חתיכה שמקצתה ברוטב ואיסור דבוק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ

חולין צו: חתיכה שמקצתה ברוטב ואיסור דבוק

**א. בדין חתיכה שנפל עליה איסור אימתי אוסר כולה-**

בשו"ע קה-ד פסק השו"ע דדוקא איסור שנפל בתבשיל אוסר כל החתיכה אבל איסור שנפל על הצלי אינו אוסר אלא בכדי נטילה, "וכן אם נפל איסור על החתיכה שחוץ לרוטב ולא ניער הקדירה אינו אוסר אלא כדי נטילה, אבל אם היא ברוטב לרש"י אפי' מקצתה או אפי' כולה חוץ לרוטב אלא שניער וכיסה הרוטב מפעפע ונכנס בכולו".

ובשו"ע צב-ב:"נפל חלב לתוך קדירה של בשר טועמין החתיכה שנפל עליה אם אין בה טעם חלב הכל מותר, ואם יש בה טעם חלב אותה חתיכה נאסרה ואם ניער אח"כ צריך שישים כנגדה מתורת חנ"נ", מבואר שכל החתיכה נאסרת ע"י טיפת חלב שעליה.

והוא באמת מפורש במתני' קח. דכל החתיכה כולה נאסרת ע"י טיפת חלב שנפלה עליה.

ובט"ז צב-ג הביא ד' התו"ח שתמה בזה דד' הטושו"ע סתרי להדדי.

וגם עיקר ד' המשנה דחלב אוסר כל החתיכה צ"ב למה יפעפע בכל החתיכה והרי אין שם רוטב והוי כמו צלי דקי"ל דאיסור כחוש אינו מפעפע בכולו?

[ובחוו"ד צב-ה ר"ל דמעיקר הדין אינו אוסר אלא כדי נטילה אלא דחיישינן שאין בקיאין בין כחוש לשמן, ותמה עליו רעק"א דדין זה הוא מפורש במשנה].

וכמה חילוקים מבוארים בפוסקים בזה, עיי"ש בש"ך צב-ג:

א. ד"מ תי' דהתם בסי' קה איירי בדבר כחוש שאינו מפעפע אבל במתני' קח. וסי' צב איירי בחלב וכיון שיש בו שמנונית של חמאה הרי הוא מפעפע ונבלע בכל החתיכה [וה"נ לו יפול על הצלי חלב ג"כ יפעפע בכולה כדין איסור שמן].

אבל תמה ע"ז בש"ך דהא ברשב"א בתוה"ב (ח:) הוכיח מסוגיא דטיפת חלב שאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, שאם הוא יוצא לשאר החתיכות א"כ היה לנו לצרף כל החתיכות לבטל את הטיפה, וע"כ אינו יוצא אף לאסור שאר החתיכות.

וכתב דה"מ באיסור שאינו שמן כגון טיפת חלב, אבל חלב הכליות שמפעפע או שומן הרי האיסור מפעפע גם לאסור שאר החתיכות, הו"ד במ"מ פ"ט, מבואר דעת הרשב"א דטיפת חלב לא חשיב איסור שמן לפעפע, וכעי"ז הק' הט"ז [עפ"י פי הפמ"ג שם] מד' השו"ע קה-ז שאין טיפת חלב הבלועה יוצא מחל"ח בלא רוטב ש"מ שאינו איסור שמן.

אבל באמת דברי הרשב"א סתרי להדדי כשה"ק במנח"כ הו"ד בפר"ח מב-ג, דלקמן במה"ב (כ:) כתב הרשב"א ביאור הטעם דטיפת חלב שנפלה על חתיכה אוסרת כולה ולא רק כד"ק משום שחלב שמן ומפעפע וכש"כ הד"מ?

וכתב בפר"ח וכ"כ הגר"א קה-מב דס"ל דחלב אינו ממש כדבר שמן ורק באותה חתיכה הוא מפעפע בכולה אבל אינו שמן כ"כ לפעפע מחל"ח בלא רוטב [ולא דמי לחלב כליות דס"ל להרשב"א דמפעפע אף מחל"ח].

ובכו"פ צב-ד תמה ע"ז מד' השו"ע קה-ה דבדבר המפעפע צריך לכה"פ נטילה כד"ק דחיישינן שמא לא פעפע ונבלע רק במקומו, ולמה בחלב לא הצריך השו"ע זה.

ובאר הכו"פ שהטעם דחלב מפעפע כאן הוא בצירוף של הבל הקדירה עם מה דחלב קצת שמן, ולפי"ז בצלי ממש שאין בו הבל הקדירה לא יאסור החלב כל החתיכה, אבל לד' הפר"ח ה"ה בצלי ולא רק בקדירה.

[ועיי"ש הביא מתוס' ק. ד"ה חתיכה שכתבו דאיירי בנפל על חתיכה שחוץ לרוטב והרוטב כולו לא נאסר, וצ"ב היאך יאסור שאר החתיכות, ואי איירי בחתיכה של דבר שמן א"כ יאסור גם את הרוטב (לפי"מ שנסתפקו בתוס' אח"כ אי דבר שמן מפעפע מחל"ח), וכתב דע"י הבל קדירה אוסר ומתפשט בכל החתיכה אבל לא ברוטב וכל הקדירה.

וע"ע בדרו"ח מכת"י באר ד' התוס' ק. דאיירי שהאיסור כחוש וההיתר שמן ואינו מפעפע אלא בחתיכה אחת וכש"כ הטור-קה.

ועיי"ש מש"כ עוד לבאר התוס' צח: עפי"ד].

ובהג' דגמ"ר ובחוו"ד סק"ג נתקשה בדעת הד"מ למה לא יצטרפו כל החתיכות לבטל, ותי' דלעולם חלב הוי כאיסור מפעפע כחלב כליות אלא דס"ל דאיסור שמן אינו מפעפע בשוה, ולכך אין מצטרף שאר החתיכות לבטל שיש לחוש שמא לא פעפע לכל החתיכות.

וכתב דלפי"ד הד"מ ה"נ יאסור שאר החתיכות אף בלא ניעור לבסוף שהרי יש לחוש שמא פעפע מחל"ח ג"כ, וס"ל דניער לבסוף דקתני לאו דוקא ואף בלא ניעור ג"כ נאסר [וצ"ע מקו' הגמ' מיבלע בלע מיפלט לא פלט, והר"ן דס"ל דאף בלא ניעור נאסר באר הגמ' דתלי בנידון דאל"ס משום אין הנאסר חוזר ואוסר, אבל ד' דגמ"ר וחוו"ד שהבלוע עצמו יכול לצאת מחל"ח צ"ע מד' הגמ'].

אבל זה דלא כהמבואר ברשב"א בתוה"ב להוכיח מדאין החתיכות מצטרפות לבטל דה"נ אינו אוסר שאר החתיכות, מבואר דעתו שאין לחלק ולומר דשמא אינו מפעפע בשוה, ועיין בדגמ"ר מש"כ בזה.

ב. כ"ז תי' הרשב"א דהטעם דטיפת חלב אוסרת הוא משום דמפעפע, ובש"ך הביא תי' אחר בזה מד' הר"ן (מג.) דאף בדבר כחוש ממש מ"מ תבשיל אינו דומה לצלי, דמתוך שיש הבל ולחלוחית בקדירה הרי הוא מתפשט בכולה.

ומ"מ לא סגי ליישב סתירת השו"ע דא"כ בסי' קה נמי איירי בקדירה ולמה לא יאסור כל החתיכה, כתב הש"ך דסברא זו דהבל הקדירה ל"ש אלא בדבר צלול ודק כטיפת חלב שע"י ההבל הוא מתפשט בכולה, אבל בסי' קה איירי באיסור גוש ועבה שנפל ואינו מתפשט בכל הקדירה.

אבל בפר"ח לא קיבל תי' זה ונקט דלדעת הר"ן ה"נ בדבר גוש יפעפע בכל החתיכה, עיי"ש.

ג. עוד כתב הש"ך די"ל דאיירי בסי' צב בגוונא שהחתיכת בשר היא שמינה וכה"ג נמי מפעפע אף שהחלב לא חשיב איסור שמן.

וע"ע בחזו"א כב-ח מה שהביא מגליון בי"מ ומשה"ק על הש"ך.

**ב. פלוגתת רש"י ור"י במקצתה ברוטב אם מצטרף לבטל הטיפה-**

במתני' צו: ירך שנתבשל בה גיה"נ אם יש בה בנו"ט אסורה, ובתוס' שם הביאו פלוגתא בין רש"י לר"י, דלדעת רש"י הרי אף שמקצת החתיכה ברוטב מ"מ אינו מועיל לסייע לביטול הטיפה שנפלה על גגה של חתיכה ונאסרת אותה חתיכה [לכה"פ, ובדין שאר הקדירה עיין לקמן], והר"י ס"ל דאף אם נפל על גגה של חתיכה מ"מ ע"י הרוטב מצטרף כל הקדירה לבטל אותה טיפה ואף החתיכה אינה נאסרת.

[ומש"כ זה בשם רש"י בסוגיא קח. אינו מפורש שם ברש"י, ועיין מהרש"א ומהרמ"ש ובב"י-צב מש"כ לבאר מקורם של התוס' מלשון רש"י כ"א בדרכו].

והנה פלוגתת רש"י ור"י הוא בין באיסור כחוש ובין באיסור צלול כגון טיפת חלב, ואף בזה ס"ל לרש"י שאין הרוטב מסייע לבטל, וכמבואר בד' רש"י דקאי אמתני' דטיפת חלב.

ולהלכה, עיין בט"ז סקי"ד דעיקר כרש"י אבל לענין חנ"נ בשאר איסורין יש להקל כהר"י ולכך כתב הרמ"א צב-ד שאם מקצת החתיכה צוך לרוטב ואין האיסור דבוק בו מצטרף כל הקדירה לבטל ולא אמרינן חנ"נ, אבל הש"ך צב-ד פסק עיקר כר"י.

ובתוס' נתקשו במתני' דקתני אם יש בה היינו בירך בנו"ט אסורה ולמה לא נצרף כל הרוטב לבטל את הגיד, וכתבו דלשיטת רש"י דאין הרוטב והחתיכות שבקדירה מצטרפות לבטל א"ש.

ובפשטות כוונתם דלרש"י י"ל דה"נ מתני' איירי בכה"ג שהחלק מן החתיכה שיש בו הגיד הוא מחוץ לרוטב ולכך אין הרוטב מצטרף לסייע לו לבטל את הגיד.

ותמהו בחוו"ד צב-ו ורעק"א בחי' ע"ד התוס' בתרתי:

א. ה"נ י"ל לדעת ר"י דכל החתיכה חוץ לרוטב לכך אין הרוטב מצטרף.

ב. וע"כ דס"ל דאם כל החתיכה חוץ לרוטב אינו אוסר לר"י אלא כד"ק או נטילה וע"כ איירי כשהיא ברוטב [ובאמת בנוב"י יו"ד-כה כתב דהתוס' מוקי לשיטת ר"י בכולו חוץ לרוטב, ומ"מ אוסר כולו ע"י הבל הקדירה ואף בדבר גוש מ"מ באיסור הדבוק מהני לאסור כולו, עיי"ש מש"כ לחדש בזה, וכבר תמה עליו בשו"ת בית אפרים יו"ד-לא דאדרבה מבואר בתוס' דלא ניח"ל לאוקמי כר"י ובכולו חוץ לרוטב ומבואר להיפך שאינו אוסר אלא כד"ק].

וא"כ תיקשי אף לשיטת רש"י כשהחתיכה מקצתה ברוטב והאיסור נפל מחוץ לרוטב הרי לא ייאסור את כל הירך רק בכדי נטילה.

ודין זה מבואר בשו"ע קה-ד דאם נפל על הצלי אינו אוסר אלא כד"ק, והוסיף השו"ע:"וכן אם נפל איסור על חתיכה שבקדירה שהיא חוץ לרוטב אינו אוסר אלא כדי נטילה, אבל אם היא ברוטב [לרש"י כולה ולר"י אפי' מקצתה] וכו' מפעפע ונכנס בכולה", מבואר להדיא דאם רק מקצתו ברוטב לרש"י אינו אוסר אלא כד"ק, וכ"מ קצת בתוה"ב (כ: סוה"ע) ז"ל:"אלא יש איסור שאי"צ אלא כד"ק וכו' או אפי' בקדירה ולא כיסה אותם הרוטב אלא עומד למעלה מן הרוטב", וד' תוס' צ"ע.

[ורק גבי טיפת חלב נתבאר לעיל דאוסרת כל החתיכה אבל באיסור כחוש הוא הדין המבואר בסי' קה שאינו אוסר אלא כד"ק, וה"נ במקצתו ברוטב לשיטת רש"י אינו אוסר אלא כד"ק, וד' התוס' איירי בגיד שהוא איסור כחוש].

א. בחוו"ד צב-ו תי', דע"כ איירי שהגיד עצמו בחלק של הירך שתוך לרוטב ולכך אוסר הכל ולא רק בכדי נטילה.

ואף דבמתני' משמע דכל הירך מצטרפת והרי חלקה חוץ לרוטב ולמה יצטרף, כתב החוו"ד דכל כה"ג שהאיסור נמצא תוך לרוטב לכו"ע מצטרף חלק הירך העליון שחוץ לרוטב לבטל את הגיד, ואף לשיטת רש"י, וכל מה שאין הרוטב מצטרף לבטל היינו משום שאין הרוטב שלמטה יכול להוציא את האיסור הבלוע בחתיכה למעלה לשאר הקדירה שא"י להוציא הבלוע בחתיכה, אבל מ"מ מועיל הרוטב שהטעם של האיסור יתפשט בכל החתיכה הירך וגם למעלה במקום שאין רוטב.

[ודין זה לכאו' הוא ג"כ דלא כד' השו"ע-קה אלא דע"י שמקצתו ברוטב מתפשט בכולו אף לרש"י, אבל צ"ע דא"כ ל"ל להחוו"ד לאוקמי בכה"ג שהגיד בתוך הרוטב ולא איפכא וכשי"ת לקמן דעת כמה אחרונים ליישב התוס' בפשיטות לפי"ז, ומשמע דעתו שיש לחלק בזה ולא תיקשי משו"ע קה, אבל אין בו שום טעם.

וגם מלשון החוו"ד נראה טעמו שאין הרוטב יכול להוציא את הבלוע רק לפשט הבליעה בכל החתיכה, וצ"ע].

ובעיקר דינו של החוו"ד ע"ע לקמן בשיטות האחרונים בדין זה.

וע"ז נקטו התוס' דלשיטת רש"י א"ש שלא יצטרף הרוטב לבטל את הגיד, ואף שהאיסור הוא בתוך לרוטב מ"מ כיון שהגיד מכוסה בירך וצריך לצאת דרך הירך הוי כטעם הבלוע שאינו יוצא ע"י שמקצתו ברוטב ואינו מתפשט לכל הרוטב.

וזהו דתלי בנידון רש"י ור"י אם ע"י שמקצתו ברוטב יוצא הבליעה שבו להתבטל ע"י שאר הקדירה.

ומ"מ נקט החוו"ד דה"מ אם מקצת החתיכה חוץ לרוטב אבל לא בכולה חוץ לרוטב, ואינו מובן למה הוזקק לזה וה"נ י"ל בכולה ברוטב ג"כ נימא הכי דסו"ס הוי כבלוע וא"י לצאת, וצ"ע, ועיין לב אריה מש"כ ע"ד החוו"ד.

ב. בנמוקי הגרי"ב רצה ליישב ד' התוס' בפשיטות, דכל נידון רש"י ור"י הוא רק לענין אם מועילה שאר הקדירה להצטרף לבטל, אבל לענין הנידון אם נאסרת כל החתיכה או רק כד"ק בזה מודה רש"י שע"י שמקצתה ברוטב הרי מבלבל את הטעם בכולה.

וביאור שיטת רש"י דאף שהטעם מתפשט לכולה מ"מ אין הכל מצטרף לבטל שהוא כעין התפשטות בכח שני וכבר נאסר מתורת חנ"נ החתיכה כולה וממילא אין הרוטב מצטרף לבטל.

אבל לר"י א"א לאוקמי בכולה חוץ לרוטב דא"כ לא יאסור אלא כד"ק, וע"כ דמקצתה ברוטב וע"ז הק' תוס' דא"כ יצטרף גם הרוטב לבטל.

[ועיין כו"פ צב-ד דלכאו' י"ל דאף לר"י אם כולו ברוטב מ"מ ע"י הבל הקדירה אוסר כמבואר בתוס' ק. דאף שכולו חוץ לרוטב נאסרה כל החתיכה וע"כ משום הבל הקדירה וכמו שהבאנו דבריו לעיל, ועיי"ש דע"כ אין הבל הקדירה מועיל אלא בדבר שמן קצת אבל בגיד לא].

מיהו הבאנו מד' השו"ע מבואר לא כן ונקט דאף אם מקצתה חוץ לרוטב אין החתיכה נאסרת לשיטת רש"י ואינו אלא כד"ק.

אבל באמת גי' הישנה בטושו"ע שם "אבל אם היא ברוטב לרש"י אפי' מקצתה", כד' נמוקי הגרי"ב, אלא שבש"ך ופרישה כתבו שהוא ט"ס דלרש"י דוקא כולה ברוטב ולתוס' אפי' מקצתה, ולד' נמוקי הגרי"ב מיושבת גי' הישנה.

וכדבריו כ"כ כבר לצדד בפמ"ג מ"ז צב-ג לצדד דלרש"י ע"י שמקצתה ברוטב מפשט בכל החתיכה, וזכורני שראיתי כן גם ברעק"א, וכן ראיתי ביד יהודה צב-ו בדעת התוס' ודלא כהשו"ע, וע"ע לקמן אות ט' סייעתא גדולה לזה מד' הש"ך בארוך בדעת רש"י.

[וע"ע בפמ"ג דן אם יאסור שאר חתיכות וצידד דיתכן דאוסר והכי מסתבר דכיון שמתפשט בכל החתיכה ה"נ ימשיך להתפשט, ומ"מ אינו מועיל לבטל וכעין ענין איסור דבוק שההתפשטות היא בשני כוחות ואינו מועיל לבטל, ועיין לקמן כמה שיטות מהד"מ בזה].

ג. וביד יהודה שם עמד שיש בראשונים שנראה שפי' דעת רש"י מתורת איסור דבוק, דלעולם רש"י לא יעמיד למתני' במקצתו חוץ לרוטב אלא אפי' הכל תוך לרוטב ג"כ ולכך ע"י הרוטב מתפשט בכולו ואינו אוסר רק כדי נטילה אלא כל הקדירה, ואי"ז סתירה לד' השו"ע.

אלא דמ"מ אין הרוטב מועיל להצטרף עם הירך לבטל משום איסור דבוק שהגיד דבוק בירך, ולכך במתני' אף אם יהיה שישים בצירוף הרוטב כנגד הגיד לבדו לא יועיל לבטלו.

ומהלך זה לכאו' אינו מתיישב בד' התוס' כלל שהרי התוס' דימו פלוגתא זו לדין חתיכה שמקצתה חוץ לרוטב, משמע שרצו להעמיד דאיירי במקצתו ברוטב ואינו ענין לאיסור דבוק,] וכ"כ ביד יהודה דבתוס' מבואר דס"ל גם בדעת רש"י שאין מושג של איסור דבוק ולכך העמידו לשיטתו במקצתו חוץ לרוטב.

אבל בתו"ר מבואר שפי' כד' התוס' והוסיף:"ומטעם זה כתבו תלמידי רש"י חלב הדבוק בחתיכת בשר שנתבשלה בקדירה צריך שישים כנגד כל החתיכה", וצ"ב רב.

וכנראה כוונת התו"ר ע"ד שנתבאר מד' האחרונים לעיל דאף רש"י מודה דע"י שמקצתו ברוטב האיסור מתפשט בכולו ודלא כהשו"ע, אלא שנתקשה מ"ט לא יועיל הרוטב לבטל, וע"ז כתב דהוי כאיסור דבוק שמתחילה נבלע בחתיכה עצמה ורק אח"כ בכח שני מתפשט לשאר הקדירה וא"א לבטלו דהוי כעין דבוק, ומכאן גופא מקור לאיסור דבוק.

[וממילא אף שהתוס' דימו זה לפלוגתא דמקצתו ברוטב מ"מ אי"צ להעמיד למתני' דוקא בכה"ג רק אף אם כולו ברוטב מ"מ ע"י שהוא דבוק הוי כמו שמקצתו ברוטב שהפישוט הוא בשני כוחות וממילא אין הרוטב מצטרף להגיד בטל].

אבל צ"ע למהלך זה טובא, דהא בתוס' ותו"ר כתבו שאם ניער וכיסה אינו כן ומצטרף הרוטב לבטל אף לרש"י, וצע"ג דאי מתורת איסור דבוק אתינן עלה מה יועיל ניער וכיסה והרי סו"ס מתפשט קודם אצל החתיכה שאצלו, ומשמע מזה חידוש גדול דאף באיסור דבוק מהני היתר של ניער וכיסה, ולא שמענו כן.

ואולי אין כוונת התו"ר לאוקמי דעת רש"י דאיירי הכא באיסור דבוק רק משום דמקצתו ברוטב, אלא שמסברא למד מזה גם לאיסור דבוק שהפישוט הוא בשני כוחות שלא יצטרף לבטל, אבל חמיר איסור דבוק דלא יהני ביה ניער וכיסה משא"כ במקצתו חוץ לרוטב, וכ"מ קצת יותר לשון התו"ר.

אלא דצ"ב למה לא פי' התו"ר למתני' משום איסור דבוק ואף בכולו תוך לרוטב, ואולי י"ל עפי"ד הרמ"א קו-ב דכל דין דבוק הוא מתורת חנ"נ, וא"כ א"א לפרש טעמא דמתני' משום דבוק דמה יענה מ"ד דל"ל חנ"נ.

**ד. עוד בדעת רש"י אם נאסרת חצי החתיכה-**

והנה דעת רש"י מבואר שחתיכה שמקצתה חוץ לרוטב אין הרוטב מצטרף לבטל את הבליעה, וזה בין באיסור כחוש ובין בטיפת חלב אין הרוטב מצטרף לבטל.

ועד השתא נתבאר הדין באיסור כחוש דפליגי התוס' והשו"ע אם לדעת רש"י נאסרת כל החתיכה.

ויל"ע בדין טיפת חלב שנפלה על החתיכה היאך הדין לרש"י אם אוסר כל החתיכה וכל הקדירה.

וכמה שיטות בזה בראשונים:

א. בד"מ-צב הביא מד' המרדכי-תרצא בשם ראבי"ה דמשמע דעתו שאין החלב הולך אלא במקצת החתיכה, והוסיף שהשאר אינו נאסר ולא אמרינן חנ"נ עד מקום שנבלע [דאם הולך בכולו הרי יצטרף גם שאר הרוטב לבטל].

ופי' במרדכי כוונתו דאזיל כשיטת הרא"ם דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה לכך אין יכולה חצי החתיכה העליונה לאסור [ולא הבנתי מ"ט לא ניח"ל לומר בדעתו דאין הנאסר חוזר ואוסר, ואולי ס"ל גבי בב"ח הנאסר חוזר ואוסר].

וד' המרדכי תמוהים טובא, עיין בספר הארוך לש"ך שתמה טובא ע"ז, מה"ת לא יתפשט בכל החתיכה, וביותר מבואר במתני' קח. שהטיפת חלב מתפשטת בכל החתיכה ורש"י מוקי לה בשהחתיכה חוץ לרוטב, ואטו ע"י הרוטב גרע טפי ואינו מתפשט בכל החתיכה, וכן תמה חזו"א טז-א.

[ועיי"ש בחזו"א תמה ע"ד הרמ"א דד' המרדכי הם אליבא דשיטת ר"י ובאופן דמקצתו ברוטב, ולא הבנתי דבריו כלל דזה נכון בד' המרדכי שלאח"כ, אבל הרמ"א הביא ד' המרדכי בשם ראבי"ה וזה וודאי לשיטת רש"י].

ב. אבל כתב בד"מ דסתימת כל הפוסקים מבואר דנקטו בדעת רש"י שכל החתיכה נאסרת, דשפיר מפעפע הבליעה בכל החתיכה ע"י שמקצתה תוך לרוטב, ובזה מודה רש"י להר"י, ואף דס"ל שאין הרוטב מועיל לפשט את הטעם מ"מ באותה חתיכה שפיר מתפשט.

**ה. אם נאסרת שאר הקדירה לדעת רש"י-**

עוד נחלקו הראשונים לשיטת רש"י בטיפת חלב היאך דין שאר הקדירה, עיין בד"מ-צב שהביא מחלוקת ראשונים בזה, בר"ן פכ"ה משמע שכל הקדירה נאסרת לדעתו, ובד"מ דקדק מלשון הטור שאין נאסרת כל הקדירה.

ונחלקו בזה להלכה, עיין ט"ז צב-ב נקט בפשיטות שנאסר הכל ודקדק כן בלשון השו"ע [ובנקה"כ וש"א תמהו דהא השו"ע איירי בניער לבסוף ובזה וודאי נאסר הכל, ועיין בפמ"ג].

ובנקוה"כ וש"ך סק"ג וסק"ו חלק ע"ז ונקט דלא נאסרה שאר הקדירה לרש"י.

ובדעת הש"ך הק' בכו"פ צב-ו כיון דס"ל שהבליעה מתפשטת בכל החתיכה דלא כראבי"ה היאך אינו יוצא לשאר חתיכות?

ומסיק דוודאי מוליך בכולו במציאות אלא דמ"מ א"י לאסור שאר החתיכות דהוי כסופו להתפשט ולא אמרינן חנ"נ, אלא דמ"מ מחמרינן שא"א לצרף כל הקדירה לבטל את הבליעה כיון דמעיקרא נפל רק לחתיכה זו, וכ"ז לענין שלא יתבטל הבליעה אבל כ"כ להחמיר לאסור הכל לא מחמרינן, ועצ"ב.

והוסיף בכו"פ דלפי"ז וודאי אף לרש"י יצטרכו שישים בכלל הקדירה לכה"פ כנגד אותה טיפה שהרי הוא יוצא לכלל הקדירה, אף שאי"צ כנגד החתיכה להש"ך, ויתיישבו בזה ד' הרמ"א שהצריך שישים בכלל הקדירה כנגד הטיפה, וכבר נתקשו הש"ך סק"ו וט"ז סק"ה ל"ל שישים כנגד הטיפה כיון שלא ניער, ואי כהט"ז לרש"י שנאסר הכל א"כ שישים כנגד החתיכה בעי, עיי"ש שנדחקו, ולהנ"ל כתב הכו"פ דס"ל דאף לרש"י בעי שישים כנגד הטיפה לכה"פ.

ובטעם הט"ז שאוסר את כל הקדירה י"ל בשתי אופנים:

א. שהוא מכח הבליעה עצמה דאף רש"י מודה שהבליעה מתפשטת לכל הקדירה בסופו של דבר, שהרי כיון שהיא מתפשטת בכל החתיכה למה לא תלך אח"כ גם הלאה ע"י הרוטב וכש"כ המרדכי בסברת הר"י.

אלא דס"ל דאין בכח שאר הקדירה לבטל דמתחילה הוא מתפשט בחתיכה עצמה ואוסרה ואח"כ בכח שני מתפשט בשאר הקדירה וכעין איסור דבוק, וכ"כ יד יהודה צב-ה, וכש"כ לעיל בדעת רש"י עפי"ד הראשונים שדימו איסור דבוק למקצתה תוך לרוטב.

וכעי"ז כתב בפמ"ג במ"ז שם אלא שכתב באופן זה, שמתחילה הולך רק עד סמוך לרוטב ונאסרה חצי חתיכה ואח"כ בכח שני מתפשט לכל השאר, ולדידן דאית לן איסור דבוק נאסר.

ובהג' צל"צ הק' עליו דהא אין אומרים חנ"נ בחצי חתיכה, ואינו מוכרח דרש"י ס"ל כהיראים בזה.

ובפמ"ג העיר מכח זה על הט"ז היאך נקט כן גם בדעת השו"ע והרי השו"ע לית ליה איסור דבוק כמבואר בכ"ד, וצ"ע.

וכנראה בחתיכה אחת ממש ס"ל להט"ז דלכו"ע נאסרה אותה מקצת חתיכה ומה שאח"כ מתפשט לשאר הקדירה הוא כח שני, ורק בשתי חתיכות הדבוקות זל"ז לא ס"ל להשו"ע איסור דבוק, ועצ"ע.

[וביד יהודה הביא ד' התוס' ק. שנקטו דאי מפעפע מן החתיכה לשאר החתיכות יועיל הכל לבטל, עיי"ש גבי תרבא בדיקולא, וכמו שהבאנו לעיל לענין איסור דבוק ה"נ ס"ל לתוס' בחתיכה אחת ממש, ורש"י צח. משמע דפליג וכש"כ לעיל מהאו"ז].

אבל בעיקר ד' הט"ז הק' ביד יהודה ע"ז דהא רש"י מבואר להדיא לא כן, שהרי במתני' קח. כתב "ולא נחלק טעם הטיפה אלא לאותה חתיכה לבד", וכן מבואר להדיא בגמ' קח: אילימא לא ניער ולא כיסה מיבלע בלע מיפלט לא פליט ופירש"י "את החלב שהוא בגגה של חתיכה" מבואר דעתו שאין הבליעה יוצאת להשאר.

ובאמת ד' הט"ז צ"ע ג"כ מעיקר ד' הגמ' דמבואר להדיא דבלא ניעור אינו אוסר שאר הקדירה, וע"כ אין הבליעה הולכת לשאר הקדירה, וכבר תמה בזה כו"פ צב-ו.

ב. וע"כ לעולם אין הבליעה יוצאת לשאר החתיכות, וכל הצד לאסור שאר חתיכות כש"כ הד"מ בשם הר"ן הוא משום דס"ל להר"ן בדעת רש"י שהנאסר חוזר ואוסר אף בלא שהאיסור הולך עמו, וכשיטת הר"ן עצמו בסוגיא שם, ועפי"ז יישב הר"ן הגמ' קח: דהתם אזלינן למ"ד אל"ס מותר לכך אינו אוסר שאר הקדירה שאין ההיתר נאסר מצ"ע וא"י לאסור את שאר הקדירה בלא שהאיסור הולך עמו, אבל למאי דקי"ל אל"ס אסור הרי הנאסר חוזר ואוסר.

וע"ע בכו"פ צב-ו שכבר תמה על הט"ז מד' הגמ' דמקשי מיבלע בלע מיפלט לא פלט, ובהג' רעק"א שם תמה ע"ז דה"נ תיקשי לשיטת הר"ן וכתבו בפמ"ג מ"ז סק"ו וחוו"ד סק"ב שיפרש ע"ד הר"ן דהיינו למ"ד דל"א חנ"נ.

אבל כבר כתב ביד יהודה דבדעת הט"ז צ"ע לפרש כן שהרי דעתו בסי' קה דאף גבי בב"ח אין הנאסר חוזר ואוסר.

וכבר עמד ביד יהודה סק"ט שיש כאן מחלוקת הפוכה בין הש"ך לט"ז, דהט"ז סי' קה נקט שאין הנאסר אינו חוזר ואוסר בב"ח ומ"מ הכא נקט שהכל נאסר, והש"ך בסי' קה נקט שהנאסר חוזר ואוסר גבי בב"ח והכא נקט שאין שאר הקדירה נאסרת לשיטת רש"י, וצ"ע.

וליישב דעת הש"ך כתב ביד יהודה דכל ד' הש"ך שאין הנאסר חוזר ואוסר הוא בשיטת רש"י אבל להר"י ס"ל די"ל דחוזר ואוסר, אבל דעת הט"ז צ"ע.

[וע"ע ביד יהודה מש"כ בזה לדון ג"כ בביאור ד' הרמ"א בלא ניער וכיסה].

ג. ובחוו"ד סק"ג צידד דחלב הוא דבר שמן והוא מפעפע בכולה ולכך בכה"ג נאסרה כל הקדירה לשיטת רש"י, אבל מ"מ א"א לצרף הכל לקולא שיש לחוש שמא אינו מפעפע בשוה, והוא טעם חדש בשיטת הט"ז.

ובעיקרא דמילתא כתב ביד יהודה דברש"י קט. משמע דס"ל שאין שאר הקדירה נאסרת, שכתב החשש שמא לא ניער יפה יפה כשניער לבסוף, משמע שאם לא ניער כלל אין בו חשש, וכ"נ ברשב"א בתוה"ב להדיא כדעת הש"ך.

ולשיטה זו בדעת רש"י דהקדירה כולה נאסרת אף בלא ניעור הק' בכו"פ צב-ו מה הק' הגמ' ק. מאי איריא וכו' אפי' כי לא נתנה טעם נמי, הרי י"ל דחתיכה הראשונה שנאסרה מהנבילה לא היתה ברוטב וא"י לאסור האחרות, אבל חתיכה השניה חציה ברוטב ועי"ז אוסרת האחרות ולכך דוקא אם לא נתן טעם שאין בו חנ"נ לא אכפ"ל מחתיכת האיסור כלל, אינו אלא בנ"ט, ועיין בהג' רעק"א העיר דהוא קשה גם לשיטת הר"ן דס"ל דבלא ניעור נאסר משום שהנאסר חוזר ואוסר.

**ו. שיטת ר"י שהרוטב מצטרף-**

בטעם שיטת הר"י שהרוטב מצטרף לבטל הבליעת איסור שנבלע בחלק שמחוץ לרוטב לכאו' יש בזה שתי טעמים:

א. במרדכי-תרצא הביא שיש שהיו רוצין לומר דחתיכה שחציה ברוטב ונפלה טיפת חלב על החלק שחוץ לרוטב הרי אף דלשיטת הר"י מצטרף הכל לבטל את אותה טיפה ה"מ להתיר את חלק החתיכה שתוך לרוטב, אבל אינו מועיל להתיר את החלק שחוץ לרוטב.

ובמרדכי דחה דבריהם מד' התוס' דמשמע שהרוטב מצטרף לבטל הבליעה וכ"ש החתיכה עצמה, והוסיף בזה"ל:"וא"ת טעמא מאי איך יתכן שיועיל הרוטב לאותו שבולע חוץ לרוטב וי"ל דטעמא רבה איכא שרי אע"ג דקי"ל איסור הנבלע בחתיכת היתר אינו מתפשט מחל"ח כ"א ע"י רוטב כדמוכח ההיא דטיפת חלב מ"מ באותה חתיכה מתפשט אפי' בלא רוטב וכו', הלכך וכו' אותה הטיפה מתפשטת בכל הרוטב ובכל החתיכות שבכל הקדירה שהרי אע"ג שנפלה באותה מקצת שחוץ לרוטב מ"מ היא מתפשטת בכל החתיכה וכיון שמתפשטת גם באותו חצי שתוך לרוטב הרי היא חוזרת בכל הקדירה ע"י הרוטב".

מבואר מדבריו טעם הר"י שהולך לרוטב הוא משום שמתפשט תחילה אף בלא הרוטב לחצי החתיכה שתוך לרוטב.

ולפי"ז במש"כ בשו"ע קה-ד שהבאנו לעיל שיש דברים [יבש או גוש כשנ"ת לעיל אות א'] שאין אוסרים אלא בכדי נטילה באותה חתיכה הרי גם אם יהיה מקצת החתיכה תוך לרוטב לא יועיל להתפשט אח"כ כלל, שכל ההתפשטות היא מכח שבתחילה מתפשט לכל החתיכה.

ולפי"ז בכה"ג של השו"ע הרי אף אם מקצת החתיכה ברוטב לא יאסור את כל החתיכה וגם לא יועיל שאר החתיכה והרוטב לבטלו.

ובטושו"ע כתבו להדיא דלהר"י אף מקצתה ברוטב אוסר כל הקדירה, ומבואר מדבריהם שלא נקטו כהמרדכי בטעמו של ר"י רק ס"ל דע"י שמקצתה ברוטב הוא מועיל לכל החתיכה שיתפשט בכולה ויצא לרוטב, ואף בדבר שמצ"ע אינו מתפשט.

וע"ע בש"ך קה-יז נקט דגבי בב"ח הנאסר חוזר ואוסר ונתקשה בד' הרמ"א צב-א דטיפת חלב שנפלה על החתיכה ולא ניער אין שאר הקדירה נאסרת, וכתב דלעולם נאסר בכד"ק וכוונת הרמ"א שלא נאסרה שאר הקדירה.

ותמה ע"ז בחזו"א טז-ג שהרי שאר החתיכות נמצאות מקצתם ברוטב ולמה אוסרת חתיכה זו רק בכד"ק, והיינו דפשיטא ליה כמבואר בטושו"ע שהבאנו אבל לדעת המרדכי יש מקום לד' הש"ך, ועיי"ש בש"ך שהביא כן מד' האו"ה וכנראה אזיל בדעת המרדכי.

**ז. אם ניתר החלק שחוץ לרוטב-**

והנה מתבאר לנו מתו"ד המרדכי מחלוקת בביאור דעת ר"י, דדעת יש שהיו רוצים לומר דאף דלר"י הרוטב מועיל להתיר את החתיכה אבל מ"מ החלק שחוץ לרוטב אינו ניתר שהוא בולע יותר, וכ"כ בחי' ר"מ קזיס קח., עיי"ש.

[וכה"ג מצאנו ברשב"א בתוה"ב (כא.) דבצלי שמן אף אם יש שישים בצלי כנגד כולו ומהני לבטל כפי שיטתו מ"מ צריך נטילה על מקום העליון שהאיסור בלוע בו, וכן מבואר דעת התוס' צז. ד"ה ההוא כחוש דאיירי שיש בגדי היה בו שישים לבטל את החלב ומ"מ בעי נטילה].

וכתב דבזה מתיישבים ד' התוס' צח: שכבר נתקשו שם האחרונים במש"כ התוס' דאיירי שמקצת הזרוע בולט חוץ לרוטב ואין שם רוב באיל לבטל אותו, ולכך בעי חידוש מיוחד גבי זרו"ב, והק' אחרונים דהא לשיטת הר"י הכל מצטרף לבטל את האיסור גם מה שתוך לרוטב [עיין נוב"י יו"ד-כה]?

וברעק"א שם כתב דאזלי התוס' בדעת רש"י, ומבואר בדבריו דלשיטת רש"י אינו מצטרף לבטל גם אותה חתיכה שתוך לרוטב, וזה חידוש שהרי נתבאר לעיל דמסקנת האחרונים דוודאי הכל נאסר מה שתוך לרוטב, ומבואר דמ"מ הוי חצי שחוץ לרוטב כאיסור דבוק ואין מועלת שאר החתיכה שתוך לרוטב לבטלו.

וע"ע ברש"ש שם שבאמת כתב דאף לשיטת רש"י ל"מ דמ"מ אותה חתיכה מצטרפת כולה לבטל.

וברש"ש מסיק וקדם לו בראש יוסף ובכו"פ צב-ד, דאיירי שהאיל חתוך לכמה חתיכות ומה שתוך לרוטב הוא חתיכה אחרת, וכל הדין דבעי שלימה הוא רק בזרוע ולא באיל.

אבל בחי' ר"מ קזיס יישב עפ"י הנ"ל דאף לשיטת ר"י מ"מ אותה מקצת חתיכה אינה ניתרת כדעת הי"מ במרדכי.

ומ"מ במרדכי חלק ע"ז והתיר כל החתיכה.

**ח. איסור ברוטב ומקצת החתיכה מחוץ לרוטב-**

נחלקו הפוסקים היאך הדין באופן שהאיסור נבלע בחלק החתיכה שתוך לרוטב אם אפשר לצרף גם חלק החתיכה שחוץ לרוטב לבטל את האיסור:

א. פמ"ג מ"ז צב-ב ונוב"י-כה תלו גם זה בפלוגתא דרש"י ור"י, ולשיטת רש"י אינו עולה ע"י הרוטב וא"א לצרף חלק זה של החתיכה, משא"כ להר"י הרי ע"י הרוטב הוא עולה למעלה ומתפשט בכל החתיכה.

ודעתם צ"ב, שהרי נקטו הפוסקים דלרש"י נמי מתפשט האיסור בכל החתיכה לכה"פ ומועילה כל החתיכה לבטל, ואף דחלק העליון אינו ברוטב א"כ ה"נ איפכא.

ב. בחוו"ד סק"ו שהבאנו לעיל נקט עפי"ד בכוונת התוס' דאף לרש"י מהני דע"י מקצת שלמטה מתפשט בכל החתיכה ורק להוציא הבלוע מן החתיכה ל"מ לשיטת רש"י [וכבר נתבאר לעיל דלפי טעמו היה נראה שהוא דלא כהשו"ע קה-ד לגי' דידן וה"נ יהיה להיפך באופן שהאיסור נפל בחלק שחוץ לרוטב הרי ע"י מקצת הרוטב יתפשט בכולו, ומסדר ד' החוו"ד ל"נ כן, וצ"ע].

ועוד משמע שם בחוו"ד דאף הר"י מודה בגוונא דכולה חוץ לרוטב שאינה יכולה להצטרף עם חתיכה שתחתיה לבטלה שאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, כ"מ בחוו"ד שם במש"כ ליישב ד' הש"ך צב-ח, וכ"כ מנחת פתים, וזה לכאו' פשוט.

ג. בב"ח נקט דאף לר"י ל"מ לצרף, דכל דינו של ר"י הוא שהאיסור מתפשט למטה לכל החתיכה וממילא ע"י הרוטב הוא מתפשט בכל הקדירה ומועלת כל הקדירה לבטל, אבל איפכא שיעלה למעלה ויועיל כל החתיכה לבטל זה אף להר"י לא מהני, ובאו"ה ל-ד מבואר דלא כהב"ח.

ובענין זה, עתוס' ע"ז סז. שהעמידו היתר דזרו"ב כגון שמבשל הזרוע ברוטב ומקצת הירך עמו ושאר האיל חוץ לרוטב, והשתא אין הזרוע מתבטל בס' שאין כ"כ מן האיל עמו ברוטב ואיכא טעמא ומ"מ שרי, ונראה מזה שאין מועיל להצטרף לבטל לכה"פ לרש"י, ודלא כחוו"ד.

אבל בבדה"ש-צב הביא ממנחת פתים דיל"ד דאיירי בשהאיל חתוך לחתיכות, וכעי"ז באחרונים בתוס' צח: שכתבו דאיירי שהוא חתוך ולכך אינו מצטרף לבטל אף לשיטת הר"י.

**ט. אם פליגי רש"י ור"י בחתיכה שכולה חוץ לרוטב-**

בפשטות כל פלוגתת רש"י ור"י הוא בחתיכה שמקצתה ברוטב, האם מועיל הרוטב לבטל, ונתבאר שלדעת השו"ע פליגי ג"כ אם מועיל למשוך את האיסור כחוש לאסור כל החתיכה.

אבל בחתיכה שכולה חוץ לרוטב בפשוטו אין כאן פלוגתא כלל ולכו"ע באיסור כחוש לא יאסור אלא כדי קליפה, ובטיפת חלב תאסור את כל החתיכה.

ואף רש"י מודה דבכולו חוץ לרוטב נאסר בטיפת חלב אלא שרצה לפרש המשנה קח. אף במקצתו תוך לרוטב [ועיין בלשון התוס' צו: ואין משם ראיה ברורה].

אבל בש"ך בארוך ד"ה טור הק' סתירת ד' הרמ"א דבתו"ח כג-ג הק' סתירת ד' הטור דבסי' קה כתב שאין האיסור אוסר אלא כדי נטילה ובסי' צב כתב דאוסרת הטיפה כל החתיכה, ותי' דאיירי בניער.

והק' הש"ך שהרי הרמ"א פסק שהטיפה אוסרת כל החתיכה אף בלא ניער ורק בשאר הקדירה פסק שאינה נאסרת.

ותי' הש"ך דאזיל בשיטת רש"י וס"ל דבכולה חוץ לרוטב אין נאסר כלל ע"י טיפת חלב, והרמ"א איירי במקצתה תוך לרוטב.

ומבואר בזה חידוש נפלא דרש"י רצה לאוקמי מתני' קח. דוקא במקצתה תוך לרוטב אבל אם כולה חוץ לרוטב אינו נאסר כלל אפי' בטיפת חלב.

וכתב הש"ך דעפי"ז יישב רש"י קו' הר"ן ושא"ר היאך אוסרת הטיפת חלב כל החתיכה ומ"ש מצלי, ונתבאר לעיל שהר"ן כתב משום הבל ויש ראשונים שתי' משום מפעפע וכש"כ לעיל.

אבל רש"י תי' דמקצתה ברוטב דוקא ולא דמי לצלי שאין בו רוטב כלל.

[ורש"י לא ניח"ל בתי' הר"ן דהבל הקדירה מפשטו, וכן לא ניח"ל בתי' התוס' דהוי דבר שמן.

ויתכן דאזיל לטעמיה בזה ממש"כ בדף צח. גבי תרבא דפי' קלחת ולא סל, ובמרדכי-תרפ ואו"ז דקשיא ליה קו' ר"א נימא חנ"נ, ולכך פי' דאיירי בקלחת שהכל מתערב מיד.

אבל במרדכי פי' בשם סה"ת דקשיא ליה היאך יפעפע וס"ל דדבר שמן אינו מפעפע מחל"ח וכדחזינן במתני' דטיפת חלב דאינו מפעפע לכל הקדירה וכל דין מפעפע הוא דוקא באותה חתיכה, ולשיטתו לא ניח"ל בתי' התוס'].

ובאמת עיין בב"ח שהק' סתירת הדינים מסי' קה גבי צלי לסי' צב בטיפת חלב, וכתב דקו' זו קשיא לשיטת הר"י, ומשמע דלרש"י לא קשיא ליה מידי, וכן דקדק בפמ"ג מ"ז סק"ג, והביאור בע"כ כנ"ל דלרש"י מועיל מה שמקצתה ברוטב לאסור.

מיהו בש"ך סק"ג הק' קו' זו אף לרש"י, וזה דלא כתחילת דבריו בארוך, רק כמו דמסיק התם בסו"ד דאף רש"י מודה לאסור בטיפת חלב אף אם אין החתיכה ברוטב כלל.

ולפי"ז וודאי משמע דאף לרש"י שמקצתה ברוטב אינו מצטרף לבטל מ"מ מועיל לאסור את כל החתיכה, ואף בצלי ממש יהיה הדין כן דאף לרש"י, והוא כגי' הטושו"ע הישנה שהבאנו לעיל דכ"מ בתוס' צו:.

**י. בענייני איסור דבוק-**

לפי מש"כ לעיל נמצא דעיקר פלוגתת רש"י ור"י בחתיכה שמקצתה ברוטב תליא בדין איסור דבוק, והבאנו מהתו"ר דעתו דלרש"י איסור דבוק אסור, ודלא כש"נ ביד יהודה דדעת התוס' דלרש"י אין איסור דבוק.

וע"ע ברש"י קט. ד"ה ותו מבואר כן להדיא:"בין בטיפת חלב שנפלה על חתיכה ולא ניער ויש בה לתת טעם באותה חתיכה ובין בחלב הדבוק בבשר ויש בו ליתן טעם וכו' והחתיכה עצמה נעשית נבילה".

והנה עיקר דין איסור דבוק הוא נפק"מ לשני עניינים, חדא להצריך שישים כנגדו מתורת חנ"נ, ועוד שיש לאסור את החתיכה עצמה ואף מדאורייתא [אם לא טעם קפילא, ודעת החוו"ד דאף אם טעמו קפילא יש לאוסרו מדאורייתא משום אל"ס אסור] שהרי יתכן שאין הטעם יוצא לגמרי, וכש"כ הפוסקים ונתבאר שם במקומו.

ודין דבוק מבואר ברמ"א בכ"ד, עיין ברמ"א צב-ד שכתב שדין חנ"נ משכח"ל או בשהחתיכה חוץ לרוטב כולה [והיקל כדעת ר"י בשאר איסורים דבלא"ה דעת ר' אפרים דל"א ביה חנ"נ כש"כ הש"ך] או אף אם מקצתה ברוטב והאיסור דבוק בחתיכה בזה אומרים חנ"נ, וע"ע ברמ"א עב-ג,עג-ו, וע"ע בטור-קו בשם הרשב"א מבואר דלית ליה איסור דבוק והרמ"א השיג ע"ז לאסור, ובש"ך פי' טעמו משום דבוק, ומקורו מתרוה"ד ב-צח.

והנה מבואר לנו דעת הרמ"א להדיא דאף לשיטת הר"י החמיר באיסור דבוק ודלא כש"כ לבאר ד' התוס' דתלי בפלוגתת רש"י ותוס' בחתיכה שמקצתה חוץ לרוטב, וס"ל להרמ"א דכיון שהאיסור אינו דבוק בחתיכה לא אכפ"ל מה שאין הרוטב מגיע אל האיסור רק דרך החתיכה, ואינו בכלל איסור דבוק והוי התפשטות בכח אחד.

וכעי"ז ראיתי בחוו"ד סק"ח דכל שאינו דבוק ממש בתולדה הרי אף אם אין הרוטב יכול להגיע אליו מחמת ענין אחר לא נאסר באיסור דבוק, והוסיף דלא גרע מחתיכה שמקצתה ברוטב שאין בה איסור דבוק אף שאין הרוטב מגיע אל האיסור עצמו.

ומקורם של הפוסקים איסור דבוק כתבו הש"ך ק-ח ובהגר"א עג-כו בשמם ממתני' צו: מקו' התוס' למה לא נצרף את הרוטב לירך לבטל את הגיד, וע"כ שאם אין בירך לבטל הרי נאסרה משום דבוק וא"א לצרף אליה את הרוטב, וע"ע בחי' רעק"א מש"כ לבאר שיטה זו.

ובעיקר איסור דבוק נשנו שתי טעמים בזה למה לא יהיה בו היתר סופו להתפשט כש"כ התוס' ק.:

א. בט"ז סקי"ב כתב דחיישינן שמא פעם נשארה חתיכה זו לבדה או שהוציאוה לבדה מן הקדירה וכיון שהאיסור דבוק אליה נעשה חנ"נ.

ב. בש"ך עב-יח כתב שממהר לבלוע באותה חתיכה לפני חתיכות האחרות ולכך נעשה חנ"נ, ובפשטות הביאור בזה שכח הפישוט בחתיכה הדבוקה הוא כח אחד ואח"כ בכח שני מתפשט לאחרות.

וביד יהודה עב-יא באר בנו"א שאין כאן משום סופו להתפשט משום שהדבוק בולע קודם שנתבשל ובשעת הבליעה עדיין אין סופו להתפשט, משא"כ בבולע מדבר אחר שאינו דבוק בו אינו בולע כ"כ בקל אלא כשהכל כבר מתבשל והוי סופו להתפשט.

ועיין בט"ז הנ"ל פמ"ג שפ"ד שם ובכ"ד [וכן מסיק בהנהגת שואל ונשאל ג-לח] דבאיסור דרבנן אין לחוש שמא הוציאו פעם אחת דלא מחזקינן ריעותא, ואין לחוש בו אלא משום דבוק של הש"ך, אבל הביא מתו"ח דמשמע דאף באיסור דרבנן חייש לזה[[1]](#footnote-2).

ובאו"ז-תנג מבואר כדעת הט"ז עיי"ש שהביא שיש רצו להתיר איסור דבוק ממ"נ אם מפעפע בכל הקדירה הרי אין בו איסור כלל שנמדד כנגד כל הקדירה ויש בה שישים, ואם אינו מפעפע הרי לא יאסור כ"א אותה חתיכה ולא כל הקדירה.

ודחה ז"ל:"ועוד דאין שייך כאן לומר ממ"נ כלל שהרי חתיכה זו שהחלב דבוק בה הוא תופסה בידו ומולחה ואח"כ מניחה אצל שאר החתיכות הלכך הואיל וחלב דבוק בה כשמתחיל למלוח מתפשט בכל החתיכה ונאסרה", והוא ע"ד הט"ז.

וע"ע בסוגיא צח. ההוא תרבא דנפל לדיקולא והוכיח מזה ר' אפרים דלא אמרינן חנ"נ, ובתוס' דחו משום ממ"נ אם מפעפע בכולה שפיר הותר ע"י כלל הקדירה שיש בה שישים, ואם לא הרי לא נאסרה אלא אותה חתיכה.

וכתב האו"ז דממה שפירש"י דיקולא היינו קלחת ולא סל משמע דס"ל דאם היה סל באמת היה נאסר דלא כהתוס', מבואר לפי"ד דעת רש"י דס"ל איסור דבוק וכש"כ לעיל.

[א"נ יל"פ טעמו של רש"י דלעולם אינו מפעפע אלא בחתיכה הראשונה ומ"מ אוסר כל החתיכות משום דס"ל שהנאסר חוזר ואוסר, וע"ע ברשב"א צח. מש"כ בדעת רש"י שם].

ומשמע מכ"ז דעת התוס' ק. דלא ס"ל איסור דבוק, וכ"נ באו"ז, אלא שהוסיף דוודאי יודו התוס' במליחה משום שהוא בוודאי מוציא אותה כדי למולחה ואז היא עומדת בפנ"ע ואין בה שישים ונאסרת.

וכ"נ בתוס' לשיטתם צו: גבי גיד וירך שלא ניח"ל לומר משום איסור דבוק ונתקשו למה לא יצטרף הרוטב להירך לבטל, ורק לדעת רש"י דמקצתה חוץ לרוטב אינו מצטרף לבטל תי' קו' זו.

וע"ע ברשב"א בתוה"ב ג-ג הביא בשם רש"י לאסור בדבוק וחלק ע"ז.

[וע"ע צז: כחל מן המנין, והק' רעק"א בחי' שם למה אין בו משום איסור דבוק דאף באיסורין דרבנן קי"ל איסור דבוק.

ועיין בט"ז צ-ב הביא שיטת הר"מ דיסוד כחל הוא קולא דרבנן שלא להצריך בו שישים, ודעת הרשב"א שהוא משום שהבשר לא נאסר מעולם.

והביא מהתו"ח שהוסיף ע"ד הרשב"א דלא דמי לדם הבלוע בחתיכה שהוא איסור תורה לכך אית ביה משום דבוק, משא"כ בכחל, אבל תמה ע"ז הט"ז דהא דם שבשלו נמי דרבנן הוא ומ"מ מחמרינן ביה וה"נ בכחל, וע"כ מאן דאית ליה איסור דבוק יצטרך לסבור כהר"מ, ולשיטת הרשב"א בע"כ אף בדם שרי.

אבל בנקוה"כ ורעק"א בחי' כתבו דהיכא שעיקרו דרבנן לא גזרו איסור דבוק ולא דמי לדם שבישלו שמתחילה היה דאורייתא וכמבואר חילוק זה לקמן קיא. בתוס', וע"ע רעק"א צו: משכ"ב.

וע"ע בפמ"ג מ"ז עב-יח דהיה נראה דתלי בטעמים ואם משום חשש שמא יצא לחוץ הרי סד"ר לקולא, אבל הביא מהתו"ח דאף באיסור דרבנן כן.

**יא. איסור דבוק בחצי חתיכה-**

כתב הרמ"א צו-א שאם חתך צנון בסכין של איסור דק דק צריך לשער שישים כנגד כל הצנון, שכולו נאסר מתורת חנ"נ.

וכתב בט"ז דמשמע מזה דאם חתך לשני חתיכות בלבד אי"צ שישים אלא כנגד כדי נטילה שנאסר מן הצנון ולא כנגד כולו.

והטעם שאין לאסור כל הצנון משום איסור דבוק להצריך שישים כנגד כולו, בארו בט"ז וש"ך צו-ט דאף אם אומרים חנ"נ בחצי חתיכה מ"מ איסור דבוק לא מחמרינן בחצי חתיכה [כ"כ הש"ך ועיי"ש בט"ז שלשונו מגומגם וכתב רעק"א דכוונתו ע"ד הש"ך].

ותמה בהג' רעק"א דאף אם בחצי חתיכה לא אמרינן חנ"נ שאין להצריך שישים כנגד אותו חצי אבל מ"מ הבליעת איסור שיש בכדי נטילה תאסור את כל הצנון מתורת איסור דבוק ושוב חנ"נ.

והביא מאו"ה דנקט כדעת הלבוש ומהר"ם לובלין שהביא הש"ך שנקטו להצריך שישים כנגד כל הצנון, וכ"נ הכו"פ.

וביד יהודה עב-יא באר עפ"י דרכו בגדר איסור דבוק שנתבאר לעיל דקודם שמתבשל כ"כ שיכול להבליע לשאר החתיכות כבר נבלע בו האיסור בדבוק ואז עדיין אין סופו להתפשט לכך נאסר.

אבל ה"מ כשגוף החתיכה אסורה, אבל הכא שאין בה איסור אלא שבלעה איסור בזה צריך בישול חזק כדי להבליע אף בדבוק ועד שמתבשל כ"כ כבר יש בכוחו להתפשט לשאר חתיכות ואין בו חומרא של איסור דבוק, ואף שהכדי נטילה עצמו נ"נ כבר והוא יכול להבליע אף בשיעור בישול נמוך ואכתי אין סופו להתפשט, מ"מ אין הנאסר חוזר ואוסר עד שגם הבליעה תוכל לילך עמו וכשהיא הולכת הרי כבר נתבשל היטיב וסופו להתפשט.

[וע"ע בסי' צא-ד באופן דתתאה גבר ולא נאסר אלא כד"ק, ודנו הפוסקים אם נתבשלה בלא קליפה, והרמ"א הקל משום שאינו אלא חומרא, אבל הט"ז החמיר בזה להצריך שישים כנגד הקליפה.

וכתב רעק"א דלשיטת המחמירים הרי צריך שישים כנגד כל החתיכה משום איסור דבוק, ואף לשיטת הש"ך כאן שאי"צ שישים כנגד כל הצנון כיון שלא נאסר אלא כדי נטילה לית ביה חומרא דאיסור דבוק, מ"מ גבי בב"ח שאיסורו מחמת עצמו ולא מכח הבליעה מודה לאסור.

ולד' היד יהודה י"ל הביאור בזה עפ"י שיטת הש"ך דהנאסר חוזר ואוסר גבי בב"ח.

אבל בפמ"ג שם משמע שחולק ע"ז ואף בכה"ג אי"צ שישים כנגד כולה].

עוד כתבו רעק"א בדיבור שאח"ז ובפמ"ג די"ל דאף הש"ך לא כתב להתיר אלא לענין להצריך שישים כנגד כל הצנון שאין בו אלא דין חנ"נ דרבנן, אבל הצנון עצמו וודאי נאסר מתורת איסור דבוק, שבזה יש לחוש לאיסור תורה שנבלע בו טעם ולא יצא.

אבל עיין רעק"א בתשובות חדשות ט-ה שכתב דבש"ך סט-לה, צו-ט מבואר דס"ל דלא שייך איסור דבוק אף כלפי החתיכה עצמה אלא למאן דס"ל חנ"נ בשאר איסורין, מיהו ברעק"א תמה ע"ז בסברא מ"ט יהיה איסור החתיכה תלוי בחנ"נ [ודלא כדבריו בהג' דנקט דאף הש"ך מודה לאסור את הצנון עצמו].

מיהו בעיקר מש"כ רעק"א דאף אם לא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה מ"מ יש לאסור הצנון עצמו משום דבוק, הנה בחזו"א יח-יב הוכיח מד' התוס' ק. דלשיטת ר"א ממיץ דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה הרי אף החתיכה עצמה חוזרת להיתר, שהרי התוס' הביאו שיטת היראים כדי לדחות הראיה דסופו להתפשט, ובמתני' משמע שאם אין הטיפה נו"ט בכל החתיכה אין איסור כלל ואף במקצת החתיכה שעליה נפלה הטיפה, ובשלמא לשיטת התוס' שההיתר משום סופו להתפשט שפיר י"ל שלא נאסרה החתיכה עצמה ג"כ.

אבל בתוס' מבואר דאף לשיטת היראים שההיתר משום דל"א חנ"נ בחצי חתיכה חוזרת להיתר.

מיהו אין להוכיח מזה להלכה שהרי שיטת התוס' קח. משמע כרש"י שם דבסתמא נסחט הטעם מן החתיכה אף בלא קפילא וא"כ אין להוכיח מזה לדידן שכתבו הפוסקים דבסתמא חיישינן שלא יצא הטעם רק ע"י קפילא עיין תשובת רעק"א-סז.

[וגם בפשוטו היה נראה ליישב דכוונת מתני' דע"י טעימת קפילא שפיר יהני להתיר חצי החתיכה, שהרי וודאי אין בו טעם וכל איסור החתיכה בכה"ג הוא משום שכבר נאסר מתחילה אינו חוזר להיתרו כל שנשאר בו משהו וכש"כ בב"י רסי' קו, וי"ל דכשם דאמר ר"א ממיץ דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה ה"נ לא גזרו דנשאר הדבר באיסורו בחצי חתיכה.

וכעי"ז דימה רעק"א-סז איסור החתיכה לדין חנ"נ לענין דהיכא דלא נודע איסורו י"ל דל"א חנ"נ היכא דטעמיה קפילא ואין בו טעם.

מיהו זה תלוי בטעם איסור החתיכה, שאם האיסור כש"כ הב"י ניחא, אבל במקו"א הבאנו ד' היד יהודה ורעק"א בהג' לסי' קו שטעם האיסור משום דאין הקפילא נאמן כנגד חזקת איסור, א"כ ל"ש תי' זה כלל, ועוד נתבאר במקו"א זה.

**יב. בקו' הפמ"ג שאין נפק"מ בין רש"י לר"י-**

בפמ"ג מ"ז רסי' צב כתב לחדש דאין נפק"מ בקולא של ר"י לצרף כל הקדירה, דהא קי"ל דאנן לא בקיאינן אימתי הוא רותח, ויש לחוש שמא בשעה שנפלה על החתיכה היה רותח ואיידי דטריד לבלוע אינו פולט ונ"נ, ואח"כ כשנח מרתיחה פולט ואוסר.

אבל בחוו"ד סק"ו ויד יהודה סק"א חלקו ע"ז, דכל הדין דאיידי דטריד הוא רק באותו מקום שבולע אינו פולט אבל אם בולע מצד אחד יכול לפלוט מצד אחר.

ועיין בהג' רעק"א על הש"ך צח-ה שתמה על חשש זה שהרי מה שנבלע בחתיכה ונפלט הוי מין במינו ואינו אלא מדרבנן וסד"ר לקולא.

ועיי"ש שכתב דהפמ"ג איירי באיסור נדר דהוי דשיל"מ ואין להקל בו משום ספק דרבנן אבל בשאר איסורין לא יחמיר בזה.

**יג. כף שנתחבה לקדירה-**

כתב בשו"ע צד-א כף חולבת שנתחבה בקדירה של בשר משערים בכל מה שנתחב ממנו בקדירה.

וכתב בכו"פ צד-א לדקדק מלשון השו"ע שצריך לשער בכל מה שבקדירה ולא סגי במה שנכנס בתבשיל.

וכתב הטעם משום שהבל הקדירה מועיל שהרוטב יוכל למשוך את הבליעה שבכל הכף וכשיטת הר"י שע"י הרוטב מתפשט בכולו.

אבל מ"מ מה שחוץ לקדירה אי"צ לשער בו, והטעם כתב דאף להר"י שבחתיכה שקצתה ברוטב הוא מתפשט בכולה הוא דוקא בצירוף הבל הקדירה, אבל חוץ לקדירה אין פועל הרוטב להפליט את הבליעה, וכ"כ בחוו"ד שם להחמיר.

אבל בפמ"ג מ"ז צד-א הביאו ותמה מנ"ל הא דבעי הבל הקדירה ובפשוטו לדעת הר"י יוכל לשער בכל המאכל גם מה שחוץ לקדירה.

ומה דהכא צריך לשער דוקא מה שנתחב בתבשיל ובקדירה הוא משום דאיירי שחלק הכף שלא נכנסה היא צוננת וא"י הרוטב להפליט ממנה לגמרי [והרי חזינן דלהי"א ע"י חם מקצתו חם כולו צריך לשער בכולו], משא"כ במאכל אם הוא חם גם מחוץ לקדירה שפיר יוכל הרוטב לצרף לבטל כולו.

ובחת"ס-פב חלק להיפך די"ל דכל ד' הר"י הוא במאכל אבל בכף א"י הרוטב להצטרף להפליט את האיסור כלל.

ויש למחלוקת זו מקור במג"א תנא-כד עיי"ש דאנן קי"ל חם מקצתו מבליע בכולו אבל הכא הוא סברא מיוחדת דלהפליט מחלק הכף שחוץ לקדירה לא אמרינן, ובהג' רעק"א על המג"א דחה ופירש כהפמ"ג דעיקר הטעם שאין משערים בכולה הוא משום שאינו חם ממש וחם מקצתו ל"מ להבליע ולהפליט, ואכ"מ, ועי' מש"כ בדין חם מקצתו.

מאידך בבינ"א-סא הביא מלשון או"ה כח-ג דמשמע שגם אם כל הכף רותחת אין משערין בכולה כדעת המג"א וכו"פ וסייעתם.

ולמעשה, עי' בחת"ס שכתב שאין לשער במה שלא נתחב בתבשיל, וכתב שכן נוהגים כל בעלי הוראות, וכ"נ בבינת אדם עפ"י לשון הסמ"ק דמשמע דוקא מה שנתחב בתבשיל אוסר, וע"ע ביד יהודה דכ"מ לשון 'תחיבה' דנקט השו"ע, ועוד הוכיח כן מד' היש"ש הו"ד בש"ך סק"א שבסתמא משער בעיגול של הכף שרק אותו תוחב לתבשיל מבואר דתלי במה שנתחב לתבשיל ולא לקדירה, וע"ע בפתחי תשובה צד-א הביא כל ענין זה.

**יד. ניער וכיסה-**

בדין ניער וכיסה צ"ע היאך מהני והרי מתחילה כבר נבלע ונאסר קודם שניער ומה יועיל הניעור אח"כ?

ובפתחי תשובה קה-ח הביא בשם חמודי דניאל שהחתיכה אינה בולעת את האיסור מיד ולוקח לו שהות מעט, וכ"נ ערוה"ש קה-מג, ולמדו מזה שאם נפל איסור על היתר וסילקו מיד אינו נאסר.

אבל ברמב"ן קח: כתב דודאי נאסר מיד, עיי"ש, וכ"מ באו"ה ל-יד ובפמ"ג סח-ט ד"ה הדין הא', וכ"כ בפר"ת צח-ט, וע"ע בדרכ"ת קה-סה משכ"ב.

וכ"נ עוד בטור-תנב לענין הגעלת כלים דסגי להטביל מייד להוציא הטעם ואי"צ שיהוי, וע"ע יד יהודה קה-יב שחלק ע"ד הפת"ש הנ"ל.

ורק הכא הוא סברא בדין חנ"נ שהתפשטות החלב בתוך הבשר שוהה איזה זמן מועט עד שנח ועד אז אינו נעשה נבילה וכעין סופו להתפשט ה"נ ניער וכיסה נמי בכלל זה.

וע"ע בחזו"א יח-יב ז"ל:"ונראה דכל שעומד להתפשט אינו בולע וכו' והלכך מהני כיסה קודם שנתפשט בכל החתיכה דאל"ה יתסר מקום הנפילה אף שכיסה, ונראה שזהו שיעורא דמיד הנאמר בניער וכיסה", והיינו דכל שעדיין הוא מתפשט ולא גמר התפשטותו אכתי אינו נבלע ומהני ניער וכיסה.

וכנראה כן מבואר בשעה"צ תמז-כא עיי"ש דבצונן אינו בולע מיד אבל אם היה בו יד סולדת ה"ה בולע מיד ודלא כחמודי דניאל [ואולי מודה חמודי דניאל לענין פסח דאוסר במשהו א"כ הרי ברגע ראשון כבר יוצא משהו].

בערוה"ש נטה לחלק שאם נפל לתוך רוטב וודאי אוסר מיד דלא כהחמודי דניאל ורק בחם בחם בלא רוטב או בכלי (ששוהה מלבלוע) אינו אוסר מיד, וע"ע במהרש"ם ג-שסא שנטה גם הוא לדינא לחילוק זה וע"ז אין מקור לאסור מד' הרמב"ן.

[ובעיקר הענין דאמרינן דמיד בולע בפשוטו הוא רק לחומרא דחיישינן שמא בלע מייד אבל יל"ע היאך הדין בכה"ג לקולא, וכגון לשיטת הר"י באופן שנפל על חתיכה שמקצתה חוץ לרוטב ומיד הוציא החתיכה מהקדירה אם אמרינן שמתבטל בכל הקדירה שברגע אחד הוליכו הרוטב וכל הקדירה ונתבטל, וצ"ע].

1. דין כבוש באיסור דבוק, עיין יד יהודה עב-יא דממ"נ אין לאסור דאי משום שהוציאו לרגע הרי נתבטלה הכבישה, ואם משום שממהר לבלוע הרי בכבוש אינו בולע אלא ע"י המים וא"א שלא יבלע דרך המים דוקא, אלא שהביא מפמ"ג שפ"ד סט-ס ומנ"י שאסרו בזה ומסיק דכיון דאיסור דבוק חומרא גדולה הוא וכמעט כהלכתא דלא טעמא יש להקל בזה אמנם לפי דבריו גם בבליעה בחום אם החתיכה כחושה לא יהיה איסור דבוק כיון שבעי' לבליעה דרך המים ולא שמענו. [↑](#footnote-ref-2)