אהל בכיסוי הכלים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק ויצא ו' כסליו תשס"ח

שו"ע סימן שט"ו סי"ג, בגד ששוטחין ע"פ החבית לכסות, לא ישטחנו ע"ג כולו משום אהל אלא יניח קצת ממנו מגולה, וה"מ כשהכובא חסרה טפח אבל אם אינה חסרה טפח מותר דאין כאן אהל.

**א**

א] במ"ב שם סקמ"ח כתב, ז"ל, ואע"ג דשרי להחזיר הקדירה ע"ג כירה ולא חיישינן משום אהל הואיל והמחיצות כבר עשויות וכו', י"ל הואיל והכובא רחבה יותר מדאי נעשה כאהל [מ"א בשם תוס' ור"ן], ולפ"ז מש"כ בשו"ע חבית היינו נמי ברחבה הרבה וכו', והיכא שמטלטלה ממקום זה להעמידה במקום אחר ושם מכסה אותה אסור בכל גווני דהוי ע"י העמדתו כאלו עושה המחיצה עם הכיסוי ביחד, ולכן צריך ליזהר בסעודות גדולות שמניחין שלחנות על חביות צריכין ליזהר שיהפוך צד החבית הפתוח לצד הקרקע ועל צד הסתום יניח השלחן [ח"א], עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ובחזו"א סימן נ"ב סק"י כתב ע"ז, ז"ל, במ"ב ס"ק כ"ב, מבואר דבמניח דף השלחן על ד' מחיצות כמין תיבה, ואמרו אם המחיצות קיימות מע"ש מותר, מ"מ אם הביא התיבה ממקום למקום ונתן עליה הדף חשיב כעושה המחיצות, ואין הדבר מוכרע דכל הני דאמרו בביצה מכונן גם את המחיצות וכן מניח השלחן על ב' ספסלים מקרבן זא"ז על תכונתן, אבל אם אפשר לו ליתן השלחן במקומו כי מטלטל לו במקום אחר לא מקרי עושה מחיצותיו, והרי מותר לכסות כלי, כי מטלטלו ממקום למקום נמי מותר, עכ"ל, והנה אמנם כתב כן כמסתפק, אך שם סקי"ד נקט לזה כדבר ברור.

ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהנה הרי אהל העשוי מע"ש, מותר להעבירו בשבת ממקום למקום ולא חשיב זה כעשיית אוהל, וכמש"כ בנובי"ת או"ח סו"ס ל', והרי אפי' מיטה זקופה מותר להושיבה, וכ"ש בכה"ג דשרי, וא"כ ה"נ העברת מחיצות ממקום למקום לא חשיב כעשיית מחיצות, וע"כ כיון שלא נאסר עשיית הגג לחוד אלא אם עשה גם את המחיצות, אין לנו לאסור בגונא שמעביר המחיצות ממקום למקום שאי"ז עשיית מחיצות.

ובדעת המ"ב אשר כ"ה גם דעת הב"ח הפמ"ג והחיי אדם צ"ל, דלעולם עיקר עשיית האוהל היא בעשיית הגג עצמו, ואך דאי"ב תנאי שיהא זה כדרך עשיית אוהל שיביא גם המחיצות, ולזה סגי שיעביר המחיצות ממקום למקום דכבר הוי זה כדרך עשיית אוהל, ול"ב שיהא תורת עשיית אוהל על המחיצות.

ובחזו"א סימן נ"ב סוסק"י מבו', דכסא טרסקל שאין לו גג שפתחו בשבת, אסור לפרוס עליו סדין, וצ"ע דלכאו' לדעתו הי' לנו להתיר בזה, דכיון דלא אסרו עשיית אהל אלא בשעשה המחיצות בשבת, הרי דבכסא טרסקל דמותר לנטותו בשבת ולא חשיב זה כעשיית מחיצות בשבת, הי' בדין שאף בשהי' סגור מער"ש ופתחו בשבת, יהא מותר לפרוס עליו סדין, וצ"ע מ"ט אסר החזו"א בזה.

ב] ובעיקר הפלוגתא בזה, הנה מצינו בזה דברים מפורשים בד' הראשונים, דהנה ז"ל תוס' הרא"ש עירובין דק"א., ועוד אפי' יש לו ד' מחיצות סביב לא מיתסר דאי"ז דרך בנין שהרי הוא עשוי כבר, "ובמה שמטלטלו מכאן לכאן לא מיחזי כבונה, ולא אסרינן אלא היכא דהאידנא עביד מחיצות דומיא דמדורתא", עכ"ל, וזה להדיא כד' החזו"א דהעברת המחציות ממקום למקום לא חשיבא כעשיית מחיצות.

וכן נ' גם מד' התוס' בעירובין שם, ז"ל, וכן ביעתא, פי' בקונט' שמסדר ביצים על כלי ברזל שקורין גרדי"ל בלע"ז, ואין נראה לר"י דרך בנין בכך שהרי כל המחיצות עשויות כבר ולא דמו לחבית ופוריא "דמסדר זו אצל זו" וכו', עכ"ל.

וצ"ב דמה קשיא להו על פירש"י, הרי איירי בשמביא הכלי ומסדר עליו הביצים, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י ביצה דל"ג., ז"ל, וכן ביעתא וכו' אין מושיבין את הכלי תחלה ואחר כך יסדר עליו, עכ"ל, וא"כ בכה"ג הרי עושה גם את המחיצות, וע"כ שפיר אית בי' משום אוהל, ובע"כ מד' התוס' דגם בכה"ג שמביא הכלי לא חשיב כעשיית מחיצות.

ויותר מוכח כן מד' הרשב"א בביצה שם, ז"ל, פרש"י ז"ל וכו' אין נותנין את הכלי תחלה ואח"כ יסדר עליו וכו' שלא יעשנו כסדר בנין ע"כ, וזה תמי' שא"כ היאך אנו נותנין את הקדרה בי"ט על הכלי שקורין טריפייד או על הכירה וכו', אלא לא אמרו כאן אלא שלא ליתן ביצה מכאן וביצה מכאן וביצה על גביהם שזה כבנין שעושין מחיצות ואח"כ נותן את התקרה וכענין פוריא, עכ"ל, והרי דהגם דס"ל דאף ליתן את הכלי תחילה ולסדר עליו ביצים שרי, משום שאינו עושה את המחיצות.

והטעם בזה מבו' בל' התוס', דרק היכא שמסדר המחיצות זו אצל זו חשיב כעשיית מחיצות, אך היכא שהמחיצות מסודרות זא"ז והוא מעבירן ממקום למקום לא חשיב כעשיית מחיצות.

גם יש לסייע לזה, ממשה"ק התוס' בביצה דל"ג. דאמאי אסור בפרוונקא אכולי כובא הלא המחיצות כבר עשויות, והב"ח סו"ס שט"ו כתב לישב, דמיירי שמביא החבית או הכובא ומטלטל אותה ממקום זה למקום אחר ומעמיד אותה שם ואח"כ שוטח הבגד עליו, הו"ל עשה מחיצות וגג עלי' דאסור, עכ"ד, ומד' התוס' שלא תירצו כן, נ' דס"ל דהעברת הכובא ממקום למקום לא חשיבא כעשיית מחיצות, אך י"ל דאף אם העברת מחיצות ממקום למקום חשיבא כעשיית מחיצות, מ"מ העברת כלי ממקום למקום לא חשיב כעשיית מחיצות, עמש"נ בזה להלן סק"ד, אמנם אי"ז מוכרח, די"ל דהתוס' לא ניח"ל לאוקמא בכה"ג, דסתימת הגמ' נ' דבכל גווני אסור לפרוס פרוונקא אכולי כובא, ובאלי' רבה סקי"ד העיר ע"ד הב"ח, דא"כ אדמפליג בין כיסה כולה לכיסה מקצתה, לפלוג בדידי' דאף בכיסה כולה שרי אם לא הביאה לשם.

ג] אמנם הנה לכאו' יש ללמוד מד' השו"ע דכה"ג חשיב כעשיית מחיצות, והוא ממש"כ השו"ע שם ס"ד, מטה שהיא מסורגת בחבלים, אם יש בין חבל לחבל ג"ט אסור לפרוס עליהן סדין משום דעביד אהלא, וכן אסור לסלק בגד התחתון מעליה משום דקא סתר אהלא, ואם היה עליה כר או כסת או בגד פרוס מע"ש כשיעור טפח מותר לפרוס בשבת על כל המטה.

והנה לפ"מ שפסק השו"ע שם ס"ג דמותר לעשות גג בלא מחיצות, הרי בע"כ דמה שאסר במיטה לפרוס עלי' סדין, איירי בשעשה מחיצותי' בשבת,[[2]](#footnote-3) והנה הרי איירי במיטה שכבר היו רגלי' מתוקנים מערב שבת, דאם לא היו מתוקנין מער"ש, לא משכח"ל ההיתר אם אין בין חבל לחבל ג"ט, ואם הי' פרוס עלי' מער"ש כשיעור טפח, וא"כ בע"כ דעשיית מחיצותי' בשבת היא ע"י שמעבירה ממקום למקום, וכ"ה במ"ב שם סקכ"ב וכ"נ במש"ז שם סק"ה, ומוכח מזה דהעברת המחיצות ממקום למקום חשיבא כעשייית המחיצות.[[3]](#footnote-4)

אמנם הנה בד' השו"ע בסימן שט"ו לא נזכר אלא דאין איסור אוהל בלא מחיצות, אך לא נזכר דאין אסור אא"כ עשה המחיצות בשבת, ולפ"ז י"ל דע"כ אף שלא העביר המיטה ממקום למקום אסור לפרוס עלי' סדין, אך בב"י סו"ס שט"ו הביא ד' התוס' דאין אסור אא"כ עשה מחיצותי' בשבת, וכן נקטו הפוסקים גם בדעת השו"ע.

שו"ר בתהל"ד שם סק"ה שכבר עמד להוכיח כן מד' השו"ע, וכתב לדחות דמטה דמיא לכובא שכתבו התוס' בביצה דהואיל ורוחב הכובא יותר מדאי נעשה כאוהל, עכ"ד.

עוד יש להוכיח כן, ממש"כ השו"ע בס"ט דמשמרת וכו' חשוב עשיית אהל ואסור לנטותה, וצ"ע דמ"ט ה"ז אסור, הרי לא עשה מחיצותי' בשבת, ובחזו"א סימן נ"ב סק"ב וסק"ט מבו' שפירש דטעם האיסור הוא משום דכל דאיכא מיתוח אסור אף בלא עשיית מחיצות, אך במק"א נתבאר דהך מילתא צ"ע, ואין דעת הפוסקים כן, ובפמ"ג מש"ז ט' כתב דהוא משום שנוטל כלי ונותן המשמרת עלי', הוי עשיית אהל ומחיצות יחד, עכ"ד, והרי להדיא דהעברת הכלי ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות.

אך באמת יש מקום לפרש, דטעם האיסור במשמרת, הוא משום דחשיב כאהל העשוי להגן דאסור אף בלא מחיצות כיון שהמשמרת מגינה על הכלי שלא יפלו השמרים לתוכו, וצ"ע בזה.

ובתהל"ד שם הוכיח דהעברת המחיצות ממקום למקום לא חשיבא כעשיית מחיצות, מדינא דהגמי"י שהביא המחבר סימן רנ"ג ס"ג דמותר להניח קדירה ריקנית ע"ג הכירה ולשום קדירה שהתבשיל בתוכה ע"פ הקדירה, ומדלא אסרינן בזה משום עשיית אוהל, ש"מ דהעברת הקדירה ממקום למקום לא חשיב כעשיית מחיצות, עכ"ד, ולד' החזו"א סימן ל"ז סקי"א ובשו"ת שבה"ל ח"א סימן צ"א דהתירא דקדירה ריקנית הוא בשמניחה הפוכה ומניח הקדירה עלי', אין להביא משם כלל, ודבריו צ"ע, דלכאו' התם אין מקום כלל לאסור משום אוהל, שהרי אינו צריך לאויר שתחתיו, ואולי כונתו לדעת הט"ז דכל דאיכא ד' מחיצות אסור, ומפרשה דכה"ג אסור אף בשא"צ לאויר שתחתיו, (ולא משום דכה"ג חשיב כצריך לאויר שתחתיו).

ד] אמנם גם אי נימא דכל שמעביר המחיצות ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות, אכתי ד' הפוסקים שנקטו דהעברת כלי ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות מחודשים, דבעלמא שמעביר מחיצות ממקום למקום, הרי מעמיד עתה המחיצות במקום אחר, ובזה י"ל דכל שמעמיד האוהל במקום אחר הוי זה כעשיית מחיצות, אך בכלי דהאהל הוי על קרקעית הכלי, הרי דאף אם מעביר הכלי ממקום למקום אינו עושה אהל על מקום אחר, שהרי אין הכלי אהל על הקרקע שמתחתיו, אלא על קרקעית הכלי, וא"כ בדין דזה לא חשיב כלל כעשיית מחיצות, וצ"ע בזה.

**ב**

ה] ובעיקר מה שאסר המ"ב לכסות קדירה קטנה בגונא שהעבירה ממקום למקום, יש לדון בזה מטעם אחר.

דהנה בחי' הרשב"א בשבת דקל"ט:, ז"ל, הא דאמר רבא האי פרונקא אפלגא דכובא שרי אכולה כובא אסור פירש"י ז"ל משום אהל, וא"ת וכי בכסויי כלים יש משום אהל, תירצו בתוספות דשאני כובא שהוא רחב הרבה, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, וא"ת א"כ יהא אסור לכסות כלים ריקנים ביום טוב ושבת וזה אי אפשר, וגם אין המנהג כן בכל העולם וכו', ובתוספות תירצו דשאני כובא שהוא כלי רחב הרבה, עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"ן שם.

ומבו' בדבריהם דהתוס' מודו ליסוד הדברים דכיסוי הכלים לי"ב כלל משום אהל, אף אם הי' עושה את המחיצות, ואך בכלי רחב הרבה הוא דיש בו משום אהל,[[4]](#footnote-5) וכ"נ שנקט בחזו"א סימן נ"ב סק"א ד"ה והא.

ולפ"ז הרי נמצא דגם לדעת התוס' מותר לכסות כלי שאינו רחב הרבה, אף בשהוא עושה את המחיצות, דכיסוי כלי קטן לא חשיב כלל כעשיית אוהל, ולפ"ז אף אי נימא דהעברת הכלי ממקום למקום חשיבא כעשיית המחיצות, מ"מ אין לאסור לכסותו, דכיסוי כלי קטן לי"ב כלל משום אהל.

ו] ועיקר הך מילתא דכיסוי כלי קטן לי"ב כלל משום אוהל, נ' להוכיח לדעת הגר"א.

דהנה בביאור הגר"א סימן שט"ו ס"ג כתב, ז"ל, ואף במחיצות היכא שאין עושה עתה מותר כמ"ש ל"ח ב' מחזירין אף בשבת ושם נ"א ב' מניחין מיחם כו' ואע"ג שבס"ב וסי"ג מ' דאסור שם כוונתו לאהל וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"א, דלפמש"כ הרא"ש דכל שכונתו לאהל אסור אף בלא עשיית מחיצות, ניחא הא דאסרו בפרוונקא אכולי כובא, כיון דכונתו לאהל, והתוס' שהק' כן, הוא משום דס"ל דאף בשכונתו לשם אהל לא אסרו אלא בשעושה גם המחיצות.

ולפ"ז הרי אי נימא דלדעת התוס' אף כיסוי כלי קטן יש בו משום אוהל, ולא שרי לכסות כלי קטן אלא משום שאינו עושה המחיצות, א"כ לפמש"כ הגר"א דבכיסוי כלי יש לאסור גם בלא שעושה המחיצות משום שכונתו לאהל, הי' בדין שיהא אסור בכל גווני לכסות אף כלי קטן, וזה לא שמענו, אך באמת הט"ז בסוסקי"א כתב לפי דרכו דאסור לכסות אף כלי קטן, וחילק שכיסוי המיוחד להם ודרכו תמיד בכך לא מיחזי כעביד אהלא, וי"ל כן גם לדעת הגר"א.

ובעכצ"ל לדעת הגר"א, דהגם דיש לאסור בכיסוי כלי אף בלא מחיצות, מ"מ כיסוי כלי קטן לא חשיב כלל כאהל, ולי"ב איסורא כלל.

ז] ובעיקר ד' הגר"א דלפ"מ דקי"ל דהיכא שכונתו לאהל אסור אף בלא מחיצות, יש לאסור גם בכיסוי כלי גדול אף בשאינו עושה מחיצותיו, הנה בד' המג"א ושאר אחרונים מבו' לא כן, שהרי כתבו דהא דאסור לכסות כלי אף שאינו עושה מחיצותיו, הוא משום שהוא כלי גדול, והרי דאף דאנן קי"ל דהיכא שכונתו לאהל אסור אף בלא מחיצות, מ"מ בכיסוי כלי הי' לנו להתיר כיון שאינו עושה המחיצות, וצ"ב הטעם בזה, שהרי כיסוי כלי נעשה להגן על מה שבתוכו, וא"כ מ"ט לא חשיב כעשוי לשם אהל דאסור אף בלא עשיית מחיצות.

ומצינו הטעם בזה בד' הגר"ז שם סי"ט, ז"ל, והכיסוי שעל פי החבית ג"כ אינו מתכוין בו לאהל אלא לכיסוי בעלמא, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דהגם דלא סבירא לן כדעת הרשב"א ודעימי' דכיסוי הכלים לי"ב כלל משום אהל כיון שאינו אלא לכיסוי בעלמא, היינו משום דהגם דעשייתו היא לכיסוי בעלמא, סו"ס נעשה עי"ז אהל, אך כיון שאין עשייתו לשם אהל, לי"ב איסור אא"כ עושה גם את המחיצות, ודו"ק.

ח] ולפמש"נ נ' דיש להקל לדינא לכסות כלי קטן שהעבירו ממקום למקום, דכיון דהמ"ב גופי' כתב דאין למחות בנוהגין להקל לכסות כלי גדול, כיון שיש להם על מי לסמוך, דדעת הראב"ד והרשב"א דכיסוי כלים אין בו כלל משום אוהל, ויש להוסיף שכ"ה גם הר"ח והריטב"א בשבת שם, ודאי אין להחמיר שלא לכסות כלי קטן שהעבירו ממקום למקום, אחר שמפורש בד' תוס' הרא"ש דכה"ג לא חשיב כעשיית מחיצות וכן נ' מד' תוס' והרשב"א, וגם מבו' בד' הרשב"א וש"ר דגם התוס' מודו דכיסוי כלי קטן לי"ב כלל משום אוהל.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ט] כתב הט"ז בסימן שט"ו סוסקי"א, אבל לפי הנלע"ד עיקר דלא אסרו חכמים בכיסוי משום אוהל אלא אם אין מיוחד לכך כההיא דכובא שנוטל בגד מעלמא ומכסה על החבית, מה שאין כן בכסוי המיוחד להם ודרכו בכך תמיד לא מיחזי כעביד אהלא, עכ"ל.

ובנתיב חיים שם הק' ע"ד הט"ז והביאו הביאוה"ל שם, שהרי אמרו בשבת דמ"ח. דלא שרי לכסות גיגית בפרוונקא, אלא בשהוא עשוי לכיסוי דלא קפיד עלי' ולא אתי לידי סחיטה, ולפ"ז הרי בע"כ דההיא דפרוונקא עלויי' כובא איירי בשהבגד עשוי לכך, ואפ"ה אית בי' משום אוהל.

וראיתי לישב בזה, שהרי כל האיסור לכסות משום חשש סחיטה, הוא רק בכלי מלא מים, אך במלא שאר משקין שרי, וכמבו' כן בסימן שי"ט ס"י דבשאר משקין לא חיישי' לסחיטה, וע"כ לפמש"כ הגרע"א בגליון בשם גן המלך דהכא איירי בחבית מלאה יין, שפיר מותר לכסותה אף בבגד שאינו מיוחד לכך, אך המ"ב נקט דאיסור כיסוי חבית הוא אף במלאה מים, וכמש"כ להדיא בסקמ"ט, וע"כ קשיא לי' ע"ד הט"ז, אך אכתי אי"ז ישוב גמור לדעת הט"ז סו"ס ש"כ, שלדעתו שם בפשוטו יש לאסור לכסות חבית מלאה יין לבן, משום חשש סחיטה, עיי"ש, והובאו דבריו במ"ב סימן שי"ט סקל"ח.

י] והגר"ז בסי"ט כתב, ז"ל, ואינו דומה למגופה שמותר ליטלה ולהחזירה כמו שנתבאר בסי' שי"ד לפי שהמגופה מתוקנת לכך ותיקונה מוכיח עליה שהיא עומדת לכך לכן אינה נראית כאהל משא"כ כשמכסה בבגד אף שהבגד מיוחד לכך מכל מקום אין בו תיקון המוכיח עליו שהוא עומד לכך, עכ"ל.

ולפ"ד הגר"ז ניחא הא דאסרו בפרוונקא, דאף איירי בבגד המיוחד לכך כמו שהוכיח הנתיב חיים, מ"מ כיון שאין בו תיקון המוכיח עליו שהוא עומד לכך, אסור לכסות בו.

והנה אמנם במג"א שם סק"ו, ז"ל, ותיבה רחבה שיש עליה כפורת אם אינה קבועה בצירים אסור להניח עליה בשבת אע"ג דאינה קבוע כלל ואינה עשויה אלא לפתח בעלמא אסור כמ"ש סי"ג, עכ"ל, והובא במ"ב שם סקמ"ח, והרי שדעתם דאף בכיסוי שיש בו תיקון המוכיח עליו שהוא עומד לכך, אי"ב משום עשיית אהל.

אמנם בס' שש"כ פכ"ב הערה ע"א הביא בשם הגרש"ז זצ"ל, דבכיסוי כלי שיש לו בית אחיזה, ודאי דשרי אף להמג"א ולי"ב משום אוהל, וק"ו הוא מבור ודות שהם מחוברים לקרקע ואעפ"כ שרינן לכסותם, עכ"ד.

אמנם הנה הרשב"א והריטב"א בשבת דקל"ט: הק' ע"ד התוס' דיש בכיסוי כלי רחב משום אוהל, מכיסוי קרקעות שלא אסרוהו משום אוהל, ומבו' שפירשו לדעת התוס', דאף בכיסוי כלי שיש לו בית אחיזה יש בו משום אוהל, שהרי כיסוי קרקעות אינו ניטל אלא אם יש לו בית אחיזה, ואפ"ה נקטו הראשונים דלדעת התוס' יש בו משום אוהל, אך י"ל דבדעת התוס' דס"ל דכיסוי כלי רחב יש בו משום אוהל, בעכצ"ל דהא דבכיסוי קרקעות לי"ב משום אוהל, הוא משום שיש לו בית אחיזה, וכ"כ התהל"ד בסימן שט"ו סקי"ט, אך הוא סייע מזה לד' הט"ז דבכל כיסוי המיוחד לכך לי"ב משום עשיית אוהל.

**ד**

יא] בחי' הרשב"א שבת דקל"ט: כתב, ז"ל, ולדברי רש"י ז"ל נצטרך לפרש שלא יהא הכובא מלאה שאם כן אין כאן אהל אלא בשחסר טפח דהוי אהל, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א ובפי' הר"ן שם, וכ"ה בספר המאורות שם ובספר ההשלמה שבת ר"פ במה טומנין, וכ"ה בשו"ע סו"ס שט"ו.

וצ"ע רב בזה, שהרי לענין טומאה תנן באהלות פט"ו מ"ז, דבית שמילאהו תבן או צרורות וביטלו מבוטל, ומייתי' לה בעירובין דע"ח: ובסוכה ד"ד. ודייקינן ביטלו אין לא ביטלו לא, ופירש"י בסוכה שם, ז"ל, דטומאה שיש לה אהל חלל טפח אינה בוקעת למעלה מן הגג וכו', והלכך בית שיש בו מת וכו' ומילאוהו תבן או צרורות וביטלו הויין רצוצה ובוקעת, אבל לא ביטלו הוי כמאן דפניי' ויש לה חלל, עכ"ל, והרי דלענין טומאה אין ממעט מטפח אלא דבר שמבטלו שם, אך כל שאין מבטלו שם אינו ממעט מטפח, וא"כ הכא שאינו מבטל המשקין בתוך החבית, מ"ט הן ממעטין מטפח, שהרי דין חלל טפח באהל שבת, הוא דומיא דדין חלל טפח באהל טומאה, וכמש"כ בפי' ר"ח שבת דקל"ט:, ואין לומר דלענין אהל עראי הקילו והתירו אף בכה"ג, שהרי אין מקור בגמ' ע"ז, וא"כ מהיכא פשיטא להו להראשונים הך מילתא, שהוצרכו לדחוק לדעת רש"י דאיירי בשאין הכובא מלאה.

יב] ובפשוטו הי' נ' די"ל בזה, דהגם דדבר שאין מבטלו שם אינו ממעט מחלל טפח, מ"מ היכא שמבטלו שיהא כ"ז שהאהל קיים, ה"ה ממעט מטפח, דהגם שלא ביטלו שם לעולם, מ"מ כיון שכ"ז שיהא האהל קיים הוא מבטלו שם, לא חשיב דאיכא להאהל חלל טפח, וגדולה מזו כתב הר"ן בסוכה שם, דבסוכה סגי בביטול לז' ימי החג, ובאהל טומאה סגי בביטול לכ"ז שהטומאה שם, ואף להחולקים שם על הר"ן, מ"מ י"ל דודאי סגי בביטול לכ"ז שהאהל קיים.[[6]](#footnote-7)

אשר לפ"ז שפיר כתבו הראשונים דכל האיסור לכסות כובא הוא רק בשאינה מלאה ויש בה חלל טפח, שהרי כיון דכיסוי כובא לא חשיב כאוהל אלא בשהוא מכסה את כל הכובא, הרי נמצא דא"א להוציא את המשקין מן הכובא אלא כשיסיר את הפרוונקא, ונמצא דהמשקין בטלין בחבית לכ"ז שהאוהל קיים, וע"כ שפיר הן ממעטין מטפח.

ובאמת הוא מוכח כן, דאל"כ הי' בדין דיהא אסור לכסות חפץ שגבוה טפח אף אם אין בינו לבין הכיסוי אויר כלל, דהכיסוי חשיב כאהל על חלל טפח שתחתיו,

אך לפ"ז נמצא, דכ"ז הוא בחבית שאין לה ברזא, אך אם יש לה ברזא ומוציאין המשקין דרך הברזא, יש לאסור לכסות אף בשהחבית מלאה, דאין המשקין ממעטין החלל כיון שמוציאין אותן בעוד האוהל קיים, ואין מ' כן בסתימת הראשונים, גם המ"ב סקמ"ט כתב לאסור לכסות חבית גדולה של מים "כשאינה מלאה כולה", וודאי יש ברזא לחבית זו שמוציאין דרכו את המים, ואפ"ה אם היא מלאה כולה מותר לכסותה.

יג] ואשר ע"כ נ' בזה, לפמש"כ בחזו"א אהלות סימן י"ב סק"ז, ז"ל, ואע"ג דלא מבטל להו ודבר שאינו מבטלו וכו' ואינו עושה רצוצה, הכא כיון שגם האהל עראי טבלות החיצונות עושות רצוצה, וכ"כ עוד שם בסימן י"ג סוסקט"ז ובאו"ח סימן קכ"ד לדף צ"א:, ועד"ז כתב גם במקד"ד קונט' טהרות סימן א' סוסק"ג.

אשר לפ"ז ניחא, דמה"ט בכיסוי החבית דהוי אהל עראי, אף דבר שלא ביטלו ממעט מחלל טפח, וע"כ אם היא מלאה ה"ז ממעט האהל מחלל טפח אף שלא ביטל המשקין שם, ואי"ז אסור משום עשיית אהל.

יד] ולפ"ז נ' לדינא, דאהל קבע אסור לעשותו בשבת, אף בשחללו מלא בדברים שלא ביטלן שם, וזה דלא כמש"כ בכמה ספרים להתיר להחזיר מגירה לארון לדעת הח"א שיש בזה משום איסור עשיית אהל כשהיא מלאה ואין בה חלל טפח, שהרי בזה דהוי אהל קבע, אין החפצים שלא ביטלן שם ועתיד להוציאן בעוד האהל קיים ממעטין מחלל טפח, דומיא דטומאה דאינם ממעטין מחלל טפח, וזה נ' ברור.

והנה גם ללא דברינו הי' נ' לדון, דלא התירו בכה"ג אלא באהל עראי שאין איסורו אלא מדרבנן, ולא באהל קבע האסור מדאורייתא, אך נ' דמשום ה"ט אין לאסור במגירה, שכמדומה שאין לאסור בה מדאורייתא, שלא נעשה לשם אהל, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ דאי"ז אהל דאורייתא, שהביא ד' הקיצוש"ע להתיר משום דדמי למלמטה למעלה, אשר זה אינו היתר אלא באהל דרבנן, אך יתכן דאינהו איירו בדהוי זה אהל עראי, וצ"ע בזה.

טו] והנה בגל' הגרע"א סו"ס שט"ו הביא מש"כ בס' גן המלך, דהא דאסור לכסות החבית היינו רק בחביות יין אבל בשמן ודבש מותר לכסותה, דביין צריך לאויר שבין היין לגג הכלי שיהא ריחו נודף משא"כ בשמן ודבש, עכ"ד.

אמנם הנה בד' שאר פוסקים שלא חילקו בזה מבו' דלא ס"ל לחלק בזה, וכ"ה להדיא במ"ב סקנ"ט דאסור לכסות חבית של מים.

ופשוט דטעמם, דהגם דכל דליכא חלל טפח אי"ז אהל, ומקום המשקין אינו מצטרף לחלל טפח, מ"מ כל שיש בו חלל טפח הוי זה אהל גם על מקום המשקין, וכאשר כ"ה לגבי טומאה, דאף בגונא שביטל הטומאה בבית וה"ה ממעטת מחלל טפח, מ"מ כל שיש חלל טפח מעל הטומאה הוי הבית אהל דהטומאה.

ואשר ע"כ ל"ב שיהא צריך לאויר שבין היין לגג, אלא אף אם הוא צריך למקום המשקין, נמי חשיב שהוא צריך לאוירו, דהאהל הוי אף על מקום המשקין, וז"פ.

ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי גם בשאר אהלין שהוא צריך לאוירן, אין הוא צריך ל"אויר" אלא למקום החפצים שבתוכו, וכגון במטה שכתבו הראשונים שהוא צריך לאויר שתחתי' להניח סנדלים, הרי אינו צריך לאויר אלא הוא צריך למקום הסנדלים, וה"נ הוא בשאר גווני, והאמנם די"ל דהוא צריך לאויר כדי ליתן שם סנדלים, אך אטו נימא דאם כבר יש שם סנדלים, וא"צ ליתן עוד סנדלים שם, לא יהא חשוב דצריך לאויר שתחתיו.

ולכאו' כ"ה גם בכובע דחשיב אהל משום דמיגן על גוף האדם, והנה היכא שהכובע בולט טפח לאחוריו, הרי אינו צריך כלל לאויר שתחת הכובע, ואפ"ה חשיב אהל משום שהוא צריך למקום שהוא הולך שם.

אמנם באמת בכובע אכתי צ"ב, שהרי חלק הכובע שע"ג ראשו ל"ה כלל מכלל האהל, והאהל הוא חלק הכובע הבולט מראשו ולחוץ, והרי אינו צריך כלל לאויר שתחתיו, וא"כ מ"ט ה"ז אסור, גם צ"ע מ"ט חשיב זה כאהל העשוי להגן שאסור אף בדליכא מחיצות, הרי אין האהל עשוי כלל לצורך להגן על המקום שתחתיו, אלא להגן על האדם.

ונ' מזה, דאהל שיש בו חלל טפח שהוא חשוב אהל, יש לאסרו אף אם אינו מיגן על האויר שתחתיו ממש, אלא על האויר שסמוך לו, וזה חידוש, וצ"ע עוד בזה.

1. העירוני דהדברים צ"ע, דמ"ט יהא אסור במניח שלחנות על חביות, הרי א"צ כלל לאויר שתחתיו, שהרי איירי בחביות ריקניות, וכמש"כ שיהפוך צד החבית הפתוח לצד הקרקע, וע' חיי אדם כלל מ"ב ס"ד שנראה דעתו דכל דאיכא ד' מחיצות אסור אף שא"צ כלל לאויר שתחתיו, וע"כ הוא דאסר להניח השלחן ע"ג חבית, ונ' דטעמו הוא, עפמש"כ שם ס"א דגם באהל קבע אינו אסור מה"ת אלא אם יש לו ג' מחיצות, אך אם אין לו אלא ב' מחיצות אי"ז אסור אלא מדרבנן, וע"כ לא התירו בשא"צ לאויר שתחתיו אלא בשאין לו אלא ב' מחיצות, דכה"ג אף באהל קבע אי"ז אסור אלא מדרבנן, אך בד' המ"ב צ"ע, שהרי לעיל סקכ"ב הביא פלוגתת האחרונים אם היכא דאיכא ד' מחיצות אסור להניח הדף אף בשא"צ לאויר שתחתיו, ואף בדעת הט"ז שאסר פירש המ"ב שם דהוא משום דאז ראוי להשתמש באוירו, אך אם אינו ראוי להשתמש שם לכו"ע שרי, וא"כ במניח שלחן ע"ג חבית, שאין ראוי להשתמש כלל באויר החבית, יש להתיר לכו"ע, וצ"ע בזה, שו"ר בחזו"א סימן נ"ב סקי"ד שעמד ע"ז, ז"ל, גם עיקר החילוק בין ב' מחיצות לד' לא הוזכר בראשונים, ושפיר י"ל דכל שאין כונתו לאויר שבחבית לא מיקרי אהל אף בד' מחיצות, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם החזו"א בסימן נ"ב סק"י כתב דבפריסת סדין ע"ג מיטה יש לאסור אף בלא מחיצות, כיון דהוי דבר דמימתח דבזה אסור אף בלא מחיצות, אך כבר נת' ב? שאין כן דעת הפוסקים אלא אף במידי דמימתח ליכא איסור בעשיית גג בלא מחיצות. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם מקור דינא דהשו"ע הוא מד' הרשב"א בשבת דקל"ח., והרשב"א גופי' ס"ל דאסור לעשות גג אף בלא מחיצות, ומכח זה הוא שכתב הרשב"א לאסור פריסת סדין ע"ג המטה, עיי"ש בדבריו, אך בד' השו"ע שהעתיק דין זה, בע"כ לומר דאיירי בכה"ג שיש לה מחיצות, ושהעבירן ממקום למקום בשבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם המג"א שם סקכ"א כתב בשם תוס' והר"ן, דאע"ג דהיכא דהמחיצות כבר עשויות לי"ב משום אוהל, שאני הכא דהכובא רחבה יותר מדאי, אך כנראה כונתו דהתוס' כתבו כן מה"ט, אך הר"ן הביא בשם התוס' דבכובא שאינה רחבה אי"ז אוהל כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה ראיתי שדנו בזה להתיר לכסות כלי שהעבירו ממקום למקום, היכא שאין ברוחב הכלי ג' טפחים, וזה למש"כ המ"ב שם סק"כ, ז"ל, ועיין בתו"ש שכתב דמה דמסתפק המ"א הוא דוקא כשהחור שהעשן יוצא הוא מחזיק ג' טפחים דאל"ה אמרינן לבוד והוי כסתום ושרי, עכ"ל, ובמ"ב שם כתב דהסומך על התו"ש לא הפסיד כיון דבלא"ה דין זה רפוי אצל המג"א, וא"כ לדעת התו"ש הרי שבכלי שאין ברוחב חללו ג' טפחים, אין לאסור לכסותו, דאי"ז כלל עשיית אהל, כיון דהוי כסתום.

   אמנם נ' דאי"ז נכון כלל, דהנה בעיקר ד' התו"ש תמה החזו"א סימן נ"ב סק"ט, ז"ל, והוא תמוה דלא נאמר אלא באיכא מקצת אהל מכאן ומקצת אהל מכאן וביניהם פחות מג"ט, מותר לפרוס עליהם דחשיב תוספת אהל, אבל בליכא התחלת אהל כלל לא מיקרי תוספת אהל אלא עשיית אהל, ול"ש כאן לבוד לבטל את החלל, ולכאו' זה מבואר בהא דאסרינן ביעתא ביצה ל"ב ב' וכו', עכ"ל.

   ונ' בדעת התו"ש, דודאי אסור לכסות מחיצות שאין ביניהם ג"ט, וע"כ אסרו בביעתא, וכל מה שהתיר התו"ש הוא רק בכיסוי ארובה, שהרי המג"א נסתפק בעיקר דין זה, והיינו משום דיש מקום לומר דהגם דיש לארובה מחיצות, מ"מ לא חשבינן לכיסוי הארובה כאהל על החלל שבתוך הארובה, אלא הוי זה המשך לתקרת הבית, והוי זה תוספת על אהל עראי דשרי, ואשר זהו שכתב התו"ש, דאף לפ"מ שדן המג"א לאסור בזה, כ"ז הוא היכא שיש ברוחב חללה ג"ט, דאל"כ כיון דהוי כסתום, ודאי לא חזינן לחלל הארובה כמקום בפנ"ע, וכיסוי הארובה אינו אהל על חלל הארובה, אלא הוי זה כהמשך לתקרת הבית, והוי זה כתקרה שמגבהת באמצעה, וע"כ שפיר מותר לכסותה דהוי זה תוספת על אהל עראי דהבית, ודו"ק.

   ועכ"פ לפ"ז, הרי אין מקום להתיר כלל לכסות כלי שאין ברוחב חללו ג"ט מכח ד' התו"ש, דבעלמא מודה התו"ש דאסור לכסות מחיצות שאין ביניהן ג"ט, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושו"ר עד"ז בהגה' הגראמ"ה לר"ן פ"ק דסוכה שנד' בסוף הגהותיו לסוכה, בהא דטומאה שבתוך כרי של תבואה בוקעת ועולה, ולא חשבינן דהחלק העליון של הכרי הוי אהל והחלק התחתון שאין מבטלו שם אינו ממעט, דהוא משום דאם יטול החלק התחתון לא יהא האהל קיים, עכ"ד, וזה ע"ד מש"נ, אך בחזו"א אהלות סימן י"ג סוסקט"ז ובאו"ח סימן קכ"ד (לדצ"א.) נקט לא כן, ופירש דהא דבכרי של תבואה ובגל ממעט החלק התחתון מחלל טפח, הוא משום דבאהל עראי ממעט אף דבר שלא ביטלו שם. [↑](#footnote-ref-7)