שיעור ס סימן קצג א-הdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ס-סא**

**~ סי' קצג סעי' א - ה ~**

## [המשך סעיף א] ומיהו אם היו רבים מסובים יחד ואינם יכולים לשמוע ברכת הזימון מפי המברך, ואינם רשאים ליחלק לחבורות של עשרה, מפני שיצטרכו לברך בקול רם וישמע בעל הבית ויקפיד עליהם, יכולים ליחלק לחבורות של ג' ג' ולברך בנחת כדי שלא ישמע בעל הבית, וזה טוב להם ממה שלא יצאו ידי חובת ברכת זימון, שהרי אינם יכולים לשמוע מפי המברך.

# ליחלק כדי לקיים מצוה

מבואר בשו"ע שהתירו ליחלק לחבורות של ג' ג' ולבטל זימון בעשרה משום כבוד הבריות וכמו שנתבאר בשיעור הקודם ע"ש. ובמשנ"ב (ס"ק טז) כתב דהוא הדין דאם צריכים ללכת לדבר מצוה ואין להם שהות להמתין שרשאין ליחלק ולברך שלושה שלושה, אך הביא שהחיי אדם מגמגם בזה.

ובפמ"ג (א"א ס"ק ז) הסתפק בזה אם דווקא לצורך מצוה דאורייתא התירו ליחלק, או אף לצורך קיום מצוה דרבנן וציין למש"כ שם (ס"ק ו והובא בשיעור הקודם) שנחלקו האחרונים אם חיוב זימון הוא מדאורייתא או מדרבנן, דאי חיוב הזימון הוא מדאורייתא לא מסתבר לבטלו לצורך קיום מצוה דרבנן [אמנם אף אם חיוב הזימון הוא רק מדרבנן אינו מוכרח שיש לבטלו כדי לקיים מצוה דאורייתא, ויתכן דדבר זה תלוי בדין העוסק במצוה דרבנן אי נפטר מקיום מצוה דאורייתא, עיין בזה בקובץ שיעורים חלק ב סימן לב ועוד אחרונים ואכמ"ל].

אכן לדינא מסקנת המשנ"ב שבמקום מצוה דאורייתא אפשר שיש להקל. ומשמע מדבריו דרק לצורך קיום מצוה דאורייתא אפשר שיש להקל, אך אין לבטל זימון לצורך קיום מצוה דרבנן.

והנה מובא בארחות רבינו (חלק ג עמוד רכ) שהחזו"א אמר לגר"ח קנייבסקי כשאכל בישיבה ומיהר לחזור ללימודו, שיכול לכוין כשהוא נוטל את ידיו שאינו רוצה להצטרף לזימון בעשרה ע"ש, ומוכח שלא סמך להקל שיכול להיפרד מזימון כדי ללמוד תורה אלא שיתכוין מעיקרא שלא להצטרף, וע"ש שסמך על זה רק להיפטר מזימון בעשרה כדי שיברכו שלושה שלושה, אך לא סמך על זה להיפטר לגמרי אף מזימון בשלושה.

# ליחלק ולהיפרד כשיש הפסד ממון

ונראה דכמו שהתירו לו ליחלק מזימון בעשרה משום צורך מצוה, ה"ה שמותר לו ליחלק מזימון בעשרה כדי שלא יבוא לידי הפסד ממון, דהפסד ממון לא גרע מצורך מצוה [וכמו שיבואר בסמוך דמשום הפסד ממון אפשר שהתירו אפילו לברך ביחידות].

והנה מבואר במשנ"ב בהמשך הסימן (ס"ק לא) שבמקום שיש אונס או הפסד ממון מותר לאחד לגמור סעודתו קודם שגמרו השניים [ולקמן (בסימן ר ס"ק ה) כתב זאת בלשון 'אפשר' דיש להקל], והיינו דהתירו לו להיפרד ולברך ביחידות אף שאינו מזמן כלל. אמנם במשנ"ב לקמן (בסימן ר שם) משמע שכל ההיתר להיפרד לגמרי משום הפסד ממון הוא דווקא בצירוף דעת הב"ח דס"ל שאין חיוב זימון חל עד שיגמרו כל השלושה את סעודתם, וכיון שלדעת הב"ח אם הוא יוצא קודם סיום הסעודה הרי הוא מעולם לא נתחייב בזימון לכן אפשר להקל במקום הפסד ממון, אך אם סיימו ביחד אין להקל אף כשיש הפסד ממון, דלא התירו לבטל מצוה מחמת הפסד ממון.

וכן נראה מדברי הרמ"א בהלכות תפילה (סימן קד סעיף כ) שכתב שאין להפסיד זמן תפילה משום הפסד ממון, והיינו דאף מתפילה שחיובה מדרבנן אסור לו להימנע מחמת חשש של הפסד ממון, וא"כ ה"ה שאסור לו להפסיד מצוות זימון משום הפסד ממון. והנה בביאור הלכה שם (ד"ה מיהו) הביא מהפמ"ג דאפשר שאם הוא מפסיד יותר מחומש מנכסיו אינו חייב להתפלל [אכן להפסיק ולדבר באמצע תפילתו לצורך הפסד ממון נראה דאסור אף כשמפסיד יותר מחומש, דכיון שיש בזה חשש 'איסור' הרי אדם חייב להוציא את כל ממונו כדי להימנע מאיסור], ולפי"ז נראה דהוא הדין גם לעניין זימון בשלושה דמותר לו להיפרד ולברך ביחידות באופן שבלא זה יהיה לו הפסד של יותר מחומש מנכסיו.

[ויל"ע בשיעור זה של חומש מנכסיו דאין נראה שמחשבין חומש מכל הערך ממון שיש לו, וכגון אם יש לו בית בבעלותו שיהיה החומש משווי נכסיו יחד עם הבית, שהרי הוא אינו יכול להשתמש לצרכיו בממון זה, אלא נראה שמחשבין את זה לפי הממון שמוציא בהוצאתיו. עוד נראה שאין מחשבנים לפי הסכום שיש בידו במזומן באותו זמן דאטו אם יבזבז את כספו על כל מיני דברים ועכשיו נשאר לו רק סכום מעט נימא שיהיה חשבון החומש רק מסכום זה, ואולי משערים שיעור חומש ממה שהוא משתכר ומשתמש בכל חודש ועדיין צ"ע].

ונראה לדינא שג' שסיימו לאכול יחד ורוצים להיפרד ולהפסיד הזימון אין היתר אלא כשהוא מפסיד חומש מנכסיו, אך אם לא גמרו את הסעודה ביחד אפשר שיש להקל בכל הפסד ממון. ולהיפרד מזימון בעשרה לזימון של שלושה שלושה נראה שיש להקל בכל הפסד ממון.

## [סעיף ב] אם היו קבועים אפילו לא הוקבעו מתחלה כולם לאכול יחד, אלא שהשנים קבעו ואח"כ בא השלישי וקבע עמהם, או שאחד קבע תחלה ואח"כ קבעו השנים עמו, אינם רשאים ליחלק כיון שהם קבועים יחד בגמר האכילה, ומ"מ אם יאכל עמהם בלא קבע רשאים ליחלק אא"כ הוא שמש. הגה: ומ"מ אפילו כל מקום שרשאין ליחלק עדיף טפי לזמן, משום דברוב עם הדרת מלך.

# קביעות הסעודה יחד בחתונות ובישיבות

ובמשנ"ב (ס"ק יח) הביא דקביעות יחד היינו כשיושבים ואוכלים בשולחן אחד או במפה אחת אפילו כל אחד אוכל מככרו, וכמבואר כל זה לעיל בסימן קסז (סעיף יא). עוד הביא המשנ"ב בשם הגר"א שבעל הבית ובני ביתו שישבו לאכול הוי קביעות ומצטרפי אף בלא שולחן אחד. וכן מצינו בסימן קסז (סעיף יב) שאם אמרו שיאכלו באותו מקום הוי קביעות.

ומבואר דאפשר שיצטרפו יחד אף כשאינם יושבים בשולחן אחד. ולפי"ז נראה דבסעודות נישואין שכל המסובים מתיישבים על דעת לאכול בסעודה נישואין זו ביחד הרי הם מצטרפים גם לחיוב זימון אף אם הם לא אוכלים בשולחן אחד. ולכן בחתונות ושמחות וכדו' שיש סעודה גדולה צריכים המסובים להמתין עד שיברכו כולם. ובמנחת יצחק (חלק ח סימן ח) כתב שיש להקל בזה קצת משום שאינו ברור כל כך שמצטרפים ביחד כיון שאינם יושבים בשולחן אחד ואין דעתם לקבוע ביחד.

והנה בהרבה ישיבות הבחורים אוכלים באותה שעה, וכן בבתי מלון וכדו' שיש שעה אחת שכולם אוכלים [היינו באופן שאין אוכלים ביחד אלא נפגשים באקראי בעלמא], ונראה שבכה"ג אין מצטרפין להתחייב בזימון כיון שאינם אוכלים בשולחן אחד. ונראה יותר דבכהאי גוונא אפילו אם אוכלים בשולחן אחד דאין מצטרפים, דמה ששולחן אחד מצרף היינו דווקא באופן שאכילתם קובעת אותם ביחד, אך אם כל אחד פונה לצד אחר והם אינם מדברים ביניהם פשוט דאינו נחשב כאכילה ביחד ולכן הם אינם מצטרפים לזימון. וכן במטוס או במסעדה וכדו' שאוכלים שלושה באותה שעה ואפילו בשולחן אחד, כיון שאין קשר באכילתם אינו נחשב שאכלו יחדיו. וכעין מה שמצינו בשו"ע לקמן (סעיף ג) שאם היו אוכלים בשדה מפוזרים ומפורדים אפילו אם אוכלים בשעה אחת ומככר אחד, כיון שלא קבעו מקום אין מצטרפין, והיינו דאף במקום שאכלו ביחד אם אין קביעות באכילתם יחד אינם מתחייבים בזימון.

# להצטרף לזימון במקום שלא התחייבו בכך

כתב הרמ"א שאפילו במקום שרשאין ליחלק עדיף טפי לזמן משום דברוב עם הדרת מלך. אמנם המג"א (ס"ק ח) חלק על הרמ"א וס"ל דכיון שבאופן זה שהשלושה לא קבעו את עצמם ביחד אין האחד יכול להוציא את חבירו, הרי לא שייך שיצטרפו לעניין זימון ואינם רשאין לזמן [ומזה ג"כ יש להוכיח שבמקום שאין דין זימון אין לזמן בחינם, וכיון שאינו יכול להוציא את חבירו ואין על זה שם זימון אין לומר את נוסח הזימון, וכמו שנתבאר כבר בשיעורים הקודמים].

והכרעת המשנ"ב (בס"ק כד) צ"ב דבתחילה כתב שמסתבר כדברי המג"א, אך מסיים שבעשרה ודאי שלא יצטרפו, ומשמע קצת שבשלושה יכולים לזמן. ובביאור הלכה (ד"ה עדיף) כתב שלפי הרבינו יונה מוכרח בסוגיא דיש רשות לזמן אפילו במקום שלא נתחייבו בזימון, אך לדעת הרבה ראשונים אין מקור לדין זה. ושאלה זו מצויה בישיבות ששניים אוכלים ביחד ורוצים לצרף אחר שיושב בשולחן השני אי שרי לעשות כן וצ"ע לדינא.

והנה יש שכתבו (מהדורת דרשו הערה 22) שכל מש"כ המג"א שאי אפשר לזמן ביחד היינו דווקא כשכל אחד אכל בפני עצמו, אך באופן שאחד אכל עם שניים בקביעות אלא שלא התחיל ולא סיים עמהם, בזה אף לדעת המג"א רשאים לזמן, דסו"ס הם אכלו שעה אחת ביחד. ואין נראה לחלק בזה שהרי כל שלא התחילו או סיימו לאכול ביחד ואינו נחשב כקביעות לעניין חיוב זימון, אין האחד יכול להוציא את חבירו, וממילא לא שייך שיוכלו לזמן ביחד.

## [סעיף ד] שלשה שישבו לאכול וברכו ברכת המוציא, אפילו כל אחד אוכל מככרו ואפילו לא אכל עדיין כזית פת, אינם רשאים ליחלק.

ובביאור הלכה (ד"ה אפילו) הביא דדעת הב"ח והמג"א (ס"ק י) דאם יש תרתי לריעותא דהיינו שכל אחד אכל פחות מכזית וגם כל אחד אכל מככרו שלו דבזה הם רשאין ליחלק, אמנם מסקנת הביאור הלכה שאף בזה אין ליחלק דמתחייבים בזימון.

## [סעיף ה] ג' שבאו מג' חבורות של שלש שלש בני אדם, ונתחברו אלו השלשה, אם זימנו עליהם במקומם כגון שהפסיקו כל אחד לשנים עד שאמרו הזן, שוב אינם יכולים לזמן אפי' אכלו אח"כ יחד וגמרו סעודתן, ואם לא זימנו עליהם במקומם חייבים לזמן ואינם רשאים ליחלק ואפילו לא אכלו אלו הג' ביחד משנתחברו.

# ג' שנתחייבו בברכת המזון במקומם והלכו למקום אחר

הנה מקור דין זה מבואר בגמרא בברכות (נ, א) דאמר רב הונא ג' שבאו מג' חבורות אינן רשאין ליחלק, ואמר רב חסדא והוא שבאו מג' חבורות של ג' בני אדם, ואמר רבא ולא אמרן אלא דלא אקדימו הנך ואזמון עלייהו בדוכתייהו, אבל אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו. והיינו דכיון שבאו מחבורה של ג' בני אדם שנתחייבו בזימון במקומם אז אפילו שאינם אוכלים עכשיו ביחד מחוייבים בזימון, שהרי נתחייבו בזימון במקום אכילתם הראשון. והתחדש בדין זה דאף שלא אכלו כאן יחד מ"מ החיוב שלהם בזימון מצרפם ביחד להתחייב בזימון. וכן ביאר החזו"א (סימן לא ס"ק ט) וז"ל 'דכיון שנתחייבו בברכת הזימון ואינם יכולים לברך זה בלא זה הוי קביעות כשנועדין יחד בברכת המזון', וע"ש שמבואר בדבריו שלא רק שמתחייבים בזימון אלא הם יכולים גם להוציא אחד את השני בברכת המזון משום שנקבעו יחדיו [וכמו שנתבאר לעיל מהמג"א שעיקר ענין הזימון הוא שהאחד יכול להוציא את חבירו בברכת המזון].

# ביאור שיטות הראשונים בסוגיא

והנה רש"י שם פירש מה שכתבו בסוגיא דאי אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו דהיינו שאם הם כבר השתתפו בזימון אלא שלא בירכו עדיין ברכת המזון [והיינו שרק שמעו את הברכה מפי המברך], כבר פרח זימון מינייהו, ואינם יכולים להשתתף שוב בזימון. והוא כמו שמבואר לקמן (סימן קצד סעיף ב) דאחד העונה לשניים יוצאים ידי חובת זימון אף שאינו מברך עמהם.

אמנם ברא"ש שם (סימן כט) הביא פירוש רש"י ותמה עליו דא"כ מהו לשון 'פרח זימון מינייהו', הרי כיון שהם כבר הצטרפו לזימון הרי יצאו ידי חובתם. ועוד קשה דכיון שכבר הצטרף לזימון פשיטא שלא שייך תו לחייבו בזימון. ועל כן תירץ בשם רבינו יהודה דמיירי באופן שבכל חבורה היו ד' בני אדם ואחד יצא מהם קודם שבירכו, וכיון שזימנו פרח זימון מינייהו, ואף אותו אחד שפרש קודם ברכת המזון לא יוכל להצטרף לזימון במקום שהלך כיון שאינו יכול לזמן שוב בחבורתו. ולשיטת ר' יהודה כל זה הוא דווקא כשלא אכלו אחר כך, אבל בדעת רש"י פירש הרא"ש שאכלו אחר כך ביחד ובכל זאת אין מצטרפין לזימון משום שכבר זימנו עם אחרים.

וברבינו יונה (לז, א מדפי הרי"ף) ביאר דעת רש"י שבאמת מיירי בשלושה שאכלו ואחד יצא וזימנו עליו כשהוא היה עומד בפתח, ומה שהקשה ר"י דא"כ פשיטא שאינו יכול לחזור ולזמן ביאר הרבינו יונה דמה שיכולים לזמן ע"י שקוראים לו ומזמנין עליו כשהוא כנגד הפתח הוא רק כדי שהם עצמם יצאו ידי חובה, אך הוא עצמו אינו יוצא ידי חובה, ואשמועינן רבותא שאף אם נצטרפו ג' שעדיין לא יצאו ידי חובתן מ"מ אינם יכולים להצטרף ביחד דפרח זימון מינייהו [אכן במשנ"ב סימן קצד ס"ק ז מבואר שאפילו אם אינו יושב עמהם והוא רק עומד כנגד הפתח ושומע את ברכת הזימון, הוא יוצא בזה ידי חובת זימון].

# מחלוקת רש"י ותוס' והנפק"מ ביניהם

והנה בתוס' שם (ד"ה אבל) פירשו שהפסיק לשניים ופרח זימון מינייהו, וסיימו דרש"י לא פירש כן, ולפי הנ"ל נראה לבאר כוונתם שרש"י לא פירש כן, דהיינו דלרש"י מיירי שלא ענה עמהם ממש אלא רק קראו לו וזימנו עליו כשהוא עומד נגד הפתח, אך לדעת התוס' מיירי כשהפסיק כדי לענות להם והיינו שיצא ידי חובת הזימון לגמרי. [ונראה דההכרח של רש"י הוא מלשון הגמרא 'דאי אזמניה עליה', דמשמע שרק 'זימנו עליו' והוא לא השתתף ממש בזימון].

ולכאורה נראה שמחלוקת רש"י ותוס' היא רק מחלוקת בביאור הסוגיא אי מיירי באופן שהוא ענה עמהם ממש או שרק ענה בחוץ. אכן בביאור הגר"א (וכן מבואר בב"ח כאן) חידש שהמחלוקת בין רש"י לתוס' הנ"ל היא דלרש"י אסור לאותם שלשה שפרח הזימון מינייהו לזמן, וכן לשון השו"ע 'שאינם יכולים לזמן', אך לשון התוס' שם 'פטורין מן הזימון ורשאין עתה ליחלק', ומשמע שאין איסור לזמן רק שאינם חייבים בכך [ויש להוסיף דלדעת רש"י מבואר שיש איסור לזמן במקום שאי אפשר לזמן, והוא ע"פ מה שכבר נתבאר בשיעורים הקודמים שיש בזה כעין ברכה לבטלה].

ולדעת רש"י יוצא שג' שיצאו מג' חבורות אסור להם לברך. ויל"ע מאי שנא ממה שמצינו לעיל (בסעיף ב) שכתב הרמ"א שאם שלושה אכלו בלא קביעות דאינם חייבים לזמן ביחד, וסיים הרמ"א דאף שרשאין ליחלק עדיף טפי לזמן משום דברוב עם הדרת מלך, וצ"ע מדוע לא אמרין הכי שיזמנו משום דברוב עם הדרת מלך. וצ"ל דשם שאני משום שהם עדיין לא זימנו ולכן אמרינן דעדיף טפי שיקבעו את עצמם יחד ויתחייבו בברכת המזון, אך כאן שפרח הזימון מינייהו אינם יכולים לחייב את עצמם ולכן אסור להם לזמן.

# אחד שענה לשניים אם יכול להצרף שוב לזימון

כתב הביאור הלכה (ד"ה כל אחד) בעניין אחד שהפסיק לשניים דלכאורה נראה דשוב הוא אינו יכול להצטרף לב' נוספים משום דכבר פרח זימון מינייהו, והביא דכן מבואר בפסקי הריא"ז ובחידושי הרא"ה על הרי"ף, אך כתב הביאור הלכה דלפי המבואר לקמן (סימן ר בטור ובמג"א ס"ק ג) לגבי מי שאוכל זמן הרבה ואכל עם שניים וענה לזימון שלהם ואח"כ באו עוד ב' ואכל עמהם דהוא מצטרף עמהם לזימון, ומבואר שאם חוזר ואוכל עם השניים שבאו אליו עתה, הרי הוא יכול לחזור ולזמן עמהם כיון שאכלו יחדיו, ועל כרחך שמה שכתבו הראשונים הנ"ל שאם אחד הפסיק לזימון דשוב אינו יכול לזמן איירי באופן שהוא אינו ממשיך לאכול עמהם. ומכל מקום מסיק הביאור הלכה דצ"ע לדינא.

אך צ"ע דכל זה נסתר ממש"כ המג"א לקמן (סימן ר ס"ק ג) דכתב שם שאם היו ה' שישבו לאכול יחד וב' בירכו ברכת המזון וא' ענה עמהם ואח"כ ממשיכים לאכול דאחר כך אינו יכול לענות לב' הנותרים כיון שפרח זימון מינייהו. ומבואר דכיון שענה עמהם אינו יכול לשוב ולהצטרף עם החבורה השניה. וצ"ע מאי שנא מהכא שיכול לשוב ולהצטרף לב' הנותרים [וביותר צ"ע שדברי המג"א שם סותרים עצמם מיניה וביה דבתחילה הביא הדין הנ"ל דאחד שהפסיק לשניים וענה עמהם ואחר כך אכל עם ב' אחרים דיכול לזמן עמהם ואחר כך הביא דין זה שאם היו חבורה של ה' ושניים בירכו ואחד ענה עמהם שוב אינו יכול להצטרף ולזמן עם הב' הנותרים, וכמו שהעיר המשנ"ב שם (סימן ר ס"ק ט)].

וכבר עמד על כך בחזו"א (סימן לא ס"ק ג) והביא שכבר באבן העוזר (לקמן סימן ר) חלק על המג"א וס"ל שאין לחלק בזה ואף אם האחד ענה עם השניים הראשונים הרי הוא יכול להצטרף אם שניים אחרים, ואפילו כשאכלו ה' וענה א' לשניים יכול לשוב ולהצטרף עם הב' הנותרים, דלא אמרינן שפרח זימון מינייהו אלא רק שזימנו על שלושתם, אך אם זימנו רק על אחד מינייהו לא פרח הזימון בגללו.

ובדעת המג"א צ"ל דס"ל שיש חילוק בין מקרה שהיו כבר ה' ואחד זימן על ב' ורוצה לשוב ולזמן עם הב' הנותרים דאז אמרינן שפרח זימון מינייהו כיון שכולם היו באותה חבורה שבה פרח הזימון, משא"כ בגוונא שמגיעים שניים חדשים שלא היו מעולם בחבורה לא שייך לומר שפרח זימון מינייהו.

ודבר זה מצוי בישיבות שיושבים הרבה יחדיו ואחד עונה לשתיים ואחר כך ממשיך באכילתו ורוצה לזמן עם ב' אחרים דלדעת המג"א אם הב' האחרים לא אכלו שם בתחילה יכול לזמן עמהם ועם הם היו שם בתחילה אינו יכול לחזור ולזמן עמהם, אך לדעת החזו"א לעולם הוא יכול לשוב ולזמן עמהם.

# אכל עם חבורה ויצא ומצא ג' אחרים האוכלים סעודתם

עוד מבואר בחזו"א שם (סימן לא ס"ק ט) שאם אחד אכל עם חבורה והיה לו אונס ונאלץ לצאת ממקומו, או כשהגיע למקום אחר מצא שם ג' שגמרו לאכול ועדיין לא זימנו הרי הוא חייב בזימון, ואינו יכול להיפרד וע"ש בחזו"א שהוא מתחייב בזימון אפילו כשיש שם כבר ג' שהרי הוא חייב בזימון. [ואמנם זה רק אם הוא מגיע בסוף סעודתם, אך אם הם באמצע הסעודה אינו חייב להמתין שיזמנו כיון שהוא לא נצטרף עמהם בתחילה ובסוף.

# איך נפרדו אותם שלושה

במשנ"ב (ס"ק לא) הקשה על המבואר בשו"ע דג' שנפרדו מג' חבורות ולא זימנו עליהם במקומם, וקשה איך היה מותר להם לצאת ממקומם הרי כבר נתחייבו בזימון ומחוייבים הם לחזור למקומם ולזמן עם החבורה שלהם. ותירץ דמיירי שנתפרדה החבילה הראשונה ואינם יכולים לחזור ממקומם, ועוד תירץ דמיירי במקום שיש אונס או הפסד ממון באופן שהתירו לו לגמור סעודתו לפניהם ולפטור עצמו מזימון.

ובהמשך דבריו (ס"ק לב) הקשה המשנ"ב עוד קושיא דאיך התירו לו לברך ברכת המזון במקום שהלך, הרי קיי"ל שברכת המזון טעונה ברכה במקומה וא"כ כל אחד צריך לחזור ולברך במקום שאכל [ולכאורה לפי התירוץ הנ"ל דמיירי באופן שהיה צריך לצאת מחמת אונס ה"ה הכא די"ל דמשום האונס אינו יכול לחזור ולברך במקומו]. וביאר המשנ"ב ע"פ מה שנתבאר שבשעת הדחק בעקר בשוגג לא מטרחינן לחזור למקומו, וה"נ הוי כשעת הדחק כיון שאם יחזור למקומו הוא יפסיד את הזימון. ולפי תירוץ זה מוכח דעדיף טפי שישתתף בזימון יותר מהחיוב לברך במקום האכילה.

**הדינים העולים:**

1. מותר לעשרה ליחלק לשלושה שלושה אם צריך למהר לקיים מצוה דאורייתא [ובמצוה דרבנן לא]. וכן התירו ליחלק מעשרה כדי שלא יבוא לידי הפסד ממון.
2. אם יש הפסד ממון יש שהתירו לברך ביחידות [והיינו כשלא גמרו יחד], ואם סיימו יחד אין להקל אלא אם מפסיד חומש מנכסיו.
3. קביעות יחד היינו שאכלו משולחן אחד או מפה אחד או שהם באותה סעודה אפי' בב' שולחנות. ואם אינם קובעים עצמם לאותה אכילה אפילו אם אכלו בשולחן אחד אינם חייבים בזימון.
4. דעת הרמ"א שאף במקום שלא אכלו יחד יכולים לזמן משום דברוב עם הדרת מלך, אך המג"א חלק שאין להצטרף בכה"ג. ונראה דאף אם אכל עם שניים ביחד כיון שלא התחיל או סיים עמהם לא יזמן.
5. א' שהיה בחבורה של ג' ונתפרדו אם בא למקום אחר הרי הוא חייב בזימון עמהם.
6. אחד שהפסיק לשניים והמשיך לאכול ובאו ב' חדשים הרי הוא מצטרף עם השניים לזימון. אך אם היו חמשה והוא הפסיק לשניים שוב אינו יכול לזמן עם הב' הנותרים.