שיעורי תערובת כב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כב

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קב, א - ב

**דבר שיל"מ בטל באינו מינו ואזלי' בזה בתר שמא**

**[המשך ס"א]** **ואם נתערבה בשאינה מינה בטלה בששים.** ומבואר בש"ך (סק"ג) דאזלי' בזה בתר שמא ולא בתר טעמא, וכל ששוה בשמא אף שאין טעמו שווה הוי מין במינו ולא מתבטל, ואי"ז דומה לסימן צ"ח דשם כל האיסור הוא מחמת הרגשת הטעם ועל כן אזלי' בתר טעמא, אבל כאן שצריך לקבוע אם הוא מין הדבר או לא, הולכים בתר שם הדבר וכדעת רבא (ע"ז סו.). והפ"מ הקשה בשם המנח"י (כלל עד סק"ג) דביו"ד (סי' שכג) איתא שככר חיטים וככר שעורים חשיב מין בשאינו מינו ובטל בחלה, והקשה הא הוא חד שמא דשניהם שמם ככר, וכמו שמצינו לעניין שאור, דשאור של חיטים ושאור של שעורים חשיב מין במינו, ואם אזלי' בתר שמא א"כ אמאי בשני ככרות לא נאמר דהוי מין במינו ולא בטל. אבל היד יהודה כתב שדוקא בשעור שהוא שם של התורה חשיב מין במינו [וכן בחומץ זה שמו בתורה], ולא גבי ככר שאינו שם הדבר אלא רק שם שהוא הסכמת בנ"א.

**דבר העשוי ללבן המאכל או לתקן את המאכל**

**וכתב** הרמ"א **מיהו אם לבנו בה מאכל או נתנו בקדירה לתקן הקדירה כגון שמילאוה בתרנגולת אינה בטלה.** וביאר הש"ך (סק"ה) שהטעם שאם ליבנו בה את המאכל אינו בטל אף דהוא מבשא"מ, הוא משום שכיון דלחזותא עביד אינו בטל. וכתב הפמ"ג דמשמע מדברי הש"ך שכל דבר שעשוי לחזותא אינו בטל. והפר"ח (סק"ה) האריך בזה, והוכיח מהגמ' בב"ק (קא:) דחזותא מילתה היא וכל דעביד לחזותא אינו בטל אפילו אם אינו נו"ט, אלא דכתב דדוקא באיסורים דאורייתא אבל באיסורים דרבנן לא אסרו בחזותא [דהרי בעיא דלא איפשיטא היא בב"ק שם]. אלא דהדבר צ"ב דהכא מיירי באיסור דרבנן, שהרי ביצה שנולדה ביו"ט אינה אסורה אלא מדרבנן [אא"כ נולדה ביו"ט שאחר השבת], וא"כ אמאי כתב הרמ"א להחמיר בליבנו בה מאכל. אבל הגר"א דחה דבריו וכתב ששגג הפר"ח בכל זה וחזותא לבד אינו גורם שלא יתבטל, וכדמשמע בזבחים (עט.) דדבר שאסור בטעם אינו אוסר בחזותא [וכמבואר ברש"י שם (ד"ה והיכא), אמנם הפר"ח העמיד דבזבחים איירי באיסורים דרבנן ולכן פרש"י דבמקום דאזלי' בתר טעמא חזותא לבד אינו נחשב], ומה שאיבעיא בב"ק אי חזותא מילתא או לאו מילתא ולא נפשט, ביאר הגר"א שהוא רק לעניין איסורי הנאה.

**והיד** יהודה (סק"ח) פליג אף על הגר"א וס"ל דחזותא לאו מילתא היא כלל, ואפילו גבי איסורי הנאה, אלא כל דבר שקובע בו טעמא אין הולכים כלל אחר חזותא. והנה הפמ"ג בסי' ק (מ"ז סק"א) ביאר שחזותא אוסר מהתורה, דכמו שטעם אוסר משום שע"י הטעם ניכר ואינו בטל, א"כ ה"ה דחזותא אוסר משום שניכר במראיתו. אמנם היד יהודה פליג, וס"ל דלא שייך לומר שדבר הנותן טעם אוסר מחמת שניכר בתערובת, שהרי אף לאחר שמרגיש טעם האיסור עדיין האיסור מעורב ואין ידוע מקומו, אלא הטעם אוסר מגזה"כ דטעכ"ע.

**והטעם** שאם ליבנו בה מאכל אינו בטל, ביאר היד יהודה שאינו משום דלחזותא עביד, אלא כל שליבנו המאכל נעשה כמינו של המאכל, והיינו שחזותא הוא רק סיבה להחשיבו למינו של המאכל, אבל אינו טעם שלא יתבטל [וסברא זו מבוארת בראשונים שליבנו בה מאכל אינו בטל מחמת שנעשה מב"מ, אלא שהפר"ח ביאר שהוצרכו לזה הראשונים רק לאיסורים דרבנן [ואף מהפר"ח יש להוכיח שחזותא אינו אוסר מחמת שניכר ע"י מראיתו, שהרי הפר"ח (בסוגריים) כתב שחזותא מילתא היא רק כשנותן בכוונה שיתן חזותא אבל בלא זה אינו אסור, ואם היה הטעם כדברי הפמ"ג שניכר ע"י החזותא, א"כ היה לנו לומר שאף כשנתן בלא כוונה לא יתבטל ודוק.

**ולעניין** הלכה נראה שיש להקל בעניין חזותא כהיד יהודה, שהרי אף הגר"א מסכים שלא לאסור משום חזותא לבד [דרק לעניין איסורי הנאה ס"ל לאסור משום חזותא].

**ויל"ד** כמה הוא השיעור כשנותנים בקדירה כדי ללבנה, דהיד יהודה כתב שכלל אינו יודע דינו של הרמ"א היכן הוא, שהרי כשנותנים ביצה לתבשיל בשביל חזותא לא סגי שיתן פחות מששים ביצה, וא"כ כיון שאין ששים כנגד הביצה בלא"ה אין הביצה מתבטלת, ועל כן העמיד דברי הרמ"א כשנתן כמה ביצים ללבן את המאכל ורק אחת מהביצים היתה אסורה, ולזה כתב הרמ"א שאע"ג שיש ששים כנגד הביצה האסורה, מ"מ אינו בטל כיון שנעשה מינו של העיסה, וכיון שיש לו מתירים אינו בטל [ומה שכתב הפ"מ בש"ך זה נגד כל הראשונים שכתבו חזותא בשביל שיהפך למין במינו]. ובמשנ"ב בהל' שבת (או"ח שיח ס"ק עא) הביא את הש"ך שכל דבר שעשוי לטעם נעשה עי"ז למין במינו ואינו בטל כשיש לו מתירים, וכדעת הש"ך והגר"א דסגי בחזותא, אלא דלפי"ז כל דבר שבא ליתן טעם או חזותא לבד הוי מין במינו ולא יתבטל בדבר שיש לו מתירים.

**בדברי המשנ"ב גבי נותן מלח בקדירה בשבת**

**והנה** במשנ"ב שם צ"ב, דכתב גבי נותן מלח בקדירה ונאסר המלח מחמת שבישלו בשבת, שאף שהוא נותנו כדי ליתן טעם, כל שיש שם מלח אחר ואין כח במלח זה לבד כדי ליתן טעם בקדירה, הוי זה וזה גורם ובטל. וקשה דכיון שכל דבר הנותן טעם בקדירה הוי מין במינו, א"כ מה בכך שיש כאן עוד מלח שיחדיו נותנים טעם, הא מ"מ אותו מלח בא כדי ליתן טעם, וממילא נעשה מינו של התבשיל, וכיון שהוא דבר שיש לו מתירים לא יתבטל [דהרי מה שהוא עשוי ליתן טעם אי"ז הסיבה שאינו בטל, אלא הוא רק סיבה שיחשב מין במינו, וא"כ אף שהוא עצמו אין בו שיעור מספיק כדי ליתן טעם, למה לא יחשב למינו של התבשיל].

**ולכאו'** היה אפש"ל דכיון דמיירי שם שנתן את המלח קודם הבישול [כמ"ש הביה"ל שם ד"ה אם], ס"ל להמשנ"ב דכבר בטל קודם הבישול, כיון דהיתר בהיתר יכול להתבטל, וכמבואר ברמ"א (סי' צט ס"ו) לעניין חלב שמתבטל במים. אמנם היד יהודה (סי' סט ס"ק סג אות יז) כבר ביאר דבאמת היתר גמור בהיתר גמור אינו בטל, רק דחלב במים חשיב קצת כמו איסור [כיון שהחלב כל הזמן אסור בבשר], אבל כאן הרי המלח הוא היתר גמור. ואפש"ל שכיון שהאיסור נולד בתערובת ע"כ אין אוסרים את המלח משום דבר שיש לו מתירים, וכמ"ש הרמ"א (לקמן ס"ד), אלא שהוא דוחק בדברי המשנ"ב שלא הזכיר מזה שנולד האיסור בתערובת.

**והיד** יהודה רוצה לחלוק אף על דין זה שמצינו שע"י שנותן טעם או מלבן נעשה מין במינו, ואף שמבואר כן להדיא בראשונים לעניין מלח שנעשה ע"י שנו"ט טעם למב"מ [וכן מבואר בתוספות בביצה (לט. ד"ה משום)], כתב היד יהודה (סק"ט ד"ה ולעיקר הדין) שאפשר להעמיד דכל זה דוקא בעיסה, שידוע הוא דלא שייך לעשות עיסה בלא מלח ומים, אבל נתינת הביצים כדי ללבן את המאכל אינו צורך כ"כ לתבשיל, ובזה אינו נעשה כמינו. ובאמת דברי הרמ"א שכל שמתקן את המאכל נעשה מינו, צ"ע הגדר בזה, שהרי כל דבר שנותן הוא לתבשיל הרי הוא נותנו כדי לתקנו, וא"כ לעולם נאמר שאף במבשא"מ לעולם לא יתבטל בדבר שיל"מ.

**אמאי ספק טריפה שיכול להתברר חשיב יל"מ**

**[ס"ב]** **יש מי שאומר שלא אמרו דבר שיש לו מתירים אלא כשהמתיר עתיד לבא על כל פנים או אם המתיר בידו לעשותו בלא הפסד אבל דבר שאינו בידו ואינו ודאי שיבא המתיר אינו בדין דבר שיש לו מתירין. לפיכך ביצה של ספק טריפה שנתערבה באחרות אינו בדין דבר שיש לו מתירין לפי שאין המתיר בודאי ואינו בידו.** דין זה מבואר ברשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א יב:) ובאחרונים נתקשו בזה מה שייך ספק טריפה לדין דבר שיש לו מתירים, הא אין כאן שום איסור שניתר לאחר זמן. ובתשובות צמח צדק (הקדמון סי' סט מובא בפמ"ג מ"ז סק"ז) כתב לחדש שכל דבר שבשעה שעושהו יש צד שיהיה איסור, אף אם לאחר זמן נתברר שהיה איסור מ"מ עשה איסור, וכגון אשה שנדרה ועברה על נדרה ואח"כ בא בעלה והתיר נדרה, עברה האשה על איסור נדר, אף שאח"כ נתברר שאין כאן נדר כלל, וצריכה כפרה, וא"כ גם הכא מיושב, דספק טריפה אסור אף על הצד שהוא דבר היתר, וא"כ הוי דבר שיש לו מתירים. והוכיח כן מדין אשם תלויף, דאם נאמר שלהצד שאין איסור לא עבר איסור כלל, אם כן נמצא שהביא חולין בעזרה [ובפשטות הוא רק למ"ד ספק דאו' לחומרא מהתורה].

**ובשערי** יושר (ש"א פ"ח ד"ה ובזה יתבאר) כתב בדרך אחרת, שכל דבר המסופק אם הוא איסור דאורייתא, כיון שספק דאורייתא לחומרא, א"כ אף להצד שיהיה היתר, עכשיו הוא מחוייב להחמיר בו, ונפסק עליו לאיסור בכל צד, ואיסור זה ניתר לאחר זמן. אלא דהיד יהודה הקשה על זה, דכ"ז לא מהני, דאף אם נסכים שיש כאן עכשיו איסור, הא מ"מ מתבטל, דהא עכשיו ברור הוא שיש כאן איסור מחמת ספיקו של החתיכה. ואם מחמת האיסור עצמו של החתיכה, זה לא דבר שניתר לאחר זמן, אלא אם יתברר שהוא דבר מותר הרי כבר היה מותר מתחילה.

**אי מיירי שיש עוד איסור ומחלו' אח' בשני איסורים שאחד מהם יל"מ**

**והיד** יהודה מחמת קושיא זו כתב לבאר דמיירי שהיה כאן עוד איסור, כגון שנולדה הביצה ביו"ט, ולזה כתב הרשב"א שכיון שאי"ז ברור שהמתיר יבא, כיון שאפשר שהחתיכה אסורה, א"כ ל"ח דבר שיש לו מתירים. וס"ל להיד יהודה כדבר פשוט שחתיכה שיש עליה שני איסורים ואחד מהם יש לו מתירים, וכגון ביצת [ודאי] טריפה שנולדה ביו"ט, אי"ז דבר שיש לו מתירים, וכדמשמע ברש"י בביצה (ג: ד"ה ישל"מ והוא דיוקו של השואל בצ"צ שם) שדבר שיש לו מתירים היינו שאחר ההיתר הוא מותר לגמרי. והוכיח כן מהר"ן (פסחים ז: ד"ה ומדלא) שכתב שחמץ ל"ח דבר שיש לו מתירים, כיון שאף שלאחר הפסח פקע האיסור, מ"מ הא גזרו עליו חכמים לאסרו אפילו בהנאה, ואם נאמר שדבר שיש עליו שני איסורים ימתין עד שיפקע איסור אחד מהם, א"כ גם בחמץ נימא שימתין עד לאחר הפסח שאז יפקע האיסור דאורייתא ויהיה אסור רק מדרבנן. והשואל בצ"צ ג"כ ס"ל כן, יעוי' שם, דלהשואל דבר שיש לו מתירים הוא רק כשמותר לגמרי, אבל הצ"צ פליג עליו. וא"כ הצ"צ לשיטתו אינו יכול לבאר כהיד יהודה שמיירי כאן בביצה שנולדה ביו"ט, שא"כ בין כך הוי דבר שיל"'מ מחמת שנולדה הביצה ביו"ט, וע"כ ביאר כמו שהובא לעיל, אבל היד יהודה פליג על סברת הצ"צ ועל כן ביאר כמשנ"ת [ויש להעיר מהש"ך סק"ח שכתב שימתין מעל"ע שעי"ז שרי מה"ת, וחזינן שכל שיורד מאיסור דאו' לאיסור דרבנן חשיב יש לו מתירין, אמנם בר"ן שם מבואר דלא כדעת הש"ך, והיד יהודה הוכיח כן מהר"ן אע"פ שמהש"ך נראה דלא כן].

**ולכאורה** יש ראיה שכן קיי"ל שדבר שיש לו מתירים שאסור גם מחמת איסור אחר מתבטל, דהא קיי"ל דחמץ קודם הפסח בטל ולא חשיב דבר שיש לו מתירים [ולא מצאנו במשנ"ב שהביא דעה זו שחמץ קודם הפסח אינו בטל חוץ ממקום אחד לעניין אלו שאינם אופים מצות בער"פ, שביאר המשנ"ב שהוא מחמת שחששו שחמץ הוי דבר שיש לו מתירים ואינו בטל אפי' באלף]. אמנם מה שביאר היד יהודה דמיירי הכא בביצה שנולדה ביו"ט דחוק מאוד בדברי הרשב"א, שהרי הרשב"א הוכיח דבריו מהסוגיא בביצה ושם מיירי בספק טריפה סתם ולא שנולדה ביו"ט, וכבר העיר מזה ביד יהודה (קצר ס"ק יב) על דברי עצמו.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**