22ביאור דעת המקילים בנמצא ביצה אסורה או דג טמא בתערובת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

ביאור דעת המקילים בנמצא ביצה אסורה או דג טמא בתערובת

הטור והשו"ע בריש סימן ק"ז - דנים בדג טמא או ביצה אסורה שנמצאו בין דגים או בין ביצים כשרים, והובאו שלש דעות.

1. דעת הריב"א – לאסור בשניהם, דחיישינן שמא נשאר האיסור עם פחות מששים ושוב נגעו החתיכות האסורות בחתיכות המותרות – ונאסרה כל התערובת.
2. דעת רבינו ברוך – הסובר שאין בלע יוצא מחתיכה בלי רוטב. ולכן מתיר בדגים – משום שהדגים שנאסרו בטלים ברוב, ואילו ביצים - אסורות, משום שבדרך כלל אין רוב כנגד הביצים שנאסרו [הארכנו בשיטה זו בשיעור הקודם].
3. שיטת רבינו שמשון – המתיר בשניהם, ונאריך בביאור שיטתו.

שיטת רבינו שמשון

הב"י מביא את שיטת רבינו שמשון שהובא בסמ"ג, המתיר - משום ש"איסורא ברובא איתא", "הילכך אין לתלות שבסוף העירוי עם מעט מים נשאר שם הדג טמא". [לב"י – היינו ששפך חלק מהחתיכות וחיישינן שהאיסור נשאר בקדרה עם מקצת היתר, ולב"ח – איירי ששפך חלק מהמים וחיישינן שבתחתית הקדרה נשאר האיסור עם מקצת היתר, עיין בשיעור הקודם]. ומקורו בסוגיא בזבחים עד., באיסור שהתערב במאה חתיכות היתר ונחלקו לששים וארבעים, אם כל הששים נפלו למקום אחר – נאסרת כל התערובת, ולא מתירים מכח ס"ס, דאינו נחשב כספק – שהרי "איסורא ברובא איתא".

חזינן שכתערובת נתחלקת לשנים, תלינן שהאיסור נמצא ברוב. וס"ל לרבינו שמשון, שגם בנידון דידן – תלינן שהדג הטמא נשפך בעירוי הראשון עם רוב החתיכות, ולא נשאר בקדרה [או בתחתית הקדרה – לב"ח] עם המיעוט שנשאר.

שיטת הרמ"א

והנה, רבינו שמשון דיבר להדיא על דגים, אולם הרמ"א מביא "ויש מתירין בכל ענין", והיינו אף בביצים. וכן מביא הש"ך (סק"א) מדבריו בתו"ח (כלל נ אות א) ומדברי המהרש"ל (יש"ש פ"ז סימן מד) – שלרבינו שמשון אף ביצים מותרים. ובפשיטות, כוונתו לאופן שנשפכו רובם בעירוי הראשון, שבזה אתי שפיר שמותר בין בדגים ובין בביצים – אף אם לא נשאר בקדרה ששים כנגד האיסור. שהרי תלינן שהאיסור נשפך בעירוי ראשון, ובקערה לא אכפת לן שאין ששים כנגדו – שהרי הוא כלי שני. ובאופן זה יש קולא טפי בשיטת רבינו שמשון, שמתיר אף אם בעירוי השני נשפכו גם המים – שהרי אינם אסורים, ודלא כשיטת רבינו ברוך – שאוסר בכה"ג.

אולם תמה הש"ך, ש"בכל ענין" שכתב הרמ"א – משמע אף אם בעירוי הראשון נשפכו רק מיעוט הביצים לקערה, ובכה"ג "איסורא ברובא איתא" – היינו שהביצה האסורה נשארה בקדרה. וכבר העיד לנו המרדכי (אות תרמה) שאין דרך לבשל כל כך הרבה ביצים – שנאמר שבכל מקרה שנשאר רוב בקדרה – יהא שם ששים כנגד האיסור [והיינו שאין דרך לבשל ביצים – באופן שבביצים ובמים יהא מאה ועשרים כנגד ביצה אחת]. ורק בדגים בכה"ג מותר, כיון שהדרך לבשל הרבה דגים, ואם נשארו רוב הדגים בקדרה – ודאי שיש שם ששים כנגד האיסור. והיינו תמיהת הש"ך, שבביצים יש אופן – ש"איסורא ברובא איתא" יהא סיבה לאיסור ולא להיתר.

אמנם בדברי הגר"א (סק"ד) נראה שהבין שאין כוונת הרמ"א "בכל ענין" – כפשוטו, שהרי מתנה "ומ"מ צריך רובא בקערה". ונראה כוונת הגר"א שמדובר באופן ששפך את רוב התערובת בעירוי הראשון, ובזה מותר אף בביצים כמו שנתבאר לעיל. ועיין בדי השלחן (סקי"ד), שנדחק בכוונת הגר"א - שיש מאה ועשרים בקדרה כנגד האיסור ולכן מותר אף בביצים, וכוונת רבינו שמשון להקל יותר מרבינו ברוך [שגם מתיר באופן זה], שאף אם נשפכו המים בעירוי השני – לא אכפת לן וכנ"ל. אמנם הוא דחוק טובא, שהרי מפורש בראשונים שאין הדרך לבשל כן וכנ"ל.

הן אמת, ששני האופנים הנ"ל ודאי נכונים להלכה, וכל הנידון הוא רק - באיזה אופן איירי הרמ"א, אלא שהש"ך הבין שכל האופנים כלולים בדבריו – שהרי התיר "בכל ענין".

גדר "איסורא ברובא איתא"

עוד שואלים האחרונים (פלתי פר"ח וחוו"ד בסק"א, וכן הוא בגר"א סק"ג) על שיטת רבינו שמשון, ש"איסורא ברובא איתא" הוא רק סברא לחומרא ולא לקולא – כדמוכח בסוגיא בזבחים. שהרי בדוגמא שהבאנו מהסוגיא – הוא סיבה לחומרא. ובאותה הסוגיא בע"ב איתא "א"ר אושעיא חבית של תרומה שנתערבה במאה וחמישים חביות ונפתחו מאה מהן [שכבר אינן דבר חשוב] נוטל הימנה כדי דימועה ושותה והשאר אסורות עד שיפתחו, לא אמרינן איסורא ברובא איתא". והיינו שבמקרה זה - "איסורא ברובא איתא" יהא סיבה להקל, ולא סמכינן על כלל זה להתיר, ומשמעות הרמב"ם (הלכות ע"ז פ"ז ה"י) הוא כנ"ל – שכלל זה הוא רק לחומרא ולא לקולא כדהאריך הפלתי. ולראב"ד (על הרמב"ם שם) אין כלל זה נפסק להלכה, דס"ל שהגמ' חזרה בה במסקנתה לגמרי.

מתרץ הגר"א (סימן ק"י סוף אות י), שאין ההיתר משום "איסורא ברובא איתא" אלא משום "כל דפריש מרובא פריש". ואף שלא אמרינן כן כשפירש ממקום הקביעות – משום גזרה שמא יקח מן הקבוע, כמפורש שם בסימן קי. אולם באופן שפירש קודם שנולד הספק – לא גזרינן, ומהני כל דפריש אף לקולא. וכן הוא באריכות בפלתי כאן.

שואל החזו"א (סימן לז סקי"א) שתירוץ זה תמוה טובא, דאם נימא כל דפריש מרובא פריש – לכאורה נצטרך לאסור בביצים, שהרי נתלה שהאיסור נשאר בקדרה עד הסוף – וא"כ נשאר אף בזמן שלא היה ששים כנגדו, ובקערה אין רוב כדי לבטלם. ובאופן שבעירוי השני שפך גם את המים [שגם בזה התיר רבינו שמשון וכנ"ל], אף בדגים תיאסר כל הקערה, שהרי המים נאסרו, וכששופכם לקערה – יאסרו שם כדי קליפה כדין עירוי כלי ראשון.

מתרץ החזו"א בכוונת הגר"א, שאין כאן "קבוע" כלל - אף לא קבוע דרבנן. ונימוקו, שבקדרה לא היה קבוע – כיון שלא היה ידוע [כמפורש בסימן קי ס"ה], ובקערה כשנודע האיסור – הרי הוא ניכר. משא"כ בחנויות, שאף כשנודע שיש איסור - אינו ניכר.

לפ"ז כוונת הגר"א, שמאחר שאין כאן קבוע כלל, א"כ כששפך את הרוב לקערה תלינן שהמיעוט הנשאר בקדרה הוא מהרוב – שהוא היתר [והאיסור נמצא ברוב - בקערה] "כיון דאיכא בקערה רוב מן התערובות לא אמרינן שהרוב מן הרוב אבל שפיר י"ל שהמיעוט מן הרוב".

גם הפלתי פירש את שיטת רבינו שמשון – מדין כל דפריש, וביאר - שלכן אמרינן שהאיסור נמצא בקדרה. וצ"ב כוונתו – היאך הוא סיבה להיתר וכנ"ל. ובר מן דין, שואל עליו הברוך טעם (מובא בהגהות בכרתי ופלתי החדש) – שלהדיא בדברי רבינו שמשון שתלינן שהאיסור בקערה. ועיין פמ"ג (סק"ה) שגם הבין שכלל זה של "כל דפריש" הוא פירכא לשיטת רבינו שמשון – וכקושית החזו"א על הגר"א, והיינו שבנידון דידן הכלל של "איסורא ברובא איתא" והכלל של "כל דפריש מרובא פריש" סותרים אהדדי. ועיין סימן קא בט"ז סקי"ד ובפמ"ג שם – בדין חהר"ל, שאף באופן שנחתכו רוב החתיכות - אין תולין ש"איסורא ברובא איתא" והאיסור נחתך, אלא אדרבה אומרים "כל דפריש" וכל אלו שנחתכו הם מההיתר, והוא כנ"ל.

ועיין ערוך השלחן (סקי"ב), שבאמת הבין בשיטת הרמ"א שאין כוונתו לסמוך על הכללים הנ"ל – מהאי טעמא גופא. והיינו, שהיות וכללים אלו סותרים אהדדי - מעמידים את כל הדגים בחזקת היתר.

היד יהודה (סק"א ד"ה "עוד דרך אחר") מבאר שלא שייך כאן כלל דין "כל דפריש" [קושית הפמ"ג], משום שכלל זה רק בא לברר היכן האיסור, משא"כ כאן שהאיסור ניכר וכל הנידון הוא רק מתי עבר מהקדרה לקערה – בזה לא שייך כלל לדון משום "כל דפריש", ולכן שייך לדון משום "איסורא ברובא איתא". אמנם גם על זה אין היד יהודה סומך אלא בצירופים נוספים, כדביאר בסימן קא סקי"ז.

ביאור חדש בשיטת הרמ"א

עד כאן ביארנו את דברי הרמ"א, כפי האחרונים שהבינו - שהיא שיטת רבינו שמשון. אמנם נראה לבאר באופן אחר, והוא כפשטות לשון הרמ"א שהתיר "בכל ענין", והיינו – שאין כוונתו לפסוק כרבינו שמשון. וטעמו - משום שהוא איסור דרבנן [בדג טמא וטהור וכן ביצה עם דם בשאר ביצים - הוו מין במינו לשיטת הפר"ח (סימן צח סוף סק"ז) והיד יהודה (סימן קז סק"א ד"ה "ודברי הט"ז"), ודלא כשיטת הש"ך בסק"א. ועיין גם הערת רעק"א על הש"ך הנ"ל], ולכן מספק - תלינן שהאיסור נשפך לקערה בהתחלה. וכדאיתא בסימן צח, בספק אם היה ששים בקדרה - ונשפך, ותלינן לקולא - משום שהוא ספיקא דרבנן [כן מבואר להדיא בתורת חטאת כלל נא דין א].

ביאור שיטת הש"ך והט"ז

היד יהודה (סק"א ד"ה "ומה שנ"ל") מבאר את שיטת הש"ך והט"ז – שפסקו כרבינו ברוך, ודלא כשיטת הרמ"א – שהיקל משום "איסורא ברובא איתא" או משום "לא איתחזק איסורא". והיינו, משום שס"ל שנקרא איתחזק איסורא – כיוון שהיה ודאי איסור בקדרה "וידענו דהיה בלא ביטול ורגיל הוא להיות באופן שנאסר חששו גם באיסור דרבנן". ואף שבדין הקדרה לכו"ע נקטינן לקולא – כמפורש ברמ"א, צ"ל שכלפי הקדרה נקרא לא איתחזק איסורא, ורק כלפי התבשיל – נחלקו אם נקרא איתחזק איסורא. אמנם להלכה, מיקל היד יהודה כדעת הרמ"א – כמבואר בדבריו בסקי"א בקצר.

הוצאה בכף

כל הנידון הנ"ל הוא כשעירה את הדגים או את הביצים. אולם באופן שהוציא אותם בכף, לכאורה בביצים – תיאסר כל התערובת לכו"ע. שהרי, אם הביצה האסורה יצאה בתחלה – נאסרה הכף, ושוב נאסרו כל הביצים מהכף. ואם יצאה בסוף, הרי אסור בלאו הכי – וכנ"ל שנאסרו כל הביצים בקדרה ואין בקערה כדי לבטלם. ועיין יד יהודה (סק"ב ובקצר סק"ג) שמשמעות המחבר להתיר אף בכה"ג, ונדחק – שמדובר שהוציאם עם כף בלי מים ולכן אין הכף נאסרת. ותלינן שהוציא את הביצה כשעדיין היה שיעור ששים בקדרה [ספיקא דרבנן לקולא].

הערה בדין כף

להנ"ל, אם הביצה יצאה ראשונה – נאסרת הכף וחוזרת ואוסרת את שאר הביצים. ויש לעיין, שלכאורה ברגע שהכניס את הכף חזרה לקדרה [כדי להוציא עוד ביצה] – הוכשרה בהגעלה, שהרי בלעה בחום כלי ראשון – וכבולעו כך פולטו. ואף שתוחבו רק במקצת, לא אכפת לן – שהרי גם בלעה באופן זה של חם מקצתו חם כולו (עיין סימן קכ"א ס"ו ברמ"א).