מ_מ יומא פ_ז
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

כ"ד תמוז פ"ג

דף מס' 1

## קריאת הפרשה

**ס"ח ב' - בא לו כה"ג לקרות,** בפירש"י כתב דילפינן לה ממילואים דאמרינן לעיל ה' ב' דאף מקרא פרשה מעכב,[[1]](#footnote-2) וכ"כ בפי' רבינו אליקים והפסקי רי"ד, ובפי' הר"י מלוניל הוסיף לפרש דהיינו דגמרינן ממילואים ליוהכ"פ דכתיב כאשר צוה ד' לכפר עליכם ואמרינן לעיל ב' א' לכפר אלו מעשה יוהכ"פ, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסדר עיוהכ"פ, - אך התו"י הביאו מירושלמי דילפינן לקריאת הפרשה מדכתיב ויעש כאשר צוה ד', והתוס' הרא"ש כתב דהיינו דיש להודיע שעשה כאשר צוה ד', וכ"כ האבודרהם בסדר עיוהכ"פ, והריטב"א כתב דהיינו דאפי' צואות יש לו לעשות כאשר צוה ד', כלומר שיקראם אף הוא בדיבור כאשר צוה ד' בדיבור, - ועמש"כ בזה הגבו"א והשפ"א.

התוס' הרא"ש כתב דהי' קורא אחר שעשה עיקר עבודות של כפרת היום, להודיע שעשה העבודות כסדר המקראות, וזה לטעמי' דחובת הקריאה היא להודיע שעשה כאשר צוה ד', דלפירש"י ודעימי' דילפינן לה ממילואים הרי התם היתה הקריאה קודם מעשה המילואים, וכמש"כ בפירש"י לעיל ה' ב' (ד"ה מקרא), - אך הראבי"ה בסימן תתקצ"א כתב דמשמע בירושלמי דהקריאה לא היתה אלא להזכרה בעלמא שלא ישכח מסדר העבודות, ותמה לפ"ז דמ"ט לא הי' קורא בהשכמה.

לעיל ה' ב' א"ר יוחנן משום רשב"י מנין שאף מקרא פרשה מעכב ת"ל ויאמר משה אל העדה זה הדבר אשר צוה ד' אפי' דיבור מעכב, ובפירש"י שם כתב דקאי על מקרא פרשת מילואים, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דקאי על מקרא פרשה שהכה"ג קורא ביוהכ"פ, ואע"ג דקרא דזה הדבר כתיב במילואים, מ"מ כיון דילפינן מיני' למילואים אמרינן דאם אינו ענין למילואים תנהו ענין ליוהכ"פ, וכ"ה בדבריו לקמן בסוגיין, ובדבריו לעיל ל"ה ב' מבו' דאי"ז מעכב אלא את אילו של אהרן הקרב אחר הקריאה, אך אי"ז מעכב את כל עבודות היום הקודמות לקריאה,[[2]](#footnote-3) וכ"נ בסדר העבודה לתלמיד הרשב"א, - והמאירי במשנתינו כתב די"א דקריאת הכה"ג ביוהכ"פ מעכבת דומיא דמילואים, ונחלק ע"ז.

**אם רצה לקרות בבגדי בוץ קורא,** התו"י כתבו דאינו יכול ללבוש בגדי זהב ולקרות דאין בגדי זהב באין אלא לצורך עבודה, ואמרינן לעיל דצריך טבילה כשמשנה מעבודה לעבודה ובעינן שתהא טבילה סמוכה לעבודה חשובה,[[3]](#footnote-4) וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, - והביה"ל בח"א סימן א' סק"ב כתב דלפ"מ שהוכיח שם מד' הירושלמי דבהר הבית לא הותר איסור כלאים בבגדי כהונה, הרי דמה"ט אינו רשאי ללבוש בגדי זהב משום איסור כלאים, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום.

**ואם לאו קורא באיצטלית לבן משלו,** בפירש"י כתב דהיינו לבוש כמין חלוק, - אך התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתבו דכמו סדין הוא שעשוי להתעטף בו דומיא דאדרת שנער דמתרגמינן איצטלא בבלאי, וכ"נ בד' הערוך בע' אסטלית.

**חזן הכנסת נוטל ס"ת וכו',** בפירש"י כתב דביהכנ"ס הי' סמוך לעזרה בהר הבית, ומבו' דהיו מביאין את הס"ת מביהכנ"ס, - אך בפירש"י בב"ב י"ד ב' ד"ה ספר עזרה כתב דספר עזרה הוא ספר שכתב משה ובו קורין בעזרה פרשת המלך בהקהל וכהן גדול ביוהכ"פ, והתו"י שם כתבו בדעתו דהוא הספר שהי' בארון בקה"ק ובו היו קוראין ביוהכ"פ, וכ"נ בד' הרשב"א שם, - אך היעב"ץ והרש"ש שם י"ד א' כתבו דמכוון ד' רש"י הוא שהיו קוראין בו בבית שני שלא הי' ארון ולא הי' עומד בקה"ק, וזה כמש"כ בפירש"י הכא דהי' הס"ת בביהכנ"ס.[[4]](#footnote-5)

הראבי"ה בסימן תתקצ"א נשאל ע"ד רש"י בב"ב דהיאך הי' נכנס הכה"ג לקה"ק להוציא את הס"ת, ולמש"נ היעב"ץ והרש"ש שלא היו קוראין בו אלא בבית שני, ניחא, וכתב דצ"ל דכשהי' הכה"ג נכנס בכף ומחתה ויוצא הי' מוציא עמו את הס"ת לחוץ והיתה מונחת בתיבה מבחוץ עד זמן קריאתו בה, וכשהי' נכנס להוציא כף ומחתה הי' מכניסה עמו ומחזירה למקומה בארון, ובשנה השמינית כשהי' המלך קורא היתה מונחת מבחוץ מיוהכ"פ זה עד יוהכ"פ של שנה תשיעית והי' מחזירה כשנכנס להוציא כף ומחתה, אך לא הותר ליכנס כדי להוציא ולהכניס הס"ת, שהרי לא הותר כה"ג ליכנס לקה"ק אלא ביוהכ"פ בשעת עבודה כדתנן בפ"ק דכלים, וכתב די"ל עוד כיון דקריאה צורך עבודה היא הותר ליכנס ביוהכ"פ כדי ליטול ולקרות דג"ז בכלל שעת עבודה היא,[[5]](#footnote-6) ועיי"ש דמסיק דאין מכוון רש"י דהי' קורא בס"ת של משה שהי' בארון, אלא הי' קורא בספר עזרה המונחת בביהכנ"ס בהר הבית, (אך להגירסא שלפנינו בד' רש"י נתפרש בדבריו שהי' קורא בס"ת של משה, - ועמש"כ בזה החזו"א ביו"ד סימן קס"ז סק"ג.

**וקורא אחרי מות ואך בעשור וכו' ובעשור שבחומש הפקודים קורא ע"פ,** המחזו"ו בסימן שנ"ב עמד בזה במה שקוראין בזה"ז בפר' אחרי מות וקורא המפטיר בפר' פנחס ובעשור לחדש השביעי, שהרי בפני הבית היו קוראין אחרי מות ואך בעשור ובעשור היו קוראין ע"פ, - והאבודרהם בסדר עיוהכ"פ כתב דהא דאין קוראין בזה"ז אך בעשור, הוא משו דאחרי מות הוא ענין היום ובעשור שבחומש הפקודים הוא מענין הקרבנות וע"כ קוראין אותן כשאר קרבנות המוספין, אבל אך בעשור שהי' כה"ג קורא הוא להזהיר את העם שלא יעשו מלאכה לפי שהוא הי' עושה כמה מלאכות ביוהכ"פ ושמא יעלה בלב האדם לזלזל ביוהכ"פ וע"כ הי' קורא אך בעשור שכתוב שם עונש המלאכה, אל בזה"ז שבעונותינו אין שם עבודה א"צ לקריאה זו.

**ובעשור שבחומש הפקודים קורא ע"פ,** התוס' הרא"ש הק' דהרי דברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם ע"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דמצוה מן המובחר הוא לקרות שבכתב בכתב ומשום כבוד ציבור שלא להטריח עליהם התירו לקרות על פה, וכ"כ התו"י לקמן ע' א' בשם רבו. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א דהואיל ואינו קורא אלא עבודת היום יכול לקרוא בע"פ כעין קרבנות המוספין שאנו קוראין בע"פ, ופירשו כן במה שאמרו בירושלמי דהוא סדרו של יום, וכ"כ התור"פ. - **ג** התר"י בברכות ט' ב' כתבו בשם הר"ש מן ההר דמותר לקרוא קר"ש בע"פ, דכיון שניתנה לאומרה בע"פ לחובה יכול לאמרה אפי' שלא לחובה כל הפעמים שירצה, ומה"ט הותר לקרוא בעשור שבחומש הפקודים בע"פ דכיון שהוא מענין הקרבנות ומצינו שמצוה לומר פרשת קרבנות בע"פ לא חששו בקריאה אפי' כשאינו לחובה. - **ד** הריטב"א לקמן ע' א' פירש בד' הירושלמי דהוא משום דהקריאה בעשור שבחומש הפקודים אינו מעיקר הקריאה כיון שכבר קרא סדר שבפרשת אמור, ומה שחוזר וקורא בעשור שבחומש הפקודים אינו אלא כמגיד עבודת היום, וע"כ התירוהו בע"פ, וכתב ללמוד מזה שלא אסרו לקרוא בע"פ אלא דברים שבכתב שהם מחובת קריאה בציבור, אבל פסוקים שאדם קורא לשינון בעלמא או דרך שבח ותהלה ותפלה והודאה אינו בכלל זה. - **ה** המאירי בתענית כ"ו ב' כתב דהוא משום דאין הציבור מצווין בכך, ול"ד לקריאת מעמד דהוא לשם הציבור ובשליחותם,[[6]](#footnote-7) וכ"כ הבית מאיר ביו"ד סימן רע"ט לדעת הסוברים דהא דדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בע"פ הוא כשמוציא את הציבור, וע"כ הוא דבקריאת הכה"ג ביוהכ"פ הי' קורא ע"פ, כיון דאין חיוב הקריאה על הציבור אלא על הכה"ג, ועמש"נ בזה להלן.[[7]](#footnote-8)

**ומברך עלי' ח' ברכות,** התורי"ד לקמן ע' א' נסתפק אם הי' מברכן בשם המפורש ככתבו או בכינוי, דאי נימא דבכינוי תיקשי דמ"ש מברכת כהנים שהיו מזכירין במקדש את השם ככתבו, ואי נימא דככתבו תיקשי ממה שאמרו לעיל ל"ט ב' די' פעמים מזכיר כה"ג את השם ביוהכ"פ וכו', דהאיכא נמי הני ח'.

**על התורה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י הכא ובסוטה מ' ב' כתב דהוא ברכה שלאחרי' אשר נתן לנו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והר"י מלוניל. - **ב** בפי' ר"ח לקמן ע' א' הביא מירושלמי דהוא הבוחר בתורה, וכ"כ הערוך בע' שמן והוסיף לפרש דעל התורה היינו אשר בחר בנו וחותם הבוחר בתורה.[[8]](#footnote-9) - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובפ"ז דסוטה כתב דהוא ברכה שלפני' ושלאחרי', דהיינו ברכת אשר בחר בנו מכל העמים וברכת אשר נתן לנו תורת אמת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ הי"א,[[9]](#footnote-10) וכ"כ הסמ"ג עשין ר"ט והתוס' הרא"ש הכא ובסוטה שם ובספר הבתים שערי עבודת יוהכ"פ ש"ב ובסדר עיוהכ"פ לתלמיד הרשב"א.

הגבו"א הק' לפירש"י דהי' מברך ברכת התורה לאחרי', דמ"ש דמברך לאחרי' כדרך שמברכין בציבור ואין מברכין לפני', ועיי"ש במש"כ בזה, - אך היד דוד כתב דגם לפירש"י הי' מברך לפני', אלא דבמשנתינו לא מני אלא להברכות שהיו מברכין לאחרי', וכ"ה מבו' בד' המאירי הכא ובסדר העבודה.

**ועל המקדש בפני עצמו וכו',** בפירש"י הכא משמע דגריס על המקדש ועל הכהנים ועל ישראל ועל שאר התפילה, וכאשר כ"ה בברייתא לקמן ע' א', וכ"נ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ בהגה' הגר"א וכן גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובפ"ז דסוטה, - אך בפירש"י בסוטה מ' ב' גריס על המקדש ועל ישראל ועל ירושלים ועל שאר התפילה, - והערוך בע' שמן ובע' שאר גריס על המקדש ועל הכהנים ועל ישראל ועל ירושלים ועל שאר התפילה.[[10]](#footnote-11)

**הרואה כה"ג כשהוא קורא אינו רואה פר ושעיר הנשרפין וכו' ולא מפני שאינו רשאי,** לקמן ע' א' אמרו דקמ"ל דהוא רשאי להניח מצוה זו ולילך לזו ולי"ב משום אין מעבירין על המצוות, והגבו"א כתב דמהא דהרואה כה"ג כשהוא קורא רשאי להניחו ולצאת יש ללמוד דקריאה זו של כה"ג אינה חובת ציבור כקריאת ס"ת בשבת ויו"ט דחובת ציבור הוי והכל חייבין בה, אלא אינה אלא חובת הכה"ג בלבד דרמי רחמנא עלי' קריאת הפרשה ואין הציבור חייבין בשמיעתה, וכ"נ בד' המאירי בתענית כ"ו ב' ונתבאר לעיל, וכ"כ הבית מאיר ביו"ד סימן רע"ט דקריאת הכה"ג ביוהכ"פ אין חיוב הקריאה על הציבור,[[11]](#footnote-12) וכ"כ השערי אפרים בפתחי שערים שער ה' סק"ה דהכא אין הקריאה בשביל הציבור אלא הכה"ג קורא לעצמו, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן שע"ז סקי"ד, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום.[[12]](#footnote-13)

**ומלאכת שניהן שוה כאחת,** השפ"א עמד בזה דמ"ט היתה מלאכת שניהן שוה כאחת הרי במתניתין לעיל ס"ז משמע דמיד ששלח את השעיר נותן את הפר והשעיר לשריפה, ובקריאה ממתין עד שהגיע השעיר למדבר וא"כ אין מעשיהם שוה, וכתב דצ"ל דבניתוח וסידור העצים ואש הי' שוהה כ"כ זמן עד שבא השעיר למדבר, - אך הנה הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ח כתב דבזמן קריאתו שורפין הפר והשעיר בבית הדשן, ומשמע דדינא הוא שתהא שריפת הפר והשעיר בשעת קריאתו,[[13]](#footnote-14) ועמש"כ בזה באורך בס' שמועת חיים לעיל בפ"ו סימן מ"ה.

בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל שהביא רי"ו בנתיב ז' ח"ג כתב דאף דבקרא נאמר תחילה ואת חלב החטאת יקטיר המזבחה ואח"כ נאמר ואת פר החטאת ואת שעיר החטאת וגו' יוציא אל מחוץ למחנה ושרפו וגו', לא שיהא הסדר כן, אלא שריפת הפר והשעיר קודמת להקטרת אימורי חטאת, שהרי שריפת הפר והשעיר היתה בשעת קריאתו בתורה, והקטרת אימורי החטאת היתה אח"כ בטבילה שלישית, (וי"א שהיתה בטבילה חמישית, ונתבאר בדף מס' 3), ולפיכך כתיב והמשלח את השעיר וגו' וסמיך לי' ואת פר החטאת ואת שעיר החטאת, לומר לך ששריפת הפר והשעיר אחר שילוח השעיר מיד.

**מדקתני באיצטלית לבן משלו מכלל דקריאה לאו עבודה היא,** התו"י והתוס' הרא"ש פירשו דהיינו דאם קריאה הויא עבודה הוה בעינן שימסרנה לציבור,[[14]](#footnote-15) ועוד דאיצטלית היא כמו סדין העשוי להתעטף בו ולא מצינו בגד"כ בזה הענין, - ובכ' הגרי"ז הק' דמ"ט הוצרכו להוכיח דלאו עבודה היא מהא דקורא באיצטלית לבן משלו, הרי הקריאה היתה בעזרת נשים דאינו מקום עבודה כלל, וא"כ ודאי דאי"ז עבודה, וכתב דעיקר מכוון הגמ' הוא דלאו עבודה היא הטעונה בגד"כ, וזהו דמייתינן מינה דבגד"כ הותרו ליהנות בהן אף דאין הקריאה טעונה בגד"כ.

## טעם הא דניתנו בגד"כ ליהנות בהן

**ש"מ בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן,** התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתב בפי' קמא דהוא משום דלב בי"ד מתנה עליהן כדי שלא יבואו לידי מעילה, וכ"כ התור"פ שם, ועד"ז כתב המפרש בתמיד כ"ז א' דהוא משום משום דע"מ שיהנו בהן אפי' שלא בשעת עבודה הקדישום מתחלה ותנאי בי"ד הוא, וכ"כ הריטב"א בקידושין נ"ד א' בתו"ד דהוא משום שהקדישום ע"מ שלא ימעלו בהם כהנים, - אך התו"י לקמן שם כתבו דליכא למימר דלב בי"ד מתנה עליהן דהרי א"א שיהיו קדושין לחצאין דבע"כ בגדי קדש הן, והא דשרי הוא משום דלא מיקרו קדשי ד' לענין מעילה כיון שניתנו ליהנות בהן דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וע"כ דמי לקק"ל ולקדשי מזבח דלא חזו להקרבה לא הן ולא דמיהן דלי"ב מעילה,[[15]](#footnote-16) וכ"כ התוס' הרא"ש שם בפי' בתרא,[[16]](#footnote-17) - ועמש"נ עוד בזה להלן.

הגבו"א הק' דאף דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן, מ"מ בגדי לבן דטעונין גניזה אחר עבודתן ואסור ליהנות בהן, כמו שאמרו לעיל ס' א' דהוו בכלל הדברים שנעשה מצותן ומועלין בהן, היאך יהא מותר לקרוא בהן, ועיי"ש במש"כ בזה.[[17]](#footnote-18)

**דילמא שאני קריאה דצורך עבודה היא,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו משום דא"א לעבודה בלא קריאה כמו שאמרו לעיל ה' ב' דמקרא פרשה מעכב, וע"כ הו"ל צורך העבודה, - אך המאירי כתב דאף דאין קריאת הפרשה מעכבת את העבודה, מ"מ מאחר שהותקנה בתוך העבודה הרי היא כעבודה להתיר בה לבישת בגדי כהונה.

המקד"ד בסימן ל"ו סק"ב עמד בזה דמה מהני הא דקריאה צורך עבודה היא, הרי מ"מ כיון דא"צ ללבוש בגד"כ מ"ט יהא מותר ללבשם, וכתב דצ"ל דהוא משום תנאי בי"ד, אלא דלא הותר משום תנאי בי"ד אלא לדברים שיש בהן צורך עבודה, ומתישב בזה משה"ק הגבו"א דאף דפרשת אחרי מות הוי צורך עבודה משום דקריאתה מה"ת, אך קריאת אך בעשור דאינה מה"ת היאך הותר ללבוש בגד"כ בקריאתם, ועד"ז קשיא למש"כ הקרית ספר והתוי"ט דעיקר מצות הקריאה היא מדרבנן.

**לא היו ישנים בבגדי קודש שינה הוא דלא וכו',** בטעם הא דלא היו ישנים בבגדי קודש אף אם בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא יפיח בהן, וכ"כ בפי' רבנו אליקים, וכ"כ המפרש והשיטה לרשב"י בתמיד כ"ז א', כתב המפרש דהוא משום דשמא יפיח בהן וגנאי הוא לבגדי קודש, וכ"כ השיטה לרשב"י, וכ"כ בפירש"י ורבינו אליקים ביומא ס"ח ב'.[[18]](#footnote-19) - **ב** הראב"ד בריש תמיד כתב דהוא משום דבזיון לבגדי קודש הוא זה, ומשמע דעצם השינה בבגדי קודש הויא בזיון. - **ג** המאירי בריש תמיד כתב דהיינו משום האבנט שהוא של כלאים ולא הותר שלא בשעת עבודה,[[19]](#footnote-20) וצ"ל לדעתו דאף דלפ"מ דס"ד דהיו מניחין אותן תחת ראשיהן ולי"ב משום כלאים משום דאבנטו של כה"ד לא הי' של כלאים, בע"כ דאיכא איסור בפנ"ע בשינה בבגד"כ, מ"מ לפ"מ דמסקינן דהיו מניחין אותן כנגד ראשיהן משום איסור כלאים, י"ל דליכא איסור בפנ"ע בשינה בבגד"כ והא דלא היו ישנים בהן הוא משום איסור כלאים.

## היתר כלאים בבגדי כהונה

**שינה הוא דלא הא מיכל אכלי,** התוס' הרא"ש הק' דהיאך ס"ד למימר דמיכל אכלי בה, הרי אף אם ניתנו ליהנות בהן תיפו"ל משום כלאים, וכתב לישב לדעת ר"ת דתכלת אין בה משום כלאים אפי' בלילה ואע"ג דלאו זמן ציצית דלגמרי התירה הכתוב בין ביום ובין בלילה,[[20]](#footnote-21) וה"נ בבגד"כ כיון דהותר כלאים בשעת עבודה הותר אף שלא בשעת עבודה, וכ"כ התו"י לקמן בסוגיין, - אך המפרש בתמיד כ"ז א' כתב דאה"נ דהו"מ למיפרך הכי.

בעיקר מש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דהותר כלאים בבגד"כ אף שלא בשעת עבודה, כ"כ הראב"ד בפ"י מכלאים הל"ב ובפ"ח מכלי המקדש הי"א ובכתוב שם בספ"ק דביצה, עיי"ש, - אך התורי"ד והריטב"א בסוגיין כתבו דלא הותר כלאים בבגד"כ אלא בשעת עבודה, וכ"כ הרמב"ם בהל' כלאים שם והראב"ד בתמיד כ"ז א' והר"ש והרא"ש בפ"ק דכלים מ"ט, ועמש"נ להלן בד' התוס' במנחות והרא"ש בהל' ציצית בזה.

והשאג"א בסימן ל' עמד בד' הראב"ד דבדבריו בפ"ג מציצית מבו' דלא הותר כלאים בציצית אלא במקום מצוה, ומ"ש כלאים בבגד"כ שהותרן אף שלא בשעת קיום המצוה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"א סימן א' סק"ג, - ובשיעורי הגרי"ד במנחות מ' ב' כתב בשם הביה"ל דטעמא דהראב"ד הוא משום דהיתר כלאים בבגד"כ אינו משום מצות העבודה, אלא משום מצות הלבישה, וס"ל דמצות הלבישה היא אף שלא בשעת עבודה, ועיי"ש שכתב דגם הרמב"ם מודה לזה דההיתר הוא משום מצות הלבישה, אלא דס"ל דמצות הלבישה היא רק בשעת עבודה,[[21]](#footnote-22) וכ"כ בכ' הגר"ח לקמן ע"ג א'.

**ומניחין תחת ראשיהן,** הגרע"א בגהש"ס ציין למשה"ק הבאר שבע בהוריות י"ג א' דהרי המניח כליו תחת מראשותיו קשה לשכחה, וכתב דלפ"מ דמוקמינן דל"ד תחת ראשיהן אלא כנגד ראשיהן ניחא, אך עמד בזה דהכא לא מוקמינן הכא אלא מטעמא אחרינא.

## דין בגד"כ ותפילין מן הצד

**ש"מ תפילין מן הצד שריין ולא חיישינן דלמא מיגנדר ונפיל עלייהו,** המפרש בתמיד כ"ז א' כתב דהיינו דכיון דשרינן איסורא דאורייתא דהיינו בגדי קודש דאסור ליהנות בהן שלא בשעת עבודה, ואפ"ה מותר להניחן תחת מראשותיו שלא כנגד ראשו ולא גזרינן שמא יתגלגלו ויבואו כנגד ראשו ונמצא מועל ובא לידי איסורא דאורייתא כ"ש דבתפילין מותר,[[22]](#footnote-23) ונתחדש בדבריו דאם נתגלגלו ובאו הבגד"כ כנגד ראשו עובר משום מעילה, ואף שלא נתכוין לכך, וזה כמש"כ האבנ"ז באו"ח סימן רנ"א סק"ו דבמעילה ליכא לפטורא דמתעסק, ה"נ לי"ב להתירא דדשא"מ, וכן נקט האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ד' (ד"ה אגב) ובהגהתו לטו"א ר"ה כ"ח א'.[[23]](#footnote-24)

בפירש"י מבו' דנידון הגמ' בתפילין מן הצד הוא אם אסור להניחן אצלו שמא יפיח, וע"ז מייתינן מהא דמותר להניח בגד"כ אצלו ולא חיישינן לשמא יפיח, - והתוס' וש"ר תמהו ע"ז דלהדיא אמרו בתמיד כ"ז ב' דהצד לאסור בזה הוא משום דדילמא מיגנדר ונפיל עלייהו ואיכא בזיון תפילין, והמפרש שם כ"ז ב' תמה עוד ע"ז דלא שייך שמא יפיח אלא כשהוא לבוש בהן, עיי"ש.

## טעם מה שדנו לאסור להציע בגד"כ דכלאים תחתיו ולא אמרינן דלגמרי התיר הכתוב כלאים בבגד"כ

**נהי נמי דניתנו ליהנות בהן תיפו"ל משום איסורא דכלאים,** התו"י והתוס' הרא"ש הק' דלמש"כ ר"ת דתכלת אין בה משום כלאים אף בלילה ואע"ג דלאו זמן ציצית היא, א"כ מ"ט אמרו הכא דבהצעה תחתיו איכא משום כלאים, ומצינו בה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דלא הותר כלאים שלא בשעת עבודה אלא בלבישה, אך להציע תחתיו אסור דל"ד ללבישה דשרא רחמנא, וכ"כ התוס' במנחות מ' ב' והרא"ש בהל' ציצית סימן ב' בפי' בתרא.[[24]](#footnote-25) - **ב** התוס' שם כתבו בפי' קמא דרק בכלאים בציצית הותר אף בלילה דכתב לא תלבש שעטנז גדילים תעשה לך לומר שבמקום גדילים תלבש שעטנז ומשמע דכל לבישה שרא רחמנא, וכ"כ הרא"ש בהל' ציצית שם. - ­**ג** התוס' שם כתבו עוד דשאני בכלאים בציצית דבטלית שעשוי להנאתו חייב הכתוב כלאים, ומשא"כ בבגדי כהונה דאינו לובש אלא בענין עבודה, והתוס' בחולין ק"י ב' הוסיפו לפרש דהיינו דבטלית כל עיקר לבישתה לצורך הנאתו, ומשא"כ בבגד"כ שעיקר לבישתן לצורך עבודה, וכ"כ הרא"ש בהל' ציצית שם דבטלית דעיקרו עשוי להנאתו הותר כ"ז לבישתו, ומשא"כ בבגד"כ שלא הותר אלא במיוחדין לעבודה דוקא בעידן עבודה שרי, וי"ל דהיינו דבטלית דליכא מצוה בלבישה עצמה, ומכח העשה דציצית הותרה הלבישה להנאתו, ע"כ הותרה בכל זמן הלבישה, ומשא"כ בבגד"כ דאיכא מצוה בהלבישה והותרה לבישת מצוה, לא הותר לבישה שאינה של מצוה,[[25]](#footnote-26) ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין דהא דהתיר הכתוב בכלאים בציצית הוא בכל מלבוש דעל כנפי בגדיכם אמר רחמנא וע"כ התירו לגמרי ואפי' שלא בשעת מצוה, כדי שלא יהא צריך לפשוט בגדיו בלילה, משא"כ בבגדי כהונה שהם מיוחדים לעבודה וצריך כהן לפשטם.

## בהא דאיכא איסור כלאים כשנכרכת נימא על בשרו

**שמא תכרך לו נימא על בשרו,** המפרש בתמיד כ"ז ב' כתב דהא דחיישינן להכי אף דהנימא עצמה אינה כלאים, הוא משום דבגד שארוג בו כלאים מצד שני אפי' מצד האחד אסור ליהנות בו "דכולו הוי דכלאים",[[26]](#footnote-27) וכ"כ הפסקי רי"ד בביצה י"ד ב' דאע"פ שאין בנימא כלאים כיון שמחוברת לבגד שבו כלאים אסור שהיריעה שיש בקצתה כלאים אסור להעלות עליו מקצתה האחר ואע"פ שאין בו כלאים שכיון שהוא בגד אחד כלאים הוי, וכ"כ התוס' הרא"ש בנדה ס"א ב' דאפי' אם אורך הבגד אלף אמה ויש בו חוט של כלאים מצד אחד כולו אסור שכל הבגד נקרא שעטנז,[[27]](#footnote-28) וכ"כ הש"ך בסימן ק"ה סקי"ז בשם התרוה"ד דבזמן שחוט פשתן מעורב בטלית צמר אסור להתכסות בכל הטלית אפי' באותו צד שאין חוט פשתן בו.

בביאור הא דאם תכרך לו נימא על בשרו ה"ז אסור אף דלא נאסר בכלאים אלא לבישה דאית בה הנאה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בביצה י"ד ב' ד"ה שמא תכרך כתב בפי' קמא דהיינו דחיישינן שמא תכרך לו נימא גסה שמחממת במקומה, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והמאירי שם, וכ"נ בד' המפרש. - **ב** בפירש"י בביצה שם כתב בפי' בתרא דאף אם נכרכה נימא בעלמא אסור, דכיון דעיקר הבגד מהנהו ומחממו מלמטה הו"ל הא לבישה דאית בה הנאה, ולכאו' מכוון דבריו הוא דמכח הא שיש לו הנאה במה שמציע תחתיו, חשיבא אף לבישת הנימא כלבישה שיש בה הנאה.[[28]](#footnote-29) - **ג** הראב"ד בתמיד כ"ז ב' כתב דכל שנכרכה נימא אחת על בשרו נאסר אפי' התחתון שמוצע תחתיו, משום דחשבינן לי' כאדם השוכב עטף בטלית דכיון שהוא עטוף ליכא לאותו חצי טלית המוצע תחתיו דין מוצע אלא בין מה שהוא תחתיו ובין מה שהוא עליו הכל הוא חשוב כמו לבוש בתוכו, והיינו דכל הא דשרי להציע תחתיו, הוא רק כשאי"ז מלבוש כלל, אך כל שלובש את מקצתו, נאסר גם מה שמציע תחתיו, ולפ"ז חשיב כלבישה דאית בה הנאה, שהרי הוא נהנה ממה שמוצע תחתיו, וכיון דחשבינן לה כלבישה ה"ז אסור.[[29]](#footnote-30)

## במה שאסרו שמא תיכרך נימא על בשרו ולא שרינן משום דבר שאינו מתכוין

הראב"ד בתמיד שם הק' דמ"ט חיישינן שמא תכרך לו נימא על בשרו, הרי אף אם תכרך נימא על בשרו הו"ל דבר שאינו מתכוין ומותר,[[30]](#footnote-31) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד שם כתב די"מ דהוא משום דלא קי"ל כר"ש בשאר איסורין. - **ב** הראב"ד שם כתב לפי דבריו דכל שנכרכה נימא אחת על בשרו נאסר אפי' התחתון שמוצע תחתיו, וע"כ לא חשיב כדבר שאינו מתכוין, שהרי הוא מתכוין למה שמוצע תחתיו, והוא חשוב כמו שהוא עליו כיון שנכרכה על בשרו נימא.[[31]](#footnote-32) - **ג** המפרש שם כתב דפס"ר הוא.[[32]](#footnote-33) - **ד** התור"י הלבן בכתובות ה' ב' כתב דהוא משום דאדם מתכוין ליהנות ומתגלגל, וע"כ חיישינן שמא יתגלגל אצל הכלאים ותיכרך לו נימא, וצ"ב.[[33]](#footnote-34)

## איסור כלאים אף תחת י' מצעות

**אפי' י' מצעות זעג"ז וכלאים תחתיהן אסור לישן עליהן,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, דהתוס' בסוגיין ובפסחים מ' ב' ד"ה לא יעשנו ובע"ז ס"ה ב' ד"ה הרי כתבו דהוא משום דשמא תיכרך לו נימא על בשרו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ב והטוש"ע ביו"ד סימן ש"א ס"א, והראב"ן בתשו' סימן קט"ז הוסיף לפרש דהיינו דגזרו אפילו בי' מצעות זו על זו וכלאים תחתיהם משום דלא ליתי למישכב בלא מצע ותכרך,[[34]](#footnote-35) וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' כלאים שם, - אך הר"ן בביצה ט"ו א' כתב דהוא מגזירה שמא יעלה אותן עליו,[[35]](#footnote-36) וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריא"ז שם, וכ"נ בד' התוס' בנדה ס"א ב' ד"ה לא, - ועמש"כ בזה הבאר שבע בתמיד כ"ז ב'.[[36]](#footnote-37)

## טעם הא דשרי להציע תחתיו בגד"כ קשים

**בגדי כהונה קשין הן,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דליכא איסור כלאים כלל בבגדים קשין שאינם מחממים,[[37]](#footnote-38) שלא נאסרה העלאה אלא דומיא דלבישה שיש בה הנאת חימום, וכ"כ הבעה"מ בביצה ט"ו א' בפי' קמא והר"נ בן הרמב"ן שם והמפרש בתמיד כ"ז ב', וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן בשבת קי"א א'. - **ב** בפי' ר"ח בביצה שם כתב דהוא משום דאין לחוש בהן שמא תיכרך נימא על בשרו דלא שכיחא נימא בדבר הקשה, וכ"כ הר"נ בן הרמב"ן שם בשם ר"ת והראב"ן והריטב"א שם, והרמב"ם בפ"י מכלאים ה"ג, והראב"ד בתמיד שם בשם מורו ה"ר אפרים, והרא"ש בתמיד שם ובכלאים פ"ט מ"ב. - **ג** הראב"ד בכתוב שם בביצה שם כתב דכיון דהן קשין אין הנאתן מרובה, וע"כ לא גזרו עליהן בהצעה תחתיו כמו שגזרו בכלאים אחרים שהנאתן מצוי' ותשמישן מרובה, משום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שפ"ב,[[38]](#footnote-39) ועד"ז כתב הבעה"מ שם בשם יש מי שפירש. - **ד** הפסקי רי"ד בביצה שם ובתשו' סו"ס מ"ג כתב דכיון דקשין הן אין דרך חימום בכך, ומ"מ ה"ז אסור בהעלאה מפני שהלבישה שעשוי' לכבוד אע"פ שאין מתחממין בלבישתן יש בהן כבוד.[[39]](#footnote-40)

## טעם איסור כלאים בבגדים קשים

בטעם הסוברים דיש איסור כלאים בבגדים קשים, אף דלי"ב הנאת חימום, מצינו כמה דרכים, **א** הראב"ד בתמיד שם כתב דהוא משום דכל שאדם צריך לאותו בגד והוא לבוש בו, אע"פ שאין בו חימום אסור, ולכאו' מכוון דבריו דלבישה גמורה אסורה אף בלא הנאת חימום, וכמש"כ כן העונג יו"ט בסימן צ"ו. - **ב** הפסקי רי"ד בביצה שם כתב דהוא מפני שהלבישה עשוי' לכבוד, ואע"פ שאין מתחממין בלבישתן יש בהן כבוד, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן מ"ג, דהלבישה היא פעמים לחמם פעמים לכבוד ופעמים להגן מן החמה ומן הצינה, וע"כ אף דבגדי כהונה קשין הן ואין בהן חימום יש בהן כבוד, וע"כ לבישתן אסורה מה"ת. - **ג** האו"ז בהל' יו"ט סימן שמ"א כתב בתו"ד דהוא משום דכל שמתכסה בהן בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים הו"ל דרך מלבוש ונהנה מהן.[[40]](#footnote-41)

הראב"ד בתמיד שם הוכיח דאיכא איסור כלאים דאורייתא אף בבגדים קשין, ממה שאמרו בערכין ג' ב' דכהנים אשתרי כלאים לגבייהו, אף שהיו בגדיהם קשין, וכן הוכיחו רבים מקמאי, - ובישוב דעת רש"י ודעימי' דליכא איסור כלאים בבגדים קשין, מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ בביצה שם כתב דמה שאמרו דבגדי כהונה קשין הן הוא באבנט שהי' קשה שהיו חוגרין בו מתניהן, ומה שאמרו דהותר להן כלאים הוא בחשן ואפוד של כה"ג שהיו רכין ולא קשין לפי שהיו עשויין ללבישה.[[41]](#footnote-42) - **ב** הראב"ד בכתוב שם שם כתב דבגדי כהונה אע"ג דקשין הן יש הנאה בלבישתן, וע"כ יש בהן משום כלאים דאורייתא, ומשא"כ בשאר בגדים קשין דאין הנאה בלבישתם. - **ג** השטמ"ק שם כתב בשם מורו דמה שאמרו בערכין דהותר להם איסור כלאים, הוא לפי הס"ד דהגמ' בסוגיין דיש בבגדי כהונה משום כלאים, דל"ה מסיק אדעתי' דליהוו קשים. - **ד** השיח יצחק בסוגיין כתב דכשהתירה תורה כלאים באבנט, לגמרי שרי לי', שהרי לא ציוה הכתוב לעשותן קשין, ואם יש בידם לעשותן רכין, כגון לעשות חוטין דקין מאד, ג"כ שרי, וזהו שאמרו דאישתרי כלאים לגבייהו, ומה שאמרו דבגדי כהונה קשין הן, הוא שהי' הדרך לעשותן קשין.

**האי נמטא גמדא דנרש שריא,** בפירש"י בביצה ט"ו א' כתב דשריא לישיבה שאינו מחמם, ומשמע דלא הותר אלא לישב ע"ז, אך אסור ללבשו, וכ"כ התוס' שם בדעתו,[[42]](#footnote-43) וכ"כ בדעתו גם בתשו' הרי"ד סימן מ"ג, והאו"ז בסימן שמ"א, והסכימו לזה, וכ"כ הראב"ן בתשו' סימן קט"ז, - אך בספה"י לר"ת סימן שפ"ב כתב דכיון דלבדים לי"ב איסור כלאים דאורייתא משום דל"ה שוע טווי ונוז, ומדרבנן הוא דאסירי, לא גזרו חכמים אלא ברכין ולא בקשין, וכ"כ התוס' בביצה שם ורבים מקמאי.

הרמב"ם בפ"ח מביהב"ח ה"ו כתב דהיו הכהנים השומרים מניחין את הבגד"כ כנגד ראשיהן, וצ"ע דהרמב"ם גופי' כתב בפ"י מכלאים הי"ג דבגדים קשים מותר להציעם תחתיו, וא"כ מ"ט לא הותר להניח את הבגד"כ תחת ראשיהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב דהא דלא היו מניחין תחת ראשיהן הוא משום דלא ניתנו בגד"כ ליהנות מהן אלא דרך לבישה.[[43]](#footnote-44) - **ב** המרכה"מ שם כתב דהוא משום דלא ניתנו בגד"כ ליהנות בהן אלא ביום דהוא שעת עבודה ולא בלילה, וכ"כ החק נתן בתמיד כ"ז ב' בתחילת דבריו. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד כתב דהא דלא היו מניחין תחת ראשיהן הוא משום איסור כלאים, והחק נתן שם כתב דס"ל דקי"ל דבגד"כ לא חשיב כקשין כ"כ ויש בהן לאיסור כלאים, וכ"כ הליקוטי הלכות בתמיד שם,[[44]](#footnote-45) וכ"כ השעה"מ בפ"י מכלאים הל"ב בדעת הרע"ב. - **ד** המנחת פתים בשיירי מנחה ביו"ד סימן ש"א כתב לישב דכיון דכלאים קשין לא הותרו אלא בהצעה ולא בלבישה, והי' צריך לפשוט האבנט אחר העבודה משום כלאים, תו לי"ב להא דלב בי"ד מתנה עליהן, ויש בזה גם לאיסור מעילה, וע"כ לא הותר להניחו תחת ראשו משום איסור מעילה.[[45]](#footnote-46)

**ת"ש בגד"כ היוצא בהן למדינה אסור,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דנוהג בהן דרך חול, ומשמע דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ הבעה"מ והריטב"א בביצה ט"ו א', וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם אחרים. - **ב** בד' התוס' מבו' דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, דלא הותר אלא להניחן עליו לאחר עבודה משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ. - **ג** בכ' הגרי"ז כתב בדעת הרמב"ם והראב"ד דהוא משום איסור כלאים, וכתבו בשם הגר"ח דהיינו משום דחוץ למקדש ל"ה לבישת בגדים כלל וע"כ אסור משום כלאים.

**ובמקדש בין בשעת עבודה בין שלא בשעת עבודה מותר מפני שבגד"כ ניתנו ליהנות בהן,** בקידושין נ"ד א' אמרו דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן לפי שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, והתוס' שם ס"ו א' ד"ה הקם להן כתבו לפ"ז דלא הותר ללובשן שלא לצורך ומיד שהיו יכולין להפשיטן היו זקוקין להפשיטן, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דשלא בשעת עבודה אסור ללובשן, - וצ"ע שהרי להדיא אמרו הכא דניתנו ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה,[[46]](#footnote-47) וכ"כ הרמב"ן בקידושין שם דאף דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת אין להתיר ללובשן במזיד שלא בשעת עבודה, מ"מ קי"ל דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה, כדתניא הכא.[[47]](#footnote-48)

ובישוב מה שאמרו בקידושין דהא דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, עם מה שאמרו הכא דהותרו ליהנות בהן לכתחילה אף שלא בשעת עבודה, כתב הריטב"א בסוגיין דאף דעיקר מה שהותרו הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, מ"מ כיון דאישתרי אשתרי ואפי' לאחר הפשטה, דילמא מישתלי כהן ומיתהני בי' לאחר הפשטה, וכתב דמה"ט הותרו אף להציע תחתיו, וכ"נ בפירש"י בקידושין נ"ד א' דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת התנו עליהן שיהא מותר ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה,[[48]](#footnote-49) - וי"ל עוד למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת לא מיקרו קדשי ד' לענין מעילה, וע"כ הותר ליהנות בהן.[[49]](#footnote-50)

הרא"ש בתמיד כ"ז א' כתב דנידון הגמ' אם בגד"כ ניתנו ליהנות בהן הוא בבית המוקד, אך בתוך העזרה לכו"ע ניתנו ליהנות בהן דלא ניתנה תורה למלאכי השרת,[[50]](#footnote-51) - אך בד' המפרש שם משמע דנידון הגמ' הוא בכל לבישה שלא בשעת עבודה ואף בתוך העזרה, וכ"נ בד' הרגמ"ה והשיטה לרשב"י שם, וכ"ה למש"כ התוס' וש"ר בקידושין ס"ו א' דאף דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, מ"מ י"ל דמיד שיכולין להפשיטן היו זקוקין להפשיטן ולא הותר להניחן עליו במזיד שלא בשעת עבודה.

## בגדי כה"ג אם ניתנו ליהנות בהן

בד' התוס' ורבים מקמאי שעמדו בהא דינאי המלך שלבש את הציץ במדינה, מבו' דהא דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן הוא אף בבגדי כה"ג, - אך בפירש"י לעיל ס' א' ד"ה ראויין הן מבו' לכאו' דבגדי כה"ג לא ניתנו ליהנות בהן דלי"ב לטעמא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וכ"כ הפנ"י בקידושין נ"ד א' בתו"ד בדעתו, וכ"כ הבאר שבע בכריתות ו' א', וצ"ע.

כ"ח תמוז פ"ג

דף מס' 2

**ס"ט א' - חזן הכנסת נוטל ס"ת וכו' ש"מ חולקין כבוד לתלמיד במקום הרב,**[[51]](#footnote-52)בביאור הא דמייתינן מינה דחולקין כבוד לתלמיד במקום הרב, מצינו כמה דרכים, **א** פירש"י כתב דהיינו מהא דחולקין כבוד לראש הכנסת ולסגן בפני כה"ג, ועד"ז כתב בפי' ר"ח, ובפירש"י בסוטה מ' ב' הוסיף לפרש דהיינו מהא דאין חזן הכנסת נותנה לכה"ג אלא מכבד את ראש הכנסת בפני הסגן ובפני כה"ג וראש הכנסת מכבד הסגן בפני כה"ג, וכ"כ בפי' רבינו אליקים. - **ב** האו"ז בהל' ש"צ סימן קט"ו כתב דהיינו מהא דנוהגין כבוד בסגן בפני כה"ג דאין הסגן נוטלה מעצמו ונותנה לכה"ג, אלא חזן הכנסת נוטלה וכו'. - **ג** התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה ש"מ חולקין כתבו בשם הר"ר ב"ר מרדכי דהוא מהא דמקבל הסגן את הס"ת מראש הכנסת ואינה מקבלה מחזן הכנסת, נמצא שזה חלק לו לסגן כבוד שראש הכנסת צריך לקבל מיד חזן הכנסת וליתן לסגן.

**כולה משום כבודו דכה"ג,** בפירש"י כתב דהיינו דמראין אותו שיש שררות הרבה למטה ממנו, וכ"כ בפירש"י בסוטה מ' ב' דמראין את מעלותיו מעלה למעלה ממעלה, ועד"ז כתבו התוס' שם, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דזהו כבודו של כה"ג שכולן מתעסקין בדבר שלו.[[52]](#footnote-53)

בפי' ר"ח הביא מירושלמי דפריך בכל אתר את אמר הולכין אצל התורה והכא את אמר מוליכין את התורה אצלן, והיינו דמ"ט מוליכין את התורה אל הכה"ג, ואין הכה"ג הולך בעצמו אצל התורה, ומשני דע"י שהן בנ"א גדולים התורה מתעלה בהן, והאו"ז בהל' ש"צ סימן קט"ו כתב לדון לפ"ז במה שנהגו דקונה אדם הוצאת ס"ת מארון הקדש וליתנה ביד ש"צ, דהכא משמע דדוקא משום דהוא גדול הדור ומופלג בתורה ובגדולה מותר לאחר להושיט לו ס"ת, אבל אדם בינוני לא, וכתב דלא היא דלא קפיד תלמודא על על הא שהוא יושב במקומו ומוליכין ס"ת אצלו, אבל בכה"ג שהש"צ עומד לפני ארון הקדש ומצפה שיושיטו לו, הרי דאדרבה אמרינן דברוב עם הדרת מלך ומצוה מן המובחר לעשות כן.

המרדכי בר"ה סימן תש"י כתב ללמוד מד' הירושלמי דבנ"א החבושים בבית האסורים אין מביאים אצלם ס"ת אפי' בר"ה ויוהכ"פ, דרק בנ"א גדולים מוליכין ס"ת אצלם, וכ"כ השו"ע בסימן קל"ה סי"ד,[[53]](#footnote-54) - והביאוה"ל שם עמד בזה דהירושלמי מיירי כשאפשר לילך למקום שהס"ת מונחת, ולכך זלזול הוא כשמוליכין ס"ת אצלן, משא"כ בזה שאנוסים הם ורוצים לקיים מצות קריאת התורה, למה לא נביאה אליהם דמאי זילותא הוא לס"ת כשבני אדם מהדרין אחרי' לקרות בה אם נביאה אליהם כיון שהם אינם יכולים לילך אחרי', ופירש כן בד' האו"ז בהל' קר"ש סימן ט' דמותר להביא לחולה ס"ת משום דאנוס הוא, וצ"ע דבד' האו"ז שלפנינו משמע שלא התיר אלא באדם חשוב בעירו, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[54]](#footnote-55)

## אין ישיבה בעזרה

**אין ישיבה בעזרה,** נחלקו הראשונים במקור האיסור, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דילפינן לה מדכתיב לעמוד לשרת העומדים שם לפני ד' ולא מצינו בה ישיבה. - **ב** בפירש"י בסוטה מ' ב' ד"ה אין ישיבה כתב דהוא משום דאין כבוד שמים בכך, ואפי' מלאכי השרת אין להן שם ישיבה.[[55]](#footnote-56) - **ג** בפירש"י בסנהדרין ק"א ב' ד"ה גמירי דאין ישיבה כתב דהוא מהלמ"מ ולא מקרא. - **ד** הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"א דהוא בכלל מצות מורא מקדש, וכ"כ החינוך במצוה רנ"ד.[[56]](#footnote-57)

למש"כ בפירש"י הכא דילפינן לה דאין ישיבה בעזרה מקרא, בפשוטו הא דאין ישיבה בעזרה הוא מה"ת,[[57]](#footnote-58) וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל כ"ה א' ד"ה אין ישיבה, וכ"ה מבו' בפירש"י בסנהדרין דהוא מהלמ"מ, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוכה מ"ג ב' ד"ה תשבו ובזבחים ט"ז א' ד"ה ומה יושב, וכ"כ המנ"ח במצוה רנ"ד בדעת הרמב"ם והחינוך דהוא בכלל מצות מורא מקדש דאורייתא, - אך האו"ז בהל' פסחים סימן רכ"ז כתב דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכן נסתפקו התוס' בזבחים שם בהגה"ה,[[58]](#footnote-59) - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו.

**סמיכה בעזרה**

בד' התוס' בזבחים י"ט ב' ד"ה וליתב מיתיב מבו' דאף דאין ישיבה בעזרה, מ"מ סמיכה מותרת, וכ"נ בד' הירושלמי שהביאו התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה והאמר מר, והמג"א בסימן קמ"א סק"ב כתב דהיינו דאף דסמיכה לא חשיבא כעמידה, מ"מ בישיבה בעזרה דלא כתיב בה עמידה לא נאסרה אלא ישיבה אבל סמיכה שריא דסמיכה אינה עמידה ולא ישיבה,[[59]](#footnote-60) וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן י"ז סק"ו דהעיקר לדינא דסמיכה לא מיקרי עמידה ולא ישיבה, וע"כ היא מותרת בעזרה, וכתב דהוא דלא כמש"כ השו"ע שם סימן כ"ח סכ"ו דסמיכה כישיבה, - והברכ"י בחו"מ שם אות ג' האריך הרבה בזה, עיי"ש.[[60]](#footnote-61)

**ישיבה למלכי בית דוד ולכה"ג**

**אלא למלכי בית דוד בלבד שנאמר ויבא המלך דוד וישב לפני ד',** בפירש"י בסוטה מ' ב' כתב דהיינו שחלק להם המקום כבוד להראות שמלכותו שלימה, ועד"ז כתב המאירי שם ל"ב א' שחלק ד' כבוד למלכות בית דוד להראות שמלכותו מלכות שמים.

ובירושלמי לעיל פ"ג ה"ב ובסוטה פ"ז ה"ז א"ר אמי בשם ר"ל דאף למלכי בית דוד לא היתה ישיבה בעזרה, והא דכתיב ויבא המלך דוד וישב לפני ד' היינו שיישב עצמו בתפילה, והביאוהו התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה והאמר מר והאו"ז בהל' פסחים סימן רכ"ז, ועיי"ש במש"כ בזה.

התוס' בסוטה שם והאו"ז שם הבאו מריש מדרש שוחר טוב דלכה"ג יש ישיבה בעזרה, וכ"כ בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז ב' דכן משמע בירושלמי, וכתבו דהוא דלא כמבו' בסוגיין דאף לכה"ג אין ישיבה בעזרה, וזהו דפריך דהיאך הי' הכה"ג יושב.

**בעזרת נשים,** בד' המאירי בסדר העבודה מבו' דעיקר הא דהי' קורא בעזרת נשים, הוא משום דעזרת אין לו בה ישיבה, וכ"כ בסדר העבודה לתלמיד הרשב"א.

**א"ר אלעזר מתוך שיודעין בהקב"ה שאמתי הוא לפיכך לא כיזבו בו,** בס' שיחות מוסר מאמר כ"ז כתב לפרש דהיינו דכינוייו של הקב"ה כגון הגדול הגבור והנורא אינם בעצמותו ח"ו, אלא בהנהגתו בעולם, וע"כ הוא שלא כינוהו ירמי' ודניאל אלא במה שראו בהנהגתו בעולם, וכיון שלפי דעתם לא היתה ההנהגה בזמנם בגבורות ובנוראות שבהנהגתו ית' לא כיזבו בו, - ועמש"כ לפרש בזה בע"א בתשו' בנין עולם בפתיחה מבן המחבר סק"ד, ובהקדמה לס' אפיקי מגינים או"ח, ובס' חכמה ומוסר מאמר השכל וידוע אותי ובס' אור יחזקאל אמונה.

## דילוג בתורה ובנביא

**ורמינהו וכו' ואין מדלגין בתורה וכו',** בירושלמי בפירקין ובמגילה פ"ד ה"ה ובסוטה פ"ז ה"ו אמרו דהא דקורא אחרי מות ואך בעשור אף דאין מדלגין בתורה הוא משום דהוא סדרו של יום, וכ"ה במס' סופרים פי"א ה"ב, - והריטב"א לקמן בסוגיין כתב לפרש בזה דהיינו דהא דהתירו לגלול ולא חששו לטורח ציבור הוא משום דהוא סדרו של יום,[[61]](#footnote-62) וכ"כ הסמ"ג עשין ר"ט,[[62]](#footnote-63) - אך הראבי"ה בסימן תקפ"ו כתב דהיינו דכיון דענין אחד הוא ע"כ מדלגין בהן, כמו שאמרו בסוגיין, וכ"כ הפני משה במגילה שם ובפי' נחלת יעקב למסכת סופרים שם, - והקה"ע כתב דכיון דהוא סדרו של יום הוי כאילו הם פרשה אחת.

**כאן בכדי שיפסיק התורגמן כאן בכדי שלא יפסיק התורגמן,** בטעם הא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום כבוד ציבור דיושבין ומצפין, וע"כ היינו רק בכדי שפסיק התורגמן, אך כל שיכול לגלול קודם שיפסיק התורגמן לי"ב משום כבוד ציבור, וכ"כ הראבי"ה בסימן תקפ"ו דהא דאין דולגין בתורה הוא חד דינא עם מה שאמרו לקמן בסוגיין דאין גוללין ס"ת בציבור משום כבוד ציבור, וכ"כ הטור בסימן קמ"ד.[[63]](#footnote-64) - **ב** התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתב דהא דאין מדלגין בתורה היינו בלא גלילה כגון שפותח הדפין ואינו גולל והשומעים הקריאה סבורין שהוא קורא הכל בענין אחד מתוך שאינו גולל בינתיים, וע"כ הוא דאסור לדלג בכדי שיפסיק התורגמן משום דהשומעים תמהים למה הוא פוסק כיון שאין רואין אותו גולל וסבורים שאינו רוצה לקרות יותר ומסיחים דעתם וכשהוא חוזר וקורא אינם חוזרים לכוין הדעת. - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דהוא משום דכל שהוא בכדי שיפסיק התורגמן יש לחוש שיטעה התורגמן.

בפירש"י בסוטה מ"א א' ד"ה ושמע כתב בקריאה שקורא המלך דאע"פ שפרשת המלך מפסקת בין עשר לכי תכלה קורא את אלה יחד שלא להפסיק במעשרות ואח"כ קורא פרשת המלך, ואי משום דיש כאן דילוג בתורה בכדי שיפסיק התורגמן, אין למלך תורגמן ואין מתרגמין אחריו, והמהרש"א שם כתב דהיינו דכל דליכא תורגמן אין חוששין לדילוג כלל אפי' ביותר מכדי שיפסיק המתורגמן, - והתוי"ט שם והפר"ח בסימן קמ"ד ס"א תמהו ע"ז דאדרבה כל דליכא תורגמן איכא גנאי לציבור אפי' בהפסק מועט, וכ"כ הראבי"ה בסימן תקפ"ו דכיון דהא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן הוא משום דהציבור עומדים בשתיקה ואיכא גנאי, הרי דבמקום דליכא תורגמן אף בהפסק מועט איכא גנאי.

**מדלגין בתורה בענין אחד ובנביא בב' ענינין וכו' ואין מדלגין מנביא לנביא,** בפירש"י כתב דהא דשאני תורה מנביא הוא משום דד"ת היא אזהרות ועונשין ומצות וצריך שיכנסו בלב השומעין, וכשאדם יוצא משיטה לשיטה אחרת אינו נוח להתבונן,[[64]](#footnote-65) - ובפירש"י במגילה כ"ד א' כתב דהא דאין מדלגין מנביא לנביא, הוא משום דיש כאן טירוף יותר מדאי, והתרוה"ד בסימן כ' פירש דהיינו דכיון דאין הוראה יוצאת כ"כ מדברי הנביאים לא קפדינן על טירוף דעת מועט, אבל מנביא לנביא דאיכא טירוף יותר מדאי קפדינן, אך הריטב"א שם כתב דהא דאין מדלגין מנביא לנביא הוא דמסתמא יש בו כדי להפסיק התורגמן, וכ"כ התרוה"ד בסימן כ' בתחילת דבריו דהוא משום כבוד הציבור, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בישוב מה שנהגו לדלג מנביא לנביא,[[65]](#footnote-66) ובמש"כ עוד בזה דגם לדעת רש"י כל דליכא תורגמן ליכא לאיסור דילוג מנביא לנביא, וצ"ב.

הריטב"א במגילה כ"ד א' כתב דהא דמדלגין בתענית וקוראין ויחל משה ופסל לך, הוא משום דהוי ענין אחד, וכ"כ המאירי שם והמרדכי שם סימן תתי"א, ומבו' בדבריהם דהא דאין מדלגין בב' ענינים הוא אף בתרי גברי, - אך בד' הראבי"ה בסימן תקפ"ו משמע דגם הא דאין מדלגין בב' ענינים הוא רק בחד גברא ולא בתרי גברי, וכ"נ להדיא בד' השבה"ל בסימן ק"צ בשם רש"י, והביאו הב"י בסימן תרפ"ד, ונתבאר להלן, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן קמ"ד סק"א בתי' בתרא, והשעה"צ שם סק"ג תמה ע"ז, - ועמש"נ בזה להלן בטעם הא דבשבת ר"ח טבת קוראין בג' ספרים וליכא משום איסור דילוג בב' ענינים.

**ובלבד שלא ידלג מסוף הספר לתחילתו,** התוס' כתבו דלאו היינו מסוף תרי עשר לתחילתו, אלא היינו דלא ידלג כלל מסוף הספר לצד תחילתו, והריטב"א כתב דהיינו אפי' בנביא אחד מפני שהוא קורא למפרע, וכ"נ בד' הר"ח דהא דלא ידלג מסוף הספר לתחילתו הוא משום דקורא למפרע, וכ"כ הריטב"א והר"ן במגילה כ"ד א', וכ"נ בפי' ר"ח ופירש"י שם, - אך הכס"מ בפי"ב מתפילה הי"ג כתב דאף למש"כ התוס' דאין מדלגין כלל מסוף הספר לצד תחילתו, היינו דוקא בנביא של י"ב לנביא של י"ב, אבל בנביא עצמו אפילו מסוף הנביא לתחלתו נמי דלא גרע משאר נביאים, והפר"ח בסימן קמ"ד ס"א כתב דאף למש"כ רש"י ודעימי' דהא דלא ידלג הוא משום דלא יקרא למפרע, לאו היינו דאין קוראין למפרע בנביא, דדוקא בקר"ש ובמגילה איכא קרא לאסור, אך בעלמא למה לא יקרא, אלא היינו דלא ידלג מנביא לנביא למפרע, אך באותו נביא קורא אף למפרע, - ועמש"כ בזה המג"א שם סק"ד והמ"ב שם סק"ט והרש"ש בסוגיין.

**ואמאי נגלול וניקרי,** התו"י הקשו דלעיל הוה קשיא לי' דמ"ט מדלגין אפי' מאחרי מות לאך בעשור והשתא קשיא לי' איפכא דניגלל וניקרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו כתבו בשם ה"ר יוסף דאתי לפרושי טעם מה שאמרו לעיל דאין מדלגין, ונוח לו לפרש הטעם על המשנה, וכ"כ התור"פ.[[66]](#footnote-67) - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהא דאין מדלגין בתורה והא דאין גוללין ס"ת בציבור תרי עניני נינהו,[[67]](#footnote-68) דהא דאין מדלגין היינו בלא גלילה ומשום דדעת השומעים מתבלבלת, עמש"נ בזה לעיל, אך כל שגולל ס"ת אינם מסיחים דעתם דאומרים שהוא גולל כדי לקרות במקום אחר, וע"כ אלמלי טורח ציבור הי' יכול לגלול ולקרוא במקום אחר.[[68]](#footnote-69) - **ג** הריטב"א פירש דפריך לפ"מ שאמרו לעיל דמדלגין בכדי שלא יפסיק התורגמן, דא"כ מ"ט הכא אין מדלגין, הרי מסתמא הוא בכדי שלא יפסיק התורגמן.[[69]](#footnote-70)

## דילוג בס"ת כשאין להם ספר אחר

**א"ר הונא ברי' דרב יהושע א"ר ששת לפי שאין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד ציבור,** בתשו' הרשב"א החדשות סימן י"א כתב דר"ח שחל להיות בשבת שמוציאין ב' ס"ת ואין להן אלא ס"ת אחד מותר לקרוא את המאורע בחומשין שלנו, וכמו שאמרו הכא דמפני כבוד הציבור אסור לגלול בציבור מפני כבודם והתירו לקרוא בע"פ ואע"פ שדברים שבכתב אינו רשאי לקרותם בע"פ, וכ"ש דקוראין בחומשים בכתב ואין גוללין מפני כבוד הציבור, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דבכל מקום שמוציאין ב' ס"ת, אם אין להן אלא ס"ת אחד גוללין וקוראין, וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ בהגמ"ר גיטין סימן תס"ג ומשום דמוטב דידחה כבוד ציבור ולא ידחה תקנת חכמים לקרוא בס"ת, וכ"כ הראבי"ה בסימן תקפ"ו והתרוה"ד בסימן כ', והב"י בסימן קמ"ד ס"ג כתב דכן המנהג, וכ"כ בשו"ע שם.

והמג"א שם סק"ז הק' דמ"ש מהכא דהתירו לכה"ג לקרוא בע"פ ולא התירו לגלול בציבור, והרי דלא אמרינן דידחה כבוד הציבור אף אם א"א בענין אחר, וא"כ ה"נ התם יקרא בע"פ וכמש"כ הרשב"א,[[70]](#footnote-71) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראבי"ה שם כתב דכל הא דאין מדלגין וגוללין בציבור הוא בחד גברא דמפסיק, אבל בתרי גברי אפי' ליכא מתורגמן ואפי' יותר מכדי שיפסיק המתורגמן מדלגין וגוללין דליכא טירחא דציבורא כולי האי דקיימי בשתיקה בין גברא לגברא,[[71]](#footnote-72) וכ"כ התרוה"ד שם. - **ב** הריטב"א בסוגיין כתב לפ"מ שפירש בד' הירושלמי דלא אמרו דאין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד הציבור אלא בדבר שאינו מעיקר הסדר של יום, אך כל שהוא מעיקר הסדר של יום התירו לגלול ולא חששו לטורח ציבור, ואף בזמן דליכא תורגמן עדיף שלא לחוש לכבוד ציבור משנבטל סדר קריאת היום. - **ג** המג"א שם כתב דדוקא במקדש היו כל ישראל ולא מחלו, ומשא"כ בביהכנ"ס דיש מתי מעט ומסתמא מוחלין על כבודם כדי לקיים קריאת המפטיר דשבת ור"ח ומפטיר דיו"ט דהוא תקנת הגאונים, וכ"נ בד' הגר"א שם. - **ד** בד' הט"ז ביו"ד סימן רע"ט סוסק"ב מבו' דהיינו משום דהתם דצריך לברך על הקריאה השני', א"א לברך על הקריאה בע"פ, ובע"כ יש לגלול הס"ת, ומשא"כ הכא דאין הכה"ג מברך ברכה בפנ"ע על הקריאה שקורא בע"פ. - **ה** הא"ר בסימן קמ"ד סק"ג כתב דהוא משום דאין מתקיים תקנת הקריאה אלא כשקורא בס"ת, ואף כשקורא בחומשים שלנו אין מתקיים חובת הקריאה ואין מברכין ע"ז, וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תפ"ז ותת"ה ומיוחסות סימן קפ"ז וקצ"ט ובתשו' החדשות סימן י"ב, וע"כ מדלגין כדי לקיים חובת הקריאה,[[72]](#footnote-73) ומשא"כ בדין הקריאה דכה"ג דמתקיימת אף כשקורא בע"פ. - **ו** השערי אפרים בפתחי שערים סימן ה' סק"ה כתב דשאני הכא דאין הקריאה בשביל הציבור רק הכה״ג קורא לעצמו, עמש"נ בזה בדף מס' 1, ומוטב שיקרא בע"פ מלדחות כבוד הציבור, ומשא״כ התם דהקריאה והשמיעה חובת הציבור היא ואין ספק שהציבור נפשם עגומה כשהם יודעים שהקריאה היא בפסול ופשיטא שהם מוחלין על כבודם כדי לשמוע הקריאה המחויבת להם מתוך ס"ת, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סו"ס שע"ז. - **ז** הבית מאיר ביו"ד סימן רע"ט כתב דהא דהכא הותר הכה"ג לקרוא בע"פ אף דדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בע"פ הוא משום דאין חיוב הקריאה על הציבור אלא על הכה"ג וכל שאינו מוציא את הרבים יד"ח מותר לקרוא בע"פ, וכ"נ בד' המאירי בתענית כ"ו ב', ונתבאר בדף מס' 1, ולפ"ז הרי דהתם דהקריאה היא חובת הציבור א"א לקרוא בע"פ, וע"כ הותר לגלול, וכ"כ השערי אפרים שם בתו"ד.

הרי"ו בנתיב ב' ח"ג כתב דהא דאין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד ציבור הוא בימיהם שהי' עומד ס"ת חוץ מהבית שמתפללין בו, אבל בזה"ז אין חשש,[[73]](#footnote-74) והב"י בסימן קמ"ד תמה ע"ז שהרי אף בזה"ז איכא כבוד הציבור שיהיו מצפים ודוממין וכמו שפירש"י, וכתב דכן נראה שהוא דעת כל הפוסקים שסתמו דבריהם ולא חילקו בין זמן לזמן, ועמש"כ בזה הב"ח שם.

**וניתי אחרינא וניקרי,** הנימו"י במגילה כ"ד א' כתב דהא דבהבאת ס"ת אחר ליכא משום כבוד ציבור, הוא משום דיהא נגלל מערב יוהכ"פ לפרשת אך בעשור ולא יהיו מצפין אלא מעט.

**משום פגמו של ראשון,** בפירש"י כתב דהיינו שלא יאמרו חסר הוא, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' רבינו אליקים, וכ"כ הר"י מלוניל והריבב"ן והנימו"י במגילה כ"ד א', - אך בפירש"י בסוטה מ"א א' כתב דהוא שלא יאמרו שמצא בו פסול, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ בסוגיין.

**משום ברכה שאינה צריכה,**[[74]](#footnote-75)בפי' רבינו אליקים כתב דהא דבס"ת אחר צריך לחזור ולברך פעם אחרת ואינו נפטר בברכה הראשונה, הוא גזירה משום הנכנסין דסבורין דעכשיו הוא מתחיל לקרות ואתו למימר דקורין בתורה בלא ברכה, וכ"כ התור"פ, וכתב לפרש עוד דהוא משום דאם יקרא באחר בלא ברכה אי"ז כבוד ס"ת, ועמש"כ בזה הט"ז ביו"ד סימן רע"ט סק"ב בע"א.

הראבי"ה בסימן תקנ"ג כתב דס"ת שחסרים בו אותיות או פסוקים או תיבות אין להפסיק לקורא ולהביא ס"ת אחרת, אלא קורא אותה על פה, ואין בזה משום דברים שבכתב אין אתה רשאי לאומרן על פה כיון שלא אפשר שתחילת הדבר ל"ה דעתו לקרותו ע"פ, וגם יש לחוש מלהביא ס"ת אחרת משום ברכה שאינה צריכה וכמו שאמרו הכא, וכיון שס"ת חסרה כשרה וקרא בה מקצת, גומר מקצת הפרשה ע"פ דומיא דכה"ג, ומבו' מדבריו דהא דהכא קורא ע"פ, לאו היינו משום דמעיקרא תיקנו כן שיקרא בע"פ כדי שלא תהא ברכה שאינה צריכה, אלא אף בקריאה דעלמא שתיקנו לקרוא מתוך הכתב, מ"מ כל שיש לחוש לברכה שאינה צריכה קורא בע"פ.

**ר"ח טבת שחל להיות בשבת מביאין ג' תורות וכו',** הראשל"צ במגילה כ"ד א' עמד בטעם הא דמדלגין מפר' השבוע לפרשת ר"ח ומפרשת ר"ח לפרשת נשיאים אף שאין מדלגין בתורה בב' ענינים, ועד"ז הוא במה שקוראין בכל שבת ר"ח פרשת השבוע ומדלגין לפרשת ר"ח וכן בשבת חנוכה ושבת זכור ופר' שקלים, ועיי"ש שכתב דכל הא דאין מדלגין בב' ענינים הוא בס"ת אחד, דאין לב השומע מיושב כשקופץ ממקום למקום, אך בב' ספרים כיון דמוציאין ספר אחר לחובת היום מתחוללת דעתו עליו בין ספר לספר ורמי אנפשי' לשמוע מה שקורא בכל ספר.

אך בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן ע"ו כתב דהוא משום דכל הא דאין מדלגין בב' ענינים הוא בחד גברא אך בתרי גברי שפיר דמי אף דהוו ב' ענינים, וכ"כ הערוה"ש בסימן קמ"ד ס"ד, - וכ"ה מבו' ממש"כ השבה"ל בסימן ק"צ בשם רש"י דאם טעה וקרא בר"ח טבת ד' בשל חנוכה, משום פגמו של ס"ת השני צריך לקרוא חמישי בשל חנוכה, ואין לומר שרביעי עצמו יקרא בשל חנוכה קודם שיחתום בס"ת הראשון בפרשת ר"ח,[[75]](#footnote-76) דהו"ל מדלג ואין מדלגין בתורה בב' עניינים, ולהדיא דכל הא דבר"ח טבת קוראין בב' ספרים ולי"ב משום הא דאין מדלגין בב' ענינים, הוא משום דהוי בתרי גברי, אך כל דחד גברא קורא בשניהם יש בזה לאיסור דילוג,[[76]](#footnote-77) אך למש"נ לעיל מד' הריטב"א והמאירי והמרדכי דהא דאין מדלגין בב' ענינים הוא אף בתרי גברי, (וכן נקט השעה"צ בסימן קמ"ד סק"ג), בע"כ דהא דקוראין בר"ח טבת בב' ספרים ולי"ב לאיסור דילוג הוא משום דבב' ספרים ליכא לאיסור דילוג וכמש"כ הראשל"צ.[[77]](#footnote-78)

**לא מפני שאינו רשאי פשיטא,** התוס' הרא"ש כתב דאף שאמרו בברכות ח' א' דעוזבי ד' יכלו זה המניח ס"ת ויוצא, מ"מ יכול לילך בשעה שגולל מאחרי מות לאך בעשור, או בשעה שגוללה ומניחה בחיקו, כמו שאמרו בברכות שם דבין גברא לגברא שרי, ועד"ז כתבו התו"י והריטב"א, - ולמש"כ המג"א בסימן קמ"ו סק"ב והמ"ב שם סק"ג דאף בין גברא לגברא לא הותר לצאת אלא לצורך גדול, צ"ל דכל שיוצא כדי לראות פר ושעיר הנשרפין חשיב כצורך גדול, וצ"ע.

הפמ"ג שם סק"ב והמ"ב שם סק"ג כתבו דאף בין גברא לגברא לא הותר לצאת אלא כשכבר שמע קריאת התורה או שדעתו לבא מיד, והיינו משום דכל שעדיין לא שמע קריאת התורה מוטל עליו לשמוע את הקריאה ואסור לצאת, והגבו"א לעיל ס"ח ב' עמד דמ"ט הכא הוא רשאי לצאת, והוכיח מה דקריאה זו של כה"ג אינה חובת הציבור אלא חובת הכה"ג בלבד ואין הציבור חייבין בשמיעתה, ונתבאר בזה בדף מס' 1, עיי"ש.

כ"ט תמוז פ"ג

דף מס' 3

## זמן הקרבת שבעה כבשים לר"א

**ע' א' - ועשה את אילו ואת איל העם ואת שבעת כבשים בני שנה דברי ר"א,** נתבאר להלן פלוגתת קמאי בזמן הקרבת תמיד של בין הערבים, ולדעת הרמב"ם והרמב"ן דתמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה שלישית, ה"נ היו ז' כבשים קריבין בטבילה שלישית, כדתניא בסוגיין דלר"א הם קריבין עם תמיד של בין הערבים.

ולדעת ש"ר דתמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה חמישית, נחלקו בזמן הקרבת ז' כבשים לר"א, דהתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהיו קריבין בטבילה חמישית אחר הוצאת כף ומחתה, והא דתנן דיצא ועשה אילו ואיל העם ושבעה כבשים אין זה הסדר, שהרי הוצאת כף ומחתה כתיבא בקרא קודם אילו ואיל העם, אלא משום דגמירי ה' טבילות וי' קידושין ולא משכחת להו אי לאו דמשנה סדר המקראות ע"כ מאחר את הוצאת כף ומחתה, וע"כ ראוי לעשותה מיד לאחר אילו ואיל העם, וכ"כ המאירי, - אך הבעה"מ כתב דהיו קרבין בטבילה שלישית קודם הוצאת כף ומחתה, והא דתניא דשבעת כבשים תמימים ושעיר הנעשה בחוץ עם תמיד של בין הערבים ל"ד הוא, אלא כל דבתר עבודת היום קרי לי' עם תמיד של בין הערבים לפי שהי' סמך לו שלא הי' מפסיק ביניהם אלא הוצאת כף ומחתה בלבד.

## זמן הקרבת תמיד של בין הערבים ביוהכ"פ

**עם תמיד של בין הערבים,** בפירש"י כתב דהוא בטבילה חמישית, וכ"כ בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה ואח"כ וד"ה עביד כדכתיב ולעיל ל"ב א' ד"ה שכל הפרשה וד"ה לא משכח"ל דתמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה חמישית, וכ"כ בסדר העבודה להרי"צ גיאת, וכ"כ בפי' ר"ח לעיל ל"ב א', והתוס' לקמן ע"א א' ד"ה נכנס ורבינו אליקים שם, והר"י מלוניל והבעה"מ והפסקי רי"ד והתו"י והתוס' הרא"ש והמאירי במשנתינו, והרא"ש בסדר עיוהכ"פ, ובסדר העבודה להר"י נחמיאש, והרמב"ן הכא כתב דכ"ה בקרובות הפייטנין הקדמונים וכן דעת כל רבני ספרד, ובפר' אחרי ט"ז כ"ג כתב דכן דעת כל הגאונים.

אך הרמב"ן שם הביא מירושלמי בפירקין ה"ב א"ר יוחנן הכל מודים בהוצאת כף ומחתה שהיא אחר תמיד של בין הערבים, ומבו' דתמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה שלישית קודם הוצאת כף ומחתה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב ובפ"ד ה"ב והסמ"ג עשין ר"ט ובס' הבתים שערי עיוהכ"פ ש"ב והמאירי בסדר העבודה, וכ"ה בסדר אתה כוננת, - והרמב"ן שם כתב לפרש הטעם בזה דהוא משום דהוצאת כף ומחתה אינה עבודה, וע"כ איחרו אותה לאחר כל מעשה היום ובלבד שנקיים בה ה' טבילות, ולכך הפסיק בסדר התמיד של בין הערבים ומוציאין כף ומחתה בין התמיד לקטורת.

לעיל ל"ב תניא דה' עבודות הן תמיד של שחר בבגדי זהב עבודת היום בבגדי לבן אילו ואיל העם בבגדי זהב כף ומחתה בבגדי לבן תמיד של בין הערבים בבגדי זהב, והפסקי רי"ד במשנתינו כתב ללמוד מזה דתמיד של בין הערבים הי' קרב לאחר הוצאת כף ומחתה, וכ"כ בס' עיוהכ"פ לתלמיד הרשב"א, - אך הרמב"ן הכא כתב לדחות דההוא לאו סדר עבודות קא מני, אלא בשינוי בגדים בלחוד איירי, ומהוצאת כף ומחתה למקצת עבודת תמיד של בין הערבים משנה מבגדי לבן לבגדי זהב, דהיינו קטורת חביתין ונסכים ונרות דמסדר התמיד של בין הערבים נינהו, כדקתני תמיד של שחר ובכללו קטורת חביתין ונסכים ונרות,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש שהוסיף דאפשר דכיון דאין הסדר מעכב בהוצאת כף ומחתה, וכדתניא בתוספתא דבהוצאת כף ומחתה אם הקדים מעשה לחבירו מה שעשה עשוי, ע"כ לא קפיד ההוא תנא לפרושה, כיון דגם אם יפסיק בהוצאת כף ומחתה בין אילו ואיל העם להקרבת התמיד שפיר דמי, אלא דלכתחילה מאחרין אותה אחר העבודות משום דאינה אלא שיירי עבודה וכל דמקיים בה ה' טבילות וי' קידושין קיים מצוה.

**ונכנס להקטיר קטורת של בין הערבים,** התוס' לקמן ע"א א' ד"ה ונכנס עמדו בטעם הא דלא תני תמיד של בין הערבים, וכתבו דשמא י"ל דהוא משום דכבר תני לי' ברישא במילתי' דר"ע, והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דתני נכנס להקטיר קטורת ל"ד דתמיד של בין הערבים הי' עושה תחילה, - אך הרמב"ן הכא ובפר' אחרי כתב ללמוד מזה דהקרבת תמיד של בין הערבים היתה בטבילה שלישית קודם הוצאת כף ומחתה.

**ולהטיב את הנרות,** התוס' לקמן ע"א א' עמדו דהרי הטבת הנרות היתה בבקר ומ"ט לא תני להדליק את הנרות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י מכת"י שהובא במהד' עוז והדר לקמן ע"א ב' כתב דהטבה זו הדלקה היא, וכ"כ הר"י מלוניל דהטבת הנרות היתה בבקר, והא דתנן הכא הטבה היינו הדלקה דהיא העבודה המאוחרת שבמקדש, וכ"כ המאירי והרע"ב. - **ב** התוס' כתבו דבימי שמעון הצדיק נשנית משנה זו דהיו דולקין ב' נרות מזרחיות עד הערב והי' צריך להטיב אותם ברישא ואח"כ הי' מדליק, וע"כ תני להטיב את הנרות ולא תני להדליק משום דהטבה היתה קודם. - **ג** התוי"ט כתב דלדעת הרמב"ם דבבקר הי' מדליק את הנרות אחר שמטיבן, הי' צריך בערב לחזור ולתקנן ולהדליקן, ושפיר תני ולהטיב את הנרות, משום דההטבה היתה קודם.

**ויו"ט הי' עושה לאוהביו בשעה שיצא בשלום מן הקודש,** המאירי כתב דיש שואלים היאך הכין לו מבערב על הספק, ומפרשים שמיני פרפראות היו שאדם מוצא מהן בכל שעה, וכתב די"מ שלמחרתו הי' עושה יו"ט, או שמא הי' בוטח בקונו ומכין על הספק.

## זמן הקרבת המוספין

**דתנא דבי שמואל ר"א אומר יצא ועשה אילו ואילו העם ואימורי חטאת אבל פר העולה וכו',** בפי' רבינו אליקים כתב דפליג ר"א דברייתא על ר"א דמתניתין, וכ"כ בהגה' הגר"א דר"א דמתניתין ס"ל כדתניא בתוספתא דפר העולה ושעיר הנעשה בחוץ היו קרבין עם תמיד של שחר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ז סקי"ב (ד"ה והגר"א) והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ז (ד"ה ובסדר).

אך התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה אח"כ כתבו דכד' ר"א בברייתא יש לפרש גם לד' ר"א במתניתין וה"ק ויצא ועשה אילו ואיל העם וה"ה אימורי חטאת, והא דלא תני להו הוא משום דלאו קרבן שלם נינהו דכבר נזרק הדם בטבילה שני' וע"כ לא חייש למיחשבי' כיון דאינו אלא גמר קרבן ולא עבודה דמעכבי כפרה, והא דקתני ז' כבשים ושייר פר העולה ושעיר הנעשה בחוץ, הוא משום דר"ע ס"ל דז' כבשים קריבין עם תמיד של שחר, ונחלק עליו ר"א דיש לאחרם לבסוף והיינו משום דכתיבי לבסוף בפר' פינחס, וא"כ ה"ה פר העולה ושעיר הנעשה בחוץ דכתיבי לבסוף, והא דניח"ל למינקט ז' כבשים, הוא משום דאיכא בהו פלוגתא טובא דלר"ע כולם בבוקר ולר' יהודה אליבא דר"ע אחד בבקר וו' עם תמיד של בין הערבים ולראב"ש איפכא.

גירסת ר"ח יצא ועשה אילו ואיל העם ואימורי חטאת ופר העולה וכו' עם תמיד של בין הערבים, והתוס' תמהו על גירסא זו דא"כ אכתי לאו מתקנתא היא דאיכא למיבעי עלה כמו במתניתין, ולדעת הרמב"ם ודעימי' דתמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה שלישית, ניחא, והתוס' הרא"ש כתב לפרש לגירסא זו דמתניתין כולה ר"א היא דיצא ועשה את אילו ואיל העם ושבעת כבשים ופר העולה ושעיר הנעשה בחוץ נמי היו עם תמיד של בין הערבים, אלא שהפסיק ר"ע את דבריו ונחלק עליו, ועיי"ש שכתב דאף דאילו ואיל העם היו קרבים לפי הוצאת כף ומחתה, מ"מ שפיר תני אכולהו עם תמיד של בין הערבים דכל הנעשה בחוץ אחר עבודת היום חשיב לי' עם תמיד של בין הערבים, דשינוי בגדים דהוצאת כף ומחתה לא חשיב הפסק כיון שאינה עבודה אבל שינוי בגדים דעבודת היום חשוב הפסק וע"כ כל מה שאחר עבודת היום חשיב עם תמיד של בן הערבים.

בסדר העבודה להר"י נחמיאש הק' דמ"ט הי' מקריב אימורי החטאת קודם הוצאת הכף והמחתה, שהרי הא דהי' מקריב אילו ואיל העם הוא כדי להפסיק בין עבודת היום להוצאת כף ומחתה, אך הקטרת אימורי חטאת הי' לנו לעשותה אחר הוצאת כף ומחתה כשלובש בגדי זהב לתמיד של בין הערבים שיתחיל בהקטרת אימורים, וכתב בשם מורו דהוא משום דבעינן טבילה בכל שינוי בגדים ובעינן נמי טבילה סמוכה לעבודה חשובה, וע"כ מקטירין אימורי חטאת עם אילו ואיל העם כדי שתהא טבילה חמישית סמוכה לעבודת דם המכפר ולא להקטרת אימורים, ועמש"נ להלן בפלוגתת קמאי אם לדעת ר"ע היו האימורי חטאת קריבין בטבילה שלישית או בטבילה חמישית.

בפירש"י בפר' אחרי ט"ז כ"ג כתב דסדר העבודות וכו' ואילו ואיל העם ומקצת המוספין בבגדי זהב והוצאת כף ומחתה בבגדי לבן, שיירי המוספין ותמיד של בין הערבים וכו' בבגדי זהב, והלח"מ בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב תמה ע"ז דהוא דלא כמאן, וההר המורי' שם כתב בדעת רש"י דלדעת ר"א דמתניתין היו ז' כבשים קרבין בטבילה שני', ושאר המוספין היו קרבין בטבילה שלישית, עיי"ש, ועמש"כ המים חיים שם בע"א, ומש"כ בזה באורך רב בס' עבודת ישראל עמ' רצ"ד ואילך.

**ר"ע אומר פר העולה ושבעת כבשים עם תמיד של שחר שנא' מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד,** בפירש"י כתב דהיינו דמהא דכתיב מלבד עולת הבקר נלמד דמוספין נעשין עם עולת הבקר, וילפינן מינה למוספי יוהכ"פ, ובפי' רבינו אליקים כתב דילפינן ממוספי פסח למוספי יוהכ"פ דגם בפסח איכא ז' כבשים כביוהכ"פ, ועמש"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ז, ונתבאר להלן.

התוס' בברכות כ"ח א' ד"ה ושל מוספין הק' במה שאמרו התם ושל מוספין כל היום ממה שאמרו בפסחים נ"ח א' דמוספין בשש ובזיכין בשבע, וכי תימא דה"מ למצוה אבל דיעבד כל יומא נמי זימני' הוא, הרי בתמורה משמע שהמוספין היו נשחטין עם התמיד ונקטרין עמו, והמג"א בסימן רפ"א סק"ב כתב דמש"כ התוס' דבתמורה משמע ט"ס הוא וצ"ל דביומא משמע והוא מה שאמרו הכא דמוספין קריבין עם התמיד מדכתיב מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד, ועיי"ש שכתב לפרש לד' התוס' דהיינו דהיאך אמרו דמוספין בשש, הרי התמיד קרב רק עד ד' שעות ויש להקריב את המוספין בזמן התמיד, ובע"כ דמה שאמרו דמוספין בשש הוא בדיעבד, וא"כ היאך אמרו דמוספין כל היום, ועמש"כ בזה הפנ"י והצל"ח בברכות שם.[[79]](#footnote-80)

התוס' בברכות שם כתבו לישב דהתם מיירי בשבת, והמהרש"א שם כתב דהיינו משום דבשבת אין נדרים ונדבות קריבין,[[80]](#footnote-81) אך המג"א שם כתב לפרש דהיינו דרק במוספי הרגלים דינם הוא להקריבם עם התמיד, אך מוספי שבת מאחרין אותן משום דכתיב בהו וביום דמשמע איחור, ועמש"כ בזה הפנ"י והצל"ח שם.

**ואח"כ עבודת היום ואח"כ שעיר הנעשה בחוץ שנא' שעיר עזים אחד חטאת מלבד חטאת הכפורים,** כן גירסת רש"י וש"ר, ובפירש"י כתב דהיינו דאף שהשעיר הנעשה בחוץ הוא מן המוספין, והי' לנו להקריבו עם תמיד של שחר ככל המוספין, אין מקדימין אותו לעבודת היום משום שנא' בו ושעיר חטאת אחד מלבד חטאת הכפורים והרי ששעיר חטאת הפנימי קודם, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והפסקי רי"ד, - ובפי' ר"ח הוסיף לפרש דהא דהי' קרב מיד אחר שעיר הפנימי, הוא מדכתיב בי' מלבד חטאת הכפורים ללמד דאחר שעיר הפנימי קרב מיד שעיר החיצון, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה האי מלבד.

אך בהגה' הגר"א גריס ואח"כ אילו ואיל העם ואימורי חטאת ואח"כ שעיר הנעשה בחוץ שנא' וכו', ועמש"כ החזו"א בסימן קכ"ז סוסקי"ב בטעם ההגהה.[[81]](#footnote-82)

**ואח"כ אילו ואיל העם ואח"כ אימורי חטאת ואח"כ תמיד של בין הערבים,** בפירש"י כתב דאילו ואיל העם ואימורי חטאת בטבילה שלישית ותמיד של בין הערבים בטבילה חמישית,[[82]](#footnote-83) וכ"כ התור"פ, וכ"כ בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל ובסדר העבודה להר"י נחמיאש, ולדעת הרמב"ם ודעימי' דאף תמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה שלישית, ודאי דאימורי החטאת היו קריבין בטבילה שלישית קודם תמיד של בין הערבים, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב.

אך התוס' כתבו דאימורי חטאת היו קריבין בטבילה חמישית קודם תמיד של בין הערבים, וכתבו לישב לפ"ז ללישנא דמתניתין לדעת ר"ע, וכן צידד הרא"ש בסדר עיוהכ"פ דהיו האימורין קריבין אחר הוצאת כף ומחתה כדי שנמעט ההפסק בין עבודת היום להוצאת כף ומחתה, כיון דהם כתובין מיד אחר עבודת היום והי' ראוי לעשותן מיד, אלא דצריך להקדים אילו ואיל העם לקיים ה' טבילות וי' קידושין, וע"כ כל מה שנוכל למעט ההפסק עדיף טפי.[[83]](#footnote-84)

הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דהא דתני ואח"כ אימורי חטאת היינו בין אימורי פר ושעיר הנשרפין ובין אימורי שעיר הנעשה בחוץ, דכולהו חטאות נינהו, ואינו בדין שיקדים אימורי שעיר הנעשה בחוץ לאימורי שעיר הנעשה בפנים, וכדילפינן מדכתיב מלבד חטאת הכפורים, - אך בסדר העבודה להרמ"ע מפאנו פי"ז כתב דהי' מקטיר תחילה אימורי השעיר הנעשה בחוץ ואח"כ מקטיר אימורי פר ושעיר הנשרפין.

**מ"ט דר"א עביד כדכתיב עביד ברישא דתורת כהנים והדר עביד דחומש הפקודים,**[[84]](#footnote-85) בירושלמי אמרו דטעמא דר"א הוא משום דעבודת היום מקודשת ומוספי היום תדירין וס"ל דתדיר ומקודש מקודש קודם, וע"כ עבודת היום קודמת למוספי היום, והקה"ע והפני משה כתבו דד' הירושלמי קיימי על הא דאילו ואיל העם קודמין למוספין, אך השפ"א לעיל במתניתין והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ז כתבו דקאי על הא דעבודת היום קודמת למוספין, וכתבו דלפ"ז מתפרש טעמא דר"ע דמוספין קודמין דהוא משום דס"ל דתדיר ומקודש תדיר קודם וע"כ מוספי היום דתדירין קודמין לעבודת היום, והמקד"ד שם כתב דיש לפרש כן גם במה שאמרו בתלמודין דטעמא דר"ע הוא מדכתיב מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד, והיינו דמהך קרא ילפינן בזבחים פ"ט א' דתדיר קודם.

**מ"ט דרבנן תרי קראי כתיבי וכו' וכתיב ויצא ועשה את עולתו,** השיח יצחק כתב דהיינו מדכתיב ויצא ועשה את עולתו ואת עולת העם דמשמע דאחר עבודת היום יעשה את איל העם שהוא מכלל המוספין, וכמו שאמרו לקמן דס"ל דאיל אחד הוא, וכ"כ הרש"ש,[[85]](#footnote-86) ועמש"כ הנימוקי הגרי"ב לפרש בע"א.

אך בפירש"י בד"ה דילמא פשע כתב דטעמא דהני תנאי דלא קדמו כל המוספין לעבודת היום, הוא משום דיש להקדים קרבנות דתורת כהנים לקרבנות דחומש הפקודים, וכ"כ התוס' בד"ה עביד חד והרא"ש בסדר עיוהכ"פ, והשיח יצחק הביא משיטה כת"י דלא גרסי דטעמייהו הוא מדכתיב ויצא ועשה את עולתו, ועמש"כ שם לדחות,[[86]](#footnote-87) וכ"כ הרש"ש.

## הכרעת ההלכה בזמן הקרבת המוספין

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזמן הקרבת המוספין, **א** בסדר העבודה להרי"צ גיאת כתב דמקריב את המוספין בטבילה ראשונה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהלכה כר"ע, וכ"כ המאירי בסוגיין ובסדר העבודה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב ובפ"ד דבטבילה ראשונה הי' מקריב הפר וז' כבשים של מוסף היום, ובטבילה שלישית מקריב שעיר חטאת של מוסף היום ואילו ואיל העם ומקטיר אימורי פר ושעיר הנשרפין ותמיד של בין הערבים, והלח"מ שם כתב דטעם הא דפסק כר"ע הוא משום דהלכה כר"ע מחבירו, והמים חיים כתב דהוא משום דר"א שמותי, וכ"כ בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל ובסדר העבודה לתלמיד הרשב"א, וכ"כ האבודרהם בסדר העבודה בשם הר"י ברצלוני, והכריע כן, וכ"כ בסדר העבודה להר"י נחמיאש. - **ב** בד' הרמב"ן בפר' אחרי כ"ג ט"ז מבו' דקי"ל כר"א, וכתב דהיו המוספין קריבין בטבילה שלישית, וזה לטעמי' דלר"א היו קריבין המוספין ותמיד של בין הערבים בטבילה שלישית, וכ"ה בסדר העבודה דאתה כוננת, והאבודרהם והר"י נחמיאש והב"י בסימן תרכ"א כתבו להגי' בדבריו. - **ג** הרא"ש בסדר עיוהכ"פ כתב דהדעת מכרעת כר' יהודה משמי' דר"ע או כראב"ש משמי' דר"ע דמקצת המוספין בבוקר ומקצתן בערב לקיים ב' הדרשות, לקיים הא דכתיב מלבד עולת הבקר אשר וגו' דמשמע דמוספין קרבין עם עולת הבוקר, ולקיים סדרא דקראי שעבודה נאמרה באחרי מות קודם המוספין שהם בפינחס ומשמע שעבודת היום קודם המוספין.

## זמן עריכת לחם הפנים והקטרת הבזיכין

במ"מ בפ"ג דף מס' 7 נתבאר מד' כמה מרבוותא דאף הקטרת הבזיכין וסידור לחם הפנים הי' נעשה בכה"ג, ונחלקו בזמן עשייתן, דבסדר העבודה להר"א בן אסמעאל כתב דהי' נעשה בטבילה ראשונה אחר הקרבת פר העולה וז' כבשים, וכ"כ בס' עבודת ישראל ובסדר העבודה להיעב"ץ דהי' נעשה בטבילה ראשונה, - אך בסדר העבודה להרמ"ע מפאנו כתב דהי' נעשה בטבילה שלישית, וכ"כ המנ"ח במצוה קפ"ה, - ועמש"כ בזה הר"י פוברסקי באורך בקובץ בית אהרן וישראל גל' קל"ג.[[87]](#footnote-88)

א' מנ"א פ"ג

דף מס' 4

## איל העם דיוהכ"פ אם הוא קרב לחובת היום או למוספין

**ע' ב' - איל אחד האמור כאן הוא האמור בחומש הפקודים,** הגבו"א לעיל ג' א' נסתפק אם כיון דאיל זה הוא האיל האמור בחומש הפקודים לגבי מוספין, אינו לחובת היום אלא למוספין, או דאע"ג דנאמר בחומש הפקודים לגבי המוספין, מ"מ הואיל ונאמר נמי גבי חובת היום, הו"ל חובת היום.

וכבר נתבאר לעיל שם דמצינו בכ"ד דאף לדעת רבי קרב האיל גם לחובת היום,[[88]](#footnote-89) **א** התור"י הלבן לעיל שם הק' דלדעת רבי אמאי שנה הכתוב באיל דיוהכ"פ בחומש הפקודים יותר מפר דיוהכ"פ ומשאר הקרבנות, ומבו' דפשיט"ל דאיל העם דכתיב בפר' אחרי קרב לחובת היום, וזהו דקשיא לי' דמ"ט שנה הכתוב וכתבו בחומש הפקודים.[[89]](#footnote-90) - **ב** הרמב"ן בפר' אמור כ"ג א' כתב דכל המוספין לא נהגו במדבר, וכתב דהא דכתיב בפר' אחרי ט"ז ל"ד ויעש כאשר צוה ד' את משה, היינו שעשה כן במדבר, ומבו' לפ"ז דאף דכל המוספין לא נהגו במדבר, מ"מ איל העם דכתיב בפר' אחרי קרב במדבר, והרי דקרב האיל גם לחובת היום. - **ג** הגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט כתב דלדעת רבי הא דכתיב איל העם בפר' אחרי, אף דהוא מקרבנות המוספין, הוא משום דכשבא אהרן בשאר ימות השנה אל הקדש, אף דאינו מקריב את המוספין, מקריב את איל העם דבא לחובת היום, אלא דביוהכ"פ עולה איל זה גם לאיל מוסף, וכ"כ החכמ"א בסוף הל' אבילות. - **ד** בחי' הגרי"ז בפ"א מעיוהכ"פ כתב לדקדק כן מל' הרמב"ם שם פ"ב ה"ב ופ"ד ה"ב, דשעיר החטאת כל חובתו הוא רק מדין חובת מוסף, אבל איל העם יש בו גם משום עבודת היום. - **ה** בחי' הגרי"ז שם הוכיח כן ממש"כ בפירש"י לעיל ס' א' ד"ה בגדי זהב דהא דאם הקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם אינו מעכב עליו לפסול, הוא משום דה"ז נעשה בבגדי זהב בחוץ, והרי דגם איל העם הוא מכלל מעשה יוה"כ האמור על הסדר אלא דלא כתיב בי' חוקה משום דנעשה בבגדי זהב בחוץ, ומשא"כ בשעיר הנעשה בחוץ דאף דגם הוא צריך להיות אחר עבודת היום, היינו מטעמא אחרינא, אבל אין לו שייכות כלל עם סדר עבודת היום דלאו מכלל עבודת היום הוא שנאמר בזה דין סדר.

**שכל הפרשה כולה נאמרה על הסדר חוץ מפסוק זה וכו',** הגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט כתב דהא דלא נאמרה פרשה זו על הסדר, הוא משום דהותר אהרן לבא בכל ימות השנה את הקדש ולעשות כסדר הקרבנות דיוהכ"פ, ובזה ליכא לדין ה' טבילות וי' קידושין, והי' עושה את העבודות כסדר האמור בפרשה, ורק ביוהכ"פ ל"ה עושה כסדר האמור בפרשה משום דבעינן ה' טבילות וי' קידושין, והביאו החכמ"א בסוף הל' אבילות.

**גמירי ה' טבילות וי' קידושין טובל כה"ג ומקדש בו ביום ואי אמרת כדסדרן כתיבי לא משכח"ל וכו',** הרמב"ן לעיל ע' א' כתב דאף לדעתו דהוצאת כף ומחתה הויא אחר תמיד של בין הערבים, מ"מ גם אם הפסיק בה בין אילו ואיל העם לכולי' תמיד שפיר דמי, דכל דמקיים בה ה' טבילות וי' קידושין קיים מצוה, ובקונט' הגרי"ז לעיל ל"ב א' כתב ללמוד מדבריו דהא דגמירי ה' טבילות וכו' לאו היינו דמזה נלמד סדר להוצאת כף ומחתה, אלא היינו דאף דמדינא ליכא סדר להוצאת כף ומחתה מצד עצמה ויכול להקדימה או לאחרה, מ"מ צריך לאחרה כדי לקיים בה ה' טבילות וי' קידושין, ועיי"ש שכתב דכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ן בפר' אחרי ט"ז כ"ג שכתב דאינה עבודה ואיחרו אותה לאחר כל מעשה היום ובלבד שנקיים בה ה' טבילות, וכ"נ בפירש"י לעיל ל"ב א', ז"ל, מ"ט צריך להפסיק באילו ואיל העם בין עבודת היום להוצאת כף ומחתה וכו' לפיכך צריך להפסיק אילו ואיל העם בין עבודת היום להוצאת כף ומחתה והוצאתן תפסיק בין אילו ואיל העם לתמיד של בין הערבים הרי חמש, עכ"ל, ומשמע דכל הא דמאחרין אותה הוא כדי לקיים ה' טבילות וי' קידושין,[[90]](#footnote-91) אך כבר עמד הגרי"ז שם דהוא דלא כמש"כ בפירש"י לעיל ס' א' דכל הא דאם הקדים כף ומחתה לאילו ואיל העם אין מעכבין עליו לפסול הוא משום דהן עבודות הנעשות בבגדי זהב בחוץ, (וכן דנו עוד מקמאי שם בטעם הא דאי"ז מעכב), וצ"ע.

ויש להוסיף דכ"ה מבו' גם ממש"כ הגר"א דבשאר ימות השנה דליכא לדין ה' טבילות וי' קידושין הי' עושה כסדר האמור בפרשה, והרי דהא דהוצאת כף ומחתה היא אחר עשיית אילו ואיל העם אי"ז כלל סדר בהעבודה, וכל הא דעושה כן הוא כדי לקיים דין ה' טבילות וי' קידושין, וע"כ הוא דבשאר ימות השנה דליכא ה' טבילות וי' קידושין הי' עושה כסדר האמור בפרשה.

**ודילמא מפסיק לי' בשעיר הנעשה בחוץ,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ה"ר יוסף דפריך הכי אף לר"א דאמר דכל המוספין היו עם תמיד הערב אחר עבודת היום, דמ"מ יפסיק ביניהם בשעיר החיצון, וכתבו דה"נ הומ"ל באחד משאר המוספין, והא דנקט שעיר הוא משום ר"ע, - אך התוס' לעיל ע' ב' ד"ה ואח"כ (הא') כתבו דלא פריך לר"א, דכיון דס"ל דעביד כדכתיב א"כ על כרחך באילו ואיל העם דכתיבי מקמי שעיר מפסיק להו, אלא לר"ע פריך דדילמא בשעיר לחודי' מפסיק להו, כדילפינן לה מקרא דמלבד חטאת הכפורים, ומנ"ל דמפסיק נמי באילו ואיל העם.

**רבא אמר אמר קרא ופשט את בגדי הבד וכו' מה ת"ל אשר לבש שלבש כבר,** בפשוטו לדעת רבא הא דל"ה עושה כסדר הפרשה אי"ז משום דבעינן ה' טבילות וי' קידושין אלא משום דנלמד מקרא דפושט בגדי לבן וחוזר לובש, ובע"כ דאין הפרשה אמורה על הסדר, - ולפ"ז יש להעיר במש"כ הגר"א דהא דלא נאמרה פרשה זו על הסדר הוא משום דכשהי' אהרן נכנס בכל השנה ועושה כסדר הזה הי' עושה כסדר הפרשה משום דליכא בזה לדין ה' טבילות וי' קידושין, ולכאו' אי"ז מתישב לדעת רבא,[[91]](#footnote-92) - ושמא גם לדעת רבא מפרשינן דהא דגלי קרא דפושט בגדי לבן וחוזר ולובש הוא משום דבעינן ה' טבילות וי' קידושין, וע"כ גם לדידי' כשהי' אהרן נכנס בכל השנה הי' עושה כסדר האמור בפרשה.

## בגדי כהונה

**כה"ג משמש וכו',** נחלקו הראשונים בדין בגד"כ אם יש עליהן קדושת כלי שרת, דהתוס' בקידושין נ"ד א' ד"ה בכתנות כהונה כתבו דכל זמן שלא נתחנכו לעבודה אין קדושת כלי שרת עליהן אלא קדושת בדה"ב דעבודתן מחנכתן, אך כשנתחנכו יש להן דין כלי שרת שקדושין קדוה"ג, - אך הרמב"ן שם כתב דאין כתנות כהונה קדשי הגוף ככלי שרת שאינן אלא מכשירי עבודה ואין משתמשין בגופן, וכ"כ הריטב"א דכיון דאין משתמשין בהן בגופן ומכשירי עבודה הן דינן כקדו"ד שיוצאין לחולין בשוגג, - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ח מכלי המקדש ה"ה, ומש"כ בס' תורת הקדש ח"א סימן כ"ד.

**וההדיוט בארבעה,** הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"א וה"ג כתב דבגדי כה"ד הם של פשתן לבנים, והקרית ספר שם כתב דהיינו דדינא הוא שיהיו בגדי כה"ד לבנים, דבעינן בד כברייתו שהוא פשתן לחודי', ואי צבוע לאו היינו בד לחודי', וכ"כ בס' יריעות שלמה שם ה"ג, - אך המנ"ח במצוה ק"א כתב דליכא קפידא לצבוע איזה צבע שיהי', והא דנקראו לבנים הוא משום דאם רוצה היו לבנים, לאפוקי בגד"כ דהיו צריכים להיות צבועים, וכתב לדמותו למש"כ הרמב"ם בפ"א מציצית ה"א דהא דחוטי לבן דציצית נקראו לבן הוא מפני שאין אנו מצווין לצבעו.

## מעשה אבנט וכתונת ומצנפת

**בכתונת ומכנסים ומצנפת ואבנט,** לעיל י"ב ב' פליגי רבי ור"א ב"ר שמעון באבנטו של כה"ד דחד אמר של כלאים וחד אמר של בוץ, ולעיל ו' א' מפרשינן דפלוגתייהו היא בדרשא דקראי, והתוס' שם עמדו בטעם הפלוגתא בזה כיון דקראי לאו כמר דייקי ולאו כמר דייקי, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הראב"ד בתמיד כ"ז א', והרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"א פסק כמ"ד דאבנטו של כה"ד הוא של כלאים, ועמש"כ בזה הכס"מ והשעה"מ שם.

לפ"מ דקי"ל דאבנטו של כה"ד הי' של כלאים דומיא דאבנטו של כה"ג, מבו' בד' הרמב"ן בפר' פקודי ל"ט כ"ט דהיו שוין זל"ז ואף אבנט של כה"ד הי' מעשה רוקם, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין קע"ג, - אך הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב כתב דאבנט של כה"ג מעשה רוקם והוא דומה במעשיו לאבנט כה"ד, והמל"מ שם כתב בדעתו דאבנט של כה"ד ל"ה מעשה רוקם, וההר המורי' שם נסתפק אם ה"ז לעיכובא.[[92]](#footnote-93)

לעיל י"ב ב' תניא אין בין כה"ג לכה"ד אלא אבנט דברי רבי, ר"א ב"ר שמעון אומר אף לא אבנט, ודנו שם לפרשה בשאר ימות השנה, ואף דטובא איכא בינייהו דכה"ג משמש בח' והדיוט בד', מ"מ מכוון הברייתא היא בהנך דשוין, דבאותם ד' בגדים ששניהם שוים בהן אין ביניהן אלא אבנט, ומבו' דשווה כתונת ומכנסים ומצנפת דכה"ד לשל כה"ג, והמל"מ בפ"ח מכלי המקדש הט"ז כתב להוכיח מזה כמש"כ הרמב"ם שם דהכתונת בין של כה"ג בין של כה"ד משובצת היתה, וכ"כ הרמב"ן בפ' פקודי ל"ט כ"ז דכתונת של כה"ג ושל כה"ד שוין.

אך הראב"ע שם כ"ח ל"ז ומ"א כתב דכתונת של כה"ג היתה משובצת ושל כה"ד ל"ה משובצת, דדוקא של כה"ג היתה משובצת משום כבודו, וכ"כ האברבנאל שם, ולדעתם צ"ל דמה שאמרו דאין בין כה"ג לכה"ד אלא אבנט הוא משום דאבנטו של כה"ג ושל כה"ד לא היו ממין אחד, ומשא"כ בכתונת דכה"ג ודכה"ד דהיתה ממין אחד, אלא שחלוקין הן בעשייתן, וזה כמש"כ התוס' לעיל שם (ד"ה אלא לאו) לישב לדעת ריב"א דמצנפת ומגבעת חלוקין בעשייתן, ועד"ז צ"ל גם למש"כ המל"מ בדעת הרמב"ם דאבנט של כה"ד ל"ה מעשה רוקם, ואפ"ה קאמר ראב"ש אף לא אבנט.

נחלקו הראשונים במעשה מגבעת של כה"ד ומצנפת של כה"ג, **א** הרמב"ם בפ"ח מכלי המקדש ה"ב כתב דמצנפת של כה"ג היא המגבעת של כה"ד, אלא שכה"ג שכה"ג צנוף בה כמי שלופף על השבר ובניו צונפין בה ככובע, וע"כ הוא דשל כה"ג נקראת מצנפת ושל כה"ד נקראת מגבעת. - **ב** הראב"ד שם כתב דחלוקין הן בעשייתן, דמצנפת של כהג ארוך הרבה וכורך אותו כריכות הרבה ככריכות הישמעאלים, אך מגבעת הוא ככובעין שלנו חדין מלמעלה והן קצרין. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א דמצנפת של כה"ג היתה קטנה לפי שהי' צריך להניח על ראשו ציץ ותפילין, ושל כה"ד היתה גדולה יותר שהיתה מכסה כל הראש ולא הי' משייר אלא מקום לתפילין,[[93]](#footnote-94) וכן הביאוהו התוס' לעיל י"ב ב' וכ"ה א' ובסוכה ה' א' ובגיטין ז' א'.

התו"י והתוס' הרא"ש הק' לדעת ריב"א ממה שאמרו לעיל י"ב ב' דבגדי כה"ג ביוהכ"פ כשרין לכה"ד, וכתבו דבשאר בגדים איירי חוץ מן המצנפת, וכ"כ התוס' בסוכה ה' ב', ומשמע דס"ל דלדעת ריב"א ה"ז מעכב ואם עשה מגבעת של כה"ד קצרה כמעשה המצנפת ל"מ,[[94]](#footnote-95) - אך הערול"נ והרש"ש בסוכה שם כתבו לדון דאי"ז מעכב, ושפיר אמרו דבגדי כה"ג ביוהכ"פ כשרין לכה"ד.[[95]](#footnote-96)

**דברים שנאמר בהן שש חוטן כפול ששה,** בזבחים י"ח ב' ת"ר בד שיהיו של בוץ בד שיהיו חדשים בד שיהו שזורים בד שיהו חוטן כפול ששה, ומפרשינן דהיינו דבגדים שנאמר בהן בד צריכין שיהו של בוץ חדשים שזורין שיהא חוטן כפול ששה יש מהן למצוה יש מהן לעכב, ובפירש"י שם כתב דהיינו דהא דבעינן חדשים לנוי אי"ז אלא למצוה דלאו ממשמעותא אתי, והא דבעינן שיהיו של בוץ ושזורים וחוטן כפול ששה הוא לעכב, וכתב דהא דחוטן כפול ששה מעכב הוא כמו שאמרו לקמן בסוגיין דדברים שנאמר בהן שש חוטן כפול ששה ויליף לי' לעיכובא, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ אחרי פ"א ה"ה, וכ"נ בפי' רבינו הלל שם.

אך הרמב"ם בפ"ח מכלי המקדש הי"ד כתב דכל מקום שנא' בתורה שש או שש משזר צריך שיהי' החוט כפול ששה, ומקום שנא' בד אם הי' חוט אחד לבדו כשר, ומצוה מן המובחר שיהי' כפול ששה, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס והכס"מ שם והמל"מ שם ה"ג והליקוטי הלכות בזבחים שם.

**שיהיו שזורין,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דבפרוכת שהיו ד' מינים הי' שוזר כל חוט וחוט בפנ"ע ואח"כ שוזרין כל המינים יחד, וכ"כ בפירש"י בפר' תרומה כ"ו א' ביריעות המשכן ובפר' תצוה כ"ח ו' באפוד, וכ"כ הסמ"ג עשין קע"ג באפוד ובחשן, - אך המל"מ בפ"ח מכלהמ"ק ה"ג כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דבבגדים שהיו מינים הרבה לא הי' שוזר כל המינים כאחת אלא כל מין ומין הי' שוזר בפנ"ע ודיו.

ה' מנ"א פ"ג

דף מס' 5

## קריעת בגדי כהונה

**ע"ב א'** **- המקרע בגדי כהונה לוקה שנא' לא יקרע,** מבו' דאף דקרא דלא יקרע כתיב במעיל, הוי האיסור אף בשאר בגדים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מכלי המקדש ה"ג כתב דהקורע פי המעיל לוקה שנא' לא יקרע וה"ה לכל בגדי כהונה שהקורען דרך השחתה לוקה, ובד' המאירי בסוגיין משמע דהיינו דילפינן שאר בגדים ממעיל, וכ"ה מבו' בפי' הר"א בן הרמב"ם בפר' תצוה כ"ח ל"ב, והשיח יצחק כתב דהיינו דכיון דטעם האיסור הוא משום בזיון דבגדים, דומיא דנותץ אבן מן המזבח דרך השחתה ובזיון דלוקה, אין לחלק בין מעיל לשאר בגדים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בכ' הגר"ח.

אך המנ"ח במצוה ק"א מסיק דאף דבסוגיין מבו' דילפינן שאר בגדים ממעיל, מ"מ בסוגיית הגמ' בזבחים צ"ה א' מבו' דאין האיסור אלא במעיל, והכי קי"ל, ומש"כ הרמב"ם דהקורע שאר בגדים דרך השחתה לוקה הוא משום איסורא דלא תעשון כן לד' אלקיכם.

הכס"מ שם כתב דהא דאינו חייב אלא בדרך השחתה הוא דומיא דמש"כ הרמב"ם בפ"א מביהב"ח הי"ז באיסורא דנותץ אבן מן המזבח דהוא בנותץ דרך השחתה, ועמש"כ ע"ז המנ"ח במצוה ק"א, ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב דהוא משום דקריעה הוא רק בדרך השחתה ובענין אחר לא חשיבא קריעה.

למש"כ הכס"מ דהא דאינו חייב אלא בדרך השחתה הוא דומיא דנותץ אבן מן המזבח, בפשוטו אף בקורע פי המעיל אינו חייב אלא בדרך השחתה, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין, וכ"כ המל"מ שם והשיח יצחק בסוגיין, - אך המל"מ הביא מס' קרבן חגיגה שפירש בד' הרמב"ם דרק בשאר בגד"כ אינו לוקה אלא בדרך השחתה, אך במעיל לוקה אף שלא בדרך השחתה, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן רס"ד דאף הקורע את המעיל דרך תיקון עובר, וזהו דאיצטריך קרא דלא יקרע אף דבלא"ה אסור מלא תעשון כן, וכ"כ המנ"ח שם לפי דבריו דרק באיסורא דקריעת שאר בגד"כ דהוא משום דלא תעשון כן אינו עובר אלא בדרך השחתה, אך במעיל עובר אף שלא בדרך השחתה, ופירש כן בד' הכס"מ.

## מזיח חושן מעל האפוד

**המזיח חושן מעל האפוד וכו' לוקה שנא' לא יזח,** בהחיבור שבין החושן לאפוד כתב הרמב"ם בפ"ט מכלהמ"ק ה"י דהיינו דמורידין את השרשרות שבטבעות כתפות האפוד עד טבעות החושן "העליונות" כדי שידבקו זב"ז, - אך היראים בסימן שי"ז כתב דהיינו דהטבעות "התחתונות" של החושן היו מרוכסות בפתיל תכלת של טבעות הכתפות אשר ממעל לחשב האפוד.

היראים שם כתב דהאיסור במזיח חושן מעל האפוד בזה הוא כשהכה"ג לבוש בהן, אך כשאינו לבוש בהן ליכא איסורא, וזה לפי דבריו דהכתוב מדבר בטבעות התחתונות של החושן המרוכסות בפתיל תכלת של הטבעות דממעל לחשב האפוד, ובשעה שאינו לבוש בהן היו הטבעות מוזחות ועומדות שא"א לו ללובשם בעודם מחוברות, וכ"נ בד' הרמב"ן בפר' צו ח' ז', - אך בפי' רבינו בחיי בפר' תצוה כ"ח ט"ו כתב דהי' הכהן לובש ביחד האפוד עם החושן שהרי מחובר הי' זב"ז שנא' ולא יזח החושן מעל האפוד, ומבו' דאף כשאינו לבוש בהן היו מחוברין וע"כ הי' לובשם יחד, וכ"כ הפנים יפות בפר' צו שם.

הסמ"ג לאוין רצ"ט כתב דהמפרק את החושן מעל האפוד בשעת עבודה לוקה, וכ"כ החינוך במצוה ק', - אך בהגה' ברוך טעם לחינוך שם כתב דמד' הרמב"ם בפ"ט מכלהמ"ק ה"י משמע דאף שלא בשעת עבודה לוקה, וכ"כ המנ"ח שם בדעתו, ועיי"ש שהוכיחו כן מסוגיית הגמ' במכות כ"ב א',[[96]](#footnote-97) - ועמש"כ בזה התועפות ראם בסימן שי"ז והחמדת ישראל בקונט' נר מצוה מצוה ל"ג.

הרמב"ם בפ"ט מכלהמ"ק ה"י כתב דכל המזיח חושן מעל האפוד ומקלקל חיבורן דרך קלקול, וכ"כ המאירי בסוגיין דהמפרק את חיבורן דרך השחתה לוקה,[[97]](#footnote-98) ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב צ"ל דהיינו משום דאיסורא דלא יזח החושן מעל האפוד הוא איסור של קריעה ומשום דצריך שיהיו מחוברין, דאף דלי"ב להלאו דלא יקרע משום דאינם תפורין יחד, מ"מ גם הלאו דלא יזח ענינו הוא לאו של קריעה דצריך שיהיו דבוקים יחד, וכל שמפרק חיבורן ה"ה כקורע, וע"כ יש גם בלאו זה תנאי דדרך קלקול דבלא"ה לא הוי קריעה.

הרדב"ז בהל' כלהמ"ק שם כתב בתחילת דבריו דמשמעות ד' הרמב"ם דאם התיר הקשר מעט עד שנתרפה החושן מעל האפוד ולא נתפרק חיבורן אין לוקה, - אך בהמשך דבריו כתב דמסתברא מילתא דאם פרק חיבור צד אחד מן האפוד וצד השני נשאר מחובר לוקה, דכיון דעשה דרך קלקול אף על מקצת קלקול לוקה, וכתב לפ"ז דגם כשפירק החושן מעל האפוד עד שנתרפו זמ"ז אע"פ שעדיין אדוקים זב"ז כיון שעושה דרך קלקול לוקה, וכתב דל"ד למסיר בדי ארון דאינו חייב אלא כשמסיר אות ממקומן דבהסרה תלה רחמנא כדכתיב לא יסורו ממנו.

הרמב"ם בהל' כלהמ"ק שם כתב דמורידין את השרשרות שבטבעות כתפות האפוד עד טבעות החושן העליונות כדי שידבקו זב"ז ולא יזח החושן מעל האפוד וכל המזיח חושן מעל האפוד ומפרק חיבורן דרך קלקול לוקה, ובשיעורי הגרמ"ד עה"ת כתב בשם הגרי"ז דהדין דלא יזח נאמר גם על עשיית החושן והאפוד שיעשו אותם באופן שלא יזח, ובכה"ג שעשו אותם כן ופירק את חיבורם זהו דהוי פירוק בדרך קלקול ועובר באיסורא דלא יזח, אך אם לא נעשה מתחילה באופן שלא יזוח אין כאן קלקול בהפרדתו ואינו עובר בלאו דלא יזח.

הריטב"א במכות כ"ב א' כתב במה שאמרו שם בההיא דיש חורש תלם אחד דלחשוב נמי המזיח את החושן, דהיינו כגון לובש את החשן וחורש בו וכל שעה עובר משום לא יזח, ובהגה' ברוך טעם למנ"ח מצוה ק' כתב ללמוד מדבריו דכל שהולך הכה"ג בחושן בלא אפוד עובר בלאו דלא יזח, דהנרצה בלאו זה שמנוע הכה"ג להיות לבוד בחושן בלא אפוד ושיהי' קשור בו, וע"כ לא הזכיר הריטב"א שהי' לובש גם את האפוד, ועמש"כ בזה התועפות רעם בסימן שי"ז.

## מסיר בדי ארון

**והמסיר בדי ארון לוקה שנא' וכו' ולא יסורו,** בד' התוס' ורבים מקמאי מבו' דהאיסור הוא בכל זמן שמסיר את הבדים, וזהו שעמדו בהא דכתיב בקרא ושמו בדיו, ונתבאר להלן, - אך הסמ"ג לאוין רצ"ו כתב כשנושאין אותו בכתף צריך להזהר שלא ישמטו הבדים מן הטבעות, וברמזים שם כתב דהאיסור הוא שלא להוציא בדי הארון כשנושאין אותו בכתף, ומבו' דאין האיסור אלא בשעת נשיאתו.

הרמב"ן בסהמ"צ שורש ג' כתב דאי נימא דמצות משא הארון בטלה, אף היתה בטל האיסור דלא יסורו ממנו, דהבדים נעשו למשא הארון ומפני משאו הוזהרנו שלא נסיר אותם, כדכתיב והבאת את הבדים בטבעות לשאת את הארון בהם בטבעות הארון יהיו הבדים לא יסורו ממנו, וכ"כ החינוך במצוה צ"ו דחייבין אנו לבל נסיר בדיו ממנו כדי שיוציאוהו בהם הלויים אם נצטרך להביאו ממקום למקום בסיבת מלחמה או מאיזה סיבה שתבא, ועיי"ש במש"כ בשרשי המצוה, וכ"ה מבו' ממש"כ הסמ"ג דאיסורא דלא יסורו הוא בשעת המשא, - אך למש"כ התוס' דאיסורא דלא יסורו הוא בהבדים שהיו קבועים בו שלא היו נושאין אותו בהן, מבו' דאין האיסור מפני משאו, אלא הוא מדיני הארון דבעינן שיהיו בו בדים בטבעות ולא יסורו ממנו, וכ"נ בד' הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"ה דמפני גדולת הארון הזהיר שלא תפסד לו תכונה וצורה ואפי' בהוציא הבדים מן הטבעות, - והדעת זקנים ור"י בכור שור בפר' תרומה כ"ה ט"ו כתבו דמפני קדושת הארון לא רצה הקב"ה שימשמשו בו להסיר הבדים ולהכניסם בטבעות, - ועמש"כ בזה המשך חכמה שם.

בכ' הגר"ח כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דאף דאיסורא דמזיח חושן מעל האפוד ומקרע בגדי כהונה או רק בדרך קלקול והשחתה, מ"מ איסורא דמסיר בדי ארון הוא אף שלא בדרך קלקול והשחתה, וכתב דהיינו משום דקריעה הוא רק בדרך השחתה וע"כ הוא דאיסורא דמקרע בגדי כהונה הוא רק בדרך השחתה, וה"נ הוא באיסורא דלא יזח החושן מעל האפוד דהוא ג"כ איסור של קריעה, אך איסורא דלא יסורו הבדים מן הארון אינו לאו של קלקול כלל, אלא דהלאו הוא שלא להוציא הבדים מן הארון ולא יסורו ממנו, ולא נסמך לקורע כלל, וע"כ חייב אף שלא בדרך קלקול.

הרמב"ם בפ"ב מכלהמ"ק הי"ג כתב שהמסיר אחד מן הבדים מן הטבעות לוקה, והמעין החכמה כ"ד א' עמד בזה דמנ"ל דלוקה בהסרת אחד מן הבדים, הרי פשטי' דקרא דכתיב לא יסורו ממנו משמע דהאיסור הוא בהסרת ב' הבדים, ועמש"כ בזה התועפות רעם בסימן שט"ז, - והיריעות שלמה בהל' כלהמ"ק שם כתב די"ל דכיון דכשהסיר בד אחד א"א לשאת את הארון, ע"כ עובר בזה משום לא יסורו ממנו,[[98]](#footnote-99) וזה כמש"נ לעיל מד' הרמב"ן ודעימי' דעיקר האיסור הוא מפני משא הארון.

המעין החכמה שם כתב דלפ"ד הרמב"ם אם הסיר את ב' הבדים אפשר שלוקה שמונים, וכ"כ הליקוטי הלכות במכות כ"ב א' דאם הסיר בד אחד ואח"כ הסיר את השני בב' התראות לוקה שמונים, - אך היריעות שלמה שם כתב לפי דבריו דעיקר האיסור הוא בהסרת הבד הראשון דעי"ז אינו ראוי לשאתו, וליכא איסור בהסרת הבד השני.

הריטב"א במכות כ"ב א' כתב במה שאמרו שם בההיא דיש חורש תלם אחד דלחשוב נמי המסיר בדי ארון, דמשכח"ל בחרישה זו כגון שהסיר בדי ארון לחרוש בהם, וכל שעה שחורש בהם ואינו מחזירן לארון עובר משום לא יסורו ממנו, ונתחדש בדבריו דאין האיסור רק בשעת ההסרה, אלא אף כשחורש בהן ואינו מחזירן לארון, ונתחדש בדבריו עוד דהאיסור הוא במעשה החרישה, וע"כ חשיב כלאו שיש בו מעשה,[[99]](#footnote-100) וצ"ב.

**כתיב בטבעות הארון יהיו הבדים לא יסורו ממנו וכתיב והובא את בדיו בטבעות,** בפירש"י גריס וכתיב והבאת את בדים בטבעות, דהך קרא כתיב לגבי ארון, וכן גירסת התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א,[[100]](#footnote-101) - אך התוס' כתבו דדוחק הוא לשבש הספרים, ועיי"ש במש"כ לפרש לגירסא דידן, - ובפי' רבינו אליקים כתב דפריך מהא דכתיב ושמו בדיו, ונתבאר להלן.

**הא כיצד מתפרקין ואין נשמטין,** בפירש"י כתתב דהינו דבראשיהן היו עבים והכניס ראשן אחד בדוחק בטבעת ובאמצען היו דקין וע"כ לא היו נדחקין בטבעות אלא מתפרקין והולכין לכאן ולכאן אבל אינן נשמטין לצאת מהן לפי שהן עבים בראשיהן, - אך התוס' הרא"ש כתב דלא קאי על מעשה הבדים אלא קאי על האיסור דלא נאסר להזיזן בתך הארון הנה והנה, אלא לשמטם לגמרי לחוץ.

התו"י כתבו דלפירש"י אם השמיטן אע"פ שאין יכולין להוציא שראשן עב אפ"ה לוקה, ור"י מפרש דאין נשמטין לגמרי אבל יכולין הן להישמט בדוחק, והריטב"א כתב בשם ר"י דאין נשמטין לגמרי אבל יכולין היו לישמט על ידי פירוק הקשרים והחוליות שהיו שם בטבעות, והשיח יצחק כתב לפרש דהיינו דלפירש"י אם השמיט והסיר אותם ממקומם לצד ראשן העב אע"פ שאינו יכול להוציאן לגמרי מצד שראשן עב אפ"ה לוקה, ולדעת ר"י אינו לוקה אלא כשהסירן לגמרי,[[101]](#footnote-102) - אך התוס' הרא"ש כתב גם לדעת רש"י דאינו לוקה אלא כשהסירן לגמרי מן הארון.

בפר' במדבר ד' ו' כתיב בארון ונתנו עליו כסוי עור תחש וכו' ושמו בדיו, והתוס' בסוגיין הק' דמשמע דבשעת המסעות היו משימין אותם בדים וקודם המסעות לא היו הבדים בטבעות, והרי כתיב לא יסורו ממנו,[[102]](#footnote-103) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"י מאורליינ"ש דהא דכתיב ושמו בדיו היינו דשמו הבדים על כתפי הנושאים להוליכן,[[103]](#footnote-104) וכ"כ האבן עזרא בפי' הארוך בפר' תרומה כ"ה י"ב, וכ"כ האבן עזרא בפר' במדבר שם בשם י"א, וכ"כ הרמב"ן שם בפי' קמא, והתוס' הק' ע"ז דעדיין לא היו בני קהת שם. - **ב** התוס' כתבו די"ל דהא דכתיב ושמו בדיו היינו [משום] שמושכין הבדים לצד חוץ להיות נראין בולטין בפרוכת כמין ב' דדי אשה, וההעמק דבר בפר' תרומה כ"ה י"ב והרש"ש בסוגיין פירשו דהיינו דכיון דהיו הבדים מושכין לצד חוץ, ע"כ בשעת המסעות היו צריכין להשימן שיהיו בולטין מב' הקצוות בשוה כדי לנושאו בטוב, וכ"כ הפענח רזא בפר' תרומה. - **ג** בפי' רבינו אליקים פירש דע"ז הוא דמשני דהיו הבדים מתפרקין ואינם נשמטין, ובשעת המשאות היו שמין אותם במקומם, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ המאירי, וכ"כ המאירי, ועד"ז כתב הרמב"ן בפ' במדבר שם בפי' בתרא, וכ"כ הדעת זקנים ור"י בכור שור שם, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן ב' אלפים ק"צ. - **ד** התוס' צידדו דח' טבעות היו בארון,[[104]](#footnote-105) בד' מהם היו בדים קבועין שלא יסורו ממנו ובד' מהם היו משימין בדים בשעת סילוק מסעות לשאת את הארון בהן,[[105]](#footnote-106) ועל בדים אלו דנושאין בהן את הארון כתיב ושמו בדיו. - **ה** האבן עזרא בפר' במדבר שם כתב דהא דכתיב ושמו בדיו היינו משום דיסירום עד שיכסו הארון, ולכאו' היינו דלצורך כיסוי הארון היו מסירין את הבדים, ובכה"ג שהוא לצורך הכיסוי לי"ב לאיסורא דלא יסורו ממנו. - **ו** בפי' ר"י בכור שור בפר' תרומה כ"ה ט"ז כתב דאף ששם משה את הבדים בארון, רצה הקב"ה שיושמו ע"י הכהנים ולפיכך שמו אותם אהרן ובניו ומאותה שעה לא הוסרו, וכ"כ החזקוני שם. - **ז** למשמעות ד' הסמ"ג דאיסורא דלא יסורו הוא בשעת המשאות, ניחא, דשלא בשעת המסעות היו מסירין את הבדים מן הטבעות, וזהו דכתיב בשעת המשאות ושמו בדיו, - ועמש"כ בזה האוה"ח בפר' תרומה כ"ה ט"ו והמלבי"ם שם כ"ה י"ד והמשך חכמה בפר' פקודי מ' כ'.

ו' מנ"א פ"ג

דף מס' 6

## דרך גדילתן

**ע"ב א'** **- עצי שטים עומדין שעומדין דרך גדילתן,** בפירש"י כתב דהיינו דבעינן שיהא העליון למעלה והתחתון למטה כדרך גדילתן, וכן אמרו בסוכה מ"ה ב' דכל המצוות אין יוצא בהן אלא דרך גדילתן, ופירש"י דהיינו כגון קרשי המשכן ועמודים ולולב והדס וערבה, וילפינן לה מדכתיב עצי שטים עומדים, - אך בפירש"י בפר' תרומה כ"ו ט"ו פירש דהא דכתיב עצי שטים עומדים היינו שיהא אורך הקרשים זקוף למעלה בקירות המשכן, ולא תעשה הכתלים בקרשים שוכבים להיות רוחב הקרשים לגובה הכתלים קרש על קרש.

והמהרש"א בח"א בסוגיין כתב דהא דילפינן הכא מקרא דעומדים דבעינן דרך גדילתן, אף דפשטי' דקרא הוא דבעינן שיהיו עומדים ולא יהיו שוכבים זעג"ז, הוא משום דלא איצטריך קרא להא שיהו עומדים ולא שוכבים זעג"ז, דמוכח מתוך גובה ואורך ורוחב המשכן וגם מתוך האדנים שהיו הקרשים עומדים ולא שוכבים זעג"ז, ולא איצטריך קרא אלא שלא יעמידו אותן שלא בדרך גידולן, - אך הביכורי יעקב בסימן תרנ"א סקי"ב כתב דעיקר הא דילפינן דבעינן דרך גדילתן הוא מהא דבעינן שיהיו הקרשים עומדים ולא שוכבים, דג"ז הוא משום דבעינן דרך גדילתן, וכ"כ בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח,[[106]](#footnote-107) והוכיחו מזה דגם כשראשו מן הצד לא חשיב כדרך גדילתו, ועמש"נ בזה להלן.

## יסוד דינא דדרך גדילתו

הבה"ג בהל' לולב כתב והיכא דאפיך לי' לולב או לאתרוג מיפך ונקיט לי' מי נפיק יד"ח או לא, מי אמרינן לקיחה אמר רחמנא והאי נמי לקיחה היא, או דילמא כיון דכתיב זה קלי ואנוהו התנאה לפניו במצות לאו דרך נוי הוא ולא נפיק וכו', ת"ש וכו' ואמר אביי משכח"ל בשהפכו דאע"ג דאגבהי' לא נפיק יד"ח וכו', ואמרינן בדוכתא אחריתי וכו' שמעינן מהני שמועתא דהיכא דאפיך לי' ללולב או לאתרוג מיפך לא נפיק יד"ח, ונתחדש בדבריו דדינא דדרך גדילתו אינו דין בעלמא בצורת הלקיחה דגידולי קרקע ליטלו בדרך גדילתו, אלא הוא משום דכל שנוטלו שלא בדרך גדילתו אינו דרך נוי.

## דרך גדילתו בארון ומזבח

הפנים יפות בפר' תרומה כ"ו ט"ו כתב דפשוט דה"ה כל העמודים והארון ורגלי השלחן והעץ שבמזבח הזהב היו כדרך גדילתן, שהרי ילפינן מינה בסוכה שם לכל המצוות שיהיו כדרך גדילתן, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דכתיב קרא בקרשים, אך המשך חכמה שם כתב דבארון ומזבח ל"ב שיהיו העצים דרך גדילתן, דדוקא בקרשים שהיו נפרקים במסעות זמ"ז הוא דבעינן דרך גדילתן, אך בארון ומזבח שהיו מחוברין תמיד ל"ה העצים כדרך גדילתן,[[107]](#footnote-108) וע"כ כתיב בהו עצי שטים ולא כתיב עצי שטים עומדים, - ועמש"כ בזה השפ"א בסוכה שם.

## דרך גדילתו באתרוג

התוס' בסוכה ל"ט א' ד"ה עובר לעשייתן כתבו דגם באתרוג אינו יוצא בו יד"ח כשהפכו ואינו בדרך גדילתו, וכ"כ הרא"ש שם סימן ל"ג והטוש"ע בסימן תרנ"א ס"ה, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ז מלולב ה"ו, וכ"כ הבה"ג בהל' לולב והריצ"ג בהל' לולב, והביאו המג"א בסימן תרנ"א סק"ז,[[108]](#footnote-109) - אך בתשו' מהרש"ם ח"א סו"ס כתב בשם האדר"ת שדקדק מד' רש"י בסוכה דבאתרוג ל"ב דרך גדילתו, כיון שהוא תלוי באילן כשעוקצו למעלה,[[109]](#footnote-110) וע"כ לא הזכיר רש"י אלא לולב והדס וערבה, וכתב ע"ז דבירושלמי בברכות פ"ה סוף ה"ב אמרו דבכל ד' מינים שבלולב בעינן דרך גדילתן, ובתשו' לבושי מרדכי או"ח מהדו"ת סימן פ"ד כתב דבירושלמי ד' ונציא ליתא.

## דרך גדילתו בדפנות הסוכה

הטור בסימן תר"ל כתב דיש מדקדקין כשעושין דופן מקנים להעמידן דרך גדילתן וכמו שאמרו בלולב דאין יוצאין בו אלא דרך גדילתו, ונחלק ע"ז דא"צ להעמידן דרך גדילתן כיון שדפנות כשרים בכל דבר, והיינו דכיון דדפנות כשרים בכל דבר וא"צ שיהיו גידולי קרקע ל"ב שיהיו דרך גדילתן, דרק בדבר שמצותו הוא בגידולי הקרקע הוא דבעינן שיהיו הגידולין כדרך גדילתן,[[110]](#footnote-111) - והב"ח שם כתב דטעם המדקדקים הוא דאף דאם עשאן מכל דבר כשר, מ"מ כשעשאן מגידו"ק א"כ המצוה נעשה בגידולין ואינו יוצא בהן אלא דרך גדילתן,[[111]](#footnote-112) או דס"ל להחמיר כדעת האו"ז בהל' סוכה סימן רפ"ט אות ב' דאף בדפנות בעינן גידו"ק.

## דרך גדילתו בסכך

הב"ח שם הק' ע"ד המדקדקים שהרי הסכך ל"ה דרך גדילתו,[[112]](#footnote-113) וכתב די"ל דמה שמניחין הסכך על הסוכה הוי שפיר דרך גדילתו, דגם באילן עצמו עומדין כך הענפים נטויין באילן המיסך על הארץ, ורק כשמהפך התחתון למעלה ל"ה דרך גדילתו, ועוד דשאני סכך דכיון דכל סכך ל"ה דרך גדילתו ל"ב דרך גדילתו.

## כשמעמידו מן הצד אם חשיב שלא כדרך גדילתו

הב"ח שם כתב דנפ"מ בין הדרכים הוא אם בדפנות מצי להשכיב הקנים זע"ז לארכן וחשיב כדרך גדילתן, או דבעינן להעמידן דרך גדילתן ולא להשכיבן זע"ז לארכן, - ומצינו שנחלקו בזה רבוותא בדין ד' מינים, דהדרכ"מ בסימן תרנ"א סק"ט כתב דכל שאינו מהפך הלולב לגמרי אלא דראשו מן הצד חשיב כדרך גדילתו,[[113]](#footnote-114) אך המטה משה בסימן תתקכ"ז כתב דאף כשהוא מן הצד אי"ז דרך גדילתו, והביאו הא"ר בסימן תרנ"א סקט"ז, וכ"כ הביכורי יעקב שם סקי"ב והמ"ב שם סקט"ז, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח.

**דבר אחר עומדים שמעמידין את ציפוין,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דציפוי הזהב מעמידין ע"י מסמרות, וכ"כ בפירש"י בסוכה מ"ה ב' דהציפוין של זהב קבוע בהן במסמרות של זהב ול"ה עושה טס ארוך כמידת הקרש שיעמוד מאליו. - **ב** בפירש"י כתב לפרש עוד דהיינו שלא התליעו ולא נפל ציפויין.[[114]](#footnote-115) - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דמעמידין את ציפויין מעצמן בלא מסמר. - **ד** התוס' כתבו דהיינו דציפוי זהב שעליהן בטל לגבי דידהו ול"ד לכל דוכתא דהעץ בטל לגבי ציפוי המתכת לענין טבילה ולכל מילי,[[115]](#footnote-116) וכמו שאמרו בשלהי חגיגה דאף דהשלחן הי' מצופה בזהב הי' עליו תורת כלי עץ דבטל הציפוי לגבי העץ משום דקריי' רחמנא עץ.

**מאי דכתיב את בגדי השרד לשרת בקודש אלמלי בגדי כהונה וכו',** הרמב"ן בפר' כי תשא ל"א י' הוכיח הכא דהא דכתיב בקרא את בגדי השרד לשרת בקודש קאי על בגדי כהונה, ודלא כמש"כ בפירש"י שם דלפי פשוטו של מקרא א"א לומר שבבגדי כהנה מדבר, אלא הם בגדי התכלת והארגמן ותולעת שני האמורין בפרשת מסעות, - ועמש"כ בזה השיח יצחק בסוגיין.

## מעשה הארון

**אמצעי של עץ תשעה פנימי של זהב שמונה,** נחלקו הראשונים בצורתו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהאמצעי הי' גבהו מבחוץ ט' טפחים, כדכתיב ואמה וחצי קומתו, והפנימי הי' גבהו מבחוץ ח' טפחים עם עובי שוליו, ועובי שולי העץ של אמצעי טפח, ונמצא דהי' הפנימי ממלא חללו של האמצעי. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דהאמצעי הי' חללו ט' טפחים והפנימי הי' גבהו ח' טפחים, ונמצא דנשאר מן הארון של עץ טפח מגולה. - **ג** הריטב"א כתב בשם י"מ דהארון האמצעי הי' גובהו מבחוץ י' טפחים ועובי שוליו טפח והי' חללו ט' טפחים, והארון הפנימי הי' גובהו מבחוץ ט' טפחים וחללו ח' טפחים, ותמה ע"ז ממה שאמרו בכ"ד דארון תשעה וכפורת טפח, והרי דלא הי' גובה הארון מבחוץ אלא ט' טפחים, וזה דלא כתנאי דהכא.

בפי' רבינו אליקים כתב דהא דהפנימי הי' שמונה הוא משום דעובי הארון של עץ הי' חצי טפח מכאן וחצי טפח מכאן ונמצא שלא הי' חללו בפנים אלא ח' טפחים אליבא דר"מ, וכמו שאמרו בב"ב י"ד א', ולכאו' לפי דבריו מה שאמרו דהפנימי הי' ח' טפחים קאי על רחבו, דהאמצעי הי' רחבו ט' טפחים, כדכתיב בקרא ואמה וחצי רחבו, וכיון דעובי ב' דפנותיו הי' טפח, כמו שאמרו בב"ב שם, נמצא דהפנימי הי' ח' טפחים, - אך צ"ב שהרי במה שאמרו דבמה אמרו דשל עץ תשעה פי' רבינו אליקים דקאי על גובהו ודכתיב ואמה וחצי קומתו, וגם הא דפליגי אם החיצון י' ומשהו או י"א ומשהו קאי על גבהו, וצ"ע.

**חיצון י' ומשהו והתניא י"א ומשהו לא קשיא הא כמ"ד יש בעביו טפח הא כמ"ד אין בעביו טפח,** בפירש"י כתב דהיינו דמ"ד די' ומשהו ס"ל דעובי שולי הארון החיצון הי' משהו וטפח עשירי עולה למול עובי הכפורת ומכסה חיבור הכפורת והארון, ומ"ד די"א ומשהו ס"ל דעובי שולי הארון החיצון הי' טפח ועולה י' טפחים כנגד הארון האמצעי והכפורת ועולה משהו מעל עובי הכפורת להיות זר לכפורת סביב,[[116]](#footnote-117) ורב יהודה דאמר י' ומשהו, הוא משום דלא איירי בזר, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' רב חנני' אמורא, והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דלפ"ז מה שאמרו בכ"ד דארון ט' וכפורת טפח, הוא דלא כמ"ד הכא די"א ומשהו, והתור"פ הק' דגם למ"ד דחיצון י' ומשהו תיקשי דמ"ט אמרו דארון תשעה וכפורת טפח, ולמה לו למנות הכפורת במנין גובהו, כיון דגובהו של חיצון עצמו הי' עשרה.[[117]](#footnote-118)

אך בפי' ר"ח כתב דגובה הארון החיצון מבחוץ הי' ט' טפחים, ומה שאמרו דחיצון י' ומשהו היינו משום דטפח ממנו הי' לכסות הטפח הנותר מבפנים מגולה, וזה לטעמי' דהארון הפנימי לא הי' ממלא את כל חלל הארון האמצעי אלא נשאר טפח מגולה, ומ"ד גבהו י"א טפחים הוא משום דיש בעובי דפנות הארון טפח, והי' טפח מן הארון החיצון לכסות עובי הדופן וטפח לכסות את הנותר מבפנים מגולה, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דבב"ב י"ד א' אמרינן דעובי כל דופן דהארון הי' חצי טפח, והוא דלא כחד מהני תנאי דהכא, - ועמש"כ בפי' רבינו אליקים לפרש בזה בע"א, וצ"ב, - ועמש"כ המלבי"ם בפר' תרומה כ"ה י"א.

**ומאי משהו,** בפירש"י כתב דקאי על הא דתני בברייתא משהו, דהא דא"ר יהודה משהו הוא לעובי שולי הארון החיצון, היחוסי תנו"א בע' רב חנני' אמורא כתב דלדעת רב יהודה הא דהי' החיצון גבוה י' ומשהו הוא משום ציפוי שפתי הארון העליונות, ועיי"ש שהביא דהכי תניא בברייתא דמלאכת המשכן פ"ז עשאו ג' תיבות ב' של זהב ואחת של עץ נתן של עץ בתוך של זהב ושל זהב בתוך של עץ וחיפה שפתיו העליונות בזהב שנא' וצפית אותו זהב טהור וכו' מלמד שחיפה שפתיו העליונות בזהב, - אך לפי' ר"ח כתבו התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ דאתרוייהו קאי,[[118]](#footnote-119) והתור"פ הק' דמ"ט לא אמרו דהמשהו הוא לעובי שולי החיצון, וכתב דלא מיירי כלל בעובי השולים.

בפירש"י בסוגיין ד"ה שלש ארונות כתב דחיפה את שפתו העליונה בזהב, וזה כדתניא בברייתא דמלאכת המשכן, והמהרש"א הק' ע"ד רש"י דא"כ מ"ט לא חשיב להך משהו, וכמש"כ כן היחוסי תנו"א, - והשיח יצחק כתב דהוא משום דהי' דק מאד מאד, ומשא"כ במשהו דשולים שהי' בו שיעור מה כדי לחבר הדפנות שיהיו עומדים וקיימים וכן משהו דזר דכיון דהי' לסימן כתר תורה הי' בו שיעור מה, - ולכאו' י"ל עוד, דמשמעות ד' רש"י דהא דהא דחיפה שפתיו העליונות בזהב הוא ציפוי בפנ"ע ואינו מכלל הארון החיצון, וע"כ לא חשיב לה בכלל גובה הארון החיצון.

היחוסי תנו"א שם הק' בהא דילפינן בעירובין ד' ב' ובסוכה ד' ב' להא דבעינן שתהא המחיצה גבוהה י"ט מארון ט' וכפורת טפח וכו', שהרי הארון והכפורת היו משהו יותר מי' טפחים, שהרי הי' על הארון ציפוי זהב משהו ונמצא דהי' הארון ט' ומשהו והכפורת טפח, (וכ"ה גם לפירש"י דשולי הארון החיצון היו משהו והארון האמצעי טפח והכפורת טפח), וא"כ ניבעי טפי מי' טפחים,[[119]](#footnote-120) וכתב דליכא למימר דלא דק, דלא אמרינן לקולא לא דק, ובמידות של תורה לא שייך למימר לא דק.

**זר,** לפירש"י היינו דהי' הזר עולה משהו מעל הכפורת, וכ"כ בפירש"י בפר' תרומה כ"ה י"א, וכ"כ התורי"ד,[[120]](#footnote-121) - אך לפי' ר"ח כתב התור"פ דנמצא דהזר לא הי' מעל הכפורת אלא על הארון קודם הנחת הכפורת, ועיי"ש שתמה ע"ז.

## משוח מלחמה

**בגדים שכה"ג משמש בהן משוח מלחמה משמש בהן,** לקמן בסוגיין מבו' דלדידי' משוח מלחמה כשר לעבודת יוהכ"פ, ומבו' דתורת כה"ג עליו, וע"כ הוא משמש בח' בגדים, - ואמנם הנה בכ' הגר"ח לקמן בסוגיין כתב דאף למ"ד דמשוח מלחמה משמש בח' בגדים, אכתי לי"ב למינוי כה"ג, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דמיחזא חזי לעבודת יוהכ"פ, היינו דיש בו להריבוי בגדים הנצרך לעבודת יוהכ"פ, אף דאכתי אינוי ראוי לעבודת יוהכ"פ בלא שימנוהו לכה"ג, וצ"ע.

**שנא' ובגדי הקודש אשר לאהרן יהיו לבניו אחריו למי שבא בגדולה אחריו,** בפירש"י כתב דהיינו דהאי אחריו קרא יתירא הוא למדרש בה כל גדולות נוהגות בזרעו אחריו ומשוח מלחמה גדולה הוא, וצ"ב, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דמהך קרא נלמד דמי שבא בגדולה אחריו משמש בח' בגדים, ומשוח מלחמה בא בגדולה אחר הכה"ג דהוא שני לכה"ג בגדולה, או דהא דחשבינן לי' כבא בגדולה אחריו הוא משום דאם אין בנו של כה"ג ראוי לכהונה גדולה ממנין לכהן משוח מלחמה תחתיו, לפי שאין בכל א"י ראוי לכהונה גדולה כמותו.

**יכול יהא בנו של משוח מלחמה משמש תחתיו כדרך שבנו של כה"ג משמש תחתיו ת"ל וכו',** בטעם הא דליכא דין ירושה במשוח מלחמה אף דבכל שררות איכא דין ירושה כתב הרדב"ז בפ"ד מכלהמ"ק הכ"א דהוא משום דבשאר שררות אע"פ שאינו ממש כאביו אין קפידא, אבל משוח מלחמה שצריך לחזק לב העם לקראת המלמה לא רצו שתהא שררה זו ירושה אלא לפי מה שהוא צורך השעה, - ועד"ז כתב בתשו' גוו"ר יו"ד כלל ג' סימן ז' דהוא משום דמשוח מלחמה היו מקפידין עליו שיהי' בעל קומה וקורא בגרון כדי שיהי' מוראו מוטל על אנשי הצבא ויהי' אמיץ לבו בגבורים שלא יחת ולא יענה ולא ישוב מפני כל ויהי' נאה דורש ונאה מקיים, וא"כ אף שיהי' הבן ממלא מקום אבותיו ביראה כמוהו כל שאין בו תנאים הללו בשלמות אינו ראוי להתמנות למשוח מלחמה.

אך בתשו' זרע אמת ח"א סימן ט' ד"ה ותדע עוד הוכיח מהכא דליכא דין ירושה אלא דומיא דמלך דהוא מידי דשררה ולא במילי מצוה, וע"כ הוא דבעינן קרא דאיכא דין ירושה בכה"ג,[[121]](#footnote-122) והא דבמשוח מלחמה ליכא דין ירושה הוא משום דל"ד לכה"ג דהויא מצוה דאית בה שררה טפי בכמה מילי, ומשא"כ במשוח מלחמה, - ועד"ז כתב בתשו' חת"ס או"ח סימן י"ב דליכא דין ירושה במינויים של קדושה, וע"כ הוא דבעינן קרא דאיכא דין ירושה בכה"ג, וממעטינן משוח מלחמה וכ"ש שאר מינויי קדושה.

**אינו משמש לא בארבעה ככה"ד וכו' משום מעלין בקדש ולא מורידין,** התו"י הק' דמ"ט בעינן להא דמעלין בקדש ולא מורידין תיפו"ל דהוי מחוסר בגדים, ומה שאמרו לעיל י"ב ב' במשוח שעבר דאינו משמש בד' משום דלא מורידין הוא משום דביד בי"ד להורידו, אבל הכא למה יורידוהו, וכתבו בשם רבו דהוצכו לזה כשהי' המשוח מלחמה זקן ואינו יכול עוד לצאת ולבא למלחמה דמושחין כהן אחר, וע"כ אלמלי הא דאין מורידין היו מורידין אותו מקדושתו כדי שישמש בד' בגדים, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם ה"ר אלחנן והריטב"א בשם ריב"א, וכ"נ בד' התור"פ.

1. הקרית ספר בפ"ג מעיוהכ"פ כתב דאפשר דהוא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, והתוי"ט בסוטה פ"ז מ"ח כתב דקריאת כה"ג ביוהכ"פ אינה אלא תקנה ומנהג מאנשי כנה"ג, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' הטעם בזה דאף דמקרא פרשה מעכב, אין בזה טעם שיעכב את העבודות הקודמות לקריאה, שהרי עבודות אלו אינם זקוקות למקרא הפרשה, שהרי הם נעשות קודם לו, ורק העבודות שאחר מקרא הפרשה זקוקות למקרא הפרשה והוא מעכבן. [↑](#footnote-ref-3)
3. הביה"ל בח"א סימן א' סק"ב עמד בזה דמ"ט בעינן להסמיך את הטבילה לעבודה, וכתב דהוא משום דצריך לטבול קודם לבישת הבגדי זהב וא"כ אם ילבשם קודם הקריאה הרי כשיצא לקרות בעזרת נשים אפשר דהוי כיצא והפליג דטעון טבילה שנית וגם שמא יצטרך בינתים להסיך רגליו ויצטרך טבילה שנית, ואין לנו להרבות ביוהכ"פ בטבילה שלא לצורך, כיון דאסור ברחיצה, וע"כ ראוי להסמיך הטבילה לעבודה, - אך לכאו' אי"ז במשמעות ל' הראשונים, וכ"ה בסדר העבודה להר"י נחמיאש בשם מורו דמכח הא דבעינן טבילה סמוכה לעבודה חשובה היו מקטירין אימורי החטאת בטבילה שלישית, ונתבאר בדף מס' 3, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם אי נימא דמכוון ד' רש"י שם הוא כמש"כ התו"י דהיו מוציאין אותו מן הארון שבקה"ק, הרי כ"ז הוא בבית ראשון שהי' ארון, אך בבית שני שלא הי' ארון י"ל דהי' בביהכנ"ס הסמוך לעזרה, וכמש"כ בפירש"י הכא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא מפרשינן לעיל ל"ב א' דהא דכתיב ובא אהרן אל אהל מועד הוא להוציא את הס"ת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז כתב התור"פ בתי' בתרא דכיון דאינה חובה לקרות קריאה זו דאי"ז רק תקנת עזרא ע"כ אין לחוש אם קוראה ע"פ, וכתב לדמותו למשמעות הגמ' בתענית דלא נאסר לקרוא בע"פ אלא כשבא להוציא את הרבים אבל שלא להוציא את הרבים מותר, וצ"ב במש"כ דהוא תקנת עזרא, שהרי תקנת קריאת התורה בשני וחמישי תיקן עזרא, ולא מצינו דקריאה זו דבעשור שבחומש הפקודים היא מתקנת עזרא, וגם צ"ב דאדרבה אם היא מתקנת עזרא דומיא דתקנת הקריאה בשני וחמישי, הרי הוי הקריאה חובת הציבור ומ"ש מכל קריאת התורה דאין קוראין בע"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך מד' התו"י והתוס' הרא"ש שהוצרכו לישב בע"א, אף שכתבו בהמשך דבריהם דהא דדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם ע"פ הוא רק כשמוציא את הרבים ידי חובתם, מבו' לכאו' דקריאת כה"ג ביוהכ"פ היא חובת הציבור, ועמד ע"ז בס' חוקת היום, - אך יש לדחות, דלא תלי בדוקא במה שמוציא את הרבים יד"ח, אלא במה שקורא לרבים, אלא דכל שאינו מוציא את הרבים ידי חובתם לא חשיב כקורא לרבים, וע"כ הכא דמצות הקריאה היא לקרוא לציבור, אף דאי"ז חובת הציבור, יש בזה משום הא דדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם ע"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. הגבו"א כתב דהבבלי פליג על הירושלמי דתניא לקמן ע' א' דעל התורה כדרך שמברכים בביהכנ"ס, ולדעת הירושלמי דהי' מברך הבוחר בתורה ה"ז ברכה חדשה שתיקנו אחר קריאת כה"ג ואי"ז אותה ברכה שמברכין בביהכנ"ס, - אך מד' הר"ח שהביא לד' הירושלמי מבו' דס"ל דהבבלי לא פליג ע"ז, וכ"ה להדיא בד' הערוך שם דמה שאמרו דהוא כדרך שמברכין בביהכנ"ס היינו דמברך אשר בחר בנו, אך הי' חותם הבוחר בתורה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך חזר בו הרמב"ם במנין ח' ברכות, שבפיהמ"ש כתב דברכה שלפני' ושלאחרי' הם ב' ברכות, והברכה על ישראל ועל שאר התפילה היא ברכה אחת, אך בהל' עיוהכ"פ כתב דהברכה על ישראל ועל שאר התפילה הם ב' ברכות, והיינו משום דהברכה לפני' ולאחרי' חשבינן להו כברכה אחת, וכ"כ התוס' הרא"ש הכא ובסוטה שם. [↑](#footnote-ref-10)
10. עוד נחלקו הראשונים בחתימת ברכות אלו, דבפירש"י כתב דעל המקדש חותם ברוך שבחר במקדש ועל הכהנים ברוך שבחר בזרעו של אהרן וכן על ישראל, - והערוך בע' שמן הביא מירושלמי דעל המקדש חותם הבוחר במקדש ועל הכהנים הבוחר בכהנים ועל ישראל הבוחר בישראל ועל ירושלים הבוחר בירושלים, - והרמב"ם בפיהמ"ש בסוטה כתב דעל המקדש חותם השוכן בציון ועל הכהנים חותם מקדש הכהנים ועל ישראל חותם שומע תפילה, וזה לטעמי' שם דעל ישראל ועל שאר התפילה חדא ברכה היא, - והרמב"ם בהל' עיוהכ"פ כתב דעל המקדש חותם שוכן בציון ועל ישראל הבוחר בישראל ועל הכהנים מקדש הכהנים, וכ"כ המאירי, והביא כן מירושלמי, - ועמש"כ בזה המאירי בסדר העבודה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממה שאמרו לעיל ל"ה ב' דכהן שעשתה לו אמו כתונת לובשה ועובד בה עבודת יחיד ובפירש"י שם כתב די"מ דעבודת יחיד היא מקרא פרשה, והרי דמקרא הפרשה היא מצות הכה"ג ואינה מצות הציבור, - אך בפי' רבינו אליקים לעיל שם כתב דהא דקרי לה עבודת יחיד הוא משום דהיא עצמה ל"ה עבודה אלא לצורך עבודה היא, או משום דהיא מעכבת אילו של כה"ג דהוי עבודת יחיד. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומשה"ק דלמש"כ רש"י ודעימי' דילפינן לה ממילואים, הרי דכ"ה דהתם הויא מצות הקריאה שיקרא לציבור, וכמש"כ בפירש"י והריטב"א והמאירי לעיל ה' ב', ה"נ הכא הוי המצוה לקרוא לציבור, י"ל דאף אם המצוה היא לקרוא לציבור, אין המצוה מוטלת על הציבור לשמוע את הקריאה, אלא המצוה היא על הכה"ג לקרוא לציבור. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובד' המאירי משמע דכיון דאינו רשאי לעסוק בעבודה אחרת קודם שנתקיימה מצות השעיר המשתלח, ה"נ אין מוציאין את הפר והשעיר לשריפה אלא אחר שנתקיימה מצות השעיר המשתלח, ועד"ז משמע בד' הליקוטי הלכות בפירושו בסוף פירקין דלעיל דבעינן שתהא שריפת הפר והשעיר אחר שנתקיימה מצות השעיר המשתלח. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שתמהו על פי' רבותיו של רש"י לעיל ל"ה ב' דהא דכהן שעשתה לו אמו כתונת וכו' לובשה ועובד בה עבודת יחיד ובלבד שימסרנה לציבור היינו מקרא פרשה שקורא באיצטלית לבן משלו, דא"כ היאך מוכחינן מינה דקריאה לאו עבודה היא, הרי כיון דמוסרה לציבור מותר לקרוא בה אף אם הו"ל עבודה. [↑](#footnote-ref-15)
15. צ"ע לפ"ז במה שאמרו בקידושין נ"ד א' דהא דהקדש במזיד מתחלל בשוגג אין מתחלל הוא בבגד"כ שלא בלו הואיל וניתנו ליהנות בהן שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, ואם מכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת לא חשיבי כקדשי ד', מ"ט במזיד אית בהו מעילה, - וצ"ל דכל הא דלא חשיבי כקדשי ד' הוא רק לגבי ליהנות בהן ולא לגבי הוצאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. בד' הריטב"א לקמן שם משמע קצת בע"א דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת עשאו הכתוב כאותם הקדשים שאין בהן מעילה משום דלאו קדשי ד' נינהו. [↑](#footnote-ref-17)
17. בס' שמועת חיים כתב לישב למש"כ המקד"ד בסימן ל"ו סק"ב דביוהכ"פ פשיטת הבגדים היא מצוה דטעונה קידוש ידים ורגלים, ולפ"ז י"ל דהא דכתיב ופשט את בגדי הבד והניחם שם היינו דאחר שפשט את הבגדים חל עליהן דין גניזה, אך כל זמן שלא פשט את הבגדים עדיין לא נעשית מצותן וליכא עלייהו דין גניזה, וע"כ שפיר מצי לקרוא בהן קודם שפשטן. [↑](#footnote-ref-18)
18. הביה"ל בח"א סימן ה' סוסקט"ז כתב די"ל דלפ"מ דמסקינן בסוגיין דבגד"כ לא ניתנו ליהנות מהן במדינה, ה"נ לא ניתנו ליהנות מהן בשעת שינה, ומה"ט הוא דלא היו ישנים בהן, וכתב דלפ"ז י"ל דליכא איסור כלל להפיח בבגד"כ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. צ"ב דא"כ מ"ט לא היו ישנים בכל הבגדי קודש, הרי הוה סגי שיפשטו את האבנט, - ואין לומר דלא ניתנו בגד"כ ליהנות בהן אלא כשהוא לבוש כל הבגדים, שהרי מבו' בסוגיין דמכח הא דניתנו ליהנות בהן אף מותר לישן עליהן, וה"נ יש להתיר ליהנות מהן בלבישה אף כשאינו לבוש כל הבגדים. [↑](#footnote-ref-20)
20. הריטב"א בסוגיין פירש בדעתו דהוא משום דהואיל ואישתרי אישתרי, וכ"כ הראב"ד בתמיד כ"ז ב', ועיי"ש שתמה ע"ז מהא דכהן שחילל שבת במקדש שלא לצורך עבודה חייב ואף הקרבת נדרים ונדבות אסורה ביו"ט ולא אמרינן דהואיל ואישתרי אישתרי, וכן אמרו בדין יבום בחייבי לאוין דלא הותרה אלא ביאה ראשונה אך ביאה שני' אסורה ולא אמרינן דהואיל ואישתרי אישתרי, ועמש"כ בזה השאג"א בסימן ל', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"כ האמרי ברוך בהגה' לטו"א חגיגה ב' ב', דלבישת בגד"כ היא מ"ע ונחשבה במנין המצות והיא הדוחה, והביא כן מל' התוס' ביבמות ה' ב' ד"ה כולה, וע"כ אף לדעת הרמב"ם הותרה הלבישה אף דהיא קודם העבודה, דמצות הלבישה היא בלבישה שלצורך העבודה, ועיי"ש בהגהתו בדף י"ז א' שכתב דמה"ט בכה"ג הותר כלאים אף שלא בשעת העבודה, כיון דהוא צריך ללבוש הבגד"כ לצורך לבישת הציץ, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן ג', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך בד' השיטה לרשב"י בתמיד שם משמע דכ"ה דהאיסור בתפילין אי מיגנדר ונפיל עלייהו הוא משום בזיון ה"נ האיסור בבגד"כ הוא משום בזיון, וזהו דמדמינן תפילין לבגד"כ דדבר מצוה הן ויש בהן קדושה, - וצ"ל דאף דלהצד דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן מותר ליתנן תחת ראשו ואין בזה משום בזיון, מ"מ להצד דלא ניתנו ליהנות בהן, הרי דאף דאם מיגנדר ונפיל עלייהו לי"ב לאיסור מעילה משום דהוי דבר שאינו מתכוין, מ"מ יש בזה משום בזיון. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך האבנ"ז שם סק"ז וביו"ד סימן ר"כ סקי"א הביא מד' הרמב"ם בפ"ו ממעילה ה"א דאינו חייב משום מעילה אלא כשנתכוין ליהנות, וכן עמד בזה הטו"א בר"ה שם, וכ"ה להדיא בתוספתא במעילה רפ"ב דלא מעל עד שיהנה ויתכוין ליהנות, - ושמא י"ל דלא נתמעט בזה אלא הנאה שלא מדעתו, אך הכא דיודע דאפשר דמיגנדר ויבא לידי הנאה מעל אף שאינו מתכוין לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובטעם הא דלא הותר בבגד"כ אלא לבישה ולא הצעה, כתבו התו"י והתוס' הרא"ש דהוא משום דבגד"כ אינם אלא ללבישה דצורך עבודה, וע"כ לא הותרו אלא דרך לבישה כמו בשעת עבודה אבל בהצעה לא, ומשא"כ בטלית דעיקר עשייתה להנאתו ולהשתמש בה כל שעה שירצה וקאמר רחמנא דליעביד בה ציצית וישתמש בה כל שעה שירצה, וע"כ הותר אף להציע תחתיו, והרא"ש בהל' ציצית שם דשאני לבישה שלא ניתנה תורה למלאכי השרת דכשיגמור עבודתו יפשיטו מיד ולא ישתהו עליו כלל, הלכך כשהתירה תורה לבישה לגמרי הותרה אפי' שלא בשעת עבודה, - והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דמ"מ לא הותר כלאים אלא במקדש ולא במדינה, ועמש"כ התוס' הרא"ש לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ויש שפירשו בד' התוס', דכיון דלבישת בגד"כ אינה להנאתו, לי"ב איסור כלאים כלל, וליכא היתר בפנ"ע דכלאים בבגד"כ, - אך זה נסתר ממה שאמרו לקמן מ"ג א' ובערכין ג' ב' דאישתרי כלאים לגבי כהנים, וכ"כ התוס' ביבמות ה' ב' ד"ה כולה משעטנז דהא דהותר כלאים בבגד"כ הוא משום דעדל"ת. [↑](#footnote-ref-26)
26. החק נתן בתמיד שם עמד בד' המפרש דמ"ט הוצרך לה"ט אף שפירש דהוא מתחמם באותה נימא, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך בפשוטו מכוון ד' המפרש הוא דאף דהוא מתחמם באותה נימא, הרי אותה נימא ל"ה כלאים, ואפ"ה ה"ז אסור משום דכל דבגד שארוג בו כלאים מצד אחד הוי כולו כלאים. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלא שייך ביטול ברוב בבגד שאבד בו כלאים, וכ"נ בד' התוס' שם, וכ"כ המאירי בע"ז ס"ה ב' דהוא משום שהבגד שיש בו כלאים בראשו האחד אף ראשו האחר אסור להתחמם בו אע"פ שבודאי אין שם כלאים. [↑](#footnote-ref-28)
28. וזה מתפרש אי נימא דהא דבעינן לבישה שיש בה הנאה, לאו היינו דעיקר האיסור הוא בההנאה, אלא הוא תנאי בעלמא בלבישה שיהא בה הנאה, והואיל והוי זה חדא לבישה ובלבישה זו איכא הנאה, יש לאסור גם משום חלק הלבישה שעל בשרו, אף דבחלק לבישה זה בפנ"ע ליכא הנאה. [↑](#footnote-ref-29)
29. הדברות משה בשבת סימן מ"ה ענף ה' כתב דזהו גם מכוון ד' רש"י בביצה בפי' בתרא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובטעם פלוגתת ב' הלשונות בפירש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובתו"ד כתב דאין לפרש דחיישינן כשתכרך נימא על בשרו שמא יתכוין לחימום, דא"כ כ"ש דבמוכרי כסות הי' לנו לחוש לכך, ועוד דמה יכול אדם לכוין לחימום מועט כזה שהוא נימא בלבד. [↑](#footnote-ref-31)
31. נתחדש בדבריו דכיון דהוא מתכוין להציע את הטלית תחתיו חשיב כמתכוין, אף שאינו מתכוין ללבישה אלא להצעה, וצ"ע ממה שמצינו בכ"ד דאף דהוא מתכוין למעשה זה, מ"מ כיון דאינו מתכוין לעשי' האסורה חשיב כדשא"מ, ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1, - ושמא מכוון דבריו דחיישינן דידע דנכרכה נימא על בשרו, וכיון דהוא מתכוין להציע הטלית תחתיו אף שנכרכה נימא על בשרו, חשיב כמתכוין ללבישה. [↑](#footnote-ref-32)
32. לכאו' מכוון דבריו דחיישינן שמא תכרך נימא על בשרו וידע מכך והו"ל כמתכוין, ואף דאינו מתכוין להנאת חימום, מ"מ ה"ז אסור משום דפס"ר הוא. [↑](#footnote-ref-33)
33. ושמא מכוון דבריו הוא דהיינו משום דהוא מתכוין ליהנות בטלית זו שהוא מציע תחתיו, אלא דאי"ז לבישה האסורה, אך כל שתיכרך נימא על בשרו וידע מכך, חשיב כמתכוין ליהנות מלבישת כלאים. [↑](#footnote-ref-34)
34. הריטב"א בביצה י"ד ב' כתב דאע"ג דהוי כגזירה לגזירה כולה חדא גזירה היא דאי לא הא לא קיימא הא. [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בהא דאסרו להציע תחתיו שמא תיכרך נימא, אף דבלא"ה יש לאסור מגזירה שמא יעלה עליו, הוא דבי' מצעות לא אסרו אלא בדבר שדרכו בהעלאה, דיש לגזור בזה שמא יעלה עליו, אך בדבר שאין דרכו בהעלאה שרי, ולהציע תחתיו בלא הפסק אסור אף בדבר שאין דרכו בהעלאה שמא תיכרך נימא, וכ"כ הרי"ד והריא"ז שם, - ועיי"ש שפירשו כן להא דתנן בכלאים פ"ט מ"ב דהכרים והכסתות אין בהן משום כלאים ובלבד שלא יהא בשרו נוגע בהן, והיינו דכיון דאין דרכן בהעלאה ע"כ לי"ב לאיסורא די' מצעות, אך מ"מ כל שבשרו נוגע בהן אסור משום שמא תיכרך נימא, אך הרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ג וש"ר פירשו דהא דאין בכרים וכסתות משום כלאים הוא משום דקשים הן, וכ"כ הר"ן גופי' בפי' הרי"ף בפסחים מ' ב'. [↑](#footnote-ref-36)
36. ומשה"ק הבאר שבע בתמיד שם ע"ד הר"ן דמ"ט לא משני הגמ' בביצה דכלאים חזו כשאין עשויין להעלאה, כבר עמד ע"ז הר"ן גופי' בביצה שם, ועיי"ש במש"כ בזה, והשעה"מ בפ"י מכלאים הי"ב תמה ע"ד הבאר שבע דלא הביא לד' הר"ן אלו. [↑](#footnote-ref-37)
37. כן פירשו התוס' והתו"י בדעתו, דלי"ב איסור כלאים אף בלבישה, - והשיח יצחק עמד בזה דהוא דלא כדבריו בביצה שם ד"ה בקשין וד"ה שריא דמשמע להדיא דלבישה אסורה אף בבגדים קשין, ולא הותר אלא להציע תחתיו, ולכאו' י"ל שדעתו כמשמעות ד' הראב"ד בכתוב שם, דמדאורייתא שרי אף בלבישה, ומדרבנן אסרו בדרך לבישה, ובהצעה תחתיו לא גזרו. [↑](#footnote-ref-38)
38. וי"ל דזהו מש"כ התוס' בסוגיין ובביצה שם דכיון דאף ברכין אין האיסור אלא מדרבנן לא גזרו בקשין, והיינו משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה. [↑](#footnote-ref-39)
39. והיינו דהא דאסרינן בכריכת נימא הוא משום הנאת חימום, ובקשין דאין דרך חימום בכך ליכא איסורא, אך לבישה גמורה אסורה משום הנאת כבוד, וע"כ ה"ז אסור אף בקשין. [↑](#footnote-ref-40)
40. הקה"י בביצה סימן י"א סק"א ד"ה אך צריך תמה ע"ד המתירים לבישת כלאים בגדים קשים משום דלי"ב הנאת חימום, דמ"ט אי"ז אסור משום דיש בזה הנאה דמגין על האדם בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, וכן מצילו מבזיון, ואף הנאת לבישה מפני החמה ומפני הגשמים חשיבא כהנאת לבישה לאיסור כלאים, כדתנן במוכרי כסות דבלבד שלא יתכוין בחמה מפני החמה ומפני הגשמים, - ועיי"ש שכתב דשמא אע"פ דל"ד הנאת חימום אסור אלא אפי' הנאת הגנה מן החמה ומן הגשמים, מ"מ בעינן עכ"פ שיהא ראוי להנאת חימום, דאל"כ אינו בשם בגד של לבישה, ולגבי כלאים בגד כתיב, - ובזה ניחא גם משה"ק הגרע"א בסוגיין ממה שאמרו בירושלמי והביאוהו הרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ז והשו"ע ביו"ד סימן ש"ב סי"ג דאסול ליטול ביצה חמה בבגד כלאים בידו, דכיון דניצול בכך מחום הביצה חשיב הנאה כמניעת קור, וא"כ בקשין דנהנה במניעת חימום בשרו ביום חום או שלא יטפטפו הגשמים על בשרו אמאי מותר. [↑](#footnote-ref-41)
41. הראב"ד בכתוב שם בביצה שם תמה ע"ז, דהחשן ואפוד היו קשין יותר מהאבנט, וזה לפ"מ שנקט שם דהא דהאבנט הי' קשה הוא משום דהי' חוטו כפול ששה, (וכמש"כ כן בפי' ר"ח בסוגיין והרגמ"ה והראב"ד והרא"ש והשיטה לרשב"י בתמיד כ"), וע"כ כ"ש דחשן ואבנט היו קשין, אך בד' הבעה"מ מבו' דהא דהאבנט הי' קשה הוא משום דהיו חוגרין בו מתניו, וע"כ עשאוהו קשה, ומשא"כ בחושן ואפוד דלא היו קשין, ובתשו' הרדב"ז סימן אלף ת"ע כתב לישב עפי"ז דמה שאמרו דבגדי כהונה קשין הם הוא בחשן ואפוד ומה שאמרו דהותר לכהנים כלאים הוא באבנט, וכ"כ הרדב"ז בפ"י מכלאים הל"ב, והמהר"י קורקוס בפ"ח מכלי המקדש הי"א, אך קשיא טובא ע"ז, דהרי מה שאמרו בסוגיין דבגדי כהונה קשין הן, קאי על האבנט, ועמד ע"ז הביה"ל בח"א ר"ס ג'. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך הוא דלא כמש"כ רש"י גופי' בסוגיין דליכא איסור כלאים כלל בקשים, וכבר עמד הב"י ביו"ד סימן ש"א ס"ב בסתירת ד' רש"י, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"א סימן ג' סק"ז ובס' מנחת פתים יו"ד בשיירי מנחה סימן ש"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
43. וצ"ל דאף דבגמ' הכא מבו' דאם ניתנו ליהנות בהן שרי להניחן תחת ראשיהן, מ"מ לפ"מ דמפרשינן דכנגד ראשיהן י"ל דלא הותר להניחן תחת ראשיהן גם משום איסור הנאה בבגד"כ, וכ"כ החק נתן בתמיד כ"ז ב'. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש שכתבו דמקור ד' הרמב"ם דקי"ל דבגד"כ לא חשיבי כקשין, הוא מסוגיית הגמ' בערכין ג' א' דיש בבגד"כ משום כלאים, - וצ"ב דלמש"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים דהא דשרי להציע בגדים קשין תחתיו הוא משום דאין לחוש בהן לכריכת נימא, אי"ז טעם כלל להתיר בלבישת בגדי כלאים קשין, ואין ללמוד מההיא דערכין דבגד"כ לא חשיבי כקשין, ואף אי נימא דליכא איסור כלאים מדאורייתא בבגדים קשין משום דאין בהן הנאת חימום, ובע"כ דבגד"כ לא חשיבי כקשין, מ"מ שפיר י"ל דלענין חששא דכריכת נימא חשבינן להו כקשין, (דתורת קשין לענין הנאת חימום ותורת קשין לענין חשש כריכת נימא לא תליין זב"ז). [↑](#footnote-ref-45)
45. וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דבגד"כ שיש בהם שעטנז דוקא אסור ליהנות בהם זולתי בשעת עבודה, ולאו היינו משום איסור שעטנז, דאיסור שעטנז אינו איסור הנאה, אלא איסור לבישה או העלאה, אלא היינו דכל שיש בהן שעטנז לא הותרו כלל ליהנות בהן שלא בשעת עבודה. [↑](#footnote-ref-46)
46. והנה אמנם בד' התוס' בסוגיין מבו' דלא הותר אלא להניחם עליו לאחר עבודה, דכיון דא"א להסירן מיד לאחר עבודה דלא ניתנה תורה למלאכי השרת הותר להניחן עליו, אך לא הותר ללבשם לכתחילה שלא בשעת עבודה, ומה"ט הוא דבמדינה אסור, אך אכתי הוא דלא כמש"כ התוס' בקידושין דמיד שהיו יכולין להפשיטן היו זקוקין להפשיטן, - ושמא י"ל בדעת התוס' בקידושין למש"כ החק נתן בתמיד כ"ז ב' די"ל דרב דאמר בקידושין דהא דניתנו ליהנות בהן הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, תנא הוא ופליג על הא דתניא דהותר ליהנות בהן במקדש אף שלא בשעת עבודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. הריטב"א שם כתב דלא הותר מכח הא דלא ניתנה תורה אלא למלאכי השרת אלא בשוגג ולא במזיד, ואפי' למ"ד בסוגיין דאפי' במזיד ניתנו ליהנות בהן היינו במקדש אבל במדינה אסור, וכ"כ המפרש בתמיד כ"ז א' דפלוגתא היא בסוגיין אם ניתנו ליהנות בהן, - וצ"ב דלפנינו בסוגיין לא פליגי בה אלא מיבע"ל אם ניתנו ליהנות בהן ופשיט מברייתא דניתנו ליהנות בהן, וביותר צ"ע במש"כ הר"ש בפ"ק דכלים מ"ט דבגד"כ אסורין בלבישה שלא בשעת עבודה דלא ניתנו ליהנות בהן כדאמרינן בפ' בא לו. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוגיין ואך דס"ל דלא הותר מכח זה אלא להניחן עליו אחר עבודה, אך אסור ללבשן תחילה שלא לצורך עבודה, ובד' התוס' לעיל כ"ד ב' (ד"ה יש עבודה) מבו' לכאו' דמותר ללבשן לכתחילה שלא לצורך עבודה. [↑](#footnote-ref-49)
49. התור"פ בסוגיין הק' במה שאמרו דהותרו ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה, ממה שאמרו בקידושין שם דהמקדש בבגד"כ במזיד מתחללין, וכתב לישב דאף דניתנו ליהנות בהן אפי' במזיד, מ"מ כל שמקדש בהן במזיד מתחללין שהרי מתכוין להוציאן לחולין, ול"ד למקדש בשוגג דאין מתחללין מפני שאינו מתכוין לחללם בקידושין הללו שהרי שוגג הוא, ובכה"ג דמי ללבישת שוגג ואין מתחללין. [↑](#footnote-ref-50)
50. והיינו דאף דבסוגיין תניא דהיוצא בהן במדינה אסור ולא הותרו ליהנות אלא במקדש, יש בכלל זה אף הר הבית, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין, ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דמדייקינן שינה הוא דלא הא הלוכי מהלכי בהו, ומשמע דאם ניתנו ליהנות בהן מותר להלך בהן במקום שיכול לישן, והיינו בהר הבית, ולכאו' מוכח כן גם ממה שאמרו דאם ניתנו ליהנות בהן מותר להניחן תחת ראשיהן, והרי דאף בהר הבית שהיו ישנים בו הותרו ליהנות בהן, - אך הגבו"א לעיל כ"ד ב' כתב דלא הותר אלא במקדש שהוא מקום עבודה ולא בהר הבית, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה ש"מ הק' דמ"ט לא משני דאיירי כגון דפליג לי' כה"ג יקרא לסגן וסגן לראש הכנסת דבכה"ג חולקין כבוד לתלמיד במקום הרב, כמו שאמרו בב"ב קי"ט ב', וכתבו דהוא משום דהכא בסתמא קתני דלעולם הי' המנהג כך בין פליג לי' יקרא ובין לא פליג לי' יקרא. [↑](#footnote-ref-52)
52. בפי' הר"י מלוניל משמע קצת דמפרש דהיינו דעיקר הא דפריך הוא דמ"ט אין חזן הכנסת נותנה לכה"ג אלא נותנה לראש הכנסת וראש הכנסת נותן לסגן והסגן נותן לכה"ג, וע"ז הוא דמשני דהוא כבודו של כה"ג לקבלו מיד הגדול, ולא לקבלו מיד חזן הכנסת. [↑](#footnote-ref-53)
53. בתשו' מהר"ם פדואה סימן פ"ח כתב דכל האיסור בזה הוא כשמביאין הס"ת להם לקרות ואין אצלם שום ארון או תיבה אשר מוציאין הס"ת ממנו ומחזירין אותה לתוכו רק מביאין אותה ממקום אחר בשעת הקריאה ואחר הקריאה מחזירין הספר למקומו וכו', דזה הוי גנאי לס"ת, אך כל שמייחדין תיבה וארון ליום או יומים ליתן בו הס"ת ולהוציאו בשעת הקריאה ולהשים אותה על העמוד והקוראים בתורה יעקרו ממקומם לקרוא על העמוד ואח"כ יחזירו הס"ת לארון, אין מקום לאסרו, כי אין בו פגם לס"ת, מאחר שמיוחד לה ארון ועמוד להוציאה ולהכניסה, ועמש"כ בזה הרמ"א והנו"כ בסימן קל"ה סי"ד. [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש שכתב דאף להמרדכי שאוסר אפי' באנוס הוא רק ביחידים החבושים משום דמן הדין אין חל על יחיד מצות קריאת התורה כשאין יכול לילך לביהמ"ד אבל כשיש שם עשרה כיון דחל עליהן חובת קריאה ואינם יכולים לצאת ולילך אחרי' מודה המרדכי דצריך להביא להם ס"ת ולקרוא בה, - והעירו דהרי הכא איכא חובת קריאה על הכה"ג, ואפ"ה לא התירו אלא באדם חשוב, - אך פשוט דהיינו משום דהכא אפשר להם לילך לס"ת, וע"כ אין להתיר מכח חובת הקריאה, ומשא"כ בחבושים שאין יכולים לצאת ולילך אחרי', יש להתיר להביא להם ס"ת לקיום חובת הקריאה. [↑](#footnote-ref-55)
55. המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו כתב דמשמעות דבריו דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכתב דיש לדחות דלעולם האיסור בזה מדאורייתא ובא ליתן טעם מ"ט אסרה תורה הישיבה. [↑](#footnote-ref-56)
56. המנ"ח שם כתב דאף דמצות מורא מקדש היא בכל הר הבית, מ"מ לא נאסרה ישיבה אלא בעזרה, משום דמסרו הכתוב לחכמים באיזה ענין נקרא מורא, והם חילקו לפי קדושת המקום, דבהר הבית אע"פ שמוזהרים ג"כ על מורא מקדש, מ"מ ישיבה אין בה גנאי, ובעזרה דהוא מקום מקודש יותר, אף ישיבה הויא גנאי. [↑](#footnote-ref-57)
57. אמנם הנה המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו כתב דלא סתרי ד' רש"י הכא לדבריו בסנהדרין דהוא מהלמ"מ, די"ל דהני קראי אסמכתא בעלמא נינהו, ולפ"ז אין להוכיח מדבריו הכא דהוא מה"ת, - ועמש"כ בחי' רא"ל ח"א סימן י"ט לישב לסתירת ד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-58)
58. האו"ז והתוס' שם הוכיחו כן מהא דלא פרכינן בזבחים שם דמה ליושב שכן אסור בעזרה, - ולכאו' למש"כ הרמב"ם והחינוך דאיסור ישיבה בעזרה הוא משום מורא מקדש, ליכא למיפרך דמה ליושב שכן אסור בעזרה, שהרי אין הישיבה אסורה מצ"ע אלא משום חיסרון מורא מקדש. [↑](#footnote-ref-59)
59. והנה אמנם למש"כ בפירש"י דהא דאין ישיבה בעזרה הוא מדכתיב לעמוד לשרת וכתיב העומדים שם לפני ד', הדין נותן לאסור בסמיכה שאינה בכלל עמידה, וד' המג"א הם לשאר הדרכים באיסור הישיבה, והתומים בסימן י"ז סק"כ כתב דהוא כמש"כ הרמב"ם והחינוך דאיסור ישיבה הוא משום מורא מקדש והיינו רק בישיבה ולא בסמיכה. [↑](#footnote-ref-60)
60. התוס' בסוטה שם כתבו להקשות מזבחים י"ט ב' דאמרינן דעמידה מן הצד איכא בינייהו, ועמש"כ המהרש"א שם לפרש לדבריהם, - אך הברכי יוסף שם פירש דמכוון דבריהם הוא להק' על מה שאמרו בירושלמי דסמיכה מותרת בעזרה דהוא דלא כמו שאמרו בזבחים דעמידה מן הצד לא חשיבא כעמידה, ולמש"כ המג"א והגר"א דבעזרה לא נאסרה אלא ישיבה ואף דסמיכה לא חשיבא כעמידה מ"מ גם לא חשיבא כישיבה, ניחא קו' התוס'. [↑](#footnote-ref-61)
61. מבו' בדבריו דד' הירושלמי קיימי על הא דאין גוללין מפני כבוד ציבור, וצ"ב דבירושלמי א"ר ירמי' בשם ר"ל דהא דאין מדלגין בתורה הוא משום דאין גוללין ס"ת, ופריך עלה ר' יוסי הגע עצמך שהיתה פרשה קטנה, ואמרו אלא כדי שישמעו ישראל תורה על סדר, וע"ז פרכינן מהא דקורא אחרי מות ואך בעשור, וכ"ה במס' סופרים שם לגירסת הגר"א, והרי דנידון הירושלמי אינו מכח הא דאין גוללין משום כבוד ציבור, דע"ז אמרו דבפרשה קטנה ליכא לה"ט, אלא על הא דאין גוללין כדי שישמעו ישראל תורה על סדר, ופירש הקה"ע דהיינו דאין גוללין וקוראין בב' מקומות כדי שישמעו ישראל את התורה על הסדר וכשהן דולגין אין לב השומע פנוי כ"כ לכוין הדברים. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך נחלקו בטעם הא דבעשור שבחומש הפקודים קורא ע"פ ואין גוללין, דהסמ"ג שם כתב דהוא משום דלא התירו משום סדרו של יום אלא גלילה מועטת אך גלילה מרובה לא רצו להתיר, - אך הריטב"א כתב דהוא משום דאי"ז מעיקר חובת הקריאה כיון שכבר קרא סדר שבפרשת אמור, ומה שחוזר וקורא בעשור שבחומש הפקודים אינו אלא כמגיד עבודת היום, וע"כ לא התירו לגלול, ופירש דזהו מה שאמרו בירושלמי דמה"ט הותר לקרוא עשור שבחומש הפקודים בע"פ, והיינו משום דאינו מעיקר חובת הקריאה בציבור, אלא כמגיד עבודת היום, ולא נאסר לקרותו בע"פ, אך הסמ"ג שם פירש לד' הירושלמי דכיון דהוי סדרו של יום וכמגיד עבודת היום שרי לקרותו ע"פ, וכן פירשו התו"י לקמן בסוגיין והתוס' הרא"ש והתור"פ בריש פירקין, ועיי"ש שפירש כן גם לדעת הבבלי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואמנם בל' הטור משמע דהא דאין דולגין בתורה והא דאין גוללין ס"ת בציבור תרי מילי נינהו, כמש"כ התוס' הרא"ש, ואך דתרוייהו הוו משום כבוד ציבור. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בסידור רש"י בסימן תק"ג כתב דהא דאין מדלגין בתורה ומדלגין בנביא, הוא משום דהקורא בתורה לא יקרא למתורגמן יותר מפסוק אחד, ובנביא שלשה, ואם הי' הקורא מדלג ומהפך בענין אחר, מתוך שאינו קורא אלא לתרגמו אין פנאי לשום אדם להבין ולהרגיש באותו ענין אחר לתרגם בו, אבל בנביא אע"ג שאינו באותו עניין אחר שמפטיר מדלג, מתוך שהוא קורא ג' בב"א פנאי גדול יש לזה המתרגם להבין וליתן לב לאותו עניין, בכדי שיפסוק ויסיים זה תרגום של אותו פסוק שבידו בעוד שיקרא לו הללו ג' פסוקים יכול להתבונן, - ולפ"ז כל הא דאין מדלגין בתורה הוא רק במקום שנהגו לתרגם. [↑](#footnote-ref-65)
65. המ"ב בסימן קמ"ד סק"ה הביא למש"כ התרוה"ד דבזמנינו מותר לדלג בנביא, כיון שכל ההפטרות כתובים בקונטרס בפנ"ע או בחומשין ויכול לסמן ולחפש מהר כל הפסוקים השייכים להפטרה זו ולא יהיו הצבור צריכין לעמוד בשתיקה עי"ז, וכתב דמטעם זה מותר בזמנינו אפי' כשהפסוקים הם מב' נביאים, - וצ"ב דלמש"כ שם סק"ו דהא דאין מדלגין מנביא לנביא הוא משום דאיכא טירוף הדעת יותר מדאי, ובשעה"צ שם ציין לד' התרוה"ד, אין להתיר מכח הא דכל ההפטרות כתובים בקונטרס בפנ"ע, וכמש"כ כן התרוה"ד שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל דהא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן היינו שקודם שגולל ס"ת עד מקום הדילוג יפסיק התורגמן וכו' ונמצאו צבור יושבין ומצפין ואי"ז כבוד ציבור, ולפ"ז הוא חד דינא עם מה שאמרו הכא דאין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד ציבור. [↑](#footnote-ref-67)
67. הראבי"ה בסימן תרפ"ו בתחילת דבריו פירש כן דדינא דלעיל הוא דאין מדלגין בתורה, והכא הוא דין בפנ"ע דאין גוללין ס"ת בציבור משום כבוד ציבור, אך הק' דמ"ט בעינן הכא לדין זה, תיפו"ל דיש לאסור מדין דילוג כיון דהוי יותר מכדי שיפסיק התורגמן, ולמש"כ התוס' הרא"ש ניחא דכשגולל ס"ת ליכא משום הא דאין דאין מדלגין בתורה, וכן למש"כ הריטב"א דהכא הוא בכדי שיפסיק התורגמן, ניחא, וכתב דחד דינא הוא דאין מדלגין וגוללין בציבור מפני כבוד ציבור. [↑](#footnote-ref-68)
68. והך מילתא דהא דאין מדלגין בתורה בכדי שיפסיק התורגמן והא דאין גוללין ס"ת בציבור תרי מילי נינהו, כ"נ להדיא בד' רי"ו בנתיב ב' ח"ג, ז"ל, אבל בענין אחד מדלגין וכו' ובלבד שלא ישהה בדילוג אלא בכדי שישלים המתורגמן וכו', אין גוללין ס"ת בצבור מפני כבוד הצבור, ומשמע דתרי מילי נינהו, והיינו דהא דאין מדלגין הוא בלא גלילה וכמש"כ הרא"ש, וכ"נ גם ממש"כ רי"ו שם דבזה"ז גוללין ס"ת בציבור, ובהא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן לא כתב כן, ונתבאר להלן בהערה, וכ"נ בד' הטור בסימן קמ"ד, ז"ל, אבל בחד ענינא וכו' מדלגין וכו' בכדי שלא יפסיק המתורגמן וכו' שאין כבוד לציבור לעמוד בשתיקה, וכן אין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד ציבור, עכ"ל, ומשמע דתרי מילי נינהו, ואך דהטור ס"ל דגם הא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן הוא משום כבוד ציבור. [↑](#footnote-ref-69)
69. ומבו' בדבריו דהא דמשני דהוא משום דאין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד ציבור, היינו דאף כשגוללין בכדי שלא יפסיק התורגמן יש בזה משום כבוד הציבור, אלא דאך בעשור התירו לגלול ולא חשו לטורח ציבור כיון שהוא סדרו של יום, אך לא התירו לחזור ולגלול בעשור שבחומש הפקודים כיון דאינו מעיקר הקריאה כיון שכבר קרא סדר שבפרשת אמור, ופירש כן בד' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-70)
70. לכאו' למש"כ הר"ש משאנץ דהא דגוללין ואין חוששין לכבוד ציבור הוא משום דאמרינן דמוטב דידחה כבוד הציבור ולא ידחה תקנת חכמים לקרוא בס"ת, י"ל דע"כ כ"ז הוא במקום שמוציאין ב' ס"ת דעיקר התקנה היא לקרוא ס"ת, וע"כ אף אם אירע שאין להם אלא ס"ת אחד אמרינן דמוטב דידחה כבוד ציבור ולא ידחה תקנת חכמים לקרוא בס"ת, ומשא"כ הכא דלעולם איכא משום כבוד ציבור, הרי דמעיקרא לא תיקנו לקרוא בס"ת. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש שכתב דמה"ט גוללין ומדלגין מויחל משה לפסל לך בזה"ז דליכא תורגמן, אף דדמי להא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן, שהרי הא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן הוא משום דהציבור עומדים בשתיקה ואיכא גנאי, ובמקום דליכא תורגמן אף בהפסק מועט איכא גנאי, ובע"כ דבתרי גברי ליכא משום כבוד ציבור. [↑](#footnote-ref-72)
72. ועיי"ש שתמה ע"ד הרשב"א דבכה"ג קוראין בחומש, שהרי אין מתקיים בזה חובת הקריאה, ובסימן קמ"ג סק"ט הוסיף לתמוה על מש"כ הרשב"א בכ"ד דכל שאין להם אלא ס"ת פסולה אין קוראין בה, דכיון דהתיר לקרוא בחומשין שלנו מכח הא דאין גוללין, כ"ש דמותר לקרוא בס"ת פסולה בשעת הדחק שאין ס"ת כלל, וכתב דדוחק לומר דד' הרשב"א דקוראין בחומשין מיירי בחומש שעשוי כתיקון ס"ת, שהרי דבריו קיימי בחומשין שלנו והם אינם עשויין כתיקון ס"ת, כמש"כ בתשו' הרשב"א בכ"ד, וגם דוחק לומר דמש"כ הרשב"א דקוראין בחומשין היינו בלא ברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. בד' רי"ו שם משמע להדיא דהיינו רק בהא דאין גוללין ס"ת בציבור מפני כבוד ציבור, אך הא דאין מדלגין בס"ת בכדי שיפסיק התורגמן הוא אף בזה"ז, עיי"ש, וזה מתפרש כדעת רבו הרא"ש דהא דאין מדלגין בכדי שיפסיק התורגמן הוא בלא גלילה ואי"ז כלל משום כבוד ציבור, וע"כ הוא אף בזה"ז. [↑](#footnote-ref-74)
74. צ"ב, דכיון דמן הדין הי' להוציא ס"ת אחר ולא לקרוא בע"פ, מ"ט יש בזה משום ברכה שאינה צריכה, הרי כ"ה הסדר הראוי לקרוא בב' ספרים ולברך ב' ברכות, - וי"ל דהיינו משום דמן הדין הי' לגלול את הס"ת ולקרוא ולא לברך אלא ברכה אחת, אלא דאין גוללין משום כבוד ציבור, אך אם מכח זה יהא צריך לברך ברכה אחרת הו"ל ברכה שאינה צריכה, - אך אי"ז מתישב בד' הראבי"ה שכתב דה"נ בס"ת שנמצא חסר יש לקרוא בע"פ ולא להוציא ס"ת אחר משום ברכה שאינה צריכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. צע"ג דלכאו' אף אם יקרא הרביעי בשל חנוכה בס"ת השני, הדין נותן דצריך לחזור ולברך, כמבו' בסוגיין דאם הי' קורא הכה"ג בעשור שבחומש הפקודים בס"ת אחר הי' צריך לחזור ולברך, ונתבאר לעיל כמה דרכים בזה, - ועוד צ"ע ועמד בזה הפר"ח בסימן תקפ"ד דהיאך אפשר שיקרא הרביעי בשל חנוכה בס"ת השני, הרי בחד גברא בתרי פגמי איכא פגמא, וכמו שאמרו בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך הפר"ח בסימן תרפ"ד תמה ע"ד השבה"ל דמה ענין מדלג לכאן, וכתב דהא דא"א שיקרא הרביעי בס"ת השני הוא משום דחד גברא בתרי ספרי איכא פגמא וכמו שאמרו בסוגיין, ולכאו' הוא משום דפשיטא לי' כמש"כ הראשל"צ דבב' ס"ת ליכא משום דילוג. [↑](#footnote-ref-77)
77. ואמנם תיקשי לפ"ז במש"כ השו"ע בסימן קמ"ד ס"ג דאם אין להם אלא ס"ת אחד והם צריכים לקרות בב' ענינים גוללין וידחה כבוד הצבור, דמ"ט לא דנו בזה אלא משום כבוד הציבור, ולא דנו משום הא דאין גוללין בב' ענינים, ועמד ע"ז הצ"צ שם, ובאמת דגם אי נימא כמש"נ מד' השבה"ל דבתרי גברי ליכא משום דילוג, אכתי תיקשי במש"כ המג"א שם סוסק"ט והמ"ב שם סקי"ז דהשביעי לא יקרא למפטיר בס"ת אחרת אלא יגללו הס"ת עד שיגיעו לשם, ומ"ט לי"ב לאיסור דילוג, אך י"ל דל"ד בתרי גברי ליכא לאיסור דילוג, אלא אף בחד גברא בב' ברכות ליכא לאיסור דילוג, וכל מש"כ השבה"ל דיש בזה לאיסור דילוג הוא רק במש"כ לדון דיקרא בס"ת אחר ולא יברך, - ושמא י"ל בזה בע"א, דעיקר הא דליכא לאיסור דילוג בקריאת פרשת השבוע ור"ח וכיו"ב הוא משום דכל דהוי ב' חיובי קריאה ליכא לאיסור דילוג, וכל איסור דילוג הוא רק בחיוב קריאה אחד שבא לקיימו בקריאה בב' מקומות, - והעירו די"ל עוד דבאיסור דילוג דיסודו הוא משום דכשיוצא מענין לענין אינו נוח להתבונן, ודאי דכל דא"א בע"א עדיף טפי שיקראו עכ"פ בדילוג משלא יקראו כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שהוכיח כן שהרי ההיא דלעיל ברייתא היא ומיתניא נמי בספרא, ואמוראי דירושלמי לא פליגי אתנאי, וכיון דא"ר יוחנן דהכל מודים דהוצאת כף ומחתה היא אחר תמיד של בין הערבים ובירושלמי לא הק' ע"ז מהך ברייתא, ש"מ דאין ללמוד מברייתא זו דתמיד של בין הערבים הי' קרב בטבילה חמישית. [↑](#footnote-ref-79)
79. הצל"ח שם עמד ע"ד המג"א דהרי אין מקריבין את המוספין יחד עם התמיד אלא אחר התמיד, וא"כ שפיר י"ל דהמוספין קריבין בשש ואפ"ה הן סמוכין לתמיד כשהקריבוהו בסוף זמנו, עיי"ש, - ובדעת המג"א י"ל דמכח הך דינא דיש להקריב את המוספין עם התמיד יש להקריבן בזמן התמיד, וע"כ יש להקריבן בתוך ד' שעות. [↑](#footnote-ref-80)
80. עמש"כ הצל"ח שם לפרש לדבריו, - ויש לפרש עוד לדבריו דהא דבעינן שיהיו מוספין סמוכין לתמיד, ל"ב להקריבן סמוך לזמן התמיד, אלא בעינן שלהא יהא קרבן אחר קרב ביניהם, וע"כ הוא דבשבת מקריבין את המוספין בשש, כיון דאין נדרים ונדבות קריבין וליכא קרבן אחר הקרב בין התמיד למוספין. [↑](#footnote-ref-81)
81. וי"ל עוד דהוא מכח משה"ק התוס' בד"ה ואח"כ (הב') דכתיב ויצא ועשה את עולתו ואת עולת העם ואמרו לקמן בסוגיין דהיינו יציאה ראשונה, ומשמע דמיד ביציאה ראשונה עביד להו, והיאך עביד ברישא שעיר הנעשה בחוץ, וע"כ הגי' הגר"א דהי' מקריב תחילה את אילו ואיל העם. [↑](#footnote-ref-82)
82. בפירש"י לעיל ס"ז ב' ד"ה ה"ג כתב דבטבילה שלישית היו קריבין אילו ואיל העם ובטבילה חמישית היו קריבין מוספין ואימורי חטאת ותמיד של בין הערבים, וצ"ע במש"כ דאימורי חטאת קריבין בטבילה חמישית דהוא דלא כהא דתניא דלר"א היו קריבין בטבילה שלישית והוא גם דלא כר"ע דלרש"י לטעמי' היו קריבין אימורי חטאת בטבילה שלישית, וגם ד' רש"י שם קיימי כר"א וכמש"כ דהמוספין קריבין בטבילה חמישית, ושמא ד' רש"י שם הם כר"א דמתניתין וס"ל דלדידי' היו אימורי חטאת קריבין בטבילה חמישית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. צ"ע דהרי לדעת ר"א תניא דיצא ועשה אילו ואיל העם ואימורי חטאת בטבילה שלישית, והרי דמקדימין אימורי חטאת להוצאת כף ומחתה, ולא אמרינן דכמה שנוכל למעט ההפסק טפי עדיף, ומ"ט נימא דר"ע פליג וס"ל דמאחרין אימורי חטאת אחר הוצאת כף ומחתה, והתוס' כתבו ללמוד כן מלישנא דמתניתין, וי"ל דהוא פלוגתא בפנ"ע דפליגי ר"א ור"ע, אך הרא"ש כתב כן מסברא, וזה צ"ב, שהרי מדברי ר"א חזינן דלא כסברא זו, ומהיכ"ת דר"ע פליג ע"ז, (וגם בד' התוס' צ"ע שהוכיחו כן גם משום דדילמא בשעיר ובאילו ואיל העם מפסיק להו ומנ"ל דמפסיק באימורי חטאת, וזה תיקשי גם לדעת ר"א). [↑](#footnote-ref-84)
84. הפסקי רי"ד גריס דטעמא דר"א דמוספין קריבין אחר עבודת היום כסדר שהן כתובין בתורה אף דכתיב בקרא מלבד עולת הבקר, הוא משום דס"ל דה"מ בשאר ימים טובים שאין שם קרבן אחר לעבודת היום אלא המוספין, אבל ביוהכ"פ שיש עבודת היום, עבודת היום קודמת למוספין, שהרי היא כתובה בתורה קודם המוספין, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י. [↑](#footnote-ref-85)
85. יש להעיר, דלמש"נ בדף מס' 4 מכ"ד דאף למ"ד דאיל אחד האמור כאן הוא האמור בחומש הפקודים הוא קרב אף לחובת היום, הרי לכאו' הא דכתיב בקרא ויצא ועשה את אילו ואת איל העם דאיל העם קרב אחר עבודת היום הוא משום לתא דחובת היום, אך משום לתא דמוספין הי' קרב קודם עבודת היום, וא"כ היאך ילפינן מינה דעבודת היום קודמת למקצת מן המוספין. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולכאו' יש להוכיח כן עוד ממה שהוצרכו התוס' בד"ה דכו"ע לדקדק מלישנא דברייתא דמודה ראב"ש לת"ק דל"ה אלא איל אחד, והרי דעיקר דברי ראב"ש מתישבים גם אם ב' אילים הם, ואם כל עיקר הא דס"ל דהיו מן המוספין שקרבו אחר עבודת היום הוא מדכתיב ויצא ועשה את עולתו ואת עולת העם ועולת העם היא מן המוספין, הרי בע"כ דס"ל דאיל אחד הוא. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שעמד במש"כ הר"א בן אסמעאל שהי' נעשה אחר פר העולה וז' כבשים, דלכאו' הדין נותן דהי' נעשה קודם להם אחר הקרבת מוספי שבת, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-88)
88. בס' גחלי אש סימן י"ג נדפס באסיפת זקנים למכילתין ח"ד הק' עמש"כ הריטב"א לעיל י"ב ב' דכל עבודות היום שהן בכל השנה כגון תמידין ומוספין אינם מה"ת בכה"ג, ורק עבודות המיוחדות ליוהכ"פ הם בכה"ג, מהא דכתיב בפר' אחרי ויצא ועשה את עולתו ואת עולת העם, והרי דאף עולת העם דלרבי היא מן המוספין הויא בכה"ג, ולמש"נ דהאיל הוי גם לחובת היום, ניחא, - אך באמת בלא"ה לק"מ, דהריטב"א שם לא כתב אלא דהתמידין הקריבים בכל יום הוו אף בכהן הדיוט, אך מוספי יוהכ"פ, אף שאינם לחובת היום אלא למוספין, מ"מ כיון דהוו קרבנות דיוהכ"פ ל"ה אלא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-89)
89. ובדבריו נתחדש טפי, דלדעת רבי קרב איל העם רק לחובת היום ואינו בכלל המוספין, וזהו דקשיא לי' דמ"ט שנה בו הכתוב בחומש הפקודים, - אך הגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט כתב דאיל העם קרב לחובת היום ועולה גם למוסף, וכ"כ בחי' הגרי"ז בפ"א מעיוהכ"פ, ולפ"ז ניחא הא דשנה בו הכתוב בחומש הפקודים, ול"ד לפר של יוהכ"פ ושאר הקרבנות דאינם קרבים אלא לחובת היום ואינם מכלל המוספין. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובזה מתפרש טפי מש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ע' א' דז' כבשים לר"א היו קריבין בטבילה חמישית אחר הוצאת כף ומחתה, משום דהוצאת כף ומחתה כתיבא בקרא קודם אילו ואיל העם, אלא משום דגמירי ה' טבילות וי' קידושין ולא משכחת להו אי לאו דמשנה סדר המקראות ע"כ מאחר את הוצאת כף ומחתה, וע"כ ראוי לעשותה מיד לאחר אילו ואיל העם, - ומש"כ הרא"ש בסדר עיוהכ"פ דהיו האימורין קריבין אחר הוצאת כף ומחתה כדי שנמעט ההפסק בין עבודת היום להוצאת כף ומחתה, כיון דהם כתובין מיד אחר עבודת היום והי' ראוי לעשותן מיד, אלא דצריך להקדים אילו ואיל העם לקיים ה' טבילות וי' קידושין, וע"כ כל מה שנוכל למעט ההפסק עדיף טפי, - וביותר הוא מתפרש למש"כ הגר"א דבשאר ימות השנה דליכא ה' טבילות וי' קידושין היתה הוצאת כף ומחתה כסדר האמור בפרשה, והרי דעיקר הסדר דהוצאת כף ומחתה הוא כסדר האמור בפרשה, אלא דדינא הוא דמאחרין אותה מן הסדר כדי לקיים ה' טבילות וי' קידושין, וע"כ אין לאחרה אלא כפי הנצרך לדין ה' טבילות וי' קידושין. [↑](#footnote-ref-91)
91. וי"ל דאה"נ לדעת רבא דילפינן לה מקרא הרי דמזה ילפינן דלא נאמרה הפרשה כלל על הסדר, וד' הגר"א הם לדעת ר' חסדא דלא ילפינן לה מקרא אלא הוא מהלמ"מ, ובזה לא מסתברא לי' דהלמ"מ עוקרת למשמעות דקרא. [↑](#footnote-ref-92)
92. המל"מ שם ה"א כתב בשם הרלב"ג בפר' תצוה דאבנט של כה"ד ל"ה אלא מין אחד של צמר ול"ד לאבנט של כה"ג דהיו בו ג' מינים של צמר תכלת וארגמן ותולעת שני, וצ"ע מהא דתניא לעיל י"ב ב' דאין בין כה"ג לכה"ד אלא אבנט דברי רבי ראב"ש אומר אף לא אבנט ודנו שם לפרשה בשאר ימות השנה, והרי דלמ"ד דאבנט של כה"ד הי' של כלאים הי' שוה לאבנט של כה"ג, ולפ"מ שנסתפק ההר המורי' שם דגם לדעת הרלב"ג אם עשה אבנט של כה"ד מג' מיני צמר כשר, ניחא. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש שעמדו בזה דמ"ט ביוהכ"פ היו בבגדי כה"ג מצנפת אע"פ שלא הי' לו לא ציץ ולא תפילין, וכתבו דלא חילקה תורה במצנפת של כה"ג, - ובמ"מ לפ"ק דף מס' 25 בהערה נתבאר ללמוד מזה דאף למ"ד דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ שוה לאבנטו של כה"ד, הוו בגדי לבן דיוהכ"פ בגדי כה"ג, ודלא כמש"כ המקד"ד בסימן ל"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-94)
94. והיינו דאף דלעיל שם פריך רבי ע"ז דבגדים שנשתמשת בהן קדושה חמורה וכו' אף דלכאו' ג"ז אינו מעכב, הוא משום דאף דאי"ז מעכב בהכשר העבודה מ"מ כיון דאסור להשתמש בהן לקדושה קלה ליכא למימר בזה דהם כשרים לכה"ד, אך בהא דשאני מצנפת של כה"ג ממגבעת של כה"ד, הרי אי נימא דאי"ז אלא דין לכתחילה, הרי דכל שאין לו לכה"ד אלא מצנפת מותר ללבשה ולעשות בה עבודה, ושפיר תני דכשרים לכה"ד. [↑](#footnote-ref-95)
95. והתוס' לעיל י"ב ב' ד"ה אלא לאו עמדו דמ"ט לא משני התם דהיו מחנכין אותו ביוהכ"פ במצנפת, וכתבו דהא לא חשיב חינוך כיון דשוין הן אלא שזו קצרה וזו רחבה, ולכאו' מוכח מדבריהם דהא דחלוק מעשה מצנפת ממעשה מגבעת הוא לעיכובא, דאל"כ ודאי דלא חשיב חינוך, אך הערול"נ בסוכה שם פירש דזהו גופא מש"כ התוס' דלא חשיב חינוך כיון דשוין הן וכו', והיינו דמה"ט אי"ז מעכב וע"כ לא חשיב חינוך. [↑](#footnote-ref-96)
96. הערול"נ במכות שם כתב דאיירי התם כשהי' לבוש בגד"כ לצורך עבודה, וי"ל דגם מש"כ היראים והחינוך דחיובו הוא בשעת עבודה, היינו דחיובו הוא בלבישה לעבודה, וכ"כ בהגה' הגרי"פ למנ"ח שם. [↑](#footnote-ref-97)
97. ולכאו' הוא לטעמי' דהאיסור הוא אף כשאינו לבוש בהן, והוי האיסור משום קלקול צורת החושן והאפוד, וכ"כ הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"ה דהאיסור הוא דלא תפסד צורת האפוד והחושן ואפילו בהסיר האחד מן האחר, וע"כ הוא רק בדרך קלקול והשחתה, - אך לדעת היראים ודעימי' דהאיסור הוא כשהוא לבוש בהן או בשעת עבודה, לכאו' עיקר האיסור הוא משום דדינא הוא שיהיו החושן מחובר לאפוד בלבישתו, ולא יזח החושן מעל האפוד, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הריטב"א במכות כ"ב א' דכל שלובש את החושן כשאינו קשור לאפוד עובר כל שעה באיסורא דלא יזח, והרי דאין האיסור בקלקול החושן והאפוד, אלא במה שאינם מחוברין בלבישתן, ולפ"ז הוי האיסור אף שלא בדרך קלקול והשחתה. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולפ"ז אפשר דאף אם הסיר את הבד מטבעת אחת לוקה, דכבר אינו ראוי לשאתו בו, - אך משמעות ל' הרמב"ם דרק אם הסיר את הבד מב' הטבעות לוקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. שו"ר בביאור הגרח"ק לברייתא דמלאכת המשכן עמ' מ"ג שכתב לפרש לד' הריטב"א דאתיא כמ"ד דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, א"נ כיון שתחילת עשייתו היתה ע"י מעשה לוקה גם אח"כ, וצע"ג דהא דכשתחילת עשייתו היא ע"י מעשה לוקה גם אח"כ הוא כשמצינו לחשוב דעדיין הוא עושה מעשה כלבוש כלאים וכשוהה בביה"ק. [↑](#footnote-ref-100)
100. השיח יצחק כתב דבפירש"י משמע דפריך דמהא דכתיב והבאת ולא כתיב ושמת משמע שלא היו דחוקים אלא הולכים ובאים, אך בד' הריטב"א מבו' דפריך משום דהא דכתיב והבאת משמע שהיו יכולים לשמטם, וע"ז הוא דכתיב והבאת, ועיי"ש שתמה ע"ז דודאי דהא דכתיב והבאת הוא בהכנסה ראשונה. [↑](#footnote-ref-101)
101. ועיי"ש במש"כ הגרח"ק בביאורו לברייתא דמלאכת המשכן עמ' מ"ד בשם חותנו הגרי"ש לפרש לד' התו"י בע"א. [↑](#footnote-ref-102)
102. ובפי' רבינו אליקים כתב דגרסינן הכי בגמ' דפריך דכתיב בטבעות הארון יהיו הבדים לא יסורו ממנו וכתיב ושמו בדיו, וכתב דהיינו דכתיב ושמו בדיו בסדר פריקת המשכן שכך היו עושין בכל מסע ומסע והרי שהיו נפרקין מן הטבעות ובשעת משא היו נותנן בטבעות. [↑](#footnote-ref-103)
103. בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב לדקדק כן מהא דבארון כתיב בקרא ושמו בדיו ובשלחן ומזבח הזהב כתיב ושמו את בדיו, והיינו משום דהיו הבדים קבועין בארון ולא היו משימין רק על כתפי הנושאין. [↑](#footnote-ref-104)
104. וכתבו דכן מוכיח הפסוק דכתיב שמות כ"ה י"ב ויצקת לו ארבע טבעות זהב ונתת על ארבע פעמותי והדר כתיב ושתי טבעות על צלעו האחת ושתי טבעות על צלעו השנית, משמע דארבע טבעות היו על שתי צלעותיו לבד מאותם ד' שעל ד' פעמותיו, - אך בפירש"י בפר' תרומה שם כתב דהא דכתיב ושתי טבעות על צלעו האחת וגו' הן הן הד' טבעות שבתחילת המקרא, וכתב דהא דכתיב ושתי טבעות וי"ו זו יתירה היא, ויש לישבה דהיינו ושתים מן הטבעות האלו על צלעו האחת, ועמש"כ האבן עזרא והרמב"ן שם לפרש עוד בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-105)
105. התוס' מסקי לפ"ז דהא דכתיב בפר' תרומה כ"ה י"ד והבאת את הבדים בטבעות קאי על אותם בדים הקבועים, דאותם בדים שאינם קבועין מה הוצרך להזכירם כאן לומר והבאת, הרי לא היו מכניסן אותן אלא אהרן ובניו בשעת המסעות, וצ"ב, דהרי בקרא כתיב והבאת את הבדים בטבעות על צלעות הארון לשאת את הארון בהם, והיאך נימא דקאי על הבדים הקבועים שלא היו נושאים בהן את הארון, ובהגה' תפארת למשה כתב לפרש דהא דכתיב ברישא והבאת את הבדים בטבעות קאי על הבדים הקבועים, והא דכתיב על צלעות הארון לשאת את הארון בהם קאי על הבדים שאינם קבועין שאינם נעשים רק לשאת בהן, ועליהן לא כתיב והבאת, ועמש"כ בזה השיח יצחק, - והתוס' הוכיחו כן מהא דכתיב בעשיית הארון ויבא את הבדים ובשלחן ובמזבח הנחושת ובמזבח הזהב לא כתיב ויבא, והמהרש"א תמה ע"ז, ועמש"כ הרש"ש לפרש לדבריהם. [↑](#footnote-ref-106)
106. צ"ע, דמלבד דאי"ז מתישב בפירש"י הכא, גם לכאו' מהא דבעינן שיהיו עומדים ולא יהיו שוכבים אין ללמוד דבעינן דרך גדילתן, אלא הוא הוא דין בפנ"ע שיהיו הקרשים בעמידה ולא בשכיבה, ואף דבדבר שאינו גידו"ק לא שייך להצריך עמידה ולא שכיבה, דלעולם מצינו לחשבו כעמידה, מ"מ בדבר שהוא גידו"ק מהני הא דכך הוא גדילתו לחשבו כעמידה או כשכיבה. [↑](#footnote-ref-107)
107. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דבדפנות וסכך ל"ב דרך גדילתן, אך הוא דלא כמש"כ הטור בסימן תר"ל דיש מדקדקין להעמיד הדפנות דרך גדילתן, ואף הטור לא נחלק ע"ז אלא משום דדפנות כשרות בכל דבר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן צ"ז והמאירי בסוכה מ"ה ב' והפסקי רי"ד בפסחים ז' ב' והרוקח בסימן ר"כ והמנהיג בהל' סוכה והשבה"ל בסו"ס שס"ה והאו"ז בהל' סוכה סימן שט"ז והתשב"ץ קטן סימן קנ"ד והאבודרהם בס' תפילת סוכות והכל בו בסימן ע"ב ובס' מצווות זמניות הל' חג הסוכות, ועיי"ש בס' מצוות זמניות שכתב לפרש דהיינו משום דבתחילת גידול האתרוג חוטמו למעלה ועוקצו למטה, וכ"כ המנהיג שם. [↑](#footnote-ref-109)
109. צ"ע שלא הביאו לד' התוס' והרא"ש והטוש"ע וכל הני רבוותא דגם באתרוג בעינן דרך גדילתו ול"מ כשהפכו. [↑](#footnote-ref-110)
110. האבנ"ז ביו"ד סימן של"ט סק"א כתב בדין דיחוי במצוות דהיינו רק היכא דמצותו הוא מכח מה שהי' מתחילה, וכתב דהא דבד' מינים איכא דין דיחוי הוא משום שמצותו מחמת גדילתו שאינו יוצא בו אלא כדרך גדילתו, והיינו דמהא דאין יוצא בו אלא דרך גדילתו בע"כ דמצותו הוא מחמת הגידול. [↑](#footnote-ref-111)
111. שמא מכוון הדברים דהא דבעינן דרך גדילתן, לאו היינו דהמעליותא דגידו"ק הוא כשהן דרך גדילתן, דלפ"ז במקום דל"ב גידו"ק אין מקום להצריך דרך גדילתן, אלא היינו דבגידו"ק איכא גריעותא כשעומדין שלא בדרך גדילתן, וע"כ אף דדפנות כשרים בכל דבר, מ"מ כשעושה דפנות מגידו"ק ואינם דרך גדילתן מיגרע גרע, וזה מתפרש היטב למש"נ לעיל מד' הבה"ג דיסוד דינא דדרך גדילתו הוא משום דכל שאינו דרך גדילתו אינו דרך נוי, - ובעיקר מש"כ הב"ח דלדעת המדקדקים מיפסלי הדפנות כשלא העמידם בדרך גדילתן, הנה השבה"ל בסימן של"ה כתב בשם רבינו קלונימוס שהמשלשל דפנות הסוכה מענפי אילנות צריך לשלשלן דרך גדילתן דקיי"ל כל המצות כולן אין יוצאין בהן אלא דרך גדילתן, וכתב ע"ז דמסתברא דגבי דפנות ל"ה עיכובא מיהו מצוה מן המובחר הוי. [↑](#footnote-ref-112)
112. צ"ב דמ"ט הק' כן רק לדעת המדקדקים, הרי גם לדעת הטור הא דל"ב בדפנות דרך גדילתן הוא משום דכשרים בכל דבר, אך בסכך שאינו כשר אלא מגידו"ק הדין נותן דבעינן שיהא דרך גדילתו, - ושמא הוא משום די"ל דלדעת הטור ל"ב דרך גדילתו אלא בדבר שהוא ממין מסוים, ומשא"כ בסכך דכשר בכל גידו"ק ול"ב מין מסוים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. ועיי"ש דאתי עלה מתרי טעמי, חדא, משום דאינו מהפך כ"כ הלולב, ועוד, דלפעמים הלולבין נוטין כן באילן, ומבו' דלטעמא קמא אף אם אין הלולבין נוטין כן באילן, מ"מ כיון שאינו הופכו לגמרי חשיב כדרך גדילתן, וזה מתישב טפי למש"כ הבה"ג דעיקר דינא דדרך גדילתן הוא משום דכל שהופכו לאו דרך נוי הוא, וי"ל דהיינו רק כשהופכו לגמרי מדרך גדילתו. [↑](#footnote-ref-114)
114. בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן ע' כתב דב' הפירושים דרש"י אמת הם שלא היו מתולעים והי' הצפוי קבוע בהם במסמרות לדקותו, - וזה דלא כמש"כ השפ"א בסוכה שם דלפי' בתרא דרש"י ל"ה הציפוי דבר בפנ"ע המתחבר ע"י מסמרות, אלא הי' בזהב הטוח כשעוה. [↑](#footnote-ref-115)
115. התוס' כתבו דהא דהכלי בטל לגבי הציפוי הוא מדינא דהלך אחר המעמיד, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בן שמוע, ולא נתפרש לן דמ"ט חשיב הציפוי כמעמיד, הרי אדרבה הקרשים היו מעמידין את הציפוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-116)
116. הריטב"א הק' ע"ז דהא עובי הכפורת בולט הי' להזאת כנגדו, וצ"ב, ויש שפירשו דמכוון דבריו הוא להקשות דבעינן להזות כנגד עובי הכפורת, ואם הארון החיצון הי' עולה כנגד עובי הכפורת, נמצא דאין ההזאה כנגד עובי הכפורת. [↑](#footnote-ref-117)
117. בדעת רש"י י"ל, דעיקר מה שאמרו דארון תשעה וכפורת טפח בעירובין ד' ב' ובסוכה ד' ב' הוא דע"כ מהא דכתיב ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפורת נלמד דלמעלה מעשרה מיפסקא רשותא, שהרי מעולם לא ירדה שכינה למטה, וע"כ הוצרכו להא דארון תשעה וכפורת טפח, דלא סגי בהא דהארון החיצון הי' י' טפחים, דאף שהי' י' טפחים מ"מ אם הכפורת ל"ה עבי' טפח, נמצא דהא דודברתי אתך מעל הכפורת הוא בתוך י' טפחים, - וי"ל עוד, דמה שאמרו דארון ט' וכפורת טפח, הוא משום דכל עיקר הא דקים לן דהארון החיצון הי' גבהו י' טפחים, הוא משום דהארון האמצעי הי' ט' וכפורת טפח, והארון החיצון הי' עולה כנגד עובי הכפורת. [↑](#footnote-ref-118)
118. יש להעיר דלכאו' למ"ד דהי' החיצון י' ומשהו בעינן טפח ומשהו לצפות את הארון האמצעי דטפח הוא לכסותו מבפנים ומשהו הוא לכסות את דופן הארון שהי' כ"ש, ומ"ט לדידי' בעינן למימר דהמשהו הוא לזר, - וי"ל דהיינו משום דכשם שעובי הדופן האמצעי הוא משהו הרי ה"נ עובי שולי האמצעי הוא משהו ונמצא דחללו הוא ט' פחות משהו, וכמש"כ כן התו"י דחללו הי' קרוב לט', וכשנתנו לתוכו את הארון הפנימי שגבהו ח' טפחים לא נשתייר ממנו מגולה מבפנים אלא טפח פחות משהו, וע"כ סגי בטפח לכסותו ובע"כ דהמשהו הוא לזר.

     אך אכתי צ"ע, דכיון דגובה הארון האמצעי הי' ט' טפחים, הרי דאם בעינן שיכסה הארון החיצון את הארון האמצעי בע"כ שיהא גבהו מבחוץ מעט יותר מט' טפחים וגם גובה הציפוי מבפנים הוא טפח, דאף דעובי שולי האמצעי ממעט את חללו מטפח, הרי מ"מ עם גובה הציפוי שמעל חללו של האמצעי נמצא דגובהו הוא טפח, ונמצא דלמ"ד דעובי הארון האמצעי הי' משהו בעינן שיהא בגובה הארון החיצון י' וב' משהו כדי לכסות את האמצעי, ולמ"ד דעובי הארון האמצעי הי' טפח בעינן שיהא בגובה הארון החיצון י"א ומשהו כדי לכסות את הארון האמצעי, ומ"ט אמרינן דהמשהו הוא לזר. [↑](#footnote-ref-119)
119. לכאו' יש מקום לומר, דהנה הערול"נ בסוכה שם הק' דהיאך ילפינן מארון וכפורת שיעור י' טפחים, הרי מהתם לא ידעינן אלא דלמעלה מי' רשות אחר הוא, אך אכתי מנ"ל דמי' ולמעלה מתחיל רשות אחר דילמא מתחיל רשות אחר מח' או ט' טפחים, וכתב דלחומרא ילפינן דאין להכשיר פחות מעשרה כיון דאין לנו ראי' דכלה רשות התחתון פחות מי', ולפ"ז י"ל דמסתברא מילתא דשיעור רשות הוא בטפחים שלמים, וע"כ כיון שהיו הארון והכפורת י"ט ומשהו, ע"כ אמרינן דשיעור רשות הוא י"ט, שהרי אף דהיו הארון והכפורת י"ט ומשהו, הרי לא שמעינן מינה אלא די"ט ומשהו הוי רשות לעצמו, ולא שמעינן מינה דפחות מי"ט ומשהו ל"ה רשות לעצמו, וע"כ מסתברא מילתא דשיעור רשות הוא י"ט. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיי"ש דגריס בפירש"י בפר' תרומה דהזר זהב הי' כמין כתר מקיף לו סביב לשפתו למעלה משפתו ואינו עב כעובי כותלי הארון שעשה ארון החיצון גבוה מן הפנימי עד שעולה למול עובי הכפרת כ"ש, ותמה ע"ז דהוא דלא כדמשמע הכא שכל עובי הכפורת שוקע בתוך ארון החיצון ועדיין הי' עולה עליו כ"ש והוא הזר. [↑](#footnote-ref-121)
121. וחזינן דשאני דין ירושה בכה"ג מדין ירושה במלכות, וכדתניא בהוריות י"א ב' וכריתות ה' ב' דמלך בן מלך אין טעון משיחה וכה"ג בן כה"ג טעון משיחה, ועמש"כ לפרש בזה המאירי בהוריות שם, ובתשו' חקרי לב או"ח סימן קי"ט, ובתשו' צ"צ החדש או"ח סימן כ"א, ובס' יריעות שלמה פ"א מכלהמ"ק ה"ז, ובס' משנת יעבץ יו"ד סימן ל"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-122)