סי פח
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**קד:**

**מח' ב"ש וב"ה**

**מתני'** העוף עולה עם הגבינה על השלחן ואינו נאכל דברי ב"ש, ב"ה אומרים לא עולה ולא נאכל אמר ר' יוסי וכו', ברש"י שבת יג: פירש טעמא דב"ש דסברי בשר עוף בחלב דרבנן ע"ש, ובטעמא דב"ה יש להסתפק אם חולקים משום דסברי בשר עוף דאורייתא, והכי צ"ל לכאורה אליבא דר' יוסף לעיל, (וכמו שכתבו תד"ה רבי יוסי שהמשנה כאן הוא פירוש על המשנה דלעיל), אלא שלפ"ז קשה מה שנחלקו לקמן במתני' (קיג.) ר"ע וריה"ג אי בשר עוף בחלב דאורייתא או דרבנן, וא"כ ר"ע שם כשיטת ב"ש, וצ"ל דהכא ר' יוסי דוקא היא כמבואר בגמ', ור"ע פליג דלא נחלקו בזה ב"ש וב"ה[[1]](#footnote-1).

**שלחן שאוכל עליו**

**באיזה** שלחן אמרו בשלחן שאוכל עליו אבל שלחן שסודר עליו את התבשיל נותן זה בצד זה ע"כ, קצת משמע ששלחן שאוכל עליו אסור אפי' להניח זה בצד זה אפי' אם אינו אוכל כלל, דדוקא שלחן שסודר עליו התבשיל מותר משמע שזה שלחן אחר, וכן ביאר בערוך השלחן ששלחן שעורך עליו זה שלחן של בית המבשלות, וע"ע שם (פ"ח ס"ק ו' בהגה"ה) שצידד לאסור [[2]](#footnote-2)אפי' שלא בשעת אכילה לפי רש"י שטעם איסור העלאה משום שבלעי מהדדי איידי דממשמשי ביה ידא[[3]](#footnote-3).

וע"ע בשו"ת בית יעקב סי' יב' הובא בפמ"ג מ"ז ס"ק ב' וביד אפרים ס"ב, מי שאכל בשר לא ישב תוך שש שעות אצל מי שאוכל גבינה שמא יושיט לו ע"ש, משמע אפי' אינו אוכל אלא יושב אצלו, ולכאו' לפ"ז ה"ה לישב במקום שיש שם בשר וחלב ג"כ אסור שמא יבא לאכול, ואולי דוקא בשיש אחר שאוכל דחיישינן שמא יאכילנו, אבל יחיד שיושב בשלחן כל שאינו אוכל ליכא למיחש.

ובאמת ביד אפרים הביא משו"ת תשובה מאהבה שחלק על הבית יעקב שכיון שאינו אוכל אין שום איסור ע"ש, וא"כ שלחן שסודר עליו התבשיל ל"ד אלא העיקר שאינו אוכל עכשיו, וכן סתמא דהפוסקים שהאיסור דוקא בשעה שאוכל[[4]](#footnote-4).

**אוכל דברים אחרים**

**ולשיטה** זו יש לדון מה הדין אם אוכל ירקות וכד' האם אסור להעלות בשר וגבינה על השלחן כיון שאינו אוכל מהם, ועיין חי' הפלאה שאחר שגמר לאכול סעודת בשר מותר להעלות גבינה על השלחן, כיון שעכשיו אינו אוכל בשר, ויש להסתפק אם כוונתו שגמר לאכול בשר ואף שיש עדיין בשר על השלחן, אעפ"כ מותר כיון שאינו אוכל בשר, או שכוונתו שגמר לאכול ואין בשר על השלחן ולכן מותר להעלות גבינה אבל בלאו הכי אסור להעלות גבינה אף שעכשיו אינו אוכל בשר[[5]](#footnote-5).

עיין יד אברהם שדוקא מכוסים מותר להעלות אבל אין מכוסים אסור שמא יתערבו זה בזה, כדאמרינן בגמ' קיב. ע"ש, וכבר נתבאר שאפשר שגבינה שאני שהוא גוש, ודוקא בחלב שהוא נוזל חיישינן.

**אכילה ביחיד**

**עיין** באר היטב ס"ק א' שה"ה יחיד ואוכל על השלחן אסור להעלות בשר וגבינה, ועיין תפארת ישראל שתמה עליו דפשיטא שאפי' ביחיד שהרי בגמ' שבת יג. מבואר שהיכא שיש דעות עדיף טפי שלא יבא לידי אכילה ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

**קז:**

**הדחה בצונן בצונן**

**מתני'** צורר אדם בשר וגבינה במטפחת אחת ובלבד שלא יהו נוגעין זה בזה ע"כ, אבל נוגעין זה בזה אסור, והטעם מבואר בגמ' משום שאפי' צונן בצונן בעי הדחה וחיישינן שמא ישכח ולא ידיח, ועיין טור סי' צא' שהוכיח מכאן שכל דבר שבעי הדחה אסור לעשות לכתחילה דחיישינן שמא ישכח ולא ידיח ע"ש.

**שני אכסנאין**

**רשב"ג** אומר שני אכסנאין אוכלין על שלחן אחד זה בשר וזה גבינה ואין חוששין ע"כ, צ"ב דלכאורה מקומו במשנה הראשונה שאף שאסור להעלות בשר אשלחן שאוכל עליו מ"מ בשני אכסנאין שרי, ועיין תפארת ישראל מה שתי'.

והנה לעיל נתבאר שברש"י מבואר שאיסור העלאה הוא משום שמניח זה על זה ולא משום שמא יאכל ממש את המין השני, וא"כ אתי שפיר שאחרי דין העלאה נאמר דין הנחת בשר בחלב באותו מטפחת, ואח"כ נשנית דינו של רשב"ג שהוא הלכה אחרת ששני בני אדם שאוכלים יחד יש חשש שהאחד יאכיל את חבירו, ומ"מ בשני אכסנאין שרי, ויותר מזה נראה שהאיסור מצד מה שממשמשי ביה ידא אינו אלא ביחיד שכל האוכל שלו וממשמש בהכל, משא"כ בשני בני אדם אינו אלא מצד חשש שמא יאכילנו, וזה דין אחר ועל זה קאי רשב"ג דמהני בשני אכסנאין ועיין לקמן[[7]](#footnote-7).

**ביאור דברי ר' חנן בר אבא**

**בגמ'** אמר ר' חנן בר אבא לא שנו אלא שאין מכירין זה את זה, אבל מכירין זה את זה אסור ע"כ, ולכאו' צ"ב מה חי' ר' חנן הא ע"כ זהו גופא עיקר החי' של רשב"ג שאף שאסור להעלות על שלחן אחד בשר וחלב, מ"מ בשני אכסנאין שרי, והיינו משום שאין מכירים זה את זה, דאי במכירים הלא גרע טפי שני האוכלים דחיישינן שמא יאכילנו כמבואר במשנה בחלת חו"ל דלעיל, וכן במשנה בשבת לא יאכל הזב עם הזבה משום שהוא מעשה חיבה, וא"כ ע"כ כל העיקר החידוש הוא שבאין מכירין לא יבאו לאכול אחד מהשני, וע"כ מוכח מזה דבכל אכילת שנים לא חיישינן למה שחיישינן בדין העלאה של המשנה הראשונה, והיינו משום שאינו עוסק באוכל של השני וזהו עיקר החי' של רשב"ג, ועוד שבשנים איכא שומר והאחד מזכיר לשני כמו שיבואר לקמן, וכן מבואר בגמ' שבת יג. שבתחילה חשבה הגמ' שההיתר ברשב"ג הוא משום דעות לחוד, וא"כ הו"א שבכל שנים התיר רשב"ג וקמ"ל ר' חנן שמ"מ מכירין זה את זה אסור מטעם אחר שמא יאכילנו.

**היתר היכר**

**תנ"ה** רשב"ג אומר ב' אכסנאין שנתארחו וכו' ולא אסרו אלא בתפיסה אחת ע"כ, בתד"ה כעין כתבו שני פירושים, א' כל שיש דבר מפסיק לא חשיב תפיסה אחת כיון שיש היכר, ופירוש, ב' שכל שמכירים חשיב תפיסה אחת ולפ"ז לא מהני היכר כלל, ובשו"ע נפסק דמהני היכר.

**היכר ביחיד**

**בהא** דמהני היכר בשני בני אדם שאוכלין על שלחן אחד, יש לדון אי ה"ה ביחיד שאוכל לבדו ומעלה גבינה על שלחן שאוכל עליו בשר, ועיין חי' הפלאה שכתב שביחיד לא מהני היכר דבעינן שינוי ודעות כמבואר בגמ' שבת יג., ועיין בבדי השלחן שהביא שהחכמ"א לא חילק בזה ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

**יושבים רחוק זה מזה**

**עיין** ב"ח הביאו פתח"ת כאן ס"ק ג' שאם יושבין רחוקים זה מזה מהני לא צריך היכר ע"ש, והיכא שאוכל לבדו יש להסתפק אי מהני יושב רחוק למ"ד דמהני היכר ביחיד[[9]](#footnote-9).

**הלך האכסנאי**

**בדין** שני אכסנאין מבואר בגמ' שבת שההיתר משום דעות, וא"כ אם הניח האוכל והלך לו לא מהני, אף שהשני עובר משום גזל אם אוכלו, דדוקא באיסור נבילה אמרינן דבדיל מיניה.

**שומר**

**עיין** תפארת יעקב[[10]](#footnote-10) שהק' שמצאנו לענין קריאה לאור הנר ששנים מותרים לקרות לאור הנר שהאחד מזכיר לשני, ולמה הכא צריך דוקא אכסנאים, ותי' דהתם האיסור שוה בשניהם, אבל הכא כל אחד אוכל של היתר, ולכן יש לחוש שיאכיל לחבירו, ולפ"ז כתב שאם יש ארבעה אנשים שנים אוכלים חלב ושנים אוכלים בשר דמהני מדין שומר, אולם בהגהות הגרעק"א הביא בשם גן המלך דהכא לא מהני שומר כלל וע"ש שהטעם משום דבעינן שמירה תמידית, וא"כ לא מהני אפי' ד' שאוכלים יחד.

אמנם למה שנתבאר לעיל יתכן דודאי הכא מהני שומר, רק שבאוכלים יחד הוא אכילה של רעות והוא עצמו הגורם לטעות שיבא להאכילו, ולא דמי לקריאה לאור הנר, שכל שאין ענין של רעות ממילא האחד נעשה שומר לשני.

**אחרים על השלחן**

**בפתחי** תשובה ס"ק ד' כתב בשם שו"ת משאת בנימין סימן קי"ב באמצע התשובה, שאם גם אחרים אוכלים עמו באותו שלחן שרי, וכמו שמצאנו לענין נדה שאחרים אוכלין באותו שלחן שרי ע"ש, ועיין בבדי השלחן בביאורים שכתב שהמעיין בדברי המשאת בנימין יראה שלא דיבר שם כי אם בנדה ולא בב"ח, ויש לחלק ביניהם דהתם אינו אלא ענין של קירוב וחיבה משא"כ הכא שהוא חשש שמא יאכילנו ולא מהני לזה אחרים עמו על השלחן ועיין הערה[[11]](#footnote-11).

**מ"ש בנדה דלא מהני היכר**

**בגמ'** שבת יג. איבעיא להו מהו שישן עם אשתו נדה הוא בבגדו והוא בבגדה, ומייתינן מהא דאסור להעלות עוף עם הגבינה על השלחן, ומהא דשני אכסנאין דאם מכירין זה את זה אסור, ודחינן התם דעות איכא שינוי ליכא, הכא איכא דעות ואיכא שינוי (שהוא בבגדו והיא בבגדה), ולמסקנא מייתי הגמ' ברייתא דמקשינן נדה לא"א מה א"א הוא בבגדו והיא בבגדה אסור נדה נמי הוא בבגדו והיא בבגדה אסור ע"ש, מבואר שלמסקנא לא מהני דעות ושינוי, ואילו הכא מסקינן לפי פירוש הראשון בתוס' דמהני היכר והתם מדמינן להו הגמ' אהדדי, ועיין ביאור הגר"א פח' ס"ק ב', שהביא מהגמ"ר שמזה הוכיח כשיטה השנייה בתוס' שגם בבב"ח לא מהני היכר, וע"ש מה שתי' לשיטת התוס' ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

**קינוח הדחה והמתנה**

**קד:**

**הקדמה**

**מבואר** בסוגיין שישנם שני עניני הרחקה שחייבו חכמים למי שבא לאוכל גבינה ובשר בזה אחר זה, א' קינוח הדחה ונטילת ידים, ב' המתנה מסעודה לסעודה, והנה ברש"י מבואר ששניהם ענין אחד, משום שיירי הראשון שנדבק בפיו ובידיו, ובענין ההמתנה הוסיף רש"י שהטעם מאריך בפיו, אולם ברמב"ם כתב שענין ההמתנה הוא משום הבשר שנכנס בין שיניו שאינו סר בקינוח ע"ש.

ונחלקו הראשונים מתי חייבו חכמים קינוח והדחה ונטילה, ומתי חייבו המתנה, שיטת התוס' שקינוח וכו' בעינן בין גבינה לבשר ודוקא בשר בהמה, והמתנה צריך באכל בשר תחילה ודוקא בשר בהמה, ומ"מ מבואר בפוסקים שצריך ג"כ קינוח והדחה, עיין רמ"א ס"א מטה יהונתן שם ובחי' הגרעק"א בסוגיין.

שיטת ר"ת שבין גבינה לבשר בעינן נטילת ידים בלבד (ל"ש בשר עוף ל"ש בשר בהמה (הגרעק"א) ועיין לקמן), ובין בשר לגבינה בעינן או המתנה או קינוח והדחה ונטילה, ודוקא בשר בהמה אבל אכל עוף אין צריך כלום.

**ביאור שיטת התוס'**

**הנה** לפי תוס' מבואר שהקילו חכמים בבשר עוף לגמרי כמו שנתבאר, ובפשוטו הטעם משום שבשר עוף בחלב אינו אלא דרבנן לפיכך הקילו בה, וכן צדדו התוס' סד"ה עוף וגבינה, ולכן לדידן דבשר עוף בחלב דאורייתא יש לנו להחמיר כמו בבשר בהמה ע"ש.

**ביאור שיטת ר"ת**

**לפי** ר"ת מבואר שהקילו חכמים בבשר עוף שאפי' אכל תחילה בשר עוף אין צריך שום קינוח או נטילה, משום שאין העוף נדבק בידים כמו בשר בהמה, ועיין מהר"ם שמהאי טעמא אפי' אי בשר עוף בחלב דאורייתא, מ"מ לא החמירו בו, אבל בשר חיה דינו כבשר בהמה כיון שנדבק כבשר בהמה, ואחר גבינה אין צריך קינוח והדחה, אבל מ"מ צריך נטילה, וצ"ב דלכאורה מאותו הטעם שלא הצריכו קינוח והדחה אחר גבינה משום שאינו נדבק ה"ה שלא יצטרך נטילה, ועיין חי' הגרעק"א שצ"ל שגבינה נדבקת בידים יותר מבשר עוף אף שאינו נדבק בפה, והכי מבואר להדיא בבעה"מ ע"ש, ולכן צריך נטילה ולא קינוח והדחה, ולפ"ז כתב הגרעק"א שלפי ר"ת אחר גבינה צריך נטילה אפי' לענין אכילת בשר עוף.

**ביאור דברי הגמ' לר"ת**

**והנה** בגמ' מק' אר' יצחק דאכל גבינה ואח"כ אכל בישרא ולא משי ידיה, והא תאני אגרא עוף וגבינה נאכל באפיקורן עוף וגבינה אין בשר וגבינה לא ע"ש, וכתבו התוס' שלר"ת מקשה מהא דלא משי ידיה ואחר גבינה צריך נטילה, וק' דהאיך מדייקינן כן עוף וגבינה אין בשר וגבינה לא, הא הכא מיירי בחיוב נטילה אחר גבינה ואין חילוק בין בא לאכול בשר לבא לאכול עוף כמו שנתבאר, וצ"ל שהדיוק הוא שבשר וגבינה לא משום שהבשר נדבק וה"ה גבינה נדבקת ולכן צריך נטילה, וצ"ע שמ"מ א"א לדייק כן מדברי אגרא שהרי אגרא בא לחייב גם קינוח והדחה ועל זה אמר עוף וגבינה לא צריך כלום, אבל בשר וגבינה נדבק גם בפה וצריך הכל, והאיך אפשר לדייק מאגרא לחייב נטילה בגבינה דודאי הוא פחות מבשר, וצ"ל דלענין מה שנדבק בידים שוה הוא לבשר וצ"ע.

**שיטת הרמב"ם**

**שיטת** הרמב"ם פ"ט מאכ"א הל' כז' שהא דתאני אגרא קאי רק אגבינה ואח"כ בשר, אבל אכל בשר אפי' בשר עוף צריך המתנה ולכן אין נפק"מ בדין קינוח והדחה, ובגבינה ואח"כ בשר אם אוכל בשר עוף אין צריך קינוח והדחה ונטילה, משא"כ בבשר בהמה שצריך נטילה והדחה כדי לאכול בשר בהמה, וכן נפסק בשו"ע סי' פט' ס"א.

**ביאור שיטת הרמב"ם**

**ובדעת** הרמב"ם צ"ב שהרי ע"כ הקילו בבשר עוף באוכל אחר גבינה שלא צריך נטילה וקינוח משוום שהוא דרבנן, ולמה לענין המתנה החמירו אפי' בבשר עוף, ועוד שבאמת שיטת הרמב"ם שהחמירו בבשר עוף לענין העלאה אף שהוא דרבנן, ולמה לענין קינוח והדחה לא החמירו, ואין לומר משום שאינו נדבק שהרי לפי הרמב"ם מיירי באוכל גבינה ואח"כ בשר שהנדבק תלוי בגבינה ומה חילוק יש בין בשר עוף לבשר בהמה.

**קינוח הדחה והמתנה הרחקה או אכילה**

**ואפשר** לפרש בדברי הרמב"ם ובהקדם דיש לדון אם קינוח והדחה הוא מדין חשש אכילת בשר בחלב ממש, א"ד שהוא גדר של הרחקה, עיין בזה בתורת חיים, (לענין הרחקה מסעודה לסעודה) ומבואר בגמ' שביום אין צריך נטילה משמע שאין זה תקנה של הרחקה, אלא חשש שבאמת אוכל בשר וחלב וכל שניכר אין כאן חשש, ואפשר שהבדיקה הוא במקום הנטילה.

אולם שיטת הרמב"ם שצריך דוקא שש שעות, (דלפי הרמב"ם טעם ההמתנה הוא משום הבשר שבין השינים ואחר שש שעות בטל מיניה שם בשר ע"ש), ולפ"ז אפשר שאינו הרחקה אלא דחשיב אכילה ממש של בשר וחלב ביחד, וא"כ יבואר היטב שיטת הרמב"ם שלענין המתנה אין חילוק בין בשר בהמה לבשר עוף כיון שאינו ענין המתנה אלא אכילה ממש, משא"כ קינוח והדחה אינו אלא ענין הרחקה בעלמא ולא החמירו בבשר עוף[[13]](#footnote-13).

**נפק"מ בהנ"ל**

**עיין** רש"ש ששותה חלב אין צריך כלום משום שאינו נוגע ואינו נדבק בפה, אולם בבדי השלחן הביא שברמב"ם מפורש אפי' חלב, ולכאורה תלוי בזה שאם הוא גדר של הרחקה אין חילוק בין חלב לגבינה דלא פלוג רבנן, אבל אם הוא חשש אכילת בשר בחלב בחלב לא שייך הך חשש.

בתד"ה לסעודתא מבואר שהמתנה בין סעודה לסעודה הוא אפי' לאלתר כל שסילק השלחן ובירך בהמ"ז דלא פלוג רבנן ע"ש, לכאורה מבואר להדיא שאינו אלא הרחקה בעלמא, ולכן בבשר עוף לא חששו להרחקה כיון שבשר עוף בחלב דרבנן כמו שכתבו התוס'.

ע"ע בש"ך ס"ק ה' בשם היש"ש שבאותו סעודה אסור אפי' כל היום ע"ש, והיינו משום שהוא ענין הרחקה, וכן מבואר להדיא בגן המלך שהוא משום הרחקה ולכן באותו הסעודה אפי' כל היום אסור.

**מח' תוס' ור"ת בהנ"ל**

**נראה** שלפי תוס' שלעולם בעינן קינוח והדחה וגם המתנה, משום דסביר שהכל ענין הרחקה ולכן לא מהני אחד להשני, משא"כ לר"ת דמהני זה או זה, וכן שטעם הקולא בעוף משום שאינו נדבק שהכל ענין של חשש אכילת שניהם ולא סתם הרחקה בעלמא.

**ק' מהגמ' לשיטת הרמב"ם**

**לפי** הרמב"ם ק' מאי מקשה הגמ' בשר שבין השניים מאי, הא ע"כ זהו כל עיקר טעם ההרחקה בין בשר לגבינה, עיין ב"ח מה שתי' בזה, וע"ע ערוך השלחן שתירץ באופן אחר ע"ש.

**קה:**

**תבשיל של בשר**

**בגמ'** אמר ר' נחמן אמר שמואל ל"ש אלא בין תבשיל לתבשיל, אבל בין תבשיל לגבינה חובה ע"כ, היינו שחייב בנטילת ידים, ועיין תוס' בשם רבינו שמואל דמיירי שאכל גבינה קודם, דאם אכל תבשיל של בשר לא מהני נטילה שצריך להמתין בין סעודה לסעודה, וצ"ב מה חי' שמואל הא ודאי חייבו חכמים ליטול ידים בין גבינה לבשר, וצ"ל שחי' שאפי' לתבשיל של בשר צריך נטילה אחר גבינה ולא רק לבשר, ולא נתברר אם צריך גם קינוח והדחה.

מיהו בשו"ע סי' פט' סעיף ג' ושם בש"ך ס"ק כ' מבואר שאכל תבשיל של גבינה חמור יותר מאכל גבינה שאפי' ביום צריך הדחה כיון שנדבק בידיו ביותר ע"ש, וא"כ מבואר כאן חי' שהחיוב נטילה חמור משאר חיוב נטילה בין גבינה לבשר, אלא שלפי רבינו שמואל דמיירי בגבינה שלפניו לא יתכן לפרש כן שהרי האכילה הראשונה היא גבינה עצמה ולא תבשיל של גבינה, וא"כ ע"כ עיקר החידוש הוא שלאכילת תבשיל של בשר צריך נטילה.

**שיטת ר"ת**

**ור"ת** פירש דבין תבשיל של בשר לתבשיל של גבינה לא צריך נטילה כיון שאין הגבינה בעין, אבל בין תבשיל של בשר לגבינה עצמה צריך נטילה אבל אין צריך המתנה בין סעודה לסעודה, והיינו משום שמכיון שלא אכל הבשר בעין לא צריך להמתין דאינו מאריך בטעם, ורק נטילה הצריכו ע"ש.

גליון ג' בעזה"י הערות על סדר השו"ע סימנים פ"ח ופ"ט

1. ועיין ערוך השלחן שכתב שהרמב"ם נקט שהמשנה כאן פליג אמתני' לעיל ואסר אפי' בשר עוף אפי' שהוא דרבנן דגזרינן גזירה לגזירה ולא משום שמא יעלה באילפס רותח, ולהכי פסק הרמב"ם וכן בשו"ע שהאיסור להעלות הוא משום שמא יבא לאכלו דכן הוא לפי המשנה הזאת ע"ש, והיינו דנקט שבאמת גם אליבא דב"ה בשר עוף הוא דרבנן ואעפ"כ גזרו בזה שמא יבא לאכול. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן משמע בחכמ"א כלל מ' אות יא' וז"ל חששו חכמים שאם יהיו שניהם לפניו יאכל משניהם יחד וכו' ולכן גזרו חז"ל דאסור להעלות על השלחן בשר וגבינה כאחת ע"ש, אלא שלפלא שלא הזכיר כלל דוקא שלחן שאוכל עליו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ש עוד שצידד שדוקא להעלות גבינה אסור כיון ששיך שיגעו זה בזה ובלעי מהדדי, אבל להעלות חלב שהוא בתוך כלי שרי, וכבר לעיל שכן דקדק הרש"ש, אבל כבר נתבאר שאפשר שחלב גרע טפי שאסור להניחו ליד בשר אפי' שלא בשעת אכילה לשיטת הגה"ה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש לציין עוד שהרמב"ם (פ"ט מאכ"א הל' כ') כתב אסור להעלות העוף עם הגבינה על "השלחן שאוכל עליו" ע"ש, משמע שאוכל עליו קאי על השלחן, ואילו בטור ובשו"ע כתבו אסור להעלות העוף על "השלחן שאוכל עליו גבינה" ע"ש, משמע דקאי על אכילתו עכשיו שאוכל גבינה. [↑](#footnote-ref-4)
5. וע"ע פתחי תשובה ס"ק ד' שבאחרים אוכלין על השלחן מותר לאכול זה בשר וזה חלב כיון שיש אחרים בשלחן, וצ"ב האיך אותם אחרים יכולים לאכול על השלחן הא יש כאן בשר בחלב, וע"כ צ"ל שכיון שאינם אוכלים מזה ליכא איסורא, אלא שיש לדחות שדוקא התם בשני בני אדם שהחשש הוא רק שמא יאכילנו כמו שנתבאר במקום אחר, אבל אדם אחד שהחשש משום שמא יגעו זה בזה אסור לאכול אפי' דברים אחרים, ועוד אפשר דמיירי שיושבים רחוק מכדי הושטת יד עיין לקמן. [↑](#footnote-ref-5)
6. עיין לקמן שביארנו שבשני בני אדם החשש הוא שמא יאכילנו, דהן אמנם יש דעות מצד אחד אבל מאידך שני בני אדם שאוכלים כאחד בצוותא הוא ניהו הגורם לחשוש שמא יאכילנו, ודעות מהני שלא יקח משל השני, אבל מצד שני יש חשש שמא יאכילנו ולזה מהני שני אכסנאין שאינם מכירים זה את זה שאז לא יאכילנו, אבל עכ"פ יש מקום להחמיר יותר בשני בני אדם, ואפשר שמה שאסרו להעלות זה דוקא בחשש שמא יאכילנו, קמ"ל שהאיסור אפי' ביחיד שמא יבא לאכול מהמין השני כיון שהוא לפניו. [↑](#footnote-ref-6)
7. עיין לעיל שהבאנו מערוך השלחן שהמשנה של ב"ש וב"ה הוא חשש אכילה, משא"כ המשנה הראשונה שהוא משום החשש נגיעה של האוכלין זה בזה, וא"כ הדין של רשב"ג שייך למשנה השנייה שהוא חשש שמא יאכל ולא חשש שיגעו האוכלין זה בזה, וא"כ אפשר שהחשש לאו דוקא משום שאוכל עם השני אלא שלפי המשנה הזו חששו אפי' חשש רחוק באיסור דרבנן שמא יבא לאכול, רק שקמ"ל מתני' שצורר אדם בשר וגבינה ולא חיישינן שיגעו זה בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. הנה למה שנתבאר שלפי רש"י האיסור ביחיד הוא משום שנוגע באוכלין, יתכן שלא מהני היכר כלל, שכל ההיתר של היכר זה רק בין שני אנשים שלא יבאו להתקרב כל כך עד כדי שהאחד יאכיל את חבירו, אבל היכא שהחשש הוא משום שנוגע בכל האוכלין ושמא יבא להניח זה על זה, לזה לא מהני היכר כלל. [↑](#footnote-ref-8)
9. למה שנתבאר שבשנים החשש הוא משום שמא יאכילנו ואין חשש שיאכל בעצמו מאותו האוכל, ולכן כל שיושב רחוק אין כאן ישיבה של חיבה וממילא האחד שומר על השני ואין סיבה שיגיע באוכל, אבל ביחיד שהחשש הוא שממשמש בכל האוכל לזה יתכן שלא מהני מה שמרחיקו דמ"מ הוא נוגע בכל האוכל שעל השלחן. [↑](#footnote-ref-9)
10. הגהות על התפארת ישראל על משניות לא תפארת יעקב על חולין. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם מקור ההיתר בזה הוא ברא"ש שבת פ"א סי' לב' שהאידנא נהו לאכול עם אשתו נדה משום שאינו דומה לשלחנם שהיו אוכלים האיש והאשה לבד והוה דרך חיבה כמו רחיצת פניו וכו', משא"כ האידנא שגם אחרים יושבים על השלחן ע"ש, והנה ע"כ אין כוונת הרא"ש לחלק בין נדה עם בעלה לבין בב"ח, דבנדה האיסור משום דרך חיבה וכל שאינו דרך חיבה לא בעינן הפסק בינו לבינה, דא"כ ק' מאי מייתי הגמ' מבב"ח לנדה הא התם הוא ענין אחר, אלא כוונת הרא"ש כמו שכבר נתבאר דבשני אנשים יש מעלה וחסרון, דיש מעלה של דעות כמבואר בגמ' שכל אחד מזכיר לשני, ומאידך כיון שאוכלים יחד הוא גם סיבה לחשש מחמת אכילת רעות, ולכן כתב הרא"ש שכל שאינו דרך חיבה חזרנו להיתר של דעות שהאחד מזכיר לשני שלא יבא לידי עבירה, וממילא נראה פשוט שה"ה בבשר בחלב שנים האוכלים ודאי האחד נעשה שומר לשני וכמו שנתבאר, רק שהאכילה דרך רעות מגרע וכל שאינו דרך רעות חזר דינו למה שנתבאר שבשנים איכא דעות ולא בעינן היכר ואתי שפיר פסק הפתחי תשובה, אלא שכל זה דלא כהגרעק"א שנקט בפשיטות שלא מהני כלל שומר בבשר בחלב. [↑](#footnote-ref-11)
12. עיין שם בגר"א שתי' דמה דאמרינן למסקנא שהוא בבגדו והיא בבגדה אסור היינו משום שבברייתא מבואר שיש איסור קירוב מן התורה בעריות והשכיבה עצמה אסורה ואין זה סתם הרחקה בעלמא, ולהכי אמרינן ופליגר דר' פדת דאמר ר' פדת לא אסרה אלא תורה אלא קורבה של גילוי עריות בלבד, ובתד"ה ופליגא הק' תימה מלא ליה דפליגי דלמא מדרבנן אסור אפי' הוא בבגדו וכו' ומפרש ר"ת וכו' דכיון דלא אסרה תורה אלא קריבה של גילוי עריות בלבד א"כ אין לנו לאסור ולגזור אלא כעין שאסר הכתוב דהיינו דעות בלא שינוי כגון וכו' אבל הוא בבגדו וכו' דאיכא דעות ושינוי לא עכ"ל, ולמד הגר"א דודאי היכא שהאיסור הוא המעשה עצמו, אין לנו לאסור מדרבנן כי אם דבר שמביא לידי המעשה, וכל שיש דעות ושינוי אין חשש שיבא לידי מעשה, וכל מה שאסרינן הוא בבגדו והיא בבגדה הוא משום שהתורה אסרה את השכיבה עצמה.

    ואפשר לפרש דודאי הוא בבגדו והיא בבגדה אינו איסור מן התורה, אבל מאחר שהתורה אסרה מעשה קרבה ולא רק המעשה עצמה, א"כ כל קירוב אסרו רבנן ולא מהני לזה היכר כיון שמ"מ יש כאן קירוב דעת, וכל שהאיסור משום הקרבה לא מהני היכר.

    והנה שם בגמ' מהו שישן וכו' ת"ש העוף עולה עם הגבינה על השלחן וכו' ע"כ, ולכאורה יש לתמוה למה לא הביא הגמ' המשנה הראשונה של כל הבשר שאסור להעלות עם הגבינה על השלחן, ולמה שנתבאר לעיל אפשר ליישב שהמשנה הראשונה הוא דוקא היכא שיש חשש איסור תורה ובזה החשש הוא דוקא משום שנוגעין האוכלים זה בזה ולאו אדעתיה כמו שכתב רש"י, ואינו ענין כלל לחשש שמא יבא לעשות מעשה איסור דאפשר דלזה לא חיישינן, אבל המשנה של ב"ש ב"ה סבר שאפי' בעוף גזרו אף שהוא דרבנן וכמו שנתבאר שלא נחלקו ב"ש וב"ה רק אם גזרו להעלות ולא בעצם הדין אם הוא דאורייתא או דרבנן, וא"כ מוכח שחיישינן שמא יבא לעשות מעשה אכילה וה"ה בהוא בבגדו והיא בבגדה יש לנו לעשות הרחקה, ור' יוסף שדחק שמתני' ע"כ סבר שבשר עוף בחלב דאורייתא דלא גזרינן גזירה לגזירה, אף שבמשנה לפנינו מבואר שגזרינן גזירה לגזירה, היינו משום שכבר נתבאר שמתני' יחידאה היא דר"י היא, ולא היה קשה לר' יוסף רק שיהא סתמא דמתני' דגזרינן גזירה לגזירה נגד מתני' דחלה.

    ודחינן התם ליכא דעות, והיינו שמצד חשש שיבא לעשות מעשה אכילת איסור, עדיף טפי בשני אנשים שמזכירים זה לזה, משא"כ במעלה עוף על השלחן שאין שם דעות להזכירו, ולזה הביא הגמ' משני אכסנאין דלא חיישינן שיבא לעשות מעשה דלזה מהני דעות, ועכ"פ למסקנא מהני שינוי ודעות מהני שלא יבא לעשות מעשה. [↑](#footnote-ref-12)
13. אף שהחמירו בהעלאה לפי הרמב"ם אפי' בבשר עוף התם משום שהוא קרוב יותר לאכילה. [↑](#footnote-ref-13)