86 מאהבה ומיראה א- דעות הראשונים
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' י"א מרחשון תשס"ז

**א'**

א] סנהדרין דס"א:, איתמר העובד ע"ז מאהבה ומיראה, אביי אמר חייב רבא אמר פטור, אביי אמר חייב דהא פלחה, רבא אמר פטור אי קבלי' עלי' באלוה אין אי לא לא.

והנה התוס' בסוגיין כתבו די"מ, דכל הא דפטר רבא במאהבה ומיראה, הוא רק בע"ז שכל עבודתה היא מאהבה ומיראה.

ובפשוטו נ' בביאור דבריהם, דבע"ז שכולם עובדין אותה מאהבה ויראה ס"ל לרבא דאי"ז עבודה זרה כלל, כיון שלא קיבלוה באלוה, וע"כ הוא דפטור על עבודתה, אך כל דהוי ע"ז, הרי זהו דינא דע"ז דכל שעובדה כדרך עבודתה חייב, וא"צ כלל שיקבלה באלוה.

ונמצא לפ"ז, דדינא דמאהבה ומיראה, אי"ז דין כלל בשם עבודה לחיוב, אלא הוא דין בחלות שם ע"ז, דלא חשיב ע"ז אא"כ מקבלין אותה באלוה, ולא אם היא נעבדת במאהבה ומיראה.

וכ"ה מפורש ביראים סימן ק', ז"ל, העובד ע"ז מאהבה או מיראה, פי' עובד ע"ז כדרכה ולא עבדה לשם אלהות ואותה ע"ז לא עבדוה עובדי' מעולם אלא מאהבה ומיראה, אביי אמר חייב לא תשתחוה להם ולא תעבדם קרינן בי' ורבא אמר פטור דמאחר שלא עבדוה עובדי' אלא מאהבה ומיראה לא קרינא בי' לא תשתחוה לאלהיהם, "שאינה נקראת ע"ז" להתחייב עובדה אלא שנעשית מתחלה ע"ז לשם אלהות. פי' בקוצר. העובד ע"ז שלא נעשית ע"ז שלא מאהבה ומיראה, אביי אמר חייב ורבא אמר פטור וכו', וכאשר אמר רבא "שאינה נקראת ע"ז" לחייב עובדה, כך אינה ע"ז לענין אסור הנאה, עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו סי' ר"ע, ז"ל, ע"ז שהגוים מקבלים עלי' אלוהות מחמת יראת אדם או אהבתו ואין בלב עובדי' כוונת אלהות ולא עבדה אדם כי אם מיראה ומאהבה כהמן וכו', אם אותה "נקראת ע"ז" לחייב עובדי' בלא קבלת אלהות ולהקראות ע"ז לאסור משמשי' ונויי' ותקרובי' בזה נחלקו אביי ורבא בסנהדרין פ' ד' מיתות דאיתמר העובד ע"ז מאהבה ומיראה פי' העובד בדבר הנקרא ע"ז "שלא נעבדה מעולם" כי אם מאהבה ומיראה אביי אמר חייב רבא אמר פטור, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דטעמא דרבא דפטר, אי"ז משום דהעבודה אינו עבודה, אלא משום שאין עלי' שם עבודה זרה, ויליף לה מקרא דלא תשתחוה לאלהיהם דאין אסור השתחואה אלא לדבר שהוא אלהות.

וע' עוד במנ"ח מ' כ"ו אות א', שהאריך לבאר כן, דכל דהוי ע"ז שעובדין אותה הגויים, גזרה תורה שאסור לישראל לעבוד אותה בדרך עבודתה או בד' עבודות, אף אם אינו מכוין כלל לקבלה באלוה, ומשא"כ בדבר שאינה ע"ז כלל אינו חייב בלא שמקבל באלוה, עיי"ש באורך.

ב] והנה לכאו' יסוד ד' היראים דליכא איסור עבודה לע"ז אלא בדהויא אלהות, ויליף לה מקרא דלא תשתחוה לאלהיהם, הוא תלוי בפלוגתת רש"י ור"ת לעיל דמ"ה., דדעת רש"י דהר ל"ה כלל אלהות, ואפ"ה העובדו בסיף, ור"ת פליג ע"ז, דאם אינו אלהות מ"ט עובדו בסיף, ולכאו' ד' היראים הם כד' רבו ר"ת.

אך באמת נ' דד' היראים ל"ש כלל להתם, שהרי הא דס"ל לרש"י דעובדיהן בסיף, הוא משום דאיהו מיהא לע"ז נתכוין, ובתוס' הרא"ש שם הוסיף דהוא משום דהוי כופר בעיקר, וזה ל"ש אלא במתכוין לעבוד לשם ע"ז, ולא בעובד מאהבה ומיראה, דבזה כל החיוב הוא משום שמשתחוה לאלהות.

ונמצא לפ"ז דאיכא גוונא דיש להתיר לרבא לעבוד מאהבה ומיראה אף בדבר הנעבד, וזה בהר שאין עליו שם אלהות ולא מיקרי ע"ז, ובזה לדעת רבא כל שמשתחוה מאהבה ומיראה שרי.

ולכאו' נ' דלדעת רש"י המשתחוה להר ומתכוין לבזויי יהא מותר, דכיון דכל הא דעובדיהן בסיף הוא משום דאיהו מיהא לע"ז מתכוין, ל"ש כן היכא שמתכוין לבזויי, ויל"ד דאף במשתחוה מאהבה ומיראה יהא מותר, גם לדעת אביי דס"ל דהמשתחוה מאהבה ומיראה חייב, דהמשתחוה מאהבה ומיראה אינו מתכוין לע"ז, ואינו כופר בעיקר, ויל"ע בזה.

ג] והנה בד' היראים מבו', דכל דהוי מאהבה ומיראה, גם אין הע"ז נאסרת, וגם לי"ב איסור דתקרובת, ולטעמי' הוא פשוט כן, שהרי עיקר ההיתר הוא משום דלא חשיבא ע"ז.

אך בחי' הר"ן בסוגיין, במש"כ לגבי הקדשים של הנוצרים והמשוגע של הישמעאלים, מפורש דאף בדלא קבלי' עלי' באלוה יש עליהם דין ע"ז לכל דבר איסור של ע"ז, והיינו משום דס"ל דלא פטר רבא אלא ממיתה וחטאת, אך איסורא מיהא איכא.

ולפ"ז קשיא בהא דאנסוהו גויים להשתחוות לבהמתו, דמ"ט הבהמה אסורה, הרי התם אין בהמה זו נעבדת, וכה"ג לדעת רבא שרי מאהבה ומיראה.

שו"ר בתוס' יומא דפ"ב: בסוף הדיבור, שכתבו, ז"ל, וקסבר רב זירא, כיון דבדיעבד מפטר העובד, לא מיתסר נעבד בהא אבודה, אע"פ שלא באונס מיתה חייב לאביי אע"ג דלא קבלי' באלוה, "ולרבא דקבלי' באלוה שהשתחוה בפירוש לשם קבלת אלהות, אע"פ שאין פיו ולבו שוין, שבפיו מפרש שעובד לשם אלהות ולבו לאביו שבשמים", עכ"ל, והרי דמפרשי לסוגיא דהתם לדעת רבא, דאיירי בשאנסוהו להשתחוות בפירוש לשם קבלת אלהות, ולפ"ז ל"ק מהתם ע"ד היראים, וכבר רמז לזה באור גדול סי' א' דכ"ב..

וע' חזו"א שכתב, דמודו התוס' בתי' בתרא דאסור אף מאהבה ויראה ויהרג ואל יעבור, כדמוכח מאנסוהו להשתחוות לבהמתו, ואך שהוסיפו עוד דהיכא שהיא נעבדת מודה רבא דחייב.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' שהק' לתי' בתרא מ"ט לא השתחוה מרדכי להמן, ע' מהר"ם, והרי להדיא דלתי' זה ליכא דין יהרג ואל יעבור בזה, וגם כ"ה מפורש להדיא בלשונם, שכתבו די"מ "דהא דאמר יהרג ואל יעבור" היינו בסתם ע"ז,[[1]](#footnote-2) וכ"ה כל משמעות דבריהם, שהי"מ באו לישב בזה משה"ק מתחילה מ"ט יהרג ואל יעבור, וכ"ה מפורש בד' היראים שהוכיח דבע"ז הנעבדת מודה רבא דחייב במאהבה ומיראה, מדינא דיהרג ואל יעבור.

והנה אמנם אכתי הי' אפ"ל דמ"מ איכא בזה איסורא, וע"כ סגי בזה לאשוויי להבהמה לנעבד, אך אי"ז מיישב, דבסוגיא שם מת' להדיא דאף איכא בזה דין יהרג ואל יעבור, ויש לדחוק דהתם איירי בפרהסיא, ופרהסיא שאני, וגם אי"ז מתישב בד' היראים שכתב להדיא דהע"ז מותרת, ולטעמי' הוא מוכח כן וכמש"נ, שהרי זהו כל שורש הטעם דאיכא בזה לדינא דמאהבה ומיראה משום דאי"ז ע"ז, וכנ"ל, וע"כ לדעתו מסתבר נמי דאף לי"ב איסורא, כיון דלאו ע"ז היא.

והי' מקום לומר בזה, דאיסור נעבד לגבוה שאני, דלא תלי בהא דהוי ע"ז, אלא היינו שכל דבר שעבדוהו ה"ה אסור, ואף בלא דהוי ע"ז, וגם בלא שנעבדה בו עבירת ע"ז, אך מכל נידון הסוגיא שם דאיכא חיוב מסירות נפש ע"ז, מבו' לכאו' לא כן, וגם אי"ז מסתבר שיאסר נעבד בלא דאיכא איסור לעבדו.

ולכאו' בעכצ"ל דהתם איירי בשכבר השתחוה הגוי לבהמה זו, והגמ' לא הזכירה לזה, משום דה"ז תלוי בפלוגתת אביי ורבא, דלאביי ל"ב לאוקמה בכה"ג, גם י"ל דסתמא דמילתא מה שאונסו הגוי להשתחוות לבהמה זו, הוא משום דאיהו גופי' משתחוה לה, וע"כ כבר איכא עלה שם ע"ז, וע"כ תו אסור הישראל להשתחוות לה מאהבה ומיראה.

אך נ' דלא סגי בהכי, דהגם שכבר עבדה אדם, מ"מ תורת ע"ז לאיסור הנאה, דהוא מכח עבודתו, הרי אי"ז עבודה המייחדת לע"ז, וי"ל דכל הא דעבודה זו אינה מייחדת לע"ז, הוא רק בדבר שאינו אלהות.

ונ' דע"ז צ"ל דאיסור נעבד לגבוה שאני, דהוא משום דנעבדה בו עבירה וכמש"כ בחי' מרן הגרי"ז, וע"כ כיון דאסור לעבוד ע"ז מאהבה ויראה, ממילא כל שעבדה איכא עלי' איסור נעבד.

אך אכתי תיקשי מהא דאמרי' התם בבימוסאות שאסורין, ונ' להדיא דאסורין אף להדיוט, וקשיא דכיון שעבדו מאהבה ומיראה היאך מהני עבודתן לאשוויי לה כע"ז של ישראל.

אך אם נדחוק דאה"נ אין אסורין אלא לגבוה לצרכי מצוה, יתישב בזה ד' הגרי"ז דלהלן, ועי' בזה.

ואולי י"ל, דכל דאיכא עלי' שם ע"ז, ואך בעי' לאשוויי לה כע"ז של ישראל ע"י עבודת הישראל, ל"ב לזה להא דמכח הישראל יחול ע"ז שם ע"ז, אלא אף אם אין עבודתו מחלת ע"ז שם ע"ז, מ"מ כל שהוא עובד לע"ז זו, אין לה ביטול, דע"ז הנעבדת ע"י ישראל אין לה ביטול, כ"ה דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה ביטול, אף דאין שם הע"ז מכח הישראל, אלא כיון שבאה לרשותו חשיבא כע"ז של ישראל, וה"נ י"ל בע"ז שעבדה ישראל.

ויש לדמות ד"ז למה שדן הגרע"א דכל שנטע הגוי לע"ז וחייל עלי' שם ע"ז, תו מהני עבודת הישראל לאשוויי לה כע"ז של ישראל, וי"ל הטעם ע"פ הנ"ל, וצ"ע עוד בזה.

ויל"פ עפי"ז גם ד' מרן הגרי"ז, דכל הא דאמר ר"ז התם אונס רחמנא פטרי', הוא רק לענין איסור ע"ז לגבוה, ותמוה טובא דא"כ מה מייתי התם מבימוסאות, הרי התם איירי להדיוט, ובס' קונט' הביאורים כתובות סי' ח' הביא, ששמע מהגרי"ז שהעיר כן בשם בנו הגר"ד שליט"א, והניחה בצ"ע, ולהנ"ל י"ל, דכל הא דל"ש דינא דאונס רחמנא פטרי' באיסור ע"ז להדיוט, הוא רק בחלות שם ע"ז, דע"ז ל"ש דינא דאונס רחמנא פטרי', אך בהך דינא דע"ז של גוי שעבדה ישראל יש לה ביטול, שפיר מהני דינא דאונס רחמנא פטרי', דאי"ז עבודה האוסרת, ועיי"ש בד' הגרי"ז שסיים דלגבי איסור ע"ז ל"ש הא דאונס רחמנא פטרי' דאין מעשה העבודה אוסרתו, וכדחזינן דע"ז של גוי אסורה מיד, אך למש"נ י"ל דלגבי דינא דע"ז של גוי שעבדה ישראל אין לה ביטול, דהוי זה משום מעשה העבודה, שפיר שייך בזה דינא דאונס רחמנא פטרי', אך אכתי צ"ב, דלכאו' אי"ז שייך להאיסור דהעבודה, וכמו שעמד שם הגרי"ז, וי"ל.

ד] ויש להוסיף דהנה התוס' בשבת כתבו די"ל דכל הא דפטרי' במאהבה ומיראה הוא במפרש שאינו עובדה אלא מאהבה ומיראה, אבל בסתמא חייב, ובזה ניחא הא דמחייבי' בפוער לפעור וזורק אבן למרקוליס אע"פ שמכוין לבזותו, וכ"כ הרמ"ה בסנהדרין דס"א:, וכתבו עוד א"נ בסתם ובע"ז שהכל אין עובדין אותה אלא מאהבה ומיראה.

ונ' שאי"ז תי' נוסף וכד' היראים, דאל"כ תיקשי לתי' קמא מהמן, אלא היינו דכל הא דבעי' שיפרש שעובד מאהבה ומיראה, הוא בע"ז הנעבדת, אשר בזה מתפרשת עבודתו בסתמא כעבודה גמורה לשם אלהות, וע"כ בעי' שיפרש שעובד מאהבה ומיראה, ומשא"כ בע"ז שכולן עובדין אותה מאהבה ומיראה א"צ לפרש, אלא סתמא כ"ה שעובד מאהבה ומיראה.

ומצאתי מפורש כן בס' חמרא וחיי בשם תוס' נכד הר"ש משאנץ, ז"ל, וע"ז שהכל עובדין אותה מאהבה ומיראה כהמן "אפי' סתם כמפרש דמי", עכ"ל.

ולפ"ז נמצא שאי"ז כד' היראים, דלדעת היראים הא דשרי רבא היכא שכולן עובדין אותה מאהבה ויראה הוא משום שאין עלי' שם ע"ז, ולדעת התוס' בשבת הוא משום דכה"ג מתפרשת עבודתו שלא לשם עבודת אלהות.

ויש מקום לדון שהתוס' בסוגיין אין כונתם כד' היראים, אלא כונתם כד' התוס' בשבת, וכן מ' קצת ממש"כ התוס' דהא דאמר יהרג ואל יעבור היינו "בסתם ע"ז", ולכאו' זה מתפרש ע"ד התוס' בשבת, דאם כוונתם כד' היראים, הול"ל היינו בע"ז שנעבדה שלא מאהבה ומיראה, אך ממה שלא פירשו התוס' בפשיטות טפי דרבא איירי במפרש שעובד מאהבה ומיראה, נ' שכוונתם כד' היראים, ויל"ע בזה.

ונפ"מ בזה לדינא, חדא במש"כ בתו"י שבת דע"ב: דלהיראים כל שנעבדה פעם א' תו חייב אף במאהבה ומיראה, והיינו דכיון שנעבדה פעם א' כבר יש עלי' שם ע"ז, וזהו דינא דע"ז שחייבין אף על כל עבודה שעובדין אותה, וכ"ה בל' היראים, שלא נעבדה מעולם, אך משא"כ לד' התוס' בשבת, י"ל דלא סגי במה שעבדוה פעם א', ויל"ע בזה.

עוד נפ"מ בזה, דלדעת התוס' בשבת י"ל דבמקום שהדרך לעבוד לדבר מסוים, הרי שאף אם עשו צורה חדשה שעדין לא עבדו לה, נמי יהא אסור לעבדה מאהבה ומיראה, ומשא"כ לדעת היראים אין לאסור בכה"ג, ונפ"מ במשה"ק באנסוהו גויים להשתחוות לבהמתו, דלד' התוס' בשבת י"ל בפשיטות דאיירי במקום שדרכן לעבוד לבהמה, וז"פ, ושו"ר באור גדול סי' א' (דכ"ב.) שכבר כתב כן לדעת התוס' בשבת.

ובאמת נ' טפי, דלדעת התוס' בשבת אין להתיר אלא היכא שהכל עובדין ע"ז זו מאהבה ומיראה דומיא דהמן, דבכה"ג אף בסתם הוי כמפרש שעובד מאהבה ומיראה, אך משא"כ בדבר שאין עובדין אותו כלל שאנסו גויים את ישראל להשתחוות לו, י"ל דאין להתיר, דבזה אינו כמפרש שעובד מאהבה ומיראה, שהרי אין דרך לעבדו מאהבה ומיראה, ולפ"ז ניחא בפשיות ההיא דאנסוהו גויים להשתחוות לבהמתו.

מוצש"ק לך לך אור לי"ד מרחשון תשס"ז

**ב'**

ה] לדעת ש"ר דפליגי ע"ד היראים וס"ל בדעת רבא דפטר בעבודה מאהבה ומיראה, אף בע"ז שעובדין אותה לשם אלהות, יש להסתפק אם פליגי על יסוד ד' היראים וס"ל דהא דפטר רבא במאהבה ומיראה, הוא משום דלא חייבה תורה בע"ז אלא בעובד לשם עבודת אלהות, וע"כ כל שעובדה מאהבה ומיראה ואינו עובד לשם עבודת אלהות פטור, או דלעולם מודו לד' היראים דהעובד ע"ז חייב אף בשאינו עובדה לשם עבודת אלהות, ואך דס"ל בדעת רבא, דלא חשיב ע"ז כלפיו לחייב על עבודתה, אא"כ קיבלה הוא עליו באלוה, אך כל שלא קיבלה עליו באלוה, לא חייבה תורה על עבודתה.

ו] ונ' דפליגי בזה הראשונים, דהנה בחי' הר"ן לקמן דס"ד., ז"ל, אע"ג דקמכוין לבזויי, פירוש ודוקא כשמקבלו באלוה, אלא שהוא בא להרגיזו כענין והתקצף במלכו ובאלהיו, אלא שמ"מ חייב שהרי עבדה בעבודה המיוחדת לע"ז וכו', ומכאן תשובה לד' רש"י ז"ל שפירש למעלה בזובח להכעיס דאיכא לאו בלחוד, עכ"ל.

ונ' ללמוד מד' הר"ן, דהא דפטר רבא בעובד מאהבה ומיראה, אין הטעם בזה משום שאין חייבין אלא על עבודה לשם אלהות, דלעולם מודה רבא דחייב אף על עבודה שאינה דרך אלהות, ואך דס"ל שלא חייבה תורה אא"כ עובד דבר שקיבלו עליו לאלוה, ואשר זהו שכתב הר"ן, דכל שמקבלו באלוה, אף שאין כונתו לעבודת אלהות בעבודה זו, אלא אדרבה בא להרגיזו, מ"מ ה"ה חייב.

אך מד' ש"ר שהק' דמ"ט מחייבי' היכא דמכוין לבזויי ומ"ש מהא דפטר רבא במאהבה ומיראה, ולא ניח"ל לפרש כד' הר"ן דאיירי בשמקבלו באלוה אלא שהוא בא להרגיזו, מ' דס"ל דאף אם אכן קיבל הפעור והמרקוליס באלוה, מ"מ כיון שאינו פוער וזורק האבן כדי לעבדו בעבודת אלהות, לא מיחייב, אך אי"ז מוכרח, די"ל דלא משמע להו דאיירי בכה"ג.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן בשבת דע"ב:, ז"ל, שכל שאינו חושב שהוא אלוה "ולא נתכוין לעבודת אלהות בע"ז" אף על פי שהוא עובדה לרבא פטור, עכ"ל, ומ' דהא דפטר רבא, הוא משום שאין חייב העובד ע"ז אא"כ נתכוין לעבודת אלהות, וכ"נ גם בל' התוס' ביומא דפ"ב: סוד"ה מה רוצח, עיי"ש.

וכן מ' בקונט' הראיות להריא"ז לקמן דס"ה., ז"ל, והמקטר לשד כדי לעשות לו חפציו, אינו חייב משום עובד ע"ז, "שהרי אינו עובדו כדרך ע"ז", הואיל ואינו מקבלו עליו לאלוה וכו', עכ"ל, וכ"כ בהמש"ד, ז"ל, וכן המקטר לשד ומפייסו שיעשה לו חפצו, הואיל "ואינו עובדו בדרך אלהות" ואינו מקבלו עליו לאלוה, לאו עובד ע"ז, ומאי דאמרי' לעיל להם אי אתה משתחוה אבל אתה משתחוה לאדם שכמותך, ה"פ להם אי אתה משתחוה לפי שאתה "משתחוה להם באלהות", אבל לאדם שכמותך אין דרך "להשתחוות לו בדרך אלהות", עכ"ל, ומ' בכל דבריו דהא דפטר רבא היכא דלא קבלי' עלי' באלוה, הוא משום שאין חייב העובד ע"ז אא"כ עובדה בדרך אלהות, ובזה מתפרש מש"כ בהמש"ד שם בטעם הא דהפוער לפעור חייב אף דמכוין לבזויי, ונת' בזה להלן סקי"א.

ז] ויש להוסיף בזה, מש"כ בחי' הר"ן לעיל, ז"ל, זובח להכעיס וכו', ואין לפרש כמו פירש"י שאינו מתכוין לעבדו ואינו מקבלו עליו באלוה, אלא שהוא בא להכעיס לפניו כדרך שכתוב והתקצף וקילל במלכו ובאלהיו, שאם אינו מקבלו באלוה אין לו עמו לא כעס ולא רצון, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

וכ"ז הוא להר"ן לטעמי', דענין קבלה באלוה, אינו שתהא עבודה זו לשם עבודת אלהות, אלא הוא שקיבל עליו ע"ז זו כאלהות, ואשר ע"כ תמה ע"ד רש"י שכתב שאינו מקבלו עליו באלוה, שהרי אף שעתה זובח לה להכעיס, מ"מ בע"כ קיבלו באלוה, דאל"כ אין לו עמו לא כעס ולא רצון, אך בדעת רש"י י"ל, דענין קבלה באלוה הוא דהויא עבודה זו לשם עבודת אלהות, ואשר ע"כ אף דבע"כ קיבלו באלוה, מ"מ כיון שעתה זובח לו להכעיס, שפיר כתב רש"י שאינו מקבלו עליו באלוה.

וכבר הבאנו לעיל סק"ו מש"כ בחי' הר"ן לקמן דס"ד. דהזובח להכעיס חייב מיתה, כיון שמקבלו עליו באלוה, ופליג ע"ד רש"י דפטר לי' ממיתה, והינו משום דהר"ן ס"ל דלא פטר רבא אלא בשלא קיבל עליו הע"ז באלהות, אך כל שקיבלה עליו באלוה חייב אף כשאינו עובדה לשם עבודת אלהות, אך לדעת רש"י דס"ל דענין קבלה באלוה הוא דהויא עבודה זו לשם עבודת אלהות, הרי ממילא דלרבא דס"ל דאינו חייב בדלא קבלי' עלי' באלוה, היינו בשלא עבד עבודה זו לשם עבודת אלהו, ואף אם קיבל עליו ע"ז זו באלוה.

ח] עוד מצינו כן בד' הר"ן, וזה במש"כ בחי' הר"ן בסוגיין בשם רבינו דוד, ז"ל, דמי שיעבוד איזה ע"ז וכו' מיראת נפשו כדי שלא ימות ואמר אלי אתה שהוא חייב מיתה וכו' ובהא לא פליג רבא, כי פליגי אביי ורבא היכא דלא אמר אלי אתה, אלא שעבד ע"ז וכו' שציוו לו בקנס מיתה שיזבח או יקטיר לע"ז פלונית וכו', ורבא אמר פטור, דנהי דתנן במתני' דבעבודה מן העבודות חייב אע"פ דלא אמר בפי' אלי אתה, היינו משום דכל שעובד איזו ע"ז באיזו עבודה מן הסתם הוא קבלה באלוה אע"ג דלא אמר בפירוש, אבל זה שציוו עליו בקנס מיתה שיעבוד כך לע"ז ומיראת המות הוא עובדה פטור, דודאי לא קיבלה עלי' באלוה, ואין שום אומדנא שקיבלה באלוה כיון דעבודה זו מחמת האונס היא, והיינו דקאמר רבא אי קבלה עלי' באלוה אין אי לא לא, כלומר כשנעשה העבודה מעצמו שלא באונס יש לנו לתלות שהוא קבלה באלוה וחייב, אבל זה שנעשה מאונס אין עשיית העבודה הוכחה שקיבלה באלוה, אא"כ אמר בפירוש אלי אתה דבכה"ג אפי' באונס חייב, עכ"ל.

ומפורש בד' רבינו דוד, דהעובד ע"ז מאהבה ומיראה וקיבלה עליו באלוה, חייב אף על עבודתו, ומפרש כן מש"א רבא אי קבלי' עלי' באלוה אין אי לא לא, דהיינו דאין חייב העובד ע"ז, אא"כ קיבל עליו הע"ז באלוה, אך כל שלא קיבל עליו להע"ז באלוה אינו חייב על עבודתה.

וזה להדיא כמש"נ מד' הר"ן לקמן, דלא פטר רבא בעובד מאהבה ומיראה, אלא משום שלא קיבלה עליו באלוה, ולא חייבה תורה על עבודת ע"ז שלא קיבלה עליו, ואשר ע"כ כל שקיבלה עליו באלוה, חייב אף על עבודתה, הגם שלא היתה העבודה לשם עבודת אלהות.

אך לדעת ש"ר נ' דמפרשי, דמש"א רבא אי קבלי' עלי' באלוה אין אי לא לא, היינו דאין חייב העובד ע"ז אא"כ הוא מקבלו עליו באלוה בעבודה זו, ועובדו לשם עבודת אלהות, אך כל שאין מקבלו באלוה בעבודה זו, אשר נמצא דאין עבודתו לשם עבודת אלהות, אינו חייב.

ט] והנה בחי' הר"ן בסוגיין כתב, ז"ל, יכול אפי' נעבד כהמן, פי' שההשתחואה הותרה לאדם שכמותך להשתחוות לפניו ולכבדו, אבל אם היא השתחואה של אלהות, אע"פ שאינו עושהו אלוה ממש אסורה היא, ולדעת אביי חייבין עלי' מיתה, ואע"ג דקי"ל כרבא דפטור דאין חייבין עלי' מיתה וחטאת, מ"מ מענין ע"ז היא, ואע"ג דפטור אסור לעשות כן וכו', ולמדנו מכאן שהקדשים של נוצרים, וגם המשוגע של הישמעאלים, אע"פ שאינם טועים אחריהם לעשותם אלהות, מ"מ הואיל ומשתחוים לפניהם השתחואה של אלהות, דין ע"ז יש להם לכל דבר איסור של ע"ז, שלא בהידור בלבד הם משתחוים לפניהם, שאין הידור למתים, אלא כענין עבודה של אלהות היא עבודתם, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דהגם שההשתחואה היא השתחואה של אלהות, מ"מ כל שאין מקבלין עליהם באלהות אינו חייב ע"ז מיתה, ואך דהא דפטר רבא במאהבה ומיראה היינו רק ממיתה וחטאת, אך איסורא מיהא איכא, וע"כ מודה רבא דכל שמשתחוים השתחואה שלא אלהות יש להם דין ע"ז לכל דבר.

ויתכן דהר"ן לטעמי' אזיל, דהא דפטר רבא במאהבה ומיראה, אי"ז משום דבעי' עבודה דרך אלהות, אלא הוא משום שלא חייבה תורה אלא על עבודת דבר שקיבלו עליו באלוה, ואשר ע"כ כל שלא קיבלו עליו באלוה, הרי שאף אם משתחוה לו השתחואה של אלהות, ועובדו כענין עבודה של אלהות, אינו חייב.

אך לדעת ש"ר, הרי אף היכא שלא קיבלה עליו באלוה, מ"מ כל שמשתחוה ועובד עבודה של אלהות, ה"ה חייב.

אך אי"ז מוכרע דפליגי על דינא דהר"ן, דיל"פ דכיון שאין טועים אחריהם לחשבן כאלוה, גם אין ההשתחואה בתורת אלהות, ומש"כ הר"ן שהם משתחוים להם השתחואה של אלהות, אתא לאפוקי דאי"ז השתחואה דרך כבוד, ומשו דס"ל להר"ן, דאם הויא השתחואה דרך כבוד, אף לאביי פטור, עיי"ש בדבריו, ויל"ע בזה.

ובפסקי הריא"ז בפירקין ה"ג דין י"ג כתב, ז"ל, ונראה בעיני ששמות הקדשים שלהם שהם תלמידי ישו, אע"פ שעובדי ישו מתשחוים להם, אינם משתחוים להם בתורת אלהות, שאינם תופשין אותם אלהות, אלא לכבוד משתחוים לפרצופים שלהם, כאדם המשתחוה לאנדרטי של מלך לכבוד המלך, ואין בהם דין ע"ז, עכ"ל, והרי שדעתו שאין הם משתחוין להם אלא לכבוד, ופליג ע"ד הר"ן שכתב שהם משתחוין להן השתחואה של אלהות, ויל"פ בדבריו, דאילו היו הם משתחוין להן דרך אלהות הי' זה עבודת ע"ז גמורה לחייב עלי', וזה כמש"נ לעיל סק"ו בדעתו דהא דפטר רבא בעובד ע"ז מאהבה ומיראה, הוא משום שאי"ז חייב העובד ע"ז אא"כ עבדה בדרך אלהות.

י] ומש"נ דלדעת ש"ר אף היכא שלא קיבלה עליו באלוה, מ"מ אם עובדה בדרך אלהות ה"ה חייב, נ' ללמוד כן מד' הראשונים.

חדא, הוא במש"כ הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, רבא אמר פטור דהא לא קבלי' באלהות עלי', ואי קשיא לך מתני' דקתני העובד ע"ז אחד העובד וכו' והדר תני והמקבלו עלי לאלוה, אלמא רישא בדלא קבלי' עליו לאלוה עסקינן, הא לא קשיא, רישא בסתם דפלחה ולא קבלה עלי' לאלוה בפירוש, ולא גלי אדעתי' נמי דמאהבה ומיראה קפלח לה, סיפא דקבלה עלי' באלוה בפירוש, כי קאמר רבא היכא דגלי אדעתי' דמאהבה ומיראה קא פלח לה וכו' וכו', אלא היא קשיא הא קשיא תנן הפוער וכו' ואע"ג דמיכוין לבזויי וכו', ומסתברא לן דהתם נמי בסתמא קאי, כגון דלא קבלי' עלי' באלוה בפירוש, ולא גלי אדעתי' נמי דלא קבלי' עלי' באלוה, וכו' אבל היכא דגלי אדעתא דלא קבלי' עלי' באלוה פטור, עכ"ל, וכ"כ התוס' בשבת דע"ב:, ז"ל, וי"מ דההיא דאמר יהרג ואל יעבור היינו בסתם אע"ג דלא מקבל עלי' לאלוה, אבל הכא במפרש דקעביד מאהבה ומיראה, אי נמי אפילו בסתם ובע"ז שהכל אין עובדין אותה אלא מאהבה ומיראה, עכ"ל.

וביאור ד' הרמ"ה והתוס' הוא, דמודה רבא דהעובד ע"ז חייב אף היכא דלא קבלי' עלי' באלוה, ואך דבעי' שיעבדה דרך עבודת אלהות, ואשר ע"כ ס"ל דמודה רבא דכל שעובדה בסתמא חייב, דכה"ג הויא עבודתו דרך עבודת אלהות, ורק היכא שמפרש להדיא שעובדה מאהבה ומיראה, או היכא שהכל אין עובדין אותה אלא מאהבה ומיראה, דכה"ג אף בסתם הוי כמפרש, וכמש"נ בזה לעיל סק"ד, הוא דלא הויא העבודה דרך עבודת אלהות ולא מיחייב.

אך לדעת הר"ן דלדעת רבא אין העובד ע"ז חייב אא"כ קיבלה עליו באלוה, הרי דהא דהעובד ע"ז בסתמא חייב, הוא כמש"כ הר"ן בסוגיין, דמן הסתם הוא קבלה באלוה אע"ג דלא אמר בפירוש, ויש לנו לתלות שהוא קבלה באלוה וע"כ הוא דחייב, אך אה"נ אם באמת לא קיבלה באלוה ה"ה פטור.

ולדעת ש"ר דפליגי על הרמ"ה, וס"ל דהא דפטר רבא במאהבה ומיראה הוא אף בשלא פירש, יל"פ בתרי גווני, די"ל דהוא משום דכל שאין דעתו לעבוד לשם אלהות, לא חשיבא עבודתו כעבודה דרך אלהות, ויל"פ דהוא משום דכיון שידוע שהוא עובד מאהבה ומיראה, אין עבודתו דרך עבודת אלהות, ובמק"א נת' בזה פלוגתת הריטב"א והר"ן בשבת דע"ב:, דבד' הריטב"א שם מבו' דהיכא דיודע דהאנדרטא היא ע"ז ומשתחוה לה לכבוד המלך ה"ה חייב, וכ"ה בחי' שנד' ע"ש הר"ן שם ובריב"ש סי' ק"י, אך הר"ן שם כתב דכה"ג תליא בפלוגתת אביי ורבא במאהבה ומיראה, ונ' מזה שדעת הריטב"א דכל הא דפטר רבא במאהבה ומיראה אף בשעובדה בסתם הוא משום דידוע שעבודתו היא מאהבה ומיראה ואין מתפרשת עבודתו כעבודת אלהות, אך דעת הר"ן דכל שאין דעתו לעבודת אלהות פטר רבא,[[3]](#footnote-4) וע' להלן סקי"ב מש"נ עוד בזה, ולהלן סקי"ד נת' שלד' הריטב"א מיושבת קו' הראשונים ממש"א לקמן דס"ד דהפוער לפעור חייב אף שמתכוין לבזותו.

ויש להוסיף שבד' רש"י בסוגיין מ' קצת כד' הריטב"א, וזה במש"כ רש"י בד"ה ודלא כהמן, ז"ל, לאו למיסר מיראה, אלא למיסר אדם הנעבד לשם ע"ז שלא מיראה למיסגד לי' "בסתמא", עכ"ל, ומ' דאסור לעבדו בסתמא, אף אם אין כונתו לשם עבודת אלהות, ולא פטר רבא אלא היכא שידוע שעבודתו היא מאהבה ומיראה, וזה כמש"נ בד' הריטב"א.

יא] עוד מצינו כן, במש"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן דס"ד., ז"ל, הפוער לפעור וכו' ואע"ג דקמכוין לביישה, וכו', פירוש ואי"ז דומה לעובד מאהבה ומיראה, שהרי פוטר רבא, דהתם אינו עובדה ברצונו אלא בשביל הגוי הוא עושה מה שעושה, אבל הכא ברצונו עושה שמתכוין בכך לעובדה, אלא שסבור שאינו חייב בעבודה זו, הואיל ועבודתה בכך חייב חטאת, עכ"ל, וכ"ה בקונט' הראיות לקמן דס"ה., ז"ל, והפוער לפעור אע"פ דקא מכוין לבזויי "ואינו מקבל עליו באלוה", הואיל ועבודתה בכך ודרך עובדי' לעבדה בכך, וגם הוא עובד מדעתו ומתכוין לכך, "עבודה זו דרך אלהות היא", אלא שהוא סבור שהוא אינו מתחייב בעבודה זו, עכ"ל.

ומפורש להדיא בדבריו, דאף היכא שאינו מקבל עליו ע"ז זו באלוה, מ"מ כל שעובדה בדרך אלהות, ה"ה חייב, וזה כפי המפורש בכל דבריו וכפי שהבאנו לעיל סק"ו, וע"כ הוא דחייב הפועל לפעור אע"ג דקא מכוין לבזויי, הגם שאינו מקבלו עליו באלוה.

יב] והנה התוס' בשבת דע"ב: הוכיחו דמודה רבא דהיכא שלא פירש שעושה מאהבה ומיראה חייב, ז"ל, ומההיא גופא נמי יש לדקדק דחייב אע"ג דלא קבל עלי' באלוה דמשמע דאסר נעבד כהמן דומיא דאדם שכמותך דשרי והיינו בלא קיבלו עליו באלוה, עכ"ל, וע' בחי' חת"ס הנדמ"ח שהאריך בקו' זו בתרי דוכתי.

ונ' דלדעת הר"ן ניחא, שהרי לדעתו באמת חייב על עבודת נעבד כהמן, דומיא דאדם שכמותך דשרי, דבאדם שכמותך אינו חייב על עבודה שאינה דרך אלהות, ואילו בנעבד חייב על עבודה שאינה דרך אלהות, ואך דאינו חייב אא"כ קיבל עליו אדם זה באלוה, דזהו גופא הוא טעם החילוק בין אדם שכמותך לנעבד כהמן, שאדם שכמותך אינו מקבלו עליו באלוה, ונעבד כהמן ה"ה מקבלו עליו באלוה, ומכח זה ה"ה חייב עליו על אותה עבודה שהוא פטור באדם שכמותו, וניחא שפיר הלשון דמ' דחייב על נעבד כהמן באותה עבודה שפטור על אדם שכמותך.[[4]](#footnote-5)

ולמש"נ לעיל סוסק"י בדעת הריטב"א ודעימי', נמי ניחא, שהרי נת' בדעתם דלא פטר רבא אלא בעובד מאהבה ומיראה דבסתמא אין עבודתו מתפרשת כעבודת אלהות, אך בשאינו עובד מאהבה ומיראה ה"ה חייב אף אם אין כונתו לעבודת אלהות, והיינו דביסוד הדין ס"ל כד' הרמ"ה והתוס' בשבת, דלא פטר רבא אלא היכא שאין מתפרשת עבודתו כעבודת אלהות, ואך דפליגי על דבריהם וס"ל דאף היכא שאינו אומר להדיא שעובד מאהבה ומיראה, מ"מ כיון שידוע שהוא מאהבה ומיראה אין מתפרשת עבודתו כעבודת אלהותף ונמצא דאסר נעבד כהמן באותו האופן דשרי באדם שכמותך, וז"פ.

אך לדעת הר"ן דס"ל דכל היכא שאין כונתו לעבודת אלהות פטר רבא, ואף היכא שאין עובד מאהבה ומיראה, צ"ל דמה דשרי אדם שכמותך ואסר נעבד כהמן, הוא משום דאדם שכמותך סתמא דמילתא אינו משתחוה לו לשם אלהות, ונעבד כהמן סתמא דמילתא הוא משתחוה לו לשם אלהות, וכ"ה להדיא בקונט' הראיות להריא"ז לקמן דס"ה., ז"ל, ומאי דאמרי' לעיל להם אי אתה משתחוה אבל אתה משתחוה לאדם שכמותך, ה"פ להם אי אתה משתחוה לפי שאתה משתחוה להם באלהות, אבל לאדם שכמותך אין דרך להשתחוות לו בדרך אלהות, אבל אם הוא נעבד כהמן גם לאדם אין אתה משתחוה, שאין חילוק בין אדם לשאר הבריות, עכ"ל.

יג] והנה בחי' הר"ן בסוגיין, הביא מה שפירש הרמב"ם פ"ג מע"ז ה"ו, דהעובד ע"ז מיראה היינו מיראתו לה שמא תריע לו כמו שהן מדמים עובדי' שהיא מטיבה ומריעה, וכ"ה בפי' ר"ח וחי' הרמב"ן שבת דע"ב: וביד רמ"ה ורבינו יונה בסוגיין.

והר"ן תמה ע"ז, וביאר הטעם לחייב בזה, ז"ל, אלא משמע לי, דכל שעובד איזה עבודה לשום צורה כדי שיגיע לו ממנה איזה תועלת, הרי נתן לה אלהות ושררה ע"ז הענין, ולפיכך עובדה, והוא ענין ע"ז, עכ"ל, וכ"ה במאירי, ז"ל, שאם הכוכב יורה עליו לרעה ומתפלל לו אין לך קבלת אלוה יותר מזה, ואפי' יודה בסיבה אחרת, עכ"ל, ובמק"א נת' באורך בענין זה.

ויש להוסיף בזה, דהנה נת' במק"א לדון דיל"פ טעמא דהרמב"ם, דכל שאין עובדה אלא כדי שלא תרע לו, היינו שכונתו שתדמה הע"ז שהוא עובדה, אך אין כונתו באמת לעובדה, וע"כ הגם דלהרמב"ם אף המשתחוה לצבא השמים דרך כבוד חייב, מ"מ בכה"ג הוא פטור.

ולפ"ז י"ל, דאף אם אכן מודה הרמב"ם לד' המאירי והר"ן דכל שמדמה שיש לאותה צורה כח להרע ולהיטיב הוי זה קבלת אלהות, מ"מ כיון שאין עובדה לשם עבודת אלהות, לא מיחייב.

וכ"ז הוא אי נימא דהא דפטר רבא במאהבה ומיראה הוא משום שאין העובד ע"ז חייב אא"כ עובדה דרך עבודת אלהות, אך לדעת הר"ן דכל שמקבל עליו ע"ז זו באלהות, תו חייב על עבודתה אף אם אין עובדה דרך עבודת אלהות, הרי ממילא דאף אי נימא שאין כונתו באמת לעבוד לצורה זו, אלא כונתו שתדמה שהוא עובדה, מ"מ כיון שהוא מאמין שיש לה כח להרע ולהיטיב והוי זה קבלת אלהות, ה"ה חייב על עבודה זו.

**ג'**

יד] לקמן דס"ד. אמרו בפוער לפעור וזורק למרקוליס, דחייבין אף דמכוין לבזויי ומכוין למרגמי', ותמהו הראשונים דמ"ש מהא דפטר רבא דפטר בעובד מאהבה ומיראה.

ומצינו בזה י' דרכים בד' הראשנים.

א', שיטת התוס' לקמן דס"ד. דהא דמחייבי' התם הוא בשנתכוין לעובדה בביזוי, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, [[5]](#footnote-6) עיי"ש במהרש"א ומהר"ם מה שנתחבטו מההיא דרב מנשיא, אך הישוב מבו' בתוס' הרא"ש שם דאה"נ ל"ה בזה אלא משום מראית העין, (וע' גם ביד רמ"ה ובחי' הר"ן שם שכתבו דבההיא דרב מנשיא ל"ה חיובא, עיי"ש בטעמם).

ב', התוס' בסוגיין כתבו די"מ, דכל הא דפטר רבא במאהבה ומיראה, הוא רק בע"ז שכל עבודתה היא מאהבה ומיראה, והיינו דבזה ס"ל לרבא דאי"ז עבודה זרה כלל, כיון שלא קיבלוה באלוה, אך כל דהוי ע"ז, הרי זהו דינא דע"ז דכל שעובדה כדרך עבודתה חייב, וא"צ כלל שיקבלה באלוה, וכ"ה ביראים מצוה ק' ומצוה ר"ע, וע' לעיל ענף א' מש"נ באורך בביאור דבריהם.

ועי' בשטמ"ק כריתות ד"ג. שכתב, דכל הא דשרי מאהבה ומיראה הוא רק בדבר שלא נעשה לשם ע"ז, עיי"ש, ויש להסתפק אם כוונתו היא כד' התוס'.

ג', התוס' בשבת כתבו די"ל דכל הא דפטרי' במאהבה ומיראה הוא במפרש שאינו עובדה אלא מאהבה ומיראה, אבל בסתמא חייב, ובזה ניחא הא דמחייבי' בפוער לפעור וזורק אבן למרקוליס אע"פ שמכוין לבזותו, דאיירי בשלא פירש שאינו מקבלה באלוה, וכ"כ הרמ"ה בסוגיין, והתוס' שם כתבו א"נ בע"ז שכולם עובדין אותה מאהבה ומיראה, ונת' לעיל סק"ד שאי"ז תי' נוסף, אלא היינו דכה"ג א"צ לפרש דסתמו כפירושו, ועמש"נ בדבריהם לעיל סק"י.

ד', בקונט' הראיות להריא"ז לקמן דס"ד., ז"ל, הפוער לפעור וכו' ואע"ג דקמכוין לביישה, וכו', פירוש ואי"ז דומה לעובד מאהבה ומיראה, שהרי פוטר רבא, דהתם אינו עובדה ברצונו אלא בשביל הגוי הוא עושה מה שעושה, אבל הכא ברצונו עושה שמתכוין בכך לעובדה, אלא שסבור שאינו חייב בעבודה זו, הואיל ועבודתה בכך חייב חטאת, עכ"ל, וכ"כ הריא"ז גם לקמן דס"ה., ז"ל, והפוער לפעור אע"פ דקא מכוין לבזויי ואינו מקבל עליו באלוה, הואיל ועבודתה בכך ודרך עובדי' לעבדה בכך, וגם הוא עובד מדעתו ומתכוין לכך, עבודה זו דרך אלהות היא, אלא שהוא סבור שהוא אינו מתחייב בעבודה זו, עכ"ל, ועמש"נ בזה לעיל סקי"א.

ועיקר דבריו דפטורא דמאהבה ומיראה הוא משום שאין עובדה ברצונו, כ"נ גם בד' זקינו הרי"ד בע"ז דנ"ד. מהדות"ל, ז"ל, לא קשיא הא בצנעה והא בפרהסיא, פי' ומאי דפליגי אביי ורבא בפ' ד' מיתות בעובד ע"ז מאהבה ומיראה דאביי אמר חייב ורבא אמר פטור, אביי אמר אליבא דכו"ע, דלא מבעיא לי' לר"א דחייב, אלא אפי' לר' ישמעאל חייב, דע"כ לא פטר ר' ישמעאל אלא באונס מיתה אבל מאהבה ומיראה דליכא אונס מיתה מודה ר' ישמעאל דחייב, ורבא אמר פטור, משום דס"ל כר' ישמעאל, וקסבר כי היכי דבאונס מיתה פטר, הה"נ מאהבה ומיראה משום דלא קיבלה עלי' באלוה, שכל מה שעושה אינו עושה אלא מפני הגוי ולא שמודה בע"ז, ואיזה עובד ע"ז חייב שמקבלו עליו לאלוה ועושה מרצונו, ולא בעבור אהבה ויראה של גוי, וכ"ז הוא בצנע' אבל בפרהסיא אפילו באונס מיתה חייב והוי נעבד, עכ"ל, וכ"כ בפסקי רי"ד בסוגיין.

ומדבריו למדנו לפרש כוונת התוס' בסוגיין במש"כ לדון דרבא לטעמי', וע' תוס' שבת דע"ב: ומהר"ם שם וחי' הגרע"א בסוגיין. - והיינו דיל"פ דהא דס"ל לר' ישמעאל דבצנעא יעבור ואל יהרג, הוא משום דכל שעושה מחמת אונס ואינו מקבלו באלוה לי"ב חיוב מיתה, והגם דאיסורא מיהא איכא, מ"מ ליכא על איסור זה דין יהרג ואל יעבור, וע' אור גדול סי' א' דכ"ב. שפירש בזה בע"א, - ועמש"נ בזה בסימן ג'.

ה', בחי' הר"ן לקמן דס"ד. כתב, ז"ל, פירוש ודוקא כשמקבלו באלוה, אלא שהוא בא להרגיזו כענין והתקצף במלכו ובאלהיו, אלא שמ"מ חייב שהרי עבדה בעבודה המיוחדת לע"ז וכו', עכ"ל, ועמש"נ לעיל סק"ו ואילך באורך בביאור דבריו.

ו', בחי' רבינו יונה לקמן דס"ד. כתב, ז"ל, אע"פ דמכוין לבזויי, איכא למימר דלענין איסורא קאמרי' דאע"ג דמכוין לבזוי' אסור, אבל לא מיחייב מיתה, וזה כפי מש"כ הראשונים דלא פטר רבא אלא ממיתה, אך איסורא מיהא איכא, ורש"י ז"ל פירש חייב מיתה, ואיכא למימר דאליבא דאביי הוא דאמרי' הכי דלא בעו קבלי' עילוי' באלוה, וצ"ע, עכ"ל.

ז', המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ואע"פ שהפוער עצמו לפעור לבזותו אינו מקבלה באלוה ואעפ"כ חייב הואיל ועבודתו בכך, שמא מאחר שזו היא עבודתו ואינו אונס, סתמו מקבלו הוא, וכ"ש אחר התראה, עכ"ל, וכ"כ לעיל במתניתין, ז"ל, ודברים אלו כולן בשכוונת עבודתו לקבלו באלוה, שאף העושה דרך גנות הואיל ועבודתו בכך ושהתרו בו על כך סתמו מקבלו הוא עליו, אבל אם עושה כן ומיראה התבאר בגמ' שהוא פטור, עכ"ל.

ח', למש"נ לעיל סוסק"י בדעת הריטב"א ודעימי', דלא פטר רבא אלא בעובד מאהבה ומיראה דבסתמא אין עבודתו מתפרשת כעבודת אלהות, אך בשאינו עובד מאהבה ומיראה ה"ה חייב אף אם אין כונתו לעבודת אלהות, לכאו' מתישבת קו' זו, דיל"פ דמש"א דהפוער לפעור חייב אע"ג דמיכוין לביזוי, הוא בשלא פירש שמתכוין לבזותו ואינו עובדו לשם אלהות, וכל כה"ג מודה רבא דחייב.

ט', בשו"ת הריב"ש סי' ק"י כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, פלוגתייהו שעובד ע"ז מאהבה ומיראה, וגם העובדים אותה אינם עובדים אותה אלא מאהבה ומיראה, דומיא דהמן, ובהא ס"ל לרבא דפטור, כיון דלא קבלה עלי', ואפילו עבדה בד' עבודות, כגון המן שהיו משתחוים לו והשתחואה היא מד' עבודות. וה"ה אם היו עובדין אותה בעבודה אחרת מאהבה ומיראה, וזה עבדה ג"כ באותה עבודה מאהבה ומיראה. ומעתה אין קושיא מפעור וממרקוליס, שהיתה עבודתה באותו בזוי, והיתה ע"ז גמורה שעובדי' עובדין אותה בקבלת אלהות, ואע"פ שזה לא קבלה באלוה, "כיון שעבדה באותה עבודה שעובדי' עובדין אותה בקבלת אלהות", אפי' היא עבוד' בזוי' חייב אפי' לרבא, עכ"ל.

וזה כעין מש"כ התוס' בסוגיין והיראים, ואך שבד' הריב"ש נתחדש, דאף בע"ז שעובדי' עובדין אותה בקבלת אלהות, לא מחייב רבא אלא באותה עבודה שעובדי' עובדין אותה בקבלת אלהות, אך אם עבדה בעבודה אחרת שאין עובדי' עובדין אותה בה אף דהויא מד' עבודות לא מיחייב, וע' בחי' חת"ס הנדמ"ח בסוגיין, בד"ה אמנם התוס', שפירש כן ד' הריב"ש.

י', עוד כתב הריב"ש שם, ז"ל, עוד אפשר לדחוק לדעת הר"ם ז"ל, דיותר יש לפטור עובד מאהבה ומיראה בלא קבלת אלהות, משום דדמי לאנוס, אע"פ שעבדה דרך עבודתה, ממי שעובד ומכוין לבזות, כיון שעובד ברצון במה שדרך עבודתה באותו בזוי, אלא שעובדי' חושבין שהע"ז ההיא חושקת באותו בזוי. כדאמרינן בפסחים שרא דעניותא נביל שמי', וזה טועה בזה ומכוין לבזויי', עכ"ל.

ומ' דאין כונתו כד' הריא"ז שהבאנו לעיל, אלא כונתו שכל עובד ע"ז דדמי לאנוס, לא חייבתו תורה, הגם שאינו אנוס גמור לכל דיני התורה.[[6]](#footnote-7)

טו] ולענין דינא נמצא ה' שיטות בדינא דפוער עצמו לפעור וזורק אבן למרקוליס כדי לבזותן.

א', דעת התוס' לקמן דס"ד. ורבינו יונה והמאירי, שאינו חייב אא"כ מקבלה עליו לאלוה, ואך שדעת המאירי דסתמו מקבל הוא.

ב', דעת היראים והריב"ש בתי' קמא וכ"נ דעת התוס' בסוגיין, דחייב אף אם אומר להדיא שאין מקבלו עליו באלוה, כיון דהויא ע"ז הנעבדת.

ג', דעת הר"ן דאם קיבלו עליו באלוה, חייב אף אם מכוין לבזותו בעבודה זו, ואינו מכוין לעבדו בה, אך אם לא קיבלו עליו כלל באלוה, אינו חייב על עבודה זו.

ד', דעת התוס' בשבת והרמ"ה, דחייב משום שלא פירש שאין מקבלו עליו באלוה, אך אם פירש שאין מקבלו עליו באלוה פטור, וכן נת' לדעת הריטב"א ודעימי'.

ה', דעת הריא"ז דחייב משום שעושה כן ברצונו, וכעי"ז כתב הריב"ש בתי' בתרא.

1. והתוס' תירצו, דהא דלא השתחוה לו הוא כדאמר במדרש שהיו צלמים על לבו, עכ"ד, ופשוט דכל תי' זה ל"ש אלא לפי ד' הי"מ, דבסתם ע"ז מודה רבא דיהרג ואל יעבור, וע"כ הגם דהמן היו עובדין אותו הכל מאהבה ומיראה, מ"מ הצלמים שעל לבו שהם נעבדין לשם אלהות, וע"כ לא שרי להשתחוות להן מיראה, אך בלא ד' הי"מ אין לישב כן, שהרי אם באנו להתיר להשתחוות להמן משום דהוי זה מיראה, הרי דמה"ט יש להתיר להשתחוות אף כנגד הצלמים, וז"פ, וע' בשו"ת מהר"ם אלשקר שלא כתב כן, ודבריו צ"ע, ושו"ר בחמרא וחיי בסוגיין שכבר עמד על דבריו.

   וגם מש"כ התוס' לישב עוד, דהוא משום קידוש השם, כדאמרי בירושלמי שביעית כגון פפוס ולולינוס אחים שנתן להם מים בזכוכית צבועה ולא קיבלו, עכ"ד, יש מקום לומר דהוא רק לפ"ד הי"מ, דאף עבודה מיראה, הויא עבודה שחייבין עלי', ואך שלא אסרה תורה לעבוד אלא לע"ז הנעבדת, וע"כ כל שעובדין כולם מאהבה ומיראה שרי רבא דס"ל דכה"ג לא חשיבא ע"ז כלל, ואשר ע"כ י"ל, דמ"מ איכא בזה משום קידוש השם, כיון שעושה עבודה האסורה בע"ז, ואין הדבר ידוע אם דינו כע"ז או לא, אך בלא ד' הי"מ, הרי הא דפטר רבא בעובד מאהבה ומיראה, הוא משום דעבודה מאהבה ומיראה אינה כלל עבודה שחייבין עלי' בע"ז, וא"כ י"ל דגם לי"ב משום קידוש השם, והא דלא השתחוה מרדכי להמן, הוא כמש"כ התוס' בתחילה, דהגם דפטר רבא במאהבה ומיראה, מ"מ חייב למסור את עצמו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר מה שפירש הר"ן ד' רש"י, דמש"א דזובח להכעיס היינו להכעיס את המרקוליס, הנה מד' הרמ"ה מתבאר שביאור ד' רש"י הוא שזובח להכעיס את בוראו, ולפ"ז ל"ק קו' הר"ן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולדעת הר"ן בסוגיין דהא דפטר רבא הוא משום שלא חייבה תורה אלא על עבודת ע"ז שקיבלה עליו, הרי פשוט דמה"ט יש לפטור אף במשתחוה דרך כבוד, אך אי"ז ברור אם אכן חי' אלו הם להר"ן. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך ילה"ע בזה, שהרי מה שהותרה השתחואה לאדם שכמותך, הוא דרך כבוד, וכמש"כ בחי' הר"ן בסוגיין, ואילו מה שנאסרה השתחואה לנעבד כהמן, נ' בד' הר"ן בסוגיין דאי"ז אלא בשמשתחוה לו דרך השתחואת אלהות, דאילו השתחואה דרך כבוד מותרת אף לדעת אביי, עייש"ה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והתוס' שם דאם אינו מכוין לעבדה בביזוי לא מיחייב אפי' לאביי דמחייב במאהבה ומיראה, ובתוס' הרא"ש שם פירש הטעם בזה, דהוא משום שמתכוין לבזות גרע, ונת' במק"א דהיינו משום דבעובד מאהבה ומיראה ה"ה מתכוין לעשות מעשה עבודה, ואך שאינו מקבלה באלוה, וע"כ ס"ל לאביי דהוא חייב, ומשא"כ בזורק אבן למרקוליס לבזותו דכלל אינו מתכוין לעשות מעשה עבודה, אלא מתכוין לעשות מעשה בזיון, וע"כ מודה בזה אביי דפטור. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם צ"ע ע"ז, שהרי בגמ' אמרו דטעמא דרבא הוא משום דאי קבלי' עלי' באלוה אין אי לא לא, והרי דפטורא דהעובד מאהבה ומיראה הוא משום דלא קבלי' עלי' באלוה, ולא משום דהוי כאנוס.

   אמנם נ' דיל"פ, דמש"א בגמ' אי קבלי' עלי' באלוה אין אי לא לא, אין המכוון דפטורא דהעובד מאהבה ומיראה הוא משום הא דלא קבלי' עלי' באלוה, אלא המכוון הוא, דפטורא דמאהבה ומיראה הוא רק על כל עבודות, אך אם קבלי' עלי' באלוה מיחייב, וזמש"א רבא, דבעובד מאהבה ומיראה, אם קבלי' עלי' באלוה מיחייב, ואי לא לא, וכאשר כ"כ בתו"י שבת דע"ב: דהאומר אלי אתה מאהבה ומיראה מיחייב.

   וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם פ"ג מע"ז ה"ו, ז"ל, העובד ע"ז מאהבה וכו', או שעבדה מיראתו לה וכו', אם קבלה עליו באלוה חייב סקילה, ואם עבדה דרך עבודתה או באחת מארבע עבודות מאהבה או מיראה פטור, עכ"ל, ומ' דמש"כ דאם קיבלה עליו באלוה חייב, אין כונתו דכה"ג חייב על עבודותי', דא"כ הי' לו להמשיך דאם לא קיבלה עליו באלוה פטור, אלא כונתו דאם קיבלה עליו באלוה חייב על קבלתו, ואילו על עבודה כדרכה או בד' עבודות אינו חייב, וזהו שהדגיש הרמב"ם דאינו חייב לא על עבודה כדרכה ולא על א' מד' עבודות, והיינו משום דאי"ז כללא דאין חייבין על ע"ז מאהבה ומיראה, שהרי על קבלה באלוה חייב, וע"כ צריך לפרש להדיא דעל עבודה אינו חייב בין בעבודה שדרכה בכך ובין בא' מד' עבודות.

   ובמק"א נת' בזה דעת הרמב"ם, שבפשוטו נ' לדעתו דחיוב העובד ע"ז הוא אף בשאינו עובדו לכוונת אלהות, וכמש"כ רפ"ב מהל' ע"ז דאף העובד כדרך שעבדו דור אנוש חייב, וע"כ לדידי' אאל"פ דמש"א רבא דאי קבלי' עלי' באלוה וכו', היינו דזהו פטורא דהעובד מאהבה ומיראה משום שלא קבלה באלוה, שהרי ל"ב כלל קבלה באלוה לחיוב, ובע"כ פטור אחר יש בזה, וצ"ב מהו פטור זה, אלא בע"כ לפרש ד' רבא, דכונתו דפטורא דמאהבה ומיראה אינו אלא בעבודות, אך אם קבלי' עלי' באלוה מיחייב על קבלתו באלוה, וכמש"נ מל' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-7)