מ_מ שבת קנ_ג א_ - קנ_ד ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענינים שונים בשבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

י' אדר ב' ע"ט

דף מס' 1

**קנ"ג א' - מי שהחשיך בדרך נותן כיסו לנכרי,** בפירש"י כתב דהיינו מבעו"י, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ו והמרדכי בסימן תמ"ז, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, וכתב דמשחשיכה אסור לומר לגוי ליטלו ולהוליכו, - אך הרא"ש בסימן א' תמה ע"ד רש"י והוכיח דאף משחשיכה מותר ליתן, וכן הוכיח בפסקי רי"ד לקמן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ב, והרוקח בסימן קל"ו, והראבי"ה בסימן שס"ח, והטוש"ע בסימן רס"ו ס"א.

ואמנם בד' הרי"ד מבו' דמשנתינו איירי כשנותן לו מבעו"י, דלכתחילה יש לו ליתן מבעו"י, ואך דאם לא נתן מבעו"י מותר ליתן משחשיכה, וכ"כ הגר"א בסימן רס"ו ס"א בדעת הרמב"ם, דלכתחילה יש לו ליתן מבעו"י משום איסור מוקצה, וכ"כ השה"ג והקרבן נתנאל והב"ח בסימן רס"ו גם בדעת רש"י.

**מ"ט שרו לי' רבנן למיתב כיסי' לנכרי,** ופירש"י דהרי הוא שלוחו ליתנו בשבת, והבית מאיר באהע"ז סימן ה' סי"ד פירש בדבריו דאיסורא דאמירה לנכרי, הוא משום דהו"ל כשלוחו,[[1]](#footnote-2) אך בתשו' חת"ס ח"ו סימן כ"ד (ד"ה ועוד היינו מרויחים) פירש לדבריו בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

הרא"ש בסימן א' הק' לדעת רש"י דמשנתינו איירי כשנותן לו מבעו"י, דא"כ מאי פריך דמ"ט שרו לי' רבנן, הרי קי"ל כב"ה דמתירין בכולן עם השמש ע"י קציצת שכר, - ובפי' ריבב"ן כתב לפרש דהכא איירי בלא קציצת שכר, וכ"כ הגר"א בסימן רס"ו ס"א בדעת הרמב"ם,[[2]](#footnote-3) - ובפסקי רי"ד כתב דלא הותר ליתן לגוי מבעו"י כשקצץ, אלא כשנותן לו מלאכה בקבלנות ולא פירש לו שיעשה מלאכתו בשבת, אך אם פירש לו שיעשה מלאכתו בשבת אסור, והיינו דהכא שנותן לו כיסו בדרך סמוך לחשיכה, הוי כמפרש שיעשה מלאכתו בשבת, או דסתמא דמילתא הכא הוא אומר לו שיביאנו בשבת, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הגר"א בסימן רמ"ז ס"א בדעת רש"י, ועמש"כ בזה התו"ש בסימן רס"ו סק"א והחת"ס בסוגיין.[[3]](#footnote-4)

**קים להו לרבנן דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו וכו',** במתניתין לעיל קכ"א א' תנן דבדליקה אסור לומר לנכרי לכבותה, ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שצ"א נשאל, דמ"ט לא התירו אמירה לנכרי במקום פסידא, ומ"ש מהא דהכא התירו אמירה לנכרי משום פסידא, ועיי"ש שהשיב, דמה שהתירו הכא אמירה לנכרי, אי"ז משום פסידא, אלא משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ואי לא שרית לי' אתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, והתירו איסורא זוטא כדי שלא יבא לעשות איסורא רבה, אך לענין דליקה אדרבה יש לנו לומר דאי שרית לי' אתי לכבויי הוא עצמו, שהרי האש דרכה בכך להבהיל בעל הממון כשהוא מתקרב לה, וכמו שאמרו לעיל קי"ז ב' דמה"ט לא התירו להציל מן הדליקה יותר ממזון ג' סעודות, אף דבהתירא טרח, - וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דשאני בדליקה דחיישינן דאי שרית לי' אתי לכבויי, והר"ן הוסיף לפרש דבדליקה שהוא הפסד הנופל פתאום ואפי' בלא איסור שבת אדם בהול עליו וצריך שימהר הצלתו, אמרינן דאי שרית לי' אתי לכבויי, דמתוך שהדבר נחפז הרבה ואין לבו עליו אי שרית ליה מידי אף הוא לא יתן דבריו לשיעורין ויבא לכבות, ומשא"כ הכא דאין השעה דחוקה כ"כ שיהא לבו בהול עליו, כל שהתירו לו לא חיישינן שיבא להציל בענין אחר, ואדרבה אם לא יתירו לו יש לחוש דלא יעמיד עצמו על ממונו ויציל באיסור, ועד"ז כתב התורי"ד.[[4]](#footnote-5)

אך הרמב"ן כתב דהא דלא התירו אמירה לנכרי בדליקה, הוא משום דלא התירו אלא בכיס שבידו דאין אדם יכול לזרוק ממונו מידו להפסד, - והרשב"א תמה ע"ז, דכיון שהתירו לו משום דאינו מעמיד עצמו על ממונו, יש להתיר אף כשאין כיסו בידו, והוכיח כן ממה שאמרו דמציאה דלא אתא לידי' אסור, והרי דבכיסו שרי אף כשאינו בידו, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

הרמב"ן הוכיח דלא התירו אלא כשכיסו בידו, ממה שאמרו לעיל קמ"ב ב' דפעם אחת שכחו ארנקי מלאה מעות בסרטיא, ולא התירו התם טלטול מוקצה, ונחלקו התם אם התירו ע"י ככר או תינוק,[[5]](#footnote-6) - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דשאני התם שהוא בעיר ואפשר לו לישב ולשמר עד הערב, והר"ן הוסיף לפרש דכיון דבידו לישב ולשמור על לערב, לא שייך למימר אין אדם מעמיד עצמו על ממונו, שהרי יכול להציל ממונו בלא דחיית איסור, וכ"כ הריטב"א לעיל שם בשם התוס' והרא"ה, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ו, ועיי"ש שכתב עוד דהתם הוא משום דהוא פושע בשכחה, יותר ממי שהחשיך לו בדרך.[[6]](#footnote-7)

הרמב"ן כתב לצדד עוד, דלא התירו אלא במי שהחשיך בדרך, דחששו שמא יקל לומר עדיין יש שהות ביום, אבל אם שכח בשבת והוציא כיסו לרה"ר או לדרך לא התירו לו כלום, - אך הרשב"א כתב דאף בשכח בשבת והוציא כיסו לרה"ר התירו לו, דגם בזה איכא לה"ט דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ואי לא שרית לי' אתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הצ"ב.

ורי"ו בנתיב י"ב ח"א כתב די"מ דלא התירו אחד מהדרכים האלה אלא למי שהחשיך לו בדרך שהי' סבור שעדיין יש שהות ביום, אבל מי שיצא מביתו סמוך לחשיכה ושכח והוציא לרה"ר לא התירו, והביאו הב"י בסימן רס"ו והשו"ע שם ס"ח, - והאלי' רבה שם סק"כ כתב דמד' הרשב"א בעבוה"ק שם מבו' דלא ס"ל כן,[[7]](#footnote-8) וכתב לסמוך ע"ז, והביאו המ"ב שם סקכ"ב.

הסה"ת בסימן רכ"ו כתב דנראים הדברים דאם רואה שבאים עבדי המושל ליקח בשבת מעות שבתוך תיבתו, יכול ליטלם ולהצניעם במקום אחר אף שהם מוקצה, דומיא דהא דהתירו הכא להוליך פחות פחות מד' אמות למי שהחשיך לו בדרך, אף דה"ז מוקצה, והרשב"א כתב דכ"כ התוס' בשם ר"ת, - ובד' הסה"ת שם משמע דטעם ההיתר בזה, הוא משום דהתירו לאיסור מוקצה משום פסידא.[[8]](#footnote-9)

אך הרמב"ן וש"ר נחלקו ע"ז מכמה טעמים, **א** הרמב"ן כתב דהכא התירו משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו שבידו לזרקו, אך התם דמי לדליקה שלא התירו בה איסור כלל, וגם לא התירו אלא במי שהחשיך בדרך דחששו שמא יקל לומר עדיין יש שהות ביום. - **ב** הרשב"א והריטב"א כתבו דהכא לא התירו משום פסידא, אלא משום דאל"כ אינו מעמיד עצמו על ממונו ויבא לידי איסור דאורייתא, אך התם דליכא למיחש שיבא לידי איסור דאורייתא, לא התירו לו טלטול מוקצה, דאטו כדי שלא יבא לידי טלטול מוקצה נתיר לו טלטול מוקצה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הצ"ג, וכ"כ הטור בסימן של"ד, והוסיף לפרש דהא דליכא למיחש התם שיבא לידי איסור דאורייתא, הוא משום דודאי הוא ירא להוציאו מפניהם, ועוד דאפי' אם מוציאו ליכא איסור דאורייתא לדידן שאין לנו רה"ר. - **ג** הר"ן כתב דהתם דמי לדליקה, דלבו של אדם בהול עליהן, שהרי הצלתן נחפזת אפי' בלא איסור שבת, ואי שרית לי' מידי אתי לידי איסורא דאורייתא.[[9]](#footnote-10)

הב"ח בסימן של"ד כתב בדעת סה"ת דהא דשרינן לאיסור מוקצה, הוא משום דאל"כ אין אדם מעמיד עצמו על ממונו ויבא לחפור בקרקע במזיד ולהטמין ממונו שם להצילו, או להוליכו חוץ לעיר למקום אחר בסרטיא דאית בה רה"ר גמורה וכיו"ב מאיסורי דאורייתא, וזה דלא כפשטות ד' סה"ת דהתירו לאיסור מוקצה משום פסידא,[[10]](#footnote-11) - והמג"א שם סק"ג כתב לפ"ז דאף להמתירין היינו רק מפני הליסטים או מפני הדליקה דהדבר בהול וחיישינן שיבא לידי איסור דאורייתא, אבל אם ירדו גשמים על סחורה מוקצה אסור לכו"ע לטלטל ע"י ישראל, ועמש"כ המחה"ש שם.[[11]](#footnote-12)

\*במנהגי מהר"ש סימן נ"ט כתב דמותר לישראל לטלטל מעות ביום השבת אם יש פחד שעבדי המושלים יבואו ויקחו את שלו, ומותר אף לטלטלן לחוץ ולהוציאן, כי כל המבואות שלנו אינם רה"ר, והביאו המהרי"ל בהל' שבת אות כ"ח, וכ"כ האלי' רבה בסימן ש"א סקנ"ט להתיר בזה, בגונא דא"א לו להוציאם שלא כדרך הוצאה, - והמ"ב בסימן של"ד סק"ו כתב דמד' הרמ"א והט"ז והמג"א בסימן ש"א סל"ג מבו' דלא התירו לטלטל המעות כדרך הוצאה,[[12]](#footnote-13) וכ"כ בשעה"צ סימן ש"א ס"ק קנ"א, ובביאוה"ל שם כתב דבד' הסה"ת מבו' דלא התירו בזה אלא לאיסור מוקצה, ולא התירו לטלטל חוץ לעירוב,[[13]](#footnote-14) - ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ב.

המג"א בסימן של"ד סק"ג כתב דלמש"כ הטור דאין להתיר לטלטל המעות מפני האנסים, כיון דאף אם יוציאם לא יבא לידי איסור דאורייתא לדידן דאין לנו רה"ר, הרי דגם עיקר ההיתר דמשנתינו דמי שהחשיך בדרך נותן כיסו לגוי וכו', אינו נוהג בזה"ז, וכ"כ המג"א בסימן רס"ו סק"ג.[[14]](#footnote-15)

והאלי' רבה בסימן רס"ו סק"ד כתב דאף שלא התירו טלטול מוקצה היכא דלא יבא לידי איסור דאורייתא, מ"מ יש להתיר אמירה לנכרי להוליך ברה"ר דידן דהוי שבות דשבות, כדי שלא יבא להעביר בעצמו דהוי שבות, וכ"כ התו"ש שם סוסק"א,[[15]](#footnote-16) והגר"ז בקו"א שם סק"ב כתב להתיר בזה מטעם אחר, ועיי"ש מש"כ בזה באורך.

**אבל מציאה לא וכו',** הרא"ש בסימן א' הוכיח מזה דהתירו ליתן כיסו לגוי אף משחשיכה, דאם לא התירו אלא מבעו"י, א"כ אף מציאה שרי, שהרי כבר הגיע לידו, ואף אם היא מונחת ע"ג קרקע יכול להגביהה ולזכות בה,[[16]](#footnote-17) וכ"כ הפסקי רי"ד, - אך הריטב"א כתב דמה שאמרו דמציאה לא, איירי כשאומר לגוי מבעו"י טול כיס זה שבקרקע והוליכהו לי, ואפ"ה כיון דלא הגביהה ולא זכה בה מבעו"י אסור.

**אלא דלא אתי לידי',** בפירש"י כתב דהיינו דלא אתיא לידי' קודם שתחשך, והראבי"ה בסימן שס"ח כתב דאם בשוגג הגבי' בשבת ולא ידע האיסור וזכה בה, הוי ככיסו, - אך בד' הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ו מבו' דאף דס"ל דמותר לזכות בה בשבת, מ"מ לא חשיב כמציאה שבאה לידו, ומשום דלא באה לידו מבעו"י, וכ"נ מד' האו"ז בב"מ סימן כ"ג והרא"ש בפ"ק דב"מ סימן כ"ב והר"ן שם ט' א', דמבו' בדבריהם דאף אם הי' מותר להגבי' את המציאה בשבת, הי' אסור ליתן אח"כ לגוי או להוליכה פחות פחות מד' אמות, וכ"ה מבו' בד' האלי' רבה בסימן רס"ו סקכ"ו והמ"ב שם סקי"ט.[[17]](#footnote-18)

**בעי רבא מציאה הבאה לידו מהו וכו' או"ד כיון דלא טרח בה לאו ככיסי' דמי,** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דאע"ג דמשמעות לישנא דגמ' הוא דבכל מציאה אמרו אע"פ שבאה לידו מזמן רחוק, קשה לומר כן, דא"כ נמצאת צריך לדקדק על כל ממון שבידו אם טרח בה אם לאו, ובע"כ דלא מיבע"ל אלא במציאה שבאה לידו משעה קרובה.

בפי' ר"ח כתב דכל תיקו דאיסורא לחומרא, ואף במציאה הבאה לידו אסור, וכ"כ בס' העתים סימן ר' והראב"ן בסימן שפ"ה והאו"ז בסימן י"ט, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, - אך הרשב"א כתב דכיון דלי"ב אלא איסור דרבנן קי"ל כלישנא קמא לקולא, דבמציאה הבאה לידו מער"ש מותר, ועוד דגם ללישנא בתרא הוי תיקו בשל דבריהם ולהקל,[[18]](#footnote-19) וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי, והר"ן כתב כן גם בדעת הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ו, וכ"כ ההשלמה והמאורות והריא"ז, וכ"כ הרוקח בסימן קל"ו והראבי"ה בסימן שס"ח והשבה"ל בסימן קי"ד, וכ"כ הטור בסימן רס"ו, והב"י שם כתב בדעתו שפירש כן גם בד' הרי"ף.

בב"מ ט' א' אמרינן דאסור להגבי' ארנקי בשבת, ופרכינן דאם רכיבה בעיר אינה קונה משום דאין דרכן של בנ"א לרכוב בעיר, א"כ אם הגבי' ארנקי בשבת נימא דלא קנה כיון שאין דרכן של בנ"א להגבי' ארנקי בשבת, והרא"ש שם סימן כ"ב הוכיח מזה דאם מצא ארנקי בשבת אסור לטלטל אע"פ שהוא ירא שמא יקדמנו אחר, דאם מותר לטלטל ל"ד לרכיבה בעיר שאין דרך לעשות כן אף במציאה, וכתב לפ"ז דמה שאמרו הכא דמציאה לא, היינו דאף אסור להגבי' משום איסור מוקצה, וכ"כ ההגמ"ר שם סימן תכ"ב והר"ן שם, וכ"כ האו"ז שם בסימן כ"ג בשם הר"ש, וכ"כ השו"ע בסימן רס"ו סי"ג, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין בדעת הרמב"ם בזה.

והמג"א שם סקכ"א כתב דאף אסור לומר לגוי ליטלו, אך בגל' הגרע"א שם צידד דאף דבמציאה דלא אתי לידי' לא התירו לומר לגוי להעבירו ברה"ר, מ"מ מותר לומר לגוי להגביהו, והאלי' רבה שם סקכ"ו צידד דאף מותר לומר לגוי להעבירו, דכיון דלא זכה ישראל וביד הגוי לזכות לעצמו, הוי כאומר לגוי שיטול את שלו, ומה שחזר ונתנו לישראל הוי כמתנה, וכתב לפ"ז דמה שאמרו דמציאה לא, הוא כשעבר הישראל והגביהו או שהוא דבר שמותר לטלטל,[[19]](#footnote-20) ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א שם סק"ז והמ"ב שם סקל"ח.

\*משמעות ד' הראשונים, דהיכא דליכא איסור מוקצה, מותר להגבי' ולזכות בו בשבת, וזה כמש"כ הפמ"ג באש"א סימן שע"א סק"ז והגרע"א במהדו"ק סימן קע"ד ובגליון המג"א בסימן של"ט סק"ו דמותר לזכות בהפקר בשבת, וכן הוכיח התהל"ד בסימן רס"ו סקי"ז, עיי"ש.

**הא יש עמו נכרי לנכרי יהיב לי' מ"ט חמור אתה מצווה על שביתתו וכו',** בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דאף בחמור שאינו שלו שאינו מוזהר על שביתתו נותן לנכרי, משום דבחמור אפשר לבא לידי איסור תורה אם יהא מחמר אחרי',[[20]](#footnote-21) - אך המאירי כתב בשם י"א דאם אין החמור שלו ואינו מצווה על שביתתו נותנה על החמור,[[21]](#footnote-22) ומשמע דהוא משום דס"ל דאיסור מחמר הוא רק בבהמתו, ויתבאר בעזה"י לקמן.

והמג"א בסימן רס"ו סק"א כתב דבחמור של גוי נותנו ע"ג החמור, משום דאינו מוזהר על שביתתו, [[22]](#footnote-23) ועיי"ש שכתב דאם שכרו מן הגוי לא יניח עליו, משום די"א דמצווה על שביתתו בכה"ג, דשכירות קניא לחומרא,[[23]](#footnote-24) והא"ר שם סק"א תמה ע"ז דאף דאינו שלו הרי יש לחוש בזה לאיסור מחמר, והתו"ש שם סק"ב וסק"ה כתב לישב דאיירי כשאינו מחמר אחרי', ולתרי חששי לא חיישינן, וכ"כ המ"ב שם סק"א דאיירי כשאינו מחמר אחרי',[[24]](#footnote-25) - אך הגר"ז שם ס"ד נקט דאף כשהוא מחמר אחרי' נותנו עלי', כיון שאינה עושה מלאכה האסורה מה"ת, ודוקא בבהמה שלו שהוא מוזהר על שביתתה, אף דנזהר שלא תעשה מלאכה גמורה, מ"מ יותר טוב שתשבות לגמרי, וע"כ אינו נותן עלי' אלא נותן לנכרי, וכ"כ התהל"ד שם סק"א.

**לחרש שוטה וקטן לא יהיב לי',** בטעם האיסור ליתן לחש"ו מצינו כמה דרכים, **א** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דאף דאינם מצווין על שבת, אתה מצווה על שביתתן שלא לעשות מלאכתו על ידן, ומשמעות דבריו דהוא משום איסורא דלא תעשה מלאכה אתה ובנך, ונאסר בזה לעשות מלאכתו ע"י ישראל, וס"ל דהאיסור בזה אינו רק בבנו, אלא אף בישראל אחר. - **ב** בד' הריטב"א מבו' דהוא משום איסורא דלא תאכילום, וכ"כ המ"מ בפ"כ משבת ה"ז, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין והריא"ז, ומבו' לפ"ז דאיסורא דלא תאכילום הוא אף בשוטה, ואכמ"ל,[[25]](#footnote-26) ועמש"נ להלן בד' הרשב"א בזה. - **ג** בד' הרשב"א וש"ר לעיל קנ"א א' מבו' בפשוטו דכ"ה שאסרו חכמים אמירה לנכרי, ה"נ אסורה אמירה לישראל, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאסור ליתן לחש"ו, וכן נקטו בתשו' משכנות יעקב סימן קי"ח בתו"ד ובתשו' שאילת דוד סימן י"ב (ד"ה עוד בענין) דאמירה לקטן אסורה דומיא דאמירה לנכרי, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שמ"ג ס"ו וס"ח (ועמד ע"ז התהל"ד שם סוסק"ד), וכ"נ בד' השעה"צ בסימן של"ד סקנ"ד, ויתבאר עוד בעזה"י לקמן בסוגיין.

י"א אדר ב' ע"ט

דף מס' 2

**קנ"ג א' - מ"ט הני אדם האי לאו אדם,** בפירש"י כתב דהוא משום דיש במינו דחייב במצוות ואתי לאחלופי,[[26]](#footnote-27) - אך בפי' ר"ח מבו' דהוא משום דמלאכה הנעשית ע"י אדם שיש לו דעת חמירא טפי, וזהו שכתב דהא דבחרש ושוטה נותן לשוטה, הוא משום דשוטה גרוע בבנ"א שאין הפרש בין האדם לבהמה אלא הדעת והתבונה וזה שאין לו דעת כבהמה חשוב, וכן משמע בד' תלמיד הרמב"ן ובד' הריא"ז.

**חרש ושוטה וכו' חרש וקטן וכו',** התוס' כתבו דאף דקטן העושה לדעת אביו אסור, מ"מ הכא לא מיירי בדעביד הקטן עקירה והנחה, אלא כדאמרינן לקמן גבי חמור כשהיא מהלכת מניחו עלי' וכשהיא עומדת נוטלו הימנה, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והר"ן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בפ"כ משבת ה"ז, וכ"כ השו"ע בסימן רס"ו ס"ו,[[27]](#footnote-28) - אך בפסקי רי"ד נקט דמיירי הכא בדעביד עקירה והנחה, וכן נסתפק המ"מ בפ"כ משבת ה"ז בדעת הרמב"ם, וכן צידד בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ו', וכ"כ הב"ח בסימן רס"ו והתו"ש שם סקט"ו בדעת הרא"ש והטור שסתמו בזה.

הרי"ד כתב דהא דשרי אף דעביד עקירה והנחה, הוא משום דאינו אומר לו הולך כיס זה בפירוש, אלא נותנו לו סתם והוא מוליכו מדעתו, אף דהוא עושה ע"ד אביו, אי"ז אסור אלא מדרבנן, דאיסורא דלא תאכילום דאורייתא הוא רק כשאומר לו בהדיא שיעשה האיסור, וכ"כ בפסקי רי"ד ביבמות קי"ד א',[[28]](#footnote-29) - והמ"מ שם כתב דהוא משום דאין אנו מצווין על שביתת חש"ו, ולא נאסר אלא להאכילן בידים, וכל שהוא נותן להם קודם השבת ל"ה כמאכילם בידים, ואצל מי שהחשיך בדרך לא החמירו, והביאוה"ל בסימן רס"ו ס"ו כתב דצ"ל בדעתו כד' הרי"ד דבעושה ע"ד אביו ליכא איסורא דאורייתא, דאל"כ מה מהני דנתנו לו מבעו"י, הרי מ"מ כשהוא עוקר משחשיכה, הוא עושה כן ע"ד אביו, - ובס' הבתים שם כתב דהטעם להתיר בזה, הוא משום דאין איסור תורה באמירה לקטן,[[29]](#footnote-30) והתירו לזה משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו.

הרמ"א בסימן רס"ו ס"ו פסק כד' המ"מ דכשנותן להם מבעו"י שרי בכל ענין, והמג"א שם סק"ח תמה ע"ז דבד' ש"ר מבו' דאף כשנותן מבעו"י אסור, ואף המ"מ לא הכריע כן בדעת הרמב"ם, והא"ר שם סקי"א והתו"ש שם סקט"ו הסכימו לד' הרמ"א, עיי"ש, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

הרשב"א ביבמות קי"ד א' ולעיל קכ"א א' כתב דאיסורא דלא תאכילום הוא רק באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן לא אסרו חכמים לספות לקטן, ואך דמ"מ כל דעושה כן לצרכינו אסרו בזה דילמא אתי למיסרך, והרשב"א בסוגיין כתב להוכיח כן מהא דשרינן הכא ליתן לקטן, ולא אסרינן משום לא תאכילום, ובע"כ דכיון דאף בגדול כה"ג ליכא אלא איסור דרבנן, כיון דנותנו עליו כשהוא מהלך וכו', לי"ב איסורא, ואף דכל שעושה לצרכינו אסור משום דדילמא אתי למיסרך, מ"מ הכא דיש לחוש דאי לא שרית לי' אתי לידי איסור דאורייתא, לא חיישינן לדילמא אתי למיסרך, - אך הריטב"א כתב דאף דאסור לספות לקטן איסור דרבנן, מ"מ הכא התירו לזה משום דאי לא שרית לי' אתי לידי איסורא דאורייתא,[[30]](#footnote-31) ועיי"ש שכתב דאדרבה מהא דלא שרינן הכא אלא מכח ה"ט, יש ללמוד דאסור לספות לקטן איסור דרבנן, ולכאו' יש להוכיח לזה גם מהא דלא התירו אלא כשאין עמו נכרי וליכא חמור.[[31]](#footnote-32)

\*בעיקר מש"כ הרשב"א דמותר לספות לקטן איסור דרבנן, הק' בתשו' שאילת דוד סימן י"ב ד"ה עוד בענין דכיון דאסרו חכמים אמירה לנכרי אף באיסור דרבנן, כ"ש דיש לאסור אמירה לקטן,[[32]](#footnote-33) ולעיל נת' דכן נקטו הגר"ז והמשכנות יעקב והשעה"צ דאמירה לקטן אסורה דומיא דאמירה לנכרי,[[33]](#footnote-34) - וכבר עמד ע"ז בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב ד"ה העולה ממ"ש, וכתב לפרש דהוא משום דמה שאסרו אמירה לנכרי אף באיסור דרבנן, הוא משום דאחר שהוצרכו לגזור ע"ז באיסור דאורייתא, לא רצו לחלק בגזירה זו בין דרבנן לדאורייתא, משא"כ באמירה לקטן דבאיסור דאורייתא לא הוצרכו לגזור ע"ז, דה"ז אסור משום לא תאכילום, לא גזרו באיסור דרבנן כלל.[[34]](#footnote-35)

\*הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בסו"ד בהא דקטן שבא לכבות ועושה ע"ד אביו דאין שומעין לו, דעובר משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך,[[35]](#footnote-36) וזה כדתניא במכילתא בפר' יתרו, דאתה ובנך ובתך אלו הקטנים, וכ"ה בפירש"י בפר' יתרו (כ' ח'), וכתב דזו ששנינו קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליך, וכ"כ הרמב"ן שם, דהזהירנו בשבת שלא יעשו הבנים הקטנים מלאכה לדעתינו וברצוננו,[[36]](#footnote-37) - והאחרונים עמדו בזה, דמ"ט בעינן קרא בפנ"ע לאסור בזה, ותיפו"ל מקרא דלא תאכילום,[[37]](#footnote-38) ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג, ובחי' חת"ס החדש ביבמות קי"ד ב', והאמרי בינה שבת סימן ז', והאחיעזר ח"ג סימן פ"א סקכ"ג, ועי' בכ' הגר"ח החדש לעיל קכ"א א' ובהערות שם, ואכמ"ל.[[38]](#footnote-39)

**שוטה וקטן לשוטה,** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דשוטה אין לו דעת כלל, ודמי להא דבחרש ושוטה נותן לשוטה, וכ"כ המהרש"א לקמן בסוגיין והגרע"א בגל' סימן רס"ו ס"ה, ועיי"ש שכתבו לישב בזה קו' התוס' לקמן בסוגיין, דלפ"מ דמיבע"ל בחרש וקטן דנותן לקטן משום דחרש אתי לאיחלופי בגדול, מ"ט בשוטה וקטן נותן לחרש, - אך הטוש"ע שם כתבו דהוא משום דהקטן יבא לכלל דעת.

**אליבא דר"א לא תיבעי לך וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דלדידי' דחרש ספק אי דעת צילתא או לא, ספק חייב במצוות הוא, וע"כ נותן לקטן, - ובתשו' תורת חסד אהע"ז סימן כ"ג סק"ה עמד בזה, דבכל הש"ס לא מצינו שנחלק ר"א וס"ל דחרש חייב במצוות,[[39]](#footnote-40) ובע"כ דאף אם אית לי' דעת צילתא, מ"מ אי"ז דעת גמורה ואינו חייב במצוות, וכ"ה מוכח ממה שנסתפקו התוס' אם קי"ל כר"א, אף דהלכה רווחת היא דחרש פטור מן המצוות, ועיי"ש שכתב דשמא יש לדחוק דל"ד נקט רש"י דספק חייב במצוות, אלא היינו דכיון דיש לו דעת צילתא ותרומתו תרומה והקדשו הקדש ואיתי' בגיטין וקידושין, אית לי' שייכות במצוות טפי מקטן.[[40]](#footnote-41)

**איכא דאמרי לחרש יהיב לי' ואיכא דאמרי לקטן יהיב לי',** בפי' ר"ח כתב דאם עשה כאחד מהן עשה, וכ"כ הרי"ף דכיון דלא איפסיקא הלכה בהדיא דעבד כי האי לישנא עבד ודעבד כי האי לישנא עבד, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן רס"ו ס"ה, - והפמ"ג במש"ז שם סוסק"ד כתב דהיינו דווקא בקטן שאינו בנו, אך כל שהוא בנו שהוא חייב בחינוך מדרבנן, יתן לחרש, וצידד דהיינו אף כשגם החרש הוא בנו, שאינו בר חינוך כמו קטן, והביאו הביאוה"ל שם.

**אין שם לא נכרי ולא חמור ולא חש"ו מאי וכו',** הרמב"ן כתב דהא דלא התירו להוליכו פחות פחות מד' אמות, אלא כשאין עמו נכרי וכו', הוא משום דשמא יבא להעביר ד' אמות, שזו קרובה לבא לידי איסור תורה יותר מהכל, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דכ"ש דבמציאה שאסור ליתנה לנכרי, שאסור להוליכה פחות פחות מד' אמות, והביא כן בשם הר"ח, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הראב"ד בפ"כ משבת ה"ז.

אך הרמב"ם בהל' שבת שם ובפ"ו הכ"ב כתב דבמציאה לא יתן לנכרי, אלא מוליכה פחות פחות מד' אמות, והמ"מ והמגד"ע בפ"כ שם הביאו תשו' הרמב"ם לחכמי לוניל והוא בתשו' הרמב"ם סימן ש' שכתב בטעמו, דבהולכה פחות פחות מד' אמות דאינה שנוי' במשנה, לא חילק רבא בין כיסו למציאה, וכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דזו ההולכה צנעה גדולה יש בה ולא אוושא מלתא וא"צ דבר אחר ולא איש אחר לסעדו ולא יכיר בו אדם ולא יהא נחפז, ולפיכך לא נחוש לו שלא יעביר ד' אמות ברה"ר, - ובתשו' הרמב"ם סימן תס"ד הוסיף לפרש, דלא אסרו במציאה אלא ליתן לנכרי או להניחו על החמור, דזה לא הותר אלא בכיסו לפי שיש בזה קולא בשביתת בהמה או אמירה לנכרי, אך להוליכו פחות פחות מד' אמות שרי אף במציאה, כי הוא דבר המותר לכתחילה בכל דבר,[[41]](#footnote-42) - והרמב"ן כתב בשמו, דהא דבכיסו לא התירו להוליך פחות פחות מד' אמות אלא כשאין שם נכרי וכו', הוא לפי שבכיסו מתוך שהוא בהול על ממונו פעמים שהוא נחפז ללכת ושמא יוליכנו ד' אמות, ומשא"כ במציאה דליכא לה"ט.

והמשכנות יעקב בס' קהלת יעקב בסוגיין כתב לפרש בד' הרמב"ם, לפ"מ שאמרו לעיל י"ז ב' דאף מי שהחשיך לו בדרך נותן כיסו לנכרי בו ביום גזרו, ופירש"י דהיינו דגזרו דנותן כיסו לנכרי ולא יטלטלנו פחות פחות מד' אמות, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ה,[[42]](#footnote-43) והרי דקודם גזירת י"ח דבר הי' הדבר פשוט להיתר לטלטל פחות פחות מד' אמות, וגזרו בזה שמא יבא להעביר ד' אמות, ולא גזרו בזה אלא בכיסו שהוא בהול, אך במציאה לא גזרו וה"ז עומד בהתירו, - ועי' עוד בס' ההשלמה והמאורות במש"כ בישוב ד' הרמב"ם, ובמש"כ האלי' רבה בסימן רס"ו סק"ה.

הכס"מ בפ"ו משבת הכ"ב הביא מהשגות הרמ"ך שתמה ע"ד הרמב"ם, דהיאך התיר להוליך פחות פחות מד' אמות, דאיכא שבות דטלטול מוקצה, ומוטב שיאמר לגוי דלא עביד כ"א אמירה, מלהוליכה דקעביד טלטול ואיכא למיגזר שמא יוליכנה ד' אמות ועביד ב' איסורים דרבנן, וכן הק' בחי' תלמיד הרמב"ן בסוגיין, - וכבר עמד ע"ז הרמב"ם בתשו' סימן תס"ד וכתב ע"ז, ז"ל, דאין לחשוש בו משום פנים לענין זה, כי אלו היו חוששים לאסור טלטול במציאה, לא היו אומרים בה אי דלמא כיון דלא טרח בה לא אתי לאיתויי ד' אמות, ראי' שלא שמו לב לאסור הטלטול בשום פנים, משום קטנותו, כ"ז אם מניחים שהמציאה מעות, ואפשר בלי ספק שתהי' כלים למיניהם השונים, עכ"ל, והיינו שנסתפק אם התירו אף במציאה שהיא מוקצה, שלא שמו לב לאיסור הטלטול משום קטנותו, וצ"ב,[[43]](#footnote-44) או דלא התירו אלא במציאה שאינה מוקצה.

בע"ז ע' א' א"ר יצחק דהמוצא כיס בשבת מוליכו פחות פחות מד' אמות, והקרבן נתנאל בפירקין סק"ג הק' מזה על מש"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין דבמציאה לא התירו להוליך פחות פחות מד' אמות, וכתב דמהתם מקורו של הרמב"ם להתיר בזה, וכ"כ הגר"א בסימן רס"ו ס"ז, וכ"כ רבים מן האחרונים, וכתב דצ"ל דגרסי התם "המוציא" כיס בשבת, וכגירסת המג"א בסימן רס"ו סק"י,[[44]](#footnote-45) וכ"ה בדפו"י, - אך כבר עמדו דבד' הראשונים בע"ז שם ובכ"ד מבו' דל"ג לתיבות המוצא כיס בשבת, וכ"ה בכת"י, וכמש"כ הדק"ס שם, ולפ"ז ניחא,[[45]](#footnote-46) ומה"ט גם לא הביא הרמב"ם מקור לדבריו מסוגיית הגמ' בע"ז, (ומה"ט גם נסתפק הרמב"ם דלא התירו במציאה שהיא מוקצה).

**מוליכו פחות פחות מד' אמות,** בפירש"י בעירובין צ"ז א' ד"ה מוליכן כתב דהיינו דקודם שיגיע לד' אמות יעמוד לפוש וחוזר והולך פחות פחות מד' אמות וכו', וכ"כ בפירש"י בע"ז ע' א' ד"ה פחות פחות, וכ"כ בפי' ריו"נ בר"פ המוצא תפילין, וכ"כ הסה"ת בסימנים סימן רכ"ו, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ריש פ"ב, והובאו דבריהם באלי' רבה סימן רס"ו סקי"ד.

אך בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן מ"ה וסימן קמ"ז בתשו' רב שר שלום גאון כתב דצריך לישב כל פחות מד' אמות, אבל בעמידה אין בכך כלום, ואסור לעשות כן ואם עושה כן ה"ז מחלל שבת, שהרי מעביר ד' אמות ברשות הרבים בעמידה אעפ"י שהולך ועומד הליכה אחת היא, והובא בס' העתים סימן ר' וברי"ו נתיב י"ב ח"ו ובארחות חיים שבת סימן רכ"א ובכל בו סימן ל"א, - והדרכ"מ בסימן רס"ו הק' ע"ז דהרי קי"ל דכל שעומד לפוש ה"ז מפסיק ול"ב שישב, והמג"א שם סק"ט כתב לישב, דהכא כיון דאינו עומד אלא כדי שלא יבא לידי איסור, ל"ה כעומד לפוש, וע"כ צריך לישב, ולכאו' היינו דישיבה אף ע"מ לכתף הויא כהנחה, - ובד' השעה"צ בסימן שמ"ט סקי"ח מבו' דטעם האוסרים הוא משום דדוקא עמידה לפוש מפסקת, וכל שאינו עומד לפוש, אף דאין העמידה לתקן משאו, אינה מפסקת, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' לקמן דכל שאין העמידה לתקן משאו ה"ה מפסקת, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[46]](#footnote-47)

התוס' בעירובין צ"ז ב' ד"ה ר"ש אומר כתבו דאם היו הכא חברים הרבה והיו כולן שותפין בו, לר"ש נותנו לחבירו וחבירו לחבירו, דהכי עדיפא לי', והמהרש"א שם כתב דאם אינם שותפין בו לא התירו ליתן לחבירו וחבירו לחבירו, דכיון דכל מה שהתירו הכא הוא משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, אין להתיר לחבירו אלא כשהוא שותף, דגם הוא אינו מעמיד עצמו על ממונו, ול"ד לתפילין דאף אם אינם שותפין בו התירו לחבירו עמו משום בזיון תפילין, והמרומי שדה שם הוסיף לפרש, דהוא משום דההיתר הכא היינו משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ולא ליעבד איסורא רבא, ואין אומרים לאדם לעשות איסורא זוטא כדי שלא יעשה חבירו איסורא רבא, וכתב דמה"ט לא תנן הכא להיתר זה דנותנו לחבירו וכו', משום דלא שכיח שיהיו הרבה בנ"א שותפין בכיס.[[47]](#footnote-48)

והתו"ש בסימן רס"ו סקט"ו דהא דכשכולן שותפין בו נותנו לחבירו וכו', אף דעי"ז עוברין כולן על איסור מוקצה, ומשא"כ כשמוליכו פחות פחות מד' אמות, כיון דהוא בידו יכול להוליך לכל מקום שירצה, הוא משום דאיסורא דפחות פחות מד' אמות חמיר טפי, ובסו"ד כתב דלמש"כ שם סקכ"ט דבמוקצה גמור ליכא להתירא דעודו בידו, ניחא, דאף כשמוליכו פחות פחות מד' אמות, עובר כל רגע על איסור מוקצה, - ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ו ובהשמטות שם, ועיי"ש במש"כ ע"ד הגה' או"ה שהביא האלי' רבה בסימן של"ד סק"א.

י"ב אדר ב' ע"ט

דף מס' 3

**קנ"ג ב' - והלא מחמר ורחמנא אמר לא תעשה כל מלאכה,** הרמב"ן וש"ר עמדו דמ"ט פריך משום מחמר, ולא פריך משום שביתת בהמתו, והריטב"א כתב דמכוון הגמ' למיפרך מתרוייהו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהוא משום דהו"מ לאוקמה בחמור שאינו שלו, ושאלה ושכירות לא קנו, ולי"ב משום שביתת בהמתו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן והמאירי, ומבו' דאיסור מחמר הוא אף בבהמה שאינה שלו, ונת' להלן.

**ב** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב, דהוא משום דבמחמר איכא איסור לאו, ובשביתת בהמתו ליכא אלא עשה, ונת' לעיל נ"א ב' פלוגתת קמאי בזה, וע"כ ניח"ל לאקשויי ממחמר, וכ"כ המאירי, ועיי"ש שהוסיף, דעל שביתת בהמתו דליכא אלא עשה לא פרכינן כלל, דפשוט הי' לו דהוא נדחה מחשש איסור חמור ממנו.[[48]](#footnote-49)

**ג** הריטב"א כתב דניח"ל למיפרך ממחמר דהוי איסור תורה שבגופו, - ומבו' דאיסור מחמר אינו משום מלאכת הבהמה, אלא משום דהו"ל כמלאכה דידי' שהוא עושה מלאכה ע"י הבהמה, וזה מתישב לטעמי' דאיסור מחמר הוא אף בבהמת חבירו.

**ד** התורי"ד כתב דהכא איירי כשמטעינה מבעו"י והיא עושה מאלי' בשבת, ובכה"ג ליכא לאיסור שביתת בהמתו, דדמי לכל המלאכות דמותר להתחילן עם השמש והן נגמרות מאליהן בשבת, ומעשה בהמתו נמי כמלאכה הנעשית מאלי' דמי, ולא אסרינן בכה"ג אלא כשהוא מחמר אחרי' דנראה דמחמתו עושה הבהמה, ועי' בפסקיו שהוסיף לפרש לזה, - והריטב"א תמה ע"ז, דודאי דכל שבגופו חשוב מלאכה חשוב ג"כ מלאכה בבהמתו, דאל"כ מ"ט יש בזה לאיסור מחמר, הרי בעינן מלאכה בבהמתך וליכא,[[49]](#footnote-50) והוכיח כן עוד מאיסורא דשביתת כלים לב"ש דהוא אף בכה"ג, ולא חמירא שביתת כלים לב"ש משביתת בהמתו לדידן.

**ה** הריא"ז ה"א דין ח' ט' כתב דאיסור שביתת בהמתו הוא רק בשאר מלאכות, אך בנשיאת משוי דאינה מלאכה כשאר מלאכות, אינו מוזהר מה"ת אלא כשהוא מחמר אחרי', והתורי"ד כתב דכן הי' דעתו במהדו"ת, וחזר בו מכך,[[50]](#footnote-51) ועמש"נ בזה לעיל נ"א ב'.

הר"ן כתב דלפמש"כ דהא דלא פריך משום שביתת בהמתו, הוא משום דהומ"ל דאיירי בחמור שאינו שלו, מוכח דאיסור מחמר הוא אף בבהמה שאינה שלו, וכ"כ המאירי, - ובפי' הר"ן בע"ז ט"ו א' כתב דטעם הא דאיסור מחמר הוא אף בבהמת חבירו, הוא משום דאיסור זה הוא עצמו עושה אותו, והיינו דאין האיסור משום מלאכת הבהמה, אלא משום דהו"ל כמלאכה דידי' דהוא עושה מלאכה ע"י הבהמה, ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דאיסור מחמר הוא רק בבהמתו, ביטלת איסור מחמר לגמרי, שהרי בלא"ה ה"ז אסור משום שביתת בהמתו,[[51]](#footnote-52) והביאו הריב"ש בסימן כ"ד.

אך התורי"ד בע"ז י"ד ב' כתב דאיסור מחמר הוא רק בבהמה דידי', כדכתיב בקרא אתה ובהמתך,[[52]](#footnote-53) וכ"ה מבו' בד' האו"ז בע"ז סימן קל"ח בשם רבינו אפרים, והובא בהג"א בפ"ק דע"ז סימן כ"ב, והאלי' רבה בסימן רס"ו סק"א הביא מס' לח"מ בפירקין שכתב דכן נראה מדברי כל הפוסקים, וכ"כ הבית מאיר בסימן רס"ו ס"ב לדקדק מל' הרמב"ם בפ"כ משבת ה"א, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' ביבמות ו' ב', ונקט כן לעיקר, וכן הוכיח האג"ט חורש סקי"ג, והוכיח כן גם מד' היראים בסימן של"ב, וכ"נ גם בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ז בשם יש מן הגדולים, עיי"ש.

\*האג"ט שם כתב להוכיח מד' המאירי דאיסור מחמר אינו נוהג בבהמת גוי, וזה ממש"כ בביצה ל"ו ב', דהא דלא נאסרה רכיבה ע"ג בהמה משום איסור מחמר, הוא משום דהחי נושא את עצמו, ואם איסור מחמר הוא אף בבהמת גוי, והיינו משום דאין האיסור משום מלאכת הבהמה אלא משום דהו"ל כמלאכה דידי', מ"ט הוצרך לה"ט דחי נושא את עצמו, הרי לגבי דידי' לאו מלאכה היא כלל מה שמוליך את עצמו.[[53]](#footnote-54)

אך לכאו' יש לדחות, דאף אם האיסור הוא משום דהוי כמלאכה דידי', היינו דחשבינן דמלאכת הבהמה נעשית על ידו, וכל דלגבי הבהמה הוי זה משוי, יש בזה לאיסור מחמר,[[54]](#footnote-55) ועוד י"ל לפ"מ שנקט בתשו' רב פעלים או"ח ח"א סימן כ"ה דאף באדם המוליך עצמו בקרון הוי מלאכה, עיי"ש, והיינו משום דאי"ז פעולת הילוך, אלא פעולת משוי, וכן נקט הבית מאיר בסימן רס"ו ס"ב דאף אם איסור מחמר הוא גם בבהמת חבירו ובבהמת גוי, יש לאסור לרכוב ע"ג בהמה משום איסור מחמר, עיי"ש.

**מניחו עלי' כשהיא מהלכת,** בפירש"י כתב דכל שמניחו עלי' לאחר שנעקרה ללכת לאו עקירה היא, כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין, והזכרון שמואל במכתבים סימן ה' כתב לפרש לדבריו, דס"ל חפץ המונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, והא דפטור הוא משום דליכא עקירת גופו, וזהו שהביא מפ"ק דאינו חייב בהטעינו חבירו, אלא משום דעקירת גופו כעקירת חפץ,[[55]](#footnote-56) - אך התוס' לעיל ה' ב' הוכיחו מהכא דהנחה ע"ג אדם המהלך לאו הנחה היא, ועמש"נ בזה לעיל שם.

\*המאירי כתב בשם י"מ דהא דמשני דמניחו עלי' כשהיא מהלכת, היינו דבכה"ג ליכא לאיסור מחמר, אך אכתי יש לאסור בזה משום שביתת בהמתו, ולא הותר אלא בבהמת חבירו דלי"ב לדין שביתה, - וצ"ב דמ"ש דבכה"ג ליכא לאיסור מחמר ואיכא לאיסור שביתת בהמתו, ושמא הוא מתפרש כמש"כ הב"י בסימן ש"ה דאיכא לאיסור שביתת בהמתו ברכיבה ע"ג בהמה, דאף שאינו מצווה על רכיבתו ע"ג בהמה, מ"מ כיון דהבהמה מצטערת ברכיבתו עלי' הוא עובר על שביתת בהמתו, וצ"ע.[[56]](#footnote-57)

**והא א"א דלא קיימא להשתין מים ולהטיל גללים ואיכא עקירה והנחה,** השעה"צ בסימן שמ"ט סקי"ח הוכיח מזה, דהא דעמד לכתף ל"ה הנחה, הוא רק כשעמד לכתף, אך כל שעמד בשביל איזה סיבה שמנעו לילך, אף דלא עמד לפוש, הוי הנחה,[[57]](#footnote-58) - אך השפ"א נקט בפשיטות דכל שעמד בשביל סיבה אחרת ל"ה הנחה, דמשמע דדוקא אם עמד לפוש חייב, והק' דא"כ מ"ט כשעמדה להשתין מים וכו' הוי הנחה, וכתב די"ל דבבהמה דלאו בת דעת היא ליכא לפלוגי בה בין עמידה ע"ד לכתף או ע"ד לפוש וכל עמידה לדידה הוי כעמידה גמורה.

**כשהיא מהלכת מניחו עלי' וכשהיא עומדת נוטלו הימנה,** הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ו כתב דהיינו דכשתרצה לעמוד נוטלו מעלי' כדי שלא תעמוד והוא עלי' וכדי שלא תהי' שם לא עקירה ולא הנחה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והמרדכי בסימן תמ"ז, - אך הרשב"א כתב דאין נראה כן, וכ"כ הריטב"א דא"צ ליטלה הימנה כשרוצה לעמוד, דאע"פ שעמדה עם הכיס ליכא מלאכה דהנחה יש כאן ועקירה אין כאן, וכ"כ המהרש"א, וכ"כ התו"ש בסימן רס"ו סק"ז, - ועמש"כ המרכה"מ בפי"ג משבת הי"ב בטעמא דהרמב"ם.

הפסקי רי"ד הק' דאף דלגבי הכיס יכול לעשות כן, אך לגבי כל המשוי שקשור עליו בחבלים, כדתנן מתיר את החבלים והשקין נופלין, היאך יכול לעשות כן ואכתי הו"ל מחמר אחר המשוי, וכתב לישב דלא חשיב מחמר אלא בדבר שמשים על החמור ע"ד להוליכו בשבת כגון כיס זה, אבל המשוי שהי' עלי' כל היום ולא נתנו עלי' ע"ד שיוליכנו בשבת ופגע בו שבת בדרך אין כאן איסור מחמר, דלא אסרה תורה מחמר אלא בדבר שהוא מתכוין להניחו שם עלי' ולהוליכו בשבת, וכ"כ בתורי"ד בסו"ד, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ה' והריבב"ן, וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דאע"פ שבגופו חשיב מלאכה בכה"ג, שאני התם שהוא בן דעת וכונתו דלאחר חשכה משוי לי' שהוא נחשב כאילו טען גופו ע"ד להוליכו בשבת, ומשא"כ בבהמתו, וצ"ב.

אך המאירי במשנתינו פירש לבבא דשקין, דלא איירי כלל במי שהחשיך בדרך, אלא שתיכף שהגיע לחצר החיצונה קדש היום, דאם החשיך בדרך, א"א לו להביא את הבהמה עם השקין, כיון דא"א לו ליטלם ולהניחם, - וכן נקט המג"א בסימן רס"ו סקי"א בפשיטות, דבכל משוי שע"ג הבהמה אסור אלא ע"י דכשהיא מהלכת מניחו עלי' וכו', עיי"ש, וכן נקטו שאר האחרונים שם, ולד' הרי"ד ודעימי' מתישבת קו' המג"א שם, וכ"כ המ"ב שם סק"ג.

**אי הכי אפי' חבירו נמי,** בפירש"י כתב דהיינו דאפי' ע"ג חבירו יכול לעשות כן, דכיון דלאו איסורא דאורייתא היא, גבי כיס שרי, - ולמש"נ לעיל בדף מס' 2 מד' התוס' בעירובין צ"ז ב' דאם אינם שותפין בו לא התירו ליתן לחבירו וחבירו לחבירו, כיון דלחבירו ליכא לה"ט דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, ואין אומרים לאדם לעשות איסורא זוטא כדי שלא יעשה חבירו איסורא רבא, צ"ל דפירכת הגמ' הכא היא דיכול לעשות כן ע"י חבירו בגונא דהן שותפין בכיס.

**כל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה,** בפירש"י לעיל ג' ב' ד"ה מבעו"י מבו' דאיסורא דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, הוא אף כשהיתה העקירה וההוצאה מבעו"י וההנחה בשבת, ובד' התוס' לעיל ג' א' ד"ה בבא דרישא מבו' דהוא אף כשעקר ישראל ונתנו ביד נכרי והנכרי הוציא, או כשהנכרי הכניס והישראל עשה לההנחה, ולעיל שם נתבאר שכן נקטו האחרונים בכ"ד, - וצ"ע דא"כ מ"ט הכא שרי לכתחילה, הרי אף דאין לאסור בכה"ג משום שביתת בהמתו, מ"מ מ"ט לא אסרינן משום העקירה דילי', דנעשה עי"ז מלאכה בצירוף עם מעשה הבהמה,[[58]](#footnote-59) ועד"ז קשיא בהא דשרינן להוליך פחות פחות מד' אמות, אף דבכה"ג הוא עושה הנחה על ההוצאה שהוציא מבעו"י, - ולכאו' צ"ל דהתירו הכא לאיסור זה דאינו אלא מדרבנן, והא דלא התירו לעשות כן ע"ג חבירו, הוא משום דאיסורא דשנים שעשאוה כששניהם בני חיובא חמיר טפי, דאיתעבידא מלאכה מבינייהו,[[59]](#footnote-60) וי"ל עוד דהוא משום דלא התירו לאיסורו של חבירו העושה את ההעברה שהיא עיקר האיסור, (ולא התירו אלא לאיסורא דידי' שאינו עושה אלא עקירה או הנחה), וצ"ע.[[60]](#footnote-61)

המג"א בסימן ש"ה סק"ו כתב, דמותרת הבהמה לצאת במשוי בכרמלית, והיינו דכללא הוא דליכא דין שביתת בהמתו באיסורים דרבנן, ועפי"ז הוכיח המג"א בסימן ש"ח סקנ"ז דאסור מדאורייתא לצאת בקמיע שאינו מומחה, דאל"כ היתה הבהמה יוצאת בזה, וכ"נ בד' המרדכי בסימן רמ"א, - אך התו"ש בסימן ש"ה סקכ"ז הוכיח מד' הסמ"ג לאוין ס"ה והוא מסה"ת בסימנים סימן רל"ז לאסור בזה, - והבית מאיר בסימן רס"ו ס"ב כתב בתו"ד דכל מה שאמרו הכא דבבהמתו מותר לכתחילה, הוא רק במחמר דשנים שעשו, ולא בשאר איסורים דרבנן, - ועמש"נ עוד בזה לעיל נ"א ב', ועיי"ש במש"נ פלוגתת רבוותא אם איכא דין שביתת בהמתו בהוצאה כלאח"י.

התו"ש שם כתב בדעת הסמ"ג, דמה שאמרו דבבהמתו מותר לכתחילה, היינו דהתירו לזה לגבי כיס, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ו, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שלא התירו כן אלא כשאין עמו נכרי, - אך בד' הרשב"א וש"ר לעיל בע"א מבו' דמדינא ליכא הכא לאיסור שביתת בהמתו, ועיי"ש שעמדו לפ"ז במה שאמרו התם דהא דנותן לנכרי, הוא משום דחמור אתה מצווה על שביתתו, והא דלא התירו כשיש עמו נכרי, צ"ל כמש"כ בחי' תלמיד הרמב"ן לעיל בסוגיין דהוא משום דחיישינן דילמא קיימא ולאו אדעתי', ויבא לידי איסור תורה, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן רס"ו ס"ב דיש לגזור שמא לא יהא נזהר ליקח ממנה כשהיא עומדת.[[61]](#footnote-62)

י"ז אדר ב' ע"ט

דף מס' 4

**קנ"ג ב' - כשהיא מהלכת נותנו עלי' כשהיא עומדת נוטלו הימנה,** הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ו כתב דאסור לו להנהיגה ואפי' בקול כ"ז שהכיס עלי' כדי שלא יהי מחמר בשבת,[[62]](#footnote-63) והרשב"א והריטב"א בסוגיין תמהו ע"ז, דהרי כל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, וא"כ אף אין לאסור בזה משום מחמר, ומ"ט אסור להנהיגה,[[63]](#footnote-64) ובעבוה"ק שער ג' פ"ב (הצ"ט) כתב דראוי לחוש לדברי הרמב"ם, אע"פ שאין נראה כן מן הדין, וכ"כ השיטה להר"נ דכל שמניחו עלי' כשהיא מהלכת מותר אף להנהיגה בקול, וכן הוכיח המג"א בסימן רס"ו סק"ז מד' התוס' בפסחים ס"ו ב', ועיי"ש במחה"ש במש"כ לפרש לדבריו.

והמ"מ שם כתב בטעמא דהרמב"ם, דאע"פ דליכא עקירה והנחה, מ"מ אסור לו להנהיגה, שהרי אם הוא הי' עושה כיו"ב הי' אסור, וכשהוא מנהיג בקול כמי שעשה המעשה דמי, וכ"כ הגר"א בסימן רס"ו ס"ב דלא התירו אלא מעשה בחמור, וכל שמנהיגה הוא הוי מעשה בעצמו, ולא התירו שבות בעצמו.

אך הקרית ספר שם כתב דהא דאסור להנהיגה בקול בכה"ג, הוא מדאורייתא, ובס' גנזי חיים סימן רס"ו ס"ב כתב בדעת הרמב"ם דמחמר אסור אף בלא עקירה והנחה,[[64]](#footnote-65) וכ"כ הערוה"ש שם ס"י, וכן האריכו בזה בפי' הגרי"פ בעשין ל"ד, ובס' משנת יעב"ץ יו"ד סימן י"א סק"ו, עיי"ש.[[65]](#footnote-66)

\*הרשב"א בע"ז ט"ו א' כתב דאף דכשבהמתו מוליכה משוי בחצר ליכא איסור שביתת בהמתו, משום דאי"ז מלאכה, מ"מ כל שהוא מחמר אחרי' אסור, דאיסור מחמר איכא בכל דהו, והר"ן שם תמה ע"ז דבהולכת משוי בחצר, כיון דאם עשה הוא עצמו אינו חייב, אף בבהמתו אינו חייב, דאדרבה איסור בהמתו קייל מגופו ומחבירו, כמו שאמרו בסוגיין דכל שבגופו חייב חטאת בחבירו פטור אבל אסור, וכל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, ועוד דכיון שאמרו בסוגיין דאינו עובר משום מחמר אלא היכא שעושה בהמתו עקירה והנחה, מה ענין לעקירה והנחה ברה"י, והביאוה"ל בסימן תקל"ו נקט בפלוגתת הרשב"א והר"ן דהוא ספיקא דדינא, עיי"ש.

ובתשו' משיב דבר ח"א סימן כ"ג ובפי' הגרי"פ עשין ל"ד עמדו בד' הרשב"א דדבריו סותרים למש"כ בסוגיין דודאי דליכא איסור מחמר בלא עקירה והנחה, משום דכל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, והמשיב דבר שם כתב לישב, דדעת הרשב"א דחילוק רשויות ליתא במחמר, משום דהא דבעינן באיסור הוצאה דוקא ברה"ר, הוא נלמד מדגלי מדבר, ומשא"כ בלאו דמחמר אחר בהמתו דלא נפקא לי' מדגלי מדבר, וכל היכא דאורחי' לחמר אחר בהמתו מוזהרין עלי' בשבת, אך כשאינו עושה עקירה והנחה, הוי כמו כלאח"י, דלאו אורחי' דהוצאת משא על הבהמה בכך ופטור מה"ת.

\*הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ו כתב דגזירת חכמים היא שלא יניח כיסו ע"ג בהמה אלא אם אין עמו נכרי, והמרומי שדה בסוגיין כתב בדעתו, דמפרש למה שאמרו לעיל י"ז ב' דמי שהחשיך בדרך בו ביום גזרו, דהיינו דגזרו ליתנו לנכרי ולא להניחו ע"ג החמור, וכ"ה בפי' רבינו פרחי' לעיל שם, ועיי"ש שכתב לפרש לזה, דמן הדין מותר להניחו על החמור, דכל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, מ"מ הכא דהוי מקום פסידא והוא בהול, גזרו שלא יניח על החמור שמא לא יהא נזהר כראוי.

**היתה חבילתו מונחת לו על כתפו רץ תחתי' עד שמגיע לביתו,** הרמב"ן הק' דמ"ט לא תני במתניתין להך תקנתא, וכתב דלא התירו לעשות כן אלא בחבילה, שהרץ בה אית לי' הכירא רבה, אך כשהוא רץ בכיס לית לי' היכר ואסור, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קס"ב,[[66]](#footnote-67) - אך הסה"ת בסימן רכ"ה ורכ"ו כתב דאף בכיס אם ירא שמא יגזלוהו, יניחנה עליו וירוץ וכו', וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והסמ"ק שם לא התנה דהיינו רק אם ירא שמא יגזלוהו, וכ"כ המ"מ בפי"ג משבת ה"ט בשם הרמב"ן דאף בכיס יכול לרוץ בו וכו', וכנראה דמקור דבריו הוא מחי' תלמיד הרמב"ן בתי' בתרא, - והשו"ע בסימן רס"ו סי"ב הביא לב' הדעות בזה,[[67]](#footnote-68) ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

בפירש"י כתב דהא דשרינן כשרץ תחתי', הוא משום דכל כמה דלא עמד לפוש אין כאן עקירה לאיסור, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ, ומבו' מדבריהם דאיירי כשעדיין לא נח משעה שקידש היום, וע"כ כל שלא עמד לפוש ליכא עקירה כלל, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ה והסמ"ג לאוין ס"ה דהא דליכא איסור בכה"ג הוא משום דמבעו"י התחיל ולא עשה עקירה משנכנס השבת, וכ"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ דאינו חייב משום העקירה כיון שהיתה מבעו"י, ובביאורי המהרש"ל על הסמ"ג כתב לפ"ז, דכל שעשה עקירה בשבת לא התירו לו לעשות כן, וכ"כ הפרישה בסימן רס"ו סק"י.

והשה"ג בפירקין הק' ע"ד הסמ"ג, דאף אם עשה עקירה משנכנס השבת, ל"ה לנו לאסור, משום דאינו עושה הנחה ברה"ר, ועקירה בלא הנחה אינה כלום,[[68]](#footnote-69) - והאלי' רבה בסימן רס"ו סקכ"ב כתב דהסמ"ג אזיל כדעת רש"י דגם ליתן לנכרי לא התירו אלא מבעו"י, אך לפ"מ דקי"ל דמותר ליתן לנכרי אף משתחשך, ה"נ מותר לרוץ תחתי' אף כשעשה עקירה בשבת, וצ"ב.

ובד' הט"ז בסימן רס"ו סק"ו והמג"א שם סק"כ מבו' דאף בכה"ג שעשה עקירה בשבת התירו לו לרוץ, עיי"ש,[[69]](#footnote-70) וכ"נ גם בד' המג"א שם סקט"ז, וכמש"כ הגר"ז בקו"א סק"ה, ועמש"כ בזה הגר"ז שם סי"ג ובקו"א שם סק"ג.

**אבל קלי קלי לא מ"ט כיון דלי"ל הכירא אתי למעבד עקירה והנחה,** בפירש"י כתב דהיינו דזימנין דקאי ולאו אדעתי', אבל רץ הכירא איכא, וכ"ה מבו' בד' ש"ר,[[70]](#footnote-71) - אך הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ט כתב דאם הלך מעט מעט ה"ז כעוקר ומניח ואסור, והרמ"ך שם השיג ע"ז, דאי"ז עקירה והנחה, שהרי אף עומד לכתף חשיב כמהלך, והאיסור בזה הוא משום דאתי למעבד עקירה והנחה, וכמו שאמרו הכא,[[71]](#footnote-72) והלח"מ שם פירש בד' הרמב"ם, דכיון דנראה כעוקר ומניח, ע"כ אסרו לעשות כן, דאם יתירו לו ד"ז יסבור שהותר לו עקירה והנחה ואתי למעבד.[[72]](#footnote-73)

**סו"ס כי מטי לביתי' א"א דלא קאי פורתא וקמעייל מרה"ר לרה"י,** השעה"צ בסימן שמ"ט סקי"ח הוכיח מזה דרק עמידה לכתף ל"ה הנחה, אך עמידה שאינה כדי לכתף, אף שאינה לפוש, הויא הנחה, - אך הנה הפמ"ג באש"א סימן רס"ו סקי"א כתב דהך א"א דלא קאי פורתא ל"ה עמידה ממש לחייב עלי' ד"ת, דהוי כעמד לכתף, וגם הביאוה"ל שם סי"א כתב די"א דמה שאמרו דא"א דלא קאי פורתא ל"ה הנחה גמורה אלא נראה כהנחה.

\*בשיטה להר"נ גריס סו"ס כי מטי לביתי' א"א דלא קמעייל מרה"ר לרה"י, ול"ג להא דא"א דלא קאי פורתא, וכתב לפרש דהיינו דאף דאינו חייב חטאת, כיון דלא עקר בשבת, והו"ל כשנים שעשאוהו דפטורין, מ"מ פריך דיש בזה איסור דרבנן,[[73]](#footnote-74) ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל שפירש כן.[[74]](#footnote-75)

**דזריק לה כלאח"י,** הסה"ת בסו"ס רכ"ה והסמ"ג לאוין ס"ה כתבו דהיינו דיזרוק כלאח"י קודם שיעמוד, דהשתא לא עביד איסורא דאורייתא דהא מבעו"י התחילו, וצ"ב דאף אם יזרקנו אחר שיעמוד, הרי אי"ז איסור דאורייתא, כיון דעביד לה כלאח"י,[[75]](#footnote-76) - וצ"ל דכל שיזרקנו אחר שיעמוד, לא התירו חכמים, כיון דהוי מלאכה גמורה, אף דהו"ל כלאח"י, ורק כשיזרקנו קודם שיעמוד דלא נעשית מלאכה גמורה כלל, כיון דהעקירה היתה מבעו"י, הוא דהתירו חכמים,[[76]](#footnote-77) - עוד נתחדש לפ"ז, דאף דכשזורקו קודם שיעמוד לא נעשית מלאכה גמורה, מ"מ לא התירו חכמים אלא כשעושה כן כלאח"י, וזה כמש"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ דאף בלא הא דא"א דלא קאי פורתא, לא התירו אלא כשזורק כלאח"י.[[77]](#footnote-78)

אך הנה התוס' הק' דמ"ט לא פריך להא דקמעייל מרה"ר לרה"י בהא דשרינן להוליך פחות פחות מד' אמות, והתוס' הרא"ש כתב דבכיס שהוא קטן פשיטא לי' דיכול לזרקו כלאח"י, וכ"כ הראבי"ה בסימן רס"ו דגם בזה מותר לזרוק כלאח"י,[[78]](#footnote-79) וכ"כ המאירי,[[79]](#footnote-80) וכ"כ האחרונים בסימן רס"ו ס"ז, ולפ"ז מבו' להדיא דאף דהו"ל מלאכה גמורה, דכשמוליך פחות פחות מד' אמות הרי עושה הנחה גמורה ברה"ר להפסיק בתוך ד' אמות, מ"מ התירו חכמים לעשות כן כלאח"י.

והמלבושי יו"ט ביסמן רס"ו סק"ט כתב דמותר לזרקו כלאח"י אף אם עמד תחילה, והביאו האלי' רבה שם סקכ"ג, וכן צידד הביאוה"ל שם סי"א, אך הגר"ז שם סי"ב וסי"ג כתב דזורקו כלאח"י קודם שיעמוד.[[80]](#footnote-81)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דגם בגונא דמניחו על החמור, כשהיא מגעת לפתח חצירו יקחנו מעלי' בשעת הילוכה, ויזרקנו לחצירו כלאח"י, - והמהרש"א כתב כשבא לביתו נוטל הימנה, וכשעקרה ליכנס לבית מניח עלי', וכיון דליכא עקירה ברה"ר אלא הנחה ברה"י, בבהמתו מותר לכתחילה,[[81]](#footnote-82) - ועמש"כ בזה המג"א בסימן רס"ו סקי"א והפמ"ג שם והמ"ב שם סקכ"ג.

**המחמר אחר בהמתו בשבת בשוגג חייב חטאת,** הרמב"ן הק' דמ"ט לא תני לה גבי אבות מלאכות, וכתב דאפשר דכיון דל"ה במשכן לא קתני לה באב אע"פ שפירשה תורה חיובה, ועוד דהתם מלאכות קתני, אבל הכא שם הוצאה והעברה אחת היא, בין אם עושה בעצמו, ובין אם מחמר אחר בהמתו, ועד"ז כתב תלמיד הרמב"ן.

ובד' הרמב"ן משמע דאם עשה מלאכה בעצמו וחימר אחר בהמתו בהעלם אחד חייב ב' חטאות, וזהו דקשיא לי' דמ"ט לא תני לה בהדי אבות מלאכות, אף דמנין האבות הוא לומר שאם עשאן כולן בהעלם א' חייב על כל אחת ואחת, וכמו שהזכיר הרמב"ן בתו"ד,[[82]](#footnote-83) ונתחדש בזה, דאף דשם המלאכה אחת היא, מ"מ כיון דהוי זה ב' אופני מלאכה, יש בזה חילוק חטאות,[[83]](#footnote-84) וכן נקטו הגרע"א והערול"נ במכות כ"א ב' והבית אפרים באו"ח סימן נ"ג, וצ"ע.

הרמב"ם בפ"כ משבת ה"א ב' כתב דאסור להוציא משא על הבהמה בשבת שנא' למען ינוח שורך וחמורך וכו', ואם הוציא על הבהמה אע"פ שהוא מצווה על שביתתה אינו לוקה וכו', לפיכך המחמר אחר בהמתו בשבת והי' עלי' משוי פטור, והלא לאו מפורש בתורה שנא' לא תעשה כל מלאכה וכו' ובהמתך, שלא יחרוש בה וכיוצא בחרישה, ונמצא לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד ואין לוקין עליו.

והרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש י"ד פירש בדבריו דס"ל, דהל"ת דלא תעשה כל מלאכה אתה ובהמתך, קאי רק על חורש וכלי המחרישה בידו וכיו"ב מן המלאכות שהוא בעצמו העושה מלאכה והוא נסקל במלאכה זו בהתראה, וע"כ אינו לוקה עלי' בלא התראה, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיין דהל"ת דאתה ובהמתך הוא במחמר אחר בהמתו, וכתב שם דבחרישה ל"ב להך קרא, דמלאכת עצמו היא, ובהמתו עמו ככלי ביד האומן כגון הגרזן ביד החוצב בו, וע"כ חייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת, דחשיב דעביד מעשה בגופי', וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בסוגיין.

אך המ"מ שם פירש בד' הרמב"ם, דהמחמר אחר בהמתו בשבת עובר בל"ת, דאל"כ לא הוצרך לומר דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, אלא דכיון דלאו זה כולל אף למלאכת חרישה, ע"כ הו"ל לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד ואין לוקין עליו, וכ"כ הקרית ספר שם.

והפר"ח מפ"ה מע"ז ה"י דקדק מל' הרמב"ם בהל' שבת שם ובפיהמ"ש בפירקין דבמחמר ליכא איסור מדרבנן, וכמש"כ הרמב"ן בדעתו דהל"ת דאתך ובהמתך הוא בחרישה, ועיי"ש במש"כ בישוב דבריו.

**מה ע"ז דעביד מעשה בגופי' ה"נ עד דעביד מעשה בגופי',** בפירש"י כתב דהיינו דבמחמר אינו עושה מעשה, אלא דיבור בעלמא שמנהיג בקול, והאבנ"ז באו"ח סימן נ"ז סק"א כתב דל"ד למכבה ומבעיר ברוח פיו דחייב חטאת, דהתם הרי פעל הכיבוי וההבער שהם מעשה, ומשא"כ הכא דהבהמה עשתה המלאכה והוא פעל רק הקול, וזה ל"ה מעשה, ובסימן נ"ח סק"א הוסיף לפרש, דבמחמר לא חשבינן למעשה הבהמה כמעשה דידי', אלא דאסרה תורה שתעשה הבהמה מלאכה מחמתו אף דאי"ז מעשה דידי', וכיון דהוא לא עביד מעשה, אינו חייב חטאת.

הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שורש י"ד הוכיח דהחורש בבהמתו הוי מלאכת עצמו היא ובהמתו עמו ככלי ביד האומן כגון הגרזן ביד החוצב בו, מהא דחייבין ע"ז סקילה וחטאת, אע"ג דבעינן דומיא דע"ז דעביד מעשה בגופי', ומשמעות דבריו דמפרש דהא דפטרינן במחמר משום דלא עביד מעשה בגופי', אי"ז משום דהו"ל ע"י דיבור, דא"כ ל"ה מקום לפטור מכח זה בחורש, דהאדם עושה מעשה,ו[[84]](#footnote-85) אלא הוא משום דעיקר איסורא דמחמר הוא מכח מעשה הבהמה, וכיון דהוא מחמר אחרי', הוא מתחייב על מעשה הבהמה, ומהקישא לע"ז ילפינן דאינו חייב חטאת אלא בדעביד מעשה "בגופי'", ועל מעשה בהמתו אינו חייב חטאת, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן שם בטעם הא דממעטינן דאינו חייב מלקות במחמר, ונת' להלן.

השאג"א בסו"ס ע"ג כתב דבמחמר הו"ל הבהמה כגרזן ביד החוצב, אלא שהתורה הקילה בלאו זה של מחמר דאין חייבין עליו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמחמר אסור אף ביוהכ"פ, (ונחלקו בזה קמאי, ואכמ"ל), והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ב' הק' ע"ז, דא"כ מ"ט אמרו דבמחמר לא עביד מעשה בגופי', הרי חשיב כעושה מלאכה בעצמו, דהבהמה הויא כגרזן ביד החוצב.

**א"ר יוחנן המחמר אחר בהמתו בשבת פטור מכלום, בשוגג לא מחייב חטאת דהוקשה כל התורה לע"ז,** בחי' הגרע"א הק', דלר' יוחנן לטעמי' דס"ל בסנהדרין ס"ה א' דלכו"ע עקימת שפתיו הוי מעשה, והא דמגדף אינו חייב קרבן לרבנן, הוא משום דישנו בלב, מ"ט מחמר אינו חייב קרבן, הרי עקימת שפתיו הוי מעשה, ואף למש"כ התוס' שם דהא דמגדף אינו חייב קרבן, הוא משום דלא איתעביד בדיבורו מעשה, הרי הכא כיון דהבהמה הולכת ע"פ דיבורו, איתעביד בדיבורו מעשה.[[85]](#footnote-86)

והאבנ"ז באו"ח סימן נ"ז סק"ג כתב לישב, לדעת הרי"ף בסנהדרין שם, דהא דעדים זוממין לי"ב מעשה, דהוא משום דאפשר שיעידו עדותם באותיות שאין בהן הקצת שפתיים, וע"כ הן פטורין אף כשהעידו בהקצת שפתיים, ובחי' הר"ן שם כתב דהיינו משום דבחטאת כתיב תורה אחת יהי' לכם לעושה בשגגה, וכיון כשאינם עושין מעשה פטורין מן הקרבן, אף כשעושין מעשה פטורין מן החטאת, וע"כ ה"נ הכא כיון דמחמר בקול משכח"ל בלא עקימת שפתיו, אינו חייב חטאת אף כשחימר בעקימת שפתיים, ושם סימן נ"ח סק"ט כתב דמה"ט מחמר פטור מחטאת, אף כשמחמר במקל דעביד מעשה גמור, דכיון דאפשר בלא מעשה פטור מחטאת אף בעושה מעשה, משום דכתיב תורה אחת לעושה בשגגה.[[86]](#footnote-87)

**בלאו נמי לא מיחייב,** הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות י"א הק' דתיפו"ל דהו"ל לאו שיש בו מעשה, כדפטרינן לי' מחטאת משום דלא עביד מעשה בגופי', וכתב דהו"ל כלאו שיש בו מעשה משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, דומיא דחסמה בקול דלוקה, אך לענין חטאת לא סגי בזה,[[87]](#footnote-88) - והאבנ"ז באו"ח סימן נ"ז סק"ג כתב לישב דמשכח"ל מחמר ע"י מעשה כשמחמר במקל, ולר' יוחנן אף כשמחמר בעקימת שפתיים, ובכה"ג הו"ל כלאו שיש בו מעשה, והא דהוא פטור מחטאת בכל גווני, הוא משום דכתיב תורה אחת לעושה בשגגה, וכנ"ל.[[88]](#footnote-89)

**אתה למה לי, הוא ניהו דמחייב בהמתו לא מיחייב,** בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ שורש י"ד פירש דטעם פטורו, הוא משום דאין המלאכה עם בהמתו חשובה כמי שעושה הוא אותה להתחייב עלי' מלקות, אלא היא חשובה כמלאכת בנך ובתך עבדך ואמתך שמוזהר עליהם בלאו ואינו לוקה דאין מלקות במעשה אחרים.

\*הגרע"א בגהש"ס במכות כ"א ב' נקט דהמחמר ביו"ט לוקה, לדעת הסוברים דאיסור מחמר נוהג ביו"ט, וכ"כ הערול"נ שם, וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן נ"ג ד"ה ולענ"ד, ועיי"ש שכתב דהיינו משום דכל הא דהמחמר אינו לוקה, הוא משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, או ממיעוטא דקרא, אך ביו"ט דל"ה לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, וגם ליכא מיעוטא, הוי בכלל לא תעשה כל מלאכה ולקי, - והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ב' כתב דאף דלמ"ד דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו, לוקין על מחמר ביו"ט, אך למ"ד דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד לוקין עליו וממעטינן מקרא דאין לוקין על מחמר, הרי דכיון דעיקר איסור מחמר ביו"ט ילפינן לה משבת מדקרי לה מלאכה, לא חמיר יו"ט משבת ואין לוקין עליו, ועד"ז צידד בתשו' תורת חסד או"ח סימן ל"ג סק"ו,[[89]](#footnote-90) ולמש"כ הרמב"ן דהא דממעטינן מקרא דאין לוקין על מחמר, הוא משום דאין מלקות במעשה אחרים, ודאי דאף אין לוקין על מחמר ביו"ט.[[90]](#footnote-91)

\*הגרע"א והבית אפרים והערול"נ שם נקטו דהחורש ע"י בהמתו בשבת חייב אף משום מחמר, - אך בתשו' תורת חסד או"ח סימן ל"ג סק"ז כתב דלמש"כ תלמיד הרמב"ן בסוגיין דבחרישה אין הבהמה אלא ככלי ביד האומן, לי"ב לאיסורא דמחמר, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ב', והגרי"פ בעשין ל"ד ד"ה וראיתי לכמה.

1. וי"ל דמה שהוצרך רש"י לזה הוא לטעמי' דאיירי הכא כשנותנו לנכרי מבעו"י, ובכה"ג אין לאסור אלא משום דהוי כשלוחו, אך אמירה לנכרי בשבת אסורה גם משום ודבר דבר, ומה"ט אסור לומר לנכרי בשבת לעשות לאחר השבת, אף דאין לאסור בזה משום דהוי כשלוחו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובדעת הרא"ש דלא ניח"ל לישב כן, מבו' בד' הא"ר בסימן רס"ו סק"ג דהוא משום דמבעו"י ל"ה שרינן לי' לאיסור אמירה לנכרי, כיון דבידו ליתן שכר ושרי, וכ"כ הרוקח בסימן קל"ו דאם לא החשיך נותן שכר ומותר, - אך בדעת ריבב"ן והגר"א צ"ל, דהתירו לו אף בלא נתינת שכר, ושמא הוא משום דאל"כ יש לחוש שיבא להעביר ד' אמות ברה"ר, וכ"כ האלי' רבה שם דכ"ה משמעות ל' השו"ע והלבוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והתו"ש שם הביא מש"כ הר"ן והנימו"י בב"מ צ' א' להוכיח מהכא דאסור לומר לנכרי בחול שיעשה מלאכה בשבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בביאוה"ל בסימן של"ב ס"ד מש"כ בשם בנו הר"א לפרש בע"א טעם הא דבדליקה חיישינן דאי שרית לי' אתי לכבויי, והכא לא חיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם בפירש"י לעיל שם ד"ה הניחו מבו' דהתירו התם טלטול פחות פחות מד' אמות, אך הרמב"ן והרשב"א בסוגיין והריטב"א לעיל שם נחלקו ע"ז, דלא התירו התם טלטול פחות פחות מד' אמות, והרשב"א ותלמיד הרמב"ן הוכיחו כן דאם התירו התם פחות פחות מד' אמות, מפני מה הוסיפו בהעברה להעביר הככר ללא צורך פחות פחות מד' אמות שהוא אסור לכתחילה, (אך רש"י לטעמי' לעיל צ"ד ב' ד"ה לאפוקי לכרמלית, והוא כמש"כ הר"ן שם, דהככר ותינוק הוו כטפל, ולי"ב איסור הוצאה, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש מקום לומר דכ"ז הוא לטעמי' דמשמעות דבריו שם דטעם הא דהכא התירו לאיסור מוקצה הוא משום פסידא, ונתבאר להלן, וע"כ י"ל דכל שהוא פושע בדבר לא התירו לו, אך לדעת ש"ר בסוגיין דהא דהתירו לאיסור מוקצה, הוא משום דאין אדם מעמיד וכו', אין לחלק כן, - אך עמש"נ להלן דדעת רי"ו דכל מה שהתירו הכא הוא רק כשלא פשע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ע דד' הרשב"א קיימי במי ששכח והוציא, ומנ"ל דמתיר אף במי שהוציא בפשיעה, וכמש"כ המג"א שם סק"י לחלק בזה, ומש"כ הא"ר שם ע"ד המג"א דהוא דוחק להעמיד להגמ' בע"ז בכה"ג, עמש"כ הפמ"ג שם לפרש לד' המג"א, - ושמא ד' הא"ר מיוסדים על מה שפירש שם דד' האוסרים שהביא הרשב"א שם הם כד' רי"ו, אך אחר שזכינו לד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין מבו' דטעם האוסרים הוא משום דלא התירו אלא במי שהחשיך דיש לחוש שמא יקל לומר עדיין יש שהות ביום.

   ובעיקר הדין בזה, הנה למש"כ הגר"א שם דמקור דבריהם לאסור בזה הוא ממה שאסרו לעיל קמ"ב ב' בשכחו ארנקי וכו', הרי דלד' הרשב"א ודעימי' שכתבו לישב לההיא דהתם בע"א, אין מקור לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"ה גם לפשטות ד' הרמב"ם דאף במציאה דלא אתי לידי' התירו להוליכה פחות פחות מד' אמות, אף דה"ז מוקצה, ויתבאר בעזה"י במקומו, והרי דהתירו לאיסור מוקצה משום פסידא, - אך י"ל דההיתר בזה הוא משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, דאף דבמציאה דלא אתי לידי' ליכא למיחש כ"כ להכי ולא התירו לאיסור אמירה לנכרי וכו', מ"מ איכא למיחש קצת להכי, ומכח זה הוא שהתירו לאיסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וזה לטעמי' שנקט דאף התם יש לחוש שיבא לידי איסור דאורייתא, וע"כ נחלק על מש"כ הרשב"א לאסור בזה משום דאף אי לא יתירו לו לא יבא לידי איסור דאורייתא, אך הרשב"א והריטב"א כתבו דהתם ליכא למיחש שיבא לידי איסורא דאורייתא, דכשבא לטלטל ולהצניע ממונו בביתו אין לחוש שיבא לטלטלו דרך רה"ר, וגם י"ל כמש"כ הטור דהוא ירא מפניהם להוציאו לרה"ר, וכ"כ הסה"ת שם דל"ד לדליקה, משום דליכא למיחש כ"כ שיבא לידי איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואי נימא בד' הסה"ת דההיתר הוא משום פסידא, צ"ל בדעתו דמה שאמרו בסוגיין דההיתר הוא משום דאין אדם מעמיד וכו' ואי לא שרית לי' אתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, הוא רק במה שהתירו ליתנו לנכרי ולהניחו על החמור, דבזה י"ל דאם לא יתירו לו, יהא סבור דליכא נפ"מ בין זל"ז ויבא להעביר בעצמו, אך מה שהתירו לאיסור מוקצה, אי"ז מכח ה"ט, דמה שלא התירו לו לאיסור מוקצה, אי"ז טעם שיבא להעביר בעצמו, אלא הוא משום דהתירו לאיסור מוקצה במקום פסידא. [↑](#footnote-ref-11)
11. והעולת שבת שם סק"ג כתב דלדעת הר"ן יש להתיר בסחורה הנפסדת, כיון דלדידי' בכל מקום שאין הדבר בהול התירו, והמחה"ש שם תמה ע"ז, דבד' הר"ן מבו' דלא התירו אלא כדי שלא יבא לידי איסור דאורייתא, וע"כ אין להתיר בסחורה הנפסדת דאין לחוש שיבא לידי איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך כתב הרמ"א שם דיש מתירין להוציא המעות שלא כדרך הוצאה במקום פסידא, ובד' המג"א שם סקמ"ו משמע דלא התירו אלא משום דבזה"ז אין לנו רה"ר דאורייתא, אך השעה"צ שם ס"ק קנ"ב כתב דבד' הלבוש שם מבו' דהתירו אף במקום דאיכא רה"ר דאורייתא, ודקדק כן גם מד' הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולכאו' ד"ז תלי בטעם ההיתר, דלמשמעות ד' הסה"ת דהוא משום שהתירו טלטול מוקצה במקום פסידא, אין להתיר טלטול לכרמלית, שלא התירוהו במקום פסידא, ולפ"ז גם אין להתיר הוצאה שלא כדרך, דלא מצינו שהתירו לזה במקום פסידא, - אך למש"כ הב"ח דהוא משום דאי לא שרית לי' יבא לחפור וכו', שפיר י"ל דשרי אף לטלטל לכרמלית, כדי שלא יבא לידי איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-14)
14. והעולת שבת בסימן של"ד סק"ג כתב דהשו"ע בסימן רס"ו שסתם בזה, הוא משום דס"ל דלא קי"ל בזה כד' הטור, והתירו איסור דרבנן, כדי שלא יבא לכמה איסורים דרבנן, וכמש"כ בב"י בסימן של"ד בשם מהר"י אבוהב, ואף דהב"י שם מסיק דאין לחלק באיסור דרבנן בין איסור אחד ובין כמה איסורים, מ"מ בשו"ע חזר בו וחילק בזה, - והיינו דמש"כ השו"ע בסימן של"ד ס"ב דיש אוסרים לטלטל מוקצה במקום פסידא, הוא רק משום טעמא קמא דהטור, דאין לחוש שיבא לידי איסור גדול מזה, וכמש"כ גם הרשב"א והריטב"א בסוגיין, אך במי שהחשיך בדרך, התירו לו לומר לגוי וכו', כדי שלא יבא לכמה איסורים דרבנן. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך לפ"ז אין להתיר אלא ליתנו לגוי מבעו"י, אך משחשיכה דיש בזה איסור מוקצה, צריך להשליכו מידו, ואסור להניחו בידו עד שיתנו לגוי, אך זה תליא בפלוגתת רבוותא אם איכא איסור מוקצה בעודו בידו, ואכמ"ל, וגם אין להתיר להוליכו פחות פחות מד' אמות, וגם אין ליתנו על החמור, דצריך ליטלו כשהיא עומדת וכו', ויש בזה לאיסור טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-16)
16. והתהל"ד בסימן רס"ו סק"ג כתב בתחילת דבריו לפרש לד' הרא"ש דהיינו דכיון דיכול להגבי' ולזכות בה הוי ככיסו אף שלא הגבי', ודלא כפירש"י דמציאה דאתי לידי' היינו רק כשהגביהה וזכה בה, - אך מסיק דמודה הרא"ש דכל שלא הגבי' מבעו"י ל"ה ככיסו, אלא דקשיא לי' דכיון דיכול להגבי' ולזכות בה מבעו"י מ"ט לא תנא תקנתא דאם מצאה מציאה יגביהנה ויתננה לגוי, - ונתחדש בזה, דמותר לו לזכות במציאה ולהביא עצמו לידי היתר זה שהתירו חכמים, ולא אמרינן דכיון דלא התירו כן אלא בדיעבד משום דאין אדם מעמיד עצמו, אסור להביא עצמו לידי כך, ומצינו בד' הב"י בסימן רמ"ד סוס"ו שנסתפק בכעי"ז אם מותר לקנות מכס מן הגוי ואח"כ להתיר להשכיר גוי בקיבולת לקבל המכס משום פסידא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומש"כ הביאוה"ל שם סי"ג דאם עבר והגבי' יראה עכ"פ אח"כ לטלטלו פחות פחות מד"א וכו', צ"ל דאי"ז משום דהו"ל כמציאה דאתי לידי', דא"כ מ"ט לא התיר אלא לטלטל פחות פחות מד' אמות, והול"ל שיש ליתנו לנכרי ואם אין עמו נכרי נותנו לחש"ו וכו', אלא הוא משום דסמך בכה"ג ע"ד הרמב"ם דאף במציאה דלא אתי לידי' התירו לטלטל פחות פחות מד' אמות, אך בע"כ דהוא בצירוף הא די"ל דכה"ג חשיב כמציאה דאתי לידי', דאל"כ מה עדיף היכא שעבר והגבי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובדעת הר"ח ודעימי' נראה דס"ל כדעת רבים מקמאי דקי"ל כלישנא בתרא אף בדרבנן, - ומה שלא התירו בזה משום דאף לל"ב עמדה בתיקו, הוא כדעת היראים בסימן י"ב וסימן ער"ד וסימן ש"א, דתיקו דאיסורא לחומרא אף בדרבנן, וכ"כ הראבי"ה בכ"ד, וצויין בהערות לראבי"ה בסימן תשמ"ג. [↑](#footnote-ref-19)
19. והתהל"ד שם סק"ב תמה ע"ז דבד' הרא"ש בסימן א' מבו' להדיא דאף במציאה שלא באה לידו כלל, אסור לומר לגוי להביאה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א, וכ"ה מוכח גם למש"כ הראבי"ה בסימן שס"ח דאם הגבי' בשוגג וזכה בה הוי ככיסו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' כ"ה מוכח גם למש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן שם דהא דפרכינן דהא מחמר ולא פרכינן משום שביתת בהמתו, הוא משום דמצינו להעמיד בחמור שאינו שלו, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דנותן לנכרי ואינו נותן על החמור, הוא אף בחמור שאינו שלו. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך כתב בשם גדולי הדורות שלפנינו להיפך, דכל הא דהותר ליתן על החמור כשאינו עמו נכרי, הוא רק בחמור שאינו שלו, אך בחמור שלו אסור, ונת' לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-22)
22. והפמ"ג באש"א שם סק"ו כתב דאף בבהמת ישראל חבירו הוא כן, דלא שייך בזה לפנ"ע כיון דחבירו אינו יודע כלל ואנוס הוא, והביאו הביאוה"ל שם ס"א, וצ"ע ממש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ג סק"א דהאונס את חבירו לאכול איסור, עובר בלפנ"ע, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, - ושמא אין מכוון הפמ"ג הכא לפטורא דאונס, אלא דכיון דאינו יודע ואנוס הוא, לי"ב לעיקר האיסור דשביתת בהמתו, דאף אם איסור שביתת בהמתו הוא אף כשאינה עושה במלאכתו, (ונת' לעיל נ"א ב'), היינו רק כשהוא לדעתו, וכמש"כ המאירי בסוגיין דאיסור שביתת בהמתו הוא כשמוציא משא על בהמתו בשבת או מניח לאדם אחר לעשות כך. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך הפמ"ג שם צידד דכיון דקי"ל לעיקר הדין דשכירות לא קניא כלל, יש להניחנו בכה"ג על החמור, וכ"כ הגר"ז שם בקו"א סק"א, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"א. [↑](#footnote-ref-24)
24. ונתחדש לפ"ז דאף כשאין הבהמה שלו ואינו מחמר אחרי', צריך ליתנו עלי' כשהיא מהלכת וכו', משום דחיישינן שמא יחמר אחרי', והתהל"ד שם סק"א תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ב כתב לפרש בזה פלוגתת לישני בסוגיין אם לחרש יהיב לי' או לקטן יהיב לי', דפליגי אם איכא איסור לא תאכילום בחרש, עיי"ש, ובסו"ד שם כתב דלהסוברים דליכא איסור לא תאכילום בשוטה, נמצא דליכא איסור כלל ליתן את הכיס לשוטה, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט היכא דיש נכרי או בהמה נותנו להם, ואינו נותנו לשוטה. [↑](#footnote-ref-26)
26. ולכאו' המכוון בזה, דאף דעיקר האיסור ליתן לחש"ו אי"ז משום דאתי לאיחלופי בגדול, אלא משום איסור לא תאכילום, מ"מ כשבאו חכמים להתיר יש להתיר תחילה בבהמה, דאם יתירו בחש"ו יש לחוש דאתי לאיחלופי בגדול. [↑](#footnote-ref-27)
27. והשו"ע כתב דגם בחרש ושוטה מניחו עליו כשהוא מהלך וכו', וכ"ה בד' תלמיד הרמב"ן והרשב"א והריא"ז, והיינו משום דאיסורא דלא תאכילום הוא גם בחרש ושוטה, וכמשמעות הגמ' בגיטין נ"ה א', וכ"ה להדיא בד' רש"י והרשב"א שם, - אך התוס' והריטב"א והר"ן והרמ"ך כתבו כן רק בקטן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובדעת ש"ר שאסרו בזה, י"ל דהוא משום דס"ל דכל שנותנו לו הוי כמאכילו בידים, - אך משמעות דבריהם דס"ל דאף בעושה ע"ד אביו הוי כמאכילו בידים וה"ז אסור מדאורייתא, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א ביבמות קי"ד א', - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן רס"ו סק"ד בהשמטות. [↑](#footnote-ref-29)
29. ולכאו' הוא משום דס"ל כדעת הסוברים דאיסורא דלא תאכילום דאורייתא הוא רק בדם ושרצים וטומאת כהנים, ובשאר איסורים אי"ז אסור אלא מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובדעת הרשב"א שהוכיח מזה, צ"ל דהוא משום דכ"ה שלא התירו ע"י ב' בנ"א בזה עוקר וזה מניח, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין ובפירש"י ד"ה כל שחבירו, ה"נ אין להתיר בזה לאיסור ספי'. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובדעת הרשב"א צ"ל דהא דלא שרינן הכא אלא משום דאי לא שרית לי' וכו', ולא התירו אלא כשאין עמו נכרי וליכא חמור, הוא משום דיש לחוש שיעשה הקטן עקירה והנחה, דמה"ט גם אסור להניח ע"ג החמור, (אלא כשאין עמו נכרי), ונת' להלן, - וי"ל עוד, דהוא משום דדילמא אתי למיסרך, דכל הא דלא חששו לזה, הוא משום דאי לא שרית לי' וכו', וכמש"כ הרשב"א, אך אי"ז במשמעות ד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להוסיף, שהרי איסורא דאמירה לנכרי הוא אף כשאומר לקטן נכרי, וכיון דאמירה לקטן נכרי אסורה, כ"ש דיש לאסור באמירה לקטן ישראל. [↑](#footnote-ref-33)
33. והגר"ז בסימן שמ"ג ס"ו וס"ח כתב דבאמת לא הותר לספות לקטן איסור דרבנן במלאכת שבת, אלא כשהוא לצורך מצוה, דבכה"ג לי"ב משום איסור אמירה, - אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, דבדבריו לעיל קכ"א א' מבו' דלא אסרו בזה אף כשאינו לצורך מצוה, וגם הרשב"א גופי' לעיל ק"ל ב' נקט לעיקר דלא התירו אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ?ובזה ניחא דלא תיקשי ממש"כ הרשב"א וש"ר לעיל קנ"א א' לדון אם מי שקיבל שבת מותר לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, דומיא דאיסור אמירה לנכרי, והרי דאסרו אמירה אף לישראל, ולהנ"ל ניחא, דאסרו חכמים אמירה לכל מי שאינו מצווה כלל באיסור שבת, והא דבקטן לא אסרו, הוא משום דכבר מוזהרין שלא להאכילו איסור דאורייתא, וע"כ שפיר יש מקום לאסור אמירה לישראל שלא קיבל שבת, דאינו מצווה עכשיו כלל באיסור שבת. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך בתחילת דבריו כתב דהוא משום לא תאכילום, ועמש"כ בזה החת"ס והאחיעזר שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. והך מילתא דאיכא איסור בפנ"ע בשבת במלאכת בנו הקטן, כ"כ גם הרמב"ן בסהמ"צ שורש י"ד, והיראים בסימן רכ"ו, והחינוך במצוה ל"ב, וכן נקטו האחרונים בכ"ד, וכ"כ השעה"צ בסימן של"ד סקנ"ד, - אך בד' הפסקי רי"ד בסוגיין והמ"מ בפ"כ משבת ה"ז משמע דליכא איסור בפנ"ע בשביתת בנו, וכן צידד הבית אפרים ביו"ד סימן ס"ב, וכ"כ המנ"ח במצוה ל"ב בסופו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. ואמנם בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ו' נקט דאיסור ספי' במלאכת שבת אינו אלא מדרבנן, וכתב דהרשב"א דס"ל דהוא אסור מדאורייתא, הוא מקרא דאתה ובנך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובעיקר דברי הרשב"א צ"ע, דהרי כיבוי הוי משאצל"ג דאינה אסורה אלא מדרבנן, וכל הא דקטן שבא לכבות אין שומעין לו, הוא משום דהוא לצרכינו כמש"כ הרשב"א לעיל קכ"א א', ובכה"ג הרי הוי האיסור משום דדילמא אתי למיסרך, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין, ומהו שכתב דעובר משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, - וצ"ל למש"כ הרשב"א ביבמות קי"ד א' דהא דליכא איסור ספי' בדרבנן, הוא משום דלא העמידו דבריהם אצל הקטנים, ובזה מתפרש הא דלי"ב גם לאיסורא דאתה ובנך, ובמקום דיש לחוש דאתי למיסרך העמידו דבריהם אצל הקטנים, ותו יש בזה לאיסורא דאתה ובנך. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועיי"ש שהוכיח כן למש"כ הר"ש בריש תרומות מהירושלמי דדעת ר' יהודה דחרש תרומתו ודאי משום דאית לי' דעתא צילתא, ובכ"ד מוכח דמודה ר' יהודה דחרש פטור מן המצוות, ועוד דאי נימא דלר' יהודה הוא חייב במצוות, מ"ט לא פליג ר' יהודה אלא לענין תרומה, והול"ל ר' יהודה אומר חרש ה"ה כפקח לכל דבריו. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שהוכיח כן, דאם לר"א מספק"ל אם חרש חייב במצוות, א"כ אף אם אין קטן אסור ליתנו לחרש, ומשמעות הגמ' דאף לר"א לא אסרו ליתנו לחרש אלא כשיש קטן, ועיי"ש מש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ע במש"כ דהוא דבר המותר לכתחילה, שהרי להדיא בדבריו בפ"כ ה"ז דלא הותר להוליך פחות פחות מד' אמות, אלא כשא"א לו להחשיך עליו, והרי דאסור לכתחילה להוליך פחות פחות מד' אמות, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפי"ג ה"י דהולכה פחות פחות מד' אמות פטור אבל אסור, והמ"מ בפי"ב הט"ו כתב דלא התירו לזה אלא במקום הדחק. [↑](#footnote-ref-42)
42. וכ"נ ממה שאמרו בסוגיין דבו ביום גדשו סאה ובו ביום מחקו סאה, וקאי על גזירת י"ח דבר, - אך בפי' רבינו פרחי' לעיל י"ז פירש דגזירת י"ח דבר היתה דנותן כיסו לנכרי ולא יניחנו על החמור, דמוטב שיעבור על שבות דדבריהם ולא יעבור על שביתת בהמתו שהיא מה"ת, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"כ משבת ה"ו שכתב דגזירת חכמים היא שלא יניח כיסו ע"ג בהמה אם אין עמו נכרי, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין בדעתו, ונת' להלן בדף מס' 4, - והבעה"מ לעיל י"ג ב' כתב דגזירת י"ח דבר הוא שיתן כיסו לנכרי ולא יבא להעביר ד' אמות ברה"ר, וזה היתר הבא מכלל איסור, וכ"נ בפי' ר"ח בסוגיין. [↑](#footnote-ref-43)
43. ושמא מכוון דבריו הוא דלא גזרו כלל על איסור מוקצה במקום פסידא, ועי' בתשו' מנחת יצחק ח"ה סימן מ"ב סקי"א שכתב כן בטעמא דהרמב"ם, - ואמנם צ"ע ע"ז ממה שאמרו בב"מ ט' א' דאין דרכם של בנ"א להגבי' ארנקי בשבת, והרי שלא התירו להגבי' ארנקי של מציאה בשבת, וכמו שהוכיחו הרא"ש וש"ר, וי"ל כמש"כ המשכנות יעקב בקהלת יעקב בסוגיין דמש"כ הרמב"ם להתיר הוא כשעבר והגבי' את המציאה, וי"ל דהוא משום דההיתר בזה הוא משום פסידא, וכ"ז שלא הגבי' את המציאה ולא זכה בה, אי"ז פסידא אלא מניעת ריוח בעלמא, אך אחר שהגבי' את המציאה וזכה בה, והו"ל פסידא, התירו בזה לאיסור מוקצה, (וי"ל עוד, דכל שעבר והגבי' את המציאה, כבר ליכא לאיסור מוקצה, כיון דעודו בידו, ואכמ"ל), אך אי"ז במשמעות ל' הרמב"ם שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
44. והמג"א שם הק' מזה על מש"כ השו"ע שם דלא התירו אלא במי שהחשיך בדרך, ולא במי שיצא מביתו סמוך לחשיכה ושכח והוציא לרה"ר, וכתב דצ"ל דהתם איירי בשוכח והכא במזיד, אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן בסוגיין דס"ל דלא התירו רק במי שהחשיך משום דחששו שמא יקל לומר דיש עדיין שהות ביום, ועמש"כ בזה הדגמ"ר שם, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובתשו' הרי"ד סימן ק"ז הק' על סוגיית הגמ' בע"ז שם, דזה דלא כמו שאמרו לעיל י"ז ב' דגזרו במי שהחשיך בדרך דנותן כיסו לנכרי ולא יוליכנו הוא בעצמו פחות פחות מד' אמות, וכתב לישב, דאף דחכמים גזרו כן, מ"מ כמה בנ"א עושים כר' יצחק כיון דבהיתר עושין ולא חיישינן לגזירה דרבנן, ואינם מפסידים ממונם או מציאתם משום גזירה, כיון דהשתא לא עבדי איסורא, א"נ דלא גזרו חכמים אלא ברה"ר ולא בכרמלית, דהו"ל כגזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש שכתב בדעת האוסרים, דמודו דמדאורייתא כל שאין העמידה לתקן משאו ה"ה מפסקת, אף דאינה כדי לפוש, ולא אסרו בזה אלא מדרבנן, והביא כן מד' הלבוש בסימן רס"ו ס"ז, אך הק' ע"ז, דמנ"ל לחדש כן שאסרו חכמים בכה"ג, - וצ"ע דבתשו' הגאונים שם מבו' להדיא, דכל שלא ישב ה"ה חייב סקילה, ורק בכרמלית אינו חייב אלא מלקות מדרבנן, וכ"ה גם בל' רי"ו. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך בד' התוי"ט בעירובין שם משמע דבכל גווני עדיף הכא ליתן לחבירו וכו', וכ"כ האלי' רבה בסימן רס"ו סקי"ב והמ"ב שם סקי"ח, ועמד ע"ז התהל"ד שם סק"ו בהשמטות, - ועי' עוד בזה בד' החיי אדם בכלל נ"ד ס"ט. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולכאו' מכוון דבריו דכבר ידעינן להא דכשהיא מהלכת נותנו עלי' וכו', והא דפריך והלא מחמר, הוא משום דס"ד דאין להתיר חשש איסור מחמר משום חשש העברת ד' אמות ברה"ר, וע"כ לא פריך משום שביתת בהמתו, דכיון דלי"ב אלא עשה, ודאי דיש להתיר לחשש איסור זה משום חשש איסור חמור. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך בל' התורי"ד משמע דהא דאיכא בזה לאיסור מחמר, הוא משום דנראה דמחמתו עושה הבהמה, והיינו דכלפי איסור מחמר לא חשבינן לה כמלאכה הנעשית מאלי' בשבת, אלא כמלאכה הנעשית מכחו. [↑](#footnote-ref-50)
50. והתורי"ד כאן ובע"ז י"ד ב' הוכיח דאיסורא דשביתת בהמתו דאורייתא הוא אף בהוצאה, ממה שאמרו לעיל צ"ד א' ובע"ז ט"ז א' דהא דבן בתירא מתיר בסוס, הוא משום דעושה מלאכה שאין בה חיוב חטאת דחי נושא את עצמו, והרי דאלמלי כן הי' בזה איסור שביתת בהמתו דאורייתא. [↑](#footnote-ref-51)
51. וזה לטעמי' התם דס"ל דבשביתת בהמתו איכא לאו, ונת' לעיל נ"א ב', דלדעת הסוברים דליכא אלא עשה, ונת' לעיל שם, הרי י"ל דזהו דנתחדש באיסורא דמחמר דאיכא לאו, וכ"כ האג"ט חורש סקי"ט אות ט'. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולדעת הרמב"ן ודעימי' דאיסור מחמר הוא אף בבהמה שאינה שלו, צ"ל דהא דכתיב בקרא בהמתך הוא לדרשא אחרינא, וכמש"כ כן בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ט"ז. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובאבנ"ז סימן קמ"א עמד ע"ז ממש"כ המאירי בסוגיין דאיסור מחמר הוא אף בבהמת חבירו, וכתב דצ"ל דהיינו רק בבהמת חבירו ישראל, אך בבהמת גוי ליכא לאיסור מחמר. [↑](#footnote-ref-54)
54. ויש להוסיף, דהרי ודאי דאיסור מחמר אינו משום דחשיב כמו שהוא מוליך את הבהמה בידיו ועושה את מלאכתה, דא"כ הי' לנו לאסור את הילוך הבהמה עצמה, דהוי כנושא את הבהמה, ובע"כ דאיסור מחמר הוא מכח הא דהבהמה עושה מלאכה מכחו, וע"כ תליא במה דיש ע"ז תורת מלאכה כלפי הבהמה. [↑](#footnote-ref-55)
55. אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בל' רש"י שכתב דהוא "כדאמר" בפ"ק, ומשמע דהא דאינו חייב בכה"ג נתפרש להדיא בפ"ק, - וי"ל דמכוון ד' רש"י הוא למה שאמרו שם דהא דפטרינן בפשט העני את ידו לפנים ונתן בעה"ב לתוכה והוציא, הוא משום דידו לא נייח, ופירש הרא"ש דטעם הפטור בזה הוא דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, וזהו שהביא רש"י מהתם, דכ"ה דאינו חייב על הוצאת החפץ שבידו, משום דידו לא נייח וליכא עקירת ידו, ה"נ אין לחייב בנותנו עלי' כשהיא מהלכת, משום דליכא עקירת גופה. [↑](#footnote-ref-56)
56. גם צ"ע דלישנא דגמ' דכל שבחבירו פטור אבל אסור "בבהמתו" מותר לכתחילה, משמע להדיא דאף לי"ב משום שביתת בהמתו. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד רי"ו דבמוליך פחות פחות מד' אמות צריך לישב, דאם עומד ל"ה הנחה, כיון דלא עמד לפוש, - אך לכאו' למש"כ המג"א בסימן רס"ו סק"ט דטעמא דרי"ו הוא משום דאינו עומד אלא משום שלא יבא לידי איסור, שפיר י"ל דחשיב כעמד לכתף, כיון דעמידתו היא לצורך המשך הילוכו. [↑](#footnote-ref-58)
58. ואף אי נימא דמעשה דבהמה לאו מידי הוא, ולא חשיב כאיתעביד מלאכה מבינייהו, אכתי תיקשי במש"כ הראשונים דכשנותן לקטן צריך ליתנו עליו כשהוא מהלך וכו', ומ"ט לא אסרינן לה משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו. [↑](#footnote-ref-59)
59. אך יש להעיר בזה ממש"כ בפירש"י לעיל ללמוד להא דאסרינן כשהיתה העקירה וההוצאה מבעו"י וההנחה בשבת, ממתניתין דריש מכילתין דשניהם פטורין אבל אסורין, ואם היכא דתרוייהו בני חיובא חמיר טפי, הרי אין ללמוד מהתם דאיסורא דאיתעבידא מלאכה מבינייהו הוא אף כשהוא בצירוף הנעשה מבעו"י. [↑](#footnote-ref-60)
60. ולמש"כ התורי"ד לעיל ג' ב' דכל הא דבעה"ב פטור אבל אסור, הוא משום דיד הפשוטה ל"ה כרשות שהיא פשוטה לו, והיינו דלא אסרינן עקירה או הנחה לחוד, אף אם ה"ז מצטרף למלאכה גמורה, אלא אם גם עשה מקצת מן ההוצאה וההכנסה, דהיא עיקר המלאכה, ניחא, דע"כ שפיר התירו הכא לעקור או להניח, אך זה דלא כמו שנקטו הפוסקים בסימן ש"ז סי"ד דאסור לעשות עקירה או הנחה לחודה, ונת' לעיל ג' א' וג' ב'.

    ובעיקר הקו' י"ל עוד, לדעת התורי"ד ודעימי' דלא אסרו עקירה או הנחה לחודייהו, וכל האיסור הוא רק משום דידו ל"ה כרה"ר ונמצא דה"ה עושה גם מקצת מן ההעברה, ולפ"ז ניחא דע"כ התם ליכא איסורא כלל להניח מה שעקר בער"ש, ולעקור וליתן לבהמתו ולהניח [↑](#footnote-ref-61)
61. והאמרי בינה בדיני שבת סימן ו' כתב דהוא משום דבחמור דהוא צריך ליטלו ממנה כשהיא עומדת ולהניחו עלי' כשהיא מהלכת, ועובר משום טלטול מוקצה ומשום משתמש בבע"ח, וי"ל עוד דהוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, וכמש"נ לעיל די"ל דיש לאסור בזה אף כשנעשית המלאכה בצירוף בהמה, - אך לכאו' אי"ז מתישב במה שאמרו לעיל בסוגיין דהא דכשיש עמו נכרי נותן לנכרי ואינו מניחו על החמור, הוא משום דחמור אתה מצווה על שביתתו, והרי דהא דאינו נותן על החמור, הוא מכח דין שביתת בהמתו, אך האמרי בינה שם כתב לדחוק דמכוון הגמ' הוא דכיון דאתה מצווה על שביתתו, בע"כ צריך ליטלו הימנה וכו' ועובר משום טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-62)
62. והמרומי שדה בסוגיין כתב לפרש לדעתו, דהא דפרכינן והלא מחמר, היינו דיש לחוש שיבא לידי כך, וע"ז משני דלא עביד עקירה והנחה, וע"י שעושה כן יהא נשמר מלהיות מחמר, - והגרי"פ בעשין ל"ד כתב לפרש לדעתו, דהא דפרכינן והלא מחמר, ל"ד הוא, דמשום איסור מחמר ליכא קו', דמאן לימא לן שהוא מחמר, הרי אין מחמר אלא כשמנהיגה בידו או אפי' בקולו, וא"כ אפשר דמיירי שמניחה ללכת מעצמה כמו שהורגלה, ואינו מנהיגה הוא כלל ואפי' בקולו, ואין עיקר הקו' אלא מאיסור שביתת בהמתו. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובחי' הרשב"א שלפנינו כתב, ז"ל, ואינו מחוור בעיני כלל שהרי כיון שאינו מניח עלי' עד שתהא מהלכת אינו מחמר, ועוד דהא אמרינן הכא דכל שבחבירו פטור אבל אסור בחמורו מותר לכתחילה, עכ"ל, וצ"ב קו' קמייתא, דמ"ט אינו מחמר כשאינו מניח עלי' עד שתהא מהלכת, ושמא מכוון דבריו דל' הרמב"ם משמע דהוא מחמר גמור ואסור מדאורייתא, וע"ז הוא שהק' דאינו מחמר גמור, כיון דאינו מניח עלי' עד שתהא מהלכת, ולא עבדא עקירה והנחה, (אך אי"ז מתישב בד' הארחות חיים דלהלן).

    ואמנם המ"מ בפ"כ משבת ה"ו העתיק לד' הרשב"א ול"ג לתיבת "ועוד", ולפ"ז חדא קו' היא, דכיון דאינו מנח עלי' עד שתהא מהלכת אינו מחמר משום דכל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, - אך הארחות חיים בהל' שבת סימן רי"ט הביא בשם הרשב"א דקשיא לי' תרתי, חדא דכל שבחבירו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה, ועוד, דכיון דאינו נותן עלי' עד שהולכת לאו מחמר הוא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולמש"כ הפר"ח בפ"ה מע"ז ה"י לדקדק מד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"כ משבת ה"א דמחמר אינו אסור אלא מדרבנן, ונת' להלן, ניחא טפי הא דה"ז אסור אף בלא עקירה והנחה, דאי"ז מאיסורי מלאכה. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך דברי הקרית ספר לא נתפרשו בזה, דלעיל מינה כתב, ז"ל, א"כ יש איסור עשה במלאכת הבהמה עצמה אפי' בלא סיוע, ואיסור לאו בלא מלקות כשמסייעה כגון מחמר, עכ"ל, ומשמע להדיא דאיסור מחמר הוא בחד גוונא עם איסור שביתת בהמתו, ואך דאיסור שביתת בהמתו הוא כשאינו מסייעה, ואיסור מחמר הוא כשמסייעה, וא"כ כל דאינה עושה עקירה והנחה הדין נותן דלא יהא גם לאיסור מחמר.

    ואולי י"ל בזה, דהא דאסור להנהיגה בקול מדאורייתא, אף שאינה עושה עקירה והנחה, אי"ז משום דאיסור מחמר הוא אף בלא עקירה והנחה, אלא הוא משום דבאיסור מחמר שהוא משום סיוע האדם, מצטרף העקירה וההנחה שעשה האדם, עם ההילוך שעושה הבהמה בסיועו, והוי מלאכה שלימה, - ואמנם הנה זה ניחא אם איסור מחמר הוא אף בבהמה שאינה שלו, די"ל דעיקר האיסור הוא משום דהוי כמלאכה דילי', וכ"כ האג"ט חורש סקי"ג אות י"ג דלפ"ז הדין נותן דיצטרף המעשה שעושה ע"י הבהמה עם מעשה דידי', אך למשמעות ד' הרמב"ם דאיסור מחמר הוא רק בבהמה שלו, וכ"נ בד' הקרית ספר שם, והרי דעיקר האיסור הוא משום שביתת הבהמה, הדין נותן דא"א לצרף את העקירה וההנחה שעשה האדם על ההילוך שעושה הבהמה בסיועו, וכל דלא עשתה הבהמה עקירה והנחה לי"ב לאיסור מחמר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. והמאירי כתב עוד, דבכיס שאפשר לו להוליך פחות פחות מד' אמות, לא התירו לו לרוץ, דהולכה פחות פחות מד' אמות נוחה מזו דא"א לה לבא לידי איסור תורה, ודוקא בחבילה שא"א לו בהולכה פחות פחות מד' אמות שהרי טורח כמה פעמים והדבר כבד עליו, התירו לו לרוץ ולהכניס. [↑](#footnote-ref-67)
67. והמג"א שם סקי"ח כתב בדעת המתירין לרוץ וכו', דהיינו במקום שאין יכול להוליכה פחות פחות מד' אמות כגון שמתיירא מליסטים, וזה כדעת הסה"ת והסמ"ג דלא התירו אלא בכה"ג, אך בד' הסמ"ק והמ"מ מבו' דאף אם יכול להוליכה פחות פחות מד' אמות הוא רשאי לרוץ וכו'. [↑](#footnote-ref-68)
68. וצ"ע, שהרי אמרו בגמ' דכי מטא לביתי' א"א דלא קאי פורתא, וא"כ כל שעשה עקירה בשבת, נמצא דכשיעמוד קודם שיכנס לביתו, איכא עקירה והנחה והוי מלאכה גמורה, - וצ"ל דס"ל דהא דמשני דזריק לי' כלאח"י היינו שיזרקנה קודם שיעמוד, וכמש"כ הסה"ת והסמ"ג שם, ונת' להלן, ובכה"ג נמצא דאף אם עשה עקירה בשבת, לא עשה הנחה ברה"ר, וההכנסה והנחה ברה"י, נעשו כלאח"י, וכ"ה מבו' בד' האלי' רבה בסימן רס"ו סקכ"ג והביאוה"ל שם סי"א. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועמדו ע"ז הפמ"ג במש"ז שם סק"ו והמחה"ש שם, - אך הנה המ"ב שם סקל"ו כתב דהא דרשאי לרוץ, הוא בתנאי כשנזכר כשהוא מהלך ולא עמד לפוש שלא עשה עקירה כלל בתחילת ריצתו, ומבו' מדבריו שלא התירו לרוץ, כשעשה עקירה בשבת, ורק כשנזכר שהוא מהלך ולא עמד לפוש, דלא עקר אחר שנודע לו שכיסו עליו, התירו לו לרוץ, והא דלא אסרינן משום העקירה שעשה מתחילה, נראה דהוא משום דעקירה זו הו"ל במתעסק, דלא ידע דכיסו עליו. [↑](#footnote-ref-70)
70. וזהו שכתבו הרמב"ן ודעימי' דבכיס לא התירו משום דלית לי' הכירא, ולדעת הרמב"ם דהא דאסור לילך מעט מעט הוא משום דהוי כעוקר ומניח, הרי לא הצריכו חכמים היכר כלל, ושפיר יש להתיר אף בכיס. [↑](#footnote-ref-71)
71. והכס"מ שם תמה ע"ד הרמ"ך, עיי"ש, אך המרכה"מ פירש לדבריו דכונתו דבד' הרמב"ם מבו' דהאיסור הוא מדינא משום דהוי כעוקר ומניח, וזה דלא כמו שאמרו הכא דהאיסור הוא משום דדילמא אתי למעבד עקירה והנחה. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך בפי' קדמון שם פירש בד' הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום דהמהלך מעט מעט נראה כעומד, וע"כ ה"ז אסור מדרבנן, ומשמע דהאיסור בזה הוא משום דמדרבנן הו"ל כעוקר ומניח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. וצ"ע, דהרי אף כשנותנו לנכרי או לחש"ו הו"ל כשנים שעשאוה, ואפ"ה התירו חכמים לזה מכח הא דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, וא"כ מ"ט לא הכניסו אף הכנסה והנחה כדרכה, - וצ"ל דלא התירו אלא היכא שאינו עושה אלא עקירה או הנחה לבד, אף דגם בזה איכא לאיסורא דשנים שעשאוה, אך הכא דעושה הכנסה והנחה בשבת, לא התירו לזה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ולפי דבריהם מתפרש בפשוטו מה שלא התירו לרוץ תחתי' אלא כשלא נח משקידש היום, דאף דגם כשנח משקידש היום לי"ב איסורא דאורייתא, כיון דליכא הנחה, מ"מ י"ל דלא התירו כשעושה עקירה והעברה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-75)
75. ושמא לא הצריכו לעשות כן אלא לכתחילה, כדי שלא יעשה מלאכה גמורה, אך לעולם אף אם עמד מותר לזרוק כלאח"י, דהתירו חכמים כשעושה כלאח"י אף אם הויא מלאכה גמורה. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובזה מתפרש היטב הא דס"ל דלא התירו לרוץ תחתי' אלא היכא שלא נח משקידש היום, דכל שנח משקידש היום לא התירו חכמים, כיון דעביד מלאכה גמורה, אף דהו"ל כלאח"י. [↑](#footnote-ref-77)
77. וצ"ל לפ"ז, דאף לגירסא דילן דא"א דלא קאי פורתא, אין עיקר הפירכא רק מכח זה, אלא תרתי קפריך, חדא דמכניס מרה"ר לרה"י ולא התירו חכמים לזה, אף אם היתה העקירה מבעו"י, ועוד דכיון דא"א דלא קאי פורתא נמצא דעושה מלאכה גמורה, וע"ז הוא דמשני דזריק לה כלאח"י קודם שיעמוד, ובכה"ג התירו חכמים, כיון דלא נעשית מלאכה גמורה, וגם הו"ל כלאח"י. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שכתב דכשמוליכו פחות פחות מד' אמות עד החצר החיצונה, אם משתמר לו שם בלא הכנסתו לחצר יניחנו מבחוץ, ואם לאו יזרקנו כלאח"י, - ומתישב לפ"ז קו' התוס', דבההיא דמוליכו פחות פחות מד' אמות לא נתפרש דהוא מותר להכניסו לרה"י, וע"כ לא פריך אלא אהא דא"ר אדא בר אהבה דרץ תחתי' עד שמגיע לביתו, והרי דהוא מותר להכניסה לביתו. [↑](#footnote-ref-79)
79. ואך שכתב דהואיל ולא התירו לו אלא כשאין עמו נכרי, הרי דמשנכנס לעיר א"א שלא ימצא נכרי וימסור לו כיסו או הבהמה עם הכיס, וכנראה מכוון דבריו, דבחבילה דהיא משוי כבד, אינו מוצא נכרי שיתרצה לישא אותה. [↑](#footnote-ref-80)
80. ואמנם קשיא ע"ד הגר"ז מהא דשרי כשמוליך פחות פחות מד' אמות אף דעושה הנחה גמורה, ויש להעיר כן גם בד' הביאוה"ל שכתב לדון בדין זה, ולא הוכיח מהתם, ושמא לא נסתפק אלא לאסור בזה לכתחילה היכא דאפשר בענין אחר, - אך באמת בד' הגר"ז שם סי"ב מבו' דכשמוליך פחות פחות מד' אמות ולא עמד כשהגיע לביתו, הויא הנחה בלא עקירה, וכ"נ גם בד' המ"ב שם סקי"ז, וזה צע"ג, וכבר עמד ע"ז התהל"ד שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-81)
81. וצ"ע בד' הרמב"ם שהצריך ליקח ממנה ולזרקו לחצר כלאח"י, ולכאו' כ"ה דמותר ליתנו עלי' כשהיא מהלכת אף שהיא מעבירתו ד' אמות ברה"ר, ה"נ יש להתיר כן אף שהיא מכניסתו מרה"ר לרה"י, - ושמא ס"ל דזריקה כלאח"י קיילא טפי, וכל שאפשר לו לעשות כן, אין לו להניחו על החמור. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך האבנ"ז בסימן נ"ח סק"י כתב דמשמעות ד' הר"ן שכתב כד' הרמב"ן בתי' בתרא דכיון דהוא ובהמתו בלאו אחד אינו חייב על שניהם אלא אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. ואמנם יש להעיר, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דאיסור מחמר הוא אף בבהמת חבירו, ומשמע בד' הר"ן בע"ז דהיינו משום דאיסור מחמר הוא משום דהו"ל כמלאכה דידי', וכן האריך האג"ט חורש סקי"ג, א"כ היאך מצינו לחייב ב' חטאות כשעשה מלאכה בעצמו וכשחימר אחר בהמתו, הרי גם חיובא דמחמר הוא משום דהוי כמלאכה דידי', - ואמנם באמת הרמב"ן אזיל לטעמי' בהשגות סהמ"צ שורש י"ד דס"ל דעיקר איסור מחמר הוא משום מלאכת הבהמה, ונת' להלן, אך בד' הגרע"א ודעימי' מבו' דאף להסוברים דמחמר אסור ביו"ט, אשר לכאו' הוא משום דהוי כמלאכה דידי', וע"כ הו"ל בכלל קרא דכל מלאכה לא יעשה בהם, מ"מ יש בזה חילוק מלאכות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. והוא מוכח כן למש"כ הראש יוסף לעיל נ"א ב' והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ב' בדעת הרמב"ן דהחורש בקול אינו בכלל חורש, אלא הו"ל כמחמר, - אך למש"כ החזו"א בסימן ל"ו סק"ב בביאור דברי הרמב"ן, אי"ז מוכח. [↑](#footnote-ref-85)
85. ולמש"נ לעיל מד' הרמב"ן דהא דמחמר אינו חייב חטאת, הוא משום דחיובא דמחמר הוא על מעשה בהמתו, ומהקישא לע"ז ילפינן דאינו חייב חטאת אלא על מעשה עצמו, ניחא. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך הנה הרי"ף שם כתב דהא דעדים זוממין פטורין אף כשהעידו בהקצת שפתיים, הוא משום דאי"ז חשוב מעשה, שהרי אפשר לו להעיד בלא הקצת שפתים, ונמצאת עדותן בהקצת שפתים ובלא הקצת שפתים אחד הן, לפיכך אין הקצת שפתים חשובה מעשה, וכ"כ הרמ"ה שם, ולפ"ז י"ל דאי"ז טעם לפטור אף במחמר במקל דעביד מעשה גמור, - גם הנה הרמב"ן במלחמות שם כתב דהא דפטרינן אף בדיבור שיש בו הקצת שפתיים, הוא משום דהחיוב לעולם הוא על הדיבור, ומשא"כ בחסמה בקול, דכל שיש בו הקצת שפתיים חייב, משום דאין החיוב לעולם על הדיבור, ולפ"ז הדין נותן דמחמר במקל דעביד מעשה גמור יהא חייב, ואף מחמר בקול שיש בו הקצת שפתייים יהא חייב, כיון דחיוב מחמר אינו לעולם על הדיבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. וצ"ע דבסוגיית הגמ' בסנהדרין ס"ה ב' מבו' דאף לענין חטאת יש לחייב היכא דבדיבורי' איתעביד מעשה, וכמו שהביא הגרע"א משם. [↑](#footnote-ref-88)
88. ולמש"נ לעיל מד' הרמב"ן דהא דמחמר אינו חייב חטאת, הוא משום דאין חיובו על מעשה דידי' אלא על מעשה בהמתו, וחיוב חטאת הוא רק על מעשה דגופי', ניחא, דע"כ אף דלענין מלקות חשיב כלאו שיש בו מעשה, מ"מ אינו חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-89)
89. והאבנ"ז באו"ח סימן נ"ז סק"ד כתב דאין לוקין על מחמר ביו"ט אף למ"ד דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו, דגם לדידי' דרשינן לקרא דאתה ובהמתך ללמד דאין לוקין על מחמר ביו"ט. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך דעת הרמב"ן גופי' שם, דליכא איסור מחמר ביו"ט, דהלאו דאתה ובהמתך אינו אלא בשבת, - וי"ל דאזיל לטעמי' דאיסורא דמחמר הוא על מעשה בהמתו, ולא חשיב כמלאכה דידי', וע"כ אי"ז אסור ביו"ט, דאם איסור מחמר הוא משום דחשיב כמלאכה דידי', י"ל דגם ביו"ט הו"ל בכלל כל מלאכה לא יעשה בהם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-91)