קיפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / משקין היוצאין

חולין קכ. ציר שע"ג ירק

**א. בד' רש"י ודין טומאת משקין-**מאי רוטב וכו' אלא חלב דקריש מאי איריא קריש כי לא קריש נמי דאר"ל ציר שע"ג ירק מצטרף לככותבת ביוהכ"פ, התם משום יתובי דעתא ובכל דהו מייתבא דעתיה.

פירש"י דלעולם לא חשיב אוכלא רק משקה ואין אוכל ומשקה מצטרף לשיעור כביצה, משא"כ לענין יוהכ"פ דאף דאוכל ומשקה אין מצטרפים הוא משום דלא מייתבא דעתיה אבל בציר ים להו לדרבנן דמייתבא.

כתב במשנה אחרונה ד-א דמבואר ברש"י דאף כל משקין מקבלין טומאה ולא רק ז' משקין וכשיטת הראב"ד פ"א טו"א דלא כהר"מ, ולכך כתב רש"י שכל החסרון הוא משום שאין מצרף עם האוכל דלא שוו שיעורייהו דשיעור טומאת אוכל בכביצה ושיעור טומאת משקה בכ"ש.

אבל לשיטת הר"מ תתפרש הסוגיא גופא מה"ט דמשקה אין בו טומאה אלא בז' משקין ולא משום חסרון צירוף.

ועוד מבואר לפי"ז ברש"י ששיעור טומאת משקין במשהו, מיהו בצל"ח נקט דעת הראב"ד דכל משקין טמאים הוא מתורת טומאת אוכלין דאף הם בכלל משקין ולפי"ז לכאו' שיעורן בכביצה ג"כ.

ומשמע דעת רש"י כש"כ בס' מי נפתוח בדעת הראב"ד שדין טומאת שאר משקין הוא מתורת טומאת משקין.

אבל בשחיטת חולין הביא מהגרי"ג אדלשטיין די"ל דאף לד' הצל"ח דשאר משקין טומאתם מתורת טומאת אוכלין ולא משום טומאת משקין מ"מ הרי נתבאר במקומו דשיעור של כביצה ומשהו אינו תלוי בדין הטומאה רק בשיעור החשיבות של האוכל, וא"כ י"ל דחשיבותו תלויה אם הוא מוצק או נוזל דכל שהוא נוזל אף שטומאתו מתורת טומאת אוכלין מ"מ שיעורו במשהו.

ועיקר ראיית המשנ"א דרש"י ס"ל כהראב"ד יל"ד קצת דלעולם מודה להר"מ שאין טומאת משקין אלא בז' משקין, ומה דהכא נטמא הוא מתורת טומאת אוכלין, דכיון שרוטב זה כל התורת אוכל שבו הוא מכח שהוא חלק מן האוכל חשיב כאוכל ולא במשקה וחייל ביה תורת טומאת אוכלין [אבל מ"מ שיעורו במשהו וכש"כ לעיל דכל שהוא נוזל י"ל ששיעורו במשהו אף שטומאתו מתורת טו"א].

**ב. בפסק הר"מ ובדין אכילה ביוהכ"פ-**

בר"מ פ"ד מטו"א ה"ד סתם שהמרק מקבל טו"א ולא התנה שיהיה קרוש דוקא, ותמה ע"ז בכס"מ שהוא נגד מסקנא דסוגיין.

ותי' במרומי שדה דס"ל להר"מ דכל מה דמסקינן דשאני יוהכ"פ דתלי ביתובי דעתיה יתובי דעתיה אינו מוסכם, ובסוגיא יומא פ: מבואר פלוגתא דאמוראי בזה דרבא מקשי אמתני' דהתם וכי כותבת בשיעור כדי אכילת פרס כמו כזית, ומשני אביי קים להו לרבנן דהכי מייתבא דעתיה מבואר דלרבא בעי דוקא צורת אכילה ולא סגי ביתובי דעתא ודלא כסוגיין, וכן פסק הר"מ, ולפי"ז מתבאר שציר מצטרף אף שארינו קרוש.

והנה במימרא דר"ל ציר שע"ג ירק מצטרף בסוגיין משמע שהוא מטעם יתובי דעתא, אבל כבר העיר ברש"ש דאמרינן יומא פ: הטעם משום דכל אכשורי אוכלא כאוכלא הוא, ומשמע שאינו סברא מסויימת לענין יוהכ"פ דוקא אלא בכל התורה.

וע"ע בתו"י שם שכתב להדיא דהתם נמי כוונת הגמ' משום יתובי דעתא, אבל בר"מ פ"ב שביתת עשור ה"ז פסק הטעם משום אכשורי אוכלא ולא הזכרי ענין יתובי דעתא, ומשמע דלא קי"ל כסוגיין וס"ל דיוהכ"פ נמי בעי דין אכילה, והר"מ לשיטתו באמת פי' שהסוגיא שם נתנה טעם אחר בדעת ר"ל.

וע"ע במ"ב רי-א פסק שציר שע"ג ירק מצטרף לכזית לענין ברכות ומקורו ממג"א, אבל הביא מהחיי"א שהשיג ע"ז דדוקא לענין יוהכ"פ הוא כן דתלי ביתובי דעתא והביא כן מהתו"י יומא, אבל המ"ב העיר מלשון הר"מ שהוא דין כללי ולא רק ביוהכ"פ, ולהנ"ל אזיל הר"מ לטעמיה.

וע"ע יומא פא. האוכל ושותה אין מצטרפין ודעת ר"ל דתלי בפלוגתא לענין טומאה אם מצטרפין ור"י אמר אפי' תימא רבנן דוקא לענין טומאה אבל הכא תלי ביתובי דעתא ולא מייתבא דעתיה בהכי ואינו מצטרף, מבואר דלר"י תלי דין יוהכ"פ ביתובי דעתא ולא סגי באכילה, ואולי אף לפמש"כ דבעי גדרי אכילה מ"מ בעי נמי תנאי של יתובי דעתיה.

ואח"כ ראיתי בגבו"א יומא פ. שנקט ע"ד התו"י דמימרא דציר שע"ג ירק הוי כאוכל משום כל אכשורי אוכלא כאוכלא היינו דוקא לענין יוהכ"פ דתלי ביתובי דעתיה וכמבואר בסוגיין חולין קכ., אבל תמה על הסוגיא חולין דהא ר"ל עצמו לית ליה חילוק בין יוהכ"פ לשאר אכילות, ואיך אמרה הגמ' לדעת ר"ל דדוקא לענין יוהכ"פ מצטרף ציר שע"ג ירק, עיי"ש.

וכבר האריכו באחרונים בכ"ז בכמה נידונים לענין אכילה ביוהכ"פ, עיין מנח"ח-שיג, ואכ"מ.