_זרו_ב-שיטת התוס
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים / זרו_ב

חולין צח: בביאור הילפותא דזרו"ב

**א. שיטת רש"י ודין מין במינו בקדשים-**

מבואר בסוגיין דילפינן מזרו"ב דין ס' בכל איסורין.

ועוד אמרינן בסוגיין דעת רבא דזרו"ב יש בו חידוש דאף דבעלמא טכע"ק בקדשים אסור מ"מ בזרו"ב התיר הכתוב.

והנה רש"י באר הילפותא דנתחדש דין טכע"ק בקדשים, ואף דהכא איכא שישים כנגד הזרוע כמבואר בסוגיא לעיל מ"מ בקדשים אסור אפי' בכ"ש ואפי' באלף לא בטיל.

והנה מבואר מד' רש"י חידוש נוסף דבקדשים נאסר אף מין במינו, ואף בעלמא בחולין מין במינו בטל ברובא כדאמר רבא זבחים עח:, עט. מ"מ בקדשים אינו בטל.

וע"ע בראש יוסף קיא: ובמשנת ר"א חולין-ט שהוכיחו מכ"ד שבקדשים נאסר אף מין במינו, והביאו מסוגיין כן.

אבל הנה בראשונים הק' על שיטת רש"י, עיין תוס' ורמב"ן ורשב"א שהק' דחידושו הראשון של רש"י דקדשים במין בשאינו מינו נסתר מכ"ד דקדשים בטלים בנו"ט.

והוסיף הרשב"א שהיה מקום לומר ליישב ד' רש"י דזרו"ב שאני שהוא מין במינו, "אבל במין במינו בקדשים אפי' בכ"ש אוסר כר"י בשאר איסורים", מבואר טעמו משום דבקדשים י"ל דמודו כו"ע דמין במינו לא בטיל כר"י, וכל פלוגתת רבנן על ר"י הוא משום דס"ל שאין ללמוד מדם הפר והשעיר אבל בקדשים עצמם מודו דאסור.

אבל דחה הרשב"א וכ"כ בתוס' מגמ' זבחים עח: דבקדשים נמי אמרינן פיגלו ונותר וטמא שנתערבו מין במינו בטיל ברובא.

ומבואר דאף לדינא פליגי הראשונים על רש"י וס"ל דמין במינו בקדשים בטל ברוב.

וכן מתבאר בדבריהם לעיל ד"ה ומאן שהכריחו דילפותא דזרו"ב דבעי שישים לאו דרשא גמורה הוא דהא איירי במין במינו שאין בו איסור ובטל ברוב אף בלא שישים, מבואר דעתם דמין במינו אף בקדשים אי"צ שישים.

ועיין בקר"א נזיר לז: בגמ' ד"ה חטאת, שתמה בזה על ד' התוס' היאך אפשר לומר דקדשים מין במינו בטל והרי אף לרבנן כל שהוא בכלל עולין ילפינן מדם הפר והשעיר שאינו בטל ברוב, עיי"ש.

[ולפי"ז צ"ל גבי ילפותא דחטאת דכל הנוגע יקדש עד שיבלע בבשרה דילפינן מיניה לטכע"ק בקדשים איירי דוקא בשאינו מינו, וע"ע בתורי"ד ע"ז סז. שנראה בדבריו שיש מקום להעמיד בשאינו מינו, לפי דרכו שם דאף לשיטת רש"י בקדשים פסולים בטלים ברוב ולפי"ז העמיד הא דחטאת פסולה דקתני דפוסל את הבלוע, איירי באינו מינו.

ועיין משנת ר"א שהוכיח לא כן מהא דתנינן זבחים צז. דבישל קדשי קדשים עם קק"ל צריך הכלי מריקה ושטיפה, וצ"ע לשיטת התוס', שו"ר כן בקר"א נזיר לז: ד"ה גמ' חטאת וד"ה ויש לדקדק שעמד בזה, וכתב דלכאו' צריך לדחוק דכ"ז מדרבנן].

וצ"ע על הראש יוסף ומשנת ר"א שסתמו את הדברים דלהנ"ל הוא מחלוקת ראשונים גדולה, ועכ"פ יישוב שיטת רש"י מקו' הראשונים נתבאר במקו"א בשיטתו.

**ב. שיטת התוס'-**

ובתוס' לדבריהם בארו הגמ' בזה"ל:"דפעמים שהזרוע ומקצת מן האיל היו חוץ לרוטב ונותן הזרוע טעם במה שחוץ, וזימנין נמי שיש משמנונית הזרוע הרבה על אותו מקצת עד שלא יהיה רוב באותו מקצת לבטלו ובכל ענין שיבשל התיר הכתוב".

ומבואר שהוצרכו התוס' לומר שאין כאן אפי' רוב ולא סגי להו דליכא שישים, ופי' בראש יוסף ובמל"ה שהוצרכו להוספה זו משום דק"ל מאי חידושא והא זרו"ב הוי מין במינו א"כ ליכא איסורא כלל ואי"צ היתר מיוחד לזרו"ב, וע"כ הוצרכו להוסיף דאיירי נמי בגוונא שאין רוב כלל.

והנה בתוס' נתקשו בתו"ד לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא מלשון הגמ' בסוגיין דבקדשים טכע"ק אסור, משמע דבחולין לא אסר רחמנא, וכתבו דאין כוונת הגמ' לאפוקי קדשים אלא דהכא איירי בענין קדשים לכך נקט קדשים אבל ה"ה גבי חולין.

והנה מבואר בתוס' דאף בחולין יש איסור דטכע"ק, והיינו בגוונא שכתבו דסוגיין איירי בדליכא רוב בההיתר.

ונראה דלא ניח"ל להתוס' להעמיד הסוגיא בגוונא שיש רוב בההיתר רק דליכא שישים, ובזה א"ש דבחולין ליכא איסורא שהרי מין במינו בטל ברוב, משא"כ בקדשים יש איסור אף במין במינו, דתוס' לטעמייהו אזלי דאף בקדשים מין במינו בטל ברוב, וכנ"ל.

ובאמת הנה בעיקר מש"כ הפמ"ג ומל"ה שהוצרכו התוס' לומר דאפי' רוב ליכא כיון דאיירי במין במינו, הנה בתוס' ע"ז סז. משמע שלא נחתו לומר שאין אפי' רוב רק כתבו דליכא שישים כנגד האיסור, וכ"מ בתו"ר בסוגיין, דעיקר חידושא דזרו"ב היינו בדליכא שישים ולא הזכירו כלל דליכא רוב.

וצ"ע שהרי במין במינו אי"צ ס' כלל מדאורייתא, ומאי חידושא דזרו"ב, וכה"ק במל"ה בע"ז שם.

וכנראה צ"ל דס"ל התם כשיטת שא"ר דמין במינו יש בו איסור בקדשים.

אבל צע"ג שהרי בתוס' ע"ז ובתו"ר בסוגיין ג"כ כתבו כד' התוס' דה"ה בחולין שרי ולא נקט קדשים אלא משום דאיירי בקדשים, ותימה כיון דאיירי במין במינו הרי בחולין וודאי שרי, וצ"ע בזה.

ובאמת מצאתי שפי' כן להדיא בתורי"ד ע"ז סז. בעיקר הסוגיא עפי"ד דמין במינו יש איסור מיוחד בקדשים וכתב שלכך נקט בסוגיין שיש חומרא מיוחדת גבי קדשים דאף מין במינו אסור, משא"כ בחולין אין איסור במין במינו כיון שהוא בטל ברוב ואי"צ שישים.

ומשה"ק התוס' מגמ' זבחים גבי פיגול ונותר דמבואר דמין במינו בקדשים בטל ברוב, עמד בזה בתורי"ד שם ותי' דקדשים פסולים שאני, ומה דאמרינן גבי חטאת אם פסולה היא וכו ואם כשרה היא לא דמי זל"ז דאם כשרה היא אוסר אף במין במינו ואם פסולה אינו אלא במין בשאינו מינו, עיי"ש.

ובמקו"א נתבאר ליישב שיטת רש"י עפמש"כ מהר"ם חלאווה פסחים מד., דבאמת עיקר החומרא דקדשים הוא משום טכע"ק ואף במין במינו, ולפי"ז י"ל דפיגול ונותר איירי באופן שלא נתבשלו יחד ולא בלע זמ"ז.

**ג. היאך ילפינן דין שישים-**

ובעיקר ד' התוס' צ"ע דהא בסוגיין אמרינן דילפינן מזרו"ב לכל איסורי תורה דבעי שישים כנגד האיסור, ולשיטת התוס' הא איירי בגוונא דלית ביה אפי' רוב וע"כ חידוש הוא ומנ"ל דין שישים כלל?

ונראה בזה שתי אופנים בדברי הראשונים:

א. בריטב"א ז"ל:"דהכי קים להו דלגמרי שריה רחמנא זרו"ב כו' בין שהיה האיל כולו שלם ובין שלא היה כולו שלם שאבדו מקצת אבריו ונמצא פעמים היה בו טעם הזרוע, ומיהו כיון שעל רוב מתבשל כולו ויש בו ס' עמדו חכמים על הרוב ולמדו ממנו ס' או מאה".

ונראה מזה דקרא איירי בשתי עניינים גם בגוונא שכתבו התוס' ובזה חידוש הוא שהתירה תורה, אבל איירי ג"כ באופן שיש ס' ובזה לאו חידוש מיוחד הוא בזרו"ב ובזה ילפינן באסמכתא להצריך שישים.

ב. ברמב"ן ורשב"א נראה ד"א בזה, עיי"ש שהביאו שיטת התוס' ואח"כ כתבו ז"ל:"והיינו דקאמרינן אטו אנן לקולא גמרינן כלומר להתיר בכגון זה כשיש בו בנו"ט, אין אנו מתירים אלא לשאר הבשר שהוא רחוק ממנו ונתבטל טעמו ברוב".

ומבואר ברמב"ן ששתי חלקים יש באיל, החלק הסמוך להזרוע שהוא בולע ממנו והתם אין בו רוב, ובזה ילפינן היתר מיוחד בזרו"ב ולא גמרינן מיניה לכל דוכתא, ודין ס' ילפינן מכללות האיל שיש בו רוב כנגד הבליעה ובזה ילפינן באסמכתא להצריך שיעור ס'.

אבל בעיקר ד' התוס' צ"ע א"כ דאיירי קרא בכה"ג דאיכא מע"מ בההיתר וגם בכה"ג התירה תורה א"כ איך ילפינן מיניה באסמכתא דזרו"ב צריך שישים והרי בזרו"ב התירה תורה לגמרי, וכנראה זהו שהק' הרמב"ן בסוגיין על שיטת התוס' ז"ל:"וכל זה אינו מחוור כלל דכיון דשרא רחמנא הכא אפי' בנותן טעם ליכא למיגמר לא קולא ולא חומרא מהכא".

והנה בפשטות לשון הריטב"א נראה שיישב זה עפי"ד דקרא איירי בשתי עניינים, ובגוונא שאין אפי' רוב בזה דין זרו"ב הוא חידוש מיוחד, אבל קים לה להגמ' דבגוונא שיש שישים כנגד האיל אי"צ לחידוש דזרו"ב וילפינן לכל מקום דבעי שישים.

ויתכן לומר דאף כוונת הרמב"ן כן ואף שהביא ד' התוס' דילפינן דין שישים ודין חידוש דזרו"ב הכל מאותו גוונא מ"מ חלק התחתון הרי מותר אף בלא חידוש דזרו"ב רק שיש בו שישים כנגדו, וממילא ילפינן מיניה באסמכתא דבעינן שישים אף במין במינו.

**ד. ביאור ד' הרמב"ן-**

אבל יש להעמיק יותר בדעת הרמב"ן, ושמעתי מהגר"ג לבאר בזה דכל הקולא שהקילה תורה גבי זרו"ב הוא כלשון הגמ' דטכע"ק בעלמא אסור והכא הקילה תורה, אבל גם בלא טכע"ק מ"מ יש בו עצם הבליעה והצו"ר דילפינן מקרא דהטמאים לרבות צו"ר אלא שבתערובת לא אסרה תורה כש"כ הראשונים.

והנה בגוונא דליכא אפי' רוב בההיתר הרי יש כאן איסור דאורייתא משום טכע"ק, וזה תלי הגמ' בדין טכע"ק, וחדית לן קרא דזרו"ב שאין בזרו"ב דין טכע"ק ממילא מותר הוא מה"ת אף בלא רוב וכש"כ רעק"א להוכיח מד' התוס' דאי טכע"ק לא"ד אין צריך ביטול ברוב כלל.

וכ"ז מדאורייתא אבל מדרבנן יש איסור מיוחד דאף במין במינו בעי שישים, וי"ל שעיקר איסור זה אינו על הטעם הנרגש רק עצם הבליעה אסרו חז"ל והצריכו שישים כנגד הבליעה, וכמבואר בראשונים הטעם דל"מ קפילא לקולא משום תקנ"ח להצריך ס' בכל ענין וכש"כ הר"ן שהשוו מידותיהן, ונתבאר במקו"א ביאור הדברים מד' האבנ"מ שאף שאין בו טעם הנרגש מ"מ גזרו חז"ל שעצם הבליעה אינה בטלה אלא בס', וע"ז ילפינן באסמכתא דזרו"ב הצריכה תורה שישים.

ולפי"ז יש לבאר כל ד' הרמב"ן, וזה עפי"מ שהבאנו במקו"א מחלוקת הרא"ה ורשב"א לענין פעפוע בגדי, דדעת הרא"ה דאף שיש בגדי שישים כנגד הבליעה מ"מ יש לחוש שמא לא בלע בשווה בכל דוכתא ויש מקום שיש בו הרבה טעם.

ונתבאר שם מד' הרמב"ן בטעם הדבר שכשם שמצאנו דאף אחר שיש שישים אם נרגש הטעם אסור, ה"נ הכא אף שיש שישים מ"מ אסור מכח הטעם, ומבואר דכלפי עיקר דין שישים שגזרו חז"ל כנגד עצם הבליעה וודאי מהני מה שיש בכל הגדי שישים, שהבליעה חשובה מעורבת עם כל הגדי, אבל מ"מ יש לחוש לטעם עצמו שתלוי בקפילא והוא אוסר אף כשיש שישים.

וא"כ ה"נ י"ל בשיטת התוס', דבאמת כלפי הטעם הנרגש הרי אין החלק התחתון בולע מן הזרוע כלל כמבואר ברמב"ן, וא"כ ע"כ חידוש הוא שחידשה תורה שאף שאין בחלק העליון רוב מ"מ שרי.

אבל מ"מ יש כאן איסור דרבנן מכח הבליעה עצמה, וכלפי זה מועיל מה שיש שישים בכללות האיל אף לענין החלק העליון שלו, ולא אכפ"ל שלא בלע אלא בחלקו העליון, מ"מ נמדד שיעור ס' בכל האיל, דדין שיעור הוא בכולו, וכנ"ל.

ולפי"ז מיושב משה"ק הרמב"ן על שיטת התוס' היאך ילפינן שישים מזרו"ב והרי הקילה תורה לגמרי אף שאין רוב, ולהנ"ל אין כאן אפי' התחלת קושיא דלא הקילה תורה אלא כלפי דין טכע"ק אבל מ"מ בעי שישים כנגד הבליעה.

וממה שהוקשה להרמב"ן כן משמע שפי' ד' התוס' ע"ד שנתבאר לעיל במהלך הראשון כמשמעות הפשוטה בד' הריטב"א דבחלק התחתון של האיל קים להו לרבנן דלאו חידוש הוא והוא מותר ע"י שישים, ומזה הסמיכו על דין שישים, וע"ז הק' שפיר היאך יש ללמוד כן אם חזינן שהתירה תורה גם בשאין בו רוב, וצ"ע.

אלא דצע"ג בעיקר מהלך זה, שהרי כבר הק' רעק"א בחי' על ד' התוס' ממש"כ בתוס' צו: דהטעם מחלחל בכולו, ועיין רש"ש וראש יוסף דהכא איירי בשאינו מחובר חלק העליון לשאר הגדי ואין מסוגל לתת טעם בכולו, א"כ מה"ת יצטרף כולו לדין שיעור ומה יצרף חלק העליון עם שאר האיל, ורק בפעפוע בגדי שמסוגל הטעם להתפשט בכולו הרי י"ל דמהני כל האיל לשיעור ס', וצ"ע [אח"כ ראיתי מש"כ בחי' ר"מ קזיס פ' כל הבשר שכתב להוכיח מד' התוס' אלו דאף לשיטת התוס' דמחלחל בכולו מ"מ בחלק העליון בולע טפי].

ועוד יש לתמוה במהלך זה דלכאו' צ"ע לפרש כן בשיטת התוס', דבשלמא לשיטת הר"ן ורמב"ן דל"מ קפילא לקולא מבואר שיש שיעור ס', אבל לשיטת התוס' מהני קפילא לקולא וכל האיסור שגזרו רבנן להצריך שישים לאו מתורת שיעור שישים הוא רק מספק וחשש שמא יש בו טעם עד שישים, ולכך ס"ל דקפילא לקולא שפיר מהני, א"כ איך יועיל חלק התחתון אם לא נבלע בו מן הטעם, וצ"ע.

**ה. ביאור עפי"ז בד' הריטב"א-**

ולפי האמור יש מקום לפרש כן אף לדעת הריטב"א בתוס', דהנה הריטב"א העמיד שיש בזרו"ב שתי עניינים, חדא באופן שנאבדו אברי האיל ואין בו רוב כנגד הזרוע ובזה אמרינן חידוש הוא להתיר דטכע"ק לא"ד, ועוד אופן בגוונא שיש רוב ובזה ילפינן שלא התירה תורה אלא עד שישים.

ולעיל הבאנו קו' הרמב"ן היאך ילפינן דין שישים והרי התירה תורה בכה"ג אף שאין בו אפי' רוב, וי"ל בזה עפ"י הנ"ל דכל הקולא שהקילה תורה גבי זרו"ב הוא בדין טכע"ק דבעלמא בגוונא דליכא רוב יש בו איסור תורה משום טכע"ק והכא בזרו"ב התירה תורה.

אבל מ"מ מדרבנן יש איסור מיוחד גם על הבליעה ולכך אף במין במינו בעי שישים, וע"ז ילפינן באסמכתא דזרו"ב דאיירי נמי בגוונא דאית ביה שישים ומזה ילפינן דברובא לא סגי עד שישים.

אבל למהלך זה אכתי יקשה לנו קו' הרמב"ן, היאך נילף באסמכתא דבעי שישים והא גבי זרו"ב עצמה התירה תורה גם בגוונא שאבדו אברי האיל שאין בו אפי' רוב, ומ"מ יש מקום לדחוק בזה שהרי דין שישים במין במינו אינו אלא מדרבנן ואסמכינהו אגוונא שיש בהאיל שישים, ולא אכפ"ל שהתירה תורה אף בדליכא רוב, ואכתי לא נמלטנו מן הדוחק, וצ"ע.

ויתכן שזהו מה שנתקשה הריטב"א לפי"ד והוצרך לומר דלמדו רבנן מגוונא דאית ביה שישים ולא אבדו אברי האיל, אבל פשטות הריטב"א וודאי שלא מהלך זה.

**ו. נידון הרעק"א אי למ"ד טכע"ק לא"ד בעי רוב-**

ולפי כל מהלך זה בד' התוס' למדנו עוד, הנה מבואר בראשונים דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ ילפינן מקרא דהטמאים לרבות צו"ר שיש לאסור את הצו"ר בעינייהו וכל הנידון הוא בתערובת.

וחקר רעק"א בחי' אם הביאור הוא שאין איסור כלל בתערובת אף בלא ביטול ברוב [ואף במע"מ], או"ד דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ בעינן לכה"פ ביטול ברוב.

והוכיח רעק"א מד' התוס' כאן דמבואר בדעתם דזרו"ב איירי באופן שאין אפי' רוב בהאיל כנגד הזרוע, וזהו חידושא דזרו"ב דבעלמא אסור והכא שרי, והנה מבואר בלשון הגמ' דבעלמא אסור משום טכע"ק והכא בזרו"ב חידשה תורה שאין בו דין טכע"ק, ומבואר דהיכא דטכע"ק לא"ד הרי אי"צ כלל ביטול ברוב ואף במע"מ שרי שלא אסרה תורה צו"ר אלא בעין ולא בתערובת.

ויש להעיר ע"ד רעק"א, דהנה בתוס' כתבו דקרא איירי בכל ענין אף בשאין באיל רוב כנגד הזרוע, וצ"ע דא"כ ה"נ נימא דאיירי בכל ענין אף ברובו מן הזרוע, ומה"ת נימא דקרא איירי בכל ענין רק בגוונא שיש מע"מ ולא בגוונא שיש רוב מן האיסור.

וצ"ע שהרי כתבו הרשב"א וריטב"א ור"ן דאף למ"ד דטכע"ק לא"ד מ"מ יש איסור מקרא דהטמאים לרבות צו"ר היכא שיש רוב איסור [וצ"ע לומר שהתוס' פליגי בזה, וגם ברעק"א מתבאר שנקט דתוס' מודו בזה לשא"ר והוכיח מזה דאף שיש איסור ברובו איסור מ"מ במע"מ שרי ואי"צ ביטול ברוב].

ואולי כל כה"ג חשיב שהזרוע בעינה עומדת ולא התירה תורה אלא בתערובת של האיל, ודוחק.

והנה עיקר ראיית רעק"א יש מקום לדחות לפמש"כ בד' התוס' לעיל, דבאמת הרי כל האיסור למ"ד טכע"ק לא"ד בלא ביטול ברוב הוא מכח אינו משום טעם הנרגש שהרי טכע"ק לא"ד, רק מקרא דהטמאים לרבות צו"ר והוא מכח עצם הבליעה.

וי"ל דכלפי זה הרי אף אם אין בחלק העליון רוב מ"מ בכללות האיל יש רוב כנגדו, וכנגד הצו"ר חשיב שפיר רוב אף בכה"ג [ומכח הטעם עצמו לא אסרה תורה בזרו"ב], אבל לעולם צריך שיהיה רוב כנגד הבליעה אף למ"ד טכע"ק לא"ד, מיהו כבר נתבאר שמהלך זה מוקשה בסברא.

ונראה לדון בראיית רעק"א לדחותה ולפי"ז תרווח לן שמעתא, ומתחילה נבוא לדון בעיקר ביאור ד' התוס' ואח"כ נחזור לדחות עפי"ז הוכחתו של רעק"א.

**ז. מין במינו במע"מ למ"ד טכע"ק דאורייתא-**

הנה מבואר בד' התוס' עוד דלמ"ד דטכע"ק דאורייתא שפיר נאסר אף במין במינו היכא דלית ביה רוב [ואף לפמש"כ רעק"א דלמ"ד טכע"ק לא"ד אין איסור על הצו"ר מ"מ למ"ד טכע"ק דאורייתא שפיר נאסר אף במין במינו דליכא רובא].

וכן מתבאר עוד ממש"כ התוס' בא"ד דלשיטת ר"ת הא דאמרו ע"ז סז. טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו איירי במין במינו, ובכה"ג בטל ברובא לכך אין לוקין עליו, ומשמע להדיא דבעי ביטול ברוב.

ושמענו מכל זה דלא כש"כ הט"ז קב-י, עיי"ש שבאר טעמו של הרמ"א דכל דין דשיל"מ אינו אלא בממשות אבל בטעם לחוד אין בו דין דשיל"מ, ובאר דכל דין דשיל"מ אינו אלא במינו, וכל שאין ממשות של איסור אי"צ כלל ביטול ברוב מדאורייתא, כיון דטעם לחוד אינו אוסר במין במינו.

ולפי"ד הט"ז נמצא חידוש גדול שאין איסור מין במינו במע"מ מדאורייתא ואף שאין בו ביטול ברוב.

והנה בד' הט"ז מתבאר שתי חידושים:

א. דבלא דין טכע"ק ל"ש לאסור מקרא דהטמאים אלא כשהוא בעיניה אבל בתערובת אין בו איסור אף במע"מ ואי"צ ביטול ברוב וכש"כ רעק"א להוכיח מד' התוס'.

ב. דדין טכע"ק לא חייל כלל גבי מין במינו, שהרי אין נרגש בו טעם האיסור.

ובזה מבואר בד' התוס' שלא כדבריו, אלא דאי טכע"ק דאורייתא שייך לאסור אף במין במינו.

אבל צ"ע בסברא דלכאו' ד' הט"ז מוכרחים מה שייך דין טכע"ק במין במינו הרי אין טעם האיסור נרגש?

וביותר צ"ע שהרי כפי משנ"ת לעיל הרי באיל יש שישים כנגד הבליעה ורק יסוד שיטת התוס' דבטכע"ק יש איסור על הטעם ולא על הבליעה עצמה, וצ"ע היאך יהיה איסור זה במין במינו והרי אין הטעם נרגש?

ובמקו"א נתבאר ששיטת הר"ן מורה כד' הט"ז בזה, עיין בד' הר"ן בסוגיא דאף לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא מ"מ אמרינן בגמ' לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור והיינו כלפי מין במינו דבעלמא ליכא איסור טכע"ק ובקדשים אסור.

ובזה אמרינן דלר"י ייאסר בקדשים אף שיש כאן יותר משישים כיון שטכע"ק אסור.

ומבואר בזה דאף אי טכע"ק דאורייתא מ"מ במין במינו אי"צ ביטול ברוב על הטעם ואף לר"י אין בו איסור, וזה להדיא כד' הט"ז שאין איסור על הטעם במין במינו [ועוד נתבאר במקו"א ד' הר"ן בזה באורך].

**ח. ביאור דעת התוס'-**

ובדעת התוס' דלמ"ד טכע"ק אסור נאסר אף במין במינו דלא כהט"ז, יל"פ דפליגי על כל אחת מהנחות הט"ז, ויל"פ שתי מהלכים:

א. ביאור שיטת התוס' שיש טכע"ק אף במין במינו-

הפשוט והאמת לומר בזה, דלא ס"ל לתוס' ההנחה השניה שנתבארה בדעת הט"ז, ולעולם צדקו ד' רעק"א דהא מיהת מוכרח בד' התוס' דבלא דין טכע"ק אין איסור על הצו"ר ואף בלא ביטול ברוב, וכמבואר גם בד' הט"ז, אלא דמ"מ למ"ד טכע"ק דאורייתא הרי ע"י טכע"ק נאסר במע"מ ואף במין במינו.

וזה עפי"מ שיסד הגר"ח פי"ג תרומות דאף בטעם עצמו יש מקום לומר דגם אחר שישים אין טעם ההיתר משום שאין במציאות טעם רק יסוד ההיתר הוא מתורת ביטול.

ובאר הגר"ח דאף אחר שישים הרי סו"ס הטעם שטועם הוא מצורף גם מטעמו של האיסור, אלא שאינו נרגש טעם האיסור בפנ"ע, וא"כ שפיר י"ל דחייל ביה דין טכע"ק.

ואף דטעימת קפילא שפיר מהני היינו משום דגדר ביטול דשישים הוא כל שבתערובת יש כח לבטל טעמו של האיסור שלא יהיה נרגש הרי היא מבטלתו, אבל נפק"מ מ"מ לדין מין במינו במע"מ שאינו נרגש טעם האיסור בפנ"ע אבל מ"מ הטעם מעורב גם מטעם של האיסור ובזה שפיר יהיה איסור.

[וצ"ב דלפי"ז ייאסר מין במינו אפי' בדאיכא רוב היתר עד שישים, שהרי על טעם לא שייך היתר של רוב וכמו בשאינו מינו?

ובפשוטו צ"ל שיסוד ביטול הטעם מבואר בהגר"ח שהוא מפני שבשישים אינו מסוגל לתת טעם הנרגש לכך גבר עליו טעם ההיתר ומבטלו, א"כ י"ל דגבי מין במינו שיעור ביטולו הוא ברוב שהרי בזה כבר אינו מסוגל לתת טעם הנרגש.

אבל במע"מ הרי אף שאינו נותן טעם הנרגש באופן מיוחד מ"מ ביטול לא שייך כלל דמאי חזית שיבטל ההיתר את האיסור דלמא איפכא, שהרי אין כח ההיתר מרובה על האיסור].

ואין להקשות ע"ז ממה שהעמידו התוס' לדעת ר"ת הסוגיא בע"ז דטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו איירי במין במינו, וטעמו וממשו איירי בניכר האיסור ואינו בתערובת לכך לוקה עליו.

וצ"ע דהכא משכח"ל שיש טעם בלא ביטול ברוב שהרי ניכר האיסור א"כ למה לא ייאסר ע"י דין טעם, אבל פשוט דכלפי הטעם ל"ש לומר ניכר שהוא אינו ניכר והרי הוא בטל ברוב.

ב. ביאור נוסף דלמ"ד טכע"ק דאורייתא יש איסור על הצו"ר-

ועוד דרך י"ל בזה ע"ד הפלפול קצת, דלעולם ל"ש דין טכע"ק במין במינו כלל, אלא דעיקר נידון הרעק"א אי באופן דלא שייך טכע"ק בעי ביטול ברוב על הצו"ר הוא גופא מיתלא תלי בדין טכע"ק אי דאורייתא או דרבנן.

וביאור הדברים י"ל עפמש"כ במקו"א להוכיח מד' הראב"ד וחוו"ד צח-ג דכל איסור טכע"ק לא שייך אלא אי אמרינן דצו"ר אסור, אבל אם הצו"ר יתבטל ברוב ושרי א"כ גם טעם היוצא ממנו הוא טעם של היתר.

וע"כ בדין טכע"ק כלול עוד הנחה שאסרה תורה את הצו"ר וגם שע"י הטעם אין הצו"ר בטל ברוב ורק עי"ז שייך שיחול בו דין טכע"ק.

[או י"ל בנו"א עפ"י המבואר בחוו"ד קה-ב שעיקר איסור טכע"ק דאורייתא הוא שע"י הטעם הצו"ר אינו בטל ברוב, וי"ל שעיקר המחלוקת אם טכע"ק דאורייתא הוא אם יש מושג כלל של איסור צו"ר, ולמ"ד דלית ליה טכע"ק אין איסור זה כלל, אבל למ"ד דטכע"ק דאורייתא עיקר האיסור הוא ע"י הצו"ר וזה פשוט מסברא ממילא שע"י הטעם אינו בטל ברוב].

ולפי"ז י"ל ד' התוס', דכל היכא דטכע"ק דאורייתא הרי ילפינן דעצם הצו"ר אוסר, וא"כ אף במין במינו יש איסור זה כל היכא דליכא ביטול ברוב, ורק למ"ד טכע"ק לא"ד אי"צ ביטול ברוב על הצו"ר.

ובמקו"א נתבאר עוד לדון בשיטת הר"ן צח: כעין מהלך זה, ואכ"מ.

**ט. תליית מהלכים אלו בפלוגתת הכו"פ וברו"ט-**

וכנראה פליגי בשתי מהלכים אלו בדברי התוס' הכו"פ והברוך טעם, דהנה כתב הרשב"א בתוה"ב (כ:) דאף כשאין רוב בההיתר מ"מ כנגד הבליעה של האיסור מן הסתם יש רוב שאינו בולע כנגד כולו, אלא דמ"מ לחומרא משערינן בכולו שיש לחוש שמא נתן טעם בכולו.

ועיי"ש ברשב"א דגבי נטל"פ לא אכ"פל מהטעם ואי מכח הבליעה הרי בסתמא יש רוב כנגדה.

וכתב בכו"פ-קג דבתוס' צח: מבואר דלא ס"ל כדעת הרשב"א שהרי נקטו דמשכח"ל שלא יהיה רוב בההיתר כנגד האיסור.

וכבר תמה עליו בהג' ברוך טעם דאף להרשב"א שיש רוב כנגד הפליטה מ"מ יש לאסור משום שבלע טעם כנגד כולו, וכל ההיתר של הרשב"א הוא בנטל"פ דאין בו דין טכע"ק?

והנה זה יקשה רק אם נפרש מה שאסרו תוס' הוא מדין טכע"ק כמהלך הראשון וכנראה כן נקט בברוך טעם, אבל לפמש"כ במהלך השני הרי במין במינו ל"ש כלל דין טכע"ק אף במע"מ, ויסוד איסורו הוא מכח הצו"ר, וזה הוכיח הכו"פ מד' התוס', דס"ל דל"ש במין במינו דין טכע"ק כלל, וכל האיסור שכתבו התוס' הוא מכח הצו"ר, ושפיר הוכיח דלא כהרשב"א, ודו"ק.

ודעת הברו"ט מבואר דנקט דבאמת אין האיסור מכח הצו"ר רק מכח הטעם עצמו, ולכך אינו סתירה כלל לד' הרשב"א, וזה כמהלך הראשון שהבאנו.

[ולפי המתבאר למדנו עוד ענין חשוב, שאם נפרש טעם החולקים על הט"ז משום דטכע"ק אוסר הרי יהיה איסור במע"מ.

אבל אם טעם החולקים הוא משום דס"ל שצריך ביטול על הצו"ר הרי אף שיחלקו על חידושו של הט"ז לענין דשיל"מ, ויסברו דכיון שאין בו ביטול אסור.

אבל מ"מ יתכן שיודו להט"ז שאין איסור בטכע"ק במינו במע"מ מדאורייתא, דהא כתב הרשב"א דבסתמא יש רוב כנגד הצו"ר ורק מכח הטעם יש לאסור, ודו"ק].

**י. דחיית ראיית רעק"א עפי"ד הברו"ט-**

ולפי"ד הברו"ט הרי נמצא לנו דחיה מופלאה להוכחת רעק"א דאי"צ ביטול ברוב, די"ל דכיון דלעולם ההיתר מרובה על הבלוע בו הרי אם יש לאסור א"א לאסור אלא מכח טכע"ק אבל אם מכח הבליעה הרי וודאי יש כאן רוב, ולכך למ"ד טכע"ק לא"ד שאין לאסור אלא מכח הצו"ר וודאי יש כאן לעולם רוב, ואין להוכיח מכאן שאי"צ ביטול ברוב למ"ד טכע"ק לא"ד [ונפק"מ דבמקום שאינו בטל ברוב כגון חמץ בפסח שפיר יש לאסור משום הצו"ר].

וכ"ז לד' הברו"ט ודלא כהכו"פ שהתוס' פליגי על הרשב"א ולדידיה עיקר האיסור הוא מכח הצו"ר.

ויתיישב בזה עוד משה"ק לעיל לדעת רעק"א דכיון דבכל ענין התיר הכתוב משמע אף אם יש רוב איסור וצ"ע בכה"ג וודאי נאסר אף למ"ד טכע"ק לא"ד דילפינן מקרא דהטמאים?

אבל להנ"ל י"ל עפי"ד הרשב"א הנ"ל דלעולם איכא רוב בדבר כנגד הבליעה שמקבל [וי"ל אף בכה"ג שהרוב הוא איסור מ"מ אינו נכנס בדבר יותר מכולו], וכיון שהתירה תורה שאין בו משום טכע"ק הרי אין לאסור מכח הצו"ר שהוא בטל ברוב.

[ועוד שמעתי ליישב בזה דבר חכמה דאף אם נבלע רוב של הצו"ר מ"מ יסוד ההיתר של צו"ר הוא דלא אסרה תורה אלא בעיניה ולא בתערובת וי"ל דאף אם נבלע הרוב מ"מ יש להתיר משום דסו"ס הוא הבלוע בדבר ולאו בעיניה הוא, וזה דבר חכמה].

**יא. דין במינו במע"מ אם יש בו היתר נהפך לאיסור-**

והדרן לדידן ונמצא לנו שתי דרכים לדון בשיטת התוס' דמין במינו במע"מ נאסר, או משום שהצו"ר נאסר ואין להתירו אלא ע"י ביטול ברוב [וכשנ"ת להעמיס דרך זו בד' הכו"פ], או די"ל דאף חייל ביה דין טכע"ק והוא דרך הפשוטה בד' התוס'.

ונפק"מ משני דרכים אלו יל"ד היאך יהיה הדין במין במינו במע"מ אם יהיה דין היתר נהפך לאיסור ע"י הטעם.

[וכן יל"ד אפי' ברוב היתר לר"י דמין במינו לא בטיל אפי' באלף, היאך יהיה הדין, ומיהו אחר שישים כתב הרשב"א צח: שאין דין טכע"ק לעולם אף למ"דמין במינו לא בטיל וא"כ בזה וודאי לא שייך טכע"ק לדעתו אבל דעת התוס' ע"ז סו. והגר"ח הל' תרומות דאף אחר שישים יש מושג של טעם לכה"פ במינו, ואכ"מ ולפי"ד יל"ד שיהיה בו גם היתר נהפך לאיסור].

ולפי דרך הברו"ט שיסוד האיסור של התוס' הוא מכח הטכע"ק הרי מסתבר שיהיה בו גם היתר נהפך לאיסור [ויל"ד].

אבל אם כוונת התוס' לאסור משום הצו"ר, הנה מסתברא דלמ"ד דטכע"ק לא"ד הרי אף שכתבו הראשונים שיש בו איסור היכא שהוא בעיניה מ"מ א"י להפוך ההיתר לאיסור.

ואף לפמש"כ רעק"א שהאיסור הוא גם בתערובת אלא דהוא בטל ברוב מ"מ מסתברא שעיקר איסורו הוא בצו"ר עצמו ולא בהטעם שהרי טכע"ק לא"ד ולא שייך כאן היתר נהפך לאיסור [וכן מוכרח דאם אך יהיה שייך בו היתר נהפך ממילא ל"ש ביטול ברוב לדעת האבנ"ז-תלא שדקדק מהש"ך דע"י היתר נהפך לאיסור ל"ש ביטול ברוב].

שו"ר במנח"כ א-א דפשיטא ליה דלא אמרינן בכה"ג היתר נהפך לאיסור שהרי אין נרגש טעם האיסור בההיתר.

[ובדין מין במינו ברוב איסור עיין דרכי תשובה צח-כח בשם כנפי יונה שדן לומר שההיתר נהפך להיות איסור אבל לא משום סבהרת היתר נהפך לאיסור של טכע"ק אלא מתורת ביטול ברוב וכשיטת הסוברים דהיתר מתבטל באיסור.

ולפי"ד שם כתב דאף אם אח"כ יתרבה ההיתר הרי כבר נאסר ולא אומרים חו"נ להתיר דחייל ביה דין חנ"נ.

ואף שכתב הרא"ש ק. דהיתר חו"נ היינו משום שמעולם לא נאסר ממש [וכש"כ במקו"א בביאור ד' הרא"ש באורך עפי"ד תשובת מהר"ם, ואי"ז ענין הנידון כאן], אבל הכא שנתבטל ונהפך לאיסור שפיר אמרינן ביה חנ"נ.

ומ"מ אין דבריו מוכרחים וי"ל דלא חייל דין חנ"נ אלא ע"י דין טכע"ק אבל מה שנתבטל ברוב אינו נותן דין חנ"נ ושפיר חו"נ].

ונפק"מ מזה עוד יש לדון לפמש"כ האחרונים שלא שייך דין חנ"נ אלא במה שנאסר מתורת טכע"ק, ומבואר בסוגיא שם דמין במינו אית ביה דין חנ"נ ולפי"ז דאף במין במינו יש דין טכע"ק, ואכ"מ.

**יב. ראיה ממהלך התוס' לדרך הראשונה-**

והנה בתוס' הק' לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא מסוגיא פסחים דתלינן בשאני אומר כל דכזית בכא"פ לא"ד, והק' בתוס' דכל נידון הגמ' שם הוא כלפי טעמו וממשו וע"ז אמרינן שאם אין כזית בכא"פ אין בו איסור, אבל כלפי דין טעם לחוד לא דנה הגמ' כלום, ולשיטת ר"ת טכע"ק דאורייתא היאך תלינן בשאני אומר.

ובביאור קו' התוס' נתבאר במקו"א דלכאו' צ"ע מאי קושיא והרי כשם שכלפי דין ממשו אמרינן דכל שאין כזית בכא"פ לא"ד ה"נ לענין דין טעם, ומבואר בזה דכלפי דין טכע"ק ל"ש להצריך שיעור, ונתבאר שתי אופנים בזה במקו"א, ולעניינינו אין נפק"מ במהלכים אלו.

וננקוט כפי אופן הפשוט שכתב בנחל"ד (א. מדפיו) דלשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא הרי אמרינן היתר נהפך לאיסור הרי וודאי יש כאן איסור ושיעור כזית שהרי הכל הוא איסור.

והנה בתוס' תי' על קו' זו דסוגיא פסחים איירי במין במינו, ואח"כ הק' על הסוגיא פסחים מד' ריו"ח יבמות פב: דמוקי לברייתא אע"ג שאין רוב, ואם אין רוב אף אם כזית בכא"פ לאו דאורייתא מ"מ אין כאן ביטול ואיך תלינן בשאני אומר, וכתבו דהו"מ למימר לטעמיך.

וצ"ע בקושייתם דהא לעיל ס"ד דאיירי במין בשאינו מינו שאין בו ביטול ברוב ומ"מ הבינו הסוגיא דבעי שיעור כזית, ול"ק להו אלא לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא, א"כ לבתר דאוקי הסוגיא במין במינו הרי ל"ש טכע"ק דאורייתא א"כ מה לי שאין רוב והרי מ"מ כיון דאיירי במין במינו שאין בו דין טכע"ק שוב לא אכפ"ל שאין ביטול ברוב ובלא שיעור אין לאסור?

ומבואר בזה כש"כ לעיל דהיכא דליכא רוב במין במינו הדר דין טכע"ק לגמרי ואף אמרינן היתר נהפך לאיסור וא"כ שפיר הק' התוס' דהוי כמו שיש כאן כזית בכא"פ.

אבל לכאו' כל יסוד זה נסתר מד' מהרש"א בהמשך ד' התוס', דהנה בתוס' הק' לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא מסוגיא פסחים דתלינן בשאני אומר, והעמידו הסוגיא פסחים במין במינו.

ומה שמבואר בגמ' דכזית בכא"פ דאורייתא פי' בתוס' דכוונת הגמ' דאי בשאינו מינו כזית בכא"פ דאורייתא ה"נ במינו הו"ל לרבנן להחמיר שלא נאמר שאני אומר כמו בשאינו מינו.

והק' מהרש"א דאכתי תיקשי לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא בשאינו מינו א"כ אף במינו הו"ל לרבנן לתקן שלא נתלה בשאני אומר, וכתב מהרש"א דדין כזית בכא"פ משכח"ל לפעמים אף במינו כגון שהאיסור עומד בפנ"ע וניכר ואינו בטל ברוב ולכך גזרו אטו אינו מינו, אבל דין טכע"ק לא שייך במין במינו כלל ולכך לא גזרו אטו אינו מינו, ושפיר תלינן בשאני אומר.

והנה מבואר במהרש"א דלא שייך טכע"ק במינו, ומשמע במהרש"א שאם אם היה ניכר ולא היה ביטול ברוב לא היה שייך דין טכע"ק במין במינו, וצ"ע שזה סותר לכל משנ"ת.

אח"כ ראיתי שזה אינו מוכרח עיין בתוס' נזיר לז. שהק' למ"ד המל"א נמי תיקשי לגזור אטו המל"א, וכתבו דלא שייך המל"א היכא דאיכא רובא כלל אף אם הוא ניכר, וא"כ ה"נ יל"פ גבי טכע"ק דלא שייך טכע"ק אף אם הוא ניכר דסו"ס כלפי הטעם לעולם אין הרוב משפיע וכלפי הטעם לעולם אינו ניכר, ולא גזרו חז"ל אטו גוונא שלא יהיה בו רוב כלל.

[מיהו בחי' רעק"א וכו"פ-קט תי' קו' מהרש"א באופ"א, דכוונת התוס' דאיירי ביבש ביבש שאין בו טעם, ורק בס"ד סברו תוס' דאיירי במין בשאינו מינו א"כ תיקשי למה לא יסלק את האיסור וע"כ איירי בקמח בקמח א"כ אית ביה דין טכע"ק, ונתבאר במקו"א באורך, ולפי"ד אינו ענין לנידון דידן כלל].

ועוד יל"ע בתקנ"ח לאסור עד שישים במין במינו אם גם בזה יש לאסור משום טכע"ק או דבזה וודאי אינו אלא שיעור ביטול נתבאר במקו"א נידון גדול בזה, ואכ"מ.