שיעור סג סימן קצד סעיף ב-קצה אdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סג**

**~ סי' קצד סעי' ב - סי' קצה סעי' א ~**

## [סימן קצד סעיף ב] שלשה שאכלו ויצא אחד מהם לשוק קוראים אותו ומודיעים לו שרוצים לזמן כדי שיכוין ויצטרף עמהם ויענה עמהם ברכת זימון, ויוצאים ידי חובתן אף ע"פ שאינו בא ויושב עמהם, וה"מ בג' אבל בעשרה כיון שצריכים להזכיר את השם אינם מצטרפין עד שיבא וישב עמהם.

# דין האחד שיצא לשוק

ומבואר במשנ"ב (ס"ק ו) שאותו מן השוק צריך שיענה עמהם, ואם הוא אינו עונה עמהם אין מזמנין עליו. וביאר דאף שמבואר לקמן (סימן ר סעיף א) דאפילו אם האחד אינו עונה עמהם הם יוצאים ידי חובה, היינו דווקא היכא דהוא עומד עמהם, אך הכא שיצא לשוק אינו מצטרף אא"כ עונה עמהם. עוד מבואר במשנ"ב (ס"ק ז) שאף הוא יוצא בזימון זה, ולפי"ז אם הוא הולך למקום אחר אינו חוזר ומצטרף לזימון ואף אם יאכל עמהם עוד כיון שפרח הזימון ממנו [וכבר נתבאר בשיעורים הקודמים שנחלקו הראשונים בזה].

# אי מיירי ברואין אותו

והנה מצאנו בפמ"ג (א"א ס"ק ב) שביאר דסעיף זה מיירי כשרואין זה את זה. וטעמו מבואר דאם אינם רואין אלו את אלו היאך מצטרפים ביחד לזימון. אך צ"ע לפירושו מה הרבותא בדין זה שמזמנין על האחד שבפתח הרי דין זה כבר מבואר לקמן (בסימן קצה סעיף א) שאם רואים אלו את אלו דמצטרפין. ועוד קשה דהכא משמע שרק מחמת שהוא השלישי מהני צירוף זה, ולקמן מבואר שרואין אלו את אלו מהני אפילו בשביל עיקר חיוב הזימון. והנה בביאור הלכה לקמן (סימן קצה סעיף א ד"ה שתי) הביא שנחלקו הרשב"א והרשב"ש בדין זה שברואין אלו את אלו מצטרפין, דדעת הרשב"א הוא אפילו כשאין בכל חבורה שיעור של ברכת המזון אמרינן דמצטרפין ע"י ראיה, ולרשב"ש דדווקא באופן שיש ג' בכל חבורה, אז הם מצטרפין בראיה [ונראה שהביאור הלכה מצדד כדעת הרשב"ש], ובשלמא לדעת הרשב"ש דס"ל שמה שמצטרפין ע"י ראיה היינו היכא שיש בכל מקום שיעור זימון א"כ א"ש החידוש בהא דמזמן על אותו אחד שבפתח דהכא מהני אפילו כשאין להם שיעור במקומם, אך לפי דעת הרשב"א שמהני רואין אלו את אלו אפילו כשאין בכל מקום שיעור זימון צ"ב מה החידוש בדין זה שמזמנין על אותו אחד שבפתח הבית, וצ"ע.

# צירוף לעשרה ע"י ראיה

מבואר בשו"ע דכל מה שמצרפין לזימון את אותו אחד שיצא לשוק היינו רק לעניין זימון בשלושה, אך לעניין זימון בעשרה אין מצטרפין עד שיבוא וישב עמהם, והנה נתבאר כבר מהפרי מגדים דסעיף זה מיירי בגוונא דרואין אלו את אלו, וא"כ צ"ע מדוע שלא יועיל רואין אלו את אלו לעניין זימון בעשרה. ולכאורה מוכח שלא מועיל רואין אלו את אלו לעניין צירוף עשרה.

ולכאורה מוכח מכאן שגם לעניין צירוף לזימון בעשרה לא מהני כשהצירוף הוא רק ע"י שרואין אלו את אלו. אמנם בביאור הלכה בסימן נה (סעיף יג ד"ה ולחוץ) כתב בשם הרשב"א שמועיל הצטרפות למניין ע"י ראיה, אך ע"ש שכתב הביאור הלכה שלכתחילה צריך שיכנסו לחדר אחד ולא יסמכו על דינא דרואין אלו את אלו משום שהרשב"א כתב היתר זה רק בלשון 'אפשר'. ומכל מקום קשה דהכא משמע שאין לסמוך כלל על צירוף ע"י ראיה וצ"ע.

[ושאלה זו נידונה בימי ה'קורונה' שעשו מניינים ע"י שנצטרפו בראיה ממרפסת למרפסת, ומכאן משמע שאין לסמוך ולצרף עשרה למנין ע"י ראיה. ובאמת לדינא באותם ימים היה קשה לבטל לגמרי את התפילה בציבור, ולכן הקילו להתפלל ע"י צירוף של ראיה, ואין לחוש כ"כ בברכה לבטלה בחזרת הש"ץ דאף אם אינו מחוייב עולה לו בתורת נדבה [אמנם בחזרת הש"ץ בשבת צ"ע להקל דאין נדבה בשבת], אך נראה שלא לברך 'ברכת כהנים' במנין כזה דאינו ברור דנחשב כתפילה בציבור היכא שהצירוף הוא רק ע"י ראיה, וגם שהרי אין שיעור מנין בכל מקום ודעת הרשב"ש (המובאת בביאור הלכה כאן ד"ה שתי) שבכה"ג אין צירוף ע"י ראיה כלל כמשנת"ל ונראה דצידד כדבריו].

## [סעיף ג] ג' שאכלו כאחד ואין אחד מהם יודע כל ברכת המזון אלא אחד יודע ברכה ראשונה ואחד השנייה ואחד השלישית חייבים בזימון וכל אחד יברך הברכה שיודע, ואף על פי שאין בהם מי שיודע ברכה רביעית אין בכך כלום, אבל לחצאין אין לברך אם האחד אינו יודע כי אם חצי הברכה שאין ברכה אחת מתחלקת לשתיים.

# כל אחד יודע לברך רק ברכה אחת

וכתב המשנ"ב (ס"ק ג) שאם יודע לברך רק ברכה ראשונה ושניה ואין שם מי שיודע את הברכה השלישית דדבר זה תלוי במחלוקת הראשונים אם ג' ברכות הם כברכה אחת ומעכבות זו את זו, או דכל ברכה היא בפני עצמה, ומסיק לדינא שאם אכל כדי שביעה יברך את אותה הברכה כדי לצאת בה יד"ח שאולי יוצא בזה דברכות אין מעכבות זו את זו [והארכנו בזה בשיעורים לעיל סימן קפג סעיף ו].

## [סימן קצה סעיף א] שתי חבורות שאוכלות בבית אחד או בשני בתים אם מקצתן רואים אלו את אלו מצטרפות לזימון ואם לאו אינם מצטרפות, ואם יש שמש אחד לשתיהן הוא מצרפן וכגון שנכנסו מתחלה על דעת להצטרף יחד, ויש מי שאומר שאם רשות הרבים מפסקת בין שני הבתים אינם מצטרפין בשום ענין.

# אם כשרואין אלו את אלו חייבים להצטרף

וכתב המשנ"ב (ס"ק ב) על מש"כ השו"ע שאם רואים אלו את אלו דמצטרפות שאם ירצו יכולים להצטרף ואחד מוציא את כולם. ומשמע שאינם חייבים להצטרף ביחד כשרואין אלו את אלו, ולכאורה יל"ע שהרי במשנ"ב לעיל (סימן קצג ס"ק יא) הביא מחלוקת הפוסקים בששה שאכלו כאחד אם יכולים כל שלושה לברך בלחוד, או שעדיף שיברכו ביחד מדין דברוב עם [וכבר הארכנו בזה לעיל בשיעורים שם], ומדוע סתם כאן שאינם חייבים להצטרף.

ולכאורה מוכח כאן כמשנת"ל דצירוף ע"י שרואין אלו את אלו אינו צירוף גמור, ועל כן כתב המשנ"ב דאינם חייבים לזמן ביחד דלא ברירא אם יש שם דינא דברוב עם. ולפי ביאור זה יוצא לכאורה שאפילו יש צירוף ששניים רואים שניים גם כן לא יהיו מחוייבים לזמן אלא אם ירצו. וזה חידוש גדול לדינא וצ"ע. [אכן באמת מקור דברי המשנ"ב כאן הוא מהב"ח, ושם מבואר להדיא דהטעם שאינו חייב לזמן ביחד הוא משום דס"ל כהני פוסקים דלעיל שבששה שאכלו כאחד אין דין ברוב עם ויכולין לברך כל אחד בפני עצמו ע"ש].

# אם צריך שייכנסו על דעת להצטרף יחד

כתב השו"ע וכגון שנכנסו מתחילה על דעת להצטרף, וכתב המשנ"ב (ס"ק ו) דמשמע דאפילו אם נכנסו לבית אחד ורואין אלו את אלו אינם מצטרפים אלא אם נכנסו על דעת כן, וכן דעת המג"א הב"ח והט"ז, אך דעת הגר"א והרבה אחרונים שבבית אחד ורואין אלו את אלו מצטרפים לזימון אפילו כשלא נכנסו על דעת כן.

ודבר זה מצוי בישיבה שיש ששה שאוכלים בשולחנות נפרדים, אם יכול אחד מחבורה אחת להצטרף לחבורה אחרת כשהם בחדר אחד, דשם הם אינם נכנסים על דעת הצירוף הזה, אך הוא בחדר אחד ורואין אלו את אלו ולדעת המג"א אינם מצטרפים אך לדעת הגר"א והרבה אחרונים מצטרפין וכן נראה שנוטה דעת המשנ"ב.

שאלה בעניין ברכת כהנים בתפילה בציבור

# חיוב חזרת הש"ץ כשרק ששה התפללו בלחש ביחד

נשאלנו במעשה שהיה והחזן התחיל להתפלל שמו"ע קודם שהיה עשרה, ושמונה מתפללים בלבד התחילו עם החזן [ובאופן שלא התחילו השניים הנוספים מיד לאחר מכן], דלכאורה אין על תפילתם שם תפילה בציבור וא"כ אין חיוב חזרת הש"ץ, וגם אין לברך שם ברכת כהנים דהוי ברכה לבטלה כיון שלא נתקנה ברכת כהנים אלא במקום שיש חזרת הש"ץ.

אמנם נראה דאף בכהאי גוונא חשיב כתפילה בציבור דכן הוא לשון הרמב"ם (פרק ח הלכה ד) 'וכיצד היא תפלת הציבור יהיה אחד מתפלל בקול רם והכל שומעים, ואין עושין כן בפחות מעשרה גדולים ובני חורין ושליח ציבור אחד מהם, ואפילו היו מקצתן שכבר התפללו ויצאו ידי חובתן משלימין להם לעשרה והוא שיהיו רוב העשרה שלא התפללו' עכ"ל, ומבואר ברמב"ם שאם יש רוב מנין, דהיינו ששה שעדיין לא התפללו, חשיב להו לתפילתם כ'תפילת הציבור', ואף שהנותרים לא התחילו להתפלל עמהם, וכיון דחשיב כתפילת הציבור יש לאחר מכן דין חזרת הש"ץ אחר תפילתם.

# החיוב שיהיו עשרה שומעים

אך יש לדון כעין זה באופן שהחזן התחיל להתפלל חזרת הש"ץ כשעדיין אין עשרה ששומעים, דאין לברך ברכת כהנים כי אין על זה שם חזרת הש"ץ. אמנם באופן שיש תשעה ששומעים שפיר דמי שהרי מבואר בשו"ע לעיל (סימן נה סעיף ו) שאם התחיל כשאחד מהעשרה כבר עמד להתפלל או שהוא ישן דאפילו הכי מצטרף לעשרה.

ואם יש רק ששה שסיימו שמו"ע ג"כ מהני בדיעבד לדעת חלק מהפוסקים כמבואר במשנ"ב לעיל (סימן נה ס"ק לב) בשם האליה רבה שאף אם יותר מאחד מהעשרה ישן או מתפלל שמו"ע שפיר דמי, ובלבד שיהיה רוב שישמעו את הש"ץ. ובעמק ברכה (עמוד יד) הביא ג"כ שי"א דאפילו אם יש רק ו' ששומעים מהני, וביאר שם דאף שבסימן קכד (סעיף ד) מבואר שאם אין עשרה שומעין קרוב להיות ברכותיו לבטלה, אין הכוונה דהוי ממש ברכה לבטלה, אלא הוא רק 'קרוב' לברכה לבטלה. [ואם היו עשרה ששמעו את תחילת השמו"ע הוא יכול להמשיך אף אם אין מנין ששומעים, ואפילו שיצאו כולם וכמבואר במשנ"ב לעיל (סימן נה ס"ק ו), ומזה ג"כ מוכח דמש"כ השו"ע שקרוב לברכה לבטלה הוא אינו ברכה לבטלה ממש].

ויש להעיר בזה שיש שעושים תנאי ואומרים שאם אין עשרה שמקשיבים לחזרת הש"ץ שתהיה תפילתם תפילת נדבה, אך לפי המבואר אין לעשות כן, שהרי אם הוא מתנה כן ונעשית תפילתו תפילת נדבה הוא גורם לכהנים לברך ברכה לבטלה. ועדיף שיתפלל כדרכו כיון שלדעת חלק מהפוסקים סגי שיש ו' ששומעים את ברכתו דחשיב כחזרת הש"ץ [ויש שהציעו שיעשה תנאי שאם ההלכה כאותם הפוסקים דסברו שלעיכובא צריך שיהיה תשעה ששומעים אז זה יהיה תפילת נדבה אם לא יהיו תשעה ששומעים, אך אם ההלכה כהפוסקים דסגי שישמעו רוב עשרה אז יעלה לו לחזרת הש"ץ, אך נראה דאין להורות כן כיון שאין הכל בקיאים בתנאים אלו. וגם נראה שאם הוא באמת אינו מחוייב בברכה זו הרי זה כנדבה ואכמ"ל].

והנה לכאורה היה מקום לומר שאף אם לא היה ששה ששמעו שפיר חשיב כחזרת הש"ץ והוא על פי מה שמצינו לעניין הברכות בקריאת התורה בשו"ע לעיל (סימן קלט סעיף ו) שאם בירך ברכת התורה בלחש דיש אומרים שהוא צריך לחזור ולברך, ומבואר בביאור הלכה שם (ד"ה והברכות) דדבר זה תלוי בפלוגתת ראשונים ומספק לא יחזור ויברך. ובביאור הלכה שם דן אם דין זה שבדיעבד אין צריך לחזור הוא דווקא בברכות התורה או אף בשאר ברכות ע"ש [והעירו בזה נפק"מ למעשה בברכות של שבע ברכות דפעמים שאין עשרה ששומעים את הברכה, דנראה שבדיעבד א"צ לחזור]. ומעתה י"ל דהוא הדין בשליח ציבור שאמר חזרת הש"ץ בלחש דבדיעבד אינו צריך לחזור ולברך. אכן נראה דלא דמי דהכא אם אין לכה"פ רוב מנין ששומעים את חזרת הש"ץ לא מתקיים התקנה של חזרת הש"ץ כלל, כי עיקר התקנה היא לברך בקול רם כדי שיוכל להוציא את מי שאינו בקי. אך י"ל לאידך גיסא דכיון שהוציא המילים בפיו והשמיע לאוזנו [דלא גרע מכל תפילה בלחש שצריך להשמיע לאוזניו עי' סימן קא סעיף ב], יש לזה דין של חזרת הש"ץ כיון שמי שאינו בקי יכול לעמוד בסמוך לשליח ציבור ולשמוע ממנו את הברכות וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. אותו שיצא לשוק יכול להצטרף לזימון אם שומע את הברכה ועונה. ודווקא שרואין אלו את אלו.
2. נחלקו הראשונים אם ברואין אלו את אלו מצטרפין אף אם אין שיעור זימון בכל מקום בפנ"ע.
3. דעת הרשב"א שאפשר להצטרף למנין אף ע"י ראיה וצ"ע אם להקל בזה.
4. נחלקו הפוסקים אם הנכנס לבית מתחייב בזימון דווקא כשדעתו להצטרף.
5. חיוב חזרת הש"ץ הוא אפילו אם התפללו רק ששה בלחש.
6. אם התחיל חזרת הש"ץ כשלא היה עשרה מהני בדיעבד ויכול לעשות ברכת כהנים.
7. אם אומר חזרת הש"ץ בלחש שאין רוב ששומעים לכאורה הוא ברכה לבטלה וצ"ע.