64 כל האסורין ד
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

תמורה דכ"ח:, והאי תנא מייתי לה מהכא וכו' שנאמר כי משחתם בהם מום בם, מאי תלמודא, חסורי מיחסרא והכי קתני מנין שהן אסורין ת"ל כי משחתם בהם מום בם, ותנא דבי ר' ישמעאל כל מקום שנאמר השחתה אינו אלא דבר ערוה וע"ז וכו', כל שהמום פוסל בהן דבר ערוה ועבודת כוכבים פוסלין בהן, ע"כ.

ושמעתי להעיר בזה, דהנה גרסינן לקמן דכ"ט., מנא הני מילי, אמר רב פפא דאמר קרא ממשקה ישראל מן המותר לישראל ואי ס"ד אסירי להדיוט למה לי קרא ממעטינהו מגבוה, וכתבו התוס' שם, ז"ל, תימה מהיכא תיתי לאסור להדיוט דהא אפי' לגבוה לא מיתסר אי לאו הני קראי דלעיל להדיוט מהיכא תיתי לאסור, ואומר ר"י דכיון דמפיק מקרא דאסור לגבוה אף להדיוט נילף מינה דאסור, עכ"ל, אמנם בפירש"י בכ"ד מבו' דהא דנעבד בע"ח שרי להדיוט ילפי' לה מדאיצטריך קרא לאסרו לגבוה, וע' בחי' הגרע"א שכבר תמה בזה על ד' התוס', דודאי בעי' קרא להתיר להדיוט, דאי לאו קרא מנלן דנעבד בע"ח שרי להדיוט, ועיי"ש מה שביאר סוגיא דלעיל דנראה דאף בלא קרא הוה ידעינן דאין איסור נעבד להדיוט נוהג בבע"ח, ובדעת התוס' כבר כתבו דס"ל כמש"כ בפי' הר"ש משאנץ לתו"כ???, או כמש"כ השפ"א שם ??, אך עי' זכרון שמואל סי' ס"ו שדן לפרש כן, וכתב?

ויש לתמוה לפ"ז, דלתנא דהכא דיליף איסור נעבד ומוקצה לגבוה מקרא דכי משחתם בהם, א"כ מנלן דהן מותרין להדיוט, וליכא לשנויי דאי ס"ד אסירי להדיוט למה לי קרא מעטינהו מגבוה, שהרי להך תנא ליכא קרא יתירא לאסרן לגבוה, שהרי הך קרא דכי משחתם בהם איצטריך גם לאסור רובע ונרבע לגבוה, וא"כ מנלן דשרי להדיוט.

והאמנם דלדעת התוס' דמפרשי דהא דבעי קרא למשרינהו להדיוט, הוא כי היכי דלא נילף ממה שאסרן קרא לגבוה, א"כ הרי י"ל דלהך תנא דיליף לה מקרא דכי משחתם בהם מום בם, ונכלל איסורן בכלל איסורא דמום, ע"כ ליכא למילף מינה לאסרן אף להדיוט, דלא גריעי מאיסורא דמום שאינו אוסר להדיוט, אך לדעת רש"י דבלא קרא יש לנו לאסור נעבד בע"ח להדיוט, והא דשרי ילפי' לה מדאיצטריך קרא למיסרי' לגבוה, א"כ להך מ"ד דילפי' איסורם לגבוה מקרא דכי משחתם דלא מייתר קרא לאיסור נעבד, דאף אי נימא דהא דכתיב משחתם שכולל גם דבר ערוה וגם ע"ז, חשיב כמייתר קרא לאסור ע"ז, מ"מ אכתי לא מייתר קרא לאיסור נעבד, שהרי י"ל דקרא אתי לאיסור מוקצה, אך ע"ז י"ל דשמא הך תנא יליף איסור מוקצה מקרא דתשמרו דילפי' מינה לקמן דכ"ט. לאיסור מוקצה, אך עיי"ש בתוד"ה מנין ובהגהות הגר"א אות א'.

ושמעתי לישב בזה, דהנה בהא דתניא בברייתא כל שהמום פוסל בהן דבר ערוה וע"ז פוסל בהן, הק' התוד"ה כל, ז"ל, צ"ע מאי קאמר הא דרשינן שפיר רובע ונרבע מכי משחתם, עכ"ל, והיינו דמה בעינן לאסרן לגבוה מכח ילפותא מבע"מ, הרי כתיב בהו גופייהו איסור לגבוה, וכדכ' בקרא כי משחתם בהם מום בם לא ירצו לכם, אך לישב הקו' הנז' י"ל, דמש"א כל שהמום פוסל בו דבר ערוה וע"ז פוסל בו, עיקרו הוא למילף דכל שאין המום פוסל בו אין דבר ערוה וע"ז פוסלין בו, ומזה ילפי' דאין אסור נעבד בע"ח להדיוט, והתוס' שהק' כן, לטעמייהו אזלי דס"ל דאף בלא קרא אין לנו לאסור נעבד בע"ח להדיוט, ולדידהו אין לפרש כן.

] א] ז"ל הרשב"א קידושין די"ז:, ואי ס"ד דאורייתא כי לא באו לידו מאי הוי כי קא שקיל חליפי ע"ז הוא דשקיל. ואיכא למידק והא אמרינן חבר ועם הארץ שירשו את אביהם ע"ה והניח פירות מעושרין ושאינן מעושרין יכול חבר לומר לע"ה טול אתה פירות שבמקום פלוני ודעתו על המעושרין ואע"ג דירושה דאורייתא, וי"ל דהתם במין א' ומשום ברירה אבל בב' מינים כי הכא אין ברירה, וכדאמרינן התם בהדיא אבל לא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים, והלכך בירושה דאורייתא אסור דכי קא שקיל דמי ע"ז קא שקיל דבב' מינים אין ברירה, ואכתי לא ניחא לי דהא תנינן בתמורה בפרק כל האסורין לגבי מזבח וכן ב' שותפין שחלקו אחד נטל עשרה ואחד נטל ט' וכלב אחד את שכנגד הכלב אסורין שעם הכלב מותרין, ואקשינן עלה בגמרא ואמאי אסירי נשקול חד בהדי כלב ונתסר, כלומר משום ברירה, וט' אחריני נשתרו, ופרקה רב אשי כגון דשוו עשרה אימרי כל חד וחד ארבעה זוזי ופלגי חמשא וכלבא שוה חמשה זוזי דזוזא יתירה דכלב משוך בכולהו, אלמא אי לאו הכי ט' אחריני שרו דאלמא אף בשני מינין יש ברירה, ושמא רבא סבור דבשני מינין אין ברירה וההיא מתני' כפשטה מפרש לה אפילו לא שוי כלבא טפי מד' זוזי דאימרי, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ע רב בתרתי, חדא דמה הוכיח מסוגיין דבתרי מינים יש ברירה, הרי בסוגיין אין נידון הברירה לברר הטלה כנגד הכלב, אלא הוי נידון הברירה לברר טלה א' מתוך י' הטלאים שיהא כנגד הכלב, וזה הרי הוי ברירה במין א', והמלבויו"ט הוסיף לבאר, שהרי אילו היו חולקים תחילה טלה כנגד כלב ואח"כ ט' טלאים כנגד ט' טלאים, ודאי ל"ה אסור רק הטלה שכנגד הכלב, ואף למ"ד דאין ברירה, (אך העוניו"ט סי' ל"ג נקט לא כן, עיי"ש וצ"ב), וא"כ עתה כד מושך חד מינייהו בא לברר איזה מהן חלק כנגד הכלב, וזה הוי ברירה דחד מינא, ועוד דאדרבה מהכא מוכח דבב' מינים אין ברירה, דאי נימא דיש ברירה אף בב' מינים, א"כ מ"ט כלל אסרינן להטלה שכנגד הכלב, הרי כיון שיש ברירה וזהו חלקו משעה ראשונה, נמצא שאין הטלה כלל מחיר כלב, כ"ה דחזינן דאם יש ברירה לא חשבי' לי' חליפי ע"ז, ועמדו בזה הרש"ש בקידושין שם, בית אפרים יו"ד סי' ע', חת"ס ע"ד דס"ד:, מלבושי יו"ט דיני ברירה סי' ו', עונג יו"ט סי' ל"ג, שערי ישר ש"ג פכ"ב, חי' הגר"ש היימן ח"א הוספות סי' י' וח"ב סי' ל"ז, שערי חיים קידושין, אבי עזרי הל' ע"ז פ"ז ה"ה, ומאכ"א פי"ג הכ"ב, (וע' עוד במקו"ח סי' תמ"ח סק"ג שהוכיח מסוגיין דאף בדרבנן אין ברירה בב' מינים, דאל"כ מ"ט אסרינן משום מחיר כלב, הרי מדאורייתא בטל המחיר ברובא, ומדרבנן יש ברירה והוברר שכל הטלאים הם חלקו משעה ראשונה, ואינם כלל מחיר כלב).

ב] והנה בישוב הקו' השנית כתב הבית אפרים שם, דס"ל להרשב"א דהגם דלגבי דין חליפי ע"ז אם יש ברירה ל"ח כלל חליפי ע"ז, מ"מ לגבי דין מחיר כלב אף אם יש ברירה בב' מינים, מ"מ חשיב הטלה שכנגד הכלב מחיר כלב, דשאני דין חליפי ע"ז דיסוד איסורו הוא משום דנהנה מע"ז, וע"כ אם יש ברירה ואין זכייתו בהחליפין תמורת הע"ז, לא חשיב זה חליפי ע"ז, ומשא"כ בדין מחיר כלב, ל"ב שתהא זכייתו בהמחיר תמורת הכלב, אלא בעינן שיהא חשוב "מחיר כלב", והיינו שיהא חשוב שהוא כנגד הכלב, ובזה אף למ"ד דיש ברירה, מ"מ חשבי' דזה הוא כנגד זה, ויש להוסיף טעם בזה, למש"כ הגר"ח בספרו דאף למ"ד דיש ברירה, מ"מ ודאי דמעיקרא שותפין הם בהכל, ואך דכל שחלקו הוברר הדבר דמעיקרא הי' זה חלקו הראוי לו "לאחר החלוקה", וע"כ ניחא טפי דחשיב זה מחיר כלב, כיון דמעיקרא הי' הכל של שניהם, ומכח שזה קיבל הכלב לחלקו קיבל זה הטלה לחלקו, ושו"ר כעי"ז בכ' הגר"ח, וכעי"ז כתבו גם בחי' הגר"ש היימן ובשערי חיים, וע' שערי ישר שם מש"כ לישב עפ"מ שחידש דחלוק בזה שותפין מיורשים, עיי"ש.

ג] ובישוב קו' קמא, עמש"כ הבית אפרים שם, ודבריו צ"ב, וע' גם בשערי ישר שם מש"כ בזה, ובחי' הגר"ש היימן ח"א בהוספות, כתב לישב היטב, שהרי בעיקר הא דפרכי' הכא דלימשוך חד טלה הק' האבנ"מ ע"ד התורי"ד בקידושין דל"ש ברירה היכא שמעיקרא לא פירש עשייתו על מה שיברר לבסוף, וכנר' זה מכוון קו' התוס' בבכורות דנ"ו: ותירצו דהכא סתמא דמילתא כ"ה דעתו, עיי"ש, וע' חזו"א שכבר כתב עפ"ד התוס' בבכורות לישב קו' האבנ"מ, וי"ל בזה דאה"נ אילו באנו לברור בחלוקתו מה נטל כנגד הכלב ומה נטל כנגד הטלאים, ל"ש דין ברירה כלל, כיון שלא עשה מעיקרא על מה שיברר, והא דפריך דלמשוך חד טלה, יל"פ דהיינו משום דעי"ז יברר בהשותפות דמעיקרא דהך טלה הי' ראוי לחלקו כנגד הכלב שראוי לחלק חבירו, ואידך טלאים היו כנגד הטלאים, וע"ז שפיר מהני ברירה, דהגם שבחלוקתו לא בירר כן, ואכתי לא נתברר בחלוקה זו איזה טלה הוי בהשותפות דמעיקרא כנגד הכלב ואלו טלאים הוו כנגד הטלאים, מ"מ מצי השתא לברר לזה, ולפ"ז שפיר הוכיח הרשב"א דיש ברירה בב' מינים, דאם אין ברירה בב' מינים ול"ש לברר שמעיקרא הי' חלקו טלה זה כנגד הכלב, תו ממילא ל"ש בזה ברירה כלל, שהרי על מעשה החלוקה ל"ש שיברור דטלה זה נטל כנגד הכלב ואידך טלאים כנגד הטלאים, שהרי לא עשה החלוקה ע"ד מה שיברר לבסוף, וכה"ג ל"ש כלל ברירה.

וי"ל עוד ד' הרשב"א, דהנה בעיקר המבו' בסוגיין דרק טלה א' הוי כנגד הכלב ואידך טלאים הוו כנגד הטלאים, הוי זה חידוש, דבפשוטו הי' מקום לומר דכשחולקין י' טלאים כנגד ט' טלאים וכלב, הוי זה מעשה חלוקה א', וכל הי' טלאים הוו כנגד הט' טלאים והכלב, וע' באו"ש הל' ע"ז פ"ט הי"א, שכתב בתו"ד דאם אין ברירה הוי מסחר חדא והכלב משלים המחיר וכולם הוי מחיר כלב, ורק אם יש ברירה הוי כמו שפירש שזה הטלה יהא כנגד הכלב, וכתב דע"כ ל"ש לדון בזה משום ביטול ברוב, כיון דכל הטלאים הוו מחיר כלב, וזה דלא כמו שישבו ההרבה מהאחרונים דעת הרמב"ם שפסק דמהני משיכת חד מינייהו, הגם דקי"ל דאין ברירה, ופירשו דכיון דמדאורייתא ה"ז בטל ברוב, וכל נידון האיסור הוי דרבנן, ע"כ מהני בזה ברירה, דבדרבנן יש ברירה, (וגם בקרי"ס פ"ד מאיסו"מ כתב דמדאורייתא ה"ז מותר דבטל ברובא), ומה"ט נמי נאסר הטלה משום מחיר כלב, ול"ד למש"כ התוס' בע"ז דס"ב דל"ח אתנן רק על המבורר בשעת ביאה, וכמו שעמדו בזה הבית אפרים יו"ד סי' ע' ד"ה ודע, ושם סי' ע"א ד"ה ומה שהקשית, החת"ס בגליון שו"ע או"ח סי' קנ"ג, והגר"ש איגר בספר העיקרים, (ועחזו"א שמכח זה דחק לפרש ד' התוס' בע"ז בענין אחר), דהכא כל הטלאים הוו מחיר כלב.[[1]](#footnote-2)

וי"ל דע"כ ס"ל להרשב"א, דכל הא דמהני הכא ברירה, אי"ז ברירה על מעשה החלוקה לברר מה נטל כנגד הכלב ומה נטל כנגד הטלאים, דמעשה החלוקה הוי חלוקה אחת דכל הטלאים כנגד הטלאים והכלב, ול"ש בזה ברירה כלל, אלא ענין הברירה הכא הוא לברר מעיקרא מה הי' חלקו בהשותפות כנגד הכלב ומה הי' חלקו כנגד הטלאים, וע"כ לא איכפ"ל דהחלוקה הוי חלוקה אחת דכל הטלאים כנגד הטלאים והכלב, דכיון דעתה ה"ה מברר שמתחילה הי' טלה זה חלקו בהשותפות כנגד הכלב, הרי ממילא נמצא דשאר הטלאים אינם מחיר כלב כלל, ושפיר למד הרשב"א מזה דיש ברירה בב' מינים, וע' שערי חיים הנז' שכתב ג"כ בביאור ד' הרשב"א, דאם אין ברירה בב' מינים ל"ש הכא ברירה כיון דכל הטלאים הוו מחיר כלב, אך בפי' הטעם דלמ"ד יש ברירה לא אמרי' דכל הטלאים הוו מחיר כלב פירש שם בע"א, עיי"ש.

ד] אך יש להעיר על ב' דרכים אלו , דלכאו' אף אם בב' מינים אין ברירה וא"א לברר שמעיקרא בשותפותן הי' טלה זה כנגד הכלב, מ"מ אכתי שייך בזה ברירה, שיברר שט' מן הטלאים שזכה בהם הוו מעיקרא דילי' כנגד ט' הטלאים שזכה חבירו, ובהטלה העשירי ובכלב היו הם שותפין, והחלוקה הויא כמעשה מכירה רק על הטלה העשירי והכלב, ועי"ז לא יאסר אלא טלה זה, והעירוני לזה, והנה אמנם אכתי מוכח מלישנא דגמ' דאמרי' דלימשוך חד מינייהו ומ' דהברירה הויא על הטלה שכנגד הכלב, וע"ז ל"מ ברירה רק אם יש ברירה בב' מינים, אך הרי הרשב"א כתב דלמ"ד דאין ברירה בב' מינים מתפרשת מתני' כפשטה אף בדשוה הכלב ד' זוזי, וזה צ"ע דהרי אף להך מ"ד מצי למשוך ט' טלאים ולברר שהם היו שלו מעיקרא כנגד ט' טלאים של חבירו, ותו לא יאסר אלא טלה א' שכנגד הכלב, וצ"ע בזה.

והעירוני דאולי י"ל בזה, דהנה הרי אף למ"ד דיש ברירה, מסתברא מילתא דמצו למעבד חלוקה גם באופן דלקוחות, ואך דסתמא דמילתא האחין שחלקו יורשין הן ולא לקוחות, והרי בב' מינים דאין ברירה הויא חלוקתן בתורת לקוחות, והרי דאף למ"ד דיש ברירה שייכא חלוקה בתורת לקוחות, ואשר ע"כ כיון שהטלה שכנגד הכלב הוי בע"כ מעשה לקיחה, והוי זה חד מעשה חלוקה די' טלאים כנגד ט' טלאים וכלב, ע"כ אף הט' טלאים זכה בהן בתורת לקיחה, ואשר ע"כ אף ל"ש שיברר דהט' טלאים הוו מעיקרא דילי' כנגד הט' טלאים שזכה בהן חבירו, דכיון דעשה חד מעשה חלוקה כל כל הי' טלאים, ועל א' מהן בע"כ הוי זה מעשה מכירה, ע"כ דנים אנו את כל החלוקה למעשה מכירה, ואף בשאר הט' טלאים לא זכה אלא בתורת לקיחה.

ה] והנה עוד צ"ע בד' הרשב"א, דהיאך סברה סוגיא דהכא דיש ברירה אף בב' מינים, הרי ממתני' דלא יאמר טול אתה חטים ואני שעורים מוכח דאין ברירה בב' מינים, וכמו שהוכיח הרשב"א, והיאך מצינו למימר דרב אשי בסוגיין לא ס"ל כהך מתני', ועמדו בזה הבית אפרים והמלבויו"ט שם, וכעי"ז הק' החת"ס שם, ועוד תמוה, שהרי בסוגיא דבכורות דנ"ו: ס"ל לרב ענן דבחלקו גדיים כנגד גדיים יש ברירה ובחלקו גדיים כנגד תישים אין ברירה, ופריך עלי' ממתני' דילן דלמשוך וכו', והרי להדיא דבמתני' הוי זה ברירה במין א', דאם בעינן לדין ברירה בב' מינים, א"כ ל"ק כלל מינה על רב ענן, שהרי איהו ס"ל דבב' מינים אין ברירה, וגם בזה עמדו הבית אפרים המלבויו"ט שם, עוד יש להעיר מ"ט לא הביא הרשב"א דבסוגיא דבכורות מפלגינן להדיא בין מין א' דיש ברירה לב' מינים דאין ברירה, ועמד בזה בחי' הגר"ש היימן ח"ב סי' ל"ז.

וע' בבית אפרים שם שכתב לישב, דשאני בסוגיא דע"ז דהוה קאי מעיקרא לחלוק גדיים כנגד גדיים ותיישים כנגד תיישים, ומשא"כ בטלה וכלב שאין כל א' בפנ"ע עומד ליחלק, ובזה ניחא דאף דסוגיין ס"ל דבב' מינים יש ברירה, ל"ק ע"ז ממתני' דדמאי, ועיי"ש מה שדן עוד לפ"ז בד' הרשב"א, והניח בצ"ע, וע"ע בחי' הגר"ש היימן ח"ב מש"כ בישוב ב' קו' האחרונות, וע' גם באבי עזרי שם מה שכתב בישוב קו' אלו, ודבריו צ"ב.

בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ע"ב ד"ה ואמנם מד' הריטב"א, עמד מ"ט אמרינן דלברור אותו שכנגד הכלב, ומ' דל"מ שיברור טלה א' שאינו כנגד הכלב אלא כנגד טלה, ומשמע דצריך לברור חלקו של איסור תחילה, עיי"ש.

] במנ"ח מ' תקע"א אות ט', כתב דאם נתן לה חצי בהמה באתננה נראה דעל ההקטרה אינו חייב רק בב' זיתים כדי שיהי' כזית אתנן דבפחות אין האתנן כזית וכו', וכתב עוד דאם נתן לה חלק א' מבהמה נ' פשוט דבטיל ומותר להקריב לכתחילה וכו', אך שוב כתב דנתישבתי דאפשר בנותן לה חצי או אפי' כלשהו רק דבר ידוע דל"ש ביטול???ובס' אבי עזרי חמישאה איסו"מ פ"ד הי"א כתב ע"ז, דזה תמוה, דודאי מום נקרא שכל הבהמה היא בעלת מום, אבל אתנן ומחיר כלב אינו אוסר רק את זה מה שהוא אתנן ולא השאר ופשוט וא"צ לפנים, עכ"ד.

אמנם בד' הגרע"א בסוגיין מפורש כד' המנ"ח, עיי"ש שכתב בתו"ד, דלבתר דמשני דטפי דמי כלב מחד מינייהו והאי טיפונא דכב שדי בכולהו, י"ל דל"ש בו דין ביטול, דכל שאר הטלאים נתנו בעד הט' טלאים וזוז א' דכלב, דהך זוז דכלב הוא בכל מעט ומעט מהטלאים כיון שאינו שוה ממש כטלה בכל מעט ומעט פתיך בי' מעט ממחיר כלב, ובכל מעט ומעט ניתן מחיר מעט טלה ומעט כלב, כמו דמהני לענין דל"ש בי' ברירה, וכמו שפירש"י דהנך טלאים שעם הכלב כל חד שוה מעט פחות מאידך טלאים, וכל טלה שנתן לו הוא מחיר טלה שלו ומחיר מעה א' מכלב, ובאותו טלה ודאי אין שייך ביטול דכל שיש בו מעט מחיר כלב הקרבן פסול כמו מום וכו', עכ"ל, והרי להדיא בד' הגרע"א דכל שיש בו מעט מחיר כלב כל הקרבן פסול כמו מום וע"כ ל"ש בזה ביטול.

אך ממה שצוין שם במוסגר לד' מהרי"ט ח"א סי' ה', שכתב שם, ז"ל, אבל הכא במעות לא שייך הא, דבכל חדא וחדא יד כלם שוה ויש לשמעון חלק בה, ואפי' היינו מכירים שאין זה מטבעו של שמעון מ"מ הם כשותפים בכל המעות והא מטי ליה הנאה מיניה ובענין הנאה לא שייך ביטול כל דמתהני דומיא דתנן בס"פ השוכר יין נסך שנפל לבור רשב"ג אומר מוכר כולן לנכרי חוץ מדמי יין נסך שבו, ואע"ג דלענין איסור הנאה לא אמרי' דאסור בכל שהוא, מ"מ לא מתבטל האיסור לגמרי כמו שאמרו לענין כל איסורין, עכ"ל, משמע שמכוון הגרע"א הוא דל"ש בזה ביטול כיון דודאי בהקרבה זו איכא חלק פסול, (ויתכן טפי, דל"ש בזה כלל ביטול, שהרי ודאי קרבן זה יש בו חלק פסול ואין קרבן זה ראוי להקרבה, דחצי קרבן אינו ראוי ליקרב, וע"כ ל"ש בזה ביטול), אך ממה שדימה הגרע"א למום, נ' שכונתו כד' המנ"ח דכל דאיכא מחיר כלב בקרבן זה כל הקרבן פסול, וע"כ ל"ש בזה ביטול.

אמנם הנה הקרי"ס בפ"ד מאיסו"מ כתב, ז"ל, ואפי' דמי כל א' פחותין מדמי הכלב אפשר נמי דלא אסירי חד מינייהו מדאורייתא דאע"ג דשדי טיפונא דכלב אכולהו אפ"ה רובא דכולהו הוי היתר ובטיל מדאורייתא, עכ"ל, והרי דפליג ע"ד הגרע"א הנז', וס"ל דאף בכה"ג שיש בטלה זה מקצת מחיר כלב נמי שייך דין ביטול, ולכאו' היינו משום שדעתו דל"ד מחיר כלב למום, ואי"ז פוסל לכל הבהמה.

אמנם באמת אין להוכיח מזה, שהרי המנ"ח גופי' שכתב דמחיר כלב הוי כמום וה"ז פוסל כל הבהמה, כתב שם דכ"ז בשנתן לה חצי טלה או שנתן לה דבר ידוע דל"ש ביטול, אבל במקום דשייך ביטול בטיל, דבבע"מ ניכר ול"ש ביטול, עכ"ד, והרי דאף שנקט דדמי מחיר כלב לבע"מ מ"מ שייך בזה ביטול, ונקט המנ"ח דאף במום הי' שייך ביטול אם אי"ז ניכר, והאמנם דצ"ב רב בזה, דמ"ש לדון במום ובמחיר כלב אי נימא דהוי כמום כלל דין ביטול, הרי אין האיסור בהמום עצמו, אלא האיסור הוא בכל הבהמה, הגע עצמך במום דחיסרון, הרי ליכא חלק בבהמה דנימא דהוא ה"מום", ושמכח זה נאסרת כל הבהמה, אלא כל הבהמה חשיבא בעלת מום, וה"נ במומין דשרוע וקלוט נמי כל הבהמה חשיבא בעלת מום, אך כיון דחזינן שהמנ"ח נקט דשייך בזה ביטול, תו אין להוכיח מד' הקרי"ס דפליג ע"ד המנ"ח וס"ל דמחיר כלב במקצת הבהמה ל"ד למום, דלעולם י"ל דס"ל דדמי למום, ואפ"ה ס"ל דשייך בזה ביטול, ומשום שכל שנתבטל המקצת דהוי מחיר תו אין הבהמה כבעלת מום.

וע' עוד באבנ"ז יו"ד סי' פ"א סק"א, שכתב דהיכא דפתיך בכל טלה מחיר כלב ל"ש ביטול, דכיון דמקצת אסור משום אתנן הוי השאר כמחוסר אבר, עיי"ש בדבריו.

והנה המנ"ח שם כתב עוד, דאם נתן לה חצי בהמה מאתננה, הרי שלד' התוס' דאתנן הוי רק במבורר בשעת ביאה, ה"נ בכה"ג דהקנה לה איזה חלק מבהמה כיון דאינו מבורר ל"ה אתנן כלל, עכ"ד, ובאבי עזרי שם כתב ע"ז, דנראה שאינו דומה, ששם כיון שאינו מבורר ויש לה טלה א' כל טלה שנותן ה"ז מתנה, שהרי אינו מחויב לה את זה, אבל בחצי עכ"פ חצי א' ודאי שיש לו בתוכו א"כ הטלה אסור, עכ"ד.

ומצאתי בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ע' ד"ה ולכאו' הי' אפ"ל, דפשיטא לי' דהיכא שיש ודאי בטלה זה מחיר כלב חשיב כמבורר בשעת ביאה, עיי"ש.

בתו"דה ואידך לישתרו, ז"ל, יש לתמוה דהכא משמע שאם איסור מעורב בהיתר נוטל האיסור וסומכין על ברירה לומר שזהו האיסור שנסתלק, לכן בההיא דהלוקח יין מבין הכותים ב' לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן מעשר, וסומך על ברירה ולומר שזהו החולין שהוא שותה, וכן ההיא דג' שלקחו קיניהן בשותפות ומתה אחת מהן, דפריך הש"ס בפשיטות במס' יומא ונשקול ד' זוזי ונישדינהו ואידך לישתרו משום ברירה, וא"כ בכל איסור המעורב בהיתר נסמוך אברירה ונשקול כשיעור האיסור ואידך לישתרו, וכן זבחים שנתערבו בשור הנסקל דאמרינן ימותו, ואמאי נהי דבעלי חיים חשיבי ולא בטלי, מ"מ נשקול חד מינייהו ואידך לישתרו, ואומר מורי הרמ"ר כלל גדול בדין זה, דודאי כל דבר שהוברר האיסור מתחלה ואח"כ נתערב בהיתר לא סמכינן אברירה כיון שתערובתו היה באיסור, אבל הני תערובתן בהיתר, כי האיסור לא היה מבורר קודם תערובתו ולאחר התערובת נולד האיסור, אז סמכינן אברירה, עכ"ל.

ובביאור ד' התוס' נקטו החו"י בסי' קל"ג והגרע"א בגליון שו"ע יו"ד סי' ט"ז סי"ב דדברים ככתבן, דכל היכא שנולד האיסור בתערובת מהני ברירה, ואף היכא שחל האיסור על א' מסוים, וע"כ כתבו דהיכא שנתערבו כמה בהמות ושחט בתה של א' מהן, מהני לברור אחת מהן ויותר לשחוט האחרות, ועיי"ש בחו"י שכתב, דבלח בלח ל"ש זה, ול"מ ברירה בכה"ג, וכתב הבית אפרים דזה הוא לפי הבנתו בד' התוס', ???

אך הבית אפרים יו"ד סי' ע', והחת"ס או"ח סימן קכ"ט ובגליון חת"ס לסוגיין תמהו ע"ז, דודאי

אך כוונת הרמ"ר +בדפוה"ק: רמ"ה+ כל שמעולם לא נודע הדבר כגון ב' קנו או ירשו חביות של יין והמיר א' מהם וניסך חלקו, אז אמרינן יחלוקו והוברר הדבר למפרע דקמי שמיא גליא שזה היה חלקו של זה מימות עולם ולא מצי אסר חלק חבירו, וכן במחיר כלב התם, אבל אם היה לזה יין ולזה יין ושפכו לחבית אחד ושוב ניסך זה חלקו בכל מקום שהוא, לא נאמר יחלוקו ונאמר הוברר למפרע שזה חלקו, כי מי הנביא שהגיד זה, שנזדמן לו חלקו. ובאמת אין המשל דומה קצת לנמשל, דכששפכו שותפים יינם לחבית אחת, י"ל כבר בטלו חלקם זה לזה ושוב כשיחלוקו הוי ליה פנים חדשות ושייך ברירה, דאע"ג שיגיע לזה טפת יינו של זה, כבר נתבטלה כיון שנשתתפו, וכן מוכח מההוא דקינים וכוסות סוטה עיין בתוס' סוטה י"ח [ע"א ד"ה חזר], וכבר עמד קצת בזה הגאון בעל טהרת הקודש בפ' התערובת [זבחים ע"ג ע"ב תוס' ד"ה אלא אמר רבא], אבל הגאון בעל חו"י בתשו' [סי' קל"ג] דבריו צ"ע בזה, ואין להאריך כי הנוטה מדרך זה משתבש:

ז"ל מהרי"ט ח"א סי' ה', ואפי' היינו מכירים שאין זה מטבעו של שמעון מ"מ הם כשותפים בכל המעות וכו', עכ"ל,

ועיי"ש בבית אפרים שתמה ע"ד התוס', במה שהביאו מההיא דב' לוגין שאני עתיד להפריש, ומ"ש זה לנידו"ד, הרי שם כיון שהוא אומר שאני עתיד להפריש, אע"ג דע"כ אנו צריכין לומר לכשיפריש חלה התרומה למפרע שהרי הוא שותה מיד, מ"מ כיון שלא קרא שם תרומה רק ע"ז שיפריש אח"כ ממילא דאין כאן תערובת איסור כלל, והביא שכן מבו' בירושלמי דמאי, עיי"ש, עכ"ד, וכן תמה הרש"ש.

ויש להוסיף, שאף לדעת רש"י דגם למ"ד אין ברירה חיילא התרומה וה"ה שותה ספק תרומה, וא"כ לכאו' הי' מקום להבין דמה"ט דימו התוס' הך גוונא לדין תערובת איסור, אך הרי למ"ד דיש ברירה ודאי לא חיילא התרומה רק כפי מה שיבורר לבסוף, שהרי תניא דשמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים, והרי דלמ"ד דיש ברירה אם יבקע הנוד הוי זה טבל, ולא חיילא כלל התרומה, והטעם בזה הוא כמו שפירש"י בחולין די"ד דלמ"ד דיש ברירה אם יבקע הנוד הוברר שלא הי' עתיד להפריש כלל ול"ח כלל התרומה, ועכ"פ הרי מבו' מזה דלמ"ד דיש ברירה ל"ח התרומה רק כפי"מ שיבורר בסוף, וא"כ הרי אי"ז כלל תערובת דאיסור.

ז"ל היראים סימן רצג, בב"ק במרובה [ס"ה ב'] ובהגוזל עצים [צ"ג ב'] ובתמורה בפ' כל האסורין [ל' ב'] אמרינן נתן לה חטים ועשאן סולת זיתים ועשאן שמן ענבים ועשאן יין תני רב יוסף דמן צפורי ב"ש אוסרין וב"ה מתירין, ואמרינן טעמא דב"ה דשינוי קני, פי' נתן לה חטים באתננה ואמר לה כשאבא אליך יהיו לך באתננך, ולא חל איסור אתנן עד שיבא עליה, ועשאן סולת קודם ביאה, ומאחר דקננהי בשינוי לא נתחייבה כי אם דמים ובשעת ביאה נתחייבה לו דמים ולא חייל איסור אתנן על הדמים, כדתנן בכל האיסורין [ל' ב'] נתן לה כספים הרי אלו מותרין, כך נראה לי פירוש עיקר, אע"ג דהם ולא שינוייהם ולא ולדותיהם אין פירושם שוה אין בכך כלום, והמפרש ועשאן סולת לאחר שחל עליהם איסור אתנן, לא יתכן טעם דשינוי קונה, וכי בשביל שקנאם בשינוי יהיו מותר או אסורים, איני יכול ליישב הטעם אל לבי, לכן נראה פירוש הראשון נכון.

וד' היראים צ"ב רב, חדא, ?

1. ועיי"ש באו"ש שכתב עוד בישוב הקו' ע"ד התוס' בע"ז, דדוקא התם דיכול לדחותה לטלה אחר, ל"ח על הטלה איסור אתנן, אך הכא שהוא זוכה בכל הטלאים, ול"מ שכנגדו לדחותו מאותו הטלה דהוי כנגד הכלב, שפיר נאסר אותו הטלה משום מחיר כלב, וכ"כ החת"ס בגליון שו"ע או"ח סי' קג"ג, ובחי' ע"ז דס"ג..

   והנה עיי"ש בחת"ס שכתב עוד, דאולי י"ל דכל ד' התוס' (דאם אמר לה אתן לך א' מי ' טלאים ואח"כ נתן לה א' מהם אינו נאסר), היינו רק באתנן, אבל במחיר שאני, דכיון שהכלב עדין בעולם, אם לא חל קודם שנתברר יחול עתה כשמברר ויהא מחירו של הכלב שעדין הוא בעולם, ומשא"כ באתנן דכיון דלא חל קודם שנתברר שוב אינו חל שכבר עברה הנאת הבעילה אז, וראיתי שכתבו דהחת"ס יישב בזה הקו' מסוגיין ע"ד התוס', דע"כ במחליף י' טלאים בט' טלאים בכלב נאסר טלה א' הגם שאינו מבורר ול"ד לאתנן, אך באמת הוא טעות, דאי"ז מישב כלל, דכל ד' החת"ס הם בגונא שנותן לו טלה א' מתוך י', דאח"כ כשיברר יחול ע"ז איסור אתנן, אך הכא שנתן לו כל הי' וא' מהם הוא נגד הכלב, הרי דאי נימא דזה ל"ח מבורר, הרי אף לא יתברר זה לעולם, (דמהיכ"ת יברר א' מהם שהוא נגד הכלב), ולא הי' לזה ליאסר משום אתנן, וכבר עמדו על טענה זו הבית אפרים יו"ד סי' ע"א ד"ה ומה שהקשית, והגר"ש איגר בס' העיקרים ??.

   ויש להעיר עוד, שלכאו' עיקר ד' החת"ס תלויים בפלוגתת התוס' בע"ז דס"ב: עם הרמב"ן שם, דהתוס' שדימו דכי היכי דבאתנן אין נאסר הטלה שנותן אח"כ ה"ה בחליפי ע"ז אין נאסרים, והרמב"ן כתב לחלק דשאני אתנן שאינו נאסר בשנתן לה אחר הביאה, שכבר אין הביאה בעולם, ולכאו' לדעת הרמב"ן ה"נ לגבי מחיר כלב יאסר אף מחיר שנתן לאחר זמן, וע"כ יש לאסור בגונא שמעיקרא לא יחד לו טלה ואח"כ נתן לו טלה מסוים, אך לדעת התוס' דאף בחליפי ע"ז אין לאסור בשנתן לו החליפין אח"כ, הגם דהע"ז הויא בעולם, הרי דה"נ אין לאסור במחיר אם נתן לו המחיר אח"כ, ואין לאסור אא"כ נתן לו המחיר בשעה שזכה בהכלב, וכל דבשעה זו לא הי' המחיר מבורר, אינו נאסר.

   ויל"ד עוד בישוב הקו' ע"ד התוס', לפמש"כ האחרונים שהבאנו לעיל בדעת הרשב"א בקידושין, דחלוק הוא איסורא דמחיר כלב מאיסורא דחליפי ע"ז, ??? ולפ"ז יל"ד ולומר???. [↑](#footnote-ref-2)