עה,ב  עו,א - א
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**הסוגיא הראשונה סובב והולך על קנין משיכה ומסירה. ולכך מומלץ ללמוד עד סוף עו:**

**הסוגיא של קנין אותיות הוא אח"כ.**

**עיקרי הסוגיא**

1. במח' רב ושמואל א. נחלקו הראשנים האם מחלקתם הם גם בשאר מטלטלין, או רק בספינה ובבע"ח. ועי' ברבינו יונה וברא"ש, וע"ע ברשב"ם לקמן פו: . ב' מה שורש מח' רב ושמואל.
2. עי' שיטת הרמב"ם פ"ד ממכירה ה"ד שפסק שמהני משיכה במקצת לתוך סימטא, ובראב"ד שם ובמ"מ שם.
3. בקנין מסירה מצינו כמה חילוקי דינים בזה. חדא האם צריך מסירה מיד ליד [תוד"ה אחזה], ב' האם מהני מסירה בסימטא [תוד"ה ספינה], האם מהני מסירה בשאר מטלטלין, [תוד"ה אי ובשא"ר שם]. ומה שיש לדון בעיקר קנין מסירה האם הוא קנין חדש, או שהוא תולדה של קנין משיכה.
4. עוד נח' הראשנים [התוס' עו. ד"ה אי והרמב"ן שם ובקדושין, ושא"ר. ועי' רא"ש סי' ג] האם מהני קנין מסירה בשאר מטלטלין.
5. בדין מסירה באותיות. נחלקו התוס' והרמב"ן האם הכוונה היא למסירה לחוד, או שהכוונה מסירה עם משיכה, דעת הרמב"ן דאין מעלה למסירה של אותיות שהרי אין הראיות נמשכות ונמסרות, אלא שהוא תקנ"ח. אבל בתוס' כתבו שעם המסירה צריך גם קנין משיכה וע"ע בדעת התוס' בקצה"ח סי' סו סק"ח. וברשב"ם בתחילת העמוד ד"ה ואותיות משמע שבמסירה לחוד מהני. אלא שמדוקדק ברשב"ם שצריך כאן מסירה מיד ליד, ועי' ברשב"א שתמה עליו.
6. בתוס' כתבו דמסירה בא למעט מפקיר שטורותיו. ויש כאן כמה הערות, א' מהיכ"ת שהוא יכול להפקיר, וכי זה ברשותו. ב' [דברי התוס' נפסקו בשו"ע להל'] ולדעת רבנן תפ"ל שצריך גם כתיבה. ג' למה לא יזכה בו הלוה עצמו.
7. הר"י ור"ת נחלקו האם מהני מסירה בסימטא. ור"ת תמה ע"ז למה לא מהני מסירה וכי מצוות הן שצריך קנין מן המובחר. ולא נתבאר איך יפרש ר"ת סברת מ"ד שהגבהה מבטלת משיכה. ועי' בתורא"ש.
8. משיכה אינה קונה ברה"ר. הראשנים הק' הא בכל מעשה משיכה יש גם מסירה. ועי' רמב"ן ר"י מיגש יד רמה ועו'. [וע"ע בקצה"ח רעה סק"ד].

**איתמר ספינה,** פרשב"ם מאימתי תהא קנויה ללוקח שלא יוכל מוכר לחזור בו וכו'. צ"ב הרי נפק"מ שלא יוכלו שניהם לחזור בהם. ועוד יל"ע למה לא פי' רשב"ם דמיירי גם בזכיה מהפקר, ומה הוצרך לפרש דקאי במכר.

**בביאור מח' רב ושמואל.**

**איתמר ספינה** רב אמר כיון שמשך בה כל שהוא קנה ושמואל אמר לא קנה עד שימשוך את כולה. ונחלקו הראשונים בדין משיכה בשאר מטלטלין.

**א**. שיטת עדר"י והריטב"א (הובא ברא"ש ובטור סי קצח) דרב ושמואל פליגי אף בשאר מטלטלין, והא דנקט ספינה משום רבוותא דשמואל דאפי' בספינה שהוא דבר כבד וקשה למשכה בעינן שיעקר אותה לגמרי ממקומה.

**ב**. דעת הרא"ש סי' ב' והרשב"א והטור דבשאר מטלטלין מודה שמואל דסגי במשיכה כל שהוא, ורק בספינה ובע"ח אין משיכה כל שהוא קונה, משום שבכל מטלטלין שמשיכתן מכח האדם המושכן כ"ע מודי דבמשיכה כל שהוא סגי. אבל משיכה בבעה"ח ובספינה הוי מעשה גרוע משום שאינם נמשכים מחמת כוחו ממש, אלא הוא עושה מעשה כל שהוא והם הולכים מעצמם, ומשום הכי בעינן מעשה גדול ומשמעותי, ולכך בעינן שימשוך את כולו. [[1]](#footnote-2)

**ג**. אמנם הרשב"ם כתב סברא הפוכה, לקמן פו: ד"ה והא דכל דברי רב הכא שסגי במשיכת כל שהוא, הוא דווקא בספינה משום שיש מים תחתיה ומנידה פורתא חשיבה כנעקרה כולה ממקומה, אבל בשאר מטלטלין הנמצאים ע"ג קרקע מודה רב דבעינן משיכת כולה. והביאור הוא שדבר המונח ע"ג מים אין לו קביעות מקום, ולכך בעקירת משהו הוי שינוי מהמקום הראשון, אבל דבר המונח ע"ג קרקע הוי מקום של קביעות, ובעינן עקירה גמורה לשנות מקום.

ובדעת הרשב"ם לכאו' יל"ע הרי בסוגיין איכא שו"ט בבע"ח דמשיכתן ע"ג קרקע ולא במים, ואפ"ה אמרינן שלרב סגי במשיכת כל שהוא. ואפשר לומר בזה בתרי אופנים, חדא י"ל דכל דברי הרשב"ם הם רק למסקנת הסוגיא דשאני ספינה כיון דנדה לה פורתא נדה לה כולה, והיינו דדוקא שיש מים תחתיה קאמר רב דסגי בעקירת משהו, וא"כ י"ל דבשאר מטלטלין בעינן משיכת כולה. אבל אין צריך לזה. משום די"ל דכוונת הרשב"ם דכל דבר שאינו קבוע במקומו אלא נייד, במעשה כל דהו חשבינן כבר דאינו מונח במקומו, ולכך ל"ש ספינה במים ול"ש בע"ח, מהני משיכת של שהוא משום דשניהם אינם קבועים בקרקע, אבל שאר מטלטלין יש להם קביעות בקרקע ובעינן משיכה גמורה.

א. ובתחילה היה נראה לבאר שנחלקו מהו השיעור בקנין משיכה, וכמו שמצינו בקנין הגבהה בעי' שיגביה כולה מהארץ, ויש לה שיעור בטפח או בג' טפחים, וה"נ בעי שיעור חשוב במשיכה, וס"ל לשמואל דשיעור משיכה הוא במשיכת כולה ממקומה, ורב ס"ל דסגי במשיכת כל דהו, כיון דעכ"פ הכל נמשך מחמתו. ולפי סברא זו ניחא מאד שי' עדר"י דאין מקום לחלק בין ספינה לשאר מטלטלין, דאם איכא שיעור למשיכה בספינה, א"כ בשאר מטלטלין נמי בעינן שיעור משיכה של כל החפץ. ובדעת הרא"ש צ"ל דיש שיעור משיכה מיוחד בספינה ובעה"ח, יותר מהשיעור של שאר מטלטלין, והסברא היא כמו שכתב הרא"ש ששאר מטלטלין הכל הולך מכוחו, ויש כאן מעשה חשוב שהוא עושה ע"י המשיכה, משא"כ ספינה ובעה"ח שצריך שיעור חשוב של משיכה כיון שמאליה אזלא.

**ב.** אלא שמתוך הסוגיא נראה שיש כאן סברות אחרות, דסברת שמואל היא שדנים את כל הספינה שהיא דבר אחד, וגם דנים את מקומו של כל הספינה ואת כל השטח שמתחתיו כמקום אחד, ולא שכל חלק מהספינה הוא מונח כנגד החלק בקרקע [או במים] שכנגדו, אלא כל מה שתחת הספינה הוא מקומו של הספינה. ולכך ס"ל לשמואל שאם הוא מושך רק חלק מן הספינה הרי שאר הספינה נשארת במקומו הראשון של הספינה, ורק חלק מהספינה יצא ממקומו, ולכך לא מהני.

ובדעת רב י"ל בב' אופנים, או שבזה גופא חולק רב, וס"ל שלא דנים את כל הספינה כיחידה אחת, אלא כל חלק וחלק מהספינה הוא עומד במקום שתחתיו, ולכך כשמושך את כל הספינה אפילו במקצת, נמצא שכל חלק וחלק מהספינה זז ממקומו ואיכא משיכה בכל הספינה. או שגם רב מודה שדנים את כל הספינה ואת כל המקום שתחתיו כמקום אחד, וגם רב ס"ל שאם מושך חלק מהספינה נחשב שרק בחלק מהספינה נעשה משיכה, אלא דס"ל לרב שמה שנעשה משיכה בחלק מהספינה הוא מעשה קנין המועיל לקנות את כל הספינה. וכמו שמצינו בחזקת קרקע שכיון שרפק בה פורתא מהני החזקה בכל הקרקע, כיון שנעשה בקרקע זו מעשה חזקה. כמו"כ כשעשה משיכה במקצת חשיב שנעשה כאן מעשה משיכה בספינה.

וב' צדדים הללו מבוארים בגמ'. דבתחילה סברו דרב קאמר כת"ק ושמואל כר"א, והיינו דס"ל דכמו דמהני לרב משיכת כל שהוא, כמו"כ מהני עקירת יד ורגל לחוד, והרי הכא כשהוא מושך רק יד ורגל החלק השני כלל לא זז ממקומו, [וכל סברת הגמ' כיון דעקרה יד ורגל אידך למעיקר קיימא, ונחשב כאילו נעקרה כולה ממקומה, זה נאמר כדי לבאר את דברי ת"ק אליבא דשמואל, אבל לרב ניחא גם בלא סברא זו], מוכח שסברת ת"ק דרב ס"ל שמשיכה של מקצת מהני לכל הספינה, וכמו שמשיכת יד ורגל מהני לכל הבהמה.

ובהמשך הגמ', דדחו דגם ר"א ס"ל כרב ושאני בהמה שחלק מן הבהמה נשאר במקומו, משא"כ בספינה 'כיון דנדה לה פורתא נדה לה כולה', ופרשב"ם גם ראשה השני נמשך ממקום שהיה שם, א"כ י"ל דסברת רב הוא שבספינה משיכת מקצתה עושה משיכה בכולה, דכל הספינה זזה ממקומה הראשון, אבל משיכה במקצת לחוד לא מהני.

**ג.** וראיתי מי שרצה לומר עפ"י מש"כ רבינו חיים בתוס' בקדושין כה: דהא דלא מהני מסירה בסימטא הוא משום דסימטא הוי כחצרו של המוכר ולא מהני קנין ברשות מוכר, וא"כ מה"ט בעי שמואל משיכה בכולה דאל"כ הרי עדין החפץ ברשות מוכר ואגידה ביה. אולם לפי"ז אין מקום לחלק כלל בין ספינה לשאר מטלטלין. ועוד יל"ע מדוע בבהמה אמרינן סברא דכיון דעקרה יד ורגל למעיקר קיימא, הא סו"ס לא יצאה מרשותו.

**ביסוד קנין משיכה.**

באחרונים דנו ביסוד קנין משיכה, האם גוף מעשה הקנין הוא לעשות משיכה לתוך רשותו, [ועצם מעשה המשיכה אינה קונה מצד עצמה, אלא ההכנסה לרשות] ואפילו שזה לא רשותו וחצרו ממש, [כגון בסימטא או שמכניס לחצרו באופן שהחצר אינה משתמרת], מ"מ כיון שזה מקום שמיועד לשימוש בני רשה"ר, הרי זה נחשב שזה עומד ברשותו, או דעצם מעשה הקנין הוא במשיכה עצמה, והמשיכה עצמה היא הנהגה של בעלים, וזהו המעשה קנין, אלא דכל שלא משך לרשותו אין במעשה המשיכה מעשה של הוראת בעלות, וכל היכא דליכא מעשה בעלות לא מצי לקנות, אבל כשהוא עושה משיכה לסימטא, הרי גוף המשיכה הוי קנין.

ונפק"מ הוא האם שכירות מקום מהני מדין משיכה, דבתוס' בסמוך עו. ד"ה ספינה כתבו בסוה"ד 'דשכירות מקום הוי כעין משיכה שמביאה לרשותו'. דהיינו דע"י השכירות הוא מכניס את החפץ לרשותו, ואין נפק"מ אם מביא את החפץ לרשותו או את הרשות לחפץ. אמנם ברשב"א בקדושין כו: כתב דשכירות מקום אינה מדין משיכה אלא מדין חצר, דהיינו דקנין משיכה הוא מה שהוא נוהג עם הבהמה מנהג בעלים, ובעינן שיעשה בבהמה או בחפץ עצמו מעשה קנין , אבל שכירות מקום לא הוי מעשה בחפץ עצמו. ויש בזה אריכות דברים.

וכתב באבן האזל [פ"ד ממכירה ה"ד] דבזה יש לבאר מח' הרמב"ם והראב"ד, [המובא בסמוך האם מהני משיכה כשהכניס רק מקצת לסימטא], דהראב"ד ס"ל דיסוד קנין משיכה הוא ההכנסה לרשותו, וכל המשיכה מועילה משום שבסופו הוא עומד ברשותו, ולכך בעינן שיכניסנה לגמרי לרשותו, ולא מועיל מה שהוא מכניס רק חלק לרשותו, אבל הרמב"ם ס"ל דהמשיכה מצד עצמה היא מעשה של הנהגת בעלים, אלא שברה"ר לא הוה מקום המועיל, כיון דהוי מקום שיש זכות לרבים, לכך חסר במשמעות של המעשה, ולכך ס"ל להרמב"ם דכיון שסו"ס הכניס מקצת לסימטה, א"כ יש במעשה הזה משמעות של הוראת בעלות, ולכך מועיל כל מעשה המשיכה שהייתה ברה"ר.

והיה מקום לפרש ולומר דבזה גופא פליגי רב ושמואל, דס"ל לשמואל דמשיכה היא מעשה של הכנסה לרשותו ולכך בעינן שיעקר כולה ממקומה בכדי להוציא מרשות מוכר ולהכניסו לרשותו, אבל רב ס"ל דמשיכה מצד עצמה היא הקנין, ולכך סגי בכל דהו. (אף שי"ל דגם רב ס"ל דבעינן הכנסה לרשות אלא דסגי בהכנסה של שהוא, וצ"ע). אלא שלפי סברא זו אין מקום לחלק בין ספינה לשאר מטלטלין, ואם שמואל סובר שצריך משיכה שיש בה שיעור בכדי להכניסו לרשותו, א"כ מה לי ספינה מה לי שאר מטלטלין.

**עד שתלך מלא קומתה.** בפשוטו היה נראה לפרש דלשמואל שמצריך בספינה שיוציא כולו ממקומו הראשון, יפרש נמי דברי ר"א כפשוטו, שתלך הבהמה מלא קומתה שתצא מהמקום הראשון. אך ברשב"ם ובער"י פירשו [כבר בתחילת הברייתא] בדברי ר"א דהיינו עקירת ד' רגליה, ובהכי חשיב כמו שהלכה ממקומה. וכ"מ ברשב"ם אליבא דשמואל בד"ה ואידך שכתב 'וכמי שהיא עוקרת דמי, והיכא דעקרה ארבעתן היינו עקירת כולה חוץ למקומה' עכ"ל. מבואר דאליבא דשמואל שצריך עקירת כולה סגי בזה שעקרה ד' רגליה.

והנה התוס' הק' אליבא דרב, דרב מצי ס"ל כר"א דלא סגי בעקירת יד ורגל משום דאידך יד ורגל בדוכתא קיימא, משמע שאם תזוז בד' רגליה סגי, ואמאי לא בעינן שתצא מלא קומתה, ותי' דעקירת ד' רגליה נחשב מלא קומתה, משמע שכתבו כן רק אליבא דרב, שיש דיקדוק בלשונו 'ואידך יד ורגל בדוכתא קיימא', אבל אליבא דשמואל יפרשו התוס' כפשוטו דלמא קומתה היינו בעיקרת כולה ממקומה.[[2]](#footnote-3)

אבל הריטב"א פירש כן גם אליבא דשמואל.

**שיטת הרמב"ם**

ברמב"ם פ"ד ממכירה ה"ד פסק דכל דבר הנקנה במשיכה אם היה ברה"ר ומשכו הלוקח לרשותו או לסימטה כיון שהוציא מקצת החפץ מרשות הרבים קנה, ובהשג' הראב"ד שם כתב 'א"א נ"ל שאין זה הדין בחפץ, דהא קיי"ל בספינה כשמואל דאמר עד שימשוך את כולה'. [[3]](#footnote-4)

ומצינו כמה דרכים בדעת הרמב"ם.

א. בסמ"ע קצח סק"כ ביאר דודאי גם לרמב"ם צריך למשוך כולו לתוך הסימטא, אלא דקמ"ל דא"צ למשוך בסימטא עצמה כדי כולו, דהיינו מראשו לסופו כדין משיכה אם עומד כולו בסימטא, אלא כיון שמשכו מרה"ר לסימטא תו ל"צ למשכה בסימטא כדי כולה. וכן נראה מדברי הגה' הגר"א שם סק"ט. אך בלשון הרמב"ם משמע שנכנס רק חלק לסימטא, שכתב 'כיון שהוציא מקצת החפץ מרה"ר קנה', הרי שהכניס רק מקצת.

מ"מ יסוד הדברים כתב הרמב"ן המובא בסמוך, דלא בעינן למשכה כולה בסימטא לאחר שכבר הכניס כולה לסימטא.

ב. בב"י בטוח"מ סי' קצח סק"י הביא בשם רבינו ירוחם דס"ל להרמב"ם כדעת הרא"ש בסוגיין דבשאר מטלטלין כו"ע מודו לרב דסגי במשיכה כל דהו, ורק בספינה ובעה"ח דאזלי מאליה לא חשיב משיכה במשהו, והרמב"ם מיירי הכא לענין משיכת שאר מטלטלין, ולכן סגי במשיכת מקצתו.

ודבריו מופלאים ממש, דהרי כל סברת הרא"ש לחלק בין בעה"ח וספינה לשאר מטלטלין, אין זה משום שבשאר מטלטלין ס"ל לשמואל שמהני משיכה במקצת, ובבהמה וספינה לא מהני, אלא דלעולם בעינן משיכה בכולה, ועיקר סברת הרא"ש הוא דבשאר מטלטלין כיון שהוא פועל את המשיכה הרי הוא מטלטל את כל החפץ כולו, משא"כ בבהמה וספינה כיון שהיא גם הולכת מעצמה לכך צריך שהוא יעשה מעשה חשוב, אבל כל זה שייך במקום שמהני מעשה משיכה דהיינו בסימטה, אבל הרמב"ם מיירי שם ברה"ר דלא מהני שם משיכה כלל, והוא מכניס רק חלק לסימטא, ואיך מהני מה שהכניס חלק סו"ס הרי חלק ברה"ר. וצ"ב.

ג. באו"ש ביאר באופן אחר, דרק במשיכה ממקום למקום בסימטא עצמה בעי' משיכת כולה, אבל ברה"ר לסימטא סגי במשיכת מקצתה. והביאור עפ"י הר"ח כהן בתוס' בקידושין כה: ד"ה בהמה (השני) דהא דלא מהני מסירה בסימטא, משום שהסימטא רשות של יחיד הוא והקודם זכה, ומסתמא המוכר קדם והביא בהמתו קודם שבא הלוקח, וא"כ הוי בהמתו כבתוך חצירו ולא מהני מסירה ולא שום קנין. והא דמועיל משיכה היינו משום שעקר הדבר ממקום הראשון. ולפי"ז ניחא דרק בכה"ג שהחפץ עומד בסימטא שהיא רשותו של המוכר בעינן משיכת כולה, כדי לעקור מהמקום הראשון, אבל מרה"ר לסימטא סגי במקצת.

ד. הנה במ"מ כתב ליישב דודאי דדעת רבינו כשמואל, ואין חילוק בין ספינה לשאר מטלטלין, 'אבל הכא טעמא אחרינא הוא, שזה כבר משכה כולה, אלא שהיתה ברשות שאין משיכה מועילה בו, וכיון שהכניס מקצתה ברשות שהמשיכה קונה בו די בכך. והיינו דאע"ג דהחפץ נשאר רובו ברה"ר, מ"מ הואיל ועשה משיכה בכולה, ומקצתה הכניס לסימטא קנה, אפילו שלא משך כולה בסימטא עצמה. וצ"ב רב מאי איכפת לי שמשך כולו ברה"ר, הרי רה"ר לא הוי מקום קנין משיכה, והמשיכה שם לא מעלה ולא מוריד, ולסימטא לא הכניס אלא כל שהוא, ובעינן משיכת כולה בסימטא. [[4]](#footnote-5)

**קנין מסירה**.

א. מסקנת הסוגיא [עו:] דברה"ר מהני קנין מסירה מסירה בספינה ובבעה"ח, וגם רבנן לא נחלקו אלא משום דא"ל לך חזק וכו' ומר סבר קפידא. והטעם כתב הרא"ש בסי' ג' דספינה ובע"ח שאני משאר מטלטלין דמסירה דידיהו הוי כמו משיכה, דכשאוחז הספינה בחבל ומנענעו כל דהו הולכת מכוחו על פני המים, הלכך אפילו לא הלכה כלל קני. והביאור הוא דבשאר מטלטלין אין כל משמעות למעשה האחיזה בחפץ, ולכך צריך למשוך דוקא. אבל בספינה ובע"ח לאחיזה עצמה שהרי היא מתנענעת ע"י המים, ובנענוע קל היא זזה, ולכך יש משמעות לאחיזה. [ולפי סברא זו מהני קנין מסירה בספינה דווקא שהיא על פני המים. וכן משמע מלשון הרשב"ם לקמן עו: ד"ה לא קשיא דכתב בתוך הדברים 'היינו בסימטא כגון מבואות קטנים הפתוחין לרה"ר ויש בהן מים וספינה עומדת שם'. וגם בשו"ע קצח סעי' יג פסק שקנין משיכה בספינה הוא רק במים, שדרכו בכך, אבל ביבשה אינו קונה במשיכה. וכן דייק הסמ"ע בסי' קצח סקי"ט. אבל ברמב"ם כתב בפ"ג ממכירה ה"ג דספינה נקנית במסירה הואיל וא"א להגביה ויש במשיכתה טורח גדול, וטעם זה הוא בשו"ע קצח סעי' ז', ולטעם זה גם ביבשה נקנית במסירה]. [[5]](#footnote-6)

ב. הנה אמרינן לקמן עו: דאביי ורבא סברי דברה"ר משיכה לא קונה. והק' הראשנים דאם לא צריך מסירה מיד ליד, א"כ נהי נמי דלא קני ברה"ר מצד משיכה, מ"מ למה אינו קונה מצד מסירה [דבכל משיכה יש גם מסירה] ומסירה זו היא מדעת הבעלים, ותי' הרמב"ן כאן בד"ה אחזה וכו' דאה"נ במושך בידים קונה מדין מסירה והכא איירי במשכה בקול ורצתה לפניו שאין אוחז בה כלל. ובהר"י מיגש נחלק עליו וס"ל דלא קנה, דגילה דעתו דבמשיכה ניחא ליה דליקני, במסירה לא ניחא ליה דליקני [מובא גם ברשב"א לקמן שם]. והק' בקצה"ח סי' רעה סק"ד דהרשב"א עצמו כתב דכל היכא שיש דעת אחרת מקנה לא בעינן דעת קונה. ותי' דכוונת הרשב"א כאן שאם נתכון לקנות במשיכה הרי הוא כמתכון בדוקא שלא לקנות במסירה.

וכן פסק בשו"ע קצח סעי' יב כתב היתה עומדת ברה"ר ולא אמר לו המוכר כלום, והלך הלוקח ומשך לא קנה עד שימשכנה כדינה מרה"ר לסימטא, אע"פ שנקנית במסירה ברה"ר, ומסירה אינה צריכה שימסור לו מיד ליד, אפ"ה כיון שהתחיל למשוך כבר גילה דעתו שאינו רוצה לקנות בחזקה זו שהוא מחזיק ותפוס בה אלא במשיכה. והעיר רע"א בהג"ה דכאן לא השיג הרמ"א על דברי המחבר, משמע דס"ל דלא קנה בקנין המועיל מכיון שלא נתכון לקנות בו, ובחו"מ סי' רסח סעי' א' פסק בשו"ע דאם נפל על המציאה ובא אחר והחזיק בה, זה שהחזיק בה זכה. והגיה הרמ"א דכ"ז הוא דווקא ברה"ר [דליכא דין ד"א] אבל במקום שד"א קונות קנה ולא גרע משום דנפל עליה. הרי דס"ל דקנה בקנין המועיל. וצ"ע.

ג. והנה נחלקו הראשנים איך עושים מעשה מסירה. דעת הריב"ם בתוס' ד"ה אחזה בטלפה דבעינן מסירה מיד ליד ובפניו, אבל דעת רבינו שמואל דאי"צ מיד ליד אלא סגי שלקח בצווי הבעלים גם זה חשיב מסירה.

עוד נחלקו לקמן עו. ד"ה ספינה אי משיכה עדיפה ממסירה, או דקנין מסירה הוי קנין אלים, דס"ל לר"ת דקנין מסירה הוי קנין אלים טפי ממשיכה, ולכך הוא קונה גם בסימטא, משום שהיא מסירה מיד ליד ובפניו. אבל ר"י והרשב"ם ס"ל דמסירה אינה קונה בסימטא, דבמקום דמהני משיכה לא מהני מסירה.

ובביאור הדברים כתבו האחרונים דמצינו ב' סוגי קנינים, חדא מעשה קנין הנעשה ע"י מעשה של הלוקח, כגון משיכה וחזקה וכדו'. ואיכא עוד מעשה קנין שעיקר המעשה נעשה מצד המוכר, כמו קנין כסף, דהקבלה של המוכר היא פועלת הקנין, [כמבואר בקדושין כג. כסף קבלת רבו גרמה לו]. ויש להסתפק בקנין מסירה, האם עיקר המעשה קנין נעשה מצד הלוקח, כמו משיכה, אלא שבעינן דעת מוכר כמו שאר קנינים, או דגוף המעשה נעשה ע"י שניהם, וגם עצם זה שהמוכר מוסר לו הוא חלק מהמעשה קנין 'שמוסר לו'.

ונראה שבזה נחלקו הראשנים. דרבינו שמואל וסיעתו ס"ל דמעשה הקנין נעשה רק מצד הלוקח וכמו שאר קנינים דהלוקח עושה הקנין, ולכך לא בעינן מיד ליד, והא דבעינן דעת בעלים ולא מועיל קנין מסירה בהפקר, היינו כי בלא צווי הבעלים חסר בכל החפצא של מסירה, ורק כשיש צווי הבעלים איכא צורת מסירה, אבל מעשה הקנין עצמו הוא רק מצד הלוקח. אבל הריב"א סבר דגוף הקנין נעשה גם מכח המוכר, ולכן בעינן שהמסירה היא מיד ליד דוקא, משום דעצם מעשה המסירה הוא הקנין. ונמצא שלדעת הריב"א המוכר הוא חלק פעיל במעשה הקנין.

ואפשר להוסיף בזה. שמצינו שנחלקו הראשנים האם קנין מסירה יסודו הוא מתורת קנין משיכה, דבשניהם הוא כעין הכנסה לרשותו. או דקנין מסירה הוא קנין חדש. [[6]](#footnote-7) ונראה דאי בעינן מיד ליד נחשב מעשה קנין ע"י המוכר, א"כ י"ל דגדר קנין חדש הוא. אבל אי לא בעינן מיד ליד י"ל דהוי מתורת משיכה של הכנסה לרשותו. ולפי"ז ניחא הא דנחלקו במשיכה ומסירה מי עדיף, דלהר"י מסירה הוה כהכנסה לרשותו וכמשיכה, דגדר חד הוא להם, ולכך כמו שמשיכה מבטלת הגבהה, כך משיכה מבטלת מסירה, (דבמקום דאפשר לעשות מעשה גמור לא מספיק מעשה תפיסה, דבעינן לעשות את המעולה שבהם). אבל לר"ת דהוא קנין חדש, ולכך הק' וכי מצוות הן דלא שייך בשני סוגי מעשה קנין לומר חד עדיף.[[7]](#footnote-8)

ד. ולפי"ז מיושב קו' רע"א בסתירת דברי הרמ"א, דבקנין מסירה לא מועיל דעה כללית שהוא רוצה לקנות. אלא שצריך דעה וכוונה בכדי להחשיב את מעשה המסירה לקנין, ובלא זה אין משמעות למסירה שתועיל בתורת קנין.

**עו.**

**אויתיות במסירה.** בעיקר מחלוקתן אי אותיות נקנות במסירה לבדה או לא, יש כמה דרכים בראשונים והם תלוים בהמשך הסוגיא, (מומלץ ללמוד עד סוף הסוגיא ולחזור)

נבאר בקצרה דעת הרשב"ם והתוס'. דעת הרשב"ם ד"ה ובשטר דבמסירה בלא כתיבה יוכל לומר לצור ע"פ צלוחיתו, ולהלן בד"ה אותיות נקנות כתב 'ולא מצי טעין לוה לצור ע"פ צלוחיתו מסרו לך', משמע שבזה הטעם נחלקו אי במסירה לחוד יכול לטעון לצור וכו'. ובאמת מפורש כן להרשב"ם הסוגיא בע"ב במימרא דר"פ ורב אשי ורב כהנא. [אכן צריך להוסיף שאין זה מחמת ספק בכוונת המכירה, אם כוונתו למכור לצור וכו', ולא יועיל כאן לפרש כוונתו, משום שהחיסרון הוא בעיקר המסירה, שאין בגוף המסירה ראיה שהוא מוסר לו את החוב והשעבוד]. בתוס' נראה בסוגיא דלקמן עז. ד"ה אותיות מילי וכו' דהחיסרון במסירה לבדה, משום שהמסירה אינה עושה קנין על השיעבוד, אלא מועילה רק על הניר, ויתבאר לקמן.

ולפי"ז הכתיבה להרשב"ם אינה אלא לפרש המסירה, שכולל במסירה גם את השעבוד שבתוכו, אבל עיקר הקנין הוא המסירה. משא"כ לתוס' יתבאר לקמן דעיקר הקנין על השעבוד הוא ע"י הכתיבה.

**שטר לספינה למה לי מטלטלי היא.** מדברי הרשב"ם משמע דהק' למה לי שטר הא אפשר לקנות במשיכה. וכ"מ ברבינו גרשום. אולם ברשב"א כתב דתרתי קשיא חדא למה לי שטר במטלטלין. ועוד דלא מועיל שטר למטלטלי, דרק קרקע נקנה בשטר ולא מטלטלין. והא דלא מהני שטר למטלטלין כתב הרשב"א ב' טעמים, חדא דאין שטר אלא בדבר שיכול לסיימו, כגון קרקע ועבדים. ועוד כיון דקרא דילפינן מיניה קנין שטר נאמר בקרקע, וכיון שלא למדו הקניות אלא מן הכתוב, ולא מצינו שטר אלא בקרקע דכתיב וכתוב בספר וגו'. נמצא שאין מקור לקנין שטר במטלטלין.[[8]](#footnote-9)

**רשב"ם ד"ה ואותיות.** וה"נ לגבי לצור ע"פ צלוחיתו תיהני ליה משיכה כשאר מטלטלי, אבל כדי לגבות את החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוה. וכתב עליו הרשב"א לא יורדתי לסוף פירושו, דאם כוונתו שימסרנו ממש מידו ליד לוקח, ולפיכך קנה גם הראיה שבו, א"כ משונה מסירה זו מכל מסירות שנשנו כאן, וכוונתו דמדברי הרשב"ם מבואר שהך מסירה אינה כמסירת בהמה, דבבהמה די לו לקונה לאוחזה במצוות המוכר כדכתב הרשב"ם לעיל, אבל בשטר צריך מסירה מיד ליד. וכן מבואר ברשב"ם לעיל עה: ד"ה ואותיות 'כשיבא לידו שימסור לו המוכר'. וכשי' התוס' ד"ה אי.

ועוד הקשה על מה שכתב הרשב"ם דמשיכה לא מהני כיון שאינה מועילה אלא בדבר שגופו ממון, אבל כדי לגבות החוב צריך שימסור מלוה ליד לוקח, ותמה הרשב"א דלראיה שבו מ"ש מסירה ומ"ש משיכה, וכשם שמשיכה לא מהני מפני שמושך רק את השטר ולא את החוב, כך המסירה לא תועיל דאינו מוסר את החוב אלא את השטר.

והנה נתבאר לעיל דאם אי"צ מסירה מיד ליד אפשר לומר שקנין המסירה הוא כעין משיכה, שהוא מעשה רק מצד הקונה. אבל אם צריך מסירה מיד ליד, בזה אפשר לומר שגם המוכר גופא הוא חלק מהקנין, דהקנין מעשה ע"י שהמוכר מוסר לו. ולפי"ז היה מקום לומר שמשיכה בעלמא שהם מעשה קנין של הלוקח לחוד בזה לא מהני אלא על דבר שגופו ממון, ולכך זה מועיל על הנייר לחוד ולא על החוב והשעבוד, משא"כ בקנין מסירה [בשטר שהוא מיד ליד ממש] שזה קנין מחודש, ובזה גם המוכר הוא חלק מהקנין, ובזה י"ל שכיון שהקנין הוא מכח המוכר, שפיר י"ל שהמוכר יכול למכור את החוב במסירת הניר, ובזה הוא מצרף גם את השעבוד. אבל במשיכה לחוד כיון שכל המעשה הוא רק מצד הלוקח זה לא מהני רק על דבר שגופו ממון. ועדין צריך הסבר.

ומ"מ מבואר היטב בזה למה כאן ס"ל לרשב"ם שצריך מסירה מיד ליד, ודלא כמו שכתב גבי מסירת ספינה, שסגי שלוקח במצוות המוכר.

ולדברי הרשב"ם נמי ניחא קו' התוס' ד"ה חסורי מחסרא, דבתוס' הק' למה לא אמרו דגם ספינה וגם אותיות נקנות במשיכה, ולהנ"ל ניחא דכיון שאין החוב גופו ממון לא מהני בו משיכה. ולכן כשבאו להוסיף הוסיפו אותיות במסירה. וכן נמי קו' התוס' ד"ה ר"נ שהק' למה לא אמרו שאותיות נקנות במשיכה ושטר, ולהנ"ל ניחא. וגם הרשב"א הביא דברי הרשב"ם כתי' על קו' התוס'.

**אלא דרב ושמואל איכא ביניהו.** נחלקו בזה הרשב"ם והתוס', הרשב"ם פירש דת"ק כשמואל ור"נ דהוא תנא בתרא לטפויי אתא דאפי' במשיכה כל שהוא נקנית כרב. והתוס' בד"ה אלא פי' בהיפך דת"ק כרב ור"נ כשמואל דכי היכי דבעי קנין חשוב באותיות טפי מת"ק ה"נ בספינה[[9]](#footnote-10). והריטב"א כתב כהתוס' אך לא מטעם דבעינן קנין חשוב, אלא מטעמו דרשב"ם דר"נ בתרא ולטפויי אתא ולהחמיר דבעינן משיכת כולה. וצ"ב במה נחלקו.

ונראה דהתוס' ס"ל כהרא"ש דלעיל דנחלקו רק בספינה ובע"ח משום שמשיכתן גרועה, ולכך בעי לשמואל דוקא משיכה חשובה, וזהו דכתבו התוס' דכמו דבאותיות בעינן קנין חשוב כך בספינה. [אפילו שהוא מב' טעמים נפרדים]. אבל להרשב"ם לקמן פו: ד"ה והא הרי ס"ל דלכו"ע בעינן במטלטלין משיכת כולהו, אלא דרק בספינה שע"ג מים ס"ל לרב דבכל שהוא חשיב מקום אחר, א"כ לא שמואל הוא המחדש דבעינן משיכת כולהו, דזה לכו"ע בעינן, אלא דרב בא לחדש דבספינה משיכת משהו חשיבה כמשיכת כולהו, ולכך אמרינן שגם ר"נ אתא לחדש דסגי במשיכה כל שהוא.

ובעוד אופן יש לפרש, שהרשב"ם ס"ל ששורש מח' רב ושמואל הוא בגדר דין משיכה אי הוי הכנסה לרשותו או מעשה קנין בעלמא, ולכך ס"ל לרשב"ם שהטעם של שמואל הוא שייך רק במשיכה שצריך הכנסה לרשות, אבל באותיות אינו שייך כלל, ולכך לא שייך לומר שר"נ בא להחמיר כמו שמואל.

**אותיות נקנות במסירה.** ובגדר מסירה באותיות מצינו שנחלקו בזה התוס' והרמב"ן והריטב"א.

**א. בתוס'** נקטו שמסירה האמורה בשטרות אין הכוונה מסירה לחוד, אלא הוא מעשה קנין שמורכב ממשיכה ומסירה יחד, דמסירה לחוד לא מהני על החוב וגם לא על הניר, ומשיכה לחוד לא מהני כיון שצריך קנין על החוב והשעבוד, ולכך צריך מסירה מיד ליד דוקא, או עכ"פ בעינן דעת אחרת מקנה. אבל מסירה לחוד לא מהני. והראשנים העיר [עי' בר"ן ועוד] הרי התוס' ס"ל לעיל שאי"צ מסירה מיד ליד דוקא, ולמה בשטר צריך מסירה מיד ליד דוקא. ומ"מ הדבר צריך הסבר מהו צירוף של שני הקנינים הללו. [[10]](#footnote-11)

וצריך להוסיף בזה, דדברי התוס' אינם רק אליבא דרבי דס"ל דאותיות נקנות במסירה בלא כתיבה. אלא אפילו אליבא דרבנן דבעינן כתיבה ומסירה, אפ"ה המסירה צריכה תרתי גם משיכה [או הגבהה] וגם מסירה מיד ליד או דעת אחרת מקנה. והראיה לזה שהרי דברי התוס' הובאו להלכה בשו"ע סי' סו סעי' ט' ואף שקיי"ל כרבנן שבעינן כתיבה ומסירה. ואולי הביאור בזה הוא, דאף אם נפרש שלרבנן הקנין של החוב והשעבוד הוא מכח הכתיבה, והמסירה אינה אלא על הניר, מ"מ אין הכוונה שיש כאן ב' מעשים נפרדים, אחד שהוא מקנה את הניר וב' שהוא מקנה את החוב והשעבוד, שהרי זה ברור שאם הוא ימכור לו את הניר לצור עפ"י צלוחיתו ואח"כ הוא רוצה להקנות לו את החוב לא מהני כתיבה לחוד כדי לקנות את החוב. אלא אלא רק במקום שהוא מקנה לו את הניר בשביל הקנאת החוב בזה הוא יכול לצרף את קנין הכתיבה להקנות לו את החוב, דהכל עולה לקנין אחד. ולכך בעינן מסירה מיד ליד או דעת אחרת.

**ב. שיטת הרמב"ן** דמסירה בשטר הוא מסירה לבד, 'מפני שהמסירה והמשיכה וההגבהה שוין בהן, שאין גופן מכור וקנוי, והראיה שבהן אינה נמשכת ומוגבהת במשיכתן, ולפיכך לא הצריכו בהן הגבהה ומשיכה, ותקנת חכמים היא שיקנה משעה שהוציא הלה ראיותיו מתחת ידיו וגמר והקנה אותן לו', והיינו דכמו שלא מהני בה משיכה כך נמי לא מהני בה מסירה, כיון שאינו מוסר לו את החוב אלא את הניר, אלא שהוא תקנ"ח שיקנה ע"י שמוציא הלה את ראיותיו וכו', ולכך סגי בזה מסירה.

ובדעת הרמב"ן מצינו ב' שיטות בראשנים, מדברי הרשב"א שכתב 'אלא כל שמסר המלוה ללוקח והוציאו מרשותו קנה' משמע שהעיקר הוא שסוף דבר 'השטר יהיה בידו' וזהו מסירה, אך בלשון הנמוק"י מבואר להדיא שלדעת הרמב"ן מהני בה גם משיכה והגבהה. [ונפק"מ האם לשיטת הרמב"ן מהני זכיה בשטר הפקר, ועי' בשו"ע שפסק את דברי התוס' שלא מהני לזכות בשטר הפקר, וכתב ע"ז הש"ך דלשיטת הרמב"ן שפיר מהני, והיינו דנקט דלא בעינן דוקא מסירה, אלא גם משיכה מועילה, אבל בקצה"ח נחלק בזה, וס"ל שגם לרמב"ן בעינן שיבא לידו השטר ע"י מסירה דוקא, וממילא לא מהני זכיה בהפקר].

ג. והנה התוס' הביאו כמה ראיות לדבריו, חדא דלא מצינו קנין מסירה במטלטלין אלא בספינה ובע"ח, אבל בשאר מטלטלין לא מצינו קנין מסירה, והטעם שספינה ובעה"ח מהני מסירה עי' ברא"ש סי' ג' דמסירה דידיהו הוי כמו משיכה כיון שהולכת מכוחו [הובא לעיל], והוסיפו התוס' והק' דא"כ אפילו לקנות את הניר לצור עפ"י צלוחיתו לא היה קונה במסירה, וא"כ כ"ש שלקנות השעבוד לא מהני. נמצא מבואר בדעת התוס' דלא מהני מסירה בשאר מטלטלין.

אבל הרמב"ן כתב דאפי' שאר מטלטלי נקנין במסירה. והא דהק' התוס' דלא נשנו במשנה בקדושין. כתבו הריטב"א והר"ן בקדושין, דהמשיכה הוא בנין אב לכל הקנינים, והגבהה ומסירה נלמדים ממשיכה, דכשמגביה או נמסר לו סופו שתכנס לרשותו.

וכתב בקצה"ח סי' סו סק"ח דגם התוס' ס"ל כרמב"ן, ובאמת כלפי השעבוד עצמו ליכא נפק"מ אם הוא במסירה או במשיכה, כיון שאין הראיות נמשכות כלל, ומ"מ ס"ל לתוס' שגוף הניר שפיר נמשך, וכיון שלא קנה את הניר ממילא הוא לא יכול לזכות בחוב ובשעבוד, וזה כוונת התוס' להק' דכיון שלא מהני על הניר קנין מסירה לא מהני לקנות השעבוד. ובדעת הרמב"ן צ"ל שהכל בכלל תקנת חכמים, דכמו שתיקנו שיזכה בחוב כמו"כ נמי תיקנו שיקנה גם את הניר[[11]](#footnote-12).

ד. והתוס' בתוך דבריו הק' דלא שייך לפרש שמהני באותיות מסירה לחוד, דהרי אמרינן ספינה במשיכה ואותיות במסירה, ומוקמינן להא דאמרינן ספינה במשיכה בסימטא, דלא קניא בה מסירה, וע"כ שא"א לפרש שאותיות נקנות במסירה לחוד שהרי לא מהני מסירה בסימטא. וכתב בזה הש"ך שם סקכ"ב דלדעת הרמב"ן דמשיכה לא שייכא כלל בשטר, כמו שכתב הרמב"ן 'שאין החוב נמשך', א"כ בכה"ג שאין קנין משיכה, מועיל קנין מסירה גם בסימטא, דכל מה שמסירה לא קונה בסימטא הוא רק משום שאפשר לעשות משיכה, כמו שכתב הרשב"ם והר"י, אבל שטר כיון שאין בו קנין משיכה א"כ מהני בו קנין מסירה. וכתב ע"ז בקצוה"ח שם דכ"ז הוא לטעם התוס' בסמוך שלא מהני מסירה בסימטא משום שמהני שם קנין משיכה. אבל לטעמו של רבינו חיים בתוס' בקידושין דהא דאין מסירה קונה בסימטא הוא משום שנחשב שהמקום הוא של המוכר, א"כ גם בשטר לא יועיל מסירה בסימטא.

**ה. שיטת הריטב"א.** בתחילה הביא הריטב"א דברי התוס' דמסירה שנאמרה באותיות לאו היינו מסירה שנאמרה בספינה, אלא דקונה בקנין הגבהה, ומשום ששטרות אינם דבר העומד על הקרקע, [ולכך לא קרי ליה מעשה הגבהה], אלא קרי ליה מסירה מיד ליד, ואח"כ הוסיף הריטב"א. 'עוד י"ל דכיון דבהגבהה זו בעי לקנות אף ראיה שבהם שאינה נגבהת ולא נמשכת ולא נמסרת, קרי להגבהה זו מסירה, כי מסירת השטר הוא כעין מוסירה ואפסר לראייה שבהן, וכן פי' החכם הגדול רבי יצחק הלוי ז"ל'. [[12]](#footnote-13)

ולכאו' כוונתו דאף שעל הניר מהני הגבהה, מ"מ על החוב והשעבוד ליכא מעשה קנין, אלא כיון שהשטר הוא 'המוסירה' של החוב, לכן צריך שהוא יתן לו את המוסירה ביד, דרק כך זה נחשב שהוא מחזיק בשטר, והביאור הוא שההבדל בין אם הוא מחזיק ביד נייר או שהוא מחזיק ביד שטר זה תלוי רק מי נתן לו את השטר, והאם מה שהוא מחזיק ביד הוא מוסירה לחוב או ניר בעלמא, ולכך כשמושך הוא לא עושה מעשה קנין על השעבוד אלא על הנייר, ולכך בעינן מיד ליד או דעת אחרת דמפרש שכל המשיכה היא לדיני השטר שהיו בידיו, והיינו בין על הנייר ובין לשעבוד.

**[בתוס'] לאפוקי מפקיר שטרותיו.** היינו דהיה מקום לומר שכיון שהוא הפקיר את השטר, ממילא יכול הזוכה בו לזכות בחוב. וע"ז קמ"ל התוס' שלא מהני הזכיה בשטר כיון שאין כאן מסירה מיד ליד או דעת אחרת מקנה.

**יש כאן כמה הערות בתוס'.**

א. מנין פשיטא לתוס' שאפשר להפקיר את החוב, מי אמר שהחוב ברשותו. ובאמת בקצה"ח סי' סו סוף סקי"ב כתב שהתוס' ס"ל כר"ת שמכירת שטרות מה"ת [דהיינו שהחוב ברשותו]. ולכאו' אינו ראיה דידוע שהראשנים נחלקו אי מכירת שטרות מה"ת או מדרבנן. ושיטת הרי"ף והרמב"ם שמכירת שטרות הוא מדרבנן, אבל אמרו כן מב' טעמים, הרי"ף כתב [בריש פ"ד דב"ק] דא"א להקדיש חוב משום שנחשב שאינו ברשותו. ומשו"ה ס"ל לרי"ף בכתובות פו. שמכירת שטרות דרבנן היא. אבל הרמב"ם כתב בכ"ב ממכירה הי"ז 'שמן התורה אין הראיות נקנות' וכבר ביאר בזה בחי' הגר"ח שהרמב"ם ס"ל דשפיר הוי החוב ברשותו, אלא שאין מעשה קנין שיוכל לקנות את החוב, דא"א למשוך או להגביהה את הראיות, ולכן הוא מדרבנן. וממילא אפשר שהתוס' ס"ל כאן שהחוב נחשב ברשותו, ושפיר יכול להפקיר, אבל מ"מ מכירת שטרות מדרבנן היא כרמב"ם.

ב. מבואר מדבריהם דלולי הדין שצריך מסירה מיד ליד או דעת אחרת מקנה, היה הזוכה בשטר זוכה גם בחוב. הרי קיי"ל כרבנן דבעינן כו"מ, ונמצא שאינו זוכה בשטר ובחוב במסירה לחוד בלי כתיבה, ואפילו שדברי תוס' קאי הכא כרבי דס"ל שאותיות נקנות במסירה לחוד, מ"מ דברי התוס' הובא להלכה בשו"ע, שאין המחזיק בהן קונה מה שבתוכו. וכבר עמד בקו' זו בשו"ת מהר"ם מלובלין. הובא בש"ך שם סקכ"ה. וכתב לחדש שרק במקום שנשאר זכות לבעל השטר בעינן כו"מ, אבל במפקיר שנתרוקן כל זכותו של המלוה, יכול המחזיק בשטר לזכות בחוב בלי כתיבה. ורק מפני שחידשו התוס' שצריך דעת אחרת, לכך לא מהני הזכיה בשטר. וכתב ע"ז הש"ך ולא נהירא. ובקצה"ח שם סק"ט כתב דכל ענין הכתיבה הוא רק לגלות דעת המוכר שהוא מוכר גם את השעבוד עם השטר, אבל לא צריך שיגיע שטר הכתיבה לידיו של הקונה, שאין השטר כתיבה חלק ממעשה הקנין, וממילא בהפקר שיצא הכל מרשותו לא בעינן כתיבה. והוסיף בקצה"ח דאפילו אם בעינן שיגיע השטר כתיבה לידי הקונה, מ"מ אין זה בשביל זכית הקונה, אלא כדי שיצא השעבוד מרשות המוכר, וממילא בהפקר שיצא מרשות המוכר ע"י הפקר סגי במסירה בלי כתיבה[[13]](#footnote-14).

ג. לכאו' אם הוא הפקיר את החוב א"כ מיד זכה בו הלוה מיד שהרי הוא מוחזק בנכסיו, כמו שמבואר בב"ק מט: לגבי המחזיק במשכונו של ישראל שנמצא ביד גר, ומת הגר, דכיון דמת הגר פקע שיעבודיה ואין אחר יכול לזכות במשכון, שהרי כבר זכה בו הלוה. ועמד בזה הש"ך שם סקכ"ה. ועי' בקצה"ח שם סקי"א.

**ספינה נקנית במסירה.**

ל"ק כאן ברה"ר כאן בסימטא. כתבו התוס' בשם הרשב"ם דברה"ר שא"א לקנות במשיכה מהני מסירה, אבל בסימטא דשייכא משיכה לא קניא מסירה 'שהיא קנין גרוע', אבל המעין בלשון הרשב"ם יראה שכתב בשינוי לשון 'וכיון דאפשר במשיכה לאו אורחא דסימטא במסירה, וכו' דהאי כי אורחא והאי כי אורחא', משמע דהא דלא מהני מסירה בסימטא הוא לא רק משום שאפשר לעשות בו קנין יותר טוב, אלא דמשיכה אורחא בסימטא.

והק' ר"ת וכי מצוות הן שאין לעשות אלא מן המובחר, ומה סברא יש בזה שאפשר לעשות קנין טוב יותר. אך ר"י הוכיח כרשב"ם דכי האי גוונא אמר לקמן דאיכא מ"ד דהגבהה החשובה מבטלת שאר קנינים, וצריך הסבר בדעת ר"ת מאי קשיא ליה הרי איכא מ"ד דהגבהה מבטלת משיכה, ואמאי לא קשיא ליה וכי מצוות הן.

ויש לבאר מחלקתם בכמה אופנים.

א. בתורא"ש בשטמ"ק כתב דאין ראיה ממשיכה במקום הגבהה וז"ל 'ומיהו לא דמי וכו' דקנייה תלויה בדבר שאדם רגיל לעשות כדאמר ב"מ ח: מושך בגמל ומנהיג בחמור, אבל איפכא לא, וכו', ודרך הוא כשאדם קונה חפץ שיכול להגביהו דרכו להגביהו לאלתר ולהכניסו לרשותו, אבל אין דרך לעשות משיכה יותר ממסירה'. וצ"ב במאי נחלקו כאן ר"ת והר"י. וביאור הדברים שמעתי, דהנה יש לדון בהא דהגבהה מבטלת משיכה, האם שני הקנינים שווין הם, אלא דכל שאין דרך בנ"א לקנות במשיכה אינו קונה אלא בדבר שרגיל בכך שזהו הגבהה, וכיון שרגיל לקנות בהגבהה א"כ משיכה הוי דלאו כאורחיה, וכלשון התורא"ש 'ודרך הוא כשאדם וכו'. או די"ל באופ"א דכיון דמשיכה והגבהה גדר אחד הם, שהוא הכנסה לרשות לוקח, ובמעשה הגבהה איכא הכנסה לרשות לוקח טפי ממשיכה, לכך בעינן שיכניס לרשותו כל כמה שאפשר, ואם עושה משיכה שאינו הכנסה כמו הגבהה נחשב שעדין לא לקח לגמרי החפץ, אלא השאיר אצל המוכר ולא קנה. ונפק"מ בדבר שאפשר לעשות בו גם משיכה וגם הגבהה ודו"ק. ולפי"ז י"ל דבזה נחלקו הר"י ור"ת, דלר"ת הוא מצד דבעינן אורחא, ולכך בשלמא הגבהה שפיר מבטלת משיכה כמו שכתב הרא"ש דהוי לאו אורחיה, אבל מסירה לא שייך שהתבטל, דאין דרך לעשות משיכה יותר ממסירה, כמש"כ בתורא"ש. אבל הר"י ס"ל דהא דהגבהה מבטל משיכה הוא משום שיכול להכניס יותר, ולכך גם מסירה במקום שיכול לעשות משיכה נמי אינו קונה במסירה לחוד, משום שהוא יכול להכניס לרשותו במשיכה.

ב. ובאופן אחר י"ל דהנה כתבנו לעיל לדון בקנין מסירה אם יסודו משום הכנסה לרשות לוקח כמשיכה, או דהוי קנין חדש שנעשה גם ע"י המוכר, וכתבנו דתלוי אי בעינן מיד ליד. ולפי"ז יש לבאר דעת ר"ת דבשלמא משיכה והגבהה דתרוייהו 'אב' אחד הוא ומשום הכנסה לרשות, א"כ אפשר לומר דכל שלא הגביה לא השלים ההכנסה שאפשר לעשות, אבל בקנין מסירה דשיטת ר"ת שצריך מסירה מיד ליד א"כ גדר הקנין הוא מחודש, ומצד מעשה המסירה עשה כל מה שיכול, לא שייך שהתבטל כי יכול לעשות מעשה קנין מובחר יותר, וכי מצוות הן. אבל הר"י ס"ל דגם קנין מסירה גם הוא משום הכנסה לרשות, וכמו שכתב הרמב"ן בקדושין דכולם הם קנין אחד, ולא בעינן מיד ליד, ולכך דומה לקנין משיכה במקום הגבהה.[[14]](#footnote-15) [[15]](#footnote-16)

**עוד הק' ר"ת** אי מסירה לא מהניא בסימטא מה הק' על רב דאמר בהמה גסה נקנית במשיכה מהמשנה שבהמה גסה נקנית במסירה, נימא דמתני' איירי ברה"ר דלא מהני משיכה ורב איירי בסימטא. אבל לדעת ר"ת שפיר קשה לרב, [כמו שכתבו התוס' בהמשך] שהרי מסירה עדיפא, ואם קתני במתני' שבהמה גסה נקנית במסירה, אמרינן שבמסירה דוקא ולא משיכה, ובין ברה"ר ובין בסימטא וקשיא לרב. והדברים מופלאים ממש, חדא שהרי גם הכא הק' מברייתא לברייתא, דבחדא קתני ספינה במשיכה ובחדא קתני ספינה במסירה ותי' כאן ברהר"ר וכאן בסימטא, הרי שלא אמרינן שהא דקתני במסירה היינו בין בר"ה ובין בסימטא. וביותר הרי גם לפי' שיטת ר"י דמשיכה עדיפא נמי י"ל דאם רב אמר שבהמה גסה נקנית במשיכה, הרי אמרינן דבמשיכה דוקא ולא מסירה בין ברה"ר ובין בסימטא. ושפיר קשיא לרב ממתני'. [וכמו שבאמת התוס' תי']. וא"כ אמאי ניחא טפי לר"ת מר"י. ועי' מהרש"א ומהר"ם.

**ונחלקו הראשונים אם מועיל מסירה בסימטא.**

דעת הרשב"ם ושא"ר דמסירה אינה קונה בסימטא. אך דעת ר"ת בתוס' דמסירה קונה גם בסימטא. בביאור דעת הרשב"ם וסיעתו נאמרו ב' טעמים. א. ברשב"ם כתב דלא מועיל מסירה בסימטא דבכה"ג חשיב לאו אורחא, וז"ל בד"ה ל"ק 'וכיון דאפשר במשיכה לאו אורחא דסימטא במסירה ולא מקינא במסירה'. [ולעיל הוספנו דאפשר דהוא קנין גרוע] ב. בר"י מיגש וברמ"ה ובתוס' קידושין כה: בשם רבינו חיים כהן כתבו דלא מועיל משום דסימטא נחשב רשותו של מי שמשתמש בו, כל הקודם בה הוי מקומו, וממילא בדרך כלל המוכר הוא מביא שם בהמותו לסימטא זו, והוי הסימטא כרשותו, ומסירה ברשות מוכר ולא קניא, ולכך בעינן למשיכה שעוקרת רשות מוכר ומעייל לרשות לוקח[[16]](#footnote-17). [וצ"ל דהרשב"ם אזיל לשיטתו דמסירה מועילה אפי' ברשות מוכר, כמ שדקדקו בתוס' ד"ה ה"ק].

וכתב בקצה"ח סי' סו סק"ח דנפק"מ למ"ד שטרות נקנות במסירה האם מהני מסירה בסימטא, שהרי בשטרות לא מהני משיכה, וא"כ כיון שלא מהני משיכה שפיר מהני מסירה בסימטא, דסימטא ורה"ר שווין בה, אבל לפי הטעם של רבינו חיים כהן דהוי הסימטא כרשות מוכר, א"כ גם בשטרות לא מהני מסירה בסימטא.

אך דעת ר"ת דמסירה מועילה בסימטא. והטעם כתבו בתוס' דמסירה עדיפא ממשיכה, משום שמוסר מיד ליד, דבעצם המסירה של המוכר יש יותר הנהגה של בעלים מאשר משיכה שנעשית רק ע"י הלוקח, וממילא מסירה קונה אפי' ברה"ר וכ"ש בסימטא. והיינו דר"ת מוכיח דמסירה מעולה ממשיכה, מהא דמועיל מסירה ברה"ר ומשיכה גרועה שאינה מועילה ברה"ר. ולכאו' לפי מש"כ הראשונים והר"ח כהן בתוס' בקידושין הא דלא מועיל משיכה ברה"ר, לא משום שקנין משיכה הוי קנין גרוע, אלא משום שא"א להכניס לרשותו ברה"ר, ולכך בעינן סימטא, א"כ אין ראיה לר"ת.

**עד שישכור את מקומה.** ומוקי לה בגמ' דאם הוא ברשות בעלים לא קנה עד שישכר את מקומה. ונחלקו הראשונים מדוע קונה בשכירות מקום. ברשב"ם ד"ה עד שישכור כתב דקונה מדין קנין חצר. וכן מבואר ברש"י בב"מ קב. שחצר שכורה קונה לשוכר. וכן הוא בסמ"ע רג סקט"ז. מאידך בחי' הריטב"א ובר"ן כתבו וז"ל 'דמשיכה אינה קונה אלא עד שיכניסנה לרשותו, וכל ששכר מקומה כבר הכניסה לרשותו ואין לך משיכה גדולה מזו'.[[17]](#footnote-18)

ואין לדקדק בדברי התוס' בע"א שכתבו דשכירות מקום הוי כעין משיכה שמביאה לרשותו, דסברי דשכירות מקום מטעם משיכה הוא. אלא כוונתם כמש"כ הרשב"א כאן, דהתוס' הוי קשיא ליה דאם גם בקנין גרוע שייך הסברא שהוא מקפיד דוקא על משיכה ולא על מסירה, א"כ למה מהני גם שכירות מקום, הרי סו"ס הוא לא משך, וע"ז תוס' תי' דשכירות מקום הוי כמו משיכה וכוונתם כמו שכתב הרשב"א וז"ל 'וניחא לי דלך ומשוך בעיקר משיכה שימשוך ויכנסנה לרשותו קאמר ליה, וכו' וכיון שכן, כל ששכר את מקומה הרי נכנסה לרשותו'. והיינו דליכא קפידא על ה'משוך', אלא על הלהכניסה לרשותו, ולכך גם שכירות מקום מהני. ולפי"ז י"ל דגם בתוס' אפשר לפרש כן כרשב"ם דקונה בחצר, אלא שכוונתם ליישב מדוע אין כאן סברא של קפידא.

**משיכה ברה"ר מי קניא.** בגמ' בכתובות לא: פליגי אמוראי בגנב שמשך ברה"ר אם מתחייב באונסין או לא. ובתוס' שם ד"ה וברשות הק' והא אמרינן הכא דמשיכה אינה קונה ברה"ר. 'ואומר ר"י דהא דקאמר הכא דקני היינו לענין להתחייב באונסין אבל אינן קונה שיהא שלו לגמרי'. והאחרונים דנו מה כוונתם. האם הכוונה שלענין להתחייב באונסין כלל לא צריך קנין, וסגי בזה שהוציא מרשות בעלים, או שכוונתם שכיון שבל"ה אין החפץ נעשה שלו אלא לענין להתחייב באונסין, א"כ לא בעינן הכנסה לרשותו. ונפק"מ האם יש לו קניני גזילה כגון לקנות בשינוי וכדו'. ואכמ"ל.

ועוד תי' שם התוס' בשם ריצב"א שאין ה"נ אין מקום לחלק בין גניבה למקח, והמ"ד דס"ל התם שגנב מתחייב ע"י משיכה ברה"ר פליג נמי אסוגיא דידן וס"ל שגם במקח וממכר מהני משיכה ברה"ר.

**הגבהה קונה בכל מקום.** ובטעם הדבר מצינו כמה דרכים.

א. הרשב"ם לקמן פו. ד"ה במשיכה כתב 'דמשהגביהה הניחה ברשותו אפי' בלא משיכה'. ובסמ"ע קצז ג' הוסיף ע"ז דמה שמגביהו בידו מביא אותו לרשותו, דכל מה שהוא ביד האדם הרי הוא כאלו מונח בביתו. ונראה דזהו כוונת הרמ"ה כאן אות כו שכ' וז"ל 'דכיון דאגבהיה ודאי אפקיה מרשותא דהוה קאי בגויה ועיילה לרשותא דנפשיה, דאי למ"ד חצר משום יד אתרבאי, לא תהא ידו קלה מחצרו, ואי למ"ד משום שליחות איתרבאי, לא יהא עצמו קל משלוחו, וסברא נמי הוא, שאין לך דבר שנכנס לרשותיה של אדם יתר מהבא לידו עכ"ל. [[18]](#footnote-19). ולדבריהם יש מעליותא בקנין הגבהה.

ב. ברשב"א כאן משמע שלא שהכוונה שיש מעליותא לקנין הגבהה, אלא שע"י ההגבהה הוא מוציא מרשות הבעלים. דהק' איך מועיל ברשות מוכר, הרי גם כשהוא מוגבה הוא נמצא ברשות מוכר דאויר חצר כחצר דמי, [ואפילו אויר שאין סופו לנוח נחשב כרשות מוכר, והאריך בזה הרשב"א ע"ש]. ותי' 'אבל יש לפרש, דשאני הכא דאיכא דעת אחרת מקנה, וכיון דעקר מן החצר ממש אין אוירו חשוב כ"כ שלא תקנה לו הגבהתו, אע"פ שאין המשיכה קונה שם אע"פ שיש שם דעת אחרת מקנה'[[19]](#footnote-20). מבואר מדבריו שיש סברא מיוחדת באויר שאם יש שם דעת אחרת לא חשיב ממש כרשותו של המוכר, משא"כ כלפי קנין משיכה. והדבר צריך הסבר.

ואולי כוונתו דאויר חצר אינו ממש חצרו של אדם, אלא כיון דהוא עומד לשימוש החצר לכך בטל הוא לקרקע, ולכן לגבי קנינים ודאי דאויר קונה לבעל הקרקע, אבל אם יש דעת אחרת שאינו חפץ באיור, שוב לא הוי כחצירו, ומספיק גילוי דעת שאינו חפץ באויר. ובביאור הדברים עי' בדבר אברהם ח"א סי' כא אות טו-טז. ושם הרחיב בכל גדרי קנין הגבהה.

**הגבהה ע"י כוחו.**

בקצה"ח רעג סק"ד הביא כמה ראיות שהגבהה גם כשאינו בידו ממש אלא מוגבה מכוחו נמי קונה. [ובנתיה"מ חולק הזה]. חדא מדברי רבינו משולם בתוס' קדושין כו. ד"ה אי דאם הוא הוא הגביה חבילי זמורות והפיל קופץ ומגביה עצמו מן הארץ חשיב הגבהה בכך. ועי' עוד בדברי התוס' בב"ק צח. גבי זורק מטבע של חברו לים הגדול דפטור, משום שיכול לומר לו הא מונח קמך, ואמרינן התם דהני מילי דאדייה אדויי אבל שקליה בידיה מיגזל גזליה והשבה מעליא בעי. וכתבו שם התוס' דמשמע דע"י אדייה אדויי לא חשיב הגבהה, אע"פ שעומד באויר. והק' מהא דאמרינן דכי טריף אקן ומתגבהי יונים דחשיבא הגבהה לקנות אע"פ שאין תופסם בידו. ובתי' הראשון תי' שם התוס' שיש לחלק בין דרך ירידה לדרך עליה, דאם הוא בדרך ירידה לא מהני, אבל אם הוא בדרך עליה שפיר הוי הגבהה. ובתי' השני כתבו דלעולם לא הוי הגבהה אפי' בדרך עליה. ומ"מ שאני יונים שהם בע"ח דדך הגבהם בכך כמו קורא לה והיא בא. עכת"ד.

ובקצות נקט שאם מהני הגבהה מכוחו, אין נפק"מ האם זה עומד ברה"ר או ברשות מוכר. ובאמת שהיה מקום לומר שברה"ר זה מועיל, אבל ברשות מוכר הרי זה אויר שסופו לנוח, וכל מה דמהני סברת הרשב"א שיש דעת אחרת מקנה זה עוזר רק על מה שבידו, כמו שכ' לעיל שע"י שיש דעת אחרת מקנה שוב אין האויר משמש את בעל החצר, וכ"ז שייך על הגבהה שאין סופו לנוח, אבל בהגבהה שמכוחו יש מקום לומר שלא מהני ברשות מוכר. ועי' בזה באו"ש פ"א ממכירה ה"ד ד"ה אולם.

בגמ' לקמן פו. דברים שדרכן להגביה אין משיכה קונה. וכתבנו לעיל לדון האם החיסרון הוא דלאו אורחא הוא בכך, וזה הסיבה שמשיכה לא מועילה. או שלא שאין דרכם במשיכה, אלא עיקר הטעם הוא שיש אפשרות לעשות הגבהה, וכל שיש אפשרות לעשות הגבהה אין משיכה מועילה בו, והטעם דמשיכה והגבהה תרוייהו גדר אחד של הכנסה לרשותו, לכך כשיכול לעשות מעשה גמור של הכנסה לרשותו ע"י הגבהה ובמקום זה הוא עושה משיכה, נחשב שעדין חסר בלקיחת החפץ ממקומו.

ואיכא נפק"מ בדבר שדרכו במשיכה והוא עושה הגבהה. בשו"ע קצח ד' כתב דקנה, אמנם ברשב"א פו. כתב כשו"ע, אבל הביא בשם הראב"ד דלא קנה. והנה אם הנידון הוא בטעמא דלאו אורחא בכך, מובן המחלוקת דהראב"ד ס"ל דכמו דאין משיכה קונה במקום הגבהה דלאו אורחא כך לא קונה הגבהה במקום משיכה, והשו"ע ס"ל דכיון דהגבהה הוי קנין חשוב לכך קני אף דלאו אורחא בכך. אבל אם הטעם הוא רק מצד שיכול להכניס יותר לרשותו, א"כ ודאי דהגבהה מועילה בכל מקום.

ועוד נפק"מ בדבר שדרכו גם במשיכה וגם בהגבהה, כמו שליפי מציעאי שדרכם בשניהם, בנמוק"י כתב דאין נקנה אלא בהגבהה, וכ"ה בריטב"א בשם ר"י. דאם הנידון מצד אורחא כאן אורחא בתרוייהו, אבל אם הוא מצד שאפשר להכניס יותר לרשותו, א"כ כאן נמי אפשר בהגבהה, ולא מהני משיכה.

**תוס' ד"ה ה"ק.** נחלקו הרשב"ם והתוס' (ושא"ר) ואם מועיל מסירה ברשות מוכר. דעת הרשב"ם שמהני, אבל התוס' נחלקו וטעמם דכל שהוא ברשות מוכר חשיב כאלו המוכר תופוס בו וחסר בעצם המסירה. וכ"ה להדיא בחי' הר"ן בקידושין כה: 'משום שרשותו של מוכר מבטלת תפיסתו'. ובדעת הרשב"ם צ"ב. ומצאתי שדקדקו בלשון רש"י ב"ק יא: ד"ה במסירה שמסירה קונה אפי' ברשות מוכר.

אלא דלדעת הרשב"ם הק' רעק"א בקו' עצמות דא"כ למה נדחק הש"ס להעמיד רישא [דסיפא] דעד שימשכנה היינו מרה"ר לסימטא, וסיפא דאו ישכור מקומו מיירי שהוא ברשות שיש לו בעלים, הא י"ל דכל הברייתא מיירי ברשות בעלים עצמם, דלרבי כיון דאינה בחצר של שניהם לא מהני בה משיכה, ולכך קונה במסירה דוקא, ולרבנן מסירה ל"ק וצריך למשוך מאותו רשות לסימטא. וצ"ע.

**מר סבר קפידא.** הראשנים נחלקו האם שייך קפידא אם שינה למעליותא, מקנין גרוע לקנין טוב. דעת התוס' לעיל דגם בכה"ג יש קפידא, ואפילו אם מסירה עדיפא מ"מ אם הוא מקפיד לא מהני אפילו קנין טוב. ולכך הק' דמה איכפת לי שהוא שוכר את מקומו הא סו"ס לא משך וכו' ע"ש. והטור קצז ב הביא ב' דעות. דדעת הרמ"ה דלא אמרינן בכה"ג שיש קפידא. אבל כ"ז אם אמרו לו 'משוך וקני', אבל אם פירש לו שלא יקנה אלא במשיכה גם הרמ"ה מודה דאינו קונה בהגבהה.

1. וכעין סברא זו מצינו בתוס' בב"מ ט: דביארו את הצד בגמ' שמשוך בהמה וקני כלים שעליה לא קנה משום דדרך משיכת כלים הוא שנגררים מכוחו ממש, וכשנמצאים ע"ג בהמה ומושך את הבהמה אין הבהמה הולכת מכוחו ממש אלא מעצמה, ואף שלבהמה מהני משיכה זו, מ"מ יש צד שמשיכה כזו לא מהני לכלים. הרי חזינן שמשיכה של בהמה היא משיכה מחודשת שהרי הבהמה הולכת מכח עצמה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר סברת התוס' דבע"ח עיקר מקומן הוא על ד' רגליהם, יסודו הוא מהגמ' בקידושין כה: דאפשר לקנות פיל בקנין חצר ע"י ד' כלים תחת רגליו, אף שגופו מחוץ לכלים, חזינן שבע"ח נגרר כל מקום החי אחרי מקום עמידת רגליו. וכן אמרו שם כו: שנעץ בה מחט ויש בה מרגלית, וכתב מהר"י בירב דאף שאין כולה באוויר הקרקע, מ"מ כיון שנסמכת על המחט כעומדת ע"ג הקרקע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבואר מהשג' הראב"ד דלשיטת רב ניחא, ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דאם סברת רב הוא שמשיכת מקצת מהני לכולה, שפיר י"ל דס"ל לראב"ד דלשיטת רב ניחא שמכניס רק מקצת החפץ מרה"ר לסימטא, אבל אם נפרש שסברת רב הוא שנחשב שנעשה כאן משיכה בכל החפץ, ודנים כל חלק וחלק מהספינה שזז ממקומו, א"כ הראבד היה צריך להק' גם אליבא דרב שלא מועיל להכניס רק מקצת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמ"מ כתב בתוך דבריו 'ומצאתי להרמב"ן בכתובת [לא:] שכתב כדברי רבינו ממש, בהסוגיא דהיה מגרר ויוצא וכו', ודברי הרמב"ן הם גבי הא דתנן דגונב כיס בשבת חייב משום דאיסור גניבה בא קודם לאיסור שבת, אבל היה מגרר ויוצא מגרר ויוצא פטור שהרי איסור שבת וגניבה באים כאחד, ודנו בגמ' שם אייך מיירי להיכן הוא הוציא, ואמרינן שם ל"צ דאפקיה לצידי רה"ר וכו', [דבזה איסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד] וכתב הרמב"ן 'משעינן דל שהוא מונח ברשות מוכר או ברה"ר, משעה שימשכנו מאותו רשות לסימטא קנה ואי"צ למשוך אותו בסימטא כלל, דאי אמרת לא קנה עד שימשוך בסימטא, אין איסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד, שהרי משעה שהוציאו לצידי רה"ר נגמרה מלאכת שבת, ואיסור גניבה לא בא עד שימשוך אותו במלאו בסימטא, וכן משמע מדאמרינן בב"ב [עו:] עד שימשכנו מרה"ר לסימטא'. והבין המ"מ שכוונת הרמב"ן שסגי בהכנסת מקצת לסימטא, וכבר העיר בזה בשער המלך פ"ג מהל' גניבה ד"ה ועוד דדברי הרמב"ן לא מיירי כלל באופן שמשך מקצת לסימטא, אלא דהרמב"ן בא לבאר שאי"צ למשוך שוב בסימטא עצמה, וכיון שהביא כולו לסימטא סגי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין להק' דאם כל קנין ספינה הוא בים, היכן יש בים רה"ר, הרי מסקנת הסוגיא שמסירה מהני רק ברה"ר. ועי' ברש"י כתובות פה. דלענין קנינים אמצע הים חשיב רה"ר, ושפת הנהר [מקום שפורקים את הסחורה] חשיב סימטא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומצינו בראשונים שמסירה מדין משיכה היא. ברא"ש סי' ג' שכתב דקנין מסירה הוא רק בספינה ובע"ח, משום דמסירה דדיהו הוי כמו משיכה. וכן משמע ברמב"ן קידושין כה: שכתב 'שהגבהה ומסירה נשנו במשנה בכלל משיכה, שכולם לא תקנום אלא מחמת משיכה, וכו' וכן מסירה משעה שנמסרה לידו דרכו למשכה ותחילת משיכה היא, נמצאת אומר שהמשיכה בנין אב לכולם'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואין להק' דאם מסירה היא כעין הכנסה לרשותו למה מועיל מסירה ברה"ר, הרי משיכה אינה קונה, דלא חשוב הכנסה לרשותו. ואיך מועיל התולדה יותר מהאב. די"ל כמש"כ ברמ"ה אות כו דכיון דנקיט ליה בידיה כמאן דעילה לרשותיה. דהיינו דחשיב שפיר מעלה לרשותו. וכעי"ז כתב הר"י מיגש. אך לריב"א ור"ת אין צריך לזה, וכמש"כ ברבינו גרשום עו: דכל שתפס בו הוציא מרשות מוכר, ומשמע דאין צריך להכניס לרשותו, דאינו מתורת משיכה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאו' נפק"מ במטלטלין שיכול לסיימו. ועי' ברמב"ן ב"מ מז: דאפי' באופן שיכול לסיימו אינם נקנים בשטר, כיון שבדרך כלל א"א לסיימם.

   והוכיח הרשב"א כטעם הב' ממה דאפשר לעשות שורו אפותיקי בשטר, ואף להוציא מיד לקוחות, ואם אינו מסויים איך יועיל השטר. [וע"ש עוד שהק' מהא דמועיל קנין למטלטלי באגב קרקע הנקנה בשטר, אף דאינם צבורים וניכרים. וצ"ב כוונתו הא בקנין אגב אין השטר כלל על המטלטלין אלא על הקרקע]. ולכאו' צ"ל בכוונתו דלטעם הראשון לא החיסרון בקנין שטר, אלא החסרון הוא בעצם כתיבת השטר על המטלטלין, דלאו בני שטרא נינהו, וא"כ אפי' לכתוב שטר ראיה על המטלטלין לא שייך, ואיך מועיל לעשות שורו אפותיקי, ע"כ דאין חיסרון בעצם השטר במטלטלין, אלא החיסרון הוא בקנין שטר במטלטלין. [↑](#footnote-ref-9)
9. [במש"כ התוס' דבאותיות הוי קנין חשוב היינו לשיטתם דהכתיבה והמסירה שניהם קונים את השעבוד שבתוכו. כמו שמבואר בדבריהם לקמן עז. ד"ה אותיות ובתוס' כאן ד"ה אי שהמסירה גם בשביל השעבוד, נמצא דב' הקנינים על השעבוד כדי להאלים הקנין. וכמש"כ הרא"ש סי' ד']. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואפשר להוסיף כאן, דהתוס' לעיל ד"ה רבי כתבו דאיירי כאן בשק מלא שטרות, משום שעל שטר לחוד דרכו בהגבה ולא במסירה, אבל לפי מש"כ התוס' כאן שמסירה הכתובה כאן היא עם המשיכה או הגבהה, א"כ שוב אפשר לומר שמיירי בשטר אחד, וצריך הגבהה, מ"מ נקטו מסירה לומר שצריך מסירה מיד ליד או דעת אחרת וכו', כמו שכתב הרא"ש כאן להדיא. [↑](#footnote-ref-11)
11. כ"כ בחי' הגרש"ש גיטין סי' ה' ד"ה אמנם דהניר נעשה טפל לראיה, וכשקונה הראיה קונה גם הניר. [↑](#footnote-ref-12)
12. כעי"ז כתב בשו"ת מהר"ח או"ז תשו' תי שאף שמשיכה והגבהה לא קונה, מ"מ מסירה קונה משום שהוא כמו שמוסר אפסר של בהמה, וכן מסירת ניר הוי כאפסר של חוב, כיון שע"י השטר גובין את החוב. אלא שהריטב"א כתב שאין חילוק בזה בין משיכה והגבהה ומסירה, ולא בעינן דוקא מסירה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ברשב"ם ד"ה כתב וכו' הוסיף 'ומסר לו אותו השטר', הרי מפורש שצריך למסור את השטר ללוקח, ועי' בשו"ע שם סעי' ב' שכתב 'ויש מי שאומר שצריך שתבא לידו אותה הכתיבה', וכתב ע"ז הש"ך חפשתי ולא מצאתי מי שאומר כן. וכנראה שהרשב"ם כתב כן רק אם הקנין היה בכתיבה לבד, כמו שמבואר בגמ' כתב ולא מסר, מסר ולא כתב, וע"ז כתב דכתב ולא מסר היינו שכתב לו שטר ומסר לו את השטר קנין, ולא את השטר חוב, אבל למסקנא דבעינן גם כתיבה וגם מסירה, אפשר שאין צריך למסור לו את השטר קנין. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפי"ז יש לדון בדברים שדרכן בהגבהה אם נקנים במסירה. דאולי לר"ת יקנה, דכמו דאין חיסרון במסירה במקום משיכה, דשני סוגי קנינים הם, כך מסירה במקום הגבהה יועיל. וממילא אין לדחוק כמש"כ התוס' לעיל בע"א ד"ה רבי דכל הנך ראיות צריך לפרש בשק מלא שטרות, דאל"ה הוי מהדברים שדרכן בהגבהה, דלדברי ר"ת אין צריך לזה, ומסירה מועיל אפי' במקום הגבהה, דמעשה קנין חדש הוא, וכי מצוות הן. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועפי"ז מה דהוסיף והק' ר"ת דכל פרכי דפריך לקמן וכו' הו"ל למיפרך נמי הכא וכו'. אין הכוונה ששיך גם כאן אותם הפירכות, דהרי נתבאר שהכא הוא גדר אחר הוא, ולכך הק' וכי מצוות הן, וגם ר"ת מודה שהגבהה מבטלת משיכה. אלא כוונתו דאם ס"ל לר"י שיש כאן עוד טעם שצריך לעשות קנין מן המובחר, א"כ גם בקנין משיכה והגבהה, למה הוצרכו להק' שם מכמה ראיות שגם דבר שדרכו בהגבהה נקנה במשיכה, הרי גם בלא הדין שהגבהה מבטלת משיכה הרי יש כאן עוד סברא שצריך קנין מן המובחר, ולכך צריך הגבהה דוקא. [↑](#footnote-ref-16)
16. בקצה"ח סי' קפט סק"א הביא שי"א שמפקיד שרוצה להקנות את הפקדון לשומר בקנין חצר אינו יוכל דרשות השומר מושאל למפקיד, ואין זה קונה לשומר. והביא הקצוה"ח שהמהרי"ט דחה דבריהם וס"ל דאפילו שהחצר מושאל למפקיד, זה רק כל זמן שהפקדון שלו, אבל כשרוצה להקנות את הפקדון לשומר הרשות כבר אינה מושאלת לו, וחצרו של השומר וקנינו באים כאחד. עכת"ד. ולכאו' מסברת רבינו חיים מוכח דלא כמהרי"ט, דגם כאן בסימטא נחשב רשותו של המוכר רק כ"ז שהחפץ שמונח שם הוא שלו, אבל מיד כשיקנה הקונה את החפץ הסימטא יהיה רשותו של הקונה, שהרי הוא משמש את הקונה ולא את המוכר, ואפ"ה אמרינן שבעינן שיצא ממקומו הראשון. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכן מצאתי בביאור הגר"א רג אות לו וז"ל 'או שישכור כו' דרשות קונה מטעם משיכה כמ"ש בפ"ה דב"ב'. ובביאור הדבר י"ל דאין נפק"מ אם מכניסה לרשותו ע"י שמושך החפץ עצמו, או ע"י שמביא רשותו עליו. ועי' לקמן פד: מש"כ בזה במשנה שם. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכבר כתבו דלא צ"ל שהוא ממש ידו או חצרו, אלא כוונתם דקנין הגבהה הוא בגדר של הוראת בעלות בעצם השליטה שלו על החפץ, והוי כעין יד וחצר שהוא שולט ע"ז [↑](#footnote-ref-19)
19. ראיתי שהעירו בזה שמפורש בב"ק עט. לגבי גנב דאינו נתחייב באונסין ע"י משיכה ברשות בעלים, וע"י הגבהה מתחייב אפי' ברשות בעלים, והרי הגבהה של גנב אינה עם דעת אחרת מקנה, ואפ"ה אמרינן שהיא קונה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)