ציונים והערות בנין אוהל
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### בנין אוהל סימן שטו

**סעיף א**

**גמ' דף קכה: פקק החלון – בין כך פוקקין בו, רש"י ותוד"ה הכל, ר"ן דף מט. מדה"ר רא"ש סי' ח רשב"א ד"ה כשאין ריטב"א חדשים ד"ה אמר רבה.**

**הגמ' (דף קכה :)** השוותה דין פקק החלון לתוספת אוהל ארעי, וביאור הדבר דבנין של הפקק יש בו ב' סיבות לפוטרו, א, דאין הוא בנין אלא רק תוספת לבנין שאסור לבנותו ב, שהוא ארעי שהרי פותחים אותו אח"כ, וה"ה אהל עראי לכו"ע אסור לעשותו ונח' בתוספת, ואף שהיא רק ארעי.

**כת' רש"י** (ד"ה שאין) דאיסור אהל הוי דווקא בגג אבל מחיצה לאו אוהל הוא ומותר לפורסה, ומוכיח כן מגמ' עירובין דף צד., והנה איסור עשיית אוהל קבע הוא איסור בונה דאורייתא כדכת' הרמב"ם (פכ"ב משבת הכ"ז) והוסיף דגזרו רבנן שלא לעשות אהל עראי שמא יבוא לעשות אוהל קבע, **וצ"ב לפי"ז מ"ט לחלק בין גג למחיצות**. וצ"ל דפעמים רבות אדם פורס מחיצות לצניעות וכדו' ואין בזה דימיון לאוהל דווקא, אולם גג לצל הוא עיקר האוהל ובו גזרו, וכדאיתא גבי סוכה שהסכך הוא העיקר.

**הראשונים** [תוס' (ד"ה הכל) רשב"א (ד"ה שאין) ושא"ר] פליגי על רש"י וס"ל דאף במחיצות יש דין אהל עראי, אולם הוסיפו דכ"ז במחיצה המתרת אולם בלא"ה [כגון לצניעות] מודו דמותר. וצ"ע מה העדיפות של גג או מחיצה המתרת, ויש לדון לפי"ז במשחקי ילדים שעושים ריבוע ממשחק ונותנים בתוכו דברים האם חשיב שיש בו גג שהרי לא נעשה להאהיל, וכן פשוט שאם יעשה בלא גג, שיכול להפכו והשתא יהיה גג, וא"כ אסור רק היכא שעושה בדווקא גג, ויעויין בארחות שבת (פ"ט אות יג) וצ"ע.

**רש"י הוכיח מגמ' עירובין צד.** וביארו תוס' הוכחת רש"י משם דרק משום טלטול אתינן עלה ולא משום עשיית מחיצה. ודחו תוס' דאפשר דשם הק' הגמ' מדין טלטול, אולם אף בלא"ה היה אסור משום מחיצה מתרת, אולם הרשב"א (עירובין שם ד"ה אהדרינו) כת' דכוונת הגמ' משום מחיצה המתרת, וצ"ע כיצד יפרש דברי הגמ'.

**הוכחות הראשונים דלא כרש"י**: גמ' עירובין מד. גבי עשיית דופן סוכה שנח' בדופן שלישית או רביעית אלם לכו"ע יש איסור עשיית אוהל עראי. ותי' הקרבן נתנאל (אות ק) דרש"י כת' (שם ד"ה בדופן) דבב' מחיצות לא חשיב הסכך קירוי משא"כ בג' דפנות, וכעי"ז כת' בספר מגיני שלמה.

**עוד** הק' דהרי פקק החלון הוא מן הצד [ולהנ"ל לא ק' דהרי הכא עסקינן בקבע, וכעי"ז כת' הריטב"א (ד"ה אמר רבה בר)]. וצ"ע דגם לתוס' ק' והרי גם במחיצה בעינן דווקא מחיצה המתרת, וע"כ צ"ל דסתמא דמחיצות הבית נעשו להתיר.

**עוד** הוכיחו דרש"י מחק הגי' בגמ' סוכה גבי הסדינים, ולשיטתו הקו' כיצד הביאו את הסדינים, וכת' הראשונים דמה ק' והרי אפשר דהביאו דרך מלבוש.

**תוספת** אוהל עראי [למתירים תוספת אוהל עראי] אם היא מתירה הסתפק הפרמ"ג (משב"ז ריש סי' שטו), והוכיח מהראשונים גבי סוכה שיש כבר ב' דפנות ומ"מ אסור, ויעויין בריטב"א חדשים שבזה לא חשיב תוספת כלל אלא הוא עיקר האהל, ויעויין ברמ"א (סעיף א) הביא דאף כה"ג שהיה פרוס טפח אף שבא להתיר, מקורו מדברי המרדכי (רמז שיא) יעויי"ש.

**ובעצם הדבר יש לדון** האם לתוס' היכא שיש מחיצה המתרת האם מותר לעשות גג בשבת, שהרי יש מחיצות וחשיב תוספת, או דגם לתוס' עיקר המחיצה היא הגג, ולא חשיב תוספת.

עיין באבני נזר (אור"ח סי' רכא) דכת' דלתוס' והראשונים דעימיה אין היתר בפרוס טפח, אולם לדברי האור זרוע (הלכות שבת סימן עח בונה ו) והיראים (סי' רעד דף קמ:) מותר.

**עיין בשעה"צ** (סק"ב) דלזמן מרובה הוי אוהל קבע, וצ"ע מה חשיב זמן מרובה. ובשער הציון (סק"ו וסקי"א) כת' כמה ימים. ויעויין בארחות שבת (פ"ט הערה ג) שהביא דברי האחרונים בזה, די"א דאף סוכה חשיב קבע, ויש שרצו להוכיח מפקק החלון שאפילו ל' יום לא חשיב זמן מרובה יעויי"ש. ועיין במ"ב (סק"ו) ושעה"צ (סק"ה) דמחיצה של קבע פעמים שחשיבא עראי ג"כ וכגון שאינה מעכבת את האנשים או שזזה ברוח, [וכעי"ז הסברא במ"ב (סק"ז) שוילון על הקיר לא חשיב מחיצה כלל] ויש לדון האם ה"ה באהל שעושהו להרבה זמן אולם זז ברוח קצת אם חשיב עראי משו"ה.

**הרמב"ם** (פ"ד מיו"ט ה"ד) התיר לעשות מחיצה בפני הנר לתשמיש, ויעויין בשעה"צ (סקי"ג) דדן אם ס"ל כרש"י, או דכל היכא שאפשר באופ"א לא חשיב מתרת. וכעי"ז היתרו של המג"א בפני הנר אם לא בעינן דין נר, ולפי"ז מובן דלענין חמץ בפסח איתא בגמ' דף ו. דאין לעשות מחיצה ביו"ט אלא כופה כלי, וברש"י שם דהטעם משום שכיון שאסור לעשות מחיצה הקילו בכלי ואף שחיישינן שמא יטלנו, וכעי"ז איתא בשו"ע ובנו"כ (סימן תמ סעיף ג) עיי"ש, ובמג"א (סק"ה) כת' דמחיצה בסדין אין לעשות שאפשר לעבור בה, ומבואר דמותר לעשות זאת ביו"ט וכת' המחצה"ש שאין בזה משום מחיצה המתרת, ולהנ"ל כיון דדי בכלי וכל החשש שמא יטלנו א"כ לא בעינן דיני מחיצה, ויעויי"ש בפמ"ג לענין לקשור למטה שג"כ משמע כך, ובשעה"צ שהביאו דמהני היינו שלא ביו"ט עיי"ש.

**כת' המ"ב** (סק"י) דכשעושה מחיצה המתרת בביתו צריך שיקשרנה ג"כ שלא תניד אותה הרוח דאל"ה אין שם מחיצה עלה, ודבר זה במח' שנויה, האם **מחיצה תוך הבית במקום שאין בו רוח, האם צריך שיוכל לעמוד ברוח מצויה שבחוץ**, או כיון שכאן אין רוח לא בעינא להכי, יעויין בביאוה"ל (סימן שסב ד"ה שאינה), וחזו"א (סי' נב סקי"ד).

**סעיף ב**

**גמ' עירובין קב. שלח ליה - ושפיר דמי**. מבואר ב' דינים, א, אם פרוס טפח מותר להמשיך, ב. אם אין בין זה לזה ג"ט מותר.

**בריטב"א** (ד"ה זיל) הביא דתוס' דייקו מרש"י דהטפח הוא בעיגול עצמו, אולם תוס' פליגי דלשון שייר משמע חוץ מהעיגול, וכת' דאפשר גם להלום פירש"י כך. ויעויין ברש"י (ד"ה שיש) שמשמע דהיינו בעיגול, אולם ברש"י (ד"ה כרוך) משמע שהיינו חוץ מהכריכה וצ"ע [והעיר זאת הב"ח, ורמז לזה הגר"א (סקי"ב)]. **ויעוין בט"ז (סק"ג) דהחמיר כרש"י שאין לתת את הכריכה עצמה אם יש בה טפח משום עשיית אוהל**. ויעויין בפרמ"ג שתמה על דבריו. **והאריך בזה השעה"צ** (סק"כ) יעויי"ש, ומשמע דמצדד לחומרא כה"ג דמיחזי כבא לעשות אוהל [ובחזו"א (סימן נב סק"ח ד"ה אסור) תמה על המתירים]. ויעויין ב**חזו"א (שם ד"ה שו"ע) שחידש שאם נותן סדין אחר די בכריכה**, וכל הטעם שאין לסמוך על הכריכה היינו משום שכשפורסה מבטלה וחזינן דלאו לאוהל נתנה. וצ"ע לדבריו מדוע אם נותן סדין אחר ולא היה כך דעתו מער"ש מדוע מותר והרי לא היה כאן אוהל, ואולי צ"ל דהשתא נתברר לן שהיה אוהל וצ"ע.

**כת' תוס'** (ד"ה לא) דהאי דאמרינן לבוד, היינו לקולא, אולם לחומרא לפרוש ב' חוטים תוך לבוד ודאי מותר. והביאם הגרעק"א (גיליון השו"ע סק"א). והסתפק ה**מהרש"א האם מותר לעשות זאת בשבת בב' שלבים**, קודם לפרוס חוטים, ואח"כ לתת עליהם ולהוסיף, וסיים דבגמ' משמע שצריך לעשות בער"ש, **ובתוספת שבת** (סק"ז) תמה על דבריו דהאיסור שם משום בונה שהוא תקיעה, **אולם בלא"ה מותר**, והאריך בכל זה השש"כ (פרק כד הערות לז לח מד) יעויי"ש. **ובחזו"א** (שם) מבואר [גבי דין לפרוס על לבוד ולהמשיך מכאן והלאה] דמצדד בזה שמא רק אוהל העשוי מער"ש מותר להוסיף עליו ולא על אוהל העשוי בשבת אע"פ שנעשה בהיתר, וצ"ב מדוע בעינן מער"ש. [**ויש לעיין** לפי"ז בגגון של עגלה שהיה מער"ש מקופל ומותר לפורסו בשבת מדין כסא טרסקל דלקמיה, האם כה"ג מותר לתת מעל זה את הניילון של העגלה].

**במ"ב** (סקט"ו) מבואר דהעיצים חשיבו אוהל משום דין לבוד, ומשו"ה מותר להמשיך מהם והלאה ג"כ מטעם מוסיף על האוהל, אולם **החזו"א** (סימן נב סק"ח) מפקפק בזה דבגמ' הם ב' דינים א, פרוס טפח, ב, להוסיף על לבוד, ואפשר דכ"א לחודיה קאי, אולם תרוייהו יחד לא אמרינן דלא חשיב אוהל גמור. אולם לכאורה בדברי תוס' הנ"ל משמע כדברי המ"ב ודו"ק.

**כת' החזו"א** (שם סק"י) דפרוס טפח היינו דווקא על כל הרוחב, ובשש"כ (שם הערה לה) כת' דטעמא משום שחשיב שרק גומר ולכך מותר רק היכא שכבר היה מבעו"י, והוסיף דכך מדוייק בביאוה"ל (ד"ה שהיה) [כוונתו דאיתא בביאוה"ל שם שצריך שיהיה ניכר שממשיך את הקיים.

כת' המ"ב (סימן תרל"ז סק"א) דאם **נפל הסכך ביו"ט אף שנפל רק קצת אין להחזירו** והיינו מטעם אוהל, ומקורו מדברי הפתחי עולם בשם השואל ומשיב (מהדורא ד ח"ג סי' כה), וביאר השש"כ (פרק כ"ד הערה קלד) דדוקא סוכה שנתחדש שֶם סוכה חמיר טפי. אמנם בדברי השו"מ משמע הטעם משום שגג מתיר לא מועיל טפח, והיינו דמתיר לחוד הוא חומרא ובגג שהוא גם מתיר לא מועיל טפח, וטעם הדבר דיש ראשונים דס"ל דבמתיר לא מהני פרוס טפח, וטעמא שכלפי המתיר לא מהני הפריסה שהרי עכשיו ניתר, אולם ס"ל למרדכי והרמ"א דלא יהיה חמור מחיצה מתרת מגג, דגג ודאי חמיר ממתיר, ולהכי מותר כה"ג, אולם בגג כשהוא גם מתיר מסתברא שטפח לא מועיל כלפי ההיתר, ובפרמ"ג (אש"א סק"א) מבואר דהטעם לאסור כה"ג דהוא אוהל קבע, ומשמע דאם הוי ארעי מותר, ואף כה"ג שיש טפח, אולם אפשר דכת' כן כדי לחייבו בדאורייתא, וכ"כ בשו"ת מגידות [לבעל הפרמ"ג סי' קט] כת' דכשנפל הסכך לגמרי חשיב אוהל מדאורייתא, משמע שהוא קבע, אולם בסי' תרכ"ו (אש"א סק"ח) מסתפק אם הוי דאורייתא או דרבנן. ודברי הארחות שבת (פ"ט הערה מז) בענין סוכה תמוהים ביותר, דכת' שהמ"ב שהביא דברי השואל ומשיב פליג על השואל ומשיב, ואוסר מטעם הפרמ"ג, וכל קו' היא מנין השוא"מ לקח דין זה, וכי משום זה נחלוק אנן על השו"מ, ומה שהוסיף דכיון דהפרמ"ג התיר, לא זכיתי להבין היכן התיר, שהרי אסר להדיא וצע"ג.

**בגמ'** מבואר דפרוס טפח מותר מטעם דהוי מוסיף על האוהל, ו**משמע דלר"א אסור**, וצ"ע א"כ כיצד התיר הרמ"א לעשות מחיצה המתרת אם פרוס טפח, והרי לכאורה דמיא לדופן שלישית דעד השתא לא היה היתר. ומבואר דלר"א לכאורה דין טפח ודין מחיצה רביעית דמו, אולם לרבנן דתוספת מותרת, היתר טפח מהני טפי וחשיב כאילו כבר עשוי ומותר אף כשהשתא מותר.

**כת' המג"א** (סק"ד) דחשוקין של עץ על עריסה ונותנים עליהם סדין בעינן שיהיה לבוד בינהם או שיהיה עבה טפח. והק' המחצה"ש דהרי מח' אי אמרינן לבוד בכלים, ויעוין בפרמ"ג שתי' **דכה"ג אף בכלים** אמרינן, וכן דן אם אמרינן לבוד להחמיר. ויעויין עוד בתוספת שבת (שם) מש"כ בזה.

**סעיפים ג ד ו ז**

**גמ' ביצה לב: אמר רב יהודה האי מדורתא – דף לג. חביתא פירש"י ותוד"ה מלמטה, ורש"י לג. ד"ה והלכתא ותוד"ה והלכתא רשב"א ד"ה ורש"י.**

**כת' רש"י** (ד"ה האי) דהאיסור הוא משום **אוהל**, וטעם ההיתר משום (ד"ה מלמטה) דמלמטה למעלה **הוי דרך בנין**, משא"כ להיפך, וכ"כ הרי"ף (דף יח.) וכן תוס' (ד"ה מלמטה), וכן פירש"י דף לג לגבי ביעתא קדירה פוריא וחביתא, ויעויין בתוס' פיר"ח בזה. ובר"ן (דף יח. מדה"ר ד"ה האי).

**תוס'** התירו היכא שאין מחיצות אפילו כסדר, וכ"כ הרא"ש (סימן יא), וצ"ב והרי עושה גג, והר"ן (שם) הביא דברי התוספות דכל האיסור כשצריך את האויר שתחתיו [וכ"כ הרשב"א (דף קלח. ד"ה ומורי) אולם התנה שאין כאן ג' מחיצות] ולכך התיר להניח ספר מכאן ומכאן. וכן הביא המאירי (ד"ה וכן קדירה). והרא"ש הק' על הא שכת' דבעי מחיצות מהגמ' בעירובין שבעי כרוך טפח, והרי אין שם מחיצות, ותי' דהכא אינו חשוב, ואין כוונתו לאהל, משא"כ התם דבנין חשוב הוא ומתכוין לאוהל, וצ"ב בכוונתו אינו חשוב. והביאו המג"א (סק"ז), ויעויין בשעה"צ (סקכ"ה) דעיקר הטעם משום שאין כוונתו לאהל. ומשמע דנח' האם תלוי בצריך לאויר או במחיצות, ועיין בביאוה"ל (ד"ה מטות).

**לשון הרא"ש** והטור שיש **ד' מחיצות**, והק' הט"ז (סק"ד) דגבי חביות חזינן דאף ב' אסור, ועיין מ"ב (סקכ"ב), **וברשב"א כת' ג'**, והביאו הביאוה"ל (ד"ה מטה), ועיין בשונה הלכות (סעיף יח) שפסק כך, אולם בשש"כ (פרק כד הערה סה) פליג יעויי"ש.

**כת' רש"י** (דף לג. ד"ה והלכתא) דכ"ז הרי אינו מתכוין לעשות אוהל, ואסור רק לר"י דס"ל דדבר שאינו מתכוין אסור, אולם לר"ש ואנן קיי"ל כר"ש שרי. אולם תוס' (ד"ה והלכתא) פליגי, וברשב"א כת' **דחשיב מתכוין, וצ"ע מדוע**, וברא"ש (סימן יא) כת' דחשיב מתכוין שהרי מתכוין לעשות מה שעושה ועושה דבר הדומה לבנין, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה לא יסדר), ועיי"ש ברשב"א עוד מה שהק' על רש"י, ויעויין בשיטמ"ק. ובדברי רש"י דהוא דבר שאינו מתכוין צ"ע דהרי ב**פס"ר אף ר"ש מודה**, ויעויין במג"א (סק"ט) **ובמחצית השקל** שם.

**כת' הט"ז** (סק"ז) דמותר לפרוס מפה על השולחן אף היכא שקצות המפה תלויות [וא"כ גם מחיצות] כיון שא"צ לאויר שתחת השולחן, ועוד כיון שמה שמונח על השולחן מותר א"כ אין איסור גם במחיצות. וצ"ע דהרי היכא שיש מחיצות אפילו א"צ את האויר אסור כדכת' הט"ז (סק"ד).

**מח' האחרונים האם תלוי במחיצות או באויר:** הט"ז (סק"ד) כת' היכא שיש ד' מחיצות וא"צ לאויר וראוי להשתמש באוירו אסור, אולם הא"ר (סק"ו) דמח' הוא בראשונים אם תלוי במחיצות או באויר, ושיטת השו"ע שבעינן דווקא שניהם, [וכ"כ העולת שבת (סק"ט)] ואף שנוטה הא"ר דעיקר ההלכה כשיטת הראשונים דתלוי באויר, מ"מ סיים דאין בידי להחמיר בזה, ועיין א"ר (סימן תקב סקי"ב) וביאוה"ל (ד"ה מיטות), ויעויין במ"ב (סקכ"ב) ושעה"צ (סק"ל), והמ"ב מצדד להחמיר כהט"ז דכשיש מחיצות אסור. ומבואר בראשונים ששולחן לא חשיב צריך לאויר שתחתיו משום שאינו נותן שם את מנעליו, משא"כ כיסא ומיטה, וצ"ע שהרי נותן שם את רגליו, ובזמן חז"ל שישבו על הספות או רצפה אפשר שלא היה צריך [כן תמה המאמ"מ (סק"ו)], אך בעצם אפשר שצריך לאויר חשיב דווקא כשצריך את השימוש באויר שתחתיו כשהוא מכוסה, ואז חשיב שבא לעשות אוהל שרוצה להאהיל, אולם אם נותן שם רגליו או כל דבר אחר שאין לו ענין שיהיה מכוסה לא חשיב צריך לאויר שתחתיו.

**כת' המג"א** (סק"ז) דלכסות את הארובה בגג אסור, וכת' ה**תוספת שבת שכ"ז כשיש ג"ט** בארובה, והפרמ"ג מסתפק בזה, [ולא ביאר מדוע] והמחצית השקל מביא דברי התו"ש, ו**המ"ב (סק"כ) מצדד כהתו"ש** משום שבלא"ה יש מקילים יעויי"ש. וב**חזו"א** (סימן נב סק"ט) העיר דגבי ביצה מבואר בגמ' שם שיש בזה איסור אף שאין בזה ג"ט, אולם כת' דבעצם צ"ע שהרי גובה טפח לכו"ע בעינן וליכא. ויעויי"ש מש"כ לקמיה (סק"י). ולתירוצו אפשר לתרץ גם לשיטת התו"ש. אולם בעצם הדבר החילוק ברור, דע"כ התו"ש והמ"ב איירי כה"ג שהארובה אינה בולטת מהגג וכה"ג אמרינן לבוד מהגג שבצד זה לצד זה, וודאי לא אמרינן לבוד בארובה בפ"ע, והא שכת' המ"ב דלא חשיב תוספת משום שתופס כל המחיצות, כוונתו שאמנם לגבי הגג הכל המשך, אולם כיון שיש מחיצות מלמטה, א"כ ודאי א"א לומר שהוי תוספת אוהל, שלגבי המחיצות הוי אוהל חדש ודו"ק.

**כת' הט"ז** (סק"ו) דהיתר להניח ספרים הוא דווקא כשצריך ללמוד מכולן, ובלא"ה אסור משום בזיון הספרים, ויעויין בט"ז (יור"ד סי' רפב) דכת' דאם הספר התחתון מונח כבר ודאי שרי להניח השני עליו, אולם המג"א (סימן קנד סקי"ד) הביא דברי הט"ז, וכת' דמשמע שמותר וכ"ש כשבא ללמוד, והביא דברי הס"ח (סי' תתצח) דלא יכתוב בקונטרסים על הספר משום שקודם הכתיבה אין בהם קדושה, ומשמע שאחר שכת' מותר, והוסיף הס"ח דאם החמה זורחת ולא יכול ללמוד מותר להניח ספר להיות לצל, אבל שלא לצורך אסור. **והמ"ב (סק"ל) הביא מח' זו, ומכריע להקל כדברי המג"א וכן כת' הח"א** (כלל לא סעיף מח). ויעויין במ"ב (סימן קנד סקל"א) שהביא דברי הח"א דלהשתמש בספר סתם אסור, אולם להגביהו כדי ללמוד בו יש להתיר, וכשהשמש זורחת מתיר רק בשעה"ד כיון שאינו עושה להנאתו. ומבואר בכ"ז בפרמ"ג דמה שכת' השו"ע (יור"ד רפב סעיף יט) דספרי גפ"ת ופוסקים אסור על תנ"ך וכיוצ"ב אסור גם כה"ג שבא בשביל ללמוד, ויש לעיין כשמגן מפני החמה ולומד בספרי פוסקים אם יש איסור להגן בתנ"ך, ומסברא מותר, דרק כשמונח עליו הוי ביזיון.

**סעיף ה**

**גמ' שבת דף קלח. אהלי קבע - לכתחילה, ורש"י**

**רש"י** ד"ה (אבל) כת' דלא מידי עביד אלא ליתובא בעלמא, וכעי"ז כת' (ד"ה ואסלא) דמותר דהא עביד וקאי. ויעויין במאירי (ד"ה אבל מטה) דגדר הדבר דלא פרש על יתדות או כלי ולא עשוי לשם מחיצה, אלא הושבת דבר הזקוף, ומותר לכתחילה. וכת' המג"א (סק"ח) דלפי דברי רש"י מותר לפרוש החופה ולסלקה וה"ה דף הצמוד לכותל. **ונח' האחרונים בביאור שיטת רש"י**, דהנודע ביהודה (תנינא סימן ל) דייק בדברי רש"י דלאו משום אוהל אתי עלה, דאין על זה שם אוהל לשיטתו דאינו מתכוין שרי, וזוהי כוונתו 'דלא מידי עביד אלא ליתובי בעלמא' והיינו שאין כאן אוהל, ומש"כ רש"י לענין כסא טרסקל הוא משום מתקן מנא שעביד וקאי ולענין איסור אוהל לא יועיל היתר זה [ועייין בפרמ"ג שדייק בדברי רש"י דיש בזה ב' טעמים], ולפי"ז ע"כ היתר חופה הוא משום שלא חשיב לאוהל שאינו אלא לכבוד. ועיין תהל"ד (סק"ח), ובאמת הריטב"א (ד"ה אהל) כת' ההיתר דמטה וטרסקל משום שלא צריך לאויר שתחתיו. אולם במג"א משמע דלמד דברי רש"י משום אוהל, ולכאורה מדברי המאירי משמע ג"כ הכי יעויי"ש, דההיתר הוא אחד משום שלא עשה אוהל שהדבר כבר קיים לעולם, **וכן מדוייק בדברי המ"ב (סקכ"ז) 'דהא עביד וקאי מבע"י אלא שפושטו ומיישבו כדי לישב עליו' ושינה דברי המג"א וכת' דעביד וקאי על היתר זה**. ולהדיא בשעה"צ (סקל"ה) דחופה היא לאוהל, ואפ"ה התיר, ובעצם לשון רש"י משמע כך, דלשיטתם הקו' משום אוהל, ותי' דלא בעי לאויר, וברש"י לא כת' כלל כעי"ז אלא דלאו מידי עביד. וכן משמע בגר"ז (סעיף יג). ויעויין בביאוה"ל (ד"ה כסא) שהביא ספיקו דהפרמ"ג לענין כלי שיש בו מ' סאה, וביאר במוסגר דהסתפק לשיטת רש"י אולם לתוס' לא, והיינו שלתוס' התירו משום אוהל, משא"כ לרש"י, וצ"ע דמבואר דהבין דברי רש"י כדברי הנוד"ב, ואפשר דרש"י הראשון הבין כך, משא"כ כסא טרסקל היתרו משום אוהל וכדכת' במ"ב לענין חופה.

**ויעויין בביאוה"ל** (ד"ה לכתחילה) דמטה שלהם אסורה משום שהגג לא היה אלא ע"י פריסה הסדין בשבת, ויעויי"ש שאסר גם משום טירחא, והחזו"א (סימן נא סק"י) כת' דלא מדמים גזירות חז"ל.

**מטריה:** שו"ת נודע ביהודה (תנינא ל) האריך לאסור יעויי"ש, וכן הפרמ"ג (אש"א סק"ח) כת' דמטריה לפי"ז אפשר שצריך לקשור הרצועות וכדו' אפשר דלא דמי לזה לדברי רש"י שהכל כבר עשוי. [וכן הביא הביאוה"ל (ד"ה טפח) שכיון שאח"כ צריך להדק שלא יתמוטט אסור, ותמיהה רבתא על דברי הגרשז"א (שש"כ פכ"ד הע' נה) שהבין בדבריו דהסברא היא דהוי הידוק, ולא זכיתי להבין דבריו]. ובברכ"י (סק"ב) אסר בשם המכתם לדוד סי' א, שע"ת (סימן שא סק"מ). שו"ת חת"ס (אור"ח סי' עב) בית מאיר (סימן שטו) התיר מחמת שפרוס בידי אדם, וצ"ע אדם בדברי שנחשב כאוהל גמור ועומד להגן מפני החמה והגשמים וכך היא צורתו ואין לו דרך אחרת אפשר לומר כך, ביאור הלכה (ד"ה טפח) הביא דברי האחרונים שאסרו, ועיקר טעמייהו כדברי הפרמ"ג, וא"כ לדידן אין טעם לאסור. ועיין בתהל"ד (סקט"ז) דכבר פשיט איסורא, וערוך השולחן (סימן שא סעיף קיג), והחזו"א (סימן נב סק"ו) דחה דברי הנוד"ב, ואסר משום עובדין דחול וגורם פירצה 'והדבר מסור לחכמים לגדור גדר במקום הפרצה וזה יותר חמור מאיסור פרטי ליחיד כי זה גדר לעם כולו ולדורות', ולפי"ז בגגון של עגלה התיר שאין בזה עובדין דחול. ויעויין בשש"כ (פרק כד סעיף טו) דכת' כדברי החזו"א. ויעויין באג"מ (ח"ד סי' קד אות ד) שהחמיר בזה שיהיה טפח. ויעויין בהלכות שבת בשבת (ח"ב פרק יז הערה 13) שהאריך בזה.

**סוגית כילה**

**גמ' שבת קלח. תני רמי בר יחזקאל – רמיא.**

**שיטת רש"י:** ד"ה טלית כת' דהיינו טלית פרוסה על ד' יתידות לישן תחתיה ועושה גם את הכתלים. וצ"ע שהרי עושה את האהל מלמעלה ללמטה, ואולי כה"ג הוי דרך ויעויין לקמיה.

**היתר כרך עליה חוט:** כת' רש"י (ד"ה חוט) דכה"ג חשיב **מוסיף על אהל עראי**, וצ"ע שהרי אין כאן כלום ומדוע חשיב מוסיף, וכת' הרא"ש (סימן ב) דמשום שכרוך חוט חשיב כאילו פרוסה טפח מבעו"י, וביאר הדבר **המ"ב** (סקל"ז) 'והטעם דכיון דע"י החוטין קל למושכה בהן הוי כאלו היתה **הטלית פרוסה מכבר טפח** מע"ש והוי רק מוסיף על אהל עראי ושרי'. ומ"מ חשיב פחות מפרוס טפח, דכת' המג"א (סקט"ו) **דעשוי להתיר אין היתר בחוט**, ואף שהרמ"א התיר בפרוס טפח, אולם התו"ש מתיר, ויעו' במ"ב (ל"ט). **וביאור דברי המג"א יעויי"ש בפרמ"ג** שמותר רק כשאין טפח והוא רק להיכר, משא"כ היכא דהוי כאהל גמור דהיינו להתיר.

**שיטת הרי"ף:** כת' (דף נו:) דטלית היינו קשורה בין ב' כתלים ומגעת לארץ ונכנס בין שני קצוותיה ויש שם, ואין טפח בגגה ולפיכך הוי אהל עראי ופטור. וביאור הדבר דב' כתלים משוכים ממזרח למערב וקושר עליהם טלית באמצעם במקום אחד מצפון לדרום והטלית מתוחה למעלה ומתקפלת לארץ ושם ישן. והק' **הרא"ש** דאם אין טפח מותר לכתחילה הוי ומדוע אסור. **והרמב"ם** (פכ"ב משבת הכ"ט) כת' כדברי הרי"ף.

**וצ"ע כיצד אמרינן דחייב והרי רק בקבע** חייב, ונח' בזה **הפרמ"ג והמ"ב**, דהפרמ"ג (משב"ז סק"ח ואש"א סק"י) כת' דלא נח' הרי"ף והרא"ש אלא רק אם כילה חשיבא קבע, ולכו"ע אף באין טפח אסור בקבע, ובארעי אסור רק טפח, וכילת חתנים קילא משום שמתוקנת, והביא דהלבוש ביאר מח' דלרי"ף הכל תלוי בטפח, ופליג הפרמ"ג, אולם **המ"ב** עושה פשרה בזה, דבשיטת הרמב"ם ביאר דחיוב רק באוהל קבע, אך לדברי הרי"ף חייב אף עראי, **וטעם הדבר הביא השעה"צ** (סקל"ט) דברי **הנוב"י** (שם) דהיכא שעושה **גם המחיצות חשיב קבע** אף כשעושה לארעי יעויי"ש, ודיוק המ"ב בשיטת הרמב"ם היא מכך שסתם שאוהל שלא קבוע פטור, ולא התנה שאין בו טפח. ויעויין בביאוה"ל (ד"ה כל) דמבאר דלא כהפרמ"ג, ומסיים '**והיינו בענין אהל עראי בפחות מטפח'**, וכוונתו דלגבי דברי הפרמ"ג שהחמיר דרש"י מודה בקבע פחות מטפח, מסכים לכך המ"ב והביאו להדיא (סקל"ה).

**צ"ע לשיטתם מדוע מותר כילה** לעיל משום שאין בה טפח והרי כה"ג אסור, ולשון הרמב"ם (הלכה ל) והעתיקו השו"ע (סעיף יא) 'הואיל והיא מתוקנת לכך', [וכ"כ הר"ן (דף נו: ד"ה כילת) בשיטת הרי"ף], וכת' המג"א (סקט"ז) הלב"ש והמ"ב (סקמ"א) דמשו"ה מותר, ו**צ"ב מהו ההיתר** בזה. אולם **לפי"ז צ"ע** דהב"י כת' דהרי"ף השמיט דין זה, ותמה הר"ן מדוע, ותי' הב"י דסמך על דין טלית, ולפי"ז דין זה לא נזכר כלל בטלית.

**כת' תוס'** (ד"ה כרך) וכן הביא הרשב"א (ד"ה טלית) בשם הרי"ף [לפנינו לא מצאתי] דהיתר חוט ומשיחה היינו **דווקא כששייר טפח**, והק' הרשב"א ד**א"כ למה בעי חוט**, והביא דפי' מורי הרב ד**אפילו בלא טפח מותר**, וכן הביא הר"ן (ד"ה כרך) בשם רבינו יונה, וכן מבואר ברא"ש (שם) והריטב"א.

**השו"ע** (סעיף ח י) פסק כדברי הרי"ף והרמב"ם, ויעויין במ"ב (סקל"ה) שהביא דברי החולקים, ודברי הפרמ"ג דכשעשוי לכמה ימים מודים לשיטת הרי"ף דחשיב קבע [ויעויין לעיל (סעיף א) מש"כ בזה האם כמה ימים חשיב קבע]. ו**במ"ב לא מבואר כיצד מכריע** בזה, אולם יעויין במ"ב (סקל"ט) שכת' דלשו"ע אסור מחיצה ואף שאינה להתיר [דהרי אין גג טפח, וא"כ אין חילוק אף אם אין גג כלל] והמ"ב כת' דמדברי הרמ"א לעיל סעיף א' משמע שמותר וכך מכריע המ"ב, **ומשמע שפסק כדברי רש"י** והרא"ש. **אולם עיין בשעה"צ (סקמ"ט)** שכת' על דינא דצריך שתהיה מתוקנת לכך, דהואיל והשו"ע סתם כך כמה פעמים כשיטת הרי"ף אין לזוז מזה **וצ"ע.** **ונראה לומר דמחיצה בלא גג כלל קילא טפי שאין עליה צורת גג**, ור"ח מחמיר בזה וכדלקמיה, ובזה מיקל המ"ב דפסק כך הרמ"א **לעיל דרק מתרת אסור, אולם היכא שיש צורת גג אסור**.

**כת' השו"ע** (סעיף י) טלית שיש בה חוט מותר לפורסה וה"ה פרוכת, ומקורו **מדברי הרמב"ם** (הלכה כט) והביא **המ"מ טעם היתר פרוכת משום דכת' רש"י** דאין אהל אלא גג או להתיר, ו**צ"ע** מה מביא המ"מ ביאור **רש"י על שיטת הרמב"ם** דס"ל דאסור מחיצה, וע"כ ההיתר לשיטת הרמב"ם משום שיש בה חוט, **וביותר צ"ע דהמג"א (סקט"ו) כת' דלאו דוקא כשיש חוטין**, ועיין במחצה"ש שר"ל שהיינו במחיצה המתרת, **ותמוה,** ועיין בפרמ"ג וצע"ג. ו**באמת המ"ב** (סקל"ט) כת' דייק דשיטת הר"ח שבעי חוט, ושיטת הרמב"ם כשיטת ר"ח וכך פסק השו"ע. **ורמז השעה"צ (סקמ"ז) לקו'** הנ"ל וכן תמה המרכבת המשנה (על הרמב"ם שם) על דברי המ"מ. ו**אולי היה אפשר** לומר ד**פרוכת אין לה צורת גג כלל משא"כ טלית שיש בה גג כלשהו אולם פחות מטפח**, וכה"ג שאין כלל גג ס"ל למג"א להתיר וזוהי כוונתו שכת' 'משום דאין אהל אלא העשוי כעין גג', אולם לא מצאתי מקור לומר כן, ולא רמז לדין זה, **אולם אי נימא הכי נפלאים דברי המ"מ, דהביא סברת רש"י דאין אוהל אלא גג, ואמנם הרמב"ם מחמיר אף בפחות מטפח, אולם לגבי היכא שאין גג מודה הרמב"ם לרש"י, ולכך הביא סברת רש"י**. ואם כנים הדברים לכאורה מחיצה בלבד מותרת, ולר"ח אסור גם בזה, והמ"ב מצדד שגם הרמב"ם כך ס"ל, אולם להלכה מיקל בזה המ"ב וכדלעיל.

**והנה בשיטת הרמב"ם גופיה** יעויין במג"א (סק"ג) דהוכיח שיטתו דמחיצה בפני הספרים מותרת, וכת' השעה"צ (סקי"ג) דלא חשיב מתרת משו"ה, וצ"ע דהרי אפילו מחיצה בעלמא אסור כמבואר כאן, והעיר זאת הפרמ"ג (אש"א שם) בדברי הרמב"ם. **ואולי יש לחדש** דכל האיסור היכא שעושה זאת בתורת מחיצה, אולם היכא שבא רק בתורת כיסוי קיל, ודוחק.

**בגמ'** 'ולא נחית מפוריא טפח', וכת' רש"י (ד"ה אבל) דהמטה נעשית גג לטפח שהוא מחיצה, ו**צריך לבאר** והרי את הגג לא עשה בשבת, ו**ע"כ שכיון שעושה את הכילה למעלה חשיב שעשה גג** קצת לגבי זה שאסור. וכת' **הר"ן בשם הרשב"א** דמיטה דידן שפרס רק סדין על המטה עצמה מותר, ולהנ"ל מבואר דלא עשה גג כלל, ועיין **בט"ז** לעיל (סק"ז) שכת' כעי"ז לגבי מפת שולחן. **אולם לשון הרמב"ם והשו"ע** (סעיף יא) דמשולשלת מעל המיטה טפח, ועיין **במ"ב** (סקמ"ב) דלפי"ז טעמא משום שזה **חשיב מחיצה והשאר חשיב גג**, ו**צע"ג שהרי אין כאן גג** כלל וכמעט ואין שיפועה [שהרי אין בגג טפח ולא בתוך ג"ט], ו**צריך לומר** דיש בשיפוע טפח לאחר ג"ט עד הטפח וא"כ אסור משום שחשיב גג, וכדברי הטור **'ואין בשיפועה טפח'**, אך בב"י ביאר דהרמב"ם פליג על תנאי זה, **וצ"ע** אם אפשר לומר שכה"ג מודה שהרי יש מחיצה ופליג רק כשאין מחיצה. **עוד צ"ע בדברי הב"י שביאר דהרי"ף** השמיט דין זה סמך על דין טלית, ואף שלא כת' דין שלא נחית טפח, דוחק הב"י לומר דממילא שמעינן לה וכת' הב"י כדברי רש"י בשיטת הרי"ף וצ"ע דהרי ס"ל כרמב"ם, וא"כ אפשר שהרי"ף פליג על דין זה וצ"ע.

**סעיף יג**

**גמ' שבת קלט: מסננין - אכוליה כובא אסור.**

**כת' רש"י** שטפח אסור משום שהוא שיעור אוהל, ואפלגא מותר דלאו אוהל הוא, והרמב"ם (פכ"ב משבת הלל"ג) כת' כדברי רש"י דטעמא משום אוהל, והק' תוס' בביצה (דף לג. ד"ה מלמטה [לב:]) דהרי המחיצות היו עשויות כבר, ותי' דהכובא **רחבה יותר מדאי** ונעשה כאהל, והרשב"א (בסוגיין ד"ה הא) הביא קו' תוס' 'וכי בכסויי הכלים יש משום אהל' וכת' הריטב"א (ד"ה אמר) דזה א"א ואין נוהגים כן וא"כ יהיה אסור אף לכסות, והק' [הרשב"א והריטב"א] על תי' תוס' דא"כ היה לגמ' לפרושי כמה יהא רחב שיהא אסור וכמה קצר ויהיה מותר ונתת דבריך לשיעורין, ואפילו כיסוי קרקעות שנראה יותר כאהל התירו, ועוד א"כ מ"ט מותר חצי והרי באהל גמור אין היתר כזה ולהכי פי' הרשב"א דלאו משום אהל אתינן עלה.

**ובטעם ההיתר לכסות רק חציה לרש"י דאסור משום אוהל,** כת' המאירי (ד"ה מטלית) כת' דאם נותן על חצי או משאיר קצת **אין איסור דלאו דרך אוהל** הוא. ובפי' ר' פרחיה (ד"ה ובלבד) כת' הביא דיש שפי' כולא היינו שלא עשו כלום מבעו"י, וחציה היינו שהתחילו חציה מבעו"י. ובפרמ"ג (משב"ז סקי"א) כת' ד**פלגא לא הואיל כלום דאכתי יפול בה**, וביאור הדבר ע"פ דברי המגיני שלמה והק"נ לעיל דכל אוהל לפי מה שהוא ראוי יעויי"ש. והחזו"א כת' דביאור רחבה הרבה שכה"ג שהמחיצות רחוקות כשמכסה אותם חשיב מקרבם זה לזו, ולפי"ז ביאר החו"ש (פל"ו סקט"ו) דאם לא מכסה כולה ליכא למימר הכי.

**ויעויין בגרעק"א** (גיליון ד"ה ע"פ חבית) דהביא ד**חשיב צריך את האויר**, ודווקא ביין שצריך אויר שיהיה ריחו נודף משא"כ שמן ודבש וכן הביא השע"ת (סקכ"א). **והמ"ב השמיט זאת, ומשמע דפליג** על כך מהא שכת' (סקמ"ח) לאסור לתת שולחן על חביות והתם אינו צריך את האויר, ואפשר דזה לשיטתו לעיל (סקכ"ב) ד**מחמיר כדברי הט"ז שכל שיש בו ד' מחיצות** אף שאין צריך לאויר אסור. וכן מבואר להדיא באו"ז (סי' ע"ח אות יא) דאף **שאר משקין** אסור. וכן כת' המ"ב (סקמ"ט) **חבית של מים**.

**ופסקו הטוש"ע (סעיף יג) כפי' רש"י,** וכת' הט"ז (סקי"א) שצ"ע דלדברי תוס' דבעינן כובא רחבה מדוע סתם הטור חבית דמשמע כל חבית, עוד הק' על תוס' דמה שיעור יש לרוחב הכלי, ולהכי תי' דכה"ג חשיב כעושה גם המחיצות, שעד השתא המחיצות אינם ראויית לתשמיש יין שהרי יכול ליפול לתוכו, וע"י נתינת המכסה חשיב כעושה גג ומחיצות יחד. והא"ר (סקי"ד) תי' דברי הט"ז דבזמן הש"ס השיעורים של הכלים היו שווים וידעו מה חשיב רחב. וכ"כ התו"ש (סקכ"ה), אך כת' דאכתי על הפוסקים שהביאו דין זה ק'. **ויעויין בגמ'** שבת קו: דדין ביבר קטן תלוי בכתלים ובתוס' שם ד"ה היכא, ומ"מ **הביא הרמב"ם** (פ"י משבת ה"כ) דין זה.

**והב"ח** כת' שאני גיגית שמטלטלין אותה ממקום למקום חשיב כעושה גג ומחיצות. והא"ר (סקי"ד) הק' דא"כ אף כשעושה כולה אפשר לחלק אם הוזיזה ממקום למקום אחר או לאו.

**עוד כת' הט"ז** דלא אסרו אלא בכסוי שאינו מיוחד לכך ככובא שנוטל בגד מעלמא משא"כ כסוי המיוחד לא מיחזי כאהל, וכת' הא"ר דאף שנראה לסמוך על דבריהם דהרי הרבה ראשונים פליגי על תוס', וכדאי הם לסמוך עליהם. והביא דברי השכנה"ג (הגהב"י סק"ג) דנוהגים להקל בכל זה דאין אוהל בלא מחיצות ולא מטלטלין ממקום למקום, והנח להם לישראל, אולם תמה הא"ר דהרי בחבית יין אף לרשב"א אסור משום דמיחזי כמשמרת. אולם **בדברי המג"א והמ"ב** משמע שאסרו אף באינו מיוחד לכך.

**והמ"ב** (סקמ"ח) פסק כדברי תוס' והביא דברי המג"א דה"ה תיבה רחבה אסור לכסותה אם הכיסוי לא קבוע בצירים, והוסיף שאם הוזיז את החבית או התיבה אפילו בלא רחבה אסור שהרי עשה עכשיו גם המחיצות, ולפי"ז כל הסירים שלנו אסורים אם הוזיזם ממקומם, ואף אם אין רחבם ג"ט לא אמרינן לבוד וכדכת' לעיל, ואם יהיה פחות מטפח יועיל [כמו בקבוקים] משום שהרי הפקק מיוחד לכך, ואף הראשונים שאוסרים פחות מטפח, היכא שמתוקן לכך מותר כדאיתא שם. אולם החזו"א (סי' נב סוסק"י) כת' דאף כשהוזיז לא חשיב עשיית מחיצות. וצ"ע בביאור דינא דסעיף ד' דמטה אסור לכסותה ולסלקה הכיסוי, והרי התם המחיצות עשויות, ולא נזכר שעשאם בשבת או שסתרם, ולדברי המ"ב שפיר, ולדברי החזו"א צ"ע.

**כת' הגר"ז** (סי"ט) דה"ה אסור להוריד מכסה כלי רחב משום סתירה. וצ"ע מדוע לא אמרינן כן בכלי שאינו רחב, שהרי סתירת הגג ודאי חשיב סתירה אף כשלא עושה מחיצות, ויעויין בשער הציון (סקל"א), אולם צ"ע א"כ בקו' הראשונים דהוכיחו דין כלי רחב מהא שאיתא בגמ' דמחזירים כלי ע"ג כירה, ולפי"ז אסור להסיר כלי מכירה, ויעויין באבני נזר (או"ח סי רכג סקי"א). והנה בדין כילה (סעיף יב) כת' הרשב"א בשם רבינו יונה 'דבאדם אחד הוי כעשיית אהל שקושר וחוזר וקושר כדרך בנין שבונה מעט מעט אבל בשני בני אדם שפורסין תחלה ואחר כך נותנין על גבי קינופות אין זה כבנין שאין דרך בנין לעשותו כולו בבת אחת', ואולי מסיר כלי דמי יותר לכך ואין זה דרך בנין, משא"כ לתת כיסוי שעושה אוהל, ועיין בספר הלכות שבת בשבת (פי"ז הערה 54) שמאריך לתרץ זאת. **עוד יש לתרץ** דהנה כת' השעה"צ (סקכ"ז) דאין לסתום הארובה, ואף שהמחיצות עשוייות מבעו"י, אפשר כיון דמכוון לסתום עדיף טפי מקדירה ע"פ כירה, וסברא זו רמז המג"א עכ"ד, ומבואר דאף שמדין קדירה הוכיחו הראשונים דין זה, מ"מ לאו כללא הוא, אלא שמוכח מהתם דהיכא שלא עושה המחיצות מותר, אולם אם מכוון להדיא לאוהל אסור, ואפשר דחילוק זה הוא גם לענין סתירה, דהיכא שמוריד הסדין מהמיטה כיון שמיטה מחשבינן לה [כשיש מחיצות] לצריך לאויר שתחתיו ובא לסתור זאת חמיר טפי מהורדת קדירה מכירה, ואף שלענין לתת השוו דין מיטה לכירה, לענין סתירה שסותר כל האוהל חמיר טפי היכא שמכוון לסתירה וכנ"ל.

**המ"ב** (סקמ"ח) הביא דברי הח"א ד**מגירת שולחן אסור** להחזיר, ובשעה"צ (סקנ"ו) הביא דברי הקיצוש"ע שהק' והרי קודם עשה את הגג ואח"כ את המחיצות, ותי' השעה"צ דהרי הרי עשה כסדר ואין בזה שינוי. אך אכתי צ"ע שהרי עושה **רק המחיצות ולא עושה גג** כלל בשבת. **והחזו"א** (סי' נב סקי"ד) פליג על דין הח"א משו"ה. **ואפשר לומר דהרי אהל** חשיב כשצריך לאויר שתחתיו, וא"כ כ"ז שלא משתמש כלל באויר, לא חשיב גג, וא"כ **השתא עושה גם את הגג לאהל**, וכעין דברי המגיני שלמה לעיל, וכן מבואר קצת בט"ז (סקי"א) [לענין כלי שא"א להשתמש בתוכו משום שיפול לתוכו דברים, וא"כ כשעושה את הגג חשיב עושה גם המחיצות]. ולפי"ז **מגירה תוך ארון ודאי מותר שהרי הגג כבר חשיב** גג קודם ולא עשה גג, ודלא כדכת' בשש"כ (פכ"ד הערה פט).

**שיעור רחבה הרבה:** יש פוסקים שרצו להוכיח שהרי סתם חבית מבואר דאינה רחבה כ"כ וכן תיבה, וכן בתוס' ביצה מבואר דסתם מטה לא חשיבא רחבה, וא"כ בעינן כלי רחב יותר ממטה רגילה. אולם שמעתי ממו"ר הגרחפ"ש שלא דמי וכל כלי לפי מה שהוא דומה לאוהל, ו**סיר רחב מאד כמו סיר ציבורי גדול חשיב רחב** ולא שייך לדון לפי רוחב מטה, וכעי"ז מבואר בדברי החזו"א (דינים והנהגות פי"ג כב) דחשש ש**כיסוי בית הכסא חשיב רחב** כשאין צירים.

**כת' הגרשז"א** (שש"כ פכ"ד הערה עב) דאם **יש לו בית אחיזה** מותר, וכדין כיסוי בור ודות. **אולם מקו' הראשונים הנ"ל** על דברי תוס' מכיסוי בור ודות משמע שאפילו כה"ג שיש לו בית אחיזה מ"מ הכא אסור. וכעי"ז לכאורה נסתרים דברי הגר"ז שם שכת' להתיר דאף שלא בעינן דווקא כיסוי שאינו מיוחד [כדברי הט"ז] מ"מ כלי שמתוקן לכך ותיקונה מוכיח שהיא עומדת לכך לא נראה כאהל משא"כ שמכסה בבגד אף שמיוחד לכך מ"מ אין בו תיקון המוכיח כן יעויי"ש, אולם להנ"ל מדברי הראשונים משמע דאף בית אחיזה אסור, וא"כ ק"ו בהא.

**מסקנת הדברים לענין סיר** אם הוא רחב אסור בכל אופן, והמ"ב (סקמ"ט) כת' דנכון להחמיר כשיטת רש"י והנוהגים להקל אין למחות בידם, ואם הוזיז את הסיר אסור בכ"א. **ומ"מ יש בזה כמה צירופים להקל**, א, דיש ראשונים שמתירים הכל, והמ"ב כת' דהסומך עליהו אין למחות בידם, ב, שיטת הט"ז ודעמיה דדווקא כיסוי שאינו מיוחד לכך, ג, שיטת הגר"ז שכלי שמיוחד רק לכך מותר, ד, שיטת הגרשז"א דבית אחיזה מתיר. ה, דברי הגרעק"א דדווקא שצריך לאויר שתחתיו כגון יין, ו, שיטת החזו"א שהוזזת קדירה לא חשיבא כבנית מחיצות. ואף שבכל הנ"ל עיקר ההלכה לא כך, ודאי דמי שנוהג כך יש לו על מי לסמוך, ויש פתרון לתת קודם המכסה או לא לכסות את כל הכלי או לכסותו במקום שהיה ואח"כ להעבירו למקום אחר.