84 פתח אדעתא דחמרא ג - בדין הפסק בברכה קצרה ובברכה ארוכה, ובדין חזרה תוכ_ד בברכות בהזכרות ובספיה_ע
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

ניסן תשע"ב

**א**

א] בנשמ"א כלל ה' סקי"ד כתב, דאם הפסיק באמצע ברכה קצרה לקדיש או קדושה, תליא בפלוגתת רש"י והרמב"ן בסוגיין אם בירך על השכר בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא יד"ח או לא, עכ"ד, וצ"ע, דטעמא דרש"י דלא יצא יד"ח כתב הרשב"א דהוא משום דסיים את ברכתו, וזה ל"ש בשאמר אמן בתוך ברכתו, שאי"ז כלל מכלל ברכתו, וא"א לומר שסיים את ברכתו.

ונ' מד' הנשמ"א שפירש דאין כוונת הרשב"א משום "שסיים" את ברכתו, אלא משום שהפסיק בין בא"י אמ"ה למה שמברך עליו, ולא קאי אמירת בא"י אמ"ה על מה שסיים שהכל נהי' בדברו, ויש לכוין לזה במה שסיים הרשב"א שם, ז"ל, אבל השתא דלא אמר מעיקר הענין "כלום" אלא שהוציא לשון הברכה על דעת להזכיר עליו הפך המין שהוא תפוס בידו ולא הזכירו אלא נזכר והזכיר המין שהוא תפוס בזה יש להלוך אחר החתימה, עכ"ל, והרי דאם הזכיר מעיקר הענין "כלום", כבר ל"מ לפרש ברכתו על דבר אחר, אך גם לפ"ז י"ל, דאי"ז משום הפסק, אלא משום דכל שהתחיל באמירת בפה"ג, כבר קבע דברכתו היא על פה"ג.

אך גם לפ"ז הי' נראה, דכ"ז הוא כשאמר בורא וכל כיו"ב, דברכתו קיימא ע"ז, וע"כ ל"מ אח"כ לסיים את ברכתו בדבר אחר, אך כל שהפסיק בדיבור בעלמא, י"ל דשפיר מתפרש מה שאמר בא"י אמ"ה על מה שמסיים לבסוף, אך בד' הנשמ"א מבו' שלא חילק בזה, וצ"ע דבל' הרשב"א בסוף דבריו כשנחלק על פי' הגאונים נ' להדיא דכל החיסרון הוא משום שנראה שהוא מברך על יין, וזה ל"ש היכא שהפסיק בדברים בעלמא.

עוד צ"ע בד' הנשמ"א, ממש"כ הרשב"א שם, ז"ל, דכל עצמנו אין אנו צריכין להעמידה דוקא באדעתא, אלא משום דברכת הפירות כיון שהיא קצרה כ"כ אלו פתח בהדיא בדחמרא הוה כולה ברכה בדחמרא דפתיחתה וחתימתה באין כאחד, אבל בברכת המאורות שהוא מטבע ארוך, אע"פ שפתח ואמר בהדיא המעריב ערבים, אכתי צריכה היא לחתימה ויש בחתימתה עדיין לתקן בברכה כי אזלינן בתר חתימה, עכ"ל, ולכאו' כ"ז ניחא אם הא דס"ל להרשב"א דל"מ כשאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, הוא משום דכבר סיים את ברכתו, או עכ"פ שכבר קבע שברכתו היא על פרי הגפן, וע"כ בברכה ארוכה דעדיין צריכה היא לחתימה, שפיר מהניא החתימה לתקן את הברכה, אך לפ"ד הנשמ"א דטעמא דהרשב"א הוא משום הפסק, לכאו' לא הי' לנו לחלק בזה בין ברכה ארוכה לברכה קצרה, דהגם דבברכה ארוכה ליכא משום הפסק, כ"ז הוא כשהפסיק באמצע הברכה, אך כשהפסיק מיד אחר שאמר בא"י אמ"ה, לכאו' הו"ל כברכה קצרה, וצ"ע בזה, ועי' להלן סקי"א שנת' לדון בד' הנשמ"א כלל כ"ד שפירש ד' הרשב"א כפשטות דבריו, עיי"ש.

ב] ומאידך הא דלדעת הרמב"ן יצא יד"ח ואי"ז הפסק, לכאו' הוא רק משום דהוא מוסיף על ברכתו, וכמש"כ הרמב"ן, ועי' במאירי שהוסיף בזה, ז"ל, ומפני שהוסיף באמצעה בפה"ג לא פסק משום הפסק שמתחיל היה לפרוט בריותיו של הקדוש ברוך הוא וחזר וכלל לומר שהכל נהיה בדברו והוא הוא עיקר הדבר ויוצא בו, עכ"ל, ועמד ע"ז גם בערוה"ש סימן ר"ט ס"ו, אך כל שאמר אמן או איש"ר, לכאו' אי"ז כלל מענין ברכתו והו"ל הפסק.

ואמנם מד' הנשמ"א נראה שפירש דהטעם דאי"ז הפסק, הוא משום דכל שמזכיר שבח בברכתו על דבר אחר, אי"ז הפסק בברכה, וע"כ נקט דגם כשאומר אמן או איש"ר אי"ז הפסק, וצ"ע.

ג] ובעיקר הדברים צ"ע, דאם כל הטעם דאי"ז הפסק הוא משום דהו"ל מוסיף על ברכתו, הרי הדין נותן דאם אמר בורא שהכל נהי' בדברו, או שאמר שהכל בורא פרי הגפן, הו"ל הפסק ואינו יוצא יד"ח,[[1]](#footnote-2) ובד' הראב"ד בכתוב שם מבו' להדיא לא כן, ואמנם יש ב' נוסחאות בדבריו, אך המאירי הביא כן בשמו, עיי"ש, ולכאו' מבו' בדבריו, דהזכרה בטעות באמצע הברכה ל"ה הפסק מן הדין, וצ"ע.

ובאמת יש מקום לומר כן בד' הרשב"א, שכתב דאם סיים בפה"ג ל"מ מה שאומר שהכל נהי' בדברו שכבר סיים ברכתו, וצ"ע דמ"ט לא מפרש לה בשאמר בורא פרי וכד' הראב"ד בכתוב שם, אך למש"נ לעיל סק"ד לדון דגם בכה"ג איכא לחיסרון זה, ניחא, ולהנ"ל נראה דהוא משום דבכה"ג ודאי לא יצא, דהו"ל הפסק באמצע ברכתו, ודו"ק.[[2]](#footnote-3)

אמנם לד' הנשמ"א דהא דל"ה זה הפסק הוא משום דהזכרת שבח אינה הפסק, י"ל דאף בכה"ג שאמר שהכל בפה"ג יצא, דכיון דאמירת שהכל היא תחילת הזכרת שבח, לא הויא הפסק.

ד] שוב העירוני לד' הביאוה"ל בסימן תפ"ז, ז"ל, ואפילו אם לא התחיל ברכה אחרת רק שהפסיק באיזה דיבור קודם שחזר ואמר מקדש ישראל והזמנים, ג"כ יל"ע טובא אם מהני שוב תיקונו, דאפשר דהשו"ע מיירי הכא רק בשתיקה לבד, ועיין בתשובת הרשב"א סימן ל"ה בטעם דברי הרי"ף דמשמע מיני' דלהכי מהני כשאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, משום דהוי כמוסיף שבח באמצע, וכן בהקל הקדוש כשסיים אח"כ המלך הקדוש דלהכי מהני חזרתו תוכ"ד, ג"כ משום דהוי כמוסיף שבח, ולפי"ז כשהפסיק בדיבור אחר באמצע דלא שייך האי טעמא יש לחזור, עכ"ל, ומ' מד' הביאוה"ל שם, דגם כשהתחיל ברכה אחרת יש לבא ע"ז גם משום ה"ט דל"ה כמוסיף שבח, וזה מתפרש כמש"נ, דגם אם תחילת הברכה שהתחיל הויא שבח, מ"מ אי"ז מכלל ברכתו, וע"כ הוי זה הפסק.

ואמנם עיי"ש בביאוה"ל שכתב ע"ז, ז"ל, ואף דמד' התוס' ברכות י"ב ע"א ד"ה לא, קצת משמע דאין מחלקין בזה וכו', עכ"ל, ולא נתברר לי כונתו, דאין לפרש דהיינו דממה שנקטו התוס' דל"מ אלא היכא שהי' יודע שהוא יו"ט וטעה בדיבורו, ש"מ דליכא למיתי עלה משום מוסיף שבח בברכתו, דא"כ אפי' אם הי' סבור שהוא שבת הי' בדין דיועיל, דזה אינו ראי' כלל, דהרי הא דס"ל להתוס' דאם הי' סבור שהוא שבת ל"מ, הוא משום דינא דפתח "אדעתא" דחמרא, דדעת התוס' דקי"ל דלא יצא יד"ח וצריך לחזור ולברך, וגם ממש"כ התוס' דל"מ אלא בתוכ"ד, ג"כ אין ראי', שהרי גם הרשב"א שם כתב דל"מ כשחזר ואמר המלך הקדוש, אלא בתוכ"ד, וצ"ע בזה.

**ב**

ה] הפוסקים בסימן ק"ח נקטו לעיקר, דכל שמזכיר מאורע אחר באמצע תפילתו, אם הוי זה שקר, הוי כסח באמצע התפילה דחוזר,[[3]](#footnote-4) ומד' הנשמ"א בכלל כ"ה נראה, דמה שהכריע דאם גמר הברכה אינו חוזר, הוא רק משום שהפסיק באמצע הברכה, אך כל שהזכיר באמצע החתימה, ודאי לא יצא יד"ח, שהרי כל מה שהכריע דאינו חוזר הוא רק דומיא דברכות, דכשסח באמצע ברכה ארוכה אינו חוזר, אך בסח באמצע ברכה קצרה הרי כתב שם דחוזר, וא"כ ה"נ כשהזכיר מאורע שאינו בחתימת הברכה, ה"ה חוזר.

וצ"ע בזה ממש"כ התוס' דאם אמר מקדש השבת וחזר תוכ"ד ואמר מקדש ישראל והזמנים יצא יד"ח וכ"ה בשו"ע סימן תפ"ז, ואם שיחה באמצע הברכה מפסקת, מאי מהני חזרה תוכ"ד, הרי אף שחזר בו תוכ"ד, מ"מ הרי הו"ל כסח באמצע הברכה במילי דעלמא, הגע עצמך, הרי שסח במילי דעלמא, האם יועיל חזרה תוכ"ד, וצע"ג בזה.[[4]](#footnote-5)

והנה אמנם י"ל, דבגוונא דהתוס' דידע שהוא יו"ט וטעה ואמר מקדש השבת, הרי דכיון שהי' הדיבור בטעות, י"ל דלי"ב לדינא דסח באמצע התפילה, אך הפוסקים בסימן תפ"ז נקטו דלדינא אף אם הי' סבור שהוא שבת ואמר מקדש השבת מצי לחזור בו תוכ"ד, ומאידך גם בדינא דהזכיר מעין המאורע דהוי הפסק, מ' מסתימת הדברים דהוא אף היכא שהזכיר לזה מחמת הרגל לשונו, וכ"ה להדיא בנשמ"א כלל כ"ה סק"ג דאם שח משום שנתקל בלשונו, חוזר לתחילת הברכה, עיי"ש.

ו] ושמא יש מקום להבין, דהגם דהזכרה בטעות הויא כשיחה בעלמא, כ"ז הוא כשלא חזר בו, אך כשחזר בו, אי"ז חשוב כשיחה, וצ"ע הגדר בזה, - וגם לכאו' אין מקום לומר כן רק כלפי דינא דהפסק בברכה קצרה, דהגריעותא היא משום דלא קאי מה שסיים על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, ובזה שמא י"ל דכל שחזר בו עדיף, ודו"ק, אך לדעת הסוברים דגם באמצע ברכה ארוכה אם הזכיר מאורע בטעות חוזר, משום דהו"ל כשיחה, לכאו' ליכא נפ"מ כלל אם חזר בו משום טעות, שהרי באמצע ברכה ארוכה אין החיסרון משום דאין שייך סוף הברכה לתחילתה.

וגם בד' הנשמ"א כלל ה' שלמד לדין הפסק לאיש"ר באמצע ברכה קצרה, מד' הראשונים באמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, מבו' שלא חילק דהיכא שאמר בטעות וחזר בו שאני.

אך י"ל, דשאני בשאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, שאינו חוזר בו ממה שאמר בפה"ג, שהרי אמת הוא הודאה זו, אלא מוסיף שהכל נהי' בדברו, וע"כ בזה הו"ל כהפסק, ועד"ז הוא גם בד' הרשב"א בתשובה בשאמר הקל הקדוש המלך הקדוש, שאינו חוזר בו ממש"א הקל הקדוש, ומשא"כ במקדש השבת, שחוזר בו ממש"א מקדש השבת ואומר מקדש ישראל והזמנים, ה"ז עדיף, ואי"ז הפסק, ונפ"מ בזה, דהנה לכאו' למש"כ הרשב"א דאם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו על שכר ודאי לא יצא, ה"נ אם אמר מקדש השבת מקדש ישראל והזמנים לא יצא, ושלא כד' התוס', ולהנ"ל י"ל דהרשב"א מודה לדינא דהתוס', וכמש"נ, אך מד' הנשמ"א בכלל כ"ד שהבאנו להלן סק"ט מבו' שלא חילק בזה, עיי"ש.

ז] ויש להוסיף בזה, דהנה באמת הרמב"ן בסוגיין לא כתב דיצא יד"ח, בשאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, אלא משום דהו"ל ככולל שבח אחר בברכתו, וזה ל"ש בשמזכיר שקר, וע"כ שפיר אמרינן דבכה"ג לא יצא.

אך לד' התוס' דאף בשאמר מקדש השבת וחזר בתוכ"ד ואמר מקדש ישראל והזמנים יצא יד"ח, אף דלכאו' בכה"ג א"א לומר שהוא כולל שבח אחר בברכתו, כיון דהיום אינו שבת כלל, ול"ד לאומר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, דאף שלא שתה יין, מ"מ הוי זה בכלל מה שנהי' בדברו, ושפיר מצי להודות ע"ז, וכמש"כ המאירי, קשיא דמ"ט אי"ז הפסק.

אמנם באמת נראה די"ל, דגם כשאומר מקדש השבת מקדש ישראל והזמנים, מצינו למימר דהוי ככולל שבח אחר בברכתו, דמה שאומר מקדש השבת הו"ל כתוספת שבח, ול"ד למזכיר מאורע בתפילתו, שאמר ביום ראש החודש "הזה", דהו"ל שקר, אך כל שמברך על קידוש השבת אי"ז שקר, שהרי אינו אומר שהיום הוא שבת, וזה ע"ד מש"כ המ"ב בסימן ק"ח, דאם לא אמר שקר, כגון שאמר זכרנו לחיים ולא אמר וכתבנו וכו', אי"ז הפסק, דהוי כמוסיף בתפילתו.

ואמנם נמצא לפ"ז, דאם טעה ואמר ביעו"י של חוה"מ ביום ר"ח הזה, ל"מ לתקן בתוכ"ד, אלא יש עליו לחזור לתחילת הברכה, כיון דהו"ל כשח באמצע הברכה, אך אם לא חזר לתחילת הברכה וסיים את ברכתו, יצא בדיעבד, וכמו שהכריע המ"ב בכל מי שהזכיר בטעות מאורע באמצע תפילתו ולא חזר לתחילת הברכה.

ח] ונ' עוד, דלמש"כ הנשמ"א כלל ה' דטעמא דהרמב"ן הוא משום דהו"ל תוספת שבח, ודימה לזה דה"נ אם אמר אמן או איש"ר אי"ז הפסק, הרי פשוט דה"נ בשאמר מקדש השבת, הו"ל תוספת שבח ואי"ז הפסק, ומשא"כ כשהזכיר מעין המאורע בברכתו, דאי"ז תוספת שבח, אלא הזכרה בעלמא או בקשה, הוי זה הפסק כשיחה.

וגם לפ"ז נמצא דאם טעה ואמר ביעו"י של חוה"מ ביום ר"ח הזה, ל"מ לתקן בתוכ"ד, אלא יש עליו לחזור לתחילת הברכה, וכנ"ל, ובכמה מספרי המלקטים שגו וכתבו דגם בזה מהני חזרה תוכ"ד.

ט] שו"ר בנשמ"א כלל כ"ד סק"א שכתב, דאם שאל מטר בימות החמה, וחזר בו תוכ"ד ואמר ותן ברכה, יצא יד"ח, כיון שעקר דבריו הראשונים בתוכ"ד, כדקי"ל בכל התורה דבתוכ"ד יכול לעקור דבריו, ול"ד למש"כ הרשב"א דאם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו לא יצא יד"ח, ואף לדעת הסוברים דיצא הוא רק משום דה"ה מוסיף שבח בברכתו, דשאני התם דהיא ברכה קצרה, עכ"ד, ועיקר הך מילתא דמהני חזרה תוכ"ד בהני מילי, כן נ' להדיא בד' המעדיו"ט ברכות פ"ד סימן י"ד סק"נ שהביא האלי' רבה בסימן קי"ד, והביאו הנשמ"א שם, עיי"ש.

ומבו' בדבריו, דאף דמהני חזרה תוכ"ד לעקור דבריו הראשונים, מ"מ ל"מ זה בברכה קצרה, משום דהוי זה הפסק, ורק אם הוי זה תוספת שבח, אי"ז הפסק, ורק בברכה ארוכה דלי"ב משום הפסק, הוא דמהני חזרה בתוכ"ד, [[5]](#footnote-6) ומבו' מזה דלא כמש"נ לדון לחלק לעיל סק"ו, ולפ"ז בעכצ"ל דגם מש"כ בשו"ע דאם טעה ואמר מקדש השבת וחזר בו מהני, הוא משום דהוי זה תוספת שבח, וכמש"נ לעיל ס"ק ז' ח'.

ואמנם ילה"ע דלכאו' גם בברכה ארוכה תלי זה בהפלוגתא בשח באמצע ברכתו אם צריך לחזור מתחילת הברכה, ושמא באמת מה"ט כתב הנשמ"א דלכתחילה יחזור לתחילת הברכה, אשר צ"ע דאם מצי לחזור בו תוכ"ד, מ"ט לכתחילה יש לו לחזור לתחילת הברכה, ולהנ"ל ניחא, וזה כמש"נ דמה"ט בטעה ביעו"י דחוה"מ ואמר ביום ר"ח הזה, צריך לחזור לתחילת הברכה, ול"מ שיחזור בו תוכ"ד.

י] ובס' עדות ביעקב סימן קמ"ו אות ד' תמה ע"ד הנשמ"א, דמש"כ הרשב"א דבברכה ארוכה מהני מה שחתם כראוי, אי"ז משום דמהני חזרה בתוכ"ד, אלא משום דהכל הולך אחר החיתום, וה"ז תלוי באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר החתימה, אך אין נעקר מה שאמר תחילה, דא"כ ל"ה זה תלוי בהאיבעיא אם אזלינן בתר חתימה, וא"כ יש ללמוד מד' הרשב"א דל"מ חזרה תוכ"ד בברכה, ולמש"נ לעיל סק"ט בהערה, ניחא, דלענין זה ל"מ חזרה תוכ"ד, עיי"ש.

אמנם נ' פשוט, דבגונא דהרשב"א ל"מ למיתי עלה משום חזרה תוכ"ד, שהרי הרשב"א פירש דאיירי שפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, ולא חזר בו כלל ממה שאמר מעריב ערבים, שהרי לא חזר ופתח ביוצר אור, אלא רק חתם לחתימת הברכה דיוצר המאורות, וע"כ בזה ל"מ אלא משום דהכל הולך אחר החיתום, אך בגונא שחזר בו תוכ"ד, שפיר י"ל דמהני חזרתו, ומשא"כ בברכה קצרה ל"מ חזרה בתוכ"ד, משום דהו"ל הפסק.

אמנם הנה במ"ב סימן ר"ט סק"ה כתב, ז"ל, אבל בברהמ"ז שהוא דאורייתא וכו' והתחיל לברך וכו' על העץ ועל פרי העץ ונזכר שהוא לחם וסיים הזן את העולם וכו' כהוגן, צריך לחזור ולברך, עכ"ל, ולפי הנ"ל הרי בכה"ג לא תלי זה באיבעיא דגמ', אלא פשיטא דמהני חזרתו מדין חזרה תוכ"ד, וא"כ אף בברהמ"ז דאורייתא יוצא יד"ח, ובע"כ מד' המ"ב שלא חילק בזה.

שוב העירוני דלק"מ, דבכה"ג דפתח במעריב ערבים, וכן בכה"ג דפתח בעל העץ, דמי לברכה קצרה דיש בזה משום הפסק, דכל הא דבברכה ארוכה ליכא משום הפסק, הוא רק כשהפסיק באמצע הברכה, אך כשהפסיק אחר שאמר בא"י אמ"ה, דמי לברכה קצרה דיש בה משום הפסק, וז"פ.

אך צ"ע בזה מל' הנשמ"א בכלל כ"ד סק"א, דנראה בדבריו דמכוון הרשב"א, דבפתח במעריב ערבים, כיון דהוי ברכה ארוכה, ע"כ לי"ב משום הפסק, ואולי יש ללמוד מזה, דהנשמ"א התם לא אזיל כדבריו בכלל ה' דמכוון הרשב"א הוא משום הפסק, אלא פירש דמכוון הרשב"א הוא משום דכבר סיים ברכתו, וכמשמעות ל' הרשב"א, וזהו שחילק בזה בין ברכה קצרה לברכה ארוכה.

יא] ונ' עוד, דאף אי נימא בד' הרשב"א דל"מ למיתי עלה מדין חזרה תוכ"ד, י"ל דכ"ז באמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, או שאמר אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור, דבהני גווני הרי אינו חוזר בו כלל ממה שאמר בפה"ג וממה שאמר מעריב ערבים, שהרי אמת הוא שהקב"ה בפה"ג ובדברו מעריב ערבים, והרי אדרבה כתב הרמב"ן דהוא מוסיף על ברכתו, וע"כ י"ל דל"ש בזה כלל דינא דחזרה תוכ"ד, ומשא"כ במי ששאל מטר בימות החמה, שפיר י"ל דמהני בזה חזרה תוכ"ד, שחוזר בו משאלתו, ודו"ק.

ושו"ר בס' עדות ביעקב שם שכתב לחלק כן, ועיי"ש מה שנסתפק לפ"ז בהזכיר מוריד הגשם בימות החמה אם מהני חזרה תוכ"ד, ומד' המעדיו"ט שהבאנו לעיל סק"ט נ' להדיא דמהני בזה חזרה תוכ"ד, והיינו דכשאומר מוריד הגשם ה"ז מתפרש דבזמן זה הוא מוריד הגשם, וע"כ הוי זה סימן קללה, וה"ה חוזר בו מזה, ושו"ר בד' הלבוש סימן קי"ד ס"ד דנראה בדבריו, דכשמזכיר מוריד הגשם, ה"ז מתפרש דהוא מבקש על הגשם, וכשחוזר לתחילת הברכה ה"ה מגלה בדעתו דאינו מבקש על הגשם, עיי"ש, ולפ"ז שפיר יועיל בזה חזרה תוכ"ד.

ועד"ז שמעתי להעיר, במי שאמר ביום ה' למב"י, היום ה' ימים בעומר והי' סבור שטעה וחזר בו תוכ"ד ואמר היום ד' ימים בעומר, וכתבו רבים דיצא יד"ח, דומיא דמש"כ הראשונים דאם אמר על השכר שהכל נהי' בדברו בפה"ג יצא יד"ח, ואין מה שחתם בבפה"ג מבטל את ברכת שהכל, ושמעתי לדון בזה דל"ד כלל, דשאני מי שאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג, שלא חזר בו כלל מאמירת בפה"ג, אלא אדרבה הוא מוסיף על ברכתו, וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ הוא יוצא יד"ח, ומשא"כ במי שאמר היום ה' ימים בעומר וחזר בו ואמר היום ד' ימים בעומר, שחזר בו ממה שאמר היום ה' ימים, שפיר י"ל דמהני חזרה תוכ"ד לבטל את דבריו, וכמש"כ הנשמ"א, ואינו יוצא יד"ח, וצ"ע בזה,[[6]](#footnote-7) ועמש"נ בזה להלן סקי"ז דיתכן דחזרה בטעות לא מהניא, עיי"ש.

יב] ויש להוסיף, דעיקר הך מילתא דנקט הנשמ"א דמהני חזרה בתוכ"ד בשאלת טל ומטר, ונת' דלפ"ז גם בספיה"ע י"ל דמהני חזרה תוכ"ד, מצינו לזה מקור נאמן בד' המג"א בסימן תפ"ט סקי"ב, ז"ל, אם נזכר תוכ"ד ואמר ד' יצא, אע"פ שלא ידע מתחלה שהם ד', וכ"ש כשידע שהם ד' רק שטעה בדיבורו ונזכר תוכ"ד דיצא, וכמ"ש סי' ר"ט וסי' תפ"ז, עכ"ל.

ומבו' בד' המג"א, דכל שחזר בו תוכ"ד, ל"ב שיחזור ויאמר "היום" ד' ימים בעומר, אלא אף שחזר ואמר ד' ימים בעומר, יצא יד"ח, והיינו משום דקאי מה שאמר ד' ימים בעומר, על מה שאמר תחילה היום.

והנה נ' פשוט, דבכה"ג ל"מ אלא משום דינא דחזרה תוכ"ד שהוא עוקר את דבריו הראשונים, דאם אינו עוקר את מה שאמר דהיום ה' ימים בעומר, ודאי ל"מ ספירתו, דהו"ל כאומר היום ה' ימים ד' ימים, דלכאו' פשוט דאי"ז ספירה כלל, ובע"כ מד' המג"א, דכל שחוזר בו תוכ"ד, מצי לעקור את דבריו הראשונים, והו"ל כאומר היום ד' ימים בעומר, וע"כ הוא יוצא יד"ח.

ואמנם צ"ע בזה, דלכאו' אם הפסיק בדיבור בין אמירת היום לאמירת ד' ימים בעומר, ל"מ ספירתו, דומיא דהפסק בדיבור בברכה קצרה, וא"כ מ"ט אם אמר היום ד' ימים וחזר בו ואמר ה' ימים, מהניא ספירתו, הרי מה שאמר תחילה ד' ימים הו"ל כהפסק בדיבור, ואי נימא כמש"נ לדון לעיל סק"ו דכל שחזר בו מדבריו עדיף טפי, ניחא, אך אי"ז מסתבר, וכנ"ל, ולכאו' מוכח מד' המג"א דדיבור באמצע הספירה ל"ה הפסק, וצ"ע בזה.

יג] ואמנם צ"ע במה שהביא המג"א מקור לזה מסימן ר"ט וסימן תפ"ז, והיינו מדינא דפתח בדחמרא וסיים בדשכרא, ומדינא דאמר מקדש השבת ונזכר ואמר מקדש ישראל והזמנים, דהרי הא דמהני התם אי"ז מדין חזרה תוכ"ד, אלא משום דאזלינן בתר חתימה.

אך נ' בביאור ד' המג"א, דגם באמר היום ה' ימים וחזר בו ואמר ד' ימים, אף דמהניא חזרתו מדין חזרה תוכ"ד, מ"מ אכתי הי' לנו לדון דל"מ ספירתו, משום דמה שאמר תחילה היום קאי על ה' ימים, ול"מ מה שסיים ואמר ד' ימים לתקן דבריו, וע"ז ל"מ דינא דחזרה תוכ"ד, וכמש"נ לעיל סק"ט בהערה, וזהו שכתב המג"א, דכ"ה דבפתח בדחמרא וסיים בדשכרא, אזלינן בתר חתימתו, וה"ז מועיל לתקן את כל הברכה, ה"נ בפתח בה' ימים וסיים בד' ימים אזלינן בתר חתימתו, ויצא יד"ח.

יד] והנה אמנם בעיקר ד' המג"א דמדמי לה לדינא דסימן ר"ט וסימן תפ"ז, לכאו' לפ"ז נמצא, דכל הא דיצא בכה"ג, הוא רק להצד דאזלינן בתר חתימה, ולדעת הרשב"א דבפתח בדחמרא וסיים בדשכרא וסיים בדחמרא לא יצא, ה"נ בכה"ג לא יצא,[[7]](#footnote-8) ומכוון המג"א הוא דיצא יד"ח מספק, דספיה"ע דרבנן ואזלינן לקולא.

אך צ"ע לפ"ז בד' הפוסקים שהביאו מד' המג"א דלכתחילה דיו שיסיים ד' ימים בעומר, וא"צ לחזור על תיבת היום, ולכאו' להנ"ל ודאי דלכתחילה יש לו לחזור על תיבת היום, שהרי לדעת הרא"ש ודעימי' הוא תלוי באיבעיא דגמ', ולדעת הרשב"א ודאי לא יצא בכה"ג, וע"כ לכאו' לכתחילה אין להקל בזה גם במידי דרבנן, ובפרט דדעת הרמב"ם ודעימי' דספיה"ע דאורייתא, ורק בדיעבד אם לא חזר, יצא יד"ח.

ושמא י"ל בזה, דכל הא דמיבע"ל בברכה שמא לא אזלינן בתר חתימה, היא רק משום דבא"י אמ"ה הוי עיקר הברכה, אך בספיה"ע ודאי דאזלינן בתר חתימה, ולא אזלינן בתר הפתיחה שאמר היום, דאי"ז עיקר הספירה, ודו"ק.

ובאמת גם לדעת רש"י דמיבע"ל בפתח "אדעתא" דחמרא, י"ל דהוא רק בשאמר בא"י אמ"ה אדעתא דחמרא, משום דבא"י אמ"ה הוי עיקר הברכה, וכלישנא דגמ', אך כל שאמר תיבת ברוך אדעתא דחמרא, י"ל דודאי מהני כשסיים בדשכרא, וגדולה מזו נ' בד' הראש יוסף בסוגיין, דלא מיבע"ל רק משום דאמר בא"י אמ"ה אדעתא דחמרא, אך אם אמר בא"י אדעתא דחמרא, וסיים מלך העולם וכו' אדעתא דשכרא ודאי יצא יד"ח, וצ"ע אם כונתו לכך.

**ג**

טו] ויש לדון עוד בענין זה, דהנה הרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב, ז"ל, נקיט כסא דשכרא בידי' ופתח ובריך בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא, שהרי חזר בו מיד תוכ"ד וסיים ברכתו כראוי, ומפני שהוסיף בה לא פסל, אלא שאמר הקב"ה ברא זה וזה, אלא פתח אכסא דשכרא בדשכרא וטעה וחזר בו וסיים בדחמרא, כגון שאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג מאי, בתר עיקר ברכה אזלינן ויצא שכבר השלים ברכתו כהלכה "וחזרה בטעות" שחזר וסיים שלא כראוי לא הויא חזרה לפסלה, או דלמא אפי' בזו בתר חתימה אזלינן ולא יצא, עכ"ל.

ומ' מד' הרמב"ן, דהצד דאם אמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג יצא, הוא משום דהויא החזרה בטעות, אך אם ל"ה החזרה בטעות, ודאי היתה מועלת החזרה ול"ה יוצא יד"ח.

וצ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן בסו"ד, ז"ל, ז"ל, וכן בירך בדתמרי וחתם בדנהמא, לפום מאי דס"ד היינו סיפא, ולפום דדחינן לא יצא "והיינו נמי בעיין", אלא מיהו כיון דספיקא הוא וברהמ"ז דאורייתא בכולהו צריך לחזור ולברך, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן דבכלל האיבעיא נכלל ג"כ גוונא שפתח שלא כראוי וחתם כראוי, ואף דהרמב"ן בתחילת דבריו כתב דבכה"ג שחתם כראוי ודאי יצא יד"ח, צ"ל דבברכה ארוכה שאני, עמש"נ בסימן ב' סק"ט בהערה, והנה אי נימא דכל הצד דלא אזלינן בתר חתימה, הוא משום דהויא החזרה בטעות, הרי דל"ש ה"ט כלל בשחתם כראוי, וא"כ מ"ט בכה"ג תלי הדין באיבעיא דגמ'.

טז] ושמעתי מהרח"א לפרש בד' הרמב"ן, דבאמת ב' נידונים הם, והיינו דמש"כ הרמב"ן דאם בירך בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא, אי"ז משום דאזלינן בתר חתימה, אלא הוא משום שחזר בו תוכ"ד וכאשר כ"ה ל' הרמב"ן, ומהני חזרה תוכ"ד לתקן את ברכתו ולקבוע דהויא ברכה על שכר, ומה שהוסיף באמצע בפה"ג אינו פוסל משום הפסק, כיון שהוא מוסיף שבח בברכתו, וע"ז כתב הרמב"ן דהא דכשאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, מיבע"ל אם יצא יד"ח, הגם שחזר בו תוכ"ד והול"ל דלא יצא, הוא משום דהוי החזרה בטעות, וע"כ ליכא למיתי עלה מדינא דחזרה תוכ"ד, דחזרה תוכ"ד בטעות ל"ה חזרה, והא דמיבע"ל בגמ' אם יצא, אי"ז כלל משום דינא דחזרה תוכ"ד, אלא משום דשמא אזלינן בתר חתימה, וכיון שחתם בבפה"ג, ה"ז קובע לברכתו שהיא ברכת בפה"ג, ולא יצא יד"ח.

ואשר ע"כ שפיר כתב הרמב"ן, דאם פתח בדתמרי וסיים בדנהמא, היינו נמי בעיין, דהתם ליכא למיתי עלה כלל מדין חזרה תוכ"ד, שהרי כשחתם בנהמא, אינו חוזר כלל ממה שאמר תחילה, שהרי לא חזר על כל הברכה, וכמש"נ כן לעיל סק"י, וכל הצד דיצא יד"ח הוא משום דאזלינן בתר חתימה, וזה תליא באיבעיא דגמ'.

יז] ואם כנים הדברים, הרי למדנו מד' הרמב"ן תרתי, חדא, דשייך דינא דחזרה תוכ"ד בברכות, וזה מקור לד' החיי אדם שהבאנו לעיל ענף ב', - ועוד, דחזרה תוכ"ד בטעות ל"ה חזרה, ולפ"ז נמצא במש"נ לעיל סקי"א לדון במי שאמר ביום ה' למב"י היום ה' ימים בעומר וטעה וחזר בו ואמר היום ד' ימים בעומר, דאף דנימא דמן הדין מהניא חזרה תוכ"ד לבטל ספירתו, מ"מ כיון דהויא חזרתו בטעות לאו חזרה היא, וצ"ע בזה לדינא.

יח] אך בעיקר דרך זו בדעת הרמב"ן, צ"ע ממש"כ הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, אבל פתח במעריב ערבים וברך כולה בשל ערבית וחתם בה בא"י יוצר המאורות יצא, דהו"ל פתח בדחמרא וסיים בדשכרא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דבכה"ג דפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות לא תליא בהאיבעיא, אלא פשיטא לן דיצא, דומיא דפתח בדחמרא וסיים בדשכרא דיצא, ואי נימא דהא דפשיטא לן דפתח בדחמרא וסיים בדשכרא יצא, הוא משום דינא דחזרה תוכ"ד, הרי ל"ש כן בכה"ג שבירך כולה בשל ערבית וחתם ביוצר המאורות, שכלל לא חזר בו, ולכאו' מוכח מד' הרמב"ן דהטעם דפתח בדחמרא וסיים בדשכרא יצא, הוא משום דאזלינן בתר חתימה, וע"כ כתב דה"נ אם בירך כולה בשל ערבית וחתם ביוצר המאורות יצא, ועמש"נ בזה בסימן ב' סק"ט בהערה, בסתירת ד' הרמב"ן למש"כ בסו"ד דאם פתח בדתמרי וסיים בדנהמא תליא באיבעיא דגמ'.

1. ואם אמר בורא פרי שהכל נהי' בדברו, יש מקום לומר דבורא פרי הוי תוספת שבח, ויל"ד בזה, די"ל דכל הא דמהני תוספת שבח, הוא רק משום דהוי זה מטבע דברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובשבה"ל סימן קס"ה הביא מס' שערי הברכות להר"ש ב"ר חפני שכתב, ז"ל, ויש אשר נסתפק לו הדבר הזה, ושאל ואמר כי המברך על כוס של יין או שכר טרם שתותו איך נמצאהו מתחיל בשל שכר ומסיים בשל יין, והלא בא"י אמ"ה שוין בזה ובזה, ובפה"ג או שהכל נהיה בדברו היא התחלה והיא הסיום, ואם תאמר איפשר למצא אותן בורא שהכל נהיה בדברו או שהכל בפה"ג "והלא אי"ז ברכה אף לזו", עכ"ל, ולא נתברר לי כונתו, אך שמא כונתו דכל שאמר בורא שהכל נהי' בדברו, ודאי דאינו יוצא יד"ח, דאי"ז כלל ברכה על השכר, כיון שהפסיק באמירת בורא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בחזו"א סימן י"ח סקי"ג כתב, דגם לדעת הסוברים דחוזר, הוא משום שינוי המטבע ולא משום הפסק, דבזה קי"ל כדעת השו"ע דהזכרת מעין המאורע בטעות ל"ה הפסק, ועיי"ש שכתב עוד, דגם אי נימא דיש בזה משום הפסק, מ"מ כל שהזכיר מוריד הגשם בימות החמה, י"ל דהו"ל כמוסיף שבח דאי"ז הפסק, ואין בזה אלא משום שינוי המטבע, וע"כ מהני שיחזור לתחילת הברכה וא"צ לחזור לראש, עכ"ד, ודבריו מחודשים, דלכאו' אחר דהזכרת מוריד הגשם היא סימן קללה, הרי דכל הא דמהני כשחוזר לתחילת הברכה, הוא משום דעי"ז הוא מבטל להברכה הראשונה, ובמעדיו"ט דימה ד"ז לדין חזרה תוכ"ד, וא"כ בדין דשוב יהא בזה משום הפסק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר בשו"ת בית יהודה או"ח סו"ס ד', ציינו בגל' הגרע"א סימן תפ"ז, ז"ל, ומעתה וכו' א"כ מינה נילף דמי שהזכיר שם חג אחר שהיה עומד בשמיני עצרת ואמר את חג הסוכות הזה דיצא בדיעבד, דהא קי"ל הטועה ומזכיר מאורע שאר ימים שלא בזמנו דל"ה הפסקה וכו' וה"נ דכוותה, דאע"ג דהכא איכא תרתי לגריעותא דלא הזכיר שם חג וגם שינה להזכיר שם חג אחר מ"מ כיון דהחסרון אינו מעכב אם כן חשיב השנוי כמו תוספת, וכדין זה כתב גם בנשמ"א כלל כ"ח סק"ו, וכן יש להוכיח קצת ממ"ש הש"ע סי' תפ"ז וז"ל וחותם מקדש ישראל והזמנים ואם אמר מקדש השבת וחזר בו בתוכ"ד יצא עכ"ל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם צ"ע בזה, דא"כ לדעת הסוברים דכל שמוסיף שבח בברכתו לי"ב משום הפסק, א"כ מ"ט מיבע"ל דבפתח בדחמרא וסיים בדשכרא אם יצא יד"ח, ומ"ט לא יצא יד"ח משום דין חזרה בתוכ"ד, שעקר למה שאמר בפה"ג, וכמדומה שעמד ע"ז הראש יוסף, עיי"ש.

   אמנם העירוני די"ל בזה, דהנה לדעת רש"י דהאיבעיא היא בפתח "אדעתא" דחמרא וסיים בדשכרא, נ' פשוט דליכא למיתי עלה מדינא דחזרה בתוכ"ד, דאף אם יחזור בו ממה שנתכוין אדעתא דחמרא, מ"מ כיון שהיתה דעתו על חמרא, אין ברכתו מועלת על שכרא, אך בד' הראש יוסף שם נ' דלדעת רש"י ל"מ חזרה תוכ"ד, דל"ש חזרה ממחשבתו, עיי"ש, וצ"ע, - ולפ"ז י"ל, דגם לדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וס"ל דכונה בעלמא אינה מגרעת, מ"מ כל שבירך בפועל על חמרא, ה"ז קובע לברכתו על חמרא, ואין ברכה זו מועלת על שכרא, וע"כ לא יהני בזה חזרה תוכ"ד, וע"כ ל"מ ברכתו רק אם אזלינן בתר החיתום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם העירוני, דלא מצינו במי שספר בלא כוונה, דדינא הוא דאינו יכול לחזור ולספור בברכה, דיכול לחזור בו מספירתו בתוכ"ד, ואח"כ יחזור ויספור בברכה. - אך באמת לכאו' למש"כ הקצוה"ח בסימן כ"ח סק"ח והמנ"ח בכ"ד דבשבועה דלשעבר יכול לחזור בו בתוכ"ד, כדחזינן דמגדף הי' יכול לחזור בו בתוכ"ד אלמלי הא דחמיר וכו', הרי לכאו' בדין דגם במצוות כספיה"ע יכול לחזור בו בתוכ"ד. - ואך שנראה לדון, דכל הא דהוי חזרה בתוכ"ד, הוא רק כשחוזר בו שאי"ז ה' ימים בעומר אלא ד' ימים בעומר, אך כל שאין חוזר בו מעיקר הספירה, אלא שלא יצא בזה יד"ח, י"ל דלאו מידי הוא, משום דאי"ז חלות שחל על ידו דבידו לחזור מן החלות, ואין בידו אלא לחזור מעיקר הספירה, וגם במגדף ובשבועה לשעבר, כל נידון חזרה תוכ"ד הוא כשחוזר בו מהגידוף ומהשבועה, ולא כשחוזר בו מהעבירה, וע"כ אי"ז תקנה למי שספר בלא כוונה שיחזור בו תוכ"ד, - ונ' דזה דמי למש"נ בבירך בפה"ג שהכל נהי' בדברו, דל"מ מדין חזרה תוכ"ד, כיון שאינו חוזר בו מזה שהקב"ה הוא בפה"ג, והגם שהוא חוזר בו מאמירת ברכה זו, לאו מידי הוא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך למש"נ לעיל סק"א מד' הנשמ"א דטעמא דהרשב"א הוא משום הפסק, י"ל דאם בספיה"ע אין ההפסד מפסיד, וכנ"ל סוסקי"ב, ה"ה יוצא יד"ח גם לדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-8)