75 עיסקא ד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י"ח כסליו תשס"ט

**א**

א] ב"מ דק"ד:, אמרי נהרדעי האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון עבוד רבנן מילתא דניחא לי' ללוה וניחא לי' למלוה.

ופירש"י, ז"ל, המקבל פרגמטיא מבעל הבית ושמה לה כפי דמי' שהיא שוה כאן והוא מוליכה למקום היוקר למחצית השכר, חצי אחריות אונסים עליו כמלוה וחצי אחריותה על בעלים כפקדון, עכ"ל.

ונ' בד' רש"י, דכל עיקר התקנה דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, היא לענין אחריות ההפסד, שיהא חצי אחריות על הלוה, אך הא דנוטל המתעסק מחצה בריוח, אי"ז כלל מכלל עיקר התקנה, שהרי רש"י העמיד התקנה במקבל עיסקא למחצית שכר, דהא דנוטל מחצה בריוח הוא משום תנאו, ואם מכלל עיקר תקנתא דעיסקא הוא שיטול המתעסק מחצה בריוח, הי' לרש"י להעמיד להתקנה בשלא התנו כלל גם על הריוח, (דגם בכה"ג איכא לתקנתא דעיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, וכמבו' בד' רש"י בד"ה חד עיסקא ותרי שטרי) .

ב] אמנם הנה בתשובת רבינו שרירא נד' בתשו' שע"צ ח"ד שער ח' סימן ה' הביא פי' רבנן סבוראי, ז"ל, ניח"ל למלוה, דאי אמר עשוי' לכולי' עיסקא הלואה אסור לי' למלוה למישקל רווחא דהו"ל רבית, הילכך שויוה רבנן פלגא מלוה ופלגא פקדון דאי מטי לי' הנאה אמרינן פקדון ברשותא דמרי' קאי וכמאן דאיעסק בי' איהו ורוח דאמי וכי מטי לי' הנאה לא מתחזי כרבית, וניח"ל ללוה, דאי אמרת להוי כולי' הלואה קם לי' ברשותא דילי' ואם מתניס באעי לשלומי כוליה, ואי אמרת ליהוי כולי' פקדון פקדון ברשותא דמרי' קאי וכל רווחא דמטי עלי' אסור לי' לאתהנוני מיניה, והילכך שויוה רבנן פלגא מלוה דכי טרח בדידי' קא טרח ודמלוה מעצמה קא שבח, ושויוה רבנן פלגא פקדון דאי מיתניס ברשותא דמרי' קא מיתניס ולוה לא משלם אלא פלגא, עכ"ל, וכעי"ז הוא בס' הלכות פסוקות לר"י גאון ובבה"ג וברי"ף.

וכ"ה גם בפי' ר"ח בסוגיין, ז"ל, ניחא למלוה וכו' ואי מטי בה רווחא שקיל פלגא דפיקדון ברשותי' דמרי' קאי ולא מיחזי כרבית, וניח"ל ללוה וכו' ואי מטי רווחא שקיל מיהת פלגא, עכ"ל.

וכ"ה גם בשערי שבועות שער ח', ז"ל, ונתנו למחצית ממון תורת מלוה ולמחצית האחרת תורת פיקדון, שאילו הי' כולו בדין מלוה הי' הריוח וההפסד ללוה כעין כל הלואות, ואילו הי' כולו בדין פיקדון הי' הריוח וההפסד לבעל הפיקדון כשאר כל הפקדונות, לכך מיצעו חכמים בדבר ודנו מחצה בדין מלוה ומחצה בדין פיקדון כדי שיחלקו שניהם בריוח ובהפסד, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דגם הא דנוטל המתעסק מחצה בריוח, הוא מכלל תקנתא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, דעיקר התקנה הויא שתהא מחצית העיסקא ברשות המקבל בין לריוח ובין להפסד.

ג] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' הרמב"ם שם ה"ה מבו' דכל שהתנו על חלק המתעסק בריוח, ה"ז קובע חלק המלוה, ואם התנו שיטול ג' רבעים בריוח, הוי ג' רבעים מן העיסקא מלוה, ואם התנו שיטול רביע בריוח, הוי רביע מן העיסקא מלוה.

ונ' מזה, דאף בלא תקנתא דעיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, כל שהתנה על חלק המתעסק בריוח, ה"ז קובע חלק זה כמלוה, דלא מפרשינן שנוטל חלק בריוח בשכר עמלו, אלא מפרשינן דשלו הוא נוטל, דחלק זה הוי מלוה, וכל עיקר תקנתא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, הוא בשלא התנה על חלק המתעסק בריוח, ובכה"ג תיקנו חכמים שתהא העיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון.

והי' מקום לפרש עוד בדעתם, דס"ל כדעת ראב"ן ודעימי' שהבאנו לקמן סק"ה דעיקר התקנ"ח דפלגא מלוה ופלגא פיקדון היא, דאותו חלק שקבעו שיטול המקבל בריוח, הוי מלוה וחייב המקבל באחריותו, ואותו חלק שקבעו שיטול הנותן בריוח, הוי פיקדון, ואין חייב המקבל באחריותו, ואשר ע"כ כל שקבעו שיהא חלק המקבל בריוח ג' רבעים או רביע, הוי אותו חלק מלוה, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם, דלהדיא בדבריו שם ה"ב דהתקנ"ח היתה דסתם עיסקא תהא פלגא מלוה ופלגא פיקדון.

ד] אך בחי' הרמב"ן לעיל דס"ח: פליג ע"ד הרמב"ם הללו, ז"ל, אבל אם התנה שיטול המתעסק ג' חלקים בשכר או יותר אינו נוטל מן ההפסד אלא מחצה, דסתם עסקא פלגא מלוה היא לעולם דהכי תקון כדאמרינן בפרק המקבל, ובמקום שהתנה עמו ליטול בשכר פחות ממחצה הי' ראוי שיטול מחצה בהפסד דסתם עיסקא פלגא מלוה, אבל לפיכך תלו חכמים ההפסד בשכר ואמרו שיהא לו בהפסד כנגד השכר, שאלו הי' נוטל בהפסד יותר מחלק השכר נמצא רבית ששכר כל ההלואה שהלוהו שלו הוא ומשום רבית הוא נותנו לבעל המעות, וכשהתנה עמו על ההפסד במועט אין כאן פלגא מלוה, הילכך אין לו בריוח אלא כדי שיעור שיצאו מתורת רבית, אבל כשהתנה עמו שיטול ג' חלקים בשכר אינו נוטל בהפסד אלא מחצה מתקנת חכמים שאמרו פלגא מלוה, ואי לאו משום תקנתא כיון שלא קבל עליו לשלם הי' פטור לגמרי, עכ"ל.

וטעמא דהרמב"ן מבו' בדבריו, דהוא משום דס"ל כדעת רש"י דתקנתא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, היא אף בשהתנה על הריוח, דאי לאו משום תקנתא הי' פטור על ההפסד לגמרי, והי' נוטל חלק בריוח בשכר פעולתו, ומשום תקנתא דפלגא מלוה הוא דחייב באחריות חציו, ואשר ע"כ אף אם התנו שיטול המתעסק ג' רבעים בריוח או יותר, ל"ה אלא חציו מלוה.

ה] ובד' ראב"ן במכילתין מצינו שיטה חדשה בזה, ז"ל, האי עיסקא פלגא מלוה הוי, פירושו ראובן שנתן לשמעון מעות או פרקמטיא למחצית שכר "אותו חלק שחולק המקבל השכר כמלוה דמיא" ואי מיתאנס משלם, "ואותו חלק שחולק הנותן השכר הוי פקדון" וברשות הנותן קאי ואם נאנס לנותן נאנס, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהתקנ"ח ל"ה כלל שיהא מחצה מלוה ומחצה פיקדון, אלא עיקר התקנ"ח הוא שאותו חלק שקבעו שיטול המקבל בריוח, הוי מלוה וחייב המקבל באחריותו, ואותו חלק שקבעו שיטול הנותן בריוח, הוי פיקדון, ואין חייב המקבל באחריותו.

ומצינו כן גם בד' הריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין בתו"ד, ז"ל, והאי דאמרי' הכא פלגא מלוה ופלגא פיקדון וכו' אלא שיהא אחריות האונסין על שניהן וכו' דכיון שמתעסק בהן בשותפות "והשכר הוא לאמצע" גם אחריות האונסין נמי הוא על שניהם, והיינו דאמר דעבוד רבנן מילתא דניח"ל לתרוייהו שיהא חצי אחריות על זה וחצי אחריות על זה וכו', עכ"ל, והרי דכל עיקר התקנ"ח הוא בדהוי השכר לאמצע, שיהא גם אחריות האונסין על שניהן, וע"כ פירש דמש"א דעבוד מילתא דניח"ל לתרוייהו הוא על אחריות ההפסד, ולא על השכר.

ובאמת כ"ה בד' הרי"ף בתשובה שהובאה בשטמ"ק לעיל דס"ח:, ז"ל, וא"ת אם העיסקא מותרת לשליש ולרביע למה אמרו ז"ל אמרי נהרדעי האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון וכו', י"ל שלא רצו בזה שהעיסקא לא תהי' אלא פלגא מלוה ופלגא פיקדון בלבד, אבל רצו להודיענו שהשיעור שיקח המתעסק בו השכר הוא מה שיהי' בתורת מלוה והשאר יהי' בתורת פיקדון, ואם הסכימו על חצי בריוח אז יהי' החצי בתורת מלוה והחצי האחר בתורת פיקדון, ומי שאינו רוצה ליתן מהריוח כ"א השליש או הרביע אין לו בתורת מלוה אלא שליש הקרן או הרביע וכו', עכ"ל.

אך צ"ע שאי"ז כד' הרי"ף בסוגיין שפירש להדיא דתקנתא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון הויא גם לגבי הריוח, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, ובאמת עי' בל' תשו' הרי"ף סימן קע"ט שכתוב דברים אלו בשינוי לשון, ויתכן שהל' המובא בשטמ"ק היא תרגום שאינו מדוקדק כ"כ מל' ערבי, וצ"ע בזה.

**ב**

ו] בדינא דלא מצי למישתי בה שיכרא, מצינו דברים בזה בתשובת רב שרירא גאון שנד' בשו"ת שערי צדק ח"ד ש"ח סימן ה', ז"ל, והא דאמרינן להכי קרו לי' עיסקא דאי בעי למשתא בי' שכרא שתי, לא קשיא, דאע"ג דמלוה היא וכממוני' דלוה חשיב, הא משעבד לאיעסוקי בי' ולית לי' למשתא בי' שיכרא, לא יהא אלא כמי שירשו מאביו שהטיל אותו לאמצע ושיתף בו אדם אחד, מי יכיל בזמן שותפות למישקלי' לההוא ממונא מן האמצע בזמן שותפות למיזבן בי' מידי אחרינא ולמשתי בי' שיכרא, אף האי פלגא דמלוה כירושת אביו של לוה דאמי שאם נאנסה מיני' אזלא, ואע"ג במקום ששעבדא לשותפות משועבדת וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דלעולם הוי זה הלואה גמורה, ואפ"ה לא מצי למישתי בה שיכרא, משום שה"ז משועבד לנותן שיתעסק בו המקבל.

ז] אך בל' הרי"ף מתבאר להדיא דאי"ז הלואה גמורה ואכתי קיימא ברשות הנותן?.

וכן מ' בל' ראב"ן במכילתין, ז"ל, ואע"פ שעיסקא פלגא מלוה, אינה מלוה גמורה שיהא המקבל יכול להוציאה כדין מלוה שלהוצאה ניתנה, כדאמר רבא להכי קרוי' עיסקא דלעסוקי בה יהבה כלומר להרויח ולא להוצאה ואם מת המקבל אינה נעשית מטלטלין אצל בניו כשאר מלוה שהיתומים עושין בה חפצם להוציאה לכל דבר "אלא ברשות הנותן קיימי", עכ"ל.

וכ"ה מפורש בד' הריא"ז בקונט' הראיות, ז"ל, רבא אמר להכו קרו לי' עיסקא שאם מת לא יעשה מטלטלין אצל בניו, דאין לו רשות בה לאכול ממנה בחייו וכדאמרי' דלא מצי למשתי בה שיכרא וכו', א"כ אין לשום אדם רשות עלי' וכו', דכל היכא דקיימא ברשותא דמרה קיימא ולא יהבא לי' אלא לאיעסוקי בה, ומן הדין הי' שיהי' כל האחריות על בעל המעות דהוי כמו פיקדון גבי מקבל כיון דאין רשאי ליגע בהן, אלא דעבוד רבנן מילתא דניח"ל ללוה ולמלוה שלא תינעל דלת בפני המקבלין וכו', עכ"ל.