53 בדין תחומין דאורייתא ודרבנן, ובדין תחומין למעלה מי_
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין פ_ד - פ_ה

אור ליום ג' כ' אד"א תשס"ה

**א'**

א] עירובין דמ"ה:, אמר מר ביום טוב הרי הן כרגלי כל אדם, ואמאי ליקני שביתה באוקיינוס וכו', אמר רבי יצחק הכא בעבים שנתקשרו מעיו"ט עסקינן, ודילמא הנך אזלי והנך אחריני נינהו וכו', ואיבעית אימא הוי ספק דדבריהם וספק דדבריהם להקל.

והנה בביאור הגר"א סי' ת"ד ס"א כתב להביא מזה ראי' גדולה שלא כדעת הסוברים דתחומין די"ב מיל דאורייתא, שהרי הכא איכא כמה מילין, ואפ"ה אמרי' דהוי ספק דדבריהם ולהקל.

והנה בנובי"ת או"ח סי' מ"ו הקשו לו קו' זו, וכתב לישב, ז"ל, אפי' למ"ד י"ב מיל דאורייתא היינו ביבשה אבל בימים ונהרות הוא דרבנן, כמפורש בש"ע א"ח סימן ת"ד סעיף ב' ועי"ש במג"א סק"ב, וממילא עיקר קניית שביתה באוקיינוס אינו דבר תורה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

וצ"ע ד' הגר"א שהוכיח מסוגיין דאף תחומין די"ב מיל אינם דאורייתא, שהרי בשו"ע שם להלן כתב דבימים ליכא איסור תחומין דאורייתא לדברי הכל, והסכים לזה הגר"א שם ובביאורו שם סייע לזה, ובאו הדברים בקוצר, ונ' כונתו, שדעת הרי"ף דבספינה המפלגת בתוך י' דאיכא איסור תחומין אסור להפליג אף ביום ראשון, והא דשרי להפליג היינו בספינה המפלגת למעלה מי', דלי"ב איסור תחומין מספיקא, ואם הי' תחומין דאורייתא בים הרי בזה הוי ספיקא לחומרא, וא"כ היאך שרי להפליג, ובע"כ דבים ליכא תחומין דאורייתא, וע"כ שרי להפליג למעלה מי' מספיקא,[[2]](#footnote-3) וא"כ מה הוכיח מסוגיין דתחומין די"ב מיל לאו דאורייתא, הרי שפיר י"ל דהוו דאורייתא, ומ"מ הכא הוי ספק דבריהם כיון דבימים ליכא תחומין דאורייתא, וכמש"כ הנוב"י.

ב] ונראה בביאור ד' הגר"א, דהנה בשו"ת הרמב"ם סימן ש"ח, ז"ל, ואמנם המים הרבים שגבהם י' טפחים או יותר ההליכה על גבם מותר בשבת לפי שאין אסור תחומין למעלה מי' בכרמלית וכו', והשאלה שנסתפקה לתלמיד ושאל אם איסור תחומין למעלה מעשרה אם לאו, זה האסור למעלה מעשרה ביבשה הוא כמו שנתבאר שם, אבל אויר הים ר"ל אויר כרמלית לא יתלה בו איסור תחומין למעלה מעשרה, עכ"ל, ושם סי' ש"י, ז"ל, ששאלת התלמוד אם אסור תחומין למעלה מי' או אין אסור תחומין למעלה מי' ביבשה וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מל' הרמב"ם דעיקר האיבעיא דגמ' בתחומין למעלה מי' הוי רק ביבשה ולא בים, ולא כפי שמפרשים בפשטות דאיבעיא דגמ' הויא אף בים, ואך כיון דבים הוו תחומין דרבנן ע"כ הוי ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"נ גם ל' הרמב"ם להלן, ז"ל, ולא השגחנו בכמות התחום אלא באיכותו אם הוא יבשה כדי שיהי' בו אסור של תורה ודאי למטה מי', או דבר אם הוא למעלה מי' ויהי' בו אסור מספק, או שיהי' ים ויהי' מותר לכתחלה למעלה מי' ואסור מדרבנן למטה מי', והוא מאמרינו בו יתלה אסור תחומין, הנה התבאר שההליכה על פני המים רוצה לומר למעלה מי' מותר לכתחלה לא יתלה בו אסור כלל, עכ"ל.[[3]](#footnote-4) ולעיל סק"א בהערה נת' לישב לפ"ז לדעת הרי"ף הא דלא פשטינן מהא דשרי להפליג בספינה ג' ימים קודם השבת, דאין תחומין למעלה מי, עיי"ש.

וכבר עמד ע"ז בשו"ת הרדב"ז סי' תתקע"ג, וכתב דצ"ל דלית לי' האי לישנא דקא מיבעיא לי' בספינה נמי, אלא דוקא בעמודים או בקופץ באויר, וע' בספר העתים שכתב דלא גרסי' להך א"נ בספינה, וע' גם במאירי בזה.

ועיי"ש שהק' ע"ד הרמב"ם, ז"ל, אבל קשה דאיהו בעי ביבשה ופשיט לי מספינה דהויא למעלה מי' ככרמלית, ותו דדחי רבא במהלכת בתוך הרקק אבל במהלכת למעלה מי' אכתי תיבעי לך משמע דלמעלה מי' בכרמלית נמי הוי בעיא ולא איפשטא, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לישב בזה.

והבית מאיר בסי' ת"ד הביא ל' הרמב"ם הנ"ל, וכתב דלשונות אלו לפו"ר מורים דר"ל דבמים למעלה מי' אפי' בכלל ספק אינו, וכתב ע"ז הבי"מ דחלילה להעלות כזה בדעתו, חדא דמהיכ"ת סברא כזו דאם למעלה מי' ביבשה הוא ד"ת בי"ב מיל למה לא יהא אסור בכרמלית מדרבנן מיהא, ותו שהרי בהדיא מבו' בגמ' למה דס"ד ליפשוט מעובדא דר"ג דאף בים יש תחומין למעלה מי', ועיי"ש שכתב דבע"כ לדחוק בל' הרמב"ם דמה שאין תחומין למעלה מי' בכרמלית הוא משום דהאיבעיא לא נפשטה והוי ספיקא דרבנן ולקולא, עכ"ד, וע' גם בבית יוסף סי' רמ"ח שפירש כן ד' הרמב"ם, וכ"נ גם בל' המ"מ והכס"מ פכ"ז משבת ה"ג והשו"ע סי' ת"ד.

עוד צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם פכ"ז מהל' שבת ה"ג, ז"ל, המהלך חוץ לתחום למעלה מי' טפחים וכו' הרי זה ספק אם יש תחומין למעלה מי' או אין תחומין למעלה מי', ועיי"ש במ"מ שכתב, ז"ל, ולא ביאר ספק זה אם הוא לקולא או לחומרא, ובתשובה ביאר שכל מה שיהי' מן התחומין מה"ת ספיקו להחמיר ומה שהוא מדבריהם ספיקו להקל, כמו שאמרו ספיקא דאורייתא לחומרא וספיקא דרבנן לקולא, ושם כתב שאין תחומין דבר תורה בימים ובנהרות ולא בכרמלית וכל התחומין בהן מדברי סופרים כמו שהאריך שם וכו', מכלל דבריהם למדנו שכל שהלך בים למעלה מי' לכשיגיע לנמל יורד ואינו נמנע ויש לו אלפים אמה מן המקום שפגע תחלה בו למטה מי' וכו', עכ"ל, וכ"ה בכס"מ שם, וכן פסק השו"ע בסי' ת"ד.

והרדב"ז בסי' אלף תקנ"ח תמה ע"ד המ"מ שנקט שלדעת הרמב"ם כל שהילך בים למעלה מי' לכשיגיע לנמל יורד ואינו נמנע, ממש"כ הרמב"ם ה"י, ז"ל, מי שהי' בא בדרך ליכנס למדינה, בין שהי' בא בים בין שהי' בא בחרבה, אם נכנס בתוך אלפים אמה קרוב לעיר קודם שיכנס השבת אף על פי שלא הגיע למדינה אלא בשבת הרי זה יכנס ויהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה לכל רוח, עכ"ל, וכתב הרדב"ז, ז"ל, ומשמע שאם הי' חוץ לתחום לא יכנס ובשלמא מי שבא בחרבה ניחא אבל מי שבא בים אמאי לא יכנס הרי אין תחומין מה"ת בים, וכתב שדוחק הוא לתרץ שאם הי' חוץ לתחום יכנס אבל לא יהלך את כולה דהא לגבי מי שבא בחרבה לא הוי פירושא הכי אם לא שתאמר שהדיוק הוא לצדדין והכי קאמר אם הי' חוץ לתחום והי' בא בחרבה לא יכנס לעיר וכל שכן שלא יהלך את כולה ואם הי' בא בים יכנס לעיר אבל לא יהלך את כולה וכל זה דוחק, וע' בדבריו בסי' אלף י"ח שג"כ תמה כן.

עוד הוסיף הרדב"ז לתמוה ע"ד המ"מ, שלהדיא כתב הרמב"ם בתשובה סי' ש"ח, ז"ל, אבל אם נכנס עליו השבת והוא חוץ לתחום אותו המקום שעמדה בו הספינה בשבת אסור לו לצאת מן הספינה עד מוצאי שבת, עכ"ל, והרי להדיא דאף דהי' בים למעלה מי', כמבו' כן להדיא בד' הרמב"ם שם דאיירי בכה"ג, מ"מ אם לא הי' בביהשמ"ש בתוך תחום היבשה אסור לירד מן הספינה, וזה להדיא דלא כמש"כ המ"מ.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דאין תחומין למעלה מי', א"כ מ"ט אסור לו לירד מן הספינה, ועיי"ש ברדב"ז שכתב לבאר הטעם בזה, ז"ל, וצ"ל דנהי דאין שם תחומין למהלך למעלה מי' או במקום שהוא ספק י' אבל לירד אסור שהרי הוא מהלך בתוך י' ביבשה חוץ לתחומו והא דאמרינן אין תחומין למעלה מי' היינו שאין עובר משום תחומין אפילו מהלך כל היום כולו אבל מכל מקום חוץ מתחומו הוא עומד הילכך אסור לירד, עכ"ל.

ועיי"ש בסי' אלף י"ח שהק' ע"ז, ז"ל, אמאי דחקו לאוקומי מעשה דר"ג בספינה ההולכת ברקק יתרץ משום דקניי' שביתה חוץ לתחום ואסור לירד, ועיי"ש שכתב די"ל דאה"נ דמצי לדחויי הכי אלא כיון דבלא"ה צריך לאוקמי ברקק כי היכי דלא תפשוט מרישא מוקי מעשה דסיפא נמי ברקק, ואע"ג דב' מעשיות היו מ"מ גבי הדדי מתניין, ותו בחד דוכתא הי' והכל הי' ברקק, ועוד י"ל דאי הוה מתרץ הכי נפיק מיני' טעותא דהוה משמע טעמא דהיו בתוך התחום הא אם היו חוץ לתחום היו אסורין לירד ביבשה אבל בתוך הנמל בעצמו מותר שתהלך הספינה, והא ודאי ליתא דבשלמא כשהנמל למעלה מי' ניחא אבל בסתם נמל שאין בהם י' כי כן כתבו המפרשים ודאי אסור להלך, להכי משני ברקק לאשמעינן דטעמא תלוי לפי גובה המים אם יש בהם י' מותר להלך ואסור לירד ואם אין בהם י' כסתם נמל אסור להלך ואסור לירד אלא א"כ היו בתוך התחום, עכ"ל.

ג] ונ' לדון בזה בדעת הרמב"ם, דהנה במש"כ המ"מ לדעת הרמב"ם, דלהלכה כל מה שיהי' מן התחומין מה"ת ספיקו להחמיר ומה שהוא מדבריהם ספיקו להקל, וכ"כ הכס"מ שם, ז"ל, ולפי דברי רבינו ביבשה תוך י"ב מיל כיון דלא מיתסר אלא מדרבנן נקטינן בעיין לקולא דאין תחומין למעלה מעשרה, וחוץ לי"ב מילין כיון דמיתסר מדאורייתא למעלה מעשרה הוי ספיקא דאורייתא ולחומרא, וכ"כ בהדיא בתשובה, עכ"ל, וכן מבו' בל' השו"ע סי' ת"ד וכן פסק הרמ"א שם, ומצינו גם בד' כמה מן הראשונים שדעתם כן דבאלפים אמה מקילינן למעלה מי' ובי"ב מיל מחמרינן, וזהו בס' המאורות לעיל דמ"ג. בשם ההשלמה, וכן הביא משמו בספר הבתים, וכ"ה מבו' בחי' הרמב"ן לעיל שם לדעת הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא.

אמנם לפי המבו' בל' הרמב"ם כמו שדקדק הרדב"ז דהא דאין תחומין למעלה מי' בים אינו משום דספיקא דרבנן לקולא, אלא הוא משום דבזה לא נסתפקה הגמ' כלל, ורק משו"ז הוא שהתיר הרמב"ם לילך בספינה למעלה מי', הרי יש לדקדק דאילו הי' ספיקא דגמ' אף בים, הי' לנו להחמיר ולאסור בזה, ול"ה מקילינן בזה מספיקא, הגם דתחומין בים הוו רק מדרבנן.[[4]](#footnote-5)

וכמדומה שכן משמע בל' הרמב"ם בהלכות, שכתב דהמהלך חוץ לתחום למעלה מי' טפחים וכו' הרי זה ספק אם יש תחומין למעלה מי' או אין תחומין למעלה מי', עכ"ל, ואם אכן שרי לילך חוץ לתחום אלפים אמה למעלה מי', הי' לו להרמב"ם לפרש כן להדיא, וסתימת ל' הרמב"ם משמע דה"ז ספק ומכח זה אסור לילך לכתחילה, וכתב הרמב"ם דה"ז ספק ולא כתב דאסור, להשמיענו דאי"ז אלא ספק ונפ"מ שאין לוקין ע"ז, ועד"ז העיר הרדב"ז בסי' אלף י"ח ע"ד הרמב"ם בה"י שם, ז"ל, הקצור קצרה יד לשונו של הרב להודיענו הפסק, אך כתב די"ל שסמך לו על הכלל ספיקא דאורייתא לחומרא ספיקא דרבנן לקולא, עכ"ל, וכן י"ל גם ע"ד המ"מ והכס"מ כאן.

והנה אמנם המ"מ והכס"מ הביאו כן מתשובת הרמב"ם דבתחומין דרבנן אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, ובד' הכס"מ מבו' שהוא מתשובת הרמב"ם שהביא הכל בו, והיא בשו"ת הרמב"ם סי' ש"ח, ז"ל, ואם יהי' לנו ספק באותן המים אם בגבהן עשרה אם לאו מותר ללכת בהם בשבת וכו', והראי' על זה השורש המוסכם עליו והוא אמרם ז"ל ספיקא דרבנן לקולא ודאורייתא לחומרא, ואמרם ז"ל תחומין דרבנן, עכ"ל.

אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה אי נימא בדעת הרמב"ם דלא מקילינן בתחומין דרבנן למעלה מי', נ' שהטעם בזה הוא, משום דעיקר תחומין דאורייתא בי"ב מיל, וע"כ לא מקילינן בספיקו, וע' שו"ת חת"ס או"ח סי' צ"ה שכתב כן בדעת הראב"ד.

אמנם קשיא ע"ז מסוגיא דלעיל דל"ו. דמבו' להדיא דמקילינן בספק עירובי תחומין דרבנן, ויותר מזה מבו' שם דאף למ"ד דהיכא שעיקרו מה"ת לא מקילינן בספיקו, מ"מ מקילינן בספק תחומין, ועיי"ש בחי' הרשב"א מש"כ לישב לדעת הסוברים דתחום י"ב מיל מה"ת, דמ"מ לא חשיב תחום אלפים אמה עיקרו מה"ת, עיי"ש, וא"כ לכאו' אין לפרש בדעת הרמב"ם דלא מקילינן בתחומין דרבנן למעלה מי' משום דעיקרו מה"ת, וביותר צ"ע שהרי כבר הוכיחו המל"מ רפ"ד מבכורות והשעה"מ פ"י ממקואות כלל א' שדעת הרמב"ם דלהלכה קי"ל דאמרי' ספיקא דרבנן לקולא אף היכא שעיקרו מה"ת, וא"כ אף אי נימא דתחומין דרבנן חשיב שעיקרו מה"ת מ"מ יש לנו להקל בספיקו.

ואמנם הפשוט בזה שהדבר חלוק, דהאמנם ודאי דספק עירובי תחומין לקולא, אך מ"מ בספיקא אם יש תחומין למעלה מי' אין לנו להקל אף בתחומין דרבנן, והיינו משום דעיקר הספק הוא לגבי תחומין י"ב דאורייתא, ובזה אזלי' לחומרא, וע"כ אף בדין תחומין דרבנן דתליא זב"ז אזלי' לחומרא, ול"ד לספק שנולד בעירוב דרבנן דאזלי' לקולא, דשאני הכא דשורש הספק הוא בדינא דאורייתא.

אמנם בד' הרמב"ן לעיל דמ"ג. כתב, ז"ל, בכל ספיקי דעלמא הכי עבדינן היכא דתלי בהו מילי טובא מאי דהוי ספיקא דאורייתא לחומרא ומאי דהוי ספיקא דרבנן לקולא, ומה טעם לדבריו, וכדאמרינן בעלמא כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחוצה לארץ מפני שהללו דברי תורה והללו דברי סופרים, וה"נ אמרינן לענין מת בתוך ל', והרבה כיוצא בהן, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, והרי שדעתם דאף היכא ששורש הספק בדאורייתא, יש לנו להקל בדינא דרבנן, ומה"ט מבו' בד' הרמב"ן להלן שם דאף להסוברים דתחומי י"ב מיל דאורייתא, אשר לדעתם יש להחמיר בתחומי י"ב מיל למעלה מי', מ"מ בתחום אלפים אמה דרבנן מקילינן למעלה מי', הגם דשורש הספק הוא בדאורייתא, ואזיל לטעמי'.

ולפ"ז הרי לא קשיא ממש"כ הרמב"ם בתשובתו דמקילינן בספק תחומין דרבנן, דהתם איירי הרמב"ם בספק אם המים הם למעלה מי' או למטה מי', ובספק כי האי ודאי אזלי' לקולא דספיקא דרבנן לקולא, ומשא"כ בספיקא אם יש תחומין למעלה מי' שעיקר הספק הוא בדינא דאורייתא, שפיר י"ל דלא אזלי' לקולא.

ועיקר הדין כבר מצינו כן בקר"א בסוגיין, עיי"ש שכתב ע"ד המ"מ דצ"ע, דאיכא כמה ספיקות בתחומין דאזלי' לחומרא, וע' גם בס' קובץ בפכ"ז משבת שדן לפרש בדעת הרמב"ם דאסרינן בזה מספק.

ומעתה ניחא מש"כ הרמב"ם דאסור לירד מן הספינה אם הי' ביהשמ"ש חוץ לתחום העיר, ולא שרינן בזה משום שהי' למעלה מי' ואין תחומין למעלה מי', דלא מקילינן בתחומין למעלה מי', ואף בתחום דאלפים אמה שאינו אלא מדרבנן, וע"כ אסור ליכנס ליבשה.

ובאמת בזה מסתבר טפי שלא נקל בספיקו, שהרי עיקר הספק הוא אם קנה שביתה בים למעלה מי' או לא, וספק זה עצמו אי"ב נפקותא לענין דאורייתא, והוא אם שרי לילך משם י"ב מיל, וכיון דמחמרי' בזה מספק, ע"כ לא מקילינן אף ליצא חוץ לאלפים אמה משם.

אמנם אכתי לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, דהגם דאין להתיר ליכנס ליבשה משום ספיקא דאין תחומין למעלה מי', מ"מ הרי דעת הרמב"ם דבים פשיטא דאין תחומין למעלה מי', וא"כ כל שהי' בביהשמ"ש בספינה למעלה מי' ודאי לא קנה שביתה, וא"כ מ"ט אסור ליכנס ליבשה.

ד] ונ' די"ל בזה, דהנה בביאור טעמא דהרמב"ם דפשיטא להגמ' דאין תחומין למעלה מי' בים, מבו' בל' הרמב"ם בסי' ש"ח דהוא משום שהוא כרמלית ואין תחומין למעלה מי' בכרמלית.

וביאורו הוא, לפמש"כ הרמב"ם בסי' ש"י דאיסור תחומין בכרמלית אף בי"ב מיל אינו אלא מדרבנן, וע"כ כיון שכל איסור תחומין בזה אינו אלא מדרבנן, ע"כ לא החמירו בזה חכמים למעלה מי'.

ויש להוסיף בזה, דהנה הבית מאיר בסי' ת"ד תמה ע"ז, דמהיכ"ת סברא כזו, דאם למעלה מי' ביבשה הוא ד"ת בי"ב מיל למה לא יהא אסור בכרמלית מדרבנן מיהא.

ונ' לדון בזה, דהנה לדעת הרמב"ם דמדאורייתא אין תחומין בים משום דהוי כרמלית, תמהו הבית מאיר שם והקר"א בנזיר דס"ז, דא"כ מאי איבע"ל אם יש תחומין למעלה מי', הרי למעלה מי' הוי מקום פטור, וא"כ ודאי אין בזה איסור תחומין.[[5]](#footnote-6)

ובפשוטו הי' נראה, דהנה ז"ל הרמב"ם בסימן ש"י, שזה לא יעלה בדעת בר בי רב דחד יומא שיהי' בהליכה במים אסור תחומין דאוריתא ממחנה ישראל שהוא רשות הרבים, והלא ידע שאסור הטלטול שיש בו חיוב סקילה אמרו בו המעביר ד' אמות ברה"ר מקורה פטור לפי שאינו דומה לדגלי מדבר, כן בלי ספק המהלך י"ב מיל על פני המים המועטים פטור לפי שאינו דומה למחנה ישראל, עכ"ל, וי"ל לפ"ז דלעולם מודה הרמב"ם דשייך איסור תחומין אף אם ליכא איסור טלטול, ואך דס"ל דכיון דאיסור תחומין די"ב מיל נלמד משיעור מחנה ישראל, יש לנו להצריך שיהא דומיא דמחנה ישראל, כ"ה שלענין טלטול בעי' שיהא דומיא דדגלי מדבר, וע"כ ע"ג המים שאינו דומה למחנה ישראל לי"ב איסור תחומין, ועי' בחת"ס ח"ו סי' צ"ח שכתב כעי"ז, ולפ"ז י"ל דלמעלה מי' הגם דלי"ב איסור טלטול, הוא רק משום שאין רה"ר תופסת למעלה מי', אך אי"ז משום דומיא דדגלי מדבר, וע"כ לענין תחומין י"ל דהרשות תופסת למעלה מי' ויש בזה איסור תחומין, וראיתי מובא כעי"ז משו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' קכ"ב.

אמנם בל' הרמב"ם שם לא משמע כן, שהרי כתב שם, ז"ל, ואתם בני אדם כולכם החכמים מכם או שאינם חכמים איך יתכן להיות תחומין דאוריתא על פני מים שלא תדרוך בו כף רגל והוא כרמלית והם הנהרות כולם והמים בין היו מועטים בין היו רבים הם כרמלית והטלטול בהם אפי' באלף מיל אמנם הוא אסור מדרבנן, וכ"ש וכו', וכבר בארנו מה שחייב בזה מן הגנות שיהי' המעביר על פני המים אסור מדרבנן והמהלך לוקה מן התורה, עכ"ל, ונ' להדיא דבכל מקום דשרי לטלטל מה"ת ל"ש שיהא איסור הילוך דאורייתא, ובד' הכס"מ פכ"ז משבת מבו' דתרי טעמי כתב הרמב"ם, חדא שלא יתכן שיהא טלטול מותר והילוך אסור, ועוד דלא מצינו לאסור נשום דומיא דמחנה ישראל, שהרי אי"ז דומה למחנה ישראל, והדק"ל.

ואשר ע"כ נ' בדעת הרמב"ם, דאה"נ ודאי מדאורייתא ליכא איסור תחומין למעלה מי', דומיא דשרי לטלטל שם, ומדרבנן הוא דמיבע"ל אם יש איסור תחומין למעלה מי', שהרי מדרבנן אסרו תחומין אף ברה"י דליכא איסור טלטול כלל, וה"נ שייך איסור תחומין אף במקום פטור, וראיתי מובא כן משו"ת ערוגת הבושם ח"א או"ח סי' צ"א סק"ו.

ולפ"ז מת' היטב הא דבכרמלית פשיטא להגמ' דליכא איסור תחומין למעלה מי', דכיון דאף ברה"ר דאיכא איסור תחומין דאורייתא, מ"מ למעלה מי' ליכא איסור מה"ת, הרי דאף דברה"ר אסרו בזה מדרבנן, מ"מ בכרמלית שכל עיקר איסור תחומין שם הוי מדרבנן לא החמירו לאסור למעלה מי', וכל קו' הבית מאיר מיוסדת כמבו' בדבריו על הא דנקט דביבשה איכא איסור תחומין מה"ת למעלה מי', אך אי נימא דליכא איסור תחומין למעלה מי' מה"ת ל"ה קשיא לי'.

אמנם צ"ע רב ע"ז, דאם מדאורייתא פשיטא דליכא איסור תחומין למעלה מי', וכל הספק הוא אם איכא איסור מדרבנן, א"כ הי' לנו להקל בזה מספק, ומ"ט החמיר בזה הרמב"ם וכמש"נ לעיל, הרי אין שורש הספק בדאורייתא, שהרי מדאורייתא פשיטא דליכא איסור תחומין למעלה מי', ובדברינו להלן יתבאר בעזה"י ישוב לזה.

אך י"ל בזה, שהרי הרא"ש כתב באיבעיא דתחומין למעלה מי' דעבדי' לחומרא, ובשו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ח בי' טעמו עפי"ד הב"ח, דבמילתא דעמדה בגמ' בתיקו לא מקילינן מספיקא, ואף ל"ש בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב, כיון דמיבע"ל לכולהו רבנן, ועיי"ש שביאר דהיינו משום דקבעוהו בש"ס בספק ולא החליטו להקל, וכתב לפ"ז שלדעת הרמב"ם דתחומין די"ב מיל דאורייתא י"ל דע"כ לא החליטוהו להקל, וע"כ לדעתו בתחומין דרבנן יש להקל מספיקא, עכ"ד, ולפ"ז אי נימא כמש"נ בדעת הרמב"ם דספיקא דתחומין למעלה מי' הוי רק מדרבנן, דמדאורייתא פשיטא דשרי, א"כ הרי הי' בדין להקל בזה אף בי"ב מיל, ומדקבעוהו בש"ס בספק ולא החליטו להקל יש לנו להחמיר בזה, וצ"ע עוד בזה.

והנה נראה פשוט, דהא דס"ל להרמב"ם דאיסור תחומין בימים ונהרות אינו אלא מדרבנן, היינו רק באיסור הליכה חוץ לתחום, דכאשר הולך בימים ונהרות לי"ב איסור דאורייתא, אך קנין שביתה בימים ונהרות ודאי הוי מדאורייתא, וכל ששבת ביהשמ"ש בימים ונהרות וסוף תחומו הוא ביבשה, אסור לו לילך שם מדאורייתא, שהרי טעמא דהרמב"ם דלי"ב איסורא דאורייתא, הוא משום דלי"ב איסור טלטול ומשום דל"ד למחנה ישראל, וכ"ז ל"ש אלא על איסור ההליכה, אך קנין השביתה אינו נלמד כלל ממחנה ישראל, וע"כ ודאי דאף בימים ונהרות איכא קנין שביתה מדאורייתא.

ובזה ניחא מש"נ דדעת הרמב"ם דמספק אסור לילך חוץ לתחום למעלה מי' משום דעיקרו דאורייתא, והקשינו לעיל דאם מדאורייתא ודאי ליכא איסור תחומין למעלה מי' משום דאי"ז רה"ר, א"כ נמצא דאין עיקר הספק כלל בדאורייתא, ומ"ט יש להחמיר בזה, אך לפמש"נ ניחא, דעיקר הספק הוי שפיר בדאורייתא, דהגם דפשיטא דמדאורייתא שרי לילך חוץ לתחום למעלה מי', מ"מ אכתי הוי הספק בדאורייתא במי שהי' ביהשמ"ש למעלה מי' אם קנה שם שביתה או לא, דאם יש תחומין למעלה מי' קנה שם שביתה ואסור מדאורייתא ליצא חוץ לי"ב מיל, דהגם דהוי זה מקום פטור, הרי נתבאר דקנין השביתה שפיר חייל אף בדאין מקומו רה"ר, וא"ש היטב.

ולפ"ז הרי נמצא, דאף מש"כ הרמב"ם דפשיטא להגמ' דאין תחומין למעלה מי' בים, אשר נתבאר דטעמא הוא משום דאיסור תחומין בים אינו אלא מדרבנן, היינו רק דשרי לילך חוץ לתחום כשהוא למעלה מי' בים, דזה פשיטא דשרי, כיון דכל איסור הילוך חוץ לתחום בים אינו אלא מדרבנן, אך היכא שהי' ביהשמ"ש למעלה מי' בים וירד ליבשה, ודייני' אם קנה שביתה בביהשמ"ש ואסור לו לילך ביבשה חוץ לתחומו, אשר זה הוי דינא דאורייתא, הרי דזה תליא בהאיבעיא אם יש תחומין למעלה מי', וז"פ.

ובזה ניחא הא דבעי' למיפשט דיש תחומין למעלה מי', ממתני' דפעם א' לא נכנסו לנמל עד שחשיכה וכו' דיש תחומין למעלה מי', אשר קשיא לדעת הרמב"ם שהרי בים פשיטא דאין תחומין למעלה מי', וכמשה"ק כן הרדב"ז והבית מאיר, אך לפמש"נ ניחא, דהגם דבים פשיטא דאין תחומין למעלה מי', הרי היינו רק כאשר דייני' לילך חוץ לתחום בים, אך כד דייני' אם קנה שביתה למעלה מי' בים, הרי זה תלי בהאיבעיא אם יש תחומין למעלה מי', וע"כ שפיר בעי' למיפשט מינה דיש תחומין למעלה מי', וקנו שביתה בספינה למעלה מי', וע"כ היו אסורין ליכנס אם היו בביהשמ"ש חוץ לתחום.

אך אכתי לא נתישב בזה הא דבעי' למיפשט דיש תחומין למעלה מי' ממתני' דמעשה שבאו מפלנדרסין וכו', דהתם הרי הנידון הוא לילך בים, ובזה הרי לדעת הרמב"ם פשיטא שאין תחומין למעלה מי', ואולי יש לדחוק, דאם ביבשה יש תחומין למעלה מי', ניחא שהם רצו החמירו על עצמן אף בים, הגם דבזה מדינא אין תחומין למעלה מי', אך אם אין תחומין למעלה מי' אף ביבשה, מ"ט החמירו על עצמן.

וצ"ל בזה לפמש"כ בשו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ח, וקיימתי' מנפשאי בס"ד, דכל מש"כ הרמב"ם דמדאורייתא אין איסור תחומין בים, היינו רק לדידן דרק תחומין די"ב מיל דאורייתא, וילפי' לה משיעור מחנה ישראל, אך למ"ד דתחומין דאלפים אמה דאורייתא ויליף לה מקרא דאלפים דלוים מיתורא דקרא, הוי אף בים דאורייתא, ועמש"נ להלן סק"י להוכיח כן עוד, אך אי"ז מתישב כ"כ עם ל' הרמב"ם שא"א שיהא מותר לטלטל ואסור להלך, דמ' דסברא היא, ואי"ז שייך להילפותא ממחנה ישראל, וכמש"נ לעיל בזה, ועמש"נ לישב בזה להלן סק"י, ולפ"ז נמצא דלהך מ"ד אין להתיר תחומין למעלה מי' בים, אלא תליא בהאיהעיא אם יש תחומין למעלה מי', ולפ"ז ניחא דזמש"א דאי יש תחומין למעלה מי' משו"ה רצו, דר"ע לטעמי' דס"ל דתחומין דאורייתא, וי"ל דגם ר' יהושע בר זוגי' ס"ל הכי, וא"ש היטב, אך הא דבעי' למיפשט ממתני' דפעם א' נכסו לנמל, לא א"ש כ"כ בזה, שהרי התם ר"ג קאמר לה, ואיהו לא מצינו דס"ל תחומין דאורייתא, (ומבו' בירושלמי דדמש"א ר"ג מותרין אתם ליכנס שכבר הייתי מסתכל וכו', יש להעמידו כדעת ר"ג גופי' וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם, ודלא כמש"כ הרשב"א בדעת הבבלי דיל"פ דאמר כן לדעת ר' יהושע ור"ע), וע"ז צ"ל כמש"נ דנידון קנין שביתה בים למעלה מי' תלי בהאיבעיא אי יש תחומין למעלה מי'.

ואשר זהו מה שפסק הרמב"ם דאם הי' בביהשמ"ש בספינה חוץ לתחום, אסור לירד ליבשה, וקשיא דהרי הי' בים למעלה מי' ואין תחומין למעלה מי' בים, אך למש"נ ניחא דבזה אין להתיר משום הא דאין תחומין למעלה מי' בים, דלענין קנין שביתה למעלה מי' בים תלי זה באיבעיא דגמ' אם יש תחומין למעלה מי', וכיון דבזה לא מקילי' מספיקא, ע"כ שפיר פסק הרמב"ם דכה"ג אסור לירד ליבשה.

ה] ובזה מתבארים ד' רבינו הגר"א, שהוכיח מסוגיין דאף תחומין די"ב מיל לאו דאורייתא, אשר קשיא שהרי בימים ונהרות לכו"ע ל"ה תחומין דאורייתא, אך לפמש"נ הרי כל הא דבימים ליכא תחומין דאורייתא היינו רק להוציא בים מחוץ לתחום, אך קנין שביתה בים הוי מדאורייתא, ואסור מדאורייתא להוציא ביבשה מחוץ לי"ב מיל דשביתתו, וע"כ שפיר הוכיח הגר"א מסוגיין דתחומין די"ב מיל ל"ה דאורייתא, דאל"כ הי' זה ספק דאורייתא שמא קנו שביתה באוקיינוס וכיון שיצאו מי"ב מיל אסור מדאורייתא להוציאן חוץ לד' אמותיהן, וז"ב בדעת הגר"א, ונמצא שמד' הגר"א סייעתא גדולה למש"נ בדעת הרמב"ם דקנין שביתה בים ודאי הוי מדאורייתא.

אמנם צ"ע בזה, דהנה בשו"ע שם סי' ת"ד, ז"ל, המהלך חוץ לתחום למעלה מי' טפחים וכו', ה"ז ספק אם יש תחומין למעלה מי' או לאו, ומה שיהי' בדרבנן יהי' ספיקו להקל. והואיל ואין בימים ובנהרות איסור תחומין דאורייתא לד"ה, לפי שאינם דומין לדגלי מדבר. מי שבא בספינה בשבת והגיע לנמל, אם משנכנס השבת עד שהגיע לנמל לעולם היתה למעלה מי' מקרקע הים או הנהר, יורד ואינו נמנע ויש לו אלפים אמה ממקום שפגע בו למטה מי', עכ"ל, וכ"כ דין זה המ"מ והכס"מ פכ"ז משבת ה"ג.

והנה לעיל בדברינו הבאנו מה שעמד ע"ז הרדב"ז שמד' הרמב"ם בהלכותיו ובתשובה מבו' דאסור לירד מן הספינה, ונת' הטעם בזה דהגם דאין איסור תחומין דאורייתא בים, ומשום זה אף ליכא איסור תחומין למעלה מי' בים, היינו רק דליכא איסור דאורייתא על הילוך חוץ לתחום בים, ולמעלנ מי' אין אסור אף מדרבנן, אך קנין שביתה איכא שפיר אף בים, ואף למעלה מי' להצד דיש תחומין למעלה מי', ואשר ע"כ אין להתיר לירד מן הספינה, עיי"ש.

ולכאו' מד' השו"ע שפסק דשרי לירד מן הספינה, מכח הא דאין בימים איסור תחומין דאורייתא, מוכח דאף קנין שביתה ליכא מדאורייתא בים, דאי נימא דקנין שביתה איכא אף בים, א"כ הרי הי' לנו לאסור לירד מן הספינה, דהוי זה ספיקא דאורייתא, שאם קנה שביתה בים ועתה הוא חוץ לתחום י"ב מיל, אסור לו ליצא מד' אמותיו מדאורייתא, ואין לומר דדעת השו"ע דכל שיצא מי"ב מיל אין אסור ליצא מד' אמותיו מדאורייתא, (עמש"נ בפרט זה לקמן סק"ט), דא"כ ל"ה בעינן להא דאין בימים איסור תחומין דאורייתא.

אמנם יש לדחות בפשיטות, די"ל דדעת השו"ע כמש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ג. דאיסור תחומין דאורייתא הוא רק בשהלך כל הי"ב מיל באיסור, ובכה"ג אסור מה"ת ליצא מד' אמותיו, אך כל שהלך בהיתר אין אסור מדאורייתא אלא להלך עוד י"ב מיל, וע"כ שפיר פסק השו"ע דכיון שאין בימים איסור תחומין דאורייתא, ע"כ שרי לירד מן הספינה, דהגם דקנין שביתה איכא אף בים, מ"מ אין אסור מדאורייתא אלא לילך י"ב מיל ביבשה, וז"פ.

אמנם צ"ע בזה, דאף אם הי' איסור תחומין נוהג בים, מ"מ הרי זה הבא בספינה הי' אנוס בהילוכו, וא"כ כה"ג אין לאסור מדאורייתא ליצא מד' אמותיו.

אך זה ניחא אי נימא שלא התיר הרמב"ן אלא היכא שהי' שאר ההילוך בהיתר, אך היכא שלא הי' זה בהיתר אלא הי' אנוס ע"ז י"ל דשפיר יש לאסור מדאורייתא ליצא מד' אמותיו,[[6]](#footnote-7) וע"כ זה שבא בספינה הגם שהוא אנוס על יציאתו מחוץ לתחום, מ"מ אילו הי' תחומין דים דאורייתא הי' אסור מדאורייתא ליצא מד' אמותיו אף לדעת הרמב"ן.

עוד ילה"ע בזה, דכ"ז ניחא רק אי נימא דהמפליג בספינה חוץ לתחום עובר על איסור תחומין דאורייתא, אלמלי הא דאין תחומין דאורייתא בים, הגם דלאו מידי קעביד, דהאמנם בשו"ע סי' רמ"ח מבו' דאיכא בזה איסור תחומין, מ"מ י"ל דאי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא אין לאסור כיון דלאו מידי עביד, דאי נימא דלי"ב איסור דאורייתא א"כ אף אם הי' איסור תחומין דאורייתא בים לא הי' אסור לירד מן הספינה לפ"ד הרמב"ן, וית' בעזה"י פרט זה במק"א באורך.

אך אכתי תיקשי בזה בדעת הגר"א, שהרי ממה שהוכיח דאין תחומי י"ב מיל מדאורייתא מסוגיין, מבו' דעתו דלמ"ד דהוו דאורייתא יש לאסור ליצא מד' אמותיו אף אם לא הלך כל הי"ב מיל באיסור, וא"כ לדעתו הרי בע"כ מה שהתיר השו"ע לירד מן הספינה מכח הא דאין בימים איסור תחומין דאורייתא הוא משום דאף ליכא בימים קנין שביתה דאורייתא, וא"כ הדר קשיא מה הוכיח הגר"א מסוגיין דתחומי י"ב מיל לאו דאורייתא, הרי בים אף לדעת הרמב"ם ל"ה תחומין דאורייתא, ובקצרה קשיא מ"ט ס"ל להגר"א דבגשמים ששבתו באוקינוס יש לאסור להוציאן מד' אמותיהן מדאורייתא, ומ"ש ממה שפסק השו"ע דמי ששבת בים אין אסור ליצא מד' אמותיו מדאורייתא, ולכאו' הוי ממש חד גוונא.

ונ' פשוט בזה, דהגם דס"ל להגר"א דאיסור תחומין דאורייתא הוא אף בשלא הלך כל הי"ב מיל באיסור, מ"מ כ"ז הוא בדהוו כל הי"ב מיל יבשה, אף כל שאין י"ב מיל יבשה לי"ב איסור תחומין דאורייתא, והיינו משום דהגם דאיסור תחומין דאורייתא הוי אף בשלא הלך כל הי"ב מיל באיסור, מ"מ שורש האיסור הוא במה שבהילוכו מרחיק ממקומו י"ב מיל, ואף בשכבר יצא מן הי"ב מיל, מ"מ בכל ד' אמות שמרחיק מצינו לדונו כהרחקת י"ב מיל, וכמו שביאר האבנ"ז בסי' ש"ז, וע"כ כל שלא היו כל הי"ב מיל יבשה ליכא איסור תחומין דאורייתא.

ויש להוכיח כן, שהרי הרמב"ם בתשובה פי' טעמו דאין בימים איסור תחומין דאורייתא, דאיך יתכן להיות תחומין דאוריתא על פני מים שלא תדרוך בו כף רגל והוא כרמלית וכו' והטלטול בהם אפי' באלף מיל אמנם הוא אסור מדרבנן, ולהלן סק"י נת' דלכאו' ל"ש כ"ז רק אם איסור תחומין הוא בהילוך י"ב מיל, ובזה נקט הרמב"ם דאם אף שרי לטלטל שם אלף מיל, כ"ש שיהא מותר לילך שם י"ב מיל, אך אם האיסור הוא ביציאה מתחומו, לכאו' ל"ש לדמותו כלל לאיסור טלטול, וביותר שאם האיסור הוא בהיציאה מתחומו, הרי הוי האיסור אף באמה אחת שיוצא בה מתחומו, והרי טלטול באמה זו שרי, וא"כ חזינן דאסור להלך ומותר לטלטל, וא"כ מה למד הרמב"ם זמ"ז, וגם ל' הרמב"ם הוא להוכיח מדשרי לטלטל אפי' אלף מיל, ונ' להדיא דבהילוך האיסור הוא הילוך כל הי"ב מיל, וצ"ע מזה ע"ד הגר"א שהוכיח מסוגיין שלא כד' הרמב"ם, וחזינן לדעתו דלדעת הרמב"ם אסור מדאורייתא אף בגשמים שלא הלכו כל הי"ב מיל, אך למש"נ נ', דהגם דהאיסור הוי בגמר הרחקת י"ב מיל, מ"מ כיון דשורש האיסור הוא במה שעי"ז מרחיק י"ב מיל ממקומו, וכל הי"ב מיל הוו בכלל האיסור, ע"כ שפיר דימה הרמב"ם לטלטול.

ומצינו עיקר הדין בד' הקרית ספר פכ"ז משבת, ז"ל, ורה"י המוקף מחיצות נראה דאינו נחשב בתוך י"ב מיל לא בתחילה ולא באמצע ולא בסוף, אלא בעינן י"ב מיל כדגלי מדבר, עכ"ל, אך בד' הקרית ספר נ' טפי שטעמו משום דס"ל דהאיסור הוא בהילוך י"ב מיל, ועיי"ש שדעתו דאם הלך י"ב מיל למזרח וחזר למקומו אסור לו לילך למערב אפי' פסיעה אחת, וע' דברי יחזקאל סי' ז' שהאריך בזה.

ומשה"ק הגר"א מסוגיין, הוא משום דהכא איירי אף בגשמים שירדו בריחוק י"ב מיל מן האוקיינוס, וכיון דאיכא ממקום שביתתן לכאן י"ב מיל דיבשה, ע"כ אסור מדאורייתא להוציאן מד' אמותיהן, וז"פ.

**ב'**

ו] ובעיקר קו' הגר"א מסוגיין על דעת הסוברים דתחומין די"ב מיל דאורייתא, דלדעתם מ"ט הוי זה ספק דבריהם, מצינו כמה דרכים לישב בזה.

חדא, הוא מש"כ בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ג., ז"ל, ועוד אמרינן לקמן גבי ליקנו שביתה באוקיאנוס ואיבעית אימא ספק דדבריהם להקל, ואע"פ שהגשמים הללו חוץ למקום שביתתן כמה פרסאות הן, ובודאי כשתמצא לומר תחומין דאורייתא לאדם אף לכלים תורה הם, ואעפ"כ אין אומרים בהן כיון שקנו שביתה באוקיאנוס ויצאו חוץ לג' פרסאות אסורין הן מן התורה ואפי' בתוך אלפים, וש"מ שאין תחומין מן התורה אלא כשיצאו מתחלת תחומין לסופן באיסור, עכ"ל,[[7]](#footnote-8) ועמש"נ לעיל סק"ה אם יש להתיר משום טעם זה אף היכא שהלך מתחילה באונס.

עוד י"ל בזה, לפמש"כ הר"א בן הרמב"ם בס' מעשה נסים סי' י"ב, דאיסור תחומין ביוהכ"פ ויו"ט ודאי אינו מה"ת, דבקרא כתיב אל יצא איש ממקומו ביום השביעי, וכ"ה דעת הר"ד הבבלי שם, ולפ"ז ניחא בפשיטות, דע"כ הכא דאיירי ביו"ט, הוי ספק דדבריהם אף ביותר מי"ב מיל.

אמנם בעיקר דין זה אם איסור תחומין דאורייתא נוהג ביו"ט הנה בד' הרמב"ן והגר"א דקשיא להו מסוגיין מבו' דפשיטא להו דתחומין דאורייתא נוהג אף ביו"ט.

וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד דפשיט"ל דנוהג אף ביו"ט, והוא בד' הר"ח ר"ה דל"ג., ובד' רש"י ותוס' חגיגה די"ז:, וכ"נ גם בד' רש"י לקמן דע"ט. ד"ה בגוב עייש"ה, ובד' התוס' בפסחים דצ"ג: ד"ה רב יהודה והוא מירושלמי, ובבעה"מ ומלחמות פ"ג דביצה, ובתו"י ותוס' הרא"ש וריטב"א יומא דס"ז., ור"ן ביצה דכ"ה. ודכ"ח:, ותשב"ץ ח"ב סי' רי"ב, וע' גם בתשו' גאוני מזרח ומערב סי' פ"ג תשובת רב צמח גאון שלענין תחומין שוין שבת ויו"ט, ומ' דאף תחומי י"ב מיל דאורייתא הוו דאורייתא ביו"ט.

אמנם הנה הפר"ח סי' תצ"ה סק"ג, כתב דלפמש"כ התוס' בביצה דכ"ג., דלמ"ד דהבערה ללאו יצאת ול"ה מלאכה מותר להבעיר מה"ת ביו"ט, וכ"כ התוס' בפסחים ד"ה: בשם ריב"א, הרי ממילא דתחומין דל"ה מלאכה אין לאסרו ביו"ט, ותמה ע"ד רש"י ותוס' בחגיגה דס"ל דלמ"ד תחומין דאורייתא, אף ביו"ט אסור מדאורייתא, וע' גם בדבריו בסי' תקפ"ו סקכ"ב בזה.

גם הטו"א בחגיגה די"ז: תמה ע"ד רש"י ותוס' שם דקרא כתיב בשבת, והיאך ילפי' מינה ליו"ט, וגם בגבו"א יומא דס"ז. תמה כן ע"ד תו"י שם, והחת"ס או"ח סי' קנ"ט וסי' קנ"ב כתב לישב להסוברים דלא ירד מן ביו"ט, וא"כ הך קרא קאי גם על יו"ט, וע' גם בחי' חת"ס לעיל די"ז: בזה, וע' עוד בענין זה בס' יום תרועה ר"ה דל"ב. ובגל' הגרע"א או"ח סי' תקפ"ו למג"א סקכ"ד, ובמנ"ח מ' כ"ד אות א' ומ' רח"צ אות ה', ואבנ"ז או"ח סי' קל"ט, ומרחשת ח"א סי' י', וע"ע בשאג"א סי' ע' לענין איסור תחומין מה"ת ביוהכ"פ.

וע' עוד בקר"א לעיל דמ"ג. שכתב דלדעת הרמב"ם דתלי תחומין בהוצאה, וע"כ ליכא איסור תחומין מה"ת בכרמלית, ודאי אין אסור תחומין מה"ת ביו"ט דשרי בי' הוצאה, אך המרחשת שם אות ג' כתב דאף לדעת הרמב"ם ה"ז נוהג ביו"ט דמש"כ הרמב"ם דאין נוהג איסור תחומין בכרמלית הוא רק משום שאינו דומה לדגלי מדבר, אך אי"ז טעם להתיר ביו"ט, אך ע' לעיל סק"ד שנת' מל' הרמב"ם דמלבד ה"ט שאינו דומה לדגלי מדבר, גם ס"ל דל"ש שיהא טלטול מותר והילוך אסור, ולפ"ז שפיר קיימי ד' הקר"א.

והנה אמנם לכאו' יש ללמוד דאיסור תחומין דאורייתא נוהג ביו"ט, מסוגית הגמ' בביצה דל"ו: דאמרי' התם אהא דאין רוכבין ע"ג בהמה דהוא גזירה שמא יצא חוץ לתחום ופרכי' עלה ש"מ תחומין דאורייתא, והנה הרי במתני' התם אמרי' דאף ביו"ט אין רוכבין ע"ג בהמה, ואם ביו"ט לכו"ע ליכא תחומין דאורייתא, הרי לא ניחא אף אם תחומין דאורייתא, דמ"מ מ"ט אסרו ביו"ט, הרי ביו"ט אין תחומין אלא מדרבנן, אך יש לדחוק דכיון דאסרו בשבת משום דתחומין דאורייתא, לא חילקו ואסרו אף ביו"ט, שו"ר שכתב כן הטו"א באבני מילואים בחגיגה שם, וכן מבו' גם בד' הירושלמי שהביאו התוס' בפסחים דצ"ג:.

גם צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, ממש"א לקמן דע"ט: אהא דתניא וכן אתה אומר בגוב של תבן שבין ב' תחומי שבת, דלא צריכא אלא לר"ע דאמר תחומין דאורייתא מהו דתימא ליגזור דילמא אתי לאיחלופי, ובפירש"י בע"א שם פירש דהך ברייתא איירי ביו"ט, ולפ"ז מוכח דאף ביו"ט הוי תחומין דאורייתא, ואי נימא בדעת הרמב"ם דתחומין ביו"ט לאו דאורייתא, בעכצ"ל דהך ברייתא איירי בשבת, אך עי' מרחשת ח"א ר"ס י' שהוכיח לדעת הרמב"ם דהך ברייתא איירי ביו"ט, דאי איירי בשבת תיקשי דהיאך מותר ליטול מן הבור לחוץ, ואין לומר דאיירי בבור שבכרמלית ואף הבור אין עמוק י' והוי כרמלית, שהרי לדעת הרמב"ם תחומין בכרמלית אינם אלא מדרבנן, וע"כ דאיירי בבור שברה"ר, וממילא בע"כ לאוקמה ביו"ט, וש"מ דאף ביו"ט איסור תחומין דאורייתא, אך עיי"ש שדחה, דלמ"ד דתחומין אלפים אמה דאורייתא הוי זה אף בכרמלית, (וכמו שהבאנו לעיל סק"ד ולהלן סק"ז מד' החת"ס), וע"כ שפיר י"ל דאיירי בשבת ובבור העומד בכרמלית, וע' להלן סק"ז מש"נ לישב בכ"ז.

עוד י"ל בזה, דהגם דתחומין י"ב מיל דאורייתא נינהו, מ"מ תחומין דכלים לאו דאורייתא נינהו, וע"כ הכא בגשמים הוי זה ספיקא דרבנן ולקולא.

והנה אמנם הרמב"ן כתב דבודאי כשתמצא לומר תחומין דאורייתא לאדם אף לכלים תורה הם, אך כבר עמד ע"ז בהגה' הגרא"ז שם, וכתב ע"ז לא ידעתי מהיכן פשיט"ל ד"ז, והחזו"א סי' קי"ב סקי"ב כתב דהא דפסיקא לי' להרמב"ן דתחום כלים דאורייתא הוא מגמ' לקמן דע"ט: דאמרי' התם במתבן שבין ב' תחומין שאם נוטל את התבן שבתחום חבירו ומכניסו לתחום שלו קעבר אדאורייתא, עכ"ד.

אמנם הנה כבר הביא החזו"א שם שהאמנם בפירש"י שם פירש כן, אך בחי' הריטב"א שם פליג עליו ופי' בע"א, ולדעתו אין להביא משם דתחום כלים דאורייתא,[[8]](#footnote-9) וע' מנ"ח מ' כ"ד ותורת רפאל ח"א סי' נ"ז שפירשו דטעמא דהריטב"א הוא משום דס"ל דתחום כלים לאו דאורייתא, אך החזו"א שם פי' לא כן, וע' גם באור גדול לקמן בפרק ז' ובדברי יחזקאל סי' ז' סקי"ב שכתבו לבאר טעמא הריטב"א בע"א, ועמש"נ עוד לקמן סק"ז לדחות הראי' משם לנידו"ד.

ויש לציין עוד בזה, למש"כ בחי' הרשב"א לקמן דצ"ז:, ז"ל, אלא כי מיקל ר' יהודה בשיירה בכלים שאינם אלא מדרבנן, דגופי' הוא דכתיב אל יצא איש ממקומו, והא דאמרי' הבהמה והכלים כרגלי הבעלים מדרבנן הוא, עכ"ל, ומד' הריטב"א שם מ' קצת דס"ל דתחום כלים דאורייתא, וע' חזו"א שם שכתב שאין הכרח מזה, וכד' הרשב"א מוכח למש"כ הרא"ש בפירקין סי' ח' דר' יהודה ס"ל תחומין דאורייתא, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם לעיל פ' בכל מערבין, וא"כ הרי מדשרי התם ר' יהודה תחום כלים בשיירא, מוכח דתחום כלים לאו דאורייתא הוא,[[9]](#footnote-10) וכבר עמדו בזה בתורת רפאל סו"ס נ"ז, עיי"ש שכתב שיש לדחות וצ"ע, ובדברי יחזקאל סי' ז' אות י"א, ועיי"ש שדן דשמא רבנן פליגי על ר' יהודה בהך מילתא גופא וס"ל דאף תחום כלים דאורייתא, וע"כ לא הקילו בזה בשיירא.

וע' עוד במג"א סי' ת"ד סק"א שהביא דעת הרלב"ח בתשובה סי' כ"ח שדעתו דתחומין דכלים ובהמה הוי רק דרבנן, ועיי"ש שביאר טעמו דאל יצא איש ממקומו כתיב, והביא דמד' הר"מ אלשקר נ' שחולק בזה וס"ל דהוי דאורייתא, עיי"ש.[[10]](#footnote-11)

ז] והנה במה שהבאנו ד' ר"א בן הרמב"ם דאין תחומין דאורייתא ביו"ט, ונת' דקשיא ע"ז מסוגיא דביצה דל"ו: דמוכח דלמ"ד תחומין דאורייתא הוא אף ביו"ט, וכן קשיא מד' הירושלמי שהביאו התוס' בפסחים דצ"ג: שמבו' להדיא דלר"ע דתחומין דאורייתא הוא אף ביו"ט, וכן במש"נ לדון לישב דתחום כלים אינו אלא מדרבנן, אשר צ"ע מסוגיא דלקמן דע"ט: לפירש"י שם דמבו' דאף תחום כלים דאורייתא, הנה באמת י"ל בזה בפשיטות.

דהנה בסוטה ר"פ כשם דכ"ז:, בו ביום דרש ר' עקיבא ומדותם מחוץ לעיר את פאת קדמה אלפים באמה וגו' ומקרא אחר אמר מקיר העיר וחוצה אלף אמה סביב, א"א לומר אלף אמה שכבר נאמר אלפים אמה וא"א לומר אלפים אמה שכבר נאמר אלף אמה, הא כיצד אלף אמה מגרש ואלפים אמה תחום השבת, ר"א בנו של ריה"ג אומר אלף אמה מגרש ואלפים אמה שדות וכרמים.

ובגמ' שם ד"ל: אמרי' עלה במאי קמיפלגי, מר סבר תחומין דאורייתא ומר סבר דרבנן, והתוס' שם הקשו, ז"ל, תימה דהכא משמע דאי הוה משתעי קרא דאלפים אמה בלוים דהוה סבר דתחומין דרבנן, אלא טעמא משום דמשתעי בשבת, והא יליף לתחומין בפרק מי שהוציאוהו מג"ש מקום ממקום ומקום מניסה וכו', א"כ אפי' הוה משתעי בשדות וכרמים הוי מצי למילף בהו ג"ש דמקום דכתיב גבי שבת היינו אלפים וכו', ובספ"ק דעירובין משמע מאן דסבר דתחומין דאורייתא נפקא לן מאל יצא איש ממקומו.

והנה אמנם בד' הראשונים בהרבה מקומות מבו' דס"ל דלמ"ד תחומין דאורייתא יליף לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, ועי' קר"א בסוטה שם שכתב דודאי תחומין דאורייתא נלמד מאל יצא איש ממקומו וכמבו' לעיל די"ז:, אך מקרא דומדותם ילפי' מהו מקומו, וע' גם בטו"א באבנ"מ חגיגה די"ז: שכתב דודאי גם לר"ע ילפי' לה מקרא דאל יצא, עיי"ש שהוכיח כן, אך כל הראי' היא להסוברים דלמ"ד דתחומין דרבנן אף תחום אלפים אמה דרבנן, וכן הנך ראשונים שכתבו דילפי' תחומין דאורייתא מאל יצא, ס"ל דתחומי י"ב מיל דרבנן, ולדעתם בע"כ לפרש גמ' דספ"ק על תחומי אלפים אמה, ומפורש לפ"ז בסוגיא שם דילפי' לה מאל יצא, וז"פ.

ונ' פשוט דלדעת הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא וע"ז קאי הסוגיא לעיל די"ז:, מתישב בפשוטו קו' התוס', דהאמנם תחום י"ב מיל נפקא לן מקרא דאל יצא איש ממקומו וכשיעור מחנה ישראל, אך תחום אלפים אמה ילפי' לה מקרא דומדותם, והא דילפי' לה לקמן דנ"א. מגז"ש דמקום מקום וכו', אי"ז אלא אסמכתא בעלמא ואתיא כמ"ד תחומין דרבנן, וכמש"כ כן הרש"ש שם, וז"פ.

ויל"ד לפ"ז, דאף דאמרי' לעיל די"ז: דלוקין על עירובי תחומין ד"ת, היינו רק על תחומי י"ב מיל הנלמדים מקרא דאל יצא איש ממקומו, אך תחומין דאלפים אמה למ"ד דאורייתא הנלמדים מקרא דומדותם, הרי לי"ב לאו ואין לוקין עליהן, וי"ל לפ"ז, דאף לר"ע בעי' לקרא דאל יצא איש ממקומו, דמינה ילפי' תחומין י"ב מיל, דאף דלדידי' תחומין אלפים אמה דאורייתא, אך ילפי' מקרא דאל יצא איסור נוסף די"ב מיל, ונפ"מ דלוקין ע"ז, אך יל"ד ולומר דקרא דומדותם גלי לן דהוי זה מלאכה, ונכלל זה בהל"ת דלא תעשה כל מלאכה.

ולפ"ז נ' פשוט דאף לדעת הר"א בן הרמב"ם דאין איסור תחומין דאורייתא ביו"ט, היינו רק בתחומי י"ב מיל הנלמדים מקרא דאל יצא איש ממקומו ביום השביעי, וכמש"כ כן הר"א בתשובתו דבקרא כתיב ביום השביעי, אך למ"ד דתחום אלפים אמה דאורייתא ויליף לה מומדותם, שפיר י"ל דמהך קרא נלמד איסור יציאה מן התחום בין בשבת ובין ביו"ט, וכבר הרגיש בזה הטו"א באבנ"מ חגיגה שם, דאי נימא דר"ע יליף לה מומדותם ה"ז נוהג אף ביו"ט, ואך שכתב דאף לר"ע עיקר איסור תחומין נלמד מקרא דאל יצא, וע"כ אי"ז נוהג ביו"ט.

וגם מש"כ הקר"א דלדעת הרמב"ם דתלי איסור תחומין באיסור טלטול אין לאסור תחומין מה"ת ביו"ט, הנה לפ"מ שיתבאר להלן סק"י דאיסור תחומין דאלפים אמה למ"ד דאורייתא לא תלי כלל באיסור טלטול, נמצא דאיסור תחומין זה נוהג שפיר אף ביו"ט.

ולפ"ז ל"ק מסוגיא דביצה דל"ו: הנז', וכן ל"ק מד' הירושלמי פסחים, ומסוגיא לקמן דע"ט: שמבו' דאף ביו"ט הוו תחומין דאורייתא, דאף דמבו' התם דתחומין דאורייתא אף ביו"ט, היינו בתחום אלפים אמה, אך תחום י"ב מיל אינו אסור מדאורייתא ביו"ט, ואדרבה בזה מתישב משה"ק הראשונים מסוגיא דהתם לדעת הסוברים דתחום י"ב מיל לכו"ע דאורייתא, דא"כ מה פרכי' דש"מ תחומין דאורייתא, הרי אף למ"ד דלאו דאורייתא י"ל דאסרו לרכוב ע"ג בהמה שמא יצא חוץ לתחום י"ב מיל, והראשונים תירצו דלזה ליכא למיחש, ויש שהוסיפו ע"ז דאחר דמדרבנן אסור ליצא אף מאלפים אמה ודאי אין לנו לחוש שישכח ויתרחק כ"כ ויצא מי"ב מיל, וע' עוד בהגמ"ר בפ"ק בזה, אך לפי הנ"ל א"ש בפשוטו, דכיון דתחום י"ב מיל אינו אסור מדאורייתא ביו"ט, ע"כ אין לפרש דאיסור רכיבה ע"ג בהמה הוא גזירה שמא יצא חוץ לתחום י"ב מיל, דא"כ מ"ט ה"ז אסור ביו"ט.

ושו"ר בחי' המאירי ביצה די"ב. שהביא די"א דתחום י"ב מיל אינו אסור מדאורייתא ביו"ט, והוכיחו כן מסוגיא דל"ו: הנז', ומוכח מדבריהם דשאני תחום אלפים אמה למ"ד דאורייתא דאסור אף ביו"ט, מתחום י"ב מיל דאינו אסור מה"ת ביו"ט, וכמש"נ, אך מד' הראשונים שהק' מסוגיא דהתם, מוכח דס"ל דאף תחום י"ב מיל נוהג ביו"ט מדאורייתא, וכן מבו' במלחמות פ"ג דביצה, ובתו"י ותוהרא"ש וריטב"א יומא דס"ד., ובר"ן ביצה דכ"ה., ובתשב"ץ ח"ב סי' רי"ב.

ושו"מ בקו"א לשו"ת הב"ח החדשות סי' ז', מהגרא"ז מרגליות זצ"ל, ציינו בגל' הגרע"א סי' תקפ"ו, שכבר כתב כן לדחות הראי' מסוגיא דביצה דשאני תחום אלפים אמה מתחום י"ב מיל, וכ"כ גם בחי' חת"ס הנדמ"ח לעיל די"ז, וישב בזה גם קו' הראשונים מסוגיא דהתם ע"ד הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא וכמש"נ, גם בשו"ת עמודי אור סי' י"ד כתב לישב סוגיא דביצה דשאני תחום אלפים אמה מתחום י"ב מיל, אלא שפירש הטעם בע"א.

ועד"ז נ' גם במש"נ לדון דתחום כלים ל"ה דאורייתא, אשר קשיא ע"ז מסוגיא דלקמן דע"ט: דמבו' דלמ"ד תחומין דאורייתא אף תחום כלים דאורייתא, אך נ' פשוט ע"ד הנ"ל, דלמ"ד דתחום אלפים אמה דאורייתא, וילפי' לה מקרא דומדותם, הרי לא נתפרש בקרא דהתחום הוא לאדם, וע"כ מפרשי' לה אף על כלים, אך למ"ד דרק תחום י"ב מיל דאורייתא וילפי' לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, לא נאסר אלא לאדם וכדכתיב בקרא איש, אך יציאת כלים חוץ לתחום אינו אלא מדרבנן, וכבר כתב כן הגרא"ז בהגהותיו לרמב"ן, וע' בדברי יחזקאל סי' ז' אות כ' שכתב כן מטעם אחר.[[11]](#footnote-12)

ועד"ז הוא מש"כ החת"ס ח"ו סי' צ"ח הבאנוהו לעיל, דמש"כ הרמב"ם דתחומין בכרמלית אינו אלא מדרבנן, הוא רק על תחום י"ב מיל, הנלמד מקרא דאל יצא איש ממקומו והוא מחנה ישראל דהוי רה"ר, אך למ"ד דתחום אלפים אמה דאורייתא ונלמד מקרא דומדותם, אף בכרמלית הוי זה דאורייתא.

ח] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה הגרא"ז מרגליות שם כתב די"ל עוד, דהא דלמ"ד דתחום אלפים אמה דאורייתא מקרא דומדותם ה"ז נוהג אף ביו"ט, הוא משום דלהך מ"ד גלי לן קרא דומדותם דה"ז נכלל בכלל איסורי מלאכה, וע"כ ה"ז נוהג אף ביו"ט, ומשא"כ למ"ד דרק תחום י"ב מיל דאורייתא ויליף לה מקרא דאל יצא, הוי זה איסור בפנ"ע ואינו איסור מלאכה, וע"כ אי"ז נוהג ביו"ט, וכמש"כ הפר"ח והטו"א.

ולפ"ז ניחא משה"ק הראשונים ע"ד הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא, ממש"א בשבת דס"ט. דידע לה בשבת במאי דידע לה בתחומין ואליבא דר"ע, אלמא לרבנן ליכא תחומין דאורייתא, ולפי הנ"ל ניחא, וכמש"כ כן העמודי אור לפי דרכו, דל"מ ידיעת תחומין רק לר"ע דלדידי' הוי זה מכלל איסורי מלאכה, וידע לאיסור מלאכה דשבת, אך לדידן הגם דתחום י"ב מיל דאורייתא אך הוי זה איסור בפנ"ע, ולא סגי בזה להוציאו מכלל שוכח עיקר שבת.

ט] ויתכן להוסיף עוד בזה, דשאני איסור תחומין י"ב מיל הנלמד מקרא דאל יצא איש ממקומו, מאיסור תחומין אלפים אמה הנלמד מקרא דומדותם, דתחומין י"ב מיל הנלמד מקרא דאל יצא איש ממקומו, עיקר האיסור הוא על היציאה מתחומו וכלישנא דקרא, אך משא"כ תחומין אלפים אמה הנלמד מקרא דומדותם, אשר בהך קרא לא כתיב כלל איסור יציאה, אלא הילפותא מקרא היא דזהו התחום שמותר לאדם לילך בשבת, וחוץ לתחום זה לא הותרה לו ההליכה, וממילא דאין האיסור כלל על היציאה חוץ לתחום, אלא על ההילוך במקום שאינו תחומו.

ולכאו' יהא נפק"מ בזה במי שלא קנה שביתה כלל, דל"ש בו איסור יציאה חוץ לתחומו, אך למ"ד דתחום אלפים אמה דאורייתא דהאיסור הוא לילך במקום שאינו תחומו, יהא אסור לו לילך כלל,[[12]](#footnote-13) ואכמ"ל בענין זה.

ונפק"מ בזה, הוא בהמבואר בד' רש"י לעיל דמ"א:, דלמ"ד תחומין דאורייתא, אף אם יצא מתחומו אסור לו ליצא מד' אמותיו מדאורייתא,[[13]](#footnote-14) והאו"ז הל' ערב שבת סי' ג' הוכיח מכח זה דקי"ל דתחומין דרבנן, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והגר"א וכדלהלן, אך בתו"י ותוס' הרא"ש וריטב"א יומא דס"ז: כתבו דאם יצא חוץ לתחומו וחוזר לו אין כאן איסור דאורייתא, והמנ"ח מ' כ"ד והדברי יחזקאל סי' ז' סק"ד נקטו שרק אם חוזר ליכא איסור דאורייתא, אך אם ממשיך לילך חוץ לתחומו ה"ז אסור מדאורייתא, (ולפ"ז אין ראי' מד' רש"י דפליג ע"ז), אך בעמודי אור סי' י"ד כתב שאין לחלק בזה, והחזו"א סו"ס פ' נסתפק בזה, וע' כן גם בגאו"י לעיל דמ"ד ובקר"א בריש פירקין.

ומצאתי בשו"ת הרי"ד סי' פ"ט, שהוכיח דקי"ל דתחומין לאו דאורייתא, מהא שהי' חוזר המשלח את השעיר ב' מילין, ז"ל, ואילו היו תחומין דאוריתא הי' להם לתקן עוד סוכה אחרת בין האחרונה לצוק ולא יחזור אלא מיל אחד, אלא מפני שהן מדרבנן לא חשו לעשות לו סוכה אחרת והתירו לו לחזור ד' אלפים אמה, עכ"ל, וכ"כ גם בפסקיו לעיל ספ"ק, ומבו' בדבריו שי' חדשה, דלמ"ד תחומין דאורייתא כל שיצא חוץ לתחומו אין אסור מדאורייתא יציאה מד' אמותיו, אלא אית לי' אלפים אמה אחרים, ואסור לצאת מהן, וע' קר"א דמ"ד: שכתב כן מדעתו.[[14]](#footnote-15)

והנה אמנם לכאו' יל"פ ד' הרי"ד, שטעמו הוא כמש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ג: דכל שיצא בהיתר אין אסור מדאורייתא אלא לילך אלפים אמה,[[15]](#footnote-16) אך לכאו' לא א"ש, שלדעת הרמב"ן מסתבר שאין אסור אלא להרחיק מתחומו אלפים אמה, אך לשוב לצד תחומו לכאו' אין לאסור, ומשום שנראה' שלדעת הרמב"ן עיקר האיסור הוא להרחיק אלפים אמה ממקומו, וע"כ אין לאסור החזרה,[[16]](#footnote-17) וצ"ע בזה.

ולפי המבו' י"ל דכ"ז הוא בתחום אלפים אמה, דהאיסור הוא לילך חוץ לתחומו, וע"כ ס"ל לרש"י ולתוס' דגם אחר שיצא מתחומו אסור לו לילך חוץ לד' אמותיו, אך באיסור תחומין די"ב מיל דעיקר האיסור הוא ליצא מתחומו, שפיר י"ל דכל שיצא מתחומו שוב אין עליו איסור מה"ת לילך חוץ לתחום.[[17]](#footnote-18)

אך מד' המ"מ והכס"מ פכ"ז משבת ה"ג, והשו"ע סי' ת"ד נ' להדיא שדעתם דאף בשיצא מי"ב מיל אסור מדאורייתא ליצא מד' אמותיו, וע"כ אם הי' איסור תחומין מדאורייתא בימים, הי' אסור לירד מן הספינה משום ספיקא דאורייתא, הגם שכבר יצא מי"ב מיל.

אמנם מקו' הרמב"ן והגר"א מסוגיין על דעת הסוברים די"ב מיל דאורייתא, מוכח דס"ל דאף אחר שיצאו מן התחום די"ב מיל, אסור להוציאן מד' אמותיהן מדאורייתא, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ן לעיל מינה דיוצא מחוץ לתחום ג' פרסאות אסור הוא מן התורה לצאת ברגליו חוץ לד"א.

י] ונ' עוד לפ"ז, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ג: כתב, דג' פרסאות בהלוך של תורה כד' אמות של העברה ברשות הרבים כל שמעביר מתחילת ד' לסוף ד' באיסור חייב וכל שמהלך ג' פרסאות באיסור לוקה, הא בשלא הלך ואין ביציאתו חוץ לתחום איסור אין בהילוכו משום חיוב תורה עד שיהלך משם י"ב מיל, עכ"ד.

ונ' דגם מד' הרמב"ם יש ללמוד דאיסור תחומין די"ב מיל הוי בהילוך כל הי"ב מיל, ואין האיסור בהיציאה מתחומו, וזה ממש"כ הרמב"ם בתשו' סי' ש"י, ז"ל, איך יתכן להיות תחומין דאוריתא על פני מים שלא תדרוך בו כף רגל והוא כרמלית והם הנהרות כולם והמים בין היו מועטים בין היו רבים הם כרמלית והטלטול בהם אפי' באלף מיל אמנם הוא אסור מדרבנן, וכ"ש וכו', וכבר בארנו מה שחייב בזה מן הגנות שיהי' המעביר על פני המים אסור מדרבנן והמהלך לוקה מן התורה, עכ"ל, ונ' פשוט דכ"ז ל"ש רק אם איסור תחומין הוא בהילוך י"ב מיל, ובזה נקט הרמב"ם דאם אף שרי לטלטל שם אלף מיל, כ"ש שיהא מותר לילך שם י"ב מיל, אך אם האיסור הוא ביציאה מתחומו, לכאו' ל"ש לדמותו כלל לאיסור טלטול, וביותר שאם האיסור הוא בהיציאה מתחומו, הרי הוי האיסור אף באמה אחת שיוצא בה מתחומו, והרי טלטול באמה זו שרי, וא"כ חזינן דאסור להלך ומותר לטלטל, וא"כ מה למד הרמב"ם זמ"ז, ומוכח מזה שאיסור תחומין די"ב מיל הוא בהילוך הי"ב מיל, וע"כ שפיר מדמי לה הרמב"ם לאיסור טלטול, וכ"ה שדימה הרמב"ן הילוך י"ב מיל להעברת ד' אמות וכנ"ל.[[18]](#footnote-19)

ולפמש"נ י"ל, דכ"ז הוא באיסור תחומין די"ב מיל, אך באיסור תחומין דאלפים אמה למ"ד דאורייתא, אין האיסור בהילוך אלפים אמה, אלא הוי האיסור אף אם שבת בסוף תחומו ויצא משם אמה אחת, שהרי נתבאר שאין האיסור כלל על היציאה מתחומו, אלא על הילוך חוץ לתחומו.

ובזה יש ליתן טעם למה שהבאנו לעיל ד' החת"ס דמש"כ הרמב"ם דאין איסור תחומין דאורייתא בכרמלית, הוא רק על איסור תחומין די"ב מיל, ולא על איסור תחומין אלפים אמה למ"ד דהוי דאורייתא, ולפמש"נ טעם הדבר הוא דתחומין די"ב מיל שהוא איסור הילוך י"ב מיל, אינו אסור רק ברה"ר, אך תחומין דאלפים אמה שאיסורו הוא לילך במקום שאינו תחומו, ל"ב לזה רה"ר.

וניחא בזה מה שעמדנו לעיל סק"ד ע"ד החת"ס, דלכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הרמב"ם דלא יתכן שיהא הילוך חמור מטלטול, אך למש"נ עתה א"ש היטב, דכל מש"כ הרמב"ם דאין הילוך חמור מטלטול הוא רק בדין תחומין י"ב מיל שאיסורו הוא איסור הילוך י"ב מיל, אך בדין תחומין אלפים אמה שאיסורו הוא לילך חוץ לתחומו, אין לדמותו כלל לאיסור טלטול, וכמש"נ.

ובעיקר ד' החת"ס יש להוסיף להוכיח כן, ממה שתמה הביאוה"ל בסי' ת"ד ע"ד הרמב"ם, שהרי למ"ד דאלפים אמה דאורייתא יליף לה ממגרשי העיר, והתם בודאי ל"ה אלא כרמלית, דאלף השני שהי' שדה לבהמתו בודאי אינו רה"ר ואפ"ה לר"ע לוקין עליו ביצא לחוץ מן השיעור הזה וא"כ ה"ה לדידן די"ב מיל דאורייתא בודאי אפי' אם היו י"ב מיל כרמלית אעפ"כ איכא איסור דאל יצא, עכ"ד, אך לפ"ד החת"ס א"ש היטב, דאה"נ תחומין דאלפים אמה הנלמדים מקרא דומדותם ל"ב בהו דומיא דמחנה ישראל ואסור אף ברכמלית, אך משא"כ תחומין די"ב מיל הנלמדים מקרא דאל יצא איש ממקומו, בעי' דומיא דמחנה ישראל ואין אסור מה"ת בכרמלית, ושו"ר במרחשת ח"א סי' י' סק"ה שהוכיח עד"ז.

**ג'**

יא] בחי' הרשב"א לעיל דל"ו., ז"ל, וכבר כתבתי בשלהי פ"ק דמכילתין דאיכא מאן דדייק משמעתין דהכא דמאן דאית לי' תחומין דרבנן אין להם עיקר מן התורה כלל, דאלו הי' להם עיקר ואפילו בתחומין של י"ב מיל כמחנה ישראל, הי' ר' יוסי מחמיר בהן כמו שהחמיר בטומאה דרבנן משום דיש לה עיקר בדאורייתא, והראב"ד ז"ל נשמר מזה ופי' דהני טומאות דקא חשיב הכא וכו' משום טומאה דאורייתא גזרו עלייהו כמו שאמרו בפ"ק דשבת וכו', והילכך כשל תורה הן והלך בהן ר' יוסי לחומרין כשל תורה, אבל תחומי אלפים אמה לא גזרו עליהן משום לתא דתחומין די"ב מיל דרחוקין הן זה מזה מאוד אלא דרבנן הן לגמרי, דאסמכינהו אתחומי ערי מקלט לערי הלוים ואסמכינהו אגזירה שוה כדאי' לקמן בפרק מי שהוציאוהו, והילכך דרבנן גרידתא הוא ולקולא, עכ"ל.

והנה ראיתי שהביאו מד' הראב"ד, דאיסור תחומין אלפים אמה דרבנן ל"ש כלל לאיסור תחומין י"ב מיל דאורייתא, וב' מיני איסורים נינהו, ופירשו עוד דאיסור י"ב מיל הוא איסור על הליכת שיעור גדול, וכמש"כ החינוך דאי"ז עונג שבת, ואיסור תחומין דרבנן הוי איסור יציאה מתחומו, וע"כ ל"ח דאית לי' עיקר בדאורייתא, ופירשו דמה"ט אין לנו ללמוד כלל מדיני תחומין דרבנן לדיני תחום י"ב מיל דאורייתא, וע"כ לית לן מקור כלל לומר דתחום י"ב מיל בכלים דאורייתא, ודאיכא מדאורייתא איסור ליצא חוץ לתחום אמה אחת, ודיועיל עירוב לאיסור תחום י"ב מיל.

אמנם נ' ברור דאין לומר כן, שהרי לעיל די"ז: בחי' הרשב"א, ז"ל, מיהו כיון דקא חזינן דשיילו בגמרא דמי שהוציאוהו הני אלפים אמה היכי כתיבן ואמרי' דכתיב אל יצא איש ממקומו ואמר רב חסדא גמרינן מקום ממקום וכו' שמעינן דתחומין אית להו עיקר מן התורה ועל כרחך אל יצא איש על תחומין קאמר ולא על מקומו ממש, מיהו האי קרא לדעת רבנן בתחום שלש פרסאות נאמר כשיעור מחנה ישראל אבל אלפים אמה אסמכתא דרבנן היא דסמכי' להו אהאי קרא וגמרינן גזרה שוה לגזרה שוה, וכיון דאית להו עיקר בדאורייתא אף תחומי אלפים אמה דאסמכינהו אקרא בני מחנה מוזהרין עליהן, והא דתני ר' חייא לוקין על תחומין דבר תורה על שלש פרסאות קאמר, ובגמרא דבני מערבא גרסי' וכו', אלמא שיש בתחומי שבת שהן מן התורה הלכך אפילו באלפים אמה שהן מדרבנן בני מחנה מוזהרין עליהן, ואפילו לרבנן, כן כתב הראב"ד ז"ל, עכ"ל, והובאו דבריו גם בחי' הרמב"ן והריטב"א שם, והרי להדיא שדעת הראב"ד דתחומי אלפים אמה יש להן עיקר מה"ת ומה"ט בני מחנה מוזהרין עליהן, ולכאו' ה"ז סותר לד' הראב"ד בדל"ו. דתחומי אלפים אמה אין להן עיקר מה"ת.

והפשוט בזה דב' ענינים הם, דהאמנם ודאי דתחומי אלפים אמה הוי תוספת על איסור תחומין דאורייתא, ואסמכוה אקרא דאל יצא איש ממקומו אשר עיקרו הוא לתחומי י"ב מיל דאורייתא, וע"כ חמירי ולא התירו אותן במחנה, אך לענין דינא דלא מקילינן בספיקא דרבנן היכא שיש לו עיקר מה"ת, לא חשיבי תחומי אלפים אמה שיש להן עיקר מה"ת, והטעם לזה מבו' בל' הראב"ד, דלענין זה ל"ח יש לו עיקר מה"ת, אלא איסור דרבנן שהוא "גזירה" אטו איסור של תורה, ומשא"כ תחומי אלפים אמה שאינן גזירה אטו תחומי י"ב מיל, שהרי רחוקין הן זמ"ז, ע"כ הגם דהוו תוספת על איסור תחומין דאורייתא, מ"מ מקילינן בספיקן, שרק באיסור דרבנן שהוא גזירה אטו איסור תורה לא מקילינן.

ובטעם הדבר דלענין היתר במחנה סגי במה שהוו תוספת על דברי תורה לחשבן כיש להן עיקר מה"ת ואילו לענין להקל בספיקן לא סגי בזה לחשבן שיש להן עיקר מה"ת, יל"פ עפמש"כ הרשב"א שם להלן, דהא דלא מקילינן בספיקא דרבנן שיש לו עיקר מה"ת, הוא משום שיבואו להקל גם באיסור דמה"ת, וע"כ הגם דלענין חומר האיסור חמירי תחומין כיון שיש להן עיקר מה"ת, וע"כ לא התירו אותן במחנה, מ"מ מקילינן בספיקן, דזה ל"ש לחומר האיסור, אלא היינו דהיכא דאיכא למיחש שיבא להקל בדאורייתא לא מקילינן בספיקו, וע"כ רק בדהוי גזירה אטו דאורייתא יש לחוש שאם נקל בזה יבואו להקל בדאורייתא, ומשא"כ בתחומין דרבנן שאינן גזירה אטו דאורייתא, וז"פ, אך אי"ז כ"כ במשמעות ל' הראב"ד, דמ' דהא דלא מקילינן בספיקא דרבנן שיש לו עיקר מה"ת הוא משום דחמיר כדאורייתא, ואילו תחומין לא חמירי כדאורייתא, גם ילה"ע ע"ז, שהרי בפשוטו נ' מד' הראב"ד שהביא הרמב"ן לעיל די"ז: דל"מ עירוב לתחומי י"ב מיל דאורייתא, וא"כ הרי אם נפרש דהא דלא מקילינן בספיקא דרבנן שיש לו עיקר מה"ת הוא גזירה שמא יבא להקל בדאורייתא, הרי ל"ש זה כלל בעירוב תחומין דל"מ כלל עירוב לדאורייתא, וכמש"כ הרשב"א גופי' להלן, וצ"ע בזה.

יב] והנה בחי' הרשב"א שם כתב עוד, ז"ל, ועוד אני מוסיף בה דברים דבטומאה דרבנן יש לה עיקר מן התורה שיקלו בה לעצמם אם נקל אנחנו בהא יאמרו אשתקד מי לא טהרנו ספק לא טבל אף כאן נטהר והם לא ידעו כי זו דרבנן וזו דאורייתא, אבל בתחומין הניתרין ע"י עירוב א"א לבוא לידי איסורא דאורייתא, דאפילו אם יבואו להתיר לערב בתרומה טמאה שנטמאת מבעוד יום מאי איכא תחומין דרבנן בלחוד, דתחומי י"ב מיל אינן ניתרין לעולם ע"י עירוב, וא"א ליגע בהן מחמת קולת הספק הזה, כנ"ל, עכ"ל.

ובפשוטו נ' מד' הרשב"א דל"מ עירוב להתיר תחומי י"ב מיל, ול"ד לתחומי אלפים אמה הניתרין ע"י עירוב, וצ"ב הטעם בזה.

והנה אמנם מצינו כן בד' הראב"ד לעיל די"ז:, הביאו בחי' הרמב"ן שם, דבפשוטו מבו' דעתו דל"מ עירוב לאיסור תחומי י"ב מיל, ועיי"ש בד' הרמב"ן שתמה עליו, שהרי אף למ"ד דתחומי אלפים אמה דאורייתא מהני להו עירוב, וה"נ מהני עירוב לתחומי י"ב מיל, עיי"ש, ובדעת הרי"ף שם נמי מ' דל"מ עירוב לתחומי י"ב מיל, אך הרמב"ן שם פי' ד' הרי"ף בע"א, ולפ"ז אין להביא מד' הרי"ף, וע' דברי יחזקאל סי' ז' סק"כ מה שפירש הטעם בזה, והביא גם ד' הקרית ספר פכ"ז משבת, דל"מ עירוב להתיר לילך יותר מג' פרסאות.[[19]](#footnote-20)

אמנם באמת נ' דמעולם לא נתכוין הרשב"א לומר דל"מ עירוב לתחומי י"ב מיל, דודאי דמדאורייתא מהני עירוב להתיר לילך יותר מי"ב מיל, וכאשר כ"ה מפורש בחי' הרמב"ן לעיל די"ז:, אלא מכוון הרשב"א הוא, דבפועל לא משכח"ל שיבואו להתיר ע"י עירוב לי"ב מיל, שהרי מדרבנן אסרו תחומי אלפים אמה, ואם מניח עירוב בסוף י"ב מיל, הרי בלא"ה מדרבנן אסור לו לילך ע"י עירוב זה, ולא משכח"ל שמתירין בפועל תחומי י"ב מיל ע"י עירוב, וע"כ אין לגזור בעירוב תחומין דרבנן שמא יבא לידי מכשול בתחומין דאורייתא, וז"פ, והנה אמנם משכח"ל במי שמחמת פיקו"נ צריך לילך בשבת חוץ לי"ב מיל, שיש לו לעשות עירוב כ"ה שלא יעבור על איסור י"ב מיל דאורייתא, אך מלבד דזה לא שכיח, גם אין לגזור משו"ז, דבכה"ג הרי אף אם לא יחול העירוב שרי לו לילך משום פיקו"נ, ופשוט.

**ד'**

יג] בראבי"ה סי' ת"ז ואו"ז הל' שבת סי' פ"ד, כתבו דלהסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא, אסור לומר לגוי להביא אתרוג מחוץ לי"ב מיל, שלא התירו אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, ויש להסתפק אם כונתם היא משום תחום האתרוג, ולפ"ז נלמד מדבריהם דאף תחום י"ב מיל דכלים הוי דאורייתא, או שכונתם היא משום הילוך הגוי עצמו חוץ לתחום, וע' מ"ב סי' תרנ"ה סק"ג ובשעה"צ שם שמבו' בכל דבריו שיש לאסור גם משום הילוך הגוי עצמו.

והנה אמנם לכאו' אין לפרש שכונתם היא משום הילוך הגוי עצמו, שהרי אין הגוי קונה שביתה כלל, ונמצא דל"ח שנעשה כלל מעשה האיסור בהילוך הגוי.

אמנם באמת מצינו בשו"ע סי' ש"ו ס"ט, דאסור לומר לגוי שילך חוץ לתחום בשבת אחר קרובי המת שיבואו להספידו, והוא ממרדכי פ"ג דשבת, והרי שיש בזה איסור אמירה לגוי, ואף שאין הגוי קונה שביתה.

ובמ"ב סי' ש"ה סקע"ט הביא שהפמ"ג נסתפק אם שרי לצוות גוי בשבת להוציא את בהמתו של ישראל חוץ לתחום, עיי"ש, ונ' דצל"פ דאיירי שהגוי עצמו יוצא בלא"ה חוץ לתחום, דאל"כ תיפו"ל דאסור משום יציאת הגוי עצמו חוץ לתחום, וכמבו' בשו"ע סי' ש"ו הנז'.

ומצאתי כן גם בראבי"ה סי' שצ"א, ז"ל, ואפי' גרסינן אומר לגוי, אומר אני דהכא פירושא אומר לגוי לך בשבת למקום פלוני והבא למחר, דאיסור תחומין דרבנן הותר לו שילך בשליחותו בשבת בלא קצץ במקום מצוה וכו', עכ"ל, ולהדיא דאיכא איסור אמירה לגוי לומר לו שילך חוץ לתחום, ולא שרי אלא במקום מצוה.

ושוב מצאתי כן גם בחי' הרשב"א והריטב"א בשבת דקנ"א, שכתבו דאסור לומר לגוי שמור לי פירותי שמחוץ לתחום, עיי"ש.

ומצינו כן גם בד' הר"ן בביצה דכ"ה: שהק' במש"כ רש"י שם דהבא בשביל ישראל זה שרי לישראל אחר משום דאיסור תחומין דרבנן לא אחמור כולי האי ודי אם אסרוהו ע"ז, ותמה הר"ן דלדעת הסוברים דתחום ג' פרסאות דאורייתא למה הקילו בכל הרי נעשית מלאכה דאורייתא ע"י גוי, עיי"ש בדבריו, והבית מאיר בסי' תקט"ו ס"ה הוכיח מד' הר"ן דאף תחום כלים דאורייתא, אך תמה שם טובא ע"ד הר"ן והבאים אחריו, דאף דתחום י"ב מיל הוי דאורייתא אף בכלים, אך חפצי גוי הרי מדינא אין קונים שביתה, וכמש"א לקמן דמ"ז:, ואין איסורו אלא מדרבנן, וכן תיקשי בד' הרי"ד בשו"ת סי' פ"ח ופ"ט שהוכיח מהא דשרי לישראל אחר, דקי"ל תחומין דרבנן, דאי דאורייתא מ"ש ממחובר שתלשו גוי שאסור לכל ישראל, (וע' גם בתרוה"ד סי' פ"ג שנכרי שהביא דורון מחוץ לי"ב מיל חשבי' דנעשה בזה איסור דאורייתא), וקשיא דאף אם תחומין דאורייתא הרי הוי זה חפצי גוי שאין קונין שביתה מדאורייתא.[[20]](#footnote-21)

אמנם הפשוט בד' הר"ן, וכבר עמד בזה בס' אבן ישראל פכ"ז משבת, שלא נתכוין כלל לאסור מצד תחום הכלי, אלא מצד ביאת הגוי חוץ לתחום, דחשיב שנעשית מלאכה דאורייתא ע"י הגוי, וכן נ' בל' הר"ן בסו"ד שם, עיי"ש שכתב דכי שרי לישראל אחר דוקא תוך ד' אמות וכו' דהא קי"ל דחפצי הגוי קונין שביתה וכו', עכ"ל, ונ' מזה דעד השתא לא הוצרך להא דחפצי גוי קונין שביתה, אלא דן לאסור משום ?.

וכ"ה מבו' להדיא בחי' הרמב"ן לעיל דמ"א: בתו"ד, הביאו באבן ישראל שם, ז"ל, הן בני ארץ ישראל סבורין שאין בגוי המביא דורון מחוץ לתחום משום איסור מלאכה וכו', והליכת תחומין לעצמו הוא מהלך, אין בו אלא משום שביתה דכלים דחפצי הגוי קונין שביתה, הילכך בתוך ד"א שלהן מותרין, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ן דאלמלי הא שלעצמו הוא מהלך הי' בגוי המביא משום איסור מלאכה משום הליכת הגוי חוץ לתחום.

ואמנם צ"ע רב לפרש הטעם בזה וכנ"ל, שהרי הגוי לא קנה שביתה כלל, ונמצא דל"ח כלל שבא מחוץ לתחום, והרי אף לישראל הי' מותר להביא גוי זה מחוץ לתחום, וכיון שכן מ"ט יאסר אמירה לגוי בזה, והיכן מצינו איסור אמירה לגוי בדבר המותר לישראל עצמו, (אך ע"ז י"ל, שהרי איכא איסור מיוחד שלא ליצא בעצמו חוץ לתחום, ואי"ז כמוציא חפץ מחוץ לתחום, ואכמ"ל, אך מ"מ כיון שלא קנה הגוי שביתה צ"ב מה איסור יש ביציאתו חוץ לתחום), וצ"ע בזה.[[21]](#footnote-22)

אמנם הנה בליקוט תשובות להגרע"א סו"ס כ"ב כתב, ז"ל, עוד זאת אדרוש וכו' מ"מ הנכרי הולך מחוץ לתחום בשביל ישראל והוי בכלל אמירה לנכרי שבות, אף דהליכה זו היתר לישראל המשלחו ולגבי' ליכא הליכה זו איסור משום שעירב, מ"מ לגבי הנכרי מיקרי מלאכה שהולך חוץ לתחום, או דנימא דכל שלישראל בעצמו מותר לעשות ד"ז מותר ג"כ אמירה לנכרי לעשות זה, ולפי שעה אין הכרע, עכ"ל.

וממה שדן הגרע"א להתיר כל שלישראל בעצמו מותר לעשות ד"ז משום שעירב, הגם דהגוי לא עירב ול"ש בו עירוב, נ' שדעתו דעיקר איסור אמירה לנכרי לילך חוץ לתחום, הגם דכלפי הגוי אי"ז מעשה איסור כלל וכנ"ל, הוא משום שכל שאסור לו לעשותו אסור לומר לגוי לעשותו, וכן מ' ל' הרשב"א בשבת דקנ"א. שפירש הטעם דאסור לומר לגוי לילך חוץ לתחום, "דכל דבר שאינו עושה אינו אומר לגוי ועושה", ואולי הוי זה גזירה שמא ילך בעצמו חוץ לתחום, (והראוני ל' הרמב"ם רפ"ו משבת דאיסור אמירה לגוי הוא כדי שלא יבוא לעשות בעצמו), וצ"ע, ואשר ע"כ שפיר דן הגרע"א דכל שהוא עירב ולדידי' שרי לילך, אין לאסור עליו לומר לגוי לילך, או"ד דהגם דלדידי' שרי לילך למקום זה, מ"מ כיון שאסור לו לילך חוץ לתחומו, אף אסור לומר לגוי לילך חוץ לתחום, הגם שלדידי' הוי זה תוך התחום, וצ"ע עוד בזה.

וצריך להוסיף, דמה"ט אף יש לאסור מה שהביא גוי מחוץ לתחום לצורך ישראל, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן, דאיסור זה תליא באיסור אמירה לגוי, וזה כמש"כ הרמב"ן במלחמות פ"ג דביצה דכיון דאסרינן לומר לגוי להביא מחוץ לתחום, א"כ אף עתה עשית הבאה דחוץ לתחום ביו"ט מלאכה, וכיון דמלאכה היא כל שבא בשביל ישראל אסור, עכ"ד.

והעירוני דיל"פ עוד בזה, דגדר איסור אמירה לנכרי בעלמא, הגם שהגוי אינו מצווה ואי"ז מלאכת שבת כלל, הוא שכלפי איסור אמירה לגוי אנו דנים את הגוי כמצווה, וע"כ חשיב כאמירה לעשות איסור, ואשר ע"כ י"ל, דכיון דהא דגוי אינו קונה שביתה הוא משום שאינו מצווה, הרי ממילא דכלפי דין אמירה לגוי דחשבי' לי' כמצווה, אף חשבי' לי' כאילו קנה שביתה, ואי"ב איסור יציאה חוץ לתחום.

אמנם לפ"ז נמצא לכאו', דאם בתחילת השבת הי' הגוי בעיר, והשתא עומד מחוצה לה, אסור לומר לו לילך למקום פלוני שעתה הוא בתוך אלפים אמותיו, כיון שכלפי מקומו בתחילת השבת הוי זה חוץ לתחום, אך בל' הרשב"א והריטב"א בשבת דקנ"א. נ' להדיא דכל דהשתא הוי הגוי בתוך תחום אותו מקום שאומר לו לילך לשם, מותר לומר לו לילך, עיי"ש.[[22]](#footnote-23)

יד] ויש להעיר עוד בזה, דהנה הראשונים בריש פירקין עמדו, בהא דאמרי' התם דפירות שיצאו חוץ לתחום במזיד לא יאכלו, דמ"ש מהבא בשביל ישראל זה דמותר לישראל אחר, ובחי' הר"ן שם כתב לישב בשם הרשב"א, ואינו בחי' הרשב"א שלפנינו, דשאני פירות דגוי דלא קנו שביתה מדינא אלא משום גזירה בעלים גוי אטו בעלים ישראל ומשו"ה מקילינן בהו, עכ"ל.

ובדעת ש"ר שלא תירצו כן, הגם שתירצו עד"ז הא דפירות הגוי שרי ישראל אחר לאכלן ולא גזרי' שמא יוציאן חוץ לעיר, נ' פשוט עפמש"נ, דהגם דחפצי גוי אין קונין שביתה מדינא, אך אנן ל"ב לאסור משום איסור תחום דהפירות, אלא משום איסור תחום דגברא, ואיסור זה הוא מדינא, וכמו שהבאנו מד' הרמב"ן ומד' הר"ן דחשיב אמירה לגוי באיסור דאורייתא.

וצ"ב ד' הר"ן שתי' כן, שהרי הר"ן גופי' בביצה דכ"ה: נקט דלהסוברים די"ב מיל דאורייתא, כל שהביא גוי מחוץ לתחום חשיב דאיתעביד איסור דאורייתא ע"י הגוי, והיינו משום איסור תחום דגברא, וא"כ הדר קשיא מ"ש הבא בשביל ישראל זה שמותר לישראל אחר הגם דאיתעבידא בי' איסור מדינא, מפירות שיצאו חוץ לתחום שאסורין לכל ישראל.

ואולי י"ל בזה, לפמש"כ הר"ן בביצה שם לישב לדעת הרי"ף והרמב"ם דתחומי י"ב מיל דאורייתא, דהא דהבא בשביל ישראל זה שרי לישראל אחר, הוא משום דאיסור תחומין קייל דאינו שוה בכל דמה שהוא לאחד חוץ לתחום הוא לאחר תוך התחום, וי"ל דמשום ה"ט לא הי' לנו לאסור אף בישראל שהוציא פירות חוץ לתחום, והא דאסרינן בזה הוא משום איסור תחומין דהפירות, דע"ז י"ל דל"ש ה"ט כלל, שהרי האיסור להוציא פירות אלו מתחומן הוי שוה בכל, ואשר ע"כ שפיר תי' הרשב"א דבגוי שהביא פירות כיון דמדינא ליכא תחום לפירות אלו כלל, לא אסרו רק לזה שהובא בשבילו, ונפק"מ לפ"ז, דאם יצא ישראל חוץ לתחומו והוציא עמו פירות שקנו שביתה בתחום זה לא יהיו הפירות אסורין, וה"נ אם הוציא פירות דגוי לא יהיו אסורין.

וי"ל עוד בפשיטות, שהרי התוס' לעיל דמ"א: והרשב"א שם כתבו דהא דבחזרו למקומן לא אסרי' להו משום מעשה שבת, הוא משום דלא איתעבידא בהו מלאכה דאורייתא, והתוס' שם כתבו עוד דל"ד להבא מחוץ לתחום שאסור לזה שנשתלח לו, דה"מ התם דאיתי' חוץ לתחום, אבל הכא דהשתא הן במקומן שרי, ולפ"ז נמצא בפשוטו, דהא דבשלא חזרו למקומן אסורין, הוא משום דאיתניהו חוץ לתחומן, ורק משו"ז הוא דאסרינן להו,[[23]](#footnote-24) שהרי משום דין מעשה שבת דעלמא אין לאסרן כיון דלא איתעבידא בהו מלאכה דאורייתא, ולפ"ז הרי שפיר תירץ הרשב"א דע"כ הבא בשביל ישראל זה שרי לישראל אחר, כיון דמדינא אינו קונה שביתה ואינו חוץ לתחומו, וע"כ הגם דאיתעביד בי' איסורא משום מה שיצא הגברא חוץ לתחום, מ"מ לא אסרי' משו"ז לישראל אחר, דדמי להא דבחזרו למקומן שרי כיון שאינן חוץ למקומן, אך בד' הר"ן לא ניחא כ"כ, שהרי הר"ן לעיל מינה פירש טעם אחר מ"ט לא אסרי' בשחזרו למקומן משום מעשה שבת, ולדעתו לכאו' בשהן חוץ למקומן יש לאסור משום מעשה שבת, ואמנם באמת לפ"ז תמוה מה קשיא לי' להר"ן מ"ש מהבא בשביל ישראל זה שאסור לישראל אחר, הרי שאני היכא שנעשה ע"י ישראל דאי"ב לאיסור מעשה שבת, וצ"ע עוד בזה.

1. ואמנם עיקר ד"ז דאין תחומין דאורייתא בים, חידש כן הרמב"ם בתשובה סי' ש"י, אך בד' הרמב"ן לעיל דמ"ג. מבו' דפשיט"ל דאף בים איכא תחומין דאורייתא, וכ"ה גם בס' הבתים שערי איסור הוצאה שי"ז, וכ"ה דעת הגאונים שהביא הר"ש ראש הישיבה בתשובתו להרמב"ם שנד' בשו"ת הרמב"ם סי' ש"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויל"פ עוד ד' הגר"א, דהנה קשיא לדעת הרי"ף, דלדעתו הרי מהא דשרי להפליג בספינה ג' ימים קודם השבת, ש"מ דאין תחומין למעלה מי', דאם הי' בזה איסור תחומין ל"ה שרי להפליג אף ג' ימים קודם, ומ"ט לא מייתי' מינה למיפשט האיבעיא, ועמד בזה המהרי"ק שורש מ"ה והוכיח מזה דדעת הרי"ף גופי' דבספינה ליכא כלל איסור תחומין כיון דאיהו לא עביד מידי, אך הב"י בסי' רמ"ח פליג על דבריו, ובעכצ"ל כמש"נ להלן מד' הרמב"ם דהא הוה פשיטא להגמ' דאין תחומין למעלה מי' בים, ונת' שם מל' הרמב"ם שהטעם בזה הוא משום דבים כל איסור תחומין הוי רק מדרבנן, וע"כ בזה ודאי לא החמירו חכמים ביותר מי', שו"ר בחת"ס ח"ו סי' צ"ז שכתב לישב דתנא גופי' מספקא לי' ולקולא, (ועד"ז מצינו בראב"ן סי' ס' לפי דרכו דהאיסור להפליג בספינה הוא משום איסור תחומין, ופירש דהגם דהוי למעלה מי' מ"מ תנא גופי' מספקא לי'), ולפ"ז יל"פ דזהו מכוון הגר"א דמהא דשרי להפליג מוכח דבזה לא איבע"ל להגמ' כלל, והיינו משום דבימים אין האיסור אלא מדרבנן, ומזה מקור למש"כ השו"ע דבימים אין האיסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה במש"כ הרמב"ם דבספק אם הספינה למעלה מי' או למטה מי' מקילינן משום דספיקא דרבנן לקולא, עמדו האחרונים דהא הוי ספק ספיקא להחמיר, ספק שמא יש תחומין למעלה מי', וספק שמא הספינה למטה מי', וא"כ מ"ט מקילין בזה, ובגל' הגרע"א לשו"ע סי' רמ"ח למד מזה דספיקא דרבנן לקולא אף היכא דאיכא ספק ספיקא להחמיר, וכן הוכיח השעה"מ פ"י ממקואות כלל ה', ציינו הגרע"א בגליון בסי' ת"ד, עיי"ש באורך, והחת"ס ח"ו סי' צ"ח כתב דאין כאן אלא ספק א' אם הספינה במקום שראוי' לקנות שביתה או לא מה לי אם הוא למטה מיו"ד או למעלה אין שום נפקותא בזה אלא אם זה המקום שהספינה עומד עליו הוה בכלל מקום שאל יצא איש ממקומו הזה או לא ואין כאן ספק ספיקא, עכ"ד, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דפשיטא להגמ' דאין תחומין למעלה מי' בים, הרי ליכא אלא חד ספיקא, ושו"ר שכבר כתב כן הבי"מ סי' ת"ד, עיי"ש, וכ"כ גם בס' קובץ פכ"ז משבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יש לדחות, דהרמב"ם הוצרך לזה לפי שבא להתיר אף בספק אם הספינה היא למעלה מי' או למטה מי', ואם כל ההיתר למעלה מי' הי' רק משום ספק ל"ה מקילין בזה דהוי ספק ספיקא להחמיר, עמש"נ בזה לעיל סק"ב בהערה, אך אי"ז במשמע ד' הרמב"ם, וגם ע' שעה"מ פ"י ממקואות כלל ה' שהאריך דמקילינן בדרבנן אף בדאיכא ספק ספיקא להחמיר. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם מצינו בראב"ן סי' ס' שמבו' דזהו באמת הטעם להתיר תחומין למעלה מי', ז"ל שם, מה לי ים מה לי שאר נהרות הא "מקום פטור הוא" ואין כאן איסור תחומין, עכ"ל, ומ"מ אף ברה"י שרי לילך חוץ לתחום למעלה מי', אף שכלפי דיני רשויות רה"י עולה עד לרקיע, וז"פ, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב, ז"ל, ומשום איסור תחומין ליכא דסברי לה כר"ה דאמר מארעא משחינן י' טפחים ואין איסור תחומין למעלה מי' וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו שאין להתיר למעלה מי' בים רק למ"ד דמארעא משחינן, ונ' דאזיל לטעמי' דטעם היתר תחומין למעלה מי' הוא משום דהוי מקום פטור, וע"כ למ"ד דמשפת מיא משחינן ואי"ז מקום פטור אין להתיר בזה, אך לפ"ז נמצא שמד' הרמב"ם וש"ר שנקטו לדינא להתיר בספינה למעלה מי', הגם שפסקו כמ"ד דמשפת מיא משחינן, יש ללמוד דטעם היתר תחומין למעלה מי' אינו משום דהוי מקום פטור, אמנם יש לדחוק, דמדינא ודאי יש לנו למדוד מארעא, ורק לענין טלטול החמירו למדוד משפת מיא, ומשא"כ לענין תחומין חשבי' לי' כמקום פטור.

   ומצינו כן עוד בפי' רחב"ש לעיל דמ"ג., ז"ל, דהואיל ואין בעמודים רוחב ד' ל"ה רה"י ולא רה"ר אלא מקום פטור דכל למעלה מי' מקום פטור הוא, מה הוא שיהלך עליהן ויצא חוץ לתחום, עכ"ל, אמנם ד' רחב"ש צ"ב, שנ' להדיא בדבריו דטעם החילוק בין עמודים הרחבין ד' דאמרי' בגמ' דפשיטא דאסור, לעמודים שאין רחבין ד' דמיבעיא לן, הוא משום דעמודים הרחבין ד' הוו רה"י, וע"כ אין להתיר בזה יותר מי', ורק בעמודים שאין רחבין ד' שהן מקום פטור יש להתיר למעלה מי', וזה צ"ע רב, דא"כ אטו נימא דברה"י אסור לילך חוץ לתחום למעלה מי', וי"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וארוחנא לפ"ז דהנה בפירש"י לעיל דמ"א: פירש דהא דשרי לזה שהוצרך לנקביו ליצא מד' אמותיו הוא משום דתחומין דרבנן, והנה פירש"י לעיל מינה דאיירי בזה שהוציאוהו נכרים, וא"כ נשמע מינה דלמ"ד דתחומין דאורייתא אסור ליצא מד' אמותיו, אף שלא הלך אלפים אמה באיסור אלא הוציאוהו נכרים, וזה שלא כד' הרמב"ן, אך לפי המבו' לא סתרי ד' רש"י לד' הרמב"ן, דהוציאוהו נכרים יל"פ דאיירי שנטלוהו והוציאוהו ולא הי' לו היתר ליצא, אלא שהי' אנוס ע"ז, וכה"ג י"ל דאסור מדאורייתא ליצא מד' אמותיו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה בחי' הרמב"ן לעיל די"ז: הוכיח דקי"ל דתחומין לאו דאורייתא, ודלא כדעת רבינו אפרים שלא הוכרע ההלכה בזה, ממש"א בסוגיין דספק דבריהם להקל, ואי תחומין דאורייתא אף בכלים דאורייתא היא, עכ"ד, וצ"ע שהרי הרמב"ן בסוגיין תירץ דכה"ג שלא יצא באיסור אי"ז אסור מדאורייתא, ואף בתחום אלפים דאורייתא הוא כן, וכמו שהוכיח הרמב"ן לעיל מינה מתקנת ר"ג דאתיא אף למ"ד תחומין דאורייתא, וא"כ מה הוכיח מהכא דתחומי אלפים אמה לאו דאורייתא, גם צ"ע דאם אכן הרמב"ן שם לא ס"ל כסברא זו, א"כ הי' לו להוכיח מזה גם שלא כדעת הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא אשר האריך בזה לעיל מינה.

   ונ' פשוט בזה, דמכוון הרמב"ן הוא, דאף דודאי אין לאסור להוציא הגשמים מד' אמותיהן כיון שלא הלכו באיסור, אך מ"מ למ"ד דתחומי אלפים אמה דאורייתא יש לאסור להוליכן עוד אלפים אמה, וא"כ היאך תניא דהגשמים הן כרגלי כל אדם, והיינו כרגלי הזוכה בהן, אשר נמצא שאם זכה בהן רחוק אלף אמה ממקום שביתתו רשאי להוליכן משם ג' אלפים אמה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת שבפשוטו לדעת הרמב"ן לכאו' אין לפרש התם כפירש"י, שהרי דעתו דליכא איסור תחומין דאורייתא רק בהלך כל הי"ב מיל או האלפים אמה באיסור, ולכאו' לדעתו אם שבת אמה אחת סמוך לסוף התחום, לי"ל איסור דאורייתא ליצא חוץ לתחומו, וכמש"כ הגרא"ז בהגהתו שם, וא"כ התם בנוטל תבן מתחום חבירו לתחומו ודאי אי"ז איסור דאורייתא.

   אך הנה עיי"ש בחזו"א שהוכיח מגמ' זו דמודה הרמב"ן דכה"ג שמוציאו מתחומו אסור מדאורייתא, וכל ד' הרמב"ן דבעי' שילך הכל באיסור הוא רק בשכבר אינו בתחומו, וכן נ' שנקט באו"ש פכ"ז משבת, ותמה על הרמב"ן שזה מוזר לכל מעיין, שאם לא הלך כל הי"ב מיל באיסור אינו לוקה ואפ"ה לוקה בהתראה על האמה האחרונה שיצא חוץ לתחום, אך יל"פ שאין כונת האו"ש לזה אלא כונתו דאם כל הי"ב מיל הוו בכלל האיסור מ"ט סגי בשהתרו בו רק על האמה האחרונה, וכם פי' קושיתו בקה"י סי' ט"ז, ועיי"ש שישב לזה,.

   אך הדברים צ"ע, דא"כ מה נתישב להרמב"ן לפי דבריו תקנת ר"ג שהתיר לילך אלפים אמה לכל רוח, ואף די"ב מיל דאורייתא, משום דכה"ג שהלכו ברשות ליכא איסור דאורייתא עד שילך י"ב מיל באיסור, ואי נימא דכל שיוצא מתחומו אסור מדאורייתא אף באמה אחת, א"כ אכתי תיקשי ועמד בזה הדברי יחזקאל סי' ז' סקי"א דבגונא שהלכו לדבר מצוה יותר מי"א מיל, היאך התיר להם ר"ג לילך אלפים אמה לכל רוח, הרי בהליכה זו הם יוצאין מתחום י"ב מיל ועוברין אדאורייתא, ולא משמע דאה"נ בכה"ג אסור, ובע"כ מוכח מזה דאף בשיוצא חוץ לתחומו ליכא איסור מדאורייתא רק בשהלך י"ב מיל באיסור, וכדמדמי לה הרמב"ן למעביר ד' אמות ברה"ר, וק' לומר דאיכא ב' דיני איסור מדאורייתא בתחומין, ולפ"ז הרי שוב אין לפרש לדעת הרמב"ן סוגיא דלקמן דע"ט: כפירש"י שם.

   אך העירוני, דלכאו' אכתי קשיא ע"ד הרמב"ן היאך שרי להו לילך בשהלכו יותר מי"א מיל, דהגם דנימא דכל האיסור הוא בשהלך כל הי"ב מיל באיסור, מ"מ בכה"ג שצורך המצוה הי' לילך י"א מיל, הרי לא הי' נצרך להתיר איסור כלל לצורך המצוה, וכיון דלא חייל בכה"ג היתר כלל, לכאו' בדין דכל שישלים אח"כ לי"ב מיל יהא חשוב כהלך כל הי"ב מיל באיסור, (וע' ביאוה"ל סו"ס תרי"ח דחולה שהי' די לו בפחות מכשיעור ואכל כשיעור חייב כרת, וע' בזה בס' שלמי יוסף חולין בסופו), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולדעת הסוברים דתחום כלים דאורייתא, בעכצ"ל דר' יהודה ס"ל דתחומין לאו דאורייתא, והא דס"ל דבספק עירוב הוי חמר גמל, י"ל דהוא משום חזקת תחום ביתו, והגם דאיכא כנגד זה חזקת העירוב, מ"מ לא הקילו חכמים בספיקא דרבנן כה"ג, והרי כל הא דאמרי' התם בדעת ר"מ דס"ל תחומין דאורייתא הוא רק מכח דרמינן דידי' אדידי', וא"כ בדעת ר' יהודה דלא מצינו דס"ל דהקילו בספיקא דרבנן כה"ג, שפיר י"ל דס"ל תחומין דרבנן, וע' עוד בד' הגרע"א במערכה מש"כ מטעם אחר לפרש דרק לדעת ר"מ לטעמי' הוצרכנו לומר דס"ל תחומין דאורייתא, אך בסו"ד הדר בי' מזה, וגם כל דבריו שייכי רק לדעת רש"י לקמן דנ"ב, ולא לדעת ש"ר שם, ואכמ"ל.

   ושו"ר דיש להוסיף עוד בזה, דהנה הקרבן נתנאל בסי' ח', הק' עמש"כ הרא"ש דר' יהודה ס"ל דתחומין דאורייתא, מסוגיא דלעיל דל"ז: דאמר רבא מאן תנא דאפי' בדרבנן לית לי' ברירה וכו', ופריך עלה ולימא לי' תנא דבי איו היא וכו', והא דתנא דבי איו מייתי' לה שם דל"ו:דתני איו ר' יהודה אומר אין אדם מתנה על ב' דברים כאחד אלא אם בא חכם למזרח וכו', אבל לכאן ולכאן לא, ומפרשי' לה דהוא משום דאין ברירה, ואי ר' יהודה ס"ל דתחומין דאורייתא, הרי לא מצינו בזה תנא דס"ל דאף בדרבנן אין ברירה, עיי"ש מש"כ בזה, וע' בד' הגרע"א במערכה שג"כ עמד בזה, אך הראוני שכבר עמד ע"ז התוס' הרא"ש גופי' לעיל דל"ז., ז"ל, ותי' דר' יהודה סבר תחומין נמי דאורייתא, כדתנן במתני' גבי ספק עירוב ר"מ ור"י אומרים ה"ז חמר גמל ואוקימנא לעיל טעמא דר"מ משום דקסבר תחומין דאורייתא, ומסתמא היינו נמי טעמא דר"י בר זוזי', ומיהו ק' להך שנויא הך דפריך לקמן ולימא תנא דבי איו היא, הא איו איירי אליבא דר"י, ואיהו ס"ל תחומין דאורייתא, וצ"ל דמספק"ל לתלמודא אי ר"י ס"ל כר"מ בר זוזי' דתחומין דאורייתא או לא, הלכך איצטריך לשנויי הכא דזוזי זוזי קתני, עכ"ל, ולמדנו מדבריו דמה שנקט בפסקיו דר"י ס"ל תחומין דאורייתא, אי"ז משום דינא דס"ל דספק עירוב כשר, דע"ז שפיר י"ל כמש"נ דס"ל לר' יהודה דלא מקילינן בספק דרבנן כה"ג, אלא הוא משום דמסתמא ס"ל כר"מ בר זוזי', ומסיק הרא"ש דהגמ' מספק"ל בהכי, ויל"ע אם ה"ז מתישב בד' הרא"ש בפירקין סי' ח' לפרש כונתו דמספק"ל להגמ' אם זהו טעמא דר"י, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וראיתי בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב שכתב להוכיח דתחום כלים אינו אלא מדרבנן, ממש"כ הרמב"ם פי"ב משבת הי"ז דמותר לעקור חפץ מרה"ר וכו' ואפי' החפץ הולך כמה מילין בשבת מותר, וכיון דמה דאמרי' דחפצי הפקר אין קונין שביתה הוא מטעם דקי"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב, א"כ קשיא היאך כתב הרמב"ם דמותר לטלטל אפי' כמה מילין דמשמע אפי' יותר מי"ב מיל, הרי אי"ב איסורא דאורייתא ובזה לא קי"ל כדברי המיקל, ובע"כ דתחום כלים לאו דאורייתא, עכ"ד, אמנם הנה לפמש"כ הרמב"ן דאיסור תחומין דאורייתא הוי רק כשהולך י"ב מיל באיסור, ניחא, דה"נ אין מצרפין מה שהוליכו כמה בנ"א להכלי י"ב מיל, אך זה ניחא רק לפמש"נ דלדעת הרמב"ן כל שלא הוליכוהו באיסור מותר אף להוציאו מתחומו, אך למה שפירשו האו"ש והחזו"א דלהוציאו מתחום י"ב מיל שלו אסור, לא א"ש, וגם עיקר מה שנקט בפשיטות דעל תחומין דאורייתא לא אמרי' הלכה כדברי המיקל, אי"ז כדברי התוס' לקמן דמ"ו. שהוכיחו דאף אם תחומין דאורייתא נמי אמרי' הלכה כדברי המיקל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, אך ע' ברמב"ן בתורת האדם שתמה ע"ז, וע' גם בד' הרא"ש ברכות פ"ב סי' ט"ו שנקט דאי אבילות יום ראשון הי' דאורייתא הי' בדין דלא נימא בזה הלכה כדברי המיקל.

    ויש להעיר עוד, במש"כ התוס' לקמן דמ"ז:, דכלים הנמצאין חוץ לתחום הבעלים אינם כרגלי הבעלים אלא יש להם אלפים אמה ממקומן, וכן דעת תוס' הרא"ש וריטב"א שם, וילה"ע לדעת הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא, הרי נמצא דמדאורייתא היכא דהוי הכלי בתוך י"ב מיל של הבעלים הוי כרגלי הבעלים, שה"ה בתוך תחום הבעלים, וא"כ אף דמדרבנן כה"ג אינו כרגלי הבעלים ויש להם אלפים אמה ממקומן, אכתי בגונא שקצה הי"ב מיל דהבעלים הוי בתוך אלפים אמה של הכלים, תיקשי היאך שרי להוציא הכלים עד אלפים אמה, הרי בזה הוא מוציאן מתחום י"ב מיל של הבעלים, ובפשוטו י"ל דאה"נ הנך ראשונים לטעמייהו דס"ל דאף תחומי י"ב מיל אינם דאורייתא, ואי נימא דתחום כלים לאו דאורייתא ניחא, וגם למש"נ בדעת הרמב"ן דהאיסור ליצא מחוץ לתחום כל שלא הילך כל הי"ב מיל אינו אלא מדרבנן, נמי ניחא. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להסתפק בטעם החילוק בין אדם לכלים דתחום אדם דאורייתא ותחום כלים אינו דאורייתא, אם הוא משום דרק אדם קונה שביתה וכלים אינם קונין שביתה, או הוא משום דמדאורייתא כל האיסור הוא לא ליצא בעצמו מן התחום, אך ליכא איסור על הוצאת דבר אחר מתחומו, וע"כ ל"ש כל דין תחום כלים, ופשוט דמה"ט גם ל"ש בהו כל קנין שביתה, דל"ש קנין שביתה בדליכא איסור על הוצאתו, (אך לכאו' אין בזה נפ"מ), ונפ"מ בזה אם שרי להוציא אדם אחר, שלכאו' נ' דגם אדם לא גרע מחפץ, ואסור לאחר להוציאו מתחומו, וכן נ' בדעת רשב"ם שהביאו התוס' לעיל דמ"ג., שהגוי שמוציא הישראל מתחומו בספינה, חשיב שעושה מלאכה בזה, עיי"ש, ואף אם באדם אחר יש לאסור משום לתא דידי', אכתי נפ"מ באדם שמת בשבת, ונ' בפשוטו שב' הדברים אמת, דכיון דבקרא כתיב לא יצא איש ממקומו, הרי לא מצינו קנין שביתה אלא באדם, וגם לא מצינו איסור רק שלא ליצא מן התחום, וליכא איסור על הוצאת אחרים. [↑](#footnote-ref-12)
12. וע' בס' בית אברהם, שהק' בהא דקי"ל דישן קונה שביתה משום דהלכה כדברי המיקל בעירוב, וקשיא לדעת הסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא, דהא למ"ד דישן אינו קונה שביתה א"כ מדאורייתא אין לו אלא ד' אמות, ואסור לו ליצא חוץ לד' אמות, ומ"ט פסקינן בזה לקולא, והנה אמנם י"ל כמש"כ התוס' לקמן דמ"ו. דאף בעירובין דרבנן אמרי' דהלכה כדברי המיקל, (אך הרמב"ן בתוה"א והרא"ש בברכות פליגי ע"ז, כמו שהבאנו לעיל סק"ו בהערה), אך אכתי תיקשי במש"א בגמ' ע"ז דמכדי עירובין דרבנן וכו', והרי דאי"ז אלא נידון דרבנן, והוכיח מזה דהא דיוצא מחוץ לתחום אין לו אלא ד' אמות לכו"ע הוי דרבנן, עיי"ש שהאריך בזה, ועמש"נ להלן בזה, אמנם באמת י"ל דאף אי נימא דיוצא חוץ לתחום אסור ליצא מד' אמותיו מדאורייתא וכמש"כ בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ג., היינו משום דהוי זה המשך היציאה מתחומו, ולדעת הרמב"ן ודאי הוא כן, שהרי לדעתו אין אסור אא"כ הלך הכל באיסור, אך מי שלא קנה שביתה כלל אין אסור יציאתו מד' אמותיו אלא מדרבנן.

    ועד"ז י"ל גם במה שהוכיח שם עוד, דלמ"ד דאתחומין לא איפקוד במרה, ונצטוו ע"ז בשעת מתן תורה, תיקשי כיון דבשבת ניתנה תורה, והרי בתחילת השבת אכתי לא נצטוו ולא קנו שביתה, ועתה כשנצטוו לא יהא להן אלא ד' אמות, והרי הקב"ה אמר להם שובו לכם לאהליכם, עכ"ד, ולהנ"ל ניחא, דמי שלא קנה שביתה כלל ודאי אין איסורו לצאת מד' אמותיו אלא מדרבנן, אך בלא"ה יל"ד דכה"ג שפיר קונין שביתה בשבת, ותליא בהדעות שהביא הרמב"ן לעיל דמ"ג., והכא י"ל דלכו"ע חשיב כתחילת השבת לקנות שביתה, כיון דהשתא נתחדש ציווי זה, גם י"ל דאף קודם שנצטוו, כיון דהוו אינו מצווה ועושה שפיר קנו שביתה בתחילת השבת, ומוכח כן מהא דאיתא בבראשית רבה פר' י"א ופר' ע"ט שיעקב אבינו שמר את השבת וקבע תחומין וכדכתיב ויחן את פני העיר, (והובא גם בפירש"י ישעי' נ"ח י"ד ובכמה מן הקדמונים), וכן ממש"כ בשו"ת הרשב"א ח"א סי' צ"ד שקיים אברהם עירובי תחומין, והרי דאף קודם שנצטוו הי' בהו קנין שביתה.

    והנה הי' מקום לדון עוד, דאף לרבנן כל הא דישן אינו קונה שביתה הוי רק מדרבנן, דמדאורייתא ודאי הוא קונה שביתה, וכיון דכל פלוגתת רבנן וריב"נ הויא בדרבנן, ע"כ שפיר אמרי' בזה הלכה כדברי המיקל, אך לכאו' אין לומר כן, דא"כ ה"נ חפצי הפקר דדמו לישן ה"ה קונין שביתה מדאורייתא, וא"כ תיקשי למ"ד דתחומין דאורייתא היאך מותר להוציאן מאלפים אמה, וגם למ"ד דתחומין לאו דאורייתא, אכתי תיקשי להסוברים דתחום י"ב מיל דאורייתא, דא"כ במילא ונתן לחבירו וחבירו לחבירו ולא נתכונו לזכות, דמבו' להלן דצ"ז: לדעת תוס' דשרי להוליכן הרבה, ולא נזכר דאסור להוליכן יותר מי"ב מיל, אך ע"ז י"ל לפ"ד הרמב"ן דמדאורייתא כל האיסור הוא בשמוליך כל הי"ב מיל באיסור, וע"כ י"ל דכיון שכל א' לא הוליך י"ב מיל לי"ב איסור דאורייתא, אך אי נימא דתחום כלים לאו דאורייתא, ע' לעיל סק"ו וסק"ז, אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובירושלמי בפירקין אמרו דכשהוא נפנה נפנה מן הצד וכשהוא מתפלל מתפלל לוכסן, ובפשוטו מ' דהירושלמי לא ס"ל שהותר לילך חוץ למקומו משום כבוד הבריות, אך להסוברים דכבוד הבריות הוא משום שהוא בפני בנ"א י"ל דהירושלמי איירי בדליכא בנ"א, ובא להשמיענו דיכול להתפלל שם לוכסן, והדברי יחזקאל סי' ז' סק"ד פירש דהוא משום דהירושלמי ס"ל תחומין דאורייתא, והוכיח עפי"ז מד' הירושלמי כד' רש"י דלמ"ד תחומין דאורייתא אין להתיר משום כבוד הבריות, דאף האיסור ליצא מד' אמותיו הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומת' היטב לפ"ז דינא דר"ג שהתיר לכל היוצאין ברשות לילך אלפים אמה לכל רוח, דאי"ז רק משום שזה מה שהי' להן תחילה, אלא הוא משום שמעיקר הדין כל שיצא חוץ לתחומו קנה שביתה חדשה ויש לו אלפים אמה לכל רוח, ואך דאיכא דין נוסף שאין לו אלא ד' אמות, והתקין ר"ג שהיוצא ברשות לא יהא בו דין זה, וקאי בדיני' שיש לו אלפים אמה לכל רוח, וניחא דאתיא הך דינא אף למ"ד תחומין דאורייתא, שעמד בזה הרמב"ן לעיל דמ"ג., ולמד מזה דכל שהלך בהיתר ליכא איסור ביציאה מד' אמותיו, וכמש"כ כן הקר"א שם, אך ילה"ע ע"ז כדלהלן, דאכתי בגונא שעמד קודם שהגיע למקום שהלך, כבר קנה שם שביתה מדאורייתא, ויש לו משם אלפים אמה לכל רוח, והיאך התירו לו לילך מהמקום שהלך לשם אלפים אמה לכל רוח. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואי נימא דמכוון הרי"ד כהרמב"ן, יתישב מה דילה"ע, דגם אי נימא דהיוצא חוץ לתחומו קונה מדאורייתא אלפים אמה לכל רוח, מ"מ מהיכן פסיקא לי' להרי"ד שקנה שביתה חדשה בהגיעו לצוק, וע"כ אין רשאי מדאורייתא אלא לילך משם אלפים אמה לכל רוח, הרי יתכן דהיציאה מתחומו היתה קודם לכן, וקנה שם שביתה, אך זה ניחא אי מהלך אינו קונה שביתה, גם י"ל דמכוון הרי"ד דלכה"פ יכול לילך אלפים אמה, אך ד' אלפים אין יכול לילך רק בגונא שקנה שביתה בדיוק בריחוק אלפים אמה מן הצוק, ולפ"ד הרמב"ן ניחא. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומתישב בזה משה"ק האו"ש פכ"ז משבת ע"ד הרמב"ן, דמ"ט היכא שמובלע תחום זה בתחומו מותר לחזור לתחומו ונמצא שהולך קרוב לו' אלפים אמה, ולמש"נ ניחא, אך בלא"ה צ"ב קו' האו"ש, וכמש"כ הקה"י בסי' ט"ז, דכיון שחוזר לתחומו, הרי שההליכה שהולך בתחומו אין בה איסור כלל, דכל איסור ההילוך הוא רק אם עי"ז יוצא מתחומו, אך העירוני דאכתי צ"ע, שהרי יש להן אלפים לכל רוח, ואם חזרו אלפים, מותר להן לילך לצד השני ד' אלפים, וצ"ע כיון שלא קנה שביתה במקום שהגיע שם, א"כ מ"ט מותר לו לילך ד' אלפים, הרי לכאו' טפי מאלפים אסור לילך, ובל' האו"ש שם מבו' דפירש דלדעת הרמב"ן אין האיסור רק בהליכת יותר מד' אלפים, (וכנראה למד כן מהא דשרי לי' לילך בתחומו מרוח אחת לרוח השנית ד' אלפים אמה, ואזיל לטעמי' בקושיתו על הרמב"ן שנקט דאף בהילוך בתחומו שייך האיסור וכדלעיל), אך צ"ב דאי"ז מתישב לא מסברא ולא בל' הרמב"ן, ואולי יש לחדש דמדאורייתא אין האיסור אלא בפעם הראשונה שמרחיק מתחומו, אך כל שכבר הרחיק מתחומו וחזר אין איסור להרחיק שוב, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-17)
17. וע' בס' בית אברהם שהוכיח דהיוצא חוץ לתחום אין אסור מדאורייתא ליצא חוץ לד' אמותיו, ממה שפסק הרמב"ם דהיוצא חוץ לתחום ונצרך לנקביו ה"ז יוצא ומרחיק, ולא חילק הרמב"ם בין יוצא חוץ לאלפים אמה ליוצא חוץ לי"ב מיל, ואי נימא דהיוצא חוץ לתחומו אסור לו ליצא מד' אמותיו מדאורייתא, א"כ תיקשי דבכה"ג שיצא חוץ לי"ב מיל היאך שרי לו להרחיק מפני כבוד הבריות, אשר מה"ט באמת פירש"י, דכל הא דשרי לו להרחיק הוא רק משום דתחומין דרבנן, ובע"כ מד' הרמב"ם דהאיסור ליצא חוץ לד' אמות אינו אלא מדרבנן, עכ"ד, וזה ראי' גדולה, שוב הראוני בקרית ספר שם שכתב דאם הוי חוץ לי"ב מיל אסור לו לזוז ממקומו אפי' הוצרך לנקביו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך למש"נ לעיל סק"ה בדעת הגר"א דהגם דאין מעשה האיסור בהילוך כל הי"ב מיל, ועובר על האיסור אף בהילוך האמה האחרונה, מ"מ שורש האיסור הוא במה שע"י הילוך זה מתרחק י"ב מיל ממקומו, י"ל דע"כ שפיר מצינו לדמותו לאיסור מעביר ד' אמות ברה"ר וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך צ"ע על דבריו, דא"כ דהוו ב' גדרי דינים, א"כ לכאו' אין לנו לחשוב תחומי אלפים אמה כעיקרם דאורייתא, והי' לנו להתירם במחנה.

    וע"כ יותר נ' לפרש דעת הראב"ד, דהגם דמצינו לדעת ר"מ דתחומין דאורייתא דמהני עירוב, אך לדידן דתחומין דרבנן לא מצינו דמהני עירוב רק לתחומין דרבנן ולא לתחומין דאורייתא, ומצינו כן בד' הטור סי' ת"ח שכתב דהא דמהני עירוב הוא משום דתחומין דרבנן ותמהו עליו שהרי אף למ"ד דתחומין דאורייתא מהני עירוב, ועיי"ש בבית מאיר שכתב לישב, דודאי קבלה היתה בידם דמהני עירוב, ולמ"ד דתחומין דאורייתא בע"כ דעירוב בפת מהני דאורייתא, אך מ"ד דתחומין דרבנן ס"ל דכל הא דמהני עירוב בפת הוא משום שהם אמרו והם אמרו, ועיי"ש שתלה בזה הפלוגתא אם עיקר עירוב בפת או עיקר עירוב ברגל, ואכ"מ, וכעי"ז כתב בס' תו"ש שם.

    וביותר א"ש למש"כ הרמב"ן שם לדון לפרש דהא דמהני עירוב לתחומין דאורייתא אי"ז מסברא אלא הוא הלכה למשה מסיני, ולפ"ז ודאי י"ל דלדידן דתחומין דרבנן לא נאמרה הלל"מ זו, ול"מ עירוב לתחומין דאורייתא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-20)
20. וי"ל בזה, שהרי בפשוטו לדעת ריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה אף חפצי גוי קונין שביתה, שאין לנו מקור לומר דשאני גוי, ע' סוגיא דמ"ז:, וכיון דכל מה דקי"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה הוא משום דהלכה כדברי המיקל בעירוב, הרי דעת הרמב"ן בתוה"א דלא אמרי' הלכה כדברי המיקל לגבי מילי דאורייתא, ושלא כדעת התוס' לקמן דמ"ו. ותוס' הרא"ש שם, וא"כ שפיר הקשו הר"ן והרי"ד דלגבי תחומין דאורייתא יש לנו לחוש לדעת ריב"נ דחפצי גוי קונין שביתה, ונמצא שנעשה מלאכה דאורייתא ע"י גוי, אך מלבד זה שרחוק לומר שכיונו הראשונים לזה, גם לכאו' אי"ז מתישב, דבפשוטו אף לגבי מילי דאורייתא אין לנו לחוש לריב"נ דפליגי רבנן עלי', ויחיד ורבים הלכה כרבים. [↑](#footnote-ref-21)
21. והנה הי' מקום לדון, דהוא משום הגזירה דחפצי גוי קונים שביתה, ויתכן דבכלל גזירה זו נכלל שאף הגוי עצמו קונה שביתה, דלא גרע הוא מחפציו, ובפרט להסוברים דחפצי גוי קונים שביתה כרגלי הבעלים, הרי י"ל דבע"כ דבכלל התקנ"ח נכלל שגם הגוי עצמו קונה שביתה, אך מלבד דמסברא אין נ' דהגזירה היא אף על הגוי עצמו, גם אכתי לא יתישבו בזה ד' הרמב"ן והר"ן שכתבו דחשיב כגוי שעשה מלאכה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-22)
22. והעירוני לדון עוד בזה, דשמא אף מי שלא קנה שביתה אסור לו לילך חוץ לאלפים אמה ממקומו, ול"ד לכלים שאין בהן איסור זה, ויש להביא מקור לזה מסוגית הגמ' לעיל דמ"ד: בשבת במערה, ומפירש"י בסוגיא שם שאם הי' תחומו השני מובלע בתחומו הראשון לא הותר לו אלא ליכנס לתחומו הראשון, ולא נתנו לו תחום שני כלל, ומ"מ התירו לו רק לילך אלפים אמה ולא יותר, ומד' המאירי בריש פירקין בשם הגאונים שלא התירו ליוצא לנקביו לילך יותר מאלפים אמה, וכן ממש"כ בשו"ת הרי"ד שהבאנו לעיל סק"ט בהערה דהמשלח את השעיר שיוצא חוץ לתחומו אסור לו לחזור מדאורייתא יותר מאלפים אמה, ואכמ"ל עוד בזה, אך עיקר הדברים מחודשים מאד ואינם נראים ע"ד האמת. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובזה מבו' הסוגיא שם, דמדמי' הנידון אם פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו הפסידו את מקומן, להנידון אם הן מותרין באכילה, ולפ"ד התוס' הוא מבו' בפשיטות, דאיסור הפירות באכילה תליא אם הן השתא בתחומן, וע"כ ה"ז תלוי אם הפסידו את מקומן או לא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-24)