75. שנים האחרונים ופרשו ארבעים ושישים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות / רוב

תשרי ע"ח

# בדין נתפזרו כולן ובדין שנים האחרונים

### בביאור הדין דשתים האחרונים אסורים

א] עיין רא"ש פ' אותו ואת בנו סימן ה' דאם נתערב אותו ואת בנו בשאר ולדות מכה אותו וטרדן ושתים האחרונות אסורות דהינו שיש כאן כל דפריש מרובא פריש אמנם מבואר ברא"ש שיש כאן הגבלה שההיתר לא חל לגבי שתים האחרונות וצ"ב הסברא בזה דלכאורא עד כמה שהדבר לא קבוע ממילא יש עליו הכרעה של רוב ועיין קובץ הערות סימן כ"ז סק"ה שהביא בשם הגר"ח שיתכן שדין זה הוא רק מדרבנן ובפשוטו הסברא שיש כאן תרתי דסתרי שלהתיר את כולם אי אפשר דהרי אחד מהם ודאי אסור ועל דרך זה מבואר בבינת אדם סימן ו' בשם הבית מאיר אלא שצ"ב דבפשוטו משמע שגם בשני בני אדם שלא באו להישאל בבת אחת זה כך וכה"ג אין חיסרון שיש הכרעה בפסק אמנם יתכן שכאן שזה הכרעה כמו הרוב ולא רק דין הנהגה בספיקות בזה יש חיסרון בעצם שודאי יש כאן הכרעה לא נכונה וזה סברא יותר לאסור אלא שצ"ע מנ"ל דין דרבנן זה יותר ממה שמצאנו בחזקה [ועיין עוד בכו"פ סקי"ז שכתב שזה אסור מצד אין מבטלין איסור לכתחילה]

אמנם עיין בלשון הב"י סימן נ"ז שכתב שזה פשוט כיון שלא שייך בזה כל דפריש וכן הוא משמעות הפוסקים בכל מקום שזה מעיקר הדין שלגבי שתים האחרונים לא שייך לומר כל דפריש וכן הוא בלשון הנודע ביהודה יור"ד ט"ז וצ"ב למה לא נימא שהם פורשים משאר התערובת ומשמע שהפרישה מתיחסת רק לקביעות שנשאר ולא שייך להגדיר פרישה מכלל התערובת אמנם עדין צ"ב אבל שנתיר מצד הכרעת הרוב גם ללא פרישה וכמו בתשעה צפרדעים ושרץ אחד שיש ספק במה הוא נגע שללא דין קבוע הולכים אחרי רוב וא"כ כאן שזה לא קבוע למה שלא נכריע על כל אחד שהוא מהרוב והנה הבינת אדם סימן י' נקט שתמיד צריך להגיע לפרישה והוכיח מדין זורק אבן לתוך עשרה שמה שמת חשיב פרישה אמנם דבריו צ"ע כמו שתמה השערי יושר שהרי תשעה שרצים ויש ספק במי נגע אין שום פרישה וללא קבוע היה בזה רוב

ויתכן שזה סברא שכיון שכבר הכרענו על מה שפרש שמותר א"כ מצד הכרעת רוב זה כבר לא שם וא"כ חשיב שהאיסור בתוך מה שנשאר וכיון שאין שם רוב אין סיבה להתיר [וכן צידד היד יהודה סקכ"ב בד"ה ומעתה בתוך דבריו] אמנם בפשוטו הוא מחודש דהכרעת הרוב היא רק לגבי מה שהוכרע אבל לא שמכח זה להכריע דמה שנשאר זה איסור וודאי שאם אדם יאכל את השתים האחרונות לא נימא שהוא ודאי אכל איסור ודבר זה מוכח מהא דמבואר בפוסקים שבפירש חתיכה קודם שנולד הספק ואחרי זה נולד הספק בכל אופן לגבי מה שאינו ראוי להתכבד חל ביטול וצ"ע כיון שהוכרע על מה שפירש שהוא מהרוב א"כ אם במה שנשאר אין שיעור ביטול צריך שזה יהיה אסור למה דמבואר בש"ך שקודם ידיעת הספק לא חל ביטול מדאוריתא אלא בהכרח שכיון שלא הוכרע בתורת ודאי שהאיסור בתערובת ממילא שייך עדין ביטול [ועדין יש לעיין ליסוד הגרש"ש שכל סיבת הביטול כי נוהגים איסור בהיתר בגלל האיסור א"כ כאן מה שפרש הרי לא נוהגים בו איסור ויתכן זה עצמו שאם כלפי שמיא זה אסור הרי הוא אסור כי אין כאן היתר נהפך לאיסור זה מספיק סיבה לביטול] ועיקר הדבר מבואר בנתה"מ סימן רצ"ב ובחזו"א אבן העזר סימן ל"א ואולי יש לחלק שודאי שלא הוכרע שהאיסור כאן אבל עד כמה שבאים להכריע מצד רוב בזה פרשת רוב כבר אמרה שזה בקום אחר

ועיין שערי ישר ש"ג פ"ה שכתב לבאר שעד כמה שההכרעה היא לא מצד פרישה שכל אחד זה נידון עצמי אלא מצד הכרעת רוב א"כ כיון שהכרעה זו היא סיבה להתיר את כולם והרי הרוב גם מודה שאחד מהם אסור א"כ כה"ג לא שייך לומר הכרעה של רוב דהרי הרוב גם מודה שיש מיעוט אסור וכל אחד יש עליו ספק אולי הוא המיעוט שבתוך הרוב שזה לא נגד הרוב ורק אם נעמיד נידון של פרישה שבזה יש נידון נפרד על כל אחד בזה שייך להכריע שהוא מהרוב והנה בפשוטו כאן אם היה שיך פרישה גם על השנים האחרונים ממילא היה צריך להתירם דכה"ג יש רק חיסרון שיש כאן פסק סותר וכל שזה שני בני אדם אין סיבה לאסור ורק כיון שכל המושג פרישה רק שייך ביחס למה שנשאר וכנ"ל לכן חשיב שאין כאן פרישה מהרוב

### בדין נתפזרו כולם ובדין שתים האחרונים כה"ג

ב] והנה בעיקר הדין דקבוע כמחצה על מחצה זה רק בפירש לפנינו דהיינו שנולד הספק במקום הקביעות עיין רשב"א בתוה"ב ל. י"ב: שכתב שאם נתפזרו כולם אפילו בפנינו מותר וכן כתב בתוה"ב הקצר ח: דהינו שנתחדש שכה"ג לא דנים שיש כאן קביעות והפרישות של כולם זה מהקבוע אלא דנים בזה שכולם מתפזרים שמתבטל הקביעות וממילא יש כאן פרישה שלא מהקביעות והנה האחרונים כולם העתיקו דבר זה ללא חולק אמנם הנה תוס' הקשו על הגמ' בזבחים ששואלת שנכבשינהו דננידו ונימא כל דפריש הרי זה פירש בפנינו ותירצו שמדובר שזה לא בפנינו כגון שעומד מאחורי הגדר ותוס' בפסחים תירצו שכאן שזה רק נידון דרבנן גם בפירש בפנינו מותר אמנם עיין ר"ש בטהרות פ"ה ובתוס"ר ותוס' שאנץ פסחים ט: שכתבו שכיון שהם בתחילה נדים א"כ כבר בטלה הקביעות וכה"ג חשיב שזה לא פורש מהקבוע והנה תוס' שלא תירצו כך בפשוטו יש לבאר מצד שנקטו שאין כונת הגמ' שכולם ינודו אלא שחלק יצאו החוצה וחלק ישארו עדין במקום הקביעות וגם אם בסוף יצאו כולם אבל כיון שיוצאים אחד ועוד אחד בתחילה חשיב שהם עדין במקום קביעותם אמנם עיין יד יהודה סקי"א בד"ה ובזה ובסקל"א וכן בתבואות שור סימן ט"ז סקמ"ו שנקטו שתוס' חולקים שבאמת כה"ג כיון שבפנינו הספק נולד במקום הקביעות מה שנפקע כל הקביעות זה לא עוזר שלא יחשב שהספק נולד במקום הקביעות ע"ש

והנה יש לדון האם כה"ג שנים האחרונים אסורים והנה בפשוטו כל חידוש הרשב"א שעצם ההתפזרות יש בה ביטול הקביעות אבל עדין כל שאין כאן נידון נפרד על כל אחד לא שייך דין כל דפריש או מצד איסורא ברובה איתיה או מצד סברת הגרש"ש שכיון שהרוב מודה שיש מיעוט לא שיך הכרעת רוב כה"ג ורק אם מפריש אחד אחד ביחס לכל אחד יש כאן הכרעת רוב וצ"ל ששיך לדון על כל אחד שפורש מכלל התערובת אמנם לכאורא בשתים אחרונים אין סיבה להתיר וכמו בדין כל דפריש דמבואר ברא"ש ששתים האחרונים אסורים ולפ"ז עיקר סברת הרשב"א שכה"ג בטל הקביעות וממילא עכשיו צריך להגיע לדין פרישה רק שעוזר גם בפנינו וכן נקטו התבו"ש סימן ט"ז סק"נ וביד יהודה סקכ"ב ובחזו"א ל"ז סק"ד בד"ה ואם אמנם עיין ש"ך סקל"ו וכן נקטו הב"ח והפר"ח סקכ"ח וכן בשו"ת גאוני בתראי סימן י"ז בשם האפי רברבי ועוד אחרונים שסתימת לשון הרשב"א משמע שהכל מותר דהינו שבנתפזרו כולם עצם הפיזור חשיב כמעשה פרישה על כל אחד ואחד וממילא חל ההיתר על כולם אלא שהדבר צ"ע שכיון שתמיד לא דנים ששנים האחרונים פורשים מכל השאר למה כאן שיך פרישה שלא מתיחס למצב הקביעות והנה אם נימא שזה מצד שהוכרע שמותר א"כ כאן בבת אחת חל הכרעה על כולם [וכן משמע קצת בכו"פ סקי"א] אמנם אם הביאור כפשוטו שאין כאן פרישה א"כ צ"ב הסברא וצ"ל שהפרישה מתיחסת על כולם בבת אחת מכל התערובת

והנה ברשב"א מבואר שההיתר הוא בנתפזרו כולם אמנם ברא"ש בתשובה כלל כ' י"ז ובתוס"ר ותוס' שאנץ פסחים ט: מבואר שעצם זה שהם נעקרו לצאת פקע מה תורת קבוע ועיין ביאור הגר"א סקי"ז שנקט שיש כאן מחלוקת דדעת הרא"ש שמספיק מה שנעקרו לצאת או שנידו כולם ולרשב"א כה"ג הם עדין קבועים ורק אם נתפזרו לגמרי פקע הקביעות מהם ועיין חזו"א שכתב לדחוק שכונת הרשב"א גם שעצם זה שנעקרו זה נתפזרו אמנם לנ"ל דברשב"א הגדר שחל היתר על כולם ולא צריך לפרישה נפרדת א"כ יתכן שודאי שהוא מודה לרא"ש שעל ידי העקירה אין להם דין קבוע אבל מצד זה עדין צריך להגיע לפרישה ושתים האחרונים אסורים ויתכן שבזה יש גם עדין הגזירה מצד שתים האחרונים ולכן כתב נתפזרו כולם שרק כה"ג שיך לדון שחל היתר על כולם ואין כאן הגזירה שמא יקח מן הקבוע ויתכן עוד שרצה להעמיד אופן שכולם מותרים

והנה כתב הרשב"א שכל הבשר שפרשו מהמקולין קודם שנודע שיש טריפה חשיב כמו נמצא כיון שהספק נולד לאחר שזה פירש דהינו שלא במקום הקביעות ועיין כו"פ סקי"א שהביא משו"ת דרכי נועם ששנים האחרונים שכלפם לא שיך כל דפריש הם אסורים ואם לא ידוע אצל מי שתים האחרונים כה"ג הכל אסור אמנם הכו"פ והפר"ח ושאר האחרונים נקטו שסתימת הדברים שגם כה"ג מותר ודימו לדין נתפזרו כולם שגם שתים האחרונים מותרים וצ"ע שאין זה דומה דשם הביאור כנ"ל שיך להעמיד פרישה על כולם אבל כאן שביחס לשתים האחרונים לא שייך להעמיד פרישה מרוב מה איכפת לן שעדין לא נודע אמנם אם נימא שלא חל כל דפריש רק כשנודע הספק וכדנקט הבינת אדם א"כ יתכן שכל מה שפרש קודם באותו רגע דנים על הכל יחד [אמנם החזו"א סק"ד נקט שכל שפירש אחד אחד אפילו אם הגיע למקום אחד מותר ומצד שחל היתר וא"כ ודאי צ"ע למה להתיר שתים אחרונים] אמנם כל זה אם הטעם ששנים האחרונים אסורים כי הכרענו על השאר אבל אם מצד שאין כאן פרישה צ"ע הסברא להתיר ועיין בינת אדם אות ז' שהביא מהבית מאיר שכתב או שכל האיסור של שתים האחרונים זה רק באותו בן אדם ומצד באו להישאל בבת אחת וכאן כיון שקנו כמה בני אדם אין בזה חיסרון עוד כתב שרק במקום שיש קביעות וכיון שהנידון לעשות פרישה ממקום הקביעות כשנשאר שתים כה"ג אי אפשר אבל כאן שבזמן שחל הפרישה הכל כבר לא ביחד אין חיסרון ולכאורא הסברא כנ"ל כיון שכבר הכרענו ויתכן עוד שכל שיש הקבוצה הראשונה רק ביחס אליה לא שיך ליחס פרישה משאר התערובת וכל זה צ"ע

### בביאור הרמ"א בישוב הסתירה בטור

ג] והנה מבואר במשנה בזבחים שבעלי חיים לא בטלי והגמ' שואלת שנכבשינהו דננידי ונימא כל דפריש והגמ' עונה בסוף שיש גזירה שמא יקח מהקבוע ודעת הרשב"א שכל הגזירה אם עשה פעולה שינדו ומבואר בלשונו שגם אם עשה שינדו כולם כה"ג יש הגזירה אבל אם פרשו מאליהם כה"ג אין את הגזירה ואמרינן כל דפריש מרובה פריש אמנם דעת ר"י שכל שיש תערובת שלא ידוע מי האיסור ומי ההיתר כה"ג יש את הגזירה שלא מועיל פריש שמא יקח מהקבוע וגם אם זה פרש לבד

והנה הראשונים הביאו מר"ת שדרוסה שנתערבה אפשר לעשות דנכבשינהו דננידי ומה שפירש יהיה מותר ועיין הגהות אשר"י שהכונה שלא בפנינו ולתוס' בפסחים כה"ג מועיל אפילו בפנינו אמנם צ"ע למה שלא יהיה כאן את הגזירה של שמא יקח מהקבוע ועיין תוס' בזבחים ובסנהדרין שכתבו שרק בקדשים גזרו אבל בחולין לא גזרו וע"ש שהקשו מטבעת של ע"ז דמבואר שבפריש זה אסור ונקטו שמדובר אפילו שלא בפנינו והמרדכי הביא לישב שע"ז חמיר טפי והתוס' כתבו שרק בעלי חיים שיכולים לנוד לבד לא גזרו לגבי חולין אבל לגבי טבעות גזרו בכל דבר

והנה הטור בסימן ק"י פסק כר"י וכן הוא ברא"ש בפ' גיד הנשה אמנם הרא"ש בפ' אותו ואת בנו כתב שאם נתערב אפשר לעשות נכבשינהו ויש אחרונים [עיין פר"ח סימן ק"י] שישבו ששם שלמחרת זה יהיה מותר אין סיבה לגזור אמנם צ"ע דהטור כתב דבר זה בסימן נ"ז לגבי ספק דרוסה ועיין ב"י שזה כסברת ר"ת אבל באמת לא ס"ל כן והדרכי משה ובתורת חטאת הביאו מהרב שכנא לישב שהטור מדבר שעשה שכולם יתפזרו וכה"ג לא שייך הגזירה שמא יקח מהקבוע דהרי כבר אין כאן קבוע וכל מה שיקח מותר ובפשוטו הכונה שכל הגזירה רק אם עושה שיפרוש חלק ונשאר חלק בקביעותו אבל אם עשה שהכל יפרוש כה"ג לא שייך הגזירה ועיין ביאור הגר"א שתמה שא"כ למה לגבי קדשים שלא יעשו כך ועיין ט"ז שכתב שבזה החמירו בקדשים יותר מחולין וזה צ"ע שהרא"ש הרי דחה צד זה לחלק בין קדשים לחולין ועיין ש"ך מה שדחק שכונת הרמ"א רק אם לא ידע שאסור להפריש ובזה חלוק אם נד הכל או לא אבל לכתחילה ודאי אסור ועיין שפ"ד שביאר שבאמת לגבי להניד הכל לא שייך הגזירה רק שזה אסור מצד שזה כמבטל איסור לכתחילה ובזה כל שהוא שוגג מותר וע"ש שהאריך

והנה בדברי הרמ"א מבואר ששתים האחרונים אסורים והנה הגר"א העמיד שלא מדובר בנתפזרו כולם אלא רק עשה שיעקרו ממקום קביעותם וממילא זה לא קבוע ואין כאן הגזירה שמא יקח מהקבוע ולכן שתים אחרונים אסורים וכמו בכל קבוע ופורשים שלא בפנינו וכן הוא לשון הטור סימן ט"ז שכולם נדו ובכל אופן שנים האחרונים אסורים אמנם הש"ך והב"ח העמידו שכונתו שנתפזרו כולם ולפ"ז תמהו למה שתים האחרונים אסורים דהינו שנקטו דברשב"א חל היתר על כולם ועיין ש"ך שכתב לחדש שמדובר שחזרו כולם ונקבעו יחד וכה"ג לא חל על זה תורת קבוע מחדש וממילא אפשר לעשות כל דפריש אבל שתים האחרונים אסורים ועיין פר"ח שתמה שעד כמה שכבר חל היתר כל דפריש וכי מגיסא אסורה וקושיתו צ"ע שיש כאן תערובת חדשה וסיבה חדשה לאיסור עוד הקשה שזה ודאי שקבוע שפירש וחזר ונקבע חזר לקביעותו כמבואר בגמ' בנזיר לגבי אשה שנדה לראשונים שהכונה שחל פריש רק שחוזר ונאסר ויתכן שכל סברת הש"ך במקום שחל על כל אחד תורת פריש וצ"ע

### בדין פרשו ארבעים ושישים

ד] הגמ' בזבחים ע"ד. אומרת שאם טבעת של ע"ז נתערבה בשאר טבעות ופרשו ארבעים למקום אחד ושישים למקום אחד פרשה אחת מארבעים [ונפלה לתערובת] אינה אוסרת אחד משישים אוסרת והגמ' שואלת למה אחד מארבעים לא אוסרת כי היא לא ודאי איסור מצד שאיסורא ברובה איתה א"כ גם בפרשה משישים אינה אוסרת כי האיסור הוא בשישים והגמ' אומרת שכונת רב שאם פרשו ארבעים יחד למקום אחד אין אוסרות ואם פרשו שישים אוסרות מצד שאיסורא ברובה איתיה ע"כ והנה בפשוטו משמע שגם בפירשו ארבעים הם עצמם אסורים ורק אם נפל אחד מהם מותר מצד שיש כאן ס"ס ובזה נתחדש שבשישים כיון שיש כלל שאיסורא ברובה איתיה חשיב שיש כאן ודאי איסור ולכן אין כאן ס"ס ועיין תוה"ב לרשב"א ל. שהר"ש הקשה למה שלא יחול על הארבעים היתר של כל דפריש ומזה הוכיח שיש גזירה שמא יקח מהקבוע ועיין רשב"א שדחה שמדובר שזה פירש בפנינו וכה"ג לא שיך היתר של כל דפריש אבל אם זה פירש שלא בפנינו באמת כיון שזה פירש ממילא בזה אין הגזירה של שמא יקח מהקבוע [והנה צ"ב למה הר"ש לא ישב כך ועיין יד יהודה סק"ל שיתכן שנקט כתוס' בפסחים ט: שכאן גם בפירש בפנינו זה מותר ויתכן עוד שנקט שאם זה פירש בפנינו שמעיקר הדין הארבעים אסורים לא שיך הדין שאיסורא ברובה איתיה ואכמ"ל]

אמנם עיין בתוה"ב י"ב: ובקצר כ"ד: ח: שכתב שאם פרשו כולם ארבעים למקום אחד ושישים למקום אחד כה"ג הארבעים מותרים כולם גם ללא תערובת והשישים אסורים מצד שאיסורא ברובה איתיה ועיין פר"ח שכאן העמיד שמדובר בפירש שלא בפנינו וכקושית הר"ש וכתב ישוב אחר שבאמת גם ללא תערובת זה מותר והנה צ"ע איך אפשר להעמיד שהארבעים מותרים גם ללא תערובת הרי הגמ' מביאה על זה את שמואל שס"ל שס"ס אסור והרי כאן יש להתיר מצד כל דפריש וצ"ל כדביאר בראבי"ה פסחים סימן תט"ו ששמואל שמחמיר שלא עוזר ס"ס גם כל דפריש לא עוזר ובאמת לדבריו גם בנתערב זה אסור

והנה עיין חזו"א סימן ל"ז סק"ה שכתב כנ"ל שאם התערובת נתחלקה בפנינו הארבעים אסורים אלא שמדובר שזה נעשה שלא בפנינו אמנם ע"ש שכתב שגם בפירש שלא בפנינו לכאורא כיון שהכל פירש א"כ אין סיבה שיחול היתר על הארבעים יותר מהשישים דהרי הכל פרש לכן כתב שרק אם השישים נשארו קבועים כה"ג חל ההיתר על הארבעים או אם השישים חזרו ונקבעו ואחרי זה הארבעים פרשו כיון שלא חל ההיתר על השישים כל שנקבעו חשיב שהכל חזר לקביעותו ואם הארבעים פרשו חל עליו היתר וע"ש שדן שנעקרו כולם והשישים נקבעו האם עצם זה שהארבעים במצב פרישה זה כמו פריש או שכיון שרק שישים נקבעו ואין שם ודאי איסור לא חשיב קבוע וממילא יכול גם לקחת מהשישים ואין סיבה שיחול על הארבעים היתר כיון שהכל במצב שיש לו סיבה להתיר ע"ש שהניח בצ"ע והנה בעיקר הסברא שבפירשו כולם לא שייך להתיר כיון שיש כאן סיבת היתר על כולם בשוה כן מבואר בביאור הגר"א סקי"ז שכתב לישב הקושיא מפרשו ארבעים למה לא חל היתר על הארבעים שכיון שכולם פרשו וחזרו להיקבע הם חוזרים ונאסרים דהינו שכה"ג לא שיך לדון שעצם זה שהארבעים פרשו חל עליהם היתר

אמנם עיין רשב"א במשמה"ב י"ג. שכתב מפורש שהדין של פרשו ארבעים ושישים זה אפילו אם הכל בפנינו דהינו שכה"ג חשיב שהכל לא בקביעות וממילא חל היתר על הארבעים וצ"ע כנ"ל הרי יש כאן פרישה על הכל ובפשוטו הביאור שכיון שלגבי השישים יש הסברא של איסורא ברובה איתיה וכלפיהם לא שיך ההיתר של כל דפריש ממילא ביחס לארבעים אפשר להתירם מדין כל דפריש וכמו בנתפזרו כולם ובזה א"ש מה דהרשב"א הוסיף שהשישים אסורים מצד שאיסורא ברובה איתיה וצ"ב דתיפו"ל שהם לא פירשו אלא שגם הם פרשו ומה שכלפם לא חל ההיתר מצד חיסרון של איסורא וכו' ולפ"ז מוכח שהסברא של איסור ברובה איתיה זה סברא דאוריתא ויתכן שללא הדין איסורא ברובה באמת לא היה חל היתר על אף אחד כיון שיש כאן החיסרון של שנים האחרונים אמנם לאחרונים שבנתפזרו כולם אין חיסרון זה א"כ כאן שזה כמו נתפזרו כולם הכל היה מותר ונפק"מ בנתפזרו לשלשה קבוצות שאם צריך למה שאיסורא ברובה איתיה א"כ כאן זה לא שייך אבל אם נימא שזה רק הסברא למה השישים אסורים א"כ כאן זה כמו נתפזרו כולם שזה מותר [והנה ברשב"א במשמרת י"ג. משמע שכל דבריו רק בספק טריפה וכן נקט הביתא מאיר אמנם בשאר מקומות משמע שדבריו גם בודאי טריפה וכן הכריע היד יהודה ק"י סקל"ב]

והנה עיין בד"ה י"ג. שכתב שבפירשו ארבעים הם אסורים וביאר כיון שזה רק דרך חלוקה דהיינו אפילו שס"ל כרשב"א שבפירש שלא מאליו אין את הגזירה אבל כה"ג לא חשיב פריש ובביאור כונתו עיין מ"ז סק"י שכתב שכיון שזה קבוצה גדולה חשיב חלוקה וצ"ב מה השיעור שלא נחשב פריש וכבר תמה בזה הבית מאיר ויתכן שכל שאין המטרה להפריש חלק מהתערובת אלא לחלק הכל לשתים זה מחסר בשם פרישה למה שנפרש יותר ממה שנשאר וכגון מי שיש לו חתיכות בשר ומחלקם לשני קופסאות שלא דנים שחלק הפריש וחלק נשאר אמנם עיין יד יהודה ק"א סקי"ז בד"ה גם אף שביאר שכונתו לנ"ל שכיון שהכל פירש א"כ אין סיבה להגדיר שהארבעים פרשו יותר מהשישים וממילא זה כמו פרשו כולם יחד שלא חל ההיתר אמנם לכאורא אם נתפזרו כולם מותר הכל עד כמה שאין הלכה של איסורא ברובה איתיה אין סיבה לאסור

והנה יש לדון בפירשו חמישים האם כה"ג חל היתר והנה בלשון הרשב"א משמע שרק בפירשו ארבעים זה מותר אמנם לנ"ל הביאור דכאן כיון שהכל פירש ממילא עד כמה שלא יהיה הכרעה של איסורא ברובה איתיה ממילא ההיתר צריך לחול על כולם וזה לא יתכן אמנם במקום שחמישים נשארו בקביעות וחמישים פרשו שבזה כל הפרישה זה רק על חמישים בזה אין סיבה שלא יהיה כל דפריש וכן נקט הבינת אדם אות ל"א וכן ביד יהודה סקכ"ט אמנם עיין ש"ך ס"ק ל"ד שנקט שגם בפרשו חמישים והשאר נשארו בקביעות לא אומרים כל דפריש וצ"ב טעם הדבר ובפר"ח סקכ"ז ביאר מצד שזה כמו שתים האחרונים וצ"ע שכאן שבחמישים הנשארים רוב היתר למה שלא יהיה כאן כל דפריש וכבר תמה על זה בתבואות שור חולין ק. וע"ש שביאר שכדי להתיר מדין כל דפריש צריך גם שיהיה הכרעה של איסורא ברובה איתיה במה שנשאר אבל ללא זה אין סיבה להתיר וכן דייק הנשמת אדם מרש"י ע"ג: וצ"ב הסברא בזה ועיין יד יהודה שהאריך בזה ולפ"ז מוכח שהסברא של איסורא ברובה איתיה זה סברא דאוריתא