פרק א
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**מסכת תרומות**

**פרק ראשון**

**הערות וביאורים ע"ס המשניות**

חורף פ"ג

ביהמ"ד 'אבן ישראל'

**תוכן ענינים**

[בגדר האיסור טבל הוי משום התרומה המעורבת בו 2](#_Toc120790316)

[בגדרי הממונות בטבל 5](#_Toc120790317)

[בגדרי מצות הפרשת תרומה האם הוי מצוה בעצם או רק כשרוצה לאכול 6](#_Toc120790318)

[מצות הפרשה ומצות נתינה – פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן 8](#_Toc120790319)

[בשיטת הרמב"ם אם תרומה הוי מצוה חיובית בעצם או רק כשרוצה לאכול 9](#_Toc120790320)

[בשיטת החינוך אם תרומה הוי מצוה חיובית בעצם או רק כשרוצה לאכול 10](#_Toc120790321)

[גדר הברכה בהפרשת תרומה 11](#_Toc120790322)

[בגדר חלות ההפרשה אם תלוי בקיום המצוה 12](#_Toc120790323)

[ברכה בתרומה במחשבה 13](#_Toc120790324)

[בטעם שצריך מיעוט בתרומת קטן ובשאינו שלו – משנה א' 14](#_Toc120790325)

[עשית מצוה בלא ברכה בתרומה ובשאר מצות - משנה ב' 15](#_Toc120790326)

[גדרי תרומה כנדר – משנה ג' 16](#_Toc120790327)

[גדר החילוק בין נכרי לקטן בחלות תרומה – שיטת התוס' בנידה 17](#_Toc120790328)

[ביאור המשנה דאין תורמין זיתים על השמן – משנה ד' 18](#_Toc120790329)

[בדברי מרן הגרי"ז בדין פסידא דכהן ובדין זכות הכהן לקבל מהגמור 19](#_Toc120790330)

[הפקעת התרומה מדרבנן – משנה ד' 20](#_Toc120790331)

[בדין אין תורמין מן הפטור על החיוב ומן החיוב על הפטור –משנה ה' 21](#_Toc120790332)

[פלוגתת הראשונים בדין אין תורמים ממתנות עניים – משנה ה' 22](#_Toc120790333)

[ביאור המשנה ולא ממעשר ראשון שנטלה תרומתו – משנה ה' 23](#_Toc120790334)

[בגדר הדין אלם לא יתרום – משנה ו' 24](#_Toc120790335)

[ברכה ע"י אחר בהפרשת תרומה 25](#_Toc120790336)

[תרומה מאומד – משנה ז' 26](#_Toc120790337)

[הפרשה מאומד בתרומת מעשר – משנה ז' 27](#_Toc120790338)

[שיעור בגדר מצות הפרשת תרומה 28](#_Toc120790339)

# בגדר האיסור טבל הוי משום התרומה המעורבת בו

באתוון דאורייתא [כלל ב'] הביא ראיות דגדר איסור טבל הוא דמשעת גמר מלאכה חל תרומה בפירות, אלא דהתרומה מעורבת בכל הפירות ולכך הוי איסור טבל משום התרומה המעורבת בפירות.

ויסוד הדברים ברש"י ביבמות [דף פ"ו ע"א] שכתב וז"ל מה תרומה טובלת שכל זמן שלא הופרשה חייבין מיתה על אכילתו של טבל דהא מיתה כתיבא ביה, מבואר ברש"י דהחיוב מיתה בטבל הוא משום החיוב מיתה בתרומה, והיינו דבטבל מעורב התרומה ולכך חייב מיתה, ובתוס' הק' דא"כ מדוע טבל אסור לכהנים והיינו דאם כל איסור טבל הוא משום התרומה המעורבת בו א"כ איך טבל אסור לכהנים וצ"ב באמת דעת רש"י.

עוד ראיה דהאיסור טבל משום התרומה המעורבת בו, דבראשונים בנדרים [דף י"ב ע"א] כתבו דהטעם דתרומה חשיב דבר האסור ולא דבר הנדור משום דכבר היה איסור טבל ופיו לא אסר אלא התיר שהוציא השירים מידי טבל, נראה בראשונים דהאיסור טבל משום התרומה ולכך שמפריש תרומה לא חשיב שעושה איסור תרומה על הפירות אלא להיפך מתיר את השירים, ואם האיסור טבל והאיסור תרומה הוי ב' איסורים שונים א"כ מה איכפת לי דהפירות היו אסורים מ"מ פקע איסור טבל והאדם בפיו החיל איסור וקדושת תרומה.

עוד ראיה דכבר בטבל מעורב תרומה דבתוס' סוכה [דף ל"ה ע"א] כתבו דהטעם שלא יוצאים י"ח באתרוג של טבל משום דלא הוי לכם משום חלק הכהן, ואם התרומה מתחדש רק לאחר ההפרשה מדוע הוי חיסרון בלכם הרי אין עדיין לכהן חלק בפירות.

בגמ' נדה [דף ו' ע"ב] מבואר שאסור לגרום טומה לחלה הטבולה לתרומה וכתבו רש"י ותוס' משום דין משמרת, ותמוה דהרי דין משמרת נאמר בתרומה ואיך יהיה איסור דאורייתא דמשמרת טבל, ובתוס' שם כתבו דפתיכא ביה חלה מבואר דכבר איכא דין חלה בטבל.

ובגמ' סנהדרין [פ"ג ע"א] ילפינן איסור טבל מקרא דלא יחללו את קדשי בני ישראל את אשר ירימו לה' בעתידים לתרום הכתוב מדבר, וכתב רש"י אשר ירימו שעתידין תרום וקאמר דלא יחללום שאסור לאכלם בטבלם, מבואר דהאיסור בטבל קודם הפרשה הוא דמונח כאן קדשי בני ישראל בטבלם, וביותר דבגמ' שם דנו אם ללמוד איסור טבל מנותר או מתרומה ואמרינן בגמ' מסתברא מתרומה הוה ליה למילף שכן תרומה וכתב רש"י זה תרומה וזה תרומה מעורבת בו, הרי דבטבל מעורב תרומה, ויסוד איסור טבל הוא משום התרומה המונחת כאן בטבלה.

ברמב"ם [ביכורים פ"ט הי"ד] כתב בהמה שלא הורמו מתנותיה מותר לאכול ממנה שאינה דומה לטבל שהרי מתנות כהונה מובדלין, ותמוה דלכא' פשוט החילוק דבפירות איכא איסור טבל ובבהמה לא מצינו איסור טבל ומדוע הוצרך הרמב"ם לחלק ביניהם, ולמבואר דגדר איסור טבל הוא משום התרומה המעורבת בו והיינו משום דמונח כאן הפירות שצריך להפריש מהם וליתנם לכהן לכך צריך לבאר מדוע בבהמה אין בה איסור משום המתנות, וע"ז כתב הרמב"ם דבבהמה מכיון שהמתנות מובדלין אינם אוסרים את כל הבהמה.

ובגמ' חולין [קל"ו ע"א] גבי ראשית הגז מק' הגמ' אי מה תרומה טובלת אף ראשית הגז טובל ומשני מדכתיב וראשית גז צאנך תתן לו אין לך בו אלא משעת נתינה, וצ"ב דהסק"ד הוא דיהיה איסור טבל בצמר ומאי זה שייך להא שאין לך בו אלא משעת נתינה, מבואר דהאוסר של הטבל הוא מה שיש לכהן זכות בטבל להוציא ממנו תרומה ולכך מאחר דבראשית הגז אין לך בו אלא משעת נתינה ליכא איסור טבל קודם הנתינה דעדיין לא חל השם ראשית הגז.

בר"ש [מעש"ש פ"ה משנה ח'] הביא מהירושלמי דבטבל איכא דין ביעור משום דאיקרי קודש, ולכא' מדוע טבל איקרי קודש, ולמבואר דגדר איסור טבל משום התנות המעורבות בו ניחא דלכך טבל איקרי קודש.

ובגמ' מכות [דף כ' ע"א] מבואר דטבל למעש"ש שנכנס לירושלים יש בו דין קליטת מחיצות ודינו כמו מעש"ש שנכנס שכשיפריש את העמש"ש מהטבל יהיה אסור להוציאו ולפדותו מחוץ לירושלים וכדו'.

עוד ראיה דתנן [בתרומות פרק א' משנה ב'] דסובר ר"י דקטן יכול לתרום תרומה, ותמוה הרי קטן אין בו דעת לעשות חלות קנין וכדו' ואיך מפריש תרומה, וביותר דלת"ק [במשנה א'] דקטן אינו תורם מבואר בירושלמי הובא בר"ש דילפינן לה מקרא הרי דבלא קרא לכו"ע קטן יכול לתרום תרומה, וקשה כנ"ל הרי קטן אין בו דעת לעשות חלות, ולמבואר דגדר הפרשת תרומה אינו שהאדם מחיל חלות תרומה אלא רק מברר את חלק התרומה שמונח בפירות לכך בלא מיעוט מקרא קטן יכול לתרום.

וכן מבואר במשנה שא"א לתרום את שאינו שלו, ובר"ש הביא מהירושלמי דילפינן לה מקרא, ותמוה מדוע צריך לזה קרא תיפו"ל שא"א להחיל חלות בפירות שאינם שלו.

ורעק"א [על תוס' פסחים דף ל"ג] הק' איך אפשר להפריש תרומה באיסוה"נ הרי אינם ברשותו וא"א להקנות דבר שאינו ברשותו, וכתב האחיעזר [חלק ב' סי' ל"ח סק"י] דכיון דתרומה אינה חלות חדשה אלא דבטבל כבר מעורב התרומה לכך אפשר להפריש תרומה בדבר שאינו ברשותו.

אמנם איכא ראיות דגדר איסור טבל אינו משום התרומה המעורבת בו, א' משה"ק התוס' ביבמות על רש"י שם דאם החיוב מיתה דטבל הוי משום תרומה א"כ שטבל יהיה מותר לכהנים, ועוד בספר דברות משה [שבת ח"א כ"ד ענף ב'] כתב דא"א לומר דהאיסור טבל הוא משום התרומה המוערבת בו כפשוטו דהרי בכזית טבל ליכא כזית תרומה ואיך חייב מיתה בכזית טבל.

עוד יל"ע דמצינו שאפשר לישאל על התרומה משום דתרומה הוי נדר, ואם תרומה הוי רק בירור חלק התרומה איך אפשר לישאל הרי כבר הוברר חלק התרומה.

עוד יל"ע דמדינא דאורייתא תרומה אין לה שיעור וחטה אחת פוטרת את הכרי, וא"כ מעורב כאן בכל הרי חטה אחת וא"כ איך יכול להוסיף בשיעור תרומה, דהרי מה שמוסיף לא היה מעורב בפירות דאם היה מעורב יותר מהשיעור איך חטה אחת פוטרת את הכרי, ואם מעורב רק חטה אחת איך מוסיף על השיעור הרי תרומה הוי משום דמוערב כבר בפירות ולכך תרומה הוי דבר האסור לא דבר הנדור.

עוד מצינו ברמב"ם [פכ"ג משבת] שאסור להפריש תרומה בשבת משום דתורם תרומה הוי כמקדיש, הרי דתרומה לא הוי רק בירור החלקים ומונח כבר התרומה בפירות אלא בהפרשתו האדם מחיל קדושת תרומה דהוי כמקדיש.

עוד יל"ע דהר"ן בסוכה הביא שיטת הרמב"ן דפליג ע"ד התוס' ובאתרוג של טבל אין חיסרון דלכם, ולכא' אם כבר מעורב תרומה בפירות מדוע שלא יהיה חיסרון דלכם.

ונראה לבאר דודאי אין הגדר דכבר חל קדושת תרומה אלא שהיא מעורבת בכל פרי ופרי ורק לא יודעים היכן התרומה, אלא דודאי עדיין לא חל קדושת תרומה בשלימות, אלא דאיכא סיבת תרומה בפירות ולא הוי רק סיבה חיצונית אלא הוי שחל בפירות כעין מקצת תרומה וכעין חצי שיעור באיכות דיש בפירות תרומה שצריכים להרימה ולקדשה, ולהך מדרגת תרומה חשיב בתורה טבל, דטבל הוי פירות שיש בהם קדושת תרומה שעדיין לא נתבררה ולא הופרשה, ולפי"ז ניחא דהאיסור טבל ילפינן מלא יחללו את קדשי בני ישראל, דטבל איקרי קודש, דהיינו דמונח בפירות תרומה שעתידה להפריש, והיינו דלא חל ממש תרומה אלא הוי דרגה של תרומה שעומדת להתברר, ולכך איכא דין ביעור וקליטת מחיצות משום הך חצי שיעור דתרומה דחל בפירות, ופליגי התוס' והרמב"ן אם הך דרגא דתרומה כבר מחסר מהלכם של הבעלים, או דלימא כיון שעדיין לא הופרשה התרומה לא חסר בלכם של הבעלים.

ולפי"ז ניחא דודאי תרומה הוי הפרשה וחלות תרומה ע"י נדר, אלא כיון שכבר חל התרומה בדרגת טבל לא חשיב דבר הנדור, דהאדם אינו מחיל חלות תרומה חדשה אלא רק מגביה וקובע את מקום התרומה וחל התרומה מכח סיבת התרומה שכבר היה בפירות, וכן ליישב את הקושיה דחטה אחת פוטרת את הכרי ואיך יכול להוסיף בתרומה, ולפי"ז ניחא דאם הגדר בחלות תרומה הוא כפשוטו דחל ממש תרומה בפירות ורק מעורב בטבל א"כ קשה דאם חל רק חטה אחת איך מוסיף על התרומה, אמנם למבואר דחל בכל הפירות תרומה בדרגת טבל וא"כ ניחא דמדאורייתא סגי בחטה אחת ובזה מסיר מכל הפירות את השם טבל ע"י קביעת והגבהת תרומה בחטה אחת, אלא דיכול להוסיף על התרומה דבכל הפירות מונח שם טבל שיכול לעשותם תרומה.

אלא דיל"ע דמצינו דגם קודם גמר מלאכה אע"ג דליכא איסור טבל אם הפריש תרומה חל ההפרשה ואם גדר הפרשת תרומה הוא רק בירור החלק תרומה הכא דליכא איסור טבל לכא' ליכא עדיין תרומה בפירות ואיך מהני להפריש תרומה.

וכעי"ז הק' רעק"א דמצינו דגם קודם גמר מלאכה ואפי' בשבלים דליכא איסור טבל אפשר להפריש תרומה, הרי דהתרומה דחלה אינה משום דכבר היתה מעורבת בפירות דהרי לא היה איסור טבל וא"כ מוכח דלא היה מעורב תרומה בפירות, וא"כ קשה בתרתי א' דבמפריש קודם גמר מלאכה יהיה התרומה חשיב דבר הנדור ויהיה אפשר להתפיס בתרומה משום התרומה דקודם גמר מלאכה, ועוד דמתרומה קודם גמר מלאכה מוכח דהגדר בהפרשת תרומה אינה רק בירור החלקים וצ"ע.

ונראה דהנה במשנה [מעש"ש פ"ה מ"ח] תנן אמר ר"י בראשונה היו שולחין אצל בעלי בתים שבמדינות מהרו והתקינו את פירותיכם עד שלא תגיע שעת הביעור עד שבא ר"ע ולמד שכל הפירות שלא באו לעונת המעשרות פטורים מן הביעור, מבואר דבסק"ד סברו דגם פירות שלא הגיעו לעונת המעשרות יש בהם דין ביעור עד שבא ר"ע ולימד שקודם עונת המעשרות ליכא דין ביעור, ומ"מ לאחר עונת המעשרות שהפירות נעשו טבל איכא דין ביעור, וכתב הר"ש בשם הירושלמי שהק' מדוע לאחר שהגיעו לעונת המעשרות חייבים בביעור הרי עדיין הם טבל ובתורה כתיב ביערתי הקודש מן הבית דלקודש והיינו דבמתנות איכא דין ביעור ומנלן דאיכא דין ביעור בטבל, ומשני הירושלמי טבל קרוי קודש, וביארנו לעיל דמכיון דהאיסור טבל הוא משום דחל בפירות דין תרומה במדרגת טבל, והיינו תרומה מעורבת שלא מופרשת קרויה טבל לכך איכא דין ביעור לטבל, וכתב הר"ש ובראשונה היו סבורים דאפי' קודם מירוח קרוי קודש, ותמוה איך סק"ד דקודם מירוח קרוי קודש הרי עדיין לא נתחייב במתנות שעדיין הפירות אינם טבל, ונראה מבואר כאן דגם קודם מירוח איכא לסיבת התרומה בפירות וכמו בטבל, אלא דרק בפירות דאיכא גמר מלאכה התורה אסרה את האיסור טבל, אבל כל הדין תרומה שחל בטבל איכא בפירות גם קודם גמר מלאכה, וכעי"ז כתב בעונג יו"ט [קי"ד במוסגר שם].

# גדרי הממונות בטבל

בתוס' בסוכה כתבו דהטעם שלא יוצאים י"ח באתרוג של טבל משום דלא הוי לכם משום חלק הכהן, ובפשטות נראה בתוס' דיש לכהן ממון בטבל.

והק' המנח"ב [סי' צ"ו ענף ב'] דבמשנה בחלה [פ"ג מ"ה] מבואר דישראל יכול להקדיש טבל ואם מונח בטבל ממון כהן איך הישראל יכול להקדיש.

עוד הוכיח מהא דבעיר הנידחת לא שורפין ממון שותפין וטבל שורפין הרי דאין הכהן שותף ממש בטבל וא"כ מדוע כתבו התוס' דלא הוי לכם.

עוד תמה המנח"ב דבגמ' נדרים [דף ל"ו] מבואר שמודר הנאה פורע חובו וגם תורם את תרומתו וכתב הר"ן דהוי כעין חוב לכהנים, הרי דלא הוי שותפות ממש דאם הוי שותפות ממש א"כ כשתורם את תרומותו נמצא מקנה לו את ממון הכהן והוי מהנה את חבירו.

וברמב"ם [פ"ה ממעשר ה"ה] כתב האוכל פירותיו טבלין וכן לוי שאכל המעשר בטבלו אעפ שהן חייבין מיתה לשמים אין משלמין המתנות לבעליהן שנאמר אשר ירימו לה' אין לך בהן כלום עד שירימו אותן, הרי דאין לכהן קודם הרמה ומדוע כתבו התוס' דאתררוג של טבל לא הוי לכם.

אמנם יש לדון דאין כונת התוס' דיש לכהן שותפות בפירות אלא דבטבל איכא חוב לכהן, דיש לשבט הכהונה זכות ממון להוציא מהפירות תרומה, ולא הוי בגדר בעלות אלא בגדר חוב, ושאני מכל חוב דלא הוי חוב על ממון פרטי, משא"כ בטבל דהוי חוב על ממון מסוים דהיינו חוב על הפירות האלו להוציא מהם תרומה ולכך הוי חיסרון בלכם.

ובר"ן שם בסוכה הביא מהרמב"ן דליכא חיסרון דלכם בטבל משום שאפשר להפריש תרומה על הך פירות ממקום אחר, ונראה דהרמב"ן סבר דכיון שאפשר להפריש ממקום אחר חשיב דאין החוב דוקא על גוף הפירות האלו, אלא דמחמת הפירות האלו צריך להעמיד ממון לכהן וכיון שיכול להעמיד ממקום אחר לא מגרע זכות ובעלות הבעלים על הפירות, והתוס' סברי דכיון שהחוב הוא על גוף הפירות האלו דהם טבל מחמת הדין הפרשה וניתינה לכהן אפי' שיכול להפריש ממקום אחר לא חשיב לכם של הבעלים מחמת החוב ממון לכהן.

במשנה דמאי [פ"ה משנה ט'] מבואר דפירות כותים חשודים שהם טבל, דאע"פ שהם לא אוכלים טבל חשודים שמוכרים טבל משום דלא נזהרים בלפני עור, והק' הרא"ש והר"ש דכשמוכרים טבל הוי גזל, ותי' דלא חשיב בעיניהם גזל משום דהוי ממון שאין לו תובעים, ועוד משום דעדיין לא הופרש, משמע בר"ש וברא"ש דבאמת למכור טבל חשיב גזל אלא דבעיני הכותי לא חשיב גזל, וכ"מ בתוס' גיטין דף כ"ה.

ולמבואר לעיל דגדר טבל הוא דיש בפירות חוב לכהן ושיטת התוס' דלא הוי לכם, ולכך חשיב גזל אם מוכר טבל, דמפקיע את ממון הכהן.

אלא דיל"ע דשיטת המג"א ורעק"א [יור"ד סי' א' על הט"ז סקי"ז] דמצות וחובת תרומה הוי רק אם עומד לאכול את הפירות, ואם בפירות טבל מונח חוב לשבט הכהונה מדוע לא צריך להפריש כשלא רוצה לאכול, וי"ל דכיון דהוי חוב כללי על הפירות להוציא מהם תרומה, גדרי החוב הוי לפי מצות תרומה,ואם חובת הפרשת תרומה הוי רק כשרוצה לאכול, א"כ החוב על הגברא הוי רק כשרוצה לאכול.

# בגדרי מצות הפרשת תרומה האם הוי מצוה בעצם או רק כשרוצה לאכול

בט"ז [יור"ד סי' א' סקי"ז] כתב דמצות הפרשת תרומה שאני ממצות שחיטה, דמצות שחיטה הוי רק כשרוצה לאכול, ומצות הפרשה הוי אפי' כשאינו רוצה לאכול עדיין.

ובגליון רעק"א שם כתב בפשטות דגם חיוב תרומה ומעשרות הוי רק כשרוצה לאכול ואם אינו רוצה לאכול אין עליו שום חיוב.

וציין רעק"א למג"א בריש סי' ח' לענין חלה, שכתב המג"א שם על הא דכתב השו"ע דצריך לברך על ציצית מעומד, דאע"ג דתנן במשנה דאשה קוצה חלה מיושב, וכתב המג"א וז"ל דהפרשת חלה אינה מצוה כ"כ דאינו עושה אלא לתקן מאכלו.

ובמנח"ח [מצוה רפ"ד אות י"ב] הק' מדוע אין איסור הנאת כילוי מהתורה משום דמבטל מצות עשה דהפרשה, וכתב דלדעת המג"א דהמצוה רק כשרוצה לאכול ניחא, אלא דלדעת הט"ז דגם כשאינו רוצה לאכול איכא מצות הפרשה תמוה.

ונראה דאע"ג דכשיש לו פירות חייב להפריש אפי' אינו רוצה לאכול, מ"מ מותר לו לעשות שלא יהיה לו את הפירות וממילא לא יהיה חייב להפריש, ולכך יכול לכלות את הפירות דעי"ז אין לו פירות ואינו חייב בהפרשה, והיינו דמותר לבעלים לעשות שיפקע ממנו החיוב, ולא חשיב מחמת כן מבטל מצות עשה, ולכך כשמכלה את הפירות ממילא בטל לו החיוב הפרשה דכשאין לו פירות אין לו חיוב הפרשה ולכך לא חשיב מבטל מצות עשה אלא מפקיע מצות עשה וליכא איסור להפקיע.

ברש"י גיטין [דף מ"ז ע"ב ד"ה מדאורייתא] כתב דמצות הפרשה הוי רק אם אוכל או מוכר דמשתרשי ליה, ולכא' מבואר ברש"י דלא כדעת הט"ז דסובר דאיכא מצות הפרשה בעצם גם כשאינו אוכל את הפירות, ומבארים דהתם מיירי בפירות של גוי דהגוי אינו מצוה להפריש ורק הישראל מצוה להפריש משום אין קנין וזה רק בגוונא שאוכל או משתרשי ליה.

אלא דעדיין יל"ע מהו המחייב במשתרשי ליה, דבשחיטה לא מצינו כה"ג חובת שחיטה, וחיוב שחיטה הוי רק בגוונא שרוצה לאכול, הרי דמצות הפרשה שאני מחיוב שחיטה, וצ"ב מהו המחייב במצות הפרשה בגוונא דמשתרשי ליה.

ובחזו"א [דמאי סי' ד' סק"ב] כתב דמהא דכתבו התס' בר"ה [דף ד' ע"א] דאיכא בל תאחר במצות הפרשה מבואר דמעשר הוי מצוה חיובית, דאם המצוה רק באכילה א"כ איך שייך בל תאחר, עוד כתב החזו"א דמהא דאיכא דין ביעור בטבל מוכח דמעשר הוי מצוה חיובית דאל"כ איך שייך שיתחדש לו מצות ביעור דכל שאינו אוכל את הפירות עדיין לא מצווה להפריש.

ונראה דגם לדעת המג"א ורעק"א לא הוי מצות הפרשה כמצות שחיטה, דמצות שחיטה כל המצוה הוא להתיר את הבשר לאכילה, דגדר המצוה לעשות מעשה מתיר לאכילת הבשר, ולכך אפי' אם רוצה לאכול לאחר זמן וכדו' אין לו עדיין את המצוה, דהמצוה הוא דכשאוכל יהיה הבשר שחוט, משא"כ בתרומה לכו"ע הוי מצוה בעצם של הפרשת תרומה, אלא דסברי דכל המצוה הוא רק בפירות שעומדים לו לאכילה, והוי תנאי במצוה דרק בפירות שהבעלים משתמש בהם יש לו מצות הפרשה, אבל אין הגדר דהוי מצוה של היתר הפירות לאכילה, ולכך גם בגוונא דמשתרשי ליה יש עליו מצוה להפריש, דאין המצוה היתר הפירות לאכילה אלא איכא מצות הפרשה אלא דכל המצוה הוא רק בגוונא דיש לבעלים שימוש או הנאה בפירות.

ולפי"ז י"ל דגם לדעת המג"א דהמצוה הוא רק באוכל או נהנה, מ"מ פירות שעומדים לאכילה יתכן דכבר חל עליו חיוב עכשיו לעשר, אלא דיכול להתעכב ולהשהות את המצוה, והטעם כמש"נ דתרומה ומעשר לא הוי מצוה כמו שחיטה דכל המצוה הוא היתר אכילה וא"כ כל שלא אוכל ממש בפועל לא מצווה, אלא דאיכא מצות הפרשת תרומה ומעשר אלא דסובר המג"א דכל המצוה הוא בפירות של אכילה, אבל כשהפירות עומדים לאכילה ובדעתו לאכול מהם י"ל דכבר חל עליו חובה עכשיו.

והנה ברמב"ם הל' שבת [פכ"ד הי"א] כתב כל הדברים שהן אסורין משום שבות לא גזרו עליהן ביה"ש וכו' והוא שיהיה שם דבר מצוה או דוחק כיצד וכו', אבל אם לא היה שם דוחק ולא דבר מצוה אסור לפיכך אין מעשרין את הודאי ביה"ש, מבואר ברמב"ם דלעשר לא חשיב דבר מצוה, ותמוה מדוע לעשר לא חשיב דבר מצוה, ובמג"א [רס"ו סק"ו] כתב דלעשר לא חשיב דבר מצוה, וקשה דבשלמא המג"א לשיטתו דלעשר לא הוי מצוה בעצם אלא רק שרוצה לאכול את הפירות, א"כ י"ל דחשיב רק מצוה להתיר באכילה ולא מצוה בעצם וליכא היתר ביה"ש רק למצוה בעצם, אמנם לדעת הט"ז דאיכא מצות הפרשה אפי' אם אינו רוצה לאכול מדוע מעשר לא חשיב דבר מצוה, וצ"ל בדוחק דלדעת הט"ז כונת הרמב"ם דמעשר לא הוי דבר מצוה היינו דליכא מצוה בביה"ש דכיון דגם לדעת הט"ז יכול לדחות את קיום המצוה גם לאחר השבת חשיב דלא הוי דבר מצוה עכשיו וליכא היתר לעשות שבות בביה"ש.

אלא דיש לדון אם איכא נפק"מ למעשה בפלוגתת המג"א והט"ז אם מצות הפרשה הוי מצוה בעצם או רק תיקון מאכלו, דהרי נתבאר לעיל דלכו"ע מותר לכלות את הפירות, וכן גם לדעת הט"ז לא חייב להפריש מיד ויכול להמתין כל זמן שלא הגיע זמן הביעור,

אלא דיהיה נפק"מ באדם שרוצה לכלות את הפירות לדעת הט"ז אם יפריש קיים מצוה והיינו שהרויח מצוה, ולדעת המג"א לא קיים כלל דליכא כאן תיקון מאכלו דהפירות אינם עומדים לאכילה, עוד נפק"מ דלכא' לדעת הט"ז יהיה דין זריזין מקדימין כיון דהוי מצוה בעצם משא"כ לדעת המג"א דהוי רק תיקון מאכלו.

# מצות הפרשה ומצות נתינה – פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן

הרמב"ם בספר המצות [מצות עשה קכ"ו] כתב מצות עשה להפריש תרומה גדולה שנאמר ראשית דגנך תתן לו, וברמב"ן בהשגות על שורש י"ב השיג דהפרשה ונתינה הוי ב' מצות, והקרא דראשית דגנך תתן לו אזיל על נתינה, ואיכא קרא נוסף להפרשה, וצ"ב במאי פליגי.

ונראה דהנה הרמב"ן בהשגות שם כתב דהוי מ' מצות דאיכא מצוה להפריש ועדיין יתכן שיפריש וישרוף את מה שמרים ואיכא עוד מצוה ליתן לכהן, ונראה דהרמב"ם סובר דגדר מצות תרומה הוא להעמיד את הממון כהן שבפירות להיותם תרומה, דגדר איסור טבל הוא שמונח בפירות חוב לכהן שיהיה לו כאן פירות שיהיה ממון הכהונה, ועדיין לא הוי ממון כהן, אלא רק זכות בפירות שיהיה כאן ממון כהן, וזהו דינו של טבל דהוי פירות שצריכים להוציא מהם חלק לכהן, ולכך סובר הרמב"ם דלא הוי ב' מצות, דליכא סק"ד שירים תרומה וישרפנה וכדו' או לא יתן לכהן, דכל הדין תרומה הוא להעמיד את חלק הכהן, וברמב"ן מבואר דהדין הפרשת תרומה אינו להעמיד את הממון כהן, אלא הוי מצוה בעצם של תרומה ולכך מנה את המצות תרומה והמצוה נתינה לכהן כב' מצות, דסק"ד שיהיה מצות הרמה ולא יהיה מצוה ליתן לכהן.

והנה באבי עזרי [תנינא פ"ו ה"ב] כתב דברמב"ם מבואר כדעת הט"ז דחיוב הפרשה הוי גם אם אינו רוצה לאכול, ודלא כדעת המג"א דמצות הפרשה הוי רק אם רוצה לאכול, דהרי מבואר ברמב"ם דמצות הפרשה הוי משום המצוה ליתן לכהן, והמצוה ליתן לכהן ודאי הוי מצוה גם אם אינו רוצה לאכול, דאם יש לו תרומה שהופרשה חייב ליתן לכהן, והיינו דלדעת הרמב"ם כל הדין הפרשה הוי משום הדין נתינה דהיינו דמדין הממון כהן שמונח כאן שיש לו זכות לקבל מכח זה איכא דין הפרשה, ולכך פשיטא ליה לאבי עזרי דלדעת הרמב"ם החיוב הפרשה הוי גם אם אינו רוצה לאכול, דהרי זכות הכהן הוי זכות בעצם ואפי' אם אינו רוצה לאכול, וכתב דרק לדעת הרמב"ן דסובר דמצות הפרשה הוי מצוה בפנ"ע יש מקום לדון דחובת הפרשה הוי רק כשרוצה לאכול.

אמנם לול"ד י"ל דגם לדעת הרמב"ם הוי מצוה רק שרוצה לאכול, והיינו משום דהרי אין כאן ממון כהן בעצם, אלא רק זכות להוציא מכאן תרומה, ובלא דין התורה דחייב להפריש י"ל דאפי' שיש כאן זכות לכהן אינו חייב להפריש ולהעמיד לכהן את הך זכות, וא"כ י"ל דבזה איכא גדרים בתנאי החיוב להפריש ולהעמיד את ממון כהן, וא"כ י"ל דגם לדעת הרמב"ם החיוב הפרשה להעמיד את הממון כהן הוי רק אם אוכל את הפירות.

# בשיטת הרמב"ם אם תרומה הוי מצוה חיובית בעצם או רק כשרוצה לאכול

בשיטת הרמב"ם מצינו בכמה דוכתין דברים בגדר מצות תרומה ונבארם בעז"ה.

ברמב"ם [פי"א מברכות הט"ו] כתב אבל נט"י ושחיטה הואיל וכדברי הרשות הן אפי' שחט לעצמו מברך על השחיטה ועל כיסוי הדם ועל נט"י, ואילו לגבי תרומה כתב הרמב"ם שם [בהי"ב] הפריש תרומה ומעשרות לעצמו מברך להפריש, הרי דהפרשת תרומה שאני משחיטה דשחיטה חשיב כדברי הרשות ולכך הברכה על, משא"כ תרומה דלא חשיב דבר הרשות והברכה הוא להפריש, א"כ מבואר בפשטות בדברי הרמב"ם כדעת הט"ז דהפרשת תרומה הוי מצוה בעצם ואפי' אינו רוצה לאכול ושאני משחיטה דהמצוה הוא רק לתקן מאכלו, [ומטו בבי מדרשא הך ראיה משמיה דהגר"ש רוזובסקי זצ"ל].

ולכא' הדברים מפורשים ג"כ ברמב"ם הל' תרומות [פ"ב הט"ז] וכל המפריש תרומה גדולה או תרומת מעשר מברך קודם שיפריש כדרך דמברכין על כל המצות כמו שביארנו בברכות, הרי דהברכה בהפרשת תרומות ומעשרות הוי ברכה כדרך שמברכים על כל המצות והיינו מדין ברכת המצות, ובפשטות בשחיטה לא הוי ברכה כברכת המצות, [מלבד החילוק שכתב הרמב"ם בנוסח הברכה] דבט"ז יור"ד [סי' א'] כתב דשחיטה לא הוי ברכת המצות אלא ברכת השבח כיון שאינו מחוייב לשחוט אלא הוי רק תיקון המאכל, וביותר דגם שוחט לאחרים או למכור וכדו' מברך אע"פ דעדיין הבשר אינו עומד לאכילה וא"כ הברכה הוא על היתר הבשר ולא על קיום המצוה בפועל של שחיטה וכדו', ומ"מ בהפרשה תרומות ומעשרות כתב הרמב"ם דהברכה הוא כדרך שמברכין על כל המצות משמע דהוי ברכת המצות ככל ברכת המצות והיינו כדעת הט"ז דאיכא מצוה בעצם של הפרשת תרומות ומעשרות[[1]](#footnote-1).

וברמב"ם שבת [פכ"ד ה"י] כתב שלא מעשרים ודאי בביה"ש [אע"ג דהתירו שבות ביה"ש] דכל ההיתר שבות ביה"ש הוי רק בדאיכא דבבר מצוה או דוחק אבל בדליכא דבר מצוה או דוחק לא מעשרים ולכך לא מעשרים ודאי, ולכא' בשלמא לדעת המג"א י"ל דלא חשיב דבר מצוה כיון דלא הוי מצוה בעצם אלא תיקון מאכלו, אבל לדעת הט"ז דהפרשה הוי מצוה בעצם מדוע לא מעשרים בביה"ש, אולם י"ל דכיון דמצות ההפרשה אינו שייך דוקא עכשיו לזמן הזה הך מצוה ודאי שלא מתיר שבות בביה"ש דרק שופר וכדו' דהוי מצוה דשייכא להך זמן דוקא.

ועיין לעיל דהבאנו דהרמב"ם מונה מצות הפרשה ומצות נתינה כחדא מצוה ומקור מצות הפרשה מקרא דנתינה, וכתב האבי עזרי דכיון דמצות ההפרשה הוא ממצות הנתינה, ומצות הנתינה הוי מצוה חיובית ואין המצוה תלויה באכילת הפירות א"כ ברור דגם מצות ההפרשה הוי מצוה חיובית ואינה תלויה באכילת הפירות, ולא זכיתי להבין דבריו דאולי גם המצות נתינה תלוי באכילה, דהיינו דכל הדין להעמיד את חלק הכהן הוא רק בפירות שאוכל, והכל מצוה אחת להעמיד את חלק הכהן וכל המצוה הוא רק כשהבעלים אוכל את חלקו, ובאמת לאחר שהפריש הנתינה אינה תלויה באכילה דמאחר דאכל התחייב בהפרשה וממילא הוי חיוב גם בנתינה.

במשנה בפאה [פ"ק משנה ו'] תנן ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות עד שימרח, והר"ש פי' דהיינו דקודם מירוח ההפקר פוטר ממעשר ולאחר מירוח אין ההפקר פוטר ממעשר, אמנם ברמב"ם כתב וז"ל וכן יש לו להפקיר מן הזרע מה שירצה קודם ברירתו, אבל אחר הברירה לא יפקיר ממנו כלום עד שיפריש המעשרות, משמע שאסור להפקיר, ולכא' מוכח כדעת הט"ז דלדעת המג"א דכל המצוה להפריש הוי רק כשרוצה לאכול מדוע שיהיה אסור להפקיר הרי עדיין ליכא כלל מצוה, אלא דעדיין קשה דגם לדעת הט"ז הרי מיירי קודם שנקבעו למעשר ועדיין ליכא חיוב, וצ"ל דהקביעות הוי תנאי בעלמא ואכ"מ.

הרמב"ם בספר המצות [עשה קמ"ו] כתב מצות עשה לשחוט בהמה חיה ועוף ואח"כ יאכל בשרן, ובראב"ד בהשגות למנין המצות הקצר [נדפס בתחילת ספר המדע] כתב וז"ל אי"ז טעם ואולי לאו הבא מכלל עשה עשה, והיינו דהראב"ד סובר דכיון דליכא מצוה לשחוט וכל המצוה הוא לא לאכול בשר שאינו שחוט הוי רק לאו הבא מכלל עשה, והנה במצות הפרשת תרומות לא השיג הראב"ד, אלא דלדעת הרמב"ם דמנה רק את המצות הפרשה ובכלל זה מצות נתינה א"כ י"ל דלא הוי רק מצוה לתקן מאכלו דהמצות נתינה הוי מצוה בעצם, אמנם גם לדעת הרמב"ן דמנה מצות הפרשה כמצוה בפנ"ע מ"מ לדעת הט"ז ודאי לק"מ דאיכא מצוה בעצם להפריש, אלא דלדעת המג"א צ"ע דלדעת הראב"ד א"א למנות את המצות הפרשה דאינו אלא מצוה לתיקון מאכלו והוי כמצות שחיטה דלדעת הראב"ד לא הוי במנין המצות עשה.

# בשיטת החינוך אם תרומה הוי מצוה חיובית בעצם או רק כשרוצה לאכול

בחינוך [סוף מצוה תק"ז] כתב ועובר ע"ז ולא הוציא תרומה מדגן תירוש ויצהר שבא"י בזמן שישראל שם ביטל עשה זה ועונשו גדול מאד שאוכל טבלים.

נראה בדברי החינוך דכשאוכל טבל חשיב מבטל מצות עשה דהפרשה, ויל"ע דבשלמא לדעת המג"א דגדר מצות הפרשה הוי תיקון מאכלו וליכא מצוה בעצם להפריש א"כ י"ל דהביטול מצות עשה הוי רק כשאוכל בלא הפרשה דגדר המצוה הוא לאכול פירות שהופרש מהם התרומה, אבל לדעת הט"ז דבתרומה המצות הפרשה הוי מצוה בעצם ואינו שייך לתיקון האכילה א"כ מדוע הביטול מצות עשה שייך לאכילת הפירות בטבלם, דהרי נתבאר לעיל דאם שורף ומכלה את הפירות לא חשיב מבטל מצות עשה דרק מבטל ממנו את החיוב שאין לו פירות וא"כ מדוע כשאוכל חשיב מבטל מצות עשה יותר מאשר שאוכלם.

ונראה דיסוד מצות הפרשת תרומה הוא להעמיד ולייחד את חלק הכהנים, וא"כ י"ל דגם לדעת הט"ז דהמצוה היא גם כשאינו אוכל את הפירות אלא כל בעלים על הפירות מצווה במצוה, מ"מ כשלוקח לעצמו ומשתמש בפירות טבל לא הוי כמכלה סתם את הפירות או מוכרם, אלא חשיב ביטול ההפרשה דבמקום להעמיד את חלק הכהנים לוקח לעצמו את חלק הכהנים.

והנה ברש"י בגיטין [דף

כתב דחיוב תרומה הוי או כשאוכל את הפירות או כשמשתרשי ליה ולכך אנסו המלך גרנו חייב לעשר, ולכא' מבואר כאן כדברי המג"א ודלא כט"ז דאיכא חיוב הפרשה בעצם גם שאינו רוצה לאכול, אלא דמבארים דהתם הוי פירות ברשות גוי דאע"ג דאין קנין מ"מ לא מוטל על הבעלים להפריש ורק כשאוכל או משתרשי ליה, אלא דעדיין קשה מנלן דאיכא חיוב במשתרשי ליה, ולפמש"נ ניחא דגדר החיוב הפרשה הוא דכשלוקח מהפירות לעצמו צריך להעמיד את חלק הכהנים ולכך גם במשתרשי ליה לחודא אפי' כשאינו אוכל מהפירות חייב כבר להפריש.

# גדר הברכה בהפרשת תרומה

בט"ז [יור"ד סי' א' סקכ"ז] כתב דהברכה על השחיטה לא הוי ברכת המצות כיון שאינו חייב לשחוט אם אינו רוצה לאכול, משא"כ בתרומה דהוי מצוה בעצם הוי ברכת המצות, ובמג"א [ריש סי' ח'] כתב דאע"ג דכתב השו"ע דברכת הטלית צריך לברך מעומד משום דברכת המצות מעומד, בחלה מברכים מיושב משום דאינה מצוה כ"כ אלא תיקון מאכלו, וכתב המחצה"ש דבחלה לא הוי ברכת המצות, והיינו דלדעת המג"א חלה הוי כשחיטה דלא הוי ברכת המצות, כיון דאינה מצוה בעצם אלא רק כשרוצה לאכול.

ויל"ע בדבריהם מה בכך דכשאינו רוצה לאכול אין לו מצוה, והמצוה רק אם רוצה לאכול מ"מ כשרוצה לאכול יש עליו מצוה ומדוע שלא יהיה ברכת המצות.

ויש לדון בזה ב' אופנים בביאור דבריהם [לדעת הט"ז הוי רק במצות שחיטה ולדעת המג"א גם בהפרשת תרומה], א' דכיון דלא הוי מצוה בעצם לא תיקנו ברכת המצות, וכעין הא דאמרינן דליכא ערבות על ברכת הנהנין דאי בעי לא אכיל, אופן ב' דלא חשיב כלל מצוה דגם כשרוצה לאכול אין המצוה לשחוט, אלא גדר המצוה הוא שלא יאכל מבהמה שלא נשחטה, וכן בטבל גדר המצוה שלא יאכל טבל, ולכך לא תיקנו ברכת המצוה דלא הוי מצוה בעצם.

ובגדר הברכה בשחיטה לכו"ע ובתרומה לדעת המג"א, בט"ז כתב דהוי ברכת השבח אלא דתיקנו בזמן ששוחט, ונראה הגדר בזה דתיקנו דכשעושה את היתר בבשר או בפירות יברך על המעשה המתיר כיון שהך מעשה הוא המביא שלא יבטל את המצוה.

ויל"ע לדעת הט"ז דבתרומה הוי ברכת המצות במפריש תרומה קודם גמר מלאכה דעדיין לא נתחייב לעשר ומ"מ חל המעשר אם מברך דהרי עדיין לא מצווה לעשר ואם הברכה הוא על מצות המעשר עדיין לא מצווה.

# בגדר חלות ההפרשה אם תלוי בקיום המצוה

בתורא"ש בברכות [דף ט"ו ע"א] דייק מהגמ' שם דאם ברכת תרומה הוי דאורייתא בתורם בלא ברכה לא הוי הפרשה דהברכה מעכבת את ההפרשה, וכתב דאע"ג דברכות אינן מעכבות משום דהויין מדרבנן אבל אי הויין דאורייתא מעכבות ולא הויא הפרשה.

ולכא' מש"כ התורא"ש דאע"ג דברכות אינן מעכבות היינו דברכות אינן מעכבות בקיום המצוה, וע"ז כתב דהטעם שאינן מעכבות משום דהוי דרבנן אבל אם הוי דאורייתא הברכות מעכבות את קיום המצוה ולכך לא הוי הפרשה משום דלא קיים את המצוה, א"כ מבואר בתורא"ש דקיום מצות הפרשה מעכב את חלות ההפרשה.

ובתורת זרעים [פ"א משנה ב'] תמה בזה מדוע שקיום המצוה תעכב את ההפרשה, והוכיח מהא דמצינו [סופ"ג] שעכו"ם יכול להפריש תרומה בפירות שגדלו ברשותו ובעכו"ם ליכא קיום מצוה הרי דההפרשה אינה תלויה בקיום המצוה, אלא דבפי' הרמב"ם שם כתב שהטעם שעכו"ם יכול להפריש משום דאיכא קצת מצוה אצל עכו"ם[[2]](#footnote-2), ולפי"ז נראה דהפרשה תלויה בקיום מצוה, אלא דזה אינו דדוקא בגוי הוצרך הרמב"ם לומר דיש לעכו"ם שכר דבלא"ה כיון שעכו"ם לא נצטוה על תרומה ואינו בתורת לא היה מהני הפרשתו, ולכך כתב הרמב"ם דיש לו שכר ושייך שיהיה לגוי מעשה הפרשה.

ולמבואר בתורא"ש דהברכה מעכבת את ההפרשה והיינו משום דקיום המצוה מעכב את ההפרשה והפרשה בלא ברכה לא הוי מצוה, יל"ע אם יפריש בלא כונה למצוה למאי דקיי"ל דמצות צריכות כונה האם לא יחול ההפרשה משום שלא קיים את המצוה, [אמנם י"ל דהפרשת תרומה הוי כמו מצות צדקה דכתב הקוב"ש דליכא דין מצות צריכות כונה משום דהמצוה הוא התוצאה וכל דהמצוה הוא התוצאה ליכא דין מצות צריכות כונה], עוד קשה דתורם מן הרע על היפה הוי עבירה וא"כ לכא' אינו מקיים את המצוה וא"כ שלא יחול ההפרשה וקייל דמפריש מן הרע על היפה חל ההפרשה, [אלא דיש לדחות דבמצוה שהמצוה הוא התוצאה ליכא דין מצוה הבאה בעבירה דהוי עיכוב רק במעשה מצוה ולא בקיום מצוה וצ"ע בזה].

ונראה דרק בעשיית מצוה בלא ברכה דחסר בעצם קיום המצוה דאם ברכה דאורייתא מצוה בלא ברכה לא הוי מצוה בזה הוי עיכוב בהפרשה, משא"כ כשיש עיכוב חיצוני כגון כונה או מצוה בעבירה ודאי דהעיכוב החיצוני בקיום המצוה לא יעכב את ההפרשה, ולפי"ז גם אם נימא דבתרומה איכא דין מצות צריכות כונה אם יפריש בלא כונה אע"ג דלא יצא י"ח יש לדון דיהני ההפרשה, לצד באחרונים דהדין מצות צריכות כונה לא הוי דין בעצם מעשה המצוה דבלא כונה לא הוי מעשה מצוה, אלא הוי דין בלצאת י"ח דאינו יוצא י"ח בלא כונה, וכיון דהוי מעשה מצוה שפיר מהני ההפרשה אפי' אם לא יצא י"ח.

וראיתי מביאים באהלי זרעים תרומות פ"א משנה ד' [ממרן הגר"ד לנדו שליט"א ומהגר"א גרבוז שליט"א] דברמב"ן במלחמות בסוכה [דף ט"ו מדפי הרי"ף בתוה"ד שורה ג'] מבואר דבמפריש חלה במצוה הבאה בעבירה לא חל ההפרשה, דכתב הרמב"ם דליכא ראיה שגנב שקונה ביאוש ושינוי הוי מצוה הבאה בעבירה דלעולם חל ההפרשת חלה, מבואר דאם הוי מצוה הבאה בעבירה לא חל החלה, וציין שם הגר"ד לנדוד במקדים תרומה לביכורים חל התרומה אע"ג דעובר בלאו וכונתו דא"כ הוי מצוה הבאה בעבירה, וכן ציין דבכתבי הגרי"ז תמורה [ג' ע"א] כתב דבמעשר דגן צריך למעט גוי משום דבלא"ה חל התרומה אע"ג דאינו מצווה עיי"ש וצ"ע בכל זה.

# ברכה בתרומה במחשבה

בדרך אמונה תרומות [פ"ב הט"ז ביה"ל ד"ה מברך] הביא דבחזו"א דמאי [סי' ט"ו] דן דבהפרשת תרומה במחשבה ליכא ברכה כיון דאין בו מעשה, ועיי"ש דהביא דבאו"ש [סוף הל' מילה] הוכיח מדברי הרא"ש בע"ז [פ"ד סי' ט'] דבתרומה במחשבה מברכים, דכתב הרא"ש דמהא דמק' הגמ' דילמא נתן עיניו בצד זה ואכל בצד אחר ולא משני שראו שלא בירך אלמא דמיירי בדמאי שלא מברכים הרי דבתרומה במחשבה בטבל מברכים, ונראה דהנידון בזה האם כיון דליכא מעשה ליכא ברכה דתקנת ברכת המצות הוי רק על מעשה, או דילמא כיון דגם במחשבה חל תרומה והמצוה הוא ע"י החלות תרומה חשיב כמעשה דלעולם הברכה הוא על חלות התרומה.

והק' מרן הגר"ח זצ"ל לדעת החזו"א דלא מברכים בתרומה במחשבה א"כ איך תנן דאלם לא יתרום משום הברכה הרי באלם לעולם התרומה הוא במחשבה ובכה"ג ליכא חיוב ברכה, ואם נימא דלכתחילה לא יתרום במחשבה משום דליכא ברכה א"כ הו"ל למימר דלא יתרום במחשבה ומדוע מיירי דוקא באלם.

אמנם יש לדון דבמקדש דוד זרעים [נ"ה ב' ד"ה והתוס'] מבואר דאם מפריש בפועל את הפירות אפי' שתורם במחשבה חשיב תרומה במעשה, דהפרשת התרומה מהפירות הוי בכלל החלות תרומה וצ"ע בזה.

# בטעם שצריך מיעוט בתרומת קטן ובשאינו שלו – משנה א'

במשנה מחשה לא יתרומו ואם תרמו אין תרומתן תרומה חש"ו והתורם את שאינו שלו.

בר"ש הביא מהירושלמי דממעט מקרא דקטן אינו יכול לתרום, וכן ממעט מקרא תורם את שאינו שלו, וצ"ע מדוע בעינן קרא למעט קטן מקרא הרי בעלמא קטן אין בו דעת להחיל חלות ולהקנות וכדו', וביותר קשה מדוע בעינן לקרא דאינו יכול לתרום את שאינו שלו איך היה סק"ד שאדם יכול להחיל חלות תרומה בפירות שאינם שלו.

וביארו האחרונים דמבואר כאן דהפרשת תרומה אינה חלות חדשה שמחיל קדושת תרומה בפירות כעין הקדש וכדו', אלא דמברר את חלק התרומה שמונח בתוך הטבל שבפירות, ולעיל הבאנו דבאתוון דאורייתא נראה דפי' את הדבר כפשוטו דמונח בטבל תרומה והפרשת תרומה הוי רק מעין בירור על התרומה שמונח בפירות, אמנם הדברים מחודשים דהרי הפרשת תרומה הוי חלות כמו נדר שאפשר לישראל עליו וא"כ לא הוי רק בירור החלק תרומה, אלא דבטבל מונח דין שצריך להפריש מהם תרומה, והיינו דבכל הפירות מונח כאן תרומה בדרגת טבל, וצריך להעמיד את התרומה לגבוה, וא"כ י"ל דכיון דכבר מונח כאן הדין להפריש תרומה וכבר איכא איסור על הפירות משום הדין להפריש מהם תרומה לכך סק"ד דקטן יכול להפריש תרומה וכן גם סק"ד שאפשר לתרום שאינו שלו משום דמונח בטבל כבר הדין של הרמת תרומה.

# עשית מצוה בלא ברכה בתרומה ובשאר מצות - משנה ב'

במשנה חרש המדבר ואינו שומע לא יתרום ואם תרם תרומתו תרומה.

כתב הר"ש לא יתרום לכתחילה שצריך להשמיע לאזנו כשמברך.

ויל"ע הרי הדין הוא דאם לא השמיע לאזנו יצא וא"כ תמוה מדוע משום הדין לכתחילה שצריך להשמיע לאזנו את הברכה יפסיד את המצוה וימסרנה לאחר, ועוד דלא מצאנו כה"ג בשאר מצות כגון קביעת מזוזה והדלקת נר חנוכה ובדיקת חמץ ושאר מצות שחרש צריך למנות שליח להדליק לו נר חנוכה ולבדוק את חמצו משום שאינו יכול להשמיע לאזנו את הברכה, וברמב"ם הביא כן רק לגבי תרומה.

אמנם מצינו כה"ג ברא"ש בחולין [סי' ג'] שדייק מדברי הרמב"ם דחרש לא ישחוט וכתב הרא"ש דהטעם הוא משום הברכה שאינו יכול להשמיע לאזנו, וכמו בתרומה שאם אינו יכול להשמיע לאזנו אינו תורם וצ"ע מדוע לא מצינו כן בשאר המצות.

ובשו"ת מהרי"ל דיסקין [קו"א אות קפ"א] כתב דהמשנה מיירי בתורם ע"י שליח דבכה"ג אמרינן שיעשה שליח אחר משום דהברכה לא תיעשה כתיקונה, משא"כ כשהבעלים מפריש חשיב כדיעבד ויכול לברך בלא שישמיע לאזנו בשביל שלא יפסיד את קיום מצות הפרשה, אלא דבראשונים לא נזכר כלל דמיירי בשליח וצ"ע.

ונראה דלדעת המג"א ורעק"א [הובא לעיל] דמצות הפרשה לא הוי מצוה בעצם להפריש מהפירות אלא הוי מצוה דהיתר אכילה דבשביל להתיר את אכילת הפירות איכא מצות הפרשה, וכתבו דמצות תרומה הוי כמו מצות שחיטה דהמצוה הוא להתיר את הבשר לאכילה ולכך רק אם רוצה לאכול צריך לשחוט, י"ל דשאני מצות הפרשה משאר מצות, דבשאר מצות אינו צריך להפסיד את המצוה בשביל הדין לכתחילה להשמיע לאזנו, ורק במצות הפרשה דלא הוי מצוה בעצם אלא הוי מצוה דהיתר אכילה לפירות בכה"ג אין חילוק אם הוא יעשה את המצוה או אחר יעשה את המצוה ולכך צריך ליתן לאחר לעשות את המצוה בשביל שתתקיים הברכה כדינה, ולפי"ז ניחא דרק בשחיטה כתב הרא"ש דחרש לכתחילה לא ישחוט משום הברכה וכמש"נ.

ויש לדון באמת דבתרומה ושחיטה ליכא לדין מצוה בו יותר מבשלוחו דכיון דלא הוי מצוה בעצם אלא רק מצוה דמתיר לכך אין חילוק ואין גריעותא במה שאחר יעשה את המצוה.

ונראה להוסיף בזה דברים דאפי' לדעת הט"ז דמצות הפרשה הוי מצוה בעלמא ואפי' בכה"ג שאינו רוצה לאכול, מ"מ לא הוי מצוה על הגברא לתרום אלא הוי מצוה בפירות, והיינו דהרי במנח"ח [הובא לעיל] הק' שיהיה אסור הנאה של כילוי בטבל משום דמבטל מצות עשה בפירות שמכלה, ומבואר דלא חשיב ביטול מצות עשה והיינו משום דכשיש לו פירות יש עליו מצוה להפריש אבל אין לו חובה להעמיד אצלו את הפירות ואם מכלה את הפירות ממילא מתבטל אצלו המצוה ולא חשיב בכה"ג ביטול מצות עשה, דלא הוי חובה על הגברא בעצם אלא חובה בפירות, ולפי"ז י"ל דבכה"ג ליכא לדין מצוה בו יותר מבשלוחו ולא חשיב הפסד מצוה, דרק במצוה שמוטלת על הגברא איכא לדין מצוה בו יותר מבשלוחו ואיכא דין שלא יפסיד את המצוה, ולכך חרש שהברכה שלו הוי בדיעבד משום דאינו משמע לאזנו צריך לכתחילה ליתן לאחר לתרום ולא חשיב מפסיד את מצותו כיון דהוי מצוה בפירות.

# גדרי תרומה כנדר – משנה ג'

במשנה קטן שלא הביא ב' שערות ר' יהודה אומר תרומתו תרומה ר"י אומר אם עד שלא בא לעונת נדרים אין תרומתו תרומה משבא לעונת נדרים תרומתו תרומה.

מבואר במשנה דלר' יוסי קטן שהגיע לעונת נדרים יכול לתרום מהא שנדרו נדר, ויעויין בסוגית הגמ' נדה [דף מ"ו ע"ב] דדין מופלא הסמוך לאיש בתרומה תלוי בדין מופלא הסמוך לאיש בנדר, וכתב שם רש"י ותרומה ונדר והקדש חדא הוא דמקדשה בדיבורו שקורא עליה שם.

ומצינו בעוד מקומות דדין תרומה שוה לדין נדר, ברש"י גיטין [כ"ג ע"ב] דגוי תורם משום דנתרבה שעכו"ם נודרים נדרים ונדבות כישראל, ובפי' הרא"ש נדרים [ע"ח ע"א] וברשב"ם בב"ב [דף ק"כ] דיש שאלה בתרומה משום דיש שאלה בהקדש[[3]](#footnote-3).

ובתוס' בנידה שם הק' מדוע לר"י [דבסוגית הגמ' בנידה מבואר דלר"י קטן אינו תורם] קטן אינו יכול לתרום מאי שנא מנדר שקטן יכול לנדור, ותי' וז"ל ולהקל לתקן טבל לא איתרבי להיות כגדול, מבואר בתוס' דההיתר שירים אינו דבר דממילא דמכיון שתרם שאר הפירות הותרו דא"כ לא חשיב דאיכא קולא דמתקן טבל, אלא דחלות תרומה הוי חלות היתר בשירים[[4]](#footnote-4), וא"כ מבואר דגדר התרומה שבטבל אינו דמונח בטבל תרומה וכשתורם רק מברר את החלק תרומה דא"כ לא הוי חלות היתר בשירים, וכן מבואר דגדר חובת תרומה אינו כחוב דבפירות איכא חוב תרומה לכהן וכשתורם ממילא נפטרו הפירות דא"כ לא הוי חלות היתר בטבל דבעינן קרא שקטן יכול לתרום, אלא גדר תרומה הוי היתר בשירים ועי"ז מחיל תרומה, וביאור הדבר דבטבל מונח הדין תרומה בכל הפירות דכל הפירות יש בהם דין תרומה שצריך להרים מהם תרומה וכל עוד שלא תרמו כל הפירות עומדים לגבוה להפריש מהם תרומה, והאוסר טבל הוא מה שעומדים להרים מהם תרומה, והחלות תרומה היינו שמפקיע את כל הפירות מהך דין שצריך להרים מהם וקובע את כל הדין שהיה בפירות בתרומה, ולכך חשיב דהחלות תרומה הוי חלות היתר בשירים.

הגר"א בשנות אליהו מפרש [וכ"ה בפי' מהר"י במ"צ] דתנא דמשנה א' דקטן אין תרומתו תרומה היינו שיטה שלישית והוא ר"מ דקטן לעולם אין תרומתו תרומה, ולדעת הגר"א בשו"ע [של"א ע"ח] להלכה קטן אין תרומתו תרומה ודלא כשו"ע דפוסק כר"י דמופלא הסמוך לאיש תרומתו תרומה.

# דר החילוק בין נכרי לקטן בחלות תרומה – שיטת התוס' בנידה

בתוס' בנידה [מ"ו ע"ב] כתבו דהטעם דלר"י קטן אינו תורם אע"ג דקטן נודר משום דלהקל לתקן טבל לא איתרבי להיות כגדול, והיינו דהחלות תרומה אינו רק דמחיל תרומה וממילא איכא היתר שירים, אלא דחלות תרומה הוי ע"י הפקעת הטבל מהשירים, והק' רבותינו [בשערי חיים גיטין סי' כ"ב וכן בקובץ אהלי זרעים מביא הגר"א גרבוז שליט"א שהק' כן מרן הגרא"מ שך זצ"ל] דא"כ איך נכרי תורם משום דעכו"ם נודרים נדרים ונדבות הרי בתרומה איכא חלות של היתר שירים דליכא לזה ילפותא מנדר דלכך קטן אינו תורם לר"י, ונראה [וכעי"ז תי' הגר"א גרבוז שם] דבקטן החיסרון בעצם שאינו בר עשיית חלות ולכך כתבו התוס' דאע"ג שנתחדש דיש לקטן כח להחיל חלות תרומה מנלן שבכחו להחיל חלות היתר שירים, משא"כ בגוי דאין בו חיסרון בכח להחיל חלות, וכל הא דבעינן לילפותא דגוי יכול לתרום תרומה היינו משום דאינו בתורת תרומה ומנלן שיכול להחיל חלות תרומה ומאחר דילפינן דגוי יכול להחיל חלות תרומה אין חילוק בין החלות תרומה להיתר שירים דכמו שבכחו להחיל חלות תרומה ה"נ בכחו לפעול היתר שירים.

# ביאור המשנה דאין תורמין זיתים על השמן – משנה ד'

במשנה אין תורמין זיתים על השמן ולא ענבים על היין ואם תרמו וכו' ובה"א אין תרומתן תרומה.

ברע"ב כתב [וכ"ה בפי' המשניות לרמב"ם] דהטעם שלא תורמים זיתים על שמן משום דכתיב כדגן מן הגורן מן הגמור על הגמור ולא ממה שאינו גמור על הגמור.

והנה במשנה י' תנן דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו לדבר שנגמרה מלאכתו וכן להיפך ובדיעבד תרומתו תרומה, וא"כ לא סגי לומר הכא דהטעם הוא משום הדין דבעינן גמור על הגמור דמשום הך דין בדיעבד תרומתו תרומה, ובהכרח דהטעם הוא כדכתב הר"ש דמבואר בירושלמי שהטעם הוא משום פסידא דכהן, וא"כ מדוע כתב הרע"ב שהטעם הוא משום קרא כדגן, וכעי"ז הק' רעק"א בגליון המשנה[[5]](#footnote-5).

ובחי' מרן רי"ז הלוי [הל' תרומות עמוד ל'] כתב לבאר דבעינן לתרוויהו דמשום הדין כדגן דבעינן לתרום מהגמור הוי רק דין לכתחילה, ובדין פסידא דכהן דהוי אפי' בדיעבד לא סגי דבלא הקרא דכדגן לא היה חשיב פסידא דכהן דאם ליכא דין ליתן לכהן מגמור מדוע חשיב פסידא דכהן דהרי אינו חייב ליתן לכהן דוקא גמור, ורק לאחר קרא דחייב ליתן לכהן מגמור לכך חשיב פסידא דכהן.

ועדיין צ"ב מדוע כתב הרע"ב רק לטעם דדגן דמשום כך הוי רק דין לכתחילה ולא הזכיר הרע"ב את הטעם דפסידא דכהן, ובדעת הר"ש צ"ע דלא הזכיר כלל את הטעם דכדגן אלא רק הזכיר את הטעם דפסידא דכהן וצ"ע.

ובביאור הטעם דהפסד כהן הביא הר"ש מהירושלמי פלוגתא אם הטעם הוא משום הטורח שיש טורח בזיתים וענבים לעשותן שמן ויין, ור' מנא סובר דהגזל הוא משום דתורם לפי הזיתים ולא לפי השמן עיי"ש דד' סאים זיתים מוציאין ב' סאים שמן א"כ על צ"ח זיתים צריך לתרום ס' סאים זיתים והוא תרם ב' סאים זיתים.

ומבואר בדעת ר' מנא דכשתורם זיתים התרומה הוא על השמן שבזיתים, והיינו דאין התרומה משום הזיתים שאפשר לעשות מהם שמן אלא התרומה הוא משום השמן שבזיתים דאל"כ מאי שייך לומר דמגיע לכהן ולתרומה כפי שיעור השמן ולא סגי בשיעור מהזיתים.

והק' הר"ש דבמתני' דידן מבואר דזיתים על שמן לא חל התרומה ובמשנה לקמן תנן דדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו בדיעבד הוי תרומה, ולמ"ד דהגזל כהן משום טורח כתב הר"ש דהתם מיירי מדעת הכהן דנוח לו זיתים, [אלא דאיכא דין לכתחילה לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, ולכא' הדין לכתחילה הוא דאורייתא מטעמיה שכתב הראב"ד מקרא דדגן, וצ"ב דלא הזכיר מזה הר"ש כלל, וביותר דבפי' הרא"ש כתב דהוא משום קנס וצ"ע], אלא דלדעת ר' מנא דהטעם הוא משום דתורם מהזיתים כשיעור זיתים ולא כשיעור שמן כתב הר"ש דע"כ צ"ל דהתם מיירי בשאר פירות ולא בזיתים ושמן, וצ"ע מאי שנא שאר פירות שיכול לתרום כן לפי שיעור הפירות ולא לפי שיעור המשקה, ונראה דבגמ' בביצה [דף י"ג] מבואר דהדין לתרום מהגמור הוא מקרא דגנך תירושך ויצהרך [כמבואר ברש"י ריש י"ג ע"ב] וא"כ י"ל דרק בענבים ויין דאיכא דין דאורייתא דגמור מעכב הדין דצריך לתרום כשיעור שמן, ובהקדם דברי מרן הגרי"ז דמחמת הדין גמור איכא דין הפסד כהן כן זכות הכהן הוא מכח הדין גמור ויבואר בעז"ה לקמן, ועוד י"ל דרק ענבים וזיתים חשיב אינו גמור מחמת השמן והיין דענבים וזיתים עומדים לשמן ויין, משא"כ שאר פירות דאינם עמדים דוקא למשקה ואין חשיבותם מחמת המשקה לא חשיב גזל השבט כשמעשר לפי הפירות ולא לפי המשקה.

בר"ש הק' לר' מנא דהטעם הוא משום דתורם לפי הזיתים א"כ שיהיה מותר זיתים על זיתים ואיך תנן דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, והק' רעק"א דתמוה מאד קושית הר"ש דהרי איכא גם טעמיה דדגן דבעינן לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו וכל המשנה התם הוי מדין דגן דאיכא דין דאורייתא לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו אלא דהוי רק דין לכתחילה ולכך התם באמת תרומתו תרומה ומה הק' הר"ש דליכא התם טעמיה דהפסד כהן אבל איכא לטעמיה דדגן וצע"ג.

# בדברי מרן הגרי"ז בדין פסידא דכהן ובדין זכות הכהן לקבל מהגמור

בחי' מרן רי"ז הלוי [עמוד ל'] הביא דרעק"א הק' מדוע כתב הרע"ב דהטעם שלא תורמים זיתים על שמן הוא משום קרא דכדגן הרי משום קרא לא הוי אלא דין לכתחילה כדתנן בסוף פירקין דבדיעבד חל התרומה והטעם הכא במתני' משום הפסד כהן וא"כ מדוע הוצרך הרע"ב לומר שהטעם הוא משום הדין כדגן תיפו"ל מהדין הפסד כהן, וכתב מרן הגרי"ז דבלא הדין כדגן לתרום מהגמור לא היה חשיב הפסד כהן דלא היה לו זכות לקבל מהגמור ורק משום קרא דכדגן דאיכא דין לתרום מהגמור יש לכהן זכות לקבל מהגמור ואיכא הפסד כהן אם לא מקבל מהגמור.

והביא דרעק"א הק' עוד דבהכרח לא הוי מדין דגן לתרום מהגמור דהרי גם בזיתים שעומדים לאכילה איכא דין שאין תורמים זיתים על שמן הרי דלא הוי משום הדין לתרום מהגמור אלא רק משום הפסד כהן וא"כ מדוע כתב הרע"ב את הטעם של כדגן והק' מרן הגרי"ז דאם נותן לכהן כדינו איזה גזל השבט יש כאן וכש"כ וצ"ע דברי רעק"א.

וכתב שם מרן הגרי"ז דבדין תרומה על הגמור איכא ב' דינים, איכא דין במעשה ההפרשה דבעינן לתרום מהגמור, והוכיח כן מהא דאין תורמין מהגמור על שאינו גמור והתם ליכא פסידא לכהן הרי דהוי דין במעשה ההפרשה, ועוד איכא דין בזכות הכהן לקבל מהגמור, וכדחזינן בגמ' בביצה [דף י"ג ע"א] דבן לוי שצריך לתרום תרומת מעשר יכול לומר כי היכי דיהבו לי הכי יהיבנא לך, הרי דהדין גמור הוי מדין הפסד כהן[[6]](#footnote-6), ולפי"ז ביאר דהדין שאין תורמים מזיתים על שמן הוי אפי' מזיתים העומדים לאכילה דאע"ג דזיתים שעומדים לאכילה חשיבי גמורים מ"מ משום הזכות כהן בשמן שיהיה לו לפי שיעור השמן וכן שלא יהיה לו טורח להוציא שמן א"כ לתרום מהזיתים, ובאמת מזיתים על זיתים אם עומדים לאכילה ודאי שאפשר דהוי מהגמור על הגמור וליכא זכות לכהן בשמן, ורק זיתים על שמן שיש לכהן זכות בשמן א"א לתרום מהזיתים אפי' שהם גמורים.

ולדברי הגרי"ז אתי שפיר הטיב ב' המשניות דהמשנה בסוף פירקין שאין תורמים מגמור על שאינו גמור וכן להפך וכן משאינו גמור על שאינ גמור הוי דין במעשה הפרשה מדין דגנך דבעינן לתרום מהגמור על הגמור, ולא מיירי כלל מהפסד הכהן דמיירי שהכהן מסכים למ"ד משום טירחא דכהן[[7]](#footnote-7), ומתני' דהכא לא מיירי כלל בדין מעשה הפרשה דגנך דמיירי אפי' בזיתים העומדים לאכילה, אלא דמתני' הכא מיירי מדין זכות הכהן דכיון שיש כאן שמן יש לכהן זכות לקבל לפי שמן ובזה אפי' בדיעבד לא הוי תרומה.

# בדין אין תורמין מן הפטור על החיוב ומן החיוב על הפטור –משנה ה'

במשנה אין תורמין מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה ומן ההפקר וכו' ולא מן החייב על הפטור ולא מן הפטור על החייב.

בפשטות הדין שאין תורמים מהפטור על החייב ומהחייב על הפטור הוי סברא שא"א לתרום מהפטור על החייב דכיון שהפטור פטור א"א להחיל על הפירות הפטורים חלות תרומה, וכן מהחייב על הפטור פשוט שא"א לתרום דכיון שהם פטורים איך יחול מחמתם תרומה, וכ"מ ברש"י בחולין [דף

אמנם בחי' ר' שמואל פסחים [סי' ח'] כתב לבאר בדעת הריטב"א [עיי"ש] דהדין שא"א להפריש מהפטור על החיוב והחיוב על הפטור הוי גם בגוונא שחל ההפרשה, ונראה ביאור הגדר בזה דבשביל להפריש מפירות על פירות צריך שיהיה שייכות דינית, ורק אם ב' הפירות חייבים והוי מהחיוב על החיוב איכא שייכות בין הפירות ואפשר לעשר מפרי על פרי אחר, וציינו שם שכ"כ המקד"ד בתרומות סי' נ"ה אות ג', והביא שם דברמב"ם [פ"ה מתרומות הי"ג ובמל"מ שם] מבואר שאין תורמין מפירות שניטל מהם תרו"ג אפי' שלא ניטל מהם תרומת מעשר על פירות אחרים הרי דאפי' בדבר שחייב אין תורמין אם אין שניהם באותו דרגת טבל וחיוב ועיי"ש מש"כ.

# בפלוגתת הראשונים בדין אין תורמים ממתנות עניים – משנה ה'

ובר"ש כתב דהא דאין תורמים מהלקט מיירי אפי' בעני שזכה בלקט ואין תורמין משום דהוי מהפטור על החיוב, אמנם ברמב"ם בפי' המשנה כתב וז"ל ידוע שהלקט והשכחה והפאה לעניים ואין לכהן בהן זכות, ולפיכך לא יפריש אדם תרומה שחיובה על דבר שהוא שלו מדבר שהוא ממתנות עניים אלו, אבל הפקר היה הדין נותן שמותר לו להפריש ממנו תרומה המחוייבת לתבואתו הואיל ויש לו בו זכות שהרי ההפקר מותר לכל בני אדם וכו', מבואר ברמב"ם דהטעם שלא מפרישים מלקט ושכחה ופאה משום דהוי של עניים ואין לכהן בזה זכות, ולפי"ז העני שזכה בלקט שכחה ופאה יכול לתרום מהם על טבל ותמוה דהרי לא תורמים מהפטור על החיוב וכן בהפקר מדוע בעינן לקרא מיוחד תיפול דהוי מהפטור על החיוב ואיך יפריש תרומה על הפטור.

ומבואר ברמב"ם דליכא סברא בעצם שא"א לתרום מהפטור על החייב והביאור בזה נראה דכיון שתרומה לא הוי דבר הנדור אלא דבר האסור והשם תרומה חל מכח הטבל בלא קרא אפשר להחיל שם תרומה גם על הפטור מחמת שתורם על החייב, אלא דבלקט שכחה ופאה א"כ לתרום משום שאינו שלו ובהפקר איכא קרא שא"א לתרום, ונמצא דהעני שזוכה בלקט יכול לתרום.

ובשיעורי ר' שמואל [ב"מ סי' י"א] ביאר בדברי הרמב"ם דהפטור דמתנות עניים ממעשר הוי רק לאחר שזכה בהם העני, [והביא דנסת' בזה המל"מ פ"ב מתרוצות ה"ט ובתורע"א פאה אות מ"ב] ולכך כל זמן שלא זכו העניים לא חשיב מהפטור על החיוב, ולכך פי' הרמב"ם דהטעם דלא חל המעשר משום דאין לבעלים זכות לקחת מהמתנות עניים ולעשותם תרומה עיי"ש מה שהאריך.

במשנה ולא ממעשר ראשון שנטלה תרומתו, בר"ש כתב דמיירי במעשר ראשון שהקדימו בשבלים שנפטר מתרומה גדולה, ובכה"ג אם ניטל תרומת מעשר א"א לתרום על מקו"א, משא"כ אם עדיין לא ניטל תרומת מעשר יכול להפריש אפי' תרו"ג על מקו"א כיון שיכול להפריש תרו"ג.

וצ"ב [מל"מ פ"ה הי"ג] הרי מעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרו"ג וא"כ הוי מהפטור על החיוב, ובחזו"א דמאי [סי' סק"כ] פי' דכל מעש"ר שהפריש ממנו תרו"ג ולא הפריש תרומת מעשר יכול להפריש ממנו תרו"ג על מקו"א, דשם תרומה חד הוא, אלא דברש"ש הק' דבר"ש חלה [פ"ג משנה ט'] מבואר שלא תורמים מטבל של תרומת מעשר על טבל של תרו"ג, ובתורת זרעים ביאר דגדר הפטור מתרו"ג בגוונא שהקדים והפריש מעשר ראשון הוא דבהפרשת התרומת מעשר נפטר מהפרשת התרו"ג, דשם תרומה חד הוא ויכול לצאת י"ח של הפרשת תרו"ג בהפרשת התרומת מעשר, אבל באמת חייב בהפרשת תרו"ג ולכך באמת אם הפריש תרו"ג חל ולכך לא חשיב מהפטור על החיוב, ועיי"ש שהביא ראיות מהירושלמי דכשהקדים מעש"ר לא הוי פטור על התרו"ג אלא הפרשת התרומת מעשר פוטר את הפרשת התרו"ג.

# ביאור המשנה ולא ממעשר ראשון שנטלה תרומתו – משנה ה'

במשנה ולא ממעשר ראשון שנטלה תרומתו, בר"ש כתב דמיירי במעשר ראשון שהקדימו בשבלים שנפטר מתרומה גדולה, ובכה"ג אם ניטל תרומת מעשר א"א לתרום על מקו"א, משא"כ אם עדיין לא ניטל תרומת מעשר יכול להפריש אפי' תרו"ג על מקו"א כיון שיכול להפריש תרו"ג, ולעיל נתבאר דעת הר"ש עיי"ש.

וברמב"ם [פ"ה הי"ג] כתב המפריש תרומה ממעש"ר שלא ניטלה תרומתו וכו' על פירות אחרות אין תרומתו תרומה, והק' הראב"ד דאם מיירי במעש"ר שלא ניטלה תרומתו מדוע א"א לתרום על פירות אחרות.

ובמל"מ כתב דהנה בראב"ד כאן מבואר שאם הטבל אינו טבול לתרו"ג דנפטר משום דהקדימו למעשר אינו יכול להפריש על מקו"א אפי' תרומת מעשר דבעינן שהטבל יהיו שווים בכל עניניהם, וכתב דזהו ג"כ דעת הרמב"ם דמעש"ר שלא ניטלה תרומתו היינו שלא ניטל התרומת מעשר ומ"מ כיון שפטור מתרו"ג א"א להפריש אפי' דתרומת מעשר על מקו"א כיון שאינו טבול גם לתרו"ג.

# בגדר הדין אלם לא יתרום – משנה ו'

במשנה חמשה לא יתרומו ואם תרמו תרומתן תרומה האלם וכו'.

כתב הר"ש בשם הירושלמי שהטעם שאלם לא יתרום משום הברכה.

וצ"ב דהאלם אנוס שאינו יכול לברך ומדוע שלא יקיים את מצותו ויתרום דהוא פטור מברכה מחמת אונס, ואין לומר דכיון דאיכא אחר שיכול לתרום עם ברכה לכתחילה שלא יתרום משום הפסד הברכה, דמדוע יפסיד מצותו משום הפסד הברכה דהרי הוא אנוס על הברכה, אמנם י"ל דלדעת המג"א ניחא דתרומה גדר המצוה הוא תיקון מאכלו וכיון שיכול לתקן מאכלו בלא הפסד הברכה אינו תורם בלא ברכה, ועדיין יש לדון בגוונא שאין אחר שיתרום אם אסור לו לתרום משום הפסד הברכה ולא יאכל את הפירות, או דילמא כיון שרוצה לאכול את הפירות ואנוס על הברכה תורם בלא ברכה.

ובאבני מילואים [תשובה סי' י'] הוכיח מהא דאלם לא יתרום שאוסר לעשות מצוה בלא ברכה, ופליג על המג"א דכתב [בסי' שכ"ג] שבשבת יטבול כלים בלא ברכה, ועיי"ש שכתב שאסור לאדם לישא אשה אם אין לו עשרה אנשים ואינו יכול לברך ברכת אירוסין, ולהנ"ל יש ליישב דעת המג"א דליכא איסור לעשות מצוה בלא ברכה, ולא דוחים מצוה משום ברכה, והמג"א לשיטתו דתרומה לא הוי מצוה ולא הוי ברכת המצות אלא הוי רק תיקון האוכל וכיון שיכול לתקן את האוכל באופ"א ע"י אחר צריך לתקן ע"י אחר בשביל לא להפסיד את הברכה[[8]](#footnote-8).

# ברכה ע"י אחר בהפרשת תרומה

בב"י [יור"ד סי' א' ס"ו] כתב שאחר שאינו שוחט אינו יכול להוציא בברכה את האילם, ואם האחר שוחט יכול להוציא י"ח בברכה את השוחט, ונסת' שם בהג"א אם אפשר להוציא אלם בברכה כיון שאינו יכול לברך, ובדרישה [שם סק"ז] מבואר שגם אחר שאינו שוחט יכול להוציא את השוחט בברכת השחיטה, ודימה לברכת המצות דעלמא כתפילין וציצית שאחר יכול לברך בשביל מקיים המצוה, ודברי הדרישה מחודשים מאד דהרי בשחיטה לכו"ע לא הוי מצוה בעצם אלא היתר אכילה וא"כ הוי כברכת הנהנים דאי בעי לא אכיל וכן הכא אם אינו אוכל אינו צריך לשחוט, וצ"ל דסבר הדרישה דכיון שאם אוכל חייב לשחוט וכשאוכל השחיטה הוי חובה שפיר יכול להוציא חבירו, ושאני ברכת הנהנים דאפי' דאם אוכל חייב לברך מ"מ תמיד הוי אכילת רשות וא"כ חשיב ברכת רשות, משא"כ שחיטה דהוי מצוה וצ"ע בזה.

בט"ז כתב דכיון דהפרשת תרומה לא הוי מצוה שבגופו דיכול לתרום ע"י שליח לכך אע"ג שאחר יכול לברך ולהוציאו מ"מ לא מחלקים את הברכה מהמצוה ולכך אלם לא יתרום אפי' שיכול לשמוע את הברכה מאחר אלא אחר תורם, וצ"ב מהו גדר הדין שלא מחלקים את המצוה מהברכה.

ונראה

ומבואר בט"ז שבעצם היה אפשר שאחר יברך והיינו דהט"ז לשיטתו דתרומה הוי מצוה בעצם ולכך שייך בזה ערבות כמו כל ברכת המצות, אלא דאיכא סברא דלא לחלק את המצוה מהברכה.

# תרומה מאומד – משנה ז'

במשנה אין תורמין לא במדה ולא במשקל ולא במנין.

בר"ש כתב מצוה לעשות מאומד כדי שיתרום בעין יפה.

וצ"ב הגדר בזה לתרום מאומד כדי שיתרום בעין יפה דא"כ נימא שיתרום הרבה שיהיה עין יפה ומהו הדין אומד בשביל שיהיה עין יפה, עוד יל"ע דבמשנה לקמן [פ"ד משנה ג'] תנן עלה בידו מששים ואחד תרומה ויחזור ויתרום כמות שהוא למוד במדה ובמשקל ובמנין, וכתב הר"ש שם דלא אמרו לתרום מאומד אלא בתחילת התרומה, וצ"ב מדוע הדין לתרום מאומד הוי רק בתחילת התרומה.

ונראה דהדין עין יפה הכא אינו בשביל התוצאה שיהיה הרבה, אלא הוי דין בצורת המעשה הפרשה שיהיה בעין יפה, דהיינו שיהיה מעשה הפרשה שניתן בהרחבה, ולפי"ז נראה דלכך סגי בהפרשה מאומד בתחילת התרומה, דכבר קיים את הדין לעושת מעשה של עין יפה, דאם הדין עין יפה דאומד הוי בשביל שיהיה הרבה תרומה א"כ ליכא נפק"מ אם הוי תחילת התרומה דתמיד צריך ליתן בעין יפה, אלא כיון דהוי דין במעשה הפרשה שיהיה בצורת עין יפה לכך סגי בתחילת התרומה.

במקד"ד [סי' נ"ה סק"ח] כתב

ברמב"ם בפי' המשנה כתב וז"ל הואיל ולא פירש בה הכתוב שיעור אלא מודד וכו', וכן ברמב"ם בהל' [פ"ג ה"ד] כתב אין תורמין תרומה זו לא במדה ולא במשקל ולא במנין לפי שלא נאמר בה שיעור אלא אומד, וצ"ב הגדר דכיון שלא נאמר בתורה שיעור צריך וחייב לתרום מאומד, ונראה דסובר הרמב"ם דנתחדש בקרא דהא דאין שיעור בתרומה אינו דסגי בכל שהוא ואין נפק"מ כמה יתרום, אלא הוי גילוי דהא דאין שיעור היינו דהשיעור אינו לפי מידה אלא השיעור הוא אומד, דהשיעור הוא שלא יקח שיעור אלא יקח מאומד כמה שיוצא והוא שיעורו.

# הפרשה מאומד בתרומת מעשר – משנה ז'

בר"ש הביא דפליגי רבנן ואבא אלעזר ב"ג אם תרומת מעשר ניטלת מאומד, והק' הר"ש איך מותר להפריש מאומד הרי הוא מרבה במעשרות [והיינו דהפירות שהם יותר משיעור הנצרך לתרומת מעשר צריכים להפריש מהם מעש"ר ולא הופרש עליהם המעש"ר, דמעש"ר מפריש אחד מעשרה מהפירות שנשאר לאחר התרומת מעשר], ותי' הר"ש דרק אם מרבה במתכוין איכא לדין דהמרבה במעשר פירותיו מקולקלים אבל כשאינו מתכוין להרבות אלא מפריש מאומד לא חשיב מרבה.

ונראה הביאור בדברי הר"ש [ויסוד הדברים כתב התורת זרעים] דהתורה נתנה ב' דרכים להפרשת תרומה מעשר, איכא אופן של הפרשה במידה ובכה"ג רק השיעור המדוייק הוי תרומת מעשר, ואם מרבה הוי קילקול דיותר מהשיעור לא הוי תרומת מעשר, ואיכא עוד דרך להפריש באומד, והיינו דאומד אין הכונה דמפריש כמה שרוצה, אלא הגדר הוא דמפריש את השיעור תרומת מעשר לא בצורה מדוקדקת אלא בדרך של אומד ולכך הכל הוי בכלל השיעור ולא הוי מרבה במעשרות.

ובר"ש הק' דבגמ' מנחות [נ"ד ע"ב] התיר אבא אלעזר ב"ג להפריש תאנים על גרוגרות במנין אע"ג דהוי מרבה במעשרות במתכוין, משמע דכל מה שירצה להרבות נחשב עין יפה, והיינו דכשמרבה בדרך עין יפה דמפריש תאנים על גרוגרות חשיב בכלל השיעור.

# שיעור בגדר מצות הפרשת תרומה[[9]](#footnote-9)

**שיטת הט"ז.**

בנו"כ על השו"ע איכא פלוגתא בגדר מצות הפרשת תרומה, דבט"ז [יור"ד סי' א' סקכ"ז] כתב דמצות הפרשת תרומה שאני ממצות שחיטה, דמצות שחיטה המצוה היא רק כשרוצה לאכול ואין מצוה בעצם לשחוט, וכתב שם דהברכה על שחיטה הוי ברכת השבח, משא"כ מצות הפרשת תרומה הוי מצוה בעצם וגם כשאינו רוצה לאכול מצוה עליו להפריש תרומה ומעשרות.

ובמש"כ דברכת השחיטה הוי ברכת השבח נראה כונתו דאע"ג דאם אוכל יש עליו מצוה לשחוט אבל כיון שלא הוי מצוה בעצם אלא רק תיקון מאכלו [ויתבאר בעז"ה בהמשך], וביותר דבשחיטה מצוי מאד דהשוחט אינו אוכל כלל את הבשר ואינו שוחט בשליחות אדם מסויים אלא השוחט שוחט ואח"כ מוכרים את הבשר לאדם אחר, ואוכלים את הבשר לאחר זמן מופלג טובא, וא"כ לכא' לא מקיימים מצוה בשחיטה אלא רק אח"כ שאוכלים את הבשר מתקיים מצוה שהבשר שחוט ולכך סובר הט"ז דלא הוי ברכת המצות אלא ברכת השבח.

**שיטת המג"א ורעק"א.**

בגליון רעק"א שם כתב דבפשוטו זה אינו ואין מצות הפרשה בגוונא שלא רוצה לאכול, וציין רעק"א למג"א באור"ח [ריש סי' ח] דבשו"ע שם כתב שברכת המצות צריך לברך מעומד, וכתב המג"א דהא דמצינו דאשה מפרישה חלה ומברכת מיושב היינו משום דלא הוי מצוה כ"כ דאינו אלא תיקון מאכלו, וכתב המחצה"ש שם דלא הוי ברכת המצות, הרי דסובר המג"א דהפרשת חלה [וה"ה הפרשת תרומה דתרוויהו חד גוונא דמצוה נינהו], לא הוי מצוה בעצם אלא הוי רק מצוה דתיקון מאכלו שלא לאכול לחם שלא הופרש ממנו חלה וכן לא לאכול פירות שאינם מעושרים ולכך הברכה לא הוי ברכת המצות אלא ברכת השבח ואין דין עמידה בברכה.

**גדר ההיתר להפקיר ולכלות את הפירות.**

אלא דצ"ב דבפשטות ריהטת הסוגיות שאדם שיש לו פירות טבל יכול לכלותם באופן שלא נהנה מהם אלא סתם שורפם וכדו' [דדוקא הנאה של כילוי אסור בטבל], וכן בפשטות מותר לאדם להפקיר את פירותיו[[10]](#footnote-10), [וכ"כ החזו"א בדמאי שאין איסור לכלות טבל], ולכא' לדעת הט"ז דאיכא מצוה בעצם להפריש מעשרות איך מותר לכלות את הפירות, ומבארים דאע"ג דלדעת הט"ז הוי חיוב בעצם להפריש תרו"מ מ"מ כיון שכל החיוב רק אם יש לו פירות אם מכלה או מפקיר את הפירות לא חשיב מטבל מצות עשה, אלא רק גורם שלא יהיה עליו את החיוב ובכה"ג לא חשיב מבטל מצות עשה.

**נפק"מ בין שיטת הט"ז לשיטת המג"א.**

אלא דצריך לבאר מהו הנפק"מ בין הט"ז למג"א, דהרי לכו"ע לא חייב להפריש מיד דאפי' לדעת הט"ז דמצות הפרשת תרו"מ הוי מצוה בעצם והחיוב אינו תלוי באכילה מ"מ יכול להמתין אם המצוה וההפרשה, ונראה ג' נפק"מ א' אם יהיה בזה דין זריזקין מקדימין למצות, דלדעת המג"א כל עוד אינו אוכל אינו מצווה וליכא בזה דין זריזין משא"כ לדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם ודאי דאיכא דין זריזין, ב' עוד נפק"מ אם יהיה דין מצוה בו יותר מבשלוחו דלדעת המג"א נראה בפשטות דליכא בזה דין מצוה בו יותר מבשלוחו דלא הוי מצוה בעצם אלא רק תיקון מאכלו שלא יאכל בלא הפרשה, משא"כ לדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם ודאי דיהיה בזה מצוה בו יותר מבשלוחו, ג' עוד נפק"מ דלדעת המג"א לא הוי ברכת המצות [כדכתב המחצה"ש] ואפשר לברך בישיבה, ולדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם הוי ברכת המצות וצריך לברך מעומד [וראית המג"א מהא שאשה קוצה חלה בישיבה כבר הק' על המג"א דלכא' התם א"א באופ"א ולכך בדיעבד מותר לברך בישיבה][[11]](#footnote-11), עוד נפק"מ יש לדון אם יהיה בזמן הפרשת תרו"מ דין דעוסק במצוה פטור מן המצוה, דלדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם ודאי דאיכא בזה לפטור דעוסק במצוה, משא"כ לדעת המג"א דלא הוי מצוה בעצם אלא רק תיקון מאכלו יש לדון אם יהיה בזה דין עוסק במצוה דלא הוי מעשה מצוה בעצם אלא רק תיקון מאכלו.

עוד נפק"מ בין הט"ז למג"א אם אדם שאינו מפריש יכול לברך בשביל אדם שמפריש ולהוציאו י"ח, דבשחיטה מבואר בב"י ובב"ח [יור"ד סי' א' ס"ו] שאחר שאינו שוחט אינו יכול לברך בשביל אדם ששחוט והיינו דכיון דלא הוי מצוה שבחובה הוי ברכת הנהנים שאינו יכול להוציא את חבירו, ולכא' בתרומה לדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם א"כ הוי דבר שבחובה שאפשר להוציא את חבירו, משא"כ לדעת המג"א דתרומה הוי כשחיטה דלא הוי דבר שבחובה בעצם אלא רק תיקון מאכלו א"א להוציא את חבירו בברכת השחיטה בלא ששוחט ג"כ.

**שיטת החינוך.**

בחינוך [סוף מצוה תק"ז] כתב ועובר ע"ז ולא הוציא תרומה מדגן תירוש ויצהר שבא"י בזמן שישראל שם ביטל עשה זה ועונשו גדול מאד שאוכל טבלים.

מבואר בחינוך דכשאוכל טבל מבטל מצות עשה דהפרשה, ולכא' יל"ע דבשלמא לדעת המג"א דכל המצוה הוא רק כשרוצה לאכול א"כ כשאוכל בלא מעשר חשיב מבטל מצות עשה, אבל לדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם מדוע הביטול מצות עשה שייך בזמן שאוכל.

ונראה דכ"ז שאינו אוכל אינו חשיב מבטל מצות עשה דיכול כל הזמן להפריש, וכן כשמכלה או מפקיר לא חשיב מבטל מצות עשה אלא גורם שלא יהיה עליו את החיוב, משא"כ שלוקח את הפירות לעצמו ואוכלם ונהנה מהם ולא מעשר חשיב מבטל את המצות מעשר שלקוח לעצמו במקום לקיים את החיוב להפריש.

**שיטת הרמב"ם.**

ברמב"ם [פי"א מברכות הט"ו] כתב אבל נט"י ושחיטה הואיל וכדברי הרשות הן אפי' שחט לעצמו מברך על השחיטה ועל כיסוי הדם ועל נט"י, ואילו לגבי תרומה כתב הרמב"ם שם [בהי"ב] הפריש תרומה ומעשרות לעצמו מברך להפריש, הרי דהפרשת תרומה שאני משחיטה דשחיטה חשיב כדברי הרשות ולכך הברכה על, משא"כ תרומה דלא חשיב דבר הרשות והברכה הוא להפריש, א"כ מבואר בפשטות בדברי הרמב"ם כדעת הט"ז דהפרשת תרומה הוי מצוה בעצם ואפי' אינו רוצה לאכול ושאני משחיטה דהמצוה הוא רק לתקן מאכלו, [ומטו בבי מדרשא הך ראיה משמיה דהגר"ש רוזובסקי זצ"ל].

ולכא' הדברים מפורשים ג"כ ברמב"ם הל' תרומות [פ"ב הט"ז] וכל המפריש תרומה גדולה או תרומת מעשר מברך קודם שיפריש כדרך דמברכין על כל המצות כמו שביארנו בברכות, הרי דהברכה בהפרשת תרומות ומעשרות הוי ברכה כדרך שמברכים על כל המצות והיינו מדין ברכת המצות, ובפשטות בשחיטה לא הוי ברכה כברכת המצות, [מלבד החילוק שכתב הרמב"ם בנוסח הברכה] דבט"ז יור"ד [סי' א'] כתב דשחיטה לא הוי ברכת המצות אלא ברכת השבח כיון שאינו מחוייב לשחוט אלא הוי רק תיקון המאכל, וביותר דגם שוחט לאחרים או למכור וכדו' מברך אע"פ דעדיין הבשר אינו עומד לאכילה וא"כ הברכה הוא על היתר הבשר ולא על קיום המצוה בפועל של שחיטה וכדו', ומ"מ בהפרשה תרומות ומעשרות כתב הרמב"ם דהברכה הוא כדרך שמברכין על כל המצות משמע דהוי ברכת המצות ככל ברכת המצות והיינו כדעת הט"ז דאיכא מצוה בעצם של הפרשת תרומות ומעשרות[[12]](#footnote-12).

[באבי עזרי כתב דהרמב"ם מונה מצות הפרשה ומצות נתינה כחדא מצוה ומקור מצות הפרשה מקרא דנתינה, וא"כ כיון דמצות ההפרשה הוא ממצות הנתינה, ומצות הנתינה הוי מצוה חיובית ואין המצוה תלויה באכילת הפירות א"כ ברור דגם מצות ההפרשה הוי מצוה חיובית ואינה תלויה באכילת הפירות, ולא זכיתי להבין דבריו דאולי גם המצות נתינה תלוי באכילה, דהיינו דכל הדין להעמיד את חלק הכהן הוא רק בפירות שאוכל, והכל מצוה אחת להעמיד את חלק הכהן וכל המצוה הוא רק כשהבעלים אוכל את חלקו, ובאמת לאחר שהפריש הנתינה אינה תלויה באכילה דמאחר דאכל התחייב בהפרשה וממילא הוי חיוב גם בנתינה].

**ראית הגר"א.**

ובביאור הגר"א [אור"ח סי' ח'] כתב להביא ראיה דהפרשת תרומה הוי מצוה בעצם ודלא כדעת המג"א דתנן שאסור לעשות עיסתו קבין [והיינו שאסור לעשות עיסה בשיעור שפטור מחלה], וכונת הגר"א ברורה דבשלמא לדעת הט"ז דמצות הפרשה הוי מצוה בעצם י"ל דאסור לעשות עיסה קבין דעי"ז נפטר מחיובו, אבל לדעת המג"א דכל המצות הפרשה הוא לתקן מאכלו דלא הוי מצוה בעצם אלא המצוה הוא שיאכל דבר מתוקן כיון דבגוונא שעושה עיסתו קבין ליכא חיוב הפרשה מדוע שיהיה איסור הרי תיקן מאכלו באופ"א, ולכא' ראיה אלימתא וצ"ע דעת המג"א.

**ראית החזו"א.**

ובחזו"א [דמאי סי' ד' סק"ב] כתב דמהא דכתבו התס' בר"ה [דף ד' ע"א] דאיכא בל תאחר במצות הפרשה מבואר דמעשר הוי מצוה חיובית, דאם המצוה רק באכילה א"כ איך שייך בל תאחר, עוד כתב החזו"א דמהא דאיכא דין ביעור בטבל מוכח דמעשר הוי מצוה חיובית דאל"כ איך שייך שיתחדש לו מצות ביעור דכל שאינו אוכל את הפירות עדיין לא מצווה להפריש.

**מבאר דלמבואר באחרונים בגדר טבל מיושב דעת המג"א מהראיות הנ"ל.**

ונראה לבאר דעת המג"א מראית הגר"א והחזו"א דבאחרונים כתבו ליסד ולהוכיח דיסוד איסור טבל משום דפתיך כבר בטבל התרומה וכבר איכא שייכות לממון הכהונה בטבל, [דבראשונים בנדרים (דף י"ב ע"א) כתבו דהטעם דתרומה לא הוי דבר הנדור משום דכבר היה איסור טבל והתרומה רק מתירה את השירים הרי דדין התרומה הוי תוצאה מאיסור הטבל], וא"כ י"ל בדעת המג"א דאע"ג דכל עוד שלא אוכל ליכא חיוב הפרשה אבל כיון דפתיך כאן תרומה וממון כהן כבר הוי סיבה שאסור לעשות עיסתו קבין, וכן לכך איכא בל תאחר והיינו בגוונא שבדעתו לאכול את הפירות ואפי' שעדיין לא אוכל כבר מונח כאן התרומה והממון כהן, ולכך גם איכא דין ביעור מחמת מאי דפתיך כאן תרומה.

**הוספה.**

הרמב"ם בספר המצות [עשה קמ"ו] כתב מצות עשה לשחוט בהמה חיה ועוף ואח"כ יאכל בשרן, ובראב"ד בהשגות למנין המצות הקצר [נדפס בתחילת ספר המדע] כתב וז"ל אי"ז טעם ואולי לאו הבא מכלל עשה עשה, והיינו דהראב"ד סובר דכיון דליכא מצוה לשחוט וכל המצוה הוא לא לאכול בשר שאינו שחוט הוי רק לאו הבא מכלל עשה, והנה במצות הפרשת תרומות לא השיג הראב"ד, אלא דלדעת הרמב"ם דמנה רק את המצות הפרשה ובכלל זה מצות נתינה א"כ י"ל דלא הוי רק מצוה לתקן מאכלו דהמצות נתינה הוי מצוה בעצם, אמנם גם לדעת הרמב"ן דמנה מצות הפרשה כמצוה בפנ"ע מ"מ לדעת הט"ז ודאי לק"מ דאיכא מצוה בעצם להפריש, אלא דלדעת המג"א צ"ע דלדעת הראב"ד א"א למנות את המצות הפרשה דאינו אלא מצוה לתיקון מאכלו והוי כמצות שחיטה דלדעת הראב"ד לא הוי במנין המצות עשה.

1. וקצת הערה דהרדב"ז והגר"א ציינו מקורות שצריך לברך מהמשנה במעש"ש [פ"ה מי"א] דבוידוי מעשר מתודה לא שכחתי מלברכך ומלהזכיר שמך עליו, ולמבואר ברמב"ם דסובר דתרומה הוי מצוה בעצם והברכה הוי ברכת המצות ככל המצות מדוע לא הזכירו דהוי דבר פשוט שמברכים משום ברכת המצות. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיין רמב"ם פ"י ממלכים ה"י דבגוי איכא קבלת שכר בשאר מצות, אלא דיש לדחות דרק במצות שהביא שם הרמב"ם כגון הקרבת עולה דנתחדש הבאת קרבן לעכו"ם, וכן צדקה דהמצוה הוא שיהיה לעני, אבל שאר מצות כגון תפילין יש לדון אם חישב כלל קיום מצוה, ובאבי עזרי פ"א מת"ת הי"ג פי' בדברי הרמב"ם דבכל מצוה איכא שכר לגוי המקיים מצוה וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. אלא דאיכא חילוק בין הקדש לתרומה, דבהקדש מבואר בכמה דוכתין דהמועל עובר באיסור בל יחל, הרי דחלות האיסור הוי חלות איסור נדר, אמנם לגבי תרומה לא מצינו דזר שאוכל תרומה עובר על בל יחל, והביאור בזה דחלות תרומה לא הוי חלות נדר אלא הוי חלות תרומה, אלא דלהחיל תרומה בעינן דיבור של נדר שמחיל חלות תרומה אבל עצם החלות לא הוי חלות נדר, ובהקדש להנך שיטות דאיכא איסור בל יחל בכל הקדש חל חלות נדר. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויעויין בתוס' גיטין [ס"ה ע"א ד"ה כעין] דכתבו דכמו שקטן שהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה ומשתרי טבל באכילה ה"נ מתחלל מעש"ש על ידו, ונראה דלכך דייקו התוס' וכתבו דקטן מחיל תרומה ומשתרי טבל באכילה משום דחילול מעש"ש אינו דמחיל קדושת מעש"ש על כסף וממילא פוקע קדושת מעש"ש מהממון, אלא להיפך דמחלל ומוציא את הקדושת מעש"ש מהפירות ומחילם מהחפץ ודמי לתרומה דמתיר את השירים ומכח היתר השירים מחיל את החלות תרומה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי [עמוד ל'] דכתב דכ"ה כונת רעק"א להק'. [↑](#footnote-ref-5)
6. והא דליכא התם דין במעשה ההפרשה ביאר שם מרן הגרי"ז דמיירי שהלוי אינו רוצה לגומרם דבכה"ג ליכא דין לתרום מהגמור אינו חייב לגמור פירותיו, אלא כיון שהישראל היה בדעתו לגמרם חל זכות כהן לקבל מהגמור. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכא' למבואר בדברי הגרי"ז דהדין לפי השמן הוי מדין הזכות כהן א"כ יועיל מחילה אלא דבר"ש מבואר דלהך מ"ד לא מהני מחילה וצ"ע בטעם הדבר. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולכא' גם לדעת הט"ז י"ל דהכא מיירי שיכול לתרום ע"י אחר ולכך אלם לא יתרום משא"כ בשאר מצות שאינו צריך להפסיד את המצוה מחמת הברכה, אמנם עדיין קשה דלדעת הט"ז דהוי מצוה בעצם מדוע שיפסיד את עשיית המצוה בשביל חיסרון ברכה. [↑](#footnote-ref-8)
9. שב"ק פרשת תולדות ביהמ"ד רוממה [לבחורי יש"ק]. [↑](#footnote-ref-9)
10. אלא דבפאה [פ"א משנה ו'] תנן דאיכא חילוק בין קודם מירוח ללאחר מירוח לגבי הפקר והר"ש פי' דהנידון לגבי הפטור הפקר, אמנם ברמב"ם בפי' המשנה משמע דלאחר מירוח שחל חובת הפרשה אסור להפקיר ותמוה שהרי מותר לכלות טבל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובתורא"ש ברכות [דף ט"ז ע"א] כתב לדייק שם בגמ' דאם ברכת המצות הוי דאורייתא לא היה חל הפרשה בלא ברכה לכא' מבואר דהוי ברכת המצות דאם הוי ברכת השבח מהיכי תיתי שיעכב את ההפרשה, אע"ג דאפי' אם הוי ברכת המצות הוי חידוש גדול דקיום המצוה מעכב את ההפרשה מ"מ אם הוי ברכת השבח ודאי דליכא למימר שיעכב את ההפרשה. [↑](#footnote-ref-11)
12. וברמב"ם שבת [פכ"ד ה"י] כתב שלא מעשרים ודאי בביה"ש [אע"ג דהתירו שבות ביה"ש] דכל ההיתר שבות ביה"ש הוי רק בדאיכא דבבר מצוה או דוחק אבל בדליכא דבר מצוה או דוחק לא מעשרים ולכך לא מעשרים ודאי, ולכא' בשלמא לדעת המג"א י"ל דלא חשיב דבר מצוה כיון דלא הוי מצוה בעצם אלא תיקון מאכלו, אבל לדעת הט"ז דהפרשה הוי מצוה בעצם מדוע לא מעשרים בביה"ש, אולם י"ל דכיון דמצות ההפרשה אינו שייך דוקא עכשיו לזמן הזה הך מצוה ודאי שלא מתיר שבות בביה"ש דרק שופר וכדו' דהוי מצוה דשייכא להך זמן דוקא. [↑](#footnote-ref-12)