י (א) - בדעת רש_י בטעמא דמ_ד דבור ברשותו פטור, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ד' ר"ח שבט תשע"ה

**א**

א] ב"ק דמ"ט:, ת"ר החופר בור ברה"י ופתחו לרה"י חייב וזהו בור האמור בתורה דברי ר' ישמעאל, ר"ע אומר הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו זהו בור האמור בתורה, אמר רבה בבור ברה"ר כו"ע לא פליגי דמיחייב וכו', לא נחלקו אלא בבור ברשותו, ר"ע סבר בור ברשותו נמי חייב דכתיב בעל הבור בבור דאית לי' בעלים קאמר רחמנא, ור' ישמעאל סבר בעל התקלה.

ופירש"י, ז"ל, ור"ע מודה ליה לר' ישמעאל בבור ברה"ר וכו', אבל ר' ישמעאל לא מודי לי' לר"ע בבור ברשותו, דקסבר כי אפקרנא לך רשותי לאו לאחיובי אנא בהזיקא אפקרתי', עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ד רש"י, ז"ל, מ' דר"ל אם סמך הבור מתחילה לרה"ר חייב לכו"ע, ואין משמע כן, ועוד דבסמוך אמר הא לאו לאושין חייב ואוקמה רבה כר"ע אבל לר' ישמעאל משמע דפטור, וי"ל דה"ט משום דא"ל תורך ברשותי מאי בעי שלא הי' לו להתקרב כל כך אצל רשותי שתפול בבור, עכ"ל, וצ"ע בדעת רש"י בזה.

ב] ועיי"ש במהדו"ב שהק' עוד ע"ד רש"י, דאם אכן בחופר בור סמוך לרה"ר מודה ר' ישמעאל דחייב, א"כ מ"ט מפרשינן דלדידי' הא דכתיב בעל הבור הוא בעל התקלה, ולא מפרשינן שהוא בעל הבור ממש ובאותו בור שהוא סמוך לרה"ר, עיי"ש מש"כ בזה.

עוד הק' בזה בחי' הגר"נ לעיל דכ"ח:, ממש"א לקמן דנ"א. דלמ"ד דבור ברשותו פטור לא משכח"ל בור של ב' שותפין, אלא בשעקרו שניהם חוליא בב"א והשלימו לי', ומ"ט לא משכח"ל בבור סמוך לרה"ר דלכו"ע חייב.

ג] והנה בפירש"י בד"ה בעל התקלה כתב, ז"ל, האי דנקט ולא הפקיר בורו, דאם הפקיר אף בורו הו"ל בור ברה"ר, עכ"ל, ובפשוטו מכוון ד' רש"י, דבכה"ג דהפקיר אף בורו, הו"ל בור ברה"ר דחייב אף לדעת ר' ישמעאל, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל דכ"ח: ד"ה דאפקרינהו, עיי"ש, וכן נקט בתורי"ד בסוגיין בדעת רש"י.

והפנ"י הק' בזה, דלמש"כ רש"י דטעם הא דפטר ר' ישמעאל בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, הוא משום דכי אפקרנא וכו', א"כ מה"ט הי' לנו לפטור ג"כ בהפקיר רשותו ובורו, ומ"ט מודה בזה ר' ישמעאל דחייב, ועיי"ש שכתב דכל מש"כ רש"י דחייב בזה, הוא רק לדעת ר"ע, ואכמ"ל.

?עוצ"ע בזה בד' הראב"S שכתב דבחופר לאושין פטור משום דעושה ברשותו, ול"ד לנר חנוכה, וצ"ל דבארוח ארווחי בע"כ צ"ל דיש טעם אחר, וכמש"כ הרשב"א, וא"כ מה הועיל בדבריו.

עוצ"ע בד' רש"י בדין מקצה מקום, שכתב דכיון דחזי להו פטור, והק' תור"פ מפותקין ביבותיהן.

**ב**

והנה בפשוטו נמצא ב' דרכים בפטורא דבור ברשותו, חדא,דתורך ברשותי מאי בעי, ועוד דכי אפקרנא, אך בד' קמאי מוכח דיש דרך אחרת בזה, עי' תוס' לעיל דכ"ח: דמודה שמואל דבור ברשותו פטור, וכא"ה באסו"מ חייב עיי"ש, ומבו' דהי' מקום לומר דכיון דבור ברשותו פטור אף אסו"מ ברשותו פטור, וצ"ע דמה מקום הי' לפטרם.

ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א שכתב לדון בחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר דבעינן בזה להמחייב דבעל הבור, עיי"ש, וכתב דל"ש בזה תורך ברשותי מאי בעי, וצ"ע מהו הטעם האחר שפירש בזה מתחילה דלפ"ז ל"ה לנו לחייב בזה.

] ונראה בביאור ד' רש"י, דהנה המהדו"ב והפנ"י כתבו דגם לדעת רש"י הוא בצירוף הא דתורך ברשותי מאי בעי, ויש שדקדקו כן מד' רש"י בד"נ., אך זה נסתר מד' רש"י לעיל דכ"א. במקצה מקום, והתם ל"ש כלל תורך ברשותי מאי בעי שהרי הפקיר רשותו, ובע"כ דהוי פטור בפנ"ע דכי אפקרנא.

] אך באמת נראה דבד' רש"י מבו' להיפך, דמ' בדבריו דהא מילתא פשיטא דל"ש לומר בזה תורך ברשותי מאי בעי, ולא בזה פליגי, וכ"נ גם בפירש"י במשנה.

] ונראה דעיקר פלוגתייהו נלמד מל' רש"י בכל הסוגיא, דתלוי בחפירה ברשות, עי' במתניתין דבבור ברה"ר ופתחו ברה"ר הוי כ"ש, - ועי' בפירש"י בגמ' דאין עושין חלל תחת רה"ר, - ונראה מזה דעיקר הקולא בבור ברשותו הוא משום דהוי ברשות, ונ' דבזה הוא עיקר הפלוגתא דתנאי, דמ"ד דבור ברשותו חייב ס"ל דחייב על בור אף דהוי ברשות, ואך דמצי אמר תורך ברשותי מאי בעי, ומאן דפטר ס"ל דבבור ברשותו ליכא לעיקר המחייב דבור, כיון דהוי ברשות, וע"כ ה"ה פטור אף אם ליכא למימר תורך ברשותי מאי בעי.

] ובזה מבו' הא דמדמינן לי' מקצה מקום, דהתם ליכא למימר תורך ברשותי מאי בעי, ואך דמ"מ הוי ברשות, ובזה הוא שנחלקו אם חייבין על בור דברשות, או אין חייבין ע"ז, וכ"ה להדיא בחי' הראב"ד שם.

] ולפ"ז נראה דע"כ בחופר בור סמוך לרה"ר ודאי דתליא בפלוגתייהו דהוי חפירה ברשות, וכמש"כ הרשב"א, אך ל"מ למימר תורך ברשותי, והא דבהפקיר רשותו בעינן לטעמא דכי אפקרנא, י"ל כמש"כ המהר"ם שיף דאין לו להפקיר וע"כ הו"ל שלא ברשות, דבלא זה אין לרה"ר לעכבו, אך אין לו להפקיר, וי"ל עוד ע"פ דקדוק ל' רש"י דלמה הלכה על שפתו, ובהפקיר רשותו לא כתב כן, וי"ל כמש"כ באהלי ישועה דהפקיר גם את מקום הבור, ונמצא דהשתא הוי שלא ברשות.

] ולפ"ז נראה דטעמא דמאן דמחייב אף דהוי ברשות, הוא משום חיוב ממונו, ואין חיובו אלא בתורך בעל הבור, וע"כ במקצה מקום חייב רק כשהוא שלו, וכמש"כ תור"פ, ואם לא יהא שלו יהא פטור, ולפ"ז ניחא דל"ד לפותקין ביבותיהן, שהרי התם חייב אף דל"ה ממונו, ובכה"ג דלגבי זה חשיב ככרי' שלא ברשות, דהרשות מוגבלת, ומשא"כ הכא דחיובו רק בתורת ממונו, וצ"ע בד' תור"פ שהק' כן ע"ד רש"י.

ולפ"ז נראה לישב ד' הראב"ד, דבחופר לאושין דברשות ודאי אין לחייב אלא בבור דילי', וע"כ אם ארוח ארוחי פשיטא דפטור בחופר לאושין ול"ד לאש, ועי' כן ברשב"א דנ"א. ובמלחמות דכ"ח:, - וזה מתישב היטב עם ד' הראב"ד בדכ"ח: דלכו"ע בור ברשותו הוא ברשות ואפ"ה חייב, והיינו משום ממונו, - וזה ע"ד ד' תור"פ בדכ"א. במקצה מקום דאינו חייב אלא בפירות שלו.

] ולפז"נ דבבור ברשותו אם באנו לחייב משום שור, אין לנו לפטרו, וזהו מש"כ תור"פ דחייב משום שור, - אך באמת לא מצינו דעה זו, וצ"ל כד' הרמב"ן דבבור ברשותו ל"ש חיוב שור, אך לפ"ז צ"ע מ"ט דשמואל דאסו"מ מבורו למדנו, הרי אין מקור מקרא לפטור בזה, ויש לחייב משום שור, וצ"ע.

] ולפז"נ בדינא דאסו"מ לרב, דהנה בעיקר פלוגתא זו אם בחופר ברשותו חייב משום ממונו, יל"פ דפליגי אם חיוב ממונו מחייב בכה"ג, אך י"ל דפליגי אם איכא מחייב דממונו, - ואמנם מ' דדינא דבעינן הפקר נזיקין הוא לכו"ע, אך לרש"י ניחא דמאן דס"ל דליכא בור דממונו, ה"ה חייב משום שור.

] ולפ"ז בזה הוא שנחלקו רב ושמואל, דלמשואל דגם בשור נאמר מחייב דממונו, ע"כ אסו"מ הוו כבור, אך לרב דבבור לא נאמר מחייב דממונו, ע"כ הוי בכלל שור, ואי דתיקשי דמ"ט ל"ה גם בור, י"ל דכיון דבבור אין מחייב דממונו, הו"ל ככורה בור ברשותו, אחר דלעולם בעל הממון נתבע ע"ז, וצ"ע.

ד] והנה לקמן בסוגיין

ח] בד' רש"י דאסו"מ דלא אפקרינהו אינו חייב מדין בור אלא מדין שור, צ"ע, דמ"ט לא יתחייב גם מדין בור, ושמא הוא משום דל"ש תולדה אחת דב' אבות, ועד"ז צ"ע גם בד' בעה"מ.

ובאמת בד' התוס' מבו' דג"כ הי' להם לצד זה, והוצרכו להאריך ולפרש דרב מחייב גם מדין בור, והרי דהי' מקום לומר דאינו מחייב מדין בור, וזה צ"ב, - וגם עי' בדבריהם שהוצרכו לפרש דשמואל דמחייב מדין בור מצי סבר דבור ברשותו פטור, ואפ"ה בכה"ג הוא חייב מדין בור, והרי דהי' מקום לומר דמכח הא דס"ל דבור ברשותו פטור יפטור אף באסו"מ דלא אפקרינהו, וע"ז כתבו דאם הפטור בבור ברשותו הוא משום דתורך ברשותי מאי בעי, ע"כ באסו"מ שפיר יש לחייב, וצ"ע דלכאו' איך שיהי' הטעם בפטורא דבור ברשותו, לכאו' באסו"מ דלא אפקרינהו אין מקום לפטור, דלא גרע אסו"מ דלא אפקרינהו מאסו"מ דאפקרינהו.

ט] ונראה הביאור בזה, דהנה בפירש"י כתב דפטורא דבור ברשותו הוא משום דכי אפקרנא, והק' התוס' דא"כ יתחייב בחופר בור סמוך לרה"ר.

עוד צ"ע בד' רש"י בדינא דמקצה מקום, דג"כ תלוי בפלוגתא זו, אף דהתם הניח הפירות אחר שהפקיר, וכתב דאף למ"ד דחייב מ"מ בפירות דחזי להו י"ל דפטור, ול"ד לכל תקלה ברה"ר, דהכא ברשות הוא, והק' תור"פ מפותקין ביבותיהן דחייב משום בור, אף דהוא ברשות.

עוד צ"ע בד' הראב"ד בחופר לאושין דפטור משום דהוא ברשות, וכתב דל"ד לנר חנוכה, דשאני הכא דעושה ברשותו, וצ"ע דהרי בגמ' אמרינן דאף אם ארווח ארווחי לרה"ר פטור, ובע"כ כד' הרשב"א דהכא הוא תיקון העולם, וא"כ מ"ט פירש הראב"ד טעם אחר בזה.

י] ונראה דהנה בל' רש"י במתניתין ובגמ' מבו' דיש פטור בבור משום דהוי ברשות, עיי"ש, וכ"ה בד' הראשונים בכ"ד דבחופר בור ברשותו אין לחייבו על הכרי', משום דהוי ברשות, ובכרי' ברשות אינו מתחייב על עסקי פתיחה וכרי', - ולפ"ז נראה דע"ז הוא שבא טעמא דכי אפקרנא, דלא נימא דהשתא כשמפקיר הו"ל ככרי', וע"ז הוא דאמרינן דכי אפקרנא, ואכתי הו"ל ברשות, וע"כ אי"ז ככרי', - וי"ל עוד בדעת רש"י, דבאמת ליכא גריעותא בכרי', וכמבו' בד' רש"י דהפקיר רשותו ובורו חייב, והק' קמאי דמ"ט הוא חייב הרי הוי הכרי' ברשות, ומ' שפירשו בדעת רש"י דאף על כרי' ברשות הוא חייב, והרי חזינן דלא הק' קמאי דכשחפר ל"ה ע"ז תורת בור כלל, וע"כ אין לחייבו על הכרי', אלא הק' דהכרי' היא ברשות, ואין לומר דהיינו הך, שהרי בד' הרשב"א מבו' דגם בחופר בור סמוך לרה"ר הו"ל כרי' ברשות, הגם דהתם הו"ל בור, ואך דאינו חייב אלא על בור שקיומו הוא שלא ברשות, וע"כ בהפקיר רשותו ובורו הוא חייב, אך בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, אכתי קיום הבור הוא ברשות, משום דכי אפקרנא.

ולפ"ז נמצא, דעיקר הפלוגתא היא, אם בבור דממונו ה"ה חייב אף כשהוי ברשות, או דגם בבור דממונו אינו חייב אלא אם הוי שלא ברשות, וי"ל דנחלקו אם איכא מחייב דבור דממונו, דלמ"ד דקרא לא איירי בבור ברשותו, אין מקור להמחייב דבור דממונו, אך י"ל דנחלקו אם בור דממונו מחייב אף בדהוי הבור ברשות, די"ל דאף דבבור דממונו א"צ למעשה הכרי', מ"מ בעינן שיהא קיום הבור שלא ברשות, וע"ד שנת' לעיל, - וע"כ תליא בזה דין חופר בור ברשותו סמוך לרה"ר, דג"כ הוי חפירה ברשות וכמש"כ הרשב"א, וע"כ תליא בפלוגתא זו.

ולפ"ז נראה, דע"כ במקצה מקום ג"כ תלי בפלוגתא זו, דגם התם שייר לעצמו זכות להניח שם פירות, וע"כ הו"ל בור ברשות, ותליא בפלוגתא זו, - וע"כ נמי כתב תור"פ שם דהחיוב בזה הוא רק בממונו, דאם אי"ז ממונו ודאי דהוא פטור, דליכא כרי' המחייבת דהו"ל ברשות, ורק אם הוא ממונו ה"ה חייב ע"ז.

ולפ"ז נראה דזהו מש"כ רש"י דהתם פטור בפירות דחזי להו, והיינו דרק בבור דהוא שלא ברשות, וחיובו הוא על מעשה הכרי', הרי דבזה ל"מ למימר דהו"ל לעיוני, כיון דהכרי' עצמה היא באיסור, ומשא"כ בבור דברשות וחיובו הוא משום בעל הבור, הרי דבזה מצי למימר דאדרבה על הניזק לעיוני, -- וע"כ ל"ד לפותקין ביבותיהן, דהתם בע"כ דחיובו הוא משום כרי', שהרי אי"ז ממונו, והרי דרשות זו שנתנו לו חכמים אינה מועלת לבטל ממנו תורת כורה, ומשא"כ הכא, ודו"ק.

ולפ"ז נראה בדעת הראב"ד, דבחופר לאושין פטור משום דהוי הכרי' ברשות, וע"כ אינו חשוב כלל ככורה, וכמבו' כן בד' הרשב"א בדנ"א. ובד' הרמב"ן במלחמות, והיינו משום תיקון העולם, וע"כ ל"ד לכל המוציאין נזקים, דאין להן רשות עד כדי שלא יחשבו ככורה, - וכל מה שהוצרך הראב"ד לטעמים בזה, הוא רק בחופר לאושין בתוך שלו, דבזה יש לחייבו משום בעל הבור, ול"מ מידי מה דהוי ברשות, ובזה הוצרך לטעמא אחרינא, ודו"ק.

יא] ולפ"ז נבא לדון בביאור ד' רש"י בדין אסו"מ דלא אפקרינהו, ונראה דהנה דעת התוס' ודעימייהו דכשיש כורה בור ובעל הבור, בעל הבור חייב, ולפ"ז נראה דה"נ כשבעל הבור עצמו הוא הכורה, אין לחייבו משום כרייתו הראשונה, כיון דיש לחייבו משום בעלותו, ולפ"ז הרי דאם על בעלותו יש לחייבו מתורת שור, אין לחייבו מתורת בור כלל, ואמנם יש לפקפק בזה, דחיוב דמדין שור, אינו מפקיע החיוב מדין בור, - וע"כ כיון דלרב אין חייבין על בור ברשותו מדין בעל הבור, וליכא חיוב דבור דממונו, ע"כ כל החיוב על ממונו הוא מדין שור, והוא עדיף מחיוב בור, ומשא"כ לשמואל דבור ברשותו חייב, ונתחדש חיוב גם על בור דממונו, וע"כ הו"ל בור ואינו שור.

וע"ז הוא שנחלקו התוס', דלכו"ע בור ברשותו יש בו לחיוב בעל הבור, ומאן דפטר הוא משום דתורך ברשותי מאי בעי, וע"כ י"ל דגם למאן דפטר, מ"מ באסו"מ יהא חייב מדין בור, - וכונתם דאי נימא כד' רש"י, דפטורא דבור ברשותו הוא משום דבבור ליכא לחיוב דממונו, שפיר תלי דין אסו"מ ברשותו בפלוגתא זו, אך כיון דלכו"ע יש מחייב דבור ברשותו, אין לתלות זב"ז.

ויש להוסיף, ד' הרשב"א שהק' דבחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר, דבע"כ דמודה ר' ישמעאל לחיובא דבעל הבור, וצ"ע דלפי איזו דרך קשיא לי', ונראה דהוא אי נימא דפטורא דבור ברשותו, הוא משום דהוי עשייתו ברשות, ומאן דמחייב הוא משום דמתחייב על בעלותו, ולפ"ז נמצא, דגם בבור ברשותו ופתחו לרה"ר יש לפטור משום הכרי', ויש לחייב רק משום בעל הבור, ודו"ק.

ויש להוסיף, דבד' התוס' ועוד מקמאי בדכ"ט: מבו' דגם למ"ד דבור ברשותו פטור, יש לחייב משום בעל הבור, עיי"ש שדנו אם ר' יוחנן מחייב אף בבור ברשותו, והרי ר' יוחנן מחייב כ"ז שלא הפקיר נזקיו, וגם לפ"מ דס"ד דתלוי ב' הפלוגתות זב"ז, הרי דבהופך את הגלל, דמבו' דאף אם ר"א מחייב בבור ברה"ר, מ"מ איכא חיובא גם בבור ברשותו, ג"כ מוכח כן, - אך בגמ' עצמה אין הכרח לזה, וי"ל דהתוס' לטעמייה אזלי, - ובאמת לדעת רש"י י"ל בפשיטות דאינו חייב ע"ז, ואך דמ"מ הוא חייב ע"ז מדין שור, שהרי לדעתו מאן דס"ל דליכא מחייב דבור דממונו, ה"ה חייב ע"ז מדין שור.