טלטול מן הצד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אב תשס"ז

א] דעת הריטב"א בכ"ד, דהא דלא שרי טלטול מן הצד אלא לצורך דבר המותר, היינו משום דהא דטלטול מן הצד מותר, הוא משום דטלטול מן הצד קייל מטלטול גמור והתירוהו לצורך שבת, וע"כ לא שרי אלא לצורך דבר המותר שהוא צורך שבת, אך לצורך דבר האסור לא התירוהו.

ומצינו כן בדבריו בהרבה מקומות, דהנה ז"ל הריטב"א בסוגיין, ויש לתרץ דלא דמו דהכא לצורך דבר האסור כגון מת טלטול מן הצד שמיה טלטול ואסור, אבל כולהו אידך דאמרינן בעלמא הוו לצורך דבר המותר ולצורך שבת ולפיכך התירו בו טלטול מן הצד, עכ"ל, ולעיל די"ח:, ז"ל, דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול בדבר שהוא לצורך אכילת שבת, עכ"ל, ולקמן דמ"ט., ז"ל, דטלטול מן הצד בכי הא שהוא לצורך שבת שרי, עכ"ל, ולקמן ד"נ:, ז"ל, ואע"פ שננער מאיליו אחרי כן, טלטול מן הצד לצורך אוכל שבת מותר, עכ"ל, ולקמן דקכ"ג., ז"ל, דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול בכל מה שהוא לתשמיש שבת וכבודו, עכ"ל, ולקמן דקכ"ה:, ז"ל, דטלטול מן הצד לאו שמי' טלטול בכל מה שהוא לצורך שבת, ולקמן דקמ"א., ז"ל, אלא מנענעו בגופו, פי' דטלטול מן הצד לצורך עונג שבת לא שמי' טלטול, עכ"ל, ולקמן דקמ"א:, ז"ל, ואע"ג דלקמן שרינן לטלטולי כלכלה שיש בה פירות ואע"פ שהאבן בתוכה, ולקמן בשילהי פרקין מנחינן סכינא אבר יונה, ומטלטלינן גרעיני תמרי אגב ליקנא דמיא, התם לצורך אוכל נפש ושאר צורכי שבת, אבל שלא לצורך אסור וכו', עכ"ל, ולקמן דקמ"ב., ז"ל, ומפני שהיא טלטול מן הצד התירו אותה לצורך, עכ"ל, ובעירובין דל"ד:, ז"ל, אא"כ הוא בטלטול מן הצד דלא שמי' טלטול לצורך אוכל נפש ואפילו בשבת, עכ"ל, ושם דע"ז., ז"ל, דטלטול מן הצד לצורך שבת לא שמי' טלטול, עכ"ל.

ב] אמנם באו"ז סימן פ"ו פירש הטעם בע"א, ז"ל, והאי דפסקינן הלכתא כרב בטלטול מן הצד שמי' טלטול, היינו דוקא במת וכיו"ב, דכיון שצריך לאותו דבר המטלטל ובכונה מטלטלו ועיקר טלטולו לאותו דבר האסור בטלטול סבר רב להחמיר "דילמא אתי לטילטולי האיסור לגמרי בידים" ובזה הלכה כמותו, אבל במקום שבא לטלטל דבר האסור בטלטול וא"צ כי אם לדבר המותר בטלטול אלא שא"א לו לטלטל ההיתר אא"כ יטלטל האיסור אז מודה רב דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול וכו', אלא ע"כ יש לנו לומר דלא סבר רב לטלטול מן הצד שמי' טלטול אלא במת וכיוצא בו שהוא בעצמו אסור בטלטול ויש לירא פן יטלטל האיסור בידים לגמרי, אבל גבי וכו' שהם עצמם מותרין בטלטול וכו' ואין אסור בטלטול אלא דבר המעכב אותם, התם מודה רב דשרי לטלטל האיסור מן ההיתר מן הכר ויקח ההיתר, כי ליכא למיחש פן יטלטל האיסור לגמרי בידים דהא אין צריך לו, עכ"ל.

במה שהתירו הפוסקים בנר אם צריך להשתמש בנר, ע' פמ"ג ובית מאיר, צ"ע חדא דלפ"ז אין מקור להתיר טלטול בגופו וכמו שעמד המג"א סו"ס שי"א, ועוד דלכאו' כ"ז ניחא אם גדר ההיתר הוא לצורך שבת, אך מד' הרא"ש מוכח לא כן.

אך יש מקום לחלק בין שלהבת שאינו מוקצה כלל משימוש באורו, ומשא"כ קש מוקצה גם משימוש, רק לא נאסר שימוש בלא מעשה, אך כיון דהוי מוקצה גם מזה, י"ל דלא הותר טלטול לצורך זה, ודו"ק.

ועיקר הא דשלהבת אינה מוקצית מהנאת אורה, מוכח כן מד' הרשב"א בשבת דכ"ט. שלא הוכיח משלהבת דהנאה דממילא מותרת, וכן תיקשי היאך מותר להחזיר קדירה ע"ג האש דהוי זה הנאה דבידים, גם תיקשי היאך מותר לטלטל שלחן עם הנר שעליו לצורך שימוש בנר, ומ"ט לא חשיב כשימוש בידים, אך בזה י"ל דטלטול מן הצד לא חשיב כשימוש בידים, כאשר כן מוכח בכ"ד, ובע"כ דשלהבת אינה מוקצית מהנאת אורה, דלזה הויא היא מוכנת, ומצינו כן לגבי עשבים ובשאר דוכתי.

אך אכתי בהבנת הדברים אי"ז מתישב וכנ"ל, וצ"ע בזה.

ויש לציין עוד, דהנה בביאור תי' הר"ן אההיא דקש שעל המטה, עי' מה שפירש הגר"ז בסימן רע"ו, וע' חזו"א בזה.

אך הנה בד' הלבו"ש שי"א אות כ"ד, ומחה"ש ש"ה אות ט', מבו' שפירשו ד' הר"ן, דצורך שימוש בדבר האסור חשיב כלצורך דבר המותר, עי' בדבריהם, וכ"ה מוכח בד' המג"א שי"א סקכ"ד, עייש"ה.

ויל"ע מד' הרשב"א בביצה דכ"א: דאסור לטלטל סופלי דחיותא אם יכול לנערן, ואם צורך שימוש בדבר המוקצה חשיב כדבר המותר, הרי גם התם הוי לצורך להאכילן לבהמתו, דזה צורך דבר המותר, אך י"ל דכיון דבהמה עצמה מוקצית היא, חשיב זה כצורך דבר האסור, ודו"ק.

יש להעיר, דממה שדן במלחמות דמ"ג: דבכל מקום נזכר ל' טלטול מן הצד ומ' דחד דינא הוא, וכתב דדמי למוקצה דיש אופנים שונים, נ' דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור ולצורך דבר המותר ב' ענינים הם, דאם כד' הריטב"א נמצא דכל טלטול מן הצד חדא הוא, ורק שיש אופנים שהתירוהו ויש אופנים שלא התירוהו, ול"ד למוקצה, ודו"ק.

וזה מתאים עם ל' הרמב"ן שם דהאי בהתירא טרח והאי בהתירא טרח.

תהל"ד רנ"ט סק"ד העיר ע"ד התוס' ד"נ: שדנו להתיר משום טלטול מן הצד, דלכאו' הוי כטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר המוקצה, וי"ל דהתוס' לטעמייהו דשרי, אך מסיק בד' המג"א שהביא לזה, די"ל דהתם א"צ לזה, עכ"ד, ובאמת כ"ה מוכח לד' הרא"ש שמתיר בזה, והוא הרי ס"ל דצורך שימוש בדבר המוקצה אסור.

תהל"ד רע"ז סק"ג דן אם היכא דא"א לנער מחמת איסור כיבוי חשיב כא"א לנער, וע' עוד בדבריו בסימן רע"ט סק"ג וסק"ט ובסימן ש"ט סוסק"ד

ומה שהביא בסימן רע"ט סק"ג מד' הריב"ש, תמוה, דהריב"ש שם כתב להדיא דאף בשעה שהנר עליו מותר, ומה שלא התיר רק אחר שכבה, משום דלא סמך להתיר אלא מדין תנאי, וע"כ לא שרי רק אחר שכבה הנר.

דינא דסימן רע"ו דשרי לומר לגוי להעביר הנר, משום שביד הישראל לטלטלו מן הצד, אינו מתישב לפ"ד החזו"א.

שהרי לפי דבריו, פשוט דטלטול הנר להשתמש בו, חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, וע"כ אין לפרש כמו שפירש הבית מאיר להך דינא, אשר כן משמע במג"א סימן רע"ט.

וגם אין לפרש כד' הגר"ז שם, אשר כן מ' במ"ב שם, דהמכוון הוא משום דמצי לטלטלו בגופו אשר זה שרי אף לצורך דבר האסור, שהרי החזו"א לא ס"ל כלל להתיר בטלטול בגופו.

אמנם הנה מד' ר"ת גופי' אין לסתור ד' החזו"א, שהרי הביא האו"ז שדעת ר"ת דטלטול מן הצד שרי אף לצורך דבר האסור, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא שהתיר, ודו"ק, אך מד' הפוסקים שהביאו ד"ז להלכה, מוכח שלא כד' החזו"א, וז"ב.

ויש להוסיף דהנה באו"ז הל' ער"ש סימן ל"ג הביא דדעת ר"ת דשרי לנדנד נר המחובר משום דהוי כטלטול מן הצד, וצ"ע דהרי הוי לצורך דבר האסור, וי"ל דר"ת אזיל לטעמי', דטלטול מן הצד שרי אף לצורך דבר האסור, אך אכתי צ"ע ד' האו"ז, וי"ל דהאו"ז לטעמי' דהא דלצורך דבר האסור אסור, הוא משום גזירה שמא יבא לטלטלו בידים, ולפ"ז י"ל דבנדנוד הנר אין לגזור, וזה ע"ד מש"נ במק"א דיל"פ לפ"ד האו"ז דבטלטול בגופו שרי אף לצורך דבר האסור, והא דמדמי להו הגמ' הוא משום דתרוייהו חד התירא נינהו, ואך דבטלטל מה"צ אסור לצורך דבר האסור משום גזירה, ובטלטול בגופו ליכא למיחש להכי ולא גזרו, וז"פ.

ויש להוסיף עוד, מש"כ בביאור הגר"א סימן של"ד על מש"כ המחבר שם דאסור לומר לגוי לטלטל מוקצה כדי שלא יפסד, דזה דלא כדינא דסימן רע"ו, והרי דס"ל דאף דהוי הטלטול לצורך הדבר האסור, נמי יש בו אופן היתר, והיינו ע"י טלטול בגופו.

ע' חזו"א דגדר התירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, הוא דכה"ג עיקר הטלטול מתייחס לדבר המותר.

ואמנם חזינן דגם כשמטרת הטלטול היא דבר שלישי, שאינו לא היתר זה ולא איסור זה, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר.

וגדולה מזו, דאף אם צריך לנקות המקום מן האיסור, חשיב כלצורך דבר המותר, וצ"ב לגדר זה, שהרי כה"ג עיקר טלטולו מתייחס לאיסור.

וצ"ל דכיון שהוא מטלטל ההיתר ועי"ז מיטלטל גם האיסור, אין מתייחס הטלטול להאיסור אא"כ הוא צריך לאיסור עצמו, אך אם יש לו צורך אחר שרי.

אך צ"ע מנא לן הך מילתא, הרי בגמ' לא מצינו דטלטול מן הצד מותר, אלא היכא שהוא צריך להיתר זה, ומנלן דאף אם צריך לנקות ביתו מן האיסור חשיב כלצורך דבר המותר.

ואולי המקור לזה הוא מהא דשרי באבן שע"פ החבית, אף שעיקר הצורך הוא להסיר האבן מן החבית, וכן מעצמות וקליפין למש"כ הראשונים דההיתר הוא משום טלטול מן הצד.

אך צ"ע למש"כ התוס' דהתם הוי טלטול גמור ואי"ז משום ההיתר דטלטול מן הצד, אלא היתר בפנ"ע דטלטול גמור אגב היתר, וא"כ מנלן דבהיתר טלטול מן הצד הותר אף היכא שעיקר מטרתו היא ניקוי המקום מן האיסור, וצ"ע בזה.

נפק"מ בגדר דינא דטלטול מן הצד.

א', לצורך מקומו של האיסור בפנ"ע, ע' מג"א, וע' חזו"א משה"ק ע"ד הט"ז.

ב', לצורך שימוש בדבר האסור, ע' מג"א בית מאיר רע"ו ס"ג פמ"ג ש"ח מש"ז י"ח, וגר"ז, וע' חזו"א על תוס' ר"פ נוטל דפשיט"ל דחשיב דבר האסור, וע' בד' הראשונים על קש, ובדוחק י"ל דהתם פועל בקש עצמו, וע"כ גרע.

וצ"ע מ"ש מנר, וצ"ל דשאני נר דלא הוקצה כלל משימוש זה, כדחזי' שלא הק' הרשב"א מכך, ומשא"כ בקש שהוקצה משימוש זה, ואך דשרי משום שאינו מטלטלו.

ג', לצורך שימוש בהכלי המותר למלאות בו דבר איסור, ע' מג"א ורע"א ושש"כ, ונת' בזה בדברינו לסימן של"ה ס"ד.

ד', לצורך דבר המותר ודבר האסור, עמש"נ במק"א באורך.

ה', אם מצי' למימר דבגופו שרי אף לצורך דבר האסור.

ו', אם י"ל דלדידן היכא דהוי לצורך דבר האסור, ליכא קולא טפי בטלטול מן הצד מאשר בטלטול גמור, וע"כ במפני הדליקה שרי טלטול גמור אף אם יכול לטלטל מן הצד, ע' בראשונים בזה.

ז', פמ"ג דאם לצורך מקומו הותר כ"ש לצורך גופו.

ח', נידון רע"א אם חשיב התחיל לטלטל בהיתר, ותלוי בהנ"ל, וי"ל דגם למג"א הוא אסור, דמעיקרא ל"ה הטלטול באיסור, ועתה מתחיל לטלטל באיסור.

ט', קו' תו"י ותוהרא"ש ורעק"א, דטלטול מן הצד וטלטול אגב ככר ותינוק הי מינייהו עדיף.

י', היכא דמפריע לו הלכלוך, מ' ברמב"ן ור"ן דבעי היתר מיוחד, והיינו דאל"כ אי"ז כבוד שבת, וזה תלי בגדרי לצורך דבר המותר, אך עי' חזו"א סימן מ"ח סק"ג דאין נראה כן.

י"א, היכא שנוטל התינוק שאין צורך בזה כ"כ, וי"ל דאף אם הגדר שאי"ז מתייחס, לא התירו אלא במקום צורך.

י"ב, מש"נ בדברינו לסימן של"ה ס"ד, לדון אם הותר טלטול מן הצד לצורך דבר המותר למוצאי שבת, עיי"ש מש"נ בזה.

י"ג, יש מקום לתלות בזה גדר דין ניעור, וגם י"ל דגדר דין ניעור תלי בדין לצורך דבר המותר ודבר האסור.

י"ד, בר"ן דמ"ג: נ' דטלטול בגופו אסור, ורק במיטה שרי משום דעיקר פעולתו שכיבה היא, וכן הדין נותן לד' החזו"א, ובאמת הר"ן דקנ"ד: לא הזכיר כלל להא דהוי טלטול בגופו.

ט"ו, ד' חזו"א דטלטול ע"י קנה אסור דדמי לטלטול לצורך דבר האסור, לא שייכי רק לטעמי', אך אם הא דלצורך דבר האסור אסור הוא משום שאין בזה כבוד שבת, שפיר יש להתיר בכה"ג, ודו"ק.

ויל"ע עוד בד' הט"ז דאסור לדחוף חמץ בקנה, וצ"ל דחשיב כלצורך דבר האסור, וי"ל דתליא בהנ"ל.

ט"ז, ד' הרשב"א בדקנ"ד: דהא דשרי להכניס ראשו תחתי', הוא משום הפסד בהמתו ועוד דטלטול מן הצד הוא שאינו מטלטלו ביד אלא בראשו, ונ' דהוי טעם א', והיינו דכיון דהוי טלטול מן הצד דקייל, הרי דהגם דלא הותר אלא לצורך דבר המותר ולא לצורך דבר האסור, אך היינו כד' הריטב"א שלא התירוהו אלא לצורך שבת, וע"כ ה"נ התירו משום הפסד בהמתו, וז"ב.

יל"ד עוד, דתליא בגדר היתר טלטול מן הצד, אם הוא משום שאין הטלטול מתייחד לאיסור, או מפני שאי"ז טלטול ישר על האיסור, ויש לתלות בזה דין טלטול ע"י קנה, ע' רמב"ן ור"ן דחשיב כטלטול מן הצד, וע' תוס' ורא"ש ד"נ:, ובמק"א נת' דתוס' ד"נ: לטעמייהו אזלי.

רע"א נקט דשרי להמשיך ולטלטל בלא לנער.

ולכאו' לפ"ד החזו"א שע"י שאינו מנער מתייחס הטלטול לאיסור, אין להתיר בזה.

ויל"ד לפ"ז דגם להמג"א אין להתיר, דדמי למה שמסתבר דמודה המג"א דאסור להשליך הככר והתינוק מידו, ודו"ק.

וילה"ע בסתירת ד' הגרע"א בזה, דלכאו' מדבריו אלו נ' דמפרש דלא כהחזו"א, ואילו מדבריו בסימן של"ה שהתיר ניעור לצורך מילוי דלף אחר נ' כהחזו"א.

וילה"ע דגם מקושייתו דככר או תינוק גרע מטלטול מן הצד, ואילו בלצורך מת עדיף מיני', מבו' דלא פירש כהחזו"א, וכדמצינו בתו"י ותוס' הרא"ש.

עוד ילה"ע במה שנקט הגרע"א דשרי להניח היתר ע"מ שאח"כ לא יהא יכול לנער, דלכאו' זה מתישב רק לדרך החזו"א, וילה"ע בס' לשון לימודים סימן כ"ג אות ז' בזה.

ועד"ז ילה"ע בד' המ"ב סימן רס"ה סק"ו מההג"א, דשרי ליתן כלי שיש בו היתר תחת השמן, וצ"ב דכ"ה דצריך לנער לפי' המ"ב גופי' דהוא משום דצריך לעשות בהיתר, א"כ היאך מותר להביא עצמו לידי כן, ובהכרח דבמקום הפסד מוקצה שרי, ודלא כרעק"א, ודו"ק היטב.

יל"ד בשיורי כוסות שא"צ לנער אם מותר לטלטל לצורך המוקצה, וע' מג"ס שהוכיח בזה ואין הראיות מכריעות, ולכאו' נ' דהוא תלוי בגדר הדין, דהרי הא דא"צ לנער הוא משום דלא חשיב כטלטול האיסור כלל, וע"ד יסוד ד' הרשב"א ריש ביצה, אשר לפ"ז לכאו' שרי אף שלא לצורך שבת, אך לד' החזו"א יש לאסור בזה.

ויש טעם אחר לאסור בזה, דכל שהוא צריך למוקצה כבר חשיב, ותו יש לאסור משום טלטול מן הצד, ודו"ק.

מד' התרוה"ד שדימה נגיעה במוקצה לטלטול מן הצד, והנה נגיעה שריא גם לצורך המוקצה כקש שע"ג המטה, ובע"כ דגם טלטול מן הצד שרי לצורך שימוש במוקצה, וע' תהל"ד סימן שי"א סק"ט שכתב כן בדעת התרוה"ד.

לכאו' יש טעם גדול להצריך לבדוק מער"ש אם אין מוקצה דהוי טלטול מן הצד, שהרי לא התירו טלטול מן הצד אלא לצורך שבת וכמש"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בסוגיא דר"פ נוטל דשלא לצורך גמור אסור, ואף להגבי' התינוק לא חשיב די צורך להתיר, אי לא דנימא דהתם הנידון משום שיכול לנער האבן, וא"צ כ"כ לטלטול התינוק עם האבן, כמש"כ בתוס' הרא"ש שם, וא"כ אם יש מוקצה על דלת המקרר צריך ליזהר שלא לפתוח הדלת אלא בשצריך הרבה לכך, וא"א ליזהר בדבר, וע"כ ראוי להוציא כל המוקצה קודם השבת.

תהל"ד סימן ש"ט סק"ז, דתיבה שיש בה דבר האסור, מ"מ מותר לפתחה, דהמכסה אינו נעשה בסיס, דומה למש"כ המ"ז סימן ש"ט סק"א במפה שהחלק שאינו תחת הנרות אינו נעשה בסיס, עו"כ שם דבסיס למוקצה ולכשמל"א דינו ככשמל"א, וע"כ בקסת הסופר דהוא בסיס לדיו שאין תורת כלי עליו ואסור בטלטול אף לצו"ג ומקומו ולקולמוס דהוי כשמל"א, מותר לטלטלה לצוגו"מ.

בד' הריב"ש סימן צ"ג מפורש דבעי' שיהא ההיתר חשוב יותר מן האיסור, עיי"ש.

במגילת ספר דן בדין כלי שחלק ממנו אסור אם חשיב כטלטול מן הצד, והביא להתיר מתרוה"ד סימן פ"א בפתילה, ודבריו תמוהים, שד' התרוה"ד שם הם להתיר לטלטל אף בחלק שהבהב, דכיון דראוי' הפתילה להדלקה הרי משתמש בכולה, ואין כולה מוקצה, וגם בלא"ה אם ראוי' מקצתה לשימוש, מותרת כולה, דכל כלי שראוי מקצתו ל"ה כלל מוקצה.

ואמנם צ"ע מהא דהמפה שתחת הנרות הוי מוקצה, וצ"ל דהתם הויא מוקצה מטלטול, ול"ד להני גווני, וכ"כ הגרד"ל בסימן כב אות ג', עיי"ש.

ביצה דכ"ח: שומטו ומניחו בקרן זוית, ופירש"י בטלטול מן הצד, ולא חשיב כלצורך דבר האסור, או דהוי היתר מיוחד, אך עכ"פ חזינן דטלטול מן הצד הוי טלטול קל.

וז"ל הרשב"א שם, אמר שמואל שפוד שצלו בו בשר אסור לטלטלו אמר רב [מלכיו] ואיתימא רב אדא בר אהבה שומטו ומניחו בקרן זוית. פרש"י ז"ל שומטו מלפניו מהר בגרירה ובטלטול מן הצד עד שיעבירו מלפניו לקרן זוית אבל לא טלטול גמור דבהכי שרי וכדאמר ר' חייא בר אשי משמי' דרב מטלטלו ומשנה בו שלא לטלטלו טלטול גמור אלא בגרירא בעלמא. וא"ת כיון שיש עליו בשר אפילו בהדיא יטלטלנו דמ"ש מעור שמטלטלו אפילו לב"ש אם יש עליו כזית בשר, י"ל דהכא אין צריך כזית בשר אלא אפי' פחות מכזית, אבל בתוספות פירשו דשומטו משמע אפילו בטלטול גמור וכל שמותר לטלטלו מותר להניחו בכל מקום שירצה וכדמוכח בשבת פרק כירה, עכ"ל.

ועד"ז ברמב"ן ור"ן בהיתר כיבוד הבית, גם אי נימא כמש"כ הגר"ז דהוי היתר מיוחד, מ"מ חזינן דטלטול מן הצד הוי לעולם טלטול דקייל טפי.

שולחן ערוך הרב אורח חיים קונטרס אחרון סימן רנט

ולא דמי לאבן שעל פי החבית שמותר להגביה, לפי שמכיון שהחבית לא נעשית בסיס לאבן אם כן היא חשובה בפני עצמה, והוא מטלטל אותה בלבדה שהיא דבר המותר ואינה משמשת כלל להאיסור, וגם היא אינה מטלטלת את האבן אלא הוא מיטלטל מאליו (ומגמרא ריש פרק נוטל לא קשיא מידי, דלא מצריכים געגועים אלא משום דאין צריך לתינוק כמו שכתבו התוס' שם ודו"ק). וכן גבי מת שבמטה שצריך למקומו, שמכיון שהמטה לא נעשית בסיס למת אם כן היא חשובה בפני עצמה והוא מטלטל אותה בלבדה, ואינו חשוב כמטלטל את המת על ידי המטה כיון שהיא חשובה בפני עצמה ואינה משמשת כלום להמת, שאם היתה משמשת לו היתה בסיס לו. משא"כ כאן, שהכוש או הקדרה משמשים לטלטל ההטמנה הרי זה טלטול ע"י דבר אחר כדרכו ולא מן הצד של היתר, שההיתר נעשה כידא אריכתא דידיה, עכ"ל.

מבו' בלשונו דמכח דין בסיס כבר לא חשיב כטלטול מן הצד.

בעל המאור שבת דף מז עמוד ב

ואלעזר בן תדאי דשרי בכוש או בכרכר לתחוב בהן הוא הדין בלפת וצנונות הטמונים תחת הגפן אפי' כשאין מקצת עלין מגולין אם יש לו כוש או כרכר שיכול לתחוב בהן תוחבן ומנערן וכן באבן שעל פי החבית בשוכח שאין החבית נעשית בסיס מטה על צדה והיא נופלת וכן במעות שעל הכר בשוכח כמו ששנינו בפרק נוטל כל אלו טלטול מן הצד הן בדבר שאינו נעשה בסיס לדבר האסור והרבה סתמות נשנו כבן תדאי להתיר טלטול מן הצד כאותה ששנינו הקש שעל גבי המטה לא ינענענו בידו אבל מנענעו בגופו כדאיתא בפרק רבי אליעזר אומר תולין וכאלו ששנינו באבן שעל פי החבית ומעות שעל הכר ובמניח דבר של איסור על דבר היתר להיות ההיתר תשמיש לאיסור נעשה ההיתר בסיס לאיסור ואסור לנגוע בו כל עיקר לטלטלו אפי' מן הצד כנר שע"ג הטבלא בפ' כל כתבי הקדש ואבן שע"פ החבית ומעות שעל הכר בפ' נוטל

נ' מלשונו ג"כ דדין בסיס מהני דלא יהא כטלטול מן הצד.

בעיקר ד' הגרע"א והבית מאיר בסוגיא דקי"ז., העירוני דהי' מקום לדון בזה, אי נימא דבבסיס נתחדש דליכא דין טלטול מן הצד, א"כ התם דהוי בסיס ודאי בעי' להיתר מיוחד, ולא סגי בהא דא"א לנער, אך בדבריהם מבו' דגם בבסיס חשיב שפיר כטלטול מן הצד, ודו"ק.

והראוני דכ"ה בשו"ת מהרי"ל סימן ר', ז"ל, שו"ת מהרי"ל סימן ר, ולטלטל מוקצה על ידי נפיחה, אף על גב דכתבתי לעיל +בסי' קצג+ דכחו כגופו דמי, מכל מקום אין נראה לאסור זה דהכא תלי באורחא לטלטל +וכה"ג בטלטול מן הצד ע"י כו', ב' מ'+ בכה"ג וטלטול מן הצד ועל ידי שינוי כלאחר יד שרינן, דתנן הקש שעל המטה +לא ינענענו בידו אלא מנענעו בגופו, שבת קמא, א+ כו', וכן פוגלא +שם קכג, א+ שרינן כר' אליעזר בן תראי +תדאי, שם בגמרא+ אף על גב דודאי מזיז עפר ממקומו, וכן ביצה דאסר רב יוסף גזירה שמא יזיז לגירסת ר"ת +ר"ת ולפירו' פ' כירה, ב' מ'+ פרק כירה +כנראה כוונת רבינו מה שכתב תוס' שם לט, א ד"ה מפני, בשם ר"ת שלרש"י צ"ל הגרסא שמא יזיז, אבל הוא בעצמו חולק שם. ויותר נר' דצ"ל לגירסת רש"י+ פי' שמא יזיז עפר בידים אבל כל מה שמזיז בביצה משום הוא לא אסרינן ואין לך כלאחר יד גדול מזה, וביד לא אסרו אלא משום משוה +אשוויי, ב' מ'+ גומות. "והא דאסרינן במניח +שם קמב, ב+ אפי' ניעור משום דהכלי עצמו נעשה בסיס לדבר האסור ומטלטל מוקצה בידים שהכלי נעשה מוקצה ומטלטל לי' כי אורחי'", עכ"ל.

ומבו' להדיא בסו"ד מהרי"ל, דאף בבסיס לדבר האסור, אין לאסור אלא משום דהבסיס עצמו נעשה מוקצה, ולא משום טלטול האיסור, דזה חשיב שפיר כטלטול מן הצד.

ועי' היטב בל' תוס' תלמיד ר"י הזקן דמ"ז., ויל"פ דבריו דבסיס דשלהבת לנר אינו בסיס גמור, רק היינו שהטלטול מתייחס לשלהבת, עייש"ה.

ל' רמב"ן דמ"ג: נ' דבלצורך דבר האסור א"א להתיר משום טלטול מן הצד, דיסודו טלטול אגב ההיתר, וזה ל"ש אלא בלצורך דבר המותר, וע' היטב במלחמות ס"פ נוטל, שמבו' דהיתר טלטול מן הצד הוא דומיא דהיתר ככר או תינוק, עייש"ה.

והא דשרי שמואל בזה, הוי זה היתר אחר דטלטול שלא כדרכו.

וי"ל נפ"מ בזה, דאם הוי כדרך מודה שמואל לאסור.

אך צ"ע דלפ"ז הי' בדין דיהא אופן דשמואל לחומרא, והיינו בטלטול מה"צ לצורך דבר המותר היכא דהוי זה כדרך, דלרב יהא זה מותר, ולשמואל לא מצינו דאיכא היתר נוסף דטלטול אגב היתר, וכל ההיתר הוא משום שלא כדרך, והכא דהוי כדרך בדין דיהא אסור.

אך אולי י"ל דבפגא ופוגלא הוי זה כדרך, ובזה בע"כ נתחדש היתר דטלטול אגב היתר.

אך אי"ז נראה, שהרי התם אי"ז דרך "טלטול העפר" רק דרך הוצאת הפגא והפוגלא, וצ"ע בזה.

ל' רמב"ן במלחמות דכל טלטול מן הצד התירו שמטלטל אגב היתר, וכ"נ בל' הרמב"ן "דטרח בהיתר".

בדינא דגמ' דקמ"ב: דהתירו טלטול מוקצה לצורך תיקון האוכל, עי' תהל"ד סימן ש"ט סוסק"ה שדן להתיר היכא שיש ברזא בחבית, דכה"ג הוי כאוכל מרובה על הפסולת, ותו שרי להוציא האבן אם צריך לגוף החבית, אך נ' דכל ההיתר הוא רק לתקן האוכל, אך אין היתר בלא"ה, וז"פ.

ספר אור זרוע ח"ב - הלכות שבת סימן פו

אמרי' בפ' כל כתבי הקודש מי דמי התם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר משמע דכל היכא דנעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר דשרי בטלטול בשבת אף על פי שהאיסור בתוכו הואיל שגם ההיתר בתוכו וה"נ משמע ס"פ כירה דא"ר זירא א"ר אסי אמר ר' חנינא א"ר רומנוס לי התיר ר' לטלטל מחתה באפרה ומסקנא דמחתא אגב אפרה התיר לו הואיל וחזי לכסות בו רוק או צואה כדאמר רבא כי הוינן בי רב נחמן הוה מטלטלינן כנונא אגב קיטמי' אע"ג דאיכא עלי' שברי עצים פירש רש"י כנונא כלי נחושת הוא שמביאין בו לפני שרים להתחמם. אגב קיטמי' שהיינו צריכים לאפרו לכסות בו רוק או צואה וא"ת מה צד איסור יש כאן היינו רבותא דאע"ג דאיכא עלה שברי עצים והא דר' רומנוס נמי האי מחתה דקאמר מחתה בשביל אפרה שהיו צריכין לו ודעתייהו עלה מאתמול עכ"ל משמע להדיא דכל היכא דנעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר שמותר בטלטול וכ"כ בה"ג השתא אסיקנא כלכלי שיש בו איסור אינו מיטלטל אא"כ יש בו היתר נמי ונראה בעיני שיש לפרש וכגון שההיתר שבכלי חשוב שאינו מתבטל לגבי האיסור. מיהו קשה לי ההיא פ' נוטל דפריך התם אמתני' דכלכל' הוה אבן בתוכה ונשדינהו לפירי ונשדיי' לאבן ונינקטינהו כדאמר רבי אלעי בפירות המטונפין הכא נמי בפירו' המטונפין ולינעורינהו נעורי אמר רב חייא בר אשי אמר רב הכא בכלכלה פחותה עסקי' דאבן עצמה נעשית דופן לכלכלה משמע התם להדיא דאע"ג דעיקר הכלכלה נעשה בסיס לדבר המותר דהיינו פירות כדפירש"י התם אעפ"כ הואיל והאבן בתוך הכלכלה אין לטלטל הכלכלה עד שישליך האבן לחוץ ואף על פי שההיתר אינו בטל לגבי איסור דמסתמא לא בטילי פירות לגבי האבן וקשיא לההוא דפרק כירה ודכתבי הקודש מיהו נראה בעיני דאההיא דכירה [הוא] דסמכי' בהלכה למעשה דרבא בתראה הוא ועוד דמעשה רב

שולחן ערוך הרב אורח חיים סימן רנג

ואם הגחלים אינן סביב הקדרה אלא תחתי' מן הדין מותר אפילו לישראל ליטלה שאף אם ינענע קצת הגחלים ע"י נטילת הקדרה לא יובערו על ידי כך ולא יוכבו ואף שהן מוקצות ואסור לטלטל המוקצה אפילו בנענוע כל שהוא מכל מקום כיון שאינו מנענען בידו אלא ע"י הקדרה הרי זה נקרא טלטול מן הצד ואין בו איסור כלל.

אלא שמכל מקום לכתחלה לא יטלנה הישראל בעצמו אלא ע"י נכרי ואם אין שם נכרי יטלנה בעצמו ויזהר ליטלה בנחת שלא יחתה הגחלים וגם שלא ינענען כלל

שולחן ערוך הרב אורח חיים קונטרס אחרון סימן רנט

בתוך הכיסוי כו'. כן הוא בהדיא בשלטי גיבורים. וכן משמע בהדיא בגמרא ופוסקים וטור ושו"ע סוף סי' שי"א גבי פגה שטמנה בתבן. ומשמע בהדיא דאסור לנער התבן בכוש וליטול הפגה בידים, דאם לא כן למה לי' כוש וכרכר שראשן חד ידחפנו בקנה או בדבר אחר, אלא ודאי דדוקא קתני והן ננערות מאליהן, אבל לא שיטלטלם הוא ע"י דבר אחר. וכן משמע בהדיא ברי"ף ור"ן סוף פרק ט"ז גבי צואה. וכן משמע בהדיא בסי' תמ"ו. וכן כתב הט"ז שם ובסי' שי"א סק"ב. וזהו גם כן כוונת התוס' שהביא המג"א בסק"ח. ומה שכתבו אילך ואילך, היינו לאפוקי אם ע"י דוחק החזרת הקדרה הי' המוקצה מתצמצם ומתרחק לצדדים מאליו בלא שירחיקנו הוא בידים על ידי הקדרה. וכן הוא בהדיא בתוספות ורא"ש ור"ן בשם הראב"ד ורשב"א סוף פ"י ובר"ן פ"ב דביצה ומגיד משנה פכ"א, דטלטול על ידי דבר אחר לא שרינן לה אלא משום כבוד יו"ט לדעת הר"ן פ"ב דביצה. ומה שכתב הט"ז סי' ש"ח סקי"ח צע"ג. וכן משמע בהדיא מלשון הרמב"ם פכ"ה, ומלשון הר"ן שהובא בב"י סי' שי"א לפסק הלכה שכתב ודבר המותר הוא שמטלטל אלא שאי אפשר לו לטלטלו אלא אם כן יטלטל עמו המוקצה בטלטול מן הצד כו', וברז"ה פי"ז מבואר דהיינו מן הצד של היתר עיין שם, אבל כאן עיקר טלטולו הוא דבר האסור, ואינו מטלטל מן הצד של היתר אלא מטלטלו כדרכו על ידי ההיתר, שההיתר נעשה לו כידא אריכתא, דלקיחה על ידי דבר אחר שמה לקיחה בסי' תרנ"א.

ולא דמי לאבן שעל פי החבית שמותר להגביה, לפי שמכיון שהחבית לא נעשית בסיס לאבן אם כן היא חשובה בפני עצמה, והוא מטלטל אותה בלבדה שהיא דבר המותר ואינה משמשת כלל להאיסור, וגם היא אינה מטלטלת את האבן אלא הוא מיטלטל מאליו (ומגמרא ריש פרק נוטל לא קשיא מידי, דלא מצריכים געגועים אלא משום דאין צריך לתינוק כמו שכתבו התוס' שם ודו"ק). וכן גבי מת שבמטה שצריך למקומו, שמכיון שהמטה לא נעשית בסיס למת אם כן היא חשובה בפני עצמה והוא מטלטל אותה בלבדה, ואינו חשוב כמטלטל את המת על ידי המטה כיון שהיא חשובה בפני עצמה ואינה משמשת כלום להמת, שאם היתה משמשת לו היתה בסיס לו. משא"כ כאן, שהכוש או הקדרה משמשים לטלטל ההטמנה הרי זה טלטול ע"י דבר אחר כדרכו ולא מן הצד של היתר, שההיתר נעשה כידא אריכתא דידיה.

משא"כ בטלטול הקש ע"י גופו כשצריך למטה להר"ן דליכא למימר הכי, הוי כעין טלטול ע"י דבר אחר שלא כדרכו, ודמי ממש לטלטול מן הצד של היתר דשרי בצריך למקומו להר"ן, ולכך הוסיף הר"ן גבי טלטול על ידי גופו שהוא כלאחר יד, משום דבלאו הכי לא דמי לטלטול מן הצד. ומהאי טעמא נמי שרי לעשות שביל באוצר ברגלו שמפנהו לכאן ולכאן, כמו שכתב הר"ן בריש פי"ח ועיין שם במלחמות ובמג"א ריש סי' ש"ח, משום דהוי כלאחר יד דאין דרך טלטול בכך. אבל ע"י דבר אחר שבידו דרך הוא לטלטל. וכהאי גוונא ממש מצינו ביין נסך ביו"ד סי' קכ"ד דנגיעה ושכשוך ע"י דבר אחר שבידו מיקרי שכשוך כדרכו אפילו לענין ניסוך ואוסר בהנאה לכולי עלמא, וכל שכן לענין טלטול בעלמא, אבל ע"י רגל רבו המתירים שם. וכן היכי דאוריק אורוקי דדמי ממש למת המיטלטל ממטה שרי התם בהנאה לכולי עלמא דאין דרך שכשוך בכך

שולחן ערוך הרב אורח חיים קונטרס אחרון סימן רעו

הם סוברים כו'. עיין בתוס' ריש דף מ"ד, שהביאו ההיא דאמרי בי רב, דהיינו קש על המטה, שמשם הביא הרא"ש לחלק בין טלטול גופו לשאר טלטול מן הצד בשם הרר"י, ולא בשם ר"י בעל התוס', כי התוס' תירצו זה במ"ש דשאני טלטול דמת מכולן, ור"ל דדוקא דומיא דמת אסור שהטלטול אין בו שום צורך לדבר המותר משא"כ בקש שעל המטה לשכב עליו (דמסתמא לא פליגי התוס' על פרש"י שפירש כן, דלא כהר"ן, אם לא שיזכירו מחלקותם עליו בפירוש ומדשתקו לו בב' מקומות בפ"ד ובספ"כ מסתמא הודו לו). וכ"ה גם כן דעת ספר התרומה וסיעתו כמ"ש בסי' ש"א וידוע שתרם תרומתו מהתוס'. וכן הוא ג"כ דעת ר"ת, דאי ס"ל כהרא"ש לא היו התוספות משמיטין דעתו לגמרי, בפרט שהביאו שם ראי' מפירושו שפירש בסנהדרין. והדברים מראין שהרב רבינו יונה שהי' אחר התוס' הוא חידש חילוק זה דטלטול גופו, אבל ר"ת והתוס' לא עלה על דעתם חילוק זה, דאי ס"ל הכי לר"ת, וגם כאן כוונתו ע"י טלטול גופו, הרי תלמוד ערוך מנגדו (בדף ק"נ) גבי תיבנא סריא שאין שום צד היתר להביאו אף אם יש מחיצות, היפך דעת ר"ת, וע"כ משום דלא חזי למידי בשבת ואינו מביאו אלא לשומרו עד אחר השבת ל[ג]בלו בטיט כדאיתא בביצה רפ"ד שהוא דבר האסור בשבת, ואף בפירות מוקצים כמ"ש בטוש"ע סי' ש"ז כיון שאינן ראויים בשבת ומביאם לשמרם ולהצניעם עד אחר השבת, ה"ז כבשביל שלא יגנב הנר שגם כן דעתו להשתמש בו בחול. וא"ל דאף להרא"ש יש חילוק בטלטול גופו בין שלא יגנב ובין לשכוב עליו, דא"כ מנ"ל להקשות ממת לקש ע"ש. וכ"מ בהדיא בסי' ש"א עיין במ"ש שם. ופשיטא דא"ל דר"ת ס"ל כהר"ן גבי קש, דא"כ אין שום היתר לטלטלו לצורך גופו. אלא ודאי כמ"ש, דר"ת ותוס' תופסים שיטה שלישית גבי טלטול מן הצד

ספר הישר (חלק התשובות) סימן ד

ואל ישיאוך דברי תוספות הרב ר' יוסף וגם פי' הרב זקני +רש"י שבת דף קכ"ה ע"ב ד"ה לא שנו+ שפירשו דרבה ורב יוסף אאם היתה בין החביות [קאי], ולאו מילתא היא דבפ' נוטל אדם את בנו +דף קמ"ב ע"ב+ מפרש רב הונא משום דרב ארישא דמתניתין קאי, שחוזר בו התם ופי' כדברי. ורב לטעמי' דאמר בהדיא מעות שעל הכר אם היו עלי' בין השמשות אפי' נטלן אסור לטלטל המטה אע"ג דלא יחדה, ש"מ דרב מקצה חבית אפי' נטל האבן, ואע"ג דלא אתיא אליבא דר' שמעון, דמותבי' התם ממוכני ומוקמי כר' שמעון ורב דאמר כר' יהודה. ורב נחמן דאמר בביצה בהדי שבת קים לן כר' שמעון, לא תיקשי לי' דהתם גבי מוכני אם היו עלי' המעות בין השמשות קתני כגון ששכח כדמוקמי לסתמא דאבן שעל פי החבית הכי אבל במניח, כיון שעשאו בסיס, הוי כגוף האיסור ושויי' ככוס קערה ועששית שמוקצין אפי' לר' שמעון דאין אדם צופה ומצפה אימתי תפול האבן והמעות,,, +על זה כתב ראז"ם =ר' אפרים זלמן מרגליות= בגליון וז"ל: אין מובן, מאי קושיא ומכ"ש לפי מה שכתוב לפנינו דאדרבי יוחנן קאי דלהדיא אמרינן לקמן דף מ"ו ע"א דר"י אמר הלכה כר"י ופריך לי' ממוכני ומשני ר' זירא דמשנתינו שלא היו עליו כל בה"ש שלא לשבור דבריו של ר"י. וגם לפי מה שהגהתי דאדר"נ קאי מ"מ אין מקום לקושיא זו דאדרבה משם מוכח דמותר כשאין עתה עליו ואפשר דקשיא לי' דלר"ש גם בעודן עליו לשתרי ולזה כתב דהנך סתמי דקי"ל כר"ש בשכח איירי דומיא דסתמי דאבן שע"פ חביות, אבל במניח מודה ר"ש, וא"כ שפיר אתי הך דמוכני כר"ש ובמניח מיירי ולכך בעודן עליו אסור ע"כ.+ ודרב אדרב נמי לא תקשי דאסר מיטה שהי' עלי' מעות בין השמשות אפי' נוטלן, והכא שרי באבן על פי חבית דהכא מוקי לה בשכח וההיא דמיטה איירי רב במניח ולא בא אלא למעוטי יחדה כדמוכח התם. וא"ת אמאי איצטריך רב לשנויי האי דמוכני כר' שמעון לוקי בשכח וכר' יהודה, דהא רב נמי אית לי' ההיא סברא. י"ל ניחא לי' לאוקמי במניח וכר' שמעון דאורחא דמילתא הוא דמוכני נותנין עלי' מעות וסבירא לי' כרב יוסף אליבא דר' שמעון דמניח לא הוי בסיס,,, ועוד דסתם תלמודא מוכיח דהלכה כרבה דקפריך בנוטל אדם את בנו +שבת דף קמ"ב ע"א+ ותיהוי כלכלה בסיס לדבר האיסור ש"מ דמניח הוי בסיס, דלרב יוסף נהי נמי דכיסוי לא הוי שאין כאן צורך כיסוי מכל מקום בסיס לא אשכחן לרב יוסף דאית לי' דליפרוך תלמודא הכי

ספר הישר (חלק התשובות) סימן ג

ועוד קשה לי אמאי לא מקשה לי' לרבה ממתניתין דנוטל הכיסוי והן נופלות דמוכח דלא אמר נעשה בסיס לדבר האסור,,, וא"ת הקדרה נעשה בסיס לדבר האסור ולכיסוי שהוא דבר המותר ותשתרי, זה אין נראה טעם, דכי אמר בסיס לדבר האסור ולדבר המותר שרי היכי דאין דבר האסור עיקר כי הא דאמר בפ' נוטל אדם בנו +שבת דף קמ"ב ע"א+ ותהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, ומתרץ בכלכלה מלאה פירות דהפירות עיקר והאבן בטל ולא קא חשוב להקצות הכלכלה ולעשות בסיס לו, אבל היכי דהאיסור עיקר וחשוב, ואע"ג דאיכא היתר בהדיה, נעשה כלי בסיס לו כדאמר' בסוף פר\*ק כירה +שם /שבת/ דף מ"ז ע"א+ שוין שאם יש בה שברי פתילות שאסור לטלטלה פי' ואע"ג דאיכא קטמא, ואמרי' בגליל שנו אבל לא חשיבי שרי (אמר) [כהא דאמר] רבא כי הוינן בי רב נחמן הוו מטלטלין כנונא אגב קטמא ואע"ג דאיכא שברי עצים דשברי עצים לא חשיבי לעשות הכלי בסיס אבל גיזי צמר דחשיבי לכסות בהן קדרה אימא לך דנעשה הקדרה בסיס להן. יראה מורי כל דברי וישיבני נא, ואל יהי נא עליו למשא

ספר אור זרוע ח"ב - הלכות ערב שבת סימן לג, ראיתי כתוב בשם ר"ת זצ"ל שהתיר ליגע בנר תלוי בשבת כשהוא דולק מדאמר אין מוקצה לר"ש אלא בנר שהוא דולק מאי טעמא דהוה בסיס לדבר האסור ש"מ מדלא קאמר מפני שמטה וחייב חטאת שאין כאן חשש הטיי' וצריך לפרש אני ישמעאל קריתי והטיתי שתיקן הפתילה ונאכלה +וטובלה+ בשמן ודולקת יותר באורה וכי הא דגורר אדם מטה וכסא וספסל ובלבד שלא יתכוין לעשות חריץ ואע"ג דעביד חריץ ה"נ כיון דלא מתכוין להבעיר מטלטלה וליכא משום מבעיר ומשום מוקצה נמי ליכא דהואיל ונר שלנו תלוי' טלטול ממקום למקום הוי טלטול מן הצד ולא שמי' טלטול עכ"ל

שו"ת בית יהודה חלק אורח חיים סימן יא

דלא שייכא הוצאה אלא בדבר שיכול לטלטלו כולו ואז יאסר אפי' בטלטול מקצתו דטלטול מן הצד שמי' טלטול כדאיתא סי' שי"א יע"ש

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף לו עמוד ב

הרי בסלוקה אין כאן טלטול שכשהוא מגביהה בנחת אין בה טלטול לגחלים ואפי' אתה קורא זה טלטול הרי הוא טלטול מן הצד והרי אף נטילת חררה שמקצתה מגלה ומקצתה מכוסה בגחלים מותרת כמו שיתבאר

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף לז עמוד א

ואין צורך בכך שהרי מ"מ מטלטל הוא הגחלים בהנחתו מה שאין כן בסלוקו כמו שכתבנו ואין זה טלטול מן הצד שמגע על ידי דבר אחר מגע הוא שהרי אף דרכו בחול כן ואע"פ שהתירו בחררה על גבי גחלים הרי בחררה אינו נוגע בגחלים אף ע"י דבר אחר אלא שתוחב כוש בחררה וגחלים נשמטים מאליהם

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף קכג עמוד א

ואף באלו יש אומרים שאם לא היו מגלים כלל תוחבן בכוש או כרכר אחר שאינן קבועים שם אלא דרך הטמנה משנתלשו ויש לחלוק בה הואיל ומגביה העפר שאף בן תדאי לא התיר אלא בשישמט החררה מתחת הגחלים והגחלים נופלות מאליהן

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף נא עמוד א

טמן וכסה בדבר שאינו ניטל או שטמן בדבר הניטל וכסה בדבר שאינו ניטל אם הי' מגולה מקצת פי הקדירה נוטלה מצד אותו המגולה ומחזיר ואם לאו אינו נוטל שאין לו במה יאחזנה ושמא תאמר הואיל והטמין בדבר הניטל יגלה מצדדי' ויטלנה בדפני' ויטה על צדה ויפול הכיסוי וכמו שאמרו האבן שעל פי החבית מטה על צדה והיא נופלת ואם היתה בין החביות מגבי' ומטה על צדה והיא נופלת כבר פירשוה דוקא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור ונידון החבית כאבן ואף לאחר שנפלה האבן אסור לטלטל החבית ובזו מניח הוא ומ"מ במגולה מקצתו אין בו דין בסיס וטלטול אין כאן שהרי מן הצד הוא ואף באבן אמרוה כן שם שלא נאסר במניח אלא כשהאבן מכסה כל פי החבית ואע"פ שבמעות ע"ג מטה או הכר נעשית המטה או הכר בסיס באלו דרכן בכך אבל כסוי אין דרכו אלא בכלו:

יש מפרשים בשמועה זו שאין בה דין בסיס כלל שכל שאינו נעשה אלא לצורך שעה ודעתו מאתמול ליטול משם אין בו דין בסיס אלא כסוי זה במקום הטמנה הוא ר"ל שמקיף כל הקדירה וזה שאמרו אם היתה מגולה מקצתה לא על פי הקדירה הוא אומר אלא על כל הקדירה שאם הכיסוי מקיפה מכל צדדי' עד הקרקע אינו נוטל ומחזיר ואם מגולה מקצתה אוחזה לשם ומנער והכסוי נופל מאליו ובסיס אין כאן הואיל ולצורך שעה הוא כמו שביארנו:

ויש אומרים שלא נאמר דין בסיס אלא כשהדבר נעשה בשביל האיסור ואבן על פי חבית פירושו לדעתם שלא באה לכסות החבית אלא שייחדו לה מקום להצניעה לשם אבל כיסוי קדירה שהוא בא לצורך הקדירה ולכסותה אין אומרים נעשה בסיס והוא שבפגה וחררה ולפת וצנונית שהטמינן בעפר הותרו ואין מגלגלים עליהם דין בסיס

ספר אור זרוע ח"ב - הלכות שבת סימן פו

והאי דפסקינן הלכתא כרב בטלטול מן הצד שמי' טלטול היינו דוקא במת וכיוצא בו דכיון שצריך לאותו דבר המטלטל ובכונה מטלטלו ועיקר טלטולו לאותו דבר האסור בטלטול סבר רב להחמיר דילמא אתי לטילטולי האיסור לגמרי בידים ובזה הלכה כמותו אבל במקום שבא לטלטל דבר האסור בטלטול וא"צ כי אם לדבר המותר בטלטול אלא שא"א לו לטלטל ההיתר אא"כ יטלטל האיסור אז מודה רב דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול וכן הלכה דכל כה"ג לא שמי' טלטול כההיא דר"פ כל הכלים דת"ר פגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים פי' פגה תאינה שלא בישלה כל צרכה וטומנה בתבן להתבשל ותבן הוי מוקצה אם מגולה מקצתה מותר לטלטלה ואם לאו אסור לטלטלה אמר רבי אליעזר בן תדאי תוחבו בכוש או בכרכר והן ננערות מאליהן אר"נ הלכה כר' אליעזר בן תדאי. התם אפי' רב מודה דהכי הלכתא וכדפרי' וראי' לדבר דאם לא תימא הכי קשיא דרב אדרב דהא רב סבר בכירה גבי טלטול המת דטלטול מן הצד שמי' טלטול ואילו בפרק תולין אר"נ האי פוגלא מלמעלה למטה שרי מלמטה למעלה אסור רב אדא בר אהבה אמר אמרי בי רב [תנינא דלא כר"נ] הקש שע"ג המיטה לא ינענענו בידו אבל מנענעו בגופו אם הי' מאכל בהמה או שהי' עליו כר או סדין מנענעו בידו ש"מ טלטול מן הצד לא שמי' טלטול ש"מ. מעתה קשיא דרב אדרב דהכי אשכחן בב"מ פ' השואל ובב"ב פ' בית כור דפריך דרב אדרב בכה"ג בפ' השואל גבי המשכיר בית לחבירו לשנה דאמר רב אי הואי התם הוה יהיבנא לה כולה למשכיר מאי קמ"ל תפוס לשון אחרון הא אמרה רב חדא זימנא דאר"ה אמרי בי רב איסתירא מאה מעי כו' מיהו כמדומה בעיני דהא לאו ראי' היא דלא שייך למיפרך דרב אדרב אלא במקום שיאמר אמר רב הונא אמרי בי רב דאז הוי רב אבל במקום שיאמר אמורא אחר אמרי בי רב אז בי רב היינו רב הונא. מיהו אכתי יש לדקדק דתנן בפ' נוטל האבן שע"פ החבית מטה על צדה והיא נופלת מאלי' מעות שעל הכר נוער את הכר והן נופלות אלמא דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול ותקשי מתני' לרב ואע"ג דמתני' אוקמ' בגמ' בשכח מ"מ גבי מת נמי דין שכח הוא דאי דין מניח מ"ט דשמואל דשרי ותו דאנן סהדי דאין אדם מניח את מתו בחמה מדעתו שלא יסריח ואע"ג דאיכא למימר דאית לי' תנאי דקיימי כותי' ר"י בן לקיש ות"ק דידי' הא אוקמה לדרב דלא כסתם מתני' והא נמי ליכא למימר דרב יעמיד מתני' כת"ק דר"א בן תדאי דע"כ ת"ק דר"א פליג אדרב שהרי כעין דאסר רב טלטול דמת אע"ג דלא נגע במת כעין זה מתיר ת"ק דר"א בפגה וחררה היכא דלא נגע בתבן ואמרי' בבמה טומנין דהטומן לפת וצנונו' תחת הגפן אם היו מקצ' עליו מגולין אינו חושש לא משום כלאי' ולא משום שביעית ולא משום מעשר ונוטל בשבת ופירש"י התם הא דנקט מקצ' עליו מגולין משום שבת נקט לה דאין מקצת עליו מגולין אין לו במה לאוחזה אא"כ מזיז עפר בידים וההיא ע"כ כת"ק דר"א בן תדאי אתי' הילכך רב לא מתוקם אליבא דת"ק. אע"כ יש לנו לומר דלא סבר רב לטלטול מן הצד שמי' טלטול אלא במת וכיוצא בו שהוא בעצמו אסור בטלטול ויש לירא פן יטלטל האיסור בידי' לגמרי אבל גבי פגה וחרר' ולפת וצנון שהם עצמם מותרי' בטלטו' וכן חבי' וכר ואין אסור בטלטול אלא דבר המעכב אותם התם מודה רב דשרי לטלטל האיסור מן ההיתר מן הכר ויקח ההיתר כי ליכא למיחש פן יטלטל האיסור לגמרי בידים דהא אין צריך לו וכן הלכה למעשה כדפרי'. אמנם ראיתי כתוב בשם רבינו שמואל ור"ת שבכל ענין טלטול מן הצד שרי ואין חילוק בין שאר דברים למת שהכל מותר ואין לחוש להא דמסיק בכירה דכ"ע טלטול מן הצד שמי' טלטול גבי מת דמאחר דאפסיק הלכת' כהדיא בכל הכלים כר"א בן תדאי אורחא דתלמודא הוא לאסוקי פעמים אפי' דלא כהלכת' מיהו נראה בעיני הלכה למעשה כדפרי' בשם רבי' יצחק בר שמואל זצ"ל.

שו"ת מנחת שלמה חלק א סימן יד, כידוע שטלטול מוקצה מן הצד מותר רק לצורך דבר המותר, ואילו בגופו וכלאחר יד שרי בכל ענין, ועיין בחזו"א סי' מ"ז ס"ק י"ב שסובר דלא מיקרי טלטול מן הצד אלא א"כ מטלטל דבר המותר עם האסור, כההיא דשכח אבן על כלי שמטלטל כלי עם האבן, דשם הטלטול הוא על הכלי, אבל אם עיקר הטלטול הוא בשביל המוקצה אפי' אם מטלטל אותו ע"י דבר המותר אסור אע"פ שמכוין לצורך מקומו שהוא לצורך דבר המותר, וגם העלה שם עוד חידוש גדול, דאין שום חילוק בין טלטול ביד לטלטול בגוף או בשאר האברים, וכל שמעשהו הוא רק כדי לטלטל את המוקצה אסור לכו"ע אפי' אם מטלטל בגופו, כי אין זה קרוי טלטול מן הצד אלא טלטול גמור ואסור אפי' לצורך מקומו, ומ"ש בשו"ע /או"ח/ סי' שי"א מהרא"ש דשרי לנענע את הקש בגופו אע"פ שכוונתו לשכב על הקש, היינו מפני שאין במעשיו היכר טלטול ולכן אין זה קרוי טלטול קש אלא תשמיש של שכיבה. אולם מרן ז"ל עצמו כתב שם שדבריו הם לא כהט"ז והמג"א והמשנ"ב (ועוד גדולי האחרונים) אלא דכך משמע מדברי הראשונים עיי"ש, ונראה דמפשטות דברי הב"י בטור /או"ח/ ריש סי' ש"ח ד"ה ודע שכתב "הי"ג, התירו לטלטל האיסור בגופו שלא בנענוע ידיו" משמע כמו"ש כל גדולי האחרונים דבגופו לא חשיב כלל טלטול, וכן נראה מלשונו של הטור בקיצור פסקי הרא"ש שבפ"ג דשבת, ובטור /או"ח/ סי' שי"א וז"ל: "טלטול מן הצד לצורך דבר המותר מותר - וטלטול בגופו אפי' לצורך דבר האסור מותר, הלכך קש שע"ג המטה והוא מוקצה מנענע בגופו", וכן כתב גם הרמב"ן במס' שבת קנ"ד ע"ב שהקשה אהא דהיתה בהמתו טעונה שליף של טבל שהוא מוקצה מכניס ראשו תחתיו ומסלקו לצד אחר, דלמה מותר והרי אפי' טלטול במקצת שמי' טלטול, ותירץ בתחלה "משום דלא הוי טלטול כי אורחי' הוא דשרי לי' משום צער בע"ח", ואח"כ כתב: "ויותר נראה לומר דמכניס ראשו תחתי' אפי' בעלמא דליכא צער בע"ח שרי משום שטלטול שבגופו לא גזרו בו רבנן, כדתנן בפ' תולין הקש שע"ג המטה לא ינענען בידו אבל מנענע בגופו" עכ"ל [גם הרשב"א כתב שם בהאי לישנא "הכא משום הפסד בהמתו ועוד דטלטול מן הצד הוא שאינו מטלטלו ביד אלא בראשו התירו", אך אפשר שנתכוין רק לשני הדברים יחד]. עכ"פ, נשמע דאף שעיקר הכנסת הראש הוא כדי לטלטל את המוקצה אפי"ה שרי, ומה שהחזו"א מסתמך שם על הרמב"ן במלחמות שכתב: "דשאני טלטול לתשמיש הצריך נענוע הקש", נראה דהרמב"ן אזיל שם כאותם המפרשים במשנה דמיירי שמנענע את הקש לפנותו בגופו לצדדין כדי שלא יפריע אותו הקש משכיבה על המטה בלא קש, אשר כן פירשו להדיא הריטב"א והר"ן בדף קנ"ד [וכמו"ש המג"א בסי' ש"ה סק"ט עיי"ש] ואינם סוברים כלל כהרא"ש שכתב דטלטול בגופו קיל טפי מטלטול מן הצד, וכן רואים שגם הרמב"ן סובר הכי, שהרי כתב בסו"פ שואל "והא דתנן לקמן בפ' בתרא בשליף של תבואה מכניס ראשו תחתי' ומסלקו לצד אחר משום צער בע"ח התירו כן" ורק בפרק מי שהחשיך הוא שכתב: "ויותר נראה לומר" וכו' דהיינו כהרא"ש.

גם הרמ"א בסי' ש"ח ס"ג כתב "מותר לטלטל דבר מוקצה ע"י נפוח דלא הוי טלטול אלא כלאחר יד ולא מיקרי טלטול", והמקור הוא מהמהרי"ל שנשאל בסי' ר' אם מותר לטלטל מוקצה ע"י נפוח, והשיב: "אע"ג דכתבתי לעיל דכחו כגופו דמי, מ"מ אין נראה לאסור זה דהכא תלוי באורחא לטלטל בכה"ג, וטלטול מן הצד דע"י שנוי כלאחר יד שרינן דתנא הקש שעל המטה" וכו', ומשמע דמותר בכל ענין אף בכה"ג שמנפח רק לטלטל את המוקצה בלבד ולא לעוד שום דבר אחר, ואפי"ה טעמא דשרי הוא משום דחושבו כטלטול ע"י שינוי כלאחר יד, אך צ"ע דלפי"ז מאי איכפת לי' להמהרי"ל במ"ש מהא דכחו כגופו, ותפ"ל דבפיו ממש ג"כ מותר להזיז את המוקצה משום דהו"ל טלטול בגופו, אך אפשר שנתכוין להתיר גם להסוברים דאין שום חילוק בין טלטול מן הצד לטלטול בגופו, ברם יותר נראה לדחוק דהא גופי' כתב דאע"ג שכחו כגופו מ"מ גם בגופו ממש שרי בכה"ג, עכ"פ חזינן שסובר דדמי לקש שע"ג המטה, וכ"כ גם הגר"א ז"ל דשורש דין זה שמותר לטלטל מוקצה ע"י נפוח הוא מקש שע"ג המטה, וסברי נמי דטלטול כלאחר יד לא חשיב טלטול ושרי בכל ענין אפי' בלא שום השתמשות רק טלטול גרידא, שהרי מיירי בהכי וכתבו דלא מיקרי טלטול (טלטול כלאח"י דינו כטלטול בגופו, וצע"ג ברעק"א שם דמשמע דלא סובר הכי), ועיין גם בריטב"א ובר"ן בשבת מ"ג ב' שכתבו בשם רש"י "דהופכו ממטה למטה למת עצמו קאמר, ואין צריך לאחוז כלל במטה, דכל דבר שמטלטלו שלא כדרכו אלא כלאח"י טלטול מן הצד מיקרי" וכ"כ גם הרי"ד ז"ל בפסקיו, ואף דאנן קיי"ל כרב דאסר, עכ"פ חזינן דשמואל מיהא סובר דע"י שנוי שרי לגלגל מוקצה ממש בידיו, ועיין באו"ז סי' פ"ו דטעמא דפסקינן הלכתא כרב הוא משום גזירה "דלמא אתי לטלטולי האיסור לגמרי בידים", וכיון דלא אסור אלא משום גזירה יכולים שפיר לומר כפשטות דברי השו"ע דאם מטלטל בגופו או כלאחר יד דאין זה טלטול להרא"ש ושפיר שרי בכל ענין, וטעמא דמלתא נראה דכיון שאיסור מוקצה הוא גזירה אטו הוצאה, לכן כל שמטלטל בגופו וכלאח"י כיון דבכה"ג בהוצאה פטור מחטאת מפני שאין דרך הוצאה בכך ה"ה נמי דלא גזרו בכה"ג איסור מוקצה (ועיין באו"ש פכ"ד משבת הי"ב דכתב נמי כעי"ז למלתא אחריתא), ואין ה"נ דאם מטלטל ברגליו מוקצה כזה שרגילים לטלטל ברגל, דאין זה קרוי מן הצד רק טלטול גמור, ומ"ש החזו"א מהגמ' בשבת קי"ב דאסור לטלטל מנעל קרוע ע"ג רגלו, י"ל דשאני מנעל שכן דרך טלטולו, כמו שאסור לטלטל מוקצה בכיסו או על גבו [עיין בסי' ש"ח סעיף כ"א ובמג"א שם ביושב על חריות או על אבן קטנה שהן מוקצה, אע"ג דהתם כשיושב עליהם הרי הדרך הוא להזיז אותם, אך כיון שאין רגילין בטלטול כזה לצורך הוצאה שפיר חשיב כטלטול בגופו עיי"ש], וגם י"ל דכוונת הגמ' שם מפני שצריך לטלטל את המנעל בידים להדק בו את הגמי וכמו"ש שם רש"י ואל תטלטלנו בידך עיי"ש בר"ן ובמאירי.

אולם עדיין צ"ע כיון דשורש הדברים לחלק בין טלטול מן הצד לטלטול בגופו הוא מהרא"ש, וא"כ הרי אפשר דלא שרי אלא דרך פעולה של שכיבה וכמו"ש החזו"א, אבל מנין שמותר גם בכה"ג שמטלטל להדיא את המוקצה בגופו, ונראה דידוע מ"ש הרשב"א ומבואר בגדולי האחרונים דהשתמשות במוקצה חשיב כאכילת מוקצה ואסור ביו"ט אפי' לצורך או"נ, ולפי"ז יש לדון התינח טלטול דאיסורו משום הוצאה שפיר אמרינן דכלאח"י =דכלאחר יד= שרי, אבל מה יהי' הדין בהשתמשות בכה"ג, אך מבואר דהאיסור של השתמשות הוא רק בצירוף עם טלטול וכגון שמטלטל את האבן לישב עליו או לסמוך בו קדירה, או מסיק בעצים של מוקצה דאע"פ שאינו מזיז אותם אפי"ה אסור כיון ששורף ומשנה את גוף העצים וכמבואר בשו"ע הרב ז"ל סי' תק"ט, וכיון שכן קשה איך מותר לנענע הקש בגופו כדי שיהא צף ורך לשכב עליו, נהי דעיקרו הוא תשמיש של שכיבה וכמו"ש החזו"א, אבל אי אמרינן דטלטול בגופו קרוי טלטול א"א לומר דמפני שהכל נקרא בשם שכיבה יהי' מותר לטלטל הקש בגופו כדי לשכב עליו, והרי הו"ל השתמשות במוקצה ע"י טלטול בגופו, ומוכח מזה דטלטול בגופו לא מיקרי כלל טלטול וממילא הו"ל כהשתמשות בלא טלטול דשרי ועיין בשו"ת בית הלוי ח"א סי' י"ב, וכיון שהטור והשו"ע פסקו כהרא"ש שמתיר לנענע הקש בגופו כדי שיהא רך ונוח לשכב על הקש שפיר, צ"ל כדאמרן דטלטול בגופו לא קרוי כלל טלטול (וצע"ג במ"ש בשו"ע הרב סי' רע"ו סעי' י' בדעת ר"ת ותוס' דטלטול בגופו כדי להשתמש בגוף המוקצה שרי, ואילו לטלטל בגופו מחמה לצל אסור, והא כיון שנקרא בשם טלטול צריך להיות אסור משום השתמשות), וכן בנוגע לטלטול מן הצד לצורך דבר המותר נראה דטעמא דשרי אפי' בכה"ג שעיקר מעשהו בדבר המותר הוא רק כדי לטלטל את המוקצה, הוא משום דגם במנער את האבן מהכלי אע"ג דבתחלה בשעה שמטלטל את האבן יחד עם הכלי יכולים שפיר לומר שעיקר הטלטול הוא הכלי, אבל אח"כ בשעה שמנער את האבן מהכלי הרי ניכר לכל שעיקר מעשהו הוא רק כדי לטלטל את המוקצה, ואף להסוברים שגם באבן אם הוא כבר בידו רשאי לטלטלו לכל מקום שירצה, מ"מ אפשר דיש לראות את הניעור כתחלת טלטול ואפי"ה תנן דשרי, ולכן למדו מזה ולצורך דבר המותר שרי לטלטל מוקצה ע"י דבר אחר אף אם עיקר מעשהו הוא לטלטל את המוקצה, וכן גם נשמע מרוב הראשונים שלא חילקו בין טלטול בגופו לטלטול מן הצד וסוברים דמה שמותר לנענע הקש בגופו אנה ואנה כדי לשכב על המטה בלא קש, הוא רק משום דחשיב טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, וא"כ מוכח דאע"ג דמשכחת שניכר לכל אדם שתנועותיו הן רק כדי לטלטל את המוקצה, ואפי"ה שרי לצורך מקומו שהוא לצורך דבר המותר, הואיל ואינו נוגע בגוף המוקצה ממש בידיו, ואף שנחלקו האחרונים בדוחף את המוקצה בקנה אי חשיב כטלטול מן הצד, מ"מ אם דוחפו בדבר שאין דרכו בכך אפשר דדמי לניעור ולכו"ע שרי