16 שביעית שיעור טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

**דין 'נעבד' בשביעית**

א] נחלקו הרמב"ם והראב"ד (פ"ד הט"ו) בפירות שעבדו בהן בשביעית, אם אסורין משום 'נעבד', דעת הרמב"ם להיתר והראב"ד אוסר, ולהלכה מנהג ירושלים להחמיר לאסור 'שמור ונעבד', אמנם החזו"א סתר את עצמו בכמה מקומות, וכנראה דעתו להקל בזה בשעת הדחק [וז"ל הדרך אמונה (פ"ד בצהה"ל ס"ק קפז) "אבל למעשה הקיל מרן בנעבד וכו' אבל לעצמו החמיר מרן גם במשומר, וכ"ש בנעבד, ושמעתי שגם בשמינית הקפיד מרן על המרור שיהא ממקום שלא נעבד"].

ובטעם איסור נעבד. משמע בראשונים דהוא מדין קנס, דקנסו אותו שעבד באיסור. והגרי"ש אלישיב זצ"ל, ביאר דהוא מדין שמור, דבעבודתו בשדה מראה את בעלותו על כך. וכן משמעות הראב"ד בתו"כ (פרשת בהר א ג) דהביא את דיני נעבד בדרשא של שמור, דמן השבות אתה אוכל וכו', עיי"ש.

**אם יש איסור 'נעבד' בדבר שאין בו קדושת שביעית**

ב] שמור ונעבד, בדבר שאין בו קדושת שביעית. כתב הדרך אמונה (פ"ח ס"ק פו) דאע"פ שאין בהם קדושת שביעית יש בהם איסור נעבד, וז"ל "ובערבות לכו"ע אין בו קדו"ש, ומ"מ אם נזרעו בשביעית, להחוששים לדעת הראב"ד לעיל בפ"ד הט"ו דאסור נעבד, יש לחוש גם בזה", ולדבריו ה"ה פירות שישית שנכנסו לשביעית [כגון תפוזים, אבקודו, וכדו'] שייך בהם איסור 'נעבד'. אמנם בארחות רבינו, כתב בשם הקה"י דחז"ל לא גזרו אלא במה שיש בו קדו"ש, אבל בפירות הדר וכדו' שחנטו בשישית [וה"ה פרחים וערבות] שאין בהם קדו"ש, ה"ה דאין בהו איסור נעבד[[1]](#footnote-1), והנה רוב פירות שישית הנמצאים בשוק נעבדו באיסור, ונהגו להקל בזה ולא חששו משום נעבד.

ג] והנה כבר נתבאר (שיעור טו) דירקות הנלקטים בשמינית, אסורין משום ספיחין עד שיעשו כיוצא בהן. ודעת הרמב"ם (פ"ד מהלכות שמיטה ויובל ה"ז) דה"ה דניתרים בחנוכה, והראב"ד פליג עליו שם. ובדעת הראב"ד מבארים, דס"ל דבלא"ה אין להתירו כיון שאסור משום נעבד. והרמב"ם לשיטתו [כנ"ל] דאין איסור נעבד. והנה דעת החזו"א דאף קדושת שביעית יש בירקות אלו, ונ"מ בירקות נכרי, שאין בהם איסור ספיחין, וצריך לנהוג בהם קדושת שביעית, ויש לעיין מדוע אינו אסור משום נעבד. ואפש"ל דכיון דבחנוכה פוקע ממנו איסור שביעית, ממילא גם לא שייך איסור נעבד, וכנ"ל דכל דבר שאין בו קדושת שביעית אינו אסור משום נעבד. ומהחזו"א במכתב (במכתבים בסוף ספר דרך אמונה, מכתב כה) משמע דיש בו דין נעבד, וז"ל "בננות של תנובה כבר הן של שמינית דאזלי' בתר לקיטה, אבל צ"ע משום שנעבדו בשבת ובשביעית". הרי דהניח בצ"ע אם אסור משום נעבד. ומ"מ המנהג להקל בזה.

**עשיית מלאכה לצורך הפירות**

ד] והנה ידוע, דכל לאוקמי אילנא שרי, דחז"ל התירו עבודות מסוימות כדי למנוע נזק בשדה והאילנות. ודעת החזו"א (סי' טו ס"ק ד) דלאו דווקא נזק באילן הקיים, אלא ה"ה נזק בפירות, ואף כשאין עדיין פירות, כל שעושה כן כדי שיגדלו הפירות הרי הוא בכלל לאוקמי אילנא דשרי [ונתבאר באריכות בדבר השמיטה פרק ד]. ומ"מ דווקא מניעת הגידול, או נזק בגוף הפרי, אבל אסור לעשות שום מלאכה לצורך השבחת הפירות.

**עשיית מלאכה בעצי אתרוגים**

ה] ודנו הפוסקים אם מותר לעשות מלאכה באתרוגים לצורך מצוה, שלכאו' אינו תועלת הפרי, דאתרוג פסול ראוי למאכל היטב, ואינו עושה כן אלא לצורך השבחת הפרי כדי שיהיה מהודר ויפה. ודעת הפוסקים נוטה לאיסור בזה, כמבואר בדרך אמונה (פ"א בצהה"ל ס"ק קעט) וכן דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל. [וז"ל הדרך אמונה שם, "וכתב בס' תה"ש בשם מו"ח שליט"א דלא הותרה מלאכה למניעת הפסד הפרי רק כשעלול להגרם הפסד בגוף הפרי אבל אסור לעשות מלאכות אלו לתועלת כספית גרידא, כגון לכוין את עונת ההבשלה של הפירות לזמן שמחיר הפירות יהי' גבוה או למנוע פגם קטן שאינו משמעותי לגבי הפרי אף על פי שהוא משמעותי לגבי מחירו, ולכן מותר בשביעית לשים שקיות על הפירות בעת גידולם על העץ בכדי למנוע מהם נזק שמגרע באכילתם, אבל אסור לשים בכדי למנוע הפסד בצורתם החיצונית או בכשרותם כגון באתרוגים, וכ"כ בס' ארחות רבנו ח"ב ע' שכ"ה בשם אאמו"ר זללה"ה כעין זה ע"ש בסי' י"ח"].

ו] ובחוט שני (פ"א הלכה י' עמו' קכה) דן להתיר השקיית עצי אתרוגים לצורך מצוה, ע"פ מ"ש החזו"א (סי' יד ס"ק ט) בשם המבי"ט דמותר להשקות עשבי בושם, דכיון שכל גידולו הוא לריח חסרון הריח הוי הפסדו, ולכאו' ה"ה עצי אתרוגים, כיון שעיקר גידולם בזמנינו, הוא לצורך מצוה, שמא דינם כעשבי בושם דמותר להשקותם, אלא דיש לחלק, דשאני עצי אתרוגים שבמהותם הרי הם 'עץ פרי', אלא דנטיעתם לצורך מצוה, משא"כ עשבי בושם, שכל עניינם הוא לצורך הריח. וכן העלה שם לדינא, וז"ל "ואין להתיר כל זמן שאין ראיה לכך, וע"ע לעיל עמו' קד". ושם (עמו' קד) דעתו לאסור לחתוך ענפים וקוצים כדי שלא יפגמו את האתרוג, דאינם הפסד בגוף הפרי, הרי דאף דעת הגר"נ קרליץ שליט"א לאסור עבודה לצורך הידורם.

**דין אתרוג 'אוצר ב"ד'**

ז] והנה במציאות כיום נעשים עבודות רבות, בפרדסי אתרוגים של אוצר ב"ד [וידוע דדעת הגריש"א לא הייתה נוחה בזה] ויש לעיין על מה סמכו, אחר שדעת רוב הפוסקים לאיסור בזה, וכן מה דינם לעניין דיעבד אם נאסרים באכילה משום נעבד, דאפשר שיפסלו למצוה, כדין אתרוג שאסור באכילה דאינו בכלל 'לכם'.

ח] והנה הרידב"ז (בספר פאת השולחן פרק ו סעיף ד) הקשה איך מותר לקוץ אתרוג בשביעית למצוה, הרי הוא בוסר, כיון שאין גידולו נגמר לאכילה עד חודש שבט, ואסור לקוץ פירות שביעית קודם זמנם דהרי הוא מפסידם. וכתב שם חידוש גדול, דכיון דצריך ליטול אתרוג שהוא 'פרי', וצריך להיות ראוי למאכל, א"כ המצוה והאכילה קשורין זה לזה, וכל לצורך המצוה חשיב כלצורך האכילה. וז"ל שם ולעניין לקצוץ אתרוגים למצוה קודם שנגמר כל צרכו, אע"פ שאם היה על האילן היה מתבשל ביותר, מ"מ לא נקרא מפסידו מן האכילה, עפ"מ שמבואר בדברינו בסי' ז' דמותר לקנות אתרוג מדמי שביעית, אע"פ ששווי האתרוג לאכילה הוא דבר קטן, והוא משלם עבורו ממון רב, ונמצא שמשלם מדמי שביעית לא על דבר אכילה, מ"מ מותר וכו' דכיון דהמצוה מקושר ע"י האכילה, נמצא דאכילה גופיה שוה יותר וכו', וכמו כן גם זה ע"י שקוצצו בזמן ההוא, נעשה אכילה שלו משובחת יותר בשווי' יותר ממה שיקצצו לאחר ר"ה לאחר החג".

ושם (פ"ז סעיף י) ביאר דמותר לקנות אתרוג מדמי שביעית בדמים יקרים, ע"פ מה דשאלו בירושלמי פ"ק דערלה, דהנוטע אתרוג לצורך מצוה, שיהיה פטור מערלה, כדין הנוטע אילנות, כדי לגדור בהם את שדהו, ואמרי' שם 'דרחמנא אמר ולקחתם פרי עץ הדר, וע"כ פרי הוא'. וביאר הרידב"ז, דכיון דתורת פרי שבו נצרך למצוה, א"כ שנוטע למצוה, בהכרח שנוטע לפרי, דמלבד שצריך שיהיה נקי ומהודר, צריך גם שיהיה פרי. ומשום כן מותר ליתן עליו דמים יקרים, דנחשב שמשלם על הפרי, ולא על מצוה גרידא. ומטעם זה התיר גם לקצוץ הפרי קודם זמנו, וכמו שנתבאר.

וא"כ לכאו' לדעת הרידב"ז אפשר דמותר גם לעשות מלאכות באתרוגים לצורך המצוה, דנחשב שעושה זה לצורך הפרי שבו, וכמו שביאר. אמנם קשה להתיר ע"ז למעשה, ומ"מ בדיעבד אפשר להקל דלא חשיב נעבד, ובפרט דבעיקר איסור נעבד, הלא דעת החזו"א מעיקר הדין להקל בזה. ואף למנהג ירושלים שנהגו להחמיר בזה, מ"מ אפשר שיש להקל ע"פ מה שהבאנו מהרידב"ז.

ועוד אפש"ל, דכיון דכל האיסור משום קנס, כל שעשו בפרדס ע"פ הוראה שקיבלו [אף שעצם ההוראה צ"ע] אפשר דלא קנסו כה"ג [ואף לסברת הגריש"א דהוא משום שמור דמראה את בעלותו בכך, אפשר דכיון דהעובדים הם שלוחי ב"ד לא שייך בזה הוראת בעלות]. וכן כבר התקשנו בשיעורים (עיין בספר דבר השמיטה פ"ד סעיף ז) דאחר שחזינן שהתירו לצורך מאכל, וכן לצורך ריח מדוע לא יתירו גם לצורך מצוה [ומ"מ מצינו כן לענין קרבנות דאסור להקריבם ביו"ט לצורך מצוה, ולכל צורך אחר שרי].

וע"כ נראה דבאמת לכתחילה יש להדר וליקח אתרוג שאין בו שום חשש נעבד הנ"ל, ומ"מ בדיעבד הרי הוא כשר וא"צ לחוש בו לאיסור נעבד.

**אופן קציצת האתרוגים**

ט] והנה ההולכים לפרדסים לקוץ אתרוגים בשביעית, צריכים ליזהר מאוד לא להזיק לעצים ולענפים, וידוע שבתלישת האתרוגים ביד הרי הוא מזיק לענף, וע"כ אף שדעת הגר"א דיש איסור בשביעית לקוץ בכלי, מ"מ אחר שדעת כל הפוסקים אינו כן, אין רשות להחמיר כדעת הגר"א ולהזיק ולגזול את בעל הפרדס.

**דין הדסים של שביעית**

י] הנה פרחים העומדים לריח, איבעיא בירושלמי (פ"ז ה"א) אם יש בהם קדושת שביעית. וז"ל הדרך אמונה (פ"ז ס"ק קכז) "אבל מיני בשמים שאין ראוי אלא לריח הוא בעיא דלא איפשיטא בירו' אם נוהג בו קדו"ש או לא, ויש להחמיר". אמנם פרחים שאינם עומדים בעיקרם לריח, אלא לנוי, פשוט שאין בהם קדושת שביעית. ודנו הפוסקים לענין הדסים, שבעצם עומדים לריח, אלא דבזמנינו עיקר נטיעתם הוא לצורך מצוה, אם יש בהם, וז"ל הדרך אמונה (שם בצהה"ל ס"ק רכב) ''ולפ"ז בהדסים יש קדו"ש וכן ראיתי למרן ז"ל שהחמיר שלא לקחת הדסים משומר כמנהגו ששנהג להחמיר לעצמו במשומר, וגם משום איסור סחורה, אך שמעתי שצידד להקל בזה [וכ"כ בספר ציץ הקודש ח"א סי' ט"ו בשם מהרי"ל דיסקין ז"ל] ואולי משום שבזמנינו אין רובן עומדין לריח אלא למצוה, או לנוי, וצ"ע".

יא] וע"כ נראה דלגבי קדושת שביעית, לכתחילה ינהוג בהם קדושת שביעית, ומ"מ מעיקר הדין נראה דאין בו קדושת שביעית, וכדעת המהרי"ל דיסקין, וכן צידד החזו"א. וכן שמעתי שמרן הגרח"ק שליט"א מורה לשואלים, דמעיקר הדין אין בו קדושת שביעית, אלא דראוי להחמיר ולנהוג בו קדו"ש.

ולגבי איסור 'נעבד'. הרי הוא תלוי בנידון הנ"ל, אם דבר שאין בו קדו"ש, אם שייך בו איסור נעבד, ונתבאר דנהגו להקל בזה. וע"כ אפשר להקל בזה, ומ"מ אחר שניתן כיום להשיג הדסים כשרים שאין בהם חשש נעבד כלל, ראוי להחמיר ולא ליקח הדסים שנעבדו בשביעית.

**דין לולב של שביעית**

יב] כתב הרמב"ם "הלוקח לולב מעם הארץ בשביעית, נותן לו אתרוג במתנה", ומסתימת לשונו משמע דאיירי אף בלולב של שביעית, שאין בו קדו"ש. וחלק מהראשונים פי' דדין זה דווקא בלולב של שמינית, דאילו לולב של שביעית, הרי הוא קדוש ג"כ בקדו"ש. וביאור מחלוקתם, אם דין לולב כשאר עצים דעומדים להסקה, דאין בהם קדו"ש כיון שאין הנאתם וביעורם שווה. או שמא כיון דעומד לטאטות את הבית, הרי הנאתו וביעורו שווה, ויש בהם קדו"ש. אמנם בזמנינו אין הדרך לטאטות בזה את הבית, וע"כ דעת החזו"א דלכו"ע אין בו קדו"ש. וז"ל הדרך אמונה (שם ס"ק פו) "מיהו בזמנינו שאין דרך לעשות מטאטא מלולב אפשר לכו"ע אין בו קדו"ש", ובצהה"ל שם (ס"ק קיז) כתב "כן שמענו שצידד מרן, ועיין בארחות רבנו ח"ב עמו' שכו, אבל לעצמו החמיר מרן ולא לקח לולב ממשומר". הרי דמעיקר הדין דעתו להקל בזה ומ"מ החמיר לעצמו, ובציץ הקודש (ח"א סי' טו) הביא דהמהרי"ל דיסקין נהג להבליע את דמי הלולב בהדסים. הרי דחשש שיש בו קדו"ש. ומ"מ דעת החזו"א להיפך, דלולב מעיקר הדין אין בו קדושת שביעית, ואילו לגבי הדסים הסתפק אלא שצידד להקל.

ולענין איסור נעבד תלוי בנידון הנ"ל אם שייך נעבד בדבר שאין בו קדושת שביעית, ולכתחילה יראה לקחת ממקום שלא נעבד באיסור.

**דין ערבות של שביעית**

יג] ערבות אפשר להשקותם אחר ר"ה של שמינית, ומכח זה גדלים יפה, ומה שגדלו קודם בטל, וכדעת החזו"א (סי' י ס"ק ה) דבטל בגידולי היתר שבו [ומעשה באחד ששמר פרדסו באתרוגי שישית שנכנסו לשביעית, ואח"כ הפקירו כדין, והיו שרצו לאסור אתרוגים אלו מדין שמור, אמנם באמת בחזו"א מבואר דשרי, כיון דבטל אח"כ בגידולי היתר שבו] וע"כ לכתחילה יש לחוש וליקח ערבות שהשקו אותם אחר ר"ה, ובדיעבד שהשקו אותם קודם הרי הוא תלוי בנידון הנ"ל אם יש איסור נעבד בדבר שאין בו קדו"ש, דבדיעבד אפשר להקל בזה.

דינים העולים:

1. שמור ונעבד. לדעת הרמב"ם מותר, ולראב"ד אסור. ומנהג ירושלים להחמיר בזה, אולם דעת החזו"א מעיקר הדין להקל בזה.
2. דעת הדר"א דדין שמור ונעבד נוהג גם בדבר שאין בו קדושת שביעית, אמנם בארחות רבינו, הביא מהקה"י דהיקל בזה, וכן מנהג העולם להקל בפירות החורף ולא חששו בו משום נעבד.
3. **אתרוג.** דעת הפוסקים נראה דלא התירו לאוקמי אילנא, אלא לצורך הפרי ממש, אבל אין לעשות לצורך כשרותו והידורו של האתרוג. והנה במציאות כיום מקילים בפרדסי אוצר ב"ד ועושים מלאכות באתרוגים, ואולי לדעת הרידב"ז, דצורך המצוה חשיב כצורך אכילה, יש מקום להקל דנחשב שעושה לצורך הפרי.

וע"כ לכתחילה יקח אתרוג שלא נעבד בשביעית כלל, ומ"מ בדיעבד נראה להקל דאין בו משום נעבד.

1. **הדסים.** דעת המהרי"ל דיסקין דאין בהם קדושת שביעית, וכן צידד החזו"א להקל. ומ"מ לכתחילה יש להחמיר דיש בהם קדו"ש. ולענין 'נעבד'. לכתחילה יקח הדסים שלא נעבדו בשביעית. ובדיעבד יש להקל דבלא"ה אפשר דבדבר שאין בו קדו"ש אין בו כלל משום נעבד.
2. **לולב.** נחלקו הראשונים אם יש בו קדו"ש. ודעת החזו"א דבזמנינו לכו"ע אין בו קדו"ש, ומ"מ לעצמו החמיר ולא לקח מהשמור. והמהרי"ל דיסקין החמיר והבליע דמי הלולב בהדסים, ומ"מ מעיקר הדין נראה דאין בו קדו"ש. ולגבי איסור 'נעבד'. הרי הוא כהדסים, דנתבאר דנהגו להקל בדבר שאין בו קדו"ש. ומ"מ לכתחילה יחוש ויחמיר לא ליקח מהנעבד בשביעית.
3. **ערבות**. אין בהם קדושת שביעית. ולגבי 'נעבד' דינם כלולב והדסים, דנהגו להקל בזה כיון דאין בהם קדושת שביעית. [ולכתחילה יחמיר] אמנם במציאות הערבות גדלים יפה מההשקיה שאחר ר"ה של שמינית, וע"כ ניתן ליקח ערבות שלא נעבדו באיסור כלל בשביעית [והגדל קודם לכן, דעת החזו"א דבטל בגידולי היתר שבו ומותר].

1. וז"ל (ח"ב עמו' שמא), דהורה לאשתו שיכולה לקנות פירות שישית, ולא תחוש בזה משום 'נעבד', וכ"כ בעמו' שדמ וז"ל "מרחשון תשכ"ו, אמר לי מו"ר זצוק"ל, שאפי' לראשונים האוסרים נעבד, אנו מוצאים זה, רק היכא שיש קדו"ש על הפירות, אבל בנכנסו מששית שהחנטה היתה בששית, מסתבר אף בנגמרו בשביעית ונעבדו בשביעית וזה הועיל להשביח את הפירות, נמי מותר, דאין סברא לאסור פרי שאין בו קדו"ש, ומותר. אמנם אמר לי מו"ר שאין לו ראי' ברורה לדבר, והתפלפלנו בראיות, ובסוף אמר לי מו"ר שמותר לאכול פרי הדר שחנט בשישית ונכנס לשביעית, אף לאוסרים נעבד ומשומר, דאין בהם קדושת שביעית"]. [↑](#footnote-ref-1)