אין מבטלין איסור לכתחילה לשיטות שהוא מדאורייתא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / אין מבטלין איסור לכתחילה

חולין צח: אין מבטלין איסור לכתחילה

**א. אם הוא דאורייתא בלח ויבש-**

מבואר בסוגיין דזרו"ב חידוש הוא שהתירתו תורה, וצ"ע מאי חידוש הוא והרי יש בו ביטול, ובראשונים הביאו שיטת הראב"ד דאף מדאורייתא אסור לבטל איסור לכתחילה והיינו חידושא דזרו"ב שהתירה תורה לבטלו לכתחילה, וכ"ה דעת הרא"ה בבד"ה (יט.), והו"ד הראב"ד בש"ך צט-ז, וכ"כ ראב"ן סוף ע"ז והוכיח כן משבירת כלי חרס בנותר, עיי"ש והבאנו דבריו בסוגיא דנטל"פ[[1]](#footnote-1).

אבל דעת רו"ר שאין בו איסור תורה רק מדרבנן, והחידוש הוא שלא מצאנו שתתן התורה מצוה בביטול האיסור שיש בו גנאי [וע"ע באבנ"מ-יח שאסור לבטל תרומה מדאורייתא משום משמרת תרומותי וה"נ זרוע איקרי תרומה, עי"ש, אמנם במהרש"ם ג-רנט הביא משטמ"ק ב"ב פז. בשם רשב"א ור"ן שאינו אלא מדרבנן].

והנה בנוב"י תניינא יו"ד-מה ובחי' חת"ס צח: יצאו לחדש דכל מה שנקטו שא"ר שאין איסור ביטול לכתחילה מדאורייתא ה"מ בביטול דלח בלח אבל ביבש לכו"ע אסור לבטלו מדאורייתא[[2]](#footnote-2), וע"ע לקמן עוד בביאור גוף החילוק.

ובחת"ס הביא סמך לזה מדכתיב לכלב תשליכון אותו ולמה נלא יבטלנו ויאכלנו ע"כ שאסור לעשות כן.

[ולהלכה, עי' במ"ז צט-ז (ד"ה ודע) וביד יהודה צט-יב ובקצר-טו הכריעו דלא כהנוב"י, ועי' בבד"ה דאין מבטלין הוא מדאורייתא שאינו בדין שיוכל לבטל חתיכה של נבילה בשתי חתיכות כשרות, והרשב"א שם דחה דבאמת ג"ז אינו אלא מדרבנן, ומשמע דתרוייהו לא מחלקי בין לח ליבש, וע"ע בשעה"צ או"ח תנג-לא נראה דאף ביבש נקט שאין בו איסור תורה].

עיקר הנפק"מ אם הוא דאורייתא בפשוטו הוא לענין ספק אי שרי לבטל, אבל בפמ"ג מ"ז צט-ז צידד דאף אם הוא דרבנן אסור לעשות מעשה בידים להכניס א"ע לספק, ועי' ערוה"ש צט-כח.

ונפק"מ נוספת נתבאר במקו"א לענין קנסו שוגג אטו מזיד.

**ב. המקור לאיסור תורה-**

אמנם עיקר הדבר צ"ע מה"ת שיהיה איסור תורה בזה והיכא כתיב האי איסורא?

מצאנו בזה כמה דרכים:

א. בפר"ת צט-ח כתב שהוא מהלמ"מ, ויתכן שהבין הפר"ת שהוא איסור חדש על מעשה הביטול.

ב. אבל בפשוטו סברא הוא ואי"צ מקור לזה וכ"מ ברא"ה בבד"ה (יט.) שכתב הטעם בזה משום שאינו בדין להתיר איסורי תורה ע"י ביטול, ומשמע מזה שסברא הוא שחלק מרצון התורה באיסור היה שלא נתיר אותו, וצ"ב [והרי חזינן שגם לשא"ר עכ"פ גנאי איכא ולהכי חידוש הוא שתצוה התורה ע"ז].

ובשער"י ג-ו כתב בזה"ל:"דאסור לשנות ממטבע של תורה לעשות איסור להיתר שלא עפ"י דרכי ההיתר שקבעה תורה", וצ"ע.

ועי' בבי"מ צט-ה:"משום דאמרה תורה לא תאכל נבילה, דרך משל, ממילא ה"ה לא תעשה דבר המביאו לידי אכילה דהיינו ביטול".

ג. בחי' כת"ס חולין צח: כתב המקור לאיסור זה עפי"ד החת"ס-שיט דילפינן מלכלב תשליכון אותו, והראב"ד למד מזה גם ללח ושא"ר ס"ל דוקא ביבש [אמנם אינו קו' על שא"ר דאף לשיטתם מ"מ גנאי הוא, ורק מ"מ הראב"ד למד מזה איסור].

ד. עוד מצאנו בראש יוסף קיא: שלמד כן ממה שציותה תורה לשבור כלי חרס שבלעו קדשים ולא נעשה בצורה של ביטול, וכיסוד דבריו מבואר בראב"ן סוף ע"ז שהטעם משום ביטול לכתחילה אסור מדאורייתא [אמנם לא כתב דמהכא ילפינן], ולפי"ז גם בקדירה עי' לקמן שיש חולקים.

[וגם זה אינו קו' לשא"ר דגנאי מיהא איכא כנ"ל].

**ג. יתכן שהאיסור עצמו תובע שלא יבטלוהו-**

ד. אמנם יתכן לבאר אופן אחר בד' הנוב"י, דעצם האיסור מחייבו ג"כ שלא לערב אותו ולבטלו, וביאור הדברים דקודם שנתערב הרי הוא מחוייב להאיסור והאיסור תובע ממנו שלא לערבו ולהסתפק עליו עם דבר אחר לאוכלו עמו.

והביאור דביטול איסור [עכ"פ ביבש] אינו מסלק סיבת האיסור כש"כ האחרונים, א"כ י"ל דאכתי יש כאן מעשה איסור ורק יש היתר להגברא לאכול ממנו, והאיסור תובע ממנו שלא יעשה את מעשה האיסור אף ע"ד היתר.

ואם הוא מכניס א"ע למצב של ספק ועובר על האיסור הרי אף שבשעת האכילה הוא עושה בהיתר מ"מ הרי הוא עובר בכעין לפנ"ע, וביאור הדברים עפמש"כ האחרונים דדין לפנ"ע הוא דין בעיקר האיסור שאסור לאדם לגרום שיעברו את האיסור.

ועפי"ז נתבאר במקו"א ליישב קו' המנח"ש-ז מ"ט אסור לאדם להכניס את חבירו למצב של פקו"נ לעבור עבירה, ונתבאר מהאחרונים שהוא מתורת לפנ"ע ואף שחבירו עושה בהיתר סו"ס עושה את מעשה האיסור, ואכ"מ, וא"כ ה"נ אסור לו להכניס א"ע לכך.

וה"ה הכא י"ל שאסור לו להכניס א"ע לביטול ברוב ולעבור על האיסור כיון דהשתא אינו מסופק והאיסור תובע ממנו שלא להכניס א"ע לזה.

והנה זה וודאי ניחא אם נפרש שיסוד ההיתר של ביטול הוא מתורת הלך אחה"ר, אבל יתכן דאף אם נימא יסוד ההיתר משום ביטול ברוב מ"מ יסודו של הביטול הוא מכח הספק של האדם, ולכך האיסור תובע אותו שלא להכניס א"ע לספק זה.

ובזה מתבאר לנו היטיב טעם החילוק של הנוב"י בין יבש ללח, דביטול דלח אין יסודו מכח הספק אלא משום שאין בכח המועט לאסור את המרובה שהרי בכל אכילה ואכילה הוא אוכל גם את האיסור, וממילא בזה י"ל שאין איסור לבטלו לכתחילה.

מיהו כ"ז ניחא בד' הנוב"י, אבל בד' הראב"ד דאיירי בביטול בלח לכאו' קשה לפרש כן, שהרי בזה הוא היתר גמור.

אבל יתכן שגם בזה נקט הראב"ד שכיון שעיקר ההיתר הוא על הגברא דמי לפקו"נ שאסור לו לגרום מצב של היתר כזה על האיסור והוא כעין לפנ"ע הנ"ל.

**ד. הערות ע"ד זו-**

אמנם יל"ע בדרך זו מכמה פנים:

א. שהרי גם לענין פקו"נ לא מצאנו שהמכניס א"ע לפקו"נ יעבור באיסור תורה רק איסור דרבנן כמבואר בשו"ע או"ח-שמח שלדבר מצוה מותר לצאת קודם השבת [ואולי קודם השבת שאני עי' קה"י שבת-טו ומש"כ במקו"א בשם כמ"פ דאף בשבת עצמה אין בו איסור תורה], וממילא מסתבר באמת שגם אם מאיים על חבירו לעשות איסור אין בו איסור תורה, עי' מש"כ במקו"א לדון בכ"ז באורך.

ואולי באמת הראב"ד יחלוק גם שם וינקוט שמכניס א"ע לפקו"נ הוא ג"כ איסור תורה כעין לפנ"ע, וצ"ע.

ב. יל"ע באיסור ביטול לכתחילה אם עובר היכא שאינו מבטלו ע"מ לאכול, ולפי דברינו שהוא כעין לפנ"ע וודאי אין איסור אלא בע"מ לאכול, וכן לפמש"כ הרא"ה שאינו מן הדין להתיר איסור תורה מסתבר דדוקא ע"מ לאכול אבל ע"מ לתתו לנכרי ליכא איסור.

וכ"כ בגליון מהרש"א על הט"ז צט-טו להתיר לבטל אם אינו משתמש בזה, והוסיף בבדה"ש צט-ה שאף אם יימלך אח"כ לאוכלו שרי כיון שהביטול היה בהיתר.

אבל בפר"ת צט-ח לדון שאף אם אינו אוכל מה שביטל רק שולחו לנכרי אע"פ כן אין לבטל איסור לכתחילה, ועיי"ש שכתב שהוא דוקא לשיטות שהוא איסור תורה אבל אם הוא איסור דרבנן אין איסור בזה.

וכנראה ביאור דעתו דאיסור זה דאין מבטלין הוא קפידת התורה על עצם הביטול של האיסור, ואי"צ צירוף של האכילה כלל, ואזיל לטעמיה שאיסור זה הוא מהלמ"מ וס"ל שהוא איסור חדש על מעשה הביטול.

ואחר שנתבאר דעת הפוסקים דאינו עובר שלא ע"מ לאכול, יל"ע אם האיסור נגמר בביטול ע"מ לאכול או דדוקא בצירוף האכילה דלבסוף עובר.

ובפשוטו וודאי האיסור הוא בביטול ע"מ לאכול ואי"צ אכילה לבסוף, אבל לפי דרכינו בדעת הראב"ד אינו כן דכיון שעיקרו כעין לפנ"ע לכאו' לא נגמר האיסור אלא בצירוף אכילתו לבסוף, וצ"ע א"כ היאך שרי ליה לאכול והרי ע"י שיאכל נמצא שעבר את האיסור למפרע ואם לא יאכל לא עבר, וזו קו' גדולה על דברינו.

ג. עיין ברשב"א בתוה"ב (יט.) שהק' הרא"ה למה אין איסור נטל"פ לכתחילה מדאורייתא דהא אין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא להראב"ד?

וכתב הרשב"א דא"כ אתה מפסיד את הקדירה, וצ"ע שהרי לשיטות שהוא מדאורייתא הרי ע"כ גדר דיעבד הוא אחר הביטול דוקא וכל שעדיין לא נתבטל מה יתיר לו האיסור ומה יהני מקום הפסד?

ובבדה"ש צט-ה באר סברתו דכל שהביטול מועיל לדבר אחר מלבד האיסור עצמו לא אסרה תורה, שעיקר האיסור הוא במה שעושה טצדקי להמלט מן האיסור, וזה דלא כשנ"ת לדרך זו שעיקר האיסור תובע שלא לבטלו רק הוא איסור אחר משום זלזול באיסור וכה"ג ולכך במקום הפסד שרי.

[למדנו עכ"פ מד' הרשב"א דבקדירה אין איסור ביטול לכתחילה, וכן למד בכנה"ג מד' הרשב"א והו"ד בפמ"ג מ"ז צט-ז.

אבל מד' הראב"ן סוף ע"ז נראה דאף בקדירה יש איסור ביטול מדאורייתא].

**ה. עוד בביאור חילוק בנוב"י בין לח ליבש-**

בעיקר המבואר בנוב"י וחת"ס לחלק בין יבש ללח, י"ל כמה אופנים:

א. י"ל כש"כ כאן שהאיסור עצמו תובע מהאדם שלא לערבו, וס"ל להנוב"י דה"מ לענין ביטול יבש דיסוד ההיתר הוא מכח הספק וא"כ האיסור תובע ממנו שלא להסתפק ע"ז.

ב. עוד יל"פ טעמו של הנוב"י לחלק בזה, עפמש"כ בקו"ב בכורות-ד וכמה אחרונים דביטול דלח הוא ביטול על כל מציאות האיסור, ואינו רק דין הנהגה בדין, ולכך אין האיסור תובע אותו כלל על מצב זה, וכ"מ יותר בלשון הנוב"י שאם יבוא אליהו ויאמר יחזור לאיסורו ולא פקע מציאות האיסור.

ג. אמנם לשון הנוב"י משמע מהלך שלישי בהאי עניינא, וכש"כ במקו"א לדון דכיון שביבש יכול להיות שיוכר האיסור ויחזור לאיסורו זהו גופא הסיבה לומר שלא פקע מציאות האיסור, משא"כ גבי לח ששוב לא יחזור לאיסורו פקע כל מציאות האיסור שהרי א"א לו לאסור לעולם, ולכך אין בו משום מבטלין איסור לכתחילה.

**ו. דין ביטול בשישים-**

ע"ע בנוב"י שם דלח בלח כשיש שישים כ"ש שיש להתיר שהרי אי"צ בו ביטול ברוב כלל רק שע"י השישים אין בו טעם, וזה כפי שיטתו בנובי"ת-נד דביטול שישים אינו זקוק לדין ביטול ברוב דלא כהרבה אחרונים, ואף הוא עצמו לאו מתורת ביטול, ודלא כהגר"ח הל' תרומות.

ומ"מ לענין יבש מבואר בפתחי תשובה-צטבדעת הנוב"י דאף בשישים אסור לבטלו, וכנראה הוא פשוט דלא שייך בו ביטול הטעם ואינו אלא מתורת ביטול ברוב.

וכתב שהוא משמע בתשובה וכנראה כוונתו שהנוב"י גבי לח בשישים כתב הטעם משום שאין בו טעם ע"י שישים וזה לא שייך גבי יבש. [ומיהו יל"ד משום ביטול בעוצם מיעוטו אבל בפשוטו ג"ז אינו אלא בלח ולא ביבש, מיהו ער"מ פיה"מ פ' הכונס משמע קצת דאף ביבש יש ענין ביטול עוצם מיעוטו, וע"ע בבדה"ש צט-ה שכתב דד' הפתחי תשובה שלא בדקדוק הם ומשמע בנוב"י דאף ביבש שרי, ואינו נראה לי כן].

**ז. מכניס א"ע להלך אחה"ר ולא אמרה תורה שלח לתקלה-**

ונראה לדון שגם אם לא נקבל ד' הנוב"י לענין ביטול ברוב מ"מ לענין הלך אחה"ר וודאי יש לו מקום שיהיה אסור לאדם מדאורייתא להכניס א"ע לספק והלך אחה"ר, ונבאר הדברים.

הנה בנוב"י באר עפי"ד הא דאמרינן (קידושין נז., ובכ"ד לקמן פ' שילוח הקן) דלא אמרה תורה שלח לתקלה, וצ"ב איזה תקלה יש כאן והרי המוצא סומך על רוב ואוכלו בהיתר?

וכתב בנוב"י דש"מ שאין מבטלין איסור לכתחילה וה"נ אסור לו לשלחה ולגרום שיהיה היתר של רוב.

וכן סייע לזה בחת"ס מדקי"ל בגד שאבד בו כלאים אסור למוכרו לנכרי שמא יחזור וימכרנו ואף שהקונה סומך על רוב וכש"כ התוס' חולין צה., ואמנם מבואר בתרוה"ד שאי"ז איסור תורה רק דרבנן, אבל הבין בחת"ס דעיקרו דין תורה רק שכל החשש שמא ימכרנו עכו"ם זה לישראל הוא דרבנן, אבל אם הישראל עצמו היה מוכר לישראל היה אסור דין תורה, ובאר עפ"י הנ"ל[[3]](#footnote-3).

ובאמת תמהו בשעה"מ מאכ"א טו-כה ומל"מ פ"ז מעילה לשיטת הראשונים שמדאורייתא מותר לבטל איסור לכתחילה א"כ מהו דאמרינן לא אמרה תורה שלח וכו' [ולא ס"ל כחילוקו של הנוב"י דיבש שאני], ועיין בהג' יד אברהם סי' צט משכ"ב.

והנה הנוב"י נקט שעיקר האיסור שלא אמרה תורה שלח לתקלה הוא מכח המשלח של הצפור שעושה בזה איסור, אבל בשער"י ג-ו תמה ע"ז דוודאי משמע שהתקלה היא מצד האוכל ולא מצד המבטל?

ובשער"י כתב הטעם בזה דהיתר הלך אחה"ר אינו אלא הנהגה בעלמא אבל סו"ס הוא פוגע בחפצא דאיסורא ואית ביה תקלה וגנאי מסויים ואף שהוא עושה בהיתר משום רוב מ"מ לא היתה תורה שולחת לתקלה כה"ג.

אלא שנתקשה שהרי הצפור בטלה ברוב בשאר צפרים ודין ביטול הוא היתר גמור ולמה חשיב תקלה?

והוסיף לבאר דבכה"ג לא שייך ביטול ברוב כלל עיי"ש עפי"ד הראשונים גבי שתי קדירות שאין מושג של ביטול אלא בתערובת או שתי קדירות שעומדים להתערב, אבל צפור בצפרים דעלמא לא בטלה, עיי"ש.

[מיהו לפמש"כ החת"ס בבגד שאבד בו כלאים הרי מבואר שיש איסור על המוכר, וצ"ל דהתם הוא דין דרבנן בעלמא שגזרו ג"כ משום תקלה].

אבל הפשוט בזה דאף בביטול ברוב לא פקע סיבת האיסור ומיקרי תקלה וגנאי וכ"כ בכו"פ ק-א ז"ל: "דאף כשהאיסור נתבטל בהיתר מ"מ שם איסור לא זז ועדיין טמון והראיה דדשיל"מ אמרינן עד שתאכלנו באיסור וכו' וא"כ הוי לתקלה דעכ"פ יאכל איסור" [וצ"ע ביאור הדבר שהרי לענין טמטום הלב משמע דליכא אחר ביטול חפצא של תקלה גם מדאורייתא וזה חידוש, ועי' מש"כ לענין דשיל"מ].

וע"ע בפר"ת קב-א שנסתפק באופן שנתבטל אצלו איסור בהיתר ויכול למוכרו לנכרי בלא הפסד כלל וכתב דמורים לו לעשות כן אבל אין כופין אותו, והיינו משום תקלה שיש בו, אבל בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ב (ד"ה ודע) כתב שאי"צ למכור אף שאין לו הפסד כלל[[4]](#footnote-4) [ועיין בפתחי תשובה סוס"י קטז שאם אינו אוכל דבר שנתבטל בשישים הוי כמפקפק ע"ד חז"ל, ובדרכ"ת קטז-קט הביא מהשל"ה שדבר שנתבטל יש ענין לאוכלו יותר מאשר היתר גמור שכיון שגלגלו משמים שיהיה היתר הוא כדי להעלות ניצוצות שבו[[5]](#footnote-5)].

ולפי מהלך זה אין כאן איסור ממש שלא לשלוח לתקלה אלא דלא מסתבר שהתורה תתן מצוותיה כך, וכמו דגבי זרו"ב קרי ליה בגמ' חידוש, וכ"כ ביד יהודה צט-יב.

ולפי"ז היה נראה דכל מה דאמרינן לא אמרה תורה שלח לתקלה הוא רק כהא דאמרו קידושין דא"א לומר שהציפור המשולחת נאסרת דא"כ מצות התורה גורמת תקלה וזה אי אפשר, שלא מסתבר שהתורה תתן מצוותיה כך.

וכן לקמן קטו. לענין שלא שייך שתאסר הציפור של שילוח הקן משום תועבה שנמצא המצוה גורמת תקלה.

אבל בגמ' חולין קמ. מבואר שאין להביא צפור אסורה בהנאה לשילוח צפרי מצורע מה"ט דלא אמרה תורה שלח לתקלה והתם לכאו' ל"ש לומר ענין זה שלא ציותה תורה מצוה הגורמת תקלה שהרי התם התקלה אינה מכח המצוה רק מצ"ע שהחליט להביא ציפור אסורה.

וצ"ל לפי"ז דאם יביא צפור אסורה הרי השתא לא תצוה בו תורה מצות שילוח צפרים שהרי מצוה זו כעת גורמת לתקלה[[6]](#footnote-6).

**ח. בדין אין מבטלין גבי הלך אחה"ר-**

אמנם בעיקר קו' הנוב"י לשיטות שאין איסור ביטול מדאורייתא מ"ט לא אמרה תורה שלח לתקלה, יתכן לדון דהכא שעיקר ההיתר משום הלך אחה"ר כו"ע יודו שיש איסור תורה לשלוח את הציפור, ולא פליגי אלא במקום שיש היתר של ביטול ברוב.

ונראה פשוט בזה דוודאי אסור לאדם לתת לחבירו מאכל איסור אף שלחבירו יהיה היתר של הלך אחה"ר, דוודאי עובר בזה בלפנ"ע כמו גבי פקו"נ, שהרי גורם לשני לעשות את מעשה האיסור אף שעושה מכח היתר של הלך אחה"ר מ"מ עצם מעשה האיסור שפיר עבד.

ולפי"ז נראה דלענין הלך אחה"ר לכו"ע אין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדאורייתא.

וכ"ז לפי דרך שנתבאר אבל לפי דרך הפשוטה שהוא הלמ"מ שלא להתיר את האיסור או משום שאינו מן הדין להתיר את האיסור, י"ל דאיפכא מסתברא, דכ"ז דוקא לענין ביטול ברוב אבל לענין הלך אחה"ר שאינו מפקיע את עצם האיסור רק נוהג בו מספק אין בו איסור זה [ואולי מדרבנן מ"מ אסור אבל לא מדאורייתא].

**ט. עוד בזה וביאור הגמ' זבחים-**

ובעיקר דין זה ילה"ע מגמ' זבחים עג: ניכבשינהו וניניידי וכו' הרי שרשאי להכניס א"ע לדין רוב.

שו"ר בבינ"א שער הקבוע סוף אות כג הק' כן, ותי' דמתחילה כשמכניס עדיין אינם ניתרים ואח"כ הם נדים בגרמתו ובגרמא מותר לבטל איסור לכתחילה ולא נאסר אלא בידיים כדמשמע בר"ן ע"ז, עיי"ש, ועי' מש"כ במקו"א עוד בזה[[7]](#footnote-7).

עכ"פ מבואר מד' הבינ"א דפשיטא ליה כש"כ דבהלך אחר הרוב נמי אין מבטלין איסור לכתחילה [וכ"נ במהרי"ט-ב שאסר לעשות ס"ס בידים משום ביטול איסור].

אבל יתכן ליישב באופן אחר הגמ' שם, דהתם גם בלא זה יש לו כבר ספק שהרי יש כמה בע"ח אלא דבע"ח לא בטלי והו"ל כקבוע ודינו של הספק דאזלינן לחומרא, אבל וודאי רשאי להפוך את ההנהגה להנהגה אחרת בספק של הלך אחה"ר ויפשוט את הספק.

אמנם זה לא יתרץ לנו שהרי בביטול אסור להוסיף אף מדרבנן והתם מותר לכתחילה לעשות רוב, ולא נתיישב הענין בזה, ושו"ר בפמ"ג שפ"ד קי-לז שנתקשה על גמ' זו מ"ש ממה שאסרו להוסיף על מע"מ או לחתוך דבר חשוב, ועדיין צריכים לתירוץ הבינ"א.

**י. מוסיף על ביטול חד בחד אם יש בו איסור תורה-**

ועפי"ז יש מקום לדון שאם כבר נתערב חד בתרי יכול להוסיף עליו עוד אחד מדאורייתא אף להראב"ד ואין בו אלא איסור דרבנן.

[ובאמת מצאנו בשו"ע דבאיסור דרבנן אם כבר נתערב חד בחד מותר להוסיף עליו, והוא מקור לעיקר הסברא בזה דאחר שכבר נתערב חד בחד מותר לרבות אלא שלא הקילו כן אלא באיסור דרבנן, אבל לכו"ע אין בו משום ביטול איסור מדאורייתא[[8]](#footnote-8).

אבל באמת זה אינו מקור שברשב"א ביצה ד: מבואר הטעם שהקילו בזה משום הפסד של החתיכה[[9]](#footnote-9), ולפי"ז הוא סברא רק לענין דרבנן ולא כסברתינו בדעת הראב"ד].

ובאמת כן הביא בבדה"ש ביאורים משדי חמד בשם מזמור לדוד שאם כבר נתערב חד בחד לכו"ע אין איסור ביטולו אלא מדרבנן.

ושו"ר בערוה"ש צט-כז כנראה כוונתו לזה עיי"ש אחר שהביא ד' הנוב"י דלכו"ע אסור לבטל ביבש וז"ל:"ולפי"ז גם מן התורה אינו מותר אלא כשנתערב האיסור ואין בו כדי ביטול להוסיף על ההיתר ולבטלו אבל לא לבטל האיסור בידיים", וכנראה שכיון לכל מש"כ.

אבל פשטות לשון הרשב"א תוה"ב ד-ג משמע דאף מוסיף על התערובת הוא איסור תורה, ועי' לקמן מסוגיא גיטין.

אמנם בבדה"ש יצא לבאר ד' השדי חמד באופ"א, דאף להראב"ד שיש איסור ביטול לכתחילה מה"ת אינו אלא בעושה כדי לבטל האיסור אבל ועיקרו שלא לעשות טצדקי כנגד דין התורה [כש"כ לעיל ממשמעות בד"ה להרא"ה], א"כ הכא שכבר נתערב חד בחד והוא מוסיף כדי שלא להפסיד את ההיתר אין בו איסור [וצ"ע בסברא זו שהרי הוא מבטל את האיסור ספק דאורייתא לחומרא].

ומקור נאמן לדבריו הביא בבדה"ש מד' הרשב"א במה"ב (יט.) שגם להראב"ד אין איסור כלי שאב"י מדאורייתא משום ביטול לכתחילה, כיון שמשום הפסד קדירה הוי כדיעבד, וצ"ב היאך נתיר איסור תורה משום הפסד, ובאר בבדה"ש כנ"ל דאף להראב"ד כל צורת האיסור הוא בעושה להתיר את האיסור, אבל בעושה ע"מ שלא להפסיד את הקדירה שרי, וצ"ע.

**יא. דברים החשובים שמבטלן וסוגיא גיטין-**

לפי המבואר יל"ד בדבר חשוב שנפל לרוב היתר וקי"ל שאינו בטל אם יש בו האיסור דאין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא, וכגון שחותך את החה"ל לשניים או עובר בזה איסור תורה לשיטת הראב"ד.

[אלא דלא משכח"ל לדינא ענין זה שהרי כל הדין דדבר חשוב אינו בטל הוא מדרבנן אבל יש לדון לגוף הענין לו יצוייר שלא היה בטל מדאורייתא אם היה בו איסור דאין מבטלין מדאורייתא].

ולפי המבואר היה נראה שאין בו איסור תורה שהרי גם בל"ז כבר היה מעורב לכה"פ כחד בחד אלא שהוא מוסיף כאן עוד שיעור של ביטול ולפי הנ"ל אין בו איסור תורה, אי מטעם הבדה"ש אי כש"כ.

אבל עיין גיטין נד: דלר"י לא קנסו שוגג אטו מזיד באיסור דרבנן, והק' הגמ' מפוצע אגוזי פרך ומבטלן דקנסו שוגג אטו מזיד, והא הכא מדאורייתא בטיל חד בתרי וכל החומרא דאגוזי פרך לא בטלי הוא מדרבנן ומ"מ קנסו שוגג אטו מזיד[[10]](#footnote-10).

והנה בשו"ע איתא שאם ביטל במזיד קנסוהו אבל בשוגג לא קנסוהו, ובש"ך וט"ז פי' דאף אם מבטל בשוגג חתיכה האסורה אף באיסור תורה לא קנסוהו בשוגג, אבל בפר"ח צט-יב כתב דבכל איסור תורה קנסוהו.

וטעם הש"ך והט"ז כתבו הכו"פ סק"ה ופר"ת וכנפי יונה דאין מבטלין איסור הוא גופא רק איסור דרבנן ולא קנסו בו שוגג אטו מזיד [לרוה"פ, אבל להראב"ד יקנסוהו שוגג אטו מזיד, הג' רעק"א].

אבל נתקשה בכו"פ כתב דלשון הגמ' גיטין מבואר כדעת הפר"ח, שהרי קו' הגמ' רק משום דחד בתרי בטיל מדאורייתא ולא משום דכל ענין אין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, ומשמע דכלפי איסור זה דאין מבטלין קנסו שוגג אטו מזיד, ורק היכא שכבר בטל מדאורייתא ואין בו איסור תורה לא קנסוהו בשוגג [וביישוב הקו' עיין פמ"ג במ"ז מש"כ בזה, וע"ע משי"ת לקמן יישוב קו' זו דבאיסוה"נ או ערלה יש בו איסור ביטול לכתחילה מדאורייתא, ואינו נוגע לניד"ד].

אבל בכו"פ כתב דכוונת הגמ' דאפי' את"ל דאין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא מ"מ הכא בדברים החשובים הרי מן התורה נתבטל כבר ואין בו אלא איסור דרבנן, וצ"ב כוונתו מה יענו שא"ר בזה.

ובישועו"י צט-ג הוסיף ביאור בזה עפי"ד הנוב"י דביבש ביבש מודו כו"ע דאין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא והתם ביבש איירי.

ולמדנו מזה דעת הכו"פ וישועו"י דאף שהוא כבר מעורב כיון שאינו בטל יש בו איסור דאין מבטלין לכתחילה מדאורייתא ודלא כש"כ מכמה אחרונים רק כמו שהבאנו לעיל מתוה"ב להרשב"א.

ואין לומר דדברים החשובים לא חשיבי מעורבים כלל אפי' כחד בחד, ונתבאר במקו"א מהחלק"י והבי"מ כעין סברות אלו [ועיין מש"כ בביאור דבריהם במקו"א] אבל לכאו' לפמש"כ הכא לבאר הענין משום שכבר היה בו ספק הרי ה"נ בדבר חשוב הוא כן ול"ש כאן סברא זו, וכנראה צריך לבאר הדברים באופ"א דיסוד ההיתר הוא מכח התערובת, וצ"ע.

אח"כ ראיתי שכדברי הכו"פ וישוע"י מבואר בראב"ד עצמו בהשגותיו על הרי"ף פ' הניזקין עיי"ש שנתקשה היאך קרינן ליה בגמ' איסור דרבנן והרי אין מבטלין איסור הוא מדאורייתא, וכתב דכין דדברים החשובים מדאורייתא בטלו ברובא אין כאן אלא איסור דרבנן, הרי להדיא דבריו ככל האחרונים הנ"ל, וכבר עמד בכ"ז ביד יהודה צט-יב.

ועפי"ז כתב ביד יהודה צט-טו דלשיטת הראב"ד אף בכה"ג שכבר הוא מעורב מ"מ יש איסור תורה לבטלו, ודלא כהאחרונים דלעיל.

**יב. רובא דליתיה קמן-**

יל"ע אם יש דין אין מבטלין איסור לכתחילה ברובא דליתיה קמן, ויסוד הנידון משום דדוקא ברובא דא"ק יסודו משום שהתירה תורה צד זה אבל מצ"ע הוא קיים ואסור לבטלו.

אבל ברובא דל"ק הרי צד המיעוט אינו מתבטל רק יסודו דאזלינן בתר רובא ולא חיישינן למיעוטא.

וקצת מקור חשבתי להביא מגמ' סוף יבמות אמר ר"נ האלקים אכלו כוורי לחסא, וכתב בקו"ש שלמדנו מזה שמותר להשבע עפ"י רובא דליתיה קמן.

וכנראה אין הכוונה שיש רוב על המציאות וממילא לאו שבועת שקר היא, דוודאי רוב קאי על הדין לחוד, רק הכוונה שעל איסור שבועת שקר נמי יש היתר של רוב.

ולכאו' הדבר מתמיה דמ"מ קודם שנשבע אין הרוב מתייחס להאיסור שבועה כלל רק על המציאות לחוד וכשנשבע הרי הוא כמכניס א"ע להרוב והוי כמבטל איסור לכתחילה, ומשמע מזה דברובא דל"ק אין איסור זה, אבל ברובא דא"ק מסתבר וודאי שאסור לו לישבע על פיו, ולא עיינתי רק כתבתי ההערה לזכרון, ועוד נתבאר בהרחבה במקו"א עי' מש"כ בדין אונס בסומך על הדין.

1. ועי' בתוס' חולין קיב. דבכל מקדש אוקמוה אדאורייתא ולכאו' מזה נראה שאין איסור ביטול לכתחילה דאורייתא, אבל יתכן דה"מ בקדירה, ועי' בבי"מ צט-ה מה שנו"נ בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ודע שאמנם כן מפורש בחת"ס אבל בנוב"י אינו מפורש ברור כוונתו, שמתחילה כתב דדוקא כעין זרו"ב שרי לבטלו משום שביטול הטעם אינו מתורת ביטול ברוב רק שבמציאות אין בו טעם ולכאו' הוא סברא מסויימת לענין טכע"ק אבל בלח בלח באופן שממשו נתערב ואין בו שישים לכאו' מטעם ביטול ברוב אתינן עלה א"כ ייאסר לבטלו לכתחילה.

   אבל אח"כ כתב דלענין יבש אסור משום דקמיה שמיא גליא מהו האיסור משמע דדוקא ביבש הוא כן אבל בלח גם בנתערב ממשו שרי, וצ"ע הי מינייהו עיקר ומשמע טפי דבאמת יתיר הנוב"י לח בלח גם בנתערב ממשו כדעת החת"ס ועפי"ז כתבנו דברינו דלקמן [ודוחק לומר דס"ל להנוב"י דאף בלח אי"צ דין ביטול שהרי וודאי לח בלח מתורת ביטול הוא כמבואר להדיא ברש"י חולין צח:, וכל מש"כ בנובי"ת-נד דאי"צ ביטול הוא רק ע"י שישים]. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' מהר"ם שיק-סו שתמה על תרוה"ד דוודאי הוא דאורייתא כמ"ש לא אמרה תורה שלח לתקלה והבין כש"כ הרבה אחרונים שהוא משום איסור על המשלח את הציפור, ובמקו"א הבאנו ד' השער"י שהוא משום תקלת האוכל, גם י"ל שהוא רק סברא בדאורייתא ולא משום איסור ממש.

   גם לדרו של מהר"פם שיק י"ל ד' תרוה"ד כש"כ החת"ס שהחשש שמא ימכור לישראל הוא חשש רחוק ואין בכה"ג איסור תורה רק דרבנן. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכנראה דעת הפמ"ג פשוטה דבפשוטו יסוד הטמטום של מאכ"א הוא מכח השם איסור שבחפץ, ואף שוודאי אינו מכח העבירה כדחזינן בכ"ד גבי פקו"נ דאית ביה טמטום מ"מ יסודו הוא במה שהחפץ אסור עליו, אבל ע"י ביטול פקע שם האיסור מהחפץ ושרי, וע"ע מש"כ לענין טמטום הלב במאכ"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועוד יש להוסיף עפ"י המבואר במשנה פרה ג-ג שלקחו לפרה דוקא טבו"י וכתב הר"מ הטעם משום שהתורה קראתו טהור עדיף מאדם סתם ה"נ הכא. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה משמע בכ"ד דדין דלא אמרה תורה שלח לתקלה אינו הפקעה מהמצוה רק הגבלה בעלמא, עיין קלח: בראשונים דמוקדשין ס"ד דאף שא"א לשלח מ"מ ס"ד דמ"מ יאסרו הבנים ואיצטריך קרא לפטור מהמצוה לגמרי, ומשמע דאף שאסור לשלחה משום ל"א תורה לתקלה מ"מ לא הופקעה המצוה.

   וזה וודאי ניחא לפי' האחרונים דיסודו משום לא אמרה תורה שלח לתקלה, וצ"ל דגם אם נימא שהוא טעם במצות התורה מ"מ אינו גילוי שלא נאמרה המצוה בכה"ג רק הגבלה לחוד, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. בשו"ע קי-ו דן במפריש את הבהמות ממקום קביעותן שיש לאסור משום גזירה שמא יקח מן הקבוע, ומבואר שם בכמ"פ דכל היכא דליכא גזירה שמא יקח מן הקבוע שרי לכתחילה.

   וצ"ע תיפו"ל לאסור במתכוין מטעם אין מבטלין איסור לכתחילה, וכן במש"כ הרמ"א להתיר בפירשו כולם דעת הגר"א וט"ז דאף לכתחילה שרי לעשות כן, וצ"ע תיפו"ל משום אין מבטלין איסור לכתחילה [שו"ר בפר"ח סקכ"ח אסר מה"ט]?

   ועי' בשפ"ד קי-לז דאה"נ מדינא אסור להפריש אף בלא גזירה שמא יקח מן הקבוע משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ונתקשה ע"ז מגמ' זבחים הנ"ל וכתב שיש ליישב ולא באר.

   ובבדה"ש קי-ו באר כוונתו דאה"נ יש בו משום ביטול לכתחילה והגמ' עדיפא נקט שיש בו משום גזירה שמא יקח מהקבוע ונפק"מ דאף בשוגג אסור בדיעבד.

   מבואר גם מד' הפמ"ג שיש איסור ביטול לכתחילה בהלך אחה"ר.

   ודעת המתירים לכתחילה כנראה הוא מגמ' זבחים הנ"ל דמבואר שאין בו משום ביטול לכתחילה וכש"כ הבינ"א הנ"ל דע"י גרמא שרי, א"נ ס"ל דבהלך אחה"ר אין דין ביטול לכתחילה.

   וע"ע בבדה"ש ביאורים קי-ג הביא מהדברי חיים יו"ד-נג שדן במזמין סחורה מעכו"ם אם חשיב כפריש, ומשמע שם דאף לכתחילה רשאי להכניס א"ע להלך אחר הרוב ואין בזה משום ביטול לכתחילה ונקט דפליג על הבינ"א הנ"ל.

   ועי' בפר"ח סקכ"ח [ובכו"פ] מבואר דעתו דכל שמכניס א"ע להלך אחה"ר אין בו משום מבטל איסור לכתחילה שהרי אדרבה תלינן שהוא אוכל את ההיתר ואסור לו לאכול כולם ושנים האחרונים אסורין, אבל אם מפזר את כל הבהמות והותרו כולם יש בזה משום ביטול איסור לכתחילה, וזה לכאו' מצדיק את דינו של הדברי חיים. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובעיקר דין זה עי' בהג' רעק"א דה"נ באיסור דרבנן ויש בו חה"ל מותר לחותכה כדי שתתבטל דחה"ל לא עדיף מחד בחד, וכ"מ בפמ"ג מ"ז צט-יב דדוקא באיסור תורה אסר ולא באיסור דרבנן, ועי' בדה"ש ק-א ביאורים ד"ה שיש.

   אמנם במקו"א (בדין חה"ל) נתבאר שיש לדון דחה"ל הוי כאילו היא בעיניה ולא כחד בחד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועי' בזכ"י-לו מש"כ לבאר דעיקר האיסור דאין מבטלין לכתחילה דומה לדשיל"מ דאמרינן עד שישתמש באיסור ישתמש בהיתר, א"כ כל שיש הפסד אינו בכלל יש לו מתירין.

   ובבדה"ש הוסיף לבאר בד' הרשב"א סברת הא"ר שאם עירבו בידים אף בשוגג לא התירו לו להוסיף דל"ש כאן טעם הפסד דאיהו דאפסיד אנפשיה.

   אבל יתכן לפרש טעמו של הא"ר באופ"א דבכה"ג שיוסיף עליו נמצא למפרע שעבר על איסור שהוא ביטל את כל האיסור. [↑](#footnote-ref-9)
10. במ"ז צט-ח הוכיח מגמ' זו שכשם שיש איסור להוסיף שיעור לבטלו ה"נ יש איסור בדברים החשובים לשנות את החתיכה כדי לבטלה דלא כש"כ התויו"ט וכנה"ג, וכ"נ להלכה בשו"ע קא-ו גבי חה"ל. [↑](#footnote-ref-10)