ציונים 5 דף יא.
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן פ_ק - כולל פונוביז

בס"ד  **[אינו מוגה כה"צ]** [א.י.קרלנשטיין] [5]

**דף יא.**

**רב שרא למיגדל אוהרי אבל אוזלי אסור**

**מג"א-** מבואר שעשיית כלי צידה נידונים כצורך המועד שמותר רק מעשה הדיוט, ומקשה המג"א (סי' תקמ"א ס"ק א') אמאי לא נחשבים מכשירי אוכל נפש שמותר גם מעשה אומן, הא מ"ש מעשיית תנור. ומתרץ 'דלא מקרי מכשירין אלא דבר המכשירו לאכילה כגון תנור וסכין, אבל רשתות לא מקרי מכשרין'. והו"ד במ"ב (שם). ויש להבין חילוקו.

**רמב"ן-** ומצינו ברמב"ן (פסקי חוה"מ ד"ה קצרו של דבר) שעמד בזה וביאר (כן הוא לפי תיקון הגי' שם) 'ועשיית איזלי שאסרו משום דמעשה אומן הוא, לפי שלא חשבו אותן כמכשירי אוכל נפש אבל מכשיר את מכשיריו הן, וכשאר צרכי המועד דמו'. ויש להבין מה הכלל בזה, ומ"ש מעשיית תנור וכדומה.

**אי גם רחיים נחשבים כן-** ובאמת מצינו נידון כה"ג לגבי עשית ריחיים, דהריטב"א לעיל (דף ט: ד"ה גירסת הספרים שלנו מעמידין תנור וכירים) מביא דיש שלא גרסו במתני דלעיל (דף י.) ריחיים ומבאר טעמם 'משום שהם מכשירין דמכשירין'. והיינו כעין דברי רמב"ן והמג"א על איזלי.

אלא דהתם הרמב"ן הוא מהחולקים ומתירים, דכתב (פסקי חוה"מ ד"ה וכן במכשירין) דעשיית הריחיים היא בכלל מכשירי אוכ"נ והותר גם במעשה אומן, עיי"ש. ויש להבין שיטתו, דמ"ש ריחיים מאיזלי.

**חילוק זה בהיתר אוכ"נ ביו"ט-** ומצינו בעיקר היתר אוכ"נ ביו"ט שלא כל המלאכות הותרו, אלא מלישה והילך, עי' בשו"ע (סי' תצ"ה סעי' ב') ופליגי אי רק מדרבנן או גם מדאורייתא עי' במ"ב (שם).

ובטעם הדבר מצינו ברמב"ן (מלחמות רפ"ג דביצה) שכתב 'אלא הוו יודעים שלא כל המלאכות הותרו ביו"ט, אלא הכשר המאכלים לאכלן כגון אפיה ובישול וכיוצא בה, אבל לצוד בע"ח שאינן ברשותו של אדם וכן לעקור דבר מגידולו כגון קצירה ותולדותיה, אלו וכיוצ"ב אסורין הן, ובכלל מלאכת עבודה. א"נ כמו שמפורש בירושלמי מניין שאין טוחנין וכו', שלא התירה תורה אלא ביו"ט אלא מלאכות של יומן כגון שחיטה אפיה ובישול, אבל אלו תיקון הן, ודרך בני אדם לתקן מהם לימים הרבה, אמרה תורה יתקן כדרכו מחול ליו"ט שלא יתקן מיו"ט לימים הרבה של חול וכו', עיי"ש בארוכה[[1]](#footnote-1).

מעתה י"ל דהמלאכות שאינם אוכ"נ נחשבות עכ"פ מכשירי אוכ"נ, וממילא מכשיריהן נחשבים כמכשירי מכשירין. ויל"ע[[2]](#footnote-2).

אלא דאכתי קשה דהתם טחינה אינה אוכ"נ והכא דעת הרמב"ן הנ"ל שעשיית רחיים נחשבת מכשירי אוכ"נ. וי"ל[[3]](#footnote-3). ועוד יל"ע לדעת הסוברים שם שהוא רק מדרבנן אבל מדאורייתא הכל בכלל אוכ"נ, מה יסברו הכא.

**\***

**מתני'**

**עושין מעקה לגג ולמרפסת**

**ריטב"א וראב"ד-** כתב הריטב"א (דף ט: ד"ה ועושין מעקה לגג) דאין הכוונה למעקה המחויב ממצוות מעקה, דהא מרפסת פטורה מן המעקה כדאיתא בספרי, ועוד דאי משום מצות מעקה למה לא יעשה כדרכו, ועוד שאמרו בירושלמי על משנתנו תני לגג ג' ומרפסת עשרה.

וכן מביא התוס' רא"ש מהראב"ד דלאו למצות מעקה איירי אלא לצניעותא בעלמא, וגג דגביה טפי ותשמישתו עראי סגי ליה בג' אבל מרפסת בעי עשרה[[4]](#footnote-4).

**מאירי-** אכן המאירי מביא שיטה זו וכתב, דמה שהקשו דמרפסת פטורה י"ל דב' מיני מרפסת הם, העשויה לתשמיש ושאינה עשויה לתשמיש עיי"ש הגוונא, ומה שאמרו בירושלמי שסגי בשלשה י"ל דאיירי על מקום מעגלו דהיינו הצד הגבוה שמפני שיש שם שפוע ואין משתמשין בו תמיד, או שמא מתוך שתשמיש הגג מצוי כל כך במועד דיו בשלשה שאין תשמישו מצוי אלא בימי מלאכה ולאחר המועד משלימו, עיי"ש בארוכה.

**ביאוה"ל-** הביאוה"ל (סי' תק"מ סעי' א' ד"ה וכן אם) מביא דברי הריטב"א אלא שכתב דמסתימת הפוסקים משמע שלא חילקו בזה, וגם במעקה של מצוה איירי.

**צרכי מצוה במעשה אומן**

**ריטב"א-** הנה הריטב"א הנ"ל מקשה דאי איירי במצוות מעקה א"כ אמאי אסור מעשה אומן, והיינו כדתנן לקמן (דף יח:) כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו, ואיתא התם (דף יט.) שטווה אדם ציצית גם כדרכו בפלך בלא שינוי, ויל"ע מה יענו החולקים על קושית הריטב"א.

**מאירי ומאמר מרדכי וביאוה"ל-** וכעי"ז איתא בביאוה"ל (סי' תרל"ז סעי' א' ד"ה עושה סוכה) שמביא מהמאמר מרדכי שאסור לבנות סוכה במועד כדרכו, ותמה הביאוה"ל מ"ש מתפילין ומזוזות וכנ"ל. אכן באמת מצינו במאירי (סוכה דף כז: ד"ה כל שאדם) שכתב כמאמ"ר 'והוא צורך המועד אף על פי שאינו צורך אכילה ושאינו אבד, במלאכת הדיוט מותר, וכן אתה רשאי לפרשה בשאין שם אריגה ובנין גמור אלא הנחת מחיצות שאין בהם איסור במועד'. וצ"ע כנ"ל.

עוד מצינו בשער הציון (סי' תקמ"ה ס"ק א') גבי השלמת אות בס"ת, שהקשה אמאי אסור הא מקיים בזה מצוות כתיבת ס"ת, עיי"ש.

אלא דבאמת יש להקשות לאידך גיסא, דהא הביאוה"ל הנ"ל הרי מסיק דלא כהריטב"א, וא"כ אמאי כאן מקשה על המאמ"ר, הא לכאו' מ"ש ממעקה דאסור. ועי' בכ"ז בארוכה בס' קדושת המועד.

**רשב"א ותלמיד הרשב"א-** בשו"ת הרשב"א (ח"ד סי' שכ"ו) הקשה מדוע אסור לבנות ביהכנ"ס הא מ"ש מכתיבת תפילין ומזוזות, ומתרץ 'התם שאני דצריך להם וא"א לו לעולם ואפי' לשעה קלה בלא הם, אבל ביהכנ"ס אפשר הם בלא הוא להתקבץ ולהתפלל במקו"א, ותדע דלא משום כל מצוה התירו שהרי אסרו להגיה אפי' אות אחת ואפי' בס"ת שאינו מוגה משום אל תשכון וכו'. הו"ד ברמ"א (סי' תקמ"ד סעי' א').

וכ"כ תלמיד הרשב"א (דף יט.) 'ובתוס' אמרו דדוקא הני דחובה הם והמצוה עוברת בכתיבתם, אבל ספרים וכו' אסור ואע"ג דבמצוה קעסיק, וזה ברור דהא תנן אין מגיהין אות אחת אפי' בספר העזרה'.

**ריב"ש-** הריב"ש (סי' רכ"ו) כתב דאסור לתפור בגדים לתינוק למילה, דאין להתיר מלאכת אומן משום מצוה, כמו שלא התירו לעשות מנעלים חדשים לעולי רגלים אלא רק לתקנם כדאיתא בפסחים (דף נה:), וכן לא התירו לארס אשה אלא משום שמא יקדמנו ולא מצד עצם המצוה, ואע"פ שהתירו צרכי רבים אפי' ע"י אומן, הלכות מועד הלכות עקורות הם ואין למדין זו מזו, עיי"ש. והו"ד ברמ"א (סי' תקמ"ד סעי' א') ועי' בט"ז (שם ס"ק א') שתמה בזה.

**שפין את הסדקין**

**רש"י-** פרש"י דהיינו סדקי תנור, ומקשה ר"ש בן היתום הא אמרו דמותר לעשות תנור וא"כ לשוף סדקיו מבעיא.

**רמב"ם ורש"י בכת"י ור"ש בן היתום ומאירי והטור-** ע"כ מפרש (שם) דאיירי בסדקי בית בקירות או בגגות, וכ"כ רש"י כת"י והרמב"ם בפהמ"ש. וכ"כ המאירי והנמוק"י. וכן ההוא גם בטור (סי' תק"מ).

**הא דלא נידון כדבר האבד להתיר אומן-** המאירי מבאר 'שאינה מלאכת האבד כל כך כדי להתיר בו מלאכה גמורה לגמרי'. ועי' בנמוק"י שכתב 'שהוא מלאכת אומן וטירחא יתרה'.

**ריטב"א-** אכן הריטב"א לעיל (דף ט: ד"ה שפין את הסדקין) שמפרש ג"כ על טיחת גגות הבית, מוסיף דאיירי בעושה כן מפני חשש גשמים, אבל אם כבר יורדים גשמים ודולף הבית שרי לתקן כדרכו 'שאין אדם דר במועד בדירה סרוחה, ועוד שאין לך דבר האבד גדול מזה, וכן הוא בירושלמי'.

**רבינו ירוחם-** רבינו ירוחם (נ"ד ח"ה) כתב דשרי ביד וברגל וכן במעגילה כי הוא דבר האבד, אבל אין שפין אותן במלחצים. והביאו הב"י (סי' תק"ם) וכתב דרש"י ושאר פוסקים פליגי עיי"ש. ויש להבין שיטת ר"י דאי מעגילה שרי מחמת דבר האבד א"כ ה"ה מלחצים, ועוד קשה היאך יפרש הגמ' שאמרו כעין מעגילה ביד ורגל, וצ"ע[[5]](#footnote-5).

**בדיתא לבאי כוורי**

**הא דאינו דבר האבד-** מבואר דמציאה לא חשיבא דבר האבד הגם שלמחר לא ימצא כן, כיון שאינו הפסד אלא רק מניעת רווח, והקשה הראב"ד הו"ד ברא"ש (סי' כ"ח) לדעת הסוברים שגם מניעת רווח חשיבא דבר האבד, א"כ מ"ש הכא, ומתרץ ב' תירוצים עיי"ש, והובא כל זה בארוכה בציונים לעיל בענין מניעת רווח בפרקמטיא.

**שרי ליה רבא למימלח מינייהו-** מבואר דהגם שעצם לקיטת המציאה לא הותרה מדין דבר האבד, אעפ"כ אחר שנטל לאכילה ונשאר שוב נידון כדבר האבד, וכ"כ הריטב"א לעיל (דף י: ד"ה ובדבר אבד מותר) להוכיח מסוגין, ומבאר הטעם דכיון שהוא כבר ברשותו נחשב איבודו כבר להפסד

**ללקוט ע"מ לכבשן-** יל"ע הא עצם הלקיטה אינה מלאכה אלא הכבישה, וא"כ נימא שילקוט כרצונו, וע'י בנמוק"י (ד"ה כיון שמעיקרא) שכתב 'אבל לכתחילה לא שרינן להו לצוד כדי למולחן', אלא שלא נתבאר הטעם.

ועי' בשו"ע (סי' תק"ט סעי' ט') שהתיר לקנות יין באינו מוצא לקנות כן אחר המועד, ומוסיף, דשרי ג"כ לתקן החביות ולזפתן מדין דבר האבד, ובחיי אדם (כלל ק"ו סעי' ו') מבאר דזה שרי גם לתי' בתרא דהראב"ד, ומשום דכיון דשרי לקנות שוב אחר שקנה נעשה דבר האבד גמור אם לא יתקן החביות ויזפתם, וכ"כ במ"ב (שם ס"ק ל'). והקשה בס' קדושת המועד מ"ש מסוגין גבי דגים שאסור ללוקטן ואח"כ לכבשן.

**איכא דאמרי שרי ליה רבא מיצד אייתויי ומימלח**

בפשטות שרי רק לצורך המועד ורק התירו גם ע"מ למלוח, כיון שגם אחר המליחה הוא ראוי למועד. וכ"כ הגר"א (סי תקל"ז סעי' ח') 'ואף ללישנא בתרא מ"מ אדעתא דאכילה בעינן'.

**רמב"ם ושו"ע-** אכן ברמב"ם (פ"ז ה"ז) כתב 'וצד אדם דגים כל שיכול לצוד ומולח הכל במועד שהרי אפשר שיאכל מהן במועד וכו', וכ"כ בשו"ע (סי' תקל"ג סעי' ד'), ומבואר לכאו' דיכול לצוד אפי' טפי מצורך המועד, וכן מפרש המג"א (שם ס"ק ז'), אלא דיל"ע אמאי.

**ר"ן ומג"א-**  ומצינו בחי' הר"ן שמבאר, 'ואף על פי שהביאו רבים יותר ממה שהוצרכו אין לאוסרן בכך, דאיכא למימר בשעת הבאה ומליחה נעשה לזה איצצא ונאכלהו במועד, ואחר שמלחו יאמר מן האחר, עד שיהו כולם מלוחים, כדאמרינן מערים ומלח גרמא גרמא אפילו ביום טוב, כ"ש בחולו של מועד'.

ומביאו המג"א (שם) ומקשה 'וקשה מ"ש מקמח דאסור לטחון שלא לצורך כמ"ש ס"א, וי"ל דשאני צידה דכל פעם י"ל שימצא דג משובח יותר משא"כ בקמח, ומה שמותר למלוח ע"י הערמה היינו משום דאין עיבוד באוכלין וכ"כ המרדכי בהדיא'.

**רע"א וחזו"א-** מקשה רע"א (שם) דא"כ גם לל"ק יהיה מותר לצוד הרבה שמא ימצא דג משובח ושוב יהיה מותר למלוח מדין דבר האבד. וצע"ג.

ועי' בחזו"א (סי' קל"ה ד"ה י"א א') שכתב מכח קושיא זו, דכונת הרמב"ם והשו"ע ג"כ רק הם לצורך המועד, ומש"כ כל שיכול היינו דשרי ליה לצורך המועד בהרווחה, עיי"ש, ועל דברי המג"א הנ"ל מקשה, עיי"ש.

**\***

**פרק מי שהפך**

**פלוגתת רבי יהודה ורבי יוסי**

פליגי ר"י ור"י אי גומר כדרכו או רק קורה ראשונה, וביארו בגמ' קמן (דף יב.) דפלוגתתם היא אי דבר האבד בעי שינוי או לא.

**משקין בית השלחין וצדין את האישות-** קשה דלעיל (ריש מכלתין) אוקמיה למתני' דמשקין בית השלחין כרבי יהודה, והתם לא הוזכר שינוי, וכן לעיל (דף ו:) גבי צדין את האישות ואת העכברים תנן רבי יהודה אומר[[6]](#footnote-6) משדה האילן כדרכו, וקשה אמאי לא בעי שינוי[[7]](#footnote-7).

**אי איירי כשאם לא יגמור יהיה הפסד מועט**

מבואר דאי לא בעינן שינוי שרי לגמור, ויל"ע דאי כשלא יגמור אינו הפסד, א"כ מה מתיר לגמור לר"י, ואפשר דאה"נ איירי כשאם לא יגמור יהיה הפסד עכ"פ מועט. ומצינו בזה פלוגתת ראשונים וכדלהלן

**חי' הר"ן ורש"י כת"י ורבינו ירוחם-** בחי' הר"ן כתב בתו"ד בדעת רבי יהודה 'דלא פסדי אם יתעכב שם לאחר חולו של מועד', והיינו שאי זה גופא היה הפסד היה שרי גם לבי יהודה. וכ"כ רש"י כת"י 'אבל לטעון קורה פעם שניה אינו טוען, דתו לא פסדי'. וא"כ משמע דרבי יוסי שמתיר הוא גם בלא הפסד כלל, ויש להבין מדוע.

ועי' בר"ן שמבאר 'ור' יוסי סבר כיון שהתחיל בהיתר גומר כל מלאכתו וטוען עליהם כדרך שהוא עושה בחול דכיון דא"א בלאו הכי לא בעי' שינוי'. ומשמע שאע"פ שאינו הפסד אם לא יגמור, אעפ"כ כיון שהתחיל בהיתר גומר.

וכ"כ ברבינו ירוחם (נ"ד ח"ה) הו"ד בדרכי משה (סי' תקל"ז ס"ק א') 'ולא נאמר שיעשה מלאכה עד כדי שלא יפסיד, אלא מכל דבר יעשה המלאכה מכל וכל ויגמור אותה'.

**תוס' רא"ש-** אכן בתוס' רא"ש תמיה דאי לא פסדי אמאי מתיר רבי יוסי, וע"כ מפרש איכא הפסד מועט ולכן לרב יוסי שרי, ורבי יהודה אוסר בכדי שיהיה שינוי, ומביא כן מהירושלמי דאיכא הפסד מועט, עיי"ש.

**ריטב"א-** בריטב"א (ד"ה טוען קורה) כתב בטעם רבי יהודה 'דס"ל לרבי יהודה דמכאן ואילך אין הפסדו מרובה', ובהמשך (ד"ה רבי יוסי) מקשה מנלן דלרבי יהודה בעי שינוי, ומבואר דמחמת שאינו הפסד מרובה הוא טעם לאסור גם אי לא בעי שינוי, ולכן מקשה מנלן שר"י בעי שינוי.

ועי' בתירוצו השני שמדברי רבי יוסי מוכח שהיה נידון על שינוי, ומשמע לפ"ז לכאו' דבתרתי פליגי, דרבי יהודה אסור הפסד מועט טעוד דבעי שינוי, ורבי יוסי פליג בתרוויהו.

בתרוצו הראשון כתב 'וי"ל דלהכי לא שרי רבי יהודה לגמור משום דלא סגי ליה למיעבד בשינוי ואנן בעי' שינוי', והיינו שרק מחמת שבעי שינוי לכן אסר רבי יהודה, אבל בלא"ה היה שרי גם בהפסד מועט[[8]](#footnote-8).

1. וע"ע בהגר"א (סי' שכ"א סעי' ט') גבי איזה מלאכות אינם אלא בגידולי קרקע, שכתב שכל שהוא 'מלאכת קרקע' אינה אלא בגידו"ק ובכללם טוחן, הרי שעד טחינה חשיבי המלאכות כמלאכות בקרקע ומכאן והילך כמלאכות באוכל, עי' מה שנתבאר בזה בס' צורתא דשמעתתא מלאכות (סי' ה'). [↑](#footnote-ref-1)
2. בס' קדושת המועד הקשה מ"ש עשיית איזלי מחפירת בורות שכתב הרמב"ן (פסקי חוה"מ ד"ה וחפירת) דאם אין לו מה ישתה מותר לחפור גם במעשה אומן דהוי מכשירי אוכ"נ, ומבאר דלהאמור א"ש, דצידה חשיבא מכשירין, וממילא מכשיריה הם מכשירי מכשירין, משא"כ בבורות המים קיימים וע"כ העשייה היא מכשירין אוכ"נ. [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' ברמב"ן (במלחמות שם) שממשיך דגם ביו"ט יש טחינה המותרת, עיי"ש ביאורו, ויל"ד אי לפ"ז מתיישב גם הכא. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש להבחין שאת הקושיא השניה הנ"ל שבריטב"א אינו מקשה, ועי' לקמן. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכתב בס' קדושת המועד דאי כנמוק"י הנ"ל שהוא משום טירחא יתרה אפשר שזהו רק במלחצים ולא במעגילה, ומשה"ק מהגמ' מביא שם יישוב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. כן הגי' בגמ' (דף ז.) ובראשונים, עי' הגהות וציונים שם על הדף. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואפשר דכל שאם יעשה שינוי יהיה הפסד מרובה, מתיר רבי יהודה בלא שינוי, וא"כ אפשר דשם הוא כך, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. אכן גם לתירוץ זה נראה לכאו' כתוס' רא"ש, דבלא הפסד כלל היה אסור לכו"ע. [↑](#footnote-ref-8)