טהרות פ_ג מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ו**

א] **חרש שוטה וקטן שנמצאו במבוי שיש בו טומאה הרי הן בחזקת טהרה וכו' וכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור,** בסוטה דכ""ח: אמרו דהא דדבר שאיבד"ל ספיקו טהור, הוא משום דהא דספק טומאה טמא ילפי' לה מסוטה, וממקום שבאת מה סוטה דבר שיבד"ל אף שרץ דבר שיבד"ל, ומכאן אמרו דבר שיבד"ל ברה"י היחיד ספיקו טמא וכו' ושאיבד"ל בין ברה"י בין ברה"ר ספיקו טהור, ושם דכ"ט. אמר רב גידל אמר רב דבר שיש בו דעת לישאל ואין בו דעת לישאל מהאי קרא נפקא והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל ודאי טמא הוא דלא יאכל הא ספק טמא וספק טהור יאכל, אימא סיפא והבשר כל טהור יאכל בשר ודאי טהור הוא דיאכל בשר הא ספק טמא וספק טהור לא יאכל, אלא לאו ש"מ כאן שיבד"ל כאן שאיבד"ל, ואמרו ע"ז בגמ', דאיצטריך דרב גידל אמר רב ואיצטריך למיגמר מסוטה, דאי מדרב הוה אמינא בין ברה"י ובין ברה"ר איצטריך למיגמר מסוטה, ואי מסוטה הוה אמינא עד דאיכא דעת נוגע ומגיע צריכא.

והנה בפי' הר"ש במתניתין פירש דהא דדבר שאיבד"ל טהור ילפי' לה מדרב גידל, והיינו משום דאי מסוטה הוה מטהרינן כל דליכא דעת נוגע ומגיע, והא דלא מטהרינן אלא בדליכא לא דעת נוגע ולא דעת מגיע הוא מקרא דרב גידל, וכ"ה בפי' הרא"ש, וכ"כ התוס' בריש נדה, ז"ל, דדבר שאיבד"ל לא גמרינן מסוטה אלא גמרינן לטהר מדרב גידל, עכ"ל ועיי"ש שכתבו מכח זה, כל שאיבד"ל טהור אף היכא דהשתא ודאי טמא הוא, ואף בספק ראי', אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאיבד"ל טהור הוא משום שלא למדנו שספק טומאה ברה"י טמא אלא מן הסוטה שיש לה דעת ואפשר לשאול אותה וכו', וכ"כ הרמב"ם בהל' שאה"ט פט"ז ה"ב, וצ"ע שהרי הא דמטהרינן רק בדליכא לא דעת נוגע ולא דעת מגיע הוא רק מכח קרא דרב גידל, וע' שע"י ש"א פי"ח מש"כ בישוב ד' הרמב"ם דאזיל לטעמי' דס"ל דקטנה שזינתה נאסרת על בעלה, ודבן ט' מקנין על ידו, וע"כ גם בסוטה משכח"ל שיהא דעת נוגע בלא דעת מגיע או דעת מגיע בלא דעת נוגע, והגם דסוטה נאסרת אף שהוא קטן בן ט' והיא קטנה, מ"מ קרא דונטמאה דאסורה לבועל בע"כ איירי בגונא שאחד מהם גדול, ועיי"ש מה שפירש עפי"ז ד' הירושלמי בפ"ק דסוטה שהביאו התוס' בסוטה דכ"ח:.

ב] התוס' בחולין ד"ט: הוכיחו ממתני' דתינוק שנמצא בצד העיסה, דהא דאיבד"ל ספיקו טהור הוא אף היכא דליכא חזקת טהרה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בקידושין ד"פ., ובד' הרמב"ן בחולין ד"ב: ובמלחמות קידושין ד"נ:, ובד' הרשב"א חולין ד"ט:.

והנה דעת התוס' שם דאף הא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא אף בדליכא חזקת טהרה, וכ"כ התוס' בריש נדה, אמנם דעת התוס' ותוס' שאנץ בסוטה דכ"ח: דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא רק משום החזקת טהרה, וכ"ה בתוס' נזיר דנ"ז. וע"ז דל"ז:, ויתבאר בזה בעזה"י להלן במכילתין.

ויש להסתפק אם גם אינהו מודו דהא דאיבד"ל ספיקו טהור הוא אף בדליכא חזקת טהרה, והוא משום דהא דאיבד"ל ספיקו טהור ילפי' לה מדרב גידל, וע"כ מטהרינן אף בדליכא חזקת טהרה, ומשא"כ הא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור דילפי' לה משום דל"ה דומיא דסוטה, אין לטהר אלא היכא דאיכא חזקת טהרה דומיא דסוטה.[[1]](#footnote-2)

אך י"ל דלדעתם כ"ה דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא רק מכח החזקת טהרה, ה"נ הא דאיבד"ל ספיקו טהור הוא רק משום החזקת טהרה, ומה שהוכיחו התוס' ממתני' דתינוק שנמצא בצד העיסה דבאיבד"ל מטהרינן אף בדליכא חזקת טהרה, נתבאר להלן משנה ח' אות ט"ו לדחות לפ"ד רש"י בחולין דפ"ו: והתוס' בקידושין ד"פ., עיי"ש.

ובל' רש"י בנדה ד"ד: מ' כן דכל הא דאיבד"ל לישאל ספיקו טהור, הוא דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, אך ליכא בזה הלכה לטהר, ז"ל, שאין בו דעת לישאל וכו' ספיקו טהור, דהא דקי"ל ספקו טמא ברה"י משום דגמרינן מסוטה, שסוטה יש בה דעת לישאל אם נטמאה אם לאו, עכ"ל, וכן מ' קצת בל' רש"י שם ד"ה: ובפסחים די"ט:, וכן מ' בל' הריטב"א קידושין ד"פ., ולהלן אות ו' נת' לדון כן בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

ומצאתי כן במאירי סוכה דמ"ב., ז"ל, יודע לישאל וכו' אם הוא ברה"י וכו' ספיקו טמא וברה"ר ספיקו טהור, "שמן הדין כל ספק טהור דאוקי גברא אחזקי'" ומסוטה למדנו לטמא מספק, ולא למדנוה אלא בכיוצא בה ר"ל ברה"י וביבד"ל, הא אם איבד"ל אף ברה"י ספקו טהור, עכ"ל, ומבו' להדיא דכל הא דמטהרינן בספק טומאה ברה"ר ובספק טומאה שאיבד"ל הוא רק משום דמן הדין כל ספק טהור דאוקי גברא אחזקתי', ולא למדנו מסוטה לטמא אלא ברה"י וביבד"ל.

ג] אמנם לכאו' יש להוכיח דהא דאיבד"ל ספיקו טהור הוא אף היכא דליכא חזקת טהרה, ממש"א בנדה ד"ה: דבספיקא מעל"ע מטהרינן היכא שאיבד"ל, והתם הרי אין להתיר מכח חזקה וכמש"א שם בריש מכילתין דמשום דאיתרע מגופה לא מוקמי' לה בחזקת טהרה.

אך י"ל בזה דכל מש"א התם דאין להתיר בזה משום חזקה, היינו רק משום חזקת האשה, אך אכתי יש להתיר משום חזקת הטהרות, וזה א"ש לרש"י לטעמי' דלא ס"ל להא דבודאי נגע איתרע החזקה, ואכמ"ל, והא דלא שרינן מכח חזקה זו, הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וע"כ היכא שאיבד"ל דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, שפיר יש להתיר משום חזקת הטהרות, וכן מוכח מד' התוס' בסוטה דכ"ח: שנקטו דכל טומאת מעל"ע היא רק ברה"י ולא ברה"ר, וצ"ב שהרי דעת התוס' שם דכל הא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום דמוקמי' בחזקת טהרה, וא"כ בנדה דלא מוקמי' לה בחזקת טהרה, מ"ט לא מטמאינן לה אלא ברה"י, ובע"כ דאף דלא מוקמי' לה בחזקת טהרה דידה, אכתי יש לטהר הטהרות משום חזקת טהרה דידהו, וע"כ לא מטמאינן אלא ברה"י, ואכמ"ל.

ד] הא דתנן דקטן אין בו דעת לישאל, לאו כללא הוא דכל קטן חשיב כאיבד"ל, אלא היינו קטן טפי שאיבד"ל, וכדתניא בסוכה דמ"ב. דקטן היודע לישאל ברה"י ספיקו טמא, ופירש"י דהיינו שאם שואלין אותו נגעת בטומאה זו יודע להשיב הן או לאו או איני יודע, וכ"ה בל' הרמב"ם פט"ז משאה"ט ה"ב, ז"ל, אבל אם היה חרש או שוטה או קטן שאינו יודע להשיב על הענין כששואלין אותו הרי ספיקו טהור, כיצד חרש או שוטה או קטן שאיבד"ל וכו', ומ' דחרש ושוטה לעולם אין בהן דעת לישאל, ואילו קטן ל"ח איבד"ל אלא כשאינו יודע להשיב על הענין כששואלין אותו.

ה] בפי' הרמב"ם הביא הא דתניא בתוספתא ומפני מה ספק רה"ר טהור, אמר להן מצינו שהציבור עושין את הפסח בטומאה בזמן שרובן של ציבור טמאין, אם טומאה ודאית הותרה לציבור ק"ו לספק טומאה, ובהל' שאה"ט פט"ז ה"א כתב הרמב"ם, ז"ל, מפני מה טיהרו חכמים ספק טומאה בר"ה, שהרי הציבור עושין פסח בטומאה וכו', שאיסור כל הספקות מדבריהן כמו שביארנו בהלכות ביאות אסורות, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם דכל הא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא רק משום דספק דאורייתא אינו אסור אלא מדרבנן, וע"כ הקילו חכמים בספק טומאה ברה"ר משום ה"ט דטומאה ודאית נדחית מפני הציבור ק"ו לספק טומאה.

ובש"ש ש"א פ"ט הק' ע"ז מהא דתנן לקמן פ"ה דהשרץ והצפרדע ברה"ר וכו' וחכמים מטהרין, וכיון דכל הא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, א"כ מ"ט מטהרין בכה"ג דאיקבע איסורא הרי ספק דאיקבע איסורא הוא אסור מה"ת, ועיי"ש שכתב דאה"נ הא דמטהרינן בכה"ג אי"ז משום דינא דספק טומאה ברה"ר טהור, אלא הוא משום חזקת טהרה, ומה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דכל הספיקות מדבריהם הוא משום דברה"ר מטהרין אפי' היכא דליכא חזקת טהרה, וכמו שהוכיחו התוס' בחולין ד"ט: ובריש נדה, ובכה"ג הא דמטהרינן הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, ונמצא לפ"ז דבגונא דאיקבע איסורא ולא יהא חזקת טהרה, יהא טמא אף ברה"ר, וכ"כ הש"ש בש"ג פ"ב, עיי"ש מש"כ לפ"ז.

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה צ"ב מ"ט הוצרכנו לטעם זה לטהר בספק טומאה ברה"ר, הרי הא דכל שאיבד"ל ספיקו טהור פירש הרמב"ם דהוא משום דל"ד לסוטה, וא"כ מה"ט גם ספק טומאה ברה"ר טהור, ומ"ט בעי' בזה לטעם נוסף דהוא משום דטומאה הותרה בציבור וכו', וכבר עמד בכעי"ז התויו"ט להלן פ"ד מי"א ועוד רבים מן האחרונים שצויינו בסהמ"פ שם.

ויתכן די"ל בזה, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, בד"א שכל שאיבד"ל ספיקו טהור, בשהי' הדבר שקול ואין שם חזקה, אבל אם היה הדבר ידוע שחזקתו שנטמא ה"ז טמא, כיצד תינוק טמא שנמצא בצד העיסה והבצק בידו הרי העיסה טמאה שדרך התינוק לטפח ובכך היא חזקתו ואין שורפין על חזקה זו וכו', עכ"ל, ומ' בד' הרמב"ם דכל הא דהיכא שאין הדבר שקול ספיקו טמא, הוא רק בדינא דדבר שאיבד"ל ספיקו טהור, אך בדינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור הוא אף בדבר שחזקתו שנטמא, שהרי אף חזקה זו אינה ודאי טומאה, שהרי אין שורפין על חזקה זו, וכן מ' בל' הרמב"ם שם פי"ח ה"ב, ז"ל, זה הכלל כל ספק ברה"ר טהור עד שיאמר נטמאתי בודאי, עכ"ל, ומ' דאינו טמא ברה"ר אלא בשנטמא בודאי, וכן מ' בל' הרמב"ם פט"ז ה"ו, ז"ל, ואם היו ברה"ר ספיקו טהור ואם "אי אפשר שלא יגע" ספיקו טמא, עכ"ל, וכן מ' בל' הרמב"ם שם פי"ד ה"ג לגבי ספק טומאה צפה ע"פ המים, וראיתי במקד"ד סימן מ"ו סק"ב שכתב כן בתו"ד דבספק טומאה צפה ע"פ המים טהור אף היכא שחזקתו שנגע, עיי"ש מש"כ עפי"ז, והבאנו דבריו להלן פ"ד מ"ב אות ב'.

ויתכן שהטעם בזה הוא, דדינא דאיבד"ל ספיקו טהור דהוא משום דל"ד לסוטה, היינו רק דלי"ב לההלכתא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, אך ליכא בזה דין דספיקו טהור, אלא הא דטהור הוא משום חזקת טהרה, ואשר ע"כ כל שהדבר ידוע שחזקתו שנטמא ואיתרע החזקת טהרה, ה"ז טמא, ומשא"כ בספק רה"ר שטיהרו חכמים משום דטומאה הותרה בציבור וכו', וה"ז טהור אף היכא דליכא חזקת טהרה, ע"כ אף היכא שחזקתו שנטמא ואיתרע החזקת טהרה ה"ז טהור, ומה"ט גם בספק טומאה צפה ע"פ המים שהוא מכלל הספיקות שטיהרו חכמים, ה"ז טהור אף היכא שחזקתו שנטמא ואיתרע החזקת טהרה, והגם שכתב הרמב"ם דהא דטיהרו חכמים הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, י"ל דהא דכל הספיקות מדבריהם הוא אף היכא שחזקתו שנטמא, דכל היכא דאי"ז ודאי אינו אסור מה"ת, וכבר כתב כן בכ' הגרי"ז נזיר דס"ג:, עיי"ש שכתב דהא דכל ספק מותר מה"ת הוא כמו דין ממזר ודאי ולא ספק דהאיסור הוא רק ודאי וכל שאינו ודאי ה"ז מותר, וע"כ כל שאי"ז ודאי אף שאינו ספק גמור ה"ז מותר, ומש"כ הרמב"ם שם פי"ח ה"ג דהיכא דחזקתו שנטמא הוא טמא אף ברה"ר, פירש בכ' הגרי"ז שם שהוא רק לתרומה, דמשום שחזקתו שנגע טימאו אותו לתרומה.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהוצרכנו לה"ט דטומאה הותרה בציבור וכו' לטהר בספק טומאה ברה"ר, דאי משום דל"ד לסוטה, ל"ה טהור אלא היכא דאיכא חזקת טהרה, ולא היכא דליכא חזקת טהרה או דחזקתו שנטמא ואיתרע החזקת טהרה, ורק משום הא דטומאה הותרה בציבור וכו' טיהרו חכמים לספק טומאה ברה"ר אף היכא דליכא חזקת טהרה או דאיתרע החזקה, ולפ"ז לדעת רשב"ג בתוספתא דהא דספק רה"י טמא וספק רה"ר טהור הוא משום דאפשר לשאול ליחיד וא"א לשאול לרבים, לא עדיף ספק טומאה מרה"ר מספק טומאה דאיבד"ל, ואי"ז טהור אלא היכא דאיכא חזקת טהרה, ויתכן דמה"ט פסק הרמב"ם כבן זומא, דבמתני' לקמן פ"ד מבו' דספק רה"ר טיהרו חכמים ול"ה כספק דאיבד"ל וכדלהלן, (והראב"ד שם השיג ע"ד הרמב"ם דבתוספתא מפרש טעם אחר).

ובזה מתישב הא דתנן לקמן פ"ד מ"ז אלו ספיקות שטיהרו חכמים וכו' ספק טומאה צפה ע"פ המים וכו' ספק רה"ר וכו', ולא תני ספק שאין בו דעת לישאל, ולהנ"ל ניחא, דספק שאיבד"ל לא טיהרו חכמים, אלא אך לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י טמא ותו מוקמי' לי' בחזקת טהרה, ומשא"כ בספק טומאה צפה ע"פ המים וספק רה"ר טיהרום חכמים, ואף היכא דליכא חזקת טהרה, אך ילה"ע בזה מד' הרמב"ם שם פט"ו ה"ח, עיי"ש, ועמש"נ להלן פ"ד מ"ז אות א'.

ז] ובעיקר דין זה אם מטמאינן ברה"ר היכא דאיכא רגל"ד שנטמא, פליגי בזה התוס' והרמב"ן בחולין ד"ב:, דהתוס' שם כתבו דהגם דספק טומאה ברה"ר טהור, מ"מ היכא דאיכא רגל"ד שנטמא ה"ה טמא, ובחי' הרמב"ן שם הביא שלמדו כן גם ממש"א בפסחים ד"ט: בשפחתו של מציק שהטילה נפל לבור וכו' וטיהרוהו מפני שחולדה וברדלס מצויים שם, ואקשי' דהא אין ספק מוציא מידי ודאי, ומפרקינן שמא רוח הפילה, והתם איירי ברה"י דאף ס"ס טמא, אלא כיון שהוא ספק הרגיל תולין להקל וכל שכן להחמיר תולין בדבר הרגיל, אך הרמב"ן שם פליג משום דספק טומאה ברה"ר הלכתא גמירי לה, וכי איצטריך הלכתא להיכא דאיכא רגלים לדבר איצטריך, דאל"ה משום העמד דבר על חזקתו הוא טהור, עכ"ד, ומוכח לפ"ז מד' הרמב"ן דאף בדבר שאיבד"ל מטהרינן אף היכא דאיכא רגל"ד שנטמא, אך משמעות הדברים דמודה הרמב"ן דברה"י מטהרינן היכא דאיכא רגל"ד לטהר, ומה"ט טיהרו בההיא דשפחתו של מציק, אך ברה"ר טהור אף בדאיכא רגל"ד לטמא, (והטעם לזה הוא, דברה"ר בע"כ טהור אף בכה"ג דאל"כ ל"ה בעינן לההלכתא, אך ברה"י אין מקור לטמאות אף בכה"ג דאיכא רגל"ד לטהר).

אמנם בחי' הרמב"ן בנדה ד"ה: כתב דהא דתניא דאם אי אפשר לו אא"כ נגע טמא, לאו דוקא אי אפשר, אלא שהדבר הרבה ליגע ורחוק שלא ליגע, והרי שמודה הרמב"ן דכל דאיכא רגל"ד לטמאות מטמאינן, וצ"ל דהך רגל"ד עדיף משאר רגל"ד דל"מ לטמאות ברה"ר, אך התוס' בנדה שם דימו זל"ז, עיי"ש, וצ"ע עוד בזה.

1. והנה אמנם בשו"ת הגרע"א תנינא סימן ק"ח כתב להיפך, דמההיא דרב גידל אין ללמוד לטהר אלא בדאיכא חזקת טהרה, ומסוטה ילפי' לטהר אף בלא חזקת טהרה, עיי"ש, אך הביא שם דבד' התוס' בחולין מבו' דבההיא דרב גידל ליכא חזקת טהרה, והגרע"א שם תמה ע"ז, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ דאף לדעת התוס' בכ"ד דבספק טומאה ברה"ר לא מטהרינן אלא בדאיכא חזקת טהרה, מ"מ באין בו דעת לישאל דילפי' לה מדרב גידל, מטהרינן אף בדליכא חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-2)