יושב ומצפה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' כ"ח אייר תשס"ז

**יא**

א] חולין די"ד. תוד"ה מחתכין את הבהמה, ז"ל, ובהמה נמי איירי ביושב ומצפה שמא ישחטוה חש"ו ואחרים רואין אותם, וכן צ"ל ע"כ, דהא בריש המביא בביצה מוכח דכל היכא דאין יושב ומצפה אית ליה לרבי שמעון מוקצה וכו', עכ"ל.

וכ"כ התוס' בעירובין ד"מ., ז"ל, וכן משמע בריש המביא בביצה דכל היכא דאין יושב ומצפה אית ליה לר"ש מוקצה וכו', וא"ת דבפ"ק דחולין גבי השוחט בשבת משמע דלא הוי מוקצה לר"ש ואפילו לר' יהודה בעי למימר מעיקרא דלא הוי מוקצה, וצ"ל דמיירי ביושב ומצפה שמא ישחטנו חש"ו ואחרים רואין אותו, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א בחולין שם הק' ע"ד התוס', ז"ל, אולם לדברי התוס' צל"ע, כיון דבלאו יושב ומצפה פשיטא דאסור ואף לר"ש, ועיקר פלפול להוכיח לר' יהודה דל"מ יושב ומצפה, א"כ היאך מדמי כלל נר ישן למוקצה מחמת מיאוס, דהא התם המוקצה עודו עליו דמאוס הוא, משא"כ הכא דמוקצה נסתלק שנשחטה דילמא מהני יושב ומצפה, ואיך שייך לדמותו למוקצה מחמת מיאוס דל"ש בו יושב ומצפה, עכ"ל.

וצ"ב מ"ט העמיד הגרע"א קושיתו ע"ד התוס', הרי בלא"ה תיקשי מה מדמי לנר ישן, הרי התם המוקצה עודו עליו, וא"כ מהיכ"ת שיאסור ר' יהודה אף בשוחט שכבר אין ההקצאה עליו.

אך ביאור ד' הגרע"א, דבלא ד' התוס' הי' מקום לפרש, דהך מילתא הוה פשיטא לן דכל היכא דהדבר מוקצה בשעתו, ס"ל לר' יהודה דמיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא, שהרי אסר בנר שהדליקו בו בשבת, משום מיגו דאיתקצאי, וכל נידון הסוגיא הוא שמא היכא דלא דחיי' בידים לא מקצי לי' אינש כלל מדעתו, והגם דבעודו אסור ה"ז מוקצה, היינו משום דלא חזי למידי והוי כעצים ואבנים, אך איהו לא מקצי לי' מדעתו, וע"כ לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, דכל דינא דמיגו דאיתקצאי הוא רק היכא שבביה"ש הקצה האדם מדעתו, (וכמש"נ כן במק"א בביאור ד' התוס' בשבת דקנ"ו:), וע"ז שפיר מייתי מהא דאסר ר"י בנר ישן, והרי דס"ל דמקצי אינש מדעתי' מידי דלא חזי לי', וה"נ לדידי' מקצי אינש מדעתי' בהמה חי', ותו אף אם נשחטה ה"ה אסורה משום מיגו דאיתקצאי.

אך לפי המבו' בד' התוס' דאף לס"ד דגמ' דלא אסר ר"י היכא דלא דחיי' בידים, מ"מ אם אינו יו"מ ה"ז אסור אף לר"ש, הרי מבו' דהך מילתא הוה פשיטא לן דאף במוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים מקצי לי' אינש מדעתו, וע"כ אם אינו יו"מ ה"ז אסור, משום הקצאת האדם, ואך שדנו בגמ' דשמא בהקצאה קיילא זו מודה ר"י לר"ש דהיכא דיושב ומצפה שרי, וע"ז הוא שתמה הגרע"א דא"כ מה מדמי לה הש"ס למוקצה מחמת מיאוס, הרי התם לא חזינן אלא דבעודו מאוס מקצי לי' אינש מדעתי', וזה הרי כבר ידענו דבהמה חי' מקצה לה אינש מדעתי', שהרי מכח זה הוא דאסרינן היכא שאינו יו"מ, ואך דאיבעיא לן שמא בכ"ה הקצאה מודה ר"י דלא אמרי' מיגו דאיתקצאי ולא אסרינן אלא היכא דאינו יו"מ, וע"ז הרי אין מקור כלל מהא דאסר ר"ש במוקצה מחמת מיאוס.

וגם עיקר הדברים צ"ב, דכיון דידעינן דאף במידי דלא דחיי' בידים מקצי לי' אינש מדעתי', ומכח זה אסרינן היכא דאין יו"מ, מהיכ"ת נימא דמודה בזה ר' יהודה לר"ש דלא אמרי' בזה מיגו דאיתקצאי, וי"ל.

ב] ובאמת צ"ב בעיקר הא דפשיטא להו להתוס', דאף להס"ד דגמ' דבמוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים מודה ר"י דשרי, מ"מ היכא דאין יו"מ אסור, וצ"ב דעד כאן לא מצינו דאסר ר"ש היכא דאין יו"מ, אלא היכא דאסר ר"י אף ביו"מ, ומודה לו ר"ש לאסור היכא דאין יו"מ, אך להס"ד דגמ' דבמוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים מודה ר"י דשרי, מהיכא פשיטא להו להתוס' דמ"מ היכא דאין יו"מ ה"ז אסור, והיינו כמש"נ בביאור ד' הגרע"א, דיל"פ דהא דס"ד בגמ' דמודה ר"י בזה דשרי, הוא משום דכלל לא מקצי לי' אינש מדעתי', ומה"ט יש להתיר אף אם אינו יו"מ, וא"כ מנא להו להתוס' דאף להס"ד דגמ' ידעינן דאף במוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים מקצי לי' אינש מדעתי', ואך דס"ד דלא אמרי' בזה מיגו דאיתקצאי, וע"כ יש לאסור היכא דאין יו"מ.

והנה אמנם העירוני די"ל, דהתוס' הוכיחו כן מהא דאסר ר"ש בבכור שלא ראהו חכם מערב יו"ט, משום דאין אדם יו"מ וכו', הגם דלא דחיי' בידים, ומדלא מייתי' לה בגמ' למיפשט מינה, ע"כ מוכח דאף לס"ד דמודה ר"י היכא דלא דחיי' בידים, מ"מ אם אינו יו"מ ה"ז אסור אף לר"ש, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי התוס' למדו להך מילתא דהיכא דאין יו"מ מודה ר"ש, מסוגיא דר"פ המביא בסוכה בריאה, ולא הזכירו בדבריהם כלל לההיא דבכור, והגם דכנראה דעת התוס' דאף סוכה לא חשיבא דחיי' בידים, עמש"נ להלן סק"ז דמוכח כן מד' תוס' הללו, הרי מ"מ י"ל דמש"א בסוגיא דביצה דמודה ר"ש דאסור בכה"ג, הוא רק לפום מסקנת הסוגיא בחולין דר"י אסר אף היכא דלא דחיי' בידים, וכיון דלא פליג עלי' ר"ש אלא היכא דיו"מ, הרי ממילא דהיכא דאינו יו"מ אסר ר"ש אף בדלא דחיי' בידים, אך לפום הס"ד בסוגיא דחולין דלא אסר ר"י אלא היכא דלא דחיי' בידים, מהיכא פשיטא להו להתוס' דהיכא דאינו יו"מ ה"ז אסור.

וע' היטב בביאור הגר"א סימן שכ"ד ס"ז בסוף דבריו, שמפורש יוצא מדבריו דלמ"ד דמתיר ר"י במוקצה מחמת איסור דלא דחי' בידים, ה"נ שרי אף אם אינו יו"מ, וע"כ פירש דמר ברי' דר"י דמתיר בבע"ח שמתו, הוא משום דס"ל דאף לר"י לי"ל מוקצה מחמת איסור דלא דחי' בידים, עיי"ש.

ג] ונ' די"ל בזה, דהנה בעיקר ד' התוס' צ"ב, שהרי מבו' בשבת דמ"ד. דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית דאסורין, משום דאין אדם יושב ומצפה שיכבו, והרי ודאי יותר קרוב הדבר שיכבו כוס קערה ועששית משישחטו חש"ו לבהמה, ואם התם אסר ר"ש ולא חשיב כיושב ומצפה, כ"ש דהכא לא חשיב כיושב ומצפה, ומ"ט שרי בזה ר"ש.

וכבר הק' כעי"ז הרשב"א במשמה"ב בית א' סוף ש"ד ע"ד הרא"ה שם שפירש דמודה ר"ש בבע"ח שנשחטו שאסורין, משום דלא גרעו מכוס קערה ועששית דמודה בהו ר"ש לפי שהיתה גדולה מהן הרבה ורחוקה מהן מאד, ותמה ע"ז הרשב"א, ז"ל, ומה שאמר דר"ש מודה בבע"ח שנשחטו דלא גרעי מכוס וקערה, א"כ יודה אף בבע"ח שמתו, דיותר עשויין כוס וקערה ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, ואין אדם מצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה וכו', עכ"ל, והיינו דהגם דמיתה שכיחא, מ"מ לא עדיף מכוס קערה ועששית שיותר הן עשויין ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, וכיון דהתם אסר ר"ש משום דלא חשיב כיו"מ, כ"ש שהי' לו לאסור בבע"ח שמתו, ומזה הוכיח הרשב"א דל"ב ר"ש יו"מ אלא היכא דדחיי' בידים, וע"כ שרי אף בבע"ח שנשחטו, הגם שאינו יו"מ.

והנה במג"א סימן תק"א סק"ב כתב, ז"ל, ונ"ל דאפי' לפי מ"ש סי' שכ"ד ס"ז דבהמה בריאה שמתה מותר לר"ש, היינו משום דמ"מ יושב ומצפה שמא ישחטנו חש"ו כמ"ש התו' בחולין וכו', אבל קורה בריאה שנשברה לכ"ע אסור וכו', ונראה לי דבכלי אפילו היה שלם אתמול ונשבר ביום טוב שרי לר"ש דכלי עשוי להשבר משא"כ בקורה וכ"מ בגמרא דף ל"ב וכו', עכ"ל.

ובחזו"א סימן מ"ג סקכ"א כתב ע"ז, ז"ל, ומצאתי שכ"כ המ"א סי' תק"א, אלא שכתב הטעם דכלים עשוין להשבר, ולכאורה לאו כללא הוא, והלא אמרינן דמודה ר"ש בנר גדול דאינו מצפה שיכבה, וכן בבכור מי יימר דמזדקק לי' חכם, ומי יימר דנפל בו מום, וה"נ כלי עץ שלמים ובריאים מתקיימים שנים הרבה וכו', עכ"ל.

אמנם ד' המג"א שם מיוסדים ע"ד התוס' דר"ש שרי בבהמה בריאה שמתה משום דיו"מ שמא ישחטוה חש"ו ואחרים רואין אותן, אף שאין הדבר קרוב כ"כ, וא"כ ה"נ יש להתיר בכלי שעשוי לישבר, וי"ל דל"ד לבכור דמי יימר דמזדקק לי' חכם, דהתם הוי זה איסורא, וע' מלחמות פ"ג דביצה, אך צ"ע דמי עדיפי כלי עץ שלמים ובריאים מנר גדול דמודה ר"ש דאסור משום שאינו יו"מ שיכבה, וכמשה"ק החזו"א.

ד] ונ' לישב, דהנה ז"ל הרמב"ן במלחמות פרק אין צדין די"ג., אלא מתוך הדברים נלמוד שלא הודה ר"ש במוקצה מחמת איסור אלא כשהקצה אותו לאיסורו, כגון שמן שבכוס ושבקערה ועששית דאיהו דחי' בידים, כדאיתמר בפ"ק דשחיטת חולין, וטעמו של ר"ש בבכור משום שא"א לעולם אלא באיסור ומי יימר דמיזדקק לי' חכם בעבירה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהגם דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא רק משום דדחי' בידים והקצה אותו לאיסורו, אך מ"מ היכא דאינו יושב ומצפה כלל, וכגון בבכור שא"א לעולם אלא באיסור ומי יימר דמיזדקק לי' חכם בעבירה, מודה ר"ש דהוי מוקצה אף דלא דחי' בידים.

והטעם בזה נראה, דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, הוא משום דהקצה אותו לאיסורו, ובשעת האיסור מקצי לי' מדעתי', שהרי אף ר"ש מודה דבשעת האיסור מקצי לי' מדעתי', וכאשר כן מוכח מהא דאסר בשמן המטפטף, ופירשו התורי"ד בשבת דמ"ד. והריטב"א שם דמ"ו: דהוא משום דאין יושב ומצפה ע"ז, והרי דאף דיו"מ שיכבה הנר, מ"מ מקצי לי' מדעתי' בשעה שהנר דולק, וע"כ אף השמן המטפטף אסור, וע"כ הגם דס"ל לר"ש בנר דדעתו עליו לאחר שיכבה, כ"ז הוא היכא שעתיד בודאי ליכבות, ומשא"כ בכוס קערה ועששית שאינו עתיד בודאי ליכבות, ואין דעתו עליו, ע"כ הקצאתו שמקצה מכח האיסור, הויא לכל השבת.

ומשא"כ היכא דלא דחי' בידים ולא הקצה אותו כלל מדעתו, הרי שבזה אף דאי"ז עתיד בודאי שיפקע האיסור ואין דעתו עליו, מ"מ לא מקצי לי' מדעתי', דכל הא דבעי' שיהא עתיד האיסור ליפקע, הוא היכא שבשעת האיסור מקצה לי' מדעתי', דבזה כל שאין האיסור עתיד ליפקע ואין דעתו עליו הויא הקצאתו לכל השבת, אף משא"כ היכא דאף בשעת האיסור לא מקצה לי' מדעתי', הרי דאף אם אין האיסור עתיד בודאי ליפקע, לא מקצי לי' מדעתי', ואך דמ"מ היכא דא"א לעולם אלא באיסור, ואין הדבר עשוי כלל להיות מותר בשבת, הרי שמכח זה גופא מקצי לי' מדעתי'.

ויש להוסיף, דהנה מבו' בל' הרמב"ן, דהא דלא אסר ר"ש אלא היכא דדחי' בידים, הוא מחד טעמא עם מה שדנו בסוגיא דחולין שמא אף ר"י לא אסר היכא דלא דחי' בידים, וכ"ה להדיא במלחמות פ"ק דחולין, ז"ל, וזה דבר ברור הוא לדעת ר"ש, דאפי' במקום שהמוקצה מחמת איסור נוהג בו כגון שאין דעתו עליו, אין איסורו אלא כשדחאו בידים וכו', מיהו לר"מ דאית לי' כל מוקצה מחמת איסור וכ"ש לר' יהודה הי' נראה לנו דאע"פ שלא דחאו בידים אסור כסברי' דרב, אלא שהרב ז"ל סובר דרב לטעמי' דמחמיר במוקצה אבל אנן לית לן מוקצה אלא מאי דאשכחן בי' לתנאי דהיינו דחאו בידים, עכ"ל.

והיינו שהרי נידון הגמ' התם הוא שמא מודה ר"י דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' כלל מדעתי', כיון דאריא הוא דרביע עלי', וכמו שפירש בחי' הרשב"א שם, ואף לפ"מ דס"ל לרב התם דאף היכא דלא דחי' בידים אית לי' לר"י מוקצה, מ"מ לר"ש דלי"ל מוקצה, הרי דכל היכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' מדעתי' כלל אף בשעת האיסור, וע"כ בזה ל"ב שיהא דעתו עליו, דכל הא דבעי' שיהא דעתו עליו הוא רק היכא דמקצה לי' מדעתי' בשעת האיסור, וכנ"ל.

ולפ"ז הרי בע"כ, דהא דבבכור מודה ר"ש דאסור אף דלא דחי' בידים, הגם דהיכא דלא דחי' בידים כלל לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, הוא משום דהיכא דאין הדבר עשוי כלל להיות מותר בשבת, הרי שמכח זה גופא מקצי לי' מדעתי', וכמש"נ.

ויש להוסיף בזה, דהנה בפירש"י בביצה דל"א: ד"ה נוטל ממקום הפחת, כתב, ז"ל, נוטל ממקום הפחת, ולא אמרינן מוקצין מחמת איסור הן, דאין יכול לפחתו ביום טוב, ואסח דעתו מינייהו, דכיון דלא הוה פחיתתו איסורא דאורייתא, כדמוקמינן לה באוירא דלבני, לאו מוקצה נינהו, כדאמר גבי טבל בשלהי פרקין שהוא מוכן אצל שבת שאם עבר ותקנו מתוקן, עכ"ל.

והרמב"ן במלחמות שם כתב ע"ז, ז"ל, ועוד קשה לי' שהרי וכו' כגון בכור שאין מומו ניכר מערב יו"יט מוקצה דדבריהם מפני שאין רואין מומין ביו"ט, ואם עבר וראה אינו מוכן, ובזה י"ל לפי שאין ראיית בכור בידו ומי יימר דמיזדקיק לי' חכם ועובר עבירה, עכ"ל.

ויל"פ בזה, דאין מכוון הרמב"ן דבכה"ג שאי"ז בידו אית בי' לדינא דמוקצה מחמת איסור, דלפ"מ שפירש"י דהיכא דליכא בתיקונו איסור דאורייתא לי"ב לדינא דמוקצה מחמת איסור, הוי זה אף בשאי"ז בידו, ואך דהיכא דאי"ז בידו ומי יימר דמיזדקיק לי' חכם ועובר עבירה, מקצי לי' מדעתי' מכח זה שאי"ז עומד כלל להיות ראוי ביו"ט, הגם דאי"ז כלל מוקצה מחמת איסור.

ועד"ז הוא גם לפ"מ שפירש הרמב"ן שם דהא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן, הוא משום שהוא ראוי ועומד לאדם קודם שתיקנו כלאחר שהוא מתוקן, ואין עליו אלא אותו איסור אותו השם שהוא טבל ואפשר לאותו איסור שיפקע בשבת וכו', אבל מוקצה מחמת איסור דקאסרינן זהו דבר שאינו ראוי עד שיעשה בו מלאכה האסורה בשבת וכו', עכ"ל.

וצ"ע דא"כ מ"ט אסר ר"ש בבכור שאין מומו ניכר בערב יו"ט, הרי הוא ראוי לאדם קודם שראו מומו, ואין עליו אלא איסור בכור, ולכאו' צ"ל ע"ז כמש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו לדעת רש"י דהוא משום דמי יימר דמיזדקיק לי' חכם וכו', וכאשר מצינו עד"ז בחי' הריטב"א בשבת דמ"ו: לגבי נדר שהתירוהו בשבת, עיי"ש, ונת' בזה להלן סקי"ד.

ולפמש"נ היינו, דהגם דלי"ב כלל לדינא דמוקצה מחמת איסור, כיון שהוא ראוי לאדם קודם שראו מומו ואין עליו אלא איסור בכור, מ"מ כיון דמי יימר וכו', מקצי לי' מדעתי' מכח זה.

ה] והנה אמנם ל' הרמב"ן הוא דדוקא בבכור דא"א לעולם אלא באיסור וכו', אך נ' להוכיח דל"ד הוא, שהרי בגמ' שבת דמ"ו: פרכי' אההיא דבכור, מהא דמפירין נדרים בשבת ואמאי לימא מי יימר דמזדקק לה בעל, ומהא דנשאלין לנדרים בשבת ואמאי לימא מי יימר דמזדקק לה חכם, והרי דכל שרחוק הדבר שיפקע האיסור, כמו שפירשו התוס' שם דבעל נמי לא ניח"ל להזדקק, ולגבי היתר חכם עיי"ש במהרש"א ומהר"ם, מודה ר"ש דהוי מוקצה, והגמ' פריך לה אהא דמודה ר"ש בבכור, והרי דהא דמודה ר"ש בבכור, אי"ז בדוקא משום דא"א כלל אלא באיסור, אלא כל שרחוק הדבר שיפקע האיסור, מודה בזה ר"ש.

ואין לדחות דכיון דהתם דחי' בידים, ע"כ בזה מודה ר"ש דאסור כל היכא דאין יו"מ, כדמודה בכוס קערה ועששית, שהרי מדפריך מינה הגמ' אהא דמודה ר"ש בבכור, נ' דהי' לנו לאסור בזה אף דלא דחי' בידים, דאם כל הא דפריך הוא משום דדחי' בידים, הו"ל למיפרך אהא דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית, ולא אהא דמודה ר"ש בבכור, ולהלן סק"? נת' מ"ט באמת פריך לה הגמ' אהא דמודה ר"ש בבכור, ולא פריך לה אהא דמודה בכוס קערה ועששית.

ו] ולפ"ז נ' בדעת התוס', דמודו לד' הרמב"ן, דכל הא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא רק משום דדחי להו בידים, ואשר ע"כ הגם דודאי לא עדיף היכא דיו"מ שישחטו חש"ו, מכוס קערה ועששית, מ"מ שרי בהו ר"ש, משום דשאני כוס קערה ועששית דדחי להו בידים ומקצי להו מדעתי', ובזה הוא דס"ל לר"ש דכל שאין עומד האיסור בודאי ליפקע בשבת, מקצה להו לכל השבת, ומשא"כ בבהמה ובכלי דלא דחי להו בידים, ואינו מקצה אותם כלל מדעתו, הרי דאף אם אין עומד האיסור ליפקע בודאי בשבת אי"ז מוקצה כלל.

ובאמת לדעת התוס' הוא מסתבר מאד לחלק בין היכא דדחי' בידים להיכא דלא דחי' בידים, שהרי דעת התוס' דכל הא דקי"ל כר' יהודה במוקצה מחמת איסור, הוא רק היכא דדחי' בידים, והרי דאף לפי האמת חלוק הדין בין היכא דדחי' בידים להיכא דלא דחי' בידים, ואי"ז רק ס"ד בסוגיא דחולין, ולפ"ז ודאי דמהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, אין ללמוד לאסור אף היכא דלא דחי' בידים.

ומה שהוצרכו התוס' להא דיו"מ שישחטוה חש"ו, הוא משום שהרי אף היכא דלא דחי' בידים ולא הקצה אותה מכח האיסור, מ"מ אם אין הדבר עשוי כלל שיפקע האיסור בשבת, מקצה להו מכח זה מדעתו, ובזה הוא שכתבו התוס' דהיכא דיו"מ שישחטוה חש"ו ויתכן דיפקע האיסור בשבת, לא מקצה לה מדעתי'.

ואשר זהו גם מש"כ המג"א דבכלי שעשוי לישבר שרי ר"ש, דהגם דודאי לא עדיף מכוס קערה ועששית, מ"מ כיון דלא דחי' בידים לא אסר ר"ש, ואך דמ"מ אם ל"ה הכלי עשוי לישבר הוה מקצי לי' מכח זה מדעתו, וכמש"נ.

ז] והנה בד' התוס' מבו', דלמדו להך מילתא דמודה ר"ש היכא שאין הדבר עשוי כלל להיות מותר בשבת, מסוגיא דביצה ד"ל:, דאמרי' התם דמודה ר"ש בסוכה בריאה שנפלה שאסורה, משום שאין אדם יושב ומצפה אימתי תפול סוכתו.

ולפמש"נ צ"ל בדעת התוס' דס"ל דסוכה לא חשיב כדחי' בידים, דאם הוה חשיב כדחי' בידים אין ללמוד משם דאסר ר"ש בשאין יושב ומצפה אף בדלא דחי' בידים, שהרי היכא דדחי' בידים אסר ר"ש כל שאין עומד הדבר בודאי להיות מותר בשבת, ומה"ט מודה בכוס קערה ועששית דאסירי, אך היכא דלא דחי' בידים דשרי ר"ש אף שאין הדבר עתיד בודאי להיות מותר בשבת, מהיכ"ת דאם אינו עשוי כלל להיות מותר בשבת, מודה ר"ש דאסור.

והנה אמנם הרמב"ן במלחמות פ"ב דביצה די"א. כתב בתו"ד דסוכה חשיב כדחי' בידים, וכ"ה בחי' הרשב"א שם ד"ב:, אך בדעת התוס' י"ל דפליגי וס"ל דלא דחי' בידים, וכאשר כן מצינו בד' התוס' שבת דמ"ד. ד"ה שבנר, שחילקו בדין תנאי בין סוכה לנר, דסוכה דעלמא היתה עשוי' מזמן גדול וכו' אבל נר עיקר הקצאתו היא ביה"ש ודחיי' בידים לצורך שבת, עיי"ש, והרי דסוכה שהיא עשוי' מזמן גדול ל"ח כדחיי' בידים, ואשר זהו שלמדו התוס' מהא דאמרי' דמודה ר"ש בסוכה בריאה, דהיכא שאין הדבר עשוי כלל להיות מותר בשבת, מודה ר"ש דאסור אף דלא דחיי' בידים.

ומצאתי בפנ"י בביצה ד"ל: שכתב במש"א התם דבסוכה בריאה מודה ר"ש דאסור, שאין ללמוד לזה מהא דמודה בכוס קערה ועששית דאסירי, דשאני התם דדחי' בידים ומשא"כ בסוכה דלא דחי' בידים, וכמש"כ התוס' בשבת, וזה כמש"נ.

אמנם הנה בתהל"ד סימן רע"ט אות ח' כתב ע"ז, דודאי מודו התוס' דסוכה מיקרי דחי' בידים כיון שנדחית ביד אדם שבנה אותה, והא דמהני בזה תנאי הוא משום דלא דחי להו בידים "בין השמשות" וכל' התוס', עיי"ש.

ולפ"ד התהל"ד לא א"ש מש"נ, דאם אכן סוכה חשיב כדחי' בידים, א"כ הא דמודה ר"ש בסוכה בריאה דאסירא, הוא דומיא דהא דמודה בכוס קערה ועששית דאסירי, והיאך למדו התוס' מזה דמודה ר"ש בבהמה דלא דחי' בידים דהיכא דאין יושב ומצפה כלל אסירא.

והעירוני דלכאו' יש להוכיח דסוכה חשיבא כדחי' בידים, דאי נימא דלא חשיבא כדחי' בידים, א"כ הרי מהא דאסר ת"ק בביצה ד"ל: ליטול עצים מן הסוכה שנפלה בשבת, יש ללמוד דמוקצה מחמת איסור אסור אף היכא דלא דחי' בידים, ומ"ט לא פשטו מזה בסוגיא דחולין דר"י אסר אף היכא דלא דחי' בידים.

אך נ' דאי"ז מוכח, שהרי בהך ברייתא דאין נוטלין עצים מן הסוכה, לא נזכר דר' יהודה אסר בזה, וע"כ לא מייתי' לה בסוגיא דחולין, שכל נידון הסוגיא שם הוא אם מצינו דר' יהודה אסר בזה.

והגם דמ"מ הו"מ לאתויי מהך ברייתא, ולמימר מאן שמעת לי' דאית לי' מוקצה ר"י, ואסר אף בסוכה דלא דחי' בידים, הרי בלא"ה כתבו התוס' שם די"ד: ד"ה אימר, דהא דדחי אימר דשמעת לי' לר' יהודה מוקצה מחמת מיאוס וכו' דיחויא בעלמא הוא וכו', והא דמוקי מתני' כר"י דמבשל, משום דלא מיתוקמא מתני' משום מוקצה מחמת איסור דמשמע לי' שבת דומיא דיוהכ"פ וכו', עכ"ד.

ואי נימא כד' התהל"ד דאף סוכה חשיב כדחי' בידים, וכאשר כן מ' בסוגיא דחולין, וכנ"ל, צ"ל דהגם דלגבי נידון הסוגיא בחולין חשיבא סוכה כדחי' בידים, מ"מ הא דאסר ר"ש היכא דאין הדבר עתיד בודאי להיות מותר בשבת, הוא רק בנר דדחי' בידים בער"ש לצורך שבת, ולא בסוכה, וזה כמש"נ להלן סק? לדעת הרשב"א, עיי"ש הטעם בזה.

אך אי"ז מתישב עם מש"נ דהא דלא אסר אלא בנר, הוא משום דדחי' בידים ומקצי לי' בשעת האיסור, וע"כ כל שאין דעתו ע"ז, הויא הקצאתו לכל השבת, דלפ"ז הרי הוי זה חד דינא עם מה שדנו בסוגיא דחולין דאף ר"י לא אסר היכא דלא דחי' בידים, וכאשר כן מפורש בד' הרמב"ן במלחמות, וכמו שהבאנו לעיל סק"ד, ובהך דינא הרי סוכה חשיבא כדחי' בידים.

ח] ועיקר מש"נ בדעת התוס', דהגם דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא רק משום דדחי' להו בידים, דבכה"ג מקצי לי' מכח האיסור, מ"מ היכא שאין עשוי הדבר כלל להיות מותר בשבת מקצי לי' מכח זה מדעתו, יש ללמוד כן גם מד' התו"י.

דהנה בשבת דמ"ד. ס"ד לפי' התוס' שם דר"י ור"מ לי"ל מוקצה מחמת איסור אף בכוס קערה ועששית, ומסקינן דאית להו מוקצה מחמת איסור, והתוס' שם כתבו ע"ז דה"נ אמרי' בפ"ק דחולין ע"כ לא שרי ר"מ אלא במבשל דראוי לכוס אבל בשוחט לא, אך בתו"י שם כתב, ז"ל, ורשב"א מפרש דאפי' למאי דס"ד אתי ההיא דחולין שפיר, דבמוקצה מחמת איסור דהתם אפי' ר"ש מודה, אע"ג דשרי בנתנבלה בשבת, התם אינו מעלה על לבו שישחטנה שום אדם בשבת וכו', עכ"ל, והיינו דהגם דבנתנבלה בשבת שרי, היינו משום דמיתה שכיחא, אך בנשחטה דלא שכיחא מודה ר"ש דאסור, וזה כדעת הי"מ שהביא בחי' הרשב"א חולין דט"ו. ובתוה"ב בית א' ש"ד.

ומבו' בד' התו"י, דאף לפ"מ דס"ד דלית להו לר"מ ור"י מוקצה מחמת איסור אף בכוס קערה ועששית, מ"מ היכא שאינו מעלה על לבו כלל שיהא הדבר מותר בשבת, מודו דה"ז אסור, וזה להדיא כמש"נ, דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, והא דאסר היכא שאין עשוי כלל להיות מותר בשבת, אי"ז חד דינא, וע"כ הגם דס"ד דר"מ ור"י שרו אף בכוס קערה ועששית, מ"מ מודו דהיכא שאינו מעלה על לבו כלל שיפקע האיסור הוי זה מוקצה.

והטעם בזה הוא כמש"נ, דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, הוא משום דין מוקצה מחמת איסור, דכיון דבשעת האיסור מקצי לי' מדעתו, ע"כ כל שאין דעתו ע"ז, הויא הקצאתו לכל השבת, וע"כ לפ"מ דס"ד דר"מ ור"י לית להו מוקצה מחמת איסור, וס"ל דכלל לא מקצי לי' מדעתו, ע"כ יש להתיר אף בכוס קערה ועששית, ומשא"כ בהא דאסר ר"ש בדבר שאינו מעלה על לבו כלל, אשר היינו אף בדלא דחי' בידים, דבזה הרי לא מקצי לי' כלל אף בשעת האיסור, ומ"מ היכא שאינו מעלה על לבו כלל שיהא מותר בשבת מקצה לי' מדעתו מכח זה, ע"כ אף לפ"מ דס"ד דר"מ ור"י לי"ל מוקצה מחמת איסור, מ"מ בהקצאה זו שאינה מיוסדת כלל על ההקצאה שמקצה בשעת האיסור, מודו ר"מ ור"י דה"ז אסור, וז"ב.

ט] ולפמש"נ נ' לבאר הא דפשיטא להו להתוס' דאף לפ"מ דס"ד דבמוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים מודה ר"י דשרי, מ"מ היכא דאין יו"מ אסור, אשר זה צ"ב, דעד כאן לא מצינו דאסר ר"ש היכא דאין יו"מ, אלא היכא דאסר ר"י אף ביו"מ, ומודה לו ר"ש לאסור היכא דאין יו"מ.

ולפמש"נ ניחא, שהרי נתבאר דהא דמודה ר"ש בבהמה שאין עשוי' כלל לישחט בשבת דאסירא, אי"ז כלל מכח דינא דמוקצה מחמת איסור, שהרי היכא דלא דחי' בידים ס"ל לר"ש דלא מקצי לי' כלל מדעתו אף בשעת האיסור, אלא הוי זה הקצאה מחודשת מכח הא דאין הדבר עשוי כלל להיות מותר בשבת.

ואשר ע"כ אף לפום הס"ד דבמוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים מודה ר"י דשרי, דלא מקצי לי' מדעתי' מכח האיסור, מ"מ היכא דאין יו"מ כלל ה"ז אסור, כדחזינן דר"ש אוסר בזה, הגם דס"ל דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' מדעתו כלל, והיינו משום דהוי זה הקצאה מחודשת מכח הא דאי"ז עשוי כלל להיות מותר בשבת, וכנ"ל, וז"ב.

י] ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ שנקטו התוס' דהיכא דאין יו"מ פשיטא דאסור אף דלא דחי' בידים, מ"מ מה שדנו בסוגיא דחולין אם אסר ר"י היכא דלא דחי' בידים, ל"ה האיבעיא בדינא דמיגו דאיתקצאי אם אמרי' מיגו דאיתקצאי אף במוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים, כל' הגרע"א, אשר זה צ"ב, דאם אף היכא דלא דחי' בידים הוי זה מוקצה, מהיכ"ת דלא נימא בזה מיגו דאיתקצאי, אלא הוי האיבעיא בעודו מוקצה, אם מקצי לי' אינש מדעתי' מכח האיסור, דאם בעודו מוקצה מקצי לי' מדעתי', הרי דמכח זה ה"ז אסור אף אם שחט דמיגו דאיתקצאי וכו', אך אם בעודו מוקצה לא מקצי לי' מדעתי', הרי דהגם דבעודה חי' הויא מוקצה משום דלא חזיא למידי, מ"מ אחר שנשחטה שכבר היא ראוי', ה"ה מותרת, והא דהיכא דאין יו"מ ה"ז אסור, היינו דהגם דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, מ"מ היכא שאין יו"מ כלל שיהא מותר בשבת, מקצי לי' מכח זה מדעתו, וכנ"ל.

ולפ"ז מתישב היטב קו' הגרע"א, דכיון דעיקר נידון הסוגיא הוי אם מקצי מדעתי' היכא דלא דחי' בידים, ע"כ שפיר מייתי' להוכיח מהא דאסר ר"י בנר ישן דמוקצה מחמת מיאוס, והיינו דמהתם חזינן דס"ל דמקצי אינש מדעתי' מידי דלא חזי לי', וה"נ לדידי' מקצי אינש מדעתי' בהמה חי', ותו אף אם נשחטה ה"ה אסורה משום מיגו דאיתקצאי, וז"ב.

**ב**

יא] בטעם הא דאסר ר"ש בשמן המטפטף, כתב בתורי"ד שבת דמ"ד: ובחי' הריטב"א שם דמ"ו:, דהוא משום דלא אסיק אדעתי' שיטפטף שמן מן הנר, ודמי לכוס קערה ועששית דמודה ר"ש.

והנה למדנו לפ"ז, דהגם דאדם יו"מ אימתי תכבה נרו, לא שרינן מכח זה אלא כשכבה נרו, דלזה הוא דהי' יושב ומצפה, אך כל שטפטף מן השמן דלזה ל"ה יושב ומצפה, אסור, ולא אמרי' דכיון דיו"מ שיהא מותר בשבת, כבר לא אסח דעתי' מיני', ותו ה"ז מותר בכל גווני שפקע האיסור, אלא לא שרינן אלא באותו האופן שהי' יושב ומצפה לו.

ואמנם פשוט דכל שכבה הנר ה"ז מותר, אף אם כיבתו הרוח שלא הי' יו"מ לכיבוי זה כלל, והיינו משום דדעתו על הנר לאחר שיכבה, וע"כ שרי בכל ענין שנכבה הנר, ולא אסר אלא בשמן המטפטף שעדין לא נכבה הנר, וע"ז לא הי' דעתו, ומה"ט אין השמן המטפטף אסור אלא כ"ז שהנר דולק.

יב] אמנם הנה הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ד הביא די"מ דמודה ר"ש במוקצה דבע"ח שנשחטו בשבת, משום שאין אדם מצפה אימתי תשחט בהמתו, וכתב הרשב"א לתמוה ע"ז, ז"ל, ועוד דאם חלוק בבע"ח שמתו, הרי הוא מ"מ כמוכנת לכלבים, וכל שמוכן לכלבים מוכן לאדם, עכ"ל.

והיינו דכיון דס"ל לר"ש דבע"ח שמתו מותרין, משום דמיתה שכיחא ודעתו עלי' שמא תמות, חשיב כמוכן לכלבים, וכל שמוכן לכלבים ה"ה מוכן לאדם, וע"כ יש להתיר אף היכא שנשחטה, הגם שאינו יו"מ אימתי תשחט בהמתו.

והנה אי נימא דהא דשרי ר"ש היכא דיו"מ הוא רק אם נתקן לבסוף באותו האופן שהי' יושב ומצפה לו, דמה"ט אסר ר"ש שמן המטפטף הגם דאדם יו"מ אימתי תכבה נרו, הרי ממילא דאף דס"ל דבע"ח שמתו מותרין משום דאדם יו"מ אימתי תמות בהמתו, מ"מ אין לנו להתיר בבע"ח שנשחטו, שהרי אינו יו"מ אימתי תשחט בהמתו, ולא עדיף הא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, משמן שהוא מוכן לאדם לכשיכבה הנר, ואפ"ה בשטפטף מן הנר בעודו דולק ה"ה אסור.

ולכאו' מוכח מד' הרשב"א דכל היכא דאדם יו"מ ולא אסח דעתי' מיני', שרי ר"ש אף אם נתקן לבסוף באופן אחר שלא הי' יושב ומצפה לו, ודלא כמש"נ מד' הרי"ד והריטב"א, ואשר ע"כ ס"ל דכיון דאדם יו"מ אימתי תמות בהמתו, יש לנו להתיר אף בשנשחטה.

ומצינו כן גם בהגמ"ר בשבת פג., ז"ל, מי יימר דמיזדקיק לי', מכאן הי' ר' יונתן מוכיח דאין אדם יכול להפר אחר קיום של בעל, דאל"כ מאי קאמר מי מיזדקק לה, הלא היא תלך לפני ג' הדיוטות כדאמרי' בסמוך וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאם יכול אדם להפר אחר קיום של בעל, הי' לנו להתיר אף היכא שהיפר לה הבעל, דהגם דאינה יו"מ שיפר לה הבעל, מ"מ כיון שהיא יו"מ שיתירו לה ג' הדיוטות, יש לנו להתיר אף אם הותר הנדר שלא היתה יו"מ לו.

ואמנם יש מקום לדון, דהתם שאני, דכיון שהיא יו"מ שיתירו לה ג' הדיוטות, ודעתה על הככר לאחר שיותר הנדר, שרי מכח זה אף אם הופר ע"י הבעל, דדמי להא דשרי ר"ש בנר שכבה אף אם כבה מחמת הרוח שלא הי' יו"מ לזה, אך יותר נ' דכיון דחכם מעקר עקר ובעל מיגז גייז, הרי דהגם דהי' דעתה על הככר אחר שיתבטל הנדר בהתרת חכם, אין בכלל זה הפרת הבעל, ויל"ע בזה.

ואמנם תיקשי לפ"ז לדעת הרשב"א וההגמ"ר דמ"ט מודה ר"ש בשמן המטפטף דאסור, דהגם דלא אסיק אדעתי' שיטפטף שמן מן הנר, מ"מ כיון דהוא יו"מ שתכבה נרו ולא אסח דעתי' מן השמן, יש לנו להתיר אף אם טפטף השמן בעוד הנר דולק.

יג] ולפמש"נ דחלוק הוא גדר הדין בהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, מהא דאסר ר"ש בבכור, דבהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוי עיקר ההקצאה מכח האיסור, ואילו בהא דאסר בבכור אין עיקר ההקצאה מכח האיסור, אלא הוי עיקר ההקצאה מכח הא דאינו יו"מ, דכל שסבור שודאי לא יהא ראוי לו בשבת מקצי לי' מדעתי', נ' דלא פליגי הרשב"א וההגמ"ר כלל ע"ד הרי"ד והריטב"א.

והיינו משום דחלוק הוא הדין היכא דדחי' בידים, דבזה הרי מקצי לי' מדעתו בזמן האיסור, והא דאי"ז אסור לכל השבת הוא משום דדעתו ע"ז לכשיפקע האיסור, וע"כ הוא דלא שרי אלא היכא דיו"מ שתכבה נרו, ואשר ע"כ אף היכא דהוא יו"מ, אפ"ה לא שרי אלא בשנתקן באותו האופן שהי' יושב ומצפה לו והי' דעתו ע"ז, אך בשמן המטפטף שלא הי' דעתו ע"ז, מודה ר"ש דה"ז אסור.

ומשא"כ בהא דאסר ר"ש היכא דאין יו"מ כלל אף באיסור דלא דחיי' בידים, אשר התם כל עיקר ההקצאה היא מכח הא דאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי בשבת, וע"כ מקצי לי' מדעתי', הרי שבזה כל שעשוי הדבר להיות ראוי, לא מקצי לי' כלל מדעתי', וממילא דיש להתיר אף אם נתקן הדבר באופן אחר, שהרי הא דשרי ר"ש בזה, הוא משום דכל היכא שהוא יו"מ אינו מקצה לזה כלל ואף בשעת האיסור, וע"כ שרי כל שנתקן האיסור בכל אופן שהוא, וז"ב.

ואשר ע"כ שפיר נקט הרשב"א דאם בע"ח שמתו מותרין, משום דמיתה שכיחא, יש להתיר אף בבהמה שנשחטה, דכיון דהתם לא דחי' בידים ולא מקצה לה מכח האיסור, ואתינן עלה משום הקצאת דעתו מכח הא שאי"ז עשוי כלל להיות ראוי בשבת, הרי שבזה כיון דמיתה שכיחא ולא מקצי' לה כלל מדעתו, בדין דאף אם נשחטה היא מותרת.

והאמנם דאכתי הי' מקום לדון, דהגם דמיתה שכיחא ולא הקצה לה מדעתו כלל, מ"מ כיון שלאדם אינה ראוי' אא"כ תשחט, דזה לא שכיחא, ע"כ הקצה לה מדעתו לאדם, אך ע"ז הוא שהביא הרשב"א להא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, וע"כ כיון דלא מקצי לה מדעת לכלבים, אף דעתו עלי' לאדם.

ומה"ט גם נקט בהגמ"ר דאם הי' יכול אדם להפר אחר קיום של בעל, הי' לנו להתיר אף היכא שהיפר לה הבעל, הגם דאינה יו"מ שיפר לה הבעל, והיינו משום דנידון הגמ' לאסור בנדר שהיפר לה בעל, הי' לדמותו להא דאסר ר"ש בבכור משום מי יימר, והא דאסר ר"ש בבכור הוא משום דאין עשוי כלל שיהא ראוי בשבת, שהרי לא דחי' בידים וליכא הקצאה מכח האיסור, ובזה שפיר נקט ההגמ"ר דאם בידה לישאל על הנדר, ואינה מקצה את הפירות כלל מדעתה, יש לנו להתיר אף בשהיפר לה הבעל.

יד] ואמנם באמת ילה"ע, דמ"ט לא דנו בגמ' לאסור בנדר אלא משום הא דאסר ר"ש בבכור משום דאין יו"מ כלל שיהא ראוי בשבת, ולא דנו לאסור משום הא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, שאין דעתו עליהן, הרי לכאו' נדר חשיב דחי' בידים, וא"כ יש לאסור גם משום הך דינא דכוס קערה ועששית.

ונ' לישב, לפמש"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי ביצה, דהא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן, הוא משום שהוא ראוי ועומד לאדם קודם שתיקנו כלאחר שהוא מתוקן, ואין עליו אלא אותו איסור אותו השם שהוא טבל ואפשר לאותו איסור שיפקע בשבת וכו', אבל מוקצה מחמת איסור דקאסרינן זהו דבר שאינו ראוי עד שיעשה בו מלאכה האסורה בשבת וכו', עכ"ל.

וצ"ב דא"כ מה דנו בגמ' לאסור בנדר שהיפר לה הבעל או התיר לה חכם, הרי דמי לטבל, שאין ע"ז אלא אותו איסור של נדר, וגם אפשר לאותו איסור שיפקע בשבת בלא שיעשה בו מלאכה האסורה בשבת.

וכבר עמד בזה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, וא"ת ולמה אינו מותר בדיעבד כדרך שאמרו בטבל שאם עבר ותקנו מתוקן וכו', י"ל דשאני טבל שראוי כל אדם לתקנו משא"כ בזה שאין ראוי להתירו אלא חכם, עכ"ל, והריטב"א לעיל מינה בדמ"ג. פירש טעם הא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן כד' הרמב"ן.

ולפמש"נ נ' בביאורו, דהגם דאין לאסור בנדר שהותר בשבת משום דין מוקצה מחמת איסור, דדמי לטבל שעבר ותיקנו שאינו מוקצה מחמת איסור, מ"מ היכא דאיכא למימר מי יימר וכו' יש לאסור בזה, שהרי הא דאסרינן בכה"ג אי"ז כלל משום דין מוקצה מחמת איסור, שהרי ר"ש ס"ל דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' כלל אף בשעת האיסור, אלא הוי זה הקצאה מחודשת מכח הא דמי יימר וכו', ומשום הקצאה זו יש לאסור גם בנדר.

ומתבאר היטב לפ"ז הא דלא פריך בגמ' אלא מכח הא דאסר ר"ש בבכור, ולא פריך מכח הא דאסר בכוס קערה ועששית, שהרי הא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא משום דינא דמוקצה מחמת איסור, דמקצה לי' מדעתי' בשעת האיסור, וכל שאין דעתו שתיכבה נרו הויא הקצאתו לכל השבת, ומכח זה אין לאסור כלל בנדר שהתירוהו בשבת, דדמי לטבל דלי"ב כלל דין מוקצה מחמת איסור, וע"כ לא פריך אלא משום הא דאסר ר"ש בבכור מכח הא דמי יימר וכו', דגם התם לא דחי' בידים ולי"ב דין מוקצה מחמת איסור.

טו] וי"ל עוד, דכל דינא דמוקצה מחמת איסור דמקצה לי' מדעתי' עכ"פ בשעת האיסור, הוא רק באיסור שא"א להתירו בשעה זו, אך בנדר שראוי להתירו עתה, לי"ב כלל לדינא דמוקצה מחמת איסור, והרי דעת רש"י בביצה דל"א: דבידו לתקנו עתה ע"י איסור דרבנן לי"ב לדין מוקצה מחמת איסור, וגם לש"ר דפליגי י"ל דאם בידו לתקנו בהיתר לי"ב לדין מוקצה מחמת איסור.

ואשר ע"כ לא דנו בגמ' לאסור בזה, אלא משום דינא דמי יימר וכו', אשר בזה נתחדש דאף בגונא שאין אדם מקצה כלל מכח האיסור, מ"מ אם אי"ז עשוי כלל להיות מותר, הרי שמכח זה מקצי לי' מדעתי', וע"כ אף בנדר שראוי להתירו עתה, כל שאי"ז עשוי כלל שיהא מותר, מקצי לי' מדעתי'.

טז] ומקור לעיקר הדברים דאין לאסור בנדר משום דין מוקצה מחמת איסור, הוא ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק בית מועד ש"ה, ז"ל, נשאל עלי' בשבת או ביו"ט מותרת לו אפי' באכילה שלא הקצה אותן מדעתו לחלוטין אע"פ שצריך לאחרים להתירו, לפי שהנדרים ניתרין אף בשלושה הדיוטות, והדיוטות היודעים לפתוח את הנדר מצויין הן וכו' תלה נדרו בחכם, אפילו בא חכם והתירו יראה לי שהוא אסור, שהחכם אינו מצוי להתיר לו נדרו ולחלוטין סילק דעתו ממנה, עכ"ל.

וכבר עמדו בזה, שהרי דעת הרשב"א דביו"ט קי"ל כר"י, וא"כ מ"ט מותרת לו הככר באכילה, הרי בפשוטו מש"א בגמ' דשרי משום ה"ט דסגי בג' הדיוטות, הוא רק לדעת ר"ש דלי"ל מוקצה מחמת איסור, ואתינן עלה משום מי יימר וכו', ובזה הוא שאמרו דכיון דסגי בג' הדיוטות הוי דעתו ע"ז, אך לדעת ר"י דאית לי' מוקצה מחמת איסור, מה מהני הא דסגי בג' הדיוטות, הרי לא עדיף מנר דעתיד ליכבות ואסר בזה ר"י.

ומוכח מד' הרשב"א, דאף לדעת ר"י אין לאסור בנדר משום מוקצה מחמת איסור, וע"כ כל דליכא למימר מי יימר וכו', שרי אף לדעת ר"י, וזה כמש"נ.

ויתכן דמקור ד' הרשב"א לזה הוא, שהרי סתם מתני' בשלהי שבת דמפירין נדרים בשבת ונשאלין לנדרים שהן צורך השבת, ואם הך מתני' לא אתיא כר' יהודה, א"כ הוי זה סתם משנה כר"ש, וא"כ מה פרכי' בשבת דקנ"ו: אהא דאמר ר' יוחנן דהלכה כר"ש, דהא א"ר יוחנן הלכה כסתם משנה וכו', שהרי איכא הך סתמא דהויא כר"ש, אך באמת לפמש"כ הרשב"א בשבת דמ"ו. נ' דאין להוכיח מזה, עיי"ש, ודו"ק.

והנה אמנם בד' הרשב"א לכאו' אין לפרש דל"ה מוקצה מחמת איסור אף בשעת האיסור, משום שראוי להתירו עתה, שהרי הרשב"א שם דן מ"ש מגרוגרות וצימוקים שמקצה אותן מדעתו לאכילה ולפיכך אין מטלטלין אותן, ופירש הטעם, דשאני גרוגרות וצימוקים שאינם ראויים לא לו ולא לאחרים, והרי דאף הכא מקצי לי' מדעתי' בשעת האיסור.

אך יש מקום לדון בזה, דיל"פ שלא דן הרשב"א כלל מ"ט לא מקצי לי' מדעתי' מטלטול, אלא דן הרשב"א דכיון דה"ז אסור עליו באכילה, א"כ מ"ט לא יאסר מכח זה בטלטול, ומ"ש מגרוגרות וצימוקים שאינו מקצה אותן מדעתו אלא מאכילה ולא מטלטול, ואפ"ה כיון שהן אסורין לאכילה, אף אסור לטלטלן, והיינו משום דחשיבי כעצים ואבנים, כיון דלא חזיין למידי, וע"ז הוא שכתב הרשב"א דשאני גרו"צ שאין ראויים לא לא ולא לאחרים, ומשא"כ בנדר שראוי לאחרים, ומדמי לה לגוי שהביא פירות ואין במינן במחובר שאסורין לזה ומותרין לזה ומותרין לכולן בטלטול, והרי דדבר האסור באכילה לאחד, מותר לו לטלטלו, ואכתי צ"ע בזה.

יז] ובאמת הך מילתא דדינא דמפירין ונשאלין לנדרים בשבת אתיא אף כר"י, הוא מוכח כן גם ממה שפסק כן בשו"ע סימן שמ"א, והרי במוקצה מחמת איסור דדחי' בידים קי"ל כר' יהודה, וא"כ מ"ט לא אסרינן בנדר, ובע"כ כמש"נ דאין לאסור בנדר משום דינא דמוקצה מחמת איסור, ורק היכא דאיכא למימר מי יימר, יש לאסור משום ההקצאה שמכח הא דמי יימר, וכמש"נ.

**ג**

יז] בחי' הרמב"ן חולין דט"ו. כתב, ז"ל, איכא למימר שכך הדין שכל מה שנעשה מוקצה מאיליו מחמת איסור שבת, אינו מוקצה אלא לעובר על האיסור בהכנתו, כגון תרנגולת שנעשית מוקצה בשבת מחמת איסור שבת, שאם נשחטה הואיל ואיסור שבת יש בשחיטתה אסורה אע"פ ששחטה לחולה שהרי הוקצת משחיטה מחמת איסור שבת, אבל מתה מאלי' אם תמצא לומר מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים מותרת, ואינה מוקצת שמקצת הכנתה עלי' בכל ענין שלא חל עליו איסור שבת וכו', עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות פ"ב דביצה די"א..

וראיתי להעיר דא"כ מ"ט אמרו בביצה דכ"ו. דבכור שנפל בו מום ביו"ט הוי מוקצה, הרי לא עבר על האיסור בהכנתו.[[1]](#footnote-2)

יח] ונ' לישב, שהרי באמת בעיקר הא דאמרו בביצה שם היכא דנפל בו מום דהא מוקצה הוא, ופירש"י פשיטא דלא ישחוט דהא אשמעינן ר"י בכמה דוכתי דאית לי' מוקצה, עכ"ל, והיינו דע"כ לא איצטריך לאשמועינן דלא ישחוט, שהרי כבר ידעינן בכ"ד דאית לי' לר"י מוקצה, צ"ב שהרי בסוגיא דחולין דנו שמא לית לי' לר"י מוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחי' בידים, וא"כ מ"ט הוי זה מילתא דפשיטא דאם נפל בו מום לא ישחוט ולא איצטריך כלל לאשמועינן.

וביותר צ"ב, דהנה בפירש"י בביצה שם ד"ה קמ"ל פירש דהא דאסור אם ל"ה קבוע מערב יו"ט, הוא משום דמוקצה מחמת איסור הוה, א"נ משום דעבר ואסקי', עכ"ל.

ועיי"ש בפנ"י שפירש דטעמא דפי' בתרא דאין אסור משום מוקצה אלא משום דעבר ואסקי', הוא משום דלא דחי' בידים, וכמו שדנו בסוגיא דחולין דהיכא דלא דחי' בידים לי"ל לר"י מוקצה, אך המהרש"א שם מחק לפי' בתרא מפירש"י, עיי"ש.

וצ"ב רב, דאם אכן ס"ל לסוגיא דביצה דהיכא דלא דחי' בידים אי"ז מוקצה, א"כ מ"ט היכא שלא נפל בו מום עובר מערב יו"ט, פשיטא לן דהוי זה מוקצה, הרי לא דחי' בידים.

יט] ונ' פשוט, דהגם דבאמת אין לאסור בבכור שנפל בו מום ביו"ט משום מוקצה מחמת איסור, משום דלא נתקן ע"י איסור, ומשום שהוא ראוי בלא מלאכה האסורה ביו"ט, ומשום דלא דחי' בידים, מ"מ כיון שאין הדבר עשוי כלל שיפול בו מום, וכמש"א בשבת דמ"ו: דמי יימר דנפיל בי' מומא, הרי שמכח זה מקצי לי' מדעתי', וזה לפמש"נ דאף בשאינו מקצה מדעתו מכח האיסור, מ"מ בכה"ג דסבור שודאי לא יהא ראוי לו בשבת, מקצי לי' מדעתי' מכח זה.[[2]](#footnote-3)

והא דמבו' בסוגיא שם כמו שפירש"י דלא פשיטא לן לאסור בכה"ג אלא לדעת ר"י דאית לי' מוקצה, אשר לפמש"נ צ"ב, דאם דמי להיכא דאין יו"מ, הרי בזה אף ר"ש אסר, הוא משום דלר"י דאית לי' מוקצה, ודאי דכה"ג נמי מקצי לי' מדעתי', ומשא"כ לר"ש דלי"ל מוקצה, הרי דשפיר הי' מקום לומר דאף בכה"ג שרי.

וי"ל עוד, דבאמת לר"ש שרי בכה"ג, כאשר כן מבו' להדיא בפירש"י שם ד"ה יעלה וישחוט, ובתוס' שם ד"ה ת"ר, דהגם דהיכא דאין יו"מ כלל מודה ר"ש דמקצי לי' מדעתי', מ"מ יתכן דבבכור הוא עשוי טפי שיפול בו מום, וע"כ לדעת ר"ש לא מקצי לי' מדעתי', ורק לדעת ר"י דאית לי' מוקצה, פשיטא דאף בכה"ג מקצי לי' מדעתי'.

כ] ובזה יל"פ גם הא דמשני התם אלא דנפל בי' מום עובר מערב יו"ט והשתא הו"ל מום קבוע, מהו דתימא דדעתי' עלוי' ונשחטי', קמ"ל, וצ"ב מאי ס"ד דבכה"ג אי"ז מוקצה, הרי ר"י אסר בנר שהדליקו בו באותו שבת, אף שהוא עתיד ליכבות בשבת ודעתו ע"ז.

ובפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ בחי' הרמב"ן שבת דכ"א: בתו"ד, ז"ל, אבל הכא דעתו הי' שיכלה כל שמן שבנר דלית הלכתא כר"ש דאמר אדם מצפה אימתי תכבה נרו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א ריש ביצה בתו"ד, ז"ל, בכי הא ס"ל לרבי יהודה דהוה כמוקצה לכולי שבת דאין אדם יושב ומצפה אימתי תכבה נרו, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דטעמא דר"י הוא משום שאינו מצפה כלל שיכבה נרו, וי"ל דכ"ז הוא בנר שהוא משמש עתה למצותו ולהאיר לו, ובזה אינו יושב ומצפה אימתי תכבה נרו, אך בבכור דאינו ראוי למידי עד שיפול בו מום, י"ל דאם אך נפל בו כבר מום עובר, ה"ה יו"מ אימתי יפול בו מום קבוע.

ולפמש"נ ניחא, שהרי הא דפשיטא דאסר ר"י בשנפל בו מום ביו"ט, אי"ז מדינא דמוקצה מחמת איסור, שהרי לא נתקן ע"י האיסור, וגם הוא ראוי בלא מלאכה האסורה בשבת, וגם לא דחי' בידים, אלא הוא משום דמקצי לי' מדעתי' מכח הא דאינו עשוי כלל להיות ראוי ביו"ט, ואשר ע"כ כל שנפל בו מום עובר בערב יו"ט, ס"ד דכה"ג דעתי' עילוי' ולא מקצי לי' מדעתי'.

כא] ולפ"ז ניחא מה שפירש הפנ"י בד' רש"י דלא פסיקא לי' לאסור משום מוקצה, כיון דלא דחי' בידים, והיינו דהגם דהיכא שלא נפל בו מום עובר בערב יו"ט פשיטא לן דהוי זה מוקצה, הוא משום דכה"ג דאי"ז עומד כלל להיות מותר ביו"ט, ודאי דמקצי לי' מדעתי' מכח זה, הגם דלא דחי' בידים ולי"ב לדין מוקצה מחמת איסור, אך היכא דנפל בו מום עובר בערב יו"ט ודעתי' עילוי' שיפול בו מום קבוע, ואך דאתינן לאסור משום מוקצה מחמת איסור, הרי דזה תליא בנידון הסוגיא בחולין אם אית לי' לר"י מוקצה מחמת איסור בדלא דחי' בידים.

ויש להוסיף, דזה מדוקדק בל' רש"י שם, שפירש בפי' קמא דהא דכה"ג אסור, הוא משום דמוקצה "מחמת איסור" הוה, והנה לעיל מינה כד פריך בגמ' והא מוקצה הוא, לא פירש"י דהוא מוקצה מחמת איסור, ורק הכא הוא דפירש דהוי מוקצה מחמת איסור.

ולפמש"נ הוא מבו' היטב, דבאמת הא דפריך מעיקרא והא מוקצה הוא, אי"ז כלל משום מוקצה מחמת איסור, שהרי בסוגיא דחולין דנו שמא היכא דלא דחי' בידים לי"ל לר"י מוקצה, וא"כ אי"ז מילתא דפשיטא, אלא הא דפריך הוא משום דאי"ז עומד כלל שיפול בו מום, ומכח זה מקצי לי' מדעתי', וזהו דמשני דאיירי בשנפל בו מום עובר מערב יו"ט, דבכה"ג דעתי' עילוי', ואין לאסור מכח הקצאת דעתו, ובזה הוא דפירש"י דמ"מ ה"ז אסור משום מוקצה מחמת איסור, וכדעת רב בחולין דמוקצה מחמת איסור אסור אף בדלא דחי' בידים, דבמוקצה מחמת איסור הרי אסר ר"י אף אם דעתי' עילוי', שהרי אסר בנר שעתיד ליכבות בשבת, וכיון שאין הדבר מוכרע דאית לי' לר"י מוקצה מחמת איסור בדלא דחי' בידים, ע"כ פירש"י עוד דטעם האיסור הוא משום דעבר ואסקי', וכנ"ל.

?שוב העירוני, דא"צ לכ"ז, אלא הא דבכור שנפל בו מום ביו"ט הוי מוקצה אף שלא עבר על איסור שבת, הוא משום דכל מש"כ הרמב"ן דל"ה מוקצה היכא שלא עבר על איסור שבת, הוא רק בדבר המוכן בחול, וקפץ עליו איסור בשבת, כל' הרמב"ן, אך בכור דגם בחול לא חזי, ואינו מוכן לאדם כלל, הוי מוקצה אף אם לא עבר על איסור שבת בהכנתו.

ועד"ז י"ל, גם בהא דהוי מוקצה אף דלא דחיי' בידים, דגם להצד דלא אסר ר' יהודה אלא היכא דדחיי' בידים, היינו רק במוקצה מחמת איסור, אך הכא דאינו מוכן כלל, אמרינן מיגו דאיתקצאי גם בדלא דחיי' בידים.

ואשר זהו דס"ד דאם נפל בו מום עובר מערב יו"ט, ל"ה מוקצה, כיון דכה"ג דעתי' עילויי', ולא חשיב כאינו מוכן כלל, ואף דאכתי הוי מוקצה מחמת איסור, אך ס"ד דהיכא דלא דחיי' בידים לא אסר ר' יהודה, וכנ"ל, וז"פ.

**ד**

כב] בחי' הרשב"א ביצה דכ"ז: כתב, ז"ל, הא דחולין שריא, כלומר ואפי' בריאה, וא"ת ומ"ש מגרוגרות וצמוקים דמודה בהו אפילו ר"ש דהכא דאין אדם מצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה, וקערה ועששית נמי דמודה בהו רבי שמעון, י"ל דהנך שאני דדחי להו בידים, עכ"ל.

אמנם בחי' הרשב"א שם ד"ל: כתב, ז"ל, הכא יושב ומצפה אימתי תפול סוכתו, ואפי' למר בר רב יוסף דאמר חלוק היה ר' שמעון אפילו בבעלי חיים שמתו, ל"ד סוכה לבעלי חיים דמיתה בבע"ח שכיחא, עכ"ל.

וצ"ב סתירת ד' הרשב"א, דבדבריו בדכ"ז: מבו' דהא דחלוק ר"ש בבע"ח שמתו, אי"ז משום דחשיב יושב ומצפה, אלא הוא משום דהיכא דלא דחיי' בידים ל"ב יו"מ, ואילו בדבריו בד"ל: מבו' דהא דחלוק ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דחשיב כיו"מ כיון דמיתה בבע"ח שכיחא.

ולפמש"נ בדברינו לא סתרי ד' הרשב"א זל"ז, דהגם דבבע"ח שמתו לא דחיי' בידים ול"ב יו"מ, מ"מ אלמלי הא דמיתה בבע"ח שכיחא, הי' מודה ר"ש דהויא הנבילה מוקצה, דהגם דהיכא דלא דחיי' בידים ליכא הקצאה מכח האיסור, מ"מ יש בזה הקצאה מכח הא שאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי בשבת.

ולפ"ז י"ל, דנידון הרשב"א בדכ"ז: ונידון הרשב"א בד"ל: ב' נידונים חלוקין הן, דהרשב"א בדכ"ז: דן מ"ט לא אסר מרבר"י משום דינא דמוקצה מחמ"א באין יו"מ, וע"ז תירץ דהתם דחיי' בידים, אך היכא דלא דחיי' בידים ליכא הקצאה מכח האיסור, אך הרשב"א בד"ל: דן משום הדין שנתחדש בסוגיא דהתם דאף דלא דחיי' בידים כמש"כ התוס' בשבת דמ"ד. דסוכה ל"ח דחיי' בידים, מ"מ כיון שאין הדבר עשוי כלל שתיפול סוכתו, ה"ה מקצה לי' מדעתי', וע"ז דן הרשב"א דמ"ט לא אסרינן בבע"ח שמתו משום הך דינא, דהגם דבבע"ח שמתו לא דחיי' בידים, הרי גם בסוכה לא דחיי' בידים, ואפ"ה כיון שאין הדבר עשוי כלל שתפול מודה ר"ש דמקצה לי' מדעתי', וא"כ ה"נ בבע"ח שמתו שאין הדבר עשוי שימותו, הי' לנו לאסור אף לר"ש משום דמקצה לי' מדעתי', וע"ז תירץ דל"ד סוכה לבע"ח דמיתה בבע"ח שכיחא, ועשוי הדבר שתמות בהמתו, וע"כ לא מקצה לי' מדעתי', והאמנם דהגם דמיתה שכיחא, מ"מ ודאי לא שכיחא טפי מכוס קערה ועששית, וכמש"כ כן הרשב"א במשמה"ב ב"א סוף ש"ד, וזהו שהק' הרשב"א בדכ"ז: דא"כ מ"ט שרי ר"ש בבע"ח שמתו ומ"ש מהא דאסר בכוס קערה ועששית, וע"ז הוא שתירץ דהני שאני דדחי להו בידים, וז"ב.

אך ילה"ע ע"ז שהרי הרשב"א בביצה ד"ב: כתב דסוכה חשיב כדחי' בידים, וי"ל.

כג] והנה בחי' הרשב"א בחולין דט"ו. כתב, ז"ל, ואיכא מ"ד דאפילו ר"ש דלית לי' מוקצה מחמת איסור מודה הוא בשוחט שאסור, ואפי' מבדר"י דאית ליה דחלוק היה ר"ש בבעלי חיים שמתו. הכא מודה דמודה בה ר"ש, דשאני התם דאדם יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו דמיתה שכיחא. אבל שוחט דבר רחוק הוא שיהא יושב ומצפה אימתי תשחט בהמתו בשבת, עכ"ל.

והנה בתוה"ב בית א' סוף ש"ד הביא הרשב"א פלוגתת הראשונים בזה, ז"ל, השוחט לחולה בשבת מותר לבריא באומצא וכו', יש מי שפירש אפי' בחולה שחלה בו ביום, דמשום מוקצה ליכא דהא קי"ל כר"ש בשבת דלי"ל מוקצה וכו', ויש מי שפירש דבמוקצה דבע"ח שנשחטו מודה ר"ש שאין אדם מצפה אימתי תשחט בהמתו וכו'.

ובמשמה"ב שם כתב, ז"ל, ומה שאמר דר"ש מודה בבע"ח שנשחטו דלא גרעי מכוס וקערה, א"כ יודה אף בבע"ח שמתו, דיותר עשויין כוס וקערה ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, ואין אדם מצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה וכו', עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט תמה כן הרשב"א על ד' הרא"ה, ולא תמה כן ע"ד הסוברים דמודה ר"ש בבע"ח שנשחטו שאסורין, והרי דבעי יו"מ אף היכא דלא דחיי' בידים, וא"כ מ"ט מתיר ר"ש בבע"ח שמתו, הרי יותר עשויין כוס וקערה ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, וכמו שהשיג ע"ד הרא"ה.

ולפמש"נ נ' בביאור ד' הרשב"א, דמפרש טעמא דהני דס"ל דמודה ר"ש בבע"ח שנשחטו דאסורין, דאי"ז חד דינא עם הא דאסר בכוס קערה ועששית, דהא דאסר התם הוא משום דדחיי' בידים, אך בבע"ח דלא דחיי' בידים אין לאסור מה"ט, דאם הוה אסרינן מה"ט בבע"ח, הי' לנו לאסור אף בבע"ח שמתו, שהרי יותר עשויין כוס קערה ועששית ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, וכמש"כ הרשב"א, אלא הא דאסר ר"ש בבע"ח שנשחטו, הוא משום דאין אדם יושב ומצפה כלל שתישחט בהמתו, ובדבר שאינו עשוי להיות כלל, מודה ר"ש דמקצה לי' מדעתי', ואשר ע"כ לא אסר ר"ש אלא בבע"ח שנשחטו ולא בבע"ח שמתו, משום דמיתה שכיחא והדבר עשוי שתמות בהמתו, וע"כ לי"ב הקצאה מכח הא דאין הדבר עשוי להיות, וגם לי"ב הקצאה מכח האיסור ככוס קערה ועששית, משום דלא דחיי' בידים.

אך על ד' הרא"ה שפירש הטעם לאסור אף לר"ש בבע"ח שנשחטו, משום דדמי לכוס קערה ועששית, והרי דס"ל דאף היכא דלא דחיי' בידים בעי ר"ש יושב ומצפה, שפיר תמה הרשב"א דא"כ מ"ט שרי ר"ש בבע"ח שמתו, הרי יותר עשויין כוס קערה ועששית ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, ואם אף היכא דלא דחיי' בידים בעי' יו"מ, הי' לנו לאסור בבע"ח שמתו, ודו"ק.

כד] ועיקר הדברים שנתבארו, מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים בס' יחוסי תנאים ואמוראים ע' ר' יצחק בר אדא, ז"ל, ולכאו' נראה דכל הנך דאייתינן דמודה בהו ר"ש דאסירי כגון מותר שמן שבקערה וכן סוכה בריאה ובכור, כולהו קשו למר ברי' דר"י דאמר דר"ש חולק בבע"ח שמתו שמותרין, דהא כל הני כבע"ח דמו וקאסר ר"ש, ונ"ל דלא קשה דיש חילוק בדבר שמעשהו בידי אדם לדבר הבא מאליו וכו', אבל בע"ח דממילא נדחו דלעולם לי"ב שום איסור כשמתו, סבר מר ברי' דר"י כיון דבהמה עומדת או לאדם או לבהמה, לעולם דעתי' עילויי', דמילתא שכיחא היא בבריאה, שבהמה אף עלולה למות דמיתה שכיחא, ולא אסח דעתי' מיני' כאילו נעשה בה מעשה דדחיית ידים וכו', עכ"ל.

ומפורש להדיא כמש"נ, דהא דשרי ר"ש בבע"ח שמתו, הוא רק משום דלא דחי' בידים, וגם מיתה שכיחא, וזה להדיא כמש"נ בדעת הרשב"א.

ובזה י"ל סתירת המג"א דלגבי ממח"כ מבו' בדבריו דל"מ נשבר, ועמש"כ ע"ז הגרע"א והתהל"ד, ולמש"נ י"ל דהתם הוי דחיי' בידים ובעי' יו"מ גמור, ובלא"ה ניחא דאם הוי דחיי' בידים הרי דבזה קי"ל כר' יהודה דאסר.

אך בעיקר הדברים שנתבארו שוב העירוני לד' הר"ן דקכ"ב. מפורש לא כן, אלא בע"ח שמתו חשיב יו"מ, ואילו כוס קערה ועששית וכו' חשיב אינו יו"מ, עייש"ה, והר"ן לטעמי' דגם בלא דחיי' בידים בעי' יו"מ.

בל' רשב"א חולין די"ד: נ' קצת דמכח הא דדחיי' בידים הוא דחשיב אין יו"מ.

ולפ"ז ניחא הכל, דבאמת הוי הכל דין א'.

ולפ"ז ניחא, דהגם דסוכה חשיב דחיי' מדעת, מ"מ סברא זו לא שייכא, וכל' התוס' דמ"ג..

וכ"נ קצת בל' יחוסי תנאים ואמוראים שהבאנו לעיל.

1. ועד"ז ילה"ע במש"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי ביצה, דהא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן, הוא משום שהוא ראוי ועומד לאדם קודם שתיקנו כלאחר שהוא מתוקן, ואין עליו אלא אותו איסור אותו השם שהוא טבל ואפשר לאותו איסור שיפקע בשבת וכו', אבל מוקצה מחמת איסור דקאסרינן זהו דבר שאינו ראוי עד שיעשה בו מלאכה האסורה בשבת וכו', עכ"ל.

   וצ"ע דא"כ מ"ט בכור שנפל בו מום ביו"ט הוי מוקצה, הרי אין עליו אלא איסור בכור, ואפשר לאיסור זה שיפקע ביו"ט אם יפול בו מום, והוא ראוי בלא שיעשה בו מלאכה האסורה ביו"ט.

   ולמש"נ להלן ניחא, דהכא הוי זה הקצאה בפנ"ע מכח הא דמי יימר דנפל בי' מומא, ובכה"ג ה"ז אסור אף בשהוא ראוי בלא מלאכה האסורה בשבת, וכמו שמצינו בנדר שהפר הבעל או נשאלו עליו לחכם, דפריך בשבת דמ"ו: שיהא מוקצה, הגם שהוא ראוי בלא מלאכה האסורה בשבת, ול"ד לטבל שאם עבר ותיקנו מתוקן, ופי' הריטב"א בשבת שם דהוא משום דאי"ז בידו ומי יימר וכו', והרי דהיכא דאיכא הקצאה מכח מי יימר וכו', הוי זה מוקצה אף אם הוא ראוי בלא מלאכה האסורה בשבת.

   אך באמת בלא"ה נ' דלק"מ, דבל' הרמב"ן מבו' להדיא דכ"ז הוא בדבר שהוא עומד לאדם קודם שתיקנו, והיינו משום דבחול בידו לתקנו, אך בבכור שקודם שנפל בו מום, אינו ראוי כלל לאדם, שפיר חשיב מוקצה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והך מילתא שנתבאר דאף דמשום דין מוקצה מחמת איסור לא אסרינן אלא בשנתקן ע"י האיסור, מ"מ היכא דמקצה לי' משום מי יימר, הוי זה מוקצה אף בשנתקן שלא ע"י האיסור, מצינו הדברים מפורשים בחי' הרשב"א שבת דקמ"ד:, ז"ל, ועוד כתב ז"ל והוא הנכון דאין מוקצה שקפץ מעצמו אוסר אלא למלאכתו, כגון שוחט בשבת שאסור משום מוקצה, הא כל שלא עבר על השבת ואפי' בשוגג ממילא הותרה וכו', אלא שנראה להוסיף על דבריו, דל"ד שוחט, אלא גופה של בהמה אפי' מתה מעצמה, אע"פ שלא עבר על השבת כלל ואפילו בשוגג, אפ"ה אסורה להאכילה לכלבים ומשום מוקצה וכדברי האומר מודה היה ר"ש בבע"ח שמתו, אלא דהתם טעמא אחרינא הוא, דכיון דא"א לו להכינה ולהתירה ביומה, לגמרי מקצה לה מדעתו, דאין אדם יושב ומצפה מתי תמות בהמתו, אבל כל מידי דאפשר ומצוי לבא ביומו בלא איסור לא מקצה ליה מדעתו, עכ"ל.

   ומפורש להדיא בד' הרשב"א, דהגם דמשום מוקצה מחמת איסור לא אסרינן אלא בשנתקן ע"י איסור, מ"מ היכא דא"א לו להכין ולהתיר בשבת ה"ז אסור, משום דבכה"ג מקצי לי' מדעתו לגמרי. [↑](#footnote-ref-3)