פרק שני כל היד
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שני כל היד (לא הדפסתי עד דף י"ז:)**

**דף י"ג**

**במשנה כל היד וכו'** הרא"ש כתב שדברי המשנה אמורים בנוגע לטהרות. אבל לבעלה – אין לה לבדוק כלל, שלא יהיה לבו של בעלה נוקפו.

**בגמרא אבל לענין זוב אף הוא משובח** הרד"ל ביאר (בשם הרשב"ץ) – שאסור לבדוק דווקא שכבת זרע, שבאה ע"י חימום ותאווה, ולכן חוששים להרהור. אבל בזיבה שבאה מבשר המת, אין חשש של הרהור. וכתב שם שמדברי הרא"ש (פירש שאין צורך לבדוק אם יצאה ממנו שכבת זרע – כי היה מרגיש אם היה יוצאת) נראה שטעם החילוק הוא, שזב צריך לבדוק מצד הדין, ולכן א"א לחשוש להרהור. משא"כ בעל קרי, שלא צריך לבדוק מצד הדין, ולכן אסור לו לבדוק מחשש שמא יהרהר.

**שם כאילו שופך דמים.. כאילו עובד ע"ז** נראה שמגמת הגמרא להראות שהעבירה הזו שקולה כמו ג' החמורות. חייב מיתה – מצד ג"ע (שזו עיקר העברה – שדומה לביאות האסורות) מצד ג"ע ומצד ע"ז.

**רד"ה ובאנשים – שבודק עצמו תדיר** בגמרא מבואר שלאיש אסור לבדוק בכלל, ולא רק להרבות, ומהרש"ל כתב שצריך לומר שדברי רש"י אינם בדווקא או לומר שיש טעות סופר. ותוס' יו"ט כתב – שרש"י פירש לפי הס"ד שהמשנה נקטה "מרבה" גם בגלל אנשים.

**בד"ה הניחמים באלים – במדורות גדולים כלומר בעלי הנאות** כלומר, הפסוק מתאר את רדיפתם אחר ההנאות - שכאשר הם מתחממים, הם מבעירים מדורה גדולה שעשויה מעצי אלה, כדי להרבות את הנאתם, וכמו כן, מחמת רדיפתם אחר ההנאה, הם גם "שוחטי הילדים". ורש"י בפירושו על הנביא פירש – שמתחממים בהוצאת זרע תחת עץ האלה.

**בד"ה דשף ויתיב – שם מקום** במקומות אחרים רש"י פירש – שבנו אותו מעפר ואבנים של בית המקדש, ונקרא "שף ויתיב" מכיוון שנעקר ממקומו.

**בד"ה דשכינה – שורה בבית הכנסת** משמע שהטעם שי בעיתותא שייך בכל בית הכנסת. ומהרש"א כתב שיתכן שהטעם של "בעיתותא דשכינא" רק באותו בית הכנסת "דשף ויתיב", מהטעם שמבואר במגילה - שעיקר השראת השכינה הייתה שם.

**תוד"ה והלא – וא"ת ישפשף וכו'** תוס' הרא"ש הוסיף להקשות, מדוע ר"א לא ענה להם שיכול לסייע בביצים או לאחוז מעטרה ולמעלה.

**בד"ה אם – היינו רבותיה שהיה נשוי וכו'** הרמב"ם והמחבר פסקו שאסור אפי' להכניס ידו מתחת לטיבורו[[1]](#footnote-1), והט"ז כתב, שזו רק תוספת קדושה (ומעיקר הדין אסור רק לאחוז באמה), וביאר לפי זה שחסידותו של רבי הייתה שאפי' לא הכניס את ידו מתחת לאבנטו.

**דף י"ג:**

**בגמרא נקרא עבריין** בהגהות עוז והדר הגיהו (כפי הגרסה שהייתה לפני הצנזור) - "נקרא משומד", ולפי זה מובן טוב יותר ההסבר של הגמרא, שכאשר מגרה את יצה"ר בעצמו, סופו שיבוא לעבוד ע"ז.

**שם כתיב הכא וירע בעיני ה' וכו'** קשה איך הגמרא מביאה ראיה משם, והרי שם חטא בהוצאת זרע לבטלה, ולא רק בהרהור. ועיין בתקנת השבין (לר' צדוק הכהן) שהוכיח מזה - דעיקר חומר עוון זה ומה דרע בעיני ה' הוא מפני ההרהור, ולפי שמחשבה רעה אין הקדוש ברוך הוא מצרף למעשה אין נענש עליה אלא כשיצא לפועל במעשה בהוצאת זרע לבטלה שהוא נמשך ובא מההרהור. וכתב שם עוד שכוונה ב"מביא עצמו לידי הרהור" היא באופן שההרהור בא לידי מעשה[[2]](#footnote-2).

**שם לא תנאף לא יהיה בך ניאוף** בפירוש תורה תמימה פירש, שהדרשה היא מכך שלא כתוב "לא תנָאף", ומכך שכתוב "לא תנאף" דורשים שהכוונה איננה שלא תנאף עם אחרים, אלא שלא יעשה בך מעשה ניאוף.

**שם והמשחקין בתינוקות.. מעכבים את המשיח** מצאנו בתורה כעין זה, שבגלל העבירות של ער ועונן, התעכבה ביאת המשיח שנולד מתמר.

**שם דנסיבי קטנות** הרא"ש כתב שמותר לבוא על הקטנה. והט"ז (אבן העזר כ"ג) כתב שדברי הגמרא פה הם רק חומרא, אבל מדינא מותר לשאת קטנה.

**במשנה פקחות מתקנות אותן** רש"י בחולין (ל"א:) ביאר שמדובר בשעת וסתן. והערוך לנר הקשה – שבמשנה לעיל בדף י"א מבואר שכל אישה צריכה להיבדק לפני שאוכלת תרומה. ותרץ – ששוטה לא מחויבת במצוות. והצורך להטביל אותה הוא רק מכיוון שחייבים לשמור על טהרת התרומה. ולצורך זה לא החמירו להצריך בדיקה כל פעם שאוכלת.

**בגמרא שחברותיה רואות ומראות לה** הרש"ש הקשה – שבסוף הפרק הגמרא לא פשטה האם אישה נאמנת לומר "כזה טיהר פלוני חכם". ויש לחלק אולי בין אישה שבקיאה במראות, לבין אישה שאינה בקיאה, ורק משווה למה שהתיר לה החכם.

**שם עושין לו כיס של מתכת** לכאורה הוא מיישב רק את חשש של "שמא יראה טפה ותבלע בכיס", ולא את החשש שמביא לידי חימום. אולם עיין ברד"ל שכתב – שבשוטה לא צריך לחשוש להוצאת זרע לבטלה. וכל החשש של חכמים הוא שייטמא ולא נבחין בכך, אך אם עושים לו כיס של נחושת – מתבטל החשש הזה.

**שם מכנסים אסורים** הרמ"א כתב – שאע"פ שהיה מקום לבאר שדברי הגמרא הם רק ביחס לאוכלי תרומה. מדברי הרא"ש שהביא את דברי הגמרא, משמע שהאיסור נוהג גם בזמן הזה. והדברי חמודות הקשה – שבפ"ק דשבת, הרא"ש עצמו כתב בשם מחזור ויטרי, שבזמן חז"ל לא היו להם מכנסים, אלא כיס למידת האבר. וכתב שהרא"ש כתב את הגמרא למדת חסידות. אך ק' – כי הוא כתב "מכנסים אסור", ואיך יתכן לבאר שהכוונה למידת חסידות. ואולי יש לבאר – שיש חילוק בין מכנסים מהודקות לרפויות, וצ"ע.

**תוד"ה המקשה – אינו מנודה מעצמו וכו'** בשו"ת הרדב"ז (ללשונות הרמב"ם סימן קע"ז) הקשה סתירה בדעת הרמב"ם, שמדבריו בהלכות איסורי ביאה (כ"א י"ט), משמע שהמקשה עצמו לדעת מנודה מעצמו, ומדבריו בהלכות תלמוד תורה, משמע שב"ד מנדים על כך. ותרץ שיש חילוק בין מקשה עצמו לבין מוציא זרע לבטלה. שמקשה עצמו, צריכים לנדותו, וכאשר מוציא זרע לבטלה, הוא מנודה מעצמו.

**בד"ה קשים – לפיכך קשים וכו'** תוס' ביבמות (מ"ז:) הוסיף טעם נוסף – שישראל הוזהרו על אונאתם של הגרים וקשה להיזהר בזה. ותוס' בקידושין (ע:) כתב – שהם מדקדקים במצוות ומתוך כך מזכיר הקב"ה את עוונותיהם של ישראל.

**בד"ה עד – היו יולדות בכרס אחת** מהר"ץ חיות הקשה מהגמרא בסנהדרין – שאליהו אמר לריב"ל, שיבוא "היום – אם בקולו תשמעו". ומהרש"א כתב – שיכולה להיוולד נשמה אחת ששקולה כמו כמה.

**דף י"ד**

**בגמרא ק"ש הוא דלא.. הא מגנא וכו'** בפשוטו משמע מהגמרא פה, ש(אע"פ שהטעמים שכתב רש"י ששייכים יותר בישן) שכיבה אסורה גם כאשר הוא ער, כי ק"ש היא כאשר הוא ער.

**במשנה – טמאין וחייבין קרבן** הסדרי טהרה (ק"צ) הקשה – שיש ספק אם הרגישה, שהרי היא טוענת שלא הרגישה (ורק מחמת בדיקת העד תולים שראתה), ואיך יכולה להביא קרבן מספק. וכתב שמוכח מזה כמו שיטת הרמב"ם, שרוב דמים באים בהרגשה.

**בגמרא אותו מקום בדוק** הכסף משנה (איסורי ביאה ט' ו') כתב בדעת הרמב"ם – שכל הגוף נחשב בדוק אצל מאכולות.

**שם והא חוששת אמרת לן** הריטב"א כתב – שמעיקרא רב באמת הורה שטמאה, וחזר בו ממה שאמר בתחילה.

**רד"ה לתקן – כדמפרש בפ"ק עד וכו'** לעיל בפ"ק הבאנו את שיטת הרמב"ם, שהצניעות כאן היא לבדוק קודם תשמיש. והבאנו ג"כ את דברי תוס' הרא"ש, שכתב שצניעותן של הצנועות בפ"ק גדולה יותר, כי הן אינן בודקות בדיקה אחרת גם בעד שקודם תשמיש שלא מתלכלך כל כך.

**בד"ה אותיום – מיד** הערוך גרס אוותיאוס, וכתב שהכוונה ל"מיד" בלשון יווני.

**בד"ה מאכולת – וכשבעל** הר"ן דייק מדבריו כאן משמע שקושיית הגמרא – "וניחוש דלמא דם מאכולת הוא", היא על אופן ש"נמצא על שלו" (אך כתב שה"ה שהיה אפשר לשאול על "נמצא על שלה"). אולם הרשב"א דייק מדבריו על תירוץ הגמרא (בד"ה רצופה – שכתב שמדובר על מקרה שנמצא דם על העד שלה) – שגם כשנמצא דם על העד שלה לחוד, קשה קושיית הגמרא מדוע לא תולים במאכולת. וביאר שהסיבה שהגמרא מקשה, היא מכיוון שיש ראיה מכך שהעד נמצא רק על אחד מהם, שזו מאכולת.

**בד"ה ולמחר (2) – דא"כ ה"ל תרי ספיקי לקולא** המחבר (ק"צ ל"ו) פסק – שאם קינחה בעד שאינו בדוק וטחה על ירכה טהורה בגלל ספק ספיקא. והש"ך שם נחלק עליו. וכתב – שמרש"י אין ראיה שאם טחה בירכה טהורה, כי יתכן שכוונתו רק לומר שאם טחה, רבי לא יטמא טומאה ודאית. ועוד כתב – שגם אם נלמד שכוונת רש"י לטהר משום ספק ספיקא, כל זה נכון דווקא לשיטתו – שבמקרה של "טחה" מדובר שהדם נמצא על הירך, אבל לפירוש ר"ח (שהמחבר פסק כמותו) שבמקרה של "טחה" הדם נמצא על העד, א"א מציאת הדם לא נחשבת "ספק ספקא" אלא ספק אחד – האם הדם הגיע מהמקור או לא הגיע.

**שם** בחידושי רע"א העיר – שאע"פ שבאופן שבדקה בעד בדוק וטחה ביריכה, טמאה ודאי, מ"מ בהצטרף ספק אחר, זה נעשה ספק ספקא. ויתכן שהסיבה לכך היא – שתליה באופן שהעד בדוק, תולים שהדם הגיע ממנו, מכיוון שגופה הוא סיבה וודאית לתלות בה. אבל באופן שהעד אינו בדוק, גם הוא נחשב סיבה מסופקת, ולכן אפשר לצרף את הצד – שהדם הגיע מהירך. או – שמכיוון שספק ספיקא מותר מכוח רוב צדדים, די בכך שיהיה צד רחוק באחד הספקות כדי להחשיב שיש ספק ספיקא.

**תוד"ה רוכבי וא"ת דאמרינן וכו'** כוונתם להקשות גם מגמלים – שפה מבואר שכולם רשעים ושם מבואר שרובם כשרים, וגם מחמרים שכאן מבואר שמהם כשרים שמהם צדיקים ושם מבואר שרובם רשעים.

**בד"ה אפרקיד – ריש דאפרקיד ל"ל** הרש"ש הביא דוגמאות למילים שהרי"ש מתווספת בהן על השורש, כמו "שרביט" משורש שבט או שרעפי משורש שעף.

**בד"ה לייט – שידיו נופלות.. שבגדיו נופלים** לכאורה, גם אם מפרשים ש"פרקדן" פירושו על הגב, מאותם טעמים צרך לאסור גם שכיבה על כרסו.

**בד"ה רצופה – רחוק מן הדם קצת** כלומר – עד כמה שהמאכולת הייתה במקום הדם, פשוט שהיו תולים את הדם במאכולת אע"פ שאותו מקום בדוק.

**בד"ה ולמחר – וכגון שיש כגריס ועוד** מהר"ם כתב – שדברי תוס' נסובים גם על מקרה שהדם נמצא על ירכה (ולא רק כשהעד לפנינו ורואים דם גם על העד), ואע"פ שכתבו הפוסקים שבכתם שנמצא בגופה לא צריך שיעור גריס, מכיוון שברור שהדם לא הגיע לשם מהמקור, צריך שיעור גריס.

**שם וטחתו בירכה היינו בגלוי** מדברי תוס' הרא"ש נראה, שהוא פירש בדעת ר"ח, שהטיחה את העד בירך, כי הוא כתב שהחידוש ב"טחתו בירכה" הוא שלא חוששים שהדם בא מן הירך. וגם הרמב"ם פירש כמו ר"ח – שהדם נמצא על העד, ופירש שקמ"ל שלא תולים שהרגה מאכולת בשעה שהטיחה את העד בירך.

**בד"ה אמר שמואל – אפי' ר' חייא וכו'** מהרש"א הקשה לפי דברי תוס' פה, איך ר' חייא הקשה על רבי, שאם טמאה ודאי, צריך לטמא גם בפחות מכגריס, והרי זה קשה גם לשיטתו לגבי טחה על ירכה ששם ג"כ מטהרים בפחות מכגריס (כמבואר בתוס').

**ויישב** בדוחק, שר' חייא ידע את התירוץ של רבי, שאם אין כגריס אין ראיה שהדם מגופה, אבל הוא הבין שהתירוץ הזה שייך דווקא לגבי טחה על ירכה, אבל לגבי עד שאינו בדוק, כמו שתולים במאכולת, צריך לתלות גם בדם שהיה שם קודם לבדיקה.

**שם דהא ר' חייא כר' יוסי וכו'** לפי ר' חייא – אם בדקה בעד שאינו בדוק, היא ספק טמאה. ותוס' בע"ב מסתפקים האם לפי ר' יוסי טהורה לגמרי, או ספק טמאה. אך נראה שאפשר לפרש את דברי תוס' גם לפי הצד שם שר' יוסי מטהר לגמרי, כי כוונתם שר' חייא סובר כר' יוסי לגבי זה שאיננה טמאה.

**דף י"ד:**

**בגמרא וכדתניא האישה שהייתה עושה צרכיה** בחוות דעת (ק"צ כ"ד) העיר, שהמחלוקת לגבי עושה צרכיה, היא האם לחשוש שמי רגלים הוציאו דם מהמקור. ואם כן לא מובן הדמיון לעד שאינו בדוק.

**שם ותטול עד ותבדוק בו** הרשב"א (תורת הבית ג' ז') כתב, שצריך לומר שנקט "תבדוק" לאו בדווקא, והכוונה היא שתקנח, כי מהגמרא מקודם מוכח, שלא שייך שתבדוק בשעור אותיום אפי' באופן שהעד נמצא בידה (ולא רק כשהוא מתחת הכר).

**תוד"ה מאי – ולא קאמר אף אתה רבי** נראה שצריך למחוק את המילה "אתה" ולגרוס "אף רבי", כי מבואר בתוס' ששימוש בלשון נוכח, איננה פניה בדרך כבוד.

**בד"ה נראה דלגמרי מטהר** קשה איך הוא מטהר לגמרי (ובפרט לפי מש"כ תוס' – שהעד היה בדוק מקודם). והרי יש כאן לכל הפחות ספק, שמא הדם הגיע מהמקור, ולכאורה גם חזקת טהרה של האישה לא תועיל, כי החזקה הורעה כשנמצא דם, והשאלה היא רק מהיכן הגיע הדם.ועיין במש"כ בדיבור הסמוך.

**שם – דאין נראה לפרש וכו'** המחבר פסק לגבי עד שאינו בדוק – שטמאה מספק, ולגבי מי רגלים, פסק שטהורה כר' יוסי. והסדרי טהרה (ק"צ כ"ד) חילק – שאין סברא לטמא במי רגלים משום כתם, ולטמא בעד שאינו בדוק משום נדה. אבל כן יש סברא לטהר במי רגלים ולטמא בעד שאינו בדוק, מכיוון שלגבי מי רגלים – שתי האפשרויות, שראתה מחמת מכה ושהדרי מי רגלים למקור אינן שכיחות. ולכן מעמידים אותה בחזקת טהרה, משא"כ לגבי עד שאינו בדוק, ששם יתכן שטעתה מחמת העד לחשוב שלא הרגישה, וגם יתכן שראתה בלא הרגשה, מטמאים אותה מספק.

**בד"ה מאי – תימה.. ממילא ידעינן וכו'** הריטב"א תרץ – שהשיעור של "שתושיט ידה" לא נשנה במשנה (וכוונת הגמרא איננה לומר ש"חסורי מחסרא", אלא ששיעור "שתרד מן המיטה", נאמר בתור גבול לשיעור של טומאת ספק. אולם מדברי רש"י נראה, שהוא כן פירש שהמשנה היא "חסורי מחסרא", וקשה מה הוא יענה על קושיית התוס'. ועיין בלחם משנה, שכתב (בדעת הפוסקים), שגם אם השיעור של "תרד מהמיטה" נחשב "אחר אחר", יש בו נ"מ – שאם שלוש פעמים תראה בזמן הזה, נתלה שראתה מחמת תשמיש, ותהיה אסורה לבעלה.

**דף ט"ו**

**בגמרא ואינו מטמא משום בועל נדה** תוס' הרא"ש (בדף ו') ביאר שלא גזרו טומאה על הבועל, מכיוון שמציאת דם לאחר תשמיש היא דבר לא שכיח. והרשב"א בדף ג' כתב שלא גזרו מכיוון שיש בגזרה הזו ביטול מצוות פרו ורבו. ובזכר יצחק (נ"ה) כתב שיסוד טומאת בועל נידה היא מכיוון שעבר על איסור נדה, וכאן שלא עבר איסור, לא גזרו עליו טומאה.

**שם האי עד בידה.. קשיא** למעשה יש נ"מ לדינא אם הלכה כרב אשי או כרב חסדא, האם באופן שראתה ג' פעמים אחר תשמיש (בשיעור כזה שתרד מן המטה ותדיח את פניה כשהעד בידה) נאסרת על בעלה. ובאמת נחלקו בזה הבית יוסף והב"ח, ששיטת הבית יוסף בסימן קפ"ז היא שמכיוון שדברי רב אשי עלו בתיובתא, אין הלכה כמות. ושיטת הב"ח היא שהלכה כרב אשי מכוון שהוא בתרא, אע"פ שהגמרא נשארה על דבריו ב"קשיא".

**שם בשלא גמר –** קשה, כי גם אם גמר לא מוכרח שראה קרי. והמשנה למלך (ביאת מקדש ג' ג') הוכיח מכאן, שגמר ביאה מטמא משום קרי גם אם לא ראה קרי (כי גמר ביאה מכונה בתורה – "שכבת זרע", והמצב של "ראוי להזריע", מטמא).

**שם ושמואל אמר מכאן ולהבא** לעיל בפ"ק – הבאנו את דברי הרשב"א בתורת הבית, שלא מועילה חזקה דמעיקרא באופן שברור שהשינוי לא התרחש ברגע האחרון. ויש להסתפק האם לפי דבריו – דברי שמואל (שהבועל לא נטמא למפרע) נאמרו דווקא בכתם לח, או שלא החמירו בכתמים, וגם כתם יבש טהור.

**שם אפי' הגיע שעת וסתה נמי מותרת** לקמן (בדף הבא) מבואר בברייתא, שגם אם ווסתות דרבנן "תבדק". ומצאנו כמה דעות בראשונים איך מותרת פה בלא בדיקה:

* שיטת רש"י – שכאן יש ספק שמא בדקה, ולכן מותרת.
* שיטת תוס' – היא שכאן מדובר שעברו שבעה ימים, ולכן מתווסף גם ספק שמא טבלה.
* שיטת הר"ן והרמב"ן היא שהקלו על בא מן הדרך להחשיב את התביעה שתובע כבדיקה.
* שיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ב' י"ח) היא שאם ווסתות דרבנן, מותרת גם ללא בדיקה, ודברי הברייתא לקמן ש"תבדק" אמורים רק ביחס לקדשים ולא להתירה לבעלה.

**רד"ה בתוך – ל' יום לראיה** הרמב"ן הביא – שכך מפורש בירושלמי (פ"ב ה"ד), שהכוונה ב"עונה" היא לל' יום. והריטב"א כתב – שכך משמע גם מכך שהגמרא נקטה לשון של "עונתה" ולא "וסתה".

**בד"ה לא שנו – דכי מצאה תוך ימי עונתה** הרמב"ן (ועוד ראשונים) דייקו מכך שרש"י פירש שדברי ר"ל נסובים על דברי רב הונא, שדברי רב הונא, שהצריך לחשוש לעונה בינונית, אמורים גם באישה שיש לה וסת, והקשה על דבריו, שאם יש לה וסת דמיה מסולקים עד זמן וסתה, ואין טעם שתחשוש לעונה בינונית.

**וראיתי** שמבארים בדעת רש"י – שדרכה של סתם אישה לראות בעונה בינונית. ומכיוון שכך, צריכה לחשוש שמא ראתה אפילו כשיש לה וסת. ולפי זה אפשר ליישב גם את שיטת הט"ז (קפ"ט י"ז) שכתב – שגם אם ראתה לפני הזמן של עונה בינונית (כגון כשראתה בר"ח ובכ' לחודש), צריכה לחשוש גם לעונה בינונית מהראיה הראשונה (דהיינו בר"ח הבא), והב"ח והחוות דעת נחלקו עליו, שיש טעם לחוש לעונה בינונית רק מהראיה הסמוכה (כי כל הסיבה לחשוש לעונה, היא מכיוון שברור שתראה באיזה זמן, אך אם כבר ראתה אין סיבה לחשוש שתראה עוד). ולשיטת רש"י הנ"ל אפשר קצת להבין, שחוששים לראיה בזמן שסתם אישה אמורה לראות בו.

**בד"ה דאורייתא – הלמ"מ** מהר"ץ חיות כתב שהכוונה איננה להלכה למשה מסיני ממש (שלא יתכן שתפול בה מחלוקת). אלא להלכות שאפשר להוציא מהתורה שנתנה בסיני.

**שם בטומאת ספק בתוס' (ד"ה אפילו) מבואר, שלפי מ"ד וסתות דאורייתא, מחשיבים את ראייתה כדבר וודאי.**

בד"ה אפילו – כששהתה שבעה ימים **לשיטת רש"י – שמפרש שמותרת לאלתר, מכיוון שיש ספק שמא בדקה, צריך לומר לכאורה שהוא למד שר' יוחנן שמצריך שבעה ימים, סובר שווסתות דאורייתא. (ואע"פ כן מותרת כשיש ספק אם טבלה, מכיוון שלשיטת רש"י גם מ"ד שסובר שווסתות דאורייתא, סובר שהדין דאורייתא אומר לחשוש מספק שמא ראתה).**

**תוד"ה לא – כמו שמצינו גבי יותן** תוס' במקומות אחרים כתבו, שאותן דרשות, לא נוגעות למחלוקת אם יש אם למקרא או אם למסורת, כי המקרא שם לא סותר את המסורת.

**ומהרש"א** ביאר בדעת תוס' פה – שבאותם מקומות לכ"ע דורשים בעיקר את המסורת, ודורשים את המקרא רק עד כמה שהוא איננו סותר את המסורת. (ולכן יש ראיה מזה שישנם אופנים שלכ"ע דורשים את המסורת).

**שם והתם יש טעמא אחרינא** כוונתם מבוארת במהרש"א – שדורשים ש"כפת" פירושו אחד, לא בגלל "אם למסורת", אלא בגלל הדרשה של ר' לוי בדף מ"ה – מה תמר יש לו לב אחד וכו'.

**בד"ה אמר – תבדוק חלוקה קודם פרישתו** המפרשים (מהרש"א מהרש"ל ומהר"ם) העירו – שאין די בכך שתבדוק קודם פרישתו, וצריכה לבדוק קודם כל ביאה.

**דף ט"ו:**

**בגמרא והתניא חבר שמת** בתוס' מבואר – שהנידון בסוגיה הוא רק על ספק טוב ורגיל. ובתוס' הרא"ש מבואר, שבס"ד הגמרא הבינה – שהסיבה שהברייתא נקטה "חבר" היא מכיוון שזה דבר רגיל שמעשר, או – שנקטה "חבר" מכיוון שהוא נאמן אפי' אם הפירות הם בני יומן.

**רד"ה לא שנו – הא דתנן בחזקת טהרה** מבואר בדברי רש"י שאע"פ שהוא העמיד שדברי רב הונא בלשון הראשונה, נסובים על דברי ריש לקיש, לפי הלשון הזו דברי רב הונא נסובים על המשנה.

**תוד"ה אפילו – ואינו מיושב** הקושי בפירוש רש"י מבואר יותר בתוס' הרא"ש – שרב שמואל בכלל לא אמר שר' יוחנן דיבר על "וודאי ראתה", ור' אבא ענה לו "וודאי ראתה מי אמר וכו'".

**בד"ה בהמתו – דהא בפ"ק דפסחים וכו'** תוס' שם תרצו – שגם באופן שביטל, החמירו בבדיקת חמץ כמו באיסור דאורייתא מחמת החומרא של חמץ.

**בד"ה כדי – והדר גמר טהורה מטמאה** רש"י בשבת (כ"ו) כתב – שלומדים תרומה טהורה בק"ו מתרומה טמאה. ותוס' כנראה למד, שא"א ללמוד מכיוון שתרומה טהורה אינה עומדת להנאה בדרך כילוי (שאיננה אכילה), משא"כ תרומה טמאה, שזו עיקר הנאתה ולכן היא אסורה לזר.

**בד"ה בשפחתו – משמע דמג"ש דלה לה וכו'** אלמלא דבריהם היה אפשר לדון – שהג"ש של "לה לה" ניתנה רק לעניין חיוב במצוות כאישה, אבל א"א ללמוד ממנה שיש טומאת לידה בשפחה (שזה מצב מציאותי). ואם נלמד כך, לא יהיה צריך להידחק – שהתוספתא נקטה "שפחה" לאו בדווקא. וגם יהיה מובן מדוע צריך ריבוי מיוחד לגיורת, כי עד כמה שלומדים שפחה בג"ש, אפשר ללמוד שה"ה שטמאה באופן שהיא משתחררת.

**בד"ה ספק – אפי' בספק אחד טהור** מהרש"א ביאר – שכוונת קושייתם איננה לספק אם גררה חולדה, כי כזה ספק לא מספיק כדי לטהר ברה"ר (מכיוון שהייתה ודאי טומאה והיה רק ספק אם גררו אותה משם), אלא לספק אם נפל הפילה או בן קיימא, שמספיק אותו לבד, ולא צריך להגיע לברדלס וחולדה שמצויים.

**בד"ה מסיק – שהיה מוסק זיתים** בהגהות עוז והדר – הביאו ביאור מדפוס ישן – שלא מסתבר לגרוס "מציק", כי אין טעם להזכיר את רשעתו.

**דף ט"ז**

**בגמרא ואיבעית אימא כיוון דחולדה וכו'** הגמרא ענתה על הראיה מהברייתא של הכהן שהציץ את אותן תשובות שענתה על הראיה מהברייתא של חבר שמת (ששם יש ספק וספק או ודאי וודאי). אך צריך להבין מדוע הגמרא הפכה את סדר התשובות. ונראה שהגמרא אמרה ב"ואיבעית אימא", את התירוץ היותר טוב, ולכן על הראיה מחבר שמת, התשובה של "ספק וספק" היא יותר טובה, כי לא צריך להעמיד – שחבר וודאי מעשר. משא"כ לגבי הראיה מכהן שהציץ, ששם התשובה של "ספק וספק" היא פחות טובה, מכיוון שכדי לתרץ אותה צריך להעמיד אוקימתא, שהיה שם ספק אם היה בכלל נפל, ולכן הגמרא הקדימה אותו לתירוץ השני.

**שם אלמא וסתות דרבנן** הרמב"ם פסק (בפ"ח מאיסורי ביאה) – שווסתות דרבנן, ואם בדקה ולא מצאה דם טהורה, אך פסק ג"כ (בפ"ד הי"ב) שיש מצווה לפרוש סמוך לווסתה מצד "והזרתם", והרב המגיד כתב שהפסוק שהביא הרמב"ם הוא אסמכתא. והנוב"י (קמא יו"ד נ"ה) כתב – שגם מ"ד "ווסתות דרבנן" מודה לחזקת "אורח בזמנו בא", וסובר שמצוות הפרישה סמוך לווסת היא מהתורה, אלא שהוא סובר שמכיוון שחזקת טהרה של האישה עומדת נגד חזקת אורח בזמנו בא, מטהרים אותה בדיעבד אם לא בדקה. אבל סמוך לווסתה, צריך לחשוש גם לשיטתו, כי חזקת טהרה של האישה לא אומרת שלא תטמא לאחר מכן. ובשערי יושר (ב' ח' ק"נ) הקשה עליו – ש"אורח בזמנו בא" זו הוכחה ובירור, שדינה כרוב או אפי' עדיפה מרוב, והיא צריכה לגבור על החזקה.

**ובחידושי ר' חיים** (איסורי ביאה ד' י"ב) כתב ג"כ שהרמב"ם מודה שגם מדאורייתא יש מושג של קביעת ווסת (ולכן ימי הנידה והזיבה נקבעים לפי יום הווסת, וגם חיוב חטאת של הבא על אשה ונמצא שהיא נדה תלויים ביום הווסת כמבואר בשבועות י"ח), וביאר – שקביעות הווסת לא אומרת בהכרח שתראה, אלא שלאחר שראתה, אנחנו תולים את הראיה בסיבת הווסת (כמו לגבי נגיחת שור המועד, שאין הכרח שינגח, אך לאחר שנגח תולים את נגיחתו במוּעדוּת שלו). ולכן גם מי שבא על אשתו סמוך לווסתה לא נחשב אנוס אם ראתה, אלא מחשיבים אותו כשוגג.

**שם שבדקה עצמה כשיעור וסת** שיטת החוות דעת (קפ"ד ט') היא שבדיקה בשיעור וסת מועילה רק באישה שרגילה לראות בסוף היום, אך אם אין לה שעה קבועה לראות, צריכה להיות עם מוך דחוק במשך כל יום הוסת. ועיין בחזון איש שביאר שיש הלכה למשה מסיני לבדוק ביום הוסת, אע"פ שהבדיקה לא מבררת שלא ראתה כל היום.

**רד"ה וסתות – ואם לא בדקה טהורה** בהמשך מפורש בברייתא שגם אם וסתות דרבנן, צריכה להיבדק. ונראה שכוונת רש"י לומר ש"אם לא בדקה" – בזמן הוסת, ובדקה את עצמה לאחר מכן.

**בד"ה וכאן – וא"ד דמר אמר חדא וכו'** מהרש"א כתב – ש"איכא דאמרי" איננו מלשון רש"י אלא השמטה מלשון הגמרא, וקצת קשה – איך שייך לפרש בלשונו של שמואל "אפילו בדקה ומצאת טהורה" שהוא לא בא לחלוק על רב.

**בד"ה אם – שמא טיפת נדה וכו'** הר"ן ביאר באופן אחר את תליית הגמרא – שדם המכה מונע ממנה את האפשרות לבדוק, ולכן – אם וסתות דאורייתא, מטמאים אותה כשלא בדקה, ואם וסתות דרבנן – לא החמירו עליה באופן שהייתה אנוסה לא לבדוק.

**תוד"ה וחוששת – שלא בשעת וסת מודה** יש כאן חידוש (יותר מהמבואר לעיל בדף ד:) – שגם באופן שראתה אחר הוסת, תצטרך לחשוש מעת לעת קודם ראייתה, אע"פ שהזמן נמשך לזמן שקודם הוסת, שזה זמן שהיא נחשבת בו כמסולקת דמים.

**בד"ה אלמא – והלא אפילו אי וסתות דרבנן וכו'** רע"א הקשה על תוס' – מנין פשוט להם שהגמרא בשלב הזה הבינה, שאם וסתות דרבנן, טמאה משעת הוסת אם בדקה ונמצאת טמאה, והרי תוס' לעיל בדף ט' הוכיחו את הדין הזה רק מה"איכא דאמרי", ויתכן שהדרך הראשונה חולקת על זה וסוברת שאם וסתות דרבנן לא תולים שראתה בזמן הוסת. (וגם לשיטת תוס' מוכרח שיש הבדל בין הלשונות לעניין – האם מקולקלת למניינה למ"ד וסתות דרבנן).

**בד"ה ורב נחמן – דמוקי לה.. כר"מ** נראה שכוונתם – שאין הלכה כסתם באופן שהגמרא מעמידה אותה כמ"ד אחד.

**בד"ה במרגשת – דדווקא במרגשת שבא וכו'** מדבריהם משמע – שאין דרך להבחין מצורת הדימום או מצבע הדם – שהדם מגיע מפצע ולא מהמקור.

**שם וכי לעולם לא תהיה נדה** קצת מדויק מדבריהם – שההרגשה שמטמאת, היא הרגשה של זיבת דבר לח מהמקור, כי אם זו הרגשה של זעזוע האיברים, לא קשה קושייתם.

**בד"ה מקור – מגע בית הסתרים הוא** קושייתם לא מובנת כל כך, כי הטומאה שחלה ביציאת הדם איננה בגלל נגיעתו במקור, אלא מכיוון שהתורה אמרה שדם שיצא מהמקור מטמא את האישה, ואולי זו כוונת תירוצם, וצ"ע.

**בד"ה ב"ש – הא לב"ה אף לטהרות וכו'** הריטב"א כתב – שהסיבה שהקילו לפי ב"ה היא כדי שלא להאריך עליו את הדרך. אבל גם הם מודים שיותר טוב לבדוק.

**דף ט"ז:**

**בגמרא ואני איני אוהבן** מהרש"א ביאר – שלא שנא כדי שלא לעבור על "לא תשנא", והערוך לנר הקשה – שאם הקב"ה שונאן, מותר גם לו לשנוא אותם, והקשה עוד – ששנאה האמורה כאן היא שנאה של המעשים ולא שנאה של האנשים. וביאר באופן אחר – ששינאה האמורה כאן היא גועל הנפש מהתנהגות כזו. ולפי דרגת הקדושה, כך גם הגועל מהתנהגות פחותה כזו. ולכן רשב"י בענוותנותו אמר שהוא רק "אינו אוהבן", ולא הגיע לדרגה כזו של שנאה.

**שם וארבעה לא אהבתי** הערוך לנר ביאר – שכמו שמהרש"א כתב שדרשת ר"ל מהפסוק "בוזה דרכיו" היא מהרישא – "שומר מצווה שומר נפשו", כך גם דרשת ר' יוחנן. דהיינו – שמי ש"בוזה דרכיו" בשעה שהוא "שומר מצווה" – אזי הוא מאוס וראוי שימות[[3]](#footnote-3). דהיינו – שע"י לימוד התורה, מרגיל את עצמו בבתי המשתאות, או מתגאה. וכ"כ שע"י זה שנזהר לא להראות כרות שופכה – שולח יד לאמה. וע"י זה שמבקר את חברו, נכנס לביתו פתאום.

**שם ריש לקיש אמר מהכא** הערוך לנר הבין שיש מח' לדינא בין ר' יוחנן לריש לקיש, האם הסיבה שלא יבעול ביום הוא מצד "בוזה דרכיו", או מצד שזה זמן שלא ראוי להריון, ותהיה נ"מ ביניהם באופן שלא ראויה להתעבר, או בבית אפל ביום, או לאור הנר בלילה. ויתכן – שגם לשיטת ריש לקיש – יום איננו ראוי להריון מכיוון שהריון בא ע"י תשמיש, ותשמיש ביום הוא דבר שאינו ראוי.

**שם חכם או טיפש** הרמב"ם בהלכות תשובה (ה' ב') כתב – שלהיות חכם או טיפש זה דבר התלוי בבחירה. והגהות מיימוני כתב שכוונת הרמב"ם שם היא. ובהגהות מיימוניות כתב בשם מהר"ם מרוטנבורג, שכוונת הרמב"ם היא לגבי "לאחוז בחכמה וסכלות", ודברי הגמרא פה הם ביחס ללב חכם או טיפש[[4]](#footnote-4).

**תוד"ה לא – דלמא לבו נוקפו ופורש** הריטב"א ביאר את שיטת רבא באופן אחר – שהוא סובר שלגבי בעלה אין אפילו נדנוד של חשש, ודווקא לגבי טהרות החמירו בגלל מעלת טהרות.

**שם דלמא ברייתא לא מיירי בבעל נפש** הכסף משנה (איסורי ביאה ד' י"ז) כתב בדעת הרמב"ם – שהכוונה ב"בעל נפש" – היא לבדיקה מעיקר הדין ולא בתור חומרא, ולדבריו מיושבת קושיית תוס' כאן, כי גם אם כוונת הברייתא היא שלא צריך בדיקה מעיקר הדין קשה על ר' זירא[[5]](#footnote-5).

**בד"ה מלאך – אבל על הלידה וכו'** תוס' חילקו בין הריון לבין לידה כדי ליישב איך ההריון נמסר למלאך בזמן שמפתח של לידה לא ניתן לידי מלאך. ומתוס' הרא"ש נראה שיישב באופן אחר את הסתירה, וחילק בין ההחלטה אם תתעבר – שלא נמסרה למלאך, לבין העיבור בפועל, שכן ניתן למלאך, לברוא אותו חכם או טיפש וכו'.

**דף י"ז**

**בגמרא ומשתין מים ערום** רש"י בשבת (ס"ב) כתב שה"ה כשמשתין לבוש, ונקט ערום בגלל שזו אורחא דמילתא, שמתעצל להלבש ולכן משתין מים לפני מטתו.

**שם נטמא מקצתו לא נטמא כולו** הר"ש על המשנה בטהרות (ג' ב') ביאר – שההגדרה של שלג היא, שכל חלק שבו נוגע בחלק האחר. ולכן לגבי טומאה, זה לא מספיק כדי שכולו יטמא, אבל בשביל דין השקה – די בכך שיגע בחלקים שהשיקו למקווה.

**רד"ה דמו – וראיה לדבר דמו בראשנו** מהרש"א כתב, שיתכן שהסיבה שרש"י הביא את הפסוק של "דמו בראשו", ולא את הפסוק של "דמו בראשנו שכתוב שם, מכיוון שכוונתו לבאר את הכפילות "דמו בראשו" ו"מתחייב בנפשו", שהכוונה ב"דמו בראשו" היא שנענש על שהזיק אחרים (כמו באופן שמשליך את ציפורניו, שזה מה שמדובר עליו בפסוק שהביא רש"י, ו"מתחייב בנפשו" – פירושו, שנענש על שהזיק לעצמו.

**דף י"ז:**

**במשנה משל משלו חכמים באשה –** עיין במאירי שכתב שהתיאור במשנה לא מתאים עם המציאות המוכרת לנו. ולמעשה המחבר (בסימן קפ"ג) לא חילק במקום מציאת הדם באישה, ופסק שכל טיפת דם מטמאת אותה[[6]](#footnote-6).

**שם החדר והפרוזדור** החתם סופר הבין בדעת הרמב"ם – ש"פרוזדור" הוא המכונה היום "צוואר הרחם" (החלק הצר בפתח הרחם שמתרחב בזמן הלידה), והגרש"ז במנחת שלמה (ב' ע"ב ל"ו) כתב ע"פ הערת הרופא שהובאה באינציקלופדיה התלמודית בערך דם נדה – שהרופאים בזמן הרמב"ם כינו בשם צוואר הרחם, את מה שמכונה בזמננו בשם נרתיק, והכוונה למקום שהשמש נכנס אליו בשעת התשמיש.

**שם ושורפין עליו את התרומה** בספר שב שמעתתא (ד' א') הקשה – שכדי לשרוף תרומה, צריך שתרגיש ביציאת הדם, ואם כן יוצא, שבשעת לידת הספק – כשיצא הדם, הדם היה במקום קביעותו, ושוב לא שייך ללכת אחר הרוב. וכתב שמוכרח מזה – שאין די בכך שרוב דמים מהמקור, וצריך לומר שהדמים גם מצויים יותר לבוא משם(כמבואר בב"ב כ"ד[[7]](#footnote-7)), ורוב כזה נידון כ"רובא דליתיה קמן", ולכן אין בו חיסרון מצד "קבוע".

**ובשערי ישר (ד' ג')** כתב שכאן לא דנים את הדם כקבוע, מכיוון שהספק הוא על המקרה – מנין פרש הדם, ולא ספק מה הוא הדם, (שהרי לא הנגיעה בדם מטמאת, אלא הפרישה שלו) ולכן לא שייך לדון את זה כקבוע. וכתב עוד – שבלא"ה לא צריך להעמיד שלידת הספק הייתה בשעת ההרגשה, כי ברמב"ם (איסורי ביאה ט' א') מבואר מכיוון שרוב דמים יוצאים בהרגשה, גם באופן שלא הרגישה, חזקת דם היא שהוא יוצא בהרגשה.

**רד"ה ספקו – מדקתני מן הלול ולחוץ ספקו טהור** מהר"ם ביאר את ראיית רש"י – שעד כמה שמן הלול לבפנים היה ודאי טמא, לא מסתבר שהיו מקילים לטהר לגמרי מן הלול ולחוץ. (וכך משמע גם בתוס' הרא"ש).

**תוד"ה והתנן – ואע"ג דבמתני' קתני וכו'** תוס' הרא"ש העמיד את הקושיה באופן קצת אחר: מנין שכוונת תלמידי ר' ינאי לטמא מספק, ואולי כוונתם לטמא טומאה וודאית. ונראה שרש"י (בד"ה ספקו) בא ליישב את קושיית תוס' הרא"ש – במש"כ שהראיה שהיא רק ספק טמאה, איננה מלשון "ספקו", אלא ממש"כ "מן הלול ולחוץ ספקו טהור".

**שם והוה מצי לשנויי וכו'** כך נראה שרש"י בעמוד הבא (בד"ה בקרקע)למד – שתלמידי ר' ינאי מעמידים את המשנה באופן שהדם נמצא בקרקע הפרוזדור. והריטב"א כתב – שהם יכולים לתרץ – ש"חזקתו מן המקור" אין פירושו שזו חזקה וודאית שמגיע מן המקור, אלא שזה דבר מצוי יותר.

**בד"ה מן הלול – איירי בגג פרוזדור** ברש"י (בד"ה מסייע) מבואר שהסוגיה מדברת גם על דם שנמצא בקרקעית הפרוזדור, וצ"ע מה הוא יענה על קושיית תוס'.

**שם והוא שינוי גדול וכו'** מהרש"א הבין – שמכיוון ש"רוב דמים" מגיעים מן המקור, כדי לבטל את הרוב הזה צריך לומר, שהשינוי בביאת דם מן המקור גדול יותר מהשינוי בביאת דם מהעליה. והחזו"א ביאר – שהסיבה שלא הולכים אחר "רוב ומצוי, היא מכיוון שהגעת דם משני המקומות, היא דבר רחוק, אין בכוח זה שרוב דמים מן המקור להכריע את החזקה. כי בכה"ג שהרוב אינו מצוי, אין לו מעלת רוב[[8]](#footnote-8).

**שם ומן החדר בא שמה בשינוי גדול וכו'** בחידוד הלכות כתב – שתוס' לא היו צריכים לומר שזה שינוי גדול מהגעת דם מן הלול ולפנים, ודי אם היו אומרים שזה אותו שינוי כמו מן הלול ולפנים.

**דף י"ח**

**בגמרא – הלכו חכמים אחר הרוב.. מקור** תוס' בב"ב כ"ד כתבו – שרוב דמים מן המקור נחשב "רובא דליתא קמן". ובשב שמעתתא[[9]](#footnote-9) הקשה – שרוב הדמים ישנו לפנינו (והוכיח מזה – שמכריעים שהדם מן המקור רק מצד זה שהדם שם "מצוי", ולא מצד זה שרוב דמים מן המקור, מכיוון שהספק נולד במקום הקביעות[[10]](#footnote-10)). ובקובץ שיעורים (ב"ב פ"ג) כתב שהביאור בדברי תוס' הוא – שיש רק ידיעה כללית שטבע הנשים הוא שיש רוב דם במקור, אבל אין ידיעה שלאישה שדנים עליה, יש רוב דם במקור.

**שם והאיכא ט' חנויות** בחכמת בצלאל העיר, שהגמרא הייתה יכולה לתרץ שר' יוחנן לא מנה את ט' חנויות, מכיוון שמנה רק רובא "דליתיה קמן" (ובד"ה הקודם הבאנו את דברי תוס', שגם רוב דם מן המקור נחשב "רובא דליתיה קמן").

**שם ובנמצא הלך אחר הרוב** מבואר פה – שבאופן שיש רוב, מטהרים אפי' בספק טומאה ברה"י. באור שמח (שחיטה ח' י"ב) מבואר שדווקא "רובא דאיתיה קמן" שמבטל את המיעוט כמאן דליתיה, מהני לטהר.

**שם טומאה דאשה קאמרינן** צריך להבין מדוע מנו את הדין של שליה, שנוגע לטומאת מת. וצריך לומר – שמכיוון שביציאת השליה יש נ"מ גם לטומאת האישה, מלבד זה שיש נ"מ לטומאת הבית, שייך למנות גם את הדין הזה.

**רד"ה ואין חוששין – מדיהבינן לה ימי טוהר** רע"א העיר שדברי רש"י כאן לא מתאימים עם הגמרא לקמן בדף כ"ח – שמפורש בה שלא נותנים לה ימי טוהר, כי חוששים שהרחיקה את לידתה (וההוכחה שהולכים אחר הרוב היא מכך שקרבנה נאכל[[11]](#footnote-11)). ובחידוד הלכות הציע לומר שר' יוחנן חולק על הגמרא שם.

**תוד"ה כאן – וקשה לפירושו נמצא על שלה וכו'** עיין בחידוד הלכות שהעיר מהמבואר בתוס' לעיל – שלדם העליה יש מראה אחד טמא, ולדם החדר ישנם ארבעה מראות טמאים, וא"כ משכ"ל חיוב חטאת באופן שנמצא מראה שישנו רק בחדר ולא בעליה. וכתב שמשמע לתוס' שמשמע שהמשנה מדברת (בסתמא) על כל מיני המראות. ועכ"פ בקושייתו יש תירוץ על רש"י, שמשכ"ל חיוב חטאת באחד המראות שישנם רק בחדר ולא בעליה.

**והמצפה איתן** כתב בדעת רש"י – ששם מדובר כשמצא דם בשעת וסתה, ושם לכ"ע תולים שהדם הגיע מן המקור, וכאן מדובר שלא בשעת וסתה.

**בד"ה ה"ל למשרי משום סמוך וכו'** רע"א הביא את קושיית הריב"ש – שמתוס' בכתובות דף ט' נראה שלא סומכים מיעוט לפלגא. וחילק בין המקרה שלנו – שהמיעוט וה"פלגא" אומרים דבר אחד – שלא יצא רוב הוולד. לבין המקרה שם (של פתח פתוח), שמחצה והמיעוט אומרים דין אחד (שמגיעה לה כתובה) משתי סיבות חלוקות (אונס, ולא תחתיו).

**שם וי"ל דאפי' נמוקין וכו'** התירוץ הזה לא שייך לפירוש רש"י (שהמיעוט הוא של שליה בלא וולד בכלל), ועיין בתוס' הרא"ש – שהעמיד את הקושיה השנייה – אמאי לא מייתי מרישא, כקושיה על שיטת רש"י (שלשיטתו לא שייך לתרץ את תירוץ תוס' הראשון כמש"כ).

**בד"ה ותו – הא קאמר שליה אע"פ דר"מ וכו'** מדברי תוס' הרא"ש נראה – שעיקר החידוש של ר' יוחנן שבכך שהולכים אחר הרוב, היא שהולכים אפי' לדעת ר"מ שחושש למיעוט. ולפי דבריו אין מקום לראיית תוס' כאן. כי יתכן שהביאו ראיה דווקא ממשניות שהן כדעת ר"מ ולא ממשניות ששנויות בדעת ר"ש.

**שם דהתם מסייע חזקת האדם וכו'** הערוך לנר כתב שאין הבנה לגרסה שלנו, ושמצא בספרים ישנים שהגרסה היא "דמסייע חזקה לרוב", והכוונה היא לחזקה שחזקת דמים מן האישה. (והר"ש מדסוי הגיה בתוס' "חזקת הדם" במקום "חזקת אדם". אולם מדברי תוס' הרא"ש נראה, שהגרסה שלפנינו היא הגרסה הנכונה, וכוונתו לכך שאדם (איש) הוא בחזקה שאינו רואה דם.

**בד"ה ספקו – א"כ מהתם שמעינן עד שיתכוון** תוס' בסנהדרין (ע"ט) דחו את התירוץ הזה, כי הדרשה מהפסוק של "וארב לו" נצרכת לפי ר"ש כדי לפטור גם באופן שהיו שם כמה ישראלים עד שיאמר "לפלוני אני מתכוון". ועיין שם במה שיישב.

**בד"ה הלך – תקשי ליה מתני' דט' חנויות** תוס' בב"ב כ"ג: תרצו, שהוא יעמיד את משנת ט' חנויות באופן שהקרבה לא מכחישה את הרוב.

**בד"ה אחר – הכא איכא חזקה** בספר שב שמעתתא (ד' ב') הקשה – שעד כמה שדנים שבמקרה של ט' חנויות, יש חזקת איסור לבשר – יוצא שאם התערבו נבלה ושחוטה חד בחד, שתיהן צריכות להיאסר בגלל חזקת איסור, (וזה לא יתכן, כי במנחות כ"ג מבואר ששחוטה לא בטלה בנבלה, ועד כמה שהולכים אחרי חזקת איסור, אין נ"מ בכך שלא בטלה). וחילק בין ספק בתערובת, ששם ברור שיש שחוטה ונבלה, והספק הוא רק איזה מהם שחוטה ואיזה מהם נבלה, לבין "פירש", ששם אין לנו שום ידיעה על החתיכה, האם היא יצאה מחזקת איסור הראשונה.

**עוד הקשה** שם עד כמה שיש חזקת איסור, מדוע לא נאסור בשר הנמצא בין ט' חנויות מצד "סמוך מיעוט לחזקה"[[12]](#footnote-12). ובשו"ת רע"א כתב, שמכיוון שידוע לנו שרוב הבשר יצא מחזקתו הראשונה, לא אומרים בזה "סמוך מיעוטא לחזקה", כי הרוב מבטל גם את החזקה, ואומר שהחתיכה יצאה מחזקתה.

**דף י"ח:**

**בגמרא ר"מ מטהר וכו'** רש"י בקידושין דף פ' (בד"ה אם רוב, וכ"כ בתוס' בבכורות י"ט:) מבואר שר"מ חשש למיעוט רק לגבי "רובא דליתיה קמן", כמו תינוק. ונראה שההבנה בזה היא – שצורת ההכרעה של "רובא דאיתא קמן" – היא שהמיעוט מתבטל כמי שאינו. אבל ב"רובא דליתיה קמן", שמבוסס על רוב העולם, גם לאחר שהולכים אחר הרוב, המיעוט נשאר.

**תוד"ה למעוטי – אינו רוב גמור.. א"נ וכו'** הגמרא ביארה, שהטעם שלגבי תינוק לא הולכים אחר הרוב, הוא בגלל שיש שם חזקה. ולפי דברי תוס' יוצא – שהגמרא לא מבארת את החילוק בין "תינוק" לבין המקרים שכן הולכים אחר הרוב, אלא רק את הסיבה שלא הולכים בתינוק אחר הרוב – יש שם חזקת טהרה (ואין רוב טוב שעומד נגדה).

**שם**– צריך להבין מדוע "רוב תינוקות מטפחים" נחשב רוב שאיננו רוב גמור. ויש לבאר ששייך יותר ללכת אחר הרוב באופן שהרוב הוא רוב בטבע הגוף, אבל באופן שבאים להכריע על צורת התנהגות, כמו לגבי תינוק, קשה לדון תינוק ע"פ הרוב, מכיוון שההתנהגות של כל פרט היא מיוחדת לעצמו. (וכעין זה הביא בשמעתתא ד' ו' בשם הרמב"ן במלחמות לחלק בין רוב בטבע לרוב בהתנהגות).

**שם גם בהני שלושה דברים איכא חזקה** הראשונים פה (רמב"ן[[13]](#footnote-13) רשב"א ריטב"א) כתבו – שבכל שלושת הדברים, זה נחשב כאילו אין חזקה, מכיוון שברור שיש שליה בבית, וטומאת הבית נגררת אחרי דין השליה (וה"ה בשאר המקרים, שאין לחזקה מה לומר בהם מכיוון שהמציאות ברורה, והשאלה היא רק איך להכריע את הדין במציאות הנתונה)[[14]](#footnote-14).

**שם אפי' אשכחנא גבי אישה וכו'** מהרש"א ביאר שכוונתם ליישב את מה שהקשו בעמ' הקודם – מדוע לא מנו עם הג' דברים איש ואשה שעשו צרכיהם, ושלושה ספקות באישה.

**אך הקשה** – שלדברי תוס' לא מובן מדוע הקשו מט' חנויות ומט' שרצים, ששם הרוב הוא רוב גמור. והערוך לנר תרץ – שדברי תוס' אמורים רק לפי השלב הזה בגמרא, אבל למסקנה – שממעטים את "רובא דר' יהודה" – שגם שם יש ריעותא מגופה, מוכרחים לומר שהחילוק בין "רובא דר' יהודה" לבין "ג' מקומות" הוא – שבג' מוקומות יש רוב חשוב, ויוצא שמנו רק דברים שיש בהם רוב גמור.

**שם ומיהו לפי' זה וכו'** מהרש"א ביאר – שבסיפא אפשר להבין שהרוב שאינם נימוקים הוא רוב שאינו חשוב (ודווקא לגבי טומאה מחמירים, וברישא מביאה מכיוון שאפי' אם נימוק מביאה קרבן). אבל ברישא – שמדויק ממנה שמביאה קרבן יולדת, עד כמה שהסיבה היא מכיוון שתולים ברוב שאינם נימוקים, מוכרחים לומר שזה רוב חשוב.

**בד"ה מיעוטא – דרוב תינוקות אינו רוב גמור** שיטת הרשב"א ביבמות (קי"ט) היא – שביאור דברי חכמים "מיעוטא כמאן דליתיה", שהמיעוט לא חשוב כ"כ להכריע (יחד עם החזקה) את הרוב. אבל מכלל ספק לא יצאנו ולכן לא שורפים את התרומה.

**שם** עיין בשו"ת בית הלוי (ב' כ"ג) שהעיר שדברי תוס' פה לא מתאימים עם דבריהם במסכת בכורות (כ'), שכאשר יש רוב נגד חזקה, נשאר ספק מדרבנן, ולפי זה הם לא היו צריכים לומר ש"רוב תינוקות מטפחין" הוא רוב גרוע. וביאר – שגם לשיטת תוס' – הדבר תלוי במח' ר"מ ורבנן, ולפי רבנן הולכים לגמרי אחר הרוב.

**בד"ה האמר – היכי מצינן למעוטי** רש"י פירש שבאמת לא באים למעט את המקרה של תינוק, אלא מקרה של טומאת אישה שבו הרוב מתנגד לחזקה כמו במקרה של תינוק. והערוך לנר כתב שרש"י לא היה יכול ללמוד כמו תוס' – שממעטים את המקרה של תינוק, מכיוון שהוא חולק על התירוץ של תוס' – שתינוק נחשב "טומאת אישה".

**בד"ה למעוטי – ה"מ למפרך וכו'** תוס' הרא"ש כתב – שהווה מצי לשינויי – שהמניין בא למעט את המשנה של איש ואשה שעשו צרכיהם.

**שם דליכא למימר דה"ק וכו'** הרשב"א והריטב"א כתבו כזה פירוש בשם רש"י, וביארו שרק לשיטת ר' יהושע א"א לפתיחת הקבר בלא דם, אבל ר' יוחנן אמר את דבריו לפי סתם מתני', שמחייבת קרבן רק אם ראתה דם.

**דף י"ט**

**במשנה – חמישה דמים טמאים** יש מחלוקת בין החינוך לרמב"ם – מדוע מראות אחרים אינם טמאים. שיטת החינוך (ר"ז) היא שהם אינם טמאים מכיוון שהם לא יוצאים מהמקור שהוא מקום טמא. ושיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ה' ו') היא שמראות אחרים טמאים אע"פ שיצאו מן המקור[[15]](#footnote-15).

**תוס' רי"ד** לקמן בדף כ"ב הלך בשיטת החינוך, והביא ראיה שהדמים שאינם טמאים לא יוצאים מהמקור – מכיוון שהמקור מקומו טמא, ואם היו יוצאים מהמקור היו צריכים לטמא לכה"פ בטומאת מגע. והמנחת חינוך (ר"ז ד') כתב כדעת הרמב"ם – שאע"פ שמראות טמאים יוצאים מן המקור – התורה טיהרה אותם.

**שם אי דם טהור ליכא במאי פליגי** עיין בחידוד הלכות ובערוך לנר – שהציעו אופנים ששייך לחלוק לגביהם בין "דם לדם" גם אם כל הדמים טמאים.

**שם למימרא דדם אדום הוא** הערוך לנר הקשה – שמהפסוק "בין דם לדם" משמע שגם דם טהור נקרא "דם" ומנין שהפסוק "אדומים כדם" מדבר דווקא על דם טמא. וביאר – שהראיה מהפסוק היא ש"דם" סתם הוא אדום (מזה שלא כתוב "אדומים כדם אדום"). וא"כ גם הדם שכתוב לגבי נדה, הוא דם אדום.

**שם כשנעקר הוא משחיר[[16]](#footnote-16) –** הערוך לנר דייק מלשון רש"י כאן – שאם היה משחיר במקור, היה טהור. ולפי זה ביאר במנחת שלמה, שהסיבה שלא חוששים במראה חום וצהוב לכך שמעורבים בו טיפות אדומות (כמו שרואים כאשר בודקים במעבדה), היא מכיוון שלא מתחשבים בתחילת היצירה של המראה.

**שם אפי' ככחול טהור** הביאור הלכה בסימן ל"ג – דייק מהגמרא כאן, שצבע כחול מגיע מצבע שחור, והכשיר רצועות של תפילין בצבע כחול. (אך בסימן ל"ב פסל כתב בצבע כחול, מכיוון שהרמב"ם הצריך צבע שחור כדיו).

**שם איבעית אימא לית להו** תוס' הרא"ש הקשה – שאם "לית להו", קשה מה הם יתרצו על קושיית הגמרא לעיל "ואימא אדום ותו לא". וכתב שכוונת הגמרא איננה שהם לא דורשים כלל, אלא שהם דורשים מריבויים אחרים לרבות עוד מראות (ועיין עוד בתוס' בע"ב בד"ה לית ובמש"כ שם). ומהרש"ל בע"ב כתב – שלשיטתם לא דורשים את "דמיה" וכל מראה אדמומית מטמא.

**שם הכא נמי מלקא הוא דלקי** הב"ח כתב – שאם לאחר זמן המראה השתנה לצבע אדום, צריך לטמא אותו, כי חוששים שהיה אדום שלקה וכעת חוזר למראה הראשון. (ועיין בש"ך שכתב שלא צריך לחשוש לכך כי לא מחזיקים ריעותא).

**רד"ה לא -דלר' יהודה.. לא כודאי משוית ליה** הרשב"א והריטב"א פירשו באופן אחר – שכוונת ר' יוחנן היא שלא פוסקים כמו ר' יהודה, ולכן לא הולכים אחר הרוב ומטהרים חתיכה כשלא ידוע מה הפילה.

**ולדבריהם** מיושבת קושיית הרש"ש (לפי התירוץ לעיל בתוס' ד"ה למעוטי[[17]](#footnote-17)), שהולכים אחר הרוב במקום שיש ריעותא מגופה – מדוע באמת ר' יוחנן לא הולך אחר הרוב במקרה של ר' יהודה, והרי גם שם יש "ריעותא מגופה", כי באמת פוסקים להלכה שאין כאן רוב.

**בד"ה כקרן – כזוית גן** הערוך לנר הקשה על הפירוש הזה – שבגמרא בדף כ' משמע שבודקים בכרכום עצמו, ולא במראה שלו במקום צמיחתו (וגם לא משמע שם שבודקים בכרכום שגדל בקרן כי כתוב שבודקים בכרכום סתם).

**בד"ה תלתן – פנגרי"ג** באוצר לעזי רש"י פירש – שזה צמח המכונה "חילבה" (צמח המשמש לתבלין). וכ"כ גם בפירוש המשניות לרמב"ם.

**בד"ה דיהה – פלדי"ש** באוצר לעזי רש"י כתב שהכוונה לחיוור (pale).

**והרמב"ן** הביא פירוש הפוך בשם רשב"ם – שפירוש "עמוק" הוא שאיננו שחור כל כך, ו"דיהה" הוא שחור יותר. והביא ראיה לפירושו מנגעים, שהמראה של "בהרת" מכונה "עמוק", הכוונה היא שלבן יותר. והרמב"ן יישב את פי' רש"י וכתב שהכוונה ב"עמוק" היא לצבע החזק באותו הגוון, ובצבע לבן, פירוש "עמוק" היא שלבן יותר.

**ותוס' הרא"ש** בדף כ' הביא פירוש שלישי בשם ר"ח, ש"עמוק" הוא לבן מעט, ו"דיהה" הוא לבן יותר.

**בד"ה כהה – ומפי ר' משה הדרשן.. קיהה בדבר ונחלק** הערוך כתב ש"קיהה" פירושו – עמד כנגדו. דהיינו שעמד כנגד חכמים שטמאו וטיהר.

**בד"ה כשני – אחד בכותל זה וכו'** גם לשיטת ר"ע (שחולק על ראב"ש במשנה בנגעים) צריך שהנגע יהיה על שתי אבנים – ושיהיה שיעור שני גריסים, וראב"ש הוסיף עוד תנאי, שהנגע יהיה בשתי קירות. עיין בחזון איש (טהרות ט' ג') שכתב שלשיטת ר"ע, הנגע טמא גם באופן שיש על אבן אחת פחות מכשיעור גריס, והנגע באבן השניה משלים לשיעור שני גריסים. ואע"פ שברש"י פה מבואר שלפי ראב"ש צריך שיעור גריס בכל קיר, משמע שלמד שהדין של "שתי קירות" הוא שיהיה נגע בכל קיר, משא"כ בשתי אבנים – שזה רק דין בחליצה, שלא חולצים פחות משתי אבנים, ולא דין בשיעור הנגע.

**תוד"ה אמר רבה – והיכי מצי למימר הכי** בפירוש הרא"ש בנזיר כתב – שכוונת הגמרא שם רק להקשות "מנא הני מילי" שר' יהושע מטהר. אלא שלשון נזיר משונה, ולדבריו לא מתחילה קושיית התוס'.

**שם דא"כ ר' יהושע לא פליג וכו'** תוס' בנזיר תרצו, שת"ק מטמא מספק, ור' יהושע מטמא טומאה וודאית (כי הוא דורש מהפסוק "לטהרו או לטמאו" שמטהרים לגמרי או מטמאים לגמרי).

**שם מיהו דוחק הוא** מהר"םביאר – שלגרסת רש"י לא קשה, כי לשיטתו ברור לגמרא שר' יהושע מטהר. ומובן שהגמרא מצאה מקור לכך בפסוק של "לטהרו". אבל לגרסת ר"ח, שלא ברור לגמרא שכוונת ר' יהושע לטהר, אין שום הכרח לומר שהוא דורש מהפסוק לטהר.

**בד"ה ר' יהושע – נוקי גברא אחזקיה** מהרש"א הקשה – שספק טומאה ברה"י טהור גם אם יש חזקת טהרה. ותרץ ע"פ תוס' בריש פרקין – שלא לומדים מסוטה טומאת ראיה, וטומאת נגעים נחשבת טומאת ראיה. ובחידוד הלכות העיר שבתוס' בחולין דף י: משמע שהבינו שספק טומאה ברה"י שייך גם לגבי נגע, אך כתב שיתכן שתוס' שם לא מחלקים בין טומאת מגע לטומאת ראיה.

**שם היכא דליכא חזקה דממונא אזיל דתנן וכו'** מבואר פה – שחזקת הגוף אומרת שלא היה נגע, והבהרת באה לאחר השער הלבן. ויש להקשות, מדוע חזקת הגוף פושטת שהשער הלבן קדם ולא שהבהרת קדמה. ובחידושי הגר"ח (נגעים ד' י"א) כתב - שלא דנים חזקת הגוף בשער לבן, שאין בו שום דין טומאה, ודווקא בבהרת שיש בה דין טומאה (וגם בלא שער לבן – טעונה הסגר), שייך לדון ע"פ חזקת הגוף שבאה מאוחר. ובאבני נזר (יו"ד שמ"א) כתב – שבכוחה של חזקת הגוף לפשוט רק שדבר לא קרה בזמן הנתון[[18]](#footnote-18). ולדבריו אפשר להבין, שלא שייך לטמא ע"פ חזקת הגוף, כי היא לא יכולה לפשוט שהשער הופיע אחרי הבהרת, אלא רק שהוא לא הופיע לפניה.

**דף י"ט:**

**בגמרא איכא בינייהו לתלות** המחבר פסק – שצהוב טהור. והדברי חמודות ציין לדברי תלמידי רבנו יונה בפרק אין עומדין בברכות, שכתבו שדם כמראה החרדל טמא.

**שם מאי לאו דכוליה גופיה וכו'** הרשב"א כתב שיש מדקדקים מכאן – שהיום א"א לתלות במאכולת[[19]](#footnote-19),מכיוון שבגמרא מבואר שאפשר לתלות רק בדומה ממש, ואנחנו לא בקיאים לדמות.

**וכתב** בשם התוספות (וכך מבואר גם בבעלי הנפש שער הכתמים ג'), שדברי הגמרא אמורים רק ביחס למי שיודע שהדם לא דומה לדם מאכולת של ראש, אך אם לא יודע, יכול לתלות בו מספק[[20]](#footnote-20), וכוונת הגמרא להקשות איך יכול לתלות מראה אדום במאכולת אם הרגה רק מאכולת של גוף.

**ובסדרי טהרה** (ק"צ ס"ז) כתב עוד שאפשר לתלות בכל הגוף במאכולת של ראש, כי מאכולות של ראש מסתובבות בכל הגוף[[21]](#footnote-21).

**רד"ה שמתעגל – בין טמא ובין טהור** רש"י בדף ב: (בד"ה הגס) כתב שהדם רבה במקור ויוצא ממנו מעט מעט. ומשמע שדם מתאסף קודם יציאתו. וצ"ל שצריך להיות דומה לרוק בזה שהוא מתאסף בשלב שקודם היציאה מהגוף, ודם טמא נוטף ויוצא קודם היציאה מהגוף.

**בד"ה שור – דמו אדום וכו'** הריטב"א דייק מקושיית הגמרא – "וליתני כדם שחיטה", שהגמרא נקטה שור לאו בדווקא.

**תוד"ה הירוק – דאין זה נוטה לאדמומית** יש להסתפק אם ראייתם היא גם לפי הצד ש"ירוק אדום הוא אלא שלקה", והבינו שגם כשלוקה צריך להישאר בו מראה אדמומיות, או שדבריהם הם דווקא לפי הצד הראשון, אבל לפי הצד שלקה, אין הכרח שיש בו מראה אדום.

**בד"ה לית – פירוש לית ליה ד' דווקא וכו'** מהרש"ל כתב, שתוס' לא הוצרכו לבאר כך בדעת ב"ש, מכיוון שלשיטתם מטמאים כל מראה שיש בו אדמומית, ויתכן שאינם דורשים כלל את הדרשה של "דמיה". אבל עקביא מטמא אפי' בירוק שאין בו מראה אדמומית[[22]](#footnote-22). או שמסתמא הוא סובר כמו ב"ה שממעטים מי תלתן ומוהל, ורואים מזה שהוא סובר כמו ב"ש.

**בד"ה כתיב – אבל דם ירוק שהוא טהור לא** הר"ן הוסיף להקשות – מדוע ר"מ מטמא דווקא דם ירוק, אם הוא לא מצריך דווקא דם טמא. ותרץ, שמכיוון שדרכה לראות דם ירוק בשעת וסתה, דווקא הדם הזה מכשיר. ובראשונים מובא עוד תירוץ בשם ר"ת – שר"מ טימא את כל המשקים שיוצאים בשעת ווסתה[[23]](#footnote-23).

**דף כ**

**בגמרא כדיו.. וזו היא ששנינו עמוק מכאן וכו'** הרשב"א (על המשנה) הקשה, שבגמרא מקודם מבואר שדיו הוא מראה שחור, וכאן משמע שהוא מראה עמוק ממראה שחור. ותרץ בשני אופנים – או שדיו שמשתהה הרבה, הולך וכוהה יותר, או ששמואל חולק על רבה בר רב הונא, וסובר שמראה שחור הוא כמו של חרת עצמו (שאינו מעורב בדיו), והמראה של דיו עמוק יותר משחור.

**מהרש"א** כתב שלעיל הגמרא דברה על דיו יבש, וכאן על דיו לח.

**ותוס' הרא"ש** תרץ, שכאן מדובר על דיו שאין בו חרת. (ואע"פ שהוא שחור פחות – צ"ל כמו פירוש ר"ח, ש"עמוק" פירושו דהוי, או לומר בדעת רש"י ש"עמוק מכאן" לא נסוב על דיו).

**שם כעורב טהור** הרמב"ם בפ"א מהלכות תפילין כתב – שהכתב של תפילין צריך להיות בצבע הדיו, וא"א לכתוב בשאר מיני צבעונים. ובביאור הלכה דייק מהגמרא כאן, שאם הכתב הוא בצבע עורב, שהוא פחות שחור מדיו, פסול, אך הקשה מהמדרש שדורש את הפסוק "שחורות כעורב" על הכתב. ותרץ שאין לומדים מדברי הגדה. ותרץ עוד שכוונת הגמרא כאן – ששחרות של עורב שחורה פחות מדיו יבש, אבל לתפילין צריך צבע של דיו לח[[24]](#footnote-24).

**שם אלא ע"ג מטלית לבנה** הבית יוסף (קצ"ו) כתב, שאע"פ שמבואר לעיל (י"ז) שאין בודקים בעד שחור ואדום, מלשון הרמב"ם והרא"ש מדוייק שצריך עד לבן דווקא. ולכאורה יהיה מקור לכך גם בגמרא פה.

**שם הא שחור הא בשאר דמים** החשק שלמה הקשה – מדוע חכמים לא הצריכו לעשות בדיקה גם בעד אדום. וכתב – שיתכן שהבדיקה בעד אדום נצרכת רק להבחין אם זה מראה טמא או טהור. אבל בדיקה שאישה עושה, היא רק כדי לראות אם ראתה דם, ולכן לא תקנו להצריך בדיקה בעד אדום.

**שם הלכך אפי' דיהה מכאן נמי ליטמא** הרשב"א לעיל בדף י"ט ביאר – שהס"ד הייתה – שגם שחור דהוי הוא מראה אדום, אלא שעדיין לא נטה כל כך (לשחור) ולא התחזק בחילופו. ופירושו הוא לפי המפרשים (כמו רש"י והבאנו בזה לעיל מחלוקת) – ש"דיהה" פירושו שנחלש, והריטב"א כתב בדעת הסוברים – ש"דיהה" פירושו התחזק, שהייתה ס"ד שזה מראה אדום שהשחיר יותר מחמת המכה.

**שם דיהה מכאן טהור** תוס' הרא"ש הקשה – מדוע מטהרים אדום שדיהה, והרי הוא אדום יותר מקרן כרכום. ותרץ – שקים להו לרבנן שד' מראות הם אלה ששכיחים בנשים, ולכן הם מרבים רק את ד' מיני דמים מהפסוק של "דמיה".

**שם דליביה כמשמעתיה** מהרש"א הגיה "דעביד כשמעתיה", אולם הערוך לנר הביא מהירושלמי – שר' חנינא חלק על בר קפרא[[25]](#footnote-25), וטימא מראה עמוק, ואע"פ כן שיבח את יכולת ההבחנה שלו. ולפי הירושלמי צריך לגרוס כמו הגרסה שלנו ולא כמו גרסת מהרש"א.

**שם בגושייהו שנו** הרשב"א והריטב"א ביארו שמשערים כשהם מחוברים לגושם – מכיוון שצריך שיהיו לחים הרבה.

**שם ועדיין תבעי לך** הלשון מורה שחלק מהספק נפשט. ומהרש"א ביאר (דייק כך מרש"י) – שמהברייתא לומדים רק שהבדיקה צריכה להיות בכלי, אבל א"א ללמוד על העכירה, אם היא צריכה להיות ביד או בכלי.

**ובהגהות הרד"ל** פירש – שנפשט מהברייתא – לא לערבב בכף כשהעפר בידו, וצריך ספל דווקא, ועדיין נשאר ספק האם אפשר לערבב באצבעו כשהעפר בספל. (ועיין בדברינו על רד"ה אבל).

**רד"ה חרת – לא כשחרורית וכו'** מדבריו כאן משמע שהחרת עצמה שחורה, והכוונה בכך שצריך דיו, הוא שצריך צבע שחור חזק, כמו חרת בדיו ולא כמו של חרת במים. ותוס' בגיטין י"ט כתבו שחרת היא ירוקה, וכאשר נותנים אותה בדיו – היא נעשית שחורה, ולפי דבריו כוונת הגמרא להצריך חרת שחורה.

**בד"ה שמא אזכה – לגן עדן** בירושלמי (כלאים ט' ג') משמע שהכוונה לזכיה בזמן של תחיית המתים, ויוצא לפי הירושלמי הזה שגם הרשעים יקומו בתחיית המתים (ועיין במהר"ץ חיות[[26]](#footnote-26)), ומדברי הראב"ד (תשובה ח' ב') בהשגות משמע שהבין ג"כ כמו הירושלמי כי הוא הביא ראיה נגד מש"כ הרמב"ם, שלעולם הבא לא יהיה גוף, מכך שהחכמים הקפידו אפי' על הבגדים שיקברו בהם.

**בד"ה תלת אדרי – דעלין** הרמב"ם (איסורי ביאה ה' ח') פירש שהכוונה לקנה האמצעי.

**בד"ה אבל – כי עכר להו בידיה באצבע ש"ד מהרש"א דייק מלשונו – שכל הספק היה רק להתיר לערב באצבע כשהעפר בכלי, ולא להתיר לערב בכף כשהעפר בידו. אך הקשה – שגם אם נפרש שכוונת הברייתא לאסור לערבב באצבע, מנין שאסור לערבב בכף כשהעפר בידו. ופירש – ששני הדברים כלולים בספק הגמרא, ורש"י נקט חדא מתרתי. (כמו שמשמע בפירוש הקודם – שפשוט לאסור רק באופן שגם העפר בידו וגם מערבב באצבע)[[27]](#footnote-27).**

תוד"ה פלי – משמע שהוא יבש **מהר"ם הקשה – שבגמרא משמע שדיו יכול להיות או לח או יבש. והערוך לנר יישב את קושייתו – שדיו העשוי מעפצים – יכול להיות רק לח, ודיו שנצרך לכתיבת סת"ם יכול להיות או לח או יבש.**

**דף כ:**

**בגמרא בטבעא לא ידענא** הערוך לנר פירש שהכוונה היא לדמים ששונים בטבעם (כמו דם בהמה חיה ועוף) וישנה הבחנה גדולה מזו – שיודע להבחין בדמים שטבעם אחד, שכולם יוצאים מן המקור. ובהגהות הר"מ אריק הביא מדפוס ונציה – שהגרסה שם היא "במטבע בבבל" – ומשמע שלא ידע להבחין בין המטבעות[[28]](#footnote-28), כמו שמצאנו בברכות (נ"ג:) שצריך יכולת הבחנה גם כדי להבחין בין מטבעות.

**שם אנא אחזי בדמא** הטור (קפ"ג) כתב[[29]](#footnote-29) "משרבו הגליות ותכפו הצרות ונתמעטו הלבבות.. החמירו לטמא כל מראה דם אדום". והבית יוסף כתב שהמקור לכך הוא בגמרא פה – שמצאנו בה שאפי' ר' יוחנן ור' זירא לא ראו דם, וכ"ש שהדורות הבאים. והגר"ז בסימן קפ"ח (ב) כתב – שזו גזרה מחכמי הגמרא האחרונים, או מהגאונים – שלא להתיר מראה אדום[[30]](#footnote-30).

**שם האי דם חימוד הוא** לקמן בדף ס"ו מבואר – שאם תבעו אישה להינשא – אסור לכנוס אותה מחשש שראתה דם חימוד, והרשב"א הוכיח משם שדם חימוד הוא דם טמא, ור"א לא התכוון לטהר אותה. אלא להראות את גודל חכמתו. והר"ן כתב – שדם חימוד באמת טהור, והסיבה שמטמאים כשתבעוה להינשא היא מכיוון שחוששים שיחד עם דם חימוד מתעורר לצאת דם מהמקור. אך הערוך לנר הקשה עליו ממה שמבואר בגמרא שם, שהחשש של דם חימוד שייך גם בקטנה, ועד כמה שדם חימוד עצמו הוא טהור, וחוששים רק לדם טמא המעורב בו – אין מקום לחשוש לכך בקטנה.

**שם דמקטלא כלמי** בגליון הוכיח שצריך לגרוס "קלמי" בק', ותמה על רש"י שגרס בכ'.

**שם אמרה יהודאי וכו'** עיין במהרש"א שביאר מדוע אמרה כך דווקא לאחר ששלחה דם כינים.

**שם אמיה דיצחק ברי** הערוך לנר כתב – שכינה אותה כך, ולא כינה אותה אשתו, מכיוון שמצאנו שהייתה אישה רעה (וקרא עליה ביבמות ס"ג מוצא אני מר ממוות את האשה), ומסתמא גרש אותה[[31]](#footnote-31).

**שם חכם שטימא** הרשב"א והר"ן בע"ז הביאו שתי דרכים בביאור האיסור להתיר – או שהאיסור הוא מכיוון שכאשר נשאל לחכם "שויא אנפשיה חתיכה דאיסורא"[[32]](#footnote-32), או שאינו רשאי להתיר מצד כבודו של ראשון, והביאו שם כמה נ"מ בזה.

* האם באופן שעבר והתיר מותר.
* אם חכם גדול יכול להחזיר חכם קטן.
* עוד נ"מ בין ההבנות היא - האם מותר להחמיר לאחר שהראשון הקל – ששם יש בעיה מצד "כבודו" ואין בעיה מצד "שוי אנפשיה".

**שם כל יומא הוה מדכי לי** הרשב"א כתב – שאע"פ שידעה כבר התיר לה – הלכה לשאול שוב, מכיוון שאסור להורות במקום שיש חכם מפני כבודו.

**שם כזה טיהר לי איש פלוני חכם מהו** הרשב"א הקשה – מדוע לא תהיה נאמנת, והרי לא מחזיקים שהיא טועה ומדמיינת, ומתירים אותה כשאומרת "כזה ראיתי ואבדתיו". וכתב שמכיוון שהחכם שהראתה לו מסתפק ולא רוצה להכריע בעצמו (או מטמא), זה נחשב שיש "שור שחוט לפניך" ולכן א"א לטהר אותה[[33]](#footnote-33). ולדבריו מובן מה שמצאנו בגמרא לעיל (י"ג:) שהייתה חרשת שחברותיה היו מראות לה דם.

**ובדעת רש"י** דייק הסדרי טהרה (קפ"ח ג') שהוא חולק על ביאור הרשב"א, כי רש"י כתב – שהספק הוא אם נאמנת להתיר לחברתה, אפי' אם חכם לא ראה את הכתם. ופירש בדעת רש"י שהצד לא להאמין לה הוא מכיוון ש"איכא לברורי"[[34]](#footnote-34).

**שם לא יאמר חכם אלו לח וכו'** לא מובן מה קשה על רבי, כי יתכן שהברייתא דברה דווקא על מקרה שמשער, שאם היה לח היה טמא. ואילו רבי – ראה בלילה שהדם היה טמא. וביאר הריטב"א – שבס"ד הגמרא הבינה, שרבי לא פסק בלילה מכיוון שלא היה בטוח, וכשראה ביום שהכתם טהור – טיהר אותו. ובתירוץ התחדש – שהראיה בלילה הייתה ראייה גמורה, אלא שביום הוא חזר בו מכיוון שסבר שאין דרך המראה להשתנות, אך כשראה שדרכו להשתנות, חזר וטימא עיין במהרש"א.

**שם אלא בין חמה לצל** הריטב"א ביאר – שאע"פ שרבי בדק לאור הנר, דברי רמי בר שמואל אמורים לדורות האחרונים שאינם בקיאים כל כך.

**והראב"ד** (על הרמב"ם איסורי ביאה ה' י"ב) כתב שבזמן הזה, שמטמאים כל מראה אדמומית (והבדיקה נעשית רק כדי לראות האם יש מראה אדמומית), אין צורך לבדוק לאור החמה. אולם הרמ"א כתב – לגבי בדיקה שעושה האישה בשבעה נקיים[[35]](#footnote-35) – שלא תבדוק לאור הנר.

**רד"ה הורמיז – יופי שדים היה לה** תוס' בגיטין י"ט מפרשים – שהיה לה חן מאת המקום.

**בד"ה בין טמאה – כשכלים ימי טוהר** הריטב"א כתב בדעת רש"י – שלפי מ"ד "מעין אחד הוא" א"א לפרש שההבחנה היא בין דם טוהר לדם טמא, ולשיטתו צ"ל שמדובר על דם שרואה ביום מ"א (או פ"א) וצריך לפסוק אם הוא מהחדר או מהעליה. ולפי מ"ד "שתי מעינות", ודמי הטוהר תלויים בהפסקת המעיין הטמא, יתכן שהיה צריך לפסוק אם הדם הוא דם טוהר או דם טומאה באופן שלא ידעה אם הפסיק המעין הטמא.

**והביא עוד פירוש** – שהכוונה לבדיקת שבעה נקיים של זבה, שאז הדם לא מזוהם כל כך.

**בד"ה כזה – מהו שתסמוך עליה חברתה** הריטב"א דייק מלשון רש"י – שפשוט שנאמנת על עצמה, כי לא חושדים בה שתעבור על איסור כרת, וכל הספק הוא לגבי חברתה, אך הקשה, שבסוגיה משמע שמשווים את דינה לדין חברתה.

**בד"ה חזר – ואילו היה לח כתחילתו** הט"ז (קפ"ח א') הביא ראיה מכאן – שאפשר לראות מראה לח (ולא כמו הב"ח שם שאסר).

**תוד"ה והא – דרבא היה בקי וכו'** הרשב"א והריטב"א כתבו שרב עובדיה[[36]](#footnote-36) (שהגמרא אמרה ש"יתיב גביה") הוא זה שהורה לה – והוא היה בקיא במראות דמים, ועיין בהגהות הרד"ל.

**בד"ה כל – שמא היה מחמיר** משמע – שאין ביטול מצוות עונה אם מחמיר יותר מן הדין. ובשו"ת חת"ס (יו"ד קמ"ט) הסיק – שת"ח רשאי להחמיר על עצמו בדבר שהורה בו חכם להיתר, מכיוון שכך דרך הפרושים, שפורשים מדברים המותרים וע"ד כן נשאת לו. ואפי' אם בשעת הנישואין לא היה מתנהג בפרישות, נישאת לו ע"ד זה שעתיד להיות חסיד ופרוש כדרך תלמידי חכמים.

**בד"ה אגמריה – ורב אחא בר מניומי מכשיר** תוס' בחולין (מ"ד:) תרצו – שהשאלה נשאלה לפני שניהם בבית המדרש, או שאחד לא ידע מכך שהשני אסר.

**שם והיכא דאגמריה סמיך רשאי וכו'** בתוס' בחולין מ"ד: (ובתוס' הרא"ש) ביאר יותר – שהאיסור להתיר דבר שחכם אחר אסר – הוא רק בדבר התלוי בסברא, אבל אם קיבל אחרת מרבו, יכול להתיר דבר שאחר אסר.

**שם דקפידא לא הויא אשואל** התירוץ הזה קצת דחוק בלשון הגמרא שם – "לא ישאל לחכם אחר". ותוס' שם תרצו באופן אחר איך חזרה ושאלה – שבמקום שמודיע לחכם השני יכול לחזור ולשאול מחכם אחר[[37]](#footnote-37).

**דף כ"א**

**בגמרא השרוני נידון ככרמלי** הריטב"א כתב שנראה לגרוס כמו גרסה אחרת – "כשרוני נידון הכרמלי", מכיוון שיין השרוני בא ללמד על יין הכרמלי, ולא להפך.

**שם חי ולא מזוג** הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י') כתב – שכאשר בודק, צריך לקחת חלק אחד של יין חי, ושני חלקים מים. ומהרש"א כתב בדעתו שהוא למד כמו "אית דגרסי" ברש"י – שיין כרמלי שווה ליין השרוני, ולפירושם א"א לפרש שבודקים ביין כרמלי שאינו מזוג, כי דינו שווה ליין שרוני. ומוכרחים לפרש שהתנאי של "חי" נאמר בשעה שמוזג את היין במים.

**שם אפי' מחזיק שני לוגין** הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י"א) כתב "ויהיה הכוס רחב משקלו מנה ומחזיק שני לוגין כדי שתכנס בו האורה", ונראה מדבריו שהבין שצריך דווקא כוס המחזקת שתי לוגין כדי שתהיה רחבה ותכנס בה האורה.

1. כך משמע גם בירושלמי בביצה (ה' ב') שמבואר בו שרבנן נהגו לעשות רפואה בחולה – מן הטבור ולמעלה, ומן הטבור ולמטה רק בבגדיו. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש לתת בזה טעם – שמטרת כח הדמיון היא לקבל השגות בהשי"ת כמו שמבואר במורה נבוכים ב' ל"ב שהשגת הנבואה תלויה בהשלמת הכוח המדמה בתכלית השלמות. ואם משתמש בכוח הזה לעבירה, הוא לא ראוי להיכנס במחיצתו של הקב"ה. [↑](#footnote-ref-2)
3. נראה שכוונתו – שעבירה שנעשית באצטלא של מצווה – גרועה יותר מסתם עבירה, כי לא נותן על לבו לשוב עליה בתשובה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש במה שתרץ מעצמו, ובכסף משנה כתב שאין לדבריו טעם ולא ריח. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך עיין בערוך לנר שתמה – שמפורש בדברי הרמב"ם שם, שאם בועל ושונה לא צריך לבדוק את העד בין בדיקה לבדיקה, ורואים שהוא לא פסק ר' זירא כמו אלא כמו רבא, ופירש – שאע"פ ששיטת הרמב"ם היא שצריך בדיקה לאחר תשמיש מעיקר הדין, באופן שבועל ושונה לא צריך, מכיוון שבדיקה לאחר תשמיש זה היא בדיקה קודם תשמיש אחר – וזו בדיקה שחכמים לא חייבו כדי שלא יהיה לבו נוקפו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויתכן שהטעם לכך הוא מכיוון שמציאות בזה לא התבררה לנו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיין שם בשמעתתא, שיישב ע"פ דבריו הנ"ל את קושיית תוס' בב"ב. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובסברא הזו נחלקו רב הונא ותלמידיו, האם יש כוח להכריע רוב – במקרה שאינו מצוי, נגד החזקה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ד' א'. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין במש"כ בעמ' הקודם בד"ה ושורפין. [↑](#footnote-ref-10)
11. יתכן שלא היה נוח לרש"י לפרש כך – שהולכים אחר הרוב לעניין זה שקרבנה נאכל, כי בגמרא מבואר שר' יוחנן מנה רק דברים שנוגעים לטומאת אישה, ואע"פ שגם קרבן יולדת הוא על טומאת אישה, הנידון האם לאכול אותו או לא, אינו נוגע ישירות לטומאת אישה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועיי"ש שכתב ביאור אחר מתוס' בדברי הגמרא, שכוונתה להקשות מדוע לא מנו את ט' חנויות, שגם בהן יש חידוש שהולכים נגד הרוב גם במקום קורבא דמוכח. [↑](#footnote-ref-12)
13. שיטת הרמב"ן בזה לא כ"כ ברורה, כי לגבי מפלת חתיכה הוא פסק – שכן מעמידים אותה בחזקתה, למרות שדינה תלוי בדין החתיכה. ועיין בקה"י (כתובות ט"ו) שכתב שהרמב"ן סובר ששייך לדון ע"פ חזקה בגוונא שברור שהיה שינוי במציאות, אלא שהחזקה הורעה, ולכן במידה ויש רוב נגדה, לא הולכים אחריה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ומהסיבה הזו דחו את פירושו של רש"י לגבי תינוק, כי אם מדובר כשיש לו עיסה ביד, זה לא יהיה נכון להכריע את דינו ע"פ חזקה. [↑](#footnote-ref-14)
15. הסדרי טהרה (ק"צ ד') הוכיח שדם ירוק בא מהמקור, מכיוון שלא מסתבר שעקביא וחכמים נחלקו במציאות – מנין מגיע הדם הזה. [↑](#footnote-ref-15)
16. מדויק מפה לא כמו הראשונים הנ"ל – שסוברים שמראות טהורים לא יוצאים מן המקור, כי כאן משמע שדם שחור היה טהור אם הוא לא היה "אדום שלקה". [↑](#footnote-ref-16)
17. באמת גם לפי התירוץ האחר בתוס' – שלגבי תינוק הרוב איננו רוב גמור, במקרה שלנו הרוב הוא כן רוב גמור לפי מה שביארנו קודם, שהרוב לגבי תינוק הוא רוב התלוי בהתנהגות. [↑](#footnote-ref-17)
18. וביאר מהסיבה הזו – מדוע א"א למול בשבת תינוק שנולד בבין השמשות ע"פ חזקת הגוף, כי אין בכוחה של חזקת הגוף לפשוט שנולד בשבת, אלא רק שלא נולד לפני שבת. [↑](#footnote-ref-18)
19. כ"כ א"א לתלות בבעלה או בבנה, מכיוון שאנחנו לא בקיאים לדמות לדם בחור פחות מבן כ'. [↑](#footnote-ref-19)
20. והביא ראיה לכך מהגמרא לקמן בדף נ"ח: - עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. והתיר עוד – לתלות אפי' באותו מקום במאכולת, כי אע"פ שמבואר בגמרא שאותו מקום בדוק ממאכולות, זה דווקא ממאכולות שמראיהן אדום, אבל כן מצויות שם מאכולות בצבעים אחרים, ומכיוון שאיננו בקיאים במראות, אפשר לתלות במאכולות כאלה. [↑](#footnote-ref-21)
22. יש להעיר שדבריו אינם מתאימים עם מש"כ תוס' בד"ה הירוק – שגם למראה "ירוק" יש נטיה לאדמומית. [↑](#footnote-ref-22)
23. והרשב"א דחה את ההבנה הזו, כי אין סיבה שדבר שלא נחשב משקה שלא בשעת נדתה יחשב משקה שעת נדתה, ועיין שם במה שהקשה עוד. [↑](#footnote-ref-23)
24. דבריו לא מתאימים עם דברי מהרש"א הנ"ל – דיו לח נראה שחור יותר מדם יבש. [↑](#footnote-ref-24)
25. וז"ל הירושלמי "אמר ר' חנינא לי' (לבר קפרא) יהא שלמא לגברא דטעה בפומי' ולא טעה במראה". [↑](#footnote-ref-25)
26. כתב שבבבלי בתענית (ז) מפורש שתחיית המתים היא רק לצדיקים, וכ"כ גם הרמב"ם בפירוש המשנה בפרק חלק. והפשט בגמרא פה – הוא שאם לא יקום יהיה כאבל. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועיין בריטב"א שמשמע שלמד כמו פי' מהרש"א. [↑](#footnote-ref-27)
28. היעב"ץ העיר – שהמילה "טבע" שהשתמשו בה הקדמונים, לא מופיעה בדברי חז"ל, וכתב שמקורה מפה. אך יותר סביר להניח שגם כאן המשמעות איננה של טבע אלא של מטבע. [↑](#footnote-ref-28)
29. כ"כ גם הרמב"ן והרא"ש כאן. [↑](#footnote-ref-29)
30. ועיין בסדרי טהרה (קפ"ח ב') שכתב בשם תשובת בית יעקב – שאפשר להתיר כל מראה שיש ספק האם הוא אדום מצד ספק ספיקא, אולי הוא לא אדום, ואולי הוא מהמראות האדומים הטהורים. [↑](#footnote-ref-30)
31. וכ"כ אמר שם – שאדם מוצא קורת רוח רק באשתו הראשונה. [↑](#footnote-ref-31)
32. כלומר – בדין "שוי אנפשיה" מצאנו שיש כוח לאדם לקבוע את האיסורים שלו, ולכן יש לו גם אפשרות למסור את הכוח הזה לחכם. [↑](#footnote-ref-32)
33. אך הקשה – שבמקרה של ילתא - גם רב יצחק רצה לטהר לה את הדם, ואיך מביאים ראיה משם שאישה נאמנת באופן שהחכם מסתפק או מטמא. ותרץ – שמ"מ אפשר להביא ראיה משם, כי גם רב יצחק רצהה לטמא לאחר ששמע שרנב"י טיהר לה. [↑](#footnote-ref-33)
34. ובמקרה עם ילתא – כתב הערוך לנר - שהיה אפשר לברר ע"י זה שימתינו לרבב"ח. [↑](#footnote-ref-34)
35. וראיתי שי"א שדבריו הם רק ביחס לבדיקת אישה ולא ביחס לבדיקה שעושה חכם. [↑](#footnote-ref-35)
36. היעב"ץ כתב – שהסיבה שהגמרא הזכירה שרב עובדיה ישב שם, היא מכיוון שמצאנו (בב"ב כ"ב) שהוא היה מוכר תכשיטי נשים, ורבא שלח לה מסרק מהמסרקים של רב עובדיה. [↑](#footnote-ref-36)
37. כלומר – שבאופן שלא מודיע, יש חשש שהחכם השני יתיר שלא כדין, כי הוא אינו רשאי להתירו. [↑](#footnote-ref-37)