‏‏  פב,א פב,ב   ח
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**ושאינו רואה פני החמה זהו מן השורשים.** בהא דהעולה מן השורשים של בעל הקרקע, עי' רשב"ם במתני' 'דכיון דמתחת לקרקע יוצא מקרקעו גדל', ולכאו' הביאור הוא דהנה מצינו בסוף לא יחפור גבי אילן הנכנס לתוך קרקע חברו, דשורשים דלאחר ט"ז אמה אינם של בעל האילן משום שהאילן אינו יונק מהם, ולכאו' מה בכך שאינו יונק הרי סו"ס הם שורשים של האילן שלו, חזינן שהשורשים לא הוי חלק מהאילן, אלא דעד כמה דהאילן צריך אותם ליניקה הם שייכים לאילן, ולכך היוצאים מן השורשים שייכים לבעל הקרקע, דאינו צורך האילן אלא הוי גידולי קרקע. וצ"ע בזה.

ועי' ברמ"ה במתני' אות ז' דהכא כר' יהודה דב"מ קיח: דהיוצא מן הגזע של בעל האילן והיוצא מן השורשים של בעל הקרקע. וע"ש בתוס' קיט. ד"ה ותניא.

**דילמא מסקא ארעא שירטון.** נחלקו הראשונים כשהמוכר טוען לא מכרתי אלא ב' אילנות והשלישי גדל אצל הלוקח, וממילא אין לו קרקע, ולוקח טוען לקחתי ג' אילנות כמו שהם לפנינו וממילא יש לי קרקע, על מי להביא ראיה. וכן כשיש ספק על גודל הענפים שהיו בשעת מכירה, שהלוקח אומר כך היו בשעת מכירה, והמוכר אומר הגדילו, על מי להביא ראיה.

דעת הרמב"ן בע"ב גבי ספק על הענפים שעל הלוקח להביא ראיה. לכאו' הוא מטעם חזקת מ"ק, ולפי"ז גם בנידון האם קנה ב' והעלה שרטון או קנה ג' גם הדין שעל הלוקח להביא ראיה. אמנם דעת הריטב"א דעל המוכר להביא ראיה, והביאו ראיה מהא דאמרינן הכא דיקוץ דילמא מסקא ארעא שרטון הרי מבואר דאם טוען כך הלוקח נאמן, 'ומכאן נ"ל דכל שנולד הספק אם היה כן בשעת מכירה, על האומר שלא היה כאן עליו להביא ראיה, שאני אומר כן נמצא כן היה'. וכתבו שלפי"ז גם בענפים אם דנים כמה היו בשעת מכירה על המוכר להביא ראיה שאני אומר כן נמצא כן היה. ועי' בחי' הגרנ"ט כתובת סי' כד.

[וצריך ביאור בשורש מחלוקתם]

ולדעת הרמב"ן הא דאמרינן הכא דאם לא יקוץ דילמא מסקא אערא שרטון, הרי מבואר דנאמן הלוקח. נאמרו בזה ב' דרכים. א. בנמוק"י כתב צ"ל דאה"נ יש זכות לבעל הקרקע לתבוע מהלוקח הוכחה שלא העלה שרטון, מ"מ יש לו תביעה לקוץ, כי אינו רוצה לעמוד עמו בדינא ודיינא. וכן מבואר בדברי הרמב"ן בע"ב. ב. במל"מ פכ"ד ממכירה ה"ה תי' דבספק כמה אילנות היה בשעת מכירה מודה הרמב"ן דעל המוכר להביא ראיה שלא מכר אלא ב', לפי שאין דרך שתעלה שרטון. ורק בספק שיעור הענפים ס"ל דעל הלוקח להביא ראיה. והטעם הוא כמש"כ הר"ן לקמן שטעמו של הרמב"ן דאין הענפים מעידים על מה שתחתיהם לפי שדרכם לגדול כל הזמן. וברמ"א רטז סעי' ח' הביא את הדין של הרמב"ן גבי ספק כמה גודל הענפים שעל הלוקח להביא ראיה. ובסמ"ע בסקל"ב הביא ב' הדרכים. או דגם גבי ספק אילנות על הלוקח להביא ראיה, מ"מ יקוץ דלא ניחא ליה לירד עמו בדינא ודיינא. או דבאילן כיון שאינו שכיח וכו' יהיו דברי הלוקח קרובים לשמוע ועל המוכר להביא ראיה.

ובט"ז כתב טעם אחר מדוע לרמב"ן בספק אילנות על הלוקח להביא ראיה, משום דבספק ג' אילנות יש למוכר מיגו דאי בעי טעין מכרתי לך בזה אחר זה, ובכה"ג גם הרשב"א והריטב"א יודו דעל הלוקח להביא ראיה משום שהספק הוא בעיקר המכירה, ולא הוי מיגו להוציא, משום דקרקע בחזקת בעליה עומדת, והלוקח הוא המוציא. [והא דאמרינן הכא יקוץ. היינו שהמוכר חושש שלא יהי' לו מיגו, אם יביא הלוקח עדים שעתעסק עמו רק פעם אחת].

**דקל אין לו גזע. סבר רב זביד וכו' אסוחי אסח דעתיה מיניה**. ופי' רשב"ם דאין דעתו לקנות את היוצא מן הגזע. ותמוה מאד דהרי לא צריך מעשה קנין מיוחד על הגזע, אלא מי שקנה האילן קנה הגזע, [וכי אם צמח על האילן דבר שאין רגיל לגדול, ולא יהי' דעתו עליו, לא קנה]. וליכא למימר שלא קנה גוף האילן אלא הפירות, ולכך ל"ק פירות שאין דרכם בכך, דהרי קנה גם גוף האילן שהרי כשייבש האילן נוטלו הלוקח, והיינו משום דגופו קנוי לו וממילא זכה גם בפירותיו, ומה אכפ"ל שהוא הסיח דעתו מן היוצא מן הגזע. וצ"ע.

ומאידך בתוס' כתבו בשם ר"ת עפ"י גי' הר"ח דאף דמדינא גם העולה מן השורשים שייך לבעל הקרקע, מ"מ כיון דלחפור ולשרש וכו' אסוחי אסח בעל הקרקע דעתיהו מיניה, והכל לבעל הדקל. וכ"פ ברמ"ה אות סח. ותמוה מאד איך יכול אדם להתיאש מקרקעו, דהרי הוא דבר דממילא, דמי שיש לו קרקע ממילא זוכה ביוצא מן השורשים. ואפשר שס"ל לתוס' שהמוכר אילן מכר הכל וגם השורשים בכלל, וממילא בעיקר הדין גם היוצא מן השורשים שייך לבעל האילן, [ודלא כמש"כ לעיל בדעת הרשב"ם], אלא דכיון שמשייר לעצמו הקרקע, ממילא משייר גם היוצא מן השורשים, ולכך י"ל דבדברים שאסוחי אסח דעתיה מיניה אינו משייר לעצמו זכות בשורשים. ועי' לשון הרמ"ה 'וכיון דמסח דעתיה מיניה מעיקרא נמי לא משייר לנפשיה זכותא בגויהו' וכו.

**תוד"ה מתקיף.** ותימא דא"כ מאי משני ר"פ לדידיה נמי תקשי. ומה שתי' בקו' זהו דוחק. והיינו דהרשב"ם פי' דהקו' דמתני' איירי בכל האילנות ואפי' בדקלים. וע"ז הקו' דא"כ מה משני ר"פ הא לדידיה נמי תקשי וכו'. וביאר בריטב"א [וכן מדוקדק בלשון הרשב"ם ד"ה אלא לפי וכו'] דבשלמא לר"ז דס"ל דאף דדקל מצוי להם גזע, מ"מ לפי שאין גזעו מחליף אסוחי וכו', שפיר הקו' ממתני' דאיירי בכל האילנות ודקל בכללם. אבל לר"פ דפי' דאין לו גזע היינו דלרוב דקלים ליכא גזע, לא שייך להק' ממתני, דמתני' לא איירי אלא באותן שגזע מצוי להם.

**ועוד דמפרש דזבין לה' שנים** שאם ימות תוך כך יטע אחר במקומו, הא קתני ואם מתו אין לו קרקע, וברמב"ן הוסיף להק' מדקתני' סיפא בשלשה יש לו קרקע, והא לא מכר אלא לה' שנים. [וכן הק' בתוס' בסוף הדברים]. וכתב ברמב"ן דזבין ליה ב' אילנות סתם, ואם ימות האילן בתוך ה' שנים, יטע המוכר אילן אחר במקומו ללוקח, ומכאן ואילך אפשר שקנה קרקע אלא שאין זה חייב ליטע לו.

**ולר"י נראה וכו'** ואע"ג דגזען מחליף וכו' אין יכול לקצוץ כדמוכח לקמן וכו', הרי דבנקצץ אע"פ שלא יבש וראוי להחליף גזעו, אין לו גזע, ומהא נילף דגם בשאר אילנות שאינו יכול לקצוץ. אך דעת הרשב"ם בד"ה אסוחי דהקו' היא מדקלים אדקלים, משמע דבשאר אילנות יכול לקצוץ, והא דאמרינן התם יבש האילן או נקצץ אין לו קרקע, איירי בנקצץ דומיא דייבש שאין האילן חוזר וגודל. כמו שפי' הרא"ש בשם רבינו יונה, אבל באמת אם גזעו מחליף אי"ז אילן חדש והוי כיוצא מן הגזע. וכן הביא הרמ"א רטז סעי' ז' בשם הטור.

**קנה שלשה קנה קרקע.** ברמב"ם פכ"ד ממכירה ה"א כתב אפי' היו ג' נטעיות קטנות או ג' בדי אילן הרי יש לו ללוקח קרקע הראויה להם. והנה מש"כ ג' בדי אילן הוא גמ' לקמן פג. אך מש"כ אפי' נטיעות קטנות, יעי' ברבינו יונה שכ' דווקא אילנות גדולים דאילנות תנן, ושתלים קטנים שאין עולין להם בחבל לא חשיבי אילנות, ואע"פ שמכרן לקיימו בשדהו בתר שעת מכירה אזלינן, וכיון דהשתא לא חשיבי אין הקרקע נגרר אחריהן ליקרות שדה אילן. וכן דעת השו"ע רטז כרמב"ם. וברמ"א שם כרבינו יונה.

והביא בביאור הגר"א שם סקי"ד מהרשב"ם פג: ד"ה הנך דלקנות קרקע בעינן תרתי חשיבות של אילנות ודלא מיזדרע. והא דמהני ג' בדי אילן משום דמיירי כשהם אילנות גדולים, והספק הוא כפי' רשב"ם שם משום שהם יוצאים משורש אחד.

**הגדילו ישפה.** עי' רשב"ם במתני' דהיינו הגדילו חוץ לקרקע שלהן. מה הדין מחוץ לקרקע שתחתהן וביניהן, בתוך שיעור אורה וסלו. נחלקו בו הראשונים, דעת רבינו יונה 'הגדילו ישפה אפי' מה שהגדיל בתוך שיעור אורה וסלו, שאם לא ישפה שמא יחזיק ע"י תוספת הענפים כמלא אורה וסלו לתוספת הענפים'. אך בנמוק"י כתב 'ומכאן נראה דהא דאמרינן במתני' אם הגדילו ישפה רוצה לומר הגדילו יותר ממלא אורה עם סלו'. וכ"כ בכס"מ פכ"ד ממכירה ה"ה.

וכתב במל"מ דדברי הכס"מ הם לדעת הרמב"ן הנ"ל שהמוכר נאמן ועל הלוקח להביא ראיה, וא"כ אין חשש שיחזיק ע"י תוספת הענפים, דעל הלוקח להביא ראיה. [והא דחישינן לעיל דילמא מסקא ארעא שרטון, ולא אמרינן דעל הלוקח להביא ראיה. שאני הכא שדרכו של אילן להעלות ענפים ולכך על הלוקח להביא ראיה. אבל דילמא מסקא וכו' כיון דלא שכיחא גם לרמב"ן הלוקח נאמן דכאן נמצא כן היה]. אבל לדעת שא"ר שהלוקח נאמן לומר כך לקחתיה, א"כ הכא אפי' בתוך אורה וסלו ישפה, שמא יחזיק בזה.

ותמה ע"ז ברעק"א דהטור פסק כרבינו יונה דאפי' לא הגדילו אלא בתוך מלא אורה וסלו ישפה שמא יחזיק ע"י תוספת הענפים, כמלא אורה וסלו חוץ לענפים. ואח"כ פסק דאם נחלקו וכו' על הלוקח להביא ראיה כרמב"ן.

וכתב דגם דברי רבינו יונה יתכנו גם לרמב"ן, והיינו דאפי' דעל הלוקח להביא ראיה וליכא חשש דילמא יחזיק בהו, מ"מ מוכר אינו רוצה למיקם עמיה בדינא ודיינא, כמו שכ' להדיא ברמב"ן פב:, ובנמוק"י בביאור דברי הגמ' דילמא מסקא וכו' דאף דעל הלוקח להביא ראיה, מ"מ יש תביעה שיקוץ שלא יטען עליו הלוקח וכו'. ועי' בסמ"ע סקל"ב.

**וכמה ארחב"א א"ר יוחנן** הר"י קנה תחתיהן וביניהן חוצה להם כמלא אורה וסלו. מבואר בראשונים דיש חילוק בין הקרקע שתחתיהן וביניהן שאותם קונה קנין גמור ויכול לנטוע ולזרוע כרצונו, אבל כמלא אורה וסלו לא הוי קנין גמור, אלא שעבוד בלבד להעמיד שם פירותיו. דהנה בסמוך הגמ' דנה מי זורע במלא אורה וסלו, ומסקו דמעיקר הדין המוכר רשאי לזרוע, ורק כדי לא לגרום נזק לפירות דלוקח, אינו ראשי לזרוע. וכתב ברשב"ם דביניהן ותחתיהן פשיטא שבעל האילנות זורעם, וביאור בריטב"א הטעם דכיון שקנה הקרקע הוא הבעלים לעשות בו כרצונו, [ומלשון הריטב"א משמע קצת שזה גופא היה הספק מי זורע]. וכן לשון הרמ"ה אות סט עג עו 'דהקרקע שתחתיהן ובינהין קנה קנין גמור ולכן יכול לזרוע בהן, וחוצה להן משועבד לו להשתמש בהם'.

וכתב בדברי אליעזר סי' טז לפרש דזהו קו' הגמ' מתקיף לה ר"א השתא דרך אין לו מלא אורה וסלו יש לו, הרי דלא הק' מהא דאית ליה תחתיהן ובינהן, משום דבהם הוי קנין גמור ואין זה שעבוד שיש ללוקח על המוכר וממילא אינו ענין לדרך, משא"כ מלא אורה וסלו שאינו אלא שעבוד, ע"ז הק' שאם אינו משעבד רשותו לדרך כ"ש שאינו משעבד רשותו ללקיטת פירות. ולפי"ז אפש"ל דר"י סובר דאורה וסלו הוא קנין גמור כמו תחתיהן ובינהן, ולכך אף דלרבנן אין לו דרך, היינו משום שאינו משעבד קרקע שלו בשביל שדהו, אבל מלא אורה וסלו זה שיעור הקרקע שקנה בעל האילנות. [וביותר, לדעת התוס' המובא בסמוך דגם בקונה ב' אילנות יש לו אורה וסלו, א"כ מה מחדש ר' יוחנן שיש לו אורה וסלו, והעיר ע"ז בער"י, ולהנ"ל י"ל דהכא הוא קנין גמור ולא רק שעבוד].

והנה נחלקו הראשונים האם בקונה ב' אילנות דאין לו קרקע, האם מ"מ קונה את הקרקע שמחוצה לו כשיעור אורה וסלו. דעת הרשב"ם לעיל לז: ד"ה משפולא 'דאפי' ב' אין לו קרקע ה"מ סביבות האילן הוא דאין לו כלום כמו שיש לג' בינהן וחוצה להן כמלא אורה וסלו', הרי דדוקא בג' יש לו שיעור דמחוצה להן. וכן הוא להדיא ברשב"ם לעיל עא. ד"ה ה"ז. אבל התוס' בע"ב ד"ה מדברי ובעדר"י ובריטב"א כתבו דיש לו זכות ללקט בשיעור אורה וסלו, דאינו קנין קרקע אלא זכות כמו דלא ישפה. וכן פסק ברמ"א רטז סעי' ט' [ובביאור הגר"א סקכ"ב ציין לרשב"ם במתני' ד"ה לא ישפה]. מבואר מדבריהם דאף דאין לו קנין קרקע, מ"מ שעבוד באורה וסלו עבור הפירות יש לו.

[ואולי אפשר לומר דכוונת הרשב"ם דאין לו אורה וסלו כדין קונה ג' אילנות, דבג' אילנות יש לו אורה וסלו בקנין גמור כמו שיש לו תחתיהן ובינהין, אבל בב' אין לו אורה וסלו כי אם בתורת שעבוד כמו דלא ישפה].

**פב:**

**ואי ס"ד ר"ע אמאי ישפה** האמר בעין יפה מוכר. הק' ברמב"ן הרי גם לר"ע ישפה דאם לא כן הרי יגדלו האילנות, וממילא יגדל שיעור מה שתחתיהן ושיעור כמלא אורה וסלו. ואף דמסתבר דהדין שעל הלוקח להביא ראיה שלא גדלו טפי משעת מכירה, והוא אינו יכול להוציא קרקע מהמוכר אלא בראיה, מ"מ יכול לתבוע ממנו שיקוץ כדי שלא יצטרך לעמוד עמו בדין. [וכמש"כ בנמוק"י לעיל בדילמא מסקא וכו' דאף דעל הלוקח להביא ראיה, מ"מ יש לו תביעה לקוץ, כדי שלא יעמוד בדין]. ותי' דמ"מ יש לו עצה לקבוע תחומין להעיד על שיעור הקרקע.

ובר"י מיגש פי' דזהו תי' הגמ' 'גבי אילן מי שמעת ליה', דהיינו דאית ליה פסידא.

ובעיקר הדין דעל הלוקח להביא ראיה, ולמוכר איכא חזקת מ"ק, כבר הובא לעיל שהרשב"א והריטב"א חולקין עליו וסוברין דעל המוכר להביא ראיה, 'ולולי שאמר הרב ז"ל הייתי אומר שעל המוכר להביא ראיה, שאני אומר כאן נמצא כאן היו, ואין זה כבא לטעון על השדה שזה אומר עד כאן מכרתי וזה אומר לא מכרתי שעל הלוקח להביא ראיה, דשאני הכא דהדבר ידוע שמכר לו אילנות והקרקע שתחתיהן ובינהן, ואנו ראוין ענפי האילן נוטין עד כאן, הן עדות על מכירת הקרקע'. וכבר כתבנו לעיל דהר"ן ביאר דברי הרמב"ן רק בענפים דדרכן לגדול, אבל בספק כמה אילנות קנה, כדלעיל דילמא וכו' מודה הרמב"ן דכאן נמצא כאן היה. ובריטב"א ובנמוק"י כתבו דגם לעיל ס"ל לרמב"ן דעל הלוקח להביא ראיה.

**רשב"ם ד"ה דמי**. שי' הרשב"ם דרישיא דקתני שני אילנות לא קנה קרקע לא אתי כר"ע דס"ל בעין יפה מוכר. וכ"ה לעיל לז: בד"ה פלוגתא, והיינו דלמ"ד בעין יפה מוכר קנה קרקע, ורק למ"ד בעין רעה מוכר בעינן ג' אילנות, ומשום שנקרא שקנה שדה אילן, ואין שדה בלא קרקע. אך שי' הר"י בתוס' לעיל שם והרמ"ה אות עב והרא"ש סו"ס יא דמהא שמעמידה הגמ' המשנה כר"ע, הרי דגם למ"ד בעין יפה מוכר אין מוכר ב' אילנות קונה קרקע, דאין ב' אילנות ראויים ליקרות שדה ולקנות קרקע עמו.

ונראה פשוט דגם לרשב"ם דלר"ע בב' אילנות קונה קרקע, חלוק הוא מקונה ג' אילנות שיש לו קרקע, דבב' קנין בקרקע הוא רק כשעבוד עבור האילנות שקנה, ליטע אחרים תחתיהן, כמש"כ בד"ה גבי אילן, אבל בקונה ג' אילנות קנה גוף הקרקע לגמרי. [וכן מדוקדק בלשון הרשב"ם בד"ה דמי 'ומיהו רישא דקתני גבי ב' אילנות אם מתו אין לו קרקע לא מתוקמא כר"ע', ולכאו' צ"ב הרי כתוב מפורש הרי זה לא קנה קרקע, מוכח דלא כר"ע, ומדוע הביא ראיה הרשב"ם רק מהא דאם מתו אין לו קרקע ליטע אחרים במקומם, מוכח דהא דס"ל לרשב"ם דלר"ע קונה קרקע הוא רק כלפי השעבוד ליטע אחר במקומו, אבל לא שהוא קנין לגמרי].

ועי' מש"כ בזה בסוף הסוגיא

והנה לדעת התוס' והרא"ש עולה דמתני' ר"ע היא דבעין יפה מוכר ולכך בקונה ב' אילנות יש לו זכות לדרך וגם מלא אורה וסלו והגדילו לא ישפה והכל מכוח קנין השעבוד בקרקע, כמו שפי' הרשב"ם במתני', אך מ"מ מבואר במתני' דאין הוא קונה ליטע אחר במקומו אף דבעין יפה הוא מוכר, והטעם בזה דבעין יפה הוא מוכר רק מה שהיה בשעת מכירה, ולכך כל שהיה בשעת מכירה קנה גם את כל משמשיו כמו אורה וסלו וכדו', משא"כ ליטע אחרים תחתיהם אינו תשמיש לאילנות שקנה היום, וממילא לא שייך שיכללו במכירה דבעין יפה. [ואף דהגדילו לא ישפה וקונה אורה וסלו גם תחת מה שגדל, וזה לא היה בשעת מכירה, צ"ל דמ"מ כל זה הוא בכלל זכות השימוש שבאילן שקנה היום]. ובאמת ברמב"ן ביאר בדרך זו את תי' הגמ' אימור דאמר ר"ע גבי בור ודות דלא וכו' גבי אילן מי אמר, וביאר ברמב"ן דהחילוק הוא דלר"ע 'דמקנה קרקע הצריך לאילנות הוא רק כשאתנהו בעידן זביני, אבל לית ליה בעין יפה להקנות כל שדהו למה שיגדילו אחר כך כיון דילתנהו השתא'.

**תוד"ה מדברי**. ברשב"ם פי' דהראיה מהא דאמרינן דלאו ארעא אחריתי הוא, אלא כמשאיל לו קרקע. ועי' רש"ל. ובדברי התוס' נראה דכוונתם דחזינן בגמ' דיש ג' דרגות. א. דרך כדמוכח מר"א דיש לו טפי מאורה וסלו. ב. אורה וסלו. ג. אם הגדילו לא ישפה, דהא מבואר בגמ' דגם לר"ע דבעין יפה מוכר ויש לו אורה וסלו מ"מ ישפה משום פסידא. ובב' אילנות תנן דלא ישפה, וזהו הק"ו של תוס' דאם בב' אילנות לא ישפה אף שיש בו פסידא, כ"ש שיש לו אורה וסלו.

ונראה לפי"ז שהשעבוד שקנה בקרקע חברו לצורך האילנות, הוא גם במה שיגדילו אח"כ ולכך הגדילו לא ישפה, וגם הזכות באורה וסלו שהוא משעבד לו מתרחב כשיעור הענפים, דהשעבוד הוא לכל צורך האילנות.

**וכמה יהא ביניהן**. פי' ברשב"ם דבקורבין יותר מדי הרי הן כיער העומד ליתלש ולא חשיבי וברחוקין יותר מדי לא מצטרפי. ועי' בנמוק"י דבמרוחקין זה מזה לא מבטלי זריעת הקרקע ולכך לא מכר. והביאו בסמ"ע סקכ"ד דבפחות מד"א אין להם יניקה כל צורכן וכעקורין דמו, ובמרוחקין אין הקרקע בטילה אצלם כיון שא"צ לינקתן כולי האי.

שי' הרשב"ם בכל הסוגיא דעד ח"א ולא עד בכלל וכן עד ט"ז ולא עד בכלל, והטעם כמש"כ בנמוק"י דביותר מח"א או מט"ז כמו דלא מצטרפי להיות לכרם אחד, כך לא יצטרפו להיות שדה אילן. אמנם דעת התוס' לקמן פג. ד"ה וכמה דעד ועד בכלל, דט"ז דאמרינן הכא הם ט"ז אמות מצומצמות ולכך מצטרפין להיות שדה אילן, משא"כ בכלאים איירי באמות שוחקות והוי יותר מט"ז לכך חשיבי מפוזרין. ועי' הובא ברשב"א ובריטב"א. ועי' לקמן.

**תוד"ה זורע.** דעת התוס' דאף שיש ט"ז אמה בין שורה לשורה דמן העיקר מודדין, מ"מ כיון שמהענפים שבצד אחד לענפים שבצד שני ליכא טז"א אמה חשוב כרם מדרבנן, ולכך כשבא לזרוע מצד השני מרחיק ד"א כדין מרחיק מן הכרם. ועי' מהרש"א ורש"ש. [ועי' בחזו"א שהק' הא תנן הנוטע את כרמו ט"ז על ט"ז מותר להביא זרע לשם, כיון דמודדין מן העיקר, אף דהענפים בתוך ט"ז מ"מ לא חשיב כרם]. אמנם ברבינו יונה ובר"ש כלאים פ"ד מ"ט ס"ל שגם בצד שהענפים לתוכו ליכא שם כרם, משום שאין בין האילנות פחות מט"ז, ולכך כשזורע בצד השני אין מרחיק אלא כשיעור הרחקה מגפן אחד, [לת"ק ו"ט ולר"ע ג"ט], והא דאסור לזרוע במקום שהענפים בתוכו אינו משום שיש עליו שם כרם, אלא בגלל התפשטות הענפים.

**פג.**

**אמר רבא הילכתא מד"א עד ט"ז אמות.** ופי' ברשב"ם דפסק רבא כרבנן ששיעור מפוזרין הוא ט"ז, ולגבי רצופין כיון שלא מפורש שפליגי על ר"ש לכך פסק ד"א. וכתב הרשב"ם דכן השיעור גם לגבי מקדיש, והברייתא דדלעיל עב. דקתני שיעור אחר ממטע עשרה לבית סאה פילגא האך ברייתא. ועי' ברמב"ן במלחמות סו"פ הבית שהביא דברי הרשב"ם וחולק עליו 'אלא שאני אומר דרבא פסק הילכתא מד"א עד ט"ז לא הוציא מדברי ר"ש אמר, אלא לחלק ביניהם ולומר שאפי' לדברי המתיר בכלאים להביא זרע לשם בכרם הנטוע על ח"א, התם היינו טעמא משום דבהאי שיעורא ליכא עירבוב, וכיון שהופך את השער לצד אחר נראה כערוגה בפני עצמה וכו', אבל לענין מוכר ומקדיש כל עד ט"ז אמה אם בא מוכר ליכנס שם בשורו לחרוש ולזרוע, לוקח מקפיד עליו וסלוקי מסלק נפשיה מוכר מיניה וכו'. וכן הביא כאן בנמוק"י מהרושלמי דפסק כר"ש גבי כלאים דבח"א הוי מפוזרים. וכתב דלפי"ז 'שיעורא דכלאים וקנייה אינם שווין, אלא דמכלאים שמצינו האי שיעורא דט"ז אמה מיתינן ראיה דחשיב שיעור ומשערינן ביה קניה'.

וכן מצינו ברמב"ם שחילק בזה, דגבי כלאים פסק פ"ז ה"ד כר"ש שח"א הוי מפוזרים, וגבי מכר פסק פכ"ד ממכירה ה"ד שהשיעור הוא מד' עד ט"ז.

ולפי"ז אין צריך לתי' התוס' ד"ה כמה דבכלאים הוי שוחקות, די"ל דאע"ג דבתחילת הסוגיא השוו דין קניה לכלאים, מ"מ למסקנא אפ"ל דאף דהכא הוי ט"ז ועד בכלל, אפ"ה לא הוי מרוחקים אלא ביותר מט"ז.

**הרי זה קנה קרקע ואת האילנות שביניהם.** פי' רשב"ם את האילנות קטנים. וכן פי' לעיל עב. גבי הקדש. וכן הוא בטור רטז סעי' ו' 'וקונה כל אילנות קטנים שביניהן'. וכתב בב"י נראה שטעמו שגדולים אין סברא שבקניית שלשה יקנה כל האחרים. ובסמ"ע סקי"ח תמה מדוע המחבר לא פי' איזה אילנות. אך דעת הרבינו יונה והתוס' לעיל עב. ד"ה ואת דאילן סרק קנה דכיון שאינו טעון פירות עומד ליעקר, והביאו ראיה דבגמ' בע"ב נסתפקו עלה ארז ביניהן מהו, א"ל קנה וקנה, ופירשב"ם דאיבעיא ליה אם הוי הארז הפסק שלא יקנה הקרקע, והשיב לו דקונה הקרקע וקנה גם הארז כדתניא ואת האילנות שביניהם, הרי שאף שסתם ארז גדול קונה. ועי' בדרישה דלדברי הרשב"ם י"ל דאיירי בארז קטן.

והנה בער"י כתב טעם אחר מדוע דווקא קטנים. דהרי אמרינן לעיל שברצופין פחות מד"א לא קונה. וא"כ איך קונה האילנות שביניהם הרי הם גורמים להחשיב את השדה רצופין. ואם איירי בקטנים ניחא. ובנמוק"י פי' דאיירי במרוחקין ד"א. ובריטב"א פי' בשם ר"י דכיון שסיים לו שלשה אילנות קנה הכל אפי' גדולים, והיינו דמהני שסיים לג' האילנות כדי שלא יהי' רצופין.

והנה לטעם שכתב הב"י דדוקא קטנים בטלי גבי השלשה ולא אילן גדול, הוא דווקא לשיטתם דהדין של קונה ג' אילנות שקונה קרקע איירי באילנות גדולים, ולכך שייך לומר דהא דקונה מה שביניהם הוא רק קטנים דבטלי להו. אבל הובא לעיל שדעת הרמב"ם והשו"ע דהדין דקונה ג' אילנות קנה קרקע הוא אפי' אם קנה אילנות קטנים, א"כ מה שקונה מה שביניהם אינו משום דבטלי להו, אלא משום שקונה את הקרקע לגמרי, ולכך אפי' אילנות גדולים נמי קונה.

**בעי ר"פ מכר לו שנים בתוך שדהו ואחד על המצר מהו**. פשוט דכל הספק הוא רק אם בעינן ג' אילנות בכדי לקנות קרקע, אבל אם בב' נמי קונה קרקע, ה"נ יקנה דלא גרע מב' אילנות. ויש לדון לפי"ז מדוע לא הוי ספק ספיקא, ספק שמא יש כאן ג' אילנות אף דאחד על המצר, ואת"ל שיש כאן רק ב' מ"מ אולי גם בב' קונה קרקע. ודעת התוס' בכתובת ט: ד"ה אי דבס"ס מוצאין ממון. ועי' בקונ' הספיקות כלל ו' סעי' ז' שהביא מהראשונים דלא כתוס'.

ברמב"ם בכל הספיקות פסק פכ"ד ממכירה ה"ד שלא קנה , וביאר במ"מ דכל תיקו דממונא חומרא לתובע וקולא לנתבע, ואף שבכל ספיקא דממונא מהני תפיסה, קרקע בחזקת בעליה היא ולא מהני תפיסה. אך באו"ש כתב דכל מקום שמספקא להו לחכמים לא קנה מעיקר הדין, דמסתמא לא זבין לוקח רק מה שפשיטא לחכמים דהוא בכלל עיקר לשונו, עד שיפרש בהדיא שיקנה, ולפי"ז לא מהני תפיסה אפי' בספק מטלטלין.

ותמה עליו מאד בחי' ר' שלמה ב"ב סי' ד' אות ג' דהרי מבואר לעיל דבב' אילנות מביא בכורים מספק, הרי דיש ספק לפנינו, ולא אמרינן שכיון שהוא ספק ולא פירש בהדיא בוודאי לא מכר לו. [אך האו"ש לשיטתו שם שבאמת קרקע לא קנה בתורת וודאי, והא דמביא בכורים הוא משום שיש לו קנין פירות חשוב בקרקע, הובא לעיל].

**פג:**

**בעי רב אשי בור מהו שתפסיק וכו'**. פי' רשב"ם כגון מד"א עד ט"ז ולא עד בכלל. והוא לשיטתו דבט"ז שלמות הוי מפוזרין. ועי' בתוס' ד"ה רשות שפי' כרשב"ם. ועי' מהרש"א שהק' הא כתבו לעיל דלענין מכר הוי עד בכלל. ועי' בריטב"א.

**אלא היה ארז ביניהם**. ברשב"ם פי' דעלה לאחר מכירה וס"ד שלא קנה וממילא יהי' הפסק. ומתמה הרי עלה ברשותיה דלוקח וכו'. ובריטב"א פי' קודם מכר מהו, והספק האם כיון שהוא סרק או שאינו מינו אם חוצץ. וכבר הובא לעיל שהתוס' לעיל עב. הוכיחו מכאן דקונה אילנות שביניהן אם אייר באילן סרק קונה גם אם הוא גדול.

**כיצד הן עומדים כחצובא.** וכך קיי"ל כר' יוחנן. והנה זה ברור דלצד דבקונה ב' אילנות קונה קרקע לא בעינן כחצובה דבב' ל"ש דתמיד הם כשורה. והנה בער"י וברא"ש הוכיחו מכאן דכיון דקי"ל כר"י דבעינן כחצובה וגם קיי"ל כר"ע דבעין יפה מוכר, ע"כ דגם לר"ע הקונה ב' אילנות ל"ק קרקע, דהא בב' ל"ש כחצובה.

והנה בקונה ג' אילנות הוי קנין גמור בקרקע, ובדברי ר"ע שקונה מדין עין יפה הוא לא קנין גמור אלא שעבוד כמו שיש לו דרך, א"כ אף אי נימא דב' קונה קרקע לא בעינן התם כחצובה דאינו קנין קרקע כמו בקונה ג'. וצ"ב