גיטין א ב - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**מסכת גיטין**

**פרק ראשון - המביא גט קמא**

**דף ב' ע"א**

**רש"י ד"ה צריך וכו' ושליח זה הבעל עשאו שליח להולכה.** עי' ר"ן לקמן ב. מדפי הרי"ף ד"ה וכתב, שכתב דרש"י כתב כן משום דשליח לקבלה אינו צריך לומר בפני נכתב ובפ"נ, עיי"ש הטעם, וע"ע במהר"ם שי"ף ובחתם סופר מש"כ בזה.

**מתני'.** **ואם יש עליו עוררין יתקיים בחותמיו.** עי' רמב"ם פ"ז מהלכות גירושין הכ"ד שכתב דאשה עצמה שהביאה גיטה אין חוששין שמא מזויף הוא עד שיערער הבעל, וכ"כ שם פי"ב ה"ב, ועי' בהשגת הראב"ד שם שכתב "אומר אני שיתקיים בחותמיו אע"פ שלא יצא עליו ערער", וע"ע רמב"ם פ"ו מהלכות עבדים ה"ז ובהשגת הראב"ד שם ובלח"מ שם ובריטב"א לקמן כד. ד"ה אשה. - ועי' לח"מ בפ"ז מהל' גירושין שם שכתב דאף לדעת הראב"ד מדינא לא חיישינן לזיוף, אלא דחיישינן שמא יבא הבעל ויערער, ומשו"ה בא"י מודה הראב"ד דאין צריך קיום. ועי' בית שמואל סימן קמ"ב ס"ק כ"ו שכתב דהא דבא"י א"צ לומר בפני נכתב ובפני נחתם מיירי לדעת הראב"ד בשליח, דכיון דאתי בתורת שליחות שאני, ועי' תורת גיטין שם סעיף י"ד שכתב דמשמע מדבריו דאשה עצמה המביאה גיטה בא"י צריכה קיום, ועיי"ש שהביא דבריב"ש מבואר להדיא דאף האשה עצמה אינה צריכה קיום. - ועי' בדרכי משה סימן קמ"ב אות א' שכתב דמדברי כל הפוסקים נראה דשליח לקבלה אינו צריך לומר בפני נכתב ובפ"נ, ומבואר דאף הראב"ד מודה בזה.

**שם.** עי' רמב"ם פ"ז מהלכות גירושין הכ"ד שכתב דהא דלא חיישינן למזויף באשה עצמה שהביאה גיטה הוא משום "שאין דיני האיסורין כדיני הממונות", ועי' מ"מ שם שכתב "שהרי אמרו האשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת, חזקה אין אשה מעיזה פניה בפני בעלה, וזו ראיה ברורה שאין האיסורין כדיני ממונות", ועי' לח"מ שם שהקשה דהא אף בממון אמרינן חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בע"ח, ועי' אבן האזל פ"ו מהלכות עבדים ה"ז ד"ה ובדברינו.

**שם.** עי' רמב"ם פ"ז מהלכות גירושין הכ"ד (הובא בקטע הקודם) ועי' בשיעורי הגרש"ר אות ז' שהקשה דבפ"ו מהלכות עבדים ה"ז כתב הרמב"ם גבי עבד שהביא גיטו שאין צריך קיום, כמו באשה, ובעבד הרי יש גם ממונות, ועיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' י"ל דכיון שאין האדון מערער אין בי"ד נזקקין לממון דאין כאן תובע וכל הנידון הוא רק על האיסורים, וע"ע באבן האזל בהלכות עבדים שם ד"ה והנה כאן.

**תוד"ה ואם יש עליו עוררין יתקיים בחותמיו, אבל כל זמן דלא אתי בעל ומערער נשאת על פי הגט ולא טענינן מזויף.** עי' ר"ן לקמן ב: מדפי הרי"ף ד"ה וכתבו בתוס', שכתב דבתוס' הוכיחו מהכא דאף בממון לא חיישינן למזויף אלא כשהמלוה טוען ברי, אבל בנפרע שלא בפניו לא טענינן מזויף, וכתב הר"ן ע"ז דמהכא ליכא למגמר לפי שאין האשה ממונו של בעל אלא ברשות עצמה היא לינשא, ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות גירושין שפירש דכוונתו דהבעל לאו בע"ד הוא, וע"ע בחידושי הרמב"ן לקמן ט. בהשמטות (ועי' בקטע הבא), ועי' בחידושי הרשב"א לקמן ט. שכתב דשאני הכא דלא מגבינן מיניה דבעל מידי אלא אפקועי ממונא, ומשו"ה לא טענינן מזויף, וכן בשובר שיוצא על שטר של יתומים אע"פ שאינו מקוים, לא מגבינן בשטרא, ועי' שו"ת הרמב"ן סימן ח' שכתב דכל שטר שאינו מקוים לאו כלום הוא, ומי שהוציא שובר על שטר של יתומים כל זמן שאינו מקיימו מגבינן בשטרא, ועיי"ש שהקשה א"כ אמאי האשה שהביאה גיטה בא"י יכולה לינשא בלא קיום, ועיי"ש מה שכתב בזה.

**שם.** עי' בחידושי הרמב"ן לקמן ט. בהשמטות שכתב דהא דלא טענינן מזויף בגט, הוא משום שאין האשה ממונו של בעל (עי' בקטע הקודם) ועוד מתוך חומר שהחמרת עליה בסופה הקלת עליה בתחילתה, ועי' שו"ת הריב"ש סימן שפ"ה ד"ה ומה שכתב, שהקשה דבב"מ כ. מבואר דאיסורא חמור מממון, וכיון שבממון טענינן מזויף כ"ש באיסורא, וע"כ כתב דודאי הטעם האחרון הוא העיקר.

**בא"ד.** **דמשום עיגונא אקילו בה רבנן.** עי' מהר"ם שי"ף שהקשה דהא בממון כתבו דטענינן משום לא שבקת חיי לכל בריה, וא"כ בגט דלא שייך לא שבקת חיי לא טענינן אף בלא עיגונא, ועיי"ש מה שתירץ.

**בא"ד.** **אבל בממון טענינן מזויף לנפרע שלא בפניו ומיתומים ומלקוחות דאל"כ לא שבקת חיי לכל בריה וכו'.** עי' תוס' ב"מ יג: ד"ה הא קאמר, דמבואר דהא דבלא טעמא דלא שבקת לא טענינן מזויף הוא משום דמזויף לא שכיח, ועי' תוס' כתובות צב: ד"ה דינא הוא, שכתבו דכיון דמדאורייתא אין צריך שום שטר קיום, אף מדרבנן לא הצריכו קיום אלא בטענת ברי.

**בא"ד.** **ומיהו מזה אין להוכיח דאפילו לא טענינן להו מזויף טענינן להו פרוע.** עי' מהר"ם שהקשה מאי נפק"מ אי אינו גובה מחמת מזויף או מחמת פרוע, ותירץ דנפק"מ בתוך זמנו דא"א לטעון פרוע, ועי' רש"ש שהקשה דא"כ אכתי לא שבקת חיי דיזייף שטר שעדיין לא הגיע זמן הפירעון, וע"ע פנ"י מש"כ בזה.

**בא"ד.** **כיון דהוא עצמו היה נאמן לומר פרוע מגו דאי בעי אמר מזויף וכו' טענינן להו פרוע אע"ג דלא טענינן להו נאנסו.** עי' רמב"ן במלחמות ב"ב לז. מדפי הרי"ף שכתב דאדרבא מהתם מוכח דטענינן להו נאנסו, דהא אין נאמנות טענת החזרתי אלא מחמת טענת נאנסו, ואי אין טוענין להם נאנסו אף החזרתי א"א לטעון להם, (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' קוב"ש ח"ב סימן ג' עוד בדיני מגו אות ד-ה שהוכיח מכאן דבמגו יש את כח הנאמנות של הטענה האחרת, ומשו"ה אע"ג דליכא הכא מה לו לשקר שייך מגו, ועיי"ש באות ו-ז מש"כ בדעת הרמב"ן (הובא בקטע הקודם).

**בא"ד.** **אלא היינו טעמא דלא יחזיר כיון דאיתרע בנפילתו ולוה טוען מזויף הוא אין לגבות מן הדין אפילו ימצא עדי קיום.** עי' בחידושי רעק"א שכתב די"ל עוד עפ"י המבואר בטור דקיום ע"י דמיון חתימות קיום גרוע הוא, ומהני רק מדרבנן, וא"כ י"ל דבאיתרע בנפילה בעינן קיום מעליא, וחיישינן שמא לאחר זמן יקיימו המלוה ע"י דמיון חתימות.

**דף ב' ע"ב**

**בגמ'.** **מאי בינייהו.** עי' תורת גיטין שהקשה אמתי לא קאמר דאיכא בינייהו דאי אתי בעל ומערער דמזויף הוא לרבה נאמן ולרבא אינו נאמן, והוכיח מזה דאף לרבה מהני שלא יוכל הבעל לטעון מזויף, וכן הוכיח בחידושי הר"ן לקמן ה: ד"ה לימא.

**בגמ'.** **איכא בינייהו דאתיוהו בי תרי.** עי' רמב"ם פ"ז מהלכות גירושין הי"ד שכתב דשנים שהביאו גט אין הבעל יכול לערער, ועי' טור סימן קמ"ב שכתב דאע"פ שיכולה לינשא אף בלא קיום מ"מ אם יבא הבעל ויערער צריכה לקיים הגט, ועי' ב"י שם מה שהקשה ע"ז, ועי' דרישה שם שהקשה בשם המהרש"ל מה ערער שייך במקום תרי, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע ב"ח שם מש"כ בזה, ועי' תורת גיטין שם סעיף י"ח מה שהקשה ע"ז, וע"כ פירש דשנים שהביאו גט אינם צריכים למוסרו לה בבי"ד, ואפ"ה לא חיישינן לערעור עיי"ש הטעם, ומשו"ה אם בא הבעל וערער צריך לקיימו, כיון דעדיין לא העידו בבי"ד, ועי' רש"י לקמן טז. ד"ה אבל הגט יוצא, "בבי"ד", וכן משמע בתוס' שם ד"ה אבל גט, שכתבו דאם האחד שליח והשני "מעיד", וכן מבואר במ"מ בהלכות גירושין שם בשם הרשב"א.

**תוד"ה דאתיוה בי תרי וכו' ומפרש ריב"א דאתיוה בי תרי ואמרי שהבעל שלחם וכו'.** עי' תורת גיטין סימן קמ"ב סעיף י"ח שהקשה דהא שנים שמביאים גט אינם צריכים למוסרו לה בבי"ד, וא"כ אכתי קשה דאטו בכיפא תלו להו דהא עדיין לא העידו בבי"ד, ועיי"ש מה שתירץ (ועי' בקטע הקודם).

**בא"ד.** **ומה אילו יאמרו בפנינו גירשה מי לא מהמני, ולהאי לא חיישינן שמא החתים במזיד עדים פסולים וכו'.** עי' חתם סופר שהקשה אמאי בעינן מגו ולא סגי במה שאומרים שהם שלוחים וממילא הוי מקוים דלא חשוד לקלקלה, ותירץ דזה עדות על עצמם ובלא מגו אינם נאמנים לומר שהם שלוחים.

**שם.** עי' חתם סופר שהקשה דהא מגו לבי תרי לא אמרינן, (עי' תוס' קידושין מג: ד"ה והשתא).

**בגמ'.** **אימור דאמרינן עד אחד נאמן באיסורים כגון חתיכה ספק של חלב ספק של שומן דלא איתחזק איסורא אבל הכא דאיתחזק איסורא דאשת איש וכו'.** עי' בחידושי רעק"א כתובות יג: ד"ה ואפשר, שכתב דהא דעד אחד אינו נאמן באיתחזק איסורא היינו דוקא היכא דבלא עדותו לא היה ספק כלל דמה"ת דנשתנה, אבל היכא דיש ספק לפנינו ע"א נאמן אף נגד חזקה, וכ"כ בפתחי תשובה יו"ד סימן קכ"ז ס"ק י"ב, ולכאו' קשה א"כ הכא אמאי חשיב אתחזק איסורא הא איכא גט לפנינו ויש ספק אם נכתב לשמה, וביותר קשה לקמן ג. דאמרינן הכי אליבא דרבא והתם הספק הוא אם הגט מזויף, ואמאי לא חשיב שיש ספק לפנינו, וצ"ע.

**שם**. עי' בחידושי רעק"א שכתב דאע"פ שמעיד על הגט קודם שנותנו לה, ואף לדבריו אכתי אשת איש היא, מ"מ חשיב נגד חזקה, כיון שאח"כ כשיתן לה נתירה על פי עדותו, וע"ע בחידושי רעק"א בשו"ע יו"ד סוף סימן ט"ו, ועי' תורת גיטין על תוד"ה הוי דבר שבערוה.

**שם**. עי' פמ"ג בסדר הנהגות עם השואל באו"ה [בסוף הפתיחה כוללת לאו"ח] סדר ראשון אות ד' שהקשה איך נאמן מורה הוראה בפסקיו נגד איתחזק הא עד אחד הוא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בשבילי דוד על הש"ש שמעתא ו' פ"ו אות ה' שכתב דעדות היא רק לברר המציאות, אבל להורות איך הדין על פי התורה אין צריך לזה עדות דכך הוא מסירת התורה מרב לתלמיד ואע"פ שהוא יחיד, ומשה רבינו נמי יחיד היה ונאמן לומר שכך קיבל מסיני אפילו בדיני ממונות, ועדיין צ"ב היכא שסומכים על בדיקתו לברר המציאות כגון בטריפות ומום בכור וכיו"ב אמאי נאמן אף נגד איתחזק, וצ"ע.

**בגמ'**. **הוי דבר שבערוה ואין דבר שבערוה פחות משנים.** עי' ש"ש ש"ו פ"ג שכתב בשם תשו' מיימוני דהיכא דליכא חזקה נאמן עד אחד אף בדבר שבערוה, ועיי"ש מה שביאר בדבריו, וע"ע בית הלוי ח"ב סימן ל"ז ובקובץ ביאורים אות א'.

**רש"י ד"ה ומשני ע"א נאמן באיסורים, שהרי האמינה תורה כל אחד ואחד מישראל על הפרשת תרומה וכו'.** עי' רש"י יבמות פח. ד"ה ואמר ברי לי, שכתב "דאי לאו הכי אין לך אדם אוכל משל חבירו ואין לך אדם סומך על בני ביתו".

**תוד"ה עד אחד נאמן באיסורין וכו' ולא היה לו להזכיר הפרשת תרומה ושחיטה דבהנהו נאמן אע"ג דאיתחזק איסורא משום דבידו לתקנם.** עי' מהר"ם שי"ף שכתב דה"ה ניקור הגיד והחלב, וכן מבואר בריטב"א, אבל בתוס' הרא"ש כתב דניקור הגיד והחלב אין זה בידו, וע"ע בש"ש ש"ו פ"ה שהביא מחלוקת הש"ך והט"ז אי ניקור הגיד חשיב איתחזק איסורא, ועיי"ש מה שביאר בזה.

**שם**. עי' בחידושי הר"ן שכתב דצ"ל בדעת רש"י דס"ל דאתחזק איסורא ובידו לתקן שוה כלא איתחזק איסורא ואין בידו לתקן, וע"ע ש"ש ש"ו פ"ו ד"ה ובמוהרי"ק.

**בא"ד.** **וי"ל דאינה בחזקת שתהא רואה כל שעה וכשעברו שבעה טהורה ממילא ולא איתחזק איסורא וגם בידה לטבול.** עי' מהרש"א שהקשה דא"כ הדרא קושיין לדוכתא דליכא למילף מנדה להיכא דאין בידו, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה עד אחד נאמן באיסורין, הקשה ר"ת וכו' ותירץ דה"ק דעד אחד נאמן באיסורין בכה"ג שעיקר הגט נעשה כבר ושוב אין צריך אלא גילוי מילתא לידע אם לשמה נכתב.** עי' דברי יחזקאל סימן ל"א אות א' שביאר בשם הגר"ח דהא דבעינן ב' עדים בגט אין זה מדין דבר שבערוה אלא מדין שטר, דבפחות משני עדים אין זה שטר אלא חספא בעלמא, וכן הדין בכל שטר, ואם היה שטר באיסורים גם היה צריך שני עדים, ועיי"ש באות ב' מה שהקשה ע"ז.

**תוד"ה הוי דבר שבערוה, האי דנקט דבר שבערוה אומר ר"י וכו'.** עי' תורת גיטין מה שתירץ על קושית התוס'.

**תוד"ה ורבנן הוא דאצרוך וכו' וקשה דבהוחזק שני יוסף בן שמעון אפילו נכתב לשמו פסול לגרש בו לר"מ וכו'.** עי' רשב"א שכתב דאפשר דזה לא קשיא לרש"י דשמא הוא סבור דאף לר"מ לא בעינן מוכיח מתוך הגט, וע"ע רש"י לקמן כד: שפירש דהא דאמרינן התם דלא מהני לר"מ כשאין מוכיח מתוכו היינו לראיה על הגירושין דחיישינן שמא נתן לחברתה ונפל מידה ומצאתו זו.

**בא"ד.** **משום דבעינן שיהא מוכיח מתוך עדי החתימה הי מנייהו מגרשה.** עי' קוב"ש ח"ב סימן ל"ד אות ב' שביאר אמאי בעינן מוכח מתוכו.

**בא"ד.** **ואפילו לרבי אלעזר צריך עדי מסירה שידעו שהבעל עשאו שליח.** עי' תוס' הרא"ש שכתב "ולר' אלעזר בעינן שיהא מוכיח לעדי מסירה הי מנייהו מגרש כמו לר"מ בעדי חתימה", ומבואר דהוא מדין מוכיח מתוכו, ועיי"ש שהביא ראיה לזה.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דמשנה ערוכה היא לקמן סג: דאשה שעשתה שליח לקבלה אין צריכים העדי מסירה לידע שהוא השליח, וא"כ הכא נמי אמאי צריך שידעו העדי מסירה שעשאו הבעל שליח, ועי' בחידושי הגרנ"ט סימן ס"ו מש"כ בזה.

**דף ג' ע"א**

**רש"י ד"ה דאי מצרכת תרי וכו' השתא אתי ומערער ואוקי חד לבהדי חד.** עי' פני יהושע שהקשה דלקמן ט. אמרינן דערעור דחד לא מהני כלל אלא רק ערעור דבעל, וא"כ בעל עדיף מעד אחד, עוד הקשה דהא קיי"ל דכל מקום שעד אחד נאמן הרי הוא כשנים, ואם הבעל הוא כע"א הו"ל עד אחד במקום שנים, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' גירושין מש"כ בזה. ועי' תוס' רי"ד שכתב "ואוקי חד לבהדי חד" על הא דמקשינן לקמן אליבא דרבא והתם מיירי שהבעל מערער דמזויף הוא.

**בגמ'.** **בדין הוא דבקיום שטרות נמי לא ליבעי כדר"ל דאמר ר"ל עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד.** עי' ריטב"א שהקשה מאי הראיה מר"ל הא ר"ל מיירי לענין שאין יכולים לחזור בהם, והכא הספק שמא לא חתמוהו עדים מעולם.

**דף ג' ע"ב**

**בגמ'.** **אי ר"מ חתימה בעי כתיבה לא בעי.** עי' חידושי רעק"א שהקשה דילמא רבה סבר כשמואל (לקמן פו.) דכתב סופר ועד כשר בדיעבד, דסופר נמי עד הוא, וא"כ בעינן כתיבה לשמה מדין חתימה, ועיי"ש שהוכיח מזה דאם חלק מהעדים חתמו שלא לשמה הגט כשר, ולא הוי כנמצא אחד מהם קרוב או פסול, כיון דאין זה פסול בגוף העד, ועי' קה"י סימן ג' מה שהקשה ע"ז, וע"ע בקובץ ביאורים אות ג'.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א לעיל ב: ד"ה רש"י ד"ה ורבנן, שהקשה איך שייך גבי חתימה פסול שלא לשמה, הא כל שלא חתמו לבעל זה שמגרש את אשתו ליכא עדות כלל ואף בשאר שטרות פסול, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות תר - תרא מה שתירץ ע"ז וע"ע בקה"י סימן ג' ד"ה אבל כשעד זה, מש"כ בזה.

**בגמ' אי רבי אלעזר כתיבה בעי חתימה לא בעי.** עי' ריטב"א שהקשה דהא מודה ר"א דעדי חתימה נמי כרתי, וא"כ בכה"ג בעינן גם חתימה לשמה, ותירץ דהכא כיון דהשליח נותנו לה בפני ב' או ג' (כדלעיל עמוד א') לעולם איכא עדי מסירה, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז בתירוץ הגמ' "מודה רבי אלעזר במזוייף מתוכו שהוא פסול". ומבואר בדבריו דהיכא דעדי חתימה כרתי לרבי אלעזר בעינן גם כתיבה לשמה וגם חתימה לשמה, וכן דעת הרמב"ן במלחמות לקמן מו. מדפי הרי"ף ובספר הזכות לקמן מח. מדפי הרי"ף, ועיי"ש מה שביאר בזה, וע"ע רשב"א לקמן ד. ד"ה ואיבעית אימא. והריטב"א מביא י"א דהיכא דעדי חתימה כרתי לר"א אין צריך מדינא כתיבה לשמה אלא רק חתימה לשמה כדרבי מאיר, אלא דמדר' אבא דאמר מודה ר"א במזוייף מתוכו בעינן נמי כתיבה לשמה. ועי' רמב"ן כאן שכתב מתחילה דאפילו היכא דעדי חתימה כרתי לר"א לא בעינן חתימה לשמה, אלא רק כתיבה לשמה, עיי"ש הטעם, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, וכ"כ בביאור הגר"א סימן קל"א ס"ק ח'.

**בגמ'.** **כתב בכתב ידו ואין עליו עדים.** עי' תוד"ה שלשה, ועי' רש"י יבמות ל: ד"ה כתב בכתב ידו, שכתב "דקיי"ל הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין אלמא כתב ידו בלא עדים מילתא היא", והובא ברמב"ן וברשב"א לקמן פו. ד"ה מתניתין, ועי' ריטב"א ביבמות שם ד"ה מתניתין, שהקשה מה הראיה משטר חוב הא התם הודאת בעל דין כמאה עדים דמי אבל בגט יש דין שטר, וע"כ פירש דהא דמהני כתב ידו בגט הוא משום דכתיב "וכתב לה", והובא בנמו"י שם דף ח: מדפי הרי"ף, וכן פי' הרשב"א שם לא: ד"ה הא דאמרינן, עוד פירש הרשב"א שם דהא דמהני כתב ידו בגט הוא משום הודאת בע"ד, ועי' תוס' לקמן ד. סוף ד"ה דקיי"ל, שכתבו דבגירושין לא מהני הודאת בע"ד משום דמחייב לאחריני.

**שם.** עי' רא"ש יבמות פרק ג' סימן ז' בסוף המשנה שכתב דכתב ידו בלא עדים כשר בשטר קידושין דכתב ידו חשיב כעדים, והיינו כשיטת התוס' כאן ד"ה שלשה, ועי' תוס' שם לא: ד"ה למעוטי. והרשב"א שם ד"ה הא דאמרינן, כתב דלא מהני משום דמחייב לאחרים, והיינו לשיטתו שם דבגט מהני משום הודאת בע"ד. והריטב"א שם ד"ה שם נהי דקידושין, כתב די"א דדוקא בגט כשר דילפינן מקרא אבל בקידושין פסול מן התורה, וי"א דכיון דאיתקש הויה ליציאה אף בקידושין כשר מן התורה ופסול מדרבנן, והיינו לשיטתו שם (הובא בקטע הקודם) דבגט מהני משום דכתיב "וכתב לה", ועי' אבני מילואים סימן ל"ב ס"ק ז' מה שהקשה על הי"א דבקידושין פסול מן התורה.

**שם.** צ"ע אמאי לא בעינן עדים לקיומי כדין כל דבר שבערוה, ועי' תוס' לקמן ד. ד"ה דקיי"ל, שכתבו דאף בעדי חתימה לר"מ בעינן עדים לקיומי בשעת נתינת הגט, ולפי"ז ה"נ מיירי שמסרו לה בפני שנים, אבל ברמב"ם פרק א' מהלכות גירושין הלכה יג - יד מבואר דאפילו מסרו לה בינו לבינה כשר מן התורה, ולכאו' י"ל דאין צריך דוקא עדים אלא כיון שיש הוכחה גמורה על הגירושין מהני לקיום הדבר, ועי' קצוה"ח סימן צ' ס"ק ז', וע"ע בחידושי ר"ח הלוי פרק ו' מהלכות אישות הלכה ט' ד"ה ובפ"ג, מש"כ בזה.

**תוד"ה שלשה גיטין פסולין וכו' דכיון שהבעל עצמו כתב אין לך חתימה גדולה מזו.** כוונתם משום דכל כח שטר הוא מסירת הראיה מבעל השטר למקבל, וכשהבעל כתב בכתב ידו יש כאן ראיה ברורה שהגט היה ביד הבעל וממנו בא לאשה.

**רש"י ד"ה וגובה מנכסים משועבדים, גובה כתובתה בגט זה מנכסים משועבדים.** עי' רשב"א שהקשה דפשיטא דכיון שנתגרשה וגובה כתובתה גובה מן המשועבדים, דהא אינה גובה מחמת הגט אלא מחמת הכתובה או מחמת תנאי בי"ד.

**תוד"ה וגובה מנכסים משועבדים וכו' ופסק ר"ח דיש לסמוך אההיא דגט פשוט ולא מגבינן בעדי מסירה אלא מבני חורין.** עי' חזו"א סימן פ"ז אות א-ג שהקשה היכי מיירי אי העדים זוכרין העדות למה לן שטרא, ואי אינם זוכרין מה מועיל השטר, ותירץ דמירי שמכירין את השטר בטביעות עין שזהו שנמסר בפניהם, ולמאן דלית ליה עדי מסירה כרתי, לא מהני עדות זו ונאמן לומר שאין זה השטר שנמסר, או שמסרו ולא לוה, וכן נאמן לטעון פרעתי.

**דף ד' ע"א**

**בגמ', דאמר רבי אבא מודה רבי אלעזר במזוייף מתוכו שהוא פסול.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות גירושין הלכה ח' שכתב "יש מי שאומר שאם חתמו העדים שלא לשמה הואיל והוא כמזוייף מתוכו הרי זה גט בטל (פי' מדאורייתא עי' פ"י ה"א) וכו' ולא יראה לי דבר זה אלא כמזוייף לא מזוייף ודאי והואיל ונמסר בעדים כשרים הרי זה פסול מדבריהם".

**שם**. עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות גירושין הלכה ח' שכתב דגט שיש בו עד אחד אע"פ שנמסר בעדים פסול משום מזוייף מתוכו, וע"ע רי"ף לקמן מז: מח. מדפי הרי"ף, וצ"ב דהא התם ליכא למיחש למידי.

**תוד"ה מודה רבי אלעזר במזוייף מתוכו, תימה לר"י מה ענין שלא לשמה למזוייף מתוכו וכו' אבל הכא שהעדים כשרים אלא שחתמו שלא לשמה מה תקלה יש בכך אם נסמוך עליהם.** עי' רשב"א שתירץ דחתימתן של עדים מכלל כתיבת הגט הוא, דפעמים שאין העדי מסירה לפנינו ומתקיים הגט ע"י עדי חתימה, דאמרינן כיון דמתקיים בחותמיו לאו מזוייף הוא ובודאי כדין נמסר לה, וכיון דעדי חתימה משוו לה גט כשר בודאי מכלל כתיבת הגט הן ובעינן לשמה, ועי' מהר"ם שיף מה שהקשה ע"ז, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן ו' אות ב-ג מש"כ בזה.

**בא"ד.** **זימנין דחתמו תחילה ויכתבו גט על גבי חתימתן והתם ליכא עדות כלל.** עי' נתיה"מ סימן ל"ט ס"ק י"ג שהוכיח דעיקר העדות בשטר נגמר בשעת מסירת השטר, והקשה דא"כ אמאי אם חתמו קודם הכתיבה ליכא עדות כלל, ועיי"ש מש"כ בזה.

**בא"ד.** **וי"ל דמ"מ איכא למיגזר חתימה אטו כתיבה דאם אין עושין חתימה לשמה וכו'.** עי' בשיעורי הגרש"ר אות מ"ה ד"ה והמהרמ"ש, מה שביאר בזה.

**תוד"ה עד שתהא כתיבתו וחתימתו בתלוש, וא"ת ולמה ליה למינקט וחתימתו כיון שהיתה כתיבה בתלוש אי אפשר לחתימתו שתהא במחובר.** עי' בשיעורי הגרש"ר אות נ"ד שהקשה דהא משכחת לה שכתב וחתם במחובר ותלשו ואח"כ העביר קולמוס על הכתב, כדאמרינן לקמן כ. גבי שלא לשמה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' חזו"א סימן קמ"ז מש"כ בזה.

**תוד"ה דקיי"ל הלכה כרבי אלעזר וכו' דאי ליכא שם עדי מסירה אינה מגורשת אע"ג דאיכא עדי חתימה.** עי' רי"ף לקמן מז: מדפי הרי"ף וברמב"ם פרק א' מהלכות גירושין הלכה ט"ז שפסקו דבעדי חתימה בלא עדי מסירה נמי מגורשת לרבי אלעזר, ועי' רמב"ן לקמן פו. ד"ה מתניתין, וברשב"א שם ע"ב ד"ה רבי, שפירשו בדעת הרי"ף דלרבי אלעזר עדי חתימה נמי כרתי, ור"א אף עדי מסירה קאמר, אבל הר"ן לקמן מח. מדפי הרי"ף כתב דלר"א ע"מ לחוד כרתי ולא עדי חתימה, אלא דע"ח מהני מדין עדי מסירה, ועיי"ש מה שביאר בזה, ועי' קצוה"ח סימן מ"ב ס"ק א' וסימן צ' ס"ק ז' וסימן רמ"א ס"ק א', ובמנח"ח מצוה ד' סוף אות א' [סוף אות ב' במהדו"ח] שהבינו בכוונת הר"ן דכיון שיש עדי חתימה אנן סהדי שנמסר לה הגט מיד הבעל, והאנן סהדי מהני לאשוויי שטרא, ולשון הר"ן לא משמע כן, ולכאו' י"ל דכוונת הר"ן דדין שטר הוא שהעדים שבשטר מעידים על חלות הדבר, ועדות זו מהני לאשוויי שטרא, ועי' קה"י סימן ד' ד"ה ונראה.

**בא"ד.** **ולא מהני עדי חתימה אלא שאם ימותו עדי מסירה או ילכו להם למדינת הים שתינשא ע"י ע"ח דמסתמא בהכשר נעשה.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות עדות הלכה ד' שכתב דמדין תורה לא מהני עדות בכתב, ומדברי סופרים חותכין דיני ממונות בעדות שבשטר, והרמב"ן בספר המצוות סוף שרש שני הקשה עליו מהא דמהני גט בעדי חתימה, ועי' בחידושי ר"ח הלוי בהלכות עדות שם ד"ה ונראה, שכתב דגם הרמב"ם מודה דעדות בשטר מהניא מדאורייתא אלא דס"ל דאין שטר אלא מה שנעשה לקנין, וצ"ל דהרמב"ם לשיטתו בפרק א' מהלכות גירושין הלכה ט"ז דעדי חתימה כרתי אף לרבי אלעזר, אבל בדברי התוס' מבואר דאע"פ שעדי חתימה לא מהני לגירושין מ"מ מהני לראיה מדאורייתא.

**שם.** עי' הגהות מרדכי קידושין סימן תק"ע שהביא דעת רבינו שמחה דאם כתבו שטר ראיה על קידושין הוי מפי כתבם, דלא נאמר דין שטר ראיה אלא בממון, ורק שטר שמתקדשת בו יש לו דין שטר ומהני אף לראיה (הובא בבית שמואל סימן מ"ב ס"ק ט"ו) ועי' במשובב נתיבות סימן ס"א ס"ק ב' ד"ה ובשיטת, שהקשה מהא דמהני עדי חתימה בגט לראיה אף לר"א אע"ג דלא מהני לגירושין, ועיי"ש מה שתירץ.

**בא"ד.** **וכן משמע בפרק בתרא גבי שנים ששלחו שני גיטין ושמותיהן שוין וכו'.** עי' רמב"ן במלחמות לקמן מו. מדפי הרי"ף ובספר הזכות לקמן מח. מדפי הרי"ף שדחה ראיה זו.

**בא"ד.** **ועוד דרגיל ר"ת לומר דאפילו לר"מ בעי עדות בשעת נתינת הגט דאין דבר שבערוה פחות משנים.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גירושין הלכה ט"ז שכתב חתמו בו שנים ועבר ונתנו לה בינו לבינה או שנמצאו עדי מסירה פסולין, הרי זה כשר, וע"ע רי"ף לקמן מז: מדפי הרי"ף, ועי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ט' ד"ה ובפ"ג, שכתב דס"ל דמה שהשטר מעיד על הגירושין חשיב עדות לקיומי, ועי' קצוה"ח סימן צ' ס"ק ז'.

**בא"ד.** **מיהו יש לחלק דלענין ממון דמהניא הודאת בעל דין כמאה עדים סגי בע"ח במקום הודאת בע"ד אבל בקידושין וגירושין לא מהניא הודאת בע"ד.** עי' קצוה"ח סימן מ"ב ס"ק א' שכתב דהשתא ס"ל דלרבי אלעזר ע"ח נמי מהני לאשוויי שטרא, אלא דבגיטין וקידושין בעינן עדי מסירה מדין עדי קיום, ועי' אמרי משה סימן ט"ז אות י' מה שהקשה ע"ז.

**בא"ד.** **דבקידושין אסר לה אקרובים.** וכ"כ רש"י בקידושין סה: ד"ה הכא, ועי' תוס' הרא"ש שכתב דאסר לה "אכולי עלמא".

**בא"ד.** **ובגירושין אסר לה אכהן.** עי' רשב"א יבמות לא: ד"ה הא דאמרינן, שכתב דכתב ידו בגט מהניא מדין הודאת בע"ד משום דלא מחייב לאחריני.

**דף ד' ע"ב**

**בגמ', והוינן בה מאי ואינו יכול לומר וכו'.** עי' רשב"א שהקשה אמאי לא פריך מגופה דמתניתין דמבואר דסגי בקיום חותמיו, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' מהרש"א על תוד"ה אילימא חרש, מה שתירץ ע"ז, וכ"כ בתוס' הרא"ש.

**דף ה' ע"א**

**תוד"ה אילימא חרש, ולא בעי למימר כגון אלם וכו'.** עי' מהרש"א שכתב דאלם אף אם יכתוב בפני נכתב ובפני נחתם לא מהני דהוי מפי כתבם, ודוקא לקיום דצריך עדות אבל לטעמא דלשמה מהני, וכ"כ בתוס' הרא"ש ד: ד"ה והוינן, וכ"כ בשו"ת הריב"ש סימן ר"מ ועיי"ש שדייק כן גם מדברי הרמב"ם, אבל הר"ן לקמן ג. מדפי הרי"ף ד"ה מאי, כתב דאלם יכול לכתוב בפנ"כ ובפני נחתם, וכ"כ הרמב"ן לקמן ט. ד"ה אילימא, (בהשמטות אות ה') וכ"כ הריטב"א שם ד"ה הכא במאי עסקינן, ועי' קה"י סימן ט' ובשיעורי הגרש"ר אות ס"ב. - ועי' בית מאיר סימן קמ"ב סעיף ו' שכתב דהא דלא מהני בכתב הוא משום דהשליח לא דייק כ"כ כשכותב כמו באמירה בפה, אבל מדברי המהרש"א והתוס' הרא"ש לכאו' מבואר דאין זה הטעם, שכתבו דלמ"ד משום לשמה מהני בכתב. - ועי' בית שמואל סימן קמ"ב ס"ק י"א שכתב דהריב"ש מיירי רק באלם אבל מי שיכול לדבר יכול גם להעיד בכתב בקיום הגט, ועי' בית מאיר הנ"ל שכתב דבדברי הריב"ש מבואר דגם מי שיכול לדבר אינו יכול להעיד בכתב בקיום הגט.

**בגמ',** **שנים שהביאו גט ממדינת הים וכו' אמר ליה אין צריכין ומה אלו יאמרו בפנינו גירשה מי לא מהימני.** עי' רשב"א שכתב דכיון שזה הטעם אם הביאוהו שנים קרובים זה לזה או לאיש או לאשה, צריכין לומר בפני נכתב ובפני נחתם, דאילו יאמרו בפנינו גירשה לא מהימני.

**בגמ'. המביא גט ממדינת הים ונתנו לה ולא אמר לה בפני נכתב ובפני נחתם וכו' כשניסת.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות גירושין הלכה ז' שכתב דשליח שהביא גט ולא אמר בפני נכתב ובפני נחתם, אם לא נתקיים בחותמיו הגט פסול, ועי' ב"י סימן קמ"ב סוף ד"ה לא אמר השליח, ובב"ש שם ס"ק ד' שכתבו דאם נשאת לא תצא כמש"כ הרמב"ם בפרק י' הלכה ב', והטור שם פסק דאם נשאת תצא, ועי' חזו"א סימן ק"ג אות א' שהקשה דבגמ' כאן מבואר דאם נשאת תצא, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דף ה' ע"ב**

**בגמ'.** **דמ"ד בפני שנים סבר לפי שאין בקיאין לשמה ומ"ד בפני שלשה קסבר לפי שאין עדים מצויין לקיימו.** עי' ריטב"א שהקשה אמאי למ"ד לשמה סגי בתרי טפי ממ"ד משום קיום הא אף למ"ד לשמה קבלת עדות היא, ותירץ דלמ"ד משום לשמה השליח נאמן כדין עד אחד באיסורים, ומשו"ה אין צריך בפני בי"ד, ואף שנים אין צריך אלא כדי שידקדק בעדותו (עי' רש"י ד"ה לפי שאין בקיאין) אבל למ"ד משום קיום הוא נאמן מדין עדות ככל קיום אלא שהקילו דסגי בעד אחד, ובקבלת העדות לא הקילו.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהא אף למ"ד משום לשמה כי אמר בפנ"כ ובפני נחתם מהני נמי לקיום, ואמאי לא בעינן ג', ותירץ דחששו שיטעו לומר דמשום קיום הוא ויבואו לומר דבמקויים אין צריך לומר בפני נכתב ובפני נחתם.

**בגמ'.** **והכא בשליח נעשה עד ועד נעשה דיין קמפלגי.** עי' ריטב"א שכתב דכיון דקיי"ל בקידושין מג. כמ"ד שליח נעשה עד איכא לאיפלוגי אי נעשה דיין או לא, אבל למ"ד התם אין שליח נעשה עד מפני שהוא כגופו ליכא לאיפלוגי, דבע"ד אינו נעשה דיין, וע"ע רש"י ד"ה מ"ד בפני שנים, ובתוס' רי"ד, ובחזו"א סימן ק"ג אות י"ז. ועי' אבני מילואים סימן ל"ה ס"ק א' מה שביאר בטעמא דמ"ד התם אין שליח נעשה עד.

**שם.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דאף מ"ד בקידושין מג. דאין שליח נעשה עד מודה דהכא שליח נעשה עד, דהא שליח נאמן לומר בפני נכתב ובפני נחתם.

**שם.** עי' שו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סימן קי"ב ובחידושי הריטב"א כתובות כא: ד"ה אמר רב הונא, שהוכיחו מכאן דבקיום שטרות עד נעשה דיין אפילו לקבל עדות עצמו והוא עד ודיין בבת אחת, וכ"כ הר"ן כתובות דף ח: מדפי הרי"ף וכ"כ בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קע"ב, ועי' רא"ש כתובות פרק ב' סימן יט - כ שכתב דלקבלת עדות בקיום שטרות סגי בדיין אחד, ולפי"ז הכא נמי לקבלת העדות סגי בדיין אחד, ועי' בשטמ"ק שם כא: ד"ה והרמב"ן ז"ל כתב, דס"ל דאף בקיום שטרות אין עד נעשה דיין בשעה שמעיד, ועי' ריטב"א כאן שכתב דהכא הקילו משום עיגונא להיותו עד ודיין כאחד, וצ"ב לפי"ז מאי מקשה "והא קיי"ל בדרבנן דעד נעשה דיין" הא בכה"ג שיהא עד ודיין באותה שעה לא אשכחן דמהני.

**בגמ'.** **והא קיימא לן בדרבנן דעד נעשה דיין.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות גירושין הלכה ב' שפסק דהמביא גט בארץ ישראל ובא הבעל וערער אם לא נתקיים בחותמיו תצא והולד ממזר, ומבואר דערעור הבעל מהני מדאורייתא, ועי' לח"מ שם שהקשה דלעיל ג. אמרינן דהא דעד אחד נאמן הוא משום דמדאורייתא אין צריך קיום ורבנן הוא דאצרוך, ואם כשהבעל מערער צריך קיום מדאורייתא מה מהני עד אחד, ועוד הקשה מהא דאמרינן הכא דעד נעשה דיין בדרבנן, והא כשיבא הבעל ויערער אינו גט מן התורה, ועי' בחידושי חת"ס ד"ה בדרבנן.

**עי'** רמב"ם פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ז' שכתב דרשע הפסול לעדות מן התורה שהביא גט הרי זה פסול אע"פ שנתקיים בחותמיו, ועי' רשב"א כאן שהקשה עליו דכיון שאין סומכין על עדותו אמאי פסול בהבאתו, וכן השיג עליו הראב"ד שם, ועי' משנה למלך שם מה שביאר בדברי הרמב"ם ע"פ מש"כ הרא"ש לעיל סימן ב', וע"ע בטור סימן קמ"ב שכתב בשם הרמ"ה דאף בארץ ישראל שאין צריך לומר בפני נכתב ובפני נחתם נאמן השליח לומר שהבעל עשאו שליח, ועי' ב"ח שם.

**תוד"ה הכי גריס ר"ת וכו' וה"ה דהוה מצי למימר זימנין דמייתי לה קרוב.** עי' רשב"א שכתב דקרוב כשר להיות דיין בקיום הגט, דאפילו בקיום שטרות דייני קיום ועדי קיום אע"פ שהם קרובים זה לזה כשרים, כדמוכח מהא דאמרינן בדרבנן עד נעשה דיין ואין לך קורבה גדולה מזו, וכן עדי קיום הקרובים בין למלוה בין ללוה כשרים, ועי' ר"ן כתובות דף יב: מדפי הרי"ף מש"כ בזה.

**בגמ'.** **כיצד יעשה יטלנו הימנה ויחזור ויתננו לה בפני שנים ויאמר בפני נכתב ובפני נחתם.** עי' שיעורי הגרש"ר אות ע"ה שכתב דהא דחוזר ונותנו לה אין זה מעשה נתינה גרידא אלא הוי גירושין שניים, דהגירושין הראשונים פסולים מדרבנן, וע"ע חזו"א סימן ק"ג אות י"א, ועי' תוס' רי"ד שכתב "פי' זה שהצריכו ליטלו ממנה ולתתו לה פעם אחרת כדי שיראה שהוא שליח בלבד דדוקא לשליח הימנוה רבנן כבי תרי אבל לא לאיניש אחרינא".

**שם.** עי' שו"ת הריב"ש סימן מ"ג שכתב דאם מת הבעל לא מהני לחזור וליתן לה, דכיון שמת הבעל בטלה שליחותו ולא מהימן דרק לשליח האמינו חכמים, וכן פסק בשו"ע סימן קמ"ב סעיף ח', ועי' חת"ס לעיל ב. ד"ה ועוד נ"ל, שכתב דכל זה ניחא לשיטת התוס' דצ"ל בשעת נתינה, אבל לפי מש"כ הטור סימן קמ"ב בשם הרמ"ה (הובא לקמן) דאין צריך לחזור וליתנו היכא דהעדי מסירה לפנינו אמאי אינו נאמן אם מת הבעל.

**שם.** עי' שו"ת הריב"ש סימן מ"ג (הובא בקטע הקודם) ועי' תורת גיטין סימן קמ"ב סעיף ח' שנסתפק היכא דביטל הבעל את השליחות קודם שחזר ונתן, אי מהני הביטול או דכיון דכבר נתן הגט חשיב מעשה ולא אתי דיבור ומבטל מעשה.

**תוד"ה כיצד יעשה, פי' כיצד יעשה לרבנן שתינשא לכתחילה או אם נשאת שלא תצא.** עי' ריטב"א שכתב דאף לרבנן כיון שנשאת שלא כדין קנסינן לה ותצא, ותקנה זו אינה אלא לענין להנשא לאחר.

**בא"ד.** **אבל לולד אין צריך תקנה דבלא תקנה לא הוי ממזר.** עי' ר"ן שכתב בשם התוס' "אבל לולד אין צריך שיטלנו ממנה דכל שהוא מעיד אפילו לאחר נתינה דבפניו נכתב אין חוששין לו", ומבואר דאמירה שלא בשעת נתינה מהניא לולד, וכן מבואר בתוס' רי"ד שכתב בקושית הגמ' לר"מ אמאי הולד ממזר "פי' כיון דקאי השתא ואמר הכי משום דלא אמר לה בההיא שעתא וכו'", וע"ע רש"י ד"ה משום דלא אמר, וצ"ב דממנ"פ אי נאמן באמירתו אמאי תצא ואי אינו נאמן אמאי אין הולד ממזר, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן א' אות ב' ובשיעורי הגרש"ר אות ע"ו.

**בא"ד.** **ולר"מ כיצד יעשה קודם נישואין.** עי' תוס' רי"ד שכתב דלר"מ כיון שכבר נתנו לה יצא מתורת שליח ותו לא מהימן, ומשמע דאף קודם נישואין לא מהני לר"מ, והיינו משום דגרס "אלא" כיצד יעשה וכו'.

**בא"ד.** **אבל לאחר נישואין מסתבר דלר"מ אין תקנה.** עי' ריטב"א שכתב די"א דאף לר"מ מהני תקנה זו ולא תצא והולד כשר, ולא אמר ר"מ דהולד ממזר אלא היכא דהלך השליח או שמת, וי"א דהולד לר"מ לעולם ממזר אלא דמהני תקנה זו דלא תצא, וע"ע רשב"א.

**שם.** עי' ריטב"א שכתב דאם נתקיים בחותמיו פשוט לכו"ע דאע"פ שלא אמר בפנ"כ ובפני נחתם הולד כשר ולא תצא, שהרי נתברר למפרע שהיא היתה מגורשת בגט כשר.

**תוד"ה יטלנו הימנה ויחזור ויתננו לה ויאמר וכו' מכאן משמע דצריך לומר בשעת נתינה וכו'.** עי' רא"ש סימן ו' שכתב בשם הר"י מקינון דאף לאחר זמן מרובה יכול לומר אלא דבעינן שיאמר בפני העדי מסירה, והכא מיירי כשמתו או כשהלכו למדינת הים, וכ"כ בטור סימן קמ"ב בשם הרמ"ה, ועי' מרדכי סימן שכ"ב שפירש דהא דבעינן שיהיה בפני העדי מסירה הוא משום דאם אמר בפני עדים אחרים הו"ל חצי עדות, וצ"ל דס"ל כדעת הרי"ף המובא בתוס' ב"ק ע: ד"ה למעוטי, דלדעת התוס' שם כל היכא דכל כת ראו כל מה שהיה אפשר לראות באותה שעה לא הוי חצי עדות.

**בגמ'.** **אמר ליה צריך אתה לעמוד על כל אות ואות.** עי' ר"ן שכתב דמכאן הוכיח הראב"ד דהלכה כרבה, וכתב ע"ז ומיהו לרבא נמי מיתרצא שפיר דכיון דצריך לומר בפני נכתב ס"ל דלא מצי למימר אלא א"כ עומד על כל אות ואות.

**בגמ'.** **אמר ליה אפילו לא כתב בו אלא שיטה אחת לשמה שוב אינו צריך.** עי' ריטב"א שכתב דקאי נמי אליבא דרבא וה"ק אפילו לא כתב בו בפניו אלא אותה שיטה הצריכה לשמה מן התורה שוב אינו צריך לעמוד על שאר הגט ויכול להעיד שבפניו נכתב, ודוקא כשראה אותה שיטה שהיא עיקר הגט אבל כשראה רק שאר טופס הגט אינו יכול לומר, ועי' רמב"ן שכתב דלרבא כיון דתקנו לומר בפני נכתב משום איחלופי צריך שיהא עדות גמורה והיינו לשמה, ולא משום דחיישינן שאינם בקיאים אלא גזירה משום איחלופי, וכ"כ בתוס' רי"ד לקמן ריש פרק ב'.

**דף ו' ע"א**

**בגמ'.** **אפילו קן קולמוסא וקן מגילתא.** עי' ריטב"א שכתב דס"ל כרבא ומהני רק בכתיבה כיון דאין עיקר עדותו על הכתיבה אבל החתימה צריך לראות מתחילה ועד סוף, וכן פסק בטור ושו"ע סימן קמ"ב סעיף ט"ו, ועי' רא"ש סימן ג' (הובא בקטע הבא) ומבואר מדבריו דאף על החתימה מהני שמע קן קולמוסא, וכן מבואר בתוד"ה אפילו קן קולמוסא.

**תוד"ה אפילו קן קולמוסא, לא דמי לסומא דפסול להביא גט.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דהא דסומא פסול הוא משום שצריך שיראה הקלף אחר שתיקנוהו ואחר שיכתבו יכירו בטביעות עין, ובשם התוס' כתב דהא דסומא פסול הוא משום דנראה שקרן אם יאמר בפני נחתם, ואם יאמר שמעתי קן קולמוסא אינו מועיל דבעינן שיאמר בלשון שתקנו חכמים.

**שם.** עי' שו"ע סימן קמ"ב סעיף י"ב שפסק דאם יש עדים שמסר הבעל לסומא זה גט זה לגירושין כשר, שהרי כיון שיש עדים אינו צ"ל בפני נכתב ובפני נחתם, ויהיב לה באפי הנהו סהדי גופייהו, וכ"כ הטור בשם הרמ"ה וכתב דמשו"ה בעינן באפי הנהו סהדי גופייהו דלא להוי סהדותייהו חצי דבר, ועי' בית שמואל שם ס"ק כ"א.

**דף ו' ע"ב**

**בגמ'.** **וא"ר יצחק שתיים כותבין שלש אין כותבין במתניתא תנא שלש כותבין ארבע אין כותבין.** עי' רמב"ן שכתב דלא אמרו אלא כגון ס"ת נביאים וכתובים שכתובין אשורית, אבל בכתיבה שאינה אשורית מותר לכתוב בלא שרטוט.

**תוד"ה א"ר יצחק שתיים כותבין וכו' וא"ת דאמר בהקומץ רבה ובפ"ב דמגילה דתפילין אין צריכין שרטוט וכו'.** עי' רמב"ן רשב"א וריטב"א מה שתירצו ע"ז, וע"ע ר"ן מגילה דף ה: מדפי הרי"ף ד"ה והלכתא.

**בא"ד.** **ופריך מהא דתניא ס"ת שבלה ותפילין שבלו אין עושין מהן מזוזות וכו' ומדלא משני הכא במאי עסקינן במשורטטין וכו'.** עי' בית הלוי עה"ת בסוף הספר שכתב דמוכח מכאן דהתוס' ס"ל דאין צריך שרטוט לשמה במזוזה, ומשו"ה הקשו דשרטוט של תפילין נמי מהני למזוזה, וכן הוכיח מהא דהקשו התוס' לעיל "וא"ת דאמר בהקומץ רבה וכו'".

**בא"ד.** **הא דפסלינן התם בפ"ב דמגילה אדיפתרא ושלא בדיו דאתיא כתיבה כתיבה מדכתיב ואני כותב על הספר ובדיו.** עי' חידושי מרן רי"ז הלוי פרק ב' מהלכות מגילה הלכה ט' שהקשה אמאי בעינן גז"ש הא יש דין בכל כתבי הקודש דצריך לכותבם על הספר ובדיו ובל"ז אין להם דין כתבי הקודש, ועיי"ש מה שביאר בזה.

**בא"ד.** **ואמאי לא ילפי מאמיתה של תורה.** עי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות מגילה שכתב דהא דס"ת בעי שרטוט אין זה מדין ספר תורה אלא מדין תורה עצמה, ומקרא דדברי שלום ואמת ילפינן דהכתוב במגילה יש לו דין דברי תורה דבעי שרטוט, אבל דין ספר ובדיו זהו מדיני ספר תורה וזה לא נאמר בקרא דדברי שלום ואמת דמגילה יש לה דין ספר תורה, ועיי"ש מה שתירץ עוד לפי"ז.

**דף ז' ע"ב**

**בגמ'.** **עפר חו"ל הבא בספינה לארץ חייב במעשר.** עי' משנה למלך פרק ב' מהלכות ביכורים הלכה ט' שכתב דה"ה עפר א"י, דעפר חו"ל הבא לארץ דינו כארץ ועפר הארץ שיצא לחו"ל דינו כחו"ל, אלא דנקט עפר חו"ל לרבותא דרבנן, ועי' ריטב"א שכתב בדין עציץ נקוב המונח על גבי יתידות דמיירי בעפר חו"ל, וכ"כ המאירי, ומשמע דבעפר א"י לא פליג ר"י, ואע"ג דס"ל דליכא יניקה י"ל דמ"מ חייב מדרבנן כדין עציץ שאינו נקוב.

**בגמ'. עציץ נקוב המונח על גבי יתידות באנו למחלוקת ר"י ורבנן.** עי' ריטב"א שכתב "דלרבנן יונק ואפילו למעלה מי' ל"א דוקא למטה מי' אבל לא למעלה" (ועי' בדפו"ח ששינו הגירסא, ולפי"ז המחלוקת רק למעלה מעשרה אבל למטה מעשרה ר"י מודה לרבנן) ועי' דבר אברהם ח"א סימן כ"ה אות ב' ובדברי יחזקאל סימן ב' אות ט' ד"ה והנה הריטב"א.

**בענין עפר עציץ נקוב,** - עי' לקמן כב. "עציץ של אחד וזרעים של אחר וכו'" וברש"י שם דמבואר דעציץ נקוב דינו כמטלטלין והזרעים שבתוכו דינם כקרקע, ועי' אפיקי ים ח"ב סימן מ"ג שדן מה דין העפר שבעציץ, ועי"ש שהביא קושית הגר"ח אמאי הגדל בעציץ נקוב לא הוי טבל וחולין מעורבין זה בזה כיון דיונק גם מהעפר שבעציץ, ומבואר דנקט דהעפר לא חשיב מחובר, ועי' חזו"א עוקצין סימן ד' אות ו' שהוכיח דהעפר חשיב מחובר, וכתב ע"ז "ומיהו נראה דדוקא בשזרועין בו זרעים אבל עציץ נקוב שלא נזרע לא חשיב העפר כמחובר וצ"ע. ועי' בפירוש מהר"י בן מלכי צדק חלה פרק ב' משנה ב' שכתב דטעמא דרבנן שמחייבים במעשר עפר חו"ל הבא בספינה, הוא משום "דכתיב כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם לכם יהיה כלומר כל עפר שאתם דורכים רגליכם עליה בארץ ישראל לכם תהא", ומבואר דס"ל דהעפר נמי חשיב מחובר וגם הוא מחייב במעשר ובשביעית.

**תוד"ה עציץ נקוב, פירש בקונטרס דספינה דלעיל של חרס ואינה צריכה לינקב אם היתה מונחת בקרקע.** עי' תוס' מנחות פד: ד"ה כאן, שהקשו מהא דאמרינן בשבת צה: "ה' מדות בכלי חרס וכו' ניקב כשורש קטן טהור מלהכשיר את הזרעים" ומבואר דחרס בעי נקיבה, ועי' רמב"ן לקמן כא: ד"ה כתבו (הובא בקטע הבא) ולפי"ז ניחא.

**בא"ד.** **וקשה לפירושו דאמר לקמן בפ"ב כתבו על חרס של עציץ נקוב כשר משמע דחרס בעי נקיבה.** עי' רמב"ן לקמן כא: ד"ה כתבו, שכתב בשם י"א דאע"ג דלענין מעשרות והבאת ביכורים לא בעינן נקוב בשל חרס, שאני התם דכל שהוא יונק ומפריח מריח האדמה חייב במעשרות, אבל אינו מחובר עד שיהא נקוב.

**תוד"ה דילמא לא היא עד כאן לא קאמר ר"י, כן הוא באמת דבפ' השולח אמרי' אין כותבין פרוזבול אלא על עציץ נקוב ומוקי לה דמנח אסיכי.** עי' מאירי שכתב "ממה שכתבנו למדת שכל שהעציץ מונח על גבי יתידות כתלוש הוא", והקשה ע"ז מהא דפרוזבול וכתב "ואפשר שלענין פרוזבול הקלו".

**בא"ד.** **והא דאמר בשבת וכו' חייב משום תולש היינו מדרבנן.** עי' רמב"ם פרק ח' מהלכות שבת ה"ד שכתב "חייב משום תולש", ועי' דברי יחזקאל סימן ב' אות ב' שכתב דס"ל דמיעוט יניקה נמי מקרי תולש מדאורייתא, ועיי"ש בד"ה ועדיין, שדחה את זה, וע"ע דבר אברהם ח"א סימן כ"ה.

**דף ח' ע"א**

**בגמ'.** **א"נ עד כאן לא קאמרי רבנן התם אלא בספינה דלא מפסיק אוירא דמיא כי ארעא סמיכתא דמיא אבל עציץ דמפסיק אוירא לא.** עי' ר"ש עוקצין סוף פרק ב' שהביא תוספתא דעציץ נקוב שנתנו על גבי שתי יתידות אפילו גבוה אמה מן הארץ אינו מכשיר את הזרעים, ועי' חזו"א עוקצין סימן ד' אות ה' ד"ה שם עציץ נקוב, שהקשה דתקשי מהתם לרבא, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה כיבוש יחיד וכו' אבל בספרי מפרש טעם אחר וכו' לפי שלא היתה עדיין כל א"י כבושה.** עי' חזו"א שביעית סימן ג' אות א' ד"ה שם ה"ב, שכתב "וקרי לה כיבוש יחיד שאין זו חובת ישורון אלא כיחיד העושה לצרכו".

**שם.** עי' חזו"א שביעית סימן ד' אות ה' שכתב דאע"פ שאח"כ כבשו דוד ושלמה את כל הארץ דהגויים שנשארו היו מעלים להם מס, והיה ראוי שיתחייב עכשיו סוריא כיון שנכבשה כל הארץ וסוריא כבושה ביד ישראל, מ"מ לענין כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם לא די בהעלאת מס, דאין ראוי להוסיף על הארץ בעת שעדיין לא הושיבו ישראל בארץ כולה.

**בא"ד.** **אבל אחר שכל א"י כבושה וכו' שכל מה שהיו כובשים מחו"ל היה קדוש ואפילו יחיד.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות תרומות הלכה ב-ג שפסק דכל מקום שנכבש ע"י יחיד או משפחה או שבט אפילו מן הארץ שנתנה לאברהם הוי כיבוש יחיד ואינו נקרא א"י שינהגו בו כל המצות, ומפני זה חלק יהושע את כל א"י לשבטים כדי שלא תהיה כיבוש יחיד כשיעלה כל שבט ויכבוש חלקו, וסוריא אע"פ שנכבשה ע"י מלך ישראל ובי"ד הגדול אינה כא"י לכל דבר מפני שכבש אותה קודם שכבש כל א"י, ועי' מהר"י קורקוס שם.

**דף ח' ע"ב**

**בגמ'.** **חייבת במעשר ובשביעית כא"י קסבר כיבוש יחיד שמיה כיבוש.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות תרומות הלכה ב-ד שפסק דכיבוש יחיד לא שמיה כיבוש ומ"מ סוריא חייבת בתרומות ומעשרות מדברי סופרים, ועי' כס"מ שם שהקשה דא"כ אמאי קאמר הכא "קסבר כיבוש יחיד שמיה כיבוש "הא איכא למימר דחייבת היינו מדרבנן ולכו"ע, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע במהר"י קורקוס שם.

**שם.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות תרומות הלכה ג' שפסק דסוריא אינה כארץ ישראל לכל דבר כיון שנכבשה קודם שכבשו כל א"י, וקשה דהא הרמב"ם פסק שם בהלכה ה' דקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבא, וא"כ מאי נפק"מ מה היה בכיבוש ראשון, ועי' בחידושי הגר"ח על הש"ס עמ' צ"א מש"כ בזה.

**בגמ'.** **הנכנס לארץ העמים בשידה תיבה ומגדל רבי מטמא רבי יוסי ברבי יהודה מטהר.** עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות טומאת מת הלכה ה' שפסק כרבי משום דאהל זרוק לא שמיה אהל, ועי' מל"מ שם הלכה א' שהקשה דבפרק ה' מהלכות נזירות הלכה י"ח פסק הרמב"ם דנזיר שנכנס לאהל המת בשידה תיבה ומגדל ובא חבירו ופרע גג התיבה עליו מדעתו הרי זה לוקה שתים, ומבואר דכל זמן שלא פרע אינו טמא, ואמאי לא אמרינן דאהל זרוק לא שמיה אהל, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה דגזרו על גושה ועל אוירה וכו' ותירץ דמיירי בעפר הבא מחוצה לארץ לארץ והמאהיל עליו דלא מטמא דמשום אויר עצמו גזרו ולא משום מאהיל על הגוש.** עי' מהר"ם שכתב דכוונתם דלא גזרו משום מאהיל על הגוש אלא כשהוא באויר חו"ל ולא כשהביא עפר לא"י, ועי' מהרש"א, ועי' משנה למלך פרק י"א מהלכות טומאת מת הלכה א' שכתב דבחו"ל גזרו דאיכא למיחש שמא מאהיל על מת, אבל במביא עפר לא"י ליכא למיחש אלא לעצם כשעורה, ועצם כשעורה אינו מטמא באהל.

**בא"ד.** **א"נ אי משום מאהיל על הגוש גזרו עליה איכא לאוקמי כר"ש דאמר קברי עובדי כוכבים אינם מטמאין באהל ולא החמירו על ארץ העמים יותר מקברי עובדי כוכבים עצמו.** עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות טומאת מת הלכה א' שפסק דארץ העמים גזרו על אוירה, ועי' בחידושי ר"ח הלוי שם שהקשה דהא ספק הוא בגמ' בנזיר וספק דבריהם להקל, ולכאו' י"ל דפסק כן משום דפסק שם בפ"א הלכה י"ג כר"ש וא"כ ליכא למימר דגזרו משום מאהיל על הגוש.

**תוד"ה אע"ג דאמירה לעובד כוכבים שבות משום ישוב ארץ ישראל לא גזרו רבנן, אבל משום מצוה אחרת לא היינו מתירין אמירה לעובד כוכבים במלאכה דאורייתא וכו' ומיהו בה"ג משמע וכו'.** עי' שו"ע או"ח סימן רע"ו סעיף ב' ברמ"א שכתב די"א דמותר לומר לעכו"ם להדליק נר לסעודת שבת, דס"ל דאמירה לעכו"ם שרי אפילו במלאכה דאורייתא לצורך מצוה, וכתב ע"ז "ויש להחמיר במקום שאין צורך גדול דהא רוב הפוסקים חולקים על סברא זו".

**שם.** שו"ע או"ח סימן ש"ו סעיף י"א ברמ"א שכתב בשם האו"ז דהתירו דוקא בכתב שלהם שאינו אסור אלא מדרבנן, ועי' מג"א סימן ש"מ ס"ק י'.

**בא"ד.** **ואין ללמוד מכאן היתר לומר לעובד כוכבים להביא ספר בשבת דרך כרמלית דלא דמי דדוקא משום מילה דהיא גופה דחיא שבת התירו.** עי' שו"ע או"ח סימן ש"ז סעיף ה' שכתב דדבר שהוא משום שבות מותר לומר לעובד כוכבים לעשותו לצורך מצוה, ויש אוסרים. ועי' מג"א שם ס"ק ח'.

**בא"ד.** **ונראה דלא יתכן לומר דנחים ליה ע"י ישראל דע"י ישראל היה אסור להרבות בשביל קטן וכו'.** עי' רש"ש שפירש דהתוס' ס"ל דרבוי דשיעורין אסור מדאורייתא, (עי' בקטע הבא) והביאו ראיה מדגזרינן שמא ירבה בשבילו, ואי אינו אסור אלא מדרבנן הו"ל גזירה לגזירה, ועי' מהרש"א וקרני ראם, ומהר"ם שי"ף.

**שם.** עי' ר"ן ביצה דף ט: מדפי הרי"ף ד"ה ומיהא משמע, שכתב בשם הרשב"א דאיסור רבוי בשיעורין הוא מדרבנן ולצורך מילה התירו אף ע"י ישראל, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז וע"כ כתב דודאי אסור מדאורייתא, ומה שהתירו אגב אימיה מיירי ע"י נכרי, ועי' בחידושי רעק"א עירובין סח. שהקשה לדעת הר"ן אמאי בעינן אגב אימיה הא אגב אימיה נמי מלאכה דאורייתא הוא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' רש"ש כאן מה שביאר בדברי התוס' ולפי"ז ניחא, וע"ע קוב"ש ביצה אות מ"ט מה שתירץ ע"ז.

**שם.** עי' מנח"ח סוף מצוה ל"ב [בענין פיקוח נפש] שכתב דחולה שצריך בשר בשבת ויהיה די לו אם ישחטו לו עוף או בהמה קטנה, אסור לשחוט לו בהמה גדולה דהוי רבוי בשיעורין, ועיי"ש מה שהקשה לפי"ז, ועי' אור שמח פרק י"ח מהלכות שבת ה"א שכתב דבכה"ג אין איסור רבוי בשיעורין ויכול לשחוט בהמה גדולה, וע"ש מה שביאר בזה.

**בא"ד.** **כדאמר בפ"ק דחולין המבשל לחולה בשבת אסור לבריא גזירה שמא ירבה בשבילו.** עי' רשב"א חולין טו: שכתב דהגזירה שמא אחר שיניח הקדירה על האש ירבה שם חתיכה בשבילו ויבא לידי איסור סקילה, אבל אם מרבה חתיכות בקדירה קודם שנותן אותה על האש אין זה אלא איסור דרבנן.

**בגמ'.** **עבד שהביא גיטו וכתוב בו עצמך ונכסי קנויין לך עצמו קנה נכסים לא קנה.** עי' בחידושי רעק"א שכתב דלכאו' היה אפשר לומר דין זה בשחרור גרידא בלא כל נכסי, דעצמו קנה לענין בת חורין, דמהני בפנ"כ לענין איסור משום עיגונא, ולענין מעשה ידיו אינו נאמן, ועיי"ש מה שהוכיח מזה.

**רש"י ד"ה עבד שהביא גיטו, ממדינת הים וצ"ל בפני נכתב וכו'.** עי' רעק"א שהקשה אמאי לא פירש שנשתחרר במדינת הים ואינו צ"ל בפנ"כ, אלא דלגבי ממון חיישינן למזוייף ולגבי השחרור לא חיישינן, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בתוס' רי"ד מש"כ בזה, ועי' רמב"ם פרק ז' מהלכות עבדים הלכה ב', ובחזו"א חו"מ ליקוטים סימן ב' אות ו'.

**בגמ'.** **אמר ליה רבא בשלמא עצמו ליקני מידי דהוה אגט אשה אלא נכסים לא ליקני מידי דהוה אקיום שטרות דעלמא.** עי' רא"ש מכות פ"ק סימן יג-יד שכתב בשם הראב"ד דהא דאמרינן פלגינן דיבורא היינו דוקא בבע"ד דמה שמעיד על עצמו אין זה עדות כלל, אבל בקרוב כיון שחלק מהעדות בטילה מחמת פסול קרוב אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועי' רמב"ן כאן שכתב דרבא דהכא לטעמיה אזיל דאמר בסנהדרין ט: דפלגינן דיבורא, וא"כ אם קרוב מביא גט שכתוב בו גם מתנת נכסים לא יהיה נאמן לומר בפנ"כ אף לגבי האשה, כיון דבקרוב לא פלגינן דיבורא, ועיי"ש שדחה דהכא אפילו קרוב נאמן, עיי"ש הטעם, ועי' ר"ן, ועי' בשו"ת רעק"א ח"א סימן קכ"ד ד"ה גם אנוכי עמדתי, שכתב דבעדות אשה שהכשירו כל הפסולים חוץ מרשע ליכא דין נמצא אחד מהם קרוב או פסול אף בנמצא אחד מהם רשע, ע"ש הטעם, והקשה ע"ז מדברי הרמב"ן והר"ן הנ"ל דמבואר דאף היכא שהכשירים פסולין איכא דין עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וכ"כ שם בסימן פ"ז ד"ה וכיון שכן, וכ"כ בשו"ת נוב"י קמא אבהע"ז סימן מ"ה, ועי' בשו"ת רעק"א שם סימן קכ"ה שכתב לו בעל הנתיה"מ דדוקא בעדות אשה דלא בעינן הגדה בפני בי"ד ליכא דין נמצא אחד מהם קא"פ משא"כ גבי גט דבעינן הגדה בפני בי"ד אית ביה דין נמצא אחד מהם קא"פ, וכתב ע"ז הגרע"א דנכונים ומסתברים דבריו.

**רש"י ד"ה לא יצא בן חורין וכו' אבל הכא דנחית לשיורא אמרינן לדידיה נמי שייר.** עי' קרבן נתנאל אות ו' שהקשה דא"כ מאי פריך מדר"מ אימא ר"מ נמי ס"ל פלגינן דיבורא והא דלא הוי בן חורין הוא משום דנחית לשיורא, ועיי"ש מה שתירץ.

**דף ט' ע"א**

**בגמ'.** **עד שיאמר כל נכסי נתונין לפלוני עבדי חוץ מאחד מריבוא שבהן.** עי' רמב"ם בפיהמ"ש בפאה שם מה שפירש בזה.

**רש"י ד"ה עד שיאמר וכו' ולא שנא היכא דלא קנה שאר נכסים וכו' דהא כל נכסי קאמר ליה ולא קנה אלא את עצמו.** עי' רא"ש סימן ז' שכתב דצ"ל דאין לו שום מטלטלין, ובקרבן נתנאל שם אות ז' פירש כוונתו דאי אית ליה מטלטלין נוכל לקיים דיבור כל נכסי אמטלטלין ואעבד, ועי' בחידושי רעק"א ח: ד"ה שם כמאן כר"ש, מה שהקשה ע"ד הרא"ש.

**בגמ'.** **התם היינו טעמא משום דלאו כרות גיטא הוא.** עי' רי"ף שכתב "דכיון דשייר לה קרקע כל שהוא וכתב הכי בגיטא הוה ליה לרביה זכותא בגויה דגיטא וכגון זה אינו גט כריתות דבעינן דלהוי גיטא דחירותא כוליה לעבדא וליכא", וכן מבואר ברמב"ם פרק ז' מהלכות עבדים הלכה א', ומשו"ה פסק דאף בעצמך ונכסי חוץ ממקום פלוני אינו משוחרר דאין זה כריתות, משא"כ לפי' רש"י ותוס', ועי' בחידושי רעק"א שהקשה מהא דלקמן מ. "הכא במאי מסקינן דא"ל צאי בו והתקדשי בו ר"מ סבר יש בלשון הזה לשון שחרור", ומבואר דמהני לשחרור אע"ג דהוי שטר קידושין לאדון, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ' תרי ותרי נינהו מאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני.** לכאו' קשה דהא איכא חזקה דלא חציף איניש לזיופי, ועי' פני יהושע על תוד"ה סמוך אהני. ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קל"ו ד"ה ומה"ט, שנסתפק בחזקה דאין אדם פורע תוך זמנו, אי מהני בתרי ותרי למ"ד ספיקא דרבנן, עיי"ש הטעם.

**בגמ'.** **אלא ערער דבעל.** עי' רא"ש סימן ח' שכתב "אבל בערעור דבעל אסורה לינשא עד שיתקיים בחותמיו", ועי' בקיצור פסקי הרא"ש שכתב דאם נשאת בו לא תצא, ועי' בקרבן נתנאל שם אות כ' שהקשה עליו והוכיח דאם נשאת תצא.

**תוד"ה סמוך אהני שפוסלין החתימה ולוקמה בחזקת אשת איש.** עי' מהרש"א שכתב דהתוס' קאי לפי מש"כ ביבמות לא. ד"ה אי בשתי כיתי עדים, דתרי ותרי ספיקא דרבנן.

**תוד"ה אלא ערער דבעל, וה"ה ערער דלקוחות שבאה אשה לטרוף מהן.** עי' רא"ש סימן ח' שכתב "ומיהו בשביל ערעור דלקוחות לא אסרינן להנשא".

**שם.** עי' ר"ן שכתב דמתניתין ליכא לאוקמה בערער דלקוחות, דבלקוחות אפילו אם אינם עוררין טענינן להו מזויף, ועיי"ש מה שביאר בדברי הירושלמי, וע"ע מהר"ם שי"ף ורש"ש.

**עי'** ר"ן שכתב דהיכא דהשליח אומר בפני נכתב ובפני נחתם אפילו בא"י גובה כתובתה משום מדרש כתובה, וכ"כ הרמב"ן בהשמטות סוף אות ד', וכ"כ הרשב"א והריטב"א, ועי' קובץ הערות סימן כ"א אות ז' שכתב דהאי דלא אמרינן פלגינן לענין הכתובה הוא משום דנטילת הכתובה באה בתולדה מכח היתר הנישואין, ובכה"ג לא אמרינן פלגינן, ועיי"ש עוד באות ח'. - ועי' בר"ן וברמב"ן הנ"ל שכתבו דבכה"ג גובה אף מלקוחות, ועי' רשב"א שנסתפק בזה, וע"ע שו"ת הרשב"א ח"א סימן קע"א. וצ"ב מה הספק הא כיון דחיוב הכתובה תלוי בהיתר הנישואין א"כ איכא הכא ודאי חיוב כתובה, ועי' קרבן נתנאל אות נ', וע"ע משנה למלך פרק ט"ו מהלכות מלוה ולוה הלכה ז' מש"כ בזה. - ועי' בר"ן הנ"ל שכתב "ומיהו אפשר דה"מ לענין מנה ומאתיים אבל לענין תוספת לא שאין מדרש כתובה אלא לעיקר אבל לא לתוספת", וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, וכן מבואר ברמב"ם פרק ט"ז מהלכות אישות הלכה כ"ו, ועי' מ"מ שם, ועי' ביאור הגר"א סימן י"ז ס"ק קל"ו שכתב בדעת התוס' דמדרש כתובה קאי נמי אתוספת, וע"ע בית שמואל שם ס"ק קכ"ט.

**עי'** ר"ן שכתב דהמביא גט בארץ ישראל ולא אמר בפני נכתב ובפנ"ח אינה גובה כתובתה, כיון דעדיין לא התירוה לינשא אלא שאם נשאת אין מוציאין אותה אא"כ בא הבעל וערער, ולא קרינן ביה לישתנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי כיון שבעלה הראשון יכול עדיין לערער, וכ"כ הריטב"א, והרא"ש סימן ח' כתב דכל זמן שלא ערער הבעל גובה כתובתה מבני חורין, ועי' קרבן נתנאל שם אות נ', וכן פסק בשו"ע סימן קמ"א סעיף נ"ג, ועי' בית שמואל סימן קמ"ב ס"ק ב' שכתב דהיכא דאמר השליח בפני נכתב ובפני נחתם גובה מלקוחות אף לדעת השו"ע עי"ש הטעם.

**תוד"ה שוו למוליך ולמביא וכו' דאי משום דאסור בבת חורין ובשפחה לא ליתביה האי שליח לעבד גט זה שהביא.** עי' ר"ן שכתב דפעמים שהאדון שולחו לו בעל כרחו ומשנתנו השליח לידו לישא שפחה אינו יכול בת חורין אינו יכול.

**דף ט' ע"ב**

**רש"י ד"ה חוץ מגיטי נשים וכו' וכן שחרורי עבדים דבכל פסולא דאורייתא שוה שחרור לגט אשה דגמרינן לה לה.** עי' פורת יוסף שהקשה אמאי הוצרך לגזירה שוה הא עכו"ם אינו בתורת שחרור ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה אע"פ שחותמיהן עובדי כוכבים כשרים חוץ מגיטי נשים וכו' ועוד דלאו בני שליחות נינהו וכו'.** עי' תוס' לקמן כב: ד"ה והא לאו בני דעה נינהו, שכתבו דאין צריך שליחות בכתיבת הגט דוכתב לאו אבעל קאי אלא אסופר.

**בא"ד.** **ועוד דפסולין לעדות וכו' אלא תקנתא דרבנן הוא היכא דקים לן בסהדותייהו שהוא אמת דלא מרעי נפשייהו.** עי' ר"ן שכתב דמדאורייתא לא מהני אע"ג דלא מרעי מנפשייהו דהא משה ואהרן נמי פסולין, ועי' תוס' ב"ק פח. ד"ה והא עבד, שכתב בשם רש"י דעכו"ם כשר לעדות מן התורה, וכ"כ בהגהות אשר"י סימן י' ובמרדכי אות שכ"ד, ועיי"ש שביארו מאי שנא ממשה ואהרן, ועי' קצוה"ח סימן ס"ח ס"ק א' שכתב דלפי"ז הא דלא מהני ערכאות בשטר מתנה הוא משום דלאו בני שטרא נינהו דעכו"ם אינו קונה בשטר.

**תוד"ה מקרעין להם נייר חלק וכו' דאין כאן כתיבה גמורה אלא שרושמין קצת כדי לחתום עליו עדים.** עי' ר"ן לקמן ט. מדפי הרי"ף ד"ה ומקרעין, שכתב "ואפשר שלא היו מסרטים אלא מקצת כל אות ואות".

**בא"ד.** **בירושלמי פריך והלא כתב ראשונה הוא פירוש ואין הגט יכול להתקיים בחותמיו.** עי' מרדכי לקמן אות שמ"ח (הובא בהגהות אשר"י לקמן פרק ב' סימן י"א אות א') שפירש דקושית הירושלמי היא דהוי כתב על גבי כתב, והיינו כשיטת רש"י דמקרעין היינו מסרטין.

**תוד"ה קורין לפניהם וחותמין, ולא הוי עד מפי עד שאין צריכין להעיד על עיקר המעשה.** עי' נתיה"מ סימן כ"ח ס"ק ז' וסימן מ"ו ס"ק י' ובתורת גיטין לקמן סז. על תוד"ה אמרו, שכתב דהעדים החתומים על השטר אינם מעידים אלא שנכתב בציווי הבעל והמתחייב, ולפי"ז י"ל דכוונת תוס' דאינם צריכים להעיד על עיקר המעשה דאת ציווי הבעל שמעו העדים החותמים בעצמם מהבעל, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות תקצט-תר, וע"ע בחידושי ר"ח הלוי פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ט' ד"ה ובפ"ג, ובפרק ג' מהלכות עדות הלכה ד'.

**שם.** עי' בהשגות הראב"ד על הרי"ף לקמן דף לג. מדפי הרי"ף שכתב דאין עד מפי עד פסול אלא בעדות על פה, אבל בעדות בשטר לא קפדינן בה, עיי"ש הטעם, וע"ע בחידושי הרמב"ן לקמן כט. ד"ה הא דאמר, ובתוס' לקמן סז. ד"ה אמרו לסופר, ועי' בתורת גיטין שם ובנתיה"מ סימן כ"ח ס"ק ז' מה שבי' בדבריהם, וע"ע חזו"א סימן פ"ד אות ז-ט מה שביאר בדברי הרמב"ן והראב"ד.

**בא"ד.** **אלא שאומר שכך כתוב בשטר.** צ"ב אמאי נאמנים לומר שכן כתוב בשטר הא אין זה הגדה בבי"ד, ועי' רמב"ן לקמן יט: ד"ה הא דקרו, וברשב"א שם שכתבו דהוא משום דמילתא דעבידא לאיגלויי הוא, וכ"כ הרא"ש לקמן פרק ב' סימן י"ב והר"ן לקמן דף ט: מדפי הרי"ף ד"ה דוקא, ועי' תורת גיטין לקמן סז. על תוד"ה אמרו, שכתב דהגדה בבי"ד בעינן רק בגמר הדבר כשבאים להוציא הממון או האשה מבעלה אבל כשמעידים שלא בשעת גמר הדבר כגון שמעידים שהוא ראוי לגרש לא בעינן הגדה בבי"ד, עיי"ש הטעם, ולפי"ז הכא נמי לא בעינן הגדה בבי"ד, ועי' חזו"א סימן ק"א אות ד' שחולק ע"ז.

**בא"ד.** **ובעי שנים קורין.** עי' רא"ש לקמן פרק ב' סימן י"ב שכתב דלדעת הרי"ף צ"ל דאפי' באחד קורא לפניו סגי, וכן פסק הטור סימן ק"ל, ועי' ב"ח וב"י שם.

**תוד"ה לא יתנו לאחר מיתה, פי' בקונטרס ואפילו רבנן דאמרי זכות הוא לעבד וכו' מודו רבנן דכל כמה דלא אתא גיטא לידיה לא הוי משוחרר.** וכ"כ הרי"ף לקמן דף ה. מדפי הרי"ף, וכן פסק הרמב"ם בפרק ו' מהלכות עבדים הלכה א'.

**שם.** עי' רא"ש סימן י"ג שהקשה אי לא הוי משוחרר עד דמטא לידיה אמאי אינו יכול לחזור בו.

**דף י' ע"א**

**מתני'.** **כל גט שיש עליו עד כותי פסול חוץ מגיטי נשים ושחרורי עבדים.** עי' רא"ש סימן ט' שכתב דהאידנא כל עד כותי פסול בין בגיטי נשים בין בשחרורי עבדים בין בשאר שטרות, דאמרינן בחולין דעשאום עובדי כוכבים גמורים, ועי' בפירוש המשניות להרמב"ם נדה פרק ז' משנה ד' שכתב דכותי שמת אינו מטמא באהל כיון שעשאום כעכו"ם, וע"ע ש"ך יו"ד סימן קנ"ט ס"ק ה' שכתב דאף לקולא יש להם דין עכו"ם.

**תוד"ה מצת כותי מותרת וכו' דילמא לא שמרה לשם מצה דחשידי אלפני עור וגו'.** עי' זכר יצחק סימן ס"ה שדן אם לפני עור נאמר רק במכשילו בעבירה או גם בביטול עשה, והוכיח מכאן דאף בביטול עשה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דף י' ע"ב**

**רש"י ד"ה גזירה משום כולכם, דתנן בפירקין דלקמן אמר לעשרה כולכם כתבו גט לאשתי.** עי' ר"ן שהקשה דהא קיי"ל כר' יוחנן דאמר לקמן יח: "שנים משום עדים וכולן משום תנאי", וא"כ מאי שנא מכל גט שיש בו תנאי דלא חיישינן שלא יקיימו התנאי, ועיי"ש מה שתירץ, ובשם הרמב"ן כתב דהגזירה משום כולכם עדים.

**תוד"ה אי לאו דכותי חבר הוה לא הוה מחתים ליה מקמיה, תימה א"כ כוליה שטרא מתקיים אפומא דחד ישראל דחתים לבסוף.** עי' שלטי הגבורים כתובות דף ח. מדפי הרי"ף אות ב' שכתב בשם הריא"ז דשני עדים שבאו מעיר שרובה עכו"ם, האחד הכל מכירין שהוא ישראל והשני אין אדם מכירו אלא חבירו, אינו יכול להעיד עליו דנמצאת כל העדות על פי עד אחד.

**שם.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דיש שרוצים לדקדק מכאן דמה שהצריכה תורה שני עדים לאו משום דחד חשיד לשקר אלא גזירת מלך היא כדאמרינן גבי קרובים, ולאו ראיה היא דשאני הכא דהאי כותי כשר מדאורייתא.

**שם.** עי' רשב"א מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'.** **ושטרא ראיה בעלמא הוא דאי לא יהיב זוזי קמייהו לא הוו מרעי נפשייהו וכתבין ליה שטרא.** עי' תוס' לעיל ט: ד"ה אע"פ, שכתבו דעכו"ם פסול לעדות הוא, והא דמהני ערכאות הוא מתקנתא דרבנן, ועי' ר"ן שכתב דמדאורייתא לא מהני אע"ג דלא מרעי נפשייהו דהא משה ואהרן נמי פסולין. ועי' תוס' ב"ק פח. ד"ה והא עבד, שכתבו בשם רש"י דעכו"ם כשר לעדות מן התורה, וכ"כ בתוס' הרא"ש לעיל ט: ד"ה חוץ מגיטי נשים, וכן דעת רבינו יקר הובא בהגהות אשר"י סימן י' ובמרדכי סימן שכ"ד. ועי' בשלטי הגבורים דף ג: מדפי הרי"ף אות ב' שכתב בשם הריא"ז דעכו"ם פסול לעדות מן התורה, ובדף ד: מדפי הרי"ף אות א' כתב דמהני ערכאות לראיה אף בגירושין, ומבואר דס"ל דהוי הוכחה מן התורה אלא דאין זה עדות.

**שם.** עי' שלטי הגבורים דף ד: מדפי הרי"ף אות א' (הובא בקטע הקודם) ועי' בחידושי רעק"א שכתב "אין לנו ראיה דערכאות מהני בענין איסור והיתר די"ל דרק בממונא המינהו חז"ל אבל לא במלתא דאיסורא".

**בגמ'.** **והאי שטרא חספא בעלמא.** צ"ב דכיון שתקנו חז"ל דערכאות מהני בשטר ראיה אמאי לא מהני נמי לשטר קנין מדרבנן, ועי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ט' ד"ה ובפ"ג, שכתב דערכאות לא הוי אלא הוכחה שהדבר אמת, ולראיה סגי בהוכחה זו אבל לאשוויי שטרא בעינן עדות, וע"ע נתיה"מ סימן ס"ח ס"ק ב', ועי' רא"ש סימן י"א שכתב "וה"ה דכל הני פירכי שייך נמי לאקשויי אמתני' דכל שטרות העולין בערכאות של עכו"ם דבעינן כתב שאינו יכול להזדייף ושיחזור בשיטה אחרונה מענינו של שטר", ומבואר דערכאות מהני מדין שטר, וכן מבואר בשו"ת הריב"ש סוף סימן תע"ח הובא במל"מ פרק י"א מהלכות מלוה ולוה ה"ג ועי' תוס' הרא"ש ד"ה האי שטרא, מה שביאר אמאי לא מהני ערכאות בשטר מתנה.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ס"ח ס"ק א' שכתב דלהסוברים דעכו"ם כשר לעדות מן התורה (הובא לעיל) הא דלא מהני ערכאות בשטר מתנה הוא משום דעכו"ם לאו בני שטרא נינהו דעכו"ם אינו קונה בשטר, וכ"כ בתומים שם ס"ק ח', ועי' תוס' הרא"ש כאן, וע"ע אמרי משה סימן ט"ז אות ד' מה שביאר בזה.

**תוד"ה חספא בעלמא הוא וכו' ואור"י דכי היכי דפסלינן בגט אף בע"מ ושמות מובהקין וכו'.** עי' רא"ש סוף סימן י"א ובתוס' הרא"ש כאן שכתב דחיישינן שמא יהיה סבור דכמו שנאמנים חותמים עובדי כוכבים כך נאמנים למסור בפניהם, והא ליתא דדוקא לחתום שקר לא מרעי נפשייהו אבל בעדות על פה מרעי נפשייהו, ועי' תומים סימן ס"ח ס"ק ח' שכתב דס"ל דאי בע"פ נמי לא מרעי נפשייהו היה כשר שטר מתנה בעדי מסירה ערכאות, דדוקא עדי חתימה לא מהני ערכאות משום שאינם בתורת שטר אבל עדי מסירה לא הם עושים קנין כלל והם רק עדים על המסירה, ועי' נתיה"מ שם שכתב "ולא הבינותי דמ"ל ע"ח או ע"מ הא עדי מסירה נמי מטעם שטר קונה ועכו"ם לאו בני שטרא נינהו".

**בא"ד.** **אבל אין לומר דלהכי חשיב ליה חספא בעלמא וכו'.** עי' מהר"ם שהקשה דדוקא בגט פסול כתיבת עכו"ם משום דבעינן לשמה אבל בשטר מתנה דלא בעינן לשמה אמאי פסול כתיבת עכו"ם, ועי' תורת גיטין שכתב דבעינן שליחות בכתיבת שטר מקנה, וכ"כ בנתיה"מ סימן רמ"ד ס"ק ג', ועי' בקובץ ביאורים אות י' ובאמרי משה סימן ט"ז אות ד' בהג"ה מה שהקשו ע"ז. ועי' בתוס' הרא"ש שכתב "הלכך גויים שאינם בתורת קנין שטר אין שטר כתיבתן מועיל לקנות מתנה בע"מ לר"א, ולהכי חשיב לה חספא לכו"ע לר"מ בשביל החתימה ולר"א בשביל הכתיבה", וע"ע קצוה"ח סימן ס"ח ס"ק א', ואע"ג דבתוס' לקמן כב: ד"ה והא, וברא"ש לקמן פרק ב' סימן כ"ה כתבו דליכא חיסרון דלאו בני כריתות בכתיבה אף לר"א, י"ל דכוונת התוס' דאפילו אי נימא דלא כמש"כ שם מ"מ אין לפרש כן בקושית הגמ', וכעי"ז כתב בפני יהושע.

**בגמ'.** **דינא דמלכותא דינא.** עי' בעליות דרבינו יונה ב"ב נה. סוף ד"ה ואריסא, (הובא בחידושי הרשב"א כאן) שכתב דלתירוץ זה אין הלוקח קונה בשטר עצמו, אלא שהופקעה השדה מהמוכר ע"י דינא דמלכותא וכשיחזיק בה הלוקח יזכה בה, א"נ אפשר שקונה בשטר כדין סיטומתא, ועי' דבר אברהם ח"א סימן א' ענף ב' שביאר בדבריו דס"ל דדינא דמלכותא דינא הוא מדין הפקר בי"ד הפקר, וס"ל דמהני רק להפקיע מרשות הבעלים ולא להקנות לזוכה, ועי' ר"ן נדרים כח. ד"ה במוכס העומד מאיליו, דמשמע דע"י דינא דמלכותא אפשר ליצור חוב.

**בגמ'.** **אמר רבי זירא ירד ר"ש לשיטתו של ר"א דאמר עדי מסירה כרתי.** עי' תוס' רי"ד לקמן יא. שכתב דכיון דאוקמינן ר"ש כר"א הלכתא כוותיה דקיי"ל כר"א בגיטין, וכ"כ הר"ן בשם ר"ח, וכתב ע"ז דאין בזה הכרע דת"ק נמי כר"א ס"ל ושמות מובהקין בלחוד הוא דאיכא בינייהו, וזהו דעת הרי"ף ז"ל שהביא משנתנו כפשטה.

**בגמ'.** **מודה ר"א במזוייף מתוכו שהוא פסול.** עי' בחידושי רעק"א בשו"ע אהע"ז סימן ק"ל סעיף י"ז שכתב דאם העדים היו כשרים בשעת החתימה ונפסלו קודם המסירה מסופק היה רשב"ש אם מקרי מזוייף מתוכו.

**בגמ'.** **הכא במאי עסקינן בשמות מובהקין.** עי' רמב"ם פרק כ"ז הלכה ב' שכתב דשטר שעדיו גויים ונמסר בפני שני עדים מישראל אע"פ שאינו עשוי בערכאות הרי זה גובה מבני חורין, ועי' כס"מ שם שהקשה אמאי לא חלק בין שמות מובהקין לשאינם מובהקין, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דף י"א ע"א**

**תוד"ה לא נחלקו ר"ע וחכמים על כל השטרות וכו' וחכמים פוסלים בשאר שטרות דגזרינן וכו'.** עי' מהרש"א שכתב דליכא למימר דטעמייהו משום דס"ל כר"א בגיטין ולא בשאר שטרות דמ"מ בשטר ראיה אמאי פסול בע"מ, ועי' תורת גיטין מה שהקשה על דבריו, וע"ע מהר"ם שי"ף.

**בגמ'.** **אמר רבא האי שטרא פרסאה דמסריה ניהליה וכו'.** עי' רא"ש סימן י' מה שביאר בזה.

**שם.** עי' תוס' רי"ד שהקשה דכיון דאיכא עדי מסירה אף בלא שטרא גובה מבני חורין, ותירץ דנפק"מ בשטר שאינו יכול לטעון פרעתי, וע"ע חזו"א סימן פ"ז אות א-ג. - ועי' בתוס' רי"ד שהוכיח מזה דאף בכתב ידו אינו יכול לטעון פרעתי, ועי' רמב"ם פרק כ"ז מהלכות מלוה ולוה הלכה א' ובמ"מ שם דמבואר דבשטרי ערכאות א"א לטעון פרעתי אע"פ שאינו גובה אלא מבני חורין, ושם בפרק י"א הלכה ג' פסק דבכתב ידו יכול לטעון פרעתי, ועי' מל"מ שם שכתב בשם הריב"ש דכתב ידו אין לזה דין שטר משא"כ ערכאות יש לזה דין שטר. והראב"ד בפרק כ"ז שם ס"ל דבערכאות יכול לטעון פרעתי, ועי' מ"מ שם, ועי' בקצוה"ח סימן ס"ט סוף ס"ק ג' שהקשה דהפוסקים כתבו בשם הראב"ד דבכתב ידו אינו יכול לטעון פרעתי, וכתב "ואולי תרי ראב"ד נינהו", ולכאו' י"ל דהראב"ד ס"ל דערכאות אין זה אלא הוכחה ואין לזה דין שטר, אבל כתב ידו יש לזה דין שטר.

**בגמ'.** **והא בעינא כתב שאינו יכול לזייף.** עי' רא"ש סימן י"א שכתב דבכל השטרות העולין בערכאות בעינן כתב שאינו יכול להזדייף, ועי' מ"מ פרק כ"ז מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' שכתב דמדלא כתב הרמב"ם דין כתב שאינו יכול להזדייף בערכאות משמע דס"ל דאין צריך.

**רש"י ד"ה למיקרי וכו' והיכי מסהדי לאחר זמן עלה דמילתא.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דהא יכולים להעיד שמכירים את השטר בטביעת עין שזהו שנמסר בפניהם.

**דף י"א ע"ב**

**בגמ'.** **לא בא לידינו אלא לוקוס ולוס והכשרנום.** עי' ר"ן דף ג: מדפי הרי"ף שכתב דהראב"ד הוכיח מכאן דהלכה כר"ש מדהכשירו דוקא בשמות מובהקין, וכתב ע"ז ואין זה הכרע דלישנא בתרא איכא בגמ' דלא מכרע כר"ש.

**רש"י ד"ה התם כדקתני טעמא וכו' ופסולין ואפילו בעדי מסירה כרבנן דמתני'.** עי' רשב"א שהקשה דהא לרבנן אפילו בשמות מובהקין פסול ואמאי הכשיר בלוקוס רלוס, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' מהרש"א מש"כ בזה.

**מתני'. האומר תנו וכו' ושטר שחרור זה לעבדי וכו'.** עי' שו"ת נוב"י מהדו"ק אבהע"ז סימן ע"ו שהביא קושית מחותנו הר"ר יצחק הלוי אמאי מהני שליח לשחרר עבד לפמש"כ התוס' ב"מ י: ד"ה דאמר, דהיכא דאין שליח לדבר עבירה השליחות בטילה, הא המשחרר עבדו עובר בעשה, ובסימן ע"ז שם כתב ע"ז הנוב"י "דבר זה מביא לידי גיחוך וכי שליח המשחרר הוא זה והלא אינו אלא שליח של העבד להיות זוכה לו שלא בפניו וזכיה מטעם שליחות" ועיי"ש עוד מש"כ בזה, ועי' קצוה"ח סימן קפ"ב ס"ק ב' ד"ה והנה, שכתב דנראה לו כדעת הר"ר יצחק הלוי, דבכל שליח לזכות במתנה בעינן שיהיה שלוחו של הנותן וה"נ בעינן שיהיה שלוחו של המשחרר, ועי"ש מה שתירץ על קושית הר"ר יצחק הלוי, וע"ע בחידושי רעק"א לקמן יג. ועי' בדברי משפט סימן קפ"ב ס"ק א' שדחה דברי הקצוה"ח, והביאו בשיעורי הגרש"ר אות קצ"ה ובחידושי הגרש"ר סימן י"ג אות ב' ג' ועיי"ש שדחה את דבריו, וע"ע בקה"י ב"מ סימן ט"ז אות י' ובשיעורי הגרש"ר אות קצ"ד מה שביארו בדין שלוחו של בעל הממון ומה שתירצו לפי"ז על קושית הר"ר יצחק הלוי.

**עי'** נתיה"מ סימן קפ"ח סוף ס"ק א' שכתב דדוקא במתנה בעינן שיהיה שלוחו של בעל הממון אבל במקח לא בעינן, עיי"ש הטעם, וע"ע בחידושי הגרש"ש ב"מ סימן י"ד אות ג' מש"כ בזה.

**עי'** מחנה אפרים הלכות שלוחין ושותפין סימן ד' ד"ה ואל תשיבני, דמבואר בדבריו דשליח הולכה במתנה אין המקבל יכול לעשותו אח"כ שליח לקבלה כיון דבעינן שיהיה שלוחו של בעל הממון, ואע"פ שהוא שלוחו של בעל הממון להולכה מ"מ אינו כבעל הממון לעשות שליח לקבלה, וכן מבואר בנתיה"מ סימן קפ"ה ס"ק א'.

**מתני'.** **אמרו לו מפני שהוא קניינו.** עי' בפיהמ"ש להרמב"ם שפירש דהעבד באכילת תרומה לא יוסיף בעצמו מעלה שיהא השחרור חובה לו דהוא אוכל מדין קנין כספו כבהמת כהן.

**תוד"ה בגיטי נשים אבל לא בשחרורי עבדים, בירושלמי בעי וכו' אילו המוכר עבדו שלא מדעתו וכו'.** עי' מהרש"א שפירש דכוונת הירושלמי דלאו בזכות וחובה תליא מילתא אלא דכיון שיוצא מידו בעל כרחו אינו יכול לחזור בו, משא"כ באשה, וכעין מש"כ התוס' לעיל י. ד"ה בשליחות, ועי' תורת גיטין מה שביאר בדברי הירושלמי, וע"ע תוס' הרא"ש.

**בגמ'.** **הכי אמר ר' יוחנן התופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה.** עי' פנ"י כתובות פד: ד"ה בד"ה את תופס לבע"ח, שכתב דהא דלא קנה הוא משום דאין שליח לדבר עבירה, ועי' בקצוה"ח סימן ק"ה ס"ק א' מה שהקשה ע"ז. וע"ע נתיה"מ שם ס"ק ב' ובחידושי רעק"א ב"מ י. ד"ה ואף דיש ראיה.

**שם.** עי' ר"ן שכתב בשם הרי"ף בתשו' דהיכא דלא חב לאחרים מהני תפיסה, ודוקא היכא דאיכא פסידא לבע"ח אם לא יתפוס, דתקנה הוא שהתקינו, אבל היכא דליכא פסידא לבע"ח יכול הלוה לומר לו לאו בעל דברים דידי את ושומעין לו, ועי' רא"ש ב"מ פ"ק סימן כ"ז מה שהקשה ע"ז וע"כ כתב דהיכא דלא חב לאחרים מהני מדינא ולא מתקנה ואינו יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, עיי"ש הטעם, ועי' ריטב"א כאן שכתב דדעת רבינו דדוקא היכא דשויא שליח מהני תפיסה היכא דלא חב לאחרים, אבל היכא דלא שויא שליח יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, וכתב ע"ז ולי נראה דיכול לתפוס ואפילו בלא שויא שליח משום דזכין לאדם שלא בפניו.

**שם.** עי' הגהות אשר"י שכתב דאם הלוה אמר זכה בחפץ זה לפלוני או תן חפץ זה לפלוני זכה לו ואין אחד מבע"ח יכול לגבות מאותן המטלטלין, וכן פסק הרמב"ם בפרק כ' מהלכות מלוה ולוה הלכה ב', ועי' מ"מ ולח"מ שם שכתבו דמקורו מתירוץ הגמ' "כל האומר תנו כאומר זכו", ומבואר דזכו מהני אף דחב לאחרים, ועי' קצוה"ח סימן ק"ה ס"ק ג' מה שהקשה ע"ז ומה שביאר בדברי הרמב"ם, וע"ע בחידושי בן אריה [נדפס בסוף הרמב"ם] מש"כ בזה.

**שם.** עי' הגהות אשר"י שכתב דאם הלוה חייב גם לתופס מהני משום מגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה, ועי' טור סימן ק"ה שכתב דאפילו אם לא תפס לעצמו אלא רק לחבירו מהני משום מגו דאי בעי זכי לנפשיה, ועי' ב"ח שם שכתב דהא דמהני היכא דהוא חייב גם לתופס הוא רק בתפס כשיעור חובו אבל יותר מזה אינו יכול לתפוס, וכ"כ הסמ"ע שם ס"ק ג', אבל הב"י שם כתב דאפילו יותר ממה שחייב לתופס יכול לתפוס, וכן פסק הש"ך שם ס"ק ב', וע"ע קצוה"ח שם ס"ק ב' ונתיה"מ שם ס"ק ג'.

**שם.** עי' רא"ש ב"מ פ"ק סימן כ"ז שכתב בשם ר"ח דאפוטרופוס שתפס קנה דיד בעלים הוא. וכן פסק בשו"ע סימן ק"ה סעיף א'. ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק ג' דמדמי לה לפועל.

**רש"י ד"ה מי שליקט, ב"ה עשיר.** עי' רש"י ב"מ ט: ד"ה מי שליקט, שכתב דמיירי באדם בעלמא שאינו בעל שדה, עיי"ש הטעם, ועי' בתוס' הרא"ש שם שכתב דלר"א דאית ליה תרי מגו אף בבעל השדה זכה מגו דאי בעי מפקר להאי שדה ושוב אינו מוזהר עליה, ועי' ריטב"א (החדשים) שם. ועי' בתוס' רעק"א (על המשניות) פאה פרק ד' משנה ט' אות מ"ג שהקשה דכיון דבשעת הקצירה היה שלו ונאסר לו ליטול לא מועיל מה שמפקיר אח"כ, וכ"כ בתוספות אנשי שם שם. ועי' קה"י ב"מ סימן י"ד שביאר במה נחלקו רש"י והרא"ש. ועי' ר"ן בב"מ שם שכתב דבירושלמי פירשו אפילו בבעל השדה דמגו דזכי בפאה דעלמא לנפשיה זכי נמי בהאי פאה לחבריה, ועי' ריטב"א (החדשים) שם. ועי' קה"י סימן י"ד אות ב' מה שביאר בזה.

**תוד"ה ש"מ התופס לבע"ח קנה תימה לר"י אפי' אי תופס לבע"ח קנה היינו משום וכו'.** עי' ר"ן מה שתירץ ע"ז, ועי' תורת גיטין לעיל ט: ד"ה באופן אחר, מה שביאר בדברי הר"ן, וכ"כ בנתיה"מ סימן קפ"ה ס"ק א', ומש"כ שם דבשטר שחרור טול גיטך מע"ג קרקע כשר, עי' ריטב"א קידושין כג: ד"ה איבעיא להו, דנקט בפשיטות דפסול, וכן נקטו בחידושי הגרע"א לקמן יג. על תוד"ה האומר, ובקצוה"ח סימן קכ"ה ס"ק ד', וע"ע אבני מילואים סימן קל"ט ס"ק י"ב ד"ה ובספר.

**שם.** עי' ר"ן מה שתירץ על קושית התוס', ועי' מחנה אפרים הלכות שלוחין ושותפין סימן ד' ד"ה ואל תשיבני, שכתב דר"י לא הסכים עם תירוץ הר"ן משום דבעינן שיהיה שלוחו של בעל הממון, ומשו"ה אין השליח יכול לעשות עצמו שליח לקבלה.

**תוד"ה התופס לבע"ח במקום שחב לאחרים לא קנה וכו' ודלא כפירוש רש"י וכו' דבעשאו שליח לכו"ע קנה וכו' דזכיה מטעם שליחות.** ובדעת רש"י י"ל דס"ל דזכיה לאו מטעם שליחות, עי' קצוה"ח סימן ק"ה ס"ק א'. ועי' ש"ך שם שכתב דהא דמהני שליח לדעת רש"י היינו דוקא כששכרו משום דהוי כפועל דידו כיד בעה"ב אבל בחנם גם רש"י מודה דלא מהני. ועי' מרדכי גיטין אות שכ"ח שמסתפק אם יד פועל כיד בעה"ב לתפוס חוב. ועי' תומים שם ונתיה"מ שם ס"ק ב'. ועי' שו"ת רעק"א ח"ב סימן קי"ב שהקשה מאי נפק"מ בין שליח בשכר לבחנם. וע"ע בקרבן נתנאל גיטין פ"ק ברא"ש סימן י"ג אות ד' מה שהקשה על דברי הש"ך ומה שביאר בדעת רש"י, וע"ע קצוה"ח שם ס"ק ג'.

**בא"ד.** **וא"ת דהכא קאמר ר"י וכו' ובפ"ק דב"מ קסבר המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו והא בהא תליא וכו'.** עי' רמב"ן ב"מ י. ד"ה אמר ר' חייא בר אבא, שתירץ דר' יוחנן סבר דמציאה לא הוי חב לאחריני, עיי"ש הטעם.

**דף י"ב ע"א**

**תוד"ה אלא דכתיב לא תלקט לעני, וא"ת למ"ד בפ"ק דתמורה וכו' א"כ קנה העני.** עי' שו"ת נו"ב תנינא אבהע"ז סימן קי"א שהקשה לפמש"כ התוס' ב"מ י: ד"ה דאמר, דהיכא דאין שליח לדבר עבירה השליחות בטילה א"כ ה"נ השליחות בטילה ומשו"ה לא זכה העני, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' קצוה"ח סימן ק"ה ס"ק א' שהוכיח מזה דהיכא דליכא עבירה למשלח אלא רק לשליח לא אמרינן אין שליח לדבר עבירה, וכן הוכיח בשו"ת רעק"א ח"א סימן קצ"ד ד"ה אחרי הימים, ועי' בקצוה"ח שם מה שהביא מהפנ"י דמדבריו מבואר דאף היכא דהאיסור הוא רק לשליח אין שליח לדבר עבירה, וע"ע קה"י קידושין סימן ל"ט אות ב' מה שהקשה על דברי הקצוה"ח.

**מתני'. שמעת מינה יכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך, הכא במאי עסקינן דאמר ליה צא מעשה ידיך למזונותיך.** אע"ג דאין חיוב מזונות לעבד כנעני מ"מ אין זכות לאדון ליטול חיותו של העבד, דאינו קנוי לו לכך, ואף מ"ד יכול הרב מודה בזה אלא דס"ל דכיון דיכול לחזר על הפתחים לא חשיב נוטל חיותו, ומשו"ה הוצרך רש"י לומר בד"ה עשה עמי וכו' "אלא חזור על הפתחים", ועי' תוס' לקמן עמוד ב' ד"ה שמע מינה, שכתבו דבשני בצורת לכו"ע אינו יכול, ולהנ"ל א"ש, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות רכ"ג.

**דף י"ב ע"ב**

**בגמ'.** **ולימא ליה הקדש עד השתא סגי לך בלא העדפה והשתא נמי תסגי לך בלא העדפה.** עי' מהר"ם שי"ף שהקשה מאי פריך הא מסיק דמיירי בפחות משוה פרוטה דאכתי לא זכה ביה הקדש, ועיי"ש מה שתירץ.

**רש"י ד"ה בפחות משוה פרוטה וכו' דלא חייל הקדש אפחות משוה פרוטה.** וכן דעת התוס' רי"ד סוכה מא: ועיי"ש עוד מש"כ בזה.

**שם.** עי' קה"י סימן י"א שהקשה דהא מיירי שהקדיש גוף הידים וממילא היוצא ממעשיהן הקדש, וצ"ל דהקדש דממילא נמי לא חייל אפחות משוה פרוטה, וא"כ איך מתקדש אח"כ כשהשלים לפרוטה, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע שם מה שביאר בדעת תוס'.

**תוד"ה פחות משוה פרוטה, פי' בקונטרס וכו' והקשה רבינו יצחק דתנן בהזהב וכו'.** עי' תוס' הרא"ש ורשב"א שהביאו תירוץ הריב"ם דהקדש חל אף אפחות משוה פרוטה אלא דאין מועלין בפחות משוה פרוטה, ואיסורא דרבנן איכא והכא אף איסורא דרבנן ליכא, ועיי"ש מה שהקשו ע"ז, ועי' מהר"י קורקוס פרק ב' מהלכות מעילה הלכה ט"ז שכתב כדברי הריב"ם דאין מעילה בפחות משו"פ, (הובא בכס"מ שם) ועי' משנה למלך שם מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. הקוטע יד עבדו של חבירו נותן שבתו ורפואתו לרבו.** עי' נתיה"מ סימן שס"ג ס"ק ב' שכתב דחיוב השבת אינו משום ביטול מלאכה של האדון דמטעם זה ודאי פטור כמו מלאכת שורו וחמורו (עי' רא"ש ב"ק פרק ב' סימן ו' שהביא מהירושלמי דמבטל כיסו של חבירו פטור) רק עיקר החיוב הוא לעבד והאדון זוכה ממנו דמה שקנה עבד קנה רבו, וצ"ע דהא שבת דעבד עברי נמי לאדון (עי' ב"ק פו.) ושבת דבת לאביה (עי' ב"ק פז:) אע"ג דלא שייך בהו מה שקנה עבד קנה רבו, וצ"ל דהוא משום דהשבת הוא תמורת המעשה ידים וזוכה בו האדון והאב מדין מעשה ידים, ועי' פני יהושע לקמן מב: על תוד"ה חבלי ביה, שכתב דהחובל במעוכב גט שחרור אף להצד דהנזק לאדון מ"מ השבת לעבד כיון דמעשה ידיו שלו, אבל בתוס' הרא"ש שם כתב דלהצד שהנזק לאדון אף השבת לאדון, עיי"ש הטעם. ועי' קה"י ב"ק סימן מ' ד"ה ואלא, מה שהקשה על הנתיה"מ.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות חובל ומזיק הלכה ו' שנקט דחיוב נזק וצער בחובל בחבירו הוא קנס, ועי' מנח"ח מצוה מ"ט [אות כ"ה במהדו"ח] שכתב דבחובל בעבד כנעני ומשלם לאדון הרמב"ם מודה דאין זה קנס דעבדו כממונו, אבל במעוכב גט שחרור אע"פ שמשלם לאדון מ"מ הוי קנס כיון שאינו ממונו של רבו.

**בגמ'.** **רפואתו דידיה היא דבעי איתסויי ביה.** עי' בשיעורי הגרש"ר אות רל"ד שחקר בחיוב ריפוי אי הוי חיוב לרפאותו או דהוא חיוב תשלומין, ולהצד דהוא חיוב תשלומין צ"ב מאי קושית הגמ', ועיי"ש מה שביאר בזה.

**תוד"ה רפואתו דידיה היא וכו' שמא יש לחלק דאע"ג דכשחבל בו אחר נותן רפואתו לעבד הוא שחבל בעבדו לא מיחייב.** בטעם החילוק י"ל עפ"י המבואר ביראים סימן רי"ז דהיכא דליכא לאו דלא יוסיף ליכא חיוב תשלומין דחובל, ועי' פתחי תשובה חו"מ סימן ת"כ ס"ק ב' שכתב בשם השבו"י דדעת הרמב"ם דהחובל בעבד כנעני שלו אינו עובר משום לא יוסיף, וא"כ י"ל דמשו"ה נמי פטור מתשלומין, ועי' ב"ח סימן ת"כ אות ה' שכתב בדעת הרמב"ם דהחובל בעבד כנעני שלו אע"פ שזה הכאה שיש בה שו"פ לוקה משום דפטור מתשלומין, ומבואר דס"ל דאע"ג דעובר על לא יוסיף פטור מלשלם, וע"ע בשיעורי הגרש"ר אות רל"ה.

**שם.** עי' ב"ח סימן תכ"ד אות ד' שכתב דכן דעת הרמב"ם והטור, ודעת הרא"ש דדין האדון שחבל בעבדו כדין אחר שחבל בעבד וכהתירוץ השני של תוס', וכן נקט בסימן ת"כ אות ה', ועי' ב"י בסימן ת"כ שם שכתב דהחובל בעבד כנעני שלו הכאה שיש בה שו"פ אינו לוקה, ובקצוה"ח סימן תכ"ד ס"ק א' ביאר דהוא משום דחשיב בר תשלומין דמה שאינו משלם הוא משום מה שקנה עבד קנה רבו, ומבואר דנקטו דדין האדון שחבל בעבדו כדין אחר שחבל בעבד.

**רש"י ד"ה וכי תימא וכו' דאי בעי מריה זריק לה גיטא ברה"ר בתוך ד' אמות.** עי' ריטב"א לקמן עח. ד"ה אמר רב, שכתב דהא דמהני ד' אמות בגט אע"ג דהוי קנין דרבנן הוא משום דכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש, א"נ משום הפקר בי"ד הפקר, וברא"ש לקמן פרק ח' סימן ו' כתב רק משום כל המקדש, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן רכ"א אות ה' ד"ה אף דיסוד, ובאות ו' ד"ה גם בדברי הרא"ש, שכתב דמדלא כתב משום הפקר בי"ד הפקר מוכח דס"ל דהפקר בי"ד מהני רק להפקיר ולא להקנות, ומשו"ה לא מהני הכא הפקר בי"ד לזכות לה את החצר, וע"ע שם סימן רכ"ב אות כ', וצ"ע לפי"ז אמאי מהני ד' אמות בשחרור הא בשחרור לא שייך אפקעינהו כמש"כ בחידושי ר"ח הלוי פרק ג' מהלכות עדות הלכה ד' ד"ה והנה בסנהדרין.

**שם.** עי' נמו"י ב"מ דף ה. מדפי הרי"ף במתני' דראה את המציאה, שכתב דכיון דקנין ד' אמות תקנ"ח הוא אם אמר אי אפשי בתקנ"ח שומעין לו, ולכאו' קשה דא"כ ה"נ יאמר העבד אי אפשי בתקנ"ח, וכעין זה הקשה באמרי בינה חו"מ קונטרס בדיני קנינים סימן י"ד ד"ה והר"ן.

**שם.** עי' דברי יחזקאל סימן נ"ו אות ו' שהקשה איך שייך בעבד קנין ד' אמות הא מה שקנה עבד קנה רבו ונמצא שהד' אמות שייכים לאדון, ועיי"ש מה שתירץ.

**דף י"ג ע"א**

**מתני'.** **האומר תנו גט זה לאשתי שטר שחרור זה לעבדי ומת לא יתנו לאחר מיתה.** עי' רי"ף לעיל ה. מדפי הרי"ף שכתב דאע"ג דאמרו חכמים (לעיל יא:) דבשחרורי עבדים זכין לעבד שלא בפניו ה"מ לחזרה דלא מצי רביה למיהדר ביה אבל עבדא לא נפיק לחירות עד דמטי גיטא לידיה, וכ"כ רש"י לעיל ט: ד"ה לא יתנו, ועי' תוס' שם מה שהקשו ע"ז, וכתבו דרש"י כאן חזר בו, ועי' רא"ש סימן י"ג מה שהקשה על הרי"ף, והרמב"ם בפ"ו מהלכות עבדים הלכה א' פסק דאם אמר "זכה גט זה" יצא לחירות אע"פ שלא הגיע הגט לידו ואם אמר "תנו גט זה" אע"פ שאינו יכול לחזור בו לא יצא לחירות עד שיגיע גט לידו. ועי' קצוה"ח סימן קכ"ה ס"ק ג' ד"ה אמנם, מה שביאר בדעת הרי"ף, וע"ע קה"י סימן י"ב מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה האומר תנו גט זה לאשתי וכו' שלא מסרם ליד שליח בחייו.** עי' בחידושי רעק"א על תוד"ה האומר, שהקשה דהא הוי טלי גיטך מעל גבי קרקע דלא מהני בגט אשה וה"ה בשחרור, וכן הקשה בקצוה"ח סימן קכ"ה ס"ק ד', ועי' תורת גיטין לעיל ט: ד"ה באופן אחר, שהוכיח מזה דבשחרור טול גיטך מע"ג קרקע כשר, וכ"כ בנתיה"מ סימן קפ"ה סוף ס"ק א', ועי' ריטב"א קידושין כג: ד"ה איבעיא להו, שנקט בפשיטות דפסול, וע"ע אבנ"מ סימן קל"ט ס"ק י"ב ד"ה ובספר, ובחזו"א סימן קמ"ז בעניני עבדים אות טז-יח.

**רש"י ד"ה לא יתנו לאחר מיתה וכו' וכי מטי לידיה הא לית ליה משחרר ופקעה ליה רשותיה.** וכ"כ לעיל ט: ד"ה לא יתנו לאחר מיתה, ובד"ה מילתא דליתיה, ועי' קצוה"ח סימן קפ"ח ס"ק ב' שכתב דמדלא כתב רש"י משום דבטלה השליחות מוכח דס"ל דבמת המשלח לא בטלה השליחות וכדעת הרמב"ם בנשטטה המשלם, ועיי"ש שהקשה דא"כ למ"ד עדיו בחתומין זכין לו יכול השליח ליתן לעבד ויהיה משוחרר למפרע ואמאי לא יתנו לאחר מיתה, ועי' אור שמח פרק כ"ג מהלכות מלוה ולוה הלכה ה' ד"ה אולם, מה שתירץ ע"ז, ועי' רש"י לקמן כח. ד"ה נותנו לה בחזקת שהוא קיים, "ולא חיישינן שמא מת ובטל שליחותו".

**שם.** עי' רש"י לקמן כח. ד"ה נותנו לה, (הובא בקטע הקודם) ועי' רש"י כתובות ב: ד"ה מת הוא דאינו גט, שכתב "ומאן קא מגרש לה מהשתא אין המתים מגרשים", ועי' בית מאיר אבהע"ז סימן קכ"א סוף סעיף ב' שכתב דהיכא דזקוקה ליבם עדיין זיקת בעלה עליה ולא פקעה האישות, ועי' בהגהות הגר"ב פרנקל שם. (ועי' בקטע הבא).

**תוד"ה לא יתנו לאחר מיתה וכו' איצטריך לאשמועינן דאע"ג דמינה המגרש בחייו השליח לא חשיב להיות כמותו לאחר מותו כאילו הוא עצמו קיים.** עי' חזו"א סימן פ"ו אות ז' שכתב דאע"פ שהדין פשוט דא"א לגרש לאחר מיתה שכבר פקעה האישות בשעת מיתה ואינה אשת איש, וגם משום דבטל השליחות, מ"מ התנא שונה כמה פעמים אף דבר המפורש בתורה.

**תוד"ה תנו מנה לפלוני ומת יתנו לאחר מיתה וכו' ואיירי שהאשה רוצה בכך.** ואע"ג דגט מהני אף בע"כ י"ל עפ"י מש"כ התו"ג סימן קל"ט סעיף ט"ו דהיינו דוקא כשנותן בידה או בחצרה אבל כשמקנה לה בקנין אפילו אי מהני קנינים בגט לא מהני אלא מרצונה.

**בא"ד.** **ואשמועינן דלא תקון מעמד שלשתן בשטר אלא בממון.** עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן רכ"א אות ו' ד"ה וראיתי, שהקשה איך נשמע דילמא תקנו אלא דכיון דמדאורייתא לא קנתה להאי גיטא אינה מגורשת, ועי' ב"י אבהע"ז סימן כ"ח שנחלק עם רבינו ירוחם אם מקדש במעמד שלשתן הוי קידושין דרבנן או דאורייתא.

**שם.** עי' ר"ן לקמן לט: מדפי הרי"ף ד"ה והא, שהביא דעת רש"י דאשה מתגרשת באגב, ונחלק עליו וכתב דאין אשה מתגרשת באגב דבעינן "ונתן בידה" וליכא, ועי' בשו"ת רעק"א ח"א סימן רכ"א אות ז' שהוכיח דדעת התוס' כהר"ן, והקשה א"כ מה הראיה דלא תקנו מעמד שלשתן בשטר הא י"ל דאף דתקנו מ"מ בגט ושחרור לא מהני דבעינן "ונתן בידה", ועוד הקשה דהר"ן עצמו כתב כאן כדברי הרא"ש, וע"ע בחידושי רעק"א לקמן עמוד ב' ד"ה בר"ן.

**שם.** עי' ר"ן שכתב דבגט אשה פשיטא דלא מהני דלא תקנו מעמד שלשתן אלא בזכות, אבל מהא דלא מהני בשטר שחרור יש ללמוד דלא תקנו מעמד שלשתן בשטר, ועיי"ש מה שביאר אמאי לא תקנו, ועי' בקצוה"ח סימן ס"ו ס"ק כ"ד שכתב דלפי טעם הר"ן דוקא בשטר שחרור לא מהני מעמד שלשתן אבל בשטר חוב מהני, ומדברי התוס' משמע דאף בשטר חוב לא מהני.

**תוד"ה והא לא משך, תימה מאי פריך הא מצוה לקיים דברי המת.** עי' ר"ן מה שתירץ בשם הרמב"ן, והר"ן תירץ דמשום מצוה לקיים דברי המת לא זכה עדיין המקבל אלא דיש מצוה על היתומים ליתן לו, ונפק"מ ביתומים קטנים דלאו בני מצוה נינהו, ועי' מחנה אפרים הלכות זכיה ומתנה סימן כ"ט מש"כ בזה, וע"ע רמ"א חו"מ סימן רנ"ב סעיף ב' שפסק דהיכא דאיכא מצוה לקיים דברי המת וקדמו היורשים ומכרו מה שעשו עשוי.

**דף י"ג ע"ב**

**בגמ'.** **גופא אמר רב הונא אמר רב מנה לי בידך תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה.** עי' רא"ש סימן י"ח שכתב דמעמד שלשתן ע"י שליח הנותן כתב הרמב"ן דלא מהני דהלכתא בלא טעמא הוא והבו דלא לוסיף עלה, ובשליח המקבל כתב הרא"ש דנראה דמהני, וצ"ע דבפי' הרא"ש נדרים עב: ד"ה והא לא שמיע ליה כתב "דבמידי דממילא לא שייך מינוי שליחות", ולכאו' ה"נ הוי מידי דממילא.

**רש"י ד"ה מאי טעמא דמלוה קנה הא ליתא בעיניה דליקנייה.** עי' קצוה"ח סימן קכ"ו ס"ק ג' שכתב דבפקדון לא קשיא דתקנ"ח היא לטובת הסוחרים, אבל במלוה קשה דהא אינו ברשותו ולא מצי מקני ליה, ועי' תוס' ב"ב עו: ד"ה קני לך, שכתבו דמכירת שטרות לא מהני מדאורייתא משום דהוי דבר שאינו ברשותו, אבל ברש"י כתובות נז: סוף ד"ה מתנת שכיב מרע, מבואר דחוב נקנה באגב, וע"ע קצוה"ח סימן קצ"ד ס"ק ד' ד"ה והנה.

**תוד"ה גופא אמר רב הונא אמר רב וכו' למה הוצרכו לתקן מעמד שלשתן יאמר לו זכי.** עי' תוס' רי"ד שכתב דאפילו אם אמר לו בפירוש זכה לא קנה אם לא היה מעמד שלשתן דרשותו של אדם זוכה לעצמו ואינו זוכה לאחרים, ועי' בעליות דרבינו יונה ב"ב פה. ד"ה נוסחת ספרי ספרד, שכתב דכיון דקיי"ל חצר משום יד אתרבאי כמו שאדם זוכה לחבירו כך חצירו זוכה לחבירו, ובדעת התורי"ד צ"ל דס"ל חצר משום שליחות אתרבאי.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן קפ"ט ס"ק א' שכתב בשם הט"ז דמקום הפקדון קנוי למפקיד ואין הנפקד יכול לקנות בו בחצר, וע"ע נתיה"מ סימן קצ"ב ס"ק ו', וקשה א"כ איך יכול הנפקד לזכות למקבל בחצר, ושמא י"ל דמהני מחילת המפקיד על זכותו בחצר, ועי' בעליות דרבינו יונה ב"ב פה. ד"ה נוסחת ספרי ספרד שכתב דהיכא שהמפקיד רוצה לתת את הפקדון לאחר והנפקד נתרצה לזה כלתה שאלת רשותו של המפקיד והמקבל זוכה בחצר.

**בא"ד.** **ועוד דאף כשאין הפקדון ביד הנפקד יקנה באודיתא.** עי' מהרש"ל שהקשה דהא אודיתא מהני נמי בע"כ, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' מהרש"א ומהר"ם מה שתירצו ע"ז, ומבואר בדבריהם דאודיתא בעינן שיהיה בפני עדים, וכ"כ בקצוה"ח סימן מ' ס"ק א' ועי' בנתיה"מ שם סוף ס"ק א' ובמשובב שם, וע"ע קצוה"ח סימן קצ"ד ס"ק ד' ד"ה והנה, מה שתירץ על קושית המהרש"ל.

**בא"ד.** **ומיהו לההוא טעמא דמפרש בסמוך בההיא הנאה דקא משתניא ליה וכו' אלא דבלא"ה מפיק ליה מההוא טעמא.** עי' רא"ש סימן י"ז מש"כ בזה.

**תוד"ה במעמד שלשתן קנה, אומר ר"ת דלא תקינו מעמד שלשתן בעכו"ם אם הנפקד או הלוה עכו"ם וכו' כיון דאין זכיה לעכו"ם ה"ה במעמ"ש לא קנה.** עי' שו"ע סימן קכ"ו סעיף כ"ב שכתב דיש מי שאומר שאין חילוק בין ישראל לעכו"ם במעמד שלשתן, ויש מי שחולק ואומר שאם הנפקד או הלוה עכו"ם לא קנה, וכתב הרמ"א דאם כבר נתן העכו"ם מה שבידו לישראל המקבל אין מוציאין מידו, ועי' בקצוה"ח שם ס"ק ט"ו שכתב בשם הש"ך דאפילו אם אמר הישראל לעכו"ם שלא בפני המקבל נמי אין מוציאין מידו דכיון דהרשהו ועשה שליחותו ונתן הרי הוא כאילו הוא עצמו נתן לו, ובקצוה"ח הקשה ע"ז דהא אין שליחות לעכו"ם ועיי"ש מש"כ בזה.

**בא"ד.** **אבל אם חוזר בו לא יתן לעכו"ם אפילו אמר לו במעמד שלשתן אם לא שאינו יכול להשמט מן העכו"ם.** עי' רא"ש סימן י"ז שכתב דבכה"ג הוא פטור מן המפקיד דאיהו הוא דאפסיד אנפשיה.

**בא"ד.** **ואם הנותן עכו"ם נראה דקנה דאי ממונו של ישראל הפקיעו ע"י מעמד ג' דהוי הלכתא דלא טעמא כ"ש ממון העכו"ם.** מבואר דלא מהני מתורת זכיה שהנפקד זוכה למקבל אלא רק משום שהפקיעו, וכן מבואר במרדכי סימן שכ"ט שכתב "ואפילו אם זכיה מטעם שליחות אתרבאי ואין שליחות לעכו"ם מ"מ נימא ק"ו דהשתא ממונו של ישראל הפקיעו וכו'", ועי' קצוה"ח סימן קס"ג ס"ק א' ד"ה וכמה הרחיק, שביאר דלא מהני מדין זכיה משום דבעינן שיהיה הזוכה שלוחו של בעל הממון.

**שם.** עי' רא"ש סימן י"ז שכתב דאם העכו"ם אנס בכח מן הלוה קודם שפרע לישראל חייב הלוה לפרוע גם לישראל, עיי"ש הטעם, ואם הוא פקדון ונטלו העכו"ם בחזקה אינו חייב לשלם דאינו אלא שומר לשני כפי שהיה שומר לראשון ופטור מן האונסין, ועי' קצוה"ח סימן קכ"ו ס"ק י"ז שכתב דלפי"ז אם העכו"ם לא לקח בחזקה אלא ע"י פשיעתו שלא שמר כדרך השומרים חייב לשלם לשני, והקשה ע"ז דהא לא נתחייב כלל בשמירה לשני.

**בגמ'.** **אמר אמימר נעשה כאומר לו בשעת מתן מעות משעבדנא לך לדידך ולכל דאתו מחמתך.** עי' רמב"ן שכתב דיש מי שאומר שכיון שמשעת הלואה נשתעבד לו מהני מדאורייתא ואין יכול המלוה למחול, ועי"ש שחולק ע"ז, ובשם הראב"ד כתב דאם אומר בפירוש בשעת הלואה משעבדנא לך ולכל דאתי מחמתך לא מהני מחילה, ועי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' ר"ן ו. מדפי הרי"ף ד"ה נמצא, שכתב בשם הרמב"ן דאפילו כתב ליה הכי לא מהני להשתעבד לו מדאורייתא כיון דקיי"ל אין ברירה, וכתב ע"ז הר"ן דלא קשיא "דכי אמרינן אין ברירה ה"מ במילתא דאי דהאי לאו דהאי אבל הכא אפשר שיהיה משועבד לכל העולם זה אחר זה", וכ"כ הריטב"א, ועי' קצוה"ח סימן ס"א ס"ק ג' ד"ה הדרן לדברי הר"ן, מה שהקשה על הר"ן ומה שביאר בדבריו.

**שם.** עי' רמב"ן שהקשה א"כ למה לי מעמד שלשתן הא כיון שאומר לו תנהו לפלוני ואמר הלוה אין נשתעבד לו, ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' ריטב"א שנסתפק אי מכאן ולהבא הוא משועבד לשני או דאגלאי מילתא דמלמפרע נשתעבד לשני.

**דף י"ד ע"א**

**רש"י ד"ה ומשעביד נפשיה בלב שלם להאי ומינתיק מקמא.** מבואר דרק אחרי שמתחייב לשני אז נפטר מן הראשון, ומבואר דההתחייבות חלה בלא מעשה קנין כיון דגמר ומשעבד נפשיה, וכה"ג אשכחן בתוס' בכורות יח: ד"ה אקנויי, ועי' רש"ש שם.

**בגמ' הני תלת מילי שוינהו רבנן כהלכתא בלא טעמא וכו' ואידך וכו' הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפיטרופיא.** עי' רש"י, ועי' תוס' קידושין מט: ד"ה דברים שבלב, שהוכיחו מכאן דיש מקומות דמהני אומדנא דמוכח, וצ"ב.

**תוד"ה ולא פש גביה ולא מידי, פר"ח וכן ר"ת שהיו בעלי דינים מודים לו.** עי' רא"ש סוף סימן י"ז שכתב דאם הנותן מודה והמקבל אינו יודע, אם יש לנותן נכסים אחרים נאמן והמקבל יגבה מהנותן, ואם אין לו נכסים אחרים אינו נאמן דהו"ל חב לאחריני, וכן אם השני יותר נוח ליפרע הימנו וכן במתנה אינו נאמן, ועי' ר"ן שכתב דלדעת הסוברים דבמעמד שלשתן מהני מחילת המלוה אם הודה גינאי חבריה נאמן כיון דבידו למחול, ועי' בחידושי רעק"א שהקשה דכמו שהבע"ד אינו נאמן במגו כך גינאי חבריה לא יהיה נאמן במגו דהו"ל מגו במקום עדים.

**שם.** עי' רשב"א שכתב דאם הודה מארי ארעא, האי דקנו מיניה ודאי פטור, וגנאי חבריה נמי מיפטר, עיי"ש הטעם, ועי' ר"ן מש"כ בזה.

**בא"ד.** **או אם היה הדבר ידוע בעדות ברורה דלא פש גביה מידי.** עי' נמו"י ב"מ ב. מדפי הרי"ף שכתב בשם הרשב"א והר"ן דאם הודה בבי"ד וחזר ואמר נזכרתי אע"פ שעדים מעידים כדבריו אין משגיחין בו, ועיי"ש מש"כ בזה, ולכאורה לפי"ז ה"נ לא מהני עדות, ושמא י"ל דשאני הכא שהעדים מעידים שטעה.

**בא"ד.** **דמנפשיה אין נאמן לומר טעיתי במה שהודיתי.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דאינו נאמן משום דאין דרך אדם להודות עד שיכוין יפה, ועי' רשב"א וריטב"א שכתבו דהוא אנן סהדי שלא טעה והו"ל מגו במקום עדים.

**בא"ד.** **אע"ג דאית ליה מגו דאי בעי אמר חזרתי ופרעתי.** עי' ריטב"א שכתב דיש מי שתירץ דכיון דקנו מיניה סתם קנין לכתיבה הוא עומד והו"ל כמאן דאיכא שטרא ואינו נאמן לומר פרעתי, וכ"כ הרשב"א וכתב ע"ז "וזה נכון וברור".

**בגמ'. אמר רב חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר.** עי' ר"ן לעיל ה. מדפי הרי"ף שכתב דהא דחייב באחריותו הוא משום דאל"כ הו"ל חוב למלוה, והביאור בזה י"ל דהמלוה זוכה בתנאי שיגיעו לידו ואם לא יגיעו לידו לא זכה בהם כלל, עוד י"ל דאע"פ שזכה המלוה בגוף המעות מ"מ לא חשיב פרעון ולא נפטר הלוה כיון שעדיין אין המעות בטוחות ביד המלוה (עי' ב"ק קיח. המלוה לחבירו בישוב לא יחזיר לו במדבר). ועי' טור סימן קכ"ה (הובא בשה"ג) שכתב בשם הרמ"ה דאין השליח יכול לתפוס המעות עבור חוב שחייב לו המלוה "דכיון דאמר ליה תן או הולך כמאן דאמר ליה זכי או הולך ע"מ שתתן לפלוני דמי ואי מקיים תנאיה זכי ואי לא לא זכי וכאילו לא יצא מיד הלוה או הנפקד", ומבואר דלמד כהפי' הראשון הנ"ל דהוא מדין תנאי, ועי' בטור שם שהביא דעת בעל התרומות שחולק ע"ז וס"ל דיכול השליח לתפוס המעות, ואפשר דלמד כפי' השני הנ"ל. - ועי' רשב"א לקמן סג. ד"ה הולך, שנסתפק למ"ד הולך כזכי אי הוי כזכי ממש או דכיון דאמר הולך ותן הו"ל זכיה בתנאי שיבא לידו, ועי' בקצוה"ח סימן קכ"ה ס"ק ג' שפי' כן בדעת הרמ"ה דהתנאי הוא מחמת שאמר הולך ותן, ולפי"ז אף במתנה ובגט ובשחרור איכא תנאי, ועי' בחידושי הריטב"א מכת"י לקמן סב: ד"ה הא שויתיה, דמבואר להדיא דכן דעת הרמ"ה, אבל לפי דברי הר"ן הנ"ל י"ל דאפילו אי הוי כזכי ממש מ"מ בפירעון חוב איכא תנאי משום דאל"כ הו"ל חוב למלוה.

**שם.** עי' טור סימן קכ"ה מש"כ בשם הרמ"ה (הובא בקטע הקודם) ועי' קצוה"ח סימן קכ"ה ס"ק ג' ד"ה איברא, שהקשה מהא דפסק השו"ע שם סעיף א' דאם החזיר המנה למשלח ואח"כ העני ואין לו לשלם למלוה חייב השליח לשלם, ולדעת הרמ"ה הא כיון שלא הגיע ליד המלוה הו"ל כאילו לא יצא מיד המשלח ואמאי חייב השליח באחריות.

**בגמ'.** **ושמואל אמר מתוך שחייב באחריותו אם בא לחזור חוזר.** עי' רא"ש סימן י"ט שהקשה אמאי גרע מתופס לבע"ח שקנה אפילו בע"כ של לוה, ותירץ בשם הר"ר משה מאיבר"א דהא דתופס לבע"ח קנה הוא רק כשאין ללוה נכסים אחרים ויפסיד המלוה, ועי' בקרבן נתנאל שם אות ג' שהקשה דהרא"ש בב"מ פ"ק סימן כ"ז כתב כן בשם הרי"ף וחולק ע"ז, וכן הקשה בפלפולא דריפתא בב"מ שם אות ל', ועי' ב"ח סימן ק"ה שכתב דהרא"ש נמי ס"ל כהרי"ף ולא נחלק עליו אלא בטעמא. - עוד תירץ הרא"ש בשם הר"ר פרץ דמיירי בתוך הזמן דאף המלוה עצמו לא היה יכול לתפוס, וכתב ע"ז הרא"ש דאינו נכון דאף אם הוא תוך הזמן אם אין לו נכסים אחרים ויפסיד המלוה מהניא תפיסה, ועי' מהר"י קורקוס פרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה ט' (הובא בכס"מ שם) דמבואר בדבריו דבתוך הזמן לא מהניא תפיסה, ואפשר דהרא"ש נמי מודה לזה אלא דהיכא דאיכא פסידא למלוה ס"ל דמהני תפיסה מתקנ"ח. - עוד כתב הרא"ש "ולי נראה דלא קשיא מידי דהתם נמי מצי אמר ליה לוה לתופס או קבל עליך אחריות או החזר לי מה שתפסת", וכוונתו דאין זכות תפיסה למלוה בכה"ג שנשאר חיוב אחריות על הלוה. וע"ע בתוס' רי"ד ובריטב"א מה שתירצו על קושית הרא"ש.

**בגמ'.** **הולך מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי וכו' חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר, פקדון לימא ליה וכו'.** עי' רש"י, ומבואר דגם בפקדון הא דאינו חוזר הוא משום דתן כזכי, וצ"ב דהא הפקדון שייך למפקיד ואינו צריך לזכות בו כלל ואמאי אי הולך לאו כזכי יכול הנפקד לחזור בו וחייב השליח להחזיר הפקדון, ועי' ב"מ לה: דהשוכר פרה מחבירו והשאילה לאחר ומתה, לרבנן השואל משלם לשוכר והשוכר פטור, ובתוס' ב"ק יא: ד"ה לא מבעיא, כתבו דה"ה ש"ח שמסר לש"ש, ומבואר דיש לשומר זכות בפקדון ויכול להפקידו ביד אחר ויתחייב לו בחיובי שמירה, וא"כ י"ל דה"ה דיש לשומר זכות לתבוע שהפקדון יהיה בידו כיון דהוא חייב באחריותו, וע"ז מהני הולך כזכי שהקנה זכות זו לבעל הפקדון, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ב' ה'.

**שם.** עי' תוס' רי"ד שכתב דבפקדון אם יש עדים שנאנס בדרך פטור הנפקד ככל שומר שמסר לשומר, א"נ י"ל דאפילו יש עדים שנאנס חייב הנפקד משום דאמר ליה בעל הפקדון מי הרשך לשלחו לי בדרך הלכך פשיעה היא אצלו.

**בגמ'.** **א"ר זירא כשהוחזק כפרן.** עי' ריטב"א שכתב דבהוחזק כפרן אפילו שמואל מודה דאם בא לחזור אינו חוזר, ושמואל מוקי לברייתא כולה בשהוחזק כפרן בין במלוה בין בפקדון.

**תוד"ה לסוף אישתמיט להו, משמע דבדין לא היו יכולים לכופו להחזיר אע"ג דלא הוחזקו כפרנים וכו'.** עי' מהרש"א שהקשה דהא הכא מיירי באשרתא שהיא מלוה ולא שייך ביה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע ברא"ש סימן י"ט ובתפארת שמואל שם אות א', ועי' פני יהושע שכתב דאפשר דהתוס' פירשו דהאי אשרתא היה כעין פקדון, ועי' מהר"ם, עוד כתב הפני יהושע די"ל דהתוס' לא קאי אעובדא דרב ששת ורב יוסף אלא אעובדא דר' אחי בר' יאשיה, והתם מיירי בפקדון, וכן הוא בתוס' הרא"ש.

**דף י"ד ע"ב**

**בגמ'.** **אמר ליה אמאי תיעבד הכי.** עי' רשב"א שכתב דכיון שכבר זכה בו בשבילו אסור לו להחזיר ואם החזיר פושע הוא וחייב לשלם, ואהדר ליה דאנוס היה, ועי' רמב"ם פרק ט"ז מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' שכתב "החזיר לוי את המנה לראובן שניהם חייבין באחריותו עד שיגיע ליד שמעון כל חובו", ועי' בהשגת הראב"ד שם, וע"ע לח"מ שם ובטור סימן קכ"ה ובב"ח שם.

**בגמ'.** **דכו"ע הולך לאו כזכי ולא קשיא הא בבריא והא בשכיב מרע.** עי' רש"י. וע"ע רש"י לקמן טו. ד"ה ויש אומרים כרבנן, ומבואר בדבריו דיכול לחזור בו, ועי' טור סוף סימן קכ"ה (הובא בשה"ג) שכתב דלכאו' נראה דיכול לחזור בו אבל הרמ"ה כתב דאינו יכול לחזור בו אם לא עמד, ע"ש הטעם, ואם עמד חוזר, ועי' מרדכי סימן של"ד שכתב בשם רבינו יואל הלוי דאף אם עמד אינו חוזר.

**רש"י ד"ה בשכיב מרע וכו' דבריו ככתובים וכמסורים והולך דידיה זכי הוא.** עי' רשב"א שכתב דכיון דדבריו ככתובים וכמסורים אלים דיבוריה למהוי הולך דידיה כזכי.

**רש"י ד"ה הא דליתיה למקבל וכו' נמצאת זכיה בטעות ולא קנו יורשין.** צ"ע אמאי הוצרך לזה תיפו"ל דכיון דכבר מת אין קנין למת, ועי' קצוה"ח סימן קכ"ה ס"ק ה' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה דמית נותן וכו' הלכך משעת מיתת הנותן זכה בהן המקבל משום דמצוה לקיים דברי המת.** עי' מחנה אפרים סימן כ"ט מזכיה ומתנה שכתב דמוכח מהכא דמשום מצוה לקיים דברי המת זוכה בזה המקבל, והקשה מדברי הר"ן לעיל שכתב דאין זה אלא מצוה על היורשים, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ט"ו מש"כ בדעת הר"ן.

**תוד"ה הא בשכיב מרע וכו' ואפילו לא נולדו יורשי מקבל עד אחר מיתת נותן קנו וכו'.** עי' רא"ש סוף סימן י"ט שכתב "משום דדברי שכיב מרע לענין לקנות אחר מיתתו חשובין ככתובין וכמסורין למפרע משעת נתינתו", ועי' ר"ן שהקשה דקיי"ל דמתנת שכיב מרע לא חיילא אלא לאחר גמר מיתה, ועי' ב"י סוף סימן קכ"ה מש"כ בדעת התוס' והרא"ש, וע"ע קצוה"ח שם ס"ק ה' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה מספקא להו אי כזכי דמי אי לא ואי מצוה לקיים דברי המת או לא.** עי' משנה למלך פרק ד' מהלכות מלוה ולוה הלכה ו' ד"ה ולענין הלכה, (צוין בגהש"ס) שהוכיח מהכא דלא מהני ספק ספיקא להוציא ממון ודלא כהמהר"י בן לב, ועי' ש"ש שמעתא א' פרק כ' שכתב דמתוס' בכתובות מוכח דמהני ספק ספיקא להוציא ממון ועי"ש עוד בפרק כג-כד מש"כ בזה, ולכאו' י"ל דשאני הכא דבשעה שאמר הולך היה רק ספק אחד והוכרע מכח חזקת מר"ק (עי' תוס') ורק אח"כ כשמת נולד עוד ספק.

**פרק שני - המביא גט בתרא**

**דף ט"ו ע"א**

**מתני', אחד אומר בפני נכתב ואחד אומר בפני נחתם פסול.** עי' חזו"א סימן ק"ג ס"ק ל' שכתב דמיירי שהגט יוצא מתחת ידי המעיד על החתימה, אבל אם הגט יוצא מתחת ידי המעיד על הכתיבה כשר לרבא שהרי נתקיים הגט, דהוא מעיד על עצמו שהוא שליח והשני מעיד שהגט אמת, ועי' מאירי שכתב דאף בכה"ג פסול.

**תוד"ה המביא וכו' ואמר ר"י דאיצטריך דסד"א ליתכשר דחשיב טפי מכתב סופר ועד וכו'.** עי' פני יהושע שהקשה דא"כ למ"ד כתב סופר ועד כשר לכתחילה אמאי פסול בפני נכתב כולו ובפני נחתם חציו, ועי"ש מש"כ בזה, ועי' תורת גיטין שתירץ דכיון דהבפני נכתב הוא חלק מהקיום הדר אתו לאיחלופי בשאר שטרות.

**בגמ'.** **אילימא חציו ראשון והאמר ר"א וכו' אלא אמר רב אשי חציו אחרון.** עי' תוס' לעיל ג. ד"ה אתי לאיחלופי, שהקשו לרבא דס"ל דאין צריך לומר בפני נכתב אלא משום איחלופי מ"ש חציו ראשון מחציו אחרון, ועיי"ש מה שתירצו, ועי' ר"ן דף א: מדפי הרי"ף ד"ה אפילו לא כתב בו, שכתב דהראב"ד הוכיח מדברי ר"א דהלכה כרבה, ועיי"ש מש"כ בזה, וע"ע ריטב"א לעיל ה: ד"ה אתא לקמיה דר"א, ועי' תוס' רי"ד כאן שכתב "הא אמרן לעיל דצריך שיאמר גם בפני נכתב ומעיד על הכתיבה שנכתב לשמה גזירה דלמא אתי לאיחלופי וכו'", ומבואר בדבריו דמשום חשש איחלופי תקנו שיעיד השליח שנכתב לשמה, ולפי"ז ניחא, וכ"כ הרמב"ן לעיל ה. וע"ע רש"ש על רש"י ד"ה אפילו שיטה אחת.

**בגמ'.** **אמר רב חסדא ואפילו שנים מעידים על חתימת יד שני פסול מ"ט או כולו בקיום הגט או כולו בתקנת חכמים.** עי' בחידושי הגר"ח (סטנסיל) אות קמ"ב שהקשה אמאי לא הוי כולו בקיום הגט הא השליח מצטרף עם העד החתום שנתקיימה חתימתו, כדאמרינן בב"ב קסה. ע"א בכתב וע"א בע"פ מצטרפין, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' חזו"א סימן ק"ג אות כ"ז מש"כ בזה.

**דף ט"ו ע"ב**

**בגמ'.** **אתו לאיחלופי בקיום שטרות דעלמא וקא נפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא.** עי' תוס' הרא"ש ד"ה אפילו הוא ואחר, שהקשה ל"ל למימר משום איחלופי תיפו"ל משום גט גופיה (פי' לשיטתו דס"ל כתוס' דאיהו לחודיה לא מהימן, ולרש"י ניחא כמש"כ בסוף ד"ה אתי לאיחלופי) ועיי"ש מה שתירץ, ועי' רש"ש על תוד"ה מי איכא מידי (בעמוד א') וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן ט"ז אות ה' ד"ה והנראה, ובאות ו'.

**בגמ'.** **אלא אמר רב אשי אפילו אומר אני הוא עד שני פסול מ"ט או כולו בקיום הגט או כולו בתקנת חכמים.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דכיון דאמר אני הוא עד שני על עיקר הגט הוא מעיד והך דאמר בפני אינו מעיד אלא על חתם ידו ואמאי דקא מסהיד האי לא מסהיד האי, ואע"ג דבעלמא מצטרפין הכא לא תקון רבנן להימוני יחיד לחצאין, וכ"כ הרמב"ן.

**תוד"ה גידוד חמשה ומחיצה חמשה וכו' א"נ לענין תל ברה"ר גבוה חמשה והקיף על גביו מחיצה חמשה דלא חשיב רה"י לענין שבת.** עי' תוס' עירובין צג: ד"ה גידוד חמשה, שכתבו "וצ"ע לענין שבת אם יש תל גבוה חמשה ורחב ארבעה ועל גביו עשו מחיצה חמשה שהזורק מרה"ר לתוכו חייב ומתוכו לרה"ר פטור", ועי' חזו"א או"ח סימן ק"ו אות ד' ד"ה שם, שתמה ע"ז דכיון דבתוכו אי"ז רה"י אמאי מרה"ר לתוכו חייב הא לא עשה הנחה ברה"י.

**בא"ד.** **וא"ת ויחשב רה"י מטעם דאי בעי מנח עליה ומשתמש.** עי' תוס' הרא"ש שתירץ דאף אי מנח מידי ומשתמש דוקא על גביו הוי רה"י אבל תוכו הוי כרמלית, וכן דעת תוס' עירובין עח. ד"ה אלא, ובדעת התוס' כאן י"ל דס"ל דתוכו נמי הוי רה"י מדין חורי רה"י כרה"י, ועי' חזו"א או"ח סימן ס"ב סוף אות י"ב שביאר בדעת התוס' בעירובין דס"ל דלא דמי לחורי רה"י, עיי"ש הטעם, וע"ע בחידושי ר"ח הלוי פרק י"ד מהלכות שבת הלכה א' ד"ה אכן עדיין צ"ע, מש"כ בזה.

**בגמ'.** **ואלא דקא משי חדא חדא ידיה.** עי' תוס' רי"ד בהמשך הגמ' שכתב "וה"ה נטל ידו אחד ונגבה וחזר ונטל ידו אחרת", ומשמע מדבריו דהספק הוא רק בנגבה אבל אם נטל בזה אח"ז בלא ניגוב ודאי מהני דכמעשה אריכא דמיא, וכן מבואר לכאו' ברש"י ד"ה פלגא פלגא דידיה.

**רש"י ד"ה ואחת בשטיפה, בנהר במ' סאה.** מבואר דלטבילת ידים במעיין בעינן ארבעים סאה, ועי' רמב"ם פרק ט' מהלכות מקוואות הלכה ו' ח' שכתב דמעיין מטהר בכל שהוא, וכ"כ הרא"ש בהלכות מקוואות סוף סימן א' בשם הראב"ד ובלבד שיהא כל גופו עולה בהן בבת אחת, ובשם ר"י כתב דהיינו דוקא לטבילת כלים אבל לטבילת אדם בעינן ארבעים סאה אף במעיין, וכן הסכים הרא"ש שם, וכ"כ הרא"ש בב"ק פרק ז' סימן ג', ועי' ברבינו יונה ברכות מא. מדפי הרי"ף ד"ה ונראה למורי, דמבואר בדבריו דדין טבילת ידים כדין טבילת כלים, וברש"י כאן מבואר דדין טבילת ידים כדין טבילת אדם, ומבואר נמי דס"ל דלטבילת אדם בעינן ארבעים סאה אף במעיין וכשיטת הר"י והרא"ש, וע"ע שו"ע או"ח סימן קנ"ט סעיף י"ד ובב"י שם, ובחידושי הגרש"ר סימן י"ז אות א'.

**דף ט"ז ע"א**

**בגמ'.** **הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה.** עי' אליהו רבה טהרות פרק ח' משנה ט' ד"ה והקטפרס, שהקשה דלענין טומאה אף אם אינו חיבור הכל טמא דכל טיפה מיטמאה מחברתה ומשקין שנטמאו נעשים ראשון (עי' שבת יד: אלא במשקין הבאין מחמת ידים, וברש"י ובתוס' שם) ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה וכו' ואור"ת דנקב בעינן כשפופרת הנוד אבל מים סגי בטופח להטפיח ואין נראה לר"י וכו'.** עי' בחידושי מרן רי"ז הלוי פרק ו' מהלכות מקוואות הלכה ג' ד"ה והנה בתוס', מה שביאר בדברי ר"ת ובדברי ר"י.

**בא"ד.** **ור"י אומר דההיא דנצוק וקטפרס לא לענין חיבור מקוואות איירי אלא לענין השקה.** עי' רא"ש ב"ק פרק ז' סימן ג' שכתב דהא דמהני השקה לטהר המים הוא משום דנעשו המים מחוברים למקוה (ע"ע רש"י ביצה יז: ד"ה ושוין שמשיקין) וכיון דמטעם זריעה טהרינן למים מטומאתם ה"ה דמהני להכשירם להטביל בהם. (ועי' בקטע הבא).

**בא"ד.** **אבל קשה למאי דס"ד דטופח להטפיח הוי חיבור לענין השקה אלמא בטופח להטפיח אנו מקילים יותר לענין השקה מלענין מקוואות וכו'.** עי' תוס' חגיגה כא: ד"ה כעוביה, שכתבו ע"ז "ותירץ הר"י דטומאה וטהרה והשקה הלכתא גמירי לה ולא בסברא תליא מילתא".

**רש"י ד"ה לענין מקוואות וכו' ומיהו לענין נטילה מבעיין אי הוי נטילה כתיקונה לחצאין או לא ואין ראיית חיבור מקוואות ראיה לכאן וכו'.** צ"ע דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' לומר דר' יהודה היא דס"ל גוד אחית, הא עיקר התירוץ הוא דהתם איירי בדיני חיבור והכא בדין נטילה כתיקונה.

**רש"י ד"ה הבא ראשו ורובו, כשהוא טהור.** מבואר דבטהור נמי גזרו בביאה (ודלא כתוס') וכן פסק הרמב"ם בפרק ט' מהלכות אבות הטומאות סוף הלכה א', ועי' מל"מ שם. ועי' רמב"ם בפיהמ"ש זבים פרק ה' משנה י"ב שכתב "וע"כ גזרו שכל הבא ראשו ורובו במים שאובין אחר הטבילה שיהיה נשאר בטומאתו וכו' ואמרו כי אפילו הטהור וכו' כשנפלו על ראשו ג' לוגין מים שאובין שהוא פוסל את התרומה", וצ"ע.

**תוד"ה הבא ראשו ורובו במים שאובין וטהור שנפלו וכו' דעל טבול יום דוקא גזרו בביאה.** עי' רמב"ם בפיהמ"ש זבים פרק ה' משנה י"ב (הובא בקטע הקודם) ומבואר בלשונו דהגזירה היא שישאר בטומאתו, ומשו"ה זה דוקא בטמא ולא בטהור.

**שם.** עי' תוס' שבת יג: ד"ה והבא ראשו ורובו, שהקשו דתיפוק ליה שהוא טבול יום, ועיי"ש מה שתירצו.

**תוד"ה אבל גט יוצא מתחת ידי שניהם כשר, מה שפירש בקונטרס ששניהם אדוקין בו לאו דוקא וכו'.** עי' פני יהושע שכתב דלכאו' נראה דכתבו כן אליבא דרש"י אבל בודאי אי אפשר לומר שרש"י סובר כן, והתוס' כתבו כן מסברא דנפשייהו.

**דף ט"ז ע"ב**

**בגמ'.** **אלמא קסבר שנים שהביאו גט ממדינת הים אין צריכין שיאמרו בפנינו נכתב ובפנינו נחתם.** עי' תורת גיטין סימן קמ"ב סעיף י"ח שכתב דאין לומר דהשנים שמביאין גט צריכין למסור הגט לפני בי"ד ולומר שהבעל שלחם דלא אשתמיט שום פוסק לכתוב כן וגם מנהג העולם אינו כך, ועי' רש"י בעמוד א' ד"ה אבל הגט יוצא "בבי"ד", וכן משמע בתוס' שם שכתבו דאם האחד שליח והשני "מעיד", וכן מבואר במ"מ פרק ז' מהלכות גירושין הלכה י"ד.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות גירושין הלכה י"ד שכתב דשנים שהביאו גט אין הבעל יכול לערער, ועי' טור סימן קמ"ב שכתב דאע"פ שיכולה לינשא בלא קיום מ"מ אם יבא הבעל ויערער צריכה לקיים הגט, ועי' ב"י שם מה שהקשה ע"ז, ועי' דרישה שם שהקשה בשם המהרש"ל מה ערער שייך במקום תרי, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' ב"ח שם מש"כ בזה, וע"ע תורת גיטין שם סעיף י"ח מש"כ בזה. (ועי' בקטע הקודם).

**שם.** עי' אור שמח פרק ז' מהלכות גירושין הלכה י"ד שכתב דלרבא ודאי דדוקא אם הביאו שני עדים כשרים אין צריכים לומר אבל מאה נשים כחד דמיא וצריכים לומר בפנינו נכתב ובפנינו נחתם, אבל לרבה לאחר שלמדו דצ"ל רק משום שלא יחזור הדבר לקלקולו ובשנים שהביאו דלא שכיח לא גזרו א"כ י"ל דה"ה בשתי נשים לא גזרו, והיכא שא"צ לומר אלא רק משום לשמה כגון באותה מדינה אף בהביאו שתי נשים אין צ"ל, ועיי"ש שדחה את זה.

**רש"י ד"ה כשר וכו' ואי קשיא כיון דסוף סוף שנים הן וכו' לא פלוג רבנן בין בא עם חבורת אנשים לבא יחידי.** עי' פני יהושע מה שביאר בדברי רש"י.

**רש"י ד"ה ורבי יהודה סבר כיון דאצרכוהו תרי אחריני במקומו לאסהודי אכתיבה תו לא אתי לאחלופי.** עי' בחידושי רעק"א לעיל טו. במשנה, שכתב דמבואר ברש"י דדוקא היכא דאיכא תרי על הכתיבה לא אתי לאיחלופי, ולפי"ז ברישא דאחד אומר בפני נכתב ואחד אומר בפני נחתם מודה ר"י דפסול, ועיי"ש שהקשה דרש"י במשנה ד"ה ור"י מכשיר, כתב לא כך.

**דף י"ז ע"א**

**בגמ'.** **איתמר מפני מה תקנו זמן בגיטין.** לכאו' קשה הא מדאורייתא בעינן זמן מדין דרישה וחקירה, עו"ק דאמרינן לקמן (עמוד ב') דאם נשאת הולד כשר והא ליכא דרישה וחקירה, עו"ק דאמרינן לקמן (עמוד ב') כתב בו שבוע שנה חדש שבת כשר והא ליכא דרו"ח, ועו"ק דאפילו ביש בו זמן הא לא כתוב באיזה שעה, ועי' פני יהושע כאן מש"כ בזה, ועי' נמו"י סנהדרין דף י: מדפי הרי"ף ד"ה והא דאמרינן, שכתב דשטרי גיטין וקידושין הם בכלל תקנת חכמים שאין צריך דרישה וחקירה בדיני ממונות, וע"ע ריטב"א יבמות קכב: ד"ה במאי קמפלגי, שכתב די"א דבדבר שבערוה אין צריך דרישה וחקירה מדאורייתא, ועי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ג' מהלכות עדות הלכה ד' ד"ה והנה בסנהדרין, שכתב דבשטר אין דין דרישה וחקירה.

**בגמ'.** **ר"ל אמר משום פירות.** עי' תוס' רי"ד לקמן עמוד ב' שכתב דהא דלר"ל יש לאשה פירות משעת חתימה הוא משום דעדיו בחותמיו זכין לה בפירות, וקשה דכיון שלא זכו לה בגט לגירושין דהא חוב הוא לה איך יכולין לזכות לה בפירות.

**תוד"ה מפני מה תקנו זמן בגיטין וכו' דבלא"ה נאמנת אשה על כך מגו דאי בעי תטמין את גיטה וכו'.** ואם תטמין נאמנת אע"פ שהיא באה להוציא, משום דטענת גירשתי הוי כטענת מחילה דלא מהני נגד חזקת חיוב כמש"כ במרדכי ב"ב אות תס"ט.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דהא הוי מגו להוציא ועיי"ש מה שתירץ, ועי' ש"ך סימן פ"ב בכללי מגו אות ט"ו ובתומים שם אות י"א ובנתיה"מ שם אות ב' שכתבו דהיכא דאיכא חזקה עם המגו אמרינן מגו להוציא, והכא נמי איכא חזקת חיוב.

**בא"ד.** **אע"ג דבעל שאמר גירשתי את אשתי נאמן היינו דוקא מכאן ולהבא.** קשה דכיון דנאמן על מכאן ולהבא הרי היא גרושה לפנינו ואין ידוע מתי נתגרשה, ואיך יכולה להוציא מספק, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קכ"ד ד"ה ובאמת לכאורה, שהקשה כעי"ז, ובמש"כ שם לתרץ מיושב נמי הכא.

**בא"ד.** **ואפילו מכאן ולהבא לא מצינו שיהא נאמן כשאשתו מכחישתו.** עי' בית מאיר אבהע"ז סימן קנ"ב סעיף א' שביאר דכיון דמכחישתו אין בידו לגרשה, דאינו יכול לגרשה בע"כ.

**בא"ד.** **יכולה האשה לבקש עדי מסירה שיעידו בפני בי"ד או עדים שהיום נתגרשה.** עי' רש"ש שהקשה דהא הו"ל עד מפי עד וע"כ פירש דכוונת התוס' שתבקש מעדים אחרים שהיו בשעת הגירושין.

**בא"ד.** **וא"ת וגט שחרור למה תקנו בו זמן.** כמבואר ביבמות לא: לדעת התוס' שם ד"ה והא עבדא.

**בא"ד.** **שהעבד הוא מוחזק בעצמו והלוקח בא להוציא ממנו השיעבוד.** עי' קצוה"ח סימן רמ"א ס"ק ג' שהביא מהמהרי"ק שהוכיח מכאן דעבד כנעני חשיב מוחזק בעצמו ואף נגד האדון, ובקצוה"ח שם חולק ע"ז וכתב דהוא כשורו וחמורו והאדון הוא המוחזק, והתוס' מיירי דוקא בכה"ג שלדברי העבד לא נשתעבד לשני כלל ומשו"ה העבד מוחזק, וקשה דמ"מ אין העבד אלא ספק מוחזק. וע"ע מאירי לקמן כ: ד"ה יש פוסקין, דמבואר דעבד כנעני חשיב מוחזק בעצמו אף נגד האדון.

**תוד"ה משום בת אחותו וכו' דלא אמרינן אוקמה אחזקת אשת איש והשתא הוא דאיגרשה כיון שהיא גרושה לפנינו, ועוד אדרבא אוקמה בחזקת כשרה וכו'.** עי' פני יהושע שכתב דלכאו' משמע שזה שני תירוצים. וקשה דחזקה דהשתא לחודה לא מהני לאפוקה מחזקה דמעיקרא כמו במקוה שנמדד ונמצא חסר (עי' קידושין עט.) וע"כ כתב דצ"ל דתירוץ אחד הוא, וכ"כ בש"ש שמעתא ג' פרק י"ד, ועי' תוס' סנהדרין ג: ד"ה דיני ממונות, דמבואר בדבריהם דלדיני נפשות בעינן רוב דמהני להוציא ממון, ולפי"ז י"ל דאע"ג דחזקה דמעיקרא עדיפא מ"מ כיון דיש בה ריעותא דגרושה לפנינו לא מהני לדיני נפשות כמו דלא מהני להוציא ממון.

**תוד"ה ר"ל אמר משום פירות וכו' וא"ת גט מאוחר יפסל מהאי טעמא.** פי' כדי שלא תפסיד האשה פירות, ועי' רא"ש סימן ה' שכתב דאף לר' יוחנן קשה דר"י לא פליג אלא משום דסבר יש לבעל פירות עד שעת נתינה, אבל בגט מאוחר דמפסדת האשה שלא כדין מודה, ועי' ר"ן שכתב דלטעמא דשמא יחפה נמי קשה דבגט מאוחר יכול לחפות, ועי' מ"מ פרק א' מהלכות גירושין הלכה כ"ה ובהגהות הרמ"ך שם שכתבו דבמאוחר ליכא פסול משום בת אחותו, וע"ע בחידושי רעק"א.

**בא"ד. ואומר ר"י דבמאוחר אין הבעל מפסיד פירות וכו' ואין הגירושין חלים עד הזמן.** עי' רא"ש סימן ה' שכתב דהא דאינו גט לגרש בו עכשיו הוא משום דאין זה כריתות, ובסוף דבריו כתב "ומ"מ מסתבר להחמיר כדברי ר"י דלא תהא מגורשת בגט מאוחר עד זמן הכתוב בו וכו' הכא נמי הוי כאילו אמר לה הרי זה גיטך ולא תתגרשי בו עד אותו זמן", ועי' ר"ן שהביא טעם זה וכתב דלפי"ז אפ"ל דבכל שטר הקנאה מאוחר לא קנה עד שיגיע הזמן הכתוב בשטר.

**שם.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גירושין הלכה כ"ה שכתב דגט מאוחר פסול כמו גט שאין בו זמן, והראב"ד שם השיג עליו וכתב דהגט כשר ומגורשת מיד, אלא דהבעל אוכל פירות עד אותו הזמן ואינה גובה כתובתה עד אותו הזמן שלכך איחרו וכמו שהתנה עמה הוא, ועי' רא"ש סימן ה' שהקשה דכיון שהבעל כותב הגט בעל כרחה למה תפסיד אם הוא מאחר הזמן, וע"כ כתב דדוקא אם נכתב מדעת האשה מפסידה פירותיה. ולשון הרא"ש "אז מחלה האשה פירותיה לבעל" וקשה מאי מהני ע"ז מחילה הא עדיין אינו חייב לה והפירות עוד לא באו לעולם ובעינן קנין. ועי' ב"י סימן קכ"ז שהקשה על הראב"ד אמאי הגט כשר הא אכתי איכא למיחש לשמא יחפה, ועי' מ"מ שם ובהגהות הרמ"ך שם שכתבו דבגט מאוחר אין פסול משום בת אחותו, וע"ע בחידושי רעק"א כאן מה שתירץ ע"ז.

**דף י"ז ע"ב**

**בגמ'.** **ור' יוחנן וכו' קסבר יש לבעל פירות עד שעת נתינה.** עי' מהר"ם שי"ף שהקשה דהא לר' שמעון מוכח דס"ל דאין לבעל פירות משעת חתימה וכדלקמן, וא"כ מנלן דרבנן פליגי עליה אף בזה דילמא פליגי רק בחשש דשמא יחפה אבל בפירות מודו לר"ש, ועי' בחידושי רעק"א מש"כ בזה.

**תוד"ה עד שעת נתינה וכו' דבאין בו זמן נמי תביא גיטה לבי"ד או לעדים ויכתבו לה שמאותו יום נתגרשה.** עי' אבני מילואים סימן קכ"ז ס"ק י"א ד"ה ועיין בתוס', שהקשה דעדים אין יכולים לכתוב לה שטר שלא מדעת המתחייב דהו"ל מפי כתבם. ועי' תוס' כתובות כ: ד"ה ורבי יוחנן (מתחיל בעמוד א') שכתבו בתירוץ השני דשטר שעשאו כתיקון שטרות מהני בלא דעת המתחייב.

**בא"ד.** **וי"ל דמסתמא מיד אחר הכתיבה יתן לה דלא מקדים פורענותא לנפשיה.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה בישוב, שביאר אמאי לא תירצו כן לעיל כשהקשו "וא"ת ולר"י היאך כותבין גט לאיש וכו'", וע"ע תוס' הרא"ש.

**בגמ'. אהנו דלכתחילה לא תינשא.** עי' תוס' רי"ד שהקשה דאכתי ניחוש שמא יכתוב בכתב ידו ויקדים הזמן ויחפה עליה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' תוס' הרא"ש שכתב דלהא לא חיישינן דרוב אנשים אינם בקיאין לכתוב גט בעצמן, וע"ע מהר"ם שי"ף.

**בגמ'.** **גזייה לזמן דידיה ויהביה ניהלה מאי אמר ליה לרמאי לא חיישינן.** עי' רמב"ם פרק ח' מהלכות גירושין הלכה כ"ו שפסק דחתך ממנו הזמן הגט כשר, וכן דעת ר"ח הובא ברשב"א ובר"ן, והראב"ד שם והטור סוף סימן קכ"ז הקשו עליו דהא הו"ל גט שאין בו זמן דלכתחילה לא תינשא, ועי' רשב"א ור"ן מש"כ בזה, ועי' אבני מילואים סימן קכ"ז ס"ק י' מה שביאר בדעת הרמב"ם.

**רש"י ד"ה מה הועילו חכמים בתקנתם וכו' ומשום פירות.** עי' תוס' לעיל ג: ד"ה כתב בכתב ידו, שכתבו דאחר שפסלוהו בדין אין גובה האשה אלא משעת נתינה דדוקא בגט כשר גובה מיום הכתיבה, ולפי"ז לכאו' לא קשה למ"ד משום פירות לפמש"כ התוס' בד"ה עד שעת נתינה, דמשום נתינה לא הוצרכו לתקן, ורש"י לשיטתו בד"ה עד שעת נתינה.

**תוד"ה גזייה לזמן ויהביה ניהלה מאי וכו' אע"ג דאי לא תקון זמן מצי לחפויי עלה דמספיקא לא קטלינן לה השתא דתקון זמן וכו'.** עי' מאירי שביאר דכיון דכל הגיטין יש בהם זמן וזה אין בו זמן הדבר מוכיח שאשת איש היתה והורגין אותה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**שם.** עי' טור סימן קכ"ז שכתב "שחכמים תקנו לכתוב בו הזמן משום שפעמים שאדם נשוי קרובתו וכו' אבל כיון שתקנו לכתוב בו הזמן אם תאמר כן צריכה להביא ראיה", ועי' ב"ח וב"י שם, ועי' ש"ש שמעתא ג' פרק י"ד מה שביאר בדברי הטור, וע"ע בהגהות אמרי ברוך שם.

**דף י"ח ע"א**

**תוד"ה הנהו קלא אית להו וכו' וי"ל גזירה שמא יחפה על בניה ממזרים וכו'.** עי' רא"ש סימן ד' מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'.** **איתמר מאימתי כתובה משמטת.** עי' תוס' רי"ד שכתב "כתובה לא קיימא לגוביינא מיד אלא למזונות והלכך כל זמן שניזונת ואינה תובעת כתובה לא קרינא ביה לא יגוש, ומשו"ה אינה משמטת", ולפי"ז לכאו' הוא רק בכתובת אלמנה דיש לה מזונות, והרמב"ם בפרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה י"ג הביא דין זה בגרושה.

**בגמ'.** **רב אמר משתפגום ותזקוף ושמואל אמר פגמה אע"פ שלא זקפה זקפה אע"פ שלא פגמה.** הרמב"ם בפרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה י"ג פסק כשמואל, וכתב הכס"מ שם דהוא משום דהלכתא כשמואל בדיני, וכ"כ בתוס' רי"ד כאן, ועי' שער המשפט סימן ס"ז סוף ס"ק ז' שהקשה דהא שמיטה איסורא הוא וקיי"ל כרב באיסורי, וע"ע רא"ש מכות סימן ג' שכתב גבי מלוה לעשר שנים, דשביעית בזמן הזה דרבנן ואזלינן לקולא, ועי' ב"י סימן ס"ז שהקשה ע"ז דהא בספיקא דממונא המע"ה ועיי"ש מה שתירץ, ועי' רדב"ז שם שכתב "ועוד דמסתבר טעמיה (דשמואל) דלרב קשה אמאי בזקפה ולא פגמה אינה משמטת, מאי שנא מהקפה ושכר שכיר דאינם נשמטים ואם זקפם נשמטים".

**שם.** עי' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תתקפ"ט ובח"ב סימן ב' שכתב דזקיפה במלוה כפירעון דמי שהחוב הראשון נפרע ועכשיו מתחייב חוב אחר, ומשו"ה השביעית משמטת.

**שם.** עי' שער המשפט סימן ס"ז ס"ק ז' שכתב דלפי מש"כ התוס' ורוב הפוסקים דהא דכתובה אינה משמטת הוא משום דלא הוי דרך הלוואה קשה מאוד להבין למה מהני פגמה שיהא חשיב כמלוה מה שנשאר חייב.

**בגמ'.** **אונס קנס ופתוי וכתובת אשה שזקפן במלוה משמטין ואם לאו אין משמטין.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דהא דאין משמטין הוא משום דקודם העמדה בדין לאו ממון הוא ולא קרינן ביה לא יגוש, וכ"כ בתוס' הרא"ש שביעית פרק י' משנה ב', (ועי' בקטע הבא), וע"ע כס"מ פרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה יא-יב.

**שם.** עי' מאירי שכתב די"א דפגימה נמי מהני בקנסות, ויש חולקין, ולכאו' מיירי לאחר העמדה בדין דקודם העמדה בדין לא שייך פגימה דאכתי ליכא חיוב ולפי"ז צ"ל דהא דאמרינן "מאימתי נזקפים במלוה משעת העמדה בדין", היינו מאימתי מהני זקפן במלוה, ודלא כרש"י (ועי' בקטע הקודם).

**תוד"ה מאימתי כתובה משמטת וכו' מידי דהוה אשכר שכיר והקפת החנות דאיכא מ"ד במסכת שביעית דלא משמט אלא מלוה.** עי' רמב"ם בפיהמ"ש שביעית פרק י' משנה א' שכתב דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא "מפני שאינו על דרך חוב ולא מכר לו בעל החנות על מנת שיהיה חוב אבל מכר לו מעט מעט עד שנתקבץ לו הכל ויתן לו ממונו", ועי' כס"מ פרק ט' מהלכות שמיטה ויובל הלכה יא-יב מש"כ בזה.

**בגמ'.** **לא שנו אלא שאין עסוקין באותו ענין אבל עסוקין באותו ענין כשר.** עי' ר"ן שכתב דה"מ בשטרי הלוואה דזוזי משעבדי ליה אבל בשטרי חיוב שהוא מתחייב בקנין או בשטר, אע"ג דאיכא קלא במילי ודאי לא מתחייב, ועיי"ש מה שתמה על הרמב"ם.

**שם.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גירושין הלכה כ"ה שפסק דבגט לא מהני עסוקין באותו ענין, ועי' רא"ש סימן ז' שכתב דאין לסמוך ע"ז, וכן דעת התוס' לעיל יז. ד"ה ר"ל, דאף בגט מהני עסוקין באותו ענין, ועיי"ש מה שביארו בזה, ועי' בתפארת שמואל שם אות ב' ובקרבן נתנאל שם אות ג' מה שביארו בזה, וכ"כ בכס"מ שם.

**עי'** רמב"ם פרק א' מהלכות גירושין הלכה כ"ה שכתב "גט שיש עליו עדים ואין בו זמן או שהיה מוקדם וכו' כל אלו פסולין". ובהגהות הרמ"ך שם הקשה למה ערבינהו הא באין בו זמן אם נשאת הולד כשר, ובמוקדם אמרינן פסול סתמא ומשמע דאם נשאת הולד ממזר, ועי' כס"מ ולח"מ שם שכתבו דלדעת הרמב"ם אף במוקדם אם נשאת הולד כשר, ועיי"ש מה שביארו בזה, ועי' שו"ת הרא"ש כלל מ"ה סימן ו' שכתב דהמגרש בגט מוקדם ולא נודע פסולו עד שקדשה אחר אינה צריכה גט מהשני ומותרת לראשון, והביאו בשלטי הגבורים דף ח: מדפי הרי"ף אות א' ובטור סימן קכ"ז, ועי' ב"י שם מה שתמה ע"ד הרא"ש, וע"ע בלח"מ שם, ועי' או"ש שם ד"ה והנה, מה שביאר בדעת הרא"ש, וע"ע בפיהמ"ש להרמב"ם כאן שכתב "לפיכך נכתב ביום והעיד בו בלילה יהיה עדות שקר לפי שהוא משנה זמנו".

**תוד"ה מה מעשה בי"ד נכתב ביום וכו' כדאמרינן בכל דוכתא כשעמד בדין גובה ממשעבדי.** עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קל"ב ד"ה אמנם, שהוכיח דבעמד בדין אף למ"ד בעלמא שיעבודא לאו דאורייתא איכא שיעבוד מדאורייתא, וע"ע בכתב וחותם תשובות וחידושים סימן ט"ז מש"כ בזה.

**תוד"ה אף כתובה נכתבת ביום ונחתמת בלילה וכו' ואין נכון לעשות כן משום תוספת דדילמא לית לה קלא.** עי' ר"ן שכתב "ואפשר דאפילו בתוספת נמי איכא למימר בההיא הנאה וקלא נמי אית ליה", וע"ע בהגהות אשר"י.

**עי'** רי"ף שכתב דאיכא מ"ד דהלכה כר"ל דאין לבעל פירות משעת כתיבה, והרי"ף חולק ע"ז וכתב דהלכה כר' יוחנן דיש לבעל פירות עד שעת נתינה, וע"ע רא"ש סימן ד' מש"כ בזה.

**עי'** רשב"ם ב"ב קמו: ד"ה נפלה עליה חורבה, שכתב דהיכא שהיה קטטה ביניהם ודעתו לגרשה חשיב נתן עיניו לגרשה ואין לבעל פירות, ואף אם לא הספיק לגרשה ומתה מתוך קטטה נמי מפסיד הבעל, ועי' תוס' שם ד"ה נכנס. עוד מבואר שם דכשמפסיד הבעל פירות מפסיד נמי ירושה.

**דף י"ח ע"ב**

**בגמ'. חיישינן שמא פייס.** עי' תוס' רי"ד שפירש דכיון שנמלך מלגרשה אינו מפסיד פירות משעת כתיבה, ואם נמלך עוד וגרשה בגט זה לא מפסיד אלא משעת נתינה ואתיא למיטרף לקוחות שלא כדין, ועי' תוס' רי"ד לעיל יז: שכתב דלר"ל דאמר דמפסיד משעת חתימה הוא משום דעדיו בחותמיו זכין לה בפירות משעת חתימה, ולפי"ז לכאו' אף אם נתפייס ואח"כ נמלך וגרשה מפסיד משעת חתימה, והכא מיירי לר"ש דס"ל דהבעל מפסיד משעת הכתיבה משום דנתן עיניו לגרשה, ועי' בחידושי הריטב"א שכתב דאף לר"ש דוקא בגט שלא נגמר אמרינן הכי אבל בגט שנכתב ונחתם אפילו אם נתפייס מפסיד פירות משעת כתיבה כל היכא דלבסוף חזר וגירשה, וע"ע בחידושי הריטב"א מכת"י, ועי' רשב"א.

**תוד"ה שמא פייס וכו' אבל אם אחר עשרה ימים צוה להם לחתום כשר דאפילו ביטל הגט קודם לכן הא קיי"ל כר"נ וכו'.** עי' תוס' לקמן לב: ד"ה התם, שכתבו דשמא הכא דעדיין לא נחתם הגט מודה רב נחמן דיכול לבטלו, עיי"ש הטעם, ועי' בחידושי רעק"א שם מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'.** **איתמר אמר לעשרה כתבו גט לאשתי.** עי' ב"י סימן ק"כ שדייק מדברי הטור דלא סגי שיאמר כתבו לבד דכתבו לא משמע אלא אכתיבת הגט, אלא צריך שיאמר כתבו וחתמו, ועי' קרבן נתנאל אות ד' שכתב דברא"ש מבואר דסגי בכתבו לבד.

**בגמ'.** **אמר רבי יוחנן שנים משום עדים וכולם משום תנאי.** עי' ר"ן לעיל ג: מדפי הרי"ף ד"ה והלכתא, שכתב דכיון דמשום תנאי הם יכולים לחתום אפילו אחר שנשאת כדיני התנאים כולן, ועי' חלקת מחוקק סימן ק"כ ס"ק כ"ב שכתב דאף שאפשר לקיים את התנאי אפילו אחר שנשאת מ"מ תצא מבעלה דהא לא אמר על מנת ומעכשיו וא"כ הגירושין חלים בשעת קיום התנאי, ועיי"ש שתמה כל הרמ"א דמשמע מדבריו שהגירושין חלים למפרע, וע"ע בית שמואל שם ס"ק ט"ז, ועי' תורת גיטין שם ס"ק כ"ט שכתב דכל תנאי שלא אמר בפירוש "אם", הוי כמעכשיו.

**שם.** לכאו' קשה הא בעינן תנאי כפול, ועי' תורת גיטין סימן ק"כ ס"ק ל' שכתב עפ"י דברי הרשב"א לקמן דכשמתנה עם השליח אין צריך משפטי התנאים, ועי' אבני מילואים סימן ל"ח ס"ק ב' ד"ה ועיקר נראה, מש"כ בדעת הרשב"א, ולפי דבריו הכא הרשב"א מודה דאף שמתנה עם השליח בעינן משפטי התנאים, ולפי מש"כ בתורת גיטין שם ס"ק כ"ט (הובא בקטע הקודם) א"ש לדעת הרמב"ם בפרק ו' מהלכות אישות הלכה י"ז דבמעכשיו אין צריך לכפול התנאי, עוי"ל לפמש"כ התוס' קידושין מט: ד"ה דברים שבלב, דהיכא דאיכא אומדנא דמוכח לא בעינן תנאי כפול.

**בגמ'.** **איכא בינייהו דחתום בי תרי מנייהו ביומיה ואינך מכאן ועד עשרה ימים.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דלר' יוחנן דבעינן זמן משום שמא יחפה אפי' אי משום תנאי הגט פסול, כיון דנתאחרה הנתינה והו"ל מוקדם, ועיי"ש מש"כ בזה.

**בגמ'.** **א"נ כגון שנמצא אחד מהם קרוב או פסול.** עי' רש"י. ועי' מהר"ם שי"ף שכתב דאם חתמו השנים לשמה והאחרים שלא לשמה כשר אף למ"ד משום עדים לפי המבואר ברש"י דמה שהגט פסול הוא רק משום שעדות כולם בטלה, ובשלא לשמה לר"א לא בטלה עדות כולם, ומשמע מדבריו דלר"מ אף בשלא לשמה בטלה עדות כולם, ועי' בחידושי רעק"א לעיל ג: ד"ה גמרא אי לר"מ, שכתב דאף לר"מ לא בטלה עדות כולם.

**שם.** עי' ב"י סימן ק"כ שכתב דאם חזר הבעל והוציא הפסול מכלל העשרה למ"ד משום עדים צריך לבטל עדות כולם ולמסור עדות לכשרים לבד, ועי' ט"ז שם ס"ק כ' שחולק ע"ז, ולכאו' זה תלוי במחלוקת אי לדין נמצא אחד מהם קרוב או פסול סגי בכוונה להעיד או דבעינן הגדה בבי"ד (עי' תוס' סנהדרין ט. ד"ה בזמן) ועי' תורת גיטין שם ס"ק ל"א.

**תוד"ה ואינך מכאן ועד עשרה ימים, ובמעמד כולם כדאמרינן בפ"ק דעדי הגט אין חותמין זה בלא זה.** עי' בחידושי הרמב"ן לעיל י: ד"ה זאת אומרת, שפירש בשם הראב"ד דהתקנה לא היתה שיחתמו ביחד אלא שכל אחד יחתום בפני האחרים, והכא נמי מיירי שכל אחד חותם בפני האחרים, והרמב"ן כתב דהתקנה היתה שיחתמו ביחד, והכא דמהני לאחר עשרה ימים הוא משום דאינם חותמים אלא משום תנאי ואינם בכלל התקנה, ויכולים לחתום אף זה שלא בפני זה, וע"ע רשב"א שם, ועי' ר"ן לעיל ג: מדפי הרי"ף ד"ה והלכתא, שכתב בדעת רש"י דבדיעבד דוקא מכשרינן הכא אבל לכתחילה צריכים לחתום ביחד.

**תוד"ה אמרי לה פסול דאתי לאיחלופי בשטרות דעלמא וכו' ואמר ר"ת דשאני שטר דעדים החתומים נעשה כמו שנחקרה עדותם בבי"ד.** עי' רא"ש כתובות פרק ב' סימן י"ג שביאר דאיכא חזקה שמלוה לא מחתים עדים פסולים על שטרו והך חזקה חשיבא כעדים.

**דף י"ט ע"א**

**בגמ'.** **והאמר ר"ל לא מכשיר ר"ש אלא לאלתר.** עי' בחידושי רעק"א.

**רש"י ד"ה לסמוך עליו בשעת הדחק וכו' או ניסת כבר בגט זה.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דהא לרש"י החשש דשמא פייס הוא משום גט ישן וא"כ מאי פריך והאמר ר"ל הא בניסת אף אי הוי גט ישן כשר.

**מתני'.** **ולא בכל דבר שאינו מתקיים.** עי' ר"ן שכתב דבין לר"מ ובין לר"א אין כותבין את הגט אלא בדבר המתקיים על דבר המתקיים.

**בגמ'. עדים שאין יודעים לחתום מהו שיכתבו להם בסיקרא ויחתמו.** עי' מאירי שכתב דאם נתגרשה בגט כזה יראה שהיא ספק מגורשת, וע"ע הגהות אשר"י סימן י"א אות ב'.

**שם**. לכאו' נראה דה"ה בסיקרא על גבי דיו בגט יהיה ספק, דדוקא בשבת פטור משום דהוא מקלקל אבל בגט כמו שדיו על גבי סיקרא הוי כתיבה ה"נ סיקרא על גבי דיו, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות ד"ש, ועי' ר"ח שבת קד: שהביא ירושלמי ושם מובא השאלה של ר"ל גם על סיקרא על גבי דיו, ועי' יפה עינים כאן שכתב דהירושלמי לשיטתו דאף בשבת חייב בסיקרא על גבי דיו.

**רש"י ד"ה נעשה מעשה וכו' אפילו לענין שבת וכו' לא הייתי סומך על דברי להביא חולין לעזרה.** עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות שבת הלכה ט"ז שפסק דחייב חטאת, ועי' חת"ס שכתב דהרמב"ם פירש בגמ' מפני שאנו מדמין גט לשבת נעשה מעשה, דאע"פ שלענין שבת חייב חטאת בגט לא הוי כתיבה, וכ"כ החיי אדם הלכות שבת כלל ל"ז בנשמת אדם סוף אות ב', וע"ע בהגהות מים חיים, וברשב"א לקמן כ. ד"ה הא דאמר רב חסדא.

**רש"י ד"ה מקרעין, מסרטין.** עי' תוס' לעיל ט: ד"ה מקרעין, שהקשו דהא הוי כתב על גבי כתב ותירצו "דאין כאן כתיבה גמורה אלא שרושמין קצת כדי לחתום עליו עדים", ועי' ר"ן ט. מדפי הרי"ף ד"ה ומקרעין, שכתב "ואפשר שלא היו מסרטים אלא מקצת כל אות ואות", ועי' מאירי מש"כ בזה. ועי' מרדכי אות שמ"ח (הובא בהגהות אשר"י סימן י"א אות א') שפירש דזו היא קושית הירושלמי שהובא בתוס' שם.

**תוד"ה דיו על גבי דיו פטור וכו' ואומר רבינו יצחק דלקמן ודאי דכתב הראשון היה שלא לשמה וכתב השני עושהו לשמה חשיב כתב לר"י וכו'.** עי' מהרש"א שהקשה א"כ מאי בעי ר"ל מר"י מהו שיכתבו להם בסיקרא הא כתב הראשון אינו לשמה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחידושי רעק"א שתירץ דלר' אלעזר דעדי מסירה כרתי אין צריך לשמה ואינו מתקן כלום מדאורייתא, ועי' חזו"א סימן קמ"ז שהקשה דהא כתב הראשון אינו עדות כלל וא"כ כתב השני מתקן מדאורייתא אף לר"א. ועי' תורת גיטין שתירץ על קושית המהרש"א דכתב השני מהני רק לתקן כתב הראשון ואינו כתב חדש, וא"כ כיון שכתב הראשון אינו כתב ידן של עדים לא מהני כתב השני, וכ"כ המהר"ם שי"ף, וע"ע בחזו"א שם, ועי' תוס' הרא"ש לקמן כ. ד"ה עד כאן, מה שתירץ על קושיית המהרש"א.

**שם.** יש לעי' היכא דכתב במחובר ותלשו והעביר עליו קולמוס בתלוש אי מהני כיון שכתב הראשון פסול, ולכאו' לפמש"כ התורת גיטין (הובא בקטע הקודם) דכתב השני אינו אלא מתקן כתב הראשון י"ל דבמחובר לא מהני העברת קולמוס, ועי' מרדכי סוף אות שד"מ, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות נ"ד ובחזו"א סימן קמ"ז לדף ד. ד"ה ונראה.

**שם.** עי' רמב"ן שחולק ע"ז וכתב דהכא אליבא דרבנן איירי, ועיי"ש עוד מש"כ בדעת רב אחא בר יעקב, וכן דעת הריטב"א.

**תוד"ה מוחק הוא, וחשיב ליה מוחק על מנת לכתוב דמסתמא עומד לחזור ולכתוב עליו בדיו.** עי' תוס' הרא"ש שכתב ע"ז "ולא נהירא", וכתב דמרש"י משמע דחשיב על מנת לכתוב כיון שכתבו ניכר.

**בא"ד, ומקלקל נמי לא הוי וכו'.** עי' תוס' שבת עג: ד"ה וצריך לעצים, דמבואר בדבריהם דצריך שיהא מוחק על מנת לכתוב אף היכא דאינו מקלקל, ועי' בגליון הש"ס שם מש"כ בזה, וע"ע בביאור הלכה סימן ש"מ סעיף ג' ד"ה המוחק דיו, שכתב דעל מנת לתקן חשיב כעל מנת לכתוב.

**דף י"ט ע"ב**

**בגמ'.** **אמר רשב"ג בד"א בגיטי נשים אבל בשחרורי עבדים ושאר כל השטרות אם יודעים לקרות ולחתום חותמין ואם לאו אין חותמין.** עי' רמב"ם פרק כ"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה ו' שכתב "קרעו להם בשאר שטרות מכין אותן מכת מרדות והשטר פסול", ועי' רשב"א (הובא בר"ן) שכתב דאיכא מאן דאמר שהשטר כשר, וכך הדעת נוטה דכיון דבגיטין שרינן להו חתימתן חתימה וא"כ בדיעבד בשאר שטרות למה יפסל, וע"ע מ"מ שם.

**בגמ'. עדים שאין יודעים לקרות קורין לפניהם וחותמין.** עי' לעיל ט: תוד"ה קורין, שכתבו ולא הוי עד מפי עד שאין צריכין להעיד על עיקר המעשה", ועי' נתיה"מ סימן כ"ח ס"ק ז' וסימן מ"ו ס"ק י' ובתורת גיטין לקמן סז. על תוד"ה אמרו, שכתב דהעדים החתומים על השטר אינם מעידים אלא שנכתב בציווי הבעל והמתחייב, ולפי"ז י"ל דכוונת תוס' דאינם צריכים להעיד על עיקר המעשה דאת ציווי הבעל שמעו העדים החותמים בעצמם מהבעל, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות תקצט-תר, וע"ע בחידושי ר"ח הלוי פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ט' ד"ה ובפ"ג, ובפרק ג' מהלכות עדות הלכה ד'. ועי' רשב"א מש"כ בזה. ועי' בהשגות הראב"ד על הרי"ף לקמן דף לג. מדפי הרי"ף שכתב דאין עד מפי עד פסול אלא בעדות על פה, אבל בעדות בשטר לא קפדינן בה, עיי"ש הטעם, וע"ע בחידושי הרמב"ן לקמן כט. ד"ה הא דאמר, ובתוס' לקמן סז. ד"ה אמרו לסופר, ועי' בתורת גיטין שם ובנתיה"מ סימן כ"ח ס"ק ז' מה שבי' בדבריהם, וע"ע חזו"א סימן פ"ד אות ז-ט מה שביאר בדברי הרמב"ן והראב"ד.

**שם.** צ"ב אמאי נאמנים לומר שכן כתוב בשטר הא אין זה הגדה בבי"ד, ועי' רמב"ן ד"ה הא דקרו, שכתב דהוא משום דמילתא דעבידא לאיגלויי הוא, וכ"כ הרא"ש סימן י"ב והר"ן דף ט: מדפי הרי"ף ד"ה דוקא, ועי' תורת גיטין לקמן סז. על תוד"ה אמרו, שכתב דהגדה בבי"ד בעינן רק בגמר הדבר כשבאים להוציא הממון או האשה מבעלה אבל כשמעידים שלא בשעת גמר הדבר כגון שמעידים שהוא ראוי לגרש לא בעינן הגדה בבי"ד, עיי"ש הטעם, ולפי"ז הכא נמי לא בעינן הגדה בבי"ד, ועי' חזו"א סימן ק"א אות ד' שחולק ע"ז.

**שם.** עי' תוס' לעיל ט: ד"ה קורין, שכתבו "ובעי שנים קורין או יחיד דאית ליה אימתא כגון רב נחמן וספרי דדייני, ועי' רא"ש סימן י"ב שכתב דלדעת הרי"ף צ"ל דאפי' באחד קורא לפניו סגי, וכן פסק הטור סימן ק"ל, ועי' ב"ח וב"י שם.

**בגמ'.** **רב פפא כי הוה אתי לקמיה שטרא פרסאה דעביד בערכאות של כותים וכו' ומגבי ביה ממשעבדי.** בתוס' רי"ד גרס "ומגבי ביה מבני חרי", עיי"ש הטעם, וע"ע רא"ש לעיל פרק א' סימן י'.

**בגמ'.** **והא לא ידעי למיקרי בדידעי.** עי' רא"ש סוף סימן י"ב שכתב בשם בעל העיטור דשטר שחתומים עליו עדים ואין אנו יודעים אי ידעי למיקרי, בחזקת כשרים קיימי ומקיימי להו בי דינא ומגבינן ביה, ואי קים לן דלא ידעי למיקרי דייקינן בסהדותייהו על פה אי מכווני אשטרא מקיימינן ליה, ואי אמרי אקריין למאן דידעי למיקרי סמכינן עלייהו.

**בגמ'.** **שמא במי מילין כתבו.** צ"ע דהא הוי כתב שאינו מתקיים וצ"ל דכיון דיכול לפלוט נחשב כתב המתקיים.

**תוד"ה טעמא דאיכא כתב הא ליכא כתב לא וכו' וא"ת והיכי ס"ד דמגורשת ודאי קאמר כיון דנראה שהוא נייר חלק.** משמע דכל הקושיא היא משום דנראה שהוא נייר חלק, וקשה דתיפו"ל דלא ראינו גט, וי"ל דבלא ריעותא אמרינן דהוא גט כשר משום דאינו חשוד לקלקלה וכמש"כ התוס' לעיל ב: ד"ה דאיתיוה.

**בא"ד.** **א"נ דאיירי דקריוה בי תרי מעיקרא וכו'.** משמע דלתירוץ ראשון איירי בדלא קריוה, ועי' מהרש"א שהקשה דהא אמרינן לקמן דצריך למיקרייה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' קרבן נתנאל אות ר' מש"כ בזה, ודבריו צ"ע דהא התוס' לעיל ד. ד"ה דקיימא לן, פליגי על הר"ן.

**תוד"ה ושמואל נמי חיישינן קאמר, השתא לא צריכי לאוקמי דבדקיניה דכי נמי לא בדקיניה איכא למיחש.** עי' רשב"א שהקשה דא"כ הו"ל למימר "אלא שמואל וכו'" אלא ודאי כיון דליכא כתב לא חיישינן עד דבדקינן ליה ופליט, וע"ע ר"ן.

**דף כ"ב ע"א**

**בגמ' ל"ק עד שיחזיק בזרעים**, צ"ב אמאי אינו קונה בחצר וכתבו האחרונים [עי' נתיה"מ סי' רמ"א סק"ג] דקרקע אינה נקנית בחצר וע"י תוס' ב"ק יב. ד"ה מכר דמבואר דעבד נקנה בחצר ואע"פ שהוקש לקרקע ועי' פנ"י קידושין דף כב: ד"ה בגמ' אמר שמואל שכתב דהוקש רק לרבוי קנינים ולפי"ז ניחא ועי' חזו"א סי' קמ"ז ס"ק י"ז בסוגריים שכתב דכיון שיונק מהקרקע שמחוץ לעציץ זה לא נחשב חצר.

**ברש"י בד"ה החזיק בעציץ וכו'. אלא עשה בו שום מלאכה**. מבואר כשיטת הרמב"ם הל' מכירה פרק א' הלכה ט"ו דשימוש גם נקרא חזקה ולא רק תיקון כגדר נעל ופרץ ועי' ריטב"א שכתב שתיקן בו קצת.

**בגמ'. אביי אמר בתר נקבו וכו'**. מבואר באחרונים שהמחלוקת האם העיקר יניקת הנוף או יניקת הנקב, ועי' בחי' הגרי"ז הל' תרומות פ"א הכ"ד ד"ה והנראה.

**בגמ'. טבל וחולין מעורבין זב"ז.** עי' בתורא"ש שמבאר דלהו"א דמיירי שכל שרשיו בארץ טעמו של רבי משום דאזלינן גם בתר יניקת נופו וגם בתר שורשים.

**בתוד"ה בתר נקבו. למ"ד בהעור והרוטב וכו’.** צ"ע דלמ"ד התם דהכל טהור כ"ש דמהני יניקת הנוף לחייב וצ"ע.

**בא"ד. ה"ה אם עציץ בחו"ל וכו'.** מבואר דיניקת הנוף לא בטלה וצ"ב א"כ אמאי בנקבו בארץ ונופו בחו"ל לא הוי טבל וחולין מעורבין זב"ז ועי' בתורא"ש שחולק על תוס' וס"ל דיניקת הנקב מבטל את יניקת הנוף ולפי"ז ניחא.

**תוד"ה לא על ניר מחוק. שהכתב על הניר שאינו מחוק** עי' בריטב"א שפי' דמיירי בכתב על המחק ועדים על ניר חלק והטעם דילמא אתי למיסמך עלייהו ומשו"ה פסול אף לר"א היכא דאיכא ע"ח ולא מכשיר אלא בדליכא ע"ח ואיכא ע"מ, אבל בהגהות אשר"י סי' כ"ד כתב שאי"ז מזויף מתוכו משום דהוי כשמות מובהקין.

**שם.** מבואר שאע"פ שידוע שאינו מזויף פסול כיון דיכול להזדייף ועי' רעק"א שהק' דא"כ גם בעדי מסירה שיהי' פסול משום שיכול להזדייף ולפי' הריטב"א ניחא, ועי' חזו"א סי' קמ"ז לדף כ"ב.

**תוד"ה מאן חכמים וכו'. וא"א לומר כן וכו', כדמשמע בריש פרק כל הגט וכו'.** עי' רשב"א שכתב בדעת רש"י כר"ת לקמן ריש פרק כל הגט [הובא ברשב"א ריש פרק כל הגט ד"ה א"ה]

**שם.** הריטב"א והר"ן כאן סתמו כדברי התוס' דאינו מוכיח מתוכו פסול ובריש פרק כל הגט גבי שני יב"ש בעיר אחת הביאו את שי' הרמב"ן שכשר אם יש עדים שיודעים שבעלה של אשה זו שלח את הגט וקשה הא אין זה מוכח מתוכו ועי' חזו"א סי' פ"ז ס"ק ו'.

**דף כ"ב ע"ב**

**תוד"ה אבל. וי"ל דהא דקאמר וכו'.** עי' תוס' קידושין ט'. ד"ה כתב, וכתובות דף כא'. ד"ה ודוקא שכתבו דשטרי קנין מהני אף לראי' אעפ"י שיכול להזדייף.

**תוד"ה והא לאו בני דעה. אבל לענין חליצה וכו'.** עי' רשב"א בחולין י"ב. ד"ה ורבינו שתירץ דהכא הגדול עושה את הלשמה משא"כ בחליצה דליתא בשליחות עי"ש. ועי' בחזו"א או"ח סי' ו' ס"ק י' דמבואר ג"כ שהגדול עושה את הלשמה ועי"ש שמבאר מה החיסרון לפי"ז בעכו"ם הרי הישראל עושה את הלשמה.

**בא"ד. וא"ת והא אכתי וכו'. - בענין שליחות בקטן:** עי' ריטב"א [החדשים] ב"מ דף י': [הובא בשמ"ק] שהק' מהשולח את הבערה ביד חש"ו אמאי לא מחיב שולחו ותי' דלא שלחו להזיק ומבואר דיש שליחות לקטן וכתבו האחרונים דזה רק שליחות מעשה ולא שליחות כח כמו בקנינים ובתוס' שם ד"ה אשה מבואר דגם שליחות מעשה אין בקטן.

**בא"ד. וי"ל דלא בעינן שליחות בכתיבה.** עי' לעיל ט': ד"ה אע"פ שכתבו דבעינן שליחות בכתיבת הגט.

**שם.** עי' ר"ן שהוכיח מהסוגי' בריש זבחים דאי"צ שליחות, והאחרונים תי' דהשליחות זה על הלשמה, ואם סתמא לשמה אי"צ שליחות.

**בא"ד. דוכתב לאו אבעל קאי.** עי' רא"ש סי' כ"ה שפי' דאי"ל דקאי אבעל דרוב בני אדם אינם בקיאים לכתוב גיטין, ובתוס' ישנים בעירובין י"ג. כתב דאי"ל דקאי אבעל דגם מי שידיו קטועות יכול לגרש אע"פ שאינו יכול לכתוב וקשה הרי יכול לעשות שליח וכתבו האחרונים דכונתו משום דכל מידי דאיהו לא מצי עביד לא מצי משוי שליח, וק' דזה רק חיסרון במציאות ואפ"ל דכוונת התו"י דכיון שהפסוק מיירי גם במי שידיו קטועות בהכרח א"א לפרש קרא כפשטיה וא"כ מסתבר דקאי אסופר.

**דף כ"ג ע"א**

**בגמ' והוא שהיה גדול עומד ע"ג.** עי' בחי' הגר"ח הל' יבום וחליצה פ"ד הט"ז ד"ה ואשר יראה.

**בגמ'. לדעתיה דנפשי' עבד.** עין חזו"א או"ח סי' ו' ס"ק י' שכתב דעכו"ם גם מכוין לשמה אלא דלשמה של נכרי לאו כלום הוא.

**שם.** עי' ב"ש סי' קכ"ג ס"ק ה' שכתב דזה רק ספק. ועי' שו"ת רעק"א ח"א סי' כ"ג בסופו ד"ה וביסוד הזה שהקשה שיאמר בפה וזה יהי' דברים שבלב ותי' דבדבר שעיקרו בלב לא אמרינן דברים שבלב וכו' עי"ש.

**ברש"י בד"ה מקום התורף וכו'. ולא בעי לאוקמא וכו'.** משמע דנחלקו רק באוקימתא ולא בדין, ועי' בר"ן שכתב דגם בדין נחלקו ועי' רא"ש סי' כ"ה דגם באוקימתא לא נחלקו ור"י אמר שמואל קאי ארב הונא.

**ברש"י בד"ה דלאו בני דעה נינהו. וגבי שליחות איש בעינן וכו'.** צ"ב מה צריך פסוק תיפו"ל דלאו בר דעת הוא ולא עדיף מהבעל שאם אינו בר דעת אינו יכול לגרש וי"ל דנ"מ בעשה קטן שליח והגדיל.

**שם**. מבואר דממעטינן מאיש גם חרש ושוטה, ועי' לח"מ פ"ט מהל' עדות הל"ט.

**שם - בענין שליח של קטן.** עי' רעק"א כתובות י"א. ד"ה אר"ה גר קטן וכו' שמבאר שקטן אינו יכול לעשות שליח אלא משום שמינוי של קטן לאו כלום הוא. ועי' בהגהת הגרש"א שהקשה מהא דאין חצר לקטן אע"פ שהחצר אינה צריכה מינוי - ועי' בקצה"ח סי' קפ"ב ס"ק ג' שהביא דרשה דמה אתם בני דעת אף שלוחכם בני דעת לאפוקי קטן.

**ברש"י בד"ה לקבל גט וכו'. וה"ה נמי להולכה וכו'.** עי' ר"ן שהביא מהר"י מיגש דעבד כשר להולכה ורק לקבלה פסול ויש שפירשו בכונתו שהוא שליח רק על הנתינה ואת הגירושין הבעל עושה ומשו"ה כשר להולכה אע"פ שאינו בתורת ולא משמע כן בראשונים ועי' קה"י סימן י"ח.

**תוד"ה ה"ה. שאני הכא דגבי גט וכו'.** ומבואר דסומא פסול, פסול הגוף לעדות, וכ"כ הרשב"ם בב"ב שם ד"ה בפסלות, ועי' ר"ן בסוגיין שמבאר דזה לא פסול הגוף אלא רק משום שאינו מדייק. וע"ע קצוה"ח סימן מ"ו ס"ק י"ט.

**דף כ"ג ע"ב**

**בגמ'. אין העבד נעשה שליח וכו'.** עי' בתורי"ד שדן בעבד של האיש או של האשה אי מהני מטעם יד עבד כיד רבו.

**תוד"ה העכו"ם. - בענין פטור לקוח.** עי' מנחת חינוך מצוה שצ"ה (אות ח' במהדורות החדשות) שכתב דאם הפריש הלוקח תרומתו תרומה מדאורייתא.

**בגמ'. הרי את שפחה וולדך בן חורין.** עי' רמב"ם פ"ז מהל' עבדים ה"ה ובהשגות הראב"ד שם ובחי' הגר"ח שם שישב את דברי הרמב"ם.

**שם**. עי' בראב"ד הנ"ל שכתב דא"א לשחרר העובר לחודיה משום דהוי דשלבל"ע וקשה דא"כ אפי' אי עובר ירך אמו אמאי מהני, וי"ל דרבי לשיטתו (קידושין ס"ב:) דאדם מקנה דשלבל"ע.

**תוד"ה ונעשה. תימה לר"י וכו'.** עי' ר"ן שתירץ דה"ה נמי דאמרינן גיטו וחציו באין כאחד ועי' חזו"א סימן קמ"ז [בעניני עבדים] ס"ק י' וע"ע חזו"א תמורה סימן ל"ג ס"ק ד', ועי' בחי' הגר"ח הל' עבדים פ"ז הל"ה ד"ה והנה בתמורה וכו' והנה בתוס' בגיטין וכו', מה שתירצו על קושית תוס'. ועי"ש עוד בהגר"ח שהקשה איך העובר זוכה בשטר שחרור הא קי"ל המזכה לעובר לא קנה.

**מתני'. אף הנשים וכו'.** עי' רא"ש סי' כ"ו ובר"ן דף י"א: [מדפי הרי"ף] האם רשע נאמן באמירת בפ"נ ובפ"נ.

**שם**. עי' ברא"ש הנ"ל מש"כ בשם הרמ"ה לגבי פסול דתחילתו בפסלות באמירת בפ"נ. ובגליון הש"ס (לעיל ע"א) ציין למהר"י בן לב שדן לגבי עדות אשה אם יש פסול דתחילתו בפסלות, ועי' בקוה"ע בהשמטות אות ד'.

**דף כ"ד ע"א**

**בגמ'. אשה מכי מטיא גיטא לידה איגרשה לה.** עי' ר"ן דף ב'. [מדפי הרי"ף] ד"ה וכתב רש"י שכתב דכיון שגירשה אין חשש שיערער ולדעת הראב"ד פי"ב מהל' גירושין הל"ב ופ"ו מהל' עבדים ה"ז דאפ"ה חוששים לערעור, צ"ל דקו' הגמ' דכבר אינה שליח ומשו"ה אינה נאמנת דלא תיקנו נאמנות אלא לשליח.

**שם**. עי' תורי"ד שפירש שקושית הגמ' היא שאשה נאמנת לומר שנתגרשה ואי"צ בפ"נ ובפ"נ.

**ברש"י בד"ה אתנחיה אארעא. דהויא שליח להולכה וכו'.** עי' בהגהות מים חיים להפר"ח שכתב דאין לומר דזה תנאי דא"כ מה מקשה הגמ' מטלי גיטך מע"ג קרקע הרי זה לא מעשה הגירושין אלא קיום התנאי.

**בגמ'. והא לא חזרה שליחות אצל הבעל.** עי' רשב"א לקמן ס"ג: ד"ה ואי לאו דמיסתפינא מש"כ לבאר למה פה פשיטא לן דיש חיסרון דלא חזרה שליחות ולקמן מספקא לן. ועי' ריטב"א שם ד"ה ולענין. ועי' מ"מ פ"ו מגיירושין הי"ג.

**שם**. עי' ריטב"א שביאר שהחיסרון בלא חזרה שליחות הוא משום דהוי טלי גיטך מעג"ק דאין מעשה נתינה. ועי' נתה"מ סי' קפ"ה סק"א, ומחנ"א הל' שלוחין סימן ד' וסימן כ'.

**רש"י בד"ה והא לא חזרה שליחות וכו' ובטל השליחות קודם שתחזור.** עי' פתחי תשובה סי' קנ"ד [בסדר הגט] ס"ק מ"ג ובט"ז סימן קמ"א ס"ק ב' אם שליח גם יכול לבטל את השליחות או רק המשלח ועי' או"ש פ"ו מהל' גירושין הל"ח. ולפי הסוברים שאינו יכול צריך לומר דהכא הבעל מבטל את השליחות.

**בגמ'. דאמר לה הוי שליח להולכה וכו'.** עי' ר"ן שכתב שהחידוש במשנה דאינה נאמנת במיגו דגרשני בעלי, ועי' רעק"א שמבאר למה באמת אינה נאמנת משום דאכתי איכא חשש ערעור הבעל.

**עי'** שלטי גבורים דף י' ע"א [מדפי הרי"ף] אות ה' שכתב בשם הרמ"ה שאם העדים כתבו על קלף שלהם אינם צריכים להקנות לבעל אלא בזה שנותנים לאשה זכית הבעל וגירושי האשה באין כאחד, ובפר"ח סי' ק"כ סק"א כתב דאי"צ דכיון שהשליח הוא המגרש מהני גט של השליח עי"ש. ועי' נתה"מ סי' רמ"ג ס"ק ו'.