75 בלילה עבה ב - בדעת רש_י והאו_ז
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ג' כ"ג כסליו תשע"ב

] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' בדעת רש"י דהא דמייתי רב יוסף ממנחות הוא משום שהן מטוגנין בשמן וכנתבשלו דמי, הנה כ"ז ניחא לדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה ונטגנה בשמן מברכין עלי' המוציא, אך לדעת ש"ר דאף עיסה שבלילתה עבה שנטגנה בשמן אין מברכין עלי' המוציא, הרי בע"כ דהא דמברכין על מנחות המוציא איירי במנחת מאפה, או דאף מנחת מחבת ומרחשת הי' השמן שבהן מועט ולא סגי בזה לחשבן כמטוגנין, וכמש"כ כן הר"ש בפ"ק דחלה, ולפ"ז הרי אין ללמוד מהתם דאף בפירורין שנתבשלו מברכין עליהן המוציא.

והנה לפ"ז מוכח בדעת רש"י שדעתו כדעת ר"ת, דבלילה עבה מברכין עלי' המוציא אף בשנטגנה בשמן, וע"כ מוקי להא דמברין על מנחות המוציא במנחת מחבת ומרחשת, ומצינו למימר דמנחות אלו חשיבי כמטוגנין, ואפ"ה מברכין עליהן המוציא.

אך צ"ע בזה, דבד' רש"י להלן בדינא דפת העשוי' לכותח, מבו' בפשוטו דאף עיסה שבלילתה עבה שעשאה ע"ד לאפותה בחמה פטורה מן החלה, והרי דס"ל דלא כר"ת, ואף עיסה שבלילתה עבה אין עלי' תורת לחם אא"כ אפאה בתנור.[[1]](#footnote-2)

עוד צ"ע בזה, ממש"כ הריטב"א והמאירי בפסחים דל"ז. בשם רש"י, דהסופגנין וכו' בלילתן עבה, אך לא נמצא כן בפירש"י שלפנינו, ואדרבה באיסקריטין כתב להדיא דבלילתן רכה, והרי דאף דבלילתן עבה מ"מ אינם חייבין בחלה אא"כ עשאן ע"ד לאפותן בתנור, ושלא כדעת ר"ת, וזה כלא כפי' המבו' בד' רש"י בסוגיין דס"ל כדעת ר"ת, וצ"ע בסתירת ד' רש"י בזה.[[2]](#footnote-3)

י] ונראה לישב, דהנה בעיקר דינא דעיסה שבלילתה עבה מצינו שיטה חדשה בד' האו"ז סימן קמ"ח, ז"ל, ע"כ נראה לר"ת דהא דאיפלגו הכא רשב"ל ור' יוחנן היינו בשלא באו לכלל עיסה מעולם וכו', ובא ר"ל לומר דכ"ז שלא אפאה בתנור או באילפס דומיא דתנור וכו' פטורה מן החלה, ופליג עליו ר' יוחנן וסובר דדוקא שעשאו בחמה פטורה אבל אם האור הולך תחתיו חייב בחלה ודוקא שלא ע"י משקין דהיינו שלא טיגנם בשמן, אבל אם היו ע"י משקין גם ר' יוחנן מודה דאינו חייב בחלה ואין אומר עליו המוציא וכו', ועיסה שלשין לצורך קלצו"ני וארבו"לי חייבת בחלה ומברכין עלי' המוציא אע"פ שטיגנן בשמן, דהואיל שבאו לכלל עיסה וגם הולך האור תחתיהן וכו' "דהלכה כר' יוחנן דכל שהאור מהלך תחתיו חייב בחלה ואומר עליו המוציא" וכו', והא דקאמר ר"י ובלבד ע"י משקין היינו בשלא באו לידי עיסה, אבל היכא שבאו לידי עיסה אע"ג דע"י משקין מברכין וכו', וראי' לדבר דאמר בכיצד מברכין גבי מנחות נטלן לאוכלן מברך עליהן המוציא אע"ג שהם מטוגנות בשמן וכו', אלמא כיון דבלילתו עבה מברכין המוציא אע"פ שמטוגנין בשמן, הלכך לשיטה זו קלצנ"י וארבול"י וכל כיוצ"ב שבלילתם עבה וכו' אע"פ שטגנם בשומן במחבת חייבין בחלה ומברכין עליהם המוציא "דכל שהאור הולך תחתיו נקרא לחם לא שנא שהדביק ולבסוף הרתיח ל"ש שהרתיח ולבסוף הדביק רק שהאור הולך תחתיו חייב בחלה ואומר עליו המוציא" וכו', מיהו ר"ח זצ"ל פוסק הלכה כר"ל דסבר אין לחם אלא אפוי בתנור וכו', הלכך לשיטת פר"ח כל מעשה אילפס וכו', "אבל היכא שבאו לכלל חלה ולא נאפו בתנור חייב בחלה ואין אומר עליהם המוציא כגון הלצנ"י וארבו"לי" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' האו"ז דבר חדש, דהגם דס"ל כדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה אף אם דעתו לאפותה בחמה או באילפס לר"ל או לטגנה בשמן, מ"מ לגבי ברכת המוציא הדבר חלוק, דדינא דאין פת אלא האפוי בתנור אשר מכח זה ממעטינן פת הנאפית בחמה ולר"ל ממעטינן אף פת הנאפית באילפס דהדביק ולבסוף הרתיח, הוא אף בעיסה שבלילתה עבה, אך הא דמודה ר' יוחנן דבאילפס ע"י משקין ל"ה לחם, הוא רק בעיסה שבלילתה רכה, אך עיסה שבלילתה עבה הויא לחם אף בשעשאה באילפס ע"י משקין, בטיגון אם אפאה בחמה או באילפס לר"ל אין מברכין עלי' המוציא.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דאף עיסה שבלילתה עבה דחייבת בחלה, מ"מ אין מברכין עלי' המוציא אלא בשאפאה בתנור או באילפס לר' יוחנן, והיינו משום דליכא עלי' תורת לחם לענין ברכה קודם האפי', א"כ בדין דה"נ אם טיגנה באילפס בשמן, לא תרד לתורת לחם לענין ברכה.

יא] ונראה לפרש בזה, דחלוק הוא עיקר דינא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם, מהא דמודה ר' יוחנן העשוי באילפס ע"י משקין לא חשיב לחם, דהא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם משום דאין פת אלא האפוי בתנור, אי"ז משום דהעשוי בחמה או באילפס אין צורתו כצורת הפת, אלא אף אם צורתו היא כצורת הפת אין עליו תורת פת, משום דדינא הוא דלא חשיב כפת אלא בשעשאוה כדרך עשיית פת.

ונ' מקור לזה, דהנה בעיקר הא דס"ל לר"ל דבהדביק ולבסוף הרתיח לא חשיב כפת, שמעתי להעיר שהרי בפשוטו איירי גם בגונא דלא נגמרה האפי' אלא אחר שרתח האילפס לגמרי, וא"כ מ"ט לא יהא ע"ז תורת פת משום האפי' שבזמן זה דהו"ל כהרתיח ולבסוף הדביק, והרי אם הי' מוציאו מן האילפס אחר שהרתיח ומחזירו, שפיר הי' חשוב כפת, ובע"כ מזה דמ"מ כיון שנתנו באילפס קודם שהרתיח, ולא עשאו כדרך עשיית פת ל"מ, אף דצורתו היא כצורת הנעשה באילפס שהרתיח ולבסוף הדביק.

אך הא דמודה ר' יוחנן דהעשוי באילפס ע"י משקין לא חשיב כלחם, אי"ז משום דאין דרך עשיית הפת ע"י משקין, דלעולם כיון דהאור הולך תחתיו, הוי זה כעשי' בתנור שהיא דרך עשיית פת, ואך דכיון שעושה אותו ע"י משקין והוי עי"ז כמבושל, אין צורתו כצורת הפת, וע"כ לא חשיב כפת.[[3]](#footnote-4)

יב] ולפ"ז נראה דזהו שחילק האו"ז בין בלילה עבה שעשאה בחמה או באילפס לר"ל דאין מברכין עלי' המוציא, מהיכא דעשאה באילפס ע"י משקין לר' יוחנן דמברכין עלי' המוציא.

דהנה בעיקר מה שנקט האו"ז דאף דבלילה עבה חייבת בחלה בכל גווני, מ"מ אם עשאה בחמה או באילפס לר"ל אין מברכין עלי' המוציא, נ' דהטעם בזה הוא, דהגם דבלילה עבה חשיבא כלחם לענין חלה, מ"מ כיון דאין עלי' תורת פת לענין ברכה אף שנגמרה והוכשרה לאכילה, בעינן שיהא גמר זה כדרך עשיית פת, וכל שעשאה בחמה או באילפס לר"ל דאי"ז דרך עשיית פת, אין ע"ז תורת לחם לענין ברכה.

ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בשעשאה בחמה או באילפס לר"ל דהא דל"מ הוא משום דאי"ז דרך עשיית פת, אך משא"כ היכא דעשאה באילפס ע"י משקין לר' יוחנן דחשיב זה כעשי' בתנור, והא דל"מ הוא דאין צורתו כצורת פת, הרי דבזה י"ל דכ"ז הוא בבלילה רכה, אך בבלילה עבה דכבר הי' עלי' תורת לחם, הרי דאף דבישלה במשקין לא בטל ממנה תורת לחם, ואמנם מסברא דילן הי' מקום לומר להיפך, ונת' בזה להלן ?.

יג] והנה בד' האו"ז מבו', דאף דבלילה עבה שעשאה בחמה או באילפס לר"ל אין עלי' תורת לחם, מ"מ היא חייבת בחלה, והיינו משום דלחיוב חלה סגי בגלגול, ולא אזלינן בתר מחשבתו.

אך בדעת רש"י נראה דס"ל, דכיון דבלילה עבה שעשאה בחמה או באילפס לר"ל אין עלי' תורת לחם, אף אינה חייבת בחלה, כיון שאינה עומדת ליעשות לחם, ומשא"כ בלילה עבה שעשאה באילפס ע"י משקה לר' יוחנן יש עלי' תורת לחם, ואף היא חייבת בחלה.

ובזה ניחא מה שעמדו המאירי בפסחים דל"ז. והמהר"ח או"ז סימן רי"ח, בהא דמוקי ר' יוחנן בפסחים שם למתניתין דהסופגנין וכו' דפטורין מן החלה, בשעשאן בחמה, ומ"ט לא מוקי לה בשעשאן באילפס ע"י משקה, דמודה ר' יוחנן דל"ה לחם, והמאירי כתב דהוא משום שלא הי' בזמנם דרכן של אלו אלא ביבש או בחמה או בטיגון, ולפמש"נ בדעת רש"י ניחא, דכיון דאיירי אף בדברים שבלילתן עבה, הרי דאף אם אפאן באילפס ע"י משקה יש עליהן תורת לחם, ורק אם עשאן בחמה אין עליהן תורת לחם, וכמש"נ.

ועד"ז ניחא גם משה"ק מהר"ח או"ז שם, במה שפירש"י שם דהסופגנין הן מטוגנין בדבש, דא"כ מ"ט לדעת ר' יוחנן כשעשאן באילפס הן חייבין בחלה, הרי מודה ר' יוחנן דכל שעשה באילפס ע"י משקה ל"ה לחם,[[4]](#footnote-5) ולפמש"נ בדעת רש"י ניחא, דכיון שבלילתן עבה היא, ע"כ אף כשעשאן באילפס ע"י משקה יש עליהן תורת לחם.

ולפ"ז מתישב היטב סתירת ד' רש"י, דהגם דס"ל דלחם העשוי לכותח שהוא עשוי ליאפות בחמה אינו חייב בחלה, וכן ס"ל דהסופגנין וכו' שעשאן בחמה או באילפס לר"ל אינם חייבין בחלה, אף שבלילתן עבה, מ"מ ס"ל דמנחות המטוגנין באילפס חשיבי כלחם כיון דבלילתן עבה, וכמש"נ.

**ד**

יד] ומעתה נבא לבאר ד' רש"י דס"ל דאף שעירסן וחזר ואפאן, ל"מ אלא משום דעי"ז יש בהן כזית, אשר צ"ע דאף אם אין בהן כזית, מ"ט לא תועיל האפי' להורידן לתורת לחם, דומיא דחלוט דחזר ואפאו דחשיב כלחם, ואין לומר דהוא משום דאין אפי' אחר בישול, שהרי בפירש"י בפסחים דל"ז: מבואר דמעשה אילפס שחזר ואפאו חשיב כלחם, והרי דאפי' שאחר אפי' מהניא לעשותו לחם, ולכאו' ה"נ אפי' דאחר בישול מהניא לעשותו לחם.

ולפמש"נ דחלוק הוא דינא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם, מהא דהעשוי באילפס ע"י משקין לר' יוחנן לא חשיב לחם, דהא דהעשוי בחמה או באילפס לר"ל לא חשיב לחם, הוא משום דלא נעשה כדרך עשיית פת, אך הא דהעשוי באילפס ע"י משקין לר' יוחנן לא חשיב לחם, הוא משום דהוא כמבושל ואין צורתו כצורת לחם.

ולפ"ז נראה, דהגם דאפי' דאחר מעשה אילפס מהניא לעשותו לחם, כ"ז הוא במעשה אילפס, דאין גריעותא בצורתו שאינה כצורת לחם, אלא דהעשי' באילפס ל"מ לעשותו ללחם, וכל שחזר ואפאו בתנור, הרי דהגם שלא נתבטלה האפי' הראשונה באילפס, מ"מ כיון דאפייתו בתנור תורת אפי' עלי', חשיב כלחם, כיון שנעשה גם בתנור, ומשא"כ באפי' דאחר בישול, הרי דהגם דתורת אפי' עלי', מ"מ כיון שלא בטל הבישול הראשון ועדין הוא מבושל, עדיין אין צורתו כצורת לחם, ולא חשיב כלחם.

והדברים מתאימים עם מש"נ במק"א בד' רש"י בפסחים דמ"א., דבלחם שבישלו, אם אך חשיב הבישול שאחר אפי' כבישול, בטל מיני' תורת לחם, אף שלא נתבטלה האפי' הראשונה, והיינו משום דאף דעדיין האפי' הראשונה שעשאתו ללחם קיימת, מ"מ כיון שנתבשל והו"ל לחם מבושל, אין תורת לחם עליו, ועד"ז הוא בעיסה שבישלה וחזר ואפאה, דהגם דהאפי' שאחר הבישול חשיבא כאפי', מ"מ כיון שעדיין הוא מבושל, דהאפי' אינה מבטלת לבישול, כמבו' כן בד' רש"י בפסחים שם דלפי דבריו לא דנו בגמ' כלל שבישול שאחר צלי' יבטל את הצלי' ודבישול דאחר אפי' יבטל את האפי', וכמש"נ במק"א, אין תורת לחם עליו.

טו] וכמדומה דהדברים מבוארים כן בפירש"י בפסחים דל"ז:, ז"ל, שחזר ואפאן בתנור למעשה אילפס, וה"ק ת"ק ת"ל לחם והני לאו לחם נינהו דמבושלים במים הן, וה"ה למעשה אילפס נמי שהדביק ולבסוף הרתיח נמי לאו לחם נינהו, אבל חזר ואפאו בתנור לחם קרינא בי', ור' יהודה סבר, אפוי בתנור אחד בעינן ולא בב' תנורים כגון אילפס ותנור, עכ"ל.

והנה ממש"כ רש"י דחזר "ואפאו" בתנור לחם קרינא בי', וכתב דר"י ס"ל דהאפוי וכו' ולא בב' תנורים כגון אילפס ותנור, נ' להדיא דכל פלוגתא דת"ק ור"י הוא רק במעשה אילפס שחזר ואפאו בתנור, אך חליטה ומעיסה שחזר ואפאה בתנור, גם לדעת ת"ק אין עלי' תורת לחם, וכ"נ גם ממש"כ רש"י לעיל מינה, ז"ל, ת"ק סבר מעשה אילפס חייבין, וה"ק יכול תהא המעיסה והחליטה חייבין בחלה ת"ל לחם והני לאו לחם נינהו "דקודם לישתן מבושלין ברותחין הן" וכו', עכ"ל, ומשמע דמפרש לההיא דהחליטה והמעיסה דאיירי בשחזר ואפאן, ואפ"ה לא חשיבי כלחם משום דמעיקרא הן מבושלין ברותחין.

וכמדומה דמקור ד' רש"י לזה, הוא מעיקר הא דאמרינן דפלוגתא דת"ק ור"י היא בשחזר ואפאן בתנור, אשר צ"ע דהיכן נרמז ד"ז בלישנא דברייתא, ונראה לפי הנ"ל דזה נלמד מהא דממעט בברייתא מעיסה וחליטה, ומשמע דמעשה אילפס חייבין, והרי גם מעשה אילפס לא חשיבי כלחם, וע"כ מפרשינן דהא דממעטינן למעיסה וחליטה הוא כשחזר ואפאו בתנור דלא חשיב לחם, ובכה"ג דוקא מעיסה וחליטה פטורין אך מעשה אילפס חייבין, כיון שחזר ואפאן בתנור חשיבי כלחם, וע"ז הוא דפליג ר"י דאף מעשה אילפס שחזר ואפאו בתנור לא חשיב לחם, דאין לחם אלא האפוי בתנור א'.

טז] ולפ"ז מתישבים היטב ד' רש"י בסוגיין, דאף שעירסן וחזר ואפאן, מ"מ כיון שהיו מבושלין מתחילה, ל"מ האפי' ליתן עליהן תורת פת כשאין בהן כזית, כיון דעדיין מבושלין הן, ופת מבושלת שאין בה כזית אין עלי' תורת לחם, וע"כ ל"מ הא דעירסן רק משום דעי"ז הוו כפירורים שיש בהן כזית, דאף כשהן מבושלין חשיבי כלחם.

ועפי"ז הי' מקום לומר להיפך, דכל ד' ר"ת הם רק דבזה מהני גם אפי' בחמה או באילפס לר"ל, דסגי במה שנעשית העיסה כמעשה פת, וכמש"כ ר"ת דסגי במה שהוא לחם העשוי ליאפות בתנור, ול"ב שהאפי' עצמה תהי' כמעשה פת, אך לגבי בישול ל"מ זה מידי.

וזה נראה במש"כ בתוס' הרשב"א בתחילת דבריו לדון דאין מברכין עליהן המוציא, משום שאין עליהן תורת לחם, ונראה דהוא מה"ט דהטיגון ובישול אינו מורידן לתורת לחם, דאין צורת לחם במבושל.

בד' המאירי בפסחים נראה, דכל מה שהוצרכו לחדש דמודה ר"י בע"י משקין, הוא במעט משקין, אך בבישול גמור פשיטא, והיינו דודאי דתבשיל אינו פת.

ולפ"ז י"ל, דאף לפ"מ שהביאו הראשונים מהירושלמי דע"י משקין ל"ה פת, היינו רק משום דכה"ג ל"ד לתנור, ואי"ז דרך עשיית הפת, אך אי"ז משום החילוק בגוף הפת, ול"ד לבישול דאין עליו תורת פת כלל דתבשיל אינו פת, ועפי"ז יל"פ בדרך אחרת ד' המג"א דמודה ר"ת בבישול דאין מברכין עליו המוציא, ודו"ק.

וכד' המג"א מצינו בד' הנמו"י דכל שנתבשל בקדירה אין עליו תוריתא דנהמא, ויל"פ דהוא מה"ט, דדבר מבושל ודאי אי"ז צורת פת.

ועי' עוד בשבה"ל ברכות סימן קנ"ט, וכתב אחי ר' בנימין נר"ו דלא ילפינן המוציא מחלה דלא דמי להדדי דבחלה אזלינן בתר עיסה כדכתיב ראשית עריסותיכם וגו' ולברך המוציא בעינן דמקרי לחם דהא המוציא לחם מברכינן או יש לומר כיון דבאילפס יבש פליגי הא דמי קצת לאפיית תנור אבל ע"י משקין לא מקרי לחם כלל ואין מברכין עליהן המוציא, עכ"ל.

ונ' כונתו ע"ד הנ"ל, דהא דל"מ ע"י משקין, אי"ז דין מסוים בצורת עשיית פת, אלא הוא משום דאינו דומה לפת כלל, דצורת פת הוא אפוי ולא מטוגן, וע"ז ל"מ מידי מה שעיסה חייבת בחלה ויש לה חשיבות לחם, דמ"מ גמר עשיית הלחם היא באפייתו, וכל שבאפייתו אין לו צורת פת, ל"מ מידי, ויל"פ עוד, דבישול הוא דבר הסותר לפת, וע"כ ודאי דאינו נעשה פת עי"ז, ומשא"כ באפי' באילפס לר"ל, דאי"ז סותר לפת, אלא דאי"ז דרך עשיית פת, ובזה אמרינן דכל שבלילתו עבה דדמי לפת ל"ב לאפיית התנור.

1. והנה אמנם במהרשב"א ופנ"י שם כתבו לדעת ר"ת, דצ"ל דאיירי התם בעיסה שבלילתה רכה, אך מבו' בדבריהם דאי"ז מתישב בד' רש"י, והיינו משום דפירש דעשאן כעבין היינו ערוכה ומקוטפת כגלוסקאות נאות, ובפשוטו מ' דבלילתה עבה, ועיי"ש בפנ"י דלדעת ר"ת צ"ל עשאה "כעכין", אך שמא י"ל דאף גלוסקאות פעמים שבלילתן לא חשיבא כבלילה עבה, וכמש"נ במק"א דאף עיסה שאפשר להדביקה בתנור, פעמים דחשיבא כעיסה רכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' מוכרח מזה, דרש"י בסוגיין נמי אזיל כשיטתו במנחות, דדינא דחביצא דרב יוסף אי"ז כלל מכח הבישול, וע"כ שפיר מייתינן עלה ממנחות, אף דמנחות לא חשיבי כמטוגנין, אך כבר נת' לעיל סק"ג דממה שפירש"י בסוגיין לפרש לההיא דמנחות דאיירי במנחת מחבת ומרחשת, וכן ממה שהוצרך לפרש דההיא דליקט מכולן קאי על מנחות, נראה כמו שפירשו התוס' בדעתו, דכל עיקר דינא דחביצא הוא רק בפירורין שנתבשלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה"ט נראה פשוט, דאף לדעת הר"ש בפ"ק דחלה דבישול מבטל מתורת לחם, כ"ז הוא בבישול במשקין, אף אפי' בחמה או באילפס לר"ל ודאי אינה מבטלת מתורת לחם, וכ"ה בחזו"א סימן כ"ו סק"ב, והיינו משום דרק בישול שהוא דבר הסותר ללחם, מהני לבטל מתורת לחם, אך אפי' בחמה או באילפס לר"ל הרי אינו דבר הסותר ללחם, ואך דאי"ז צורת עשיית לחם, אך כל דתורת לחם עליו, ל"מ אפי' זו לבטל מיני' תורת לחם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפשוטו צ"ל כמש"כ במקדש מעט סימן שכ"ט סק"ב דלא הי' בהן אלא מעט דבש, ולא חשיב כע"י משקה, אך צ"ע בד' רשב"ם בפסחים דקי"ט: שפירש דהן מטוגנין בשמן ודבש, וודאי מ' דלא הי' השמן רק כדי שלא ישרף וכיו"ב, אך אי נימא דבמעט שמן הבא ליתן טעם לא חשיב כע"י משקה, ניחא. [↑](#footnote-ref-5)