82 דחיית שבת במכשירין ובקצירת העומר
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ו' שבט תשס"ד

בישוב דעת הרמב"ם דנקצר ביום כשר ודוחה את השבת

ובביאור עיקר דין הדחי' במכשירין, ופלוגתת ר"א ור"ע בזה

א] מנחות דע"ב., נקצר ביום כשר וכו', אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן, ר"א בשיטת ר"ע רבו של אביו אמרה, דתנן כלל אמר ר"ע כל מלאכה שאפשר לו לעשותה מע"ש אינה דוחה את השבת, וסבר לה כר' ישמעאל דאמר מה חריש רשות אף קציר רשות יצא קציר העומר שהוא מצוה, ואי ס"ד נקצר שלא כמצותו כשר אמאי דחי שבת נקצרי' מע"ש, אלא מדדחי שבת ש"מ נקצר שלא כמצותו פסול, ורבי לאו תלמידי' דר"ש הוא וכו', אלא קסבר רבי קצירת העומר ל"ד שבת וכו', נקצר ביום כשר ודוחה את השבת, מאן שמעת לי' דאמר נקצר ביום כשר רבי, וקתני ודוחה את השבת, מאי לאו קצירה, לא להקרבה, ע"כ הסוגיא.

והנה מבו' מכל הסוגיא, דכל הך דינא דקצירת העומר דוחה שבת, הוא רק למ"ד דנקצר ביום פסול, וא"א לקצרו בע"ש, וע"כ דחי שבת משום שא"א לקצרו בע"ש, אך למ"ד דנקצר ביום כשר, לא דחי שבת, משום דאפשר לקצור מע"ש, וכבר תמהו כל האחרונים ע"ד הרמב"ם בזה, שפסק בפ"ז מתו"מ ה"ז דאם קצרוהו ביום כשר, ומאידך פסק שם בה"ו שקצירתו דוחה את השבת, ונאמרו בזה דרכים רבות בישוב ד' הרמב"ם, ע' בזה בספרי האחרונים.

ויש להוסיף בזה, דהך מילתא דלמ"ד דנקצר ביום כשר, חשיב כמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, וע"כ אינו דוחה את השבת, למה דקי"ל דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, לא חידש כן ר' יוחנן מדעתו, אלא יש ללמוד כן מהא דתניא בשבת דקל"א., ר' אליעזר אומר, מנין למכשירי שתי הלחם שדוחין את השבת, נאמרה הבאה בעומר ונאמרה הבאה בשתי הלחם, מה הבאה האמורה בעומר מכשירין דוחין את השבת וכו', ופירש"י דהא דהבאה האמורה בעומר מכשירין דוחין את השבת, ילפי' לה מקרא דבחריש ובקציר רשות דיצא קציר העומר שהוא מצוה, והנה הרי ר"א יליף מינה דאף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, וצ"ל דר"א ס"ל דנקצר ביום כשר, וע"כ אפשר לעשותן מע"ש, ומבו' מזה להדיא, דקצירת העומר חשיב כמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, וע"כ ודאי דלמ"ד דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, אף אין קצירת העומר דוחה את השבת, אך יל"ד ולומר, שהרי בגמ' שם פרכי' עלה מה לעומר שכן אם מצא קצור קוצר, ופירש"י דהלכך קצירה גופה מצוה היא, ומסקי' שם דמופנה הוא וע"כ יליף מינה לשתי הלחם, ולפ"ז י"ל, דע"כ הגם דקי"ל דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, מ"מ קצירת העומר דמצוה היא, שפיר דוחה את השבת, אף דאפשר לעשותה מע"ש, וכדחזי' בגמ' דהוי זה טעם לחלק, אך צ"ע ע"ז דבכללא דר"ע ר"פ אלו דברים מפורש דגם שחיטה גופה דוחה שבת רק משום דא"א לעשותה מע"ש, וכ"ה גם בלשון הרמב"ם פ"א מק"פ הי"ט.

ובאמת מוכח כן גם מד' ר' ישמעאל, דהוצרך ללמוד מקרא דבחריש ובקציר תשבות, דקצירת העומר דחיא שבת, ובע"כ דהא דבעי' קרא לזה, והרי כללא הוא בכל קרבנות שקבוע להן זמן שדוחין שבת, הוא משום דאלמלי הך קרא ל"ה קצירת העומר דוחה שבת, דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, וע"כ בעי' להך קרא למילף מיני' דקצירת העומר דוחה שבת, והטעם דדחי הוא כמש"א בסוגיין משום דנקצר ביום פסול, או כמ"ד דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, ומבו' מזה להדיא דלמ"ד דנקצר ביום כשר, יש לחשוב להקצירה כמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, וע"כ בעי' לקרא שה"ז דוחה.

וילה"ק גם בנוס"א, לפי פשטות ד' הרמב"ם רפ"א משמו"י דדריש לקרא דבחריש ובקציר תשבות על שביעית, וכדעת ר"ע, א"כ מנלן דקצירת העומר דחי שבת, דהרי חזינן דר' ישמעאל בעי קרא למילף מיני' דקצירת העומר דחיא שבת, ואי לאו האי קרא ל"ה זה דוחה שבת, וא"כ לפ"מ שפסק הרמב"ם דהך קרא קאי על שביעית, ולי"ל קרא למילף מיני' דקצירת העומר דחיא שבת, א"כ מ"ט באמת היא דוחה שבת, אך באמת עיקר הך מילתא לא ברירא בד' הרמב"ם אם פסק כר"ע דבחריש ובקציר קאי על שביעית, ע' מהר"י קורקוס ורעק"א שם, ובד' האחרונים שצוינו בסהמ"פ שם, וע' גם בפיהמ"ש שביעית פ"א מ"ד שמבו' דהעיקר הוא כדעת ר' ישמעאל, ולפ"ז ניחא.[[1]](#footnote-2)

ב] ונראה בעזה"י לישב היטב דעת הרמב"ם, ובהקדם ביאור סוגיין, וביאור עיקר דין דחי' דמכשירין ופלוגתא דר"א ור"ע בזה.

דהנה בסוגיין פרכי' ורבי לאו תלמידי דר"ש הוא וכו', ופירש"י בתמי' ואמאי לא שמיע לי' מדר"ש דסבר לה כר"ע דכל שאפשר מע"ש לא דחי שבת, ומשני סבר לה כאידך דר"ש, דתניא אמר ר"ש בא וראה כמה חביבה מצוה בשעתה, שהרי הקטר חלבים ואברים כשרים כל הלילה ולא הי' ממתין להם עד שתחשך, ופריך עלה וראב"ש לא שמיע לי', אלא שאני התם שהרי דחתה שחיטה את השבת, ולרבי ה"נ דחתה שחיטה את השבת, ופירש"י וה"נ לרבי איכא למיפרך אמאי גמר מינה הא שאני התם שכבר דחתה שחיטה את השבת.

וצ"ב גדר הצירוף בזה, דאין דוחה שבת אא"כ כבר דחתה שחיטה את השבת, וגם חביבה מצוה בשעתה, וממ"נ אם הא דחביבה מצוה בשעתה אינו טעם לדחיית שבת, א"כ מה מהני טעם זה בצירוף עם הא שכבר דחתה שחיטה את השבת, ובפשוטו צ"ל, דהיינו דכל שכבר דחתה שחיטה את השבת, תו נדחית השבת לכל הצריך להקרבה, וע"כ כיון דחביבה מצוה בשעתה וה"ז צורך ההקרבה, חייל ע"ז הדחי', ולפנינו יתבאר בס"ד טפי בזה.

עוד צ"ע בזה, במש"כ הרמב"ן בשבת דכ"ד., כתב לישב משה"ק היאך שייך שידחה עשה דשריפת הקדשים ללאו דיו"ט, הרי אפשר לעשה זה להתקיים למחר, ואמר ר"ל כל מקום וכו' אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב, וכתב ע"ז הרמב"ן, ז"ל, ולדידי הא לא קשיא לי וכו', אבל מצות עשה שאין לקיימה היום אלא בדחיית ל"ת כיון דחביבה מצוה בשעתה, וכמו דקאמר הש"ס במנחות אר"ש בא וראה כמה חביבה מצוה בשעתה וכו', א"א לקיים את שניהן מיקרי וכו', עכ"ל,[[2]](#footnote-3) וראיתי באמרי בינה דיני שחיטה סי' כ"ב שתמה ע"ד הרמב"ן, שהרי בסוגיין מבו' דמשום חביבה מצוה בשעתה אין דוחין את השבת, רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת.

ובפשוטו צ"ל, דהרמב"ן מייתי מד' ר"ש דחביבה מצוה בשעתה מילתא הוא, וע"כ ל"ח כאפשר לקיים שניהם, והגם דלגבי דחיית שבת לא סגי בה"ט לחשבו כמכשירין שא"א לעשותן מע"ש, מ"מ סגי בזה שלא לחשבו כאפשר לקיים שניהם, ועד"ז צ"ל במש"כ ראבי"ה בסי' תשכ"ו, בהא דאם שחט ביו"ט יחפור בדקר ויכסה, ז"ל, ונראה לי דמשום דחביבה מצוה בשעתה התירו כ"ז, ולא אמרו יכפה עליו את הכלי עד שיעבור יו"ט, ודכוותי' אמרי בפרק העומר וכו', עכ"ל, והובאו דבריו בהגהמ"ר לביצה סי' תרנ"ב בהגה' ממרדכי ישן, ולכאו' נ' שאין כונתו רק ללמוד מסוגיין דחביבה מצוה בשעתה מילתא הוא, וע"כ מה"ט אין ממתין למוצאי יו"ט, אך לא בא ללמוד עיקר הדין בסוגיין, דהרי בסוגיין אמרי' דל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, וע' באמרי בינה שם, שהביא ד' הפליתי שכתב הטעם דס"ד דידחה עשה דכסוי לעשה דיו"ט, אף דאפשר בלילה, דהוא משום דחביבה מצוה בשעתה, ותמה ע"ז האמ"ב, דל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה, רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, וז"ש בקרבן, אבל בשחיטה לצורך יו"ט דלא נאסרה מלאכה זו, דלאו מלאכת עבודה היא לצורך אוכ"נ, מנלן דבשביל דחביבה מצוה בשעתה ידחה, עכ"ד.

ג] והנה באמת מש"א בסוגיין, דל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה, רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, ורק מה"ט הוא דהקטרת אימורים דוחה שבת, נ' פשוט שלמדו כן מברייתא ערוכה בפסחים דס"ט., וראיתי שכבר עמד בזה הביה"ל ח"א סי' ל"ח, דתניא אמר ר' אליעזר, ומה לי אם דחו מכשירי מצוה שלאחר שחיטה את השבת דאיתעביד לי' צורך גבוה, לא ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, אמר לו ר"ע, דמה לי אם דחו מכשירי מצוה שלאחר שחיטה את השבת שהרי דחתה שחיטה את השבת, תאמר ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת שלא דחתה שחיטה את השבת, ופירשו שם התוס', דמכשירי מצוה שלאחר שחיטה דקאמר היינו הקטר חלבים דאפשר להמתין עד הלילה ודחי שבת, וכן יש בירושלמי דקאמר ר"א אימורי ציבור יוכיחו אע"פ שאפשר להמתין למוצ"ש, מה לי מכשירין שלאחר שחיטה, עכ"ל.

והנה הרי מפורש להדיא בד' ר"ע, דכל הא דהקטרת אימורים דוחה שבת, הוא רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, וזמש"א כן בסוגיין, דל"מ ה"ט דחביבה מצוה בשעתה, רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, וכמו שאמר כן ר"ע דלא דחיא הקטרת אימורים את השבת, רק משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, וז"ב.

אמנם צ"ע בזה, דהנה עיקר הא דיליף ר"א בברייתא, דמהא דהקטרת אימורים דוחה שבת, יש ללמוד דה"נ ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, צ"ע רב, דשאני הקטרת אימורים דחביבה מצוה בשעתה, וכמו שאמר ר"ש דהא דהקטרת אימורים דוחה את השבת הוי רק משום דחביבה מצוה בשעתה, ולכאו' נ', דגם לדעת ר" דמכשירין דוחין את השבת אף בשאפשר לעשותן מע"ש, נמי בעי' לה"ט דחביבה מצוה בשעתה, ורק מה"ט הקטרת אימורים דוחה שבת, דאי לאו ה"ט ל"ה דחי שבת כיון דאפשר משתחשך, (וכהא דמודה ר"א לדינא דצלייתו והדחת קרביו אין דוחין את השבת, אשר הטעם בזה הוא משום דאפשר משתחשך, וכמו שפירש"י במתני' ר"פ אלו דברים), וכיון דאיהו גופי' מודה לה"ט, א"כ היאך יליף מיני' למכשירי מצוה שקודם שחיטה, וגם ר"ע לא דחי לי' הכי, וע' שפ"א שם שעמד בזה.

ומד' הביה"ל ח"א סי' ל"ח נ', דאה"נ לפי האמת שפיר יש לדחות כן ראיית ר"א, אך ר"א ור"ע לא ס"ל לה"ט, אך זה צ"ב, דא"כ מ"ט באמת דוחה הקטרת אימורים את השבת, ומ"ש מצלייתו והדחת קרביו שאין דוחין משום דאפשר משתחשך, וגם לפ"ז אין ללמוד משם דל"מ ה"ט דחביבה מצוה בשעתה רק היכא שכבר דחתה שחיטה את השבת, דר"ע דהוצרך לה"ט שכבר דחתה שחיטה את השבת, הוא משום דלא ס"ל כלל לה"ט דחביבה מצוה בשעתה, אך ר"ש דס"ל לה"ט דחביבה מצוה בשעתה, ואמר דמשו"ז הוא דהקטרת אימורים דוחה שבת, שפיר יל"פ דמהני ה"ט לחודי' לדחות שבת, וצ"ע בזה.

וגם פירש"י בסוגיא שם צ"ע, דפירש דהא דיליף ר"א, הוא ממיחוי קרביו שדוחה את השבת, והתוס' שם תמהו ע"ז, דמה ראי' מייתי, דילמא שאני התם משום דלא אפשר למעבד מאתמול, וצ"ע רב דעת רש"י, וע' להלן סוסק"ה בהערה שנת' לישב פירש"י.

ד] ונראה לבאר בזה, דהנה בעיקר פלוגתת ר"א ור"ע אם מכשירי מצוה שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, כבר עמדו בזה, דלכאו' אי"ז פלוגתא מסוימת במכשירין, שהרי הא דס"ל לר"ע דכל שאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת, אי"ז דין מסוים במכשירין, אלא אף שחיטה גופה אינה דוחה את השבת רק משום דא"א לעשותה מע"ש, וכמש"א ר"ע במתני' ר"פ אלו דברים, דשחיטה שא"א לעשותה מע"ש דוחה את השבת, וכ"א ר"ע במתני' ר"פ ר"א דמילה דמה"ט הוא דמילה דוחה את השבת משום דא"א לעשותה מע"ש, וכ"ה בלשון רש"י בסוגיין ד"ה וראב"ש לא שמיע לי', בטעם הא דשחיטה דוחה את השבת, וכ"ה מפורש גם ברמב"ם פ"א מק"פ הי"ט, (ועמש"נ עוד בזה בהוספה א' סק"ב), ומאידך מכשירין שא"א לעשותן מע"ש, מודה ר"ע דדחו שבת, וכמבו' כן בלישנא דר"ע, וכמש"א בסוגיין דלמ"ד דתנור מקדש, דוחה האפי' את השבת, כיון דא"א לאפותו מע"ש, וכ"ה בתוס' יבמות ד"ו: סוד"ה טעמא, דבכל דוכתין משוינן מכשירי מצוה שא"א לעשותה מע"ש כמצוה עצמה, ונמצא דליכא כלל נפ"מ בין מצוה גופה למכשירי מצוה, אלא עיקר הדין הוא דכל שא"א לעשותה מע"ש דוחה את השבת, וכל שאפשר לעשותה מע"ש אין דוחה את השבת, וכאשר כ"ה לישנא דר"ע בכללו בר"פ אלו דברים ור"פ ר"א דמילה, ולכאו' ר"א דפליג הוא משום דלא ס"ל להך כללא דכל שאפשר לעשותה מע"ש אין דוחה את השבת, ואי"ז פלוגתא מסוימת במכשירין, וזה אינו במשמע בל' הגמ' בכ"ד, שנקטו דפלוגתת ר"א ור"ע היא אם מכשירי מצוה דחו את השבת.

ובחי' ר"נ בן הרמב"ן ביצה די"ב. כתב, ז"ל, ואיכא למימר דכי אמרי' דמכשירין שאפשר לעשותן מער"ש אין דוחין את השבת, לאו דוקא משום דהוו מכשירין, דאפי' במילה עצמה אם הי' יכול לעשותה מערב ל"ה דוחה את השבת, דבשבת אינה מותרת אלא משום דחי' וכו', עכ"ל.

אמנם הביאור בזה הוא, ויסוד הדברים שמעתי מדודי הגר"ר שליט"א, דהנה בפירש"י ר"פ אלו דברים, במש"א ר"ע הבא לי מועד לאלו כמועד לשחיטה, ז"ל, הלכך כיון דלא קביע להו זימנא ומצי למעבד להו מאתמול לא דחו, והזאה נמי לאו מגופי' דפסח היא ולא כתיב בה מועד, עכ"ל, והיינו דהוה קשיא לי' לרש"י, דהזאה מ"ט אינה דוחה שבת, הרי ל"ה מצי להזות אתמול, שהיום הוא זמן הזאה, ועמש"נ בפרט זה להלן סק"ז, אם היכא שבפועל ל"ה אפשר לעשותו מע"ש ה"ז דוחה את השבת, וע"ז פירש"י דבהזאה איכא טעמא אחרינא, דהגם דא"א לעשותה מאתמול, מ"מ לאו מגופי' דפסח הוא ולא כתיב בה מועד, וע' בתורי"ד שם דס"ט שג"כ כתב כן, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

ופשוט שאי"ז ב' טעמים חלוקים, דא"כ הוי זה ב' פלוגתות בין ר"א ור"ע, ואי"ז במשמע, וגם א"כ מה מוכיח שם ר"ע מהזאה שאינה דוחה את השבת, הרי שאני הזאה דלאו מגופי' דפסח היא, אלא עיקר דינא דר"ע הוא, "הבא לי מועד לאלה כמועד לשחיטה", דליכא דין דחי', רק על דבר שנאמר עליו מועד, והיינו דבעי' שיחול דין הדחי' דבמועדו על המכשירין גופייהו, ובעי' שיאמר בהם במועדו, ושמכח זה יהא כח דחי' להמכשירין עצמן, וזהו שאמר ר"ע דכל מלאכה שאפשר לעשותה מע"ש, ואין קבוע לה זמן בשבת, לא נאמר בה במועדו, וע"כ אינה דוחה את השבת, וכן הזאה דלאו מגופי' דפסח היא, לא נאמר בה במועדו, וע"כ אינה דוחה את השבת.

ור"א דפליג אהנך תרי גווני הוא מחד טעמא, דס"ל דל"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו, ודמכח זה ניבעי שיאמר בהם במועדו, אלא כל דעיקר ההקרבה א"א לעשותה מע"ש ונאמר בה במועדו, ובכחה לדחות שבת, הרי שבכלל דין הדחי' דעיקר ההקרבה, הוא שנדחה כל הצריך לה ואף המכשירין, וכיון דל"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו בפנ"ע, ע"כ אף היכא דאפשר לעשותן מע"ש ולא נאמר בהם במועדו, וכן בהזאה שאינה מגופי' דפסח ולא נאמר בה במועדו, מ"מ ה"ה דוחין את השבת, מכח דין הדחי' דעיקר ההקרבה, אשר היא דוחה כל הנצרך לה.[[4]](#footnote-5)

ושו"ר שמד' הריטב"א בשבת דקל"א., נ' לפרש בזה באופ"א, עיי"ש שהק' במש"א שם דלא לכל אמר ר"א מכשירי מצוה דוחין את השבת, שהרי שתי הלחם דחובת היום הוא ולא למדן ר"א אלא בגד"ש, והק' הריטב"א דילמא שאני שתה"ל שהמצוה עצמה דהיינו הגשה אינה דוחה שבת, דהגשה לאו מלאכה היא כלל, הלכך דין הוא דמכשירין שהם מלאכה שלא ידחו שבת אלא בגז"ש, אבל בשאר מצות שהמצוה עצמה היא מלאכה כגון מילא שעושה חבורה, אית לן דמכשיריו נמי דוחין דילפי' ממילה, ותירץ ז"ל, דמ"מ אמאי קאמר ר"א דדוחין מכשירין שבת משום "דכמילה אריכתא דמיא", וא"כ נימא בכל המצות מצוה אריכתא דמיא ומה לי למילף בגז"ש גבי שתי הלחם, עכ"ל, וגדר זה דכמילה אריכתא דמיא, כתב הריטב"א גם שם בריש פירקין, ובריש דקל"ב., עיי"ש.

ונ' מזה דגדר דדינא דמכשירין דוחין את השבת לר"א, הוא משום דהוו מכלל המילה, וע"כ הגם שאין קבוע להמכשירין עצמן זמן, ולא נאמר בהן עצמן מועד, מ"מ הוו בכלל המילה שקבוע לה זמן ונאמר בה מועד, וע"כ אף אינהו דוחין את השבת, וזהו שתירץ הריטב"א, דבתחילה סבר דגדר דחיית מכשירין הוא שדין הדחי' דההקרבה גופה דוחה אף למכשירין, וע"כ שפיר יש לחלק דהיכא דהמצוה עצמה לי"ב מלאכה ול"ח בה בפועל דין דחי', אף אין דוחה למכשירי', וזהו שתירץ הריטב"א דהמכשירין עצמן אי"ב כח דחי', מכח דהוו בכלל המילה הקבוע לה זמן, וע"כ ליכא נפ"מ אם המצוה עצמה אי"ב מלאכה.

ולפי המבואר מד' הריטב"א נמצא, דשורש פלוגתת ר"ע ור"א הוא, דלר"ע בעי' שיחול דין דחי' על המכשירין מצ"ע, ושיהא קבוע להן זמן, אך לר"א הוו המכשירין בכלל המילה, וכל שקבוע זמן למילה, הוו אף הן בכלל, וע"כ אי"ב דין דחי'.

ולפ"ז נמצא, דאילו משכחת גוונא דעיקר העבודה אפשר לעשותה מע"ש, בגונא דלדעת ר"ע מכח זה אינה דוחה את השבת, וית' בעזה"י בהוספה א' דמצינו כמה גווני דבעבודה עצמה אף דאפשר לעשותה מע"ש ה"ה דוחה את השבת, מודה בזה ר"א שאינה דוחה את השבת, שהרי לא פליג ר"א ביסוד הדברים דכל דאפשר לעשותה מע"ש לא נאמר בה במועדו ואינה דוחה את השבת, ואך דס"ל דכל דעיקר ההקרבה נאמר בה במועדו חייל מכח זה דין דחי' גם על המכשירין שלא נאמר בהם במועדו, או משום דאף המכשירין הוו בכלל עיקר ההקרבה שנאמר בה מועד, אך כל דעיקר העבודה אפשר לעשותה מע"ש, לא נאמר בה במועדו, ואינה דוחה את השבת.[[5]](#footnote-6)

ונמצא דעיקר פלוגתת ר"א ור"ע הויא בדין מכשירין, דר"א ס"ל דל"ב שיחול דין דחי' על המכשירין בפנ"ע, אלא מכח דין הדחי' שחל על עיקר העבודה נדחין אף מכשירי', וע"כ ל"ב שיאמר בהם במועדו, ור"ע ס"ל דאין נדחין המכשירין מכח דין הדחי' שחל על עיקר העבודה, אלא בעי' שיחול דין הדחי' על המכשירין בפנ"ע, וע"כ בעי' שיאמר בהם במועדו, ומתבאר היטב לישנא דגמ' שנחלקו אם מכשירי מצוה דוחין שבת, דבזה הוא יסוד פלוגתייהו, אם מכח דין הדחי' שחל על עיקר העבודה נדחין אף המכשירין, וכמש"נ, וכן אי נימא דיסוד פלוגתייהו הוא דלר"ע בעי' שיהא אמור מועד על המכשירין מצ"ע, ולר"א הוו אף המכשירין בכלל עיקר ההקרבה שנאמר בה מועד, נמי ניחא שעיקר פלוגתייהו הוי בדין מכשירין, אם הוו בכלל עיקר ההקרבה.[[6]](#footnote-7) [[7]](#footnote-8)

ה] ולפ"ז נראה לבאר הא דיליף ר"א, דכ"ה דהקטרת אימורים דוחה את השבת, ה"נ דוחין מכשירין מצוה שלפני שחיטה את השבת, אשר צ"ב, דהרי שאני הקטרת אימורים דחביבה מצוה בשעתה, ולפי המבואר נראה הביאור בזה, לפ"מ דמסקי' בסוגיין דל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה שמכח זה תדחה קצירת העומר את השבת, ונ' דהיינו משום דבעי' שיחול דין הדחי' על הקצירה גופה בפנ"ע, ובעי' שיאמר בה מועד, ולזה ל"מ חביבה מצוה בשעתה, לקבוע לה זמן בשבת, דכיון דבדיעבד אפשר לעשותה מע"ש, לא קאי ע"ז במועדו.

ונ' דזהו דמייתי מינה ר"א, דמהא דחזי' דהקטרת אימורים דוחה את השבת, ש"מ דל"ב דיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו בפנ"ע, שהרי הקטרת אימורים אפשר לעשותה במוצ"ש ולא נאמר בה במועדו, דאף דחביבה מצוה בשעתה, ל"מ זה לקבוע לה זמן בשבת ושיאמר בה במועדו, ואפ"ה היא דוחה את השבת, והרי דכל דעיקר ההקרבה נאמר בה במועדו וחייל בה דין דחי', ה"ה דוחה כל הנצרך לה, ואף שלא נאמר עליו במועדו ולי"ב דין דחי' מצ"ע, וא"כ ה"נ ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, הגם דאפשר לעשותן מע"ש ולא נאמר בהן במועדו, מכח דין הדחי' שחל על עיקר ההקרבה, אשר מכח זה נדחה כל הצריך להקרבה, ול"ב שיהא קבוע לו זמן בשבת ויהא עליו דין דחי' בפנ"ע, וכן אי נימא דיסוד דינא דר"א הוא דהמכשירין הוו בכלל עיקר ההקרבה, נמי יל"ב עד"ז.

ואי דתיקשי, דעכ"פ הרי הא דהקטרת אימורים דוחה את השבת, בעי' בזה לדינא דחביבה מצוה בשעתה, וה"ט הרי ל"ש במכשירי מצוה שקודם שחיטה, אך פשוט דכל הא דבעי' לדינא דחביבה מצוה בשעתה, הוא דוקא בדאפשר לעשותו במוצ"ש, דבכה"ג הגם דחייל דין דחי' בההקרבה שדוחה כל הנצרך לה, מ"מ הרי הקטרת האימורים אינה נצרכת לה לעשותה בשבת, דאפשר משתחשך, וע"כ בעי' לדינא דחביבה מצוה בשעתה, דא"א להמתין לכשתחשך, וע"כ שפיר נדחה הקטרת האימורים, מכח דין הדחי' דחייל על עיקר ההקרבה, ומידי אחריני דאפשר לעשותן משתחשך, כצלייתו והדחת קרביו, באמת אין דוחין את השבת, דאי"ז צורך ההקרבה לעשותן בשבת, ומשא"כ במכשירי מצוה שקודם שחיטה, דא"א לעשותן משתחשך, ואך דהי' אפשר לעשותן מע"ש, הרי שבזה הדבר חלוק, דאם דייני' אם נאמר בהם במועדו, הרי שכיון דהי' אפשר לעשותן בע"ש, ואין זמן קבוע להן בשבת, ודאי שלא נאמר בהם במועדו, אך אם דייני' אם מהני דין הדחי' שחל על עיקר ההקרבה לדחותן, דבעי' שיהיו צורך ההקרבה, הרי שבזה הגם דהי' אפשר לעשותן מע"ש, מ"מ כל שלא עשאן מע"ש, ועתה כבר א"א לעשותן בחול, ודאי דהוו צורך ההקרבה, ומהני עליהן דין הדחי' דחייל על עיקר ההקרבה לדחותן, ול"ד למכשירי מצוה שאחר שחיטה, דאלמלי הא דחביבה מצוה בשעתה, ל"ה זה כלל צורך ההקרבה לעשותן בשבת, וז"ב.

ונ' לפ"ז, דהא דמשני ר"ע דשאני התם שהרי דחתה שחיטה את השבת, היינו דכל הא דבעי' שיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו, ול"מ לדחותן מכח דין הדחי' דחייל על עיקר ההקרבה, הוא דוקא קודם שחיטה, דאכתי ל"ח דין הדחי' על עיקר ההקרבה, אך אחר שחיטה שכבר חייל דין הדחי' על עיקר ההקרבה, תו מכח זה נדחה כל הצריך לה, ול"ב שיחול עליו דין דחי' מצ"ע, וע"כ הוא שדוחה הקטרת אימורים את השבת, הגם דאפשר לעשותה במוצ"ש ולא נאמר בה במועדו, דלזה ל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה, וכנ"ל.[[8]](#footnote-9)

ועמש"נ עוד בדין מכשירי מצוה שאחר שחיטה בהוספה ב'.

ו] ולפ"ז מתבאר היטב מש"א בסוגיין דל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה לדחות, רק בצירוף הא שכבר דחתה שחיטה את השבת, והיינו משום דקודם דחייל דין הדחי' על עיקר ההקרבה, בעי' שיחול הדחי' על המכשירין גופייהו מצ"ע, ובעי' לזה שיאמר בהם במועדו, וכל שאפשר לעשותן מע"ש לא נאמר בהן במועדו ואין דוחין את השבת, ולזה ל"מ חביבה מצוה בשעתה לחשבן דקבוע להן זמן בשבת ונאמר בהן במועדו, ומשא"כ אחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, וחייל דין דחי' על עיקר ההקרבה, ומכח זה נדחה אף כל הצריך לה, ל"ב שיהא עליו דין דחי' מצ"ע, ואך דאתינן עלה משום דאפשר משתחשך ואי"ז צורך ההקרבה להקטיר בשבת, הרי דע"ז מהני הא דחביבה מצוה בשעתה, שא"א להמתין למוצ"ש, והוי זה צורך ההקרבה להקטיר בשבת, וע"כ מהני ע"ז דין הדחי' דחייל על עיקר ההקרבה שמכחו נדחה כל הצריך לה.

אך לס"ד בסוגיין דמהני הא דחביבה מצוה בשעתה גם קודם שדחתה שחיטה את השבת, הוא משום דס"ד דמהני הא דחביבה מצוה בשעתה לחשוב שקבוע לזה זמן בשבת, ונאמר בזה מועד, וע"כ דחי את השבת, וע"ז הוא דדחי, דהא דהקטרת אימורים דוחה את השבת, לאו היינו משום דמהני הא דחביבה מצוה בשעתה לקבוע לזה זמן בשבת, דודאי ל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה לזה, ואך דאחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, וכבר חייל דין הדחי', תו נדחה כל הצריך לה, אך אם אין קבוע להן זמן בשבת ולא נאמר בהם במועדו, וכמש"נ.

ולפ"ז מבו' היטב מה שלמד הרמב"ן מהכא, דהיכא דאפשר למחר ל"ח אפשר לקיים שניהם, משום דחביבה מצוה בשעתה, דהגם דהכא בעי' להא שכבר דחתה שחיטה את השבת, היינו רק כ"ה שיחול ע"ז דין דחי', דאלמלי שכבר דחתה שחיטה את השבת, בעי' שתחול הדחי' על המכשירין גופייהו ושיאמר בהם במועדו, ולזה ל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה, אך אחר דחייל דין דחי' על כל הנצרך להקרבה מכח הא שכבר דחתה שחיטה את השבת, ואתינן לדון אם ה"ז נצרך להקרבה או שאפשר משתחשך, הרי שע"ז מהני הא דחביבה מצוה בשעתה בפנ"ע, שמכח זה אין לנו לחשבו דאפשר משתחשך, דא"א להמתין לכשתחשך, וה"נ הוא לגבי דינא דעשה דוחה ל"ת, דכל דאפשר לקיים שניהם אינו דוחה, דאף דאפשר למחר, ל"ח מכח זה אפשר לקיים שניהם, דחביבה מצוה בשעתה, וא"א להמתין למחר, וע"כ איכא בזה לדינא דעשה דוחה ל"ת.

ועד"ז הוא גם מה שפירש ראבי"ה דהא דשחט ביו"ט יחפור בדקר ויכסה, ולא אמרי' שיכפה עליו כלי עד מוצאי יו"ט, הוא משום דחביבה מצוה בשעתה, ומדמי לה לסוגיין, ולמש"נ אי"ז דוגמא בעלמא, אלא באמת דמי לסוגיין, והגם דבסוגיין בעי' להא דדחתה שחיטה את השבת, הוא משום דרק משו"ז חייל ע"ז דין דחי', אך אחר דחייל דין דחי', ואתינן לדון אם ה"ז נצרך להקרבה או שאפשר משתחשך, הרי שע"ז מהני הא דחביבה מצוה בשעתה בפנ"ע, שמכח זה אין לנו לחשבו דאפשר משתחשך, דא"א להמתין לכשתחשך, וה"נ התם מותר לחפור בדקר ולכסות, ולא אמרי' דאפשר להמתין למוצאי יו"ט, דחביבה מצוה בשעתה וא"א להמתין לכשתחשך.

ז] והנה בירושלמי שבת פי"ט ה"א ופסחים פ"ו ה"ג, התיבון הרי מזבח שנפל בשבת הרי אינו ראוי לבנות בשבת נדצ"ל מאתמול, וכ"ה בירושלמי בפסחים, מין מזבח ראוי לבנותו לבנות מאתמול, הגע עצמך שחל יום שביעי שלו להיות בשבת כ"ה הגיר' בפסחים שם, הרי אינו ראוי להזות מאתמול כנדצ"ל, מין הזאה ראוי' להזות מאתמול, ובירושלמי פסחים שם אמרו עוד, הגע עצמך שנולדה לו יבלת בשבת הרי אינו ראוי לחתכה מאתמול כנדצ"ל, מין יבלת ראוי' ליחתך מאתמול, עכ"ל הירושלמי, ולכאו' פשוט שהטעם בזה הוא, משום דהא דכל שאפשר לעשותה בע"ש אין דוחה את השבת, אין הטעם בזה משום דהו"ל למעבד מאתמול, וא"צ לעשותה בשבת, אלא הטעם בזה הוא כמש"נ לעיל, משום שאין קבוע לה זמן בשבת, ולא נאמר בה מועד, וע"כ אף היכא דבפועל ל"ה אפשר לעשותה מע"ש, מ"מ כיון שמין בניית מזבח הזאה וחתיכת יבלת ראוי לעשותו מאתמול, לא נאמר בזה מועד, וע"כ אי"ז דוחה את השבת, וע' כעי"ז בקובה"ע סי' י"ג סק"ז, וע' עוד בהוספה ג' סק"ד מש"נ לבאר ד' הירושלמי בע"א עפי"ד המאירי, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

אמנם הנה כבר הבאנו לעיל סק"ד מה שפירש רש"י בר"פ אלו דברים, דהא דהזאה אינה דוחה את השבת, הוא משום דלאו מגופי' דפסח היא ולא כתיב בה מועד, והיינו משום דקשיא לי' שהרי א"א לעשותה מע"ש, ומ"ט אין דוחה את השבת, וע"ז תירץ דמטעמא אחרינא אינה דוחה וכמש"נ לעיל שם הביאור בזה, וכ"ה בתורי"ד שם דס"ט, ומבו' דעת רש"י והרי"ד שלא כד' הירושלמי שאמרו דהא דאין הזאה דוחה את השבת הוא משום דמין הזאה ראוי מאתמול, ומה"ט לא נאמר בה מועד, וכבר עמד בזה הרש"ש שם, וצ"ע בזה.

והנה לכאו' לדעת רש"י והרי"ד נמצא, דה"נ אילו נולדה לו יבלת בשבת, ה"ז דוחה את השבת,כיון של"ה אפשר לעשותה מאתמול, וצ"ע רב בזה, דלהדיא מבו' בפירש"י בעירובין דק"ג., דלר"ע אין דוחין מכשירי מצוה את השבת, גם אם בפועל ל"ה אפשר לעשותן מע"ש, וכמו שהבאנו כ"ז להלן, וא"כ ה"נ אין דוחה חתיכת יבלת את השבת גם אם נולדה היבלת בשבת, ורק לדעת תנא דמתני' בעירובין שם, דוחין מכשירין את השבת היכא שבפועל לא הי' אפשר לעשותן מאתמול, וצ"ע במה שהוצרכו רש"י והרי"ד לפרש דהא דאין דוחה הזאה את השבת הוא משום דלאו מגופי' דפסח וכו'.

ואולי י"ל בזה, דהגם דכל מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת אף אם בפועל ל"ה אפשר לעשותן בע"ש, והיינו משום דמינם ראוי ליעשות בע"ש, ולא כתיב בהו מועד, אך הזאה שאני, שהרי קבוע לה זמן ביום השביעי, וכל שחל יום השביעי להיות בי"ד, יש לנו לחשוב שזמנה הוא האידנא, והוי כדבר שקבוע לו זמן בשבת, וע"כ הי' לזה לדחות את השבת, ורק משום דלאו גופי' דפסח היא ולא כתיב בה מועד, הוא שאינה דוחה את השבת, ואכתי צ"ע רב בזה.

והעירוני די"ל עוד בזה, דהא דקשירת נימא אין דוחה את השבת אף בנפסק בשבת, וכן אין חתיכת יבלת דוחה את השבת אף בנולדה יבלת בשבת, היינו משום דאף בכה"ג הי' אפשר לעשותו מע"ש, שהרי הי' אפשר לעשות כינור אחר בע"ש, וכן להביא קרבן אחר מע"ש, וע"כ הגם דלא הי' מוטל לעשות כן, מ"מ עצם המכשירין ראויין לעשותן מע"ש, משא"כ בהזאה שזמנה בשבת, שא"א כלל לעשותה בע"ש, וע"כ בזה י"ל שדוחה היא שבת, אלמלי ה"ט דלאו מגופי' דפסח היא.

והנה באמת נחלקו בזה תנאי בעירובין דק"ב:, דתנן התם קושרין נימא במקדש אבל לא במדינה, ואם בתחילה כאן וכאן אסור, ובגמ' שם, ורמינהו נימת כינור שנפסקה לא הי' קושרה אלא עונבה, ל"ק הא ר"א הא רבנן, לר"א דאמר מכשירי מצוה דוחין את השבת קושרה וכו', אי ר"א אפי' לכתחילה נמי וכו', אלא ל"ק הא ר"ש הא רבנן, דתניא בן לוי שנפסקה לו נימא בכנור קושרה ר"ש אומר עונבה, ופירש"י מתני' רבנן וכו', דס"ל כר"א בחדא דמכשירי מצוה דוחין וכו', וכגון בשא"א לעשותה מאתמול, כדקתני שנפסקה לו נימא בכנורו, ופליגי עלי' בשאפשר לעשות מבעו"י, הלכך בתחילה אסור, עכ"ל.

ומבו' בזה דפליגי בזה תנאי, דלדעת ר"ע דפליג עלי' דר"א, אף היכא דל"ה אפשר לעשותה מאתמול אי"ז דוחה את השבת, והיינו משום דמין המכשירים ראוי לעשות מאתמול, וכמש"א בירושלמי, אך רבנן דעירובין ס"ל כר"א בחדא דמכשירי מצוה דוחין את השבת, ופליגי עלי' דרק היכא דבפועל א"א לעשותה מע"ש הוא דדוחה את השבת.[[10]](#footnote-11)

ולמש"נ נ' דטעמא דרבנן הוא, דביסוד הדין ס"ל כדעת ר"א דל"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו, ושיהא נאמר בהן מועד, אלא כל שהקרבן גופי' קבוע לו זמן ונאמר בו מועד, נדחה כל הצריך לו, או משום דהוו המכשירין בכלל עיקר ההקרבה שנאמר בה מועד, וע"כ אף דמין המכשירין אפשר לעשותן מע"ש ולא נאמר בהן מועד, מ"מ ה"ה דוחין את השבת, מכח דין הדחי' שחל על עיקר ההקרבה שדוחה כל הנצרך לה, או משום דהוו בכלל עיקר ההקרבה שנאמר בה מועד, ואך דס"ל דכל דהי' אפשר לעשותה מע"ש, ליכא ע"ז דין דחי', משום דכל הדחי' היא רק להנצרך לההקרבה לעשותו בשבת, אך כל שלא הי' נצרך לעשותו בשבת, אי"ז בכלל דין הדחי' דההקרבה.[[11]](#footnote-12)

ויתכן דהוי זה דומיא דדינא דמכשירי אוכ"נ שאפשר לעשותן מעיו"ט אין דוחין את יו"ט, דהתם כל שבפועל ל"ה אפשר לעשותן מעיו"ט דוחין את יו"ט, ומ"מ אם הי' אפשר בפועל לעשותן מיו"ט אין דוחין את יו"ט מדאורייתא, אך צ"ע אם יש לדמות להתם, שהרי התם אף אם לא נודע לו מעיו"ט או שהי' טרוד, חשיב דא"א לעשותן מעיו"ט ודוחין את יו"ט,[[12]](#footnote-13) והכא לא מצינו דדוחה רק אם אכתי ל"ה הצורך קיים בע"ש, אך היכא שכבר הי' הצורך קיים בע"ש, אף דלא נודע לו או שהי' טרוד, לא מצינו שה"ז דוחה את השבת, וצ"ע בזה.

ונמצא לפ"ז, דהא דפליגי הנך רבנן עם ר"א בשאפשר לעשות מע"ש שאי"ז דוחה את השבת, אי"ז מחד טעמא עם הא דפליג ר"ע עם ר"א, דהא דפליג ר"ע, הוא משום דכל דאפשר לעשותן מע"ש לא נאמר בזה מועד, וע"כ לי"ב דין דחי', אך כל שהי' חל דין דחי', הי' זה דוחה אך אם הי' אפשר לעשותו מע"ש, ואי"ז נצרך לעשותו בשבת, אך הנך רבנן פליגי עם ר"א מטעם אחר, דהגם דאיכא דין דחי' על מכשירי ההקרבה, מ"מ כל שאפשר לעשותן מע"ש אי"ז בכלל צרכי ההקרבה, דאי"ז צורך ההקרבה לעשותן בשבת, וע"כ אין דוחין את השבת.

ח] והנה לעיל סק"ה נתבאר בהא דיליף ר"א דכ"ה דהקטרת אימורים דוחה את השבת ה"נ ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, ור"ע דחי דשאני הקטרת אימורים שכבר דחתה שחיטה את השבת, ונת' שהטעם בזה הוא, דאחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, תו בכח ההקרבה לדחות כל הצריך לה, ול"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין עצמן, ונ' פשוט דלהנך רבנן דעירובין ליכא למדחי הכי, משום דלדעתם אף קודם שכבר דחתה שחיטה את השבת בכח ההקרבה לדחות כל הצריך לה, ואך שלדעתם ליכא למילף כלל מהקטרת אימורים, שהרי הא דלא דחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, הוא משום דאפשר לעשותן מאתמול ואי"ז צורך ההקרבה לעשותן בשבת, וע"כ ל"ד להקטרת אימורים דחביבה מצוה בשעתה וא"א להמתין למוצ"ש, ורק לדעת ר"ע דהא דמכשירין אין דוחין את השבת, הוא משום דבעי' שיחול דין הדחי' עליהן עצמן, וע"כ בעי' שיאמר בהן מועד, הרי דע"ז יליף ר"א שפיר דמהא דהקטרת אימורים דוחה חזי' דל"ב שיאמר מועד על המכשירין גופייהו, שהרי הקטרת אימורים דוחה הגם דלא כתיב בה מועד, דע"ז ל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה לקבוע לה מועד בשבת, וכמש"נ לעיל באורך.

ולפ"ז נמצא, דבגונא דמכשירי מצוה שקודם שחיטה שיש לעשותן בשבת משום דחביבה מצוה בשעתה, נ' דלרבנן דעירובין שפיר הן דוחין שבת, שהרי דעתם דמהני דין הדחי' דעיקר ההקרבה לדחות אף מכשירי מצוה שקודם שחיטה, ואך דכל דאפשר לעשותן מאתמול ל"ה זה צורך ההקרבה לעשותן בשבת, וע"כ אי"ז בכלל דין הדחי', אך כל דמשום חביבה מצוה בשעתה יש לנו לעשותן בשבת, ה"ז דוחה את השבת, והוי זה דומיא דהקטרת אימורים שדוחה את השבת, וחשבי' דצורך ההקרבה להקטיר בשבת משום דחביבה מצוה בשעתה, וה"נ בכה"ג דוחין מכשירי מצוה שקודם שחיטה, היכא דהוי זה צורך ההקרבה לעשותן בשבת משום דחביבה מצוה בשעתה.

ולדעתם ל"ש לחלק דשאני הקטרת אימורים שכבר דחתה שחיטה את השבת, שהרי כל הא דמפלגי' בין היכא שכבר דחתה שחיטה את השבת להיכא שלא דחתה שחיטה את השבת, הוא רק לדעת ר"ע, דס"ל דאחר שדחתה שחיטה את השבת ל"ב שיחול דין דחי' על המכשירין עצמן, אלא מכח דין הדחי' שחל בעיקר ההקרבה נדחה כל הצריך לה, וע"כ בזה מהני הא דחביבה מצוה בשעתה, לחשבו שה"ז צריך לה להקטיר בשבת, ומשא"כ קודם שדחתה שחיטה את השבת, בעי' שיחול דין הדחי' על המכשירין עצמן, דלזה בעי' שיהא אמור בהן מועד, ולזה ל"מ הא דחביבה מצוה בשעתה לקבוע להן זמן בשבת, אך משא"כ להנך רבנן דס"ל דאף קודם שדחתה שחיטה את השבת ל"ב שיחול דין דחי' על המכשירין עצמן, אלא מכח דין הדחי' שעל עיקר ההקרבה נדחה כל הצריך לה, או משום דהוו המכשירין בכלל עיקר ההקרבה דאי"ב דין דחי', ממילא דאין לחלק כלל בין אחר שדחתה שחיטה את השבת לקודם שדחתה שחיטה את השבת, ואי הקטרת אימורים דוחה את השבת הגם דאפשר להקטיר במוצ"ש, משום דחביבה מצוה בשעתה, וא"א להמתין לכשתחשך, ה"נ מכשירי מצוה שקודם שחיטה דוחין את השבת, היכא דא"א לעשותן מע"ש, משום דחביבה מצוה בשעתה, דלזה מהני הא דחביבה מצוה בשעתה, לחשוב שא"א לעשות המצוה שלא בשעתה, (וכמש"נ עוד בזה לעיל סק"ו).

ט] ומעתה נבא לישב דעת הרמב"ם שפסק דנקצר ביום כשר ואפ"ה ה"ז דוחה את השבת, ודלא כמש"א בסוגיין דאי נקצר ביום כשר אי"ז דוחה את השבת.

דהנה הרמב"ם בפ"י משבת ה"ו כתב, ז"ל, נימת כינור שנפסקה קושרין אותה במקדש אבל לא במדינה, ולא יקשור נימא לכתחילה אפי' במקדש, עכ"ל, ובפשוטו פסק הרמב"ם כתנא דמתני' דעירובין, דהיכא דבפועל ל"ה אפשר לעשות המכשירין מע"ש ה"ה דוחין את השבת, והמאירי בעירובין דק"ב:, (בחי' ובביהב"ח), הביא דיש פוסקים דשרי אף קשר דאורייתא, הואיל ול"ה אפשר מע"ש.

ומתישב היטב לפ"ז הא דקצירת העומר דוחה שבת, הגם שאפשר לקצור מע"ש, שהרי כבר נת' דלתנא דעירובין דוחין אף מכשירי מצוה שקודם שחיטה את השבת, היכא דיש לנו לעשותן בשבת משום דחביבה מצוה בשעתה, וע"כ ודאי דקצירת העומר דוחה שבת, דכיון דלדידי' מהני דין הדחי' שחל על עיקר ההקרבה לדחות להמכשירין, ול"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין עצמן, ואך דכל דהי' לו לעשותן מע"ש אי"ז דוחה את השבת, הרי דע"ז מהני הא דחביבה מצוה בשעתה, דמה"ט יש לנו לקצור בשבת, וע"כ ה"ז דוחה את השבת, וא"ש היטב דעת הרמב"ם בעזה"י.

והפרי יצחק ח"א סי' כ"ח כתב, שהדרך המובחר בזה בדעת הרמב"ם הוא בודאי דס"ל להרמב"ם, דאף דנקצר ביום כשר מ"מ דוחה את השבת משום חביבה מצוה בשעתה, וכמו שמבואר בגמ' בהדיא דס"ד דלפיכך ס"ל לרבי דנקצר ביום כשר ודוחה את השבת וכו', עכ"ד, וגם דברינו בישוב ד' הרמב"ם הולכים בדרך זו.

וניחא לפ"ז גם הא דיליף ר"א מדקצירת העומר דוחה שבת, דמכשירי עומר ושתה"ל שאפשר לעשות מע"ש דוחין את השבת, וחזי' דחשבי' לקצירה כמכשירי מצוה שאפשר לעשותן מע"ש, וכן חזי' גם מהא דהוצרך ר' ישמעאל למילף מקרא דקצירת העומר דוחה שבת, ובע"כ דאלמלי קרא ל"ה זה דוחה שבת, דהוי מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, וילפי' מקרא דנקצר היום פסול, וא"א לעשותן מע"ש, ולמש"נ א"ש, דהאמנם חשיב זה כמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, אך קי"ל דאף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, אם אך ל"ה אפשר בפועל לעשותן מע"ש, וע"כ שפיר דוחה קצירת העומר את השבת, דמשום הא דחביבה מצוה בשעתה אין לו לקצור בע"ש, וכמש"נ.

ומתישב לפ"ז עוד, לפי פשטות ד' הרמב"ם בריש הל' שביעית, דקרא דבחריש ובקציר תשבות קאי על שביעית, ע' מה שהבאנו בזה לעיל סק"א, דלפ"ז לי"ל כלל קרא דקצירת העומר דוחה שבת, וא"כ מנלן דקצירת העומר דוחה שבת, דהרי חזי' דר' ישמעאל בעי קרא להכי, ולמש"נ א"ש, דהא דבעי ר' ישמעאל קרא להכי, הוא משום דס"ל דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, אף אם בפועל ל"ה אפשר לעשותן מע"ש, אך לפ"מ דקי"ל דכל שבפועל א הי' אפשר לעשותן מע"ש דוחין הן את השבת, פשיטא דאף קצירת העומר דוחה שבת, כיון שאין לו לקצור בע"ש, ול"ב קרא להכי.

אמנם באמת עיקר ד"ז דהרמב"ם פסק דמכשירי קרבן דוחין את השבת היכא דל"ה אפשר בפועל לעשותן בע"ש, אינה מוסכמת בד' האחרונים, ונת' בזה באורך בהוספה ג', עיי"ש, ואי נימא דמה שפסק הרמב"ם דקושרין נימא במקדש, היינו קשר שאינו של קיימא, ליתא לכל מש"נ.

שו"מ בעז"ה בחמד"ש בחי' לסוגיין אות ז', שכתב לעיקר הישוב שנת' בדעת הרמב"ם, דקי"ל כתנא דעירובין, אך ביאר הטעם דתלי זב"ז באופ"א, ז"ל, י"ל לפמ"ש תוס' אע"ג דתחילת מצותו בלילה מ"מ מסתברא דומיא דתמיד בעינן, י"ל דזה דוקא לר"ש ור"ע דס"ל אפי' מכשירין שא"א לעשותן מע"ש אין דוחין שבת וצריך להיות דומיא דתמיד דוקא לגמרי, כמ"ש ר"ע בפסחים רבי הבא לי מועד לאלו כמועד לשחיטה, משא"כ למאן דס"ל מכשירין שא"א לעשות דוחין שבת, א"כ חזינן דל"ב דומיא דתמיד, ואפשר דנפקא לי' ממשמעותא דמועדו, וכמ"ש תוס' ר"פ אלו דברים דתנאי פליגי בהכי אי יליף מתמיד או ממשמעותא דמועדו, וע"כ אפי' מכשירין שא"א לעשות דוחין, ושפיר מצינן למימר הואיל ותחילת מצותו בלילה משו"ה דוחה שבת, רק הגמ' קאמר ראב"ש בשיטת ר"ע רבו של אביו, ולדידי' באמת מכשירין שא"א אין דוחין, וכמו דס"ל לר"ש להדיא, וכדמשמע ממאי דפירט ר"ע שחיטה ומילה כמ"ש לעיל, ע"כ הוכרח הגמ' לומר דלרבי לא דחי, משא"כ לדידן שפיר מצינן למימר אפי' נקצר ביום כשר אפ"ה דוחה את השבת, דל"ב דומיא דתמיד לגמרי, ודו"ק, עכ"ל.[[13]](#footnote-14)

י] והנה האחרונים הקשו ע"ד הרמב"ם, שפסק דקושרין נימא במקדש, שהרי הרמב"ם פסק בפ"ג מכלהמ"ק דעיקר שירה בפה, וא"כ היאך ידחה קשירת הנימא את השבת, וע' אבנ"ז או"ח סי' כ"ו מש"כ לחדש בזה, אך הרבה מהאחרונים הוכיחו מזה, דמש"כ הרמב"ם דקושרין נימא היינו רק בקשר שאינו של קיימא??.

אמנם הנה בעיקר הדבר אם מתני' דקושרין נימא במקדש אתיא אף כמ"ד דעיקר שירה בפה, מצינו שנחלקו בזה הראשונים, דבפי' רבינו יהונתן שם כתב להדיא דכל דינא דמתני' הוא רק משום דעיקר שירה בכלי, וכ"ה בתוהרא"ש שם, אך בחי' המאירי ובביהב"ח שם כתב, ז"ל, והיתר זה למר כדאית לי' ולמר כדאית לי' היינו בין למאן דשרי דוקא עניבה ובין למאן דשרי קשירה גמורה, פירושו אף לדעת האומר שאין עיקר שירה בכלי אלא בפה, עכ"ל, וע' מש"כ הגרשז"ב בביאורים שבסוף הספר לבאר בזה, עכ"פ הרי מבו' להדיא דעת המאירי דאף למ"ד דעיקר שירה בפה, י"ל דקשירת נימא דחי שבת אף בקשירה גמורה, ושפיר יל"פ כן גם בד' הרמב"ם, דהגם שפסק דעיקר שירה בפה, מ"מ קושרין נימא במקדש אף בקשירה גמורה.

ובטעם הדבר נ', דהנה ז"ל תוהרא"ש שם, לכאו' נ' דסבר ר"א עיקר שירה בכלי ושירה מעכבת את הקרבן, א"נ סבר אינה מעכבת, שמא י"ל דסבר דמכשירי קרבן דוחין את השבת, ואפי' מכשירין שאינן מעכבין, דשבת נדחה לגבי קרבן להיות קרב כהלכתו, עכ"ל, והיינו שנסתפק הרא"ש, אם מכשירי קרבן דוחין את השבת, בדבר שאינו מעכב.

והנה הרי להלכה קי"ל דאין השירה מעכבת את הקרבן, ואפ"ה פסק הרמב"ם דקושרין נימא במקדש, ואי נימא דהיינו אף בקשר של קיימא, צ"ל כמש"כ התוהרא"ש דמכשירי קרבן דוחין את השבת אף בדבר שאינו מעכב, כדי שיהא הקרבן קרב כהלכתו, וע' שאג"א שכתב כן בדעת הרמב"ם לענין מכשירי מילה, ויתבאר בזה בס"ד להלן סקי"א, ולפ"ז י"ל דע"כ הגם דעיקר שירה בפה, מ"מ כיון דעבדי' כלי שיר לבסומי קלא, הוי זה הידור בההקרבה, וע"כ אף שרי לחלל ע"ז שבת.

אך לכאו' אין לומר כן, שהרי כבר הוכיחו האחרונים דמשום הידור בעלמא אין דוחין את השבת, ממש"א בסוגיין דלמ"ד דנקצר ביום כשר, אין קצירת העומר דוחה את השבת, הגם דמצותו לקצור בלילה.

אך לפמש"נ א"ש היטב, דהאמנם לדעת ר"ע דאין מכשירי קרבן דוחין את השבת, רק היכא דא"א לעשותן מע"ש, והיינו משום דבעי' שיהא דין דחי' להמכשירין מצ"ע, ויהא אמור בהן מועד, הרי ודאי דהיכא דל"ה אלא הידור בעלמא אינן דוחין את השבת, דודאי להידור בעלמא ליכא דין דחי', אך משא"כ לפ"מ שפסק הרמב"ם כתנא דעירובין דכל של"ה אפשר בפועל לעשותן מע"ש ה"ה דוחין את השבת, והיינו משום דל"ב שיהא דין דחי' להמכשירין עצמן, אלא מכח דין הדחי' דעיקר הקרבן, אף הותר כל הנצרך להקרבה, וע"כ ל"ב שיהא קבוע מועד להמכשירין עצמן, ע"כ נמי הותר אף מכשירין שאינן מעכבין, דמ"מ הוו צורך ההקרבה, והוו בכלל ההיתר, ודו"ק.

יא] והנה השאג"א בסי' נ', הביא פלוגתת הרמב"ם והטור, שדעת הרמב"ם דדינא דאחר שפירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין הוי אף בחול, ודעת הטור דבחול חוזר על ציצין שאין מעכבין אף אחר שפירש, ורק בשבת אינו חוזר, ועיי"ש שפירש שמקורו של הרמב"ם הוא, דאם בחול הי' חוזר, אף הי' זה דוחה שבת, וכמש"א בפ' ר' ישמעאל שאומרין לו הבא שמינה לכתחילה ושחוט, והרי שמחללין שבת משום הידור מצוה, עכ"ד, ולכאו' יקשה מזה ע"ד הטור, שדעתו דאף דבחול חוזר על ציצין שאין מעכבין, מ"מ אי"ז דוחה את השבת.

אמנם האחרונים הוכיחו להיפך, דמדחזי' דלמ"ד נקצר ביום כשר אין קצירת העומר דוחה שבת, הגם שמצותה לקצור בליל ט"ז, בע"כ שאין דוחין שבת משום דבר שאינו מעכב.[[14]](#footnote-15)

והא דשרינן לשחוט שמינה, כתבו בזה האחרונים, ע' דבר בעתו בפירקין, פרי יצחק ח"א סי' כ"ח, המאיר לעולם ח"א סי' כ"ז (נ"ז.), דשאני התם דאי"ז מעשה בפנ"ע דהידור מצוה, אלא הוי ההידור בעצם מעשה השחיטה שהותרה בשבת, ול"ד לחזרה על ציצין שאין מעכבין, דכל שפירש הוי זה מעשה בפנ"ע, ועיי"ש שפירשו הטעם בזה כל א' לפי דרכו.[[15]](#footnote-16)

וע' אבנ"ז או"ח סי' תנ"ט סק"ב, וחו"מ סי' קמ"ב, שביאר הגדר בזה, דכל דקבוע לו זמן, דוחה שבת לעשותו מן המובחר, ול"ד לקצירת העומר שאין קבוע לה זמן, אך שחיטת הקרבן שקבוע לה זמן, ה"ה דוחה את השבת לעשותה מן המובחר, וע' המאיר לעולם דנ"ח..

ועיי"ש שיישב בזה הקו' הגדולה, במש"א בגמ' דלמ"ד דתנור מקדש ה"ז דוחה את השבת, ותמהו האחרונים, ובראשם הקדוש מהר"י מטומשוב שהביא הברה"ז, שהרי אפשר לאפות ולכוין שלא לקדש,[[16]](#footnote-17) וכתב האבנ"ז, דכיון דהקידוש קבוע לו זמן, דאי קדיש מאתמול איפסל לי' בלינה, ע"כ דוחה הקידוש שבת לעשותו כהלכתו ע"י אפי'.[[17]](#footnote-18)

והדברים מתאימים עם כל מש"נ לעיל, דכל מה דל"מ חביבה מצוה בשעתה, היינו רק דל"מ לקבוע זמן בשבת, וע"כ לי"ב דין דחי', אך כל דאיכא דין דחי', דחינן שבת אף משום חביבה מצוה בשעתה, וע"כ אחר שחיטה שכבר דחתה שחיטה את השבת, דחינן שבת משום חביבה מצוה בשעתה, וע"כ נמי לתנא דעירובין דמכשירין דוחין את השבת, אף דחינן שבת משום חביבה מצוה בשעתה, וכמש"נ.

אך באמת אף אם נחלק כן, ג"כ אכתי קיימת ראית השאג"א, שהרי אמרו בסוגיין שאחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, שוב דוחין השבת אף משום חביבה מצוה בשעתה, וא"כ אם בחול חוזר על ציצין שאין מעכבין אף אחר שפירש, הי' בדין שאף ידחה זה את השבת, שהרי כבר דחתה מילה את השבת, ועמד בזה הפרי יצחק ח"א סי' כ"ח והמאיר לעולם ח"א סי' כ"ו.

אמנם נ', דבאמת להרמב"ם לטעמי' דס"ל דהגם דשירה אינה מעכבת את הקרבן והגם דעיקר שירה בפה מ"מ ה"ז דוחה את השבת, הרי בע"כ דכל דחייל דין דחי', אף דוחין את השבת משום הידור בעלמא, וע"כ לדעתו שפיר י"ל דמהא דבשבת אין חוזר על ציצין שאין מעכבין אחר שפירש, הגם דכבר חייל בזה דין דחי', מוכח דאף בחול לי"ב הידור מצוה.

אך בדעת הטור נ' שהדבר חלוק, וע' פרי יצחק ח"א סי' כ"ח (ד"נ.), והמאיר לעולם דנ"ט., ויתכן שנתכונו לזה, דכל מש"א בסוגיין דאחר שכבר דחתה שחיטה את השבת מקטירין אימורין, מ"מ אף אחר שדחתה מילה את השבת אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, דשאני הקטרת אימורים שהיא מכשיר גמור דהקרבן, וכל מה דדייני' שלא תדחה את השבת, הוא משום דאפשר משתחשך, וע"ז שפיר אמרי' דכיון דחביבה מצוה בשעתה, ע"כ א"א להמתין לכשתחשך, וע"כ ה"ז דוחה את השבת, אך משא"כ ציצין שאין מעכבין, לא חשבי' להו כלל כמכשירי מילה, כיון שאינן אלא הידור בעלמא, וע"כ אף אחר שכבר דחתה מילה את השבת אין חוזר עליהן, ויש להוסיף, שהרי הרמב"ן דימה לסוגיין, דה"נ בעדל"ת א"צ להמתין למחר, והנה הרי התם פשוט דאין דוחין ל"ת משום הידור בעלמא, ומ"מ דוחין משום חביבה מצוה בשעתה, והיינו משום דהמצוה גופה דוחה, והא דחביבה מצוה בשעתה מהני דלא נימא שיש לו להמתין למחר, וע"כ ל"ד להידור בעלמא שאינו דוחה, וה"נ הוא בדין מכשירין, וכמש"נ.

**הוספה א'**

א] מבואר בסוגיין, דלמ"ד דנקצר ביום כשר, אין קצירת העומר דוחה שבת, משום דאפשר לקצור קודם השבת, והגם שמצותו לקצור בלילה.

והנה הש"ך ביו"ד סי' רס"ב הק' במש"כ הרמ"א שם דנולד תוך ח' א"צ להטיף דם ברית, והק' ע"ז הש"ך, דא"כ מ"ט מילה בזמנה דוחה את השבת, הרי מצי למימהלי' מע"ש, וכמש"א בסוגיין דאם נקצר ביום כשר אי"ז דוחה את השבת.

והשאג"א בסי' נ"ב תמה ע"ד הש"ך, ז"ל, דולטעמיך אפי' את"ל דאם נימול תוך ח' אינו דוחה את השבת, מ"מ אפשר למול לאחר ח' וכשר וכו', א"כ אכתי תקשה לר"ע אמאי מילה דחי שבת לימהלי' אחר ח', דלכו"ע מילה כשרה היא, והא ל"ל דודאי אי אמרי' דמילה בתוך זמנו כשרה שפיר איכא למיפרך אמאי דחי שבת ליקדם ולימהלי' מע"ש, אבל הא ודאי לא תקשה כיון דמילה לאחר זמנה כשרה לאחר ולימהלי' לאחר השבת, דאין ראוי לאחר ולהחמיץ את המצוה עד לבתר זימני' דהא זריזין מקדימין למצוות, הא לאו מילתא היא וכו' דאין חילוק בין להקדים ובין לאחר לענין דחוי שבת, שהרי פריך התם ורבי לאו תלמידי' דר"ש הוא וכו', ומשני סבר לה כאידך דר"ש וכו' ומאי ראי' היא זו מהקטר חלבים ואברים מדמקדימין להו להקטיר בשבת אע"פ דאפשר להו לאחר עד מוצ"ש, דה"ה לקצירת העומר אע"ג דאפשר להקדים מע"ש מ"מ דוחה את השבת, דילמא שאני הקטרה אע"ג דאפשר לאחר מ"מ מקדמי' להו משום זריזין מקדימין למצוות וכו', ועוד דפריך התם וכו', אבל נעלם מבעל ש"ך ד' תוס' שם שכתבו אמאי דחי שבת נקצרי' מע"ש, ואע"ג דלכתחילה מצותה בלילה, כיון דדיעבד כשר ל"ה דומיא דתמיד דכתיב בי' במועדו לומר דדחי שבת, ומסתברא דדומיא דתמיד בעינן, ע"כ, וכיון דמשום דומיא דתמיד קא אתינן לה, א"כ דוקא קדשים הוא דגמרי' להו מתמיד דקדשים מקדשים ילפי', אבל מילה מתמיד לא ילפי', ואע"ג דאפשר למול אחר זמנו מ"מ דוחה את השבת כדי למול בזמנו כמצותו, וה"נ אפי' את"ל דאם מל קודם זמנו יצא, מ"מ דוחה את השבת כדי למול בזמנו כהלכתו, עכ"ל.

וראיתי בשו"ת הגרע"א מהד' המאור ח"ד יו"ד סי' כ"ז אות ד', שהסכים לד' חתנו לישב ד' הש"ך דל"ק מהקטרת אימורים דשם שאני שזמנו בלילה, עכ"ד, וצ"ב.

ואולי כונתו, וראיתי שכתבו כן לישב ד' הש"ך, דבמילה בזמנה אין לומר שלא ידחה שבת משום דאפשר להמתין לאחר השבת, שהרי מחויב הוא למולו מיד, ואינו רשאי להמתין לאחר השבת, ול"ד להקטרת אימורים דהוי זמנן אף במוצ"ש, ואך משום חביבה מצוה בשעתה הוא דיש להקדים ולהקטירן בשבת, ומשה"ק הש"ך דאם מל תוך ח' יצא יד"ח מ"ט מילה בזמנה דוחה שבת, ול"ד להא דמילה דוחה שבת אף שאפשר למחר, היינו דמשום אפשר למחר ליכא למיתי עלה, שמחויב הוא למולו היום, אך משא"כ אם במילה בתוך ח' יצא יד"ח, שפיר מצי למולו בתוך ח', ול"ש לומר דל"מ למולו בתוך ח' משום דמחויב הוא למולו ביום ח', דקודם ח' אכתי ל"ח עלי' הך חיובא למולו ביום ח', ולמד הש"ך ד"ז ממש"א בסוגיין דאם נקצר ביום כשר אי"ז דוחה את השבת, הגם שעיקר זמן הקצירה הוא בליל ט"ז, והיינו משום דשפיר מהני לקצור קודם ט"ז, דאכתי ל"ח חיוב הקצירה בליל ט"ז, וה"נ במילה דכוותה, וע' המאיר לעולם דנ"ח:, שכתב עד"ז לישב קו' השאג"א מ"ט במילה א"צ להמתין למחר, אך כ' לפ"ז גם לדחות ראית הש"ך, עיי"ש.

ובמש"כ השאג"א לישב, דשאני מילה דל"ב בה דומיא דתמיד, עיי"ש בקו"א שתמה ע"ז, שהרי אמרי' במנחות דצורך מצוה גרע מצורך גבוה דקרבן, והרי אפי' בצורך קרבן אינו דוחה שבת כה"ג, במקום מצוה לא כ"ש, וביותר קשיא משה"ק המאיר לעולם ח"א סי' כ"ז נ"ח:, שהרי הא דקצירת העומר דוחה שבת, לא ילפי' לה מתמיד, אלא מדכתיב בחריש ובקציר תשבות, וגם לגבי תמיד הרי לי"ל קרא למילף מיני' דכה"ג לא דחי שבת, ובע"כ כונת התוס' דהסברא החיצונה היא אצלינו כך דא"א לעשות קרבן שידחה שבת רק אם הוא דומיא דתמיד שהוא פסול אם נשחט שלא בזמנו, וא"כ אי נימא דבמילה דחי שבת הגם שאפשר למחר משום חביבה מצוה בשעתה, א"כ ה"נ נימא דזהו דגלי לן קרא דקצירת העומר דוחה שבת, משום דמצוה מן המובחר לקצרו בזמנו.

ולפ"ז הדר צ"ע קו' השאג"א, מ"ט מילה בזמנה דוחה את השבת, הרי אפשר להמתין לאחר השבת, וכן ק' קו' הש"ך שהרי אפשר למול קודם השבת, אך עיי"ש בשאג"א שהאריך עוד, דהא דנימול תוך ח' א"צ הטד"ב, אי"ז משום דנתקיים מצות מילה, אלא הוי כנכרת הגיד, ולפ"ז ל"ק קו' הש"ך, עיי"ש, וכ"כ הצל"ח בפסחים דע"ב..

ב] ואולי י"ל בזה, דכל מש"א בסוגיין דאם נקצר ביום כשר אין קצירה דוחה שבת משום דאפשר לקצור קודם השבת, הגם שמצותו לקצור בליל ט"ז, הוי זה רק במכשירי מצוה, ולא בגוף המצוה עצמה.

והטעם בזה, הגם דעיקר דינא דאפשר לעשות מע"ש הוי אף בגוף המצוה, וכמו שהבאנו בפנים ריש סק"ד, נ' דהוא משום דהא דכל שאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת, אע"ג דמצותו בשבת, היינו משום דבעי' שיהא קבוע לו זמן בשבת, וע"כ כיון שאם נקצר מע"ש כשר, ל"ח שקבוע לו זמן בשבת, ולפ"ז י"ל דבזה הוא דחלוק גוף המצוה ממכשירי', דבגוף המצוה כמילה שקבוע לה זמן ביום השמיני, הרי שהגם דמצי למול אחר השבת, מ"מ ודאי דהמילה קבוע לה זמן דיום השמיני, וע"כ ודאי יש לנו לחשוב דקבוע לה זמן בשבת, אך משא"כ במכשירי מצוה, שאין קבוע להן זמן כלל בעצמן, וכל מה דאתי' לחשבן שקבוע להן זמן, הוי רק משום שזמן המצוה הוא בשבת, ואף הן דינן להיות בזמן המצוה, הרי בזה הוא דאמרי', דכל שאי"ז לעיכובא לעשותן בשבת, אין לנו לחשוב כלל שקבוע להן זמן בשבת, ול"ד למילה דקבוע לה עצמה זמן, והגם דקצירת העומר קבוע לה זמן בעצמה דליל ט"ז, מ"מ הרי מכח זה ל"מ לדחות שבת, וכל מה דדחיא שבת הוא מכח שהיא מכשירי הקרבן, ובזה כל שאי"ז לעיכובא שתהא הקצירה בליל ט"ז, הרי שכלפי ההקרבה לא חשבי' שקבוע להקצירה זמן בשבת.

וצריך להוסיף בזה, דהנה בהא דהקטרת אימורים דוחה שבת, יש להסתפק אם היינו משום דהויא כעיקר ההקרבה שדוחה שבת, או דכיון דאי"ז מעכב כפרה לא חשיב אלא כמכשירין, והנה ל' הברייתא בפסחים דס"ט. דהוי זה מכשירי מצוה, וכן מ' קצת מסוגיין דמדמי' קצירת העומר להקטרת אימורים, ויש לדחות, והנה לא מיבעיא אי נימא דהוי זה מכשירין, ודאי ניחא דע"כ ל"מ בזה הא דחביבה מצוה בשעתה רק משום דכבר דחתה שחיטה את השבת, ול"ד לעיקר ההקרבה דכל שזמנה בשבת ה"ה דוחה את השבת, הגם דאפשר לעשותה אחר השבת, אלא אף אי נימא דהא דהקטרת אימורים דוחה שבת הוא משום דהויא כעיקר ההקרבה שדוחה שבת, נמי ניחא, דמ"מ הרי ההקטרה מצ"ע אין קבוע לה זמן בשבת, שהרי לא מעכבא כפרה ולא נאמר בה זמן ההקרבה, והרי חזינן דההקטרה כשרה אף למוצ"ש, וע"כ ל"ש לחשבה שקבוע לה זמן בשבת, וע"כ ל"מ דחיא שבת רק מכח הא שכבר דחתה שחיטה את השבת, וי"ל דזהו גופא הטעם דמ' בפסחים דהא דהקטרה דוחה שבת הוא משום מכשירי מצוה, דמשום דין ההקרבה שבהקטרה ל"מ דחיא שבת, שאין קבוע לה זמן בשבת, וע"כ כל מה דדחיא הוא רק משום דהיא מכשירי הקרבן שקבוע לו זמן בשבת.

ועד"ז י"ל במשה"ק המקד"ד בסי' כ"א סק"א, בהא דתניא בספרא דהדלקת הנרות דוחה שבת, ופסק כן הרמב"ם פ"ב מתו"מ ה"י, והיינו משום דהוי כקרבן הקבוע לו זמן וכמש"כ הרמב"ם, ואמאי דחי, הרי יכול להדליק משחשכה, וליכא למימר דחביבה מצוה בשעתה, שהרי אכתי לא דחתה שחיטה את השבת, עיי"ש מש"כ בזה, ולמש"נ ניחא, דבעיקר העבודה שקבוע לה זמן בשבת, שפיר דחי שבת הגם דאפשר לעשותו במוצ"ש, דמ"מ עיקר זמנו הוא בשבת.

ונ' להביא מקור לחילוק זה, דהנה הקובה"ע בסי' י"ג סק"י, הק' במש"א בירושלמי דאף אם חל שביעי שלו להיות בי"ד מ"מ אינו דוחה את השבת, משום דמין הזאה אפשר מאתמול, דא"כ מ"ט מילה בזמנה דוחה את השבת, הרי מין מילה אפשר בחול, שאם הי' נולד יום קודם, הי' זמן מילתו בחול, ונ' דהישוב לזה הוא, דשאני מילה שזמנה בשבת, דעתה קבוע לה זמן בשבת, ומה לי הא דאם הי' נולד יום קודם היתה מילתו בחול, אך משא"כ בהזאה שאין קבוע לה זמן כלל בשבת, ואך דייני' למחשבה דקבוע לה זמן, מכח דהשתא לצורך הפסח א"א להזות אלא בשבת, הרי דע"ז אמרי' דכיון דמין הזאה אפשר מאתמול לא חשבי' דקבוע זמן לההזאה בשבת, וע"כ אינה דוחה את השבת, והרי באמת ה"נ הו"מ הירושלמי למימר דאף בכה"ג אין הזאה דוחה את השבת, משום דכלל אין מוכרח שיהא נצרך להזות, דמה"ט אין לנו לחשוב דקבוע זמן להזאה בשבת, שהרי אינו מוכרח כלל שיהא הזאה, (ועמש"נ בזה בהוספה ג' סק"ד), ופשוט שטעם זה ל"ש כלל גבי מילה בזמנה, וה"נ גם טעמא דמין הזאה אפשר מאתמול ל"ש גבי מילה בזמנה, וז"ב, וזהו כעין מש"נ לחלק לעיל, ואך דלגבי קו' זו הוא פשוט טפי לחלק כן.

ג] ואכתי צ"ע, משה"ק העולת שלמה בסוגיין, בהא דבעי' קרא למעט שאין עולת חול קריבה בשבת, ומ"ט בעי' קרא למעוטה, הרי אפשר לעשותה מע"ש, והאו"ש פ"ז מתמידין ה"ו כתב בתו"ד דזהו באמת טעם הדין דאי"ז דוחה את השבת, וע' מקד"ד סי' כ"ה סק"ד, וכן קשיא במש"א ביומא דמ"ו. דאם משלה בהן האור עושה להן מערכה בפנ"ע וכו', וי"ל דכיון דמשלה בהן האור ה"ז מחשיבן כקרבנות שבת, וע"כ ה"ז דוחה את השבת, ועיי"ש דעה א' בתוס' דבכשרים אפי' לא משלה בהן האור, אלא שכתבו דהיינו רק סמוך לבוקר כי מסדר מערכה דיומי', דניתנה שבת לידחות, וי"ל דזהו ע"ד מש"א בסוגיין שכבר דחתה שחיטה את השבת, גם צ"ע שהרי אי"ז מעכב כפרה, ומ"ט ידחה זה את השבת, ומ"ש מקצירת העומר בליל ט"ז שאין דוחה את השבת, הגם שרק בדיעבד היא כשרה קודם זמנה.

ובאמת כבר עמדו בזה בירושלמי ספ"ד דיומא, ר"ב ב"ר חייא בעי קמי ר"ז דבר שאינו מעכב דוחה, וקאי התם על אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב, ומשני א"ל עדי החודש הרי אינן מעכבין ודוחין וכו', אך הירושלמי לטעמי', דבספ"ב דמגילה מייתי מהא דדוחין על קידוה"ח, דה"נ דוחין שבת על קצירת העומר הגם שנקצר ביום כשר, וכמו שביאר האו"ש פ"ז מתמידין בד' הירושלמי, אך הבבלי לטעמי' דס"ל דלמ"ד דנקצר ביום כשר אין קצירת העומר דוחה שבת, צ"ע דמ"ש מהקטרת עולת חול בשבת שדוחה שבת, הגם שאי"ז מעכב.

וע' מקד"ד סי' כ"ה סק"א, שעמד כעי"ז בהא דבלילה דוחה שבת, שהרי אינה מעכבת, וכן משמעות הגמ' היא דלעיקר הא דהקטרת אימורים דוחה שבת, ל"ב לטעמא שכבר דחתה שחיטה את השבת, רק משום דאפשר לכשתחשך, הגם דהקטרת אימורים לא מעכבא, וצ"ע בזה.

ואולי יש לחלק, דלעולם אף דבר שאינו לעיכובא דוחה, אך דין קצירה בלילה גרע מיני', שאי"ז אלא הידור בעלמא, וכדמדמי' לה בגמ' לחביבה מצוה בשעתה, ויל"ד לפז במה שדנו האחרונים שאפשר לאפות בתנור של חול או לאפות בתנור של קודש ולכוין שלא לקדש, ויש לחלק עוד דהקטרת אימורים הויא מכלל עבודת הקרבן, וכן בלילה נמי י"ל דהויא בכלל עבודת המנחה, לא מיבעיא אי נימא דל"מ רק אחר שנתקדשה המנחה בכלי שרת, אלא אף אם ל"ב שתתקדש בכלי שרת, מ"מ הרי אמרי' לעיל ד"ט. דטעונה כלי, ומכח זה נחלקו בבללה חוץ לחומת העזרה, וע"כ ה"ז דוחה שבת הגם שאי"ז מעכב, ומשא"כ קצירת העומר הויא מכשירין בעלמא, וע"כ כל שאי"ז מעכב, ליכא ע"ז תורת מכשירין ואי"ז דוחה, וע' עול"ש שם שכב דן לחלק בין גוף העבודה למכשירין, וצ"ע רב בזה, וגם צ"ע שהרי חזי' דבגמ' מדמי קצירת העומר להקטרת אימורים, וי"ל.

וילה"ע בזה, גם בהא דאמרי' בעירובין דק"ב: דמכשירי שירה דוחין את השבת, ועיי"ש בתוהרא"ש שדן אם אתיא אף כמ"ד דאין השירה מעכבת את הקרבן, ולפי הנ"ל יל"ד דזה תליא אם הא דשירה דוחה את השבת, הוי מדין מכשירי קרבן כל' רש"י בעירובין שם, או דהשירה עצמה עבודה היא כל' רש"י בסוכה ד"נ:, ע' מקד"ד סי' כ"ה סק"א שעמד בסתירת ד' רש"י, עיי"ש מש"כ בזה.

ד] וע' עוד בס' המאיר לעולם ח"א סי' כ"ז, שעמד במש"כ התוס' בפסחים דע"ו:, דהא דחגיגה אינה דוחה את השבת, אי"ז משום שיש לה תשלומין, עיי"ש בדבריהם, וצ"ע דמ"ט באמת תדחה את השבת, הרי אפשר למוצ"ש, ואולי י"ל בזה למש"נ לעיל, דבעיקר ההקרבה כל דהוי עיקר זמנו בשבת, ה"ז דוחה את השבת הגם דאפשר למחר, וע"כ ה"נ חגיגה עיקר זמנה ביום הראשון, והתוס' שם הרי מדמו לה לפסח ראשון שיש לו תשלומין בפסח שני, אך עיקר זמנו בראשון, וה"נ חגיגה דכוותה, (והרש"ש שם הק' ע"ד התוס', דמה מייתו מפסח, הרי ציבור אינן נדחין לפסח שני, ונ' די"ל, דהתוס' לא דנו שלא תדחה חגיגה שבת, מכח דיש לה תשלומין וא"צ לדחות שבת דאפשר למחר, דלזה ודאי ליכא ראי' מפסח דא"א למחר דאין ציבור נדחין, אלא הי' נידון התוס' בשם קבוע לו זמן, אם דבר שיש לו תשלומין חשיב קרבן הקבוע לו זמן, וע"ז שפיר הביאו מפסח דחשיב קבוע לו זמן, הגם שלעיקר קרבן פסח יש תשלומין, ובזה ליכא נפ"מ במה דבאופן זה דציבור אין לו תשלומין, ואכתי צ"ע בזה).

**הוספה ב'**

נתבאר בדברינו בפנים סק"ה, דכל הא דפליג ר"ע וס"ל דמכשירי מצוה אין דוחין את השבת, היינו רק במכשירין שקודם שחיטה, אך במכשירין שאחר שחיטה, מודה ר"ע דכיון שדחתה שחיטה את השבת, הותרו אף המכשירין, אף שהי' אפשר לעשותן בע"ש, ואך דאם אפשר לעשותן במוצ"ש, אי"ז צורך ההקרבה לעשותן בשבת, וע"כ אין להתירן, וזה נלמד מברייתא ערוכה בפסחים דס"ט., דלמד ר"א מק"ו מהקטרת אימורים שדוחה את השבת, דה"נ ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, ודחי ר"ע דמה לי אם דחו מכשירי מצוה את השבת, שכבר דחתה שחיטה את השבת וכו', והרי דמודה ר"ע לעיקר ד' ר"א דמהא דהקטרת אימורים דוחה את השבת, יש ללמוד דה"נ מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, ואך דס"ל דכ"ז הוא רק אחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, אך עכ"פ אחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, מודה ר"ע דנדחין אף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש.

אמנם צ"ע בזה, ממה שנחלקו הראשונים בפרק ר"א דמילה, בנשפכו חמין שלאחר מילה, אם מותר למול התינוק, אע"פ שאח"כ יהא צריך לחמם לו חמין משום פיקו"נ, עי' בדבריהם, והרי דאלמלי הא דיהא אח"כ היתר דפיקו"נ, מודו כו"ע דאסור למולו, ולא אמרי' דיהא מותר אח"כ להחם לו חמין מדין מכשירי מילה, והגם שאפשר לעשותן מע"ש, אך הרי כבר דחתה מילה את השבת, וכל שכבר נדחתה השבת, נדחין אף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש.

ומצאתי בעזה"י בהעמ"ש שאילתא י' אות ט', שהביא נוס' השאילתות ש' ל"ז מכת"י, ועיי"ש מה שפירש נוס' הכת"י, ומבו' שם דהא דחמין שלאחר המילה דוחין את השבת, הוא משום דמילה גופה דחיא שבת ודחיין נמי מכשיריו, ואינו מובן, הרי מכשירין שא"א לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, ויל"פ בזה עפמש"נ, דאחר שכבר דחתה מילה את השבת, דוחין אף מכשירי' את השבת, הגם שהי' אפשר לעשותן מע"ש, וזהו שדקדק השאילתות וכתב דדחי מילה לשבתא ודחי נמי מכשירין, דרק משום דדחי מילה לשבתא הוא דדחי נמי מכשירין, אך בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, וצ"ב הטעם בזה.

וי"ל דמפרשי בסוגיא דפסחים דס"ט. הנז', כפירש"י שם, דמייתי ר"א ממיחוי קרביו, דלפ"ז כל מש"א ר"ע דמה לי וכו' שכבר דחתה שחיטה את השבת, היינו רק על שבות דרבנן, וכמו שפירש"י שם, אך מלאכה דאורייתא אין להתיר אף אחר שכבר נדחתה השבת, אמנם אי"ז מישב ד' הראשונים, דלהדיא שם בד' הרשב"א הריטב"א והר"ן דאין להתיר בזה אף בשבות דרבנן, ואך שדן הרשב"א שמא לא גזרו בזה על שבות, כיון דבלא"ה מידחיא שבות דרבנן בנתינת איספלנית, והרי דאף שכבר דחתה מילה את השבת אין מתירין אף שבות דרבנן, וצ"ע ע"ז מסוגיא דפסחים הנז'.

ולכאו' י"ל בזה, דחימום מים וכל דכוותה, כיון שאינם כלל צורך עיקר המילה, אלא הוו משום סכנת התינוק, ל"ח כלל מכשירי מילה, וע"כ אינן דוחין את השבת.

אך באמת אין לומר כן, דלהדיא מפורש בד' בעה"מ והרשב"א בפ' ר"א דמילה, דהא דאין מחממין הוא משום דהוו מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, והרי דשפיר חשיבי מכשירי מילה, ואך דכיון דאפשר לעשותן מע"ש אינן דוחין את השבת,[[18]](#footnote-19) והדק"ל, שהרי לכאו' אחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, דחו אף מכשירי מילה שאפשר לעשותן מע"ש.

אמנם י"ל בזה, דכד דייני' על חימום מים אי חשיב כמכשירי מילה, הרי שהדבר חלוק, דלחמם קודם מילה שפיר חשיב כמכשירי מילה, שהרי אלמלי שיחממו המים אסור למול התינוק, אך אחר מילה שכבר מלו התינוק, אין לחשוב חימום המים כמכשירי מילה, ואשר ע"כ אין להתיר חימום מים משום שכבר דחתה מילה את השבת, דאם באנו לדון שיחול ההיתר קודם המילה, הרי דאכתי לא דחתה מילה את השבת, ול"מ חייל היתר על חימום המים, ואם באנו לדון שיחול ההיתר אחר המילה, שכבר דחתה שחיטה את השבת, הרי דכבר ל"ח זה מכשירי מילה, ואי"ז דוחה את השבת, ודו"ק.

אך מל' בעה"מ שם נ', דחשבי' לזה כמכשירי מילה שאחר מילה, ואפ"ה אין דוחין את השבת, משום דאפשר מע"ש, וכתב שם להדיא, דהא דמכשירין שלאחר שחיטה דוחין את השבת, הוא רק משום שא"א לעשותן מע"ש, וזה ק' מסוגיא דפסחים הנז', דמבו' לכאו' דאחר שחיטה יש להתיר גם מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש.

אמנם באמת נ' להביא ראי' ברורה, שמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת אף אחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, מסוגיא דעירובין דק""ב:, דאמרי' התם דלרבנן דפליגי עלי' דר"א, אין קושרה אלא עונבה, והנה הרי איירי התם אף אחר שכבר הקריבו הקרבן,[[19]](#footnote-20) ואפ"ה לא שרינן לי' לקשרה, והרי להדיא דכיון דאפשר לעשותן מע"ש, אי"ז דוחה את השבת, אף אחר שכבר דחתה שחיטה את השבת, וזה דלא כמש"נ ע"פ ברייתא דפסחים דס"ט..

וצ"ל בזה, דכל ה"ט דכבר דחתה שחיטה את השבת, ל"ש רק במכשירין שזמן עשייתן הוא אחר השחיטה, וע"כ בכלל הא שדחתה שחיטה את השבת, נכלל גם דחיית הנך מכשירין, אך מכשירין שאפשר לעשותן קודם השחיטה, ל"ה בכלל דחיית השחיטה, וע"כ אינן דוחין את השבת אף אם בא לעשותן אחר השחיטה, וע"כ ניחא דאין קושרין נימא לכינור, ואין מחממין מים לתינוק, אף אחר שכבר דחתה שחיטה ומילה את השבת, כיון דהנך מכשירין אין זמן עשייתן בדוקא אחר השחיטה והמילה.

ומל' בעה"מ נ' באופ"א, שכתב ז"ל, ואע"פ שמכשירין שלאחר שחיטת הפסח דוחין את השבת, התם במכשירין שא"א לעשותן מע"ש, אבל מכשירין של מילה וכו', שאפשר לעשותן מע"ש אינן דוחין את השבת, עכ"ל, וממה שהדגיש מכשירין שלאחר שחיטת הפסח, נ' שכונתו, לברייתא דפסחים, דלאחר שחיטה דוחין אף מכשירין את השבת, כיון שכבר דחתה שחיטה את השבת, וא"כ ה"נ ידחו מכשירי מילה שלאחר מילה את השבת, וע"ז כתב בעה"מ, דכל ה"ט שכבר דחתה שחיטה את השבת, ל"מ רק למכשירין שא"א לעשותן מע"ש, ודייני' דאפשר לעשותן לאחר השבת, ועז"א שכבר דחתה שחיטה את השבת, וא"צ להמתין לאחר השבת, אך כד דייני' משום הא דאפשר מע"ש, ע"ז ל"מ מידי מה שעתה כבר דחתה שחיטה את השבת, וצ"ב בזה.

**הוספה ג'**

א] במש"נ בפנים סק"ט בדעת הרמב"ם שפסק כת"ק דעירובין דמכשירי מצוה שא"א בפועל לעשותן מע"ש דוחין את השבת, הנה אי"ז מוסכם בד' האחרונים, דהנה התויו"ט עירובין פ"י מי"ג כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ומד' הרמב"ם בפ"י מהל' שבת נ', דס"ל דמיירי בקשר שאינו של קיימא, דסמיך הך מתני' דהכא לההוא דסוף מס' שבת וכו' שקושרין באינו של קיימא, ונראה דלטעמי' אזיל דס"ל אין עיקר שירה אלא בפה, כדפסק בפ"ג מהל' כלהמ"ק, עכ"ל, וע' גם בקר"א בעירובין שם שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכתב דסוגיא דהתם דמשמע דשרי אפי' מלאכה דאורייתא, ס"ל דעיקר שירה בכלי, אך למה שפסק הרמב"ם דעיקר שירה בפה לא שרי אלא קשר שאינו של קיימא, וכ"כ הגאו"י שם, וכן נקט גם המרכה"מ בהל' שבת שם, וכדרך זו דלא שרי הרמב"ם אלא קשר שאינו של קיימא, כ"כ עוד מן האחרונים, שצוינו בסהמ"פ פ"ג מכלהמ"ק ה"ב, (וצ"ע על דרך זו, דא"כ מ"ט בתחילה אף במקדש אסור, הרי קשר שאינו של קיימא שרי לדבר מצוה, וכמש"כ הרמב"ם בריש ההלכה, וע' קר"א וגאו"י שם), ולדעתם לא מצינו כלל שפסק הרמב"ם דשרינן אף מלאכה דאורייתא כשא"א בפועל לעשות המכשירין בע"ש.[[20]](#footnote-21)

אמנם מד' המ"מ בהל' שבת שם, נ' שדעתו דהרמב"ם מתיר אף קשר של קיימא, שהרי כתב שפסק רבינו כל"ק דאמר הא ר"ש והא רבנן, ולהך לישנא הרי טעמא דרבנן הוא משום דשרי אף מלאכה דאורייתא, שהרי התויו"ט שכתב דלא שרי אלא קשר שאינו של קיימא, הוא ע"פ שנויא דגמ' דכאן באמצע כאן מן הצד, והקר"א שכתב דלא שרי אלא קשר שאינו של קיימא, כתב שאינו כפי סוגיא דעירובין, (וע' מרכה"מ שם שתמה באמת על המ"מ), וכן נקטו גם הבית מאיר באו"ח סי' של"א ס"ט, והחת"ס בחי' שבת דק"ל., וע' גם בחי' חת"ס הנדמ"ח לשבת דקל"א. ועירובין דק"ב, והאבנ"ז באו"ח סי' כ"ו, וע' מש"כ הגרשז"ב בביאורים למאירי אות ד'\*\* להוכיח כן, וכ"ה גם בס' מעשה רוקח פ"ג מכלהמ"ק.

ונ' סמך לדרך זו בדעת הרמב"ם, ממה שהשמיט הרמב"ם למש"א בירושלמי דאפי' נולדה היבלת בשבת אסור לחתכה, ועמד בזה השפ"א בחי' עהרמב"ם פ"ו מק"פ, וזה קצת מקור לדרך זו דהרמב"ם פסק כת"ק דעירובין דכל שלא הי' אפשר בפועל לעשותה מע"ש, ה"ז דוחה את השבת, וע"כ אה"נ אילו נולדה יבלת בשבת, ה"ז דוחה את השבת.

ב] והנה החת"ס שם הק' בזה ע"ד הרמב"ם, דכיון דקי"ל דכל דל"ה אפשר לעשותה בפועל מע"ש, ה"ז דוחה את השבת, א"כ מ"ט פסק הרמב"ם דהזאה אינה דוחה את השבת, הרי לא הי' אפשר לעשותה מע"ש, עיי"ש שכתב די"ל דהתם גברא לא חזי.[[21]](#footnote-22)

ונ' דיש לישב עוד, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דמפרש בפ"ו מק"פ ה"ו לדינא דהזאה אינה דוחה את השבת, בשחל שביעי שלו להיות בי"ג, והיינו משום שדעתו דאין שו"ז על טבו"י דמת, וע"כ ל"מ מידי הזאה בי"ד, ונ' דמה"ט לי"ב לדינא דמכשירין דוחין את השבת היכא שא"א בפועל לעשותן מאתמול, שהרי כבר הוכיח הטו"א בר"ה ד"כ מד' הירושלמי, דמכשירי מצוה שזמנה לאחר השבת אין דוחין את השבת, הגם דא"א לעשותן אלא בשבת, וע"כ ניחא שאין ההזאה דוחה את השבת, כיון דהקרבת הפסח הויא בחול, ול"מ מכשירי' לדחות את השבת.

ונ' עוד, דגם אי נימא דאף מכשירי מצוה שזמנה לאחר השבת דוחין את השבת, עמש"נ בזה להלן הוספה ה' לדון להוכיח כן מד' רש"י, מ"מ ניחא ד' הרמב"ם, ומשום דכל הא דמכשירי מצוה שלאחר השבת דוחין את השבת, נ' דהיינו רק בדינא דר"ע דמכשירין שא"א לעשותן מע"ש דוחין את השבת, אשר היינו דחייל בזה דין דחי' על המכשירין עצמן, וע"כ הגם שהמצוה עצמה אין זמנה בשבת ולא נאמר בה דין דחי', מ"מ כיון שהמכשירין עצמן זמנן הוא בשבת, נאמר בהן מועד, וה"ה דוחין את השבת, אך דינא דר"א דאף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, נ' פשוט דהיינו רק היכא דהמצוה עצמה זמנה בשבת, שהרי כבר נת' דיסוד דינא דר"א הוא, דבכח דין הדחי' דההקרבה גופה לדחות לכל הנצרך לה, וע"כ ל"ש זה רק היכא שההקרבה עצמה זמנה בשבת ונאמר בה מועד ואית בה דין דחי', וז"ב.[[22]](#footnote-23)

ויל"פ עוד, דהיכא שזמן ההקרבה הוא אחר השבת, דמי זה למש"א בגמ' פסחים דס"ט., דהיכא דגברא לא חזי לא רמי חיובא עלי', וה"נ קודם זמן ההקרבה אכתי לא רמי חיובא עלי', (ואף דבגמ' שם דחי לה, היינו רק משום דאף דלא חזי רמי חיובא עלי', עיי"ש, אך קודם השבת לא רמי חיובא עלי'), והאמנם דכ"ז הוא כד דייני' שידחו המכשירין מכח דין הדחי' דההקרבה, דבזה קודם דרמי חיוב ההקרבה עלי' לי"ב דין דחי', אך במכשירין שא"א לעשותן מע"ש דאיכא דין דחי' על המכשירין עצמן, לא איכפ"ל דאכתי לא רמי חיובא עלי', (ועמש"נ עוד עד"ז להלן בהערה).

ומעתה נ', דאף לפ"מ שפסק הרמב"ם כת"ק דעירובין דכל שא"א בפועל לעשותן מע"ש ה"ה דוחין את השבת, מ"מ היינו דוקא בשזמן ההקרבה הוא בשבת, שהרי נתבאר דהך תנא ס"ל ביסוד הדין כדעת ר"א דל"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו, ושיהא נאמר בהן מועד, אלא כל שהקרבן גופי' קבוע לו זמן ונאמר בו מועד, נדחה כל הצריך לו, וע"כ אף דמין המכשירין אפשר לעשותן מע"ש ולא נאמר בהן מועד, מ"מ ה"ה דוחין את השבת, מכח דין הדחי' שחל על עיקר ההקרבה שדוחה כל הנצרך לה, ואך דס"ל דכל דהי' אפשר לעשותה מע"ש, ליכא ע"ז דין דחי', משום דכל הדחי' היא רק להנצרך לההקרבה לעשותו בשבת, אך כל שלא הי' נצרך לעשותו בשבת, אי"ז בכלל דין הדחי' דההקרבה, וע"כ ל"ש כ"ז רק היכא שההקרבה עצמה זמנה בשבת ונאמר בה מועד ואית בה דין דחי', וע"כ א"ש היטב הא דהזאה לא דחיא שבת, הגם דבפועל א"א לעשותה מע"ש.

אמנם צ"ע לפ"ז, דא"כ מה הוכיח ר"ע במתני' ר"פ אלו דברים מהא דהזאה אינה דוחה את השבת, הרי שאני הזאה שהיא בי"ג, ואין זמן ההקרבה בשבת, (והאמנם בברייתא בפסחים דס"ט. מייתי ר"ע מהא דהזאה אינה דוחה את השבת בשחל שביעי שלו בי"ד, ולפ"ז ניחא, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פי' דמייתי ר"ע מהזאה בי"ג, וע"ז קשיא כן).

ונ' די"ל, שהרי בגמ' שם דס"ט. אמרי' דר"א גופי' מודה דהזאה אינה דוחה שבת, ופרכי' עלה דמ"ט באמת לא דחיא שבת לדעת ר"א, ומשני בסוף הסוגיא דקסבר ר"א וכו' הזאה למאי לאכילה אכילת פסחים לא מעכבא, והנה כ"ז ניחא לפמש"א בסוגיא שם שהנידון הוא על הזאה בי"ד, אך לפ"מ שפסק הרמב"ם שהנידון הוא על הזאה בי"ג, הרי אלמלי ההזאה אינו יכול כלל להביא פסחו למחר, וא"כ תיקשי דמ"ט דר"א דאינה דוחה את השבת, ובע"כ דזהו גופא טעמי' דר"א, דכל הא דמכשירין דחו שבת, היינו רק היכא שזמן ההקרבה הוא בשבת, וכמש"נ, ור"ע דמייתי מהזאה, י"ל דפליג ע"ז גופא, וצ"ע.

אך טפי נ', לפמש"נ לדון שלדעת ר"ע מכשירין שא"א לעשותן מע"ש דוחין את השבת, אף בשזמן ההקרבה למחר, ומשום דנאמר בהן גופייהו מועד, ואי"ב דין דחי' מצד עצמן, ולפ"ז יתכן דר"ע פירש דטעמא דר"א דמכשירין דוחין את השבת אף בשאפשר לעשותן מע"ש, הוא משום דאף בשאפשר לעשותן מע"ש נאמר בהן מועד, ואיכא דין דחי' על המכשירין גופייהו, ולפ"ז הי' בדין דגם הזאה בי"ג תדחה את השבת, וזהו דמייתי מינה דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש לא נאמר בהן מועד, ולי"ב דין דחי', אך ר"א דפליג הוא משום דהגם דלא נאמר בהמכשירין גופייהו מועד, מ"מ הן דוחין את השבת מכח דין הדחי' שחל בעיקר ההקרבה, שבכחו לדחות כל הנצרך להקרבה, וע"כ לדידי' ל"ד להזאה בי"ג שאין דוחה את השבת, דשאני התם שההקרבה אין זמנה בשבת, וליכא דין דחי' בההקרבה, ובעי' שיהא דין דחי' על המכשירין גופייהו, ובזה כל שאפשר לעשותן מע"ש, לי"ב דין דחי', ואכתי צ"ע בזה.[[23]](#footnote-24)

ג] וצריך להוסיף בזה, מש"כ החת"ס בחי' ר"פ ר"א דמילה, ז"ל, מילה שא"א לעשותה מע"ש, משמע דוקא מילה וכן פירש"י, אבל שום מכשירין לא, אפי' נשבר סכינו בשבת מ"מ כיון שעכ"פ מין מכשירין אפשר לעשותן מע"ש שוב אינן דוחין שבת, אמנם איכא רבנן דאית להו דעה שלישית בעירובין ק"ג ע"א וברש"י שם ד"ה אלא הא וכו', וכן פסק שם רמב"ם, ואולי יש לחלק בין עבודה דשבת דמשמע ס"פ טרף בקלפי דהותרה, ובין מילה דדחוי', וצ"ע, עכ"ל.

והנה אמנם לכאו' מלישנא דמתני' אין להוכיח דחלוק דחיית שבת במילה מדחיית שבת בעבודה, שהרי מתני' ר"ע קאמר לה, ואיהו ס"ל דאף מכשירי עבודה אין דוחין את השבת, אף אם א"א בפועל לעשותן מע"ש.

אך כפי הנראה כוונת החת"ס היא, שהרי הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ו, ז"ל, אבל מכשירי מילה אינן דוחין את השבת וכו', ובה"ז, וכן וכו', זה הכלל כל שאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת וכו', עכ"ל, והרי שהביא הרמב"ם לכללא דר"ע, ונ' להדיא מכל לשונו דכל מכשירי מילה אינן דוחין את השבת, אף אם בפועל ל"ה אפשר לעשותן מע"ש, ול"ד למכשירי קרבן שפסק הרמב"ם דקושרין נימא במקדש, משום דבפועל ל"ה אפשר לעשותה מע"ש, וע"כ צריך לחלק בין דחיית שבת דקרבן לדחיית שבת דמילה.

והדבר מדויק כן בל' הרמב"ם, שבהל' מילה הביא לכללא דר"ע דכל מלאכה שאפשר לעשותה בע"ש אין דוחה את השבת, אך בהלכות ק"פ פ"א הי"ח לא הביא לכללא דר"ע, והיינו משום דלענין קרבן לא קי"ל כר"ע, אלא קי"ל כתנא דעירובין דאף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת אם אך ל"ה אפשר בפועל לעשותן מע"ש, והרמב"ם בהל' ק"פ שם, דימה דינא דהרכבתו וכו' אין דוחין את השבת שהרי אפשר לעשותן מע"ש, לדינא דצלייתו וכו' אין דוחין את השבת שהרי אפשר לעשותן לאחר השבת, וכבר נת' בדברינו בפנים ס"ק ה' ו' ובהוספה ב', דמכשירי קרבן שאחר שחיטה ל"ב שיהא אמור עליהן מועד בפנ"ע, ואך דמ"מ אין דוחין את השבת כיון דאפשר להמתין לכשתחשך, וה"נ דינא דמכשירי קרבן דקודם שחיטה אין דוחין את השבת, הוא נמי רק משום דהי' אפשר לעשותן מע"ש, וכלישנא דהרמב"ם.

אמנם יש להעיר בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במכילתין פי"א דקי"ל ככללא דר"ע, וזה מורה כד' האחרונים שנקטו בדעת הרמב"ם דקי"ל כר"ע דכל מלאכה שאפשר לעשותה מע"ש אין דוחה את השבת אף אם בפועל ל"ה אפשר לעשותה מע"ש.

והנה לענין מכשירי מילה, מוכח עוד להדיא בד' הרמב"ם דאין מכשירי מילה דוחין אף אם ל"ה אפשר בפועל לעשותן בע"ש, שהרי הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ח כתב, ז"ל, מלו את התינוק בשבת ואח"כ נשפכו החמין או נתפזרו הסממנין עושין לו הכל בשבת, מפני שסכנה היא לו, עכ"ל, והרי להדיא דאף שהכינו המכשירין מע"ש ונשפכו או נתפזרו בשבת, מ"מ אינן דוחין את השבת, ורק משום דנשפכו ונתפזרו אחר המילה, הוא דעושין אותן בשבת משום פיקו"נ, (והב"י באו"ח סי' של"א וביו"ד סי' רס"ו דקדק מל' הרמב"ם שדעתו כדעת בעה"מ והרשב"א דבאישתפוך חמימי דלאחר מילה אין מלין אותו).

ועיקר ד"ז דאין מכשירי מילה דוחין את השבת אף היכא דל"ה אפשר לעשותן מאתמול, לכאו' מוכח כן מההיא דעירובין דס"ז: בההוא ינוקא דאישתפוך חמימי', שנחלקו שם אם מותר לחמם ע"י גוי, אך הא פשיטא דאסור לחמם ע"י ישראל, ואף שלא הי' אפשר לעשותו מע"ש, שהרי נשפכו החמין בשבת, אך הרמב"ם בפ"ו משבת ה"י, פירש הסוגיא שם בסתם קטן, ולא איירי כלל בצורך מילה, ולפ"ז אין להוכיח משם, וכ"ה בד' הרי"ף וש"ר בפ' ר"א דמילה בדין אישתפוך חמימי.

וע' גם בד' הרי"ף ס"פ ר"א דמילה בדין נשבר האיזמל, שנחלק עם בה"ג אם מותר לומר לנכרי, עיי"ש, אך הא מילתא דפשיטא דאסור לישראל לתקן סכין, הגם שלא הי' אפשר לעשותו מע"ש, והוי ממש דומיא דנימת כינור שנפסקה, וע' שו"ת מהר"י ברונא סי' מ"ג, שלמד כן מד' הרי"ף, דאם שלא הי' אפשר בפועל לעשות מע"ש, מ"מ אי"ז דוחה את השבת, ועיי"ש שהוכיח כן מגמ' דשבת דקל"ו., דאמרי' התם דהא דתניא דספק בן ז' ספק בן ח' אין מחללין עליו את השבת, איירי במכשירי מילה ואליבא דר"א, ומדלא מוקמי' לה אף אליבא דר"ע וכגון שנשבר האיזמל בשבת, ש"מ דאף בכה"ג אין מכשירי מילה דוחין את השבת לר"ע, (אך מה שתמה מזה ע"ד בה"ג שהביא הרי"ף, צ"ב, שהרי אף בה"ג לא התיר אלא אמירה לנכרי, שו"ר שעמד בזה בספר הברית סי' רס"ו סי' ד' סק"ב).

ד] והנה ראיתי שהביאו מל' המאירי בר"פ ר"א דמילה וביבמות די"ד:, שכתב דכל מלאכה שאפשר לעשותה מע"ש "ופשע" ולא עשאה אינה דוחה את השבת, וכתבו לדייק מזה שדעתו דאם ל"ה אפשר לעשותו בפועל מע"ש, ולא פשע, ה"ז דוחה את השבת, והביאו שמפורש כן בכללי מילה לר"י הגוזר עמ' 23, דמלאכה שא"א לעשותה מע"ש דוחה את השבת כגון וכו' וכל מכשירין שלפני המילה נמי דוחין את השבת, כגון אם ניקב או איפגים האיזמל בשבת מקמי דלמהיל לפי שזה ל"ה פשיעתו לפיכך דוחה את השבת, עכ"ל, אך הדברים שם צ"ע, דלהלן שם כתב דשרי רק ע"י גוי, וכ"כ בנו רבינו גרשום בכללי מילה שלו עמ' 109, וצ"ע בזה.

אך באמת אין לומר כן, שהרי המאירי גופי' בשבת קל"ג הביא הפלוגתא בנשפכו החמין, עיי"ש, והרי דפשיטא לי' דאף בכה"ג דנשפכו החמין ולא פשע, מ"מ אי"ז דוחה את השבת.

ונ' דיל"פ בד' המאירי, דהנה המאירי בר"פ אלו דברים כתב ז"ל, וחתיכת יבלתו וכו', ואפי' נולדה בשבת מ"מ לא נתנו דבריהם לשיעורים, וכן בהבאתו מחוץ לתחום אע"פ וכו' ולא הי' אפשר לו מבערב, שכל שאינו מצוי לא נתנו בו דבריהם לשיעורים, עכ"ל, ומבו' מדבריו דמעיקר הדין הי' ראוי לדחות את השבת היכא דל"ה אפשר לעשות בפועל מאתמול, ואך שלא נתנו דבריהם לשיעורים, וע"כ הוא דאסור, ולפ"ז ניחא ל' המאירי דכללא דר"ע הוא בפשע ולא עשה מע"ש, דבאמת עיקר דינא דר"ע הוא בפשע ולא עשה בע"ש, ואך דמכח זה אף היכא של"ה יכול בפועל לעשות מע"ש, ג"כ אי"ז דוחה שלא נתנו דבריהם לשיעורים.

ואמנם צ"ב בזה, דהרי הא דאין מכשירין דוחין את השבת הוי זה דינא דאורייתא, ומ"ש לומר בזה שלא נתנו דבריהם לשיעורים, אך נ' פשוט דהמאירי לטעמי' אזיל, שכתב במגילה ד"ד:, דהא דאין מכשירי מילה דוחין את השבת הוי זה מדרבנן, דמדאורייתא ה"ה דוחין, ומקורו הוא מתמים דעים סי' ע"ז, ואשר ע"כ שפיר י"ל דכד תיקנו רבנן שכל שאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת, לא חילקו בדבר, ואף אם בפועל ל"ה אפשר לעשותו מע"ש, כיון שאין הדבר מצוי אינו דוחה את השבת.

ויש להוסיף עוד, דלפ"ד המאירי מתבאר היטב ד' הירושלמי שאמרו דאף בנולדה יבלת בשבת ובחל שביעי שלו בשבת אינו דוחה את השבת משום דמין יבלת ראוי לחתכה מאתמול ומין הזאה ראוי' מאתמול, ובפשוטו צ"ב מה הוצרכו לזה, הרי אף אם ל"ה שייך לחתוך יבלת אלא בשבת ול"ה שייך להזות אלא בשבת, נמי ל"ה זה דוחה את השבת, שהרי אין קבוע זמן למכשירין אלו, שהרי אפשר שלא יהא יבלת בקרבן ושלא יהא טמא, ולכאו' ליכא נפ"מ כלל אם איכא נמי גוונא דיבלת והזאה מע"ש, שהרי עיקר שנויא דירושלמי הוא דאינו מוכרח שיהא נצרך לקרבן לחתוך יבלתו בזבת, ושיהא נצרך להזות בשבת, וצ"ל דאה"נ הו"מ למימר הכי, אך לפ"ד המאירי א"ש היטב, דאה"נ אם ל"ה שייך שיהא חתיכת יבלת בחול ושתהא הזאה בחול, הי' זה דוחה שבת, כיון דל"ה אפשר לעשותו מאתמול, ורק משום דשייך שיהא חתיכת יבלת והזאה בחול, ובכה"ג תיקנו חכמים שלא ידחו את השבת, שוב לא נתנו דבריהם לשיעורים, ואף בכה"ג של"ה אפשר מאתמול נמי אינם דוחין את השבת.

**הוספה ד'**

המקד"ד ר"ס כ"ה, עמד במש"כ רש"י לקמן דצ"ו., דהא דחביתי כה"ג לישתן ועריכתן דוחה את השבת, משום דהחצי עשרון לכו"ע נמשח, הרי להדיא מבו' בסוגיא דלעיל דנ"א. דאלמלי קרא דעל מחבת ל"ה אפייתו דוחה את השבת, ול"ה מודדו במידה של קודש, וכמו שפירש כן השטמ"ק שם, וא"כ אף אחר דילפי' מקרא דעל מחבת דבעי' לעשותו במחבת כלי שרת, וא"א לעשותו מע"ש, מ"מ מנלן דהלישה והעריכה דוחין שבת, ומ"ט לא ימדוד במידה של חול ולוש ויערוך מע"ש.

ועיי"ש שכתב בזה, דהאמנם לכתחילה לא היתה הלישה והעריכה דוחה שבת והי' צריך למדוד בעשרון של חול, אך עתה כיון שניתנה שבת לידחות בשביל האפי' במחבת שצריך להיות דוקא בכלי שרת מקרא דעל מחבת, הלישה והעריכה ג"כ דוחין את השבת כדי שימדוד כדרכו בחצי עשרון של קודש ובלוג של קודש, ואע"ג דהלישה והעריכה הם קודם האפי' ועדין לא ניתנה שבת לידחות, צ"ל דזה שימדוד בכלי שרת כדרכו עדיף טפי מחביבה מצוה בשעתה, וכיון דנתנה שבת לידחות לבסוף ג"כ דוחה את השבת, אך הק' ע"ז דא"כ למה לי כלל קרא דעל מחבת, תיפו"ל שניתנה שבת לידחות אצל הקטרה עצמה, א"כ לידחו הלישה והעריכה והאפי' כדי שימדוד בחצי עשרון של קודש, וכתב דנראה מזה דמה דאמרי' מדאישתרי אפי' אישתרי נמי לישה ועריכה כדי שיהיו נמדדין בכלים של קודש, זה מהני רק ממכשירין למכשירין, כיון דאישתרי אפי' שהיא ג"כ מן המכשירין מקרא דעל מחבת, אישתרי נמי לישה ועריכה כדי שיהא נמדד בחצי עשרון של קודש, אבל מעיקר ההקרבה למכשירין לא אמרי', ולפ"ז א"צ לומר דזה שיהא נמדד בחצי עשרון של קודש עדיף טפי מחביבה מצוה בשעתה, עכ"ד, והדברים צ"ב רב.

וע' קר"א לעיל דנ"א. שכתב ג"כ כעי"ז בסוד"ה והגאון, דחביתי כה"ג כיון דא"א לאפייתן מע"ש משום קדושת כלי כדרבא, כל המלאכות דחי שבת גם הלישה והעריכה, ועיי"ש שכתב עוד בסוד"ה ואחר, לישב בזה ד' הרמב"ם, שכתב בפ"ג מתו"מ הי"ח, דהא דאפיית חביתין דוחה את השבת, הוא מדכ' תופיני שתהי' נאה ולא תאפה מבערב, ועוד אם תאפה מבערב תפסל בלינה שהמרחשת מכלי הקדש היא, עכ"ל, ועמד שם הלח"מ, שהרי בגמ' דחו לטעמא קמא שתהא נאה, דאפשר דכביש לי' בירקא, וגם צ"ב מ"ט הוצרך הרמב"ם לב' טעמים, וכתב בזה הקר"א, דתרוייהו צריכי, דהרמב"ם הרי פסק דאופה ואח"כ מטגנה, וא"כ טעמא דרבא דכתיב על מחבת וכו', ל"מ להא דאופה אותה מתחילה בשבת, דאכתי לא מיפסלא בלינה, וע"ז בעי' לטעמא דרב הונא דאי אפי לה מאתמול אינשפא לה, וכיון דעיקר המצוה דהיינו הטיגון דחי שבת מדרבא, להכי לא עבדי' לאפי' ג"כ שום תקנתא דהיינו כבישה בירקא, עכ"ד.

ונ' דיל"ב בזה, שהרי כבר נתבאר בדברינו, דהא דהיכא דאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת, אי"ז משום דל"מ דין הדחי' היכא שאפשר לעשותו בלא חילול שבת, אלא היינו משום דכל עיקר דין הדחי' חייל רק משום שקבוע לזה זמן בשבת ונאמר בזה מועד, וכל דאפשר לעשותו מע"ש ואין קבוע לו זמן בשבת, לא נאמר בו מועד, וע"כ אינו דוחה את השבת, אך אילו הוי חייל דחיית שבת, תו הוי דחי אף שאפשר לעשותו מע"ש, ומעתה י"ל, דכל עשיית המנחה דייני' לי' כחדא, וע"כ אלמלי קרא דעל מחבת, דהי' אפשר לטגנו בחול, הרי שהגם דההקטרה הויא בשבת, מ"מ לעשיית המנחה אין קבוע זמן בשבת, וע"כ אי"ז דוחה את השבת, אך אחר דכתיב על מחבת, וא"א לטגנו בחול, אשר נמצא דקבוע זמן לעשיית המנחה, תו איכא דין דחי' לכל עשיית המנחה, ואף להלישה והעריכה והאפי', ואך דמ"מ אם א"צ כלל לעשותן בשבת, ל"ה מהני ע"ז דין הדחי', אלא הי' הדין לעשותן מע"ש, וע"ז הוא שפירש"י, דחצי עשרון נתקדש, ומדידה כדרכו הוי בחצי עשרון של קודש, וע"כ עבדי' אף לישה ועריכה בשבת, ודעת הרמב"ם היא, דהא דהאפי' הויא בשבת, הוא משום דבעי' שתאפה נאה, וע"כ אף דאפשר לכבוש בירק, מ"מ אין לנו לעשות תקנה, אלא עושין כדרכו בשבת, כיון דכבר אי"ב דין דחי', שהרי קבוע זמן לעשיית המנחה.

וע"ע בקר"א שם, שכתב דבמלאכת העומר דוחין כל המלאכות את השבת, דכיון דזמן קצירה בו ביום, ממילא הותרו כל המלאכות טחינה והרקדה, ואע"ג דנקצר מע"ש וכשר בדיעבד ויכול לטחון ג"כ מע"ש, מ"מ כיון דאם הי' אפשר לו לקצור בשבת מותר גם בטחינה, להכי אפי אם אין לו מה לקצור בשבת מותר לטחון בשבת ג"כ, עכ"ד, ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דכיון דמצותו לקצור בשבת, ובכה"ג הויא אף הטחינה בשבת, הרי נמצא דהטחינה קבוע לה זמן בשבת, ואי"ב דין דחי', וע"כ אף היכא שאפשר לו לטחון בע"ש, מ"מ בכח הטחינה לדחות את השבת, כיון שקבוע לה זמן, אך צ"ע, דמ"מ לכתחחילה אין לו לדחות את השבת בטחינה, כיון שאפשר לו לעשותה מע"ש, וכ"ה דחזינן שהוצרך הרמב"ם לטעמא דתאפה נאה, וכמש"נ לעיל, וי"ל.

**הוספה ה'**

הטו"א בר"ה ד"כ עמד בסוגיא דהתם, דאף אם יקדשו החודש ביום א', נמי הרחוקים שהם במהלך ב' ימים יחללו את השבת, שהרי מצוה על כל הרואים לבא להעיד, וכתב שם דהדבר מוכרע מעצמו דאי ניתן לחלל שבת משום לקדשו ע"פ הראי' ביומו, ה"ה משום יום המחרת דמ"ש, ושוב כתב דהירושלמי בספ"ק דר"ה נסתפק אם דבר שמצותו ביום מכשירין מהו שידחו את השבת בלילה, וקאמר והא תנינן שעל מהלך לילה ויום מחללין את השבת ויוצאין לעדות החודש, פי' והא אין מקדשין את החודש בלילה ואפ"ה עדי הראי' מחללין ליל שבת, אר"י בר בון ולא למפרע הוא קדוש, פי' אם מקדשין ביום גם הלילה קדושה למפרע, וכיון שהוא קדוש למפרע הוא יום הוא לילה, ועד כאן לא מיבע"ל אלא דבר שמצותו ביום אי דוחה את ליל שבת או לא, וה"ט משום דלילה ויום חד יומא הוא דהיום הולך אחר הלילה בכל ימים קדושים, אבל דבר שמצותו לאחר שבת אע"פ שדוחה שבת כמו קידוה"ח וכו' אפ"ה אין מחללין את השבת כדי לקדשו לאחר שבת דתרי יומי נינהו, השתא לק"מ, עכ"ד, וע' שפ"א שם ובחי' עהרמב"ם פ"ו מק"פ.

והנה מה שפירש הטו"א הטעם לחלק בין דבר שמצותו ביום לדבר שמצותו אחר השבת, דהוא משום דשאני לילה דהיום הולך אחר הלילה, ומשא"כ בדבר שמצותו אחר השבת דתרי יומי נינהו, לכאו' יל"פ עוד בזה, דכל עיקר דין דחיית שבת, הוי רק לקרבן ומצוה שזמנם בשבת, אך קרבן ומצוה שאין זמנן בשבת, לי"ב כלל דין דחיית שבת, וע"כ אף אם א"א לעשות מכשיריהם אלא בשבת, אינן דוחין את השבת, ומצינו כעי"ז בפירש"י שבת קל"ג. ד"ה שאין, דמילה שלא בזמנה נמי מידי דחול הוא שבשבת זו ל"ה זמנה, עכ"ל, והיינו דכל הא דמילה דוחה את השבת, הוא דוקא בדהויא "מילת שבת", וי"ל דמה"ט מצוה שאחר השבת אין דוחין מכשירי' את השבת, דרק "מצוה דשבת" דוחה את השבת.

והנה מש"כ הטו"א דלא מיבע"ל להירושלמי רק בדבר שמצותו ביום אם דוחה את ליל שבת, אך בדבר שמצותו לאחר השבת ודאי שאין מחללין עליו את השבת, יש מקום לדון בזה, די"ל דהירושלמי שנסתפק בשמצותו ביום אם דוחה את הלילה, אורחא דמילתא קתני, דבדבר שמצותו לאחר השבת ודאי אי"ז דוחה את השבת, שהרי אפשר לעשותו לאחר השבת, וע"כ הוי הספק בדבר שמצותו ביום, דבע"כ צריך לעשות המכשירין בשבת, אך אה"נ עיקר הספק הוי אף בדבר שמצותו לאחר השבת אם דוחה את השבת, היכא דא"א לעשות המכשירין לאחר השבת, ולפ"ז ה"נ אף אם יקדשו החודש ביום א', מותר להרואים הרחוקים לחלל שבת, אך לצד האיבעיא בירושלמי דאין מחללין בלילה בשמצותו ביום, ה"נ אין מחללין בשבת בשמצותו לאחר השבת, אך באמת זה תלוי בב' תי' הירושלמי מ"ט בקידוה"ח מחללין בלילה, דלשנויא קמא דמשני שם דהוא משום דהלילה צריך ליום וכו', והיינו כמו שפירשו המפרשים משום דבע"כ צריכין לחלל שבת בלילה, א"כ ה"נ יהא מותר לחלל שבת כשה"ז נצרך כדי לקדש ביום א', אך לשנויא בתרא דהוא משום דלמפרע הוא קדוש, ל"ש ה"ט כד אתינן לחלל שבת כדי לקדש אחר השבת.

ולכאו' יש להוכיח כן מפירש"י בפסחים דנ"ח., דפירש דצליית פסח אינה דוחה שבת, בשחל י"ד להיות בע"ש, מפני שצורך הדיוט היא ויכול לצלות מבעו"י, ועמש"נ בביאורו בפנים סוסק"ד בהערה, והרי דאלמלי הנך טעמי היתה הצליי' דוחה שבת, והיינו משום דהויא ממכשירי ההקרבה, והרי שהגם דאין זמן ההקרבה בשבת, מ"מ מכשיריו דוחין שבת, אך יש מקום לחלק דהגם דאין מכשירי מצוה שאחר השבת דוחין את השבת, היינו משום שעדין אי"ז זמן המצוה, ולא רמי עלי' קיום המצוה, אך מכשירי מצוה דהויא קודם השבת, שפיר דוחין את השבת, ויל"ע בזה.

והנה נת' לעיל בהוספה ג' סק"ב, דאף אי נימא דמכשירי מצוה דאחר השבת דוחין את השבת, היינו דוקא בדין מכשירין שא"א לעשותן מע"ש, אבל בדינא דר"א דמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, ודאי היינו רק היכא שזמן המצוה בשבת, ומשום דכל הא דכה"ג דוחין המכשירין את השבת, הוא מכח הא דקבוע זמן לעיקר ההקרבה בשבת, ומכח זה חייל דין דחי' אף על המכשירין, הגם שהם עצמן אין קבוע להן זמן, וע"כ ודאי ל"ש זה אלא היכא שההקרבה עצמה זמנה בשבת, עיי"ש מש"נ לפ"ז.

ולכאו' יש להוכיח כן, ממש"א בפסחים דס"ט:, דהא דמודה ר"א דהזאה אינה דוחה שבת, הוא משום דס"ל דשו"ז על טמא שרץ וכו', הזאה למאי לאכילה אכילת פסחים לא מעכבא, ע"כ, וצ"ע דהגם שאין ההזאה דוחה שבת בתורת מכשירי ההקרבה, מ"מ תדחה שבת בתורת מכשירי מצות אכילת הפסח, ולכאו' מוכח מזה דמודה ר"א דאין מכשירי מצות אכילת פסח שאחר השבת דוחין את השבת, ושו"ר שכתב כן בקצרה האו"ש פ"א מק"פ הי"ח בהגה"ה.

אך לכאו' אין להוכיח מזה, שהרי כבר הוכיח האו"ש בפ"א מק"פ הי"ח דמודה ר"א דצליית הפסח אינה דוחה שבת, ולא אמרי' שתדחה שבת בתורת מכשירי אכילת הפסח, וע' גם בספר חי' הגרמ"ז סי' ל"ו סק"ו ואילך בזה, וע"כ ה"נ אין ההזאה דוחה את השבת בתורת מכשירי אכילת הפסח, אך למש"כ שם האו"ש והגרמ"ז בטעם הא דאי"ז דוחה, יל"ד דל"ש כן רק בשהי' אפשר לו בפועל לעשותו מע"ש, ולא בהזאה שלא הי' אפשר לו לעשותה קודם השבת, עיי"ש וצ"ע.

ויש להוסיף עוד, דהנה התוס' בשבת דקל"א. ד"ה ושוין, הקשו היאך מצי ר"א למילף מסוכה דמכשירין דוחין שבת, אדרבה ניגמר מכיבוד אב ומבנין ביהמ"ק דלא דחו שבת כדאיתא בפ"ק דיבמות, ותירצו דהכא הכי גמרי מה מצינו בהנך שמצוות נוהגות בשבת ומכשירי' דחו שב, אף כל שמצוות נוהגות בשבת מכשירי' דחו שבת, הלכך ל"ש למילף מכיבוד וכו', והבנין נמי הוי מצוה א' שצוה הקב"ה לבנות ביהמ"ק, עכ"ד, והדברים צ"ב ועיי"ש בתוס' הרא"ש בתוספת דברים, והחת"ס שם הק', דתינח מטעם מצות בנין ביהמ"ק, אבל עכ"פ מטעם מכשירי עבודה, דהרי עבודה וכל מכשירי' דוחה שבת לר"א, והוי בנין ביהמ"ק לצורך עבודה ככריתת עצים לעשות פחמים, עיי"ש מש"כ בזה.

ולכאו' י"ל בזה, דאה"נ לדעת ר"א הא דממעטי' מקרא דאין בנין ביהמ"ק דוחה שבת, היינו רק כד אתי' עלה משום מצות בנין ביהמ"ק, אך בתורת מכשירי עבודה ה"ז דוחה שבת, והא דבכל גווני אי"ז דוחה בתורת מכשירי עבודה, היינו היכא שלא יגמר הבנין בשבת, דאי"ז מכשירי עבודה דשבת, וכמש"נ דבכה"ג דזמן המצוה הוא אחר השבת, מודה ר"א דאין מכשירי עבודה דוחין את השבת.

וע' קובה"ע סי' י"ג סק"ח, שכתב במה שדנו בירושלמי בנפגם מזבח בשבת מ"ט אי"ז דוחה שבת, וכתב הקובה"ע, דהגם שנתמעט מקרא דאין בנין ביהמ"ק דוחה שבת, היינו משום מצות בנין ביהמ"ק, אך לא נתמעט שאי"ז דוחה בתורת מכשירי קרבן, אך ילה"ע ע"ז מד' המכילתא ר"פ ויקהל, דאמרי' התם דהס"ד דבנין ביהמ"ק ידחה שבת הוי משום מכשירי קרבן, וע"ז ילפי' מקרא שאי"ז דוחה, והבאנו ד' המכילתא בפנים סק"ד בהערה, אך בעיקר קו' הקובה"ע י"ל, דאף דילפי' מקרא דאי"ז דוחה, כ"ז הוא היכא שאפשר לעשותו מע"ש, אך היכא שא"א לעשותו מע"ש, לא גרע משאר מכשירי קרבן דאם א"א לעשותן מע"ש דוחין את השבת.

והנה האמרי בינה דיני שבת סו"ס ל"א, דן לומר, דהא דסובר ר"א דמכשירי מילה דוחין את השבת, היינו רק ביום דכבר חלה עליו המצוה, אך בלילה דאכתי לא חלה עליו המצוה אי"ז דוחה, וכתב שה"ז דומה קצת למש"א בפסחים דס"ט. דהזאה לא דחיא משום דגברא גופי' לא חזי ולא רמי חיובא עלי', (ולכאו' כונתו, דאף דהתם דחי' לה, היינו משום דאף היכא דלא חזי רמי חיובא עלי', וכמו שהוכיח רבא שם, אך בלילה דלא רמי חיובא עלי' אי"ז דוחה), וכן מ' בל' רש"י שם שכתב דלהביא איזמל למילה דוחה שכבר התינוק ראוי למול, ומ' דוקא ביום שכבר התינוק ראוי למול, וכתב לישב בזה קו' החת"ס שהק', דהא ר"א שמותי הוא ומתלמידי ב"ש, וב"ש ס"ל בביצה די"ב דאין מוציאין ביו"ט קטן למילה ותינוק לרה"ר, ולהנ"ל א"ש די"ל דשם מיירי בלילה, אך שוב דחה לזה מכח ד' הירושלמי בספ"ק דר"ה דמסיק דדבר שמצותו ביום מכשיריו דוחין את השבת בלילה.

אמנם לפמש"נ י"ל, דכ"ד הירושלמי דדבר שמצותו ביום מכשיריו דוחין את השבת בלילה, הוי רק במכשירין שא"א לעשותן מע"ש, דאיכא דין דחי' להמכשירין עצמן, וע"כ ה"ה דוחין אף קודם זמן המצוה, אך בדינא דר"א דאף מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת, אשר היינו מכח שקבוע זמן לעיקר ההקרבה, ואית בה דין דחי', י"ל דהיינו רק ביום, וגם למש"כ האמ"ב הטעם דבלילה לא דחי, דהוא ע"ד מש"א בפסחים דס"ט. דלא רמי חיובא עלי', נמי י"ל דהוא רק בדינא דר"א, וכמש"נ לעיל בהוספה ב' סק"ב ובהערה שם, ושוב י"ל קו' החת"ס.

אך לכאו' אין לומר כן, דהרי קצירת העומר דוחה שבת, ומ' בשבת דקל"א. דהיינו בתורת מכשירי העומר, ודעת ר"א שם דהגם דאפשר לקצור מע"ש ה"ז דוחה את השבת, ויליף מינה דמכשירי עומר ושתה"ל דוחין את השבת, והרי דאף שהעומר זמנו ביום, מ"מ מכשיריו דוחין את השבת בלילה ואף שאפשר לעשותן מע"ש, ומה שלא הוכיח הירושלמי מקצירת העומר, (ויעו"ש שהוכיח מדהיו מהבהבין אחר הקצירה), צ"ל דכל איבעיא דהירושלמי הויא היכא שאין זמנו בלילה, אך מכשירין שזמנן בלילה ודאי דוחין את השבת בלילה, אך לענין נידו"ד אי נימא דלדעת ר"א אין מכשירין שאפשר לעשותן מע"ש דוחין את השבת בלילה, לכאו' אין לחלק בזה, וע'.

1. והנה כמה מן האחרונים כתבו לישב פסק הרמב"ם דקצירת העומר דוחה שבת הגם דנקצר ביום כשר, דהוא משום דגזה"כ הוא בקרא דבחריש ובקציר תשבות דקצירת העומר דחיא שבת הגם דאפשר לעשותה מע"ש, וע' בדבריהם מה שישבו לסוגיא דילן, וזה ניחא אי נימא דלהלכה קי"ל כר' ישמעאל דהך קרא קאי על שבת, אך ילה"ע על דרך זו מל' הרמב"ם בפיהמ"ש ריש פירקין שכתב אהא דקצירת העומר דחיא שבת, שכבר קדם לך שכל חובות שקבוע להן זמן דוחין את השבת, ונ' מזה דהוי זה חדא הלכתא עם הא דבכל דוכתא חובות שקבוע להן זמן דוחין את השבת, ואי"ז גזה"כ מסוימת בקצירת העומר.

   ועוד כתבו כמה מן האחרונים לישב, דכל הסוגיא הכא דחשבה להו כמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש, הויא לר' יוחנן לטעמי', עי' בדבריהם, וצ"ע ע"ז, שהרי מוכח כן מד' ר"א ור' ישמעאל דחשיב כמכשירין שאפשר לעשותן מע"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה ל' המאירי בר"פ אלו דברים הוא, דהא דהקטרת אימורים דוחה את השבת, הוא מפני שעיקר מצותה ביום, אלא שבדיעבד כשרה כל הלילה, ונ' מזה דאי"ז דינא דזריזין בעלמא להקטיר ביום, אלא זהו עיקר זמן ההקטרה, ונ' מדבריו דרק ע"כ הוא שדוחה את השבת, אך אם ל"ה עיקר זמנה ביום, ל"ה דוחה את השבת, אך מד' הרמב"ן דמדמי לה דה"נ אמרי' בשריפת קדשים, מבו' דדינא דחביבה מצוה בשעתה, הוי דין זריזין בעלמא, ואפ"ה מהני זה לדחות את השבת, וראיתי שהביאו גם מד' המג"א סי' כ"ה סק"ב שמבו' כן, עיי"ש, וע"ע בס' חי' הגרמ"ז סי' ל"ו אות ז' ואילך שהאריך בזה.

   והנה בסוגיין מדמי' קצירת העומר להקטרת אימורים, והנה בקצירת העומר הרי זהו עיקר זמן הקצירה, וזה מסייע לדעת המאירי דה"נ בהקטרת אימורים זהו עיקר זמן ההקטרה, וזהו דמדמי' לה, ולדעת הרמב"ן צ"ל, דמייתי' מק"ו, דאם אף הקטרת אימורים דוחה את השבת מכח דין חביבות מצוה בעלמא, כ"ש שתדחה קצירה את השבת, כיון שזהו עיקר זמנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בית מאיר או"ח סי' של"א ס"ט, שכתב כן גם בדעת הר"ן בפ' ר"א דמילה, שכתב דהא דמרחיצין את התינוק לפני המילה, הגם דרחיצה דידהו מדרבנן מיהא אסירא, ורבנן לא שרו במכשירי מילה אפי' שבות של דבריהם, אפ"ה וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ותמוה דהרי הרחיצה הויא מכשירין שא"א לעשותן מע"ש, ומודה ר"ע שהן דוחין את השבת, וכתב הבי"מ לישב, עפמש"כ רש"י דהזאה לאו מגופי' דפסח ולא כתיב בה מועד, וע"כ אף שא"א להזות מע"ש מ"מ אינה דוחה את השבת, ואולי אף הר"ן לומר כן לגבי הרחיצה, עכ"ד, וצל"ב בזה, דהגם דהרחיצה הויא בגוף התינוק, ודמי למכשירין שבגוף הפסח, מ"מ כיון שאין הרחיצה מכשרת התינוק לעיקר המילה, אלא הויא רק משום סכנת התינוק, ליכא למחשבה מגוף המילה, ולא כתיב בה מועד. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה ע' מקד"ד סי' כ"ה סק"ג, שהביא להא דתניא במכילתא ר"פ ויקהל, שיכול שיהא בנין ביהמ"ק דוחה שבת מק"ו, מה עבודה שבאה מכח מכשירין דוחה את שבת, מכשירי עבודה שהעבודה באה מכחן אינו דין שידחו, והק' בזה, שהרי אין חילוק בין עבודה למכשירין, דאם א"א לעשותן מע"ש שניהם דוחין, ואם אפשר לעשותן מע"ש שניהם אין דוחין, והיינו דהיכי מצי למילף דכ"ה דעבודה דוחה את השבת ה"נ ידחו מכשירי' את השבת, הרי הא דעבודה דוחה את השבת הוי היכא שא"א לעשותן מע"ש, ובכה"ג באמת מכשירי' דוחין, אך היאך נלמד מזה שמכשירי' דוחין אף בשאפשר לעשותן מע"ש, דבכה"ג אף העבודה גופה אינה דוחה.

   ולפמש"נ נ', דהאמנם אם הי' יסוד הדין דכל שאפשר לעשותה מע"ש אינו דוחה, משום דכל דין הדחי' ל"מ רק לדבר שמוכרח עשייתו בשבת, ודאי ל"ה שייך למילף ק"ו, אך באמת אי"ז כן, אלא כל דחיילא הדחי' מהניא אף לדבר שאין מוכרח עשייתו בשבת, ואך דכל עיקר כח הדחי' הוי רק לדבר שקבוע לו זמן בשבת ונאמר בו מועד, ועמש"נ להלן סקי"א ובהערה שם, דמה"ט דבר הקבוע לו זמן דאי"ב דין דחי', עושין אותו באופן דלכתחילה, אף דיש בזה מלאכה, ודהי' אפשר לעשותו גם בלא חילול שבת, עיי"ש בזה, ולפ"ז זהו דבעי' למילף, דכיון דהעבודה שקבוע לה זמן בשבת דוחה את השבת למעשה העבודה עצמה, כ"ש שתדחה העבודה את השבת בעשיית מכשירי', והגם שהם אין קבוע להן זמן, אך כיון שהעבודה קבוע לה זמן, תדחה אף למכשירי' שעבודה באה מכחן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה"ט נראה דמודה ר"א דאין חגיגה דוחה את השבת, אף בשלא הקריב עד היום האחרון שחל בשבת, אך בלא"ה י"ל שהוא כן, משום דקרבן חגיגה כלל אינו מן הקרבנות הדוחין שבת, ובפרט לדעת תוס' פסחים דע"ו: דהא דאינו דוחה שבת הוי זה גזה"כ, וכן מודה ר"א דמילה שזמנה בע"ש ולא מלו עד שכבר קיבל עליו שבת, אינה דוחה את השבת.

   ונ' עוד דמה"ט יליף ר"א בשבת דקל"א. מהא דקצירת העומר דוחה שבת, דמכשירי עומר ושתי הלחם דוחין שבת, ונ' מזה דהא דקצירה דוחה שבת הויא משום מכשירי העומר, וצ"ב דמנ"ל הא, ודילמא נתחדש בקרא דמצות הקצירה גופה דוחה שבת, ובגמ' שם פריך מה לקצירה שכן אם מצא קצור קוצר, ועיי"ש בפירש"י, אך נ' דהוי זה פירכא בעלמא, ולעולם דין הדחי' הוי בתורת מכשירין, דאל"כ ל"ה מצי למילף מינה בגז"ש, אך לפי המבואר, הרי משום מצות הקצירה מודה ר"א דל"מ למדחי, כיון דאפשר לעשותו קודם השבת, וכל מה דמצי דחי הוא רק בתורת מכשירי העומר, שזמנו קבוע לו בשבת, אך למש"נ להלן בהוספה א' סק"ב אין לומר כן, עיי"ש ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דמה"ט הוא דלדעת ר"א בעי' קרא לכל מצוה שדוחין מכשירי' את השבת, ואילו לדעת ר"ע דרק מכשירין שא"א לעשותן מע"ש דוחין את השבת, ל"ב קרא להכי בכל מצוה ומצוה, והטעם בזה הוא, דלר"ע דרק מכשירין שא"א לעשותן מע"ש דוחין את השבת, משום דחייל עלייהו גופייהו דין דחי', ל"ב קרא להכי, דכ"ה דעיקר המצוה דוחה, ה"נ מכשירי' דוחין, אך לר"א דאף שאפשר לעשותן מע"ש ה"ה דוחין את השבת, אשר היינו משום דל"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין גופייהו, אלא מכח דין הדחי' שחייל על עיקר המצוה וההקרבה נדחה כל הנצרך לה, או משום דהוו בכלל עיקר ההקרבה שנאמר בה מועד ואי"ב דין דחי', הרי שלזה בעי' קרא בכל מצוה ומצוה, וז"פ.

   ומצינו עיקר הדברים בד' התוס' יבמות ד"ו: סוד"ה טעמא, שכתבו דבכל דוכתין משוינן מכשירי מצוה שא"א לעשותן מע"ש כמצוה עצמה וכו', ועיי"ש שכתבו לפ"ז דאי נתמעט שאין המכשירין דוחין, בע"כ שגם המצוה עצמה אינה דוחה, ול"ש כלל לחלק ביניהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה בפירש"י ר"פ תמיד נשחט, ז"ל, צליית פסח אין דוחה שבת, מפני שצורך הדיוט היא ויכול לצלות מבעו"י, ובפירש"י ר"פ אלו דברים פירש, ז"ל, צלייתו וכו' אין דוחין, דאפשר משתחשך, וצ"ב מ"ט בר"פ תמיד נשחט פי' טעם נוסף דצליי' אין דוחה משום דהוי צורך הדיוט, ואילו בר"פ אלו דברים פי' דכל הטעם הוא משום דאפשר משתחשך, וע' בחי' הגר"ש ר"פ תמיד נשחט בזה, ודבריו צ"ב.

   ונ' ברור בזה, דהנה עיקר הטעם דצורך הדיוט, נ' בביאורו, דהוא ע"ד מה שפירש"י דהזאה לאו מגופי' דפסח היא ולא כתיב בה מועד, וה"נ צליי' דצורך הדיוט היא, ול"ה מכלל ההקרבה, לא כתיב בה מועד, ולפ"ז נ', דע"כ בר"פ אלו דברים ל"ה מצי רש"י לפרש הטעם משום דצורך הדיוט היא, שהרי התם קאי מתני' גם לדעת ר"א, אשר ס"ל דל"ב שיחול הדחי' על המכשירין בפנ"ע, ול"ב שיאמר בהן במועדו, וע"כ אף דצורך הדיוט הוא הו"מ דחי, וע"כ כל הטעם שאי"ז דוחה הוא משום דאפשר משתחשך.

   אך בר"פ תמיד נשחט שפיר מהני ה"ט דצורך הדיוט הוא גם לדעת ר"א, שהרי התם איירי בפסח שזמנו הוא בע"ש, ובזה הרי ליכא כלל דין דחי' מכח עיקר הקרבן, שהרי אין זמנו כלל בשבת, ומה שדן רש"י שתדחה הצליי' את השבת, היינו דהגם דעיקר הקרבן אין זמנו בשבת ואין דוחה את השבת, מ"מ יחול דין דחי' מסוים על צלייתו, ובכה"ג מודה ר"א דאין המכשירין דוחין את השבת, רק אם נאמר בהן במועדו, וע"כ שפיר פירש"י דל"מ דחיא צלייתו את השבת, משום דצורך הדיוט הוא, וע"כ לא נאמר בה במועדו, וגם ה"ט דאפשר מבעו"י נמי מהני אף לדעת ר"א, דהגם שדעתו דמכשירין דאפשר מבעו"י דוחין את השבת, היינו רק משום שחל דין הדחי' מכח עיקר ההקרבה, ול"ב שיהא קבוע זמן להמכשירין גופייהו, אך התם דל"ח כלל דין דחי' מכח ההקרבה שהרי אין קבוע לה זמן בשבת, ודייני' שיחול דין דחי' על הצליי' גופה, הרי דכיון דאפשר לעשותה מע"ש לא נאמר בה במועדו, וע"כ אינה דוחה את השבת, ועמש"נ בהוספה ה', וז"ב.

   [ויש להוסיף, דלמש"נ להלן סק"ה דאחר שכבר דחתה שחיטה את השבת מודה ר"ע דל"ב שיחול דין הדחי' על המכשירין מצ"ע, ול"ב שיאמר בהן במועדו, א"כ הרי ניחא בפשוטו הא דל"ה מצי רש"י לפרושי בר"פ אלו דברים דהא דצליי' אינה דוחה את השבת הוא משום דצורך הדיוט הוא, משום דה"ט ל"מ אפי' לדעת ר"ע, שהרי כיון שכבר דחתה שחיטה את השבת, ל"ב שיהא אמור במועדו בהמכשירין גופייהו, וא"כ מה לי דצורך הדיוט נינהו, וע"כ הוצרך רש"י לטעמא דאפשר משתחשך, אך באמת נ' שאין לומר כן, שהרי בד' רש"י בפסחים דס"ט. נ' שדעתו, דל"מ הא שכבר דחתה שחיטה את השבת, רק שבכה"ג לא גזרו על שבות הצריך, אך ל"מ ה"ט לדחות אף למכשירין שיש בהן מלאכה דאורייתא, ועמש"נ בדעתו להלן שם בהערה]. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונ' עד"ז לבאר גם דעת רש"י בסוגיא שם, דפירש דמש"א ר"א אם דחו מכשירי מצוה שלאחר שחיטה את השבת, היינו מיחוי קרביו, והתוס' שם הקשו, דמה ראי' מייתי דילמא שאני התם משום דלא אפשר למעבד מאתמול.

   ונ' בישוב ד' רש"י, דהנה ל' רש"י שם הוא מיחוי קרביו ואע"ג דאיתעביד לי' צורך גבוה, ונ' דיל"פ בזה, עפ"מ שפירש"י בר"פ תמיד נשחט, דצליית הפסח אין דוחה את השבת דצורך הדיוט היא, ונת' לעיל סוסק"ד בהערה דהמכוון בזה, דמה"ט לא נאמר בה במועדו, וע"כ לי"ב דין דחי', ונ' דה"נ במיחוי קרביו, כיון דכבר איתעביד לי' צורך גבוה, ואין מיחוי קרביו מכשיר לההקרבה, ודאי לא נאמר בזה במועדו.

   ולפ"ז נ', דזהו דיליף מינה ר"א, דמדחזי' דמיחוי קרביו דוחה את השבת, הגם שלא נאמר בו במועדו, והיינו בע"כ משום דמהני דין הדחי' דעיקר הקרבן לדחות אף למכשירי', א"כ ה"נ ידחו מכשירי מצוה שלפני שחיטה את השבת, מכח דין הדחי' דעיקר ההקרבה, הגם שהמכשירין עצמן לי"ב דין דחי' כיון דאפשר לעשותן מע"ש ולא נאמר בהן במועדו, וע"ז דחי ר"ע דשאני התם שהרי דחתה שחיטה את השבת, ופירש"י הלכך הואיל וניתנה לידחות כבר לא גזרו בה שוב על שבות הצריך, עכ"ל, ונ' מזה שדעתו דאה"נ אילו הוי זה מלאכה דאורייתא, ל"ה זה נדחה, דאף במכשירין דאחר שחיטה בעי' שיחול דין דחי' על המכשירין גופייהו, ודלא כמש"נ בדעת התוס', אשר כ"ה בירושלמי, ורק בשבות הוא דלא גזרו היכא דהוי אחר שחיטה שכבר דחתה שחיטה את השבת. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה התוס' ביבמות ד"ו:, כתבו דבכל דוכתין משוינן מכשירי מצוה שא"א לעשותן מע"ש כמצוה עצמה, כדתנן בפ' ר"א דמילה וכו' ובפסחים פ' אלו דברים כלל אמר ר"ע, והכא באי אפשר לעשות הפתילה בע"ש, מדאיצטריך קרא למעוטי, עכ"ל, והרש"ש בר"פ אלו דברים תמה על דבריהם, מד' הירושלמי דאף אם בפועל א"א לעשות מע"ש מ"מ אי"ז דוחה את השבת כיון דמינו ראוי מע"ש, וכן תמה גם האמרי בינה דיני שבת סי' ל"א, והקובה"ע סי' י"ג סק"ח, אמנם הנה יעו"ש בל' תוהרא"ש, שכתב ז"ל, והכא בבישול פתילה א"א לעשותה מע"ש וכו', עכ"ל, ונ' מדבריו דלעולם א"א לעשותה מע"ש, וצ"ע דלכאו' שייך לעשותה בע"ש ולהשאירה רותחת בשבת, וי"ל דכ"ה גם כוונת התוס', ואות ב' שבדבריהם ט"ס היא, וצ"ל והכא א"א לעשות הפתילה בע"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע' כן בשו"ת חת"ס או"ח סי' קמ"ח ובחידושיו ר"פ ר"א דמילה, שביאר כן דג' שיטות בדבר, וע' גם בהגה' הגראמ"ה לעירובין שם, שכתב בביאור ד' רש"י, דרק הנך רבנן ס"ל הכי, והקר"א בעירובין שם תמה ע"ד רש"י, שהרי ודאי כל דמין המכשירין אפשר מע"ש, ל"מ מה דבפועל ל"ה אפשר לעשותן מע"ש, ואינו מובן, דודאי מודה רש"י דכ"ה דעת ר"ע, אך ס"ל דרבנן דעירובין פליגי בזה, אך כבר עמדו בזה ע"ד המהרש"א בשלהי עירובין דק"ה. עייש"ה שאין נ' כן, וע' גם בגאו"י עירובין שם דק"ג. ובהע' המגי' שם, וע' גם בקוה"ע סי' י"ג ס"ק ט' י', שנקט בדעת רש"י ותוס' דמכשירין דוחין כל דל"ה אפשר בפועל לעשותן מאתמול, וכתב שהוכיחו כן מסוגיא דעירובין, וזה צ"ע, שהרי מפורש בד' רש"י בעירובין דלר"ע אף בכה"ג אין דוחין. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומתישב בזה משה"ק המקד"ד בסי' כ"ה אות ג', במש"כ רש"י דהזאה אינה דוחה שבת כיון דלאו מגופי' דפסח היא ולא כתיב בה מועד, דא"כ מ"ט קשירת הנימא דוחה שבת, הרי ג"כ ל"ה מגוף הקרבן, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ועמש"נ להלן בהוספה א' סק"ג דיש מקום לפרש דהתם השיר עצמו דוחה שבת, ולא משום מכשירי ההקרבה, ולפ"ז ניחא, אך הבאנו שם שבד' רש"י בעירובין מפורש דהא דדחי שבת הוא משום מכשירי ההקרבה, ולמש"נ א"ש היטב, דהרי רבנן דהתם ס"ל דאף דהוו מכשירין שאפשר לעשותן בע"ש ה"ה דוחין את השבת כל שבפועל ל"ה אפשר לעשותן מע"ש, והיינו משום דס"ל דל"ב שיהא אמור מועד על המכשירין מצ"ע, אלא כל שנאמר מועד על עיקר ההקרבה דוחין אף מכשירי' את השבת, וע"כ לדעתם גם ל"ב שיהיו המכשירין מגוף הקרבן, שהרי ל"ב שיהא נאמר מועד על המכשירין, וז"פ, (ולפ"ז נמצא, שלדעת ר"ע מתרי טעמי אין קשירת הנימא דוחה שבת, הא', משום דאפשר מע"ש, והב' משום דלאו גופי' דזיבחא הוא). [↑](#footnote-ref-12)
12. וע' כן בפירש"י ביצה דכ"ח: ד"ה הלכה ושם ד"ה ואחד גריפת תנור, ובמגילה ד"ז: ד"ה שאי אפשר, שמבואר דבמכשירי אוכ"נ שרי בין אם נתקלקל ביו"ט, ובין אם הי' טרוד אתמול, ובין אם לא הי' יודע מבעו"י.

    ויש לציין עוד, להגה' הגראמ"ה בעירובין שם, וקובה"ע סי' י"ג סק"ז, וחזו"א עירובין סי' קי"ב סקי"ד, שכבר עמדו בזה, דל"ד הא דא"א לעשותן מע"ש במכשירי קרבן, להא דא"א לעשותן מע"ש במכשירי אוכ"נ, אך דבריהם שם הם לדעת ר"ע, דבמכשירי קרבן אף אם ל"ה אפשר בפועל לעשותן מע"ש אין דוחין את השבת, ע' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי"ש עוד באות י"ג שהוכיח דסוגיין אזלא כמ"ד דאף היכא דבפועל ל"ה אפשר לעשות מע"ש אין דוחה את השבת, מהא דמוכיח הגמ' מהא דמרבי רבי דשתה"ל דוחין את השבת, דס"ל דלא כר"ע, ולכאו' הו"מ לאוקמה דהא דדחי את השבת, הוא היכא שנאבד הלחם, ובע"כ דהסוגיא הכא ס"ל דלמ"ד דמכשירין אין דוחין את השבת, הוא אף היכא דל"ה אפשר בפועל לעשותן בע"ש.

    ועיי"ש באות ח', שיישב עוד לפ"ז מה שפסק הרמב"ם דשתה"ל ולחה"פ אפייתן בפנים ואין דוחין את השבת, ותמוה דכיון דאפייתן בפנים איפסלו לה בלינה, ולפי הנ"ל י"ל, שהרי התוס' לעיל דנ"א הק' דמ"ט איפסלו להו בלינה, הרי כ"ש אין מקדשין אלא בזמנן, ותירצו דכיון דאינו דוחה שבת וצריך לאפותן בע"ש הוי ע"ש זמנן, וי"ל דתי' התוס' ל"ש רק אי נימא דכל מלאכה שאפשר לעשותה מע"ש אין דוחה את השבת אף אם אח"כ נאבדו או נטמאו, ע"כ שייך שפיר לומר דע"ש זמנן, משא"כ אי אמרי' בנאבדו דמותר לאפות אחרים בשבת, דהי כמו מכשירין שא"א לעשות וכמו נימת כינור שהפסק דמותר לקשרו, י"ל דל"ש תי' תוס' דע"ש זמנן, דאיך נימא דע"ש זמנן ויפסלו, הא אי התנור מקדשן מותר לאפות אחרים אחר שנפסלו הראשונים, וע"כ ל"ה ע"ש זמנן, וע"כ שפיר י"ל דאע"ג דאפייתן בפנים, אפ"ה אינו דוחה את השבת, עכ"ד, ולא ירדתי לסוף דעתו, ולכאו' י"ל בנוס"א, דאי בנאבדו מותר לאפות אחרים, ל"ש לומר דע"ש שבת זמנן, שהרי שפיר משכח"ל שיאפו בשבת, וכל מה דחשבי' לע"ש זמנן, הוא דוקא אם ל"ש כלל לאפות בשבת. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומצינו כן בירושלמי ספ"ב דמגילה, דפריך אדר"י דאמר דראב"ש בשיטת ר"ע אמרה, מהא דחזי' דדוחין שבת לילך להעיד על קידוה"ח, הגם שאי"ז מעכב, ע' או"ש פ"ז מתו"מ ה"ו שפירש כן ד' הירושלמי, והיינו דאם דוחין שבת על דבר שאינו מעכב, אף יש לנו לדחות שבת משום דין קצירה בליל ט"ז. [↑](#footnote-ref-15)
15. והפרי יצחק ח"א סי' כ"ח כתב בתו"ד, דהא דשוחט שמינה, הוא משום שכבר דחתה שחיטה את השבת, אך לכאו' הוא מחודש טובא לחשוב בכה"ג שכבר דחתה שחיטה את השבת, וע' בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומד' התוס' לעיל דמ"ו. מוכח דשתה"ל כשרים אף אם לא נתקדשו בתנור, והנה מד' האחרונים נ' דהגם שאי"ז מעכב לקדשן בתנור, אך מ"מ ה"ז מעכב לאפותן בתנור של קודש, וע"כ לא הקשו רק דאפשר לכוין שלא לקדש, ודנו אם כלי שרת מקדשין שלא מדעת, אך האבנ"ז שם הק', דאף מצי לאפות בתנור של חול, ומשום דאם אי"ז מעכב לקדש בתנור, אף אי"ז מעכב לאפות בתנור של קודש, דכל הדין לאפות בתנור של קודש, הוי רק כ"ה שיתקדש עי"ז, וכן נקט החזו"א, ומוכח כן מד' התוס' לעיל דנ"א. והשטמ"ק שם, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולכאו' נ' דזהו נמי טעם הדין דכ"ז שלא פירש חוזר אף על ציצין שאין מעכבין, והשאג"א פירש הטעם דאין בזה תוספת חילול שבת, והאחרונים נחלקו עליו, והיינו משום דכ"ז שלא פירש הוי זה מכלל מעשה המילה, וע"כ ה"ז דוחה שבת, דמעשה המילה שקבוע לו זמן בשבת, דוחה שבת לעשותו מן המובחר, ומשא"כ אחר שפירש דהוי זה מעשה בפנ"ע, ליכא ע"ז דחיית שבת, וע' פרי יצחק ח"א סי' כ"ח, והמאיר לעולם ח"א סי' כ"ז (נ"ט.). [↑](#footnote-ref-18)
18. וצ"ע מזה עמש"כ האבנ"ז יו"ד סי' ש"מ לפרש טעם הא דאין חימום המים דוחה את השבת משום מכשירי מילה, עיי"ש, ולכאו' אי"ז כד' הראשונים שכתבו שהטעם הוא משום דאפשר מע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. וע' אבנ"ז יו"ד סי' ש"מ, ומקד"ד סי' כ"ה שר"ל דאיירי התם רק אחר שכבר הקריבו, אך אי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואין לומר דמהא דשרינן מלאכה דרבנן, ש"מ דכל דהוי זה צורך הקרבה גמור שרי אף מלאכה דאורייתא, וזה עפ"מ דחזינן שכל דאסור מלאכה דאורייתא, לא התירו רבנן מלאכה דרבנן, דזה אינו ראי' כלל, שהרי קשירה שאינה של קיימא התירו לכל דבר מצוה, אך למש"כ הקר"א שם יל"ד בזה, שהרי כתב דהכא גרע דיש לגזור טפי, ובאמת נתקשה שם הקר"א, מ"ט שרי' הכא שבות, הרי בכ"ד לא שרינן אף שבות למכשירי מצוה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולכאו' י"ל עוד, כמו שפירש"י ר"פ אלו דברים דהזאה לאו מגופי' דפסח, ואף למש"נ לעיל סק"ד, דל"מ ה"ט למ"ד דאף מכשירין דאפשר לעשותן מע"ש ה"ה דוחין את השבת, מ"מ לת"ק דעירובין דס"ל דאם בפועל א"א לעשותן בע"ש ה"ה דוחין את השבת, י"ל דהיינו משום דכה"ג נאמר בזה מועד, ולפ"ז שפיר י"ל דהזאה לא הותרה, דלאו מגופי' דפסח היא ולא נאמר בה מועד, (אך אי"ז כמש"נ לעיל דטעמא דת"ק הוא משום דל"ב שיאמר מועד על המכשירין). [↑](#footnote-ref-22)
22. ומצאנו כן בתוס' הרשב"א פסחים דס"ט., במש"א שם דתרומה גופה ל"ד שבת, והקשה דלר"א הזאה דתרומה נילף דתדחה שבת מכל הנהו דבפ' ר"א דמילה, ותירץ ר' משום דל"מ הזאה לאכול התרומה אלא למוצ"ש אחר הערב שמש, עכ"ל, והיינו דלא דחו מכשירי מצוה לר"א את השבת, רק היכא שתתקיים המצוה בשבת, ועמש"נ עוד להוכיח כן בהוספה ה'. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואי נימא כדרך זו, דר"ע מייתי מהזאה להוכיח דכל דאפשר מע"ש לא נאמר מועד על המכשירין גופייהו, אך לא בא להוכיח שאין בכח הדחי' שעל עיקר ההקרבה לדחות להמכשירין, יתישב היטב סוגיא דפסחים דס"ט., דאמר שם רבה, דטעמא דמודה ר"א דאין הזאה דוחה את השבת הוא משום דגברא גופי' לא חזי ולא רמי חיובא עלי', וכתבו התוס' שם ד"ה קטן, ז"ל, דוקא לר"א יש חילוק בין חזי ללא חזי, אבל ר"ע אינו מחלק כלל, מדאמר במתני' הזאה תוכיח, עכ"ל, ועיי"ש בחי' רבינו דוד מה שישב בזה, דכל הא דשייך לחלק בזה, הוא רק כד דייני' אדינא דאורייתא דמכשירין דוחין שבת, אך נידון ר"א ור"ע במתני' הי' נידון אחר, אם גזרו על שבות הנצרך למצוה, ובזה אין לחלק בזה, ושפיר מייתי ר"ע מהזאה, עיי"ש באורך.

    ולפי המבואר י"ל, וכבר נת' יסוד הדברים בדברינו למעלה, דכל הא דהיכא דגברא לא חזי אין דוחין המכשירין שבת, היינו רק משום דליכא דין דחי' על המכשירין גופייהו, שלא נאמר בהן מועד, וכל מה שדוחין שבת הוא מכח דין הדחי' שחל על עיקר המצוה, וע"כ כל דאכתי לא חזי לעיקר המצוה, ל"ח דין הדחי' דעיקר המצוה, ודמי להא דאין המכשירין דוחין שבת, היכא דההקרבה זמנה לאחר השבת, וכמש"נ למעלה, אך ר"ע בא להוכיח מהזאה דכל דאפשר מע"ש לא נאמר בהמכשירין מועד וליכא דין דחי' על המכשירין גופייהו, וע"ז ל"מ הא דגברא לא חזי, דמ"מ אית להו תורת מכשירי מצוה ונאמר בהם מועד, ומדאין הזאה דוחה את השבת, ש"מ דכל דאפשר לעשותה מע"ש לא נאמר בה מועד, ודו"ק, והתוס' שעמדו בזה, הוא משום דמפרשי כפשטות הדברים, דהא מילתא דפשיטא דכל דאפשר לעשותה מע"ש לא נאמר ע"ז מועד, ור"ע מייתי מהזאה דל"מ דין הדחי' דעיקר ההקרבה לדחות למכשירי', וע"כ צ"ל דלא ס"ל לחלק בין חזי ללא חזי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-24)