מ_מ פרק במה בהמה - במה אשה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סדר הלימוד

שבת נא: ריש פירקא - נב. ומזין עליהן, נב: מתניתין - נד: פרתו של ראב"ע, נז. ריש פירקא - נח. אמר מר, נט. ולא בעיר של זהב - ס. סנדל המסומר, סא. ולא בתפילין - סב: וראשית שמנים, סד: מתניתין - סו. ואם יש לו בית קיבול, קלט: א"ר אבין - אמר רבה, קמא: ת"ר לא יצא - תני חדא, קמו: בי סדיא - מתניתין, קמז. א"ר יצחק - מתניתין, קמז: א"ר חייא בר אבא - סכין וממשמשין.

ה' אדר א' ע"ט

דף מס' 1

**נ"א ב' - במה בהמה יוצאה ובמה אינה יוצאה,** בפירש"י כתב דהוא לפי שאדם מצווה על שביתת בהמתו בשבת, והתוס' כתבו דהוא מוזהר בזה בעשה דלמען ינוח, אך לאו דלא תעשה מלאכה אתה ובהמתך ליכא אלא במחמר, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הרמב"ם בפ"כ משבת ה"א, וכמש"כ האלי' רבה בסימן ש"ה סק"א בדעתו,[[1]](#footnote-2) וכ"כ תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ג ב', והמאירי בסוגיין ולקמן שם, ובע"ז ט"ו א', - אך בפירש"י בע"ז שם ד"ה גזירה כתב דבשביתת בהמתו עובר בלאו דלא תעשה כל מלאכה וגו' וכל בהמתך, וכ"כ הרא"ה והר"ן שם דבשביתת בהמה איכא לאו, וכ"כ הריב"ש בסימן כ"ד והלבוש בסימן רמ"ו ס"ג וש"ה ס"א והש"ך ביו"ד סימן קנ"א סק"י, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' יו"ט אות ה' והכל בו בסימן נ"ח,[[2]](#footnote-3) ובפסקי ריא"ז בפ' בתרא (ה"א דין ט') כתב דאיסורא דשביתת בהמתו הוא בלאו, אך כתב דילפינן לה מקרא דלמען ינוח שורך וחמורך, וצ"ב.

\*הראש יוסף בסוגיין נסתפק לדעת התוס' ודעימייהו דאיסורא דשביתת בהמתו אינו אלא בעשה, אם אין נשים מצוות בזה, דהו"ל מ"ע שהזמ"ג, וכן נסתפק בזה הפמ"ג בס' תיבת גמא פר' בשלח, ובפמ"ג במש"ז סימן ש"ה סק"א נקט דאף הנשים מצוות, עיי"ש, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א בסוגיין, והמנ"ח בסוף מצוה ל"ב.[[3]](#footnote-4)

בפסקי ריא"ז בפ' בתרא ה"א דין ח' כתב דמדאורייתא ליכא איסור שביתת בהמתו בהוצאה, משום דנשיאת המשאוי אינה מלאכה כשאר מלאכות, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"כ המאירי בע"ז ט"ו א' בשם קצת מפרשים דבהוצאת משא דאין גופה מלאכה, אין מצווה על שביתת בהמתו, והתורי"ד לקמן קנ"ג ב' כתב דכן סבר לחלק במהדו"ת, וחזר בו והוכיח מסוגיא דע"ז דאף במשוי איכא איסור שביתת בהמה, וכ"כ התורי"ד בע"ז י"ד ב',[[4]](#footnote-5) וכן צידד הפנ"י בסוגיין, - אך המאירי שם נחלק ע"ז דודאי דאיכא איסור שביתת בהמתו מדאורייתא אף בהוצאה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"כ משבת ה"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר לקמן קנ"ג ב' שעמדו בהא דפריך דהרי מחמר, דמ"ט לא פריך משום שביתת בהמתו, ובד' התוס' וש"ר בע"ז ט"ו א' שהק' במה שאמרו התם דחיישינן לנסיוני דשמעה לקלי' ואזלא מחמתי' והו"ל מחמר, דתיפו"ל משום שביתת בהמתו.

בפי' הר"י מלוניל לעיל י"ז ב' כתב דדין שביתת כלים הוא דומיא דשביתת בהמתו, וטעמא דב"ה דלית להו לדינא דשביתת כלים, הוא משום שלא הוזהרו ישראל אלא על שביתת בהמתו שהיא בעלת חיים ואיכא משום צער בע"ח, וכ"כ הרע"ב, - ובתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ב' כתב לפ"ז, דפלוגתא דב"ש וב"ה היא ביסוד דינא דשביתת בהמתו, אם היא משום לתא דהבהמה, וכדכתיב למען ינוח שורך וחמורך, או משום לתא דהבעלים שישבות מכל הדברים, אף מעשיית מלאכה ע"י בהמתו, ועד"ז כתב האו"ש בפכ"ה משבת הכ"ו, עיי"ש.

המג"א בסימן ש"ה סקט"ז הביא מש"כ המהרלב"ח בסימן כ"ח דאם הבהמה מעצמה יצאה לחוץ ומשאה עלי' שלא ע"י אדם אין הבעלים צריך למונעה, וכ"כ העולת שבת שם סק"כ, והמג"א נחלק ע"ז, וכתב דבפירקין משמע דאף כשיוצאת מעצמה אסורה, והאלי' רבה שם סקכ"ג כתב דדברי הרלב"ח הם רק ביציאת הבהמה חוץ לתחום כשאין משא עלי', אך כל שיש משא עלי' צריך למנעה מלצאת לרה"ר, וכ"כ המ"ב שם סקע"ז דאף אם נשאר עלי' איזה דבר מער"ש והיא רוצה לצאת מעצמה, בעלי' צריך למנעה.

והמרכה"מ בפ"כ משבת ה"א וה"ג כתב דאיסורא דשביתת בהמתו הוא רק כשהיא עושה מלאכה לדעת הבעלים, אך אם עושה מלאכה שלא מדעתו לי"ב איסורא,[[5]](#footnote-6) וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, וכתב ללמוד כן מד' הרמב"ן בפ' יתרו (כ' י') דאיסורא דשביתת בהמתו הוא רק כשהם עושים לנו, ועד"ז כתב בתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ב בשם הבית אפרים דכל שהיא עושה מלאכת גוי ואין ישראל נהנה ממנו לא נאסר, ולמד לזה מד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן נ"ט, והרוקח סימן ש', והשבה"ל בסימן קי"ג בשם ר"ה גאון (והביאו הב"י בסימן ש"ה), ועיי"ש בחת"ס שהאריך בזה, וכ"כ האבנ"ז באו"ח סו"ס קמ"א, - והאמרי בינה בדיני שבת סימן א' כתב דמד' הריטב"א בע"ז ט"ו א' והמאירי לקמן קנ"ג ב' מבו' דצריך למנעה לעשות מלאכה ע"י אחרים, ומד' הריטב"א שם דקדק דאף אם עושה מעצמה צריך למנעה, ועיי"ש במש"כ בדעת הרשב"א בזה.[[6]](#footnote-7)

הארחות חיים בהל' יו"ט אות ה' והכל בו כתבו די"א דשביתת בהמתו אחר שנקראת מלאכה, ה"ז ביו"ט בכלל לא תעשה כל מלאכה, וי"א דליכא איסור שביתת בהמתו ביו"ט, דאין לאסרה רק בשבת שפירט לך בה הכתוב,[[7]](#footnote-8) - והב"י בסימן ש"ה כתב בדעת ר"ה גאון דליכא איסור שביתת בהמתו ביו"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן רמ"ו סק"ג, - אך בחי' המאירי בביצה ל"ו ב' כתב דאיכא איסור שביתת בהמה ביו"ט, וכן צידד הב"י בסימן תצ"ה, עיי"ש, וכן הוכיח היש"ש בביצה פ"ה סימן ו' מד' הירושלמי שם שהביא הרא"ש בסימן ב', והמג"א בסימן רמ"ו סקי"ב כתב לאסור בזה, וכ"כ הגר"א שם, וכ"כ המ"ב שם סקי"ט, עיי"ש.

לקמן קנ"ג ב' אמרינן דכל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, והמג"א בסימן ש"ה סק"ו כתב עפי"ז, דמותרת הבהמה לצאת במשוי בכרמלית,[[8]](#footnote-9) וכן הכריעו בתשו' מהר"ם שי"ק באו"ח סימן קכ"ט, ובתשו' שאילת דוד או"ח סימן ד', - אך התו"ש בסימן ש"ה סקכ"ז הוכיח מד' הסמ"ג לאוין ס"ה והוא מסה"ת בסימנים סימן רל"ז לאסור בזה, וכ"כ הגרע"א לעיל י"ח א' בדעת התוס' שם, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ה סכ"ב, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן רס"ו ס"ב, והביאוה"ל בסימן ש"ה סי"א.

המרדכי בפ"ק סימן רמ"א כתב דמותר להניח גוי לרכוב על סוס בשבת, דלא מצינו שגזרו על שביתת בהמתו בדרבנן, ורכיבת סוס דרבנן היא דחי נושא את עצמו, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ה סכ"ב, ועי' במ"ב שם סקע"ה ובשעה"צ שם סקנ"ב, - והבית מאיר בסימן רס"ו ס"ב כתב דלדעת הסמ"ג דאיסור שביתת בהמתו הוא אף בכרמלית, ה"נ אסור אף בחי נושא את עצמו,[[9]](#footnote-10) והמרומי שדה בפסחים נ"ג א' האריך דפליגי בזה רבוותא, דדעת רש"י ותוס' דאיסור שביתת בהמתו הוא אף באיסור דרבנן, ודעת הרמב"ם דלא אסרו שביתת בהמתו באיסור דרבנן.

בתשו' שאילת דוד או"ח סימן ד' כתב דמפשטות הסוגיות בפירקין מבו' דאין הבהמה יוצאת אף בדבר דאין דרך הוצאה בכך והו"ל כהוצאה כלאח"י, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דכיון דהמלאכה נעשית אלא שנעשית שלא כדרכה גזרו אף בבהמה, ומשא"כ בחי נושא את עצמו דלא נעשית מלאכה כלל, ועמש"כ בזה הקה"י בפסחים סימן נ"ב,[[10]](#footnote-11) - אך המרומי שדה בפסחים נ"ג א' נקט בדעת הרמב"ם, דליכא איסור שביתת בהמתו במלאכה כלאח"י, וכן נקט התו"ש בסימן ש"ה סקכ"ז בדעת המרדכי, וכ"כ המחה"ש שם סק"ו בדעת המג"א שם.[[11]](#footnote-12)

\*המקו"ח בהגה' המג"א סימן רס"ו כתב לדון להתיר שביתת בהמתו בב' בהמות היכא דזה יכול וזה יכול, דכיון דבב' בנ"א כה"ג פטור אבל אסור, בבהמתו שרי לכתחילה, (לדעת המג"א בסימן ש"ה סק"ו דלא גזרו שביתת בהמתו באיסור דרבנן),[[12]](#footnote-13) - אך האו"ש בפ"כ משבת הי"א כתב, דכיון דבהוצאה דמשכן היו ארבע עגלות ושמונת הבקר, והיתה הוצאת העגלה ע"י ב' בקרים, חזינא דכן אורחייהו דבהמות לשאת שנים במשא, ולא שייך לפטור משום שנים שעשו, וכתב לדמותו למה שאמרו בירושלמי במושיט דחייב ע"י שנים, שכך היתה עבודת הלויים, ועמש"כ ע"ז האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ב', ומש"כ באבי עזרי בפ"כ משבת ה"ו.

**יוצא הגמל באפסר,** בפירש"י כתב דבהמה יוצאת בדבר שהיא משתמרת בו, הוא משום דהוי תכשיט ואורחא ול"ה משוי,[[13]](#footnote-14) - ובחי' הר"מ קזיס בסוגיין כתב, דאי"ז משום שדרכה בכך, אלא הוא מפני שהוא לטובתה שלא תהא טועה בדרך, דאילו משום צורך האדם שלא תברח ממנו, הי' משוי לגבי בהמה, והוכיח כן מהא דתנן בפרה פ"ב מ"ג דקשרה במוסירה וכו' כשרה זה הכלל כל שהוא לצורכה כשרה, והרי דשמירת הבהמה הויא צרכה,[[14]](#footnote-15) ועיי"ש שכתב דאפשר דלענין שבת א"צ שיהא לצורך הבהמה, שכל שדרכה בכך לא חשיב משוי,[[15]](#footnote-16) וי"ל דבזה תליא פלוגתת קמאי ביציאת בהמה לנוי כשדרכה בכך, ונתבאר להלן, ויתבאר עוד בעזה"י בכ"ד בפירקין דפליגי הראשונים בזה בדבר שאינו צורך הבהמה אלא שדרכה בכך, אם מותרת לצאת בו.

\*במש"כ הר"מ קזיס דהא דחשבינן להשמירה כצורך הבהמה, הוא משום שהוא לטובתה שלא תהא טועה בדרך, צ"ע מדעת רבא לקמן נ"ב א' דהא דקשרה במוסירה כשרה, אף דהוי נטירותא יתירתא, הוא משום דדמי' יקרים, ופירש"י דע"כ היא צריכה נטירותא יתירתא, וזה אינו טעם אלא כלפי הבעלים, דכלפי צורך הבהמה עצמה, ליכא נפ"מ בין כל פרה לפרה אדומה,[[16]](#footnote-17) - ולכאו' בע"כ מזה, דכיון דהבהמה היא ברשות הבעלים, חשבינן לשמירת הבהמה תחת יד הבעלים כצורך דהבהמה,[[17]](#footnote-18) וצ"ע.

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דמידי דמינטרא בי' הוי תכשיט ואורחי' הוא ול"ה משוי, הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת וכל דרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום, וכ"כ באהל מועד שער השבת דרך י"ב נתיב ט"ו,[[18]](#footnote-19) ובחי' מהר"ם בנעט כתב דמשום דרגילה בו ה"ז נייח שלה.

**וכל בעלי השיר יוצאין בשיר,** בפירש"י כתב דהוא כגון כלבים וכו' שנותנין שיר בצוארם לנוי, והריטב"א כתב דאע"ג דאמרינן לקמן לגבי פרה דלכו"ע לנוי אסור, היינו משום דאין דרכה בנוי, אבל אלו שדרכם בנוי זה בחול הו"ל כמלבוש, וזה כמשמעות ל' רש"י בד"ה במה בהמה, דכל דאורחא דהבהמה בכך ל"ה משוי, וכ"ה בל' רש"י לקמן נ"ב א' ד"ה יוצאין כרוכין, אך כתב בשם ר"י דבהני נמי לנוי אסור, ונחלקו בזה רש"י ותוס' לקמן נ"ב א', ויתבאר בעזה"י במקומו.

**נאקה באפסר לא תיבעי לך דכיון דלא מינטרא בי' משאוי הוא,** הרמב"ן במלחמות כתב בתו"ד דדוקא נאקה באפסר אסור, משום דאינה נשמרת בו אפי' לפי שעה, לפי שעסקי' רעים ואינה בת תרבות, אך לובדקיס וסוס יוצאין באפסר כדתניא לקמן בסוגיין אף דהוי זה שמירה פחותה לדידהו, ועד"ז כתב הרשב"א, וכ"כ הריטב"א דהא דנאקה באפסר משוי הוא, הוא משום דלא מינטרא בי' כלל, וכתב עוד די"מ דהשיר גדול מן האפסר, והא דיוצא הסוס באפסר, אע"ג דלא מינטר בי' לגמרי, הוא משום דמינטר בי' קצת, ול"ד לנאקה באפסר דלא מינטרא בי' כלל.

אך לכאו' מד' התוס' בד"ה או דילמא משמע דלעולם אין בהמה יוצאת בשמירה דלא סגי בה, וזהו שהוכיחו מהא דלובדקים יוצא באפסר, דסגי לי' בשמירה זו,[[19]](#footnote-20) דאי נימא דיוצאת בהמה בשמירה דלא סגי בה, אם מינטרא בה קצת, הרי י"ל דלעולם לא סגי ללובדקיס באפסר, (וע"כ הוא מותר לצאת בפורמביא), ואפ"ה הוא יוצא באפסר, וי"ל דהוא משום דאין דרך בהמה לצאת בשמירה פחותה.[[20]](#footnote-21)

**כיון דסגי לי' באפסר משוי הוא, או"ד נטירותא יתירתא לא אמרי' משוי הוא,** צ"ב דאמנם בגונא שנותן עלי' את השמירה הראוי' לה, ומלבד זה מוסיף דבר אחר לנטירותא יתירא, שפיר י"ל דהוי משוי, אך הכא דלא נתן אפסר על הגמל, וכל שמירתו הוא ע"י החטם, א"כ מה לי דסגי לי' בשמירה פחותה מזה, הרי מ"מ השתא הויא עיקר שמירתו ע"י החטם, ומ"ט יהא חשוב כמשוי, ועמד ע"ז השפ"א לקמן נ"ב א' (ע"ד רש"י ד"ה אסור), - ולכאו' צ"ל דאף דנשמר הגמל עי"ז, מ"מ כיון שאין דרך בנ"א בשמירה זו, וכמבו' בל' התוס' בסוד"ה או"ד, ובל' הרשב"א, הו"ל משוי,[[21]](#footnote-22) אך צ"ע ממה שנחלקו הראשונים בגונא שדרכו בשמירה יתירה, אם הוי משוי, ויתבאר בעזה"י להלן.

ובביאור הצד דלאו משוי הוא, אף דאינה צריכה לכך, י"ל דהוא משום ה"ט גופא דעכשיו הוי עיקר שמירת הגמל ע"י החטם,[[22]](#footnote-23) וי"ל עוד דהוא משום די"ל דאף נטירותא יתירתא חשיבא כצורך דהבהמה, וע"כ אי"ז משוי,[[23]](#footnote-24) אף דאין דרכן של בנ"א בכך.[[24]](#footnote-25)

ז' אדר א' ע"ט

דף מס' 2

**נ"א ב' - נאקה באפסר לא תיבעי לך,** הב"ח בסימן ש"ה כתב דה"נ אין יוצאה הנאקה בפרומביא, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, ובשעה"צ שם סק"ה כתב דזה נלמד מהא דתנן דנאקה בחטם, ומשמע למעוטי פרומביא, ועיי"ש שהוכיח כן, דלפום הס"ד דנטירותא יתירתא שפיר דמי, ע"כ הא דנקט המשנה חטם, הוא למעוטי גם פרומביא דאסור בנאקה, ולא מצינו לפי המסקנא דפליגי בזה.[[25]](#footnote-26)

אך בד' הרמב"ן במלחמות משמע להדיא, דיוצאה הנאקה בפרומביא או בשיר, דהם שמירה מעולה של ברזל,[[26]](#footnote-27) ודוקא באפסר אינה יוצאה דהוא שמירה פחותה, עיי"ש.[[27]](#footnote-28)

**גמל בחטם מאי,** הרמב"ן במלחמות כתב דה"נ מיבע"ל אם יוצא הגמל בפרומביא ושיר, דשמירת הגמל היא באפסר שהוא רצועה, ופרומביא ושיר שהם של ברזל הוו שמירה מעולה,[[28]](#footnote-29) ולפ"ז לפ"מ דקי"ל דנטירותא יתירתא משוי הוא, אין יוצא הגמל בפרומביא ובשיר,[[29]](#footnote-30) וכ"כ ההשלמה דאין הגמל יוצא בפרומביא,[[30]](#footnote-31) - אך הסה"ת בסימנים בסימן רל"ו כתב דאף דאין הגמל יוצא בחטם, מ"מ הוא יוצא בפרומביא, דאי"ז אלא מעט שמירה יתירה, וכ"כ הסמ"ג בלאוין ס"ה וההגמי"י בפ"כ משבת אות ח'.[[31]](#footnote-32)

והב"ח בסימן ש"ה כתב לדינא דהגמל יוצא בפרומביא דל"ה שמירה יתירה הרבה, וכ"כ הא"ר שם סק"ג, - אך הט"ז שם סק"ב כתב דאינו יוצא בפרומביא, וכ"כ התו"ש שם סק"ג והגר"ז שם ס"ב, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ח.

**ד' בהמות יוצאות באפסר הסוס והפרד והגמל והחמור וכו' במתניתא תנא הלובדקיס והפרומביא יוצאין באפסר,** הראשונים עמדו בזה, דבמתניתין תנן דהסוס בשיר והלובדקיס בפרומביא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דלובדקיס יוצא בפרומביא, אע"ג דסגי לי' באפסר, הוא משום דל"ה נטירותא יתירתא ואורחי' נמי בהכי ולא חשיב משוי, וכ"כ הרשב"א והר"ן והנימו"י, ועד"ז כתב בסה"ת סימן רל"ו, וכתב דמה"ט הוא דסוס יוצא באפסר אע"ג דשמירתו יתירה מן השיר, דאי"ז אלא מעט שמירה יתירה, שאין יכולין לדקדק בשמירה שלא להוסיף כלל, ועמש"נ להלן בד' הבעה"מ בזה.

**ב** הרשב"א כתב דשמירת שיר יתירה על שמירת אפסר, ואפ"ה יוצא הסוס באפסר אע"ג דשמירתו היא בשיר, וכ"כ הריטב"א בשם י"א, וכתב דהוא משום דמינטר בי' קצת, ול"ד לנאקה באפסר, דלא מינטרא בי' כלל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות, - והרמב"ן שם כתב דמה"ט הוא דלובדקיס יוצא באפסר, אע"ג דשמירתו היא בפרומביא, וכ"כ הריטב"א, דכיון דמינטר באפסר ואורחי' נמי בדידי', ע"כ הוא יוצא בו, והיינו דעיקר שמירתו היא בפרומביא ול"ה שמירה יתירה כלל, ואפסר הוא שמירה פחותה לדידי', ואפ"ה הוא יוצא בו.

**ג** בד' ההשלמה והמאירי מבו' דלעולם אסור לצאת בשמירה יתירה או בשמירה פחותה, והא דסוס יוצא בשיר ובאפסר, הוא משום דשמירת שניהם שוה, וכ"נ בתוס' תלמיד ר"י הזקן, - והא דתניא דלובדקיס יוצא באפסר, כתב המאירי פליגא אמתניתין דשמירתו היא באפסר,[[32]](#footnote-33) וההשלמה כתב דלעולם עיקר שמירת לובדקיס היא בפרומביא ואינו יוצא באפסר, והא דתניא דלובדקיס באפסר, הוא משום דיש מן הלובדקיס דסגי להו באפסר, והם יוצאין בו.[[33]](#footnote-34)

הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ח כתב דאם הוציא בהמה במתג שאין משתמרת בו כגון שקשר חבל בפי הסוס וכו' ה"ז משוי, והמרכה"מ שם כתב דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאפסר הוא חבל שקושרין על פיות הגמלים, הרי דמש"כ דאין הסוס יוצא בזה, הוא משום דס"ל דקי"ל דאין הסוס יוצא באפסר, משום דשמירתו היא בשיר, ואפסר הוא שמירה פחותה לדידי',[[34]](#footnote-35) ועיי"ש במש"כ בזה.

והרמב"ם שם כתב עוד דאין החמור יוצא בשיר של סוס, וזה דלא כמש"כ הסה"ת בסימן רל"ו דעיקר שמירת חמור היא בשיר, ונתבאר להלן, ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דשמירת שיר יתירה על שמירת אפסר, דמה"ט ס"ל דאין הסוס יוצא באפסר, וחמור דעיקר שמירתו היא באפסר, אינו יוצא בשיר דהוא שמירה יתירה לדידי'.

**במתניתא תנא הלובדקיס והגמל יוצאין באפסר,** הרי"ף והרא"ש פירשו דפשיט מינה דנטירותא יתירתא משוי הוא, דבאפסר אין בחטם לא, ועמש"כ בזה המהרש"א והמהר"ם והקרבן נתנאל.

**חמור שעסקיו רעים כגון זה מהו לצאת בפרומביא,** התוס' הרא"ש והר"ן לעיל בסוגיין דקדקו מזה דבסתם חמור פשיטא דאינו יוצא בפרומביא, - ובסה"ת סימן רל"ו כתב דהא דאינו יוצא בפרומביא, הוא משום דהוי נטירותא יתירתא מאד, דסגי לי' בשיר, וכתב דמ"מ הוא יוצא באפסר, כדתניא לעיל, והוא משום דאי"ז אלא מעט שמירה יתירה, שאין יכולין לדקדק בשמירה שלא להוסיף כלל, ועד"ז כתבו התוס' הרא"ש והר"ן שם, - ועמש"נ להלן פלוגתת קמאי אם סוס יוצא בפרומביא.

**א"ל הכי אמר אבוך משמי' דשמואל הלכה כחנניא,** הרשב"א הק' דמ"ט איצטריך לי' להא דשמואל, הרי לכו"ע הוא יוצא בפרומביא כיון דעסקיו רעים והוא צריך לכך, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דפרה מורדת יוצאת במוסרה, ועגלי דבי רב הונא יצאו באפסר משום דסתם עגלים מורדין נינהו, וכתב דרבותא קאמר לי' וקושטא דמילתא קאמר דס"ל דאף נטירותא יתירתא שרי, אך אה"נ דבחמור שעסקיו רעים לכו"ע הוא יוצא בפרומביא, וכ"כ המאירי, וכ"כ המ"מ בפ"כ משבת הי"א, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ה ס"ד דבהמה שעסקי' רעים, אע"פ שאין בנות מינה צריכות לאותה שמירה והיא צריכה, מותר לצאת בה.

אך המאירי כתב בשם י"מ דכל שמינו א"צ פרומביא, אין מורדין שבאותו המין יוצאים בפרומביא,[[35]](#footnote-36) והמהרש"א לקמן בסוגיין כתב דצ"ל דחמור שעסקיו רעים, מינטר טפי באפסר מפרה המורדת, וע"כ אינו יוצא בפרומביא אלא לדעת חנניא, ועמש"כ בזה הפנ"י שם והצל"ח לעיל בסוגיין והשפ"א.

**עז שחקק לה בין קרני' יוצאה באפסר בשבת,** הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דהך ברייתא ס"ל דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, דודאי עז באפסר נטירותא יתירתא היא, ועפי"ז כתב דקי"ל הכי, ונתבאר להלן, וכ"כ המהרש"א.[[36]](#footnote-37)

אך הרשב"א שם כתב די"ל דעז יוצאה באפסר, אף למ"ד דנטירותא יתירתא משוי הוא, משום דמנתח ומורד, והו"ל כעגלי דרב הונא וכפרה מורדת דיוצאין באפסר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"כ משבת הי"א שהביא להך דינא דעז וכו' יוצאה באפסר, אף שדעתו דקי"ל דנטירותא יתירתא משוי הוא, ובע"כ דאפסר לעז ל"ה נטירותא יתירתא, וכ"כ המ"מ שם, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בפירקין שהביא להך דינא.[[37]](#footnote-38)

והמאירי כתב דהא דעז יוצאה באפסר אף דנטירותא יתירתא משוי הוא, הוא בשעת הולכתה שצריך לשמרה שלא ליכנס בשדות, והיא צריכה לזו שמירה מעולה.[[38]](#footnote-39)

**בעי רב יוסף תחב לה בזקנה מאי וכו' או"ד זימנין דרפי ונפיל ואתי לאתויי ד' אמות ברה"ר,**[[39]](#footnote-40)המהרש"א הק' דמ"ט הוצרך להחשש דדילמא נפיל ואתי לאתויי וכו', הרי בלא"ה יש לאסור, כיון דזימנין דרפי ונפיל מיני' ולא מינטרא בי' והוי משוי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהרש"א כתב דהוא משום דעז מינטרא בלא"ה, והו"ל האפסר לעז נטירותא יתירתא כמו בפרה, וע"כ הוצרך לה"ט דאתי לאתויי, והתו"ש בסימן ש"ה סקכ"ו פירש לדבריו דהיינו, דכיון דאין האפסר אלא לנטירותא יתירתא, ע"כ אף דדילמא נפיל, מ"מ אהני מיהת לשמירה יתירה קודם הנפילה, ומשא"כ אם היתה עז צריכה לשמירה, הרי דכיון דדילמא נפיל ואינה משתמרת בו, הו"ל כשמירה פחותה, ואינה יוצאה בו.

**ב** המהדו"ב כתב לישב, דאף דאם נפיל לא מינטרא בי', מ"מ כ"ז שהוא עלי' ה"ה משתמרת בו, וע"כ ממ"נ שרי, דכשהוא עלי' היא משתמרת בו, וכשאינו עלי' הרי אין עלי' משוי, והתו"ש שם כתב דאין דבריו מוכרחים, דכיון דזימנין דרפי ונפיל מיני', א"כ תו לא מינטרא בי' אף בעודה עליו, דכשבא לאחזה על ידו נופל ממנה, אך הגרע"א בתו"ד כתב דמ"מ היא משתמרת בכך, דבקל כשיראה דמנתקת יאחזנה שלא תוכל לברוח.

**ג** התו"ש שם כתב לישב, דה"ט דאתי לאתויי ד' אמות ברה"ר עדיף לי', דלטעם זה יש לאסור אף אם העז אינו שלו אלא של גוי שהשאיל לו או השכיר לו דאינו מצווה על שביתתו, ומ"מ יש לאסור דדילמא נפיל ואתי לאתויי,[[40]](#footnote-41) אך הגרע"א כתב לדון דיש לאסור אף בבהמה של גוי, משום מחמר, עיי"ש.

**מיתיבי קשרה בעלי' במוסרה כשרה, ואי ס"ד משוי הוא, אשר לא עלה עלי' עול אמר רחמנא,** בפרה פ"ב מ"ג תנן קיפל עלי' את המוסרה נתן טליתו עלי' פסולה, אבל קשרה במוסרה עשה לה סנדל בשביל שלא תחליק פרס טליתו עלי' מפני הזבובים כשרה, זה הכלל כל שהוא לצרכה כשרה, לצורך אחר פסולה, ובפשוטו מבו' דהא דקשרה במוסרה כשרה, אי"ז משום דהוא טפל לבהמה ואינו עול, אלא הוא משום דהוי זה לצורך הפרה, והוא דין בפנ"ע דכל שהוא לצורך הפרה ל"ה עול, וזהו שאמרו בירושלמי שהביאו התוס' בפסחים ס"ו ב', דשרי לתחוב סכין בבבהמה ולהביאו לעזרה לצורך שחיטתה, ואי"ז מעילה, משום דכל עבודה שהיא צורך הקרבן אין בו מעילה, ויליף מפרה דלא חשיב עבודה מידי דלצרכה, ומייתי להך מתניתין,[[41]](#footnote-42) וכ"נ בסוגיית הגמ' בב"מ ל' א' דאף שאר עבודות בפרה אינם פוסלות אם הוו לצרכה, - וכ"נ מד' הר"ש שם דכל שעשה כן אף לצרכו פסולה, והיינו משום דלעולם הו"ל עול, וכל הא דאי"ז פוסל הוא משום דהוי לצרכה, וע"כ כל דלצרכה ולצרכו פסולה, ול"ד לדין הוצאה בשבת, דכל שהוא משמש את הבהמה לי"ב משום משוי, אף אם אין כוונת הבעלים לצרכה כלל, אלא להעבירו למקום אחר, (כמו שמצינו דמותר להוציא מלבוש כדי להציל מפני הדליקה).[[42]](#footnote-43)

וצ"ל לפ"ז דהא דמדמינן דין נטירותא יתירתא לענין הוצאה בשבת לדין נטירותא יתירתא בפרה, הוא משום דעיקר הפלוגתא אם נטירותא יתירתא הויא משוי, הוא אם חשבינן לה כצורך הבהמה, וע"כ תלי בזה גם דין דין נטירותא יתירתא בפרה, דאם חשבינן לה כצרכה, אי"ז פוסל משום עול, ואם לא חשבינן לה כצרכה, ה"ז פוסל משום עול.[[43]](#footnote-44)

התוס' כתבו דהו"מ לשנויי דהא מני חנניא היא,[[44]](#footnote-45) - והתוס' הרא"ש כתב דשמא נטירותא יתירתא כולי האי מודי בה חנניא, - והריטב"א כתב בשם הסה"ת ואחרים מבעלי התוס', דאף לחנניא דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, היינו רק במידי דבעי נטירותא זוטא ועבדי לי' נטירותא רבא, אך במידי דל"ב נטירותא כלל מודה חנניא דנטירותא דעבדין לי' משוי הוא,[[45]](#footnote-46) וע"כ בפרה דא"צ שמירה כלל, אף לחנניא הו"ל משוי,[[46]](#footnote-47) וכ"כ המרדכי בסימן של"ג בשם סה"ת, אך לפנינו בסה"ת סימן רל"ו מבו' דלא ס"ל לחלק בזה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הצל"ח והרש"ש והשפ"א.

התוס' הק' דמשמע בריש הכונס דמוסרה שמירה פחותה היא, וכתבו דהיינו דוקא בשור, ובחי' המהר"ל נראה שפירש דקשיא להו, דאם הו"ל שמירה פחותה, מ"ט ל"ה משוי,[[47]](#footnote-48) וכ"כ השפ"א בסו"ד, ועיי"ש שכתב לישב דהתם משום שלא יזיק חייב, דהו"ל לשמור שמא שור נגח או פרה נוגחת היא, אך הכא לא איירי לענין שמירה שלא יזיק, רק שלא יברח, ולזה סגי לה במוסרה, - אך השפ"א בתחילת דבריו פירש דקשיא להו דהכא מוכח דפרה א"צ שמירה כלל, והתם אמרינן דאף מוסרה הוי שמירה פחותה, ועיי"ש שתמה דא"כ נמצא דלפמש"כ התוס' דהתם בשור, נמצא דבפרה דא"צ שמירה כלל אין חיוב נזיקין, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בראש יוסף שכתב דלדעת התוס' סתם פרה א"צ שמירה כלל אף לענין נזיקין, - ועמש"נ להלן בדף מס' 3 בדין יציאת שור במוסרה.

**במוליכה מעיר לעיר,** הריטב"א כתב דקי"ל כהך שנויא, דאף רבינא דמוקי לה במורדת לא פליג ע"ז, וכ"כ המאירי לעיל בסוגיין, וכ"כ בפסקי מהרי"ח והובא בהג"א, וכ"כ המים חיים בפ"א מפרה ה"ז, - אך מסתימת ד' הרמב"ם שם משמע דכל הא דקשרה במוסרה כשרה, הוא רק במורדת, אך כל שאינה מורדת הוי משוי אף במוליכה מעיר לעיר, וצ"ע.

**רבא אמר שאני פרה דדמי' יקרין,** הרשב"א כתב דהיינו דכיון דדמי' יקרין דרכן של בעלים לשמרה שמירה מעולה כזו אף בחול, וכיון דבחול דרכה בכך, אף בשבת ל"ה משוי,[[48]](#footnote-49) וכתב לפ"ז דסוס ופרד בזה"ז, דכיון דדרכן לצאת בחול בפרומביא, אפי' בשבת אינו משוי, ונתבאר להלן, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"י.

אך בפירש"י כתב דדמי' יקרין ובעי נטירותא יתירתא משנולדה, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' דכל שמירה לגבה אינה יתירה, וכ"כ בפי' קדמון מבן דורו של רבינו פרחי', וכ"נ בד' המאירי, ומשמע דאי"ז משום דדרך לשמרה שמירה יתירה, אלא הוא משום דדרגת השמירה הנצרכת היא לפי שווי הדבר, ודבר שדמיו יקרים צריך שמירה מעולה טפי.

בד' הרשב"א והר"ן והראבי"ה מבו' דקי"ל כרבא דכל דדמי' יקרין ל"ה משוי, וכ"כ בפסקי מהרי"ח, והביאו ההג"א, - אך הריטב"א כתב דלא קי"ל הכי, דרבינא דמוקי לה במורדת פליג ע"ז, והלכתא כוותי' דבתרא הוא, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א,[[49]](#footnote-50) וכ"כ הרמב"ם בפ"א מפרה ה"ז דקשרה במוסרה אם היתה מורדת וצריכה שמירה כשרה ואם לאו פסולה שכל שמירה שא"צ משוי היא, ומבו' דאף דסתם פרה דמי' יקרין, מ"מ הו"ל משוי,[[50]](#footnote-51) - ובד' המאירי בריש פירקין משמע שנסתפק בהכרעת ההלכה בזה.

**במורדת,** הרשב"א לעיל בסוגיין למד מזה דאף מין דא"צ לשמירה זו, מ"מ המורדין שבו יוצאין בשמירה זו, וכ"כ המאירי לעיל, וכתב דיש חולקין בזה, ונתבאר בזה לעיל בסוגיין בדין חמור שעסקיו רעים.

הרמב"ן במלחמות הוכיח מהכא, דאף דפעמים שדרך פרה באפסר, במוליכה מעיר לעיר ובדמי' יקרין ובמורדת, מ"מ הו"ל משוי, והוכיח מזה דאף בגונא שדרך קצת בנ"א בשמירה זו הו"ל משוי, ושלא כדעת הבעה"מ, ונתבאר להלן, והרשב"א דחה דשאני הכא דרק במוליכה מעיר לעיר דרך לשמרה בשמירה זו, אך בעיר אין דרכה כלל בכך.

והרמב"ן הוכיח עוד מפרתו של ראב"ע שהיתה יוצאת ברצועה שבין קרני' ברגילות תדיר, דמפני שמקצת דרך יציאתם בכך הורגלו בה, ואפ"ה הוי משוי, - אך הנימו"י כתב דהא דאין פרה יוצאה ברצועה שבין קרני', אף שהרגילוה בכך, כמשמעות לישנא דרצועה שבין קרני', הוא משום שעיקרה לנוי,[[51]](#footnote-52) והיינו דמה שדרכה בכך הוא מכח הנוי, וע"כ אף אם דעתו גם לשמירה, הו"ל משוי.

\*הרא"ש בנדרים נ"ה ב' כתב בהא דיוצאין בשק וכו' מפני הגשמים, דאף בלא גשמים שרי, והיינו משום דאחר שדרך ללבשו מפני הגשמים, תו שרי אף שלא מפני הגשמים, והעירו דא"כ מ"ט אין פרה יוצאת במוסרה, אף שדרך לצאת בכך כשהולכת מחוץ לעיר, - ועד"ז ילה"ע דכיון דפרה מורדת דרכה במוסרה, מ"ט אין שאר פרה יוצאת במוסרה, ומ"ש ממה שאמרו לקמן ס"ב א' דכל בנ"א יוצאין בשקין משום דדרך הרועים בכך, דרועים ל"ה עם בפנ"ע.

וצ"ל דהוא משום דדוקא במלבוש גמור מותר לצאת אף כשאין לו צורך בכך, אך כל שאינו מלבוש גמור, אסור לצאת בו אלא כשהוא צריך לו, דבכה"ג הוא בטל לגוף, וכאשר כ"ה בסה"ת סימן רי"ז, ובשו"ע סימן ש"א סי"ג וסי"ד,[[52]](#footnote-53) וע"כ י"ל דה"נ בדבר המשמש לשמירה, אי"ז כמלבוש דהבהמה, אלא אף דאי"ז כמלבוש, מ"מ כיון דהוי זה צרכה, ה"ז בטל לה, וע"כ בגונא דאי"ז צורך הבהמה, אסורה לצאת בו,[[53]](#footnote-54) וע"כ אף דדרכה לצאת בכך כשהולכת מחוץ לעיר, מ"מ בתוך העיר דא"צ לכך, אסורה לצאת בו, וע"כ נמי אסורה פרה שאינה מורדת לצאת במוסרה, דאף דמורדת ל"ה עם בפנ"ע, מ"מ כיון דאף מורדת אסורה לצאת באפסר אלא כשהיא צריכה לשמירתו, כ"ש דפרה שאינה מורדת דא"צ לשמירתו אסורה לצאת בו.[[54]](#footnote-55)

הרי"ף כתב דקי"ל דנטירותא יתירתא משוי הוא, ואע"ג דאמר שמואל הלכה כחנניא, לית הלכתא כוותי' דהא רב פליג עלי', ואיכפלו תלתא אמוראי ופריקו כולהו אליבא דרב ש"מ דהלכתא כוותי', ועוד דרב ושמואל הלכתא כרב באיסורי, וכ"כ הרא"ש בסימן א', - וכ"כ רבים מקמאי דקי"ל דכל נטירותא יתירתא אסור, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ה ס"א.

אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דקי"ל כשמואל דנטירותא יתירתא לאו משוי הוא, ועיי"ש שהוכיח כן, והרשב"א הסכים לעיקר דבריו, - והריטב"א כתב דלמש"כ הסה"ת ודעימי' דבמידי דל"ב נטירותא כלל מודה חנניא דנטירותא הוי משוי, הרי דאף דקי"ל כרב דלשמר אסור, מ"מ קי"ל כחנניא דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, וכתב דכן עיקר.

הבעה"מ כתב דקשיא דשמואל אדשמואל, דאמר שמואל הלכה כחנניא, וא"ר יהודה אמר שמואל מחליפין וכו' והוא למעוטי גמל בחטם, ואף דדחינן לה בגמ' דהוא למעוטי נאקה באפסר, דחי' בעלמא הוא, וכתב דאיכא מ"ד דאמוראי נינהו ואליבא דשמואל, וכתב דתרי גווני הוו, דנטירותא יתירתא שאין בנ"א עושין כן בחול כלל בשבת הוי משוי, ומה"ט הוא דאין הגמל יוצא בחטם, אך נטירותא יתירתא שמקצת בנ"א עושין כן בחול, ל"ה משוי בשבת, וזהו טעמא דחנניא דיוצא חתול בסוגר, ודמי להא דלובדקיס יוצא בפרומביא לכו"ע, אף דסגי לי' באפסר,[[55]](#footnote-56) ופלוגתת רב ושמואל אם פרה יוצאת ברצועה שבין קרני' לשמור, הוא אם דמי לגמל בחטם, או דמי לחתול בסוגר לחנניא וללובדקיס בפרומביא לדברי הכל, - וכתב לפ"ז, דאף דקי"ל כרב דאין פרה יוצאת ברצועה שבין קרני' לשמור, מ"מ קי"ל כחנניא דחתול יוצא בסוגר.

והרמב"ן במלחמות תמה טובא ע"ד הבעה"מ, ועמש"כ הרשב"א לישב בזה, ומשה"ק ע"ד הבעה"מ, - ועמש"כ הר"ן בישוב כל הקו' ע"ד בעה"מ, וכתב דמ"מ קשיא ע"ד הבעה"מ, מלישנא דחנניא דאמר ובכל דבר המשתמר, ומשמע דבא להתיר בכל דבר המשתמר, וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דכל נטירותא יתירתא לא אמרינן משוי הוא.

הראשונים נחלקו בדין יציאת סוס בפרומביא, דהסה"ת בסימן רל"ו כתב דסוס יוצא בפרומביא, אע"ג דסגי לי' באפסר, דפרומביא ל"ה שמירה יתירה רק מעט ושריא,[[56]](#footnote-57) וכתב דיש מחמירין שלא להוציא סוס בפרומביא, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה דסוס חזק יותר מחמור, וע"כ הוא מותר לצאת בפרומביא, ומשמעות דבריהם דאינו יוצא בחטם, וכ"ה בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה לאו למעוטי.

ובד' הרמב"ן במלחמות משמע, דסוס כיון דשמירתו היא שמירה מעולה של ברזל, ע"כ אף מותר לצאת בפרומביא או בחטם, אף דהיא שמירה מעולה טפי, ודוקא גמל אינו יוצא בחטם, משום דסגי לי' בשמירה פחותה דאפסר, עיי"ש.[[57]](#footnote-58)

אך הרשב"א והר"ן כתבו דסוס אינו יוצא בפרומביא, ורק בזה"ז שרי, משום דדרכן בכך, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן א', דהא דסוס יוצא ברסן, הוא משום דרסן שלנו כמו שיר שלהן, דלדידן נטירותא דסוס ברסן, וכ"כ ההשלמה והמאירי, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"י, וספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ז.

הראשונים כתבו דנהגו שיוצא הסוס בפרומביא, ובטעם המנהג מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הראב"ד ודעימי' דקי"ל כחנניא דנטירותא יתירתא ל"ה משוי. - **ב** הסה"ת בסימן רל"ו כתב דהוא משום דל"ה שמירה יתירה אלא מעט, וכ"כ הסמ"ג בלאוין ס"ה ועוד מקמאי. - **ג** הרשב"א והר"ן והנימו"י כתבו דהוא משום דבזה"ז דרכן בכך אף בחול, ודמי לפרה דדמי' יקרין דאף בשבת ל"ה משוי, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"י. - **ד** ההשלמה כתב דאנו רואים דלא מינטרי השתא הסוסים באפסר אלא בפרומביא, ואולי פרומביא והאפסר שלהן לא היו עשויין כעין שלנו, והביאוהו המאורות וספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ז, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן א', דסוס יוצא ברסן, משום דרסן שלנו כמו שיר שלהן, דלדידן נטירותא דסוס ברסן.

\*מד' הסה"ת ודעימי' שהוצרכו לפרש דהא דיוצא הסוס בפרומביא הוא משום דל"ה שמירה יתירה אלא מעט, מבו' דפליגי ע"ד הרשב"א ודעימי' וס"ל דאם הי' זה שמירה יתירה הרבה הי' אסור לצאת בזה, אף שדרכן בכך בחול, וכ"ה מבו' גם בד' ההשלמה ודעימי', וכמש"כ ההשלמה כן להדיא, דנטירותא יתירתא אסורה אף אם הוי זה אורחי',[[58]](#footnote-59) - וצ"ל דהוא משום דלא קי"ל כשנויא דרבא דכל דדמי' יקרין ל"ה משוי, או דהוא משום דפרה דדמי' יקרין חשיב דצורך שמירתה הוא בכך, וכמש"נ לעיל ממשמעות ל' רש"י ודעימי', אך כל שאין צורך שמירתה בכך, אף אם דרכה בכך הוי משוי.[[59]](#footnote-60)

ח' אדר א' ע"ט

דף מס' 3

**נ"ב א' - או יוצאין כרוכין,** בפירש"י כתב דהא דל"ה משוי, הוא משום דלנוי נמי אורחייהו הוא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ג אות י"ז, וכן פירשו גם במתניתין בריש פירקין דבעלי השיר הוא כלבים וכו' שנותנין שיר בצוארם לנוי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן נ"ג א' בדעת הרי"ף.

והתוס' הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל דלנוי לכו"ע אסור, וכתבו דטעמא דיוצאין כרוכין, הוא משום דאיכא בזה נטירותא, דאם רוצה הבהמה לברוח יתפסנה בכריכת האפסר, וכ"כ התורי"ד והרשב"א והר"ן, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"י, וכ"כ הריטב"א בריש פירקין בשם ר"י, דבעלי השיר דיוצאין בשיר, היינו כשהוא לשמירה, - וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אמר שמואל דכל נוי בהמה אסור, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן ר"י והרוקח בסימן ק"ג ופסקי מהרי"ח בפירקין,[[60]](#footnote-61) - ומצינו עוד בכ"ד בפירקין שנחלקו הראשונים בזה אם בהמה יוצאת במידי דנוי דאורחי' בהכי, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ובדעת רש"י דמותרין לצאת כרוכין לנוי, ול"ד להא דאין פרה יוצאת ברצועה שבין קרני' לנוי, כתב הריטב"א בסוגיין ובריש פירקין, דהוא משום דשאני הכא דאורחייהו בהכי וחשיב כמלבוש, וכ"כ הר"י מלוניל בריש פירקין, דנוי דאורחי' בהכי בחול שרי אף בשבת, ועד"ז כתבו הר"ן והנימו"י לקמן נ"ג א' דנוי הרגיל בכל בחול שרי אף בשבת, ונוי דאין הכל עושין כן בחול אסור, וכ"כ הרשב"א שם בשם י"מ, ועד"ז כתב האו"ז שם דכל דאורחי' בהכי דעבידי לה לבהמה תדיר לנוי שרי, ודקדק כן מל' רש"י הכא דטעם הא דיוצאין כרוכין לנוי, הוא משום דלנוי נמי אורחייהו הוא.

והב"ח בסימן ש"ה כתב דלדינא יש לאסור אף בנוי דאורחי' בכך מספיקא,[[61]](#footnote-62) והביאו המג"א שם סק"א,[[62]](#footnote-63) והפמ"ג שם עמד בזה, דמד' השו"ע שם סי"ז מוכח דס"ל דאין יוצאין בדבר העשוי לנוי אף אם דרכן בכך, ונתבאר להלן, והגר"ז שם ס"ג כתב דברה"ר יש לאסור בזה, אך בכרמלית שהוא מדרבנן יש להקל, וכתב דאעפ"כ כיון שהוא דבר שאין בו צורך כלל טוב להחמיר בכל מקום.

בטעם הסוברים דאין בהמה יוצאת בנוי אף כשדרכה בכך, כתב הגר"ז בסימן ש"ה ס"ג דהוא משום דאין נוי לבהמה, והיינו דחשיב דאי"ז משמש את הבהמה, וע"כ ל"מ הא דדרכה בכך להתיר,[[63]](#footnote-64) - ובדעת הסוברים דבהמה יוצאת בנוי כשדרכה בכך, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דיש נוי לבהמה כשדרך לעשות כן, או דס"ל דאף דאין נוי לבהמה, מ"מ כיון דדרכה בכך ה"ז בטל לגופה.

לפירש"י ודעימי' דכרוכין הוא לנוי, בפשוטו טעמא דשמואל דאין יוצאין כרוכין הוא משום דס"ל דלעולם אין בהמה יוצאת במידי דנוי אף דדרכה בכך, - אך צ"ע ממה שפירש"י במתניתין דלהא דכל בעלי השיר דהוא כלבים וכו' שנותנין שיר בצוארן לנוי, ומשמע דלכו"ע שרי בזה, וביותר מוכח כן ממש"כ הריטב"א שם לדקדק כן מלישנא דמתניתין, עיי"ש, - והדברות משה בסימן מ' ענף ב' כתב לפרש, דכו"ע מודו דנוי דאורחי' שרי, ולא פליגי אלא בשיר שעל הסוס אם חשיב אורחי' גם לנוי, כיון דאין עיקר נתינתו על הסוס לשם נוי, עיי"ש.[[64]](#footnote-65)

\* ???ומתישב עוד בזה, דהנה בחי' חת"ס בסוגיין עמד, בהא דתנן בפ"ב דפרה מ"ג קיפל עלי' את המוסרה וכו' פסולה, אבל קשרה במוסרה וכו' כשרה, וקיפל היינו ככריכה, ותיקשי למ"ד דאף יוצאין כרוכין, וכתב דבעכצ"ל דהא דיוצאין כרוכין, הוא כפירש"י דיוצאת בהמה בשבת בדבר נוי שאורחה בכך, ומשא"כ בפרה ה"ה נפסלת בכך, עיי"ש בדבריו.וצ"ב דכיון דלגבי שבת כל מידי דהוי לנוי ואורחה בהכי ל"ח הוצאה, א"כ מ"ט פרה נפסלת בכך.אך לפמש"נ הוא מתבאר בפשיטות, דהא דלגבי שבת כה"ג ל"ה הוצאה, הוא משום דה"ז טפל לבהמה ואי"ז משוי, אך לגבי פרה הרי אף דבר הטפל לפרה חשיב עול, והא שאין הפרה נפסלת בקשרה במוסרה ודכוותה, הוא משום דהוי זה צורך הפרה, ומלאכה לצרכה אינה פוסלת, אך משא"כ דבר הניתן לנוי, לא חשיב זה כצורך הפרה, וע"כ אם נתן עלי' דבר לנוי, ה"ה נפסלת משום עול, וז"פ, - והעירו די"ל דהכא איכא משוי בפנ"ע במה שהוא עלי', דזה אינו לצורך שמירת הבהמה, וע"כ הו"ל משוי, ודו"ק.

**או יוצאין נמשכין,** הריטב"א הק' דכיון דקתני דיוצאין כרוכין, פשיטא דיוצאין נמשכין ולמה לי למיתני, וכתב דקמ"ל דנמשכין ולא אמרינן דטרחא שלא לצורך הוא, ועמש"כ בזה הגר"א בשנו"א.

**ושמואל אמר יוצאין נמשכין ואין יוצאין כרוכין,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דפליגי אם לנוי אורחה הוא או לאו אורחה הוא, וזה לטעמי' דטעמא דרב הונא דיוצאין כרוכין הוא משום נוי. - **ב** התוס' בד"ה או ובסוד"ה במתניתא פירשו דפליגי אם כרוכין הוי נטירותא, כשיש חלל בין אפסר לצואר שהוא נוח לימשך כשירצה, שאם רוצה לברוח יתפסנה בכריכת האפסר, או דכרוכין ל"ה נטירותא, אלא כשיש חבל התלוי באפסר, וכ"כ הרשב"א והר"ן, ובד' הנימו"י משמע דטעמא דשמואל הוא, משום דלשמירה בעינן שיהא חבל שאינו כרוך, שאם באה לברוח ימהר ויאחזנה, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסו"ס רל"ו. - **ג** התורי"ד פירש דכרוכין היינו שכורך הרצועה על צוארה, וכשרוצה פושטה מעל צוארו ומושכו בה, ולרב הונא כה"ג הוי נטירותא, ולשמואל כה"ג ל"ה נטירותא, אלא כשיכול למשוך בלא לפשוט הרצועה, ע"י שמכניס ידו בין הרצועה לצואר ומושכו, וכ"כ בפי' קדמון לבן דורו של רבינו פרחי', וכ"נ בד' המהר"ל, - **ד** בד' הריטב"א מבו' דפליגי אם סגי במה שבידו למשוך בהן כשיצטרך, או דבעינן שימשוך בהן כל שעה.[[65]](#footnote-66)

\*במש"כ הריטב"א דלדעת שמואל בעינן שימשוך בהן כל שעה, לכאו' הטעם בזה הוא, דאף דגם כשאינו מושך בהן ה"ז מועיל לשמירה שאם תבא לברוח יאחזנה, מ"מ כיון דבפועל אינו שומרה עכשיו עי"ז הוי משוי.

ובעיקר הדין בזה פליגי רבוותא, דבד' התוס' ודעימייהו מבו' דלכו"ע סגי במה שיש בידו לשמרה, ולא פליגי אלא אם סגי במה שיש חלל בין אפסר לצואר או דבעינן שיהא חבל תלוי בצואר, - אך בפירש"י בד"ה יוצאין כרוכין משמע דכל שאינו מושך בפועל ברצועה, לא חשיב כנטירותא, ולא סגי במה שבידו לאחזה כשתבא לברוח, ולדעת שמואל דיוצאין נמשכין היינו רק כשמושך בפועל ברצועה,[[66]](#footnote-67) וכן דקדק התהל"ד בסימן ש"ה סק"א מפירש"י לעיל בסוגיין בד"ה לשמר, וכן הוכיח מדבריו לקמן נ"ד ב' ד"ה דחבלא ויתבאר בעזה"י במקומו.

**במתניתא תנא יוצאין כרוכין לימשך,** התוס' כתבו דלרב הונא היינו שיש חלל בין אפסר לצואר שהוא נוח לימשך כשירצה, ולשמואל היינו שיש חבל תלוי באפסר, וזה לטעמייהו דגם לדעת רב הונא אין יוצאין כרוכין אלא משום דהן נשמרין עי"ז, - והריטב"א כתב דלרב הונא מפרשינן דיוצאין כרוכין בענין שיהא בידו למשוך בהן כשיצטרך, ולשמואל מפרשינן דיוצאין כרוכין לימשך בהם כל שעה, וזה לטעמי' בביאור פלוגתייהו.

אך לדעת רש"י דלרב הונא הא דיוצאין כרוכין הוא לנוי, קשיא לרב הונא מהך ברייתא,[[67]](#footnote-68) והריטב"א כתב די"ל דלא ידע לה, א"נ קסבר דלא מתרצתא היא, דלישנא דמתניתין דקתני יוצאים בשיר ונמשכים בשיר לא דייק כמתניתא.[[68]](#footnote-69)

**חזינן להו לעגלי דבי רב יוצאין באפסריהן כרוכין בשבת,** התורי"ד כתב דל"ד לפרה שאינה יוצאת ברצועה שבין קרני', דשאני עגלים מפני שהן קטנים ועדיין לא משכו בעול, צריכין לאפסר לשומרן, - והרשב"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דסתם עגלים מורדין נינהו, והוו כפרה מורדת דל"ה האפסר משוי, וכ"כ המאירי בריש פירקין, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ו דעגלים דקטנים הם מורדין בקל, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ג אות ט"ז, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ה סי"ז, ועד"ז מבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין (בד"ה אמר שמואל) שכתבו דכל נטירותא יתירתא אסור כגון פרה באפסר, ומיהו עגלים יוצאין באפסר.

והראש יוסף כתב דכ"ז הוא לדעת התוס' ודעימייהו דהא דיוצאין כרוכין הוא לצורך שמירה, אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דיוצאין כרוכין הוא לצורך נוי, הרי דאף אי נימא דעגלים א"צ שמירה כלל, מ"מ שפיר היו יוצאין באפסריהן כרוכין לנוי, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ה סק"א, ועיי"ש שכתב לפ"ז דממש"כ השו"ע דעגלים מותרין לפי שהן מורדין בקל, מוכח שדעתו כדעת התוס' דכל נוי דבהמה אסור.

בד' התורי"ד וסה"ת מבו' דרק עגלים דקטנים נינהו צריכי שמירה, ולפ"ז הדין נותן דשוורים גדולים אין יוצאין באפסר, וכ"כ האו"ז שם דשוורים גדולים שאין דרכם למרוד הרי הם כפרה, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ה סי"ז, - אך הראש יוסף כתב דלמש"כ התוס' בד"ה קשרה לחלק בין פרה לשור, ובשור הוי מוסרה שמירה פחותה, הדין נותן דמותר השור לצאת בשבת בחבל.[[69]](#footnote-70)

**העזים יוצאות צרורות,** בפירש"י כתב דהא דיוצאות צרורות ליבש, היינו שמהדקן כדי שלא יחלבו עוד ויתעברו, או יהיו שמנות לאכול, - ובפסקי ריא"ז ה"ב דין ב' כתב דהא דלא חשיב כמשוי, הוא משום דהוא צורך גופן, ול"ד לצרורות לחלב דאי"ז צורך גופן אלא צורך החלב, ונתחדש בזה, דאף דאין בזה תועלת לבהמה אלא לאדם, מ"מ כיון דהתועלת לבהמה הוא בשבח שבגוף הבהמה, חשבינן לה כצורך גופן, וע"כ הוא דל"ה כמשוי.

**ר' יוסי אוסר בכולן חוץ מן הרחלים הכבונות,** בפירש"י כתב דטעמא דר' יוסי הוא משום דכל הני משוי הוא, חוץ מן הרחלים הכבונות שהוא שמירת צמרן שלא יטנף והו"ל תכשיט, ובד' התוס' לקמן נ"ג ב' ד"ה כאן ליבש מבו' דנתחדש בזה, דאף דאי"ז עשוי לצורך עצמן אלא לשמור הצמר, ל"ה משוי, - וצ"ל דאף שאמרו לעיל י"א ב' דאין הזב יוצא בכיסו אף דמיבע"ל שלא יטנפו כליו, דאצולי טינוף לאו מילתא הוא, היינו רק בכיס המציל את בגדיו מטינוף, אך הכא דה"ז מציל את הצמר שהוא מחובר לגופה, הו"ל תכשיט,[[70]](#footnote-71) ועמש"נ לקמן נ"ג ב' בפלוגתת הראשונים אם מותר לצאת בכיס העשוי לשמור את החלב בדדיהן שלא יזוב לארץ, דומיא דהא דהרחלים יוצאות כבונות אף דאי"ז עשוי לשמור עצמן אלא לשמור הצמר, ועמש"כ עוד בזה בדברות משה סימן מ"ג הערה י"א.

התוס' לקמן נ"ד א' ד"ה הלכה כריב"ב כתבו דטעמא דר' יוסי דאין העזים יוצאות צרורות, הוא משום דילמא נפיל, והמהר"ם שם צידד דט"ס נפל בדבריהם, דטעמא דר' יוסי הוא משום דהו"ל משוי, וכמו שפירש"י, - ובפי' הר"י מלוניל כתב דטעמו הוא משום דגזר ליבש אטו לחלב, וכ"כ בשיטה להר"נ לקמן נ"ד א', ועד"ז כתבו בפי' רבינו פרחי' ובפי' קדמון לקמן שם, דטעמא דר' יוסי הוא משום דמאן מפיס וכו' והרואה הצרורות ליבש יוצאין בשבת יבוא ויוצא הצרורות לחלב.[[71]](#footnote-72)

**ר' יהודה אומר העזים יוצאות צרורות ליבש אבל לא לחלב,** בטעם הפלוגתא אם העזים יוצאות צרורות לחלב, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דצרורות לחלב היינו שקושרין להן כיס בדדיהן לשמור חלבן שלא יטפטף לארץ, והא דאסר ר' יהודה הוא משום דלא מיהדק שפיר ואיכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפי' ריבב"ן, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"י, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ה ס"ו.

**ב** בפירש"י לקמן נ"ג ב' ד"ה ליחלב פירש דצרורות לחלב היינו שיקבלו בכיס את החלב,[[72]](#footnote-73) וכן פירש"י לקמן נ"ג א' (ד"ה בכיס שבדדיהן, דהוא לקבל את החלב הנוטף, וזהו טעמא דר' יהודה דאסר, דהוי משוי שטוענת את החלב בכיס,[[73]](#footnote-74) - והתוס' שם הק' דא"כ מ"ט דת"ק דשרי, הרי בכה"ג ודאי משוי הוא ולכו"ע חייב דהוי מלאכה הצריכה לגופה, והמגיני שלמה והראש יוסף שם כתבו בדעת רש"י, דכה"ג חשיב כמשאצל"ג, (וזה תליא בפלוגתת הראשונים בדינא דמשאצל"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו), וע"כ הוא דשרי,[[74]](#footnote-75) ור' יהודה דאסר הוא לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי'.[[75]](#footnote-76)

**ג** התוס' ותוס' הרא"ש לקמן נ"ג ב' ד"ה כאן כתבו בשם ה"ר פור"ת, דצרורות לחלב היינו לשמור החלב בדדיהן שלא יזוב לארץ, וטעמא דת"ק דשרי אף דאי"ז בשביל צער הבהמה, אלא כדי שלא יאבד החלב הוא משום דהוי כמו רחלים כבונות דחשבינן לי' מלבוש אע"פ שאינו עשוי לצורך עצמן אלא לשמור הצמר, - ומשמעות דבריהם כמש"כ בחי' מהר"ם בנעט, וכן צידד השעה"צ בסימן ש"ה סקי"ח דבזה עצמו הוא דפליג ר' יהודה וס"ל דכיון דאי"ז לצורך הבהמה אלא לצורך החלב, הו"ל משוי,[[76]](#footnote-77) וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ב' דאין יוצאות צרורות לחלב משום דאי"ז צורך גופה אלא צורך החלב והו"ל כדרך משוי, וכ"כ בס' המאורות לקמן בפירקין, וצ"ל דל"ד דהא דהרחלים יוצאות כבונות, דשאני צמר דהוי כגוף א' עם הבהמה, ומשא"כ החלב חשיב כדבר לעצמו,[[77]](#footnote-78) (ות"ק דשרי ס"ל דאף זה חשיב כצורך גופה).

**ד** הרשב"א והר"ן לקמן כתבו בשם רבינו יונה דטעמא דר' יהודה דאין יוצאות צרורות לחלב, הוא משום דאין דרכן לצאת כן בחול, מפני שבשעה שהחלב מתכנס בדדין הן חולבין אותן, ורק בשבת דא"א לחלוב, קושרין להן בגד כדי שלא יטפטף החלב ויאבד, והו"ל משוי, ועיקר הך מילתא דתליא בהא דהדרך אף בחול, מצינו כן בד' הראשונים לעיל נ"ב א' בדין נטירותא יתירתא, דתליא אם דרכן בכך בחול, ובד' הראשונים לקמן נ"ג א' בדין דבר העשוי לנוי, דתליא אם דרכן בכך בחול, עיי"ש.[[78]](#footnote-79)

**ה** התוס' שם כתבו בשם ר"י דצרורות לחלב, היינו כדי שלא יסרטו דדיהן,[[79]](#footnote-80) ואך דכיון דאינו רוצה שיתייבש החלב, אינו מהדק, ומה"ט הוא דאסר ר' יהודה דחיישינן דילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ הריטב"א, וכתב דטעמא דת"ק דלא חייש להכי, הוא משום דלעולם מהדקין להו שפיר.

**ו** בפי' הר"י מלוניל כתב דצרורות לחלב היינו שלא תצטער כשימלאו דדי' חלב, וכ"כ בפי' הר"ן דסומכין בזה את הדדין שלא יכבידו עלי' כשיתמלאו חלב, וכ"כ בפי' קדמון לבן דורו של רבינו פרחי', וכ"כ המאירי בשם י"מ, - ובטעמא דר' יהודה דאסר, כתב הר"י מלוניל דהוא משום דהו"ל כמין תענוג והוא כמשאוי. ועוד דאיכא למיחש דילמא נפיל כיון שאינו קשור, וכ"כ בפי' קדמון ובפי' רבינו פרחי', - והר"ן כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דכיון דלא מיהדק לאו מלבוש הוא אלא משוי, ועוד דדילמא נפיל ואתי לאתוי, וכ"כ גם בפי' רבינו פרחי'.

**והוא שקשורה לו מערב שבת,** בטעם הא דבעינן שתהא קשורה מער"ש, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן נ"ד ב' ד"ה כדאמרן כתב דכל שאינה קשורה מער"ש לא גלי מאתמול שיהא צריכה לכך שיהא לה למלבוש,[[80]](#footnote-81) ועד"ז כתב הריטב"א דכיון דמרדעת עיקרה לשאת משא אם אינה קשורה לו מער"ש נראה כמשוי. - **ב** התוס' כתבו דיש לפרש עוד, דבאינה קשורה בשבת מיחזי כמתכוין להוצאת המרדעת. - **ג** התוס' כתבו בשם ה"ר פורת דכל שאינה קשורה מער"ש מיחזי כמתכוין להוליך המרדעת למקום רחוק. - **ד** הרשב"א והר"ן כתבו בשם רבינו יונה דהוא כדי שלא ישתמש בצדדי הבהמה, וכ"כ הרא"ש ע"פ הירושלמי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[81]](#footnote-82) - **ה** הגר"א בשנו"א כתב דהוא משום דבשבת א"א לקשור קשר גמור ודילמא נפיל ואתי לאתויי.[[82]](#footnote-83)

בס' המאורות כתב דאם קשרה בשבת או שקשרה גוי, הרי דלדעת רש"י אינו יוצא בה, משום דלא גלי מאתמול שתהא צריכה לכך שיהא לה כמלבוש, וכ"ה גם לדעת התוס', אך לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דהא דבעינן קשורה מבעו"י הוא משום דבשבת אסור לקשור, הרי דבכה"ג שעבר וקשר או שקשרה גוי מותר לצאת בה,[[83]](#footnote-84) וכ"כ האלי' רבה בסימן ש"ה סק"ו והראש יוסף בסוגיין, - אך בפי' הרע"ב כתב דאף דהא דבעינן קשורה מבעו"י הוא משום דבשבת אסור לקשור משום דמשתמש בבע"ח, מ"מ גם אם עבר וקשרו אסור לצאת בו,[[84]](#footnote-85) והמאמר מרדכי בסימן ש"ה סק"ג נסתפק בזה, די"ל דכיון דקשרה לו באיסור אסור להוציאה בה כדי שלא יועילו לו מעשיו הרעים.[[85]](#footnote-86)

לדעת רש"י דכל שאינו קשורה מער"ש הוי כמשאוי, כתב הראש יוסף דמשמעות ד' התוס' הוא שפירשו דהוא משוי דאורייתא,[[86]](#footnote-87) וכן צידד הפמ"ג באש"א סימן ש"ה סק"ג ובמש"ז סק"ה, וכ"כ השעה"צ שם סקכ"א, - אך בד' הריטב"א מבו' דאי"ז אלא דינא דרבנן דמיחזי כמשוי, וכ"כ הריטב"א לקמן בע"ב ד"ה ופרקינן אמר עולא, וכ"כ הראש יוסף בדעת המהרש"א, ועי' בדבריו (בד"ה מהו ליתן מרדעת) שסייע לזה, ונתבאר להלן.

**ולא באוכף וכו' רשב"ג אומר אף באוכף,** בפירש"י כתב דטעמא דרשב"ג הוא משום דגם אוכף מהני לחממה, ובטעמא דת"ק דאסר, מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דסתם אוכף לעולם הוא למשוי, ול"ד למרדעת דפעמים הוא לחמם, וכ"כ בפי' ריבב"ן, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ג אות א', וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, ועיי"ש שכתב דהאוכף הוא העליון שטוענין עליו המשוי, והמרדעת היא הכסות התחתון שהוא עשוי לחמימות, ועד"ז כתבו בפי' רבינו פרחי' ובפי' קדמון, דהוא מפני שאין לגוף החמור ממנו חמימות כלל, ואינו נעשה אלא כדי להקל המשא מעל החמור.[[87]](#footnote-88)

**ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דאוכף סתמו לרכיבה עביד או להוליך עלי' סחורה, וע"כ אף שהוא מועיל לבהמה לחממה אסור משום דאתי למטעא, ועד"ז כתבו המאירי והנימו"י.[[88]](#footnote-89)

**ג** הב"ח בסימן ש"ה כתב דאף דהאוכף מועיל לחמם, דמה"ט שרי רשב"ג לצאת בו, אפ"ה ל"ה מלבוש לחמור אלא מרדעת דמחממה לכולי' גופי' דחמור, ומשא"כ באוכף דאינו מחמם אלא למקום שהוא מונח עליו ל"ה מלבוש דידי' אלא משוי.

ט' אדר א' ע"ט

דף מס' 4

**נ"ג א' - מהו ליתן מרדעת ע"ג חמור בשבת,** התוס' פירשו דמיבע"ל אם אסרו בזה משום טירחא דשבת,[[89]](#footnote-90) והתו"י פירשו דמיבע"ל אם אסרו בזה שמא יבא להשתמש בבע"ח.

ובפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מרדעת מותר משמע דהצד לאסור בזה, הוא משום דהו"ל משוי, והא דפשיט דמותר הוא משום דל"ה משוי, ובחי' הגרע"א הק', דהרי באמת הוי משוי כל שלא גילה מאתמול שיהא לה למלבוש וקשרה מאתמול, וכמש"כ רש"י לקמן נ"ד ב', אלא דמיירי הכא בחצר דליכא משום משוי, ועמש"כ בזה הראש יוסף והמרומי שדה והפרד"ר.

**וכי מה בין זה לאוכף,** בפירש"י כתב דפריך דמה בין זה לאוכף שאסור ליטלו וכ"ש להניחו, וכ"ה גם בדבריו לקמן בד"ה מ"ש מאוכף, - אך הריטב"א כתב דליכא לפרושי דמה בין זה לאוכף שאסור ליתנו ע"ג החמור, דהא מוכח להדיא בברייתא דלעיל דאוכף חמיר טפי ממרדעת, אלא פריך דמה בין זה לאוכף דאסור ליטלו מעליו כדי שתצטנן, משום טירחא דשבת, וה"נ יש לאסור ליתן מרדעת, ומה שאמרו השתא ליטול אמרת לא להניח מיבעיא, היינו דאם אסור ליטול אוכף, כ"ש דאסור להניח מרדעת, וכ"כ השיטה להר"נ.[[90]](#footnote-91)

**מ"ש מאוכף שאני התם דאפשר דנפיל ממילא, רב פפא אמר כאן לחממה כאן לצננה וכו',** הריא"ז ה"א דין ה' כתב דמותר ליטול האוכף מן הסוס, שצריך לקררו, ול"ד להא דאסור ליטלו מן החמור, דאינו מצטער בכך אם לא יטלנו, דאין החמור מצטער על החמימות, ומבו' דקי"ל כשנויא דרב פפא דכל הא דאסור ליטלו הוא משום דלית לי' צערא, וע"כ בסוס דאית לי' צערא, מותר ליטלו, אך לשנויא קמא דהא דאסור ליטלו הוא משום דאפשר דנפיל ממילא, יש לאסור אף בסוס, וכ"כ הגר"א בסימן ש"ה ס"ח בדעת רש"י, עיי"ש.

אך הסה"ת בסימן רל"ז והסמ"ג לאוין ס"ה כתבו דאסור להסיר את האוכף מעל הסוס,[[91]](#footnote-92) - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דקי"ל גם כשנויא קמא דכיון דאפשר דנפיל ממילא לא התירו ליטלו, וכמש"כ הסה"ת שם בתו"ד דאף לרב דשרי תענוג, אסור להסיר המרדעת משום דנפיל ממילא, או הוא משום דס"ל דאף בסוס לית לי' צערא, - והשו"ע בסימן ש"ה ס"ח כתב דאסור להסיר מרדעת בין מן החמור ובין מן הסוס כיון דלית לי' צער אם לא יסירנה.

הסה"ת שם נסתפק אם מותר ליתן אוכף על הסוס כדי לחממו, דשמא בחמור דוקא שרי דאית לי' צערא טפי בצינה כדאמרי אינשי וכו', אבל סוס אינו מצטער כ"כ בצינה, ובסימנים שם כתב לאסור בזה, וכ"כ הסמ"ג שם, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ה' דאסור ליתן מרדעת ע"ג הסוס לפי שא"צ לחממו כמו הסוס, וכ"כ הב"י בסימן ש"ה ובשו"ע שם ס"ח.

אך הטור בסימן ש"ה נחלק ע"ז דמותר ליתן האוכף על הסוס בלא קשירה, וכ"כ הגר"א שם ס"ח בדעת רש"י, דמותר ליתן מרדעת או אוכף על הסוס, עיי"ש.

בד' הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל בסוגיין מבו' דפשיטא דאסור ליתן אוכף ע"ג החמור בשבת, והיינו משום דאינו מועיל לחממו, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ה', והאו"ז בסימן פ"ג אות א', ורי"ו נתיב י"ב ח"י, וכ"כ הב"י בסימן ש"ה בדעת הסמ"ג, וכ"כ הב"ח שם גם בדעת הטור, וכ"כ בשו"ע שם ס"ח, וכן הסכים הגר"א שם.

אך בס' המאורות כתב בשם ההשלמה דמותר ליתן אוכף ע"ג החמור, וכ"כ המאירי,[[92]](#footnote-93) וכ"כ הדרישה בסימן ש"ה סק"ג והאלי' רבה שם סק"ז בדעת הסמ"ג והטור.[[93]](#footnote-94)

**לא יצא הסוס בזנב שועל** בפירש"י בד"ה מומחה כתב דכל הני דקתני לא תצא הני דלאו שמירת גופה הוא אלא משוי, וסנדל דילמא מישתליף ואתא לאתויי, וצ"ע דמ"ט זנב שועל שתולין לו שלא ישלוט בו עין הרע כמו שפירש"י וש"ר הוי משוי, ומ"ש ממה שאמרו לקמן נ"ז ב' דחומרתא קטיפתא שהוא קשר שעושין לרפואות קיטוף עין רע שלא ישלוט הוי כקמיע מומחה ושרי לצאת בו בשבת, והרי מבו' להלן בסוגיא דיוצאת הבהמה בקמיע המומחה לבהמה, - ובחי' חת"ס החדש כתב דצ"ל דל"ד נקט רש"י סנדל, וה"ה זנב שועל הא דאינו יוצא בו הוא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי.

אך המ"ב בסימן ש"ה סקל"ט כתב דהא דלא תצא בזנב שועל הוא משום דהוי משוי, וכ"נ בד' הגר"ז שם סי"ג, והרי דאף דהוא עשוי שלא ישלוט בו עין הרע הו"ל משוי, - וכ"ה מבו' להדיא בפי' הר"י מלוניל ובפי' קדמון דדבר העשוי דדבר העשוי לעין הרע הו"ל משוי, ופירשו כן בהא דלא תצא בזהרורית, ונתבאר להלן, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' לקמן נ"ד א' בשם הר"י מיגש בהא דלא יצא הגמל במטולטלת, דהיא מטלית שקושרין אותה מפני עין רעה, והו"ל כמשוי.

ובפי' החס"ד לתוספתא פ"ה כתב דצ"ל דזנב שועל זימנין דמהני אבל אינו דבר ברור, וע"כ הו"ל כקמיע שאינו מומחה דאסור, - וי"ל עוד כמשמעות ל' הלבוש בסימן ש"ה סי"א, דהוא משום דאין בזה צורך כ"כ, והיינו דרק באדם הוי זה צורך גמור שלא תשלוט בו עין הרע, אך בבהמה אי"ז צורך כ"כ, וע"כ הו"ל כמשוי, וצ"ע.

**ולא בזהרורית שבין עיניו,** בפירש"י כתב דהוא לנוי, והרשב"א כתב ללמוד מזה דכל נוי בהמה אסור, וכתב די"מ דנוי הרגיל לכל בחול אפי' בשבת שרי, והא דלא יצא בזהרורית שבין עיניו, הוא משום דאינו רגיל בכל, אלא מקצת אנשים עושין כן לעתים, וע"כ הו"ל כמשוי, וכ"כ הר"ן והנימו"י, ונתבאר עוד בזה לעיל נ"ב א'.[[94]](#footnote-95)

ובפי' הר"י מלוניל כתב לפרש דהזהרורית הוא משום עין הרע, דאם הי' לנוי הי' מותר לצאת בו לדעת הרי"ף, וכ"כ בפי' קדמון.

\***לא יצא הזב בכיס שלו,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינו תכשיט לו, ובסוגיית הגמ' לעיל י"א ב' אמרו דהו"ל משוי דאורייתא, ופליגי התם אם חייב חטאת, ומסקינן דתליא בפלוגתת ר' יהודה ור"ש בדין משאצל"ג.

אך בפי' קדמון גריס בסוגיין דפרכינן עלה מהא דתניא דהזב יוצא בכיס שלו, ומשני רב יהודה ל"ק הא דמיהדק הא דלא מיהדק, דכל דמיהדק יוצא בכיס שלו, דאע"ג דאינו תכשיט לו צריך הוא לו להבחין ממנו מנין זיבותיו, וכל דלא מיהדק אסור לצאת בו, משום דגזרינן דילמא נפיל ואתי לאתויי, או שיבא לקשרו קשר של קיימא, וצ"ע.

**ולא עזים בכיס שבדדיהן,** בפירש"י כתב דהוא לקבל חלב הנוטף, א"נ שלא ישרטו דדיהן על הקוצים, - ובחי' חת"ס החדש כתב, דאם הם לקבל חלב הנוטף, הרי דהא דלא יצאו בהן הוא משום משוי, וכמו שפירש"י בע"ב (ד"ה ליחלב) דהוא משוי שטוענת את החלב בכיס, אך אם כדי שלא ישרטו דדיהן על הקוצים, הו"ל צורך גופן, ואיסורו הוא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ המהרש"א לקמן בע"ב בדעת רש"י,[[95]](#footnote-96) וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"ב כאן ליבש דכיסין העשויין כדי שלא ישרטו דדיהן ל"ה משוי, ואין אסור לצאת בהן אלא בגונא דאיכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ה סי"ג והמ"ב שם סקל"ט,[[96]](#footnote-97) - וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן בע"ב לשנויא דרב יהודה, דכל הא דאין העזים יוצאות בכיס שבדדיהן הוא רק בדלא מיהדק, והרי דל"ה משוי, ואיסורו הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, וע"כ הוא דשרי בגונא דמיהדק וליכא למיחש לנפילה.

ובפסקי ריא"ז ה"ב דין ב' כתב דהעזים שדדיהן גסים ועושים להם כיסין כדי שלא יסרטו דדיהן בקוצין יוצאין בהן בשבת, שצורך גופן הוא ואין בהן משום משוי.

**ולא פרה בחסום שבפי',** למש"כ רש"י דכל הני דקתני לא תצא הוא משום דלאו שמירת גופה אלא משוי, מבו' דאף דהחסום שבפי' הוא כדי שלא תרעה בשדות אחרים הו"ל משוי, וכ"ה מבו' בפי' רבינו פרחי' ובפי' קדמון דהא דאסור הוא משום דאי"ז לנוי, (והיינו דמה"ט הו"ל כמשוי), וכ"כ המ"ב בסימן ש"ה סקנ"ו דהוא משום משוי, - ואמנם ממש"כ רש"י דכשמגיעין למקום מרעיתם נוטלין אותה הימנה, משמע דרק משום זה הוא דהו"ל כמשוי, אך אם הי' ניתן עלי' בקביעות ל"ה משוי, וי"ל דהוא משום דדמי להא דיוצא העבד בחותם שעשה לו רבו, שכתב האו"ז בסימן פ"ד אות ג' דהוא משום דיוצא בו כל ימות השבוע, וע"כ ל"ה כמשוי, אף דאי"ז צורך העבד עצמו.[[97]](#footnote-98)

**ולא בהמה בסנדל שברגלי',** בפירש"י בד"ה וזה חומר כתב דהוא משום דדילמא מישתליף ואתי לאתויי, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דאיסורו הוא משום משוי, וכ"ה מבו' בפי' רבינו פרחי' ובפי' קדמון, והוסיפו לפרש דלא התרנו סנדל אלא לאדם בלבד משום תענוג, אבל בהמה דאסורה בתענוג לא תצא בו.[[98]](#footnote-99)

**אבל יוצא הוא באגד שע"ג המכה ובקשקשין שע"ג השבר,** בפירש"י בד"ה אגד משמע דהא דיוצא באגד שע"ג המכה ולא חיישינן דילמא נפיל ואתי לאתויי, הוא משום דלא חשיב, ולא אתי לאתויי, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ג אות ט' בשם רש"י, - ובפירש"י לקמן נ"ד ב' ד"ה דלא הדר מבו' דגם הא דיוצא בקשקשין שע"ג השבר, ולא חיישינן דילמא נפיל ואתי לאתויי, הוא משום דלא חשיבי, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ האו"ז שם, והמאירי לקמן שם כתב לפרש עוד, דהוא משום דמתוך שהם נקשרים על השבר עצמו אין נפילתם מצוי'.

החיי אדם בכלל נ"ז ס"ה כתב דמותר לצאת באגד ושאר דברים שמונח על המכה משום צער בע"ח, ומשמע דמדינא הי' לנו לאסור בזה, ואך שהתירו לזה משום צער בע"ח, וצ"ע.

**ובשליא המדולדלת בה,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דכגופה הוא ול"ה משוי, וגם ליכא למיחש דילימא נפיל ואתי לאתויי, דאי נפיל לא איכפת לי', וכ"כ בפי' קדמון.

**ופוקקין לה זוג בצוארה,** בפירש"י כתב דכשאינו פקוק אפי' בחצר לא תצא, מפני שהעינבל שבתוכה מקשקש ומוליד קול, והריטב"א כתב דהיינו דמיחזי כעובדין דחול, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דמפני שהענבל שבתוכה מקשקש ומוציא קול, בנ"א שומעין וחושדין אותו שהוא הולך למכור בהמותיו בשוק, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ,[[99]](#footnote-100) ובפי' קדמון פירש קצת בע"א.

**לא בקטנים ומשום צער,** בשיטה להר"נ כתב דהא דאסורין לצאת בזה לרה"ר, הוא משום דלאו היינו אורחייהו, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי לכאו' ודאי א"א לחשוב את הטרסקל והשעורים שבתוכו כמלבוש ותכשיט דהבהמה.

**והא אנן תנן ולא בקמיע שאינו מומחה הא מומחה שפיר דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דלגבי אדם תנן דאינו אסור אלא בקמיע שאינו מומחה ומ"ש בהמה מאדם, ולכאו' יש ללמוד מזה דהא דבהמה יוצאת בדברים שהם צורך גופה, הוא חד דינא עם הא דאדם יוצא בדברים שהם צורך גופו, וע"כ מצינו ללמוד זמ"ז, דכ"ה דאדם יוצא בקמיע מומחה, ה"נ בהמה יוצאת בקמיע מומחה, ואכמ"ל

**ה"נ שאינו מומחה,** בפירש"י לעיל בד"ה וזה חומר משמע דהא דאינה יוצאת בקמיע שאינו מומחה, הוא משום דהו"ל משוי, וכן דקדק המג"א בסימן ש"ח סקנ"ז מפירש"י לקמן ס' א' ד"ה שאינו מן המומחה, ועיי"ש שהוכיח כן, דאם אינו אסור אלא מדרבנן, מ"ט ה"ז אסור בבהמה, הרי לא אסרו בבהמה בדבר שאינו אלא משום שבות, וכמש"כ בסימן ש"ה סק"ו, ועמש"נ בזה בריש פירקין, ונחלק ע"ד היש"ש בתשו' סימן מ"ז שכתב דאין איסורו אלא מדרבנן, ועיקר הפלוגתא בזה יתבאר בעזה"י במקומו, ועמש"כ בזה התו"ש בסימן ש"ה סקכ"ז, והראש יוסף והחת"ס בסוגיין.

**ומי איכא מידי דמומחה לאדם ול"ה מומחה לבהמה,** הריטב"א הק' דודאי איכא מומחה לאדם שאינו מומחה לבהמה, דמה ענין קמיע המומחה לאדם שיועיל לבהמה, ולא מיבעיא קמיע דסמנין, אלא אפי' קמיע דשמות, וכתב דהכא באיתמחי גברא איירינן שהוא מומחה לכל קמיעותיו שמועילות, וע"ז פריך דכיון דאיתמחי גברא היאך לא יהא מומחה קמיע שעשה לבהמה.

**אין אדם דאית לי' מזלא וכו',** המאירי כתב דכ"ש דמומחה לבהמה אינו מומחה לאדם, שהבהמה מתוך גסות חומרה רפואתה קרובה היא, וכן הוכיח המהרש"א, עיי"ש, וכן דקדק הראש יוסף מל' רש"י בד"ה מאי זה חומר, - אך התו"ש בסימן ש"ה סקכ"ז כתב דאדם יוצא בקמיע המומחה לבהמה, ועיי"ש במש"כ בישוב קו' המהרש"א.

**ומי גזרינן והתניא,** הריטב"א לקמן בסוגיין בד"ה א"ר אושעיא כתב דהא דמייתינן מהתם דלא גזרינן, הוא מהא דלא גזרינן שמא יביאנה בידו ונמצא מעבירה ד' אמות ברה"ר, דאי משום הא דלא גזרינן שלא יביאנה ברגלי' משום איסור תחומין, מה ענין זה אצל גזירת שחיקת סממנין שהוא חשש איסור תורה, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז, ונחלק על פירש"י, אך מד' רש"י משמע דמכוון הגמ' הוא להא דלא גזרינן משום איסור תחומין, וכן נקט הגרע"א בגהש"ס, ותמה ע"ז.

**כגון שהי' תחום שלה מובלע בתוך תחום שלו,** בפירש"י כתב דלא יביאנה ממש בידו, משום דהיא יוצאת חוץ לתחומה ואין לה אלא ד' אמות, ומ"מ כל שאינו מביאה בידו שרי, דלא הוזהר על תחום בהמתו,[[100]](#footnote-101) וכ"כ ההגמ"ר בקידושין סימן תקס"ה דמהכא שמעינן דליכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וכתב דהוא משום דל"ה מלאכה, והביאוהו הדרכ"מ בסימן ש"ה והמג"א שם סקי"ח.

אך הפסקי רי"ד בשבת קנ"א ב' כתב, והביאו הריטב"א שם, דהא דקורא לה והיא באה, הוא משום דיצאה חוץ לתחום מאלי', ולא נתנו חכמים על הבהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות,[[101]](#footnote-102) ומבו' דאיכא דין שביתת בהמתו בתחומין, וע"כ לא הותר לקרוא לה והיא באה, אלא משום דלי"ב לדינא דהיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, וכ"ה בתשו' ר"ה גאון שהביא הב"י בסו"ס ש"ה, וכ"כ בס' העתים סימן מ"ו בשם תשו' גאון דא"א לבהמה לצאת ולהלך חוץ לתחומו שנא' לא תעשה כל מלאכה אתה וגו' ובהמתך, ושנינו לא תהלך זו יותר מרגלי בעלי' שהוא מצווה על שביתתה כשביתות עצמו שנאמר למען ינוח שורך וחמורך כמוך, וכ"ה גם בתשו' ר"ה גאון שהובאה באוצה"ג בשבת י"ט א', וכ"כ הריטב"א בע"ז ט"ו א', ועמש"כ בזה הריטב"א בסוגיין.

**רנב"י אמר שחיקת סממנין גופה תנאי היא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאיכא דלא גזר שאר רפואות אטו שחיקת סממנין, והריטב"א הק' דסוגיין בכולי' תלמודא דאסרינן לעשות רפואה אפי' לאדם משום שחיקת סממנין, וכ"ש דיש לאסור בזה בבהמה, וכתב דדוקא באדם דחשיב ומפקחין עליו את הגל בשבת, חששו שיבא לידי שחיקת סמנין אפי' בחולה שאין בו סכנה שמא יבא לידי סכנה, אבל בבהמה לא חייש ר' יאשי' שיעשה איסור דאורייתא משום רפואתה, ועד"ז כתבו הרי"ף והרא"ש.

הרי"ף והרא"ש כתבו דכיון דקי"ל כר' יאשי' דלא אסרו שאר רפואות בבהמה משום שחיקת סממנין, לא קי"ל להא דבהמה שאחזה דם דאין מעמידין אותה במים, וגם הברייתא דקורא לה והיא באה, אתיא אף כשהיתה עומדת חוץ לתחום שניהם ולא גזרינן דילמא אתי לאתויי, - אך הריטב"א כתב בשם סה"ת בסימן רל"ז דמודה בזה ר' יאשי, כיון דמוכחא מילתא טפי דהוי לרפואה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**כאן ליבש כאן ליחלב,** התוס' הק' על פירש"י שפירש דליחלב היינו שיקבלו בכיס את החלב דהא ודאי משוי הוא ולכו"ע חייב דהויא מלאכה הצריכה לגופה, ועמש"נ לעיל נ"ב ב' בישוב ד' רש"י, - והאבנ"ז באו"ח סימן נ"ז כתב דנתחדש בדבריהם, דאף בשביתת בהמתו איכא לפטורא דמלאכה שאינה צריכה לגופה, אף דבהמה לאו בת מחשבה היא, והיינו משום דגם בבהמה שייך מלאכת מחשבת שיחשב עלי' האדם.

י"ב אדר א' ע"ט

דף מס' 5

**נ"ג ב' - מאי לבובין א"ר הונא תותרי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שמחברין אותם בקשר שנים שנים שלא יברחו, וכ"כ הערוך בע' תתר א' בפי' בתרא,[[102]](#footnote-103) - והראב"ן בתשו' שבסוה"ס כתב דהא דאין עושין כן אלא לזכרים, הוא משום דהן הולכין בראש הצאן, ומשא"כ ברחלות שהולכות אחת הזכרים, ועיי"ש שכתב עוד, דהא דעושין כן לזכרים הוא כדי שלא יהיו מגיחין זב"ז, ומשא"כ ברחלות דאין מגיחות זב"ז כדרך הזכרים.

**ב** בפי' ר"ח כתב דהם סמרטוטין של רקמה ושל משי שעושין על הבהמה ליפותה, וכ"כ הרי"ף, וס' העתים סימן ר"י, וכ"כ הערוך שם בפי' הב', וכ"כ הרמב"ם בפ"כ משבת הי"ב,[[103]](#footnote-104) - והראב"ד שם השיג ע"ז ממה שאמרו לעיל נ"ב א' דאין פרה יוצאת ברצועה העשוי' לנוי.

והאו"ז בסימן פ"ג אות י"ז כתב לישב, דכל הא דאין יוצאת בהמה ברצועה העשוי' לנוי, הוא משום דאין דרכה בכך, אך בנוי דאורחי' בהכי דעבדי לה לבהמה תדיר לנוי שרי, וזה כדעת רש"י ודעימי', ונתבאר לעיל נ"ב א', וכ"ה הנהר שלום בסימן ש"ה סק"ה בדעת הרמב"ם, וכ"כ המרכה"מ שם, - ולמש"כ רבינו פרחי' דעושין כן כדי שיריחו הזכרים ריחיהם ותיעור להם תאותם, ניחא, דע"כ הו"ל צורך הזכרים עצמם[[104]](#footnote-105)

**ג** הערוך שם כתב בפי' קמא בשם ר"ה גאון דהיינו דעושין לו חבלים וקושרין על רגליו זו מזו כדי שיתקרבו פסיעותיו זו לזו ולא יתרחקו ויבא לידי ריצה, והמאירי כתב דלפי' זה עושין כן כדי שלא תתקלקל מרוצתו.

**ד** בפי' רבינו פרחי' לעיל נ"ב ב' כתב דיש מי שפירש שעושין על לב הזכרים עיקרים כעין רטי' כדי להרגילם לרחלים, ורבינו יצחק פירש דהוא מטלניות ארוגות מצמר הרחלים כדי שיריחו הזכרים ריחיהן ותיעור להם תאוותם.

**עור שקושרין להן תחת זכרותן כדי שלא יעלו על הנקבות,** הרמב"ם בפיהמ"ש החדש כתב דהוא כדי שלא יבעלו "ויוכחשו", וכ"כ בפי' ריבב"ן, ועד"ז כתב בפי' רבינו פרחי' דעושין כן כדי שלא יתישו כוחן של זכרים, וכ"כ בפי' קדמון לעיל נ"ב ב', - ולפ"ז מתפרש הא דאי"ז משוי, דהוא משום דהוי זה לצורך הזכרים עצמם שלא יוכחשו ויתש כחן, וע"כ ל"ד להא דתניא לעיל בע"א דלא תצא הפרה בחסום שבפי' והוי משוי, משום דאי"ז לצורך הפרה עצמה.[[105]](#footnote-106)

**כי אתא רבין אמר ר' יוחנן הלכה כת"ק,** בפירש"י כתב דהיינו כת"ק דמתניתין דשרי בתרוייהו, וכ"כ הריטב"א, אך בד' התוס' מבו' לפי גירסתם דהיינו דהלכה כת"ק דברייתא דיוצאות צרורות לייבש אבל לא לחלב, וכ"כ הרשב"א, ועמש"כ המהרש"א בטעם הא דלא ניח"ל לרש"י לפרש כן.

**לא יצא גמל במטולטלת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהוא רצועה שתחת הזנב, והק' ע"ז דהרי רצועה זו היא קשורה ומחוברת לסרגא, וא"כ אין לאסור בזה משום חשש נפילה, - **ב** בפירש"י בפי' בתרא כתב דהוא מרדעת, וכ"כ הריטב"א דמטולטלת לגמל כמרדעת לחמור, וכ"כ בפי' הר"ן בפי' בתרא. - **ג** בפירש"י בגמ' בד"ה בשלייתה כתב דהוא כר קטן מלא מוכין דנותנין לו תחת הזנב כדי שלא תשחית הרצועה הבשר, לפי שהמשוי שעל גבה כשהגמל יורד מכביד ויורד כלפי צוארה, אלא שהרצועה מעכבתו, וכ"כ בפי' הר"ן בפי' קמא, ועד"ז כתב בפי' ריבב"ן, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ה סי"ג. - **ד** בפי' ר"ח כתב דהוא עשוי כדי שתכנס בו הרוח, וכ"כ בס' העתים סימן רי"א. - **ה** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא מטלית הקשורה בזנב הבהמה לסימן או סגולה לאיזה דבר, ועד"ז כתב בפי' רבינו פרחי' בשם הר"י מיגש דהוא מטלית שקושרין מפני עין רעה, וכתב דהא דלא יצא בזה הוא משום דהויא כמשוי.[[106]](#footnote-107) - **ו** בפי' רבינו פרחי' כתב דיש מי שפירש דהוא מטלית מרוקמת והיא עשוי מצמר ומנוי הגמל הוא, והא דלא יצא בזה הוא משום דמיחזי כאזיל לחינגא. **ז** בפי' רבינו פרחי' כתב בשם הר"י בן פלטוי, דהוא כמו חתיכות נחושת מיופה דתולין על זנב הבהמה, ואסור משום דילמא נפיל ואתי לאתויי.[[107]](#footnote-108)

**לא עקוד ולא רגול,** האו"ז בסימן פ"ג אות ו' הק' דמ"ט אינה יוצאה כן, דמ"ש כאן דילמא אתי לאתויי, אך בפסקי רי"ד בפי' קמא כתב דיש לחוש בזה לדילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ה סי"ז והלבו"ש שם, והביאם המ"ב שם סקמ"ח, ובשעה"צ סקמ"ד, והשפ"א כתב דהא דאסרינן בזה אף במיהדק טובא, הוא משום דמתאמצת הבהמה להתיר הקשר, וע"כ יש לחוש אף במיהדק, - ובפסקי רי"ד בפי' בתרא כתב דהו"ל משוי, וכ"כ הלבוש בסימן ש"ה סי"ד, דכיון דלא ניח"ל בזה והוא מצער אותה, הו"ל משוי, ועמש"כ בזה הראש יוסף.

**אבל יוצא הוא במטולטלת הקשורה בזנבו ובחוטרתו,** מבו' דכל הא דאין יוצא הגמל במטולטלת, הוא משום חשש נפילה, אך מדינא ל"ה משוי, וע"כ כל שהיא קשורה בזנבו וחוטרתו וליכא למיחש לנפילה מותר לצאת בה,[[108]](#footnote-109) וכ"כ המאירי והריא"ז וזהו שכתב רש"י במתניתין דטעמא דממתניתין משום שמא תפול ומייתי לה הוא, - והשפ"א הק', דלפי' קמא דרש"י דהוא רצועה שתחת הזנב, ולפי' בתרא דהוא כר שנותנין תחת הזנב, מ"ט אי"ז משוי, שהרי אינו לא לשמירה ולא לתכשיט, אלא להחזיק המשוי שעליו, או כדי שלא תשחית הרצועה את הבשר בעת שמונח המשוי עליו ומכביד.

ועד"ז קשיא לפי' הב' דרש"י דמטולטלת היא מרדעת, דא"כ מ"ט יוצא בה הגמל, בדליכא חשש נפילה, הרי תנן לעיל נ"ב ב' דחמור יוצא במרדעת, ופירש"י דאמרי אינשי דחמרא אפי' בתקופת תמוז קריר לי', והגר"א בסימן ש"ה ס"ז דקדק מזה דרק חמור יוצא במרדעת, אך שאר בהמות אין יוצאות במרדעת, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ז והסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ הטוש"ע שם, - והראש יוסף כתב דצ"ל לדעות אלו דהא דתנן לעיל דחמור יוצא במרדעת, הוא לאשמועינן דאף חמור לא הותר לצאת במרדעת אלא כשהיא קשורה בו מער"ש.

וביותר קשיא במש"כ רבינו פרחי' בשם הר"י מיגש דהא דלא יצא הגמל במטולטלת הוא משום דהוי כמשוי,[[109]](#footnote-110) וכתב דיש מי שפירש דהוא משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, וצע"ג דא"כ מ"ט הוא יוצא במטולטלת הקשורה בזנבו ובחוטרתו.

**מיתיבי עקוד ב' ידים ושתי רגלים וכו' וכו', אלא הוא דאמר כי האי תנא וכו',** המאירי כתב בשם קצת מפרשים דהיינו דפליגי תנאי בזה, ולהך תנא לא אסרו אלא בעקוד עקידת יד ורגל, אך קשירת ב' ידיו או ב' רגליו מותר, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ג אות ז', וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ה סקמ"ח, ועיי"ש בשעה"צ סקמ"ה.[[110]](#footnote-111)

והשעה"צ בסימן ש"ה סקמ"ד הק', דלמש"כ הגר"ז והלבו"ש דטעם האיסור בעקוד הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, א"כ מ"ט שרי כשקושר ב' ידי', וכתב דאפשר דשם יותר מהדק שפיר.[[111]](#footnote-112)

**אילימא כלאים דאדם וכו',** התוס' כתבו דאף דלא נאסר להנהיג בכלים אלא כשמושך שום דבר, מיירי הכא כשמושכין שום דבר, וכ"ה מבו' בפירש"י ד"ה אי נמי, א"נ דחשיב משיכה מה שנושאים שניהם את החבלים, והרא"ש בסימן ה' והריטב"א הביאו כן מירושלמי, דנשיאת החבל חשיב כמושכין דבר, ונתחדש בזה, דאף דאין בחבל זה משום הוצאה, משום דהו"ל כמלבוש ותכשיט דידהו, מ"מ סגי בזה לאיסורא דמלאכה בכלאים.[[112]](#footnote-113)

והריטב"א כתב דלפי' בתרא דנשיאת החבל חשיב כמושכין דבר, הא דלא נאסר בלא כריכה, אע"ג דשניהם נושאים את החבלים, הוא משום דלא חשיבא יחדיו כשאין הקשור ביניהם בשניהם, - ובהך מילתא אם נאסר הנהגה בכלאים כשאינם קשורים יחד, פליגי רבינו אפרים ורבינו יואל בראבי"ה סימן קצ"ג, והביאם הרא"ש בהל' כלאים סימן ז', והשו"ע ביו"ד סימן רח"צ סי"א, ועמש"כ בזה הגר"א שם סקכ"ז.

**ובלבד שלא יצא חבל מתחת ידו טפח,** בפירש"י כתב דהוא משום דדמי כמי שנושאה בידו ולא מתחזיא שהיא מאפסר הגמלים, - ולא נתפרש לן, דמ"ט היכא דהוא מאפסר הגמלים ליכא איסור בנשיאת החבל ע"י האדם, הרי אף דגם בלא נשיאתו היתה הבהמה מוליכתו, מ"מ הו"ל כשנים שעשו וזה יכול וזה יכול, דה"ז אסור מדרבנן, וגם לכאו' לא חשיב כלל כשנים שעשו, שהרי בפועל נעשה הוצאת חלק החבל שבידו לרה"ר, רק על ידו,[[113]](#footnote-114) - ושמא כיון דהחבל משמש את הבהמה וטפל לה, ע"כ חשיב דמקומו הוא במקום שהבהמה שם, ולא חשיב כלל דהאדם נושא את החבל, דאף שבפועל הוא מוליכו ממקום למקום, לא חשיב כהוצאה והעברה, כיון דחשיב שהוא במקום שהבהמה שם.[[114]](#footnote-115)

**ובלבד שיגבי' מן הקרקע טפח וכו' בחבלא דביני ביני,** בפירש"י כתב דהוא כדי שתראה הבהמה נמשכת בו, דאל"כ לא מיחזי כנטירותא דבהמה אלא כמשוי בעלמא, שאין נראה שאוחז ראשה בידו, - והתהל"ד בסימן ש"ה סק"א הוכיח מזה בדעת רש"י דכל הא דחבל לשמירה ל"ה משוי, הוא רק כשאוחזו בידו, וכל שאינו אוחזו בידו הוי משוי, אף דכשתרצה הבמהה לברוח בידו לתפסה בו, וע"כ כל שאינו נראה שאוחז ראשה בידו, לא מיחזי כנטירותא דבהמה אלא כמשוי בעלמא, ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' לעיל נ"ב א' ד"ה או יוצאין דדבר המשמש לשמירה ל"ה משוי אף כשאינו אוחז ראשו בידו, אלא דכשתרצה הבהמה לברוח יתפסנה בו, צ"ל דהא דצריך שיגבי' מן הקרקע טפח, הוא כדי שיהא נראה שהוא קשור בבהמה, דאל"כ מיחזי דאין החבל שבידו קשור בבהמה, וכ"כ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה.[[115]](#footnote-116)

**ולא בסולם וכו',** בפירש"י כתב דהא דאינה יוצאת בכל הני, הוא משום דחייס עלייהו ואי נפלי אתי לאתויי, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בסו"ד דכל מה שנאסר הוא משום דדומה למשוי, והשעה"צ בסימן ש"ה סקמ"ט עמד בפלוגתא זו, והמאירי כתב דכל אלו מפני שנפילתן מצוי' ויחוס עליהן, וי"מ בכולם משום משוי, ועמש"נ בזה להלן.

**מ"ט כדאמרן,** גירסת התוס' דמ"ט דילמא נפיל ואתי לאתויי, והק' דלעיל אוקימנא לה בקשורה, אלא שאינה קשורה מער"ש, ועמש"כ הריטב"א והשיטה להר"נ בישוב גירסא זו.

**ולא בזוג וכו', משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא,** התוס' עמדו בזה, דמ"ט לא אסרו אלא משום ה"ט, ואי"ז משוי גמור, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דדבר העשוי לנוי הו"ל משוי, כמו שאמרו לעיל נ"ב א' דאין הפרה יוצאת ברצועה שבין קרני' העשוי' לנוי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהזוג בטל אגב אפסר, וע"כ ל"ה משוי, - **ב** הריטב"א כתב דלדעת רש"י דבהמה יוצאת בנוי שדרכה בכך, ניחא, דהכא מיירי כשדרכו בכך, וע"כ ל"ה משוי, וכ"כ הרשב"א לעיל בע"א, וכ"כ הנהר שלום בסימן ש"ה סק"ה בדעת הרמב"ם, - **ג** הרשב"א לעיל שם כתב דלרבותא נקט לה"ט, דאפי' את"ל דלנוי מותר הכא אסור, ועד"ז כתב הסה"ת בסימן רל"ז,[[116]](#footnote-117) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובשיטה להר"נ דיש לאסור גם משום דמשוי הוא, א"נ משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, - **ד** הסה"ת שם כתב לפרש עוד, דכיון דזוטר ל"ה משוי, וצ"ב,[[117]](#footnote-118) - **ה** התורי"ד כתב דהוא משום דדרך הבהמה לצאת בחול בזוג, מפני שהיא מתנהגת לקשקוש הזוג וא"צ בעלים להנהיגה, וכיון דצורך הבהמה בכך לא חשיב משוי,[[118]](#footnote-119) - **ו** הריא"ז ה"ג דין א' כתב דעיקר הא דאין הבהמה יוצאת בדבר העשוי לנוי, הוא משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, עיי"ש.

הסה"ת שם כתב דאף תרנגול אסור לצאת לרה"ר בזוג פקוק כמו בהמה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והשה"ג בסוגיין כתב דלדעת התוס' דהא דאסור לצאת בזוג הוא רק משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, אין לאסור בתרנגולים וכלבים וחתולים ועופות דאין דרכן בכך, והסמ"ג שאסר בזה הוא לטעמי' דס"ל דיש בזה גם משום משוי, והביאו המג"א בסימן ש"ה סק"ו, וכתב דהיכא דאין קשור באפסר אף לדעת התוס' הוי משוי ויש לאסור אף בכלבים וכו', - אך הא"ז שם סק"ד כתב דבל' הסה"ת מבו' דגם בתרנגולים שייך טעם דאזיל לחינגא, וכ"כ הא"ר שם סק"ט לדקדק גם מל' המרדכי בסימן של"ה, וכתב דהכל לפי המקום, והגר"ז שם סי"ד נקט עפי"ז דגם בכלבים וחתולים ועופות איכא לה"ט דאזיל לחינגא.

\*בפי' רבינו פרחי' ובפי' קדמון פירשו למה שאמרו דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, דהוא לפרש להא דתנן לא בזוג אע"פ שהוא פקוק, דהוא משום דכל שאינו פקוק מיחזי כמאן דאזיל לחינגא, אך כל שהוא פקוק ואינו משמיע קול ל"ה כמאן דאזיל לחינגא, והא דאינה יוצאה בו הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, - ובדבריהם לעיל נ"ג א' מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום דהוי משוי, וכתבו דכשאינו פקוק דיש לו קול הוי נוי ואינו משוי, אך כשהוא פקוק הוי משוי, ובפי' קדמון שם כתב דיש לאסור גם משום דילמא נפיל ואתי לאתויי.

**ולא בסולם שבצוארו, וכו' להיכא דאית לי' מכה דלא הדר חייך לי',** בפירש"י כתב דקושרין דפין בצוארו, וחשובין הם יותר מקשישין שע"ג השבר, ואי נפלו חייס עלייהו ומייתי להו בשגגה, וכ"כ המאירי, וכתב לפרש עוד, דשאני קשקשין שע"ג השבר דמתוך שהם נקשרים על השבר עצמו אין נפילתם מצוי'.

ובפי' רבינו פרחי' ופי' קדמון כתבו דטעם האיסור בזה הוא משום דהוי משוי, וזה כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, - והפי' קדמון כתב דל"ד לקשקשין שע"ג השבר, לפי שאלו אינם על המכה כלל, ועד"ז כתב הר"י מלוניל בפי' בתרא דכיון דהסולם הוא שלא במקום השבר מיחזי כמשוי, ומשא"כ בקשקשין שהן נקשרין ע"ג השבר עצמו ולא מיחזי כמשוי, וכ"כ המאירי בסו"ד.

**ולא ברצועה שברגלו, דעבדי לי' לגיזרא,** בפירש"י כתב דעושין כן לבהמה שפסיעותי' קצרים ומכה רגלי' זב"ז, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא עור שקושרין ברגלו אם נסדקה פרסתו כדי שתעלה ארוכה, וצ"ע לפ"ז דמ"ט הו"ל כמשוי, כמו שפירש הרמב"ם שם לטעם האיסור בכל הני דמתניתין, ומ"ש מהא דיוצאה הבהמה באגד שע"ג המכה וקשקשין שע"ג השבר.[[119]](#footnote-120)

**ואין התרנגולים יוצאין בחוטין, דעבדי להו לסימנא כ"ה דלא ליחלפו,** הראבי"ה בסימן רי"א כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דהוי כמשוי, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' ובפי' קדמון, וזה כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, אך לדעת רש"י אי"ז משוי, ולא אסרינן בזה הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ המאירי,[[120]](#footnote-121) - ויש להסתפק בדעת רש"י אם ס"ל דגם צורך זה שלא יתחלפו התרנגולים מהני לחשבו כתכשיט ומלבוש ואי"ז משוי, או דהוא משום דדרכן לצאת בכך אף בחול, ודמי להא דיוצא העבד בחותם שעשה לו רבו, שכתב האו"ז בסימן פ"ד אות ג' דהוא משום דיוצא בו כל ימות השבוע.[[121]](#footnote-122)

\*הערוה"ש בסימן ש"ה ס"ה כתב דטבעת שנותנין על צואר הכלב לסימן שיש לו בעלים, דאם אין לו טבעת סימן הוא שאין לו בעלים והורגין אותו, אסור לצאת בו, וכתב ללמוד כן מהא דאין התרנגולים יוצאין בחוטין, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דאין התרנגולים יוצאין בחוטין הוא משום דהוי כמשוי, אך לדעת רש"י דהוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, שפיר יש להתיר לכלב לצאת בטבעת זו.[[122]](#footnote-123)

**ולא ברצועה, דעבדי לי' כ"ה דלא ליתברו מאני,** לדעת רש"י והמאירי דכל הני דמתניתין ל"ה משוי, ואין איסורם אלא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי, צ"ע דמ"ט רצועה זו העשוי' כדי שלא ישברו את הכלים ל"ה משוי, ומ"ש מהא דתניא לעיל נ"ג א' דלא תצא פרה בחסום שבפי', ופירש"י שם דהוא משום דלאו שמירת גופה אלא משוי,[[123]](#footnote-124) - וצ"ל כמש"נ לעיל שם ממשמעות ל' רש"י, דכל הא דהו"ל כמשוי הוא משום דאינו ניתן עלי' בקביעות, אך הכא דניתנת הרצועה על רגלי התרנגולים בקביעות, ל"ה משוי, - וי"ל דזהו גם מה שאמרו לעיל נ"ג ב' דיוצאין הזכרים בעור שקושרין להן כדי שלא יעלו על הנקבות, אף אי נימא דאי"ז לצורך הזכרים עצמן, אלא לצורך הנקבות.

אך הנה לעיל שם נתבאר מד' הרמב"ם בפיהמ"ש דכל הא דיוצאין הזכרים בעור זה, הוא משום דהוא צורך הזכרים עצמן שלא יבעלו ויוכחשו, והוא צורך הזכרים עצמן, אך אלמלי כן הו"ל כמשוי, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל הכא דרצועה העשוי' כדי שלא ישברו את הכלים הו"ל כמשוי.

הסה"ת בסימנים בסימן רל"ז כתב דאין התרנגולים יוצאין ברצועה שעושין להן כדי שלא יברחו, וגם לא ישליכו צרורות בלכתם, והובא בסמ"ג לאוין ס"ה, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י דהא דאין יוצאין ברצועה הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, וה"ט שייך גם ברצועה שעושין להן כדי שלא יברחו, אך לדעת הרמב"ם דהא דאין יוצאין ברצועה הוא משום דהוי משוי, לכאו' רצועה שעושין כדי שלא יברחו דהיא משמשת לשמירתם, ל"ה משוי,[[124]](#footnote-125) וכן נקט החיי אדם בכלל נ"ז ס"ח, והביאו המ"ב שם סקנ"ה, וכתב דכ"כ בתשו' מאמר מרדכי, ובשעה"צ שם כתב דלדעת רש"י אפשר דיש לאסור בזה, משום החשש דדילמא נפיל ואתי לאתויי.

**ואין הזכרים יוצאין בעגלה, כי היכי דלא לחמטן אלייתי',** בפירש"י במתניתין פירש דעושין לו עגלה מתגלגלת אחריו כשהוא הולך והזנב קשור עלי', דאל"כ הוא נשרט ונשחת כשהוא נגרר לארץ, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש.

והנה בד' הטוש"ע בסימן ש"א סכ"ב וסכ"ח מבו' דדבר הניתן ע"ג המכה ומועיל שלא תסרט המכה הוי כמשוי, והמ"ב שם סקע"ז וס"ק ק"ח כתב דדעת כמה פוסקים דאף דאי"ז מרפא ל"ה משוי,[[125]](#footnote-126) ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רש"י והרמב"ם הכא אם הא דאין יוצאין בעגלה הוא משום דילמא נפיל או משום דדמי למשוי.[[126]](#footnote-127)

אך הנה הגר"א שם סכ"ב כתב בדעת הרמב"ם דאגד המועיל שלא תסרט המכה ל"ה משוי, וכ"כ השעה"צ שם סקפ"ה בשם הנהר שלום, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא לדעת הרמב"ם הו"ל כמשוי, ושמא י"ל דכיון דהעגלה עומדת לעצמה ואינה נכרכת על גוף הבהמה, ע"כ היא נראית טפי כמשוי.

**ואין הרחלים יוצאות חנונות, וכו' ומביאין קיסם ומניחין לה בחוטמה כדי שתתעטש ויפלו דרני ראשה,** לדעת הרמב"ם דכל הני דמתניתין הו"ל כמשוי, צ"ע דמ"ט קיסם זה חשיב כמשוי, אף דהוי צורך הרחלים, - וצ"ל דכיון דאין קיסם זה עצמו מועיל לפלוט את התולעים אלא הוי זה גרמא בעלמא, דעי"ז היא מתעטשת ונופלים התולעים, ע"כ הו"ל כמשוי.

**משעה שגוזזין וכו', א"כ עשיתה מר עוקבא וכו', בשעה שכורעת לילד וכו', א"כ עשיתה ילתא,** בפירש"י פירש דהא דפריך דעשיתה מר עוקבא, היינו דנהגת ברחל זו דרך חשיבותו של מר עוקבא, וכי דרך חשיבותה לכך, ועד"ז כתב הערוך בע' עדק דרק למר עוקבא שהוא עשיר עושין דבר יקר זה ולא לבהמה,[[127]](#footnote-128) - והמאירי כתב דאף אותם בנ"א הנוהגין לעשות כן בקצת רחלות מצד חולשתן, אסור להניחן לצאת עמהן, שדברים אלו אין דרכם בכך, שאף בבנ"א אין דרך בזה אלא בעשירים ומעונגים, והלכך ה"ה משוי.

**ולא פרה בעור הקופר דעבדי לה כי היכי דלא למציוה יאלי,** בסה"ת בסימן רל"ו מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום דהו"ל משוי, ונתבאר להלן,[[128]](#footnote-129) וזה כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, אך לדעת רש"י במתניתין אי"ז משוי, והא דלא תצא בזה הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בדין יציאת עזים צרורות לחלב, דדעת רש"י דהוא לשמור חלבן שלא יטפטף לארץ, ואף דאי"ז לצורך גוף הבהמה אלא לצורך החלב ל"ה משוי, ואף ר' יהודה דאסר הוא משום דדילמא נפיל ואתי לאתויי, או משום דהוי זה משוי שטוענת את החלב בכיס, וה"נ הכא כיון דנותנין את עור הקופר כדי שלא יינקוה שרצים ויאבד החלב, ל"ה זה משוי, - אך דעת התוס' לעיל נ"ג ב' בשם ר"י דהם צרורות כדי שלא יסרטו דדיהן, אך כל שהן צרורות לצורך החלב הו"ל משוי, כיון דאי"ז לצורך גוף הבהמה, וע"כ ה"נ הכא דעור הקופר הוא לצורך החלב הו"ל משוי.

אך צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, שפירש בפיהמ"ש להא דעזים צרורות לחלב, דהיינו דהם צרורות בשביל שיתקבץ חלבן ולא יזוב כדי שיחלוב מהן חלב הרבה, וכ"כ הרמב"ם בפ"כ משבת הי"ב, ואפ"ה לדעת ת"ק אי"ז משוי, וא"כ מ"ט לכו"ע אינה יוצאת בעור הקופר, אף דהוא משמש לצורך החלב שלא יינקוהו ממנה.

הסה"ת בסימן רל"ו כתב דאסור לתת לעגל בשבת זמם בחוטמו ויש בו יתידות דקות שלא יינק הפרה אמו במרעה, והוי משוי, ולמד לזה מהא דלא תצא פרה בעור הקופר, והרי דאף בפרה עצמה אסור ליתן דבר המונע שלא יינקוה, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והאו"ז בסימן פ"ג אות ט"ו, ובשו"ע סימן ש"ה סי"ז, - ולכאו' הי' נראה לדעתו דלעולם לא הותר ליתן אלא דבר המועיל לגוף הבהמה, ולפ"ז גם הא דאין התרנגולים יוצאין ברצועה שברגליהן, הוא מטעם משוי, וכדעת הרמב"ם.[[129]](#footnote-130)

אך הנה בד' המ"ב שם סקנ"ג ובשעה"צ שם סק"נ מבו' דהא דאין התרנגולים יוצאין ברצועה שברגליהן הוא משום דילמא נפיל, ול"ה משוי, ואפ"ה הזמם שבפי העגל הוי כמשוי, והמ"ב שם סקנ"ו כתב דהוא משום דדמי לחסום שבפי הפרה דהוי משוי, וצ"ע דמ"ש זמם שבפי העגל כדי שלא יינק דהוי משוי, מרצועות שברגלי התרנגולים כדי שלא ישברו כלים דל"ה משוי, - וצ"ל כמש"נ לעיל דשאני רצועות שברגלי התרנגולים שהם ניתנים עליהן בקביעות וע"כ ל"ה משוי, אף דאינם לצורך התרנגולים עצמן, ומשא"כ בזמם דאינו ניתן על העגל בקביעות, ורק כשהולך למרעה נותנין עליו את הזמם שלא יינק מן הפרה.[[130]](#footnote-131)

י"ג אדר א' ע"ט

דף מס' 6

**נ"ז א' -** ?בעיקר היתר היציאה במלבוש, עי' מהרשד"ם או"ח סימן ד' דמבו' דהוא משום דלא חזינן לה כמעשה מלאכה, אלא כלבישה, ויש שאמרו לדמותו לברירה דרך אכילה, ועפי"ז דן להתיר כן גם באהל, אך שמא י"ל דס"ל דההיתר הוא משום דה"ז כגופו, וע"כ הי' בדין דלא יהא בזה איסור אהל, דליכא איסור אהל בגוף האדם, וצ"ע.

והקרית ספר ברפי"ט משבת כתב, כל כלי המלחמה שהן דרך מלבוש ככובע אם יצא בהן בשבת פטור דכל דרך מלבוש לא הוי משוי דלא גמרי' ממשכן אלא הוצאה דלאו דרך מלבוש, עכ"ל, ועמש"כ הלבוש בסימן ש"א ס"ז דהוא משום שלא ציותה תורה לילך ערום, וגם אי"ז דרך משא.

**לא תצא אשה וכו',** האלי' רבה בסימן ש"א סקל"ה כתב דכל האסורין לצאת משום חשש דאתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, אם שכח ויצא בהן לרה"ר, א"צ להסירן ברה"ר, אלא מהלך בהן עד שיגיע לביתו, והביאו הפמ"ג באש"א שם סקכ"ה, והמ"ב שם סקס"א, וצ"ע.

**לא בחוטי צמר וכו',** בגמ' מפרשינן דהוא משום דדילמא מיתרמי לה טבילה של מצוה ושריא להו ואתי לאתויינהו ד' אמות ברה"ר, והתוס' הק' דמה"ט תהא אשה אסורה לצאת בטלית, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דאין לגזור בדברים שהם עיקר מלבוש, דאפי' בחול אין דרך ללכת כלל ממקומו עד שילבישם, ורק בדברים קטנים יש לחוש, משום שאינו מקפיד אם אינם עליו, ורגילות הוא בחול כשמתירן פעמים נושאן בידו עד ביתו, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' והסה"ת בסימן רל"ט, ועד"ז כתב הריטב"א.[[131]](#footnote-132)

**ב** הרמב"ן כתב דלא גזרו אלא בתכשיטין קטנים וכיו"ב שאין אדם מרגיש בהן כל שעה, אך בדברים גדולים מותר, וכ"כ הרשב"א והמאירי והר"ן.

**ג** התורי"ד כתב דהא דלא תצא בחוטי צמר וכו', הוא משום דאחר שתתירם בשעת טבילה, שוב אינה רשאית לקלע בהם שערה בשבת, וע"כ חיישינן שתבא להעבירם ד' אמות ברה"ר, ולפ"ז ניחא דבטלית ושאר מלבושים ליכא למיחש, ועד"ז כתב האו"ז בסימן פ"ד אות א' בדרך בתרא,[[132]](#footnote-133) - ועיי"ש שכתב עוד, דלא חיישינן רק בחוטי צמר וכו', משום שאינו נוח לה לישב שם במקום שטבלה ולגדל שערותי', וע"כ יש לחוש שמא תבא להעבירם ד' אמות ברה"ר ולאו אדעתה, אך שאר בגדי' ודאי אינה זזה עד שלובשתם וחוגרת אזור מתני', וליכא למיחש למידי, ועד"ז ובע"א קצת כתב המאירי, עיי"ש.

**ד** היראים בסימן ער"ד כתב דהא דגזרו בחוטי צמר וכו', הוא משום דחיישינן שתרפה אותם לצורך טבילה, ותבא להעבירם ד' אמות ברה"ר בעודם מרופים, שאינם דרך תכשיט אא"כ מהודקים, אך לא חיישינן שתבא להעבירם מופשטים, דבזה לא טעו אינשי, וע"כ לא אסרו אלא בדברים שדרכן לטבול בהם בהרפאה, ודכל שהם מרופין אינם דרך תכשיט, אך במלבושים ליכא למיחש.[[133]](#footnote-134)

הארחות חיים בסימן רס"א כתב דאיכא מ"ד דכל מה שחששו שתתירן לצורך טבילה ותבא להעבירם ד' אמות ברה"ר, הוא רק במקומות שטובלין בנהר, אבל במקומות שטובלות במקואות שבתוך הבתים לית לן בה, - אך למש"כ התוס' דחששו משום דפעמים שנושאן בידו "עד ביתו", יש לאסור אף בכה"ג,[[134]](#footnote-135) וכ"נ מד' הטוש"ע בסימן ש"ג שהביאו להא דאסור לצאת בדברים החוצצין בטבילה, אף שהדרך לטבול במקואות שבתוך הבתים, וכן נקטו הפוסקים שם.[[135]](#footnote-136)

בפי' רבינו פרחי' מבו' דלא גזרו באותן שחוצצין בטבילה, רק בנשים, וכ"כ הראש יוסף דבאנשים לא גזרו, משום דלא שכיח בהו טבילה אף בזמן התלמוד שטבלו לזיבה ולטומאת מגע בטהרות, ולא גזרו אלא באשה דשכיח נדה וזיבה דטובלת לבעלה ולפעמים חל בשבת, וכ"כ בפמ"ג במש"ז סימן ש"ג סק"ב וסק"ה,[[136]](#footnote-137) וכ"כ העצי אלמוגים בסימן קס"א סק"ד,[[137]](#footnote-138) - ובס' תורת רפאל להגר"ר שפירא הל' שבת סימן ט"ו תמה ע"ז ממש"כ בפירש"י לקמן ס"ה א' ד"ה ואפילו דגזרו אף בקטנות משום דצריכות טבילה לטומאת מגע, וא"כ ה"נ יש לגזור אף באנשים,[[138]](#footnote-139) וכן נקט בחי' המהר"ל בע"ב דגזרו אף באנשים, עי"ש.

הריטב"א הק' דמ"ט אסרו משום דילמא מתרמיא לה טבילה של מצוה וכו', הרי הוי גזירה לגזירה, דגזירה דשבת זו דליכא טבילה אטו שבת דאיכא טבילה, ושבת דאיכא טבילה נמי דילמא שריא להו ומינשיא ואתי לאתויינהו ברה"ר, ועוד שאסרו אף לצאת בהן לחצר גזירה משום רה"ר,[[139]](#footnote-140) והו"ל ג' גזירות, וכתב דכולה חדא גזירה היא, דא"א לחלק בין שבת לשבת, ואם תצא בהן לחצר, מיד יוצאת לרה"ר, וכ"כ התוס' הרא"ש.

התוס' כתבו דדוקא בדברים שרגילות להסירן כדי להראותן או משום חציצה או משום קפידא, גזרו שלא לצאת, דשמא כשיסיר ישכח שהוא שבת ואתי לאתויי, אך בדברים שמותר לצאת בהן, מותר להתירן ברה"ר, דליכא למיחש למידי, דאם יהא זכור שבת בשעת ההתרה לא אתי לאתויי, ואם לא יהא זכור שבת אפי' נאסר להתיר ולהסיר לא יועיל, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והרשב"א, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ט.

אך הרמב"ן כתב דמה שאמרו לקמן דמותר להתיר חגורה ולחגור בה ברה"ר, הוא משום דבדברים גדולים לא חששו שמא ישכח ויעבירם ד' אמות ברה"ר, וכ"כ המאירי,[[140]](#footnote-141) ומבו' דבדברים קטנים שחששו שמא ישכח ויעבירם, אסור להתירן ברה"ר, ועד"ז מבו' גם בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן ס"א א', וצ"ע.

**לא בחוטי צמר ולא בחוטי פשתן ולא ברצועות שבראשה,** בפירש"י כתב דהיא קולעת בהן שערה, אך התוס' כתבו דאין לאסור בחוטין הנתונין בקליעת השער, דאין לחוש שתבא להתירם לצורך טבילה, דכ"ה דיש איסור בעשיית קליעה, ה"נ יש איסור בסתירת קליעה, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והרמב"ן וש"ר.

והאו"ז בסימן פ"ד אות א' כתב בדעת רש"י, דכיון דקי"ל כרבנן דהגודלת אינו אלא משום שבות, י"ל דסתירת קליעתה שלא ע"מ לגדל מותרת לכתחילה, דלא אסרו סותר שלא ע"מ לבנות, אלא כשסותר בנין גמור שהוא מלאכה דאורייתא, אבל בכה"ג מותר אפי' מדרבנן, או עכ"פ ה"ז מותר לצורך מצוה, ועמש"כ הב"ח בסימן ש"ג והט"ז שם סק"א והגר"א שם לישב ד' רש"י בע"א, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"א.

ובדעת התוס' ודעימייהו שנקטו דיש לאסור בזה, ובל' הרמב"ן וש"ר מבו' דלמ"ד דהגודלת חייבת חטאת, אף בסתירת הגדילה איכא חיוב חטאת, מבו' בד' הריטב"א דהוא משום דהתרת הקליעה הויא סותר ע"מ לבנות, והיינו דכיון שדעתה לחזור ולקלוע שערותי', הו"ל כסותר ע"מ לבנות, ובדעת האו"ז דס"ל דהו"ל כסותר שלא ע"מ לבנות, פשוט דהוא משום דלא חשיב כסותר ע"מ לבנות, אלא כשסתירתו היא לצורך הבנין, אך הכא אף שדעתה לחזור ולקלוע שערה, הרי אין התרת השער כדי לקלוע,[[141]](#footnote-142) - ובחי' הר"מ קזיס כתב דהוא משום דהכא הויא הסתירה לצורך הטבילה ואי"ז קלקול, ובכה"ג חייב אף בסותר שלא ע"מ לבנות, דכל הא דסותר שלא ע"מ לבנות פטור, הוא משום דהו"ל מקלקל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ולא תטבול בהן עד שתרפם,** בפירש"י כתב דלא תטבול עד שתתירם קצת שיהיו רפויין ויכנסו המים ביניהם לשער, והרא"ש בסימן א' הוכיח מזה דאיירי בחוטין שעל שערותי', דמועיל בהן רפיון שלא יהיו מהודקין על ראשה, דאם איירי בחוטין שבתוך קליעותי', אין מועיל בהן רפיון כ"כ, כיון דאין המים נכנסין בתוך הקליעה עד שתסתור אותן לגמרי, והב"ח בסימן ש"ג כתב דלדעת רש"י הא דתרפם היינו שתרפה קצת הקליעה בשבת ותוציא החוט מתוך הקליעה, והפמ"ג שם במש"ז סק"א כתב דאי"ז מתישב בל' רש"י שלפנינו, דמבו' להדיא דמניח החוטין שם, ואינם חוצצין משום דהמים נכנסין ביניהם לשער.

\*הרמ"א ביו"ד סימן קצ"ח ס"א כתב דלכתחילה לא תטבול אפי' בדברים שאינם חוצצין גזירה אטו דברים החוצצין, והוא מהגה' שערי דורא הל' נדה סימן י"ב, והסד"ט שם סק"ו הוכיח מד' הב"י שם דלא ס"ל כן,[[142]](#footnote-143) וכתב דמדינא דגמ' ודאי דמותר לטבול, כדתנן הכא דלא תטבול בהם עד שתרפם, והרי דרפיון מהני אפי' לכתחילה, אלא הוא מחומרות האחרונים וזהירות בעלמא, - והראש יוסף לקמן בע"ב הק' במה שאמרו בסוגיין דכל שהוא אריג לא גזרו, שהרי לכתחילה צריך להסירם ואתי לאתויי ד' אמות, וכתב דדוחק לומר דעכשיו החמירו ובימי הש"ס לא החמירו,[[143]](#footnote-144) ועיי"ש מש"כ בזה.

**ולא בטוטפת ולא בסרביטין,** בפירש"י כתב דהוא משום דחיישינן דילמא שלפא ומחויא לחברתה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, - אך הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ו כתב דהא דאינה יוצאת בהן הוא משום דחיישינן שמא יפולו ותביאם בידה,[[144]](#footnote-145) וכ"כ בפי' רבינו פרחי'.

**בזמן שאין תפורין,** בפירש"י כתב דהיינו בזמן שאין תפורין עם השבכה, דכל שהן תפורין עם השבכה ליכא למיחש לאחוויי, שאינה נוטלת השבכה מראשה ברשות הרבים שתגלה כל שערה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש החדש ובפי"ט משבת ה"י, וכ"כ הראב"ד בפי"ט משבת ה"ו.

אך הרמב"ם שם ה"ו כתב דלא בציץ וכו' ולא בלחיים וכו' בזמן שאינן תפורין זב"ז, והמ"מ שם כתב בדעתו דמפרש להא דתנן בזמן שאינן תפורין, דהיינו בזמן שאינן תפורין זב"ז, וכתב דאזיל לטעמי' דהא דלא תצא בהן הוא משום חשש נפילה, וכל שהן תפורין זב"ז תו מהדקי אהדדי ולא נפלו, וכ"כ הראש יוסף לקמן בע"ב, אך המרכה"מ שם כתב לפרש לדבריו בע"א, עיי"ש, (והוא מתישב עם ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש למשנתינו כפירש"י וש"ר.

האו"ז בסימן פ"ד אות ב' הק', דמ"ט מותר לצאת בטוטפת וסרביטין בזמן שהן תפורין לשבכה, הרי אכתי יש לחוש דילמא שלפא ומחויא, שהרי יש לה כבול למטה מן השבכה.

והאו"ז שם כתב עוד, דכיון דהא דמותר לצאת בהן בזמן שהן תפורין הוא משום שאינה מגלה ראשה ברה"ר, א"כ בתולה שאינה חוששת על גילוי הראש, אע"פ שמחובר לשבכה אסור לצאת בו, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ג ס"ב, והתו"ש שם סק"ח הק', דא"כ הי' לנו לאסור אף בנשואות משום לא פלוג, וכמו שמצינו בסימן ש"א ס"ט דבתכשיט הראוי לאיש ולאשה אסור אף האיש לצאת בו משום דלא פלוג,[[145]](#footnote-146) ובס' גנזי חיים שם הק' עוד ממש"כ הט"ז שם סק"ב דאף זקנות אסורות לצאת בדברים האסורין משום חציצה.[[146]](#footnote-147)

ובס' גנזי חיים שם כתב להוכיח מד' התוס' לקמן נ"ט ב' ד"ה נזמי האף דס"ל דאין לחלק כן, עיי"ש, ורמז לזה המג"א שם סקט"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו, ובטעמא דמילתא צ"ל כמש"כ הערוה"ש שם ס"ו דאף לקולא אמרינן דלא פלוג רבנן, - ולדעת הרמב"ם דהא דאסור לצאת בהן הוא משום חשש נפילה, וכל שהן תפורין ליכא למיחש לנפילה, ודאי דמותרת אף בתולה לצאת בהן כשהן תפורין.

בספר הישר לר"ת סימן ר"ד כתב דלא גזרו משום דילמא שלפא ומחויא, אלא באשה, אבל באיש שרי, דלא שייך שליף ומחוי באיש שאין דעתו קלה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ס"ב א' ד"ה וחילופיהן בשם ר"ת, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בשם ר"ש הנגיד, והבעה"מ לקמן נ"ט ב',[[147]](#footnote-148) וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ד, והסה"ת בסימן רל"ט, - אך הרא"ש בסימן י' כתב בדעת רש"י, לקמן ס"ב א' ד"ה אמר עולא, וס"ז א' ד"ה בני מלכים דאף באיש גזרו דילמא שליף ומחוי, וכ"כ בס' ההשלמה וס' המאורות לקמן נ"ט ב', וכ"כ בפסקי רי"ד לקמן ס"א ב', ובפסקי ריא"ז ה"א דין ט', וכן צידד המאירי בסוגיין, ויתבאר עוד בזה בעזה"י בכ"ד בפירקין.

**ולא בכבול לרה"ר,** בפירש"י כתב דכל הנזכרים למעלה אסורין אף לחצר, ומבו' דאף באותם האסורין משום חשש טבילה, אסור לצאת בהן אף לחצר, וכ"כ בפירש"י לקמן ס"ד ב' ד"ה כל שאסרו, וכ"ה מבו' בתו"ד הריטב"א בסוגיין, - אך הסה"ת בסו"ס רל"ט נסתפק בזה, דלא מצינו שאסרו לצאת לחצר ולכרמלית, אלא בתכשיטין, והובא בסמ"ג לאוין ס"ה.[[148]](#footnote-149)

ט"ו אדר א' ע"ט

דף מס' 7

**נ"ז א' - ולא בכבול לרה"ר,** בפירש"י כתב דכל הנזכרים למעלה אסורין אף בחצר וכו' דגגזרו בהם שלא תתקשט בהם בשבת "כלל", ומשמע דהן אסורין אף בבית, והראשונים נחלקו בזה, ויתבאר בעזה"י לקמן ס"ד ב'.

**ולא בנזמים ולא בטבעת שאין עלי' חותם,** בפירש"י ד"ה ואם יצאה כתב דהא דלא תצא בנזמים ובטבעת, הוא משום דילמא שלפא ומחויא, וכן פירשו ש"ר, - אך הראב"ן בסימן שמ"ח כתב דהא דלא תצא בנזמי האף הוא משום דאינם תכשיט, ובסימן שמ"ט כתב דהא דלא תצא בטבעת שאין עלי' חותם, הוא גזירה אטו טבעת שיש עלי' חותם דהוי משוי גמור, ?וכ"ה בפי' ר"ח לקמן ס' א'?, אך אין לאסור בזה משום דילמא שלפא ומחויא, דליכא למיחש להכי אלא בדבר של חידוש שאין כיו"ב לשאר נשים, עיי"ש, ונתבאר עוד לקמן בפירקין.

התוס' הרא"ש לקמן בע"ב כתב בשם הר"ש דאיירי בטבעת רפוי', דאי בטבעת מהודקת הרי יש לאסור בזה משום דילמא מיתרמי לה טבילה של מצוה, וברישא הו"ל למיתנינהו, וכ"כ הרמב"ן בשם התוס', וכ"כ בפסקי מהרי"ח,[[149]](#footnote-150) והרמב"ן נחלק ע"ז וכתב דאף בטבעת מהודקת לא גזרו משום טבילה, כיון דדרכן של נשים ברפויין.[[150]](#footnote-151)

**תיכי חלילתא מאי,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם אם הן חוצצין, והריטב"א כתב דאף דאין חוצצין, מ"מ מיבע"ל אם גזרו בהם כיון שדרך לסלקן בשעת טבילה, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה.

**כל שהוא אריג לא גזרו,** בפירש"י כתב דהוא משום דלענין חציצה לא חייץ דלא מצי לאהדוקי שפיר, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, והריטב"א כתב דדוקא באריג לא גזרו, אך כל שאינו ארוג גזרו שלא לצאת אף באותם שדרכם שלא להיות מהודקין, אך בד' הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ג' ה"ב מבו' דלא גזרו על אריג אף בגונא דה"ז חוצץ, עייש"ה, וצ"ע.

הראב"ד שם הביא מש"כ השאילתות דתיכי חוצצין, וכתב דאפשר דבתיכי דטניפן קאמר, דאי בדלא טניפן הרי מבו' בסוגיין דאין חוצצין, וכתב לישב עוד, דשאני תיכי חלילתא משאר תיכי שהן מעשה עבות ומהודקות מאד, והן חוצצות אף בדלא טניפי, ומסיק דדוקא החלולות אין חוצצות, אך הארוגות מהודקות הן מאד וחוצצות, עיי"ש, וכ"כ הר"ן בשם איכא מ"ד, וכ"כ הטור ביו"ד סימן קצ"ח והשו"ע שם ס"ג, - והש"ך שם סק"ה והמג"א בסימן ש"ג סק"ד הק' דהשו"ע באו"ח שם כתב דאם הם מעשה אריגה מותר שא"צ להסירם בשעת טבילה, ולא כתב דהוא דוקא בחלולות, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם ובראש יוסף לקמן בע"ב.

**איכא בינייהו דמיטנפי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דנטנפו הני תיכי בטיט, דלל"ב כיון דקפדי לנטלן כשהן רוחצות אסור לצאת בהן בשבת,[[151]](#footnote-152) **ב** הרא"ש כתב בשם י"מ דהיינו כגון שהחוטין מוזהבין ויפין ומטנפין מחמת המים ולכך מקפידות להסירן בשעת טבילה שלא יתלכלכו, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ט, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה בשם רבינו יצחק, **ג** בפירש"י כתב בשם רבותיו דכל דמיטנפי ה"ה חוצצין בטבילה, כדקי"ל רובו ומקפיד עליו חוצץ.

הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ט פסק כל"ק דכל שהוא אריג יוצאת בו על ראשה, וכ"כ בפסקי רי"ד, אך הסה"ת בסימנים סימן רל"ט פסק כל"ב דכל דמיטנפי לא תצא בהן, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ב', וכ"כ בפסקי מהרי"ח והובא בהג"א סימן א', וכ"כ הטור בסימן ש"ג והרמ"א שם ס"א, והאו"ז בסימן פ"ד (אות א') כתב דכל דמיטנפי אסורה לצאת בהן, דדילמא הלכתא כי האי לישנא דבקפידא תליא מילתא,[[152]](#footnote-153) - והב"י כתב בטעמא דהרמב"ם שפסק כל"ק, דכיון דהוי הפלוגתא במידי דרבנן נקטינן לקולא, ועוד, דרב דפשיט דכל שהוא אריג לא גזרו ס"ל כל"ק דר"ה ברי' דרב יהושע, וכיון דרב פשיטא לי' הכי ולחד לישנא ר"ה ברי' דרב יהושע סבר הכי, הכי נקטינן.

\*בפירש"י נחלק על פי' רבותיו, דהא דרובו ומקפיד עליו חוצץ הוא במידי דמיהדק, ואף דלא עייל בי' מיא, מ"מ כיון דלא קפיד עלי' חשיב כגופו ובטל לגבי שערו, אך במידי דלא מיהדק ועיילי בי' מיא ל"ש דין חציצה כלל, ועוד דאם הא דרובו ומקפיד עליו הוא אף בכה"ג, א"כ מאי מיבע"ל הכא, הרי כיון דמיקפד קפדי' עלי' ודאי דהוא חוצץ, דהלמ"מ הוא דרובו ומקפיד עליו חוצץ.[[153]](#footnote-154)

והב"י ביו"ד סימן קצ"ח כתב לפרש בדעת רבותיו של רש"י בתרי גווני, חדא דבזה עצמו הוא דפליגי תרי לישני, דלל"ק כל הא דרובו ומקפיד עליו חוצץ הוא רק במידי דמיהדק ולא עיילי בי' מיא, ולל"ב כל דמקפיד עליו חוצץ אף במידי דלא מיהדק, והמהרש"א בסוגיין עמד בטעמא דרש"י שלא יישב כן לד' רבותיו, עיי"ש, - ועוד, דלעולם היכא דטניפן ה"ה מתהדקות על השער וע"כ הוי דרך הרוחצות להקפיד עליהן ולהסירן, וזהו טעמא דל"ב דהן חוצצות, ככל מיעוט המקפיד דחוצץ, וטעמא דל"ק דאינן חוצצות, הוא משום דשער הוא מיעוט הגוף, ולא גזרו על מיעוטו ומקפיד בארוג, דלא פלוג רבנן במילתייהו,[[154]](#footnote-155) והוכיח שם מד' רבינו ירוחם (נתיב כ"ו ח"ה) כדרך קמא, - ועמש"כ הב"ח שם לישב בע"א, ומש"כ הראש יוסף לקמן בע"ב.

\*הטור ביו"ד סימן קצ"ח כתב דחוטין ארוגין אינם חוצצין ובלבד שלא יהיו מוזהבין ולא יהיו מטונפין, וכ"כ הרמ"א שם ס"ד, והב"י שם כתב דהוא כפי' רבותיו של רש"י, דנידון הגמ' הוא לענין חציצה,[[155]](#footnote-156) ונסתפק אם הוא משום דכל המקפיד עליו חוצץ אף דעיילי מיא, או הוא משום דבכה"ג דהן מוזהבין או מטונפין ה"ה מתהדקות על השער, וכנ"ל, - והפרישה שם סק"ז פירש דטעם הא דלא תטבול בהן אי"ז משום חציצה, אלא משום דאיידי דמירתתא דלא יתקלקלו או שלא ימחו המים הטינוף ויבא על גופה לא תטבול יפה.

\*בחי' הגרע"א הק' במש"כ רש"י דקי"ל דרובו ומקפיד עליו חוצץ, והרי דס"ל בדעת רבותיו כדעת הגאונים דהשער נידון לעצמו, וכמש"כ הב"י שם בדעתו, וא"כ תיקשי לדידהו דמ"ט היכא דלא מיטנפן אינם חוצצין, הרי גזרו חכמים אף על רובו שאינו מקפיד, ועיי"ש שהק' כן גם ע"ד הב"י שם,[[156]](#footnote-157) - והמרומי שדה הק' עוד, דמ"ט נקטו להא דקי"ל דרובו ומקפיד עליו חוצץ, הרי מדרבנן אף מיעוטו ומקפיד עליו חוצץ,[[157]](#footnote-158) וכתב לישב, דדוקא ברובו ומקפיד דאסור מדאורייתא, ה"ז אסור אף כשהמים נכנסין, אבל במיעוט המקפיד דאינו אסור אלא מדרבנן, לא גזרו כשאין המים נכנסין, ולפ"ז ניחא גם קו' הגרע"א, דה"נ לא גזרו על רובו ואינו מקפיד כשהמים נכנסין.[[158]](#footnote-159)

\*התפארת למשה ביו"ד סימן קצ"ח סכ"ג והבית מאיר שם ס"ד הק' על פי' רבותיו של רש"י, מהא דהשירים והנזמים והטבעות אין חוצצין כשהן רפויין, אף דקפדי עלייהו,[[159]](#footnote-160) וכן הק' הפמ"ג באש"א סימן ש"ג סק"ה,[[160]](#footnote-161) והתפארת למשה והבית מאיר כתבו מכח זה לפרש לד' רבותיו של רש"י בע"א, - והסד"ט ביו"ד שם סקי"ג כתב די"ל בדוחק, דמדאורייתא ליכא חציצה אלא במידי דמיהדק, אלא דגזרו חכמים אף במידי דלא מיהדק אם הוא מקפיד עליו, ולא גזרו אלא בקפידא שהיא בשעת טבילה, ומשא"כ בשירים וכו' דאין מקפדת עליהן בשעת טבילה אלא בשעת לישה לא חייצי,[[161]](#footnote-162) - ולד' המרומי שדה דלא גזרו בזה על מיעוט המקפיד, ניחא, דע"כ כיון דאין השירים וכו' אלא על מיעוטה, אינם חוצצין.

**הכא בקטלא עסקינן דאשה חונקת את עצמה כדי שתראה בעלת בשר,** התוס' הק' דמשמע דהא דלא תצא בקטלא משום חציצה, וא"כ מ"ט תני לה במתניתין בסיפא בכלל הדברים שלא תצא בהן משום דדילמא שלפא ומחויא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דבמתניתין איירי ברפוי דאינו חוצץ,[[162]](#footnote-163) והא דלא תצא בו הוא משום דהוא דבר של נוי ויש לחוש דילמא שלפא ומחויא,[[163]](#footnote-164) והכא איירי במהודק דליכא למיחש דילמא שלפא ומחויא, דאינו מסירתו שלא תראה בעלת בשר, והא דלא תצא בו הוא משום דחוצץ.

**ב** הרמב"ן כתב דגרסינן הכא בקרטלא עסקינן, והרשב"א כתב דהיינו דבקטלא איכא משום תכשיט ולא משום חציצה, אך בקרטלא ליכא משום תכשיט, אלא משום חציצה, והריטב"א הוסיף לפרש, דקרטלא הוא כעין רצועה של בגד רחבה של צבעונין דלא שייך בה משלך ואחויי, אלא דלענין טבילה חייצא, וקטלא הוא חוט שתלויים בו דברים חשובים דשלפא ומחויא להו, ולא מהדקי כדי שלא תחנוק את עצמה, וע"כ לי"ב משום חציצה.

**ג** הרשב"א כתב דתרי גווני קטלאות נינהו, דבמתניתין איירי בקטלא דנסכא שהיא תכשיט, ולי"ב משום חציצה, דמשום דקשה לא מהדקא לה משום דכאיב לה, והכא איירי בקטלא דרצועה, דמשום שהיא רכה לא כאיב לה, והיא מהדקת אותה כדי שתראה בעלת בשר, ולי"ב משום תכשיט, וכ"כ התוס' הרא"ש בתחילת דבריו.

**ד** התורי"ד כתב דל"ג בברייתא הבנות יוצאות, אלא הבנות טובלות בחוטין שבאזניהן אבל לא בחבקין שבצואריהן, וע"כ איצטריך רבינא לאוקמי בקטלא ומשום דאשה חונקת את עצמה.

\*התורי"ד לעיל בסוגיין והאו"ז בסימן פ"ד אות א' כתבו דלא תצא בחוטי צמר וכו' הוא משום דאחר שתתירם בשעת טבילה, שוב אינה רשאית לקלע בהם שערה בשבת, והאו"ז שם כתב דמה"ט הוא דלא גזרו בשאר מלבושין, ונתבאר לעיל, וצ"ע דא"כ מ"ט לא תצא בקטלא החוצצת, - והאו"ז שם כתב דהוא משום דאינו נוח כ"כ ללובשו כשאר המלבוש, וע"כ איכא למיחש דילמא אתיא לאתויי ד' אמות ברה"ר, ולדעת התורי"ד א"צ לזה, דלדעתו הרי לא איירי הכא כלל לענין יציאה בשבת, (אלא לענין חציצה), ואה"נ הא דאינה יוצאת בקטלא, הוא רק משום דדילמא שלפא ומחויא.[[164]](#footnote-165)

**חומרתא דקטיפתא, א"ל אביי ותיהוי כקמיע מומחה ותישתרי,** מבו' דדבר העשוי כדי שלא ישלוט עין הרע, הוי כקמיע מומחה ומותר לצאת בו, ועמש"נ לעיל נ"ג א' בטעם הא דאסורה בהמה לצאת בדבר שעושין לה מפני עין הרע.

\*השעה"צ בסימן ש"ג סקל"ה הק' לדעת ר"י דס"ל דלא חשיב כקמיע מומחה, אלא כשהומחה קמיע זה עצמו, דא"כ הו"מ לשנויי דאיירי שאותן הסממנים גופייהו עדיין לא נתמחו בזה, וע"כ אין יוצאין בהן, - והשפ"א הק' דדילמא איירי ברפואה שאינו מומחה, וכתב די"ל דפריך משום דסתמא קתני, ובסו"ד כתב דבע"כ איירי במומחה, דאל"כ מ"ט היא יוצאת בהן כשהן תפורין, ובזה ניחא גם קו' השעה"צ.

**עניות עושין אותן של מיני צבעונין, עשירות עושין אותן של כסף ושל זהב,** התוס' הרא"ש כתב דקמ"ל דאף בשל מיני צבעונין חיישינן דילמא שלפא ומחויא, וכ"כ הנימו"י, ומסתימת דבריהם משמע דגזרו בזה בכל נשים ואף בעשירות, וכ"נ בד' התורי"ד לקמן נ"ט ב', וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ג ס"ד, - אך הריטב"א כתב דרק בעניות גזרינן דילמא שלפא ומחויא אף בשל צבעונים, אך בעשירות לא גזרינן, דאין דרכן להראותן, ולא גזרו בעשירות אטו עניות.[[165]](#footnote-166)

**אי כבלא דעבדא תנן,** בפירש"י כתב דהוא חותם שעושין לעבד בכסותו לסימן הוכחה שהוא עבד, וצ"ע דבסוגיית הגמ' לקמן מבו' בפשוטו כמש"כ התוד"ה והאמר שמואל דאי איירי מתניתין בכבלא דעבדא, היינו חותם שעושה העבד לעצמו, דאסור לצאת בו אף כשעשאו בצוארו, ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ כאן ולקמן בסוגיין בביאור דעת רש"י.

בפי' רבינו פרחי' כתב דטעם האיסור בכבלא דעבדא, הוא משום דגנאי הוא לעבד ואינו תכשיט לו, ומבו' דאין האיסור בזה משום דילמא אתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, אלא משום דהו"ל משוי,[[166]](#footnote-167) וצ"ע מסוגיית הגמ' לקמן דמבו' דהאיסור הוא משום דחיישינן שיעבירו ד' אמות ברה"ר, - אך התורי"ד לקמן ס"ד ב' כתב דהאיסור בזה הוא מפני יראת רבו דדילמא אתי לאתויינהו ד' אמות ברה"ר, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל ובשיטה להר"נ, וחילקו בין חותם של מתכת לשל טיט, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן, - והאו"ז בסימן פ"ד אות ג' כתב דהוא משום דביזוי הוא לו ואתי למישלפי' שלא יהא נראה לעולם, וצ"ע דדבריו קיימי בחותם שעשה לו רבו, ובסוגיית הגמ' לקמן מבו' דבחותם שעשה לו רבו לא חיישינן שיבא להסירו.

התוס' הק' דאם הוא כבלא דעבדא, מ"ט התירו לצאת בו לחצר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן ס"ד ב' ד"ה לחצר כתב דכבול דסיפא לכו"ע הוא כפה של צמר, והתוס' בסוגיין הק', ממה שאמרו הכא למ"ד דכבלא דעבדא דכיפה של צמר שפיר דמי, ועמש"כ בזה המגיני שלמה והפנ"י והצל"ח והגרא"מ הורוויץ.

**ב** התוס' כתבו דהתירו כבלא דעבדא בחצר, כדי לעשות בו קורת רוח לרבו, שאם הי' כל היום בלא כבול אפי' בחצר, בדבר מועט שיעשה העבד כנגד רבו סבור רבו שדעתו למרוד בו ואתי לידי קטטה.[[167]](#footnote-168)

**ג** הרמב"ן כתב דלא גזרו אלא בתכשיטין דאין דרך לשלפן מחצר לרה"ר, ואם תצא בהן לחצר, תצא אף לרה"ר, אך בסימני עבדים לא גזרו,[[168]](#footnote-169) והרשב"א וש"ר הוסיפו דהוא משום דחותם הוא גנאי הוא לו, וכל שאתה מצריכו להתירו נהנה הוא וזכור הוא ליטלו.

**ד** התורי"ד לקמן ס"ד ב' כתב דכיון דאיסורא דכבלא דעבדא הוא מפני יראת רבו דדילמא אתי לאתויינהו ד' אמות, ליכא למיגזר אלא ברה"ר ולא בחצר, וצ"ב.

**א"ר אבהו מסתברא כיפה של צמר תנן וכו',** הרי"ף כתב דהלכתא כר' אבהו דתניא כוותי', וכ"כ ש"ר, - אך בפי' ר"ח כתב דהא דלית הלכתא כשמואל, הוא משום דאין עושין בדבר של תורה להקל מספיקא, וצ"ב דהרי אף לר' אבהו אין האיסור לצאת בכיפה של צמר, אלא מדרבנן, וא"כ אדרבה נימא דבשל סופרים הלך אחר המיקל.

**רשב"א אומר אף בכבול לרה"ר, כלל אמר רשב"א כל שהוא למטה מן השבכה יוצאין בו,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן וש"ר פירשו דטעמא דרשב"א דיוצאין בכבול לרה"ר הוא משום דהיא למטה מן השבכה ולא חיישינן דשלפא ומחויא,[[169]](#footnote-170) והק' דמ"ט דרבנן דאינה יוצאת בכבול, הרי מודו רבנן דלא חיישינן שתגלה ראשה, וכדתנן לקמן ס"ד ב' דיוצאה אשה בטוטפת ובסרביטין בזמן שהן תפורין, ותניא לעיל דיוצאה אשה בשבכה המוזהבת ובטוטפת ובסרביטין הקבועין בה, וכתבו דהוא משום דיכולה לשלוף כיפתה בלא גילוי ראשה מן השבכה, וכמו שפירש"י בד"ה או דילמא, - ובטעמא דרשב"ג דלא חיישינן להכי, כתב הרמב"ן דהוא משום דעל השער ממש היא למטה מן השבכה קצת, וצ"ב, והריטב"א כתב דהיינו משום דא"א לה להסירה בלא סילוק השבכה אלא ע"י הדחק, וע"כ ס"ל לרשב"ג דלא חיישינן, והר"ן כתב דהוא משום דא"א לה להחזירה אא"כ תסיר השבכה, והיינו דכיון דא"א לה להחזירה, לא חיישינן שתסירנה.

**ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דטעמא דרבנן הוא משום דמרוב חשיבות התכשיט וכו' אם ישאלוה חברותיה הראיני כיפתיך תראנה לה ותחזיר הסבכה על ראשה ותתן הכיפה לחברתה וכו',[[170]](#footnote-171) וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"כ המאירי בריש פירקין.

**ג** הרשב"א לקמן ס"ה א' כתב דטעמא דרשב"א הוא משום דאין אשה מקשטת עצמה באותה כיפה אלא אשה שהיא קרחת מפאת ראשה, וע"כ לא שלפא ומחויא כי היכי דלא תתגנה להראות מומיה לעין, ורבנן פליגי וס"ל דכיון דמומה ניכר ואינה יכולה להעלימו, אף היא אינה מקפדת ושלפא ומחויא, והוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**מאי איסטמא וכו' כליא פרוחי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא מצנפת קטנה שאוגדת על ידה את השערות הקטנות שיוצאין חוץ לקישורי' ומונעתן מלצאת, וכ"כ הריטב"א והפסקי רי"ד, - ובטעם הא דאסורה לצאת בו לרה"ר, כתב הריא"ז ה"א דין ו' דהוא משום דעיקרו לתכשיט, וגזרו בו דילמא שלפא ומחויא.[[171]](#footnote-172)

**ב** בפי' ר"ח כתב דהוא חוטין הרבה ממיני צבעונין ותולין אותן בפני הכלה שלא יצערוה הזבובין, וכ"כ הרי"ף, - ובטעם הא דאסורה לצאת בו לרה"ר, כתב הר"ח דהוא משום דחשיב כמשוי, וכ"כ הרי"ף דאינה תכשיט, ובפי' הר"ן הוסיף דהוי כמשוי,[[172]](#footnote-173) - והשעה"צ בסימן ש"ג סק"י כתב דאי"ז משוי גמור, דאל"כ מ"ט מותר לצאת בזה אף לחצר שאינה מעורבת, עיי"ש.[[173]](#footnote-174)

**ג** התוס' בסוד"ה ואינה הביאו פי' הערוך בע' אסטמא דהוא תכשיט של מיני צבעונין ואבנים טובות ומרגליות קבועות בה, ומטילה אותה על ראשה, - ובטעם הא דאסור לצאת בו לרה"ר, כתב הערוך שם דהוא משום דחיישינן דילמא נפלה ואתי לאתויי.

\***אין בה משום כלאים,** בטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דעשוי' כמין לבד ואינה טוי', ועד"ז כתבו הר"ח והרי"ף דאין בה משום כלאים משום דלאו אריג היא, והתוס' הק' ע"ז מהא דתנן דהלבדים אסורין,[[174]](#footnote-175) והרמב"ן כתב דאפשר דכיון דמדאורייתא לי"ב משום כלאים, לא גזרו בה חכמים, מפני שהיא דבר קטן ואינו עשוי למלבוש אלא לתכשיט בעלמא. - **ב** התוס' כתבו דהוא משום דהיא דבר קשה ולא גזרו בה משום כלאים, ומסקי דהיינו רק בלבדים דאין בהן משום כלאים אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, ובד' הר"ן נראה שפירש כן גם לד' רש"י, - **ג** התוס' בסוד"ה ואינה כתבו לפי פי' הערוך דהוא משום דאין הבגד עיקר אלא הזהב והאבנים הטובות, וכ"כ בתשו' הר"ש שבאו"ז הל' כלאים סימן ש"ד,[[175]](#footnote-176) והוסיף לפרש דהוא משום דאין הבגד עשוי אלא לחבר את הזהב ואבנים טובות ביחד,[[176]](#footnote-177) - **ד** הרמב"ן כתב דהוא משום דאין בה חימום כלל ואין אדם מתכוין בה אלא לתכשיט, וכ"כ הריטב"א בנדה ס"א ב', ועד"ז כתב המאירי,[[177]](#footnote-178) ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"י מכלאים ה"כ דהוא משום דאין דרך חימום בכך.[[178]](#footnote-179) - **ה** התורי"ד כתב, דהוא משום אינה עשוי' לא לחמם ולא לתכשיט להתנאות בה,[[179]](#footnote-180) אלא למנוע השערות שלא יהיו פורחות חוץ לשבכה, והו"ל כאלו קשרה שערה בחוטי כלאים שאין בכך כלום. - **ו** בפי' ריבב"ן כתב דאיירי כשעשו קליעה מחוטי צמר וחוטי פשתן, וכיון דאינן ארוגין יחד ואינם קשורין בב' תכיפות אין בהן משום כלאים.

\***ואינה מטמאה בנגעים,** בטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבנגעים כתיב בגד וילפינן מכלאים דבעינן שוע וטווי,[[180]](#footnote-181) ובפי' ר"ח והרי"ף כתבו דהוא משום דאין בה שתי וערב, והרמב"ן כתב דהיינו דאם הי' טווי הי' טמא משום שתי וערב אע"פ שאינו ארוג. - **ב** התוס' כתבו לפי' הערוך דהוא משום דאין הבגד עיקר אלא הזהב ואבנים טובות, וכ"כ בתשו' הר"ש שבאו"ז הל' כלאים סימן ש"ד. - **ג** הרמב"ן והריטב"א והר"ן כתבו בשם י"מ דהוא משום דהיא ממיני צבעונין ואין בגד מטמא בנגעים אלא לבן.

**יוצא העבד בחותם שבצוארו,** בטעם הא דל"ה החותם משוי, כתב האו"ז בסימן פ"ד אות ג' דהוא משום דיוצא בו כל ימות השבוע, וכתב ללמוד מזה להתיר לצאת באופנים שגזרו על היהודים ליתן על הבגדים,[[181]](#footnote-182) ונתחדש בזה, דאף דאי"ז צורך העבד עצמו, מ"מ כיון דיוצא בו כל ימות השבוע, מותר לצאת בו.[[182]](#footnote-183)

והלבוש בסימן ד"ש ס"ג כתב דטעם הא דל"ה משוי, הוא משום דהוא מוכרח ללכת בו, וע"כ הו"ל תכשיטו, ומותר לצאת בו.[[183]](#footnote-184)

**לא קשיא הא דעבד לי' רבי' הא דעבד איהו לנפשי',** הרי"ף והרמב"ם בפי"ט משבת הי"ח כתבו דיוצא העבד בחותם של טיט שבצוארו, ולא חילקו דהוא דוקא בדעבד לי' רבי',[[184]](#footnote-185) וגם הטור בסימן ד"ש לא חילק בזה, ועמד ע"ז הבעה"מ, וכן הסכימו הרמב"ן וש"ר דאין להתיר אלא בדעבד לי' רבי', וכ"כ הריא"ז ה"א דין ג', וכ"כ המ"מ בהל' שבת שם בשם י"מ, וכתב דיש להחמיר כן, וכ"כ הרמ"א בסימן ד"ש ס"א.

והרמב"ן כתב בישוב ד' הרי"ף, די"ל דלפ"מ דמסקינן לחלק בין חותם של טיט לחותם של מתכת, א"צ לחלק בין היכא דעבד לי' רבי' להיכא דעבד איהו לנפשי', וכ"כ מדעתם הכנה"ג בהג' טור סימן ד"ש אות א', והגר"א שם ס"א, ועיי"ש שכתב דלא משמע כן ממה שאמרו לקמן אידי ואידי דעבד לי' רבי' ולא קשיא כאן בשל מתכת וכו', ומשמע דדוקא דעבד לי' רבי', אבל עבד איהו לנפשי' אפי' של טיט אסור.

הריטב"א כתב דבחותם שעשה העבד לעצמו לא יצא בו בין כשהוא בצוארו ובין כשהוא בכסותו, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ הרמ"א בסימן ד"ש ס"א, - אך השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה, דמותר לצאת בחותם שעשה העבד לעצמו בכסותו, ועיי"ש שתמה ע"ז.[[185]](#footnote-186)

**וכולהו רבנן וכו' לא ליפקו בסרבלי חתימי, לבר מינך דלא קפדי עלך דבי ריש גלותא,** צ"ע למש"כ התוס' לקמן נ"ט ב' ד"ה מאן דרכה דשאר תכשיטי נשים אסורין אף לאשה חשובה, אף דלא שלפא ומחויא, דאין לחלק בין הנשים, דא"כ מ"ט הכא לא אמרינן דאין לחלק בין האנשים, ויהא אסור אף רב חיננא לצאת בסרבל חתום.[[186]](#footnote-187)

**לא תצא בהמה לא בחותם שבצוארה ולא בחותם שבכסותה,** בפי' ריבב"ן כתב דעושין את החותם לסימן לבהמותיהם דלא ליתו לאיחלופי בשל אחרים, ובפי' רבינו פרחי' כתב דהי' דרכן לעשות כן לאמת המקח של בהמות.

בטעם הא דלא תצא בהמה בחותם, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' רבינו פרחי' כתב דהוא משום דחיישינן שמא יפול ויבא בעל הבהמה להביאו בידו שמא תאבד בהמתו עליו, - ובפי' הר"י מלוניל כתב דאיירי בחותם של מתכת דקפיד עלי' ואתי לאתויי, וכ"כ הנימו"י, - וכ"כ המהרש"א והמהר"ם בדעת התוס', דהא דלא תצא בחותם הוא משום דדילמא מיפסיק ואתי לאתויי. - **ב** בפסקי רי"ד כתב דלגבי בהמה הוי משוי בין בצוארה ובין בכסותה,[[187]](#footnote-188) וכ"כ המאירי דאי"ז תכשיט אצלה וה"ז משוי, וכ"כ הלבוש בסימן ש"ה סי"ב.[[188]](#footnote-189) - **ג** בפירש"י שעל הרי"ף כתב דהוא משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"י, וכן צידד האלי' רבה בסימן ש"ה סק"י גם בדעת התוס' בסוגיין, עיי"ש.

\***וכאן בשל מתכת כאן בשל טיט,** בפי' רבינו פרחי' הק' דאם בשל טיט, מ"ט אינו יוצא בחותם שבכסותו,[[189]](#footnote-190) וכתב בשם הרמב"ם בפירשו דהוא משום דחותם שבכסותו מחובר לכסותו בחיבור יפה, ודעת האדון דאין חותם זה מתפרק אלא בכונה, וע"כ מירתת העבד אם יפול, ויביאנו בידו לרבו בשבת, כיון דרבו חושדו שמא בכונה הסירו כדי לכחש העבדות, ומשא"כ בחותם שבצוארו דיודע האדון שהוא קרוב לנפילה ובלא כונה נפל מן העבד ואינו חושדו, ולא מירתת העבד ולא אתי לאתויי.

**הבמ"ע דמיחא בי' מומחא וכרב הונא וכו' כל שהוא ארוג לא גזרו???**

י"ט אדר א' ע"ט

דף מס' 8

**נ"ט א' - ולא בעיר של זהב,** בפירש"י בריש פירקין כתב דהוא כמין נושקא והיינו סיכה ומציירין בה כמין עיר, אך התוס' כתבו בשם ר"ת, והוא בספר הישר סימן ר"ד, שהוא עשוי כעין עטרה.[[190]](#footnote-191)

והסה"ת בסימן רל"ט רמז להעיר ע"ד רש"י, מהא דתנן לקמן ס"ב א' דאם יצאה בכוליאר חייבת חטאת, ומפרשינן התם דכוליאר היינו מכבנתא, ופירש"י דהוא נושקא, והרי דאם יצאה בנושקא חייבת חטאת, ומ"ט הכא תנן דאם יצאה בעיר של זהב אינה חייבת חטאת, - והאו"ז בסימן פ"ד אות ד' כתב לישב, דעיר של זהב אינה נושקא ממש, אלא כמין נושקא, וכל' רש"י, ול"ד לכוליאר דהוא נושקא ממש, וכ"כ הריטב"א לקמן ס"ב א' בדעת רש"י, דעיר של זהב הוא כמין נושקא שהוא נתון על לבה ומצויר בו ירושלים והו"ל תכשיט, אך נושקא ממש לאו תכשיט היא.

**ר"מ סבר משוי הוא,** בטעמא דר"מ דהוי משוי גמור, כתב הרשב"א דהוא מתוך כבדו, וא"נ שאינו עשוי לשם תכשיט אלא להראות עושר, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש, דהוא משום דיש בה כובד משוי גדול של זהב ואינו עשוי כי אם להראות עושר,[[191]](#footnote-192) - והראב"ן בסימן שמ"ח כתב לפרש דאיירי בגדולה כ"כ, ובכה"ג הוא דהויא כמשוי ולא תכשיט, כיון דאינה עשוי' כשאר בתי נפש, וגם לא נפקא בה בחול, ול"ה תכשיט לחול ול"ה תכשיט לשבת,[[192]](#footnote-193) - ועמש"כ הראש יוסף לפרש עוד בטעם הא דמשוי הוא, ועד"ז כתב המרומי שדה בריש פירקין.

\*הרש"ש כתב לפרש דטעמא דר"מ הוא משום דאחר שאסרו חכמים להתקשט בה בשבת ממילא ניטל ממנה שם תכשיט ביום השבת, והו"ל כמשוי, ועד"ז מצינו בד' המנ"ח במצוה שי"ג שכתב דהיוצא במנעל ביוהכ"פ הו"ל משוי, ודימה ד"ז למש"כ בפירש"י בעירובין צ"ה ב' ביוצא בשבת עם ב' זוגות תפילין, דאתי איסור בל תוסיף ומשוי לי' למשוי, וצידד דאף אם אינו אסור אלא מדרבנן, הו"ל משוי.

והפמ"ג באש"א סימן י"ג סק"ב ובמש"ז סימן ש"א סקכ"ו נסתפק ביוצא בטלית כלאים בשבת, אם הו"ל כמשוי, ובסימן ש"א שם נסתפק אף כשאי"ז אלא כלאים דרבנן, ובאש"א בסימן ש"א סקנ"ד דקדק מד' המג"א שם דכל דאסור ללבשו, הו"ל משוי,[[193]](#footnote-194) והתהל"ד שם סק"ו הוכיח מד' המג"א דבאיסור דרבנן ל"ה כמשוי, עיי"ש.

ובעיקר ד' הרש"ש צע"ג, דאם טעמא דר"מ הוא משום דאסור להתקשט בה בשבת וע"כ הו"ל כמשוי, א"כ מ"ט לא פליג אלא בעיר של זהב, ולא פליג בשאר תכשיטין, - והתהל"ד בסימן ש"א סק"ו כתב, דאף אי נימא כמש"כ הפמ"ג דגם דבר האסור מדרבנן הו"ל כמשוי, כ"ז הוא כשהוא אסור אף בחול, אך כל דהוא מותר בחול, אף בשבת הוי דרך מלבוש, וע"כ הוא דכל הני דתנן דלא יצא מדרבנן, ל"ה משוי.[[194]](#footnote-195)

**ורבנן סברי תכשיט הוא דילמא שלפא ומחויא לי',** הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ו כתב דהא דלא תצא בעיר של זהב, הוא משום דשמא יפול ותביאנו בידה, והגר"א בסימן ש"א ס"ז תמה ע"ז, דלהדיא אמרו הכא דטעם הא דלא תצא בו הוא משום דילמא שלפא ומחויא לי', ועמש"כ בזה המרכה"מ בהל' שבת שם.

**ור"א סבר מאן דרכה לצאת בעיר של זהב אשה חשובה ואשה חשובה לא שלפא ומחויא,** התוס' בד"ה מאן כתבו דלא שרי ר"א אלא בעיר של זהב דאין כל הנשים רגילות בהן אלא אשה חשובה, אבל שאר תכשיטי נשים אסירי אפי' לאשה חשובה דאין לחלק בין הנשים, ומשמע לפ"ז דעיר של זהב מותרת אף לאשה שאינה חשובה, דכיון דאין דרך לצאת בזה אלא לאשה חשובה, לא גזרו רבנן בזה כלל, דאי נימא דאשה שאינה חשובה אסורה, הי' לנו לאסור אף באשה חשובה, דאין לחלק בין הנשים,[[195]](#footnote-196) וכ"כ היראים בסימן ער"ד, ואך שדעתו דכל פלוגתת רבנן ור"א הוא באשה שאינה חשובה, ונתבאר להלן.

דעת שמואל לקמן בסוגיין דכלילא שרי משום דמאן דרכה למיפק בכלילא אשה חשובה ואשה חשובה לא שלפא ומחויא, והראשונים נחלקו אם אתיא אף כרבנן דאסורה לצאת בעיר של זהב, ומתו"ד נלמד כמה דרכים בטעמא דרבנן דלא תצא אשה בעיר של זהב, אף דאשה חשובה לא שלפא ומחויא, ונתבאר להלן.[[196]](#footnote-197)

**כי פליגי דארוקתא, מר סבר אניסכא עיקר ומר סבר ארוקתא עיקר,** בפירש"י כתב דאם אניסכא דאית בי' עיקר מחויא לי', ואם ארוקתא עיקר לא חשיב לה ולא מחויא לי',[[197]](#footnote-198) והתורי"ד הק' דאטו מפני שהוא רצועה אם יש עלי' זהב ומרגליות לא חשיבא לה למישלף ואחויי, הרי אמרו לעיל נ"ז ב' בטוטפת וסרביטין דעניות עושות אותו של מיני צבעונין והן אסורות דשלפא ומחויא, וכ"ש ארוקתא מוזהבת.[[198]](#footnote-199)

והריא"ז בה"א דין ד' ה' כתב, דלא גזרו דילמא שלפא ומחויא, אלא בדבר שעיקרו תכשיט, אך בדבר שעיקרו ללבישה לא גזרו, וע"כ הוא דאם ארוקתא עיקר שרי, דכיון דהבגד עיקר הוי כדבר שעיקרו למלבוש, ואין ראוי לגזור בה.[[199]](#footnote-200)

**ומר סבר מאן דרכה למיפק בכלילא אשה חשובה ואשה חשובה לא שלפא ומחויא,** דעת רבנן לעיל בסוגיין דלא תצא אשה בעיר של זהב, ופליגי על ר"א דס"ל דיוצאה אשה בעיר של זהב, משום דמאן דרכה למיפק בעיר של זהב אשה חשובה ואשה חשובה לא שלפא ומחויא, - וההשלמה בסוגיין כתב דשמואל דשרי בכלילא מכח ה"ט דאשה חשובה לא שלפא ומחויא, הוא כר"א דיוצאה אשה בעיר של זהב, וכ"כ בפסקי רי"ד לקמן בסוגיין, וכ"כ המאירי בשם הראב"ד.[[200]](#footnote-201)

אך בד' התוס' בסוד"ה מאן מבו' דשמואל אתי אף כרבנן דלא תצא אשה בעיר של זהב, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' משמע דהוא משום דהא דאסרי רבנן בעיר של זהב, הוא משום דס"ל דבזה יש לחוש דאף אשה חשובה שלפא ומחויא, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דעיר של זהב הוא חשוב ביותר ודבר שאינו מצוי, ואפי' חשובה מתפארת ורוצה להתיהר בה על חברותי', וכ"כ הרשב"א, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ה"ר פורת. - **ב** המאירי כתב דהא דאסרי רבנן בעיר של זהב, הוא משום דס"ל דעיר של זהב אינה חשובה כ"כ עד שתהא מיוחדת לחשובה שבנשים, וכן דן בזה ההשלמה בתו"ד, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו, וכ"כ הגר"א בשנו"א. - **ג** היראים בסימן ער"ד כתב דמודו רבנן דאשה חשובה מותרת לצאת בעיר של זהב, ורק אשה שאינה חשובה אסורה לצאת בזה, ור"א שרי אף באשה שאינה חשובה, משום דאין דרכה לצאת בעיר זה של זהב, והוי מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן. - **ד** המרכה"מ בפי"ט משבת ה"ו כתב בדעת הרמב"ם, דלדעת שמואל טעמא דרבנן דלא תצא אשה בעיר של זהב, אינו משום דדילמא שלפא ומחויא, אלא משום חשש נפילה, וכ"ה מבו' בד' הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג באש"א סימן ש"ג סק"ו, ועיי"ש במש"כ לדון בדעת השו"ע בזה.

התוס' כתבו דדוקא בכלילא שרי שמואל, משום דאין רגילות בזה אלא נשים חשובות, אך שאר תכשיטי נשים אסורין אף לאשה חשובה דאין לחלק בין הנשים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', - אך היראים בסימן ער"ד כתב דלכו"ע מותרות נשים חשובות לצאת בתכשיטין, ופלוגתת רבנן ור"א הוא אם אסרו בעיר של זהב לאשה שאינה חשובה, וכנ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרוקח בסימן ק' דכל תכשיטין מותרין לנשים חשובות.[[201]](#footnote-202)

התוס' והרא"ש הוכיחו דכל תכשיטין אסורין אף לנשים חשובות, מהא דאמר עולא לעיל מ"ו ב' דהא דמותר לטלטל בחצר שירים וכו' הוא משום דיש תורת כלי עליהן, ואי נימא דכל תכשיטין מותרין לנשים חשובות, א"כ הרי מה"ט יש להתיר לטלטלן, - והמהרש"א הק' דמה הוכיחו מהתם, הרי י"ל דאיצטריך לי' לעולא ה"ט אליבא דרב דלא שרי לרבנן בשאר תכשיטין אפי' לאשה חשובה,[[202]](#footnote-203) והתו"ש בסימן ש"ג סק"י כתב דכן צ"ל בדעת הרוקח דס"ל דכל תכשיטין מותרין לנשים חשובות,[[203]](#footnote-204) - והמהר"ם כתב לישב דלא מצינו דפליג רב ואסר, אלא בכלילא משום דהוא כלי חשוב, ואף באשה חשובה יש לחוש דשלפא ומחויא, וע"ד הא דלרבנן לא תצא אשה בעיר של זהב, אך בשאר תכשיטין לכו"ע יש להתיר באשה חשובה.

בפי' ר"ח כתב דקי"ל דכלילא דניסכא אסורה, משום דהלכתא כרב באיסורי, וכ"כ הבעה"מ, וכן צידד ההשלמה,[[204]](#footnote-205) וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והריטב"א לקמן בסוגיין,[[205]](#footnote-206) וכ"כ הטור בסימן ש"ג, וכ"כ בפסקי מהרי"ח, והובא בהג"א סימן ד'.

אך הרמב"ם בפי"ט משבת ה"י פסק כדעת שמואל דאף כלילא דניסכא שריא משום דאשה חשובה לא שלפא ומחויא, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ה', וכן צידד המאירי, וכתב כן בשם הראב"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן רי"ב, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו בדעת הרי"ף, וכ"כ המ"מ בהל' שבת שם והב"י בסימן ש"ג בדעתו,[[206]](#footnote-207) וכ"כ השו"ע בסימן ש"ג ס"ה.

**קמרא שרי,** בטעם הא דשרי ולא חיישינן למישלף ואחויי, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י ד"ה מידי דהוי כתב דהוא משום דאין דרך להתיר אזורו בשוק ויפלו בגדיו, וכ"כ הרמב"ן בריש פירקין בטעמא דמ"ד דאף דאניסכא שרי. - **ב** התוס' כתבו דהוא משום דמלבושה היא ולא שלפא ומחויא, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב חי"א, וכ"כ בפסקי מהרי"ח. - **ג** הרמב"ן בריש פירקין והרשב"א בסוגיין כתב בשם ר"ת דהוא משום דקמרא הוא של אנשים,[[207]](#footnote-208) ולא גזרו באנשים דילמא שלפי ומחויי, וכ"כ הבעה"מ. - **ד** הריא"ז ה"א דין ד' כתב דהוא משום דה"ז כאחד ממלבושי' ולא גזרו על דבר שהוא ללבישה, ומשמע דאף דיש לחוש דשלפא ומחויא, מ"מ לא פלוג רבנן ולא גזרו על מלבושי'.

**איכא דאמרי דארוקתא וכו' מידי דהוי אטלית מוזהבת,** בפירש"י כתב דהא דמדמינן לה לטלית מוזהבת, היינו דל"ה משוי אלא תכשיט, אך הא פשיטא לן דליכא למיחש למישלף ואחויי משום דאין דרך להתיר אזורו בשוק ויפלו בגדיו, - אך הרמב"ן בריש פירקין כתב דהא דמדמינן לה לטלית מוזהבת, היינו דלא חיישינן בזה למישלף ואחויי, משום דאי"ז תכשיט אלא מלבוש נאה, ועד"ז כתב הריטב"א בשם ר"ת.

בטעמא דהך לישנא דקמרא דאניסכא אסור, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י מבו' דהוא משום דלא חשיב כתכשיט אלא הוי משוי, כיון דאי"ז ראוי לכל בנ"א, אלא לבני מלכים, **ב** בד' התוס' משמע דהוא משום דחיישינן דילמא שלפא ומחויא, דלא חשבינן לה כמלבושה, אלא כתכשיט, וכ"כ הרמב"ן בריש פירקין בתחילת דבריו, והוכיח מזה דאף באיש חיישינן דילמא שליף ומחוי. - **ג** הרמב"ן שם כתב די"ל דהוא משום דאינו תכשיט אלא כמשוי למי שלא הורגל לצאת בו, לפי שהוא עשוי למי שמשמש מלכים כמזרז עצמו לעבודתן, ומנהג משמשי מלכי פרס לחוגרו, והוסיף דאפשר דגם הן עצמן מקפידין שלא ללבשו אלא בשעת עבודה שהוא נראה כמתגדר במלאכתו, אלא שאין דרך לפושטו בשוק, וכ"כ הר"ן. - **ד** הריטב"א כתב דהוא משום דאינו מלבוש אלא להראות עושר וכבוד הוא עשוי.[[208]](#footnote-209)

**מידי דהוי אאבנט של מלכים,** בפירש"י כתב דאבנט של מלכים עשוי כולו דניסכא וכל ישראל בני מלכים ראויין לו, וכ"נ בד' הרי"ף, והריטב"א כתב דלפ"ז אתיא דלא כרבנן דלא ס"ל להא דכל ישראל בני מלכים הם, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ד אות ו',[[209]](#footnote-210) - אך הריטב"א פירש דלא מייתינן מאבנט של מלכים אלא להא דהו"ל תכשיט, ולא אמרינן דאינו מלבוש אלא הוא עשוי להראות עושר וכבוד, וגם בד' התוס' ובד' הרמב"ן בריש פירקין מבו' דלא מייתינן מאבנט של מלכים, אלא להא דליכא למיחש בזה למישלף ואחויי, ולפ"ז ל"ב להא דכל ישראל בני מלכים.

\*בעיקר מש"כ רש"י דהא דל"ה משוי הוא משום דכל ישראל בני מלכים ראויין לו, צ"ע דמ"ט בעינן לה"ט, הרי כיון דדרך בני מלכים לחגור בו, הי' בדין דיהא עליו תורת מלבוש לכל העולם, וכמו שאמרו לקמן ס"ב א' דכל אדם יוצאין בשקין, משום דדרך הרועים לצאת בו, ול"ה הרועים עם בפנ"ע, וה"נ בני מלכים אינם עם בפנ"ע, - ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ן והר"ן לפרש דטעמא דמאן דאסר בקמרא דאניסכא הוא משום דאינו כתכשיט אלא כמשוי למי שלא הורגל לצאת בו, לפי שהוא עשוי למי שמשמש מלכים כמזרז עצמו לעבודתן וכו', ותיקשי דמ"מ אחר שדרך משמשי המלכים לחגור בו, הי' לנו להתירו לכל העולם.

וצ"ל לפמש"כ המאירי לקמן ס"ב א' דהא דכל אדם יוצאין בשקין, אף דשאר בנ"א אינו רגילין בהן, הוא משום דכל "דהוא ראוי לזה כזה" והורגלו בו קצת בנ"א תכשיט הוא לכולם, וע"כ כ"ז הוא בשקין דהוא ראוי אף לשאר בנ"א, אלא שאין דרכן ללבשו, אך בקמרא דאניסכא דאינו ראוי כלל לשאר בנ"א,[[210]](#footnote-211) ל"מ הא דהוא ראוי לבני מלכים,[[211]](#footnote-212) וזהו שפירש"י דטעמא דמאן דשרי, הוא משום דכל ישראל בני מלכים, וע"כ חשיב דכל ישראל ראויין לו,[[212]](#footnote-213) ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן שם.

**תרי המייני קאמרת,** בפירש"י הסכים לפי' תלמידי רבינו יצחק שפירשו דהיינו דמשוי הוא ואסור, - והריטב"א כתב לפ"ז, דהא דמיבע"ל בקמרא עילוי המיינא, אף דפשיט"ל דתרי המייני משוי הוא, הוא משום דקמרא עיקרו לתכשיט והמיינא לתשמיש, ואפ"ה מהדר לי' דהוי כתרי המייני דאסירי, והשעה"צ בסימן ש"א ס"ק קס"ט כתב דהא דהו"ל כתרי המייני ואסור, ול"ד למש"כ הפמ"ג (שהביא במ"ב שם ס"ק קל"ד) דהיכא דהתחתון אינו נאה והעליון נאה שרי, הוא משום דל"ה המנהג כן לכל.[[213]](#footnote-214)

בפירש"י הוכיח דתרי המייני אסור, מהא דבהצלת דליקה לא שרינן לר' יוסי אלא חד חגור,[[214]](#footnote-215) ובדעת החולקים דתרי המייני שרי, כתב הראבי"ה בסימן רי"ב די"ל דהתם מחמירין טפי משום דאי שרית לי' טפי אתי לאקולי, ועמש"כ בזה המאירי.

\*לפ"מ שהוכיח רש"י מהתם דלא שרי אלא חד חגור, יש ללמוד דגם בשאר מלבושין לא הותרו ב' מלבושין שוין, וכן הוכיח היראים בסימן ער"ד,[[215]](#footnote-216) וכ"כ האו"ז בסימן פ"ד אות ו' דלפ"ד רש"י מוכח מהתם דב' כובעים אסורין.

אמנם הנה התוס' כתבו דדוקא ב' חגורות אסור, ול"ד לב' מלבושין שאדם לובש בשביל הקור, - ולכאו' לפ"ז בעכצ"ל דהא דהתם לא התירו ב' מלבושין שוין, הוא משום דהתם מחמירין טפי, וכמש"כ הראבי"ה, - אך י"ל דכל הא דשרי ב' מלבושין, הוא רק כשלובשן בשביל הקור, אך בלא"ה אסור, וע"כ התם שבא להציל מפני הדליקה, לא התירו ב' מלבושין שוין, - ועיקר הך דינא דב' מלבושין וב' חגורות, יתבאר בעזה"י לקמן ס"ה ב'.

**האי רסוקא, אי אית לי' מפרחייתא שרי ואי לא אסיר,** בפירש"י מבו' דהא דאי לית לי' מפרחייתא אסיר, הוא משום דיש לחוש דנפיל ואתי לאתויי, והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דהוא משום דהיא רחבה, ומתוך כך אינה מתהדקת בקשירה, וע"כ יש לחוש לנפילה, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ח', וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והמאירי והשיטה להר"נ, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ג ס"ו, - אך הר"ח פירש דכשאין לו מפרוחייתא דהם חתיכות יוצאות ועודפות ממנו לימינו ולשמאלו אינו מלאכת תכשיט, וע"כ אסור לצאת בו בשבת, וכ"כ הערוך בע' נסך א', וכ"כ הרי"ף דכל שאין לו מפרחייתא נעשה כמשוי ואסור, וכ"כ בתשו' רב נטרונאי גאון סימן תמ"ח, וכ"כ בס' המאורות.

\*הריטב"א כתב דהא דשרי ב' רצועות התלויות בה, הוא דוקא ברסוקא שהם צריכות לקשרו בהן, אבל רצועות התלויות בחגור של מכנסים למתוח בהם בתי השוקים, כל שאינו לובש בתי שוקים משוי הם ואסור להניחם בחגור בשבת, וכתב דיש שמתירין בזה, לפי שמונחות שם בתחילת עשייתם של חגור, וע"כ הן בטלין לגבי החגור, וכתב דאין היתר זה ברור, והתוס' לקמן קל"ט ב' ד"ה ציצית כתבו להתיר בזה, משום דלא חשיבי כולי האי וע"כ הן בטלין לאבנט, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ולא בנזמים, נזמי האף,** בפירש"י כתב דנזמי האוזן מותרין לכתחילה, וכ"כ התוס' וש"ר, - אך בשיטה להר"נ כתב די"מ דאף נזמי האוזן אסורין, וכ"כ בפי' ריו"נ בריש פירקין, וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ער"ד והרוקח בסימן ק', דלא התירו לצאת בנזמי האוזן, אלא משום שנשים שלנו חשובות הן.[[216]](#footnote-217)

בטעם הא דשאני נזמי האוזן דמותר לצאת בהן מנזמי האף דאסור לצאת בהן מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שלפנינו כתב דהוא דטריחא לה מילתא למישלף ואחויי מפני שאזני' מכוסות בקישורין, ומשא"כ בנזמי האף, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' והר"ן, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ד אות ח', - והאו"ז שם כתב לפ"ז, דכשאין אזני' מכוסות בקישורין אסור לצאת אף בנזמי האזן, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ג ס"ח.

**ב** הסה"ת בסימן רל"ט והסמ"ג לאוין ס"ה כתבו, דהוא משום דנזמי האוזן קשורים יפה, ונזמי האף שהם ע"ג החוט, כמו שאמרו בירושלמי, אינם יכולים להיות קשורים יפה, - והביאוה"ל בסימן ש"ג ס"כ פירש דהיינו דכיון דהן קשורים יפה ויש טורח לשלפן, לא חיישינן דילמא שלפא ומחויא.[[217]](#footnote-218)

**ג** הראב"ן בסימן שמ"ח כתב דהוא משום דנזמי האוזן הם תכשיט לאשה, ונזמי האף אינן תכשיט,[[218]](#footnote-219) ולכאו' הוצרך לזה לטעמי' שכתב בסימן שמ"ט דלא חיישינן לדילמא שלפא ומחויא אלא בדבר של חידוש שאין כיו"ב לשאר נשים כגון עיר של זהב וכיו"ב, וע"כ הוצרך לפרש דהא דלא תצא בנזמי האף הוא משום דאינן תכשיט.[[219]](#footnote-220)

**ד** התשב"ץ בח"ג סימן ר"פ כתב דהוא משום דנזמי האף חוצצין בטבילה, דהיא מקפדת עליהן,[[220]](#footnote-221) ונזמי האוזן אין חוצצין בטבילה, דאין מקפדת עליהן כלל.[[221]](#footnote-222)

התוס' הק' ממה שאמרו לקמן ס"ה א' דאין הבנות יוצאות בחוטין שבאזניהן של מיני צבעונים, דילמא משלפי, ומ"ש מנזמי האוזן דשרי,[[222]](#footnote-223) וכתבו דהתם יותר קל ליטלן מנזמי האוזן, ועד"ז כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן ס"ה א',[[223]](#footnote-224) - ובתשו' הב"ח החדשות סימן מ"א כתב ללמוד מד' התוס' דס"ל כדעת סה"ת ודעימי' דהא דבנזמי האוזן שרי הוא משום דהם קשורים יפה ויש טורח לשלפן, וע"כ בחוטין שבאזניהן דקל ליטלן, חיישינן דילמא שלפא ומחויא, אך לדעת הסוברים דהא דבנזמי האוזן שרי הוא משום דאזני' מכוסות בקישורין, אין לחלק כן, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ג ס"כ.

ובד' הב"ח שם מבו' דלדעת הסוברים דהא דבנזמי האוזן שרי הוא משום דאזני' מכוסות בקישורין, ניחא קו' התוס' בע"א, דדוקא נשואות מותרות לצאת בנזמי האוזן, דהם מכוסות בקישוריהן, אך בנות קטנות אסורות לצאת בחוטין שבאזניהן, וכ"כ המג"א שם סקט"ז.[[224]](#footnote-225)

כ' אדר א' ע"ט

דף מס' 9

**נ"ט ב' - וטבעת שאין עלי' חותם, הא יש עלי' חותם חייבת, אלמא לאו תכשיט הוא,** התוס' וש"ר עמדו דמ"ט לא מייתי מסיפא דתנן להדיא דאם יצאה בטבעת שאין עלי' חותם חייבת חטאת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאה"נ דקסמיך אסיפא דקתני דחייבת חטאת. - **ב** הרמב"ן וש"ר כתבו דבדין הוא דהו"ל לאתויי מסיפא, אלא אורחא דתלמודא הוא. - **ג** הבעה"מ כתב דהא דלא מייתי מסיפא, הוא משום דאי מהתם הו"א דדוקא היא של מתכת וחותמה של אלמוג הויא משוי, אבל חותמה של מתכת הוי תכשיט,[[225]](#footnote-226) וע"כ מדייקינן מרישא דל"ה תכשיט אלא כשאין עלי' חותם כלל. - **ד** הרשב"א כתב דניח"ל למידק מרישא, דאי מסיפא הו"א דלעולם תכשיט הוא ואפי' בתכשיטין חייבת חטאת, וע"כ איצטריך לדייק מרישא דבטבעת שאין עלי' חותם פטורה אבל אסורה, והרי דבתכשיט פטור אבל אסור, וכיון דבע"כ צריך לדקדק גם מרישא, ניח"ל למידק כולה מילתא מרישא.

\***הא ר' נחמי' הא רבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דלר' נחמי' ל"ה טבעת שיש עלי' חותם תכשיט לאשה, כיון דבתר חותם אזלינן וחותם לאשה לאו תכשיט הוא, ולרבנן הוי טבעת שיש עלי' חותם תכשיט לאשה, כיון דגופה של טבעת עיקר וטבעת תכשיט היא, ועמש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן להוסיף בזה, וכן פירשו ש"ר.

אך בפי' ר"ח פירש, דאיירי בטבעת של אלמוג וחותמה של מתכת, ולרבנן דהיא טהורה, הרי דכיון דלענין טומאה לאו כלי הוא, לענין שבת נמי לאו כלי הוא, ומשוי הוא, ולר' נחמי' דלענין טומאה הוי כלי, אף לענין שבת הוי תכשיט, וצ"ב.[[226]](#footnote-227)?והעירו דבפי' ר"ח לעיל בהא דרסקא דאין יוצאין בה בשבת פירש דהוא משום דאינה כלי, וכ"ה בדבריו לעיל נ"ז ב' בדין איסטמא, ומבו' דכל שאין תורת כלי עליו חשיב כמשוי, וצ"ב.

**ור' נחמי' מטמא,** הריטב"א כתב דהא דמטמא ר' נחמי', היינו רק בטבעת של איש, דטבעת של אשה טהורה כשיש עלי' חותם כיון דלדידי' לא חשבינן לה כתכשיט, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש בתי' בתרא,[[227]](#footnote-228) - אך בתי' קמא כתב דאף טבעת של אשה שיש עלי' חותם טמאה משום כלי מעשה.

התוס' כתבו דה"נ מטהר ר' נחמי' ברישא, דס"ל דאין הולכין בטבעת אלא אחר חותמה דהוא העיקר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, - והרמב"ן הוסיף להוכיח כן, דאי נימא דמודה ר' נחמי' ברישא דטבעת של מתכת וחותמה של אלמוג טמאה, דהולכין אף אחר המעמיד, א"כ מ"ט לדידי' חייבת חטאת בטבעת שיש עלי' חותם, הרי הויא תכשיט משום הטבעת.

אך המהרש"א כתב בדעת התוס', שלא הוכיחו כן, דדוקא לרבנן דהטבעת עיקר והחותם בטל לגבי', הוי כולו תכשיט, אבל לדעת ר' נחמי', אף אי נימא דהולכין אף אחר המעמיד, מ"מ כיון דאין החותם בטל לגבי הטבעת, דמה"ט מטמאינן בטבעת של אלמוג וחותמה של מתכת, הוי החותם משוי,[[228]](#footnote-229) - ובדעת הרמב"ן צ"ל, דאם הטבעת הויא תכשיט, אין לאסור משום החותם, כיון דהטבעת והחותם הוו גוף אחד, וכל דמקצתו תכשיט סגי בהכי להתיר, וכל הא דמחייבינן בטבעת שיש עלי' חותם, הוא משום דאף הטבעת אין עלי' תורת תכשיט, דהיא בטילה לגבי החותם.[[229]](#footnote-230)

בירושלמי אמרו בשם ר' אבא ב"ר נחמן דמשנתינו דטבעת שיש עלי' חותם הוי משוי היא כר' נחמי', ואמרו ע"ז א"ר אילא תיפתר דברי הכל, בשהוציאה לחתום בה, ר' שמואל בשם ר' זירא היתה עשוי' לכך ולכך, הוציאה לחתום בה חייב, הוציאה לשם תכשיט פטור אף על החותם, שאף החותם טפילה לתכשיט, - והביאוה"ל בסימן ש"א סי"א פירש בד' הירושלמי, דכל דבר העשוי לתשמיש ולתכשיט, אם הוציאו לשם תשמיש חייב, ונקט כן לדינא,[[230]](#footnote-231) ועיי"ש מש"כ עפי"ז בדין מורה שעות.[[231]](#footnote-232)

\***וחכ"א הכל הולך אחר המעמיד,** בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ו הק' דחכמים היינו ת"ק, ועיי"ש שכתב לפרש דג' מחלוקות בדבר, דרבנן בתראי ס"ל דהכל הולך אחר המעמיד, אפי' שיהא הכלי עיקר והמעמיד משמש לו, אך ת"ק ור' נחמי' ס"ל דהכל הולך אחר עיקר הכלי והמשמש בטל לגבי העיקר אפי' יהא המשמש מעמיד את כל הכלי, אך בכלי ששניהם צריכין זל"ז, דצריך הכרע איזה נקרא עיקר הכלי ואיזה נקרא משמש, בזה הוא דפליגי ת"ק ור' נחמי', דת"ק ס"ל דהמעמיד יכריע, ולר' נחמי' אין מעלה כלל בהעמדה אלא בתר עיקר פעולת הכלי וכוונת תשמישו אזלינן, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, ואכמ"ל.

\*בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק', דאם דין טבעת שיש עלי' חותם תליא בפלוגתא דרבנן ור' נחמי', נמצא דר"מ דאמר לקמן ס"ב א' דבטבעת שיש עלי' חותם חייבת, ס"ל כר' נחמי' דאין הולכין אחר המעמיד, ולעיל ט"ו ב' אית לי' לר"מ בכלי זכוכית שנשבר והטיף לתוכן אבר, דאזלינן בתר האי מעמיד, וכתב לישב דשאני התם דהאבר עושה את הכלי, ומשא"כ הכא דהמעמיד הוא סומך בעלמא לכלי,[[232]](#footnote-233) - ובס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע כתב, די"ל דר"מ אית לי' לר' נחמי', דהא דס"ל בכלי זכוכית שניקב והטיף לתוכו אבר דאזלינן בתר המעמיד, הוא מפני שכשניקב טהר, ונעשה כלי ע"י שהטיף לתוכו אבר לסותמו, וכיון דאותה סתימה עשאו כלי וגרם לו לקב"ט, אזלינן אחר אותו המין, ומשא"כ הכא דא"א שלא יבא החותם באחרונה לקבעו באותו היקף העשוי לו וכן הסמלונים וכו', ונמצא הן הן גמר מלאכה ותיקון הכלי, וע"כ בזה י"ל דאין הולכין אחר המעמיד, י"ל דר"מ בההיא כר' נחמי' ס"ל, עכ"ל,[[233]](#footnote-234) ועיי"ש בהמש"ד דלא פסיקא לי' הך מילתא.[[234]](#footnote-235)

**רבא אמר לצדדים קתני וכו' רנב"י אמר וכו',** התוס' הרא"ש כתב דלדעת רבא ורנב"י י"ל דהא דבטבעת שיש עלי' חותם חייבת, אתיא אף כרבנן, דאע"ג דלענין טומאה אית להו דמעמיד עיקר, מ"מ כיון דאית בי' חותם גנאי הוא לה ול"ה תכשיט, ופליגי על ר' זירא דס"ל דלרבנן דלענין טומאה טבעת עיקר, ה"נ לענין שבת הוי עיקר תכשיט, ועד"ז כתב הריטב"א בדעת רנב"י, דל"ד דין טומאה לגבי שבת, וטבעת שאין עלי' חותם ל"ה תכשיט לגבי שבת אף לרבנן, משום דלגבי שבת תכשיט גמור בעינן, וזה אינו חשוב תכשיט גמור כיון שיש בו חותם שאינו ראוי לה,[[235]](#footnote-236) - ועד"ז כתב בפסקי מהרי"ח, והובא בהג"א סימן ו'.

הרא"ש בשלהי ע"ז כתב די"א דקי"ל כרבנן דהכל הולך אחר המעמיד, ותמה ע"ז דמנ"ל דהלכה כרבנן וכו', דילמא כר' נחמי' קי"ל דלא אזיל בתר מעמיד, דסתם משנה דבמה אשה מוקי התם כר' נחמי', וכ"כ בתוס' ר"י מפאריש שם, וכ"כ בתשו' ר"י הזקן סימן נ"ו דקי"ל כר' נחמי' משום דסתם משנה דהכא כוותי', וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין בשם ר"י.[[236]](#footnote-237)

אך למש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א והמהרי"ח בסוגיין, די"ל דאף לרבנן ל"ה טבעת שיש עלי' חותם תכשיט דאשה, נמצא דמשנתינו אתיא אף כרבנן, - וכ"כ השפ"א בסוגיין והחזו"א בכלים סימן י"ז סקי"ד בדעת הרמב"ם בפ"ד מכלים ה"ו שפסק כרבנן דבטבעת שיש עלי' חותם אזלינן בתר המעמיד,[[237]](#footnote-238) ובפי"ט משבת ה"ג כתב דאשה שיצאה בטבעת שיש עלי' חותם חייבת, והרי דמודו רבנן דטבעת שיש עלי' חותם ל"ה תכשיט דאשה, ובגל' הגרע"א בפ"ד מכלים עמד על סתירת ד' הרמב"ם בזה, ועמש"כ בזה בע"א בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ו.

**רנב"י אמר טומאה אשבת קרמית,** התוס' הרא"ש כתב דלית לי' לרנב"י הא דאמר עולא לקמן דחילופיהן באיש, דחשיב טבעת שיש עלי' חותם תכשיט דאיש, והיינו משום דאם הוה חשבינן לה כתכשיט דאיש, מ"ט לא משני כשנויא דרבא דיש עלי' חותם תכשיט דאיש, דהרי אף לרנב"י צ"ל דלצדדין קתני, כמש"כ רש"י ותוס', - אך בד' התוס' משמע דמודה רנב"י דיש עלי' חותם הוי תכשיט דאיש, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א.[[238]](#footnote-239)

\*הרמב"ם בפ"ח מכלים ה"ו כתב, דכל תכשיטי האדם כגון וכו' והטבעות בין שיש עליהן חותם בין שאין עליהם חותם וכו', ולכאו' הוא כשנויא דרבא דיש עלי' חותם תכשיט דאיש, וזהו שכתב כל תכשיטי "האדם", דכשיש עלי' חותם אינה תכשיט דאשה אלא תכשיט דאיש, - אך בפיהמ"ש בכלים פי"א מ"ח כתב דחותם הוא מלואת אבן כמו שעושים במקצת הטבעות אבני פטדה וברקת וכיו"ב משאר האבנים, ולפ"ז הרי דטבעת שיש עלי' חותם הוי תכשיט דאשה, וצ"ע מקור ד' הרמב"ם בפיהמ"ש לנטות מסוגיא דשבת דמפרשא דחותם הוא צורה לחתום בה.

**הואיל ואשה חולקת בה שערה,** התוס' בד"ה למאי חזיא הק' דלפירש"י דהא דפריך מעיקרא דלמאי חזיא, היינו דמ"ט אינה חייבת חטאת, דלמאי חזיא לתכשיט, א"כ מאי משני הואיל ואשה חולקת בה שערה, דאטו משו"ה ל"ה משוי, הרי אינו לא מלבוש ולא תכשיט, והק' גם על הא דפריך הכא דבשבת למאי חזיא, ופירש"י דבשבת אינה חולקת שערה, דאף אם היתה חולקת שערה בשבת, הרי משוי הוא, וכן הק' הרמב"ן וש"ר.[[239]](#footnote-240)

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאם יצאה במחט שאינה נקובה אינה חייבת חטאת, הוא משום דאפשר שתחלוק בה שער ראשה וכאילו היא ממיני תכשיטי', וזה כדעת רש"י,[[240]](#footnote-241) - ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ח כתב לפרש בד' רש"י, דכל דבר שאדם צריך לו לצורך גופו, תכשיט הוא לו,[[241]](#footnote-242) וכתב לפ"ז דמותר לצאת בלולאות של משי הקבועות באבנט, אף בשעה שאינו קושר בהם ראשי המכנסים, מטעם שראויות לכך, וצידד לפ"ז להתיר להוציא מטפחת הקשורה בחגור ומוליכה לקנח בה פיו וחוטמו,[[242]](#footnote-243) - ועד"ז כתב הנהר שלום בסימן ש"ג סק"ד, דאף שאינה מתיפה על ידו, מ"מ הו"ל כתכשיט, משום דצריך לה כל שעתא כדי לחלוק שער.[[243]](#footnote-244)

והמגיני שלמה כתב בדעת רש"י, די"ל דדדבר הצריכה לתיקון תכשיטי' שאם יתקלקלו תכשיטי' תתקן בהם, הוו נמי תכשיט, שהוא שבח ונוי שהיא נושאת תכשיטים וגם תיקונים הצריכין להן, וע"כ אף מחט זהו שהיא נושאת כדי לחלוק בה שערה, הו"ל תכשיט, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאחר שהיא חולקת שערה, היא כורכת שערה היוצא חוץ לקישורי' סביב המחט וכו', וע"כ הוי נוי.[[244]](#footnote-245)

**בשבת למאי חזיא,** בפירש"י כתב דהיינו דבשבת אינה חולקת שערה, והתוס' וש"ר הק' דמ"ט יהא אסור לחלק שער בשבת, - והמגיני שלמה כתב בדעת רש"י, דס"ל דפוקסת דתנן לקמן צ"ד ב' דפליגי בה ר"א ורבנן אם חייב חטאת או אסור משום שבות, היינו דמחלקת שערה לכאן ולכאן, וכמש"כ הערוך בע' פקס א', וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, ואזיל לטעמי' לקמן צ"ד ב' שפירש כן לההיא דפוקסת, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ד אות י'.[[245]](#footnote-246)

**כמין טס של זהב וכו' בחול חולקת בה שערה בשבת מניחתה כנגד פדחתה,** התוס' כתבו דל"ה צריך לומר דחולקת בה שערה כלל, אלא האמת מפרש, והיינו דהא דאם יצאה אינה חייבת חטאת, הוא משום דבשבת מניחתה כנגד פדחתה והוי תכשיט, והא דאסורה לצאת בזה, הוא משום דהו"ל תכשיט ודילמא שלפא ומחויא, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', והריא"ז בפירקין ה"א דין י'.

אך הראב"ן בסימן שמ"ט כתב דהא דאסורה לצאת בזה, אי"ז משום דדילמא שלפא ומחויא, וזה לטעמי' דבתכשיט שאינו דבר חידוש, לא חיישינן למישלף ואחויי, ויתבאר בעזה"י במקומו, אלא הוא משום דבחול חולקת בה שערה ואינו לה בחול לתכשיט, וע"כ בשבת נמי ל"ה תכשיט ואסור לצאת בה, וצ"ב,[[246]](#footnote-247) ומצינו עוד עד"ז בד' הראב"ן בסימן שמ"ח בטעמא דר"מ דעיר של זהב הוי משוי, ונתבאר לעיל במקומו.[[247]](#footnote-248)

?בדין מחט שמעמדת קישורי', נחלקו רבוותא, ועי' בביאור הגר"א שתלה לזה בפלוגתת רש"י ותוס' אם הוי תכשיט או תשמיש, - ועי' ביאוה"ל בדין מחט דאיש להעמיד הקישורים, וצ"ב.

כ"ב אדר א' ע"ט

דף מס' 10

**ס' א' - ולא בקמיע בזמן שאינו מן המומחה,** בפירש"י כתב דבקמיע מומחה שרי, דתכשיט הוא לחולה כאחד ממלבושיו, והמג"א בסימן ש"ח סקנ"ז כתב לדקדק מדבריו דדוקא קמיע מומחה הוי תכשיט, אך קמיע שאינו מומחה ל"ה תכשיט, וע"כ אסור לצאת בו, וכ"נ בפירש"י לעיל נ"ג א' (ד"ה וזה חומר) שכתב דכל הני דתני התם דלא תצא הוא משום דלאו שמירת גופה אלא משוי, וחד מינייהו הוא קמיע, וכ"כ בפי' ריבב"ן דהא דלא יצא בקמיע שאינו מן המומחה הוא משום דהו"ל כמשוי, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן ס"א ב' בתו"ד, - ובתשו' באר יצחק או"ח סימן ט"ז הוכיח מד' הראשונים דאף היכא דספק אם הוא מומחה הו"ל משוי, וכתב לפרש בזה, דאף דבחול ודאי יוצא בקמיע זו ורגיל לנשאה, מ"מ כיון דאינו רגיל בה בחול אלא מחמת ספיקא ואם הי' ברור לנו שאינו מומחה ל"ה רגיל בה בחול, ע"כ אף בספק ל"ה כתכשיט לצאת בו בשבת.

אך בד' המאירי מבו' דאף קמיע שאינו מומחה ל"ה משוי, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ו' דהואיל ולרפואה מוליכו אינו כמשוי, וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן מ"ז, דכיון שהוא נושאו בצוארו משום תועלת רפואה או הצלה, הו"ל תכשיט, עיי"ש,[[248]](#footnote-249) - ובטעם הא דלא יצא בו כתב המאירי דהוא משום דחיישינן דילמא שליף כיון דאינו סומך עליו.

המהרש"ל שם הוכיח דאף קמיע שאינו מומחה לא חשיב כמשוי, דאם חשיב כמשוי, מ"ט תנן דאם יצא אינו חייב חטאת, - אך הנה הרמב"ם בפי"ט משבת הי"ד כתב דהא דאינו חייב חטאת הוא מפני שהוציאו דרך מלבוש,[[249]](#footnote-250) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, ובספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו,[[250]](#footnote-251) - והמג"א שם כתב דהא דאינו חייב חטאת הוא משום דשמא היא מרפאת, ומספק אינו חייב חטאת.[[251]](#footnote-252)

המהרש"ל שם כתב לפי דבריו דמותר לצאת בקמיע שאינו מומחה לכרמלית, והסכימו לזה הא"ר בסימן ש"א סקמ"ד, והעט"ז שם סק"א, והתו"ש בסימן ש"ח סקפ"ו, וכ"כ המ"ב שם ס"ק קכ"ט,[[252]](#footnote-253) - אך המג"א שם כתב לפי דבריו דאסור לצאת בו אף לכרמלית,[[253]](#footnote-254) וכ"כ הגר"ז בסימן ש"א סכ"ה, והדה"ח בסימן ס"ג ס"ג.

ובעיקר מש"כ המהרש"ל ודעימי' להתיר בזה, צ"ע דמ"ש משאר הוצאות דרבנן דאסורין אף בכרמלית, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן צ"ד ב',[[254]](#footnote-255) - ואי נימא דטעם האיסור מדרבנן הוא משום דדילמא שליף ומחוי, וכמש"כ המאירי, ניחא.[[255]](#footnote-256)

\*הפמ"ג במש"ז סימן ש"ג סק"ב כתב דאשה אסורה לצאת בקמיע מומחה בחולה שאין בו סכנה, דצריכה להסיר במים,[[256]](#footnote-257) ואף אם היא תפורה בעור דרך להסירה שלא יתלכלך במים ויטשטשו אותיות, והא דמותר לצאת בקמיע מומחה אף בחולה שאין בו סכנה, כדתניא לקמן ס"א ב', הוא באיש דלא שייך טבילת מצוה, - אך הנה בריש פירקין נתבאר מד' כמה מרבוותא דאף אנשים אסורין לצאת בדברים החוצצין בטבילה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמותר לצאת בקמיע, הוא משום דלא חיישינן שיסירנו בשעת טבילה, וא"כ אף אשה מותרת לצאת בזה, וצ"ע.

**ולא בשריון ולא בקסדא ולא במגפים,** בטעם האיסור מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן ס"ד ב' ד"ה כל כתב דהוא משום מראית העין שלא יחשדוהו באיסור, וכ"כ בפי' הר"ן דהוא משום דנראה כיוצא למלחמה, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן ס"ג א' בפי' בתרא, וכ"כ הסה"ת בסימן ר"מ, והמרדכי בסימן שנ"ב. - **ב** בפסקי ריא"ז ה"ג דין א' כתב דהוא מפני שנראה מעשה חול. - **ג** התוס' הרא"ש לקמן שם כתב בשם הריב"א, דהוא משום דדומין קצת למשוי, הואיל ואינן עשויין אלא למלחמה, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל, ובשיטה להר"נ לקמן ס"ב א',[[257]](#footnote-258) וכ"כ הלבוש בסימן ש"א ס"ז.[[258]](#footnote-259)

**ואם יצא אינו חייב חטאת,** בפירש"י כתב דהא דאם יצא בשריון קסדא ומגפים אינו חייב חטאת, הוא משום דכולהו מין מלבושין נינהו בחול למלחמה, והיינו דמה"ט ל"ד למי שיצא בסיף ובקשת וכו' דתנן לקמן ס"ג א' דחייב חטאת, דשאני שריון קסדא ומגפים דחשיבי כמלבוש, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"א.[[259]](#footnote-260)

**ס"א א' - לא תימא אליבא דמ"ד שבת לאו זמן תפילין, אלא אפי' וכו',** משמע דלמ"ד דשבת לאו זמן תפילין אסור לצאת בזה מדינא, ול"ב לה"ט דדילמא אתא לאתויי, וכ"ה מבו' בל' הריא"ז ה"ג דין ה', - ובטעם האיסור בזה, מבו' בפירש"י בעירובין צ"ה ב' ד"ה לאו זמן תפילין דהיינו, דאף דהו"ל כתכשיט, מ"מ אסור לצאת בזה משום דלאו אורחי' הוא, והמאירי לעיל ס' א' כתב דכיון דשבת לאו זמן תפילין הו"ל משוי, אלא דמאחר שהוא דרך מלבוש אין בו חיוב חטאת.[[260]](#footnote-261)

אך בד' הטוש"ע בסימן ש"א ס"ח מבו' בפשוטו דאף דקי"ל דשבת לאו זמן תפילין, מ"מ כל הא דאסור להוציאן הוא משום דדילמא אתי לאתויי,[[261]](#footnote-262) וכ"נ בשיטה להר"נ לקמן קל"ט ב', עיי"ש, והתוס' חדשים כתב לפרש בזה, דהוא משום דאף למ"ד דלאו זמן תפילין הוי דרך מלבוש, דמה"ט אינו חייב חטאת, וע"כ כל הא דאסור לצאת בזה, הוא משום דדילמא אתי לאתויי, והסכים לזה בתוס' הגרע"א.[[262]](#footnote-263)

**דילמא אתי לאתויי,** בפירש"י כתב דהיינו דילמא שקיל לי' מראשו אם צריך ליפנות, אך גירסת התוס' דילמא מיפסקו ואתי לאתויינהו, והק' דתיפו"ל משום דזימנין דמיצטריך לבית הכסא ואתי לאתויינהו,[[263]](#footnote-264) וכתבו בשם הקדוש מקורביל דאיצטריך לה"ט לתפילין של יד, דא"צ לחלוץ כשצריך לבית הכסא אלא של ראש משום שי"ן, וכ"כ הרשב"א, וזה לטעמייהו לקמן ס"ב א', דיו"ד של תפילין ל"ה מאותיות השם, וע"כ א"צ לחלוץ תפילין של יד כשצריך לביהכ"ס משום דמחופה עור, והתוס' במנחות ל"ה ב' כתבו בשם הר"י דאורלייניש שנסתפק בזה אם צריך לחלוץ תפילין של יד כשנכנס לביהכ"ס, - ובדעת רש"י דמפרש דהוא משום דחיישינן שיצטרך לביהכ"ס, אף דמתניתין סתמא קתני ולא בתפילין, וודאי נכלל בזה גם תפילין של יד, פשוט דאזיל לטעמי' לקמן ס"ב א' ד"ה התם משום שי"ן ובמנחות ל"ה ב' ד"ה שם ד' דס"ל דיו"ד של תפילין הוי מאותיות השם, וע"כ ודאי דצריך לחלוץ תפילין של יד כשצריך לביהכ"ס, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן מ"ג סק"א.[[264]](#footnote-265)

**אלא אפי' למ"ד שבת לאו זמן תפילין אינו חייב חטאת,** מבו' דאף דהמוציא משוי על ראשו פטור, מ"מ בהוצאת תפילין בראשו הי' לנו לחייב, אלמלי הא דדרך מלבוש עבידא, והב"ח בסימן רנ"ב כתב לפרש בזה, דהוא משום דדרך הוצאת תפילין היא בראש, ודמי למה שאמרו לעיל י"א ב' בזב היוצא בכיסו דחייב, משום דדרך הוצאתו בכך,[[265]](#footnote-266) ובד' הטו"א בר"ה כ"ח ב' והפמ"ג באש"א סימן ש"א סקנ"ג מבו' דאף בתפילין פסולות חשבינן לה כהוצאה כדרכה, עיי"ש,[[266]](#footnote-267) - אך בפירש"י בביצה ט"ו א' ד"ה מניח ידו כתב דמה שהתירו להכניס תפילין לעיר דרך מלבוש, הוא משום דהעברה כלאחר יד היא,[[267]](#footnote-268) וצ"ע.[[268]](#footnote-269)

\*הטו"א באבני שהם ר"ה כ"ח ב' נקט בפשיטות, דאף המוציא תפילין שיש בהן ה' פרשיות או ג' פרשיות, ל"ה משוי, אף דהן פסולות,[[269]](#footnote-270) והתהל"ד בסימן ש"א סק"ד הוכיח כן מד' רש"י וריו"נ בעירובין צ"ה ב', ושם סקל"ה הוכיח כן מד' הריטב"א.[[270]](#footnote-271)

אך הפמ"ג באש"א סימן ש"א סקנ"ג נקט בפשיטות דתפילין פסולות ל"ה דרך מלבוש, ועיי"ש מש"כ בדין תפילין דר"ת, וכ"כ בתשו' באר יצחק או"ח סימן ט"ז,[[271]](#footnote-272) וכתב דאף בספק אם הם כשרים, הו"ל ספק משוי, אף דדרך ללבשם מחמת הספק.

**לא תימא עד דאיתמחי גברא ואיתמחי קמיעא,** בביאור המחאת גברא והמחאת קמיעא, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו שעשה אדם זה קמיע זו לג' אנשים, דנעשה האדם מומחה שריפאה ג' אנשים, והקמיע מומחה שריפא כתב זה ג' אנשים.

והתוס' בע"ב ד"ה תלת קמיעי הק' ממה שאמרו לקמן דחד קמיע לתלתא גברא קמיע איתמחי גברא לא איתמחי, ועיי"ש מש"כ בזה, - והמגיני שלמה שם כתב, דלמש"כ רש"י לקמן דמה שאמרו דגברא לא איתמחי היינו לשאר קמיעין, ניחא, דמה שאמרו הכא דאיתמחי גברא הוא לקמיע זה שכתב, ועיי"ש מש"כ בביאור קו' התוס'.

והר"ן הק' דלפ"ז בע"כ דהא דאיתמחי קמיע היינו רק מיד רופא זה, דאם הוא מיד כל רופא, מה מהני המחאת הגברא, והק' ע"ז דמסוגיית הגמ' לקמן מוכח דכל שהומחה הקמיע ג"פ, נעשה מומחה מיד כל אדם.[[272]](#footnote-273)

**ב** בפירש"י בפי' בתרא כתב דהיינו שכתב אדם זה ג' מיני קמיעין של ג' מיני חלאים לג' אנשים דהומחה לכל קמיעים שיעשה לעולם, וגם קמיע זו נעשית לג' אנשים מחולי זה ונעשה הקמיע מומחה, וזה כמש"כ רש"י לקמן בסוגיין ד"ה הא לאמחויי דכל שכתב ג' קמיעין שאינם דומין זל"ז, נעשה מומחה בכל קמיעים שיעשה לעולם, - והתוס' הרא"ש נחלק ע"ז, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', ונתבאר להלן.

**ג** התוס' פירשו דמימחי גברא היינו שכתב לחש א' בג' אגרות וריפא כל קמיע אדם א', ומימחי קמיע היינו דריפא קמיע זה ג' פעמים אפי' אדם א'.

**אלא כיון דמומחה גברא אע"ג דלא מומחה קמיע,** התוס' הק' דהיאך משכח"ל דאיתמחי גברא ולא קמיע, והמהרש"א והמהר"ם פירשו דקו' זו קיימי על מה שאמרו לקמן דתלתא קמיעי לתלתא גברא חד חד זימנא גברא איתמחי קמיעא לא איתמחי, דלמאי נפ"מ, הרי כיון דהאיש מומחה לכתוב לחש זה, לא גרע ממנו לחש שכתב כבר שנעשה הגברא מומחה על ידו, ולא איצטריך לן להמחאת קמיע, וכ"כ הט"ז בסימן ש"א סקט"ו דכל שכתב ג' אגרות והומחה, רשאין לצאת באחת מן האגרות הראשונות שכתב, והוסיף לפרש דהוא משום דיכול לכתוב לחש זה מחדש, ולמה יגרע מה שכתב כבר למפרע, והביאו המ"ב שם סקצ"א,[[273]](#footnote-274) והקובה"ע בהוספות אות ב' הוכיח מזה דחזקת ג"פ מועלת למפרע, ואמרינן דאף הפעמים הראשונות היו מחמת כן.

והמאירי לקמן בסוגיין כתב בשם הגאונים דכל שהומחה האיש יוצאים בקמיע שלו, ואף באותם שעשה קודם שהומחה, דהוברר הדבר שמומחה הי', ומשמע דיוצאין אף בקמיע שאינו מאותם הג' קמיעין שהומחה בהן, כיון דהוברר למפרע שהי' מומחה.

**וקושר ומתיר אפי' ברה"ר,** התוס' לעיל נ"ז א' הוכיחו מזה, דדברים שמותר לצאת בהן, מותר להתירן ברה"ר, ולא אסרינן משום דדילמא מייתי להו ד' אמות, דממ"נ אם יהא זכור שבת בשעת ההתרה לא אתי לאתויי, ואם לא יהא זכור שבת אפי' נאסר להתיר ולהסיר לא יועיל, וכתבו דהא דאיצטריך הכא לאשמועינן דקושר ומתיר, אף דבכל מילי שרי, הוא משום דהכא ס"ד לאסור משום דמיחזי דקושרו עליו שלא לרפואה ומתכוין להוציא, (כ"ה דאסרינן בפלפל וגרגר מלח ליתן לכתחילה בפה בשבת), וזהו דקמ"ל דהכא חשיב כמלבוש גמור מחמת הרפואה, וכ"כ הרשב"א לעיל שם והרא"ש בסימן א', וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ט.

אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן דהא דשרי הכא לקשור ולהתיר ברה"ר, הוא משום דלרפואה בעי לי' כל שעה, וע"כ מידכר ולא אתי לאתויי אלא כדרכו, וצ"ל כן גם לדעת הרמב"ן והמאירי לעיל שם דס"ל דבדברים קטנים אסור להסירן ולהחזירן ברה"ר.

**ובלבד שלא יקשרנו בשיר ובטבעת,** הרמב"ן לעיל נ"ז א' כתב בשם ר"ת שהוכיח מזה דלא אסרו באיש משום דילמא שליף ומחוי, וע"כ הוא יוצא בשיר וטבעת, ולא אסרו אלא משום הקמיע, - ולדעת החולקים מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב לדחות, דהכא אינו מוציאם בדרך תכשיטין, אלא לצורך קשירה דקמיע, וע"כ ה"ז מותר דלא שליף להו כלל. - **ב** בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דכיון דהקמיע קשור בהן לא שליף להו, דמירתת לסלק הקמיע מעליו, וכ"כ הריטב"א בדרך בתרא. - **ג** הרשב"א לעיל נ"ט ב' כתב לדחות, דאם הי' מותר לקשור בשיר ובטבעת, היו טפילה לקמיע ושרי, מידי דהוה אצלוחית של פלייטון.[[274]](#footnote-275) **ד** הריטב"א כתב דהכא איירי בדמחאי מומחא דליכא למיחש למישלף ואחוויי, א"נ איירי בדלא חשיב דלית לי' נסכא.

**תלת קמיעי וכו',** הריטב"א בתו"ד כתב דאף למ"ד בעלמא דבתרי זימני הויא חזקה, מ"מ הכא בעינן ג' פעמים, משום דאי"ז חזקה אלימתא.[[275]](#footnote-276)

**הא לאמחויי גברא,** בפירש"י כתב דהיינו דכל שכתב ג' קמיעין שאינם דומין זל"ז, נעשה מומחה בכל קמיעים שיעשה לעולם, דדמי למה שאמרו דנגח שור וחמור וגמל נעשה מועד לכל, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד, וכ"כ הריטב"א והמאירי והשיטה להר"נ, והריטב"א כתב דכן דעת הרמב"ן והרא"ה, וכ"כ הר"ן לעיל בסוגיין, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ח', וכ"כ הסה"ת בסימן ר"מ והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ בפסקי מהרי"ח.

אך הרא"ש בסימן ח' תמה ע"ז דאטו אם הוא בקי בג' מיני קמיעות וכי בשביל זה יחשב מומחה גם לקמיעות אחרים שאינו בקי בהן, והריטב"א לקמן בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו דמה ענין העדאת נגיחות להמחאת חכמה ורפואה, ואטו מפני שריפא ג' חלאים משונים שהם מיעוטא דמיעוטא יהא מומחה לכל שאר קמיעין ולחשים שהם רובא, - והב"י בסימן ש"א סכ"ה כתב דדעת התוס' בסוגיין היא כדעת הרא"ש, והיינו ממה שפירשו לעיל להא דאיתמחי גברא היינו כשכתב לחש א' בג' קמיעין.

ובדעת רש"י ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דלענין הוצאת שבת דבעינן שלא יהא הקמיע משוי, אין אנו צריכין ודאות גמורה שיהא הקמיע ראוי לרפואה וחזקה אלימתא, אלא כל שיש בקמיע בטחון לדעת בנ"א שסבורים שהוא ראוי לרפאות בהם, חשיב כמלבוש, ודעת בנ"א דכל רופא שריפא ג' חלאים משונים שקמיעותיו טובות ומועילות.[[276]](#footnote-277)

**ב** בפי' הר"י מלוניל כתב, דכיון דריפא ג' מיני לאים, ניכר לכל שבזכות הכותב הוא, שתפילתו נשמעת לפני ד' ובכל אש יפנה יצליח, וכיון שבזכותו הי', כל קמיע שינסה ויכתבנה בכוונה שלימה מועילה לאותו חולי שכתבה להועילה, והביאוה"ל בסימן ש"א סכ"ה כתב דבזה נתישב קו' הרא"ש.

**ג** הפנ"י כתב דהוא משום דמהיכ"ת נימא דאינו בקי בקמיע זו שרוצה לכתוב עתה, כיון שידענו שהוא מומחה ע"י ג' הראשונות, אלמא שהוא רופא חכם לכתוב קמיעות, ולמה לא נאמינהו בכך, הרי ע"א נאמן באיסורין.

השו"ע בסימן ש"א סכ"ה כתב דאיתמחי גברא ולא קמיע הוא כגון שכתב לחש אחד בג' אגרות ורפאו שלשתם ג' בנ"א דאיתמחי גברא לאותו לחש, וזה כדעת התוס' והרא"ש דאם כתב ג' לחשים לג' בנ"א לא איתמחי גברא, - והביאוה"ל שם צידד להקל בשעת הצורך כדעת רש"י ודעימי' דהוא דעת רוב קמאי, והוא מילתא דרבנן, דאף בקמיע שאינו מומחה אינו חייב חטאת, וכן צידד הפנ"י לעיל בסוגיין להתיר בזה.

\*המגיני שלמה בתו"ד נקט בדעת הרא"ש, כל שכתב ג' קמיעין לג' בנ"א, אף דלא הומחה לשאר מיני קמיעין, מ"מ הומחה לאותם ג' קמיעין, והראש יוסף כתב דכן משמע מד' הב"י בסימן ש"א, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש שהק' דהיאך יחשב מומחה גם לקמיעין אחרים שאינו בקי בהן, ומשמע דמודה דחשיב כמומחה לג' מיני קמיעין הללו,[[277]](#footnote-278) - אך צידד דהרא"ש כתב כן להגדיל הקו', אבל באמת אף לג' מינים אלו לא הומחה כיון דכל מין לא ריפא רק פעם אחת, וכתב לדקדק כן מד' השו"ע שם סכ"ה דאיתמחי גברא הוא רק כשהוחזק ג"פ בלחש אחד,[[278]](#footnote-279) וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סקט"ו, וכ"כ הלבוש והגר"ז שם והמ"ב שם סק"צ.

**הא למחויי קמיעא,** בפירש"י כתב דהיינו דאם כתב אדם א' לחש זה וריפא ג' פעמים, נעשה הקמיע לבדו מומחה ע"י אדם זה, ואם כתבום ג' רופאים נעשה קמיע של לחש זה מומחה מיד כל אדם, והתוס' הק' דהוא סותר לדבריו לקמן בד"ה ואיתמחי קמיעא דמבו' דאף אם כתב אדם א' לחש זה וריפא ג' פעמים נעשה הקמיע מומחה מיד כל אדם, והתוס' הרא"ש הק' עוד דהוא סותר למש"כ לעיל בד"ה דמומחה גברא דמומחה קמיע היינו שנעשית קמיע זו לג' אנשים מחולי זה בין שכתבה רופא זה בין שכתבה רופא אחר, והרי דלא חילק בין היכא דכתבה רופא זה להיכא דכתבה רופא אחר.

והתוס' הרא"ש כתב בישוב ד' רש"י, דמש"כ הכא דאם כתב אדם א' לחש זה וריפא ג' פעמים לא נעשה הקמיע מומחה אלא ע"י אדם זה, הוא רק כשריפא בו אדם א', אך אם ריפא בו ג' בנ"א, הומחה מיד כל אדם, וגם בגונא דריפא בו אדם א', אם כתב ג' מיני קמיעין, הומחה קמיע מיד כל אדם, דדוקא בקמיע אחד אנו תולין במזל הרופא, אבל כיון שכתב ג' מיני קמיעים אנו תולין בחכמה שיש לו בקמיעין, ונעשו קמיעין שלו מומחין מיד כל אדם,[[279]](#footnote-280) ועמש"כ הריטב"א לישב בע"א.

בעיקר מש"כ רש"י דהמחאת הקמיע מועלת אף לקמיעין אחרים של לחש זה, ופעמים דה"ז מועיל אף לקמיע שיכתוב אדם אחר, הנה כ"ז הוא לטעמי' דהמחאת גברא הוא אף לשאר קמיעין, וע"כ שפיר י"ל דהמחאת קמיע היא אף לקמיעין אחרים של לחש זה, - אך להתוס' והרא"ש דהמחאת גברא היא רק לקמיע של לחש זה, הרי בע"כ דהמחאת קמיע ל"מ אף לקמיע אחר של לחש זה, דאל"כ לעולם ל"ב להמחאת גברא, ואינה מועלת אלא לאותו קמיע עצמו, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה עד דמימחי, ובד"ה אע"ג דלא מימחי, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"א סכ"ה, והביאוה"ל שם צידד להקל בשעת הדחק כדעת רש"י ודעימי' דהוא דעת רוב קמאי.

**תלתא קמיעין לג' גברי תלת תלת זימני איתמחי גברא ואימתחי קמיע,** התוס' הק' דהיאך הומחה הקמיע הג', הרי כבר איתמחי גברא, וממילא ודאי שתועיל אותה האגרת, וכתבו דאיירי בגונא דבאו המחאת הגברא והמחאת הקמיע בב"א,[[280]](#footnote-281) ונתחדש בזה דכל שבאו ב' ההמחאות בב"א, ה"ז מועיל להמחות גם את הגברא וגם את הקמיע, אף דאין החזקה מוכחת על ב' ההמחאות, וצ"ע.

והריטב"א כתב לדעת רש"י, דאיירי כשריפא בתחלה לאותם ג' בנ"א פעם אחת, וכבר נעשה הרופא מומחה, ועדין לא הומחה הקמיע,[[281]](#footnote-282) ואח"כ כשריפא כל קמיע ג"פ, הומחה הקמיע, ולא תלינן לה בהמחאת הגברא, כיון דהמחאת קמיע היא עיקר,[[282]](#footnote-283) ומ"מ לא בטלה המחאת הגברא, ולא אמרינן דאיגלאי מילתא למפרע שהקמיע גרם, דאין לנו לדון כלום למפרע להוציא אדם מחזקתו, ומבו' בדבריו, דבגונא שכבר הומחו קמיע א' או ב' קמיעין ג"פ קודם שהומחה גברא, אינם מצטרפין להמחאת הגברא.[[283]](#footnote-284)

**או"ד מזלא דהאי גברא הוא דקא מקבל כתבא,** בפירש"י כתב דבקמיע שריפא ג"פ אדם אחד, תלינן ההמחאה בקמיע עצמו, ולא תלינן במזלי' דגברא, ולא מיבע"ל אלא בכה"ג דתלי בגברא, ובזה הוא דמיבע"ל אם תלינן לי' ברופא או במתרפא, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אע"ג וד"ה חד קמיע, ופירשו דהוא משום דהמחאת קמיע עדיפא טפי, וכ"כ ש"ר, - אך המ"מ בפי"ט משבת הי"ד דקדק מד' הרמב"ם שם, דאף המחאת קמיע ל"מ אלא כשריפא ג' בנ"א, דאם ריפא אדם א' תליא באיבעיא דרב פפא, וכ"כ ההשלמה בשם דודו, - ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בשם מורו, דבקמיע שריפא אדם א' ג"פ, פשיטא לן דלא איתמחי קמיעא.

**תיקו,** הרמב"ם בפי"ט משבת הי"ד פסק לאסור בזה, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"א סכ"ה, - והתו"ש שם סוסקמ"ט הק', דכיון דאף בקמיע שאינו מומחה ליכא אלא איסור דרבנן, מ"ט פסקו בזה לחומרא, ועיי"ש שכתב דלדעת המג"א בסימן ש"ח סקנ"ז דקמיע שאינו מומחה אסור מדאורייתא, ניחא, אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם גופי' שכתב להדיא דפטורא דקמיע שאינו מומחה הוא משום דהוא דרך מלבוש, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סקט"ו.[[284]](#footnote-285)

ובתשו' באר יצחק סימן ט"ז עמד בזה, דכיון דמספק"ל אם הוי הקמיע מומחה, הרי ודאי דהוא רגיל בכך בחול, ומ"ט ל"ה כמלבוש, וכתב דהוא משום דאינו רגיל בכך בחול אלא מכח הספק, ואם הי' ברור לנו שאינו מומחה ל"ה רגיל בה בחול, ונתבאר לעיל ס' א'.

המג"א בסימן ש"א סקל"ט כתב דכשכתב ג' קמיעין לאדם א' וריפאו ג' פעמים, כיון דלא איתמחי לא גברא ולא קמיעא, אף הוא עצמו אסור לצאת בו, - והנהר שלום שם סקי"ג תמה בזה, דהרי הא דמיבע"ל אם איתמחי גברא, הוא משום דדילמא מזלא דהאי גברא הוא דקא מקבל כתבא, וא"כ הדין נותן דלחולה זה שפיר תועיל ההמחאה, - והפמ"ג שם כתב דאם תלינן במזלי' דגברא, י"ל דאיתרע מזלי' השתא, וע"כ אסור לצאת בו, ועמש"כ בזה הלבו"ש שם, אך המחה"ש שם כתב דט"ס נפלה בד' המג"א, ומש"כ דאסור אותו חולה לצאת בו, הוא כשאיבד הגברא את המחאתו, עיי"ש.

**איבע"ל קמיעין יש בהן משום קדושה,** בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק' דמאי מיבע"ל, הרי איכא קדושה גם על שם שנכתב שלא במקומו?, ועמש"כ בזה השפ"א, ומש"כ באורך בדברות משה סימן מ"ט ענף ה'.

**אלא הבמ"ע בחולה שיש בו סכנה,** בפירש"י כתב דכיון שיש בו סכנה שרי למיעל בהו לביהכ"ס משום פיקו"נ, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפסקי מהרי"ח והובא בהג"א, - והשפ"א כתב דאין לפרש דאף אם יש לחוש דילמא אתי לאתויינהו ד' אמות, מ"מ מותר לצאת בהן ברה"ר משום פיקו"נ, שהרי בידו לעמוד בביתו ולא לצאת לרה"ר.[[285]](#footnote-286)

**והתני וכו' ובלבד שלא יאחזנו בידו ויעבירנו ד' אמות ברה"ר,** בפירש"י כתב דהוא משום דל"ה תכשיט שלו אלא דרך מלבוש, ומשמע דאף דרפואתו היא גם כשהוא בידו, כמו שאמרו מעיקרא, מ"מ כיון דאינו דרך מלבוש ל"ה כתכשיט, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ, וכ"כ המלבושי יו"ט בסימן ש"א סקכ"ג והאלי' רבה שם סקמ"ח, וכ"כ המ"ב שם סקפ"ח.

והשפ"א תמה בזה, דאם רפואתו היא גם כשהוא בידו, מ"ט יהא אסור לצאת בו, ומ"ש מחיגר דמותר לצאת במקל שבידו, וגם בתכשיט שנושאו בידו ליכא איסור אלא משום מראית העין, כמש"כ המג"א בסימן ש"א סקכ"ז,[[286]](#footnote-287) - אך בד' הלבו"ש בסימן ש"א למג"א סקכ"ז מבו' דהוא משום דאין דרך תכשיטו של קמיע אלא כשלובשו, והיינו דאע"ג דרפואתו היא גם כשהוא בידו, מ"מ אין דרך בנ"א לילך עם קמיע בידם, אלא נותנים אותו עליהן דרך מלבוש.

והריא"ז ה"ב דין ו' כתב דהא דלא ישאנו בידו הוא כדי שיהא הדבר ניכר שהוא תופשו לרפואה, - אך התוס' כתבו דבע"כ דאין האיסור משום מראית העין,[[287]](#footnote-288) דא"כ ל"ה גזרינן שמא יצטרך לביהכ"ס ויעבירנו ד' אמות ברה"ר, כיון דאף אם מעבירו ליכא איסור דאורייתא, וכ"כ הריטב"א, - ובדעת הריא"ז צ"ל כמש"כ התו"ש בסימן ש"א סקנ"ב למש"כ הב"ח בסו"ס רנ"ב והט"ז שם סק"ח דזימנין דמיצטריך לבית הכסא היא מילתא דשכיחא ולא מיקרי גזירה, וע"כ לי"ב משום גזירה לגזירה.

כ"ו אדר א' ע"ט

דף מס' 11

**ס"ב א' - הבמ"ע במחופה עור,** בס' ההשלמה והמאורות כתבו כן לדינא, דאסור לצאת בקמיע אלא כשהוא מחופה עור, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ז', ובפסקי מהרי"ח, והובא בהג"א סימן ט', וכ"כ האהל מועד שער השבת דרך י"ב, וכ"כ המג"א בסימן ש"א סק"מ, והגר"ז שם ס"ל, והמ"ב שם ס"ק ק"א, - אך הראב"ן בסימן ש"נ כתב דכ"ז הוא בדורות הראשונים שלא הי' להם בתי כסאות בבתיהן, אבל השתא אפי' אין מצופין עור נפקי, והביאו הא"ר בסימן ש"א סקמ"ח.[[288]](#footnote-289)

\*בתשו' שבות יעקב ח"א סימן פ"ב כתב דל"ד במחופה עור, אלא ה"ה כשמכוסה בדבר אחר שרי, ואף כשמכוסה בבגדו, וכתב דה"נ מותר ליכנס בתפילין של יד לביהכ"ס כיון שהוא תחת הבגדים, - אך הראש יוסף כתב דמהא דמוקמינן לה במחופה עור, אף דלאו בגברא ערטילאי עסקינן ויכול להניחו תחת בגדיו, מבו' דכל שהקמיע עליו אסור ליכנס בו בביהכ"ס, אף שהוא מכוסה בבגדו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"א סק"מ, וכתב דה"נ בתפילין לא שרי אלא כשהוא בידו ומכוסה בגדים, אף כל שהוא על גופו, אף דמכוסה בגדים אסור.

בפסקי מהרי"ח שם כתב דכל הא דאסור לצאת בקמיע כשאינו מחופה עור, הוא בחולה שאין בו סכנה, אף כשיש בו סכנה מותר לצאת בו, משום דא"צ להסירו בביהכ"ס, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"א סק"מ, וכ"כ הגר"ז שם ס"ל והמ"ב שם ס"ק ק"א, - אך ש"ר לא חילקו בזה, וסתימת דבריהם משמע דאף חולה שיש בו סכנה אסור לצאת בקמיע שאינו מחופה עור, וצ"ע, שהרי להדיא אמרינן לעיל דבחולה שיש בו סכנה שרי.[[289]](#footnote-290)

**לא תצא אשה במחט הנקובה וכו' ואם יצאה חייבת חטאת דברי ר"מ,** בירושלמי פריך דמ"ט היא חייבת חטאת, הרי ר"מ ס"ל דאף חייט היוצא במחט שבכליו פטור, ומשני דתמן דרך הוצאה בנשים, ברם הכא טפילין יוצאין בכך,[[290]](#footnote-291) וכ"כ התוס' לעיל י"א ב' ד"ה ואם יצא דהכא לגמרי דרך הוצאה בכך, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י', וכ"כ המאירי בריש פירקין דכן דרך כל הנשים להביא מחט תחובה בבגדיהם להיותה מזומנת להם לתיקון בגדיהם, וע"כ הוי דרך הוצאה, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן ט"ז, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דחייבת חטאת, הוא משום דס"ל דאומן דרך אומנתו חייב חטאת, וכ"כ הנימו"י והשיטה להר"נ.[[291]](#footnote-292)

**ולא בכוליאר,** בטעם הא דחשיב משוי, ובפי' ריו"נ בסו"ד כתב דהוא שלא לצורך, והניח בצ"ע?.

**אמר עולא וחילופיהן באיש,** בפירש"י כתב דקאי על טבעת דבטבעת שיש עלי' חותם אם יצא פטור, ובטבעת שאין עלי' חותם חייב חטאת, והרא"ש בסימן י' כתב בדעתו, דגם באיש גזרו דילמא שליף ומחוי, וע"כ הוא אסור לצאת בטבעת שיש עלי' חותם.

אך התוס' והרא"ש שם כתבו בשם ר"ת דאחיוב חטאת קאי, והיינו משום דס"ל דלא גזרו באיש דילמא שליף ומחוי, וע"כ הוא מותר לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, ומה שאמרו דוחילופיהן באיש הוא לענין חיוב חטאת, דאשה חייבת בטבעת שיש עלי' חותם ופטורה בטבעת שאין עלי' חותם, ואיש חייב בטבעת שאין עלי' חותם ומותר לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, וכ"כ הבעה"מ לעיל נ"ט ב' בשם ר"ש הנגיד דמותר האיש לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, והסכים לדבריו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ד, וכתב דנהגו כל העם שלא יצאו בטבעת כלל.

והרמב"ן כתב דאף אם בתכשיטין דאיש לא גזרו דילמא שליף ומחוי, מ"מ אסור האיש לצאת בטבעת שאין עלי' חותם, משום דגזרו איש אטו אשה בתכשיטין השוין לשניהם כגון טבעת,[[292]](#footnote-293) והוכיח כן מהא דתניא לקמן המוציא כליו מקופלין ומונחין לו על כתפו וסנדליו וטבעותיו בידו חייב, ואם הי' מלובש בהן פטור, וקיי"ל כל פטורי דשבת פטור אבל אסור, ובע"כ דקאי על טבעות.

?בעיקר הא דמותר האיש לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, עי' דברות משה כמה דרכים, ועי' אג"מ שלמד מזה לשעון, וצ"ע.?

בפירש"י כתב דהא דחילופיהן באיש קאי רק על טבעת, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הרמב"ן בשם ר"ש גאון ור"ה גאון, וכן הסכימו הרמב"ן והרשב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן י', - אך הרי"ף כתב דהא דחילופיהן באיש קאי גם על מחט, דאם יצא האיש במחט שאינה נקובה חייב חטאת, ואם יצא במחט נקובה פטור אבל אסור, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ה,[[293]](#footnote-294)

והרא"ש תמה ע"ד הרי"ף בתרתי, חדא דמ"ט יתחייב האיש חטאת במחט שאינה נקובה, הרי הוי הוצאה כלאח"י, ועוד, דמ"ש באיש מחט נקובה ממחט שאינה נקובה, הרי אף מחט נקובה הוי משוי באיש, - והרמב"ן כתב לפרש בדעת הרי"ף, דהא דאיש פטור במחט נקובה, הוא משום דאין דרך איש להוציא מחט תחובה בבגדו ובראשו, דדרך הוצאת מחט נקובה הוא בבד של מחטין וצינורות, ואין דרך להוציא אחת, ואם צריך לה הוא מוציאה בידו כשאר כל הדברים, והא דבמחט שאינה נקובה חייב, הוא משום דכל המוציא מחט שאינה נקובה לשום דבר כגון ליטול בה את הקוץ, תחובה בבגדו הוא מוציאה, ודרכו בכך שתהא מצוי' לו תמיד, ועד"ז כתב הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן ט"ז, דאיירי כשהוציא המחט תחובה בבגדו, ודרכו להוציא מחט שאינה נקובה כך, ואין דרכו להוציא מחט נקובה כך, כשאינו אומן.

**הרועים יוצאין בשקין,** בפירש"י כתב דהוא מלבוש שק, והמ"ב בסימן ש"א סקע"ג כתב בדעתו דבשק ממש אסור לצאת, וכתב כן גם בדעת הרא"ש בנדרים,[[294]](#footnote-295) - אך בד' הר"ן בנדרים נ"ה ב' ד"ה יוצאין בשק מבו' דהוא שק ממש,[[295]](#footnote-296) והמ"ב שם הביא כן מד' השה"ג על המרדכי סימן שנ"ה בשם הרשב"א דמותר לצאת בשק מפני הגשמים.

בפי' הרא"ש בנדרים נ"ה ב' כתב דהא דאין בהן משום משוי הוא משום דדרך לצאת בהם מפני הגשמים, וכתב דאף בלא גשמים מותר לצאת בהן,[[296]](#footnote-297) וכ"ה מבו' בד' הטוש"ע בסימן ש"א סכ"א, וכ"כ המג"א שם סק"ל, והמ"ב שם סקע"ב, - אך הב"י שם דקדק מד' הרוקח בסימן ק' דלא הותר לצאת בשק אלא מפני הגשמים, והעולת שבת שם סקל"ו כתב כן בדעת הרי"ף לקמן בפירקין והרמב"ם בפי"ט משבת הי"ז, עיי"ש.[[297]](#footnote-298)

בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בהא דאזלינן בתר מנהג הרועים, דליכא למיפרך ע"ז דוכי רועים הוו רובא דעלמא, משום דכולהו רועים שבעולם לבשי להו, ועמש"כ בזה בדברות משה סימן נ' ענף ב'.

?מבו' דכל הא דיוצאין בשקין הוא מכח מנהג הרועים, וצ"ע מהא דבלרי נשים, ועי' דברות משה סימן נ' ענף ב' וג', ועי' עוד בדברינו בפ' במה בהמה, ולקמן קמ"ו ב'.

**המוצא תפילין מכניסן זוג זוג,** בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ה ב' מבו' דהא דמותר להכניסן זוג זוג, הוא משום דהו"ל כמלבוש ותכשיט, ולפירש"י שם (ד"ה ת"ק וד"ה ר"ג וד"ה ור"ג) נחלקו אם היינו רק משום דמקיים בזה מצות תפילין, או דאף אם שבת לאו זמן תפילין, (או אף כשמניח בלא כוונה דאינו מקיים מצות תפילין), הו"ל כתכשיט, - וכ"ה מבו' ממה שאמרו בסוגיין דדין הכנסת תפילין ע"י אשה תליא אם נשים עם בפנ"ע, והרי דהא דאיש מותר להכניסן הוא משום דהו"ל כמלבוש ותכשיט, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ש"א סק"ד.

אך בפירש"י בביצה ט"ו א' ד"ה מניח ידו כתב דהא דהתירו חכמים להכניס תפילין דרך מלבוש, הוא משום דהוי העברה כלאח"י, וצע"ג.[[298]](#footnote-299)

**ואי אמרת נשים עם בפנ"ע הן והא מ"ע שהזמ"ג וכו' נשים פטורות,** התוס' הק' דהרי הו"ל הוצאה כלאח"י ושריא משום בזיון תפילין, והתהל"ד בסימן ש"א סק"ד כתב דאף למש"כ הב"ח בסימן רנ"ב דתפילין בדרך הנחתם ל"ה כלאח"י, היינו רק לאיש, אך לאשה דאינה מנחת תפילין הוי כלאח"י, וכתבו דכיון דמשוי הוא ויכול לבא לידי חיוב חטאת היכא דמוציא בלא שינוי, לא שרינן לי' משום בזיון, - והתוס' הרא"ש כתב דטובא איסורי איכא שאינם אלא משום שבות שעומדין בפני כתבי הקדש לכו"ע, וכ"ש הוצאה כלאח"י שהיא מלאכה אסורה מה"ת אלא שאינו עושה אותה כדרכה, וכ"כ הריטב"א,[[299]](#footnote-300) - והתוס' הרא"ש כתב עוד, דבע"כ דלא התירו משום הוצאה כלאח"י, דא"כ מ"ט לא התירו להכניס אלא זוג זוז, אפי' ב' זוגות נמי, וכ"כ תוס' תלמיד ר"י הזקן והרשב"א והר"ן.

בעירובין צ"ו ב' אמרו דהא דמותרת האשה להכניס תפילין, הוא או משום דהו"ל מ"ע שהזמ"ג ונשים חייבות, או משום דנשים סומכות רשות, והתוס' שם פירשו דהא דלמ"ד דאין נשים סומכות רשות אסורות נשים להכניס תפילין, אף דהוי מלבוש לאיש, כמו שאמרו הכא דמידי דחזי לאיש לא חזי לאשה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.

והרשב"א שם הוסיף לפרש, דהא דלמ"ד דנשים סומכות רשות מותרת אשה להכניס תפילין, אף דנשים עם בפנ"ע הן, הוא משום דהוי דרך מלבוש אף לנשים, דגם הן מניחות לעתים כמיכל בת שאול,[[300]](#footnote-301) וכיון לזה השאג"א בסימן ק"ה, - והגאו"י שם הוסיף לפרש, דאף דשאר נשים אין מניחות תפילין, מ"מ מיגו דחזי לאשה חשובה חזי נמי לכולהו נשי, ודמי לשקין דמותרין כל אדם לצאת בהן מיגו דחזו לרועים.

בפירש"י בעירובין שם פירש במה שאמרו דלמ"ד דנשים סומכות רשות מותרות נשים להכניס תפילין, דהוא משום דאין כאן בל תוסיף, ומשום איסורא נמי ליכא דקסבר תכשיט נינהו, והשאג"א בסימן ק"ה תמה ע"ז, דאף למ"ד דאין נשים סומכות רשות, ואף אסורות להניח תפילין משום בל תוסיף, כמו שפירש"י שם בע"א בד"ה ולא מיחו,[[301]](#footnote-302) מ"מ בשבת דלאו זמן תפילין ודאי דליכא משום בל תוסיף, דאף באיש ליכא בל תוסיף שלא בזמנו בלא כוונה.[[302]](#footnote-303)

והגאו"י שם כתב לפרש דאף דבהנחת תפילין בשבת אינה עוברת משום בל תוסיף, מ"מ כיון דבחול אסורה להניח תפילין לשם מצוה משום בל תוסיף, אף בשבת הו"ל משוי, ורק למ"ד דנשים סומכות רשות דמותרת אשה להניח תפילין בחול, לשם מצוה, הוי תכשיט לדידהו אף בשבת.[[303]](#footnote-304)

\*השאג"א בסו"ס ק"ה הק' לדעת רש"י, דמאי ס"ד דאביי דהך תנא ס"ל דתפילין מ"ע שהזמ"ג הוא, הרי א"כ אף בחול הא אסורה להכניסן, משום בל תוסיף, דר"מ ס"ל דאין נשים סומכות רשות, כמו שאמרו בעירובין שם, ומשום בזיון תפילין א"א להתיר איסור של תורה,[[304]](#footnote-305) - ולמש"כ הגאו"י ניחא, כמבו' בתו"ד שם, דאף דבחול היא אסורה להכניסן משום בל תוסיף, מ"מ בשבת דלאו זמן תפילין לי"ב משום בל תוסיף, וע"כ אם נשים ל"ה עם בפנ"ע וחשיבי התפילין כמלבוש אף לאשה, שפיר היא מותרת להכניסן.

\* הריטב"א הק' דלמאי דס"ד השתא דשבת לאו זמן תפילין, אפי' לאיש לא חזו בשבת, וא"כ תיקשי דהיאך התירו אף לאיש להכניס, וכתב דהשתא נמי ס"ל דשבת זמן תפילין, והא דהו"ל מ"ע שהזמ"ג הוא משום דלילה לאו זמן תפילין, - וצ"ע דהרי אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, אמרו לעיל ס"א א' דאינו חייב חטאת, משום דדרך מלבוש עבידא, וא"כ שפיר י"ל דאף לדידי' מותר האיש להכניס תפילין, ואף די"ל דכיון דלדידי' הוי משוי מדרבנן, לא התירו לזה משום הצלת תפילין, מ"מ מהיכא פשיטא לי' להריטב"א ד"ז,[[305]](#footnote-306) - וביותר קשיא, דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ה ב' דהא דמותר להכניס תפילין בשבת, הוא אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין הוא, ובסוגיית הגמ' שם צ"ו ב' מבו' דלמ"ד דנשים סומכות רשות, מותרות נשים להכניס תפילין, אף דשבת לאו זמן תפילין הוא, וצע"ג.[[306]](#footnote-307)

\*הרשב"א בעירובין צ"ו ב' כתב בשם הראב"ד דקי"ל דאשה אסורה להכניס תפילין בשבת, משום דלדידה אי"ז דרך מלבוש בחול, וכ"כ המאירי בסוגיין דאשה דפטורה מן התפילין אינה מכנסת בדרך זו,[[307]](#footnote-308) וכ"כ המג"א בסימן ש"א סקנ"ד דאשה אסורה להכניס תפילין, משום דנשים עם בפנ"ע.

אך הרשב"א שם תמה ע"ד הראב"ד, דכיון דקיי"ל דנשים סומכות רשות, הו"ל דרך מלבוש בחול דהוי להן לנוי, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' שם, דלמ"ד דנשים סומכות רשות, מותרת אשה להכניס תפילין, וכן תמה השעה"מ בפי"ט משבת הכ"ג ע"ד המג"א.[[308]](#footnote-309)

ובדעת הראב"ד מצינו כמה דרכים, **א** הראב"ד בפי' התו"כ דיבורא דחובה פ"ב ה"ב כתב דקי"ל כמ"ד דנשים אין סומכות רשות, עיי"ש, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם ר"ה ל"ג א', ולפ"ז הרי ודאי דאסורה אשה להכניס תפילין בשבת, וכ"כ השעה"מ שם בדעתו, אך בדבריו בהשגות הרמב"ם נראה דס"ל דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות.[[309]](#footnote-310)

**ב** הכל בו בהל' תפילין סימן כ"א כתב בשם הר"מ דאם רצו נשים להניח תפילין אין שומעין להן לפי שאינן יודעות לשמור עצמן בנקיות, והכל בו גופי' בסימן ס"ד כתב דנשים רשאות לתקוע בשופר בר"ה, ומבו' דדעתו דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, ואפ"ה הן אסורות להניח תפילין,[[310]](#footnote-311) וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א דבסימן ל"ח ס"ג כתב דמוחין ביד נשים שלא להניח תפילין, אף דבסימן תקפ"ט קי"ל דמותר להן לתקוע, ותמה ע"ז השאג"א בסימן ק"ד, - והגר"א בסימן ל"ח כתב, דאף דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, מ"מ אסורות להניח תפילין משום שאינן זריזות לשמור על גוף נקי, וסמכו בזה ע"ד הפסיקתא והירושלמי, עיי"ש,[[311]](#footnote-312) - ולפ"ז י"ל דזהו שכתב הראב"ד דאסורה אשה להכניס תפילין בשבת, דאף דקי"ל דנשים סומכות רשות, מ"מ אסורה אשה להניח תפילין.[[312]](#footnote-313)

**ג** בל' הראב"ד שם משמע דטעמו הוא דכ"ה דאסור להכניס ב' זוגות, משום דלא התירו אלא כדרך מלבושו בחול, ה"נ אשה אסורה להכניס, משום דאי"ז דרך מלבושה בחול, והיינו דסוגיית הגמ' שם דלמ"ד דנשים סומכות רשות מותרת אשה להכניס תפילין, היא כסוגיית הגמ' שם צ"ה ב' דשרי להכניס אף יותר מכדי מלבושו בחול, וכל הא דאסור להכניס ב' זוגות, (אך לפ"מ דס"ד דהך ברייתא ס"ל דשבת לאו זמן תפילין), הוא משום דס"ל דאין מקום בראש להניח ב' תפילין, אך לפמש"כ הראב"ד דקי"ל דאף דשבת לאו זמן תפילין אסור להכניס ב' זוגות משום דאי"ז דרך מלבושו בחול, (וזה כפשטות ד' רבא שם צ"ה ב'), ה"נ אסורה אשה להכניס תפילין, משום דאי"ז דרך מלבושה בחול,[[313]](#footnote-314) - ועד"ז כתב הגאו"י בעירובין שם די"ל דמה שאמרו דלמ"ד דנשים סומכות רשות מותרת אשה להכניס תפילין, הוא דחויא בעלמא, אך לפ"מ דמסקינן דהאי תנא ס"ל דתפילין מ"ע שלא הזמ"ג, הרי דלדידן דהוי מ"ע שהזמ"ג אסורה אשה להכניס תפילין, כיון שאין דרכה בכך בחול.

**ד** האו"ש בפי"ט משבת הכ"ג כתב, דסוגיית הגמ' בעירובין לא ס"ל להא דנשים עם בפנ"ע, וע"כ הוא דס"ל דאם נשים סומכות רשות מותרות נשים להכניס תפילין, אף דאין דרכן בחול, ומשא"כ אם אסורות נשים להניח תפילין, דרחמנא שוינהו כעם בפנ"ע, אך לפ"מ דקי"ל דנשים עם בפנ"ע, ל"מ הא דמותרות נשים להניח תפילין, דמ"מ כיון דאין דרכן בכך בחול, הוי משוי לדידהו,[[314]](#footnote-315) ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת הרמב"ם.

?המג"א כתב דבמלבוש גמור לא אמרינן נשים עם בפנ"ע, ומשמע דג"ז לא הותר רק משום מיגו דחזי לאיש, ואך דבמלבוש גמור אמרינן מיגו דחזי לאיש, וצ"ב.

והפמ"ג שם כתב לדון בגונא דעובר משום לא ילבש אם הו"ל משוי, עיי"ש, ולפמש"כ דהו"ל משוי, צ"ל דהא דאמרינן הכא דמידי דחזי לאיש לא חזי לאשה, הוא משום דאל"כ ל"ה חייבת חטאת בגונא דאינה עוברת משום לא ילבש.

**באשה גזברית עסקינן,** בפירש"י כתב דאשה גזברית רגילה להניחה באצבעה והוי דרך הוצאתה בכך, ומיהו תכשיט ל"ה לדידה דאין דרך נשים בכך, - והדברות משה בסימן מ"ח ענף א' כתב דהא דל"ה תכשיט לדידה, אי"ז משום דבטלה דעתה, דא"כ מ"ט הו"ל דרך הוצאה, הרי כל דבטלה דעתו לא חשיב כדרך הוצאה, וכמו שאמרו לקמן צ"ב א' בא' מאנשי הוצל שהוציא משוי על ראשו,[[315]](#footnote-316) אלא היינו דכיון דאין דרך נשים בכך, ע"כ אף אשה גזברית אינה מתקשטת בזה, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל ס"א א' ד"ה מ"ט.

\***אמר רבא פעמים שאדם נותן לאשתו וכו',** בפי' ר"ח לעיל ס' א' כתב דהא דאסורה האשה לצאת בטבעת שאין בה חותם ואסור האיש לצאת בטבעת שיש בה חותם, הוא משום משום גזירה דרבא דפעמים שהאשה נותנת וכו', ולפיכך אסרו אחד האיש ואחד האשה לצאת בין בטבעת שיש עליה חותם בין בטבעת שאין עליה חותם, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגיין, וכ"כ הרשב"א לעיל נ"ט ב' בשם ר"ה גאון, וכ"כ הראב"ן בסימן שמ"ט דגזרו באשה שלא תצא בטבעת שאין עלי' חותם, שמא תצא בטבעת שיש עלי' חותם דהוא משוי ואיכא איסורא דאורייתא, ובאיש גזרו שלא יצא בטבעת שיש עלי' חותם אטו אין עלי' חותם שהוא משוי לו וחייב חטאת.

והרמב"ן לעיל נ"ז א' תמה ע"ד ר"ח, שאין לדבריו על מה שיסמכו בגמ', והרשב"א לעיל נ"ט ב' הוסיף לפרש, דדברי רבא קיימי לפרש טעם הא דלא חשיב כהוצאה כלאחר יד, אך לא בא לפרש טעם האיסור לצאת בטבעת.

הראב"ן שם כתב לפי דבריו, דמהא דלא אסר רבא בטבעת מכח הגזירה דדילמא שלפא ומחויא, יש ללמוד דלא חיישינן דילמא שלפא ומחויא אלא בדבר של חידוש שאין כיו"ב לשאר נשים, כגון עיר של זהב וכיו"ב, אך כל דבר שיש כיו"ב לשאר נשים, ליכא למיחש למישלף ואחויי ומותר לצאת בו בשבת.[[316]](#footnote-317)

\***ופעמים שהאשה נותנת לבעלה טבעת שאין עלי' חותם להוליכה אצל אומן לתקן ומניחה בידו וכו',** בתשו' תורה לשמה סימן רי"ד עמד בזה דהיאך הוא מותר להניחה בידו, ומ"ט לי"ב משום לא ילבש, וכתב דכיון דלובש הטבעת באצבעו דרך עראי כדי להוליכה לבית האומן לי"ב לאיסורא דלא ילבש כיון דאין מתכוין להתקשט, ועיי"ש שכתב דאף להסוברים דבמלבוש גמור אסור אף כשמתכוין להנצל מהגשמים, מ"מ בטבעת שאינה מלבוש אלא תכשיט שרי, ועמש"כ בס' בגדי איש בביאורים סימן ט"ז לישב בעוד כמה אנפי, ועיי"ש גם מש"כ בטעם הא דבאשה גזברית ליכא איסור לא ילבש בלבישת טבעת שיש בה חותם, ועמש"כ בזה התורה לשמה שם, ואכמ"ל.

?נחלקו הראשונים בדין יציאת איש בזה"ז בטבעת שאין עלי' חותם?.

?בדין דבר העשוי לתכשיט ולתשמיש?.

**ר"מ סבר משוי הוא,** הרש"ש במתניתין תמה דכיון דהן עשויין למי שריחה רע, מ"ט הו"ל משוי, ומ"ש מקמיע מומחה דל"ה משוי, ופירש"י לעיל ס' א' דהוא משום דתכשיט הוא לחולה כאחד ממלבושיו, ומהא דתנן לקמן ס"ד ב' דיוצאת בפלפל, ומפרשינן בגמ' דהוא לריח הפה,[[317]](#footnote-318) וכתב דשמא אין רוב נשים שיש להן ריח רע יוצאות בכובלת, וע"כ ס"ל לר"מ דהוי משוי, אך המאירי במתניתין כתב דדרך כל אשה שריחה רע בכך, וצ"ע.

**ורבנן סברי תכשיט הוא ודילמא שלפא ומחויא,** כ"ה גירסת רש"י, וכ"כ רבים מקמאי, והראב"ן בסימן שמ"ט כתב לפי דבריו דלא חיישינן דילמא שלפא ומחויא אלא בדבר של חידוש, דהא דהכא חיישינן דילמא שלפא ומחויא, הוא משום דאין כל הנשים יוצאות בו אלא אשה שריחה רע וע"כ הוי חידוש, - אך המאירי במתניתין כתב דמה שאסרו חכמים לכתחילה, אי"ז משום דילמא שלפא ומחויא, שאין דרך אשה שריחה רע לפרסם שהיא צריכה לכך, אלא הוא משום דאי"ז תכשיט גמור, וכתב בשם הראב"ד שהקיל לומר, דאם הי' צרור זה מעביר ריח רע לגמרי ה"ה כקמיע מומחה ומותר, אלא שאינו מעביר אלא מגין שלא ירגישו בה בנ"א.[[318]](#footnote-319)

**והתניא ר"א פוטר בכובלת וצלוחית של פלייטון,** הריטב"א הק' דדילמא נקט ל' פטור משום צלוחית של פלייטון, דלא אשכחן דשרי ר"א לכתחילה אלא בכובלת, וכתב דהמקשה הזה ס"ל דבתרוייהו שרי ר"א, וניח"ל לתרוצי לי' לפי סברא דידי', וכן נקט הריטב"א לעיל ג' א' דמודה ר"א בצלוחית של פלייטון דאסורה לצאת בו, וכ"כ בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, וכן צ"ל גם בד' הרשב"א שם, כמש"כ השיטה להר"נ שם.

אך בשיטה להר"נ בשם הרא"ה כתב דר"א שרי אף בצלוחית של פלייטון, וסותר לדבריו לעיל שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן צ"ד ב', וכ"נ בד' התוס' לעיל ג' א' סוד"ה בר מהני.[[319]](#footnote-320)

**לא תצא אשה במפתח שבידה,** הרמב"ן בריש פירקין פירש דהיינו במפתח שבאצבעה, וכדתניא בתוספתא פ"ה ה"י, וכ"כ הראב"ן בסימן שמ"ט והראבי"ה בסימן רט"ו, וכ"כ הגר"א בסימן ש"א סי"א, ולפ"ז זהו דקמ"ל דאף כשנושאתה באצבעה הוי דרך הוצאה וחייבת חטאת, - והראב"ן בסימן שמ"ט הוסיף לפרש דהא דהוי דרך הוצאה, הוא משום דכן דרכה להוציאו בחול, שמכנסת אצבעה בחור שבראש המפתח ונושאתו כעין טבעת.

אך הגר"א בסימן ש"ג סי"ז פירש דאיירי במפתח שבידה ממש, וע"כ היא חייבת חטאת אף במפתח שהוא תכשיט, דכל התכשיטין חייבין אם מוציאין ביד.

הראב"ן שם כתב דאף במפתח של כסף חייבת, כיון דאינה מוציאתו בדרך תכשיט, וכ"ש במפתח של ברזל, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבמפתח של כסף דיוצאת בו דרך תכשיט בחול, מותרת לצאת בו לכתחילה בשבת, ודקדק כן מדלא תני דלא תצא בו דרך תכשיט ואם יצאה פטורה, ועיי"ש שכתב דליכא למיחש בזה למישלף ואחויי, דחיישא לזיופי.[[320]](#footnote-321)

**אבל אין בהם בושם חייבת,** מבו' דהכובלת והצלוחית עצמן ל"ה תכשיט, וכל תורת תכשיט שעליהן הוא רק מכח הבושם שבתוכן, - והרמב"ן לקמן צ"ד ב' כתב בשם הר"י בר אבא מרי, דהא דכשיש בהן בושם מותר להוציא אף את הצלוחית, אף דהצלוחית בפנ"ע לאו תכשיט היא, היינו משום דכיון דהבושם מותר, הכלי נמי שמוציאין אגב הבושם מותר, ודימה לזה, דה"נ אם מותר להוציא תינוק חי לכרמלית, מותר להוציא את המת עם התינוק, והרמב"ן כתב דהוא משום דעיקר הוצאה לבושם, וצלוחית עצמה הואיל ויש בה בושם נעשית כתכשיט, ודמי למוציא את החי במטה דפטור כיון שצריכה לו וטפלה לו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן נ"ט ב', עיי"ש.

**זאת אומרת המוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי חייב וכו',** הדברות משה בסימן נ"ג הערה כ"ג הק', דהרי עיקר הא דחייבת כשאין בהן בושם, בע"כ דהוא משום דהריח שקלט הכובלת והצלוחית אינו מועיל להסיר הריח רע ממנה, דאם הוא מועיל להסיר הריח רע, הו"ל תכשיט גמור, דהרי ענין התכשיט דידהו הוא במה שהן מסירין הריח רע ממנה, וא"כ הרי אין צורך כלל בריח זה, ונמצא דעיקר ההוצאה היא בשביל הכלי עצמו, ומה מדמינן לה למוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי.

ועיי"ש שכתב לדון, דלעולם אף הריח שקלט הוי תכשיט, ומ"מ היא חייבת על הכלי, משום דהכלי אינו תכשיט, וכל הא דכשיש בהן בושם לא אסרינן משום הכלי, הוא משום דהוא טפל לבושם, אך כשאין בהן בושם אין הכלי טפל לריח שקלט הכלי, וע"כ היא חייבת,[[321]](#footnote-322) - אך בפירש"י סוד"ה דהא דאין בו מבו' דהריח שקלט אינו תכשיט, וכל הא דאינה חייבת על הוצאת ריח זה, הוא משום דאין בו כשיעור, וצ"ל לדעתו דאף דאיירי דאשה זו יצאה בהן לצורך הריח, וע"כ הוי הכלי טפל לריח, מ"מ כיון דאין דרך נשים בכך, הו"ל משוי.

כ"ז אדר א' ע"ט

דף מס' 12

**ס"ג א' - לא בסיף וכו' ואם יצא חייב חטאת, ר"א אומר תכשיטין הן לו, וחכ"א אינן אלא לגנאי וכו',** בגמ' מפרשינן דטעמא דר"א דתכשיטין הן לו, הוא מדכתיב חגור חרבך על ירך גבור הודך והדרך, והרי דהוא נוי דגבור, ובטעמא דחכמים דאינם אלא לגנאי, פירש"י דהוא משום דאם היו תכשיטין לא היו בטלין לימות המשיח.

ובטעמא דר"א דהן תכשיטין, כתב האג"מ באו"ח ח"ד סימן ע"ה דמודה דכלי זין עצמם אינם דבר נוי וקישוט, אלא הנוי והקישוט הוא במה שנראה איש חיל וגיבור הראוי למלחמה, ומה"ט הן בטלין בימות המשיח, מידי דהוי אשרגא בטיהרא, והיינו דכיון דבימות המשיח לא יהיו מלחמות ולא יהא שום צורך בגבורת אדם, אין בענין גבורה שום התפארות, כמו שאין שום חשיבות לשרגא בטיהרא, - ובטעמא דחכמים דאינם תכשיטין, כתב האג"מ שם סימן פ"א דהוא משום דצורך זה להראות שהוא גבור, אינו אלא לגנאי, דהוא מחמת שיש רוצחים בעולם ושבשביל החטאים באים גם להצר על ישראל ול"ה זכות לינצל מהן בלא כלי זין.[[322]](#footnote-323)

\*בתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ח כתב דטעמא דר"א, הוא משום דכל דבר שאדם צריך לו לצורך גופו תכשיט הוא לו, וזהו דס"ל דסייף וכו' הוי תכשיטין לאיש שאם יצטרך להלחם בהם, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, ונתבאר לעיל ס' א', - וצ"ע דהרי בגמ' מפרשינן דטעמא דר"א הוא מדכתיב חגור חרבך על ירך גבור והיא הודך והדרך, והרי דטעמו הוא משום דכלי מלחמה הם נוי דגבור, ולא משום דהוא צריך להם לצורך גופו,[[323]](#footnote-324) וע"כ הוצרך ר"א לפרש דהא דהן בטלין לע"ל, הוא משום דשרגא בטיהרא מאי אהני, ועוד, דאם טעמא דר"א הוא משום דהוא צריך להם למלחמה, מ"ט פטר ר"א בכל גוונא דיוצא בסייף וכו', אף בדליכא חשש מלחמה דא"צ להם כלל.

בפי' רבינו פרחי' כתב דג' דעות בדבר, דלת"ק הם משוי גמור, ולר"א תכשיטין הן לו ואין בהם שום איסור, ולחכמים אינם תכשיטין לו אלא גנאי, ומ"מ ל"ה משוי גמור, ואם יצא אינו חייב חטאת, - אך מד' הרי"ף שכתב דהלכה כרבנן, וכתב הנימו"י דהיינו דהוו משוי וחייב חטאת, מבו' דחכמים היינו ת"ק, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכ"כ התוי"ט דלא באו חכמים אלא לפרש הטעם, וכ"כ הראש יוסף.

לדעת רבינו פרחי' דג' דעות בדבר ואף לחכמים אינו חייב חטאת, בע"כ דלר"א דתכשיטין הן לו ה"ז מותר לכתחילה, וכמש"כ רבינו פרחי' דלדידי' אין בהם שום איסור, - אך המאירי כתב דלר"א דתכשיטין הן לו ה"ז מועיל מיהא להפקעת חיוב חטאת, ומבו' דאף לר"א אסור לצאת בכלי המלחמה, ול"מ הא דתכשיטין הן לו אלא דאי"ז משוי גמור, וזה ניחא לטעמי' דחכמים היינו ת"ק, וכ"כ המג"א בסימן ש"א סקכ"ז.[[324]](#footnote-325)

ובטעם האיסור בזה, משמע מד' המאירי דהאיסור בזה הוא משום דמדרבנן חשבינן לה כמשוי, ול"מ הא דתכשיטין הן לו אלא להפקיע חיוב חטאת,[[325]](#footnote-326) ובד' המג"א שם מבו' דיש לאסור בזה גם משום דלא הותר להוציא תכשיט בידו, דיש בזה משום מראית העין, וכמש"כ התוס' לעיל ס"ב א',[[326]](#footnote-327) אך אין לפרש לדעתו דזהו כל טעם האיסור, שהרי בחרב איירי כשהוא חוגר על מתניו, וכמש"כ המג"א שם סק"י ונתבאר להלן, ואפ"ה ה"ז אסור.[[327]](#footnote-328)

המג"א בסימן ש"א סק"י כתב דהא דאם יצא חייב חטאת, הוא אף בחגור במתניו, שדרך הוצאה בכך בחול, וכתב דכן משמע בגמ', והפמ"ג והמחה"ש שם כתבו דמכוון דבריו הוא להא דיליף ר"א דתכשיטין הן לו מדכתיב חגור חרבך על ירך גבור והיא הודך והדרך, והרי דאיירי כשהוא חגור בחרב במתניו, ואפ"ה מחייבי רבנן חטאת,[[328]](#footnote-329) - והפמ"ג שם כתב לפ"ז, דכל הא דפטר ר"א, הוא רק כשחגור בחרב במתניו, אך כל שנושאה בידו מודה ר"א דאי"ז תכשיט וחייב חטאת, וכ"נ בד' המחה"ש.

אך הנה המג"א שם סקכ"ז כתב דהא דפטר ר"א הוא אף כשנושא בידו, והאלי' רבה שם סקל"ו פקפק בזה די"ל דלא פטר ר"א אלא כשחגורין על ירך, וכתב דכן משמע בס' לח"מ בפירקין, והמחה"ש שם כתב בדעת המג"א, דמש"כ דאיירי כשהוא חגור במתניו, הוא בסייף, אך בשאר כלי מלחמה דאין דרך לחגור בהן כגון אלה ורומח, מיירי כשהן בידו.[[329]](#footnote-330)

בפי' הרע"ב כתב דהא דלא יצא בסייף היינו כשאי"ז לצורך מלחמה, והערוה"ש בסימן ש"א סנ"א פירש בדבריו, דהא דלצורך מלחמה שרי לצאת, הוא אף כשאין בזה פיקו"נ, אלא הוא משום דלבעלי מלחמה הוו כבגדיו,[[330]](#footnote-331) וכ"נ בפי' רבינו פרחי' שפירש בטעמא דר"א דהוא משום דהן ראויין בעת המלחמה, ומשמע דבעת המלחמה כו"ע מודו דחשיב כמלבוש, ומה"ט כתב רבינו פרחי' שם דהא דמחייבי רבנן חטאת, הוא שלא בשעת מלחמה, - אך האו"ז בסימן פ"ד אות י"ג כתב, דאף בשעת מלחמה אסור להוליך חרבות ותריסין, ולא הותר אלא משום פיקו"נ, עיי"ש, והובא בס' מילי דתכשיט סו"ס נ"ו.

**בירית טהורה ויוצאין בה בשבת, כבלים טמאים ואין יוצאין בהן בשבת,** בגמ' פליגי רבין ורב הונא, דדעת רבין דבירית באחת וכבלים בשתים, ודעת רב הונא דאלו ואלו בשתים, אלא דבכבלים מטילין שלשלת ביניהם ונעשו כבלים, ובטעם הא דשאני בירית דיוצאין בה בשבת מכבלים דאין יוצאין בהן בשבת, לדעת רב הונא, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בע"ב ד"ה תחת וד"ה ועשו כתב דהוא משום דבבירית שהיא עשוי' להחזיק בתי שוקי' שלא יפלו ויראו שוקי', ליכא למיחש למישלף ואחויי, דלא מיגליא שוקה, ומשא"כ בכבלים חיישינן דילמא שלפא לשלשלת שהיא של זהב ומחויא, ולא מגליא שוקה, שהרי בירית במקומה עומדת, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפי' ריבב"ן ובמאירי,[[331]](#footnote-332) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן ס"ה א'.

**ב** הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ה ו' כתב, דהוא משום דבירית היא דבוקה לבשר ואינה נשמטת, ולא חיישינן לנפילה, ובכבלים חיישינן שמא יפלו ותביאם בידה,[[332]](#footnote-333) וכ"כ בפי' רבינו פרחי', וכ"כ הריא"ז ה"ג דין ז' בטעמא בתרא.

**ג** בפסקי רי"ד בע"ב כתב דהוא משום דבירית שעשוי' כדי להחזיק בבתי שוקי' שלא יפלו על רגלי', היא דרך מלבוש וצורך מלבוש, ול"ה משוי, אך השלשלת שאינה לא מלבוש ולא צורך מלבוש, אין יוצאין בה בשבת.[[333]](#footnote-334)

**ד** הריא"ז ה"ג דין ז' כתב דהוא משום דבירית אין עיקרו לתכשיט אלא ללבישה וה"ה כבתי שוקי', ושלשלת עיקרו לתכשיט, שהאשה עושה אותה להתנאות בו ולקצר פסיעותי', וזה לטעמי' בה"א דין ד' דכל דבר שעיקרו לתכשיט גזרו בו חכמים שלא תצא בו האשה משום חשש מישלף ואחויי, וכל דבר שעיקרו ללבישה, לא גזרו בהן חכמים, ונתבאר לעיל נ"ט ב'.[[334]](#footnote-335)

**ה** המאירי כתב די"מ דהבירית והכבלים ממין אחד הם, אלא דכבלים מתחברים בשלשלת של מתכת והבירית מתחברת ברצועה ממינה, והא דיוצאין בבירית ואין יוצאין בכבלים, הוא משום דבבירית שהיא מחוברת ע"י מין אריג, אין בה חידוש כדי להראותו, ומשא"כ בשלשלת שהיא של כסף תבא לשלוף ולהראות, וכתב די"ל עוד, דשלשלת מתוך כבדותה צריכה לפעמים לשלפה.

לדעת רבין דבירית באחת וכבלים בשתים, הק' התוס' בע"ב ד"ה בירית דמ"ש בירית דיוצאין בה בשבת מכבלים דאין יוצאין בהן,[[335]](#footnote-336) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו לפרש דאפשר ליטלן בלא גילוי שוקים, וע"כ יש לחוש למישלף ואחויי, והא דבבירית לא חיישינן להכי, הוא משום דכיון שאין לה אלא באחת גנאי הוא לה ולא שלפא ומחויא, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הסה"ת בסימן ר"מ, ועד"ז כתב בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה.[[336]](#footnote-337)

**ב** הרשב"א כתב דלדעת רבין ב' כלים הם, והבירית הוא טבעת הכלים ואין נותנין אלא באחת, וכבלים הוא כלי אחר העשוי לתכשיט ונותנים בשתים, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן, ומבו' בדבריו דמה"ט הוא דיוצאין בשבת בבירית ואין יוצאין בכבלים, דכיון דהן עשויין לתכשיט, חיישינן למישלף ואחויי, וכ"כ השיטה להר"נ.

**ג** המאירי כתב די"מ דהא דבירית באחת וכבלים בשתים, היינו דבבירית הוי כל אחת ואחת בפנ"ע ואין ביניהם דבר שיחברם, ובכבלים רצועה ממינם מחברת ביניהם, - ולפ"ז הרי הא דיוצאין בבירית ואין יוצאין בכבלים, הוא משום דבבירית אין לחוש למישלף ואחויי, דלא מגליא שוקה, ובכבלים יש לחוש שתראה את הרצועה המחברת ביניהם.

בסה"ת סימן ר"מ כתב בשם ר"י, דאותן נחבשין שיש להן כבלי ברזל ברגליהן, מותתרין לצאת בהן ברה"ר, דכיון שהם בשביל שלא יברחו תקועין היטב וליכא למגזר דילמא מפסיק ואתי לאתויי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והאו"ז בסימן פ"ד אות י"ד והמרדכי בסימן שנ"ג, וכ"כ המאירי לקמן ס"ה ב' וס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו,[[337]](#footnote-338) וכ"כ השו"ע בסימן ש"א סי"ט.

והסה"ת וש"ר שם כתבו דהכבלים הוו כמו מלבוש, ולא נתפרש בדבריהם הטעם בזה, והמאירי כתב דהוא משום דכל דנעשה לשמירה אינו משוי, ונתחדש בדבריו דאף דאי"ז צורך האדם עצמו, אלא צורך השומרים עליו, סגי בהכי להפקיע מזה תורת משוי, - והמ"ב בסימן ש"א סקע"ה כתב דהוא משום דנחשב לו כמו מלבוש דדרך הליכתו הוא כן ובטלים הם לגבי הגוף שהוא לבוש בהן.[[338]](#footnote-339)

**ס"ג ב' - בירית במקום אצעדה עומדת,** בפירש"י כתב דהיינו דתחת אצעדה שבזרוע עומדת בשוק להחזיק בתי שוקי' שלא יפלו ויראו שוקי', והא דיוצאין בה הוא משום דליכא למיחש למישלף ואחויי דלא מיגליא לשוקה, והמ"מ בפי"ט משבת ה"ה כתב בדעתו, דאצעדה שבזרוע אין יוצאין בה דילמא משלפא ומחויא, - אך הרמב"ם שם כתב דיוצאין באצעדה שמניחין אותה בזרוע או בשוק, והמ"מ שם כתב דהוא משום דמפרש דמה שאמרו דבירית במקום אצעדה עומדת, היינו דכשם שהאצעדה מותרת בשבת כך הבירית,[[339]](#footnote-340) - והשו"ע בסימן ש"ג סט"ו הביא לב' הדעות בזה אם יוצאין באצעדה של זרוע, ועמש"כ המג"א שם סקי"ב והגר"א והפמ"ג שם, והביאוה"ל שם בד"ה ויוצאה ובד"ה ויש מי.

כבלים, עי' מרדכי סימן שנ"ג שיוצאין בהן, וכ"כ בשו"ע סימן ש"א סי"ט, והגר"א כתב דמקורו מסוגיין, ועמשה"ק השעה"צ שם סקע"ה.

**ס"ד ב' - בחוטי שער,** בפירש"י כתב דהם חוטים שקולעת בהן שערה, וכן פירשו ש"ר הכא ובריש פירקין, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם חוטין שקושרת על מצחה.

**בכבול ובפאה נכרית לחצר,** בפירש"י פירש דפיאה נכרית הוא קליעת שער תלושה וצוברתה על שערה עם קליעתה שתראה בעלת שער, ועד"ז כתב הערוך בע' פאה א' דאשה שאין לה רוב שיער לוקחת שיער מנשים אחרות ומשימה על ראשה שנראה כמו שהוא שערה, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפי' רבינו פרחי' ובפסקי רי"ד ובפי' הר"ן, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן ס"ה א', וכתב דמה"ט התירו פאה נכרית בחצר שלא תתגנה על בעלה במה שהיא קרחת מפאת ראשה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ז.[[340]](#footnote-341)

ובטעם הא דאסורה לצאת בו לרה"ר, כתבו התוס' לעיל נ"ז ב' ד"ה אי כבלא דהוא משום דודאי שלפה לה משום דמחכו עלה, - והרמב"ם בפי"ט ה"ז כתב לגיר' הכת"י דהוא משום דהו"ל כתכשיט דחיישינן דילמא שלפא ומחויא, וכן משמע בד' הריא"ז ה"א דין ז', וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסו"ס רל"ט, - ובפי' רבינו פרחי' כתב דהוא משום דדילמא נפלה ואתיא לאתויי.

**במוך שהתקינה לנדתה,** בפירש"י כתב דהוא מוך שנותנת באותו מקום כדי שיבלע בו הדם ולא יטנף בגדי', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ המאירי, וכ"כ הריא"ז ה"ו דין ג', - והתוס' כתבו דבכה"ג אסורה לצאת בו, דהו"ל לאצולי טינוף ומשוי הוא, כמבו' לעיל י"א ב',[[341]](#footnote-342) אלא איירי במוך שנותנין אותו כדי שלא יפול הדם על בשר ויתייבש ונמצא מצערה, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ הריטב"א לקמן ס"ה א', וכ"כ הסה"ת בסימן ר"מ, והסמ"ג לאוין ס"ה, והאו"ז בסימן פ"ד אות י"ז, וכ"כ השו"ע בסימן ש"א סי"ג.

ובדעת רש"י ודעימי' דמותרת לצאת בו ולא אמרינן דכיון דאינו אלא לאצולי טינוף הוי משוי, מצינו כמה דרכים, **א** הריא"ז שם כתב דלא אסרו אלא בכיס של זב שהוא מונח לקבל, ומשא"כ במוך שהתקינה לנדתה, שהוא מונח במקום הקינוח ודומה לרטי' שע"ג המכה.[[342]](#footnote-343) - **ב** המגיני שלמה כתב דהא דאצולי טינוף משוי הוא, היינו כשכונתו בשביל הבגדים שלא יתלכלו ויתקלקלו או יצטרך לכבשם, וכיון דאין כונתו בשביל עצמו אלא בשביל בגדיו אי"ז תכשיט, ומשא"כ בנדה שהיא מתקנת המוך כדי שלא יתלכלכו בגדי' ותתגנה על בעלה, הו"ל תכשיט ככל תכשיטין, ועד"ז כתב הדברות משה בסימן נ"ג הערה ל"ב.[[343]](#footnote-344) - **ג** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דשאני זב דאינו שופע זיבה תמיד, אלא שנותן הכיס שמא יצטרך לו, וא"כ בשעה שאינו צריך לו הוי משוי, ומשא"כ באשה בעת נדתה דפי' מלא דם וצריכה לו והוי כא' מבגדי', ועמש"כ ע"ז באג"מ או"ח ח"ג סימן מ"ז.

\*בדעת התוס' דמוך הניתן להציל בגדי' מטינוף הוי משוי, יש להסתפק אם הוא משום דתשמיש דהצלה מטינוף לא חשיב, או דהוא משום דאי"ז לצורך גופה כלל אלא לצורך בגדי',[[344]](#footnote-345) ונפ"מ בזה אם מותר לצאת במוך הניתן להציל גופה מטינוף, או דלא הותר אלא כשניתן להציל גופה מצער,[[345]](#footnote-346) - ומהא דתנן לעיל נ"ב ב' דהעזים יוצאות כבונות, והוא שמירת צמרן שלא יטנף, נראה דדבר הניתן לשמור על גופו שלא יטנף ל"ה משוי, וכיון דהצמר מחובר לגופה הו"ל כגופה, וכ"כ בדברות משה סימן מ"ג הערה י"א, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה עוד בע"א, ועמש"נ בזה לעיל שם.

בסה"ת סימן רי"ז כתב דאף דדבר הניתן כדי להציל מטינוף הוי משוי, מ"מ מותרת אשה לחגור בסינר,[[346]](#footnote-347) משום דהוא דרך מלבוש, דהוא בין לפני' ובין לאחרי' כמו מכנסים בלא שולים, ומשא"כ כשנותנת בגד לאחרי' וקושרתו לפני' ברצועות או בחוט כדי שיפול דם נדותה על אותו בגד ולא יטנפו שאר בגדי' אי"ז מלבוש והו"ל משוי,[[347]](#footnote-348) וכ"כ השו"ע בסימן ש"א סי"ג וסי"ד דכל שהוא דרך מלבוש מותר ללבשו אף לצורך הצלה מטינוף,[[348]](#footnote-349) - ובד' הב"י בסו"ס ש"א מבו' דהטעם בזה הוא, משום דבדרך מלבוש שרי אף כשאין בזה צורך לבישה כלל, כמו שאמרו לקמן קמ"ו ב' דמותר להביא לבדים הרכים דרך מלבוש, ואמרו לקמן קמ"ז ב' דהבלרים מביאין בלרי נשים, אף דאי"ז לצורך לבישה כלל, ויתבאר בעזה"י במקומו, עיי"ש.[[349]](#footnote-350)

\*בפי' רבינו פרחי' כתב דמוך שהתקינה לנדתה, הוא שתראה עליו דם נדותה לחכם אם הוא דם טהור או טמא, ונתחדש בדבריו, דסגי בצורך זה לבטלו לגופה, אף דאינו משמש את גופה, אלא דהוא נצרך לה לידע אם טהורה היא או טמאה, וצ"ע מסוגיית הגמ' לעיל י"א ב' דאסור הזב לצאת בכיס הצריך לו לבדיקת ראיותיו ואם יצא חייב חטאת,[[350]](#footnote-351) אך בפי' קדמון לעיל נ"ג א' גריס התם דיוצא הזב בכיס שלו, הנצרך לו להבחין ממנו מנין ראיותיו, (והא דתניא דאינו יוצא הוא בדלא מהדק ומשום גזירה), וצ"ע.

**ובלבד שלא תתן לכתחילה בשבת,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ה"ר פורת דהוא גזירה משום שחיקת סממנים הואיל ולרפואה הוא, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין ד', וכ"כ האו"ז בסימן פ"ד אות י"ז בשם רש"י, וכן נקט המ"מ בפי"ט משבת הי"ב בדעת הרמב"ם שם, עיי"ש, וכ"כ הגר"א בשנו"א.[[351]](#footnote-352)

ובתוס' הגרע"א הק' ע"ד ה"ר פורת מהא דתניא בתוספתא שהביא הרי"ף בס"פ שמנה שרצים דאין לועסים מוסכי בשבת וכו' ואם מפני ריח הפה מותר, וכן פסקינן בשו"ע סימן שכ"ח סל"ו, והרי דמפני ריח הפה לא מקרי רפואה, וא"כ מ"ט אסרינן הכא בפלפל דהוא משום ריח הפה, ויש להוסיף, דהמאירי גופי' הביא לקמן קי"א א' לד' התוספתא, אף דהכא פירש דהאיסור הוא משום רפואה, ועמש"כ בזה המרכה"מ והקהלת יעקב בפי"ט משבת הי"ב, והגנזי חיים בסימן שכ"ח סל"ו,[[352]](#footnote-353) והאג"ט טוחן סקמ"ו אות ח' כתב דלפי' ה"ר פורת לא קאי הא דלא תתן בתחילה בשבת אלא על גרגר מלח, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ג סק"ג.[[353]](#footnote-354)

**ב** התוס' פירשו דהוא משום שנראה כמערמת להוציאה, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ התוס' לעיל נ"ז א' סוד"ה במה אשה והרא"ש בסימן א', וכ"כ הסה"ת בסימן ר"מ, - והתוס' כתבו דלפ"ז אף במוך שבאזנה ובסנדלה אסורה ליתן לכתחילה בשבת,[[354]](#footnote-355) - אך בסה"ת סימן ר"מ כתב דלא אסרינן בשאר מילי, ונסתפק שם דאף בפלפל שרי, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב.

**ג** בפי' רבינו פרחי' כתב דהא דלא תתן בתחילה, הוא משום דשמא לא תוכל לשאת אותו הסם בפי', ולא שרי אלא כשהיתה רגילה בו מער"ש דאין כאן שינוי וסת ואינה מצטערת מחמתו.[[355]](#footnote-356)

**שן תותבת,** מבו' דמדינא ל"ה כמשוי, ויש להסתפק אם הוא משום דהו"ל כמידי דנוי, דלא תהא כחסרת שן, או דהוא משום דה"ז משמש אותה במקום השן, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן ס"ה ב' בדין קב הקיטע.

**אבל חברתה דמאיס וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דמאיס יש לחוש דמשלפא לה משום דמחכו עלה וממטי לי' בידי', וכן פירשו ש"ר, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דכיון דהן מאוסין בעיני' יש לחוש שתסירם מראשה, ועמד ע"ז המרכה"מ בפי"ט משבת ה"ט.

והמרומי שדה לקמן בסוגיין כתב דבד' הרמב"ם בפי"ט משבת מבו' דלא חיישינן אלא דילמא שלפא ומחויא, או דילמא נפיל, ולא מצינו כלל דחיישינן דילמא מחייכי עלה, ושלא כדעת רש"י וש"ר בכ"ד בפירקין דחיישינן דילמא מחייכי עלה, ועי' בס' מילי דתכשיט בסימן י' שהאריך בזה

**ובלבד שלא תצא זקנה בשל ילדה וילדה בשל זקנה,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלבנות על שחורות או שחורות על לבנות מאיס ואתי למישלף, וזה מתפרש כמש"כ רש"י בד"ה דלא מאיס, דבמידי דמאיס מחכו עלה ואתיא למשלף, וכ"כ התוס' וש"ר,[[356]](#footnote-357) - ועפי"ז פירשו דהאיסור הוא בין בזקנה בשל ילדה ובין בילדה בשל זקנה,[[357]](#footnote-358) ואך דפרכינן דלא איצטריך למיתני ילדה בשל זקנה, ומשני דכדי נסבא.[[358]](#footnote-359)

**ב** הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ט כתב דלא תצא זקנה בשל ילדה, ומשום דשבח הוא לה ושמא תחלוץ ותראם לחברותי', וכ"כ הריא"ז ה"א דין ב' דזקנה היוצאת בשער ילדה הוא דרך תכשיט וכל דרך תכשיט אסור,[[359]](#footnote-360) - ועפי"ז פירשו דהאיסור הוא רק בזקנה בשל ילדה, אך יוצאת ילדה בשל זקנה, וזהו דפרכינן דזקנה בשל ילדה גנאי הוא לה, ומ"ט היא אסורה לצאת, ומשני דכדי נסבא, ויוצאת זקנה בשל ילדה.

**ג** התורי"ד כתב דלא תצא ילדה בשל זקנה, משום דמאיסי לה ויש לחוש דבשעת טבילתה לא תתנם על ראשה, שמפני ששערה שרוי מואסת בשער הזקנה, ותבא להעבירם ד' אמות ברה"ר, אך יוצאת זקנה בשל ילדה, וגריס בשלמא ילדה בשל זקנה מאיסי לה, אלא זקנה בשל ילדה לא מאיסי לה, ומשני דכדי נסבא, ויוצאת זקנה בשל ילדה.

**כל שאסרו חכמים לצאת בו לרה"ר, אסור לצאת בו לחצר,** בפירש"י בריש פירקין כתב דהוא משום דמרגלה לי' ונפקא בי' לרה"ר, ובדבריו בריש פירקין ד"ה לרה"ר מבו' דאסור אף להתקשט בהן בבית, וכמש"כ שם דגזרו שלא תתקשט בהם בשבת כלל, והיינו דכיון דטעם האיסור הוא משום דשמא תצא בהן לרה"ר, יש לאסור להתקשט בהן אף בבית, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א,[[360]](#footnote-361) והרמב"ן הוסיף לפרש, דכל שהוא לבוש בהן, חוששין שמא יצא בהן לשוק, משום דאין דרך לפשוט ושוכח ויוצא הוא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה קי"א, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין א', וכ"ה מבו' בד' התוס' במנחות ל"ו ב' ד"ה אי קסבר, עיי"ש.

אך הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ח כתב דאין אסור לצאת בהן אלא לחצר שאינה מעורבת, וכ"כ הר"ן והשיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ בפי' רבינו פרחי',[[361]](#footnote-362) - ובטעם האיסור בזה, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה ק"י כתב דהוא שמא ישכח ויצא בהן בחוץ, וכ"כ המאירי לעיל נ"ז א',[[362]](#footnote-363) **ב** המ"מ שם כתב דהוא משום דחיישינן דאם יתירו להוציאן לחצר דרך תכשיט, יאמרו אף לרה"ר מותר, כיון דשאר דברים שאסור להוציא לרה"ר, אסור אף להוציא לחצר שאינה מעורבת, וע"כ אם יתירו להוציאן לחצר, יאמרו דהן כמלבוש גמור, ויבואו להוציאן לרה"ר, וכ"נ מד' הרמב"ן, ונתבאר להלן, **ג** בפי' רבינו פרחי' משמע דהוא משום דמכח הגזירה דדילמא שליף, יש בזה איסור הוצאה, וע"כ ה"ז אסור אף בחצר שאינה מעורבת דהויא ככרמלית, ונאסר להוציא לשם.

למש"כ הרשב"א בדעת הרמב"ם דטעם האיסור הוא שמא ישכח ויצא בהן בחוץ, יש לאסור אף ללבשם בחצר שאינה מעורבת, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, ובד' השיטה להר"נ בשם הרא"ה.

אך הרמב"ן נקט לדעת הרמב"ם אף בחצר שאינה מעורבת מותר ללבשם שם, ולא אסרו אלא להוציאם מבית לחצר, מפני שאסור להוציא כלום דרך טלטול מבית לחצר,[[363]](#footnote-364) וזה כמש"כ המ"מ דטעם האיסור הוא משום דדברים שאסור להוציא לרה"ר אסור אף להוציא לחצר שאינה מעורבת, וע"כ אין לאסור אלא להוציא מן הבית לחצר,[[364]](#footnote-365) - והמ"מ שם כתב דאף דטעם האיסור הוא משום דחיישינן שיבואו לומר דאף לרה"ר מותר, מ"מ מכח זה אסרו להתקשט בהן בחצר, וצ"ב.

הרמב"ן והריטב"א הק' ע"ד הרמב"ם, ממה שאמרו לעיל מ"ו ב' דהשירים והנזמים והטבעות ה"ה ככל הכלים הניטלין בחצר, ומפרשינן דהוא משום דאיכא תורת כלי עליהן, והרי דאסור ללבשן בין בבית ובין בחצר, והרמב"ן כתב דאף אי נימא דאיירי בחצר שאינה מעורבת, הרי ראויים הם ללבישה שם, ולא אסרו אלא להוציאן מבית לחצר, וכנ"ל.

והר"ן כתב לישב דאיירי בחצר שאינה מעורבת, ונקט דאף לדעת הרמב"ם אסור ללבשם שם, וכנ"ל, והוסיף דאף אינם ראויין להכניסן בבית ולהתקשט בהן, משום דתכשיטים אלו שבתו בחצר ואסור להכניסן בבית.[[365]](#footnote-366)

בפירש"י לעיל נ"ז א' ד"ה לרה"ר כתב דהא דאסרו לצאת בהן לחצר שמא תרגילם ברה"ר, ול"ה כגזירה לגזירה,[[366]](#footnote-367) הוא משום דחדא גזירה היא דגזור בהם, שלא תתקשט בהם בשבת כלל, - והרמב"ן בסוגיין כתב דהוא משום דבתכשיטין שהוא לבוש אין דרך לפשטן, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל י"א ב', והר"ן שם הוסיף לפרש דמה"ט אמרינן דרה"ר וחצר חדא גזירה היא, וכ"כ הריטב"א לעיל נ"ז א'.[[367]](#footnote-368)

הרמב"ן כתב דכל שאסרו חכמים היינו בין אותן שאמרו אינו חייב חטאת בין אותן שאמרו חייב חטאת, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית ג' שער ב' הלכה ק"י, - אך הריטב"א כתב בשם הרא"ה דלא אסרו אלא בדברים דאם יצאה אינה חייבת חטאת, דאילו בדברים שיש בהם חיוב חטאת שפיר מיזדהרא ולא גזרו אטו רה"ר, וכן צידד הבעה"מ לעיל נ"ט ב'.[[368]](#footnote-369)

בפירש"י ד"ה כל שאסרו כתב דאף אותם שאסרו משום חשש טבילה, אסור לצאת בהן אף לחצר, וכ"ה מבו' בדבריו בריש פירקין ד"ה לרה"ר, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל שם, - אך הסה"ת בסו"ס רל"ט נסתפק בזה, דלא מצינו שאסרו לצאת לחצר ולכרמלית, אלא בתכשיטין, והובא בסמ"ג לאוין ס"ה.[[369]](#footnote-370)

\*התוס' במנחות ל"ו ב' ד"ה אי קסבר כתבו דבתפילין מודה רב דשרי בחצר ואין אסורין אלא ברה"ר, ול"ד לשאר תכשיטין דאסורין אף בחצר שמא ישכח ויבא להוציא לרה"ר, ומשא"כ בתפילין דעשוי למשמש בהן ומידכר דכיר להו, ועיי"ש שכתבו דכ"ז הוא למ"ד דשבת זמן תפילין, אך למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, אף תפילין אסורין בחצר,[[370]](#footnote-371) וכתבו דמה"ט לא אמר רב חוץ מתפילין, (וכתבו לישב עוד דלא מיירי רב אלא בתכשיטין), וכ"כ המרדכי בהל' תפילין סימן תתקס"ט, וכ"כ בתוס' הגרע"א בספ"ק דביצה בדעת רש"י בסנהדרין ס"ח א', וכ"כ הרש"ש בסנהדרין שם.[[371]](#footnote-372)

ל' אדר א' ע"ט

דף מס' 13

**ס"ד ב' - ר' ענני וכו' אמר הכל ככבול,** התוס' כתבו דלדידי' מותר לצאת אף בחצר שאינה מעורבת, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג והריטב"א,[[372]](#footnote-373) וכ"ה לדעת הרמב"ם ודעימי' דאף לרב לא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת.

והתוס' והרא"ש כתבו בשם ר"ת דה"נ שרי לכרמלית, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ט והראבי"ה בסימן רט"ז בשמו, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, - אך התוס' כתבו בשם ר"י דאסור לצאת בהן לכרמלית, וכ"כ הרא"ש והריטב"א.[[373]](#footnote-374)

התוס' כתבו בשם רבינו ברוך, ואינו בסה"ת שלפנינו, דאף דמודה ר' ענני דאסור לצאת בהן לכרמלית, היינו דוקא לדידהו דהו"ל רה"ר גמורה אסרו בכרמלית משום רה"ר, אבל לדידן דאין לנו רה"ר גמורה, אין להחמיר בכרמלית, - ולכאו' מבו' מדבריהם דטעם הא דאסרו בכרמלית, הוא משום דדילמא מרגלא לי' לרה"ר, וכיון דכרמלית דמיא טפי לרה"ר, יש לחוש טפי דילמא מרגלא לי' לרה"ר, וע"כ בזה"ז דאין לנו רה"ר גמורה, אין להחמיר בכרמלית,[[374]](#footnote-375) - אך בד' הריטב"א מבו' דטעם הא דאסרו בכרמלית, הוא משום הכרמלית עצמה דדילמא שליף ומייתי בה ד' אמות.[[375]](#footnote-376)

בפי' ר"ח כתב דקי"ל כרב דכל שאסרו חכמים לצאת בו לרה"ר אסור לצאת בו לחצר, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת הי"ח, וכ"כ הרמב"ן לעיל נ"ז א', וכ"נ בפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"י קי"א, וכ"כ הראבי"ה בסימן רט"ז, וכתב דכן הורה אביו רבינו יואל, - אך בספר הישר לר"ת סימן ר"ד כתב דקי"ל כר' ענני דמותר לצאת בהן לחצר דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"כ התוס' בסוגיין.

הראשונים דנו בטעם המנהג שנהגו לצאת בתכשיטין,[[376]](#footnote-377) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דהוא משום דקי"ל כר' ענני דמותר לצאת בהן לחצר, ולדידי' מותר לצאת בהן אף לכרמלית, ונתבאר לעיל, וכיון דלדידן לית לן רה"ר גמור, ע"כ מותר לצאת בתכשיטין, - והתוס' כתבו בשם ר"י דפליג ע"ז, דאף לר' ענני דמותר לצאת בהן לחצר שאינה מעורבת, אסור לצאת בהן לכרמלית, וכתבו בשם רבינו ברוך, דאף דאסור לצאת בהן לכרמלית, מ"מ בזה"ז שרי, ונתבאר לעיל, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג.

**ב** התוס' כתבו בשם רב שר שלום, דהוא משום דנשי דידן אינם מראות תכשיטיהן וטבעותיהן, וע"כ הן מותרות לצאת בהן, וכ"כ בס' המאורות לעיל נ"ט ב', דכל הנשים בזה"ז אין דרכן למישלף ואחוויי, ודינם כאשה חשובה, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, - והריטב"א בסוגיין הוסיף לפרש, דהוא משום דל"ה זה גזירה דרבנן דניבעי מנין אחר להתירו, אלא איסור הוא שאסרו לפי הזמן, וכיון דבזה"ז אין דרך נשים למישלף ואחוויי, לי"ב איסורא.

והתו"ש בסימן ש"ג סקל"ז כתב דטעם זה אינו מועיל להתיר אלא בדברים האסורין משום חשש מישלף ואחוויי, אך בדברים האסורין משום חציצה, או בדברים האסורין משום חשש דמחייכו עלה, אסורין אף בזה"ז, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ג והמחה"ש שם סקי"ב, וכבר כתב כן המאירי לעיל נ"ז א', דאף אם בזה"ז אין לחוש דילמא שלפא ומחויא, יש לאסור לצאת בטבעת משום חציצה.[[377]](#footnote-378)

**ג** בספר התרומה סימן רל"ט וסימן ר"מ כתב דאף לדעת רב דאסור לצאת בתכשיטין לחצר, היינו גזירה אטו רה"ר, אך לדידן דלית לן רה"ר מותר לצאת בהן אף לכרמלית,[[378]](#footnote-379) - והרמב"ן לעיל נ"ז א' האריך לתמוה ע"ז, עיי"ש.

\***והוא שקשור באזנה וכו' והוא שקשור בסנדלה,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ט משבת הי"א פירש דהא דבעינן שיהא קשור באזנה ובסנדלה הוא משום חשש נפילה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר,[[379]](#footnote-380) - אך בפי' ר"ח משמע דהוא משום דכל שאינו קשור חיישינן דילמא שלפא ומחויא, וצ"ע.

**עשתה לה בית יד,** בפירש"י כתב דקאי על מוך שהתקינה לנדתה, שעשתה לו בית יד, ובזה מיבע"ל אם חיישינן דילמא ממטיא לי' בידה דלא מאיס לאוחזה בבית יד שלו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת הי"א, - ובפי' ר"ח פירש דאיירי כשעשתה לידה בית יד שתכסה אותה כדי שתבדוק מוך לנדתה ולא תגע בו ולא תטנף בו, וכן פירש הערוך בע' בית יד א'.[[380]](#footnote-381) - והרשב"א כתב בשם הראב"ד דקאי על מוך שבאזנה ושבסנדלה, ומיבע"ל כשעשתה לו בית יד אם צריך קשירה, והביא כן מירושלמי, וזה דלא כמפרשי הירושלמי שפירשוה בע"א.

\***ר' ינאי נפיק בהו לכרמלית וחלוקין עליו כל דורו,** הראבי"ה בסימן רט"ז הוכיח מזה דקי"ל כרב דכל שאסרו חכמים לצאת בו לרה"ר אסור לצאת בו לחצר, וע"כ היו חלוקין כל דורו על ר' ינאי דיצא בו לכרמלית, וזה לטעמי' דלר' ענני דשרי לצאת לחצר, ה"נ שרי לצאת לכרמלית.[[381]](#footnote-382)

**הא דמיהדק הא דלא מיהדק,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בפי' קמא פירש דקאי על מוך שאינו קשור, דמ"מ כל דמיהדק שרי, והסכים לפי' זה, והריטב"א כתב דלפ"ז קי"ל דכל דמיהדק שרי אף כשאינו קשור, דאף דחלוקין חביריו על ר' יוחנן, קי"ל כר' יוחנן, וכ"כ המאירי במתניתין.

**ב** בפירש"י בפי' בתרא כתב דקאי על מוך הקשור, דכל הא דשרי הוא בדמיהדק הקשר,[[382]](#footnote-383) וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן י"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ג סט"ו,[[383]](#footnote-384) - ובפי' ר"ח משמע דכל הא דבעינן שיהא מהודק הוא במוך שבאזנה, וכ"כ הרא"ש והטוש"ע שם, וכ"כ בס' המאורות, אך בפי' ר"י מלוניל כתב דאף במוך שבסנדלה בעינן שיהא מהודק, וכ"ה בגיר' הרי"ף שלפנינו, אך הנימו"י העתיק בע"א, ועמש"כ בזה המ"ב בסימן ש"ג סקמ"ג ובשעה"צ שם סקל"ז.

**ג** בפסקי רי"ד כתב דאתי לפרושי לדעת ר' ינאי דנפיק בהו לכרמלית, דהוא משום דהוה מיהדק, וס"ל דכל דמיהדק שרי אף שאינו קשור, וחלוקין עליו כל דורו דאף בדמיהדק אסור, וכ"נ בפסקי ריא"ז ה"ד דין ב' שפירש כן.

**שן תותבת שן של זהב רבי מתיר וחכמים אוסרין,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י לעיל במתניתין פירש דהוא משום דדילמא מחייכי עלה ושקלה לה מהתם וממטי לה בידה, וכן פירש"י הכא בשם רבותיו. - **ב** בפירש"י הכא כתב דטעם האיסור הוא משום דחשיבא ואתי לאחוויי, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן לעיל ס"ד ב', וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ז לגירסת הכת"י, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בטעם האיסור בשן של זהב. - **ג** הרמב"ן לעיל שם כתב דבירושלמי מפרשינן דטעם האיסור בזה הוא משום דדילמא נפלה ואתי לאתויי, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' שם בטעם האיסור בשן תותבת, וכ"כ בס' המאורות בדעת הרמב"ם, וכ"כ המרכה"מ בפי"ט משבת ה"ז בדעתו, וזה מתישב לגירסת הדפוסים שם.

**אבל בשל כסף דברי הכל מותר,** בפירש"י כתב דלפי' רבותיו הוא משום דשן של כסף דומה לשאר השינים, ולא מחייכי עלה, ולפירושו הוא משום דשן של כסף לא חשיבא ולא אתיא לאחוויי.

והרמב"ן לעיל כתב דלדעת הירושלמי דהאיסור הוא משום חשש נפילה, הא דשן של כסף שרי, הוא משום דאי נפלה לא אתיא לאתויי, ולא חיישינן אלא בשן של זהב שדמי' יקרים, או בשן תותבת שהיא של עץ והיא בושה לומר לנגר לעשות לה,[[384]](#footnote-385) ולדעת תלמודין דהאיסור הוא משום דדילמא שלפא ומחויא, הא דשן של כסף שרי, הוא משום דהיא דומה לשן, לא שלפא ומחויא, והר"ן הוסיף לפרש, דבשן תותבת ושן של זהב, כיון דהיא ניכרת בין השינים שיילי מינה חברותי' לאחוויי להו ומחויא, ומשא"כ בשן של כסף שאינה ניכרת.[[385]](#footnote-386)

בפירש"י במתניתין כתב דמודו רבנן דמותרת לצאת בשן תותבת של אדם אחר,[[386]](#footnote-387) והיינו דכ"ה דמותרת לצאת בשן של כסף, משום דאינה ניכרת ולא מחייכו עלה, או משום דלא חשיבא לה לאחוויי, ה"נ מותרת לצאת בשן תותבת, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ג סי"ב, - אך הרמב"ן והרשב"א והר"ן כתבו דרבנן אסרו אף בשן תותבת,[[387]](#footnote-388) וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ז.

**דכל מידי דמיגניא בי' לא אתיא לאחויי,** הרשב"א הק' דהרי לכו"ע לא אתיא לאחויי במידי דמיגניא בי', דמה"ט הוא דיוצאין בבירית,[[388]](#footnote-389) ועוד, דבכיפה של צמר לא מיגניא בי', והא דלא שלפא לי' הוא משום צניעותא, וכתב לפרש דכל דברים אלו היא יוצאת בהן משום מום, וגם כיפה של צמר מתקשטת בה אשה שהיא קרחת מפאת ראשה, ורבנן ס"ל דכיון דמומה ניכר, אינה מקפדת ושלפא ומחויא, ורבי ס"ל דאף דמומה ניכר לא שלפא ומחויא, כדי שלא תתגנה להראות מומי' לעין, וכ"כ הר"ן.

אך הריטב"א כתב דפלוגתא דרבנן ורבי היא במידי דמיגניא בה פורתא, אך במידי דמיגניא בה טובא מודו רבנן דשרי, ומה"ט שרו רבנן לצאת בסבכה ובטוטפת ובסנבוטין הקבועים בה משום דאי שלפא להו תגלה ראשה ומיגניא טובא, וכן צ"ל לדעת רש"י שפירש דטעמא דרשב"א דשרי בכיפה של צמר, הוא משום דאם שלפא ומחויא מיגליא שערה, וכן פירשו ש"ר לעיל נ"ז ב', ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

**הבנות קטנות יוצאות בחוטין,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו חוטין שנותנין בנקבים שבאזניהן שלא יסתמו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר. - **ב** בפירש"י כתב בשם י"מ דהוא חוטין שקולעת בהן שערה, ואף דגדולות אסורות לצאת בהן משום דחוצצות בטבילה, מ"מ קטנות דלא שכיחא בהו טבילה מותרות לצאת בהן, והרמב"ן והאו"ז בסימן פ"ד אות א' הוכיחו כן מירושלמי, והרמב"ן כתב די"ל עוד דהטעם דלא אסרו בקטנות, הוא משום דכיון דהן יוצאות וראשן פרוע צריכי להו החוטין טפי, ואין לחוש שישכחו ויעבירו ד' אמות ברה"ר,[[389]](#footnote-390) - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם חוטין נקשרין בצואר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"י, וכ"כ בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו.

בפירש"י נחלק ע"ד הי"מ, דקטנות נמי צריכות טבילה לטומאת מגע משום טהרות, וגם שכיח בהו נדות,[[390]](#footnote-391) והרמב"ן כתב די"ל דלא חששו אלא בגדולה דשכיחי בה דמים והיא רדופה לביתה, ומשא"כ בקטנה דאף אם טבלה לטהרות אינה רדופה כ"כ, ועוד דלא שכיחא בה טבילה ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן,[[391]](#footnote-392) - ובס' תורת רפאל להגר"ר שפירא הל' שבת סימן ט"ו כתב עפי"ז דאף אנשים אסורין לצאת בדברים החוצצין בטבילה, משום דצריכין טבילה לטומאת מגע, ודלא כמש"כ הפמ"ג והעצי אלמוגים דלא גזרו באנשים, ונתבאר בריש פירקין.

**ואפי' בקיסמין שבאזניהן,** בפירש"י כתב דרבותא קאמר דאע"ג דלאו תכשיט נוי הוא, אורחא הוא בהכי ולא משוי הוא, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דמאי איצטריך לאשמועינן דיוצאות בהן דמילתא דפשיטא היא,[[392]](#footnote-393) וכתב דאיצטריך לאשמועינן דיוצאות בהן משום דלא צריכא למישרי להו אי מיתרמי להו טבילה של מצוה לפי שהמים באין בהן, וקמ"ל עוד דאף קיסמין דמהדקי טפי לא חייצי, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א.[[393]](#footnote-394)

?**ערביות יוצאות רעולות ומדיות פרופות,** עמש"כ בזה התוס' הרא"ש ותוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ס"ב א'.

**מאי צינית וכו' אמר אביי ש"מ כולהו מעלי לה,** בד' הטוש"ע בסימן ש"א סכ"ח משמע דלא הותר לצאת בסלע שעל הצינית, אלא מכח הא דהוא מרפא, ולא סגי בהא דהוא מיגן על המכה שלא תנגף, וכ"כ המג"א שם סקמ"א, וכ"כ הטוש"ע שם סכ"ב דאסור לכרוך חוט או משיחה על המכה לצאת בו, דכיון שאינם מרפאים הוו משוי, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקע"ז וס"ק ק"ח.[[394]](#footnote-395)

האלי' רבה בסימן ש"א סקנ"א הק' ע"ד האוסרים בדבר המיגן על המכה, דמ"ש ממוך שהתקינה לנדתה דשרי, אף דאינו מועיל אלא שלא תצטער בדם, וכן הק' בגל' הגרע"א למג"א סקמ"א, וכן הק' הפמ"ג והמחה"ש שם, וכן הק' הלבו"ש שם למג"א סקס"ב, - והאלי' רבה שם סקפ"ה הק' עוד במש"כ המג"א שם סקס"ב דמותר לצאת בסמרטוטים הכרוכין על המכה, דמ"ש ממש"כ שם סקמ"א לאסור בדבר המיגן על המכה, וכתב דצ"ל דלא נתכוין המג"א לכך, עיי"ש, וכן הק' הפמ"ג והלבו"ש שם.

והפמ"ג באש"א סקמ"א כתב לישב, דכל הא דאסרינן בדבר העשוי להגן מצער, הוא רק בדבר שהוא חשוב ואינו מבטלו, וע"כ הוא דשרינן בסמרטוט דע"ג מכה, כיון דלא חשיב, וכתב דלפ"ז י"ל דהא דשרינן במוך שהתקינה לנדתה הוא כשאינו חשוב, והק' ע"ז מד' המג"א שם סקכ"ג, ועד"ז כתב הגר"ז שם סל"ד.[[395]](#footnote-396)

**דאבוה דשמואל דצבעונין הוו,** בפירש"י כתב דחייש למישלף ואחויי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ט משבת ה"י, וכ"כ התוס' לעיל נ"ט ב' ד"ה נזמי האף.[[396]](#footnote-397) - והריטב"א כתב דאע"ג דמשמע לעיל דבכל מידי דליכא ניסכא ליכא למיחש להכי, ה"מ במידי דאורחי' בנסכא, א"נ דהכא הי' מכיר שהיו שחצניות אף בזה והי' חושש.[[397]](#footnote-398)

ובשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה די"ל דהא דאין יוצאות בצבעונין, הוא משום חשש טבילה, דהני דצבעונין דרכן להיות גסין ומהודקין ואיכא למיחש לחציצה.

הרמב"ן והרשב"א והר"ן לעיל בסוגיין כתבו דבנתי' דשמואל נשואות הוו, ולפ"ז מבו' דאף נשואות אסורות לצאת בחוטי צבעונין שבאזניהן, - אך המג"א בסימן ש"ג סקט"ז כתב די"ל דלא אסרו אלא בבתולות, אך נשואות דאזניהן מכוסות בקישורין, מותרות לצאת בחוטי צבעונין שבאזניהן, דומיא דהא דמותרות לצאת בנזמי האוזן,ו[[398]](#footnote-399) ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"כ.

?? **ולובש כל מה שיכול ללבוש ועוטף כל מה שיכול לעטוף, ר' יוסי אומר י"ח כלים,** בפירש"י כתב דטעמא דר' יוסי דאינו לובש אלא י"ח כלים, הוא משום דכן דרך ללובשן בחול יחד, אבל טפי מהכי לא, והר"ן הוסיף לפרש דכיון דאין דרך בנ"א ללבוש יותר מאלו, אם לבש יותר מאלו ויצא בהן לרה"ר הוי משוי, וע"כ אסור ללבשן ולהציל מפני הדליקה אף ברה"י, שמא מתוך טרדתו יצא בהן לרה"ר, וצידד דאף ת"ק דשרי, הוא משום דס"ל דלא חיישינן שיצא בהן לרה"ר, ומודה דאסור לצאת בהן לרה"ר משום משוי, וכתב דלפ"ז אסור לצאת לרה"ר במלבושין הרבה שאין דרך לישא אותן כאחד.

אך בסוגיית הגמ' לעיל ס"ה ב' לפירש"י שם, וכן פירשו ר"נ גאון והפסקי רי"ד והריטב"א, נראה דפלוגתייהו דת"ק ור' יוסי היא אף כשמוציא לרה"ר, ופליגי אם התירו להערים,[[399]](#footnote-400) ובפסקי רי"ד שם הוסיף לפרש דההערמה בזה היא, דהוא אומר דללבוש הוא צריך, אף דא"צ לכך ובא להציל מן הדליקה.[[400]](#footnote-401)

**וחוזר ולובש ומוציא,** נחלקו הראשונים בזה וג' דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דלר' יוסי דלא הותר ללבוש אלא י"ח כלים, אף לא הותר לפשטן ולחזור וללבוש אחרים, והריטב"א כתב דלפ"ז הא דתנן דחוזר ולובש ומוציא דברי ת"ק היא, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' לגיר' שלפנינו, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ה. - **ב** התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בשם רבו דאף ר' יוסי מודה דחוזר ולובש ומוציא, והוכיח כן מהא דתני לה אחר פלוגתא דת"ק ור' יוסי, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א. - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דרק לר' יוסי הותר לחזור וללבוש, דיכול להערים ולומר אין אני חפץ באלו אלא באלו, אך לת"ק אסור לחזור וללבוש,[[401]](#footnote-402) וכ"כ המאירי, וכתב דקי"ל כת"ק דאסור, וכ"כ הכס"מ בפכ"ג משבת הכ"ה ובב"י סימן של"ד בדעת הרמב"ם שם.[[402]](#footnote-403)

?חזו"א סימן ס"ב סוסקי"ג, ז"ל, ס"ה ב' דאי לא שרית לי' אתא לכבויי, צ"ע לקמן קמ"ו ב' בי סדיא כו' ושם קמ"ז ב' האולירין מביאין כו'.

**סודר,** בפירש"י כתב דעשוי לקנח פיו ועיניו, והאג"מ הוכיח מזה דשרי שעון יד, ועמש"כ בזה בתשו' להורות נתן ח"ד סימן כ"ו. - וגם י"ל דהוא דרך מלבוש טפי?

ג' אדר ב' ע"ט

דף מס' 14

**קל"ט ב' - מתעטף אדם בכילה ובכסכסי',** בפירש"י כתב דהם רצועות התלויות בה כדי לנטותה באהל, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ פירש דהוא מלל שבשפת הטלית וא"צ לו כלל, וכ"ה מבו' גם בפי' ר"ח ובפי' הר"י מלוניל בסוגיין דא"צ כלל לכסכסי הכילה, ועמש"נ בזה להלן.

**ויוצא לרה"ר בשבת ואינו חושש,** בפירש"י כתב דקמ"ל דאף דרצועות אלו אינם לצורך העיטוף, שאינם עשויים אלא לנטותה באהל, מ"מ ל"ה משוי, וכ"כ המאירי, - ובטעם הא דל"ה משוי מסקינן דהוא משום דלא חשיבי ובטלי, והיינו דל"ד לדבר המשמש את הבגד דהוא בטל לבגד אף כשהוא עשוי מדבר חשוב, דשאני כסכסי הכילה דאינם משמשין כלל ללבישה, אלא הן משמשין לנטיית הכילה כאהל, וע"כ אינם בטלים לה אלא משום דאינם חשובין, ועמש"נ להלן בדעת הרי"ד והרשב"א דפליגי ע"ז וס"ל דטעם הא דהן בטלין לכילה, הוא משום דהן משמשין אותה.

**היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה,** בטעם הא דמותר לצאת בשבת בטלית המצוייצת כהלכתה ואין הציצית משוי, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרמב"ם סימן ר"כ כתב בשם הרי"ף דהוא משום קיום מצות ציצית.[[403]](#footnote-404) - **ב** הרמב"ם בתשו' שם כתב, דהוא משום דהוי הציצית כנוי הבגד, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ, וכ"ה מבו' בתשו' הר"י מיגש סימן קפ"ג, ועיי"ש שכתב דהוא משום דציצית חובת טלית,[[404]](#footnote-405) ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ה ב' בתו"ד דכיון דהיא מצוייצת כחיובא בטלי' לגבה. - **ג** בד' הפסקי רי"ד בסוגיין מבו' דמכח מצות ציצית חשבינן להציצית כמלבוש, ודמי לתפילין דמכח הא דמצותו להניחם בחול הו"ל כמלבוש, וכ"נ השיטה להר"נ.[[405]](#footnote-406)

ומצינו כמה דינים דתליין בפלוגתא זו, **א** בתשו' הרמב"ם שם כתב בשם הרי"ף, דאסור לצאת בטלית המצוייצת בליל שבת, כיון דאינו מקיים מצות ציצית, ולמד לזה מהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה דחייב חטאת, - והרמב"ם נחלק ע"ז, דהציצית הויא כנוי הבגד, וע"כ מותר לצאת בה אף כשאינו מקיים מצות ציצית, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ.

והפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהיוצא בטלית המצוייצת בליל שבת פטור, כיון דהוא דרך מלבושו בחול, ודמי למה שאמרו לעיל ס"א א' דהיוצא בתפילין בשבת פטור אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, וכ"כ בשיטה להר"נ, וכתב די"א דדעת הרז"ה והרא"ה דאסור לצאת בטלית המצוייצת בליל שבת, וי"ל דמודו דאם יצא אינו חייב חטאת, (דדמי לתפילין דל"ה משוי אף דשבת לאו זמן תפילין), ואך דמ"מ כיון דלילה לאו זמן ציצית אסור לצאת בהן, (וכ"ה משמעות ל' הרי"ד דאסור לצאת בטלית מצוייצת בלילה, ואך דאם הוציאה פטור, וכ"כ הברכ"י בסימן י"ג אות ב' בשמו).[[406]](#footnote-407)

**ב** בתשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ד כתב, דהיוצא בטלית הכרוכה סביב צוארו, בגונא דליכא חיוב ציצית בלבישה זו, הו"ל משוי וחייב עלי' חטאת, דדמי ליוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה דחייב, וכ"כ בתשו' הרמב"ם שם דיש שהורו כן עפי"ד הרי"ף, - והרמב"ם שם נחלק ע"ז דהציצית הויא כנוי הבגד, ומותר לצאת בה אף בגונא דליכא מצות ציצית, וכ"כ בתשו' הר"י מיגש סימן קפ"ג, - ולדעת הרי"ד לכאו' יש לאסור בזה, דכל הא דהציצית הוו כמלבוש, הוא רק כשהוא כדרך מלבושו בחול, וע"ד שכתבו התוס' בעירובין צ"ה ב' (ד"ה וכי שרו) דתפילין שלא במקום הנחתם בחול הוו משוי.

ובד' המג"א בסימן ש"א סקמ"ג מבו' דמותר לצאת בטלית המצוייצת הכרוכה סביב הצואר, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן י"ג סק"ד, והפמ"ג שם כתב לדון לאסור בזה, משום דבלבישה זו ליכא חיוב ציצית, והביאוה"ל שם ס"ל כתב להתיר בזה משום דהציצית הוו נוי לבגד, ודמי להא דמותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, וכ"כ התהל"ד שם סקכ"ז, והביא לד' הר"י מיגש שהתיר בזה.[[407]](#footnote-408)

**ג** בתשו' הרמב"ם שם כתב דאף אשה מותרת לצאת בטלית המצוייצת, משום דהוו הציצית כנוי הבגד, - אך לדעת הרי"ף והרי"ד לכאו' אסורה אשה לצאת בטלית המצוייצת, דהציצית הוו משוי.[[408]](#footnote-409)

והמג"א בסימן ש"א סקנ"ד כתב דכיון דנשים עם בפנ"ע, אם יצאה אשה בטלית המצוייצת חייבת חטאת,[[409]](#footnote-410) ובד' האלי' רבה שם סקע"ה מבו' שפירש דהיינו דחייבת חטאת משום הטלית עצמה, והגם שכתב המג"א שם דדבר שהוא מלבוש גמור לאיש מותרת אשה לצאת בו, מ"מ טלית של מצוה לא חשיב מלבוש גמור, וכ"כ הפמ"ג והלבו"ש שם, והמ"ב שם ס"ק קנ"ח,[[410]](#footnote-411) והפמ"ג שם הוסיף לפרש, דאף דאין האשה חייבת בציצית, מ"מ הוו הציצית נוי לבגד.

אך התו"ש שם סקע"ז כתב דהיא חייבת משום הציצית דהו"ל משוי לדידה, וכ"כ המחה"ש שם, וכ"נ בד' הגר"ז שם סמ"ה, - ובד' הגר"ז שם מבו', דאף דהציצית הוו נוי הבגד, וע"כ מותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, מ"מ לגבי אשה שאינה חייבת בציצית לא חשבינן להציצית כנוי הבגד,[[411]](#footnote-412) וצ"ע.

**ד** הריטב"א בסוגיין כתב די"א דאסור לצאת בטלית מצוייצת בלא תכלת, דשמא הלכה כר' יהודה דתכלת מעכבת את הלבן, והמהר"ם מר"ב בתשו' ד' לבוב סימן שס"ה כתב לאסור בזה, וכן דנו בזה עוד מקמאי, ומבו' דאף דמספק מטילין ציצית, ואף מברכין ע"ז, וכמש"כ המהר"ם מר"ב שם, מ"מ הוי ספק משוי, וכ"ה בשו"ע בסימן י' ס"ז בדין מלבושים דספק אם הם חייבין בציצית, דמטילין בהן ציצית לחומרא, ואסור לצאת בהן בשבת, - ובגל' הגרע"א בסימן י' שם בד"י הק' דכיון דמספק דאורייתא צריך הבגד ציצית, ממילא הו"ל נוי הבגד,[[412]](#footnote-413) ועמדו בכעי"ז גם הארצוה"ח שם סקל"ד, והחזו"א בסימן ג' סקכ"ח.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דציצית ל"ה משוי, דלדעת הרי"ף ולדעת הרי"ד דהא דל"ה משוי הוא מכח מצות ציצית, י"ל דע"כ דבספק אם יש בזה מצות ציצית, הו"ל ספק משוי, וכמש"כ כן בתשו' באר יצחק או"ח סימן ט"ז,[[413]](#footnote-414) אך לדעת הרמב"ם דהא דל"ה משוי הוא משום דהוי נוי הבגד, לכאו' כל דהוא צורך הבגד מכח הספק, הו"ל כנוי הבגד, וכמש"כ הגרע"א, וכן צידד הצ"פ בפי"ט משבת ה"כ, עיי"ש.

אך ממש"כ השו"ע לאסור בזה, מבו' דאף דקי"ל כדעת הרמב"ם דהא דציצית ל"ה משוי הוא משום דהם כנוי הבגד, מ"מ בטלית המחויבת מספק, הרי דלהצד דאינה חייבת בציצית, אין הציצית נוי הבגד, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן י"ג סק"ב, והמ"ב שם סק"ד, ויש לפרש בזה, למש"נ לעיל מד' הר"י מיגש דכל הא דהציצית הויא נוי הבגד, הוא משום דהיא חובת הבגד, (ולא סגי במה שבפועל א"א לו ללבוש הבגד בלא ציצית), ולפ"ז י"ל דע"כ אף דצריך להטיל ציצית מספק, מ"מ לפי הצד דאין בזה מצות ציצית, ל"ה כנוי הבגד.

**ה** הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ה ב' כתב בתו"ד דטלית שאינה חייבת אלא מדרבנן, יוצאין בה בשבת, עיי"ש, וכ"כ העולת תמיד בסימן י"ג סק"ג, והפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב לפרש דכיון דמדרבנן חייבין נוי בגד הן, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, ועיי"ש בארצות החיים באר"י סק"א שהאריך בזה, - אך בס' ערוגת הבושם להר"א ב"ר עזריאל ח"ג סימן ע"א צידד דחייב חטאת, ודימה ד"ז להא דחזינן בכ"ד דלא אזלינן בתר תקנתא דרבנן, עיי"ש, וכ"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן ע"ח דאין יוצאין בה לרה"ר, וכ"כ בתשו' שב יעקב סימן ה'.[[414]](#footnote-415)

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דציצית ל"ה משוי, דלדעת הרי"ף דהוא מכח מצות ציצית, הרי דכל שאינה חייבת אלא מדרבנן אסור לצאת בה, אך לדעת הרמב"ם דהוא משום דהוי כנוי דהבגד, הרי דאף דאינה חייבת אלא מדרבנן, מ"מ הו"ל כנוי הבגד, וכמש"כ הפמ"ג, ואף אם הא דחשיבא כנוי הבגד הוא משום דהיא חובת הבגד, מסתבר דסגי לזה במה דמדרבנן היא חובת הבגד.[[415]](#footnote-416)

**ו** הארצות החיים בסימן י"ג באר"י סק"א נסתפק בגונא דיצא לרה"ר בטלית המצוייצת בציציות הכשרים מדאורייתא ופסולין מדרבנן, אם הוא חייב חטאת, וכתב דכיון דהם פסולין מדרבנן ל"ה כנוי הבגד, והוי משוי גמור, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת הרמב"ם דהא דציצית ל"ה משוי הוא משום דהוי נוי הבגד, אך לדעת הרי"ף והרי"ד דהא דל"ה משוי הוא מכח מצות ציצית, לכאו' כל שהציציות כשרים מדאורייתא, אינו חייב חטאת.[[416]](#footnote-417)

**ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הני לא חשיבי ובטלי,** בביאור שנויא דגמ' נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהציציות חשיבי משום דשל תכלת הן, וע"כ אינם בטלים לטלית והוו משוי, ומשא"כ בכסכסי הכילה דלא חשיבי ובטלי לכילה.

**ב** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דבציצית הוא רוצה בקיומן, כי בדעתו שיתלה הרביעית וילבשנה, ומשא"כ בכסכסי הכילה דא"צ להן ובטלי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ, - ומשמעות דבריהם דכל הא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, הוא משום דא"צ להן כלל, וע"כ הוא דחוטי הציצית דהוא רוצה בקיומם, כיון דדעתו לתלות הרביעית, אינם בטלין לבגד, ולפ"ז אין דבריהם מתישבים לדעת ש"ר דס"ל דכסכסי הכילה הם רצועות התלויות בה כדי לנטותה באהל, דהוא רוצה בקיומם.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"ח, דהוא משום דחוטי הציצית חשובים בעיניו שדעתו ליתן בטלית ציצית רביעית, ומשא"כ בכסכסי הכילה דלא חשיבי כ"כ, וכתבו עפי"ז דהרצועות התלויות באבנט ל"ה משוי, כיון דלא חשיבי כולי האי, וכ"כ הר"ן בשם הרמב"ם.

**ד** בפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהציצית אינה בטלה לגבי טלית ואינה תשמיש לה, דעיקר המצוה היא הציצית, ומשא"כ בכסכסי כילה דהן תשמישי כילה ובטלין אצלה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"ב,[[417]](#footnote-418) ועי' גם בדבריו בתשו' החדשות סימן כ"ב שהוסיף לפרש לזה.[[418]](#footnote-419)

ד' אדר ב' ע"ט

דף מס' 15

**קל"ט ב' -** במש"כ התוס' בשם ר"ח דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום דדעתו ליתן בטלית ציצית רביעית, כתב הנשמת אדם בכלל נ"ו סק"ג דהיינו דעיקר הא דחשיבי, הוא משום דדעתו להשלים עליהן, ולא תליא כלל אם הציצית מצ"ע חשובה היא,[[419]](#footnote-420) ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונתבאר להלן.

אך הנה האהל מועד בשער השבת דרך י"ב כתב, דאם אינה מצוייצת כהלכתה וכו' אינם בטלים, "ואע"פ שהציצית חסרה" חשובין אצלו עד שיוכל להשלים חסרונו ולעשות ציצית, ומבו' דאין עיקר החשיבות מכח הא דדעתו להשלים, אלא הציצית מצ"ע חשובה, ואך דכיון דהציצית חסרה הי' לנו לומר שאינה חשובה, וע"ז הוא דמהני מה שדעתו להשלים חסרונו דמכח זה אכתי קיים חשיבות הציצית, וכ"נ בל' תשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ג - ועד"ז כתב התהל"ד בסימן ש"א סקל"ב, דעיקר חשיבות הציצית הוא משום המצוה, ואך דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה הי' לנו לומר דלא חשיבי, כיון דאין בהן מצוה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דדעתו להשלים עליהן, עדיין חשיבות המצוה עליהן, ועיי"ש שהביא דכ"ה בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ט ותשב"ץ קטן סימן מ"ד, דלדעת ר"ח הא דציצית חשיבי, הוא משום דהן עשויין לשם מצוה.

ועיקר הך מילתא דהא דחוטי הציצית חשיבי ואינם בטלים לבגד הוא משום המצוה, מצאנו כן בתשו' ר"ה גאון שהביא האשכול בהל' ציצית, דהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, ול"ד לבגד שתלוי בו חוט, הוא משום דחוט גרידא דלא אחשבי' שהוא תלוי בבגד מותר לצאת בו, אבל חוט של ציצית דאחשבי' אסיר, והרי דהא דחוט של ציצית אינו בטל לבגד, הוא משום דאחשבי' לצורך המצוה, והאשכול שם כתב לדמותו להא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וצ"ב.

הראשונים נחלקו בדין יציאה באבנט שתלויות בו רצועות ועשויות לקשירת בתי שוקים, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' כתבו דמותר לצאת בו, דהרצועות לא חשיבי ובטלי, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ד', וכתב לפ"ז דאם היו של משי חשיבי ולא בטלי אא"כ קושר בהם בתי שוקים,[[420]](#footnote-421) וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"א סל"ט. - **ב** הסה"ת בסימן רמ"ד מסיק דאף כשהם של משי מותר לצאת בהן, ול"ה הרצועות משוי, דאף שהוא יחף, מ"מ ל"ה הרצועות שלא לצורך, דאי בעי ינעל אנפלאות ברגליו ויהא צריך לרצועות,[[421]](#footnote-422) ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ח כתב לדמות ד"ז למש"כ שם דכל דבר שאדם צריך לו לצורך גופו תכשיט הוא לו, וע"כ אם הי' מותר לחלוק שערה בשבת היתה מותרת לצאת במחט שחולקת בה שערה.[[422]](#footnote-423) - **ג** הפסקי רי"ד כתב דכל שאינו לובש בתי שוקים, הוו רצועות אלו משוי, ואסור להוליכן בשבת, וכ"כ הריא"ז, וזה לטעמי' דכל הא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, הוא משום דהן משמשין אותה, ומשא"כ ברצועות אלו דאינם לתשמיש האבנט, אינם בטלות לאבנט אף דאינם דבר חשוב. - **ד** הריטב"א כתב דרצועות אלו חשיבי כצורך המכנסים ובטלי לגבי' ומלבוש חשיבי,[[423]](#footnote-424) וכ"כ בשיטה להר"נ, וכתב דכן דעת הרא"ה, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל נ"ט ב' בשם הרא"ה, דכיון דמונחות שם בתחילתו עשייתו של החגור ה"ה בטלות לגבי החגור,[[424]](#footnote-425) ועיי"ש שכתב דאין היתר זה ברור.

השו"ע בסימן ש"א סל"ט כתב דכל דבר שנפסק מן הבגד וראשו אחד מחובר כגון לולאות ואינו חשוב מותר לצאת בו, ואם חשוב הוא אסור לצאת בו, והנשמת אדם בכלל נ"ו סק"ג האריך לתמוה בזה, דכ"ז הוא לרש"י ודעימי' דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום דהם של תכלת, ולפ"ז דבר שאינו חשוב בטל לבגד אף שדעתו להשלים, והסה"ת ודעימי' שכתבו כן, הוא לטעמייהו שהביאו לפירש"י, אך למש"כ התוס' והרמב"ם דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום שדעתו להשלים, וכ"כ השו"ע שם סל"ח, הרי דכל שנפסק מן הבגד וראשו א' מחובר, אף אם הוא דבר שאינו חשוב לגמרי, אי"ז בטל לבגד, כיון דדעתו להשלים, והמ"ב שם ס"ק ק"נ הביא לדינא לד' החיי אדם, דכל הא דמותר לצאת בלולאות כשאינו חשוב, הוא רק כשאין דעתו להשלים, עיי"ש, - אך התהל"ד שם סקל"ב תמה ע"ז, דגם לדעת ר"ח אין עיקר חשיבות הציצית מכח הא דדעתו להשלים, ונתבאר לעיל.

\*הב"י בסימן ש"א סל"ג כתב בדין מעות התפורים בכסות דאפשר דאסור להוציאן בשבת, דחשיבי ולא בטלי,[[425]](#footnote-426) וכ"כ המ"ב שם ס"ק קכ"ב דהא דאינם בטלים לגבי הבגד כמו שאר דבר התפור בבגד, הוא משום דחשיבי ולא בטלי, - ונתחדש בזה, דאילו ל"ה המעות דבר חשוב היו בטלין לבגד, אף שאין משמשין כלל עם הבגד וכל שימושם הוא כשיסירום מן הבגד,[[426]](#footnote-427) אך בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ח נקט בפשיטות דהא דדבר שאינו חשוב המחובר לבגד בטל לבגד הוא רק כשהוא משמש בשעת חיבורו, דאם לצורך תשמישו צריך להסירו מן הבגד, אינו בטל לבגד, וצ"ע.

הבעה"מ לעיל כ"ה ב' כתב דקי"ל כמ"ד דהתכלת מעכב את הלבן, והרמב"ן במלחמות שם כתב דלפ"ז אסור לצאת בזה"ז בשבת בטלית המצוייצת ואם יצא חייב חטאת, דהו"ל כיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, דחייב חטאת, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רנ"ט דאם התכלת מעכבת את הלבן אסור לצאת בה לרה"ר וחייב חטאת, - ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין די"א דאין יוצאין אפי' בטלית של צמר מצוייצת, דשמא הלכה כמ"ד דהתכלת מעכב את הלבן,[[427]](#footnote-428) וכ"כ המהר"ם מר"ב בתשו' ד"ל סימן שס"ה, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתע"ח, דאף שאנו לובשים טלית מצוייצת ומברכין עלי' מספק, מ"מ אין לצאת בה לרה"ר, דהוי ספק משא.

אך בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ט' כתב, דאף אי נימא דטליתות שלנו חשיבי כאין מצוייצות כהלכתן מותר לצאת בהן לרה"ר, דכל הא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה אין הציצית בטלה, הוא משום דדעתו לתקן שאר הציציות שנפסקו ולצרפן לזו שהיא כשרה, אך טליתות שלנו שיש להן ד' ציציות, אף אם חשבינן להו כאינם מצויצות כהלכתן, בטלי לגבי טלית.

ובדעת ש"ר דפליגי וס"ל דאם התכלת מעכבת את הלבן חייב חטאת, אף דאין דעתו להשלים עליהן, י"ל דס"ל כדעת הרי"ד והרשב"א דכל הא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, הוא משום דהן תשמישי הכילה, ומשא"כ בציצית דאינה תשמיש הטלית, ובד' הרי"ד מבו' דכל דאי"ז תשמיש הבגד אינו בטל אף אם אינו דבר חשוב, וע"כ אף אם אין דעתו להשלים עליהן, ולא חשיבי, אינם בטלים לטלית.[[428]](#footnote-429)

וי"ל עוד דאף לדעת ש"ר דכל דבר שאינו חשוב בטל לגבי הבגד, והא דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום דדעתו להשלים עליהן, מ"מ אי נימא דאין עיקר חשיבותם מכח הא דדעתו להשלים עליהן, וכמש"כ הנשמ"א, אלא עיקר הא דלא בטלי הוא משום דחשיבי מכח המצוה, ול"ב להא דדעתו להשלים עליהן, אלא משום דבלא"ה הרי לי"ב עכשיו לחשיבות המצוה, י"ל דאף אם בפועל אינו מקיים בזה מצוה, מ"מ כיון שהם עשויות לשם מצוה, חשיבי ולא בטלי, וכ"נ בל' התשב"ץ קטן בסימן מ"ד, והארחות חיים בסימן רפ"ד, וכ"נ גם ממש"כ בתשו' ר"ה גאון (שהביא האשכול בהל' ציצית) דהא דחוטי הציצית אין בטלין לבגד הוא משום דאחשבי', וע"כ אף אם התכלת מעכב את הלבן ואינו יוצא בזה יד"ח ציצית, מ"מ כיון שהציצית ניתנו בטלית לשם מצוה, חשיבי ולא בטלי, - וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ם מינץ סימן ע"ח, דאף אם יוצא בזה יד"ח ציצית, מ"מ חשיבי ולא בטלי, דאין החשיבות תלוי' בהמצוה, אלא בדעתו ומחשבתו של האדם המלבישו, ודקדק כן מל' רבינו יחיאל שכתב דאף בטלית שלנו חשובין דהם עשויים לשם מצוה, ועמש"כ ע"ז בתשובתו בסימן ק"י, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סימן ב' בתו"ד.[[429]](#footnote-430)

בגל' הגרע"א בסימן י"ג הק' במש"כ השו"ע בסימן י' ס"ז דמלבושים שהם פתוחים וכו' אם חציו פתוח וחציו סתום מטילין אותו לחומרא וחייב בציצית ואין יוצאין בו בשבת, דמ"ט אין יוצאין בהן בשבת, הרי אף אם אינם מחוייבין בציצית, מ"מ בטלי לגבי בגד כיון דאין דעתו להשלים, וכמש"כ בתשו' הרא"ש דאף אם טליתות שלנו אין מצוייצות כהלכתן מותר לצאת בהן לרה"ר, ועיי"ש מש"כ בזה, דהתם הוי דעתו להשלים.[[430]](#footnote-431)

אך הנה הפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב דכיון דטלית המסופקת אין יוצאין בה בשבת, כ"ש דטלית שאין בה שיעור, הוי הציצית שבה משוי ואסור לצאת בה,[[431]](#footnote-432) וכ"כ המ"ב שם סק"ב, וכ"כ בליקוטים שבס' שערי רחמים בשם הגר"א דט"ק שאינו עד למטה מהברכים לא יצא יד"ח ציצית, וטוב לפשטו בשבת, ועיי"ש שכתב דהוא משום דציצית חשיבי ויעשם בבגד אחר ולא בטילי, - ובתשו' משיב דבר ח"א סימן ב' הביא מש"כ המ"ב לפרש לדבריו, דכיון דבידו להטיל את חוטי הציצית בבגד אחר, ע"כ חשיבי ולא בטלי,[[432]](#footnote-433) ועיי"ש שכתב דלפ"ז לא תיקשי ע"ז ממש"כ הרא"ש דאף אם טליתות שלנו אינם מצוייצות כהלכתן מותר לצאת בהן לרה"ר, דהיינו משום דלהצד דתכלת מעכב, אין בידו לעשות בהכשר, וע"כ לא חשיבי ובטלי, ולפ"ז ניחא גם הא דאין יוצאין בטלית המסופקת בשבת,[[433]](#footnote-434) והמשיב דבר שם האריך לחלוק ע"ז, דהעיקר לדינא דאף בכה"ג לא חשיבי ובטלי, כיון דאין דעתו להשלים עליהן, וכמש"כ הרא"ש, עיי"ש.

?הראבי"ה בסימן רצ"ה כתב, דהנושא ב' טליתות המצוייצין זה ע"ג זה בזה"ז אין הציצית כמשאוי, והטליתות הוו מלבוש, מידי דהוי אשני מקטורנין זה ע"ג זה, - וצ"ב דלכאו' הציצית ל"ה משוי אף כשהי' תכלת, דאחר שהוא לובש את הבגד, הוא צריך את הציצית.

ה' אדר ב' ע"ט

דף מס' 16

**קל"ט ב' -** הב"ח בסו"ס רנ"ב הק' בהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, דמ"ט ל"ה כהוצאה כלאח"י, דהוי כמוציא בכנף בגדו דתנן לעיל צ"ב א' דפטור, והוכיח מזה דכיון דדרך הוצאתו של המתעטף בציצית להוציאו בכנף בגדו, שפיר הוי דרך המוציאין לדידי',[[434]](#footnote-435) וכ"נ בד' הקרית ספר בספי"ט משבת.

אך בד' המחה"ש בסימן ש"א סקנ"ד מבו' דהוא משום דהטלית עצמה דרך הוצאתה בכך, וע"כ הוא חייב אף על הציצית התלוי בבגד, וחשיב כהוצאה כדרכה, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ג, ועיי"ש שכתב דאף דאין הציצית בטלין לבגד, דמה"ט הוא חייב עליהן, מ"מ לענין זה נחשבים גם הציצית מגוף הטלית כיון שהם מחוברים לו,[[435]](#footnote-436) - וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן ש"א סקנ"ד דאשה שיצאה בטלית מצוייצת חייבת חטאת, אי נימא דחיובה הוא משום הוצאת הציצית, וכמש"כ המחה"ש והבית שלמה שם.[[436]](#footnote-437)

בירושלמי בפ' במה אשה ה"ב אמרו דכל המחובר לכסות הרי הוא ככסות, ומה"ט מותר לצאת בההוא מומייקה, ואין בזה משום משוי, - והאו"ז בסימן פ"ד אות ג' כתב בשם הר"ש מקוצי שלמד מזה דאף דבר שהוא משוי מותר לצאת בו כשהוא מחובר לכסות, והתיר עפי"ז לצאת באופנים שגזרו על היהודים ליתן על הבגדים,[[437]](#footnote-438) והאו"ז שם אות ד' כתב לפ"ז להתיר לצאת בנושק"א כשהיא תקועה בשלשלת,[[438]](#footnote-439) - ובס' או"ה הארוך שער נ"ט סמ"ז כתב בשם הר' אלעזר שהתיר עפי"ז לתפור מעות בתוך הבגדים ולהוציאם לרה"ר, אך כתב שם דהיינו רק במקום סכנה, וצ"ב.

ובתשו' מנחת יצחק ח"ג סימן ס"א סק"ג הק' ע"ז ממה שאמרו בסוגיין דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, ולא אמרינן דכיון דהציצית מחוברין לטלית הוו כטלית, ואין לומר דדינא דכל המחובר לכסות ה"ה ככסות הוא רק בדבר שאינו חשוב, שהרי בירושלמי שם אמרו דמה"ט מותר לצאת בההיא מומייקה ולי"ב משום משוי, אף דהוי דבר חשוב, וכ"ה מבו' גם ממה שהתיר האו"ז עפי"ז בנושק"א, וכתב דצ"ל דכל הא דהמחובר לכסות ה"ה ככסות, הוא רק כשדרכו להיות מחובר, וכ"ה בחיי אדם כלל נ"ו סט"ו, ונתבאר להלן, ובטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, כיון דדרכה להיות מצוייצת כהלכתה, הו"ל כדבר שאין דרכו להיות מחובר,[[439]](#footnote-440) - ועיי"ש שכתב דמה שדנו הראשונים לאסור לצאת ברצועות התלויות באבנט, אף דדרך לחברם באבנט, הוא משום דדרך לבישת רצועות אלו הוא רק בשעה שהמנעלים קשורין בהן, וכל שאינו קשורין בהן ויצאו מסדרם הרגיל, הוי בכלל אין דרכו בכך,[[440]](#footnote-441) - ועד"ז צ"ל גם בהא דכסכסי הכילה אינם בטלין אלא משום דאינם חשובין, והיינו דאף דדרך הכילה בכך, מ"מ כיון דאי"ז דרך הטלית שבכילה, אלא דרך האהל שבכילה, ל"מ זה לבטל את הכסכסין להטלית.[[441]](#footnote-442)

אך בד' האו"ה מבו' דדינא דהמחובר לכסות ה"ה ככסות, הוא אף בדבר שאין דרך לחברו לכסות, דהרי אין דרך לתפור מעות בתוך הבגדים, וזה צ"ע מהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, ומהא דבכסכסי הכילה בעינן להא דלא חשיבי,[[442]](#footnote-443) ואמנם האו"ה שם בסו"ד כתב דשלא במקום סכנה אסור, דומיא דלולאות מוזהבות שנפסקו שאסור לצאת בהן, והרי דבאמת לא שרינן בדבר חשוב המחובר לבגד, אלא במקום סכנה, אך צ"ע, שהרי דינא דסוגיין דדבר חשוב אינו בטל לבגד, הוא דינא דאורייתא, דמה"ט היוצא בטלית שאינה מצוייצת חייב חטאת, וא"כ היאך שרינן בזה במקום סכנה.

הריא"ז בפ' במה אשה ה"ד דין ג' כתב דהמטלית שאדם קושר בפתילין של כובע לקנח בו עיניו, הוי משוי ואסור לצאת בו, דדמי לכיס של זב דהוי משוי, והביאו השה"ג שם, ועמד לפ"ז במה שנהגו לצאת במטפחת שמקנחין בו האף התפור בבגד, וכתב דסמכו ע"ז דכיון דאינו חשוב ה"ז בטל לגבי הבגד, ובתו"ד הביא למה שאמרו בירושלמי דכל המחובר לכסות ה"ה ככסות.

והרמ"א בסימן ש"א סכ"ג הביא לדין זה דמותר לצאת במטפחת וכו' אם מחובר לכסות, והמ"ב שם סקפ"ד כתב דהא דל"ה משוי אע"ג דאינו לא מלבוש ולא תכשיט הוא משום דהי' הדרך לתפרו לכסות וע"כ הוא בטל לגבי בגד, וי"א דהוא משום דהוי דבר שאינו חשוב ובטל לגבי הכסות, - ובשעה"צ שם ס"ק ק"ג הביא דהשה"ג והט"ז והמג"א פירשו דטעם ההיתר הוא משום דהוי דבר שאינו חשוב, והק' ע"ז דמי גרע מחוטי משי דהוו כדבר חשוב,[[443]](#footnote-444) וכתב דמה"ט כתב הגר"א דטעם ההיתר הוא משום דדרכו להיות מחובר.[[444]](#footnote-445)

ובד' השעה"צ שם מבו' דכו"ע מודו להך דינא דדבר שדרך לחברו לבגד בטל לבגד אף אם הוא דבר חשוב,[[445]](#footnote-446) פירש המ"ב שם סקפ"ב ובביאוה"ל שם ד"ה שדרכו, בד' הרמ"א שם שכתב דל"מ הא דמחובר לכסות רק בדבר שדרכו להיות מחובר שם, אבל אם חיבר שם דבר שאין דרכו בכך אסור,[[446]](#footnote-447) וכתב דמה"ט מותר לצאת בכיסין התפורין בבגד, וכן בכובע שתלוי בבגד שמכסה ראשו בשעת הגשמים, וכ"ה מבו' בד' התו"ש שם סקמ"ו, דכל שאין דרכו לחברו, הוי משוי, וכן נקט המחה"ש שם סקל"ג, וכ"נ בד' החיי אדם בכלל נ"ו סט"ו ובנשמת אדם שם סק"ד ובזכרו תורת משה סו"ס מ"ד.[[447]](#footnote-448)

\*לעיל נ"ט ב' אמרינן דהא דאשה שיצאה בטבעת שיש עלי' חותם חייבת חטאת, הוא רק למ"ד דהחותם עיקר, אך למ"ד דהטבעת עיקר אינה חייבת חטאת, וצ"ע דאף דהטבעת עיקר והיא תכשיט, מ"מ מ"ט אינה חייבת על הוצאת החותם, דהוא דבר חשוב, ומ"ש ממה שאמרו בסוגיין דדבר חשוב אינו בטל לבגד והיוצא בו בשבת חייב חטאת,[[448]](#footnote-449) ולדעת הסוברים דדבר שדרך לחברו בבגד בטל לבגד, י"ל דמה"ט אם טבעת עיקר בטל החותם לטבעת, כיון שדרך ליתן חותם בטבעת, וצ"ע.

ואמנם בפירש"י בסוגיין בסוד"ה חשיבי מבו' דכל הא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת הוא רק משום דחוטי הציצית אינם מן הבגד ממש, והרי דאם היו גוף אחד עם הבגד, ל"ה חייב חטאת, אף דאינם צורך הלבישה,[[449]](#footnote-450) ולפ"ז י"ל דטבעת שיש עלי' חותם הוי גוף אחד, וע"כ ל"ה החותם משוי, אך אכתי צ"ע בהא דשרינן אף כשהטבעת והחותם הם מב' מינים, כמש"כ בפי' ר"ח לעיל שם, וכ"ה בפירש"י בעירובין ס"ט א' (ד"ה בחומרתא), ובכה"ג לכאו' לא חשיב כגוף אחד, וצ"ע.[[450]](#footnote-451)

הבאר שבע בתשו' באר מים חיים סימן ו' כתב בדין מטפחת המחוברת לכסות, דאין מותר לצאת בה אלא כשהיא מחוברת ע"י תפירה, אך כל שהיא מחוברת ע"י קשירה אסור לצאת בה, והמג"א בסימן ש"א סקל"ד הק' דמ"ש מעגולים ירוקים דשרי כשמחובר קצת,[[451]](#footnote-452) וכתב דצ"ל דהם בטלים טפי לבגד, ובד' הפמ"ג שם מבו' דהיינו משום דאינם חשובים כלל, וע"כ בטלי טפי לבגד, - אך הנשמת אדם בכלל נ"ו סק"ד האריך דסגי בחיבור ע"י קשירה לבטל לבגד, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"א סוסקי"ז, עיי"ש.[[452]](#footnote-453)

התו"ש שם סקמ"ז כתב דהא דל"מ קשירה, הוא רק בכסות שאין המטפחת שייכת לגבה כלל, וע"כ אינה בטלה לגבי הכסות אלא כשמחוברת בחגורה, אבל בחגורה, דהמטפחת שייכא לה טפי, סגי בקשירה לחוד, והשעה"צ שם ס"ק ק"ו ציין לדבריו.

**דבר שמקפיד להסירו מן הבגד**

הט"ז בסימן י"ג סק"א כתב דבגונא שנפסקו כל הד' ציציות ולא נשתייר בהן כדי עניבה, מותר לצאת בהן בשבת, כיון דודאי דיעשה אחרים תחתיהן, וע"כ הן בטלין לגבי הבגד, והביאו המ"ב שם סק"ג,[[453]](#footnote-454) - ונתחדש בדבריו, דאף דבכה"ג הוא מקפיד להסירן מן הבגד, מ"מ כיון דלא חשיבי הן בטלין לגבי הבגד ומותר לצאת בהן בשבת.

ויש לסייע לזה, ממש"כ בפירש"י במנחות ל"ז ב' לפרש לדינא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת חייב חטאת, דהוא כשהציצית עשוי' בפסול, ובכה"ג הרי הוא מקפיד להסיר את הציצית מן הבגד, ואפ"ה אינו חייב אלא מכח הא דציצית חשיבי ולא בטלי, אך בלא"ה היו הציציות בטלין לבגד, אף שהוא מקפיד להסירן ממנו,[[454]](#footnote-455) אך למש"כ השאילתות בסימן קכ"ז והבה"ג בהל' ציצית לפרש לדינא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת, רק בגונא שהטיל ציצית בג' כנפות, אין להביא מזה.[[455]](#footnote-456)

ולכאו' לפ"ז יש להתיר לצאת בבגד שיש עליו תוית במקום גלוי שהוא מקפיד להסירה משם, דמ"מ כיון דהוי דבר שאינו חשוב ה"ז בטל לבגד, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"ג סימן ל"ו, ובח"ד סימן ו' סק"ז כתב לסייע לזה מד' הט"ז.[[456]](#footnote-457)

ו' אדר ב' ע"ט

דף מס' 17

**קמ"א ב' - לא יצא קטן במנעל גדול, אבל יוצא בחלוק גדול,** בפירש"י כתב דבמנעל גדול חיישינן דילמא נפיל מרגלו ואתי לאתויי, ומשא"כ בחלוק גדול דלא נפיל מיני', וכ"כ ש"ר, - אך בפי' ריבב"ן כתב דהא דלא יצא במנעל גדול, הוא משום דשמא יחלצנו מרגלו ויוליכנו בידיו.[[457]](#footnote-458)

בפירש"י כתב דהא דיוצא בחלוק גדול, ולא חיישינן למשלף ואתויי, הוא משום דלא קאי ערום בשוק, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' ריבב"ן, וצ"ע דא"כ יהא אסור לצאת במלבוש גדול שעל בגדיו, דיש לחוש בזה למשלף ואתויי, דאף אם יפשטנו לא יהא ערום,[[458]](#footnote-459) - אך בד' הגר"א בסימן ש"ג סי"ג מבו' דבדברים שהם עיקר מלבוש לא חיישינן למישלף, וע"ד מש"כ הראשונים בר"פ במה אשה, וכ"כ הגר"ז שם סט"ו והמ"ב שם סקל"ה, וצ"ע.[[459]](#footnote-460)

**ולא תצא אשה במנעל מרופט,** בפירש"י כתב דהוא מנעל קרוע, ואסורה לצאת בו משום דדילמא מחייכי עלה ושלפה ומייתי לה, ובפי' הר"י מלוניל הוסיף לפרש דהא דחיישינן בזה למישלף, הוא משום דתשאר בבתי שוקיים שהם טובים ויפים ואינה חוששת, וכ"כ בשיטה להר"נ, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא מנעל רפוי שמשתרבב מן הרגל, וכ"כ הערוך בע' מרפט וספר העתים סימן רט"ו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת הט"ו, וכ"כ המ"מ שם וההשלמה בסוגיין בשם הרי"ף, ובל' הערוך מבו' דהא דלא תצא בו הוא משום חשש נפילה, וכ"נ בד' הר"ח.[[460]](#footnote-461)

**ואין יוצאין במנעל חדש,** בפירש"י כתב דהוא משום דאשה מקפדת אם אינו מכוון למדת רגלה, - והסמ"ק בסימן רפ"ב כתב דבמלבושים חדשים ליכא איסור, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן רע"ז והכלבו בסימן ל"א, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ג סי"ג, - והלבוש שם כתב דהוא משום שאינה מקפדת כ"כ בשאר מלבושים אף אם אינם כמדתה, - אך הדרכי משה שם סק"ד כתב דהוא כמש"כ הר"ן בר"פ במה אשה דליכא למיחש אלא בתכשיטין קטנים שאין בנ"א מרגישין בהן, אבל תכשיטין גדולים כגון חגורה וכדומה לזה שרי, ועד"ז כתב הגר"א שם דהוא משום דבדברים שהם עיקר המלבוש לא חיישינן דמייתא להו ד' אמות, וכמש"כ התוס' בר"פ במה אשה, וכ"כ הגר"ז שם סט"ו.[[461]](#footnote-462)

**באיזה מנעל אמרו במנעל של אשה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאשה מקפדת אם אינו מכוון למדת רגלה, וכ"כ ש"ר, ולפ"ז לכאו' הא דלא תצא במנעל המרופט, הוא גם באיש, וכ"נ להדיא בד' הב"י בסימן ש"א ס"ז, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ השבה"ל בהל' כלאי בגדים סימן מ"ד דאסור לצאת בחלוק פרום דגנאי הוא לו ודילמא שליף לי' ומייתי ד' אמות ברה"ר, - אך הב"ח שם כתב דאיש יוצא במנעל המרופט, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ג סט"ו, וכתב דהוא מפני שאין האיש מקפיד כ"כ על מנעליו כמו האשה שהיא שחצנית, וכ"כ המ"ב שם סקל"ד.[[462]](#footnote-463)

התו"ש בסימן ש"ג סקכ"א הק' דמ"ט מותר האיש לצאת במנעל חדש, ולא אמרינן דלא פלוג בין איש לאשה, כמש"כ בסימן ש"א ס"ט דדבר דהוא תכשיט לאיש ולאשה, אסור אף האיש לצאת בו,[[463]](#footnote-464) וכתב דצ"ל דהכא דליכא חששא כ"כ די לנו לאסרו באשה, או דכיון דגם אשה מותרת לצאת כשיצאה בו מער"ש, אין לגזור באיש אטו אשה, כיון דאפשר לומר שכבר נשא אותו מער"ש, ולפ"ז לכאו' במנעל מרופט יש לאסור אף באיש, משום דלא פלוג, וצ"ע.

**קמ"ו ב' - בי סדיא רב אסר ושמואל שרי,** בפירש"י כתב דהיינו לבדין שעשויין לקפלן תחתיו במקום כר וכסת, ונחלקו אם מותר להבין דרך מלבוש דרך רה"ר כשהוא מעוטף בו, ומסקינן דאף רב מודה דשרי, וכן פירשו ש"ר, - אך בפי' ר"ח משמע דהם כרים וכסתות, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת הי"ז.[[464]](#footnote-465)

מעובדא דרב דאייתו לי' בי סדיא, מבו' דלא איירי הכא כשמתעטף בבי סדיא לצורך מלבוש, אלא איירי כשמתעטף בהן לצורך להביאן למקום אחר להשתמש בהן, ואפ"ה שרי, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן קמ"ז ב' דהאוליירין מביאין בלרי נשים לבי בני,[[465]](#footnote-466) - והריא"ז בפירקין ה"ב דין ו' כתב ללמוד מזה דכ"ש דמותר אדם להוליך לחבירו מלבושים ממקום למקום דרך מלבוש, ואפי' ברה"ר, וכ"כ הרוקח בסימן מ"ז, והראבי"ה בסימן שמ"ב.[[466]](#footnote-467)

והמרדכי בסימן שמ"ז בשם רבינו יואל דאסור להוציא דרך רה"ר ב' מקטורן זעג"ז לצורך חבירו, וכ"כ היראים בסימן ער"ד כתב דאסור ללבוש ב' סרבלין זעג"ז כשאינו צריך אלא לאחד מהן, והביאו השבה"ל בסימן ק"ז, ולפ"ז צ"ל דהא דשרינן הכא, הוא כשאינו מתעטף במלבוש כיו"ב, ול"ה כב' מלבושין זעג"ז, - אך הרוקח והראבי"ה שם התירו אף כשלובש ב' מלבושין זעג"ז לצורך חבירו, וכ"כ השו"ע בסימן ש"א סל"ו, ?וצ"ע מסוגיית הגמ' לעיל ס"ה ב', ושמא פירשו דלא כפירש"י שם, אך צ"ע בזה בד' המאירי לעיל, ואין לומר דלא התיר המאירי שם מלבוש ע"ג מלבוש אלא מלבוש א', דהרי ד"ז מבו' בגמ' שם דשרי, כדשרינן י"ח בגדים, אף דהוי כהערמה?.

בפירש"י משמע דלא התירו להביאן, אלא כשהוא מעוטף בהן, וכ"נ בל' השו"ע בסימן ש"א סל"ה, והגר"ז שם סמ"א כתב דהיינו כשהוא מעוטף בהן ראשו ורובו, ודמי למה שאמרו לקמן קמ"ז ב' באוליירין המביאין בלרי נשים דבעינן שיתעטף בהן ראשו ורובו, משום דאינם מלבוש, וכ"כ התהל"ד שם סקכ"ח,[[467]](#footnote-468) - אך הרמב"ם בפי"ט משבת הי"ז כתב דברכין מותר להוציאן מונחין על ראשו דרך מלבוש, ומבו' דאף דאינו מתעטף בהן בגופו אלא מניחן על ראשו דרך מלבוש מותר לצאת בהן, והאו"ש שם הכ"ה כתב בדעתו, דהא דאסרינן בקשין הוא רק כשאינם אלא על ראשו, אך כל שמתעטף בהן בגופו מותר אף בקשין, ומה"ט יוצאין ביריעה ובסגוס עבה אף דהוו כקשין.[[468]](#footnote-469)

\*הרמ"א בסימן ש"א סכ"ג כתב דאסור לאשה ליתן בגד על צעיפה מפני הגשמים, דאי"ז דרך מלבוש, והמג"א שם סקכ"ג כתב דהיינו כשמניחתו על ראשה ואינה מתעטפת בו, אך אם מתעטפת בו כדרך מלבוש שרי, וכתב דאם כונתה שלא יצערו אותה הגשמים שרי בכל ענין, (דדמי למוך שהתקינה לנדתה כדי שלא תצטער), ובד' הפמ"ג שם ובמש"ז סק"י משמע דלא חשיב כדרך מלבוש אלא כשמכסה גם מקצת מגופה, וכ"נ בד' הט"ז שם סק"י, אך השעה"צ שם סקנ"ז כתב דבד' המג"א והתו"ש שם סקל"ג משמע דרק הנחה בעלמא אסור, אבל עיטוף אף ראשה בלבד ג"כ שרי, - וצ"ע ממש"כ הרמב"ם הכא דמותר להוציאן מונחין על ראשו דרך מלבוש, והמג"א שם סקמ"ח הביא לדבריו, והרי דאף דאינם אלא מונחים על ראשו, הו"ל כדרך מלבוש, והפמ"ג והלבו"ש שם הראו לד' המג"א בסקכ"ג, וצ"ע.[[469]](#footnote-470)

**ברכין דכו"ע לא פליגי דשרי,** בפירש"י כתב דהוא משום שדרכן להתחמם בהן, ויש להסתפק אם היינו דבאמת דרך לפעמים להתחמם בלבדין הרכין, או דאף דאין דרך להתחמם בהן, דאינם עומדין לכך, מ"מ כיון דדרך להתחמם בבגדים רכין, חשיב כמלבוש, ובל' הריא"ז (ה"ב דין ז') משמע דאף רכין אין דרך להתחמם בהן, והא דשרי הוא משום דראויין להתעטף בהן בנ"א, וכ"ה מבו' גם למש"כ הרמב"ם דבי סדיא הם כר וכסת, דלכאו' ודאי דאין הדרך להתחמם בהן.

בסוגיית הגמ' לעיל ס"ב א' משמע, דכל הא דמותר לצאת בשקין, הוא משום דדרכן של רועים בכך, וכ"ה להדיא בפירש"י וש"ר שם, ומבו' דלא הותר להתעטף דרך מלבוש בדבר שאין דרך בנ"א להתעטף בו כלל, וצ"ע דמ"ש מבי סדיא דמותר להתעטף בהן, אף דאין דרך בנ"א בכך,[[470]](#footnote-471) ועד"ז קשיא ממה שאמרו לקמן קמ"ז ב' דהאוליירין מביאין בלרי נשים לבי בני, והרי דאף דלכאו' אין דרך כלל להתעטף בהן, מ"מ מותר להתעטף בהן.[[471]](#footnote-472)

ושמא י"ל דשק דמי לבי סדיא קשין, דאי"ז דרך מלבוש כלל,[[472]](#footnote-473) וע"כ לא הותר לצאת בו אלא משום שדרכן של רועין בכך, ומשא"כ בבי סדיא רכין ובי מיצעי, דאף דאין דרך בנ"א להתעטף בהן, מ"מ חשיב כדרך מלבוש, דדרך ללבוש בגדים כיו"ב,[[473]](#footnote-474) - וי"ל עוד למש"כ הגר"ז דהתירא דבי סדיא הוא רק כשהוא מעוטף בהן ראשו ורובו, וכל שלא כיסה בהן ראשו אלא כל גופו בלבד אסור, ושמא ההיא דשקין איירי כשאינו מעוטף בהן ראשו ורובו, וצ"ע.

\***מאן דחזא סבר משום דבי סדיא אסור,** בתשו' מהרש"ם ח"ג סימן צ"ה וח"ג סימן של"ד כתב להוכיח מזה דאם עבר והוציא ה"ז אסור משום מעשה שבת, וע"כ הוא דלא ישב רב עליהן משום דבי סדיא אסור והוי כמעשה שבת, ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דליכא איסור מעשה שבת בהוצאה, צ"ל שהחמיר רב על עצמו משום שנעשה בהן איסור.

**קמ"ז א' - היוצא בטלית מקופלת מונחת לו על כתיפו בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי"ז דרך מלבוש, ויש להסתפק אם מכח זה הויא כל הטלית משוי, כיון דאין דרך ללבשה כשהיא מקופלת, או היינו דהחלק המקופל הו"ל משוי.

והב"י בסימן ש"א סל"א כתב דאיסורא דטלית מקופלת הוא רק כשהוא מתעטף בה ואינו מוציא ידיו מתוכה, אבל מלבושין דידן כשהוא לבוש בהם ומוציא ידיו מתוכם אפילו מגבי' שוליו לעולם דרך מלבוש הוו, וכ"כ בשו"ע שם, - ולכאו' מבו' מזה דאיסורא דטלית מקופלת הוא משום דחשיבא כולה כמשוי, ובזה י"ל דכל דהוא לבוש בה לבישה גמורה, חשיב כמלבוש אף בכה"ג, דאי נימא דאיסורא דטלית מקופלת הוא משום החלק המקופל דהו"ל משוי, לכאו' אין מקום לחלק דאם לבש את עיקר הטלית בלבישה גמורה לא יהא החלק המקופל משוי.

??בכתבי ברכ"ש נקט דהאיסור בטלית מקופלת הוא משום החלק המקופל, והק' דמ"ש מדבר שאינו חשוב דבטל לבגד ומותר אף דאינו משמש ללבישה, וכתב דשאני הכא דאין חלק זה טפל לזה, - אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל מד' רש"י דבבגד א' ממש ל"ב שיהא טפל, וסגי שמקצתו משמש ללבישה, וצ"ל כמש"נ מד' הב"י דבטלית מקופלת הויא כולה משוי, דאי"ז דרך לבישה.

בעיקר איסורא דטלית מקופלת, צ"ע, דכיון דבסודרין כה"ג הוי דרך מלבוש, כדתניא לקמן דיוצאין בסודרין שעל כתפן, א"כ מ"ט טלית מקופלת הוי משוי, ומ"ש מבי סדיא ומבלרי נשים דמותר להוציאן דרך מלבוש, אף דאין דרך ללבשן,[[474]](#footnote-475) - וצ"ל דשאני בי סדיא ובלרי נשים, דאף דאין דרך ללבשן, מ"מ כל שבא ללבשן, זהו דרך לבישתן, ומשא"כ בטלית רוקמקופלת דאף כשבא ללבשה אין דרך לבישתה בכך, - וי"ל עוד למש"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"א דהתירא דבי סדיא הוא רק כשמתעטף בהן ראשו ורובו, וע"כ בטלית מקופלת שאין מעוטף בה רוב גופו, הוי משוי, אך לפ"ז אם מעוטף בה רוב גופו ל"ה משוי, וצ"ע בד' הגר"ז והתהל"ד שם?.[[475]](#footnote-476)

בפירש"י כתב דטלית מקופלת היינו דלאחר שנתנה על ראשו הגבי' שיפולי' על כתפיו, - אך בפי' ר"ח לעיל נ"ח א' פירש לאיסורא דטלית מקופלת, דהוא כשמסירו מעליו ומקפלה ונושאה על כתיפו כמשא, והשבה"ל בסימן ק"ז כתב בדעתו דרק בכה"ג הוא דאסור, אך אם אחר לבישתו קיפלה על כתיפו, לי"ב איסורא, והביאו הב"י בסימן ש"א סכ"ט, וכ"נ בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו, עיי"ש.[[476]](#footnote-477)

**תנ"ה סוחרי כסות היוצאין בטליתות מקופלות וכו' ולא סוחרי כסות בלבד אמרו וכו',** משמע דאתי לפרושי דהא דחייב חטאת הוא משום דהוי דרך הוצאה, וכאשר כ"ה דרכן של סוחרי כסות, ודמי להא דתניא דהיוצא במעות הצרורין לו בסדינו חייב חטאת ולא חנוני בלבד אמרו וכו', דהתם הרי הוי משוי גמור, ולא אתא לאשמועינן אלא דחשיב כדרך הוצאה, וכ"ה בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו,[[477]](#footnote-478) - וצ"ע דמאי ס"ד דאי"ז דרך הוצאה, הרי הו"ל כמוציא משוי על כתפו דחייב, כדתנן לעיל צ"ב א', וכ"ה בקרית ספר בפי"ט משבת דהא דהיוצא בטלית מקופלת ומונחת על כתיפו חייב, הוא משום דדרך הוצאה היא על הכתף, וכ"נ בפי' רבינו פרחי'.[[478]](#footnote-479)

1. אך בס' קובץ בהל' שבת כתב בדעת הרמב"ם דאף בשביתת בהמתו איכא לאו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. שכתב דשביתת בהמה ומחמר י"א שאחר שנקראת מלאכה ה"ז ביו"ט בכלל לא תעשה כל מלאכה, ומשמע דשביתת בהמתו היא בכלל הלאו דלא תעשה כל מלאכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והמנ"ח שם הוכיח דאף נשים מצוות על שביתת בהמה ממה שאמרו לקמן נ"ב ב' בפרתו של ראב"ע דשל שכנתו היתה, וכן אמרו בירושלמי בשלהי פירקין שהיתה של אשה, והרי דאף אשה מצווה על שביתת בהמה, ועמש"כ לדחות בתשו' רב פעלים ח"א או"ח סימן כ"ב (ד"ה והנה מה שדחה), ועיי"ש שכתב עוד דלא מצינו בשום פוסק שיאמר דאשה אינה מצווה על שביתת בהמתו, גם צ"ע דאטו נימא דכל המשניות בפירקין הם רק בבהמות של איש ולא בבהמות של אשה, אך התפא"י בבועז סק"ב נקט בפשיטות, דאף אם אין אשה מצווה על שביתת בהמתה מדאורייתא, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, (ולפ"ז י"ל גם לההיא דפרתו של שכנתו של ראב"ע, ועמש"כ ע"ז התפא"י שם). [↑](#footnote-ref-4)
4. והתורי"ד שם כתב, דאיסור שביתת בהמתו הוא רק כשמטעינה בשבת, אך כל שהתחיל בער"ש לי"ב איסורא, ודמי למלאכה הנעשית מאלי' בשבת שהיא מותרת, עיי"ש, ובפסקיו שם פירש טפי לזה, והריטב"א לקמן שם תמה טובא ע"ז, וכתב להוכיח מאיסורא דשביתת כלים לב"ש דהוא אף בכה"ג, ולא חמירא שביתת כלים לב"ש משביתת בהמתו לדידן, - ועיי"ש שכתב דשמא אם הי' עלי' משוי כל היום ולא הונחה שם אלא ע"ד שתגמור מלאכתה קודם השבת ופגע בה שבת בדרך אין כאן משום מחמר ולא משום שביתת בהמתו, ואע"פ שבגופו חשיב מלאכה, שאני התם שהוא בן דעת וכונתו דלאחר חשיכה משוי' לי' שהוא נחשב כאילו טען גופו ע"ד להוליכו בשבת, משא"כ בזו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, אסור "להוציא" משא על הבהמה בשבת, ומשמע דהאיסור הוא משום דחשיב הבעלים כמוציא משא על הבהמה, וא"כ הדין נותן דכל שהיא עושה שלא לדעתו לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שהק' ע"ד הסוברים דכשעושה מלאכה מעצמה ליכא איסורא, מהא דתניא במכילתא פרק משפטים, דהוסיף לו הכתוב נייח אחר להיות תולש מן הקרקע ואוכל, או אינו אלא יחבשנו בתוך ביתו אמרת אין זה נייח אלא צער, ותיקשי דמאי ס"ד לאסור בזה, הרי היא עושה מלאכה לעצמה, וכתב די"ל דס"ד דאסור על המחובר, דאף שתתלוש מן המחובר לדעתה וליכא איסור, מ"מ כיון שגרם לה לעשות מלאכה והבעלים נהנים ממלאכתה אסור. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש י"ד שכתב דאין איסור מחמר ביו"ט, - ועד"ז כתב הרמב"ן בתורת האדם בסוף שער ההוצאה, דאינו מצווה על שביתת עבדו ביו"ט, דכיון דגזה"כ הוא בשבת אין ללמוד ממנו יו"ט, שאין דנין קל מחמור להחמיר עליו, ונחלק על הבה"ג שכתב דאדם מצווה על שביתת עבדו ביו"ט, והרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער ה' פ"ה כתב דאדם מצווה על שביתת עבדו ביו"ט. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם הנה המאירי לקמן שם כתב די"מ דכל הא דשרינן בכה"ג, הוא רק לאיסורא דמחמר בבהמת חבירו, אך בבהמה שלו דאסור משום שביתת בהמתו, ה"ז אסור אף בכה"ג, ולפי דבריהם ודאי דיש לאסור שביתת בהמתו בכרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והב"י בסימן ש"ה הק' על מש"כ הרא"ש בביצה פ"ה סימן ב' מירושלמי, דהא דאין רוכבין ע"ג בהמה הוא מפני שהוא מצווה על שביתת בהמתו, דהרי קי"ל דחי נושא את עצמו, וא"כ אינו מצווה שלא לרכוב ע"ג בהמתו, וכתב דשמא י"ל דאע"פ שאינו מצווה על רכיבתו ע"ג בהמה, מ"מ כיון דהבהמה מצטערת ברכיבתו עליה ה"ה עובר על שביתת בהמתו, וזה חידוש רב, דאיכא לאיסורא דשביתת בהמתו אף בגונא דאי"ז מלאכה, אך המור וקציעה שם כתב ע"ד הב"י, דפשיטא דלא ר"ל דעובר מדאורייתא, אלא שבות דרבנן. [↑](#footnote-ref-10)
10. והגר"ז בסימן ש"ה סכ"ב כתב דאסור שתצא הבהמה אף אם הוי הוצאה שלא כדרכה, אך י"ל דהיינו רק לטעמי' שם דאיסור דשביתת בהמתו הוא אף בכרמלית, אך לדעת הסוברים דליכא איסור שביתת בהמתו בכרמלית, אף ליכא איסור שביתת בהמתו בהוצאה שלא כדרך. [↑](#footnote-ref-11)
11. והעירו דאם ליכא איסור שביתת בהמתו אלא כשנעשית מלאכה דאורייתא, א"כ מצי למיפשט ממשנתינו דעקירת גופו כעקירת חפץ, דאל"כ היתה מותרת הבהמה לצאת במשוי, דליכא אלא עקירת גופה, אף אי נימא דלא כל מלאכה דרבנן התירו, י"ל דאף אם לא אסרו שביתת בהמתו בלא עקירה והנחה, (כמו שפירש המג"א לדינא דלקמן קנ"ג ב'), מ"מ בעקירת והנחת גופו י"ל דמדרבנן חשבינן לה כעקירה והנחה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך צידד שם דלא נתמעט שנים שעשו מאיסור, וע"כ ה"ז אסור מדאורייתא אף בשביתת בהמתו, ונתבאר בזה לקמן צ"ב' ב'. [↑](#footnote-ref-13)
13. והך מילתא דההיתר הוא משום דאורחא בהכי, מצינו כן גם בפירש"י לקמן נ"ב א' ד"ה יוצאין נמשכין, וכן פירש"י לקמן נ"ג א' בד"ה מרדעת מותר בטעם הא דמרדעת ל"ה משוי, ומצינו כן עוד בפירש"י לקמן ס"ה א' ד"ה ואפילו בטעם הא דיוצאות הבנות קטנות בקיסמין שבאזניהן, אף דלאו תכשיט נוי הוא, - ובפירש"י לקמן נ"ב א' ד"ה יוצאין כרוכין וד"ה אין יוצאין כרוכין פירש דטעם הפלוגתא אם יוצאין כרוכין לנוי הוא אם נוי אורחא הוא. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם הנה בל' הרמב"ם בפ"א מפרה ה"ז משמע להדיא דהא דקשרה במוסירה כשרה, אי"ז משום דהוא צרכה, אלא הוא משום דאי"ז משוי כלל, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ול' הריטב"א בסוגיין, נאקה באפסר וכו' כיון דלא מינטרא בי' כלל ולאו אורחי' בהכי, הא אילו מינטרא בי' או דאורחי' בהכי ה"נ ל"ה משוי, עכ"ל, ומשמע דסגי או במה דמינטרא בי', או דאורחי' בהכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכבר הרגיש בזה בחי' הר"מ קזיס לקמן שם, ופירש דזהו טעמא דמאן דפליג על הך שנויא, - אך עכ"פ מד' רבא יש ללמוד דאף שמירה שהיא לטובת הבעלים, חשיבא כצורך דהבהמה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויש להוכיח כן עוד, דאי נימא דכל הא דקשרה במוסירה ל"ה עול, הוא משום דהוא טובת הבהמה שלא תהא טועה בדרך, תיקשי דכיון דהוא גם צורך הבעלים שלא תברח מהן, הו"ל כלצרכה ולצרכו דפסולה, כמו שאמרו בב"מ ל' א', ובע"כ דאף שמירתה תחת ידו חשיב כצורך דידה, וע"כ אף דגם הוא צריך לכך, לא איכפת לן, וה"ז ככל דבר שהוא צורך הבהמה, דאף שגם הבעלים נצרך לדבר זה עצמו, לא חשיב כלצרכה ולצרכו, ויש לדחות, דאף אם הוא משום טובת הבהמה, מ"מ כיון דצרכו וצרכה הוא באותו דבר, לא חשיב כלצרכה ולצרכו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם בהא דאדם מותר לצאת במלבושיו לא מצינו דבעינן לה"ט דדרכי' דרכי נועם, ועי' לבוש סימן ש"א ס"ז, וי"ל דהא דהכא הוצרכו לזה, הוא משום דאי"ז צורך דהבהמה אלא צורך הבעלים, וע"כ מן הדין הו"ל כמשוי, וכל הא דשרי הוא משום דדרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום, ואי"ז בכלל דינא דשביתת בהמתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' לקמן נ"ב א' ד"ה קשרה, לפ"מ שפירש המהר"ל שם דמכוון קושייתם הוא דכיון דאי"ז אלא שמירה פחותה הו"ל משוי, והרי דאף דהוי זה שמירה, וכדחזינן דסגי בשמירה זו לפטור באותם המזיקין דסגי להו בשמירה פחותה, מ"מ כיון דהוא שמירה פחותה הו"ל משוי, - וכ"נ גם ממש"כ המהרש"א לקמן נ"ב א' דשמירה העשוי' ליפול, הוי משוי. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך צ"ע בד' הרשב"א שכתב ע"ד ד' התוס', דהא דסוס וחמור יוצאין בשיר ופרומביא אף דסגי להו באפסר, הוא משום דאין דרכן של בריות לדקדק וכו', אף שכתב לעיל מינה דאף דדרך סוס וחמור בשמירה מעולה מ"מ מותרין לצאת באפסר משום דהוי שמירה לדידהו, - ושמא אין מכוון ד' הרשב"א כד' הרמב"ן והריטב"א דהא דמותרין לצאת באפסר, הוא משום דמינטר בי' קצת לפי שעה, אלא לעולם הוא שמירה גמורה, ואך דקמ"ל דאף שדרכן בשמירה מעולה טפי, מ"מ הן מותרין לצאת באפסר, משום דג"כ הוי שמירה לדידהו, (אך ממש"כ הרשב"א דהא דאין נאקה יוצאת באפסר, הוא משום שאינה שמירה לו "כלל", לא משמע כן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. וזה כמשמעות ל' רש"י במשנתינו דכל הא דיוצאת הבהמה במידי דמינטרא בי', הוא משום דאורחא בכך, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"י, ז"ל, וכל דבר שהוא לשמירה "מאחר שדרכו בכך" מותר שתצא בו הבהמה, עכ"ל.

    אך העירו בזה, ממש"כ הרמב"ן במלחמות דיוצאה בהמה בשמירה פחותה אם מינטרא בי' קצת, והרי דאף דאין הדרך לצאת בשמירה זו, מ"מ כיון דהיא משתמרת עי"ז, ל"ה משוי, וא"כ מ"ט היא אסורה לצאת בשמירה יתירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי לקמן בסוגיין תלי דין יציאת פרה ברצועה שבין קרני' לשמור, בהפלוגתא אי נטירותא יתירתא משוי הוא, והתם הרי א"צ כלל להרצועה לעיקר שמירתה, וכמו שפירש"י שם דפרה מינטרא בלא אחיזה אלא מוליכה לפניו, אלא לנטירותא יתירתא, ואפ"ה למ"ד דנטירותא יתירתא מילתא היא ל"ה זה משוי, - אך יש לדחות, דהתם הרי צריך לשמירתה להוליכה לפניו ולהשגיח עלי', וכל שהוא קושרה ברצועה א"צ להשגיח עלי', ונמצא דעכשיו הוי עיקר שמירתה ע"י הרצועה, וע"כ ל"ה משוי.

    אך אכתי אי"ז מתישב בל' כמה מקמאי דהא דאסור לצאת בב' שמירות הוא משום דנטירותא יתירתא אסור, והרי דלמ"ד דנטירותא יתירתא שרי מותר לצאת בב' שמירות, והתם ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-23)
23. והך מילתא דטעמא דמ"ד דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, הוא משום דחשיב כצורך דהבהמה, או משום דעכשיו שמירתה עי"ז, או משום שגם שמירה יתירה חשיבא כצורך, כ"נ מהא דתלינן לדין פרה שקשרה במוסירה, בהפלוגתא אם נטירותא יתירתא משוי הוא, אף דהתם בפשוטו תלי אם הוא לצרכה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-24)
24. ול"ד למה שמצינו בכ"ד דדבר שאין דרך בכך חשיב משוי אף אם הוי צורך הגוף, וכגון הא דתניא לקמן ס"ב א' דהרועים יוצאין בשקין, ומבו' בסוגיית הגמ' שם דלא הותר לצאת בשקין מפני הגשמים, אלא משום שדרך רועים בכך, אך אלמלי הא דדרכן בכך הוה חשיב משוי, הגם דהוי זה צורך הגוף, דהיינו רק בגונא דלאותו הצורך שהם מועילין אין דרך בכך, אך הכא הרי דרך נטירותא יתירתא דגמל הוא בחטם, וע"כ אף דאין דרך כלל לשמרו בשמירה יתירתא, מ"מ כל ששומרו בכך ל"ה משוי, כיון דאף נטירותא יתירתא חשיבא כצורך הבהמה, ודרך שמירה זו הוא ע"י חטם. [↑](#footnote-ref-25)
25. וצ"ע דא"כ ה"נ נימא דהא דתנן לובדקיס בפרומביא הוא למעוטי אפסר דאסור, והרי להדיא תניא דהלובדקיס יוצא באפסר. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם לדעת הסוברים דשמירת אפסר יתירה על שמירת שיר, ונתבאר להלן, הרי דכיון דאין הנאקה יוצאת באפסר, כ"ש דאינה יוצאה בשיר, וד' הרמב"ן הם לטעמי' דשמירת שיר שהוא של ברזל יתירה על של אפסר. [↑](#footnote-ref-27)
27. וצ"ל לפ"ז דהא דתנן נאקה בחטם ולובדקיס בפרומביא וסוס בשיר, אף דמותרין זה לצאת בשל זה, מ"מ נקט תנא לדרך שמירתם, וכ"נ בתוס' תלמיד ר"י הזקן. [↑](#footnote-ref-28)
28. אמנם נחלקו הראשונים בהך מילתא אם שמירת שיר עדיפא על שמירת אפסר, או שמירת אפסר עדיפא על שמירת שיר, ועפי"ז נחלקו בטעם הא דתניא דהסוס יוצא באפסר, אף דבמתניתין תנן דסוס בשיר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-29)
29. ומש"כ הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, אין לך היתר בחליפין אלא של שמירה מעולה בפחותה כגון סוס, "אבל גמל בשל סוס יוצא" ולא בחליפין דשמירה יתירתא, עכ"ל, הוא ט"ס דמוכח, שהרי כתב דאין לך היתר בחליפין אלא של שמירה מעולה בפחותה ולא בחליפין דשמירה יתירתא, והרי דלא הותר כלל של שמירה פחותה במעולה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ולטעמי' פשיטא דהוא כן, דס"ל דלעולם אין יוצאת הבהמה בשמירה יתירה, והא דלובדקיס יוצא בפרומביא, הוא משום דזהו עיקר שמירתו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-31)
31. ויסוד הפלוגתא בזה הוא אם שרי לצאת בשמירה יתירה מעט, דהסה"ת ס"ל דמותר לצאת בשמירה יתירה מעט, ומה"ט הוא דסוס יוצא באפסר אע"ג דסגי לי' בשיר, ולובדקיס יוצא בפרומביא אע"ג דסגי לי' באפסר, - אך הרמב"ן ס"ל דאסור לצאת בשמירה יתירה מעט, ולעולם עיקר שמירת סוס היא בשיר ועיקר שמירת לובדקיס היא בפרומביא, והא דהן יוצאין באפסר אע"ג דשמירתו פחותה, הוא משום דמינטרי' בי' קצת, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-32)
32. וכ"כ ההשלמה דאלמלי שהביא הרי"ף לברייתא זו, היינו אומרים דהברייתא פליגא אמתניתין, - אך המאירי כתב דמה שהביא הרי"ף לברייתא זו, הוא לענין גמל. [↑](#footnote-ref-33)
33. ומשמעות דבריו, דאף אותם דסגי להו באפסר, יוצאין בפרומביא, כיון דדרך לובדקיס הוא בפרומביא, ולא חשיב כנטירותא יתירתא, והמאירי כתב די"מ דהא דתניא דלובדקיס יוצא באפסר, הוא בקטן או בתם כ"כ שדרכו באפסר, ונסתפק אם הוא אסור לצאת בפרומביא, או דכיון דהיא שמירת מינו, מותר לצאת בו, אף דהוא שמירה יתירה לדידי'. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך הב"י בסימן ש"ה נקט בדעת הרמב"ם דסוס יוצא באפסר, וכתב דהא דאינו יוצא בחבל שבפיו ול"ד לאפסר, הוא משום דאפסר קשור בראשו ואינו נשמט, אבל כשאינו קשור אלא בפיו אינו שימור כלל דנשמט הוא בפיו, וכ"כ השו"ע שם ס"א דסוס יוצא באפסר, ובס"ב כתב דאם קשר חבל בפי הסוס ה"ז משוי לפי שאין משתמר בו. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא קי"ל כהך שנויא דמורדת, או דס"ל כמש"כ הפנ"י והצל"ח די"ל דדוקא לענין פרה הוא דאמרינן דבמורדת אי"ז פוסל משום עול, אך בשבת אסרו אף במורדת משום מראית העין [↑](#footnote-ref-36)
36. אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דאף למ"ד דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, היינו רק במידי דבעי נטירותא זוטא ועבדי לי' נטירותא רבה, אך במידי דל"ב נטירותא כלל, לכו"ע הו"ל משוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך הרי"ף והשו"ע השמיטו לדינא דעז שחקק לה בין קרני' יוצאה באפסר, והראש יוסף והשפ"א כתבו דדעתם הוא דלפ"מ דקי"ל דנטירותא יתירתא משוי הוא, אין העז יוצאה באפסר, וכדעת הראב"ד, וכ"כ האלי' רבה בסימן ש"ה סקי"א והתו"ש שם סקכ"ו, ועמש"כ בזה באורך בחי' הגרע"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-38)
38. והנימו"י לקמן בסוגיין כתב דהכא איירי כשנהגו לשמרה בכך, ובכה"ג ל"ה משוי, וזה לטעמי' דס"ל דכל נטירותא יתירתא שנהגו הבעלים לשמרה בכך, ל"ה משוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-39)
39. הרמב"ם בפ"כ משבת הי"א כתב לאסור בזה, ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ז כתב דיש מי שפסק דמותר, שהדבר בפסק והולכין להקל, וכתב דפסק הר"מ נראה לנו עיקר, ובפסקי ריא"ז כתב דאם קשר זקנה וכו' ה"ז ספק בתלמוד. [↑](#footnote-ref-40)
40. והעירו דנפ"מ רבתא לפ"ז, בכל גווני בפירקין שנחלקו הראשונים אם האיסור הוא משום דהוי כמשוי או משום דילמא אתי לאתויי, דלהסוברים דהאיסור הוא משום משוי אין לאסור אלא בבהמה שלו, ולהסוברים דהאיסור הוא משום דילמא אתי לאתויי יש לאסור אף אם אין הבהמה שלו. [↑](#footnote-ref-41)
41. ובד' תוס' הרשב"א שם משמע קצת, דאף הבבלי דלא ס"ל כן התם, הוא משום דלא יליף דין מעילה מדין פרה, אך בפרה מודה דאם תוחב בה סכין ומביאו עלי' לצורך שחיטתה אי"ז פוסלה משום עול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך בל' הרמב"ם בפ"א מפרה ה"ז נראה להדיא דהא דקשרה במוסרה כשרה, הוא משום דשמירה הצריכה לאו משוי היא כלל, וכ"נ בל' רבינו פרחי' בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובזה מתפרש מש"כ בחי' חת"ס החדש לקמן בסוגיין, דאף דבהמה יוצאה בשבת בדבר נוי שדרכה בכך, מ"מ ה"ז פוסל בפרה, והיינו משום דאף מידי דל"ה משוי בשבת, חשיב כעול בפרה, וכל הא דדבר העשוי לשמירה אינו פוסל, הוא משום דהוא צורך הפרה, אך דבר הניתן לנוי שאינו צורך הפרה, פוסל, - והעירו דבזה מתישב גם משה"ק הקבא דקשייתא בקו' ו', דלפ"מ שפירש הר"ש ברפ"ב דפרה בפי' בתרא, דהא דפרה מעוברת פסולה, הוא משום דעובר לאו ירך אמו וע"כ היא נפסלת מטעם מלאכה, א"כ מ"ט לענין הוצאת שבת לא חשיב העובר משוי, ולהנ"ל ניחא, דאף דלענין שבת אי"ז משוי משום דהוא טפל לפרה, מ"מ לענין פרה אף דבר הטפל לה חשיב כעול, כדחזינן דאף דבר הניתן לצרכה הוי עול וכל הא דאינו פוסל הוא משום דהוא לצרכה, וכיון דנשיאת העובר אינה לצורך הפרה, ה"ה נפסלת בכך. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולכאו' מבו' מדבריהם, דמאן דמותיב מהתם ס"ל דאף לרבנן יוצאת פרה במוסרה, וצ"ב דהרי לרבנן כל נטירותא יתירתא משוי הוא, וא"כ מ"ט תהא פרה יוצאת במוסרה, והי' מקום לומר דס"ל דדרך פרה לצאת במוסרה אף דא"צ שמירה, וס"ל דסגי בזה שלא יהא זה משוי, אך צ"ע דלכאו' אי"ז טעם שלא יהא זה פוסל בפרה, (וכמש"נ לעיל דכל הא דכשקשרה במוסרה כשרה, הוא משום דחשבינן לה כצורך הפרה). [↑](#footnote-ref-45)
45. וי"ל דהיינו משום דבדבר הצריך שמירה פחותה ועושה לו שמירה יתירה, הרי השתא הוא נשמר עי"ז גם את שמירתו הנצרכת לו, וע"כ ל"ה משוי, ומשא"כ בדבר דא"צ שמירה כלל, דאין לו צורך בשמירה זו שעושה לו, וע"כ הו"ל משוי. [↑](#footnote-ref-46)
46. ופירשו דזהו הא דאמרינן מאי הוי עלה כגירסת ס"א שהביא במסוה"ש, דאף דקאמר רב יוסף דתסתיים דשמואל הוא דאמר דלשמר מותר, ורב יוסף רבי' דאביי הוא, מ"מ השתא ס"ל דל"ד כלל לההיא דחנניא. [↑](#footnote-ref-47)
47. וצ"ע, דהרי הכא אמרינן דמוסרה הוי נטירותא יתירתא, והיאך נימא דיהא זה משוי מכח הא דהוא שמירה פחותה, וי"ל למש"נ בדף מס' 1 די"ל דהא דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, הוא משום דעכשיו היא משתמרת עי"ז, ונתבאר שם בהערה דה"נ הוא בפרה, דעכשיו היא משתמרת עי"ז וא"צ להשגיח עלי', וע"כ אם הו"ל שמירה פחותה ואינה משתמרת עי"ז, הו"ל משוי, אך לכאו' הוא שלא כד' המהרש"א לעיל בסוגיין, דאף דשמירה העשוי' ליפול הוי משוי, מ"מ היכא דהיא נטירותא יתירתא ל"ה משוי, (למ"ד דשרי בנטירותא יתירתא), וצ"ע.

    עוד יש להעיר, דלמש"כ הרמב"ן במלחמות דשמירה פחותה דהיא משתמרת קצת עי"ז ל"ה משוי, א"כ ה"נ הדין נותן דאף אם מוסרה הויא שמירה פחותה, מ"מ כיון דהיא משתמרת עי"ז קצת, דהרי סגי בשמירה זו לפטור בנזיקין דסגי להו בשמירה פחותה, ל"ה משוי, ובע"כ מד' התוס' לדרך זו דפליגי וס"ל דשמירה פחותה הויא משוי אף אם משתמרת עי"ז קצת, וכמש"נ בריש פירקין בדעתם. [↑](#footnote-ref-48)
48. ומה שהצריך הרשב"א להא דדרכה בכך אף בחול, לכאו' הוא כמש"כ לקמן נ"ד א' בשם רבינו יונה דהא דאין העזים יוצאות צרורות לחלב, הוא מפני שאין דרכן לצאת כן בחול, ונתבאר בזה לקמן נ"ב ב', ועיי"ש שנתבאר די"ל דהיינו רק בדבר דאינו צורך הבהמה עצמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובחי' הר"מ קזיס פירש בטעמא דרבינא, דאף דכל דדמי' יקרין חוששין לה הבעלים הרבה שמא תברח, מ"מ כיון דהיא אינה צריכה לכך יותר משאר פרות היא נפסלת בכך. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובדעת הרשב"א ודעימי' שמא י"ל דס"ל, דרבינא לא פליג על רבא אלא לענין פרה, וס"ל דבזה ל"מ הא דדרכן בכך, דמ"מ כיון דנטירותא יתירתא לא חשיב כצורך הבהמה, ה"ז פוסל בפרה, אך מודה רבינא דלענין שבת כיון דדרכה בכך ל"ה משוי, וזה למש"נ לעיל דאף דבר דל"ה משוי בשבת פוסל בפרה, וכל הא דדבר העשוי לשמירה אינו פוסל בפרה, הוא משום דהוא צורך הפרה, ולפ"ז אין מקור מד' הרמב"ם דפליג עלייהו וס"ל דלענין שבת הוי משוי בכה"ג, - אך לא נתישבו בזה ד' פסקי מהרי"ח שכתב דפרה דדמי' יקרין אפי' בעיר יכול להוליכה במוסרה, והרי דאין הפרה נפסלת בכך. [↑](#footnote-ref-51)
51. ונתחדש בדבריו שאם הרגילוה בכך לשמור, ל"ה משוי, אף שאין דרך שאר בנ"א בכך, אלא שהבעלים הורגלו בכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. ומה"ט לא הותר לצאת בקמיע אלא לחולה, וכן אשה שאינה צריכה לכך אסורה לצאת במוך שבאזנה, ובמוך שהתקינה לנדתה, ובפלפל וגרגר מלח בתוך פי', ובאבן תקומה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובפירש"י בחולין ע"א ב' ד"ה ומשנינן כתב דליכא למיפרך מהא דבהמה שנכנסה לבית המנוגע א"צ שהי' לכלים שעלי', שהרי לאו בת מילבש בגדים היא אלא דרך משוי, ודרך משוי אדם גופי' ל"ב שהי', שאם ל"ה לבוש בגדיו אלא נטלם על כתיפו ונכנס טמאים מיד, אך התוס' שם כתבו דגם בבהמה שייך מלבוש, והביאו כן מדינא דפירקין דבהמה יוצאה בדברים שחשובין לה כמלבוש, - ולפי הנ"ל שמא י"ל בדעת רש"י, דלעולם אין מלבוש לבהמה, והדברים שבהמה יוצאה בהן, הוא משום דהן משמשין אותה והם טפלין לה אף דאינם מלבוש, וי"ל דבזה ליכא לדין שהי' בבית המנוגע, ואף באדם יש מקום לומר דליכא לדין שהי' בבית המנוגע אלא בדברים החשובין כמלבוש, אך דברים דאינם חשובין כמלבוש, ואך דלי"ב איסור הוצאה משום שהם צורך האדם, י"ל דל"ב בהו שהי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. שו"ר בחי' הר"מ קזיס לקמן בפירקין שהק' במש"כ הר"ן דאם אין החמור צריך למרדעת אסור לצאת בה, דמ"ש ממה שאמרו בפ' כל כתבי דמותר להוציא בגדים דרך מלבוש להציל מפני הדליקה, אע"פ שא"צ לאותן הבגדים, כגון שהם ימות החמה ומחממין ביותר, וכתב די"ל דאדם שדרכו ללבוש בגדים, כל שהוא דרך מלבוש כמו שבנ"א רגילין ללבוש לפעמים ל"ה משוי, אבל הבהמה שאין דרכה במלבוש כל שאין בו צורך הוי משוי, אע"פ שבעת הצורך אורחה בהכי ושרי לצאת בו, - ולפ"ז ניחא גם הא דאין פרה יוצאת באפסר אף דכשהיא הולכת מעיר לעיר או כשהיא מורדת מותרת לצאת בו. [↑](#footnote-ref-55)
55. ולא נתפרש בדבריו דמ"ט חתול בסוגר דפליגי בה ת"ק וחנניא, מלובדקיס בפרומביא דלכו"ע ל"ה משוי. [↑](#footnote-ref-56)
56. וצ"ב דהרי עיקר שמירת סוס היא בשיר, כדתנן במתניתין, והא דהוא יוצא באפסר, כתב בסה"ת שם דהוא משום דאי"ז אלא מעט שמירה יתירה, וא"כ מ"ט הוא יוצא בפרומביא, ומ"ש מחמור דכיון דשמירתו היא בשיר, אינו יוצא בפרומביא, וי"ל. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך מד' הרי"ף והרא"ש שפירשו להא דתניא דלובדקיס וגמל יוצאין באפסר, באפסר אין בחטם לא, משמע דאף לובדקיס אין יוצא בחטם, וכ"נ בפי' הריבב"ן, וכ"כ הב"ח בסימן ש"ה והמ"ב שם סק"ד, ובשעה"צ שם סק"ו ציין מקורו מד' הרי"ף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. והראש יוסף בריש פירקין כתב דדעת הפוסקים דאין לחלק בין דרך או לאו, רק בין נטירא יתירא קצת כמו סוס בשיר וכו' שרי, אבל נטירה יתירה ביותר אסור, וזה דעת המחבר בש"ה דכתב נטירה יתירה ביותר אסור, ולא תליא אם דרכו בכך בחול או לאו, וכ"כ הפרד"ר בסוגיין בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-59)
59. והנה לעיל נתבאר דטעמא דמ"ד דנטירותא יתירתא משוי הוא, אף דהשתא עיקר שמירתו היא עי"ז, שהרי לא עשה לו להשמירה הראוי' לו, וכל שמירתו היא ע"י שמירה זו, הוא משום דאין דרך בנ"א בשמירה זו, - אך צ"ע לפ"ז בטעמא דהני קמאי דאף אם דרכן בשמירה יתירה הו"ל משוי, ובכה"ג תיקשי, דכיון דלא עשה להם אלא לשמירה זו והשתא עיקר שמירתם היא עי"ז, וגם דרכם בשמירה זו, מ"ט יהא זה משוי, ושמא ס"ל דהא דדרכן בשמירה זו, היינו משום דבנ"א חפצים בשמירה יתירה, אך מי שאינו חפץ אלא בשמירה הראוי', אינה עושה לשמירה זו, וע"כ לא חשיב דדרך שמירתם בכך, (ובזה מתפרש גם מה שהוצרך הרשב"א להוכיח דבכה"ג ל"ה משוי מההיא דדמי' יקרין, ולא הביא מהא דלבודקיס בפרומביא אשר הוא משום דדרכן בכך), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין א' מבו' ג"כ דכל לנוי אסור, אך מבו' בדבריו דאי"ז משום דהוי כמשוי, דלעולם כיון שהוא לנוי אין בו משום משוי, אלא הוא משום שנראה כאילו הולך למכרו בשוק, ומתישב בזה מה שאמרו לקמן נ"ד ב' דהא דאין החמור יוצא בזוג, הוא משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שדקדק כן ממש"כ הטוש"ע שם דבעלי השיר יכולין לצאת בשיר הכרוך על צווארם ויכולין למשכם בהם, אלמא דוקא ברפויים שיכול למושכם בשיר הכרוך, - אך המ"ב שם סקכ"א פירש דתרתי קאמר, דיוצאין בשיר, ודמותר למשכן ע"י השיר, וכ"כ התהל"ד שם?. [↑](#footnote-ref-62)
62. והפמ"ג כתב דמוכח מזה דס"ל דמדאורייתא איכא דין שביתת בהמתו בהוצאה, ועמש"נ בזה בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכאשר עד"ז מצינו בדעת רבים מקמאי דס"ל דנטירותא יתירתא הויא משוי אף אם דרך כל אדם בכך, ונתבאר בדף מס' 2, ול"ד למש"כ התוס' דלובדקיס יוצא בפרומביא אף דסגי לי' באפסר משום דל"ה נטירותא יתירתא ואורחי' נמי בכך, דהתם לא חזינן לה כשמירה יתירה, וע"כ מהני הא דדרכו בכך. [↑](#footnote-ref-64)
64. וזהו שפירש"י דפלוגתת אמוראי אם יוצאין כרוכין, הוא אם נוי אורחה הוא, ודמי להא דיוצאין נמשכין דהוא משום דנטירותא אורחה הוא, או דנוי לאו אורחה הוא. [↑](#footnote-ref-65)
65. והיינו דהא דיוצאין נמשכין היינו דלא סגי במה שהוא ראוי למשוך ולשמור עי"ז, ולא הותר אלא כשהוא מושך והיא נשמרת בפועל עי"ז [↑](#footnote-ref-66)
66. ובחי' מהר"ם בנעט כתב לפ"ז, דהברייתא דיוצאין כרוכין לימשך לא אתיא כמתניתין אף לדעת שמואל, דלהך ברייתא סגי במה שיכול למשוך כשירצה, אך למתניתין לא שרי אלא כשהוא מושך ברצועה, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ג אות י"ז בתו"ד דלפירש"י מתניתא היא דלא כשמואל, (ואך דבדבריו נראה דטעם הברייתא דשרי בכה"ג, הוא משום נוי, וכדעת רב הונא, ונתבאר בהערה ?), - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהך ברייתא אתיא כשמואל, דלא אסר שמואל אלא כשהן כרוכין בענין שלא יוכל לשים ידו בין הרצועה והצואר, דאינם אלא לנוי, אך כל שיכול לשים ידו, עבידי נמי לנטירותא ושרי. [↑](#footnote-ref-67)
67. אמנם הנה האו"ז בסימן פ"ג אות י"ז כתב בתו"ד דהברייתא היא כרב הונא, אף שפירש שם דהא דיוצאין כרוכין הוא לנוי, וצ"ע, - ושמא י"ל בזה, דהנה בד' האו"ז שם לעיל מינה בסוף אות ט"ז נראה להדיא דכל הא דיוצאין כרוכין לנוי, הוא רק בדבר הראוי לשמור בו, עיי"ש, וכנראה אין דרך הנוי אלא בדבר שהיא ראוי' להשתמר על ידו, וע"כ שפיר י"ל דאף דיוצאין כרוכין לנוי, לא שרינן אלא כשהם כרוכים בריוח וכו' שהיא ראוי' להשתמר עי"ז, ולפי דבריו מוכח כמש"נ לעיל בדעת רש"י, דכל שבאנו להתיר משום נטירותא, לא שרי אלא כשהוא אוחזה בידו, ולא סגי במה שהיא ראוי' להשתמר עי"ז. [↑](#footnote-ref-68)
68. והתורי"ד כתב דהא דיוצאין כרוכין לימשך הוא עדיף מכרוכין, דא"צ לפשוט הרצועה מצוארו מפני שהיא כרוכה בריוח, אלא מכניס ידו בין הרצועה לצואר ומושכו, ולפי דבריו קשיא מהברייתא לרב הונא, וצ"ל כמש"כ הריטב"א לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-69)
69. ולכאו' כ"ז הוא לפי דרכו בביאור ד' התוס', אך לפי דרכו של המהר"ל דנידון התוס' שם הוא אם מוסרה היא שמירה פחותה או שמירה מעולה, אין ללמוד כן מד' התוס', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-70)
70. וי"ל עוד למש"כ הריא"ז ה"ב דין א' דעושין להן "כעין מלבוש" בעת לידתן, כדי שיהא הצמר שלהן נקי, ולפ"ז י"ל דמה"ט הן יוצאות בזה בשבת, וכמש"כ בסה"ת סימן רי"ז דכל שהוא דרך מלבוש שרי אף אם הוא לצורך אצולי טינוף, וכ"כ הב"י בסימן ש"א סי"ד ובשו"ע שם סי"ג וסי"ד, אך בל' רש"י לא משמע כן, ומשמע דצורך שמירת הצמר מהני לחשבו כתכשיט, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן נ"ג ב' ד"ה כאן ליבש. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך במשנתינו פירשו רבינו פרחי' והפי' קדמון דטעמא דר' יוסי הוא משום דהני כולהו משוי הם לבהמה, ומשמע דזהו גם טעם הא דס"ל דאין העזים יוצאות צרורות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ונתחדש בדבריו, דאף דאי"ז כלל לצורך הבהמה אלא לצורך החלב שפירש ממנה, לא חשיב משוי, ואף ר' יהודה לא אסר אלא משוי החלב, אך הכיס עצמו ל"ה כמשוי, - ובחי' הר"מ קזיס כתב בדעת רש"י דכל שדרך הבהמה לצאת בו תדיר ויש צורך בדבר, אע"פ שאינו לצורך הבהמה אלא לצורך האדם יוצאה בו בשבת. [↑](#footnote-ref-73)
73. והמהרש"א והמהר"ם שם עמדו במה ששינה רש"י פירושו בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המגיני שלמה והפנ"י הראש יוסף שם. [↑](#footnote-ref-74)
74. והמגיני שלמה הוסיף לפרש, דאף דמשאצל"ג אסורה מדרבנן, אפשר דגבי בהמה לא גזרו, כיון דלא סגיא לי' בלא"ה מלשלח את בעירה, והראש יוסף כתב דהוא משום דכל שלא גזרו על שבות בבהמה, וכמש"כ המג"א בסימן ש"ה סק"ו, ונתבאר בזה בריש פירקין, - ועי' עוד בפנ"י ובחי' מהר"ם בנעט מש"כ בישוב ד' רש"י בדברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולפ"ז מוכח ממש"כ רש"י במתניתין דטעמא דר' יהודה הוא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי, ולא אסר משום משוי החלב, אף דס"ל דמשאצל"ג חייב עלי', דמש"כ הכא דצרורות לחלב היינו שקושרין וכו' לשמור חלבן שלא יטפטף לארץ, אי"ז כפירושו לקמן דמקבלין בכיס את החלב, אלא הוא כפי' ה"ר פור"ת דהכיס שומר את החלב בדדיהן שלא יפול לארץ, וע"כ ס"ל דאף לר' יהודה ל"ה זה משוי. [↑](#footnote-ref-76)
76. וזהו שכתבו דטעמא "דת"ק" וכו', ומשמע דר' יהודה פליג בהך מילתא, וע"כ גם לא הוצרכו לפרש מ"ט דר' יהודה, כמו שפירשו לזה לפי פי' ר"י. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובדעת הריא"ז י"ל עוד, למש"נ בהערה ?, דהא דרחלים יוצאות כבונות, הוא משום דהוא בדרך מלבוש, וכמש"כ הריא"ז שם דין א', ומשא"כ בעזים צרורות דאי"ז בדרך מלבוש, ע"כ כל דאי"ז צורך גופה הו"ל כמשוי. [↑](#footnote-ref-78)
78. ויש להסתפק, אם הוי זה כללא בלל הני מילי שיוצאת הבהמה בהן, דלא שרי אא"כ דרכן לצאת כן אף בחול, או אי"ז אלא בעזים צרורות, דאי"ז צורך העזים, אלא צורך החלב, וע"כ הגם דאם הי' דרכן לצאת כן בחול היו יוצאות בזה אף בשבת, וע"ד מש"כ האו"ז בסימן פ"ד אות ג' בטעם הא דיוצא העבד בחותם שעשה לו רבו, ויתבאר בעזה"י במקומו, מ"מ כל שאין דרכן לצאת כן רק בשבת, ה"ז אסור, ועד"ז הוא גם בנטירותא יתירתא ובדבר העשוי לנוי, ואמנם משמעות הדברים דהא דיוצאות צרורות ליבש הוא משום דדרכן כן בחול, אף דלכאו' הו"ל צורך דהעזים עצמן, וי"ל, - וממה שאמרו לעיל נ"ב א' דאף דרצועה לפרה הוי משוי, מ"מ במוליכה מעיר לעיר ל"ה משוי, נראה דל"ב שיהא דרכה לילך כן תמיד, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומשמעות דבריהם וכ"נ להדיא בתוס' הרא"ש, דלפי' זה כל שהן צרורות כדי שלא יזוב החלב לכו"ע הו"ל משוי, כיון דאי"ז צורך גופה אלא צורך החלב, ול"ד לרחלים דיוצאות כבונות, דשאני צמר דחשיב כגוף א' עם הבהמה, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובס' מילי דתכשיט סימן י"ג כתב לדמותו לפירש"י לעיל נ' א' ד"ה בזמן דאין יוצאין בפקורין ובציפה אלא בזמן שצבען בשמן דגלי אדעתי' דלמכה קיימי להניחן עלי' בשבת וכו' שלא ישרטו מלבושיו את מכתו והו"ל כמלבוש בעלמא, אבל כשלא צבען בשמן דלאו מלבוש נינהו הו"ל משוי ואין יוצאין בהן לרה"ר, עכ"ד, והרי דמהני הגילוי דעת לחשבו כמלבוש, והתורי"ד שם הק' ע"ז, דאם משוי הוא, היאך מהני ההזמנה של אתמול להוציאם מידי משוי ותעשה אותם מלבוש. [↑](#footnote-ref-81)
81. ובס' המאורות כתב דקשירת פרומביא ואפסר נראה דשרי בשבת, שאינו נסמך על הבהמה בקשירתו, והרא"ש בסו"ס ב' כתב דצריך ליזהר כשנותן הרסן בראש הבהמה שלא ישען על ראשה. [↑](#footnote-ref-82)
82. ועד"ז כתב בפסקי ריא"ז ה"א דין ד' דהוא משום דשמא יפול מעליו ויביאנו ד' אמות ברה"ר ולקושרו בשבת אסור, אך יתכן דמש"כ דאסור לקושרו בשבת הוא משום דמשתמש בבע"ח, וכדעת רבינו יונה ודעימי', - ובפי' רבינו פרחי' ופי' קדמון צירפו ב' הטעמים, דאם בא לקשור קשר גמור ה"ז אסור משום קשר החמרים, ואם בא לקשור קשר הדיוט, א"א להדקה על החמור אא"כ יסמוך עצמו על צידי הבהמה ונמצא משתמש בבע"ח. [↑](#footnote-ref-83)
83. וכ"כ המאירי בתו"ד בדין אוכף העשוי לרכיבה, דיש מתירין לצאת בה אם היתה קשורה מער"ש או שקשרה גוי להוליכה לאיזה סיבה. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך המאמר מרדכי בסימן ש"ה סוסק"ד פירש בדבריו, דלעולם עיקר הא דבעינן קשורה מבעו"י הוא כטעמא דרש"י, וכמו שהזכיר הרע"ב בתחילת דבריו, ואך דמלבד זה ג"כ אסור לקשור בשבת, - ועיי"ש במה שהאריך בדעת ש"ר שלא פירשו כפי' הרשב"א ודעימי', אם מודו לדינא דאסור לקשור את המרדעת בשבת משום משתמש בבע"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם לדעתם אם קשרה גוי מותר לצאת בה, כיון דלא נעשה איסור כלל, - אך הפרישה בסימן ש"ה סקי"ב כתב בדעת הרא"ש דמודה לאידך טעמא דכל שאינה קשורה מבעו"י אסור לצאת בה משום משוי, וע"כ אף אם קשרה גוי אסור לצאת בה, ואך שהוסיף דמלבד זה גם אסור לקשרה בשבת, - ועמש"כ בחי' חת"ס החדש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולכאו' כונתו מכח קו' המהרש"א, דאם אי"ז משוי מדינא אלא מדרבנן, א"כ מה איכא בין פירש"י לפי' התוס' דמיחזי כמתכוין להוצאת המרדעת, - אך לכאו' אף אם מדאורייתא אי"ז משוי, אכתי י"ל דחלוק פירש"י מפי' התוס', דלפירש"י הו"ל משוי מדרבנן, ולפי' התוס' אף דאי"ז משוי, מ"מ אסרו חכמים לצאת בזה, משום דמיחזי כמתכוין להוצאת המרדעת. [↑](#footnote-ref-87)
87. ובפי' רבינו פרחי' הוסיף, דבשבת ליכא משוי כדי שיהנה גוף החמור באוכף, וע"כ הו"ל לגבי החמור משוי גמור. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועפי"ז כתב המאירי דאוכף העשוי לרכיבה, כיון שאינו למשוי אלא לרכיבה ואין הרכיבה משוי שהרי חי נושא את עצמו יש מתירין לצאת בה אם היתה קשורה מער"ש. [↑](#footnote-ref-89)
89. ובל' הריטב"א משמע דכל הצד לאסור בזה, הוא רק משום דכל שלא קשרה מער"ש לא חזינן לה כמלבוש גמור, אך אם הי' זה מלבוש גמור פשיטא דהי' מותר ליתנה ע"ג החמור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובזה תליא פלוגתת רבוותא אם מותר ליתן אוכף ע"ג החמור בשבת, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-91)
91. והגר"א בסימן ש"ה ס"ח כתב בתו"ד דסה"ת נסתפק בד"ז אם מותר להסיר את האוכף מעל הסוס, וצ"ע דבסה"ת שלפנינו לא נסתפק בכך, אלא נסתפק אם מותר ליתן אוכף על הסוס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-92)
92. ואזיל המאירי לטעמי' שפירש דהא דאין החמור יוצא באוכף אע"פ שקשורה לו מער"ש, הוא משום דאין דרך להניחו אלא כשרוצים להטעינו משוי, ולפ"ז לא מצינו דאוכף ל"מ לחמור לחממו, - וי"ל עוד בדעת המתירים, למש"כ הב"ח בסימן ש"ה דאף האוכף מועיל לחמם, דמה"ט שרי רשב"ג לצאת בו, והא דאסור לצאת בו, הוא משום דל"ה מלבוש לחמור אלא מרדעת שמחממת לכל גופו, ומשא"כ באוכף דאינו מחמם אלא למקום שהוא מונח עליו, וע"כ שפיר י"ל דאף דחשיב כמשוי, מ"מ מותר ליתנו עליו בשבת משום צער, כיון דה"ז מועיל לחמם להמקום שהוא מונח עליו. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש שכתבו דאף דמעיקרא ס"ד דכיון דאסור ליטול אוכף מע"ג החמור כ"ש דאסור להניחו, מ"מ לפ"מ דמפרשינן דהא דאסור ליטלו, הוא משום דאפשר דנפיל ממילא, או משום דלית לי' צערא, שפיר שרי ליתנו על החמור כדי לחממו, [↑](#footnote-ref-94)
94. והאו"ז בסימן פ"ג אות ד' הניח הדבר בקושיא, דמ"ש נוי סוסים דאין יוצאין בו, מנוי אילים שיוצאין בו, לפ"מ שפירש שם דתותרי הוא מטלית מרוקמת שמיפין בה את הבהמה. [↑](#footnote-ref-95)
95. וצ"ל לפ"ז דמש"כ רש"י בד"ה וזה חומר דכל הני משום משוי, הוא משום דאזיל כפי' קמא דכיס שבדדיהן הוא לקבל חלב הנוטף. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך בד' הלבוש שם סי"א מבו' דאף כיס שהוא כדי שלא יסרטו דדיהן בקוצין הו"ל משוי, ושמא הוא מתפרש למש"כ שם דכל הני וכו' "שאין צריכין להם כ"כ" ומשוי הם לה, ושמא אף הכיס העשוי משום החשש שיסרטו דדיהן בקוצין, אין בו צורך כ"כ, וע"כ הו"ל משוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. ובזה ניחא הא דהזכרים יוצאין לבובין, ומפרש רנב"י לקמן בסוגיין דהוא עור שקושרין להן תחת זכרותן כדי שלא יעלו על הנקבות, והרי דאף דאי"ז לצורך הזכרים עצמן אלא כדי שלא יזיקו ל"ה משוי, וניחא גם מש"כ בפירש"י לקמן נ"ד ב' דהא דאין התרנגולים יוצאין ברצועה שברגליהם הוא משום דאי נפיל אתי לאתויי, אך מדינא ל"ה משוי, אף דאי"ז לצורך התרנוגלים עצמן, אלא כדי שלא ישברו כלים, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובשבלי הלקט סימן ק"ה כתב בשם אחיו ר' בנימין דמותר לבהמה לצאת בניגרי ברזל התחובין לה ברגלה, ול"ד להא דלא תצא בהמה בסנדל שברגלי', דהתם דילמא בדלא קביע והכא הן תחובין וקבועין במסמרים יפה, ועוד חזינן דהזיקן מצוי, - ושמא טעמא קמא הוא לדעת רש"י דאיסור סנדל הוא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי, וע"כ כל שתחובין וקבועין במסמרים יפה ליכא למיחש להכי, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ה סקמ"א, וטעמא בתרא הוא לדעת הר"י מלוניל דאיסור סנדל הוא משום דהו משוי, וכל שהזיקן מצוי, ויש בזה צורך גמור לבהמה שלא תינזק, ל"ה משוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. והמג"א בסימן ש"ה סק"ה עמד על פירש"י דהוא מפני שהוא מוליד קול דהא פסקינן בסימן של"ח דדוקא קול של שיר אסור, ולמש"כ הריטב"א דמיחזי כעובדין דחול, ניחא, וכתב דהאיסור משום דעי"ז מיחזי כמאן דאזיל לחינגא, וכתב עוד, דהתוס' לקמן נ"ח ב' כתבו דגבי בהמה בעי לי' לקלא שישמע היכן היא ומביאה, והמחה"ש שם כתב דהיינו דמכח זה הו"ל ככלי המיוחד לקול דאסור אף בקול שאינו של שיר, וכמש"כ הרמ"א בסימן של"ח ס"א, (אך הפמ"ג שם פירש לדבריו בע"א), ואפשר דמשתמע ג"כ כקול של שיר. [↑](#footnote-ref-100)
100. והריטב"א כתב בשם התוס' שהק', דאם אינו מוזהר על תחומי בהמתו אפי' להביאה יהא מותר כיון שעומדת תוך תחומו דמה לי להנהיגה בקולו או להנהיגה בידו, וצ"ב דא"כ תיקשי לי' מעיקר דינא דהבהמה כרגלי הבעלים, דמ"ט אסור להנהיג הבהמה חוץ לתחום הבעלים, ואטו איירי רק בשנושאה בידו, ובע"כ דכל שמנהיג הבהמה חשיב שאיהו מוציאה חוץ לתחום ול"ב לדין שביתת בהמתו, והאג"ט חורש סי' י"א, כתב לפרש הטעם בזה, דאף דלגבי מלאכת הוצאה לא חשיב כה"ג מעשה דילי', מ"מ לגבי תחומי הבהמה דהאיסור הוא משום לתא דהבהמה ה"ז אסור אף כה"ג, (ואף אם אין לאסור בזה משום מחמר, והוא לדעת הסוברים דאין איסור מחמר בתחומין, או ביו"ט ולדעת הסוברים דאין איסור מחמר ביו"ט), עיי"ש, - אך הנה המאירי כתב דאם היתה בתוך תחום שלו וכו' אע"פ שהיא חוץ לתחום מחמת עצמה וכו', ה"ז מביאה אף בידיו, שאינה מצווה על תחומי בהמתו כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
101. צ"ב, שהרי אמרו בעירובין מ"א ב' דאף פירות שיצאו חוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' שם מ"ה ב', וכ"ש בהמה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם מ"ז ב' בדיכרי דאתו למברכתא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-102)
102. והמאירי כתב דאע"פ שאמרו דלא יקשור גמלים זב"ז משום דדמי כמאן דאזיל לחינגא, הא ליכא לה"ט, משום דכל שמוליכם בשוק רוצה הוא שילכו מהרה ואינו קושרם. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובפירש"י שעל הרי"ף הק' דלפי' זה לא יתישב הא דמייתינן עלה מקרא דלבבתני, - אך הגר"א בשנו"א כתב לפרש דהיינו דהוא ל' קירוב, שמתקרבין בנ"א לראות המטלניות. [↑](#footnote-ref-104)
104. אך האו"ש שם כתב לישב בע"א, דהא דאין הפרה יוצאה ברצועה שבין קרני' לנוי, הוא משום דהתם הוא לנוי בעיני האדם, ומשא"כ הכא דהיפוי הוא בשביל הבהמה, שלעיני הבהמות יפין הן, ולכך הנקבות מזדקקות להן מחמת יופין, - ובס' זיו משנה שם כתב לישב, דלא אסרו משום נוי, אלא זהורית שבין עיניו ורצועות שבין קרניו שאינו דרך מלבוש, אבל מטלניות אלו שהם דרך מלבוש לא גריעי מהעור הקשור על לביהם שלא יפלו עליהם זאבים. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועמש"נ לקמן נ"ד ב' בדעת רש"י שם, די"ל דגם אם אי"ז לצורך הזכרים עצמם אלא לצורך הנקבות, ל"ה משוי, דדמי ליציאת תרנגולים ברצועה שברגליהן כדי שלא יתיזו וישברו את הכלים דדעת רש"י שם דל"ה משוי, ול"ד להא דאין הפרה יוצאת בחסום שבפי' דהוא משום דאינו ניתן עלי' בקביעות, וכמשמעות ל' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-106)
106. ועמש"נ לעיל נ"ג א' בטעם דהוי כמשוי, ול"ד למה שאמרו לקמן נ"ז ב' דחומרתא קטיפתא הוי כקמיע מומחה ושרי לצאת בו בשבת. [↑](#footnote-ref-107)
107. ומבו' דאלמלי ה"ט הי' מותר לצאת בזה, וזה כדעת הסוברים דיוצאה הבהמה בנוי דדרכה בכך. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך גירסת ר"ח וספר העתים סימן רי"א, דלא יצא הגמל במטולטלת בחטרתו שתכנס בו הרוח, אבל יוצא בזנבו הקשורה בחטרתו שלא תכנס בו הרוח, וכנראה גרסי כן בתוספתא פ"ה ה"ג, עיי"ש, ולפ"ז לא מצינו דהאיסור הוא משום חשש נפילה. [↑](#footnote-ref-109)
109. ולכאו' כ"ה גם לפ"מ שפירש הרמב"ם דהוא מטלית העשוי' לסימן, דהו"ל כמשוי, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן בע"ב, דהא דאין התרנגולים יוצאין בחוטין שברגליהן העשויין לסימן, הוא משום דדומה למשוי. [↑](#footnote-ref-110)
110. אך בל' רש"י ד"ה רישא וסיפא משמע טפי דלא פליגי לדינא, אלא פליגי מהו דהוי בכלל לישנא דעקוד. [↑](#footnote-ref-111)
111. וי"ל עוד למש"כ השפ"א דהא דחיישינן לנפילה בעקוד, אף במיהדק טובא, הוא משום דמתאמצת הבהמה להתיר הקשר, וע"כ יש לחוש אף במיהדק, וע"כ הוא דבקשירת ב' ידים או ב' רגלים דלית לה צער, ואינה מתאמצת להתיר הקשר, אין לחוש לנפילה. [↑](#footnote-ref-112)
112. וי"ל דזהו טעמא דתי' קמא דס"ל דאין לאסור משום משיכת החבל, דכ"ה דאין בו משום הוצאה, אף אין בו משום מלאכה בכלאים, - ויתכן דפלוגתא זו תליא במש"נ לעיל נ"ב א' פלוגתת קמאי בהא דקשרה בעלי' במוסרה אינה נפסלת משום עול, אם הוא משום דהוי זה לצרכה, או הוא משום דאי"ז משוי כלל. [↑](#footnote-ref-113)
113. ושמא י"ל הוא משום דאינו נושא רק מקצת מן החבל, דשאר החבל הכרוך על הבהמה, אינו הולך כלל מכחו, וי"ל דבכה"ג ליכא איסור הוצאה דאורייתא, ואף מדרבנן לא אסרו בזה, - ואין לאסור בזה מכח הא דעל ידו וע"י הבהמה יוצא כל החבל לרה"ר, ואיתעבידא מלאכה מבינייהו, דומיא דזה עוקר וזה מניח דאסור, דכיון דהחלק שיוצא ע"י הבהמה הו"ל תכשיט ומלבוש דילה, ואי"ז משוי כלל, לא חשיב דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, וזה ע"ד מש"כ בכתבי רבינו חיים הלוי לקמן צ"ד א' בהא דשרינן בחי נושא את עצמו, ואף לדעת התוס' שם דפליגי ע"ז, היינו משום דהיכא דזה יכול וזה אינו יכול, (או בזה יכול וזה יכול למ"ד דמחייב), חשבינן לי' כעושה כל המלאכה, אך איסורא דאיתעבידא מלאכה מבינייהו ודאי ל"ש בזה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובס' דינים והנהגות פי"ד אות י"ד כתב בשם החזו"א דאין להחזיק קצה האבנט בידו משום איסור הוצאה, וצ"ע דכיון דמותר לאחוז בחבל שהבהמה קשורה בו, כ"ש דמותר להחזיק בקצה האבנט שהוא חגור בו. [↑](#footnote-ref-115)
115. וצ"ע בזה בד' המ"ב בסימן ש"ה סקנ"א שהביא לפירש"י בטעם הא דצריך שיגבי' מן הקרקע טפח, אף דשם סקי"ב נקט דדבר המשמש לשמירה ל"ה משוי אף כשאינו אוחזו בידו, - אך שמא פירש גם בד' רש"י, דמכח הא דאין נראה שהבהמה נמשכת בו, מיחזי דאוחז חבל אחר בידו, וכ"נ בד' הגר"ז שם סי"ט. [↑](#footnote-ref-116)
116. והסמ"ג לאוין ס"ה כתב דאין בהמה יוצאה בזוג שבצוארה לכרמלית וכו' משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא וכו' וגם משום משוי, והמג"א בסימן ש"ה סק"ו תמה ע"ז דבגמ' לא אסרו אלא משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, אך מקור ד' הסמ"ג הוא מד' סה"ת שכתב דלרוחא דמילתא אמרו לטעמא דאזיל לחינגא, וכ"כ הא"ר שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-117)
117. ושמא מכוון דבריו דאיירי כשהוא מחובר לאפסר, וכמבו' בד' התוס', וכיון דזוטר ה"ז בטל אגב האפסר, וכמו שמצינו עד"ז בל' הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ דבחוטין שאינן ארוכין פשיטא דהן בטלין לבגד, ול"ב להא דאינו מקפיד עליהן וכו'. [↑](#footnote-ref-118)
118. ונתחדש בדבריו, דמהני הא דצורך הבהמה בזוג, דמה"ט אף אם עכשיו אין לה צורך בו, שהרי הוא פקוק ואינה מתנהגת לקשקוש הזוג, ל"ה משוי, ואף דגם בחול אין דרכה לצאת בזוג אלא כשאינו פקוק, מ"מ לא חשיב הזוג כמשוי אף כשהוא פקוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. ושמא י"ל למש"כ החיי אדם בכלל נ"ז ס"ה דהא דמותר לצאת באגד ושאר דברים שמונח על המכה הוא משום צער בע"ח, ומשמע דמדינא הי' לנו לאסור בזה משום דדמי למשוי, והא דלא אסרו בזה הוא משום משום צער בע"ח, ולפ"ז י"ל דברצועה שברגלו ליכא בזה מניעת צער להבהמה עצמה, אלא הוא כדי שתשמש כראוי למלאכה, וע"כ לא התירו בזה. [↑](#footnote-ref-120)
120. ולקמן נ"ח א' תניא דלא תצא הבהמה בחותם שבצוארה, והראשונים שם נחלקו בטעם האיסור בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועפי"ז יש לדון במש"כ האג"מ ביו"ד ח"ד סימן נ"ג דמותר החולה לצאת בצמיד שנותנין על ידו שכתוב עליו שמו, ולכאו' לדעת הרמב"ם והראבי"ה הו"ל כמשוי, דלא עדיף מחוטי התרנגולים העשויים לסימן דהו"ל כמשוי, - וגם לדעת רש"י יש מקום לומר, דהא דחוטין שברגלי התרנגולים ל"ה משוי הוא משום דהוא צורך הבעלים שלא יתחלפו, ודמי למידי דנטירותא דל"ה משוי, אף דאי"ז צורך הבהמה עצמה אלא צורך האדם, אך באדם י"ל דהוי זה משוי, וגם אי נימא דהא דבבהמה אי"ז משוי הוא משום דדרכן לצאת כן אף בחול, יש להסתפק בדין צמיד העשוי לחולה, שאין דרכו בכך אלא בזמן שהוא בביה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. וגם לדעת הרמב"ם יש מקום לדון, דסימן זה שהוא עשוי לצורך הכלב עצמו שלא יהרגוהו ל"ה משוי, ול"ד לחוטין שאין עשויין לצורך התרנגולים עצמן. [↑](#footnote-ref-123)
123. ושמא יש לחלק, דהכא דניתנת הרצועה כדי שלא יתיזו כלים של הבעלים, ה"ז בטל להבהמה, ומשא"כ התם דניתן החסום כדי למנוע נזק מאחרים, ושו"ר שכ"כ בתשו' מחזה אליהו ח"ב סימן ?, אך מסתברא מילתא דאין לחלק בזה, והעירו דכ"ה מוכח ממש"כ השו"ע בסימן ש"ה סי"ז דאין העגל יוצא בזמם שמניחין כדי שלא יינק, אף דהוא לצורך הבעלים, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-124)
124. אך בפסקי מהרי"ח נסתפק בזה אם עכשיו שעושין רצועות וקושרין ב' רגליהן בריוח שאין יכולין לברוח, חשיב כשמירה ושרי, והובא בהג"א סימן ו'. [↑](#footnote-ref-125)
125. ובד' התוס' לעיל נ"ג ב' סוד"ה כאן מבו' דכיס שבדדיהן שהוא כדי שלא יסרטו דדיהן, ל"ה משוי, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ב', ופירש דהוא משום דצורך גופן הוא ואין בהן משום משוי. [↑](#footnote-ref-126)
126. אך י"ל דאף לדעת רש"י דהכא אי"ז משוי, היינו משום דה"ז מועיל שלא ישחת הזנב, ומשא"כ התם דאי"ז מועיל אלא למניעת צער בעלמא, כמבו' כן בד' הגרע"א בגל' סימן ש"א סכ"ח, והמ"ב שם ס"ק ק"ח. [↑](#footnote-ref-127)
127. ובשיטה להר"נ פירש דפריך דאף למר עוקבא שהי' אדם חשוב ועשיר ואב בי"ד ל"ה עושין יותר, ואף לילתא ל"ה עושין יותר, והיאך אפשר שלא ישתנו מבהמה. [↑](#footnote-ref-128)
128. וזה ממה שלמד מהכא דאסור לתת לעגל בשבת זמם וכו' כדי שלא ינק הפרה אמו במרעה והוי משוי, ולהדיא דהא דלא תצא פרה בעור הקופר הוא משום דהו"ל משוי. [↑](#footnote-ref-129)
129. והכי מסתברא, דכ"ה דפשיטא לי' להסה"ת דהא דתנן הכא דלא תצא פרה בעור הקופר, הוא משום דהוי כמשוי, ה"נ הא דאין התרנגולים יוצאין ברצועה שברגליהן הוא משום דהוי כמשוי. [↑](#footnote-ref-130)
130. עוד יש להעיר בזה, דהרי הסה"ת למד להא דאין העגל יוצא בזמם, מהא דאין הפרה יוצאת בעור הקופר, אך לפ"מ שפירש המ"ב כד' רש"י דהא דאין פרה יוצאת בעור הקופר הוא משום חשש נפילה, והרי דל"ה משוי, הרי דה"נ הי' לנו להתיר שיצא העגל בזמם, - וצ"ל דשאני פרה בעור הקופר, דחשיב דהוא לצורך הפרה עצמה שלא יינקוה שרצים, ומשא"כ בעגל היוצא בזמם דאי"ז לצורך העגל עצמו, וזהו שדימהו המ"ב להא דאין הפרה יוצאת בחסום שבפי', וי"ל עוד דהא דעור הקופר ל"ה משוי, הוא משום דהוא ניתן על הפרה בקביעות, ומשא"כ בזמם העגל שאינו ניתן עליו בקביעות, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
131. והרשב"א כתב שלא אסרו להן חכמים אלא תכשיטין אבל מלבוש לא, ויש להסתפק אם הוא מטעמא דהתוס' דבמלבוש ליכא למיגזר דאף בחול אין דרך לילך ממקומו עד שילבש, או דהוא משום דלא החמירו חכמים לאסור מלבוש גמור, וגם י"ל דל"ש גדר הגזירה במלבוש גמור, וכמש"כ בדברות משה סימן מ"ד ענף ג', - ובאג"מ או"ח ח"ג סימן א' נקט כן גם בדעת התוס' והרא"ש, דלא גזרו על מלבוש גמור, אף בגונא דאיכא למיחש שיפשטנו ויעבירנו ד' אמות ברה"ר, וכנראה הוא לטעמי' בדברות משה שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
132. ולכאו' דבריהם הם כפירש"י דאיירי בחוטין שקולעת בהן שערה, דלדעת התוס' ודעימייהו דאיירי בחוטין שאינן נתונין בקליעת השער, הרי שפיר בידה ליתנם עלי' אחר הטבילה. [↑](#footnote-ref-133)
133. והמאירי לקמן בסוגיין כתב כן בשם קצת חכמי צרפת, ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו לקמן ס"א ב' דיש לאסור בקמיע משום דזימנין דמצטרך לבית הכסא ואתי לאתויינהו, והרי דחיישינן שיעביר ד' אמות בהוצאה בידו, - ובדעת היראים צ"ל, דדבריו קיימי רק בהא דחיישינן בדברים החוצצין בטבילה, דבזה לא חיישינן שתסירם ולא תחזור ותתנם עלי', שהרי דרכה אחר הטבילה לחזור וללבוש כל מלבושי', אך בקמיע שפיר יש לחוש להכי. [↑](#footnote-ref-134)
134. וגם לכאו' עיקר מש"כ הארחות חיים דהיכא דטובלות במקואות שבתוך הבתים ליכא למיחש, לכאו' הוא משום דס"ל דהחשש הוא שתבא להעבירם ד' אמות ברה"ר קודם שתתלבש, ולפ"ז ל"ש עיקר מש"כ התוס' דאין לגזור בדברים שהם עיקר מלבוש, וגם אי"ז כמש"כ התורי"ד והאו"ז בטעם הגזירה, ובעכצ"ל לדעתו, דהא דלא גזרו בבגדים, הוא כמש"כ הרמב"ן דלא גזרו אלא בתכשיטין קטנים וכיו"ב שאין אדם מרגיש בהן כל שעה. [↑](#footnote-ref-135)
135. ועפי"ז כתב התו"ש שם סקל"ז, במש"כ הרמ"א שם סי"ח די"א טעם להתיר לצאת בזה"ז בתכשיטין, משום דעכשיו שכיחי תכשיטין ויוצאין בהן אף בחול וליכא למיחש דילמא שלפא ומחויא, דמ"מ בדברים האסורין משום חציצה וכן בדברים האסורין משום חשש דמחייכו עלה יש לאסור לצאת אף בזה"ז, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ג והמהח"ש שם סקי"ב, - וכבר כתב כן המאירי בסוגיין דאף אי נימא דבנשים דידן ליכא למיחש דילמא שלפא ומחויא, מ"מ יש לאסור לצאת בטבעת משום דה"ז חוצץ בטבילה. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובסק"ה שם צידד דגזרו אף על אנדרוגינוס, דשכיחא טבילה בי', דמטמא באודם כאשה, אך בטומטום דהוא ספק זכר ספק נקיבה, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-137)
137. ועי' עוד בד' הגר"ז בסימן ש"ג ס"א שכתב דהא דאסורות הבתולות לצאת בדברים האסורין משום חציצה, הוא משום שלא חילקו חכמים בגזירתם בין אשה לאשה, ולפ"ז אין לאסור בזה באנשים. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך לדעת הי"מ שהביא רש"י שם דלא גזרו בקטנות, ועמש"כ הרמב"ן שם בדעתם, י"ל דה"נ לא גזרו באנשים. [↑](#footnote-ref-139)
139. ונקט הריטב"א בפשיטות דאף באותם שאסרו משום חציצה, אסור לצאת בהן אף לחצר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-140)
140. ומבו' מדבריהם, דהא דשאני דברים גדולים מדברים קטנים, אי"ז משום דבדברים גדולים אין דרך לילך בלא ללבשם, אלא הוא משום דהא דחיישינן שתעביר ד' אמות ברה"ר, הוא משום דלא תשגיח במה שהוא בידה ואינה לבושה בו, ובדברים גדולים ליכא למיחש להכי, ומה"ט גם לא ניח"ל בד' התוס' דל"ש לאסור משום דממ"נ וכו', שהרי לדעתם אף דהיא זכורה שהוא שבת, מ"מ יש לחוש שתשכח שהם בידה ותעבירם ד' אמות ברה"ר, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לקמן ס"ה א', דהא דאסרינן בדברים החוצצין בטבילה, הוא משום חשש שכחה. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך בד' הריטב"א נתחדש דכל שדעתו לחזור ולבנות, אף אם אין הסתירה לצורך הבנין, חשיב כסותר ע"מ לבנות, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן קמ"ו א' ובעירובין ל"ה א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך בהמש"ד הוכיח מד' הב"י באו"ח סימן קס"א דמודה דלכתחילה אין לטבול אף בדברים הרפויין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-143)
143. וצ"ע שהרי להדיא תנן הכא דלא תטבול בהם עד שתרפם, והרי דכל שהם רפויים מותרת לטבול, ובע"כ דאי"ז אלא חומרת הדורות האחרונים, וכמש"כ הסד"ט. [↑](#footnote-ref-144)
144. והרמב"ם שם כתב כן גם בהא דאינה יוצאת בעיר של זהב, והמרכה"מ שם תמה דלהדיא אמרו לקמן נ"ט ב' דהא דלא תצא בעיר של זהב הוא משום דחיישינן דילמא שלפא ומחויא, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-145)
145. ועיי"ש שכתב לפרש דד' האו"ז קיימי במקומות שנוהגות הבתולות להניח שבכה קטנה על ראשיהן לנוי בעלמא באופן שעדיין רוב שערותיהן גלויין, דבזה שייך למיגזר דילמא שלפא ומחויא, כיון דבלא"ה רוב שערותיהן מגולין, אך במקומות שנוהגות הבתולות לכסות שערותיהן לגמרי, ליכא למיגזר, וכתב דבד' הרמ"א לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכתב לישב דלא אמרינן לא פלוג אלא במקום שהרוב לאיסור, אך הכא דהבתולות הם מיעוט, לא אסרו בכל הנשים אטו בתולות, וכ"כ הערוה"ש שם ס"ו, וכ"נ בפירש"י בכתובות נ"ב ב' (ד"ה לא פלוג) דלא עבדינן לא פלוג אלא משום רוב נשים, ובחי' הגרע"א בריש כתובות כתב דפליגי בזה רש"י ותוס' שם, עיי"ש, - ויש להוסיף, דבפירש"י לקמן ס"ה א' כתב דאף קטנות אסורות לצאת בדברים החוצצין, משום דהם צריכות טבילה לטומאת מגע וגם שייך בהו נדות, והביאו האו"ז שם אות א', ומבו' דבלא"ה היו מותרות לצאת, ול"ה אמרינן דלא פלוג, אך הריטב"א לקמן ס"ד ב' כתב לאסור בזה גם משום דלא חילקו חכמים בין אשה לאשה. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועיי"ש שכתב די"ל דבתכשיט העשוי בין לאיש ובין לאשה, אסור אף האיש לצאת בו בדרך קישוטו, והרא"ש שם סימן י' הוסיף לפרש דהוא משום דלא פלוג בין איש לאשה, והרמב"ן לקמן ס"ב א' כתב דהוא משום דגזור איש אטו אשה בתכשיטין השוין לשניהם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, וכ"כ הטושו"ע בסימן ש"א ס"ט. [↑](#footnote-ref-148)
148. והתהל"ד בסימן ש"ג סק"ה כתב לישב עפי"ז למה שנהגו לצאת בתכשיטין, אף בדברים האסורין משום חציצה, משום דסמכו ע"ז דאינם אסורין אלא ברה"ר גמורה, וי"ל עוד דסמכו ע"ד הארחות חיים דבמקומות שטובלות במקואות שבתוך הבתים לית לן בה. [↑](#footnote-ref-149)
149. והראבי"ה בסימן אלף ק"ט כתב דטבעת חוצצת בטבילה אם לא כשיודע בבירור שמרופין, והא דלא מפרשינן בגמ' דטעם הא דלא תצא בטבעת הוא משום טבילה, הוא משום דבלא"ה דילמא שלפא ומחויא, וכ"כ המאירי בדרך קמא, - ובסה"ת סימן רל"ט כתב בתו"ד דיש לאסור לצאת בטבעת שבאצבעה משום טבילה, כיון דמהדק וחייץ. [↑](#footnote-ref-150)
150. וכתב עוד, דבדברים שדרכן שדרכן של נשים להשתמש בו בדחוק ויש בו משום חציצה, אסרו לצאת בהן אפי' ברפויין, והוכיח כן מהא דלא תני במתניתין לא תצא בהם עד שתרפם, וזה שלא כדעת התוס' לקמן בסוגיין ד"ה הכא בקטלא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-151)
151. והר"י מלוניל הוסיף, דאחר הטבילה לא תרצה להחזירם, דכיון שרחצו ראשן בנקיות לא רצו לטנפו, וכן צ"ל גם למש"כ התורי"ד והאו"ז דהא דלא תצא בחוטי צמר וכו' ול"ד למלבושים שיוצאת בהן, הוא משום דא"א לה להחזירם אחר הטבילה, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובס' מגילת ספר סימן מ"ב סק"א כתב דנפ"מ בפלוגתא זו, הוא לפי מה שנהגו להסיר בשעת טבילה אף דברים שאין חוצצין מדינא, אם מותרת לצאת בהן בשבת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והראש יוסף לקמן בע"ב כתב לחדש, דבשבת א"צ להסיר דברים שאינם חוצצין, משום דחיישינן שמא תשכח ותעבירם ד' אמות ברה"ר, והו"ל כדיעבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-153)
153. אמנם בד' הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ג' ה"ב מבו' דלכו"ע כל דמיטנפי ה"ה חוצצין, וטעמא דל"ק הוא משום דכל שהוא אריג לא גזרו אף בגונא דה"ז חוצץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. וכתב דלדרך זו צ"ל דמש"כ רש"י כדקי"ל רובו ומקפיד עליו חוצץ, אי"ז מדברי רבותיו, דהרי טעמא דל"ק דלי"ב משום חציצה הוא משום דלא גזרו בכה"ג על מיעוט המקפיד, והרי דאי"ז אלא מיעוט, דאינהו ס"ל כדעת הרמב"ם דאין השער נידון לעצמו אלא עם הגוף, ואע"ג שיש חציצה ברובו או בכולו מיעוטו מיקרי, ואף אם ס"ל כדעת הגאונים דהשער נידון לעצמו, מ"מ י"ל דאיירי כשאין חוטין אלו קשורים אלא על מיעוט השער. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך בל' הטור באו"ח סימן ש"ג והרמ"א שם ס"א משמע דהא דאינה יוצאת בהן כשהן מוזהבין, אי"ז משום דהן חוצצין בכה"ג, אלא משום דבכה"ג דרכה להסירן בשעת טבילה, וכמש"כ הגר"א שם, ובד' הרמ"א שם משמע דגם הא דאינה יוצאת בהן כשהן מטונפות, אי"ז משום חציצה, אך הטור כתב דבכה"ג צריכה להסירן מפני הטיט שחוצץ, ועמש"כ הפרישה שם סק"ג, - והמג"א שם כתב לדחוק בל' הרמ"א דמכוון דבריו הוא דבכה"ג הן חוצצין, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-156)
156. ואמנם בד' הסד"ט בסימן קצ"ח סקי"ג מבו', כמו שהוכיח הפת"ש שם סק"ד, דמודו רבותיו של רש"י דכל דלא קפדי ע"ז אי"ז חוצץ אף ברובו, ולפ"ז ניחא, דע"כ היכא דלא מיטנפן אין חוצצין אף דהשער נידון לעצמו והו"ל כחציצה ברובו, - והטעם בזה צ"ל, דלא גזרו על רובו שאינו מקפיד אלא היכא דעיקר החציצה קיימת, ואך שבאנו להתיר מכח דינא דאינו מקפיד, אך בדברים אלו דעיילי בהו מיא, הרי דכל הא דהוי זה חציצה כלל, הוא משום שהיא מקפדת עליהן, וכל שאינה מקפדת עליהן ליכא לעיקר החציצה, ולא גזרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-157)
157. אך הריטב"א הביא בשם רש"י דכיון דקפדי עלייהו הו"ל מיעוט המקפיד וחוצץ, ולפ"ז ניחא גם קו' הגרע"א. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך ד' הב"י לא נתישבו בזה, דבתו"ד מפורש דכל הא דכשאינם מטונפות לא חייצי, הוא משום דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, ומבו' דאם היו ברובו היו חוצצין, אף דעיילי בהו מיא, והגרע"א ייסד קושייתו ע"ד הב"י אלו. [↑](#footnote-ref-159)
159. והבית מאיר הביא מד' הלבוש שם ס"ג, דכל הא דהן חוצצין אף דעייל בהו מיא, הוא משום דניח"ל שלא יבואו שם המים, וע"כ הו"ל כחציצה דלא עיילי בה מיא, ולפ"ז ניחא דשירין וכו' רפויין אין חוצצין, משום דעיילי בהו מיא, ואינה מקפדת שלא יבואו שם המים, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-160)
160. ואין לומר דכל הא דכל דקפדי חוצצין אף אם עייל בהו מיא, הוא רק כשהקפידא היא מחמת הגוף, דמקפדת שלא יהיו על גופה, אך בשירים וכו' דלעולם אינה מקפדת שלא יהיו על גופה, אלא הא דמקפדת עליהן בשעת לישה, הוא כדי שלא יטנפו, וכמש"כ הרמ"א באו"ח סימן קס"א ס"ג, אינם חוצצין בכה"ג, שהרי בד' הטור שם מבו' דתיכי חלילתא חוצצין כשהן מוזהבין, אף דהקפידא בכה"ג היא כדי שלא יטנפו, ואין הקפידא מחמת הגוף. [↑](#footnote-ref-161)
161. והזכר יצחק בח"א סימן ס"א כתב כן מטעם אחר, עיי"ש, והוכיח כן, מהא דס"ל לר' יהודה דחוטי צמר אין חוצצין מפני שהמים באין בהן, אף דבע"כ דמקפידין עליהן, דאל"כ מ"ט דרבנן דחוצצין, הרי הו"ל מיעוט ואינו מקפיד, ובע"כ דכל הא דדבר המקפיד חוצץ אף בדעייל בי' מיא, הוא רק כשמקפיד עליהן בשעת טבילה, וחוטי צמר ושער אין מקפדת עליהן בשעת טבילה, אלא בשעה שחופפת ראשה, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן ב' ה"ו, - אך י"ל בזה למש"כ המרומי שדה דלא גזרו על מיעוט המקפיד אלא היכא דלא עיילי בי' מיא. [↑](#footnote-ref-162)
162. והתוס' הרא"ש כתב בשם הר"ש שהוכיח כן דמתניתין איירי ברפוי, מהא דתנן בסיפא דלא תצא בנזמים וטבעות, ובע"כ איירי ברפויין, דאם הם מהודקין ה"ה חוצצין וברישא הו"ל למיתנינהו, - אך הרמב"ן כתב דכיון דדרכן ברפויין, לא גזרו אף במהודקין, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-163)
163. והרמב"ן נחלק ע"ז, דכל שדרכן של נשים להשתמש בו בדחוק ויש בו משום חציצה אסרו לצאת בהן אפילו ברפויין, והוכיח כן מדלא תני במתני' לא תצא בהם עד שתרפם. [↑](#footnote-ref-164)
164. ומתישב בזה לדעתו הא דתני במתניתין לקטלא בסיפא בכלל הדברים האסורין משום דילמא שלפא ומחויא, ולא אסרינן בזה משום חציצה. [↑](#footnote-ref-165)
165. וצ"ע ממש"כ הריטב"א לקמן נ"ט ב' דאף דאשה חשובה לא שלפא ומחויא, מ"מ היא אסורה לצאת בתכשיטים הנוהגים בשאר הנשים, דלא חילקו חכמים ואסרו אף החשובה, ומ"ש דהכא חילקו חכמים ולא אסרו אלא בעניות, - ושמא י"ל דשאני הכא דלעשירות אין ד"ז חשוב כתכשיט הראוי להראותו, וע"כ לדידהו אי"ז בכלל הגזירה כלל, ומשא"כ התם דאף לאשה חשובה ה"ז חשוב כתכשיט הראוי להראותו, אלא שהיא אין דרכה להראות תכשיטי' לאחרים, ועמש"נ עוד עד"ז בהערה ל"ו. [↑](#footnote-ref-166)
166. ואף דמסתימת דבריו משמע דהוי משוי גמור, בע"כ דל"ד הוא, שהרי להדיא תנן במתניתין דאם יצאה אינה חייבת חטאת, ובע"כ דמש"כ דהוי משוי, היינו דמדרבנן חשבינן לי' כמשוי. [↑](#footnote-ref-167)
167. והתוס' לקמן בסוגיין ד"ה הא דעבד כתבו דהא דהתירו בחצר אף חותם שעשה העבד לעצמו, הוא משום דגם בזה איכא קצת קפידא דרבו. [↑](#footnote-ref-168)
168. ובס' מילי דתכשיט סימן י"ח אות א' כתב דהרמב"ן לטעמי' לקמן ס"ד ב', דגזרו אף בבית, דאם ילבשם בבית חוששין שמא יצא בהן לשוק, שאין דרך לפשוט ושוכח ויוצא הוא, וע"כ י"ל דבכבלא דעבדא ליכא למיחש להכי, והתוס' שלא תירצו כן, הוא לטעמייהו לקמן שם ד"ה ר' ענני, דבפשוטו ס"ל דלא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת גזירה אטו רה"ר, וע"כ שפיר יש לגזור כן אף בכבלא דעבדא. [↑](#footnote-ref-169)
169. אמנם הנה בפי' ר"ח פירש דהא דמסייעינן מהך ברייתא לר' אבהו דכיפה של צמר תנן, הוא משום דכבול דומיא דאיצטמא מה איצטמא כיפה אף כבול כיפה, ומבו' דמפרש דהא דתנן כלל אמר רשב"א כל שהוא למטה מן השבכה, לא קאי על כבול, דכבול אינו כלל למטה מן השבכה, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, אלא הוא דין בפנ"ע, וע"כ הוצרך לפרש דהא דמסייעינן מינה לר' אבהו, הוא משום דכבול דומיא דאיצטמא. [↑](#footnote-ref-170)
170. וכתב דמ"מ כל שהן תפורין שרי, משום דאינה חצופה להסיר זמן מרובה הסבכה מראשה ברה"ר שתגלה כל שערה. [↑](#footnote-ref-171)
171. אך בד' התורי"ד בסוגיין מבו' דאינו עשוי לתכשיט כלל, ופירש דמה"ט אין בו משום כלאים, וכן נקט בפי' החס"ד לתוספתא פ"ה ה"ז בדעת רש"י, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתניא דאין באיסטמא משום עטרות כלות, והרי דהוא עשוי לתכשיט וצ"ל לפ"ז דהא דאסורה לצאת בו, הוא משום דיש לחוש לנפילה, ומה שהתירו לצאת בו לחצר, י"ל דהוא כדי שלא תתגנה על בעלה ביציאת שערותי' לחוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. וצ"ב דמ"ט הוי כמשוי, אף דדרך לתלותו בפני הכלה, והוא משמש אותה שלא יצערוה הזבובים. [↑](#footnote-ref-173)
173. ובתוספתא פ"ה ה"ז תניא דלא תצא אשה באסטמא ואם יצאה ה"ז חייבת, והחס"ד כתב לסייע מזה לפי' הר"ח והרי"ף, ונקט דלדידהו הוי משוי גמור, אך לדעת רש"י ודעימי' ולדעת הערוך צ"ל כגירסת כת"י, דאם יצאה ה"ז פטורה, ולפ"ד השעה"צ צ"ל כן גם לדעת הר"ח והרי"ף. [↑](#footnote-ref-174)
174. והרמב"ן כתב דאין לפרש דהא דתניא דאין בה משום כלאים היינו מדאורייתא, דבעינן שוע טווי ונוז, אך מדרבנן יש בה משום כלאים, דלא תני תנא סתם אין בה משום כלאים אם הי' בה משום כלאים מדבריהם. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שעמד ע"ז דהערוך גופי' פירש דטעם הא דאין בו משום כלאים הוא משום דאינו ארוג. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' הק' ע"ד הר"ש, דאם דבר העשוי לחבר אין בו משום כלאים, מ"ט למה אסור לתפור בגד צמר בחוטי פשתן, אף דאין החוטין באין אלא לחבר, - ובדעת הר"ש צ"ל, דהא דאין בדבר העשוי לחבר משום כלאים, הוא משום דאין עליו תורת בגד, אך בבגד צמר שיש עליו תורת בגד, הוו אף החוטי פשתן מכלל הבגד, וע"כ יש בזה משום כלאים, - ועפי"ז יש מקום לדון במש"כ בהגה' הגרי"א חבר דלפ"ד התוס' יש היתר לחבר העטרות של כסף המתוחים על חוטי פשתן לטלית של צמר, כיון דאין החוטים עיקר אלא הכסף. [↑](#footnote-ref-177)
177. ואמנם בד' הרמב"ן והריטב"א נתחדש דאף דהיא משמשת לתכשיט לי"ב משום כלאים, ועמש"נ להלן בהערה כ"ט דהתורי"ד נחלק ע"ז, אך לד' המאירי שפירש לאיסטמא כפי' הר"ח והרי"ף אין מקור לזה. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' כתב, דשמא טעם הא דלי"ב משום כלאים, הוא משום דאינה לובשתה בחמה מפני החמה, ובגשמים מפני הגשמים, אלא כדי להראות אבנים טובות ומרגליות הקבועין בה, והו"ל כמוכרי כסות שמוכרין כדרכן, משום דהו"ל דבר שאינו מתכוין. [↑](#footnote-ref-179)
179. ומבו' בדבריו דאם היתה עשוי' לתכשיט להתנאות בה הי' בה משום כלאים, ודלא כמש"כ הרמב"ן והריטב"א, ונתבאר בהערה כ"ז, ואזיל הרי"ד לטעמי' בתשו' סימן מ"ג דנאסרה הלבישה אף כשאינה בדרך חימום אלא היא לכבוד, וכ"כ בתורי"ד ב"ק קי"ג ב', ובפסקיו לעיל כ"ט ב' ובביצה ט"ו א'. [↑](#footnote-ref-180)
180. והרמב"ן והריטב"א והר"ן כתבו דלפ"ז אף אינה מטמאה בשרצים, והתוס' כתבו דהיא מטמאה בשרצים דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, והרמב"ן נחלק ע"ז, וצ"ב, ובתשו' הר"ש באו"ז הל' כלאים סימן ש"ד כתב דהיא מטמאה בשרצים כנימין וטבעות מדין תכשיט.

     ובעיקר דברי הראשונים קשיא טובא, ועמד ע"ז בס' קובץ תשובות ח"ג, דלהדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש בכלים פכ"ח מ"ח דהלבדים מטמאין משום בגדים, ובתו"כ שמיני פר' ו' ה"ח מרבינן לה מדכתיב או בגד, ובפי' הראב"ד שם כתב דל"ד לחבלים ומשיחות דממעטינן מפני שאינן טווי ואריג, דשאני לעבדים דעושין מעשה בגד, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מכלים הי"א דהלבדים כבגדים לכל דבר, וכ"כ המאירי לעיל כ"ו א', ואין לומר דסתם לבדים עדיפי מאיסטמא, שהרי הראשונים הכא למדו דיש לאסור באיסטמא משום כלאים, (אלמלי הא דהיא קשה או דאין בה חימום), מהא דתנן דהלבדים אסורין, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-181)
181. והרמ"א בסימן ש"א סכ"ג הביא לדין זה דעגולים ירוקים שגזרה המלכות שכל יהודי ישא א' מהן בכסותו מותר לצאת בהן אפילו אינו תפור בכסותו רק מחובר שם קצת, ובד' המג"א שם סקל"ד מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דבטל לבגד, וכ"כ הגר"א שם, והגר"ז שם סכ"ד והשעה"צ שם ס"ק ק"ג, וכ"נ בד' הלבוש שם סכ"ג, - וצ"ע דבד' האו"ז גופי' מבו' דטעם ההיתר הוא משום דדרך לצאת בו כל ימי השבוע, והמ"ב גופי' בסקפ"ג הביא לטעם זה, ושמא ס"ל דלא קי"ל כד' האו"ז בזה, אלא קי"ל כמש"כ שם בשם הר"ש מקוצי להתיר משום דכל המחובר לכסות ה"ה ככסות, אך ד' המ"ב לא נתישבו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-182)
182. ואמנם בד' הר"ש מקוצי שהביא האו"ז שם מבו' דפליג על טעם זה, וצ"ע לדעתו דמ"ט יוצא העבד בחותם, ואמנם בחותם שבכסותו י"ל דשרי משום דכל המחובר לכסות ה"ה ככסות, אך תיקשי דמ"ט הוא יוצא בחותם שבצוארו, - ובס' מילי דתכשיט סימן י"ט כתב לישב לפי המבו' בד' התוס' ד"ה הב"ע דאף חותם שבצוארו הי' מחובר לבגד, ועמש"כ עוד בזה בסו"ס ארחות שבת ח"ג בסימן ט"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-183)
183. ועיי"ש שכתב לפ"ז דחותם דעביד איהו לנפשי' הוי משוי, והא"ר שם סק"י ובא"ז סק"ד תמה ע"ז דבסוגיית הגמ' לקמן ובד' הראשונים מבו' דאף כשעשה לעצמו ל"ה משוי, ואין האיסור בזה אלא משום דחיישינן שיוליכו בידו, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם באש"א סקי"א ובראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-184)
184. והרמב"ם שם גם לא פירש להדיא דאינו יוצא בחותם שבכסותו אף אם הוא של טיט, ועמד ע"ז בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ו, אך המ"מ שם כתב דזה נלמד ממש"כ הרמב"ם דביוצא בחותם של טיט "שבצוארו", ועמש"כ הצל"ח בסוגיין בדעת הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-185)
185. וי"ל בדעת הרא"ה, דס"ל דבחותם שבכסותו לא חיישינן שיפסקנו בידים, וע"כ היכא דעבד איהו לנפשי' ליכא למיחש למידי, דלא יפסקנו בידים, ואם ישבר לא יבא להעבירו ד' אמות ברה"ר דלא חשיב, ומשא"כ בחותם שעשה לו רבו יש לחוש שישבר ויקפל את טליתו כדי שלא יראה רבו שנפל החותם. [↑](#footnote-ref-186)
186. וי"ל דכ"ה דיוצא העבד בחותם שעשה הוא לעצמו ואין יוצא בחותם שעשה לו רבו, ולא אמרינן דאין לחלק בין זל"ז, והיינו משום דלא אסרו אלא בגונא דמקפיד רבו ע"ז, וה"נ הכא לא אסרו אלא בגונא דמקפידין בי ריש גלותא ע"ז, - ול"ד להא דאסרו תכשיטין לאשה חשובה, דהתם גם באשה חשובה הוי זה מין תכשיט הראוי להראותו, אלא שהיא אין דרכה להראותו, ומשא"כ הכא דלגבי דידי' אי"ז דבר שמקפידין עליו בי ריש גלותא, ואה"נ אם היו מקפידין עליו בי ריש גלותא, אלא שהוא לא הי' חושש לכך, הי' אסור לצאת בזה, - ועד"ז נתבאר לעיל בהערה י"ז בדעת הריטב"א דעשירות מותרות לצאת בשל מיני צבעונין. [↑](#footnote-ref-187)
187. וצ"ע דמ"ש חותם של בהמה דהויא משוי מחותם של עבד דל"ה משוי, - וי"ל בתרי גווני, חדא, דחותם של עבד הי' דרכם לילך בזה כל ימות השבוע וע"כ ל"ה משוי, וכמש"כ האו"ז, ומשא"כ בחותם של בהמה ל"ה דרך כל בנ"א לעשות כן, - ועוד, דשאני חותם של עבד דחשיב טפי כצורך העבד עצמו, להראות שהוא עבד, ומשא"כ בחותם של בהמה דאינו אלא כדי שלא תתחלף בשל אחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-188)
188. ולכאו' הוא כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל נ"ד ב' ודעימי' דהא דאין התרנגולים יוצאין בחוטין שברגליהן שעושין להן סימן, הוא משום דהוי כמשוי, אך לדעת רש"י שם ודעימי' דל"ה משוי ואין האיסור אלא משום חשש נפילה, ה"נ הכא ל"ה החותם משוי, - אך צ"ע דהמאירי גופי' לעיל שם פירש דטעם האיסור בזה הוא משום חשש נפילה, ומ"ט בחותם ס"ל דהוי משוי, ושמא ס"ל דהא דהחוטין שבצואריהן ל"ה משוי, אף דאי"ז תכשיט דידהו, הוא משום דדרכן לצאת כן גם בחול, ודמי להא דחותם העבד ל"ה משוי, ונתבאר לעיל, ומשא"כ בחותם של בהמה דל"ה דרך כל בנ"א לעשות כן, וע"כ חשיב כמשוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ומשמעות דבריו, דאף דלעיל מפרשינן דטעם הא דאינו יוצא בחותם שבכסותו הוא משום דדילמא מיפסק ומירתת ומקפד לי' ומחית לי' אכתפי', היינו רק לפ"מ דס"ד דאיירי בחותם של מתכת, אך לפ"מ דמסקינן דאיירי בחותם של טיט ליכא לה"ט, וע"כ הוצרך לפרש טעם אחר בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-190)
190. והאגודה בפירקין כתב דלדעת התוס' נושקא שרי, וגם הראש יוסף בע"ב האריך דהתוס' פליגי לדינא ע"ד רש"י, אך פירש הפלוגתא בע"א, עיי"ש, ועי' גם בדבריו בפמ"ג באש"א סימן ש"ג סק"ו, - אך הגר"ז בסימן ש"ג ס"ז כתב דלענין הלכה אין בד"ז מחלוקת כלל, שלדברי הכל כל תכשיט שאפשר לה לשלפו ולהראותו אסורה לצאת בו. [↑](#footnote-ref-191)
191. והך מילתא דדבר העשוי להראות עושר, הוי משוי, מצינו כן גם בסה"ת סימן ר"מ וסמ"ג לאוין סימן ס"ה בשם רש"י, דמה"ט הוא דאם יצאה בכוליאר חייבת חטאת, ויתבאר בעזה"י לקמן ס"ב א', - וכ"כ הריטב"א לקמן בטעם הס"ד דקמרא דאניסכא הוי משוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-192)
192. והך מילתא דכל דל"ה תכשיט בחול, לא חשיב כתכשיט אף בשבת, מצינו כן גם בד' הראב"ן בסימן שמ"ט בדין מחט שאינה נקובה, דאף דבשבת מניחתה על פדחתה לנוי, מ"מ כיון דבחול היא חולקת בה שערה ול"ה לתכשיט, בשבת נמי ל"ה תכשיט ואסור לצאת בה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-193)
193. והתהל"ד שם סק"ו פירש גם בד' הפמ"ג באש"א שם סקי"ז, אך באמת דבריו שם לא קיימי בדבר האסור בלבישה, אלא בדבר האסור לקיימו, וע"ז כתב דאין דרך תכשיט בדבר האסור, וע"כ לא הוכיח הפמ"ג בשאר דוכתי מד' המג"א בסקי"ז דדבר האסור הוי משוי. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך הנה זה דלא כמש"כ המנ"ח דמנעל ביוהכ"פ הוי משוי, וגם בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"א סקנ"ד מבו' דאשה שלבשה בגד איש הוי משוי, אף דמותר לה ללבשו כדי להגן מפני החמה ובכה"ג ל"ה משוי, עיי"ש, - ובעכצ"ל בדעתם דהדבר חלוק, דהיכא דהאיסור הוא בעצם הלבישה, הו"ל משוי, ומשא"כ באותם הדברים שאסורה לצאת בהן, דאין האיסור בעצם הלבישה, אלא אסורה לצאת בהן, - ולא מיבעיא לדעת הסוברים דלא אסרו בבית ובחצר המעורבת, אלא אף לדעת הסוברים דאסרו אף בבית, הרי מ"מ אין האיסור בעצם הלבישה, אלא במה שהיא נושאתן, וע"כ ל"ה משוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך בחי' מהר"מ קזיס כתב לדקדק מל' הרא"ש בסימן ד' דלא הותר לצאת בזה אלא לנשים חשובות, אך אשה שאינה חשובה אסורה לצאת בזה, וצ"ל לפ"ז, דהא דנשים חשובות מותרות לצאת בזה, ולא אמרינן דלא פלוג רבנן, הוא משום דעיקר ה"ט דלא פלוג רבנן, היינו דגזרו בנשים חשובות אטו שאר נשים, ובעיר של זהב דאין דרך נשים שאינם חשובות לצאת בזה, לא גזרו רבנן אטו זה בנשים חשובות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-196)
196. ועיי"ש שנתבאר דדעת ההשלמה ודעימי' דרבנן דאסרי בעיר של זהב, ה"נ אסרי בכלילא, ושמואל דשרי בכלילא משום דאשה חשובה לא שלפא ומחויא, הוא כר"א דיוצאת בעיר של זהב, ולפי דבריהם לכאו' טעמא דרבנן הוא משום דלא ס"ל כלל להא דאשה חשובה לא שלפא ומחויא, - וי"ל עוד, דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דכיון דלא פלוג רבנן ואף נשים חשובות אסורות לצאת בתכשיטין, ע"כ אסרו להם לצאת אף בתכשיטים דאין דרך לצאת בהן אלא לאשה חשובה, - וכן מתפרש גם דעת רב דס"ל דכלילא דניסכא שרי, אף דאין דרך לצאת בו אלא לאשה חשובה דלא שלפא ומחויא. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובהגה' הב"ח על הרי"ף תמה בזה, דהיאך יעלה על הדעת דארוקתא שהיא הרצועה דאית בי' היא העיקר, ולא הכסף והזהב ואבנים טובות שעל הרצועה, ועיי"ש שכתב לפרש בע"א לדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולכאו' בדעת רש"י צ"ל כמש"כ הריטב"א לקמן ס"ה א', דמה שאמרו הכא דכל דליכא ניסכא לא חיישינן דילמא שלפא ומחויא, היינו משום דאורחי' בניסכא, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דבטוטפת וסרביטין דדרך עניות לעשותם ממיני צבעונים, חיישינן אף בזה דילמא שלפא ומחויא. [↑](#footnote-ref-199)
199. והיינו דאף דהא דלא גזרו על דבר שעיקרו ללבישה, הוא משום דאין דרך האשה להראות מלבושי', וכמש"כ הריא"ז שם, מ"מ לא פלוג רבנן ולא אסרו בדבר שהוא ללבישה אף אם בפועל יש לחוש בו דילמא שלפא ומחויא, וע"כ אם ארוקתא עיקר וחשיב כדבר שעיקרו ללבישה, לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-200)
200. וכ"ה מבו' גם מד' הריא"ז ה"א דין ה' דמשמעות דבריו שפסק כר"א דיוצאה אשה בעיר של זהב, והוא משום דס"ל דלפ"מ דקי"ל כשמואל דכלילא דאניסכא שרי, קי"ל כר"א דיוצאה אשה בעיר של זהב, וכמש"כ הראב"ד והרי"ד. [↑](#footnote-ref-201)
201. ועפי"ז כתבו היראים והרוקח לפרש למנהג הנשים לצאת בתכשיטין, דהוא משום דחשובות הן, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין, ואך דבדבריו לא נתפרש דכל תכשיטין מותרין לנשים חשובות, די"ל דאף לדעת התוס' וש"ר דכל תכשיטין אסורין אף לנשים חשובות, מ"מ בזה"ז דכל הנשים אין דרכן למישלף ולאחויי, הוי כתכשיטין דאין רגילין בהן אלא נשים חשובות דלא גזרו בהן. [↑](#footnote-ref-202)
202. ובד' התוס' הי' מקום לישב דס"ל דקי"ל כשמואל דכלילא שרי, ולא ניח"ל להעמיד לדברי עולא דלא כהלכתא, אך ד' הרא"ש לא נתישבו בזה, שהרי דעתו דקי"ל כרב דכלילא דאניסכא אסור. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך הנה בד' היראים שם משמע דלכו"ע מותרין תכשיטין לנשים חשובות, ולכאו' לפי דבריו מתפרש הפלוגתא דרב ושמואל בכלילא, דהוא אם אשה שאינה חשובה מותרת לצאת, (וע"ד מש"כ לפרש לפלוגתא דרבנן ור"א בעיר של זהב), ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הוצרך עולא לה"ט דיש עליהן תורת כלי, - וי"ל בזה בפשיטות, דהנה עיקר מה שנקטו התוס' דמהני הא דהן ראויין לנשים חשובות להתירן בטלטול, הוא לטעמייהו לעיל מ"ו ב' ד"ה מי יימר ולקמן קכ"ז ב' ד"ה כיון דדבר הראוי לכל אלא דרביע עלי' איסורא, מהני הא דחזי לאחריני דיהא מותר בטלטול, - אך הנה הרמב"ן וש"ר לקמן קכ"ז ב' כתבו די"א דל"מ הא דחזי לאחריני להתירו בטלטול, ול"ד לתרומה המותרת בטלטול משום דהיא ראוי' לכהן, דשאני תרומה דעומדת לינתן לכהן, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, וי"ל כן גם בדעת היראים והרוקח, וע"כ אף דכל תכשיטין ראויים לנשים חשובות, מ"מ הי' בדין דתכשיטים של נשים שאינם חשובות יהיו אסורין בטלטול, וכל הא דהן מותרין בטלטול, הוא משום דיש תורת כלי עליהן. [↑](#footnote-ref-204)
204. והוסיף עוד, דשמואל דשרי בכלילא דניסכא, ס"ל כר"א דיוצאת אשה בעיר של זהב, והיינו דפשיטא לי' דהתם קי"ל כרבנן דלא תצא אשה בעיר של זהב, דסתם מתניתין כוותייהו, וע"כ הכא יש לאסור בכליל, וכתב לדון לחלק ביניהם, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-205)
205. ועיי"ש שפירש כן בד' רש"י בד"ה כלילא, וכ"כ הגר"א בסימן ש"א ס"ה והביאוה"ל שם בדעתו, וזה דלא כמש"כ בס' קהלת יעקב בפי"ט משבת ה"י דדעת רש"י הוא דלוי דדרש דכלילא שרי הוא אף בדניסכא. [↑](#footnote-ref-206)
206. אך בד' הבעה"מ והרמב"ן במלחמות מבו' דלא פסיקא להו כן בד' הרי"ף, והכנה"ג בהגה' ב"י סימן ש"ג אות א' כתב בד' הרז"ה שפירש בד' הרי"ף דכלילא דניסכא אסור, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מד' הרי"ף, אך בסו"ד כתב דממש"כ הרמב"ם להתיר בזה, נראה דכ"ה גם דעת הרי"ף, והביאוה"ל שם ס"ה נסתפק אם לדינא יש להקל בזה. [↑](#footnote-ref-207)
207. וזה כמשמעות ל' רש"י בד"ה מידי דהוי, אך בד' התוס' בד"ה אאבנט של מלכים מבו' דהוא של אשה וכ"כ הריטב"א, - והתוס' הוצרכו לפרש כן, משום דס"ל דבאיש לא גזרו דילמא שליף ומחוי, וכיון שפירשו דנידון הסוגיא הכא הוא אם אסור מכח החשש דמישלף ואחויי, בע"כ דאיירי באשה, אך מד' רש"י שפירשה באיש, ונקט דאלמלי הא דאין דרך להתיר אזורו בשוק, הי' לנו לאסור בזה משום מישלף ואחויי, מבו' דס"ל דגם באיש חששו דילמא שליף ומחוי, וכ"נ גם בדבריו לקמן ס"ב א' ד"ה אמר עולא. [↑](#footnote-ref-208)
208. ועד"ז כתבו הרשב"א ותוס' הרא"ש לעיל בסוגיין בטעמא דר"מ דעיר של זהב הוי משוי, דהוא משום דאינו עשוי אלא כדי להראות עושר, ושם נתבאר דמצינו כן גם בסה"ת סימן ר"מ וסמ"ג לאוין סימן ס"ה בשם רש"י, דמה"ט הוא דאם יצאה בכוליאר חייבת חטאת. [↑](#footnote-ref-209)
209. ועמד לפ"ז במש"כ הרי"ף דקי"ל כהך לישנא דאף דאניסכא שרי, אף דבב"מ קי"ג ב' מוקמינן לה דכל ישראל בני מלכים בשיטה, ועמש"כ בזה בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן י"ג. [↑](#footnote-ref-210)
210. ולפי' הרמב"ן והר"ן היינו משום דכל לבישת הקמרא היא כמזרז עצמו לעבודת המלך, ואינו ראוי כלל למי שאינו ממשמשי המלך, ולפירש"י י"ל דהוא משום דאין ראוי לכל בנ"א דבר חשוב כ"כ, ואף אם לא יהא להם חגור אחר, לא יחגרו בזה, דאי"ז ראוי להם. [↑](#footnote-ref-211)
211. ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י לקמן ס"ז א' דהא דבזוגין בעינן לה"ט דכל ישראל בני מלכים, הוא משום דאל"כ הוה חיישינן דילמא שליף, ותיקשי דמ"ט לא פירש דאלמלי הא דכל ישראל בני מלכים הו"ל כמשוי, וכמו שפירש הכא, והריטב"א לקמן שם פירש כן, וכ"כ בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, ולהנ"ל ניחא, דהתם ראויין הזוגין לכל אדם, ומה דאין דרך שאר בנ"א לצאת בזה, הוא משום עניותן, כמבו' בד' רש"י שם, וע"כ ל"ב להא דכל ישראל בני מלכים, דבלא"ה כיון דדרך בני מלכים בכך, הוי תכשיט אף לשאר בנ"א, דבני מלכים אינם עם בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-212)
212. ונמצא לפ"ז, דלעולם עיקר הא דהו"ל מלבוש לכל בנ"א, הוא ע"ד דינא דכל בנ"א יוצאין בשקין, משום דמיגו דלגבי האי תכשיט לגבי האי נמי תכשיט הוא, דאל"כ הרי אף דכל ישראל בני מלכים והוא ראוי להם, מ"מ כיון דבפועל לא הורגלו שאר בנ"א לחגור בו, ל"ה ע"ז תורת מלבוש לדידהו, ואך דבהא לחוד לא סגי, כיון דאי"ז ראוי כלל לשאר בנ"א, וע"ז הוא דמהני הא דכל ישראל בני מלכים, דחשבינן דה"ז ראוי אף לשאר בנ"א. [↑](#footnote-ref-213)
213. ולכאו' י"ל עוד, דאף דלא מצינו לאסור את הקמרא, משום דהוא לתכשיט, מ"מ אחר דאיכא להקמרא, נמצא דההמיינא שתחתיו הוא למותר והו"ל משוי, וזה כמש"כ הפמ"ג שם, דהא דשרי כשהתחתון אינו נאה והשני נאה, הוא רק היכא דלא סגי בהשני לחודי', (משום דטוב לחגור בשני על הראשון, או משום דהשני קצר, - ויש מקום לפרש עוד, למש"כ הריא"ז דהא דלא חיישינן בקמרא דילמא שלפא ומחויא, הוא משום דה"ז כאחד ממלבושי' ולא גזרו על דבר שהוא ללבישה, ולפ"ז י"ל דבקמרא עילוי המיינא, אף דאין הקמרא משוי, משום דהוא משמש לתכשיט, מ"מ כיון דאין עליו תורת מלבוש, דתרי המייני זע"ז ל"ה מלבוש, וכל התירו הוא בתורת תכשיט, הרי יש לאסור דילמא שלפא ומחויא, אך בל' הריא"ז בה"א סוף דין ד' לא משמע שפירש כן. [↑](#footnote-ref-214)
214. ואמנם הנה דעת ת"ק לקמן ק"כ א' דלובש כל מה שיכול ללבוש ועוטף כל מה שיכול לעטוף, אך צ"ל דהיינו משום דס"ל דמפני הדליקה התירו, אך בעלמא מודה דאסור לחגור ב' חגורות זעג"ז, וכ"כ היראים בסימן ער"ד בשם רש"י, וכ"כ הגר"א בסימן ש"א סל"ו. [↑](#footnote-ref-215)
215. והריטב"א כתב דאף לדעת הסוברים דתרי המייני שרי, מ"מ ב' מעילים וב' גלימות משוי הוא, והיינו דשאני תרי המייני דה"ז מועיל טפי, אך ב' מעילים וב' גלימות דאין תועלת בזה כלל, הוי משוי. [↑](#footnote-ref-216)
216. אך יש לדחות דבמקומם לא היו האזנים מכוסות בקישורין, וע"כ הוא דס"ל דיש לאסור בזה, וכמש"כ האו"ז, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-217)
217. ועיי"ש שפירש כן גם בד' רי"ו בנתיב י"ב חי"א שכתב דטעם התירא דנזמי האוזן הוא משום דיש טורח לשלפן, וכנראה שדקדק כן ממה שלא הזכיר להא דאזני' מכוסות בקישורין. [↑](#footnote-ref-218)
218. וצ"ל דלאו היינו דאי"ז תכשיט כלל, דהרי להדיא תנן דתכשיטי נשים טמאים ואלו הן תכשיטי נשים וכו' ונזמי האף, ועוד דאם ל"ה זה תכשיט כלל, מ"ט תנן בריש פירקין דאם יצאה אינה חייבת חטאת, ובע"כ מכוון דבריו דאי"ז תכשיט גמור, וע"כ אסרו חכמים לצאת בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך ממה שהוצרך שם לפרש דבנזמי האוזן לא חיישינן למישלף ואחויי משום דקשור מאחורי צואר זב"ז וגם חרוזין באזני', מבו' דאזיל התם כדעת ש"ר דבכל תכשיטין חיישינן למישלף ואחויי, וצ"ע דא"כ מ"ט לא פירש דהא דלא תצא בנזמי האף הוא משום דחיישינן למישלף ואחויי, והרי בנזמי האף ליכא לה"ט שכתב בנזמי האוזן דהם קשורין מאחורי צואר זב"ז. [↑](#footnote-ref-220)
220. וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל נ"ז ב' וש"ר, דסיפא דמתניתין אי"ז משום חציצה, אלא משום דילמא שלפא ומחויא. [↑](#footnote-ref-221)
221. ועפי"ז הוכיח מהכא דנזמי האוזן אין חוצצין בטבילה אף כשהן מהודקין, וכן הוכיח שם סימן נ"ח, וכן דעת המאירי בנדה ס"ו ב', והביאו בגל' הגרע"א סימן קצ"ח סכ"ג, - אך עיי"ש שהביא מתשו' הב"ח החדשות סימן מ"א שנקט דאף נזמי האוזן חוצצין, וכ"כ הב"ח בסימן קצ"ח סכ"ז, ומה שהוכיח התשב"ץ מהא דמותר לצאת בנזמי האוזן בשבת, י"ל בפשיטות למש"כ התוס' הרא"ש לעיל נ"ז ב' דמשנתינו איירי ברפויין דלי"ב משום חציצה, ואף בנזמי האף אלא משום דילמא שלפא ומחויא, והרמב"ן בריש פירקין כתב דכיון דדרכן ברפויין, שרי אף במהודקין. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש לההיא דחוטין שהוא בחוטין שבצואר, וכ"נ בדבריו בפי"ט משבת ה"י, והתו"ש בסימן ש"ג סקמ"ג כתב דהוצרך לפרש כן, משום דס"ל דחוטין שבאזניהן דמו לנזמי האוזן, ומותר לצאת בהן אף כשהן של מיני צבעונים, ועיי"ש שעמד ע"ד השו"ע שם שלא הביא לדעת הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין כתב בשם רבו, דהגמ' הכא לית לה דשמואל דאסר בחוטי צבעונין. [↑](#footnote-ref-224)
224. אך התוס' לטעמייהו דהא דבנזמי האוזן שרי הוא משום דהם קשורים יפה, וע"כ אין לחלק בזה בין נשואות לבתולות, ובע"כ דהא דאין הבנות יוצאות בחוטין של מיני צבעונים שבאזניהם, הוא משום דקל ליטלן, - ועמש"נ לקמן ס"ה א' דמד' הרמב"ן וש"ר שם מבו' דאף נשואות אסורות לצאת בחוטי צבעונין שבאזניהן, והביאוה"ל בסימן ש"ג ס"כ צידד כן לדינא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-225)
225. צ"ב דמה מקום יש לחלק בדין תכשיט בין היכא דחותמה של אלמוג להיכא דחותמה של מתכת, - אך עמש"נ להלן דבפי' ר"ח פירש בשנויא דגמ' דדין משוי תליא בדין טומאה. [↑](#footnote-ref-226)
226. והיינו דהרי אף טבעת של אלמוג הויא תכשיט, אף דאין עלי' תורת כלי לענין טומאה, כדמוקמינן למתניתין בטבעת של אלמוג, ואפ"ה אינה חייבת חטאת, וא"כ מ"ט טבעת של אלמוג וחותמה של מתכת ל"ה תכשיט לרבנן, - ושו"ר בפירש"י בעירובין ס"ט א' ד"ה בחומרתא שהביא בתחילת דבריו מסוגיין דטבעת של אלמוג וחותמה של מתכת אסור לצאת בה "משום דחותמה ממין אחר", ועיי"ש שתמה ע"ז, דלא נשנית הכא לענין שבת אלא לענין טומאה, וזה כפירושו בסוגיין, ועי' עוד בזה בפירש"י ובפירש"י מכת"י במו"ק י"ב ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. ואך דבדבריו משמע, דאף טבעת שיש עלי' חותם דאשה טמאה, משום דיש עלי' תורת תכשיט דאיש, וכ"נ גם בדבריו לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-228)
228. וכן נקט בתשו' חת"ס יו"ד סימן ר"ו, דכל הא דלרבנן אם יצאה בטבעת שיש עלי' חותם פטורה, הוא רק משום דהחותם בטל לגבי הטבעת ביטול גמור וכמאן דליתי' דמי, אף אם ל"מ הטבעת לבטל את החותם לגמרי, ה"ה חייבת משום הוצאת החותם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-229)
229. וכ"ה משמעות ל' הריטב"א, דכל הא דלר' נחמי' הוי משוי, הוא רק משום דעיקר הטבעת חותמו וכל שהחותם אינו ראוי לאשה הוי "כל הטבעת" משוי, וכ"נ גם בד' תוס' הרא"ש דהא דהוי משוי הוא משום דהחותם מבטל תכשיטי נשים, - ולפ"ז י"ל, דאף לרבנן דהכל הולך אחר המעמיד, אי"ז מועיל ליתן תורת תכשיט על החותם, שהרי באמת אין החותם מכלל התכשיט כלל, וא"א שיהא עליו תורת תכשיט, ואך דכיון דאין הטבעת בטילה לגבי החותם ויש עלי' תורת תכשיט, סגי בהכי להתיר, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א והתוס' הרא"ש, עיי"ש, ועמש"נ להלן בד' הירושלמי בזה. [↑](#footnote-ref-230)
230. והיינו דאף דאנן קי"ל בדין טבעת שיש עלי' חותם דבכל ענין חייבת, היינו משום דקי"ל דאין עלי' תורת תכשיט כלל, והיינו או משום דקי"ל כר' נחמי' דהלך אחר חותמה, או משום דאף לרבנן אין עלי' תורת תכשיט, ונתבאר להלן, אך בהך מילתא דכל שיש עלי' גם תורת תכשיט תליא אם הוציאה לתכשיט או לתשמיש לא מצינו בתלמודין דפליג ע"ד הירושלמי, דהא דלא מוקמינן למתניתין דטבעת שיש עלי' חותם חייבת כשהוציאה לחתום בה, י"ל דהוא משום דלא משמע כן מסתימת מתניתין. [↑](#footnote-ref-231)
231. אך לכאו' ממה שאמרו בירושלמי דהוציאה לשם תכשיט פטור אף על החותם "שאף החותם טפילה לתכשיט", משמע דלעולם אף אם טבעת שיש עלי' חותם חשיבא כתכשיט, מ"מ החותם אינו חשוב כתכשיט, דל"מ הא דהכל הולך אחר המעמיד ליתן תורת תכשיט על החותם, כיון שאינו כלל מכלל התכשיט, וא"א שיהא עליו תורת תכשיט, ואך דכיון דהטבעת חשיבא כתכשיט, והחותם טפל לטבעת, הו"ל כמוציא את החי במטה דפטור אף על המטה, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן לקמן צ"ד ב' בטעם הא דשרינן בצלוחית של פלייטון, וע"כ כ"ז הוא כשהוציאה לשם תכשיט, דבכה"ג אמרינן דהחותם טפילה לתכשיט, אך כשהוציאה להשתמש בה, ואין החותם טפילה לתכשיט, יש לחייב על הוצאת החותם, - ולפ"ז לא למדנו מהתם דבכל דבר העשוי לתכשיט ולתשמיש אם הוציאו לשם תשמיש חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. והיינו דבהטיף לתוכן אבר, הרי בלא האבר הוי הכלי נקוב ולאו כלי הוא, והאבר הוא דעביד לי' לכלי, וע"כ אזיל ר"מ בזה בתר מעמיד, ומשא"כ בטבעת וחותם דהחותם הוי כלי בפנ"ע והטבעת אינה אלא סומך בעלמא, ואף בעול דאזלינן לר' נחמי' בתר סמלוניו, אף שסמלוניו בפנ"ע לא חזיין כלל, אך מ"מ אין העול משמש אלא להעמידם ולסמכם, ומשא"כ בכלי שניקב דסתימת האבר משויא לעיקר הכלי. [↑](#footnote-ref-233)
233. ויש להוסיף, דהרי בעיקר הא דס"ל לר"מ בכלי זכוכית שניקב והטיף לתוכו אבר דאזלינן בתר המעמיד, הק' בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ט"ו ב' דמ"ט עדיף אותו המיעוט הסותם מכל הכלי, וכתב בשם רבי דטעמא דר"מ הוא משום דדבר הגומר הכלי הוא העיקר, דבתר הגמר אזלינן לר"מ, והמרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף ד' שריג ב' כיון לזה מדעתו, (אך החזו"א בכלים סימן ג' סק"ה כתב לפרש בזה בע"א, ועמש"כ בקה"י סימן י"ד וסימן ט"ו, ואכמ"ל), ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף דס"ל לר"מ התם דאזלינן בתר המעמיד, היינו משום דהאבר גמר הכלי, אך בשאר מעמיד מודה ר"מ דלא אזלינן בתרי'. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ט"ו ב' דדין מעמיד דהתם שוה לדין מעמיד דהכא, עיי"ש, וכ"ה מבו' בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קס"ט, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן ק"כ סק"ח, - וגם בד' הריטב"א לעיל ט"ו ב' דמחלק ביניהם, משמע דהיינו דמעמיד דהתם גרע ממעמיד דהכא דמעמיד כל הכלי, ולפ"ז הרי דלדעת ר"מ דהתם אזלינן בתר המעמיד, כ"ש דהכא אזלינן בתר המעמיד, וכ"נ בל' הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-235)
235. ומבו' מדבריו דכ"ז הוא לענין שבת דבעינן תכשיט גמור, אך לענין טומאה תליא בפלוגתא דר' נחמי' ורבנן, דלר' נחמי' דחותם עיקר אין טבעת שיש עלי' חותם דאשה טמאה מדין תכשיט, אלא מדין כלי מעשה, אך לרבנן דטבעת עיקר, היא טמאה מדין תכשיט, - אך למש"כ התוס' הרא"ש דלרבא ולרנב"י כיון דאית בי' חותם גנאי הוא ול"ה תכשיט, לכאו' אף לענין טומאה אין טומאתה מדין תכשיט אלא מדין כלי מעשה, וכ"כ הריטב"א בשם התוס' בדעת רבא, ועיי"ש שנחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-236)
236. וצ"ע שהרי אדרבה סתם משנה דכלים פי"ג מ"ו כרבנן, ומאי אולמי' האי סתמא מהאי סתמא, ואדרבה סתמא בדוכתא עדיפא, ועוד דלדעת הסוברים דבב' סדרים יש סדר למשנה, א"כ סתמא בתרא עדיף, וכבר עמד ע"ז בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"ו, ופירש דזהו טעם ספיקו של הרא"ש, וצ"ל לפ"ד התוס' לקמן פ"א א' ד"ה חפי פותחת דלדבריהם נמצא דבמתניתין דכלים שם לא סתם לן תנא כרבנן, אלא רישא ר' נחמי' וסיפא רבנן, אך אכתי ילה"ע בזה, דאם יש סדר למשנה, נמצא דהוי סתם ואח"כ מחלוקת, ואין הלכה כסתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרכ"א, ובאו"ז ע"ז סימן רצ"א, ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א ביו"ד סימן ק"כ ס"ז, וכמש"כ הגר"א שם סקי"ט. [↑](#footnote-ref-238)
238. ובד' הריטב"א מבו' דהא דלא ניח"ל לרנב"י בשנויא דרבא, הוא משום דניח"ל להעמיד למתניתין בטבעת שיש עלי' חותם דאשה, ולפ"ד הריטב"א גופי' דלרנב"י ל"ה מתניתין לצדדים, עיי"ש, ניחא בע"א הא דלא ניח"ל בשנויא דרבא, - אך מד' התוס' הרא"ש נראה דס"ל דאם טבעת שיש עלי' חותם הויא תכשיט דאיש, הרי דאף טבעת שיש עלי' חותם דאשה טמאה מתורת תכשיט, כיון דהיא תכשיט דאיש, וכ"נ גם בדבריו לעיל בסוגיין, ונתבאר לעיל, ובע"כ דהא דלא ניח"ל בשנויא דרבא, הוא משום דס"ל דטבעת שיש עלי' חותם ל"ה אף תכשיט דאיש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. והיינו, דכיון דאין המחט משמשת כלל כשהיא תחובה בבגדה, אף דראוי להשתמש בה ולחלק שערה, מ"מ הו"ל משוי גמור, דלא חשיב כמלבוש או תכשיט אלא דבר המשמש במה שהוא נתון על האדם, אך דבר שאינו משמש במה שהוא נתון על האדם, אף דביד האדם להשתמש בו, הוי משוי גמור. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך צ"ע דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דבשבת לא חזיא להכי, וכל הא דהויא תכשיט בשבת הוא משום דמניחתו כנגד פדחתה, ועמש"כ בזה התו"ש בסימן ש"ג סוסקט"ז, ועד"ז כתב הראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שהוכיח כן מדעת ר"א לקמן ס"ג דסיף ואלה ורומח תכשיטין הן לאדם, משום דאם יצטרך להלחם בהן, וזה דלא כפשטות מתניתין לקמן ס"ג א' דטעמא דר"א הוא משום דהם נוי לאדם, ויתבאר בעזה"י במקומו, ויתבאר ג"כ לדעת מהר"ח או"ז, דמ"ט דרבנן דפליגי וס"ל דאם יצא חייב חטאת, אף דהוא צריך להם אם יצטרך להלחם בהן. [↑](#footnote-ref-242)
242. ויש לסייע לזה ממש"כ בפירש"י לקמן ק"כ א' דסודר שבצוארו, תלויין ראשיו לפניו לקנח בו פיו ועיניו, והרי דאינו משמש כלל לצורך לבישה, אלא הוא צריך לו לצורך גופו, הוי כמלבוש, ועפי"ז יש להעיר במש"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן קי"א ללמוד מד' רש"י אלו להתיר לצאת בשעון יד, ולהנ"ל י"ל דלא הותר אלא דבר המשמש לצורך תיקון גופו, ועמש"נ עוד לקמן שם?. [↑](#footnote-ref-243)
243. ובס' מילי דתכשיט סו"ס ל"ה הביא לדקדק בד' הריטב"א בסוגיין, דמודה ליסוד ד' המהר"ח או"ז דבכה"ג ל"ה משוי, וכל הא דפליג ע"ד רש"י, הוא משום דאין רגילות לחלק שערה אלא בבית, וע"כ הוי משוי לענין לצאת בה בחוץ, וכן משמע גם בד' הרמב"ן דהא דהוי משוי הוא משום דאינה חולקת שערה ברה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-244)
244. וצ"ע דלפ"ז מאי פריך דלשבת למאי חזיא, הרי שפיר י"ל דאחר שחלקה שערה בער"ש כרכה שערה היוצא סביב המחט, ומה לי דבשבת אינה חולקת שערה. [↑](#footnote-ref-245)
245. אמנם הנה בפירש"י לקמן שם פירש לההיא דפוקסת די"מ דהיינו דמתקנת שערה במסרק או בידי', וי"מ דהיינו דטחה כמין בצק על פני' וכשנוטלו מאדים הבשר, ולכאו' הוא דלא כפי' הערוך, - והמגיני שלמה שם כתב די"ל דמש"כ רש"י דמתקנת שערה, היינו דהיא חולקת שערה ומתקנת אותו, וכ"כ הנהר שלום בסימן ש"ג סק"ד, והמגיני שלמה סייע לזה מפירש"י במו"ק ט' ב' ד"ה פוקסת, שכתב דפוקסת היינו דמחלקת שערה לכאן ולכאן, אך כבר נודע דפירש"י הנדפס למו"ק לא יצא מתח"י רש"י, ובפירש"י מכת"י שם פירש דפוקסת היינו דמתקנת שערה, - ועיי"ש במגיני שלמה במש"כ לישב עוד לד' רש"י. [↑](#footnote-ref-246)
246. וצ"ל דאי"ז טעם דלא יהא זה תכשיט כלל, דא"כ מ"ט אם יצאה אינה חייבת חטאת, אלא היינו דמדרבנן לא חזינן לה כתכשיט, וע"כ היא אסורה לצאת בו. [↑](#footnote-ref-247)
247. אך צ"ע, דהתם פליגי רבנן וס"ל דעיר של זהב הוי תכשיט, ואף מדרבנן לא אסרו בזה אלא משום דדילמא שלפא ומחויא, ומ"ש דהכא מודו רבנן דכיון דל"ה תכשיט בחול, אף בשבת ל"ה תכשיט. [↑](#footnote-ref-248)
248. והשפ"א הוסיף, דהרי תכשיט ממש שאינו תכשיט לכו"ע ל"ה משוי, וא"כ ה"נ קמיע שאינו מן המומחה, כיון דהוא מחזיק עצמו ברפואה זו, הו"ל לדידי' כתכשיט. [↑](#footnote-ref-249)
249. והאלי' רבה בסימן ש"א סקמ"ד עמד ע"ד המהרש"ל שנתחבט בטעם הא דאינו חייב חטאת, דאישתמיטתי' דברי הרמב"ם, - אך התו"ש בסימן ש"ה סקכ"ז פירש דמכוון ד' הרמב"ם הוא כד' המהרש"ל דכיון שהוא נושאו לרפואה הו"ל תכשיט, - והבית שלמה באו"ח סימן ט"ו סק"ג והתהל"ד בסימן ש"א סק"ד פירשו לד' הרמב"ם דכיון דמוציאו דרך מלבוש, הוי כלאחר יד, והבית שלמה שם פירש כן גם בל' הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ה, וכ"כ המ"ב בסימן ש"א סקי"ז, וצ"ע, וגם דבפשוטו כיון דדרך לישא קמיע שאינו מומחה, לא חשיב כלאח"י, (ומה"ט נקטו המהרש"ל והמג"א דאין לפטור משום זה). [↑](#footnote-ref-250)
250. ולכאו' המכוון בזה הוא, דאף דקמיע שאינו מן המומחה אינו תכשיט, מ"מ כיון דהוא מוציאו כדרך שמוציאין קמיע מומחה, חשיב כדרך מלבוש, ומ"מ כיון דאינו תכשיט, אסרו חכמים לצאת בו, ובד' הרמב"ם מבו' דדמי למה שאמרו לקמן ס"א א' בטעם הא דאם יצא בתפילין אינו חייב חטאת, אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, דהוא משום דדרך מלבוש עבידא, והיינו משום דכ"ה דרכו בחול, (ואפ"ה כיון דבשבת אינו משמש כתכשיט, אסור לצאת בו, וכמש"כ המאירי, ונתבאר לקמן שם). [↑](#footnote-ref-251)
251. אך בתשו' מהרש"ל שם כתב דאין לפרש כן, דא"כ הול"ל ופטור מחטאת או אינו מביא חטאת, אך ל' אינו חייב חטאת משמע שאין בו שום חיוב חטאת, כמו אינך אינו חייב חטאת השנויין שם במשנה, - והשפ"א הק', דאם אינו פטור מחטאת אלא מספק, מ"ט אינו חייב באשם תלוי, אך בפשוטו י"ל דהך תנא ס"ל דבעינן חתיכה אחת מב' חתיכות. [↑](#footnote-ref-252)
252. ובס' שלחן עצי שטים כלל ד' סוף אות ג' כתב דאף לדעת המהרש"ל היינו דוקא בסתם קמיע שלא בדקנוהו ולא הועיל, והיינו דטעמא דהמהרש"ל דחשיב כמלבוש, הוא משום דאדם נושאו מכח הספק, וזה ל"ש היכא שבדקנוהו ולא הועיל, והביאו המ"ב שם, אך מש"כ שם בשמו שפסק כדעת המהרש"ל, צ"ע, דבפנים כתב דכל דלא איתמחי גברא או קמיע אין יוצאין אף בכרמלית, ובהערות הביא לדעת מהרש"ל דשרי. [↑](#footnote-ref-253)
253. והפמ"ג במש"ז סימן ש"א סקט"ו כתב, דהא דאסור לצאת בו לכרמלית אף דספק אם הוא מרפא, דמה"ט אינו חייב חטאת, הוא משום דע"פ הרוב כל דלא הוחזק אין מרפא, ולא אמרינן בכה"ג ספק דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-254)
254. והנה אמנם בל' מהרש"ל שם בתחילת דבריו נראה להדיא דמותר להוציא פחות מכשיעור לכרמלית, וזה כדעת הסוברים דהוצאה פחות מכשיעור אינה אסורה אלא מדרבנן, ונתבאר בריש מכילתין, והרי דס"ל דכל הוצאות דרבנן לא נאסרו בכרמלית, וע"כ שפיר התיר הוצאת קמיע שאינו מומחה לכרמלית, אך הנה השו"ע בסימן שמ"ט ס"ה כתב דאסור להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ולפ"ז לכאו' הי' לנו לאסור גם בהוצאת קמיע שאינו מומחה, והפוסקים כתבו להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-255)
255. והתהל"ד בסימן ש"ג סק"ב הביא מש"כ הגר"ז שם סכ"ב דהוצאה כלאח"י אסורה בכרמלית, והפמ"ג במש"ז שם סקי"ב נסתפק בזה, וכתב דהוא דלא כמש"כ הא"ר להתיר הוצאת קמיע שאינו מומחה לכרמלית, אך למש"נ לא פליגי, ואמנם הגר"ז גופי' אסר להוציא קמיע שאינו מומחה לכרמלית, אך הוא כד' המג"א דאיסורו הוא משום משוי. [↑](#footnote-ref-256)
256. וצ"ע דמ"ט בחולה שיש בו סכנה שרי, דמה שאמרו לקמן ס"א ב' דאף אם אסור ליכנס לקמיע בביהכ"ס, מ"מ מותר חולה שיש בו סכנה לצאת בקמיע, פירש"י והריטב"א דהוא משום דהוא מותר ליכנס בזה בביהכ"ס, אך הכא ל"ש ה"ט, דאף אי נימא כדעת הסוברים דכל שא"א לו להסירו משום סכנה אינו חוצץ, הרי מ"מ יש לחוש שיבא להסירו כדי שלא יתלכלך במים ויטשטשו אותיות, - וצ"ל דכיון דהוא סכנה להסירו, לא חיישינן שיבא להסירו משום זה, אלא יטבול בלא להסירו, או לא יטבול כלל. [↑](#footnote-ref-257)
257. וכן משמע ממש"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"א דכל כלי המלחמה אין יוצאין בהן בשבת, ואם יצא אם היו כלים שהם דרך מלבוש וכו' ה"ז פטור, ואם יצא בכלים שאינם דרך מלבוש וכו' ה"ז חייב, וכ"כ המאירי, ומשמע דכל כלי המלחמה אסורין מחד טעמא, משום דהוו כמשוי, אלא דכשהם דרך מלבוש אין חייבין עליהן חטאת. [↑](#footnote-ref-258)
258. אך האלי' רבה שם סקט"ו והתו"ש שם סקי"ד כתבו לדחוק בדבריו שהוא כד' רש"י דאיסורו משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-259)
259. ואך דהרמב"ם שם כתב דהא דפטור הוא משום דהוי דרך מלבוש, ומשמע טפי מדבריו דבאמת לא חשבינן לה כמלבוש גמור, וע"כ אסור לצאת בזה, אלא דכיון דהוי דרך מלבוש אינו חייב חטאת, וזה כמש"נ בהערה ג' בדעתו, ובפי' רבינו פרחי' לקמן ס"ב א' כתב דכיון דיוצאין בהן בדרך מלבוש, הוו תכשיטין, - והתהל"ד בסימן ש"א סק"ד פירשו בד' הרמב"ם, דהוי משוי גמור, והא דפטור הוא משום דמוציאו דרך מלבוש והוא כלאח"י, ופירש כן גם בד' הרמב"ם בדין קמיע, ונתבאר לעיל בהערה ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. אך בד' המג"א בסימן ש"א סוסקי"ב מבו' דהצד לאסור בזה, אינו משום איסור הוצאה, דכיון דהוי דרך מלבוש לי"ב איסור הוצאה כלל, אלא הוא משום די"ל דכיון דשבת לאו זמן תפילין היא, איכא איסור בהנחתן, עיי"ש, וכן נקטו הגר"א והגרע"א, ונתבאר להלן בהערה?. [↑](#footnote-ref-261)
261. והתוי"ט עמד ע"ד הטור בזה, והמג"א שם סקי"ב כתב די"ל דאה"נ דבתפילין ל"ב לה"ט, אלא אתי לאשמועינן דאסור לצאת בקמיע שכתובים בו שמות ואינו מחופה עור, אך בסו"ד פירש לד' הטוש"ע כפשוטם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-262)
262. ומה שהביא הגרע"א מפירש"י בסנהדרין ס"ח א' בד"ה לחלוץ שפירש דהא דאסור להניחן בשבת למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, הוא שמא יצא בהן לרה"ר, לכאו' הוא רק דלא נימא דלמ"ד דשבת לאו זמן תפילין משום דא"צ אות, היינו דאסור להניחן בשבת, וכמו שדן בזה המג"א בסימן ש"ח סקי"א, (וכן נקט הגר"א בסימן ש"א ס"ז דהצד לאסור למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, הוא משום דלדידי' אסור להניח תפילין בשבת, ופירש דמה"ט לא הביא הרמב"ם להא דאסור לצאת בתפילין, משום דס"ל דלפ"מ דקי"ל דשבת לאו זמן תפילין אסור להניחן בשבת), אך אכתי י"ל דהא דאסור לצאת בהן לרה"ר, הוא משום דהו"ל כמשוי, וכ"כ הרש"ש. [↑](#footnote-ref-263)
263. ובחי' המהר"ל כתב לישב, דכיון דמצוה ללבוש תפילין, לא חיישינן שכשיצא מביהכ"ס ילך בלא תפילין, וע"כ לא אסרו אלא משום דדילמא מיפסיק ואתי לאתויי, ועד"ז כתב הפנ"י. [↑](#footnote-ref-264)
264. ועיי"ש שכתב בשם אביו, דממש"כ הטוש"ע בסימן ש"א ס"ז דלא יצא בתפילין משום דצריך להסירם בבית הכסא, ולא חילקו בין של ראש לשל יד, מבו' דאף תפילין של יד צריך להסירם בבית הכסא. [↑](#footnote-ref-265)
265. ונתחדש בזה, דאם ל"ה חשבינן להוצאת תפילין בשבת כדרך מלבוש, הי' חייב על הוצאתם, והוה חשבינן לה כהוצאה כדרכה מכח הא דדרכו בכך בחול, אף דכשמוציאו בחול בראשו יש ע"ז תורת מלבוש, וזה ניחא טפי אי נימא דהתירא דמלבוש אי"ז משום דלא חשיב כלל כמעשה הוצאה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ו סק"ג וסימן ט"ז סק"ג תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-267)
267. והב"ח שם פירש כן בד' הב"י שם דדימה הוצאת תפילין על ראשו להוצאת מחט תחובה בבגדו, - אך לכאו' בד' הב"י שלפנינו מבו' דודאי דכל הא דפטור בהוצאת תפילין בראשו הוא משום דדרך מלבוש עבידא, ומכוון הב"י הוא דכ"ה דלא אסרו לצאת סמוך לחשיכה במחט התחובה בבגדו משום דאף אם יצא כך בשבת פטור, כ"ש דיש להתיר לצאת בתפילין סמוך לחשיכה, משום דאף אם יצא כך בשבת פטור דדרך מלבוש עבידא, ופעמים שהתירו לצאת בהן אף לכתחילה. [↑](#footnote-ref-268)
268. אמנם הנה הבית שלמה באו"ח סימן ט"ו סק"ג והתהל"ד בסימן ש"א סק"ד כתבו דיש לפרש למה שאמרו הכא דדרך מלבוש עבידא, היינו דמה"ט הו"ל הוצאה כלאח"י, וזה כמש"כ רש"י לקמן ס"ב א' (ד"ה והא הוצאה) דהוצאה דרך מלבוש הו"ל הוצאה כלאח"י, ולפ"ז מתישבים ד' רש"י, ועמש"נ לקמן ס"ב א' בהערה להוכיח מד' הריטב"א שם שפירש כן, אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בל' הגמ' דדרך מלבוש "עבידא", וצ"ע, - אך אכתי קשיא טובא ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' לקמן ס"ב א' ובעירובין צ"ה ב' דמבו' דהא דהתירו להכניס תפילין בשבת, הוא משום דהוי כמלבוש. [↑](#footnote-ref-269)
269. ועיי"ש משה"ק לפ"ז ע"ד רש"י בעירובין צ"ה ב' דאיסור בל תוסיף משוי לי' משוי, והבית שלמה באו"ח סימן ט"ו סק"ג וסימן ט"ז סק"ג כתב לישב, דאף דאיסור בל תוסיף משוי לי' משוי, הרי כיון דהתפילין פסולין ואין דרכן בכך בחול הו"ל הוצאה כלאח"י, וע"כ לי"ב חיוב חטאת, ועמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-270)
270. ושם סקל"ו הוכיח מד' הראב"ד דאם עניבה פסולה בתפילין לא חשיב כדרך מלבוש, ודלא כמש"כ בסקל"ה ללמוד מד' הריטב"א, אך כתב בסקל"ז דברצועות שאין מעובדות לשמן או פרשיות פסולות, ואפי' אין פרשיות כלל בתפילין, כיון דאי"ז ניכר מבחוץ, הוי זה דרך מלבוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-271)
271. והעירו דיש ללמוד כן ממה שאמרו לקמן קל"ט ב' דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, ולהני קמאי דס"ל דהא דבטלית מצוייצת ל"ה הציצית משוי, הוא משום דדמי לתפילין דחשיב כמלבוש, ונתבאר לקמן שם, הרי דמהא דכשאינה מצוייצת כהלכתה הוי הציצית משוי, יש ללמוד דה"נ תפילין פסולות הוו משוי. [↑](#footnote-ref-272)
272. והמג"ש לקמן בסוגיין כתב, דודאי דכל אימתחי גברא דאמרינן בסוגיין היינו דאיתמחי בג' קמיעין, ובכה"ג מהני המחאת הגברא, ומש"כ רש"י הכא דאיתמחי גברא היינו שעשה קמיע זה לג' אנשים, היינו לפום הס"ד דבעינן איתמחי גברא ואיתמחי קמיע, דלפ"ז הוה בעינן המחאת הגברא לקמיע זה והמחאת הקמיע, וכ"נ ממה שפירש"י (בד"ה אלא כיון) דהא דמסיק ר"פ אלא כיון דמומחה גברא וכו', היינו דאיתמחי בג' מיני קמיעות לג' בנ"א, ולא כתב דלפי' קמא היינו כשעשה קמיע זה לג' בנ"א, ועד"ז כתב בס' שבת של מי. [↑](#footnote-ref-273)
273. אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בתו"ד בדעת ר"י, דאף אם איתמחי גברא לשאר קמיעין שיכתוב מלחש זה, עדיפי מהקמיעין שכתב מתחילה מלחש זה, כיון שקמיעין אלו לא נכתבו בהמחאה, עיי"ש, ולפו"ר מבו' מדבריו בדרך זו, דל"מ המחאת הגברא לקמיעין אלו שכתב מתחילה, ורק אם הומחה הקמיע עצמו ג"פ מותר לצאת בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-274)
274. וצ"ב דמה לי דהן טפלין לקמיע, הרי אכתי איכא למיחש דילמא שליף ומחוי, והרגיש בזה הראש יוסף לקמן ס"ג ב', וצ"ל דלא גזרו אלא בדברים דהוצאתן היא מתורת תכשיטין, וע"כ כל דהם טפלין לקמיע, ול"ב בהו להתירא דתכשיטין, לא גזרו בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-275)
275. וזה ע"ד שמצינו בד' התוס' בנדה ס"ג ב' דבוסתות שלא מנו חכמים דאינו וסת גמור, בעינן ג"פ אף לדעת רבי, ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ה ב' די"ל דמודה רבי דלהחזיקה בנפלים בעינן תלת זימני, עיי"ש בדבריהם כמה טעמים בזה, ועי' במלבושי יו"ט ח"ב יו"ד סימן כ"ד שהאריך בהך מילתא דבחזקה גרועה מודה רבי דבעינן ג"פ, ועי' עוד בד' הריטב"א ביבמות ס"ה א' דמבו' בדבריו, דאף באותם דברים דלדעת רבי מחזקינן להו בתרי זימני, מ"מ ל"ה זה כודאי גמור, ואם הוחזקו בתלת זימני הו"ל כודאי גמור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך צ"ע אם הוא מתישב בד' רש"י גופי' שדימה ד"ז להא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, ואם אכן ל"ד להתם, אלא הא דל"ה משוי הוא משום דדעת בנ"א הוא כן, א"כ מה הביא מהתם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-277)
277. וזה כמו שמצינו לענין חזקה דשור המועד, דדעת הרמב"ם בפ"ו מנז"מ ה"י דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד למינים אלו, עכ"פ בגונא דראה באמצע מינים אחרים ולא נגח, והרי דשפיר מצטרפין ג' נגיחות להעדאה לג' מינים אף אם אינו נעשה מועד לכל המינים, ועד"ז מצינו בד' הרא"ה בשטמ"ק ב"ק ל"ז א' דנגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד לשוורים וחמורים, ועי' עוד בזה בחוו"ד סימן קפ"ט סקכ"ט, וא"כ ה"נ הכא י"ל, דאף אם אינו נעשה מומחה לכל הקמיעין, מ"מ הוא נעשה מומחה לג' קמיעין אלו, אך בפירש"י בב"ק ל"ז א' ובחגיגה ד' א' מבו' דאלמלי הא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, אף ל"ה נעשה מועד לג' מינים אלו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-278)
278. וכ"נ גם ממש"כ התוס' והרא"ש לפרש דאיתמחי גברא הוא כשכתב לחש א' בג' קמיעין, ולא פירשו דהוא כשכתב ג' לחשים בג' קמיעין דהומחה לאותם ג' לחשים. [↑](#footnote-ref-279)
279. ובזה ניחא גם מש"כ רש"י בד"ה קמיעא ודאי לא איתמחי, דהא דלא איתמחי הקמיע מיד אדם אחר הוא משום שלא ריפא אלא פעם אחת, והרי דכל שריפא ג' פעמים אף לאדם א', דבכה"ג איירי שם, איתמחי אף מיד אדם אחר, והיינו דדבריו קיימי להצד דאמרינן בכה"ג דאיתמחי גברא לכל קמיעין, וע"כ אם ריפא קמיע זה ג' פעמים, הומחה אף מיד אדם אחר. [↑](#footnote-ref-280)
280. והתו"י ותוס' הרא"ש הק' על דבריהם, דאי"ז מתישב לצד האיבעיא דתלתא קמיעי לחד גברא איתמחי גברא, דלפ"ז נמצא דבא המחאת הרופא קודם המחאת הקמיע, - והתו"י כתב לישב דהמחאת קמיע עדיפא, ואף דאם איתמחי גברא מעיקרא, תלינן בהמחאת הקמיע, וזה כמש"כ הריטב"א, - והתוס' הרא"ש כתב לישב, דמיירי כגון שריפא בו רופא אחד ב' פעמים ורופא זה ריפא בו פעם שלישית, דבכה"ג באו המחאת גברא והמחאת קמיע יחד, ונתחדש בדבריו, דלהמחאת הגברא מצטרף אף קמיע שלא כתבו הוא, אלא שנתנו הוא לחולה אחר. [↑](#footnote-ref-281)
281. וצ"ל דאף לפ"מ דמיבע"ל בב"ק ל"ז ב' בנגח שור שור שור חמור וגמל דנעשה מועד לכל, מ"מ הכא אינו נעשה מומחה לכל, והיינו משום דהמחאת הקמיע עדיפא, ויש לתלות בה, ועוד, דהתם הרי ההעדאה לשוורים היא מכלל ההעדאה לכל המינים, אך הכא המחאת הקמיע והמחאת הגברא סותרים זל"ז, וכל שהומחה הקמיע אף מאדם אחר, אי"ז מצטרף להמחאת הגברא, - ואמנם בד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז ואף שכבר הומחו ב' קמיעין ג"פ קודם שהומחה הגברא, הן מצטרפין להמחאת הגברא, אך י"ל דהתוס' לטעמייהו שפירשו דהמחאת הקמיע היא רק באגרת זו, ולפ"ז אי"ז טעם לבטל להמחאת הגברא, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בהמש"ד דלדעת התוס' אף בכה"ג שהומחה הקמיע תחילה ה"ז מצטרף להמחאת הגברא, עיי"ש.

     ובעיקר מש"כ הריטב"א דקמיעין שהומחו אינם מצטרפין להמחאת הגברא, צ"ב, דלכאו' אף אם הומחה הקמיע, מ"מ ממה שכתב הגברא ג' קמיעין מומחין, חזינן דהגברא מומחה הוא, ועי' במנורה הטהורה סימן ש"א סק"ו ובקני המנורה סקכ"ט שכתב כן, ועמד ע"ד החמד משה שם סקט"ו שלא כתב כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
282. ונתחדש בזה, דאף דגם קודם שהומחה הקמיע ג"פ, הוחזק לנו שיועיל הקמיע לרפאות ג"פ, כיון דכבר איתמחי גברא, מ"מ כל שהועיל הקמיע ג"פ, ה"ז מועיל להמחות את הקמיע, ועד"ז מצינו במש"כ התוס' הרא"ש בדעת רש"י, דכל שריפא קמיע ג"פ אדם א', לא הומחה אלא מיד רופא זה, וכל שריפא ג' בנ"א הומחה מיד כל אדם, אף דכבר קודם שריפא ג' בנ"א, כבר הומחה הקמיע מיד רופא זה, וידענו שיועיל לרפאות ג' בנ"א, ועד"ז מצינו בכ"ד בדין וסתות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-283)
283. ונתחדש בדבריו, דאף דאחר שהוחזק הקמיע, כבר אין לנו הוכחה כלל להחזיק את האדם, מ"מ אין מוציאין את האדם מחזקתו, - ולכאו' הטעם בזה הוא, דעיקר דינא דחזקת ג"פ, אי"ז מכח הראי' שבחזקה בפנ"ע, אלא היינו דמכח שראינו כן ג"פ הוי בחזקת שהוא כן, דהכי הוא סתמא דמילתא, ואזלינן בתר מה שהוחזק לנו, ובזה י"ל דכל שכבר הוחזק לנו כן, ל"מ מה דאח"כ איתמחי קמיעא, לבטל למה שהוחזק לנו, אף דעכשיו אין לנו ראי' כלל דהגברא מומחה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-284)
284. וכתב דאף דגם קמיע שאינו מומחה הוי ספק, דמה"ט אינו חייב חטאת, מ"מ לא שרינן בזה משום ספק ספיקא, דשמא איתמחי גברא, ואת"ל לא איתמחי שמא היא מרפאת, דהוי כעין ספק ספיקא משם אחד. [↑](#footnote-ref-285)
285. ויש להעיר מזה על מש"כ האג"מ באו"ח ח"ד סו"ס ע"ה להתיר לנשים הדרות במקום דשכיחי רוצחים לצאת עם כלי זין, אף אם יש בזה משום לא ילבש, משום דהו"ל פיקו"נ, משום דא"א לחייב בשביל זה הנשים שלא יסעו למקום שרוצות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. ועיי"ש שכתב לפרש דלעולם כל הא דאסור לצאת בקמיע כשהוא בידו, הוא כשאינו מרפע, ופירכת הגמ' היכא משום דבמתניתין תני סתם, ומשמע דבקמיע מומחה יוצא אף היכא שאינו מרפא כשנושאו בידו, וכ"כ הלבוש בסימן ש"א סוסכ"ה דאף אם מוציא הקמיע בידו אינו חייב דתועלת בידו ג"כ היא והו"ל תכשיט. [↑](#footnote-ref-287)
287. ופירשו דהא דלא מפרשינן דהאיסור הוא משום מראית העין, הוא משום דשלא יאחזנו בידו משמע אפי' בקומצו דליכא מראית העין, ואף למ"ד דכל שיש בו משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, הכא לא שייך למיגזר, כיון דאפי' עומד בשוק ונושאן בקומצו אין כאן מראית העין, - ובס' יד המלך פכ"ב משבת ה"כ הק' דמה בכך דבכה"ג שנושא בקומצו אין רואין אותו, הרי עכ"פ כשפותח את ידו הכל רואין אותו, וא"כ כמו שאסרו בחדרי חדרים כשדלתותיו וחלונותיו נעולות וסגורות ואין רואה משום רה"ר, כמו"כ יש לנו לאסור כשאוחז הטבעת ברה"ר בידים מקומצות, משום נשיאה בידים פתוחות, וגם השפ"א תמה ע"ד התוס', אך בדעת התוס' צ"ל, דנשיאה בקומצו היא מין נשיאה אחר, וכיון דבנשיאה זו לעולם ליכא מראית העין, לא אסרו בזה חכמים, - ועמשה"ק עוד ע"ד התוס' בהגה' הגרא"מ הורוויץ, ובדברות משה בסימן נ"ג הערה כ"א. [↑](#footnote-ref-288)
288. וכתב די"ל דמה"ט סתמו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש והטוש"ע דיוצא בקמיע מומחה, ולא חילקו דכשאינו מחופה עור אסור, והק' דא"כ מ"ט כתבו הטוש"ע שם ס"ז בתפילין דאסור מכח ה"ט, וכתב דאפשר דכיון דבלא"ה אסור משום דשבת לאו זמן תפילין, כתבו גם לטעם זה, - ועיי"ש שכתב עוד, דשמא סמכו על מש"כ במקומו דאסור ליכנס בקמיע לביהכ"ס, וכבר כתבו הטוש"ע שם ס"ז דאסור לצאת בתפילין מכח ה"ט, אך ד' הרמב"ם לא נתישבו בזה, דהרמב"ם לא כתב בתפילין דלא יצא בהן משום דדילמא מיצטריך לביהכ"ס, ולא נזכר בדבריו כלל דחיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-289)
289. ושמא ס"ל דלפ"מ דמסקינן דבע"כ דהא דשרי הוא במחופה עור, תו אין מקור להתיר בחולה שיש בו סכנה, - והטעם לאסור אף בחולה שיש בו סכנה, י"ל דהוא משום דלא פלוג רבנן, - וי"ל עוד, דס"ל דאף חולה שיש בו סכנה אסור ליכנס לביהכ"ס, כאשר כ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"י מתפילין ה"ה והשו"ע ביו"ד סימן רפ"ב ס"ו, והראש יוסף בסוגיין עמד על סתימת ד' השו"ע, ובאש"א סימן ש"א סק"מ כתב דבע"כ מיירי בחולה שאין בו סכנה, ושמא הוא משום דאי"ז סכנה גמורה להסירו לזמן מועט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-290)
290. ובירושלמי שם פריך עוד, דמחלפא שיטתין דרבנן, דתנינן תמן וחכמים פוטרין בכובלת ובצלוחית של פלייטון, הא במחט הנקובה חייב, ודא היא אומן באומנותו חייב, א"ר אבין תיפתר באשה גודלת, והשיירי קרבן בפ"י ה"א תמה דאחר דמשני לר"מ דהכא דרך הוצאת הנשים בכך, מאי ק"ל תו לרבנן, ועיי"ש מש"כ לחדש בזה, והיפ"ע כתב דצ"ל דרק לר"מ הוכרח לשנויי דדרך הוצאה בנשים, אך לר' יהודה דאומן באומנותו חייב, א"צ לתרץ כן רק יש להעמיד בגודלת דהוי אומן, ובזה מתישבים ד' הר"י מלוניל ודעימי' שכתבו דטעם החיוב הוא משום דאומן דרך אומנותו חייב, ולא תיקשי מד' הירושלמי, ועי' עוד בדברות משה סימן נ' סוף ענף א'. [↑](#footnote-ref-291)
291. והשואל בתשו' ברכת אברהם שם כתב כן, ותמה לפ"ז ע"ד הרמב"ם, והר"א בן הרמב"ם השיב ע"ז, דא"כ היכי תני תנא סתם לא תצא האשה במחט נקובה וכו' ואם יצאת חייבת חטאת, ונבוא אנו ונחלוק בדבר בין אומנת לשאינה אומנת, ואילו הי' כן היכי הוה שתיק גמרא מלפרושי כך, ועוד הא דומיא דטבעת קתני שאין בה חלוקה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-292)
292. ונתחדש בדבריו, דאף דבאשה הוי תכשיט בטבעת שאין עלי' חותם, ובאיש הוי תכשיט בטבעת שיש עלי' חותם, מ"מ חשיב כתכשיטין השוין לשניהם, ומכח זה אסור האיש לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, - אך בד' הבעה"מ מבו', דאף דס"ל דאסור האיש לצאת בתכשיט השוה לאיש ולאשה, מ"מ הוא מותר לצאת בטבעת שיש עלי' חותם, משום דאי"ז תכשיט דאשה. [↑](#footnote-ref-293)
293. ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן ט"ז כתב דמקור דבריהם הוא מלישנא דעולא דחילופיהן באיש, דאם קאי רק על טבעת הול"ל וחילופה באיש, - אך הרמב"ן כתב דאין לדקדק מזה, דהא דאמר וחילופיהן באיש, הוא מפני שהטבעות שנים, ואם מפני שאמרו וחלופיהן באיש ולא אמרו וחילוף באיש אין בזה נותן טעם מפני שהטבעות שתים כמ"ש למעלה, שאלו היה הדבר כמו שנראה לך דעולא אטבעת בלחוד אמר הכי הוי ליה למימר וחילופה באיש ומדלא אמר הכי אלא וחילופיהן באיש שמע מינה דאטבעת ומחט אמר [↑](#footnote-ref-294)
294. וצ"ע, דאף שכתב הרא"ש בנדרים בנדרים דשק ויריעה וחמילה מיני בגדים הם, הרי י"ל דמותר לצאת אף בשק ממש, וכדתניא דהרועים יוצאין בשקין, וכאשר כ"ה בפי' הר"ן בנדרים שם, דהא דיוצאין בשק עבה הוא כעין שק, והא דהרועים יוצאין בשקין הוא שק ממש, - ושמא אין מכוון המ"ב להוכיח כן מד' הרא"ש, אלא מד' הטוש"ע שלא כתבו אלא דיוצאין בשק וכו' וכתב הטור דהן בגדים גסים, ולא הביאו להא דהרועים יוצאין בשקין. [↑](#footnote-ref-295)
295. וזהו שכתב בהא דתניא דיוצאין בשק עבה, דלא שק ממש אלא כעין שק, דהא תני בסיפא הרועים יוצאין בשקין, והיינו דהא דתני בסיפא דהרועים יוצאין בשקין, אחר דכבר תני דיוצאין בשק עבה, הוא להשמיענו דמותר לצאת אף בשק ממש, אך השטמ"ק שם כתב בשם שיטה דל"ג ברישא שק עבה, דהיינו שקין. [↑](#footnote-ref-296)
296. ולמש"כ המ"ב בסימן ש"א סקע"ג בדעתו דשקין הוא מלבוש שק, י"ל דרק מה"ט הוא דמותר לצאת בהן אף שלא מפני הגשמים, כיון דיש ע"ז תורת מלבוש, אך בשק ממש אף אם מותר לצאת בו להציל עצמו מן הגשמים, י"ל דאסור לצאת בו שלא מפני הגשמים, דומיא דקמיע דמי שאינו חולה אסור לצאת בו, ומוך שהתקינה לנדתה, דאם אינה נדה אסורה לצאת בו, וכל כיו"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-297)
297. אך בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' משמע שפירש גם בד' הרמב"ם דמותר לצאת אף שלא מפני הגשמים, עיי"ש, וכ"נ מד' הב"י שלא הביא לד' הרמב"ם בזה, וניחא מה שתמה עליו החס"ד בפ"ו ה"ז. [↑](#footnote-ref-298)
298. גם צ"ע, דאם מה שהתירו להכניס תפילין הוא משום דהוי העברה כלאח"י, מ"ט לא התירו אלא זוג א' ולא ב' זוגות, משום דלא התירו אלא כדרכו בחול, וכמו שאמרו בעירובין צ"ה ב', וכן פירש"י בביצה שם (ד"ה זוג זוג), וכמו שעמדו ע"ז התוס' הרא"ש והרשב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-299)
299. ולכאו' זה דלא כמש"כ בפי' הר"ן בפ' חבית סא. מדפי הרי"ף דשבות דכלאח"י קייל טפי משבות הנעשה כדרכו ע"י גוי. [↑](#footnote-ref-300)
300. והריטב"א בעירובין שם כתב, דכיון דאם רצו לעשות הרשות בידן, אף לדידהו הוו תפילין בשבת כדרך מלבושן בחול, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא כד' הרשב"א, דכיון דהרשות בידן ע"כ פעמים שהן מניחות תפילין, או דאף אם אינם מניחות תפילין, מ"מ כיון דהן בנות מצוה זו, חשיבי התפילין כדרך מלבוש. [↑](#footnote-ref-301)
301. אך התוס' וש"ר שם פירשו דהא דלמ"ד דנשים אין סומכות רשות הן אסורות להניח תפילין, הוא משום דתפילין צריכין גוף נקי ונשים אין זריזות ליזהר. [↑](#footnote-ref-302)
302. ונקט השאג"א שם בדעת רש"י, דהא דאשה עוברת בבל תוסיף בהנחת תפילין, הוא משום דהוי זה זמן המצוה לאיש, וחשיב כמצוה בזמנה דעוברין בבל תוסיף אף בלא כונה, והק' ע"ז מהא דבברכת כהנים אחר שבירך ל"ח זמנו, (אלמלי הא דאי מתרמי לי' ציבורא אחרינא), הגם דהוי זמן חיובא לכהנים אחרים, ועמש"כ בזה האו"ש פ"ב משופר ה"א, - אך התוס' בעירובין שם ד"ה מיכל כתבו בתי' בתרא לענין סוכה דלעולם הו"ל כשלא בזמנו, ואינה עוברת בבל תוסיף אלא כשמכוונת למצוה, והאו"ש שם כתב לדעתם דאף בתפילין אינה עוברת בבל תוסיף אלא כשמכוונת למצוה, ומ"מ היא אסורה להניח תפילין אף כשאינה מכונת למצוה, משום דמיחזי כמכוונה לשם מצוה, דאל"ה למאי עבדה זה. [↑](#footnote-ref-303)
303. וצ"ב בד' השאג"א שתמה כן ע"ד רש"י, אף דאיהו גופי' פירש עד"ז לדעת התוס' דהא דנשים אסורות להניח תפילין הוא משום דבעינן גוף נקי, דלאו היינו דמכח זה הן אסורות להכניס תפילין בשבת, אלא היינו דכיון דבחול הן אסורות להניח תפילין ואין דרכן בכך, הו"ל משוי, ואמנם דבל' רש"י משמע טפי דהא דאסורה אשה להכניס תפילין אי"ז משום דהוי משוי, אלא הוא משום דעוברת בבל תוסיף, וזה צ"ע, אך השאג"א הק' על עיקר דרכו של רש"י בביאור הפלוגתא. [↑](#footnote-ref-304)
304. ויש להוסיף, דאין לומר דאביי דהכא פליג על סוגיא דעירובין, וס"ל בדעת ר"מ דנשים סומכות רשות, דא"כ הרי שפיר ניחא הא דמותרת אשה להכניס תפילין אף דנשים עם בפנ"ע, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בעירובין, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א שם, - אך בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ג ד"ה ומה שהקשה כתב בישוב קו' השאג"א, דסוגיא דהכא פליגא אסוגיא דעירובין, וס"ל דאף אם נשים סומכות רשות אפ"ה אם נשים פטורות מתפילין ל"ה תכשיט לדידהו, וכ"כ האו"ש בפי"ט משבת הכ"ג בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-305)
305. ושמא פירש דמכוון הגמ' לעיל הוא דכיון דהוי דרך מלבוש, הו"ל הוצאה כלאח"י, וע"כ אינו חייב חטאת, וכמו שדנו הבית שלמה באו"ח סימן ט"ו סק"ג והתהל"ד בסימן ש"א סק"ד לפרש כן, (והבית שלמה שם כתב לפרש כן בד' הרמב"ם), וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט מותר האיש להכניס, ומ"ש מאשה דאסורה להכניס, למ"ד דהוי מ"ע שלא הזמ"ג, אף דהו"ל הוצאה כלאח"י, והיינו משום דלא התירו הוצאה כלאח"י משום הצלת תפילין, וכמש"כ הריטב"א בהמש"ד. [↑](#footnote-ref-306)
306. ושמא י"ל דסוגיית הגמ' בעירובין ס"ל דהתירו הוצאה כלאח"י משום הצלת תפילין, והא דלא התירו אלא זוג א', מבו' בסוגיית הגמ' שם דהוא כמ"ד דשבת זמן תפילין, ומשום דעובר בבל תוסיף, - אך לכאו' אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא, דא"כ מ"ט לא התירו אלא במקום תפילין, וכדמפרשינן התם דזהו טעמא דר"ג דהתיר להכניס ב' זוגות וטפי מהכי לא, ועוד, דא"כ מ"ט אמרו שם דלמ"ד דנשים אין סומכות רשות אסורה אשה להכניס תפילין, הרי בלא"ה הא דשרי להכניס תפילין הוא משום דהו"ל הוצאה כלאח"י, ומה"ט יש להתיר גם באשה, ואמנם י"ל דמכוון הגמ' הוא דלמ"ד דאסורה אשה להכניס תפילין משום דבעי גוף נקי, לא התירו לה להכניס תפילין, אך זה דלא כמו שנקטו התוס' וש"ר בעירובין בפשיטות, דאין לפרש דהא דלא התירו לאשה להכניס תפילין הוא משום דבעי גוף נקי, והגאו"י שם כתב דהוא משום דבשעה פורתא לא חיישינן לגוף נקי, ועוד דמשום הצלה לא חששו, וגם השאג"א בסימן ק"ה כתב דודאי אין לאסור משום זה, דל"ד הנחה דאשה דאינו משום בזיון כ"כ, להא דמונחין ע"ג קרקע במקום שאינו משתמר מפני גנבי וכלבי, דאיכא משום בזיון טובא, וראוי לדחות זה מפני זה משום שלא יבא לידי בזיון גדול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-307)
307. אך בעירובין שם כתב דאשה שמצאה תפילין בשבת מכניסן זוג זוג, ובסו"ד הביא לד' הראב"ד שאסר בזה. [↑](#footnote-ref-308)
308. וי"ל בדעת המג"א, דאף דבגמ' מבו' דלמ"ד דנשים סומכות רשות ל"ה תפילין משוי לאשה, הרי היינו משום דפעמים שהן מניחות תפילין בחול, וכמש"כ הרשב"א, אך בזמנינו דלעולם אין הנשים מניחות תפילין, הו"ל משוי לדידהו, ובזה מתפרש גם מש"כ המג"א דאשה שיצאה בטלית המצויצת חייבת חטאת, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך משמעות ל' המג"א דמדינא דגמ' אסורה אשה להניח תפילין.

     ובדעת החולקים שהביא המ"ב שם ס"ק קנ"ח דמותרת אשה להכניס תפילין, אף דבזמנינו לעולם אין הנשים מניחות תפילין, צ"ל דסגי במה דמיכל בת שאול היתה מנחת תפילין, ול"ב שבדור הזה תהא אשה המנחת תפילין, וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א לדינא דמותרת אשה להכניס תפילין, אף דלכאו' גם בזמנו לא היתה אשה המנחת תפילין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
309. וזה ממש"כ בפ"ג מציצית ה"ט נקט דנשים רשאות לברך על מ"ע שהזמ"ג, וכן נראה מדבריו בהשגות בפ"ו מסוכה הי"ג, ובפי' התו"כ ובכתוב שם כתב דלפ"מ דקי"ל דאין נשים סומכות רשות, אף אינם רשאות לברך ברכת סוכה ולולב, - אך אין הדבר מוכרע, דהרי בפי' התו"כ שם מבו' דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, וא"כ ממש"כ בפ"ג מציצית שם דאין רשאות ללבוש ציצית שיש בה כלאים, נראה דקי"ל דאין נשים סומכות רשות. [↑](#footnote-ref-310)
310. ומקור דבריו הם מדברי הארחות חיים בהל' תפילין ס"ג, והארחות חיים שם תמה ע"ז ממה שאמרו דמיכל בת שאול היתה מנחת ולא מיחו בידה חכמים, והביאו הב"י בסימן ל"ח. [↑](#footnote-ref-311)
311. והאלי' רבה שם כתב בדעת הר"מ והרמ"א דבדורות האחרונים החמירו בזה משום שראו שאין הנשים יודעות לשמור עצמן בנקיות. [↑](#footnote-ref-312)
312. וי"ל כן גם גם בדעת המג"א, אך לא נתפרש בזה מש"כ המג"א שם דאם יצאה אשה בטלית המצויצת חייבת חטאת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-313)
313. אך למש"כ הרשב"א והריטב"א שם צ"ה ב', דמה שאמרו דאסור להכניס ב' זוגות משום דאי"ז דרך מלבושו בחול, היינו משום דבחול אסור אסור להניח ב' תפילין, הרי דאי"ז טעם לאסור באשה דמותרת להניח תפילין בחול. [↑](#footnote-ref-314)
314. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ג כתב בתו"ד עד"ז בדעת רש"י, דסוגיא דילן ס"ל דאף אם נשים סומכות רשות, מ"מ כיון דאין דרכן בכך בחול הו"ל משוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-315)
315. ועיי"ש שפירש דהא דלא אמרינן בזה דבטלה דעתה, הוא משום דיש הרבה נשים בעולם שהם גזבריות, וחשיב כמו אתרא דלא בטלה דעתן, ובתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל בסוגיין כתב דברועים לא אמרינן דבטלה דעתם, משום דכל רועים שבעולם לבשי להו, (ונתבאר לעיל), ולפ"ז ה"נ הכא ליכא למימר דבטלה דעתן. [↑](#footnote-ref-316)
316. ועיי"ש שהוסיף דבלבד שיהא לה לתכשיט בחול ובשבת, וזה לטעמי' דס"ל דכל דאינו תכשיט בחול, לא חשיב כתכשיט בשבת, ופירש דזהו טעם הא דלא תצא במחט שאינה נקובה, ונתבאר לעיל ס' א'. [↑](#footnote-ref-317)
317. ובסו"ד כתב לפרש, לפמש"כ לעיל נ"ט ב' דטעמא דר"מ דעיר של זהב משוי הוא, הוא משום דאחר שאסרו חכמים להתקשט בה בשבת ממילא ניטל ממנה שם תכשיט ביום השבת, והו"ל כמשוי, וה"נ הכא דכוותה, ועמש"נ לעיל שם לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובס' מילי דתכשיט סימן נ"ב סק"ג כתב דלפ"ד הראב"ד י"ל דזהו דס"ל לר"מ דהוי משוי, ול"ד להא דיוצאת בקמיע מומחה ויוצאת בפלפל המעביר את ריח הפה, דשאני הכא דאי"ז מעביר את הריח לגמרי אלא מגין שלא ירגישו בה בנ"א, (ומאותו הטעם דס"ל לרבנן דאי"ז תכשיט גמור, ס"ל לר"מ דהוי משוי). [↑](#footnote-ref-319)
319. וכ"ה מבו' גם בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה כשיש בה בושם לפי הגירסא שלפנינו, אך לפי גירסת דפו"ר, שהובא במהד' עוז והדר, אין מקור מדבריו. [↑](#footnote-ref-320)
320. וכתב שם עוד, דל"ד למחט שאינה נקובה דאסורה לצאת בו, דהתם לא מנח לה לתכשיט בחול אלא בשבת, ומשא"כ במפתח דהו"ל תכשיט בחול ובשבת, וזה לטעמי' שם דהא דאינה יוצאת במחט שאינה נקובה, הוא משום דאינה תכשיט בחול, ונתבאר לעיל ס' א', ועוד דמחט הוי בחול מלאכתו לאיסור לחלוק שערה, ומשא"כ במפתח דאין מלאכתו לאיסור בחול, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועיי"ש כתב דלא משמע פי' זה בד' רבותינו, אלא דהכובלת והצלוחית עצמן הן תכשיט, כשיש בהן בושם, אך כבר נתבאר לעיל מד' הרמב"ן והרשב"א דהצלוחית עצמה אינה תכשיט, והא דמותרת לצאת בה הוא מדינא דטפל, ולפ"ז שפיר יש לקיים פי' זה. [↑](#footnote-ref-322)
322. וכתב לפ"ז, דמכשיר קשר שיוצאין בו לצורך הצלת נפשות, אף לרבנן אף תכשיט, דמראה על מעלת האדם ועל מעשיו הטובים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-323)
323. ושמא י"ל בזה, דהנה בעיקר ד' המהר"ח או"ז צ"ע, דהרי רבנן פליגי וס"ל דאם יצא בהן חייב חטאת, והרי דל"מ הא דהוא צריך לו לצורך גופו, וי"ל דרבנן דס"ל דמלחמה הוא גנאי לו, לא חשיב דהוא לצורך גופו, ור"א דס"ל דמלחמה הוא כבוד לו, חשיב דהוא לצורך גופו, וזהו דמייתי ר"א מקרא דחגור חרבך וגו' דהוא כבוד לו, וע"כ חשיב ככלי המשמש לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-324)
324. והמחה"ש שם כתב להוכיח דה"ז אסור, ממש"כ בפירש"י לקמן ס"ד ב' ד"ה כל דאסרו חכמים מפני מראית העין שלא יחשדוהו באיסור, כגון שריון וקסדא ומגפים, ובע"כ דדבריו קיימי לר"א, דלרבנן דר"א חייב חטאת, - וצע"ג, דהרי מודו רבנן בשריון וקסדא ומגפים דאם יצא אינו חייב חטאת, כדתנן לעיל ס' א', ופירש"י שם דהוא משום דמין מלבושין נינהו, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דאיסורם הוא משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-325)
325. ולדעת רש"י ודעימי' דהא דאסור לצאת בשריון וקסדא ומגפים, הוא משום מראית העין שלא יחשדוהו באיסור, דנראה כהולך למלחמה, ונתבאר לעיל ס' א', לכאו' מה"ט אסור לצאת בסיף וכו' אף אם תכשיטין הן לו, וכ"ה מבו' בד' המחה"ש בסימן ש"א סקכ"ז דיש לאסור מה"ט, עייש"ה, - אך יתכן דכיון דתכשיטין הן לו, לי"ב משום מראית העין, דאינו נראה כיוצא למלחמה, אלא הוא לובשם כתכשיטים. [↑](#footnote-ref-326)
326. וצ"ע דמ"ש בזה מראית העין, הרי כיון שהוא תכשיטין לאדם במה דכלי מלחמה בידו, אינו נראה כלל כנושא משוי, ומש"כ התוס' דבקמיע בידו איכא מראית העין, לכאו' הוא משום דאין דרך בנ"א לילך עם קמיע בידם, וע"כ כל שאוחזו בידו נראה שאינו תופשו לרפואה, (וכמש"כ הריא"ז ה"ב דין ו'), וזה ל"ש בכלי מלחמה שדרך לנשאם בידו לתכשיט, ושמא י"ל דכיון דדרך הוצאה היא ביד, ע"כ לעולם כל שנושא דבר ביד מיחזי לאינשי כמשא, - ומה"ט אסר המג"א שם בהולך במקל שבידו לכבוד, דגם בזה איכא מראית העין, אך האלי' רבה שם סקכ"ז נחלק ע"ז דכיון דתכשיטו הוא בידו לי"ב מראית העין, ועד"ז כתב התו"ש שם סקל"ח, ועמש"כ השעה"צ שם סקע"א. [↑](#footnote-ref-327)
327. ובע"כ דמכוון המג"א הוא, דכיון דבלא"ה לא שרי ר"א לכתחילה ומודה דיש בזה איסור, אין ללמוד מדבריו דמותר לשאת תכשיט בידו, אך לעולם עיקר הא דאסר ר"א, הוא משום דאי"ז תכשיט גמור, או משום דנראה כהולך למלחמה. [↑](#footnote-ref-328)
328. אך בפי' רבינו פרחי' כתב דהא דמחייבי רבנן חטאת בסייף וכו', ול"ד לשריון וכו' דפטור, הוא משום דבשריון וכו' הוא בדרך מלבוש, ומשא"כ בכלי מלחמה שנושאן "בידו" כגון הסייף, ומשמע דכל שהוא חגור במתניו, חשיב כדרך מלבוש ומודו רבנן דאינו חייב חטאת, ולכאו' הוא משום דס"ל דמודו רבנן דבמלחמה הו"ל תכשיט, (ונתבאר להלן), וע"כ מכח זה חשבינן לה כמלבוש אף שלא בשעת מלחמה, - וצ"ל לפ"ז, דהא דמייתי ר"א מקרא דחגור חרבך וכו', היינו דמהתם נלמד דהוי זה תכשיט, וה"נ כשהוא בידו הו"ל תכשיט, ורבנן פליגי וס"ל דאי"ז תכשיט, ומ"מ כשהוא חגור במתניו הו"ל כדרך מלבוש, ואין חייבין ע"ז חטאת. [↑](#footnote-ref-329)
329. והערוה"ש שם סנ"א דלא איירי הכא כשנושאן בידו, דבכה"ג גם בתכשיט חייב חטאת, אלא דמיירי שתלויין בבגדיו, וכתב דכן משמע בד' המג"א בסקכ"ז, ותמה ע"ד התפא"י שכתב דמיירי כשנושא בידו, וכתב עפי"ז להוציא מטה עם כפתור נאה לכרמלית, ודבריו צע"ג, דלהדיא כתב המג"א שם דאיירי כשנושאן בידו, וגם כתב דה"נ כשהולך במקל בידו דרך כבוד, לי"ב איסורא אלא משום מראית העין, ומה שהוכיח הערוה"ש דגם בתכשיט שהוא בידו חייב חטאת, מהא דגזרינן באשה דילמא שלפא ומחויא, תמוה, דודאי בסתם תכשיט, כל שהוא בידה ל"ה תכשיט כלל, וע"כ היא חייבת חטאת, ומשא"כ במידי דדרך תכשיטן הוא כשהן ביד, שפיר יש בזה להתירא דתכשיט, וכ"כ הלבו"ש ע"ד המג"א שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך מש"כ הערוה"ש עפי"ז, דלבעל מלחמה כמו העובד בצבא המלך הם כבגדיו, צ"ע, דבד' הרע"ב לא מצינו אלא דבשעת מלחמה הו"ל כמלבוש, והיינו משום דהוא לצורך שמירת גופו, אך שלא בשעת המלחמה, אף אם הוא מבעלי המלחמה, לכאו' ל"ה כמלבוש. [↑](#footnote-ref-331)
331. אך בטעם הא דחיישינן בזה למישלף כתב המאירי דהוא כדי להראותה לחברותי' הצריכות לעשות כיו"ב, וזה דלא כפירש"י דהא דחיישינן למישלף הוא משום דהיא של זהב, והיינו דחיישינן שתראה להתפאר בו, (וכנראה ס"ל דאי"ז תכשיט שמתפארת בו), וכתב לפרש עוד, דבשלשלת יש לחוש לשליפה להקל מעלי' לפעמים לרוב כבדותה, - והמאירי לעיל ס' א' כתב דהא דבבירית לא חיישינן למישלף ואחויי, הוא משום דמקום צנוע הוא ואין עין חברותיה שולט בו, וזה דלא כמש"כ המאירי הכא דהוא משום דבשליפתם מתגלים שוקי' ובאה לידי גנאי. [↑](#footnote-ref-332)
332. והמאירי לעיל ס' א' הוסיף לפרש בזה, דבבירית כיון דהוא עשוי לקשור בו בתי שוקים שלא יפלו על רגלי', היא צריכה להדקה יפה, וע"כ ליכא למיחש בזה לנפילה. [↑](#footnote-ref-333)
333. ונתחדש בדבריו, דאף דהשלשלת משמשת כדי שלא יהיו פסיעותיהן גסות ולא יהיו בתוליהן נושרין, מ"מ לא חשבינן לה כמלבוש, וזה דלא כדעת ש"ר דס"ל דצורך זה חושבה כמלבוש, ולא אסרו אלא משום חשש מישלף ואחויי או חשש נפילה. [↑](#footnote-ref-334)
334. ועד"ז כתב הריטב"א לעיל ס' א' בשם התוס', דהא דלא גזרו בבירית דילמא שלפא ומחויא, הוא משום דאין תורת תכשיט עלי' לגבי טומאה, ועיי"ש שתמה ע"ז דמה ענין זה אצל זה, דלענין טומאה בתכשיט אדם תליא מילתא, ולענין שבת במישלף ואחוויי תליא מילתא. [↑](#footnote-ref-335)
335. והמאירי במתניתין כתב דבאמת קשיא כן לדעת רבין, ורבין עצמו חזר בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-336)
336. והתו"ש בסימן ש"ג סקל"ב נקט דלדעת התוס' גם לדעת רב הונא, הא דיוצאין בבירית ואין יוצאין בכבלים, הוא משום דבירית אינה תכשיט כלל וליכא למיחש למישלף ואחויי, וכבלים הוו תכשיט ואיכא למיחש למישלף ואחויי, וכנראה ס"ל דלמש"כ התוס' דיש לחוש בזה למישלף ואחויי דאפשר ליטלן בלא גילוי שוקים, הוא גם לרב הונא, ובע"כ דהא דבבירית לא חיישינן להכי הוא משום דאי"ז תכשיט, אך הריטב"א פירש בדעת רבין כמש"כ התוס', ולדעת רב הונא פירש כמש"כ רש"י דבבירית לא חייישינן למישלף ואחויי, דחוששת לגילוי שוקה. [↑](#footnote-ref-337)
337. וכתב דאע"פ שלא מצאנו בזה ראי' מבוארת, הואיל ויצא היתר בד"ז מפי רבני צרפת שדקדקו הרבה בעניני התלמוד, ראוי לסמוך על דבריהם. [↑](#footnote-ref-338)
338. והגר"א שם כתב דהמקור להתיר בזה הוא מהא דבכבלים דהוא שלשלת שמטילין ביניהן לא אסרו אלא משום שלפא ומחוי או משום חשש נפילה, ומשא"כ בכבלים אלו דתקועין בחוזק וליכא למיחש לנפילה, - והשעה"צ שם סקע"ה הק' דהכא הויא השלשלת תשמיש אדם, שהוא צורך הגוף שלא יהיו בתולי' נושרות, וע"כ ל"ה כמשא, ומשא"כ בכבלים אלו דאין לו בעצמו צורך כלל בזה, וכתב דבע"כ טעם ההיתר בזה הוא משום דדרך הליכתו הוא כן ובטלים לגבי גופו, - ובאמת בד' הסה"ת וש"ר לא מצינו שהביאו מהכא להא דחשבינן לה כמלבוש, אלא כתבו כן מסברא. [↑](#footnote-ref-339)
339. ובטעם הא דלא חיישינן בזה למישלף ואחויי, בפשוטו הי' מקום לומר דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דלא בכל תכשיטין חיישינן למישלף ואחויי, ומה"ט כתב שם ה"ו דהא דלא תצא בטוטפת וסרביטין הוא משום חשש נפילה, ולא משום חשש מישלף ואחויי, וגם בהא דאינה יוצאת בכבלים כתב דהוא משום חשש נפילה, ולא משום חשש מישלף ואחויי, - אך בשיטה להר"נ לעיל ס' א' כתב דהוא משום דאין דרכה להראותה שהולכת בזרועות מכוסות, וכתב לפ"ז דנשי דידן דהולכות בזרועות מגולות, אסורות ליתן אצעדות בזרועותיהן לצאת לרה"ר, דיש לחוש למישלף ואחויי, דהא דלא מיגניא בגילוי זרועה כיון דאורחה בהכי, ועד"ז כתב הביאוה"ל בסימן ש"ג סט"ו ד"ה ויוצאה באצעדה. [↑](#footnote-ref-340)
340. וכבר תמהו רבים על מש"כ השה"ג בסוגיין ללמוד מהכא דמותרת אשה נשואה לצאת לרה"ר בפאה נכרית, דממש"כ הראשונים דהוא באשה שאין לה רוב שער, מבו' דאשה שיש לה רוב שער אינה נותנת פאה נכרית, והרי דאין הפאה נכרית משמשת בתורת כיסוי הראש, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בנזיר כ"ח ב' דהפאה נכרית ניתנת במקום השער, לאשה שאין לה שער, וכ"כ הגר"א בשנו"א דהיא נותנת הפאה נכרית תחת הצעיף, ועוד יש לתמוה בד' השה"ג, דאם הפאה נכרית משמשת בתורת כיסוי הראש, ליכא למיחש דילמא שלפא, וגם אין לחוש דילמא נפלה ואתי לאתויי, דאף אם נפלה, הרי תלבשנה מיד כדי שלא יהא ראשה מגולה, (אך בזה י"ל דאיירי דיש כיסוי אחר לראשה תחת הפאה נכרית). [↑](#footnote-ref-341)
341. ויש להעיר דמ"ש מכל דבר המשמש את הבגד דהוא בטל לבגד אף כשאינו מחובר לו, ויתבאר בעזה"י במקומו, ובאג"מ יו"ד ח"ג סימן מ"ז כתב דהוא משום דהמוך הוא בפנ"ע ולא בתוך המלבוש, ול"ש שיתבטל למלבוש, וגם דלא חשיב דמתקן את הבגד, מאחר שאינו מתקן כלום מכפי שהם עכשיו אלא גורם שלא יתקלקלו בזה שמונע הדם מלבא לבגדים, - וי"ל עוד, דרק דבר המשמש ללבישת הבגד בטל לבגד ליחשב כחלק מן המלבוש, ומשא"כ בדבר המשמש להציל הבגד מטינוף, דאינו משמש ללבישת, אלא לשמור עליו. [↑](#footnote-ref-342)
342. ולכאו' מכוון דבריו הוא, דמוך שהוא מונח במקום הקינוח, ה"ז בטל טפי לגופה, ול"ד לכיס שהוא עומד בפנ"ע, וי"ל עוד, דכיון דהוא מונח במקום הקינוח הוי טפי כדרך מלבוש, ועד"ז כתב האג"מ באו"ח ח"א סימן ק"י, דכיון דהמוך דבוק לגופה נחשב דרך מלבוש, ול"ד לכיס שאינו דבוק לגוף משום איסור הוצאת ז"ל ואינו דרך מלבוש. [↑](#footnote-ref-343)
343. ובאג"מ ח"ה סימן י"ח לסימן ש"א סי"ד צידד דאף לדעת התוס' ודעימייהו יש להתיר בגונא דיש לה צער מטינוף שלא תוכל לצאת בחוץ, והביא לסייע לזה ממש"כ התוס' לעיל נ' ב' ד"ה בשביל צערו במגרר גלדי צואה וגלדי מכה בשביל צערו, דשרי אף בשביל צער שמתבייש לילך בפני בנ"א, דאין לך צער גדול מזה, אך כתב דאולי יש לחלק בין האיסור דלא ילבש דלא שייך בגונא דהוא כדי שלא יהא מבוזה, אך לענין שבת הו"ל הוצאה, וצ"ע דמעיקרא מה הביא משם, הרי אף דחשיב דעושה כן בשביל צערו, מ"מ כיון דאינו לצורך הגוף אלא למניעת טינוף הבגדים, הו"ל משוי, (והרי פשוט דאף אם איכא הפסד ממון בטינוף הבגדים, הו"ל משוי, אף דלענין איסורא דלא ילבש אם משכחת כה"ג לא יהא בזה משום לא ילבש). [↑](#footnote-ref-344)
344. ומל' התוס' שכתבו דאצולי טינוף משוי הוא, משמע טפי דתשמיש דאצולי טינוף לא חשיב וע"כ הוא דהו"ל משוי, אך ל' הגמ' לעיל י"א ב' דאצולי טינוף לא חשיב, הוא לענין אחר, דל"ה דרך הוצאה. [↑](#footnote-ref-345)
345. ולכאו' ממש"כ התוס' וש"ר דהא דמותרת לצאת במוך שהתקינה לנדתה הוא משום דהוא ניתן כדי שלא יפול על גופה ויתייבש ונמצא מצערה, ולא התירו משום הצלת גופה מטינוף, משמע לאסור בזה, - אך י"ל דלא היתה נותנת מוך להציל גופה מטינוף מעט, ובע"כ דהוא ניתן או כדי להציל בגדי' מטינוף, או כדי למנוע צער מגופה. [↑](#footnote-ref-346)
346. והוכיח כן מהא דתיקן עזרא שתהא אשה חוגרת בסינר, ומהא דתנן לקמן צ"ב ב' באשה החוגרת בסינר דאינה חייבת משום הוצאת הסינר, וצ"ב דמה מקום הי' לחשוב את הסינר כמשוי, הרי הוא משמש כמלבוש, דהרי כל הא דאסרינן במוך לנדתה, הוא רק כשאינו משמש אלא להציל מטינוף, ושמא ס"ל דאף דבר הניתן לצניעות אי"ז חושבו למלבוש אם אינו כדרך מלבוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-347)
347. והסה"ת בסו"ס רט"ז כתב דהא דזב אסור לצאת בכיס שלו, הוא משום דאין רגילות ללובשו בלא"ה, ומשמע דאם הי' רגילות ללובשו בלא"ה הי' מותר לצאת בו, אף דכונתו הוא להציל מטינוף, ולכאו' הוא משום דאם הי' הרגילות ללובשו בלא"ה יש עליו תורת מלבוש, ומותר לצאת בדרך מלבוש אף כדי להציל מטינוף. [↑](#footnote-ref-348)
348. והמ"ב שם ס"ק קל"ד כתב דנשים החוגרות בחגורה ועוד חוגרין בחגורה על הבגד הרחב מלמטה ושע"י כך הוגבה בגד הרחב מן הארץ, ועושין כן שלא יתלכלך הבגד בעת שיש טיט ורפש, שרי כיון שצורך הוא לכך, וצ"ב דהרי אי"ז אלא הצלה מטינוף, וצ"ל דכיון דחגירת חגורה הוי דרך מלבוש, ואך שבאנו לאסור משום שחגר חגורה אחרת ואין דרך לחגור ב' חגורות זעג"ז, הרי דכל היכא שיש צורך בכך ודרכו בכך שרי, וזה ע"ד מש"כ הב"י שם דמותר ללבוש כובע גדול על כובעו כדי שלא יטנף, וכתב המ"ב שם סקנ"ב דהוא משום דהוי דרך מלבוש. [↑](#footnote-ref-349)
349. ובד' הב"י מבו' דמה"ט שרי אף בדבר שאין דרך ללבשו כלל לשם מלבוש, עיי"ש, ובזה י"ל משה"ק הדרישה שם דמ"ט לא הביא הב"י שם לד' הסה"ת שהתיר בזה, שהביאו הטור שם לעיל מינה, והיינו משום דבד' סה"ת לא מצינו שהתיר אלא בדבר המשמש כמלבוש, דמותר ללבשו אף לצורך הצלה מטינוף, ולא מצינו דמהני הא דהוי זה דרך מלבוש להתיר אף בדבר שאין דרך ללבשו לשם מלבוש. [↑](#footnote-ref-350)
350. ובספרי חכמי הזמן דנו אם מותרת אשה לצאת במוך דחוק, עי' אג"מ או"ח ח"ג סימן מ"ז, ומנחת יצחק ח"ה סימן ל"ז ושבט הלוי ח"ג סימן ס' שאסרו בזה, ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ח הערה פ"ו, ולדעת רבינו פרחי' משנתינו היא דיוצאת במוך שהתקינה לנדתה, אך לדעת ש"ר בפשוטו יש לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-351)
351. והתוס' הק' ע"ז דאם איסורו הוא משום שחיקת רפואה, ל"ה אסור להחזיר, והוכיחו כן ממתניתין דעירובין ק"ב ב', ועמש"כ ע"ז הריטב"א, - אך לדינא הסכים דאין לאסור בזה, דאין לאסור ברפואה קלה כיו"ב שאין עושים בו שום מעשה אלא נתינה לתוך הפה בלבד כמי שנותן אוכל לתוך פיו. [↑](#footnote-ref-352)
352. ולכאו' י"ל בזה, דשאני הכא דהפלפל מועיל להעביר את ריח הפה, וע"כ הו"ל כרפואה, ומשא"כ התם דאין המוסכי מעביר את ריח הפה, אלא כיון דיש לו ריח טוב, כמש"כ המ"ב בסימן שכ"ח ס"ק קי"ד, אין ניכר ריח הפה, וזה ל"ה רפואה כלל, ושו"ר כן בחי' חזון יחזקאל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-353)
353. אך בד' הר"י מלוניל והריא"ז מפורש דאף בפלפל אסור משום רפואה, וכ"כ הרמב"ם שם, והמ"מ פירש בדעתו דהאיסור הוא משום רפואה. [↑](#footnote-ref-354)
354. והב"י בסימן ש"ג סט"ו נקט בדעתם דה"נ במוך שהתקינה לנדתה אסורה ליתנו לכתחילה בשבת, - אך האלי' רבה שם סכ"ד כתב דבזה שרי, דמוכח טפי שצריך להוציא, והוכיח כן מד' הפסקי תוס', - ועי' עוד בסה"ת סימן ר"מ שכתב דבע"כ דהא דלא תתנו בתחילה ואם נפל לא יחזיר, לא קאי על מוך שהתקינה לנדתה, שהרי על כרחה צריכה להסירו אם תצטרך לנקבי'. [↑](#footnote-ref-355)
355. וצ"ל לפ"ז, דהא דאם נפל לא תחזיר, אף דכבר היא רגילה בו ולי"ב משום שינוי וסת, הוא גזירה אטו נתינה בתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
356. והריטב"א הוסיף לפרש, דאף דחוטי השער הם בקליעת השערות, והם תחת השבכה, מ"מ חיישינן דילמא מחכו עלה, כיון שאינה יכולה לכסות כ"כ שלא יראה שערה. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך בפי' רבינו פרחי' כתב דדוקא ילדה בשל זקנה, אבל זקנה בשל ילדה מותר, דכיון דשבח הוא לה ואינה מתביישת אין כאן חשש איסור כלל, וכנראה גריס כגירסת הרי"ד דבשלמא זקנה בשל ילדה וכו'. [↑](#footnote-ref-358)
358. כ"ה גירסת כל הראשונים, ודלא כהגירסא שלפנינו דאיידי דתנא זקנה בשל ילדה תנא ילדה בשל זקנה. [↑](#footnote-ref-359)
359. והתורי"ד הק' ע"ז דבחוטי שער ליכא למיחש למישלף ואחוויי דגנאי הוא לה לגלות שערה, ואזיל לטעמי' בריש פירקין דבחוטי צמר ליכא למיחש למישלף ואחויי, דאין דרכה של אשה לגלות שערה משום פריצות, ולדעת הרמב"ם גופי' דהם חוטין שקושרת על מצחה, ניחא, וגם לדעת ש"ר שהם חוטין שבקליעת השער, צ"ל דאפשר לה להסירם בלא לגלות ראשה, וכ"ה משמעות פירש"י בריש פירקין, דהא דלא אסרינן בחוטי צמר וחוטי פשתן משום דילמא שלפא ומחויא, הוא משום דאינם תכשיט חשוב. [↑](#footnote-ref-360)
360. והרמב"ן בתו"ד כתב לדון דשמא לא אסרו אלא בחצר אף המעורבת משום דדיירי בה רבים ודמיא לרה"ר ושלפא ומחויא התם, וצ"ב דבתחילת דבריו משמע דהוא משום דחצר דמיא לרה"ר, וע"כ יש לגזור טפי דאם תלבשם בחצר תבא לצאת בהם לרה"ר, ובסו"ד משמע דהוא משום דבחצר דדיירי בה רבים, יש לחוש דשלפא ומחויא, וזה צ"ב, דמה לי דשלפא ומחויא התם, הרי מותר לטלטלן שם. [↑](#footnote-ref-361)
361. וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין בד"ה ר' ענני שכתבו דבחצר המעורבת אין שום חידוש, והרי דאף לרב מותר לצאת בהן לחצר המעורבת, וכ"נ בד' הגר"א בסימן ש"ג סי"ח שפירש כן בדבריהם, - אך המהרש"א כתב להוכיח מדבריהם לעיל מ"ו ב' דס"ל דאסורין אף בחצר המעורבת, אך למש"כ הר"ן בסוגיין יש לדחות, וכתב דכ"ה גם משמעות דבריהם הכא, במש"כ דכיון דקי"ל כר' ענני מותרות נשים להתקשט בבית ובחצר, והרי דלדעת רב אסורות, ועיי"ש במש"כ לדחוק במש"כ דבחצר המעורבת אין שום חידוש. [↑](#footnote-ref-362)
362. וצ"ל לפ"ז דהא דלא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת, הוא משום דדמיא לרה"ר, וע"כ יש לגזור טפי דאם תלבשם שם תבא לצאת בהם לרה"ר, ולכאו' זהו גם מש"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה והריטב"א והר"ן דהא דאסור לצאת בהן לחצר שאינה מעורבת, הוא משום דדמיא לרה"ר, אך בתו"ד המהרש"א בסוגיין נראה שפירש דאם לא אסרינן אלא בחצר שאינה מעורבת משום דדמיא לרה"ר, אין טעם האיסור משום שמא תשכח ותצא בהן לרה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-363)
363. ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דמותר לטלטל בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, ולא נאסר אלא להוציא מן הבית לחצר, או דאף דאסור לטלטל בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, הרי היינו רק בכלי הבית, ותכשיטין אלו שבחצר הרי לא שבתו בבית, דאם שבתו בבית היאך יצאו לחצר, הרי אסור להוציאן לשם אף דרך מלבוש, וע"כ מותר לטלטלן בחצר. [↑](#footnote-ref-364)
364. והרמב"ן כתב די"ל דעבדינן כעין גזירה דילמא שלפא ומחוייא ומפקא להו ביד מבית לחצר, ובהגה' הגרא"ז פירש דהיינו דמה"ט אסור אף ללבשם בחצר, - אך בל' הרמב"ן לא משמע שבא לישב בזה ד' הרמב"ם, אלא מכוון דבריו הוא דהא דאסור לצאת בהן מבית לחצר, הוא משום דאם תהא מותרת לצאת בהן, יש לחוש דאם שלפא ומחויא, תבא ג"כ להוציאן מבית לחצר, וצ"ע דמ"ט ל"ה כגזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-365)
365. לכאו' מבו' בדבריו דבר חדש, דכלים ששבתו בבית ויצאו לחצר שאינה מעורבת, מותר להחזירן לבית, וע"כ הוצרך להעמידה בתכשיטין ששבתו בחצר דאסור להכניסן לבית, וצ"ע.

     ובעיקר ד' הר"ן הביא בס' מילי דתכשיט סימן ס"ג בהערה להעיר, דאף דאסור להכניסן לבית, הרי מותר לטלטלן לחצר המעורבת, וא"כ אכתי חזו להתקשט בהן, - וצ"ל דאיירי בגונא דהחצר שלפני הבית אינה מעורבת, וליכא חצר המעורבת עם הבית דבידה להביאם לשם. [↑](#footnote-ref-366)
366. והראב"ן בסימן שמ"ט כתב דכל הא דאסר רב לצאת לחצר, הוא רק באותם דאם יצאה חייבת חטאת כגון אלו דאינן תכשיט, אבל אותם דאם יצאה פטורה, משום דתכשיט הן לה, יוצאה בהן לחצר ולא גזרינן, עכ"ד, ולכאו' הוא משום דבאותם דאם יצאה פטורה, הו"ל כגזירה לגזירה, - אך בעיקר דבריו צע"ג, שהרי להדיא אמרו הכא דלא התירו בחצר אלא בכבול ופאה נכרית שלא תתגנה על בעלה, והרי דאף דאם יצאה בכבול ופאה נכרית אינה חייבת חטאת, מ"מ אלמלי ה"ט דשלא תתגנה על בעלה היתה אסורה לצאת בהן לחצר. [↑](#footnote-ref-367)
367. ופלוגתא זו תליא בפלוגתייהו במה שאמרו בביצה ג' א' באיסור ביצה שנולדה ביו"ט משום פירות הנושרין, דכולה חדא גזירה היא, דבפירש"י שם פירש דהיינו דאי"ז גזירה שלא יבא לידי פירות הנושרין, אלא כשנמנו וגזרו על פירות הנושרין אף ביצה היתה במשמע, ואע"ג דלי"ב משום תלישה מיהו מכלל גזרת חכמים היתה שאף היא פרי הנושר, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ במה טומנין מבו' דהוא משום דלא תתקיים גזירה זו אלא בגזירה אחרת, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד שפירשו כן, - וע"כ לרש"י לטעמי' הרי דה"נ הא דהכא ל"ה כגזירה לגזירה, הוא משום דכשנמנו וגזרו שלא תתתקשט בהן, אסרו להתקשט בהן כלל, ואף האיסור להתקשט בבית ובחצר הוא מכלל גזירה קמיייתא, אך לדעת ש"ר הא דהכא ל"ה כגזירה לגזירה, הוא משום דאם תתקשט בהן בבית ובחצר ודאי דתצא בהן לרה"ר.

     ויש להוסיף, דלרש"י לטעמי' מוכח דאסרו חכמים להתקשט בתכשיטים אלו אף בבית, דאם לא אסרו אלא בחצר, הרי הו"ל כגזירה לגזירה, ועמד ע"ז המשכנות יעקב בס' קהלת יעקב לעיל מ"ו א'. [↑](#footnote-ref-368)
368. והריטב"א הוכיח מל' הירושלמי דאף בדברים דאם יצאה חייבת חטאת אסורה לצאת לחצר, אך הבעה"מ שם כתב דאף דכ"ה בד' הירושלמי, מ"מ אין נראה מתלמודנו לאסור אלא בדברים שאם יצאה אינה חייבת חטאת. [↑](#footnote-ref-369)
369. וכתב דהוא משום דכל הא דאסר רב אפי' בחצר, הוא מדהוצרך להתיר בחצר כבול ופאה נכרית, ולכאו' דבריו מתישבים רק לדעת הסוברים דאיסורא דפאה נכרית הוא משום דהויא תכשיט ודילמא שלפא ומחויא, אך לדעת התוס' דהוא משום דמחכו עלה, ולדעת רבינו פרחי' דהוא משום חשש נפילה, מבו' דאף בדברים שאינם תכשיטין אסרו אף בחצר. [↑](#footnote-ref-370)
370. והמג"א בסימן ש"ח סקי"א פירש לדבריהם דהיינו, דלמ"ד דשבת לאו זמן תפילין א"צ למשמש בהן, וע"כ יש לחוש שיצא בהן לרה"ר. [↑](#footnote-ref-371)
371. ובתשו' שבסו"ס ים התלמוד כתבו לחלק כן מטעם אחר, והוא לפ"מ שכתב הריטב"א בסוכה מ"ג א' דהא דלא גזרו במילה בשבת משום שמא יעבירנו, הוא משום דכיון דהוא מחויב מה"ת בודאי לא גזרו לדחות מצותו מעליו, וע"כ ה"נ למ"ד דשבת זמן תפילין, לא גזרו לאסור להניח תפילין בבית לדחות מצותו מעליו, ומשא"כ למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, גזרו בזה אף בבית, ועמש"כ ע"ז הגרע"א בתשובתו שם, והועתק בחי' הגרע"א לעיל ס"א א'. [↑](#footnote-ref-372)
372. והתוס' הוכיחו כן, משום דלחצר מעורבת ליכא שום חידוש, ועמש"כ המהרש"א בביאור דבריהם, והרא"ש כתב דמהא דקאמר חצר, משמע אף חצר שאינה מעורבת. [↑](#footnote-ref-373)
373. והסמ"ג והראבי"ה הוכיחו דלכרמלית מותר, מדתנן ולא בכבול לרה"ר ומשמע דלכרמלית מותר, והרא"ש כתב דאין לדקדק כן, דבההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וישתה ברה"י, דעת אביי דה"ה בכרמלית, ובההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וישתין לרה"י וכן לא ירוק כו"ע מודו דה"ה בכרמלית, - ובדעת הסמ"ג והראבי"ה נראה דס"ל, דהכא כיון דהא דקתני ולא בכבול ברה"ר, הוא לאפוקי חצר, הרי דה"נ נתמעט מזה כרמלית, ומשא"כ בההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וכו', דקתני רה"ר משום דעיקר הדין הוא ברה"ר, וה"ה כרמלית דדמי לה, (ובפשוטו התם הוי האיסור אף בחצר שאינה מעורבת אסור). [↑](#footnote-ref-374)
374. דאי נימא דהא דאסרו בכרמלית, הוא משום הכרמלית עצמה דילמא שליף ומייתי בה ד' אמות, דומיא דהא דלגבי דליקה החמירו בכרמלית יותר מבחצר שאינה מעורבת, א"כ מה לי דלדידן לית לן רה"ר גמורה, הרי איסור כרמלית לא בטל בזה"ז, ואטו איסור כרמלית בזה"ז קייל מאיסור כרמלית בזמן חכמים. [↑](#footnote-ref-375)
375. וזהו שכתב דאף לרבא דשרי לעמוד בכרמלית ולשתות ברה"י, הוא משום דליכא למיחש כולי האי שמא יוציא הכלי לחוץ, ומשא"כ הכא, ואי נימא דהא דהכא אסור לצאת בהן לכרמלית, הוא משום דדילמא מרגלא לי' לרה"ר, הרי דמעיקרא ל"ק דמ"ש מהתם דשרי בכרמלית, דהרי גם הכא לא גזרו משום איסור הכרמלית, אלא גזרו שמא תוליכם ד' אמות ברה"ר, והתם ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-376)
376. ובס' המאורות לעיל נ"ט ב' כתב בשם ס' האורה לרש"י דאין לנו למחות בהן מטעם מוטב שיהו שוגגין ואל יהו מזידין, וכ"כ התוס' בסוגיין בסו"ד דכן אמרו הקדמונים, וכ"כ הרא"ש בסו"ס י"ג, וכ"כ הרמב"ן והר"ן לעיל נ"ז א', וכ"כ הטור בסימן ש"ג, וכ"כ השו"ע שם סי"ח בשם יש שאמרו, והביאוה"ל שם בד"ה כי יש, הביא דהאחרונים הוכיחו מד' השו"ע דאין סומכין על כל הטעמים שהביא להתיר, ורק שלא למחות להן משום דמוטב שיהיו שוגגין וכו', - והאו"ז בסימן פ"ד אות ט"ו כתב בשם תוס' ה"ר יוסף, דד"ז אין כח בידינו למחות, שיודעים אנו שלא יקבלו ממנו, וע"כ אין לגלות ואין לפרסם האיסור, כי ידוע שלא יקבלו, ומי שיכול להזהיר ולהזהר תבוא עליו ברכה, והריטב"א כתב דכתבו בתוס' האחרונות כי הרבנית אשת רבינו יהודה ז"ל היתה אומרת כי בעלה הי' אוסר לה, וגם השר מקוצי ואחיו ז"ל היו אוסרים לנשותיהם. [↑](#footnote-ref-377)
377. והתהל"ד שם סק"ה כתב די"ל דבדברים האסורין משום חציצה סמכו ע"ד סה"ת שנסתפק דאף לדעת רב אינם אסורין אלא ברה"ר גמורה, ולעיל נ"ז א' נתבאר די"ל עוד דסמכו ע"ד הארחות חיים דבמקומות שטובלות במקואות שבתוך הבתים לית לן בה. [↑](#footnote-ref-378)
378. ועיי"ש שכתב דל"ד להא דאסר אביי לעמוד ברה"י ולשתות בכרמלית, דהתם ה"ז אסור אף ברה"ר דידן, כיון דליכא אלא חדא גזירה שמא יביא אליו הכלי שהוא שותה בו, ומשא"כ בתכשיטים דאיכא גזירות טובא דילמא שלפא ומחויא ואח"כ דילמא מייתי ד' אמות, ע"כ שרי לדידן דלית לן רה"ר, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דאיכא גזירות טובא, ע"כ לא אסרו לצאת בהן לכרמלית, משום החשש שתעביר ד' אמות בכרמלית, אלא משום דחיישינן שמא תצא בהן לרה"ר ותעביר ד' אמות ברה"ר, וכאשר כ"ה מבו' גם מד' ר"ת דס"ל דלדעת ר' ענני מותרת לצאת בהן לכרמלית, ולפ"ז הרי דכל הא דלרב אסורה לצאת בהן לכרמלית, הוא משום דשמא תצא בהן לרה"ר, (דומיא דהא דאסורה לצאת בהן לחצר), וע"כ לדידן דלית לן רה"ר אין לאסור בזה, ומשא"כ בהא דאסר אביי לעמוד ברה"י ולשתות בכרמלית, דהוי הגזירה משום הכרמלית עצמה, ע"כ ה"ז אסור אף ברה"ר דידן. [↑](#footnote-ref-379)
379. ועפי"ז כתב הסה"ת בסימן ר"מ דבמנעל שלנו מותר לצאת בתבן ובמוך שבתוכו דלא מצי נפיל כמו מסנדל, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והמרדכי בסימן שנ"ד, והב"י בסימן ש"ג סט"ו כתב דהיינו רק במנעלים וסנדלים הנעולים מכל עבר, אבל כל שהם פתוחים אפי' מצד אחד איכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי. [↑](#footnote-ref-380)
380. ומבו' דמותר לצאת בבית יד בשבת, - אך השבלי הלקט בסימן קכ"ז צידד לאסור בזה משום דאין אדם יכול למשמש בידיו יפה ולעשות מה שצריך לו, ופעמים שצריך למשמש בבשרו וכו' א"נ לחכך בבשרו וצריך להוציאם מידיו ושמא ישכח ויוציאם ד' אמות ברה"ר, והובאו ב' הדעות בזה בשו"ע סימן ש"א סל"ז, ואמנם כתב השבה"ל שם דאם תפרן מערב שבת בבתי זרועיו של מלבושו או קשרן קשר של קיימא יפה דליכא למיחש דלמא משתלפי שרי, (ועי' בביאוה"ל שם ד"ה שיתפרם, במש"כ לפרש טעם ההיתר בזה), וי"ל לפ"ז דהא דעשתה לה בית יד, איירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-381)
381. וצ"ע למש"כ הסה"ת בסו"ס רל"ט לדון דכל הא דאסר רב בחצר, הוא בתכשיטין, מדאיצטריך להתיר בחצר כבול ופאה נכרית, אך דברים שאינם תכשיט אינם אסורין בחצר ובכרמלית, דא"כ הרי הדין נותן דמוך שבאזנה דאיסורו הוא משום חשש נפילה, וכמש"כ הסה"ת גופי' בסימן ר"מ, לכו"ע אינו אסור בכרמלית, ומ"ט היו חלוקין כל דורו על ר' ינאי שיצא בו לכרמלית. [↑](#footnote-ref-382)
382. ופירש דקאי על הא דנפיק ר' יוחנן במוך הקשור לביהמ"ד, ופריך דכיון דקשור הי' מ"ט לא נפיק בי' לרה"ר, ומשני דכיון דלא מיהדק אסור לצאת בו לרה"ר, אך המאירי פירש דקאי על פלוגתא דר' ינאי וכל בני דורו, דר' ינאי נפיק בי' משום דהי' קשור, ונחלקו עליו כל בני דורו משום דל"ה מהודק, וקי"ל כוותייהו, ועד"ז פירש הגר"א בסימן ש"ג סט"ו בד' הרא"ש, - ולכאו' לפ"ז פלוגתא דר' יוחנן וחבריו, היא פלוגתא דרב ור' ענני, דר' יוחנן ס"ל כר' ענני דאף דבר האסור לצאת בו לרה"ר מותר לצאת בו לחצר, וע"כ יצא לביהמ"ד במוך שאינו מהודק, אך דאסור לצאת בו לרה"ר, ולפ"ז הי' רשאי לצאת בו אף כשאינו קשור, אלא דקים לן דהי' המוך קשור, וחבריו ס"ל דכיון דאסור לצאת לרה"ר במוך שאינו מהודק, אסור לצאת בו אף לחצר, אך בד' הגר"א בסימן ש"ג סט"ו נראה דמפרש (כמש"כ הדמש"א) דלפי' זה הא דחלוקין עליו חבריו, הוא על מה שלא יצא בו לרה"ר, דאינהו ס"ל דכל דקשור מותר לצאת בו לרה"ר אף דאינו מהודק. [↑](#footnote-ref-383)
383. ובד' הרמב"ם בפי"ט משבת הי"א שסתם בזה, משמע דל"ב קשר מהודק, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן ש"ג סקל"ז, ועיי"ש שכתב דבפיהמ"ש כתב דבעינן קשר מהודק, אך בפיהמ"ש הנדמ"ח ליתא. [↑](#footnote-ref-384)
384. ובסו"ד כתב די"מ דהוא משום דשן תותבת היא עשויה להושיבה ע"ג שן שחורה שיש לה והיא כעין דפוס לשן, ומפני כך היא בושה להראות לנגר או לאומן לעשות לה אחרת שהרי צריך הוא לעשותה בדפוסה. [↑](#footnote-ref-385)
385. ובפי' רבינו פרחי' כתב דבשן תותבת שהיא שן שהושיבה אותה בפי' במקום שינה שנפלה, אסור לצאת בה משום חשש נפילה, ובשן של זהב שהיא נותנתה על שינה שנפרצה או על שינה השחורה, ליכא למיחש לנפילה, והא דאסור לצאת בה הוא משום דדילמא שלפא ומחויא, ומשא"כ בשן של כסף שהיא נותנתה על שינה ואינה נופלת, וגם דכיון דכונתה שלא ידעו בה, לא שלפא ומחויא, - והך מילתא דשן תותבת היא שן שמושיבה במקום שינה שנפלה ושן של זהב היא שן שנותנת על שינה, כ"כ גם הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ט משבת ה"ז. [↑](#footnote-ref-386)
386. והא דתנן שן תותבת שן של זהב, חדא קתני, שן תותבת והיא של זהב, - א"נ דשן תותבת אהתירא דלעיל קאי, ופלוגתת רבי ורבנן היא בשל של זהב. [↑](#footnote-ref-387)
387. ואמנם דדעת הרמב"ן והר"ן דשל תותבת היא של עץ, וכיון דהיא ניכרת חיישינן דילמא שלפא ומחויא, ול"ד לשן של כסף שאינה ניכרת, ולפ"ז בשן תותבת שהיא של אדם אחר, מודו רבנן דשרי, וכ"ה גם לדעת רבותיו של רש"י, דלא שרי אלא בשן של אדם אחר, אך בשן של עץ שהיא ניכרת אסור, (אך לדעת רש"י גופי' דהתירא דשן של כסף הוא משום דלא חשיבא ולא שלפא ומחויא, ה"נ יש להתיר בשן של עץ), - אך דעת הרשב"א דטעם הא דשן תותבת אסור ושן של כסף מותר, הוא משום דבשן תותבת אי מתאביד האי לא משכחא אחרינא ואי נפלה אתיא לאתויי', ומשא"כ בשן של כסף דיכולה לעשות אחר לא אתיא לאתויי, ולפ"ז אסור אף בשן של אדם אחר, וכ"ה גם לפ"מ שפירשו רבינו פרחי' והמאורות דאיסורא דשן תותבת הוא משום חשש נפילה, (ול"ד לשן של כסף שהיא מהודקת על שינה, וליכא חשש נפילה). [↑](#footnote-ref-388)
388. ומבו' בדבריו דהא דיוצאין בבירית, הוא משום דלא חיישינן בה למישלף ואחויי משום דלא מיגליא שוקה, וכפירש"י לעיל ס"ג ב', ועמש"נ לעיל ס"ג א' דפליגי הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-389)
389. וזה לטעמי' בריש פירקין, דמה שאסרו בדברים החוצצין בטבילה, אי"ז משום דחיישינן שתשכח שהוא שבת ותעבירם ד' אמות ברה"ר מדעתה, אלא הוא משום דחיישינן שתשכח שהם בידה, עיי"ש, אך עיקר דבריו הכא מתישבים גם לדעת התוס' שם דהוא דחיישינן שתשכח שהוא שבת, דמ"מ אין לחוש בדברים שאין דרך לילך ממקומו עד שילבשם, וכמש"כ התוס' שם. [↑](#footnote-ref-390)
390. והריטב"א לעיל ס"ד ב' כתב עוד, דלא חילקו חכמים בין אשה לאשה, וע"כ אף בבנות קטנות ליכא חשש דטבילה, מ"מ הן אסורות לצאת בדברים החוצצין, - אך מד' רש"י וש"ר משמע דס"ל דלא אמרינן דלא חילקו חכמים, ועמש"נ בזה לעיל נ"ז א'. [↑](#footnote-ref-391)
391. אך הוכיח דלא כפי' זה, מהא דתניא לעיל נ"ז א' דהבנות יוצאות בחוטין שבאזניהן אבל לא בחבקין שבצואריהן, ומפרשינן לה התם משום טבילה, ועוד דא"כ מאי פריך אהא דאבוה דשמואל לא שביק להו לבנתי' דנפקי בחוטין, הרי בנותיו של שמואל היו נשואות, וכ"כ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-392)
392. ולכאו' הוא משום דחשיב כדבר המשמש את הגוף, דה"ז מועיל שלא יסתמו אזניהם, וע"כ פשיטא דלאו משוי הוא, - אך לכאו' בל' רש"י משמע טפי, דבאמת לא חשיב ככל דבר המשמש את הגוף, והא דל"ה משוי, הוא משום דאורחא בהכי, וע"ד מש"כ האו"ז בסימן פ"ד אות ג' בטעם הא דיוצא העבד בחותם שעשה לו רבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-393)
393. והרמב"ן כתב דהא דלא חיישינן בקיסמין לנפילה, הוא או משום דהן קשורים באזנים, או משום דאין מקפידות עליהן להביאן. [↑](#footnote-ref-394)
394. ויש להוסיף בזה פלוגתת הראשונים לעיל נ' א', דבפירש"י שם ד"ה בזמן שצבען כתבו דאסור לצאת בשבת בפשתן סרוק או בצמר מנופץ הניתנין ע"ג המכה כדי שלא יסרטוה מלבושיו, אלא בזמן שצבען בשמן, דאל"כ לאו מלבוש נינהו והו"ל משוי ואין יוצאין בהן לרה"ר, וכ"כ רבים מקמאי שם, - אך התורי"ד שם נחלק ע"ז דלי"ב משום משוי, וכ"כ ההגמ"י בפי"ט משבת הט"ז בשם ר"י שתמה ע"ד רש"י דלא מסתבר דאם יש לאדם חבלה בידו בשבת שלא יטול חתיכת בגד ויתן ע"ג מכתו משום דחשיב ליה משאוי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-395)
395. אך בדבריו נראה, דרק במטבע דחשיב טפי הוא דאסרינן כשאינו מועיל לרפואה, אך בשאר מילי שרי, - וע"כ לא כתב שם ס"כ לאסור בחוט או משיחה, אלא כשכורכן על הרטי', דכיון דהם חשובין קצת אינם בטלים לגבי רטי', אך כל שכורכן על המכה עצמה שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-396)
396. והתוס' שם עמדו דמ"ש מנזמי האזן דשרו, ונתבאר לעיל שם, - ונתבאר שם מש"כ התו"ש בסימן ש"ג סקמ"ג דהרמב"ם שפירש למשנתינו בחוטין שבצואר, הוא משום דס"ל דחוטין שבאזניהן דמו לנזמי האוזן, ומותר לצאת בהן אף כשהן של מיני צבעונים, ועמד ע"ד השו"ע שם שלא הביא לדעת הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-397)
397. ונתחדש בזה, דאף דבר שאין דרך סתם נשים למישלף ואחויי, מ"מ אותם שדרכן בכך אסורות לצאת בו, אך שמא י"ל דאף דלא אסרו בזה חכמים, מ"מ הי' שמואל חושש לכך, וכל' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-398)
398. וצ"ל לפ"ז דבנתי' דשמואל לא היו נשואות, וכאשר כן צ"ל לדעת הי"מ שהביא רש"י דנשואות אסורות לצאת בחוטין שבאזניהן, (ואף רש"י לא הק' עלייהו מההיא דבנתי' דשמואל), וכ"ה להדיא בד' התוס' ביבמות ע"ו א' ד"ה המסוללות שכתבו דמשמע דלא היו נשואות שהיו עדיין בבית שמואל, - וי"ל עוד, דאף אם הא דאמרינן דעביד להו מקואות הוא כשהיו נשואות, מ"מ הא דלא שביק להו יוצאות בחוטין, הוא כשהיו קטנות, דומיא דמה שאמרו דלא שביק להו גניאן בהדי הדדי, דפירש"י דהוא כשהיו בתולות. [↑](#footnote-ref-399)
399. ולדעת הר"ן דכו"ע מודו דאסור לצאת בהן לרה"ר, ונחלקו אם גזרינן ברה"י שמא יצא בהן לרה"ר, בע"כ צריך לפרש לסוגיית הגמ' לעיל שם בע"א, ובמסוה"ש שם כתב לפרש דמכוון הגמ' שם הוא להא דפליגי בתוספתא פי"ד ה"ו ובירושלמי בפירקין אם מערימין, ובירושלמי משמע דההערמה היא להזמין אורחים כדי להציל לכל א' מזון ג' סעודות, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח לקמן בסוגיין, ועמש"נ להלן דלפי' הר"י מלוניל מתפרשת הגמ' שם בע"א. [↑](#footnote-ref-400)
400. ובפי' הר"י מלוניל פירש דטעמא דר' יוסי, הוא משום דכל שלובש יותר מי"ח מלבושים ניכר דלשם הצלה עושה, ואע"פ שהם משא לו הוא לובשם, ומשמע דהפלוגתא דת"ק ור' יוסי אם אסרו בכה"ג דניכר דהוא עושה לשם הצלה ולא לשם לבישה, ואזיל לטעמי' דמפרש לסוגיית הגמ' לעיל שם בע"א, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-401)
401. ונראה מזה דמפרש דע"ז הוא דקיימא הסוגיא לעיל דפליגי אם מערימין, דר' יוסי דשרי לחזור וללבוש, הוא משום דס"ל דמערימין, וע"כ מצי להערים ולומר אין אני חפץ באלו אלא באלו, ור"מ דאסר לחזור וללבוש, הוא משום דס"ל דאין מערימין. [↑](#footnote-ref-402)
402. ובשיטה להר"נ הק' על פי' זה, דבברייתא בגמ' פליגי ר"מ ור' יוסי, ולר"מ לובש ומוציא וחוזר ולובש ומוציא, וא"כ מאן לימא לן דת"ק דמתניתין לאו היינו ר"מ כדאשכחן בברייתא דהוא בר פלוגתי' דר' יוסי, ודוחק הוא שיש ג' מחלוקות בדבר, והברכ"י בסימן ש"א אות י"ב הוסיף לתמוה, דגמ' ערוכה היא בעירובין צ"ה ב' דמשנתינו ר"מ היא, ומייתינן לה מהא דתני עלה לובש ומוציא ופושט וחוזר ולובש וכו' דברי ר"מ, וכן תמה הגר"א שם סמ"ד ע"ד הב"י בדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-403)
403. והרמב"ם תמה ע"ז, דאם הויא הציצית משוי ולא הותרה אלא משום מצוה, ל"ה מותר לצאת בה בשבת אף בזמן קיום המצוה, דאין עשה דציצית דוחה שבת, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ, - ולכאו' יש מקום לפרש בד' הרי"ף, דלעולם הא דמותר לצאת בטלית המצוייצת, הוא משום דהו"ל כמלבוש, ואך דמהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, חזינן דהא דהוי כמלבוש הוא מכח המצוה, וכמש"כ הרי"ד, וע"כ אף דמכח זה יש לפטור אף כשיצא בה בליל שבת דאינו מקיים מצות ציצית, דומיא דתפילין דל"ה משוי אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, מ"מ אסור לצאת בזה, דדמי לתפילין, דמשמעות הגמ' לעיל ס"א א' דלמ"ד דשבת לאו זמן תפילין, אסור לצאת בהן בשבת מדינא, ול"ב להחשש דדילמא מיפסיק, וכ"ה מבו' בד' הברכ"י בסימן י"ג אות ב', והשוה ד' הרי"ף לד' הרי"ד.

     אמנם הנה בתשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ד משמע דס"ל דהיוצא בטלית מצוייצת בלילה חייב חטאת, - אך העירו דיש לפרש בזה, דהא דציצית חשיב כמלבוש, אף דאי"ז בצורת מלבוש, הוא מכח הא דהוא משמש ומתיר את הלבישה, וע"כ בלילה דאינו משמש הוא חייב חטאת, ודמי לקמיע ושאר מילי כיו"ב, דבזמן שאינם משמשין הוו משוי גמור. [↑](#footnote-ref-404)
404. והברכ"י בסימן ש"א אות ז' הק' ע"ז, דהרי קי"ל דציצית חובת גברא היא, וי"ל דמכוון הר"י מיגש דאף דציצית חובת גברא הוא, הרי הוי זה מצות הבגד, דהלובשו צריך להטיל בו ציצית, וכל' הגמ' והראשונים בכ"ד דחוטי ציצית פוטרין את הבגד, ומה"ט הוא דאי"ז משוי, והיינו דכל הא דחשבינן להציצית כנוי הבגד, הוא רק משום דמתקיים בה חובת הבגד, אך אלמלי כן ל"ה חשבינן לה כנוי הבגד, (והרי לדעת הרי"ף ודעימי' חזינן דאין הציצית בטלה כלל לבגד, אף דאסור ללבוש הבגד בלא הציצית, וי"ל דטעם הסוברים דהיא בטלה לבגד, הוא משום דמתקיים בה חובת הבגד). [↑](#footnote-ref-405)
405. אך בד' הרמב"ם מבו' דא"א לחשוב את הציצית עצמה כמלבוש ותכשיט, וע"כ אלמלי הא דהויא כנוי הבגד, הי' אסור לצאת בה, דאין עשה דציצית דוחה ל"ת דשבת, וצ"ע.

     עוד העירו בזה, דלדעת הרי"ד ודעימי' דציצית דמי לתפילין וחשיבא כמלבוש, ומכח זה חשבינן לה כמלבוש אף בלילה דאינו זמן ציצית, הרי דמהא דטלית שאינה מצוייצת הויא משוי, יש ללמוד דה"נ תפילין פסולין הוו משוי, ועמש"נ בזה לעיל ס"א א'. [↑](#footnote-ref-406)
406. והשיטה להר"נ דס"ל דלי"ב איסור אף מדרבנן, מבו' בדבריו דהוא משום דס"ל דתפילין ל"ה כמשוי כלל אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, והא דאסור לצאת בהן, הוא משום דחיישינן דילמא מיפסיק וכו', וע"כ ה"נ בטלית המצוייצת ל"ה הציצית כמשוי כלל אף בלילה. [↑](#footnote-ref-407)
407. ובדעת הפמ"ג י"ל דס"ל דלעולם הא דהציצית ל"ה משוי הוא מכח המצוה, והא דמותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, הוא משום דהוא דרך מלבושו בחול, וכמש"כ השיטה להר"נ, וע"כ הוא דבטלית הכרוכה דאי"ז דרך מלבושו בחול, הוי משוי, אך זה דלא כמש"כ הפמ"ג גופי' שם סקנ"ד דהא דהציצית ל"ה משוי, הוא משום דהם נוי הבגד, וכ"כ גם במש"ז סימן י"ג סק"ב ובמש"ז שם סק"ב, (והעירו דשמא ס"ל דלגבי לבישה זו דטלית הכרוכה, לא חשבינן להציצית כנוי הבגד, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-408)
408. אך באמת י"ל דלפ"מ דקי"ל דנשים סומכות רשות, מותרת אשה לצאת בטלית המצוייצת ול"ה הציצית משוי, דדמי לתפילין שאמרו בעירובין צ"ו ב' דלמ"ד דנשים סומכות רשות ל"ה התפילין משוי, וכ"כ השעה"מ בפי"ט משבת הכ"ג, ואמנם יש מקום לדון בזה מכמה טעמים, ואכמ"ל, והשעה"מ שם נקט דאף למ"ד דאין נשים סומכות רשות, מ"מ כיון שהם מותרות ללבוש טלית המצוייצת, (דבזה ליכא חשש איסור), אי"ז משוי, וגם בזה יש לדון מכמה טעמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-409)
409. והתו"ש שם סקס"ז הק' דמ"ט היא חייבת חטאת, הרי הו"ל הוצאה כלאח"י, והיינו דדמי למה שאמרו לעיל ס"ב א' דדבר דהוא דרך הוצאה לאיש ואינו דרך הוצאה לאשה, אינה חייבת חטאת, וכ"כ התוס' לעיל שם דתפילין לאשה הו"ל הוצאה כלאח"י, והפמ"ג שם כתב דהוא משום דהוי זה דרך הוצאה להוציא מלבוש כשהוא לבוש, וצ"ע ממה שאמרו לעיל ס"ה ב' דדרך הוצאה בכך, ופירש"י דהוא משום דמוכרי כסות מוציאין אותו דרך מלבוש, והרי דבלא"ה הוה חשבינן לה כהוצאה כלאח"י, אף דמוציא כשהוא לבוש, (וי"ל דשאני התם דלובש ב' מלבושים שוים זעג"ז דאי"ז דרך מלבוש) - ולכאו' זה ניחא להפמ"ג לטעמי' דהא דחייבת חטאת הוא משום הטלית עצמה, דאם הא דחייבת חטאת הוא משום הציצית, לכאו' הו"ל כמוציא בכנף בגדו, דפטור, וכדתנן לעיל צ"ב א', - אך בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ג כתב, דאף דהחיוב הוא על הציצית דאינם בטלים לטלית, מ"מ לענין זה נחשבים גם הציצית מגוף הטלית כיון שהם מחוברים לו, דכיון שלבישת הטלית דרכו בכך והוציאו כדרך הוצאה, ממילא גם הציצית הוציא כדרך הוצאה, וכ"ה מבו' גם בד' המחה"ש שם, - ובד' התהל"ד בסימן ש"א סקמ"א נראה דהא דהכא חשיב כדרך הוצאה הוא משום דכ"ה דרך נשים המוכרות כסות, וצ"ע.?ונתבאר עוד להלן בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-410)
410. ויש להעיר במה שהביא המ"ב שם למש"כ השעה"מ בפי"ט משבת הכ"ג לחלוק ע"ד המג"א דטלית מצוייצת ל"ה משוי אף לאשה, והשעה"מ שם כתב דהוא משום דקי"ל דנשים סומכות רשות, - ולכאו' כ"ז הוא אם נבא לדון דהציצית הוו משוי, ובזה י"ל דכיון דנשים סומכות רשות ל"ה הציצית משוי, דומיא דתפילין דל"ה משוי לאשה למ"ד דנשים סומכות רשות, אך לפ"מ שפירש המ"ב גופי' לד' המג"א דהטלית הויא משוי, לכאו' ל"מ הא דנשים סומכות רשות, דאף דהציצית חשיבא כמלבוש לדידהו, מ"מ כיון דאין דרכן ללבוש טלית גדול, הו"ל הטלית משוי לדידהו. [↑](#footnote-ref-411)
411. ובזה ניחא דל"ד ליוצא בטלית הכרוכה על הצואר דל"ה הציצית משוי אף דבלבישה זו ליכא מצות ציצית, כאשר כ"ה מבו' בד' המג"א, וכ"נ בד' הגר"ז גופי' בסימן י"ג ס"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-412)
412. והגרע"א בסימן י"ג ס"ב עמד בזה מטעם אחר, דכיון דאין דעתו להשלים בטלים החוטין לבגד, ובעזה"י יתבאר בזה לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-413)
413. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ח הערה קמ"ח כתב לדמות ד"ז למש"כ התוס' בחולין פ"ד ב' ד"ה תקיעת שופר דאסור להוציא שופר לצורך טומטום, כיון דאם אשה היא הו"ל הוצאה שלא לצורך, ולא אמרינן דכיון דהוא חייב בתקיעת שופר מכח הספק, חשיב כצורך ודאי. [↑](#footnote-ref-414)
414. והשב יעקב שם כתב דמ"מ מותר לצאת בו לכרמלית, דממ"נ לא עביד איסורא כלל, דמה"ת מותר הוצאה לכרמלית לגמרי, ואי משום דרבנן אסרו להוציא לכרמלית, נגד זה הרי אמרו דטלית כזה חייב בציצית והוה מצוייץ כהלכתו ושייך לבגד ומותר לצאת בו, - אך המהר"ם מינץ שם כתב דאסור לצאת בו אף לכרמלית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-415)
415. ולמש"כ הרי"ד דמשום מצות ציצית הו"ל כמלבוש, מסתבר דסגי לזה אף במצות ציצית דרבנן, דמ"מ דרך הוא ללבוש את הטלית המצוייצת לצורך המצוה דרבנן, וע"כ הו"ל כמלבוש. [↑](#footnote-ref-416)
416. אך באמת יש מקום לדון בזה, דלמש"כ הרי"ד דהא דציצית ל"ה משוי, הוא משום דחשיב כמלבוש, י"ל דכל דכל דהן פסולין מדרבנן ואין דרך לצאת בהן, ולא חשיב כמלבוש, - ומאידך יש מקום לדון, דלמש"כ הר"י מיגש דהא דציצית הוי נוי הבגד הוא משום דהיא חובת טלית, הרי דאף אם ה"ז פסול מדרבנן, מ"מ כיון דמדאורייתא מתקיים בזה חובת הטלית, הו"ל כנוי הבגד. [↑](#footnote-ref-417)
417. ובד' הרי"ד והרשב"א מבו' דאף כשהטלית מצוייצת כהלכתה, לא חשיבא הציצית כתשמיש הטלית, - וזה מתישב עם מש"נ לעיל מד' הרי"ד דהא דמותר לצאת בטלית המצוייצת, אי"ז משום דהציצית הויא כנוי הבגד, אלא הוא משום דחשבינן להציצית כמלבוש. [↑](#footnote-ref-418)
418. והרשב"א בתשו' החדשות שם כתב כן גם בדעת רש"י, דמש"כ דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום דשל תכלת הן, לא מחמת חשיבות התכלת בלבד קאמר, דאם עשה מהן כסכסי לכילה אף הוא יוצא בה, ולא אמרינן חשיבי ולא בטלי דהא איהו מבטל להו לגבה, אלא עיקר הא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום דאינו מבטל את הציצית לטלית, ול"ד לכסכסי כילה העשויין לשמש את הכילה והוא מבטל אותם לכילה, ואך שהוסיף רש"י דבהא לחוד לא סגי, דחוטי לבן דאינם חשובין בטלים לטלית אף שאינו מבטל אותם, וכל הא דאסרינן בטלית שאינה מצויימת כהלכתה הוא משום דאיכא תרתי, דהן חוטי תכלת דחשיבי, וגם אינו מבטל אותם לטלית, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-419)
419. וצ"ב דמה מהני הא דדעתו להשלים עליהן דמכח זה לא יתבטלו לבגד, והרי אף היכא שהם ראויים עכשיו למטרתם, כרצועות שבאבנט, מ"מ כל דלא חשיבי בטלי, ולכאו' כל שדעתו להשלים עליו, לא עדיף מהיכא דראוי עכשיו דכל דאינו חשוב בטל, - ושמא י"ל, דכיון דדעתו להשלים עליהן והבגד נצרך להן, ע"כ אינם בטלים לבגד, והגם דכשהם ראויים לשמש את הבגד הם בטלים לבגד, מ"מ בכה"ג דאכתי אינם ראויים לשמש לבגד, ובאנו לדון מכח הא דדבר שאינו חשוב בטל לבגד, הרי דכיון דדעתו להשלים עליהן והבגד נצרך להם, לי"ב להך דינא, וע"כ ל"ד לרצועות שבאבנט דאינם נצרכים לבגד, וע"כ שפיר הם בטלים לבגד כשאינם חשובין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. ובד' הסמ"ג לאוין ס"ה מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דשל משי חשיב כדבר חשוב ולא בטל, וכתב דכיון דאין בידינו כח לברר ראוי לאסור לצאת בהן בשבת. [↑](#footnote-ref-421)
421. ובד' הרא"ש והטוש"ע שם מבו' שנחלקו ע"ד סה"ת ואסרו ברצועות של משי כשאין המנעלים קשורים בהן, אף כשהוא נועל מנעלים לרגליו, ולא אמרינן דבכה"ג חשיבי כמלבוש, כיון שהוא ראוי לקשור בהן את המנעלים, וזה דלא כמש"כ בס' שש"כ פי"ח הערה קל"ב, אך בל' הפסקי רי"ד משמע דכל שהוא לובש בתי שוקים ל"ה הרצועות משוי, אף דלא קשר בהן את הבתי שוקים. [↑](#footnote-ref-422)
422. ואמנם י"ל דהכא עדיף טפי, דכיון דהרצועות משמשות לצורך לבישת בתי שוקים, ע"כ כל שבידו לקשור בהן, כבר חזינן להו כמלבוש. [↑](#footnote-ref-423)
423. ובדעת התוס' ודעימי' דלא ס"ל כן, פשוט דהוא משום דס"ל דקשירת בתי השוקים הוא שימוש לבישה לעצמו, וע"כ לא חזינן לה מכלל האבנט, ודמי להא דכסכסי הכילה אינם בטלים לכילה כשהם חשובין, דהוא משום דאינם משמשין ללבישתה, אלא הם משמשין לנטייתה כאהל. [↑](#footnote-ref-424)
424. ואמנם דבד' הריטב"א שם משמע דרק משום דהא דהן בטלות לחגור הוא רק משום דבתחילת עשייתו הם מונחות עמו, אך בדבריו הכא לא הזכיר לזה. [↑](#footnote-ref-425)
425. ועיי"ש שכתב דל"ד להא דפורפת על המטבע ומותר לצאת בו, דשאני התם שאינו מכוין להוציא המטבע אלא לפרוף כסותו, הלכך בטל המטבע לגבי הכסות, ומשא"כ במעות התפורין בכסותו דמכוין להוציאן, אפשר דאסור, דחשיבי ולא בטלי, - וצ"ע דמ"ט הוצרך להא דהתם אינו מכוין להוצאת המטבע, הרי לכאו' התם יש להתיר מדינא אף כשמכוין להוצאת המטבע, כיון דהמטבע משמש לכסות וע"כ הוא בטל לכסות, ומשא"כ במעות התפורים בכסותו דאין משמשין לכסות, הרי דאף דאם היו דבר שאינו חשוב היו בטלין לכסות, אך כיון דהוו דבר חשוב אינם בטלין לו. [↑](#footnote-ref-426)
426. ועפי"ז מסתבר דמותר לצאת בכפתורי רזרבה, דהם דבר שאינו חשוב ובטלים לבגד, ודלא כמש"כ בס' חו"ב דלא הותר דבר המחובר לבגד, אלא כשהוא משמש עם הבגד, וגם לדעת החיי אדם דכל שדעתו להשלים אינו בטל, י"ל דכפתורים אלו אינם חשובים כדבר שדרכו להשלים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-427)
427. ומבו' בדבריו דכ"ז הוא לדעת ר"ח ודעימי', אך לדעת רש"י דהא דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום שהן של תכלת, הרי דאף דנימא דטלית שלנו אינה מצוייצת כהלכתה, מ"מ כיון שאין בה אלא חוטי לבן, לא חשיבי ובטלי. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועד"ז הוא גם למש"נ בדף מס' 14 דבד' הר"ח והרמב"ם משמע דכל הא דכסכסי הכילה בטלים לכילה, הוא משום דאין לו צורך בהן כלל ואינו רוצה בקיומם, ומה שהוצרכו בציצית להא דדעתו להשלים עליהן, הוא משום דבלא"ה הרי ל"ה לו צורך בהן כלל ול"ה רוצה בקיומם, - ולפ"ז הרי דבטלית שאין בה תכלת, כיון דמכח הספק הוא רוצה בקיום חוטי הציצית, אינם בטלים לגבי הטלית. [↑](#footnote-ref-429)
429. ובדעת הרא"ש דס"ל דאף אם התכלת מעכב את הלבן, מ"מ בטלי חוטי הלבן לגבי הציצית, בפשוטו הוא משום דס"ל דכל הא דחוטי הציצית חשיבי ולא בטלי, הוא רק מכח שמתקיים בהן מצות ציצית, ואף דאינה מצוייצת כהלכתה, מ"מ כיון שדעתו להשלים עליהן ויתקיים בהן מצות ציצית, אית בהו לחשיבות המצוה, וע"כ לפי הצד דהתכלת מעכב את הלבן ואינו יוצא בזה יד"ח ציצית, ליכא בחוטי הציצית חשיבות כלל. [↑](#footnote-ref-430)
430. ולכאו' י"ל בזה, דלא קי"ל בזה כדעת הרא"ש, אלא כדעת ש"ר, דאף דבפועל אין דעתו להשלים, מ"מ לא בטלי הציצית לגבי הטלית, וכנ"ל, - וכ"נ מד' המג"א בסימן י"ג סק"ג והמ"ב שם סק"ה שפירשו דהא דמותר לצאת בטלית בזה"ז שאין לנו תכלת, הוא משום דקי"ל דהתכלת אינו מעכב את הלבן, אך הפמ"ג שם כתב ע"ד המג"א, דקושטא קאמר, ואה"נ דאף אם הי' התכלת מעכב את הלבן הי' מותר לצאת, וכמש"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-431)
431. והחזו"א בסימן ג' סקכ"ח נחלק ע"ז וכתב דאין הציצית משוי, דכיון דאינו עומד להסיר הציצית מהן וניח"ל בהן דנראה על ידן כלובש בגד ציצית, הוו תכסיסי הבגד, - אך ממה שדנו הראשונים לאסור לצאת בטלית מצוייצת בזה"ז דשמא התכלת מעכב את הלבן, מבו' דאף דאינו עומד להסיר הציצית מהן וניח"ל בהן, מ"מ אינם בטלין לבגד, ונתבאר בדף מס' 14, וכ"ש דבטלית שאין בה שיעור, אין הציצית בטלה לבגד. [↑](#footnote-ref-432)
432. והך מילתא דסגי במה שבידו להשלים עליהן, ול"ב שיהא דעתו לכך, כ"ה משמעות ל' תשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ג ותשו' הרי"ף סימן רצ"ט, דהא דחשיבי הוא משום דראוי להשלים, וכ"נ גם בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ב, עיי"ש, - וכ"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן ק"י בתו"ד דהציציות חשיבי דראויין ולהתירן ולעשותה בטלית שהוא בר חיובא.

     אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הנשמ"א דמש"כ הראשונים דדעתו להשלים עליהן, היינו דעיקר החשיבות הוא מכח דעתו להשלים, אף אם מצ"ע הוא דבר שאינו חשוב, ולפ"ז ודאי דבעינן שיהא דעתו להשלים ולא סגי במה שראוי להשלים עליו, - וצ"ע לפ"ז בד' המ"ב שהסכים בסימן ש"א לדברי הנשמ"א, ובסימן י"ג הסכים לד' הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-433)
433. ובזה מתפרש גם מה שהוצרך הפמ"ג שם לעיל מינה לפרש, דהא דיוצאין בשבת בטליתות של שאר מינים, אף אם אין חייבין אלא מדרבנן, הוא משום דחשיבי כנוי הבגד, ולא התיר משום דאין דעתו להשלים עליהן. [↑](#footnote-ref-434)
434. ונתחדש בדבריו, דמהני הא דדרך הוצאת טלית מצוייצת בכך, אף דטלית זו אינה מצוייצת כהלכתה, ובכה"ג אין דרך להוציא ציצית בכנף בגדו, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ש"א סק"ד, וכתב דלפ"ז ה"נ בתפילין פסולין חשיב כדרך הוצאה. [↑](#footnote-ref-435)
435. וצ"ע דמ"ט הוצרכו להא דהטלית עצמה הויא מלבוש וחשיב כדרך הוצאה, ותיפו"ל דהוצאת הטלית היא על כתפה, וחשיב כהוצאה כדרכה, כדתנן לעיל צ"ב א', וכ"כ הקרית ספר בספי"ט משבת דהא דהמוציא טלית מקופלת חייב, הוא משום דדרך הוצאה היא על הכתף. [↑](#footnote-ref-436)
436. והעירו דיש ללמוד כן ממש"כ בתשו' מהר"ם ד"פ סימן תקל"ב בדין מפתח הקבוע בחגור, די"ל דאם יצא חייב חטאת, משום דאין המפתח בטל לגבי החגור, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"ב, - והרי דאף דאין רגילות לקבוע מפתחות בחגור, וכמש"כ המהר"ם שם, אפ"ה חשיב כהוצאה כדרכה, והיינו משום דדרך הוצאת החגור בכך, ומכח זה חשיב גם הוצאת המפתח כהוצאה כדרכה. [↑](#footnote-ref-437)
437. וצ"ע מ"ט לא התיר בזה מכח דינא דסוגיין דדבר שאינו חשוב בטל לבגד, שהרי האופנים היו דבר שאינו חשוב, כמש"כ האו"ז שם דאי מיפסיק לא מייתי לי', וצ"ל דהוא משום דהאופנים אינם משמשים תשמיש אחד עם הבגד, ובסוגיין לא מצינו דבכה"ג ה"ז בטל לבגד, דשאני כסכסי הכילה דהן משמשין עם הכילה, וגם בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, משמשין הציציות עם הטלית אחר שישלים. [↑](#footnote-ref-438)
438. ובד' ש"ר לא מצינו שהביאו להך דינא, וי"ל דפירשו דמה שדנו בירושלמי דיהא בזה משום משוי, היינו דיהא בזה לגזירת תכשיטין דשמא תעבירנו ד' אמות ברה"ר, וע"ז הוא דמהני הא דמחובר לכסות, וכאשר כ"ה גם בירושלמי שם ה"א, דמייתינן להא דהמחובר לכסות ה"ה ככסות, כטעם להא דיוצא בזוג שבכסותו ואין יוצא בזוג שבצוארו, אך הא דאי"ז משוי גמור, הוא משום דהוי זה תכשיט, - וי"ל עוד דס"ל דהירושלמי שהתיר בזה ס"ל דהמחובר לכסות ככסות אף כשהוא דבר חשוב, ודלא כמו שאמרו בתלמודין דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-439)
439. ואמנם לפ"ז נמצא דבטלית מצוייצת כהלכתה, איכא להך דינא דכל המחובר לכסות ה"ה ככסות, - אך מד' הראשונים שנחלקו בטעם הא דמותר לצאת בטלית מצוייצת, ונחלקו אם מותר לצאת בה בלילה, ונתבאר בדף מס' 14, מבו' דלא אמרינן בזה דהמחובר לכסות ה"ה ככסות, וכ"ה מבו' גם ממה שדנו הראשונם לאסור לצאת בטלית מצוייצת בזה"ז דשמא התכלת מעכב את הלבן, אף דדרך הוא להטיל ציציות לבן בטלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-440)
440. וצ"ע דבד' הראשונים מבו' שהי' הדרך להניח את הרצועות באבנט אף כשאין המנעלים קשורין בהן, וא"כ מ"ט לא חשיב כדבר שדרכו לחבר לבגד. [↑](#footnote-ref-441)
441. וי"ל עוד, דהא דדבר שדרך לחברו לבגד בטל לבגד, היינו כששימושו הוא בשעת הלבישה, דבכה"ג מצינו לחשבו כחלק מן הבגד, אך כשאין שימושו בשעת הלבישה, א"א לראותו כחלק מן הבגד, וע"כ אף שדרך לחברו לבגד, אינו בטל לבגד, - ונפ"מ בזה בדין כפתורי רזרבה, אם יש להתירן מכח הא דדרך לחברן לבגד. [↑](#footnote-ref-442)
442. ושמא י"ל בזה, למש"כ המג"א בסימן ש"א סקל"ד דהא דהמחובר לבגד בטל, הוא רק כשהוא מחובר ע"י תפירה, ולפ"ז הרי דבטלית המצוייצת דהציצית מחוברת לטלית ע"י קשירה, לי"ב לדינא דדבר המחובר לבגד שהוא כבגד, וה"נ הוא בכסכסי הכילה וברצועות שבאבנט, שהן מחוברין ע"י תלי' וקשירה, ואמנם לפ"ז צ"ל, דהא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, וכן הרצועות בטלין לאבנט כשאינם דבר חשוב, (וכן ציצית היתה בטילה לטלית אלמלי הא דחשיבא), הוא כמש"כ המג"א שם בעיגולים הירוקים דבטלים טפי לבגד, וסגי בהו בחיבור קצת, (אך צ"ע דא"כ מ"ט לא הוכיח המג"א כן מהתם), - אך יותר נראה, דאף למש"כ המג"א דלא סגי בחיבור ע"י קשירה, מ"מ היכא שתכף תכיפה אחת וקשר, הוי זה חיבור גמור כתפירה, וע"כ לא הביא המג"א להני דוכתי דמצינו דה"ז בטל לבגד אף שאינו תפור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-443)
443. אך הנה הגר"ז שם סכ"ג כתב דהא דמטפחת ל"ה כדבר חשוב, היינו משום דנגד הכסות אינה דבר חשוב, ועיי"ש שכתב דמה"ט אם היא תפורה לחגורה אסור לצאת בה, כמש"כ הב"ח שם והט"ז שם סקי"ד, דנגד החגורה היא חשובה ואינה בטלה אלי', והך מילתא דתורת "דבר חשוב" הוא ביחס להדבר שהוא מחובר אליו, מבו' כן גם בד' הביאוה"ל שם סי"א שכתב בדעת הט"ז, דסובר דהמפתח אינו חשוב כלל לגבי השלשלת של כסף, (וע"כ דמי לדינא דסעיף ל"ח), והרי דהגם דודאי דהמפתח הוי דבר חשוב, מ"מ כיון שאינו לגבי השלשלת של כסף הוא בטל לו, (ויש ללמוד כן מעיקר מה שהוצרך הב"י לפרש דהא דאסור לצאת בתיק שבתוכו בתי עינים, הוא משום דבתי עינים הם עיקר, והרי דאלמלי כן היו הבתי עינים בטלים לתיק, אף שהם דבר חשוב, ובע"כ דמ"מ כנגד התיק של כסף אינם דבר חשוב), ולפ"ז ניחא משה"ק השעה"צ מהא דחוטי משי הוו דבר חשוב, דכל הא דהוו דבר חשוב הוא נגד האבנט, אך במטפחת שחיברה לכסות ל"ה דבר חשוב נגד הכסות. [↑](#footnote-ref-444)
444. וצ"ע דמש"כ הגר"א שם דההיתר הוא משום דדרכו להיות מחובר, לכאו' היינו דמה"ט לא גזרו אטו שאינו מחובר, וכאשר כ"ה מבו' ממה שדימה הגר"א שם לדין זוג, והתם הרי הוי תכשיט ואי"ז משוי כלל, והא דבעינן שיהא דרכו להיות מחובר הוא משום דאל"כ גזרו אטו שאינו מחובר, - ומתחילת ד' השעה"צ נראה שלמד לזה ממש"כ הגר"א שם לישב קו' המג"א דהא דבעיגולים הירוקים סגי שמחובר קצת לכסותו, הוא משום דלא חשיבי וליכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי, ומשא"כ במטפחת שהיא דבר חשוב, ולפ"ז תיקשי דכיון דהיא דבר חשוב מ"ט היא בטלה לבגד, ובע"כ דהוא משום דהוי דבר שדרכו לחבר לבגד, - אך לכאו' י"ל דהגם דמטפחת הויא דבר חשוב דיש לחוש דאם נפיל אתי לאתויי, מ"מ ל"ה דבר חשוב נגד הבגד, וע"כ שפיר היא בטלה לבגד. [↑](#footnote-ref-445)
445. ועיי"ש שכתב דהמג"א שפירש דטעם ההיתר במטפחת הוא משום דהוי דבר שאינו חשוב, מודו להך דינא דכל שדרך לחברו לבגד הוי כבגד, ואך דס"ל דכיון שאין עושין כן אלא בשביל שבת, לא חשיב כדרך לחברו, - וצ"ע דלמש"כ בדעת הגר"א דאף כה"ג חשיב כדרך לחבר, א"כ מ"ט כתב הרמ"א שם סי"א די"א דאסור לצאת במפתח הקבוע בחגורה, אף שהי' דרך לחברו שם בשבת, ואף לדעת המתירים שם, כתב המ"ב שם סקמ"ה דהיינו כשהוא משמש עם החגורה. [↑](#footnote-ref-446)
446. אך כבר עמדו בזה, דבד' הדרכי משה שם מבו' דמש"כ דתליא אם דעתו לחברו, היינו דהיכא בהא דגזרינן במחובר אטו שאינו מחובר דדילמא נפיל, דלא גזרו כן בדבר שדרך לחברו, ולא מצינו כלל בדבריו דמהני הא דדעתו לחברו דמכח זה הוא בטל לבגד, אך שמא יש ללמוד כן ממש"כ הדרכ"מ שם דכ"כ ב"י בשם תשו' הרשב"א, והרשב"א שם אסר משום דהוי משוי, והרי דכל שאין דרך לחברו בבגד הוי משוי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-447)
447. אמנם הנה הנשמ"א שם כתב בתו"ד דפאשטייל"ע שלנו שאין דרכן כלל לחבר בבגד ל"מ מה שתופרין, ובפרט בזמנינו שהפאשטיילעס הם חשובין כידוע לא בטלי לגבי הבגד, ולכאו' מבו' מדבריו דדבר המחובר לבגד אינו בטל לבגד, אלא כשדרך לחברו בבגד וגם הוא דבר שאינו חשוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-448)
448. ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לעיל נ"ד ב' דהא דזוג ל"ה משוי, הוא משום דבטל אגב האפסר, ותיקשי דמ"ש מכל דבר חשוב דאינו בטל לבגד. [↑](#footnote-ref-449)
449. וכ"נ ממש"כ הפוסקים להתיר להוציא מפתח ע"י שהוא משמש לחגורה, והרי דאף דהחגירה נעשית ע"י העיגול שבראש המפתח, מ"מ אף שאר המפתח ל"ה משוי, כיון דהוי גוף אחד, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ש"א סי"א דהתירא דמפתח הוא משום דהוא גוף אחד, עיי"ש, - ועד"ז מצינו בד' הסה"ת בסימן ר"מ שהתיר לצאת במפתח שיש בה מחט וקושרת בו חלוקה, אף דחלק המפתח אינו נצרך כלל, ובע"כ דכיון דהוי גוף אחד ומקצתו משמש ללבישה, מותר לצאת בו. [↑](#footnote-ref-450)
450. עוד יש להעיר, דלמש"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ דדינא דסוגיין הוא במלל שבשפת הטלית, מבו' דאף דלכאו' המלל הוא מגוף הטלית, מ"מ אם הי' צריך לו ול"ה בטל לטלית הו"ל משוי. [↑](#footnote-ref-451)
451. וזה לפ"מ שפירש דהתירא דעגולים ירוקים הוא משום שהם מחוברים בבגד, וכמש"כ האו"ז בסימן פ"ד אות ג' בשם הר"ש מקוצי, אך אם התירא דעגולים ירוקים הוא משום דיוצאין בהן כל ימות השבוע, כמש"כ האו"ז שם, ל"ק מהתם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-452)
452. והתהל"ד שם לעיל מינה כתב דאף מש"כ המג"א דלא סגי בחיבור ע"י קשירה, היינו רק בדין ביטול לבגד, אך כלפי החשש דדילמא נפיל, סגי בקשירה, וכ"ה מבו' בתו"ד הנשמת אדם שם במש"כ ע"ד הב"ח, - אך בד' המ"ב שם סק"פ ובשעה"צ סקפ"ח מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-453)
453. והאג"מ בח"ה סימן י"ח לסימן ש"א סל"ח כתב דיש לחוש דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא מצד המקום שהחוטים הפסולים תלויים בו, שמוכרח כשיתקן הציצית להסיר את הפסולין כדי לתלות את הכשרים במקומם, וא"כ החוטים הפסולים חשיבי להסירם ממקומם, וצ"ע שלא הביא לד' הט"ז והמ"ב שהתירו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-454)
454. אך יש לדחות למש"כ בחי' המיוחסים להרשב"א שם דאיירי כשהטלת הציצית בבגד הויא בפסול, ולא איירי כשהחוטין עצמן פסולין, (והיינו משום דבכה"ג לא חשיבי החוטין, כמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"ג סק"א), ולפ"ז י"ל דאף שהוא מקפיד להסיר החוטין מן הבגד, מ"מ כיון שהוא עתיד לחזור ולתלותן בו, ע"כ הן בטלין לבגד, ולפ"ז מטעם אחר הוצרך המיוחס להרשב"א להעמידה כשהחוטין עצמן כשרין. [↑](#footnote-ref-455)
455. וי"ל דמה"ט הוא דס"ל דאיירי דוקא בכה"ג, ופירשו דזהו מה שאמרו במנחות ל"ז ב' דתליא בפלוגתא דר' ישמעאל ורבנן אם ד' ציציות ד' מצוות או מצוה אחת, אך בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ב כתב לפרש לדבריהם בע"א, דרק בכה"ג שהטיל ציצית כהלכתה בג' כנפות, הוא דחשיבי החוטין ולא בטלי, וזה תליא בפלוגתת הראשונים שנתבאר לעיל בטעם הא דחוטי הציצית חשיבי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-456)
456. אך יש מקום לחלק בזה, דשאני ציציות שאינן כהלכתן, דהגם שדעתו להסירן אחר השבת, מ"מ כיון שעכשיו אינו מקפיד על קיומם בטלית, שהרי בלא"ה אין בידו להטיל בשבת ציציות אחרות בטלית, ע"כ הן בטלין לגבי הטלית, ומשא"כ בדבר שהוא מקפיד עליו עכשיו שלא יהא בבגד, הרי דהגם שלא יסירנו עד אחר השבת משום דאסור להסירו בשבת, מ"מ י"ל דאינו בטל עכשיו לבגד, כיון דאף עכשיו הוא מקפיד על קיומו בבגד, וכ"כ המנחת יצחק בח"ג שם בשם כמה גדולים שאסרו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-457)
457. וצ"ע דלמש"כ רש"י בהא דיוצא בחלוק גדול דלמשלף ואתויי לא חיישינן דלא קאי ערום בשוק, והרי דכיון דהוא גדול הי' לנו לחוש למשלף, וכל הא דלא חיישינן להכי, הוא משום דלא קאי ערום בשוק, ולפ"ז הרי דבמנעל גדול יש לחוש גם למשלף, וכמש"כ הריבב"ן, דהרי במנעל חיישינן למשלף, כדתניא דלא תצא אשה במנעל מרופט. [↑](#footnote-ref-458)
458. ומצאנו בשבה"ל הל' כלאי בגדים סימן מ"ד שכתב דאסור לצאת בחלוק פרום, משום דגנאי הוא לו, ודילמא שליף לי' ומייתי ד' אמות ברה"ר, ושמא איירי בחלוק שעל בגדיו דאף אם יפשטנו לא יהא ערום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-459)
459. עוד יש להעיר, דלמשמעות דברי רש"י הכא דאף במלבוש גמור אסור לצאת היכא דאיכא למיחש למישלף ואתויי, ותיקשי דא"כ מ"ט מותרים כל אדם לצאת בשקים ואף שלא בשעת הגשמים, ולא חיישינן דמחייכי עלי' ושליף ומייתי לה. [↑](#footnote-ref-460)
460. וזה מתישב עם מש"כ המרומי שדה לעיל ס"ד ב' בדעת הרמב"ם דלא אסרו כלל משום החשש דדילמא מחייכי עלה. [↑](#footnote-ref-461)
461. וצ"ע דלכאו' הני טעמי הוא בהדברים שמסירתם משום חציצה, דאינה מסירתם אלא לשעת הטבילה, ואך דחיישינן שמא תשכח ותביאם בידי', ובזה הוא דאמרינן דבדברים גדולים או בדברים שהם עיקר מלבוש ליכא למיחש שלא תחזור ותלבשם, אך הכא דחיישינן שמא תסירנו מדעתה ע"מ להוליכו בידי', כיון שאינו מכוון למידתה, מ"ש הני טעמי, - עוד צ"ע דאם מדמינן להתם, א"כ מ"ט לא תצא במנעל חדש, הרי התם גם במנעל לא חיישינן שתוליכנו ד' אמות ברה"ר, אף שצריכה לחלצו בשעת הטבילה, והרי דגם מנעל חשיב כדבר גדול וכדבר שהוא עיקר מלבוש. [↑](#footnote-ref-462)
462. ושיטה חדשה בזה מצינו בד' רבינו ירוחם, שכתב בנתיב י"ב ח"ה, דמותר לאדם לצאת במנעל אפי' שגדול הרבה ממדת רגלו או קטן דלא אסרו אלא באשה, והב"י בסימן ש"א ס"ז כתב בדעתו דהא דתניא באיזה מנעל אמרו במנעל של אשה, קאי גם על הא דלא יצא קטן במנעל גדול, ועי' עוד בדבריו בחלק י"א שכתב דלא תצא אשה במנעל גדול יותר ממדת רגלה ולא בקטן ביותר, וכנראה דכ"ה גירסתו הכא, (וגם מש"כ דלא תצא במנעל קטן, אי"ז בגירסת הגמ' לפנינו). [↑](#footnote-ref-463)
463. ועיי"ש שכתב לדון דשאני הכא דנעל של איש אינו דומה למנעל של אשה, וע"כ יש לחלק בזה בין איש לאשה, אך הק' ע"ז ממש"כ הר"ן דאסור איש לצאת בטבעת שיש עלי' חותם משום דטבעת הוא שוה לאיש ולאשה, אף דשל אשה ל"ה תכשיט אלא כשאין עלי' חותם ולאיש ל"ה תכשיט אלא כשיש עלי' חותם. [↑](#footnote-ref-464)
464. ובדעת רש"י ודעימי' יתכן דס"ל דלא הותר אלא בלבדין דהוו טפי דרך מלבוש, אך כר וכסת שאינם דרך מלבוש כלל אסור לצאת בהן, וכ"כ הלבו"ש בסימן ש"א למג"א סקמ"ח דלבדים הוו טפי דרך מלבוש מכר וכסת. [↑](#footnote-ref-465)
465. והב"י בסו"ס ש"א כתב ללמוד מזה דדבר שהוא דרך מלבוש, אפי' אינו אלא משום אצולי טינוף שרי, והיינו דכיון דדרך מלבוש שרי אף כשמוציאו לצורך חבירו, ול"ב שיהא בזה צורך לבישה, כ"ש דמותר כשהוא להציל טינוף. [↑](#footnote-ref-466)
466. והך דינא דמותר להוציא מלבוש שאינו צריך לו לצורך חבירו, כ"כ גם המאירי לעיל ס"ה ב', וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן רפ"ו והכלבו בסימן ל"א, וכ"כ השו"ע בסימן ש"א סל"ו, - אך המאירי לעיל שם כתב דיש אוסרים בזה משום הערמה, והוסיפו לאסור אף אם פשט הוא מבגדיו עד שמלבוש זה צריך לו, וצ"ע היאך פירשו לדינא דהכא דמותר להביא בי סדיא דרך מלבוש כדי להביאן למקום אחר להשתמש בהן, ולדינא דלקמן דהאוליירין מביאין בלרי נשים לבי בני. [↑](#footnote-ref-467)
467. ובזה מבו' מה שפירש"י דאיירי בלבדין, ולא פירשה בכר וכסת, דכן מתפרש לישנא דבי סדיא בשאר דוכתי, והיינו משום דבכר וכסת א"א להתעטף בהן ראשו ורובו. [↑](#footnote-ref-468)
468. אך המרכה"מ שם נקט דשק עבה דמי לבי מיצעי, וע"כ לא הותר לצאת בזה אלא מפני הגשמים, וברכין מותר לצאת אף שלא מפני הגשמים, ובקשין אסור לצאת אף מפני הגשמים. [↑](#footnote-ref-469)
469. והדברות משה בסימן נ' ענף ג' פירש דמכוון הלבו"ש שם הוא, דמה שהתיר הרמב"ם כשהם מונחין על ראשו, היינו כשנתנם כדי שלא יצטער מן הגשמים, דבכה"ג שרי אף דאי"ז דרך מלבוש, וכמש"כ המג"א שם סקכ"ג, - אך צ"ע שהרי מקור דינא דהרמב"ם הוא מסוגיין, והכא הרי איירי כשמוציאם כדי להשתמש בהן, ולא איירי כלל כשנתנם מפני הגשמים. [↑](#footnote-ref-470)
470. ואף אי נימא בד' רש"י דברכין דרך בנ"א להתחמם בהן, מ"מ משמע דבמיצעי אין דרך בנ"א להתחמם בהן, ואפ"ה מסקינן דלכו"ע מותר לצאת בהן, משום דהן ראויין להתחמם בהן וחשיב כמלבוש, וגם אכתי תיקשי מהא דהאוליירין מביאין בלרי נשים. [↑](#footnote-ref-471)
471. וביותר קשיא במש"כ המ"ב בסימן ש"א סקע"ג בדעת רש"י והרא"ש, דלא הותר לצאת אלא במלבוש שק, ולא בשק ממש, ותיקשי דמ"ש מהא דשרינן בבי סדיא לצאת בהן דרך מלבוש, אף דאי"ז מלבוש כלל, ואמנם הנה המ"ב שם נסתפק לדעתם, דאף בימינו שהרועים נהגו ללבוש שק אסור לצאת בו, ובע"כ דשק גרע טפי וא"א לראותו כמלבוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-472)
472. אך זה דלא כמש"כ המרכה"מ בפי"ט משבת הי"ז דשק דמי לבי מיצעי. [↑](#footnote-ref-473)
473. אך אכתי תיקשי ממש"כ התוס' הרא"ש ותוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל שם, דאף הא דתנן לעיל ס"ה א' דמותר לצאת רעולות ופרופות, הוא רק משום שדרך בנ"א בכך. [↑](#footnote-ref-474)
474. ושמא יש לומר, דבגד שלבשו שלא כדרכו חזינן לי' טפי כמשוי, מדבר שאינו בגד שלבשו, אך צ"ע אם יש לחלק כן, וגם דאי נימא כן נמצא, דאף דהמוציא טלית מקופלת על כתפו חייב חטאת, מ"מ אם מוציא בי סדיא או בלרי נשים מקופלות על כתפו לי"ב איסורא, וזה רחוק. [↑](#footnote-ref-475)
475. והעירו די"ל עוד, דשאני טלית מקופלת דאי"ז דרך לבישה בסתם מלבושים, ואף דאיכא חד מלבוש דדרכו בכך, מ"מ אי"ז מועיל לחשוב מכח זה את הטלית כמלבוש, וביותר י"ל, דאף בסודרין שדרכן בכך, היינו דאף דאי"ז צורך הלבישה, מ"מ כיון דדרכן בכך שרי, וזה ל"מ להתיר לשאר מלבושים דאין דרכן בכך, (ולא שרינן בבי סדיא ובבלרי נשים, אלא משום דכ"ה צורך הלבישה), - ושמא י"ל עוד, דשאני טלית מקופלת שדרך לשאתה כן, כדתניא דדרכן של מוכרי כסות בכך, וע"כ חזינן לה טפי כהוצאה, ועד"ז י"ל במה שאמרו לעיל ס"ב א' דקמיע שבידו הוי משוי, ונתבאר לעיל שם דהוא משום דאין דרכו בכך, וי"ל דהוא רק משום דבידו הוי דרך הוצאה. [↑](#footnote-ref-476)
476. והט"ז בסימן ש"א סקכ"ד כתב בדעת רש"י ודעימי' להיפך, דכל הא דאסרינן הוא רק כשהניחה תחילה כמות שהי' ע"פ כל רוחב הטלית ואח"כ הגבי' שיפולי' על כתפו, אך אם מצא הטלית מקופל והניחו על כתיפו דרך עיטוף מותר, וכתב דזהו דינא דיוצאין בסודרין שעל כתפן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-477)
477. וכן נקטו החס"ד לתוספתא פ"א ה"ה והצ"פ בפי"ט משבת הי"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-478)
478. ולמש"נ בהערה י"ח די"ל דהא דבטלית מקופלת הוי משוי, ול"מ הא דהוי דרך מלבוש, הוא משום דדרך הוצאתן בכך, ניחא, דע"כ בעינן להא דדרכן של סוחרי כסות בכך. [↑](#footnote-ref-479)