11. ביאור הטעם דשתיתא רכה ברכתה שהכל
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

א' תמוז ע"ד

**סימן י"א**

**ביאור הדין דשתיתא רכה שהכל**

**א]בהיתר שתיתא לרפואה בשבת**

**ב]שיטת הרא"ה והריטב"א בדין שתיתא רכה**

**ג]ביאור שיטת התוס' והרא"ש**

**ד]הא דלא מברכים בפה"א דעת הרשב"א והתוס'**

**ה]ביאור שיטת הרמב"ם וביאור הנידון האם הקמח עיקר**

**ו]סיכום השיטות והנפק"מ שיש לדון בזה בדין מי שלקות של מזונות**

**בהיתר שתיתא לרפואה בשבת**

א]מבואר בסוגין ששתיתא רכה שהכל והגמ' אמרת שרכה לרפואה קעבדי לה והגמ' שואלת שהרי מותר לקחת דבר זה בשבת והגמ' דוחה דהרי מבואר בלשון המשנה שכל האוכלים אוכל אדם לרפואה והגמ' מסיקה לשון אחד גברא לאכילה קאמכוין ובלשון אחד מוסיפה הגמ' ורפואה ממילא קאתי והנה בביאור הגמ' עיין רטב"א ורשב"א דביארו שהכונה שדבר שהוא אוכל בעצם אפילו שאין הדרך לעשותו אלא לרפואה בכל אופן מותר לאוכלו בשבת ואפילו לרפואה וצ"ל בכוונת הגמ' ורפואה ממילא קאתי שכל אפשר לדון את מעשה האדם כאכילה ולא כרפואה חז"ל לא גזרו על זה אמנם עיין בה"ל סימן שכ"ח סכ"ז שכתב דרש"י ביאר סוגין שכל ההיתר אם הוא מכוין למאכל וממילא הוא מתרפא ולא אם אוכל את זה לרפואה וכן ביאר כאן באמרי נועם שזה ההבדל בין הלשון הראשון ללשון השני ועיין שיטת ריב"ב שנקט שכונת הגמ' שאדם לפעמים אוכל את זה לאכילה ורק לכן מותר בשבת דיתכן שהוא מתכוין לאכילה אבל דבר שאין דרך בני אדם אלא לרפואה אסור בשבת אפילו אם זה חפצא של אוכל ע"ש

**שיטת הרא"ה והריטב"א בדין שתיתא רכה**

ב]והנה בביאור הטעם ששתיתא רכה ברכתו שהכל עיין רא"ה וריטב"א שנקטו שכונת הגמ' כלשונה שכיון שזה לרפואה לכן לא מברכים על זה מזונות אלא שהכל והקשו על זה מה זה שונה משמן על ידי אניגרון דמבואר בגמ' דמברכים על זה העץ וכתבו לישב דשם הרי את אותה אכילה אנשים אוכלים גם לא בתור רפואה רק שאז אניגרון עיקר וא"כ בדבר זה שאנשים יוצרים אותו גם שלא לצורך רפואה ברכתו העץ אבל שתיתא רכה שאנשים לא יוצרים אותה אלא לצורך רפואה לכן ברכתו שהכל והנה בפשוטו לרא"ה הנ"ל גם אם יכוין לשם אכילה ברכתו שהכל אמנם בראש יוסף נקט שרק אם באמת אוכל לרפואה ברכתו שהכל ולכן הקשה איך מותר לשתות בשבת הרי מברך שהכל וניכר שזה לרפואה דהינו שנקט שכל ההיתר של אוכלים כי יתכן שזה לאכילה וכלשון הגמ' אבל אם מוכח מהאכילה זה חיסרון [ועיין בה"ל שכ"ג לגבי טבילת כלים בשבת בהערמה האם יש כזה חיסרון] וע"ש בראש יוסף שכתב שיאכל תוך הסעודה ויש כתבו שבמברך שהכל כיון שיצא בדיעבד יתכן שטעה ואין כאן היכר שזה לרפואה ועיין תר"י שכתב שאין הטעם כי זה לרפואה דא"כ שזה יאסר בשבת ויתכן כונתו כראש יוסף אמנם בהגהות אנשי שם ביאר שכונתו שאם דנים את זה כרפואה א"כ לא יעזור ההיתר דדבר אכילה מותר בשבת ואם בשבת מותר כי זה נחשב אכילה אין סיבה שהברכה לא תהיה כדרכו

אמנם בשיטת ריב"ב נקט שרכה עושים את זה לפעמים לאכילה ובאמת אם אוכל את זה לאכילה ברכתו מזונות ורק כאן כיון שאוכל את זה לרפואה ברכתו שהכל אמנם כתב שכל הסברא שזה לרפואה זה רק סברא ביחס לברכה בורא מיני מזונות שאין לזה שם מזון דזה לא לשם מזון אבל זה לא סברא שלא יהיה העץ או אדמה והנה לא נתבאר בדבריו א"כ למה שלא יברכו האדמה ואף שפסק כר"נ אבל תימא א"כ מוכח מרב ושמואל כר"נ וזהו דוחק וצ"ע ואולי לגבי אדמה מים עיקר וכדלקמן וכל מה שדן לגבי מזונות וכמו שיבואר לקמן בשיטת התוס'

והנה משיטות אלו מבואר שאפילו שזה רכה וזה כעין שתיה בכל אופן זה לא סיבה שלא יהיה ברכתו מזונות דהרי אם רכה היה מצוי שעושים לאכילה היה ברכתו מזונות וכן דייק בחידושי הרשב"ץ

**ביאור שיטת התוס' והרא"ש**

ג] עיין תר"י ותוס' וברא"ש וכן מבואר ברמב"ם שאין הטעם כי זה לרפואה אלא שכיון שזה רכה זה עצמו סיבה שזה לא מזונות ובטעם הדבר עיין תוס' שכתבו וז"ל ומכל מקום לא יברך אלא שהכל כיון דאינו עשוי לסעוד כי אם לשתות וא"כ כל דבר שיש בו חמשת המינים שאינו עשוי לסעוד כי אם לשתות כגון שכר וכיוצא בו מברך שהכל עכ"ל והנה פשטות לשונם שלא כתבו שיש כלל ששתיה זה שהכל ואינו מזונות אלא שזה סברא בברכת מזונות שכל שזה לא עשוי למטרת מזון אלא למטרת שתיה אין זה סיבה לברך מזונות [וכן ביארו בגנת ורדים כלל כ"ד א' ובזרע אמת ח"א סימן ל'] ועוד משמע בלשונם שהסברא לא כי זה דרך שתיה אלא כי זה משמש לשתיה וכמו שביאר במלוא הרועים שלכן נקטה הגמ' לרפואה שרק לכן זה שהכל אבל לסעוד זה יהיה מזונות ועיין לקמן מה שנביא מדברי הרמב"ם, ועיין תוס' לעיל ד"ה האי שכתבו על שכר שזה שהכל, טעם אחד כיון שזה רק טעם בעלמא וטעם שני דבשתיה אומר שהכל ועיין אמרי נועם לגר"א שמה שכתבו כאן שכיון שזה לא לסעוד ברכתו שהכל ולכן זה הדין בשכר שמברך שהכל זה כהטעם לעיל דבשתיה אומר שהכל ולנ"ל הכוונה שכיון שהמזונות משמש למטרת שתיה לכן אין ברכתו מזונות

והנה עדין יש להסתפק האם הכונה שכיון שכל הדבר כאן הוא לשתיה בזה לא תיקנו ברכת מזונות אבל באמת אם יהיה דבר שהוא לאכילה והמזונות בפנים לא יהיה לאכילה וכגון לטעם בזה יהיה ברכתו מזונות או שכונתם שכיון שהדבר שהוא הסיבה למזונות הוא לא למטרה לסעוד ממילא זה לא סיבה למזונות וממילא גם אם יהיה דבר לסעוד אבל המזונות יהיה רק לתת טעם גם לא יברכו בזה מזונות דהינו האם סברת תוס' כי כל הדבר לא לאכילה או שדנים ביחס למזונות ועיין פר"ח בתשובת מים חיים שדן לגבי חמשה מיני דגן שרק ניתן לתת טעם האם יש דין כל שיש בו וכתב מקור מדברי התוס' הנ"ל שאין בזה דין כל שיש בו [וכן האבני נזר סימן ל"ח דייק מתוס' לעיל שכל שהדבר שמזונות לא למטרה של לסעוד אין בו דין כל שיש בו] והנה דעת הרשב"א לעיל דדבר שניתן לטעם יש בו ההלכה של כל שיש בו ובכל אופן ביאר כאן שזה לא מזונות מצד שזה לא למטרת מזונות ובהכרח כוונתו שדנים על כלל המאכל אבל מאכל שהוא למזון לא משנה מה המטרה שנתנו בו את המזונות שכיון שבמציאות זה סועד ברכתו מזונות

והנה עיין תוס' לעיל לגבי שכר שכתבו טעם אחד מצד שזה טעם בעלמא וטעם שני כיון שבשתיה אומר שהכל ובפשוטו טעמם הראשון כיון שאין כאן ממשות של שעורים אלא רק טעם לכן אין בזה את ההלכה של כל שיש בו ואין זה הטעם בשתיתה דשם הרי יש בזה ממשות [ולכן לא הביאו לזה ראיה משתיתא] אמנם עיין בפסקי הרא"ש שכתב שכיון שזה רק טעם בעלמא הוי כמו שתיתא שמברך שהכל והנה בפשוטו בשתיתא זה לא טעם בעלמא ובהכרח כונתו מה שכתב טעם בעלמא שכיון שהמזנות לא משמש אלא לתת טעם לא מברכים על זה מזונות אלא שהכל וזה גם הטעם בשתיתה כי המזנות לא בא אלא לשתיה ולא לאכילה אמנם אין זה מוכרח דהנה עיין ראש יוסף שהקשה מה תוס' כתבו שזה רק טעם בעלמא הרי מדובר בכזית בכדי אכילת פרס וצ"ל שזה בגדר שאין ממשות כיון שזה לא ניכר ולפ"ז יתכן שהרא"ש נקט שגם שתיתא רכה הסיבה שזה לא מזונות כי דנים כאילו זה לא ניכר ואין כאן ממשות אמנם זה ודאי מבואר לפ"ז בלשון הרא"ש שעיקר סברתו ביחס לקמח ולא ביחס לכל המאכל

אמנם עיין תוס"ר שכתב כמו ברא"ש וגם כתב בשתיתא את לשון התוס' שכיון שזה ניתן לא לסעוד לכן אין ברכתו מזונות וכתב שזה מה שכתב לעיל לגבי שכר ומבואר שכונתו כיון שזה לטעם בעלמא שזה לא למטרת אכילה ועיין מהרש"ל שגרס כך בתוס' אמנם עיין בתוס' ר"י שנקט לעיל שטעם לבד זה סיבה לכל שיש בו וגם כאן כתב כלשון תוס' ודוחק לומר שאותו לשון המבואר בתוס' ובתוס"ר כתב את זה בכונה אחרת לגמרי וצ"ע ובאמת גם בשו"ת הרא"ש כשדבר על מי שעורים כתב שזה טעם בעלמא והוסיף שזה עדיף משתיתא ששם ניכר מה שבפנים ומשמע אבל שיסוד ההיתר בשתיתא שגם זה נחשב כאילו אין כאן ממשות אלא רק טעם בעלמא ולפ"ז אם יהיה טעם בדבר של אכילה באמת יברכו מזונות ובאמת העירו שכן מדויק מדברי הרא"ש שכתב לעיל שבחמשה מיני דגן חשוב עיקר אפילו אם זה מיעוט ומשמע שהדוגמא של הגמ' זה שהוא רוב וחידש שגם אם הוא מיעוט ועיין ב"י ומעדני יו"ט שהמקור לזה הוא מהגמ' ל"ז: וצ"ע שבהכרח בזה דיברו רב ושמואל דאל"כ מה נפק"מ ובהכרח שהכונה כמו שביאר במעדני יו"ט שאת הגמ' אפשר לבאר כרשב"א שזה רק ניתן לתת טעם ובאמת זה רוב ע"ש ומבואר מזה שגם הרא"ש מודה שלמטרת טעם זה סיבה למזונות וצ"ע בלשון התוס"ר כאן

**הא דלא מברכים בפה"א דעת הרשב"א והתוס'**

ד]והנה נתבאר בכונת התוס' שיש כאן סברא שדבר שמשמש לא לסעוד אין ברכתו מזונות רק שכתבנו להסתפק האם זה רק סברא שכל הדבר לא ניתן לסעוד או שדנים ביחס לחלק הדגן שכל שהוא לא בא לסעוד זה סברא שזה לא יהיה מזונות אמנם עדין צ"ע אבל למה שלא יברך אדמה דאפילו שהקמח לא קיבל המעלה של מזונות אבל למה שלא יברך עליו אדמה ועיין רשב"א שהקשה כן וכתב שהניחא לר"נ אבל לרב יהודה קשה ובאמת גם אם הלכה כר"נ אבל תימא לומר שיש ראיה לזה מרב ושמואל והגמ' לא הוכיחה מזה כלום ור' יהודה הרי הוא תלמידו דרב [והנה כאן זה קמח קלי ולדעת הרשב"א לעיל יתכן שבזה כולם מודים שברכתו אדמה אמנם כיון שלא ברירה ליה שם לכן הקשה באופן זה והנה לכאורא עד כמה שטעמו של ר"נ כי לא אכלי אנשי קמחא א"כ היה מקום לומר שעכשיו שזה הגיע למצב שזה ראוי לאכילה א"כ זה יחזור לברכת האדמה וכמו שדן רבינו יונה לענין פת קטנית שזה יחזור להאדמה וכן מוכח לכאורא בריטב"א בהלכות שכתב שהעושה שתיתא עבה מקמח קליות מברך האדמה וצ"ל שבגמ' מדובר שבישלו כמבואר בחידושיו ושם דיבר כשלא בישלו וצ"ע הרי נקט שקמח זה שהכל וכר"נ אלא בהכרח שכיון שעכשיו זה ראוי לאכילה אין בזה החיסרון אמנם יש מקום לומר איפכא שכל סברת ר' יהודה כי זה ראוי ללחם אבל כאן שזה לא ראוי ללחם אדרבא זה כמו שכר שכתבו הראשונים שחשיב נשתנה לגריעותא]

ועיין רשב"א שמכח זה ביאר שזה סברא מיוחדת כי זה לרפואה ועיין שער הציון סימן ר"ד שביאר שכונתו כרא"ה דהינו שדבר שבחפצא זה לרפואה זה לא חשיב פרי וכן הוא בחידושי הרשב"ץ והנה בפשוטו לפ"ז חזר בו מהטענה הראשונה שכיון שזה לא לסעוד אמנם בלשונו מבואר שכיון שזה אשתני ויש מקום לומר שעיקר כונתו שכיון שזה השתני לקמח ונוסף על זה שזה לא משמש כשימושו הראוי לכן אין ברכתו אדמה ולפ"ז זה רק סברא בשם פרי אבל לגבי מזונות זה לא סיבה ולכן צריך להגיע לסברא הראשונה שכיון שזה לא למזון לכן אין סיבה שזה יהיה מזונות

והנה בדעת התוס' שנקטו שהגמ' כאן לא דוקא לרפואה א"כ צ"ב באמת למה שלא יברכו בורא פרי האדמה ולכאורא משמע שיש כאן הלכה שכל דבר שזה שתיה אין לו חשיבות של ברכה אלא שהכל דהינו שתוס' לא רק כתבו סברא שזה לא מזונות אלא כתבו סברא שזה שהכל וכן משמע במג"א סימן ר"ה סק"ו שהביא את התוס' בתור סיוע לדברי התר"י שמי שלקות שזה שתיה מברך שהכל דהינו שמה שהטעם השתנה מאוכל למשקה חשיב שינוי והרי שם מדבר בברכת אדמה חזינן שנקט שדברי התוס' זה לא רק סברא במזונות וכן עיין ביאור הגר"א סימן ר"ב ס"ד לגבי אניגרון אם שמן שכתב שכיון שהתקינו לשתיה מברך שהכל וציין לתוס' כאן דבשתיה אומר שהכל דהינו שנקט שזה גם סברא על מי שלקות שכל שזה משמש לשתיה אין ברכתו אדמה אמנם בפשוטו הדבר צ"ע דהרי שמן מברכים העץ וכן יין ללא מזיגה מברכים העץ לר"א אפילו שזה שתיה וצ"ל שסחיטת משקים זה פחות שינוי וצ"ע אמנם בלשונם אין שום משמעות לגבי שאר ברכות שהרי כתבו סברא לגבי מזונות ויתכן דתוס' באמת ביארו רק ביחס למזונות אבל ביחס לאדמה זה מצד סברת תר"י וצ"ע

ובפשוטו הביאור דתוס' כאן אזלי לאחר היסוד דכתבו דמים עיקר רק שיש כאן נידון שזה מזונות ולכן זה עיקר ולכן כתבו כאן סברא שזה לא מזונות וממילא חוזר הסברא שמים עיקר דהינו דהרשב"א נקט שהקמח כאן עיקר גם ללא הדין דכל שיש בו אמנם תוס' נקטו שעד כמה שזה לא מזונות ודאי שהמים עיקר רק שאם זה מזונות הוא עיקר ולכן כתבו כאן סברא שזה לא מזונות וממילא זה לא עיקר [וגם למג"א שגם כוסס חטה זה כל שיש בו כי זה משמש כמזון אבל כאן שזה לא משמש כמזון אין לזה שום חשיבות] והנה לאחר הנ"ל דיסוד הסברא דהמים עיקר א"כ יש מקום לומר שתוס' לא כתבו כלל סברא שהקמח הוא לא מזונות אלא כל סברתם רק שכל שהקמח לא מגיע למטרה של מזון אין לו סיבה שיחשב עיקר וממילא המים עיקר אבל אם באמת הוא יהיה רוב אפילו שזה לא למטרת אכילה אלא לרפואה יהיה ברכתו מזונות וכמו שביאר האגלי טל סימן ל"ח ובפשוטו זה כונת המג"א והגר"א הנ"ל שהביאו את סברת התוס' גם לגבי מי שלקות דנקטו דתוס' כאן כתבו סברא שכל שזה משמש למטרת שתיה מים עיקר [אמנם אין זה מוכרח דיתכן דעיקר סברת התוס' שזה לא מזונות וממילא מים עיקר וכונתם להביא מתוס' שכל שזה משמש לשתיה מים עיקר ודוחק]

והנה עיין בתשובות הרא"ש שבתחילה דן ששכר אדמה ואחרי זה דן שיהיה כל שיש בו וזה יהיה מזונות ובפשוטו צ"ל שדבריו בתחילה זה אחרי שישב שלא שיך לדון כאן סברא במזונות ולכאורא כל זה אם אמר סברא בעצם הברכת מזונות אבל אם אמר רק סברא בדין כל שיש בו דהינו שזה לא עיקר אבל אם באמת זה יהיה עיקר יהיה מזונות א"כ למה בתחילה דן שיהיה אדמה הרי עד כמה שאוחז שהשכר עיקר ממילא צריך להיות מזונות ועל זה לא ענה כלום אלא בהכרח מבואר שהסברא שזה טעם בעלמא זה סברא שהוא מצד עצמו אין לו סיבה שברכתו תהיה מזונות וזה דלא כמג"א והגר"א אלא כצד הראשון דביארנו שיש כאן סברא בברכת מזונות וגם אם זה היה העיקר לא היה ברכתו מזונות אלא אדמה כמבואר ברשב"א וצ"ע בזה

**ביאור שיטת הרמב"ם וביאור הנידון האם הקמח עיקר**

ה] והנה עיין רמב"ם פ"ג ה"ג הובא בשו"ע ר"ח ס"ג שכתב וז"ל קמח של אחד מחמשת המינים ששלקוהו ועירבוהו במים או בשאר משקים אם היה עבה כדי שיהיה ראוי לאכילה וללעסו מברך עליו בתחילה בורא מיני מזונות ולבסוף על המחיה ועל הכלכלה ואם היה רך כדי שיהיה ראוי לשתיה מברך עליו בתחילה שהכל ולבסוף בורא נפשות רבות עכ"ל ומשמעות לשונו דמה שזה רך זה שהכל לא מצד שזה לא לסעוד אלא שיש תנאי בברכת מזונות שכל שזה רך שזה לא בצורה של אכילה ברכתו שהכל דהינו דבתוס' מבואר שזה מצד שזה לא בא לסעוד אמנם מלשונו משמע שזה סברא מצד צורת הדבר [וכן הוא במ"ב סקי"ב בשם המג"א] והנה לשון הגמ' שזה לרפואה וצ"ב מה זה משנה הטעם ועיין מלא הרועים שביאר שכונת הגמ' שאם זה יהיה לסעוד אפילו שזה רך ברכתו מזונות אמנם לרמב"ם צ"ע וצ"ל שכיון שזה כל חידוש דברי רב כמבואר בהמשך הגמ' לכן ביארה הגמ' שזה לרפואה [ויתכן עוד שהגמ' באה לרמז את דרגת הרכות כמו שהדרך לעשות לרפואה] והנה צ"ב למה שלא יהיה האדמה ואולי זה באמת מצד שקי"ל כר"נ לענין קמח ואולי זה סברא שכאן שזה גם שינוי של קמח וגם שזה לא בצורת אכילה רגילה זה סברא גם ביחס לברכת בורא פרי האדמה וצ"ע

העולה מהנ"ל דנחלקו הרשב"א והרמב"ם אם תוס' ביסוד סוגין האם עיקר הסברא מצד שמים עיקר או שיש כאן סברא בעצם שהברכה תהיה שהכל ובפשוטו היה מקום לומר שזה לשיטתם במי שלקות שלדעת הרא"ש שכל הדין שהטעם עיקר רק כשזה לצורך הפרי א"כ חזינן שללא זה מים עיקר משא"כ לדעת הרמב"ם שדין מי שלקות הוא גם לצורך המים א"כ חזינן שהטעם עיקר אמנם הרא"ה הרי לא ס"ל כלל סוגיא דמי שלקות ובכל אופן נקט שיש כאן סברא מיוחדת שלא אומרים הקמח עיקר מצד שזה לרפואה ובפשוטו צ"ל דנחלקו באיזה רפואה מדובר בסוגין דהרשב"א למד שזה סוג רפואה שהעיקר זה הקמח א"כ זה כמו שמן אם אניגרון שמברכים העץ אמנם תוס' ביארו כמבואר במאירי דמדובר ברפואה שנצרך המים החמים כמו הקמח וממילא שיך לומר שמים עיקר

**סיכום השיטות והנפק"מ שיש לדון בזה בדין מי שלקות של מזונות**

ו]העולה מהנ"ל דבעיקר ביאור סוגיא דשתיתא מצאנו כמה ביאורים א. דעת הרא"ה והריטב"א שזה סברא מיוחדת כי זה לרפואה ב. שיש כאן סברא בברכת מזונות דהקמח הוא לא מזונות וממילא מים עיקר ובזה יתכן סברא כי הוא לא לסעוד אלא רק לטעם ויתכן סברא כי אין בו ממשות [וכנ"ל מהרא"ש] ג. דכל הסברא שהקמח אין לו המעלה של חמשת מיני דגן וממילא מים עיקר אבל הקמח מצד עצמו ברכתו מזונות ומה שלא מברכים אדמה כי מים עיקר ד. פשטות לשון הרמב"ם שקמח שהוא נאכל בצורה של שתיה לא תיקנו על זה מזונות אמנם נוסף שכה"ג זה שהכל ובדעת הגר"א והמג"א יתכן שנקטו שזה עצמו שזה צורה של שתיה זה סיבה גם שלא יהיה אדמה [וכן משמע בפנים מאירות ח"ב סימן ק"צ לענין עלי התה] אמנם בפשוטו כונתם כי מים עיקר

ונפק"מ בכל זה במקום שהקמח ניתן למזון דלדעת כל הראשונים זה מזונות כמבואר במלוא הרועים אמנם לפשטות לשון הרמב"ם זה שהכל וכן בעיקר מטרתו לאכול הקמח לכגון לרפואה שבזה לדעת הרשב"א ריטב"א רא"ה ורמב"ם זה שהכל אמנם לדעת התוס' יתכן שזה מזונות

והנה עיין מג"א סימן ר"ה סק"ו שהביא את הרי"ד שמים שבישלו בהם אטריות ברכתו מזונות והש"ג חלק כיון ששופכים המים וע"ש שהקשה משתיתא וכתב שכאן שזה בטל למזונות אין הסברא של שתיתא והנה מה שהקשה כאן אפילו שהביא מתוס' שכל שלקות שזה לשתיה אומר שהכל צ"ל שתמיד שלקות זה כאכילה שאוכל אם הירקות אבל כאן שזה נשפך נקט שלא שיך לדון שזה משמש כאכילה ולכן הוקשה לו משתיתא ובזה ישב שכאן יש סברא שזה בטל למזונות משא"כ בשתיתא והנה בפשוטו מבואר שאם יבשל בתור להשתמש במים יהיה לזה דין מי שלקות אמנם לכאורא לנ"ל שיש כאן סברא לענין ברכת מזונות שכה"ג אין לזה שם מזונות א"כ אם הביאור במי שלקות דלא כשיטת הרא"ש אלא כדעת הרמב"ם שגם זה לצורך המים או לשאר ראשונים שצריך שזה יהיה בתור אכילה אבל לא כי זה בטל לאוכל אלא כי דין הטעם מצד עצמו נחשב כדבר החשוב ובהכרח שבמזונות זה לא כך א"כ כאן יהיה החיסרון דשתיתא וצ"ע

והנה עיין מג"א סימן קס"ל סק"ל שדן בפירורי לחם שנותנים בשכר וציין לדין שתיתא והוסיף שכיון שכל הדין כל שיש בו זה מצד שזה עיקר א"כ כל שאין בו ממש זה לא נחשב עיקר וצ"ב מה הנידון הרי זה ממש שתיתא אמנם הביאור שכאן לא הנידון האם זה מקבל שם ברכה של מזונות שכבר חל על זה שם ברכה של המוציא רק שכאן זה נהיה מזונות כי זה איבד תוריתא דנהמא ובזה יש מקום לומר שזה עיקר כדין כל שיש בו ולכן הוצרך המג"א לדון שכאן זה טעם בעלמא ויש את סברת התוס' שזה לא עיקר ולכאורא לשיטות דבמי שלקות הטעם עיקר לגבי מים ורק כי יש סברא שלא חל על זה מזונות א"כ לכאורא כאן זה לא שייך אמנם בפירורי לחם בשכר כיון שעיקר הטעם זה של השיכר א"כ ודאי שזה לא סיבה שזה יחשב עיקר ודו"ק בזה

ועיין מג"א סימן ר"ה שדן לגבי קצת לביבות שמבשלים אם המרק שכה"ג המים כיון שזה שתיה ברכתם שהכל אבל במזונות כיון שזה חשוב צריך לברך עליהם בנפרד והנה מה שנקט שאין כאן דין מי שלקות זה מצד שנקט שכל שהמים הם לא בתור אכילה אין הדין דמי שלקות אמנם עדין כיון שהם עצמם מזונות א"כ יש מקום לדון מצד כל שיש בו והנה לכאורא אם נימא שכל סברת התוס' שהקמח לא עיקר כי אין לו ברכה מזונות כיון שהוא שתיה א"כ כאן זה לא שייך דכאן הרי הוא אכילה והוא מזונות ורק אם נימא שזה סברא שהקמח הוא לא עיקר כי לא משמש לאכילה בזה יתכן שעיקר הסברא שביחס לשתיה הוא לא עיקר ולכן אפילו אם הוא נשאר מזונות שיך סברא זו וצ"ע