חבית 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**עוד בסוגיא דסחיטה ובחילוק בין קדירה לקערה והיתרא דלגופן**

**דף מספר 2**

**דף קמד עמוד ב**

**בבאור השפעת חד מקום בדינא דבטלה דעתו ופלוגתת תוס' והראשונים אי בעינן דגם אצלו אילו היה לו את הנתונים של המקום היה דעתו כמותם**

1. **דתנן המקיים קוצים בכרם רבי אליעזר אומר קדש וחכמים אומרים אינו מקדש אלא דבר שכמוהו מקיימין. ואמר רבי חנינא מאי טעמא דרבי אליעזר שכן בערביא מקיימין קוצי שדות לגמליהם**. מבואר בגמ' פלוגתת ר''א ורבנן אי מנהג שנהגו בחד מקום משפיע על כל העולם בהלכות בטלה דעתו ויעוין במג''א ש''כ סק''א דבאותו מקום כו''ע מודו דמהני. וידוע יסוד התוס' בדף צ''ב ע''ב דבעינן דגם כל העולם אם היה להם רוב גמלים הוו נמי מקיימי דאל''כ אמרינן דבטלה דעתו, ויעוין בבאור הלכה שכ סעיף א' ד''ה ובמקום וז''ל, והמעיין בחידושי הרשב"א והריטב"א על הא דערביא אתרא מוכח דלא ס"ל כדברי התוספות. ויש לעיין בכונתו דהרי גם ברשב''א ובריטב''א נקטו להא דכל מקום שגמליהם מרובים צריכין לקוצים ומקיימים אותן. ונראה דאיכא חילוק יסודי בין תוס' לראשונים דיעוין היטב ברשב''א ובריטב''א דנקטו בבאור לשון הגמ' דערביא אתרא הוא. וז''ל, אתרא דגמלים וכיון שיש שם רוב גמלים שפיר קא מקיימי ונראה דעיקר כונתם שבאמת עצם הדבר דאיכא מנהג בחד מקום הוי סיבה להעמיד דיש מקום לדיעה זו בעולם ויש לה קיום בעולם רק דבעינן דסיבת המנהג של אותו מקום לא משתייכת בדוקא לאותו מקום אלא דהוי מחמת נתונים מציאותיים שנמצאים שם דאילו היו במקומות אחרים גם היו נוהגים כך, ובזה חשיב דאיכא בעולם מציאות שלא תלויה במקום מסוים שיש בכוחה להשפיע על הדעת, ובהא פליגי ת''ק ור''א אי הוי סיבה דלא יהא בזה בטלה דעתו. ויעוין בריטב''א בדף צ''ב דמוסיף לבאר שם הא דאומר חרופתי ביהודה מקודשת דהתם מהני רק ביהודה מאחר דהתם המנהג מתיחס רק לאנשי יהודה שכך לשונם. אולם בתוס' מבואר דהצורך באילו אית ליה גמלי לכל העולם לא בא רק להגדיר את המנהג אלא דבעינן שהגברא עצמו דעליו אנו דנים יהא לו שייכות להאי מנהג ע''י דאי היו לו גמלים גם הוא היה עושה כן.

**ויעוין עוד במג''א** שם וז''ל, והר"ש כתב ריש כלאים בשם הירושלמי שאם במקום א' נהגו לקיים זונין ודרך להוליכן ממקום למקום אסור לקיימן בכל העולם ע"ש וא"כ ה"ה כאן עכ''ל. מבואר דאיכא עוד סוג של חשיבות דעצם הדבר דאיכא לזה קיום מסוים בעולם הוי סיבה דלא יהא בזה בטלה דעתו. ויעוין במחצית השקל דבזה לא בעינן שגם לכל העולם אי היה להם הרבה מאותו מין היו סוחטין.

**בבאור פלוגתת ר' פפא ור''ח בפסולא דשינוי מראה**

1. **רב פפא אמר משום דהוי דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה וכל דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה פוסל את המקוה בשינוי מראה.** מבואר בגמ' פלוגתא יסודית בפסולא דתרדין שסחטן אי הוי מחמת עצם השינוי מראה או דבעינן דיהא להם תורת משקה ויעוין ברבינו יהונתן [מובא בשיטה לר''ן] דמוסיף דאליבא דר' חסדא הוי כדין ג' לוגין מים שאובים דלא פסלי רק במקוה חסר אבל במקוה שלם לא פסלי רק דגריעי ממים שאובין דמים שאובין פסלי בג' לוגין לבדן ומי תרדין לא פסלי אלא בשינוי מראה. ורב פפא דלא בעי משקה אלא עצם השינוי מראה פוסל ולכן אפילו במקוה שלם פסלי דהכל תלוי בשינוי מראה**.**

**ובעיקר פסולא דשינוי מראה.** יעוין בחזו''א מקואות קמא סימן ח' סק''ח דמוכיח מלשון הגמ' דדוקא שנשתנה מחמת דבר הפסול למקוה פוסל בשינוי מראה ומביא לזה ראיה מהמשנה במקואות פ''ז מ''ג דהדיח בו סלי זיתים וענבים ושנו את מראיו כשר וז''ל, כללא דמתניתין שאין שינוי מראה פוסל אא''כ נפל ממשו של מקוה ונתערב ואז יין מזיגא מקרי ואבד שם מים. רק דיעוי''ש דמבאר לגבי נידון הגמ' במוחל אי בעינן שיהא משקה כדי לפסול דהצד דבעי שם משקה מחמת דאי לא חשיב משקה לא חשיב לבטל את המים דהוי כצבע בעלמא**.** ויעוי''ש דכתב דמכאן דמים שנשתנו מראיו מחמת חום או עשן אין בזה משום שינוי מראה וכשר.

**בבאור טעמא דר''ש דא''א בלא צחצוחי שמן**

1. **דתניא רבי יעקב אומר מוחל הרי הוא כמשקה ומה טעם אמרו מוחל היוצא בתחלה טהור לפי שאינו רוצה בקיומו רבי שמעון אומר מוחל אינו כמשקה ומה טעם אמרו מוחל היוצא מעיקול בית הבד טמא לפי שאי אפשר לו בלא ציחצוחי שמן.** יש לעיין בבאור טעמא דר''ש ובפשטות נראה דלר''ש מוהל לא חשיב כלל משקה ורק המיעוט שמן דאית ביה מכשיר. ויעוין ברעק''א דתמה על הרמב"ם (פ' טז מה' ט"א) דדוקא מים שנפל למי פירות מכשיר, אבל כל שאר משקים למי פירות הולכים אחר הרוב, והא הכא המעט שמן מעורב ברוב מוחל. עוד תמה הרעק''א על קושית תוס' דאמאי לא מוקמי הגמ' את הברייתא דפסלה את המוהל במקוה במוהל היוצא מעיקול בית הבד דלכו''ע הוי משקה, הרי לר"ש כל מוחל אינו משקה, ומה דיוצא מעיקול מכשיר, היינו משום דא"א בלא ציחצוחי שמן וזהו שייך לענין הכשר דהמעט שמן שבו מכשיר, אבל לענין פסול מקוה הא שמן מעט אינו משנה מראית המקוה ורק ע"י מוחל נשתנה.

**ונראה דבאמת הרי שמן היוצא מן הזיתים הוי מז' משקין**, וא''כ כל הנידון על התורת ''משקה'' במוהל היוצא מהזיתים הוא אי איכא לו דין ''מי פירות'' או גם לו איכא למעלה ד''שמן'', ור' יעקב ס''ל דרק המוהל היוצא באמצע איכא לו חשיבות משקה, וא''כ איכא למימר דר''ש לא פליג בעיקר היסוד דניתן לדון את המוהל כמשקה רק דס''ל דרק בזמן שיוצא מעקל בית הבד דמעורב בו גם צחצוחי שמן בהא איכא לו לחשיבות דמשקה מכח יציאתו מן הזיתים ולפי''ז הצחצוחי שמן הוי סיבה לאשוויי את כל המוהל כמשקה.

**וכן מבואר בתוס' רי''ד,** וז''ל, פי' ס"ל לר"ש דמוהל שאין בו שמן כגון אותו שהוא יוצא מן המעטן אינו חשוב משקה ואף על פי שהוא רוצה בקיומו מידי דהוי אתותים ורימונים ותפוחים שאע"פ שהוא רוצה בקיום המשקה שלהן אינו מכשיר דדוקא שבעה משקין שמנו חכמים מכשירין ותו לא ומה טעם אמרו מוהל היוצא מעקל בית הבד טמא שאמרו חכמים במכשירין מי החלב כחלב והמוהל כשמן לפי שא"א לו בלי צחצוחי שמן ודוקא מוהל היוצא מעקל בית הבד מכשיר שכיון שנסחטו הזתים ויצא שמנן המוהל היוצא לאחר מכן א"א שלא יהיו בו צחצוחי שמן מעורב ומש"ה מכשיר אבל מוהל מן המעטן שעדיין לא נטחנו הזתים והוא מוהל לבדו אינו חשוב משקה ואינו מכשיר.

**ויעוי''ש בסוף דבריו דמדייק דגם במוהל הראשון כל הסיבה דלא חשיב משקה מחמת דאינו רוצה בקיומו ומפקר ליה אולם אי איכא דעת חיובית גם המוהל הראשון חשיב משקה,** ומבואר דגם המוהל הראשון לא הוי כמי פירות דעלמא רק דבמוהל הראשון כל כמה דליכא דעת חיובית בסתמא אפקורי מפקר ליה. וז''ל, אלמא אפי' המוהל היוצא מן הזתים קודם כניסתן למעטן חשוב משקה להכשיר את הזרעים אם יש בו רצון אבל מסתמא אין בו רצון עד שיחשב עליו ומש"ה מוסקין בטומאה דמסתמא אינו רוצה בקיומו.

**ויעוין עוד בשיטה לר''ן** וז''ל, ולר' שמעון מחל האמצעי לאו משקה הוא וכ"ש הראשון וכולן טהורין ואינן פוסלין את המקוה בשינוי מראה חוץ מן האחרון שהוא משקה ופוסל את המקוה וטמא לפי שרוצה בקיומו לפי שיש בו צחצוחי שמן. ונראה מדבריו דר''ש ס''ל דמוהל האחרון איכא אומדנא חיובית דמעונין בו ולכן הוי משקה, ומבואר ג''כ דלא הוי ממש כמי פירות כמו שנתבאר בתורי''ד דגם המוהל הראשון מהני דעת חיובית.

**בבאור דברי רש''י דהוצרך לאיסור דרבנן בנתינה לקערה**

1. **אמר רב יהודה אמר שמואל סוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדרה אבל לא לתוך הקערה.** יעוין ברש''י וז''ל דזמנין דלמשקה קאי ובבאור דבריו איכא שתי דרכים ברבותינו הראשונים. במאירי דף קמה ע''א מבאר שכונת רש''י לאסור בקערה אף אם יש בה אוכל דהואיל ואין הדבר מצוי שיהא בה אוכל גוזרים בה. ובתוס' רי''ד כתב וז''ל, ואף על גב דבקערה לא שתי אינשי לא מוכחא מילתא ואיכא איסורא ואינו נ"ל אלא אף על גב דמוכחא מילתא דלא בעי לה לשתיה אלא לערות התבשיל מתוך הקדרה עליו היה אוסר דעד כאן לא שרא אלא משקה הבא לאוכל שלעולם לא עמד המשקה בעינו אבל לתוך הקערה שעמד המשקה בעינו לא היה מתיר. ולפי דבריו כונת רש''י דהדרך ליתנו באוכל רק דנאסר מדרבנן מחמת דכשמונח בקערה זמנין דלמשקה קאי.

**בבאור המתסעף מרש''י בהיתרא דנתינה לאוכל היכא דאין דעתו ליתן מיד**

1. **מבואר בזה יסוד גדול בהיתרא דנתינה לאוכל דלא בעינן דמיד ביציאה מהפרי יכנס לאוכל.** ויעוין ברדב''ז סימן תרפו דגם נקט כן בכונת רש''י, ויעוין עוד בפמ''ג מ''ז סק''ה וז''ל, מה שכתב המחבר בסעיף ד' לקדירה שיש תבשיל, הא אין תבשיל בה אף דסוחט לאוכל אסור, משום מראית עין, דהרואה אומר למשקה בעי לה. ומשום הכי נקיט בגמרא [שבת קמד, ב] קערה, אף על גב דאין שותין בקערה, עיין ב''י ר''י ורי''ף עכ''ל. ולכאורה יש לעיין דמאחר דההיתר בנוי על היסוד של משקה הבא לאוכל כאוכל דהוי כמפריד אוכל מאוכל כמו שמבואר בראשונים א''כ גם אי נימא דכשיגיע לאוכל יהפך להיות אוכל מ''מ כל כמה שעדיין לא הגיע לאוכל הוי ''משקה''. ואולי עצם הדבר דעומד לההפך אוכל הוי סיבה להפקיע כבר כעת שם משקה כיון דתכלית עמידתו היא לאוכל.

**אולם יעוין בפירוש קדמון** פ''ח ה''י דגם נקט כן ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, כבר נתבאר שמלאכת מחשבת אסרה תורה לפיכך אם סחט פרי והיתה כונתו בצאת מימיו לאכלן או לשתותן מותר שהרי הוא כמוציא אוכל מתוך אוכל. ומבואר בדבריו דלמרות דכעת הוי משקה אולם כפי מחשבתו דמכוין ליתנם לאוכל ליכא מלאכה דבמלאכה דיינינן לתכלית עשיתו. ולפי''ז מבואר דשייך דיהא בתחילה משקה ויהפך לאוכל.

**ובחזו''א נה ו' הבין בכונתם דע''י מחשבתו להכניסם באוכל כבר כעת פקע מנייהו שם ''משקה''**, רק דתמה בעיקר הדבר דיהני מחשבתו ליתנם אח''כ באוכל ליתן להם יחס של אוכל בשעת נתינתם אח''כ לאוכל. וז''ל, דבאמת משקה שבתוך האוכל נמי משקה הוא [כדתנן רפ''ג דטהרות דמקשה טופח על הגריסין טמא] אלא כבא לעולם לתוך האוכל דיינינן ליה כאוכל, ואע''ג דבעודו באויר הוא בפני עצמו מ''מ כיון שסופו לנוח בתוך האוכל לא חייל עליה שם משקה דלא דיינינן ליה כמשקה המתערב עם האוכל אלא כאוכל אבל שנח בכלי וסתמא הוי כבר משקה אלא שבאנו להוציאו מתורת משקה ע''י מחשבתו אין כאן מחשבה להוציאו שהרי אי חשיב השתא משקה גם אחרי שיבא לתוך האוכל יהיה משקה וכיון דבמה דחשבינן ליה משקה אין אנו סותרין מחשבתו שפיר חשיב משקה. ויעוי''ש דמסיק מכח זה כדעת הדרישה מובא במ''ב ס''ק י''ח דמחיב חטאת.

**ויעוין עוד בחזו''א ס''ס נו דהיכא דסוחט לימון לתוך סוכר ואין כונתו לאכול את הסוכר אלא לעשותו משקה דסחיטה זו אסורה דכיון שדעתו למשקה חשיב משקה קודם שנבלע,** והוי לשיטתו דכל כמה דהיה זמן דחשיב משקה לא יהני נתינתו אח''כ לאוכל ולמרות שסחיטה לקערה לא דיינינן להא דהוי משקה באויר כיון דמיד נעשה אוכל, הכא דדעתו ליתנו למשקה איכא לו חשיבות משקה בהיותו באויר. ומוסיף החזו''א דגם אי היה נפרש מיד לתוך הסוכר י''ל דחשיבא סחיטה כיון דסוחט למשקה.

**בבאור אופן התערבות המשקה בתוך האוכל**

1. **יעוין ברבינו יהונתן דמבאר דהא דלא מהני לתוך הקערה איירי גם היכא דאיכא אוכל רק דמחמת דלא מתערב היטב לא הוי כאוכל**. וז''ל, וסתם קערה אין בה אוכל, אפילו יש בה אוכל כלי שני, הוא ואין מתערב עם האוכל היטב.

**ויעוין עוד בשיטה לר''ן** וז''ל, וכתב בספר המצות להר"ם מקוצי דלאו חתיכות גדולות של אוכלין אלא פירורין קטנים שהמשקה נבלע בתוכן.

**ויעוין עוד בשו''ע תק''ה** בט''ז ובפמ''ג במ''ז סק''ב דלא בעינן שהכל יבלע אלא סגי ברובו, רק דבעינן דלא יתכוין להדיא שישאר משקה ומדייק כן מרש''י בדף קמ''ה שאין היתר אלא היכא דמוכחא מלתא דלאו למשקה בעי ליה.

**ובהא דמבואר בפוסקים דסגי ברובו יעוין בחזו''א** נ''ו א' וז''ל, ומש''כ אחרונים דאם רוב החלב נבלע סגי נראה דכונתם דה''מיעוט האוכל בלול בחלב'' אבל אם האוכל משוקע בשולי הקדירה ו''החלב צלול למעלה'' לא חשיב משקה הבא לתוך אוכל, ואפשר דאף בבלול צריך שיהא אוכל מרובה על החלב.

**בהיתרא דתוך הקדירה ביחס לאיסורא דמתניתין דריש פרקין במשקין שנסחטו**

1. יעוין ברא''ש סימן ג' דמביא את פלוגתת הפוסקים אי בשבת איכא להאי היתרא ושרש הנידון הוא דכיון דאיתא במתניתין לעיל דאין סוחטין את הפירות ואם יצאו מעצמן אסורים א''כ ה''ה לתוך הקדירה אסירי. או דדינא דמתניתין הוי רק בסוחט לקערה. ולכאורה מוכרח בסוגיא לעיל דדימתה את גדרי משקה ואוכל לגזירת משקין שיצאו ומבואר דבעינן דיהא להם תורת ''משקה'' למורת דהמחייב מחמת גזירה דשמא יסחוט. ואולי כיון דבהיותם באויר עדיין לא הוו באוכל למרות דכבר אז איכא ליכא להו חשיבות משקה מחמת העתיד, מ''מ למחייב גזירה סגי במה דסכ''ס התעסק בהוצאת משקה מהפרי ולפי''ז היכא דמיד יכניס לאוכל כו''ע יודו מותר ויש לעיין. **ויעוין במאירי** בביצה ג' מה דמבאר אמאי נתינתו לקדירה הוי סיבה דליכא בזה גזירה. וז''ל, ומה שאמרו סוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדרה ואין גוזרין בהם משום סחיטה בזו כל שלתוך הקדרה אוכל גמור הוא ואין שם סחיטה עליו אלא כמו שלועס בשניו ובולע את המשקה ומשליך את הקליפה. ונראה מדבריו דהוצרך לדון להאי מעשה כמעשה אכילה ולשלול ממנו לגמרי יחס של סחיטה.

**ביסוד היתרא דלתוך הקדירה**

1. **יש לעיין מאי איכא בהא דהדבר הנסחט חשיב אוכל,** אי הוי חסרון בעיקר מעשה הסחיטה דלא חשיב כלל כ''מפרק'' אלא כחותך את הפרי, או דמצד המעשה איכא בזה הפרדת דבר מדבר רק דלמלאכת דישה בעינן שינוי בחפצא ומאחר דהחפצא היה אוכל ונשאר אוכל ליכא בזה קידום בחפצא. והדבר תלוי ביסוד מלאכת דש דאי הוי מכח אופן וצורת העשיה של הפרדת דבר מבר [והא דשאני מבורר מחמת דבבורר דהוי פסולת חיצונית לא חשיבת התעסקות בדבר עצמו משא''כ בדש דחשיב שמתעסק בשתי חלקי הפרי בהפרדתם זה מזה] א''כ בעינן למימר דליכא בזה כלל יחס של מעשה הפרדה, אולם אי נימא דהחפצא דמלאכה הוי בקידום שנעשה בגוף התבואה א''כ מאחר דבסחיטה כל הקידום שנעשה בדבר הנסחט הוא השינוי שלו מאוכל למשקה דביציאתו מהפרי גרידא ליכא שום קידום [כיון דהוי דלא היה מכוסה בפסולת דנימא דחסר בהעמדתו לבני אדם] א''כ העיקר תליא ביחס שלו ביציאתו אי הוי משקה או אוכל.

ויעוין ברמב''ן דכתב דהוי כ''מפרר אוכל בעלמא הוא'' ומשמע שחסר בגוף המעשה, וברשב''א כתב דהוי כ''מפרק אוכל מתוך אוכל'' ומשמע דיש בזה ''פירוק אוכל מאוכל'' רק דבעינן שיהא משקה מאוכל. ובריטב''א כתב דהוי כ''מפרד אוכלין בעלמא ושרי'' ומשמע גם שיש פירוד רק פירוד של אוכל מאוכל ויש לעיין.

**ויש שהעירו דאמאי לא דיינינן את פעולת הסחיטה כאוכל מפסולת מחמת דע''י הסחיטה נעשה שאר הענבים לפסולת ונמצא דיצר הפרדת אוכל מפסולת** והוכיחו מזה דדיינינן בתר מעיקרא ולא בתר השתא, אולם לכאורה ל''צ לכל זה דלא מבעיא אי החפצא של המלאכה הוא בקידום שנעשה בפרי א''כ כל כמה דגם קודם סחיטה עמד לאכילה נמצא דליכא קידום במה דסחטו כעת דנשאר באותה עמידה שהיה מקודם, ורק אי החפצא הוי במעשה ההפרדה דאוכל מפסולת בהא אולי יש מקום לדון דלמרות דבתחילת מעשהו ליכא בזה מעשה הפרדה, אולם בפועל יש כאן תוצאה של הפרדת אוכל מפסולת

**אלא דבאמת יעוין בתוס' רי''ד דהקשה כן** ויש לעיין בבאור תירוצו. וז''ל, אי קשיא נהי דאוכל הוי מ"מ הרי מפרק אוכל מתוך פסולת ומ"ש מדש חטים שמפרק אותם מתוך השבולת, תשובה כל הענבים כמות שהן חזי לאכילה ואין בהן פסולת הילכך אף על גב דסחיט להו ומפיק מנייהו פסולת כיון דההיא משקה אוכלא הוי הו"ל כאוכלא דאפרת כאדם הפורס את ככרו אבל ודאי כי בעי להו למשקה אין כל הענבים ראויות לשתיה הילכך הוו תולדה דדש שאין כל השבלים ראויות לאכילה. ונראה מדבריו דעצם הדבר דכל הענב עמד לאכילה עם הקליפה ורק כעת שינה את אופן עמידתו לאכילה הלכך לא חשיב בהכי הפרדת אוכל מפסולת.

**ומצינו עוד לפמ''ג שכ סק''ז דהעיר כן** וז''ל, ואפילו סוחט יין מענבים ולא נשאר רק הזגים ופסולת גמור לאוכל אפילו הכי שרי, דמה בכך שעתה לאחר סחיטה הוה פסולת, קודם לכן אוכל הוא, כמפריד אוכל מאוכל. אולם הפמ''ג שם דן לגבי איסורא דבוסר דמבואר שם בטור דהוי מחמת בורר אוכל מפסולת ובאיסור בורר יש מקום לדון דאזלינן בתר השתא ויש לעיין.

**בבאור נידון הראשונים בבוסר אי איכא בזה איסורא דדש והמסתעף אי איכא בזה להיתרא דלאלתר**

1. **יעוין בטוש"ע סי' ש"כ סעיף ה' מובא שם את פלוגתת ר''ת וה''ר יוסף אי מותר לסחוט בוסר לתוך אוכל,** דר''ת אוסר כיון דלא ראוי לאכילה והוי כפסולת וכתב הטור כיון דאינו ראוי לאכילה הוי ''בורר אוכל מתוך הפסולת'', ומבואר בפשטות דליכא לחיוביה משום דש אלא רק משום בורר. וכן מבואר בריב''ש בסי' קכ"א וז"ל, ור"ת מוסיף דבשבת אף החליבה אסורה, ''אף על גב דלית ביה משום מפרק דאוכל הבא לאוכל כאוכל דמי'', מ"מ כיון שהבהמה אסורה הוי ליה כבורר אוכל מתוך הפסולת והפסולת מרובה. וכ"כ הסמ"ק וז"ל, ודוקא חולב בי"ט כו' אבל בשבת דאינו יכול לסחטה ונהי ''דמשום סוחט ליכא'', משום בורר מיהא איכא, דבהמה הוא כפסולת בשבת, ומשום הכי אסר ר"ת לסחוט הבוסר למורייס אפילו בי"ט, אף על גב דהוי משקה הבא לאוכל מ"מ הוי בורר כיון שהבוסר אינו ראוי לאכילה.

**ויעוין בט''ז ובעולת שבת דנקטו לפי''ז איכא בזה להיתרא דלאלתר**, ובנשמת אדם כלל י''ד סעיף ג' מדייק את לשון הריב''ש דנקט דאיכא פסולת מרובה דכונתו לבאר אמאי הכא ליכא להיתרא דלאלתר, דכיון דהפסולת מרובה דרכו של בורר לברור האוכל מתוך הפסולת, וטעמא דלאלתר מותר לברור אוכל מתוך הפסולת, דאין זה דרך בורר אבל כשהפסולת מרובה אזי דרך ברירה בכך וחייב אפילו לאלתר.

**אולם יעוין במג''א סק''ז וז''ל, ול"נ דלא דק דאטו מי שרי לעשות מלאכה כדי לאכול לאלתר**, וכ"כ הש"ג פ"ז דשבת [לגבי טוחן לאלתר] אלא הטעם בבורר בידו לאכול לאלתר לא מקרי ברירה דהוי דרך אכילה, וכן הטעם במחתך לאכול לאלת' כמ"ש סי' שכ"א סי"ב ע"ש בב"י, ולהכי בקינון ותמחוי אסו' לברור אפי' לאכול לאלתר, וכן פסולת מתוך האוכל אסור, ומכ"ש דאסור לסחוט בוסר, תדע דהא כת' הר"ן טעמא דאסור חליבת עז משום בורר אוכל מתוך פסולת אטו יהא מותר כדי לאכול לאלתר. ודבריו תמוהים דכל כמה דהוי אוכל מתוך פסולת אמאי לא הוי כבורר דעלמא מותר לאלתר.

**ויעוין בנשמת אדם דמוכיח מהמג''א דכונת הטור לאיסור דש** [וכן נקט בחמד משה סק''ד] כמו דמבואר בתוס' דהביא את ר''ת בזה''ל, כמו דש חשיבא שהבהמה היא כפסולת וכשחולב הוי כנוטל אוכל מתוך פסולת. וכבר תמה המהרש''א דפתח בדש וסיים בבורר וכתב בנשמ''א וז''ל, וברוב בקשת המחילה מאדונינו מהרש"א נעלם ממנו דברי רמב"ן במלחמות פ' חבית וז"ל, והגאונים לא מטעם מוקצה ירדו בה אלא מטעם מלאכה, דבאשכול כיון שיכול לאכלו מותר לסחטו לקדרה דלא מפרק תולדה דדש הוי אלא כמפריד אוכל מאוכל, אלא חולב נהי דלאו משקה הוא, אמאי מותר הרי מפרק אוכל הוא דמעיקרא לאו אוכלא והשתא אוכלא, וכל היכא דמעיקרא לא חזי אגב אבוה ואיהו דמפרק ליה, מפרק גמור הוא, דהא תולדה דדש, עכ"ל, הרי להדיא כדברי התוס' דחולב בשבת כיון שהבהמה פסולה א"כ הוי דש. ויעוין בבאור הלכה סעיף ה' ד''ה לאכול, דמביא כן מהאו''ז דמביא את ר''ת וכתב שם דהוי דש.

**ויעוין עוד בנשמ''א דרוצה לדחוק כן גם בכונת הסמ''ק** וז''ל, והנה י"ל שגם דעת הסמ"ק כן, ומה שכתב אף על גב דמשום סוחט ליכא, אין כוונתו דמשום דש ליכא, אלא כוונתו לפי מ"ש לעיל מיניה דהסוחט אשכול חייב אבל סחטו לאוכלין מותר דאין בו משום ''סחיטה'' אלא הוי כמפריד אוכל מאוכל, וזה שכתב דחולב בשבת לתוך אוכל דאע"ג דהוי ''כמפריד אוכל'' ולא נקרא ''סחיטה'' מ"מ חייב משום דש דבורר אוכל מפסולת ''וזהו מלאכת דש שמפריד האוכל מתוך הפסולת'', ואף על גב דודאי דש אינו בורר, שהרי בגמרא לא אמרו רק דזורה ובורר ומרקד אחד הוא אבל לא דש, דבאמת בדש עדיין האוכל מעורב בפסולת, מ"מ חיוב הדש הוא ''שמפריד האוכל''. ויעוי''ש דמוכיח כן מהסמ''ק דאסר גם יו''ט וביו''ט ליכא איסור בורר. ומבואר בדבריו כהך צד ''דמלאכת דש הוי בעצם ההפרדה של האוכל מהפסולת''. וכונתו לחלק בין בורר לדש דבדש כיון דעדיין הפסולת נמצאת לא הוי כהתעסקות רק בסילוק הפסולת אלא הוי התעסקות בשתי חלקי הפרי [היינו הפרי והקליפה] בהפרדתם זה מזה.

**ובעיקר באור טענת המג''א יעוין בבית מאיר** **שכ סעיף ה' דהבין בכונתו דגם ס''ל דהוי איסור בורר רק דנקט דבהך גוונא דבורר לא שייך להאי היתרא דלאלתר**. וז''ל, ואולי מ''מ סברת המ''א לא רחוקה הוא דס''ל דוקא בברירה או אפילו בטוחן דינא דברשב''א כדכתב שהתורה לא אסרה על האדם לאכול מאכלו וכו' ולהכי בין בברירה ובין בדק דק לא מקרי מלאכה [אלא] דרך אכילה, משא''כ ברירה זו אינה שייכא למקרי ''דרך אכילה''.

**בבאור דברי הריב''ש דנקט דליכא הכא לאיסור דש למרות דחשיב ליה כפסולת לגבי איסור בורר**

1. **יעוין בדבריו שם דכתב וז''ל, אף על גב דלית בה משום מפרק, דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי.** ויש לעיין מאי איכפת לן ביחס של הדבר הנסחט דהוי כאוכל סכ''ס מוציאו מפסולת. ואולי ניתן לבאר על פי יסוד הר''א בן הרמב''ם דמפרק למרות דהוי כתולדה דדש לא הוי דישה ולכן לא בעי בזה גדו''ק וז''ל, שהתולדה אף על פי שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם, ושאמרת והמפרק הוא הדש אינו כן, אלא ''מפרק תולדה דדש'', שאין לומר שהסחיטה לענבים או החליבה לעזים דישה, ולא עלה זה על דעת אדם אף על פי שחייב בהן משום מפרק, **ומבואר בדבריו דלמרות ד''מפרק'' הוי תולדה ד''דש'', מ''מ הוי שתי צורות שונות של התעסקויות**, ורק בגוונא ד''דש'' בעינן גידולי קרקע.

**ויש לעיין בבאור החילוק בין דש למפרק,** ונראה דלמרות דבתרוייהו הוי שינוי באופן עמידת הדבר שבא להשתמש בו ממצב של ניתוק מעמידתו כחפץ בר שימוש מחמת התערבותו במה שמכסה אותו, מ''מ איכא חילוק באופן המלאכה, דבדישה מתעסק בפרי בעצמו להפרידו מהקשין שמעורבים בו, משא''כ במפרק דעיקר התעסקותו בהוצאת המשקין. **ובבאור החילוק לענין גידו''ק** נראה דהצורך בגידו''ק הוא במלאכות שענינם בתיקון הדבר והעמדתו מהקרקע לבני אדם דבזה בשביל להשוות בזה יחס של מלאכה בעינן דיהא במה שמתעסק יחס לקרקע, דבזה חשיב כמתעסק בהפרדתו מהקרקע לעמידתו לצורכי האדם, ולכן בעינן דיהא ''גידולי קרקע'', אלא דזה רק היכא דההתעסקות בפרי עצמו כמו בדישה דבזה בעינן למשווי כ''גידולי קרקע'' להגדירו כמתעסק בהפרדתו משייכותו ''לקרקע'', אולם היכא דהתעסקותו בהוצאת המשקין הבלועים בהא היחס של המלאכה קיים בגוף ההוצאה דעצם מציאותם כבלועים בפרי הוי הפקעה בעמידתם לצורכי האדם, ולכן לא בעינן בזה את היחס לקרקע.

**ולפי''ז נראה דניתן לבאר דכיון דעיקר היחס ב''מפרק'' הוא בדבר הנסחט** וליכא כלל יחס לקליפה שמכסה אותו דההתעסקות היא בו עצמו, לכן כל מה שמגדיר את המעשה כ''מפרק'' הוי רק היכא דאיכא שנוי בדבר הנסחט דנהיה משקה, אולם אי נשאר אוכל כמו שהיה מקודם ליכא בעשיה דידה יחס של ''מפרק''. ויש להוכיח כן מהא דמבואר בפמ''ג בהקדמה לסימן שכ בתו''ד דמחלק בין דם עוף לדם דגים דדם דגים לא הוי משקה ולכאורה צ''ע דבהוצאת דם הוי כדש אוכל מפסולת ולא בעינן לחשיבות משקה, ומוכח דמפרק שאני ובזה בעינן את היחס לדבר הנסחט. ולפי''ז נראה דגם הראשונים דאסרו חליבה מבהמה לקדירה מחמת דהוי פסולת, מ''מ היכא דהוי לאיבוד ליכא איסורא כיון דהיחס הוא לדבר הנסחט, רק דס''ל דהפסולת משווי ליה יחס של הוצאת דבר מדבר גם בלי דחשיב משקה, ולפי''ז מובן היתרא דחליבה לאיבוד בשבת יעוין מג''א ש''כ ס''ק כ''ג דאי נימא דע''י דחשיב פסולת הוי כדישה גמורה לא שייך בזה היתרא דלאיבוד.

**בבאור ר''ת בספר הישר דמפרק בחולב הוי משום ממחק על פי היסוד דמפרק הוי עשיה בפני עצמה והמסתעף לגדר היתרא דלתוך הקדירה**

1. **יעוין בראשונים דף ע''ג ע''ב וכן בדף צ''ה דהביאו את ר''ת** דמיישב את הקושיא מהא דחולב מחייב משום מפרק למרות דאין דישה אלא בגדו''ק דחיובא משום ממחק. ובפשוטו היה נראה דר''ת הוציא את הגמ' מידי פשוטה ומפרש דהכונה לתולדת ממחק, ובתוס' תמה עליו מהא דמבואר בדף קמ''ד ע''ב דחולב אדם לתוך הקדירה כיון דהוי אוכל מאוכל ואי חיובו משום ממחק מאי איכפת לן היחס לחלב אי הוי כמשקה או כאוכל.ויש שרצו לומר דר''ת חזר בו, אולם צ''ע דבספר הישר סימן כ''ג דמהתם הביאו הראשונים לשיטת ר''ת מביא את הגמ' בפרק חבית ומבאר דהוי מחמת דהוי אוכל מאוכל וצ''ב. ויעוי''ש היטב וז''ל, אבל נראה לר' לפרש דתרי ענייני ''מפרק הן'' מפרק בגידולי קרקע תולדה דדש הוא, מפרק שאינו בגידולי קרקע כגון הכא תולדה דממחק. ומבואר דתרוייהו הוי עשיה ד''מפרק'' רק דהוי שינוי בגדר תולדה דידהו.

**ונראה דס''ל לר''ת כר''א מן ההר דמפרק לא הוי כשאר תולדות דהוי ממין האב אלא הוי התעסקות בפני עצמה,** שרק דנו אותה כתולדה מחמת המאפין של המלאכה של האב שקיים בה. ולכן נקטה הגמ' בדף צה דחולב חייב משום מפרק, וכן הגמ' בדף עג דהשיר תמרי דדיקלי הוי מפרק. נראה דס''ל כמו שאר הראשונים דליכא בזה קליפה, אלא עצם ההסרה מהמכבדות הוי מפרק, ומאחר דלא הוי כדישה ממש דמוציאו מהקליפה הלכך הוי מעשה ד''מפרק'' דעיקר התעסקותו בהפרדה של החלב או הפרי ממקום חיבורו. ורק דס''ל לר''ת דכל כמה דנרצה לדון בזה תולדה דדש בעינן דיהא גדו''ק ובזה פליג על הר''א מן ההר, ולכן הוצרך לומר דבחולב מכיון דאיכא מיחוק בדד איכא בפעולת הפירוק היבט של מלאכת ממחק דלמרות דלא הוי מעשה מיחוק מ''מ כיון דבתוצאה איכא בזה מיחוק שייך לדון במעשה הפירוק חפצא של מלאכה, ובגידו''ק דיינינן בהאי פירוק להיבט של מלאכת דש דהא דהוי גדו''ק הוי סיבה ליחסו יותר לדישה הנעשית בגדו''ק. ולפי''ז נראה דהחסרון בחולב היכא דחולב לקדירה הוא בגוף מעשה ד''מפרק'' דכיון דהוי אוכל מאוכל הוי כאוכלא דאיפרת דליכא בזה כלל יחס של פירוק והפרדה אלא כחיתוך אוכל.

**בישוב השיטות דחיובא דחולב משום גוזז או קוצר או טוחן**

1. **ונראה דלפי''ז יש לישב גם את השיטות דחולב הוי קוצר** כמו שמובא ברש''י דף צה, וכן את השטמ''ק בכתובות ס' דמביא מר' שלמה בר אברהם דהוי גוזז וכן מביא המאירי בדף ע''ג ע''ב, וביראים רעד דף קמא מפרש דהוי תולדה דטוחן ועל כולהו קשה החילוק בין קדירה לקערה [ויעוין בשביתת השבת ס''ק ס''ח ד''ה השיטה החמישית דמיישב את היראים על פי יסוד הרשב''א דלאכול לאלתר אין איסור טוחן] ונראה דגם לשיטתם מעשה המלאכה הוא מפרק רק מאחר דלא הוי גודל''ק לכן ליכא בזה להיבט של דישה אלא להביטים אחרים שקיימים בתוצאה של המעשה.

**בבאור החילוק בין קדירה לקערה אי איירי ביו''ט והמסתעף לבאור שיטת הראשונים דחיובא דחולב לא הוי משום דש**

1. **יעוין באבנ''ז אות כ''ד ס''ק י'ד מבאר את שיטתם על פי באור המובא בתשובה לגאון אחד** בסוף השיטה המיוחס לר''ן בבאור שיטת הגאונים והרי''ף דדינא דחולה עז לתוך הקדירה ביו''ט, דלא הוי מחמת דבשבת חשיב פסולת מחמת האיסור וביו''ט חשיב אוכל אלא דלעולם בהמה כל זמן שלא נשחטה הוי כפסולת רק דביו'ט איכא היתרא דאו''נ. ובבאור החילוק בין קדירה לקערה יעוי''ש דמבאר דלתוך הקערה אינו מוכח שחולב לצורך היום ודוקא לתוך הקדירה שמוכח דחולב לצורך אוכל שבקדירה מותר כמו מבשל ביו''ט.

**וברמב''ן מביא משו''ת הרי''ף דביאר את החילוק בין קדירה לקערה באופן אחר** וז''ל, ומתוך שמלאכת אוכל נפש בי"ט בדברים שא"א לעשותן מעי"ט שרי חולב נמי בתוך האוכל שרי ואף על גב דמלאכה הוא, וחולב לתוך הקערה דמלאכת משקין הוא לא הותרה בי"ט. ובבאור החילוק בין משקין לאוכלין יעוין באבנ''ז ס''ק ט''ז דמבאר דכל כמה דעושה דבר חדש בעשיתו תו הוי מלאכת עבודה.

רק דבר''ת לא ניתן לתרץ דכל ההיתר מחמת או''נ דהרי ר''ת מבאר דהא דאסרו לחלוב בשבת הוי מחמת דבשבת חשיב פסולת ומבואר דאי הוי חשיב אוכל היה מותר למרות דהוי ממחק.

**ובעיקר החילוק בין קדירה לקערה ביו''ט יעוין ברמב''ן דמבאר בזה עוד שתי אופנים** או דהו"ל נולד ומעיקרא לאו משקה והשתא משקה, א"נ כל למשקין גזירה משום משקין שזבו דהוא משום שמא יסחוט, ובהן עצמן י"ל שמא יחלוב בשביל לגבן דהוי דישה אסורה, ומוסיף הרמב''ן דדישה ליומה לאוכל מותר, ואף על פי שאין דשין בי"ט כדמפיק לה בירושלמי מאשר יאכל לכל נפש ושמרתם את המצות במס' ביצה, ה"מ דישה בעלמא שדרך בני אדם לדוש הרבה ולתקן ממנו לימים הרבה, הא בכגון זה שדרך לחלוב בכל יום והוא נפסד מיום לחבירו מותר לצורך היום, **אולם יעוין בבאור הלכה סימן תקה סעיף א' מה דמביא נידון בראשונים אי חולב כדרכו אסור מדאוריתא ביו''ט** יעוי''ש היטב ולפי''ז החילוק בין קדירה לקערה מתפרש בפשטות דכל כמה דהוי דש ליכא בזה היתרא.

**בבאור שיטת הראשונים דגם בוסר מותר**

1. **בפשוטו נראה דהוי פלוגתא גם לגבי חולב עז ובתרויהו ס''ל דליכא בזה איסורא דדש ובורר**, אולם יעוין בתהלה לדוד סק''ו דממביא מהסמ''ג דאף להמתיר בבוסר מוקי הא דחולב אדם עז ביו''ט דוקא וכן מוכיח מהטור ומכריח מזה התהל''ד דהנידון הוא בבוסר הראוי לאכול ע''י הדחק, ומבאר לפי''ז הא דהביא הטור בהאי פלוגתא דבוסר רק את ר''ת, ואי נימא דלא ראוי כלל א''כ כל הראשונים מודו בזה דכל מה דפליגי על ר''ת רק בעז דחשיב ראוי לאכילה לולי האיסור.

**אולם במג''א בסימן שכא ס''ק ט''ז מבואר דהוי גם באינו ראוי לאכילה** דיעוי''ש דהקשה למה אסור לסחוט חלות דבש, הא אמרינן מעיקרא אוכלא והשתא אוכלא ודומין לפירות העומדין לאכילה דמותר לסוחטן, ותירץ דהשעוה אינו ראוי לאכילה הוי ליה כבורר אוכל מתוך הפסולת (וכוונתו עיין בסי' ג'), אך לדברי המתיר בבוסר בסי' ש"ך צ"ע ליישבו, עכ"ל, ומבואר דגם היכא דלא ראוי לאכילה כלל לא חשיב בורר. אולם עדין יש חילוק דבשעוה הוי פסולת גמור משא''כ בוסר דסכ''ס עומד להאכל וכן מחלק בנשמת אדם י''ד סק''ה.

**ובעיקר הבאור בהיתר סחיטת בוסר יעוין בריבב"ן** (בשיטת הקדמונים) וז''ל, מיהו בהאי פיסקא דפסיק הגאון [המובא ברי''ף] דברי שמואל בסוחט אשכול בשבת ודברי רב חסדא בחולב עז ביום טוב, קשיא לי, דאי איתא דביום טוב עסקינן היה מפרש רב חסדא דבריו, דאין דרך האמורא לסתום. ועוד מאי חומרא דחולב אסוחט. ושמא חולב, דבהדיא אמרינן בפרק המצניע חייב משום מפרק, אבל סוחט אף על גב דדמי לדש, דוקא בדורך כדתנא דבי מנשה דאינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים בלבד, אבל "סחיטה" כלאחר יד הוי ולא חשיבא מלאכה. ומבואר בדבריו דאיכא סיבת היתר בפני עצמה בסחיטת פירות ולפי''ז ניחא היטב הא דגם בוסר מותר. רק עדיין לא יתישב בזה אמאי ליכא לאיסור בורר.

**בשיטת הרמב''ם דמחלק בין שבת ליו''ט וכתב דבשבת אסור רק מדרבנן**

1. **יעוין ברמב''ם פ''ח ה''י דחולב לתוך אוכל פטור ומבואר דאיכא איסור דרבנן.** ויש לעיין דאי ס''ל דבשבת חשיב כפסולת א''כ אמאי לא יאסר מדאוריתא. ויעוין בבאור הלכה סימן תקה דמבאר דאין דרך פריקה בכך, והבאנו לעיל מהריבב''ן דמחלק בזה בין סוחט לחולב וברמב''ם לא חילק בזה. ובשביתת השבת סעיף ל' [יעוין בס''ק ע''ב] כתב דביסוד הדבר מודה הרמב''ם לראשונים דהוי רק אריה דרביע עליה רק מדרבנן אחשיבנהו כפסולת. ובחזו''א נ''ו א' כתב דאפשר דאיסורו משום מוקצה.

**בבאור הא דליכא איסור בורר בסחיטה**

1. **יעוין במג''א שי''ט ס''ק ט''ז דמבאר דהא דלא אסרו סחיטה משום בורר מחמת דחשיב מין אחד.** ויעוין בשביתת השבת בפתיחה למלאכת דש סק''א מה דתמה מכבשים שסחטן לגופן דאמאי ליכא בזה איסור בורר על המשקה שא''צ לה דהוי כפסולת, וכן בהא דמותר לחלוב ולסחוט לתוך הקדירה דאמאי לא חשיב שני מיני אוכלין. ויעוי''ש דמאריך בעוד קושיות, ומכח זה רצה להוכיח את היסוד דליכא איסור בורר בדש, ומכריח לפי''ז דהא דנקטו הראשונים בבוסר ובעז דהוי כבורר אוכל מתוך פסולת כונתם לאיסור דש כמו שנקט בנשמת אדם.

**ובבארו הא דליכא בזה איסור בורר יעוי''ש דמביא מספר פאר עץ חיים דמיסד דבורר ודש חלוקים בעיקר יסוד המלאכה**, דדש לא הוי שלב בבירור האוכל מהפסולת כזורה בורר ומרקד אלא הוי הכשרת ותיקון גוף האוכל הוי כבישול. וז''ל, דבתחילה צריך להבין מהו החילוק שבין אבות אלו היינו דש ובורר ואמאי לא מקשה הש''ס היינו בורר היינו דש, וע''כ צ''ל דדש הוא ענין מלאכה ופעולה אחרת לגמרי מבורר, והוא דבורר הוי ב' גופין נפרדים אע''ג שמעורבין מ''מ במקום שהם, הם נפרדים זה מזה ואין אחד בלוע בתוך גופו של חבירו, אלא כל אחד גופו במקום שהוא שם עומד בפני עצמו, אלא שמעורבים וסמוכים זה לזה והוא עושה הפעולה שמבדילן ומרחיקן זה מזה, ואינו ענין חדש ופעולה גדולה חדשה כ''כ, וכיון שאיננה פעולה גדולה כ''כ לכן אם בורר ואוכל לאלתר מותר, כיון דבשעה שמפרידו מניחו בפיו לא הוי פעולה כלל אלא טלטול, אבל מלאכת דש לא הוי ב' גופין נפרדים אלא גוך אחד מובלע ונעלם תוך גופו של חבירו ונמצא דהפעולה גדולה מאד שהוציאו מכח אל הפועל והביאו לידי תכליתו שנברא לזה כגון הגרעין של התבואה דתכליתו שנברא לזה הוא ודאי כדי להיות מופשט מהלבוש שעליו, דכל זמן שהוא תוך לבושו אינו ראוי לאכילה ועתה נעשה כבריה חדשה, ולכן אפילו אוכל לאלתר חייב כמו קוצר. ובב' מלאכות אלו דש ובורר בכל אחד מעליותא וגריעותא, במלאכת דש גריעותא דשניהם הוו כגוף אחד וא''כ לכאורה לא הוה אלא ''כמחתך אוכל לשנים'', מ''מ מעליותא הוי שהביאו לתכליתו, וגבי בורר הוא להיפך מעליותא הוי ''דלא הוה כמחתך אוכל לשתים'' כיון דהוי גופין נפרדים, וגריעותא הוי דהא לא הוציאו מהכח אל הפועל להביאו לתכליתו. **ושרש הדברים דמלאכת דש הוא תיקון לאוכל כמלאכת בישול וכיו''ב דאפילו אוכל לאלתר נמי חייב, משא''כ מלאכת בורר לא הוי תיקון אוכל אלא הכנה לאכילה** **והכנה לא הוי אלא כשמכין על זמן רחוק**.

**בבאור שיטת הראשונים דגם בשבת מותר לחלוב**

1. **יעוין ברמב''ן** דמבאר דהא דליכא איסור דישה הוי מחמת שראויה לחולים או ראוי למחר, ומוסיף וכי בשר חי בשבת אין תורת אוכל עליו. **ובר''ן מיישב** דכיון דעז גופיה חזייא לאכילה ואיסורא הוא דרביע עליה לא מקריא פסולת ויעוין במנחת חינוך בורר ו' דמוכיח מדבריו שפירות שמקצתם ערלה ליכא בהו איסור בורר.

**ובהא דליכא בזה איסור מוקצה** יעוין ברמב''ן דמחדש שאין מוקצה בדבר הבא מאליו כגון זה דלא דחייה בידים כיון שנסתלק מהאיסור נסתלק מהמוקצה. ומוסיף הערוך השולחן תקה ד' וז''ל, כלומר דוודאי אם גם החלב היה עומד לגבן ולייבש הגבינות היו מוקצים אבל כיון שהחלב עומד לשתייה נהי דכשהיא בתוך הבהמה הוה מוקצה אבל כשנפרדה מהבהמה אזל לה המוקצה, ולא דמי לכל המוקצות שהאדם עשה המוקצה כמו שהדליק נר או הניח לייבש או לסחורה או לאוצר אבל הכא המוקצה מעצמותה וכשנפרדה מהמוקצה מותרת.

**דף קמה עמוד א**

**בדין דג לצירו**

1. **יעוין בפסקי רי''ד וז''ל, ואין סחיטת הדג דומה לסחיט' הפירות**, שסחיטת הפירות היא שחוזר הפירות להיות משקה ודמי למפרק, אבל ציר הדג אינו כן, שאין הדג נסחט ונעשה ציר, אלא כמין זיעה בעלמא וליחלוח שעומד עליו הוא ולא מגופו של דג הוא נסחט, והילכך מותר לכתחיל' ואפילו לתוך הקערה. ומבואר דדג לצירו היינו הציר היוצא מהדג עצמו. וצ''ב דא''כ הוי אוכל גמור ואמאי דמיא לשלקות. ויעוין בפמ''ג ס''ק י''ב דהכריח מכל זה דאיירי בכבוש בחומץ ולא הוי ציר של הדג עצמו. אולם יעוין במג''א וז''ל, והיינו כיון שהיה שם משקה עליו מקודם. ובמ''ב כתב דגם במג''א נראה דהוי ציר שנוצר ממשקה דעלמא. אולם יעוין בנשמת אדם כלל י''ד סעיף ב' דהבין בכונתו דעצם הדבר שהציר התהוה ממים הוי סיבה להחשיבו משקה רק דתמה עליו דא''ג גם פירות יצירתם ממים. ומוכיח מזה דטעמא דאיסורא דשלקות כיון דדרך לסחטן, ומישב לפי''ז את דעת רבינו ירוחם דמתיר דג לצירו וז''ל, ובזה מיושב ג"כ דעת רבינו ירוחם שהביא המ"א בס"ק י"ב דמתיר דג לצירו, דס"ל דהטעם בשלקות דדומין לכבשים שנתבשלו במים וקבלו משקין ממקום אחר, וס"ל הטעם כמש"כ המ"א כיון דהיה עליו שם משקין, וזה לא שייך בדג. והא דלא משני הש"ס הכי דשאני דג, לא רצה להאריך, כיון דבאמת רב אמרה ומתיר אפילו שלקות. אבל לדעת תוס' וש"ע שכתב דדג לצירו דומה לשלקות ואסור, ע"כ צ"ל הטעם דאסור כיון דדרך מקצת ב"א לסוחטן ודומין לתותים ורמונים.

**גופא כבשים שסחטן אמר רב לגופן מותר למימיהן פטור אבל אסור ושלקות בין לגופן בין למימיהן מותר ושמואל אמר אחד זה ואחד זה לגופן מותר למימיהן פטור אבל אסור רבי יוחנן אמר אחד כבשים ואחד שלקות לגופן מותר למימיהן חייב חטאת**

**בבאור היתרא דלגופן**

1. **יש לעיין אי הוי היתר כללי במלאכת ''דש'', או דהוי היתר רק בכבשים ושלקות.** ומצינו בזה פלוגתא בראשונים. דהנה יעוין ברש''י דכתב דלאו מפרק הוא הואיל ולאו למשקה הוא צריך. וכן מבואר בראשונים דף קיא ע''א בהא דאסר רב להדוקי בגד בחבית יין ופירש רש''י שם דאיכא בזה חשש סחיטה וכתב על זה הרמב''ן [וכן בר''ן] וז''ל, אבל אין פרש"י ז"ל במסוכרייא דנזייתא מחוור עדיין לפי שהסחיטה אינה אב מלאכה בפני עצמה שיתחייב עליה בכל ענין, אבל מפרק הוא ותולדה דדש הוא כסחיטת זתים וענבים, וכשאינו צריך למשקין הנסחטין אינו דומה לדש כלל כדמשמע גבי הסוחט כבשין (קמ"ה א') דלגופן מותר ולמימיהן חייב, ואפשר דלרב אסור כיון דקא סחיט מ"מ אף על פי שאינו צריך לסחיטה זו, שהרי דרך סחיטה בהן ואסור לכתחלה וכן עיקר. ומבואר דליכא בזה איסור דאוריתא אולם איסור דרבנן איכא, וצ''ב אמאי בסוגין ליכא להאי איסורא. ובאגל''ט סעיף י''ז ס''ק ס''ד מבאר דרק היכא דנסחטו ביין וחומץ שדרך סחיטה בהם איכא להאי גזירה, משא''כ כבשין ושלקות שנכבשו במים. ובחזו''א נ''ה ה' כתב דהחילוק הוא בין בגד דדרך לסוחטו לכבשים ושלקות שאין דרך לסוחטן. ויעוין בלשון הר''ן וז''ל, אלא מיהו כיון דקא סחיט במשקין שדרך סחיטה בהן מיתסר מדרבנן. ומשמע כהאבנ''ז.

**ויש לעיין בבאור כונתם דע''י דא''צ לא הוי כלל מלאכה ולא הוי רק אצל''ג**. דאי נימא דבמלאכת דש איכא תיקון לדבר א''כ מאי איכפת לן כונתו סכ''ס בדבר הנסחט נעשה תיקון. אולם אי נימא דהמלאכה הוי בעצם ההפרדה בין שתי חלקי הפרי א''כ אפשר דכל כמה דליכא משמעות להפרדה ליכא בזה חפצא דמלאכה רק דבדש גמור דמפרידו מהקליפות בהא עצם המציאות של ההפרדה מהקליפה משווי ליה כפעולת הפרדה ולא בעינן את רצונו בהך הפרדה והראיה דדש גמור שאני מהא דמבואר בדף עג ע''ב דמנפט ומנפץ תולדה דדש למרות דליכא לו רצון בדבר הנידוש [יעוי''ש ברש''י דמוציא את הגרעינים מתוכם] . ובתוס' דף ע''ג ע''ב גם נקט דהוי חסרון בגוף המלאכה רק דתוס' שם מדמי ליה לקורע על מנת לתפור ומוחק על מנת לכתוב. ומסיים וז''ל, ''אלא טעמא לפי שאין דרך דישה בכך''. וכבר האריכו האחרונים בבאור כונת תוס' ואכמ''ל.

**בבאור התוס' בכתובות ביסוד היתרא דסוגין**

1. **יעוין בתוס'** בכתובות וז''ל, אבל קצת קשה אי פסיק רישיה דלא ניחא ליה אסור אמאי קאמר רב בפרק חבית (שם קמה.) כבשים שסחטן לגופן פטור ומותר הואיל וא"צ למים היוצאין והשתא אף על גב דא"צ היה להיות אסור, ואור"י דמצינן למימר דדוקא כבשים שרי דהוי הנסחט מהם כמו אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו כדאמרינן דאפי' למימיהם פטור אבל אסור, ועוד י"ל דכל דבר שאדם עושה במזיד לא שייך למימר שמא יסחוט דסברא הוא כיון דלדעת כן הוא עושה. ומבואר בדבריו דלדעת הערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר ניחא היטב הך דינא דלגופן, אולם יש לעיין מה כונתו בתרוץ השני דגם אי לא ניח''ל אסור היכא דליכא למיחש שמא יסחוט ליכא איסור, ולכאורה כל כמה דלא ניח''ל אסור א''כ הו''ל כסחטו למימיו ואסור מעיקר הדין. ומבואר בתוס' כמו שהוכיח הקוב''ש כתובות אות יח דגם להחולקים על הערוך שרי מדאורייתא בלא ניחא ליה אלא דס"ל דמדרבנן מיהא אסור, ולזה תירץ תוס' דהכא ליכא לאיסור דרבנן.

**ובתרוץ השני דהוי כאוכלא דאיפרת יש לעיין מה דמסיים וכדאמרינן דאפי' למימיהן אסור רק מדרבנן,** ומשמע דהוי סברא רק באיסור דרבנן דכיון דהוי רק איסורא מחמת גזירה הלכך אר היכא דסחטו למימהן והשיבן כמשקה גזרו שמא יסחט זיתים וענבים אולם בסחטן לגופן דלא חשיבה למשקה הוי כאוכל ליכא גזירה. אולם כבר תמה השטמ''ק בגליון מהא דלר' יוחנן דמחייב חטאת גם איכא היתרא דלגופן, וכן תמה הרעק''א. ויעוין ברעק''א דמיישב וז''ל, ואולי י"ל דכונת תוס' רק בדרך הוכחה כדאמרינן דאפילו למימיהם פטור, היינו דהרי חזינן דלרב למימיהם פטור וע"כ הטעם דהנסחט אוכלא דאיפרת, וא"כ י"ל דעד כאן לא פליג ר"י אלא בסוחט למימיהם דבזה שם משקים עליו, אבל לגופה גם ר"י ס"ל דהנסחט הוא אוכלא דאיפרת ואין כאן סחיטה כלל. ומבואר דהאחשביה הוי סברא בדאוריתא דרק באחשביה חשיב משקה.

**בדברי הרמב''ם בהיתרא דלגופן**

1. **יעוין ברמב''ם פכ''א הי''ג וז''ל, כבשים שסחטן אם לרכך גופן מותר ואם להוציא מימיהן אסור**. ומדייק האגל''ט דהיתרא דסוחטן לגופן הוי רק היכא שאינו מכוין להוציא מימיהן רק שמגלגלו בידו לרכך המים. ולפי''ז היכא דנתוכין לסחיטה לא אכפת לן הא דא''צ למים היוצאין וליכא בזה היתרא ויעו''ש דמדייק מתוס' דף קמ''ד ע''ב בד''ה ה''נ וז''ל, וסוחטן דקתני היינו בליצור בלע''ז למתק הפרי. ומבואר דלא הוי סחיטה ממש.

**אולם יעוין בחזו''א נה סק''ה דמפרש דעיקר כונת הרמב''ם לפרש את מטרת הוצאת המים,** אולם ודאי שכונתו להוצאת המים וז''ל, דבין לטעם דאין איסור מפרק באינו צריך להיוצא ובין לטעם דלא אחשביה הדין נותן דאף אם מכוין להוציא המים מותר כל שאינו צריך להם.

**ויעוין עוד ברמב''ם פ''ח ה''ז ח' דחובל דרך נקמה חייב,** ומשמע כדרך האבנ''ז דכל כמה דנתכוין להוצאת הדם לא בעינן שיהא לו צורך בדם ובחזו''א מבאר דכונת הרמב''ם דמשכך נקמתו בשפיכת דמו לחוץ, ולטעמא דלגופן מותר משום דלא אחשביה ל''ק כלל מחובל דדם הוי משקה בעצמותו.

**בהיתרא דסוחט לאיבוד**

1. **יעוין ברשב''א וברמב''ן בכתובות דף ו' דמביאם מר''ת דסוחט לאיבוד לא הוי מלאכה** וכן פסק המג''א סימן שכ ס''ק כ''ג וז''ל, ואפי' למ"ד פסיק רישיה דלא ניחא ליה אסור מ"מ הכא שרי משום דסוחט משקין תולדה דדש היא ואינו אסור אלא כשהמשקין היוצאין אינן הולכים לאיבוד (מ"מ פ"ט ורשב"א וריב"ש סי' שצ"ד) ויש לעיין אי הוי היתר בפני עצמו והוי רק היכא דהולך לאיבוד או דהוי מאותו יסוד של הראשונים דבעינן דיהא ניח''ל במשקה היוצא. ובחזו''א נה ה' נקטיה בחדא מחתא. ויש לעיין במג''א סק''ט בהיתרא דכבשין ושלקות לגופן דנקט טעמא דא''צ למימהן ולא הזכיר את הראשונים דהתירו בהולך לאיבוד. ויעוין בתהלה לדוד שכ סק''ח דמחלק בין הולך לאיבוד להיכא דנמצא בכלי רק א''צ למשקה ונקט דהריב''ש דהוכיח את היסוד דהולך לאיבוד מהיתרא דלגופן ס''ל דהיתרא דלגופן גם הוי רק בגוונא דלאיבוד רק בתהל''ד נראה דהוי ביחס לאיסורא דרבנן.

ויעוין עוד בט''ז ס''ק י''ב וז''ל, אלא דמ"מ אנו רואים מנהגינו כדיעה קמייתא שאנו סוחטין ירק שלאטי"ן בשבת וע"כ משום דהולך לאיבוד מה שנסחט. ומבואר ג''כ דהבין דהיתרא דשלקות הוי בגוונא דלאיבוד אולם יעוין בפמ''ג במ''ז ס''ק י''ב דתמה עליו וז''ל, דבריו צ"ע, דוודאי שלאט"ן הוה ככבשים ושלקות סעיף ז' דלית בהו איסור תורה, דין תורה אין חייב אלא זיתים וענבים [שבת סוף קמה, א], משום הכי לגופן שרי, הא זיתים וענבים אף לגופן אסור אטו למשקין, עיין מ"א [ס"ק] ט'. מה שאין כן בסוחט בגד יש בו חיוב חטאת בניחא ליה המשקה היוצא ממנו, אף על גב דמעלמא הוה, כתוספות שבת קמ"ה א' ד"ה כבשים, אם כן י"ל באזיל לאיבוד נמי אסור. אלא די"ל דלא שכיח כזיתים שעומדים לכך, ודמי לכבשים ושלקות, ומכל מקום לא היה להזכיר שלאטי"ן, כי אם כבשים המוזכר בסעיף ז'.

**בדין חולב בכלי ע''מ לאבד**

1. יעוין עוד בט''ז שם דאם נשפך שכר או שאר משקים שאינם מלבנים על המפה שעל השלחן והוא רוצה לנקותו עכ"פ לא ישאוב משם תוך כף א' ולשפוך לחוץ דאע"ג דישליכנה לאיבוד מ"מ כאן בשעה שהוא שואב תוך הכף עושה איסור גמור והוה תולדה דמפרק ובזה הכל מודים לאיסור ולא יועיל מה שישפוך אח"כ הכף לחוץ דזהו מעוות לא יוכל לתקון.

ובפמ''ג שם הביא מאליה רבה אות [כב] דנקט דכיון דסוף סוף לא ניחא ליה, לית כאן דש. וכתב שם הפמ''ג וז''ל, ואפשר מפני מראית עין מדרבנן אסור, דהרואה יאמר שרוצה לשתות המשקה ששואב "בכף" ואסור, ואפשר זה כוונת הט"ז. ומבואר בזה נידון יסודי אי בסוחט לכלי ע''מ לאבד חשיב סחיטה לאיבוד. ויעוין בחזו''א נה ה' [בסוגרים] וז''ל, ואף אם חולב ע''מ לשפוך לאיבוד נראה דחייב דכיון דהוא בכלי ועביד דממלך ורוב בני אדם אינן מאבדין חשיב משקה.

**בבאור החילוק בין כבשין לשלקות למרות דכבוש כמבושל**

1. יעוין בשפת אמת וז''ל, הא דמפליג בין כבשים לשלקות אף על גב דבעלמא קיי"ל דכבוש כמבושל, י"ל דלא לגמרי הוי כמבושל אלא לענין בליעה הוי כמבושל אבל לענין זה שיהי' נחשב אוכל זה אינו אלא בבישול ולא בכבוש, וכן מצינו בכמה דברים דלא הוי כמבושל ממש [כמ"ש הפרמ"ג ביו"ד (סי' ק"ה) לענין דם שבשלו דכבוש אינו כמבושל