5 מטעמת ב - בהא דשרי רק עד רביעית, ובשיעור אכילה המותרת, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' י"ט אייר תשע"ד

**א**

א] ברכות די"ד., בעי מיני' וכו' השרוי בתענית מהו שיטעום, אכילה ושתי' קביל עלי' והא ליכא או דילמא הנאה קביל עלי' והא איכא, א"ל טועם ואין בכך כלום, תניא נמי הכי מטעמת אינה טעונה ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, עד כמה רבי אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא.

והנה כתבו הפוסקים בסימן ר"י, דהא דשרי לטעום עד רביעית, הוא בשתי', אך באכילה לא שרי אלא עד כזית, ומש"א דרב אמי ורב אסי טעמי עד שיעור רביעיתא, מיירי בשתי', ואף דהראשונים הביאו לדין זה על מטעמת שהוא טעימת התבשיל, היינו משום דטעימת התבשיל אי"ז אכילה אלא שתי' דאין טועמין התבשיל עצמו אלא הרוטב, וכ"ה בל' הרשב"א ח"א סימן רס"ז, ומה"ט סתמו בזה הרמב"ם והשו"ע, דזהו דרך טעימת התבשיל, ובעולת תמיד שם כתב דלמעשה צ"ע בזה, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ב] ואמנם כמדומה דהך מילתא אם הא דאמרינן דעד רביעית הוא רק בשתי', או הוא גם באכילה, הוא תלוי בפלוגתת הראשונים, בטעם הא דלא שרינן אלא עד רביעית.

דהנה בחי' הרא"ה בסוגיין מבו' להדיא דהא דשרי לטעום בתענית עד רביעית, הוא משום דשיעור שתי' המפסקת תענית הוא ברביעית, ונקט הרא"ה דשיעור מלא לוגמיו ביוהכ"פ הוא כשיעור רביעית, וכ"ה בתשו' רע"ג ובמחז"ו שהבאנו להלן סק"ג ובהערה שם, וע"כ התירו לטעום בפחות מרביעית דהוי פחות מכשיעור,[[2]](#footnote-3) עיי"ש בדבריו.

ונ' בדבריו דמפרש, דהא דבעי אם אכילה ושתי' קביל עלי' או הנאה קביל עלי', היינו דאם אכילה ושתי' קביל עלי' אין לאסור אלא באכילה ושתי' כשיעור, דאינהו דחשיבי כאכילה ושתי' המפסקת התענית, אך אם הנאה קביל עלי', יש לאסור אף באכילה ושתי' פחות מכשיעור, דנמי הויא הנאה.

ולפ"ז הרי פשוט, דכל מש"א דשרי עד רביעית, הוא רק בשתי', אך באכילה לא שרי אלא עד ככותבת, דזהו שיעור אכילה המפסקת התענית, וכמש"כ הרא"ה שם.

ולפ"ז הרי דה"נ אי נימא דגם לגבי ברכה לא שרי לטעום בלא ברכה אלא עד רביעית, ודאי דהוא נמי מה"ט דרק בפחות מרביעית דהוא פחות מכשיעור לא חייבוהו בברכה בכה"ג, וממילא דהדבר פשוט דבאכילה הוי השיעור עד כזית.

ג] ומצאנו עיקר הדברים מבוארים כן גם בתשו' רב עמרם שבתשוה"ג מוסאפי' סימן נ"ו, ז"ל, שתי' כיון ששתה כדי רביעית כבר נתחייב בברכה ראשונה ואחרונה, איבע"א דגמרינן מיוהכ"פ דתנן השותה מלא לוגמיו ביום הכפורים, ואבע"א דאמרינן מטעמת א"צ ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום וכמה ר' אמי ור' אסי טעמי עד רביעית ואידי ואידי קריבין לחד שיעורא, עכ"ל, וכ"ה בשבלי הלקט סימן ע"ד, ומבו' להדיא בדבריהם כד' הרא"ה, דהא דלא שרי לטעום אלא עד רביעית, הוא משום דזהו שיעור שתי' המפסקת התענית,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז הרי הדבר ברור דכ"ז הוא בשתי' דשיעורה ברביעית, אך באכילה לא שרי אלא עד ככותבת, ולענין ברכה לא שרי אלא עד כזית.[[4]](#footnote-5)

ד] וכן מ' גם מד' הראב"ד בכתוב שם בפ' כיצד מברכין שכתב, ז"ל, וכן ממה שאמר מטעמת אינה טעונה ברכה, "והא מטעמת פחות משיעור הוא", ומטעמת דלא בלעה מידי הוא דלא בעיא ברכה, הא אוכלת כי האי גוונא בעיא ברכה, עכ"ל.

והנה מש"כ הראב"ד דמטעמת פחות מכשיעור הוא, לכאו' הוא מכח מש"א דטעמי עד שיעור רביעיתא, ונקט הראב"ד דגם לגבי ברכה הוא כן, ואי נימא דשיעור רביעית במטעמת הוא גם באכילה, הרי שפיר י"ל דמש"א דמטעמת אינה טעונה ברכה, היא בשטועמת כזית, וליכא למשמע מינה דמברכין אף על אכילה פחות מכשיעור, אך שמא לא ניח"ל להראב"ד להעמידה באכילה, משום דדרך טעימת התבשיל הוא בטעימת הרוטב דהוי כשתי', ומ' מד' הראב"ד דשיעור רביעית במטעמת הוא רק בשתי', אך באכילה הוי השיעור בכזית, וזהו שכתב דמטעמת פחות משיעור הוא.

**ג**

ה] אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ז כתב, דהא דלא שרי לטעום יותר מרביעית הוא משום שאילו יכניס בפיו יותר מרביעתא חוששין שמא מתוך שלוגמיו מלאים יבלע ממנו ולא אדעתי', וכעי"ז כתב בשבה"ל סימן רע"ט, עיי"ש, ובאהל מועד נתיב א' ח"ד כתב דהוא משום דא"א שלא יבלע מעט,[[5]](#footnote-6) כ"ה באהל מועד שלפנינו, אך הב"י בסימן ר"י הביא מדבריו טעם אחר וכדלהלן סק"ו, וכ"ה בס' הבתים הל' תענית שער ה'.

ולדעתם לכאו' אין מקום לחלק בין אכילה לשתי', וכ"ה דבשתי' שרי עד רביעית ה"נ באכילה, ואדרבה הי' מקום לומר דבאכילה שרי אף יותר מרביעית, דכל הא דחיישינן שמא יבלע ולאו אדעתי' הוא רק בשתי' ולא באכילה, ושו"מ שכתב כן בפמ"ג סימן תקס"ז אש"א ח' לענין תענית, עיי"ש,[[6]](#footnote-7) - וכ"ה משמעות ד' הרשב"ץ בסוגיין שכתב דמותר לטעום עד ביצה ומחצה, ומ' דגם באכילה הוי השיעור בביצה ומחצה, ואזיל לטעמי' דס"ל בהמש"ד דטעם האיסור ביותר מרביעית הוא משום דאינו יכול להעמיד את עצמו שלא יבלע כלום.

ו] ולמש"כ הב"י בסימן ר"י בשם האהל מועד ואינו לפנינו, ז"ל, אבל בזה השיעור מברכת אע"פ שאינה בולעת כלום הואיל והחיך טועם, עכ"ל, וכ"ה בתרוה"ד סימן קנ"ח לענין תענית דטפי מרביעית חשיב הנאה אע"ג דפולט, עכ"ל, וכ"ה בל' הרא"ש בסוגיין, י"ל דלגבי אכילה שיעורו בכזית וביותר מכזית.

ז] ובפי' רבינו מנוח פ"א מברכות ה"ב כתב בטעם הא דיותר מרביעית אסור, ז"ל, אבל יותר מרביעית צריכה ברכה לפני' ולאחרי' דא"א בלא כוונת אכילה ושתי', עכ"ל, והובא בכס"מ שם, ובמ"ב סימן ר"י כתב בנוס"א, דכיון שהוא הנאה יתירה חשיב כמו שמתכוין לאכילה, וצ"ע מקור טעם זה, ג"כ יש להסתפק באכילה, אם שיעורה הוא ג"כ ביותר מרביעית, או דשיעורה הוא ביותר מכזית.

ומל' רבינו מנוח דיותר מרביעית א"א בלא כוונת "אכילה ושתי'", נ' להדיא דגם בדבר מאכל שרי לטעום עד יותר מרביעית, ויש לדחות.

**ד**

ח] לדעת ר"ע גאון ודעימי', דהא דהותר לטעום עד רביעית, הוא משום דזהו שיעור השתי' המפסקת תענית, נמצא, דלא שרי מטעמת אלא פחות מרביעית, אך רביעית גופה אסורה, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ד שכתב דמטעמת הוא פחות מכשיעור, וכ"ה גם בס' הבתים הל' ברכות ש"א בשם בעל הלכות, ובס' אהל מועד נתיב א' ח"ד לענין ברכה.

אך הנה פשיטות ד' הרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד דשרי לטעום אף רביעית, ולא אסרינן אלא ביותר מרביעית, אך הצל"ח בסוגיין כתב בדעתו דלא שרי אלא פחות מרביעית, והנחלת צבי בסימן ר"י כתב בדעתו דמותר אף יותר מרביעית, ולא אמרו עד רביעית אלא לענין ברכה, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בסוגיין והרשב"א בתשו' ח"א סימן רס"ז, וכ"ה בל' ר"ח שהביאו הרוקח בסימן ר"ט וראבי"ה בסימן מ"ח והגמי"י בהל' תענית שם, וכ"ה בל' רבינו מנוח פ"א מברכות ה"ב והתרוה"ד סימן קנ"ח, וכ"ה בשו"ע סימן תקס"ז, וכן נקט המ"ב בסימן ר"י.

**ה**

ט] כתב בתרוה"ד סימן קנ"ח, ז"ל, מי שדרכו לעולם לרחוץ את פיו בשחרית שרי נמי למיעבד הכי ביום תעניתו או לאו וכו', יראה וכו' אבל בתענית יחיד שרי וכו' מהא דאמרינן פ"ב דברכות דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום וכו' אבל טפי מרביעית חשיב הנאה אע"ג דפולט וכו', וחזר מטעם זה והתיר מטעם אחר ואפי' הוה יותר מרביעית, דדווקא הרוצה לטעום אסור ביותר מרביעית דכיון דמתכוין לטעום מיתהני מיני' אע"ג דפולט, אבל המתכוין לרחוץ פיו לא מיתהני ליה אפי' יותר מרביעית אם חוזר ופלטן וכו', עוד הי' נראה לחלק מטעם אחר, דדווקא תבשיל ושאר משקים לא שרי אלא עד רביעית משום דבטפי מרביעית אית ליה הנאה אפילו אי פליט, אבל מים אפילו ביותר מרביעית לא חשיב מיתהני, כיון דפליט, עכ"ל.

ולכאו' ד' התרוה"ד אתיין לטעמי', דהא דיותר מרביעית אסור, הוא משום דביותר מרביעית חשיב הנאה אע"ג דפולט, דלפ"ז י"ל דברוחץ פיו אף ביותר מרביעית, לא חשיב כהנאה, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דיותר מרביעית אסור הוא משום דביותר מרביעית חיישינן שיבלע, יש לאסור גם ברוחץ פיו.

ולמש"כ רבינו מנוח דהא דיותר מרביעית אסור הוא משום דביותר מרביעית א"א בלא כוונת אכילה ושתי', י"ל דכ"ז הוא כשמתכוין לטעום, אך ברוחץ פיו שפיר יש להתיר אף ביותר מרביעית.

ולדעת ר"ע גאון ודעימי' דהא דרביעית אסור, הוא משום דזהו שיעור שתי' המפסקת תענית, לכאו' יש לאסור גם ברוחץ פיו, - ואך די"ל דהני קמאי ס"ל דאיירי בטועם ובולע, ומה"ט הוא דאסור ברביעית דהו"ל שיעור שתי' המפסקת תענית, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ה, אך בטועם ופולט, אין לאסור ברביעית מכח זה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרי"ד, דכל הא דאסרינן ברביעית, הוא רק כשהוא בולע, עיי"ש, אך בד' הרא"ה מ' דאף בטועם ופולט לא שרי ברביעית, עיי"ש, וצ"ע.

?יש לבאר עוד הפלוגתא עוד אם מותר בכמה פעמים.

עוד יש לבאר בטועם ופולט אם מותר אף יותר מרביעית, ונת' בזה בסימן ה' ס"ק ה' ו'

1. וגדולה מזו מצינו בחוו"י סימן ק"ס שכתב לדון, דכל הא דשרי מטעמת כשהוא טועם ובולע, הוא רק בשתי' ולא באכילה, דאכילה חמירא טפי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט הוצרך הרא"ה לפרש דמסתברא דדוקא לצורך כעין מטעמת ולא במתכוין לאכול, אשר צ"ע שהרי דעתו דאיירי אף בבולע, וא"כ מאי ס"ד דשרי אף במתכוין לאכול, אך הרא"ה לטעמי' דהא דשרי לטעום הוא משום דהו"ל פחות מכשיעור המפסיק התענית, וע"כ מן הדין יש להתיר לו לטעום אף לכוונת אכילה, ואינו אסור משום ח"ש, דלא קיבל עליו אלא תענית, וכל שתי' שאינה מפסקת התענית לא קביל עלי' כלל, ואך שלא התירו לו לכתחילה אלא לצורך.

   ויש להוסיף, דמד' הרא"ה אלו נראה דבר החדש, דאף דבמתכוין לאכול לא התירו, לאו היינו דעיקר ההיתר הוא משום דליכא כוונת אכילה, אלא לעולם עיקר ההיתר הוא משום דהו"ל פחות מכשיעור, ואך שלא התירו לזה אלא "לצורך", ולפ"ז כל שאי"ז לצורך יהא אסור אף בשאינו מתכוין לאכול, והרא"ה אורחא דמילתא נקט. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה במחזור ויטרי סימן רע"א כתב, ז"ל, טעמי עד רביעתא, ת', פי' טועמים בפיהם דכתיב וחיך יטעם לאכול ומשליך מפיו ואינו בולע כלום, שאם שתה כדי רביעית היינו מלא לוגמיו ונמצא שתה והפסיד תעניתו, עכ"ל, ויש להסתפק אם כונתו כד' רע"ג והרא"ה, דהא דשרי לטעום עד רביעית הוא משום דאי"ז שיעור שתי' המפסדת התענית, וע"כ בזה התירו טעימה בעלמא, או דכונתו להוכיח דלא שרי אלא כשפולט ואינו בולע, כיון דאם בלע הרביעית הפסיד תעניתו, וע"כ ודאי דלא התירו בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם עיקר דבריהם דהא דשרי לטעום עד רביעית הוא משום דשיעור שתי' המפסקת תענית הוא ברביעית, הנה כ"ז הוא לטעמייהו דס"ל דשיעור מלא לוגמיו הוא כשיעור רביעית, אך לדעת שאר קמאי לכאו' אין לפרש כן, וכ"ה בס' העיתים סימן קמ"א, ז"ל, הלכך מלא לוגמיו דמי דל"ה שיעור רביעית, ואיכא נמי למימר דהא ר' אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא כשהן היו שרויין בתענית, ולא תימא דמהכי שמעית דמלא לוגמיו דיוה"כ עד כדי רביעית היא, דהתם הא מפרשי רבנן דטעימה בלא בליעה היא, עכ"ל.

   אך י"ל, דאף לדעת שאר קמאי דמלא לוגמיו הוא רוב רביעית, מ"מ י"ל דבתענית שקיבל עליו אין שיעור השתי' המפסקת התענית במלא לוגמיו, אלא ברביעית, כיון דאכילה ושתי' קביל עלי', ושיעור שתי' בכל התורה הוא ברביעית, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה"ט כתב האהל מועד דברביעית צריך לברך, כיון דא"א שלא יבלע, אך לד' הרשב"א והשבה"ל דהוא משום דחוששין שמא יבלע, הרי הגם די"ל דמכח זה יש לאסור עליו לטעום בלא ברכה, אך י"ל דלא החמירו לענין ברכה, ובפרט בכה"ג שאין בידו לברך ע"ז, אך ל"ה מצי לברך, שהרי שמא לא יבלע, והו"ל ברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושו"ר בס' הפרדס שער י', ז"ל, ונראה לי דשמעתי שהכוסס שום אוכל לצורך העופות או לצורך רפואה שאין טעון ברכה כיון שאינו בולעו, ואע"פ שנהנה ממנו ואפי' ביותר מרביעית, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, ואולי הוא מה"ט דבאכילה שפיר יכול להעמיד עצמו שלא יבלע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)