון דפרוץ מרובה על העומד וכנ"ל מדוע פרצה יותר מי' אוסרת את כל ההיקף ואפי' הוא גדול הרבה [ואינו נידון כפתח] ותי' דמדרבנן הוי, והוכיחו האחרונים מדבריו שפרצה עשר אינה אוסרת מה"ת.

אולם יש ללמוד שעיקר קושיתו אינה על הדין פרצה הכללי אלא על דיומדין דוקא שעל ידי שם ד' מחיצות נעשה העומד כפתח דלפ"ז ה"ה ביותר מעשר שאין עדיפות לפרצה עשר על פרוץ מרובה [אלא דלפ"ז צ"ב למה הוסיף דאפי' הוא גדול הרבה], וקושיתו היא דוקא לפי ר"י ועל זה תירץ דמה"ת דיומדין מועיל אפי' יותר מי'. וצ"ע מהגמ' לעיל דאמרי' דפסי ביראות שהתרת בהן פרו"מ לא תתיר בהן פרצה יותר מי"ג אמה דלדברי התורא"ש לכאו' אין זה קשור לדין פרוץ מרובה.

ובענין זה נחלקו הבית אפרים בסי' כ"ז עם המשכנ"י [מובא בשערי עירובין] אם יש הוכחה מדין דיומדין דפרצה עשר אסורה מן התורה או לא, דנראה מדבריהם שיסוד המחלוקת הוא אם צריך צירוף בין העומדים וכאילו כל הדיומדין מתחברים להיות כפתחים או שכל מחיצה עומדת לעצמה ולכן אין הפרצה מגרעת בזה מן התורה. ולכאו' הם חלוקים במחלוקת הריטב"א והתוס' הנ"ל.

ועי' בחזו"א סי' קי"ב דפשיטא ליה שאף אם ננקוט שפרצה עשר אינה אוסרת מן התורה מ"מ אין לדון דיומדין אלא כאשר אין ביניהם הפסק גדול שאם יש ביניהם הפסק גדול אי אפשר לראותם כאחת.

והנה להלן יט: הגמ' דנה אם האריך בדיומדין כשיעור פשוטין אם כשר או לא שיש צד כיון שהם רחבים טפי בעי היכרא, ומוכח בגמ' שאין זה רק משום שהפרצה רחבה יותר מעשר אלא דמה שהמרחק בין הדיומדין גדול זה עושה חיסרון צירוף.

**ארבעה דיומדין וארבעה פשוטין.**

נחלקו הראשונים מהו שיעור הנצרך לרוחב הפשוטים, דברש"י כאן ובתו"י מבואר שהם גם רחבן אמה. ועי' בריטב"א שהביא דעות דרחבן אפי' משהו או שיהיו רחבים ג' או ד' שיהיו בשיעור חשוב. ועי' עוד בתוס' שהקשו מדוע אין כאן החיסרון דאתי אוירא וכו', והוציאו מזה התוס' שאין זה פסול מה"ת, ועי' תו"י מה שכתבו. ועי' בריטב"א שכתב עד"ז שכל עומד שהוא דבר חשוב אינו מתבטל על ידי דין אתי אוירא מה"ת כדחזינן במחיצת כלאים ולענין שבת החמירו והכא אוקמוה אדאו'. והביא מזה ראיה לשיטות הנ"ל שרחבן ג' או ד' ודלא כרש"י שהצריך ששה.

ועי' בחזו"א שם שמבאר תרוץ התוס' דכשם שיש הלכה בדיומדין עצמן כן נאמרה הלכה בפשוטין וע"כ לא שייך לדון אתי אוירא יעו"ש עוד.

ועי' בחידושי הר"ן דס"ל דפשוטין הללו אין בהן שיעור ואעפ"כ לא שייך כאן החיסרון דאתי אוירא דכיון שהתרת בהן פרוץ מרובה הרי זה כאילו הפרוץ שלהן הוי עומד ולא נידון כאויר, ולכאו' עולה מדבריו שהפשוטין הם חלק מן ההיקף וע"כ אינם מתבטלים מחמת האויר שבתוך ההיקף.

**מותר להקריב לבאר ובלבד שתהא פרה ראשה ורובה בפנים ושותה מותר.**

בגמ' לקמן מבואר שהשיעור הוא ב' אמות שבהכי הוא שיעור ראשה ורובה של פרה [ועי' מה שכתבנו להלן דמיירי בפרה קטנה].

עי' ברשב"א וריטב"א שנחלקו בדין גמל שאין ראשו ורובו בפנים אם מותר להקריב לבאר או לא, ויסוד מחלוקתם הוא אם נאמרה הלכה בדיומדין שלא יהיו מקורבין יותר אבל אחר ששיערו מותר הכל, או שזה דין על הגברא שלא יעמיד הפרה בחוץ לשתות ולפי זה כל בע"ח כדינו.

ויש בזה גם נפקותא לקולא לגבי אם היו מקורבין בפחות מב' אמות אם רשאי להכניס שם גדיים וטלאים, ועי' ברשב"א דפשיטא לן דלחומרא משערים לפי פרה דנאמר שיעור למטה וצ"ב.

**דף י"ח ע"א.**

**ר"י אומר עד בית סאתים.**

עי' ריטב"א שמפרש דר"י ס"ל דמחיצות דפסים הם גרועות דהוי פרו"מ ואין בכוחן להתיר אלא בב' סאתים כמו בחבלים ליחיד, וע"כ יהיה היתר לכל אחד ואחד לפי חשבון סאתים. ואף דבחבלים התירו כל צרכן לר"י ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי כאן החמיר ר"י יותר וכשם שהחמיר בנו בחבלים שלא להתיר בהן אפי' בשיירא דמחיצות הללו גרועות מחבלים. ועי' תוס' שהקשו אליבא דרבנן למה הסברא הפוכה שהקילו יותר מחבלים.

**אבל אם היה דיר או סהר או מוקצה וכו' אפי' בית חמשה כורין מותר.**

ביסוד ההיתר דדיר וסהר וכיו"ב עי' רש"י לקמן כב. על הברייתא דכל אויר שתמישו לדירה כגון דיר סהר ומוקצה שמבאר שהכונה שתשמישו לדירת אדם לכניסה ויציאה תמיד, וכ"כ התוי"ט לפרש בכוונת הרע"ב כאן. וצ"ב בכוונת רש"י מה הכונה לכניסה ויציאה תמיד.

אולם בפירוש הר' יהונתן כאן מפרש דיר יש לו מחיצות ובית בתוכו לרועה שלהן, ומבואר שיש שם תשמיש אדם והוי כפתח ולבסוף הוקף.

ועי' שו"ת צמח צדק או"ח סי' ל"ט שלמד מדברי רש"י הללו להתיר התיקונים שנעשים על ראשי הגשרים המיועדים להילוך תמיד דחשיבי כהיקף לדירה. וכ"כ בשו"ת ציץ אליעזר חי"ט י"ט להתיר העירוב של נמל חיפה כיון שהוא מקום הילוך בני אדם.

אולם עי' בביאור הלכה ר"ס שנ"ח שהאריך טובא בדברי רש"י הללו, והקשה דהתינח דחצר חשיב מוקף לדירה מה"ט כיון שיש שם תשמישי אדם ואפי' מוקצה שמונחים בו צרכי דירתו אלא שאין תשמישו תדיר וחשיב דירה בעבור זה, אבל לענין דיר וסהר צ"ע למה חשיב כמקום דירה.

ומתרץ דכיון שהוא צריך לעין שם על הבהמות ולגוז אותם ולחלוב אותם ונכנס ויוצא תדיר הוא בכלל תשמישי דירה, וכן כתב הריטב"א הואיל והרועה עומד שם תמיד חשיב היקף דירה.

והבאוה"ל שם מצדד לומר בדעת הרמב"ם [פט"ז] שתשמיש דבהמה לחוד חשיב דירה לענין זה, וכעין פסי ביראות שכתבו הראשונים דהוי תשמיש דבהמתו.

ועי' בבאה"ל שם שהקשה על דברי רש"י דמ"ש מדירת השומר דחשיב לקמן כדירה שתשמישה לאויר ולא חשיבא דירה, והכנ"מ אינו נמצא שם אלא לצורך הבהמות. וי"ל דרש"י לעיל טז. ד"ה משום שמפרש דלאו דירה היא דעל כרחו הוא דר שם, וזה לא שייך בדיר וסהר שהוא נמצא שם לצרכי עצמו.

[ועוד הקשה שם לפירוש הר' יהונתן הנ"ל דמ"ש דירת הרועה מבורגנים דל"ח היקף לדירה, ומחלק שם בין דירה העשויה לדור בה יום ולילה דהיא חשיבא עיקר דירתו וכ"כ התו"ש.]

**רד"ה וחצר וכו' והני פסי ביראות הואיל ומימיהן ראוין לשתיית אדם תשמיש מעלייתא הוא.**

בביה"ל הנ"ל כתב שנראה שהראשונים חולקים על רש"י בענין זה שלא חשיב זה תשמיש דירה כיון שהוא דירה לשעה, ולכן צריך להגיע לטעמים אחרים שמדבריהם הקילו או סברות אחרות. ועי' מה שנכתוב להלן על דברי התוס' ד"ה אפי'.

ועי' בחזו"א סי' קי"ב סקט"ז שנוקט להתיר ההיקף שנעשה לצורך יום השוק, שיש בו תשמיש לאדם לשעתו לאכילה ושתיה וגם דכיון שהם שותים מן הבאר, לא גרע מפסי ביראות דחשיב היקף לדירה ודלא כהבאה"ל הנ"ל.

**תוד"ה אפי' י' כורין וכו' דלמא נקט ביראות דאפי' י' כורין שרי.**

מבואר בתוס' [עי' מהרש"א] שלא התירו בבורות אלא בית סאתים ולא יותר ורק בבארות התירו כל צרכן. והגרעק"א בחי' לקמן כא. וכן בתור"ע על המשניות מ"ד מבאר על פי דברי הגמ' לקמן כא. שבאר מים חיים חזי אף לאדם ואילו בור לא חזי אלא לבהמה ולא חשיב היקף לדירה. ולפ"ז יהיה מוכח מכאן דתשמיש דבהמה לא חשיב תשמיש, ועי' מה שנכתב לגבי דיר וסהר. ולפ"ז צ"ל דלא"ד דיומדין אלא אפי' מחיצה גמורה ל"מ דחשיב קרפף וכן עולה מהמשך דברי הרעק"א על המשנה הנ"ל בד"ה תוי"ט ד"ה לבאר הרבים דאף חגורה לא מהני בבור.

ואף שלא הותרו הפסין אלא לעולי רגלים וזה תשמיש עראי, צ"ל שהיו הבורות משמשין בכל השנה כולה ולא רק בשבת וע"ע.

**שם וי"ל דגבי שיירא הואיל ונעשה לצורך שעה וכו' א"נ לגבי עולי רגלים הקילו וכו'.**

הבאה"ל שם הוכיח מדברי התוס' כאן שהם חולקים על דברי רש"י דתשמיש דשתיה לא חשיב תשמיש דירה. ובחזו"א הנ"ל דחה דבריו דהתוס' כאן אינם נוטים מדברי רש"י וכמו שכתבו בהמשך להוכיח מדר"ה בר חנינא, אלא דהוקשה להם רק למה כאן התירו חכמים יותר מכדי צרכן ומ"ש משיירא שלא התירו במחיצות גרועות כאלו יותר מב"ס, אבל אם לא היה חשוב היקף לדירה לא היה שייך להתיר כלל יותר מב"ס בשום ענין וכן נראה מהריטב"א.

ולדברי הביאור הלכה לא מובן התירוץ הראשון דדיומדין שהוא תשמיש קבוע חשיב מוקף לדירה והרי סוכ"ס אין זה דיורין גמורים, אבל להחזו"א ניחא דחשיב מחמת זה מחיצות מעליא ודו"ק.

**שם. וי"ל דגבי שיירא הואיל ונעשה לצורך שעה ל"ה חשיב מוקף לדירה וכו'.**

לכאו' בשיירא מה דלא התירו אין זה משום דלא חשיב היקף לדירה אלא משום דהוי מחיצות שאינם גמורות, ומבואר מדבריהם שכיון שאין זה אלא לשעה חסר בהיקף לשם דירה אם לא יקיף מחיצות גמורות וצ"ב.

**בור לחוד ובאר לחוד.**

עי' תוס' שבת צט: שכתבו שמה שאסור בבור היינו דוקא כשהבור עמוק עשרה אבל אם הבור אינו עמוק אלא תשעה ודינו ככרמלית שרי על ידי פסין דלא החמירו בזה. ויש ללמוד מדבריהם להתיר בכל ענין מכרמלית לפסין, ועי' בראמ"ה שם שכתב דאין ללמוד להתיר לענין בור רה"י גמור לטלטל ממנו לכרמלית על ידי פסין, ולא התירו רק מבור כרמלית לבין הפסין, דרבנן לא נתנו על הבין הפסין מדבריהם אלא חומר כרמלית ולא הוי כרה"ר [ולפ"ז דוקא בד' אמות], אבל אין מקור להתיר טלטול גמור מרה"י לכרמלית, וכתב דשגג בזה אחד מגאוני הזמן ועי' מרומי שדה שם.

בס"ד נערכו על ידי הרב יעקב ישראל זקס.

**מראה מקום וציונים על אגדתא דרבי ירמיה בן אלעזר**

**עירובין י"ח.**

**תנן התם רבי יהודה אומר כל השיתין פטורין חוץ מן הדיופרא וכו':** ופליג את"ק שם, וז"ל המאירי בבית הבחירה ויש בהן מין אחד שטוענין שתי פעמים בשנה ונקראת דיופרא כלומר דו פירות ואע"פ שאינן פחותות כל כך כאחרות שבאותו המין אף הן בכלל השיתין ופטורות מן הדמאי, עכ"ל.

**סימן למימרות דרבי ירמיה בן אלעזר:** **די"ו** היינו דיו פרצופין **למנוד"ה** היינו דאדם הראשון היה מנודה ק"ל שנה **שב"ח** היינו מקצת שבחו של אדם אומרים בפניו **זוני"ת** היינו אמרה יונה לפני הקב"ה רבש"ע יהיו מזונתי (והגר"א גורס **יונ"ה** היינו אמרה יונה) **נתקלק"ל** היינו נתקללה בבל **במיד"ה** היינו בא וראה שלא כמדת הקב"ה **שלש"ה** היינו שלשה פתחים יש לגיהנם והגר"א הוסיף **בי"ת** היינו כל בית שנשמעין בו **שת"י** היינו מיום שחרב בית המקדש דיו לעולם שישתמש בשתי אותיות.

**וחד אמר זנב:** ז"ל הרשב"א בפי' האגדות (מגילה י"ב:) רוצה בו אבר שאין בו פרצוף ולא צורך, עכ"ל. וכן פירש הערוך וז"ל כי בודאי הדבר מתברר כי לא אמר זנב ממש, עכ"ל. אמנם באמרי נועם להגר"א בברכות ס"א כתב וז"ל פי' דכל החיות יש להן זנב ולאדם אין לו זנב, והיינו מפני שכל החיות והבהמות נבראו זכר ונקבה לכך נשאר בהם הזנב, אבל האדם נברא זכר לחוד ומזנב נבראה הנקבה לכך נשאר בלא זנב, עכ"ל.

**אלא למ"ד זנב מאי אחור וקדם צרתני כדרבי אמי אחור למעשה בראשית וקדם לפורענות:** וצ"ב לשון צרתני וביאר מהרש"א ברכות ס"א. דלפי"ז צרתני מתפרש גם בלשון יצירה וגם בלשון צרה, אמנם בריטב"א פי' וז"ל פירוש דריש לשון צרה, כלומר שתי צרות עשית לי עכ"ל. ולכאו' הכוונה שזה שנברא אחרון חשיב צרה. ויש שפירשו צרתני מלשון צורה.

**אלא למ"ד זנב מאי וייצר כדר"ש בן פזי דארשב"פ אוי לי מיצרי ואוי לי מיוצרי:** ולפי"ז לא דרשינן וייצר לב' יצירות ועיין במהרש"א שם דהדרשה היא דהוי כנכתב ב' פעמים וי. וע"ע בתו"ח.

**בתחלה עלתה במחשבה לבראות שנים ולבסוף לא נברא אלא אחד:** ז"ל תשובת הרשב"א ח"א סי' ס' דע כי דברי הכתובים ודברי ההגדות דרך רמיזות וציורים גשמיים לצייר הענינים בנפשות וכדי להעיר כי ברא הכל בהשגחה מאתו יתברך על תכלית השלמות כינה הדברים לדבר מכוון במחשבה והתבננות החכמה איך יעמדו על השלמות וכן תמצא לרבותינו ז"ל בהגדות מעשה בראשית ואמר כי בריאת האדם היתה אחר מחשבה והתבננות עכ"ל עיי"ש שהאריך בדברים נפלאים בביאור התועלת המופלאה בבריאת האדם כאחד וע"ע בהקדמת ספר בעלי הנפש להראב"ד מה שביאר בזה הביאו שם הרשב"א בפירושו השני.

*וא"ד הראב"ד: 'ומה נפלאו מעשה הבורא ומי יבין סודם, כי כל הנבראים נבראו זכר ונקבה, והאדם נברא אחד ואחר כך ברא לו ממנו עזר כנגדו. מי יוכל לעמוד על עומק נפלאותיו להגיע אל תכלית חכמת מעשיו, אך כי האדם צריך לחשוב בדלות תבונתו ובמיעוט שכלו כי כל מעשה האלהים אשר עשה בחכמה ובתבונה ובדעת עשה את הכל'.*

*'ואומר אני בקלות שכלי כי לטובת האדם ולהנאתו בראו האל אחד, כי אילו נבראו זכר ונקבה מן האדמה כאשר נבראו שאר כל הנבראים היתה האשה אצל האדם כבהמה הנקבה אצל הזכר שאינה מקבלת עליה שולטנות הזכר ולא עומדת אצלו לשמושו, אף כי זה חוטף מלפני זה וזה מלפני זה, זה בועט בזה וזה בזה, ואיש לדרכו יפנו. גם אינם מיוחדים זה לזה לפי שתחלתם זה נברא בפני עצמו וזה נברא בפני עצמו. ולכן ראה הבורא צורך האדם והנאותיו, וברא אותו יחידי ולקח אחת מצלעותיו ובנה ממנה את האשה, והביאה אל האדם להיות לו לאשה ולהיותה אצלו לעזר ולמסעד מפני שהיא נחשבת אליו כאחד מאיבריו אשר נבראו לשמשו, וכי יהיה מושל עליה כמושלו על איבריו כי תהיה היא משתוקקת אליו כאשר איבריו משתוקקים להנאת גופו וזהו מה שאמר הכתוב (שם ב, כ) ולאדם לא מצא עזר כנגדו. המציאה הזו אינה אחר בדיקה וחפוש כשאר מציאות, שאין נכון לדבר כן על הבורא, אך היא במציאת המחשבה הקדמונית, כאשר עלה במחשבתו לברוא את כל הנבראים זכר ונקבה מן האדמה, הביט וראה בטובת האדם והנאותיו ולא מצא לו עזר בבריאה הזאת, ועל כן לא רצה לברוא אותו כשאר הנבראים. ועל כן כאשר הזכיר יצירת הבהמה והחיה והעופות, אמר ולאדם לא מצא עזר כנגדו, רצה לומר אילו ברא את האדם כענין יצירת הבהמה לא מצא לו עזר כנגדו. ואמר (שם יח) לא טוב היות האדם לבדו, כלומר אין טוב שיהיה האדם מתבודד כמו הבהמה שאין הנקבה מתיחדת אל הזכר. ולכן אעשה לו עזר כנגדו, אבראנו בענין שתהיה לו עזר כנגדו. עזר, שתהיה משמשתו בכל צרכיו. כנגדו, שתהיה עומדת אצלו תמיד ועל כן אמר האדם בראותו אותה וכאשר ידע כי ממנו נלקחה, על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו (שם כד), כלומר ראויה זו שתעמוד אצלי תמיד ואני אצלה והיינו לבשר אחד'. ע"כ.*

**תוד"ה בשלמא למ"ד פרצוף היינו דכתיב זכר ונקבה בראם:** בכתובות ח. דפליגי אי ב' יצירות הוו או יצירה אחת, ודקדקו התוס' מקושיית הגמרא דלמ"ד פרצוף היה ב' יצירות, ולכך ניחא הקרא דבראם לשון רבים, ולפי דברי התוס' צריך לומר דהפלוגתא אם ב' יצירות היו או יצירה אחת היינו ביצירה ראשונה.

עיין במהרש"א בכתובות דאע"פ דבגמרא אמרינן הא דרבי אבא דבתחלה עלתה במחשבה לבראות שנים למ"ד פרצוף אבל ודאי דגם למ"ד זנב צ"ל הכי, דאי לאו הכי איך יפרש קרא דזכר ונקבה בראם ועיי"ש דיישב קושיית התוס' בזה.

**בשלמא למ"ד פרצוף היינו דכתיב ויסגור בשר תחתנה:** ז"ל פירוש רש"י בחומש ויסגור בשר תחתנה מקום החתך.

**דף י"ח ע"ב.**

**אמר רב נחמן בר יצחק מסתברא דזכר סגי ברישא דתניא לא יהלך אדם אחורי אשה בדרך אפילו היא אשתו:** ופירש רש"י ואפילו היא אשתו שהוא גנאי לו, וכתב מהרש"א בברכות וז"ל נראה דר"ל דבאשתו משום איסורא ודאי ליכא אלא משום גנאי דאין דרך ארץ שילך הקטן בראש והגדול אחריו, עכ"ל. ועיי"ש שהביא מהרמב"ם דגם באשתו הטעם משום איסורא כמו שפירש בלא ירבה שיחה עם האשה (וטעם שניהם, של דיבור ולילך אחריה) שלא ירבה במשגל.

והנה ברבינו חננאל כתב ואפילו היא אשתו ואפילו היא אחותו וצ"ב מה רבותא שייך באחותו בין לרש"י בין לרמב"ם והנה בבית הבחירה למאירי כתב וז"ל לעולם יהא אדם נזהר שלא להביא עצמו לידי חשד ולא לידי הרהור הרי אמרו לא ילך אדם אחורי אשה בשוק ואפילו היא אשתו עכ"ל. ונראה שפירש דהטעם באשתו משום חשד וי"ל דכך פירש הר"ח ועיין.[[50]](#footnote-50) ובאמת הרמב"ם והשו"ע לא הביאו דין זה דאחורי אשתו, ולכאו' ס"ל כרש"י דזה מדת דרך ארץ.

עיי"ש במהרש"א דרש"י דקדק לפרש דהטעם משום דרך ארץ ולא איסור מסוגיית הגמרא דמייתינן ראיה מזה ליצירה ראשונה שהיו דו פרצופין ושם לא שייך שום איסור ע"כ דהוא משום דרך ארץ בעלמא.

**וכל העובר אחורי אשה בנהר:** עיין תוס' רבינו פרץ וכ"ה בתוס' בברכות וז"ל פירוש אם רגיל בכך לפי שיבוא לידי ניאוף וסופו יורד לגיהנם עכ"ל ועיי"ש במהרש"א, אמנם ברש"י דקדק כאן ובברכות והוסיף וזה מסתכל בה וי"ל אפילו לא רגיל בכך וצ"ע.

**תוד"ה יד ליד לא ינקה רע:** יש ב' פסוקים במשלי א) (ט"ז ה') תועבת ה' כל גבה לב יד ליד לא ינקה: ב) (י"א כ"א) יד ליד לא ינקה רע וזרע צדיקים נמלט:

**אלא מעתה גבי אלקנה דכתיב וילך אלקנה אחרי אשתו:** ז"ל התוס' בברכות שבוש הוא שאין פסוק זה בכל המקרא ול"ג ליה, עכ"ל. ועיי"ש במהרש"ל ומהרש"א מש"כ לקיים הגירסא וע"ע כאן בחי' הג"ר אלעזר משה הורביץ זללה"ה.

**אמר רב אשי וכו' אפילו בי רב לא קרא דכתיב ותקם רבקה:** הקשה המהרש"א בברכות דלפי מה שפי' רש"י דהטעם באחורי אשתו הוא משום דרך ארץ, מה הראיה מקרא דרבקה ששם כבר היתה מקודשת ע"י אליעזר ליצחק והיתה אשת איש שאסור מדינא.

**אמר רבי יוחנן אחורי ארי וכו':** עיין מהרש"א ברכות וז"ל יש לפרש כולה מילתא באי אפשר להמלט מלילך באחד מהם עיי"ש.

**תוד"ה ולא אחורי בית הכנסת וכו' בתוספתא דמגילה וכו' ונראה וכו',:** כוונת התוספות תבואר בהקדם מה שכתבו הרמב"ם והשו"ע, וז"ל הרמב"ם (פי"א מהל' תפילה ה"ב) ואין פותחין פתחי הכנסת אלא במזרח שנאמר [(במדבר ג' ל"ח)](file:///C%3A%5CUsers%5CThis_user%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_2.htm#bm:0000763-#במדבר פרק-ג-{לח}!) והחונים לפני המשכן קדמה. ובונין בו היכל שמניחין בו ספר תורה. ובונין היכל זה ברוח שמתפללין כנגדו באותה העיר. כדי שיהיו פניהם אל מול ההיכל כשיעמדו לתפלה, עכ"ל. וכן פסק בשו"ע (או"ח סימן ק"נ סעיף [ה](file:///C%3A%5CUsers%5CThis_user%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_4.htm#סימן קנ - בנין בית הכנסת, ושיהיה גבוה-ה!)') אין פותחין פתח בית הכנסת אלא כנגד הצד שמתפללין בו באותה העיר, שאם מתפללין למערב יפתחוהו למזרח, כדי שישתחוו מן הפתח נגד הארון שהוא ברוח שמתפללין נגדו. עכ"ל.

**שם, והשתא נראה דאחורי בית הכנסת היינו לצד הארון:** כלומר שגבו מופנה לכותל המערבי של בית הכנסת מבחוץ, ובכותל זה הארון וכלפיו משתחוים ונראה כשתי רשויות אע"פ שפניו כלפי כיון שהציבור מתפללים אפילו הכי נקרא רשע כי הוא מכלל אותם שנאמר עליהם (יחזקאל ח' ט"ז) ואחוריהם אל היכל ה'. משנ"ב ס"צ ס"ק י"ז.

**שם, שהציבור משתחוים וכו':** לכאו' הגירסא בהפך ועיין בגליון, כלומר שפניו למזרח ופני הציבור למערב ומחזי כשתי רשויות אף שהוא מחוץ לבית הכנסת וכיון שזה פונה לצד מזרח והציבור למערב מחזי כ"ש כשתי רשויות ומה תיקן שפניו כלפי בית הכנסת.

**שם:** וז"ל השו"ע (או"ח סימן צ' סעיף ז'), ולא אחוריבית הכנסת, אם אינו מחזיר פניו לבית הכנסת. ואחורי בית הכנסת הוא הצד שפתח פתוח בו, והוא הפך הצד שפונים אליו הקהל כשמתפללים. ויש מפרשים בהפך, וראוי לחוש לדברי שניהם, וגם כשמתפלל בשאר צדדים חוץ לבית הכנסת יש להחמיר שיחזיר פניו לבית הכנסת, וכל זה כשניכר שמחזיר אחוריו לבית הכנסת, אבל אם הוא מתפלל בבית הסמוך לבית הכנסת, ופניו כנגד ארץ ישראל כראוי, ואחוריו לכותל ביתו שהוא כותֶל בית הכנסת, מתר, שאינו ניכר שמחזיר פניו מבית הכנסת, עכ"ל.

**מכלל דעד האידנא לאו כצלמו הוליד:** עיין מהרש"א דהקשה לפי ההו"א דלא פירש מאשתו הא מנודה אסור בתשה"מ, ותי' דמנודה לשמים שאני.

**והעלה זרזרי תאנים על בשרו:** הכוונה לצער עצמו דלבשו על בשרו ממש עיין תורת חיים, ועיין מהרש"א דיש לזה סמך מן המקרא ויתפרו עלי תאנה.

**מרורין כזית בידי הקב"ה:** ז"ל החתם סופר והנה כן הוא בכל עוסקי התורה שעיקר פרנסתם ע"י אחרים כישכר וזבולון ותנן הנהנה מהתורה בעולם הזה נוטל חייו מן העולם (אבות פ"ד מ"ה) אלא שהת"ח אין לו לעסוק בפרגמטיא שא"כ יבטל וכו' עיי"ש שהאריך בזה.

**תוד"ה מרורין כזית היינו אילן:** הוקשה לתוס' דזית לא מר ותי' דהכוונה על האילן ובאמת שבקרא כתיב עלה זית אלא דבדרשת הגמרא נשמע דזית הוא מר וע"ז הקשו.

**כל בית שנשמעין בו דברי תורה בלילה וכו':** עיין פירוש רש"י וע"ע ריטב"א, ותמהו בדבריו המפרשים דמייתי ב' מקראות בריחוק מקום זה מזה והאיך נדרש.

**שם:** ז"ל הבן יהוידע ועוד נראה לי בס"ד הטעם שמסוגל עסק התורה של לילה לקיום הבית דאמרו רז"ל אין הברכה מצויה בתוך ביתו של אדם אלא עבור אשתו, ולכן האשה נקראת בלשון בית, וכמ"ש רז"ל אין בית אלא אשה ולכן אר"י מימי לא קראתי לאשתי אלא ביתי, וידוע מ"ש רז"ל יעקב ועשו חלקו העולמות ומנין ברכה לישראל, דאין להם בעולם אלא בצמצום כדי חיותם בלבד ומתרצים דזוכים לטוב וברכה של עוה"ז מכח התורה דאם לא בריתי יומם ולילה חוקות שמים וארץ לא שמתי דהעולם קיים בשכר התורה שעוסקים בה ישראל ולכן זוכים בה מדין מציל מזוטו של ים ונמצא דאע"ג דהברכה המצויה בביתו של אדם בעבור אשתו, אין להם זכות בה אלא מכח התורה ודא עקא כי האשה שהיא העיקרית בזה פטורה מדברי תורה ואינה עוסקת ואיך יועיל זה, לכן אם האדם עוסק בתורה בלילה בביתו ששם אשתו דאע"פ שאינה לומדת היא שומעת, ואפילו אם היא ישנה וגם אינה מבינה נשמתה שומעת דברי תורה וקולטת אותם וכו' עכ"ל. עיי"ש בכ"ד הנפלאים.

**דיו לעולם שישתמש בב' אותיות:** עיין פירוש רש"י דפירש כל הנשמה היינו כל איש ואיש שיש בו נשמה, אמנם תוס' פירשו בשם ר"ח קרי ביה נשמה בדגש, ופירש המהרש"א דהיינו מלשון שממה כדכתיב (יחזקאל ל"ו ל"ה) הארץ הלזו הנשמה, והיינו בזמן שממה שחרב בית המקדש די בב' אותיות.

**דף י"ט ע"א.**

**בא וראה שלא כמדת הקב"ה:** ז"ל הריטב"א פירשו במדרש מפני שיודע שיש קצת עול בדינו, אבל מדת הקב"ה אינו כן, אדם נתחייב הריגה למקום שותק, לפי שיודע שהוא אמונה אין עול, עכ"ל. ועיין עוד במהרש"א.

**שם:** ז"ל המאירי בבית הבחירה לעולם לא יהא אדם בועט אחר עונשיו של הקב"ה, אלא מצדיק עליו את דינו, ויהא משבח את השם על יושר משפטיו. ולא עוד אלא שיהא דומה בעיניו כמי שמקריב קרבן, וכל מי שעושה כן אף בשעת מיתה מתכפר לו וכו' עכ"ל.

**שמשבח שנאמר תהלה:** היינו שמתכפר לו בעולם הזה. מהרש"א.

**שדומה לו כאילו מקריב קרבן:** כתב המהרש"א כמו שאמרו שהמביא קרבן ראוי שידמה כאילו שחטו אותו שנתחייב הריגה עבור עונו ותורה חסה עליו שיביא קרבן, וזה שמתחייב הריגה למקום היינו קרבן כפרה על עצמו. [וז"ל הרמב"ן (בפי' עה"ת ויקרא א' ט') ויותר ראוי לשמוע הטעם שאומרים בהם כי בעבור שמעשי בני אדם נגמרים במחשבה ובדבור ובמעשה צוה השם כי כאשר יחטא יביא קרבן יסמוך ידיו עליו כנגד המעשה ויתודה בפיו כנגד הדבור וישרוף באש הקרב והכליות שהם כלי המחשבה והתאוה והכרעים כנגד ידיו ורגליו של אדם העושים כל מלאכתו ויזרוק הדם על המזבח כנגד דמו בנפשו כדי שיחשוב אדם בעשותו כל אלה כי חטא לאלהיו בגופו ובנפשו וראוי לו שישפך דמו וישרף גופו לולא חסד הבורא שלקח ממנו תמורה וכפר הקרבן הזה שיהא דמו תחת דמו נפש תחת נפש וראשי אברי הקרבן כנגד ראשי אבריו והמנות להחיות בהן מורי התורה שיתפללו עליו, עכ"ל.].

**ומורידין דמעות כמעין של שיתין:** פירש רש"י מעין ישיתוהו. כמעין של שיתין נקב שבבנין המזבח שניסוך היין של ספלים יורד לתוכו כל השנה כדאמרי' בלולב וערבה (סוכה מט.), עכ"ל. במהרש"א הנ"ל פירש דהכוונה כנסכים על הקרבן.

**ק"ו ממזבח הזהב מה מזבח הזהב שאין בו אלא עובי דינר:** בסוף חגיגה פירש רש"י וז"ל, כעובי דינר זהב. דבר מועט לא חסר זהבה דנעשה בו נס, עכ"ל. אמנם בתוס' שם פירשו וז"ל בתנחומא יש שהיה משה תמיה על זה אי אפשר שלא ישרף העץ ואמר לו המקום כך דרכי באש של מעלה אש אוכלה אש ואינו מכלה כדכתיב והסנה איננו אוכל (שמות ג), עכ"ל. וכתב שם המהרש"א עפ"י התוס' וז"ל, ובדמיון זה פושעי ישראל שגם הם מלאים מצות כדכתיב כפלח הרימון ואלו המצות שהם דמיון הזהד כמ"ש הנחמדים מזהב הם מגינים עליהם מאש של גיהנם שלא ישלוט בהם עכ"ל.

**תוד"ה פושעי וי"ל דפושעי ישראל פניהם משחירים:** יש לדקדק דגם המזבח השחיר ולא נפסל בזה.

**בר מישראל שבא על בת עכו"ם דמשכה ערלתו:** עיין תוס' רבינו פרץ מה שהביא בזה דבר נורא.

**תוד"ה בר מבא וכו' אע"ג דדש בשמיה:** ז"ל התוס' מגילה כ"ז: ולא כניתי שם לחבירי. אפילו כינוי דלא הוי גנאי והא דאמרינן (ב''מ דף נח:) דהמכנה שם לחבירו אין לו חלק לעולם הבא היינו בכינוי של פגם משפחה:

**שלשה פתחים יש לגיהנם:** ז"ל המהרש"א עניינו דיש לגיהנם ג' פתחים בג' חלקי עולם מדבר ים וישוב שהם כלל העולם ע"ד שאמר הכתוב אנה אלך מרוחך וגו' (תהילים קל"ט) דהיינו שא"א לאדם להסתר מדרכו של גיהנם כי בכל מקום מוכן לקבל הרשעים, עכ"ל.

**בים דכתיב מבטן שאול שועתי:** וקרא מיירי ביונה ואע"פ שהיה במעי הדגה כתב מהרש"א דמלשון שאול משמע שהיה בפתח הגיהנם. וז"ל הרמב"ן בשער הגמול (פרק שני) החזירו אותו הדג ליונה על מעמקי מצולות ופתח גיהנם, עכ"ל.

**שתי תמרות:** ז"ל המהרש"א ר"ל הרמז כי יורדי גיהנם הם ההולכים אחר מתיקות ותענוגי העולם הזה כדובשא של ב' תמרות הללו וזהו שביניהן פתח המביאן לגיהנם, עכ"ל.

**ז' שמות יש לגיהנם:** עיין ברמב"ן שער הגמול פרק שני שהאריך לבאר ענין זה דענין ז' שמות היינו ז' מדורים זה עמוק מזה לדון בהם הפושעים לפי חטאתם וזה חמור מזה, וע"ע מהרש"א.

**והאיכא גיהנם:** עיין מהרש"א דשם זה לא נמצא מפורש כלל ויישב דסמך על קרא דספר יהושע (פרק ט"ו פסוק ח') ועלה הגבול גי בן הנם אל כתף היבוסי מנגב היא ירושלם ועלה הגבול אל ראש ההר אשר על פני גי הנם ימה אשר בקצה עמק רפאים צפנה: ושם (י"ח ט"ז) וירד הגבול אל קצה ההר אשר על פני גי בן הנם אשר בעמק רפאים צפונה וירד גי הנם אל כתף היבוסי נגבה וירד עין רגל: ופירש המהרש"א דדרשינן קרא דוירד על יורדי גיהנם דכתיב ביה באידך קרא אל כתף היבוסי דהיינו ירושלים דשם אחד מפתחי גיהנם.

**והאיכא גיהנם וכו' והאיכא תפתה וכו':** היינו דשמות אלו הם הסיבה ליורדים לגיהנם וז' שמות הם ז' מקומות שונים בגיהנם וכנ"ל.

**תוד"ה והאיכא תפתה:** כוונת קושיית התוס' עפ"י הגמרא בע"ז והכי איתא התם (י"ז.) לעלוקה שתי בנות הב הב מאי הב הב אמר מר עוקבא [קול] שתי בנות שצועקות מגיהנם ואומרות בעוה''ז הבא הבא ומאן נינהו מינות והרשות איכא דאמרי אמר רב חסדא אמר מר עוקבא קול גיהנם צועקת ואומרת הביאו לי שתי בנות שצועקות ואומרות בעולם הזה הבא הבא. ע"כ.

**גן עדן:** עיין מהרש"א הביא קרא ע"ז דדרשינן בשבת קי"ט: אמר ריש לקיש כל העונה אמן בכל כחו פותחין לו שערי ג''ע שנאמר [(ישעיה כ"ו ב')](file:///C%3A%5CUsers%5CThis_user%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_12.htm#bm:0000771-#ישעיה פרק-כו-{ב}!) פתחו שערים ויבא גוי צדיק שומר אמונים אל תיקרי שומר אמונים אלא שאומרים אמן. ע"כ.

**גן עדן:** עיין מהרש"ל שהקשה הא מידה טובה מרובה ואיך יתכן דלגן עדן פתח אחד ולגיהנם שלש, עיי"ש מה שתירץ וע"ע בזה במהרש"א ובתורת חיים.

**תנא רבקה נכנסת ורבקה יוצאת.**

עי' רש"י לעיל במשנתינו שכתב דקולא הוא דלא בעינן עשר מצומצמות אלא שוחקות, וכ"כ הר"מ בפיהמ"ש כאן. וצ"ע דלעיל בדף ג: מבואר דלחומרא אמרי' דמשערים בעצבות וכאן הוי קולא להתיר פרצה יותר מעשר.

ועי' במש"כ לעיל להוכיח מדברי הראשונים דמדאו' אפשר לשער גם בשוחקות ומדרבנן מחמירים לשער במצומצמות ולפ"ז יש לומר דלענין עולי רגלים הקילו.

שו"מ בפי' הר"ח בן שמואל [מובא בקובץ שיטות קמאי] במתני' שהקשה איך משערים כאן בשוחקות, והרי בפרצה נוקטים להחמיר ביותר מי' מצומצמות, ומחדש שההלכה דדיומדין התקבלה לשער ברבקות של פרות כדי שיוכלו הפרות לשתות מהן ונחלקו ר"י ור"מ בכמה ניתן השיעור. ולפי דבריו מיושב הגמ' דלקמן דפשיטא לן דלר"י שדין פרצה הוא בעשר יעוי' במקומו. ועי' בספר שלו"י שהוכיח מכאן שיש חילוק בין פרצת עשר במחיצה לבין פרצת עשר בדיומדין שבדיומדין הפרצה מבטלת הצרוף שבין העומדים.

**ת"ר כמה ראשה ורובה של פרה שתי אמות.**

קשה להבין איך פרה רחבה אמה וב' שלישים אין ראשה ורובה יתר על ב' אמות וזה רחוק במציאות, ויתכן דלא בחד גוונא מיירי אלא דלענין שיהיו מקורבות משערים לפי פרה קטנה שאין ראשה ורובה ארוכין יותר מב' אמות לקולא ולענין השיעור דכמלא רבקה משערים בפרות רחבות. ועי' מה שכתבנו במשנה לגבי גמלים ותלוי בהנ"ל.

וע"ע בספר מדות ושיעורי תורה שהקשה על הסוגיא משיעור הפרה דזמננו והוכיח מזה שהראש הוא גם נידון בכלל הרוב וזה מגדיל את המידה של כל הפרה.

**דף י"ט ע"ב.**

**וכמה עוביה של פרה וכו' שהן כעשר דברי ר"מ וכו'.**

הנה במשנה דלעיל ר"פ מובאת פעמים המחלוקת בין ר"מ לר"י ברישא נחלקו במנין הפסין אם צריך גם פשוטין, ובגמ' להלן מבואר דפליגי כשהבור הוא רחב יותר משמונה ובין שתי הדיומדין יש יותר מעשר דלר"מ צריך גם פשוטין.

עוד נחלקו במנין הפרות שבין הדיומדין וצ"ב למה נשנית בבא דרישא אחר שנשנית במפורש המחלוקת בסיפא. ועי' בתוס' ישנים לעיל בר"פ שמתרץ דהבבא הראשונה אתא לאשמועינן דסגי אף בפשוטין לר"מ ול"ח לאתי אוירא ונמצא שר"י מודה לר"מ בזה דלא אמרי' אתי אוירא.

ועי' בקר"א שמפרש דלפי הצד דלר"י לא מהני הוספת פשוטין יש לפרש את הרישא אף בבור גדול ופליגי אם מהני להוסיף פשוטין או להאריך את הדיומדין, ואי"צ להעמיד שהם חולקים בפרצה דיותר מעשר דוקא. ועיי"ש מה שהביא מהירושלמי עוד בביאור פלוגתתם.

אך לפי"ז צ"ע מאי פריך להלן ור"פ מאי קמ"ל והלא מדברי ר"פ אנו למדים שאין מחלוקת בין ר"מ לר"י בענין הפשוטין.

**בעא מיניה אביי מרבה האריך בדיומדין כשיעור פשוטין לר"מ וכו'.**

עי' רש"י שמבאר שיש מעליותא בפשוטין שכיון שהרחיקן יותר משיעור חכמים בעינן היכר ביני וביני. ועי' בריטב"א שהקשה עליו למה צריך כאן היכר מיוחד והרי סגי בזה שהוא ממעט את הפרצה על ידי הארכת הדיומדין ולמה יגרע בהוספה שהוסיף.

ויש לפרש שרש"י בזה לשיטתו לעיל במשנה שהפשוטין צריכין להיות רחבין אמה דוקא, ודלא כהריטב"א שנוקט שאין צריך אלא שיעור חשוב שלא יבטלו מחמת האויר. וטעם פלוגתייהו היא אם הדיומדין נידונים כמחיצה לעצמם ואיכא שם ד' מחיצות ורק צריך שלא תהא פרצה ביניהם, או שכל שיש מרחק גדול בין הדיומדין אינם נחשבים כמצורפים זה לזה וצריך להשלים השיעור על ידי הפשוטים שביניהם ולכן צריך שיהיו הפשוטין רחבים כשיעור הדיומדין. ולדעת רש"י יש לומר שלא מהני הארכת דיומדין כיון שיש בין הקצוות מרחק גדול ולא מהני בלא שיוסיף פשוטין.

והריטב"א מדנפשיה מבאר שיש מעלה בפשוטין שהם מצמצמים את הפרצה יותר וממעטים אותה הרבה, משא"כ כשיאריך בדיומדין תשאר הפרצה רחבה עשר בדיוק. ומאידך יש גריעותא בפשוטין היכא דהבור רחב הרבה שאז כשיאריך הדיומדין הוי מחיצה גמורה שהיא עומד מרובה אבל אם יאריך בפשוטין לא הוי אלא פרוץ מרובה.

**לר' יהודה מהו פשוטין עביד או בדיומדין מאריך.**

מלשון הגמ' משמע שלפי הצד שעושה פשוטין לא יוכל גם להאריך בדיומדין וכ"כ רש"י דלא סגי בהארכת דיומדין. וכן מוכח ברמב"ם [י"ז כ"ט] שפסק כר"י וכתב דמותר להרחיק כל שהוא ובלבד שירבה בפסים פשוטים וכו' ועי' במ"מ שם ולא הזכיר כלל העצה להאריך בדיומדין.

וצ"ע דלעיל אליבא דר"מ פשיטא לן לל"ב שאף דאיכא פשוטין מ"מ אפשר להאריך בדיומדין כדמוכח מלישנא דמתני', ואילו אליבא דר"י פשוטין עדיפי מכל וכל.

וצריך לחלק בין שיטת ר"מ דהפירצה היא בעשר אמות ויש יותר היכר בדיומדין לבין הפרצה דר' יהודה שהיא רחבה וחסר בהיכר, ולכן כאשר יש מרחק גדול בין הזויות לא מועיל להרחיב הדיומדין שנראה כאילו השטח פרוץ לגמרי.

**זו מחיצה וזו מחיצה וכו'.**

עי' רש"י שפירש דמחיצה שלימה היא וצ"ב דהא דיומדין אינם מחיצה שלימה, ועי' בתוס' כאן וברשב"א שמפרשים דמיירי דאיכא עומד מרובה שהיה החלל רחב הרבה ולכן חשיב מחיצה גמורה להתיר אף יותר מב' סאתיים, אבל אם היו מכשירין אותם על ידי פסין לא היה צריך עומד רב אלא דיומדין בצדדים ופס אמה בין כל פרצה ופרצה. ולפ"ז צ"ב למה באמת אין כאן היתר ביותר מבית סאתיים אם האריך בדיומדין שהרי יש כאן מחיצה גמורה, וצ"ל דכיון דסוכ"ס אין כאן הכשר מדין עומ"ר כיון שיש כאן פרצה יותר מעשר וצריך להגיע להיתר המחודש של דיומדין, אין זה חשוב עומד מרובה להתיר וכ"כ הגאו"י במהלך השני. ועי' היטב במהרש"א על התוס' איך שפירש את מהלך הסוגיא.

ובמהלך הראשון תירץ הגאו"י שטעמו של ר"י משום דחסר בהיקף לדירה, וצ"ב מ"ש משיירא דשרי עכ"פ ב"ס לכאו"א, וצ"ל שכאן גרע שאינו תשמיש אלא לשעה. ולדעת רבנן כתב שם שהמצוה קובעת כמו דירה גמורה.

**זו תורת מחיצה עליה ופרצתה בי' וכו'.**

עי' ברשב"א שהוכיח מכאן דר"י מודה דפרצה יותר מעשר אוסרת במחיצה רגילה. ואף דבמשנה דר"פ מבואר דר"י פליג לענין הכשר לחי אף ביותר מעשר מ"מ בעומ"ר שאני, דס"ל לר"י דכיון שיש ב' מחיצות גמורות ונעשה על ידיהם רה"י גמורה מה"ת אפשר לעשות לחי להתיר אף ביותר מי', אבל בעומ"ר יסוד ההיתר הוא מדין פתח וכל שהוא רחב מעשר נפיק מתורת פתח ואין העומד מרובה יכול להתיר כנגד הפרצה וכ"כ הריטב"א והר"ן. וקשה על זה מדברי רש"י במשנה שם שביאר אליבא דרבנן דמה דלא מהני לחי הוא משום שאין לחי וקורה מתירים אלא בפתח וביותר מי' לא מיקרי פתח, ומשמע דר"י פליג דפתח מיקרי אף ביותר מי', וצ"ל דר"י פליג על סברא זו ועי' רשב"א לעיל במתני' שם.

והנה הריטב"א כתב אחר שהביא חילוק זה שנראה שאין זה אלא דרך דחיה וכוותיה דרבא קיימינן, ויש ללמוד מזה שר"י פליג אף בדין פרצות דמחיצות שהם בי"ג ושליש. אך עי' בגאו"י שכתב דמסתבר שרק לענין הכשר פשוטין קאמר אבל לענין פרצה לא פליג ר"י בזה. ומסתייע בזה משיטת הרמב"ם שפסק בפי"ז משבת הכ"ז כר"י דדיומדין מועיל עד י"ג אמה ושליש ומ"מ פסק שפרצה פוסלת בעשר.

**תוד"ה ואם איתא וכו' קשה דהכא פשיט"ל דהארכת דיומדין עדיפא טפי וכו'.**

עי' בתור"פ שכתב דבאמת יש כאן סברות הפוכות דמחד יש מעלה לפשוטין בהיכר ומאידך יש חיסרון מה דאתי אוירא כמבואר ברש"י, וכיון שר"י לא הזכיר פשוטין בהדיא יש צד דלדידיה לא מהני פשוטין, והתוס' לא הוה ניחא להו בזה.

ויש להוסיף עוד שיתכן לומר שבאמת מצד עיקר הסברא הפשוטין עדיפי אלא דלר"י כיון שיש חיסרון דאתי אוירא צריך דוקא להאריך בדיומדין, אבל לר"מ דאדכר פשוטין בהכרח לא ס"ל דאיכא בזה חיסרון דאתי אוירא וממילא הסברא היא דפשוטין עדיפי.

**תל המתלקט עשרה מתוך ארבעה נידון משום דיומד או לא.**

בספר שערי ציון [מובא בשערי עירובין] סי' ד' הוכיח מסוגיין שהדין גוד אסיק דתל מתיחס על אמצע המחיצה בגג התל שרואין כאילו הקרקע שסביבותיו עולה למעלה ובוקעת בתוך התל אבל אין הכונה שהתל עצמו נחשב כאילו הוא מחיצות אלכסון. וראיתו מזה שהגמ' מדמה תל זה לדיומד עגול שאומרים בו תרי רואין, וכאן גם צריך לומר תרי רואין א' שרואין כאילו נסתלק האלכסון שסביבותיו ב' שהוא כאילו נחלק אבל אם היה האלכסון עצמו נחשב כמחיצה אין כאן אלא חד רואין. אולם עי' באו"ז [עירובין קכ"ט] בשם רבינו שמואל שכתב שהחיסרון דתל הוא מה שהוא עגול ולפ"ז אזדא ראיתו. וכמו"כ עי' בחזו"א סי' ק"ח שהקשה עליו מהריטב"א בשמעתין שביאר שבתל איכא מורשתא דקרנתא ואינו יכול להיות כמרובע ולכן צריך תרתי רואין.

והחזו"א שם חולק עליו דבתה"מ הוא נידון כאילו הוא מחיצה כפופה. אך צ"ע איך אומרים גוד אסיק למעלה אי נימא דמחיצות תל צריכים תורת גוד אסיק ואכמ"ל.

**תה"מ עשרה מתוך ארבעה.**

ילה"ס כיצד שמין את הד"א אם לפי האלכסון למעלה או מתחתיתו בקרקע ביושר, ונפק"מ לאורך האלכסון אם הוא בכלל או לא. עי' בחי' המאירי כאן שמפורש בדבריו שמושכים קו מהגג לאורך השיפוע ולפיו מודדים ארבע אמות. וכ"פ הגאו"י כאן אבל החזו"א מפרש שמשערים לאורך הבסיס. וע"ע בשפ"א שבת ק. שדן בזה.

**רואין כל שאילו תחלק ויש בה אמה לכאן וכו'.**

עי' שפ"א שהקשה למה לי שתחלק והרי העיקר שיהיו עובי הפסין אמה ואיכא, ומה בכך שהוסיף על עביה והניח בצ"ע. ושמעתי לבאר שאם לא יחקקו את הפסין כדין אין ניכר שהם ב' מחיצות לכל צד אלא אמרי' שיש כאן רק מחיצה עבה לרוח אחת ואין כאן אלא ב' מחיצות.

גם יש לדון עוד שאם לא נימא רואין לא יהיה מותר להשתמש כנגד הדיומדין רק בפנים ועובי המחיצה כלחוץ.

**ריב"ב אומר היתה שם אבן עגולה וכו' ומ"ס אפי' תרי רואין אמרי'.**

עי' בריטב"א שמבאר דפשיטא שיש באותה האבן כדי לרבע אמה על אמה ואין כאן אלא בליטת עיגול שצריך להסירה ולרבע העמוד כדינו וכמבואר ברש"י.

וצ"ע לפ"ז אמאי הוי תרי רואין ולמה לא סגי בזה שנחקוק בעיגול עד מקום שהוא רחב אמה על אמה כמו במרובע ומה אכפת לן שיש לו בליטה עגולה מאחוריו ומה"ת לפסול דיומד שאינו ישר מאחוריו וכה"ק השפ"א שם.

ועי' בחזו"א שם שמבאר שהדיומדין מאחר ואינם מחיצות גמורות צריכות שיהיו ניכרות כמחיצה ומרובע היכרו יותר ניכר מעגול בזה שאין לו פני מחיצה, ולפיכך קרי ליה תרי רואין.

**קנה קנה פחות מג"ט נידון משום דיומד או לא.**

צ"ב מהם צדדי הספק וקשה לומר שהנידון כאן בתרי הלכתא שהרי אין ההלכות תלויות אחת בחבירתה. ועי' בריטב"א שס"ד שמחיצת שתי לבד היא מחיצה גרועה ולא מהני לענין דיומדין. ועי' לעיל דף טז: שהריטב"א מצדד שלענין פרוץ כעומד לא מהני מחיצת שתי אף למסקנא וק"ו לענין דיומדין.

ויש לבאר עוד עפ"י יסוד הגר"ח [פט"ז משבת] שהובא לעיל במשנה שהטעם שהדיומדין מועילים לסתום הפרצה שביניהם הוא משום חשיבות העומדים שאין הם בטלים ומכח זה נחשב הפרוץ כפתח, ויש צד שבחיצת הקנים חשיבות לעובי הפסין אלא אם היו עבין אמה כמקשה אחת, וממילא הפרוץ מבטל את העומד.

**לא גודריתא דקני.**

רש"י [ד"ה גודריתא וד"ה מאי לאו] מבאר שהקנים למטה הם יוצאים מעץ אחד ולמעלה הם מתפרשים ויש חידוש שאף שאין בקנים שיעור ארבעה בגובה עשרה מהני משום דיומד. ומבואר שלמטה אין רוחב ארבעה ורק למעלה הם מתפרשים וצריך עיון איך מהני מחיצה כזאת, והרי לעיל מבואר שאם אין המחיצה סמוכה לקרקע ל"א גוד אחית דאיכא בקיעת גדיים, ואפשר שאין העץ שלמטה בגובה ג' טפחים והדיומד נחשב סמוך לקרקע, ומ"מ יש חידוש שאף בכה"ג נידון כדיומד ולא אמרי' שחסר בהיכר המחיצה. והצד דגודריתא דקני עדיפא יש לומר דכיון שהם צפופים ומחוברים בתחתיתם דומה למחיצה של שתי וערב והיא מחיצה גמורה.

אולם יעוי' בגאו"י שנקט בפשיטות בדעת רש"י שיש שיעור ארבעה גם מלמטה ובזה עדיפא גודריתא מחיצת הקנים שהיא אינה עשויה כמקשה אחת אפי' מלמטה ויש בה בקיעה מסוימת, ומאידך גודריתא גרעה שכיון שמלמטה היא עבה צריך למימר רואין ואין אומרים רואין למחיצה כזו שהיא עשויה בחלקה כשתי לחוד.

והנה עי' ברמב"ם פי"ז הכ"ח שנראה שהוא מפרש גודריתא דקני חבילה של קנים ודלא כרש"י, וצ"ע מ"ש מחיצת הקנים וכמ"ש אח"כ דמהני בקנה קנה פחות מג"ט להחשב כדיומד, וצ"ל שבזה לא ניכר כ"כ שהיא עשויה לשום מחיצה והוי מחיצה גרועה.

**דף כ' ע"א.**

**חצר שראשה נכנס לבין הפסין מהו וכו'.**

עי' בריטב"א שמפרש דאף את"ל שמותר לעשות בבין הפסין שאר תשמישין שיש בהן צורך אדם מ"מ לא הוי אלא דיורי עראי לפי שעה שלא הותרו אלא לעולי רגלים, וכיון שכך אין הבין הפסים נחשב כחצר של רבים שהיא אוסרת אלא כרה"י בעלמא הנמצאת לפני חצירו שדיוריו מתפשטים אליה.

עי' בחזו"א [קי"ד סק"ג] שהוכיח מסוגין דדיורים האוסרין בחצר אינם תלויים בזכותי ממון אלא בתשמיש דפיתא ולינה, שהרי כל הדיורין שיש בתוך הבין הפסין אינם שייכים אליהם, ואעפ"כ יש מקום לאסור מחמת דיורי המשתמשים.

**שתים מאי אמר ליה אסור.**

עי' רש"י שמבאר הטעם משום גזירה דר"ה דבסמוך שלא יבואו להתיר לערב דרך בין הפסין. אולם להלן מוכח שהטעם שהוצרכנו לגזירה הוא רק בדעירבו אבל בלא עירבו לכו"ע אסור כמו שנראה בברייתא לדעת המקשה. ואף שדיורין דבין הפסין אינם חשובים לאסור על החצר, היינו רק ביחס לדיורים של המשתמשים בבין הפסים מצד עצמם דלא חשיב תשמיש, אבל בני החצירות הפתוחות לפסין אוסרות את המקום שהמקום משתייך לשני החצירות והם אוסרות אחת על חבירתה עי' בריטב"א. וצ"ע איפה למה לא פירש רש"י כן.

שו"ר בחי' הר"ן שעמד על דברי רש"י הללו, ונקט בפשיטות דמשום דיורין גרידא ליכא למיסר בין עירבו בין לא עירבו דדיורין דבה"פ ל"ח דיורין, וכל הצד לאסור הוא משום הגזירה הנ"ל, אלא דרבא ס"ל שאם עירבו דרך הפתח ליכא למיגזר שהם יודעים שיש פתח ביניהם ולא חיישי' לאיחלופי בחצר אחרת, ולר"ה שייך למיגזר אפי' עירבו.

**בעא מיניה אביי מרבה יבשו מים בשבת מהו.**

עי' רש"י שמבאר הספק אם שייך בכה"ג הסברא דשבת כיון דהותרה הותרה או לא דכיון שהיתר הפסים היה לצורך המים בטלו המים בטל ההיתר. ולפו"ר סברא זו אינה תלויה בנידון דלעיל יז. אם ההיתר תלוי באיתנהו לדיורין או למחיצות אלא כאן יש סברא חיצונה שכיון שההיתר היה לצורך מסוים אם בטל הצורך בטל ההיתר. וכ"נ מדברי התורא"ש והתור"פ שכתבו דאף למ"ד לעיל שאף בליתנהו למחיצות אמרי' הותרה הכא גרע כיון שלא נעשו מחיצות אלא בשביל המים, ולא אמרי' הותרה אלא לענין סילוק מחיצות כמו אם נפל הלחי והקורה. וכ"מ בהמשך הסוגיא דקאמר 'כלום נעשית מחיצה אלא בשביל המים מים אין כאן מחיצה אין כאן'.

אולם ברשב"א ובר"ן כתבו דר"ה סבר דבליתנהו למחיצות לא אמרי' הותרה והכא חשיב כליתנהו למחיצות, וכ"נ מדברי התוס' ד"ה מחיצה, וצ"ב במאי פליגי.

וצ"ל שיש כאן מחלוקת בגדר ההיתר דדיומדין אם ההיתר הוא מכח המחיצות שיש כאן ד' מחיצות בשיעור מחיצה עומד והם מחשיבים הפרוץ שביניהם לפתח כיסוד הגר"ח, או שיסוד ההיתר הוא מכח גדירת הרשות שהרשות נחשבת כגדורה על ידי צירוף כל הדיומדין ונחשבת כרשות היחיד, והארכנו בזה לעיל.

וי"ל שבעלי התוס' הנ"ל סברי שגדר ההיתר הוא מכח גדירת הרשות דחשיבא רה"י, וכיון שאין מים בתוכן אין למקום דין רה"י אלא דין כרמלית וע"ז ל"ש דין הותרה וכמו נפרץ ביותר מעשר, אבל הראשונים סברי שעיקר הגדירה היא מכח העומד וכיון שבטלו המים נידון כשאר פרצה האוסרת, ועל זה שפיר שבת גורמת להגדיר אם הוי פרצה האוסרת או לא וע"ע.

וע"ע בריטב"א שמבאר דהכא ליכא לא מחיצות ולא דיורין ולכו"ע לא אמרי' הותרה, דהוי כמו שגדר יותר מב"ס בשיירא ונסתלקו הדיורין באמצע השבת.

**יבשו מים בשבת ובאו בשבת מהו וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דחזרו ובאו בשבת מי אמרי' חזרו להיתרן הראשון או לא, וצ"ב מה הצד שלא יחזור ההיתר לקדמותו והרי לא היה שום שינוי במחיצות אלא בסיבת ההיתר וכיון שבאו המים למה לא יחזור ההיתר.

עו"ק דבגמ' אמר שטעם ההיתר הוא משום דהוי מחיצה הנעשית בשבת ולדברי רש"י הרי לא נעשית שום מחיצה. ועי' בחי' הר"ן שמכח קושיא זו מבאר שאף מחיצה הנעשית בשבת מיירי שהיתה המחיצה ונפלה וחזרה ונבנתה בשבת והקשו עליו מכמה דוכתי.

ועי' בספר ההשלמה בהשגותיו על הרמב"ם [מובא בקובץ שיטות] שמבאר ענין זה וז"ל 'אבל אם לא היו מים בע"ש ובאו בשבת אסור, ואע"ג דקיי"ל כל מחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה הנ"מ שלא היתה כלל מחיצה מע"ש ונעשית בשבת, **אבל אם היתה מחיצה שם מע"ש ולא היתה ראויה לטלטל אסור,** דקיי"ל כר"ה דאמר דגבי היו שנים ונתוספו עליהם בשבת דשבת גורמת והא דמיא להא'. ונראה בביאו"ד שבמקום שצריך הגדרה אם יש כאן תורת מחיצה או לא אי אפשר לקבוע בשבת דרכים אלו רק דמחיצה הנעשית בשבת יכולנו לדון עליה כאילו היתה קימת מע"ש ומתרת, אבל אם הושלמו תנאי מחיצה כמו בנתוספו דיורין ל"ש זה.

אך לפ"ז צ"ע כנ"ל למה זה תלוי כלל בדין מחיצה הנעשית בשבת והרי לא נתחדש כאן כלום אלא המים.

ועי' ברמב"ם פי"ז מהלכות שבת הל"ד שכתב בסתמא דאם באו מים בשבת מותר לטלטל ביניהם, ועי' במ"מ שם שכתב דפשוט הוא דאפי' יבשו מע"ש דלא כרש"י והר"ן בסוגיא, וע"ע בתורת חיים משכ"ב.

**אם היתה דרך הרבים מפסקתן יסלקנה לצדדין.**

עי' בפיהמ"ש ובמאירי שפירשו שיסלק את הליכת רגלי הרבים מהבין הפסים והיינו על ידי היכר וכיו"ב, ומבואר שאף שהפסים הם בלב רה"ר אם אין הליכה ובקיעה בתוך הפסים אינם מבטלים המחיצה.

אולם צ"ע לדעת המחבר בסי' שמ"ה שיש דין רה"ר בכל מבואות הרחבים ט"ז אף כשאין מהלכים בהם רבים בפועל ומ"מ לא מהני צוה"פ להתיר כמבואר בסי' שס"ד, ומוכח דהשם רה"ר הוא הגורם לביטול המחיצה ולפ"ז יצטרכו לסלק הבין הפסין לצידי רה"ר.

**רד"ה מפסקתן, שאין שם דרך אלא בין הפסין.**

משמע מדבריו שאם ישנה דרך אחרת לרבים חוץ מבין הפסין חשיב כצידי רה"ר ומהני מחיצות אלו להחשב כרה"י ולא אמרי' אתרו"מ, אבל כיון שאין דרך אלא שם הוי כרה"ר המתקצר באמצעיתו כמ"ש התוס' לעיל ו:

**דף כ' ע"ב.**

**כל היכא דנקיט מנא ולא נקיט לה לא תבעי לך וכו'.**

עי' בריטב"א שמבאר דכל היכא דלא נקיט הגברא המנא בידו ומשקה לה לא שנא נקיט לה ולא שנא לא נקיט לה, אי"צ שיהא ראשה ורובה בפנים, דכל החשש הוא שמא יוליך המנא למקום שהבהמה שם וכאשר הוא מניח ליכא לחשש זה. וכדבריו מבואר בהמשך הסוגיא שאם האבוס נתון בין הפסין והבהמה היא מחוץ לביה"פ שרי לשפוך לפניו על האבוס.

ועי' ברש"י כאן ד"ה לא תבעי לך שנראה מדבריו דנקיט לה הכונה שהדלי נתון עליה וחוששים שמא היא תוציא אותו לרה"ר והיינו משום שביתת בהמתו, אך יש שגרסו ויוליך הכלי אחריה.

ועי' בריטב"א להלן שמפרש דשופך לפניה דהיינו אפי' על הכלי ולאו דוקא בגומא, אך הוא מצדד לפרש דהיינו בגומא שלא כמשנ"ת.

**הכא באיבוס העומד ברה"ר גבוה עשרה ורחב ד"ט.**

עי' רשב"א בשם הראב"ד דלא"ד נקט רחב ד"ט שאף אם אינו רחב ד"ט כיון שהוא גבוה עשרה הוי מקו"פ. ועי' בריטב"א שהקשה על זה דהא אמרי' אין כרמלית בכלים אבל אי מיירי ברחב ד"ט ניחא, ומתרץ שהכא מחמת גדלו וכבדו לא חשיב כלי לענין זה.

**הכא באיבוס העומד ברה"ר וכו'.**

עי' רש"י שמפרש שהבהמה עצמה עומדת בתוך הבית ואוכלת מן האיבוס דרך חלון. ועי' תוס' שהקשו דבחינם דחק רש"י שהרי יכול להעמידה בבהמה העומדת ברה"ר ואוכלת מן האיבוס. ועי' ברש"ש שתי' שאם הבהמה ברה"ר לא היה רשאי להביא הדלי לפניה ולא להאכילה בידו תבן ומספוא מן האיבוס. ונראה מדבריו שבכלל האיסור הוא גם לא להניח כלי לפניה אם אינה עומדת ברה"י ולא רק להשקותה בידו.

**והנ"מ מסתברא דהקתני לא ימלא אדם מים ויתן לפני בהמתו וכו'.**

עי' ברשב"א שתמה שאם ידע הברייתא מה הסתפק בעל האיבעיא כלל והרי אי אפשר לאוקמה, וצ"ל שכל זה מדברי הגמ' ולא מדברי הפשטן.

**תנ"ה ר"א אוסר בגמל הואיל וצוארו ארוך.**

לפ"ז יש פשיטות לאידך גיסא דבשאר בהמה אם נקיט לה שרי ור"א הוא תנא דבהמה, אולם זה תלוי בגרסאות כאן ברש"י שלפי הגירסא דידן יל"פ דר"א אוסר בגמל אפי' נקיט לה, ולפ"ז יש לומר שנקט גמל משום ר"א, אבל לת"ק באמת אין חילוק בין גמל לשאר בהמה. אך המהרש"ל גורס ברש"י שבגמל אסור בלא נקיט ליה כמו הפשטות. ועי' בשפ"א שעמד דלפ"ז קשה למה בלשון הברייתא נקט בלשון היתר ולר"א נקט בלשון איסור.

**לא הותרו פסי ביראות אלא לעולי רגלים בלבד.**

הראשונים נחלקו אם בזה"ז נוהג דין פסי ביראות ולא"ד עולי רגלים וה"ה לכל צורך מצוה והראיה היא מדלקמן אין פסי ביראות בחו"ל אבל בבבל יש פסי ביראות משום דשכיחי מתיבתא, ומפרש רש"י דפס"ב לא הותרו אלא לצורך עולי רגלים וכיו"ב שהולכין לצורך מצוה. וכ"כ הרשב"א ריטב"א ור"ן. אולם ברמב"ם כתב להדיא דלא התירו פסין הללו אלא בא"י [כהל"ב] ולעולי רגלים בלבד, וכן הרי"ף והשו"ע השמיטו דין פסי ביראות.

ועי' בשו"ע או"ח סי' תר"ל שפסק שאם סיכך על גבי פסי ביראות בשבת שבתוך החג מועיל מדין מיגו דכשם שהם מתירים מתוך שפסין אלו מתירין לענין שבת נחשוב אותן כמחיצות לענין סוכה, והרמ"א הגיה שם שיש אומרים דלא מהני פסין אלא במקום שהם מתירים לענין שבת.

ועי' במשנ"ב שם שמפרש את ההג"ה שפסין מתירין רק במקום עולי רגלים, ובזמן הזה דליכא עולי רגלים הותר לדבר מצוה היכא דלא שכיחי מיא ודוקא ברה"ר ולא בחצר.

ולפי הנראה שם שלדעת השו"ע אין צורך להקפיד על התנאי שיהיו נעשים לדבר מצוה ואף דפסין לא הותרו, הכא משום מצות סוכה התירו כמ"ש התוס' בסוכה ז: שהותרו אף לאדם מה"ט, ומה"ט כשר אף בזה"ז שליכא עולי רגלים, אבל השיטה השניה סוברת שצריך את ההיתר בפועל, ולכן לא התירו אלא במקום שהותר להדיא הפסין וממילא בזה"ז צ"ל שיש היתר ודלא כהשיטות האוסרות.

**אלא לבהמת עולי רגלים וכו'.**

עי' תוס' מתי מותר גם לאדם, ועי' בריטב"א שהביא מפירוש רבותיו שאחרי שנתקן לצורך בהמת עולי רגלים יש להתיר גם לשאר בהמות שאינם עולי רגלים, ואפי' כאשר אין שם בהמת עולי רגלים יש להתיר מה"ט. ומשמע שאפי' בשאר ימות השנה.

**דף כ"ב ע"א.**

**וכל דירה שתשמישה לאויר כגון בורגנין שבשדות וכו'.**

עי' רש"י ד"ה וכל דירה שמפרש שהיא מכוסה בגג וכו' ויש לפשוט מכאן דקרפף מקורה גם דינו כקרפף שאסור יותר מב"ס. ועי' ביאוה"ל ריש סי' שס"ב ד"ה או שמעמיד בענין זה מחלוקת ראשונים. ועי' בפמ"ג סי' שנ"ח במשבצ"ז סק"א, וע"ע בחזו"א או"ח פ"ט שהעמיד בזה מחלוקת תוס' וריטב"א.

**דף כ"ב ע"א.** **סוגיא דאתי רבים ומבטלי מחיצתא.**

**כאן הודיעך כוחן של מחיצות.**

לפי האמור בהמשך הסוגיא שרבנן מודים לר"י דאמרי' אתרו"מ בדליכא ד' מחיצות, מובן שכאן יש רבותא דמחיצות מבטלים דרך הרבים.

**ירושלים אלמלא דלתותיה ננעלות בלילה חייבין עליה משום רה"ר.**

צ"ב למה אין חיסרון דאתרו"מ כלפי דלת הננעלת לגבי הזמן שהיא פתוחה. ועי' רש"י לקמן דף קא. שמפרש דמכיון שדלתותיה ננעלות לאו רה"ר שאינה כדגלי מדבר שהוא דרך פתוח כל שעה, ומבואר שהדלת בכוחה רק לבטל ממנה שם רה"ר דאו'. וצ"ב כיון דסוכ"ס יש בקיעת רבים במחיצות הללו א"כ לא יועילו המחיצות לעשותה כרה"י גמורה, וצ"ל שמחיצות כאלו שיש בכוחם למנוע את רגל הרבים אין בכח הרבים לבטלם.

ועי' בריטב"א כאן שמבאר באו"א דכל שיש לה דלתות ננעלות חשיבא כסתימה גמורה ומחיצה שלימה, וכאילו יש כאן ד' מחיצות כיון שיש ב' מחיצות גמורות מן הצפון ומן הדרום, ומן המזרח ומן המערב יש פתחים ודלתות, ומשמע שיש צירוף בין הפתח והדלת לבין ב' המחיצות הגמורות, שמחמת כן לא מהני הילוך הרבים לבטלם.

והנה לפי רש"י יש לדון שאין צריך את הצירוף של המחיצות דצפון ודרום להפקיע מן הדרך שם רה"ר גמורה דכיון שאין אפשרות לבקוע בה כל שעה הויא ככרמלית, אבל לפי הריטב"א לא יועילו דלתות אם לא יהיה צירוף מחיצות בצדדים.

והנה רש"י לעיל ו' ע"ב כתב שצריך ב' דלתות דוקא ולא מהני דלת אחת, ופירשו התוס' לעיל דאף דג' מחיצות דאו' מ"מ בדלת שאינה מחיצה גמורה צריך ד' מחיצות דוקא, וצ"ב לשיטתו למה לא סגי בדלת אחת כיון שהיא גורמת למנוע דרך הרבים בלילה, וצ"ל שכיון שאינה מבטלת לגמרי את רגל הרבים מן הרשות ויכולים להכנס ולהלך בה לצדדים עדיין חשיבא כרה"ר גמורה.

שו"מ ברשב"א בעבוה"ק ש"ב ס"ד שכתב להתיר רה"ר מדאו' אף על ידי דלת ננעלת אחת והטעם שאין רשות הרבים אלא המסורה לרבים כל שעה ושעה, והואיל ויש לזה דלת ננעלת וחוסמת העוברים שם בלילות אין זה רה"ר.

**אלמלא דלתותיה ננעלות וכו'.**

יש לבאר מה בא ריו"ח לאפוקי והרי כאן אי אפשר להתיר הרה"ר על ידי העומד שבצדדין כיון שיש פרצה של ט"ז או פחות ועכ"פ יותר מעשר. ועי' בריטב"א להלן בסוה"ע שנקט בפשיטות שעומד מרובה מועיל כאן מדאו' אליבא דרבנן ולדידיה צ"ל שפרצת עשר אינה מן התורה, ולפ"ז יש לומר שרבי יוחנן מחדש שלא מהני עומד מרובה[[51]](#footnote-51).

ועי' תוס' כאן ד"ה והא שכתבו שאף על פי שהיה לה צורת הפתח צריך שתהיה בה דלת ננעלת דוקא ולא מהני צוה"פ להתיר אליבא דר"י.

ועי' בלשון הרבינו יהונתן במתני' שמפרש דר"י ס"ל דאתו רבים ומבטלי מחיצות כאלו שהפרוץ מרובה על העומד, ומבואר בדבריו שאם יהיו מחיצות גמורות של עומד מרובה יועילו למנוע גם בקיעת רבים, ולפ"ז צ"ל בהכרח שבא לאפוקי רק מדין צוה"פ כדברי התוס'. וכן היא שיטת הרמב"ן במלחמות שנקט דאליבא דר"י אף לעומד באמצע הפילוש אם אין פרצה רחבה שהיא ט"ז אמה הוי רה"י.

ולפ"ז עולה שיש כאן ב' דרכים בהבנת הדין דאתרו"מ אם הכונה היא שצריך סתימה גמורה כנגד רה"ר וכל שהרבים בוקעין את המחיצה אין זה נחשב גדירה של הרשות [וכדרך הרש"י הנ"ל שצריך לבטל מן המקום שם רה"ר], או שהכונה היא שצריך במקום הרבים מחיצה הניכרת יותר.

ועי' להלן מח' הראשונים אם בכה"ג שיש בקיעת רבים בטל גם העומד שבצידו.

**התם דאיכא ב' מחיצות מעלייתא.**

עי' בחזו"א סי' ק"ז אות ג' שהקשה למה פסי ביראות אינם מועילים לפי ר"י שהרי במקום הדיומדין יש ב' מחיצות ונמצא שבכל ההיקף יש ב' מחיצות ואמצע הפסין מוקף בכל צדדיו ע"י רה"י, ובשלמא לשיטת התוס' דאמצע הפילוש לעולם נידון כרה"ר ניחא, אבל לשיטת הריטב"א דפליג שהכל נחשב כרה"י מכח מה שבצדדים קשה למה לא מהני דיומדין.

ומחדש החזו"א שכל מה דמהני ב' מחיצות אליבא דר"י זה רק באופן שאורך המחיצות הוא כרחבן או יתר על רחבן אבל אם הרוחב יתר על האורך נמצא דהפרוץ מרובה על העומד, ובכה"ג אי אפשר להתיר בב' מחיצות וע"כ דיומדין שרוחב המחיצות אינו אלא אמה מכל צד נמצא שבמקום הדיומדין יש ב' מחיצות באורך אמה על רוחב י' אמות ולא מהני להתיר כלל אף כנגד העומד.

ויש להביא מקור ליסוד זה מדברי הרמב"ן במלחמות בסוגיין שכתב, והא דתניא חצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאין בזו רה"ר לשבת וכו' או שבוקעין בה שתי וערב והיא פתוחה לרה"ר גמורה מכאן ומכאן ופרוץ מרובה על העומד וכו' דהיינו כעין דיומדין ששם לא מהני להתיר אף כנגד העומד ולכן אף סרטיא אסורה.[[52]](#footnote-52)

**הכא איכא שם ד' מחיצות.**

עי' בחידושי האבן העוזר לעיל ו' ע"ב שכתב דשם ד' מחיצות אמרי' אבל שם ג' מחיצות לא מהני. אולם בחזו"א סי' ק"ז סק"ז נקט כדבר פשוט שאין לחלק בין ג' מחיצות לד' מחיצות אליבא דרבנן. ומה דאמר שם ד' מחיצות משום דדיומדין אינם מועילים אלא מכח שם ד' מחיצות ודוחק. וכדברי החזו"א מפורש ברשב"א לקמן דף נט: שכתב להדיא דלרבנן מועיל צוה"פ מצד אחד ולחי מצד אחר דהא איכא שם ג' מחיצות. וזה מתבאר גם מקושיתו על הגמ' בדף ו: אדריו"ח יעו"ש וכן בחי' הר"ן.

ויש בזה נפקותא להלכה לשיטת הרמב"ם אם יצטרכו דלתות מד' רוחות או סגי בג' רוחות ולחי או צוה"פ.

**בדין אתו רבים אליבא דרבנן.**

בגמ' מבואר דהיכא דאיכא שם ד' מחיצות לא אמרי' אתרו"מ וע"כ מהני פסי ביראות להתיר אפי' ברה"ר גמורה. והקשו הראשונים שהרי לענין שני בתים ושני לחיים לא מהני אף דאיכא ד' מחיצות.

ועי' ברשב"א שכתב דאפשר דלחי הוי מחיצה גרועה וגם רבנן מודו דלא מהני ד' מחיצות כאלו. עוד כתב די"ל דרבנן ס"ל דלחי משום היכרא וריו"ח כר"י ס"ל דאמרי' אתרו"מ אף על פי דסבר כרבנן דבעינן ג' מחיצות מה"ת.

ובריטב"א מיישב כמו הדרך הראשונה שרק במקום דאיכא ד' מחיצות עומדים כמו פסי ביראות מהני אבל לא לחי שהוא קצר ואפי' צוה"פ לא מהני. ועי' היטב בדברי הריטב"א שם לעיל שכתב לפ"ז דאף אליבא דרבנן לא מועיל לתקן רה"ר אלא בדלת ננעלת דבזה לא מצינו מחלוקת בין רבנן לר"י.

ועי' בביאור הלכה סי' שס"ד שנקט אליבא דהרמב"ם שפסק כרבנן דמהני שם ד' מחיצות, אם יגדור רה"ר על ידי צוה"פ כבר אינו חייב חטאת דלא אמרי' אתרו"מ בכה"ג ודלא כהריטב"א הנ"ל. אולם בתוס' כאן מוכח כדברי הביאוה"ל שהרי כתבו דריו"ח שמצריך דלת ננעלת כר"י ס"ל, ומוכח דלרבנן מועיל צוה"פ ובזה גופיה פליגי רבנן ור"י.

עי' בריטב"א שהקשה דרבי יוחנן דאמר כמאן דאי כר"י הא איכא ב' מחיצות, ואי כרבנן ס"ל קשה למה לא מועיל לרבנן שם ד' מחיצות גמורות שהרי יש ארבע מחיצות של עומד מרובה על הפרוץ [דפרצה עשר אינה מה"ת], ומכח זה הכריח שס"ל כר"י בחדא וכרבנן בחדא.

אך לולא דברי הראשונים היה מקום לדון שרק לגבי פסי ביראות מהני שם ד' מחיצות כיון שהם מצטרפות כולם יחד לגדור את המקום, אבל כשאנו דנים על צירוף דמחיצות ולחיים וכן על מחיצות דצוה"פ דנים על מחיצה ומחיצה בפ"ע, ועי' בחידו' אבן העוזר שנראה מדבריו שהוא מחלק עד"ז אך יש לפרשו בפנים אחרים.

**תוד"ה חייבין, וא"ת כיון דמסקינן דריו"ח כר"י ס"ל.**

עי' במהרש"א שמבאר למה הוכרחו לפרש דלא ס"ל כרבנן בחדא וכדכתבו רוב הראשונים. וע"ע בריטב"א וברמב"ן שנראה שלא הוה ניחא להו להעמיד דברי ריו"ח רק לעומד באמצע הפילוש כדתירצו התוס'.

וע"ע בחזו"א שכתב דלפי תרוצם דלקמן שר"י מודה שצריך ג' מחיצות ומ"מ לא אמרי' אתרו"מ בדאיכא ב' מחיצות מעליא אתי שפיר דממ"נ לא אמרי' אתרו"מ בירושלים או משום דאיכא ד' מחיצות או משום שיש ב' מחיצות מעלייתא.

והנה מתירוצו של המהרש"א דבירושלים לכ"ע איכא שם ד' מחיצות, יש להוכיח דעל ידי צוה"פ אמרי' דאיכא שם ד' מחיצות [אא"נ דאיכא עומד מרובה ופרצת י' אינה מה"ת], ועי' מה שכתבנו לעיל בדף ו' ע"ב תוד"ה והאמר.

**שם. וי"ל דירושלים היתה מפולשת מד' רוחותיה וכו'.**

מבואר בתוס' שרק מי שעומד באמצע הפילוש חייב עליה משום רה"ר אבל מי שעומד במקום המחיצות חשיב כעומד ברה"י, אולם הבעל המאור נוקט שעל ידי שבוקעים המחיצות שתי וערב בטלו המחיצות לגמרי ואף כנגד העומד.

ובמלחמות שם נחלק עליו שלא שייך דין ביטול מחיצה אלא רק כאשר יש פרצה בתוך המחיצה דומיא דפס"ב שאנו צריכין לומר בהן שרואין את המחיצות כאילו הן מאריכות וסותמות זו לזו ובקיעה דרבים מפסקת בהן, אבל שתי מחיצות זו כנגד זו אעפ"י שיש באמצען פרצה שהרבים בוקעין בה א"א לב' המחיצות להתבטל וכנגד העומד אינו נעשה רה"ר לעולם.[[53]](#footnote-53)

ובדעת המאור צ"ל דלר"י אין הכונה דב' מחיצות הוי רה"י מכח המחיצות אלא דעל ידי ב' מחיצות לא דמי לדגלי מדבר שהיו מפולשין מכל רוחותיהן וכל היכא דהרבים בוקעין לא פקע מהמקום שם רה"ר וממילא לא מהני היקף של ב' רוחות. אך צ"ע למה מועיל לגדור רה"י על ידי שתי מחיצות אף שהרה"ר עוברת בתוך המחיצות דרה"י כמו בב' בתים ואכמ"ל.

**שם. וחייבין עליה משום רה"ר לעומד באמצע הפילוש דליכא מחיצה.**

עי' בחזו"א סי' ק"ז סק"ג שתמה על תירוצם דכיון שבין המחיצות רה"י גמורה וזה האמצע המפולש מד' צדדין הוא מפולש לרה"י, ומ"ש ביטול מחיצות וכתב דאולי לזה כיון הריטב"א במש"כ שאין דבריהם מחוורין.

ועי' במש"כ במכתב הנד' בספר שלום יהודה שכתב שדעת התוס' היא שאין ב' המחיצות של חוצות ירושלים עושין אמצע הפילוש רה"י אף בליכא בקיעה כלל ואע"ג דחוצות עצמן רה"י. והיינו דאף דמוכח בכ"ד שרשות יכולה לגדור וכגון אם היא מוקפת במחיצות שאינם מועילות למה שבפנים, מ"מ זה דוקא כאשר היא גדורה מג' רוחות לכה"פ אבל על ידי גדירה דב' מחיצות לר"י אין בכוחה לגדור את מה שבאמצע. ולביאור החילוק צ"ל שהמחיצות שבחוץ שגודרות את מה שבחוץ הם יוצרות הבדלה כלפי כל מה שבתוכן, אבל בב' מחיצות שמה שבפנים אינו כנגד המחיצה אי אפשר לדון שהמקום שבפנים הוא מובדל ממה שבחוץ על ידי הגדירה של מה שבחוץ.

ובמקו"א [במכתב המודפס בספר על סדר המסכת עמ' מח.] האריך לדון בכמה צדדים בביאור קושיתם, וכתב לחלק עוד בדין אתרו"מ אליבא דר"י דאף דסבר דבב' מחיצות לא אמרי' אתרו"מ היינו רק לענין מה שבתוכם, אבל לא ביחס למה שמחוץ למחיצות דכלפי זה כן שייך אתרו"מ, ולביאור יסוד זה צריך להרחיב בגדרי אתרו"מ.

**תוד"ה קשיא, א"נ אפי' קסבר ג' מחיצות דאו' לא אתו רבים וכו'.**

מבואר בדבריהם חידוש גדול דאף דאמרי' אתרו"מ מ"מ כאשר יש ב' מחיצות גמורות לא אמרי' אתרו"מ. וצ"ע שיוצא שר"י ורבנן חולקים בסברות הפוכות דמחד מחמיר ר"י דלא מהני שם ד' מחיצות ואילו היכא דאיכא ב' מחיצות מהני ולרבנן איפכא דלא מהני אתרו"מ אף בג' מחיצות אבל היכא דאיכא שם ד' מחיצות מהני.

**דף כ"ב ע"ב.**

**אילימא דמקיף להו סולמא דצור וכו' דכו"ע נמי מקיף להו אוקיינוס.**

צ"ב למה באמת אינן נידונים כמחיצות גובה כמו בתל, ועי' תוס' ד"ה אילימא ודילמא שמקשרים זאת לדין אתרו"מ ולפ"ז אם יהיו הרים גבוהים סביב לארץ שאין בוקעין אותם כלל אלא מחד גיסא לא יהיה כאן רה"ר כלל.

ונאמרו בזה כמה דרכים בראשונים, עי' תוס' בד"ה דלמא שנקטו למסקנא דמחיצה שאינה עשויה ביד"א אמרי' לכ"ע אתרו"מ. והקשו על חילוק זה מדברי הגמ' להלן דתל המתלקט הוי פלוגתא דרבנן ור"י ותל הוא עשוי ביד"ש כדאמרי' לעיל בדף טו., אולם בתוהרא"ש הוסיף בה דשמא מחיצה שאינה עשויה בידי אדם **בהיקף גדול כזה** אפי' רבנן מודו דאתרו"מ ולפ"ז ניחא. ויש להביא ראיה לחילוקם שהרי ירושלים נחשבת כרה"י אליבא דרבנן בלא דלתות ולא אמרי' אתרו"מ. וע"ע במה דשו"ט בדבריהם המג"א שס"ג סק"ל וסק"מ ובחזו"א ק"ז סק"א. ועי בגאו"י כאן ובבי"א סכ"ו ובבי"מ על המג"א שם.

ועי' רשב"א שכתב דמהא שמעינן דמקום המוקף מחיצות יש לו שיעור עד היכן הוא קרוי רה"י ואותו השיעור אינו ידוע דאמרי' אפי' כור אפי' כוריים וצ"ע למה לא הביא ראיה מירושלים דחשיבא מחיצות דידיה אף בשיעור גדול.

ובריטב"א ור"ן כתבו דבעי שיהיה רואה עצמו בתוך המחיצות, ולכאו' הכונה היא שצריך שיהיה במרחק הראוי לראית העין ואי"צ ראיה בפועל אם הוא מוסתר על ידי בתים וכיו"ב, ויתכן שדנים כל הרשות לפי מקום אחד שבה הרואה כל המחיצות.

ועי' עוד בביאור הלכה סי' שמ"ו שערך את שיטות הראשונים בענין, וכתב דברמב"ן לקמן נט. יש דרך נוספת שדוקא במחיצה שהיא בידי שמים לא מהני היקף גדול כשיטת התוס', אבל לא"ד כשיש רה"ר שבוקעת את המחיצות אלא שהמחיצות מצד עצמם אינם יכולות לגדור היקף גדול כזה.

**אריו"ח מעלות ומורדות של א"י אין חייבין עליהם משום רה"ר משום שאינן כדגלי מדבר.**

עי' רש"י שמפרש משום דלא ניחא דריסה דידהו ולא הוי רה"ר. ועי' בשפ"א שנוקט בדעת רש"י דמיירי שלא היו עשויין כתל המלתקט אלא עשרה ואף אם לא גבוהין עשרה [כל שהוא לא מיושר פחות מתל המתלקט שאל"ה הויא ארעא סמיכתא] אינם חשובין רה"ר. אך הקשה על זה מדברי התוס' כאן ד"ה דלמא שכתבו דדוקא בא"י משום דיהושע היה אוהב ישראל וכן כתבו בד"ה ואיזהו דשבילי בית גלגול היו מתלקטין עשרה מתוך ארבעה ובלא"ה הוי רה"ר גמורה, ולפ"ז קשה למ"ל לטעמא שאינן דומין לדגלי מדבר כיון דהוי רה"י גמורה כמו עמוד ברה"ר גבוה עשרה ורחב ד' דהוי רה"י גמורה ואמרי' גוד אסיק.

ועי' ברשב"א [ד"ה מעלות ומורדות 'עוד הקשה הראב"ד'] שעמד על קושיא זו דלמ"ל לטעמא לשאינם דומין לדגלי מדבר והרי הם רה"י, וכתב הרשב"א ליישב דמעלות ומורדות אלו אי לאו דרבים בוקעין בהם היה רה"י לפי שאינם דומין לדגלי מדבר אבל בקיעת הרבים משוי להו רה"ר ולפיכך בחוצה לארץ חשובין רה"ר.

וביאוה"ד נראה שאי לאו מטעמא דלא דמי לדגלי מדבר לא היינו מחשיבים את הגובה הזה כמחיצה והיינו דנים הגובה כאילו הקרקע עצמה התגבהה במקום זה ולא היה נידון הגובה כעמוד, אך השתא דבעי' דומיא דדג"מ אנו דנים הרשות הרבים במקום המישור והגובה נחשב כסילוק הרשות ולפיכך ניתן לדון אותו כמחיצות גובה.

ואעפ"י שיש כאן מחיצות גובה אמרי' דאתו רבים ומבטלים מחיצתא שלא דנים מחיצות אלו כמחיצות אלא כמחיצה הנדרסת וע"ז מועיל מה שמסרן יהושע לרבים כדכתבו התוס' להלן ד"ה יהושע.

ועי' ברשב"א שהקשה על מהלך זה שאם אנו דנים שבמקום זה אין רה"ר מהלכת מה"ת לומר שנימא אתרו"מ, והרי גשרים המפולשין שהם מקורים ולא דמי לדג"מ ואין אומרים שהבקיעת רבים תעשה אותם רה"ר והניח בצ"ע.

וכל זה הוא לדרך רש"י בסוגיא אבל התוס' ד"ה יהושע מפרשים משום שבמקומות כאלו דל"נ תשמישתייהו נמסרו ליחיד ולא לציבור ואין עליהם תורת רה"ר.

**תל המתלקט עשרה מתוך ד' וכו'.**

הגמ' דנה אם יש בקיעת רבים במחיצות כאלו שלא ניחא ההילוך בהן או לא. ועי' בשפ"א שהוכיח מכאן דתל חשיב שיש לו שם ד' מחיצות דאל"כ לא היה דומה לפסי ביראות אליבא דרבנן [וזה נוגע בנידון דהגר"ח אם צריך להגיע לדין גו"א במחיצות דתל]. עוד כתב שם דמוכח שמהני שם ד' מחיצות גם אם הרבים מבטלים את כל המחיצה ולא"ד בפסי ביראות שהעומד שבצד לעולם אינו מתבטל.

וע"ע בריטב"א כאן שהקשה מ"ש בב' בתים דאמרי' לרבנן אתרו"מ ותירץ דהתם ניחא תשמישתייהו, ויל"ע לפ"ז מנלן דר"י פליג בזה, ועוד מחלק שבתל איכא שם ד' מחיצות גמורות משא"כ בב' בתים.

**ואפי' עולין לה בחבל א"ל אין.**

משמע שכל מחיצה שהרבים נכנסים בתוכה עוברים עליה אינה נחשבת מחיצה אף שצריכים לעלות מעל המחיצה ואינם בוקעים בתוך המחיצה. וצ"ע מדברי המלחמות שהובאו לעיל שאין אומרים אתרו"מ אלא כאשר אנו צריכים להאריך את המחיצה במקום הפרוץ, אבל כאשר המחיצה היא גמורה אין חוששין לבקיעת רבים בתוך המחיצה.

וצ"ל שהנ"מ במחיצות גמורות אבל במחיצת גובה כיון שאינה נכרת כמחיצה גמורה מחמת הילוך הרבים אנו דנים שאין כאן התחלה של גדירה, ויוצא לפ"ז שיש ב' גדרים בדין אתרו"מ ואפשר שאינם תלויים זה בזה וצ"ע.

ובחילוק זה נוכל ליישב גם את קושית הרשב"א דלעיל מגשרים ששם מכיון שיש תקרה גמורה אינה מתבטלת מחמת הרבים ולא דמי לתל.

**איתיביה חצר וכו' לעולם רבנן ורה"ר לטומאה איצטריכא ליה.**

צ"ע בסתירת הסוגיות דלעיל ח. נראה שיש חידוש גם אליבא דרבנן דלא חשיבא מפולשת על ידי בקיעת הרבים, ועי' תוס' ד"ה מני וברשב"א כאן ואכתי צ"ע. ועי' בתו"י על הגליון כאן שמשמע דאליבא דרבנן ליכא חידוש כלל בזה דשרי לטלטל וזה נגד הסוגיא דלעיל.

והנה לסוגיא דידן מיירי בחצר העומדת בתוך רה"ר ממש אבל לפי הסוגיא דלעיל שפיר יש להעמידה אפי' בעומדת בין שני רה"ר ולא שייך כלל דין אתרו"מ בזה. וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א סי"ד על ברייתא זו 'שאין רגל הרבים אוסרת במבואות וחצירות וכיו"ב' ואף דבפסק בריש שער ב' כר"י דאמרי' אתי רבים ומבטלי מחיצתא ודו"ק.

**דף כ"ג ע"א.**

**מתני' ועוד אמר ריב"ב הגינה והקרפף וכו' ובלבד שיהא בה שומירה ובית דירה וכו'.**

הראשונים נקטו שלא התיר ר"י על ידי שומירה ובית דירה אלא עד בית סאתיים ולא יותר, ויש בענין זה כמה ביאורים בראשונים בביאור החילוק. לדעת רש"י השומירה חשיבא דירה גמורה, ולפ"ז מיירי שגם הקיף את הקרפף אחר שהיה פתוח הבית שומירה למקום דחשיב הוקף ולבסוף פתח, וכן פירשוהו התוס' והתורא"ש ושאר הראשונים, ודעת ריב"ב שלא מהני היקף לדירה בקרפף אלא בפחות מב"ס. ונמצא לפי"ז שריב"ב פליג בתרתי על רבנן א' בפחות מב"ס שלא מועיל לטלטל בלי דיורין באמצע, דביותר מב"ס לא מהני שום היקף לדיורין. והראשונים הקשו על דבריו דכי פליג ריב"ב על דינא דשיירא דשרי אפי' יותר מב"ס, וכן על המשנה דלעיל דמהני היקף דירה בדיר סהר ומוקצה ולא מצינו שום תנא דפליג בזה, ועי' תוס' שחילקו בזה בין קרפף לשאר מקומות דקרפף לדידיה גרע טפי.

אך יתכן לחלק בפשיטות בין מקום שהוקף לדירה בעצם שבו עצמו משתמשים לדיורין, לבין מקום שהדירה פתוחה אליו ואין בו תשמישי דירה מצ"ע אלא הוא נטפל לדירה שבתוכו, דבזה סבר רש"י דלא מועיל היקף ביותר מב"ס אבל אם המקום בעצמו הוקף לדירה ממש מועיל אפי' אלף כור כמו בית גמור.

שיטת הריטב"א דשומירה הוי דירה מעלייתא אלא דמיירי דהוקף ולבסוף פתח ולא מהני דירה כזו אלא בפחות מב"ס, דריב"ב מחמיר שלא להתיר טלטול אלא בדיורין כל דהו, אבל ביותר מב"ס בעי הוקף ולבסוף פתח ומהני בזה אף לריב"ב.

שיטת הרשב"א דשומירה לא נחשב דיורין כלל ביותר מב"ס דהוי דירה שתשמישה לאויר דלא חשיבא דירה כדלעיל טו. ואפי' השומירה עצמה אינה מותרת יתר על בי"ס וק"ו הקרפף המוקף סביבותיה. ועי' לעיל בר"פ שהבאנו את דברי הביאוה"ל ריש סי' שנ"ח שמדייק מדברי הר' יהונתן במשנתינו שאם יש בשומירה דירה לשומר ביום ובלילה חשיבי דיורין גמורין אף על פי שתשמישה הוא לאויר.

עוד חיסרון מוזכר ברשב"א ובריטב"א כאן לענין גינה שמכיון שהיא זרועה ברובה לא מועיל מה שיש בה פתח לבית שהמקום הזרוע אינו משמש את הבית, אבל בקרפף ליכא לחיסרון זה.

ולענין בית דירה המוזכר כאן כתבו הראשונים הנ"ל שהגריעותא דידיה הוא במה שהקרפף הוקף ולבסוף פתח. ועי' בפירוש הר' יהונתן על הרי"ף שכתב שבית דירה הוא מקום שבעה"ב משתמש בו לפרקים, ולדבריו י"ל שלא הוי דיורים קבועים שיחשב מחמתו הקרפף כהוקף לדירה ולא מהני אלא בב' סאתיים שיש בו דיורים קצת.

ועי' עוד להלן שיובא מחלוקת האחרונים בדעת התוס' בפירוש הענין.

**או שתהא סמוכה לעיר.**

עי' רש"י דהואיל וקרובה לביתו דעתו להשתמש בה תמיד וכהוקף לדירה דמי, ורש"י לשיטתו דבעי היקף גמור לדירה. ולפ"ז יש ללמוד לדידן להתיר בסמוכה לעיר אף ביותר מב"ס אף אם לא הוקפה לדירה וכן פסק בהגהות אשרי על הרא"ש סי' ב'. אולם ברשב"א כאן מבואר להדיא דלא מהני סמוכה לעיר אלא לריב"ב ובפחות מב"ס, אבל ביותר מב"ס לא וכ"ה פשטות לשון הריטב"א. ועי' ברמ"א שנ"ח ס"א שהביא ב' הדעות להלכה.

**ר' יהודה אומר אפי' אין בה אלא בור שיח ומערה וכו'.**

עי' בגאו"י שהקשה שכאן משמע שבור שו"מ הוי דירה גרועה, ואילו לעיל מבואר לגבי דיומדין שהוי תשמיש דירה מעליא מה שעשוי לשתיה וכדכתב רש"י בר"פ. ועי' תוס' שם שמחלקים בין בור לבאר, ובתור"ע על המשניות מבאר שבור אינו ראוי לשתית אדם ואינו נחשב תשמיש דירה.

והגאו"י שם מחלק שמיירי שקודם הוקף ולבסוף חפר את הבור, וצ"ע שא"כ מאי רבותא דהני יותר משומירה ובית דירה שהרי הם שתיה נחשבת כדיור גמור ומה הוסיף ר"י, וצ"ל שאינם נחשבים דירה מספקת אלא למה שצריך להם אבל לא לכל ההיקף וגרע בזה משומירה וב"ד.

ועי' עוד בתור"פ כאן שהוכיח שאליבא דר"י תשמיש דבור אינו חשוב דירה ולא מהני אלא בפחות מב"ס.

**תוד"ה ובלבד, וביתר מב"ס לא סגי בשומירה ובית דירה וכו'.**

מלשון התוס' כאן נראה שהחיסרון בשומירה וב"ס דירה משום דפתח אחר שהוקף אבל אם היה מקיף לצורך הבית מהני [ודוקא בכגון דא אבל לא בהיקף בסתמא] וכדעת הריטב"א. אך מלשונם בסוה"ד נראה דשומירה הויא דירה גרועה ולא מהני שכתבו שדוקא בשומירה הוא דקאמר דלא מהני ביותר מב"ס, וצ"ל שכוונתם דסתם שומירה הוי פתח ולבסוף הוקף. ואמנם הסתירה הנ"ל קימת גם בשאר בעלי התוס' דיעוי' בתורא"ש שכתב ונראה דהך שומירה וב"ד דירה גרועה היא ול"ב פתח ולבסוף הוקף וכתב ב' חסרונות בשומירה גם מצד הגריעותא וגם מצד שהוקף ולבסוף פתח. ועד"ז איתא בפסקיו בסוף סי' ב' דשומירה וב"ד הוי דירה גרועה ומהניא אף בהוקף ולבסוף פתח בב"ס וביותר מב"ס צריך פתח ולבסוף הוקף.

ועי' בתור"פ שכתב דר"י מחמיר חומרא בעלמא ובעי מיהא היקף גרוע ואפי' לב"ס ומשו"ה סגי בשומירה גם לאחר שנעשה ההיקף וכו' אבל ביותר מב"ס לא מהני שומירה אלא צריך היקף לדירה מעליא והוכיח כן ממחיצות דבור דלא חשיב היקף לדירה ביותר מב"ס יעו"ש וגם קשה הסתירה כנ"ל.[[54]](#footnote-54)

ובאמת נחלקו האחרונים בכונתם דהב"י סי' שנ"ח ד"ה בהגהות אשר"י מפרש אף את תחילת דבריהם שכתבו שאם הוקף הקרפף לצורך הבית היינו דוקא לבית ולא לשאר עניני דירה. אולם במג"א סי' שנ"ח סק"ד נוקט להלכה דמהני שומירה להתיר קרפף יותר מב"ס ועי' בבית מאיר שם שמצדיק את שיטת המג"א ומפרש את דברי התוס' כהריטב"א שאם היה פתח ולבסוף הוקף מהני אף לדידן ביותר מב"ס. אך לפי"ז צ"ע ביישוב סתירת לשונם הנ"ל.

אולם יש לפרש בדעת התוס' כהבנת האחרונים דשומירה חשיבא דירה גמורה לעצמה, אלא דלמעשה לא מהני אף אם פתח מקודם, דבאמת אין זו הלכה מסוימת דלא חשיבי דיורין לענין זה שיחשב דירה ביותר מב"ס דזה פשיטא דהוי דיורין מעליא אם עשו ההיקף לצרכם, אלא דהתוס' נקטו שאין כאן דירה חשובה שיעשו קרפף לצרכה, ולכן אף אם פתח ולבסוף הוקף לא מהני אלא אם יעשה להדיא ההיקף לצורך הבית שיחשוב השומר שהוא רוצה להשתמש תשמישי דירתו בכל ההיקף ואז מהני אם פתח תחילה והכל מיושב לפ"ז.

**שם. אבל אין לומר דבשבעים אמה דוקא צריך שומירה וכו', דאין סברא שיהיה ג' חילוקים וכו'.**

מקור החילוק בין ב"ס לפחות מב"ס הוא בגמ' להלן כד. יעו"ש ובתוס' שם ד"ה לא אמרן וברא"ש סי' ב' באריכות.

**דף כ"ג ע"ב.**

**איכא בינייהו דבר מועט.**

עי' רש"י דלת"ק דאמרו לו אנו נוקטים שהשיעור הוא בבית סאתיים שלימים ומה שנקט בכ"מ שיעור שבעים אמה ושיריים לאו דוקא וכ"כ המשנ"ב שנ"ח סק"ז על דברי הרמב"ם והשו"ע ששיערו בשבעים אמה ושיריים, אבל לר"ע שיערו במרובע ולא מהני בדבר מועט יותר.

ועי' בגאו"י שמבאר שפלוגתתם היא דוקא באריך וקטין, אבל במרובע לכ"ע הוי בפחות דבר מועט כמו לר"ע, וזהו רהיטות דברי הפוסקים, דבמקום שנתנו רבנן שיעור השיעור הוא אינו מצומצם אבל באריך וקטין שלא נתנו בזה שיעור למידתו בזה אין צריך להוציא הדבר מועט, אבל לר"ע מעיקרא השיעור ניתן במרובע ולא במלבן ולכן אין לשער אלא בציר פורתא אפי' במלבן. וביאר דמה"ט כתב הרמב"ם שיעור ב"ס בתשבורת חמשת אלפים אמה, ואילו במרובע שיערו בע' אמה ושיריים.

אמנם כל זה לשיטת רש"י שת"ק דסוגיין היינו רבנן דאמרו לו בר"פ שהם משערים בבית סאתיים, אבל לפירוש הר"ח והתוס' שת"ק היינו ריב"ב שהוא גם שיער בשיעור ע' אמה ושיריים, ע"כ צ"ל דפליגי באותו דבר מועט דר"ע שנקט בלשונו ובלבד בא למעט את אותו דבר מועט.

**מה"מ אר"י חמשים בחמשים אמרה תורה טול נ' וסבב נ'.**

עי' רש"י שמפרש מה"מ דמרבעינן ליה לחצר המשכן לשער בו איסור שבת. וצ"ע שהרי הדין של קרפף אינו אלא מדרבנן ומה שייך ללמוד זאת מחצר המשכן. ועי' בגאו"י שמבאר שהילפותא הזו אינה אלא אסמכתא וכ"נ קצת מל' הטור רס"י שנ"ח.

אך עי' בקרי"ס פכ"ח מהל' שבת שכתב שאין זה אסמכתא בעלמא אלא הוא בא ללמד על מה שמבואר לקמן נז. שנותנין קרפף לעיר ונחשב כעיבור העיר [ויש הרבה נפקותות בדאו' מה שהמקום נחשב כעיר אחת], וע"ע בתו"ח כאן.

והנה לפי פשוטו שמעינן מילפותא זו ב' הלכות, א' שמשערים בחצר המשכן ב' שאין השיעור באורך אלא בריבוע. וע"ע בלשון הרמב"ם שם ה"ד מקום שלא הוקף לדירה שי"ב ב"ס וכו' אבל אם היה ארכו יתר על שנים ברחבו אפי' אמה אחת אין מטלטלין בו אלא בד"א, שלא עשו בית סאתיים שתשמישו לאויר כשאר חצירות אלא מחצר המשכן, ומבואר שיש לימוד מחצר המשכן הן על צורת החצר והן על גדלה שכיון שאין תשמישה לדירה צריכה להיות דומיא דחה"מ.

אולם במשנ"ב [שנ"ח סקי"א] בשם הלבוש הזכיר טעם אחר דכל שהוא יותר על אורך של מאה אמה ואז ארכו יותר מרחבו הוא מיחלף ברה"ר וכרמלית, אלא שעד מאה אמה לא רצו לגזור משום שמצינו כמותו בחצר המשכן, ומשמע שיש כאן סברא מיוחדת לאסור בארוך הרבה ולא מטעם דלא הוי דומיא דחה"מ.

ועי' להלן בהמשך הסוגיא אליבא דרש"י שנחלקו ר"א ור' יוסי אם עיקר השיעור הוא באורך או בריבוע, ומ"מ לכ"ע כשר בדיעבד אם שינה לעשותו רבוע או מלבן לכל מר כדא"ל. והתוס' הקשו עליו [כגירסת המהרש"ל] דכי מצוות הן שעליו לעשות כך או כך והלא הכא מיירי בקרפף העשוי כבר ואם הוא מותר בכה"ג שפיר.

ולפי דברי הקרי"ס הנ"ל יש ליישב שעיקר מחלוקתם היא כלפי הדאו' אם לגבי עיבור העיר משערים בריבוע או במלבן.

ועי' עוד במה שנכתוב על פי דברי הגאו"י ליישב קושייתם.

**אם היתה ארכה יתר על רחבה אפי' אמה אחת וכו'.**

בגלהש"ס מציין לדברי התוס' לקמן כה: שדנו להתיר קרפף בפחות מב"ס אפי' ארכה יותר על רחבה הרבה, ונחלקו בזה ב' תירוציהם אם השיעור הזה נאמר רק בבית סאתיים גמור. ונפק"מ למעשה אם יש לחוש למקומות שאין בהם דירה כפחי אשפה וכיו"ב שארכם יותר מכפליים כרחבם. ועי' שעה"צ סקי"ד שנקט להלכה כהתירוץ השני בשם הרבה פוסקים ונקט שגם התירוץ הראשון מודה בזה לדינא והחזו"א סי' פ"ט נחלק עליו בכוונתם.

ולגוף מחלוקת התירוצים יש לתלות זאת בנידון דלעיל מה הילפותא ממשכן אם כלפי השיעור דב"ס או שעיקר הילפותא שצריך לרבע ולפ"ז אין חילוק בין ב"ס לפחות.

עוד הקשה החזו"א איך יתכן לחלק בזה והרי שיטת התוס' לעיל במשנה שצריך לריב"ב שומירה ובי"ד אף פחות מב"ס שאין ליתן ג' חילוקים בג' משהויין יעו"ש.[[55]](#footnote-55)

**איכא בינייהו ריבועא דריבעוה רבנן.**

עי' רש"י שמבאר שנחלקו אם השיעור ניתן במרובע או במלבן ועי' תוס' ותור"פ מה שהקשו עליו, ולעיל כתבנו מהלך ליישב.

אך יש לומר נפקותא נוספת על פי חילוק הגאו"י דלעיל שלמ"ד במרובע משערים אז משערים במצומצם גם במלבן ואין ב"ס גמורים, אבל למ"ד שמרובע משערים השיעור הוא לפי חצר המשכן ואין מורידים ממנו הדבר המועט.

**תוד"ה איכא בינייהו.**

התוס' מפרשים בשם הר"ח שלדעת ר"א האלכסון אינו נכלל בהשיעור בית סאתיים ועל כן אם האלכסון ארוך יותר מפי שנים ברוחב נחשב שארכו יותר על רחבו, ואילו היינו דנים לפי קו האמצע היה האורך רק פי שנים מהרוחב.

ועי' בגאו"י שהקשה שהרי שיעור זה דב"ס אנו לומדים מחצר המשכן ושם השיעור היה מאה על חמישים ובשיעור זה האלכסון ארוך יותר מכפליים.

ויש ליישב דאי נימא שהילפותא היא במרובע אין מקור להתיר באריך וקטין אפי' כחצר המשכן שלא נתחדש לשער אלא במרובע ובאמת זה תלוי במח' ר"ע ור"י.

**נזרע הרי הוא כגינה.**

יש לדון אם מקום הזרע צריך להיות ניכר בפ"ע בית סאתיים או שסגי שיש סאתיים יחד בכל ההיקף להחשיב שיש כאן רשות שאינה ראויה לדיורין על ידי צרוף כל המקומות, ולכאו' יש ביטול לאותו מקצת בתוך המקום שסביבותיו ואינו מצטרף.

שו"מ בחזו"א סי' פ"ח סקכ"ז שנקט בפשיטות שלענין נזרע רובו אין נפק"מ אם הרוב במקום אחד או לא וכל שיש צירוף של רוב זרע מתבטל שם חצר מן המקום, אבל לענין נזרע מיעוטו יותר מבית סאתיים אם אין ב"ס במקו"א בטל במיעוטו. אמנם צריך לדון על עצם ענין הביטול מהו גדריו וכדלהלן.

עי' בבה"ל שנ"ח ס"ט שהסתפק מה הדין לאחר שיסלק את הזרעים האם מקודם שסילק בטל לגמרי ההיקף לשם דירה וחשיב שהוקף ולבסוף פתח, או שכל זמן שיש זרעים בתוכו אינו חשיב דירה אבל כאשר סילקם חו"נ ההיקף לשם דירה, ועיי"ש שדייק מדברי הרשב"א לאסור עולמית אא"כ פרץ וחזר וגדר לשם דירה. ועי' עוד בלשון הריטב"א שהזרע מבטל שם היקף לדירה מן המחיצות. ועי' בחזו"א שהכריע לאסור בזה.

**אבל בית סאתיים מותר כמאן כר"ש וכו'.**

מבואר שמקום הזרע נידון כמקום בפ"ע ומותר לטלטל ממנו לחצר אם הוא בית סאתיים. ועי' רש"י ד"ה אבל שמקום הזרע קרוי קרפף ושאינו נזרע הוי חצר ופרוצין זה לזה שאין מחיצה ביניהן אפ"ה לא אסרי אהדדי.

ומשמע מדברי רש"י שכל אחד בפ"ע הוא מוקף ג' מחיצות ולכן אינם אוסרים זה לזה ברוח רביעית דלא אכפת לן בפרצה, וכ"כ הריטב"א במהלך השני.

ובמהלך הראשון נקט הריטב"א דמיירי אף שהיה מקום הזרע נתון באמצע החצר, והקשה שהרי מקום הזרע אין לו מחיצות כלל ובמה נתיר אותו שהרי החצר מקיף אותו, ומבאר הריטב"א שמכיון שהיה מוקף מחיצות מעיקרא לשם דירה אף שמקום הזרע מבטל את השם היקף לדירה ביחס למקום הזרע מ"מ יש כח ביד המחיצות לגדור בכה"ג, אמנם אם מעיקרא יעמיד מחיצות כאלו משמע שלא יועיל כיון שבטל שם דירה מן המחיצות.

ולכאו' עולה כאן נידון אם המחיצות צריכות לגדור רק מרגל הרבים או שצריכות להגדיר את הרשות בפ"ע ומבואר שצריך שיהיה שם דירה על כל מה שבתוך המחיצות.

ועי' בחי' הבית מאיר לקמן כו. שכתב להיפך מדברי הריטב"א הללו שהקשה שאף ביותר מבית סאתיים אם הוא באמצע החצר למה לא יהיה ניתר על ידי המחיצות החיצוניות, ועולה מקושייתו שהגדירה מתיחסת רק אל מה שבחוץ ולא כלפי מה שבחוץ ובכה"ג שיחול על הכל שם היקף לדירה. [[56]](#footnote-56)

**כמאן כר"ש וכו'.**

מבואר כאן דר"ש ורבנן חולקים אף בחצר וקרפף דחד גברא דלר"ש דמתיר אפי' בתרי גברי כמו בחצירות של ב' בנ"א ואילו לרבנן מחצר לקרפף אסור אפי' בחד גברא אלא אם נדחוק להעמידה בתרי גברי דוקא.

וצ"ב במאי תלויות שתי מחלוקות אלו, וצ"ל שלר"ש אין תורת דיורין בחצר מצ"ע ולכן היא נחשבת כרשות שאינה נבדלת מן הקרפף או מן חצר דחבירו אלא דמ"מ שרי לטלטל מתוכה אל הבית, ולרבנן כל חצר נידונית כמקום לעצמו ולכן אסור לטלטל מחצר אחת לחבירתה ומן קרפף לחצר.

ועי' עוד בריטב"א להלן צא. שנקט דאף לדעת רבנן אין איסור לטלטל מחצר לקרפף דידיה דבעינן שינוי בעלים יחד עם שינוי התשמיש וכשיטתו בסוגיין.

**רד"ה אבל, הואיל דחד גברא הוא ור"ש הוא דאמר וכו'.**

עי' בריטב"א שהקשה דאי אליבא דר"ש הרי אין נפקותא אם הוי דחד גברא או תרי גברי ובכל גווני שרי לטלטל מזו לזו, ועי' ט"ז סק"ד שגרס ברש"י אע"ג דלאו חד גברא הוא.

ובריטב"א מבאר דרש"י בא לאפוקי שאם היה הקרפף של ב' בנ"א היה בו דיורים האוסרים זה על זה, ועי' בחזו"א פ"ט סקי"ג שהקשה עליו שהרי גם בחצר שאינה מעורבת מותר לטלטל כלים ששבתו בתוכה ומה"ת לאסור בזה בקרפף. אולם בריטב"א שם מבואר שהוא מודה בחצר עצמה ורק להוציא מהגינה לקרפף אסור בכה"ג, וצ"ל דהוי כעין תרתי לריעותא בזה שיש גם הוצאה מרשות חבירו וגם סוג רשות אחרת ויש לאסור יותר.

ובמהרש"א כאן כתב דבר חידוש שאף לר"ש לא שרי בחצירות דתרי גברי אלא רק כאשר הן מוקפות כל אחת בפ"ע אבל אם הם פרוצות זו לזו ברוח אחת הם אוסרות זו על זו, ודבריו צ"ב, ועי' ברש"ש ושפ"א מה שהקשו עליו מן הסוגיות.ועי' בחי' הר"ן שכתב על דרך המהרש"א הנ"ל.

**דף כ"ד ע"א.**

**הא מיעוטא שרי.**

מבואר בסוגיא שאם אין מקום הזרע רוב החצר אינו אוסר את החצר ובטל ברוב, ונחלקו הראשונים אם בכה"ג הוא מקבל שם דירה מכח החצר או שהוא עצמו חשיב קרפף בעלמא אך אינו אוסר את החצר, ויתכן שזה תלוי בשו"ט של הסוגיא אם שייך ביטול ברוב אף לקולא.

עי' בריטב"א שנראה שבזה פליג עם הי"מ שלדעת הי"מ נידון מקום הזרע כמקום בפ"ע אך אין בו חיסרון דיורין, והריטב"א עצמו פליג שאף מקום הזרע נגרר אחר מחיצות החצר.

וע"ע במשנ"ב שנ"ח סקפ"ג שדן אם מותר לטלטל ממקום הזרע אל הבית, דמהטור והשו"ע [שנ"ח ס"י] משמע דאסור שכתבו שאם יש בה סאתיים או פחות אסור לטלטל ממנה לחצר וכן נקטו המג"א והט"ז, וע"כ צ"ל שממקום החצר שרי לטלטל אף לבית שהרי נזרע מיעוטו אינו אוסר את החצר. ובשעה"צ שם סקע"ז הוכיח מדברי הראשונים בסוגיין דפליגי עליה שנידון לגמרי כחצר.

ובדעת הטור צ"ע למה אין אוסר מקום הזרע גם את החצר לענין זה שתחשב כקרפף לאסור טלטול ממנו לבית כדין נפרץ למקום האסור לו. ועי' בזה בחי' הגהות על הטור שמבאר שיסוד הדין נפרץ הוא שאם תתיר לטלטל באותה הרשות יבוא גם להוציא לחבירתה שהיא אסורה לטלטל אליה, אבל אם עצם ההוצאה לרשות השניה מותרת אין לגזור מחמת זה על החצר הפרוצה אליה שתהיה כמותה בכל דבר.

ועי' תוס' לקמן פט. ד"ה רב שנחלקו בזה ב' תירוציהם אם אליבא דר"ש שייך דין נפרץ למקום האסור לגבי כלים ששבתו בבית.

ונראה לפ"ז דשורש פלוגתייהו הוא אם הדין נפרץ למקום האסור מחשיב כאילו הרשויות מתחברים להיות כרשות אחת מכח הדין נפרץ, או שנתחדש שטלטול בתוך הרשות הוי כהוצאה מרשות זו לחבירתה אבל אין מדמים את הרשויות אחת לחבירתה לכל הענינים.

ועי' בט"ז סי' שנ"ח סק"ד שמחדש עוד שמקום הזרע עצמו אסור בטלטול אלא שאינו אוסר את החצר ודבריו צ"ב.

**אלא אי אתמר וכו' לא אמרן אלא דל"ה בית סאתיים וכו'.**

עי' רש"י שכתב דבפחות מב"ס לא חשיב להבדל מן החצר ולהקרות לו שם בפ"ע, ועי' תוס' שכתבו דבפחות מב"ס יש ביטול ברוב אבל ב"ס חשיב טפי ולא בטיל, ויש לדון אם כונת רש"י לזה או לא ועי' רשב"א שמפרש כוונת רש"י ע"ד התוס'.

ועי' בריטב"א שהביא יש מדקדקין שאין גינה פחות מב"ס אסורה לטלטל ממנה לחצר אליבא דרבנן ואפי' אם היא גדורה בהיקף בפ"ע, והריטב"א נחלק עליהם שאין ללמוד מכאן לאסור שכיון שיש תרתי למעליותא חדא שאין הנזרע אלא מיעוט ועוד שהוא פחות מב"ס **לא נעקר מחיצות מתורת דירה כלל והו"ל כחצר גמור שהוא מותר.** [והריטב"א בזה לשיטתו שהנידון הוא על שם המחיצות ולא על שם הרשות].

ומבואר מדברי הריטב"א שלא אתינן עלה מתורת ביטול ברוב שאם כן היינו מתירים אף ביותר מב"ס, אלא שאין בכח המקום הזה לבטל שם היקף לדירה מן המחיצות.

ואף שמצינו דין ביטול היכא דנזרע רובו אף שיש מקום פנוי יותר מב"ס היינו משום דחשיב שהוי כאילו נזרע כולו ומתבטל מן המחיצות שם דיורין, אבל לענין לתקן את המיעוט דנים את המקום בפ"ע אם הוא יכול לבטל מן המחיצה שם דירה כלפי מקום הזרע או לא.

וע"ע במרדכי כאן שנקט בפשיטות שבנזרע מיעוטו המיעוט בטל לגמרי ברוב ומותר לטלטל ממנו לבתים כדין חצר.

וכל זה דלא כהטור והשו"ע שנקטו שמהגינה עצמה אסור לטלטל לבתים אף בפחות מב"ס וכנ"ל. ולשיטתם אין שום חילוק בין סאתיים לפחות מב' סאתיים אליבא דר"ש דס"ל דל"ש נפרץ בחצר וקרפף, ועי' בסמוך.

**אבל בית סאתיים אסור.**

לפי המבואר בסוגיא בית סאתיים אינו בטל ודינו כקרפף ולדעת רבנן אסור לטלטל ממנו לחצר ואוסר את החצר הסמוכה אליו כדין נפרץ, ולדעת ר"ש הוא אסור לטלטל ממנו לבתים, ולענין אם הוא אוסר את החצר הסמוכה אליו תלוי בנידון דלעיל אם שייך דין נפרץ לגבי איסור טלטול לבתים כר"ש, ועי' במשנ"ב סקפ"ג ובביאוה"ג שם.

והנה לשיטת הטור ישנו חילוק בין רבנן לר"ש דבפחות מב"ס לר"ש שוה הוא לבית סאתיים לגמרי, אבל אליבא דרבנן דבית סאתיים אוסר גם את החצר כדין נפרץ מ"מ בפחות מב"ס לא אלים לאסור את החצר, וצ"ב רב דממ"נ אם הוא אסור בטלטול אמאי אינו אוסר.

ועי' בחזו"א [או"ח פ"ח סקכ"ד] שהקשה על השיטות הנ"ל מהמשנה דחצר קטנה שנפרצה לגדולה דקטנה אסורה משום דיורי הגדולה והרי בכה"ג אין לאסור מדין נפרץ אלא לענין כלים ששבתו בבית אבל החצירות עצמם מותרות בטלטול אחת לשניה בכלים ששבתו בתוכן, דלפ"ז יהיה מותר לטלטל מבית לחצר ולא יהיה כאן דין נפרץ אפי' בתוך החצר. וכה"ק ממבוי הכלה לחצר דמבואר דבלא עירבו אסור לטלטל מן המבוי לחצר ואמאי דהא כלים ששבתו במבוי מותר לטלטלן.

ולפו"ר יש לחלק בין הענינים דחצר היא נטפלת לבית וכלי הבית מצויין בתוכה ולכן יש לאסור לטלטל בכה"ג אפי' מן הבית לחצר שדיורי חבירתה שייכים בתוכה לגמרי וכאילו מוציא מבית לבית ואי"ז סברא מחודשת לאסור מדין נפרץ, אבל הכא הוא דין מחודש לאסור אף החצר מחמת הקרפף שהוא פרוץ אליו וכאילו ב' רשויות נפרדות הם.

**קושית הרא"ש איך מותר לטלטל מבית לאשפה.**

הרא"ש סי' ב' הקשה מהגמ' לקמן צט: דשרי לזרוק מהבית לאשפה שברה"ר והרי אסור להוציא מבית לקרפף, ורצה להוכיח מזה שפחות מבית סאתיים מותר להוציא ממנו לדירה כדברי היש מדקדקין שבריטב"א.

והרא"ש דחה ראיה זו או שההיתר הוא דוקא מחצר וקרפף ולא מן הבית, או דמיירי שהיה החלון פתוח לה למטה מעשרה וסמוך לה בד' טפחים ונחשב על ידי זה כאילו פתח ולבסוף הוקף ומיקרי מוקף לדירה עי"ז.

ועי' בגאו"י שתמה שאוקימתא זו דחוקה דמה"ת תחשב האשפה כמוקפת לדירה מכח זה.

ועי' בקרב"נ שהקשה מסתימת דברי השו"ע סי' שנ"ד שהתיר לזרוק אליה בכל גווני ולא שת ליבו לחילוקי הרא"ש בסוגיא.

ועי' בגאו"י שמעמידה באשפה שהיא פחות מד"א ומחדש שם דפחות מד"א שאפי' ברה"ר מותר לטלטל בו דהוי כמקומו של אדם לא החמירו בו להצריכו דיורין.

**כיצד הוא עושה פורץ בו פרצה יתר על עשר ומעמידו על עשר.**

מבואר שאין צריך לגדור את כל הפרצה אלא סגי בזה שהוא ממעט את הפרצה על שיעור פתח ועל ידי זה כבר נחשב היקף לדירה. ועד"ז מבואר לקמן בע"ב שאם נתן לחי להכשיר את המבוי מיקרי היקף לדירה גם לגבי השביל.

וע"ע בחזו"א שדן עוד דלאו דוקא פרצת עשר אלא ה"ה פרוץ מרובה [בב' רוחות] או פרצה בקרן זוית שאם יתקן את הפרצה יועיל, ויש לדון בדבריו לפי דברי התו"ח דלהלן דכל דלא מקרי פרוץ לגמרי לא הוי היקף לדירה.

**פורץ בו פרצה יתר על עשר.**

יל"ע מהו הרוחב של הפרצה אם צריך שיפרוץ את כולה או סגי בשיעור הפוסל ויועיל שיפרוץ מלמטה יותר על ג' טפחים דהוי מחיצה תלויה או שיפרוץ מלמעלה וימעט הגובה מי"ט. ונחלקו בזה האחרונים דעי' בלשון הרמב"ם פט"ז שכתב שיפרוץ בו י' אמות בגובה עשרה טפחים ובמשנ"ב הביא מאמר מרדכי שמפרש כוונתו שיפרוץ וימעטו מגובה עשרה טפחים, אולם במאמר מרדכי שם כתב ביאור אחר שצריך לפרוץ פרצה בגובה עשרה טפחים ובלא"ה לא נקרא פרוץ וכ"כ הרש"ש בשמעתין.

ועי' בתורת חיים לקמן כה. לגבי נבלעו מחיצות התחתונות שהוכיח מדברי רש"י והרמב"ם שאם לא נבלעו כל התחתונות בכל גבהן לא מהני, דאף בפחות מי' יש לה תורת מחיצה לבטל שם רה"ר מן המקום ולהחשיבו כמקום פטור ולא מיקרי היקף לדירה מחמת הכשר זה. ועיי"ש שכתב עפ"ז לדחות דברי התה"ד שהביא הרמ"א לגבי נתינת עפר בגובה תשעה טפחים, ומוכח מהתה"ד שלא כדבריו.

ונראה לדון עוד שצריך שכל ההכשר יתיחס למחיצה החדשה, אבל לו יצויר שההכשר יהיה מכח שתי המחיצות החדשה והישנה לא יועיל ולכן כל עוד שלא עשה מחיצה שלימה חדשה נחשב שההכשר הוא מכח שתי המחיצות גם יחד ולא מהני.

וע"ע בגמ' לקמן שלדעת רבה אם יעשה מחיצה על גבי מחיצה חשיב היקף לדירה ושם יש ב' מחיצות המועילות כל אחת מצ"ע לגדור את הרשות וחשיב מכח זה מוקף לדירה וצ"ב.

מאידך יש לומר שאם יעשה שורת לבנים בגובה טפח ויבלעו המחיצות התחתונות בשיעור טפח דבזה לא חשיב היקף לדירה כיון שההכשר הוא מכח שתי המחיצות יחד, ועי' ברש"ש כאן שכתב דסגי אף אם בנה עליו בנין מועט שכשר אם נבלעו התחתונות.

**פרץ אמה וגדר אמה וכו' וחזר וגדרה וכו'.**

עי' בשפ"א וברש"ש שכתבו דהיכא דפרץ האמה האחרונה אין צריך לחזור ולגדרה כיון שיש כאן סילוק המחיצות הישנות על ידי פרצה זו וההכשר הוא רק מכח המחיצות החדשות, וכההיא דניקב כזית וסתמו דפשוט שאם ניקב עוד עד כמוציא רימון אין צריך לחזור ולסתום שהעיקר הוא השבירה בכלי הראשון. ועי' בספר ביאורי ענינים למורינו הגר"א גרבוז שליט"א משכ"ב.

**הכנ"מ פנים חדשות באו לכאן.**

עי' בגמ' לקמן כה. דמבואר שאם יעשה מחיצה חדשה כלפי פנים בהפסק ד' אמות מן המחיצה הישנה מהני להחשיבה כמוקף לדירה, שאנו דנים המחיצה החיצונה כמאן דליתא, אבל אם תפול המחיצה הפנימית לא תחשב החיצונה כאילו נעשית מחדש אלא חוזר וניעור האיסור כמבואר בשו"ע שנ"ח י"ד.

ונחלקו בזה הרא"ש והריטב"א אם צריך שתהיה המחיצה החדשה באורך כל הכותל שכנגדה או סגי שתהיה במשך י' אמות. והרא"ש נקט שאי"צ כל האורך דכי היכי דסגי בנפרץ אמה וחזר וחזר וגדרה עד עשר, ה"ה באופן שמתחילה עשה המחיצה החדשה סגי בי"ט, וצ"ב מה הוכיח משמעתין שהרי כאן הנידון הוא אם הוי פנים חדשות ושם הרי פשיטא דהוי פנים חדשות. ועי' בביאור הלכה שנ"ח ס"ו שמבאר שאעפ"י שהמחיצות הראשונות לא בטלו מ"מ הואיל וסו"ס יש כותל חדש שנעשה לשם דירה מהני, ומבואר בדבריו חידוש דלא אמרי' שנסתלקו לגמרי המחיצות הראשונות דבאמת אין כאן פרצה ביותר מעשר וחשיב שהראשונות קימות, אך מ"מ יש כאן מחיצה חדשה באורך עשר וסגי בזה להחשיבו כאילו נעשה לדירה.

ומבאר הביאור הלכה שם את סברת הריטב"א שמחלק בין הענינים שלא דמי לנפרץ אמה וכו' ששם למעשה נתבטלה המחיצה הקודמת על ידי הפרצה אבל הכא המחיצות קימות וגודרות מבחוץ, ואין חשיבות למחיצה עשר לסלק מחיצה גמורה שמבחוץ דסוכ"ס היא גודרת את כל המשך הכותל וממילא אנו דנים המחיצה החדשה כמאן דליתא.

ולפי מה שנתבאר לעיל יש לומר עוד שהם חולקים בגוונא שההכשר הוא מכח ב' המחיצות שאם נפרצה הראשונה כל ההכשר הוא מכח השניה, אבל היכא שגם הראשונה קימא נחשב הוא כגדור מכח שניהם וזה יכול וזה אינו יכול, אולם הרא"ש סובר שגם בכה"ג חשיב היקף מכח המקצת הנוסף שהוא סיבה מצ"ע לגדור.

**רחבה שאחורי הבתים אין מטלטלין בה אלא בד"א.**

עי' בתורא"ש שמבאר שעיקר החידוש הוא שאף שרגילים להשתמש בה לבתים דרך חלונות או דרך רה"ר, ומ"מ לא חשיב שהוקפה לדירה כיון שהוקף ולבסוף פתח.

**אבל פתח ולבסוף הוקף לא מהני.**

עי' רשב"א לעיל ד"ה ומהא שמעינן שהקשה למה לא נחשיב את מחיצת הבית כאילו נעשית לשום דירה והיא עצמה גודרת את הקרפף כמו אם עשה מחיצה אחרת פנימית למחיצת הקרפף לשם דירה דמבואר לקמן דמהני, ותירץ דמחיצות הבתים לא מהני לקרפף הואיל ועשויות לתוכן ולא לבראי וממילא אינם חושבות כגודרות את הקרפף לשום דירה.

**מהו דתימא אדעתא דבי דרי עבדיה קמ"ל.**

מבואר בסוגיא שלענין פתח ולבסוף הוקף צריך שיהיה הפתח למטרה להשתמש ברחבה אבל אם הפתח נעשה למטרה אחרת לא מהני [ואפשר שזה גופא הקמ"ל דלא אכפת לן בזה], ואפי' אם נעשה ההיקף עצמו לשמש את הדירה לא מהני.

וילה"ק מדעת ההגהות אשרי המובאת ברמ"א ס"א שכתב שאם הרחבה היתה סמוכה לבית מהני כאילו פתח הבית מקודם ורואים שזה תלוי בקרפף עצמו ולא בדירה וצ"ע.

ועי' בביאור הלכה ד"ה או שפתח שהביא דהפמ"ג הסתפק אם חלון שמשתמשים דרכו לקרפף מועיל להחשיבו כפתח וכתב שם דהעו"ש והא"ר נקטו בפשיטות דה"ה חלון מהני. ועי' שם שביאר את הספק שיש חילוק בין פתח לחלון דפתח עשוי להשתמשות קבועה אבל חלון עיקרו נעשה לאורה וגם אין תשמישו בקבע ולא מנכר שנעשה לשם השתמשות בקרפף.

ועי' ברא"ש כאן סי' ב' שנקט בפשיטות דחלון שפונה לאשפה חשיב כהוקף לדירה וצ"ע למה לא הזכירוהו הפוס' הנ"ל, גם צ"ע מסתירת דבריו עם מש"כ לגבי רחבה דלא מהני תשמיש דרך חלון, וצריך לחלק בין אשפה לשאר תשמישין.

**דף כ"ד ע"ב.**

**אמר אמימר והוא דחזיין לתשמישתא.**

עי' רש"י שמפרש לשתייה דאין לך דירה מעולה מזו ומשמע שאם לא היו טובים אלא לרחיצה ושאר תשמישין לא. ועי' במש"כ לעיל בר"פ בדברי התוס' שכתבו דבור הרבים לא מהני להתירו יותר מב"ס, וביאר הרעק"א משום דלא חזו לשתית אדם ואף דראויין לרחיצה וכיו"ב ל"ח תשמיש דירה או שאינם עומדים לכך.

אולם ברמב"ם [ט"ז ה"ו] כתב בסתמא שאם המים ראויין לתשמיש הרי הן כנטעים ושרי לטלטל בכולו ואם אינם ראויין לתשמיש לא. וכ"כ הריטב"א שאם הם מים זכים והם ראויין לתשמישן בחצר שרי אבל מים עכורין הוי כזרעים.

ובשו"ע שנ"ח י"א כתב שאם הם ראויין לשתיה אין מבטלין הדירה אבל אם אינם ראויין לשתיה דינם כזרעים. ובמשנ"ב סקפ"ה כתב לשתית אדם ויש מקילין אף בשראויין לכביסה וכיו"ב, ועי' בשעה"צ שם סקפ"א שהראה מקור הדברים מהרשב"א בעבוה"ק שכתב כן להדיא וכן משמע ברמב"ם וריטב"א הנ"ל.

וכתב שם שרש"י בזה לשיטתו בר"פ שכתב דתשמיש שתיה הוי תשמיש דירה, והראשונים נחלקו וכתבו דהוי דירה לשעה ולא מהני, ובהכרח שצריך שהמים יהיו חלק מתשמישי החצר ולפ"ז ה"ה כביסה. אך צ"ע מדברי הרעק"א דלעיל אמאי אסרו בור הרבים וצ"ל דמי הבורות אינם עומדים לשימושי חצר כלל.

**ודחזיין לתשמישתא נמי לא אמרן אלא שאין בעומקו יותר מב"ס.**

עי' רש"י שאם היו עמוקים הם מבטלים את מקומם מדין קרקע, ועי' בתוס' וראשונים שכתבו שמיירי שהיו הזרעים מיעוט שאם היו רוב היה מצטרף כל היקף החצר לבית סאתיים והיה נאסר.

ונראה מדבריו שדוקא במקום שהם ראויין לתשמיש נאמר התנאי הנ"ל, אבל בדל"ח לתשמישא בלא"ה מבטלין התשמיש דירה וכ"כ בתוהרא"ש בדעתו, אולם בב"י שנ"ח סי"א כתב בדעת רש"י שאף בדלא חזיין לתשמישתא, ולא מובן לפ"ז מה ההבדל בין חזו לתשמישתא לבין לא חזו לתשמישתא.[[57]](#footnote-57)

**תוד"ה לא אמרן, ור"י מפרש דאפי' רוב מים עמוקים נמי שרי וכו'.**

לפי פירוש הר"י אין נפקותא בעומק של המים אלא בשטח המים ועי' ריטב"א שיש שפירשו דמקומן קרי עומקן מפני שא"א למים בלי שום עומק.

והנה בדלא חזיין לתשמישן משמע שאף בלא עמוקין עשרה, דלא גרע מאילו היו ראויין לתשמיש ביותר מב"ס שאוסר את החצר שאינו עומד לתשמיש. וכ"כ הרא"ש שכל שאינם ראויין לתשמיש אפי' אינם עמוקים מבטלים הדירה ורק בראויין לתשמיש נאמר חילוק זה ועי' בקרב"נ מה שהשיג על זה.

אמנם עי' ברשב"א שמפרש כשיטת ר"י, וכתב עוד שגם היכא דלא חזיין לתשמישתא אם אינם עמוקים עשרה אינם נידונים כזרעים כלל שאינם חולקים רשות לעצמם והוי כטיט ורקק בחצר וכ"כ בעבוה"ק, וכן פסק השו"ע ועי' בביאור הלכה שם שכתב להחמיר כהרא"ש והריטב"א. ויל"ע לשיטת הרשב"א אם ביותר מב"ס יש הקפדה גם בפחות מי' או שלעולם שם קרקע עליה ולא בטל שם חצר מינה בפחות מי'.

**ההיא רחבה דהוה בפום נהרא וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דרחבה זו היתה יתירה על בית סאתיים ולכן היא נחשבת כרמלית ואוסרת את המבוי הפרוץ אליה וכן את השביל של הכרמים שאין בו אלא ג' מחיצות, ואם לא היתה אלא בית סאתיים לא היתה אוסרת את המבוי והיה זה כמבוי הכלה לרה"י, ואינו מפולש כלל לרה"ר שהוא מוקף מחיצות גמורות מכל צדדיו.

ועי' ברש"י שהקשה מההיא דלעיל מבוי הכלה לרחבה דאמרי' אי"צ כלום ומשמע אף ביותר מב"ס כמו כאן, ומבאר רש"י דמיירי שהוקפה הרחבה לדירה ויש בה דיורין שהיה בית פתוח לתוכה ולכן צריכה לערב עם בני המבוי. ועי' תוס' שכתבו שכאן חזר רש"י ממה שפירש לעיל דסתם רחבה לית בה דיורין וכן עי' שם בתוס' ובתורא'ש שהוכיחו משמעתין שסתם רחבה כרמלית היא כל שאין בית פתוח לתוכה.

אך צ"ע דמה הכריחו לכך דנימא דהיה המבוי פתוח לרחבה והיא נחשבת מוקפת לדירה מכח המבוי הפתחו לתוכה ולא צריכה לערב עמו, וצ"ל שאם כן לא היו דנים את הרשות כמבוי הכלה לרחבה אלא הכל היה מבוי אחד גדול ובהכרח שמיירי שהיו כל אחד ואחד גדור לעצמו ורק אח"כ נפרץ לרחבה כמו במבוי הנפרץ לחצר וע"כ הרחבה נידונית כמקום בפ"ע.[[58]](#footnote-58)

אך עי' ברשב"א לעיל ז. שהוכיח מהמשך הסוגיא דהאי רחבה לית בה דיורין כדאמרי' שאינה אוסרת את המבוי ומיירי שלא היתה הרחבה יתירה על בית סאתיים וכ"פ הרשב"א כאן.

וע"ע במאירי לעיל שמבאר דהך רחבה הוקפה לדירה ואעפ"כ אינה אוסרת על המבוי מפני שאין בה דיורין ובהכרח צ"ל שהיא נחשבת מוקפת לדירה מכח המבוי עיי"ש.

**ושביל של כרמים הוה סליק לגודא דנהרא.**

עי' רש"י שמפרש שלשביל יש ג' מחיצות גמורות דהגודא דנהרא הוי מחיצה מעלייתא שגובהה עשרה וכמבואר להלן דהוי מחיצה על גבי מחיצה. ויש לעין שהרי הנהרות נחשבים כרמלית כמבואר בשו"ע סי' שמ"ה סי"ח, אולם לפי הטעמים המבוארים במשנ"ב שם סי"ד י"ל שכל זה לגבי הטלטול בנהר עצמו אבל מחיצותיו מועילות לגדור את המקום שמחוצה לו וכן מבואר לעיל ח. לגבי מבוי הכלה לים.

**ליעביד ליה מחיצה על גבי גודא דנהרא.**

עי' ברש"י שעל ידי המחיצה הוי השביל והרחבה חד והויא הך מחיצה כאילו נעשית לשם הרחבה. ועי' עוד ברשב"א כאן שהוסיף בה שעל ידי המחיצה הזו הרי הוא עושה שהשביל והרחבה יהיו למקום אחד ולשביל הרי צריך מחיצה וחשיב שהכל מוקף לדירה מטעם זה.

ועי' תורא"ש שתמה דכיון שהפתח שבין השביל לרחבה אינו יותר מי' והרי אפי' אם יסתום כל אותן עשרה טפחים לא יועיל להכשיר הרחבה שכבר היא מוקפת מקודם, ומה התועלת בתוספת הגדירה של השביל, אמנם לפי דברי הרשב"א מיושבת קושיא זו שהוי כאילו הוא בונה רשות חדשה וכאילו הוא עושה עוד היקף מבחוץ. ועי' בתורא"ש שכתב שהוי כאילו עשה מחיצה חדשה מבחוץ.

**אין עושין מחיצה על גבי מחיצה.**

עי' תוס' וראשונים שהקשו מהגמ' לקמן כה. שאם עשה מחיצה על גבי תל לכו"ע מהני להקיפן לדירה שבאויר מחיצות העליונות הוא דר. עי' בריטב"א שכתב שרש"י שם באמת גורס באמצע התל אבל בשפת התל לא מהני. ועוד כתב דרבא ואביי לית לן ההיא דלקמן וכ"כ הרשב"א והר"ן.

ועי' ברמב"ם פט"ז ה"ט והי"א שפסק שלא מועיל מחיצה אלא בפתח במבוי [ולא הזכיר שהיה תל בגובה עשר בשפת הנהר כמש"כ התוס'], וכמו"כ נקט דלעולם לא מהני מחיצה על גבי התל אא"כ נבלעו התחתונות, ונראה לכאו' שהוא מסכים לדברי הראשונים. אך יעוי' בב"י סי' שנ"ח אות ח' שנראה מדבריו שהרמב"ם לא פליג בזה על שאר הראשונים המתירים על גבי התל וכן פסק בשו"ע שם וצ"ע סתירת הדברים.

**רד"ה היכי נעביד, וקשה להם לפרוץ פרצה יותר מעשר.**

קשה לפי המבואר לקמן כה. שאפשר לעשות מחיצה בתוך מחיצה במרחק ג' או ד' למה לא עשו כן ברחבה, ועי' בריטב"א שכתב שלא רצו לטרוח לעשות כן. ובאמת זה מובן לשיטתו שצריך לעשותה על פני כל אורך הכותל אבל לשיטת הרא"ש שאף בי' אמות סגי קשה מה ההבדל בין לפרוץ הכותל ולבנותו לבין לעשות מחיצה חדשה, ואף צוה"פ יכולה להועיל בזה כפשטות לשון השו"ע שנ"ח ס"ו.

**תוד"ה ההיא רחבה, דכיון דל"מ לרחבה גופה כש"כ דל"מ למבוי.**

עי' בשפ"א שמפרש כוונתם דמה דמהני בעלמא נראה מבחוץ הוי כעין מיגו, דמיגו דמהני למקום שבחוץ מהני למקום שבפנים ולכן אם אינו מתיר בחוץ אינו מתיר בפנים. והקשה שהרי בכ"ד מצינו דלחי מהני למבוי על ידי דין נראה מבחוץ ואף שבחוץ כנגדו הוא רה"ר.

אולם יל"פ שכיון שהם נעשו לצורך הרחבה אי אפשר להשתמש עמהם לגדור בחוץ רק מכח מיגו, וכעין הסברא דלקמן כה: דמחיצות לגוואי עבידן לבראי לא עבידן, ועי' בריטב"א כאן.

ובראשונים כאן העמידו שהלחי היה רחב יותר מד"א ולא מהני לסמוך עליו כשהוא יותר מד"א.

**וליעביד ליה צוה"פ אפומא דשביל וכו' אתו גמלי ושדיין ליה.**

עי' רש"י שמפרש שהפתח דוחק את הגמלים וצר להם והם מפילים אותו. ואילו"ד רש"י היה מקום לפרש שהגמלים נתקלים בקנה שלמעלה ומפילים אותו אך ברש"י כאן מבואר שהחיסרון הוא מחמת הרוחב [ומה"ט בכניסה למבוי מהני צוה"פ ולא חיישינן לגמלי כמבואר ברש"י להלן ד"ה דמיגו].

ועי' בחזו"א סי' פ"ו סק"ה שהקשה מה ההבדל בין צוה"פ ללחי דל"ח להכי והלא אין שיעור למזוזות דצוה"פ, ותירץ דצוה"פ צריכה להיות בריאה בכדי לקבל דלת של קשין ולכן צריך לחי גדול יותר. והקשו עליו מדברי המשנ"ב שס"ג סקכ"ו שכתב שמבואר בדבריו שאם הוא מחבר הצוה"פ לכותל יכול להיות בכל שהוא ותהיה בריאה מכח הכותל.

עוד כתב החזו"א שיש חילוק דלחי מהני אפי' על ידי נראה מבחוץ ול"ח לגמלי, אבל צוה"פ לא מהני אלא א"כ יעשנה מבפנים ומפריע להילוך והוא חידוש.

**יאמרו לחי מועיל לשביל של כרמים דעלמא.**

עי' רש"י שמפרש משום איחלופי בשביל שאינו מפולש לנהרא ועי' בריטב"א שמבאר שיש בזה ב' סיבות גם מה שאין מחיצות הנהר ניכרות להדיא וגם שלא יודעים בני המבוי שהוא כלה לנהר שהרבה שבילים יש שהם מפולשים לגמרי.

ועי' בגאו"י שהקשה שא"כ יעשה מחיצה מעל הגודא דנהרא דכיון דאין מועילה מחיצת התל להתיר מה שייך כאן לומר דהוי מחיצה על גבי מחיצה, וכתב דבזה איכא למיחש איפכא שיאמרו דמחיצה על גבי מחיצה מותרת ואכתי צ"ב.

**תוד"ה לעביד, ואפ"ה מהניא ליה לחי דבני מבוי היו משתמשין שם.**

מבואר בדבריהם שאין צריך שיהיו בתים וחצירות פתוחין במבוי ממש וסגי במה שיש במקום דיורי מבוי. וכעי"ז מצינו לעיל לגבי חקק שכתבו הראשונים שאין צריך שבמקום החקק יהיו בתו"ח פתוחים לתוכו שהכל נידון כמבוי אחד, והעיקר שיהיו בו תשמישים של רבים.

אולם ילה"ע דבלא"ה ניתר השביל בלחו"ק לפי מש"כ התוס' לעיל יב: דחצר שארכה יתר על רחבה אי"צ בתו"ח לתוכה כיון שאינה סמוכה לרה"ר, וצ"ל שהשביל סמוך לנהר ולכרמלית והוי כסמוך לרה"ר.

**אלא אמר רבא עבדינן ליה לחי לפתחא דמתא וכו'.**

עי' רש"י שכתב שעושים צוה"פ בראש המבוי ולחי בפתח שבינו לבין הרחבה שדינו כמבוי המפולש לכרמלית. וצ"ע למה לא סגי ליה בלחי בראשו ובלחי אחד במקום החיבור לרחבה שהרי כיון שנתן את הלחי בפתח שברחבה נעשית הרחבה כמקום המוקף לדירה מכח לחי זה כמו אם היה עושה הלחי בראש השביל, וכיון שכך אין זה כמבוי המפולש לרה"ר אלא לרחבה שיש בה דיורין.

**טלטולי במתא גופיה שרי טלטולי ברחבה שרי.**

לא נתבאר להדיא מה דינו של השביל בטלטול. ועי' רש"י להלן ד"ה דלי"ב דיורין בסה"ד שכתב דשביל לא מתקנינן ליה גזירה שמא יאמרו לחי מועיל לשביל דעלמא. וצ"ל שאין הרחבה נאסרת מחמת השביל כיון דאי"ל גיפופי.

ועי' בריטב"א כאן ד"ה אלא שהביא דברי רש"י הללו וכתב שהתוס' חולקין על רש"י דכיון שאין השביל ניתר על ידי לחי אלא מאיליו על ידי הרחבה תו ליכא למיגזר. ועי' בגאו"י שמבאר שרש"י ותוס' הם לשיטתם בטעם הגזירה שלרש"י שהוא משום איחלופי טעם זה קים גם כאשר הוא ניתר על ידי הרחבה דסו"ס תורתו כמפולש, אבל לתוס' שטעם הגזירה הוא משום שאי אפשר להתיר שביל כזה שאין בו דיורין מצ"ע על ידי לחי, בזה שרי שהרי אינו ניתר על ידי לחי אלא על ידי הגיפופין של הרחבה.

ועל סברת רש"י צ"ע שכיון שהרחבה היא מותרת בטלטול מה שייך לאסור את השביל והרי הוא מוקף באחד מצדדיו ברשות היחיד המותרת בטלטול ואי"צ שום תיקון וצ"ע.

**דף כ"ה ע"א.**

**מיעטו באילנות לא הוי מיעוט.**

צ"ב מה"ת שאילן ימעטו משיעור ב"ס והרי אם מתחילה היה מקיף את המקום לשם נטיעה לא חשיב היקף לדירה ואיך יתכן שמקום כזה ימעט, וצ"ל שבמקום כזה שאין דרכו לעשות אילן האילן מבטל שם תשמיש מן המקום ולא דמי לפרדס.

ובטעם הדבר דל"ח מיעוט כתב רש"י שדרך קרפף להיות בו אילנות ולא בטיל ליה היקף קמא, ועי' בב"ח שגרס ולא בטיל ליה משם קמא. וצ"ע על הגירסא דידן למה הוצרך לזה רש"י ולא פירש כפשוטו שאין זה נחשב ביטול תשמיש מן המקום, ולהלן יתבאר בכמה אנפי.

ועי' במשנ"ב שהביא מדברי הרשב"א בעבוה"ק ש"ג ס"ג שמבאר שאילן הוא משמש את הקרפף שעומד להיות שם לצל וכן לגבי בור מים שהוא נצרך למקום לשתות ממנו [וכשיטתו שתשמיש שתיה ל"ח תשמיש דירה], ומבואר שהוא חלק משימושי המקום ולכן אינו יכול למעטו.

**אם האילן עצמו דינו ככרמלית.**

עי' בחי' הרשב"א ובריטב"א כאן שכתבו דל"מ היכא דהאילן אינו גבוה עשרה, אלא אפי' הוא גבוה עשרה ורחב ארבעה שנידון כרה"י אין זה ממעט שהרי מצינו דכוותיה בעמוד שהוא גבוה י' ורחב פחות מד' שהוא מקום פטור והוא רשות אחרת ואעפ"כ אינו ממעט דלאו בחילוק הרשויות תליא מילתא אלא בתשמיש המקום תליא מילתא. וכמו"כ בור מים אף אם הוא רחב ארבעה ועמוק עשרה אינו ממעט משום שהוא משמש את הרשות.

ונראה מדבריו שמעל העמוד שהוא פחות מג' וכן על האילן אינו נידון ככרמלית ואינו חלק מן ההיקף ואעפ"כ הוא נידון אינו ממעט המקום ומייתר את המקום יותר מב"ס, אולם יש לדחות שאחר שנתבאר שהוא בטל למקום נידון כגוף המקום וכ"נ בריטב"א. אולם עי' בתשובת רשב"א מכת"י [הוצאת אורייתא] שנראה מדבריו להדיא דאין מקום האילן ומקום הבור נידון ככרמלית אלא כרה"י. ויש בזה חידוש גדול שמקום שאינו חלק מן הגדירה ומ"מ הוא מגדיל את ההיקף להיות כיותר מב"ס, ועי' בס' ביאורי ענינים שהאריך הרבה בענין זה.

ולפי דברי הרשב"א נוכל ליישב את דברי רש"י למה הוצרך לומר שאין בטל ההיקף הראשון דאף שהוא באמת מקום בפ"ע מ"מ הוא מצטרף לגדירה הראשונה ודו"ק.

**עמוד גבוה עשרה ורחב ד' הוי מיעוט.**

צ"ע לדברי הראשונים דלעיל שאין חילוק הרשויות משנה את הדין, למה דוקא אם העמוד גבוה עשרה דבלא"ה כיון שהוא ממעט את תשמישי המקום שאין יכולת להשתמש בו כהוגן הרי הוא ממעטו.

ויש לומר שאף אם הוא ממעט מ"מ המקום עצמו נידון ככרמלית ואינו בכלל ההיקף [ואף שמן הדין הוא נחשב עמוד ברה"י אבל כאן שהוא ממעט הוא נידון בפ"ע], וכיון שכך הוא אוסר את המקום משום שהוא פרוץ אליו.

ולגוף הנידון עי' בשו"ע שנ"ח ס"ה שכתב בסתמא שאם העמוד רחב ג' טפחים הרי הוא ממעט ובחי' הרע"א תמה עליו מן הסוגיא והרמב"ם שכתבו הדין דוקא בגבוה עשרה והעתיקו המשנ"ב שם.

אולם יעוי' בעבוה"ק ש"ג ס"ג [אות י"ג] שכתב שאם בנה בו עמוד שאינו גבוה שלשה אינו מיעוט **שכל פחות מג' הרי הוא כארץ**, ונראה מלשונו שאם היה גבוה יותר משלשה ממעט. ואח"כ כתב שאם היה גבוה עשרה ורחב ארבעה הרי זה מיעוט **שהרי הוא רשות חשוב לעצמו**, ואין דרך הקרפיפות לבנות בהן עמודים באמצע הרחבה יעו"ש המשך דבריו.

ובזה סתר דבריו מנו"ב שצריך שיהיה דוקא גובה עשרה.

ועי' בהגהות הגר"ג צימבליסט שליט"א שכתב מהלך ליישב שהדבר תלוי בשיטות האמוראים אם שיעור העמוד הוא ארבעה או שלשה שאם צריך ארבעה צריך שיהיה נידון כחולק מקום לעצמו ואם אינו גבוה י' אינו נחשב כמקום בפ"ע, אבל לפי רבה שתלוי בשיעור גודל העמוד וביטול התשמישים ה"ה אם אינו גבוה י', ולפ"ז צ"ל שהמקום אינו נידון ככרמלית אלא כרה"י שלא יאסור את כל הרשות.

**הרחיק מן הכותל ד' ועשה מחיצה הועיל.**

בפירש"י כתב דהיינו דהועיל מחיצה זו להיות היקף חדש והוי פתח ולבסוף הוקף.

ונחלקו הראשונים בשיעור רוחב המחיצה, דהרא"ש בסימן ד' כתב דא"צ לעשות מחיצה אלא ביותר מי', דבבנין מחיצה חדשה סותר את הישנה והו"ל כעין פרץ אמה וגדר אמה,[[59]](#footnote-59) והמאירי כתב דסגי במה שעושה מחיצה גבוהה י' ורחבה ד', והריטב"א כתב דבעינן שיהא משוך כנגד כל הכותל הראשון שהי' באותו הצד שסמכו לזה, וכ"נ בד' תור"פ, והביאוה"ל בסימן שנ"ח ס"ו כתב דכן משמע בד' הרשב"א לקמן בסוגיא דאבורנקא, ומד' עוד מקמאי.

והביאוה"ל שם כתב בטעם הסוברים דבעינן לעשות מחיצה על כל הרוח ולא סגי ביותר מי', דל"ד לפרץ אמה וכו', דהתם מ"מ פרץ בכותל הישן וחדשה בשיעור כותל הגון דהיינו יותר מי', ומשא"כ הכא דהכותל הישן במקומו עומד, אינו מתבטל בשביל שבנה בתוך הקרפף איזה אמות כותל, וע"כ ל"מ אלא כשהעמיד מחיצה לכל אורך הכותל, דהכותל הישן ל"מ עכשיו ולא מידי**.**

**פחות מג' לא הועיל.**

עי' רש"י שמפרש דהוי כמחיצה על גבי מחיצה והיינו שאין נפקותא במחיצה השניה, וצ"ב שהרי להלן מבואר שיש מתירים במחיצה שעל גבי מחיצה ואפשר ששם יש לומר שהוא דר גם באויר העליונה אבל כאן אמרי' דל על המחיצה הפנימית. [ועי' בריטב"א להלן שכתב שרק כאשר עשה מחיצה על שפת התל שיש היכר ליושבים על התל ולא במחיצה על גבי מחיצה, אך מלשון רש"י שם נראה שאין חילוק בזה.]

ועי' במשנ"ב שמבאר דהוי כמוסיף על הבנין הראשון לשם דירה והוא סברא אחריתי.

וכתבו הראשונים דכ"ז שלא נתמעט יותר מב"ס אבל אם נתמעט יותר מב"ס לא גרע מטח בטיט ויכול לעמוד בפ"ע דמהני.

**רבא אמר אינו מועיל כיון דל"ה מקום ד' לא חשיב.**

צ"ב למה זה תלוי אם יש מקום ארבעה בין המחיצות והלא סוכ"ס יש כאן מחיצה נפרדת המייתרת את הראשונה ובאויר השניה הוא דר, וגם צ"ב אם זה קשור לפלוגתייהו דעמוד פחות מארבעה אי ממעט בית סאתיים, ועי' ברשב"א בעבוה"ק שנראה מדבריו שהוא מדמה את ב' הענינים ופסק כרבא בתרווייהו דבעי מקום חשוב.

ואפשר שהם חלוקים בגדרי דין בית סאתיים אם זה הלכה ברשות שאם היא רחבה ומוקפת שלא לשם דירה היא נעשית כרמלית, או שזה הלכה בהיתר של המחיצות שאינם מתירים טלטול יותר מב"ס וכעין שמצינו בשיירא שאין מחיצות גרועות מתירות טלטול יותר משיעור זה שאם נשאר ב"ס פנוי מכלים חסר בהיתר של המקום ואין זה הלכה בגודל הרשות. ודעת רבה כמו הצד השני שאין זה הלכה ברשות אלא שיעור בהיתר תשמיש של הרה"י, וע"כ אם הוא ממעט את התשמיש משיעור זה ואינו משתמש יותר מב"ס שרי דהעיקר שהמקום שבאמצע לא יתבטל לרשות לגמרי. אבל לרבה צריך שהרשות מצ"ע לא תהיה רחבה יותר מב"ס וע"כ אם המקום אינו חשוב כרשות לעצמו אינו ממעט.

ונראה דבזה תליא הפלוגתא אי המחיצות שבפנים מסלקות את המחיצות שבחוץ, שלגבי הגדרת הרשות ודאי דנים לפי המחיצות שבחוץ שהם גודרים מהרה"ר והוא קובע את הגדרת הרשות אם היא כרמלית או רה"י ולכן אם אין הפסק גדול שמגדיר המקומות כב' רשויות ל"מ, אך אם זה הלכה בהיתר תשמיש שאין המחיצות יכולות להתיר יותר מב"ס א"כ אפשר להתיר על ידי המחיצות הפנימיות ואומרים דל על החיצונות. ונראה לומר שלזה כיון רש"י במש"כ שלא בטיל היקף קמא.

ועי' בסמוך מה שנכ' על פלוגתתם בטח בו את הטיט.

**רב שימי מתני לקולא.**

רש"י מפרש דפליגי על עמוד פחות משלשה וביאר הריטב"א דמכיון שהוא מבטל את התשמיש הרי הוא ממעט, ואפשר היה לפרש גם משום שהוא משום דחשיב כמקום פטור כדכתב הרשב"א מקודם.

ועי' בריטב"א שכתב בשם רבו דלגבי עמוד כו"ע ל"פ דלא ממעט בפחות מג', אבל לגבי מחיצה יש לומר דכיון שהיא מחיצה בפ"ע ונעשית לשם דירה היא מייתרת את המחיצה שבחוץ.

**טח בו טיט וכו' אינו יכול לעמוד בפ"ע רבה אמר הוי מיעוט וכו'.**

צ"ב מה החילוק אם הוא יכול לעמוד בפ"ע או לא, והרי סוכ"ס לא גרע מאילו היתה המחיצה רחבה הרבה שאין בחלל הרשות שיעור ב"ס וכן תמה התורי"ד.

ועי' בגאו"י שמחלק בין אם בנה מתחילה הכותל באופן זה שלא נאסר הקרפף מעולם לבין אם אחר שבנאו הוא טחו בטיט [והו"ד בביאוה"ל שנ"ח ס"ז]. ויל"פ שמכיון שלא נבנה הכותל כן מתחילתו דמי למי שהוסיף על הכותל ואין התוספת נחשבת מן העיקר אלא ככיסוי בעלמא ואינה מבטלת שם כרמלית מן הרשות.

ויתכן עוד דמח' זו תלויה בנידון דלעיל אם צריך להחיל שם חדש על הרשות או רק לצמצם את השימושים של הרשות דרבה לשיטתו שסגי במה שהוא מצמצם את השימושים על ידי שהוא מוסיף על הכותל, ובזה הוא דומה לנתן בה עמוד שהוא רחב ג' שהוא ממעט את שימושי המקום ודו"ק.

**הרחיק מן התל וכו' פחות מג' או על שפת התל רבה אמר הועיל.**

צ"ע מ"ש הרחיק מן התל שלשה מההיא דלעיל הרחיק מן המחיצה פחות מג' ועשה מחיצה שלא מועיל לכו"ע. ועי' בריטב"א ד"ה הרחיק שמפרש דכיון שהוא כותל העשוי מאיליו סגי ליה בכותל העשוי מאיליו **וכשם שהוא מכשיר מחיצה ע"ג מחיצה.** וצ"ב מה הדמיון בין מחיצה שע"ג תל למחיצה שע"ג מחיצה שיש לה כח גדירה מצ"ע למחיצה של התל שאינה מוסיפה שום גדירה.

ונל"פ שכיון שהמחיצה החיצונה אינה עשויה ביד"א אין מתבטלת הפנימית אליה וחשיב שיש כאן ב' גדירות ואמרי' דבאויר הפנימית הוא דר ולא באויר החיצונה.

**העושה מחיצה על גבי מחיצה אר"ח בשבת הועיל.**

לעיל הובא מדברי הריטב"א שרק כאשר עשה מחיצה זו על גבי התל שיש היכר ליושבים על התל ומהני אף לנמצאים למטה מן התל [כעין מיגו] אבל לא בסתמא שעשה מחיצה ע"ג מחיצה.

וק' דלפ"ז פלוגתתם בהרחיק מן התל ובעשה על שפת התל הם ב' מחלוקות שאינם תלויות זו בזו, והריטב"א להדיא מקשר אותם.

וצ"ל שאין כונת הריטב"א שיסוד ההיתר הוא מדין מיגו אלא שאם לא היתה התוספת שלמעלה מתירה במקומה היתה נחשבת כהמשך המחיצה העליונה ולא היתה נידונית כהיקף נפרד ולא היתה יכולה להתיר כלל אבל עתה שהיא מתרת היא נחשבת למחיצה בפ"ע ואמרי' דל על התחתונה, אך צ"ב דא"כ הויא מחיצה תלויה ואינה מתרת מצ"ע.

**קרפף בית שלש סאין וקירה בו בית סאה וכו'.**

לפי המבואר בגמ' פלוגתייהו מיירי באופן שאין שייך מן הדין פי תקרה יורד וסותם דמיירי שהיתה התקרה משופעת כפירש"י או שלא היו לה ב' או ג' מחיצות כדין ובזה אף רב מודה דל"ש כאן דין פתיו"ס כביאור התוס', ומ"מ סבר ר' זירא דאויר קירויו אינו מייתרו אלא ממעטו.

ובדעת ר"ז שמתיר יש ב' דרכים א' דס"ל שכאן לכו"ע מהני למעטו משום שעצם זה שהרשות מקורה זה מפקיע ממנו שם קרפף ולפ"ז אף שמואל מודה דאין אויר קרויו מייתרו.

ב' אפשר דס"ל דלענין לחלק רשויות מהני מדין פי תקרה אף בפ"ת גרועה שלא מועילה להתיר בכיו"ב בבקעה משום שסוכ"ס יש כאן ב' מקומות נפרדים. וכלשון זה משמע יותר בהמשך הסוגיא דאמר ר' זירא ומודינא בקרפף שנפרף במלואו לחצר דאויר קרויו מייתרו ובשלמא אי מיירי בדין חילוק מקומות מובן מה הודה אבל אם פלוגתייהו בדין קרוי מה שייך בזה הודאה בחצר דלמאן קמודה.

ועי' ברש"י ובריטב"א להלן בע"ב שמבארים שזהו גופיה הטעם למה מודה ר"ז בקרפף הנפרץ לחצר, שטעם ההיתר במקורה הוא משום דין פ"ת יו"ס וזה לא שייך בנפרץ לחצר ומבואר כמו המהלך הראשון. ועי' במשנ"ב סי' שנ"ח סקצ"ב שהביא הרבה אחרונים שמפרשים כן טעם הדין [פרישה ומאמ"ר וגר"א וב"מ] ומחלקים שם בין הדין המבואר לקמן סי' שס"א דלא אמרי' פ"ת במשופע משום דהכא מה"ת הוא רה"י גמור לכן הקילו אף בפ"ת כזה להכשירו. ועד"ז איתא בחי' הר"ן כאן.

אולם יעוי' בב"י סי' שס"א שכתב שלכו"ע לא אמרי' פ"ת במשופע אלא דס"ל לר"ז שמקורה לא חשיב קרפף. וכ"מ בתוס' לקמן צ. ד"ה אלא שהוכיחו מסוגיין דלא אמרי' קרפף יותר מב"ס במקורה ועי' באבהע"ו סי' שס"א איך שביאר ראייתם.[[60]](#footnote-60)

וצ"ע דכאן פוסקים הלכה כר"ז דס"ל דקרוי מתיר ואילו לגבי שומירה ובית דירה קיי"ל דלא מהני יותר מב"ס.

ועי' באבן העוזר סי' שס"א שמחלק שאם עשה לאויר להדיא לא מהני במקורה אבל אם עשה קצת לתשמיש אינו בכלל הגזירה וצ"ב. וע"ע במשנ"ב רס"י שנ"ח לגבי בורגנים, ובביאור הלכה ריש סי' שס"ב מה שכתב בענין קרפף מקורה.

**דף כ"ה ע"ב.**

**אר"ז ומודינא בקרפף וכו' הואיל ואויר חצירו מייתרו.**

משמע שרק הקרפף אסור וצ"ב למה אינו אוסר גם את החצר,וצ"ל שהחצר ניתרת בגיפופים שהם יתירים על הקרפף, וכמבואר בגמ' להלן וכ"כ הריטב"א. ולפ"ז קשה מדוע לא מועיל להתיר גם את הקרפף שלא תייתרו החצר על ידי דין נראה מבחוץ ושוה מבפנים.

ונאמרו בזה ג' דרכים בראשונים. עי' בריטב"א שכתב דמיירי שנכנסים כתלי הקרפף בתוך החצר ול"ש בזה דין נראה מבחוץ וכ"כ הרשב"א, וכתב הה"מ דלפ"ז אם אינם נכנסים שרי אף הקרפף. עוד כתב הריטב"א שמיירי שכתלי החצר רחבים יותר מד"א, וצ"ל לפ"ז דמיירי בקרפף שארכו יתר על רחבו ואינו ניתר אלא בלחי ולא בפסין דבפסין לכאו' ל"ש חיסרון זה. [ועי' תוד"ה קרפף היכי מיירי]

ע"ע במהרש"א על דברי התוס' כאן ד"ה וכי שביאר דל"ש הכא להתיר ייתור אויר מדין נראה מבחוץ משום שכלפי החצר שהוקפה לדירה ל"ש דין ייתור, וממילא ל"ש לעשות מיגו שעל ידי זה נתיר גם את הקרפף שלא ייחשב כרמלית, ולא דמי לדין נפרץ במילואו ששייך בזה דין מיגו שכשם שאינו נאסר כך אינו אוסר, ועי' בחי' רע"א על השו"ע שהביא תירוץ זה.

וע"ע בריטב"א שכתב מהלך נוסף שקרפף יותר על בי"ס שלא הוקף לדירה אינו ניתר כשנפרץ במילואו על ידי לחי או פסין, וצ"ב מהסוגיא דלעיל דשביל של כרמים דמבואר שלכ"ד.

ועי' בגאו"י שמבאר [כוונת הריטב"א] שאי אפשר להחשיב על ידי דין נראה מבחוץ שלא יהיה ייתור, שנראה מבחוץ אינו מחיצה גמורה אלא כעין סתימה והבדלה ומאחר ומצד המחיצות נראה שיש בידו לזרוע בכל ההיקף חשיב כרמלית, משא"כ לדין מחיצה רביעית שלא יהיה פרוץ במלואו למקום האסור סגי על ידי מחיצה כזו להתיר. ומ"מ אם יעשה גיפופין גמורים ברשות עצמה יועיל למנוע ייתור שהגם שהוא יכול לזרוע במקום המחיצות מ"מ אינו מצטרף דפתחא כסתום דמי וע"ע חזו"א פ"ח סקט"ז.

**וכי אויר המותר לו אוסרו.**

עי' רש"י שמבאר שמשום נפרץ ל"ש לאסור ומדין ייתור ל"ש כאן שמחמת החצר לא חשיב ייתור כיון שהיא עצמה מוקפת לדירה. עולה מדברי רש"י הללו שאם היה קרפף קטן נפרץ לקרפף גדול הגדול מייתרו ואוסרו אף שאינו נאסר ממנו, ול"ש להתירו משום אויר המותר.

ועי' בגאו"י להלן שהקשה מהגמ' לעיל כד. לגבי מקום זרעים שאם נזרע רובו מצטרף גם שאר החצר להיות יותר מב"ס והנ"מ נימא שהחצר שהיא קטנה מן הקרפף תתבטל אצלו ותייתרו. וכתב לחלק בין היקף חצר לבין היקף דקרפף שהיקף חצר הוא חשוב ולא בטיל, אולם בשו"ע ס"י אינו מחלק בזה ועי' בביאוה"ל שם שמצרף שיטה זו להקל.

עוד כתב הגאו"י להלן לחלק שדוקא כשנעשו הגינה והחצר באותו היקף וכאשר נזרע רובו הכל מקבל שם גינה כמש"כ רש"י לעיל אבל הכא כל אחד נחשב מקום בפ"ע ולא שייך כאן תורת ביטול. ועוד יש מקום לחלק בנידו"ד דהכא מהני הגיפופין של החצר למנוע שלא יהיה כאן דין ייתור יותר מב"ס בחצר וממילא אינו מייתר את הקרפף.

**כמאן כר"ש.**

צ"ב מה ענין זה למחלוקתם שהרי אף לרבנן אין החצר אסורה בטלטול ואינה כרמלית. ועי' בתוס' כאן שכתבו דהחצר לגבי עצמה נחשבת כמוקפת לדירה אבל לגבי הקרפף שהיא אסורה לו אינה נחשבת מוקפת לדירה ומייתרתו וצ"ב.

וצ"ל דכיון שיש למקום חיסרון מחיצות והוא משלים את מחיצותיו ברשות השניה נעשו הכל כרשות אחת והכל מקבל דין קרפף לחומרא, אבל לר"ש כיון שכל אחד מותר לעצמו מצטרפות שתיהם להתיר את הרשות וניתן לגדור רשות זו על ידי חבירתה.

**תוד"ה וכי, ונפק"מ שאם נפרץ מצד אחד לרה"ר צריך צוה"פ וכו'.**

דבריהם מוקשים א' דלא שייך דין פילוש בחצר ואי מיירי בשאין עומ"ר לצד רה"ר הלא לא מועיל גיפופין בשתי מחיצות ובעי' ג' מחיצות גמורות. ב' שנראה מדבריהם דבלא דין ייתור בלחי אחד שיתן לצד רה"ר מספיק ומה"ת דיועיל וגם מ"ש לחי בקרפף, ועי' מהרש"ל ומהרש"א שהאריכו למעניתם.

ועי' בחזו"א סי' פ"ח סי"ג שמבאר דבריהם שמיירי שהיה מבוי שנפרץ מצד אחד לרה"ר ומאידך גיסא פרוץ לקרפף זה שאילו לא היה מייתרו אף שהקרפף אסור משום שהוא פרוץ לחצר מ"מ אין זה אלא איסור דיורין ואינו אוסר את המבוי, והמבוי שרי על ידי גיפופין דנראה מבחוץ ואינו נאסר מחמת הקרפף, אבל השתא שחל עליו דין כרמלית נעשה כמבוי המפולש מצד אחד לרה"ר ומצד שני לבקעה.

**שם. ואם נפרץ לכרמלית מותר לטלטל ממנו לכרמלית אחר וכו'.**

דין זה מבואר בשו"ע סי' שמ"ו ס"ג שמותר לטלטל מקרפף אפי' לבקעה ועי' במשנ"ב שביאר הטעם שאם לא נקל בו יבואו להקל ולטלטל בו, ועיי"ש בביה"ל שדן אם מותר להוציא ממקום שיש בו ג' מחיצות בלי מחיצה רביעית לבקעה או לא יעו"ש, ועי' בדברינו בריש מכילתין ואכמ"ל.

**גמ'. והא זימנין דמשכח"ל איפכא וכו'.**

מבואר כאן שהגיפופין אינם מועילים אלא להתיר בפנים ולא מבחוץ וצ"ב.

ועי' במהרש"ל שהביא מגליון תוס' שיש נפקותא אליבא דרבנן מהדין דאויר חצר מייתרו, אף אם לא נפרץ הקרפף מצד אחר, דמ"מ בלא דין ייתור דאי אתינן עלה משום איסור דנפרץ לא היה נאסר משום גיפופי החצר מדין נראה מבחוץ. והמהרש"ל הקשה על דבריהם שהרי בסוגיין מבואר דל"מ נראה מבחוץ להתיר את הרשות האסורה. והמהרש"א מיישב דסוגיין מיירי שנכנסו כתלי הקרפף לחצר או איפכא ולא שייך כלל לדון מדין נראה מבחוץ. אולם הגליון תוס' מיירי בלא נכנסים ולכן מחמת דין נפרץ למקום האסור אין לאסור, אבל מדין ייתור שייך לאסור וע"ז לא מועיל גיפופי החצר דלא שייך בזה דין מיגו כמבואר לעיל.

**ההוא בוסתנא דהוה סמיך לגודא דאפדנא וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דהפרדס היה גדול יותר מב"ס ולא הוקף לדירה ובנה אח"כ מחיצה לשם דירה דהאפדנא ועשה בה פתח לפרדס, ונמצא שהגודא דהאפדנא משמש כמחיצה רביעית לחצר וסגי במחיצה אחת שעשה לשם דירה להתיר את הקרפף. ואחר שנפל הגודא אי אפשר להתיר את הפרדס על ידי שאר מחיצות הבית שלא נעשו לשם פרדס זה.

ומבואר מדברי רש"י שהגודא דהאפדנא יכול לשמש כמחיצה גם לפרדס דמכיון שיש בו פתח אינו חשוב שנעשה רק לגוואי. ועי' בריטב"א [ד"ה א"ל רב פפא] שכתב לבאר את החילוק בין שאר מחיצות הבית לבין הגודא הזה, שהכותל החיצון שנפל נעשה בתחילה אף לצורך הבוסתנא להיות חוצץ בין שניהם וכיון שנעשה לדירה מפני צורך האפדנא הרי נעשה לדירה גם לבוסתנא, משא"כ הכתלים הפנימיים לא נעשו כלל לצורך הרחבה יעו"ש.

והנה עי' רשב"א לעיל כד. בסוגיא דקרפף הנזרע ד"ה ומהא שמעינן וכן להלן בסוגיא דאבורנקא שכתב שאם היה היקף שלא לשם דירה ובנה בתוך ההיקף בית שיש בו פתח לאותה הרחבה לא מועיל להחשיב מחיצות הבית כאילו היה היקף חדש לדירה וכעין הרחיק ד' ובנה מחיצה לשם דירה, משום שהמחיצות נעשו לשם הבית ולא לשם החצר וזאת לכאו' שלא כדברי רש"י כאן שמועיל להחשיב את הגודא למחיצה לבוסתנא. ולהרשב"א נצטרך להעמיד את הסוגיא כמו התוס' שהיה עוד כותל בינתיים והוא האשייתא דבינתיים. אולם רהיטות דברי הרשב"א בסוגיין נראה שהוא מפרש כמו רש"י.

וצריך לחלק בין הענינים, שברחבה אין לו ענין בעצם הגדירה של הרחבה והיא נגדרת מאליה, אבל כאן ניחא ליה שיהיה הבוסתנא גדור על ידי כתלי הבית ועדיין צ"ע.

**הנך מחיצות לגוואי עבידן לבראי לא עבידן.**

יל"ע דמ"ש מההיא דשביל של כרמים דאמרי' מיגו דהוי היקף לגבי השביל מועיל להקיף גם את הרחבה, ואילו הכא אין אומרים הואיל והוא מתיר את הבית שיועיל להתיר גם את הבוסתנא.

וצ"ל שהתם המחיצה היא נמצאת ממש בין ב' הרשויות אבל הכא הכתלים נעשו אחר שכבר היה כותל המפסיק בינתיים כמ"ש הריטב"א.

אך צ"ע להרשב"א הנ"ל דאין כתלי הבית מתירים את הרחבה מ"ש מלחי וצריך לחלק בין בית לשביל.

**שיטת התוס'.**

התוס' ד"ה ההוא נקטו שהמחיצה דגודא נבנתה קודם שהוקף הבוסתנא ואחר שהוקף הבוסתנא מחיצות מכל רוחותיו חזר ופתח לתוכו מן הבית והוי הוקף ולבסוף פתח. וכדי להתירו חזרו ובנו כותל חדש מדין הרחיק ארבעה ויש חידוש בסוגיא שלא מהני הכותל החדש להתיר את המחיצה שמאחריו גם כן דנימא שהוי כאילו היא הסתלקה וחזרה ונבנתה לשם דירה אלא הולכים על שעת הבנין. וכפירושם פסק השו"ע סי"ג שאם הוקף שלא לדירה והרחיק ובנה ושוב נפל הבנין שההיקף הראשון כדמעיקרא קאי.

ולשיטתם צ"ב מה הכונה בסוגיא דהנך מחיצות לגוואי עבידן לבראי לא עבידן שהרי בשעה שבנאם לא נעשו כלל לדירה שהרי לא פתח אלא אח"כ. ועי' בגאו"י שמבאר שאי לאו הסברא הנ"ל היינו אומרים שבשעה שנפל האשייתא שבאמצע היה נחשב כאילו הקיפו מעתה לדירה וכמו בנבלעו תחתונות וקמו העליונות תחתיהם וכלפי הבנין החדש הוי הוקף ופתח כאחד, וזו היתה סברת רב ביבי. ורב פפא דחה דכיון שהמחיצות הפנימיות עשויות לגוואי אי אפשר לומר שהוי כאילו נבנו השתא אלא הם עומדים כמעיקרא ולא נתחדש בהם שום דבר ולא דמי למחיצות העליונות שמעיקא לא הוו מחיצה כלל.

ולדבריו צ"ב בגוונא דהשו"ע ששם המחיצה החיצונה אינה גודרת כלום [בפרט להשיטות שסגי בהרחיק ג"ט דנפק מתורת לבוד] וכל מהותה של המחיצה היא לבראי ואפ"ה לא מהני להחזיר עליה תורת מחיצה כדין.

**רד"ה לבראי לא עבידן, 'ונהי דפרצה ליכא היקף דירה מיהא ליתא'.**

נתחבטו המפרשים בכוונת דברי רש"י נהי דפרצה ליכא על איזה פרצה מיירי והלא נפרץ למקום המותר. ועי' בריטב"א שכתב במהלך אחד לפרש כלפי מחיצות הבית דמיירי שהבית היה רחב יותר מן הפרדס ועל כן למרות שהפרדס נאסר אין הבית נאסר מחמת שנשתיירו בו גיפופין, וצ"ב למה רש"י נחת לדון על ההיתר של הבית בתשובתו של רב פפא.

עוד כתב הריטב"א מהלך נוסף דמיירי להיפך שהפרדס מחיצותיו היו רחבות יותר מן הבית ונשתיירו בו גיפופין כלפי הבית והחידוש הוא שאף שיש לפרדס מחיצות בפ"ע כלפי הבית מ"מ מהני להתיר את הפרדס על ידי המחיצות של הבוסתנא כיון שאהנו להתיר את הבית, וביאר החזו"א [פ"ט ט"ז] דמהני מדין מיגו דאהנו המחיצות להתיר את הבית אהנו להתיר אף את הפרדס כדלעיל לגבי שביל של כרמים.

ועי' בגאו"י שכתב מהלך אחר בכוונת רש"י דבא לומר שאם היה הבוסתנא נתון בבקעה או ברה"ר דמהנו המחיצות החדשות להצילו מאיסור פרצה לרה"ר דכשם שהם מצילים על הבית הם מצילים גם על הפרדס אבל אינם מועילות להחשיבו היקף לדירה. והנפק"מ שהיא אם ימעט את הפרדס מהיות בי"ס שלא יאסר מחמת הרה"ר. וע"ע בחזו"א הנ"ל ונראה שגם כוונתו היא עד"ז.

**דף כ"ו ע"א.**

**מחיצות אדריכלין ל"ש מחיצה.**

עי' רש"י שאינה עשויה אלא ליום ולילה, ויל"ע אם בכל גווני שאינה מחיצה לעולם אינה חשיבא כמוקפת לדירה. ונראה שמוכח מההיא דשיירא דמהני מחיצה אפי' ליום אחד ושרי במחיצות גמורות אף אם הוא רחב הרבה. וצריך לחלק אם אינו עשוי אלא לצניעות בעלמא לבין אם עשאה לדיורין גמורין וכ"מ ברשב"א ובריטב"א.

אולם עי' בפסקי הריא"ז שכ' דמחיצה העשויה לשם דירה צריכה שתהא קיימת ועשויה להניחה שם לעולם, אבל אם עשה מחיצה לפי שעה לצניעות בעלמא כגון שעשה מחיצות בקנים קנה קנה פחות מג"ט שהיא מחיצת עראי להניח שם חפציו לפי שעה וכו' אין מחיצה זו מועלת לשם דירה להתיר קרפף שלא הוקף לדירה אבל מחיצה היא לטלטל בה בשבת אם היה ההיקף פחות מב"ס. וצריך לחלק מההיא דשיירא ששם המחיצה מצ"ע אינה עראי ויכול להשתמש בה אף זמן רב אבל מחיצה של קנים אינה נעשית אלא לזמן מועט.

**והאמר רב הונא מחיצה העשויה לנחת ל"ה מחיצה.**

וברש"י שלא לדור שם אלא להשתמר מה שיניחו שם. וצ"ע מ"ש מסהר ומוקצה דהוי מחיצה אף שאין עומד לדירת אדם כמבואר במתני' דר"פ. ויש לחלק שמוקצה שנותנים בו עצים תשמישו תדיר. וצ"ע שהרי גם המקום שנותנים שם המאכל כמ"ש רש"י הוא מיועד לשימוש מיידי, וצ"ל ששם השימוש מקום הוא לשמירה עד שיוציאו המאכלים והוא שימוש חד פעמי וכמ"ש רש"י לגבי מחיצה העשויה לצניעות.

ועי' בל' הרשב"א כאן שכתב שאינם עשויין להניח כלים אלא לפי שעה, והטעם שהוצרך לזה הרשב"א אף דבפירא דבי תורי אינו עשוי לשעה ואעפ"כ ל"ח מחיצה, הוא משום דאל"ה היה בכלל שימוש תדירי והוי כמוקצה.

**פרק שלישי.**

**דף כ"ו ע"ב.**

**בכל מערבין ומשתתפין.**

עי' ר"י שפירש מערבין דהיינו עירובי חצירות ותחומין, ומשתתפין היינו שיתופי מבואות וכ"ה בפי' הר"י. והתוס' הקשו עליו שהרי בע"ח בעי פת ולא מהני שאר מיני אוכלין וכן הקשו שא"ר והעמידוה בעירובי תחומין דוקא. ועי' במהרצ"ח שצדד לפרש כונת רש"י לענין שיתופי מבואות שאף הוא מיקרי עירוב ובזה מהני אף בלא פת. וצ"ע שהרי שיתופי מבואות כבר הוזכר להדיא במשנה דכ' ומשתתפין ופירש רש"י במבוי, ומה"ת לומר שמיירי כאן בשיתופי מבואות.

ולגוף קושייתם יעוי' בהגהות הב"ח שציין לגמ' לקמן פא. שיש מחלוקת ר"א ור"י אם מערבין עירובי חצירות בכל מידי והגמ' שם בתחילה הביאה ממשנתינו דסברה כר"א ודחתה שם הגמ' יעויי"ש ורש"י כפי השו"ט דהסוגיא התם.

ועי' עוד בפי' הב"ח על הטור סי' שס"ו שנקט דלרש"י בדיעבד מהני לערב בכ"ד.

**חוץ מן המים ומן המלח.**

עי' רש"י שלאו מידי דמזון נינהו וטעמא דעירובי חצירות הוא משום דדעתו ודירתו במקום מזונותיו ונחשב שכולם גרים בבית אחד. ויש לעין מה מועיל מה שיש לכולם שותפות בבית אחד והרי לכל א' מהם יש גם דיור בפ"ע בדירתו שלו שגם שם הוא מקום אכילה. וצ"ל עפ"י דברי הגמ' לקמן מט. שהחולק את עירובו והמקפיד על עירובו אין עירובו ערוב וצריך שהמזון יחשב כמזון המשותף לכולם וכל אחד אוכל משל חבירו ובשל כך נחשב הדיור של כולם לדיור אחד ולכן אינם אוסרים זה על זה. אך זה דוחק בל' רש"י.

**מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה.**

עי' רש"י שמפרש דאע"ג דלא חזי לדידיה חזי לאחריני. וצ"ב מה מועיל זאת לענין עירוב שיחשב כדירה אחת, והרי אינו אוכל שם. ואי נימא שעל ידי העירוב נחשב שכל אחד אוכל משל חבירו ניחא שעל ידי נתינת התרומה שראויה לאחרים מקבל הוא חלק במזון של חבירו על ידי זה ויש לו פיתא משל חבירו. אך צ"ע דבגמ' לקמן ל. מבואר שמערבין אף ביוה"כ לגדולים משום שהעירוב חזי לקטנים ושם הרי אף אחד מהן אינו אוכל משלו ולא משל חבירו, וצ"ע בכ"ז.

עי' בתורע"א שהקשה סתירה מדברי רש"י בפסחים כג: שכתב שהטעם שמערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה הוא משום שיכול להשאל על היין וחזי ליה וכן יכול להשאל על התרומה ולחזור ולתרום מניה וביה ולהתירה באכילה. והרעק"א תמה עליו מהסוגיא דלקמן ל: דמבואר שלא שייך טעם זה בתרומה כיון שגזרו על השבות בין השמשות, וביותר שבגמ' מבואר להדיא שהטעם דרבנן הוא משום דחזי לאחריני שם וכן בהא דמערבין ביוה"כ לגדולים משום דחזי לקטנים. ועי' בתפא"י שהאריך ליישב על פי חשבון הסוגיות לקמן ובפסחים.

**ולישראל בתרומה.**

יש לעיין אי מיירי בישראל שמערב בתרומת עצמו או דמיירי שהוא צריך ליתנה לכהן, ולפי הצד השני תמוה והרי אינה שלו. [ועי' בתפא"י שם שכתב דלכן הוצרך רש"י לסברת הואיל ואי בעי מתשיל עליה ובידו חשיב כדידיה.] ודנים שבהכרח לא מיירי בתרומת עצמו שנפלה לו מבית אבי אמו שהרי הגמ' דנה אליבא דסומכוס שיוכל להשאל עליה וא"כ ע"כ מיירי שהפרישה הוא עצמו ועדיין לא נתנה לכהן.

ובאמת גדולה מזו מצינו לקמן שעד כמה שמצוות לאו להנות ניתנו היה יכול לערב גם באיסוה"נ אף שאינם ממון ואינם שלו, ובהכרח שאין צריך בעלות גמורה אלא סגי במה שהוא יתן אוכל שהוא בחזקתו. [והא דאמרי' לקמן פ. שצריך לזכות היינו במערב משלו על של חבירו שאם לא יזכה בו חבירו אין כאן נתינת עירוב מחבירו.]

ומצאתי שבשו"ת העמק שאילה מצ' קל"ב הוכיח שאין צריך שיזכו כל בני החצר בפת שתהיה כממון שלהם אלא סגי במה שהיא עומדת לשימושם, והוכיח יסוד זה גם ממשנתינו שמערבין לישראל בתרומה. ועי' עוד בס' דעת תורה סי' שס"ו שהביא דהעצי אלמוגים הוכיח מהגמ' בדף פ. שכן צריך בעלות גמורה וצ"ע.

**רד"ה מערבין לנזיר, עירובי תחומין.**

עי' במהרצ"ח שתמה אמאי נאדי רש"י ממה שפירש מקודם דמתני' מיירי הן בעירובי חצירות והן בעירובי תחומין. והביא שם מעצי אלמוגים שכתב שלענין עירובי תחומין שכיון שכל אחד משל חבירו צריך להביא דבר הראוי לאכילה לכולם דאל"ה הוי קפידא והוי איבה. והנה באמת זה מדוקדק במשנה דל"כ מערבין ומשתתפין.

אולם בשו"ע סי' שפ"ו הביא את כל הדינים הללו דוקא לגבי שיתופי מבואות.

**סומכוס אומר בחולין. [בדין ראויה מבע"י]**

עי' רש"י דסומכוס מודה ברישא דמערבין לנזיר ביין ולקמן מבואר דטעמו משום דאמרי' הואיל ואי בעי מיתשיל עליה. והגמ' שם הקשתה דאי הכי תרומה נמי מצי מיתשיל עליה ולמה לא מהני לסומכוס, ומתרצת הגמ' דקסבר סומכוס דכל דבר שהוא משום שבות גזרו עליו ביה"ש ולכן אם הוא ישאל עליה לא יוכל להפריש עליה ולהוציאה מטיבלה.

ועי' בתורע"א שתמה בזה תמיהה גדולה שבגמ' לקמן מתבאר שאי"צ להיות ראויה לאכילה בשבת עצמה וסגי במה שהיא ראויה לאכילה בזמן כניסת שבת ולכן האומר ככר זה היום חול ולמחר קודש יכול לערב בה שבשעת קנין העירוב היינו סמוך ללילה מותרת באכילה, ומה"ט התירו בי"ש לערב ביוה"כ משום דחזי הככר מבערב. ולפ"ז תמוה שהרי ככר זה היה ראוי לאכילה מבערב שהרי לא נאסר עדיין משום שבות.

וכתב שדוחק לומר שכיון שהוא מחוסר גם מעשה דהפרשה לא אמרי' בכה"ג דמהני משום דראויה מבע"י. ועי' בתפא"י מש"כ ליישב.

ולענ"ד נראה לומר דשפיר יש לחלק דלא מהני מה שהיתה ראויה מבע"י על ידי מעשה כיון שלמעשה הרי לא תיקנה והיא אסורה עליו אלא שהיה יכול לתקנה למפרע ולא אומרים הואיל למפרע. ואף דמערבין לנזיר ביין יש לומר שהנזיר יכול להשאל עכשיו ולהפקיע את האיסור למפרע ואגלאי מילתא שלא היה היין אסור עליו בשעת כניסת שבת אבל אינו יכול לתקן את טיבלה למפרע ונמצא שהככר היתה אסורה עליו.

**א"ל שמא לא שמעת אלא כשקרבי דגים מעורבין בהן.**

משמע דעל ידי תערובת דגים רשאי ללקחן ואפשר שזה על ידי הבלעה כדלקמן, או שבאמת החילול הוא על הדגים לגמרי. ועי' בקובץ שיטות שהביא מאן דמקשה מ"ש תערובת קרבי דגים דמהני ומ"ש מים ומלח דאין ניקחים אפי' על ידי יין ושמן, ותי' דמים ומלח שאינם אוכל בפ"ע לא חשיבי להיות ניקחים בכסף מעשר, אבל ציר שאוכל הוא בפ"ע הוא מקבל תורת פרי מכח הדגים שבו.

והנה להלן בהמשך הסוגיא מבואר שדגים אינם חשובים גידולי קרקע, אלא דלמ"ד זה דרשינן ריבויי ומיעוטי ולר"י בן גדיש ממעטים מים ומלח ולר"א ממעטים אף ציר דלא חשיב אוכל ומ"מ על ידי הטפילות לדגים שרי ללוקחן כאמור.

**דף כ"ז ע"ב.**

**אמר רב יוסף ל"נ אלא שנתן לתוכן שמן.**

לפי פשוטו אוקימתא זו לא נאמרה אלא למאן דמוקי לה במעש"ש אבל לענין עירוב חשיב מזון אף במים ומלח לחוד וכ"ה שיטת הרי"ף והרמב"ם הטור והרא"ש. אולם בתוס' כאן ד"ה אבל כתבו דאף לענין עירוב מיירי בשנתן לתוכן שמן וכתבו דנפקותא לענין להשלים שיעור ב' סעודות מן המים ומלח כשאין שיעור בשמן בפ"ע, וכ"כ בהגהת אשר"י. וצ"ל דס"ל שכיון שלמאן דמוקי לה במעשר לא מיירי בפ"ע אין לנו מקור להחשיבם כמזון בלא דבר אחר. וע"ע בתלמיד הרשב"א [בקוש"ק] שהביא מהירו' שמוכח מדבריו דמעשר ועירוב חד דינא אית להו ובאותו גוונא שמערבין בהן כמו"כ ניקחים בכסף מעשר.

ועי' בשו"ע סי' שפ"ו שהביא ב' הדעות. ועי' בב"י שמבאר שעירוב מאחר ויש בו בכדי ללפת בו את הפת סגי בהכי. ועי' במשנ"ב סקכ"ח דלפ"ז השיעור יהיה בחצי רביעית אולם לפי הדעה השניה שהמים והמלח בתערובת שיעורם יהיה כמו בשמן לכאו'.

אולם עצם הדין קשה דכיון שאינם אוכל בפ"ע מ"ש מתבלין דאין מערבין בו, ויש לחלק דמ"מ השתא הם ניכרים ונאכלים כמות שהן משא"כ בתבלין שאינו ניכר כמאכל בפ"ע.

וע"ע בתלמיד הרשב"א שהקשה דלהלן מבואר שהטעם שניקחין בכס"מ הוא משום הבלעה ומ"ש הבלעה לגבי עירוב חצירות. ותי' דמה שמצרפים את השיעור דמים ומלח דמי להבלעה דכסף מעשר ודבריו צ"ת.

וצ"ל שהדין הבלעה הוא להחשיב את הטפל כחלק מן העיקר ונידון כדין העיקר וחל על הכל תורת פרי, וה"ה לענין עירוב הכל נידון כמו שמן.

אך צ"ב שהרי למ"ד שאין ניקחין בכס"מ מועיל לערב בהן ומה"ת כלל לדמות דין עירוב לדין קנין מעשר.

**ל"צ שנתן דמי מים ומלח בהבלעה.**

להלן הגמ' מונה כמה אופנים דשרי למכור בהבלעה והגמ' מצריכה את כולם שאי אפשר ללמוד אחד מרעהו שכן הם נטפלים במידה זו ואחרת לגוף המאכל דשרי למכרו. ולפ"ז צ"ע דמים ומלח הרי אינם נחשבים כגוף השמן ויתכן שהשמן בא להטעים אותם ומה המקור דשרי הבלעה כזו. וצ"ל דהכא שנעשו השמן והמים כגוף אחד ונעשה מהם אוכל אחד הוא עדיף מכל הנך, ויסוד זה תלוי גם בסברות דלהלן.

**ובהבלעה מי שרי אין. [ביסוד היתר דהבלעה]**

לפי פשטות הסוגיא לא מיירי בהבלעה כמו בשביעית שמבליע את דמי האתרוג בלולב, שהרי המעשר צריך להתחלל בשויו דוקא אלא התחדש שיכול לחלל כנגד כל התערובת כמו בבשר אגב עורו שכל הבהמה בכלל המקח ויצא העור לחולין כמבואר במנחות פב., וזה נראה מכל הצריכותות בגמ' שכל שהוא בטל אליו יותר פשיטא טפי דניקח.

וכ"נ מדברי הריטב"א בשמעתין שכתב דגזה"כ שתחול כל הקדושת מעשר על הבשר והצאן והיין והשכר ויצאו כל הטפלין שלהן לחולין. והביא שם נידון אם דוקא חיין שהם טפלין לבשר או אפי' שחוטין וכתב שנראה דאפי' שחוטין דל"פ רחמנא בהא כדי שיקח בריוח שכן דרך בנ"א לעות כן לצורך ביתם ליקח בעין יפה.

וע"ע ביתרון האור על המשנה פ"ק דמעש"ש שכתב שאם היה זה כעין הבלעה דלולב למה הוצרכנו לדרוש היתר זה מן הפסוק והלא לגבי איסור סחורה בשביעית זה נלמד מסברא וע"כ הגדר הוא דהוי כעין הבלעה דאיסור שכר שבת שכולל את שכר השבת בכלל שכר השבוע החודש והשנה.

אולם ברש"י כאן כתב שבשביל המים והמלח קנה השמן ביוקר ומשמע שהתשלום הוא עבור השמן ויותר מפורש בפירוש הר"ח שכתב ששוה השמן לבדו חצי איסר וא"ל הריני קונה מאצלך השמן לבדו באיסר והמים והמלח.

וע"ע בפי' הר"ח שכתב לגבי הדין שלוקחין בקר אגב עורו דהיינו שמבליע דמי העור בבשר.

ובאמת דין זה מתבאר בירושלמי פ"ק דמעש"ש והובא ברמב"ם פ"ח ממעש"ש שכל ההיתר הוא דוקא ליקח מן ההדיוט אבל ליקח מן התגר אסור כיון שהוא בקי במחיר הבשר והעור הרי זה כמוכר לו להדיא את שניהם.

אלא דהא גופא צ"ע איך שרי לעשות כן למכור לו ביותר משויו, והרי כשם שאינו נפדה יתר על שויו ה"ה שאין ללוקחו ביותר. וצ"ל שהתורה חידשה דבכה"ג שהוא מוכר את הבשר במחובר או על ידי שמירה נחשב זהו גופא שיש כאן מחיר הגון לבשר דלא הצריכתו תורה להפשיט ולמכרו אלא רשאי למכרו כל שהוא ולדרוש בעבור זה את כל הפסידו, אך באמת עיקר המכר הוא הבשר ולא העור והחבית.

ויש עוד נפקותא מנידון זה מתי יצא העור לחולין דעי' ביתרון האור שם שמצדד שכל שלא הפריד העור מן הבשר עדיין הוא בקדושת מעשר וכל זה שייך אם המעשר התחלל גם על העור, אבל אם החילול הוא רק על הבשר אין קדושה כלל על העור. ועי' במשנה פ"ג דמעשר שאם חילל המעשר על צבי קוברים אותו על גב עורו ובמפרשים שם.

וע"ע בסוגיא דמנחות פב. מה שיש לדייק בנידו"ז.

**ובשכר מלמד שלוקחין תמד משהחמיץ.**

עי' סוגיא דחולין כה: דתמד חשיב כיין לכל דבר ואינו פוסל את המקוה ומברכין עליו בפה"ג, ונראה בסוגיא שם דמה"ט הוא ניקח בכסף מעשר וכ"מ בתוס' שם דף כו. ד"ה רבא. וכ"ה ברמב"ם פ"ז ממעש"ש ה"ו שכתב דמשהחמיץ נלקח כיין ושכר, ולפי זה צ"ע למה הוצרכנו לרבותו מבשכר דלכאו' לא גרע משאר שכר דתמרים ושעורים שנלקח בכס"מ. ועי' מה שנכתב בזה עוד לקמן כט:

ועוד קשה דבגמ' כאן נראה שזה מדין הבלעה וכמו שכתב רש"י ד"ה ואי כתב רחמנא בשכר שאם שכר הילפותא היא על תמד שהחמיץ אזי הדמים של המים הם בהבלעה ואז נלמד מזה לשאר דיני הבלעה.

ועי' בחי' המאירי שמבאר שהדרשא דשכר לאו משום דהבלעה הוא אלא אתא לאשמועינן דהואיל והתחיל להחמיץ כלומר שתהיה לו קיוהה תורת פרי עליו משום קיוהה דאית ביה, וצ"ע משיטת השמועה דנראה שלכ"ד.

**ואי כתב רחמנא ביין משום דהיינו נטירותיה וכו'.**

עי' בגאו"י שמצדד בדברי הריטב"א שדוקא באופנים הללו שהוא מנטר לה או מחובר בה אבל כלכלה מליאה פירות לא שרי ליקח הכלכלה על ידי הבלעה. [א"ה עי' משנה מע"ש פ"א מ"ד סלי ענבים עם הכלי לא יצא דמי הכלי לחולין ועי' במפרשים שם, וע"ע תוספתא מע"ש פ"א ה"י ובחזו"י שם.]

**דף כ"ח ע"א.**

**אכל פוטיתא לוקה ארבע וכו'.**

עי' רש"י שמפרש שהוא שרץ המים ונמצא שהוא לוקה על כפילות הלאוין, דשרץ המים נאסר בב' אזהרות על היותו שרץ המים, ועוד נוספו בו ב' אזהרות על היותו בכלל שרץ סתם שיש בו ב' אזהרות, ועד"ז בכל הנך.

עוד מבואר בסוגיא שאם היה הפוטיתא חשיב כגידולי קרקע היו מתווספין בו עוד ב' אזהרות על היותו שרץ הארץ שנאמרו בו ב' אזהרות כמבואר ברש"י ד"ה ואם איתא.

ועי' בסה"מ להרמב"ם ל"ת קע"ט שהוא דוחה פירוש זה שלא יתכן שילקה על איסור אחד כמה מלקיות אף אם נכפל איסורו כמה פעמים ומוכיח זאת מן הסוגיא בחולין. והר"מ שם מפרש את הסוגיא באופן מחודש שהפוטיתא הוא גם עוף וגם שרץ העוף וגם שרץ המים וגם שרץ הארץ ויש בה כמה שמות חלוקים כמו שהאריך שם לעיל למנות כל לאו בשמו וענינו. ולגבי נמלה שלוקה חמש מעמיד הרמב"ם בנמלה הפורחת שהיא שרץ העוף ושרץ הארץ והיא גם שרץ הרומש על הארץ שאינה מולידה אלא מתהוה מן העיפוש וגם שרץ המים, ועד"ז בצרעה יעו"ש היטב.

ועי' ברמב"ן שורש ט' שתמה על דבריו מסוגיין דמבואר להדיא שהפוטיתא אינה גידולי קרקע ואילו היתה בכלל שרץ הארץ היה לוקה עליה חמש.

אולם למעיין היטב ברמב"ם יתבאר שהפוטיתא אינה אלא בכלל השרץ **הרומש על הארץ** כיון שאינה פרה ורבה כמבואר שם בל"ת קע"ו, וכן הוא להדיא בהל' מאכ"א פ"ג הכ"ג, ועולה מדברי הרמב"ם שם שאם היתה מהמינים הפרים והרבים היה בה עוד חיוב משום שרץ השורץ על הארץ. ועפ"ז יש לפרש את הסוגיא שיש כאן נידון עקרוני כלפי דגים אם חשיבי כפרים ורבים ולכן מקרי ולד מולד או שנחשב שהם נולדים מעצמם וע"כ אי אפשר לדמותם לבקר וצאן ודו"ק.

**פוטיתא לוקה ארבע.**

עי' בתור"פ שכתב שדוקא אם הרגה במים אבל אם פירשה על הארץ היא בכלל השרץ השורץ על הארץ, ועי' בסה"מ ל"ת קע"ח.

**רד"ה פוטיתא, וכלל בהן בין שרץ הארץ ובין שרץ המים וכו'.**

יל"ע מדוע לא הוי לאו שבכללות. עי' רש"י במכות דף יח. שכל שאינו מפרט ל"ח לאו שבכללות דאכולהו קאי. שו"מ ביראים סי' ע' שעמד על קושיא זו וכתב דכל דאיכא לאו חוץ מלאו זה לוקין אף על לאו שבכללות, וטעמו דמה שאין לוקין על לאשב"כ הוא מפני שנראה שהתורה לא הקפידה כ"כ על איסור זה ולכן לא ייחדה עליו לאו בפ"ע אבל אי חזינן שהתורה אוסרתו במפורש ל"ש סברא הנ"ל.

ועי' עוד להלן ברש"י ד"ה צרעה שהקשה מדוע אין לוקין על לאו דלא תשקצו את נפשותיכם בבהמה ובעוף וגו' ועי' ברמב"ן בהשגותיו שם שמיישב שהוי לאו שבכללות וצ"ע למה רש"י ותוס' אינם מיישבים כן, שהרי זהו לאו שמפרט הרבה איסורים יחד. אמנם לדברי היראים הנ"ל ניחא שכיון שהתורה מייחדת לאו באנפי נפשיה לוקין אף על לאשב"כ.

**ואיבע"א לעולם לחשוכי בנים דהא חזו למרובי בנים וכו'.**

בגמ' יש ג' דרכים או דמערבין דוקא לחשוכי בנים או דאף למרובי בנים על ידי מיגו או דאין מערבין כלל רק בהנדקוקי מדאי, וצ"ב במאי פליגי ומ"ש מיין דנזיר דחזי לאחרים.

ועי' בריטב"א שכתב דאין הדמיון עולה יפה דהתם איהו גופיה חזי אלא דאריא הוא דרביעא עליה משא"כ בגודגדניות שהם עצמם קשין לגוף וע"כ לא מהני מה שחזו לאחרים, ועי' בקר"א מה שהעיר מדלקמן לגבי חולה וזקן וי"ל. וכתב עוד שלפי האוקימתא בהנדקוקי דמדאי הדרינן מהא וס"ל שאין מערבין בהן אלא למרובי בנים. ומבואר מדבריו שאף לאוקימתא בתראה מודה דחשיב אוכל לחשוכי בנים עכ"פ.

**כי קאמר רב בהנדקוקי מדאי.**

עי' רש"י שפירש שיפות הן וצ"ע לפ"ז מה החידוש בזה. ועי' בפי' הר"ח שמפרש דמיירי עודן פגין ומבואר שאינם פרי גמור. וע"ע בפי' הערוך הנדפס ובהוספות אם זה מין עשב או מין ירק.

**ובבל הויא רובא דעלמא וכו'.**

לפי הנראה מן הסוגיא מנהג בבל לא חשיב אפי' במקומם ובטלה דעתם אצל כל אדם ואפי' בבבל אין מערבין דומיא דחזיז. וכן מתבאר מקושית התוס' שהקשו אמאי אין מחלקין דבבבל כיון דהוא אתרא לא בטלה דעתם ותי' שאין זה נחשב מנהג ראוי. ועי' בשפ"א שמיישב להדיא כן קושית התוס', דודאי לבני בבל מערבין דמזון הוא לגבייהו.

אולם עי' בריטב"א שמפרש שהגמ' נקטה שאחר שירד רב לבבל התיר לכו"ע על סמך מנהג בבל, וקושית הגמ' היא דכי בבל הויא רוב העולם שנגרור את כל העולם אחריהם. אך לפ"ז צ"ב מאי מייתי ראיה מההיא דחזיז ששם הנידון הוא על האדם עצמו שבטלה דעתו אצל כל אדם לגמרי.

אולם יעוי' שם בריטב"א שנראה שלמסקנא הוא מודה להתוס' דאף בבבל אין מערבין שהוא מנהג משונה ובטלה דעתם אצל כל אדם. ויש לבאר עוד שכיון שאצל כל האדם זה נחשב מאכל בהמה אף בבבל אין קובעין דירתן על ידי מאכל כזה.

**דף כ"ח ע"ב.**

**זרע גרגיר למאי חזי וכו' שוחקין אותו ומטבילין בו את הצלי.**

צ"ע מדלקמן כט. דמבואר דתבלין לאו בני אכילה נינהו אלא מערבין אותן בתוך הקדירה ואין מערבין בהן. ויש לחלק דאף דאין מערבין בהן מ"מ חייבין במעשר.

ועי' תוס' שהקשו דא"כ הוא מטמא טומאת אוכלין ומ"ש מפלפלין דאינם מטמאין טומאת אוכלין ותי' שראוי הוא למיכל מיניה בעיניה, אבל אין רגילות לשחקו ולמיכל מיניה בעיניה. ולפ"ז יתכן שלענין עירוב אין מערבין בו כיון שאינו עומד להאכל כמות שהוא.

**תוד"ה ראשונים וכו', אבל פלפלין גם כי וכו' פטורין מן המעשר.**

הנה לא נתבאר להדיא בגמ' [נדה נא:] דפלפלין פטורין מן המעשר רק שאין ניקחין בכסף מעשר, והתוס' כאן דנים דכיון שאינם מטמאין טו"א אין להם חיוב מעשר כהמשנה דף נ. שם.

אולם יעוי' בריטב"א כאן שכתב דפלפלין כיון שנחית עלייהו חיוב בעודן לחין תו לא פקע מינייהו ומשא"כ לענין טומאה שאזלינן בתר השתא. ובדעת התוס' צ"ל שכיון שהם עומדים לייבשן חשיב שלא נגמרה מלאכתן כמואר במשנה דמעשרות פ"א מ"ו שהפרד והצימוקין והחרובין שעומדין לייבש לא חשיב גמר מלאכה בשעת הכרי, ועי' לקמן לגבי שקדין המרין. שו"מ בס' תורת הארץ להר"מ קלירעס זצ"ל [ח"ב בי' פ"ו] שכתב כן. ועי' עוד במצפה איתן שהקשה על דברי התוס' ממשנה מפורשת דהפלפלין מטמאין בטבו"י ואפשר דמיירי ברטיבא.

**חזיז שהכל.**

מבואר בגמ' שאין מברכין עליו בהפה"א משום דלאו גמר פירי הוא. ועי' תוס' כאן ד"ה והאי שכתבו דהנ"מ בדדברא אבל בדגנונייתא לכ"ע ברכתו האדמה וכ"כ הריטב"א, ועי' ברשב"א שמבאר שבגנונייתא דרכו לאכלו כך וחשיב גמר פירי.

ועי' בספר מגן גיבורים על השו"ע או"ח סי' ר"ד שתמה אמאי השמיטו הפוסקים חילוק זה וכן בפסקי תוס' לא כתבו דמברך האדמה, ומחדש שם שיתכן דינוקא פליג אף בגנונייתא משום הך סברא דלאו גמר פירי והלכתא כוותיה.

**קור ניקח בכסף מעשר ואינו מטמא טו"א.**

עי' תוס' שביארו החילוק דלענין כסף מעשר אזלינן בתר השתא וכיון שהוא ראוי לאכילה השתא הוא ניקח בס"מ אבל לענין טו"א צריך שיהיה אוכל מתחילתו ועד סופו וקור כיון שסופו להקשות אינו מטמא טו"א ועי' במהר"ם.

ובריטב"א הוסיף עוד דלענין כסף מעשר תלוי בשם פרי שכיון שהדרך לאוכלם והם בכלל פרי הארץ סגי, אולם לענין טו"א כתיב אשר יאכל דבעי שיהיה עליו תורת אוכל בכל המצבים שלו וכיון שהוא לא נזרע אדעתא דאכילה אין לו שם אוכל אף השתא.

ועי' בגאו"י שכתב שלפי דברי הריטב"א מיושב קושית התוס' למה לענין קור לא מהני מה שיכול לבשלו ולטגנו להוריד עליו טומאת אוכלין ומ"ש מכפניות, דרק בכפניות שאם יניחם כמות שהם יגדלו ויעשו אוכל ונטעי להו אדעתא דאכילה וגם ראויין עתה לאכילה על ידי מיתוק חשיבי אוכלא אבל קור לעולם אין נוטעין אדעתא דהכי ולא מקרי אוכל.

וע"ע בגאו"י שכתב שמערבין אף על ידי הקור, דאע"ג שכל שאינו מטמא טו"א אין מערבין בו היינו רק אם הוא עומד למאכל בהמה או לציקי קדירה דבזה שוה עירוב לדין טו"א, אבל מה שאינו מטמא טו"א על שם סופו אינו קשור לענין עירוב דסו"ס חשיב מזון ואפשר לערב בו.

**וכפניות הרי הן כפרי לכל דבריהם אלא שפטורות מן המעשר.**

מבואר דאף דחשיב אוכל ופרי לענין טומאה וכס"מ מ"מ לא חשיבי פרי לענין חיוב מעשר משום דלאו גמר פירא הוא כמ"ש רש"י ד"ה יכול. ועי' בגאו"י שרבנן פליגי על ר' יהודה בזה דהכפניות חייבות במעשר. ויש להוכיח כדבריו מדברי הריטב"א שהטעם שאין הכפניות חייבות במעשר משום דס"ל דלא מהני הסברא דראויין למתקן על ידי האור לענין חיוב מעשר וכמ"ד בשקדים המרים זה וזה לפטור, אבל רבנן סברי כמ"ד זה וזה לחיוב דמהני מה שיכול למתקן אף לענין לחייבו במעשר.

**אמר אביי שלקו וטיגנו איכא בינייהו.**

לכאו' לא מיירי ברכין דא"כ שליקה למה להו, ואם בקשין אמר רבי יהודה שהרי הוא כעץ ולא מהני שלקו וטיגנו צ"ע אמאי ניקח בכס"מ. וצ"ל דלצדדין קתני דמיירי ברכין ובקשין הרי הם כעץ אפי' שלקו אותם.

והיה מקום לתלות דמכיון שראויין לשלקם ולטגנם ניקחים בכס"מ אף לאחר שהוקשו, אולם בתוס' כאן מבואר דאינו מטמא טומאת אוכלין אף ברכין ואף דחזי לשלקן.[[61]](#footnote-61)

**בענין שיעור ב' סעודות לעירוב.**

עי' באו"ז הל' עירובין סי' קל"א שכתב בשם רבינו שמואל דשמעתין מיירי בעירובי תחומין דבעינן בהם שיעור ב' סעודות אבל לענין עירובי חצירות סגי בכגרוגרת, וטעם החילוק הוא דבכדי לחבר הרשויות סגי אף בשיעור מועט אבל לענין עירובי תחומין צריך שיהיה לו שיעור ב' סעודות לקנין שביתה דסעודה אחת הוא אוכל בלילה בביתו ואילו במקום שביתתו צריך ב' סעודות כדי שיוכל לאכול שם אם ירצה. ולפ"ז לענין שיתופי מבואות יהיה השיעור בגרוגרת לכל אחד ולא בב' סעודות.

והנה לענין עירובי חצירות ושיתופי מבואות גם שם נאמר הדין דב' סעודות לקמן פ: דבזמן שהם מרובים שאין צריך שיהיה כגרוגרת לכאו"א אלא סגי בשיעור ב' סעודות לכולן. וצ"ב שם מאיזה טעם נאמר שיעור זה דב' סעודות.

**כשות בכמה כדאמר רב יחיאל מלא היד.**

להלן מבואר ג' חילוקים בדין עירוב שבמינים רגילים כגון תפוחין בעינן שיהיה בו שיעור אכילת ב' סעודות מאותו המין, ובמינים חשובין הנאכלין בקינוח סעודה הולכים לפי השיעור שרגילים להביאו לקינוח ב' סעודות, ולפתן שיעורו בכדי שיהיה בו בכדי ללפת את הפת בשיעור ב' סעודות.

וצ"ב איפה מאין נלמד שיעור זה דבכמלא היד בכשות ובפולין ובירקא. ועי' בריטב"א שכתב לגבי פולין שבשיעור זה איכא כדי ללפת פת ב' סעודות ומשמע שה"ה בכל הנך וצ"ע.

וע"ע ברמב"ם פ"א מעירובין הי"א שהביא כל השיעורין דכמלא היד וירק בליטרא ובכמלא אוזילתא וכתב שכל הדברים האמורים כאן כלפתן הן ולכך ניתנו בהם השיעורים הללו.

**דף כ"ט ע"א.**

**הני חשיבי והני לא חשיבי.**

לפי הנראה מפרש"י האפרסקין נאכלים בקינוח סעודה וע"כ שיעורם בקינוח ב' סעודות ואילו תפוחים אינם חשובים להאכל בקינוח סעודה, וע"כ צריך שיהיה נאכל מהם גופא ב' סעודות וזה בשיעור קב.

אולם עי' בקו"ש מדברי הר"ח בר שמואל שכתב דתפוחין גם נאכלים בקינוח ושיעור זה הוא השיעור דקינוח כיון שאין דמיהן יקרים, וכתב שם שע"כ אי אפשר לצרף סעודה מתפוחים ומפת שאין אוכלים אותם בגוף הסעודה.

וע"ע בהגהת אשרי שכתב דשאר כל הפירות שיעורם שיוכל למכרן ולקנות בהן ב' סעודות ומשמע שבדברים שאין רגילות להיות נאכלין לשובע משערים בדמיהן וצ"ב.

**מי לא קתני חיטין ושעורין וחיטין לאו בני אכילה נינהו.**

מבואר שאי אפשר לערב בחיטין ושעורין חיין שאינם נאכלים כמות שהן וכ"פ השו"ע בסי' שפ"ו. והנה לענין תבלין גם מבואר כאן דלאו בני אכילה ופסק השו"ע דאין מערבין בהם, אלא דהביא גם את דעת הרמב"ם דפסק דמערבין בתבלין. ועי' בביאור הלכה שמבאר את שיטת הרמב"ם שהסוגיא בדרך את"ל דאת"ל שמשום דלאו בני אכילה לא יוכל לערב בהן אטו חיטין ושעורין בני אכילה נינהו ואפ"ה אמרי' שם וכן לעירוב. וטעמו הוא דמשום דבשיתופי מבואות הקילו וכמו דהקילו שאי"צ פת. וכתב דלפ"ז ה"ה שיוכלו לערב בחיטין ושעורים אך תמה על השו"ע שסתם הדברים בזה. והביא משם האו"ז [סי' קל"א] דחיטין ושעורין גרע מתבלין לענין זה ולכו"ע אין מערבין בהם. ועי' באו"ז שמדייק כמו כן מדברי רש"י בשמעתין דס"ל כהר"מ. וע"ע בבית מאיר סי' שפ"ו אות ה' שהרחיב בענין.

אך צ"ע לפ"ז איך תתבאר השמועה לפי דרך זו שהרי בסוגיא לא מצינו חילוק בין חיטים לבין תבלין לענין זה.

**א"ל רבה אפי' למחצה ושליש ורביע.**

ברמב"ם שם הי"א פסק שה"ה בשיתופי מבואות סגי לצרף לשיעור ב' סעודות מכמה מינים ואי"צ דוקא ממין אחד. והראב"ד שם השיג עליו שרק בעירובי תחומין מהני לצרף אבל לענין שיתופ"מ לא מהני כיון דאיכא קפידא שכל אחד ירצה לאכול ממין זה או ממין אחר והוא בכלל חולק את עירובו.

ובדעת הרמב"ם צ"ל דלא דמי כיון שאינו מקפיד שיטול דוקא מה שנתן הוא אלא את מה שחביב בעיניו ואין זה קפידא כל כך. ועי' בב"י סי' שפ"ו אות ד' שדייק מהתוס' כאן ד"ה מאי כשיטת הרמב"ם.

**דף כ"ט ע"ב.**

**שכר מערבין בו.**

נחלקו הראשונים באיזה שכר מיירי אי מיירי בשכר תמרים או שעורים או דמיירי בתמד של חרצנים כשכר דקרא. עי' באו"ז עירובין קל"א שכתב שמיירי בשל תמרים וכ"כ בתורי"ד אולם ברשב"א ובריטב"א נקטו דמיירי בתמד ולפיכך הקשו אמאי פוסל את המקוה.

ויל"ע לפי הרשב"א והריטב"א אי שכר דשאר מיני גרע לענין זה. אך מדברי הרמב"ם עולה איפכא דשכר דשאר מיני נחשב פרי יותר. דעי' ברמב"ם פ"ז ממעשר שני ה"ו שכתב שהתמד ניקח בכסף מעשר כיין ושכר, וה"ז שם כתב שצריך שיהיה שם תוספת של יין גמור חד על תלתא ובשכר סתם לא הוצרך תנאי זה. ומבואר שסתם שכר עדיף ובזה אפי' לרבנן דס"ל דתמד לא הוי שכר מ"מ שכר זה עדיף. וצ"ל שהתמד גרע שאינו יוצא מגוף הפרי אלא מן החרצנים או מן השמרים ולכן לא חשיב פרי כולי האי. ועי' בסמוך לגבי פסול מקוה.

**ופוסל את המקוה.**

עי' תוס' שכתבו דלא דמי ליין מזוג דשאני שכר שכל עיקרו הוא מים ועוד חילוקים. ועי' ברשב"א וריטב"א שהקשו דממ"נ דאי מיירי בשהחמיץ אמאי פסל את המקוה דמ"ש מתמד שהחמיץ דאינו פוסל כמבואר בחולין כה: ואי בשלא החמיץ לאו פרי הוא ואמאי מערבין בו, והניח בצ"ע. ועי' בריטב"א שמחדש שמה שמבואר בחולין שהתמד אינו פוסל את המקוה היינו בשהיה שיעור ג' לוגין מן היין בלי צירוף המים, וכתב דאכתי גרע מיין מזוג שיש לו תרתי למעליותא שעיקרו יין ולא מים והשתא נמי מיקרי חמרא מזיגא, משא"כ בשכר חשיב שעיקרו מים. ומבואר שאף דמיירי בשיש בו יין הרבה מ"מ חשיב שעיקרו מים דבלאו המים לא היה נחשב היין לכלום.

ועי' בתורי"ד שמחלק דהכא מיירי בשכר דשאר מיני ויש חילוק בין יין לשאר מינים שכיון שהדרך לערב מים ביין ובטלין המים ביין אף לענין ברכה ומקוה, לכן גם במקום שאינו אלא קיוהה בעלמא נחשב כיין מזוג ואינו פוסל, אבל בשאר מינים שאין דרך לערב בהם מים גם כשקלטו המים טעם הפרי אין עליהם שם פרי אלא בתורת מים הם עומדים. וצ"ע דהרי מצינו לגבי מי שלקות שברכתם כברכת הפרי מחמת הטעם של הפרי ומ"ש שכר דלא חשיב פרי. ויש לחלק דהכא הוי זיעא בעלמא ואין בו נתינת טעם.

עוד כתב התורי"ד לגרוס להיפך 'אין פוסל את המקוה' והסוגיא לפי זה דנה דמ"ש ממי צבע דפסלי אף שאין בהם מראית מים ומתרץ שהכא שם שכר ומשקה עליו ואינו פוסל.

**תוד"ה הכא, שאני שכר דכל עיקרו אלא מים וכו'.**

אי נימא דשכר מיירי בשאר מיני מובן חילוקם שאין בו אלא טעם פרי לחוד ולא מקבל שם פרי, אך צ"ע דא"כ אמאי מערבין בהם אי לאו פרי נינהו כדהקשה הרשב"א. ועי' בדרך אמונה פ"ו ממעש"ש בביאו"ה שהביא מהירושלמי שנראה מדבריו ששכר יש לו מעלה דחשיב כמים שנתן בהם את השמן דיש בהם חשיבות משקה לענין מעשר ועירוב, ואף דלכל התורה כולה טעם זה הוי זיעא בעלמא ואינו אוסר, מ"מ בפירוש ריבתה תורה מבשכר דחשיב כפרי לענין מעשר, וכתב שם שהסוגיא דחולין חולקת על סברא זו.

וע"ע בשפ"א שכתב שהכל נמדד לפי הברכה דמדברכים עליו שהכל מוכח ששם משקה עליו.

**שם. ועוד דהתם איקרי חמרא מזיגא וכו'.**

צ"ב דהכא נמי שכר איקרי, וצ"ל שכאן יש ביטול גמור של המים ביין משא"כ בשכר. אולם בריטב"א נראה שהכל הוא תירוץ אחד דעיקרו מים וגם לא איקרי חמרא מזיגא. ועי' בתורא"ש ותור"פ שכרכו כל דבריהם כאחד שהקשו דמ"ש מיין דמיקרי חמרא מזיגא ותירצו דהכא שאני דעיקרו מים וע"ע.

**סבר ר"א וכו' למימר בתרין רבעי דשכרא וכו' מדהתם על חד ארבע וכו'.**

עי' ברש"ש ובשפ"א שתמהו על מהלך הסוגיא דמה ראיה זו הוצאת שבת לקנין שביתה, דלענין הוצאה מה דחייב ברובע רביעית היינו משום שראוי למזגו ולהעמידו על רביעית אבל עיקר השיעור הוא רביעית, משא"כ לענין קנין שביתה צריך שיהיה בו שיעור שתיה אחר המזיגה, וכיון שכך בין אי נימא דסגי בשיעור ב' רבעים של יין מפני שיכול לתקנו על ידי מזיגה ובין אם נצריך בפועל שימזגנו, מ"מ עיקר השיעור הוא בשיעור שתית כוס אחת של רביעית בכל סעודה, וכיו"ב לענין שכר כיון שאי אפשר למזגו צריך רביעית גמורה בין לענין הוצאה ובין לענין קנין שביתה ומה"ת להצריך שיעור פי שמונה משבת.

והאחרונים הנ"ל מוכיחים מכאן דלענין עירוב צריך דוקא ב' רביעיות דיין חי בכדי שתיית לוג לסעודה, ולפ"ז מיושב דבאמת הוא שיעור פי שמונה משבת, אבל כתבו שהוא נגד משמעות הפוס' הן לענין עירוב והן לענין מעשר עני. וכתבו דבאמת למסקנת הגמ' זה באמת השתנה שאין השיעור נקבע ביין חי אלא ביין מזוג אלא דלענין שבת סגי במה שיכול לתקנו ולפ"ז לענין עירוב יצטרכו לתת דוקא יין מתוקן וראוי, ועי' בדבריהם היטב כי קצרתי.

ולגוף נידון זה דהאחרונים הנ"ל עי' בחי' המאירי [עמ' ר'] שנראה שהוא מסתפק אם צריך שיעור ב' רביעיות מיין חי או מזוג יעו"ש. וע"ע בשו"ע שסתם הדברים דביין חי צריך ב' רביעיות. וכן סתם בעבוה"ק ש"ד.

**בשר חי כדי לאכול הימנו.**

עי' בריטב"א שדן אי מיירי בבשיל ולא בשיל שהרי האוכל בשר חי בטלה דעתו, או דמיירי בחי אבל נמלח הרבה שאז הוא ראוי לאכילה על ידי הדחק.

ועי' בתלמיד הרשב"א שהביא מהירושלמי שמיירי בבשר מליח כמבואר במשנה דמנחות שהבבליים אוכלים אותו חי מפני שדעתן יפה, ומשמע שלשאר עלמא אין זה דרך אכילה.[[62]](#footnote-62) אולם בס' הייחוס [מובא בקובץ שיטות] מפרש הירו' איפכא דמוכיח משם שחשיב אכילה גמורה ולא הוי בל תשקצו [ויל"פ מזה שמתקים בזה מצוות אכילת קדשים ואכמ"ל] וכדאמר בעלמא דחזי לאומצא.

וע"ע בהגהת היעב"ץ שמפרש שרב יהודה היה בבבל ובמקומו היה נאכל כן. וצ"ע מההיא דלעיל כח. דמבואר דבחזיז לא מהני מה שבבבל הוא נאכל דבטלה דעתן. אכן זה תלוי במח' התוס' והריטב"א שהובאה לעיל אם בבבל עצמה מערבין בחזיז או לא.

**ופרסאי הוו רובא דעלמא וכו'.**

עי' בריטב"א שמפרש דלפי המקשן צריך שניתן שיעור לכל אחד כפי מה שהוא כמו בזקן וחולה שאינם יכולים לאכול הרבה, וכיו"ב הפרסיים שאינם אוכלים אותו אלא בפ"ע לא הוי שיעור סעודה לגבייהו וכמו בבגדי עשירים. ויתכן שבזה אף התוס' מודו כיון שאין זה מנהג משונה אלא כך דרכם. אלא דצ"ע למה אליבא דרבה הדין הוא בסתמא כדי לאכול בו.

ועי' בשו"ע סשפ"ו שפסק דצלי הוי לפתן וכתב המג"א בסק"ו שכתב שאף אם יהיה מקום שאוכלין אותו בפ"ע בטלה דעתם אצל כל אדם ומביא מקור מהסוגיא ותמוה שהרי אין זה דומה לרעבתן אלא לעשירים שלא משתנה השיעור שלהם מחמת העניים וצ"ע.

**דף ל' ע"א.**

**מערבין לחולה וזקן כפי מזונו.**

משמע כאן דלקולא משערים בכל אחד ואחד כפי דידיה כמו בעניים. וצ"ע דלהלן בע"ב מבואר שרשב"א כסומכוס ס"ל אבל לרבנן משערים לכולם במידה בינונית, וצ"ל שהסוגיות חלוקות בזה.

ולענין הלכה עי' בשו"ע סי' ת"ט ס"ז שפסק דמשערים לחולה כפי מזונו [ויש בדבריו ט"ס כמש"כ האחרונים], ועי' בבאוה"ל שם שהביא דעות המחמירים דאף חולה וזקן משערים לפי שיעור מזון סעודת אדם בינוני.

**ולרעבתן בסעודה בינונית של כל אדם.**

עי' ברש"י כאן שנראה מדבריו שהוא בכלל זאת דאזלינן לקולא מדלא משערים לפי דידיה אלא בכל אדם. אולם בסוגיא לקמן בע"ב מבואר שאי לאו דבטלה דעתו אצל כל אדם היה השיעור לפי מה שהוא וכסומכוס שאין משערים אלא בדידיה. ועי' בריטב"א שכתב שקושיית הגמ' לא היתה מרעבתן אלא מחולה וזקן.

**ומי אמר רשב"א הכי והתניא רשב"א אומר עוג מלך הבשן פתחו כמילואו.**

עי' במהרש"א שתמה דמה ענין זה לזה דהרי הטעם שאין משערין ברעבתן הוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכלפי עוג מלך הבשן לא שייך בטלה דעתו [דדמי לחולה וזקן] וכתב דיש ליישב.

ואפשר דכוונתו היא ע"ד רש"י הנ"ל שהסוגיא סוברת שיש להשוות המידות לקולא בכל גווני.

וידידי הרה"ג ש. זוסמן והרה"ג אבר שליט"א ביארו בזה שיש לבאר עוד דסוגיין סוברת שהגדר הוא שכל כמה שדרך העולם לקבוע סעודה בשיעור זה זה נותן שם סעודה גם על מי שדרכו לאכול יותר מזה והרי הוא כאוכל כמה סעודות, ואף לדידיה יש חשיבות במה שאצל שאר אנשים הוא שיעור סעודה ראוי.

ויצא כאן נפקותא גדולה לדינא שאם אדם גדול כזה אכל בשבת שיעור כביצה יצא יד"ח כיון שהוא אכילה אצל שאר אנשים. אך יש לעין לפי מה שכתב המשנ"ב בסי' רצ"א סק"ב דבעי יותר מכביצה דתו לא הוי אכילת עראי, לכאו' זה משערים לפי דידיה וצ"ע בכ"ז.[[63]](#footnote-63)

**עוג מלך הבשן פתחו כמלואו.**

עי' רש"י שמפרש שאם אין פתח גדול כל הצורך מטמאין כל החורים מספק כדין סוף טומאה לצאת. ולפי הפשטות מיירי דוקא בסתמא אבל אם חישב על אחד מהן מהני, וכ"כ הריטב"א דפתח גדול מציל על כל הקטנים ובשוין צריך שיחשב על אחד מהן. אך צ"ע לפ"ז מאי מקשה עליה מעוג מלך הבשן דמה"ת נדון לפי שעור כל אדם.

אולם ברש"י להלן ד"ה בההוא מבואר שמיירי אף בחישב עליו דכל דליכא חד דחזי ליה לא מהני לחשוב עליו,ויוצא שצריך תרתי גם שיהיה חזי למילתיה וגם שיהיה דעתו עליו, אבל אם הוא קטן וחישב עליו לא מהני. ומבאר השפ"א דכל שהוא מחוסר מעשה לא מהני מחשבה עליה. ולפ"ז ניחא שקושיית הגמ' היתה דכיון ששם פתח עליה לענין כל אדם שפיר מהני מה שיחשב להוציאו דרך שם.

**התם דאיכא פתחים קטנים טובא וכו' כי קא מרווח וכו'.**

מבואר שאפי' אי נימא דפתחו כמילואו לחומרא מ"מ אם יש אחד גדול יותר מאחרים בדידיה תולים, ולפ"ז מה דאיתמר דפתחו כמילואו היינו לאפוקי שיעור ארבעה, שאם כולם שוים אותו דבר לא מהני שיחשב עליו, אבל אם היה רק אחד פתחו בארבעה היה יכול לחשב על אחד מהם.

אולם בריטב"א כתב שהנפק"מ היא לקולא דכאשר אחד פתוח במילואו והשאר פתוחים בד' דבשאר מתים כולן שוין ובעוג הוא מציל על כולם. והוא בזה לשיטתו דלא מיירי בחישב וכמו שהביא שם בשם הראב"ד שאם חישב על אחד מהם אפי' כולם גדולים והוא פחות משלשה מהני מחשבתו להציל על כולם, ועי' בשפ"א שתמה על פירוש זה.

**הא כל מילי איקרי מזון לימא תהוי תיובתיה וכו'.**

עי' תוס' ד"ה לימא שלכו"ע אין מברכין על שאר המינים בורא מיני מזונות שלא תקנו במ"מ אלא בהך דקבעי סעודתא עלייהו כאורז ודוחן.

והנה שיטת הנשמת אדם [ח"א כנ"ח] שאם ברך על כל המאכלים מזונות יצא חוץ ממים ומלח, והוא מוכיח זאת מן הסוגיא דכיון דמסקינן דרב איתותב ונקטינן דכל מילי איקרו מזון, שפיר מהני לצאת יד"ח בברכת מזונות שמעיקר הדין היא ברכה כוללת לכל מינינ מזון אלא שלא תיקנו לכתחילה ברכת מזונות אלא בהנך. ועי' ביאור הלכה סי' קס"ז שהביא חבל אחרונים שפסקו כשיטה זו. [[64]](#footnote-64)

אולם יש לתמוה מהסוגיא דברכות יב. שמבואר שלגבי ברכת המזון אם ברך על התמרים הזן יצא יד"ח דתמרים מיזן זייני, ועי' ברא"ש שם שה"ה ביין דאמרי' דמסעד סעיד אבל שאר מינים לא דלא זיינו, וכ"פ המחבר בסי' ר"ח וצ"ע מ"ש מברכה ראשונה דיוצא בברכת מזונות.

אולם נראה דהא קמן שאין הדברים תלויים זה בזה שהרי בשו"ע שם נקט שדברים שברכתן מזונות ואין קובעים סעודה עליהם אינו נפטר בברכת הזן, ומבואר שברכת הזן אין מברכים אלא על דבר הבא בסעודה ומשביע, ושאר מינים אינם משביעים כמבואר לקמן שנשבע דלא טעים זיונא. ולפ"ז צ"ל דתמרים גם משביעים כפת. אלא שהמשנ"ב שם כתב שהרבה אחרונים פסקו דלא כהשו"ע ולפ"ז הק"ל.

**באומר כל הזן עלי.**

לפי פשטות הסוגיא חילוק זה נאמר רק אליבא דרב אבל לדידן אף בנודר מן המזון אסור בכל הנ"ל. אולם בשו"ע יו"ד רי"ז סי"ט פסק שדוקא באומר כל הזן עלי אבל בנודר מן המזון אינו נאסר אלא בחמשה מינים בלבד. ועי' בביאור הגר"א שכתב דאף דרב איתותב באורז מ"מ בנדרים הלך אחר לשון בנ"א, ולא משמע לאינשי מזון אלא מה דסעיד, ועד"ז כתב בנשמ"א שם באריכות.

**ככר זו עלי אין מערבין לו בה וכו'.**

עי' רש"י [בד"ה מאי וד"ה אוכל] שכתב ב' לישני בביאור הסוגיא, דלל"ק הנידון הוא על פירוש הלשון ככר זו עלי אם הוא אוסר עצמו גם מהנאה או רק מאכילה. ולפ"ז באופן שהוא נודר הנאה ממש לכו"ע אין מערבין וצ"ל דהוא סבר כמ"ד מצוות להנות ניתנו ולכן לא מועיל אף לעירובי תחומין או שנעמיד את הסוגיא לענין עירובי חצירות ושתפ"מ. ועי' בס' קרן אורה שהק' על מהלך זה מהסוגיא דנדרים מז.

ולל"ב כתב דמי שמתיר ס"ל דמצוות לאו להנות ניתנו ולפ"ז פליגי אי מצוות ניתנו להנות או לא, וצ"ע לפ"ז דא"כ בעירובי חצירות ושתו"מ לא יוכל לערב בקונם וצ"ע על סתימת הדברים. וע"ע בריטב"א שהאריך בביאור שיטת רש"י. ועיי"ש שהקשה אמאי נקט איסור הנאה בל' קונם ואיסור אכילה בל' שבועה ולא מפליג בשבועה גופה בין אכילה או הנאה.

ושיטת התוס' היא דבין ערובי תחומין ובין ערובי חצירות אין מערבין לר"ה ומשום הגזירה קונם אטו הקדש. ולדבריהם מיירי דוקא באיסור אכילה אבל לענין איסור הנאה הוא בכלל המבואר בסוגיא לקמן לא. אם מצוות להנות ניתנו או לא.

והרמב"ם [פ"א מעירובין הי"ד] כתב 'וכן הנודר מאוכל זה או שנשבע שלא יאכלנו מערב בו ומשתתף בו שאם אינו ראוי לזה הרי הוא ראוי לאחר', ויש להסתפק בכוונת דבריו במש"כ הנודר מאוכל זה אי מיירי בנודר איסור אכילה או גם במפרש קונם. ונחלקו בזה האחרונים, הגר"א סי' שפ"ו ס"ח הוכיח מהסוגיא דפסחים כג. שאסור לערב באיסורי הנאה והרמב"ם נקט אכילה דוקא אבל בהנאה אין חילוק בין נדר לשבועה ואין מערבין בו ער"ח ושתפ"מ אבל עירובי תחומין מערבין. אולם המג"א כתב שאף אם נדר הנאה שרי שלא כיון אלא דרך הנאתו, ויש לפרש שלא דמי לאיסור הנאה גמור שנאסר שם כל השתמשות בחפץ אבל כאן אינו אוסר אלא קבלת הנאה מהחפץ אבל הכא אינו נהנה ממנו אלא שבגרמת החפץ הוא קונה שביתה וזה לא חשיב הנאה. [ועי' בנת"ח שתמה על המג"א בזה וכתב שדעת הרמב"ם ששיתוף נמי חשיב מצוה דכ' ופקדת נוך ולא תחטא והביא כן מדברי הב"י שצ"ד.] וע"ע בקרן אורה שמדמה זאת לנודר מן הככר דהירו' מובא בר"ן בנדרים לה. נסתפק אם שרי לחמם בו ידיו.

**לפי שאין מערבין בהקדשות.**

עי' רש"י שכתב דהקדש ודאי אסור בכל הנאות ואינו ראוי לשום אדם, וצ"ע למה הוצרך רש"י לכך וסגי בזה שאסור בהנאה למנוע היכולת לערב כמו בקונם דאיסור הנאה לדעת רש"י, וצ"ל שבזה לא מהני אף עירובי תחומין לכו"ע דלא חשיב אוכל.

ועי' עוד בריטב"א שהקשה אמאי אין מערבין בהקדש והא חזי לאכילה על ידי שאילה כמבואר בגמ' לקמן לגבי נזיר אליבא דסומכוס, ותירץ הריטב"א שלא מועיל מה שאפשר להשאל אלא רק אם הוא מותר לאחריני ואסור לדידיה, אבל אי אסיר אף לאחריני ואף באכילה לחודא אין מערבין בו כלל. והדברים מבוארים גם בתוס' להלן בע"ב ד"ה ולפרוש בסוה"ד 'ותדע דאמר לעיל וכו' אע"ג דאפשר לאיתשולי עלייהו.

וביאוה"ד שעירוב צריך שתהיה עליו תורת אוכל וזה נקבע לפי שאר העולם אי חזיא להו או לא, אבל לא סגי בזה לחוד שאם הוא אסור לדידיה איסור גמור אינו פועל עבורו חלות ערוב ולכן צריך שיהיה ראוי גם לדידיה על ידי שאילה.

**ב"ש אומרים אין מערבין לנזיר ביין וכו'.**

עי' בפור"י וברש"ש שכתבו דב"ש פליגי אדסומכוס דלא מהני מה שאפשר להשאל על זה דב"ש לשיטתם בנזיר לא. שנזירות טעות הויא נזירות ואי אפשר להשאל עליה כדסברי לגבי הקדש שא"א להשאל עליו מה"ט.

והגרע"א מבאר שהם חולקים על עצם הסברא דסומכוס דלא חשיב אוכל מה דיכול להשאל.

**דף ל' ע"ב.**

**חנניה אומר כל עצמן של ב"ש לא היו מודים בעירוב וכו'.**

יש לעיין אם ב"ש חולקים על כל הענין של קנין שביתה על ידי פת ובעי שיערב ברגליו, וכן כל הצריך לו צריך להיות במקום ששובת שם [דאל"ה יהיה אסור להוציאו ממקום התחום[[65]](#footnote-65)], או דאפשר שהם מודים לעצם המושג של קנין שביתה אלא שהם מחמירים שצריך שיהיו כל הצריך לאותו שבת עמו וכן נראה מל' הריטב"א.

והנה מבואר בסוגיא דלב"ש לא מהני לערב ביין לנזיר ומשמע שלא מהני עירוב דפת, אך יש לבאר שלא סגי ביין כזה אלא צריך ליתן שם את כל סעודתו הראויה לו [ויין כזה ודאי לא חשיב סעודה הראויה], ועי' בגאו"י שכן נראה מדבריו.

עוד מבואר בסוגיא שאם עירב בלבנים והוצרך לשחורים אף בלבנים לא יצא, וזה גם מוכיח שלב"ש יש חיסרון בקנין שביתה לכל דבר ולא כמו הצד הראשון שהאיסור הוא רק על הבגדים שלא יצאו ממקומם.

אך עי' ברש"י כאן ד"ה עירב בשחורים שכתב שיישב שם בסוף אלפיים אמה עד שקנה שם שביתה, ומבואר שגם כאשר הוא מערב ברגליו לא קנה עירוב עד שיוציא כל כלי תשמישו לשם, והדברים צ"ב דממ"נ למה לא יקנה שביתה במקום המצאו הוא וכליו. ועי' בתורי"ד שנחלק בזה עם רש"י שרק במי שמערב בפת הדברים אמורים ולא במי שמערב ברגליו, וכן תמה החזו"א.

**התם איכא סעודה הראויה מבע"י וכו'.**

עי' מה שהבאנו לעיל במשנה דריש פרקין קושית הגרע"א מהגמ' להלן לגבי תרומה דלא מהני מה שיכול להשאל עליה מבע"י, ובמש"כ לבאר בזה.

**לא נחשדו חבירים לתרום שלא מן המוקף. [תוד"ה לא]**

עי' תוס' שהקשו למה לא התירו לו איסור זה דשלא מן המוקף לצורך מצות הליכה שרוצה לילך לשם, ותירצו שלא הותר איסור זה אלא לכבוד שבת אבל לא לצורך מצוה אחרת.

ועי' במהרש"א שהקשה סתירה ממש"כ בד"ה אלא שיכול להשאל הנזיר על היין דחשיב צורך שבת, ומבואר שאף כאשר אין לו צורך אמיתי ביין אלא לקנין עירוב חשיב צורך שבת, והכנ"מ נימא שיוכל להשאל על התרומה ולתקנה שיש בזה צורך שבת. וכתב המהרש"א ששם אין לו יין אחר כלל שמחמת נזירותו הוא אסור בכל יין שבעולם ולכן חשיב צורך שבת, אבל כאן יש לו פירות אחרים שיכול לקים בהן מצות סעודת שבת.

וילה"ק דלעיל ד"ה ולפרוש הוכיחו התוס' מזה שלא מהני בהקדש על ידי שאילה דבעינן שיהיה ראוי לכל העולם, והרי הקדש אין מצוה בשאילה דמ"ש מתרומה. ועי' בגאו"י שעמד בזה. ועי' בגאו"י שכתב שיש לבאר שלענין שאילה מהני בכל דבר מצוה ואין צורך לכבוד שבת דוקא, אך במהרש"א שם דייק מלשון התוס' שאין חילוק בזה.

**רשב"א אומר מערבין לחולה וזקן כדי מזונו.**

עי' תוס' שכתבו ב' מהלכים אם רבנן מודו דלקולא משערים בכל אחד כפי מזונו או דאזלינן בתר רובא דאינשי אף לחומרא. ועי' בשו"ע סי' ת"ט ס"ז [כפי הגהת המג"א והט"ז] שפסק דמשערים בחולה וזקן לפי מה שהוא, אולם בביאור הלכה שם הביא מהתו"ש והחת"ס [ת' צ"ח] שפסקו כהתוס' שמשערים באדם בינוני. וצ"ב דמ"ש מהא דאמרי' לעיל לגבי פרסאי דאף דלא הוי רובא דעלמא ומ"מ דנים אותם כעשירים וכדכתבו התוס' לעיל כח. ד"ה ובבל.

ועי' בגאו"י שנקט בפשיטות דכיון דקיי"ל כרבנן דסומכוס לעולם אזלינן בתר עלמא, ואף לפרסאי השיעור הוא בכדי לאכול בו ולא לאכול הימנו.

**תוד"ה תרגומא, ובמידי דלא חזי לדידהו ע"כ שיעורו בסעודה בינונית.**

מבואר בדבריהם שאף אי נימא דמשערין באותו האדם מ"מ רק אם הוא ראוי בעצמו לאכלו אבל כאשר הוא מערב באוכל שראוי לאחר אין משערין לפי מה שהוא אלא בעלמא. ועי' בביאוה"ל סי' ת"ט ס"ז שהביא לפסוק כן להלכה בשם המחה"ש.

**ר"י אומר אף בבית הקברות.**

עי' רש"י סד"ה שמיה אוהל שכתב דבין רבנן ובין ר' יהודה כסומכוס ס"ל דבעינן מידי דחזי ליה באותה שעה. ומבואר דלרבנן מהני כיון שראוי לישראל. וכ"כ הריטב"א.

אולם הרא"ש כתב דנ"ל שאפי' רבנן מודים בזה דבעי' שיהיה הוא ועירובו במקום אחד, וכיון שהכהן אינו יכול להגיע למקום העירוב לא מועיל מה דחזי לאחריני, כשם שלא מהני אם נתנו בשידה תיבה ומגדל כשהם נעולים. וכ"כ התוס' לעיל בריש פרקין.

ועי' בגאו"י שמבאר דרש"י נוקט שדוקא אם העירוב נמצא במקום שאין יד אדם מגעת אינו מועיל, אבל אם אחרים יכולים להגיע וליטלו מהני, ולכאו' נידון זה תלוי ביסוד הדין דבעי שיהיה הוא ועירובו במקו"א.

ויש כמה היכ"ת מחודשות בדין שאין הוא ועירובו במקום אחד,

**בענין אוהל זרוק.**

נחלקו הראשונים בטעם מ"ד דלא הוי אוהל אם הוא משום שהוא דבר המטלטל אבל לבתר דנייח הוי אוהל לכו"ע, או דפלוגתייהו היא לבתר דנייח ומשום דאינו קבוע שם ואפשר דבעת שהוא מיטלטל לכו"ע ל"ה אוהל.

שיטת הריטב"א כאן והרמב"ם בפי"א מטו"מ ה"ה וכן מדייקים הראשונים מדברי רש"י בסוגיא שכתב 'אוהל המיטלטל' שאף כאשר הוא באויר הוי אוהל למ"ד שמיה אוהל. וכדרך זו נקטו התוס' נזיר נה. בל"ק.

אולם התוס' כאן ד"ה ומר סבר וכן בפי' הרא"ש בנזיר נה. ועו"ר שפלוגתייהו היא לבתר דנייח דוקא משום שאינו קבוע ועומד להנטל משם, אבל עודו באויר לא חשיב אוהל מידי דהוי אעוף הפורח ואטלית המנפנפת, וכן הביא הריטב"א משמיה דהר"ח. וכדרך זו אזלי התוס' בנזיר שם בל"ב.

ולביאור הסוגיא דהנכנס בשידה תיבה ומגדל יעוי' בפי' הרא"ש שם ובתוס' שם וכן במהרש"א בסוגיין דשידה תיבה ומגדל לא דמי לתיבה הנזרקת באויר משום שרגליה או רגלי הבהמה הנושאות אותה נוגעות בארץ, ודמי לתיבה שנחה כבר. אולם הריטב"א בשם הר"ח מבאר שכאן מיירי שהשידה והתיבה נחו לגמרי בביה"ק והיו ארוכין עד לפתחו והוא נכנס בהן עד מקום השביתה.

ויסוד מחלוקתם הוא בגירסת הסוגיא דנזיר שם, דלפי הגירסא שלפנינו הגמ' מוכיחה דאף ר' יוסי בר"י דמטהר אין זה משום דחשיב אוהל לחוץ, אלא מטעם אחר דשידה תיבה ומגדל ל"ש ולא גזרו בהם משום ארץ העמים. והגמ' מוכיחה זאת מהברייתא המובאת בתוס' כאן שתיבה מליאה כלים וזרקה באוהל המת טמאה והיינו משום דהוי אוהל זרוק.

אך יש שם גירסא להיפך דריב"י מטהר משום דאי"ל דהוי אוהל והגמ' מביאה סייעתא לדבר זה מזה שהוא מטהר בכלים הנמצאים בתוכה לבתר דנייחא.

שיטה שלישית היא שיטת הרשב"א המובאת בתוס' שאוהל זרוק היינו אוהל הנסמך על אדם או אפי' על כלים ואף שאינם מקבלים טומאה, משום דלא בטלי ועומדים להנטל מתחתיה והוי כעומד באויר, אבל אם היתה על בע"ח לכו"ע הוי אוהל. ומבואר עוד שדוקא לענין לחוץ בפני הטומאה ל"ה אוהל אבל להביא את הטומאה כן יש לו דין אוהל.

ועי' בגאו"י דרוב הראשונים חולקים על התוס' בזה שאוהל הנסמך גרע מתיבה הנזרקת ולכו"ע לא הוי אוהל, וצ"ב הסברות בענין ועי' להלן.

**תוד"ה ומר סבר, אבל בשעת זריקה אפי' ריב"י מטמא וכו'.**

התוס' הוכיחו מהדין של עוף הפורח, דתיבה העומדת באויר אין לה דין אוהל לחוץ בפני הטומאה. ובחי' רח"ה פי"א מהל' טו"מ ה"ה כתב ליישב שאף אי נימא דאוהל זרוק שמיה אוהל מ"מ יש דין 'האהלה' שצריך שיחשב מה שמעליו כאוהל שלו וזה לא נאמר באוהל העומד באויר שבמצבו הנוכחי אינו נחשב כמאהיל על מה שתחתיו. אלא דכל זה שייך רק כלפי מה שתחתיו, אך מ"מ משכח"ל שיהיה לו דין אוהל כלפי מה שהולך עמו יחד והיינו כלפי מה שבתוך התיבה ולמה שבתוך השידה שאף שהם מטלטלים ונזרקים מ"מ חשיבי שהם בתוך אוהל עד כמה שאוהל זרוק יש לו תורת אוהל. ומחדש הגר"ח שיש מקום לומר שאף שאין לשידה זו בעודה מיטלטלת תורת אוהל לחוץ בפני הטומאה, שעדיין שייך לדון כאן מתורת אוהל 'להציל' מפני הטומאה, דכשם שצמיד פתיל מציל מפני הטומאה כמו"כ כל הנמצא באוהל כזה אינו מטמא מדין מאהיל על המת כיון שהוא בתוך אוהל נפרד וכמו"כ זו סיבה להצילו מטומאת אויר ארץ העמים.

ועי' בגר"ח שם שמוכיח שיש חילוק בין הדין דעוף הפורח לדין אוהל זרוק שלעוף הפורח אין תורת אוהל כלל אף לענין להביא את הטומאה אבל לאוהל זרוק לכו"ע הוי אוהל לענין להביא את הטומאה דחשיב האהלה יעו"ש באריכות.

**מתני' והכהנים בחלה ובתרומה.**

צ"ע דהכא סתם תנא כסומכוס דאין מערבין בתרומה אלא לכהן ולא לישראל ולעיל תנן בסתמא דלא כן. ועי' בתוי"ט שמבאר דבאמת הוי מחלוקת ואח"כ סתם וסתם לן תנא כסומכוס. ועיי"ש שתמה על פסק הרמב"ם דלא כסומכוס אמאי לא פסק כסתם מתני' דהכא. אולם הרא"ש כתב שאין זה סתם ואח"כ מחלוקת דתנא לכהנים משום דאורחא דמילתא נקט שהיא מצויה להם וה"ה לישראל.

ובתוי"ט כתב להליץ בעד הרמב"ם מטעמא אחרינא דסתם לן תנא כרבי דשבות שרי ביה"ש, וא"כ אף הישראל יכול לערב בה כמו ביין לנזיר כמבואר לעיל.

ובתור"ע הקשה עליו דאכתי לא היה לו לסתום דמערבין דאם לא נתן אלא ב' סעודות מצומצם הלא אין רשאי לערב כי אינו יכול לתקנה, וכתב שכן מוכח מהתוס' לעיל ל: שמתני' מצי אזלא אף כרבי לענין טבל ומשמע דבתרומה אין רשאי לערב הישראל משום דמיירי לדידיה בב"ס מצומצמות. וכן יש נפקותא שלא יוכל לערב בתרומה ביד כהן.

אך בלא"ה צ"ע לומר שקיי"ל כסומכוס בעיקר הענין דלא מהני מה דחזי לאחריני, ממש"כ הרמב"ם בפ"א הי"ד שמערבין אף כאשר האוכל אסור למערב שאם אין ראוי לזה הרי הוא ראוי לאחר, ובכלל זה הנודר מן הככר ולא נראה שהטעם משום שאלה.

**דמאי הא לא חזי ליה.**

עי' תוס' שהקושיא היא רק לפי סומכוס אבל לרבנן תיפו"ל משום דחזי לעניים. ולמעשה יש נפקותא מהסברא דמיגו מפקר נכסיה אף לרבנן לענין חולה וזקן שישערו לפי דידיה ולא לפי אחרים, דיעוי' בביאוה"ל סי' ת"ט ס"ז שכתב שאי אפשר לערב לחולה כדי מזונו רק כאשר הוא ראוי לו בעצמו אבל אם אין ראוי לו צריך שיעור ב' סעודות, וכאן בדמאי דראוי לו עצמו ישערו לפי דידיה.

**דף ל"א ע"ב.**

**א"ה אפי' הקדימו בכרי נמי וכו' האי אידגן והאי לא אידגן.**

נחלקו הראשונים אם הדין דהקדימו בשיבלים נאמר רק אחר שהכרי נתחייב לגמרי בתרומה אחר מירוח וגם שראה פני הבית או דהכל תלי רק במירוח ואף אם לא ראה פני הבית חייב בתרו"ג.

עי' תוס' כאן ד"ה ומה ראית שכתבו ששאילת הגמ' היא מה"ת לתלות זאת במירוח ולא בראית פה"ב ומתרץ דרבינן שכל מה דאידגן חייב בתרו"ג. ולביאור תירוצם עי' לשון רש"י כאן ובברכות מז: שכיון שנתמרח ונעשה דגן חלה עליו רשות כהן דכ' ראשית דגנך. וכ"ה פשטות לשון הגמ' בתמורה ה: מרבה אני את הכרי שישנו בכלל דיגון ומוציא אני את השיבלין שאינן בכלל דיגון.

ועי' בתורא"ש שדחה פירוש זה דמה דקאמר רב פפא יכול אפי' הקדימו בכרי היינו אחר ראית פה"ב אבל בלא ראית פה"ב חשיב כמו שהיא שיבלין. וכן עין בריטב"א שדחה פירושם דמאי אולמיה ראית פה"ב ממירוח בכרי וצ"ב כוונתו.

וע"ע בתוס' שבת קכז: שנחלקו בזה ב' תירוציהם אם הקובע הוא המירוח או ראית פה"ב, עיי"ש סברותיהם.

ונראה לבאר מח' הראשונים הנ"ל דנחלקו בגדר הדין דלא מהני מה שהקדימו בכרי אם זהו מחמת שכבר חל עליו חיוב תרו"ג ותו לא פקע, ולפ"ז הסברא נותנת שזה יהיה תלוי בשעת חלות החיוב דהיינו ראית פה"ב. או שאין זה מחמת החיוב נתינה לכהן אלא מחמת שיש כאן חלק המיועד לכהן, ולא מהני מה שהקדים המעשר לתרומה להפקיע את סדר התרומה דכרי זה. וזו שיטת התוס' שמשעה שנעשה כרי אי אפשר לבטל זכות הכהן. וזה גם המבואר במה שכתב רש"י דעל ידי הדיגון חלה עליו רשות כהן דהיינו דמקודם בעודן שיבלין אינם עומדים לתרומה כלל [ואף שאפשר להחיל תרומה מקודם מ"מ אין לזה שם דגן המחויב לכהן], אבל כשנעשתה כרי התחדשה זכות לכהן בכרי זה ליטול את התרומה מן הכרי, אלא שאין עדיין חיוב בפועל לברר את חלק הכהן קודם ראית פה"ב והוא מתנאי החיוב.

**ל"צ בטבל טבול מדרבנן.**

נחלקו הראשונים אם יש איסור ספייה לקטן באיסור דרבנן, שיטת הרמב"ם בסוף הל' מאכ"א שאסור להאכילו אפי' דברים שאיסורן מד"ס, אולם הרשב"א ביבמות קיד. הביא כמה ראיות שרבנן לא העמידו איסורן אלא בגדולים ולא בקטנים. ועי' שם ברשב"א שהקשה לשיטתו מזה שאין מערבין בטבל דרבנן והא חזי לקטנים ואמרי' לעיל ל: דבמידי דחזי לקטנים מערבין כגון ביוה"כ דחזי לקטנים. ומחלק הרשב"א בין מקום שכל איסורו הוא איסור גברא כיוה"כ דבזה מהני מה דחזי לקטנים, לבין טבל שאיסורו מצד עצמו שמה שחזי לקטנים לא מועיל להחשיבו כאוכל לגדולים.

ועי' בתור"ע שהקשה על דבריו שהרי מתני' כסומכוס מוקמינן לה שלא מהני מה דחזי לאחריני ומה ראייתו [אא"כ נפרש כהרא"ש דהכהנים בתרומה לא"ד] יעו"ש.

**בענין שליחות קטן בעירוב.**

בגמ' מבואר שדוקא בעירוב תחומין לא מהני ע"י קטן, ונחלקו רש"י ותוס' אי משום דלאו בני קנין שביתה נינהו או משום חיסרון נאמנות, ונפק"מ בעומד ורואהו אי מהני או לא. ולשיטת התוס' כאן סגי בעשיית הקטן וכן בנתינת הקוף לקנות העירוב וכאשר יתבאר.

ויש להקדים בזה את הסוגיא במעילה כא. דאיכא ב' לישני בטעם הדין שאם שלח פרוטה של הקדש ביד קטן ועשה שליחותו דמעל, ומקשה והא לאו בני שליחות נינהו ומתרץ דעשאו כמעטן של זיתים, דהיינו דאין צריך מעשה לענין מעילה אלא סגי בניחותא בעלמא. עוד מתרץ שם דהוי כאותה ששנינו נתנו על גבי הקוף והוליכו הר"ז עירוב אלמא קא עבדא שליחותיה, ומבואר בגמ' שלמ"ד זה מהני שליחות בקטן ואפי' בקוף דנחשב שאיתעבדא שליחותיה על ידיהם דאי"ז אלא מעשה גרידא ודלא כרש"י.

ועי' שם בתוס' שהקשו שהרי הכא אמרי' דנתנו על גבי הקוף אין זה עירוב ומחלקים ששם האדם עצמו עומד ורואה ובשעה שהם מניחים אותו אומר תקני לי עירוב, אבל בסוגיין מיירי שהקוף נותנו בלא שום אמירה בשעת מעשה. והנה לפי דברי התוס' שם אין ראיה דלא כרש"י שמה שאמר דאיתעבידא שליחותיה אין זה על החלות קנין עירוב, אלא על המעשה גרידא שחשיב שניתן על ידי בעל העירוב דבעי נתינה לשם עירוב.

אולם התוס' בסוגיין הוכיחו משם דמהני אפי' על ידי הקטן מדין שליחות ולא ניחא להו בזה. וצ"ל שהתוס' דידן נוקטים שזה פשיטא דלענין עירוב אי"צ נתינה של הגברא ומהני מה שאומר תקני לי עירוב, וא"כ עיקר הראיה היא שמועיל מה שמעיקרא הוא שולחו וקובע שנתינתו תקנה לו את העירוב, ומה שלא מהני בסתם זהו רק משום חיסרון נאמנות. [וע"ע ברשב"א כאן שהביא את המהלך של התוס' במעילה הנ"ל, והקשה שא"כ לא נחשב שאיתעבידא שליחותייהו בכה"ג שהוא עומד ורואה ועושה הכל]. וע"ע בגאו"י ובשפ"א מה שכתבו עוד בכוונת דבריהם.

וע"ע בריטב"א בשמעתין שכתב על דרך התוס' במעילה וכתב מה דאמרי' דאיתעבידא שליחותייהו היינו לומר שידם כידו להניחו במקום השביתה ועולה לו כאילו היתה שליחות גמורה, וכתב עפ"ז שה"ה אם יעשה כן על ידי גוי אף שהוא בר דעת מהני בכה"ג שהוא עומד ורואהו דשליחות כזו שייכת אף בגוי גדול.[[66]](#footnote-66)

**כאן בעירובי חצירות.**

עי' רש"י שמפרש דעירובי רשותייהו הלכך ממילא מערב ומבואר כאן שעצם הנתינה של הפת בלא הקנאה מועילה לקנות ערו"ח. ועי' לעיל במתני' לגבי תרומה לישראל שהבאנו הוכחת האחרונים מזה שאין צריך בעלות לענין עירובי חצירות ואפשר לקנות במידי דלאו דידיה. אך צ"ע דאמרי' לקמן המקפיד על עירובו אינו עירוב וצריך שיהיה לכולם זכות שוה וע"ע.

ועי' ברשב"א שהקשה על פירוש רש"י הנ"ל מהגמ' בגיטין סד: שהקשתה איך קטן זוכה עירוב לאחרים אם קטן אין לו זכיה, והקשה הרשב"א דלענין עירוב הרי אין צריך תורת זכיה וממילא מתערב על ידי שיד כולם שוה בו. וקושייתו צ"ע שהרי בכה"ג פשיטא שאם לא זכו אחרים דלא חשיב שנתנו פת עבור העירוב ולא סגי במה שיתן הוא עבור כולם אבל כאן היתה נתינת פת גמורה.

והרשב"א מבאר את הסוגיא באו"א שלענין עירובי חצירות חשיב שיש דעת אחרת מקנה אותו ובזה הוא זוכה אף לאחרים אבל לענין עירוב תחומין שאין בזה דעת אחרת מקנה לא מועיל קנין של הקטן. וצ"ב מה שייך לומר שיש בנתינת עירוב דעת אחרת מקנה שהרי הקטן הוא הנותן את העירוב שלא בדרך זכיה וצ"ל שהוא זוכה עבור כולם שותפות בעירוב.

**ואם אמר לאחר לקבלו וכו', בעומד ורואהו.**

עי' תוס' במעילה כא. שכתבו בשם רבינו אפרים דמיירי שהאחר נוטלו ונותנו שם לשם עירוב, והתוס' שם הקשו עליו דא"כ איך מוכח מזה דקטן וקוף עבדי שליחות דבכה"ג פשיטא דמהני. וע"ד זה כתב בשו"ת הרי"ף סי' ת"ר [מובא בקו"ש] וכ"כ הרבינו יהונתן כאן וצ"ע מה יענו הראשונים הללו על קושית התוס' שם.

וצ"ל שעיקר הוכחת הש"ס דחשיב שכל זמן שהחפץ או האוכל בידם חשיב כאילו הוא עדיין אצל הבעלים והרי הוא כקונה שביתה מכח הבעלים וכן לענין מעילה נחשב שעל ידי נטילתו יצא מרשות ההקדש, אבל אם לא היה זה נחשב שליחות היה החפץ כאילו הוא אינו ברשות הבעלים ואי אפשר לקנות בזה שביתה שצריך שיהיה בזה שם בעליו עליו.

**דף ל"ב ע"א.**

**חזקה שליח עושה שליחותו.**

עי' רש"י להלן ד"ה מתחת ידו שנראה מדבריו שהנידון הוא אם השליח חושב שהוא סומך עליו או שאינו סומך עליו כל כך ולכן אינו מתאמץ לקיום השליחות. ולפ"ז צריך להיות שאם השליח יודע שאין המשלח יוכל לדעת אם קים את שליחותו ודאי סמך עליו ועושה שליחותו. וקשה לפ"ז דבתחומין ודאי הוא סומך עליו שאינו יכול לדעת אם קנו עבורו שביתה בריחוק מקום, וצ"ל שאין זה נחשב שסומך עליו בזה שאם יגיע למקום העירוב ויראה שלא נתן העירוב יחזור למקומו.

ועי' בתוס' שהביאו מן הסוגיא דגיטין סד. שאפשר לסמוך על חזקת שליח עביד שליחותיה אף להקל בדבר שבערוה למ"ד זה, וצ"ע איך תועיל חזקה במקום שצריך עדות גמורה ולא שום בירור אחר. וצ"ל שכיון שניתן בידו לגירושין וחזקה דעביד כאילו נתברר שנמסר לה.

אולם בריטב"א להלן על ההיא דתרומה נראה שיסוד החזקה היא מכח שאינו רוצה שיכשל באיסור ולא מחמת מה שהוא סמך עליו. ועי' עוד בתוס' בשם ר"י שכתבו שאף רב ששת מודה דלא אמרי' חזקה שליח עושה שליחותו אלא במקום שהוא מכשילו אבל אם אין לו נפקותא של איסור בקיום השליחות לא יהיב דעתיה לעשות שליחותו. ועיי"ש דמטעם זה בשליש לא שייך חזקה דעביד שליחותיה כיון שאין מכשול למשלח אם לא יתן את הגט יעו"ש.

וע"ע בגאו"י שהביא מהירושלמי שדוקא היכא דקיבל עליו השליח אבל אם שתק אי אפשר לסמוך עליו אפי' לענין עירוב תחומין ולכאו' זה תלוי בטעמים הנ"ל, וצ"ע מסוגית הגמ' דלהלן שהוכיחו מתרומה והתם לא קיבל עליה.

וע"ע במשל"מ פ"ד מבכורות שהרחיב בגדרי חזקה זו.

**והא חדש דאו' וקתני הרחוקים מותרים מחצות היום ואילך.**

עי' ברשב"א שתמה דהכא הכהנים מצווים כשאר הציבור להקריב המנחה בזמנה ואין זה מחמת השליחות אלא מחמת המצוה, וכעי"ז קשה על הוכחת הגמ' מיולדת. ומתרץ הרשב"א שאם מצד המצוה לא היו מחויבין להקדים כ"כ אבל מצד השליחות יש להם להקדים כבר מצפרא. וק' שהרי הגמ' מחלקת דמצד חזקת שליח אין זה סיבה להקדים וכל הטעם שהקדימו הוא מחמת שאין בי"ד מתעצלים וא"כ יש לומר שזה מחמת המצוה ולא מחמת השליחות. וצ"ל שאף הבי"ד מה שאינם מתעצלים הוא מחמת זה שהאנשים תלויים בעשייתם ולא מחמת קיום המצוה.

וע"ע בגאו"י שמבאר דאף רב ששת ידע הטעם שאין בי"ד מתעצלין בו, אלא סבר שאם בעלמא לא סמכינן אחזקת שליח גם כאן לא נסמוך על חזקת הבי"ד דעבדי השליחות.

**וטובלת ואוכלת קדשים לערב מ"ט לאו משום דאמרי' חזקה שליח עושה שליחותו.**

קשה דבכה"ג שאינה יכולה לטבול אם לא יקריבו בעדה את הקינין יש תקלה ובודאי סמך עליה ויש לנו להניח שיעשה השליחות, וצ"ל שמצד זה לא היה להם למהר לעשות זאת ביום זה אלא יכלו לדחות זאת ליום אחר, ומזה שמיהרו לעשות באותו היום מוכח שעושה שליחותו בזריזות.

עי' בריטב"א שהקשה דלמא משום דכהנים זריזים הם ותירץ שמה שהם זריזים זהו משום שמוטל עליהם לעשות הדבר בעיתו ואם לא מוכרחים לעשות כן מיד אינם זריזים, והכא כיון דשליח עושה שליחותו הם ממהרים לעשות שליחותם.

**דא"ר שמעיה חזקה אין בי"ד של כהנים עומדים משם וכו'.**

הכא לא פריך אדרב ששת למ"ל טעם זה דתיפו"ל דשליח עביד שליחותיה דהכא הוא אמורא וליכא לאותוביה עליה וכ"כ הריטב"א, ולפ"ז יהיה מוכח דרב שמעיה סבר כר"נ. [ובזה הריטב"א מתאים עם מש"כ לעיל שאי נימא דשליח עביד שליחותיה אין צריך לחזקה זו ותיפו"ל משום דכהנים זריזים].

**מלא לך קערה זו וכו' ומעשרן דמאי.**

עי' רש"י שהמלקט תולה שהנותן חושש שמא יסמוך עליו שיתן לו דבר היתר ומעשר עליהן ממקום אחר. וצ"ב דמה"ת יתלה הנותן שיסמוך עליו הלוקט ובפרט שהלוקט הוא חבר. וצ"ל דכיון שהתאנים שלו הוא מצוה דידיה וניחא ליה דליעביד הוא ולא הלוקט.

והנה ברש"י מבואר שיש צד שהוא סומך עליו ולכן הוא מעשר ובגמ' נראה שלכן זה קשור למה ששליח עושה שליחותו, אולם בריטב"א להלן כתב שאף שאין שם מינוי שליחות מ"מ המקבל סומך עליו וטורח לקים הבטחתו כדי שלא יעשה איסור, וצ"ב שאדרבה יתלה הנותן שהמקבל יתרום ולא יהיה בזה איסור, דהלא לא מיירי בחבר הנותן לע"ה אלא להיפך, וצ"ל שכיון שהיא מצוה שלו עליו מוטל לתקן את האיסור.

**רד"ה מתחת ידו.**

דהואיל ופירי דידיה הוא עליה דידיה רמי וחייש אלפני עור. עי' בגאו"י שלפ"ז דוקא כשהוא מוציא מתחת ידו אבל אם הע"ה ממנה שליח את החבר שיתרום עבורו מהכרי שלו ליכא לחזקה זו כיון שאינו עובר בלפני עור.

והנה להלן בע"ב מוכח שאין כאן דין לפני עור גמור דמבאר טעמא דרשב"ג דניחא ליה לחבר דליעבד ע"ה איסורא רבה ולא ליעבד החבר אפי' איסורא קלילא ומוכח שאין כאן דין לפני עור.

ובטעם הדבר עי' בגמ' ע"ז טו: דכל היכא דאיכא למיתלא תלינן ויכול החבר לתלות שיתרום. אכן יש לחלק ששם אינו נותן איסור בידים אלא כלים שיכול לעשות בהן איסור אבל כאשר הוא נותן את גוף האיסור צריך לחוש לכתחילה.

וע"ע ברש"י בפסחים ט. שנראה מדבריו שהחזקה היא משום דדרכם לקים המצוה מיד שיוכלו ואפי' כאשר אינם נותנים לאחר.

**דף ל"ב ע"ב.**

**אלא דנתכוין לשבות למטה.**

בשלב הזה של הסוגיא יש חילוק בין אם נתן העירוב למעלה מעשרה דהוי רה"י [דמיירי שגזע האילן רחב ד' וגבוה י'] ואמרי' גוד אסיק מחיצתא למעלה. וע"כ אם נתכוין לשבות על האילן הוי הוא ועירובו במקום אחד, אבל אם הוא שובת למטה הוי הוצאה מרשות היחיד לרה"ר ולא מהני. ומשמע שאילולא חיסרון זה לא היה מפריע לנו מה שאינו שובת במקום עירובו והעיקר שיוכל לאכול סעודתו במקום שהוא שם ולהלן נרחיב ביסוד זה. ואם הוא נותן עירובו למטה הוי מקום האילן כרמלית ויכול להוציאו לרה"ר בשעת קנית העירוב.

ועי' בריטב"א שהעיר שאם נתכוין לשבות למעלה שרי שהרי אף בכה"ג אסור עד כמה שנתן את עירובו למטה. ולפ"ז יכול היה לומר שאם נתן עירובו למעלה מותר ולמטה אסור ונעמיד ששובת למעלה וצ"ל שהרגילות לשבות למטה וכמו שכתבו התוס' לקמן לד: ד"ה דאי.

**והא קמשתמש באילן.**

עי' רש"י שהקשה למה לא הקשו משום איסור הוצאה מכרמלית לרה"ר, ותי' דחדא מינייהו נקט. ועי' בריטב"א שביאר דאלימא ליה לאקשויי מאיסור שימוש באילן דאי משום הוצאה היה יכול להעמידה בדבילה שמינה או שהיה חור בעמוד והוא בכלל חורי רה"ר דהוי כרה"ר. ועוד הביא מפרשים שהיה יכול להעמיד בשובת בכרמלית ודחה תירוץ זה.

**ורבי היא דאמר כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו.**

עי' במתני' לקמן לה. שאם נתגלגל עירובו חוץ לתחום לא הוי עירוב משום שאינו יכול ללכת ולהביא את העירוב, ועי' תוס' שהקשו למ"ד תחומין דרבנן שהרי לא גזרו על השבות ביה"ש עי' מה שתירצו.

ועי' בריטב"א שהקשה ממתני' דבמה מדליקין שבביה"ש אין מעשרין את הודאי ואין מטבילין את הכלים, ומכח זה כתב שלא כל שבות הותרה בין השמשות, אלא הנכון כפירוש הראב"ד שלא התיר רבי לעשות מעשה להתיר שבותין בביה"ש אלא שרבי מיקל לדונו כאילו הוא מותר בכך. וכ"כ הרשב"א לקמן לג: בשם הראב"ד.

ומוסיף הריטב"א שגם זאת לא הקילו במקום שהוא יכול לבוא לידי סרך איסור דאו', שהרי גזרי' שמא יקטום אף אליבא דרבי כמבואר לקמן לד:. וקשה דאיסור כרמלית הוא גם מלתא דהוצאה ויש לו עיקר בדאו', וצ"ל שרק במקום שיגיע על ידי מעשהו ממש לידי איסור דנים אותו כאיסור דאו' ולא בגזירה של הרחקה, וכן מחלקים התוס' והרא"ש בהמשך הסוגיא שכל דבר שיכול לבוא בקל לידי איסור חטאת לא הקילו כגון זה עוקר וזה מניח.

אך יל"ע לפי מש"כ רש"י להלן דשרי אף לטלטל פחות פחות מד"א ונראה שכל שבות הותר, אך עי' במג"א סי' ת"ט ס"ג שכתב בשם הה"מ והתוס' ששבות כזה לא הותר וצ"ע דעת רש"י, ועי' מה שכתבנו במקומו.

ולגוף קושית הרשב"א מההיא דאין מעשרין את הודאי, עי' ברמב"ם פכ"ד מהל' שבת ה"י שכתב שהשבותים הותרו ביה"ש כמו לשוט בנהר או לעלות באילן להביא לולב או שופר או לולב, וכן רשאי להוריד מן האילן העירוב שעשה וכו' אבל אם לא היה שם דוחק או מצוה אסור, ולפיכך אין מעשרין את הודאי בשבת יעו"ש וכן פסק השו"ע סי' שמ"ב.

ועי' במשנ"ב שם שכתב שאף שבנטילת העירוב ליכא צורך מצוה מ"מ מכיון שאין מערבין אלא לדבר מצוה ואם לא יחול עירובו לא יוכל לקים מצותו חשיב צורך מצוה.

והנה לדבריהם אזלא הוכחת הריטב"א הנ"ל דרבי לא שרי שבות גרידא בביה"ש דהתם לאו דבר מצוה הוא. אולם יש לומר שגם הריטב"א מודה ליסוד זה, אלא דסב"ל שאין צריך להתיר בפועל ליטול את העירוב אלא סגי בזה שרבנן החשיבו אותו כמי שיכול ליטול את עירובו, ולעולם שרי לגמרי לדבר מצוה. ועי' בגאו"י שהביא מהירושלמי שמבואר שם כדברי הריטב"א.

שיטת רש"י בזה [שבת לד:] דרבי שרי שבות אף שלא במקום מצוה והמשנה דאין מעשרין את הודאי אתיא כרבנן ודלא כרבי. וכ"מ בתוס' דלעיל ל' ב' ד"ה ולפרוש דמתני' הנ"ל אתיא דלא כרבי.

ולעצם פלוגתא דרבנן ורבי אם היא קשורה לנידון דספיקא דרבנן לקולא, עי' בחוו"ד סי' ק"י ובבית מאיר שבת ל"ד. וע"ע בביאוה"ל שם שכתב שאם נסתפק לו אם הגיע זמן ביה"ש לאו ספיקא הוא אלא חיסרון ידיעה ותלי בהנ"ל.

**אבל אילן העומד בתוך עיבורה של עיר וכו' דמתא כמאן דמליא דמי.**

עי' רש"י וראשונים שאין הכונה שהיא נידונית כמוקפת מחיצות ודין רה"ר עליה, אלא שלענין עירוב היא נידונית כאילו היא רה"י וע"כ אנו מחשיבים אותה כאילו מקום השביתה עולה עד לרקיע והוא ועירובו במקום אחד.

וצ"ע דכיון שאינו רשאי להביא את עירובו אליו משום דין הוצאה קשה דמ"ש מהמבואר לקמן במשנה לד: שאם נתן את העירוב במגדל ואבד המפתח שאין זה עירוב כיון שאינו יכול ליטלו ולאכלו וכנ"מ סוכ"ס אינו יכול לאכלו.

ויש לחלק דהתם אינו יכול למעשה לאכלו ולכן חשיב שהעירוב נמצא במקום אחר כדכתב רש"י שם, אבל כאן שאנו מחשיבים אותו כאילו הוא שובת למעלה הרי במקום שביתתו המדומה רשאי להביאו ולאכלו, ולכן אין מתחשבים במה שלמטה אינו יכול לאכלו.

וע"ע בריטב"א דקל הוא שהקילו חכמים להחשיבו כמאן דמליא וכאילו הוא יכול ליטלו. וזה דלא כמש"כ בדעת רש"י, ועד"ז ביאר הרשב"א לקמן לג:

עי' ברשב"א בעבוה"ק ש"ה פי"ט [קמ"ג קמ"ד] שכתב שאם נתן עירובו רחוק ג' אמות מעיבור העיר והעירוב רחוק ממנו ח' אמות שהכשיר משום דאמרי' ביתא כמאן דמליא וגם יש לו ד' אמות ונמצא במקום עירובו, אולם לרש"י אין מקור להקל בזה כיון שרק באותה העיר נאמר שהוא שובת למעלה אבל בנמצא חוץ לעיבורה של עיר מה"ת לדון שיהיה נחשב שראוי להביא את עירובו כשהוא למעלה.

הרמב"ם הרי"ף והשו"ע לא הביאו למימרות אלו ולא חילקו היכן נמצא האילן ואם הוא בתוך ד"א או לא ועי' בהה"מ [פ"ו ה"ט] שכתב שנראה מדברי הרמב"ם שאין מימרות הללו הלכה. ועי' בגאו"י שכתב דס"ל שלא גרע מנתנו במגדל ואבד המפתח.

**א"ה חוץ לעיבורה של עיר נמי וכו'.**

מבואר כאן יסוד גדול שאף שהעירוב נתון ברשות היחיד והוא קונה שביתה למטה חשיב שהוא שובת למעלה דד"א של מקום השביתה עולים עד לרקיע. וצ"ב דמה"ת דנים את מקום השביתה לפי מקום הקנין ולא לפי מקום נתינת הפת שהוא צריך להיות נחשב כד"א, ומבואר שכיון שהוא שובת במקום שיכול להביא את העירוב אצלו חשיב כאילו הוא ועירובו במקום אחד ובאין כאחת עצם השביתה וגם מה שהוא נידון כרה"י להחשיבו כשובת למעלה.[[67]](#footnote-67)

ועי' רש"י כאן ד"ה כיון וכן להלן לה. במשנה דנתגלגל שעיקר הקפידא היא מה שלא מצי למיזל ולמישקליה ובתוך ד' אמות חשיב שהוא יכול ליטלו ולהכניסו במקום שביתתו.

**הכא באילן הנוטה חוץ לד' אמות עסקינן.**

לפי פשטות לשונו של רש"י נראה שהעירוב עומד על האילן חוץ לתחום וחוץ לד"א, והראשונים הקשו עליו מהמשנה דלקמן לה. שאם נתגלגל חוץ לתחום לא הוי עירוב ולא משגחינן בזה שיכול להביאו בין השמשות פחות פחות מד"א, ולכן פירשו הרשב"א והריטב"א דבהכרח מיירי שהעירוב נתון אמנם בריחוק ד' אמות אבל הוא בתוך התחום, ועי' בהגהות הב"ח שמחק התיבות 'שהוא סוף התחום'. ועי' במהרש"א לקמן לה. שמפרש את לשון רש"י שאין כונתו חוץ לאלפיים אמה אלא לתחום מקום שביתתו. ומבואר בדברי המפרשים שלא שייך לקנות שביתה אם העירוב נמצא חוץ לתחום אבל אם הוא נמצא בתוך התחום רחוק ממקום השביתה מהני וצ"ב מה החילוק. וצ"ל שאם הוא בתוך התחום יש לפת כח לקנות שביתה ומיגו שיכול לקנות במקומו יכול לקנות על ידו גם במקום אחר כשראוי להביאו, אבל כאשר הפת נמצאת במקום שאינו ראוי לקנין אי אפשר לקנות עמה שביתה.

**הכא באילן הנוטה חוץ לד"א.**

עי' ברש"י ובתוס' אם מיירי ברחוק הרבה ויכול להביאו בפחות פחות מד"א או שמיירי שיכול להביאו בב"א. ולעיל הבאנו מהמג"א שנחלקו האם שבות כזו הותרה ביה"ש.

אך עיין ברשב"א שתמה לשיטת רש"י דמה גבול יש וכי יוכל להניח את עירובו בביתו ולקנות שביתה בסוף התחום, דמ"ל ח' אמות או אלף אמה. ובריטב"א כתב שדוקא כאשר הוא מונח על גבי אילן שנחשב הכל מקום אחד. והרשב"א דחה מהלך זה דעיקרו של אילן אינו נחשב מקום אחד עם הנוף. ועוד הקשה מהגמ' להלן שאם נתן עירובו בכותל למטה מי' ונתכוין לשבות למטה עירובו עירוב ומוכח שהיינו בריחוק ד' אמות ומוכח שגם כשאינם במקום אחד מהני.

והרשב"א מתרץ דשאני כלכלה שיכול לנטותה ולהכניסה בתוך ד' אמות בלא עקירה והנחה.

עוד כתב הריטב"א דלשיטת ר"י ניחא דכיון שבנטילה אחת יכול ליטלו הוי עירוב אבל שיטת רש"י צ"ת. וע"ע בתורי"ד.

**תוד"ה הכא, ומהר"י מפרש וכו' דכיון דעוקרו מכרמלית שוב אינו מתחייב בהנחתו וכו'.**

עי' בגלהש"ס שמציין לדברי התוס' בסוכה מג. ד"ה ויעבירנו, ועי' בחי' הרעק"א כאן, ובמה שצוין לקמן לג. על דברי התוס' והא, ביסוד דין מעביר דרך רה"י.

**דף ל"ג ע"א.**

**והא אי בעי מייתי דרך עליו.**

כללא דשמעתתא. מתני' דלמעלה מי' מיירי בנותן עירובו במקום גובה שהוא ברה"ר והוא קונה שביתתו בארץ, ובאמצע יש גובה שאינו רה"י מפסיק בינתיים, שאם לא היה הפסק היינו דנים כאילו הוא נתון בסמוך למקום השביתה ואויר ד"א דמקום השביתה עולה עד לרקיע. ומכיון שיש הפסק בינתיים אינו יכול להוציא את עירובו מהרה"י לרה"ר אף למעלה מי' שהמוציא מרה"י לרה"ר דרך סטיו דהיינו מקו"פ חייב.

ומקשה שיוכל להוציאו דרך עליו, לפי רש"י דהיינו שנדון שהד"א של מקום השביתה עולים עד לרקיע ואז הוא נחשב כמוציא מרה"י לרה"י דרך מקום פטור דשרי, ומשני דמיירי בעמוד שכיון שיש כאן אויר רה"ר גמור הוא חייב על מקום זה מדין מושיט אף למעלה מי'.

לפי ר"י אין קושיא שיוציא למעלה מי' ויניחו נגד מקום השביתה למעלה מי' דתרי הואיל לא אמרי' שגם נדון השביתה שהיא ברה"י וגם שנחשוב כאילו הביא את עירובו לשם, ומה שאמרנו דביתא כמאן דמליא מועיל רק להחשיבו כאילו הוא במקום העירוב אבל כאשר יש הפסק רשויות ביניהם לא מהני, ועי' תורא"ש.

ומקשה הש"ס שיוכל להביא את העירוב למקום השביתה לגמרי על ידי שיניחנו בכרמלית ומשם יוציאנו לרה"ר ומחמת שהוא מניחו אין חיוב הוצאה. ומתרץ שאין היכולת להניחו כיון שהעמוד שבינתיים עצמו חשיב רה"ר.

**תוד"ה והא, יש סבורים וכו' דלא הוי רה"י אלא כרמלית.**

כוונתם שמקום האויר שבאמצע אף למעלה מי' כיון שאינו באויר רה"י ממש דינו ככרמלית, ועי' במהר"ם שכתב שאויר זה חשיב מקום פטור וציין לדבריהם כאן שמשמע דלא כן. וצ"ל שהתוס' דנים לחומרא שאויר זה חשיב כאויר רה"ר למעלה מי' לענין לאסור אפי' במוציא מרה"י לרה"י דרך מקום זה, וכמו שכתבו להלן שיש חיוב במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולכן יש גם איסור להעביר אף באויר כרמלית בשבת ורק לרבי התירו איסור זה ביה"ש.

**ונראה דלאו מושיט הוא וכו'.**

עי' בתורא"ש רשב"א וריטב"א שכתבו כמה טעמים למה לא שייך כאן דין מושיט דמושיט לא שייך אלא בדיוטא אחת ולא בזו כנגד זו וכאן זה יכול להיות בזו כנגד זו, עוד כתבו דלאו מושיט הוא אלא מעביר ברגליו על ידי שעוקר מרשות זו ומניח ברשות אחרת, וכן הוא נוטל אליו ולא מושיט לרשות אחרת. עוד כתבו בשם הירו' דלא שייך מושיט אלא במושיט מידו ליד חבירו דומיא דמשא בני קהת שהיו מושיטין זה לזה וכאן הוא מושיט ומניח בקרקע.

**אלא מעביר את העירוב וכו' וחייב אפי' זה כנגד זה וכו'.**

התוס' כתבו לחדש אליבא דרש"י שיש חיוב במי שהוציא מרה"י לרה"י אחרת והעביר החפץ ברה"ר אפי' למעלה מי' שחייב שכן היה משא בני קהת. ועי' ברשב"א שתמה על דבריהם שעד כאן לא מצינו חיוב כזה אלא במוציא מרה"ר ומניח ברה"י למעלה מי' או מוציא מרה"ר ומניח ברה"ר אבל בעוקר מרה"י ומניח ברה"י לא שייך חיוב זה ואפי' דרך רה"ר עצמה. וכה"ק הריטב"א.

והרשב"א מבאר את הסוגיא דאף דשבות הותר מ"מ שבות שיכול לבוא לידי איסור דאו' לא הותר וכאן שלמטה יש רה"ר גמור הוא יכול לבוא לידי איסור דאו' אם נתיר לו הוצאה כזו וכמ"ש לקמן גזירה שמא יקטום.

ברם ברש"י בסוגיין מבואר שלכ"ד שהרי המקשה הקשה שיעבירנו פחות פחות מד"א ובכה"ג הוא בקל יכול לבוא לידי איסור דאו' וכמו שהובא לעיל מהמג"א סי' שמ"ב.

**שם. בדין מעביר דרך רה"ר.**

עי' בחי' הרעק"א לעיל לב: על התוס' ד"ה הכא, שמבאר את דברי התוס' כאן דאין סברא לחייב מצד דין הוצאה אלא יסוד האיסור הוא העברה של ד' אמות ברה"ר, והתחדש בדבריהם שחיוב זה שייך אפי' כאשר הוא עקר ברה"י והניח ברה"י, אבל אם לא העביר ד"א אין חיוב בכה"ג. וכדבריו מתבאר גם במאירי סוכה מג. שהחיוב הוא אינו משום הוצאה אלא משום טלטול ד"א ברה"ר. ומתוך כך תמה הרע"א דלפ"ז ה"ה אם יעקור מכרמלית גם יהיה איסור זה אם יעבירו ד"א ברה"ר, והתוס' לעיל כתבו שאם עקר מכרמלית והוליך כמה אינו חייב. ובתוס' סוכה מג. משמע שיש חיוב אף במוציא מכרמלית אא"כ נפרש שמיירי בנפיש בינתיים ברה"ר.

ועי' בחזו"א סי' ס"ב סי"ט ד"ה והגרע"א שדחה דבריו דל"ש חיוב העברה בלא עקירה והנחה ברה"ר והדין של מעביר הוא חידוש מיוחד כמו מושיט דדמי להוצאה מרשות לרשות, ועי' בתוהרא"ש שבת ד' ע"ב ד"ה ר"ע דמשמע מדבריו שהוא חידוש דין מיוחד.

**וקשה הא אי בעי זריק ליה וכו'.**

יש ליישב דעת רש"י שבזריקה לא משכח"ל שהרי היא תנוח ברה"ר והוי מקום חיוב, ואין דנים כאילו הוא זורק למעלה באויר דהוי תרי הואיל.

**ור"י מפרש וכו' דהיינו שיניחנו על הנטיה שהיא כרמלית.**

עי' תורא"ש שמבאר שלר"י אין אומרים הואיל והוא ראוי להביא את העירוב למעלה מי' כיון שהוא שובת רחוק ממקום עירובו ולא אמרי' בכה"ג ביתא כמאן דמליא דמיא, וצריך שנוכל להביאו למקום שביתתו האמיתי ולכן לא משכח"ל אא"כ יניחו במקום הכרמלית שבינתיים.

ומבאר התורא"ש שרש"י ור"י חולקים אם על ידי שנתכוין לשבות במקום זה כבר יש לו ד"א, או שצריך שיהיה לו את העירוב במקום השביתה ואז נוכל לומר שכיון שהוא במקום העירוב יש לו ד' אמות.

**והואיל ואי בעי זריק ליה עד מקום השביתה וכו' דכולי האי לא אמרי' הואיל.**

צ"ב כוונתם דמ"ש מזה שיטלנו ויניחנו בכרמלית שבינתיים. ונראה מדברי התורא"ש שזה תלוי בהנ"ל שבכה"ג לא נחשב שהוא יכול להביאו למקום שביתתו. וצ"ל שאם הוא יכול ליטלו בשחיה אחת כמש"כ הראשונים לעיל סוף ע"ב בשם ר"י, חשיב שהוא ועירובו במקום אחד, אבל אם אינו יכול ליטלו אלא שצריך ללכת למקום העירוב ולזרקו לכאן לא חשיב שהוא ועירובו במקום אחד.

**למטה מי"ט עירובו עירוב ואסור ליטלו.**

לפירוש רש"י אסור ליטלו היינו למחר אבל בביה"ש מותר ליטלו. אך לפירוש הראב"ד שהובא בריטב"א לעיל וברשב"א לקמן אף בביה"ש למעשה אסור ליטלו אלא שמדבריהם הקילו לדון בשבותים מסוימים כאילו אינם אסורים וחשיב הוא ועירובו במקו"א.

**נתנו בכלכלה אפי' למעלה מי"ט אין עירובו עירוב.**

רש"י ל"ק ואסור ליטלו שהרי להלן פריך אדרבנן לימא קסברי רבנן צדדים אסורים, ומוכח דלית מאן דפליג בהיתר זה. אולם הר"ח גרס כאן ואסור ליטלו וצ"ע מהסוגיא. והרשב"א והריטב"א דחו את הוכחת רש"י דאף אי נימא דאסור ליטלו בשבת אבל בין השמשות ליכא מאן דאסר בצדדין. וצ"ב כוונתם דעד כמה שגזרו על השימוש באילן למה לא גזרו אף על הצדדין. וע"ע בקר"א מה שהקשה ע"ד מהסוגיא דשבת.

**דף ל"ג ע"ב.**

**סבר לה כר"י דאמר בעינן עירוב על מקום ד' וליכא.**

עי' רש"י שאף דחוקקין להשלים מ"מ אין זה חשיב כרשות היחיד משום שאין המחיצות סמוכות לקרקע. והנה מתבאר כאן דמ"מ חשיב מקום ד' לקנות עירוב ואין זה נחשב כתלוי באויר, שאף מקום העומד מעל קרקע נחשב מקום אלא שחסר לו מחיצות להבדיל בינו לבין הרשות שמתחתיו, והראיה ע"ז ממש"כ התוס' לעיל בע"א ד"ה דהדר שאם המקום מוקף מחיצות למעלה שהם גבוהות י' מועיל להחשיבו כרה"י אף שיש בקיעה גמורה למטה.

**בדין גוד אחית בטרסקל ועמוד.**

עי' בסוגיא דשבת קב. דמבואר שם דרבנן וריב"י נחלקו רק בקנה שביבשה משום דאיכא בקיעת גדיים אבל בים לא פליגי משום דליכא בקיעה אלא דדגים ול"ש בקיעה.

עי' בחזו"א סי' ס"ה סק"י שהעמיד כמה חילוקי דינים אימת אמרי' דהוי מחיצה תלויה ול"א גו"א, ואימתי חיי' לבקיעה. ומבואר שם שאם היה הטרסקל מוקף מחיצות גמורות אין צריכים לגוד אחית כיון שקרקעית הטרסקל היא נחשבת לקרקע הרשות והמחיצות מסבבין אותה וכמש"כ התוס' לעיל.

ואם העמיד מחיצה גמורה בגובה הקנה והם גבוהות מן הקרקע ג"ט ורוצה להתיר להשתמש על הקרקע הוי מחיצה תלויה ול"א גוד אחית ולא הקילו אלא במים ולית מאן דפליג בזה.

מאידך אם הוא עשה דף שהוא רחב ארבעה על הקנה ורוצה להשתמש מעל הדף בזה מעיקר הדין אמרי' גוד אחית דחשיב כאילו הוא מוקף מחיצות גובה עד למטה בארץ ובזה תלוי אם איכא בקיעה או לא דאי איכא בקיעה ל"א גו"א ובלא בקיעה כגון בים הוי רה"י מן התורה, וזה מוכח בתוס' לעיל ד"ה דהדר וכן מבואר להדיא בתוס' לקמן פט. לגבי גזוזטרא [לחד תירוצא] דכיון דליכא בקיעה הויא רה"י אף בלא מחיצות כלל. ולריב"י אף ביבשה דאיכא בקיעה אם הדרן מחיצתא אמרי' גו"א ומהני להחשיב את הטרסקל לרה"י. ובענין זה לא שייך החיסרון דמחיצה תלויה כיון שהוא בא להתיר מעליה ולא מתחתיה.

**כמאן דלא כר"י בר יהודה וכו'.**

רש"י מבאר דלריבר"י הדין הוא שגם כלכלה נחשבת רה"י דכיון דאיכא גובה אמרי' גו"א ודחי דכלכלה לא חשיב הדרן מחיצות כיון שאינם מקיפות את האילן כלל אבל טרסקל חשיב הדרן מחיצתא. ולפי מה שנתבאר לעיל בהכרח מיירי דליכא על הטרסקל מחיצות י' דבזה לא פליגי רבנן דחשיב רה"י כמו עגלות.

והנה היה מקום לדון דבכלכלה דלא הדרן מחיצתא לא שייך תורת גו"א כלל, אך נתבאר מקודם דאף בלא מחיצות כל דליכא בקיעה אמרי' גו"א, וסברת הדרן מחיצתא מועילה להתגבר על החיסרון דבקיעה שתחת המחיצות וצ"ב.

וזה מתבאר גם בדברי התוס' והראשונים כאן שהם מפרשים את קושית הגמ' דר' יהודה חולק שאף בעמוד גבוה ארבעה אם איכא בקיעה תותיה כגון שאין בעיקרו ג' ל"ה רה"י, שזה דלא כריב"י שסובר שאף בטרסקל אמרי' גו"א, ולא מחלקים בין אם יש מחיצות למקום זה או לא וכל דליכא בקיעה מהני לכו"ע.

**הכא לא הדרן מחיצתא.**

רש"י מבאר שאין המחיצות סובבות את האילן משא"כ בטרסקל שהקנה תחוב באמצעיתו. ועי' בתור"פ שכתב עוד לפרש שבכלכלה יש מחיצות רק על מקום הכלכלה ואילו השאר הוא מקום שנוצר על ידי דין חוקקין להשלים, ואין אומרים ב' הלכות גם חוקקין וגם גו"א על מחיצות דחקיקה.

**ר' ירמיה אמר שאני כלכלה הואיל ויכול לנטותה בתוך עשרה.**

עי' תוס' שכתבו במהלך הראשון דאין זה הוצאה מרה"י לרה"ר כיון דאגד כלי שמיה אגד ואין חייב משום הוצאה עד שיוציא את כל הכלי. ועי' תוס' שכיון שהוא נטה את הכלכלה לרה"ר אפשר להוציא את הככר ולאוכלו במקומו וכ"כ כל הראשונים. וצ"ב למה אין זה נחשב שהוא עוקר את הככר ממקומו שהוא אגוד ברה"י. ומבואר דסברת אגד מהניא לענין שהככר לא יצא עדיין מרה"י אך עדיין חשיב שהוא נעקר ממקום הנחתו דברה"י.

עוד פירשו התוס' שאף למ"ד אגד כלי לאו שמיה אגד מ"מ חשיב כמונח על גבי כרמלית ולא ברה"ר. אולם בריטב"א משמע שהכלכלה נחשבת כרה"ר ורשאי להוציא מן הכלכלה למקום השביתה. ולכאו' פליגי אם מה שהכלכלה תלויה הוי כמונחת על האילן או כמונחת באויר רה"ר. ומאידך מבאר הריטב"א דמ"מ לא חשיב כמניחה על מקום ד' כיון שהכלכלה היא תלויה ואינה מונחת ולכאו' הא בהא תליא.

ועי' בחזו"א סי' פ' בהערות לסוגיין שתמה דמ"מ הכלכלה אם היא סמוכה לרה"י הוי כחורי רה"י ואיך שרי ליטול ממנה את הככר. וזה תלוי במח' האחרונים אם חורי רה"י שיד רה"ר שייכת בהם אי חשיב כחורי כגון לגבי זיזין בסי' שנ"ג ס"ב ועי' במשנ"ב סק"ח ובשעה"צ שם.

**הואיל ויכול לנטותה בתוך עשרה וכו'.**

לכאו' הוא רשאי לעשות כן לכתחילה ואין איסור בזה שאם היה בזה איסור היה שייך כאן הסברא דכל שהוא יכול לבוא לידי חיוב דאו' לא הותר ביה"ש, וכאן הרי שייך לגזור שמא יוציא כולה, וע"כ שאין בזה איסור כלל.

אולם עי' ברשב"א לעיל לב: שכתב שהוא שבות וליכא למיגזר משום יו"ט שאחר השבת משום שבין השמשות דאחר השבת גם הותר בשבות וע"ע.

**תוד"ה איתיביה, צריך לחלק בין הואיל דהכא לההוא.**

יל"פ שבמקום שהעירוב נתון ברה"ר אפי' בריחוק מקום אינו חשוב כנתון במקום אחר כיון שהם באותה הרשות, אבל כאשר הוא מוציאו מרשות לרשות אפי' בהיתר לא חשיב הוא ועירובו במקום אחד. וע"ע תורי"ד ד"ה אמאי.

**דף ל"ד ע"א.**

**אמאי נימא כיון דאי בעי לאמטויי מצי ממטי ליה וכו'.**

מבואר בסוגיא שאם לא היה הגזירה דיו"ט אחר השבת היה אפשר לקנות שביתה אף בלא ככר ובלבד שיוכל להביאנו לשם. ולעיל דף לב: הבאנו את דברי הראשונים שתמהו על מש"כ רש"י שמהני מה שיכול להביא את העירוב פחות פחות מד"א והקשו שאין מסתבר שיוכל להניח עירובו ברחוק.

ועי' בריטב"א כאן שהקשה כנ"ל ותירץ על פי הראב"ד, דקושיית הגמ' היתה על היום השני למה הוצרך ללכת אל מקום השביתה ולהביא את העירוב לשם והלא כיון שהוא נתנו מאתמול על דעת לקנות שביתה היום ומצי לאמטויי היום כמו שהביאו שם דמי. וכ"כ הרשב"א.

ומבואר בדבריהם שאפשר לקנות שביתה גם על היום השני אלא שצריך שיהיה העירוב במקום שיכול להשתמש בו בשעת חלות השביתה ואם הוא נמצא במקום שיכול להגיע לשם מהני, וכיו"ב שאם עשה משיכה לאחר ל' יום והבהמה נמצאת במקום הראוי לקנין בשעת חלות הקנין מהני.

עי' בביאוה"ל סי' ת"ט ס"ב שכתב לדינא שאף כאשר הוא נמצא רחוק ממקום עירובו מהני כל שיכול להגיע אליו בבין השמשות, ודבריו צ"ב דביכול להגיע לבד ודאי לא סגי. ועי' בחזו"א סי' ק"ט סקי"ט שכתב דהיינו כשהעירוב בכרמלית ומקום השביתה בכרמלית ויכול ליטלו משם, ודוקא כשאין הוא רחוק כשיעור יותר מזמן ביה"ש, וגם שלא יהא ביניהם רה"ר שיצטרך ליטלו פחות פחות מד"א דשבות כזה לא הותרה כמש"כ התוס'.

**א"ר זירא גזירה משום יו"ט שחל להיות אחר השבת.**

לפי רש"י עולה שקושיית הגמ' היא על כל ע"ש למה הוצרכו להוליך עירובן עמהן ולא סגי להניחו בריחוק מקום שיוכל להביאו פחות פחות מד"א משום יו""ט דאחר השבת. ועי' בתור"פ שהקשה דהרי אף ביו"ט שחל להיות אחר השבת הוא יכול להוציאו מע"ש לרה"ר ולהניחו במקום משומר, שיוכל ליטלו בבין השמשות דמוצ"ש ולהוליכו למקום שביתתו פחות פחות מד"א, ותירץ שבין השמשות דמוצ"ש חמיר טפי ולא הותר בו שבות, וכתב שהוא דוחק. ועי' בהגהת התוס' כאן שכתבו שלפי רש"י אינו מבואר מה התירוץ גזירה יו"ט אחר השבת וכנ"ל.

ועי' במג"א סי' שמ"ב שכתב דבאפוקי יומא לא הותר שבות דמספיקא לא פקעה קדושה, וזה תלוי בנידון דלעיל אם ההיתר הוא מחמת ספיקא דרבנן לקולא או טעם אחר.

**נתכוין לשבות בראש השובך וכו'.**

עי' רש"י שאם העירוב נתון למעלה מי' אינו יכול ליטלו ממקום שתחתיו משום דהוי מושיט, אך מכיון שהוא יכול לירד ולאכול שם והוא נמצא יחד עמו באותו רשות סגי. אולם בתוס' כאן סד"ה או מצדדים דלא שייך מושיט לכיוון מעלה אפי' אם העירוב נתון ברה"ר גמורה משום שאינו מושיט דרך אויר קרקע רה"ר, וק"ו אם הוא נתון ברה"י. ועי' במהרש"א מש"כ בכוונת דבריהם. אך צ"ע למה אין זה נחשב אויר קרקע רה"ר כיון שהוא מחוץ למגדל כנגד הרה"ר, וצ"ל דכל שאינו הרה"ר מפסיק בין הרשויות אין זה בכלל מושיט.

**תוד"ה או בראש המגדל, ואי לא הוי מושיט וכו'.**

דבריהם מרפסין איגרי דמה שייך בזה דין מושיט והרי יש כאן הוצאה גמורה מרה"ר לרה"י ובכה"ג חייב אף כאשר הוא מוציא דרך אויר למעלה מי'. ועי' במהרש"א שתמה על דבריהם ותירץ שהיכא שהוא עומד במקומו ומוציא חיובו מדין מושיט ולא מדין מוציא. ועי' בקרני ראם שהקשה עליו מהמשנה דריש שבת פשט בעה"ב את ידו והוציא. וצ"ע בכ"ז.

**שם. צ"ל דמיירי שאי אפשר להושיט מראש המגדל ולהוציא אלא דרך כוותא וכו'.**

מבואר כאן שאויר שכנגד העמוד חשיב אויר רה"ר ולא אויר מקום פטור, ודנו בזה האחרונים אם עמוד נידון כרה"ר גמור או כחורי רה"ר ואינו תופס אויר עשרה כקרקע רה"ר. ועי' בקהל"י שבת סי' י' שהאריך בנידו"ז.

**והכא במגדל ארוך עסקינן.**

עי' רש"י בד"ה אי שכתב ב' ביאורים למה מועיל כאשר הוא מחוץ לד' אמות והביאו דבריו התוס' ד"ה הכי נמי. ועי' ברשב"א וריטב"א שהקשו דאכתי מצי להביאו לראש המגדל תוך ד' אמות של העירוב ויחזור ויזקפנו ונמצא שיש לו עירוב במקום שביתתו למעלה מי'.

ויתכן ליישב לפי הפירוש של רש"י שעיקר החיסרון הוא שהוא מתרחק ממקום שביתתו דבכה"ג שנפל המגדל בטלה שביתתו במגדל ועברה על הקרקע, והשתא כשיעמיד המגדל לא תחזור שביתתו לראש המגדל.

וע"ע בתורא"ש שהקשה דנימא הואיל ומצי שקל כוליה מגדל ויחזור וינטהו אצל מקום שביתתו ונמצא הוא ועירובו במקום אחד, וכתב דאומרים הואיל על הטייה ולא על נטילה של כולו וצ"ב.

**ואי דאיכא כוותא ומיתנא.**

לפי הפרוש השני של רש"י דמיירי שהעירוב היה נתון בכותל בגובה תשעה טפחים ויש לו דין רה"ר, והקשה שיקוב חור במגדל שהוא רה"י כנגד העירוב ויש חבל שהערוב קשור בו, יכול ליטלו אם החבל נתון במגדל והוא מושך אליו את העירוב. ורש"י מדמה זאת למי שהיה קורא בספר ונפל מידו שגוללו אצלו ואין בזה משום הוצאה. ודימוי זה צ"ע שהרי שם איגודו בידו מקודם ולא נפק מידו אבל הכא הוא מוציאו על ידי האיגוד, ואפשר שהיה אגודו נתון במגדל מבע"י ועתה הוא יכול ליטלו אליו [ואף שזה אוקימתא רחוקה רצה להשמיענו עצה זו].

**דף ל"ד ע"ב.**

**וסיפא גזירה שמא יקטום.**

מלשון רש"י משמע שהוא פס"ר והוי מלאכה גמורה שעל ידי שיטול העירוב בהכרח יקטום. אולם הראשונים לעיל לג. וכן התוס' לעיל לד. הוכיחו מכאן שכל אימת שיש צד שיגיע לידי איסור דאו' לא הותרה שבות כזו ביה"ש וכגון בפחות פחות מד"א שיש לחוש שמא ישכח ויוציא הכל. ובזה רש"י לשיטתו שמתיר.

וע"ע בריטב"א שכתב על דברי רש"י שאינו מחוור כיון דהוי דבר מתכוין ולאו פס"ר, ומבאר שהחשש הוא שמא יקטום לדעת משום שהוא קל לקטמו משא"כ באילן שהוא קשה ומידכר.

**פוקו עבדו כבושי כבשא באגמא.**

עי' בריטב"א שמבאר שאף שאין איסור משתמש באילן מ"מ היינו כשהוא מטלטלו כלאח"י אבל לטלטל בידים לא הותר אפי' על ידי יחוד וע"כ צריך מעשה גמור ליחדם להשתמשות.

וע"ע בהמשך הדברים שם שעי"ז אנו פותרים החשש שמא יקטום כיון שהוא כבוש בארעה ואין לחוש לקטימה [ולשיטתו שיבוא לקטום מדעת].

**א"ל התם בעוזרדין.**

עי' רש"י שמבאר שכאשר הם קשים הם נידונים כאילן ואילו כשהם רכים מותר להשתמש בהן. וצ"ע לפי מה שכתב רש"י לעיל דלפי שהקנה רך חייש' שמא יקטום ואילו הכא מבואר שהוא קשה יותר, וכן הקשה הריטב"א לעיל. עי' במשנ"ב סי' של"ו בשם אליהו רבה שכתב שרכים לגמרי אין חשש שמא יקטום אבל בקשים קצת הם כאילן ולא כירק לענין איסור השתמשות וחמירי יותר שיש לחוש שמא יקטום אפי' בביה"ש ועי' גאו"י.

אולם הט"ז שם כתב שר"נ אזיל לפי הל"ק דאין חילוק בין קנה לשאר אילנות והוא גם סובר דבירק לא גזרו אבל לשיטת רבינא שיש חשש שמא יקטום יש לגזור בירק יותר משום דרכיך וכתב שלכן סתמו הרמב"ם ושו"ע לאסור שימוש בכל מחובר ולא"ד אילן.

עוד מבואר ברש"י דקנה הרך מותר וכשמתקשה אסור, [וכן פירשו התורי"ד והאו"ז], אולם הרבה ראשונים מפרשים שהעוזרדין הם מין בפ"ע שגדלים באגם ואינו אסור בכלאים משום שהוא רך [עי' בפי' הר"ח, ובעבוה"ק ש"ה ובערוך], אבל קנים הרכין גזרו בהן משום שעתידין להתקשות.

**מתני' נתנו במגדל ואבד המפתח וכו'.**

עי' ברע"ב שמבאר את המשנה לפי מסקנת הגמ' דפליגי באיסור שבות דחתיכת החבלים דלת"ק ל"ג בזה שהוא מקלקל ביה"ש, ולר"א יש כאן שבות נוסף של טלטול הסכין, דרבי לא שרי אלא שבות אחד אבל ב' שבותין לא. ועי' בתורע"א שתמה על דבריו דלעיל שנתנו באילן איכא ב' שבותין דמשתמש באילן וגם הוצאה מכרמלית לרה"ר ושרינן אליבא דרבי, ומציין שם למש"כ בחי' האבן העוזר ליישב.

**ור"מ היא דאמר פוחת לכתחילה ונוטל.**

קשה דאף אליבא דרבנן שאוסרין לכתחילה מ"מ ליכא בזה אלא שבות והותר ביה"ש, וצ"ל שהגמ' כעת נוקטת שמתני' כרבנן ולא כרבי [ותלוי באוקימתות דהמשנה לעיל]. ועי' בריטב"א שהקשה על הדרך הזו שהרי רישא רבי היא, ומתרץ דפשיטא ליה ששבות כזה שדומה לסתירה של בנין שהיא מלאכה גמורה לא התיר רבי.

**באוירא דלבני.**

צ"ע למה אין בזה משום דין סתירת אוהל עראי, ויש שכתבו שמחמת זה אסור בשבת ורק ביו"ט הותר. ושמעתי לבאר דהכא אינו סותר את התקרה רק המחיצות [ואפשר שאין שם תקרה כלל] ול"ח סתירה.

**והאמר ר"ז ביו"ט אמרו אבל לא בשבת.**

עי' בסוגיא דביצה לא: וברש"י שם שמבואר שיסוד האיסור בשבת הוא מחמת דין מוקצה וצ"ע שהרי שבות הותר ביה"ש. וצ"ל ע"ד הר"ב הנ"ל שהכא איכא ב' שבותין גם מחמת שהוא סותר אוהל עראי וגם מחמת שהוא מטלטל מוקצה, וזה לא הותר אליבא דרבי.

**תוד"ה ואמאי וכו' ועוד דבכלי נמי שייך בנין וסתירה וכו'.**

לפי המהלך הראשון אין בנין וסתירה בכלים כלל אלא א"כ הוא בנין גדול דחשיב כאוהל וכן דעת רש"י לקמן ובכ"ד, ודעת הרשב"א בשבת קמו. וביצה לג: וכן בר"ן שבת שם וכן פסק הגר"א בסי' שי"ד.

ולפי המהלך השני הכל תלוי אם יש כאן בנין גמור או סתירה גמורה או לא, ולקמן דאמרי דהוי כלי היינו לענין להתיר סתירה שאינה גמורה כמנעול וקטיר במיתנא, דזה שרי בכלים ולא בקרקע.

ועי' בגאו"י שהק' למהלך זה דנמצא דהעיקר חסר מן הספר דעיקר מה דאתי לאשמועינן הוא דמיירי בסתירה שאינה גמורה דמעיקרא ידענו דמיירי בכלי ולא באוהל, ועי' מה שתי'. ולפי מה שיובא להלן בשם התורא"ש והרשב"א יש חידוש גדול עצם זה דהמגדל הגדול נחשב כלי ולא נחשב קרקע וזה גופה מה דאמרי' בגמ' דשרי בכה"ג דקטיר במיתנא דחשיב כלי. ומעיקרא סבר דכיון דר"א אסר בהכרח מיירי או במגדל גדול דחשיב קרקע או בקטן ומיירי בסתירה גמורה ומחדש דלא חשיב כקרקע.

**דף ל"ה ע"א.**

**מתני' נתגלגל חוץ לתחום וכו'.**

עי' רש"י ורבינו יהונתן שכתבו דהואיל ויש מביתו שהוא לן שם יותר מאלפיים אמה ואינו יכול לאכול את עירובו ביה"ש וכ"ה סתימת כל הראשונים. ומשמע מדבריהם שאם היה העירוב בתוך אלפיים מביתו אף שהוא יותר מאלפיים ממקום שביתתו כגון שנתגלגל לצד אלכסון מהני, וצ"ע שהרי כיון שהוא קונה שביתה אסור לילך שמה וליטול עירובו שמפסיד את מקומו כמבואר בהמשך משנתינו. ועי' בחי' המהר"ל שכתב מכח קושיא אחרת, דבנתגלגל אם הוא במקום שהוא ראוי להגיע אל הפת נחשב שהוא קונה את שביתתו במקום הפת ולא במקום שנתכוין לקנות השביתה, ולכן אם הוא יכול להגיע למקום הפת מהני דתו לא הוי הוא ועירובו במקום אחר.

ועי' בחזו"א [ק"ט ס"ו] שהאריך דשיעור האלפיים הוא נמדד ממקום הפת ולא ממקום עמידתו, ונפק"מ אם הוא בעיר שהוא רשאי להלך את כולה, אין אומרים שכיון שהוא עתה הוא במקום שאם ילך עד סוף מקומו יוכל להלך מחוץ לעיר עוד אלפיים אמה שכל העיר כד"א, אלא הוא צריך להיות תוך אלפיים למקום הפת, שמכיון שתחומו כלה בתוך העיר אינו רשאי להלך את כולה.

אלא שיסוד החזו"א הוא שנוי במחלוקת וכמו שהאריך הביאור הלכה ריש סי' ת"ח בשם האחרונים ליסד שהעירוב קונה אף בריחוק אלפיים ממקום שכלתה מידת עירו, ורשאי לילך אל מקום עירובו שמכיון שהוא מניח את העירוב במקום כזה שאלולא השביתה היה רשאי ללכת לשם חשיב שהוא ועירובו במקום אחד.

ובנו"א יש לפרש את דברי הרש"י הללו עפ"י מש"כ הרשב"א כאן ליישב קושית התוס' שלא מהני מה דיכול לבוא למקום עירובו כיון שהוא חוץ לתחום ביתו היינו חוץ לאלפיים אמה, ומבואר שבכדי שיחול קנין שביתה במקום שביתתו צריך שיהיה העירוב במקום תחום דהגברא ובלא"ה אין העירוב מתיחס אליו כלל, וזה כוונת רש"י שצריך שיהיה העירוב נתון במקום כזה שיוכל להגיע אליו מביתו ועי"ז יוכל לקנות בו בכל מקום שהוא ואז יוכל ליטלו משם כיון שהוא ביה"ש ולהעבירו למקום השביתה אך צריך שלא יהיה העירוב מנותק ממנו. ולפ"ז יוצא שהשיעור נמדד דוקא ממקום ביתו וכל מקום שיוכל להגיע אליו אילו לא קנה שביתה מהני ודו"ק.[[68]](#footnote-68)

ועי' מה שנכתוב להלן על דברי התוס' ולגבי נתגלגל חוץ לד"א.

**משחשיכה הר"ז עירוב.**

עי' רש"י שכתב שכבר קנה עירוב בין השמשות ושבת כיון שהותרה הותרה, ומשמע שלא סגי ליה במה שקנה שביתה ביה"ש לחודיה בלא דין הותרה. ועי' בפי' הר"י שכתב שכיון שכבר קנה שביתה ואפי' נאבד עירובו אח"כ מה בכך, ואע"פ שאין לו מה לאכול שם וכו'. ובס' תניא רבתי הביא רק הטעם דהותרה. ועי' במרדכי לקמן לח. על המשנה דלמחר נוטלו ואוכלו.

**תוד"ה נתגלגל.**

הקשו אמאי לא נימא דכל שנתגלגל בתוך שיעור שהוא יכול לילך שם ביה"ש שיועיל לקנות שביתה דמצי למיזל ולאיתויי, [ומיירי שהיה נתון בכרמלית שיכול להוליכו למקום שביתתו אפי' יותר מד"א, חזו"א שם]. ותי' דתקנ"ח דכל היכא שאילו היה קונה שביתתו במקום העירוב היה חוץ לתחום אין מועיל לקנות על ידו במקום השביתה. ומבואר מדבריהם שאם נתגלגל בתוך התחום יכול לקנות עירובו במקום השביתה ולא במקום שנתגלגל לשם ודלא כמו שדייקנו מדברי רש"י שהכל הולך אחר מקום הפת. [ועי' בגאו"י שפירש דבריהם עד"ז]. אלא דיש לומר דהא בהא תליא דכל היכא דמצי למישקליה ממקום שביתתו מהני לקנות במקום השביתה, והיכא שאין יכול לקנות שם קונה במקום הפת וכן נראה בדברי רש"י בסו"ד.

וע"ע בתוהרא"ש שנראה מדבריו שהעירוב מעיקר הדין קונה במקום שנתגלגל, וכיון שהוא עומד חוץ לתחום אינו רשאי לבוא לתחומו, ועד"ז פירש הבי"מ סי' שס"ה ס"ח את דברי התוס' כאן.[[69]](#footnote-69)

ולגוף קושייתם עי' בריטב"א שתירץ שכל היכא שהוא יכול להגיע למקום עירובו בהיתר גמור קונה לו עירוב אבל כל שאינו יכול להגיע לשם בהיתר לא קני עירוב. ור"ל שאף שלענין הוא ועירובו במקום אחד מועיל להסתמך על היתר שבות אבל לענין להגדיר מקום שביתה צריך להיות יחד עם העירוב באותו התחום, ומחוץ לתחום לא חשיב שהוא עמו במקום אחד. [וכעי"ז מצינו בחילוק התוס' דלעיל לג: ד"ה איתיביה] וע"ע בלשון הרשב"א והר"ן. וע"ע בבי"מ הנ"ל מש"כ לפרש בכוונת הריטב"א.

**שם. אע"ג דביה"ש מצי משקליה ואתויי וכו'.**

מבואר כאן דלא אסרו לצאת חוץ לתחום בשעת ביה"ש אליבא דרבי ולדידן דקי"ל כרבי לדבר מצוה כמבואר בטושו"ע סי' שמ"ב יש להתיר לצאת חול"ת בביה"ש לדבר מצוה, וכן עולה מדברי שא"ר בסוגיא ועי' בריטב"א ותור"פ לקמן לח:

אך יש לדון לפמש"כ התוס' בשבת לד. לחלק בין איסור תחומין לשאר שבותים כיון שעיקרו מן התורה דלפ"ז יהיה אסור לצאת מן התחום אף בביה"ש. שו"ר בס' תחום שבת פ"ט ס"ג שהביא משו"ת עולת שלמה ס"ד שעמד על מח' התוס' הנ"ל.

**אבל לתוך ד"א הנותן את עירובו יש לו ד"א.**

בביאור האי דינא דד' אמות יש לדון אם זהו משום שמקום קנין העירוב הוא ד"א ונמצא שהוא לא יצא מתוך מקום השביתה, או משום שהאדם עצמו יש לו ד' אמות נוספים חוץ מהאלפיים אמה [עי' בסוגיא דלקמן נב.]. ונפק"מ אם הניח את העירוב בתוך התחום ונתגלגל חוץ לד"א מן התחום שאם זה מחמת שהוא בתוך מקום השביתה הרי בכה"ג יצא העירוב ממקום השביתה טובא, אבל אם משום דחשיב כנתרבה התחום ה"ה בכה"ג דשרי, ועי' בביאוה"ל סי' ת"ט שהעמיד צדדים אלו.

עי' בביאוה"ל שדייק מדברי רש"י כאן שה"ה אם היה עירובו בתוך התחום ממש"כ דהואיל וד' אמות מיבלען בתחומא הוו להו כתחומא. ועי' עוד בפי' הר"י כאן שנראה שזה תלוי בגברא שיש לו ד' אמות יותר מן האלפיים כנגד העיר שהפסיד ולא מחמת קנין השביתה. ועי' עוד בלשון הטור שכתב שהן מכלל תחומו.

מאידך מלשונות הראשונים נראה כמו הצד הראשון, עי' בעבוה"ק ש"ה שכתב שכל שלא יצא מד"א הרי הוא במקומו. וכ"כ בספר הבתים, וכ"נ מדברי הה"מ בפ"ו מעירובין הי"א במש"כ ביישוב שיטת הרמב"ם.

והנה הב"י הקשה למה אמרי' שהנותן עירובו יש לו ד"א והרי יצא מן התחום בשבת אינו יכול להלך אלא אמה אחת והנ"מ לא יוכל לילך חוץ לתחומו כלום עיי"ש מה שתירץ, ולכאו' מבואר מדבריו כדברי הר"י שהד"א הם כלפי הגברא שהוסיפו לו ד"א למקום שביתתו ולא משום שזה מקום העירוב. ועי' בט"ז שכתב ליישב שלפי מש"כ הטור מיושב קושית הב"י כיון שהנותן עירובו הוי מקום שביתתו כבתוך התחום ועי' רש"י ותוס' לעיל דף לג:.

**דבעי מרא וחצינא וכו'.**

עי' רש"י במשנה שפירש דהויא מלאכה ולא שבות, ולכאו' הוא כשיטתו לעיל לגבי פחות מד"א ולגבי גזירה שמא יקטום שכל שבות הותר ביה"ש ורק מלאכה גמורה או חשש מלאכה גמורה נאסרו. ועי' ברשב"א שהקשה שהרי הוי מלאכה שאצל"ג, ותי' שעביד בארעא דיליה שיש לו תועלת באותו התיקון וכן כתב הריטב"א והוסיף דהוי פס"ר שיעשה חרישה. ועי' בתור"פ שמכח קושית הראשונים הנ"ל דחה של"ש כאן מלאכה, והטעם שאסור הוא משום שהוא בקל יכול לבוא לידי מלאכה דאו' כדלעיל, וצ"ע למה הראשונים לא פירשו כדבריו וכשיטתם לעיל.

**דף ל"ה ע"ב.**

**תנא נשרף להודיעך כחו דר"י תנא תרומה ונטמאת להודיעך כחו דר"מ.**

עי' רש"י שמפרש שכשאינו בעולם ל"ש לומר העמידהו על חזקתו, ועי' בחזו"א אבה"ע סי' פ' סקט"ז שמבאר שבמצב שאין נפקותא לדינא לא אלימא החזקה כמו במקום שיש נפקותא לענין ההנהגה בדבר עצמו. ולר"י מהני ספק עירוב גם בלא חזקה, ולר"מ אף דאיכא חזקה לא מהני כמבואר בהמשך הסוגיא דמיירי בתרי ותרי ולא מהני חזקה במקום עדים. אך צ"ע דברש"י להלן ד"ה אחת אומרת וכו' שמפרש טעמו של ר' יוסי משום חזקה וכאן מבואר דלא מהני חזקה כשאינו בעולם. וצ"ל שאה"נ לענין נשרף לא מיירי בספיקא דתו"ת אלא בספק בעלמא. ובחזו"א שם כתב דאף לר"י איכא חזקה בכה"ג אלא דלא אלימא כולי האי.

ועי' ברש"ש שכתב שפירוש רש"י דחוק וי"ל שהרבותא היא שאין לטהר מדין ס"ט ברה"ר או משום שאבד"ל ועי' מה שנכתוב בזה להלן.

**אבל בטומאה קלה וכו' ספיקו טהור.**

מבואר דלענין דין ספק דרבנן לקולא היינו אף בדאיכא חזקה שלא טבל. ועי' בתוס' כאן ד"ה ספק שכתבו במהלך הראשון דאפי' בדאיכא ספק ספיקא לחומרא שמא לא טבל ואפי' טבל איכא ספק מקוה פסול ואפ"ה אמרי' דבטומאה קלה ספיקא לקולא, וצ"ע שהרי בכה"ג יש גם דין רוב להחמיר בנוסף לחזקת טמא ואין כאן דין ספק כלל.

ולדינא אי מהני ספק ספיקא להחמיר בספיקא דרבנן יעוי' במשל"מ בפ"ח משאה"ט ובהל' מקוואות פ"י ה"ו שהוציא מדברי התוס' שאף בכה"ג אמרי' ס"ס לקולא, אבל בפ"ד מבכורות ה"א כתב מסברא דנפשיה דאזלינן לחומרא.

**ורמי דאו' אדאו' לר"מ דתנן נגע באחד בלילה וכו'.**

עי' רש"י שהקושיא היא אי אזלינן בתר חזקה קמייתא לקולא בדאו' או לא. אבל התוס' כתבו דטעמו של ר"מ משום דהוי ספק טומאה ברה"ר. ועי' בש"ש ש"א פ"ח שמבאר שיטת רש"י שלא שייך כאן דין ס"ט ברה"ר דלענין לטהר למפרע לא ילפי' מסוטה.

והאחרונים הקשו לשיטת התוס' דא"כ מאי פריך מטומאה לעירוב והרי לגבי עירוב אין להקל מדין ספק טומאה ברה"ר [ואף דהתרומה הוי דבר שאין בו דעת להשאל מ"מ הספק הוא מתי ארע הטומאה ואין נפק"מ למעשה לטומאה וטהרה אלא רק לענין כשרות העירוב].

ועי' ברש"ש שהוד"ל שנקט בפשיטות שגם נידון דעירוב הוא תלוי בגדרי ספק טומאה ברה"ר אבל השערי יושר בש"ב פ"ה וכן החזו"א שם סק"ו תמהו עליו שאין כאן שום נפקותא לדיני טומאה כיון דהשתא היא ודאי טמאה.

עוד יש ליישב אי נימא דהדין ספק טומאה ברה"ר הוא רק בגוונא דאיכא חזקת טהרה [כשיטת התוס' בנזיר נז. וסוטה כח: וא"כ הקושיא היא מכח החזקה, אולם שיטת התוס' בריש נידה [ב. ד"ה והלל] שאף בלא דין חזקה ספיקו טהור.

עי' בנוב"י יו"ד סו"ס ס"ה שכתב לחדש שמה שר"מ לא אזיל בתר חזקה לענין תחומין הוא משום דאזיל בתר שעת מציאתן [וזה דלא כמ"ש התוס' כאן ד"ה כל שדין כשעת מציאתן לא נאמר אלא לענין תרומה וקדשים] ולפ"ז זהו גופא הנידון בשמעתין אי אזלי' בתר שעת מציאתן או לא ודוחק.

**תוד"ה אמר ר' ירמיה, וא"ת ומאי קושיא דר"מ אדר"מ וכו'.**

הקשו דהכא שיש חזקה שלא עירב גרע טפי מההיא דנגע באחד בלילה ששם הוא בחזקת טהרה. ועי' בריטב"א כאן שתי' דכיון שהגברא ודאי הניח עירוב ונפק מחזקת בית זה לא אמרי' בכה"ג חזקה שלא עירב. וקשה שעל זה גופא אנו דנים אם הוא הניח עירוב או לא ואם נפק מחזקת בית זה או לא, דמ"ש מטמא שטבל בספק מקוה שעדיין הוא בחזקת טומאה. ויש לחלק דלענין ודאי טבל הטבילה היא סיבה מחודשת לבטל את הטומאה וכל שאין ודאי טבילה כשירה לפנינו הרי הוא עדיין בחזקת טומאתו, משא"כ הכא שאין סיבה לשייך אותו דוקא למקום זה וכל שנתן עירוב נפק מחזקת בית זה.

עוד יש לחלק שהכא בשעה שהניח את העירוב היה עירוב כשר ואנו דנים שהוא נשאר בכשרותו, וכ"כ הרשב"א.

וע"ע בתורא"ש שמחלק באו"א שלא שייך לדון מכח חזקה כיון שלא שייך עירוב בע"ש ולא מיקרי חזקה אלא בדבר שהיינו צריכין לה עד עתה. ויש להוסיף דכל שלא חשכה לא חל עדיין הדין שביתה והאיסור לצאת ממקומו, ולא נתברר איסור החזקה עד השתא וכשהגיע זמן האיסור כבר עירבויצא מחזקתו.

**הכא בב' כתי עדים עסקינן וכו'.**

בגמ' ביבמות דף לא. יש נידון אם תרי ותרי הוי ספיקא דאו' ולא אזלינן בתר חזקה דתרי כמאה או דאמרי' אוקי תרי לבהדי תרי ואוקי אתתא בחזקתה. וכן דנו שם ובכתובות דף כ. אי אמרי' אוקי תרי בהדי תרי ואוקי ממונא בחזקתיה או לא.

ועי' תוס' כאן שנקטו בדעת ר"מ דאף דאמרי' אוקי תרי לבהדי תרי היינו היכא דלא איתרע חזקתה אבל היכא דאיתרע החזקה הוי ספיקא דאו'. ועי' בגלהש"ס כאן שמציין לדברי התוס' בכתובות כו: שעולה מדבריהם חילוק אחר דבדאו' מחמרינן מדרבנן בספיקא דתו"ת אבל במילתא דרבנן לא מחמרינן[[70]](#footnote-70) וס"ל דתחומין דאו', ודלא כמ"ש בשמעתין, ועי' רש"ש. וכשיטת התוס' בכתובות כ"כ הר"ש בפ"ה מטהרות מ"ט להוכיח מסוגיין דלכו"ע יש להחמיר בספיקא דתו"ת אפי' בדאיכא חזקה, והו"ד בש"ש ש"א פ"ח.

ובדעת ר"י שמתיר בעירוב צ"ל דפליג על היסוד של התוס' הנ"ל דאף באיתרע החזקה אזלינן בתרא במקום תו"ת, או משום דס"ל דתחומין דרבנן.

ולגבי נגע באחד בלילה אי נימא דמיירי בתרי כתי עדים וספיקא דאו' צ"ל דהוי ספק טומאה ברה"ר[[71]](#footnote-71).

וע"ע ברשב"א וריטב"א שכתבו דר"מ ור"י פליגי בכל תו"ת אי ספיקא דאו' או דרבנן, ודלא כמ"ש התוס' הכא דבעלמא מודה ר"מ דהוא ספיקא דרבנן. ומ"מ בסוגיין הכל מודים דהוי ספיקא דאו' ודלא כהתוס' בכתובות.

**דף ל"ו ע"א.**

**רבא אמר התם תרי חזקי לקולא וכו'.**

לפי פשוטו לא מיירי בב' כיתי עדים ושינויא באנפי נפשיה הוא וכ"כ התורא"ש. וצ"ל שיש חילוק בין מקום שיש ב' חזקות להקל והם מתגברים על חזקה דהשתא אבל בחזקה אחת מחמירים לילך אחר חזקה דהשתא.

אולם ברש"י בסוגיין מבואר שבלא ב' כיתי עדים הולכים אף אחר חזקה אחת לחודא, אבל במקום ב' כיתי עדים משום חדא חזקה לא מרעינן סהדי. וצ"ב מה החילוק בין חזקה אחת לשתים דחזקה במקום עדים לאו כלום הוא למ"ד תו"ת ספיקא דאו'. וע"ע בתור"פ מה שביאר בזה.

והנה אי מיירי בב' כיתי עדים ואי נימא דלר"מ אמרי' דספיקא דאו' כמו שעולה מדברי רוב הראשונים בסוגיין, נצטרך לומר שהכא דאיכא תרי חזקות מועיל אפי' במקום תרי ותרי מדאו', וכ"כ הריטב"א בהדיא, וצ"ל שרק כאשר יש חזקה אחת אין מתחשבין בה כיון שהעדות באה להכחיש את עצם החזקה אבל כאשר יש חזקה צדדית ל"ש על זה ההכחשה דהעדים ודו"ק.

וע"ע בש"ש ש"ו פי"ז שנקט בפשיטות דלמ"ד תו"ת סד"א אין חילוק בין חזקה אחת לשתים ורק למ"ד דהוי ספיקא דרבנן יש לומר שנגד ב' חזקות לא רצו חכמים להחמיר, ועד"ז כתב בת' רעק"א סי' קל"ו.

**עוד בדברי רש"י ד"ה התם.**

עי' בריטב"א שתמה על דברי רש"י דמי הזקיקו לכך להעמיד את דברי רבא דוקא בב' כיתי עדים המכחישים זא"ז ושפיר הו"מ להעמידה כפשוטו בספק רגיל.

ומחדש הריטב"א דפשיטא לן דחזקת התרומה שלא נטמאת חשיבא לסמוך עליה באנפי נפשה שכיון שאין ספק על מעשה העירוב אלא על כשרות התרומה שפיר יש לנו להלך אחר החזקה וכמו לענין טומאה, ורק כאשר יש ב' כיתי עדים צריך לאלם החזקה על ידי חזקה נוספת. ועד"ז כתב התורא"ש מהר"ש מקוצי בדעת רש"י, וכן בתור"פ.

וכתב הריטב"א בשם הר"ם בר שניאור לבאר עוד דבכ"מ אין לנו לדון חזקה אלא בדבר שהספק בא ממנו, וכן גבי מקוה אמרי' העמד מקוה על חזקתו ול"א העמד טהרות על חזקתן, דכיון דודאי נגע פקעה חזקה מינייהו.

והאחרונים הקשו עליו דא"כ אמאי אזלינן בעלמא גם בתר חזקת טמא והרי במקום חזקת מקוה חזקת הטמא לאו כלום הוא, אלא כשם שהחזקת טהרה או הטומאה יכולה לברר גם כלפי המקוה ה"ה בודאי נגע בטהרות שנדון מכח חזקת הטהרות שהוא טהור. וכיו"ב יש להקשות איך מועיל לברר על פי החזקה שהיה האיש חי בלילה והרי שורש הספק הוא האדם. ויש לחלק אם יש סתירה בין הנידונים או לא דחזקת טומאה אינה סותרת בעצמותה לחזקת מקוה אלא שלענין המקרה העכשוי ישנה סתירה בין ההכרעות ועדיין צ"ע בכל זה.

**קסבר ר"י תחומין דרבנן.**

עי' ברשב"א שהוכיח מכאן שאין איסור תחומין מן התורה אפי' בדי"ב מיל ודלא כשיטת הרי"ף, שא"כ מצינו לתחומין עיקר מן התורה בי"ב מיל, ועי' שם מה שהביא לדחות הראיה בשם הראב"ד.

עוד כתב לדחות שאין לגזור אטו תחומין די"ב מיל ואף אם נקל בספק עירוב לא יבואו להקל בדאו' של י"ב מיל כיון שאין תחום די"ב מיל ניתר לעולם על ידי עירוב. ור"ל שמדרבנן אין להתיר תחום די"ב מיל על ידי עירוב דלא משכח"ל, אבל מן התורה אפשר דמהני לקנות שביתה לענין שלא ילקו עליו או להתיר בחולה שאיב"ס, וכ"כ הרמב"ן לעיל יז: לשיטה זו.

**היי"ט דר"י העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל.**

עי' רש"י שמפרש דמשא"כ לענין עירוב יש חזקת תרומה להתיר שעומדת כנגד החזקה דתחום ביתו שלא עירב. ובריטב"א מפרש שחזקה דתחום ביתו אינה נחשבת לגבי החזקה דכשרות התרומה כיון שהוא ודאי עירב והספק מתחיל בכשרות התרומה וכנ"ל.

**כיצד אר"י ספק עירוב כשר וכו' [אמאי לא דנים ספד"ר לקולא בעירוב].**

עי' במשנ"ל פ"ד מהל' בכורות בד"ה והנני חוזר וכו' שהאריך להוכיח שאין אומרים ספק דרבנן לקולא אלא היכא שודאי נעשה דבר המתירו ואין אנו יודעים אם נעשה בזמן המתירו או בשיעור המתירו אבל אם מסתפקים בעיקר הדבר אם נעשה בו היתר בכה"ג לא אזלינן לקולא. וע"כ לעיל מקשים דלמא לא שקיל והוצרכנו לחזקה שליח עביד שליחותיה, וכמו"כ מצינו שאם יש ספק אם הונח העירוב לא מהני יעו"ש.

ושמעתי מהגר"ב שרייבר שליט"א בביאור הדברים שכל שדינו לעשות מעשה עליו לעשותו עד שיצא הספק מליבו. ועי' שם בספר המפתח קושית האחרונים מספק קרא קרי"ש למ"ד דהוי ספיקא דרבנן. והרב הנ"ל אמר לחלק אם יש לו חיוב פעם אחת ביום או אם החיוב גמור כל שעה ושעה עד שיהיה בו היתר.

וע"ע בתוס' שבת לד. ובהגהמ"י פ"ו מעירובין הי"ג שכתבו לחלק בזה בין עירוב חצירות לעירובי תחומין.

**אלא אימא ספק מבע"י נדמעו.**

עי' רש"י בפי' ראשון שיש ספק שמא נתערבה תרומה בחולין ואתיא כסומכוס דאמר שאין מערבין לישראל בתרומה. ועי' תוס' שהקשו שהרי ברישא קתני דמערבין בתרומה וא"כ לא אתיא כסומכוס, וי"ל דמיירי בכהן.

עוד יש ליישב דרישא אתיא אפי' כסומכוס וס"ל בזה כרבי שלא גזרו על השבות ביה"ש ויכול לתקנה אבל בסיפא מיירי בתרומה שכבר באה ליד כהן שאין יכול להשאל עליה וע"כ אין הישראל יכול לערב בה.

**אבל עירב בתרומה ספק טמאה וכו' אי"ז ספק עירוב כשר.**

מבואר בגמ' דיסוד ההיתר דר"י הוא משום דאיכא חזקה. ועי' תוס' בשבת לד. ד"ה שניהם שהוכיחו מכאן כנגד שיטת רש"י שם והרמב"ם [פ"ו הי"ג] שנקטו שאם הניח עירוב תחומין בביה"ש קנה מספק דאמרי' ספק דרבנן לקולא, דהכא מבואר דבלא חזקה אין היתר בספק עירוב והטעם מבואר שם דהוא משום חומרא דאיסור תחומין.

ועי' במ"מ על הרמב"ם שהעמיד בזה מח' בסוגיין דאף דרבא אית ליה דהטעם דספק תרומה שרי הוא משום חזקה, מ"מ אליבא דר"ה בסוגיא שמחלק בין טומאה לתחומין אין זה הטעם, אלא משום דתרומה ספק טמאה לא הוי סעודה הראויה מבע"י וכמש"כ הרמב"ם שם הט"ו, משא"כ בספק אם נטמאת בשעת קנית העירוב או לא הוי כשאר ספק דרבנן לקולא.

**בעא מיניה וכו' היום קודש ולמחר חול מהו וכו'.**

עי' במהר"ם שכתב דרבא בזה אזיל לשיטתו להלן דלי"ל הסברא דבעי' סעודה הראויה לו מבעו"י, שאם היה סובר כן מה הצד להתיר אף אם תחילת היום קונה עירוב. ועי' בריטב"א שביאר דהכי ס"ל גם לר"נ שפשט לו דמספיקא לא נחתא קדושה. ומבואר שהסברא שבעינן סעודה הראויה מבעוד יום אינה קשורה לנידון אם תחילת היום קונה עירוב או סוף היום קונה עירוב וכן מבואר בגמ' להלן להדיא.

וצ"ב באמת לפי הצד דתחילת היום קונה עירוב למה צריך סעודה הראויה מבע"י, וצ"ל שס"ל שאי אפשר להניח עירוב בדבר שאינו אוכל ועדיין צ"ע.

**מאי שנא.**

תמוה דממ"נ אם ס"ל תחילת היום קונה עירוב צריך להיות שבציור השני יהיה עירובו עירוב ואם ס"ל שסוף היום קונה עירוב מובן תשובתו של ר"נ, ועי' מהר"מ שתמה בזה. אולם לפירוש התוס' ניחא שכוונתו דכשם שהוא מתיר במקרה הראשון אף דתחילת היום קונה עירוב ק"ו שצריך להתיר במקרה השני. ועי' במהרש"א שהקשה על התוס' דלדבריהם קשה מה הסתפק רבא מעיקרא דודאי צריך להיות כשר בכה"ג וכתב דיש ליישב בדוחק. ועי' בריטב"א משכ"ב.

**לכי תיכול עליה כורא דמילחא.**

רש"י כאן מפרש שימדוד לו שיעור כור מלח ויתנו לו וצ"ב, ועי' ברש"י בשבת ד. שמפרש דבבדיחותא קאמר ליה והיינו שבא להפליגו שאין צורך לשאול טעמו של דבר זה. אולם הביא שם פירוש נוסף שאפי' אם תאכל בשביל ענין זה כור של מלח שלם לא תוכל למצוא דמיון בין שני הענינים. ועי' בס' פני שלמה עמ"ס שבת דקנ"ב שמבאר הדברים על פי מה שכתב בהקדמת הנוב"י שחריפות השכל תלויה בריבוי המלח ביסוד התרכובת של הגוף, ועל כן קרוי החריף ממולח דהיינו שיש בו הרבה מחלקי המלח, וזה כונת הרש"י שאף אם ירבה לו מלח לא יוכל למצוא דמיון בזה.

עוד מפרש שם על עמל התורה שעיונה הוא על ידי שימית עצמו לאכול פת במלח, וכאן לא יועיל לו אף עיון רב כזה לדמותם זה לזה.

**אמר רבא זאת אומרת סוף היום קונה עירוב וכו'.**

רש"י מפרש דסוף היום היינו תחילת ביה"ש ותחילת היום היינו סוף ביה"ש ובשעת הביה"ש עדיין לא קנה שביתה, וכ"פ הריטב"א. אמנם מוכח בגמ' שזהו בזמן מועט קודם חשיכה, וע"כ באופן שהככר נעשה חול רק משתחשך לא מהני לערב בו, אפי' למ"ד תחילת היום קונה עירוב וכ"כ בחי' המאירי שזה לפני עיצומו של יום.

וצ"ע מה החידוש בזה שתחילת היום קונה שביתה והרי כן מבואר במשנה דלעיל שאם היה העירוב ראוי ביה"ש ליטלו ולאכלו, דלמ"ד לא גזרו על השבות ביה"ש חשיב סעודה הראויה לו באותה שעה והעירוב כשר, ואם תחילת היום קונה עירוב איך זה מועיל, והרי באותה שעה שנקנה העירוב כבר אסור ליטלו, ולא הוי הוא ועירובו באותו מקום.

ועי' בחי' הר"ן שהאריך בהאי ענינא ומבאר שמה שהוא צריך שיהיה ראוי ליטלו מקודם שיחול ועי"ז יוכל לאכלו בשעת קנית העירוב ממש.

אולם בחי' הר"ן כתב שלכו"ע בביה"ש ממש הוא קונה את העירוב אלא דמיבע"ל אם בזמן שהוא סמוך ליום או בזמן שהוא סמוך לחשיכה אבל לעולם חלות השביתה הוא מבע"י. ועפ"ז הוא מיישב את קושית התוס' מדוע רבא אינו מודה לחילוק של ר"נ, משום שבזמן שהוא חול אינו יכול לקנות שביתה רק בזמן שמצד עצמו הוא מסופק שהוא שבת, ובזמן זה אינו ראוי לאכול את הערוב מפני ספקא דיומא יעו"ש.

ובחי' המהר"ל כתב שאין הבדל בזמן הקנין ולעולם תחילת הביה"ש קונה והנידון הוא מחמת מה חל הקנין שביתה האם מפני שהביה"ש הוא סוף היום הקודם או מפני שהוא תחילת היום הבא ולפי הצד הראשון לא יכולה לחול השביתה במאכל שאינו ראוי לאכילה בעצם היום דסוף היום הוא הקונה והככר אסורה בסוף היום.

**דף ל"ו ע"ב.**

**תוד"ה דאי, דודאי כי אמר היום חול ולמחר קודש מקפיד וכו'.**

מבואר בתוס' שמה שאמרי' דמספיקא לא נחתא קדושה ולא פקעה קדושה אי"ז משום החזקה אלא משום קפידא של המקדיש שרוצה שלא ליחות לספיקא דיומא. אולם מלשון רש"י בסוגיא משמע דמספיקא אין מוציאים מידי החזקה ועי' בחי' המאירי, וכ"נ במג"א ובמשנ"ב סי' שפ"ו ס"ט.

ולדבריהם צ"ב מדוע בככר אי אפשר לערב למ"ד תחילת היום קונה עירוב והרי ממ"נ בשעת חלות הקנין עירוב פקע הקדושה מן הככר. ואי נימא דמספק הוא צריך לפרוש כל שהוא ביה"ש אף שקדש היום וע"כ לא הוי סעודה הראויה א"כ ה"ה בלגין אינו רשאי לאכלן מפני ספק טבל שבהן.

ויתכן דאה"נ ור"נ סבר דסוף היום קונה עירוב ומה שהוצרך לומר דמספיקא לא נחתא קדושה משום דאי ל"נ כן לא הוי סעודה הראויה מבע"י שיש בו ספק טבל ועי' היטב בל' הרשב"א והר"ן, ומה שאמר דמספיקא לא פקעה קדושה לא הוצרך לזה אלא הוסיף זאת לרווחא דמילתא גם אי נימא דתחילת היום קונה עירוב. ויסוד זה מוכרח מזה שהפוס' הוצרכו להאי סברא דמספיקא לא נחתא קדושה ולא הונח להם בזה שסוף היום קונה עירוב.

**מתני' מתנה אדם על עירובו וכו'.**

עי' רש"י דאמרי' יש ברירה דביה"ש קנה לו עירובו דאידך גיסא. ויל"ע מה שייך תורת תנאי וברירה לענין עירוב והרי אין זה חלות ואם לא גמר בדעתו לשבות אין זה שביתה. ועי' ברש"י בסוגיא בד"ה מקרי שמע שכתב בתוך דבריו דלכשיברור לו למחר אמרי' **הוברר הדבר דבשעת קניית עירוב דעתיה אההוא חכם**. ומשמע שהבירור הוא על עיקר הדעת בשעת כניסת שבת היכן דעתו לשבות. ועד"ז כתב איפכא למאן דל"ל ברירה (בד"ה דאין ברירה) דכי בריר למחר אמרי' שמא אתמול כי קנה עירוב לאו דעתיה אהך הוה אלא אאידך. ומבואר דהבירור הוא כעין בירור המציאות למפרע מכח מה שיקרה אח"כ. וע"ע בלשון רש"י בביצה לז: ד"ה אין אדם מתנה. [ועי' בקובץ שיטות קמאי שמביא כמה לשונות ראשונים שנראה שהבירור הוא מכאן ולהבא]

וצ"ע דבכ"ד מבואר שהבירור הוא מכאן ולהבא שהגמ' תולה בנידון זה את ההיא דב' לוגין שאני עתיד להפריש דההפרשה שתעשה אח"כ תועיל על הקריאת שם שעשה היום, וכן להלן בההיא דב' נשים שלקחו קיניהם בעירוב שמה שיתברר אח"כ על ידי הכהן נחשב שהוא חל מעיקרא על צד זה. ויותר מבואר בגמ' ב"ק סט. בההיא דצנועין דעומדים בבוקר ואומרים שכל מה שילקטו האנשים היום יהיה הפקר מעיקרא ושם הלקיטה אינה יכולה לברר למפרע.

וצ"ל שיסוד הדין דברירה הוא שמתיחסים לעתיד כאילו הוא עומד להעשות היום דכיון שאם החלות יכולה לחול היום רק שחסר לו בגמירות דעת היום יכול הוא להתנות שמה שיגמור בדעתו מכח עצמו או מכח אחרים יוכל להצטרף לחלות שהוא עושה היום. ובאותו הענין יש לפרש גם לענין עירוב דכיון שהוא נותן פת ויש כאן סיבה לקנות שביתה באותו מקום אלא שחסר לו את ידיעת המחר מתחשבים בידיעה העתידית כאילו היא מבוררת למפרע.

וע"ע בתוס' להלן לז. ד"ה ר"י שכתבו דבדבר העומד להתברר אמרי' ברירה לכו"ע ותלוי בסברות הנ"ל.

**אם בא חכם מן המזרח עירובי למזרח וכו'.**

עי' ברש"י להלן ד"ה מזרח ומערב שמבאר שאם החכם בא למערב אמרי' דהוברר הדבר דסופו הוכיח שבין השמשות היה דעתו לכאן, וכן כתב בביאור השיטה החולקת דמי יאמר דבשעת קניית העירוב היה דעת החכם ליכנס לתוך ד' אלפים של עיר.

ומשמע שאם יבוא החכם ויאמר שלא היה דעתו כלל מבערב לכו"ע לא מהני, וכן אם היה דעתו מבערב בודאי לבוא לא תלוי זה בברירה אלא איגלאי מילתא למפרע שהוא קנה שביתה במקום זה. וזה מתאים עם משנכ"ל שצריך להתברר למפרע ממש.

ועי' בתור"פ שדן אי מיירי שהספק היה על החכם עצמו אם דעתו לבוא לעיר מצד מזרח או מערב כגון שהיה בקרן זוית הסמוכה לב' הצדדים, או שהספק הוא אם כלל יבוא חכם מצד זה כלשון רש"י, ושמא ימלך החכם אחר שחשיכה לבוא לעיר ומשמע שאף כאשר לא היתה דעתו מבוררת בשעת מעשה מועיל להחיל שביתה למפרע. אך אפשר שנחשב שדעתו של החכם עצמו מתבררת למפרע ומועילה אף כלפי זה שקנה שביתה. וע"ע במשנ"ב סי' תי"ג סק"ט.

**אם שייך ברירה גם בעירוב אחד בתנאי.**

בכל המקרים במשנה הוא נותן שני עירובים ומתנה עליהם, וצ"ע למה לא הובא אופן שנתן עירובו למזרח והתנה שאם לא יבוא חכם הרי הוא כבני עירו.

ועי' בזה שיטת הרמב"ן בגיטין כה: המובאת בר"ן שם שאם אחד התנה שהוא כותב שטר לשם אשה פלונית אם יחפוץ לגרשה דאין זה ברירה כיון שעל הצד שלא יחפוץ יתבטל המעשה ואין כאן חלות סותרת. והרמב"ן שם מוכיח זאת ממשנתינו דמיירי דוקא בנותן שני עירובין וכן לענין תרומה שאומר שני לוגין שאני עתיד להפריש שהוא מתנה על כל הלוגין שבחבית אבל באופן שהוא מברר שני לוגין ואומר אם ארצה או לא ארצה ל"ח לברירה. [ובחי' הר"ן שם כתב ששיטה זו אינה ברורה]

ועי' בעונג יו"ט סי' ה' שהקשה עליו מהסוגיא לקמן לז: שמבואר שאם הניח עירובו לכמה שבתות ואמר רציתי אלך לא רציתי לא אלך דתלי בברירה, ושם הרי לא מיירי בנותן עירוב בב' מקומות אלא מתנה על עצם הקנין שביתה, וכתב דבעירוב כיון שאם לא יקנה שביתה ממ"נ יש לו שביתה בעירו הוי כנותן עירוב בב' מקומות, וצ"ע על הרמב"ן אמאי לא נחית לחילוק זה.

והנה ביסוד דברי הרמב"ן לכאו' זה תלוי בחקירה דלעיל אם על ידי הברירה חלים דינים מכאן ולהבא או שהמציאות מתבררת למפרע, שאם עיקר דין ברירה הוא רק לברר המציאות למפרע לכאו' לא מובן החילוק בין אם הוא עושה חלות אחת או ב' חלויות כיון שהחלות צריכה את ידיעת המציאות כבר עתה.

ויש עוד נידון הקשור לזה אם למ"ד דל"ל ברירה לא חל כלום או שהוי חלות ספק עי' תוס' לקמן לז: ד"ה אלא שנחלקו בזה ב' התירוצים ועי' מש"כ במקומו.

**גמ' לא ס"ד דהא שמעינן ליה לר"י דלי"ל ברירה.**

עי' בראשונים שהקשו דכיון דשמעינן ליה ממתני' דתרומה למה הוצרכנו לדחות את דברי המשנה מכח הברייתא דאיו ג"כ דבלא"ה איכא סתירה בדברי ר' יהודה.

ועי' בריטב"א שמתרץ דאי לאו ההיא דאיו היינו אומרים שלר"י יש חילוק בין דאו' לדרבנן דבדרבנן מודה שיש ברירה ומדברי איו למדנו שלמאן דלי"ל ברירה אין לחלק בין דאו' לדרבנן וכ"כ הרשב"א.

ועיקר החילוק בין דאו' לדרבנן מבואר בגמ' לקמן אליבא דר"ש, ומוכח שזה מתורת ודאי ולא משום דספק דרבנן לקולא. אולם בכס"מ פ"ג מגירושין כתב בדעת הרמב"ם דאף בדאו' אמרי' ברירה לחומרא, דלא ידעינן כמו מי לפסוק, וזה יתכן לומר מכח הסוגיא דביצה ששם הסוגיא נוקטת דבדרבנן אמרי' ברירה שהאמוראים הכריעו כשיטה זו.

**דף ל"ז ע"א.**

**ושמעינן ליה לר"י דלי"ל ברירה דתנן הלוקח יין וכו'.**

עי' בסוגיא להלן דחשיב לה כמילי דאו', ועי' בתוס' בכורות יא: שהקשו מכאן לשיטת ר"ת דלוקח אחר מירוח פטור מה"ת אמאי חשיב מילי דאו', ותי' דתרומת דגן תירוש ויצהר קרי לה תרומה דאו' ואף שאין חיובו אלא מדרבנן. ומשמע דבתרומת שאר פירות מועיל ברירה, ויש להסתפק אם בתרומה בזה"ז אי חשיב כדאו' או לא. [ועי' בתור"ע על המשניות דמאי ז, ד, שהרחיב בענין זה]

ועי' בתוס' להלן ע"ב ד"ה מאן שכתבו שאפי' אגודה של ירק חשיב כדאו' משום שעיקר מעשר מן התורה.

**הלוקח יין מבין הכותים וכו'.**

עי' רש"י שמבאר שאין לו כלים להפריש והיינו בעומד מע"ש ואינו יכול להפריש ולכן הוא מתנה בע"ש ומפריש, וכן כתב הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ח דמי שהוא נמצא בביהמד"ר או בשדה ומתיירא שמא תחשך ואינו יכול לעשר בשבת אומר שני תאנים שאני עתיד להפריש וכו'.

אולם התוס' בשמעתין ד"ה מיחל כתבו דבע"ש ביה"ש מיירי וביותר אריכות כתב הר"ש בדמאי פ"ז מ"ד שכיון שהוא ביה"ש לא גזרו על קריאת שם בלא הפרשה. וע"ע ברש"י בחולין יד. שכתב דמיירי בע"ש ואין לו כלים להפריש או שהיתה חשיכה בליל שבת שאין שהות להפריש, וצ"ב בכוונת דבריו שאין שהות אי מיירי בעומד קודם השקיעה או דמיירי אחר שכבר חשכה ולפ"ז יהיה כאן היתר מחודש אף בתוך השבת לעשות תנאי זה. ועי' בראש יוסף חולין שמפרש דברי רש"י דמיירי בע"ש סמוך לחשיכה.

**ולמחר אומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש.**

עי' ברמב"ם שם ה"ט שכתב וצריך לרחוש בשפתיו כשמפריש זו אחר זו, **ואינו כמתקן בשבת שהרי הקדים תנאו**, ומבואר שההפרשה עצמה נעשית בשבת ואין כאן תיקון כיון שאינו עושה את הקריאת שם בשבת.

אולם ברש"י דחולין הנ"ל כתב שהוא מפריש אחר השבת, ומשמע שבכל ענין אינו רשאי להפריש בשבת. ועי' בדרך אמונה על הר"מ הנ"ל שכתב שהוא לשיטתו שההפרשה נעשית מע"ש, אבל לשיטת הר"ש והתוס' אין היתר להפריש בשבת שנמצא שעשה הכל בין ההפרשה ובין הקריאת שם בשבת. ולשיטת רש"י הנ"ל מבואר שאף כאשר הוא עושה את הקריא"ש מע"ש אינו רשאי להפריש בשבת.

**ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו'.**

צ"ב למה הותרה קריאת שם בלא הפרשה, והרי טעם האיסור להגביה תרו"מ הוא משום דדמי למתקן [עי' במפרשי המשנה ביצה פ"ה ב'] ומשעה שקרא שם הרי הוא מתקן את הכרי, ועי' ר"ש דמאי פ"ז מ"ד שכתב דבקריאת שם בעלמא כולי האי לא גזרו ביה"ש, ועי' עוד בפי' הרא"ש שם שכתב דאף קביעות מקום בצפונו או בדרומו אסור דדמי למתקן אבל לקרוא שם כולי האי לא גזרו ביה"ש, וצ"ב החילוק. ויתכן שכיון שגם עתה אינו מתוקן לגמרי והוא מחוסר בירור אין זה אלא כעין הבטחה. ולפ"ז יצטרך להקפיד שלא ישאיר שיעור תרומה בדקדוק שאז הוי כאילו הפריש ובלא"ה בעינן ששיריה יהיו ניכרים. [וע"ע ברש"י כאן ד"ה ומיחל ובר"ב דמאי שם ד"ה שאני וד"ה מיחל]

**ומיחל ושותה מיד.**

רש"י ותוס' נחלקו אם הכוונה לדין חילול מעש"ש או שעדיין אי אפשר לחלל קודם שיפריש בפועל ומיחל הוא לשון התחלה. ושורש פלוגתייהו נראה דתלי אם מכח הדין ברירה אמרי' שהמעשר חל השתא והוא חל עליו כבר עתה אלא שאינו מבורר עדיין, או שבאמת החלות בפועל של ההפרשה היא למחר אלא שמהני מה שקרא שם עליו מעיקרא כדי להתיר השיריים באכילה אבל אין כאן פירות הקדושים בקדושת מעשר בשעת ההפרשה.[[72]](#footnote-72)

והנה בטעם הדבר שצריך לחלל את המעשר עי' רש"י ב"ק סט: שכתב דמה שיש לו פנאי לתקן יתקן. ועי' תור"ע על המשנה בדמאי שתמה איזה תועלת ישנה בחילול זה, כיון שע"כ הוא צריך אח"כ לשוב ולהפריש ואם לא יפריש את המעשר יתבטל החילול למפרע. [ועי' בתוס' יומא נו. שדנו בזה אם צריך להפריש בפועל או דסגי בזה שהוא קובע את השיעור של המעשר להתיר ואח"כ זה מתברר מאליו, ולפ"ז יהיה תועלת שיוכל לשתות גם השיעור דמעשר שני בחזקת שהוא מחולל].

וע"ע ברש"י חולין יד. שכתב להדיא שכיון שיכול לתקנו באמירה לא התירו לו חכמים לשתותו ולסמוך על הברירה, ומבואר להדיא שאין צריך אפי' ברירה בענין מעשר שני וסגי בזה שקורא לו שם שאינו מבורר ומחללו בכל מקום שהוא ודלא כמו שנקטו שאר הראשונים. [ולפ"ז הלשון שאני עתיד להפריש אינו חוזר על מעש"ש אלא על תרומה ומעש"ר בלבד]. ועי' בחי' הר"ן שהביא את תמיהת הרמב"ן על דברי רש"י שם.

**תוד"ה ר"י ור"ש אוסרין, וי"ל דהתם בגיטין הדבר עומד להתברר בודאי וכו'.**

יש להקשות דלקמן אמרי' שאם הניח עירובו לכל השנה ואמר רציתי אלך לא רציתי לא אלך דאם לא רצה מבע"י תלוי בדין ברירה והרי בכה"ג הוא עומד להתברר אם רצה או לא רצה כמו אם מתי. וצ"ל שדוקא באופן שהוא מתנה על הדבר העתיד אבל דבר שהוא יכול להתברר כבר מעכשיו ואינו מבררו לא מהני שיתברר אח"כ. עוד יש לחלק אם הוא מתברר מאליו או מדעתו שזה לא חשיב שעומד להתברר.

**איזה שירצה כהן יקריב עולה וכו'.**

רש"י כתב שיכול הכהן ליטול אפי' קן שלם לחטאת לשניהם ואמרי' שזו שהקריב לשם חטאת של זו שלה היא והתוס' הקשו עליו שהרי סתמא לשמה קאי ויכול להקריב בסתם לשם מי שהוא. ודבריהם אינם מחוורים שהרי לא ביררו ביניהם איזה של כל אחד אלא לקחו בעירוב והם שותפים בשתיהן, ואילו ההיא דסתמא לשמה הוא כאשר מעיקרא הוקדש כל קרבן לשם כל אחד, ועי' בתורי"ד ובתוהרא"ש שחילקו עד"ז.

והתוס' מתרצים שלא מועיל תקנה זו להקריב לשם מי שהוא אלא אם שניהם חד קרבן נינהו אבל לענין חטאת ועולה הרי לא שייך זה כיון שאם הקרבן הוא הוקדש לחטאת אי אפשר להקריבו למעלה לשם עולה, ומוכרחים להגיע לדין ברירה.

ועי' בתורי"ד שהקשה שהרי ביד הכהן לקבוע איזה לעולה ואיזה לחטאת ואין זה נוגע לדיני ברירה [וצ"ב שגם לענין שינוי בעלים באותה מידה יוכל הכהן לקבוע איזה לרחל ואיזה ללאה], וכוונתו לכאו' שאחר שהוא מתנה ששניהם עולה הוא יכול גם להקריב לשם מי שהוא. ובתורי"ד לשיטתו מיישב שכיון שהם שותפות בשתיהם לא שייך בזה בירור כיון שבכל קן וקן יש שייכות לזו ולזו וכל אחת מעכבת על חבירתה.

**התם כשהתנו.**

רש"י מפרש שהתנו מעיקרא שמה שיקריב הכהן יהיה שלה, והתוס' הקשו דא"כ היינו ברירה שתולה בדעת כהן שאותו שיעשה יתברר שהוא שלה. וכוונתם שאי אפשר לומר שהתנו שמכאן ולהבא יעקר ממנה ויעשה של חבירתה שזה בכלל המוכר עולתו ושלמיו דלא עשה ולא כלום וכמו שהקשו הרשב"א ושא"ר, ובהכרח צ"ל שהתנו שיתברר כן מעיקרא וממילא זה שייך לדין ברירה.

ועי' במפרש על המשנה בקינים [א,ד,] שהביא בשם הראב"ד שמפרש שהם התנו ביניהם שיחלקו ביניהם את הקינים כפי דעת הכהן והוא יהיה שליח שלהם לחלוקה והם ימחלו זו לזו כל אחת על חלקה, ולדבריו חוזרת הקושיא איך הם יכולות להתנות בזה כיון שאי אפשר למכור את הקרבן זו לזו.

ועי' בספר אשר לשלמה מהדו"ת סי' מ"ט שכתב לבאר עפ"י יסוד הגר"ח דאף למ"ד שאין ברירה והאחין שחלקו לקוחות הן אין חלוקתם דומה למכירה גמורה אלא היא בגדר 'מעשה חלוקה' בעלמא שחבירו מסלק את העיכוב שלו והוא זוכה בחפץ על ידי שזכותו פושטת בכל החפץ. ולפ"ז יצא לדון דכלפי הדין דהמוכר עולתו ושלמיו זה חיסרון רק כאשר השני נכנס להדיא לבעלות של הראשון אבל כאשר לשני היה זכות בבהמה מקודם והיא מתפשטת לחלק של חבירו אין בזה מניעה שתחול המכירה אף בקדשים.

עוד יש לדון בזה עפ"י יסוד המקד"ד סי' י"ח דבקדושה הבאה מאליה כגון קדושה הנובעת מכח הדין פשטה אין מניעה למכרה לאדם אחר, משום שמעיקרא אינה נקבעה לשם אדם זה אלא חלה עליה קדושת הגוף בעלמא בלא מתכפר, ויתכן שכאשר שתי נשים לקחו קיניהם בעירוב אין הקרבן נקבע לשם מי שהוא אלא רק קדושת הגוף בעלמא בלא מתכפר, ונראה שלזה נתכוין שם האשל"ש בתירוצו השני.

**דף ל"ז ע"ב.**

**ר"י אומר מחולל וכו'.**

משמע שאם אין דין ברירה לא חל המעשר כלל ולא אמרי' שהפירות ודאי מחוללין על אחת מן הסלעים שבידו, אא"כ נאמר שעיקר הראיה מזה שהסלע הזה נתפס בקדושה ושאר הסלעים חולין גמורים.

ועי' רש"י כאן ד"ה ר"י שמבואר להדיא בדבריו שבלא דין ברירה לא חל המעשר כלל, וצ"ע משיטת רש"י בכ"ד כמו שיבואר להלן לענין תרומה וגט, שמבואר דאף בלא דין ברירה חלה החלות מספק.

ויש לחלק בין חילול מעש"ש שעיקרו חלות חיובי הנעשה על ידי דיבור בעלמא, וכל שלא חל כדעת האדם לא מהני כלל, לבין גט דחשיב מעשה גמור המועיל להחיל את הגירושין בכל מצב, וכן לענין תרומה שיסודו הוא לברר את חלק הכהן מחלק הישראל וכמו שיסדו האח' [דמה"ט יכול לתרום אף של הפקר], ומאחר שקרא שם תרומה אינו יכול להתבטל.

**אימא ר"י אומר לא חילל.**

צ"ע דאף אם לא חל החילול למפרע אמאי לא יחול החילול מכאן ואילך והרי קיי"ל שאין כלתה בדיבור, ומרש"י נראה שבאמת מיירי שכבר אכל את המעשר והשתא לא שייך לפדותו.

ועי' ברמב"ם פ"ד מהל' מעש"ש הט"ו שפסק שאם אמר מעשר שני מחולל על סלע זה שתעלה בידי מכיס זה וכו' הר"ז חילל, וצ"ע מסתירת דבריו מהל' תרומות פ"ט שפסק דבדאו' אין ברירה.

ועי' בחזו"א דמאי סי' ט"ז סקי"ב שמפרש דברי הרמב"ם באופן שהוא מתכוין לחלל מכאן ולהבא וזה לא קשור לדין ברירה. ועיי"ש שדן מתי תולים שכוונתו שיחול הפדיון עכשיו ורוצה שיתברר למפרע, ומתי דנים שכוונתו שיחול הפדיון מכאן ולהבא. עוד הסתפק שם אם בכה"ג שהתכוין לחלל עכשיו אם יכול לחול המעשר מכאן ולהבא, ולפ"ז סוגיין מיירי בשכבר נאכל, או דכיון שלא חל עתה אינו חל מכאן ולהבא שלא נתכוין לזה.

**תוד"ה אלא מעתה. [בהנידון אם למ"ד אין ברירה החלות חלה מספק]**

עי' תוס' שנחלקו בזה ב' התירוצים אם בכה"ג שאמר שאני עתיד להפריש למ"ד אין ברירה אם הכהן רשאי לאכול הכל ממ"נ או שהוי טבל ולא חלה התרומה כלל.

ועי' רש"י בחולין יד. ד"ה אוסרין שכתב 'וחייש שמא תרומה שתה', ומבואר שהחלות חל בכ"ג. ועי' תוס' גיטין עג: ד"ה תנא שכתבו שבאומר מהיום אם מתי דלמ"ד אין ברירה לא חלו הגירושין כלל, וכמו לענין עירוב שלמ"ד דל"ל ברירה אין עירובו עירוב כלל כמבואר בלשון הברייתא דסוגיין, ונחלקו בזה עם רש"י שם.

ועי' בחי' הרעק"א שמבאר את המחלוקת בזה ששיטת רש"י היא דמכיון שישנם עתה שני לוגין העומדים להפרשה כל אחד מהן הוא נתפס בספק תרומה, אבל השיטה שסוברת שלא חל כלל זהו משום שכיון שאין הדבר עומד לעולם למפרע אינו חל אפי' על הספק. וצ"ע מ"ש ממקדש אחת מב' אחיות דחל חלות ספק על כל אחת מהן, וצ"ל שכאן החלות היה בצורה מבוררת וכיון שאין אפשרות לחלות להתקים כתיקנו לא מהני.

והגרעק"א שם הקשה על שיטת רש"י שהרי מבואר בגמ' שאם יבקע הנוד הוי טבל למפרע ולא חל מספק, והיינו משום שהתנה שרק אם יתברר בסוף תחול התרומה. ויש לחלק דלמ"ד יש ברירה החלות היא מכח העתיד שיברר על המעשה ויקים אותו למפרע, וודאי אין עומד בספק רק ב' לוגין אלו שיצאו אח"כ והשאר חולין ודאין, ועד כמה שיתברר אחר כך ששום דבר אינו עומד להתברר המעשה כמאן דליתא, דלא גרע מתנאי שמבטל את המעשה, משא"כ למאן אין ברירה כיון שאמר שאני עתיד להפריש חלה מעכשיו תרומה מספק על כל מה שהוא ראוי להפרשה. וע"ע בקוב"ש ביצה אות ל"ה שמחלק עד"ז.

**דף ל"ח ע"א.**

**מתני' עירובי בראשון ובשני כבני עירי.**

מבואר שצריך להתנות על היום השני ובלא שיתנה העירוב ממילא קונה שביתה גם ליום השני אף דב' קדושות הן, וכ"נ מדברי המשנ"ב תט"ז סק"ה, וצ"ב איך קונה שביתה ליום מחר בלי שיתנה במפורש שיחול עירוב זה לב' הימים.

**וחכ"א או מערב לרוח אחת או אינו מערב כל עיקר.**

מבואר בסיפא ובגמ' דרבנן ס"ל דשבת ויו"ט קדושה אחת הן וכיומא אריכא נינהו. ויל"ע בטעם הדבר אם משום קדושת ב' הימים שמצטרפים זה לזה או מחמת שהדינים של השביתה והאיסור יציאה מהתחום שוין בשניהם וע"כ קונים לשניהם שביתה במקום אחד.

ועי' תוס' ד"ה ור"א שמבואר בדבריהם במהלך השני דלרבנן דסברי שבת ויו"ט קדושה אחת אף לענין עירוב חצירות שייך את הטעם דקדושה אחת הן שאין מערבין משבת ליו"ט אף שאין ערוב והוצאה ליו"ט ושרי לטלטל כל צרכו מבית לחצר. ועולה מדבריהם שעצם קדושת היום מחשיבה אותם כקדושה אחת לענין זה. [ובאמת נחלקו בזה הראשונים בביצה אם יש דין עירוב והוצאה ביו"ט לגבי דברים שאין בהם מלאכת או"נ, ונוכל להעמיד התוס' כדבריהם. ויל"ע היטב בלשונם בסוה"ד שם אם כלל לא סבירא להו דין טלטול בחצר ביו"ט או רק לצורך או"נ.]

שו"מ דבתוס' ביצה טש: ביארו את טעמו דר"י דשרי לערב ע"ח מיו"ט לשבת אף דאי"ל להלן דשבת ויו"ט קדושה אחת הן משום דל"ש לומר קדושה אחת הן באותו דבר שהוא מותר ביו"ט עצמו יעו"ש.

**כיצד יעשה מוליכו בראשון וכו', ונוטלו ובא לו.**

מבואר כאן שאם נתן את עירובו מע"ש יכול לחזור ולהשיבו למקומו לצורך היום השני [ואף לפי הצד דב' קדושות הם כדמוכח בגמ'] ואין בזה משום הכנה, אבל ליתן עירוב בתחילה מיום הראשון ליום השני אסור משום הכנה, ועי' בריטב"א שמבאר שכיון שנקרא עליו שם עירוב אין בזה משום הכנה. ועי' בסוגיא לקמן לט. שדוקא באותה הפת אבל אם נאכלה הפת אינו יכול להביא פת אחרת כיון שלא נקרא עליה שם עירוב.

ונחלקו בזה הראשונים והאחרונים אם מאותו הטעם הוא רשאי גם להוליכה לרוח אחרת או שאינו יכול אלא להחזירה לאותו מקום שקנה עירובו בתחילה.

עוד נחלקו דאת"ל שעל ידי פת אינו יכול לקנות שביתה במקום אחר האם יכול לערב ברגליו לרוח השניה או דחשיב כקונה שביתה מתחילה. ועי' בגמ' בע"ב שאם עירב ברגליו בראשון חוזר ומערב ברגליו בשני ואין בזה משום הכנה כיון שהשביתה חלה מאליה ואי"צ לקנות שביתה בפיו. ויתירה מזו מבואר בדף לט. שאף אם נאכל עירובו בראשון יכול לערב ברגליו ביום השני באותו מקום, והמחלוקת הנ"ל היא באופן שהוא רוצה לערב ברגליו ברוח אחרת. ונביא השיטות בענין.

עי' בתוי"ט כאן שמחלק שאם שבת קודמת ליו"ט צריך להניח את העירוב מע"ש לצורך יו"ט ברוח השניה, אבל אם היו"ט קודם לשבת יכול ליטלו ביו"ט ולהוליכו לרוח השניה [אם היא בתוך תחומו], ואין בזה משום הכנה כיון שקראו לפת בשם עירוב, וכן היא משמעות לשון הטור סי' תט"ז שכתב שאם קרא לו שם בראשון יכול לערב בשני באותו פת עצמו.

אולם בפרישה שם נוקט שדוקא באותה הרוח עצמה שעל ידי שנטלה מאותו הרוח **נתעקר שם עירוב ראשון והוי מניח עירוב מחדש**, וכן הטלטול שמטלטל ניכר שמשום הכנה הוא עושה, אבל כשמערב ב' ימים לרוח אחת אף שנטלו לביתו וחוזר ומניחו שם כיון **שאינו צריך לדבר ולקרות שם חדש** אין ההנחה מיקרי הכנה דהא מניחו על מקומו הראשון ובשעת ההנחה שם עירוב ראשון עליו. אמנם כתב הפרישה בזה דאם הוא מערב ברגליו אין קפידא דמכיון שאינו עושה מעשה ואינו מדבר אין ההילוך הזה נחשב הנחה ויכול לערב ברגליו אף לרוח אחרת.

ועי' בחי' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שכתבו שכל מה שהותר היינו דוקא לאותו הרוח שהותר לה ביו"ט וכיון שהוא מותר ללכת שם ביו"ט לא חשיב הכנה מיו"ט לשבת, אבל לרוח שהוא אסור בה עתה הוי הכנה ואין חילוק בזה בין אם הוא מערב ברגליו או בפת. וע"ע בריטב"א לקמן סוף ע"ב. ובשעה"צ בשם העבוה"ק [וצ"ע מלשון הרשב"א שם ובסוגיין דלמ"כ].

ונמצא שיש כאן כמה סברות בגדרי העירוב החדש דלשיטת התוי"ט עצם הקנין שביתה אינו נאסר מיום לחבירו כיון שהחלות נקבעת בתחילת היום כמבואר לקמן, אלא שהאיסור הוא כעין מקח וממכר להניח הפת לצורך עירוב אבל אם כבר הניחו אותה לשם עירוב נחשב שזה המשך של המעשה הקודם ואין בזה איסור כלל, ול"ש ברוח זו או ברוח אחרת.

ושיטת הפרישה היא שההנחה לשם עירוב היא המעשה האסור ואם כבר הונחה הפת במקום זה לשם עירוב שרי ואם לא אסור אף שכבר חל שם עירוב על הפת דמכיון שנעקר אבד שמו מלהקרא עירוב. אבל ברגליו אין איסור כיון שאינו מניח פת ועושה מעשה לקנות שביתה היום.

ואילו להראשונים בסוגיא בכל גווני יש איסור בקניית שביתה מערב שבת אא"כ כבר הותר באותו היום לאותה הרוח.

**בשני מחשיך עליו ואוכלו.**

עי' במרדכי שלמד מכאן שהוא רשאי לאכול את העירוב מיד אחר שקדש היום ואין צריך שיהיה עירובו קים בשעת הליכתו. והיינו שאף ששנינו לעיל לה. שאם נתגלגל עירובו או נשרף אחר שקדש היום שרי מ"מ הו"א שאין זה היתר לכתחילה אלא מדין הותרה, ונתחדש שכיון שהוא קנה שביתה בתחילה היום אין צריך את העירוב בעולם.

ועי' שם ברש"י ובמה שהבאנו לעיל שם את דברי הראשונים בהאי מילתא אם זה משום הקנין שביתה או מחמת דין הותרה ואכמ"ל.

**א"ל אי אתה מודה שאין מערבין בתחילה מיו"ט לשבת.**

רבנן הוכיחו כשיטתם שקדושה אחת היא מזה שלא מועיל לערב בתחילה מיו"ט לשבת, דהיינו מחמת הספק שיש כאן דלמא קדושה אחת היא. ועי' בתור"ע על המשניות שתמה שהרי גם לרבנן לא הותר לערב אלא באותה הפת ולא בפת אחרת, וזה מדוקדק במשנה שנוטל עירובו ולמחר מחזירו, משמע דבפת אחרת לא שרי אפי' לאותה הרוח וכמו שמדייקת הגמ' לקמן לט. והקשה שהרי בפת אחרת לאותה הרוח צריך להועיל ממ"נ שאם קדושה אחת היא אין צריך עירוב כלל, ואם ב' קדושות הם לרבנן דלי"ל הכנה למה לא יוכל לקנות שביתה בפת אחרת והניח בצע"ג. ועיי"ש שהכריח שאף שהתוס' ביארו את הגמ' לענין עירובי חצירות מ"מ מוכח שהדברים אמורים גם לענין ע"ת והקושיא בעינה עומדת.

ועי' בקר"א שדן אי סברא זו דקדושה אחת היא סברא גמורה אף להקל במילי דאו' או דהיא סברא מדבריהם והקשה דלמ"ד תחומין דאו' איך מצינו דסב"ל דקדושה אחת היא. ומבאר הקר"א דמה דאמרי' דרבנן מספק"ל יש לומר שלא הלכו בסברא זו לגמרי אף לקולא אף דמעיקר הדין קדושה אחת הן וק"ו למילי דאו'.

ולפ"ד מיושבת קושית הגרעק"א שבאמת קדושה אחת הן לחומרא וזה מתחלק שלענין שלא יוכל לקנות שביתה דנים שקדושה אחת היא ואם לא קנה שביתה באותו היום אינו יכול לילך מכח השביתה הקודמת, מאידך אינו יכול לבוא ולקנות שביתה חדשה ביום זה דסוכ"ס קדושה אחת היא.

**התם משום הכנה. [בדין הכנה מיו"ט לשבת]**

עי' סוגיא דפסחים מו: ב' דרכים איך שרי לבשל מיו"ט לשבת אם מחמת דאמרי' הואיל ואי מקלעי ליה אורחים חזי ליה או משום דמדאו' צרכי שבת נעשים ביו"ט.

וברש"י שם כתב לבאר את הדעה שצרכי שבת נעשים ביו"ט משום דחדא קדושה הן וכי היכי דשרי לבשל לאותו היום שרי לבשל למחר.

ועי' במלא הרועים שם שהקשה דהא קיי"ל בעירובין דב' קדושות הן כרב בשם ד' זקנים ולא קדושה אחת, וכתב דלענין לבשל מיו"ט לשבת לחוד חשיבא חדא קדושה אבל לא לענין שביתה וכיו"ב. והוכיח כן משיטת הרמב"ם דבשמעתין [פ"ח מעירובין ה"ח] פסק דב' קדושות הן ואפשר ליתן עירוב לכל יום בפ"ע, ואילו בפ"ו מהל' יו"ט סבר דמעיקר הדין אין איסור להכין מיו"ט לשבת [ועי' בהגמ"י שם מה שהשיג על הרמב"ם], ומוכח שאין הדברים תלויין זה בזה.

וכן הוכיח משיטת ר"א דלי"ל הואיל וס"ל דב' קדושות הן ולדידיה קשה איך מבשלים מיו"ט לשבת, ומוכח כנ"ל. ועי' בתוס' בשמעתין ד"ה משום דכתבו דלר"א אין איסור להכין מיו"ט לשבת ואף לענין נתינת עירוב לכתחילה בשבת [אלא רק בע"ת מחמת איסור קנין שביתה]. וע"ע ברמב"ן במלחמות בפסחים שם בסוה"ד שכתב דרש"י ס"ל שטעמיה דר"ח דס"ל דצרכי שבת נעשים ביו"ט משום דחדא קדושה היא ואנן קיי"ל דב' קדושות הן יעו"ש.

ברם התוס' בפסחים מז. (ד"ה ואי) הוכיחו מזה שיש היתר גם לאפות לחה"פ לצורך שבת, דלאו מחמת דחדא קדושה הוא שהרי מצד זה גם ביומו אסיר, אלא דחשיב צורך היום מה שיש הכרח לעשות מצוה זו היום לצורך שבת יעו"ש.

והנה כל הנידון עד עתה הוא על גוף ההיתר לעשות מלאכה לצורך שבת, אולם נתחדש כאן שיש איסור נוסף מצד עצם ההכנה, וכדילפי' לקמן מהקרא דוהכינו שאין יו"ט מכין לשבת, וא"כ יש לתמוה איך מהני להכין מיו"ט לשבת הן משום הואיל והן משום דצרכי שבת נעשים ביו"ט, והרי הוא מכין מיו"ט לשבת [ואף עירוב תבשילין לא נתקן מחמת איסור זה אלא מחמת איחלופי דמיו"ט לחול].

ועי' בתוס' ביצה ב: שעמדו על קושיא זו ותירצו שרבה לטעמיה דאית ליה הואיל וכן כתבו בסוגיין, וכיון שכך לית ביה משום הכנה. ועי' בבי"מ ריש סי' תקכ"ז שמבאר שהוי כאילו יו"ט הכין לעצמו ואין זה הכנה מיו"ט לשבת.

עוד כתבו התוס' שם שאפי' לדידן דלי"ל הואיל, מ"מ בדבר אפוי ומבושל לא שייך ביה הכנה כיון שאינו מחוסר אלא תיקון בעלמא, ורק ביצה שהוא דבר חדש אסור בלא הכנה מבע"י דהיינו שאין איסור על הפעולה של ההכנה רק על ההעדר ההזמנה דמבע"י וכל שהדבר תלוש בעולם אין בו משום הכנה מיו"ט לשבת.

ועי' במאירי בפסחים מו: שהקשה על תירוץ התוס' ממה שמבואר בסוגיא שאסור להניח פת בתחילה בשבת ולדברי התוס' הרי בכה"ג אין איסור מדאו' כיון שהוא תיקון בידי אדם. ויעוי' שם שכתב ב' מהלכים א' משום שעירוב דמי להכנה דממילא וצ"ב. ב' דכל דבר שאסור ביומו אף מדאו' אין צרכי שבת נעשים ביו"ט והרי ביו"ט אינו יכול לקנות שביתה רק מבע"י. וצ"ב שהרי איסור זה נלמד מהקרא דוהכינו והרי מהקרא דוהכינו אין מקור רק לדבר שנעשה ממילא.

**תוד"ה משום הכנה, א"כ לדידיה איך אופין מיו"ט לשבת הא אית ליה איסור הכנה וכו'.**

תמוה אמאי תלו זאת בנידון אי אית ליה הכנה או לא והרי גם אם אין איסור הכנה צריך היתר מיוחד לענין לבשל מיו"ט לשבת ואם יש היתר מה איכפת לנו שיש גם איסור נוסף של הכנה. וצ"ל שאם אין איסור הכנה חשיב צורך היום מה שיש מצוה להכין צרכי שבת אבל מכיון שזמן ההכנה בחול אין זה נחשב צורך היום כלל, וכעין שכתבו התוס' בפסחים לח. לגבי אפית לחם הפנים ביו"ט שחל להיות מע"ש.

וע"ע ברמב"ן במלחמות ובר"ן בסוגיא דפסחים שם כתבו שאין הלכה כר"ח דס"ל דצרכי שבת נעשים ביו"ט שהרי שנינו דב' קדושות הן ואיכא איסור הכנה מיום לחבירו ואפי' הכנה דממילא וכ"ש הכנה דבידים. אולם התוס' בביצה ב: כתבו שהכנה דבידים קילא טפי ורק הכנה ממילא נאסרה.

**דף ל"ח ע"ב.**

**אמר רבה התם משום הכנה וכו'.**

עי' תוס' ביצה ד. שהקשו מה שייך הכנה בלידת הביצה דהא אמרי' דכל ביצה דאיתילדא האידנא מאתמול גמרה לה וא"כ לא הוכנה ביו"ט אלא בחול. ותירצו דמ"מ כשנולדה בשבת הרי זו הכנה דגם בשעת לידה שייך הכנה.

עוד תירצו דאי נימא דכשנולדה בשבת הרי הוא מותרת בשביל לידה דשבת אם כן הוי שבת מכין ליו"ט, וצ"ב כוונתם.

**דתניא והיה ביום השישי והכינו וכו'.**

עי' באפיקי ים ח"ב סט"ז שכתב שלכאו' גדר האיסור הוא בחפצא של המאכל שמאכל שלא הוכן מבע"י אסור באכילה וכמ"ש רש"י ביצה ב: דבעי הזמנה בפה מכאן אני אוכל והזמנה שאינה מבע"י לא מהניא, אבל אין איסור על עצם המעשה הכנה. ולפ"ז הקשה דמאי פריך לענין עירוב איך מהני לקנות ערוב בשבת והרי אין איסור על מעשה רק מה שאינו מן המוכן ומה שייך זאת לענין עירוב. עוד הקשה ממש"כ התוס' לעיל ובביצה שעל ידי דין הואיל יש להתיר איסור הכנה מיו"ט לשבת דבשלמא אם יסוד האיסור הוא משום המעשה מהני הסברא דהואיל להתיר, אבל אם יסוד האיסור הוא משום חיסרון הכנה של האוכל סוכ"ס אינו מן המוכן.

וקושיא האחרונה יש ליישב דלא חשיב שמכין לשבת אלא כאילו נותר לו אוכל מיו"ט והוא אוכלו בשבת, ואינו אוכל מן המוכן לשבת.

ועי' שם שכתב שאחר שגילתה התורה שיש דין הכנה דבעי הכנה בפה הדר דינא להיות מלאכה האסורה ביו"ט הן במעשה הן בדיבור והוי בכלל לא תעשה כל מלאכה.

**הא קמכין מיו"ט לשבת.**

צ"ע מה סבר אביי והרי שנינו לעיל בברייתא שאסור לערב מתחילה מיו"ט לשבת משום הכנה. ועי' ברשב"א וריטב"א שכתבו לחלק בין הכנה דממילא להכנה דבידים, דהכנה דממילא כמו לידת ביצה וקניית עירוב בסוף היום לא נאסרה לאביי אבל על ידי מעשה גמור יש לאסור. ומתרצת הגמ' שכיון שתחילת היום קונה עירוב אף לא חשיב הכנה דממילא ואף שהוא מחזיר את העירוב או קונה עירוב ברגליו אין לזה חשיבות של הכנה.

אולם התוס' להלן ד"ה הא הקשו אמאי לא פריך לרב יהודה ממילתיה דנפשיה לא חילקו כנ"ל שלערב ברגליו חשיב הכנה דממילא, ומוכח דפליגי על חילוק זה, ועי' תורא"ש שתירץ על קושייתם כנ"ל.

וע"ע במהרש"א כאן שהקשה מדרב אדרב דמחד פסק שאין מערבין עירובי תחומין וחצירות מיו"ט לשבת, ומאידך ס"ל דב' קדושות הן וע"כ מטעם הכנה. ובקרני ראם מחלק בין הכנה גמורה של הנחת עירוב בתחילה לבין הכנה דממילא כקניית עירוב וכתב דבזה יש ליישב גם קושיית התוס' הנ"ל.

**תוד"ה והא בעינן, וי"ל דכמו שצריך בלילה וכו' הנ"מ צריך שתהא תוך תחומו מבע"י.**

עי' מהרש"א שביאר כוונתם דכשם שיש הלכה דבעינן סעודה הראויה מבע"י ולא סגי במה שהסעודה ראויה בערב ה"ה שצריך שיהא הוא ועירובו במקום אחד מבע"י ולא סגי במה שהוא יכול להגיע לעירובו בלילה וצ"ב.

ועי' לעיל לד. בתור"פ שהקשה על דברי רש"י שמפרש את דברי הגמ' גזירה יו"ט אחר השבת דבשבת לא מצי להוציאו מביתו למקום עירובו ואתי למסמך עליה אפי' בבית. והקשה התור"פ שיכול להוציאו למקום המשומר חוץ לביתו ולשבת ביה"ש מצי להביאו פחות פחות מד"א עד מקום שביתתו. ומוכח מקושייתו זאת שאף שמבע"י אינו רשאי להוליכו מ"מ כיון שבשעת קניית העירוב מהני יכול להוליכו שוב לי"ל בה, ודלא כהמהרש"א.

ועי' בתורא"ש שכתב דבעינן שתהא הסעודה ראויה מבע"י למי שהיא ראויה לו משתחשך וזה לכאו' על דרך המהרש"א שצריך שיהיה רשאי להגיע אל עירובו מבע"י. אכן בריטב"א בשם התוס' וכן הרשב"א כתבו סברא אחרת שכאן לא שייך להתיר משום מיגו דחזי לאחריני כיון שהסעודה ראויה לו עצמו בלילה ורק יש לו מניעה מלאוכלה וצריכה להיות מותרת עבורו, או משום שדעתו עצמו לאכלה בלילה ועל דעת סעודה הראויה לו הוא מתכוין.

וביאוה"ד שהמיגו פועל על ידי התרצות שהאדם מתרצה לקנות שביתה מכח זה שיש לו אוכל כל דהו הראוי לאכילה למאן דהוא, אבל כאשר יש לו עצמו אפשרות אכילה אינו מחשיב את השביתה מכח שראוי לאחרים אלא מחמת שיהיה ראוי לו בהמשך וזה עושה חיסרון בשביתה.

עוד כתבו הראשונים הנ"ל ליישב שבמקום שהעירוב רחוק ממנו אין החיסרון משום שאינו ראוי לאכילה, אלא משום שהוא מופלג מן העירוב ואי אפשר לקנות שביתה שלא בתחום העירוב וכמו שהרחבנו בזה לעיל בדף לה. ולפיכך אף שהוא ראוי לאחרים מ"מ אינו יכול לקנות שביתה על ידי עירוב שאינו נמצא עמו בשעת קניית השביתה, ויל"פ כן גם את כוונת דברי התוס' הכא.

**אלא הא דאמר וכו' הא קמכין מיו"ט לשבת וכו'.**

עי' רש"י שמבאר דהמקשה סבר דבעירוב ברגליו צריך לומר שביתתי במקומי ואישתכח דמכין באמירתו מיו"ט לשבת. ויש להסתפק בכוונתו אם האמירה עצמה עושה איסור הכנה או בצירוף זה שהוא הולך ברגליו ומוכחא מילתא דלצורך חול קאזיל. ונפק"מ למי ששואל רשות מחבירו ליטול איזה דבר ממנו לערב אם הוי הכנה. וע"ע אבני נזר או"ח סי' ש"ג.

**א"ל מי סברת דאזיל ואמר מידי, דאזיל ושתיק.**

עי' בתור"פ שהקשה דא"כ למה אי אפשר לערב בתחילה ברגליו בשתיקה גם אם לא עירב בראשון, ותי' דמה שמועיל לערב ברגליו היינו רק באופן שכבר עירב ביום הראשון דמסתמא מתכוין לקנות שביתה באותו מקום, אבל כאשר הוא לא עירב בתחילה אינו קונה בלא אמירה דליכא גילוי דעת דלמא לא ניחא ליה למקני שביתה במקום זה ולהפסיד דין בני מקומו. ויש בזה נפקותא גדולה לדינא, אולם נראה שאם הוא עתה חוץ לתחומו ואינו יכול לחזור לעירו אלא ע"י עירוב תחומין בזה נראה דפשיטא שיקנה בשתיקה.

והנה לעיל במשנה הובאה מחלוקת הפוסקים אם הוא רשאי לערב ברגליו אף לרוח אחרת או רק לרוח הראשונה שקנה בה שביתה והנה לדברי התור"פ הנ"ל יוצא שלא יוכל לערב אלא לאותו הרוח שקנה שביתה מאתמול.

ועי' בריטב"א שהוכיח מן הסוגיא דלהלן שאפי' לכתחילה שרי לערב בלא אמירה מקושיית הגמ' מרבנן דריב"נ שאילו היה חילוק בין מי שמערב מתחילה שצריך דיבור א"כ שפיר אזלא אליבא דרבנן. וכ"פ השו"ע סי' ת"ט ס"ז.

ועיי"ש שהקשה את הקושיא הנ"ל מדוע אינו רשאי לערב בתחילה ברגליו והביא את המהלך של הר"פ בשם הריב"א. אולם נראה שם מדבריו שלשיטתו טעם האיסור דבכה"ג שלא קנה שביתה מקודם יש איסור אף בשתיקה משום הכנה והדברים סתומים שם קצת.

**אי הוה שמיע ליה למר הא דתניא לא יהלך אדם לסוף שדהו וכו'.**

צ"ע שהרי היא משנה מפורשת בשבת דף קנ. שאסור לו לאדם להחשיך על התחום לשכור לו פועלים ולהביא פירות אבל מותר לו להחשיך לשמור או לשאר דברים שאין בהם משום מלאכה שרי אף להחשיך על התחום והטעם משום דבכה"ג לא מיקרי חפציו כיון שהוא מותר לבוא לשם בשבת. וגדולה מזו מבואר שאף אם הוא רוצה להחשיך כדי ללכת מחוץ לתחום שרי אם אין כוונתו לעשות דבר שאינו אסור בעצם כגון אם רוצה לילך לדבר עם חבירו, וא"כ ודאי שיוכל לקנות שביתה. ואי נימא שמשום איסור הכנה אסור א"כ הרי זה בכלל האיסור דשמעינן ממתני' הנ"ל.

ועי' בתוס' בשבת קנ: ד"ה ואין שמבואר שם שיש תרי גווני באיסור זה שהמשנה עוסקת במחשיך בקצה התחום ממש ובזה תלוי במילתא דאיסורא או היתרא ואין זה תלוי במנכר מילתא כלל, אבל בתוך התחום משמע דשרי בכל גווני אף במילתא דאיסורא. ואילו בסוגיין מיירי שמחשיך אפי' באמצע התחום דאם עושה כן לצורך מילתא דאיסורא אסור וזה דוקא באופן שמינכרא מילתא שעושה כן לצורך מילתא דאיסורא אבל אם אפשר לתלות שאין עושה זאת לצורך חול שרי. ולפ"ז ניחא דמיירי אף באמצע התחום כדמוקי לה באלף לכאן ואלף לכאן, ומאידך הוי מילתא דאיסורא משום הכנה ואעפ"כ שרי בלא מנכר מילתא. ועי' בהרחבה בפוס' סי' ש"ז ס"א.

**דף ל"ט ע"א.**

**מתני' ר"ד בן הרכינס אומר העובר וכו' את יום ר"ח הזה אם היום אם למחר.**

עי' בגאו"י לקמן מ. שכתב שדוקא לענין הזכרה דראשי חדשים שאין מונים ר"ח אלא יום אחד אבל לענין ההזכרה דיום הזיכרון יכול לומר בשניהם בתורת ודאי משום דס"ל כר"י שב' ימים דר"ה קדושה אחת הן וכל זה לענין היו"ט דר"ה אבל לא לענין הדין ר"ח שבו.

ושוב כתב שאפי' למ"ד ב' קדושות הן מ"מ מדרבנן נוהגים קדושת היום בשניהם בשוה וע"כ אף בב' יו"ט של גלויות יכול להזכיר את המועד בשניהם אף דב' קדושות הן אבל אין צריך להתנות אלא בר"ח וכמבואר לקמן שה"ה דפליג בשאר ראשי חדשים.

**רד"ה ולא הודו לו חכמים וכו', וקסברי לאו ספק הוא אלא יום ראשון הוא ר"ח.**

עי' ברש"ש שתמה מהסוגיא דלקמן מ. שמשמע שהוא ספק אלא לא מזכירים תנאי אלא אומר בסתמא וכדמצריך לה התם, וצ"ל שאין כוונת רש"י לומר שמונים את החודש מאז אלא נותנים לו שם ר"ח אף בלא שמונים אותו לחודש זה. ואפשר דלכן מצוה להרבות בסעודה בב' ימי ראשי חדשים אף דבקיאינן בעיבורא דירחא.

ולפי מה שיתבאר לקמן שרק ביום הראוי לקביעות החודש יש הזכרה זו יתבארו דברי רש"י שפיר שאין לחוש שמא יתעבר החודש ובאמת הראשון הוא עיקר הקביעות.

**תוד"ה מודים, תימה דסברת חכמים הפוכה ממאי דקיי"ל וכו'.**

לכאו' הא בהא תליא דלרבנן מה דהוי קדושה אחת זה נובע מכח שיש להם דיני שביתה שוין וחשיבי יום ארוך, ואף לקולא לענין עשית צרכי שבת ביו"ט כמבואר ברש"י פסחים מו: וע"כ בב' ימי ר"ה דלא נתקדשו שניהם בשוה ורק הוי מנהג בעלמא בכדי שלא יבואו לזלזל לשנה אחרת לא חשיבי קדושה אחת. אולם לדידן יו"ט ושבת הוי ב' קדושות דאין קשר בין קדושת שבת לקדושת מועד, משא"כ בב' יו"ט של ר"ה שנתקדשו באותה קדושה מתורת ודאי כמועד אחד חשיבי קדושה אריכתא. שו"מ שכ"כ בחי' המהר"ל.

**מודים חכמים לר"א וכו' ור"י אוסר.**

עי' רש"י שמבאר שמיירי במקום הרחוק מבי"ד שלא יודעים אם קדשוהו ביומו או עיברוהו והוי כשאר יו"ט של גלויות, ור"י סבר שאף שיש ספק שמא יום ל' לחודיה נתקדש מ"מ אין צד שהיום הראשון לא התקדש ומשו"ה נחשב כיומא אריכתא. מבואר מדבריו שהמחלוקת דר"י ודרבנן אינה בא"י אלא בגולה. והיה מקום לדון שבא"י מודים חכמים דלאו ב' קדושות הן, אך עי' בתוס' דמשמע שנחלקו גם בא"י קודם התקנה ואף אחר התקנה.

וע"ע בתוס' דלשיטת נהרדעי כל הפלוגתא היא דוקא בא"י אבל בבבל לעולם הוי ב' קדושות משום דאזלינן בתר רוב שנים שאינן מעוברות וממילא היום השני בחזקת חול, אלא דמבואר שם שר"י גופיה ודאי פליג אף בב' ימים טובים דר"ה.

ולגוף הסברא דר"י צ"ל שאף שביום השני איכא ספיקא מ"מ הביצה אסורה בו כיון שהיום הקודם הוא קודש ודאי ומספיקא לא שרינן בדבר שיש לו מתירים.

**ור"י אוסר.**

דס"ל קדושה אחת הן. ועי' בעבוה"ק הל' עירובי תחומין סי' י"ח שכתב שאף להקל אומרים דהוי קדושה אחת כגון לענין שאם נאכל עירובו בראשון אינו צריך לשוב ולערב. והביא שם דעה שחולקת שדוקא להחמיר נוקטים דקדושה אחת הן אבל לא להקל ואם אין העירוב קים ביום השני אסור. ונחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד פ"ח מעירובין ה"ח. וצ"ב מה"ת לומר כן דלרבנן דמספק"ל בזה היינו בשבת ויו"ט אבל לגבי ב' יו"ט דר"ה לא שמענו.

ועי' בגאו"י שמבאר את סברת הראב"ד דכיון שאם לא באו עדים היום השני עיקר והראשון אינו אלא הנהגת קדושה בעלמא לא מסתבר שיהיו חדא קדושה.

וע"ע באו"ש שביאר את דעת הראב"ד דע"כ בזמן ריב"ז שהנהיגו יו"ט שני היה הוא עיקר והיתה ביצה אסורה בו והיה צריך לערב עליו בפ"ע שהראשון היה חול, ה"ה אחר התקנה שמקבלין עדים כל היום מ"מ לגבי היום השני יש להחזיקו כאילו הוא עיקר הקדושה והראשון אינו אלא ספק. אולם אי אפשר לפרש כן בדברי הראשונים בסוגיין שנקטו שעיקר המחלוקת היא בחו"ל בזמן ריב"ז שהחזיקו את הראשון כקדוש ודאי ואת השני הנהיגו רק מספק דלמא לא עיברוהו כלל.

**אר"י אי אתם מודים שאם באו עדים מן המנחה ולמעלה שנוהגין אותו היום קודש ולמחר קודש.**

יש להסתפק בתקנה זו אם נתקנה דוקא כאשר באו עדים מן המנחה ולמעלה ולא קיבלו עדותן או אף כאשר לא באו עדים כלל שבכה"ג אין לתלות שיבואו עדים ונוהגין אותו חול. ועי' רש"י כאן ד"ה ור"י שמשמע מדבריו דבכ"ע עושים ב' הימים קודש, אבל בלשון הרמב"ם פ"ג מהל' קידוש החודש ה"ו משמע שרק כאשר באו עדים הנהיגו אותו קודש וכ"נ מל' רש"י בביצה ה. ד"ה עד המנחה וצ"ב, וצ"ל שאין רגילות שלא יבואו עדים כלל כיון שלא מצינו אלול מעובר רק החשש הוא שמא יבואו העדים אחר המנחה.

ועי' בפסקי ריא"ז בעירובין פ"ג ה"ו ובר"ה פ"א ה"ג שכתב בפירוש שאם לא באו עדים עד המנחה נוהגים אותו היום קודש ולמחר קודש ונראה שהוא רבותא שאף כאשר באו עדים ונדחו שנוהגין אותו קודש.[[73]](#footnote-73) וכ"כ הגאו"י בסוגין.

ועי' בצל"ח ביצה דף ו' שהקשה למה הוצרכו לתקן שמחר יהיה קודש והרי מעיקר הדין הוא יו"ט, וביאר שם עפ"י דברי הרמב"ם שאפשר לקדש את החודש למפרע אפי' אחר שנתעבר אם יבואו עדים שנראה בזמנו, וכאן יש חידוש שאף בכה"ג נוהגים את היום השני קודש.

**דף ל"ט ע"ב.**

**מתנה אדם על הכלכלה וכו'.**

עי' בשפ"א שהקשה שהא בכה"ג שהוא מפריש מספק אינו יכול לברך והא קי"ל ערום לא יתרום כיון שאינו יכול לברך [תוספתא דתרומות פ"ג], עיי"ש משכ"ב. ויש לחלק שבמקום שיש לו חיוב ברכה אסור לתרום בלי לברך אבל בספק שאין לו חיוב אין בזה איסור. אך קשה מחרש שאינו מדבר דלכתחילה לא יתרום והוא משנה בריש תרומות, וצ"ל ששם הוא מחויב ואינו יכול לקים.

**ההוא בר טביא וכו'.**

עי' תוס' שכתבו ב' דרכים בטעם האיסור אם הוא משום שלא יהנה ממלאכת יו"ט או משום קנס. ועי' במהרש"א שכתב שכוונתם להקשות לפירש"י מדוע האיסור הוא רק בעושה מלאכה עבור הישראל שאי משום שנהנה ממלאכת יו"ט אף בזה שייך את האיסור.

**דף מ' ע"א.**

**וכן היה עושה ר' דוסא בראשי חדשים של כל השנה כולה. [בענין הנהגת דב' ימי ר"ח טעמיה וגדריה]**

לכאו' כונת הגמ' לחודש מעובר שאנו נוהגים בו קדושה מספק בב' הימים ואי אפשר לומר יעלה ויבוא בלי תנאי שלא יהיה דובר שקרים דשמא יעברוהו. אולם יש לפרש את דברי התנא אף בחודש חסר שקובעים אותו ביום השלושים ואעפ"כ אי אפשר להזכיר בו של ר"ח קודם שיתקדש החודש וע"כ מזכירים על הספק שמא לא יבואו עדים ויעברוהו. [אולם לפי מש"כ הרמב"ם בפ"ג מקה"ח ה"ו שאם לא באו עדים עד המנחה בכל ר"ח אין מקבלים את העדים ונוהגים אותו היום קודש ולמחר קודש אינו מובן למה צריך להתנות דהרי קדושה אחת הן, וצ"ל שאעפ"כ אין נוהגים בכה"ג הזכרה וכשם שעושים בו שיר של חול.[[74]](#footnote-74)]

ובאמת יש בנידון זה ויכוח גדול בין הפוסקים אם בחודש מעובר יש בו הזכרה מתורת ודאי או מספק. דהמג"א סי' ק"ח כתב שמי ששכח יעלה ויבוא במנחה דר"ח אין לו תשלומין בלילה כיון שנגמר הר"ח ולא תיקן כלום אבל אם הוא חודש מעובר יכול לתקן בלילה. ובצל"ח ברכות דף הביא את קושית הבנין אריאל שהרי יום החודש השני הוא מספק וממ"נ אם הוא חול אי אפשר להשלים בו ההזכרה דיום אתמול, ואם הוא קודש הרי הראשון חול וא"צ תשלומין. ובצל"ח שם מיישב עפ"י דברי הרמב"ם הנ"ל שב' ימי ר"ח הוי קדושה אחת וכנ"ל.

ובעמק ברכה ענין קידוש החודש אות ג' כתב שאין התחלה של קושיא שהנהגת ב' ימי ר"ח אינה מחמת ספיקא דיומא כלל לפי מה שכתבו הראשונים הובאו בשבולי הלקט [ומובא כן בשו"ת הרי"ד סי' ל"ח] שהטעם שקבעו את היום השלושים לר"ח הוא משום שהירח נראה ביום זה [על הרוב] ואי אפשר לקבוע בו שאין קובעין ראשי חדשים לשעות אלא לימים ולכן מעברין את החודש ומקדשים אותו למחר, ומכיון שהתחילה מקצת הקביעות ביום זה נוהגין בו קדושת ר"ח וכן מצינו ביסוד הנביאים אצל שאול ודוד שהנהיגו ב' ימי ר"ח, וכן כתב הטור [למ"כ], נמצא שב' הימים הם קדושים מחמת עצמן ואין זה נוגע לנידון אם הוי קדושה אחת או ב' קדושות כשאר יו"ט של גלויות.[[75]](#footnote-75)

ובאמת כדברים הללו כ"כ הרמב"ם פ"ח ה"ד שאם יהיה החודש שעבר מלא יהיה יום שלושים ר"ח **הואיל ומקצתו ר"ח**. ובשקל הקודש שם [למרן הגרח"ק שליט"א] הביא מהמגן גיבורים שמפרש דברי הרמב"ם ע"ד הראשונים הנ"ל, והוא עצמו מפרשו שהכוונה שכיון שבמקצת החדשים הר"ח חל ביום זה הנהיגו בו קדושה.

וכדברי האחרונים שנקטו שהיום הראשון הוא ספק כן עולה לכאו' מהגמ' בברכות כו: שאם לא אמר יעלה ויבוא במעריב אין מחזירין אותו לפי שאין מקדשין את החודש בלילה ומשמע שכל שלא קידשו את החודש אין בו קדושת ר"ח, אלא שיש לחלק בין דין הזכרה לבין איסור הספד ותענית שההזכרה היא לפי התאריך האמיתי ודלא כהעמק ברכה הנ"ל.

והנה לפי הצד שהטעם להנהגת דין ר"ח הוא מספיקא אם כן יתכן שאם נדע בבירור שאין נראה הירח בליל זה לא ינהיגוהו בקדושה, וכמ"ש הר"מ פ"א ה"ו שאם לפי החשבון לא יראה הירח אין יושבים הבי"ד ואין מצפין לעדים ובמצב זה לכאו' אין טעם להנהיג דין ר"ח, אבל ברמב"ם דלעיל מבואר שלעולם נוהגים בו דין ר"ח וצ"ב.

ומצאתי בשו"ת אור גדול סי' נ"ח שהביא ראיה מהגמ' בתענית די"ח שמבואר שם שאם החודש מעובר אין היום הראשון נחשב כר"ח לענין דין הספד ותענית, וביאר כנ"ל דמיירי בשידוע החשבון שמולד הוא ביום ל"א שאז אינו קדוש מספק, אך הביא הרבה שיטות דלא כן.

מאידך בגמ' בנדרים דף ס' ע"ב מבואר שהנודר מן החודש ר"ח נחשב מן החודש הבא ומותר אף כאשר החודש מעובר דמ"מ ריש ירחא מיקרי ועיי"ש בר"ן, ומבואר שלעולם יום העיבור נחשב כר"ח.

אמנם נראה דאף אי נימא כהשיטות שהמנהג דר"ח הוא בתורת ודאי מ"מ אפשר דר' דוסא מיירי אף בחודש חסר שכיון שיש ספק שמא לא יבואו עדים היום ואז יעברוהו לא הוי ר"ח בתורת ודאי עד שיקדשוהו, ואף שמסברא צריכים להנהיג בו קדושת דר"ח שהרי בפשטות יקדושוהו היום למפרע, מ"מ לענין הזכרה אין מזכירין בו ר"ח שמא יעברוהו וכשם שמבואר בסוגיא דשיר של יום בתמיד של שחר לעולם הוא כשל חול קודם שיקדשוהו, אבל לאחר שקידשוהו הוא מתקדש למפרע. וזה לכאו' המכוון בדברי רש"י במשנה שביאר דעת רבנן שלעולם היום הראשון הוא ראש חודש [ובאלול כך הוא שלא מצינו אלול מעובר כמבואר בביצה ו.].

וע"ע בשקל הקודש פ"ג ה"ו שהביא את קושית הר"ד עראמה למה באמת אין נוהגים בכל ר"ח ב' ימים מספק שמא לא יעברוהו כדרך שעושים באלול שאף שהוא חסר עושים ב' ימי ר"ה מספק עיי"ש משכ"ב.

1. עי' בשו"ע סי' שמ"ו ס"ג שמתיר לטלטל מקרפף יותר מבית סאתיים לכרמלית גמורה ועי' בביאור הלכה שם ד"ה ומותר שהביא מהתוס' שבת ט. שכתבו שמותר להוציא ממבוי שאינו מתוקן לכרמלית גמורה ודלא כהריטב"א הנ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש להעיר בסתירת דברי הר"י ממה שכתב להלן על המשנה בדף יא: שהדין לחי וקורה הוא מהלל"מ, וע"ע בתוס' להלן ה: ד"ה שפרצתו שגם כתבו דהוא מהלכה ועין במהרש"א ובמהרש"ל שם. וכ"מ במאירי כאן דמה"ת סגי בג' מחיצות ואתי הלכתא למשה מסיני להחמיר שלא הותר טלטול אלא בלחו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' רש"י דף ד' ע"ב למטה ד"ה מ"ד טפח ובמהרש"א על התוס' שם מש"כ בכוונת דבריו. אולם הגאו"י להלן דף ג. דחה דלמ"ד משום מחיצה בהכרח לא מהני ליה אמלתרא דלמעלה מכ' לא מהני מחיצה ודחה מהלך זה מהסוגיא לקמן ח: [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' שם היטב בדברי רש"י שנראה שהוא כולל גם את הגזירה שלא לטלטל בלא ערוב בכלל דין זה וצ"ב מה השייכות בין הדינים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויסוד סברת שיטה זו נראה שיש ב' הלכות במחיצה א' להבדיל בין הרשויות והב' כדי להגדיר את הרשויות עד היכן היא נמשכת ולא מהני מחיצה אם אינה מבדלת מרה"ר אלא להפסיק את מקום רה"ר ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
6. עי' בשו"ע סי' שס"ג סכ"ו שכתב כן בפשיטות להלכה, ומקורו הוא מדברי הה"מ בפי"ז הי"ד שכתב שכיון שהלחי סמוך לקרקע וגבוה עשרה מה לי בגבהו כמה הוא גבוה, אמנם הב"י שם ביאר הטעם משום דלחי הוא משום מחיצה, ומשמע דלמ"ד משום היכר כן יש חיסרון במה שאין ראשו של הלחי נראה ואין אומרים דל את הגובה מהכא. וע"ע בבי"מ שם שדיק את לשון הרמב"ם והטור שאין חילוק בין לחי לקורה ונראה שם שזו הלכה בתורת פתח המבוי [וגובה הלחי יכול להגדיר את גובה המבוי ודו"ק] והביאו הביאוה"ל. [↑](#footnote-ref-6)
7. ויש מקום ליישב הסתירה דכאשר אנו דנים מהלכות מחיצה דצוה"פ אין נפקותא אם היא מן הצד או מלמעלה וכמו דמהני מה"ת אף ביותר מי' אך לקרות לה שם פתח אי אפשר כל שהוא רחב יותר מי' או מן הצד ונפק"מ גם לענין מזוזה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואילו"ד נראה שיש חילוק בין הנידונים ששם אין חיסרון היכר בעצם הקורה והמשתמשים בתוך המבוי שפיר ניכר להם הקורה אך הרואין אותם מבחוץ חושבים שאין להם מחיצות, וזה נאמר רק למ"ד דהקורה עצמה צריכה להיות היכר אך אם התקנה היתה לעשות מחיצה הניכרת אין לחוש לרואין. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואף שבסוגיא לעיל אליבא דרב מדמים את הדין אמלתרא דהיכל להדין אמלתרא דמבוי כל זה למ"ד דקורה משום פתח אבל אי קורה משום היכר אין לנו מקור שסגי בהיכר חיצוני ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. ושמעתי מלומדי ביהמ"ד ליישב דכל מה שמבואר בסוגיא דנפיש משכיה היינו לפי ההו"א אבל לפי המסקנא שהכל תלוי בחשיבות אין קפידא על האורך כולי האי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' בפנ"י דסוכה דף ד. שכתב שמה שנאמר כאן קלוש אין הכונה שיש כאן סברא מיוחדת שאמרי' קלוש אלא דבכה"ג אין פסול, וצ"ע איך הוא מבין את סברת התוס' הנ"ל דבדאו' לא אמרי' קלוש. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועפי"ז הוא מיישב את קושית המהרש"א הנ"ל שיוצא שרוב אמות דכלאים הם גדולות דגם לגבי פירצת מבוי יש מקומות שדנים אותה לחומרא באמות גדולות. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועי' בגאו"י שנקט בפשיטות שאף לשיטת הרשב"א הנ"ל אין הדברים אמורים אלא לענין אמות אבל לענין טפחים שפיר יש לומר שמשערים לחומרא בטפח שוחק, ולכן לענין שיעור מבוי למעלה מעשרה הרשב"א מודה שמשערים בשוחק. ועי' בעבוה"ק ש"א פ"ג שנראה מדבריו שלדידיה משערים גם את גובה המבוי בטפח עצב, אך אין זה מוכרח.

    והנה אי לא נימא הכי יקשה למה במבוי הלכו אחר הרוב להחמיר והרי הוי מחצה להקל בענין משך מבוי ובענין גובה עשרה אבל אי נימא דמודה הרשב"א לענין גובה ניחא. [↑](#footnote-ref-13)
14. וקשה לפ"ז מהא דאמרי' באבל לקולא דיום ל' כתוך ל' ואף דהוי ספיקא דדינא. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומוכח מדברי הריטב"א הללו שלענין תיקוני מבואות בעינן מחיצות הניכרות ולא סגי במה שהוא גדור מרשות הרבים כדין וע"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. יש לדחות דהכא אין הפסק בין המבוי לחצר אלא על ידי פצימין גרידא ולא בסתימה גמורה ואפשר לצרף גם את חלל החצירות לשיעור המבוי הנדרש שלא יחשב כמקום פטור. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש לתמוה מדברי הריטב"א לקמן דף כ"ה ע"ב ש"ה מתקיף שכתב שם שכתלי החצר לא מהני להכשיר הקרפף דמיירי ביתירים על ד' אמות אך צ"ב שם דבריו מנו"ב. [↑](#footnote-ref-17)
18. וצ"ע שהרי מצינו בכ"ד שאם המבוי פרוץ לרשות היחיד המותרת בטלטול אינו צריך תיקון בראשו הפרוץ ודין חקק יוכיח, והרי כאן המבוי נתקן כדין על ידי צוה"פ שבראשו וכסתום דמי ולמה צריך עוד תיקון במקום הפילוש. ושמעתי מהגרג"כ שליט"א להוכיח מכאן דצוה"פ שבראשו אינו נידון כמחיצה גמורה אלא כתיקוני מבוי ולכן עדיין צריכים לדון שהתיקון צריך להיות בראש מבוי זה דוקא ולא מהני מה שנותנו בראש המבוי השני, ברם אם יעשה בראשו השני סתימה דעומ"ר לא יחשב כמפולש דמחיצה אינה נחשבת תיקון. [↑](#footnote-ref-18)
19. והנה מה שהוזכר כאן דבחצר לא חיי' לבקיעת רבים זה לפי הבנת הט"ז סק"ב והמג"א סק"ג בדעת השו"ע, אבל האבן העוזר סק"א חולק עליהם שאין בזה חילוק בין מבוי לחצר ומפרש אחרת את דברי השו"ע בס"ג בטעם החילוק שבין מבוי לחצר. [↑](#footnote-ref-19)
20. והרשב"א בזה לשיטתו שם ש"ב שכתב שאין צריך דלתות ננעלות מכאן ומכאן אלא כל שיש כאן לחי או קורה ודלת ננעלת בלילה הרי זו רה"י שאין רשות הרבים אלא המסור לרבים בכל עת. והואיל ויש בזה דלת ננעלת בלילה וחוסמת היא את העוברים שם בלילה אין זו רה"ר. [↑](#footnote-ref-20)
21. והאחרונים הפליגו בדברי הרשב"א הנ"ל לומר שלא מהני שום היקף לפלטיא כיון שהוא קיבוץ לרבים עי' בשו"ת חכם צבי סי' ל"ז שלמד כן בדעת הרשב"א וכתב שלא נמצא כן בשום פוסק זולתו, ועי' עוד באבני נזר או"ח רע"ג שמפרש דברי הרשב"א באופן מחודש שאמרי' אתי רבים ומבטלי מחיצתא, ולהנ"ל אין מקור מדברי הרשב"א אלא על דלת הננעלת בלילה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובאמת ישנה מחלוקת אחרונים בדברי הריטב"א אם כונתו שאין כלל דין רה"ר במבוי זה או שס"ל שנעשה כרה"ר ונחלקו בזה המשכנ"י סי' קכ"ב עם הבית אפרים סימן כ"ה, ונפק"מ דלדידן יהיה דין בקיעת רבים אף במקום דליכא ס' ריבוא כיון שיד בני רה"ר שייכת שם ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
23. והיה מקום לבעל הדין לחלוק שלא משום הפרצה דרה"ר נקטו אלא משום הפרצה שכנגד המבוי בכדי שלא תאסר ממנו. שו"מ בתורי"ד מהדות"נ שכתב להדיא דלא נאסרה החצר מחמת הפרצה לרה"ר כיון שלא נפרצה ביותר מי' ואית לה גיפופין מכאן ומכאן, הלכך אין פרצת רה"ר אוסרתה. וע"ע בקובץ שיטות קמאי בשם הריבב"ן ורבנו ירוחם ואוהל מועד. [↑](#footnote-ref-23)
24. ועי' בתוהרא"ש שם שהעמידה בפרוץ מרובה על העומד ולפ"ז אין ראיה משם, אך עצם הפירוש קשה להולמו דלפ"ז אמאי מרוח אחת מהני והרי בפרצת עשר מבואר שם בסוגיא שאוסרת אפי' בשבת וק"ו בפרו"מ. ועי' שם עוד בחזו"א סי' ק"ז סקי"א שהרבה לתמוה על דבריהם, ועי' באו"ש פי"ז משבת סכ"ה מש"כ בענין זה. ועי' במילואים אות כ"ז שהארכנו בכ"ז. [↑](#footnote-ref-24)
25. ובטעם הדבר עי' בבית אפרים סי' כ"ה שכתב דלחצר איכא שם ד' מחיצות, וזה מתבאר לפמש"כ התוס' לעיל דפס ד' טפחים מתיר מדין מחיצה, ועי' בחי' הר"ן לקמן י"א שכתב הטעם דחצר אינה עומדת להילוך הרבים כמו מבוי ולכן במפולש יש לגזור יותר. [↑](#footnote-ref-25)
26. ולאחר העיון ברש"י שם אין ראיה דאחר שאנו דנים מקום זה כמקום פטור מחמת שאינו נחשב כחלק מן הרשות אנו אוסרים לטלטל בו מטעם דאיחלופי אך אילו היה נידון כחלק מן המקום לגמרי לא היינו חוששים לאיחלופי, שו"ר ברש"י בסוגיא שם ד"ה מסתברא שרק לענין קורה אמרי' דחוד החיצון סותם ולא בלחי וכחילוק הרשב"א שבפנים. ולא מצאתי מה שהביא הרשב"א משמו לדעת אביי דקורה משום היכר ולא משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועי' ברשב"א שהביא מרבותינו הצרפתים שביארו שהפסק גוף הקורה שבינתיים מבטל את הדין לבוד, אולם הרשב"א הכריח מהגמ' דלקמן שאין הפסק היתידות מבטל את התורת לבוד ורואים שלכ"ד. אבל הריטב"א דחה הראיה מהתם שאנו עושים לבוד לאויר הקורה שמעל היתידות, ומבואר שאפשר להאריך את שיעור הקורה אף בלא שיש כותל כנגדה.

    ובחי' הר"ן מחלק באו"א שכיון שאמרי' חבוט אנו מחשיבים כאילו הקורה ירדה מתחת ליתידות וממילא לא הוי הפסק וצ"ב במ"פ. [↑](#footnote-ref-27)
28. ועי' להלן על דברי התוס' ד"ה שאין שהבאנו מחלוקת הרשב"א והריטב"א אם קודם דנים את הלבוד או את החבוט. [↑](#footnote-ref-28)
29. ונראה להוסיף עוד שהרשב"א סובר שאי אפשר לעשות לבוד לאויר כיון שאין לאן לחבר את הקורה, אבל דין חבוט מתחיל מהקורה עצמה שרואים אותה כאילו היא נתונה למטה עד גובה המבוי, הואיל והיא מקרה את הרשות. [↑](#footnote-ref-29)
30. ונתעוררתי דמדברי רש"י ד"ה מסתברא נראה שתחת הקורה פשיטא לן שהיא חלק מן הרשות וחוד החיצון סותם ורק כלפי בין הלחיים אנו דנים שהוא כמחוץ לרשות דחוד החיצון סותם וכאשר חילקנו לעיל אליבא דהרשב"א. [↑](#footnote-ref-30)
31. ויש ליישב הסתירה דשיעור עשרה במחיצה אינו אלא להגדיר שיעור מקום וכיון שהלבוד נחשב כסתום ממילא יש מחיצה בגובה י' טפחים משא"כ לענין לצרף שיעור ארבעה טפחים שהוא שיעור חשיבות זה לא ניתן לעשות על ידי דין לבוד. [↑](#footnote-ref-31)
32. ויסוד לחילוק הנ"ל שמעתי מהג"ר אריה פרידמן להוכיח מהסוגיא דלקמן טו. שמבואר דלענין היכר הלחי מהני על ידי שמעמידו לשם לחי וכלשון רש"י שהחיסרון בעומד מאליו הוא משום שלא הזמינוהו לכך, ומשמע שאין היסוד מחמת עצם ההיכר אלא דבעינן היכר בגוף המחיצה. [↑](#footnote-ref-32)
33. והנה לגוף דברי הירו' עי' או"ש פי"ז משבת הכ"ה שמבאר שהירו' ס"ל דקורה משום מחיצה ולכן היא מהני לסתום שלא יחול כאן דין אתי אוירא, אולם צ"ע למה אם נתן הקורה על אחד מן הפתחים כן אומרים אתי אוירא ולא מהני מה שאחד הפתחים מתוקן לתקן את הכל. וצ"ל דאין בכח הקנה להחיל על הפרוץ שם פתח להיות ניתר על ידי הפתח האחר ואדרבה דנים שיש כאן רוח רביעית פרוצה והקנה כמאן דליתא, ורק אם יתקן כל פתח בפ"ע נוכל לדון שהכל סתום. [↑](#footnote-ref-33)
34. והנה יש כאן הבחנה גדולה שהרעק"א לא הוכיח זאת מתחילת הסוגיא שהקשה דיעשה פס אמה ומחצה וירחיק ב' אמות ויעשה פס אמה ומחצה והוכיח דעומד מרובה מב' רוחות לא הוי עומד, ואי אפשר לחלק את המבוי באופן זה אף לפני דחית הגמ' דאמרי' אתי אוירא וכו', דזה פשיטא לן שעד כמה שהעומד מתבטל מכח הפרוץ אינו יכול לחלק את המבוי דלענין זה אמרי' אתי אוירא שלא יעשו כב' פתחים, אלא עיקר ראיתו מדין פרוץ כעומד שאף שהעומד אינו מבטל את הפרוץ מ"מ באותה המידה אין בכח הפרוץ לבטל את העומד, ומוכח שאף שהעומד אינו מתבטל אינו חשוב כסתימה ואין בכוחו לחלק את המבוי לשנים. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועי' ברשב"א שכתב על קושיא זו ב' סברות או משום שהוא נחשב ככותל מבוי ובכה"ג אויר שהוא מב' צדדים לא מהני לבטל, או משום שאין מצרפים אויר שתוך המבוי עם האויר שתוך מבוי לבטל את העומד, וכשיטתו שהוא נחשב מבוי אחר. ועי' תוס' להלן ד"ה ואצבעיים דלי"ל סברא זו האחרונה ועי' תוהרא"ש שם.

    ועי' בתור"פ שכתב שכיון שהוא שיעור חשוב של ד' אמות לא אמרי' אתי אוירא ומבטל ליה. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועי' בחזו"א סי' ס"ט סק"ה שכתב שאם יעמיד פס ד' אמות לרחבו של מבוי לא יועיל שלא יהיה בזה דין אתי אוירא דאין חילוק בין קנה בעלמא לפס ד"א ויותר, וכל מה שמועיל פס ד' אמות הוא בכדי לחלק את הפתחים שעל ידי זה שיש כאן ב' כניסות למבוי חשיב שכל פתח הוא נידון בפ"ע, וצ"ל שזו גם כוונת הריטב"א. [↑](#footnote-ref-36)
37. והר"ן שם הוסיף עוד שבלא דין אתי אוירא והיה עומד מרובה מב' רוחות אף דלא הוי עומד מ"מ אינו נחשב כמאן דליתא, שעיקר היסוד הוא שאין בו כח לבטל את הפרצות, אבל לא נידון הוא עצמו כפרוץ ולכן אם יש בעומד שבצידו יותר מן הפרצות מהני להכשיר.

    והנה ההכי"ת בזה היא לכאו' בגוונא שהאויר שבצד העומד הגדול הוא זוטר מן העומד הקטן שאז לא שייך בו דין אתי אוירא אבל יש כאן פרצה גדולה יותר מב' העומדים הקטנים, שבזה מבואר שאם יש בעומד הגדול כנגד הפרצה מהני להכשיר, אבל אם הוא זוטר מן הפרצה הזו הוי פרוץ מרובה על העומד ואין מצרפים את העומדים לבטלו, וק"ו שאין מצרפים את הפרצה הקטנה שתצטרף לעומד שבצידה, ודלא כמ"ש המשנ"ב שס"ב סקמ"ה והו"ד כאן על דברי הגמ' ש"מ עומ"ר מב' רוחות הוי עומד. [↑](#footnote-ref-37)
38. ועי' במשנ"ב שם שהביא את הגא"י דס"ל שאין דנים עומד מרובה על ידי צוה"פ שאינה אלא סתימה במקומה. ועיי"ש בביאוה"ל שהביא מהחיי"א שאפי' נימא שלענין פרצת שלושה מהני עומד מרובה מ"מ אם היא רחבה ד"ט צריכה תיקון לחי ואין בכח הצוה"פ לעשות דין עומ"ר של תיקוני מבואות [דהוי תיקון על תיקון] [↑](#footnote-ref-38)
39. בחי' רח"ה פט"ז משבת הקשה אליבא דרב דל"מ צוה"פ ביותר מי' ולא בפרוץ מרובה דלפ"ז קשה למה נאמרה ההלכה דצוה"פ, ובגליונות שם מיישב שברוח שלישית אף לרב מהני צוה"פ ורק בפרו"מ ברוב המחיצות לא מהני וזה תלוי במח' הראשונים הנ"ל.

    ובלא"ה דן שם החזו"א שלא נתפרש שהדין של צוה"פ עיקרו הלכה או סברת חכמים שבכה"ג חשיב מחיצה.

    ולבר מן דין יש לדון בקושית הגר"ח שהרי התוס' הוכיחו שהדין של רב אינו מדאו' אלא מדרבנן מדמהני בכלאים, וא"כ ההלכה היא שתועיל צוה"פ לאשוויי רה"י מה"ת בין ביותר מעשר ובין בפרו"מ הנלמד ממנו. [↑](#footnote-ref-39)
40. ויש הוכחה מדבריו דלי"ל דין פילוש בחצר ודלא כהאבן העוזר סי' שס"ה סק"ב. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיי"ש עוד בדבריו בהמשך בע"ב סד"ה ואשכחינהו שהעמיד להדיא שלדבריו קשה איך מועיל להתיר במחיצות של קנים דצוה"פ, אבל לרש"י ניחא כיון שהם עשויין ביושר. [↑](#footnote-ref-41)
42. ויש בענין זה כמה סתירות דמחד מצינו שצוה"פ מועילה אף ביותר מעשר ואף לרב מהני מן התורה, ומאידך מבואר דצוה"פ שאינה נראית כמזוזה לא מועילה כגון בפתחי שימאי ובשלמא לפי הפרוש שהכונה שלי"ל משקוף כלל ניחא אבל לפי הצד שאין המזוזות עומדים ביושר קשה דמה"ת צריך שיראה כפתח גמור, וצ"ל דהוי כעין הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו שצריך להיות מזוזות הראויין להיות כפתח במקו"א וכשם שצריך שתהיה ראויה לקבל דלת בעלמא. [↑](#footnote-ref-42)
43. והנה מסוגיא זו עולה לכאו' שהכל הוא משום היכרא דאם הטעם הוא רק מצד שלא תנטל הקורה ברוח קשה מה הצד להצריך שגם מעמידי הקורה יהיו ראויין לקבל אריח דהא סוכ"ס הקורה לא תנטל, אבל אי משום קביעותא ניחא דבעינן אף במעמידי הקורה שיהיו קבועין כראוי וצ"ע על הביאור הלכה הנ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
44. ולכאו' יוצא סתירה בדברי הר"ן שלענין דימוס של אריחים כן מצרפים את המקום של האויר שנחשב כאילו הוא מקבל אריח. וצ"ל שליצור קורה לא מהני על ידי לבוד אבל אחר שיש קורה במקומה אפשר להאריכה גם על האויר. [↑](#footnote-ref-44)
45. ונראה שיסוד מחלוקתם הוא אם קבעו את השיעור בטפח דוקא, או בעצם זה שאפשר להעמיד תקרה על גביהם שאם נאמר בהם שיעור טפח דייקא לא מהני מה שירחיקם ומהלך זה נראה מדברי כמה ראשונים. [↑](#footnote-ref-45)
46. וי"ל דזה הוא שיעור רשות ובזה תלוי דין לבוד דמחיצות ומיניה ילפי' לכה"ת. [↑](#footnote-ref-46)
47. וראיתי לבאר מהג"ר רפאל שמואלביץ שליט"א עפ"י מש"כ הר"ן להלן ע"ב שאף למ"ד עומ"ר מב' רוחות לא הוי עומד מ"מ אינו מתבטל ואפשר לזרוע כנגד העומד, וכאן נתחדש שאם יש בקיעת גדיים לא מהני אף כנגד העומד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-47)
48. ומה שאין אומרים כמו"כ גוד אחית במחיצה תלויה היינו משום שלא חשיבא מחיצה כשהיא באויר, ומחמת הבקיעה שתחתיה נחשבת היא כבאויר למעלה, משא"כ בפי תקרה שיש לה תורת מחיצה מחמת מה שהיא מקרה את הרשות שוב לא אכפת לן בהבקיעה, ועי' בקהל"י סי' א' מה שהקשה מהגמ' בשבת וי"ל. [↑](#footnote-ref-48)
49. ויש להקשות לשיטת הר"ן מהגמ' לקמן שהסתפקה לענין אם הדיומדין מרובעים אם רואין אותם כאילו ניטלו ונעשו כמין מרזב או לא ולפי הר"ן הלא בלא"ה יש להתיר כיון שהעומד הוא גדול בשיעור חשוב. [↑](#footnote-ref-49)
50. עי' באבדר"נ פ"ב לא יספר אדם עם אשה בשוק אפי' היא אשתו ואצ"ל עם אשה אחרת מפני טענת הבריות, לא ילך אדם אחר אשה בשוק ואפי' אשתו ואצ"ל אשה אחרת מפני טענת הבריות. [↑](#footnote-ref-50)
51. שו"מ ברשב"א בעבוה"ק ש"א סי"ד שכתב לגבי חצר המפולשת לרה"ר שאם העמיד בה צוה"פ או עומד מרובה מהני שאין רגל הרבים אוסרת במבואות וחצירות וכיו"ב, ומבואר בדבריו שאם היה זה ברה"ר גופא היתה רגל הרבים מבטלת הן צוה"פ והן עומ"ר. [↑](#footnote-ref-51)
52. דיעוי' בדברי הרמב"ן לעיל שם שכתב שאם היה עומד מרובה אזי באמצע הפילוש אין לאסור אלא בפלטיא וכמו שהארכנו בהערה הבאה ואף אם יש פרצה ברוחב ט"ז אמה דמ"מ בשני קצות רה"ר היא מוקפת במחיצות. [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה יש לעין היטב בדברי המלחמות שנראה מדבריו שרק אם היה שם באמצע הפילוש פלטיא שהיא רחבה למקום עמידת בני אדם לשווקים, אבל אם היה שם רק דרך הרבים לא היו חייבין עליה שם, ונראה מדבריו שלענין זה היו המחיצות שבצדדים מבטלות מהמקום שם רה"ר, וצ"ב. ויש לבאר דלענין דרך הרבים נאמר תנאי שיהיה מפולש לסרטיא וכיון שבצדדים ל"ח רה"ר בטל שם רה"ר גם באמצע, אבל אם יש פלטיא בפנים אינה צריכה להיות מפולשת ולא מתבטל ממנה שם רה"ר על ידי המחיצות שבצדדים ודו"ק.

    אמנם הרמב"ן בזה סתר משנתו למש"כ בחי' לקמן נט. ליישוב קושית התוס' דמשכ"ל רה"ר אליבא דר"י בפלטיא שלא אמר ר"י ב' מחיצות דאו' אלא ברוחב ט"ז ואין הרבים נקבעין שם דגמר ממדבר דליכא מחיצות, אבל בפלטיא גדולה של עיר וכו' זהו רה"ר גמורה ואינה נגדרת על ידי ב' מחיצות יעו"ש, ואילו הכא מבואר בדבריו שכנגד העומד שרי אפי' בפלטיא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
54. מהדו"ב. והמחוור בכוונתם דבשומירה ובית דירה אפי' פתח ולבסוף הוקף ל"מ אלא פחות מבי"ס צריך היכר מעט, וכמ"ש החזו"א שאפי' דשומירה עצמה לא מהני בבי"ס דהוי דירה שתשמישה לאויר מ"מ מהני ליתן שם דיורין על הפחות מב"ס, ומה"ט כתבו שאין נפקותא אם קודם הקיף או קודם פתח ורק כאשר יש שם דירה גמור על כל ההיקף צריך לעשות ההיקף אחר שפתח דוקא, משא"כ הכא שאין זה היכר בעלמא. [↑](#footnote-ref-54)
55. ועי' בספר ביאורי ענינים [למורינו הגר"א גרבוז שליט"א] שמבאר שהקושיא הנ"ל שייכת רק לפי הבנת המשנ"ב דלעיל שיסוד הדין הוא משום איחלופי ברה"ר אבל לפי מה שמשמע מהרמב"ם דעיקר הילפותא ממשכן היתה לשער בבית סאתיים ובמרובע, וע"כ ביותר מב"ס לא שרינן וכן ב"ס לא מצינו שיועיל אלא במרובע, י"ל דבפחות מב"ס שאין לו חשיבות מקום בפ"ע שרי בכל גווני ואין לחלק בין מרובע לארוך. [↑](#footnote-ref-55)
56. והנה מכל האמור מתבאר שעד כמה שבפנים יש מקום שלא הוקף לדירה חל על כל הרשות שם קרפף ואין המחיצות נחשבות כמוקפות לדירה ולכן הקרפף נאסר. אולם יש בזה דרך אחרת שבאמת אין חיסרון מצד הגדירה אלא דאף כאשר יש כאן מחיצות הראויות מ"מ כיון שהמקום עצמו אינו ראוי לדירה ולא הוקף לשם דירה הרי הוא כרמלית, והיסוד הזה מתבאר בדברי התו' לקמן פט. ד"ה רב שכתבו לחד תירוצא דבגגין שהם יותר מב' סאתיים דינם כקרפף שלא הוקף לדירה, והקשו האח' [בחי' הבי"מ שם ובחזו"א סי' ק"ד] שהרי זה למעלה מי' ולא יהיה אלא ככרמלית הלא אין דין כרמלית למלעלה מי', ועי' בחזו"א שתי' דכשם שלא מנכר היקפו ביותר מב"ס כמו"כ לא מנכר גבהו. אולם האח' מיסדים מדברי התוס' שהדין קרפף הנ"ל אינו משום חיסרון מחיצות אלא הוי דין בפ"ע שכל שיש רשות כזו שאינה עשויה לדירה דינה ככרמלית ולא משום דלא חשיבי מחיצות. וק' דלפ"ז מדוע זה מבטל שם מחיצות עד כדי שאם ישוב ויזרע יצטרך לפרוץ המחיצות ולתקנם מחדש. [↑](#footnote-ref-56)
57. ויתכן דבזה מהני לאסור אם הוא רוב אפי' בדליכא ב"ס אלא בצירוף השאר משא"כ בדחזיין לתשמישתא צריכים לדון רק לפי מקום העומק וע"ע. [↑](#footnote-ref-57)
58. ועי' בריטב"א בסוגיין שכתב שהטעם שהרחבה נידונית כמקום בפ"ע והויא כרמלית משום הגיפופין שיש בה מכאן ומכאן שמחלקים אותה מן המבוי, ויש לעין אם זה גם כאשר היתה מעיקרא בנויה באופן זה. [↑](#footnote-ref-58)
59. בביאור מש"כ הרא"ש לדמותו לפרץ אמה וגדר אמה, כתב בתשו' נפש חי' סימן ל', דהוא משום דאין בונה את כל המחיצה בב"א, וכל מעט שהוא בונה נחשב שפורץ כנגדה וגודר והוי ממש פרץ אמה וגדרה, עכ"ד. אך בביאור הלכה סימן שנ"ח ס"ו כתב לפרש, דמפרץ אמה חזינן דאע"ג שהמחיצות לא נתבטלו מעולם שהרי לא פרץ בב"א, אעפ"כ כיון שבין הכל יש כעת שעור באורך יותר מי' לשם דירה סגי, וה"נ הכא יש כותל חדש בשיעור זה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-59)
60. וע"ע בפמ"ג משבצ"ז רס"י שנ"ח שנקט דקרפף מקורה שרי וטעמו דכיון שרה"ר עצמה אי מקורה אין חייבין עליה ל"ש למיגזר עליה בקרפף, והקשה מדברי הפו' בשמעתין שכתבו טעם ההיתר בקירוי משום דין פ"ת יו"ס ולא מחמת הקירוי ותי' דכיון שרוב הקרפף אינו מקורה חל על כל ההיקף דין קרפף, [והיינו דלענין ייתור הוא מצטרף לייתר] ודו"ק. [↑](#footnote-ref-60)
61. וידידי הרה"ג י. דבורקינד שליט"א ביאר שלמעשה אף ברכין אם ישלוק ויטגן יטמאו טו"א דלא גרע מאילו היו קשין ונחית על ידי זה תורת אוכל לקור זה, ולפ"ז שפיר יש להעמיד מחלוקתן ברכין דאם ארע ובישלם מטמאין טו"א. [↑](#footnote-ref-61)
62. וצ"ע מהא דלענין טלטול בשר חי לא הוי מוקצה מח"ג משום דחזי לאומצא וי"ל. [↑](#footnote-ref-62)
63. והנה לענין חולה וזקן מוכח בגמ' שמשערים לפי דידיה שהרי הובא לעיל מהאו"ז ששיעור ב' סעודות דעירוב הוא מכח חיוב אכילת ב' סעודות ביום, וא"כ מוכח שהחולה והזקן מקיימים מצות בסעודה בשיעור אכילה דידהו. ונראה לחלק דאף בחולה וזקן אם יאכל שיעור כביצה מצומצם שהוא אכילת עראי אינו יוצא יד"ח כיון שאינו אכילה של קביעות, אבל לענין עירוב לא סגי בשיעור קביעות גרידא ואף אם יערב ביותר מכביצה לא מהני אלא צריך שיעור סעודה גמור של פרס שהוא שיעור אכילת אדם בינוני, וזה משתנה בין אדם לאדם, אבל שיעור קביעות הוא דבר השוה לכל נפש ודו"ק. [↑](#footnote-ref-63)
64. ועי' בחי' רע"א על רש"י ד"ה כל הזן שכתב דודאי לא מיקרי מזון אלא ה' מינים דזייני וסעדו ליבא והקשה שם דכיון דקי"ל דמברכין מזונות גם על אורז ודוחן א"כ אף הם בכלל, ומוכח מדבריו ששאר מינים אינם נחשבים מזון כלל. ולגוף קושית רע"א יש לחלק שלענין ברכת מעין ג' אין אורז ודוחן בכלל מזון ואינם סועדים את הלב, אלא משום שקובעים עליהם סעודה תקנו לברך עליהם במ"מ יותר משאר מיני כמ"ש התוס'. [↑](#footnote-ref-64)
65. והדין הוא שיש איסור הוצאה אף לאדם הלבוש בבגדיו אם הכלים לא היו במקום ששבת שם מע"ש, כדמוכח מהסוגיא בביצה לז: שנים חלוק וכו', ויש חילוק בענין זה בין הוצאה לאיסור תחומין. [↑](#footnote-ref-65)
66. ולגוף היסוד דשליחות מעשה מהני אפי' בקטן, עי' בנמ"י ב"מ ה: מדה"ר שכתב שכשם שמהני שליחות בחצר לחייב את הגנב ה"ה לענין דבר עבירה אם צוה לקטן דלאו בר דיעה כלל שאינו מבחין בין צרור לאגוז [שהוא דומיא דחצר] לעבור עבירה מחייב שולחו, והש"ך הוכיח מהמשלח את הביערה שלכ"ד שאמרי' שהוא גרמא בעלמא. ויש לתמוה על ראייתו ששם אפשר דמיירי בקטן דומיא דחרש שיש בו דעה כל דהו וכן בשוטה לא מיירי בשוטה גמור. ועי' בנתיה"מ שם שמחלק בין שליחות לדבר עבירה שהיא שליחות מחודשת לבין שאר עניני התורה. וכאן מתבאר שלא כדברי כולם שבכל גווני חשיב נתינה דידיה. [↑](#footnote-ref-66)
67. ושמעתי עוד לדקדק מל' רש"י לקמן שהדין ד' אמות אינו נקבע מכח הקנין דהעירוב אלא עצם שנתכוין לקנות שם שביתה הוי כאילו הוא בונה רשות היחיד של ד' אמות ולכן חשיב שהוא שובת במקום העירוב. [↑](#footnote-ref-67)
68. שו"ר שעד"ז כתב הגאו"י לבאר את החילוק מ"ט מועיל מה שהעירוב נמצא חוץ מד"א ממקום השביתה ולא מהני מה שהוא בתוך אלפיים אמה למקום השביתה, וביאר שכיון שהטעם דחשיב שהעירוב נמצא במקום השביתה הוא מכח הסברא דהואיל ויכול להביאו אצלו למקום שביתתו, וממילא לא שייך כאן תורת קנין שביתה באופן זה שאינו יכול להגיע אל מקום עירובו מצד עצמו בלא קנית השביתה. [↑](#footnote-ref-68)
69. והנה אף אי נימא כן דבנתגלגל קונה עירובו במקום שנתגלגל לשם אכתי צ"ב למה בגוונא שהוא נותן את עירובו מלכתחילה חוץ לאלפיים לא מהני מה שיכול להביאו אל מקום השביתה וצריך בהכרח לומר כהתוס' הנ"ל. [↑](#footnote-ref-69)
70. עי' רש"י ביבמות שם ד"ה ה"ג שנראה מדבריו שמעיקר הדין סומכים על החזקה אף בתו"ת ואין זה אלא דין חומרא בעלמא שלא לסמוך על החזקה היכא דאפשר וכ"נ מל' הריטב"א בסוגיין ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-70)
71. ואף בספיקא דתו"ת שייך דינא דספק טומאה ברה"ר כמבואר בש"ש ש"א פ"ח. [↑](#footnote-ref-71)
72. עי' ירושלמי ספ"ב דמעש"ש [הובא בר"ש שם מ"י] על המשנה דמי שהיו מקצת בניו טהורין ומקצתן טמאין ומניח את הסלע ואומר מה שהטהורין שותין סלע זו מחוללת עליו, דמשמע שאם הוא עומד היום ומחלל את החלק שיתברר מחר לא מהני והוי מעשר וחולין מעורבין, ורק באופן שהוא עומד ומתנה מהיום ולכשישתו מהני, וכ"כ במהריק"ו על הרמב"ם פ"ח ממע"ש הט"ו בדעת הראב"ד יעו"ש. [↑](#footnote-ref-72)
73. וכן יש להוכיח מדברי המאירי ביצה ד: שהקשה מדוע לא אמרו שיר של ר"ה בתמיד של שחר והרי בכ"ג נוהגין אותו קודש.\ [↑](#footnote-ref-73)
74. ויעוי' במאירי ר"ה דף ל. שהדין הזה שלא היו מקבלין עדים לא היה נוהג אלא באחד בתשרי ולא בשאר חדשים וכ"ה בטו"א שם. [↑](#footnote-ref-74)
75. ויש בזה תמיהה רבתי שהרי השתא אנו מקדשים על פי חשבון ויש הרבה פעמים שהמולד קודם אף ליום החודש הראשון והיו צריכים לקבוע את יום המולד שהוא יום כ"ט ואת יום הקביעות שהוא יום הל"א לקדושת ר"ח ואת יום הל' להשאיר חול, ועד"ז תמה בס' שקל הקודש על הרמב"ם על דרך המגן גיבורים. [↑](#footnote-ref-75)