35 אולודי חומא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ד' אדר תשס"ז

שבת דמ"ח., רבה ור"ז איקלעו לבי ריש גלותא, חזיוה לההוא עבדא דאנח כוזא דמיא אפומא דקומקומא, נזהי' רבה א"ל ר"ז מ"ש ממיחם ע"ג מיחם, אמר לי' התם אוקומי קא מוקים הכא אולודי קא מוליד.

א] והנה בביאור הא דאסר רבה להניח כוזא אפומא דקומקומא היכא דאולודי קא מוליד, נחלקו הראשונים, דדעת התוס' ודעימייהו דהיינו דאסור ליתנו במקום שיכול להגיע לידי יס"ב, משום גזירת הפשר.

ובחי' הרשב"א הביא פי' רבינו יונה, ז"ל, והכא בהנחת כוזא אפומא דקומקמא כדי להטמין שניהם בדבר שאינו מוסיף הבל וכו', והי' רוצה להטמין הכוזא אפומא דקומקמא דקי"ל מותר להטמין את הצונן ואפילו להפיג צינתן וכו', ומשו"ה הוה ס"ד דר"ז שאפילו ע"ג מיחם נמי שרי, ורבה אסר דלא התירו להטמין את הצונן אלא בדבר שאינו מוסיף הבל, אבל ע"ג מיחם אסור, מפני שתוספת חום המיחם ניכר בו והו"ל כמטמין ע"ג דבר המוסיף הבל, שלא התירו במיחם ע"ג מיחם אלא מיחם דוקא, שאין חומו של תחתון ניכר בעליון שאינו אלא משמר חומו, עכ"ל.

ב] אמנם בדעת רש"י לכאו' אאל"פ כב' דרכים הללו, דמש"כ התוס' דטעם האיסור הוא משום שיכול להגיע לידי יד סולדת בו ואיכא גזירת הפשר, אינו מתישב בדעת רש"י, שהרי ס"ל לעיל ד"מ: דמותר להפשיר אף במקום שיכול להגיע לידי יד סולדת.

ומש"כ רבינו יונה דאיירי בהטמנה וכיון דהוא מוליד חום לי"ב להתירא דמותר להטמין את הצונן, ג"כ אינו מתישב לדעת רש"י, שהרי עיקר פי' זה מיוסד על הא דמותר להטמין את הצונן אף להפיג צינתו, וכמש"כ הרשב"א, אך רש"י הרי ס"ל לקמן דנ"א. דכל הא דמותר להטמין את הצונן, הוא רק בשמטמינו כדי שלא יתחמם, אך אסור להטמינו להפיג צינתו או לשמור חומו, וא"כ אם איירי הכא בהטמנה יש לאסור אף אם אוקומי קא מוקים, ובע"כ דלא איירי הכא בהטמנה.

וצ"ב היאך יפרש רש"י להא דאסר רבה היכא דאולודי קא מוליד, ולהא דתניא לקמן דנ"א: דמטמינים מיחם ע"ג מיחם וכו' "לא בשביל שיחמו".[[1]](#footnote-2)

ומצאנו ברבינו ירוחם ני"ב ח"ג שפירש לזה, ז"ל, ולאותם שפירשו למעלה דכנגד המדורה מותר להפשיר אפי' במקום קרוב למדורה, מיחם ע"ג מיחם שאמרנו שאסור כשהמיחם העליון צונן והתחתון על האש, משום דמאחר שמונח על האש חמיר טפי מכנגד המדורה, ואפילו להפשיר שמוליד בו כלומר בעליון חום, עכ"ל.

וכ"ה באהל מועד דרך ג' נתיב ח', ז"ל, כלי של מים צונן אסור ליתן אותו ע"ג כלי של מים חמין המונח ע"ג כירה מפני שמוליד חום, ואע"פ שהתירו לערות קיתון לתוך ספל מים ואפי' צונן לתוך חמין כדי להפשירן, שאני התם שאינו עומד ע"ג האור, ומיחם ע"ג מיחם שהתירו כמו שנתבאר בנ"ד, שאני התם דאוקומי קא מוקים שהמיחם העליון גם הוא מים חמים יש בו והתחתון אינו עושה כלום אלא מעמיד חומו שלא יפוג, הכא אולודי קא מוליד חום והואיל והוי ע"ג האור דומה כמבשל, עכ"ל.

והיינו דהגם דשרי להפשיר בשבת, מ"מ אסור ליתן ע"ג מיחם שע"ג האש כדי להפשיר, דכל שמוליד חום ע"ג האש דומה כמבשל ואסור.

ג] וכ"נ גם מד' הרמב"ם פ"ד משבת ה"ו, ז"ל, מניחין מיחם ע"ג מיחם בשבת וכו' לא בשביל שיוחמו אלא בשביל שיעמדו על חומם, שלא אסרו אלא להטמין בשבת אבל להניח כלי חם ע"ג כלי חם כדי שיהיו עומדין בחמימותן מותר, אבל אין מניחין כלי שיש בו דבר צונן ע"ג כלי חם בשבת שהרי מוליד בו חום בשבת, ואם הניחו מבערב מותר ואינו כטומן בדבר המוסיף, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמב"ם דלא איירי בשמטמין ע"ג המיחם, שהרי כתב דהא דשרי להניח מיחם חם, הוא משום שלא אסרו אלא להטמין, והרי דהכא איירי שאינו מטמין, וצ"ב דא"כ מ"ט אסור להניח עליו כלי שיש בו דבר צונן.

ובמ"מ שם כתב, ז"ל, ופירשו ז"ל שהקומקום היה חם כ"כ שהיה בו כדי לחמם הכוזא שהיה בו צונן, ולא שיעור להפשיר בלבד, שאל"כ מותר הי' אפי' נגד המדורה כמבואר פרק כ"ג, וכן מורה בכאן לשון רבינו, עכ"ל.

והדברים צ"ע, שהרי דעת הרמב"ם שם פכ"ב לפמש"כ המ"מ שם, דמותר להפשיר מים אף במקום שיכולין להגיע לידי יד סולדת, וא"כ מ"ט הכא אסר להניח כלי שיש בו דבר צונן במקום שיכול לבא לידי יד סולדת.

ואין לומר דהא דאסור הוא בשמניחו עד שיבא לידי יד סולדת, דמלבד דאי"ז מתישב כלל בל' הרמב"ם שפירש דהאיסור הוא משום שמוליד חום בשבת, ואם איירי בשמניחו עד שמגיע לידי יד סולדת הרי הוי האיסור משום מבשל, גם הרי מהא דשרי ר' זירא מוכח דלא איירי בכה"ג, וכמש"כ התוס'.

אך אחר שזכינו לד' רבינו ירוחם והאהל מועד, נ' דיש לפרש גם בד' הרמב"ם, ואשר זהו דאסר להניח כלי שיש בו דבר צונן ע"ג כלי חם משום שמוליד בו חום בשבת, וזה מתישב טפי בל' הרמב"ם שפירש טעם האיסור משום שמוליד בו חום בשבת, ואם האיסור הוא משום גזירת הפשר, הרי אין האיסור בעצם הולדת החום.

ועיי"ש במעשה רוקח שנראה שפירש כן בד' הרמב"ם, והק' ע"ז, ז"ל, וק"ק דא"כ איך התירו לחמם דבר צונן כלל הרי עכ"פ מוליד בו חום כי הכא, ויש לחלק, עכ"ל, ולמש"נ מד' רבינו ירוחם והאהל מועד מתישב בפשיטות, דכל איסור הולדת חום הוא רק בשנותן ע"ג קדירה שעל האש.

אך צע"ק לפ"ז, במה שלא פירש הרמב"ם דכל הך איסורא הוא רק בשהכלי החם הוא ע"ג האש, וצ"ע בזה.

ד] ובטור סימן רנ"ח כתב, ז"ל, כלי שיש בו דבר חם יכול להניחו על הקדרה טמונה כדי שישמור חומו ולא יצטנן וכו', אבל אין מניחים כלי שיש בו דבר קר על גבי קדרה חמה בשבת שהרי מוליך בו חום בשבת.

ובב"י שם כתב, ז"ל, והרב המגיד כתב בפכ"ב בשם הרשב"א כסברא ראשונה, וכן דעת הר"ן שכתב בפרק כירה וכו' שמותר ליתן על פי קדרת חמין בשבת תבשיל שנתבשל כל צרכו כגון פנאדיש וכיוצא בהם לחממן ואע"פ שהיס"ב לפי שאין דרך בישול בכך, ואע"פ שהקדרה נתונה על האש וכו' עכ"ל ולפי דבריו כי תניא ולא בשביל שיחמו וכו' כשלא נתבשלה כל צרכה הוא בדוקא, עכ"ל.

ובדרכי משה שם כתב ע"ז, ז"ל, ולפי דברי הטור דתלי טעמא משום שמוליד חום, בכל ענין אסור, עכ"ל, וכ"ה מבו' בחי' מהר"י אבוהב בסימן שי"ח ד"ה כלי שיש בו תבשיל קר, עיי"ש.

ומבו' בדבריהם, דלדעת הטור הא דאסור להניח כלי שיש בו דבר קר ע"ג קדירה חמה, אי"ז משום איסור בישול, אלא הוי זה איסור בפנ"ע דאסור להוליד חום בשבת, וע"כ לדידי' אסור אף בשנתבשל כל צרכו.

וצ"ל לפ"ז, דהא דכל שנתבשל מער"ש שורין אותו בחמין בשבת, ולא אסרו משום הולדת חום, היינו משום דכל איסור הולדת חום הוא רק בשנותן ע"ג קדירה שעל האש, וכמש"כ רבינו ירוחם והאהל מועד.

והנה אמנם כתב הטור בסימן שי"ח, ז"ל, כלי שיש בו תבשיל קר אסור ליתנו ע"ג קדרה הטמונה כדי להתחמם אם הקדרה חמה בענין שהעליון יכול להתבשל ואם אינו יכול להתבשל מותר, עכ"ל, וי"ג כן גם בד' הטור בסימן רנ"ח, ע' ב"י שם.

ומבו' בד' הטור, דלא אסרו להניח כלי שיש בו תבשיל קר, אא"כ הוא יכול להתבשל מחום התחתון, ולכאו' הי' נ' מזה דטעם האיסור הוא משום בישול, וע"כ אין אסור אא"כ הוא יכול להתבשל.

אך לפ"ד הדרכ"מ ומהר"י אבוהב אי"ז כן, אלא לעולם טעם האיסור אינו כלל משום איסור בישול אלא משום שאסור להוליד חום בשבת, ואך דס"ל להטור דלא חשיב הולדת חום ליאסר, אא"כ הוי בשיעור הראוי לבשל, וכה"ג ה"ז אסור אף בדבר שכבר נתבשל ואין בו משום בישול.

ה] ושיטה חדשה בזה מצינו בספר תשב"ץ קטן סימן כ"ז בשם מהר"ם מר"ב, ז"ל, ואומר מהר"ם ז"ל שמותר להחם פשטיד"א בשבת אצל האש מרחוק במקום שאין היס"ב וכו', אבל אינו יכול להניחה ע"ג התנור ממש לפי שהוא תולדה דאור, כדאיתא בבמה טומנין וכו' א"ל התם אוקומי קא מוקים הכא אולודי קא מוליד, וגם יש בירושלמי הרחקה עשו לכלי ראשון וכו', עכ"ל.

ומחודש בדבריו, דאיסור הולדת חום הוא אף במקום שאין היס"ב, ונראה עוד בדבריו דאיסור זה הוא אף בכלי ראשון, וכמו שהביא מירושלמי דהרחקה עשו לכלי ראשון, וכל הא דשרי להפשיר הוא רק בשמניח ברחוק מן המדורה במקום שאינו היד סולדת בו.

והטעם בזה, דע"ג האש ותולדותיו אסרו אף להפשיר, וכמש"א בירושלמי שעשו הרחקה לכלי ראשון שאף שאין היס"ב אסור ליתן לתוכו, אך משא"כ בשנותן ברחוק מן המדורה, הרי דכל שאין היס"ב לא חשיב כלל כנתינה ע"ג האש, דמקום זה כבר אינו מקום האש, וע"כ שרי ליתן שם.

ו] והנה לקמן דנ"א: תניא, מניחין מיחם ע"ג מיחם וכו', ולא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהיו משומרים.

והנה הפוסקים בסימן שי"ח עמדו בהך ברייתא דהיכי איירי, אי בשנתבשלה הקדירה העליונה כל צרכה, א"כ מ"ט אסור להניחה בשביל שיחמו הרי אין בישול אחר בישול, ואי איירי בשלא נתבשלה כל צרכה, א"כ מ"ט מותר להניחה בשביל שיהיו משומרין, הרי מכח מה שמניחה ע"ג הקדירה התחתונה ה"ז מקרב את בישול העליונה.

והנה לדעת הרא"ש ודעימי' דיש בישול אחר בישול בדבר לח שנצטנן, מתפרשת הברייתא בדבר לח, ואשר זהו דתניא דאם הקדירה העליונה חמה ולא נצטננה, ואין מניחה אלא כדי שישתמר חומה שרי, ואם הקדירה העליונה נצטננה אסור להניחה כל שתבא לידי יד סולדת, דיש בישול אחר בישול, וכ"ה בפמ"ג שם מש"ז ט'.

ולדעת הרשב"א והר"ן ודעימי' דאין בישול אחר בישול אף בדבר לח, פירש הט"ז שם סק"ט דאיירי בשלא נתבשל כל צרכו, וע"כ אסור ליתן בשביל שיחמו, אך בקדירה חמה שנותן כדי שישתמר חומה שרי, דהגם דיש בישול אחר בישול כמאב"ד, מ"מ הכא שרי דאיירי דלא יבא עי"ז לבישול גמור, עיי"ש, וזה חידוש גדול, והאחרונים חלקו ע"ז, ע' פמ"ג שם, ומ"ב סק"נ, ושעה"צ סקע"ג.

ויל"פ עוד, דמכוון הברייתא דלא שרי להניח בשביל שיחמו דהיינו במקום שראוי להתחמם לידי יס"ב, אלא בשביל שיהיו משומרין, והיינו במקום שאין ראוי להתחמם לידי יס"ב, ואינו אלא משמר חום הקדירה, ושו"ר כן בחזו"א סי' ל"ז סקט"ז, ועיי"ש שדן בזה, אם היכא שאין בכח התחתון להרתיח העליון אם הי' העליון קר, אך עתה שהוא חם ה"ז משמר חומו וגורם להוסיף בישול, אם ה"ז אסור, ומסיק דכה"ג חשיב כמבשל, עיי"ש.

ז] ולדעת רבינו יונה??

ובתוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, בתוספתא תני טומנין מיחם ע"ג מיחם ובער"ש מיירי, והא דקתני לא בשביל שיחמו משום דחשיב כטומן בדבר המוסיף הבל, ומילתא דתמיהא היא, כיון שהתחתון מותר אף להתחמם, למה יהי' העליון אסור, ואפשר דאפי' בשבת נמי שרי, ואי"ז כמו מטמין בשבת שאסור אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל, כיון שמשים מיחם ע"ג מיחם, עכ"ל.

ז"ל חי' הלכות להגר"א, והלשון הכא אולודי מוליד דחוק וכו', ואמר רבינו הגאון הכ"מ דודאי שלא נעלמו משנהים הברייתות, אלא דלעיל אמרי' מניח אדם כנגד המדורה ולא אצל המדורה ע"ש, ורבה הי' מדמה כמו שאסור שם ע"ג המדורה כן ע"ג מיחם אסור רק נגד המיחם מותר ולכך נזהי' רבה, והק' לו ר"ז הא אמרי' מיחם ע"ג מיחם מותר ולמה אסרת הכא, ותי' לו דהתם מיירי שהם חמין ורוצה לשומרם, אבל הכא מיירי שהם צוננים ורוצה להפשירם דאסור ע"ג מיחם כמו ע"ג מדורה וכו', עכ"ל.

ז"ל הרמב"ן בדמ"ח., ותו קשיא ורבי זירא לית ליה הא דתנן (ל"ח ב') אין נותנין ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל ולא יפקיענה בסודרין, ואף על פי שהן תולדת האור ולא אור עצמו, ואם תאמר לא היה אלא מפשיר, אם כן למה אסר רבא לית ליה הא דתניא מניח אדם קיתון של מים כנגד המדורה כדי שתפיג צנתן, ומתני' נמי הוא (מ"א א') אבל נותן לתוכו מים מרובין כדי להפשירן, ואם תאמר לא בצד המיחם היה מניח אלא בתוך המים והמיחם היה מונח על האש והיה רבי זירא סבור לחלוק בהן, ולית ליה הא דאמר רבי (מ' ב') טול בכלי שני ותן, ואיכא למימר שהיה מניח על גב פי המיחם שפינהו מעל האש ולא היה שפתו חם לחמם אלא שהיה עולה הבל מן המים החמין ומחממין אותו, והיה סבור שכיון שאין הכוזא נוגע במים אף הבל המים שהן עצמן תולדת האור אינן אוסרין אותו, כמו שמותר ליתן מיחם ע"ג מיחם אע"פ שהתחתון מלא מים חמין וההבל עולה, ופריק שאני הכא דצונן הוא ואולודי בשבתא אסור, עכ"ל.

ולכאו' כונתו, דס"ד שאין תולדת האור אסור אלא היכא שהוא נוגע בדבר המתבשל, אך כל שמפסיק אויר מותר, וע"כ כיון שאין נוגע במים שרי, וע"ז פליג רבה דודאי אסור בכה"ג.

1. שו"ר בפסקי רי"ד שכתב, ז"ל, ואי קשיא והא אמרן בפירקין דלעיל מביא אדם קיתן של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא כדי שתפוג צינתם וכו', י"ל דכנגד המדורה נפשרים מיד ולא חיישינן דילמא משהי להו ומרתחי, אבל ע"ג קומקום דלא מיתפשר אלא ע"י שהי', חיישי' דילמא משהי להו טובא ומרתחי, עכ"ל, ויל"פ כן גם לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-2)