20 טעות הדיינים ז - הערות ע_ס הפוסקים
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

כסליו טבת תשע"ג

א] ש"ך סק"א אות ב', מיהו נראה דהיינו דוקא לשיטת הרי"ף וכו', - לכאו' כוונת הש"ך, דלדעת הרי"ף י"ל דהא דפרכינן דכיון דאילו הוה פרה קיימא וכו', היינו משום דדיין אינו חייב מדינא דגרמי, וכמש"כ הרי"ף, ואף דפרכינן לה על רב ששת ואיהו ס"ל דדיין חייב על קם דינא, היינו משום דרב ששת ס"ל דקם דינא חשיב כמזיק בידים, וכמש"כ הש"ך סקי"ד אות ב', ולפ"ז הרי ממילא דבמי שאינו דיין יש לחייבו אף היכא דאי הוה קיימא וכו', אך לדעת בעה"מ ובעה"ע דקי"ל כרב ששת ומשום דקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי, והרי דהא דמחייב רב ששת אף בלא נו"נ ביד הוא משום דינא דגרמי, ואפ"ה אמרינן דכל דאי הוה פרה וכו' אינו חייב, ובע"כ דלא חשיב זה כלל כגרמי, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בדבריהם, ולפ"ז הרי דאין לחייב ע"ז גם במי שאינו דיין.

אך ילה"ע בד' הש"ך, דבד' הרמב"ן במלחמות מבו' דמפרש להא דאי הוה פרה קיימא וכו', דמה"ט אי"ז בכלל גרמי כלל, עיי"ש דהוא משום דלאו ברי הזיקא ובסו"ד כתב דדמי למשיא עצה, ואפ"ה ס"ל דמי שאינו דיין חייב ע"ז מדינא דגרמי משום דפושע הוא, וצ"ב באמת בטעם הדברים, דכיון דאי"ז גרמי, ומכח זה פטרינן בעלמא אף שאין לו רשות כלל לעשות, א"כ מ"ט לא נפטור מכח זה גם במי שאינו ראוי לדון ופושע הוא, וא"כ הרי גם לדעת ש"ר י"ל כן, ואמנם לדעת בעה"מ דהא דבטעה בדבר משנה אינו חייב מדינא דגרמי, הוא משום דהוא פשע בעצמו, הרי ודאי דמה"ט יש לפטור גם במי שאינו דיין, וכמש"כ בעה"מ גופי' דאינו חייב אא"כ נו"נ ביד בכפיית הבע"ד, והובא בש"ך לקמן סקמ"ה.

ב] שם אות ג', דהא משמע להדיא בש"ס דר"ח בעי לשנויי שנויא אחרינא דלא תיקשי קושיא קמייתא דאקשי ר"ה וכו', - אמנם הנה הרמב"ן במלחמות ובהל' בכורות הק' דמ"ט לא משני הגמ' דר"ט האכיל בידים, וכתב דלאו אורחי' דר"ט בהכי, ועוד דאתיא כרב ששת, עיי"ש, ולפום תי' קמא ודאי דגם ר"ח לא פירש לההיא דר"ט בשהאכיל בידים, ובע"כ דלא אתי ר"ח ליישב קו' זו.

ג] שם אות ד', - צ"ב במה שהאריך לדון אם הנו"נ ביד חייב אף דאם הי' לפנינו מצי הדר ולאו כלום עבד, וצ"ע שהרי להדיא כתבו הרי"ף והרמב"ם והשו"ע דכל שנו"נ ה"ה חייב הדיין לשלם אף אם אפשר להוציא מיד הבע"ד, והדיין יוציא אח"כ מן הבע"ד, וכיון דבנו"נ ביד ה"ה חייב אף כשאפשר להוציא מן הבע"ד, מה מקום יש לדון דלא יהא חייב כיון דאילו וכו' מצי הדר ולאו מידי עביד, הרי אף בשעה זו דמצי הדר, ה"ה חייב מיד בתשלומין, וצ"ע בזה.

ד] סק"ד אות א', וכן מ' דעת הרמב"ם וכו' מדכתיב גורם להזיק, דאי נו"נ ביד מזיק ממש הוא, - לפ"ד הקצוה"ח סק"א שדן דבנו"נ ביד א"א לחייבו משום גזלן דהוי גזלן בשוגג, וגם ס"ל דאינו חייב משום מזיק, ופליג על הנתיה"מ סק"א דס"ל דהוא מזיק, דהגם דודאי המוסר חפץ לגזלן חשיב כמזיק, אך המוסר חפץ לאדם נאמן ואח"כ אין המקבל רוצה להשיבו, י"ל דלא חשיב כמזיק, (והנתיה"מ אזיל לטעמי' בכ"ד דס"ל דגם בכה"ג חשיב כמזיק, עי' בדבריו בסימן ? בדין שומר שמסר לשומר, שאם השני אינו מחזיר הפיקדון חשיב הראשון כמזיק, ועי' עוד בדבריו בסימן רצ"א סק"? דאם הוליך את החמורים כשעליהן דבר של חבירו, ואח"כ הלך משם, חשיב כמזיק, (הגם דכשהוליך את החמורים הי' עמהן), וכ"כ שם סק"? דאם הניח חפץ של חבירו במקום מסוים ואח"כ שכח היכן הניחו, חשיב כמזיק, הרי נמצא דגם כשנו"נ ביד אינו אלא גורם להזיק.

אך לכאו' לפמש"כ הרי"ף והרמב"ם לפ"מ שפירש הכס"מ דמי שאינו דיין שנו"נ ביד חייב לשלם אף אם אפשר להוציא מיד המקבל, והיינו או משום דהו"ל גזלן או משום דחשיב כמזיק מיד, וממילא דא"א לכללו בכלל גרמי, דאם הוי הנזק מיד, ודאי דהוי כמזיק בידים, וצ"ע בזה.

ה] סק"ה אות א', כתב הסמ"ע דאפי' ג' מומחים וקבלוהו עליהם אפ"ה חייבין לשלם וכו' וכ"כ הב"ח, ולפע"ד זהו כשגגה היוצא מלפני השליטים וכו', - לכאו' יל"פ בדעת הסמ"ע והב"ח, דהגם דבטעה בשיקול הדעת אין חייבין לשלם, משום דקיבלום עליהם אף לטעות, היינו רק משום דגם דין דטעות בשיקול הדעת דין הוא, שהרי קם דינא וע"כ הוי זה בכלל קבלתם, אך בטעה בדבר משנה דבטל הדין, אי"ז בכלל קבלתם, וע"כ הם חייבין לשלם.

ואמנם בזה לא נתישב משה"ק הש"ך מד' הרא"ש ביש גדול ממנו בחכמה ובמנין, דאם א"א להחזיר אינו חייב לשלם אף דהדר דינא, אך נראה דזה מתישב לפמש"כ הש"ך בסקי"ד אות ג' דחלוק הוא טעה בדבר משנה דמעיקרא לאו דין הוא, מטעה בשיקול הדעת ויש גדול ממנו דמעיקרא הוי הדין דין, והגדול מבטל את הדין, עיי"ש, וע"כ שפיר י"ל דאף דפטרינן בטעה בשיקול הדעת ויש גדול המחזירו, היינו משום דיש ע"ז תורת דין, ומשא"כ בטעה בדבר משנה דאין ע"ז תורת דין כלל, אי"ז בכלל קבלתו.

ו] שם אות ב', ומשה"ק התוס' וכו' ממראה דינר לשולחני וכו', - בד' הרמב"ן במלחמות מבו' דשאני מראה דינר לשולחני דפושע הוא וע"כ הוא חייב, וצ"ב, והרמב"ן בקונט' דינא דגרמי כתב דההיא דמראה דינר איירי בשהוא מחויב לקבלו, עיי"ש, והרמ"ה בסוגיין כתב דשאני מראה דינר, דאחר שקיבל את הדינר שוב אין בידו לתבוע את הנותן, דמאן יימר שהוא הדינר שנתן לו, עיי"ש.

ז] שם אות ד', אבל לפע"ד יש דרך אחרת וכו', - בחי' הר"ן בסוגיין כתב בשם רבינו דוד, ז"ל, תירץ ה"ר דוד ז"ל דדברים כפשטן, דטיהר הטמא מה שעשה עשוי משום דכיון דטיהר לו את הטמא הרי זיכה לו הדבר ההוא ע"פ דינו וה"ה שוה ממון, וכשיודע לו אח"כ שטעה בשיקול הדעת שהי' טמא, ה"ה כדן את הדין וזכה את החייב שאע"פ שמן הדין הי' לו לשלם כיון שזכהו בדינו זכה ולא הדר דינא ומשלם להאיך מביתו, ה"נ כיון שטעה בשיקול הדעת שטהר הטמא הרי זכה בו בעה"ב, לא שישאר הטמא טהור, ומה שעשה עשוי דקאמרינן היינו לענין תשלומין שכ"מ שההוראה קיימת הוא חייב בתשלומין, אבל עיקר ההוראה שהיה מטהר הטמא חוזרת שלא יאכל דבר טמא באיסור, עכ"ל, ולא נתפרשו דבריו, ושמא יש לדחוק בדבריו דכונתו כד' הש"ך, ואמנם משמעות לשונו הוא, דכיון דע"י שטיהר ה"ז שוה יותר ואח"כ כשחזר וטימא אי"ז שוה כ"כ, ה"ה חייב ע"ז, אך זה אינו מובן כלל, וצ"ע.

ח] שם אות ה', דבכה"ג אף לרבנן חייב כיון שזה שוחטו על פיו, - צ"ע מה מהני הא דשוחטו על פיו לחשבו כמזיק בידים, הרי סו"ס לא נעשה הנזק על ידו אלא בגרמתו.

ט] שם אות ו', משא"כ הכא שאע"פ שפסק כן אין הכרח שיעשה בע"ד כן, - צ"ע שהרי בזיכה את החייב א"צ שיעשה הבע"ד כלום, אלא הוא נפטר מיד מחובו, וא"כ מ"ט ל"ד למפגל, וצ"ל דכונתו לפמש"כ לקמן סקכ"ט דעיקר דינא דקם דינא הוא משום דמצי למימר דילמא האמת היא כדבריו הראשונים, וזהו שכתב דאין הכרח שיעשה בע"ד כן, שהרי יתכן שכשיחזור בו יקבל הבע"ד את דבריו, וכל שיקבל את דבריו הרי צריך הוא להחזיר, אך אפ"ה לא ס"ל כד' הקצוה"ח דמכח זה א"א לחשבו כמזיק כלל, דדמי לעדי שקר, אלא ס"ל כד' הנתיה"מ, דכיון דבעלמא ל"מ תפיסה כנגד סוגיא דעלמא, והכא מכח הדין מהני תפיסתו, חשיב כמזיק.

י] סק"ו אות ג', ומ"ש הנ"י שהרי הוא חייב להורות מה"ת וכו', לאו מילתא היא, דהתם מיירי כשמקבלים אותו ואינו מורה, או כשבאים לפניו סתם לשאול דבר הוראה, אבל בלא קבלה אינו מחויב להורות בעל כרחם - בחזו"א סימן ט"ז סק"ב עמד ע"ז דמ"ט אינו חייב להורות לאפרושי מאיסורא, אך באמת כד' הש"ך מבו' בד' הרמ"ה בד"ה: שכתב דל"ב רשות להוראה, ז"ל, אי להיכא דאסר דבר המותר כדתנן דן את הדין, כיון דמומחה הוא פטור וכו', והכא לא שייך למימר דאהני לי' להיכא דלא קבלוה עלייהו, דא"כ למ"ל לאורויי להו כלל, עכ"ל, והרי להדיא דכל שלא באו לפניו, א"צ להורות, ומה"ט באמת ס"ל להרמ"ה דה"ה חייב לשלם, ודלא כהנימו"י, הגם דאיהו גופי' ס"ל דג' סמוכין פטורין, משום שהן דנים מדאורייתא, ובע"כ הטעם בזה הוא משום דאינו צריך כלל להורות, וכד' הש"ך, - ומשה"ק החזו"א דמ"ט א"צ להורות, העירני הרד"ו די"ל דא"צ להורות בתורת הוראה, אלא בידו לומר לו דיש לו לחוש לכך שלא בתורת הוראה.

יא] סק"ח, אבל באמת אין הפירוש כן וכו', - עי' בנתיה"מ שנחלק ע"ד הש"ך בזה, אמנם באמת בד' האו"ז סימן א' מפורש כד' הש"ך, ז"ל וה"ה אומר מורי ר"י ב"ר יצחק זצ"ל, דאם יש טענה בתלמוד שרש"י זצ"ל מפרש בענין אחד וגאונים אחרים מפרשים בענין אחר ולא ידע כי אם פירוש אחד ודן והורה כפי אותו פירוש, כה"ג ל"ה שיקול הדעת אלא מה שעשה עשוי ולא ישלם מביתו וכו', והביא ראיה מפ' זה בורר וכו', אלמא אע"ג דר' חייא פליג עלי', אפ"ה כיון שלא ידע שהי' חולק עליו מה שעשה עשוי ולא ישלם מביתו, דמדקאמר כבר הורה זקן משמע שהוראתו הוראה ולא בעי שלומי, מיהו נראה בעיני שאינה ראי' דלא דמי להיכא דפליגי תרי תנאי או תרי אמוראי והילוך הדין אזיל כחד מינייהו דהו"ל למידע אי איכא דפליג עליה אי לא ופשע במאי דלא גמר ובעי לשלומי אבל הכא ר' ישמעאל בר"י בר פלוגתיה דר' חייא הוא ומדנפשיה פליג עליה. הילכך אין כח ביד ר' חייא להחזיר דינו של ר' ישמעאל, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאיירי בדבר דסוגיא דעלמא דלא כוותי', ואפ"ה דעת ר"י ב"ר יהודה דאינו חייב לשלם, משום דל"ה ידע, וע"ז נחלק האו"ז דהו"ל פושע וה"ה חייב לשלם, ול"ד לההיא דר' ישמעאל ב"ר יוסי דל"ה פושע.

יב] שם- ולדידי גם הדין צל"ע טובא, דמה בכך שלא ידע, הא כיון דחייב מדינא דגרמי לר' מאיר, מה לי ידע או לא סוף סוף גרם היזק לחבירו, ועוד דהא פשיטא דהיכא דחייב משום דינא דגרמי אפי' שוגג חייב וכו', ועוד, דהאי שוגג קרוב למזיד הוא דשגגת תלמוד עולה זדון וה"ל לידע, - נ' לדון בדעת הר"י מפריש, דס"ל דכל הא דדיין חייב לשלם, אף שדן ברשות, הוא משום דלמטעי לית לי' רשותא, וכמש"כ הרא"ש, וע"כ כ"ז הוא כשהי' מוטל עליו שלא לטעות בכך, אך כל שלא הי' מוטל עליו, הדר דינא דאין לחייבו כלל מדין מזיק, כיון דברשות קעביד, ובמק"א נת' בזה באורך.

יג] שם, וגם מדברי הרי"ף וכו' והרא"ש וכו' וכן הנימו"י וכו' לא משמע הכי, שכתבו דלא הוה ר' ישמעאל טועה בשיקול הדעת כיון שלא היה אפשר לר' חייא לברר שטעה, אלא בסברא נחלק עליו, משמע להדיא הא אילו הוה מברר שטעה, כיון דסוגיא דעלמא הוה כוותיה, הוה ר' ישמעאל טועה בשיקול הדעת ומשלם אע"ג דלא ידע דר' חייא פליג עליה, - הנה לקמן סקכ"ט אות ה' כתב בתחילה לפרש ד' הרא"ש דבא לפרש מ"ט ל"ה ריבר"י חייב לשלם, אך מסיק שם שכונת הרא"ש הוא לפרש מ"ט לא הדר דינא, וכמש"כ כן הרי"ף, ולפ"ז צ"ע דמה הוכיח מהתם דלא כדעת הר"י מפריש, גם צ"ע במש"כ הש"ך דאם הי' ר' ישמעאל טועה בשיקול הדעת הי' חייב לשלם, שהרי אדרבה הרי"ף כתב דאם הי' ר' ישמעאל טועה בשיקול הדעת הי' הדין חוזר ול"ה חייב לשלם, והרי לדעתו לעולם אין הדיין חייב לשלם בשלא נו"נ ביד.

ושמא י"ל בכוונת הש"ך, דלהרי"ף לטעמי' דכל היכא דפטור הדיין מלשלם הדר דינא, הרי דאי נימא כד' הר"י מפריש דאם לא ידע הדיין מהדעה הב', אינו חייב לשלם, הרי ממילא דבכה"ג יהא הדין דהדר דינא, וא"כ מ"ט נקט הרי"ף דאם הי' ריבר"י טועה בשיקול הדעת, תלי הדין בפלוגתא דרב ששת ורב חסדא, ולדעת רב ששת קם דינא, הרי גם לדעת רב ששת בדין דיחזור הדין, כיון דהדיין פטור מלשלם, - אך אי נימא דרב ששת פליג בהך מילתא על רב חסדא וס"ל דאף כשהדיין פטור מלשלם אמרינן קם דינא, לא א"ש, אך לפ"ד הש"ך בסקי"ד אות ג' אין מקור לומר כן, ולפ"ז א"ש.