חבורה ג
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ג' מנחות.

למה לי למיתנא אלא ליתני ולא עלו לבעלים לשם חובה רש"י בזבחים מבאר ששאלת הגמרא היא משום שלעולם ישנה אדם לתלמידו דרך קצרה. וכן מבואר בפסחים ג. לעולם ישנה אדם לתלמידו בדרך קצרה ופרש"י לפי שמתקיימת הגירסא שלה יותר מארוכה. ולפי"ז הוי הלכה בהלכות ת"ת. כדי שיתקיים תלמודם בידם.

אמנם הגרא"י ציין לדברי הרמב"ם , פ"ב מהלכות דעות ה"ד שפירש באופן אחר ז"ל וכן בדברי תורה ובדברי חכמה יהיו דברי האדם מעטים ועניניהם מרובים והוא שצוו חכמים ואמרו לעולם ישנה אדם לתלמידיו דרך קצרה אבל אם היו הדברים מרובין והענין מועט הרי זו סכלות ועל זה נאמר כי בא החלום ברוב ענין וקול כסיל ברוב דברים עכ"ל, ומבואר דאין זה הלכה דוקא בתלמוד תורה אלא גם בדברי חכמה יהיו דברי האדם מעטים ועניניהם מרובים. ומבואר דזהו מהלך של חכמה. ואין זה משום קיום הגירסא.

ומבארת הגמרא דקמ"ל לבעלים הוא דלא עלו לשם חובה אבל אסור לשנויי בהו. ולשון הגמרא בזבחים קמ"ל דבקדושתייהו קיימי ואסור לשנויי בהו. וכדרבא וכו'

והנה מבואר בגמרא דנאמרו ב' חידושים א. דמנחה גופא כשרה וב. דאסור לשנויי בהו והנה נראה בגמרא דבעינן סברא וקרא רק על החלק השני אבל על החלק הראשון לא קאי האיבעית אימא. ובאמת דעל זה מפורש בזבחים ד. מקור לזה ממוצא שפתיך דכשר ולא עלו לבעלים לשם חובה ובסוגייתנו הביאו מקור על החלק השני.

והנה ההלכה הראשונה של בקדושייתהו קיימי חידשה דלא נשתנה קדושת הקרבן והנה בפשטות הכוונה היא שלא נשתנה הכשר הקרבן וכמבואר בסוגייתנו דמנחה גופא כשרה וזהו החידוש הראשון. אמנם מתוך דברי הרמב"ם נראה שהחידוש הוא שלא נשתנה הקרבן להיות כפי מחשבתו שאם שינה עולה להיות שלמים בכל אופן נשאר בקדושת עולה דאם היה משתנה. אז היה צריך לעשות את שאר העבודות כפי מחשבתו. וזה נתחדש שלא נשתנה לקדושה אחרת. או דהקרבן עצמו בהכשרו קאי.

וממילא אסור לשנויי בהו איבעית אימא סברא ואיבעית אימא קרא. והנה צריך להבין מהו הסברא ומהו הקרא. והנה הסברא אומרת הגמרא האם משום דשני בהו כל הני לישני בהו וליזיל. ובשורש הדבר צריך לידע על מה בעי סברא ועל מה בעי קרא.

והנה נראה דהנידון היה דאפילו אחרי שידענו שהמנחה כשרה אבל עדיין היה סברא דמותר לשנותם וקמ"ל דאע"פ דשינה אסור לשנותם. ואיבעית אימא דידעינן דין זה מקרא. והנה בכל מקום אמרינן סברא הוא קרא למה לי. וצריך לומד דכאן הסברא היא לא מוכרחת דאפשר מסברא דכיוון שכבר הקרבן לא נעשה כהלכתו דהשחיטה שהיא תחילה העבודה נעשית שלא לשמה ליכא איסור לשנויי בהו. ועל זה ילפינן מדרשא שאסור לשנויי בהו.

והנה צריך לידע מדוע באמת אסור לשנויי בהו הרי כבר מהשחיטה הקרבן נפסל ואינו עולה לבעלים לשם חובה.

ובאמת נראה דדבר זה תלוי בדרכים דהנה לדרכינו ביארנו דיסוד הפסול של שלא לשמה הוא עקירת הלשמה מהשחיטה ושלא לשמה הוא פסול עבודה ונפקא מינה באופן שקיבל מקצת דמה שלא לשמה אז יחזור ויקבל לשמה. ולפי"ז זהו סברא דאע"פ דבשחיטה היא נעשית שלא לשמה מכל מקום הקבלה והולכה צריכות ליעשות לשמה שזהו דין בכל עבודה ועבודה שתעשה כהלכתה.

אמנם לדעת הגרי"ז, דזהו פסול מחשבה יש לעיין מה אכפת לן אם יחשוב שלא לשמה בקבלה כיוון דכבר נפסל הקרבן בשעת השחיטה ואין כאן פסול נוסף. וביאר הגרי"ד, דהכוונה היא דלא יחשב אסר את עצם המחשבה בעבודה שהיא סיבה הפוסלת. אע"פ דאינה מחיל שום פסול נוסף אלא דעצם המחשבה שהיא סיבה הפוסלת נאסרה.

ובאמת יש לעיין לדרכו של הרמב"ם דיש מצווה בכל העבודות שיעשו לשמה האם הדין שאסור לשנות הוא גם משום המצווה או משום האיסור. ובאמת לשון הגמרא משמע דהוא רק משום האיסור.

והנה באמת בדעת הרמב"ם בפי"ח מפסולי המוקדשים מבואר דעובר לא יחשב בכל המחשבות הפוסלות בקדשים. והרמב"ם דימה את זה למטיל מום בקדשים. והנה במטיל מום אינו מחויב אם כבר יש מום ומכל מקום מבואר ברמב"ם פט"ו מפסולי המוקדשין ה"ג דאם שחט שלא לשמה מחויב לזרוק במחשבה נכונה משום שאסור לחשוב בקדשים מחשבה שאינה נכונה.

והנה צריך ביאור דאם זה כמטיל מום מאי אכפת לן דחושב כיוון דכבר הקרבן נפסל.

והנה כלפי דין זה שהוי כמטיל מום מבואר בחתם סופר חושן משפט סימן ר"ד דדין לא יחשב יש רק בחטאת ופסח שמפסיד הקרבן לגמרי וכן כתב האחיעזר חיו"ד סימן כ"ז סק"ג וסימן כ"ח סק"ג וכן משמע בתוספות ד. סוד"ה וישנן שמשמע מדבריו שכל האיסור לשנות הוא רק משום הכתוב של מוצא שפתיך.

אמנם ברמב"ם בפט"ו משמע דהוי דין בכל הזבחים ודלא כהחת"ס שהרי שם לא איירי בחטאת. ולכאורה המכוון הוא שלמעשה על ידי מחשבתו חל פסול בזבח שאינו עולה לשם חובה.

והנה מה שהקשינו הרי במום לא נאסר רק אם אין בו מום נראה דכוונת הרמב"ם לפסול עבודה שהרי במחשבה דשלא לשמה הוא פוסל את העבודה והוא כמטיל מום בקדשים. והנה באמת מצד המצווה דיש דין שיעשה לשמה ומבואר ברמב"ם דדין זה הוא בכל העבודות הנה המצווה אינה מתקיימת אלא אם כן נעשה כל העבודות לשמה אמנם אם חישב באחת מהם שלא לשמה הנה כבר נתבטל מצווה זו שאין כאן הקרבה כתיקונה.

והנה מבואר ברמב"ם דרק משום דיש איסור של לא יחשב משום הכי צריך להשלים שאר עבודות לשמה ולא משום שיש מצווה לחשב לשמה בעבודות. דהוי רק משום האיסור ולא משום המצווה דמשום שיש איסור של לא יחשב לכן נאסר לשנות את שאר העבודות ומשמע דבלי זה לא היה נאסר.

וצריך לומר שהמצווה לחשב לשמה לשיטת הרמב"ם היא רק בקרבן שנעשה כהלכתו דיש מצווה שההקרבה תעשה באופן שלם אמנם עד כמה שעבודה אחת נעשית שלא לשמה אז ההקרבה היא כבר לא הקרבה שלמה ואין מצווה לחשוב לשמה בשאר העבודות ורק דעדיין נאמר לא יחשב שנאסר לעקור את הלשמה משאר העבודות. כיוון שהוא מפסיד את הקרבן אבל באמת מצווה להקריב את הקרבן באופן שלם זה ליכא כיוון שהוא בין כה וכה קרב באופן חסר.

והנה באמת כמה אחרונים נקטו דלא יחשב נאמר רק בבפסח וחטאת דהוא פוסל לגמרי והנה כלפי דין זה שהוי כמטיל מום מבואר בחתם סופר חושן משפט סימן ר"ד דדין לא יחשב יש רק בחטאת ופסח שמפסיד הקרבן לגמרי וכן כתב האחיעזר חיו"ד סימן כ"ז סק"ג וסימן כ"ח סק"ג וכן משמע בתוספות ד. סוד"ה וישנן שמשמע מדבריו שכל האיסור לשנות הוא רק משום הכתוב של מוצא שפתיך.

אמנם בדעת הרמב"ם משמע דדין זה נוהג בכל הקדשים כמבואר בפט"ו ה"א מפסולי המוקדשין.

והנה הביאה הגמרא איבעית אימא קרא אם כמו שאמרת יהא נדר ואם לאו יהא נדבה ונדבה מי שרי לשנויי בהו. ואין הביאור דהקרבן נשתנה להיות קרבן נדבה דהרי דין זה שייך גם באשם ואין אשם בא בנדבה אלא הכוונה דהשינוי היחידי שהוא לא עולה לבעלים לחובתו. אבל בהכשר הקרבן עצמו לא נשתנה כלום. ואם כן אסור לשנויי ביה. והנה יש לעיין מהו המכוון האם המכוון שהשיניוי היחיד שהוא לא עולה לשם חובה אבל שינוי אחר ליתא ולכן אסור לשנויי ביה. ויש לעיין דהרי מבואר בזבחים ו. דלא כיפרו על מה שבאו ומבואר שיש בו עוד חיסרון ואינו כנדבה אלא דגרע דהרי נדבה מכפרת על מה שבאו. ואם כן אפשר שגרע גם כלפי הדין שאסור לשנויי בהו. ואפשר דהכוונה דהוא כנדבה אין הכוונה שהוא כקרבן נדבה. אלא הכוונה שבגוף ההכשר של הקרבן לא נשתנה ורק בהתיחסות אל הבעלים בין לגבי כפרה בין לגבי הדין דיעלה לשם חובה. [עוד אפשר, דהדין דכיפרו על מה שבאו הוא מיתלא בדינא דעלו לשם חובה וכפי הסבר הגרי"ז דהנודר קרבן הרי חל עליו חובת קרבן וכשקרבן ננדר על חטא אז הכפרה מיתלא תלי בהא דיעלה לחובת הקרבן וכשאינו עולה לחובת הקרבן גם אינו מכפר. אבל באמת בקרבן נדבה גם כשיעשה שלא לשמה באמת יכפר על מה שבא ולפי"ז הכוונה דהנפקא מינה היחידה בזה דנעשה שלא לשמה הוא שלא עולה לשם חובה אבל לגבי שאר הדברים הוי כקרבן נדבה.]

והנה בדעת רש"י הגרי"ד נתקשה דבסוגייתנו הביא לדרשא דדרשא דזבח שלמים קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים ובזבחים הביא לללא יחשב שאסור לשנות בקדשים וכן הביא כאן השיטה. והגרי"ד סבר דרש"י והשיטה פליגי וכוונת השיטה להקשות על רש"י דרש"י סובר דיש מצווה לחשב לשמה ולכן רש"י הביא את הפסוק של ואם זבח שלמים קרבנו שיש מצווה לחשב לשמה. ועל זה השיטה מסיג דאין מצווה אלא יש רק לאו דלא יחשב אבל המצווה בטלה וכמו שהבאנו לעיל בדעת הרמב"ם דליכא מצווה. אמנם בדעת רש"י זהו דוחק דהרי רש"י עצמו בזבחים פירש גם את הלא יחשב. ולדבריו צריך לומר דרש"י כאן פליג אם רש"י בזבחים.

והנה הגרי"ז בספרו פירש דלא כהגרי"ד אלא דגם כוונת רש"י היא לאיסור דסובר דנאמר כאן איסור עשה לחשב שלא לשמה. ולא כלפי המצווה לחשוב לשמה.

והנה באמת ביארנו דאפילו דנראה בשיטת הרמב"ם דיש מצווה לחשוב לשמה שיטת רש"י דאין מצווה לחשוב לשמה אלא יש דין שהקרבן יעשה לשמה וסתמא הוא גם נעשה לשמה וכל הדין הוא שלא יעקר הלשמה כמבואר ברש"י זבחים מו: לשם שישה דברים הזבח נזבח לאפוקי שינוי קדש דלא.

ואם כן אין כוונת רש"י כהגרי"ד אלא המכוון ברש"י הוא דבעינן דבר ראשון מקור לזה דגם בנדבה נאמר דצריך ליעשות לשמה וע"ל זה הביא רש"י את הפסוק ואם זבח שלמים קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים שנאמרה בכל הקרבנות ובשם התורת כהנים נראה דהביא דרשא נוספת של עולה לשם עולה ששמא הייתור שם דיבר על כהאי גוונא דזהו דין בכל העבודות ולאו דווקא בזביחה אלא זהו דין בכל עבודה בפני עצמה. ורק אחרי דמבואר דיש דין בכל קרבן דיעשה לשמה טורחים לבאר את הלשון שמשמע שיש לאו ואם יש דין שיעשה לשמה ולא יעקר ממילא נאמר על זה הלאו של לא יחשב. ודברי רש"י משלימים ההדדי ולא סתרי ואפשר לפי"ז דזה כוונת השיטה שרק באה לבאר את האיסור ובאמת בדעת רש"י צריך לידע אם סבר דיש לאו הבא מכלל עשה ולאו דלא יחשב או דסבור דשם זהו דין שצריך ליעשות לשמו וזהו גילוי דהלא יחשב קאי על זה אמנם האיסור נאמר בלא יחשב לבדו וכלל לא באם זבח שלמים קרבנו וזהו רק גילוי על זה דהקרבן צריך ליעשות לשמה ולא נאמר כאן לאו הבא מכלל עשה כלל. ודלא כהגרי"ז בספרו דאם באמת זהו לאו הבא מכלל עשה מדוע הוצרך השיטה להוסיף את הלא יחשב כדי לבאר את האיסור.

לימא מתני' דלא כרבי שמעון הנה מבואר ברבי שמעון לדעת רבה דמחשבת שלא לשמה לא פוסלת במנחה משום שמעשיה מוכיחים עליה ויש לעיין בסברא זו ובמה פליגי עליה חכמים.

והנה הגמרא הקשתה סתירה רבי שמעון על רבי שמעון דבברייתא אחת מבואר מדברי רבי שמעון שסובר דדין שלא לשמה נוהג במנחה ובברייתא אחרת מבואר דרבי שמעון סובר דאינו נוהג משום דמעשיה מוכיחין עליה ותירץ רבה כאן בשינוי קדש יש מעשיה מוכיחין כאן בשינוי בעלים אין מעשים מוכיחים.

והנה ביאור דברי הגמרא צ"ע אמר ליה אביי מכדי מחשבה דפסל רחמנא הקישא היא מה לי שינוי קדש מה לי שינוי בעלים. א"ל מעשיה מוכיחין דקאמר רבי שמעון סברא הוא דרבי שמעון דריש טעמיה דקרא. מחשבה דלא מינכרא פסל רחמנא מחשבה דמינכרא לא פסל רחמנא. והנה דברי הגמרא האלו צריכים ביאור מהו המשא ומתן ומהו התשובה בתשובת הגמרא דזהו טעמיה דקרא דהיכן נתבאר בתורה הטעם של מחשבה הפוסלת דנאמר דאם היא מנכרה לא תפסול. ועצם הסברא צריכא ביאור מה הנפקא מינה אם המחשבה מינכרא או לא. וכל דברים אלו צריכים ביאור.

והנה בהקדם נראה בהגדרת הגדר מחשבה דמינכרא דיסוד הדבר הוא דמחשבת שניכרת לאחרים שהוא מכזב. וביאור הכזב אין הכוונה שאינו מתכוון למה שאומר. אלא בוודאי מתכוון דרוצה לשנות אלא דניכר שעושה אחרת ממה שחושב וזהו ניכר שהמחשבה היא לפעול אחרת ממה שפועל בפועל וזה נקרא כזב. אז מחשבה כזו לא מועילה.

והנה באמת בסברא היה אפשר להבין דמחשבה שפועלת אחרת מתוך המעשה אינה מחשבה אמנם בגמרא מבואר דאין זה תלוי על המעשה בפועל אלא במה שהוא ניכר לאחרים כמבואר להלן לגבי זכר ונקבה שכיוון שלא ניכר לאחרים אם זה זכר או נקבה אז המחשבה חלה. והנה דבר זה צריך ביאור מדוע שיהיה תלוי באחרים.

והנה נראה דסברא הגמרא בתחילה דילפינן מנחות מזבחים והנה בזבחים לעולם המחשבה אינה ניכרת שהוא מכזב ואם ילפינן משם אז סברא הגמרא דילפינן בכל גוונא. אמנם דחתה הגמרא דסוגייתנו רבי שמעון היא ורבי שמעון סובר דדורשים טעמא דקרא ואפשר דלדרכו אז לא אמרינן דבזבחים בכל גוונא אלא אם יש סברא משום מה שבאופן שמחשבתו ניכרת לכל שהוא מכזב לא יפסול אז כך גם הלימוד יהא למנחות. ובאמת מהו הסברא ומהו הטעם צריך עיון ומכל מקום כך הוא סדר הגמרא דאם דורשים טעמיה דקרא אפשר להגביל את הדרשא ואם לא אז לא. עוד אפשר ביתר עומד דהנה ברש"י מבואר דמחשבת פיגול בעינן דיבור ואפשר דזהו השאלה הרי כאן זהו עקירת הלשמה ומדוע מחשבה לא מהני אלא בהכרח דמחשבה העוקרת היא רק מחשבה שבעיני העולם כך רצונו לעשות וזהו עוקר את הלשמה ואם כן אפשר דזהו רק מה שבעיני העולם נראה דכך רצונו לעשות אבל מה שהעולם רואה ככזב אין לו כח עקירה ולפי "ז הטעמא דקרא נלמד מזה גופא דבעינן דיבור ולא מהני במחשבה.

הגרי"ז למד מכאן ראיה דהוי מחשבה הפוסלת .