כלאים - הרב איתמר אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / ד כלאים

**מסכת כלאים**

[בגדרי מאכל לאיסור כלאים – פרק א' משנה א' 3](#_Toc65751001)

[בגדרי מינין לאיסור כלאים – פרק א' משנה א' 4](#_Toc65751002)

[בגדר ב' מינים בכלאים 5](#_Toc65751003)

[שור ושור פסוה"מ 7](#_Toc65751004)

[פלוגתת הראשונים בביאור דברי הירושלמי אם אזלינן לחומרא או אזלינן לקולא 8](#_Toc65751005)

[בגדר אווז ואווז בר דהוי כלאים זה בזה – סוגית הגמ' בב"ק דף נ"ה ע"א 9](#_Toc65751006)

[ספיקת הגמ' במנהיג עיזא ושיבוטא – דף נ"ה ע"א 10](#_Toc65751007)

[בגדרי איסור הרכבת אילנות - פ"א משנה ז' 11](#_Toc65751008)

[ביאור הדין דירק באילן איכא איסור הרכבה וליכא איסור כלאי זרעים 13](#_Toc65751009)

[גדרי האיסור בכלאי זרעים ובהרכבת אילנות 14](#_Toc65751010)

[גדר הרכבה באילנות – פ"א מ"ח 15](#_Toc65751011)

[גדרי זריעה לענין כלאים – פ"א משנה ט' 16](#_Toc65751012)

[מפולת יד בכלאי זרעים 17](#_Toc65751013)

[מבאר הגדר בר"י דבעינן ג' זרעים – פרק א' משנה ט' 18](#_Toc65751014)

[פרק שני 'כל סאה' 19](#_Toc65751015)

[ביטול דפחות מרובע בכלאי זרעים – פ"ב משנה א' 19](#_Toc65751016)

[היתר זריעת שעורים בשדה חיטים - פרק ב' משנה ג' 20](#_Toc65751017)

[ההיתר לגמום עד פחות מטפח - פרק ב' משנה ד' 21](#_Toc65751018)

[זרעים שיצמחו לאחר כמה שנים - פרק ב' משנה ה' 22](#_Toc65751019)

[גדר דיני הרחקה בכלאי זרעים - פרק ב' משנה ז' 23](#_Toc65751020)

[ההיתר לסמוך תלם של פשתן – פרק ב' משנה ז' 25](#_Toc65751021)

[הפסק בור וניר וכדו' לענין כלאים – פרק ב' משנה ח' 26](#_Toc65751022)

[דין מראית העין בכלאים בגדרי המינים ובגדר העירבוב - חבורה 27](#_Toc65751023)

[דין קרחת מכל מין ומין פלוגתת ר"מ וחכמים - פרק ב' משנה ט' 29](#_Toc65751024)

[שיעור הרחקה בתבואה ובירק - פרק ב' משנה י' 30](#_Toc65751025)

[פרק ג' - הקדמה 31](#_Toc65751026)

[ביאור המשנה דערוגה - פרק ג' משנה א' 33](#_Toc65751027)

[פלוגתת הראשונים אם איכא איסור של יניקה ביחד 34](#_Toc65751028)

[פרק ד' - הקדמה בדיני כלאי הכרם 35](#_Toc65751029)

[דין קרחת הכרם - פרק ד' משנה א' 36](#_Toc65751030)

[פרק ד' משנה ה' 37](#_Toc65751031)

[הגפנים הנאסרים כשזורע בעבודת הכרם - פרק ד' משנה ה' 38](#_Toc65751032)

[זריעה על הרכבת גפן - פרק ז' משנה א' 39](#_Toc65751033)

[המבריך ג' גפנים - פרק ז' משנה ב' 40](#_Toc65751034)

[מקיים כלאים א' – פרק ח' משנה א' 41](#_Toc65751035)

[מקיים כלאים ב' 42](#_Toc65751036)

[פרק ט' כלאי בגדים 43](#_Toc65751037)

[גדר האיסור דוקא בצמר ופשתים – פרק ט' משנה א' 43](#_Toc65751038)

[תערובת צמר גמלים וצמר רחלים – פרק ט' משנה א' 44](#_Toc65751039)

**חורף פ"א – טבת -**

# בגדרי מאכל לאיסור כלאים – פרק א' משנה א'[[1]](#footnote-1)

במשנה החטין והזונין אינן כלאים זה בזה.

בפי' הרא"ש כתב 'אע"פ שאינו מאכל אדם כדתנן בפ' ב' דתרומות אם תרם מן הרע על היפה תרומתו תרומה חוץ מן הזונים על החטים שאינו אוכל, מ"מ כיון שמביאים אותו ממקום למקום למאכל יונים הוי כלאים'.

מבואר ברא"ש דאיסור כלאים לא בעינן מאכל אדם, ומ"מ בעינן מאכל בהמה, וצריך דיהיה מאכל בהמה בכל מקום, וע"ז כתב הרא"ש שמביאים אותו ממקום למקום למאכל יונים, ויסוד דברי הרא"ש הוא מהירושלמי עיי"ש.

הרמב"ם פ"א ה"ד כתב: אין אסור משום כלאי זרעים אלא זרעים הראויין למאכל אדם, אבל עשבים המרים וכיוצ"ב מן העיקרין שאינן ראויין אלא לרפואה וכיוצ"ב אין בהן משום כלאי זרעים, והקשה הכס"מ דמשמע ברמב"ם דבעינן ראוי למאכל אדם, והא קוצים וזונין אינם מאכל אדם ואסורים במקום שמקיימים אותן. וכן הרמב"ם עצמו פסק בפ"ה הי"ח הרואה בכרם עשב שאין דרך בני אדם לזרעו אע"פ שהוא רוצה בקיומו לבהמה או לרפואה הרי זה לא קידש, עד שיקיים דבר שכמוהו מקיימין רוב העם באותו מקום. ומבואר שאם רוצה בקיומו אף דבר שראוי רק לבהמה ורפואה אסור, ולכן כתב דאין כונת הרמב"ם מאכל אדם דוקא, אלא כל שרוצה בקיומו אסור, ולא נתכוין לשלול אלא עשבים מרים בלבד, וכ"כ במהר"י קורקוס עיי"ש.

ובחזו"א [סי' א' סקי"ב] כתב דאיכא ב' דינים, א' בעינן שיהיה חפצא דבר הראוי לאכילה למאכל אדם, וקוצים ראוי למאכל אדם ע"י תיקון, ועוד בעינן שיהיה דבר שמקיימים אותו לכך ולזה סגי שמקיימים לבהמה וכדו', וע"ז כתב הרמב"ם דקוצים מקיימים לבהמה.

# בגדרי מינין לאיסור כלאים – פרק א' משנה א'[[2]](#footnote-2)

במשנה החטין והזונין אינן כלאים זה בזה השעורים ושבולת שועל הכוסמין והשיפון וכו' אינם כלאים זה בזה.

הר"ש כתב דמשמע במשנה דכוסמין עם חטאין הוי כלאים, וכן שיפון עם שעורים או שבולת שועל הוי כלאים, והק' ממתני' בפסחים דתנן דכוסמין מין חיטים, ותי' דהתם מיירי לענין חיוב חלה דב' עיסות אחד של חיטים ואחד של כוסמין מיצטרפים זה עם זה לחיוב חלה, משא"כ לכלאים כוסמין וחיטים חשיב ב' מינים והוי כלאים.

וצ"ב החילוק מאי שנא לענין חלה דכוסמין חשיב מין חיטים ומצטרפים לחיוב חלה מדין כלאים דהוי ב' מינים והם כלאים זה בזה.

ואפשר לומר בזה א' דלחיוב חלה סגי בקצת דמיון וכוסמין יש להם שייכות למין החיטים אבל אינם לגמרי כמין החיטים, ולכך לחיוב חלה סגי בקצת דמיון שיהיה בצירוף ביחד חיוב חלה, משא"כ לאיסור כלאים כל דאיכא חילוק בין המינים הוי כלאים זה בזה, וכוסמין חלוקים מחיטים.

באופ"א י"ל דברמב"ם

במשנה ראשונה כתב

# בגדר ב' מינים בכלאים[[3]](#footnote-3)

בעז"ה נבוא לבאר את גדרי ב' מינים לענין כלאי זרעים וכלאי בהמה שע"ז סובב דיני מתני' ריש כלאים.

בפשטות היה נראה דב' מינים לענין כלאים תלוי במציאות המין בעצם, דהיינו דכל מין הוי סוג אחר בטבעו ובתכונותיו, והצורה החיצונית אינה אלא סימן אם הוי אותו מין או מין אחר, אבל הדין כלאים אינו תלוי בצורה החיצונית.

אמנם מצאנו לכא' בכמה מקומות [בעיקר בדעת הרמב"ם] דהדין כלאים תלוי בצורה החיצונית בעצם ונבוא לבארם.

במשנה [פ"א משנה א'] תנן הכוסמין והשיפון אינם כלאים זה בזה, וכתב הרמב"ם בפי' המשנה דכוסמין מין חיטים ושיפון מין שעורים ומ"מ לא הוי כלאים זה בזה משום דצורת שניהם שוה, מבואר לכא' דכלאים אינו תלוי במינים אלא בצורה החיצונית.

ובמשנה ג' תנן דלפת ונפוץ אינם כלאים זה בזה, וכתב הר"ש בשםב הירושלמי דמחמת שעליהן דמיין אהדדי אינם כלאים זה בזה, מבואר דדמיון העלים לחודא כבר סיבה דמשו"ה לא הוי כלאים.

וכן במשנה ד' הביא הרמב"ם על כלאי אילן את הירושלמי דיש מהן שהלכו בהן אחר הפרי ויש שהלכו אחר העלים וכתב הרמב"ם כלומר דמיון לפרי או דמיון לעלים אינו נחשב כלאים.

אלא דיש לדחות דהא דלפת ונפוץ עליהם דומים זה לזה הוי סימן דלא הוי ב' מינים שונים לגמרי אלא יש שייכות במהות מינם ולכך לא הוי כלאים זה בזה, וכן הא דכתב הירושלמי לפי' הרמב"ם דדמיון הפרי או דמיון העלים אינו נחשב כלאים הוי סימן דכל דמיון כל דהוא כבר מוכיח דיש שייכות בין המינים ולא הוי כלאים.

אבל מהא דכוסמין ושיפון אינם כלאים זה בזה, חזינן דהכל תליא בצורה, שהרי כוסמין מין חיטים ושיפון מין שעורים ומ"מ כתב הרמב"ם דמחמת שצורת שניהם שוה לא הוי כלאים.

והנה ברמב"ם בריש פרק שלישי [הל' א' וב'] כתב על כלאי זרעים דמין אחד אפי' שהם לא דומים זה לזה לא הוי כלאים, וב' מינים אפי' שהם דומים וצורת שניהם קרובה להיות צורה אחת הוי כלאים משום דהם ב' מינים, ובהל' ד' כתב על כלאי אילן דב' מינים שדומין בעלין או בפירות הואיל והם ב' מינים הוי כלאים, ובה"ה כתב וז"ל וכן יש שם זרעים ואילנות אחרות אע"פ שהן ב' מינין בטבען הואיל ועלין של זה דומין לעלין של זה או פרי של זה דומה לפרי של זה דמיון גדול עד שיראו כשני גוונים ממין אחד לא חששו להן לכלאים זה עם זה שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין, וביאר במהר"י קורקוס דלעיל הדמיון לא כ"כ גדול לכך כיון שהם ב' מינים הוי כלאים, משא"כ הכא שהדמיון כ"כ גדול שנראה מין אחד אפי' שהם ב' מינים לא הוי כלאים, ומ"מ משמע ברמב"ם דלא הוי סימן דכיון שהדמיון גדול סימן שהם מין אחד, דלעולם הוי ב' מינים אלא דאיכא הלכה בכלאים שלא הולכים אלא אחר מראית העין, אלא דצ"ב הגדר שאם הדמיון לא כ"כ גדול שוב הדר דאזלינן בתר המין.

וברמב"ם ה"ו כתב אבל צנון עם נפוס אע"פ שהעלין דומין זה לזה והפרי דומה לפרי הרי אלו כלאים הואיל וטעם פרי זה רחוק מטעם פרי זה ביותר, מבואר ברמב"ם דגם אם דומין לגמרי העלין והפרי הוי כלאים משום דטעם פרי זה רחוק מטעם פרי זה ביותר, וצ"ב הרי כתב הרמב"ם שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין א"כ מדוע הכא בצנון ונפוס אזלינן בתר הטעם.

עוד יל"ע דלגבי תרו"מ מבואר

דגדר ב' מינים שאין מפרישים זה על זה תלוי בדין כלאים, וצ"ב שהרי בכלאים איכא הלכה מיוחדת דאזלנן בתר מראית העין ומהו השייכות של מראית העין לדין הפרשת תרו"מ, דבשלמא לגבי כלאים הוי דין במראית העין משום דהוא דין ערבוב, אבל בתרו"מ לכא' תליא במין בעצם.

ואין לומר דהא דאם העלין או הפרי דומים אזלינן בתר דמיון העלים היינו דדמיון העלים והפרי הוי סימן שהוא מין אחד, דלשון הרמב"ם הוא שאין הולכים בכלאים אלא אחר מראית העין משמע קצת דלא הוי סימן למין אלא הוי הלכה בכלאים דאזלינן בתר מראית העין[[4]](#footnote-4).

ונראה לבאר דהנה בגמ' ב"ק [דף נ"ה ע"א] אמר ר"ל כאן שנה רבי תרנגול טווס ופסיוני כלאים זה בזה, פשיטא אמר רב חביבא משום דרבו בהדי הדדי מהדו"ת מין חד הוא קמ"ל, ומיסתבר דהא דרבו בהדי הדדי לא הוי סימן דהם מין אחד, אלא מבואר כאן דיש דברים שהם סיבה להחשיבם מין אחד לענין כלאים אפי' דלא הוי מין אחד בעצם, והיינו משום דהאיסור כלאים הוא לחבר בין ב' מינים שאין שום שייכות וקשר ביניהם, אבל אם יש איזה שהוא דמיון כבר לא חשיב ב' מינים המובדלים והמופרשים לענין כלאים, ולכך היה סק"ד דבע"ח שגדלים ביחד כבר יש ביניהם שייכות וחיבור בגדילה ולא הוי ב' מינים המופרדים דנאסרו בכלאים, וא"כ ה"נ הכא האיסור כלאים בזרעים ואילנות הוי בב' מינים שאין בהם שייכות בגידולם ובצמיחתם ובהם אסרה התורה לחברם דהם ב' מינים המופרדים והמובדלים וע"ז אמרה תורה דצריך שישאר מופרדים ומובדלים, אבל כשיש בגידולם שייכות וחיבור לא הוי כלאים, ולכך גידולים דדומים מאד בעלים או בפרי חשיב דיש להם גידול אחד ויש להם קשר וחיבור בגידול שהרי דומים הפרי או העלים וליכא בהם איסור כלאים דלא חשיב ב' מינים המפורדים, אלא דע"ז כתב הרמב"ם דאם טעם הפרי של שניהם רחוק מאד אחד מהשני א"כ חשיב דאין בהם שייכות, דעיקר האילנות והפירות הם בשביל אכילה, ואם הטעם מובדל מאד חשיב מינים מובדלים, ובמינים מובדלים יש איסור כלאים, משא"כ כשהטעם אינו מובדל מאד, אם יש להם דמיון בפרי או בעלים חשיב דכבר אינם מינים מובדלים ומופרדים לגמרי ואין בהם איסור כלאים.

אלא דעדיין צ"ב לשון הרמב"ם שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין, דסתימת הלשון משמע דמראית העין הוא הקובע, והרי אינו כן דהבדל הטעם הוא קובע יותר ממראית העין, ומדוע דוקא לגבי מראה כתב הרמב"ם הך לשון שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין, ולא אמר על הטעם שאין הולכים בכלאים אלא על הטעם.

ואולי י"ל דהא דטעם מחלק את המינים הוי דבר פשוט מסברא דעיקר הגידולים הוא בשביל טעמם, ומצינו כעי"ז ברא"ש ובר"ש [פ"א משנה ז'] דב' אילני סרק אין בהם כלאים משום דחשיב חד מינא, הרי דאע"פ שהם מינים חלוקים לגמרי וצורתם שונה, מ"מ כיון שאין בהם מאכל לא חשיב מין לעצמו, ולכך חילוק בטעם הוי מחלק דאוסר אפי' שדומים בצורה של העלים או הפרי, משא"כ דמיון בצורה של העלים והפרי מסברא לא הוי חשיב חיבור ודמיון להחשב מין אחד לכלאים, ולכך הוצרך הרמב"ם לומר סברא דכיון שאין הולכים בכלאים אלא אחר מראית העין והיינו משום דכלאים תלוי בערבוב של מראית העין לכך גם אם איכא חיבור ודמיון במראית העין לא חשיב ב' מינים המובדלים לענין כלאים.

ברע"ב כתב דחיטים וכוסמין הוי כלאים זה בזה, וכן שעורים עם שיפון הוי כלאים זה בזה, והק' הרע"ב דבמנחות [דף ע' ע"א] מבואר דכוסמין מין חטים ושיפון מין שעורים, ותי' הרע"ב דה"מ לענין חלה שמצטרפים זה עם זה לשיעור חלה [דהיינו כוסמין עם חטים ושיפון עם שעורים] אבל לענין כלאים הוו כלאים זה בזה, ולא ביאר לנו הרע"ב מה החילוק בין דין צירוף חלה דכוסמין חשיב מין חיטים ומצטרפים לחלה עם חיטים, ושיפון הוי מין שעורים ומצטרפים לחלה עם שעורים, ואילו לגבי כלאים חיטים וכוסמין הוי כלאים וחשיבי ב' מינים, וכן שעורים ושיפון חשיב ב' מינים לענין כלאים.

ובמשנה ראשונה כתב

ולמבואר ברמב"ם אתי שפיר דדוקא לענין כלאים בעינן מינים המובדלים לגמרי

# שור ושור פסוה"מ

בגמ' מכות [דף כ"ב] החורש בשור פסוה"מ לוקה, וכן המרביע שור ע"ג שור פסוה"מ לוקה, דגוף אחד ועשאו הכתוב ב' גופים.

וברש"י

ויל"ע דהרי לגבי כלאי זרעים ואילנות מבואר ברמב"ם דאם אין חילוק גמור במין אזלינן בתר המראה, וא"כ מדוע הכא לא נימא דמכיון דהוי אותו מראה לא יהיה איסור הרכבה.

ונראה

# פלוגתת הראשונים בביאור דברי הירושלמי אם אזלינן לחומרא או אזלינן לקולא

# בגדר אווז ואווז בר דהוי כלאים זה בזה – סוגית הגמ' בב"ק דף נ"ה ע"א[[5]](#footnote-5)

גמ' אמר שמואל אווז ואווז הבר כלאים זה בזה מתקיף לה רבא וכו' אלא אמר אביי זה ביציו מבחוץ וזה ביציו מבפנים.

יל"ע למסקנת הגמ' האם אווז ואווז הבר הוי כלאים זה בזה רק משום חילוק הביצים, דהך חילוק הוי סיבה להחשיב ב' מינים, וגם אם יהיה סוגי אחר שיהיה לו הך חילוק אפי' ששניהם בר או שניהם לא בר יהיו כלאים זה בזה, או דילמא דלעולם מאי דחשיבי ב' מינים הוי משום דאחד מהם הוא אווז בר ואחד מהם הוא אווז לא בר, אלא דאם ליכא חילוק בגופם א"כ הוי מין אחד, אבל כשיש חילוק בגופם המחלק הוא מאי דאחד מהם הוא אווז סתם והשני הוא אווז בר.

וברמב"ם [פ"ט מכלאים ה"ה] כתב מין שיש בו מדברי וישובי כגון שור הבר עם השור והרמך עם הסוס מותר להרכיבן זה עם זה מפני שהן מין אחד, אבל אווז עם אווז בר כלאים זה בזה שהאווז ביציו מבפנים ואווז הבר ביציו מבחוץ מכלל שהם ב' מינים, וצ"ב מהו לשון הרמב"ם מכלל שהם ב' מינים נימא דהוי ב' מינים משום דיש בהם הך חילוק, משמע דהביצים הוי רק ראיה שהם ב' מינים אבל לעולם הב' מינים הוי משום דזה אווז סתם וזה אווז בר.

וביותר דהרמב"ם בהך הלכה מיירי בדין מין שיש בו מדברי וישובי וע"ז כתב דמותר להרכיבם משום דהוי מין אחד, והיינו כמש"נ דאם אין בגופם שום חילוק חשיב מין אחד, אבל באווז כיון שיש בהם חילוק בגופם שוב הדר דהוי ב' מינים משום דישוב ומדברי הוי ב' מינים כשיש בהם חילוק.

# ספיקת הגמ' במנהיג עיזא ושיבוטא – דף נ"ה ע"א[[6]](#footnote-6)

בגמ' בעי רחבה המנהיג בעיזא ושיבוטא מהו וכו'.

צ"ב מהו הצד דכיון שעיזא לא נחית ביום ושיבוטא לא סליק ליבשה לכך לא כלום עביד.

ועוד צ"ב מאי סק"ד להביא ראיה מחיבר חטה ושעורה בידו וזרע חטה בארץ ושעורה בחו"ל דמהו השייכות לספק הגמ' בעיזא ושיבוטא.

ונראה דספק הגמ' האם איסור כלאים בהמות הוי משום החיבור דגם חיבור ביחד של חרישה או הנהגה הוי חיבור ולפי"ז בעיזא ושיבוטא לא הוי כלאים דאינם מתחברים ביחד משום דעיזא לא נחית בים ושיבוטא לא סליק ליבשה, או דלימא דהאיסור הוא על מה ששניהם נמצאים ביחד אפי' דלא נעשה חיבור בעצם ביניהם וכלשון הגמ' השתא מיהת קא מנהיג, וע"ז מביאה הגמ' ראיה מזרע חטה בארץ ושעורה בחו"ל דאם האיסור הוא החיבור א"כ הוי חיבור ע"י זריעה של חו"ל נמי ואינו חייב, אבל אם האיסור מה ששניהם ביחד סברה הגמ' דסגי שצד אחד בארץ והוא ביחד עם עוד ממין ממילא כל מין הוי בכלל האיסור וסגי שמין אחד בארץ, וע"ז משני דגם אם האיסור מה שהם ביחד אם מין אחד בחו"ל ליכא איסור.

# בגדרי איסור הרכבת אילנות - פ"א משנה ז'[[7]](#footnote-7)

במשנה אין מביאין אילן באילן ירק בירק, ובר"ש היינו דאין מרכיבין ב' מיני אילן.

מבואר דבזרעים האיסור הוא לא לזרוע ב' מיני זרעים ביחד, ואילו באילנות האיסור הוא להרכיב אילן באילן, דהינו דבמשניות נזכר איסור כלאים בזרעים ע"י שזורע ביחד, ובמתני' הכא שנינו איסור הרכבה באילנות ובירקות.

וברמב"ם מבואר דליכא איסור כלאי זרעים באילנות דכתב [בפ"א ה"ו] ומותר לזרוע זרעים וזרע אילן כאחד, וכן מותר לערב זרעי אילנות ולזרען כאחד שאין לך כלאים באילנות אלא הרכבה בלחוד.

וצ"ב הרי בתורה הלאו היחיד שנאמר שדך לא תזרע כלאים, ומנלן הרכבת אילן, ובגמ' קדושין [דף ל"ט ע"א] ילפינן מהיקש בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבה, ומינה ילפינן דאיכא איסור הרכבה באילנות, דבאילן שייך הרכבה, ויעויין בגמ' שם דילפינן מבהמה דאיכא איסור הרכבה גם בחו"ל דומיא דאיסור הרכבת בהמה, וכל המיעוט חו"ל הוי בכלאי זרעים.

אלא דלא מבואר שם מנלן דבאילנות ליכא איסור כמו בכלאי זרעים, דהיינו שזורע ב' מיני אילן ביחד, דאולי הילפותא הוא דאיכא גם איסור הרכבת אילן, אבל מנלן דליכא איסור זריעת כלאי אילנות.

ונראה דבגמ' חולין [דף ס' ע"א] אמרינן דבשעה שאמר הקב"ה למינהו באילנות נשאו דשאים ק"ו בעצמן אם רצונו של הקב"ה בערבוביא למה אמר למינהו באילנות, ועוד ק"ו ומה אילנות שאין דרכן לצאת בערבוביא וברש"י שהרי גדולים הן וענפיהן מרובין ואין ראויין ליגדל רצופים ותכופים כי אם מפוזרים, ולפי"ז נראה דלכך באילנות ליכא איסור כלאי זרעים משום דאילן הוא גדול ויש לו ענפים מרובים א"כ הוא ניכר לעצמו, ועוד דכיון שאין הדרך א"כ אין לגדלתו קיום בהך צורה ולכך לא ילפינן מכלאי זרעים ואין בו איסור כלאי זרעים ורק איסור כלאי אילנות יש בו והיינו הרכבה כמו בבהמה.

ובהא דתנן במתני' דאיכא בירק איסור הרכבה, יל"ע האם כשמרכיב ירק בירק הוי משום האיסור כלאי זרעים דבכל הרכבה איכא גם את האיסור כלאי זרעים ובירק כל האיסור הוא כלאי זרעים, או דילמא דגם בירקות איכא איסור הרכבה והוי מדין הרכבת אילן, ונפק"מ דיאסר גם בחו"ל וגם בגוי, דאמרינן בגמ' קדושין שם דהרכבת אילן ילפינן מהרכבת בהמה דנאסר גם בחו"ל וגם בגוי.

ובגמ' חולין דף ס' בעי רבינא הרכיב ב' דשאים זה ע"ג זה לר"ח בר פפא מהו כיון דלא כתב בהו למינהו לא מיחייב, או דילמא כיון דאסכים אודייהו כמאן דכתיב בהו למינהו דמיא, מבואר דנסת' הגמ' אם איכא איסור הרכבה בירק, והק' הראשונים [בר"ש כאן ובתוס' שם] דהרי תנן במתני' דאסור להרכיב ירק בירק, ותי' הראשונים דהגמ' נסת' בחו"ל או בבן נח [ועיי"ש שכתבו עוד ב' נפק"מ], והיינו כש"כ דודאי איכא איסור הרכבת ירק בירק מדין כלאי זרעים, אלא דנסת' הגמ' אם איכא איסור הרכבה בירק בירק כמו באילנות דילפינן מבהמה דאיכא איסור הרכבה, ונפק"מ בחו"ל או בגוי דליכא איסור כלאי זרעים ואיכא איסור הרכבת אילן.

אלא דצ"ב מדוע שלא יהיה בזרעים איסור הרכבה כמו באילנות הרי איכא איסור כלאים בזרעים, והרי ילפינן מבהמה דאיכא איסור הרכבה א"כ מדוע שבירקות לא יהיה איסור הרכבה.

ונראה לבאר דכתב הרדב"ז בפ"א ה"ה בדעת הרמב"ם דבירק ליכא כלל איסור הרכבה משום דירק דהוא מין זרעים לא שייך בו הרכבה, ולפי"ז ניחא דרק באילנות דשייך בהו הרכבה שייך למילף מבהמה דאיכא איסור הרכבה, משא"כ בירקות דהם מין זרעים לא שייך בהו הרכבה[[8]](#footnote-8).

והנה ברמב"ם פ"א ה"ה באיסור הרכבה כתב דלוקה בכל מקום בהרכבת אילנות ובהרכבת אילן בירק ולא הזכיר הרכבה של ירק בירק, וקשה מדוע לא הזכיר שיהיה איסור הרכבת ירקות בחו"ל ובגוי מדין איסור הרכבה דלכה"פ הוי ספק בגמ' בחולין ומספיקא לחומרא שיהיה איסור הרכבת ירק בירק בחו"ל ובגוי, ועיין בכסף משנה מש"כ.

# ביאור הדין דירק באילן איכא איסור הרכבה וליכא איסור כלאי זרעים[[9]](#footnote-9)

מבואר ברמב"ם [פ"א ה"ה] דירק בירק ליכא איסור הרכבה, [דכתב דהרכבת אילן באילן איכא איסור בכל מקום והיינו גם בחו"ל, ולא הזכיר ירק בירק, ווהיינו מדין הרכבה, דבדין כלאי זרעים ודאי איכא דהרי תנן במתני' דאיכא איסור ירק בירק, ולדעת הרמב"ם בע"כ מדין כלאי זרעים], ומ"מ כתב הרמב"ם דאיכא איסור הרכבה דירק באילן, דכתב דירק באילן לוקה בכל מקום, ובחו"ל כל האיסור הוי מדין הרכבה.

ומבואר דאע"ג דבירק ליכא איסור הרכבה, סגי בהא דהרכיב באילן דעובר על איסור הרכבת אילן אע"ג דהרכיב ירק ובירק ליכא איסור הרכבה.

ויל"ע דלגבי איסור כלאי זרעים איכא חילוק בין ירקות לאילנות, דכל האיסור כלאי זרעים הוא רק בירקות אבל באילן ליכא איסור כלאי זרעים, וכל האיסור באילנות הוא רק דרך הרכבה, וכתב הרמב"ם שם בה"ו דאם זרע זרעי אילן וזרעי ירקות ביחד אינו עובר.

וצ"ע מאי שנא הרכבה דאע"פ שאין איסור הרכבה בירקות מ"מ אם הרכיב אילן בירק עובר, מאיסור כלאי זרעים דאם זרע ירק ואילן ביחד אינו עובר משום דבאילן ליכא איסור כלאי זרעים.

ונראה דחלוק הטעם הא דאין הרכבה בירקות מהדין דאין איסור כלאי זרעים באילנות, דהטעם דאין איסור הרכבה בירקות מבואר ברדב"ז משום דלא שייך הרכבה בירקות, ולפי"ז ירק באילן דהוי הרכבה איכא איסור, משא"כ הא דליכא איסור כלאי זרעים באילן נראה משום דאילן עומד לעצמו והוא דבר המובדל ואינו מתערב, ולכך כל האיסור בו איסור הרכבה, ולכך גם אילן בירק אפי' דבירק איכא איסור כלאי זרעים מ"מ מכיון דבאילן ליכא איסור כלאי זרעים דהוא מובדל ליכא איסור.

ובתורת זרעים ביאר באופ"א [פ"א מ"ז] דכתב דבכלאי זרעים האיסור הוא העירבוב ולכך בעינן שיהיו ב' המינים אסורים דבלא"ה לא חשיב עירבוב האסור, והיינו דהאיסור התוצאה שנוצר עירבוב של המינים, ורק אם ב' המינים אסורים חשיב עירבוב האסור, ולכך זרע ירק וזרע אילן ליכא איסור דמשום דבאילן ליכא איסור לא חשיב עירבוב האסור, משא"כ האיסור הרכבה הוי איסור במעשה ההרכבה, ולכך כל דמין אחד אסור חשיב הרכבה האסורה דהרכיב את המין שאסור בו הרכבה.

# גדרי האיסור בכלאי זרעים ובהרכבת אילנות

מבואר בגמ' קדושין וכ"ה ברמב"ם [פ"א מכלאים ה"א] בכלאי זרעים האיסור הוא רק בא"י כמבואר בגמ' קדושין, וא"כ כלאי זרעים הוי מצוה התלויה בארץ.

ויל"ע דמבואר בגמ' קדושין שם [וכ"ה ברמב"ם בה"ה] דברכבת אילן איכא איסור גם בחו"ל, וא"כ נמצא דהרכבת אילן לא הוי מצוה התלויה בארץ, וקשה דהרי ליכא לאו נפרד על הרכבת אילן, ואיסור הרכבת אילן נכלל באיסור דכלאי זרעים, דהיינו דבתורה נאמר שדך לא תזרע כלאים ונמנה לאו אחד ברמב"ם על כלאי זרעים ועל הרכבת אילן, וקשה איך אותו לאו בחלק אחד הוא מצוה התלויה בארץ, וחלק אחד הוא מצוה שאינה תלויה בארץ.

ולפמש"כ התורת זרעים דבהרכבה האיסור הוא במעשה ההרכבה יתכן דלא קשה דבכלאי זרעים דהאיסור הוא העירבוב הוי מצוה התלויה בארץ, דהדין הוא על הארץ, משא"כ האיסור הרכבה דתלוי במעשה ההרכבה אינו שייך דוקא לארץ וצ"ע.

# גדר הרכבה באילנות – פ"א מ"ח[[10]](#footnote-10)

במשנה אין נוטעין יחור של תאנה לתוך החצוב שיהא מקירו, אין תוחבין זמורה של גפן לתוך האבטיח שתהא זורקת מימיה לתוכו וכו', אין נותנין זרע דלעת לתוך החלמית שתהא משמרתו.

ויל"ע מדוע צריכה המשנה לומר לנו את הטעמים מדוע מרכיבים, דמאי שייך זה לאיסור הרכבה.

ונראה דאיסור הרכבה הוי רק אם מתערבבים ב' המינים ומשפיעים אחד על השני, דזהו גדר איסור הרכבה באילנות דאינו משום העירבוב לחודא כמו בכלאי אילנות, דבאילנות דכ"א עומד לעצמו כל האיסור הוא הרכבה והיינו דמתערבבים ב' המינים בעצם, ולכך שנה לנו התנא את התועלת בהרכבה משום דזהו הסיבה דחשיב הרכבה האסורה.

והנה ברמב"ם לגבי כלאי זרעים כתב [בפ"א ה"ד] אין אסור משום כלאי זרעים אלא זרעים הראויין למאכל אדם, אבל עשבים המרים וכיוצ"ב בהן מן העיקרין שאינן ראויין אלא לרפואה וכיוצ"ב אין בהן משום כלאי זרעים, ויעויין בנו"כ דדנו בדעת הרמב"ם האם סגי בראוי למאכל בהמה, אבל מ"מ הדגיש וכתב הרמב"ם דבעינן ראוי למאכל, ואילו לגבי כלאי אילן לא הוזכר ברמב"ם דתלוי במאכל, ומ"מ הלשון ברמב"ם [בה"ה] המרכיב אילן באילן כגון שהרכיב יחור של תפוח באתרוג או אתרוג בתפוח, ודייקו האחרונים [במשנה ראשונה ועוד] דהרמב"ם הדגיש רק אילן מאכל, וביותר דהרי הראשונים הביאו את הירושלמי דגם אילן סרק בעץ מאכל אסור, וברמב"ם לא הביא את הך ירושלמי, ומשמע דרק בב' עצי מאכל איכא איסור הרכבה וצ"ע הגדר בזה.

ונראה לפמש"נ דבכלאי אילן אין האיסור משום עירבו הגדילה כמו בכלאי זרעים, אלא האיסור חיבור המינים בעצם, ולכך דוקא באילן מאכל דכל עץ משפיע על הפירות של המין האחר בזה שייך הרכבה, ולכך סבירא ליה להרמב"ם דרק ב' מיני עץ מאכל חשיב הרכבה.

# גדרי זריעה לענין כלאים – פ"א משנה ט'[[11]](#footnote-11)

במשנה הטומן לפת וצנונות תחת הגפן אם היו מקצת עליו מגולין אינו חושש משום כלאים וכו'.

בתוס' שבת [דף נ' ע"ב] מבואר דמיירי הכא כשלא השרישו דבהשרישו ליכא היתר לטול בשבת דהוא קוצר מהקרקע, ומבואר דאיסור כלאים איכא בזריעה לחודא אפי' קודם השרשה, דהא דתנן דאינו חושש משום כלאים מבואר בר"ש וברא"ש שהטעם הוא משום דמיירי שזרע באגודה דהוי שלא כדרך שתילה דגלי אדעתיה שאינו רוצה בהשרשה, אבל בלא"ה אם היה זורע כדרך היה עובר על איסור כלאים גם קודם שהשרישו.

וכן מבואר בחינוך מצוה [תקמ"ח] שכתב באיסור כלאי הכרם דאם זרע לוקה מדאורייתא מיד שזרען, ואינן אסורים בהנאה עד אחר השרשה, מבואר דהאיסור זריעה בכלאי הכרם הוי בזריעה לחודא אפי' קודם השרשה.

ובפשטות כ"ה באיסור שבת דחשיב מלאכת זורע גם קודם השרשה דהרי הזורע בשבת חייב ובד"כ השרשה הוי בג' ימים וכדו' ולא משכחת לה שהשתרש בשבת גופא.

ופליגי בזה הרש"ש והמנח"ח דמנח"ח [מצוה רח"צ סקי"ד] כתב דזורע בשבת עובר גם קודם שנשתרש, והביא דהרש"ש פליג.

אלא דצ"ב מדוע לגבי ליאסר בעינן השרשה דמאי שנא מהאיסור זריעה דעובר מיד ומ"מ אינו נאסר עד לאחר השרשה, וברש"י בפסחים [דף כ"ה ע"א] ד"ה זרוע מעיקרא כתב דקודם השרשה חשיב כמונח בכדא ולא הוי כלאים, וצ"ע דא"כ מדוע עובר על איסור כלאים מיד.

ומבואר דמאי דכתב רש"י דהוי כמנח בכדא היינו כלפי הגידולים אבל לגבי האיסור כלאי זרעים תליא במעשה זריעה, והיינו דמעשה זריעה הוא ע"י המעשה שמניח בקרקע זרעים שישתרשו מאליהם בלא שום מעשה וזהו מעשה זריעה ההנחה בקרקע שיונח מאיליו.

והנה ברש"ש כתב דכמו דלגבי בישול ואפיה לא חשיב שעשה מלאכה קודם שהמאכל נתבשל או אפה, כמבואר בגמ' דאם הניח פת בתנור אם אחר רדה את הפת קודם שנאפה פטור הרי דבלא הבישול והאפיה בפועל לא חשיב מלאכת בישוול או אפיה, ה"נ לגבי זריעה כל שלא נשרש בקרקע בשבת לא חשיב זורע, ובמנח"ח הק' עליו דהרי השרשה הויא לכה"פ בג' ימים וא"כ מוכח דגם קודם שנרש חשיב מעשה זריעה, וכן הוכיח מהא דלגבי כלאים איסור זריעה הוי גם קודם שנשרש.

ונראה לבאר את החילוק בין בישול לזריעה, דזריעה שמניח זרעים בקרקע והאדמה מתחילה את התהליך של ההשרשה, הזרעים והאדמה הוי דבר אחד דלא הוי דבר חיצוני אלא הוא דבר אחד, והרי הזרעים נשרשים באדמה ונעשים לדבר אחד עם האדמה, לכך שמניח זרעים באדמה הוי התחלה של תהליך הזריעה וחשיב מעשה זריעה, משא"כ בבישול אפי' דהבישול נעשה ע"י האש אבל אין התבשיל או הקדירה דבר אחד עם האש, והאש הוי דבר חיצוני וחשיב דבר מיקרי שמבשל לכך בהנחה לחודא על האש לא חשיב מעשה בישול, ורק אם לבסוף המאכל נתבשל חשיב בישול.

# מפולת יד בכלאי זרעים

במשנה הזורע חטה ושעורה כאחת הרי זה כלאים.

איכא נדון גדול על הא דאמר ר' יאשיה דבכלאי הכרם אינו חייב עד שיזרע חטה ושעורה וחרצן במפולת יד, דהיינו דהאיסור כלאי הכרם הוי רק אם זורע במפולת יד, האם גם באיסור כלאי זרעים בעינן מפולת יד.

דבכסף משנה סוף פ"ד מכלאים כתב דבכלאי זרעים גם כל האיסור הוא במפולת יד, דהכי הוא משמעות דקרא דשדך לא תזרע כלאים וכדאמרינן גבי כלאי הכרם, ורבנן אסרו אפי' שלא במפולת יד.

אמנם הק' דהכסף משנה בריש פרק חמישי כתב דכלאי זרעים אסור אפי' בלא מפולת יד, והוכיח מהמשנה [פ"ב מ"ג] דתנן שם היתה שדהו זרועה חטים ונמלך לזורעה שעורים ימתין לה עד שתתליע ויהפך ואח"כ יזרע.

אלא דצ"ע מנלן דשם אסור מדאורייתא אולי הוי רק מדרבנן דהרי מדרבנן לא בעינן מפולת יד.

ובראשונים בחולין [דף פ"ב ע"ב] כתבו ג"כ דאיסור כלאי זרעים הוי רק במפולת יד, והיינו דבעינן מעשה זריעה דכלאים ורק אם הוי במפולת יד חשיב מעשה זריעה ביחד.

# מבאר הגדר בר"י דבעינן ג' זרעים – פרק א' משנה ט'[[12]](#footnote-12)

במשנה ר"י אומר אינו כלאים עד שיהו ב' חטין ושעורה, או חטה וב' שעורין או חטה ושעורה וכוסמת.

בר"ש כתב דטעמיה דר"י משום דכתיב 'שדך לא תזרע כלאים' כלומר שלא יהא כלאים בהדי שדך, ועיי"ש שכתב דזהו טעמיה דר' יאשיה דבכלאי הכרם צריך שיהיה חטה ושעורה וחרצן, ואע"פ דבכלאי זרעים סובר ר' יאשיה דסגי בחטה ושעורה היינו משום דסבר שקרקע בלא זרעים קרוי שדה, אבל אינה קרויה כרם בלא חרצנים.

לכא' היה נראה דכונת הר"ש לילפותא בעלמא דבשביל כלאים בעינן ג' זרעים, וכ"מ ברא"ש דדימה להא דסבר ר"י דב' תכיפות אינו חיבור ורק ג' תכיפות הוי חיבור, ואע"ג דעדיין הדמיון מחודש וצ"ב אבל מ"מ חזינן דהוי ילפותא בעלמא.

אמנם י"ל דלא הוי דין ג' זרעים אלא הוי דין שדך, ולפמש"נ [לקמן פ"ב] דהאיסור כלאים לא הוי סתם בזריעת ב' מ' מינים אלא גדר האיסור הוא שלא יהיה שדה כלאים, ולדעת ת"ק גם בב' מינים חשיב דנעשה שדה כלאים, דקרקע בלא זרעים הוי שדה, ור"י סובר דרק ע"י זריעת ג' מינים חשיב דנעשה שדה לכלאים, דע"י ב' זרעים נעשה לשדה ואח"כ שזורע את המין השלישי חשיב דנעשה לשדה כלאים.

# פרק שני 'כל סאה'

# ביטול דפחות מרובע בכלאי זרעים – פ"ב משנה א'[[13]](#footnote-13)

במשנה כל סאה שיש בו רובע ממין אחר ימעט ר"י אומר יבור.

בר"ש כתב דימעט אותו מין אחר המעורב בו עד שיפחות מרובע ויתבטל בתוך הסאה ומותר לזרוע ולא מיתסר משום זורע כלאים.

צ"ב מהו הדין ביטול הכא, א' דלא שמענו על ביטול של אחד מכ"ד, ועוד דבעלמא בכלאים ליכא ביטול.

וברא"ש הביא דהירושלמי הק' דבכה"ת לא מהני ביטול במזיד, וכונתו דאין מבטלין איסור לכתחילה, ותי' הירושלמי דבעלמא מיירי לבטל איסור מהתורה, וכאן מרבה לבטל מפני מראית העין דמדאורייתא חד בתרי בטיל כיון דלא ערבו לזרוע וא"צ למעט אלא מפני מראית העין דכיון דיש בו כ"כ תערובת מין אחר נראה כמערב כדי לזרוע כלאים.

ובפשטות משמע ברא"ש דבכלאים מהתורה חד בתרי בטל, ותמוה וכי כל האיסור כלאים מהתורה הוי רק חד בחד.

ועוד מהו ההוספה בירושלמי דחד בתרי בטיל כיון דלא ערבו לזרוע, ובזה י"ל [וכעי"ז כתב בתורת זרעים] דהדין אין מבטלין איסור לכתחילה הוי רק שזה במצב של איסור, אבל בכלאים קודם שזרע לא חשיב מצב של איסור, וע"ז כתב הירושלמי דאם לא עירב בשביל לזרוע לא חשיב ביטול איסור ולכך חד בתרי בטיל, משא"כ אם יש בו כ"כ בתערובת נראה כמערב לרוע והוי כלאים דלא בטיל.

ובזה מיושב משה"ק איך כתב הירושלמי דמדאורייתא חד בתרי בטיל הרי בכלאים ליכא ביטול, אלא דלק"מ דבכלאים מחמת דהאיסור בתערובת א"כ ליכא ביטול והוי תערובת של כלאים, אבל כשנתערב קודם הזריעה ולא ע"מ לזרוע לא הוי תערובת של כלאים, אלא הוי סתם תערובת ב' מינים ואחד מבטל את חבירו ושוב גם אם זורע לא חשיב תערובת של כלאים.

אמנם ברמב"ם מבואר דהשיעור אחד מכ"ד הוי מדאורייתא, דכתב הרמב"ם [פ"ב ה"א] דאם יש אחד מכ"ד לוקה, ומבואר דבפחות מכך אינו לוקה, הרי דכל השיעור אחד מכ"ד הוי מדאורייתא, וביארו האחרונים דגם בכלאים איכא שיעור ליחשב עירבוב, ובחזו"א [י"א ד'] ובמקד"ד [סי' ס"א סק"ב] כתב לבאר ג"כ כך את דברי הירושלמי דמראית העין אין הכונה איסור דרבנן דמראית העין, אלא הכונה דבעינן ערבוב שיהיה ערבוב למראית העין, והשיעור אחד מכ"ד הוי שיעור דאורייתא, דבפחות מאחד מכ"ד ליכא מראית העין דעירבוב ולא חשיב כלאים.

אמנם יש לפרש כעין דבריהם דאינו משום העירבוב של מראית העין, אלא דיש שיעור דחשיב זריעה, ובפחות מאחד מכ"ד לא חשיב כלל דיש כאן ב' מינים.

וכן משמע בראשונים בב"ב [דף צ"ד ע"א] דכתבו דהשיעור אחד מכ"ד הוי שיעור בדרך תערובת דבפחות מאחד מכ"ד לא חשיב שיש כאן ב' מינים ולא הוי כלאים.

ולפי"ז אתי שפיר שיטת ר"י דכשהיה אחד מכ"ד לא סגי למעט אלא בעינן שיבור והיינו להסיר לגמרי, ומשום דכיון שהיה שיעור של אחד מכ"ד כבר חשיב ב' מינים וקיבל חשיבות של ב' מינים ולכך בעינן שיסיר לגמרי ולא סגי שימעט דכל מין כבר קיבל חשיבות ולא מתבטל עד שמסיר לגמרי.

# היתר זריעת שעורים בשדה חיטים - פרק ב' משנה ג'[[14]](#footnote-14)

במשנה היתה שדהו זרועה חטים ונמלך לזרעה שעורים ימתין לה עד שתתליע ויופך ואח"כ יזרע, אם צימחה לא יאמר אזרע ואח"כ אופך אלא הופך ואח"כ זורע, כמה יהא חורש כתלמי הרביעה.

יעויין בפי' הרא"ש דכשהופך לאחר ההתלעה מתים השורשים ושוב אינם גדלים וכעי"ז כתב הרמב"ם בפי' המשנה, ובפשטות כשחורש אחרי שהתליע לא יכול לצמוח ולכך לא הוי כלאים.

ויל"ע דבסיפא תנן דסגי דחורש כתלמי הרביעה ועיין בפי' הר"ש והרא"ש שלא חייבוהו לחרוש תלמים רצופים אלא יכול להרחיק את הלתמים, וקשה דא"כ לא הופך את כל הזרעים של החיטים וא"כ אותם זרעים שלא הופכם הם יצמחו וא"כ איך מותר לו לזרוע שעורים ומדוע לא הוי זריעת כלאים, ועיין ברמב"ם [פ"ב הי"ג] דכתב להדיא שאינו צריך להפך את כולה עד שלא תשאר חטה שלא נעקרה, וקשה כנ"ל דאם יש חיטים שאינו הופכם א"כ מדוע לא חשיב זורע כלאים.

עוד יל"ע מהו הסק"ד שיאמר אזרע ואח"כ הופך וכי איכא היתר לזרוע כלאים אם דעתו אח"כ למנוע את הכלאים, דאם בעלמא איכא להך היתר א"כ מדוע שלא יאמר, ואם בעלמא ליכא להך היתר מדוע שהכא יהיה כזה היתר. ובמשנה ראשונה כתב דסק"ד שיכול לומר משום דהוי כמו אילן דתנן לקמן דסגי שגומם עד פחות מטפח וזורע, וא"כ ה"נ הכא גם אם רוצה לגמום אסור, וכתב הטעם דבאילן כשגומם מבטלו מאילן ואיכא היכרא דלא ניחא ליה וזה לא שייך בזרעים.

ובראב"ד בהשגות כתב דסגי או שמתליע או שהופך, וקשה איך מהני חדא הרי בהתלעה לחודה עדיין החיטים יצמחו וא"כ מדוע לא הוי זורע כלאים, וברדב"ז הק' להיפך דבהיפוך לחודא ודאי שעדיין יכול לזרוע דהרי חזינן שלאחר הזריעה חורשים את השדה וצומח וא"כ איך אינו חושש משום כלאים.

ובמקד"ד [סי' ס"א סק"ב] כתב דכשזורע מעיקרא ע"מ לעקור ולא ע"מ לקיים ליכא איסור כלאים, וא"כ הכא דעשה מעשה דמגלה דעתו שלא מקיים את הך מין לרמב"ם שהתליע והיפך ולראב"ד בחד מהם סגי בהכי שכבר לא חשיב מקיים כלאים, ולכך סק"ד שיכול לומר שיהפוך אח"כ דכבר חשיב גילוי דעת שאינו מקיים אלכים.

ולפמש"נ לעיל בדעת הראשונים דאיכא היתר בפחות מכ"ד משום דלא חשיב כלאים דליכא חשיבות להך מין בכזה שיעור, א"כ י"ל דה"נ הכא דכשהופך אפי' שלא הופך את כל החיטים ונשאר קצת אבל כבר הוי שיעור מועט דלא חשיב שאיכא כאן כלאים, ועיין במשנה ראשונה שביאר כך את דעת אבא שאול.

# ההיתר לגמום עד פחות מטפח - פרק ב' משנה ד'[[15]](#footnote-15)

במשנה אם רצה גומם עד פחות מטפח וזורע ואח"כ משרש.

צ"ב מהו ההיתר לגמום עד פחות מטפח, ויעויין במשנה בשביעית [פ"א משנה ח'] דאילן שנגמם והוציא חליפין מטפח ולמטה כנטיעה עיין שם ברע"ב ובמפרשים, ובתוס' חדשים ובתפא"י שם כתב דהוי כמו הדין במשנה דידן דבפחות מטפח לא חשיב אילן.

ובאחרונים הק' דלענין ערלה פסק הרמב"ם דגם אם גמם פחות מטפח לא חשיב אילן חדש ולא מונה מחדש שני ערלה, וא"כ מדוע פחות מטפח לא חשיב אילן.

ומבארים דהכא בכלאים אם זורע לא ע"מ לקיים ליכא איסור כלאים, אבל כשבתחילה זרע ע"מ לקיים לא מהני מה שאח"כ יחשוב שאין בדעתו לקיים, אלא בעינן מעשה להסיר את הכלאים, ולכך שגומם עד פחות מטפח חשיב דמתבטל המעשה הקודם שזרע או נטע ע"מ לקיים והאילן שנמצא עכשיו כבר לא הוי ע"מ לקיים וליכא איסור כלאים.

# זרעים שיצמחו לאחר כמה שנים - פרק ב' משנה ה'[[16]](#footnote-16)

במשנה היתה שדהו זרועה קנבוס או לוף לא יהא זורע ובא ע"ג [אע"פ] שאינן עושין אלא לשלש השנים.

ברמב"ם ]פ"ב הי"ב] כתב שדה שהיתה זרועה וקצר הזרע ונשארו העיקרין בארץ אע"פ שאינו מוציאין צמח אלא אחר כמה שנים לא יהיה זורע באותה שדה מין אחר עד שיעקור העיקרין, מבואר ברמב"ם דמתני' מיירי בשדה שכבר היתה זרועה וקצר את הזרע וע"ז אמרינן שאע"פ שלא יגדל אלא לאחר כמה שנים אסור לזרוע באותה שדה מין אחר.

וצ"ב מה אוסר עכשיו לזרוע הרי מאחר שקצר את הזרע שזרע וזה יגדל רק לאחר כמה שנים א"כ אין כאן עכשיו כלאים.

ונראה דבזריעת כלאים נתבאר לעיל דחייב אפי' קודם ההשרשה, והיינו דהחיוב הוא על מעשה הזריעה, וכיון שאח"כ יושרש ויגדל חשיב מעשה זריעה, א"כ י"ל דלכך הכא אסור דזה גופא גם חשיב זריעת כלאים דאע"פ שאינם מוציאים אלא לאחר כמה שנים מ"מ יש עכשיו זרעים באדמה ומכיון שהם יכולים להצמיח אפי' דזה לאחר כמה שנים חשיב שיש כאן זרעים והוי מעשה זריעת כלאים.

ובראב"ד בהשגות כתב וז"ל זו לא מצאתי לה שרש לא במשנה ולא בתוספתא ולא בירושלמי, אבל במשנה אמרו וכו' וזה הענין אינו מדבר בזרוע וקצור אלא בשזרען ולא צמחו, שלא יחשוב עליהן שהתליעו אלא פעמים שהן שוהים זמן גדול תחת הארץ משנה לשנה ומצמיחים.

וצ"ב דעת הראב"ד מאי נפק"מ בזרוע בתחילה או בזרוע וקצור, דאם זרע שיגדל לאחר כמה שנים הוי כלאים בזרוע מעיקרא מדוע שבזרוע וקצור יהיה מותר אפי' שיגדל לאחר כמה שנים.

ובתורת זרעים ביאר דהאיסור הוא זריעת כלאים ולא סגי שיש באדמה כח מצמיח, אלא בעינן שיהיה באדמה זרעים שיחשב כלאי זרעים, ולכך סובר הראב"ד דבזרוע וקצור לא חשיב שיש כאן זרעים שהרי כבר קצר אלא שיש באדמה כח מצמיח ובזה ליכא איסור כלאים דלא חשיב זריעת כלאים, משא"כ בשזרע בתחילה ועדיין לא צמח בזה יש זרעים באדמה והוי כלאים.

ועיין ברדב"ז שהק' על הראב"ד איך בזרוע וקצור מותר לזרוע מין אחר הרי איכא כלאים, ותי' וז"ל שמא לא יעלו ספיחים ואת"ל יעלו שמא לא יהיו בהם שיעור אחד מכ"ד, ואת"ל יהיה בהם שיעור ימעט אחר שיצמחו, וצ"ב מאי כונתו וכי ס"ס מתיר כלאים, ועוד מהו הסברא דאם יהיה שיעור ימעט הרי בעלמא אסור לזרוע כלאים אפי' אם יהיה בדעתו שאם יגדל ימעט, וצ"ל דכל ההיתר הוא הכא דהוי זרוע וקצור וחשיב שליכא זרעים, אלא דאם היה ברור שיגדל בזה חשיב שיש כאן זרעים מחמת שודאי יגדל, ולכך איכא הך ספיקות דלא חשיב שיש כאן זריעת כלאים.

והנה במקד"ד

דן אם יש איסור בכלאי זרעים לזרוע ביחד חיטים עם שעורים באופן שלא יגדל, ונראה שם מדבריו דדן שיהיה אסור אפי' באופן שלא יגדל כלל כגון חיטים שיבשו שאינם יכולים לצמוח[[17]](#footnote-17), וכן חיטים שנגמרו הצמיחה שלהם, והוכיח מדברי הרמב"ם שאסור לזרוע ע"ג קנבוס ולוף ואע"פ שיגדל לאחר ג' שנים והרי בינתיים יגדל רק החיטים וכדו' ויקצור קודם שיגדל כלאים, אולם יש לדון דהכא לאחר ג' שנים שיגדל הקנבוס והלוף יגדל ביחד עם זה חיטים, וא"כ לכך כבר עכשיו אסור דחשיב זריעת כלאים, דגדר מעשה זריעה הוא שזורע ועי"ז בעתיד יגדל, וגם אם יגדל בעוד ג' שנים חשיב זריעת כלאים, אבל כשלא יגדל בכלל והוי רק זריעה של מינים סמוכים אחד לשני יש לדון דלא חשיב זריעת כלאים וצ"ע בזה.

# גדר דיני הרחקה בכלאי זרעים - פרק ב' משנה ז'[[18]](#footnote-18)

במשנה היה ראש תור חטים נכנס בתוך של שעורים מותר מפני שהוא נראה כסוף שדהו.

יל"ע באיסור זריעת כלאי זרעים דהיינו דאסור לזרוע ב' מינים ביחד, האם הגדר דחשיב כלאים תלוי ביניקה או בגדילה ביחד, או במה שנראה שגדלים ביחד.

ולכא' הכא במתני' דראש תור חיטים נכנס בתוך של שעורים מותר ותנן במתני' משום דנראה כסוף שדהו, וצ"ב מאי מהני מה שנראה כסוף שדהו הרי מ"מ גדלים ביחד ביניקה חיטים ושעורים ביחד, ולכא' מוכח הכא דהכל תלוי בהיכר דכיון שניכר כל מין לעצמו וניכר דאינם מעורבים מחמת הראש תור לא חשיב כלאים.

והנה בהמשך המשנה שלו חטים ושל חברו מין אחר מותר לסמוך לו מאותו המין, וכתב הרא"ש בפי' הראשון דראובן יש לו חיטים ושמעון יש לו שעורים מותר לראובן לסמוך חיטים עד שדה שמעון, ובר"ש כתב דאין נראה ככלאים בשדה חבירו אלא נראה כסוף שדה חיטים, וג"כ כאן מוכח דביניקה לחוד לא הוי כלאים דהרי איכא הכא יניקה ביחד שהרי הם סמוכים ממש אחד לשני, ומ"מ בלשון הר"ש משמע דאיכא היכר, אבל בפי' הרא"ש כתב 'אבל הכא זה זרוע בזה וליכא היכרא ואפ"ה שרי דחלוק כל שדה מחבירו', מבואר ברא"ש להדיא דאע"פ דהכא ליכא כלל היכר מותר משום דחלוק כל שדה מחבירו וצ"ב בגדר הדבר דאם חלוק שדה מחבירו מותר.

וברמב"ם פ"ג מכלאים ה"ז כתב וכמה מרחיקין בין ב' מיני זרעים שהן כלאים זה עם זה, כדי שיהיו נראין מובדלין זה מזה, אבל אם נראין שנזרעו בערבוביה הרי זה אסור, משמע ברמב"ם דכל הדין כלאים תליא אם נראים מובדלים זה מזה או שנראה שנזרעו בערבוביה, ובכסף משנה ציין למשנה בפ"ג מ"ה דתנן נוטע אדם קישות ודלעת לתוך גומא אחת ובלבד שתהא זו נוטה לצד זו וזו נוטה לצד זו וכו' שכל מה שאסרו חכמים לא אסרו אלא מפני מראית העין, מבואר ברמב"ם ובמשנה דכל הגדר דכלאים תלוי אם נראה מובדלים זה מזה או שנראה דנזרעו בערבוביה.

אולם עדיין צ"ב הגדר דב' שדות של ב' בנ"א מותר לכ"א לשים מין אחר אפי' שהם סמוכים אחד לשני דהתם בפשטות אין היכר ביניהם, וכך הבאנו מהרא"ש דבב' שדות של ב' בעלים לא הוי מדין היכר.

וברמב"ם [פ"ג הט"ז] כתב בד"א שצריך הרחקה או דבר המבדיל בשזרע בתוך שדהו, אבל אם היתה שדהו זרועה חיטים מותר לחבירו לזרוע בצדה שעורים, שנאמר שדך לא תזרע כלאים, אין האיסור אלא שיזרע שדהו כלאים, ולא נאמר הארץ לא תזרע כלאים.

ולכא' היה נראה דב' שדות של ב' בנ"א הוי דין אחר מדין היכר אלא הוי דין שדך, דכל האיסור כלאים הוא בשדך וליכא איסור כלאים מה שבמציאות הארץ מגדלת כלאים, אלא כל האיסור כלאים הוא בשדך.

אולם אין נראה א' דא"כ המשנה עירבה ב' דינים שאינם שייכים זה לזה, דהדין ראש תור הוי מדין היכר, והדין ב' בעלים הוי מדין שדך ודוחק הוא.

וביותר דהרמב"ם [שם בהט"ז] כתב ולא עוד אלא אפי' זרע בתוך שדהו שעורים סמוך לחטים ומשך זרע השעורים עד שסמכו לשדה חבירו שהיא זרועה שעורים הרי זה מותר מפני שנראו השעורים שבתוך שדהו שהן סוף שדה חבירו, ואם ההיתר לסמוך לשדה חבירו לא הוי מדין היכר אלא דין חדש של שדך, א"כ איך יהיה מותר לזרוע בשדה שלו שעורים משום שנראה שהם סוף שדה חבירו, והרי ליכא היכר בין שדהו לשדה חבירו והוי רק היתר של שדך וא"כ שזורע שעורים בשדהו ליכא להיתר דשדך וא"כ מאי מהני דנראה שהן סוף שדה חבירו.

ונראה דגדר הדין דשדך אינו רק דכל הדין כלאים הוי בשדך ולא איסור לזרוע כלאים בארץ סתם, אלא דגדר שדך הוא דגדר כלאים הוא שהשדה נעשית ונהיית לשדה כלאים, והוי כעין הגדר בכלאי בגדים שנאסר בגד מצמר ופשתים ביחד משום דנעשה סוג בגד שלישי של כלאים, ה"נ בכלאי זרעים האיסור הוא שנעשה שדה של ב' מינים, והיינו שדה אחת של ב' מינים שונים, ולכך ב' שדות של ב' בנ"א ליכא כלל איסור כלאים, דמחמת שכל מין הוי של אדם אחר לא חשיב שדה כלאים דהוי ב' שדות שונות, ולפי"ז נראה דגם הדין היכר הוי מאותו דין של שדך דכשיש היכר שאינם מעורבים לא חשיב שדה כלאים, וכל האיסור הוי שדה כלאים כדילפינן מקרא דשדך לא תזרע כלאים, וכשנראים המינים מעורבים חשיב שדה כלאים, אבל כשהמינים מפורדים ואינם נראים מעורבבים לא חשיב שדה כלאים.

ולפי"ז נראה דלכך לא סגי ליחשב כלאים מה שזורע ב' מינים ביחד וב' המינים יונקים אחד מהשני, דלא חשיב כלאים בכה"ג אם אינם מעורבים בגדילה, והיינו משום דאין האיסור בכלאים מה שב' מינים גדלים אחד מהשני, אלא האיסור הוא מה שנעשה לשדה כלאים, וכדילפינן מקרא דשדך לא תזרע כלאים, דגוף האיסור הוא מה שנעשה שדה כלאים, ולכך אם למעלה יש הפרדה בין ב' המינים ואינם מעורבים ביחד אפי' שהם יונקים אחד מהשני לא הוי שדה כלאים וליכא איסור.

ולכא' ראיה מוכרח לנתבאר בדעת הרמב"ם דאם הדין שדך הוא דין מיוחד דכלאים הוי רק במה שבשדי, א"כ יהיה מותר לראובן לזרוע כלאים בשדה שמעון וזו לא שמענו, דאל"כ הרמב"ם היה צריך לכתוב חידוש גדול שאין איסור לזרוע כלאים בשדה אחר, [ודוחק לומר דליכא נפק"מ דאם חבירו נתן לו רשות הוי כמו שדהו ואם לא נתן לו רשות הוי גזל], ומשמע דרק לסמוך לשדה חבירו מותר[[19]](#footnote-19).

ועיין ברמב"ם [פ"ד הט"ז] שכתב וז"ל מכל אלו הדברים נתבאר לך שבזמן שיש בין ב' המינין הרחקה הראויה להם כדי שלא יינקו זה מזה אין חוששין למראית העין כמו שביארנו, ובזמן שיראו מובדלים זה מזה אין חוששין ליניקתן אפי' הן זה בצד זה, ומבואר דבעינן תרוייהו גם שיהיה יניקה ביחד, דאם ליכא יניקה ביחד לא איכפת לי שנראים מעורבים, וכן בעינן שיהיו מעורבים דאם נראים מובדלים אפי' שהם יונקים ביחד לא הוי כלאים, והביאור כמש"נ לעיל דאם אינם יונקים ביחד לא הוי שדה כלאים דהוי רק סמיכות טכנית ולא הוי שדה אחת דלא יונקים ביחד, וכן אם יונקים ביחד אבל לא נראים מעורבים גם לא חשיב שדה כלאים, ורק בדאיכא ב' התנאים שגם יונקים ביחד וגם מעורבים עי"ז חשיב שדה כלאים.

# ההיתר לסמוך תלם של פשתן – פרק ב' משנה ז'[[20]](#footnote-20)

במשנה שלו חיטים ושל חבירו חיטים מותר לסמוך לו תלם של פשתן ולא תלם של מין אחר.

בר"ש ביאר דההיתר לסמוך תלם של פשתן הוי משום דזורע לבדוק את השדה ולא זורע בשביל לגדל פשתן, [ועיי"ש מה שביאר בפלוגתת ת"ק ור"י].

וצ"ב מהו ההיתר לזרוע פשתן משום דזורע לבדוק את השדה הרי מ"מ הוי כלאים והוי פסיק רישא שיהיה כלאים ומהו ההיתר מה שמתכוין רק לבדוק את השדה.

וברמב"ם [פ"ג הי"ז] כתב היתה שדהו זרועה חטים ושדה חבירו וכו' מותר לו לזרוע תלם של פשתן אחד וכו' שהרואה יודע שאין דרך העם לזרוע תלם אחד של פשתן ולא נתכוון זה אלא לבדוק שדהו אם ראויה היא לזרע פשתן אם לא ונמצא כזורע להשחתה, מבואר ברמב"ם דההיתר לזרוע שדה של פשתן שעושה רק לבדוק את השדה הוי משום דהוי כזורע להשחתה[[21]](#footnote-21), דהיינו שלא בשביל להשתמש בגידולים אלא לבדוק את השדה וממילא הגידולים עומדים להשחתה, וצ"ב גדר ההיתר בזורע להשחתה.

ונראה לפמש"נ לעיל דגדר איסור כלאים הוא דנעשה לשדה כלאים, וכלשון הכתוב שדך לא תזרע כלאים, ולכך שזורע רק בשביל לבדוק את השדה, וחשיב זורע להשחתה דלא זורע בשביל להשתמש בזרעים לא חשיב שדה כלאים, דשדה כלאים הוי שדה שמגדלת כלאים לשימוש כמו כל שדה שמגדלת גדולים לאכילה וכדו', אבל אם זרע בשביל לבדוק את השדה הוי זריעה להשחתה ולא חשיב שדה כלאים.

ויל"ע האם כל ההיתר בזורע פשתן לבדוק את השדה הוי רק כשלא מתכוין להשתמש בפשתן דאז הוי זורע להשחתה, או דגם אם בסוף התשמש בשדה, אבל כיון שזרע לבדוק את השדה ולא בשביל להתשמש חשיב זורע להשחתה וצ"ע.

# הפסק בור וניר וכדו' לענין כלאים – פרק ב' משנה ח'[[22]](#footnote-22)

במשנה וסומך לבור ולניר ולגפה ולדרך ולגדר שהוא גבוה י' טפחים ולחריץ שהוא עמוק עשרה ורחב ד' וכו'.

יל"ע בגדר הך הפסקה האם הוי הפסקה במציאות שלא יהיה ערבוב בין הגידולים, דלכא' מהא דבעינן גובה י' טפחים ורוחב ד' מבואר דהוי דין מחיצה, וא"כ הוי הבדלה של מחיצה וצ"ב גדר הדבר.

ועוד דברמב"ם מדוייק וכ"ה במשנה דדוקא בחריץ וסלע בעינן רוחב ד' אבל בגדר לא בעינן רוחב ד' טפחים דבמשנה וברמב"ם לא נזכר בגדר רוחב ד' טפחים, וכ"כ התוי"ט דבגדר כיון שנעשה לשם גדר לא בעינן ד' טפחים וצ"ב הגדר בזה.

והנה ברמב"ם [פ"ג הט"ו] כתב הואיל ואחד מכל אלו מבדיל ביניהן הרי הן נראין מובדלין זה מזה, מבואר ברמב"ם דע"י ההבדלה הם נראים מובדלים זה מזה, ונראה דאין כונת הרמב"ם דהוי הבדלה מציאות שהמינים לא מעורבים, אלא דכיון דאיכא הבדל של הפסק ביניהם לכך הוי הבדלה שנראים מובדלים זה מזה, וע"י המחיצה נראים מובדלים, ולפי"ז ניחא די"ל דגדר דנעשה לשם גדר הוי הבדלה בעצם ולכך נראה כמובדל גם כשלא הוי כשיעור מחיצה, משא"כ חריץ וסלע דלא נעשה לשם גדר לא הוי היכר של הבדלה רק כשהוי מחיצה, דע"י המחיצה נעשה היכר של הבדלה.

# דין מראית העין בכלאים בגדרי המינים ובגדר העירבוב - חבורה[[23]](#footnote-23)

שנינו בפרק א' סוגי המינים איזה הם כלאים זה בזה ואיזה הם אינם כלאים זה בזה, ומצינו ברמב"ם [עפ"י הירושלמי] חידוש גדול, דתנן במתני' [פ"א משנה א'] הכוסמין והשיפון אינם כלאים זה בזה, וכתב הרמב"ם בפי' המשנה דכוסמין מין חיטים ושיפון מין שעורים ומ"מ לא הוי כלאים זה בזה משום דצורת שניהם שוה, מבואר דכלאים אינו תלוי במינים אלא בצורה החיצונית, ובמשנה ג' תנן דלפת ונפוץ אינם כלאים זה בזה, וכתב הר"ש בשםב הירושלמי דמחמת שעליהן דמיין אהדדי אינם כלאים זה בזה, מבואר דדמיון העלים לחודא כבר סיבה דמשו"ה לא הוי כלאים, וכן במשנה ד' הביא הרמב"ם על כלאי אילן את הירושלמי דיש מהן שהלכו בהן אחר הפרי ויש שהלכו אחר העלים וכתב הרמב"ם כלומר דמיון לפרי או דמיון לעלים אינו נחשב כלאים.

מבואר דדמיון של העלים או הפרי הוי סיבה דלא חשיב כלאים, דאין לומר דהוי סימן דהיינו דמה שהעלים או הפרי דומים הוי סימן דהוי מין אחד, דהרי כוסמין ושיפון כתב הרמב"ם דכוסמין הוי מין חיטים ושיפון הוי מין שעורים ומ"מ אינם כלאים זה בזה משום דצורת שניהם שוה הרי דדמיון הצורה הוי סיבה שלא יהיה כלאים אפי' דלא הוי סימן דהרי אינם מין אחד.

וברמב"ם פ"ג מכלאים ה"ה כתב וז"ל וכן יש שם זרעים ואילנות אחרות אע"פ שהן ב' מינין בטבען הואיל ועלין של זה דומין לעלין של זה או פרי של זה דומה לפרי של זה דמיון גדול עד שיראו כשני גוונים ממין אחד לא חששו להן לכלאים זה עם זה שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין, מבואר ברמב"ם להדיא דגם ב' מינים בטבעם אם הם דומים בעלים או בפרי לא הוי כלאים, וכתב הרמב"ם שהטעם לכך הוא משום שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין, וצ"ב גדר הדין שאין הולכים בכלאים אלא אחר מראית העין.

עוד יל"ע דהרמב"ם בה"ו שם כתב אבל צנון עם נפוס אע"פ שהעלין דומין זה לזה והפרי דומה לפרי הרי אלו כלאים הואיל וטעם פרי זה רחוק מטעם פרי זה ביותר, וצ"ב מדוע טעם הפרי הוי מחלק לעשות כלאים יותר מהמראה, וביותר דהרמב"ם כתב דאין הולכים בכלאים אלא אחר מראית העין א"כ מדוע שניזל בתר הטעם.

ונראה דהנה מצינו בגדרי עירבוב כלאים דינים מחודשים, דבמשנה [פרק ב' משנה ז' ] תנן היה ראש תור חטים נכנס בתוך של שעורים מותר מפני שהוא נראה כסוף שדהו, וצ"ב מהו ההיתר דנראה כסוף שדהו הרי מ"מ החיטים והשעורים סמוכים אחד לשני וגדלים ביחד ויונקים ביחד ומדוע לא חשיב כלאים.

ובהמשך המשנה שם שלו חטים ושל חברו מין אחר מותר לסמוך לו מאותו המין, וכתב הרא"ש בפי' הראשון דראובן יש לו חיטים ושמעון יש לו שעורים מותר לראובן לסמוך חיטים עד שדה שמעון, ובר"ש כתב דאין נראה ככלאים בשדה חבירו אלא נראה כסוף שדה חיטים, וג"כ כאן מוכח דביניקה לחוד לא הוי כלאים דהרי איכא הכא יניקה ביחד שהרי הם סמוכים ממש אחד לשני, ומ"מ בלשון הר"ש משמע דאיכא היכר, אבל בפי' הרא"ש כתב 'אבל הכא זה זרוע בזה וליכא היכרא ואפ"ה שרי דחלוק כל שדה מחבירו', מבואר ברא"ש להדיא דאע"פ דהכא ליכא כלל היכר מותר משום דחלוק כל שדה מחבירו וצ"ב בגדר הדבר דאם חלוק שדה מחבירו מותר.

וברמב"ם [פ"ג הט"ז] כתב בד"א שצריך הרחקה או דבר המבדיל בשזרע בתוך שדהו, אבל אם היתה שדהו זרועה חיטים מותר לחבירו לזרוע בצדה שעורים, שנאמר שדך לא תזרע כלאים, אין האיסור אלא שיזרע שדהו כלאים, ולא נאמר הארץ לא תזרע כלאים, ולכא' היה נראה דב' שדות של ב' בנ"א הוי דין אחר מדין היכר אלא הוי דין שדך, דכל האיסור כלאים הוא בשדך וליכא איסור כלאים מה שבמציאות הארץ מגדלת כלאים, אלא כל האיסור כלאים הוא בשדך.

אולם אין נראה א' דא"כ המשנה עירבה ב' דינים שאינם שייכים זה לזה, דהדין ראש תור הוי מדין היכר, והדין ב' בעלים הוי מדין שדך ודוחק הוא, וביותר דהרמב"ם [שם בהט"ז] כתב ולא עוד אלא אפי' זרע בתוך שדהו שעורים סמוך לחטים ומשך זרע השעורים עד שסמכו לשדה חבירו שהיא זרועה שעורים הרי זה מותר מפני שנראו השעורים שבתוך שדהו שהן סוף שדה חבירו, ואם ההיתר לסמוך לשדה חבירו לא הוי מדין היכר אלא דין חדש של שדך, א"כ איך יהיה מותר לזרוע בשדה שלו שעורים משום שנראה שהם סוף שדה חבירו, והרי ליכא היכר בין שדהו לשדה חבירו והוי רק היתר של שדך וא"כ שזורע שעורים בשדהו ליכא להיתר דשדך וא"כ מאי מהני דנראה שהן סוף שדה חבירו.

ולכא' ראיה מוכרח לנתבאר בדעת הרמב"ם דאם הדין שדך הוא דין מיוחד דכלאים הוי רק במה שבשדי, א"כ יהיה מותר לראובן לזרוע כלאים בשדה שמעון וזו לא שמענו, דאל"כ הרמב"ם היה צריך לכתוב חידוש גדול שאין איסור לזרוע כלאים בשדה אחר, [ודוחק לומר דליכא נפק"מ דאם חבירו נתן לו רשות הוי כמו שדהו ואם לא נתן לו רשות הוי גזל], ומשמע דרק לסמוך לשדה חבירו מותר[[24]](#footnote-24).

ונראה דגדר הדין דשדך אינו רק דכל הדין כלאים הוי בשדך ולא איסור לזרוע כלאים בארץ סתם, אלא דגדר שדך הוא דגדר כלאים הוא שהשדה נעשית ונהיית לשדה כלאים, והוי כעין הגדר בכלאי בגדים שנאסר בגד מצמר ופשתים ביחד משום דנעשה סוג בגד שלישי של כלאים, ה"נ בכלאי זרעים האיסור הוא שנעשה שדה של ב' מינים, והיינו שדה אחת של ב' מינים שונים, ולכך ב' שדות של ב' בנ"א ליכא כלל איסור כלאים, דמחמת שכל מין הוי של אדם אחר לא חשיב שדה כלאים דהוי ב' שדות שונות, ולפי"ז נראה דגם הדין היכר הוי מאותו דין של שדך דכשיש היכר שאינם מעורבים לא חשיב שדה כלאים, וכל האיסור הוי שדה כלאים כדילפינן מקרא דשדך לא תזרע כלאים, וכשנראים המינים מעורבים חשיב שדה כלאים, אבל כשהמינים מפורדים ואינם נראים מעורבבים לא חשיב שדה כלאים.

ולפי"ז נראה דלכך לא סגי ליחשב כלאים מה שזורע ב' מינים ביחד וב' המינים יונקים אחד מהשני, דלא חשיב כלאים בכה"ג אם אינם מעורבים בגדילה, והיינו משום דאין האיסור בכלאים מה שב' מינים גדלים אחד מהשני, אלא האיסור הוא מה שנעשה לשדה כלאים, וכדילפינן מקרא דשדך לא תזרע כלאים, דגוף האיסור הוא מה שנעשה שדה כלאים, ולכך אם למעלה יש הפרדה בין ב' המינים ואינם מעורבים ביחד אפי' שהם יונקים אחד מהשני לא הוי שדה כלאים וליכא איסור.

ולפמש"נ ניחא דברי הרמב"ם דחלוקת המינים אם הוי כלאים זה בזה או לא הוי כלאים זה בזה תליא במראה, ומשום שכל הדין כלאים הוא שלא יהיה שדה כלאים ולכך אם במראה לא נעשה שדה כלאים, כגון בראש תור דנראה סוף שדה וכדו', לא הוי שדה כלאים וליכא איסור כלאים, דכל האיסור הוא רק אם נוצר שדה כלאים, ואתי שפיר דברי הרמב"ם דב' שדות של ב' בנ"א לא הוי כלאים זה בזה דכל האיסור הוא שדך לא תזרע כלאים ולא הארץ לא תזרע כלאים, דליכא דין שבארץ לא יהיה זריעת כלאים, אלא כל האיסור הוא שהשדה לא תהפך לשדה כלאים.

ולפי"ז יש ליישב הא דמבואר ברמב"ם דב' מינים שטעם הפרי שונה לא מהני מה שדומים במראה של העלים והפרי, דכל דהוי טעם שונה הוי סברא פשוטה דלא הוי שדה אחת של כלאים, ולכך לא מהני מה שהעלים או הפרי דומים במראה, דהרי כל עיקר הגידלוים הוי בשביל הטעם והיינו בשביל האכילה, וכל דהוי ב' טעמים שונים ממילא הוי ב' מינים לענין כלאים ולא מהני המראה ליחשב מין אחד לענין כלאים.

הוספה.

במשנה [סוף פרק קמא] תנן ר"י אומר אינו כלאים עד שיהו ב' חטין ושעורה, או חטה וב' שעורין או חטה ושעורה וכוסמת, ובר"ש כתב דטעמיה דר"י משום דכתיב 'שדך לא תזרע כלאים' כלומר שלא יהא כלאים בהדי שדך, ועיי"ש שכתב דזהו טעמיה דר' יאשיה דבכלאי הכרם צריך שיהיה חטה ושעורה וחרצן, ואע"פ דבכלאי זרעים סובר ר' יאשיה דסגי בחטה ושעורה היינו משום דסבר שקרקע בלא זרעים קרוי שדה, אבל אינה קרויה כרם בלא חרצנים, ולכא' היה נראה דכונת הר"ש לילפותא בעלמא דבשביל כלאים בעינן ג' זרעים, וכ"מ ברא"ש דדימה להא דסבר ר"י דב' תכיפות אינו חיבור ורק ג' תכיפות הוי חיבור, ואע"ג דעדיין הדמיון מחודש וצ"ב אבל מ"מ חזינן דהוי ילפותא בעלמא.

אמנם י"ל דלא הוי דין ג' זרעים אלא הוי דין שדך, וכמש"נ הכא דהאיסור כלאים לא הוי סתם בזריעת ב' מ' מינים אלא גדר האיסור הוא שלא יהיה שדה כלאים, ולדעת ת"ק גם בב' מינים חשיב דנעשה שדה כלאים, דקרקע בלא זרעים הוי שדה, ור"י סובר דרק ע"י זריעת ג' מינים חשיב דנעשה שדה לכלאים, דע"י ב' זרעים נעשה לשדה ואח"כ שזורע את המין השלישי חשיב דנעשה לשדה כלאים.

# דין קרחת מכל מין ומין פלוגתת ר"מ וחכמים - פרק ב' משנה ט'[[25]](#footnote-25)

במשנה הרוצה לעשות שדהו קרחת קרחת מכל מין עושה כ"ד קרחות לבית סאה מקרחת לבית רובע וזורע בתוכה כל מין שירצה.

מבואר בדעת ר"מ שיכול לסמוך מין למין אחר כשכל מין בשיעור קרחת של כ"ד קרחות לבית סאה, וכתב הר"ש דלא בעי ר"מ הרחקה כלל, וברא"ש כתב דכיון דאיכא בית רובע בכל קרחה וקרחה חשוב שדה לעצמו ואיכא היכרא.

מבואר כאן כמש"נ לעיל דבכלאים דגם כשיש יניקה ביחד והם גדלים בסמוך אם איכא היכרא דכל מין הוי שדה לעצמו לא חשיב כלאים, דהאיסור בכלאים הוא שלא יהיה שדה כלאים, ולכך הכא דעושה לכל מין שיעור שדה וכמו שכתב הרא"ש דכל קרחה חשוב שדה לעצמו איכא היכרא, ועיין במקד"ד [סי' ס"א סק"ה] דביאר כנ"ל והוסיף דיסוד פלוגתת רבנן ור"מ הוא האם כשיש בכל קרחה שיעור שדה חשבינן לכל קרחה שדה בפנ"ע וממילא לא הוי כלאים, ורבנן סברי דמ"מ חשבינן להכל שדה אחת גדולה וממילא חשיב דיש כאן עירוב והוי שדה כלאים.

וראיתי דבר נפלא בספר אמרות אברהם דכתב דבעצם חילוק מינים גם הוי סיבה להיות שדה לעצמה וכמו שמצינו לגבי פאה דמין אחר חשיב שדה לעצמו שחייב בפאה בפנ"ע, אלא דבכלאים חידשה התורה דאיכא דין שדה כלאים ונתחדש דהעירוב יוצר שדה כלאים מעורבת, וע"ז אמרינן דאם כל מין יש לו חשיבות של שדה בפנ"ע משום הך שיעור של קרחות שוב אינם מתערבים וכל מין עומד לעצמו ולא הוי כלאים, ועיי"ש שהביא מהר"ש סירלואי [פ"ב מ"ד] דהך שיעור קרחה הוי שיעור שדה לעצמו ואינו בטל לשדה אחר, וביאר דבטל הכונה דהוי שדה כלאים מאחר דנתחדש בתורה פרשת כלאים, וכשיש שיעור שדה לכל מין סובר ר"מ דאינו מתבטל היינו דכ"א חשיב שדה לעצמו וממילא לא הוי עירוב דכלאים.

# שיעור הרחקה בתבואה ובירק - פרק ב' משנה י'[[26]](#footnote-26)

במשנה תבואה בתבואה בית רובע ירק בירק ו' טפחים.

במקד"ד [סי' ס"א סק"ה] ביאר דבתבואה שהדרך לזרוע שדה צריך הפסק של שיעור שדה בשביל שלא יחשב שדה אחת, משא"כ בירקות שהדרך הוא לזרוע ערוגה ערוגה צריך שיהיה הפסק ערוגה בין כל נטיעה בשביל שיחשב הפסק, ולכך בירק השיעור הוא ו' טפחים דזהו שיעור ערוגה.

# פרק ג' - הקדמה[[27]](#footnote-27)

בפרק ב' למדנו את דיני העירבוב של הגידולים באיזה גוונא הוי כלאים ובאיזה גוונא לא הוי כלאים, והכא הפרק אזיל על דיני הרחקות של היניקות, וצריך לבאר קודם האם כלאים תלוי ביניקה או תלוי בעירבוב.

ברמב"ם [פ"ד הט"ז] כתב מכל אלו הדברים נתבאר לך שבזמן שיש בין ב' המינין הרחקה הראויה להם כדי שלא יינקו זה מזה אין חוששין למראית העין כמו שבארנו, ובזמן שיראו מובדלים זה מזה אין חוששין ליניקתן אפי' הן זה בצד זה כמו שנתבאר עתה.

מבואר ברמב"ם דבשביל שיהיה איסור כלאים בעינן לתרוויהו גם שיהיה עירבוב בגדילה וגם שלא יהיה הרחקה ביניקה ויינקו זה מזה, אבל אם איכא רק אחד מהם כגון שאינם יונקים זה מזה לא איכפת לי שהם נראים מעורבבים, וכן אם נראים מובדלים לא איכפת לי ביניקה.

ובשבת [דף פ"ד ע"ב] איכא למתני' דהכא בריש פ"ג דבערוגה של ו' טפחים זורעים בתוכה ה' זרעונים, וכתב רש"י שם דאע"ג דאיכא יניקה מ"מ גבי כלאים היכרא הוא דבעינן דלא להוי עירבוב, והביא רש"י ראיה דאם ליכא ערבוב אין חיסרון ביניקה מהא דתנן בב"ב דכשיש גדר זה סומך לגדר מכאן וזה סומך לגדר מכאן אע"ג דינקו מתתאי, וכן הביא ראיה מראש תור, וכן מהא דב' שורות, אבל כשאין היכר צריך הרחקה כדי יניקה.

ובריטב"א שם

ובמאירי שם איסור כלאי זרעים אינו אלא כששני המינים יונקים זה מזה ושהדבר נראה כן לעין אבל אם לא היה נראה לעין אף על פי שיונקים זה מזה כגון היה גדר בנתים או ששני המינים נראים באיזה צד כמובדלים זה מזה מותר וכן אם אין יונקים זה מזה אף על פי שנראין מעורבין מותר הא אין איסורן אלא ביניקה ובמראית העין.

וצ"ב הגדר דכשליכא ערבוב לא איכפת לי היניקה, ואילו כשאיכא ערבוב מהני להרחיק את היניקה אפי' שנשאר הערבוב.

ונראה דרך א' עפ"י לשון החינוך [מצוה רמ"ה סקי"ב] 'והכלל העולה בידינו מדברים ז"ל וכו' דבשניהם יחד הקפידה תורה שיינקו זה מזה ותראה יניקתן לעיני הרואים להדיא', דכלאים הוי רק דאיכא עירבוב גמור בגדילה של ב' המינים, ועירבוב גמור הוי רק אם גם יונקים אחד מהשני, וגם שגדלים ביחד, ובחינוך נראה דעירבוב בגדילה מראה דאיכא עירבוב ביניקה, ולכך בעינן לתרוייהו.

וביותר דבחינוך משמע דעיקר העירבוב הוא היניקה אלא בעינן שתראה היניקה לעיני הרואים להדיא, והיינו דלא סגי במה שיש יניקה אלא בעינן שתראה היניקה, ולפי"ז מאי דבעינן ערבוב למעלה הוי בשביל שתראה היניקה, דהעיקר הוא היניקה ביחד, אלא דהמהות של היניקה היינו דמשום היניקה הוי שגדלים ביחד ולכך בעינן שיהיה למעלה עירבוב דאז חשיב דמחמת היניקה גדלים ביחד, אבל אם איכא היכר למעלה חשיב דהיניקה לא עשתה שיגדלו ביחד ולא ניכר היניקה.

אמנם י"ל בנוס"א קצת דהעיקר הוא תרוויהו דכלאים הוא רק שגדלים בערבוב גמור ביחד, וערבוב גמור הוא גם כשיש ערבוב ביניקה וגם כשיש ערבוב בצורת הגדילה, ולכך אפי' כשיש יניקה ביחד אם למעלה איכא היכר לא הוי כלאים.

[ובתורת זרעים [עמוד מ'] משמע דכל הדין כלאים הוא הערבוב למעלה וכדקדוק לשון הרמב"ם לגבי המינים דאין הולכים בכלאים אלא אחר מראית העין, אלא דכשיש הרחקה של שיעור יניקה הוי היכר, ואין ההיתר משום שלא יונקים אלא כך קים להו לחז"ל דהרחקה בשיעור יניקה חשיב היכר, ודבריו מאד מחודשים דאינו תלוי כלל ביניקה, וכל ההרחקה דשיעור יניקה הוי רק משל על השיעור, וקים להו לחז"ל דהך שיעור של היכר דומה לשיעור יניקה, וביותר דבראשונים משמע קצת דהעיקר האיסור הוא היניקה אלא דבעינן גם שיהיה היכר של היניקה].

עוד דרך י"ל דבאמת הכל תלוי בערבוב למעלה דכלאים הוי ערבוב של הגדילה, אלא דכשיש הרחקה של היניקה הוי גם דרך וצורת היכר שלא גדלים ביחד, דזה גופא שיש הרחקה של שיעור יניקה הוי היכר שב' המינים לא גדלים ביחד.

ובלשון רש"י משמע דהעיקר הוא הערבוב דכלאים הוי הערבוב וכלשון רש"י דאכלאים קפיד קרא, ולכך אין היניקה אוסרת כלל, אלא דגדר עירבוב הוי דאם איכא הרחקה ומחמת ההרחקה אינם יונקים ביחד חשיב הפרדה דלא הוי ערבוב.

ויתכן דהנך צדדים תליא בגדר האיסור כלאים דבעינן יניקה, דיש לדון האם האוסר של יניקה הוא דמחמת היניקה חשיב דגדלים ביחד וזהו גופא של האיסור היניקה שיונקים אחד מהשני, ולפי"ז הדין היכר הוי דין חדש דאם לא ניכר היניקה ליכא איסור.

או דילמא דהאיסור הוא הערבוב והאוסר דיניקה הוא משום דיניקה ביחד חשיב ערבוב, דכל מאי דאסור שיינקו ביחד הוא משום דמחמת היניקה חשיב שיש כאן עירבוב, ולכך סגי בהיכר למעלה דכבר לא חשיב ערבוב.

# ביאור המשנה דערוגה - פרק ג' משנה א'[[28]](#footnote-28)

במשנה ערוגה שהיא ו' טפחים על ו' טפחים זורעים בתוכה ה' זרעונים וכו'.

בר"ש כתב וקים להו לרבנן דחמשה בשיתא לא ינקי מהדדי, ואע"ג דקים להו לרבנן דלא ינקי, אי לאו קרא הו"א דאיכא ערבוב ואסור.

מבואר בר"ש דהק' דכיון שלא יניקי אהדדי הוי סיבה שלא יהיה איסור, וע"ז תי' דבלא קרא הו"א דהערבוב אסור אפי' בדליכא יניקה, והא דסק"ד דכשליכא יניקה ליכא איסור, יל"ב לפי הנוסח דעיקר האיסור הוא היניקה א"כ פשוט דבדליכא יניקה ליכא איסור, וצ"ב מהו התי' דבלא קרא הו"א דהערבוב אסור הרי עיקר האיסור הוא היניקה.

ואם נימא דכלאים העיקר הוא הערבוב אתי שפיר הא דסק"ד דאיכא איסור אפי' בדליכא יניקה, אלא דצ"ב מאי קמ"ל קרא דמותר הרי איכא ערבוב, ויתכן דקמ"ל דהפרדה דיניקה חשיב דליכא עירבוב, וכמש"נ דבדליכא יניקה חשיב דלא הוי ערבוב.

ובתוס' בשבת כתבו כדברי הר"ש דבלא קרא הו"א דאסור אפי' שליכא יניקה משום דאיכא עירבוב וקמ"ל קרא דבכה"ג ליכא ערבוב, א"כ מבואר דזה גופא נתחדש בקרא דהפרדה דיניקה חשיב דמחמת כן ליכא ערבוב.

אלא דבתוס' מבואר דערבוב בלא יניקה אסורה, דכתבו התוס' דסק"ד שיהיה אסור משום ערבוב אפי' בדליכא יניקה וקמ"ל קרא דמותר משום דליכא ערבוב, מבואר דבדאיכא ערבוב אסור אפי' בדליכא יניקה, וא"כ התוס' פליג על המבואר ברמב"ם וש"ר דהאוסר הוי רק עם איכא ב' הדברים ביחד גם יניקה וגם ערבוב.

# פלוגתת הראשונים אם איכא איסור של יניקה ביחד[[29]](#footnote-29)

רש"י בשבת [דף פ"ד ע"ב] מביא דאחרים פי' דזורע גרעין אחד בכל פינה מד' רוחות ועוד גרעין אחד באמצע, והק' רש"י דאם ההרחקה משום היניקה יכול לזרוע ט' זרעים בכל רוח ג' ועוד אחד באמצע שהרי שיעור יניקה הוא ג' טפחים ויש בין כל זרע ג' טפחים.

ובראשונים מבואר דפליגי אם האיסור יניקה הוי שלא ינקו זרע מזרע, או דגם איכא איסור שלא יינקו ב' הזרעים ממקום אחד.

ובפשטות פליגי בגדר כלאים אם האיסור הוא מה שיונקים אחד מהשני, או דילמא דהיניקה אינו משום האיסור שיונקים אחד מהשני, אלא דיניקה הוי דחשיב ערבוב, ולכך סברי הנך מפרשים דגם שיונקים מאותו מקום חשיב ערבוב משום היניקה.

# פרק ד' - הקדמה בדיני כלאי הכרם[[30]](#footnote-30)

בכרם איכא הלכה מיוחדת דאע"פ דמגפן יחיד צריך להרחיק ו' טפחים מכרם בעינן להרחיק ד' אמות, והוא שיעור כדי עבודת הכרם, דשיעור עבודת הכרם הוא ד"א בשביל בקר וכליו.

אלא דצ"ב מהיכי תיתי דיהיה אסור לזרוע במקום של עבודת הכרם, ולכא' מוכח מכאן דבאיסור כלאים אין עיקר האיסור הוא היניקה, דהרי ודאי דליכא יניקה משום עבודת הכרם, אלא דהאיסור הוא [כמש"נ לעיל] איסור ערבוב, ויניקה גם עביד ערבוב, אבל עיקר האיסור הוא ערבוב.

ולפי"ז אתי שפיר דנתחדש דעבודת הכרם הוי בכלל הכרם ושם כרם עלה, ומשו"ה שזורע במקום עבודת הכרם חשיב דעשה כרם כלאים, דעבודת הכרם הוי בכלל הכרם וכשזורע בו חשיב דנעשה ערבוב של כלאים בכרם.

ועיין במקד"ד

דהביא את הגמ' בערובין [דף צ"ב ע"א] דילפינן מערובין דדיורי גדולה בקטנה ואין דיורי קטנה בגדולה ולכך גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה ואם זרע הזרעים אסורים והגפנים מותרים, וגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, הרי דאינו תלוי ביניקה ולא בערבוב, אלא אם חשיב דאיכא זרעים בכרם או דליכא זרעים בכרם, ולכך כשיש גפנים בגדולה והקטנה הוי חלק מהגדולה לכך אסור לזרוע את הגדולה דחשיב דזורע זרעים בכרם ונאסרים אע"ג דהגפן אינו נאסר דאין הזרעים נמצאים בכרם, אלא הכרם נמצא בזרעים, וכן להיפך דאם גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה דאין הגדולה מתבטלת לקטנה ולא חשיב דיש גפנים בגדולה.

אלא דעדיין צריך לבאר מדוע חשיב ערבוב הרי הזרעים אינם קרובים לגפנים ורחוקים מהגפנים וניכר שהם עומדים לעצמם ונפרדים וא"כ מדוע חשיב ערבוב.

ונראה דהאוסר בעצם בכלאים הוא מאי שנעשה שדה כלאים, כדכתיב בקרא 'שדך לא תזרע כלאים', והיינו שנעשה שדה כלאים, אלא דכל דליכא ערבוב או יניקה לא חשיב שדה כלאים, ובכרם נתחדש דכשזורע בעבודת הכרם אפי' שהזריעה רחוקה מהגפנים אבל כיון שהזרעים נמצאים במקום עבודת הכרם שהוא ככרם גם חשיב שנעשה כאן שדה כלאים.

# דין קרחת הכרם - פרק ד' משנה א'[[31]](#footnote-31)

במשנה קרחת הכרם ב"ש אומרים כ"ד אמות, וב"ה אומרים ט"ז אמות.

עיין בר"ש שפי' דשיעור ט"ז אמות הוא דנותנים לכל צד בכרם ד"א כדי עבודת הכרם, ואם נשאר עוד ח' אמות שאם נחלק לשתים הוי לכל צד שיעור ד"א דהוא שיעור מקום חשוב לכל צד ולא מתבטל לכרם, משא"כ כשיש פחות מח' אמות א"כ נשאר לכל צד פחות מד"א ואינו מקום חשוב ומתבטל לכרם, וב"ש דשיעור מקום חשוב הוא ח' אמות.

ולכא' צ"ב דנהי דפחות מד"א לב"ה ופחות מח' אמות לב"ש לא הו מקום חשוב ומתבטל לכרם, אבל הכא בצד ליכא כרם דהרי איכא שיעור ד"א לכל צד כדי שיעור עבודת הכרם ומדוע דהמקום יתבטל למקום של עבודת הכרם.

מבואר כמש"נ לעיל [בהקדמה] דהדין עבודת הכרם שאסור לזרוע שם הוי מדין דעבודת הכרם הוי בכלל הכרם ושם כרם עלה, ולפי"ז ניחא דשייך שמקום שאינו חשוב מתבטל לכרם אפי' שהוא סמוך רק למקום של עבודת הכרם דעבודת הכרם הרי הוא בכלל הכרם ומקום שאינו חשוב מתבטל לכרם מחמתו.

# פרק ד' משנה ה'[[32]](#footnote-32)

במשנה הנוטע שורה של ה' גפנים ב"ש אומרים כרם וב"ה אומרים אינו כרם עד שיהו שם שתי שורות.

יסוד הך משנה הוא דתנן במשנה ו' דכרם הוא כשנוטע שתים כנגד שתים ואחד יוצא זנב, והכא תנן כשעושה שורה של ה' גפנים לב"ש בשורה אחת כבר חשיב כרם, ולב"ה בב' שורות חשיב כרם, ויל"ע האם לב"ש דוקא בשורה הוי כרם, ומודה לדינים במשנה ו' דכשלא הוי שורה צריך ב' כנגד ב' ואחת יוצאה זנב, או דילמא פליג וכל ה' גפנים הוי כרם.

ובמשנה ראשונה כתב דב"ש פליג על משנה ו' דלב"ש כל ה' גפנים הוי כרם, וצ"ב מנלן דב"ש פליג על משנה ו' דילמא מודו דכשלא הוי שורה לא הוי כרם אלא בשתים כנגד שתים ואחד יוצאה זנב, אלא פליגי בשורה דלב"ה רק ב' שורות הוי כרם ולב"ש אפי' שורה אחת הוי כרם.

והנה יש לחקור מהו הך שיעורים וצורות של כרם האם הוי הלכה בצירוף הגפנים דבשביל שיחשב כרם בעינן שהגפנים יהיו מצורפים אחד לשני, דבלא"ה כל גפן הוי גפן יחיד ולא הוי כרם משום דאינם מצורפים, וע"ז תנן במשנה דרק שתים כנגד שתים ואחד יוצאה זנב חשיב שיש ביניהם צירוף והוי כרם, או דילמא דהך דין של שתים כנגד שתים ואחד יוצאה זנב הוי דין בצורת הכרם דרק בהך צורה חשיב כרם.

ולכא' לפי צד בתרא אתי שפיר דברי המשנה ראשונה, דמאי דבעינן שתים כנגד שתים ואחד יוצאה זנב הוי בשביל צורת כרם, א"כ בשלמא לב"ה דסברי דב' שורות הוי כרם ניחא דגם בב' שורות הוי צורה של כרם, אבל לב"ש דאפי' שורה אחת הוי כרם והרי בשורה אחת ליכא שום צורה של כרם אלא סתם הוי ה' גפנים לכך סבר המשנה ראשונה דב"ש פליג וסברי דליכא דין בצורת כרם, משא"כ לצד קמא דמאי דבעינן שתים כנגד שתים ואחד יוצאה זנב הוי הלכה בצירוף דרק כך הגפנים מצטרפים ליחשב גפן אחת, קשה דילמא ב"ש מודו דבעינן הך צירוף ומ"מ סברי דבשורה אחת ישרה איכא להך צירוף כמו דלב"ה איכא צירוף בב' שורות.

# הגפנים הנאסרים כשזורע בעבודת הכרם - פרק ד' משנה ה'[[33]](#footnote-33)

במשנה לפיכך הזורע ד' אמות שבכרם ב"ש אומרים קידש שורה אחת וב"ה אומרים קידש שתי שורות.

צ"ב מ"ט דהזורע ד' אמות שבכרם אוסר רק שורה אחת לב"ש וב' שורות לב"ה נהי דשורה אחת לב"ש או ב' שורות לב"ה הוי כרם אבל מדוע הד"א שסמוך לכרם שייך רק לתחילת הכרם, דמה מפריד את הך שורות מכל הכרם, ולכא' העבודת הכרם מישך שייכא לכל הכרם ומדוע שיאסר רק חלק מהכרם.

וי"ל דכשזורע סמוך לכרם רק הגפן שסמוך בד"א לזריעה חשיב ערבוב של הגפן והזרע, והא דכל השורה נאסרת הוי משום דכל השורה מתיחסת להך גפן להיות גפן של כרם, דבזה חלוק גפן יחיד דמרחיק רק ו' טפחים מגפן שבכרם שמרחיק את כל עבודת הכרם, ולכך רק הך שורה נאסרת דרק הך שורה נותנת להך גפן שם כרם.

עוד י"ל באופ"א

# זריעה על הרכבת גפן - פרק ז' משנה א'[[34]](#footnote-34)

המבריך את הגפן בארץ אם אין עפר ע"ג ג' טפחים לא יביא זרע עליה.

ברא"ש הביא מהירושלמי דטעם האיסור משום הרכבת אילן דהזרעים נכנסים לתוך הגפן.

ויל"ע מדוע שלא יהיה איסור מדין הרחקה ו' טפחים דהיה מקום לומר דההברכה הוי גפן לעצמה שצריך להרחיק ממנה ו' טפחים.

מבואר דאין ההברכה נידון כגפן לעצמו אלא הוי חלק מהגפן העיקרי, והדין הרחקה של ו' טפחים הוי דין הרחקה מהגפן העיקרי.

אלא דהוי חידוש משום דלקמן [משנה ב'] מבואר דכשמרכיב חשיב כב' אילנות לצירוף ה' אילנות של כרם.

והנה בסיפא תנן הארכובה שבגפן אין מודדין לה אלא מן העיקר השני, ועיין בר"ש דהוי לקולא דהתחתון יותר רחב, הרי דאפי' דלא הוי ו' טפחים מהתחתון סגי דעיקר האילן הוא השני.

ובמאירי שבת כתב דהאיסור לא הוי משום הרכבה אלא משום כלאי זרעים, וכתב שם דכלאים הוי רק אם יש גם יניקה ביחד וגם ערבוב, והק' דהרי הכא ליכא ערבוב דיש עפר מתחת, וכתב דכיון שאם היה ניכר היה ערבוב אזלינן בתר יניקה, והביאור נראה דבעינן שיגדלו ביחד ולכך הכא דהיניקה עושה ערבוב לא איכפת לי שלא ניכר לעין.

# המבריך ג' גפנים - פרק ז' משנה ב'[[35]](#footnote-35)

במשנה המבריך ג' גפנים ועקריהן נראים ר"א בר' צדוק אומר אם יש ביניהם מד' אמות ועד ח' הרי אלו מצטרפות ואם לאו אינן מצטרפות.

בר"ש ובראב"ד פי' דכשהבריך גפן חשיב כ' גפנים וכשהבריך ב' גפנים איכא ד' גפנים ועוד גפן הוי ה' גפנים דחשיב כרם דבעינן הרחקה ד"א, ומבואר לדבריהם חידוש דאפי' דההרכבה יונקת מהאילן ובפשטות הוי אילן אחד מ"מ חשיב כב' אילנות והוי כרם.

אמנם הרמב"ם [פ"ו ה"ט] כתב המבריך ג' גפנים ועיקריהם נראין, אם יש ביניהן מד"א ועד ח' הרי אלו מצטרפות לשאר גפנים העומדות וכאילו לא הבריכן, מבואר ברמב"ם דמיירי הכא שהיה כבר כרם ומשמע דלדעת הרמב"ם הרכבה לא חשיב עוד אילן נוסף למנין ה' אילנות דכרם, אלא דצ"ב מהו הלשון כאילו לא הבריכן מדוע שהברכה תגרע, מבואר דהברכה אינה בכלל הכרם, דהברכה הוי נפרדת מהכרם ואינה בכלל הכרם אלא דעד ח' אמות הם מצטרפים כאילו לא הבריכן.

אמנם יש לדון להיפך דהרא"ש הק' מה החידוש דמיצטרף מד' עד ח' דלכא' פשיטא דבכל כרם זהו השיעור, והיה מקום לדון דהברכה יש לה עדיפות דמשום ההברכה חשיב מחובר לכרם ולכך סק"ד דגם ביותר מח' אמות הוי חיבור לכרם.

# מקיים כלאים א' – פרק ח' משנה א'[[36]](#footnote-36)

במשנה כלאי הכרם אסורין מלזרוע ולקיים.

בר"ש הביא דר"ע סובר דהמקיים בכלאים לוקה כמבואר בגמ' מו"ק דף ב' ע"ב.

והנה בגמ' שם מבואר דמנכש ומחפה בכלאים אם מנכש הוי חורש ובכלאים ליכא איסור חורש חייב משום מקיים, דאמרינן התם מאי טעם המנכש והמחפה בכלאים לוקה משום מקיים שר"ע אומר אף המקיים.

ובגדר מקיים רש"י שם כתב שרואה כלאים זרוע ואינו מבטלו, ובתוס' במכות הק' דא"כ איך לוקה הרי הוי לאו שאין בו מעשה, ולכך פי' התוס' דמיירי שעשה גדר סביב הכלאים, עכ"פ מבואר בראשונים דמקיים הוי מה שגורם שיתקיים הכלאים.

והנה הק' דברש"י בע"ז כתב דמקיים הוא שעושה גדר, ופי' הבית הלוי דבשדה חבירו לא חשיב מקיים במה שלא עוקר את הכלאים, דלא הוי כלאים דידיה ולכך התם חייב רק אם מקיים את הכלאים.

וצ"ע מאי כונת הגמ' דמחפה לוקה משום מקיים דהיכן במחפה איכא מעשה מקיים, דמקיים הרי הוא רק במה שלא עוקר או במה ששם גדר ועי"ז מתקיים הכלאים.

מבואר דזה שעושה מעשה שהכלאים יצמחו יותר ג"כ חשיב מקיים כלאים, דכמו דמעשה ששומר על הכלאים חשיב מקיים כלאים, ה"נ מה שגורם שהכלאים יצמחו יותר טוב גם חשיב מקיים.

אמנם בפי' הר"ח במו"ק כתב דמקיים הוי רק שעושה מעשה שיצמח יותר טוב, דעבד בשדה וכדו', ולפי"ז נפלא דמחפה אפי' שלא חשיב זורע אבל כיון שמ"מ הכלאים יצמחו יותר טוב חשיב מקיים, ורק כך חשיב מקיים כלאים.

# מקיים כלאים ב'

רש"י כתב דמקיים כלאים הוי שרואה כלאים זרוע ואינו מבטלו, ובתוס' הק' דא"כ איך לוקה הרי הוי לאו שאין בו מעשה.

ונראה דרש"י סובר דהאיסור מקיים כלאים לא הוי איסור נוסף ונפרד, אלא דהוי הוספה באיסור כלאים, דגדר הלאו הוא דנאסר לא רק הזריעה של הכלאים, אלא גם הקיום של הכלאים נאסר, ולכך מאחר דעצם הלאו הוי לאו שיש בו מעשה דבזריעת כלאים איכא מעשה, לכך גם כשעובר על הלאו בלא מעשה לוקה, ולכך מקיים דחשיב דעובר על הלאו דזריעת כלאים לוקה אפי' שאין בו מעשה.

# פרק ט' כלאי בגדים

# גדר האיסור דוקא בצמר ופשתים – פרק ט' משנה א'[[37]](#footnote-37)

במשנה אין אסור משום כלאים אלא צמר ופשתים.

בפשטות היה נראה דהאיסור בכלאים דוקא בצמר ופשתים הוא גזה"כ דרק הך תערובת אסורה, וכמו דבבשר בחלב דוקא בשר עם חלב אסור ולא שאר מינים, ה"נ בצמר ופשתים דוקא הך תערובת אסורה ולא שאר תערובת.

אמנם מוכח גדר אחר דהנה במשנה ראשונה כתב דהא דהוצרכה המשנה לומר דאין אסור משום כלאים אלא צמר ופשתים ואע"ג דזיל קרי ביה רב דהרי הוא פסוק מפורש בתורה, מ"מ קמ"ל מתני' דליכא איסור דרבנן, וקשה מאי סק"ד שיהיה איסור דרבנן הרי רק תערובת של צמר ופשתים אסור ומדוע שנאסור שאר תערובת.

וכן יל"ע דבגמ' יבמות

אמרינן דסק"ד דכל מאי דאסור רק בצמר ופשתים הו"א רק בהעלאה אבל בלבישה אסור אפי' שאר מינים, ותמוה אם התחדש בתורה דהתערובת האסורה הוא צמר ופשתים מה שייך לאסור שאר תערובות.

ונראה דהגדר דרק צמר ופשתים אסור הוי משום דהאיסור כלאים הוי רק בבגד כלאים, ורק צמר ופשתים חשיב בגד ולכך כל האיסור כלאים הוי רק בצמר ופשתים, דהיינו דלעולם תערובת ב' מינים אסורה ולא תלוי בצמר ופשתים, אלא דכל האיסור הוא ללבוש בגדר כלאים ורק צמר ופשתים חשיב בגד.

ובנוס"א י"ל דרק צמר ופשתים נעשה ביניהם צירוף שיחשב בגד כלאים, דהיינו דלעולם גם שאר מינים חשיב בגד, אבל ליכא צירוף בין המינים ליחשב בגד שהוא בגד מב' המינים ביחד וחשיב כלאים.

ולפי"ז אתי שפיר הא דתנן במשנה גם ואינו מטמא בנגעים אלא צמר ופשתים ואין הכהנים לובשים לשמש בביהמ"ק אלא צמר ופשתים, דכ"ז בא לומר דמהות בגדר גם לשאר דיני התורה הוי רק מצמר ופשתים.

# תערובת צמר גמלים וצמר רחלים – פרק ט' משנה א'[[38]](#footnote-38)

במשנה צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הגמלים מותר ואם רוב מן הרחלים אסור.

בטעם הדין דאם רוב מהגמלים מותר ואם רוב מהרחלים אסור פליגי האחרונים, דהנה ברמב"ם [פ"י מלכאים ה"ו] כתב צמר רחלים וצמר גמלים וכיוצא בו שטרפן זה בזה וטווה מהן טווי, אם היה החצי מן הרחלים הרי הכל כצמר רחלים והרי הוא כלאים עם הפשתן, ואם היה הרוב מן הגמלים מותר לערבו עם הפשתן מפני שצורת הכל צורת צמר גמלים, ואין חוששים לנימות של צמר המעורבת בהן מפני שאינן חוטי צמר.

ובכסף משנה כתב דהא

1. י"ז טבת [↑](#footnote-ref-1)
2. י"ז טבת [↑](#footnote-ref-2)
3. כ"ב טבת [↑](#footnote-ref-3)
4. ויעויין בחזו"א [↑](#footnote-ref-4)
5. כ' טבת [↑](#footnote-ref-5)
6. כ' טבת [↑](#footnote-ref-6)
7. כ"ג טבת [↑](#footnote-ref-7)
8. ולקמן נבאר בעז"ה דהרכבה היינו שכל מין משפיע על המין השני ע"י הרכבה, וביותר היכא שנעשה למין אחר, וכנראה דבירקות דהוי מין זרעים לא שייך את ההרכבה שאינם משפיעים ולא נעשים מין אחר. [↑](#footnote-ref-8)
9. מוצ"ש כ"ה טבת [↑](#footnote-ref-9)
10. כ"ו טבת [↑](#footnote-ref-10)
11. כ"ז טבת [↑](#footnote-ref-11)
12. ה' שבט [↑](#footnote-ref-12)
13. כ"ח טבת [↑](#footnote-ref-13)
14. ר"ח שבט [↑](#footnote-ref-14)
15. ר"ח שבט [↑](#footnote-ref-15)
16. א' שבט [↑](#footnote-ref-16)
17. דהביא שם דבכה"ג בכלאי הכרם אסור. [↑](#footnote-ref-17)
18. ב' שבט [↑](#footnote-ref-18)
19. אמנם בתוי"ט כתב דלדעת הרמב"ם מותר לזרוע כלאים בשדה חבירו, וכבר העיר התורת זרעים דלא משמע כן ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-19)
20. ב' שבט [↑](#footnote-ref-20)
21. והא דכתב הרמב"ם שהרואה יודע שאין דרך העם לזרוע תלם אחד של פשתן, היינו דלכך ליכא איסור דמראית העין שהרי ר"י מתיר אף באמצע שדהו ולת"ק אסור באמצע שדהו משום מראית העין ורק הכא מותר משום שהרואה יודע שאין דרך העם לזרוע תלם אחד של פשתן. [↑](#footnote-ref-21)
22. ה' שבט [↑](#footnote-ref-22)
23. ה' שבט חבורה לע"נ ר' פנחס ב"ר אברהם מרדכי זצ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
24. אמנם בתוי"ט כתב דלדעת הרמב"ם מותר לזרוע כלאים בשדה חבירו, וכבר העיר התורת זרעים דלא משמע כן ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-24)
25. ו' שבט [↑](#footnote-ref-25)
26. ו' שבט [↑](#footnote-ref-26)
27. ט' שבט [↑](#footnote-ref-27)
28. ט' שבט [↑](#footnote-ref-28)
29. ט' שבט [↑](#footnote-ref-29)
30. י"ג שבט [↑](#footnote-ref-30)
31. י"ג שבט [↑](#footnote-ref-31)
32. י"ד שבט [↑](#footnote-ref-32)
33. י"ט שבט [↑](#footnote-ref-33)
34. ה' אדר [↑](#footnote-ref-34)
35. ה' אדר [↑](#footnote-ref-35)
36. כ' אדר [↑](#footnote-ref-36)
37. כ"א אדר [↑](#footnote-ref-37)
38. כ"א אדר [↑](#footnote-ref-38)