המוכר את הבית - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

**פרק המוכר את הבית**

דף ס"א.

**המוכר את הבית וכו':** בפירקין הנדון במוכר בית או שדה איזה דברים נמכרים בכלל הבית. וגדר הדבר כ' הרמב"ם [פרק כ"ה ממכירה הלכה א'] דהמוכר דבר שיש לו תשמישין לא מכר את תשמישיו אלא אם פירש. ובגדר הדבר עיין ברמ"ה לקמן ס"ד. שכ' דיש לומר בזה שני סברות: א. שלא נמכר כיון שאינו בכלל לשון המכר שאמר שמוכר בית וד"ז אינו בכלל בית [כיון שהוא שימוש אחר]. ב. שמחמת האומדנא אמרינן שלא נמכר ואע"ג שתשמישו דומה לבית [כחדר שיש לו ד"א לחלק מהראשונים ויתכן גם בגג שיש לו מעקה גבוה י' אמות וכדו']. ולכאורה אין כל המקומות שוים בטעמם ויל"ד אם יש נפק"מ ביניהם.

**המוכר את הבית לא מכר וכו':** בנדרים נ"ו. איתא מחלוקת רבי מאיר וחכמים אם נודר מן הבית מותר בעליה והיינו אם עליה בכלל בית. וכ' הרא"ש שם דלרבנן דס"ל שאסור בעליה, מ"מ ביציע וחדר מותר דהא המוכר את הבית לא מכר את היציע והחדר. ומבואר דס"ל שהטעם שאינו נמכר הוא שיציע וחדר אינו בכלל לשון בית. ועיין ברש"ש שפליג וס"ל שיש לחלק בין נדר למכירה והוכיח כן בדעת הרי"ף בפירוש אפתא וכן הוכיח בדעת הרא"ש גופיה דבפסקים בנדרים לא כ' זה שמותר ביציע וחדר עיי"ש.[[1]](#footnote-2) [וכן מוכח במאירי בע"ב שכ' שבמקום שמיעוט קרינן לבירה בית ונדר מן הבית אסור בכל הבירה אע"ג דלענין מכר בעינן לראיה דמיצרים החיצונים וכ' דהוא מה דאמרינן הנודר מן הבית אסור בעליה] ועיין בגידולי שמואל שהוכיח מד' הרא"ש דמה שאינו נמכר הוא מדין ודאי [וע"כ גם בנדרים שהוא איסור אינו נמכר] ועיי"ש שהביא מספר כתונת פסים דפליג עיי"ש בארוכה בזה.[[2]](#footnote-3) וע"ע בחידושי מהרי"ח על המשניות שנראה ג"כ שהוא מספק עיי"ש מה שיישב בזה קו' התוי"ט.

**המוכר את הבית:** עיין בפתחי תשובה סימן רי"ד סק"ב שהביא מתשו' שבות יעקב [ח"ג ק"פ] שדן אם בשכירות יש אותם דינים של המשנה. ועיי"ש שכ' שיש מקום בסברא לחלק בזה ומ"מ דייק מד' הרמב"ם והטור דאין לחלק. ולענין מתנה, אמרינן לקמן ס"ה. דנותן בעין יפה נותן ונותן יותר ממוכר וכ' שם הר"י מיגאש דמ"מ יציע וחדר שאינן בתוך הבית לא נמכר ועין ברמב"ם פכ"ו ממכירה הלכה ז' שלא חילק בזה וכן נראה בביאוה"ג שם דס"ל דהרמב"ם פליג וכ"כ באו"ש שם ועיי"ש שהביא מפיה"מ בסוף פירקין שפי' דכיון שהלוקח בוש מלברר מה נותן עיי"ש.

**ולא את החדר:** ברשב"ם כ' דאין תשמישו כשל בית ולפי"ז בתשמישו שוה לבית יהיה מכור. והנה בגמ' אמרי' דיציע שאין בו ד"א ה"ה בכלל ובור ודות אע"ג שאין בו ד"א אינו בכלל בית בית ודן הרא"ש אם בחדר בעינן ד"א וכ' הסברא דחדר תשמישו שוה לתשמיש הבית ומבואר דלא קנה החדר כיון שהוה מקום חשוב אלא דחסר בלשון.

**ולא את הגג בזמן שיש לו מעקה גבוה י' טפחים:** לכאורה ע"י שיש לו מעקה הוה מקום חשוב לעצמו, ועיין ברמ"ה שכ' "דכיון דלא חזי לאשתמושי ביה אלא ע"י הדחק משום לא תשים דמים לא חשיב ומשמע שהוא מצד חובת מעקה וכ"כ בדבר אברהם ח"א סימן ל"ז ענף ו' עיי"ש. [וא"כ במקום שאין חיוב מעקה לא קנה אף בלא מעקה]. וע"ע ברמ"ה לקמן ס"ד. [סקל"ג] שכ' לפי"ז דבעי שיהיה מוקף מעקה מכל מקום שחייב עיי"ש. ועיין בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן ה' אות רנ"ו שהקשה דהא אם חייב במעקה הרי ישים ויקבע רשות לעצמו עיי"ש מה שהוכיח מזה דבמשכיר לעכו"ם פטור ממעקה וזה כוונת המוכר.

**ר' יהודה אומר בזמן שיש לו צורת הפתח:** יל"ע אם המגדיר של מקום לעצמו הוא החיוב מעקה א"כ מה מועיל מה שיש צורת הפתח [ואולי י"ל דהוה כעומד לשימוש]. וע"ע במהרי"ל דיסקין הנ"ל שהקשה כן עיי"ש.

**אפתא:** לדעת הרשב"ם הוא בית בצידי הבית, ועיין ברמ"ה [וברשב"א] שפירשו דאפתא הוא עליה העשויה בחלל הבית וכעין אוצר. ועיי"ש ברמ"ה שפירש שדווקא אם הוא בחלל הבית אבל מעליו הוה עליה ולכו"ע לא מיזדבנא. והרי"ף פירש דאפתא הוא עליה כפשוטו ונכנסים לה מן הבית. [ומוכרח דחלוק נדר ממכירה וכמוש"כ הרש"ש].

**מ"ד אפתא כ"ש בדקא וכו':** לדעת הרשב"ם הכ"ש הוא דתשמישם שוה, ועיין ברמ"ה שפי' לשיטתו דהכ"ש הוא אע"ג שהוא בחלל הבית. ולדעת הרי"ף יל"ע מהו הכ"ש ועיין ברבינו יונה שהקשה כן עיי"ש.

**תוס' ד"ה והתא שש: ועוד נראה לר"י וכו':** הנה עיקר מה שנחלק ר"י הוא דהמגרעות היו בשני הצדדים [ודלא כפי' הראשון דהמגרעות היו רק בכותל ההיכל.[[3]](#footnote-4)]. ויל"ע א"כ, למה הוכרח לכך שהמגרעות היו גם בשאר הכתלים. [ולפירושו לכאורה יל"ע דהא אם היו הקורות ממזרח למערב מה הענין במגרעות מצפון לדרום וצ"ל דהיה קורה אחת וע"כ יש מעלה שיהיו לה מגרעות בכל הצדדים וצ"ע]. וע"ע בתוס' יומא נ"ב. בשם ר"י הבחור דס"ל שהיו מגרעות רק ממזרח למערב. ויל"ע לפי' הראשון מה היה רוחב התא ולא נזכר להדיא וצ"ע.

**אי הוי ד' אמות אין וכו':** עיין בריטב"א שכ' דהומ"ל דביציע שאין בו ד"א אין שימוש וע"כ נמכר משא"כ בבור ודות שיש בהם שימוש גם בפחות מד"א.

**השתא יציע לא מזדבן חדר מבעיא:** וברשב"ם כ' דיציע תשמישו שוה לשל בית, וצ"ע אם הוא רק למ"ד אפתא דלמ"ד בדקא חלילה הא אין תשמישו דומה, וכנראה הביאור דהבדקא חלילה הוא משימושי הדיור [שמי שדר בדירה צריך גם בדקא חלילה] אבל בור ודות אינם משימושי הדיור וצ"ע. ועיין ברשב"א שפי' לפי שיטתו דיציע הוא בתוך הבית וע"כ ודאי נמכר.

דף ס"א:

**מדהוה ליה למיכתב ולא שיירית:** עיין ברשב"א שהקשה דאם הדין והרגילות הוא לכתוב, מסתמא כתב עיי"ש שיישב דמהמשנה שכ' שאם אמר כל מה שבתוכה מכור מדויק שלא כ'.

**רשב"ם ד"ה משום דהוה ליה למיכתב: שכך תיקנו חכמים:** משמע שהוא תקנת חכמים לכתוב כך. ועיין ברשב"א ובריטב"א שכ' דהתקנה דלכתוב ולא שיירית היא תקנת אביי ואף אחררב נחמן, ויל"ע אם משמע ברשב"ם לאו הכי.

**מדהוה ליה למיכתב ולא שיירית:** יל"ע אם עיקר המכירה הוא הבית ובדכ' לא שיירית הוא תוספת על עיקר המכירה או שכיון שנכנס בלשון הכל כעיקר המכירה, ועיין ברשב"א שהביא מרבותיו ומרב האי גאון בספר המקח, דאף בדכ' ולא שיירית בעינן שיהיה במשמעות לשונו ורק אם יש מיעוט שקורים לבירה בית מכור. ומשמע שהוא פירוש הלשון וכן הוכיח בריטב"א מדלא כ' במתני' הדין דאם אמר כל מה שבתוכה. וכ"פ ברמ"א סימן רי"ד סעיף ב'. ועיי"ש בריטב"א שכ' עפי"ז דמה דאמרינן דמתני' כדרב נחמן ה"ה בלא דין דרב נחמן כיון דיציע וחדר אינם בלשון בית.

**אילימא דקרו ליה לבית וכו':** לדעת ריב"ם בתוס', בקושיא ס"ל דבית הכוונה היא בירה ואם ר"ל בית אומר בית קטן ובתי' ס"ל דיש דקרו לבירה בירה ולא בית ויש שקוראים לבירה בית, וא"כ בלא דין ולא שיירית הו"א שמהרחבת המיצרים משמע שהוא מהרוב ומדלא כ' ולא שיירית אמרינן שלא נתכוון. ובתוס' הקשו שאם הוא מהראיה של ולא שיירית א"כ למה צריך לומר שיש מיעוט שקורים לבירה רק בירה. וכ"כ בדעת הרשב"ם. ועיין בריטב"א שכ' בדעת הרשב"ם דביישוב ס"ל שרק מיעוט כשאומרים בית מתכוונים לבירה והרחבת המיצרים היא ראיה שהמוכר מהמיעוט וכנגד זה יש ראיה מדלא כ' ולא שיירית[[4]](#footnote-5). וכ' די"א שרק אם מחצה קרינן לבירה בית הו"א שמצרים הרחיב הוא ראיה לדעת המוכר הוא גם בית[[5]](#footnote-6). ולדעת תוס' ההו"א איירי שבית הוא או בירה או בית וכו"ע כך, וע"כ מיצרים הוא ראיה לכוונתו, וביישוב ס"ל שיש מיעוט שקרינן לבירה רק בירה וע"כ מדלא כ' ולא שיירית אמרינן שכוונתו רק לבית. [וברמב"ם פכ"א ממכירה הלכה י"ז נראה שאם הרוב קרינן לבירה בית לא יהני הראיה מדלא כ' וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה [והוסיף דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב] ופליג עלייהו ויל"ע בסברות המחלוקת].

**צריך למכתב ולא שיירית:** יל"ע אם הוא בכל מקח או דווקא במקח ששייך בו ספק ולהרחבת מיצרים, ועיין ברמב"ם פכ"ה ממכירה הלכה ב' שלא חילק. אכן במאירי כ' דהוא דווקא במקום ספק וסיים דמ"מ נהגו לכתוב כן בכל השטרות. ויל"ע בדיוק לשון הרשב"ם אם הוא כמאירי.

**תוס' ד"ה לא צריכא:** מספקא לר"י: יל"ע בצדדי הספק, ועיין בריטב"א ובמאירי דס"ל דאף לגבי יציע לא קנה.

**תוס' ד"ה ש"מ: וא"ת ונימא הדמים מודיעים וכו':** עיין בהגר"ח סטנסיל לקמן ע"ז. ביאר דמחלוקת ר"י ורבנן אם אמרינן דמים מודיעים אינו מחלוקת באומדנא אלא אם ע"י הראיה דהדמים מודיעים נכנס ללשון עיי"ש. ועפי"ז לכאורה ה"ה כאן ה"ה ע"י הדמים מודיעים הלשון בית מתפרש על הכל. וע"ע בקצות שי"ב סק"ב שהאריך להוכיח דהיכא דאין הלשון סותר אמרינן דמים מודיעים לכו"ע ולכאורה הוא כהגר"ח. וע"ע בריטב"א שיישב דהכא ל"ש דמים מודיעים כיון שהלשון סותר [ויל"ע בדעת תוס']. **דגבי קרקע לא שייכא הודעת דמים דפעמים שאדם קונה קרקע וכו':** עיין בקצותשי"ב סק"ב שכ' דלד' תוס' בשכירות בתים דל"ש הסברא דאדם נותן יותר שייך הודעת דמים עיי"ש מתרוה"ד דפליג. ועיי"ש שכ' דלרשב"ם דהוא מדין אין אונאה לא יהיה כן. **כדאמר וכו':** יל"ע אם שם הוא מדין הכרזה ומה שהלוקח מעלה בדמים מועיל וכן הקשה הרש"ש. עיי"ש שיישב שהראיה היא מהמשך הסוגיא עיי"ש. **ומה שמפרש רבינו שמואל וכו' דזה אינו בשביל ששוה יותר:** נראה בד' תוס' שהבינו ברשב"ם דהטעם דאין אונאה הוא כיון דהתשלום הוא נכון. ולכאורה י"ל בדעת הרשב"ם דס"ל שמה שהתחדש בדין אין אונאה לקרקעות הוא, דבקרקע כל מה שנותן בעדה זהו שויה, וכיסוד זה כ' בקה"י בכורות סימן י"א [ד"ה ונראה]. ועדיין יש לעיין אם מצד עצמה אין לה שומא[[6]](#footnote-7) או דמצד עצמה יש לה שומא אלא שבקצץ סכום אחר זהו שויה ואין זה כויתור על הדמים[[7]](#footnote-8) **וצ"ע[[8]](#footnote-9).** [ועיין ברשב"א בשם הרמב"ן שהקשה "שאעפ"כ אין דרך ב"א ליקח בית בדמי בירה", ולכאורה ביסוד הדין ס"ל כרשב"ם דהאין אונאה הוא סברא ששייך שזה שוויות הקרקע, אלא דס"ל דמ"מ שייך דמים מודיעים.] **אלא גזירת הכתוב היא:** לכאורה הביאור דהא האיסור אונאה נשאר גם בקרקע והגזה"כ דאע"ג שגזל אין מחוייב בהשבה. **ולכאורה י"ל נפק"מ בין הרשב"ם לתוס' בעכו"ם שמכר קרקע אם שייך אונאה. דלרשב"ם י"ל דהתחדש בזה דין ממון וצ"ע. ויש לעיין להרשב"ם אם יש איסור אונאה בקרקע דהא פי' דהתשלום הוא נכון. [ובעיקר הדין אם יש אונאה לקרקע נחלקו הראשונים. דברמב"ן עה"ת פר' בהר פרק כ"ה פס' ט"ו ס"ל שיש לאו, ובאחרונים דייקו בדעת הרמב"ם בפי"ב ממכירה דליכא ולעיל דיקנו מד' הרמב"ן כרשב"ם וצ"ע]. וע"ע במרומי שדה ובחידושי רבינו מאיר שמחה מש"כ בדעת הרשב"ם.**

תוס' ד"ה ארעתא:כיון דסופה לחזור**: עיין בקצות סימן מ"ב סק"ב שהביא בשם המשנה למלך שכ' בשם מהראנ"ח דכ"ד שסופו לחזור אינו מוחזק אף במטלטלין עיי"ש שכ' שהוא סברת תוס' בסוגיין אבל תוס' בב"מ ק"ג. פליגי. ובגוף הסברא דבסופו לחזור חסר במוחזק לכאורה הביאור דכלל לא חשיב מוחזק כיון שאין מחזיק בזה כבעלים. אכן צ"ע דבב"מ הנדון לענין הזכות שלו כשואל ומה שייך בזה סופו לחזור וכנראה הביאור דכיון דשואל הוא שימוש בשל הבעלים כח הבעלים עדיף וצ"ע**. **והנה בכ"מ אמרינן דבקרקעות מר"ק עדיף ממחזיק בקרקע ובמטלטלין מוחזק עדיף ממר"ק, ורגילים להביא הגמ' בהשואל דקרקע בחזקת בעליה עומדת [וכן הוא בביאור הגר"א ריש סימן ק"מ ע"ד הטור והשו"ע שם דקרקע בחזקת בעליה עומדת וע"כ מחזיק צריך ג"ש וציין בביאור הגר"א לב"מ ק"ב:] ולביאור התוס' בגמ' בהשואל קרקע בחזקת בעליה הוא דסופו לחזור יל"ע אם יש מקור לומר דבקרקעות חזקת מר"ק עדיפא ממוחזק ולכאורה לא פליגי בזה, [אכן צ"ע אם התוס' מודו דיש דין בקרקע מר"ק עדיף מנ"ל דאין זה הביאור בגמ' בהשואל] וע"ע בשיעורי רבי אלחנן ב"מ סימן ל"ה שדן בארוכה בד' התוס'.** ואין לומר דיש לחלק בין קרקע למטלטלין דאין חזקת השוכר וכו': **יש לעיין אם נדון התוס' הוא כללי דס"ל דבמטלטלין מוחזק עדיף [וזה מה שהוכיחו מהגמ' בהפרה] ובקרקע אין המוחזק עדיף. וזה דחו דגם בהשואל ובהמקבל יש מוחזק ובכ"ז המר"ק עדיף. ולכאורה צ"ע לומר כן דס"ל דאין מעלה למוחזק במטלטלין. ולכאורה נדון התוס' הוא דכשם דאמרינן בכ"מ דבמטלטלין מוחזק עדיף, ה"ה לענין סופו לחזור דלא יהיה חסרון זה במטלטלין.** כדאשכחן לגבי מוכר שור לחבירו וכו': **עיין בקובץ שיעורים ס"ק רס"ט שהקשה דאמאי לא הביאו ראיה מהגמ' בב"מ ק. דאקשינן ולחזי ברשותא דמאן קיימא ומשמע דאזלינן בתר המוחזק.[ועיי"ש שדן בעיקרראית התוס' ממוכר שור דהוא מחלוקת ראשונים אן הנדון הוא על מעות אלו או שיכול ליתן מעות אחרים ובהם ודאי לא היה מר"ק].** דהא מיירי התם רב נחמן וכו': **יש לעיין א"כ מה מועיל באמת מה שסופה לחזור דמ"מ היום הנדון על התשלום במה שדר ובזה לא מוחזק וצ"ל דהנדון הוא על תחילת החודש הי"ג מי אז מוחזק. אכן צ"ע לפי"ז, דא"כ הנדון הוא על קרקע ואינו ראיה על סופה לחזור במטלטלין וצ"ע וכן הקשה בקובץ שיעורים ס"ק ע"ר. ועיי"ש שיישב [וכ"כ הנתיבות דיני תפיסה ס"ק ג'] שבספק די"ב זהובים התפיסה בקרקע היא אחר שנולד הספק [שהוא בתחילת החודש או השנה] ומועיל מדין תפיסה ברשות, [כדכ' הר"ן בב"מ שם]. ולא מועיל התפיסה כיון שסופו לחזור. [ועיי"ש בנתיבות שפי' דבספק די"ב זהובים יש שני נידונים א' על הזכות שימוש בקרקע ב' על התשלום עיי"ש].**  וריב"ם מחלק בין פרדיסי לארעתא: **עיין ברשב"א שביאר החילוק שאם קודם אמר ארעתא ואח"כ דבי רב חייא משמע שנים אבל אמר קודם הכינוי משמע הכל עיי"ש.**

דף ס"ב.

**שתיק רב:** עיין בראשונים כאן שנחלקו אם הודה או לאו: וע"ע בתשו' חות יאיר סי' קנ"ב מש"כ [מהרמ"ע מפאנו] במה שמצינו בכ"מ דשתיק רב, בטעם הדבר עיי"ש.

**סיים לו את הקרנות וכו' תיקו:** עיין ברמב"ם פכ"א ממכירה הלכה ט"ז שכ' דסיים לו את הזויות לבד וכו' הרי זה לא קנה את כולם אלא יקנה ממנה כפי מה שמסר לו וכמה שיראו הדיינים. והיינו שודא דדייני והקשו המ"מ והכס"מ שם דבגמ' אמרי' תיקו [והיינו דהמוחזק עדיף]. וכ' הכס"מ דאפשר דבגי' הרמב"ם כ' שודא. ועיין בש"ך סימן רי"ט סק"ב שכ' דכוונת הרמב"ם לפי מה שיראו הדיינים שמכר לו.

דף ס"ב:

**איתמר להאי גיסא וכו' שודא דדייני:** בביאור הכלל דשודא דדיני הוא מחלוקת הראשונים דדעת רש"י לעיל ל"ה. ובקידושין ע"ד. דלפי ראות הדיינים, ולפי"ז ה"ה כאן לפי מה שנראה אם מכר או לאו. וכן פסק הרמב"ם בפכ"א ממכירה הל' ט"ו שכ' כפי מה שיראו ולאיזה דרך שדעתן נוטה יעשו. וכן כ' הגר"א שם בדעתו אבל דעת תוס' לעיל ובקידושין דשודא הוא כפי מה שירצה הדיין. [ולתוס' הביאור לכאורה שיש להם כח של מעשה בי"ד וע"ע בהערות הגרמ"ש שפירא לתורא"ש קידושין ע"ד. שכ' בשם הגרי"ז שאף לרש"י הגדר הוא מעשה בי"ד אלא שסברתם מה שמכר הוא נתינת טעם למעשה בי"ד עיי"ש.]

**ואם כאן הוא ככל הש"ס:** בתוס' נראה שהוא דומה וכן בביאור הגר"א הנ"ל. אכן ברבינו יונה כ' דאינו דומה לשאר מקומות אלא דאומדים דעתו של מוכר אם עינו יפה או רעה דאין טעם להוציא מן המוכר. [וע"ע בשל"ה כלל לשונות סוגיות מ' דבשודא דהכא הטעם הוא כיון דלא פליגי הלשונות.]

דף ס"ג.

בן לוי שמכר שדה לישראל וכו':

**ע"מ שמעשרראשון שלי:** נחלקו הראשונים בגדר הע"מ בסוגיין דדעת הרשב"ם דהוה שיור [ולכאורה אינ מדיני תנאים] ועיין בראשונים שהביאו דעת הר"י מיגאש דהוא מדיני תנאי ואם לא יתן לו המעשר יבטל המקח אלא שהע"מ הוא כאומר מעכשיו [והקנין חל מעכשיו אע"פ שתלוי בקיום התנאי].

**מת יחזיר לבניו וכו':** עיין ברשב"ם שפירש הטעם דכיון דהשיור משום יתור לשון אמרינן שהוא רק לעצמו. ועיין ברמב"ן דפליג דהחסרון דאינו דבר מסוים [ונפק"מ ביניהם בע"מ שדיוטא העליונה שלי דלרשב"ם הוא משום יתור לשון ולרמב"ן הוא דבר המסוים]. ולהרשב"ם שהוא שיור צ"ע במה חל השיור [דבכל שיור דפירות אמרינן ששייר זכות הפירות] כ' דהשיור חל במקום המעשר וצ"ע הא הלוי זוכה בהם רק כשהם מעשר ולא שיש לו יניקה בקרקע.

דף ס"ה:

**והרודה ממנה בשבת חייב חטאת:** לכאורה צ"ע דהא מלאכת קוצר היא בעוקר דבר ממקום גידולו וא"כ אף בכוורת אם חשיב מחובר מ"מ לא הןה מקום גידולו וצ"ע. ועיין בתוס' ד"ה הרי היא כקרקע שכ' שדומה לרודה פת מן התנור ועיין בפני שלמה שם שהביא מהירושלמי שחילק ביניהם.

דף ס"ו.

**התם כדאמרר"א טעמא וכו':** עי' ברשב"ם ותוס' אם למסקנא איירי בכוורת מחוברת בטיט וע"ע בגרע"א והתפארת ישראל במשניות סוף שביעית עיי"ש דלהגרע"א הדבש מחובר גם בכוורת תלושה ולהתפא"י איירי בכוורת מחוברת בטיט [אכן לכאורה זה רק למסקנא דדעת ר"א הוא דתלוש ולבסוף חיברו הוה מחובר ומ"מ לכאורה עתה לא ס"ל כך]. ועיין ברשב"א בסוף הסוגיא שהקשה מהראב"ד למסקנא דלר"א מחובר לקרקע הוה מחובר, למה בעינן לקרא דויטבול ביערת הדבש הא הכוורת מחובר ומוכח דס"ל דרק בכה"ג ס"ל שהדבש מחובר.

ויטבול אותה ביערת הדבש: עיין ברש"י על הפסוק שם שפי' ולכאורה הוא לרבנן דסוגיין דלא ס"ל דדבש מחובר ועיין ברד"ק שם ולכאורה כר"א. – וע"ע ביערות דבש הובא בחי' הגרז"ר בענגיס ח"ב בסוגיא דכוורת.

דף ס"ז.

**המוכר את החצר מכר בורות שיחין ומערות:** בתחילת הפרק [לעיל ס"א.] אמרי' דהמוכר את הבית לא מכר בורות שיחין ומערות, ובראשונים דנו למה לגבי חצר אמרינן שמכר. [ולכאורה יש לבאר א. אם נכנס ללשון חצר ב. אם דעתו על הבור ודות וכדכ' בתחי' הפרק מהרמ"ה] ועיין ברשב"א שכ' כיון ששימוש החצר והבורהוא שימוש אחד [כגון לכביסה ולהשקאת בהמותיו][[9]](#footnote-10). ועיין בר"י מיגאש שכ' הטעם כיון שדרך החצירות להיות בהם חצר, וברמ"ה הקשה ע"ז דהא גם דרך בית שיש בו יציע ומ"מ לא מכר [כדלעיל ס"א.] ועיי"ש שהאריך וכ' שבורות הם חלק מחצר [ואם יש חצר שאין בה בור הוא מכיון שלא היה מקום]. ועוד שאלו שימושי החצר עיי"ש. ולגבי שיחין ומערות כ' דכיון דדעתם על בור דעתייהו גם על שיחין ומערות עיי"ש.[[10]](#footnote-11) [וע"ע ברשב"ש סימן רפ"ח באריכות בפירוש המלה חצר בלשון תורה ובלשון מקח עיי"ש].

**הוא וכל מה שבתוכה הרי כולן מכורין:** ברשב"ם כ' דהיינו תשמישי הבית, ועיין ברמ"ה שכ' שמכר דווקא מה שדרכו שהוא בחצר ועיי"ש שפי' דהחידוש במרחץ ובית הבד הוא דאע"ג דמקרקעי.

**רשב"ם ד"ה אלא אוירה: דאין אונאה לקרקעות:** עיין בתוס' לעיל ס"א: דפליגי על הרשב"ם וסב"ל דפעמים דאדם נותן יותר על קרקע וע"ע בתוי"ט שכ' בדעת תוס' דבבפלגא יהיה ביטול מקח ועי' בגליון הגרע"א במשניות שכ' דאף ביותר מפלגא שייך סברת התוס'. וע"ע ברש"ש שהקשה סתירת התוי"ט בזה.

**מר סבר אוירא ומר סבר כחצר המשכן:** עיין ברמ"ה שהקשה לרבנן דכיון דשייך משמעות חצר אף בלא בתים [כדלעיל י"א.] מנלן שהכוונה כחצר המשכן. ועיי"ש שכ' דכוונת חצר היא שבית פתוח לתוכו ואם לא קנה הבתים הא יכול מוכר לסלקם וחסר בשם חצר. ועיי"ש שפי' מחלו' ר"א ורבנן אם אזלינן בתר דעת לוקח [וכיון דיכול לסלקם קרי חצררק אם קנה בתים] או בתר דעת מוכר [ועכשיו הוא חצר]. ועיין בתשו' הרשב"א ח"ב סי' כ"ד בתחי' שכ' בסברת רבנן דהמוכר חצר הוה כאומר דירתי אני מוכר לך שכולל הכל.

**מכר לו חלסית ומצולה וכו':** נחלקו בסוגיין אם שייך בשדות שיש בהם שני תשמישין למימר סדנא דארעא חד הוא ויל"ע בסברת המחלוקת. והנה הסברא לומר דלא קני בסדנא דארעא אמרי' כיון שאינם אותו תשמיש ויל"ע הביאור בזה הא מ"מ סדנא דארעא חד הוא. ועיין ברמ"ה שכ' דבכל שדות כיון דהוו חדא תשמישתא הסדנא דארעא משוי להו מקום אחד אבל בשני תשמישין "לא קני חדא בחזקה דאידך דלא אלים סדנא דארעא לשווינהו כחד דוכתא". ובפי' ב' כ' "התם עיקר תשמישתא דכולהו ארעתא חד הוא אבל הכא הא תשמישתא לחוד והא תשמישתא לחוד" ויש להבין החילוק בין הפירושים ונראה שס"ל בפי' הב' דסדנא דארעא היינו שימוש אחד.[[11]](#footnote-12) ובעיקר הדין דסדנא דארעא חד הוא יש לעיין בגדרו, אם הוא כעין אגב דשייך לומר שקנין בשדה אחת מועיל לחברתה כיון שמחוברים, או דהמעשה קנין בשדה אחת מועיל לחברתה ולא שבאמת היה בה קנין[[12]](#footnote-13) כיון דמחוברים, ומלשון הרמ"ה שכ' כחדא דוכתא נראה שמועיל כשם שמועיל בשדה אחת. וע"ע בר"ן והריטב"א בקידושין כ"ז שביארו הטעם דבאגב ובמכר י' שדות בי' מדינות צריך נתינת מעות כיון דהוא קנין גרוע ויל"ע אם לדייק בכוונתם דס"ל דהוא כעין אגב.

**רשב"ם ד"ה כיון שהחזיק:** וכדמפרש בפ"ק דקידושין שנתן לו דמי כולם. דעת הרשב"ם וכ"כ דעת הרא"ש דהטעם כיון דבעינן שישתעבד למכירה ויל"ע בגדר זה. ועיין בר"ן והריטב"א בקידושין כ"ז. שכ' הטעם דבלאו הכי אין לו סמיכות דעת. ונפק"מ במתנה דלרשב"ם ל"ק ולהר"ן קנה. ולענין שכירות כ' הרמ"א סי' קצ"ב סעיף י"א דלכו"ע קנה ועיין בביאוה"ג שם ובמחנה אפרים שכירות ב' שהקשו דהא ליכא מעות דשכירות אינה אלא לבסוף. ועיין בסמ"ע ס"ק כ"ד שכ' דהוה כהתנה שישלם אח"כ. ולמסקנא בהחזיק בחולסית קנה מצולה: ועיין ברמ"ה שכ' דה"ה בב' בתים החזיק באחד קנה והטעם כ' הסמ"ע קצ"ב ס"ק כ"ה כיון שהקרקע מחברן.

דף ס"ח.

**ובזמן שאמר לו היא וכל מה שבתוכה וכו':** מבואר שקונה גם מטלטלין שבתוך העיר ויל"ע כיצד קונה המטלטלין הא לא עשה בהם קנין. וכנראה הגדר דכיון דבטל לעיר נקנה עם העיר וצ"ע אם הוא מדין אגב. [ונפק"מ כיצד נקנים העבדים דבגמ' ב"ק י"ב. מבואר שאינם נקנים באגב אלא בחצר וכן נפק"מ אם יצטרך לתת המעות קודם ובמתנה להרשב"ם].

**עבדא כמטלטלי:** לרשב"ם הנדון בגמ' הוא בדעת ב"א אם קורין לעבד מקרקעי או מטלטלי וכ"כ התוס' בב"ק י"ב. ועיין בתוס' לקמן ק"נ. שכ' שהספק בדינים דרבנן אם כמקרקעי או כמטלטלי וצ"ע לכאורה הדימוי לסוגיין ועיין בקובץ שיעורים שפי' דתקנות חכמים הם לפי הדעת ב"א.

דף ס"ט.

**ולא את החרוב ולא את סדן השקמה:** בגמ' דרשי' דהטעם שלא נמכרין כיון שאין צריכין לגבול סביב. ועיין ברשב"ם שביאר דהגדר שהוא כשדה נפרדת וכן לקמן ע. אמרי' דשייר חרוב הוא כשייר שדה, וצ"ע היכן משמע שהגדר שהוא כשדה נפרדת ונימא דהגדר שאינו בדעתו וכן הקשה הקקיון דיונה בדף ע. [ואולי י"ל כמוש"כ לעיל מהרמ"ה דכשלא נמכר היינו דאינו בכלל הלשון ואם מכר שדהו ע"כ שזה אינו בכלל שדהו ואינו כשאר מה שלא נמכר בשדה דהתם הוא שם לעצמו כבור ודות אבל חרוב הא הוה שדהו וע"כ אינו בכלל שדהו זו].

דף ס"ט:

**מכאן למצרים מן התורה:** עיין בקובץ שיעורים שהקשה דאמאי בעינן קרא הא אם בדעתו נמכר ואם לאו מה הראיה מהתורה עיי"ש. [ואולי כמוש"כ דתלוי אם נכלל בלשונו].

**אפ"ה שופרא דשטרא הוא:** עיין בר"ן שהקשה ממתני' לעיל ס"ד. דלר"ע באמר חוץ מאלו א"צ ליקח לו דרך כיון שייתר לשונו ולא אמרי' שופרא דשטרא. ועיי"ש שיישב דכשהלוקח מוסיף הוה שופרא דשטרא וכשהמוכר מוסיף כוונתו להוסיף לו זכות. ועיין ברשב"א שכ' די"א דכ"ז שלא החזיק לוקח יכול מוכר להחזיק בדקלים ועיי"ש דפליג.

**ארעא ודיקלי:** לדעת הרשב"ם אע"פ שהוא דבר שלא בא לעולם מחויב לקיים דברו, [ולכאורה הוא מדין מי שפרע ויל"ע אם כשיבא לידו יצטרך הקנאה או שיועיל השטר שעשה קודם]. וע"ע ברשב"א שהביא די"א דכל דבר שאינו ברשותו למכרו מועיל כשבא לידו. וע"ע שם מהעיטור שבדבשלבל"ע ולא ידע הלוקח חל המקח. [ויל"ע בכל זה בסברא דבגדר החסרון בדבר שלא בא לעולם כ' האחרונים ב' צדדים אם החסרון דכיון שאינו בעולם אין לקנין על מה לחול או דהוא חסרון בגמירות דעת ויל"ע בכ"ז בדעות הראשונים כאן.].

**רשב"ם ד"ה מקח טעות הוא: ונהי דאין אונאה לקרקעות וכו':** יל"ע בקושייתו דהא ברור דמ"מ מקח טעות יש בקרקע ורק אונאה ליכא וצ"ע ומבואר דס"ל דאם התמעט מאונאה הוא מיעוט דל"ש מקח טעות וצ"ע. [וע"ע ברשב"ם לעיל ס"א: בענין אונאה בקרקעות ומש"כ שם].

דף ע.

**תדע דאילו א"ל חוץ משדה פלונית:** עיין בקקיון דיונה שהקשה דמנ"ל שחרוב הוא כשדה אחרת ועוד הקשה מחצי חרוב דצ"ע למימר כן עיי"ש.

**אלא לא קני ה"נ לא קני:** ברשב"ם הביא גי' דלדמי וכ' דלא גרסינן לה. ובראשונים [עיין ברמב"ן רשב"א ובר"ן] שהביאו גי' זו וביארו דלדמי היינו שקרקע בשיעור הדמים של אותה קרקע או חרוב לא מכר עיי"ש. [וע"ע ברמב"ן מש"כ מהר"י מיגאש].

**רשב"ם ד"ה חוץ מחרוב:** ברשב"ם ביאר עפי"ד ר"ע לעיל דבהוסיף חוץ משייר לעצמו זכות דרך וה"ה הכא משייר דרך לחרוב. ועיין בר"ן שהאריך בזה עיי"ש דלא ס"ל שמשייר דרך דווקא לחרוב אחד עיי"ש שר"ל שתלוי בפלוגתא דרבנן ור"ע עיי"ש.

בסיעתא דשמיא

**המפקיד אצל חבירו בשטר וא"ל החזרתי [ע.:]**

**המפקיד אצל חבירו בשטר וכו':** נסתפק רב עמרם אם מועיל מיגובמקום שטרך בידי מאי בעי, ויל"ע בצדדי הספק, והסברא שלא מועיל; עי' ברשב"םדהזכיר סברא דמיגו במקום עדים ועי' בריטב"א שנקט דהוה כחזקה[[13]](#footnote-14)[וכן הוא בלשו' הרשב"א והרמב"ן עיי"ש]. ולכאו' הכוונה דנגדהמיגו יש ראיה דשטרך בידי מאי בעי. וק' משמע דגדרשטרך בידי מאי בעי הוא ראיה דלא נפרע וכ"כ הגרע"אבתשו' סימן קל"ז[[14]](#footnote-15) ובקצות פ"ז סקכ"ח כ' שהוא כחזקה ועי' בקוב"ש ב"ב ס"ק תר"ב שדייק כן בלשון התשו' הרשב"א מיוחסות סי' צ' ד"ה ותדע לך. [שאם נפרע השטר לא היה משאיר השטר ביד מלוה ולא חיישינן למיעוט דזייר לה אפשיטידספרי][[15]](#footnote-16)

אכן, האחרונים ייסדו דהטענהדשטרך בידי היא זכות ע"י מה שהשטר תח"י לגבות את ההלואה. [ולבאר זה מצינו באחרונים בג' דרכים: א. עיין באור שמח סוף הלכות עדות שכ' דהוה כאילו הימניה מעיקרא כל זמן שיבוא עם השטר יגבה חובו כו'. וזה ענין נאמנות שעל דעת זה כתב לו השטר. שאם יוציא השטר לא יהיה נאמן לומר שנפרע השטר כו'[[16]](#footnote-17). ב. ובהגר"ח בסטנסיל [ס"ק קט"ו] בדין שטרך בידי מאי בעי כ', דהוא מזכותי ממון דמחזיק השטר שיש לו גביה ע"י השטר עיי"ש. ג. ועיין באבי עזרי פט"וממלוהולוה בתחילתו שכ' שהגדר הוא כמלוה את חבירו בעדים שצריך לפרעו בעדים שכ"ז שלא בירר את הפירעון בעדים ל"ח ראיה על הפירעון[[17]](#footnote-18)]. ויל"ע לדבריהם א. מה צדדי הספק בסוגיין אם מועיל המיגו על זכות זו[[18]](#footnote-19). ב. צ"ע מלשונות הראשונים שנראה שהוא גדר ראיה. ועי' באבן האזל משפטים עמ' 86 שכ' דבשטרפקדוןהוה גדר ראיה וד' הגר"ח הם בשטר מלוה עיי"ש הטעם.

ובעיקר יסוד האחרו' עי' בד' שהביאו כמה ראיות ליסוד זה; א. מד' השו"ע סי' פ"ז דהנשבע נגד שטרך בידי מאי בעי אינו נעשה חשוד [דהשבועה אינה שקר ודאי, עיי"ש הציור] והקשה הקצות סקכ"ח הא קי"לשסוקלין על החזקות [ולכאורה ס"ל ששטרך בידי מאי בעי הוא כגדרי חזקה אין אדם פורע תו"ז] ולמה לא נעשה חשוד. ועי' באו"ש שיישב עפ"י יסודו דשטרך בידי אינו מדין ראיה עיי"ש [וע"ע בביאור הגר"א שם ואולי לזה כוונתו]. ב. מגמ' ב"מ ז: בשנים אדוקים בשטר דיחלוקו[אע"פ שהלוה טוען שנפרע וממנו נפל] ולכאו' צ"ע הא טוען הלוה שממנו נפל ומה הראיה דשטרך בידי נגדו, ועי' בקוב"ש שהוכיחו דגדר הזכות דכיון שמחזיק בשטר יש לו זכות גביה. ג. וע"ע באו"ש שהוכיח מד' התוס' בב"מ י"ג: ששטר שנפל והוחזר שלא כדין גובים בו דכיון שמוציא השטר יש לו זכות. ד. עי' ברמב"ן וברשב"א כתובות ט: שכ' דבעל שטוען שפטור מכתובה כיון דפ"פ [בלא החזקה דא"א טורח] הוה כטוען פרעתי על שטר וצ"ע הא בגוונא הטענה דהבעל אינה נגד שטרך בידי אלא נגד הפשטות של החוב ומוכח דמה שאינו נאמן בפרעתי הוא כיון דהשטר מוכיח החיוב. ה. וע"ע בקוב"ש שהביא ראיה מלשו' הגמ' בב"מ י"ז: בטוען פרעתי אחר מעשה בי"ד דלא נאמן "דמעשה בי"ד כמאן דנקיטשטרא בידיה דמי". [אכן, עי' בחזו"א חו"מ ליקוטים סי' ה' שכ' דגדר שטרך בידי מאי בעי הוא כיון שטענת פרעתי היא נגד הפשטות של החיוב עיי"ש שהביא כמה דוגמאות לזה ולכאורה הוא כוונה אחרת מהגר"חויל"דלפי"ד אם זה ביאור לשונות הראשונים בסוגיין ששטרך בידי הוא כאנ"ס וחזקה עוד יל"ע לפי"ד ביאור צדדי הספקבסוגיין].

וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ב סימן צ"ב שביאר הספק אם משאיר השטר אע"פ שהחזיר או "דכל דמיהדר לחבריה לא מיהדר עד דמחליףשטראוכו', וכד דלא עבד, איהודאפסידאנפשיהדמציאידךלמימר ליה שטרך בידי וכו' ", ויש לדייק בדבריו בגדר הספק.

**רשב"ם ד"ה בשטר:** ומהני ליה האי שטר דלא מצי טעין נפקד להד"מ: לכאורה יל"ע דהא למנוע להד"מ מספיק עדים או כתב ידו וצ"ע. ואולי י"ל דמ"מ שטר עדיף ליה.

**רשב"ם ד"ה או דילמא: וכמו מה לי לשקר במקום עדים:** לכאו' הכוונהדהראיהדשטרך בידי היא כודאות ולא מועיל בכה"גמיגו[כמיגו במקום עדים], ויל"ע לפי"ד האחרונים לעיל בגדר שטרך בידי מאי בעי אם גדר הספק דהוה מיגו במקום עדים וצ"ע. ועי'בגרע"א תשו' ק"ל שהק' דהא רב חסדא גופיה ס"ל לעיל ל"א. דאמרינןמיגו במקום עדים. [עיי"ש שהוכיחבד' ר"ח שהטעם דמיגו במקום עדים הוא כיון שמתרצים דבריו]וע"ע בנחל יצחק [סי' פ"א סעיף ב'] שיישב דבאנן סהדי לכו"ע לא אמרינןמיגו. [וע"ע בשערי חיים כתובות נ"ט מש"כ ליישב.

**רשב"ם ד"נ ולטעמיך: ולמה לי לשקר במקום עדים לא דמי ונפקד נמי לא הוהחיישלשטראוכו':** לכאו' סברות הרשב"ם הוא לבאר למה לא חשיב במקום עדים, אכן, עי' בנתיבות סי' רצ"ו סק"א ובכללי מיגו[סו"ס פ"ב]ס"קי"ד שייסדדהכא באמת אינו מיגו, אלא מועיל להוריד כח השטר, [והיינו דכיוןדיכולליפטרבנאנסו לא חשש ליטול השטר וחסר בראיה של שטרך בידי מאי בעי]וממילא נאמן בטענת פרעתי מצד עצמה[[19]](#footnote-20).[וכיסוד הסברא כ' גם בשער משפט סי' פ"ב סק"א אך עיי"ש דכ' דמ"מ צריך למיגו עיי"ש ובסי' ס"ט סק"ו]ועיי"ש בנתיבות שהק' דמ"מיטול השטר כדי שלא ישבע לשקר ועיי"ש שכ' שאם ישבע שנאנסו ל"ח שבועת שקר בחזו"א פליג.

**תוס' ד"ה: אפילו למ"ד מודה בשטר שכתבווכו':**בתוס' כ' ג' אופנים לחלק בין הלואה לפיקדון, ועי' בגרע"א שכ' דנפק"מ בשטר כתובה, [עיי"ש]. ויל"ע, דהא בשטר הלואה ודאי לא נאמן בפרעתי מחמת השטר, וצ"ע הא יטען שפרע והשטר לא יהיה ראיה בגלל סברות התוס' וצ"ע. ומבואר לכאורה דסברות אלו מועילות רק במקום מיגו וצ"ע הגדר. עוד י"ל דמכאן ראיה ליסוד האחרו' דלעיל דכיון שמוציא עליו שטר גובה מיושב, וכ"כ בתשו' בשמים ראש סי' נ'.

ובעיקר קו' התוס' עי' ברמב"ן וברשב"א שכ' דבמודה בשטר שכתבו יש לו כח של הפה שאסר [כיון שהוא חידש על עצמו חיוב השטר] ויל"ע בד' תוס' שלא יישבו כן [ואולי ס"ל דל"ח הפה שאסר כיון דרק כשטוען מזויף חיישינן עי' בדבריהם בכתובות י"ט. ובאבן האזלפי"דממלוה וברבינו יונה לקמן קנ"ד.[[20]](#footnote-21)].

**תוס' ד"ה ולימא שטרך בידי וכו': לאו משום דלהוימיגו במקום עדים קפריך:** עי' מהרש"א. **אלא אור"ידס"דדמקשה וכו' ולכך היה סבור דבלאומיגודנאנסווכו':** יל"ע בסברא למה שיהיה נאמן בטענת החזרתי מצד עצמה, נגד השטר וצ"ע.ועי' בר"ן["משום דלא אמרי' שבמ"ב אלא בשטר שאין יכול להשמט ממנו בטענת נאנסו] עיי"ש שביאר למה לא נשאר גם למסקנא.

דף ע:

**סוף סוף כי אמר ליה נאנסו לאו שבועה בעי וכו':**ומבו' דלמסקנא ד' רב חסדא דמועיל החזרתי מיגודנאנסו אבל רק בשבועה. ובגדר המחייב שבועה זו,לכאו' הוא מדין המיגו[דאם תפטרנו בלא שבועה לא יהיה לו מיגו], אכן, עי' ברשב"ם שכ' "וע"י מיגו לא מצית למיפטריה משבועה יע"י טענתו וכו' כדכ' שבועת ה' תהיה בין שניהם" ומשמע דהטענת החזרתי מצד עצמה מחוייבת שבועה ויל"ע הסברא. [והרב א. מילר ביאר דכיוןדטענת החזרתי מועלת מכח טענת נאנסו שצריכה שבועה גם היא צריכה שבועה ולפי"ד האחרו' במיגוכח טענה]. והנה, עי' בסמ"ע[סי' קכ"א סקי"ד] שכ' דשבועה זו היא מדאורייתא [ואמרי' בה מתוך ולא יכול להפך]. ובש"ך[שם סקל"ד]פליג וס"ל שהוא שבועה דרבנן, ויל"ע בד' הסמ"עאמאיהוה דאורייתא ועי' בקצות רצ"ו סק"א שביאר דבאמת אינה מה"ת[והיינו שטענת החזרתי מצד עצמה לא צריכה בירור בשבועה] אלא שלצורך המיגו יש לה את הדינים שיש בשבועת נאנסו שהיא מה"ת. וע"ע בבעל המאור שכ' שהוא שבועה חמורה כעין דאורייתא. וע"ע בקצות סי' פ"ז שהביא ד' הראב"ד בתמים דעים שהביא ד' הראשונים שהוא מדאורייתא עיי"ש. ולפי"ז יל"ע לכאו' בד' הש"ך כיצד ס"ל דגדרי השבועה הם כדרבנן הא לצורך המיגוצריך שיהיה לשבועה זו דינים כנאנסו וצ"ע. [ועי' בגרע"א תשו' קע"ה בתחילתה, שהבין ד' הש"ך שטענת החזרתי נאמנת אף בלא שבועה והביא כן ד' ריב"א בתוס' שבועות מ"ה: עיי"ש ויל"ע במו"מ בגמ' לפי"ז.] ועי' ברא"ש ב"מ סי' ג' שהביא ד' רבינו יונה דעד המסייע בהחזרתי מיגודנאנסו מועיללפטרו משבועה [והיינו דאם ע"א מעיד שהחזיר פטור משבועה] וצ"ע הא השבועה היא לצורך המיגו ומה מועיל ע"ז הע"א. [והינו שאם ע"י הע"א פטור משבועה א"כ אין לו מיגודהא עדיף לו לטעון החזרתי וליפטר משבועה מאשר לטעון נאנסו ולישבע] וצ"ע. ועי' בביאור הגר"א סי' פ"ז דבאמת פליג על הרבינו יונה מטעם זה [ובד' הרבינו יונה לכאו' מבואר דס"לדהמיגו מועיל אף בלא השבועה וצ"ע הביאור, עוד יל"ע א"כ למה באמת חייב לישבע בהחזרתי וכנראה לברר טענת החזרתי וצ"ע בכ"ז].

**לימא בפלוגתא, שטר כיס היוצא על היתומים וכו':** יל"ע, לכאורה הטענינן הוא רק על המחצה פקדון[דכלפי המחצה מלוה יש שטר והאב לא היה נאמן בפרעתי] ומבואר דהאב היה נאמן בכה"ג [שטוען מחצה החזרתי ונאמן במיגודנאנסו על זה החצי. ויל"ע אם היה לו דין של מודה במקצת בכה"ג.]. ועי' ברשב"א שהקשה, דיהא[האב] נאמן על המחצה פיקדון לכו"ע ולא יהא חסרון דשבמ"ב כיון דהשאיר השטר על המחצה מלוה. ועיי"ש שישב דמ"מהוה ליה למכתב שובר עיי"ש. [עיי"ש שהוכיח כן דא"כ בכל שטר יטען פרעתי מחצה ולא יהא שבמ"ב כיון שהשאירו על המחצה שנשאר ויל"ע אם נוגע לנידון האחרונים דלעיל בגדר שבמ"ב]. ועי' בחידושי רבי מאיר שמחה [בע"א] שהק' לפי"ד התוס' דבשטרמלוה מועיל מיגו אע"פ שיש שבמ"ב כיון שלוה מאמינו למלוה וא"כ בשטר עיסקא יועיל מיגואף על הפיקדון כיון ששייך הסבראשמאמינו למלוהוצ"ע[[21]](#footnote-22).

**תוס' ד"ה מ"ד נשבע: וי"ל דמילתא דלא שכיחאוכו':** והיינו דדעת תוס' דמילתא דלא שכיחא לא טענינןליתמי. וכ"כ הר"ן בריש גיטין והתוס' בכתובות צ"א: ועיין בבעל המאור שכ' דטענינן החזרתי שהוא דבר העומד לכך ולא נאנסו דאינו עומד לכך. אכן, דעת הרי"ף בב"מ דטענינןליתמי נאנסו וכן דעת הרמב"ן במלחמות בסוגיין עיי"ש. ועיי"ש שביאר הטעם דבסוגיין לא טענינן נאנסו. וע"ע בנה"מ סי' ס"ט סקי"א שכ' דאף לתוס' דטענינן מילתא דלא שכיחא מ"מ אין לזה כח של טענת ברי אלא של טענת שמא עיי"ש. [ויל"ע הסברא בזה ואולי ס"ל דבטענינן איכא דין דחיישינן כלשון הראשונים בגיטין ודין דזכות הממון ובלא שכיחא הוא רק מזכויות הממון]. וע"ע בקובץ שיעורים ח"ב סימן ב' שדן בגדר טענינן אם הוא טענה של הלוקח או שהוא טענינן לטענת האב[[22]](#footnote-23).

**כיון דאבוהוןהוה מהימן בטענה זו מיגו דאי בעי אמר נאנסו:** עיין בקובץ שיעורים ח"ב שהקשה דמה מועיל מה שהיה מיגו לאב דהאמיגו היינו מה לי לשקר ואם היה טוען היה לי ראיה שנאמן וכ"ז שלא טען ליכא לראיה וא"כ מה מועיל לטענינן מה שהיה לאב מיגו. ועיי"ש שהוכיח מזה יסודו בגדר מיגו דהוה כח טענה וא"כ לאבא היה כח טענה דהחזרתי עיי"ש.

**רשב"ם ד"ה וא"ל: שהתורה האמינתו לנפקד:** לכאו' מבואר דטענת נאנסו הוא חידוש התורה דנאמן ולא שהחידוש הוא מה שמחוייב שבועה ע"ז. [ויל"ע אם מדוייקברשב"ם שהנאמנות היא ע"י השבועה ונפק"מ לכאורה לגדר השבועה בהחזרתי אם מעיקר הטענה או למיגו עיין לקמן בזה].

**בביאור הספק:** לכאורה מצינו כמה דעות: א. בדעת הרשב"ם צד החיוב דהוה במקום עדים וצד הפטור כ' שנחלקו המהרש"א והנתיבות אם הספק דיש סברא שמשאיר השטר וממילא אין ראיה.או סברא שעל אף הראיה מועיל המיגו ב. כ' דיש לברר לפי"ד האחרונים דגדר שטרך בידי הוא דמוחזק בחוב א"כ מה הצד שנאמן במיגו. ג. עיין בקהילות יעקב שביאר לפי ד' השיטמ"ק לעיל ה: שכ' דהכא לא דמי למיגו במקום חזקה כיון שהוא להוציא עיי"ש שביאר צדדי הספק אם הוא להוציא עיי"ש.

האם שייך לומר נוסח כזה דשטרך בידי הוא טוען ונטען כיון שבאמת יש פה חובת בירור על הנתבע שאם פרע כיצד השטר נשאר ביד מלוה, והוא טענה שטוען מלוה כנגדו והיא טענה כנגד הפרעתי ויש עליו חובת בירור על טענה זו.

האם שייך לומר ששבועת החזרתי אינה שבועה אלא העמדה לשבועה והדין מיגו מתקיים בזה שמעמיד שבועה ולא במה שנשבע, דלעניןהמיגו דיו מה שמעמיד ולא מה שנשבע, ולפי"ז חיוב השבועה אינו מטענת התובע תברר טענתך בשבועה אלא הוא חלק מטענת ההחזרתי– טענת הפטור של הנתבע ומזכותו לטעון שאף מעמיד עצמו לשבועה וממילא יש לו מיגו.

הרבינו יונה בדף ל"ד. הקשה שלכאורה כל החזרתי מיגודנאנסו יש בו דין מתוך דנסכא דר' אבא יעויי"ש בלשונותיו.

שטרך ברשותי מאי בעי: **יש מהאחרונים שכתבו שאינו כפשוטו (דהיינו ראיה שלא נפרע מזה שהשטר אצלו), אלא כמו אל תפרעיני אלא בעדים, דהיינו שבזה שנתן לו את השטר משמע שמחל על הזכות לטעון פרוע, דזכות לטעון זה דבר ששייך בו מחילה [ואם נאמר דל"ש בזה מחילה צ"ל שהתנו שאם השטר אצלו הפירעון יחשב מתנה.] כ"כ בחי' הגר"ח סטנסיל (קטו), ובאו"ש (סוף הל' עדות ד"ה האחרונים). וי"א שתלוי במה שנחלקו הרי"ףוהתוס' (בכתובות כא. תד"ה הוציא) אם בכתב ידו שייך שטרך ברשותי מאי בעי, דאם זו ראיה אף בכתב ידו שייך. ע' אבן האזל (מלוה יא, א ד"ה ונראה דאף), ואבי עזרי (מלוה טו, א). [וביאר באבן האזלדבשטר עם עדים מוכח מדלא הסתפק בעדים ועשה שטר שכוונתו שיהיה כח נאמנות, אבל בכתב ידו אין ראיה שהרי נצרכה הכתיבה להוכיח ההלואה. אך צ"ע דלכאורה גם בשטר רגיל י"ל שנצרך בשביל לגבות ממשועבדים.] אמנם הרמב"ן במלחמות בסוף ב"ב (פב:) ביאר דעת הרי"ף הנ"ל (הסובר שבכת"י אין דין שטרך בידי) שעל שטר שלא גובה ממשועבדים לא מקפידים כ"כ ולפעמים מניחים ביד המלוה, וע"ש. [וע' נתה"מ (סט, ו).] וכעי"ז כתב הרא"ש (כתובות פ"ב יז) שכיון שאין עדים לא חושש להשאירו ביד הלווה או ששוכחו. והש"ך (חו"מ סט, יד) הביא עוד כמה ראשונים שכתבו כעי"ז. והמ"מ (מלוה יד, י) ביאר החילוק בין שטר עם עדים לכתב ידו ש"התם מפני שיש עליו תורת שטר גמור", אמנם נראה שכוונתו כמש"כבשו"ע (חו"מ סט, ב) "שאינו חושש להניחו בידו כיון שאינו שטר גמור" ומשמע שאם הוא שטר גמור אינו מניחו בידו. וכן מוכח בריב"ש שכתב בסו"סתעח שלפי השיטות שלא גובה מכתב ידו היינו משום שאינו שטר, ובסי' תנד כתב הטעם דאינו מקפיד שלא להניחו ביד המלוה**[[23]](#footnote-24)**. [ביאור הדבר שאצל אנשים לא נראה חמור כ"כ להשאיר דבר שאינו שטר גמור ביד המלוה, א"נ כמש"כ הש"ך (חו"מ סט יד) שכשלא גובה ממשועבדים אינו חושש, וזה תלוי אם הוא שטר גמור, ומ"מ שטר גמור שלא גובה ממשועבדים לא מניחים אצל המלוהדלאוכו"עדינאגמירי לחלק בין שטר לשטר.]**

1. ובתשו' הרשב"א ח"ב קצ"ז הובא בבית יוסף סימן רי"ד וכ"פ הרמ"א שם כ' דלענין הודאה גם יציע וחדר בכלל בית ולכאורה אינו ענין למתני' דהתם הוא סברא מסוימת בהודאה דא"צ לפרט כ"כ וכדכ' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאורה אין לומר שכיון שהדין הוא שאינו נמכר ע"כ גם בנדר אינו נאסר, דהדבר תלוי בלשון ב"א אם עליה בכלל בית ולא במה שנמכר עם הבית. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' הסברא כיון שרק בו יש הקפידא של לנקוב הכתלים הוא ויל"ע הטעם דהא מה שלא רצו לנקוב הוא כדי שלא ירקבו וכדכ' התוס' ביומא נ"ב. ולמה הוא סברא רק בכתלי ההיכל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכ' דכ"ש אם הרוב קרינן לבירה בית ומ"מ יהני הראיה מדלא כ' וכתוס'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בשם הרא"ה שהסוגיא היא רק במיעוט קרינן לבירה בית אבל ברוב קורים לבירה בית לא יהני הראיה מדלא כ' ואף לשמואל דאין הולכין בממון אחר הרוב וכנראה כיון שכ' מיצרים ועיי"ש דפליג. [↑](#footnote-ref-6)
6. [ואף דבמזיק קרקע משלם כפי שומת ב"ד, י"ל דהגדר בכמה מתקן מה שנחסר הניזק] [↑](#footnote-ref-7)
7. [**ועיין ברשב"ם לקמן ס"ט: שנראה שס"ל שאין תביעת דמים ששילם יותר אע"פ שלא כך היתה הקציצה וכד' התוס' בדעתו].** [↑](#footnote-ref-8)
8. וכדעת הרשב"ם כ' גם המאירי וההגהות מיימוניות בפכ"א ממכירה הלכה י"ז. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ב סימן כ"ד בתחילתו. [ועיי"ש שנראה דעתו שבאומר לו מקום זה בלא לשון חצר לא קנה הבור ואך כשאומר חצר קנה כיון שלשון חצר כולל הכל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שהקשה לפי"ד שהם חלק מהחצר א"כ במכר לו חצר ולא היה בה בור להוי מק"ט דחסר בשם חצר ועיי"ש שיישב דכל מקום שיש בו בתים קר חצר אבל בור הוא חלק מהחצר עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכן נראה במאירי שהביא מיש מרבותיו דס"ל דבמטלטלין בחדא תשמיש החזיק באחד קנה בשני [ופליג עליהם] וע"כ שכך ביאור את סדנא דארעא חד הוא. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכעין חקירת האחרונים באגב כיצד מועיל אם הוא אגב בקנין שהמעשה שעשה בקרקע מועיל גם למטלטלין או דבטל לקרקע שאם קנה קרקע ויש עליה מטלילים ממילא הם נקנים. [↑](#footnote-ref-13)
13. ע"ע בתוס' לעיל ה: [↑](#footnote-ref-14)
14. עיי"ש לענין תרי ותרי על פירעון אם אמרי' דאוקי תרי להדי תרי ויועיל השטר. ועיי"ש שכ' דכיון דהוה גדר דהוכחה א"כ אינו מוסיף על מה שיש עדים דתרי כמאה וכעין סברת התוס' לעיל ל"א:. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויל"ע אם בעינן גם לסבראדחזקת חיוב. [↑](#footnote-ref-16)
16. [וכן הוא בתשו' בשמים ראש סי' נ' הובא באמ"ב דיני טו"נ סי' ד' ד"ה ברם ע"ש]. [↑](#footnote-ref-17)
17. עיין באבי עזרי שם וכן הוא בהגר"ח סטנסיל הנ"ל שהוכיח שאינו ראיה דהא אם אינו חושש הלוה שיחזירו לו השטר גם לא הוה ראיה וא"כ מאיפה מתחילה הראיה. [↑](#footnote-ref-18)
18. [ואולי מה שבטענת נאנסו לא היה חסרון שהשטר נגדה ע"כ יכול לטעון החזרתי וצ"ע].. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכן מדויק בלשון הסמ"ע בסי' רצ"ו עי' בנתיבות שם שדייק כן. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויש עוד נידון בראשונים אם טענינןליתמי מזויף עי' בתוס' ב"מ י"ג: וגיטין ב. שכ' סברות של תיקון העולם אכן ובתשו' הרמב"ן שנדפס בסוף הבעל התרומות סי' ח' כ' דכ"ז שלא נתקיים ל"ח שטר ואולי נחלקו בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ואולי י"ל דהמאמינולמלוה הוא רק כלפי המחצה מלוה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ' לתלות זה במחלוקת רש"י ותוס' בשבועות מ"א. לענין פטר האב את האשה בנקי נדר אם הוא מחייב את היתומים. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ובקוב"ש (ב"ב תרה) הוכיח מדברי המ"מ והריב"ש בסי' תעח שלא ס"ל כהרמב"ן אלא טענת פרעתי תלוי בדין שטר. וצע"ג היכן כתוב בפס' של שטר שא"א לטעון פרוע הרי הפס' מדבר בשטר קנין. וגם לפ"ז הלשון "מאי בעי" לא מובנת. [ולהאחרונים שביארו שהלווה נותן לו כח נאמנות יל"פ בדוחק דאומר לו לשם מה נתת לי השטר אם תוכל לטעון פרוע]. ועכ"פ זה ודאי מוכח מכל הראשונים שהבאתי דאינם סוברים שזה מדין שטר.** [↑](#footnote-ref-24)