כלים פכ_ב מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ב מ"ז**

א] **כסא שניטלו ב' מחפויו זה בצד זה ר"ע מטמא וחכמים מטהרין,** בפי' הראב"ד עדיות פ"ב מ"ח פירש, דאיירי בכסא של כלה שחיפוייו יוצאין, דכל שניטלו כל חיפוייו טהור, והכא שניטלו ב' מחיפוייו מטמא ר"ע, משום דאכתי חזי לישיבה מפני שהיא נסמכת בזרוע השלישית ע"י הדחק, וחכמים מטהרין דלא חזי לישיבה מפני שהיא ישיבת צער, וכ"ה בתוס' שאנץ שם, והוסיף לפרש, דאיירי אף בשנשארו הרבה חיפויים, דמ"מ כיון שניטלו ב' חיפויים תכופין לא חזי לישיבה אלא ע"י הדחק, וע"כ מטהרי חכמים, והמאירי שם כתב לפי פירוש זה, דסתם כסא יש לו ד' קרשים, וע"כ כל שניטלו ב' מן הקרשים, עדיין הוא ראוי לישיבה.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות שם כתב, דטעמא דחכמים הוא משום שכבר בטלה צורתו ונעשה ככל שברי כלים ואינו מקב"ט, ור"ע אומר שהוא מקבל כמו שהי', ונת' לעיל מ"ו אות ב' דהרמב"ם אזיל לטעמי' דס"ל דכלי שנפסדה צורתו טהור אף בשהוא עושה מעין מלאכתו, וע"כ כל שניטלו ב' מחיפוייו זה בצד זה ובטלה צורתו, ה"ה טהור אף שהוא ראוי לישיבה. ?אך לכאו' בד' הרמב"ם בהלכות שהבאנו לעיל שם אות ג' מבו' לא כן, אלא דע"י שניטלו ב' חיפוייו לא חזי לישיבה.

ובטעמא דר"ע דמטמא יש להסתפק, אם הוא משום דס"ל דאף בשניטלו ב' מחיפוייו זה בצד זה עדיין צורתו קיימת, או הוא משום דס"ל דכל שהוא עושה מעין מלאכתו טמא אף בשנפסדה צורתו, וי"ל דבשאר טומאות מודה ר"ע דכל שנפסדה צורתו טהור, ורק בטומאת מדרס הוא דפליג וס"ל דל"ב בה צורת כלי, ויתכן דאזיל לטעמי' לקמן מ"ט ובתוספתא שהביא הר"ש שם, דנראה דס"ל דבמדרס ל"ב צורת כלי, ויתבאר שם בעזה"י, (ועמש"נ עוד בנידון זה לעיל פט"ו מ"ב), ולכאו' מהא דלא פליג ר"ע אדינא דלעיל מ"ד דכסא של כלה שניטלו חיפוייו טהור, נראה דהא דמטמא ר"ע הכא, הוא משום דס"ל דחשיב דעדיין צורת הכסא קיימת, וע"כ כל שניטלו כל חיפוייו ובטלה צורת הכסא, מודה ר"ע דטהור.

אמנם הנה בד' המאירי בעדיות שם מ' דלכו"ע אבדה צורת הכסא בנטילת ב' מחיפוייו, וטעמא דמ"ד דטמא הוא משום שהוא ראוי לישיבה, עיי"ש, ואדיל לטעמי' שפירש שם פ"א מי"א דהא דכסא של כלה שניטלו חיפוייו טהור, הוא משום שאינו ראוי לכלה, ולפ"ז שפיר י"ל דכל שהוא ראוי למלאכתו ה"ה טמא אף אם אין צורתו קיימת כלל.

ג] ובפי' הרע"ב בעדיות שם פירש, דטעמא דר"ע דמטמא הוא משום דאע"פ שאינו ראוי לישיבה הוא ראוי לקבל רמונים וטמא משום כלי קיבול, וטעמא דחכמים דמטהרין הוא משום דכל שבטל העיקר בטל הטפלה, והאחרונים כתבו דמקורו לפרש כן, הוא מהא דתנן דר"י אומר דאף כסא של כלה שניטלו חיפוייו ונשתייר בו בית קבלה טהור וכו', ומשמע דאף רישא איירי בכה"ג.

והנה בחזון נחום תמה ע"ז, דאם אף הך בבא איירי בכה"ג, א"כ מה בא ר' יהודה לחדש בכסא של כלה שניטלו חפויו דטהור אע"פ שנשתייר בו בית קבלה, היינו רישא, ובמשנ"א כתב לישב, דבכסא של כלה ס"ד דלא מיקרי בטל העיקר, דהא חזי שפיר למושב אי לאו משום הקפדה, וקמ"ל ר"י דאף הוא מיקרי בטל העיקר, וכעי"ז כתב בתפא"י, ובסד"ט כתב לישב, דלדעת חכמים י"ל דכסא של כלה עיקרו לקבלה כמו לישיבה, וע"כ כל שנשתייר בו בית קבלה ה"ה טמא, ור"י פליג וס"ל דאף כסא של כלה עיקרו לישיבה ולא לקבלה, ועי' עוד במלאכ"ש בעדיות שם במה שתמה על פי' הרע"ב, ובמש"כ לפרש בע"א בשם הר"ש סיריליאו.

ד] **אמר ר' יהודה אף כסא של כלה שניטלו חפויו ונשתייר בו בית קבלה טהור, מפני שבטל העיקר ובטלה הטפלה,** הר"ש בפי' קמא והרא"ש פירשו דבכסא של כלה עושים בו בית קבלה להניח חפצים, ואף אחר שניטלו חיפוייו עדיין הוא ראוי לכך, ומ"מ מטהר ר' יהודה משום דבטל העיקר שהוא תשמיש הישיבה, ובפי' בתרא פירש הר"ש, דמקום הישיבה עצמו חזי לקבל רימונים אע"פ שניטלו חיפוייו, ומ"מ כיון דלא חזי לישיבה לא מיטמא מטעם קיבול.

והנה לפי' קמא דעושין בו בית קבלה להניח חפצים, נתחדש בזה, דאף דהבית קבלה זה עיקר עשייתו היא לשם הנחת החפצים, מ"מ כיון שעיקר הכסא הוא לישיבה, ע"כ כל שבטל העיקר שהוא תשמיש הישיבה בטלה הטפלה, וזה ניחא טפי לפ"מ שנראה בד' החזו"א סימן כ"ה סק"י וסקי"ג דהא דכל שבטל העיקר בטלה הטפלה, הוא משום דכל שבטל העיקר אין מקייימין אותו לתשמיש הטפלה, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ה'.

ה] הרמב"ם והר"ש דימו דינא דמתניתין, לדינא דלעיל ספי"ט דכל שבטל העיקר בטלה הטפלה,[[1]](#footnote-2) ויש ללמוד מזה דדינא דהתם אינו דין מסוים בטומאת מדרס, ועמש"נ בזה לעיל פי"ט מ"ט אות ו' ז'.

אמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם לעיל ספי"ט, בהך דינא דכל שבטל העיקר בטלה הטפלה, דזה הולך לפי העיקר וכו' והוא אמרו כל הטמא מדרס טמא ט"מ ויש שהוא מטמא ט"מ ואינו מטמא מדרס, הרי נתבאר שטומאת מת עיקר, עכ"ל, והנה אמנם צ"ב מה שלמד הרמב"ם מהתם דטומאת מת עיקר, ועי' במשנ"א ובתו"ח שם מ"ט שנתחבטו בד' הרמב"ם, אך עכ"פ מבו' בדבריו דדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה הוא דין מסוים בטומאת מדרס, משום שטומאת מת עיקר, וזה שלא כד' הרמב"ם במשנתינו.

ו] ונראה לדון בזה, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב שהכסא לא נעשה אלא למושב והוא העיקר "ואינו מטמא אלא במדרס הזב", ונראה בכונתו, דאזיל לטעמי' בפכ"ג מכלים ה"א דהא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ אף שהוא מפשוטי כלי עץ, אי"ז אלא מדרבנן, ועמש"נ בזה לעיל פ"כ מ"א אות י' - י"ג, ומדאורייתא אין הכסא נטמא אלא במשכב הזב, וזה כמש"כ בפ"א מכלים ה"י דהכסא אינו נטמא בשאר טומאות אלא מדרבנן.

ואמנם צ"ע, דהכא שיש בו גם בית קיבול, מ"ט אינו נטמא בשאר טומאות מדאורייתא, ואין לומר דמתחילתו אין בו בית קיבול, ורק ע"י שניטלו ממנו הציפויים נעשה במקומם מקום הראוי לקבלה, וע"כ בעוד החיפויים קיימים אינו נטמא מדאורייתא אלא במשכב הזב, דא"כ מ"ט בעינן לטהרו מכח הא דבטל העיקר בטלה הטפלה, תיפו"ל שאין בית קיבול זה עשוי לקבלה וכל כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, וכדתנן לעיל פט"ו מ"ה ופט"ז מ"ו.

ז] ונראה בביאור ד' הרמב"ם, דהנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פי"ט מ"ט ומ"י נראה להדיא, דכל דינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, הוא רק דהעיקר והטפל ב' מיני טומאות הם, דהעיקר הוא כלי קיבול הנטמא במת והטפל הוא כלי מושב הנטמא במדרס, עייש"ה, ונראה דהוא משום דאילו היו העיקר והטפל שניהם משמשין לקבלה או שניהם משמשין למדרס, ל"ה בזה לדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, אלא אדרבה כיון שעדיין הוא ראוי למלאכה הי' מקב"ט, ורק משום דב' מיני טומאות הם, ובטלה ממנו טומאת העיקר, אף אינו נטמא בטומאת הטפלה.

ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרמב"ם דהכסא לא נעשה אלא למושב והוא העיקר ואינו מטמא אלא במדרס הזב, דאין כונתו דכסא זה שיש בו בית קיבול אינו מטמא אלא במדרס הזב, דודאי דכיון דיש בו בית קיבול ה"ה מטמא בשאר טומאות, אלא מכוון ד' הרמב"ם הוא דמכח תשמיש המושב שהוא העיקר, אינו מטמא אלא במדרס הזב, ומה שהוא מטמא בשאר טומאות הוא מכח תשמיש הקבלה שהוא הטפל, וע"כ כל שניטלו חיפוייו ובטל תורת מושב מיני' ואינו מטמא מדרס, אף אינו מתטמא בשאר טומאות משום כלי קיבול, אך אילו הי' מושב נטמא מכח תשמיש המושב אף בשאר טומאות, לא הי' בזה לדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, וכמש"נ.[[2]](#footnote-3)

ח] ולפ"ז שמא יש לפרש, דמש"כ הרמב"ם בספי"ט דדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה הוא הולך לפי העיקר דכל הטמא מדרס טמא ט"מ ויש שהוא מטמא ט"מ ואינו מטמא מדרס הרי נתבאר שטומאת מת עיקר, עכ"ל, כונתו להביא להך מילתא דמכח כלי הקיבול אינו מטמא מדרס, וכל טומאת מדרס שעליו היא רק מכח הטפלה, וע"כ הוא דאמרינן דכל שבטל העיקר בטלה הטפלה, דאילו הי' מטמא מדרס גם מכח תשמיש הקיבול, ל"ה בזה לדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, וזהו מש"כ הרמב"ם דנתבאר שטומאת מת עיקר, ואין כונתו דבעלמא טומאת מת היא עיקר, אלא כונתו דבכלי זה הוי טומאת מת עיקר הכלי, וע"כ הוא דאמרינן דכל שבטל העיקר שהוא טומאת המת, בטלה הטפלה.

ולפ"ז אין ללמוד כלל מד' הרמב"ם דדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה הוא דין מסוים בטומאת מדרס, וניחא הא דהכא אמרינן לדין זה לגבי טומאת מת, דכיון שבטל העיקר שהוא טומאת מדרס, בטלה הטפלה שהיא טומאת מת.

1. ומכח זה כתב הרמב"ם דהלכה כר' יהודה, אך בהלכות כלים לא הביא הרמב"ם לדינא דר' יהודה, ובחזו"נ וסד"ט כתבו דהוא משום דכבר הביא לדינא דספי"ט דכל דבטל העיקר בטלה הטפלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצריך להוסיף, דלכאו' הרי מדרבנן ה"ה נטמא בשאר טומאות גם בלא תשמיש הקבלה, וא"כ מ"ט אמרינן בטל העיקר בטלה הטפלה כלפי הטומאה מדרבנן, אך נראה לפמש"נ לעיל פ"כ מ"א אות י"ד דלא גזרו רבנן טומאה דפשוטי כלי עץ על שברי כלים, ונמצא דהשתא שניטלו חפוייו ונשבר, אין לנו לטמאותו מכח הטומאה דרבנן, וע"כ כיון דכלפי הטומאה דאורייתא אמרינן בטל העיקר בטלה הטפלה, אינו מקב"ט כלל. [↑](#footnote-ref-3)