אלו שרצים 6 בגדרי אינו מכוון והמסתעף ליסוד הערוך בפס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 14 שמונה שרצים

**בגדרי אינו מכוין במסוכרייא דנזייתא והמסתעף ליסוד הערוך בפס''ר דלא ניח''ל מותר**

1. **יעוין בראשונים שהביאו את הערוך דתמה על מהלך רש''י במסוכרייא דנזייתא דהוי משום דש**, דאי אזיל לאיבוד הוי פס''ר דלא ניח''ל ומותר, ומבאר או דאיירי בגוונא דלא אזיל לאיבוד, או דאיירי במבטל לחבית. ובתוס' בכתובות תמה דאי נתכון לבטל א''כ הוי מלאכה גמורה ומאי שיאטיה לפס''ר ואי לא נתכוון לבטל ליכא בזה עשית כלי ומיישב דלא נתכון לעשותו כלי גמור ולא נתבאר היטב כונתו.

**ויעוין ברמב''ן שבת קי''א** וז''ל, כלומר שהוא משקעהו לחבית בהדוק ונמצא עושה דופן שמבטלין אותו בגיגית ימים הרבה אלא ''שאין מתכוין לדופן אלא לסתימת השכר יפה''. והדברים צ''ב דגם אי נימא דלא מהדקם יפה יפה כמו שנראה בסוף דברי הרמב''ן מ''מ כיון שבשיעור זה איכא עשית דופן א''כ אמאי דיינינן את מחשבתו לסתום את השכר כהגדרה בגוף המלאכה ואמאי לא הוי רק מטרה, ובשלמא בתולש עולשין דכל היחס של התלישה כ''חרישה'' הוי מחמת היפוי ארעא, א''כ כל היכא דאין כונתו ליפוי ארעא נמצא דמעמיד את עשיתו בתלישה גרידא בלי יחס לקרקע אולם הכא החפצא דמלאכה נמצאת בעצם העשיה של הביטול וליכא בזה תוצאה נוספת.

1. **ומבואר ברמב''ן דמכיון דניתן להתיחס למעשה בשתי צורות** או כמעשה סתימה או כמעשה עשית קורה שייך שבגוף המעשה עצמו הוא יעמיד שתי היבטים למרות דליכא תוצאה נוספת. והא דמסיים הרמב''ן דלהדוקי טפי אסור דהוי דופן, יש לעיין אי כונתו רק לאיסור דרבנן המבואר בנתינת ברא דתומא דלמרות דהכא מתקן להכי ולכן מותר גם מדרבנן, מ''מ היכא דמהדקו יפה הוי כדופן ואסור מדרבנן, או דהיכא דמהדקו יפה לא מצי למימר דעושה לסתימה.
2. **וידוע קושית הרעק''א שבת קי''ז וכתובות ו' ממפיס מורסא ומפשיט עור** דמבואר דבעינן לחידושא דפס''ר, והקשה הרעק''א דהרי התם עושה את המלאכה בצורה מושלמת וליכא תוצאה שחסרה למלאכה. ונראה דהתם מאחר דמתעסק בעשית הנקב או הפשטת העור דבזה עצמו איכא לתוצאה של המלאכה ובגוף הפעולה עצמה ליכא שתי התיחסויות כמו בסתימת החבית דניתן לראות בפעולה עצמה שתי התיחסויות עשית דופן וסתימה, דהתם גוף הפעולה הוי עשית נקב או הפשטה, רק דאיכא בזה שתי תוצאות ומכח התוצאה אנו באים לתת יחס אחר למלאכה לראות את עשית הנקב כפעולת הוצאת הליחה, ובהא כבר איכא בזה חידוש, ויכול להיות שלכן לא הוקשה לרעק''א על סתימת החבית אמאי חשיב לא מכוין.

**ובגוף הבאור בהא דמפשיט ומפיס מורסא יעוין בריב''ש** שצ''ד דנקט דמלאכת מפשיט היא תיקון העור, והוי כקרקע דבעי ליפוי קרקע. וז''ל, ונראה לומר ג"כ ''דהפשטה לא הואי במשכן רק לצורך העור'' וא"כ עיקר מלאכת הפשטה היא לצורך העור, וכל שהעור נפסד פטור. וכן בעשית פה יעוין בקה''י שבת סימן ב' דמבאר דכיון דלהתחייב משום בונה בעי נקב העשוי להכניס ולהוציא, נמצא דהיכא דכונתו לנקיבה בעלמא להוציא את הליחה לא בא לעשות ''פתח'' אלא ''נקב'' בעלמא וכן נראה בלשון התוס' בדף ק''ג ע''א וז''ל, ואינו מתכוין כלל לבנין הפתח אלא לנקיבה בעלמא.

1. **ובזה יתבאר קושית תוס' בבכורות כ''ה על הא דנקט רש''י דבגוזז שער השחור מפרה אדומה בשביל להכשיר את הפרה אדומה חשיב ''לא מכוין'' דלא מכוין לגזיזה**. ובתוס' תמה וז''ל, דאין זה כשאר לשון אין מתכוין בעלמא דכיון דבכוונה גוזז במספרים. ונראה דהוקשה לו דכיון דמלאכת גזיזה היא בגוף ההפרדה, א''כ ליכא בזה שתי תוצאות, ונמצא דמתעסק במלאכה עצמה. וברש''י יש לעיין אי פליג על מלאכת גזיזה דענינה התיקון של הגיזה או של הנגזז, או דתיקון הפרה יכול לעמוד כמהות בפני עצמה כמו שאמרנו בסתימת חבית. אולם יעוין בשו''ת ר''א בן הרמב''ם שאלה י''ט [מובא בשביתת השבת] דבגוזז כונתו להפריד את השיער מעיקרו והכא רק את החלק המשחיר ולפי''ז גם התם איכא שתי תוצאות. וז''ל, כונת הגוזז לקוץ השער מעיקרו וזה הואיל ואין כונתו אלא לקוץ השער במשחיר בלבד לא לגזוז השער מעיקרו הו''ל דבר שא''מ ומותר. יעוי''ש דמיישב לפי''ז אמאי לא חשיב פס''ר.
2. **ונראה דזהו באור הראשונים [יעוין ברשב''א והריטב''א] בדף קל''ג דהקשו על קציצת בהרת דאמאי חשיב אינו מכוין**, דבקושיא הבינו דהאיסור הוא בגוף הקציצה ונמצא דהוי אותו תוכן של עשיה ולזה חדשו דהאיסור הוא במה דמטהר עצמו ולא בגוף הקציצה, ונראה בבאור תירוצם דמאחר דהחפצא דיאסורא האו מכח הטהרה שפועל בקמיצה נמצא דבעינן שיהא יחס בונתו ןתוצאה של הטהרה והוי כמו גורר שולחן דבעינן שיכווין לתוצאה של החרישה וכ''נ בלשון הריטב''א בדף קלג וז''ל, דה''נ איכא תרתי ''דומיא דגורר אדם מטה'', שלא אסרה תורה לקוץ הבהרת אלא לקוץ בכונה לטהר את הבהרת בקציצתו, וכיון דאיכא תרתי כונות ''קציצה בעלמא וכונה לטהר'', קרי ליה דבר שאינו מתכוין עכ''ל. **וכן מבאר בשו"ת בית הלוי** חלק א סימן א סק''ה ד''ה ולכאורה, יעוי'ש דמדמי ליה להא דבלבישת כלאים חשיב לא מכוין למרות דלבוש בהם, דגם התם ההנאה היא חלק מהאיסור ובעינן שיכוון להנאה. וז''ל, כיון דאמרינן ביבמות דלא אסור אלא דומי' דלבישה דאית בו הנאה וא"כ לא הוי הלבישה האיסור רק כשנצטרף עמו הנאה, ומש"ה אף על גב דהלבישה הוי בידים מ"מ לגבי ההנאה הוי שפיר דבר שאינו מכוין והרי זה דומה להא דאיתא במס' שבת דף קל"ד בשר ואף על פי שיש שם בהרת יקוץ וכו', ועיין בחידושי הרשב"א שהקשה דהיאך קרי לי' דבר שאינו מכוין ותירץ דהתורה אמרה השמר בנגע הצרעת שלא יטהרה בלא כהן, ואסרינן לו שלא יקצוץ שלא יטהר על ידי קציצתו, וא"כ ''אין הקציצה האיסור רק הטהרה'' וכיון דכוונתו למול ולא לטהר הוי שפיר דבר שאינו מכוין, ודכוותי' גבי כלאים כיון דההנאה הוי האיסור הוי שפיר דבר שאינו מכוין עכ''ל.
3. **ונראה דשרש פלוגתת הגר''ח [פ''י הי''ז] והחזו''א [נ' סק''ג ובגליונות] בצידה שלא ישכנו אי חשיב אינו מכוין** נובע מהנידון הזה אי בעינן שיהא במעשה שתי תוצאות, ובזה טען החזו''א שכיון שמעשה הצידה הוא שלילת החירות נמצא דבגוף המעשה ליכא שתי אופנים דהתוצאה של הצידה קיימת בשלילת החירות ומה דנתכוון שלא ישכנו הוי רק מטרה בעלמא, אולם בשיטת הגר''ח נראה דס''ל דסגי בהא דניתן להתיחס למעשה עצמו בשתי צורות והלכך כל כמה שכונתו שלא ישכנו נמצא דהוי מעשה הצלה מהנחש וליכא בזה ''מעשה צידה'' דלהצלה העיקר הוא המניעה מהיזקו ולא מצבו כנשלל חירות.

**והא דבחופר גומא וא''צ אלא לעפרה** מבואר ברמב''ם דפטורו מחמת מקלקל ולא מחמת אינו מכוין למרות דנקט הגר''ח דהרמב''ם ס''ל כערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר נראה דבחופר גומא לא ניתן לראות את לקיחת הגומא כהתעסקות בפני עצמה כיון דלקיחת הגומא היא עצמה התוצאה של החפירה ולא הוי כמפיס מורסא דשייך לדונו כעושה נקב להוציא את המורסא [ויעוין לקמן מה שנתבאר דרק לאחר חידושא דפס''ר חייב דדנים את המעשה, בהא אמרינן דדבעינן לדון את היחס של ההיתר בגוף מעשהו ולא רק מכח כונתו].

1. **ובעיקר מה שנתבאר דגם באופן דליכא שתי תוצאות בגוף המעשה אלא רק שתי מטרות מ''מ היכא דאיכא בזה שתי התיחסויות למעשה מהני כונתו להפקיע את היחס למעשה האיסור,** לכאורה יש להוכיח כן מהא דבפס''ר עצמו חשיב לא מכוין לולי חידושא דרבא דמודה ר''ש בפס''ר, ובגמ' בדף קל''ג מבואר דאביי לא הוי ברירא ליה הא מילתא עד ששמעה מרבא, ובבאור המציאות של פס''ר ברמב''ם פ''א דשבת מבאר דחתך ראש עוף בשביל לצחק בו את התינו, ובערוך [ערך פסק] מבאר דאיירי ברציחה דחתך את ראשו כדי להוציא ממנו דם, ובר''ח בדף קל''ג מבאר דרצחו בשביל שיוכל לגנוב את ממונו והתם ודאי קשה מה שייך בזה לא מכוין הרי הוא עושה את הנטילת נשמה רק אין לו מטרה להרוג. וצ''ל דאה''נ אי נבא להגדיר את המעשה שעושה הוא ודאי עושה נטילת נשמה, רק דביחס להתעסקותו בנטילת נשמה בהא מהני כונתו למשווי את התעסקותו בהוצאת הראש בלי יחס לנטילת הנשמה דאיכא בזה.
2. **רק דבעיקר הדבר יש לעיין דאי נימא דפטורא דאינו מכוין הוא בניתוק של העשיה מהגברא** א''כ לכאורה בעינן שיהא תפיסה בכונתו בגוף המעשה וא''כ הוי רק בגוונא דאיכא שתי תוצאות בהך מעשה וע''י שלא מכוון לתוצאה האסורה נמצא דעשיתו לא עומדת ביחס לאיסור**,** אולם אי ליכא תוצאה נוספת חוץ מגוף עשיתו והתוצאה קיימת בגוף מעשהו מה שייך שכונתו תפקיע את היחס שלו מהמעשה,ואי נימא כדרך הגרש''ש דאיכא מושג ''שם המעשה'' א''כ יצא ששם המעשה הוי עשיה דידיה ויוכל לקבוע את שם המעשה איך שהוא רוצה להעמידו וזהו דבר הצ''ב דכי שם המעשה הוי כיחוד כלי, ובשלמא היכא דאיכא תוצאות נפרדות אז הנושא איך היחס של המעשה מצד עצמו היכא דעושה המעשה לא נתכוין לתוצאה האסורה, אולם היכא דהוי אותה תוצאה צ''ב למימר דאיכא הלכתא של קביעת שם המעשה.
3. **ונראה דהיסוד בזה הוא דבמעשה עבירה מלבד את עצם המציאות של המעשה עבירה בעינן גם דההתעסקות שלו תהא בעבירה,** והא דבעי לכונה בשביל להעמיד את התעסקותו בהעבירה. ובזה ניחא הא דמהני כונתו להגדיר את התעסקותו גם היכא דהוי חדא מעשה.
4. **והשתא נראה לבאר את יסוד הערוך [ערך פסק] דמחדש את חידושו דהיכא דלא ניח''ל הדר דינא דחשיב לא מכוין.** והדברים צ''ב דאי פס''ר הוי כמכוין או כדרך הגרש'ש דבפס''ר המעשה מקבל את שמו מכח עצם מציאותו, או אי נימא דאיכא בזה קיום של כונה ובאור צד זה יתכן בשתי אופנים או דלמכוין מספיק עצם הידיעה הודאית על התוצאה, או דכונה על מעשה שמוכרח ממנו התוצאה חשיב כונה. א''כ מה מהני הא דלא ניח''ל להחזיר את פטורא דלא מכוין הרי זה גופא מה שנתחדש בפס''ר דלא איכפת לן כלל כונתו ורצונו. **ובאמת יעוין בריטב'א בדף ק''ג** דתמה בזה על הערוך וז''ל, ומיהו תמיהא מילתא טובא כל היכא דפסיק רישיה ולא ימות, מאיזה טעם יתיר רבי שמעון משום דלא ניחא ליה דהא טעמא דתלמודא דמודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות, היינו משום דכיון דלא סגיא דלא אתעביד מלאכה הרי הוא כאילו נתכוון ומלאכת מחשבת הוא, וא"כ מה לי אי ניחא ליה או לא ניחא ליה.

**עוד יש לעיין דאמאי בכל פס''ר לא חשיב לא ניח''ל,** הרי גם התם לא איכפת ליה וגם אינו נהנה בהריגת העוף שאינו צריך אלא את הראש עבור התינוק, ובראשונים מבואר דדוקא היכי דודאי ניחא ליה הוא דחייב משום פס"ר אבל היכי דלא נהנה ולא איכפת ליה פטור.

**ויעוין באבן האזל פ''א משבת דתמה בזה, ויעוי''ש דמביא את הערוך שמבואר בדבריו דבגוונא דפס''ר חשיב ניחא ליה**. וז''ל הערוך, מי שחתך ראשו של חי הכל יודעים כי בחתיכת ראשו ימות ואם אמר אינני מתכוין למיתתו אלא להוציא ממנו דם לדבר צורכו אין בדבריו ממש אלא הרי הוא כמתכוין להמיתו ורוצה הוא וכי פליג ר"ש בדשא"מ כגון בגרירא דאפשר דלא עביד חריץ ואי עביד אפשר דלא ניחא ליה, וכן דשקיל ליה בברזי דלא ניחא ליה, וכן דאיכא אחר ליעביד אחר וכן בהא דאית ליה הושענא אחריתי אבל פסיק רישא ליכא לספוקי דלא ימות ''ובודאי דניחא ליה'' דאי לא הוי ניחא ליה היכא הוי פסיק רישא עכ"ל.

**ויש לעיין בכונתו דאי לא הוי ניח''ל** **''היכא הוי פס''ר''**, ויעוי''ש באבן האזל דדוחק לומר דכונתו דלא רוצחים אדם אי ליכא באמת סיבה דמעונין במיתתו, דהרי יתכן שצריך הדם להתרפאות ואין נ"מ לו כלל במיתת האדם.

**עוד מקשה הגרא''ז על מה שכתב הערוך וכי פליג ר"ש בגרירה דאפשר דלא עביד חריץ ואי עביד אפשר דלא ניחא ליה**, דא"כ אין נ"מ כלל בין פסיק רישא לספק, דאפילו בגרירא דהוי ספק, מצרף הערוך טעם זה משום דאפילו עביד חריץ אפשר דלא ניחא ליה, ובכה"ג הרי אפילו בודאי פטור לפי דבריו, וא"כ אין חילוק בין פס"ר לשאר אינו מתכוין. ומלשונו נראה דבלא פס''ר סגי בספק דשמא לא ניח''ל, ובפס''ר בעינן לודאי לא ניח''ל אלא דכל זה צ''ב.

1. **ונראה בהקדם מה דיש לבאר עיקר יסוד הערוך שהניח''ל משפיע ויש לעיין היכן נמצא ההשפעה של הניחותא,** ונראה לפי מה שנתבאר דפטורא דלא מכוין בא להגדיר את ההתעסקות של הגברא א''כ היה ניתן לומר דהא דמודה ר''ש בפס''ר הוי מחמת דכל היכא דהתוצאה מוכרחת מכח מעשהו איכא סיבה להגדיר את התעסקותו באיסור מכח עצם עשיתו דכיון דהאיסור נמצא בעצם עשיתו רק דלפי''ז ליכא נפק''מ במה דלא ניח''ל דסכ''ס נתכוין להך מעשה, רק דנראה דס''ל לערוך דלא סגי בעצם המציאות של הפס''ר כיון דסכ''ס ליכא כונה מהגברא, רק דהיכא דהוי פס''ר סגי בהנאה והניחותא שיש לו מהתוצאה בשביל לשייכו לאיסור ולא בעי לכונתו, ולכן היכא דלא ניח''ל חוזר הפטור דלא מכוין.

**ולפי''ז נראה דהניח''ל לא הוי רק הנאה מהתוצאה של האיסור**, אלא דאיכא בזה הנאה ממעשה האיסור, דמחמת דנהנה איכא לו רצון בגוף המעשה, רק דמחמת זה לבד לא היה עושה את האיסור, ולפי''ז ניחא הא דנקט הערוך דגם בלא מכוין דעלמא שלא בפס''ר סיבת ההיתר מחמת דאפשר דלא מכוין, ונראה דכונתו דאי הוי ודאי ניח''ל נמצא דמעיקרא העמיד את עשיתו גם ביחס לאיסור, ורק בגלל שבשעת המעשה הוי ספק הלכך גם אי יעשה את התוצאה וירצה בה לא דיינינן את רצונו בגוף המעשה, דבשעת המעשה לא מוכרח שרוצה במעשה האיסור, והאפשר דלא ניח''ל הוא ביחס למעשה האיסור בשעת עשיתו [ולכן גם אי יגרור בקרקע דיליה דניח''ל בחרישה לא הוי סיבה להגדיר דאיכא לו רצון בעשיה] , ורק היכא דהוי פס''ר דבזה בשעת המעשה מונח היחס לאיסור, בהא בעינן דיהא מצב שמוכרח בו שאין רצונו באיסור.

1. **והשתא נראה דבגוונא דפס''ר כיון דהמטרה שלו נמצאת בגוף העשיה עצמה ד''נטילת נשמה''**, למרות דגם בזה לולי חידושא דפס''ר [דדנים את היחס למעשה מכח מציאות המעשה היכא דהתוצאה מוכרחת ממעשהו] היינו אומרים דחשיב דליכא לו כונה בהריגת האדם, מ''מ לאחר חידושא דפס''ר דדנים את היחס למעשה א''כ בגוונא דפס''ר כיון דהתוצאה קיימת בגוף מעשהו, הדר דינא דדנים את התעסקותו כרציחה מחמת עצם כונתו להך מעשה, והוי כרוצה ברציחה כיון דרוצה את הנטילת נשמה, ולמרות דהמטרה שלו בשביל להוציא דם או לשחק בו את התינוק, מ''מ כיון דבגוף פעולתו ליכא יחס אחר כמו בסתימת חבית דשייך לראות את פעולתו כסתימת חור, הלכך בהא הוי ''כרוצה באיסור'' ויש לעיין בזה.

**ונראה דזהו הבאור בהא דבחופר גומא וא''צ אלא לעפרה ליכא פטורא דלא מכוין מחמת דלא ניח''ל בגומא כמו שמבואר ברמב''ם דפטורו מחמת מקלקל ולא מחמת אינו מכוין,** למרות דנקט הגר''ח דהרמב''ם ס''ל כערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר, ולפי''ז נראה דגם בחופר גומא לא ניתן לראות את לקיחת הגומא כהתעסקות בפני עצמה כיון דלקיחת הגומא היא עצמה התוצאה של החפירה ולא הוי כמפיס מורסא דשייך לדונו כעושה נקב להוציא את המורסא וממילא חשיב כניח''ל.

1. **ולפי''ז נראה דאפשר דבהא כו''ע מודו דבהך גוונא דפס''ר דנטילת נשמה איכא איסורא**, וגם אביי קודם שקיבל להך יסוד דפס''ר מודה בהא דאסור כיון דבזה הוי כניח''ל ומכוון במלאכה עצמה ורק דס''ל דהיכא דניתן ע''י הכונה להגדיר את המעשה בצורה אחרת בהא לא יהני פס''ר להפקיע את היחס של הכוונה בהך מעשה. רק דרבא טען לו דאי אתה מודה בפס''ר גמור דחייב נמצא דדנים את היחס למעשהו מכח עצם המעשה ולא מיחסים דאי הינו מתיחסים לכונתו גם בזה היה צריך להיות מותר כיון דסכ''ס לא מתעסק בהריגה ובזה הרי פשיטא דאסור וא''כ מוכח שדנים את היחס מכח מעשהו והלכך כל היכא דהתוצאה מוכרחת לא מתחשבים בכונתו. ולכאורה חילוק זה מוכרח דקשה לומר דאביי התיר לכתחילה נטילת נשמה ובפרט לערוך ולר''ח דאיירי ברציחה ולא במלאכת שבת.
2. **ויש להוכיח דיסוד פס''ר הוא מצב בהתעסקות מהא דמבואר ברש'י בזבחים צ''א לגבי זילוף דגם היכא דמזלף טיפות גדולות דהוי פס''ר שיהא כיבוי ליכא איסורא כיון דמצי לזלף בטיפות קטנות**, ולכאורה אי פס''ר מגדיר את כונתו א''כ מהני מה דמצי לזלף בקטנות סכ''ס בהך מעשה דזילוף טיפות גדולות הוי כמכוין לאיסור אולם אי נימא דהוי מצב בהתעסקות כיון דהתעסקותו הוא ב''זילוף'' וזילוף לא מחייב את האיסור כיון דמצי לזלף בטיפות קטנות, לכן למרות דבפועל זילף הרבה, כיון דכונתו ל''זילוף'' ולא לכיבוי א''כ לא דיינינן את התעסקותו בכיבוי. **ויעוין עוד בראבי''ה** קצ''ד דמביא כמה ראיות דגם בפס''ר היכא דאפשר בהיתר ליכא בזה לחיובא דפס''ר וידידי הגר''ש יאקב העיר דבחלק מראיותיו מבואר דהוי גם במקום שיש פס''ר דניח''ל, כמו הראיה מריבוץ, שזה בביתו של האדם וניחא ליה.
3. **ונראה עוד דלפי מה שנתבאר דפס''ר ענינו רק להעמיד את היחס לאדם כמתעסק באיסור דרך המעשה א''כ אפשר דמאחר דסכ''ס אינו מכוין לאיסור וליכא יחס מכח כונתו א''כ כל כמה דבעינן את היחס שלו בגוף העשיה בהא לא יהני פס''ר,** ולפי''ז ניחא נידון הראשונים בפס''ר באיסור דרבנן אי גם בזה מודה ר''ש [יעוין בתרומת הדשן ס"ד ס"ו, ובמגן אברהם ובביאור הגר"א סי' שי"ד ] ולכאורה אי הוי כמכוין מה שייך בזה חילוק בין דאוריתא לדרבנן אולם אי נימא דמצד האדם ליכא התעסקות ורק מכח המעשה מוגדר כמתעסק באיסור א''כ אפשר דלאיסור דרבנן בעינן את התעסקות הגברא מאחר שאיסור דרבנן עיקרו קיים בתביעה על המעשה וכל כמה דבגוף מעשהו ליכא יחס למצב שרבנן אסרו ליכא בזה איסורא ורק באיסור דאוריתא כיון דאיכא חפצא דאיסורא מכח מעשהו שייך שיתבע מכח התוצאה שמוכרחת ממעשהו.

**וכן ניחא יסוד האו''ש** פ''א ה''ז מיו''ט דעשה דשבתון לא עובר בלא מכוין בפס''ר, דבזה בעינן את עצם התעסקות האדם במלאכה.

**ויעוין עוד בשטמ''ק** כתובות ה' ע''ב ד''ה ובשיטה ישנה, וז''ל אתה למד דבפס''ר לר''ש נמי איכא איסורא דאוריתא מדאצטריך רחמנא למשרי קציצת בהרת מיהו ליכא חיוב חטאת כדמוכחא ההיא דכריתות דת''ק סבר לה כר''ש ולא מחייב אלא חטאת אחת אע''ג דפס''ר הוא. ומבואר דלמרות דאיכא איסורא בהך מעשה מ''מ ליכא בה חיוב קרבן. ואפשר דגם לחיוב קרבן בעינן שבגוף מעשהו יהא יחס לאיסור ומאחר דבגוף מעשהו אין יחס לאיסור ליכא בזה סיבה לחיוב כפרה דקרבן אלא רק כתביעה על האיסור מחמת האפשרות דמכח התוצאה של מעשיו תעמוד עשיתו כאיסור.

1. **ונראה עוד דלפי''ז יתבאר היטב הא דמביא באורחות שבת (חלק ג' פרק כ''ו סעיף ל"א, ובהערה מ"ד) בשם כל גדולי ההוראה שמותר לעבור ברחוב מול בניין מסוים, אף על פי שיודע שמותקן שם חיישן, שמדליק אור בעת שעובר שם אדם**, וכתב שהטעם שכיון שהאדם אינו מעונין באור זה כלל, ואין לו קשר ישיר למלאכה, אלא היא נפעלת בריחוק ממנו, ואין כאן תועלת המיוחסת אליו כלל. ולא נתבאר היטב כונתו דכל כמה דיודע אמאי ליכא בזה איסורא בלי יסוד הערוך דלא ניח''ל מותר ומהו הגדר של המרחק דמעמיד קשר עקיף. ונראה דלפי מה שנתבאר דעיקר הא דמהני פס''ר להעמיד את התעסקותו באיסור א''כ בעינן שיהא יחס בעשיתו כלפי האיסור ומכיון דהוא מתעסק בהילוך וכל היחס של המלאכה נעשה מכח תוצאה הנגרמת תוך כדי הילוכו ובעינן מכח זה למשווי את הילוכו כהתעסקות באיסור, בהא אמרינן דכל כמה דליכא יחס בגוף מעשהו ביחס להך תוצאה לא שייך לדונו מכח זה כמתעסק באיסור.
2. **ונראה יותר דגם לר' יהודה דס''ל דלא מכוין אסור לא פליג בעיקר היסוד דבמעשה איסור בעינן לראות את הגברא באיסור ולא רק שיצא ממנו מעשה איסור,** רק דס''ל דגם מה שבעינן מצד הגברא מתקיים במעשה עצמו דהיחס לאדם נקבעח מכח המעשה ובזה סגי דנתכוין להך מעשה, כמו שמבואר במאירי ק''ג ע''א דלר''י אינו מתכוין כמתכוין, יעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דלר''י ממעט ענבי הדם חשיב כמתקן למרות דבעינן את הכונה לאשוויי כמתקן, ולפי''ז נראה דגם לר''י ליכא איסורא בכה''ג כיון דבאופן עשיה זו ליכא יחס גם בגוף העשיה לאיסור.

**ועיקר היסוד דפלוגתת ר''י ור''ש הוי פלוגתא יסודית בעיקר היחס של מעשה איסור בתורה אי איכא יחס לכונה**, מצינו בגמ' פסחים כ''ה ע''ב דהוי גם לקולא לגבי לא אפשר וקא מכוון, דר''י אזיל בתר מעשה ולכן העיקר תליא במעשה ומכיון דהוי ''לא אפשר'' מותר. ולר''ש דאזיל בתר כונה אסור.