ג - טענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

אור ליום ד' כ"ח אייר תשע"ג

סימן ג'

**טענו בחטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים**

**א**

א] ב"ק דל"ה:, דאמר רבה בר נתן טענו חטים והודה לו בשעורים פטור, ופירש"י, ז"ל, פטור אף מדמי שעורים דהא א"ל תובע לאו שעורים יהבי לך ואחולי מחיל גבי', עכ"ל.

והתוס' בסנהדרין ד"ו. כתבו ע"ז, ז"ל, דהתם על כרחך לאו משום דאמרינן מדלא תבע להו סתמא אחלינהו הוי פטור וכו', מדפריך עלה מהא דתנן היו הניזקין שנים כו' הניזק אומר גדול הזיק את הגדול ומזיק אומר לא כי אלא קטן הזיק את הגדול וגדול הזיק את הקטן וכו', והתם א"א להיות הטעם כלל משום מחילה שהרי הוא עומד וצווח, עכ"ל, וכן הק' בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין.

ב] והנה הרא"ש בסימן ט"ו כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ותמיהני על סברא זו, דמלתא דשכיחא הוא שיש לאדם כמה תביעות על חבירו ואין רוצה לתובעם בפעם אחת ותובע אחת מהן, ומשום הכי לא מחל על שאר התביעות וכו', עכ"ל.

ובחי' תלמיד הרשב"א כתב בדעת רש"י, דאיירי בשהתובע מחזיק בטענתו ואומר לא כי חטים יש לי בידך לא הי' לי בידך שעורים, והשתא כי הדר תובע וא"ל הב לי שעורים שהודית לי, א"ל נתבע כבר מחלת אותם, עכ"ד, וצ"ע בד' הרא"ש שהק' כן ע"ד רש"י, ולא ניח"ל לפרש דאיירי בכה"ג.

ועד"ז צ"ע עוד, דלכאו' כ"ה דפירש הרא"ש גופי' דאיירי שטענו חטים הלויתי באותו יום וכו' וע"כ הו"ל כהודאה שלא הלוה לו שעורים, ה"נ י"ל לדעת רש"י דאיירי בכה"ג, וע"כ שפיר אמרינן דמחל לו על השעורים, ועי' בתומים סימן פ"ח סק"ז שעמד ע"ז, עיי"ש.

ג] והנה הרא"ש הק' עוד ע"ד רש"י, ז"ל, ועוד דל"ד הך דרבה בר נתן למתניתין, דאף את"ל טענו חטים והודה לו בשעורים חייב בדמי שעורים דלא מחל בשתיקתו על השעורים, במתניתין פטור, דטעמא דמתניתין לאו משום מחילה הוא אלא דטעמא אחרינא איכא במתני' שהרי הניזק מודה שלא הזיקו אלא שור אחד וכשטוענו שהגדול הזיקו הרי פטר את הקטן, ואפי' אי אמר במתני' דחייב דלא אזלינן בתר הודאתו לפטור הקטן דמה שהודה על הקטן כדי להרויח וליפרע מן הגדול עשה, מ"מ בהך דרבה בר נתן אפשר שפטור אף מדמי שעורים שהרי מחל לו, עכ"ל.

וצ"ע במה שהאריך הרא"ש דאפי' את"ל דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב בדמי שעורים, מ"מ במתניתין פטור, וצ"ב דמה ענין זה לקושייתו ע"ד רש"י, הרי אף דנימא כן דבמתניתין יש לפטור טפי, מ"מ שפיר פרכינן מהא דתנן במתניתין דחייב דכ"ש בטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, - ולכאו' עיקר הקו' ע"ד רש"י היא מש"כ הרא"ש בסו"ד, דאפי' אם במתניתין חייב, י"ל דהיינו רק משום דעשה כן כדי להרויח אך בטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, ומה הוצרך הרא"ש להקדים דאפי' את"ל דטענו חטים וכו' חייב מ"מ במתניתין פטור.

ונ' בביאור ד' הרא"ש, דהך מילתא הוה פשיטא לי' דבטענו חטים והודה לו בשעורים בשעה אחת, איכא הודאה דהתובע שלא הלוה לו שעורים, וכל הצד דחייב הנתבע בדמי שעורים, הוא רק משום דהויא הודאתו כדי להרויח, ואין עלי' תורת הודאה, ואשר זהו שהק' הרא"ש ע"ד רש"י, דמאי פרכינן ממתניתין על רבה בר נתן, הרי בגונא דמתניתין יש לפטור גם בלא דינא דרבה בר נתן, ומשום דאיכא הודאה, ובע"כ דהא דבגונא דמתניתין חייב ולא אזלינן בתר הודאתו, הוא משום דמה שהודה על הקטן כדי להרויח וליפרע מן הגדול עשה, וא"כ מאי פרכינן מינה על רבה בר נתן, הרי שאני מתניתין דהודה כדי להרויח וכו', וע"כ גם ליכא בזה מחילה, אך בההיא דרבה בר נתן שפיר י"ל דפטור משום מחילה, אך בלא הקדמה זו דבמתניתין יש לפטור גם בלא דינא דרב"נ, ל"ה קשיא לי' להרא"ש ע"ד רש"י, די"ל דהגמ' ס"ל דליכא נפ"מ במה שעשה כן כדי להרויח, ואם בטענו חטים וכו' איכא מחילה, ה"נ במתניתין איכא מחילה, וזהו שהוצרך הרא"ש להוכיח דמהא דבלא דינא דרב"נ ניחא לן הא דבמתניתין חייב, בע"כ דאמרינן לה"ט דעשה כן כדי להרויח, וא"כ מאי פריך מינה על רב"נ.

ד] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דלא ניח"ל להרא"ש לפרש ד' רש"י בשהתובע מחזיק בטענתו ואומר לא הי' לי בידך שעורים, או בגונא שטענו חטים הלויתי באותו יום וכו', דבהני גווני הרי ל"ב לפטרו משום מחילה, אלא יש לפטרו משום דהודה שאינו חייב לו שעורים, וע"כ ס"ל להרא"ש דלמש"כ רש"י דפטורו הוא משום מחילה, בע"כ דאיירי בשתבעו חטים בסתם והודה לו בשעורים, דבכה"ג ליכא למיתי עלה משום הודאה אלא משום מחילה, וזהו שהק' הרא"ש ע"ד רש"י, דבכה"ג מהיכ"ת דמחל על השעורים.

ה] אמנם הנה בל' רש"י שכתב דטעם פטורו הוא משום דא"ל תובע לאו שעורים יהבי לך, נ' להדיא דיש בזה הודאה דהתובע שלא נתן לו שעורים, ותיקשי לפ"ז דמ"ט הוצרך לטעמא דמחילה, ועמש"נ לישב בזה להלן ענף ו', ועד"ז צ"ע גם בד' התוס' שכתבו, ז"ל, דסברא הוא שהוא פטור כיון שהודה לו שאין חייב לו שעורים ומחל לו, עכ"ל, וצ"ע דמה הוצרכו לתרתי דהודה לו ודמחל לו.

ו] ובפשוטו נראה בדעת רש"י ותוס', דיסוד הדין דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, הוא משום דהודה לו שאינו חייב לו שעורים, ואך דבהא לחודא לא סגי, שהרי הנתבע הודה שהוא חייב שעורים, וכל שהנתבע עומד בהודאתו יש לנו לחייבו, וכמבו' כן בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין ובד' רבינו ירוחם נתיב ג' ח"ב, עיי"ש בדבריהם, והש"ך בסימן פ"ח סקי"ז פירש דהיינו, דהנתבע שיודע שחייב לו שעורים חייב לשלם לו שעורים, וגזלן הוא אם אינו משלם לו, אלא דהבי"ד אינם יכולים להוציא מידו, שהרי יוכל לומר כבר הודה לי שאיני חייב לו שעורים, עיי"ש בדבריו, ועמש"נ להלן סקי"א דבד' הראב"ד והרשב"א מבו' דכל שהוא עומד בטענתו ה"ה חייב מדינא ומוציאין בי"ד מידו, ויל"פ כן גם בד' תלמיד הרשב"א ורי"ו.[[1]](#footnote-2)

ונראה דמה"ט הוצרכו רש"י ותוס' לה"ט דאמרינן דמחל לו על השעורים, משום דלישנא דרבה בר נתן דפטור, מ' דאף אם עומד הנתבע בטענתו ה"ה פטור, ובע"כ דהוא משום דאמרינן דמחל לו, וכמש"כ כן תלמיד הרשב"א ורי"ו, דלדעת רש"י ה"ה פטור אף אם הנתבע מחזיק בטענתו.

ז] ולפ"ז נראה די"ל, דהא דאמרינן דמחל לו על השעורים, לאו היינו דממה שלא תבעו על השעורים הוי זה אומדנא שמחל לו, די"ל דליכא אומדנא בזה, ובפרט בכה"ג שהוא תובעו יותר כדי להרויח, דודאי ליכא אומדנא שמחל לו, אלא היינו דכיון דלא תבעו על השעורים והו"ל כהודאה שאינו חייב לו שעורים, וה"ה נאמן בהודאתו, ואך שבאנו לדון דכיון דהנתבע עצמו יודע שהוא חייב לו שעורים ה"ה חייב לשלם, וע"ז הוא דאמרינן דמכח הודאת התובע יש לנו לומר שמחל לו, והיינו דכיון דהוא מודה דאינו חייב לו, ומאידך להנתבע עצמו ידוע שהוא חייב לו, בע"כ עלינו לומר מכח הודאתו שמחל על חיוב השעורים. [[2]](#footnote-3)

ולפ"ז מתישב היטב משה"ק התוס' בסנהדרין, דבההיא דהיו הניזקין ב' והמזיקין ב' אין לומר שמחל לו, שהרי הוא עומד וצווח, דהאמנם אם הא דאמרינן דמחל לו, הוא מכח מה שלא תבעו, הרי דבכה"ג שהוא עומד וצווח ותובע את שור זה עצמו, ודאי אין לנו לומר שמחל לו, אך כיון דהא דאמרינן דמחל לו הוא מכח הנאמנות דהודאת בע"ד, ע"כ אף בהיו הניזקין ב' וכו' אמרינן מכח הודאתו דבע"כ דמחל לו.

ח] ושו"ר שעיקר הדברים מפורשים כן בתשו' מיימוני שופטים סימן י"א, ז"ל, והנה מורי ר"מ זצ"ל פסק שאם ראובן אמר לשמעון אני חייב לך מנה ושמעון אומר בודאי אינך חייב לי, שאפילו אם אין שמעון מוחל לו שראובן פטור ואע"פ שיודע בעצמו שחייב לו וכו', ונראה לי ראי' מהא דאמר רב"נ ס"פ המניח טענו חטים והודה לו בשעורים פטור ופרש"י וכן התוס' דפטור משעורים דכיון שהודה לו שאין חייב לו שעורים מחל לו אע"פ שזה מודה שהוא חייב לו שעורים, עכ"ל, וכ"ה בקצרה במרדכי פ' יש נוחלין סימן תק"צ.

ומבו' להדיא בדבריו, דלעולם גם לדעת רש"י ותוס' יש בזה הודאה דאינו חייב לו שעורים, ומה שהוצרכו לטעמא דמחילה, הוא משום דאלמלי כן ל"ה הנתבע עצמו פטור, שהרי יודע הוא שחייב לו, וע"ז הוא דמהני טעמא דמחילה, וזה כמש"נ, ושו"ר כעי"ז גם בס' נחלת צבי סימן ע"ה, עיי"ש.

ט] והאמנם בד' התשו' מיימוני נראה, דלעולם הא דאמרינן דמחל לו, אי"ז כמש"נ דמכח נאמנות התובע בהודאתו אמרינן דמחל לו, אלא הוי זה אומדנא דמחל לו, ואך דאומדנא זו אינה מכח מה שלא תבע את השעורים, אלא מכח מה שהודה לו שאינו חייב לו שעורים, ולפ"ז ג"כ ניחא ד' רש"י, וכעין מש"נ.

**ב**

י] והנה הרא"ש כתב בשם הרמ"ה, דהא דפטור מדמי שעורים לאו משום דהודה ולא משום דמחיל, אלא משום דהודאתו שהודה בשעורים לאו הודאה היא דנתחייב עלה, דכי אמרינן הודאת בע"ד כמאה עדים דמי היכא וכו' והוא שתבעוהו והודה, כדאיתא בתוספתא הודאת בע"ד כמאה עדים, אימתי בזמן שתבעו והודה, אבל אם הודה מעצמו יכול לחזור בו. הלכך אי הדר טעין ואמר תן לי לכל הפחות שעורים שהודית לי וקאמר משטה אני בך פטור, אבל אם לא טען משטה אני בך חייב.

ועיי"ש שהק' ע"ז, ז"ל, ולא נהירא לי דא"כ מאי פריך לרבה בר נתן ממתניתין, דהך טעמא דמשטה אני בך לא שייך במתניתין, דע"כ מיירי שראו עדים הנגיחה אלא שאינם יודעים אם גדול הזיק או קטן, דאל"כ הוי מודה בקנס, וכיון שכן הוא כשיטעון ניזק גדול הזיק הוצרך המזיק להשיב קטן הזיק ולא כמשטה, ואם לא השיב כן הי' מתחייב בגדול, עכ"ל.

י] והנה בחי' תלמיד הרשב"א הק' ע"ד הרמ"ה בע"א, ז"ל, דהא פרישנא דמתניתין בדאיכא עדים וכו', וכיון שכן היכי מצי אמר משטה אני בך, דל הודאתו מהכא ליחייב ע"פ העדים, עכ"ל, אך בד' הרא"ש מבו' דלא קשיא לי' אלא דאם איכא עדים ודאי לא היתה הודאתו בהשטאה, וצ"ע מ"ט לא קשיא לי' בפשיטות דאף אם הויא הודאתו בהשטאה, מ"מ כיון דאיכא עדים יש לחייבו ע"פ העדים.

ומתו"ד הנתיה"מ בסימן פ"ח סק"ג למדנו לפרש לזה, דהוא משום דאף דבמתניתין דאיכא עדים מצינו לחייבו ע"פ העדים, מ"מ שפיר פריך על רב"נ ממתניתין, משום דמשמעות מתניתין הוא דשקיל מקטן משום הודאת המזיק ואפי' נאבד הגדול, ולרב"נ קשיא דמ"מ יטעון המזיק טענת השטאה, וע"פ דברי העדים אין לך ליטול אלא בדאיתא לתרוייהו, עכ"ד, וע"כ לא הק' הרא"ש אלא דכל דאיכא עדים אין הודאתו בהשטאה, ושפיר מצינו לחייבו מכח הודאתו אף אם נאבד הגדול, ומאי פריך מינה על רב"נ, ועיי"ש בד' הנתיה"מ בהוספות מכת"י שעמד ע"ז, דדבריו אינם מישבים למשה"ק הרא"ש דכל דאיכא עדים ל"ה הודאתו בהשטאה, ועיי"ש מש"כ בזה.

יא] ויותר נראה בזה, דהנה בחי' הראב"ד בסוגיין כתב, והובא בחי' הרשב"א, ז"ל, ואיכא דמתרץ דכולה מתניתין איכא לאוקמה בדאיכא עדים וכו', וכי מעיינת בה שפיר מתניתין לא מיתוקמא הכי, דהא דרבה בר נתן וכו' לא מיתקומא במעמיד את דבריו, אלא בחוזר בו ואומר אין לו אצלי לא חטים ולא שעורים אבל מצחק הייתי בו, דאמרינן כיון שאינו תובעו שעורים בבי"ד יכול לומר מצחק הייתי בו, וגבי ניזק ומזיק נמי בשאינו מעמיד את דבריו אלא שחוזר בו ואומר לא קטן ולא גדול לא תם ולא מועד ומצחק הייתי בו, ואי דאיכא עדי נגיחה מי מצי למימר הכי, אלא בדליכא, עכ"ל.

וגם בדבריו קשיא כנ"ל, דמה הוצרך לה"ט דכל דאיכא עדים ל"מ למימר מצחק הייתי בו, הרי בלא"ה כיון דאיכא עדים מצינו לחייבו מכח העדים, ול"ב להודאתו.

אמנם פשר דבר נלמד מד' הראב"ד לעיל מינה, ז"ל, דבההוא תביעה מיהת אפי' בעדים נמי לא גבי מידי, דלא עדיפי מהודאת פיו, ומזיק נמי הא קא הדר בי' וכו', דהיכא דמזיק מעמיד את דבריו לית דין ולית דיין דחייב, עכ"ל, ומבו' דס"ל דכל שטען דהגדול הזיק, חשיב כהודאה שלא הזיק הקטן, וע"כ אף אם באו עדים שהקטן הזיק אין מחייבין אותו, דלא עדיפי העדים מהודאת פיו.

ונתחדש לפ"ז בד' הראב"ד, דאף דחשיב דמודה הניזק שהקטן לא הזיק, ומכח זה אין מחייבין אותו אף אם איכא עדים שהקטן הזיק, מ"מ אם הודה המזיק שהקטן הזיק והוא עומד בהודאתו, מחייבין אותו, ורק אם המזיק חוזר בו ואומר דמצחק הי' בו ה"ה פטור, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א שהביא לד' הראב"ד אלו, אף דלעיל מינה כתב דטעמא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור הוא משום דהו"ל כמודה שאין לו עליו שעורים, וצ"ע הטעם בזה.[[3]](#footnote-4)

והנה לפ"ז הרי מתפרש בפשיטות משה"ק הראב"ד רק משום דכל דאיכא עדים ל"מ למימר מצחק הייתי בו, דאלמלי כן שפיר הי' פטור, דלא מצינו לחייבו מכח העדים, כיון שהודה הניזק שהקטן לא הזיק, וע"כ לא קשיא לי' אלא דכל דאיכא עדים ל"מ למימר מצחק הייתי בו, וע"כ יש לחייבו מכח הודאתו.

ולפ"ז נראה כן גם בדעת הרא"ש, דע"כ לא הק' ע"ד הרמ"ה דאם איכא עדים דל הודאתו מהכא ליחייב ע"פ העדים, די"ל דבזה מודה הרמ"ה דא"א לחייבו מכח העדים כיון שהודה הניזק שהקטן לא הזיק, וע"כ לא קשיא לי' אלא דכל דאיכא עדים ל"מ למיטען טענת השטאה, וכמשה"ק הראב"ד, וכפי הנראה ד' הרא"ש אלו מיוסדים ע"ד הראב"ד.

יב] ונראה לדון בזה בדעת הרמ"ה, דהנה הנימו"י בסוגיין פירש כד' הרמ"ה, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז להא דפריך מאי קמ"ל מתניתין היא, ז"ל, מאי קמ"ל תנינא וכו' פטור, אלמא לאו הודאה ממין הטענה היא לחיובי עלה שבועה וכיון דלאו ממין הטענה הוא מדמי שעורים נמי פטור, עכ"ל.

ומבו' בד' הנימו"י דהא דפריך דמתניתין היא, לאו היינו דלישנא דמתניתין מ' דפטור לגמרי, וכמבו' כן בד' הרא"ש בסוגיין, עייש"ה, או כד' הרא"ה דלא מייתינן ממתניתין, אלא מברייתא אחרינא דאיירי לענין ממון, אלא היינו דכ"ה דל"ה הודאה ממין הטענה לחיובי עלה שבועה, ה"נ הוא פטור מדמי שעורים, - ומ' לפ"ז, דלדעת ר"ג דהוי זה הודאה לחייב שבועה, אף ה"ה חייב בדמי שעורים, ולא אמרינן דלעולם אף לדעת ר"ג ה"ה פטור מדמי שעורים משום דמצי למיטען טענת השטאה, וכל הא דהוא חייב שבועה הוא רק בשהוא מעמיד דבריו.

וביאור הדברים, דעיקר פלוגתא דרבנן ור"ג הוא, דלרבנן כל שטענו חטים והודה לו בשעורים לא חשיב זה כהודאה על טענת התובע, וע"כ אינו חייב שבועה, ולר"ג אף שטענו חטים והודה לו בשעורים חשיב זה כהודאה על טענת התובע, דס"ל דחשבינן לטענת התובע כטענת ממון, וע"כ כל שמודה הנתבע שהוא חייב ממון, הו"ל הודאה על טענת התובע, וע"כ הוא חייב שבועה, וע"כ ה"נ פליגי לענין ממון, דלרבנן דלא חשיבא הודאתו כהודאה על טענת התובע, מצי למיטען טענת השטאה, ולר"ג דחשיבא הודאתו כהודאה על טענת התובע, ל"מ למיטען טענת השטאה.

ועיי"ש בנימו"י שכתב לפרש בהא דמשני דאי מהתם הו"א פטור מדמי חטים וחייב וכו', ז"ל, דכיון דדמי הני שעורים דמודה לי' נתבע איתנהו בכלל הנהו דמי חטים דקא תבע לי' תובע, הו"ל כמאן דטעין לי' דמי כור חטים וקא מודה לי' בדמי כור שעורים דמה לי הן מה לי דמיהן, קמ"ל דל"ד דהתם איכא הודאה ממין הטענה גופי' וחייב כמודה במקצת הטענה, אבל השתא אינו ממין הטענה כלל הלכך פטור לגמרי, עכ"ל, וביאור הדברים, דס"ד דאף לדעת רבנן חשבינן להודאתו כהודאה על הטענה, משום דחשבינן לטענתו כטענת ממון דדמי כור חטים, וכל שמודה לו בשעורים הו"ל הודאה על טענתו, והא דאינו חייב שבועה הוא דין מסוים לענין שבועה דבעינן הודאה ממין הטענה, וזהו דקמ"ל רבה בר נתן דהא דלדעת רבנן אינו חייב שבועה הוא משום דלא חשבינן להודאתו כהודאה על הטענה, וע"כ מה"ט גם מצי למיטען טענת השטאה.

ולפ"ד הנימו"י ניחא לישנא דגמ' דמהו דתימא פטור "מדמי" חטים וחייב "בדמי" שעורים, ועי' פנ"י שעמד ע"ז, דהול"ל פטור מחטים וחייב בשעורים, ולפ"ד הנימו"י ניחא, דעיקר הס"ד היא, דחשבינן לתביעתו כתביעת דמי חטים ולהודאתו כהודאת דמי שעורים, וע"כ הוא חייב בדמי שעורים, אך אינו חייב בשעורים, דהודאתו על השעורים עצמן ל"ה הודאה על התביעה, ומצי למיטען טענת השטאה, וקמ"ל דהוא פטור מלישבע על דמי השעורים, אף שהודה על מקצת מחיוב הממון, כיון דאין ההודאה ממין הטענה.

יג] והנה אמנם צ"ב בזה, דהרי בפשוטו הא דכשתבעו והודה ל"מ למיטען טענת השטאה, הוא משום דכל שמודה בפני בי"ד לתביעת התובע, ודאי אינו מודה בהשטאה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בל' הרא"ש, וא"כ מ"ט תלי זה בפלוגתת רבנן ור"ג אם בדיני טו"נ חשבינן להודאתו כהודאה לטענת התובע.

ונראה ללמוד מד' הנימו"י, דהא דכשתבעו והודה ל"מ למיטען טענת השטאה, לאו היינו משום דכשמודה לתביעת התובע ודאי אינו מודה בהשטאה, אלא דינא הוא, דכל הא דמצי למיטען טענת השטאה, הוא רק בשלא הודה לתביעת חבירו, אך כל שהודה לתביעת חבירו הויא הודאה מעליא טפי ול"מ למיטען טענת השטאה

וזה כמשמעות לישנא דהתוספתא שהביא הרמ"ה דהודאת בע"ד כמאה עדים אימתי בזמן שטענו והודה אבל אם הודה מפי עצמו יכול לחזור בו שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, ומ' דבזמן שלא תבעו, גריעא הודאתו, וע"כ הוא דמצי לחזור בו בטענת השטאה, ויל"פ דהיינו דהא דכשתבעו והודה ל"מ לחזור בו, הוא משום בהודאה שנתקבלה בבי"ד ל"מ לחזור בו באמתלא, ובזה הוא שנתחדש, דאין ההודאה מתקבלת בבי"ד, אלא כשמודה לטענת הנתבע, - ועי' קצוה"ח סימן פ"א סקכ"ב שכתב בדעת התוס' בב"ק דק"ח: דהודאה שלא בתביעת חבירו, אין עלי' דין הודאה כלל, דומיא דמודה במקצת, ונת' עוד בד' התוס' שם במק"א.[[4]](#footnote-5)

יד] ולפ"ז מתישב היטב משה"ק הרא"ש ע"ד הרמ"ה, דכיון דאיכא עדים ל"מ למיטען טענת השטאה, דעיקר קו' הרא"ש מיוסדת על מה שפירש דהא דכשתבעו והודה ל"מ לטעון טענת השטאה הוא משום דכל שתבעו והוצרך להשיב לו, אינו משיב בהשטאה, וזהו שהק' דא"כ ה"נ היכא דאיכא עדים והוצרך להשיב לו, ודאי לא השיב לו בהשטאה, אך לפמש"נ מד' הנימו"י דהא דכשתבעו והודה ל"מ למיטען טענת השטאה, דינא הוא, דכל שהודה על תביעת חבירו הויא הודאה מעליא ול"מ לבטלה בטענת השטאה, הרי דלפ"ז שפיר י"ל דכל שלא הודה על תביעת חבירו, הגם דאיכא עדים והוצרך להשיב לו, שפיר מצי טעין טענת השטאה.

טו] ובזה ניחא גם משה"ק היש"ש בפירקין סו"ס ל"ד ע"ד הרמ"ה, ז"ל, ועוד דזה חשיב שפיר הודאה על התביעה מאחר שתבע לו בחטים שחשוב יותר וכו', עכ"ל, ולפ"ד הנימו"י ניחא, דהאמנם אם הא דבהודאה על התביעה ל"מ למיטען טענת השטאה הוא משום דהוצרך להשיב לו, י"ל דאף כשתבעו חטים והודה לו בשעורים הוי זה כהודאה על התביעה דל"מ למיטען טענת השטאה, אך לפ"ד הנימו"י דהא דבהודאה על התביעה ל"מ למיטען טענת השטאה, דינא הוא, דכל שהודה על תביעת חבירו הויא הודאה מעליא ול"מ לבטלה בטענת השטאה, ע"כ ודאי דכשטענו חטים והודה לו בשעורים, כיון דאין הודאתו על תביעת חבירו, ל"ה הודאה מעליא, ומצי לבטלה בטענת השטאה.

**ג**

טז] ונראה די"ל עוד בדעת הרמ"ה, ויתישב בזה גם משה"ק תלמיד הרשב"א, דאם איכא עדים ל"ב להודאתו, דהנה הנימו"י בסוגיין כתב, דטענו דמי חטים והודה לו בדמי שעורים חייב, וכתב דהיינו אם דוקא אם עשאו התובע דמים מקמי תביעה, וכ"כ הרז"ה בס' דברי הריבות תשו' הראב"ד סימן מ"ב והר"ן בסנהדרין דל"א., - ועד"ז כתב הריטב"א בשבועות ד"מ. ללמוד מסוגיא דהתם דלא אזלינן בתר הגורם, עיי"ש.

ובחי' פנ"י לסימן פ"ח כתב לתמוה ע"ז, דכיון דטעם הפטור בטענו חטים והודה לו בשעורים הוא משום הודאת בע"ד דהתובע, א"כ כשזה תובעו שמכר לו חטים הרי הודה שלא מכר לו שעורים, וכיון שהודה שלא מכר לו שעורים למה ישלם לו דמיהם, הרי הודאתו כמאה עדים דמי, עיי"ש שהאריך בזה.

יז] והנה אמנם בד' הנימו"י מבו' דמדמי לה לעדות, דאם א' אומר חבית של יין וא' אומר חבית של שמן מצטרפין שניהן לעדות, וכ"ה בד' הרז"ה והר"ן שם, והיינו דכ"ה דהן מצטרפין לעדות כיון שהן שוין בגוף החיוב, אף שמכחישין זא"ז בגורם החיוב, ה"נ כשמכחישין התובע והנתבע זא"ז בכך, לא חשבינן לה כהודאה נגד הודאה.

והנה בד' הר"ן שם נ' דהא דעדותן מצטרפת בכה"ג הוא משום דהו"ל כבדיקות דלא דייקי בהו אינשי, עיי"ש בדבריו, ומדמדמי לזה דין הכחשת התובע והנתבע, מ' דה"נ הא דבהכחשת התובע והנתבע לא חשבינן לה כהודאה נגד הודאה, הוא משום דלא דייקי בהו.

יח] אמנם הנה בד' הראב"ד בס' דברי הריבות תשו' הראב"ד סימן ל"ז, יש ללמוד טעם אחר בזה, ז"ל, ונאמר כי כל הכחשה שאינה בשורש הדבר הגורם לחייב הממון וכו', בין שתהא ההכחשה בין התובע והנתבע בין שתהא בין העדים עצמן וכו', אינה הכחשה, הואיל ובעיקר קיום הדבר הם שוים וכו', הלכך בין הלואה אחר הלואה ומנה שחור ומנה לבן מצטרפין, לפי שהן בעיקר חיוב הממון דהיינו מסירת הממון מיד המלוה ליד הלוה, והכחשת הזמן וכן השחרות והלבנות אינה בעיקר חיוב הממון לפיכך אינה הכחשה לבטל בה עיקר הממון שהן שוין עליו, ודמיא לההיא דאמרינן בפ' חזקת הבתים נהי דאתכחוש באכילה באבהתא מי איתכחוש וכו', וכן הדין לזה אומר מלוה וזה אומר פקדון בין מזמן אחד בין משני זמנים מכל מקום במנה הם שוין ובתשלומי פשיעה הם שוין, ולעולם תופסין מהם הטענה המועטת שהם שוים בה הואיל ואין מכחישין זא"ז בשרש הדבר הגורם לחיוב הממון, אבל הדבור היוצא ממנו הכחשה לעיקר חיוב הממון כגון חטים ושעורים דרבה בר נתן וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דהא דאין מכחישין זא"ז בעיקר חיוב הממון אי"ז הכחשה, אי"ז משום דלא דייקי בה אינשי, שהרי הראב"ד מדמי הא דבכה"ג מהניא עדותם, למש"א דנהי דאתכחוש באכילה באבהתא מי אתכחוש, והרי דלעולם הויא ההכחשה שביניהם הכחשה גמורה, ואפ"ה אינה מבטלת את עיקר העדות.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראב"ד דאף היכא שמכחישין זא"ז בזמן, אי"ז הכחשה לבטל עיקר הממון שהן שוין עליו, ובהכחשת הזמן לא מצינו למימר דלא דייקי אינשי, שהרי אם העידו שניהם שהי' באותו היום והזימום הם חייבים בתשלומי הזמה, וא"כ ודאי דדייקי בזה, והוא מוכח מתרי טעמי, חדא דאם לא דייקי, א"כ מ"ט הם מתחייבים בהזמה, ועוד, דודאי דייקי, כיון שמזימים אותם מכח עדות היום, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד שם בהמש"ד, ז"ל, והא דאמרינן התם מאי איכא בין חיטי לשעורי לא ידעי אינשי, הכי אמרינן א"צ לדקדק הואיל ואינם מעיקר קיום החזקה וכו', עכ"ל, ולהדיא דהא דעדותם מצטרפת אי"ז משום דלא דייקי בה אינשי, אלא משום דאין ההכחשה בעיקר חיוב הממון, וע"כ עדותם מצטרפת, וההכחשה שביניהם אינה מבטלת עיקר העדות, משום דנהי דאתכחוש וכו',[[5]](#footnote-6) - וכ"ה מבו' להדיא גם ממש"כ הראב"ד שם בביאור מש"א בב"ב דנ"ו: דבין חטי לשערי לא דייקי אינשי, עיי"ש, ואכמ"ל.

ולפ"ז הרי דגם הא דכשמכחישין התובע והנתבע זא"ז בכך לא חשיב כהודאה נגד הודאה, הוא ג"כ מה"ט, דכיון דבעיקר החיוב הן שוין, ליכא הודאה נגד הודאה על עיקר החיוב, ולא אמרינן דזה שטען שמכר לו חטים, הו"ל כהודאה שלא מכר לו שעורים, אלא כיון דלדברי שניהם הוא חייב לו ממון, אף דאיכא הכחשה בגורמי החיוב, לא איכפת לן, והיינו דבכה"ג מקבלין את הודאת הנתבע שהוא חייב לו מנה, ואף אם שיקר בפרטי הדברים לא איכפת לן.

וכ"ה בחזו"א סימן י"א סק"ו, ז"ל, דלכו"ע וכו' כגון זה אומר מכרתי לך חטים וכו' וזה אומר לא מכרת לי אלא שעורים וכו' נותן לו נ' זוז, ואע"ג דאם לא לקח ממנו חטים אין כאן חיוב לא של שעורים ולא של חטים, שהרי התובע הודה שלא נתן לו שעורים, וע"כ שאנו מתחשבים עם עיקר התביעת שהיא תביעת ממון וזה תובע מנה וזה מודה חמשים, ואף שיש ביניהם שקר בהגורם, חשבינן לי' לשקר בדבר של שוא ואין נפקותא בזה בדין ממון, עכ"ל.

יט] והנה אמנם בעיקר ד' הראב"ד דהא דעדות המכחשת זא"ז בבדיקות כשרה הוא משום דהכחשה שאינה בעיקר חיוב הממון אינה הכחשה, ואי"ז מטעם דלא דייקי, נחלקו ע"ז ש"ר, ונקטו דהא דעדותם כשרה הוא רק משום דלא דייקי בבדיקות, ונת' בזה במק"א.

אך נראה דכל מה שהוצרכנו לזה דלא דייקי אינשי, הוא רק בהכחשת העדים, ומשום דכל ששיקרו העדים בפרטי המעשה אין עדותם עדות, וע"כ כל הא דמהניא עדותם הוא רק משום דלא דייקי, אך בהכחשת התובע והנתבע כל שאין מכחישין זא"ז בעיקר החיוב, הרי אף אם מכחישין זא"ז בגורמי החיוב במידי דדייקי, לא חשיב כהודאה נגד הודאה, והיינו משום דאף אם שיקר הנתבע בפרטי המעשה, מ"מ מהניא הודאתו לחייבו, ודו"ק.[[6]](#footnote-7)

ונפ"מ בזה, במה שדנו הראשונים בסוגיין דבזה אומר מועד הזיק וזה אומר תם הזיק, כיון דנזקי המועד משתלמין מן העלי' ואף התם בכלל תביעת הנזק היא, לא חשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים לפטרו, ונראה דכ"ז הוא לענין הכחשת התובע והנתבע, אף בהכחשת עדים כה"ג הו"ל הכחשה בגוף העדות, ומהיכ"ת נימא דמכח דנזקי המועד משתלמין אף מן העלי' לא דייקי אינשי בזה, ועדותם בטילה, - ועד"ז הוא גם במש"כ הראשונים דטענו שוה והודה לו בדוקא, ל"ה כטענו חטים והודה לו בשעורים, ובעדות כה"ג ודאי דהו"ל הכחשה, אא"כ נימא דהא דל"ה זה כטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דמפרשינן דתביעת השוה היתה על דוקא זה, אך בד' הרמב"ן בתשו' סימן פ"ו מבו' להדיא לא כן, ונת' במק"א.

כ] וע"ד חילוק זה מצינו בד' הרז"ה בס' דברי הריבות תשו' הראב"ד סימן מ"ב בדין הכחשת הזמן, ז"ל, וכי נמצא מראש דבריו שהשוה הכחשת הזמן להכחשת השחרות והלבנות וקא פסיק ואמר בין שתהא ההכחשה בין התובע והנתבע או בין העדים עצמן הא ודאי בורכא ושבשתא, אישתמיטתי' הא דאמר רב יהודה אמר רב עדות המכחשת זו את זו בבדיקות כשרה בדיני ממונות, דייקינן מינה בבדיקות הוא דכשרה הא בחקירות פסולה אף בדיני ממונות, והכחשת הזמן היא הכחשת החקירות, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרז"ה, דהגם דכשהעדים מכחישין זא"ז בחקירות, הוי זה הכחשה ועדותן בטילה, מ"מ כשהתובע והנתבע מכחישין זא"ז בזמן, אי"ז הכחשה, והטעם בזה הוא, דהכחשה בזמן הרי אינה הכחשה כלל בעיקר חיוב הממון, וע"כ אף שהתובע טוען שהלוהו בא' ניסן והנתבע הודה שהלוהו בא' אייר, לא חשבינן לה כהודאה נגד הודאה, כיון דשניהם שוו בעיקר החיוב, וא' מהן שיקר בפרטי המעשה, ומשא"כ בעדות דאיכא בה לדין דו"ח, הרי דכל שהכחישו זא"ז בחקירות עדותן בטילה, ול"מ מידי מה דעדותן שוה בעיקר החיוב,[[7]](#footnote-8) - וה"נ י"ל דגם בהכחשה בבדיקות, דבעדות אין עדותם כשירה אלא מכח דלא דייקי, ובהכחשת התובע והנתבע ל"ב לזה, וכמש"נ.

כא] ועיקר הך מילתא דהא דלא אזלינן בתר הגורמים הוא דלא איכפת לן כלל במה שהוא מודה על הגורמים, יש ללמוד כן גם ממש"כ הרא"ה בסוגיין בטעם הא דמהני תפיסה, ז"ל, כיון שתפסו חזר עיקר טענתם ותביעתם על השור שזה התופס אומר שור זה יש לי עליו מנה והלה אומר אין לך עליו אלא חמישים וכו', אידך אמאי איחייב לי' בהכי אי משום דהזיק שור גדול הם דברים חוץ לגופה של תביעה לגמרי, והו"ל כאומר לחבירו העמדתיך בדין ונתחייבת לי מנה בשביל שור לבן מועד שלך, והלה אומר לא כי אלא בשביל שור אדום מועד שלי דהא ודאי חייב, ול"ה טענו חטים והודה לו בשעורים, שהרי בעיקר התביעה שוים הם, אידך אמאי איחייב לי' הן דברים חוץ לגופה של תביעה שא"צ לדון כלל, עכ"ל, והיינו דכל שתפס ולדברי שניהם יש לו זכות בשור, אף שהן חלוקין בגורמים, לית לן בה.

והנה הרא"ה שם צידד דהאי תפיסה לעולם מהניא לי' אפילו לאחר גמ"ד, ודן בזה משום דינא דקם דינא, וצ"ע דכיון דהא דמהניא תפיסה הוא משום דבכה"ג לא חשבינן לה כהודאה נגד הודאת הנתבע, הרי לכאו' כ"ז הוא אם תפס קודם העמדה בדין, דבכה"ג אמרינן דליכא הודאה בדבריו כנגד הודאת הנתבע, אך כל שעמד בדין קודם שתפס, והודה דאין הנתבע חייב לו, היאך מהניא תפיסתו אח"כ.

ומבו' להדיא מזה, דהא דאין משגיחין בהודאה על הגורמים, היינו משום דכל שהם שוים בעיקר החיוב לא איכפת לן במה שהוא מודה על הגורמים, דכיון דהנתבע מודה שהוא חייב, והתובע ג"כ טוען שהוא חייב לו, לא משגחינן במה שהתובע מכחיש את הנתבע בפרטי המעשה, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף אם בשעת העמדה בדין הכחישו זא"ז בעיקר החיוב, מ"מ כל שתפס אח"כ ועתה אין ההכחשה ביניהם אלא על הגורמים, ה"ה חייב.

**ד**

כב] והנה התוס' בשבועות ד"מ. דנו לפרש, דר"ג דמחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים, מחייב אף בממון, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין, אך התוס' בסוגיין כתבו דר"ג מודה דפטור מן הממון, וכ"כ תור"פ ורשב"א ורא"ה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש סו"ס ט"ו.

והנה בד' התוס' נראה להדיא, דהא דפליגי רבנן ור"ג אם הוא חייב שבועה, והא דפליגי אם הוא חייב ממון, הוו תרי פלוגתות דלא שייכי זל"ז, וזהו דקשיא להו מנלי' לרבה בר נתן דלרבנן פטור אף מן הממון.

אך הנה נת' לעיל סקי"ב מד' הנימו"י, דעיקר פלוגתא דרבנן ור"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים היא, דלרבנן כל שטוענו חטים לא חשבינן לה כטענת חיוב ממון, אלא כטענת חטים, וע"כ כל שהודה לו בשעורים אי"ז הודאה על הטענה, וזהו עיקר דינא דהודאה ממין הטענה, דבעינן שתהא ההודאה על הטענה, וכל שאינה ממין הטענה לא חשיבא כהודאה על הטענה, אך לר"ג חשבינן לטענת חטים כטענת חיוב ממון, וע"כ אף כשהודה לו הנתבע בשעורים הו"ל כהודאה על התביעה, וה"ה חייב שבועה.

ולפ"ז הרי י"ל, דמה"ט כל הא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים, הוא רק לדעת רבנן, דס"ל דחשבינן להטענה וההודאה כטענת חטים והודאת שעורים, והו"ל הודאה כנגד הודאה, וע"כ הוא פטור, אך לדעת ר"ג דמצינו לדון חיוב חטים כחיוב ממון בעלמא, וע"כ חשבינן לתביעת כתביעת ממון, הרי דאף שטענו חטים והודה לו בשעורים והם מכחישין זא"ז בפרטי החיוב, מ"מ כיון שהן שוין בעיקר חיוב הממון, ה"ה חייב בדמי שעורים, ועי' בס' משנת ר"א ב"מ סימן ד' שכתב כן.

כג] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דטענו חטים והודה לו בשעורים, ובא הנתבע לפרוע לו דבר אחר בחובו, והתובע תובעו שיתן לו שעורים, דאי נימא דהא דמחייב ר"ג הוא משום דס"ל דהודאת התובע לאו הודאה היא, משום שטענו חטים כדי להרויח, או מטעמים אחרים, הרי דבידו לתבוע מן הנתבע שיתן לו שעורים, אך אי נימא דהא דמחייב ר"ג הוא משום דשניהם שוין בעיקר חיוב הממון, הרי דכ"ז הוא כלפי עיקר חיוב הממון, אך כלפי חיוב השעורים, איכא הודאה כנגד הודאה, ול"מ לתבעו שיתן לו שעורים, וז"ב, ועי' לעיל סוסקי"ב שנת' עד"ז בד' הנימו"י, דלהס"ד דגמ' דגם לדעת רבנן ה"ה חייב בדמי שעורים, אינו חייב אלא בדמי שעורים, ולא בשעורים עצמן, עיי"ש.

ונ' דיש ללמוד לדין זה, ממשה"ק התוס' בשבועות ד"מ. ד"ה ור"ג, בהא דקאמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון, דאמר דיש בלשון הזה לשון קנקנים, והק' התוס' דלר"ג גופי', הרי אפי' אם אין בלשון הזה לשון קנקנים חייב דאפי' בטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, ואזלי התוס' שם דלדעת ר"ג ה"ה חייב אף בממון.

והנה אי נימא דאף דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, מ"מ ל"מ לתבעו שיתן לו שעורים, הרי דאף לדעת ר"ג איכא נפ"מ טובא בהא דיש בלשון הזה לשון קנקנים, דמכח זה ה"ה חייב ליתן לו קנקנים, ול"מ ליתן לו ממון אחר.

ומוכח מד' התוס' דס"ל, דלדעת ר"ג דמחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים, ה"ה חייב ליתן לו שעורים, ול"מ ליתן לו ממון אחר, ואזלי התוס' לטעמייהו דס"ל דהא דמחייב ר"ג בשעורים, אי"ז שייך להא דמחייב בשבועה, אלא הוא דין בפנ"ע דס"ל דאף שטענו חטים לא חשיב זה כהודאה דאינו חייב לו שעורים, וע"כ לדעתו ה"ה חייב ליתן לו שעורים כפי שהודה לו, ול"מ ליתן לו ממון אחר.

כד] ועד"ז מצינו בד' הרשב"א בסוגיין, שהק' דמאי מדמי זה אומר מועד הזיק וזה אומר תם הזיק לטענו חטים והודה לו בשעורים, הלא התם בכלל תביעת הנזק הוא דהא מועד משלם מן העלי' וכל שווריו משועבדים לו, וכתב לישב, ז"ל, ומסתברא לי שאין אומרים בכי הא התם שהודה בו המזיק בכלל תביעת המועד שתבע הניזק, שאע"פ שכל נכסי המזיק בכלל תביעת הניזק, מ"מ הא דאמרן הא לא מייתי ראי' שקיל כדקאמר מזיק לאו משום תשלומי נזקו של מועד קאמר, אלא מחמת נזקו של תם בעצמו כדקאמר מזיק, ואינו דומה וכו' אבל זה שנוטל את התם מחמת נזקי עצמו של תם זה ודאי דומה לחטים ושעורים, והיינו דקתני המע"ה דמשמע הא לא מייתי ראי' שקיל כדאמר מזיק שמשלם מגופו של תם מחמת נזקו, ולא קאמר הא לא מייתי ראי' אינו נוטל אלא חצי נזק, עכ"ל, וצ"ב.

וראיתי לפרש במכוון ד' הרשב"א, דלישנא דמתניתין מ' דאם לא מייתי ראי' שקיל מן התם כדאמר מזיק, ול"מ המזיק לדחותו לממון אחר, ומזה הוא דמוכחינן דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, דאם טענו חטים והודה לו בשעורים פטור, הרי הגם דבטענו נזקי מועד והודה לו בנזקי תם יש לחייבו, משום דהתם בכלל תביעת הנזק הוא, וכלפי עיקר חיוב הממון לא חשיב כהודאה נגד הודאה, מ"מ כלפי תביעת גוף התם עצמו, הו"ל הודאה נגד הודאה, וזהו דמייתינן מהא דשקיל מן התם כדאמר מזיק, דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, דל"ה כהודאה כלל שאינו חייב לו שעורים, וע"כ ה"ה גובה מן התם כדאמר מזיק.

ואם כנים הדברים יש ללמוד מד' הרשב"א, דטעמא דמאן דפליג על רבה בר נתן, הוא משום דס"ל דאף שטענו חטים לא חשיב זה כהודאה כלל שאינו חייב לו שעורים, משום שטען כן כדי להרויח וכיו"ב, דאי נימא דטעמא דמאן דפליג, הוא משום דבעיקר חיוב הממון שוים הם, הרי נמצא דאף לדידי' ל"מ לתבעו שיתן לו שעורים, וכדלישנא דגמ' דחייב בדמי שעורים, וה"נ ל"מ לתבעו שיתן לו את גוף התם, ומהא דפרכינן ממתניתין דזה אומר מועד הזיק וזה אומר תם הזיק לרבה בר נתן, ש"מ דלמאן דפליג עלי', ה"ה גובה מן התם כדאמר מזיק, ול"מ המזיק לדחותו לממון אחר, ובע"כ דטעמא דמאן דפליג על רבה בר נתן הוא משום דלא חשיב זה כהודאה כלל שאינו חייב לו שעורים, וע"כ לדידי' ה"ה גובה מן התם כדאמר מזיק, ול"מ לדחותו לממון אחר.

**ה**

כה] ולפ"ז יש מקום לומר בדעת הרמ"ה, דמש"כ דפטורא דטענו חטים והודה לו בשעורים הוא משום דמצי למיטען טענת השטאה, ולא פירש דהוא משום דהו"ל כהודה שאינו חייב לו שעורים, הוא משום דס"ל דלא איירי בשטענו חטים בשעה ידועה, וע"כ ליכא בזה הודאה כלל שאינו חייב לו שעורים, וכ"נ מל' הרמ"ה שהביא הנימו"י, דלא הוצרך לה"ט דמשטה, אלא היכא דחזר התובע ואומר ושעורים נמי אית לי גבך, ולפ"ז הרי דבמתניתין דמכחישין התובע והנתבע זא"ז, ל"ב לטעמא דמשטה, אלא יש לפטרו משום הודאת התובע שלא הזיק הקטן וכו', וע"כ אף אם איכא עדים, ול"מ לטעון משטה, וגם י"ל דא"צ כלל להודאתו, וכמשה"ק תלמיד הרשב"א, מ"מ ה"ה פטור.

והא דפרכינן ממתניתין לרבה בר נתן, אף דבההיא דרבה בר נתן פטורו הוא משום טענת השטאה, ובמתניתין אין לפטור משום זה, אלא משום הודאת התובע, הוא משום דב' הדינים תלויים זב"ז, שהרי עיקר חידושו של רבה בר נתן הוא כמש"כ הנימו"י דתביעת חטים לא חשבינן לה כתביעת ממון דדמי חטים, אלא כתביעת חטים, ומה"ט הוא דכל שהודה לו בשעורים לא חשיב זה כהודאה על טענתו, ומצי לטעון טענת השטאה, ומה"ט נמי כל שהן מכחישין זא"ז הו"ל כהודאה נגד הודאה, אך למאן דפליג על רבה בר נתן וס"ל דתביעת חטים חשיבא כתביעת ממון בעלמא, וע"כ כל שהודה לו בשעורים הו"ל הודאה על התביעה ול"מ לטעון טענת השטאה, הרי דה"נ היכא שמכחישין זא"ז, לא חשיב כהודאה נגד הודאה, כיון שהן שוין בעיקר חיוב הממון.

והרא"ש שהק' ע"ד הרמ"ה ולא ניח"ל לישב כן, אזיל לטעמי' דפשיטא לי' דכל שהן מכחישין זא"ז יש בזה הודאה, וכל הצד דל"ה כהודאה, הוא משום דהודה כדי להרויח, וכמש"נ בדעתו לעיל סק"ג, וע"כ נידון זה אם איכא בזה הודאה או לא, אינו שייך כלל להנידון אם מצי למיטען טענת השטאה.

אך באמת בד' הנימו"י נראה להדיא דד' הרמ"ה דפטורו הוא משום טענת משטה, קיימי גם לגבי נזיקין, עיי"ש במש"כ לגבי תפיסה, וצ"ע עוד בזה.

**ו**

כו] וע"פ יסוד הדברים, י"ל בדעת רש"י, דלעולם הא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור איירי בשטענו בשעה ידועה, או בשהוא מחזיק בטענתו ואומר חטים יש לי בידך לא הי' לי בידך שעורים, ואפ"ה לא מיפטר בכה"ג אלא משום מחילה ולא משום הודאה.

והטעם בזה, די"ל דאף שהן מכחישין זא"ז אם הוא חייב לו חטים או שעורים, מ"מ כיון דהן שוין שהוא חייב לו ממון, הרי דלגבי עיקר חיוב הממון ליכא הודאה נגד הודאה, ואף דלענין שבועה ס"ל לרבנן דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, הוא דין מסוים לענין שבועה ומשום דאין ההודאה ממין הטענה, אך לענין חיוב הממון, מודו רבנן דלא חשבינן לה כהודאה נגד הודאה, וזה ע"ד שפירש הנימו"י להס"ד דפטור מדמי חטים וחייב בדמי שעורים, ועי' בחזו"א סימן י"א סק"ו שכתב עד"ז בדעת הרמ"ה, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דטעם פטורו הוא משום מחילה.

וצריך להוסיף בזה, דאף דלגבי הודאת התובע אמרינן דכיון דהן שוין בעיקר חיוב הממון לא חשיב כהודאה נגד הודאה, אך כל שבאנו לדון משום מחילה, לא אמרינן דאף שמחל לו על תביעת השעורים, מ"מ לא מחל לו על עיקר תביעת הממון, אלא כיון דהוי זה חיוב א' דשעורים, הרי דכל שמחל לו ע"ז, מחל לו על עיקר החיוב, וע"כ הוא דפטור מדמי שעורים.

1. אמנם הנה הש"ך סימן פ"א סקנ"ו פירש ד' רבינו ירוחם בע"א, דאיירי בשלא טענו על שעה ידועה, ובכה"ג הוא שכתב דאם הנתבע עומד בהודאתו ה"ה חייב, והוכיח מזה דגם הרא"ש מודה לטעמא דהרמ"ה דמצי למיטען טענת השטאה, עיי"ש בדבריו, וצ"ע דלהדיא כתב רי"ו בהמש"ד שם, דהיכא שלא טענו שעה ידועה אינו פטור אלא לדעת הרמ"ה, עיי"ש, - ואמנם לפי הכתוב לפנינו בד' רי"ו, דבריו קיימי ע"ד הרא"ש בטענו בשעה ידועה, וע"ז הוא שכתב דאם הנתבע מחזיק בטענתו ה"ה חייב, ועי' חזו"א סימן י"א סקכ"ב שתמה ע"ז, וכתב דודאי האמת כד' הש"ך, אף שהגיר' שלפנינו אינה מתפרשת כן בלא הגהה, - אך אחר שמצינו כן גם בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין, דלדעת הרא"ש אם הנתבע מחזיק בטענתו ה"ה חייב, י"ל כן גם בד' רי"ו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה היש"ש בסימן ל"ד הק' עוד ע"ד רש"י, ז"ל, עוד תימא, דאפי' תאמר דהוי מחילה ומחילה א"צ קנין, מ"מ מחילה בלב לכו"ע ל"ה מחילה, עכ"ל, והנה אמנם המהרש"ל גופי' בביאורו לסמ"ג עשין מ"ח כתב דמחילה בלב הויא מחילה, והביאו הקצוה"ח סימן י"ב סק"א, ולפ"ז ניחא, ובקצוה"ח שם כתב דהא דמהני הכא המחילה, הוא משום דהו"ל בלבו ובלב כל אדם, עיי"ש, - ולמש"נ יש מקום לדון בזה בלא"ה, דכיון דהודה לו וה"ה נאמן בהודאתו, אמרינן דודאי מחל לו מחילה מעלייתא. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכבר עמד ע"ז בסה"ת ש"ז ח"ב אות י"ט, עיי"ש שהביא ד' הראב"ד, וכתב ע"ז, ז"ל, ומסתברא כההיא דלעיל שהוא כמודה שאין לו עליו שעורים וכו', עכ"ל, אך לא הק' סתירת ד' הראב"ד זל"ז. - ומצינו בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן קי"ז שכתב בזה, ז"ל, ואפשר דההיא דחטים ושעורים לאו באומר ברי לי שלא הלויתיך שעורים, אלא כשהוא אומר שעורים אני חייב לך הלה שותק או אומר איני יודע, ולכך סבר הרב ז"ל דכיון דמעמיד דבריו אמרינן זיל הב לי', עכ"ל, אך אי"ז מתישב בד' הראב"ד שלפנינו שכתב דאפי' אם הביא עדים ל"מ כנגד הודאת פיו, והרי דאיכא בזה הודאה גמורה, ואפ"ה אם הוא הנתבע מעמיד דבריו ה"ה חייב, גם לכאו' עיקר דרך זו אינה מתישבת אלא בחטים ושעורים, דבזה י"ל דהתובע אומר דשמא חייב לו אף שעורים, אך בשוורים דודאי דרק א' מהם הזיק, ל"ש ה"ט. - והמאירי בסוגיין כתב בד' הראב"ד, ז"ל, ונראה לי בפירוש דבריהם שאף בעומד על טענתו אינו כופהו בבי"ד מצד הודאתו הראשונה, אלא כגון שהוא קובל עליו בבית דין ואומר שעורים שיש לי בידך שכבר הודית לי בהן בבי"ד, ואם חוזר זה ואומר משטה הייתי פטור, הא אם כשחזר לתבעו שעורים עומד על טענתו ומודה בהם וכו' חייב, עכ"ל, ולכאו' ג"ז אינו מתישב בד' הראב"ד שלפנינו, שכתב דאם היו עדי נגיחה ל"מ למימר מצחק הייתי בו, והרי דאף דעכשיו חוזר בו מהודאתו, מ"מ מחייבינן לי' מכח הודאתו הראשונה, כיון דל"מ למימר משטה הייתי. [↑](#footnote-ref-4)
4. וארווחנא עוד בזה, דהנה דעת הרמ"ה בסנהדרין ד"ל: דל"מ טעין משטה אני בך, אלא בשתבעו חבירו והודה לו, דכיון ששיטה בו לשאול ממנו דבר שאין לו בידו, גם הוא שיטה בו והודה לו דבר שאינו בידו, אך כל שהודה בלא תביעה ל"מ לטעון טענת השטאה, וכ"כ הנימו"י שם, אמנם הנה בד' הרמ"ה והנימו"י בסוגיין מבו' דאף כשהודה בלא תביעה מצי טעין טענת השטאה, וצ"ע בסתירת דבריהם, וכבר עמד ע"ז הש"ך בסימן פ"א סקנ"ו בסתירת ד' הנימו"י.

   והנה אמנם י"ל, דבכה"ג שטענו חטים והודה לו בשעורים, דמי להודה בתביעה דמצי טעין טענת השטאה, דכיון ששיטה בו לתבעו חטים שאין לו בידו, גם הוא שיטה בו והודה לו בשעורים, אך אכתי צ"ע במה שהביאו לזה מד' התוספתא, והתוספתא הרי איירי בשהודה לו בלא תביעה כלל, ובכה"ג הרי ל"מ למיטען טענת השטאה, ועי' ש"ך שם בתו"ד שכתב דאין לפרש לד' התוספתא דאיירי בגונא דטענו חטים והודה לו בשעורים.

   ונראה דצ"ל בזה, דלעולם הא דתניא בתוספתא דכשלא תבעו יכול לחזור בו, אי"ז בטענת השטאה אלא בטענת טעות וכמש"כ הש"ך שם, או בטענת השבעה, ומה שהביא הרמ"ה מזה דבטענו חטים והודה לו בשעורים מצי לטעון טענת השטאה, י"ל דמדמו זל"ז, דכ"ה דבלא תבעו כלל מצי לחזור בו באמתלא דטעות או דהשבעה, ולא אמרינן דכיון שהודה בבי"ד ל"מ לחזור בו, ה"נ בתבעו חטים והודה לו בשעורים מצי לטעון טענת השטאה, ולא אמרינן דכיון שהודה בבי"ד ל"מ לחזור בו.

   ולמש"נ הוא מתישב טפי, דנידון הרמ"ה אם מצי לטעון טענת השטאה, הוא דשמא כל הודאה בבי"ד הויא הודאה גמורה, ול"מ לטעון עלי' טענת השטאה, וע"ז הוא דמייתי מהתוספתא דכל שהודה שלא בתביעה ל"ה הודאתו הודאה גמורה, ומצי לחזור ממנה בטענת טעות או השבעה, וה"נ מצי לחזור ממנה בטענת השטאה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. והא דעדותם מצטרפת בכה"ג ולא אמרינן דממ"נ חד מינייהו פסול, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דפרטי המעשה אינם מכלל עיקר העדות, וע"כ אף אם שיקרו בזה אינם נפסלין לעדות, - אך אי"ז מתישב במש"כ הראב"ד שם דזה אומר הלואה וזה אומר פיקדון ה"ה מצטרפין, והתם הרי יש נפ"מ בזה אם הוי זה הלואה או פיקדון, ונמצא דממ"נ חד מינייהו פסול, ואפ"ה ה"ה מצטרפין, - וצ"ל בזה כמש"כ בתורי"ד ב"ב דמ"א:, דהוא או משום דבהכחשת חד כנגד חד אף מצטרפין לעדות אחרת, או משום שאינו פסול רק מכאן ולהבא ובאותה עדות אינו פסול, עיי"ש.

   ואמנם אכתי צ"ע בזה, דמ"מ מ"ט אין עדותם בטילה מדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, והראב"ד שם מדמי לה למש"א בב"ב דל"א: דנהי דאיתכחוש באכילה באבהתא מי איתכחוש, וה"נ הכא אף שהוכחשו בהנידון אם הוי הלואה או פיקדון, לא הוכחשו בעיקר התביעה, ולא אמרי' בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אך תיקשי לדעת רבא דס"ל בב"ב שם דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, א"כ היאך עדותם מצטרפת בכה"ג, - וצ"ל כמש"כ בתורי"ד שם דהיכא דהעד שמכחישו מעיד ג"כ את עיקר עדותו, אין עדותו בטילה, ונת' במק"א הטעם בזה, דהא דלרבא בטלה כל העדות, הוא משום דהויא עדות אחת, וחיילא ההכחשה על כל העדות, וע"כ כל שהמכחישו מסייעו ג"כ בעיקר עדותו, אין עדות זו בטילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה שדימו הרז"ה דין הכחשת התובע והנתבע לדין הכחשה בעדים, אף דלמש"נ י"ל דבעדים בעינן להא דלא דייקי ובהכחשת התובע והנתבע ל"ב לזה, י"ל דאין הדמיון להא דבעדים ל"ה זה "הכחשה", אלא להא דבעדים מצטרפת עדותם בכה"ג, וזה לפי המבו' בד' הרז"ה בס' דברי הריבות תשו' הראב"ד סימן מ' דע"א אומר חטים וע"א אומר שעורים, אין עדותם מצטרפת מדריב"ק, אף בשאין מכחישין זא"ז, והיינו משום דהוו ב' מיני חיוב, וא"א לצרפן, ועי' בחי' רבינו יונה בסנהדרין דל"א. שצידד כן, אך בד' רש"י ועוד מקמאי מבו' דפליגי ע"ז, ואכמ"ל, ועי' בחי' הרשב"א בסוגיין בדין עדות מסופקת על חטים ושעורים, ונת' במק"א, וי"ל דלזה הוא שדימה הרז"ה דין הכחשה דהתובע והנתבע, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם בעיקר דין זה דהכחשת התובע את הנתבע בזמן, עי' בביאור הגר"א סימן פ"ח סק"מ, דלפו"ר מבו' בדבריו דהו"ל כהודאה נגד הודאה, וה"ה פטור, - ועי' תומים סימן פ"ח סוסק"ח שכתב דבהכחשת הזמן י"ל דלא דייקי. [↑](#footnote-ref-8)