5 5- שיעורי ציצית סימן יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / ציצית, סדר ב תשפג

בסייעתא דשמיא, שיעורי ציצית, תמוז תשפ"ג, סי' י"ד, שיעור 5

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בענין קשירת ציצית ע"י קטן, וטלית שאולה**

## קטן בקשירת ציצית

בשו"ע (סי' י"ד סעי' א') ציצית שעשאן עכו"ם פסול וכו' אבל האישה כשירה לעשותן, וברמ"א דיש מחמירים להצריך אנשים לעשותן, וטוב לעשות כן לכתחילה, ועיי"ש בב"י ב' טעמים בטעם הפסול בנשים, או דדרשי' בני ישראל ולא בנות ישראל, או מצד שיטת ר"ת דכל שישנו בקשירה ישנו בכתיבה וה"נ נשים דליתנייהו במצות ציצית ליתנייהו בקשירה[[1]](#footnote-1), ונפ"מ בין ב' הטעמים לענין קטן, דלשיטת ר"ת יש לפסול אף בקטן מטעם דאינו מחויב במצוה, ועי' במ"ב (סק"ב, ובביה"ל ד"ה להצריך) דהעיקר לדינא כשיטות דקטן כשר להטיל ציצית, ומ"מ למעשה יש לחוש למש"כ בפמ"ג ודה"ח שלכתחילה יש ליזהר בזה שלא להטיל ע"י קטן.

## כשהגדיל אח"כ

אכן כתב בביה"ל דפשוט דהקטן יכול להטיל ציצית לצורך עצמו, והוסיף דאף יכול להמשיך וללובשו אף לאחר שהגדיל אם יודע שעשאה לשמה, (דזה חשיב כדיעבד שלא מחמירים כר"ת) עיי"ש, ומשמע מדבריו דמ"מ לגדול אחר אסור ללובשו ומשום שא"י אם עשאו לשמה, עיי"ש, וכעי"ז מבואר ברע"א (תשו', סי' ד') שכתב דנפ"מ במה שפסלו עכו"ם מציצית ולא סגי במה שאין עושה לשמה, להיכי שעשה ציצית בעודו עכו"ם ונתגייר ואומר שעשה לשמה, דהוא נאמן באיסורים ועכ"פ הוא עצמו יכול ללובשו, עיי"ש, ומשמע דיתכן דאינו נאמן לגבי אחרים מ"מ לגבי עצמו הוא ודאי נאמן שעשה לשמה, וכסברת הביה"ל.

וצ"ע בזה, דלמה לא נסמוך על עדותו של הקטן לאחר שהגדיל להתיר אף לאחרים, ובע"כ דהוא משום שאין נאמן להעיד בגודלו על מה שראה בקוטנו (כתובות כ"ח), אך שלפי"ז לא יהיה נאמן אף לגבי עצמו, דודאי מה שלא נאמן לאחרים אי"ז מחשש שמשקר (שהרי עכשיו הוא גדול וכשר) אלא שחוששים שבעודו קטן לא דייק וא"כ אף לעצמו לא יהיה נאמן, וצ"ע.

וע"ע בצמח דוד (הו"ד בהערות ע"ד רע"א, הו' המאור) שהעיר דזה פלוגתא בתוספתא (טהרות פ"ט ה"א, הו"ד בר"ש שם פ"ח מ"א) בעכו"ם שהיה לו יין ונתגייר ואמר ברי לי שלא נגעתי בהן, דלת"ק נאמן לגבי עצמו ולא לאחרים, ולר"ע אי לא נאמן לאחרים אף אין נאמן ע"י עצמו, (ומיהו בדעת נוטה (עמ' רמו) ציין לרמב"ם (מטמאי מו"מ, פ"י ה"ז) שפסק כת"ק לגבי ע"ה שנעשה חבר דנאמן לעצמו ולא לאחרים), ואולי י"ל דאף ר"ע שהחמיר הוא רק מצד דהוי מילתא דלא רמיא עליה דאיניש ולאו אדעתיה, ומשא"כ לענין קטן שתלה ציצית ויודע שעשה לשמה.

ומ"מ, כתב במ"ב דאין להכשיר אא"כ גדול עע"ג ומלמד אותו לעשות לשמה, ובביה"ל (סי' י"א סעי' א' ד"ה טוואן עכו"ם) שאף צריך לעמוד עליו כל שעה (ומהני בישראל, אף שבעכו"ם לא מהני לזמן מרובה לכו"ע) ולא סגי להגיד לקטן בתחילת העשיה, עיי"ש, ובדיעבד כשנעשה ע"י קטן בלא געע"ג, כתב במ"ב (סי' י"ד סק"ד) דצריך להתירם ולחזור וליתנם, והיינו, דאף שלדעת הרמב"ם כשר (דא"צ לשמה) מ"מ העיקר כדעת הרא"ש דמהני רק בגעע"ג, ואף לדעת התוס' (דסתמא לשמה) פסול דבקטן אין סתמא לשמה (כמבואר במשכנות יעקב סי' כ', הו"ד בביה"ל שם), ובגדול שהטיל שלא לשמה, כתב השו"ע (סעי' ב') דאם אין ציציות מצויין (וא"א לו להתיר את הציציות שלפניו, וכגון בע"ש, א"נ שנקרעו וכשרים רק מדין גרדומין, מ"ב) יכול ללובשן אך לא יברך עליהם[[2]](#footnote-2).

## ברכה בטלית שאולה

בגמ' (חולין ק"י ב', מנחות מ"ד א') יליף מקרא ד'כסותך' דטלית שאולה פטורה מן הציצית כל ל' יום, ובתוס' (חולין) דמה"ת פטורה לעולם ומדרבנן חייבו לאחר ל' יום לפי שנראית כשלו, וכתבו, 'ולענין ברכה נראה דאין לברך על השאולה, דאע"פ שאומר ר"ת דנשים מברכות אסוכה אע"ג דפטורות דהוי אינה מצווה ועושה וכו' מ"מ לא דמי לטלית שאולה דהתם אדם אחר היה חייב שאינו סומא או שאינה אשה אבל הכא כל אדם פטור כשאינו שלו, ואעפ"כ המברך לא הפסיד'.

ואף שבב"י העתיקם בסתמא, בשו"ע סתם בזה דטלית שאולה פטורה מהציצית, ולא הזכיר דמ"מ רשאי להחמיר ולברך, ומ"מ במג"א (סק"ה) כן נוקט דהמברך לא הפסיד דל"ג מנשים שמברכות אמצות עשה שהז"ג, והעתיקו במ"ב (סק"ט) לדינא.

ודו"ק במ"ב להלן (סקי"ז) בדין טלית של שותפין, דבשותפות של איש ואישה או בעכו"ם[[3]](#footnote-3) חייבת בציצית אך לא יברך עליה (כדעת ארצוה"ח לבה"א סעי' ה', ודלא כדמש"א חולין פי"א סי' מ"ג, עיי"ש)[[4]](#footnote-4), וצ"ע דמ"ש מטלית שאולה דיכול לברך עליה כדין נשים במ"ע שהז"ג, וה"נ בטלית שאישה שותפת בה יוכל לברך מטעם זה[[5]](#footnote-5).

## שאלה כשהיא מצוייצת

כתב הרא"ש (חולין פ"ח סי' כ"ו) 'ול"נ דהא דטלית שאולה מיירי ששאל טלית שאינה מצוייצת וקאמר דפטור מלהטיל בה ציצית וכו' אבל כסות ששאלה כשהיא מצוייצת מברך עליה מיד דאדעתא דהכי השאילה לו שיברך עליה', וכ"פ בשו"ע (סי' י"ד סעי' ג').

ובמג"א (סי' י"ד סק"ו) הביא מהיש"ש (חולין, פ"ח סי' נ"ג) דבשאלה כשהיא מצוייצת ע"מ לעלות לתורה או לעבור לפני התיבה אינו מברך כיון שאינו לובשה לקיום מצוה, והעיר ע"ד מהרא"ש (הל' ציצית) דבשאלה ע"מ לעבור לפני התיבה לסליחות חייב לברך[[6]](#footnote-6), וכן מפסקי התוס' (מנחות) דכהנים שמתעטפים בשעת עלייתן לדוכן מברכים, עיי"ש, ובאמת שבפסקי התוס' מפורש דרשאין לברך מדין נשים אך דאין מחויבין, ולכאו' זה שלא כדעת הרא"ש דבכה"ג ששאל טלית מצוייצת מחויב לברך, וצ"ל דכוונת המג"א לדייק כנגד מהרש"ל שאסר לברך מטעם דאין מקיים מצוה, דזה נסתר גם מדעת הרא"ש שנקט דכששאל מצוייצת לסליחות מחויב לברך, וגם מדעת פסקי התוס' שנקטו דאף שואל שפטור מציצית מ"מ רשאי לברך, וכעי"ז פי' במחה"ש (שם).

והנה במהרש"ל (שם) כבר העיר ע"ע מדברי הרא"ש דיש לברך בשאל טלית מצוייצת משום שמסתמא מקנה לו את הבגד, אלא שתמה ע"ד דמנלן שנתכון להקנותו את הבגד מאחר שאינו מחויב כלל בציצית ולמה יקנה לו כדי להכניסו לחיוב, ומסיק דכיון שפשט המנהג לברך על טלית שאולה (כדעת הרא"ש) אינו רוצה לחלוק על המנהג, רק שראוי לכל יר"ש שלא ללבוש טלית שאינו שלו (ואם מוכרח ללובשו לא יברך), והוסיף, דאפי' לנוהגים לברך זה דוקא כששואל ע"מ ללבוש בעת התפילה, ומשום שנוקטים שיש חיוב ללבוש טלית בשעת ק"ש ותפילה, אך כששואל ע"מ לעלות לתורה או לעבור לפני התיבה (שאי"ז נחשב כלל כחיוב להתעטף[[7]](#footnote-7)) לא יברך.

ובמ"ב (סקי"א) הביא שדעת מהרש"ל וט"ז דבשאלה מצוייצת ג"כ אין לברך, ושבמג"א חולק דבכל ענין מברך, וסיים בשם הדרך החיים להכריע דטוב יותר שיתכוון שלא לקנות כדי שלא יצטרך לברך לכו"ע, עיי"ש, וצ"ע איך זה מועיל להרויח את שיטת הרא"ש שהצריך את הש"צ לברך אף שנתכון שלא לשם מצוה, ומשמע דס"ל למ"ב דהרא"ש הצריכם לברך משום שסבר שהם מתכוונים לקנות את הבגד, ולזה קאמר המ"ב דעדיף טפי שיתכוון להדיא לא לקנותו, דבזה יודה הרא"ש דאין מברכין[[8]](#footnote-8), ועי'.

ויתכן עוד בכוונת המג"א, דסברת מהרש"ל דלא מברכים כשעולה לתורה משום דאין מתכוונים למצוה רק לכבוד גרידא, ולזה הביא המג"א מהרא"ש ופסקי תוס' דהסברא הזו לא נכונה אלא אף בכה"ג שלובש לעלות לתורה או לעבור לפני התיבה חייב לברך, ובאמת דבמ"ב גופיה (שם) מצדד לדינא דכשלובש לכבוד לא מברכין ע"ז, ובביה"ל (ד"ה לא יברך, בסו"ד) הביא כן בשם השערי אפרים, וסיים שכן מצא בדברי חמודות[[9]](#footnote-9) וציין למג"א (סוסי' י"ט) בשם תוס' נדה (ס"א ב' ד"ה אבל)[[10]](#footnote-10).

## שואל ציצית שלא מדעת חבירו

וברא"ש (חולין שם) הוסיף 'ואם אי אפשר לו לברך אא"כ תהיה שלו הוי כאילו נותנה לו במתנה ע"מ להחזיר וכו', ונהגו להתעטף בטליתו של חבירו אפילו בלא ידיעה ומברך, וסמכו ע"ז דניחא ליה לאיניש דליעביד מצוה בממוניה', וכ"פ בשו"ע (סעי' ד' ה').

ובמג"א (סק"ח) העיר ממש"כ הרמ"א (סי' תרמ"ט סעי' ה') לגבי לולב, דמותר ליטול לולב של חבירו בלא דעת חבירו בשאר ימים דנ"ל לאינש למיעבד מצוה בממונו והוי כשאול, ומבואר דאף שחבירו מסכים לו להשתמש בשלו מ"מ אינו מקנה לו וחשיב כשאול, וא"כ איך יכול לברך על ציצית זו, וכתב דצ"ל דאף שפטור מציצית מ"מ רשאי לברך כמו הנשים[[11]](#footnote-11), ובדה"ח (ציצית שעשאן עכו"ם, ס"ד) תמה דכשהחוטין אינן שלו א"א לברך, וכמבואר בשו"ע (סי' י"א סעי' ז', ובמג"א שם סקי"א), וכ"ת ברע"א (על המג"א, סי' י"ד שם).

ובאמת, שבריטב"א (חולין קל"ו א') כתב 'דדעת רבינו שמשון ז"ל דהוא הדין אם היא מצוייצת כל שלשים יום אין מברכין עליה, ולי נראה דלא פטר הכתוב מטעם כסותך אלא בשאינה מצוייצת דכתיב גדילים תעשה לך על כנפי כסותך, וכן עמא דבר, וצ"ע', ומבוארת דעתו דהדין שצריך שתהיה הציצית שלו זה רק בשעת תליה[[12]](#footnote-12), ומשו"ה כל שבשעת תליית הציצית היו הבגד והחוטין שלו שפיר יכול לקיים בו מצוה אף לאחר שתלאו, ומשמעות הדברים, דלדעת הריטב"א שאול זה רק פטור מהמצוה שאין מחייבין אותו להטיל חוטין כשאינן שלו, אך אם יש בהן ציצית שפיר מחויב בציצית, ורק דלכתחילה לא חייבוהו להטיל ציצית, והוא רק פטור כל שאין לו עדיין ציצית, (ונ"מ דאינו יכול להוריד את החוטין מהבגד)[[13]](#footnote-13).

ובאופן, שנתבארו ב' דרכים בדין זה דיכול לברך על טלית חבירו שלא מדעתו, או מצד שזה דין בעשייה לחוד, או מצד שזה רק פטור כשאין בבגד ציצית, אך כל שיש ציצית בבגד חייב בציצית.

ונפ"מ לדינא, היכי שהיה לבוש בטלית, ופושטה כדי ליתנה לחבירו, ובדעתו לחזור וללובשה לאחר שיחזירה לו, אי צריך אח"כ לחזור ולברך, והנה, אי לא הקנה אותה לחבירו, וחבירו בירך עליה מדין נשים, פשיטא דא"צ לברך, אך אי הקנה לו את הטלית ואח"כ חוזר וזוכה ממנו מחדש י"ל דצריך לברך כיון שבאותו זמן לא היתה הטלית שלו, אך יתכן דאף כשמקנה לו אותה לא סילק את רשותו לגמרי ממנה אלא רק הקנה לו חלק בטלית ונעשית כטלית של שותפין, וא"כ אף כשחוזר ולובשה א"צ לברך, ועי'.

וכעי"ז כתבו הפוסקים לגבי טלית של ילדים קטנים בבית, דהאב לא מקנה לכל ילד בפנ"ע את הטלית דא"כ לא יוכל אחיו לברך על טלית זו, אלא דעת האב להקנות את הטלית לכולם ביחד, ונמצא שכל האחין שותפין בטלית זו, אך אין לומר דדעת האב להקנות את הטלית לכל א' בשעה שמשתמש, וכטלית של קהל (במ"ב סקי"א, דדעתן להקנות לכל א' בשעה שמשתמש), דהא קטן אין יכול לחזור ולהקנות את הטלית בחזרה לאחר שנשתמש (וכדאמרי' בגמ' סוכה מ"א ב' לגבי לולב ביו"ט קמא).

## להשתמש בספרי חברו שלא בידיעתו

ברמ"א (סוסעי' ד') סיים דאסור להשתמש בספרים של חבירו שלא בידיעתו דחיישי' שמא יקרע אותם, ובמג"א (סק"י) דהוא משום דבמקום חסרון כיס והפסד לא אמרי' דניחא ליה לאיניש, ובגר"א ציין לגמ' (בכורות י"ח ב') בתערובת של בכור וחולין ומת א' מהן, דפליגי ר"ט ור"ע אי יחלוקו או המע"ה, ופי' הגמ' דלר"ט יחלוקו משום דניחא ליה לאיניש דליתעביד מצוה בממוניה ומשו"ה מקנה לכהן מעיקרא חלק בחצירו, ומשו"ה יחלוקו, ולר"ע כיון דאית ליה פסידא מידעם אין מקנה לכהן חלק בחצירו והו"ל הכהן מוציא מחבירו ועליו הראיה.

ובמג"א (שם) ציין לדעת המרדכי (ב"מ, אלו מציאות, סי' רס"ג) שהוכיח מהגמ' בפסחים (ד' ב') דבשוכר בית בחזקת בדוק ונמצא שאינו בדוק לא הוי מק"ט אף במקום שמשלמים עבור הבדיקה משום דנ"ל לאיניש לקיים מצוה בממוניה, וש"מ דאפי' במקום דאית ליה פסידא אמרי' דניחא ליה, אך דזה דוקא כשהוא בעצמו מקיים את המצוה, אך בשביל שאחר יקיים מצוה בממון שלו אינו מסכים היכי שיש לו הפסד ממון מחמת זה, וכדאמרי' בגמ' ב"מ (כ"ט ב') דשואל ס"ת מחבירו לא ישאילנו לאחר, דל"א ניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה במקום דאית ליה פסידא, עיי"ש, אבל במג"א חילק בין הפסד מרובה להפסד מועט.

**מסקנת הדברים:**

1. נח' הראשונים אי תלית הציצית צריכה להיות לשמה, ובדיעבד יחזור ויקשור, ואם א"א לו (ואין ציצית אחרת) ילבש בלא ברכה, וע"י אישה יש להחמיר, וע"י קטן לכתחילה יש ליזהר בזה, ודוקא כשגדול עע"ג ומלמדו לעשות לשמה, וקטן עושה ציצית לעצמו וכשרה בשבילו אף לאחר שיגדיל אם יודע שעשה לשמה, וצ"ע בדין זה.
2. טלית שאולה פטורה מציצית, ובפוסקים דמ"מ יכול לברך עליה מדין נשים, וצ"ע במ"ב דטלית של שותפות איש ואישה אין לברך עליה.
3. שואל טלית מצוייצת, בשו"ע פוסק שצריך לברך מיד, ובמהרש"ל פקפק בזה דאין מתכון לקנות, אך מסיק דכבר נהגו לברך כששואל לצורך התפילה, אך כששואל לצורך לעלות לתורה לא יברך, ובמ"ב פי' דהוא משום שלא מתכון לקנות, וכתב שלפי"ז עדיף שיתכון להדיא שלא לקנות כדי שלא יכנס לספק ברכה, אמנם במג"א משמע שמהרש"ל החמיר בשואל כדי לעלות לתורה משום שאין כוונתו למצוה רק לכבוד, ובביה"ל גופיה הביא דעת שערי אפרים ולחם חמודות כסברא זו, וציין שכעי"ז הביא במג"א מהתוס' בנדה.
4. שואל טלית שלא מדעתו, בשו"ע מבואר דאף מברך ע"ז, ובמג"א פי' דהוא מצד נשים, ובריטב"א מבואר דהוא מחויב בציצית ומשום שנעשית בהכשר, ונפ"מ לפי"ז אי פשט הבעלים את הטלית ונתנה לו ואח"כ חוזר ולובשה אי חייב לחזור ולברך, וי"ל דאף לריטב"א אין מקנה לו לגמרי (רק כשותף) ויכול לברך, וכעי"ז פי' הפוסקים לגבי טלית של ילדים קטנים.
5. אסור להשתמש בספר של חברו שלא מדעתו שמא יקרע, דבמקום פסידא לא אמרינן ניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממונו, ודעת המרדכי דבשביל שהוא עצמו יקיים מצוה כן ניחא ליה אף במקום הפסד, ובמג"א חילק בין הפסד מרובה להפסד מועט.

1. עי' בגר"א (סק"א) שהעיר דלפי"ד הדרא קו' הראשונים לדוכתא, שנתקשו אמאי איצטריך קרא לפסול עכו"ם בציצית, ותיפו"ל מצד דאין עושה לשמה, ובתוס' הכריחו מזה דסתמא לשמה, וברא"ש העמיד בגדול עע"ג, והרמב"ם הוציא מזה דא"צ לשמה בהטלת הציצית, ולר"ת עדיין תיקשי דתיפו"ל לפסול עכו"ם מטעם שאינו במצות ציצית. [↑](#footnote-ref-1)
2. וע"ע במ"ב (סק"ח) דלכתחילה צריך שיאמר בפה שעושה לשמה, אך מסיק (בביה"ל, ד"ה בלא כוונה) דבדיעבד אם חשב שתולה לשמה בלא אמירה יכול לברך (דבין לרמב"ם ובין לתוס' כשר, ואף לרא"ש י"א דסגי במחשבה, ועוד דאפשר שיש כאן ע"ד ראשונה עושה אף שהן פעולות נפרדות). [↑](#footnote-ref-2)
3. ע"ע ברע"א (שם) דבשותפות עכו"ם חייב בציצית, וכעי"ז דקדק בגר"א (שם) מהגמ' בחולין דקרא דכסותך לא ממעט שותפות אלא שאולה, ולא מוקי בשותפות דעכו"ם, עיי"ש [↑](#footnote-ref-3)
4. ואף דנשי דידן נוהגות לברך אמ"ע שהז"ג, מ"מ הוא לא יברך, וכנראה הטעם כמש"כ ברמ"א (סי' תקפ"ט סעי' ו') דאף דנהגו נשים לברך מ"מ אנשים לא יברכו בשבילם, ופי' בד"מ (שם, והעתיקו בביה"ל סי' ק"צ סעי' ד' סוד"ה יטעום) דהוא משום שאף הנשים בעצמן עדיף שלא יברכו אלא שאין מוחין בידם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם בתהל"ד (אות ו') צידד דבשאל טלית מצוייצת מאישה דאינו יכול לברך כיון שהבעלים עצמו לא מחויב, וכעי"ז הביא בספר שיח הלכה מהגרשז"א דטלית בבעלות אישה שפטורה מציצית חשיב כטלית של עכו"ם, ואף שהאישה עצמה יכולה לברך על טלית של עצמה, דכבר נהגו שמברכות על מ"ע שהז"ג מ"מ האיש לא מברך (דאנשים לא נהגו, וכנ"ל הערה 4), ולפיכך לא יברך אף על טלית של שותפות איש ואישה, וכיון שהאיש לא מברך אף האישה לא תברך על טלית זו דאין מנהג לברך על טלית שגברים לא מברכים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ותמה לפי"ז על המנהג שהש"צ בסליחות (קודם היום) היה לובש טלית של חברו ולא של הקהל כדי לא להכנס לספק ברכה (אי כסות יום בלילה חייבת בציצית), וטען להם דאפי' שהיא טלית חברו חייב לברך עליה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומשמע דכשכל הקהל מתעטפים בתפילה מוכח שנקטו שהוא כעין חיוב להתפלל מעוטף, ומשא"כ כשרק הש"ץ מתעטף ולא שאר הקהל דמוכח שאי"ז כחיוב רק לשם כבוד גרידא. [↑](#footnote-ref-7)
8. אך דלפי"ז תיקשי מה הביא המג"א מפסקי תוס' נגד מהרש"ל (דהם לא הזכירו כלל את הסברא שלא מתכוונים למצוה), ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
9. בקצוה"ש (שם) דחה את ראייתו מהד"ח שהוא פוטרו מצד שלבש בלילה ולא מצד שלובש לכבוד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכוונתו, דבתוס' מבואר דאין חיוב ציצית כשאין הנאת לבישה וא"כ כשלובש שלא לשם הנאת לבישה אין חייב בציצית. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומבואר בדבריו דאף אי לא מברך רשאי ליטלו ולהתעטף בו, וברע"א נתקשה דאי לא מקיים מצוה בזה שוב לא שייכא הסברא דניחא ליה לאיניש למיעבד מצוה בממוניה ויאסר אף ליטלו, ואולי אפשר ליטול שמפורש ברמב"ם (ציצית, פ"ג ה"א) להתעטף בציצית בשעת התפילה, וכ"כ בהל' תפילה (פ"ה ה"ה), ועי' לעיל הערה 7, ולפי"ז יתכן שיכול ליטול כובע של חבירו לתפילה. [↑](#footnote-ref-11)
12. בתהל"ד הביא מקור לסברא זו מדין כנפי בגדיהם שצריך שיטיל החוטין למעלה משיעור אגודל, ומ"מ כשחזרו וירדו למטה כשרין, דהוא רק דין בעשיית הציצית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. אלא שבריטב"א הניח בצ"ע, ומשמע שחושש לר"ש דאין מקיים מצוה, ועי' בתהל"ד (שם) שהוסיף דאף לדעת הר"ש דאין מברך עליה כל ל' יום הוא משום דס"ל דבעי' שיהיה הבגד שלו, אך מודה דלגבי חוטין סגי כשהיו שלו בשעת עשייה לחוד. [↑](#footnote-ref-13)