1 מלאכת חול המועד 1
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

# באיסור מלאכה בחוה"מ

חגיגה דף י"ח נחלקו תנאי מנלן דמלאכה אסורה בחוה"מ עי"ש כל הסוגיא והנה נחלקו הראשונים אם מלאכה בחוה"מ אסורה מה"ת או מדרבנן, דפשטא דסוגיא דילפינן מקראי משמע דמה"ת הוא ועי"ש בתוס' שהביאו שיטה שאיסור מדאורייתא אך דחו זאת מכמה קושיות והכריחו דמדרבנן הוא. אמנם עי' ביאוה"ל שהביא להוכיח מכמה ראשונים דמה"ת הוא, וכ"מ להדיא בחינוך דמה"ת הוא. וכן נקט הרמב"ן בפסקי חוה"מ אמנם הרמב"ן הכריע בזה דעיקר מלאכה בחוה"מ היא מה"ת אבל מה שאסרו בדבר האבד כשטירחתו מרובה, דמה"ת בזה שרי אף בטירחתו מרובה ורבנן הוא דאסרו. וכן בצורך המועד דאסרו מעשה אומן זהו מדרבנן. וכן נקט הריטב"א וכן הביא הנמוק"י בשם הרשב"א בע"ז [לא נמצא בידינו].

והנה התוס' הקשו היכן מצינו דאיסור מה"ת מקצתו מותר ומקצתו אסור שהתירו דבר האבד. לכאורה קושיתם תמוהה דהא ילפינן בגמ' שם מקרא שעצרת היא דשביעי עצור וחוה"מ אינו עצור ומסרו הכתוב לחכמים שיש מלאכות המותרות ויש שאסורות. ועי' ברא"ש שהרגיש בזה אלא שהקשה שזה רק למ"ד דיליף מעצרת וכו' אבל לאידך מ"ד ליכא קרא אבל צ"ע דהא ליכא למימר דחוה"מ שוה ליו"ט שהרי מפורש בתורה דביום הראשון מקרא קודש וביום השביעי וכו' וכן בסוכות ביום השמיני וע"כ דאף אם גם חוה"מ נקרא מקרא קודש מ"מ אינו כיו"ט ממש. ועי' ערוך השלחן שעמד בזה. וכמדומה שראיתי כבר בראשונים כן. ובאמת דלפי"ז קשה על הגמ' אי מה שביעי עצור בכל מלאכה אף ששה ימים עצורין בכל מלאכה ת"ל וביום השביעי וכו' והרי מקרא מלא הוא.

עוד תמה הרש"ש דהא מצינו ביו"ט דאו"נ מותר וכן הקשה בטו"א. והנה כבר ידוע לבאר לפי מה שכתב הר"ן בביצה י"ז דמלאכת או"נ הותרה ולא דחויה ומבארים עפ"י דברי הרמב"ן פר' אמור דאו"נ אינו מלאכת עבודה דמלאכת היום היא ולא נאסרה ביו"ט אלא מלאכת עבודה והיינו דמלאכת או"נ אין בה סיבה לאסור כלל דרק מלאכת עבודה שהיא מלאכה של עבודת שדה עבור פרנסה היא סותרת לקדושת יו"ט אבל מלאכה לאו"נ לא נאסרה כלל. ולפי"ז לא שייך לומר התם מקצתו אסור ומקצתו מותר. דמלאכת או"נ אינה מסוג מלאכות הנאסרות. ומעתה יש לדון במלאכת חוה"מ אם המלאכות שהותרו הרי הם בגדר הותרה שאין סיבה לאוסרם או דבעצם הם מלאכות שדינם ליאסר אלא שהותרו משום הצורך או צורך המועד או דבר האבד וכדו'. ואי נימא כצד זה א"ש קושית התוס' דהיכן מצינו מקצתם אסור ומקצתם מותר, ואין ראי' מאו"נ דמצינו כן דהתם הותרה הוא ואינה מכלל מלאכות האסורות משא"כ הכא. ועי' במרדכי שהביא הקושיא דאם זה מה"ת לא היו מתירין חכמים כל כך.

אמנם בדברי הרמב"ן משמע דצורך המועד דמי לאו"נ ביו"ט שכתב בתחילת פסקי חוה"מ דביו"ט הותר מלאכות או"נ ובחוה"מ התירה התורה יותר אף לשאר צורך המועד ומשמע דדומה בגדרו לאו"נ דלא נאסרה אלא מלאכה שהיא בתורת עבודה להניח לאחר זמן אבל מלאכה שהיא לצורך המועד היא חלק מסדר היום ולא נאסרה. ולאמור נראה דהרמב"ן לשיטתו לא קשיא לה קושית התוס' דהיכן מצינו מקצתו אסור ומקצתו מותר דלדידיה דמי לאו"נ ביו"ט שאין סיבה לאסור. אבל התוס' יסברו דלצורך המועד לא הותרה כאו"נ אלא דחויה היא משום צורך המועד ולזה הקשו התוס' דכיון שהיא מלאכה אסורה מהיכי תיתי שתהא מותרת משום צורך דצורך המועד אינו מתיר איסורים. ולפי"ז יתכן ליישב מה שהקשינו לעיל דהא ודאי דא"א לומר שהכל נאסר בחוה"מ דהא איכא ילפותא דמסרו הכתוב לחכמים. ולמבואר י"ל דהוקשה לתוס' מהיכי תיתי לחכמים לפרש שהתורה לא אסרה באופנים המסויימים שיש בהם צורך הרי לא מצינו שצורך מסויים שאינו פיקו"נ מתיר איסורים לצורך. אך מ"מ צ"ב דהא ודאי דחוה"מ לא חמיר כיו"ט דלזה מסרן לחכמים ועוד דהא מקרא מלא הוא דביום הראשון מקרא קודש וע"כ לא דמי ליו"ט [אמנם זה יקשה גם על הגמ' אמאי בעינן לקרא דשביעי עצור וכו' וגם הרמב"ן פ' אמור הביא דבתו"כ ילפינן להתיר חוה"מ במלאכת עבודה].

אמנם באמת נראה דבצורך המועד נמי מודו להרמב"ן דדמי לאו"נ דאינו ממלאכה האסורה, ולא הקשו אלא מדבר האבד ומה שכתבו וכן שאר מלאכות לאו היינו צורך המועד אלא צרכי רבים וכדו' [וגם הרא"ש שהקשה מאין לו מה יאכל אין ר"ל או"נ אלא פועל שאין לו מה יאכל עובד להתפרנס] ובזה הקשו דהתם הוי מלאכה האסורה בעצם אלא דאמרינן דהתירה התורה מלאכה משום פסידא, ולזה שפיר הקשו היכן מצינו כן. [והנה הב"י הביא דוגמא דמצינו כן בעינוי ביוהכ"פ שאפי' דמה"ת היא מ"מ הכלה רוחצת פניה, ובזה א"א ליישב כמש"כ. אמנם יש ראשונים דעינוים נמי מדרבנן הוא]. ולפי"ז א"ש מה שהקשו התוס' דהיכן מצינו שמקצתו אסור ומקצתו מותר והקשינו דהא ודאי א"א לומר דחוה"מ הוא כיו"ט דמקרא מלא הוא דביום הראשון וביום השביעי אסור ולא בחוה"מ. ולהנ"ל י"ל דקשה לתוס' דאמנם צורך המועד מותר ובזה שאני מיו"ט אבל מנלן להתיר גם דבר האבד ושא"ד.

ועכ"פ צ"ע לדברי הרמב"ן קושית התוס' מנלן להתיר משום הפסד. ואף אי איכא ילפותא דמסרן לחכמים מ"מ אמאי התירו חכמים איסור שלא מצינו כן בכל התורה ומהכי תיתי להו לומר כן.

אכן י"ל דגם דבר האבד חשיב שאינו ממלאכה האסורה ואינו מגדר דחויה אלא דבכה"ג אין סיבה לאסור[[1]](#footnote-1). דעי' בריטב"א דף י"ג בהא דמשמע בגמ' דלא נאסר בחוה"מ אלא מלאכה שיש בה טירחה וביאר שם דטעם איסור מלאכה כדי שלא למעט בשמחת הרגל ולפיכך התירו כל שהוא לצורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבידתו וימנע משמחת יו"ט וכו'. ומתבאר דאין זה סתירה לאיסור מלאכה בחוה"מ אלא אדרבה כל עיקר האיסור הוא כדי שיהא פנוי לשמחת הרגל ובדבר האבד שאם ימנע ממלאכה יהא טרוד יותר א"כ אדרבה צורך המועד הוא שיעסוק במלאכה. אמנם כל זה רק משום שגם גדר האיסור אינו המלאכה בפ"ע אלא מלאכה שיש בה טירדה, וכמבואר בריטב"א עפ"י הגמ' שם, דאם היה זה רק טעמא דקרא לא מהני סברה זו להתיר האיסור [וכדחזינן בירושלמי שרצו להתיר סתם מלאכה ובזה נקטו הראשונים דע"כ ס"ל דהאיסור הוא מדרבנן דאי מה"ת הוא א"א להתיר].

עוד מצאתי בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' ק"ח, שיישב קושית התוס' דיסוד האיסור במלאכת חוה"מ אינה משום איסור מלאכה אלא דין שביתה הוא ומצות עשה היא לשבות ממלאכה [ועי"ש דלמאן דיליף איסור מלאכה בלאו ודאי אסמכתא היא אלא עיקר הילפותא היא ממקרא קודש]. וביאר שם שכל שאנו שובתים ממקצת מלאכות לכבוד מקרא קודש ואין אנו עושים אלא בדבר האבד וכו' קיימנו להדיא עשה שבו[[2]](#footnote-2). והיינו כאמור דאין זה איסור מלאכה אלא שיראה בשביתתו שהיום הוא מכובד ומסר הכתוב לחכמים שיפרשו באיזה מקצת מלאכות ישבות שיקרא בזה מקרא קודש. וע"ע בקר"א שכתב על דרך זה ומדבריו מתבאר עוד דתלוי בכל זמן לפי הצורך שלו.

ולמבואר נמצא דפליגי אי היתר דבר האבד הוא דחויה או הותרה דלתוס' הוא דחויה [עכ"פ אם היה מה"ת ומשמע דגם לדבריהם שאיסורו מדרבנן הוא כן] ולמה שכתב הר"ן בביצה דבאו"נ הוי הותרה מדשרי אף באפשר מעיו"ט לפי"ז גם במלאכת חוה"מ איכא נפ"נ דאי דחויה היא באפשר מבעו"י יהא אסור. אבל למשנ"ת עפ"י הריטב"א ורמ"ע מפאנו יהא מותר. וכמדומה דמבואר דשרי מדלא אסרו במכוון מלאכתו במועד אלא מדרבנן ושמעתי לדחות דהתם הנידון לענין קנס שלא יהנה מהמלאכה אבל יתכן שאסור לעשות המלאכה ועדיין לא למדתי ד"ז. ועכ"פ אפי' נימא דלא כהר"ן ואף אי דחויה היא מותר גם באפשר מעיו"ט כיון דהשתא הוא צורך היום מ"מ לכתחילה עדיף לעשות מערב חוה"מ, ועי' מ"ב סי' תק"א לגבי ביקוע עצים דאף בחוה"מ אם אפשר לבקע קודם המועד עדיף למדקדקין לבקע קודם המועד והוא מהפמ"ג [ומקורו ביש"ש ביצה דף ל"א אמנם שם כתב רק דיכול לבשל בלי ביקוע שיש בו טחינה ולא יהא מותר בחוה"מ כדכתב הרא"ש לענין יו"ט אבל המ"ב הוסיף דגם אם מוכרח לבקע חתיכות קטנות עדיף להכין הכל מקודם המועד] וראיתי שהגר"ד בהר"ן זצ"ל חתך נייר קודם המועד לצורך המועד עפ"י המ"ב הנ"ל. ויל"ע כשיש לו נייר חתוך אי שרי לחתוך לצורך המועד. והביאו בשם הגרנ"ק לאסור וי"ל דזה רק אם זה דחויה וצל"ע.

ועוד ראיתי דאיכא פלוגתא בדבר האבד שאפשר ע"י עכו"ם דהפמ"ג משב"ז תקל"ג אסר לישראל ובא"א בודטשטש תקל"ז כתב דשרי משום דהותרה ולא דחויה והיינו כנ"ל. ועי' מ"ב בשם הלבוש לגבי ליתן לפועל שיש לו מה יאכל כשיכול ליתן לעכו"ם דאסור אמנם יל"ד דהתם הוא מצד הפועל שמשתכר וצל"ע].

והנה מהא דאמרינן שמסרן הכתוב לחכמים, משמע דהאיסור הוא מה"ת אלא דהתורה נתנה לחכמים לבאר מתי האיסור. אולם הלשון **מסרן** לחכמים קצ"ע דמהו מסרן הרי הם רק מפרשים את מה שהתורה אסרה וכן הוא בכל המצוות וכדאמר הרמ"ע מפאנו וא"כ אמאי דווקא הכא אמרו לשון זה. ובפשוטו צ"ל דבעלמא יש דרשה שנמסר לחכמים איך לדרוש מתי אסור ומתי מותר אבל הכא אין דרשה דדבר האבד שרי אלא חכמים מסברתם הבינו שבזה צריך להיות מותר. וכן מבואר להדיא ברמב"ן על התורה פר' אמור דרש"י פירש דמלאכת עבודה היינו דבר האבד ובתו"כ דרשו דאיסור מלאכה נאמר גם על חוה"מ אבל מלאכת עבודה לא נאמר אלא ביו"ט ולא בחוה"מ והקשה הרמב"ן דא"כ מפורש הוא בתורה ומהו מסרן לחכמים וע"כ שאין רמז בתורה להתיר דבר האבד ובאו חכמים והתירו מלאכת דבר האבד. אמנם גם לדבריו זהו דין התורה אלא שחכמים מסברתם הבינו מהו רצון התורה והתורה גילתה לנו רק שלא הכל נאסר מקרא דשביעי עצור וע"כ דכוונת התורה שחכמים יפרשו כוונתה מסברתם.

אמנם לרמב"ן דכתב שמה שדבר האבד אסור בטירחה יתירה זהו דין דרבנן גרידא, נראה דזה אינו בכלל מה שאמרו מסרן הכתוב לחכמים דזה אינו פירוש על כוונת התורה אלא תקנה נוספת שתיקנו חכמים וזהו שכתב הרמב"ן דזה מדרבנן ובזה קאי הירושלמי שרצה להתיר מלאכה בחוה"מ. וכ"מ בריטב"א שזה אסרו משם משמרת למשמרתי. ועי' מ"ב לענין ספק מלאכה בחוה"מ דיש להחמיר דחשיב ספק דאורייתא חוץ ממה שכתב הרמב"ן דהוא רק מדרבנן והיינו כנ"ל. [וצל"ע עוד בזה בפוסקים]. מיהו צ"ע לשון הרמב"ן בפסקי חוה"מ בסו"ד וזהו שמסרן לחכמים כמו שאמרו [בדף י"ב א'] זופתין כוזא ואין זופתין חביתא והם הוסיפו לאסור מה שיש בו טורח. ולכאורה כווונתו דמה שאין זופתין חביתא נמי מסרן לחכמים והרי התם הוי דבר האבד אלא שאסור משום טירחה וזהו רק מדרבנן. ושמעתי לפרש עפ"י הראב"ד הובא בנמוק"י דדבר האבד שיש בו טירחה לא חשיב דבר האבד ואסור מה"ת וכבר מבואר כן ברמב"ן שדבר האבד היינו שרגילים לטרוח בשביל זה אבל אם זהו הפסד מועט שלא שוה לבנ"א לטרוח בו אין זה דבר האבד. ולפי"ז נימא דלרמב"ן איסור חביתא הוא מה"ת ולדינא פלוגתא היא בגמ' וצריך להחמיר בזה אמנם עי' בשיטות קמאי בשם ס' צרור החיים שהביא בשם הרמב"ן דאיסורו מדרבנן דע"ז קאי הירושלמי שרצו להתיר בחוה"מ. ואולי כוונת הרמב"ן רק על חלק ההיתר דזופתין כוזא הוא משום דמסרן לחכמים דחשיב דבר האבד אבל מה שחביתא אסורזהו מדרבנן וזהו שכתב שם שהם הוסיפו לאסור דבר שיש בו טורח. וצ"ע.

והנה בשו"ע סי' תק"ל כתב דבחוה"מ מקצת מלאכות אסור ומקצתן מותר וכתב הרמ"א לפי מה שהיה נראה לחכמים להתיר. וכתב המ"א דמהרמ"א משמע דס"ל דאיסורו מה"ת ופי' במחה"ש כוונתו וכ"כ בביהגר"א מדנפשיה דמדכתב הרמ"א לפי מה שהיה נראה לחכמים להתיר ולא כתב לפי מה שהיה נראה לחכמים לאסור ש"מ דמה שאסור הוא מה"ת. והנה במ"א שם הביא אח"כ שהב"ח הכריע כהרמב"ן. ומשמע מדבריו דהרמ"א ס"ל כהראשונים שהכל אסור מה"ת[[3]](#footnote-3) וצ"ב מנלן הא דילמא לא כתב הרמ"א מה שהיה נראה לחכמים לאסור משום דעיקר האיסור מה"ת אבל יש דברים שאיסורם מדרבנן ואפשר דכוונתו דהוי ליה לכתוב גם שיש דברים מסוימים שהיה נראה לחכמים לאסור אך קצת דוחק הוא דשמא לא רצה להאריך שיש קצת דברים מה"ת ויש קצת דברים אסורים מדרבנן. [ועוד דגם לאוסרים הכל מה"ת הרי מצינו דברים שאסורים מדרבנן כמו גילוח שלא יכנס כשהוא מנוול, אף שהוא לצורך המועד, אמנם י"ל דהתם אינו איסור מלאכה והרמ"א מיירי באיסורי מלאכה, ולמה שיתבאר להלן א"ש].

והנה בלשון החינוך שכתב שהכתוב מסרן לחכמים לפי רצונם עי"ש היטיב ומשמע דמפרש שמה שחכמים התירו אין הכוונה כנ"ל שחכמים הבינו מסברתם שבזה התורה התירה וזה התורה אסרה אלא שהתורה באמת אסרה הכל אלא שנתנה רשות לחכמים להתיר והיינו שהתורה אמרה שהיא אוסרת בתנאי שחכמים יסכימו לאסור ואם לא אין התורה אוסרת ולפי"ז א"ש דמש"כ החינוך לפי רצונם דאין זה פי' לכוונת התורה אלא דכיון שרצו להתיר גם התורה מתירה. ולפי"ז שמעתי עוד דגם מה שאסור מדרבנן ע"כ אסורו מה"ת דכיון שחכמים לא רצו להתיר ד"ז ממילא לא הותר, ומעתה ע"כ דהרמב"ן לא ס"ל הכי דא"כ גם בדבר האבד שיש בו טירחה ע"כ איסורו מה"ת כיון שלא רצו חכמים להתיר.

ולפי"ז נראה דגם הרמ"א נתכוון לסברת החינוך מדכתב לפי מה שהיה נראה לחכמים להתיר ומשמע שנראה להם מעצמם להתיר ולא מה שנראה להם שהתורה התירה, ולהנ"ל ע"כ דהכל אסור מה"ת וזה דלא כהרמב"ן.

והראוני דהדברים מבוארים בהגהות החת"ס לדף י"ד דכתב שם דגילוח למי שנאסר הרי הוא מה"ת אף שהוא לצורך המועד לא אסרו אלא כדי שלא יכנס כשהוא מנוול מ"מ כיון שחכמים לא רצו להתיר הדר דינא דאסור מה"ת והביאור כמש"כ דההיתר אינו מה"ת אלא דכיון שחכמים רצו התיר התירה התורה משא"כ בגילוח שלא רצו חכמים להתיר. אולם לדברינו להרמב"ן אינו כן ורק לחינוך. ואולי י"ל דגם הרמב"ן מודה לזה ומ"מ ס"ל דהירושלמי רצה להתיר דכיון שכל הסיבה שאסור בדבר האבד שיש בו טרחה הוא משום שכך חכמים רצו א"כ אם חכמים יתירו הדר דינא דמותר מה"ת. ומה שכתב המ"ב דלרמב"ן הוי ספק דרבנן היינו משום דעיקרו מגזירת חכמים ולכך לא חשיב ספק דאורייתא. **וכתבתי כל זה שלא בעיון כה"צ וקודם לימוד המסכתא.**

1. ויסוד לזה גם מדברי הרמב"ן עה"ת שהביא פרש"י דמלאכת עבודה היינו דבר האבד והביא מהתו"כ דילפינן התם מקרא דחוה"מ נאסר כיו"ט אבל במלאכת עבודה נתמעט חוה"מ דלא נאסר אלא ביו"ט והיינו דבר האבד. אמנם הרמב"ן פליג דמלאכת עבודה לאו היינו דבר האבד וכדמשמע מסוגיין דאין מפורש בקרא מנלן דדבר האבד מותר. אבל משמע דגם לרמב"ן הוא כרש"י דדבר האבד אין סיבה לאסור ורק דס"ל דאינו מפורש בתורה אלא מסברת חכמים. [↑](#footnote-ref-1)
2. עי"ש דכיון דמצות עשה היא לא קשה היכן מצינו קצתו אסור ומקצתו מותר דהרבה מצוות כן הוא כתפילין וציצית וקידוש היום דמסרן לחכמים שהם אמרו זכרהו על היין וכו', וצ"ע דהתם חכמים מפרשים באיזה אופן לקיים המצוה משא"כ הכא שאמרו שבאופן זה מותר. וצ"ל דכוונתו שגם הכא זהו אופן קיום המצוה דהיינו לשבות ממקצת מלאכות. [↑](#footnote-ref-2)
3. מיהו צ"ע בביאוה"ל דכתב להחמיר בספיקות לחוש לרמב"ן, ומבואר שם דבספיקות שלהרמב"ן הם דרבנן מותר, ומבואר דלא חייש לשיטות דהכל מה"ת וצ"ע הרי הרמ"א ס"ל דהכל אסור מה"ת. [↑](#footnote-ref-3)