פרק חמישי יוצא דופן
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**­פרק חמישי יוצא דופן**

**במשנה כל הנשים מטמאות בבית החיצון** צריך להבין מה השייכות בין הדין הזה למה שמובא ברישא – שיוצא דופן לא מטמא בטומאת לידה. ונראה שהנושא במשנה הוא אופני היציאה של דברים המטמאים, שברישא ביאר מאיזה מקום הוולד צריך לצאת כדי שיטמא, ולאחר מכן ביאר להיכן צריך להגיע דם הנדה ושכבת הזרע כדי שתגרם לאדם טומאה.

**שם ומטמאין בכל שהוא** ברש"י (לקמן מ"ב) מבואר שדברי המשנה נסובים על דם נדה[[1]](#footnote-1) זיבה וקרי. אולם הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שדין המשנה מתייחס רק לשכבת זרע וזוב, והרש"ש הקשה על דבריו – שמשמעות המשנה היא שגם דם הנדה מטמא בכל שהוא.

**ויתכן** שגם הרמב"ם מודה לכך שדם נדה מטמא בכל שהוא[[2]](#footnote-2), והסיבה שהוא הזכיר רק "שכבת זרע בזוב" היא מכיוון שטומאתם בכל שהוא שנויה במחלוקת (לקמן מ"ג:).

**בגמרא ור"ש ההיא אפילו וכו'** קשה, כי מקושיית הגמרא מקודם – "מאי טעמייהו דרבנן", משמע שהפשטות היא כמו ר"ש, ומדוע כעת הגמרא שואלת מה הטעם שלו.

**הרשב"א** כתב שכאשר הגמרא הקשתה "מאי טעמייהו דרבנן", היא ידעה שר"ש דורש מ"תלד", ודרכו של הש"ס לברר את דבריו בדרך של קושיה ותירוץ.

**תוס' הרא"ש** ביאר – שלאחר שהגמרא ביארה את האופן שרבנן דורשים את הפסוק, הוקשה לה מדוע ר"ש לא דרש כמו רבנן.

**והערוך לנר** ביאר ע"פ המבואר בתוס' – שרבנן דורשים שתי דרשות מ"תזריע", והוקשה לגמרא מדוע גם ר"ש לא דורש כך.

**שם סד"א זכר ונקבה כתיב וכו'** הרשב"א הקשה – שהמילים "זכר" ו"נקבה" נצרכו לגופן (לחלק בין טומאת יולדת זכר לטומאת יולדת נקבה), ואיך אפשר למעט מהן טומטום ואנדרוגינוס. והביא בשם תוספות (וכך מבואר בתוס' הרא"ש) שדחקו, שמכיוון שכתוב כמה פעמים בפרשה "בן" ו"בת", זכר ונקבה מיותר.

**שם גמר לידה לידה** הרמב"ן ביאר שאלמלא הג"ש היינו לומדים מלידת אדם - שיציאת דופן נחשבת לידה, ולכן לא היינו ממעטים אותה מ"יוולד".

**שם אף כאן פטר רחם** הערוך לנר הגיה "דרך רחם" במקום "פטר רחם", מכיוון שפירוש "פטר רחם" הוא הבכור, ובקדשים אין דין כזה – שדווקא בכור קדוש.

**שם ולגמר לידה לידה** עיין בחכמת בצלאל – שביאר שאע"פ שאין אדם דן ג"ש מעצמו, את הג"ש הזו מצאנו שדורשים במקום אחר (בבכורות מ"ז:).

**שם הנך נפישין** הריטב"א פירש - שהמקשה הבין שצריך למנות את "פיגול נותר וטמא" כדבר אחד (ולכן עדיף ללמוד מאדם שהפסוק ריבה בו יוצא דופן בהדיא[[3]](#footnote-3)). "

**שם הרי אלו ג' מיעוטין** תוס' בהוריות (ב: וכדבריו מובא גם ברמב"ן פה) ביאר – שלא שייך לומר כאן ש"אין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות", מכיוון שהכלל הזה נאמר רק כאשר התורה מיעטה כמה פעמים דבר אחד. והביא בשם הירושלמי – שאומרים "אין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות" רק באופן מספר זוגי של מיעוטים, ולא כשיש שלושה.

**רד"ה יוצא – והוציאו את העובר.. ונתרפאת** הרמב"ם בפירוש המשנה(בכורות ח' ב') – כתב שהוא לא יודע להסביר את מה שמספרים שיתכן שאשה תחיה ותתעבר ותלד לאחר קריעת דופנה. אולם במשנה פה מוכח שיתכן שתחיה לפחות עד ימי הטהרה שאחר הלידה.

**בד"ה שאינו קדוש – כשאר קדשים שקדם מומן להקדשן** המאירי הוסיף (ע"פ המשך הגמרא) שדברי הבהמה נסובים גם על יוצא דופן מבהמת קדשים, שאם הולידה דרך דופן - הוולד אינו קדוש מכיוון שוולדות קדשים קדושים בהוויתן, ויציאה דרך דופן לא נחשבת לידה ולכן איננה מקדשת, או אפילו אם במעי אמן הם קדושים, והתורה מיעטה מקדושה באופן שיצא דרך דופן.

**תוד"ה יוצא – הוה דרשינן מתלד לרבות יוצא דופן** קשה, כי רבנן דורשים מ"תלד" דרשה אחרת – לרבות אנדרוגינוס. מהר"ם ביאר – שאם רבנן היו מרבים מ"תלד" יוצא דופן, הם לא היו מחלקים בין עיבור אחד לשניים[[4]](#footnote-4) (ודורשים שבשני האופנים צריכה שתי קרבנות מפסוק אחד). והחת"ס כתב – שבאמת אם רבנן היו דורשים כך, הם היו מחלקים לדינא בין עיבור אחד לבין שני עיבורים.

**בד"ה כעין – דתרתי ש"מ[[5]](#footnote-5)** הרמב"ן ביאר – שמוכח שישנה עוד דרשה (מלבד מה שצריכה ללדת ממקום שתזריע) מכך שלא כתוב "כי תבעל".

**בד"ה גמר – בפ' ולד חטאת וכו' מהר"ם כתב שתוס' קצרו במקום שהיה להם להאריך, ופירש שכוונתם להביא מהגמרא שם שלומדים שם קדשים מבכור בג"ש של "אמו אמו". והרמב"ן כתב ש"אמו אמו" זו לא גזירה שווה נפרדת, אלא רק ביאור מדוע ללמוד "לידה לידה" מבכור ולא מאדם. ואע"פ שהגמרא לקמן בדף מ"א אומרת ש"הפסול של יוצא דופן נלמד משל "אמו אמו", כוונתה איננה שזו גזירה שווה, אלא שזה אחד הטעמים מדוע לומדים "לידה לידה מבכור"**

בד"ה הנך – בכור זכר (מתנות) **מהרש"א מחק את המילה "מתנות", מכיוון שמדובר כאן על בכור לנחלה ולא על בכור לכהן. ומהר"ם קיים את הגרסה – ופירש שמכיוון שבדרך כלל בכור לנחלה הוא גם בכור לכהן – אפשר להחשיב אותו כ"מתנה" מכיוון שצריך לתת תמורתו חמישה סלעים.**

שם ובפרק ראשית הגז וכו' **מהר"ם ביאר שזה קטע חדש, וכוונת תוס' להקשות מדוע הגמרא מעדיפה ללמוד מבכור מכיוון ש"נפישן" ולא מאדם שזה לימוד של פשוט מפשוט.**

בד"ה זאת – דהעולה קמא דריש העולה וכו' **החתם סופר העיר – שהדרשה שם היא מפסוק אחר – "וערך עליה העולה" שנאמרה שם בסוף הפרשה. והציע לומר ששתי הדרשות נצרכות (אחת לנדרים ונדבות ואחת למוספין).**

שם דרצפה מקדשת **תוס' בזבחים (י"ד) תרצו שר"י מודה בדמים שצריכים מזבח, ולא נחשב ש"עלו" כשהם על הרצפה. ותרצו עוד – שדין "עלו" נאמר על הזמן שקדם לקידוש רצפת העזרה.**

שם דנשחטה בלילה ויצא דמה.. שקולים **השיטה בזבחים (פ"ד) כתב – ש"נשפך דמה" ורובע ונרבע נלמדים מאותו מיעוט, מכיוון שבכל אלה לא מצאנו הכשר במקום אחר.**

דף מ:

בגמרא ת"ל זאת **הוא לא דרש את המיעוטים של "היא" ו"העולה" כמו שדרש ר"י. והריטב"א (בע"א) כתב שיתכן שהוא דרש בדרך של "אין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות", כדי לא לסתור את הכלל שאמר בברייתא. והמלבי"ם בפרשת צו כתב בדעתו – שהוא לא מדייק כל כך, וסובר שעניינם של ג' המיעוטים הוא אחד[[6]](#footnote-6).**

רד"ה ושיצא – שיצא הבשר קודם זריקת הדם **הרש"ש הקשה מדוע רש"י בחר לדבר דווקא על בשר שיצא קודם זריקה (כי הרי לא מדובר פה על בשר קדשים קלים שירד אם עלה). והר"ש מדסוי כתב שכוונת רש"י להשמיע חידוש גדול יותר, שגם בכה"ג לא ירד.**

בד"ה והלן – דם שלן **הטעם שפירש שהכוונה ל"דם" הוא מכיוון שבשר שלן הוא בכלל "נותר" ולכן מוכרחים לפרש שהכוונה לדם. (אבל לגבי יוצא – הוא פירש שהכוונה לבשר שיצא, כמו פשטות הברייתא, שמחדשת שהיוצא לא יירד).**

בד"ה ושקבלו פסולים – כגון בעל מום **הריטב"א הקשה – שהגמרא בזבחים העמידה ש"פסולים" הם דווקא טמאים, שכשרים לעבודת ציבור. ותרץ שדברי הגמרא שם הם בדעת ר' יהודה, אבל ר"ש מכשיר בכל פסולים.**

בד"ה מוקצה – שייחדוהו לצורך עבודת כוכבים **הריטב"א[[7]](#footnote-7) הקשה על רש"י – שאין די בכך שייחדו את הבהמה, שהרי אין הקדש לע"ז, אלא מבואר בגמרא בתמורה (כ"ט) שצריך שתנתן לכומרי ע"ז ויאכילו אותה כרישיני ע"ז[[8]](#footnote-8).**

תוד"ה פרט – שהרי מרצה בפיגולו **הב"ח (אות ג') הגיה "לפיגולו" והכוונה היא שיש חשיבות של עבודה ל"חוץ לזמנו" לעניין זה שהיא קובעת את הדבר בפיגול (כי כדי שיהיה כרת בפיגול צריך שהעבודות ייעשו בהכשר מלבד הפסול של "חוץ לזמנו").**

בד"ה ושנשפך – אפילו נתקבלה ואח"כ נשפך **הערוך לנר הקשה – שבכה"ג (שהתקבל בכלי ונשפך) אפשר לאסוף את הדם ולזרוק אותו. ותרץ, שמדובר באופן שאי אפשר לקבץ את הדם לזריקה.**

בד"ה והניתנים – דאף לר"ש בהנך דלא חזו וכו' **מהר"ם העיר – שדברי תוס' פה סותרים את מש"כ לעיל בד"ה פרט, שלפי ר"ש לומדים הכשר דם מבמה. וכתב שבגמרא בזבחים משמע שדברי תוס' לעיל-שר"ש לומד דם מבמה הם הגהה ולא חלק מדברי תוספות.**

דף מ"א

בגמרא מן הבהמה להוציא את הרובע **הגמרא בתמורה (כ"ח:) ביארה שממעטים רובע מהמילה "בהמה", מכיוון שלגבי רביעה נאמרה לשון של בהמה, ונעבד מתמעט מ"מן הבקר" מכיוון שלגבי ע"ז כתוב "וימירו את כבודם בתבנית שור".**

שם והני מהכא נפקא וכו' **הרשב"א תמה על קושית הגמרא, שבמיעוט בפסוק "זאת תורת העולה", לא מוזכר במפורש שממעטים רובע ונרבע וכלאיים וכו', ואם כן אין מקום לשאול מדוע צריך שני מיעוטים. וכתב שכוונת הגמרא לומר – שבאופן שקדם פסולן להקדשן, דין הבהמות כדין חולין, שלא צריכים להתמעט מ"זאת", שהרי צריכים לרדת מכיוון שהם חולין.**

שם ותו כלאים מהתם נפקא וכו' **במרומי שדה התקשה – איזה תוספת קושיה יש מכלאיים. וביאר, שהקושיה מכלאים קשה גם על תנא דבי ר' ישמעאל, שממעט רובע מהפסוק של "משחתם בהם מום בם", ולשיטתו חלה קדושה על הפסולים האלה, ולא קשה מדוע התורה הוצרכה להשמיע שירדו. אבל הקושיה מכלאים קשה גם לשיטתו.**

רד"ה מרבה – לאחר שבאו לעזרה **תוס' בזבחים (ס"ח:) הקשו – שנרבע פסול גם אם נרבע בעזרה. ופירשו שם שהכוונה ב"פסולו בקודש" היא לאחר שנשחט והתקדש בכלי.**

בד"ה הכי נמי – שנתן לה עובר בהמת קדשים קלים **מהרש"א תמה – מדוע רש"י הוצרך להעמיד שנתן לה וולד בהמת קדשים קלים, והרי עד כמה שבהוויתן הן קדושים, אפשר להעמיד גם שנתן לה וולד בהמת קדשי קדשים. ובחידוד הלכות כתב – שקושייתו היא כשגגה לפני השליט, מכיוון שקדשי קדשים נוהגים רק בזכרים (חוץ מאשר חטאת, שהוולד שלה הולך למיתה), ולא משכחת בהם וולד. והערוך לנר קיים את קושיית מהרש"א, כי משכ"ל וולד בנקבה שהמיר בעולה.**

שם וטרפה.. נמי בוולדות קדשים **מהרש"א כתב שרש"י נקט בכדי שהכוונה ב"טרפה" בברייתא היא לוולדות קדשים, ואפשר להעמיד באופן שנטרפה בעזרה.**

בד"ה קסבר דדווקא טומטום ואנדרוגינוס אין קדושה חלה **תוס' הרא"ש כתב שהטעם בזה הוא מכיוון שהפסול ניכר בגופן.**

דף מ"א:

בגמרא אמר ריש לקיש **הריטב"א העיר – שריש לקיש חולק על רב יוסף שקדם לו, כי לשיטת רב יוסף הדם טמא מחמת נגיעתו במקור, ולשיטת ר"ל זה הוא דם נדה שמטמא את האשה.**

שם אבל חדא אימא מעלמא **בשו"ת נוב"י (תנינא יו"ד ק"א) דן מכאן לטהר כאשר שמצאה טיפה אחת בבדיקה (ולא הרגישה ביציאת הדם), ויכולה לתלות שהדם הגיע מהצדדים, מכיוון שאין דרכו של המקור להוציא טיפה אחת.**

שם אימא מעלמא **הלשון מורה שיש ספק אם הדם בא מעלמא או מהמקור, אך הנוב"י (תנינא יו"ד ק"א) כתב שמוכרחים לומר שזה רק צד רחוק שהדם בא מהמקור, ולכן לא חוששים לו[[9]](#footnote-9). והסדרי טהרה (קצ"ו ד) כתב שמכיוון שטומאת דם שבמקור היא הלכה למשה מסיני, מקילים בה לטהר כמבואר בטור (יו"ד כ"ט) שיש להקל בספק של הלכה למשה מסיני.**

שם מקום שהשמש וכו' **מהרמב"ם נראה שזה אותו שיעור כמו מחוץ לבין השיניים.**

שם בפנים כבחוץ **הריטב"א (לעיל כ"א:) ביאר – שהכוונה איננה שדמה מטמא כאילו יצא לחוץ, שהרי הדם לא גורם שום טומאה בחוץ והוא כבר גרם טומאה כשיצא פנימה. אלא הכוונה היא שמטמא כמו ששאר דברים (כמו שכבת זרע וזוב של זכר) מטמאים בחוץ.**

שם פולטת מנין.. תלמוד לומר יהיה **המלבי"ם (על הפסוק שם) כתב שהדרך שדורשים בה היא – שמחלקים את הפסוק לשנים – "כי תהיה זבה דם" "יהיה זובה בבשרה", כשהחלק הראשון מדבר על זיבת דם והחלק השני מדבר על זיבת שכבת זרע.**

שם דלמא בהדי דקאזלה שדיתיה **רש"י גרס "דלמא", ולשיטתו הקושיה היא – איך רבא מטמא טומאה ודאית באופן שהלכה ויתכן שהזרע יצא. ולשיטתו יוצא שדברי הגמרא "וכי תימא דילמא אישתייר" הם ביאור של הקושיה. והרשב"א לא גרס "דלמא", ופירש שכוונת הגמרא להקשות שבודאי שדיתיה. ולאחר מכן הגמרא מבארת שאין לומר שגם באופן שהלכה חוששים שמא השתייר, מכיוון שמדברי רבא "אי אפשר לה שלא תפלוט" לא משמע שהטומאה היא מספק.**

רד"ה ודם – דלא מטהר ליה ולד דלאו לידה היא **הרש"ש הקשה מה הס"ד של רבינא, והרי לפי דבריו זו חזרה על הדין של הרישא. וכתב ביאור אחר בגמרא (לפי דעת הרמב"ם – שדם היוצא בשעת לידה נחשב "דם קושי" גם אם לא מרגישה בקושי), שבסיפא נחלקו על דם שיצא בשעת הלידה מהרחם, וקמ"ל שר"ש מטהר גם בכה"ג. אולם ברש"י כת"י מבואר שכוונת רבינא הייתה שהסיפא מפרשת את הרישא.**

ותוס' הרא"ש **כתב – שברישא נחלקו האם האישה טמאה, ובסיפא נחלקו האם הדם טמא.**

בד"ה רבנן – משום דנגע במקור ומקור מקומו טמא **הרמב"ן כתב שאי אפשר לפרש שהנגיעה במקור מטמאת, מכיוון שזהו מגע בית הסתרים, והדם אינו אוכל ולא משקה, אלא שיש גזירת הכתוב שטומאה נבראת במקור, וכל שנברא בו טמא ומטמא את הנוגע בו בטומאת ערב. ובסדרי טהרה (ק"צ צ"ג) כתב נ"מ בין הפירושים – מה תהיה דרגת הטומאה של הדם – שלשיטת רש"י הדם מטמא רק במגע ולא במשא, ולשיטת הרמב"ן יטמא גם במשא.**

בד"ה טיפי – דם לבן וצלול **תוס' רי"ד כתב – שדם ירוק (ושאר מראות טהורים) לא מטמא בטומאת מקור. מכיוון שקים לחז"ל שהמקור מוציא רק דם טמא, או מראה שדומה לשתי טיפי מרגליות. ולעיל (בדף י"ט) הבאנו את שיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ה' ו') שגם מראות טהורים יוצאים מהמקור, ואע"פ כן התורה טיהרה אותם.**

בד"ה כמו – יש בתוך הרחם **במנחת שלמה (תנינא ע"ב) דייק ממש"כ רש"י "בתוך הרחם" שהשיניים אינן בתוך המקור, אלא בפרוזדור (המכונה היום בשם "נרתיק")[[10]](#footnote-10). ולא כמו שמשמע בחת"ס (קס"ז) שהשיניים הן בשפת המקור.**

בד"ה שאפילו לא נגע בשרה מבחוץ **הרמב"ם כתב שטומאת האשה איננה משום נוגעת בשכבת זרע מכיוון שנגיעת בית הסתרים אינה נגיעה, אלא המשמשת הרי היא כרואה קרי.**

תוד"ה ואזדא – והא משמיה דר"ש קאמר **הרמב"ן כתב – שמכיוון שר"ש דרש פסוק מפורש, תולים שרבנן לא נחלקו עליו, ומודים לו שהאישה טהורה, ונחלקו רק לגבי הדם.**

בד"ה וסבר – שם לרבנן נמי תקשה **הרשב"א כתב – שלפי רבנן שני הפסוקים נצרכים, כי אלמלא הפסוק של "ורחצו" לא היינו יודעים לחדש מהפסוק של "יהיה" שיש טומאה של פולטת, והיינו מרבים ממנו דבר אחר. ואלמלא הפסוק של "יהיה" היינו מטמאים משמשת גם לפני שפלטה שכבת זרע.** והרמב"ן **כתב לפי זה, שקושיית הגמרא "פולטת תיפוק ליה דהא שמשה", לא קשה לשיטת רבנן, מכיוון שלשיטתם טומאת פולטת איננה טומאה נפרדת אלא רק מכיוון ששמשה, והפסוק שמדבר על פולטת בא רק לגלות על הפסוק של משמשת שטומאתה כשתפלוט .**

אבל כשעומד הזרע במקומו.. לא מטמא **האור שמח (איסורי ביאה ו' ט"ז) ביאר שהטעם ש"פולטת" טמאה רק כשיצא הזרע מהמקור, הוא מכיוון שטומאת פולטת מתרבה מהפסוק של "דם יהיה זבה", וכמו שטומאת נדה היא מחמת יציאת הדם מהמקור, כך גם טומאת פולטת.**

בד"ה פולטת – הוי מצי לאקשויי מרבא אקרא **תוס' רי"ד כתב שבאמת כוונת הגמרא להקשות על רבא, ועל דברי ר"ש אין קושיה, כי הוא הוצרך לומר שבאופן שטבלה לאחר ששימשה, כאשר תפלוט תיטמא רק כשהזרע ייצא לחוץ[[11]](#footnote-11).**

**דף מ"ב**

**בגמרא נפקא מינה לסתור** הרא"ש לעיל - בפ"ד, הביא מחלוקת בין רבנו יונה לראב"ד האם שכבת זרע סותרת את מניינה גם לבעלה, או שסותרת רק לגבי טהרות ולא לגבי בעלה[[12]](#footnote-12). והראב"ד הביא ראיה שסותרת רק לטהרות, מהמבואר בגמרא לעיל (ל"ז) שרק דבר הגורם טומאה סותר, ושכבת זרע לא גורמת[[13]](#footnote-13). והביא שם עוד ראיה מהגמרא לקמן (ס"ז) שאוסרת על זבה לשמש ביום השביעי לאחר שטבלה, מחשש שמא תראה דם, ולא חוששת שמא תפלוט, שזה חשש יותר קרוב[[14]](#footnote-14). והרא"ש כתב שם שדבריו תמוהים היאך יתכן שתסתור לחצאין[[15]](#footnote-15). ועיין במש"כ בהערות – איך הוא דחה את ראיותיו.

**שם לעולם שמיע ליה** הר"ן הקשה – שמקודם הגמרא הבינה שאם "שמיעא ליה", לפי ר"ש צריך לדון פולטת כנוגעת, ולשם מה הגמרא אומרת כעת ש"שמיעא ליה"[[16]](#footnote-16). ופירש, שהסיבה שמחשיבים פולטת כרואה, היא מכיוון שמצאנו שחכמים בברייתא סוברים כך. ור"ש נחלק אתם רק האם לומר ש"דיה כבועלה".

**שם כי קמיבעיא ליה לסתור וכו'** רש"י לעיל (בדף ל"ז) כתב שקרי סותר רק יום אחד מז' נקיים. והריטב"א פה כתב – שלשיטת חכמים שדורשים שסותר מ"יהיה" (ומשמעות הדרשה היא שקרי שווה לטומאת נדה וזבה) קרי יסתור כמו דם זיבה, ובדעת ר"ש הוא הסתפק אם סותר יום אחד או ז' (מכיוון שלעניין סתירת הימים הנקיים הוא מודה לדרשה של "יהיה" והוא נחלק רק בנוגע לכך שאינה נטמאת בבית החיצון כמו בועלה).

**שם ולא אחמיר בהו רחמנא** הערוך לנר הקשה – איזה חומרא שייך להחמיר עליהם, והרי טומאתם בכלל לא תלויה ברצונם כמו טומאת בעל קרי. ותרץ שכוונת הגמרא לומר שלא החמירו להוציא אותם מחוץ למחנה בשעת קבלת התורה.

**וכתב** עוד – שאע"פ שזבים והמצורעים התרפאו במתן תורה, מ"מ הם לא נטהרו בכך, מכיוון שהיו צריכים להיות טמאים עוד שבעה ימים לאחר שהתרפאו.

**שם כולכו ברוקא חדא וכו'** מהר"ם ביאר שטענה שלו הייתה – שאמרו לו דין בלי טעם[[17]](#footnote-17). ועל זה אביי אמר לו שיש טעם בדבר. והערוך לנר פירש -שהוקשה בעיניו שענו לו סתם שטמאה משום רואה, בלי לתלות את התשובה במחלוקת ר"ש וחכמים, ואביי אמר לו שטמאה משום רואה גם לפי ר"ש.

**שם אי בימי נדה** הרש"ש ביאר, שכוונת הגמרא לדם שראתה קודם ללידה, כי אם הכוונה לדם שאחר הלידה היה לגמרא להקשות – תיפוק ליה דטמאה משום לידה, ועוד, שדם שיוצא לאחר הלידה לא גורם לה להיות לא נדה ולא זבה.

**שם אי בימי זיבה זיבה** בחידושי הר"א הקשה שזה הוא דם קושי שלא מטמא בזיבה, וכתב שכוונת הגמרא לדבר על אופן שהפילה נפל (שלא מטהר משום קושי).

**רד"ה כולן – אבל בשניה ליכא למימר** בתוס' הרא"ש כתב שרש"י נדחק בחינם, ויש נ"מ גם בראיה שלישית, באופן שהדם נעקר לבית החיצון ביום השלישי ויצא מן הגוף ביום הרביעי, שאם היציאה לבית החיצון מטמאת דינה יהיה כמו זבה גדולה, ואם היציאה מהגוף מטמאת היא איננה זבה, כי לא ראתה שלושה ימים ברציפות[[18]](#footnote-18). והרש"ש הוסיף על דרך זה שיש נ"מ גם כשרואה ביום השני באופן שהדם יצא לבית החיצון ביום השני, ויצא לגמרי מגופה ביום השלישי.

**תוד"ה עד דר"ש סבר.. דזב בעי שיעור** הרמב"ן יישב באיש מצריכים חתימת פי האמה למרות שדינו כרואה, אבל באישה לא שייך לומר שהשיעור הוא "חתימת פי הרחם" שזה שיעור אחר מאיש, ולכן טמאה במשהו. או ש"משהו" בא רק לאפוקי שיעור של "כעדשה" ולא שיעור של פי האמה.

**בד"ה אמאי – ולרבא נמי.. י"ל דמיירי בשנעקר הדם** מהרש"א כתב – שקושיית הגמרא בסמוך "שמעתין איפריק אלא יולדת וכו'", לא קשה על שיטת רבא, כי לשיטתו הדם מטמא בבית החיצון. והסיק שיתכן שגם הקושיה ההיא קשה על רבא, כי משמע שכל הטומאות שהברייתא מדברת עליהן הן גם טומאות מגע ולא רק טומאות משא. (וגם לפי רבא – הדם בבית החיצון מטמא רק בטומאת משא ולא בטומאת מגע כי זה מגע בית הסתרים).

**בד"ה עשאוה – כדי שלא יבואו לטעות ולטהרו** הרמב"ן כתב, שכאן גזרו טומאה מכיוון שדרכה של הטומאה לצאת. (ויתכן שזו גם כוונת תוס').

**שם וכי משני.. סבר דלא גזרו** והטעם הוא, שאע"פ שיש סיבה לגזור טומאה על הדם שיצא (כדי שלא יבוא לטעות ולטהרו ע"י טבילה), לא מצאנו טומאה כעין זה, שמטמאת למרות שהיא בלועה. כי גם בטומאת נבלת עוף טהור לא מצאנו שטומאה בלועה מטמאת, כי שם הטומאה היא מחמת מעשה האכילה, והראיה – שאין לה טומאה בחוץ.

**דף מ"ב:**

**בגמרא כשיצא לחוץ** הריטב"א כתב שהגמרא כעת לא חוזרת בה ממה שאמרה מקודם "עשאוה כנבלת עוף טהור", אלא מבארת שהכוונה היא – שדנים אותה כאילו היא נמצאת בגלוי, וטבילה לא מועילה לדם שנמצא שם כמו שמועילה לדם שנמצא במקור.

**שם גזרה שמא יוציא.. ראשו** הסיבה שזו לא "טומאה בלועה", מבוארת בתוס' רי"ד – שמתוך שמחשיבים את יציאת העובר כלידה לגבי טומאת אמו, ולגבי מילה בשבת, דנים אותה כלידה גם לענין "טומאה בלועה".

**שם אימא לי איזי** הרשב"ם על התורה (בראשית כ"ז ל"ג) פירש שמשמעות המילה "איזי" היא כמו "איפוא" בתורה, שנאמרת לתיקון הלשון.

**שם שמעית ולד דצויץ** הרי"ף (שבת פרק ר"א דמילה) פירש – שבכי הוא ראיה ללידה מכיוון שכל זמן שהוא במעי אמו פיו סתום, ונמצא שהבכי הוא ראיה שיצא לאויר העולם[[19]](#footnote-19) (כמו שמבואר לעיל בדף ל' – שפתיחת הסתום היא בזמן שיוצא לאויר העולם).

**שם האי הוציא ראשו חוץ לפרוזדור** המחבר בסימן רס"ב כתב – שבכל מקום ששמענו את הולד בוכה, אע"פ שנולד כמה ימים לאחר מכן, מונים שמונה ימים מזמן שבכה ואז מלים אותו. והרמ"א הביא בשם תשובת ר' יואל הלוי (הראבי"ה), שאם אמו אומרת שהתינוק היה מונח בבטנה כמו בשאר פעמים, ולא היו לה חבלי לידה, אע"פ ששמעו בוכה מונים מיום הלידה.

**שם כגון שתחבה לה חברתה וכו'** תוס' רי"ד הקשה – מדוע הגמרא לא אמרה נ"מ לדם שנמצא בבית החיצון, וביאר שפשוט שדם באותו מקום נחשב "בלוע" מכיוון שהוא בא מבית הפנימי, ולא פוקע ממנו שם "בלוע" עד שייצא, וספק הגמרא הוא דווקא ביחס לנבלה שנכנסה מבחוץ[[20]](#footnote-20).

**שם במשא מיהא מטמיא** המאירי כתב שנטמאת רק באופן שהלכה ונשאה את העובר עמה.

**שרץ והכניסו לאויר תנור טמא** הערוך לנר הקשה – שדבריו של רבא הם משנה מפורשת (כלים ח' י'), שמבואר בה שאם הכניס משקים טמאים בפיו (שנחשב בית הסתרים – כמבואר בקידושין כ"ה) לתוך התנור – נטמא התנור אפילו בטומאה דרבנן, וכ"ש בטומאת שרץ.

**שם מהו דתימא תוכו אמר רחמנא** הריטב"א כתב שהטעם שלא שייך כאן המיעוט של "ולא תוך תוכו", הוא בגלל מה שמבואר בגמרא בזבחים (ג) שמינו מחריב וכלי חרס, ודבר שאינו מינו אינו מחריב. ואע"פ שאמרו שם שכלי שטף מחריב אע"פ שאינו מינו, הוא נחשב "מינו" לגבי זה שיש לו שם כלי[[21]](#footnote-21).

**רד"ה טומאה בלועה – דהרי היא כמי שאינה** בחידושי הגרי"ז (בכורות כ"ב) דייק מלשון הרמב"ם (טומאת מת א' ח') – שסיבת הטהרה של "טומאה בלועה" היא מכיוון שאין זה לא נוגע ולא נושא, והסיבה שלא מטמאת באוהל היא מכיוון שלומדים ק"ו מצמיד פתיל.

**בד"ה שתחב – איטמי ליה במגע** הרש"ש העיר, שגם אם נגע, יש נ"מ בתחיבת חבירו לעניין טומאת בגדיו, שנטמאים מחמת שנושא את הנבלה (בבית הבליעה), והיה לרש"י לומר שכבר נטמא במשא.

**והחתם סופר** דייק מכך שרש"י פירש דווקא כאן – שלא תחב לעצמו, ולא לעיל לגבי "תחבה לה חברתה", שכוונת רש"י לומר, שגם באופן שהגביה בשיניו וקבלו לתוך פיו – נטמא במגע, מכיוון שזה נחשב מקום גלוי, ולא כמו מקום נבלת עוף טהור.

**בד"ה בה – בגדים טמאים.. ולא באחרת** הגר"א בהגהותיו על הספרא גרס "תלמוד לומר נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה" ולא גרס "בה", ולגרסתו המיעוט של נבלת בהמה איננו מהמילה "בה", אלא מ"לא יאכל"- שטומאת בית הבליעה ישנה בדבר שמטמא רק באכילה.

**תוד"ה שהוציא – אבל בפרוזדור עצמו טהורה** משמע שהבינו שהפרוזדור הוא מקום מסוים בבית החיצון, שרק יציאה של הראש מחוץ לו נחשבת לידה.

**הריטב"א** פירש "שהוציא את ראשו חוץ לפרוזדור" – שהוציא לחוץ דהיינו פרוזדור. ולשיטתו יציאת הראש לפרוזדור נחשבת לידה.

**והרי"ף** **בשבת** (פרק ר"א דמילה), כתב שכאשר שמעו שהתינוק בכה, זה מגלה שהוא הוציא את ראשו חוץ לפרוזדור, מכיוון שנפתח הסתום ונסתם הפתוח, ובמרומי שדה כאן דייק מדבריו, ש"חוץ לפרוזדור" פירושו שיצא לאויר העולם, ודברי הברייתא - שלידה מטמאת בפנים, אמורים באופן שבכה, וזו נחשבת לידה מכיוון שתולים שהוציא מכבר את ראשו לאויר העולם[[22]](#footnote-22).

**שם יש לחלק בין דם לידה לדם נדה** יש להעיר – שמשמעות הברייתא ששנתה בחדא מחתא "הנדה והזבה והיולדת.. מטמאות בפנים כבחוץ" היא שכולן מטמאות באותו מקום, ולפי התירוץ הזה של תוס' צריך לומר שהשוו אותן רק לעניין זה שמטמאו בפנים, אבל כל אחת מטמאת במקום אחר.

**בד"ה כדרב אושעיא – אמאי נקט ראשו** תוס' היה יכול להקשות גם סתירה בין הגמרא שם – שהביאה את דינו של רב אושעיא כדי לבאר מדוע הטומאה איננה טומאה בלועה, לבין הגמרא כאן שהביאה את הדין של רב אושעיא כביאור לכך שדנים את העובר כוולד כשיצא ראשו לפרוזדור. ועיין בתוס' הרא"ש שבאמת הקשה בכזה סגנון.

**שם אפילו הוציא ידו** מהרש"א כתב – שקושיית תוס' מיושבת לפי דברי רש"י – ש"חוץ לפרוזדור" נמצא בבית החיצון שהוא בית הסתרים, ואם כן נגיעה שם היא מגע בית הסתרים. עוד כתב -שגם התירוץ הראשון של תוס' בדיבור הקודם – שדם הנמצא בפרוזדור טמא כשיצא לחוץ, הם כמו שיטת רש"י שחוץ לפרוזדור הוא בבית החיצון)[[23]](#footnote-23).

**ובסדרי טהרה** (קצ"ו כ"ו) כתב על דבריו – שזה דבר תמוה לומר שתוס' יסתרו את דבריהם בשני דיבורים סמוכים. וכתב – שהסיבה שתוס' הבינו שאם גם אם העובר הושיט את ידו ונגעה בו טמאה, איננה מכיוון שידו היא מחוץ לבית החיצון, אלא מכיוון שגם יד המילדת וגם יד העובר נמצאות באותו מקום ובכה"ג לא שייך בית הסתרים. (וכעין זה מצאנו בחולין ע"א – לגבי שתי טבעות טהורה וטמאה, שנמצאות באותו מקום, ששייך לטהר את הטבעת הטהורה רק מצד "טומאה בלועה" ולא מצד "מגע בית הסתרים", כי שתי הטבעות גלויות זו לזו).

**בד"ה יצתה – ומה יתרץ רבא** הרמב"ן (בע"א) כתב בדעת רבא – שגם הוא מודה שמה שנמצא בעומק בית הבליעה נחשב "טומאה בלועה", והוא יעמיד את הברייתא באופן שתחב לו חבירו לעומק בית הבליעה. ומרש"י בחולין (כ:) משמע שרבא יעמיד את הפסוק באופן שלא זז עד שבלע את הנבלה ומשמע שלשיטתו טהור גם אם בית הבליעה לא רחב, והתזוזה מחמת הדוחק של בית הבליעה לא נחשבת היסט[[24]](#footnote-24).

**שם שלא יסיט הנבלה שתחב לו חבירו** מבואר בתוס' שנושא לא נטמא אלא אם כן הסיט, והמקור לכך הוא במשנה בזבים (ה' ג') "כל הנושא ונישא על גבי הנבלה טהור חוץ מן המסיט" (ועיין ברע"ב שם). אבל שיטת הרמב"ם (טומאת מת א' ו') היא שכל המטמאים במשא, מטמאים גם אם יש אבן (מסמא – ולא מסיט) בינם לבין הנושא ועיין שם בכסף משנה.

**בד"ה מה – נימא דמה אוכל נושא** תוס' חכמי אנגליה הוסיפו – שסתם אוכל הוא נושא בפיו.

**שם כיבוס בגדים דכתב רחמנא באוכל למה** תוס' הרא"ש בדף ט: תרץ – שאם לא היה כתוב בפסוק כיבוס בגדים היינו ממעטים פחות משיעור אכילה רק מדין כיבוס, ולכן הזכירה בפסוק גם את טומאת האדם וגם את טומאת הבגדים, כדי שנדע למעט מהפסוק את שניהם.

**דף מ"ג**

**בגמרא אוחז והתניא כל האוחז וכו'** תוס' הרא"ש הקשה – שבשביל לא לעבור על איסור דרבנן שאסרו לאחוז באמה, לא צריך לעבור על איסור דאורייתא (משמרת תרומותי) לטמא תרומה. ובהגהות חשק שלמה יישב ע"פ הזוה"ק שכתב שהעוון הזה חמור מכל עבירות בתורה[[25]](#footnote-25). עוד כתב ע"פ הגמרא (ביבמות דף צ') ששב ואל תעשה עדיף. והאור שמח (תרומות ז' ד') תרץ, שהגמרא רצתה ליישב את המשנה גם לפי שיטת ר"א – שסובר שבאופן שלעס את התרומה בהיתר כשהיה טהור, מותר לו לבלוע אותה. ונמצא שלא יעבור שום איסור אם לא יאחוז באמה.

**שם אפילו תימא במטלית רכה** יש להסתפק האם לפי רבא מותר לאחוז בלי מטלית בכלל, או שגם הוא התיר רק עם מטלית רכה. והנה הרמב"ם (תרומות ז' ד') פסק שמותר לאחוז באמה, ולא הזכיר שצריך מטלית רכה. ומהר"י קורקוס ביאר שהרמב"ם דייק מהטעם של רבא "כיוון דעקר עקר" שהוא מתיר לאחוז באמה גם בלי מטלית, והסיבה שהוא הזכיר מטלית היא רק אגב דברי אביי שהצריך מטלית עבה, או שהוא הזכיר מטלית משום נקיות, כדי שיוכל לברך ברכה אחרונה.

**שם שאין גופו מרגיש בה** הרמב"ם (אבות הטומאות ה' ד') כתב, שמדובר באופן שראה (את השכבת זרע) בלא קישוי ובלא תאוה.

**שם היה מהרהר.. ומצא בשרו חם** בתוספתא במקוואות (ה' ו') מבואר שטמא רק באופן שגם הרהר גם מצא את בשרו חם. אבל אם הרהר ולא חם, חם ולא הרהר – טהור.

**שם לכשיטיל מים טמא** בגמרא בחולין (כ"ד:) מבואר שהדין הזה אמור רק בזקן או חולה, אבל בריא וצעיר שהטיל מים טהור.

**שם אפילו קרי שבעולם** הערוך לנר כתב, שלפי הלשון הזו ידרשו מ"שכבת זרע", את הדרשה שדרשה הגמרא ביבמות (ל"ד:) – שאישה לא נטמאת בהעראה.

**שם את"ל בתר עקירה אזלינן** הרמב"ן הקשה – מדוע הגמרא אמרה רק "אם תמצי לומר" ולא פשטה שהולכים אחר עקירה מהגמרא לעיל (מ"ב) לגבי יולדת שנעקר ממנה דם בירידתה וירדה לטבול[[26]](#footnote-26). והר"ן יישב, שאי אפשר לפשוט משם – כי שם הנידון הוא על טומאת הדם, ואילו כאן הנידון הוא על טומאת ראיה, ולכן ראוי פחות להתחשב בעקירה.

**שם אבל הכא דלקולא לא** מהרש"א העלה שני צדדים, האם ספק הגמרא הוא באופן שהיציאה הייתה בלא הרגשה, ואע"פ כן יש צד להשליך אותה אחר העקירה שהייתה בהרגשה, או שספק הגמרא הוא באופן שהיציאה הייתה בהרגשה. והחתם סופר תלה את שני צדדי מהרש"א, בשני הצדדים המובאים בתוס' – האם "אינו יורה כחץ" נחשב ראוי להזריע, שאם הוא נחשב אינו ראוי להזריע, מכיוון שהוא היה גוי בשעת העקירה צריך לומר כמו הצד השני – שהרגיש ביציאתו, ואם הוא נחשב ראוי להזריע, אפשר לומר כמו הצד הראשון.

**רד"ה לא – למילף לנטילת ידיים** רע"א ציין לגמרא בחולין שמבואר בה שדרשת נטילת ידיים מהפסוק הזה היא רק אסמכתא. ונטילת ידיים היא רק מצווה מדברי סופרים. וציין גם לדברי רש"י עצמו בקידושין – שמפרש שהפסוק "וידיו לא רחץ במים" לא מדבר על נטילת ידיים, וצריך לקרוא את הפסוק "וכל אשר יגע בו הזב וידיו" אם "לא שטף במים" את גופו – טמא.

**שם ועוד הסיט טהור וכו'** הקושיה הזו מבוארת יותר בחידושי הר"א – שעד כמה שהפסוק מדבר על מגע (ולא על היסט), נמצא שמשמעות הדרשה של "ידיו" היא – שכל נגיעה בבית הסתרים טהורה (בין אם טהור נוגע בטמא ובין אם טמא נוגע בטהור[[27]](#footnote-27)). ואם כן – שאלת "מאי טעמא" נסובה גם טהור שנגע בטמא. אבל לזה לא יכול להיות מקור בפסוק.

**בד"ה לא שכיח – ושוב אינו חוזר ומתחמם לעקור עוד וכו'** בהגהות הרד"ל (לעיל י"ג) הסתפק בדעת רש"י, האם "אחמומי והדר אחמומי בשעתיה" זה דבר שלא יתכן כלל, או רק דבר שלא שכיח שיקרה.

**בד"ה טמא – שמא יצא ממנו קרי** הרע"ב (מקוואות ח' ג') כתב שוודאי יצאה מגופו טיפת קרי אלא שנאבד במיעוטו בבגד. והרמב"ם (שאר אבות הטומאה ה' ט"ו) כתב – שטומאת מהרהר היא מדבריהם, וגזרו עליה רק לגבי תרומה ולחולין טהור. ולשיטתו מוכרחים לומר, שאין וודאות שיצא טיפת קרי.

**בד"ה לכשיטיל – דנשתייר מן הקרי ויוצא עכשיו** רש"י בחולין כתב שיש רק ספק שמא נשאר קרי בפי האמה ויוצא עם מי הרגלים.

**בד"ה עובדת כוכבים – סתם עובדת כוכבים וכו'** בהגהות וציונים (הוצאת עוז והדר) העירו, שמדברי רש"י (כאן ובע"ב) נראה שלא גרס בגמרא "זבה".

**תוד"ה למימרא – א"נ מנגיעה דהכא.. ילפינן לכל נגיעות** בתוס' הרא"ש מבואר – שדברי תוס' כאן הם יישוב של שיטת רש"י, שדרשת הגמרא כאן מ"ידיו" מגלה ש"נגיעה" בכל מקום פירושה – שנגע בידיו. (ואם כן מיושבת גם קושיית תוס' הראשונה על רש"י, כי המקור לכך שצריך שיגע בגלוי של טהור הוא באמת לא מפה, אלא משאר הפסוקים שכתובה בהם לשון מגע).

**בד"ה הא – ואפילו נעקרה בלא הרגשה וכו'** האור זרוע (הלכות בעל קרי קי"ט) כתב שגם לפי הלשון האחרונה טמא רק כשהקרי יצא בהרגשה, ולשיטתו צריך אולי לומר שהחילוק בין הלשון הראשונה והשלישית הוא שלפי הלשון הראשונה, אם היא יוצאת בהרגשה היא כן ראויה להזריע. ועיין בחכמת בצלאל.

**בד"ה בראויה – ראוי להזריע הוא אלא שאינה ראויה להתעבר** הריטב"א הקשה על תוס' – שבגמרא בנדרים (צ"א) מבואר – שלא קים ליה לאיש ביורה כחץ, ועד כמה שנפרש ש"יורה כחץ" פירושו שמרגיש, מדוע לא קים ליה. והכריח מזה שהכוונה ב"יורה כחץ" אצלנו בסוגיה, חלוקה מהכוונה של הגמרא בנדרים, וכאן הפירוש של "יורה כחץ" היא שמרגיש ביציאת הזרע.

**שם אלא שאינה ראיה להתעבר** הערוך לנר כתב – שאע"פ שבחגיגה (ט"ו) מבואר שאישה יכולה להתעבר באמבטי משכבת זרע שהייתה מתחילה "יורה כחץ" – זה דבר שאינו שכיח, וא"א להחשיב מחמת זה שכבת זרע שאינה יורה כחץ כראויה להוליד.

**בד"ב זבה – שבאישה מתעגלין.. משא"כ באיש** הרשב"א הקשה שלפי רש"י צריך לצאת, שלא תהיה טומאת מעיינות למי רגליים, ובכמה מקומות מצאנו שיש להם טומאת מעיינות. ותרץ הריטב"א – שכוונת רש"י איננה שלא מתעגלים כלל, אלא שלא מתעגלים בצורה שיוכל למנקטינהו.

**מאי טעמא דר' ישמעאל** הריטב"א הקשה – ששמואל כבר פירש מה הטעם. וכתב – שהסוגיה הזו נשנתה בבית המדרש בנפרד מדברי שמואל.

**שם אילימא בין ישראל לדנכרים** תוס' בב"ב (כ) כתבו, שהגמרא לא הייתה יכולה להקשות שגם בשרץ יש חילוק בין ישראל לעכו"ם – שישראל נטמאים ועכו"ם אינם נטמאים. מכיוון שזה לא חילוק בטומאת בשרץ אלא בנטמאים מן השרץ.

**אף לנוגע במשהו** עיין בתוס' לעיל בדף כ"ב שהקשו לפי זה, מאיזה טעם התורה חילקה בין רואה לנוגע. (ותרצו שחילקה ביניהם לעניין שילוח משתי מחנות).

**שם דלמא מאו איש אשר תצא ממנו שכבת זרע** האור שמח (אבות הטומאות ה' א') תלה את מחלוקת רב פפא ורב הונא, האם טומאת לרבות נוגע בשכבת זרע מהפסוק שמדבר על בעל קרי או מהפסוק שמדבר על טומאת שרץ, בשאלה האם טומאת בעל קרי היא משום רואה או משום נוגע: שאם טומאתו משום נוגע, שייך ללמוד ממנו שנוגע בשכבת זרע, ואם טומאתו משום רואה, לא שייך ללמוד ממנו נוגע ועדיף לרבות נוגע בשכבת זרע מ"או" שכתוב לגבי נוגע בשרץ.

**במשנה תנוקת בת יום אחד** צריך להבין מדוע פתח בתינוקת ולא בתינוק. ונראה שהטעם הוא מכיוון שהדינים בסיפא (מ"מטמא בנגעים" ואילך חוץ מ"זוקק לייבום") נכונים בין בזכר ובין בנקבה. ולכן התנא רצה להקדים להם "תינוק" כי לשון זכר יכולה לשמש גם לזכרים וגם לנקבות.

**שם תנוק בן יום אחד מטמא בזיבה** הרמב"ם (מחוסרי כפרה ג' ו') כתב – שנראה לו שמביאים עליו כפרה כדי להאכילו בקדשים, וכפרתו נאכלת.

**שם ומאכיל בתרומה** תוס' רע"א על המשנה הקשה – איך יהיה מותר לאמו לאכול תרומה, והרי היא טמאה מחמת הלידה, ותרץ – שמדובר באופן שהוא יוצא דופן, ותנא דמתני' סבר שאין אמו טמאה לידה. והערוך לנר כתב נ"מ נוספת – שמותר לעבדי מלוג שלה לאכול מחמת הוולד.

**רד"ה תדע – אילו חסר פורתא.. דהוי בציר מכעדשה** תוס' רי"ד הקשה – שמשמע מהגמרא שעיקר השיעור הוא "אבר", ועד כמה שמדובר על שרץ, ואם חסר משיעור אבר מטמא בכעדשה, נמצא שעיקר השיעור הוא "עדשה". וכתב שראיית הגמרא מאבר מן החי, שאם נחסר טהור, ואם הוא שלם – טמא אע"פ שאין בו שעדשה, ורואים מזה שאבר הוא שיעור לעצמו.

**תוד"ה עד שיצא – ילפינן.. במה הצד** מהרש"א ביאר – שאם תפרוך מה לנדה וזבה שכן מטמאות באונס, פולטת תוכיח שלא שייכת אצלה פליטה באונס[[28]](#footnote-28). מה לפולטת שכן הזהיר עליה בסיני – זבה ונדה יוכיחו.

**בד"ה והתנן – דפריך אמאי דמשני שום שכבת זרע** נראה שכוונתם לומר, שאם "שום שרץ קתני" – יוצא שהתנא שנה את כל אופני הטומאה של שרץ, כולל איברי השרץ, ועל איברי השרץ שייך לומר שטומאתם בכל שהוא, כי אבר לא צריך שיעור.

**בד"ה מנין – מ"ט דריש מאו איש דשרץ ושביק וכו'** הריטב"א יישב בכמה אופנים מדוע דרשו מ"או" שנכתב גבי שרץ – או מכיוון שהוא בראש פסוק, ואינו נצרך כדי לחלק, ומשמע שהוא בא לדרשה אחרת, או מכיוון ש"או" שנכתב לגבי שכבת זרע נצרך לאיזה דרשה, או שגם לשיטתם עיקר הדרשה היא מאו שנכתב לגבי שכבת זרע, ונקטו את הדרשה על הפסוק שמדבר על שרץ להשמיע שמדובר על נוגע.

**והרש"ש** יישב – שהדרשה מ"או" שכתוב לגבי שכבת זרע פשוטה יותר, מכיוון שאפשר לבאר שהמילה "או" נסובה גם על סוף הפסוק הקודם – "אשר תצא ממנו שכבת זרע או איש אשר יגע", שגם אם נוגע בשכבת זרע טמא, והשיעור שמטמא הוא כמו השיעור של שרץ, שנכתב אח"כ - "או איש אשר יגע בכל שרץ".

**שם ומצי למימר כו'** מהר"ם כתב שזה תירוץ חדש – שגם הריבוי של "או" וגם ההיקש נצרכים, כי אלמלא ההיקש, לא היינו מעמידים את "או" בנוגע בשכבת זרע, ואלמלא הריבוי של "או" לא היינו מקישים שכבת זרע לשרץ.

**והערוך לנר** כתב[[29]](#footnote-29), שתוס' ממשיכים את התירוץ הראשון, כי הוקשה להם עליו – שבב"ק מקישים גם נוגע בשרץ לנוגע בשכבת זרע. ולכן ביארו – שרק לאחר שריבו מ"או" נוגע בשכבת זרע, מקישים נוגע בשכבת זרע לנוגע בשרץ. וכוונת סיום דבריהם לבאר - שלמרות שבגמרא בב"ק נראה שמקישים שרץ לשכבת זרע, ולא למילה או – כוונת הגמרא שם לומר שאלמלא זה שהתורה הסמיכה את "או" לפסוק של שכבת זרע, לא היינו יודעים לרבות ממנו שכבת זרע.

**דף מ"ד**

**במשנה כחתן שלם** בתוס' יו"ט כתב בשם מורו – שמתאבלים כאילו זכו להכניסו לחופה, ובעצמו פירש - שהכוונה שמתאבלים עליו כמו על מי שנימול לשמונה שנקרא ג"כ בשם חתן (בפסוק חתן דמים אתה לי), והוא שלם מכיוון שנימול.

**בגמרא דברה תורה** עיין בתוס' במנחות י"ז:, שהוכיחו שבחלק מהמקומות גם ר' יהודה אומר "דברה תורה בלשון בני אדם". וייסדו שם – שגם מי שאומר "דברה תורה כלשון בני אדם" אומר כך רק באופן שיש לו איזה הכרח מלשון הכתוב, לא לדרוש את הכפילות.

**שם קראי אתרוץ אלא מתני' וכו'** בחידושי הר"א הקשה שגם במשנה אפשר לבאר[[30]](#footnote-30) – שאפי' בן יום אחד פוסל למרות שאמו ב"גופא סריקא" וכ"ש עובר, ותרץ שמשמעות המשנה היא ש"בן יום אחד" בא לאפוקי עובר, כמו בשאר דיני המשנה.

**שם ודווקא בן יום אחד** יש מחלוקת בין הרמב"ם והראב"ד (נחלות א י"ג) האם בן יום אחד נוחל ומנחיל גם אם לא כלו לא חודשיו[[31]](#footnote-31), או שבאופן שלא כלו לו חודשיו – דנים אותו כספק נפל, והאחים מן האב, שנחשבים "ספק יורשים", לא יכולים להוציא מיורשי האם, שהם וודאי יורשים.

**והרב המגיד** כתב שמקור דברי הרמב"ם בסוגיה פה (בע"ב), שמעמידה רק הדין של "מתאבלים עליו" באופן שקים ליה שכלו לו חודשיו, אבל בנוגע לשאר הדינים דנים אותו כוולד גם כשלא כלו[[32]](#footnote-32). ובפ"ק מהלכות ייבום כתב טעם בזה – שכיוון שמדין אם נגמרו סימניו הרי זה וולד (ולא צריך שכלו לו חודשיו), לגבי ירושה הלכו אחרי דין תורה.

וגם **בביאור הגר"א** (או"ח של"א ג') ביאר (ע"פ דברי הרמב"ם בהלכות ייבום) שלדעת הרמב"ם – מדאורייתא כך עובר שיצא חי לאויר העולם, נחשב כילוד אפילו אם מת מיד. ומדרבנן החמירו שיעברו ל' יום או שידע שיכלו לו חדשיו, ולגבי נחלות העמידו את הדין על דין תורה, מכיוון שבדיני ממונות לא שייך להחמיר (כי חומרא לזה היא קולא לזה).

**שם הוא מיית ברישא** תוס' רי"ד הקשה, שעד כמה שהתנא של המשנה סובר שאין זכיה לעובר (כהבנת רש"י), מה זה משנה אם העובר מת תחילה או האם, והרי בכל אופן הוא לא יורש. ותרץ בשני אופנים: או שהטעם של "הוא מת ברישא" נצרך רק לפי ר' יוסי שסובר שיש זכיה לעובר. או כמש"כ תוס' – שכאשר האם מתה, דנים את העובר כמונח בקופסא, ודינו כילוד.

**שם ואין הבן יורש וכו'** רשב"ם בב"ב קמ"ב, כתב שמקור דברי רב ששת הוא מהמשנה שם (קנ"ח:) שמבואר בה שאם הבן מת קודם אמו, יורשי הבן לא יורשים את ממון האם. ובדקדוקי סופרים (בב"ב קמ"ב) כתב שהגרסה הנכונה היא "ותנן אין הבן יורש וכו'".

**רד"ה בת עשרה – ואשה כי תזוב זוב דמה קדריש** בחידושי הר"ן (ל"ב:) כתב – שהפסוק שהגמרא דורשת הוא הפסוק שנאמר לגבי זבה. כי מבואר בגמרא שם שלאחר שהתורה ריבתה קטנה לדין זיבה, שוב לא צריך לרבות אותה לדין נדה מכיוון שאין נדות בלא זיבה. הערוך לנר והרש"ש כתבו בדעת רש"י (ע"פ מה שכתבו תוס' בכמה מקומות) שדרך הש"ס להביא את הדרשה הפשוטה, שהיה אפשר לדרוש ממנה, אילו לא נאמרה הדרשה שבאמת דרשו[[33]](#footnote-33).

**בד"ה אדם – כדכתיב ונפש אדם** הרשב"א כתב – שדורשים קטן מכיוון שמשמעות המילה "אדם" – היא כל שהוא אדם. ולדבריו לא צריך לדרוש מהפסוק "ונפש אדם".

**תוד"ה כנעוריה - לא מפסלא מן התרומה בהכי** בתוס' הרא"ש מבואר, שכוונת תוס' – שלא תיפסל באופן וודאי, ולא תלקה על אכילת תרומה כמו זר, אלא תאסר רק מספק, שמא הוולד בן קיימא.

**בד"ה אמר דלרבנן דר' יוסי נמי עובר אית ליה זכיה** ברש"י בד"ה ולאפוקי, מבואר שלמד לא כך, כי הוא כתב שרק לפי ר' יוסי יש זכיה לעובר. ובאמת גם בפירוש המשנה לרמב"ם מפורש כמו רש"י, שלפי חכמים אין זכיה לעובר. וצריך להבין מה הם יענו על קושיית תוס' – מדוע הגמרא העמידה את המשנה כשיש שתי נשים ולא כשיש אישה אחת גרושה.

**החתם סופר** יישב לפי מש"כ הכסף משנה (תרומות ח' ד') בדעת הרמב"ם, שלפי חכמים אין זכיה לעובר רק באופן שיש לו אחים, אבל אם אין לו אחים – יש זכיה לעובר. (זו שיטת רב ששת ושמואל ביבבמות שאומר שלפי רבנן אוכלים בשביל משפחה, חולק עליו[[34]](#footnote-34)).

**וביאר** שההבנה בזה היא – שרק לגבי העברת נחלה נאמר "ובן אין לו", ודורשים מזה "עיין עליו", שצריך להמתין ולראות אם ייולד לו בן כדי להעביר את הנחלה, וכל זמן שיש עובר לא מעבירים. אבל אין לך בו אלא חידושו, ובאופן שאין העברת נחלה לאחרים, אין זכיה לעובר.

**ובחידושי הגר"ח** (תרומות ח' ד') ביאר – שלעובר אמנם אין זכיה, אבל שייך שיהיה לו שם "יורש". ולכן – באופן שיש אחים, שלכל אחד מהם יש שם "יורש" (שהוא סיבה לזכות בכל הממון), מכיוון שאין זכיה לעובר, האחים זוכים בעבדים ולא הוא. אבל באופן שאין אחים – לא שייך שהעבדים יאכלו מכח המשפחה, מכיוון שאין להם שם יורש, שהרי העובר הוא יורש קודם.

**בד"ה ואי בעי – אך היה סבור דאיהי מייתא ברישא** הקצות (ר"ט ג') הקשה, שגם לפי סברת המקשה – שעובר לא יורש יהיה קשה מדוע לא יורש אם אמו מתה ברישא, והרי כשאמו מתה לא דנים אותו כעובר כי אינו תלוי בחיי אמו כמבואר בדיבור הבא. וכתב שצריך לומר שהם סברו כמו הדרך השנייה שם, שלא דנים את העובר כמאן דמנח בדיקולא.

**בד"ה איהו – כיוון דעקר לצאת וכו'** טעם הדבר מבואר בשיטה מקובצת בערכין (ז' בשם רש"י כת"י) – שתמיד העובר מת ברישא מכיוון שניזון מהאם, והטיפה שמלאך המוות משליך לפי האם הורגת קודם את הוולד. אבל כאשר הוא נעקר לצאת, הוא לא ניזון יותר מהאם.

**שם (בע"ב) דמותר להורגו** היעב"ץ (ועוד מפרשים) העירו שדברי התוס' אינם בדקדוק, ועוברים התמעטו רק מאיסור "לא תרצח", אבל אסור (גם לישראל) להורגם כמו שמפורש בתוס' בסנהדרין נ"ט.

**שם דהא גוסס.. ההורגו פטור וכו'** הראיה מגוסס לא מובנת, כי שם מחללים עליו את השבת מכיוון שיש מיעוט גוססים שכן חיים, ולגבי פיקוח נפש לא הולכים אחר הרוב, משא"כ לגבי עובר – שאיננו נחשב "נפש", ואין ראיה שמחללים עליו את השבת[[35]](#footnote-35).

**דף מ"ד:**

**בגמרא עד תלת פרכוסי** תוס' בב"ב קמ"ב: הביאו גרסה – "תלת פרסי".

**שם מאי טעמא יכיר בעינן** הנמוקי יוסף בב"ב (פרק מי שמת) הביא שתוס' דייקו, מכך שהגמרא דרשה את "בכור שנולד לאחר מיתת אביו" מהפסוק "יכיר" ולא מהפסוק של "וילדו לו" – שגם אם בשעה שנולד הבכור, היה גוסס ולא היה בר הכרה[[36]](#footnote-36), הבכור לא נוטל פי שתים. והסיבה שהגמרא נקטה דווקא "נולד לאחר מיתת אביו" היא מכיוון שרוב גוססים למיתה. ובמאירי אצלנו מבואר שגם אם האב היה גוסס, הבכור נוטל פי שתיים.

**שם והלכתא ככל הני לישני דמר בריה דרב יוסף** הריטב"א כתב, שכוונת הגמרא לדחות את האוקימתא של רב ששת במשנה – שנוחל בנכסי האם להנחיל לאחיו מן האב, כי רב ששת סבר שיש זכיה לעובר (ולכן העמיד שהאם מתה ברישא) ולהלכה לא פוסקים כך.

**שם לענין אבלות** הרמב"ן בתורת האדם (שער הסוף ענין ההספד) כתב שכוונת המשנה היא להשוות אותו לגדול רק לעניין זה שמתאבלים עליו. אבל לא להשוות לגמרי אבלות על בן יום אחד, לאבלות של גדול, כי מבואר במועד קטן (כ"ד) שקודם שמלאו לו שלושים – יוצא בחיק (ונקבר באישה ושני אנשים) ואין עומדים עליו בשורה, ואין אומרים ברכת אבלים ותנחומי אבלים.

**שם דקים ליה שכלו לו חדשיו** האור זרוע (יבום וקידושין תרי"ג) דייק מלשון "קים" – שהדבר ברור כשמש בצהרים, וצריך להעמיד שבא עליה רק פעם אחת[[37]](#footnote-37), והוולד נולד למאתיים שבעים ושלושה ימים.

**במשנה נשאת לכהן תאכל בתרומה** רש"י בסנהדרין (נ"ה:) ביאר – שכל זמן שאינה ראויה לביאה, אין חופתה חופה, ו(מבואר בקידושין דף ה' ש)חכמים גזרו שארוסה לא תאכל בתרומה עד שתכנס לחופה.

**שם לנותן אצבע בעין** בגמרא משמע שהכוונה לעין ממש (הגמרא נקטה ביחס למשל של "אצבע בעין" – שהעין חוזרת ומדמעת). אולם בירושלמי בכתובות (א' ב') מובאת ברייתא שמדמה בא על פחותה מבת ג' – ל"עוכר את העין וחוזרת וצוללת". ובקרבן העדה שם פירש שהכוונה למי שמעכיר מי מעין שחוזרים ונהיים צלולים. ומבואר שפירש "עין" במשמעות של מעין.

**בגמרא וחכמים אומרים בת י"ג שנה ויום אחד** ז"ל המג"א מגן אברהם (נג ס"ק יג) "הא דאמרי' בכ"מ י"ג שנה ויום אחד פי' דבעי' י"ג שנה שלמים וכיון שמתחיל היום שנולד בו יום א' קרינן ביה".

**רד"ה כמאן דלא כרשב"ג – אכולא מתני' קאי** הרב המגיד כתב בדעת הרמב"ם (שפסק בהלכות נחלות א' י"ג, שגם אם לא כלו חודשים נוחל ומנחיל) שרק בנוגע לאבלות צריך וולד שהוא בן קיימא, ולא בנוגע לשאר הדינים במשנה. והלחם משנה כתב – שלמרות שבגמרא ביבמות (ל"ו:) מבואר שדברי רשב"ג אמורים גם לגבי ייבום, אנחנו פוסקים כמותו רק לגבי אבלות.

**בד"ה וחייבין – אם קיבל בה אביה קידושין** תוס' בקידושין (י) הקשה על פירוש רש"י – שבסיפא כבר כתוב שאם בא עליה אחד מכל העריות האמורות בתורה מומתים על ידה, ומדוע מנו בנפרד את אשת איש[[38]](#footnote-38). וכתב שדברי המשנה "וחייבין עליה משום אשת איש" הם המשך של "ואם בא עליה יבם קנאה". וכוונת המשנה להשמיע שהיבם קונה בה קנין גמור על ידי ביאתו, ומתחייבים עליה משום אשת איש[[39]](#footnote-39).

**ולדבריהם** מובן מדוע לא כתוב שמי שבא עליה חייב והיא פטורה (כמו בסיפא לגבי עריות) כי כוונת התנא היא רק להשמיע שהקניין שקנה בה היבם הוא קניין גמור, ולא להשמיע את חיובו של הבא עליה.

**תוד"ה איש – דבריש הנחנקין דריש מקרא אחרינא** מהרש"א העיר שתוס' שם (פ"ד:) תקנו את גרסת הספרים שם. ולכאורה עד כמה שדורשים מ"כל נפש" יוצא שהדרש ההיא מ"כל", ולא מהמילה "נפש". אך הערוך לנר כתב שגם אם דורשים את הפסוק של "כל נפש", הדרשה היא מ"נפש", ולא מ"כל", כי המילה "כל" נצרכת לדרשה אחרת[[40]](#footnote-40).

**בד"ה שלשים – דקים ליה דרבנן לא בעו מעת לעת** בחידושי הר"א כתב שלדעת רבנן צריך מעת לעת.

**שם הגיורת.. יש לה קנס לא אתיא כר"מ** בחידושי ר' מאיר שמחה כתב שהמשנה שם כן יכולה להתאים עם שיטת ר"מ. מכיוון שר"מ וחכמים נחלקו רק על דינים שתלויים בג' שנים, שלפי חכמים צריך שנים שלמות, ולשיטת ר"מ מספיקה מקצת השנה[[41]](#footnote-41). אבל דין קנס תלוי במציאות של בתולים, וגם ר"מ מודה למציאות הטבעית – שבתוליה חוזרים עד שנעשית בת ג' ממש. ולכן גם לשיטתו יהיה לה קנס אם נתגיירה לפני ג' שנים ויום אחד.

**דף מ"ה**

**בגמרא – איכא תנא דאמר ל' יום** הריטב"א הקשה – שלא משמע שחכמים חולקים במקומות אחרים על כך ששלושים יום בשנה חשובים כשנה, ומדוע כאן הם מצריכים שנים שלמות. ותרץ שקים להם שבתולים לא חוזרים על ג' שנים שלמות. ויישב לפי זה גם את ההבנה של ר' ינאי בדעת ר"מ.

**שם נ"מ כגון שבעל בתוך ג' ומצא דם וכו'** הרמב"ן ביאר – שהגמרא לא הייתה יכולה לומר נ"מ באופן שלא מצא דם גם תוך ג' וגם לאחר ג', כי בכה"ג תולים לכו"ע שאחר בא עליה. כי גם מ"ד "מיזל אזלי ואתו", מודה שבאופן שלא מצא דם תולים שלא אתצדו.

**שם הא אחר בא עליה** תוס' הרא"ש הקשה – לשיטת רש"י בתשובה (שהובא בתוס') שסובר שהכוונה ב"לא מיתצוד" – היא שלא שכיח שיצודו, מדוע אוסרים אותה על בעלה ולא תולים שניצודו בתוך ג'. ותרץ – שזה דבר לא שכיח ולכן תולים באשת כהן לחומרא.

**שם משמשות במוך** תוס' בכתובות (ל"ט) כתבו בדעת רש"י שמניחה את המקום בשעת תשמיש, ור"ת חולק עליו. ומפרש שמניחות מוך לאחר תשמיש, כי הן אינן מצוות על השחתת זרע.

**שם ומי מעברא** יש מחלוקת ביבמות (י"ב:) האם קטנה שמתעברת וודאי מתה, או שיש רק ספק שמא תמות. והריטב"א כתב שהגמרא פה היא כמו מ"ד שוודאי מתה, ולא יתכן שהתעברה וילדה. (ודרך הש"ס להקשות לפי מ"ד אחד אע"פ שאין הלכה כמותו).

**שם אמשול לך משל וכו'** המאירי כתב – שכאשר נבעלה פחותה מבת ג' – אסורה אע"פ שנהנית. ולדבריו יתכן לבאר שהטענה שלה הייתה, שאולי יש לאסרה מכיוון שנהנתה.

**שם כשם שכל התורה הלכה למשה מסיני** מהר"ם הוסיף "אמרו ליה", כי זה הסבר של תמיהת התלמידים. אולם היעב"ץ פירש שתמיהת התלמידים לא הייתה מכיוון שידעו שמותרת מהלכה למשה מסיני, אלא מכיוון שר"ע סתר את עצמו, שבתחילה התיר אותה ולבסוף אסר. ומשמע קצת שלא גרס "אמרו ליה". ור"ע הוא זה שהסביר להם שהתיר אותה מתחילה, בגלל הלכה למשה מסיני (ואסר אותה רק כדי לחדד את התלמידים).

**במשנה ופוסל את הבהמה** יש מחלוקת בין הרמב"ם והראב"ד (איסורי מזבח ד' ג') לגבי בהמה שרבעה קטנה פחותה מבת ג', ששיטת הרמב"ם היא שאינה נפסלת, ושיטת הראב"ד שנפסלת מכיוון שנהנית.

**שם ונסקלת על ידו** במשנה הקודמת שדיברה על בת ג' – לא הובאו הדינים האלה, שאם נרבעה ע"י בהמה היא נפסלת ונסקלת על ידה. ותוס' בסנהדרין (נ"ה:) כתבו בשם ריב"א, שמכיוון שכתוב שם גם "וחייבים עליה משום אשת איש" וגם שכל העריות מומתים על ידה, אפשר ללמוד מהכפילות, שהסיפא מדברת על ביאת בהמה.

**והגר"א** (באליה רבה על המשניות - הובא בילקוט מפרשים) כתב – שמכיוון שפיתוי קטנה אונס הוא, באמת הבהמה לא נפסלת ברביעה, משא"כ לגבי קטן שאין קישוי אלא לדעת[[42]](#footnote-42). והרש"ש הקשה על דבריו – שאם כן גם כשקטן רובע אותה היא לא אמורה להיאסר, כי פיתוי קטן הוא אונס. ויש לחלק אולי בין קטן שעושה מעשה רביעה, אלא שהתורה פטרה אותו. לבין קטנה, שרק הרצון מחשיב את הרביעה שלה כמעשה, ואם היא קטנה, זה לא נחשב שהייתה כאן עבירה של רביעה[[43]](#footnote-43). ועיין במשנה אחרונה.

**רד"ה משמשות – תקנתן היא לשמש במוך** לשון רש"י בכתובות (ל"ט) היא – שמותר להן לשמש במוך[[44]](#footnote-44). והרמב"ן בכתובות כתב שחייבות לשמש במוך[[45]](#footnote-45), מפני הסכנה[[46]](#footnote-46).

**בד"ה קנאה – וזכה בנכסי אחיו** תוס' בקידושין (י"ט) הקשו – שמכיוון שמדאורייתא היא לא נחשבת כמו אשתו, מדוע יורש את נכסי אחיו. ולדבריהם צריך לומר שקנה רק כמאמר כמבואר בגמרא, והנ"מ בקנין שלו היא - שנאסרת על האחים.

**אולם הרמב"ן** כאן כתב – שמדאורייתא קונה את היבמה, ורבנן גרעו את כוח ביאתו שתהיה רק כדין מאמר בגדול. אך נחלק על רש"י שכתב שיורש אותה ומיטמא לה (כי לא מצאנו שקונה לשאר דברים ולא לדברים האמורים בפרשה), וכתב שעשו את ביאתו כמאמר לכל דבר.

**תוד"ה אחר – אבל אשת ישראל לא** שיטת הרמב"ם (סוטה ב' ד') היא שגם קטנה שזינתה ברצון נאסרת לבעלה, ולדבריו לא צריך לדחוק שהגמרא מדברת על אשת כהן. ועיין במהר"ץ חיות.

**שם דהויא כל ימיה** בחידוד הלכות העיר – שהיה אפשר למצוא נ"מ ששייכת כל ימיה, לעניין אם מחשיבים אותה כרואה מחמת תשמיש כשראתה ג' פעמים. והחתם סופר יישב, שלא תיאסר כל ימיה, מכיוון שראתה מחמת תשמיש בקטנותה, מכיוון שיתכן שטבעה ישתנה.

**שם דלא נ"מ האידנא** בחידוד הלכות כתב שיש נ"מ לפי מש"כ הרא"ש – שבדם בתולים מותר לפרוש באבר חי, ומנדה אסור. ותרץ החתם סופר, שזה דבר לא שכיח שפחותה מבת ג' תגיד לו שראתה דם בשעת תשמיש.

**בד"ה מה אני – שנבעלה לפסול לה** הריטב"א כתב – שההיתר הוא גם לכהונה גדולה. ולדבריו אפשר להעמיד את השאלה שלה גם בנבעלה לכשר לה.

**ובשו"ת** רידב"ז (ט' ב') העמיד – שהנידון הוא גם לכהן הדיוט, באופן שנבעלה כמה פעמים, ולשיטת ר"ע (סנהדרין נ"א) פנוי הבא על הפנויה פעם אחת לא עשאה זונה, אבל אם בא עליה כמה פעמים עשאה זונה. (אבל האמת היא שכאן מותרת מכיוון שאין ביאתה ביאה)

**דף מ"ה:**

**במשנה – בת אחת עשרה וכו'** הרמב"ם בפירוש המשנה ביאר – שעשו את גיל הנקבות פחות מגיל הזכרים לגבי עונת נדרים, מכיוון שימי חייהן פחות מימי חיי הגברים על הרוב.

**בגמרא סד"א בודקין לעולם** הערוך לנר הקשה איך היה אפשר לומר כך, והרי במשנה מפורש שנבדקת כל שתים עשרה. ותרץ ע"פ מה שמבואר בהמשך הגמרא, שהדין של "נבדקת כל שתים עשרה", נכתב כדי להשמיע שגם אם בדקו אותה בל' יום ולא ידעה, לא יבדקו אותה יותר, ממשיכים לבדוק אותה כל י"ב. ונמצא שיש מקום להבין ש"נבדקת כל י"ב" לא נכתב כדי לאפוקי מבדיקה שאחר י"ב, אלא רק לחייב בדיקה באופן שנבדקה בתחילת השנה ונמצא שלא ידעה לשם מי נדרה.

**שם ל' יום בשנה[[47]](#footnote-47) חשובים כשנה.. אימא תו לא לבדוק** לא מובן מה הצד לומר שמכיוון שבתחילת השנה לא ידעה לשם מי נדרה, לא תוכל לנדור כל השנה[[48]](#footnote-48).

**והרמב"ם** (נדרים י"א ב') כתב, שאע"פ נבדקו בתחילת השנה, וידעו לשם מי נדרו, ונדרו עוד נדר בהמשך השנה, יצטרכו לבדוק אותם שוב. והכסף משנה כתב – שהוא גרס בגמרא – "היכא דבדקנא ל' וידעה להפלות תו לא נבדוק קמ"ל".

**שם בינה יתירה** תוס' הרא"ש כתב, שהכוונה ב"בינה יתירה" פה, היא שהבינה ממהרת לבוא לנשים. (ולא שיש להן יותר בינה מלאיש).[[49]](#footnote-49)

**שם אלא לעונשין** תוס' בסנהדרין (ס"ט) כתבו, שהשיעור של י"ב וי"ג שנה לגדלות, הוא שיעור שניתן בדורות האחרונים, שהתאחרו בהבאת שערות, אבל בדורות הראשונים שהיו ממהרים להביא שערות, היה זמן הגדלות מקודם. ובתשובת הרא"ש (ט"ז א') כתב שהדין של "בן י"ג לעונשין", נלמד מהלכה למשה מסיני. ומסוגית הגמרא פה יש קצת ראיה לשיטת תוס' – מכך שמביאים מקורות מקרא ומסברא לגבי גיל הגדלות, ועד כמה שהשיעור ניתן בסיני, לא שייך כ"כ להביא לזה ראיות.

**שם אי דלא אייתי שתי שערות קטן הוא** ברש"י מבואר, שמכיוון שקטן הוא, ולא יודע למי נדר, אין נדרו נדר. אולם שיטת הרמב"ם (נדרים י"א א') היא שנדרם של בן י"ג ובת י"ב הוא נדר (גם באופן שאומרים שאינם יודעים לשם מי נדרו), אע"פ שלא הביאו שערות. והמשנה למלך תמה – שבגמרא פה מבואר שנדרם נדר רק כשהביאו שערות.

**ובשמעתתא ה' פרק א'** כתב שקושיית הגמרא היא רק לפי מ"ד "תוך זמן כלאחר זמן", שלשיטתו, דין גדלות תלוי רק בשערות. אבל לדידן – שפוסקים "תוך זמן כלפני זמן", אפשר לפרש ש"איש" האמור בנדרים תלוי רק בשנים, לא צריך שערות כלל.

**רד"ה אפילו – ובכלל שוטה לא מחזיקנן וכו'** מהר"ץ חיות העיר, שדברי רש"י נסתרים מסופם לתחילתם. כי מתחילתם נראה שהיה מקום לדון אותו כשוטה (למרות שאין לו סימנים) אלא שתולים שסופו לבוא לידי דעת. ומדבריו בסוף הדיבור נראה, שמחזיקים בשוטה רק אם יש לו סימני שוטה. ואולי יש לבאר שכוונת רש"י רק לאפוקי מהבנה, שכמו שנדרי שוטה אינם נדרים מכיוון שנעשים בלא דעת, גם נדרו של בר דעת שנדר בלא דעת לא יהיה נדר. ועל זה כתב רש"י – שסופו לבוא לידי דעת, ויכול לדעת מה הוא נדר. ושוטה שחוסר דעת פוטר אותו הוא רק כזה שיש לו את סימני שוטה.

**בד"ה וזאת – שמו של רב.. מובלע בתיבת בישראל** תוס' הרא"ש כתב – שר' יהושע בן לוי היה לוי, והחולקים עליו שאמרו כלפנים הם ישראלים.

**תוד"ה קודם – ובת י"א שנה למה ליה** מהרש"א כתב שלא הוקשה לתוס' מדוע כתוב שבת י"ב שנה ויום אחד נדריה קיימים (אע"פ שכתוב במשנה שלאחר הזמן הזה נדרן נדר), מכיוון שאפשר להעמיד שהדין בסיפא מדבר באופן שהביאה שערות, וברישא קמ"ל שנדרה נדר גם בלי שערות.

**בד"ה שהתינוק – רגיל לצאת ולבוא** תוס' הרא"ש הוסיף – שגם אם אינו רגיל לצאת ולבוא, מ"מ אינו משתנה בתולדתו מאבותיו ואבות אבותיו.

**דף מ"ו**

**בגמרא כי יפליא מה ת"ל וכו'** תוס' הרא"ש ביאר את הדרשה – שאם היה כתוב "יפליא" לחוד, היינו מרבים אפילו בן ח' ובן ט', ומזה ש"יפליא" כתוב בסמוך ל"איש" משמע שדין יפליא הוא כשסמוך לאיש[[50]](#footnote-50). ומכך שרק לגבי סמוך לאיש כתובה לשון "הפלאה"[[51]](#footnote-51), לומדים שנדרו של "איש" הוא נדר גם כשאינו יודע למי נודר.

**שם הא תוך זמן כלפני זמן תיובתא** הרשב"א והריטב"א (בדף מ"ה:) הקשו – מדוע הגמרא נשארה בתיובתא, והרי יש מחלוקת תנאים לקמן לגבי "תוך הפרק", וכתבו שהמחלוקת לקמן לא הייתה ידועה לאמוראים שהקשו כאן. ועיין שם במה שתרצו עוד בשם ר"ת.

**שם מבן ט' ועד בן י"ב** הגרסה בקידושין היא "מבן ט' ויום אחד". ועיין בהגהות עוז והדר.

**שם והא חוששין בעלמא קאמר** הרש"ש כתב – שהיה אפשר להקשות עוד – שרבא אמר בפירוש שאינה חולצת.

**שם ר' יוסי ב"ר יהודה אומר סימן** שיטת הרשב"א היא – שגם לשיטת ר' יוסי ב"ר יהודה, לא נעשה גדול לפני גיל שלוש עשרה, אלא שהסימנים שצמחו בעודו קטן, גורמים להפוך אותו לגדול כשיהיה בן י"ג, ולא צריך שיצמחו סימנים חדשים. ובפירוש הרא"ש בנזיר (דף ל' בד"ה הניחא) כתב – שלשיטת ר' יוסי ב"ר יהודה , (באופן שנשארו בו הסימנים עד שהגדיל) נעשה גדול למפרע כשצמחו הסימנים[[52]](#footnote-52).

**ובפירוש הראב"ד** לתורת כהנים (בחוקותי ספרא י"ב י') כתב – שהסימנים לא הופכים אותו להיות גדול, אלא רק להיות מופלא הסמוך לאיש. ולפי דבריו מיושב מה שקשה על פירוש הרשב"א הנ"ל: שלכאורה אין סיבה שהסימנים שהיו בו עוד קודם שהגיעו השנים, יהיו סימן לגדלות, כי הם הרי היו כבר מקודם[[53]](#footnote-53).

**שם אבל לחליצה בעיא בדיקה** הרמב"ן במלחמות (חולין ג: בדפי הרי"ף) כתב, שהסיבה שלא סומכים על חזקה דרבא לעניין חליצה, היא מכיוון שאפשר לברר אם יש סימנים ולכן לא סומכים על חזקה.

**והמג"א** בסימן קצ"ט כתב, שקטן שהביא ב' שערות יכול להוציא אחרים בתפילה שהיא מדרבנן, ולא בברכת המזון שהיא מן התורה. ורע"א (קמא ז') כתב, שאין ראיה לחילוק הזה מהסוגיה אצלנו, מכיוון שטעם החילוק בין מיאון לחליצה, היא שלגבי חליצה אפשר לברר ולכן לא סומכים על חזקה.

**דף מ"ו (המשך)**

**בגמרא הקדיש ואכל לוקה.. ולא יחל** מבואר כאן שכאשר אוכל הקדש – לוקה על האיסור של "בל יחל". וכ"כ השיטה במנחות (ד:). אולם רש"י בסנהדרין פ"דכתב שהאיסור נלמד בג"ש (חטא חטא) מתרומה.

**שם מתיב רב הונא בר יהודא (לרבא)** מהרש"א מחק את המילה "לרבא", כי רבא (שאמר שתוך זמנו דינו כקודם זמנו) דיבר רק על שאר איסורים, אבל לגבי האיסור של נדר שייך לחייב בגלל שישנו בהפלאה (כמו שאמר רב הונא), ופירש שהקושיה היא על הסוברים (בע"ב) שגם מופלא הסמוך לאיש לא חייב על בל יחל. והערוך לנרהקשה על הפירוש הזה, שאין דרך הש"ס להקשות על שיטה שעדיין לא הובאה.

**אולם הראשונים (רשב"א ריטב"א הר"ן)** כתבו, שדברי רבא אמורים ביחס לכל העונשים, וגם ביחס לנדר. ולכן קושיית הגמרא היא עליו.

**רד"ה חוששים – ובדקו ולא אשכחו לא ממאנת** לפי דבריו מיושב מדוע רבא הוצרך לומר שיש חזקה שהביאה סימנים. והרי כדי שלא תוכל למאן מספיק לכאורה שיהיה רק ספק שמא הביאה סימנים. ולפי מש"כ רש"י מיושב, כי רבא בא לחדש שגם אם בדקו ולא מצאו אינה ממאנת.

**והריטב"א** כתב ליישב באופן אחר - שרבא הוצרך לומר שיש "חזקה" – כדי להשמיע שגם באופן שצריכה בדיקה (כדי לחלוץ) הקילו בבדיקה זו לסמוך על בדיקת נשים.

**תוד"ה בן ט' – מיירי באין עודן בו** הרשב"א הקשה – שמשמע שכל הברייתא דברה בחד גוונא. ועוד – שאם אין עודן בו, גם אם היה בן י"ב, דינו כקטן ולא רק אם הוא בן ט'.

**בד"ה קטנה – להך לישנא אין להוכיח וכו'** הריטב"א כתב – שהראיה לפי הלישנא הזו שאומרים "כלפני זמן", היא מכך שמשמע שדינה כקטנה לגבי מיאון גם אם בדקו אותה ומצאו שערות.

**דף מ"ו:**

**בגמרא יכול יהא חייב על הקדשו קרבן וכו'** לפי הבנת רב הונא יוצא – שהברייתא חייבה קטן (במלקות) כאשר עבר על נדרו במזיד, ולא חייבה אותו קרבן כשאכל בשוגג. ויש לתת בזה טעם – שאע"פ שדעת של מופלא הסמוך לאיש, מספיקה כדי לחייב אותו על מזיד, בכדי לחייב על שוגג צריך יותר דעת. כדי שיוכל לקבל אחריות גם על עבירות שעבר בשוגג[[54]](#footnote-54).

**שם אימא לאיסור בל יחל** הרשב"א כתב – שהיה אפשר להקשות על התירוץ הזה – שאם אין אפי' מלקות על בל יחל, לא צריך פסוק למעט שוגג מקרבן, אלא שהגמרא הקשתה קושיה עדיפה.

**שם שמע מינה קטן אוכל נבלות וכו'** המשנה למלך (מאכלות אסורות י"ז כ"ז) הקשה – מדוע הגמרא לא העמידה שסיבת האיסור היא מצד שאסור לספות לקטן איסור בידיים. ותרץ (ע"פ דברי הרשב"א ביבמות) – שגם האיסור לספות לקטן איסור דרבנן, תלוי במחלוקת אם ב"ד מצווים להפרישו, שאם מצווים להפרישו, אזי גם באיסור דרבנן יורדים בדרגה אחת ואוסרים לספות, אבל אם אין ב"ד מצווים להפרישו, יהיה מותר לספות בידיים איסור דרבנן, ונמצא שגם אם נעמיד שאסור לאחרים מוזהרים עליו, יפשט הספק אם ב"ד מצווים להפרישו. אולם כתב שזה לא יישב את דעת הרמב"ם, שפסק שאינם מצווים להפרישו, ומאידך פסק שאסור לספות לקטן איסור דרבנן בידיים.

**ובעונג יום טוב** (צ"ו) יישב את הסוגיה לשיטת הרמב"ם (שאסר לספות איסור דרבנן בידיים) שמכיוון שמדובר פה על הקדש, המאכילים עצמם עוברים איסור בכך שהקטן אוכל בשליחותם. ונמצא שזה אותו תירוץ כמו התירוץ שתרצה הגמרא – שהגדולים אכלו.

**שם שהקדיש הוא ואכלו אחרים** הרשב"א העיר – שלפי זה יוצא, שלא יהיה קרבן שבועה באופן שהקדיש הוא ואכלו אחרים. והאור שמח (מעילה ה' ו') ביאר את הטעם שאין קרבן מעילה, ע"פ מש"כ הרמב"ן – שאם הקדיש בור והתמלא מים, לא מועלים בהם, מכיוון שהמים לא הגיעו להקדש מכוח מקדיש, וכ"כ לגבי קטן, שאיננו בר הקנאה, מחשיבים את הדברים שהקדיש כאילו באו ממילא ליד הקדש[[55]](#footnote-55).

**שם אלא למ"ד.. אין לוקין מאי איכא למימר** מהר"ם הקשה – שהקושיה הזו קשה גם אלמלא מה שהעמידה הגמרא - שאכלו אחרים, וכ"ש שקשה עליהם אם מדובר שאכל הקטן בעצמו, שפחות ראוי לחייב אז. ותרץ – שהמקשה סבר שהיה שייך להעמיד, שגם ר' יוחנן וגם ר"ל סוברים שהקטן עצמו לוקה, ונחלקו רק לגבי "אכלו אחרים", אבל לאחר שהגמרא העמידה שלפי כולם הקטן לא לוקה, קשה איך מ"ד "אין לוקים" יעמיד את הברייתא.

**והחידוד הלכות** כתב על תירוץ מהר"ם שהוא דחוק, ופירש שבאמת קושיית הגמרא הייתה קשה גם קודם, והסיבה שהיא הקשתה כעת, היא מכיוון שמעיקרא (כשהגמרא הבינה שהברייתא מדברת באופן שהקטן אכל) היה קשה מהברייתא בין על מ"ד שאכלו אחרים לוקים, ובין למ"ד שאינם לוקים. ולאחר שהעמידה שמדובר באופן שאחרים אכלו, היא אמרה שמיושבת חצי קושיה, אבל עדיין קשה למ"ד "הקדיש הוא ואכלו אחרים פטור".

**שם הקדיש הוא ואכלו אחרים וכו'** הרמב"ם פסק – שהקטן שעבר על נדרו, לא עובר על בל יחל. והמשנה למלך ביאר שהוא פסק כמו ר' יוחנן ור"ל – שרק אחרים לוקים.

**שם וקרא אסמכתא בעלמא** תוס' הרא"ש כתב, שצריך לומר לפי זה שגם קושיית הברייתא "יכול יהא חייב על הקדשו" היא מכיוון שדורש והולך את הפסוק לפי האסמכתא.

**שם אי אמרת בשלמא וכו'** החידוד הלכות העיר שהלשון מגומגם, כי אם הקושיה היא על מ"ד "מופלא דאורייתא" מיותר לומר שלא קשה על מ"ד "מופלא דרבנן".

**שם אי דרבנן דרבנן** במרומי שדה העיר – שמדברי הגמרא מקודם נראה, שעד כמה שנדריה חלים מדרבנן, יכול להפר לה מכיוון ש"אתו נישואין דרבנן ומבטלי נדרא דרבנן" ומלשון הגמרא כאן משמע, שמפר לה מכיוון שלא חוששים לאיסור דרבנן, וכתב שמכאן דייק חידושי הר"ן ביומא שמותר לספות לקטן איסור דרבנן, ובאמת לא צריך להגיע לזה ש"אתו נישואין דרבנן ומבטלי נדרא דרבנן".

**שם קטן אוכל נבלות הוא** הרשב"א הקשה שגם לפי מ"ד שאין ב"ד מצווים להפרישו, אסור לספות לו איסור בידיים, וכאן כשהבעל מפר לה, זה נחשב שמאכיל אותה בידיים[[56]](#footnote-56). וכתב שהגמרא יכלה להקשות כך, ולמסקנת הגמרא – שההיתר הוא "כדרב פנחס" לא קשה גם הקושיה הזו. והריטב"א כתב – שמכיוון שהבעל רק מפר לה, ולא כופה אותה לעבור על נדרה, זה לא נחשב שסופה לה איסור בידיים.

**שם או שנתחמצה** המאירי הביא – שהיו שהקשו ששאור לא בטל בעיסה, מכיוון שהוא נותן טעם. ותרץ שהשאור נחשב ממין העיסה ולכן הוא בטל.

**רד"ה מילקא – דהא כל זמן דנדרו נדר קאי.. בבל יחל** ק"ק, כי רב הונא הוא זה שחידש שקטן לוקה על שבועתו, והגמרא כעת מחפשת ראיה לדבריו, ואיך אפשר לבסס את הראיה לדברי רב הונא על חידושו של רב הונא – שעובר על בל יחל. נראה שלפי הבנת רש"י, היה פשוט לגמרא (גם אלמלא דברי רב הונא) – שעד כמה שנדרו של קטן חל מהתורה, צריך גם ללקות עליו, והיא הוצרכה רק להביא ראיה לכך – שלא אומרים שנדרו חל רק מדרבנן.

**בד"ה ש"מ – פלוגתא היא.. ביבמות** הרשב"א והריטב"א הקשו – שכל המחלוקת שם היא באיסור דאורייתא, ודברי הגמרא כאן הם על הצד שמופלא הסמוך לאיש לאו דאורייתא. ותרץ הרשב"א שיתכן שכוונת רש"י אינה שהנידון בסוגיה שנוי במחלוקת ביבמות, אלא שעיקר הנידון האם ב"ד מצווין להפרישו, שנוי במחלוקת ביבמות.

**בד"ה על דעת – וכי אמרינן אין הבעל מיפר בקודמין וכו'** מפירושו כאן משמע – שהגמרא לא חזרה בה מהתירוץ הקודם (שהפר לה בכל שעה), והביאה את דברי ר' פנחס כדי ליישב איך הבעל מפר בקודמין. אולם מדבריו בד"ה כדרב פנחס משמע שהגמרא כן חזרה בה מהתירוץ הראשון, ופירשה שיכול להפר לה בעודה קטנה כי נודרת ע"ד בעלה. וצ"ל שכוונת דברי רש"י "וכי אמרינן אין הבעל מפר בקודמין וכו'" היא רק לבאר מתי נאמר הכלל שאין בעל מיפר בקודמין אם כאן יכול להפר, וצ"ע.

**בד"ה סברוה – בני הישיבה וכו'** הערוך לנר העיר – שמקודם מבואר שאביי הוא זה שהקשה מהברייתא, ומדוע אמרה הגמרא "סברוה" בלשון רבים.

**תוד"ה כגון – אמאי לא מוקי כשאכל הוא בעצמו** תוס' הרא"ש תרץ שמכיוון שהדין של "השוה הקטן לגדול לזדון שבועה" שייך רק בעצמו ולא באחרים (כי אחרים לא יכולים לעבור כשהוא נשבע), נוח לו להעמיד את האיסור של הקדש, באחרים.

**בד"ה ר' יוחנן – דאזלינן בתר רוב** רע"א כתב, שנראה לו שהרוב מועיל רק להפוך את ההתראה להתראת וודאי, אבל לא ילקו אותו עד שיגדל ויתברר שהיה מופלא הסמוך לאיש. כי לא סומכים על חזקה דרבא בדינים דאורייתא (כשאפשר לברר).

**שם** **רוב שמביאין שערות בזמנן** בספר שב שמעתתא (ה' ט"ו) ייסד – שהרוב שתוס' מדברים עליו כאן איננו רוב גמור, אלא רק ספק הרגיל. וביאר לפי זה מדוע מצד אחד לוקים על הנדרים שלו. ומצד שני לא מתירים לחלוץ על סמך הרוב הזה. כי כדי להתיר לחלוץ, צריך להוציא את הקטן מחזקתו, ומספק א"א להוציאו מחזקתו, אבל כאשר דנים אם יביא ב' שערות בזמן, אין חזקה שעומדת כנגד הספק הרגיל שיביא שערות, ולכן אפשר לתלות בו.

**בד"ה כדרב פנחס – אמאי נכתב פרשת נדרים** תוס' הרא"ש הוסיף על תירוצי תוס' – שבפרשת נדרים התחדש שיכול להפר לה אע"פ שפירשה, שאינה נודרת על דעתו.

**שם דאיצטריך לענין דאי אמר קיים ליכי וכו'** הר"ן בנדרים (ע"ג: בד"ה ואיכא) הביא – שהיו שלמדו מכך שנודרת על דעת בעלה שאם נדר על דעת חברו, חברו יוכל להתיר את נדרו שלא ע"פ חכם. והר"ן כתב שזו שגגת הוראה[[57]](#footnote-57), מכיוון שהפרת בעל היא גזרת הכתוב, וכוונת רב פנחס לומר – שגזרת הכתוב חלה בכל מקום שנודרת על דעת בעלה (ואפילו באישות דרבנן). ומדברי תוס' (בתירוץ הראשון) משמע שהם למדו כמו המפרשים שהביא הר"ן, כי לשיטתם היה אפשר להפר לה את הנדר גם אלמלא חידוש התורה, מכיוון שנודרת על דעת בעלה.

**ובקובץ** **הערות** (כ"ו ג') ביאר את דברי הרמב"ם (נדרים י"ג ב') שכתב שהבעל עוקר את הנדר מעיקרו, ע"פ דברי תוס' הנ"ל, שגם אלמלא חידוש התורה, היינו יודעים שבעל יכול להפר, מכיוון שנודרת על דעתו, והכוונה ב"על דעת בעלה נודרת" איננה שנודרת על תנאי, כי אם כן הנדר היה צריך להתבטל למפרע (וקיי"ל שבעל מיגז גייז), אלא הכוונה היא שנודרת לזמן, עד שהבעל ימחה בה.

**בד"ה אי – אדפריך מר' יוסי לסיועי מדר' יהודה** הגרסה אצלנו במשניות (תרומות א' ג') היא "ר' יהודה אומר תרומתו תרומה", ולפ"ז לשיטת ר"י אפי' קטן שאינו מופלא יכול לתרום, ובפירוש הר"ש משאנץ שם כתב, שלפי הגרסה הזו אין מקום לקושיית התוס'[[58]](#footnote-58).

**דף מ"ז**

**בגמרא ואינה נפסלת בטבול יום** לא מפורש בברייתא האם התנאים שנחלקו לגבי חלה, נחלקו גם פסוק בטבול יום. אבל במסכת טבול יום (ג' ד') מבואר שר' יוסי ור"ש נחלקו גם לגבי טבול יום, וסוברים שנפסלת[[59]](#footnote-59).

**שם פוטרים מן החלה** צריך להבין מדוע פוטרים את כל התערובת מחלה, והרי גם אם חיוב חלה הוא מדרבנן, צריך לחייב את חלק החולין שבתערובת. והר"ש (חלה א' ד') כתב בשם הירושלמי, שהפטור במשנה הוא רק באופן שיש בחולין שבתערובת פחות משיעור חלה. ובשו"ת אבני נזר (יו"ד תי"ז) הוכיח שגם רש"י (בד"ה חייבת) למד כך, כי הוא הוצרך לפרש שמדאורייתא חד בתרי בטיל, ולא הוכיח שחלה דרבנן מכך שהחולין נפטרים מחלה. אולם בתוס' בד"ה אתי מפורש שגם החולין נחשבים כתרומה לעניין להיפטר מן החלה[[60]](#footnote-60), ולשיטתם קשה באמת מה ההבנה בזה. ואולי יתכן שחכמים רצו להאלים את האיסור של מדומע, ולכן נתנו לו חומר כמו של תרומה[[61]](#footnote-61).

**שם אי בבואכם יכול משנכנסו לה שנים ושלושה מרגלים** תוס' הרא"ש גרס "אי בבא הייתי אומר משעה שנכנסו וכו'", והדרשה היא מכך שכתוב "כם" – שמשמע מזה שצריך ביאת כולכם.

**שם בביאת כולכם.. ולא בביאת מקצתכם** הריטב"א (כתובות כ"ה) כתב – שצריך שיבואו כל ישראל או רובם.

**שם וכי אסקינהו עזרא** החזו"א (שביעית כ"א ה') דייק מכך שהגמרא תלתה את קדושת הארץ בימי עזרא, שצריך דווקא מלך או נביא כדי לקדש את הארץ, וגם אם לאחר מכן יהיו כל יושביה עליה, לא יחזור חיוב חלה מהתורה בלי מלך ונביא.

**במשנה פגה בוחל וצמל** הגר"א בביאור על המשניות כתב – שחכמים המשילו חכמים נערה לתאנה, מכיוון שהאשה בבית אביה דומה לתאנה, שנאמר עליה – "נוצר תאנה יאכל פריה" – כי אביה משמר אותה, ואוכל את פירותיה, שהם מעשה ידיה.

**בגמרא ויהב לה.. דמי בושתה** אולי התשלום מועיל – מכיוון שהייתה מתרצה להתבייש אם הייתה יודעת שישלם לה על כך.

**שם לעבודה.. ולא לבושה** ומהרמב"ם (עבדים ט' ח') נראה – שהאיסור לבייש עבדים הוא ממידת חסידות.

**שם אלו הן סימני בגרות** בגמרא בקידושין ע"ט מבואר – שאין בין נערות לבגרות אלא ששה חודשים בלבד. ומשמע שהבגרות תלויה בכך שיעברו שישה חודשים מהנערות. ואילו בגמרא כאן משמע שבגרות תלויה בסימנים. ומצאנו כמה דרכים ביישוב הסתירה:

* **הרמב"ם** בפירוש המשנה כתב שסימני הבגרות מורים שהביאה שערות ששה חודשים קודם לסימנים (והם נצרכים באופן שלא ידענו מתי הביאה סימנים של מטה).
* **הריטב"א** בקידושין (ע"ט) כתב שגם אם תביא סימני בגרות בתוך ששה חדשים, תעשה בוגרת. והנ"מ בשיעור שישה חודשים היא – שלאחר ששה חודשים יש חזקה שבגרה (ואם היא בוגרת לפנינו, וקיבלה קידושין קודם לכן לאחר שעברו ששה חודשים מקודשת). וקודם שישה חודשים, אין חזקה שבגרה, וגם אם היא בוגרת לפנינו וקבלה קידושין קודם לכן, אפשר להעמיד אותה בחזקת נערה.
* **והמאירי** (שם) כתב – שסימני בגרות קובעים את הבגרות רק ביומא דמשלם שית (חדשי הנערות).

**שם מחליף להן** היעב"ץ כתב שיתכן שעשה כך כדי שתתעבר, ואם לא תתעבר מזה תתעבר מזה.

**שם ואמר להן אזדהרו מישראל** משמע שזו הסיבה שמסר אותן לערבים – בכדי שלא יכשלו בהן ישראל.

**שם ר"ש אומר משנתמעך וכו'** תוס' רי"ד כתב שלגבי סימנים שלמעלה ר"ש סובר כמו אחד התנאים לעיל, אלא שהם נתנו סימנים מלמעלה והוא נתן סימנים מלמטה.

**רד"ה חייבת – חד בתרי בטיל** הערוך לנר הקשה, שר' יהודה (שהוא אחד מן הפוטרים בחלה) סובר ש"מין במינו לא בטל", ואם כן אין כאן ביטול. ותרץ ע"פ מש"כ תוס' בזבחים ע"ג – שר"י מודה באופן שתרומה נפלה לתוך חולין מתוקנים (שלא נחשבים כמין של התרומה מכיוון שהם לא יכולים להיעשות תרומה). ותרץ עוד ע"פ מש"כ תוס' – שעיקר הראיה שחלה דרבנן היא מכך שהחולין הופכים להיות תרומה ונפטרים מחלה.

**בד"ה נתחייבו במעשר – כתיב תבואת זרעך** רש"י בכתובות (כ"ה) הוסיף עוד טעם – שמעשר תלוי בשנות השמיטה, והתחילו למנות שמיטות רק לאחר ירושה וישיבה. ובב"מ פ"ט כתב, שדורשים מהסמיכות של "עשר תעשר" ל"במקום אשר יבחר", שחיוב במעשר התחיל רק משנבחרה שילה.

**בד"ה בזו ובזו – דכתיב בנעוריה בית אביה** הגמרא בכתובות (מ' מ"ו:) ובקידושין (ג:) מסיקה, שהדרשה הזו לא משמיעה שמעשי ידיה לאביה, אלא מלמדת על הפרת נדרים, ודורשים שמעשה ידיה לאביה מהפסוק "וכי ימכור איש את בתו לאמה"[[62]](#footnote-62). ותוס' בשבת קכ"ח, הביאו את הדרשה הזו בתור דוגמא לכך שדרך הש"ס לנקוט את הדרשה הפשוטה, אע"פ שאליבא דאמת לא דורשים ממנה.

**בד"ה חוטם – ספק** תוס' הרא"ש ביאר שזה כמו חוטם של אתרוג, שזה המקום שבו מתחיל לשפע כלפי העוקץ.

**בד"ה משיפציל –** הערוך כתב – שהכוונה שראש החוטם יתחיל להינקב, והמאירי פירש שהכוונה היא שייראה בו הנקב שהחלב ראוי לצאת ממנו.

**תוד"ה איזהו – בבוחל לא נתן שום סימן** הערוך לנר כתב שרש"י יישב את הקושיה הזו בד"ה בוחל – כשכתב שפירושו של בוחל הוא כשיש לה סימן דדין קצת.

**בד"ה ראש – משמע דשלושתן.. לצד ראשו** בתוס' בסוכה ובתוס' הרא"ש מבואר, שכוונתם לאפוקי משיטת רש"י בסוכה – שפירש שלא מצאנו שעוקץ ופיטמא הם בצד אחד.

**דף מ"ז:**

**בגמרא שכן בצור מושיבים שומר** הרמב"ם (מעשר ד' ח') לא הזכיר שצריך שומר, אלא רק שיהיו כלים משתמרים בתוכה. וצריך לומר שהוא פירש בגמרא – ש"חצר המשתמרת" נקראת בשם "חצר צורית", מכיוון שהחצרות בצור היו משתמרות, אבל אין צורך שישתמרו דווקא כמו בצור.

**שם כל שאחד פותח וכו'** הר"ש (מעשרות ג' ח') הביא ירושלמי – שתלה את הקביעות של חצר באפשרות של אחד למחות בשני שלא ינעל, ולכן - אם שניהם שותפים בחצר, או שניהם דיורים (שוכרים), ויכולים למחות זה בזה היא לא קובעת. אבל אם האחד בעל הבית, והשני שוכר ממנו, היא כן קובעת.

**שם ר' יהודה אומר שתי חצרות וכו'** הר"ש הביא בשם הירושלמי, שר' יהודה לא הוסיף על דברי ר"ע ולא כלום (כי גם לשיטתו הסיבה שהפנימית קובעת ולא החיצונה, היא מכיוון שבני החצר הפנימית רשאים לנעול אותה, ובני החצר החיצונה אינם רשאים, מכיוון שיש לבני הפנימית דרך עליהם).

**בגמרא עד רוב שנותיו** הרמב"ם פירש שצריך ל"ה שנים ויום אחד (שהן הרוב של שבעים שנה), והרשב"ם (וגם היד רמה בב"ב קנ"ה:) הצריך שלושים ושש שנה, וכנראה הוא למד שלא מספיק שיעברו רוב ימיו, אלא צריך שיעברו רוב שנותיו.

**שם שיצאו ממנה שלשים יום** בפשטות הכוונה היא שעברו שלושים יום בתחילתה, מכיוון ששלושים ביום בשנה חשובים כשנה, וכ"כ הטור. אולם הרמב"ם פירש – שהכוונה לעשרים שנה פחות שלושים יום. והטור כתב שדבריו הם טעות סופר. אך המשנה למלך כתב שא"א לומר כך, כי הרמב"ם פירש כך שלוש פעמים[[63]](#footnote-63).

**שם הא כבית שמאי** מהרש"א כתב שהגמרא הייתה יכולה לומר "הא בזכר והא בנקבה" ושניהם סוברים כשיטת ר"א. (ובפרט שר' יוסי בן כיפר אמר את דבריו בדעת ר"א).

**שם כבש בן שנתו שנה שלו –** תוס' בערכין (י"ח:) הקשו – שאפשר להוכיח שמונים לפי שנה שלו ולא לפי שנות עולם, מכך שמשכ"ל כבשים לתמיד בר"ה, ורואים שלא דנים אותם אז כבני שנתיים. ותרצו שם בדרך אחת, ששנה נמנית מזמן שהכבש ראוי להרצאה, עוד תרצו שהפסוק נצרך כדי להשמיע שמצריכים מעת לעת לשעות.

**רד"ה להחמיר – ולאו מילתא היא** הערוך לנר כתב – שפשוט לו שהפירוש הראשון ברש"י, הוא כשיטת תוס' – שהסימנים במשנה הם סימני נערות, וממילא לא קשה מה שהקשה רש"י.

**בד"ה הלכה – ולהפריש מהן על טבל אחר אסור** בדרך אמונה (מעשר ד' ח' בביאור הלכה) כתב שדברי רש"י תמוהים, מכיוון שהגם שלא חייבים לעשר טבל שלא ראה את פני הבית, מ"מ אפשר לעשר אותו, ואין סיבה שלא יוכל לעשר ממנו על מה שבבית. וכך מפורש במשנה בתרומות (א' י') – "אין תורמין.. לא מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו.. ואם תרמו תרומתן תרומה"[[64]](#footnote-64).

**והביא** שהראשונים הקשו קושיה כעין זו על הגמרא ביומא (י:) – שאמרה שאם סוכת החג בחג קובעת מדרבנן (כמו בית) יבואו לעשר מחיוב על הפטור ומפטור על החיוב, והקשו שם שגם אם יעשר ממה שנכנס לסוכה על מה שנכנס לבית תרומתו תרומה. ותרצו – שהחשש הוא שיבואו לעשר מתבואה שנכנסה במוץ לסוכה, על תבואה שנכנסה במוץ לבית, ובכה"ג אין תרומתו תרומה, כי מה שנכנס במוץ לבית נפטר מדאורייתא. וכתב שיתכן שזו החומרא שרש"י התכוון אליה, אך לפי זה יוצא שהוא קיצר מאוד בלשונו.

**בד"ה כדברי – דאם יש בה אחת מכל אלה חייבת** יוצא לפי הלשון הזו – שפוסקים שדי באחת מהן כדי שתקבע, ולא חוששים שאחד הדברים לא קובע. והערוך לנר, כתב שלפי הלשון הראשונה לא גורסים בגמרא "להחמיר", מכיוון שלא פוסקים כך בתורת חומרא.

**בד"ה דתנן תנן – משנכנס יום אחד** בברייתא בהמשך מבואר – שגם אם לא צריך שנים שלמות, צריך שלושים יום בשנת עשרים. ומהרש"א כתב – שהדין בזה תלוי במח' אם שלושים יום בשנה חשובים שנה, או שגם יום אחד בשנה חשוב שנה. ורש"י נקט צד אחד.

**תוד"ה בת – ואי גרסינן יביא קאי אבעל** רע"א הקשה – שא"א לפרש שיביא ראיה שקידושיה קדושי טעות, מכיוון שבמשנה מבואר – שמחמת הראיה חולצת ולא מתיבמת, ועל הצד שהיא איילונית, אינה מתייבמת מחמת זה שהיא איילונית גם אם קידושיה לא היו טעות. (המגיה שם כתב – שרע"א הבין שגם לפי הדרך הזו בתוס' "יביא ראיה" נסוב על היבם, והראיה לפוטרה מן הייבום, כמו לפי התירוצים האחרים).

**ומהר"ם** כתב, שפירוש המשנה לפי הדרך הזו יהיה – שהבעל יביא ראיה שהיא איילונית אם רוצה לשאת את אחותה, ואם בעלה מת – חולצת ולא מתייבמת.

**בד"ה זימנין – יש ספרים דגרסי זימנין דנתרן** תוס' בב"ב קיים את הגרסה "זימנין דאתו" (שזו גרסת ר"ת), כי משמע שבאו אליו כאלה שלא הביאו עדיין שערות.

**בד"ה כולן – ולא דמי לאחריני** גם רש"י פה כתב – ש"מעת לעת" נמנה מיום ליום. אולם רש"י בערכין (ל"א בד"ה ורבנן) פירש שמונים "מעת לעת" גם לפי השעות. ותוס' בערכין הביאו מחלוקת האם מונים מעת לעת בשעות דווקא בבתי ערי חומה, או שלומדים משם לכל המקומות. ועיין בערוך לנר כאן שביאר את שני הצדדים.

**דף מ"ח**

**בגמרא פעמים שאתה מוכר שלושה** תוס' בערכין (י"ח:) הקשו, שגם אם מונים לפי שנות עולם משכ"ל ג' תבואות, כשמכר לו בג' תשרי שדה מלאה פירות, והספיק לאכול בשנה השניה את התבואה (השלישית) קודם ר"ה. ותרצו ששכיח יותר ג' תבואות בב' שנים מעת לעת מאשר למנין עולם. (ולכן מסתבר שהמילה "תבואות" משמיעה שצריך ב' שנים מעת לעת שאז מצוי יותר ג' תבואות).

**שם שבזכר ובשנקבה מבעי** הערוך לנר הקשה – גם אם מדויק שהתנא לא דיבר על שנים של ערכין, קשה מדוע באמת הוא לא מנה אותן. (ולא שייך לומר "תנא ושייר" מכיוון שהוא לא שייר דברים אחרים). ואולי יש ליישב, שמכיוון שלגבי בן שישים – מפורש בפסוק ששנותיו נמנות מעת לעת (כמבואר ברש"י), התנא הבין שזה דבר פשוט שצריך למנות שנים לגבי ערכין מעת לעת ולכן הוא לא מנה את זה.

**רד"ה לערכין – הוה אמינא שנת חמש כלמעלה** רש"י בערכין כתב שהחידוש של הברייתא הוא שלא הולכין (במנין השנים לענין ערכין) אחר שנות עולם.

1. בנוב"י (תנינא יו"ד ק"א) דייק מלשון הגמרא בדף מ"א שבדר"כ לא יוצאים פחות משני טיפי דם ולכן אם ראתה פחות משיעור זה, אפשר לתלות שהגיע מהצדדים. וטומאה בכל שהוא משכ"ל רק כשהרגישה שהדם יצא מהמקור. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכך מפורש בהלכות איסורי ביאה (ה' א'). [↑](#footnote-ref-2)
3. יש לדייק מדבריו ש"בהמת קדשים" אלו שתי חומרות, מכיוון שלאחר שביאר שהמקשה הבין ש"פיגול נותר וטמא" זה דבר אחד, הוא טרח לבאר מדוע לומדים מאדם, ומשמע מזה שאפי' ש"פיגול נותר וטמא" זה דבר אחד, "פשוט זכר קדוש במתנה" לא נחשבים "נפישן". [↑](#footnote-ref-3)
4. דבריו קשים להבנה, מכיוון שהשאלה האם לחלק בין עבור אחד לשניים היא שאלה התלויה בסברא, וההכרעה בה לא אמורה להיות תלויה באופן שדורשים את הפסוקים. [↑](#footnote-ref-4)
5. עיין בתוס' לעיל שהביאו שני צדדים – האם רבנן מודים לדרשה של "אפילו.. כעין שהזריעה אמו טמאה". [↑](#footnote-ref-5)
6. והביא ראיה לדבריו מהגמרא בהוריות (ב:) שמבואר בה שרק דרכו של ר"י היא לדרוש מיעוטים בכזו צורה. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכן תוס' בע"ז כ"ב:. [↑](#footnote-ref-7)
8. אך עיין ברש"י שם שביאר שכוונת הגמרא שם להפך – שהבהמה מפסיקה להיות מיוחדת לע"ז, כאשר מפטמים אותה לצורך אכילת הכמרים. [↑](#footnote-ref-8)
9. ודייק כך מלשון הרמב"ם (משכב ומושב א' י"א) "טיפה אחת.. טהורה שאינה אלא מחוץ למקור. [↑](#footnote-ref-9)
10. ודייק כך גם מדברי רש"י בשבת פ"ו על הגמרא שאומרת שם ש"אשה יש לה פרוזדור", שפרוזדור הוא בשר כתלי בית הרחם שבולט מן השיניים ולחוץ, ומשמע ששיניים בחוץ ורק בשר בית הרחם מכסה אותם. [↑](#footnote-ref-10)
11. והרמב"ן כתב שהקושיה לשיטתו היא היכי משכ"ל טהרה כשתטבול לאחר התשמיש. [↑](#footnote-ref-11)
12. הביא שם ג"כ את שיטת ר"ת ששכבת זרע סותרת רק כאשר בא עליה זב, ונחלק גם איתו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. והרא"ש דחה את ראייתו ע"פ רש"י שם, ששכבת זרע סותרת רק יום אחד, ולכן סותרת אע"פ שאינה גורמת. [↑](#footnote-ref-13)
14. והרא"ש דחה שפליטה לא סותרת ביום השביעי מכיוון שהסתירה של שכבת זרע היא מכיוון שהיום איננו נקי, ולכן אם מקצת היום היה נקי, די בכך. ועיין בקובץ הערות (ל"ט ד') שביאר בדעת הרא"ש, שמכיוון שמקצת היום ככולו, די בכך שמקצתו נקי, משא"כ אם ראתה זיבה, שהיא דבר הסותר ולכן לא שייך למנות היום הזה כיום נקי. [↑](#footnote-ref-14)
15. הרשב"א בתורת הבית (ז' ה') כתב שזה לא נחשב שהתורה נתנה את דבריה לשיעורים, מכיוון ששכבת זרע איננה דבר האוסר לבעלה, ולכן אין סיבה שתסתור לעניין בעלה. [↑](#footnote-ref-15)
16. כלומר – עד כמה ששמיע ליה – יש בעיה כפולה, גם שההבנה הפשוטה בדברי ר"ש היא שטמאה משום נוגעת, וגם שלפי ר"ש (שלא דורש את "יהיה") אין מקור להחשיב אותה כרואה, ולשם מה הגמרא העמידה ש"שמיע ליה". [↑](#footnote-ref-16)
17. במשנה לקמן בדף ס"א: מבואר שיש מושג של "רוק תפל", וגם פה יתכן שהתכוון לטעון שאמרו לו דבר תפל כמו רוק שאין בו טעם. [↑](#footnote-ref-17)
18. יתכן שרש"י מיאן בפירוש הזה מכיוון שמשמעות לשון הברייתא "מטמאות בפנים כבחוץ" היא שהייתה נטמאת גם אם טומאתה הייתה תלויה ביציאת הדם לחוץ, וזה שנטמאת בפנים רק מקדים את הטומאה, ולא גורם אותה. [↑](#footnote-ref-18)
19. ונראה שלשיטת רש"י – ש"חוץ לפרוזדור" נמצא בתוך הגוף, א"א לפרש כמו הרי"ף, כי רבא אמר שמכיוון שבכה, זה סימן שהוציא את ראשו חוץ לפרוזדור, ומשמע שיכול לבכות כשהוא בתוך הגוף. [↑](#footnote-ref-19)
20. ולפי דבריו מיושבת קושיית תוס' בע"א בד"ה אימא – מדוע פשוט לגמרא שם שדם באותו מקום נחשב "טומאה בלועה", אע"פ שרבא אצלנו סובר שזה רק בית הסתרים ולא טומאה בלועה. [↑](#footnote-ref-20)
21. יש לתת טעם בחילוק הנ"ל –, שאע"פ שבכלי שטף אין טומאת תוך, אלא רק טומאה של הכלי עצמו, מ"מ כלי הוא דבר שנעשה לשימוש תוכו. משא"כ קומטו, שלא שייך להגדיר את– כדבר שיש לו תוך. [↑](#footnote-ref-21)
22. קשה להבין את הפירוש הזה, כי יוצא לפיו שלידה מטמאת רק בחוץ. והסיבה שמטמאים כשהראש בפנים היא מכיוון שתולים שהוא כבר יצא לחוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. מהרש"א כתב בשם תוס' בחולין ובבכורות, ש"חוץ לפרוזדור" פירושו "חוץ לבית החיצון", ולא ברור לי לפי זה, איך תתפרש הברייתא שהובאה לעיל – שיולדת מטמאת בפנים כבחוץ. ועיין בסדרי טהרה (קצ"ו כ"ו) שטען שגם כוונת תוס' שם איננה שחוץ לפרוזדור הוא מחוץ לכל הבית החיצון, אלא שפרוזדור נקרא "בית החיצון" ביחס למקור. אבל גם חוץ לפרוזדור הוא בתוך הבית החיצון. [↑](#footnote-ref-23)
24. ועיין בערוך לנר שכתב יישוב נוסף בדעת רבא. [↑](#footnote-ref-24)
25. התירוץ הזה תמוה. כי לא מצאנו בשום מקום שאם איסור הוא פחות חמור – מותר לעבור עליו כדי לא לעבור על איסור אחר. [↑](#footnote-ref-25)
26. הר"ן העיר שהקושיה היא דווקא לשיטתו – שפירש שם שהעקירה הייתה לבית הפנימי, אבל לשיטת רש"י שם – שהעקירה הייתה לבית החיצון, לא קשה מידי, מכיוון שלגבי דם יולדת – העקירה לבית החיצון חשובה כמו יציאה של הדם . [↑](#footnote-ref-26)
27. כנראה שכוונתו היא – שבהיסט שייך לחלק בין מסיט לניסט, אבל מגע הוא אחד, בין אם טמא נוגע בטהור ובין אם להפך. [↑](#footnote-ref-27)
28. כלומר – פירושו של "אונס" שמטמא בזבה, הוא שנטמאת גם באופן שהראיה הייתה בגלל סיבה חיצונית ולא רק כשראתה מעצמה. [↑](#footnote-ref-28)
29. וכתב שראה כתוב כך גם בספר קרבן אהרון [↑](#footnote-ref-29)
30. לפי הצריכותא של הגמרא מקודם. [↑](#footnote-ref-30)
31. יש מחלוקת בין הרב המגיד לבין הלחם משנה אם כוונת הרמב"ם לאופן שברור שלא כלו חדשיו, או רק לאופן שיש ספק. [↑](#footnote-ref-31)
32. ודבריו הם לא כמו שיטת רש"י שם, שדברי הגמרא נסובים על כל הדינים במשנה. [↑](#footnote-ref-32)
33. והערוך לנר דייק כך גם מלשון הגמרא – שלא אמרה ש"אין זבה בלא נדה", ומשמע מזה שהפסוק שהביאה הוא הפסוק שמדבר על נדה. [↑](#footnote-ref-33)
34. ועיין בחת"ס ובחידושי הגר"ח שביארו במאי פליגי. [↑](#footnote-ref-34)
35. לכאורה ההיתר להציל עובר יהיה תלוי בטעמי הגמרא ביומא (פ"ה:) שפיקוח נפש דוחה את השבת. שהטעם של "חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, שייך גם בעובר, ושאר הטעמים לכאורה לא שייכים עד כמה שלא מחשיבים עובר כנפש. [↑](#footnote-ref-35)
36. אולם הוא הביא שם בשם ר"ח (וכ"כ בשמו גם הרשב"ם בדף קמ"ב:) – שעד כמה שהיה יכול להכיר, ולא הכיר בפועל, בנו יורש פי שתיים, ודי בכך שיהיה ראוי להכרה. [↑](#footnote-ref-36)
37. או שבא עליה חודש לאחר הפעם הראשונה, והוכר עוברה חודשיים לאחר מכן, שגם אז ברור שהתעברה בביאה הראשונה. [↑](#footnote-ref-37)
38. הרשב"א שם בקידושין כתב בשם רש"י – שמנו את אשת איש בנפרד מכיוון שכתוב לגבי אשת איש בתורה "ומתו גם שניהם", והיה צד להבין שאם האישה לא מתחייבת, גם האיש לא מתחייב. [↑](#footnote-ref-38)
39. תוס' בסנהדרין (נ"ה:) הוכיחו מהגמרא בסנהדרין (ע"ט – שהקשתה שמא היא איילונית ועל דעת זה לא קידש, וביבמה שאינה בת יבום לא מועיל שיקדש על דעת זה קבלה, ועיי"ש במה שיישבו). וכתבו שם עוד ביאור ש"חייבים עליה משום אשת איש", באופן שהתקדשה בביאה, וקמ"ל שקידושיה בביאה הם קידושין גמורים. [↑](#footnote-ref-39)
40. בסנהדרין ע"ח - לגבי הכוהו עשרה בני אדם, שנחלקו שם התנאים האם לדרוש מ"כל" שהאחרון חייב, או שכולם פטורים. [↑](#footnote-ref-40)
41. ואע"פ שבתוליה חוזרים, הביאה עליה נחשבת ביאה, דומיא דהעראה שנחשבת ביאה למרות שלא מקלקלת את הבתולים. [↑](#footnote-ref-41)
42. באמת דבריו הם נגד גמרא מפורשת בסנהדרין נ"ה – שמפורש בה שבהמה שרבעה קטנה נהרגת. ועיין בדבריו שביאר שהגמרא שם חזרה בה. [↑](#footnote-ref-42)
43. כך מדויק מלשון הרמב"ם (איסורי ביאה א' י"ז) שכתב לגבי קטן – שהבהמה נהרגת אם רבע אותה או הביאה עליו, ולגבי קטנה – כתב שנהרגת רק באופן שהביאה את הבהמה עליה. [↑](#footnote-ref-43)
44. ק"ק לפי זה הלשון של רש"י פה שפירש בד"ה פחות מכאן – שאינה צריכה לשמש במוך, ומשמע שביותר מכאן צריכה לשמש במוך ולא רק מותר לה. [↑](#footnote-ref-44)
45. גם ר"ת בתוס' שם נחלק עליו, וכתב ש"משמשות במוך" זו עצה טובה ולא רק היתר. [↑](#footnote-ref-45)
46. הוכיח כך – מזה שחכמים שסוברים שאינה מתעברת חולקים על ר"מ. ועד כמה שכוונתו רק להתיר לשמש במוך, גם הם צריכים להודות לו, מכיוון שאינה מתעברת ולא שייכת אצלה השחתת זרע. [↑](#footnote-ref-46)
47. הערוך לנר הקשה מדוע הגמרא נקטה ל' יום ולא יום אחד, ותרץ שבהמשך הגמרא מבואר שהמשנה היא דברי

    רבי, ושיטת רבי היא ששלושים יום בשנה חשובים כשנה. [↑](#footnote-ref-47)
48. עיין ברדב"ז (נדרים י"א ב') שהעיר כך על הגרסה שלנו, וכתב שלפי גרסת הרמב"ם שתובא בסמוך, מיושב הקושי הזה. [↑](#footnote-ref-48)
49. והחתם סופר כתב – שדברי הגמרא כאן קצת תמוהים ומוכחשים בחוש. וביאר – שהכוונה ב"בינה יתירה" היא שבינתה יתירה על הדעת שלה (כמש"כ דעתן קלה), ומכיוון שכך נצרכת לנדרים שהם סייג לפרישות, הקדים להן שנה. [↑](#footnote-ref-49)
50. הערוך לנר ביאר – שאע"פ שצריך את "איש" כדי למעט קטן, קטן מתמעט מ"איש" שכתוב בפרשת מטות. [↑](#footnote-ref-50)
51. הערוך לנר כתב בשם ספר קרבן אהרון, שלא מפרשים ש"כי יפליא" נסוב על איש, מכיוון שלא כתוב "איש אשר יפליא", ומכך שכתוב "כי יפליא", דורשים שזה עניין חדש. ועיין עוד בחידוד הלכות. [↑](#footnote-ref-51)
52. ועיין בירושלמי קידושין א' ב' שהביא מחלוקת אמוראים בזה. [↑](#footnote-ref-52)
53. בדעת הרשב"א יש לומר – שהסימנים היו סימן גדלות גם מעיקרא, אלא שכל זמן שהוא קטן יש להסתפק בשומא, וכל זמן שלא התברר שאלו סימני גדלות, הם לא הופכים את הקטן לגדול, כי עניינם של הסימנים להראות שהוא נראה גדול. [↑](#footnote-ref-53)
54. לפי זה המיעוט של "זה הדבר" ממעט גם מקרבן שבועה, ולא רק מקרבן מעילה. ועיין בערוך לנר שנקט כך כדבר פשוט, והקשה מדוע הברייתא לא הזכירה שפטור מקרבן שבועה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ובדעת הסוברים שיש מעילה בדבר שהגיע ממילא להקדש – כתב שהקדש קטן התמעט ממעילה מצד חיסרון בכוח המקדיש, וזו גזירת הכתוב. ובסוף הסימן שם הציע לומר – שבאמת מועלים בהקדש קטן, והמיעוט של מעילה הוא רק בקונמות ולא בהקדש. [↑](#footnote-ref-55)
56. הביא ראיה לזה מהגמרא ביבמות שמחשיבה אופן שאומר לו "הבא לי מפתח" (בשבת דרך רה"ר) כספיה בידיים. [↑](#footnote-ref-56)
57. הביא ראיה לכך, מזה שצריך להשתמש דווקא בלשון הפרה שקצבה התורה. [↑](#footnote-ref-57)
58. בפירוש הר"ש שם הביא שזו גם גרסת הירושלמי. אך הביא שגם בירושלמי מובא ששיטת ר"מ בברייתא היא שקטן לא יכול לתרום, ואם כן חוזרת קושיית תוס', מדוע לא הביא סיוע מדעת ר"מ. ותרץ שמתני' אלימא ליה יותר מברייתא, או שהטעם שהוא ממעט איש מצד הפסוק של "תרומת איש", ודווקא לגבי תרומה ממעטים מופלא. [↑](#footnote-ref-58)
59. והרמב"ם פסק לגבי פסול בטבול יום כמו ר"מ ור"י, ולגבי פטור מחלה פסק כמו ר' יוסי ור"ש. [↑](#footnote-ref-59)
60. בשו"ת אבני נזר (שם) הביא ראיה לשיטת תוס' ממשנה בחלה (ג' ב') שמבואר בה, שאם נדמעה קודם גלגול, פטורה, ואם לאחר גלגול חייב, מכיוון שכבר התחייבה, ועד כמה שמדובר באופן שיש בחולין פחות משיעור חלה, הם לא התחייבו. [↑](#footnote-ref-60)
61. ולפי זה יתבאר מדוע לפי ר"מ ור' יהודה נתנו דין של תרומה לגבי פטור מחלה, ולפי ר' יוסי ור"ש נתנו דין של תרומה לגבי פסול בטבול יום, כי די בכך שיתנו למדומע דין של תרומה בדבר אחד. [↑](#footnote-ref-61)
62. ומציאתה לאביה משום איבה (כתובות צ"ז) ונחלקו רש"י ותוס' שם האם חוששים שלא יזון אותה או שיקדש אותה למנוול ולמוכה שחין. [↑](#footnote-ref-62)
63. ויש להוסיף עוד – שגם בפירוש המשניות הרמב"ם פירש כך. [↑](#footnote-ref-63)
64. והוסיף שם עוד – שקודם ראיית פני הבית יש שמתירים גם לעשר לכתחילה. [↑](#footnote-ref-64)