סימן פ_ז - ג- בדין הילך וממון שא_ י לכפור בו, רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

אור ליום ו' ב' ניסן תשס"ט

א] בד' הב"י והשו"ע בדין הילך וממון שאין יכול לכפור בו צ"ע.

דהנה הב"י בסו"ס פ"ח כתב, ז"ל, ולמדנו מדברי התוספות וכו' דאי לי"ל קרקע כלל אפילו משעבדי אף על גב דאית עליה שטר לא הוי כפירת שעבוד קרקעות, ומ"מ לא נפקא לן לענין דינא מידי, שאם וכו' ואם הודה בחמשים דשטר וכפר בחמשים שבעל פה גם כן אינו נשבע, דחמשים דשטר דמודה בהו הו"ל כאומר הילך כדאמרינן פרק קמא דמציעא אא"כ אין לזה שום נכסים לא קרקעות ולא מטלטלים שאז אפשר דלאו הילך הוא, עכ"ל.

ומבו' בד' הב"י דהא דשטר חשיב הילך, הוא אף בשאין לו קרקעות, ורק אם לי"ל גם מטלטלין הוא שדן הב"י שמא לאו הילך הוא.

אך הנה הב"י שם בבדה"ב כתב, ז"ל, ולענין כתב ידו בנאמנות נקטינן כהרמב"ן דמסתבר טעמי', ויש לדקדק מדברי הרמב"ם שגם הוא סובר כן, עכ"ל, וכונתו, דממש"כ הרמב"ם שהרי כל נכסיו משועבדין בו, מבו' דכל דלי"ב שעבוד נכסים, ה"ה חייב שבועה, וע"כ בכת"י בנאמנות דלי"ב שעבוד נכסים, ה"ה חייב שבועה.

וצ"ע דמ"ש כת"י בנאמנות משטר היכא שאין לו קרקעות דחשיב כהילך.

ומצאתי בבית מאיר אהע"ז סימן צ"ו, שכתב דהב"י בבדה"ב חזר בו, וס"ל דלא חשיב הילך רק כד איכא שעבוד נכסים, ואה"נ גם בשטר לא חשיב כהילך רק כשיש לו קרקעות.

ובזה יתישב מש"כ השו"ע שם סכ"ח דהודאה על מה שבשטר אינה מחייבת שבועה, משום דהוי הודאת שעבוד קרקעות, ולא הזכיר דאף אם אין לו קרקעות אין ההודאה מחייבת שבועה מדין הילך, וזה מורה שחזר בו הב"י וס"ל דשטר לא חשיב הילך רק כד אית בי' שעבוד נכסים.

ובב"י סימן ע"ה כתב, ז"ל, וכתוב בהגמ"ר פרק כל הנשבעין דוקא בעדות בע"פ ובלא קנין אבל בשטר או בקנין היינו הילך, עכ"ל, ואינו נראה בעיני, עכ"ל.

ולא נתפרש בד' הב"י מ"ט חולק ע"ד הגמ"ר וס"ל דכה"ג ל"ה הילך.

ועיי"ש בש"ך סקי"ב שפירש הטעם בזה, משום דכל הא דשטר חשיב הילך הוא רק כשהלוה מודה, אך כשהלוה כופר לא חשיב הילך, אא"כ יש בו שעבוד נכסים.

ובב"י סימן פ"ז כתב, ז"ל, כתב הרא"ש ברפ"ב דכתובות דהיכא דתבעו מאתים והודה לו במנה והוא בענין שלא היה יכול לכפור באותו מנה, כגון שאם הי' כופר בו היה טוען אחר מעשה בי"ד פטור משבועה, משום דההוא מנה דמודה ביה הו"ל הילך כיון דאין לו טענה ליפטר ממנו ואאידך מנה הוה ליה כופר בכל ופטור משבועה והכי איתא בירושלמי, ובבדה"ב כתב ע"ז, ז"ל, ויש לגמגם בזה לפ"מ שפסקתי כדברי האומרים דלא מיקרי הילך אלא כשנותנו לו מיד בבי"ד, אבל אם אומר לו הרי הוא בביתי ואתננו לך אי"ז הילך, מכ"ש דבנדון זה ל"ה הילך, אבל מטעם אחר יש לקיים דין זה דלא מקרי מודה מקצת אלא כשמודה בדבר שהי' יכול לכפור בו, אבל בדבר שלא הי' יכול לכפור בו לא מקרי מודה, וכמש"כ הרי"ף בפ"ק דמציעא והרמב"ם פ"ד מטוען, עכ"ל.

ומבו' בד' הב"י דפטורא דממון שא"י לכפור בו הוא פטור בפנ"ע ואינו משום פטורא דהילך, ועי' קצוה"ח שם סק"ה שעמד ע"ז, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אין לחלק בין היכא דמודה לשטר להיכא דכופר, דכל מה שחילק הש"ך הוא רק לפי דרכו דפטורא דממון שא"י לכפור בו הוא משום הילך, עכ"ד.

ולפ"ז צ"ע ד' הב"י בסימן ע"ה דאף היכא דיש שטר לא חשיב הילך, ופי' הש"ך דהוא משום שאינו מודה, וצ"ע דמ"מ יהא פטור מדין ממון שאין יכול לכפור בו.

ואמנם י"ל, עפי"ד הש"ך שם, שפירש דבע"כ איירי בדליכא קרקעות, דאם איכא קרקעות, תיפו"ל דאין נשבעין על הודאת שע"ק, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לא חשיב כממון שאין יכול לכפור בו, וכמש"כ הב"י בבדה"ב סימן פ"ח דכת"י בנאמנות לא חשיב כממון שאין יכול לכפור בו.

אך צ"ע שהרי בב"י סימן פ"ח נקט דשטר חשיב כהילך אף אם לי"ל קרקעות, וא"כ מ"ט נקט בסימן ע"ה דלא חשיב השטר כהילך.

גם צ"ע במש"כ הב"י בסימן פ"ז לתמוה ע"ד הרא"ש בכתובות שכתב דמעשה בי"ד חשיב כהילך, שהרי איהו גופי' כתב בסימן פ"ח דשטר חשיב כהילך ואף אם לי"ל קרקעות, וא"כ ה"נ מעשה בי"ד חשיב כהילך.

ונ' מזה שדעת הב"י דהא דשטר חשיב כהילך, הוא רק משום ששטרו בידו, ועי"ז חשיב החוב תחת ידו, אך במעשה בי"ד דלית לי' שטרא, לא חשיב כהילך.

וע"ז י"ל כמש"כ הש"ך, דהא דס"ל להב"י בסימן ע"ה דשטר לא חשיב כהילך, הוא משום דהמחויב אינו מודה לו, וכל שאינו מודה לא חשיב כהילך.

אך אכתי תיקשי דמ"ט לא פטר בסימן ע"ה מדינא דממון שאין יכול לכפור בו, וע"ז י"ל דפטורא דממון שאין יכול לכפור בו הוא רק כד אתינן לחייב מדין הודאה, ולא כד אתינן לחייב מדין העדאת עדים, וכאשר מוכח מד' הרמב"ם בהל' עדות, והאמנם הכס"מ תמה ע"ז, דלא תהא העדאת עדים גדולה מהודאת פיו, אך י"ל דאף דקשיא לי' ע"ז, מ"מ כן הוא הדין.

ולפ"ז ניחא, דע"כ בההיא דסימן ע"ה דהלה כופר ויש לחייבו מדין העדאת עדים, ל"מ הא דהוי ממון שאין יכול לכפור בו, ואין לדון בזה אלא מדין הילך, ובזה ס"ל להב"י דכל שהלה כופר לא חשיב כהילך, וכמש"כ הש"ך.

ובסימן פ"ז שהבעל מודה, שפיר כתב הב"י דיש לפטור מדין ממון שאין יכול לכפור בו, דכיון שהבעל מודה אין לחייב בזה מדין העדאת עדים, וכמש"נ במק"א ללמוד מד' הכס"מ בפכ"ב מעדות, ואלא יש לחייב מדין הודאה, וכל שאין יכול לכפור בו אין הודאתו מחייבתו.

ובסימן פ"ח שהלוה מודה, חשיב כהילך, ולדעת הב"י שם הוא אף בדלית לי' נכסים, והיינו כמש"נ לעיל משום ששטרו בידו.

הגר"א בסימן פ"ז סקט"ז בליקוט שנד' בד"ק כתב, ז"ל, תבעו כו' מעשה ב"ד, עמש"ש דדוקא כה"ג וכמ"ש בירושל' רפ"ב דכתובות דבשטר חייב והקשה ממתני' דשם ומשני כו"ע מודין כו', דדוקא שם דכ"ע מודין משא"כ בשטר, דלא כרמב"ם בפ"ד מה' טוען שכ' בשטר, ועבמ"מ שם בשם הרמב"ן שכ' דבשט"ח ומשום כפירת שע"ק, אבל לא בכת"י אפי' בנאמנות, וכמש"ל סי' פ"ח סכ"ח וסכ"ט דלא כהרמב"ם, ודברי הרמב"ם תמוהין מהירושל' הנ"ל, ואף דלהירוש' אף בשט"ח חייב, מ"מ דברי הרמב"ן נכונים דלא קי"ל כהירוש' בזה, אלא כתי' דגמ' דאף שתים פטור וכמ"ש רב שם, וכ"פ הרי"ף וש"פ, ודברי הרי"ף וש"ע לקמן סי' פ"ח סכ"ח הן הן דברי רב שבירוש' הנ"ל, ותי' וחילוק דירוש' בין מעשה ב"ד לשטר הוא נ"מ בכת"י בנאמנות, והן מ"ש בסכ"ט שם, ומש"ל סי' ע"ה ס"ד בהג"ה וי"א כו' וי"ח הוא תמוה, אלא צ"ל שם בכת"י בנאמנות שאף שלדברי הירושלמי הוא חייב כצ"ל משום דר"ח ס"ל דהילך חייב כצ"ל משא"כ לדידן, זה דלא כמש"כ הגר"א בביאורו ללמוד מד' הירושלמי דכה"ג הוא חייב, ולא דחה דהירושלמי קאי לר' חייא לשיטתו, ותלוי בחילוף הגי' כמש"ש, וגם זה צ"ע דלקמן סי' פ"ח סכ"ט פ' בפשיטות דכת"י חייב, וגם שם צ"ע דהיאך כ' בסתמא דחייב דהא בהודה בודאי הילך הוא לכל הדיעות, צ"ע דמנלי' דבהודה הוי הילך לכל הדעות, דילמא הפלוגתא בסימן ע"ה היא אם שטר הוי הילך גם בדלי"ב שעבוד נכסים, וגם דברי הרמב"ם בפט"ז מה' אישות תמוהין דפ' דבכתובה בדין המתני' דרפ"ב דכתובות דישבע שבועת התורה דלא כירוש' וגם גמ' דידן דקאמר הבעל נאמן ומ' אף בלא שבועה וסותר דברי עצמו הנ"ל בפ"ד מה' טוען וכ"פ המ"מ שם וחילק בין מקום שאין כותבין למקום שכותבין ששם אפשר לכפור והראב"ד הקשה ג"כ על הרמב"ם דהא שעבוד קרקעות הוא, ע"ש ושם, ועבא"ע סי' צ"ו סט"ו יש כו' ויש כו', והן דעת הרמב"ם והראב"ד, ושם בהג"ה דברי מ"מ וי"א כו' (ע"כ)

הדינים העולים לפ"ד הגר"א, הודאה על מעשה בי"ד אינה מחייבת משום דכו"ע ידעי וכו', ולא חשיב זה כהודאה.

הודאה על שטר אינה מחייבת משום הודאת שעבוד קרקעות, וגם בדליכא שעבוד קרקעות חשיב השטר כהילך, ומה"ט גם הודאה על כת"י בנאמנות אינה מחייבת, ותמה ע"ד השו"ע בסימן פ"ח.

ובכת"י בנאמנות במקום שאינו מודה, וכן בשטר היכא דליכא נכסים, פליגי בסימן ע"ה ס"ד אם חשיב כהילך או לא, וזה תליא בב' הגירסאות בגמ' ב"מ ד"ד: אם שטרא הוי הילך רק משום דקמודה בי'.

ויש להוסיף, שהרי הגמ' שם איירי בדאיכא שעבוד נכסים, והכא הרי איירי בדליכא שעבוד נכסים, ומבו' בד' הגר"א דבדין הילך אין לחלק בזה, ואם בדליכא שעבוד נכסים לא חשיב הילך אא"כ הוא מודה, ה"נ בדאיכא שעבוד נכסים לא חשיב הילך רק כשהוא מודה, ואם בדאיכא שעבוד נכסים חשיב הילך אף כשאינו מודה, ה"נ בדליכא שעבוד נכסים חשיב הילך אף כשאינו מודה.

אמנם הש"ך פליג ע"ז, וס"ל דשטר חשיב הילך כד איכא שעבוד נכסים אף כשאינו מודה, וכד ליכא שעבוד נכסים לא חשיב הילך רק כשהוא מודה.

בחי' הרי"מ כתובות דפ"ז: הק' בהא דס"ל לרמב"ח דשבועת פוגמת הוי שבועה דאורייתא, דהא הו"ל כהילך.

ויש להוסיף, דאין לישב דרמב"ח ס"ל כר' חייא דהילך חייב, שהרי לפ"ד בעה"מ ודעימי' כל הא דס"ל דהילך חייב הוא משום דלאו כמאן דנקיט לה בידי', אך בפוגמת הרי ודאי דמה שהודתה שנפרע הוי כמאן דנקט בידי', וא"כ בזה לכו"ע יש לפטור.

ונ' לדון בזה, דכל פטורא דהילך שייך רק בנשבעין ונפטרין, ולא בנשבעין ונוטלין, דעיקר דינא דהילך יל"פ דהוא דכל החיוב דמודה במקצת הוא בשנתחייב במקצת מכח הודאתו, דהוי זה דררא לחייבו על השאר, אך כל שכבר פרע את אותו המקצת ואינו מחויב בכלום, אינו מחויב שבועה על השאר.

וכ"ז הוא בנשבעין ונפטרין, אך בנשבעין ונוטלין דתורת מודה במקצת שבהם הוא דמה שנפטר מן המקצת הוי דררא לפטרו מן השאר, הרי דבזה ל"ש דין הילך, דאף שכבר נפטר לגמרי מאותו המקצת, אכתי איכא בזה לדין מודה במקצת, דכ"ה שהוא פטור מן המקצת, ה"נ יהא פטור מן השאר.

אך אם דינא דהילך הוא משום דאי"ז מכלל התביעה, יל"ע בזה, וצ"ע.