כלים פכ_ב מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ב מ"ח**

א] **שידה שניטל העליון וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו, דאיירי בשידה שיש לה בית קיבול למעלה ובית קיבול למטה, וע"כ כל שניטל א' מן הבתי קיבול עדיין היא מקב"ט מכח הבית קיבול השני.

ואמנם צ"ע דמאי קמ"ל מתניתין, הרי כיון שנשאר בה בית קיבול א' עדיין היא ראוי' למלאכתה, ופשיטא דהיא טמאה, וי"ל דתני לה אגב סיפא דפליגי ת"ק ור"י בניטלו שניהם, ונראה דקמ"ל דלא נימא דכל שניטל א' מן הבתי קיבול אבדה צורת השידה, וע"כ היא טהורה אף שהיא ראוי' למלאכתה, וע"ד הא דתנן לעיל פט"ז מ"א דכל כלי עץ שנחלק לשנים טהור, ונת' שם אות א' בדעת הרמב"ם דהיינו אף כשהוא ראוי למלאכתו, ומשום שאבדה צורת הכלי, וקמ"ל דהכא כיון שנשתייר בית קיבול גמור חשיב שפיר שצורת הכלי קיימת, וזה כ"ה דתנן התם דתחנון המזנון שנחלק לב' טמא, ופירש הרמב"ם שם דהוא משום שנשאר בכל חלק מחלקיו כלים שלמים.

ב] והר"ש פירש דניטל העליון היינו שניטל הכסוי שלה כצ"ל וכ"ה ברע"ב, ולפ"ז ניטל התחתון היינו שניטלו שולי', וכ"ה ברע"ב, וצ"ע דא"כ מ"ט היא טמאה הרי אין לה בית קיבול, ובתפא"י כתב דאיירי בשיש בית קיבול בכסוי, ועיי"ש שעמד ע"ז דהא קי"ל דכל הכסויין טהורין, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' בתפארת יעקב מש"כ ע"ז, אך בפשוטו נראה די"ל דאיירי בשיש להכסוי לבזבז וכשהוא נתון ע"ג השידה כדרכו הוא ראוי לקבלה, וע"כ ל"ד כלל לכל הכסויים דטהורין דאיירי בשאינם מקבלין כדרך תשמישן, אלא כשהופכין אותן.

אך במשנת חכמים כתב לפרש דאיירי בשידה העשוי' לישיבה על גבה, וע"כ כשניטל התחתון ה"ה טמאה מדרס מפני העליון שהוא ראוי לישיבה, ואף דכבר האריך הר"ש לעיל רפי"ח דשידה אינה עשוי' לישיבה, או דאף אם היא עשוי' לישיבה אינה טמאה מדרס, עיי"ש, י"ל דשידה דהכא עשוי' בע"א שהיא עומדת לישיבה וטמאה מדרס, והא דל"ד לתיבה שנפחתה למטה דתנן לעיל פי"ט מ"ט דחכמים מטהרין מפני שבטל העיקר בטלה הטפלה, צ"ל דהכא עיקר עשייתה הוא גם לישיבה, ודמי לכרים וכסתות דתנן לעיל רפ"כ דאף שנפחתו הן טמאין מדרס.[[1]](#footnote-2)

ג] והרמב"ם בפכ"ו מכלים ה"ה כתב, ז"ל, שידה שניטל העליון שלה טמאה מפני התחתון שהוא ראוי למדרס, עכ"ל, ומבו' דמפרש למשנתינו לגבי טומאת מדרס, ואיירי בשידה העשוי' לישיבה שהיא טמאה מדרס, ובזה הוא דתנן דאף כשניטל העליון ה"ה טמאה מפני התחתון שאף הוא ראוי למדרס, ועי' בחזו"א סימן כ"ו סקט"ו מש"כ בזה באורך.

ד] **ניטל התחתון והעליון ר' יהודה מטמא מפני הדפין וחכמים מטהרין,** הרא"ש פירש דטעמא דר' יהודה הוא משום שמשתמשים על צידיו, וטעמא דרבנן דמטהרי הוא לפי שבטל העיקר, ובמשנ"א פירש לדבריו, דתשמיש הדפין הוא בתורת פשוט כמו שמשתמשין בטבלא, וס"ל לר"י דנהי דבטל הקיבול בתורת פשוט מיהא מטמא, וחכמים ס"ל כיון שנעשה לקיבול ובטל העיקר אין עליו תורת פשוט עד שיחשב עליו, אך בתפא"י פירש דהיינו שהדפנות בולטין בעיגול כעין בטן סביב, וע"כ אף שניטלו התחתון והעליון אכתי הוא מקבל בתוך חלל הבטן שבולט מהדפנות, וע"כ מטמא ר"י, וחכמים מטהרין משום דאינו מקבל כדרך קבלתו, ועיי"ש מש"כ לחלק מהא דלעיל פ"ד מ"א בחבית שנחלקה לב' עריבות ר"י מטהר וחכמים מטמאין.

ה] ולפי' הרמב"ם בהלכות דאיירי מתניתין לענין טומאת מדרס, כתב במשנת חכמים דהא דמטמא ר"י מפני הדפין הוא משום דדרכה להטותה על צידה ולישב עלי', ובחזו"א סימן כ"ו סקט"ו כתב דטעמא דר"י הוא משום שיושבין על עובי הדפנות, או שהדפין הן כמין קורות שהשולים והתקרה נשענות עליהם וכשהוסר התקרה והשולים הן נשארות, ולפי שהשדה עשוי למדרס ס"ל לר"י דישיבה זו חשיבא עדיין מיוחדת למדרס כדין שברים שעושין מעין מלאכתן, עכ"ד, ובטעמא דחכמים דמטהרין י"ל דהוא משום דס"ל דכל שניטלו העליון והתחתון, אבדה צורת השידה, וע"כ היא טהורה אף שהיא ראוי' למדרס, וזה כמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דעדיות בהא דניטלו ב' מחיפוייו זה בצד זה טהור, ונת' לעיל מ"ז אות ב'.

ו] ושיטה חדשה בזה מצאנו בערוך ע' דף שכתב דהדפין הן כמין מגדל או שידה והן עשויין ליתן בהן כלים או ספרים והן עשויין תחתיים שניים ושלישים, וכ"ה בפי' ר"ה גאון, ומבו' דהדפין עשויין לקבלה, וע"כ מטמא ר' יהודה, ובטעמא דחכמים דמטהרי, י"ל כעין מש"נ לעיל אות ה' לדעת הרמב"ם דהוא משום דס"ל דכל שניטלו העליון והתחתון אבדה צורת השידה, וע"כ היא טהורה אף שהיא ראוי' לקבלה.

וי"ל עוד, דאותן הדפין אין להן לבזבז ול"ה כלי קיבול, והא דמטמא ר' יהודה הוא משום שהן עשויין לקבלה וע"כ הן טמאין מדרבנן, וזה ניחא לדעת הסוברים דגזרו טומאה על פשוטי כלי עץ רחבים שראויים להניח עליהן דברים, וחכמים דמטהרי, הוא משום דס"ל דלא גזרו טומאת פשוטי כלי עץ על שברי כלים, וכמש"נ לעיל פ"כ מ"א אות י"ד בדעת הרמב"ם, וצ"ע בזה.

ז] **ישיבת הסתת טמא מדרס,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו דהוא קובע לו מקום בקצה הקורה ומסתת באבנים בקצה השני,[[2]](#footnote-3) ובמשנ"א כתב דקמ"ל דאף דבכופת תנן לקמן מ"ט דאינו טמא לחכמים עד שיחוק בו, הכא כיון שדרכו לתקן מקום ישיבתו להחליקו ברהיטני חשוב כמו שיחוק בו כיון שעשה מעשה בגופו, עכ"ד, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפכ"ה מכלים ה"ט דאין מקום ישיבת הסתת טמא, אלא בשתיקנו לישב עליו, ועי' בחזו"א סימן כ"ו סקט"ז מש"כ בזה, אך למש"נ להלן מ"ט אות ג' יש לדון בזה, עיי"ש.

ובל' הרא"ש מ' דקמ"ל מתניתין, דאין טמא אלא מקום מושבו אך שאר הקורה אינה טמאה, וכ"ה בל' הרמב"ם בהל' כלים דרק מקום ישיבתו מתטמא במדרס, ובסד"ט עמד ע"ז דכבר תנינא לה לעיל פ"כ מ"ג דכסא שקבעו בכלונס וכו' עשה בו כסא אין טמא אלא מקומו, וי"ל.

ח] והרע"ב פירש דהוא מתקן לו מקום לשבת בקצה האחד "מהאבן" כשמסתת בקצה השני, ובתוי"ט תמה ע"ז, דהא כלי אבנים אין נטמאין אף בטומאת מדרס, ובחזו"נ כתב דמצא מוגה בל' הרע"ב מהעץ במקום מהאבן, אך בשושנים לדוד כתב דכוונת הרע"ב דמתקן לו דבר לישב עליו מעל קצה א' מהאבן, ועיי"ש שהוכיח כן, ועד"ז כתבו בחי' מהרי"ח ובסד"ט, ועיי"ש שכתבו דהוצרך הרע"ב לפרש כן, דלפי' הרמב"ם והרא"ש קשיא דמאי קמ"ל, וע"כ פירש הרע"ב דהוא מתקן לו מקום מושב מע"ג האבן, וקמ"ל דאף שהדבר שיושב עליו מונח ע"ג האבן, אפ"ה הוא נטמא מדרס, ול"ד לספסל שרגלו א' של אבן, דתנן לקמן מ"י דטהור.

1. ואמנם לכאו' ממש"כ הר"ש דאיירי בשאינה מחזקת מ"ס, מבו' דאינה עשוי' למדרס, דאם היא עשוי' למדרס ה"ה טמאה אף בשהיא באה במידה, וכמש"כ הר"ש לעיל רפי"ח ולקמן פכ"ד מ"ד, אך י"ל דכל מה שהצריך הר"ש שלא תהא מחזקת מ"ס הוא רק בשניטל העליון דבכה"ג כבר אינה ראוי' למדרס, והיא טמאה טמא מת, ובזה הוא דבעינן שלא תהא מחזקת מ"ס, אך צ"ע, דנמצא לפ"ז דבניטל העליון אינה טמאה אלא טמא מת ובניטל התחתון ה"ה טמאה מדרס, ואי"ז במשמעות סתימת מתניתין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחזו"א סימן כ"ו סקט"ו עמד ע"ז מהא דתניא בתוספתא במקום ישיבת הסתת, דהתירה טהורה קשרה טמאה, ומשמע דהוא כעין שק מלא מוכין, וכתב דבע"כ דהרמב"ם הי' לו גירסא אחרת בתוספתא. [↑](#footnote-ref-3)