בדיני הקנינים - דעת לקנין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ה' ר"ח שבט תשע"א

א] כתב הרמ"ה ב"ב דמ"א. אות קט"ו, ז"ל, ואע"ג דקי"ל העודר בנכסי הגר וכסבור של ישראל הן לא קנה, דעת אחרת מקנה אותן שאני, דקי"ל זכין לאדם שלא בפניו, וכ"ת מי דמי, התם ההוא דמזכי לי' על ידי' קא מיכוין למיזכי לי', הכא ליכא מאן דמכוין למיזכי לי', חצרו תוכיח דלית לי' דעתא למזכי וזכיא לי' במתנה אפי' שלא בפניו, כדאסיקנא בפ' שנים אוחזין חצר משום יד ולא גרע משליחות וכו' גבי מתנה דזכות הוא לה זכין לאדם שלא בפניו, עכ"ל.

וצ"ע שד' הרמ"ה סותרים למש"כ שם דנ"ג: אות רכ"ד, ז"ל, ולא תימא ה"מ בנכסי הגר, אלא אפי' בנכסי חבירו נמי הכין דינא, דאי ידע דבמידי דאית לי'' זכי' בגוי' לאחזוקי בי' קא עביד, קני בפניו כי דיני' ושלא בפניו כי דיני', ול"ב כוונה מפורשת, דכיון דבנכסי הגר קני כ"ש בנכסי חבירו דאיכא דעת אחרת מקנה אותן, ואי לא ידע דבמידי דאית לי' זכי' לאחזוקי בי' קא עביד לא קני, תדע דהא קידושי אשה אפי' ביבמתו נמי כנכסי חבירו דמי דלא תפסי בהו קידושין אלא מדעתא דתרוייהו, וקא מדמינן לה למחזיק בנכסי הגר דבעי כוונה לקנות, דש"מ דלהא מילתא כי הדדי נינהו, וה"ה בנכסי חבירו דחד טעמא נינהו וכו', עכ"ל,[[1]](#footnote-2) והרי דהא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא אף בנכסי חבירו דאיכא דעת אחרת מקנה, וזה דלא כמש"כ הרמ"ה דהיכא דאיכא דעת אחרת מקנה, ה"ה זוכה אף בסבור שהוא שלו, משום דזכין לאדם שלא בפניו.

עוד מוכח כן ממש"כ הריטב"א ביבמות דנ"ב: בדין התקדשי לי במאמר יבמין, ז"ל, אבל הכא הא מכוון למקני. פי' דאפי' תימא דבהא דעת אחרת מקנה דיבמה לא מהני כלום דבדידיה תלא רחמנא

מד' הראשונים בכ"ד מוכח דהא דדעת אחרת מקנה מהני, הוא אף בשאין המקנה מתכוין להקנותו לו בקנין זה, חדא הוא כמו שהוכיח הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ז מד' הנמו"י, וכ"ה פשטות הגמ' דהא דל"מ הוא משום דדינא הוא דמחילה בטעות ל"מ, והרי דאם מחילה בטעות היתה מועלת, הי' קונה, אף שלא נתכוין רב ענן לקנות, וגם המקנה לא נתכוין להקנותו לו בזה.

עוד מוכח כן, ממש"כ הראשונים בדפ"ד: דבמדד ולא משך, אף שלא נתכוין הלוקח לקנות מהני, משום דדעת אחרת מקנה, והרשב"א שנסתפק בזה, הוא משום שנסתפק בעיקר דינא דדעת אחרת מקנה, וכמבו' גם בדבריו שם דמ"א. דלא פסיקא לי' הך דינא, ועמש"נ להלן בד' הרשב"א בגיטין ד"כ: שנקט דמהני דעת אחרת מקנה.

עוד מוכח כן ממש"כ הריטב"א ביבמות דנ"ב: בדין התקדשי לי במאמר יבמין, ז"ל, אבל הכא הא מכוון למקני. פי' דאפי' תימא דבהא דעת אחרת מקנה דיבמה לא מהני כלום דבדידיה תלא רחמנא, מ"מ הרי נתכוין הוא לקנותה בקדושין אלו ואמאי לא קני, עכ"ל, והרי דאם הי' חשוב זה כדעת אחרת מקנה, הי' קונה, אף שלא נתכוין לקנותה, ואף דגם הי' לא נתכונה להתקדש אלא במאמר יבמין.

והנה לכאו' נ', דאם הוא מדין זכי', ל"מ אלא בשנתכוין המוכר להקנות לו בקנין זה, דאל"כ מה עדיף דעת המקנה מדעת הקונה, ואמנם בד' הקצוה"ח סימן ער"ה נ' לא כן, עיי"ש שכתב דהוא מדין זכי', וע"כ ל"מ בגוי, ואח"כ הק' במדד ולא משך מ"ט ל"מ הרי דעת אחרת מקנה, והנה הרי התם גם המוכר לא נתכוין להקנות במדידה, וכמו שעמד ע"ז הנתיה"מ סימן ר', וצ"ע בזה, ואולי נקט הקצוה"ח, דהמוכר לעולם אין דעתו על קנין מסוים, והרי אם ירצה הלוקח לקנות במדידה שפיר יקנה, דדעת המוכר היתה גם ע"ז, וע"כ שפיר שייך בזה דין זכי'.

ומה שנקטו הראשונים דמהני היכא דדעת אחרת מקנה, אף שלא נתכוין להקנות לו בקנין זה, י"ל דהוא משום דנוחה מתנה זו לקנות, וע"ד שמצינו בתוס' פסחים דצ"א: דהא דקטן יש לו זכי' בדעת אחרת מקנה, דמי לדינא דב"מ די"א: דבדעת אחרת מקנה מהני חצר שאינה משתמרת, והרי דמכח הא דנוחה מתנה זו לקנות, ה"ה נקנית אף לקטן שאין לו דעת, וה"נ הכא דכוותה.

ועיקר הך מילתא דדעת אחרת מקנה נקנה בקל, מצינו עוד בכ"ד, חדא בד' הראשונים בב"מ ד"י. בשם הירושלמי לגבי ד' אמות, דאם מהני במציאה, כ"ש דמהני במתנה דדעת אחרת מקנה, עוד מצינו כן בד' הריטב"א עירובין דע"ט: לגבי הגבהה טפח, ודימה לדינא דב"מ די"א:, עוד מצינו כן בד' הרמ"ה פ' חזקת הבתים אות רל"ג, שכתב דדעת אחרת מקנה עדיף והביא לזה מהא דמוסירה מהני רק בדעת אחרת מקנה, ומהא דרץ אחריו ואינו מגיעו מהני רק בדעת אחרת מקנה, ועי' עוד בדבריו סימן רנ"ו שכתב ג"כ כן, והביא לזה מהא די' שדות מהני רק בדעת אחרת מקנה, עוד מצינו כן בד' רה"ג בס' המקח שכתב דמשיכה בחמור והנהגה בגמל מהני בדעת אחרת מקנה, עוד מצינו כן בד' הב"י סימן קצ"ב בדעת הטור, דהעמדת דלתות קונה בלא נעילה היכא דדעת אחרת מקנה, עוד מצינו כן בד' הש"ך סימן קצ"ה סק"ו דכל הא דל"מ יכול לנתקו, הוא רק במציאה, אך בדעת אחרת מקנה ה"ה קונה.

וזה מתפרש טפי לפמש"נ להלן מד' האו"ז ומד' התו"י דקנין בלא כונה נמי תורת קנין עליו, ואך דהוי קנין גרוע, וע"כ שפיר י"ל דכל דאיכא דעת אחרת מקנה ונוחה מתנה זו ליקנות, ה"ה קונה אף בלא כונה.

וע"פ האמור, י"ל קצת ד' הרמ"ה, דכל מש"כ דמהני דעת אחרת מקנה מדין זכי', הוא רק היכא שהמקנה מתכוין שיקנה בקנין זה, אך בדנ"ג: י"ל דלא איירי בכה"ג, ואיירי דומיא דההיא דיבמות, שמזה הוכיח הרמ"ה, דגם האשה כונתה להקנות במאמר יבמין, ובכה"ג באמת ל"מ אף דדעת אחרת מקנה, ואכתי צ"ע.

כתב באו"ז ב"מ סימן כ"ד, ז"ל, אבל היכא שהגבי' בסתם שלא נתכוון לקנות וגם לא נתכוון לצורך חבירו קני וכגון שהגביה ג' טפחים, כההיא דפ' המניח את הכד דתנן ההופך את הגלל ברה"ר והוזק בהן אחר חייב בנזקיו, ואמר ר' אלעזר לא שנו אלא שנתכוון לזכות. אבל לא נתכוון לזכות בה פטור, ואוקמא רב אשי לההיא דר' אלעזר כשהפכה לפחות מג' דהא דמוקים ר' אלעזר למתני' כי לא נתכוון לזכות בה פטור לכשהפכה לפחות משלשה דמתחילה לא הגביה ג' הילכך לאו הגבהה היא דכל פחות מג' כלבוד דמי ופרכינן מאי דוחקיה לאוקמא כגון שהפכה לפחות מג' וטעמא דכי נתכוון לזכות בה הא לא נתכוון לזכות בה לא לוקמה למעלה מג' דאגבהא טובא ואע"ג דלא נתכוון לזכות בה וכו', הא למדת דהגבהה למעלה משלשה קניא בהפקר אפי' בלא מתכוין ולמטה משלשה אי מתכוין למיקני קניא ואי לא לא קניא והכי משמע בפ' הבית והעליה בשמעתא דהבטה בהפקר תנאי היא וההיא דיבמות פר"ג דאמר רב יוסף עשאוה כעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן דל"ק דמשמע דהגבהה בלא מתכוין לא קניא שאני התם דהויא לה הגבהה בטעות דהא סבור ששלו הן ואסח דעתיה לגמרי מלמיקני אבל היכא דידע שהוא של הפקר ואגביה בסתם ג' טפחים הכי נמי דקני ובפחות מג' טפחים קני במתכוין לקנות. כך נראה בעיני, עכ"ל.

ונ' מדבריו, דמעש"ק בלא כוונה הוי קנין גרוע, וע"כ ל"מ אלא בהגבהה ג' טפחים שהיא הגבהה מעליא, ולא בהגבהה טפח.

ועד"ז מצינו בתו"י יבמות דנ"ב: שכתב דכל הא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו לא קנה, הוא רק בקרקעות, אבל במטלטלין קנה, ולמד לזה מההיא דהופך את הגלל, דבמטלטלין סגי בקנין גרוע, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש ברמב"ן שהביא לד' תוס' אלו ותמה ע"ז.

נתיה"מ קצ"ז, דבדין דעת מקנה סגי באומדנא דהוה ניח"ל, אך בדין דעת הקונה ל"מ, והוכיח לזה מההיא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, אף דאיכא אומדנא דבעי לקנות.

ונ' מזה דאיכא ב' דינים נפרדים בדין דעת בקנין, חדא הוא דבעינן רצון המקנה והקונה לקנין זה, ובזה חידש הנתיה"מ דסגי באומדנא דניח"ל, ועוד דבעינן דעת הקונה לקנות בקנין זה, ובדין זה יש להסתפק אם הוא דין במעשה הקנין, דלא חשיב כמעשה קנין אלא בשנעשה כדי לקנות, או דהוא דין נוסף, דכדי שיחול קנין ע"י המעשה קנין, בעינן שיהא דעתו לפעול עי"ז.

וד"ז מבו' בד' הרשב"א בההיא דגלי אדעתי' דבד' אמות לא ניח"ל דליקני, שכתב הר"ן בשם הרשב"א דאף בקניות דאורייתא ל"מ, חדא דאין אדם קונה בע"כ, ועוד דהו"ל כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, והנה מש"כ דאין אדם קונה בע"כ, יל"פ דלאו היינו שהוא בניגוד לרצונו, דמה איכפת לו שיזכו לו ד' אמותיו, אלא היינו שאין דעתו ורצונו לזה, וזה חשיב בעל כרחו, שה"ז חל בלא רצונו, ועד"ז הוא במש"כ הרמב"ן והרשב"א בדין המגבי' מציאה לחבירו, שכתב רש"י דאם לא זכה חבירו זכה המגבי' עצמו, ותמהו ע"ז דאין אדם זוכה בע"כ, והיינו דאף דמה איכפת לו לזכות בזה, מ"מ כיון שלא הי' דעתו ורצונו לכך, חשיב זה כקנין בעל כרחו, ומלבד זה איכא חיסרון נוסף דעודר בנכסי הגר, דהתם לא חשיב כבעל כרחו, דודאי ניח"ל בזה, וכמש"כ הנתיה"מ, ואפ"ה אי"ז קונה לו, דבעינן לדעתו לקנות, והיינו או משום דבלא"ה לא חשיב כמעשה קנין, או משום דבעינן דעת לפעול עם המעש"ק.

ולפי הנ"ל הרי פשוט, דגם בחצר ויד שקונין לו שלא מדעתו, כ"ז הוא משום דאמדינן לדעתי' דניח"ל בזה, דבכה"ג הרי דהגם דבשאר קנינים ל"מ בלא דעתו, שאני חצר שקונה אף שלא מדעתו, אך כל דלא ידעינן דניח"ל, ודאי דאין חצר קונה לו, דאין אדם זוכה בע"כ.

וכנראה דזהו גם מש"כ האו"ז לחלק, דבהגבהה טפח דגריעא, בעינן לדעת הקונה, דבלא זה אין בכח ההגבהה לקנות, אך בהגבהה ג' טפחים דאלימא, ה"ה קונה בלא כוונה, ואך דכ"ז הוא משום דניח"ל לקנות, ואיכא הסכמתו ורצונו לקנות, ובזה הוא שחידש דבעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, כיון דאסח דעתי' מיני', ליכא לרצון זה, וזה דלא כמש"נ מד' הרשב"א דבכסבור שהוא שלו, ליכא לחיסרון זה, וכמש"כ הנתיה"מ, וע"כ אינו קונה.

ולפ"ז נ' פשוט, דכל הא דבדעת אחרת מקנה קונה, הוא רק כלפי הך דינא דדעת לקנין, דבזה אמרינן דכל דדעת אחרת מקנה ל"ב לדעת הקונה, והיינו או משום דדעת המקנה מועלת, או משום דנוחה מתנה זו ליקנות, וה"ה נקנית אף בקנין גרוע שלא מדעת הקונה, אך כל דליכא לרצון הקונה לקנות, לא יועיל מידי מה דדעת אחרת מקנה, דאין אדם זוכה בע"כ.

והא דבמדד ולא משך דנו הראשונים שיקנה משום דעת אחרת מקנה, הוא משום דהתם הרי איכא לרצון והסכמת הלוקח לקנות, כ"ה דאיכא להסכמת המוכר להקנות, דאל"כ הרי ל"ה זה דעת אחרת מקנה, וכנראה דהיינו, דכל שמודד ע"מ למשכו מיד אחר המדידה, הרי דגמרו בדעתם עתה למכירה, ואך שלא נתכוין לקנות במדידה זו, ובזה הוא דמהני דעת אחרת מקנה, ועד"ז הוא גם בההיא דרב ענן דסבור שהוא שלו, דאיכא לרצונו לקנות, וכמש"כ הנתיה"מ, ועד"ז הוא גם בהתקדשי לי במאמר יבמין, דודאי דאיכא לרצון והסכמת היבם לקדשה לו, ואך שלא נתכוין לזה, ובזה שפיר מהני הא דדעת אחרת מקנה.

והנה בהגה' אמרי ברוך לקצוה"ח סימן ער"ה כתב לישב סתירת ד' הרשב"א, דבגיטין קאי ביד שקונה שלא מדעתו, והא דבעינן בזה לדעת אחרת מקנה, הוא כמש"כ התוס' בב"ב דנ"ד. דאם הוא יודע שהוא שם ואינו מתכוין לקנות לא קנה, ולזה מהני הא דדעת אחרת מקנה, ומשא"כ בקנין חזקה שפיר י"ל דל"מ דעת אחרת מקנה.

וביאור דבריו, דבקנין חזקה י"ל דלא חשיב כלל כמעשה קנין בלא דעת, וע"ז ל"מ דעת אחרת מקנה, ומשא"כ בקנין יד, הרי מהא דה"ז קונה שלא מדעתו, בע"כ דאיכא ע"ז תורת מעשה קנין גם בלא דעתו, ואך דבעינן דעת לפעול את הקנין, ובעלמא ל"ב שיתכוין להדיא, דאיכא דעת כללית ע"ז, וכל שהוא יודע ואינו מתכוין ל"מ, דכבר ליכא להדעת הכללית, אך אם ל"ה ע"ז תורת מעש"ק בלא דעתו, ל"ה מהני ע"ז דעת הכללית, וז"פ, וע"ז מהני הא דדעת אחרת מקנה.

ועד"ז הי' מקום לומר גם לגבי דינא דקנין המועיל וקנין שאינו מועיל, דהגם דקי"ל בד' אמות שקנה, הוא רק משום דד' אמות קונות שלא מדעתו, והגם דהיכא שיודע שהוא שם ואינו מתכוין לקנות אי"ז קונה שלא מדעתו, מ"מ כ"ז הוא משום שאין לו גמ"ד על חלות הקנין, וע"ז שפיר מהני הא דדעתו לקנות בקנין אחר, ומשא"כ בשאר קנינים לא יועיל בכה"ג, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א בתשו' הגרש"א שכתב כן, דל"מ קנין המועיל וכו' אלא בחצר שקונה שלא מדעתו.

אך באמת אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שהק' שם דהיאך קנו הלווים, ומ"ש מעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, ותירץ דשאני הכא דדעת אחרת מקנה, והרי להדיא דגם בעודר בנכסי הגר מהני דעת אחרת מקנה, וביותר, דאם שאני התם דהוא קנין יד, ולי"ב להגריעותא דבלא כוונה אי"ז מעש"ק כלל, ואך דאיכא דין נוסף דל"ב בלא דעתו, א"כ היאך למד הרשב"א לזה מההיא דעודר בנכסי הגר, והרי התם הא דל"מ הוא משום דאי"ז מעש"ק כלל, ועמש"נ להלן לדון בישוב סתירת ד' הרשב"א.

והנה בד' הרשב"א בתשו' ח"ד סימן ר"מ מחודש, דגם חצרו אינו קונה לו היכא דסבור שהוא שלו, ונ' מזה, דגם בחצר לא סגי במה דניח"ל, אלא בעינן דעת לקנות, וע"כ כל שסבור שהוא שלו ואין לו דעת לקנות, אינו קונה.

וצ"ע בזה מד' הרשב"א בגיטין דס"א., ז"ל, אם נטל ונתן ביד ה"ז גזל גמור. ולאו נטל ביד במתכוין לזכות בהן קאמר דא"כ מאי למימרא, אלא במלקט ביד כדרכה קאמר ואעפ"כ זכה ויש בה משום גזל גמור, עכ"ל, ומזה הוכיחו האחרונים דפליג על יסו"ד התוס' בב"ב, וס"ל דידו קונה שלא מדעתו, אף בשהוא יודע שה"ז בידו ולא נתכוין לזכות, ולכאו' זה שלא כד' הרשב"א בתשו', דאינו קונה בחצירו אם סבור שהוא שלו.

והנה אמנם במל"מ פי"ז מגזו"א פירש בד' התוס' שם דמהני משום שנתכוין לזכות, אך בד' הרשב"א לכאו' אי"ז מתישב.

ועי' עוד במחנ"א משיכה סימן ד' שפירש דהא דמהני הוא משום שהוא מתעסק בזכי', אך כבר הביא המחנ"א עצמו שם, דבד' הרשב"א במק"א מבו' דל"מ אף במתעסק בזכי', וכ"ה בד' הרשב"א במדד ולא משך דלא קנה.

והנה אמנם הי' מקום לומר בזה, ע"ד יסו"ד האמרי ברוך, והיינו דבשאר קנינים ל"מ מה שהוא מתעסק בזכי', ורק ביד שקונה שלא מדעתו, הרי דהגם דכשהוא יודע ואינו מתכוין לקנות ל"מ, מ"מ כל שהוא מתעסק בזכי' מהני, ודו"ק.

אך ג"ז אינו מתישב בד' תשו' הרשב"א שלמד להך דינא דל"מ יד בכסבור שהוא שלו, מההיא דעודר בנכסי הגר, והרי דדמי דין חצר ויד לדין שאר הקנינים, וכאשר כן מבו' גם בד' התוס' בב"ב דנ"ד., וכן נ' גם מד' הרשב"א ב"מ ד"י. שהובא בר"ן, שכתב דגם בקניות דאורייתא ל"מ בדגלי אדעתי' וכו', דומיא דעודר בנכסי הגר, והרי דאף דד' אמות קונות שלא מדעתו, והאמנם בדעת הרשב"א י"ל כד' הריב"ש סימן שמ"ה דאין ד' אמות קונות שלא מדעתו, אך בדעת הר"ן אין לומר כן, כיון שלדעתו הקנו לו את הד' אמות, והוי זה כחצירו גמורה, מ"מ כל שהוא יודע וכו', הוי כשאר הקנינים.

בסתירת ד' הרשב"א י"ל, דבגיטין ד"כ: עדיף טפי משום שהוא מתכוין להדיא לזכות לו, ובכה"ג מהני מדין זכי', ומשא"כ בשאר דוכתי, וגם מה שנסתפק בשאר דוכתי אם מהני, י"ל דאי"ז מדין זכי', אלא משום דנוחה מתנה זו ליקנות וכנ"ל, והרי במדד ולא משך ל"ש דין זכי', וכמש"נ לעיל, וגם בההיא דרב ענן הוכיח הגרע"א דמהני אף כשלא נתכוין המקנה לכך, ול"ש בזה דין זכי'.

והנה בד' תשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"מ מבו' ג"כ דלא קנה אף דדעת אחרת מקנה, וי"ל דהתם אזיל כמו שנטה בדף מא. דל"מ דעת אחרת מקנה, ואי"ז סותר לדבריו בגיטין, שהרי בנידון דהתשו' שם ל"ה שייך דין זכי', שהרי הי' זה לחובתו, וכמש"כ הרשב"א שם דמה"ט אין החצר קונה לו מדין שליחות.

שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ר"מ, ז"ל, ואפי' הניחם במקום שרואה אותם שם המלוה, לא קנתה לו חצירו, [שסבור] שהם שלו, ולא של זה שנתנם שם. ובכי הא, לא קנתה לו חצירו. דחצירו כידו. ואילו הגביה מעות של הפקר, וסבור שהם שלו, לא קנה. וכדגרסי' ביבמות בפ' ר"ג (נ"ב ע"ב): העודר [בנכסי] הגר, וכסבור שלו הן, לא קנה. והיינו נמי דאמרי', פרק הגוזל בתרא (קי"ח). בגוזל את חבירו, והבליע לו בחשבון, לא יצא. ואוקים לחד מן לישני', דמנא ורמא לידיה, וכמו שכתבתי.

הראשונים בב"מ ד"י. הק' ע"ד רש"י דאין אדם זוכה בע"כ, והתוס' הרא"ש הק' מעודר בנכסי הגר, ותירץ דהכא נתכוין לזכות, ונ' פשוט דכ"ז מועיל על הקו' מעודר בנכסי הגר דליכא דעת לקנות, דע"ז י"ל דמהני מה שדעתו לזכות לחבירו, וגם אם דין דעת אינו במעשה הקנין, אלא בעינן דעת לפעול עם מעשה הקנין, י"ל דמהני מה שדעתו לקנות בזה לחבירו, דאית לי' דעת לפעול קנין עם מעש"ק זה, אך על קו' הראשונים דאין אדם זוכה בע"כ, ל"ש תי' זה, וז"פ, וע"כ לא הק' הראשונים מעודר בנכסי הגר, דהתם הוי חיסרון אחר, ולי"ב להא דאין אדם זוכה בע"כ, וכנ"ל, וכמש"כ הרשב"א גופי' שהביא הר"ן שם בנפל, דל"מ מתרי טעמי.

ומאידך בשאר דוכתי, בההיא דרב ענן ובמדד ולא משך ובההיא דגיטין ד"כ:, לא דן הרשב"א רק מצד עודר בנכסי הגר, ולא משום שאין זוכה בע"כ, משום דהתם ל"ה זה בע"כ, דרב ענן הי' סבור שהוא שלו, וודאי ניח"ל לזכות, ועי' נתיה"מ קצ"ז שהוכיח מזה דבקונה ל"מ אומדנא, וכן במדד ולא משך ה"ה מתעסק בזכי', וניח"ל לזכות, וכן בההיא דגיטין ודאי ניח"ל לזכות במתנה, כ"ה דחצרו של אדם זוכה לו מתנה שלא מדעתו, ולא אמרינן דאין אדם זוכה בע"כ, כיון דודאי ניח"ל בזה, וכל החיסרון בזה הוא משום דינא דעודר בנכסי הגר, דבעינן דעת לקנין.

יש מקום עיון בזה, דאם דין הכונה הוא דין במעשה קנין, דאין תורת מעשה קנין עליו רק כשעושהו לשם קנין, לכאו' לא יועיל לזה דעת כללית, ומדמהני בחצר, בע"כ דבחצר ל"ב לזה.

אך מד' הרשב"א בתשו' שכתב דגם בחצר ל"מ כסבור שהוא שלו, ודימה לדינא דעודר בנכסי הגר, לכאו' מוכרח דדין הדעת דבעינן, אי"ז למעשה הקנין, אלא הוא דין דעת לפעול את החלות, דמעש"ק בפנ"ע ל"מ לפעול, אלא ע"י דעת האדם לפעול על ידו, והמעש"ק הוי כגרזן ביד החוצב לפעול עמו קנין, ולזה שפיר י"ל דמהני דעת כללית.

ובזה מבו' גם ד' הר"ן בשם הרשב"א, דכל דגלי' אדעתי' דבד' אמות לא ניח"ל דליקני, הוי כעודר בנכסי הגר וסבור שהוא שלו, והנה הרי לדעת הר"ן גופי' שהקנו לו חכמים את הד' אמות, הוי זה כחצרו לקנות שלא מדעתו, ואמנם הריב"ש סימן שמ"ה כתב דד' אמות אין קונות לו שלא מדעתו, אך לכאו' לד' הר"ן אין לומר כן, וא"כ מ"ש בזה דינא דעודר בנכסי הגר, ובע"כ דכל הא דשאני חצר הוא משום הדעת הכללית, וכל דליכא להדעת הכללית, הדר דינא דהו"ל כעודר בנכסי הגר.

וכן מבו' גם בד' התוס' בב"ב דנ"ד., דכל שיודע שהדבר בחצרו ואינו מתכוין לקנותו, הדר דינא דהו"ל כעודר בנכסי הגר וסבור שהוא שלו, שהרי התוס' שם הביאו להך מילתא דלא קנה משום דלאו דעתי' אשטרא, כסיוע למש"כ לעיל מינה דלא קנה כל שאין דעתו לכך, כעודר בנכסי הגר, ואך דקשיא להו ע"ז דידו קונה שלא מדעתו, וע"ז כתבו דכה"ג ליכא לדינא דידו קונה שלא מדעתו, והדר דינא הו"ל כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז אין מתישב כ"כ לומר דכל דאיכא דעת אחרת מקנה מהני משום דנוחה מתנה זו ליקנות, דזה ניחא רק אי נימא דדינא דדעת הוא דין במעשה הקנין, וי"ל דגם בלא דעת הוא מעש"ק גרוע, אך אם הוא דין בחלות הקנין, דבעינן שיהא דעתו לפעול בזה קנין, לכאו' ל"מ ע"ז נוחה מתנה זו ליקנות.

ושמעתי לפרש, דהא דמהני דעת אחרת מקנה, הוא משום דרק בנכסי הגר דליכא סיבה שיזכה בזה, ע"כ כל שאין דעתו לזכות בזה, אינו זוכה, דאף שעשה מעש"ק, אך כל שלא נתכוין לזכות עי"ז, מהיכ"ת דיזכה, ומשא"כ בדאיכא דעת אחרת מקנה, שהחפץ עומד לזכייתו, הרי דכל שעשה מעש"ק המועיל לזכות, ה"ה זוכה גם בלא שדעתו לפעול עי"ז, ואכתי צ"ע.

שוב שמעתי לפרש בענין זה, דלדעת התוס' בב"ב דנ"ד. והרשב"א בתשו' דחצרו אינה זוכה לו היכא שהוא יודע ואינו מתכוין לזכות, ובלא זה דמי לשאר קנינים, ובע"כ דליכא דין מסוים בקנין חצר שהיא מועלת שלא מדעתו, אלא הוא משום שדעתו על כל הבא לחצרו, ולפ"ז הרי מסתבר דדין דעת בקנין, אי"ז דין שיהא דעתו לפעול ע"י המעש"ק, דלזה מסתבר דל"מ דעת כללית, אלא היינו דבעינן גמ"ד לקנין, ומ"מ ל"מ ע"ז יאוש שלא מדעת, וע"כ כסבור שהוא שלו ל"מ, ולפ"ז הרי מסתבר דכל שהוא עסוק בזכי' ה"ז מועיל, וזהו שכתב הרשב"א בגיטין דס"א. דליקט ביד קנה אף שלא נתכוין לזכות, ואין הטעם כמש"כ המהרי"ט דידו קונה שלא מדעתו, אלא כמש"כ המחנ"א דכל שעסוק בזכי' מהני.

אך לדעת הסוברים דל"מ מה שעסוק בזכי', והיינו משום דבעינן דעת לפעול עם מעשה זה, הרי בע"כ דחצר שאני, וע"כ היא קונה שלא מדעתו, ולפ"ז שפיר יועיל בחצר אף היכא שהוא יודע ואינו מתכוין לזכות, והא דבדעתי' אשטרא ל"מ, הוא כמש"כ בתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דמ"ט: דהוי כאומר שאין רוצה לזכות בשטר, עיי"ש, או כמש"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ק"נ דאין דעת בנ"א כלל על שטרות לצור ע"פ צלוחיתו, וכמה שטרות איכא באשפה, או כמש"כ הש"ך דאה"נ לא קי"ל הכי.

ועכ"פ לא נתישב בזה סתירת ד' הרשב"א, דבגיטין נקט דכה"ג שמתעסק בזכי' ה"ה זוכה בזה, ובב"ב דפ"ד: ס"ל דבמדד ולא משך לא קנה, משום דליכא דעת קנין, אף שהוא מתעסק בזכי', וכבר הרגיש בזה המחנ"א.

עוד ילה"ע ע"ז, דלכאו' אי"ז מתישב בד' הר"ן בב"מ ד"י. בשם הרשב"א, דס"ל דקנין המועיל וקנין שאינו מועיל לא קנה גם בחצר, ולכאו' להנ"ל הרי ב' הדינים אין מתישבים זע"ז, אך י"ל, שהרי התם קרי לי' קנין בע"כ, וע"כ גם בלא החיסרון דאין אדם זוכה בע"כ, איכא בזה להחיסרון דעודר בנכסי הגר, דמה שהוא מתעסק בזכי' ל"מ, כיון שדעתו רק על קנין זה ולא על קנין אחר, ולא ניח"ל לקנות בקנין אחר.

הרמ"ה ב"ב דע"ו. דימה לדינא דאם משך לא קני במסירה, לדינא דגלי אדעתי' דבנפילה ניח"ל דליקני בד' אמות לא ניח"ל דליקני.

1. מבו' בדבריו דקידושין חשיבי כדעת אחרת מקנה, וזה דלא כמו שצידד הריטב"א ביבמות דנ"ב: דקידושין לא חשיבי כדעת אחרת מקנה, דבדידי' תלא רחמנא, ויש לציין לד' המכריע סימן נ"ד שהוכיח דקטן אין לו זכי' אף במקום שדעת אחרת מקנה, דאל"כ מ"ט אין קידושיו קידושין, הרי יש כאן דעת אחרת מקנה אותו דהיינו האשה, עכ"ד, והרי שנקט דקידושין חשיבי כדעת אחרת מקנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט גם אין לפרש ד' התוס', כמו שיש שפירשו דהתם גרע משום שאין דעתו ורצונו לזכות בזה, ואין אדם זוכה בע"כ, דא"כ הרי אי"ז ענין לדינא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, אלא דין אחר הוא, וכנ"ל.

   ועי' מחנ"א משיכה סימן ה' שכתב דד' התוס' הם שלא כד' המהרי"ט דבקנין חצר ל"ב דעת כלל, ועי' שיעורי הגר"ח ב"ק דצ"ז. שכתב דהתוס' שם ס"ל דיד שוה לכל הקנינים דבעינן דעת.

   ועיי"ש בד' הגר"ח בתחילת דבריו שכתב דשאני יד מכל הקנינים, דבכל הקנינים בעינן דעת לעצם המעשה קנין, אך ביד וחצר ילפי' מגט דהוי מעש"ק גם בלא דעת, ואך דבעינן דעת לזכי', וזה ל"ב בגט, דזהו דינא דגט שהיא זוכה בע"כ, ועיי"ש שכתב דע"כ חלוקין הן בדינם לענין גניבה, דל"ב בה דעת לזכי', דליכא זכי' כלל, וע"כ ביד וחצר ה"ה מתחייב אף בגוזל ע"מ לאבד, שאין דעתו להביא אצלו כלל, אך במשיכה והגבהה אינו מתחייב בגוזל ע"מ לאבד, משום דליכא דעת למעשה קנין.

   ועי' גם בתורת גיטין סימן קל"ט, דהגם דהגבהה מהניא בגט, אך היינו רק מדעתה ובע"כ ל"מ, דהגבהה אינה קונה שלא מדעתה, ומשא"כ יד דקונה שלא מדעתו, והיינו דהגם דאף יד אינו קונה בע"כ, אך היינו רק משום דאין אדם זוכה בע"כ, והך דינא ל"ש בגט וכנ"ל, ומשא"כ בשאר הקנינים דבעינן דעת לעיקר הקנין, בעינן לזה גם בגט. [↑](#footnote-ref-3)