סימן שז ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעו וסימן שז - אמירה לעכום / אמירה לעכום שיעורים על סימן שז וסימן שכה

##### שיעור ט

##### הלכות

##### **אמירה לעכו"ם**

##### או"ח סימן שז סעיף ה

#####

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

**כתב** השו"ע (סי' שז סעיף ה) **דבר שאינו מלאכה ואינו אסור לעשות בשבת אלא משום שבות, מותר לישראל לומר לא"י לעשותו בשבת, והוא שיהיה שם מקצת חולי או יהיה צריך לדבר צורך הרבה או מפני מצוה, כיצד אומר ישראל לא"י בשבת לעלות באילן להביא שופר לתקוע תקיעת מצוה, או להביא מים דרך חצר שלא עירבו לרחוץ בו המצטער, ויש אוסרין. הגה: ולקמן סי' תקפ"ו פסק להתיר, וע"ל סי' רע"ו דיש מקילין אפילו במלאכה דאורייתא, וע"ש ס"ג.**

## שבות דשבות במקום מצוה

השו"ע הביא בסתם להתיר אמירה לעכו"ם במלאכה דרבנן במקום חולי או צורך הרבה או במקום מצוה ואח"כ הביא שיש אוסרים אולם הרמ"א הביא שהשו"ע לקמן (סימן תקפו סעיף כא) סתם להקל בשבות דשבות במקום מצוה שכתב להתיר לומר לאינו יהודי לעשות מלאכה שאיסורה מדרבנן בכדי שיהיה שופר בעיר בראש השנה, וכן פסק המשנ"ב כאן (ס"ק כג).

## צורך מצוה חוץ לי"ב מיל

והנה מבואר בשו"ע (סימן תקפו סעיף כב) שאם הביא הגוי שופר מחוץ לתחום מותר בדיעבד ליהנות מהשופר, וביאר המשנ"ב (שם ס"ק פז) דאף שקיי"ל שמותר לכתחילה לומר לגוי שיעשה מלאכה דרבנן בשבת ויום טוב לצורך מצוה, הכא מיירי שהביא הגוי את השופר מחוץ לי"ב מיל דהוי איסור דאורייתא לכמה פוסקים, ולכן הותר רק בדיעבד, אך לכתחילה אסור לומר לנכרי שיביא שופר מחוץ לתחום בריחוק י"ב מיל. אמנם בהלכות לולב כתב המשנ"ב (סימן תרנה ס"ק ג) דבשעת הדחק כשאין מצוי בעיר לולב אחר לצאת בו, יש להקל לומר לנכרי להביא לולב לעיר אפילו מחוץ לי"ב מיל, ומסתבר שה"ה בשופר כשאין שופר אחר [ובאמת לא נתבררה הכרעת המשנ"ב אם יש איסור דאורייתא בתחומין מחוץ לי"ב מיל דכתב בסימן תד (ס"ק ז) דמדברי המחבר משמע שיש בזה ספק דאורייתא, ובבאור הגר"א נוטה דעתו דלעולם הוא דרבנן, ע"ש].

ויש בזה נפק"מ למעשה גם באחיות וברופאים וכדו', ששמענו מהגריש"א שהתיר להם לשוב לביתם ע"י נכרי משום שהתירו סופן משום תחילתן, אמנם כל מה שהיקל הוא דוקא אם ביתם בתוך י"ב מיל כיון דהוי שבות דשבות, אך מחוץ לי"ב מיל דלכמה פוסקים יש בזה איסור דאורייתא, לא התיר, דחשש לשיטות שחוץ לי"ב מיל אסור מדאורייתא.

ובאמת בשעה"צ (סימן תקפו ס"ק קכב) כתב דביום טוב יש סברא להקל יותר משבת, כיון שיש אחרונים שסוברים שביום טוב כו"ע מודו שאין איסור תחומין דאורייתא אף מחוץ לי"ב מיל, שדעתם שכל איסורי שבת שאינם מלאכות אינם אסורים מדאורייתא ביו"ט, ויתכן שמשום כך הכריע המשנ"ב להקל בלולב להביאו אף מחוץ לי"ב מיל.

## אמירה לגוי לצורך מצוה שלמחרת

נחלקו הפוסקים לקמן סימן תרנ"ה אם מותר לומר לנכרי בשבת או ביום טוב לילך מחוץ לי"ב מיל להביא לולב לצורך יום המחרת שהוא יום טוב שני, כיון שכל המצוה ביום טוב שני היא מדרבנן. ובמשנ"ב שם (ס"ק ג) כתב דיש להקל בזה בשעת הדחק, אך דווקא בתוך י"ב מיל, אבל מחוץ לזה אין להקל כיון שיש פוסקים דס"ל שהוא איסור מן התורה. ובדומה כתב השעה"צ (שם ס"ק ב) דהיכא שצריך להביא דרך רשות הרבים גם כן אין להקל, דחוששים לשיטות שאף בזמנינו יש רה"ר דאורייתא, והיינו נמי משום שלא התירו אמירה באיסור דאורייתא בשביל נטילת לולב ביום טוב שני שהוא רק מדרבנן.

אמנם כל זה הוא דווקא כשאומר לגוי לצורך יום טוב שני שהוא מדרבנן, אך אם חל יום טוב ראשון ביום א' שחיוב נטילת הלולב בו היא מדאורייתא, כתב בשעה"צ (שם ס"ק ד) שיהיה מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן בשבת לצורך יום המחר [אך צ"ע דהלכתא למשיחא היא דלפי הלוח שלנו לעולם לא יכול לחול כן].

## כשיש ספק אם ישיג את המצוה

כתב בשעה"צ סי' תרנה (ס"ק א) שאם יש ספק אם ישיג הגוי את הלולב, דעת החיי אדם שאסור לשלוח את הגוי על הספק, שכיון שעושה בוודאי איסור דרבנן וספק אם מקיים מצוה דאורייתא, אין ספק מוציא מידי ודאי. אמנם הביא שם מהאליה רבה, שאם שולח את הנכרי ביום טוב ראשון באופן שאם ישיג הגוי את הלולב יספיק להביא לו את הלולב באותו היום, מותר כיון שיקיים בזה מצוה דאורייתא, וכל מקום שיש ספק אם יקיים מצוה דאורייתא מותר לעשות איסור דרבנן. והוכיח כן מהמבואר בגמרא בראש השנה (לד, ב) לגבי מי שאינו בקי בתקיעות ולא בסדר תפילת מוסף, ולפניו שתי עיירות באחת בקיאין בתקיעות ובשניה בקיאין במוסף, הולך למקום שבקיאין בתקיעות, ואפילו אם תפילת המוסף ודאי ולגבי התקיעות יש ספק, וכן פסק השו"ע סימן תקצה (סעיף א). ומבואר שצריך להפסיד מצוה דרבנן של תפילת המוסף אף שספק אם יקיים את החיוב של תקיעת שופר, וכ"כ שם המשנ"ב (ס"ק ב). וה"נ מותר לעבור איסור דרבנן של אמירה לעכו"ם שבות, אף שספק אם יקיים מצוה דאורייתא. אכן במקום שיש ספק אם יקיים מצוה דרבנן, אין סיבה להתיר אמירה לעכו"ם, כיון דהוי איסור דרבנן בוודאי וספק אם מקיים מצוה דרבנן, וכ"כ להדיא בשעה"צ (תרנה ס"ק א) דלגבי יום טוב שני כל שהוא ספק אין להתיר אמירה לעכו"ם.

## מצות תפילה בציבור וקריאת התורה

נתבאר שהתירו שבות דשבות לצורך מצוה, ויש לדון מה נחשב כצורך מצוה לעניין זה.

והנה מצינו בשו"ת חוות יאיר (סימן קטו) שהאריך במעלת התפילה בבית הכנסת, וכתב שם שבזמן עניית קדיש וברכו מקיים מצוות עשה דאורייתא של ונקדשתי בתוך בני ישראל, וכן הפליג במעלת עניית איש"ר, ואפ"ה כתב שאין להקל לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן שהוא שבות דשבות בשביל שיתפלל תפילה בציבור, משום שאין זה חיוב גברא ללכת לבית הכנסת. אמנם בפמ"ג (א"א תריג ס"ק ח) נקט שבכדי להתפלל בעשרה חשיב צורך מצוה, ומשמע דבשבות דשבות יש להתיר לצורך זה.

ושאלה זו מצויה כשיש אדם שצריך שיטלטלו אותו לבית הכנסת בכסא גלגלים, ובאותו מקום אין עירוב כדין או שאין עירוב כלל, אם יהיה מותר לומר לנכרי להביאו לבית הכנסת.

ובחוות יאיר שם כתב דכמו"כ לגבי קריאת התורה אין זה חיוב גמור על כל יחיד ויחיד, אלא חובת ציבור, ואסור לומר לנכרי לעשות שבות לצורך שמיעת קריאת התורה בציבור. ונראה שאף בזה יש להקל לדעת הפרי מגדים הנ"ל, כיון שסובר שהתירו שבות דשבות אף במצוה שאינה חיוב שאינו גמור, ובאמת כך מצאנו להדיא בפרי מגדים (א"א סימן שז ס"ק ח) שמדמה קריאת התורה לתפילה בציבור דגם בזה יש להקל בשבות דשבות.

## כשקורין פרשת זכור

אמנם יש לדון שבשבת שקוראים בבית הכנסת פרשת זכור דאורייתא יהיה מותר שבות דשבות אף לדעת החוות יאיר, שהרי בזה מחוייב מדאורייתא. אלא שיש לדחות, דאף שמבואר בגמרא שיש דין דאורייתא שצריך לקיים דין זכור באמירה מתוך הספר, ולא די במה שיקבע בליבו, מכל מקום לא נתבאר בגמרא להדיא שיש דין דאורייתא לקרותה בציבור, ובשעה"צ (סימן תרפה ס"ק ה) הביא מהרא"ש דמצוות עשה דאורייתא לקרותה בעשרה, אך כתב שאינו יודע מקור לזה.

## כשעושה הגוי בשינוי

הפמ"ג הסתפק אם מותר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה ע"י שינוי שיחשב כשבות דשבות במקום מצוה, וכבר הובא בשיעורים הקודמים [על סימן שמ] שמשמעות המשנ"ב (שמ סוף ס"ק כב) שיש להתיר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה בשינוי לצורך מצוה, וכך מבואר במגן אברהם שם (בהקדמה לסימן שמ) דיש להתיר לומר לנכרי להסיר ציפורניים בידו, דחשיב שינוי, והוי שבות דשבות לצורך מצוה, וכן מבואר בשעה"צ סימן תקפו (ס"ק קכ). אמנם בארחות שבת (פרק כג הערה קעט) הביא בשם הגריש"א דכל ההיתר הוא רק כשהשינוי הוא אף באיכות התוצאה, כמו בציפורניים וכדו', אך אם השינוי הוא רק בפעולה עצמה, אין להתיר לומר לגוי שיעשה בשינוי.

## שבות דשבות ע"י ישראל

דנו הפוסקים האם יש להתיר שבות דשבות במקום מצוה ע"י ישראל [והיינו שהישראל יעשה מלאכה שהיא משתי סיבות אסורה רק מדרבנן], והנה הביאוה"ל (בסוף סימן שמט ד"ה ואפילו) הוכיח מדברי רש"י בשבת (קכז, א ד"ה ועימר) על המבואר בגמרא שם שרבי עימר עומרים בשבת כדי לפנות מקום לתלמידים, ופירש"י שטעם ההיתר הוא משום דהוי פחות פחות מד"א בכרמלית, ומוכח שהתירו שבות דשבות במקום מצוה גם על ידי ישראל, וכיון דהוי תרי דרבנן שרי, וסיים שם בצ"ע. ועפי"ז דן החזו"א (סימן קג ס"ק יט) להתיר למי שבא בספינה ויש עמו חפצים ורוצה להביאם לביתו, ללכת מהספינה לביתו אם אינו עומד לנפוש בדרך, דקיי"ל דהמעביר מרה"י לרה"י אחר, דרך רה"ר, אסור רק מדרבנן, וכיון שזה טלטול דרך כרמלית שאיסורו מדרבנן, הוי תרי דרבנן ושרי במקום מצוה. וידוע המעשה שהסטייפלער היה נוהג לרוץ מהמקוה מחשש טלטול המים שנשארו עליו, ונראה שצירף דעה זו שמותר שבות דשבות לצורך מצוה אפילו ע"י ישראל.

אמנם החזו"א בסוף דבריו תמה על זה מהמבואר בסוגיא בעירובין (סז, ב) לגבי תינוק שרצו למולו ונשפכו המים החמים, והתירו שם ע"י אמירה לנכרי, ותמוה מדוע לא התירו ע"י ישראל, שיהיה אחד עוקר והשני מניח, ומשמע שאסור שבות דשבות ע"י ישראל. ונראה שלהלכה לא ברירא לחזו"א להקל בשבות דשבות בישראל, אלא בצירוף עם היתרים אחרים יש להקל, ובשונה הלכות (בהערות בסוף הספר על סימן שמט) הביא שמשמעות הגמרא בעירובין (סח, א) שכל מה שהתירו שבות דשבות היינו דווקא באמירה לעכו"ם שהוא שבות דלית ביה מעשה, אך בישראל לא מצינו היתר.

**דינים העולים**

1. מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן, לצורך מצוה או חולי או צורך הרבה.
2. בשעת הדחק שא"א בעניין אחר מותר לומר לגוי להביא דבר מצוה ביו"ט מחוץ לתחום, אף מחוץ לי"ב מיל, ובשבת יש להסתפק.
3. בשעת הדחק יש להקל לומר לנכרי בשבת שיביא דבר מצוה של יום ראשון בתוך י"ב מיל.
4. נחלקו הפוסקים אם מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה באופן שיש ספק אם ישיג את המצוה, ונראה שהשעה"צ נטה להקל ובלבד שהמצוה מדאורייתא.
5. נחלקו הפוסקים אם מותר שבות דשבות לצורך תפילה בציבור וקריאת התורה.
6. כשקוראין פרשת זכור יש להסתפק שיתכן שלכו"ע יש להקל.
7. דעת המשנ"ב שאם אומר לעכו"ם לעשות מלאכה בשינוי חשיב שבות דשבות, אך זה דווקא כשיש שינוי בתוצאה ולא רק בפעולה עצמה.
8. הביאוה"ל דן להתיר שבות דשבות אף בישראל, והחזו"א לא הכריע בזה, אמנם בהערות לשונה הלכות נוטה להחמיר בזה.