26 פינה ממיחם למיחם
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ד' אדר תשס"ז

שבת דל"ח: בעי רב אשי פינה ממיחם למיחם מהו.

**א**

א] בביאור טעם איבעיא דרב אשי, נ' שנחלקו בזה רש"י ותוס'.

ומצינו שיטה חדשה בזה, בתשובת מהר"ם שבהגמ"ר בפירקין ובפי' רבינו פרחי', ונת' בזה להלן ענף ג' סקי"ז.

דהנה בפירש"י, ז"ל, פינן ממיחם למיחם מהו, מי הוי כמטמין לכתחלה ואסור להחזירן לכירה או לא, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהטעם לאסור בשפינה ממיחם למיחם, הוא משום דחשיב כמטמין לכתחילה, ועמש"נ להלן סקי"א ב' דרכים מ"ט חשיב כמטמין לכתחילה, ועיי"ש ס"ק י"ב י"ג מש"נ נפ"מ רבתא בזה.

ב] אך הנה התוס' בתו"ד כתבו, ז"ל, דהכא גבי השהה ע"ג כירה כשהוא באותו מיחם שהוא חם לא אתי לחתויי אבל במיחם אחר שהוא קר אתי לחתויי וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דהטעם לאסור בשפינה ממיחם למיחם, הוא משום שהוא קר, וע"כ יש לחוש טפי שיבא לחתות.

וכ"ה בתו"י לקמן דנ"א., ז"ל, ול"ד לההוא דכירה דבעי בפרק כירה פינה ממיחם למיחם מהו, דהתם רוצה בחמימותן "לכך יש לאסור כשהוא צונן", עכ"ל.

ונ' שיש ללמוד כן גם מד' הריטב"א בסוגיין, שכתב, ז"ל, ואסיקנא דלא מיתסרא חזרה על כירה גרו"ק אלא כשנתנן וכו' וכולהו אידך הוו בעיא דלא איפשיטא ולקולא דאיסורא דרבנן הוא, "ומ"מ מוכחא סוגיין דבעינן שיחזירנה קודם שתצטנן לגמרי דלא ליחזי כמבשל", עכ"ל.

ונ' פשוט בזה, דהוא משום דמפרש להא דבעי בפינה ממיחם למיחם, דהוא משום שנצטנן בזה, וע"כ מיחזי טפי כמבשל.

ומזה הוא שלמד הריטב"א, דהיכא שנצטננה הקדירה לגמרי אסור להחזירה משום דמיחזי כמבשל, דעד כאן לא בעי רב אשי אלא בפינה ממיחם למיחם שלא נצטנן לגמרי, אך היכא שנצטנן לגמרי פשיטא לי' דאסור להחזירה, ועי' מש"נ עפי"ז בנידו"ז אם מותר להחזיר היכא שנצטנן לגמרי, בדברינו ב? ענף י"ב.

ג] ומצינו שכבר עמד ע"ז הפמ"ג בסימן רנ"ג אש"א כ', ועיי"ש שכתב נפ"מ לדינא בד' התוס' בזה, ז"ל, ודע דפינה ממיחם למיחם, אע"ג דכלי ראשון המיחם השני שעירה ממנו רותחין וכו', אפ"ה הוה כמושיב לכתחילה, דחזרה הותר בשבת, ע' שבת ל"ח ב' רש"י ד"ה פינן משמע כן, ובתוד"ה פינה כתבו בשם ר"ת למיחם אחר שהוא קר אתי לחתויי, משמע מיחם כ"ר שרי, עכ"ל, וכ"ה בראש יוסף בסוגיין, עיי"ש, ועמש"נ להלן סקי"ג לדון מטעם אחר דאין לאסור בפינה למיחם כ"ר שהי' ע"ג האש.

ד] והנה התוס' הקשו דבפרק במה טומנין תניא דפינה ממיחם למיחם מותר, אלמא במיחם אחר שרי טפי והכי משמע איפכא.[[1]](#footnote-2)

ונ' פשוט דכל עיקר קו' התוס' היא לדעתם, דס"ל דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום שנצטנן בזה, ויש לחוש טפי לחיתוי, וזהו שהקשו דהתם חזינן דאדרבה מכח הא דפינה ממיחם למיחם ונצטנן לא חיישי' לחיתוי.[[2]](#footnote-3)

אך אי נימא דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם, הוא משום דחשיב כנתינה בתחילה, משום דהוי במיחם אחר או משום דחשיב כהניחה ע"ג קרקע, הרי לק"מ מ"ט לענין הטמנה שרי טפי בפינה ממיחם למיחם, והכא גרע טפי, דשאני הכא לגבי חזרה דנתינה בתחילה אסורה, וע"כ הוא דגרע במה שפינה למיחם אחר, דעי"ז חשיב כנתינה בתחילה ואסור,[[3]](#footnote-4) ומשא"כ בהטמנה לא גרע כלל במה שפינה למיחם אחר, שהרי איירי שלא הי' מוטמן כלל מעיקרא, וא"כ ליכא גריעותא כלל במה שפינה למיחם אחר.

שוב יו"ל ספר תוס' תלמיד ר"י הזקן, ומצאתי הדברים מפורשים כן, ונ' שם שהוא בשם ר"ת, ז"ל, פינן ממיחם למיחם, נראה לפרש ואפי' עודן בידו הואיל ופינן כבר מחד מיחם דנראה כמטמין בתחילה בשבת, ואי קשיא וכו', תריץ דהתם לא איירי בהטמנה ע"ג כירה וכו', וההיא שריא אפי' בתחילה, אבל הכא איירי בהטמנה שע"ג כירה, ובתחילה אסור הטמנה, משו"ה מספקא לי', עכ"ל.

וכ"ה בתוס' הרא"ש, ז"ל, וי"ל דל"ד, דהא דאסרינן הטמנה משחשיכה היינו גזירה שמא ירתיח, ובפינן ממיחם למיחם ל"ש למיגזר דהשתא אוקורי מוקיר לי' ארתוחי מרתח לי', אבל הכא שמחזירו לכירה חמה מיבע"ל אם הוה כמו מניחו ע"ג קרקע ונסתלקה שהי' ראשונה והוי כמו שהי' חדשה ובשיל בשבת, עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן, עיי"ש, וכ"ה במג"א סי' רנ"ז סקי"ד, ז"ל, ול"ד למ"ש סי' רנ"ג ס"ב דגרע כשפינן ממיחם למיחם, דהתם ה"ט דאסור להניח ע"ג כירה לכתחלה משא"כ כשהוא בקדירה הראשונה הו"ל חזרה ושרי, משא"כ כאן דכשפינן הו"ל צונן ומותר להטמינו, עכ"ל.

ה] והנה בפי' הר"ן כתב, ז"ל, פינה ממיחם למיחם מהו, מי מחזי כמבשל לכתחילה, או שרו במיחם שני כמיחם ראשון וכו', וא"ת אדרבה מיחם שני קייל טפי, דהא אמרי' לקמן בפרק במה טומנין לגבי מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל, דלא אסרו אלא באותו מיחם, אבל פינן ממיחם למיחם מותר, לאו קושיא היא, דהתם היינו לענין מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל, אבל הכא דאסור משום דמיחזי כמבשל, טפי מיחזי כמבשל במיחם שני מבמיחם ראשון, א"נ הכא פירושא דקא מיבעיא לן פינן ממיחם למיחם מהו להחזיר למיחם ראשון ולהחזירה ע"ג כירה, מי הוי כהניחו ע"ג קרקע או לא, עכ"ל.

והנה בפשוטו ביאור שנויא בתרא דהר"ן הוא, דכל הא דשרינן לענין מטמין בפינה ממיחם למיחם, היינו רק בעודו במיחם השני, אך אם החזירו למיחם הראשון אסור להטמינו, וע"כ ה"נ הכא כל שהחזירו למיחם הראשון י"ל דאסור להחזירו.

וצ"ע מזה על מש"כ במג"א סי' רנ"ז סקי"ד, בדינא דפינה ממיחם למיחם, דאפי' החזירו לכלי ראשון נמי שרי, והובא במ"ב שם סקכ"ח, וצ"ע דזה נסתר מד' הר"ן,והשעה"צ סי' רנ"ג סקמ"ז הקיל בפינה ממיחם למיחם מכח ד' הר"ן.

ובאמת שדברי המג"א מיוסדים על ד' הר"ן לקמן דנ"א. שפירש דטעם הא דשרי להטמין בשפינה ממיחם למיחם, הוא משום דכל דהוי בכלי שני חשיב כצונן, ומכח זה כתב המג"א הנז' דאף אם החזירו למיחם הראשון שרי להטמינו, שכבר אינו בכלי ראשון, אך צ"ע דזה אינו מתישב עם ד' הר"ן בסוגיין, דמבו' דאם החזירו למיחם הראשון אסור להטמינו.

ו] אך באמת נ' שאין לפרש כן ד' הר"ן, דהא דליכא הכא להתירא דפינה ממיחם למיחם, הוא משום שהחזירו למיחם הראשון.

דהנה לפ"ז נמצא, דהא דהיכא שלא החזירו למיחם הראשון, פשיטא דשרי להחזיר ע"ג הכירה, הוא משום דאף אם חשיב כהניחו ע"ג קרקע, מ"מ שרי להחזיר, כיון שפינה למיחם אחר והשתא אוקורי מוקיר לי' וכו', ולכאו' לפ"ז אף אם הניח הקדירה ע"ג קרקע, יהא מותר להחזיר ע"ג כירה ע"י שיפנה הקדירה לקדירה אחרת, כיון דהשתא אוקורי מוקיר לי', וזה לא שמענו.

והאמנם לדעת רש"י דהא דאסור להחזיר בשהניח ע"ג קרקע, הוא משום איסור הטמנה בתחילה, בדין שיהא מותר להחזיר אם פינה ממיחם למיחם, אך לדעת ש"ר דהכא אין האיסור משום הטמנה אלא הוי זה איסור בפנ"ע דנתינה בתחילה, לא שמענו שיהא מותר אם פינה ממיחם למיחם.

וגם מסברא לכאו' אין מקום שיועיל, שהרי הר"ן פירש לקמן בפרק במה טומנין, דטעמא דשרינן להטמין היכא דפינה ממיחם למיחם, הוא משום דינא דמותר להטמין את הצונן, וע"כ ה"נ אם פינה ממיחם למיחם כיון שאינו בכלי ראשון, חשיב כצונן ומותר להטמינו, וא"כ הרי אי"ז טעם להתיר אלא באיסורא דהטמנה, דמותר להטמין את הצונן, אך באיסורא דחזרה היכא דנתן ע"ג קרקע, שהוא משום איסורא דנתינה בתחילה, אשר איסור זה הוא אף בצונן, אין מקום להתיר בפינה ממיחם למיחם.

ובאמת דמה"ט צ"ב עיקר משה"ק הר"ן אאיבעיא דפינה ממיחם למיחם, מהא דבהטמנה אם פינה ממיחם למיחם מותר, וצ"ב דהתם הרי הוי הטעם משום דמותר להטמין את הצונן, אך באיסור חזרה הרי אסור להחזיר את הצונן, וא"כ ל"ש בחזרה כלל התירא דפינה ממיחם למיחם, וע"כ שפיר בעי רב אשי דשמא כל שפינה ממיחם למיחם חשיב כהניחו ע"ג קרקע ואסור להחזיר, וכבר נת' לעיל סק"ד שהתוס' שהקשו כן הוא משום שפירשו דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום שנצטנן, אך לדעת ש"ר דהטעם לאסור הוא משום דחשיב כנתינה בתחילה, ל"ק כלל מהתם.

ז] ונ' פשוט בביאור ד' הר"ן, דהנה צ"ב מש"כ הר"ן בפי' בתרא, דקא מיבעיא לן פינן ממיחם למיחם מהו להחזיר למיחם ראשון ולהחזירה ע"ג כירה "מי הוי כהניחו ע"ג קרקע או לא", וצ"ב מה הוצרך להוסיף לטעם האיבעיא אם הוי כהניחו ע"ג קרקע או לא, הרי לכאו' טעם זה בהאיבעיא לא נתחדש בפי' בתרא, והול"ל דקמיבע"ל בפינה ממיחם למיחם מהו להחזיר למיחם ראשון וכו' דבכה"ג אין להתיר משום השתא אוקורי מוקיר לי'.

אך באמת בד' הר"ן לעיל מינה נ' שאין טעם האיבעיא אם הוי כהניחו ע"ג קרקע, ז"ל, "מי מחזי כמבשל לכתחילה" וכו', וכ"כ בהמש"ד דהכא דאסור משום דמיחזי כמבשל טפי מיחזי כמבשל במיחם שני מבמיחם ראשון, והרי דבתחילה פירש הר"ן דאין טעם האיבעיא אם הוי כהניחה ע"ג קרקע או לא, אלא טעם האיבעיא הוא שמא מיחזי כמבשל לכתחילה, ורק בפי' בתרא הוא שחידש הר"ן דטעם האיבעיא הוא אם הוי כהניחה ע"ג קרקע.

ונ' בביאורו, דרק לפי' בתרא דאיירי שפינה ממיחם למיחם והחזירו למיחם ראשון, הוא די"ל דהוי כהניחו ע"ג קרקע, דכיון שאין נותן המיחם השני ע"ג הכירה, ע"כ יש מקום לחשבו כקרקע כלפי הכירה, אך משא"כ לפי' קמא דאיירי שבא ליתן המיחם השני ע"ג הכירה, פשיטא דאין לחשוב להמיחם השני כקרקע, דהא דהנחה ע"ג קרקע הויא סילוק, הרי הוא משום דהוי זה סילוק מן הכירה, וע"כ כל שנותן המיחם השני עצמו ע"ג הכירה, נמצא שאין הנתינה במיחם השני מסלקת כלל מן הכירה, שהרי אדרבה זהו האופן שמחזיר החמין אל הכירה, וע"כ פשיטא דבכה"ג לא חשיב כהניח ע"ג קרקע.

ונ' דמה"ט לפ"מ שפירש הר"ן מתחילה דמיירי בשבא ליתן המיחם השני ע"ג הכירה, פירש טעם האיבעיא בע"א, דשמא מיחזי כמבשל לכתחילה, ונ' בביאורו, דכיון דה"ז מצטנן מעט בפינוי ממיחם למיחם, ע"כ מיחזי טפי כמבשל כשנותנו ע"ג הכירה.

ולפ"ז מתבאר משה"ק הר"ן ע"ז, מהא דלגבי הטמנה חזינן דמיחם שני קייל טפי, והיינו דהגם דהא דבהטמנה שרי בפינה ממיחם למיחם הוא משום דמותר להטמין את הצונן, ואילו בחזרה הרי אסור להחזיר את הצונן, אך הרי מ"מ חזינן התם דמה שפינה ממיחם למיחם ונצטנן הוי זה טעם להקל, וא"כ מ"ט הכא בעינן לאסור מכח זה שנצטנן בפינויו ממיחם למיחם, וכ"ה להדיא בל' הר"ן, שלא הק' אדינא דהכא מדינא דהתם, אלא הק' דהתם חזינן דמיחם שני קייל טפי, וע"ז תי' הר"ן דבאיסורא דהטמנה דהוי שמא ירתיח, קייל טפי היכא שפינה למיחם אחר ונצטנן, דליכא למיחש שמא ירתיח, אבל הכא דהאיסור הוא משום דמיחזי כמבשל, הרי שאדרבה כל שנצטנן בפינויו ממיחם למיחם, מיחזי כמבשל טפי.

ח] ולפ"ז הרי נמצא, דלפי' בתרא דהר"ן דאיבעיא דגמ' הוא מהו להחזירו למיחם הראשון ולהחזירה ע"ג כירה, מי הוי כהניחו ע"ג קרקע, הרי כלל אין להקשות מ"ש מהא דפינה ממיחם למיחם מותר להטמין, שהרי הא דפינה ממיחם למיחם מותר להטמין, הוא משום דהוי כצונן ומותר להטמין את הצונן, אך באיסורא דחזרה היכא שהניחה ע"ג קרקע, דאסור להחזיר אף את הצונן, הרי ודאי דאסור אף שפינה ממיחם למיחם.

והיינו, שהרי נתבאר דכל עיקר משה"ק הר"ן מתחילה מהטמנה, הוא משום דהיכא דנותן המיחם השני ע"ג האש, ודאי לא חשיב כהניח ע"ג קרקע, וכל הצד לאסור הוא משום שנצטנן בפינויו, וע"ז קשיא מהא דלגבי הטמנה חזינן דמה שנצטנן בפינויו הוי זה טעם להתיר, אך לפי' בתרא דהצד לאסור הוא משום דהוי כהניח ע"ג קרקע, ל"ק מדין הטמנה כלל.

ולפ"ז הרי ליכא מקור כלל מד' הר"ן דפינה ממיחם למיחם והחזירו למיחם הראשון אסור להטמינו, שהרי הא דאיבע"ל שמא אסור להחזירו, הוא משום דלגבי חזרה ליכא כלל להתירא דפינה ממיחם למיחם, ושפיר כתבו המג"א והמשנ"ב דאף אם החזיר למיחם הראשון מותר להטמינו, וז"פ.

ט] אמנם הנה מד' הר"ן בחידושיו, לכאו' יש ללמוד שלא כד' המג"א, ז"ל, פינה ממיחם למיחם מהו, פירש"י מי הוי כמטמין לדכתחילה וכו', ולפ"ז נראה דע"כ הא קמיבע"ל פינן ממיחם למיחם מהו להחזירן למיחם ראשון ולהחזירן ע"ג כירה, מי הוי כהניחו ע"ג קרקע או לא, דליכא למימר דלהטמין במיחם שני קמיבעיא לי', דכיון דס"ל דבהטמנה עסקינן וכל שהוא גרו"ק אינו מוסיף הבל, פשיטא שאם בא להטמין במיחם שני שרי טפי, דהא אמרי' לקמן פ' במה טומנין וכו' אבל פינה ממיחם למיחם מותר וכו', ולדידן דס"ל דגרו"ק מוסיף הבל, אפשר דאפי' במיחם שני קמיבע"ל, דהתם בדבר שאינו מוסיף הוא דשרינן במיחם שני, אבל במשהה ע"ג כירה המוספת הבל כי פינן ממיחם למיחם מי הוי כהניחן ע"ג קרקע או לא, עכ"ל.

והנה לפמש"כ הר"ן בדעת רש"י, הרי לכאו' מבו' דאף בהטמנה גופה לא התירו בפינה ממיחם למיחם, אלא בשלא החזירו למיחם הראשון, אבל אם החזירו למיחם הראשון אסור להטמינו, שהרי לדעת רש"י אף הא דאסרינן הכא בפינה ממיחם למיחם הוא משום איסור הטמנה, והא דלי"ב להתירא דפינה ממיחם למיחם דשרי להטמינו, הוא משום שהחזירו למיחם הראשון, והרי דאף בהטמנה לא התירו בפינה ממיחם למיחם היכא שהחזירו למיחם הראשון, וצ"ע בזה.

ואמנם י"ל, דכ"ז הוא לרש"י לטעמי', דס"ל דאסור להטמין את הצונן כדי לחממו, אשר לפ"ז הרי הא דשרי בפינה ממיחם למיחם, הוא משום דליכא למיגזר בי' דהשתא אוקורי מוקיר לי' במתכוין חמומי קא מחמם לי', וכמו שפירש הר"ן לקמן דנ"א. בדעתו, ואשר ע"כ לדעתו י"ל דכל שהחזירו למיחם הראשון, יש לאסור להטמינו, והיינו משום דבכה"ג שהחזירו למיחם הראשון, ה"ז מגלה שמה שהעבירו למיחם השני הי' כדי להשתמש בו, ולא לצורך ההטמנה, וע"כ בכה"ג ליכא לה"ט דהשתא אוקורי מוקיר לי', ומשא"כ להר"ן לטעמי' דהתירא דפינה ממיחם למיחם הוא משום דמותר להטמין את הצונן, הרי ודאי דיש להתיר אף בהשחזיר למיחם הראשון, וכמש"נ לעיל סוסק"א.

י] ובד' הר"ן בחידושיו מבו' ג"כ דלא כמש"נ בדעתו בפי' הרי"ף, אלא ס"ל דאף היכא שנותן המיחם השני ע"ג הכירה, נמי י"ל דהוי כהניחו ע"ג קרקע, והיינו משום דמיחם זה לא הי' שייך לכירה, וע"כ הגם שדעתו ליתנו ע"ג הכירה, מ"מ אם עירה לתוכו קודם שנתנו ע"ג כירה חשיב כהניחו ע"ג קרקע.

ומה"ט לא קשיא לי' להר"ן שם כלל מסוגיא דבמה טומנין, דכיון דמפרש להאיבעיא הויא אם חשיב כהניחו ע"ג קרקע, א"כ הרי ל"ק כלל מהתם, וכמש"נ כן לעיל סק"ח, אך בפי' הרי"ף דפירש דטעם האיבעיא אינו אם חשיב כהניחו ע"ג קרקע, אלא אם מיחזי טפי כמבשל משום שנצטנן בפינויו ממיחם למיחם, וע"כ שפיר קשיא לי' מסוגיא דפרק במה טומנין, וכמש"נ.

**ב**

יא] במה שפירש"י דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום דחשיב כמטמין לכתחילה, יל"פ בתרי גווני, די"ל דהוא משום שבא להחזיר במיחם אחר שלא הי' בו מתחילה, וע"כ חשיב כהטמנה לכתחילה, ויל"פ דהוא משום דחשיב כהניחה ע"ג קרקע, וע"כ חשיב כהטמנה לכתחילה.

ובד' תוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין, מבו' להדיא שהטעם לאסור בזה הוא משום דחשיב כהניחה ע"ג קרקע, והבאנו דבריהם לעיל סק"ד.

אך הנה ל' תוס' תלמיד ר"י הזקן, פינן ממיחם למיחם נ' לפרש וכו' הואיל ופינן כבר מחד מיחם דנראה כמטמין בתחילה בשבת, עכ"ל, ול' זה מ' דהטעם לאסור הוא משום שמטמין במיחם שלא הי' בו מתחילה, וע"כ נראה כמטמין בתחילה בשבת.

יב] ונ' נפ"מ רבתא בין ב' דרכים אלו, דלדרך קמא יש לאסור בפינה ממיחם למיחם אף למ"ד דאם הניחה ע"ג קרקע ודעתו להחזיר שרי להחזיר, אך לדרך בתרא אין לאסור רק למ"ד דאם הניחה ע"ג קרקע ודעתו להחזיר אסור להחזיר, וה"נ בפינה ממיחם למיחם חשיב כהניחה ע"ג קרקע ואסור להחזיר, אך אם אף בהניח ע"ג קרקע מותר להחזיר אם הי' דעתו להחזיר, כ"ש דבפינה ממיחם למיחם יהא מותר להחזיר בשהי' דעתו להחזיר, אך אכתי קיימא האיבעיא היכא שאין דעתו להחזיר, וז"פ.

ונפ"מ לדינא בזה, לפ"מ שפסק ראבי"ה בסימן קצ"ז, דאם הניחן ע"ג קרקע ודעתו להחזיר מותר דהלכתא כאיכא דאמרי, ואילו באיבעיא דפינה ממיחם למיחם כתב דאזלי' לחומרא, ויש להסתפק אם הא דאסור בפינה ממיחם למיחם הוא אף בשדעתו להחזיר, והוא תלוי בהנ"ל, וכמש"נ.

עוד נמצא לפ"ז, דלפ"מ שצידד המ"ב בסימן רנ"ג סקנ"ו להתיר להחזיר היכא שהניחה ע"ג ספסל ודעתו להחזיר, הרי דלפמש"כ תוס' הרא"ש והר"ן דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום דהוי כהניחה ע"ג קרקע, יש להתיר אף בפינה ממיחם למיחם אם דעתו להחזיר.

והנה בשעה"צ שם סקמ"ז היקל להחזיר בפינה ממיחם למיחם, מכח ד' הר"ן דמפרש לה בשהחזיר למיחם הראשון, ולמש"נ נ' דהוצרך לזה כדי להתיר אף לדעת הרמ"א שאסר להחזיר בהניחה ע"ג ספסל אף שדעתו להחזיר, דע"ז קאי השעה"צ שם, אך לפ"מ שצידד המ"ב להתיר בזה, הרי דמה"ט יש להתיר גם בפינה ממיחם למיחם, וכנ"ל.

ונפ"מ רבתא למעשה בזה, דהנה לפי טעמא דהשעה"צ, בפשוטו הי' בדין לאסור להוציא מים ממיחם לתוך כוס וליתנם בתוך הקדירה, דבכה"ג אין להתיר מכח ד' הר"ן, אך להלן סקט"ז הבאנו ד' הגרשז"א והגרש"א שכתבו להתיר בזה, אך לפמש"נ הרי לפי מה שצידד המ"ב להתיר בהניחה ע"ג ספסל ודעתו להחזיר, יש להתיר גם בכה"ג.

יג] ונ' עוד נפ"מ בזה, במה שיש להסתפק להצד דפינה ממיחם למיחם אסור, אם היינו אף בשפינה למיחם אחר שהוא ע"ג האש, או שהסירו מן האש ודעתו להחזירו.

ולדעת התוס' דהא דפינה ממיחם למיחם אסור הוא משום שנצטנן, ודאי יש להתיר בכה"ג שפינה למיחם אחר שהוא כלי ראשון, וכמש"כ הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג רנ"ג אש"א כ', והבאנו דבריו לעיל סק"ג, ובדבריו שם מבו' דלדעת רש"י יש לאסור אף בכה"ג, אך יש לדחות, שכונתו בכלי ראשון שעמד על האש ונטלו והניחו ע"ג קרקע ואין דעתו להחזיר ופינהו, ואח"כ פינה אליו ממיחם אחר, דבכה"ג ודאי יש לאסור לדעת רש"י ודעימי', ודו"ק, (אך אי"ז מתישב לדעת הט"ז ביו"ד סו"ס צ"ב דכלי ראשון שפינה התבשיל מתוכו לא חשיב ככלי ראשון), ובזה יישב הא דקשיא להסוברים דבלח יש בישול אחר בישול כל שפסק בישולו, ואסור להחזיר מכלי שני לכלי ראשון, וקשיא דא"כ היאך מותר ליתן המיחם השני ע"ג האש, עיי"ש בדבריו, אך כבר נת' במק"א דהישוב לקו' זו ע"ד רבינו יונה שכתב להדיא דאסור להחזיר מכלי שני לכלי ראשון, מבו' בתו"ד רבינו ירוחם, דהוא משום דאין אסור אלא במצטמק ויפה לו, ואכ"מ.

ונ' דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דפינה ממיחם למיחם אסור, הוא משום שבא להחזיר במיחם אחר שלא הי' בו מתחילה, וע"כ חשיב כנתינה בתחילה, נ' דאף בכה"ג יש לאסור, דהגם דאף המיחם השני הי' ע"ג האש, מ"מ כלפי התבשיל שעירה אליו מן המיחם הראשון, הוי זה כנתינה בתחילה, שהוא לא הי' ע"ג האש בתוך מיחם זה, אך אי נימא דהא דפינה ממיחם למיחם אסור הוא משום דחשיב כהניחו ע"ג קרקע, הרי כ"ז הוא משום דהמיחם השני לא הי' ע"ג הכירה, וע"כ נתינתו לתוכו הויא סילוק מן הכירה, אך אם פינה למיחם אחר שהי' ע"ג הכירה, ודאי לא חשיב כהניחו ע"ג קרקע, ואין לאסור בזה.

ומצינו בזה דברים מפורשים בד' הראשונים, דהנה כתב רבינו ירוחם ני"ב ח"ג, ז"ל, נשים שטומנות מים חמין ונותנות לתוך הקדירה בשבת ונהגו מה שאין כן לעשות והוא טעות גמור, שהרי זה כמפנה ממיחם למיחם ומכירה לכירה שכתבתי למעלה שאסור, ואפי' שנתן המים בכלי ע"ג קדירה מערב שבת אסור לתת מן המים בתוך הקדירה בשבת, דהא אפשר שלא הוחמו כל צרכן מערב שבת והוי כמבשל וכו',[[4]](#footnote-5) כתב הרשב"א בספר תוה"ב בהל' שבת, מניחים כלי שיש בו מים חמין ע"ג חרס שיש בו מים חמין כדי שיהו עומדין בחמימותן, ומזה הטעם נהגו הנשים לתת מן הכלי שיש בו מים חמין לתוך קדירה של תבשיל כשצמק הרבה ממה שצריך, ואפילו כשהקדרה עומדת על הכירה, והר"ן גם כן נטה להתיר, עכ"ל.

ומבו' בד' רבינו ירוחם, שדעתו לאסור לערות מים לתוך קדירה שע"ג האש, משום דהוי כפינה ממיחם למיחם, ורק היכא שהיו המים בכלי שע"ג קדירה, דן להתיר לערות לתוך אותה קדירה, ובזה אסר משום מבשל, ואילו דעת הרשב"א להתיר בזה, ובב"י סימן רנ"ג הביא ד' הרשב"א, והביא מכל בו שאסר משום מגיס, אך לא אסר משום נתינה בתחילה.[[5]](#footnote-6)

וכ"נ בד' הר"י מלוניל בסוגיין, ז"ל, ואע"ג דבס"פ במה טומנין מ' דיותר אסור להטמין לכתחילה באותו מיחם יותר מבמיחם אחר, ל"ד דהתם מיירי ממיחם חם למיחם צונן, משו"ה שרי רשב"ג דהשתא אוקורי מוקיר לי' וכו', אבל הכא מיירי ממיחם חם למיחם חם, עכ"ל.

ובפשוטו נ' דמש"כ דהכא מיירי ממיחם חם למיחם חם, כונתו שמעביר למיחם אחר שעומד ע"ג האש, ולפ"ז הרי מבו' בדבריו שדעתו כדעת רבינו ירוחם דאף שמפנה למיחם אחר שע"ג האש, ה"ז אסור.

ושוב מצאתי הדברים מפורשים גם בד' הרא"ה שהביא בשיטה להר"נ לקמן ד"מ:, ז"ל, ועכשיו למדנו זכות להתיר מה שנהגו עכשיו ליתן מים חמין לתוך החמין בשבת וכו' והו"ל כחזרה דמותר בגרו"ק, ואי משום דנותן מכלי לקדירה, הא לעיל איבעיא לן בפינן ממיחם למיחם לענין חזרה ולא איפשיטא ולקולא עבדינן, עכ"ל, ומפורש בדבריו שאף שנותן מן הכלי לקדירה שע"ג האש, הוי בכלל האיבעיא דפינה ממיחם למיחם.

ולפמש"נ נ' טעם הפלוגתא בזה, דרבינו ירוחם והר"י מלוניל והרא"ה מפרשים, דהא דפינה ממיחם למיחם חשיב כנתינה בתחילה, הוא משום שנותן במיחם אחר של"ה בו מתחילה ע"ג האש, וע"כ יש לאסור אף בשנותן לתוך מיחם אחר העומד ע"ג האש, אך הרשב"א ס"ל דהא דפינה ממיחם למיחם חשיב כנתינה בתחילה הוא משום דחשיב כהניחו ע"ג קרקע, וזה ל"ש היכא שנותנו למיחם אחר העומד ע"ג האש, וכמש"נ.

ויש לסייע למש"נ בדעת רבינו ירוחם, ממש"כ רבינו ירוחם דהוי זה כמפנה ממיחם למיחם ומכירה לכירה שכתבתי למעלה שאסור, והנה הא דמפנה מכירה לכירה אסור, פירש רבינו ירוחם לעיל מינה, ז"ל, ובירושלמי כתב שאין מחזירין מכירה זו לדירה אחרת שאם נטלה מכירה אחת אסור להחזירה לכירה אחרת דהוי כנותן ע"ג כירה לכתחלה בשבת, עכ"ל, אך ברמב"ם פ"ג הי"א כתב דמותר להחזיר לכירה אחרת, וע' או"ש רפ"ג, והנה הרי הא דבפינה מכירה לכירה חשיב כנתינה בתחילה, הוא משום דמעיקרא לא הי' ע"ג כירה זו, ומדמדמה רבינו ירוחם דין פינה ממיחם למיחם לדין פינה מכירה לכירה, מ' דתרוייהו חד דינא נינהו, דכל שבא ליתן בתוך מיחם אחר או ע"ג כירה אחרת חשיב כנתינה בתחילה, וזה כמש"נ בדעתו.

יד] ונ' עוד בזה, במש"כ הרמב"ן והר"ן ע"פ הירושלמי דכל הא דאסרינן בהניחו ע"ג קרקע ובשאין דעתו להחזיר, הוא רק בשטלו מבעו"י, אבל אם נטלו משחשיכה אפי' בהני גווני מותר להחזירו, והטעם בזה פירש הרמב"ן, ז"ל, ולפיכך אסרו להניחו ע"ג קרקע משום דדמיא למתחיל להניח ולבשל מאחר שסילקו מער"ש, עכ"ל, והיינו כמו שפירשו האחרונים, דרק בשנטלו מבעו"י, הוא דאם הניחו ע"ג קרקע וכו' חזינן לה כנתינה בתחילה, אך אם נטלו משבת חזינן לה לעולם כהמשך השהי' הקודמת.

והנה בל' הר"ן מבו' דגם איבעיא דפינה ממיחם למיחם, הויא רק בשנטלו מבעו"י, אך אם נטלו בשבת שרי להחזיר אף אם פינה ממיחם למיחם, וכ"ה בשו"ע הגר"ז סימן רנ"ג סעיף י"ט.

ונ' דזה ניחא רק לפ"מ שפירש הר"ן, דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם, הוא משום דחשיב כהניח ע"ג קרקע, וע"כ בנטלו בשבת דשרי להחזיר אף אם הניח ע"ג קרקע, משום דחזינן לה כהמשך השהי' הקודמת, ה"נ שרי להחזיר אף שפינה ממיחם למיחם.

אך אי נימא דהטעם לאסור בשפינה ממיחם למיחם הוא משום דמחזיר במיחם אחר שלא הי' בו מתחילה וע"כ חשיב כנתינה מתחילה, וכמש"נ בדעת רבינו ירוחם והר"י מלוניל, נ' דמה"ט יש לאסור אף היכא שנטלו בשבת, ודו"ק.

טו] וי"ל עוד נפ"מ בזה, במה שנקט הר"ן בסוגיין, דלהצד דפינה ממיחם למיחם אסור, היינו אף אם מחזיר למיחם הראשון, ואדרבה דן הר"ן לפרש דכל האיבעיא הויא רק בכה"ג.

וי"ל דכ"ז הוא לטעמי' דמפרש דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום דהוי כהניחה ע"ג קרקע, וע"כ כ"ש דיש לאסור בשהחזירה למיחם הראשון, אך אי נימא דהטעם לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום דמחזיר במיחם אחר שלא הי' בו בתחילה וע"כ חשיב כנתינה מתחילה, הרי י"ל דאם החזירו למיחם הראשון שפיר שרי להחזירו.

אך יש לפקפק בזה, די"ל דאף אם טעם האיסור בפינה ממיחם למיחם, הוא משום שמחזיר במיחם אחר שלא הי' בו מתחילה, מ"מ י"ל דאחר שאינו רשאי להחזיר המיחם האחר ע"ג האש, תו מכח זה חשיב כהניחו ע"ג קרקע, ודו"ק.

טז] יש לציין עוד בענין זה, למש"כ במנחת שלמה תנינא סימן י', דלפמש"כ הר"ן דפינה ממיחם למיחם אין אסור אא"כ החזירו למיחם הראשון, י"ל דאף אם מעביר ע"י כוס ממיחם למיחם שרי ליתן המיחם השני ע"ג האש, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה, וכעי"ז כתב הגרש"א שליט"א ונד' בסו"ס ארחות שבת, עיי"ש.

**ג**

יז] מצינו שיטה חדשה בביאור האיבעיא דפינה ממיחם למיחם, בתשובת מהר"ם שבהגמ"ר בפירקין, ז"ל, והא דמיבע"ל פינה ממיחם למיחם מהו וכו', ה"מ שסילק הקדירה ממיחם זה והוליכה והניחה במקום אחר על מיחם אחר, ומיבע"ל אי אמרי' דהוי כהניחה ע"ג קרקע או לא, אבל הכא כיון דחד דותכא דמפיק לה מכירה זו ומחזירה לאותה כירה עצמה מותר, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמפרש דמיחם היינו כירה, וכמש"כ שסילק הקדירה ממיחם זה וכו', ומכוון האיבעיא היא אם מותר ליתן הקדירה על כירה אחרת, ומה שדימה להניחה ע"ג קרקע, נ' דהיינו דכ"ה דבהניחה ע"ג קרקע אסור דהוי כנתינה בתחילה, ה"נ אסור ליתן ע"ג כירה אחרת, וכ"ה בלשונו לעיל מינה, ובשבת אסור להניחה ע"ג מיחם אחר אלא להחזיר לאותו מיחם עצמו שהוסרה שם, תדע דאפי' פינה ממיחם למיחם מיבע"ל ומסיק בתיקו ואסור וכו', עכ"ל.

וכ"ה בפי' רבינו פרחי' בסוגיין, ז"ל, דכיון שפינה קדירתו ממיחם שהבלו רב למיחם שהבלו מועט, די"ל שאין בעל התבשיל הזה מקפיד על תוספת חום קדירתו כלל, שהרי די לו בחום מועט ולעולם לא יבא לידי חיתוי ויהא מותר להניח קדירתו על מיחם השני, או י"ל כ"ש שצריך לקדירתו חום יותר שהרי המיחם חומו מועט ושמא ישכח ויבא לחתות המיחם השני שאין הבלו רב כמיחם הראשון, עכ"ל.

ובעיקר דין זה, אם שרי להחזיר לכירה אחרת, נחלקו בזה הראשונים, דהרמב"ם פ"ג הי"א כתב דמותר, ורבינו ירוחם ני"ב ח"ג כתב דאסור, והבאנו דבריו לעיל סקי"ג.

ובפירש"י בסוגיין פירש מיחם קומקומוס שמחמם בו חמין, וע' ראש יוסף שפירש מאי אתא לאשמועי', ואחר שמצינו פי' מהר"ם ורבינו פרחי' נ' דאתי רש"י לאפוקי מפי' זה, וזהו שפירש דמיחם לאו היינו כירה, אלא היינו קומקומוס שמחממין בו חמין, וז"ב.

יח] אמנם צ"ע בזה, במשה"ק מהר"ם שם דמ"ש מהטמנה דפינה ממיחם למיחם שרי, ולכאו' לפ"מ שפירש דמש"א הכא פינה ממיחם למיחם היינו שפינה הקדירה לכירה אחרת, א"כ ל"ד כלל להתם, דהתם הרי המכוון שפינה המים מקדירה זו לקדירה אחרת, וא"כ מה מדמי לה מהר"ם להכא.

אמנם באמת מצינו בראבי"ה סי' ר"ט, שמפרש גם לדינא דהתם בשפינה הקדירה למקום אחר, ז"ל, ולא אסרו אלא באותו מיחם אבל פנה ממיחם למיחם מותר, ונראה לי שאם דואג שמא ישרפו החמין מותר לסלקם וכו' ולתתם דרך ההטמנה תחת כר וכסת, דדמי כמו ממיחם למיחם, אבל במקומו הראשון אסור להחזיר, עכ"ל, והדברים מחודשים מאד.

ויל"ע אם יל"פ כן בד' מהר"ם, שכתב שם בתו"ד שאני התם וכו' הלכך כי "עירה" ממיחם למיחם וכו', ונ' להדיא דמפרש לההיא דהתם בשפינה המים מקדירה זו לקדירה אחרת, וצ"ע בזה.

**ד**

יט] בשיטה להר"נ בסוגיין כתב, ז"ל, ואין כן דעת רוב הפוסקים אלא לחומרא דכל שהניחן ע"ג קרקע אפי' דעתו להחזיר אסור, ואין העולם נזהרין ע"ז וכו', וטוב לתת מפה או כר תחת הקדירה כדי שלא יניחנה ע"ג הקרקע ממש, עכ"ל.

והדברים צ"ב רב, אטו הא דהניחה ע"ג קרקע אסור הוא משום שהקרקע אוסרת במגעה, שיועיל ליתן מפה או כר להפסיק בין הקרקע לבין הקדירה.

ונ' בביאור דבריו, לפמש"כ בפי' הר"י מלוניל בסוגיין, ז"ל, ע"ג מיטה מהו, מי אמרינן כיון דלא הניחן ע"ג קרקע נמצא שכונתו היתה להחזירה "ולכן הניחה ע"ג מטה ובגדים שלא תצטנן כ"כ", או"ד ל"ש ואסור, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"י מלוניל, דהא דהניחה ע"ג קרקע אסור להחזירה, הוא משום שהקדירה מצטננת בהנחתה ע"ג קרקע, וע"כ כל שמניחה ע"ג קרקע ומצננה נראה מזה שאין דעתו להחזירה, והוי זה סילוק מן הכירה, וע"כ אסור להחזירה.

ומצינו כן גם בפי' הר"י מלוניל לקמן דנ"א. עיי"ש, וכ"ה בקצרה בשיטה להר"נ שם, ז"ל, כשנטל קדירתו מן ההטמנה מותר להטמינו ולא גזרי' בהא שמא ירתיח, לפי שכיון שהרתיחו מבעו"י ובשעה שכיסהו הי' רותח הרבה, עדין מחזיר בחמימותו כל היום כיון וכו' ועוד שלא הניח הקדירה ע"ג קרקע שיצטנן, עכ"ל, וס"ל להר"י מלוניל והשיטה להר"נ דגם בהטמנה איכא לתנאי חזרה, דאם הניחה ע"ג קרקע אסור לחזור ולהטמין, ונת' בזה במק"א, והרי להדיא דהגריעותא בשהניח הקדירה ע"ג קרקע, הוא משום שהיא מצטננת בזה.

ולפ"ז מבו' היטב מש"כ השיטה להר"נ דמהני לתת מפה או כר תחת הקדירה כדי שלא יניחנה ע"ג קרקע ממש, דכיון דהגריעותא בשהניח ע"ג קרקע הוא משום שהיא מצטננת מן הקרקע, ע"כ כל שמניח מפה או כר להפסיק בין הקרקע לקדירה, וכבר אין הקדירה מצטננת כ"כ מן הקרקע, שרי להחזירה, וז"ב בדעת השיטה להר"נ בעזה"י.

1. ותי' התוס' דגבי הטמנה שרי טפי כשהוא קר דבחיתוי מועט לא יועיל, עכ"ל, ובתו"י כתב, דהתם בהטמנה וכו' ליכא למיחש לחיתוי דבלא חיתוי יתחמם הרבה וכו', עכ"ל, ובספה"י סימן ר"מ, ז"ל, התם טעמא כמו שפי' רבי' שמואל בפירושיו, דכיון שמתעסק לצננם לא גזירנן שמא יחתה בגחלים, עכ"ל, ודבריהם צ"ב, שהרי התם איירי בהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת, שאיסורו אינו משום חשש חיתוי אלא שמא ירתיח.

   אמנם באמת מד' התו"י שכתב לישב דהתם בהטמנה "דהוי לצורך מחר" ליכא למיחש לחיתוי, נ' ללמוד שפירשו לדינא דהתם בהטמנה בדבר המוסיף מבעו"י, וזהו שחילק בין הטמנה לשהי', אך הדברים צ"ב, דכל ברייתא דהתם איירי בדינא דהטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, וכנראה זה משה"ק בתו"י בסו"ד, ז"ל, ומיהו קצת משמע התם דמיירי במטמין בלילה, עכ"ל, והיינו דמשמע התם דלא איירי בהטמנה מבעו"י, אלא איירי בהטמנה בשבת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצריך להוסיף, דגם למש"כ הראשונים לקמן דנ"א. דהא דפינה ממיחם למיחם מותר הוא משום דמותר להטמין את הצונן, נמי קשיא קו' התוס', דהגם דבחזרה ונתינה בתחילה ליכא להיתר זה דצונן, וע"כ אין להקשות דמ"ש התם דשרי בפינה ממיחם למיחם והכא אסור, דשאני התם דמותר להטמין את הצונן, וע"כ מותר בפינה ממיחם למיחם דחשיב כצונן, ומשא"כ הכא דאסור אף בצונן, מ"מ אכתי קשיא מהתם, דהתם חזינן דהא דפינה ממיחם למיחם הוי טעם שלא לחוש לחיתוי, ואילו הכא אמרי' דמכח הא דפינה ממיחם למיחם יש לחוש טפי לחיתוי, וכ"ה בל' התוס', דעיקר קושייתם דהתם חזינן דשרי טפי בפינה ממיחם למיחם, והכא משמע איפכא, והרי שלא הקשו מ"ט לא שרינן הכא כ"ה דשרינן התם, אלא הקשו דהתם מבו' דבפינה ממיחם למיחם שרי טפי והכא מבו' דיש לאסור טפי.

   אך בתו"י לקמן דנ"א. תירץ עפי"ז, ז"ל, דהתם רוצה בחמימותן לכך יש לאסור כשהוא צונן, אבל הכא גבי הטמנה כל כמה שהוא צונן טפי שפיר דמי, כדאמר לעיל רבי התיר להטמין את הצונן, עכ"ל, ונ' כונתו, דהגם דלגבי הטמנה מכח הא דהוא צונן אין לחוש לחיתוי, מ"מ בחזרה שהוא רוצה בחמימותן, יש לחוש טפי לחיתוי בדהוי צונן, וכעי"ז כתב בתשובת מהר"ם שבהגמ"ר בפירקין, ז"ל, שאני התם דטעמא וכו' משום שמא ירתיח, הלכך כי עירה ממיחם למיחם מוכח שאינו חפץ להרתיח וליכא למיחש דהשתא אוקורי וכו', אבל הכא לענין השהה כשנותנין לכירה שהסיקוה בגפת ובעצים והיא חמה ביותר בשעה שהוא משים עלי' ל"ש למימר הכי וכו', עכ"ל, וכעי"ז בספר הישר סימן ר"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתינה בתחילה ודאי אסורה אף היכא דפינה ממיחם למיחם, דלא מיבעיא למה שפירשו הרמב"ם וש"ר דהתירא דפינה ממיחם למיחם הוא משום דהוי כצונן ומותר להטמין את הצונן, הרי ודאי דאין להתיר משו"ז נתינה בתחילה, שהרי איסור נתינה בתחילה הוא אף בצונן, אלא אף לדעת רש"י דהוי זה היתר בפנ"ע דהשתא אוקורי מוקיר לי' וכו', מ"מ לא מצינו היתר זה בנתינה בתחילה, ובודאי אסור ליתן בתחילה אף היכא שפינה ממיחם למיחם, דאטו בהניחה ע"ג קרקע שאסור להחזירה, יהא שרי לפנותה למיחם אחר ולהחזירה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ילה"ע דמה הוצרך לטעם זה, הרי כיון דאיירי בשהיו המים בכלי שע"ג קדירה, לכאו' בדין שיהא אסור ליתנם בתוך הקדירה, שהרי הביא רבינו ירוחם להלן פלוגתת הראשונים אם מותר ליתן בתחילה ע"ג מיחם שעל האש, ולדעת הסוברים דמותר ליתן בתחילה, לכאו' בדין שיהא אסור להעביר דבר שע"ג קדירה וליתנו בתוך הקדירה, וכ"כ החזו"א סימן ל"ז סקי"א, ומד' רבינו ירוחם נ' שאי"ז כן, אלא הגם דמותר ליתן בתחילה ע"ג קדירה שעל האש משום שאי"ז דרך בישול, מ"מ מותר להעביר דבר שע"ג קדירה וליתנו בתוך הקדירה, ואי דתיקשי דא"כ יהא מותר ליתן בתחילה בשבת, ע"י שיתן מתחילה ע"ג קדירה ואח"כ יעביר משם לתוך הקדירה, נ' דל"ק, דהגם דדבר שהי' ע"ג קדירה בער"ש מותר להעבירו לתוך הקדירה בשבת, מ"מ ליתן מתחילה ע"ג קדירה ולהעבירו משם לתוך הקדירה אסור, דהגם דכל מעשה בפנ"ע אינו אסור, מ"מ ב' המעשים יחד הוו מעשה נתינה בתחילה האסור, ודלא כמו שנתקשו רבים בכעי"ז, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע ד' הפמ"ג שהבאנו לעיל שנקט דאף כה"ג חשיב כפינה ממיחם למיחם לדעת רש"י, וצ"ע דזה נסתר מד' הרשב"א והכל בו, ואין לומר דס"ל להרשב"א דאזלי' בהך איבעיא לקולא, שהרי מפורש בחי' הרשב"א בסוגיין דאזלי' בהנך איבעיות לחומרא, אך מלבד די"ל שדעת הרשב"א כדעת התוס' דכל הא דפינה ממיחם למיחם אסור להחזיר, הוא רק משום שנתקרר, וע"כ בכה"ג שפינה לכלי ראשון אין לאסור, גם י"ל דהדבר חלוק, דהגם דאם פינה לכ"ר שאינו על האש אסור להחזירו, מ"מ אם מפנה לכ"ר העומד על האש שרי, ודו"ק, גם יש לדחות כמש"נ לעיל, די"ל דהפמ"ג איירי בכ"ר שעמד על האש והניחו ע"ג קרקע ופינהו, ואח"כ פינה אליו ממיחם אחר, דכה"ג ודאי חשיב כהניחו ע"ג קרקע. [↑](#footnote-ref-6)