שיעור לג - לד סימן ריא סעיף ד -ריב א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור לג - לד**

**~ סימן ריא סעיף ד -סימן ריב סעיף א ~**

## [סימן ריא סעיף ד] כל הקודם בפסוק 'ארץ חטה ושעורה' קודם לברכה, וארץ בתרא הפסיק הענין, וכל הסמוך לו חשוב מהמאוחר ממנו לארץ קמא. הילכך תמרים קודמים לענבים, שזה שני לארץ בתרא וזה שלישי לארץ קמא.

# קדימת שעורה לזית

ובמשנ"ב (ס"ק כא) הביא את סדר המקרא 'ארץ חטה ושעורה וגפן ותאנה ורמון ארץ זית שמן ודבש' ומארץ שבאמצע הוי התחלת סדר וכל הסמיך לו חשוב יותר מהמאוחר שבארץ קמא, וכששוים אז הקרוב לארץ קמא קודם.

והנה השו"ע הביא דוגמא לדין קדימה שיש להקדים תמרים לענבים, אמנם לשון הטור 'חטה קודמת לזית ששניהם ראשונים לארצות ויש לחטה יתרון שקודמת בפסוק ומטעם זה נמי שעורה קודמת לדבש' עכ"ל, והביא דוגמא דשעורה קודמת לתמרים כי השעורה שניה לארץ קמא ותמרים שניה לארץ בתרא, אמנם השו"ע השמיט דוגמא זו, ובהמשך דבריו (סעיף ה) נתבאר להדיא שהכוסס חיטה אין לו דין קדימה מחמת שהוא המוקדם בפסוק, משום שברכתו בפה"א, ולכן אינו קודם לשאר פירות.

וכעי"ז מבואר בטור בסוף הסימן שהבה"ג פירש את דיני הקדימה שנלמדו בפסוק דיש להקדים חיטה ושעורה לתמרים דווקא כשעשה מהם תבשיל, אך בכוסס חיטה יש להקדים את התמרים. אכן הטור כתב דהבה"ג כתב כן רק לשיטתו דלעולם יש להקדין ברכת בפה"ע לבפה"א, אך לדידן יש להקדים כוסס חיטה לאכילת התמר כיון שהוא קודם בפסוק ע"ש.

ודברי הטור צ"ע דכיון שהכוסס שעורה מברך עליה בפה"א, ועל התמרים מברך בפה"ע, הרי אין ברכותיהן שוות, ובאין ברכותיהן שוות קיי"ל שמברך על החביב ואין קדימה של מין ז', ולכאורה אם אין קדימה למין שבעה ה"ה שאין דין להקדים את המוקדם בפסוק.

והנה המג"א (ס"ק ו) והט"ז (ס"ק ד) דקדקו מדברי השו"ע שמעשה קדירה קודם לשאר פירות כיון שהוא קודם להם בפסוק, אך זיתים קודמים למעשה קדירה של שעורים כיון שהם קודמים לו בפסוק, ואף דבאין ברכותיהן שוות אין קדימה למין שבעה, מכל מקום יש להקדים את הזיתים כי הוא המוקדם בפסוק, ואם הפסוק הקדימו גם אנחנו נקדימו. אכן האחרונים (אבן העוזר ומאמר מרדכי והו"ד בשעה"צ ס"ק טז) תמהו דאין זה מסתבר דכיון שבאין ברכותיהן שוות אין קדימה לז' מינים, לא שייך שיהיה קדימה לקודם בפסוק דהוא הקדמה בדין שבעת המינים. וכ"כ במשנ"ב (ס"ק כה) דדעת הרבה אחרונים דיש להקדים את התבשיל של שעורים לזיתים משום שברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"א.

והנה בשו"ע (סעיף ה) פסק שהכוסס חיטה אינו קודם לאכילת זית כיון שברכתו בפה"א, אלא יאכל הזית תחילה ויברך עליו בפה"ע ואח"כ יכסוס את החיטה. ובמשנ"ב (ס"ק כז) כתב דמש"כ השו"ע להקדים את הזית היינו בכה"ג שהזית יותר חביב עליו, אף אם שניהם שוים בחביבותם אז מקדימים את החיטה משום שהוא קודם בפסוק. והיינו דאף דלא קיי"ל כמג"א שיש להקדים את הקודם בפסוק לפני החביב, מ"מ כשהם שוים בחביבותם מקדים את הקודם בפסוק.

ועולה לנו ב' שיטות בדין קדימה של חיטה לזית, דלדעת השו"ע מיירי דווקא בתבשיל של חיטה [והאוכל תבשיל של שעורים וזית נחלקו האחרונים ומסקנת המשנ"ב שיש להקדים התבשיל של השעורים], ולדעת הטור חיטה קודמת לשאר פירות בכוסס חיטה [אף שברכתו בפה"א], וכוסס שעורה קודם לתמרים אך זית קודם לו כי הוא המוקדם בפסוק.

# ברכה מבוררת עדיפה

ויש עוד ביאור שהובא בהג"ה בלבוש (והביאו המג"א ס"ק ח) דיש ב' מעלות בקדימה, דכל שהברכה מבוררת יותר יש להקדימה, וכל שהוא קודם בפסוק קודם טפי. והנה ברכת בורא מיני מזונות היא מבוררת קצת, אך פחות מבוררת מברכת בפה"ג. ולדרך זו יוצא דאם יש זית ויין יברך תחילה על היין כי היא ברכה מבוררת ביותר ועדיף על בפה"ע שמברך על הזיתים אף שהזית מוקדם בפסוק, אמנם האוכל תבשיל של חיטה מקדים אותו ליין משום דיש לו מעלה על יין כי הוא קודם לו בפסוק, וגם היא ברכה קצת מבוררת, ואף שברכת היין מבוררת יותר החיטה עדיפה כי היא קודמת בפסוק אך היין קודם לשאר הפירות כי הדין להקדים ברכה מבוררת עדיף על דין ההקדמה של הקודם בפסוק.

והאוכל תבשיל של שעורה וזית יברך תחילה על הזית, כיון שברכת השעורה אינה מבוררת כל כך, והזית קודם בפסוק. והמג"א (בסוף הסימן) הקשה דלפי זה אם יש לו זית ותבשיל של שעורה ויין איזה מהם יקדים, דאין להקדים את הזית שהרי יין קודם לו כי הוא מבורר טפי, אך אין להקדים את היין כי התבשיל של השעורה קודם בפסוק, וגם על השעורה אין לברך שהרי זית קודם לו כמו שנתבאר וצ"ע.

# דעת הלבוש שהכוסס חיטה קודם לפרי שלא הגיע לעונה"מ

והנה נתבאר שהמשנ"ב מסיק לדינא דמעשה קדירה לעולם קודם לשאר פירות כיון שמברך עליו בורא מיני מזונות קודם, והכוסס חיטה לעולם נדחה בפני שאר פירות כיון שמברך עליו בפה"א. ולשיטה זו קשה דא"כ על מה נאמר שחיטה קודמת משום שהיא קודמת בפסוק. ואפש"ל דמיירי בשוין בחביבות.

ובלבוש חידש דמה שנאמר שחיטה קודמת לזית היינו דהכוסס חיטה קודם לזית שלא הגיע לעונת המעשרות דמבואר בסימן רב שמברכים עליו בפה"א, ובזה אם אוכל זית וכוסס שעורים יקדים את הזית לשעורים, אך המג"א (שם) כתב שלא נראה כן, דעדיין קשה על מה נאמר דשעורים קודמים לתמר, שהרי על תמר לעולם מברכים בפה"ע, וממילא הוא קודם לכוסס שעורים. וע"ש ששעורה קודמת לתמר היינו רק באופן שהכין מהשעורה תבשיל. ובאליה רבה (ס"ק י) תמה על הלבוש שלדבריו תבשיל של שעורים קודם לזית ולא צריך להקדימה בפסוק.

# הקדמת במ"מ שמברך על אורז

בשו"ע בסוף הסימן מבואר דיש להקדים לפי חשיבות הברכות דהמוציא קודם להכל, ואח"כ תבשיל שברכתו מזונות, ואח"כ בפה"ג. והנה לשון השו"ע דבורא מיני מזונות קודם משום שהוא חשוב דעושים ממנו פת, ודקדק הפמ"ג (א"א ס"ק יג) דלשיטתו ברכת במ"מ של אורז אינה קודמת לשאר מאכלים דהא אין עושים ממנה פת, ובהגהות הלבוש כתב דאורז קודם לשאר פירות כיון שמברך עליו במ"מ היא ברכה חשובה יותר. ובמשנ"ב השמיט פלוגתא זו וצ"ע לדינא.

# לאכול מזונות בקידוש קודם אכילת הפת

כתב המשנ"ב (ס"ק כח) דברכת המוציא קודמת לברכת במ"מ ולכן יטול ידיו תחילה ויאכל פת ואח"כ יאכל מהמיני מזונות, ואם אוכל תבשיל יש עוד טעם להקדים הפת דבלא"ה הוא גורם גם ברכה שאינה צריכה. והפוסקים העירו מזה על מנהג כמה מקומות שעושים 'קידושא רבה' ואוכלים מזונות ואח"כ נוטלים ידיים לסעודה, דלכאורה צריך להקדים ולברך המוציא קודם לבורא מיני מזונות, ובשועה"ר (סעיף יב) יישב מנהג העולםדכיון שרגילים בכך אין בזה משום ברכה שאינה צריכה.

## [סעיף ה] וכל זה דצריך להקדים, היינו דוקא לכתחילה, אבל אם עבר ובירך על השני, אם הברכות שוות יוצא ואין צריך לחזור ולברך על זה שהיה לו להקדים, ובלבד שיהא דעתו ג"כ עליו בברכתו.

# המברך על פרי אם פוטר את הפירות הקודמים להם

ובמשנ"ב (ס"ק לב) כתב שאם מברך תחילה על פרי שאינו ממין שבעה או שאינו חביב אינו פוטר את הפרי ממין שבעה אא"כ כיון להדיא לפוטרו, וטעמו משום דאינו בדין שיפטור מי שאינו חשוב את החשוב דרך גררא אלא בכוונה.

ובמשנ"ב (ס"ק לג) כתב דבאופן שיש לפניו פרי שהוא חביב ופרי אחר ממין שבעה, דקיי"ל שמקדים לברך על המין שבעה, מכל מקום בזה אם הוא מברך בתחילה על הפרי החביב עליו הוא פוטר את הפרי ממין שבעה אף כשבירך בסתמא כיון שלדעת הרמב"ם מקדים את החביב ולדבריו פטר את המין השני. ודבריו צ"ע לכאורה דהא מה שלא פוטר את המין האחר דאמרינן שבסתמא לא נתכוין לאוכלו מהא דלא הקדימו, וא"כ כיון דקיי"ל דלא כהרמב"ם, ויודע הדין שצריך להקדים מין שבעה, הרי בסתמא הוא לא מכוין לפטור את המין שבעה אם מברך על המין החביב, ומדוע שלא יחזור ויברך.

אבל באמת במשנ"ב (ס"ק לד) הביא את לשון הרשב"א 'דאינו בדין שיפטור מי שאינו חשוב את החשבו בדרך גררא' ומשמע שאינו משום דלאו בדעתו לאוכלו. וכן מבואר בביאור הלכה בשם הא"ר שכל סברת הרשב"א זה רק בשני מינים, אך במין אחד אפילו אינו חשוב הוא פוטר את החשוב.

עוד יש לדון באופן שבירך בורא מיני מזונות על אורז ואח"כ הביאו לפניו תבשיל או פת הבאה בכיסנין שברכתו מזונות האם הוא נפטר ע"י האורז, והביאו בשם הגריש"א (שיעורי ברכות עמוד תמט) דאינו נפטר. ומצינו כעין זה בשו"ע הרב (ברכות הנהנין פרק ט סעיף ז) שנסתפק אם המברך במ"מ על מעשה קדירה פוטר פת הבאה בכיסנין. וע"ש שהעלה דמספק לא יחזור ויברך.

ובכל אלו הדינים מבואר בחידושי הרעק"א שאם הוא אורח ומברך במ"מ הוי כמו שדעתו להדיא על כל מה שיביאו לפניו. ונראה דכן הדין גם במי שאשתו מגישה לו את האוכל הוי כמו שדעתו בהדיא לפטור את כל מה שיביאו לפניו.

**שיעור לד**

**]סימן ריב סעיף א] כל שהוא עיקר ועמו טפילה (פי' דבר בלתי נחשב), מברך על העיקר ופוטר את הטפילה בין מברכה שלפניה בין מברכה שלאחריה, לא מיבעיא אם העיקר מעורב עם הטפל, אלא אפילו כל אחד לבדו, ואפילו פת שהוא חשוב מכל, אם הוא טפל כגון שאוכל דג מליח ואוכל פת עמו כדי שלא יזיקנו בגרונו, מברך על הדג ופוטר הפת כיון שהוא טפל.**

# אם הטפל א"צ ברכה או שנפטר בברכת העיקר

מקור סוגיא זו במשנה בברכות (מד, א) שאם הביאו לפניו מליח ופת עמו מברך על המליח ופוטר את הפת שהפת טפלה לו, והעיקר פוטר את הטפל. ובגמרא מוקמינן לה באוכלי פירות גינוסר, ופירשו שם בתוס' (ד"ה באוכלי) דמתניתין מיירי באוכל פירות גינוסר שהם מתוקים מאוד, ולבו נחלש מחמת מתיקותם, ולכן הוא אוכל מליח כדי שלא יזיקו לו הפירות, ומכיון שאינו יכול לאכול המליח לבד, אוכל עמו פת. והקשו התוס' שם דכיון שהמליח בא רק כדי להפיג את המתיקות של הפירות גינוסר, מדוע צריך לברך על המליח הרי הפירות הם העיקר והמליח טפל להם, ותירצו דמיירי שלא אכל את הפירות באותו מעמד, והיינו שהיה שינוי מקום ולכן ברכת הפירות גינוסר אינה יכולה לפטור את המליח. עוד תירצו שם דכיון שלא היתה דעתו בשעת אכילת הפירות לאכול אחר כך מליח, ורק לאחר שאכל את הפירות המתוקים הוא נזקק לאכילת הפירות, לכן המליח לא נפטר בברכת הפירות, דכל שאין דעתו לפוטרו אינו נפטר בברכת העיקר עכת"ד התוס', וכן פירש המג"א (ס"ק ב) את דברי התוס'.

ומדברי התוס' מתבאר דאם היה שינוי מקום בין אכילת העיקר לאכילת הטפל, או שבשעת אכילת העיקר לא היה בדעתו לאכול את הטפל, העיקר אינו פוטר את הטפל. והאחרונים כתבו דיש להוכיח מדברי התוס' ביסוד דין עיקר וטפל, דאין הכוונה שהטפל אינו טעון ברכה, ולעולם גם הטפל טעון ברכה, אלא שהוא נפטר בברכת העיקר.

וכעין זה כתב החזו"א (או"ח סימן כז ס"ק ט) וז"ל 'מבואר מזה דהא דעיקר פוטר את הטפל, אין פירושו דטפל א"צ ברכה, דנטל חיוב ברכה ממנו כיון שהוא רק טפל, אלא פירושו שהטפל א"צ ברכה דידיה, אלא שצריך עתה ברכת העיקר, והוי עתה העיקר והטפל ברכותיהן שוות, וברכת העיקר הוא גם ברכת הטפל' עכ"ל. והנה מלשונו משמע שלא רק שברכת העיקר פוטרת את הטפל, אלא שנעשה ברכת הטפל כברכת העיקר וחשיב כברכותיהן שוות, ולפי זה יוצא לכאורה דכשאוכל פירות ואחר כך את המליח, ולא היה דעתו מעיקרא לאכול את המליח, אף שלא נפטר המליח בברכת העיקר, לכאורה יצטרך לברך על המליח בפה"ע, דמלשון החזו"א משמע שצריך לברך על הטפל כברכת העיקר, דכתב דחשיב כברכותיהם שוות, והוא חידוש גדול שלא נזכר בפוסקים שהאוכל את הטפל בפנ"ע יברך על הטפל כברכת העיקר.

והנה הרמ"א (בסעיף זה) כתב שאם אוכל את הטפל קודם העיקר צריך לברך עליו בפני עצמו שהכל הואיל והוא טפל לדבר אחר, אכן במשנ"ב (ס"ק י) פסק שמברך על הטפל את הברכה הראויה לו. והיינו דלדעת הרמ"א מברך שהכל, ולדעת המשנ"ב מברך את הברכה הראויה לו, אך לא מצינו בפוסקים שיצטרך לברך על הטפל כברכת העיקר.

ויותר נראה דגם לדעת החזו"א יברך על הטפל את הברכה הראויה לו, ורק כוונת החזו"א דבאופן שאוכל את העיקר ביחד עם הטפל חשיב כברכותיהם שוות, אך בוודאי אם אוכל את הטפל בפנ"ע מברך עליו את הברכה הראויה לו.

[ואגב יש להוסיף דהגרי"ש אלישיב הוכיח מדברי הרמ"א הנ"ל כיסוד הנ"ל בהא דעיקר פוטר את הטפל, דאין הכוונה שהטפל אינו טעון ברכה, אלא שהוא נפטר בברכת העיקר, ולכן צריך לברך על הטפל בפנ"ע].

ומטעם זה נראה שהטפל מצטרף לעיקר לשיעור ברכה אחרונה, דכיון שהוא טעון ברכה ונפטר בברכת העיקר דין הוא שיברכו לאחריו. והיינו דווקא לעניין ברכת בורא נפשות, וכמו שנתבאר לעיל דהכרעת המשנ"ב דמברך על הטפל את הברכה הראויה לו.

# שהפת פוטרת את שאר האוכלים שבסעודה

והנה אחד מהאחרונים (עי' חוט שני ברכות עמוד ריט) כתב שהבעה"מ חולק על הסברא הנ"ל, וס"ל שטפל אינו טעון ברכה כלל, וכוונתו לדברי הבעה"מ בברכות (כט, א מדפי הרי"ף, והביאו המג"א כאן ס"ק ב) על המבואר בגמרא (ברכות מא, ב) דהפת פוטרת את כל מה שאוכל בסעודה, דהקשה הבעל המאור מה החידוש בכך הא קיי"ל שבכל מקום העיקר פוטר את הטפל, ותירץ דקמ"ל שאפילו כשלא היה בדעתו לאכול את שאר המאכלים, מכל מקום הפת פוטרת את כל מה שהוא אוכל בסעודה, ורצו האחרונים להוכיח מדבריו דמבואר שעיקר פוטר את הטפל אפילו כשאין דעתו לאכול את הטפל.

אכן נראה ברור דאדרבה בכל עיקר וטפל אין העיקר פוטר את הטפל אלא אם דעתו לאכול את הטפל, שהרי הטפל טעון ברכה ורק ברכת העיקר פוטרתו וכנ"ל, ורק חידש הבעה"מ שבפת הפוטרת את שאר המאכלים בסעודה יש חידוש מיוחד שהיא פוטרת את שאר המאכלים אפילו כשלא היה בדעתו לאכול אותם. וטעם הדבר דמה שפת פוטרת את שאר המאכלים הוא לא מדין עיקר וטפל אלא משום שכל הסעודה נחשבת כאכילה אחת, וכיון שמברך על הסעודה את ברכת הפת ממילא הוא פוטר את כל מה שאוכל בסעודה. וכן מבואר להדיא במג"א שהביא דברי הבעה"מ, ומבואר שם שהוא דין מיוחד בפת הפוטרת את שאר המאכלים, משום שבסעודה דעתו על כל מה שיביאו לו.

# סלט המעורב בו שתי מינים

מבואר בשו"ע שכל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר, וביאר המשנ"ב (ס"ק א) כגון שיש תערובת של שני מינים דהרוב הוא העיקר, ומברך על הרוב ופוטר את המיעוט. והוסיף המשנ"ב דאפילו אם כל מין ומין עומד בפני עצמו וניכר נמי אזלינן בתר רוב ומברך על הרוב שהוא העיקר ופוטר את המיעוט שהא הטפל. ובשעה"צ (ס"ק ב) הביא דדעת החיי אדם שאם כל מין ניכר בפני עצמו, יברך על כל מין בנפרד, אך מסיק לדינא דלא קיי"ל כהחיי אדם אלא מברך ברכה אחת על העיקר, דספק ברכות להקל.

אמנם נראה שאף לדעת המשנ"ב אם החתיכות גדולות מאוד שכל חתיכה עומדת בפנ"ע, בכה"ג לכו"ע יברך על כל חתיכה את הברכה הראויה לה. ובערוך השולחן (סעיף ב) כתב דהגדר הוא שאם הם חתיכות מאוד גדולות שאינו מעלה בכף אלא רק חתיכה אחת, חשיב כחתיכות גדולות מאוד שצריך לברך כל מין ומין בפני עצמו.

והנה בביאור הלכה (ד"ה אם העיקר) הוסיף שהרוצה לחוש לדברי החיי אדם ימעך אותם את ב' המינים שיהיו מעורבים ביחד ואז לכו"ע יכול לברך על הרוב שהוא העיקר.

ויש עוד עיצה בזה שיקח עוד פירות אחרים שאינם בתערובת ויברך עליהם בפני עצמם.

# להוציא מין אחד מהסלט ולברך עליו

עוד יש שהציעו (עי' בספר וזאת הברכה עמוד 94) שיוכל להפריד את הסלט ולהוציא חתיכה אחת מכל מין, ויברך על כל מין בפני עצמו ואחר כך יאכל את התערובת.

אך נראה דאין נכון לעשות כן דכיון שמיד אחר כך הוא ממשיך ואוכל את כל הסלט חשיב הכל כאכילה אחת, ולדעת המשנ"ב צריך לברך רק ברכה אחת כברכת הרוב. וכמו שפשוט הדבר שאף אם ארע שבתוך אכילתו עלה לו בכף רק מהמין הטפל ודאי הוא נפטר בברכת העיקר, דהכל נחשב כאכילה אחת ובאותה אכילה הוא מברך על העיקר ופוטר את הטפל, א"כ גם הפרי שהופרד נחשב כחלק מהסלט ואינו יכול לברך עליו בפנ"ע.

ומה שכתבו (ע"ש בוזאת הברכה) שיפריד את שתי המינים זמן מה קודם אכילתו, דבזה ייחשבו כב' מינים נפרדים ויברך על כל מין בפני עצמו, נראה דגם זה אינו נכון דכיון שהכינו את כל התערובת ביחד, הכל נחשב אותו סלט וצריך לברך על הכל כברכת העיקר [ויש לדון בזה גם משום ברכה שאינה צריכה, דע"י שמפריד את המינים הוא גורם שיצטרך לברך על המין שהוא מהמיעוט].

# גם לדעת החיי אדם צריך להפריד המינים כשמברך

ויש להוסיף דנראה שכל מחלוקת החיי אדם והאחרונים היינו בכה"ג שמוציא בתחילה מין אחד מתוך התערובת, שהרי לדעת החיי אדם שמברך ב' ברכות אי אפשר שיברך בתחילה ב' ברכות ויאכל את ב' המינים משום דיש לחוש בזה משום הפסק בין הברכה לאכילה, אלא על כרחך מוציא את ב' המינים ומברך על הראשון ואחר כך על השני.

[וכעין זה מבואר בפמ"ג (במשבצו"ז ס"ק ג) שאם יש לפניו פרי שיש ספק אם מברכים עליו בפה"ע או בפה"א, ויש לפניו עוד פרי שברכתו בפה"ע, אם יברך על פרי העץ בתחילה הוא פוטר את הפרי המסופק, דע"ש שכתב שאינו יכול לברך את שתי הברכות בתחילה משום חשש הפסק. וע"ש שכתב שיכול להתנות שלא לפטור בברכה את הפרי המסופק [אך זה תלוי במחלוקת אם יכול לכוין להגביל את הברכה והארכנו בזה לעיל בשיעורים בכמה מקומות].

# אכל ממין אחד יותר

והנה נראה פשוט שאם היה בתערובת רוב ממין אחד, וכגון שהרוב ממין שברכתו בפה"ע, ובירך בפה"ע ואחר כך אכל יותר ממין העץ עד שנהיה הרוב ממין האדמה, דוודאי שאינו צריך לברך עתה על מין האדמה שהיה מיעוט בתחילה, דאזלינן בתר תחילת אכילתו.

אמנם באופן שהיה רוב מפרי העץ ואכל בעיקר מהרוב, ואחר כך בא אחר לאכול מהתערובת ועתה הרוב הוא מפרי האדמה, לכאורה בכה"ג יברך השני על מה שהוא רוב בשעת הברכה.

ויש לדון באופן שיש רוב למין מסויים וכגון שהרוב מפרי העץ, אך האדם רוצה לאכול מתוך התערובת בעיקר מהמין של המיעוט, ויש לדון האם בכה"ג דנים לפי מה הרוב ממה שהוא רוצה לאכול או לפי רוב התערובת וצ"ע. ונראה דכל כה"ג עדיף שיפטור ע"י פירות אחרים מבחוץ.

# אם יש כמות שווה מב' המינים

הנה נתבאר במשנ"ב שאם אוכל סלט המעורב מב' מינים, מברך על אותו המין שהוא מרובה מחבירו דהרוב נחשב כעיקר. ויש לדון באופן שנראה שמעורב מב' המינים בכמות שוה, ולכאורה בכה"ג יצטרך לברך על כל מין בפנ"ע דאין מין אחד שהוא העיקר בתערובת. וכן מבואר בחוט שני (הלכות ברכות עמוד ריט).

ולכאורה כוונתו אפילו באופן שאינם ממש בשווה שהרי אי אפשר לצמצם, ועל כרחך יהיה ממין אחד יותר, אלא כל שנראה שהם שוין יברך ב' ברכות. אכן בדקדוק דברי הפמ"ג לעיל (סימן רח משבצו"ז ס"ק ז) משמע שצריך דקדוק בזה ורק אם שוים ממש מברך ב' ברכות, דכתב שם דבשוין יוסיף קצת ע"ש. ונראה לדינא שאם הם נראים בערך שוים לכתחילה יש להחמיר ולפטור את התערובת עם פירות אחרים שמביא מחוץ לתערובת.

# ג' מינים בתערובת

באופן שיש סלט עם ג' מינים שאחד ברכתו בפה"א ושתי המינים הנוספים ברכתם בפה"ע, וכגון שיש סלט עם תפוח, תפוז ובננה, כתב החוט שני (ברכות עמוד ריט) שיברך בפה"ע כיון שרוב התערובת הוא ממינים שמברכים עליהם בפה"ע. אך ידוע בשם ר' אברהם גניחובסקי זצ"ל שאמר דבכה"ג לא אזלינן בתר הרוב שהרי אין רוב למין מסויים שנוכל לומר שהוא עיקר התערובת, וכן נראה בסברא שבתערובת זו אין מין מסויים שהוא העיקרי, ובכה"ג יצטרך לברך על כל מין בפנ"ע. ומכל מקום לכתחילה נראה שבכה"ג יש להביא פירות ממקום אחר ולברך עליהם בפנ"ע.

ובאופן שיש בתערובת ג' מינים נפרדים שהאחד ברכתו העץ והאחד ברכתו בורא פרי האדמה והמין השלישי ברכתו שהכל, נראה דבכה"ג אין מין אחד שנחשב כמין העיקרי ויצטרך לברך על כל מין בפנ"ע.

הדינים העולים:

1. האוכל עיקר ועמו טפל מברך על העיקר ופוטר את הטפל. ואם בשעה שאכל את העיקר לא היה בדעתו לאכול את הטפל צריך לברך על הטפל בפני עצמו. ולדעת הרמ"א מברך שהכל אך הכרעת המשנ"ב שיברך על הטפל את הברכה הראויה לו.
2. סלט המעורב מב' מינים מברך על מה שהוא הרוב. ובחתיכות הניכרות בפני עצמם לדעת החיי אדם מברך על כל מין בפנ"ע, אך המשנ"ב הכריע שגם בזה מברך על הרוב. אך נראה שבחתיכות גדולות מאוד לכו"ע יברך על כל מן בפנ"ע.
3. ויש שהציעו דבאופן שיש חתיכות ניכרות עדיף שיוציא את המינים מהסלט ויברך על כל מין בפנ"ע לצאת דעת החיי אדם. אך נראה דאין נכון לעשות כן דהכל נחשב חלק מהסלט ותליא במחלוקת החיי אדם והמשנ"ב.
4. אם אכל הרבה ממין שהוא הרוב ונשאר רוב ממין אחר א"צ לברך ברכה אחרת, ואם אחר בא לאכול את הסלט יברך לפי מה שהוא הרוב בשעת הברכה.
5. אם נראה שמב' המינים יש כמות שווה יש להסתפק אם לברך על שניהם, ונראה דבכה"ג יש לפטור ע"י פירות אחרים מבחוץ.
6. כשיש ג' מינים בתערובת נראה שיברך על כל מין בפנ"ע, ואם ב' מינים ברכתן בפה"ע ומין אחד ברכתו בפה"א יש שאמרו שצריך לברך העץ על הכל, אך יותר מסתבר שגם בכה"ג צריך לברך על כל מין בפנ"ע, ועכ"פ נראה דלכתחילה בכה"ג יקח פירות מחוץ לתערובת.