43עירוי מכלי ראשון
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

עירוי מכלי ראשון

קיי"ל - שעירוי מכלי ראשון מבליע ומפליט כדי קליפה (סימן סח ס"י, ועיין ש"ך סימן קה סק"ה). מביאים הפוסקים בסימן צה (ב"ח, ט"ז סקי"ב, ונרמז גם בש"ך סקי"ג) את דברי האו"ה (כלל לד דין טו) – המחלק בין עירוי אחד לבין הרבה עירויות "לפי שמערין עליה כמה פעמים ונשאר בה הבליעה כל פעם והולך ובולע מידי יום יום בכולה, דווקא בעירוי של פ"א אמרינן שאין בולע אלא לכדי קליפה ואפילו יעמוד כך ימים רבים... אבל בכה"ג ודאי בולע בכולו", והיינו שס"ל – דכל עירוי דוחף את הבליעה [כ"ק] של העירוי הקודם יותר לעומק, וכן הלאה.

והנה, הב"ח קלסיה לדברי האו"ה "וזה הטעם חשוב כעיקר", אולם האחרונים תמהו על דברי האו"ה. עיין חוו"ד סק"ט - שהביאו להלכה, אולם תמה – שיותר נראה לומר שבכל עירוי מבליע רק בקליפה החיצונית "והיאך אפשר לבלוע בצונן כיון דלמטה מהכדי קליפה צונן הוא ומה לי שהיה עירוי אחד או הרבה עיראות". אמנם עיין דרכי תשובה (סקס"ב) המבאר בשם הטוטו"ד ובשם החמודי דניאל, שהאו"ה איירי רק כשהעיריות היו תכופות, באופן שבכל עירוי - הכ"ק מהעירוי הקודם עדיין חם, ורק בכה"ג התכוון האו"ה – שע"י עירויות הרבה נבלע בכולו.

מביא החוו"ד עוד מדברי האו"ה (כלל נח דין מא), שמשום כך – אף לא יהני הכשר ע"י עירוי לכלי זה שבלע ע"י הרבה עירויות, שהרי נבלע בכולו ואילו ההכשר ע"י עירוי אינו מפליט אלא כדי קליפה. והנה, אף שבחשבון – ודאי כן הוא, אולם אין אלו דברי האו"ה בכלל נח. שהרי שם - האו"ה מחמיר שאין כלל מקום להכשיר ע"י עירוי [אף אם נבלע בעירוי של פעם אחת]. ונימוקו, שחיישינן לחומרא – שמא עירוי מבליע אולם אינו מפליט.

טוען המנח"י (כלל נז סקכ"ה) – שלהלכה ודאי לא נפסק כן, שהרי נפסק בהלכות פסח (סימן תנא ס"ה) – דכלים שהשתמשו בהם בעירוי כל השנה הכשרן ע"י עירוי (והיא שיטת התוס' בשבת מב:, עיין ש"ך הנ"ל בסימן קה).

מבאר המנח"י, דהא שלא חיישינן לסברת האו"ה "צ"ל משום דאף שנבלע בכולו, מ"מ לא היינו צריכים הגעלה בכלי ראשון דווקא – שכפי תשמישן כך הכשרן". אולם הפמ"ג (או"ח סימן תנב סק"ב בא"א) תמה על ביאור זה "דע"י פעם אחת בין הרבה פעמים לא שייך כבולעו כך פולטו", ואעפ"כ חשש הפמ"ג לשיטת האו"ה לכתחלה "בהרבה פעמים די ע"י עירוי בדיעבד ולכתחלה מגעילן הכל בכ"ר".

אולם סתימת השו"ע – שמהני עירוי אף לכתחלה וכנ"ל, ואף המשנ"ב לא העיר כלל - שלדעת הב"ח הש"ך החוו"ד והפמ"ג אין לסמוך ע"ז לכתחלה , וכן היא מסקנת היד יהודה (סוף סקכ"ה) - "ואין לחוש לזה כלל".

עירוי שנזחל

הש"ך (סקי"ח) מביא את דברי האו"ה (כלל לד דין כא), דעירוי אוסר רק את הכלי [או המקום] שפוגע בו תחלה, אולם שאר הכלים שהעירוי נמשך ונזחל אליהם - הוו ככלי שני. שואל הפמ"ג (על הש"ך הנ"ל), שדין זה לכאורה סותר את דברי הרמ"א בסימן צב ס"ז "וקלוח מן קדרה רותחת שהלך אל קדרה צוננת... ואם לא נפסק הקלוח הוי כעירוי והקדרה הצוננת נאסרה - אם היד סולדת בקלוח הנוגע בקדרה", חזינן – שאף עירוי שנזחל הלאה נידון כעירוי ואוסר כדי קליפה.

החוו"ד (סימן צב סקכ"ג) מקשה כנ"ל, ומתרץ שעירוי שנזחל - נידון לחצאין. והיינו שמבליע או מפליט כ"ק – כדין עירוי, אולם אינו מבשל כלל [אף לא כ"ק], ומשום כך אף אינו מפליט ומבליע כאחד – שלזה בעינן כח בישול. וכן לענין שבת אין דינו כעירוי, כיון שרק בישול נאסר בשבת ולא בליעה ופליטה. וא"כ אתו שפיר דברי האו"ה הנ"ל שהביא הש"ך בסימן צה, שהרי שם בעינן בליעה ופליטה כאחד.

אלא שנדחק החוו"ד, שביאור זה אתי שפיר רק בשיטת האו"ה והש"ך, אולם תרוה"ד גופא [שהוא המקור לדברי הרמ"א בסימן צב] לא ס"ל חילוק זה – שהרי הביא מקור לדבריו מדין בישול בשבת, עיי"ש. ובר מן דין, שדברי החוו"ד צ"ב – היכן מצא בדברי האו"ה והש"ך שבעינן בליעה ופליטה כאחד, דשם מערה מכלי איסור על כלי היתר – ובעינן רק שהמים יבליעו כ"ק, ואמאי לא יבליעו אף בהמשך הזחילה. ובאמת שאף בדברי הש"ך (סק"כ) מוכח שלא ס"ל כן - כדיובא בסמוך. וא"כ, הוא פשט רק בשיטת האו"ה גופא - והוא ודאי דוחק.

לדברי החוו"ד, יתבארו בפשיטות המשך דברי הרמ"א. דהרמ"א שם (סימן צה ס"ג) מביא מדברי האו"ה (שם דין יח), שאם מערה מים מכלי ראשון [פרווה] על כלי בשר וכלי חלב ביחד – אינם נאסרים. ונדחק הש"ך (סק"כ) שהוא דין מיוחד בכלים – שאינו מפליט ומבליע כאחד. אולם לדברי החוו"ד הוא פשוט, שהרי כן היא שיטת האו"ה אף באוכלין – שאין עירוי שנזחל מפליט ומבליע כאחד, ונידון הרמ"א דמיא לנזחל - שהרי בעינן שהטעם ייבלע בכלי אחר שאינו תחת העירוי.

אמנם, ביאור זה אתי שפיר – רק באופן שאין הכלים נוגעים זב"ז. משא"כ אם העירוי יפול על שני כלים הנוגעים זב"ז – שאזי אינו כנזחל, לכאורה ייאסרו אחד מהשני. אמנם עיין חוו"ד סימן צה סקי"א, דכל שלא נודע איזה כלי נאסר – בטל הכלי ברוב [ודימהו להא דסימן קה ס"ט עיי"ש] . ואף אם ידעינן איזה כלים נגעו זב"ז אלא שלא ידעינן את מקום הנגיעה – עיין פתחי תשובה (סימן צא סק"ט) בשם החמודי דניאל שאף בכה"ג שייך ביטול ברוב, אולם עיין יד יהודה (סימן צא סקכ"ח) שאינו מקבל קולא זאת.

שיטת הש"ך

הש"ך (סק"כ) ס"ל, שעירוי יכול להפליט ולהבליע כאחד - אף בכלים [ופליג על המחבר]. אמנם כשעירו על כלי בשר וכלי חלב כאחד – מתיר הש"ך מטעם נ"ט בר נ"ט [בכלים נקיים], משא"כ במערה על כלי איסור וכלי היתר כאחד - ייאסר אף כשהכלים נקיים, כיון שבאיסור אין היתר של נ"ט בר נ"ט.

מקשה החוו"ד (סקי"א), שאף בכלי איסור אין מקום לאסור – כיון שנבלע במים רק כ"ק, וקיי"ל - שבלח לא נאסר כ"ק (סימן צא ס"ד וש"ך סק"ח). וכעין זה איתא גם בדברי רעק"א שם על דברי הש"ך. וכן נראה להלכה, שבאופן שאין נוגעים זב"ז – יש להקל מהני תרי טעמי [דהוי כנזחל - שאינו מפליט ומבליע כאחד, ומשום שאין המים נאסרים - בכה"ג שנבלע בהם רק כ"ק].

אמנם, באופן שנזחל מכלי שעומד ע"ג האש, כגון שפתח ברז דוד חשמלי - על כלים, שבכה"ג אין לו דין עירוי – כמפורש בדברי הפמ"ג כאן סקי"ח בשפ"ד, בכה"ג - אף שאין הכלים נוגעים זב"ז הרי הנזחל הוי ככלי ראשון ויעביר טעמים מכלי לכלי. אולם אף שדינו ככלי ראשון, מספקא ליה לפמ"ג שאולי אינו אוסר אלא כדי קליפה. כיו"ב מצינו בשיטת המהרש"ל (הובא בט"ז סימן צב סקכ"ה ובש"ך סקל"ג) שנתחמם מחמת האש - אוסר כולו. ואעפ"כ הוכיח היד יהודה (סימן צב ס"ק מד) שאינו אוסר את התחתון אלא כ"ק, אף שכלפי עצמו מבשל בכולו. והוא כדברי הפמ"ג בנידון דידן שעירוי הנזחל חשיב ככלי ראשון, ובכ"ז אינו אוסר את התחתון אלא כ"ק. והוא נ"מ לקולא, דלפי"ז יהא אפשר להכשיר שיש [שנאסר ע"י עירוי] – ע"י עירוי מכלי שע"ג האש [קומקום חשמלי קיטורן וכדו'], ולא יהא למים דין נזחל. [אמנם לצד בפמ"ג שאוסר בכולו, יהא נ"מ לחומרא באופן שפתח ברז מכלי שע"ג האש - על בשר שלא נמלח, שייאסר קליפה.]

ונראה, שלהלכה אין לסמוך ע"ז לקולא, שהרי השפ"ד הנ"ל הוכיח מהרמ"א בסימן צב ס"ז – שלא סובר חילוק זה בין נזחל מכלי שע"ג האש לבין נזחל מכלי ראשון.

חידוש בדברי החוו"ד

הפמ"ג (סימן צד סק"ז במשב"ז) דן בענין אורז וכדו' הנמצא בסיר בשרי - שתחבו לתוכו כף חלבית. וס"ל לפמ"ג, שלשיטת ספר התרומה (סימן צה ס"ג ברמ"א) – שטעמים הנפגשים במים נאסרים, אף בנידון זה ייאסר – שהרי יש לחלוחית באורז ונפגש טעם הבשר שנפלט מהסיר עם טעם החלב שנפלט מהכף.

היד יהודה (סימן צה סקכ"ד) פליג על הפמ"ג, וס"ל שחומרת ספר התרומה הוא רק בלח ממש – ולא בגוש שיש בו קצת לחלוחית. והיינו, שבמים - חידש הר"ן (מא. בדפי הרי"ף) שהטעמים נפגשים שלא באמצעות המים, אולם בדבר שאינו לח ממש – ס"ל ליד יהודה שוודאי אינו כן וכל המפגש יתכן רק באמצעות מים, וממילא כאן שאין מים - אין מקום לאסרו [עיין שיעורים קודמים, שהבאנו עוד סניפים לקולא – דלא כשיטת הפמ"ג].

אף לשיטת הפמ"ג, יש לדון – אם הקדרה נאסרת. שהרי בדינא דספר התרומה – מפורש בדברי הרמ"א שהמים חוזרים ואוסרים את הקדרה. אולם בנידון דידן – לכאורה יש מקום להקל, שהרי אין בלוע יוצא בלא רוטב (סימן קה ס"ז).

אמנם שיטת החוו"ד (סימן צד סקכ"ו בחידושים) – לחלק בנידון זה בין שאר איסורים לבין בב"ח, ובבב"ח ס"ל להחוו"ד - שאף הקדרה נאסרת. ונראה ביאור דבריו, דס"ל - שבשר הנאסר מטעם בב"ח יכול לאסור אף באופן שרק טעם הבשר נפלט בלא טעם החלב [שיטת הר"ן (מג: בדפי הרי"ף), ודלא כשיטת הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א ח:), עיין שיעורים לעיל). וכן צ"ל שס"ל כשיטת הב"י (בטור ובשו"ע סימן קג ס"ז, הובא בש"ך סימן צד סקכ"ב), דכל שאתי מחמת בב"ח נידון כבב"ח – ואמרינן ביה חנ"נ. והשתא טוען החוו"ד, שאורז זה שנאסר משום תחיבת הכף – אמרינן ביה חנ"נ, ושוב חוזר טעם האורז ואוסר את הכלי - אף שאין טעם הבב"ח יוצא [שהרי אין בלוע יוצא בלא רוטב].

אמנם להלכה נראה - שלא קיי"ל כשיטת הר"ן. דאע"פ שהש"ך (סימן קה סקי"ז) ס"ל כשיטת הר"ן, הרי הט"ז (סקי"ג) פליג ופסק כשיטת הרשב"א, וכן נראה בדעת הגר"א שם, וכן הכריע החזו"א (סימן טז סק"ד), וכ"כ היד יהודה (סימן צב סק"ה, וסקי"ז ד"ה - ודבר זה הוא בב"ח ג"כ). וגם לענין חידושו הנ"ל של הב"י, הרי הש"ך (סימן צב סקכ"ב) הפר"ח (סק"כ) ועוד אחרונים - פליגי עליה. ונראה שלהלכה קיי"ל כהש"ך, וכן הוא בדברי רעק"א (הגהות שו"ע סימן צ על הט"ז סק"ד) בענין כחל - שפשוט לו בסברא כדעת הש"ך.