בגדר חיוב ערב - ב
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ערב - הרב יהודה אלבום

בס''ד

**בגדר חיוב הערב**

א. יש שהבינו שכל ערב מתחייב ע''י שנחשב שכאילו קיבל את המעות, ויש שכתבו כן רק על ערב קבלן, ובפשטות כן הוא בערב שלוף דוץ, אך באמת נראה שא''א לומר כן בכל ערב, וגם בערב קבלן יש לפקפק בזה, ואפי' בערב שלוף דוץ יתכן לומר שאינו כן וכדלהלן, ומאידך יש אופן שלית מאן דפליג שגדרו שכאילו קיבל וכדלהלן.

ב. דהנה כתב הרא''ש וז''ל והאי דינא דערבות וקבלנות היינו כשיתבע הלווה מין המלוה שילוונו ונכנס הערב עמו בדברים או בלשון ערבות או בלשון קבלנות אבל אם לא דיבר המלוה עם הלוה כלום אלא ראובן אמר לשמעון הלוה מעות ללוי ואני פורע הלוהו ואני חייב הלוהו ואני נותן אפי' הלוה שמעון ללוי מיד ליד אין לו לשמעון על לוי כלום אלא על ראובן שאמר לו הלוהו עכ''ל, ומבואר דבכה''ג נחשב שקיבל את המעות ולכן רק הוא חייב ואי בכל ערב נחשב שקיבל את המעות מדוע הלוה חייב

וכן מדוע אין יכול לתבוע את הערב תחילה, ומה שייך לומר שע''ד כן לא נשתעבד וכי מי שקיבל מעות יכול לא להשתעבד - ויש לדחוק שהכוונה שע''ד כן לא התכוין שיחשב שקיבל את המעות או שעל דעת כן מקבלם בתורת מתנה - ואף את''ל שבערב רגיל נחשב ששניהם קבלו - ואולי משום שהערב לא משתרשי ליה והוי כקיבל משום שנחשב שהשתמש בו וכעין קבלה של נהנה שאינו קבלה של משתרשי ליה דהא היה יכול להתענות כמו''ש תוס' בחולין, והלוה קיבל ממש דמשתרשי ליה - ולכן שניהם חייבים משא''כ בגוונא דהרא''ש שהלוה לא התחייב כי לא דיברו עמו - וצ''ב דאי נחשב שקיבל וכי צריך לדבר עמו שיתחייב - אכתי תיקשי מדוע אין גובין מן הערב תחילה, ובקבלן לא יקשה כן דהרי גובין מהערב תחילה, אך יש להוכיח מדברי הרשב''א שכתב שאם רוצה הלוה לפרוע אינו יכול לתבוע את הערב שאין הקבלן נחשב ללוה

ועוד יש לדון בעצם הדבר ששניהם חייבים מדוע לא יגבה משניהם - ולא דמי לגזל ובא אחר ואכלו ששניהם חייבים להשלים את החסרון וכל שנשלם אין מה לשלם, אך כשהחיוב על מה שקיבל מדוע שא' יפטר בתשלום חבירו - עוד יש להוכיח מהא דב' יכולים להיות קבלנים והדין שרצה מזה גובה רצה מזה גובה, ולכא' לא שייך לומר שב' הקבלנים נחשבים לקבלו מהלוה, ואפי' את''ל ששניהם קבלו יקשה כנ''ל מדוע לא יגבה משניהם

עוד יש להוכיח כן ממש''כ הרמב''ן דכשמת הלוה והניח קטנים אין גובין אפי' מקבלן ואם נחשב שקיבל והוי כלוה אין מובנים דבריו, וכן יש להוכיח מהראשונים - התוס' לעיל מ"ז א' וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין - שכתבו דאם אין ללוה אלא זיבורית גם קבלן לא יתן לו אלא זיבורית ועד"ז כתבו התוס' בגיטין מ"ט ב' דאין גובין מן הקבלן במקום יתומים קטנים, אלא מן הזיבורית, כיון דאין נפרעין מן היתומים אלא מן הזיבורית.

ג. ואפי' בערב שלוף דוץ נראה בדברי התומים והנתה''מ שאין נחשב הערב לקיבל והוא הלוה והלוה לוה ממנו מדכתב התומים סי' קכ''ט סקי"ז דאף בנשא ונתן ביד לא נשתעבד הלוה לערב קודם שפרע למלוה והסכים לזה הנתיה"מ שם סקי"ד וכתב דאין הערב נחשב כמלוה ללוה ולכן אם מת המלוה והוא גר אין הלוה חייב לערב - ובקצוה"ח סימן קכ"ט סק"ז פליג - ומבואר בדבריהם שגם בשלוף דוץ ערב לחוב של הלוה אלא שהתנו שלא יגבה מן הלוה אלא מהערב.

ד. עכ''פ בערב רגיל לכא' ודאי אין נחשב שקיבל, ולכא' כן מבואר במחנ''א דיני ריבית סי' י''א דכתב שנח' הראשונים בקידושין מדין ערב אם מתקדשת בההיא הנאה וכו' או שנחשב שקיבלה את המנה, דהריטב''א ועוד כתבו בההיא הנאה, ותוס' בב''מ דף נז: ד''ה לספק, ודף ע''א: ד''ה מצאו, והמרדכי בב''מ כתבו שנחשב שבאו המעות לידה דכתבו שבחייב לו ריבית ואמר תנם לפלוני הוי ריבית כאילו קבלם המלוה מדין ערב כדמצינו בקידושין שמקודשת מדין ערב

וכתב המחנ''א דנראה שלא נח' אלא בכה''ג אך באמר תן מנה לפלוני ואלוה לך לכו''ע אין נחשב שקיבל המלוה את המעות דמהכי תיתי שמתכוין בתן מנה לפלוני שיחשב כנתן לו ורק התכוון שתעשה לי טובה ואעשה לך טובה אך לא שיחשב כאילו נתן לו, ואפי' בקידושין כתב די''ל שאין נחשב כקיבל כי לא חייב לו אלא שכתב שהתוס' והמרדכי כתבו גם שם שנחשב שקיבל ופי' משום ששם בא לקדשה במנה ורוצה שיגע אליה ולכן כוונתם שיחשב כאילו בא לידה

וכתב שבריטב''א עצמו בב''מ מבואר שאף בכה''ג נחשב שהגיע לידו והקשה על הריטב''א דא''כ מדוע בקידושין לא פי' כן, ולא הקשה מכל המקומות שכתב הריטב''א שערב אינו אלא בההיא הנאה משום שבכל ערב אין מתכוונים לכך ורק מקידושין הקשה דאי הריטב''א ס''ל דאף כשאינו חייב כוונתם לכך גם בקידושין הוא כן, עכ''פ מבואר במחנ''א דאף אם נחשב שקיבל אינו אלא כשמתכוונים לכך, ובערב שאומר הלווה לפלוני ודאי תרוייהו לא מתכוונים לכך שיחשב שכאילו הערב קיבל אלא רק מתכויין להיות ערב על ההלואה של הלוה, וכן ברשב''א בקידושין ח: שנראה שנחשב שקיבל הוא בציור שלא דיבל המקבל עם הנותן.

ה. ועי' בחי' ר' שמואל בקידושין סוף סי' ט' שיישב את הסתירה בדברי הריטב''א דאע''פ שנחשב שקיבל אינו מועיל בקידושין עי''ש, וא''כ מבואר דלית מאן דפליג שבאופן של הרא''ש הנ''ל והריטב''א בב''מ והתוס' והמרדכי בב''מ דנחשב כאילו קיבל - אלא שהמחנ''א כתב שבאופן של הריטב''א י''ל שלא התכוון שיחשב שכאילו קיבל וכנ''ל - ומשום שכיון שלא דיבל המקבל עם הנותן אלא רק הערב דיבר עמו לכן נחשב שקיבל הערב ע''י קבלת הלוה, אלא שהריטב''א לא הזכיר כלל בדבריו דהוא מדין ערב, וס''ל דמסברא הוא כן, והתוס' והמרדכי הוכיחו מקידושין מדין ערב שנחשב שקיבל, ואולי משום שנח' בגדר הקבלה דהריטב''א נקט שאינו ממש כקבלה אלא מכיון שהשתמש במעות עי''ז הוי כקיבלם וכיון שלא קיבל ממש לא מהני בקידושין, וגם מסברא נחשב כקיבלם לענין ריבית וא''צ מקור לכך מדין ערב, משא''כ התוס' והמרדכי נקטו שהוי כקיבלם ממש ע''י קבלת אידך, ולכן מהני גם בקידושין ולכן צריך לימוד מערב דהוי כקיבלם.

ו. וכל זה רק באופן הנ''ל של הרא''ש ומשום שהתכוונו לכך וכנ''ל מדברי המחנ''א, אך בערב רגיל אינו כן ולא מצאתי מי שיאמר כן בערב רגיל אלא רק בציור הרא''ש, וכן בקידושין הוא ממש כציור הרא''ש ורק שם מצאנו מי שכתב כן, וכמפורש בריטב''א שיש כזה מוסג אך בכל ערב אינו כן, וגם לא מהני בקידושין וכנ''ל, ורגלים לדבר דהתוס' והמרדכי הוכיחו כן מקידושין מדין ערב ומדוע לא הוכיחו כן מכל ערב, וע''כ משום שבכל ערב אינו כן ורק בציור של הרא''ש הוא כן - וברא''ש בסוגיין נמי נראה שחל ע''י ההוא הנאה וכדברי הריטב''א בסוגיין - ובגמ' מצינו ציור של ערב זה רק בקידושין, ושם בע''כ הוי כקיבל ולא בההוא הנאה דאל''כ אין נצרך מקור מערב וכמו שבאדם חשוב לא הביאו שמקודשת מדין ערב - ולדעת הריטב''א צ''ל שהגמ' סמכה אדלעיל מיניה שהנאה מקורו מערב שנחשב לשוה כסף, וכמוש''כ בב''מ דאב לכל ההנאות שנחשב לכסף הוא ערב - וצ''ל דפשיטא ליה לגמ' בקידושין שבציור הרא''ש בערב הוי כקיבל ואכתי צ''ב -

ז. ואי נימא שגם קבלן אינו נחשב כאילו קיבל א''כ אין הבדל מהותי בין ערב לקבלן ומתחייב כמו ערב רגיל אלא שמתחייב יותר, וצ''ע על זה מדברי הרשב''א והנמוק''י שכתבו שערב רגיל שאמר שיגבה אף כשיש נכסים ללוה הוי פטומי מיליה וצ''ב מאי שנא מכל ערב קבלן, ובשלמא אם קבלן כוונתו שיחשב כאילו קיבל ניחא, אך להנ''ל שאין כוונתו לכך מא''ל, וי''ל דודאי כוונת הקבלן שיחשב כאילו קיבל מדאמר תן לו ואני פורע ולא אמר הלווה לו, אלא שכוונת המלוה אינו כן שהרי הלוה ביקש ממנו הלואה ודעתו שיוכל לתבוע ממנו ולכן כוונתו לתת ללוה וכוונתו רק שהערב יהיה ערב להלואת הלוה, אלא מכיון שהערב מתכוון לקבל לכן דעתו שיוכל לתובעו תחילה אף אם יש נכסים ללוה, משא''כ ערב רגיל שאין דעתו לקבל אין לו גמירות דעת שיגבה ממנו אם יש נכסים ללוה, וגם ערב שלוף דוץ י''ל שכיון שדיבר הלווה עם המלוה כוונת המלוה להלוות לו אלא שהסכים שיפרע את החוב של הלוה רק מהערב, ולכן כתבו התומים והנתה''מ שאין הלוה חייב לערב טרם שפרע.

ח. ובציור הרא''ש שלא דיבר הלוה עם המלווה י''ל דעדיף משלוף דוץ וכו''ע מודו שרק הערב נחשב שקיבל והלוה הלוה ממנו ויוכל הערב לתבוע את הלוה אף טרם שפרע, ואם נכון הדבר אשכחן ד' ערבים, ערב, וקבלן, ושלוף דוץ, וכשלא דיבר הלוה עם המלוה.

ט. שוב הראוני שבדברי רעק''א בשו''ת החדשות - או ח''ח - אבה''ע סי' ז' מפורש די''ל גם בערב רגיל דהוי כאילו קיבל הערב ונתן ללוה, דכתב על דברי הריטב''א בקידושין שפי' שדין ערב הוא בההיא הנאה והביא את הגמ' בב''ב שאמרה כן וז''ל דבב''ב קעג: לא אמרינן בההיא הנאה וכו' רק דלא להוי אסמכתא דהוי כמו אם יהיה כך **אבל לולי אסמכתא** וכן בערב קבלן שפיר י''ל דמה שמחסר ממון על פי דיבורו הוי נתינת כסף ממש וכאילו נשא ונתן מידו וצ''ע עכ''ל, וא''ת בערב לאחר מתן מעות שלא שייך גדר זה מא''ל, ולא קשה מידי דלא אמר רעק''א גדר זה אלא לבאר כיצד חל, וא''צ לההיא הנאה בכדי שיחול, אך גדר החיוב ודאי אינו חיוב לוה, אלא רק חיוב ערבות והראיה שאין נפרעין מהערב תחילה, וא''כ כשיש קנין חל כמו בשעת מתן מעות.

אך בדברי הריטב''א לכא' מבואר ככל הנ''ל דאע''פ שיש אופן שנחשב שכאילו קיבל, בכל ערב אינו כן אלא מהני רק מצד בההיא הנאה כמוש''כ בקידושין ובשאר דוכתי וע''כ משום מש''כ המחנ''א דלא התכוונו לכך - עוד י''ל דס''ל לריטב''א דהוי כאילו קיבל לגבי ריבית אך לא לגבי לחייב תמורה משום שלא משתרשי ליה - ורעק''א לא כתב שהתכוונו לכך אלא מכיון שמחסר ממון על פיו לכן נחשב כאילו וכו' ונראה בדבריו שאע''פ שלא התכוונו לכך הוי כאילו קיבל ונח' על המחנ''א וס''ל דא''צ שיתכוונו לכך, ובאמת בדברי התוס' והמרדכי בב''מ נראה כדברי רעק''א מדכתבו להוכיח מקידושין וכו' ולא נראה שכוונת הגמ' לערב באופן של הרא''ש אלא בערב רגיל, דאל''כ מנ''ל לגמ' שבאופן של הרא''ש הוי כאילו קיבל והיכן דבר זה מוזכר בגמ' ואי מסברא הוי כקיבל למה הוצרכה הגמ' להביא מדין ערב, אך הריטב''א שכתב בב''מ דהוי כאילו קיבל ובכל זאת כתב בכל המקומות בההיא הנאה ע''כ ס''ל דערב סתם אינו נחשב כאילו קיבל וע''כ כנ''ל, דכו''ע מודו שיש אופן שנחשב כאילו קיבל ונח' בערב סתם מכיון שאין כוונתו לכך או שנח' אי מהני לחייב, ובקידושין שהתכוונו לכך בע''כ נח' אי מהני לענין קנין כסף, אך בדעת המחנ''א שפי' בדברי התוס' והמרדכי דרק כשהתכוונו לכך הוי כקיבל, ובערב ודאי לא התכוונו לכך וכנ''ל, ע''כ צ''ל כנ''ל דכוונת הגמ' לערב שלא דיבר הלוה עם המלוה.

י. ואולי י''ל בישוב הך גיסא דבכל ערב או בקבלן הוי כאילו קיבל, דלכא' צ''ב כיצד שייך לומר ששניהם קיבלו, ואי נחשב ששנייהם קיבלו מדוע אין שנייהם חייבים, ומדוע כל חיוב הערב אינו אלא אחריות על חיוב הלוה כדמוכח בכמה דוכתי, וי''ל דבכל הלואה נתרבה ממונו של הלוה ומשתרשי ליה ולכן חייב תמורה, אך כאן הרי לא משתרשי לערב אלא שנחשב שקיבל והוי כעין נהנה שקבלת ההנאה מחייבתו ה''ה כאן קבלת הממון מחייבתו, והרי כל זה נהנה וזה לא חסר פטור ומדוע כאן חייב ואפי' למד''א דחייב כאן אינו בעצם שוה - עי' חי' ר' שמואל בקידושין סי' ט' - וכן בכל ההיא הנאה לריטב''א יקשה כן, וע''כ צ''ל דכיון שקצץ עמו חייב - ועי' סמ''ע סי' קל''א סק''א דבידו לקבוע אם רוצה בזה שמאמין לו או לא עי''ש - וא''כ י''ל שכאן כוונתו לקצוץ בעד קבלתו להיות ערב ולא להיות כלוה, אלא רק אחראי על החוב של הלוה, אך לכא' א''א לומר כן דאי הוי כמו שקיבל את הכסף, הרי הכסף אינו מחייב את הזהב, ואין יכול לקצוץ מה יתחייב בקבלת כסף, ורק יכול לקצוץ לשלם כמבואר במחנ''א דיני קנין מעות סי' ב' דלשיטות שנחשב שקיבל הוי כסף ואין כסף עושה חליפין, ולשיטות דהוי בההיא הנאה הוי ככלי דעושה חליפין, אך י''ל על דרך החזו''א והקה''י שאינו נחשב למקבל ממש את הכסף אלא ע''י שנחשב שהשתמש בו הוי כקבלו, ולכן אולי אינו אלא פירא ולא טיבעא וצ''ע, ועי' בגידולי תרומה שכתב דאף אי לא מהני קבלן בקטן אין זה משום שלא נחשב כקיבל אלא כיון שלמעשה לא באו המעות בידו אין מתחייב כהלואה, ואולי כוונתו כנ''ל דצריך לקצוץ עבור קבלה זו וקטן אינו בר קציצה.

יא. לדעת הריטב''א דערב מתחייב ע''י ההיא הנאה וכו' וכן בקידושין מתקדשת ע''י ההיא הנאה וכו' הקשו האחרונים - חזו''א, וקובץ שיעורים אות תרמז - דאם מקודשת בההיא הנאה והוא קנין כסף א''כ א''צ לכך דין ערב, וכמו שבאדם חשוב מקודשת בההיא הנאה, ובריטב''א בקידושין מבואר שגם רקוד לפני הוא בההיא הנאה - ולא מדין פעולה - ואין לומר שלומדים מדין ערב שהנאה זו שסומך עליו הוא הנאה ששוה פרוטה, דהרי כאן ההנאה אינה שסומך עליו אלא שנותן על פיו מתנה לפלוני, אלא שלכא' הריטב''א בב''מ צ''ט תי' קושיה זו דכתב דאב לכל מקום שהנאה הוא ככסף הוא ערב, וצ''ל שמה שהגמ' אמרה שמקודשת במתנה לאדם חשוב נמי סמיך אדלעיל שאמרו מדין ערב.

יב. עוד הקשו למה לי קרא לדין ערב אם חל ע''י קנין כסף, וקשה לומר שנצרך מקור שהנאה הרי היא שוה כסף, וי''ל דא''צ מקור לצורה שבה חל דין ערב אלא נצרך מקור לחלות דין ערב, דהיה אפשר לומר - וכ''ה באבי עזרי פכ''ה ממלו''ל ה''י - דהתחייב בתנאי אם לא ישלם הלוה, והרי זה התחייבות בעלמא, ואז יקשה מדוע א''צ הלוה לשלם כששילם הערב שהרי אם ישלם לו עבור פרעון חוב חבירו לא יקיים את חיובו - דפשוט שמי שהתחייב מנה לשני ויתן לו את המנה עבור פרעון חוב חבירו ישאר חייב את מה שהתחייב - וע''כ צ''ל שהתחייב בתנאי שימחל ללוה כשישלם לו, ולפי''ז אין הערב יכול לפרוע בע''כ של המלוה - אף אם יכול לפרוע בע''כ חובו של חבירו כאן הרי לא בא לפרוע וכנ''ל אלא חייב לו רק אם ימחל ללוה וכל שאינו תובעו ודאי לא מחל ללוה - וכן צ''ל שאם מחל המלוה לערב נפטר הערב כי התחייב רק בתנאי שיהיה חוב.

יג. אלא שלכא' מוכח שאינו התחייבות בתנאי, מהא דחייב הלוה חייב לפרוע לערב, הרי אפי' אינו פורע חובו של חבירו וא''ת דדעת הלוה להתחייב לו הרי לא עשו קנין על זה אא''כ נימא דיש כאן עוד בההיא הנאה שנעשה לו ערב מתחייב לו אם ישלם - ואין לומר שעל צד שלא יפרע הלוה מתחייב הלוה מעיקרא לפרוע את החוב לערב מדין עבד כנעני, דא''כ מדוע חייב הלוה לפרוע יאמר אינני פורע ועל צד זה איני חייב לפרוע - וע''כ חיובו לפרוע את החוב של הלוה ולא סתם חיוב - וכ''ה בקה''י קידושין סי' י''ב ובחי' ר' שמואל קידושין סי' ט סק''ה - ולכן כשפורע חייב הלוה ואין כאן פטור של פורע חובו של חבירו כמוש''כ הריטב''א לקמן קע"ד ב' ז"ל, ולענין ערב או קבלן שפרע קודם זמנו למלוה וכו', אומר הר"ם שגובה מן הלוה וכו', דלא מיפטר מטעמא דפורע חובו של חבירו, דהתם הוא משום דליכא על הפורע שום שעבוד אבל הכא דרמיא עלי' שעבודא ליכא למימר הכי, ואפי' הי' ערב סתם וכ"ש אם הי' קבלן, עכ"ל

ומבואר להדיא בריטב''א שנחשב לפורע חובו של חבירו, ולא הוי התחייבות עצמית - ויש לדחות דאף אם אינו פורע חובו אך מסלק מעליו את המלוה ולכן חייב ומש''כ הריטב''א פורע חובו, כתב כן בקושייתו להקשות מהדין שפורע חובו פטור - ויש להוכיח כן מהדמיון בגמ' שנכסים משתעבדים גם מדין ערב, ובודאי הנכסים אינם אלא ערבים לחוב, והרשב''א הקשה מדוע הנכסים קודמים לערב והרי גם הם רק ערבים, ואם הערב הוא חיוב עצמי ולא חיוב לפרוע את החוב, ודאי הנכסים שפורעים את החוב קודמים דיש מהיכן לפרוע את החוב ועל דעת כן שיש מהיכן לפרוע את החוב לא התחייב, והרשב''א לא תי' כן, וכן יש להוכיח מהא דבב''מ דרשה הגמ' דשרי למשכן ערב, ואי הוי סתם התחייבות למה לי קרא, וע''כ הוי התחייבות לפרוע הלואה, אא''כ איצטריך קרא ללמד דרק בהלואה אסור למשכן ולא כשמחייב את עצמו, עוד יש להוכיח ממה שכתב הר''י מגא''ש וכ''ה בעוד ראשונים דכשהתנה שיוכל לתובעו תחילה הוי תנאי שבממון ותנאו קיים, ואי הוי התחייבות בתנאי יכול להתחייב כפי שירצה ואין מקום לומר דהוי תנאי שבממון, ורק אם גדר החיוב הוא מקרא שנעשה אחראי ומפ' ערב הדין שאין יכול לתובעו תחילה צריך לומר דהוי תנאי שבממון.

יד. וגדר חיוב זה לפרוע את חוב הלוה י''ל שהתחדש בדין ערב ובלאו הכי אין מוסג של חיוב לפרוע את החוב של חבירו, ובפרשת ערב התחדש מוסג זה, ויתירה מכך מצינו שאינו רק חוב לפרוע את החוב של הלוה אלא אף אם יפקע החוב הרי הוא אחראי על המעות שיחזרו לו, וכדאשכחן במת הלוה דפקע שעבוד הגוף עי' קצוה''ח סי' ס''ו סקכ''ו שהקשה על התומים שהקשה כן על כל יורשין ותי' שיש שיעבוד הגוף על היורשין, והקשה הקצוה''ח דמה יענה התומים על ערב שאין עליו שעבוד הגוף של הלוה - וא''ת שערב לשיעבוד הגוף שיש על היתומים אכתי תיקשי כשמת בלא נכסים שאין היורשים חייבים לפרוע, ואין עליהם שיעבוד הגוף אלא רק ביחס לנכסים, ואפי' אם יש להם נכסים מכיון שהשיעבוד הגוף הוא רק ביחס לנכסים, לא שייך על זה ערבות - וע''כ צ''ל שערב גם למצב הזה, וא''כ י''ל כן גם בשיעבוד נכסים שהוא מדין ערבות כמבואר בגמ' וע''כ שגדר חיוב ערב אינו לפרוע את החוב אלא כנ''ל אחראי על המעות שיחזרו אליו, ולכן גם במת שאין שיעבוד הגוף חייב - ועי''ש בקצוה''ח דדן מ''ש אם מחל המלוה ללוה שאין הערב חייב למת הלוה שגם אין כבר שיעבוד הגוף שחייב הערב, ועי' שם סקמ''א, ועי' דברי משפט סי' ס''ו סק''א - וגם בקצוה''ח הנ''ל מוכח שאינו חיוב עצמי דא''כ ניחא דאף כשמת הלוה חייב דודאי גם ע''ד כן התחייב ומה קושייתו על התומים ואינו דומה כלל לשיעבוד נכסים שודאי רק משועבדים לחוב, ומוכח בקצוה''ח דגם בערב אינו חיוב עצמאי אלא אחריות על החוב.

וזהו הגדר גם בשיעבוד נכסים כמו שיש ללוה זכות בערב לקבל את המעות שנתן, כך חידשה תורה גם שיש לו זכות בנכסיו וזהו החידוש של שיעבוד נכסים וזה מש''כ הקצוה''ח שאפי' במת שייך זכות זו, ואפי' מיניה מבואר ברשב''א שצריך לדין ערבות ומשום שמצד שיעבוד הגוף הלוה קובע במה לפרוע, ולגבות בע''כ דבר מסויים נצרך דין ערבות.

ואולי גם יתבאר על פי זה מש''כ האחרונים בדברי הנמוק''י באשו משום חיציו שיש שיעבוד נכסים אף כשאין שיעבוד הגוף, והסיבה שמכחה חלה שיעבוד הגוף חלה מכחה שיעבוד נכסים, משום ששיעבוד נכסים אינו בכדי לפרוע את השעיבוד הגוף, אלא את מה שיצא ממנו וכנ''ל ולכן כשיש סיבה לחיוב יש סיבה לשיעבוד נכסים.

טו. וא''ת אם ערב רק לחוב וכשמת חייב דהוי כנשרף החוב וערב גם על כך, וכן הוא בנכסים, א''כ בדאיקני ומת כיצד גובין מנכסיו דהרי פי' המאירי דמדאו' א''צ דאיקני משום שהחוב משעבד, ויש כל רגע סיבה לשיעבוד אלא שחז''ל מפני תקנת הלקוחות ביטלו דין זה אם לא כתב דאיקני, וא''כ כשכתב דאיקני שהחוב משעבד לכא' כאן השיעבוד הוא רק לפרעון החוב ולא למעות שיצאו ממנו כי כשחל הערבות כבר אין סיבה על המעות שיצאו ממנו, וא''כ כה''ג כשמת כיצד יגבו מדאיקני, וי''ל דהקרקע עריבה לחוב בין אי ישרף ובין אי יאבד, וכשמת הוי כנשרף, ודו''ק.

טז. ואולי החילוק בין ערב סתם לערב קבלן דערב סתם אחראי על החוב, וכל שיכול לגבות מהלוה לא נאבד החוב וא''כ עדיין אין חובת אחריות, משא''כ קבלן אחראי על המעות שיצאו ממנו שיחזרו אליו, והמעות כבר יצאו והערב אחראי שיחזרו אליו, ולכן גובים מהערב תחילה.

יז. ועי' פירש"י בגיטין נ' א', ז"ל, שהרי שעבדה לו, ונעשה קרקע זו ערב למלוה, וערב משתעבד מה"ת דכתיב אנכי אערבנו, עכ"ל, ומבואר שהוצרך רש''י למקור שיש שיעבוד נכסים מקרא דערב ובשיעבוד נכסים אין הנושא כיצד חל, דא''כ לזה אין מקור מערב דהרי חל ע''י ההלואה, וע''כ הנושא לחלות שחל שיש מוסג של זכות לפרוע את חובו מפלוני או כנ''ל לגבות את המעות שיצאו ממנו וגדר זכות זו התחדשה בערב ומיניה ילפינן לשיעבוד נכסים שיש כזה גדר של זכות.