ב (ב) - בקו_ הגרע_א ע_ד התו_י דבהנחה לא מיבע_ל, וע_ד רש_י דידו הפשוטה הויא מקו_פ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

יום ועש"ק אמור י"ב אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג., בעי מיני' רב מרבי, הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ מהו, עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומיחייב או"ד לא וכו'.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, נראה לר"י דה"נ מצי למיבעי לענין הנחה וכו' אם הנחת גופו הוי כהנחת חפץ וכו', עכ"ל, אך בתו"י שם כתבו, ז"ל, ורשב"א פירש דהנחה פשיט"ל ואפ"ה בעי על עקירה, כדפריך לקמן דילמא הנחה לא בעי אבל עקירה בעי, עכ"ל.

ב] ובחי' הגרע"א שם כתב, ז"ל, ונראים דברי התוס' דידן עיקר, דהא ממה שהשיב לו רבי לרב חייב ואינו דומה לידו מ"ט גופו נייח ידו לא נייח, מבו' דלצד איבעי' דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ דמי ל"ה צורך לחלק בין ידו לגופו, והשתא לפי' הרשב"א אכתי הי' צריך לחילוק זה, דתיקשי בהושיט בעה"ב ידו לחוץ ונטל העני מתוכו דפטר בי' תנא דמתני' גם לבעל הבית, ואמאי הא תיכף כשפשט הבעה"ב ידו לחוץ הוי הנחה, דהא לענין הנחה ודאי כהנחת חפץ דמי, אלא ע"כ שאני יד דלא נייח, עכ"ל, וכן הק' בתוס' הגרע"א בריש פירקין והניח בצע"ג.

**ב**

ג] והנה התוס' בעירובין ד"כ. כתבו בהא דתנן דלא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר, ומפרשינן לה דהוא מגזירה שמא יביאם אצלו, וכתבו התוס', ז"ל, וקשיא דתיפוק ליה דקא מעייל מרה"ר לרה"י כמו משתין ורק מרה"ר לרה"י דאסרינן לקמן, ורש"י תירץ לקמן דלא דמי למשתין ורק דשותה עביד עקירה והנחה בחד רשותא דמשקין נחין בתוך פיו שהוא מקו"פ, ואע"ג דחוזרין ונבלעין אין לחוש הואיל ונחו במקו"פ וכו', אבל במשתין ורק לא חשיב פיו מקו"פ כיון דפיו וגופו הן במקום א', עכ"ל.

ובחי' הגרע"א שם דצ"ט. הק' ע"ד רש"י, ז"ל, קשיא לי איך אמרינן בריש שבת עקירת גופו כעקירת חפץ דמיא ואינו דומה לידו, הא בלא זה לק"מ, די"ל דידו משו"ה פטור, מטעם דכשבא מיד בעה"ב לידו דעני הוי כמונח במקו"פ, כיון דידו וגופו אינן במקום אחד. ואין לדחוק ולומר דזהו כוונת הגמרא שם באמרו ידו לא נייח והיינו דהוי מקו"פ, דמ"מ כל כמה דל"ה ס"ל סברא זו לא נייח ול"ה מיקרי מקו"פ, ורצה לנקוט דעקירת גופו כעקירת חפץ, א"כ תקשי ליה מתני' דהכא במכניס ראשו ורובו אמאי מותר והא הוי עקירה מרשות זה והנחה ברשות זה,[[1]](#footnote-2) אלא ע"כ דמה דבאו בפיו הוי מקום פטור, וא"כ גם בידו הוי מקום פטור.

ד] עוד הק' הגרע"א שם, ז"ל, וכן קשה בהיפוך, למה דמשני שם שאינו דומה לידו דידו לא נייח, הרי כיון דאין גופו וידו במקום א' לא מקרי נייח ואמאי בפיו מקרי נייח, ומה הפרש בין יד לפה בזה, והניח בצע"ג.

**ג**

ה] ונראה לדון בזה, דהנה נת' בסימן ב' (א) ענף ה' ו' בדעת רש"י והראב"ן, דהנחה ע"ג אדם המהלך חשיבא כהנחה, ומ"מ במניחו עלי' כשהיא מהלכת שרי, ולי"ב משום עקירת גופו כעקירת חפץ, - ונת' שם דהטעם בזה הוא, דהא דהנחה ע"ג אדם המהלך הויא הנחה, היינו דחשיב החפץ כמונח ע"ג האדם, אך לא חשבינן לי' כמונח ע"ג קרקע, דכיון דהאדם מהלך ואינו מונח ע"ג קרקע, אף החפץ שעל גביו אינו כמונח ע"ג קרקע, וע"כ לי"ב לדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ, דהוא מיוסד ע"ז דהמונח ע"ג האדם כמונח ע"ג קרקע דמי, וכמש"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"נ בד' רש"י בזבחים דפ"ח., ועיי"ש מש"נ עוד בזה, - ונת' שם עוד, דזהו עיקר מש"א דידו לא נייח, דהמונח בידו לא חשיב כמונח ע"ג קרקע.

ונתחדש לפ"ז, דבכל דבר המונח ע"ג האדם, מצינו לדונו כמונח ע"ג קרקע, ומכח זה יש לנו לחייבו אף על עקירת גופו, ואף בגונא דלא חשיב כמונח ע"ג קרקע, והיינו במניחו ע"ג אדם המהלך, או במניחו ביד האדם, מצינו לדונו כמונח ע"ג האדם, אך מכח זה אין לנו לחייבו אלא בעקירת חפץ, ולא בעקירת גופו.

ו] ולפ"ז נראה, דעיקר מש"כ רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת חשיבא כמקו"פ, והנח בה חשיב כמונח במקום פטור, כ"ז הוא משום דהמונח בידו לא חשיב כמונח ע"ג קרקע, ואך שבאנו לדון על ההנחה בידו עצמה, ובזה הוא דאמרינן דההנחה בידו הויא כהנחה במקו"פ, - אך אלמלי הא דידו לא נייח והוה חשבינן להמונח בידו כמונח ע"ג קרקע, ל"ה מהני הא דידו הויא כמקו"פ, שהרי היד והחפץ שבתוכה מונחין ברשות, ועיקר הך מילתא דאף דהיד עצמה הויא כמקו"פ, מ"מ מצינו לדון דהיד והחפץ שבתוכה מונחין ברשות, כ"ה מבו' בד' החזו"א סימן ק"ה סק"ד במש"כ לישב קו' הגרע"א, עיי"ש,[[2]](#footnote-3) - וע"כ שפיר הוצרכו בסוגיין להא דידו לא נייח, ול"ה מצי לשנויי דשאני ידו דחשיבא כמקו"פ, דאלמלי הא דידו לא נייח והוה חשבינן להחפץ כמונח ע"ג קרקע, הרי דכלפי הנחה זו ל"ה חשיב כלל כמונח במקו"פ.

ז] ולפ"ז ניחא גם מש"כ רש"י דחשיב דנחו המים במקו"פ, ולא תיקשי ממש"א בסוגיין דידו לא נייח, דכל עיקר מש"א דידו לא נייח היינו דלא נייח ע"ג קרקע, ולא חשיב החפץ שבידו כמונח ע"ג קרקע, אך שפיר חשבינן לי' כמונח ביד, וכאשר עד"ז הוא בהנחה ע"ג אדם המהלך, דלא חשיב כמונח ע"ג קרקע, וחשיב כמונח ע"ג האדם, וכיון דיד האדם הפשוטה לרשות אחרת הו"ל כמקו"פ, הו"ל ההנחה בידו כהנחה במקו"פ.

**ד**

ח] ולפ"ז נראה לדון בישוב ד' התו"י, דהנה למש"כ הרי"ד דהא דעקירת גופו כעקירת חפץ הוא משום דהמונח ע"ג האדם כמונח ע"ג קרקע דמי, יש להסתפק אם לפ"ז בזה הי' עיקר האיבעיא בעקירת גופו, אם חשיב כמונח ע"ג קרקע, וממילא דעקירת גופו כעקירת חפץ, או דלא חשיב כמונח ע"ג קרקע, וממילא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, כיון דלא עקר החפץ ממקומו, או דלעולם הוה פשיטא לן דחשיב החפץ כמונח ע"ג קרקע, ואך דמיבע"ל דמ"מ שמא עקירת גופו לאו כעקירת חפץ.

וכמדומה דיש ללמוד לזה מד' התורי"ד לקמן דק"ב., עיי"ש שכתב דהא דאדם ברה"ר אינו חולק רשות לעצמו, ול"ה רה"י או כרמלית, הוא משום דהוא בטל לרשות והמונח על גופו כמונח ע"ג קרקע דמי, וע"ז אמרינן דהנחת גופו כהנחת חפץ, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי בע"כ דגם לס"ד קים לן הך מילתא דהמונח ע"ג גופו כמונח ע"ג קרקע, דאל"כ תיקשי לפום הס"ד דמ"ט אדם ברה"ר אינו חולק רשות לעצמו.

אך בל' רש"י בזבחים דפ"ח. משמע קצת, דעיקר מה שנתחדש דהנחת גופו כהנחת חפץ, הוא דהנחה ע"ג גופו חשיב כהנחה ע"ג קרקע, והיינו דבזה גופא הוא דמיבע"ל, אם המונח ע"ג גופו חשיב כמונח ע"ג קרקע או לא.

ט] והנה אי נימא דצד האיבעיא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ דמי, היינו דהמונח ע"ג גופו לאו כמונח ע"ג קרקע דמי, מסתברא מילתא דמש"כ התו"י דלענין הנחה פשיט"ל דמהני הנחת גופו, דלאו היינו דלענין הנחה חשבינן לי' כמונח ע"ג קרקע, אלא היינו דלענין הנחה מהני הנחת גופו אף דל"ה כמונח ע"ג קרקע, דכיון דקודם הנחת גופו הי' החפץ עקור וכשהניח גופו נעשה החפץ מונח, הגם שלא נשתנה החפץ ממקומו, הו"ל הנחה.

והנה לעיל סק"ו נת' דכל הא דס"ד לחייב בפשט את ידו וכו', אף דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא כמקו"פ, הוא משום דאם המונח בידו הוי כמונח בקרקע, הרי דחשיב דהיד והחפץ שבתוכה מונחין ברשות.

ולפ"ז נראה, דע"כ כל הא דבעינן להא דידו לא נייח, הוא רק לפ"מ דמסקינן דהמונח ע"ג גופו הוי כמונח ע"ג קרקע, דאלמלי הא דידו לא נייח ואף המונח ע"ג ידו הוי כמונח ע"ג קרקע, הי' לנו לחייבו, ול"ה פטרינן לי' מכח הא דידו הויא כמקו"פ, - אך להס"ד דהמונח ע"ג גופו לאו כמונח ע"ג קרקע, הרי דאף למש"כ התו"י דלענין הנחה מצינו לחייבו אף בלא הא דהוי כמונח ע"ג קרקע, מ"מ בפשט ידו לרה"י אין מקום לחייבו, דכיון דהמונח ע"ג גופו או ידו ל"ה כמונח ע"ג קרקע, ובאנו לדון מכח ההנחה ע"ג היד, הרי דהנחה זו הויא הנחה במקו"פ, ואין לחייבו עלי'.

י] ובזה ניחא גם מה דיש להעיר עמש"נ לעיל סק"ו, דכל הא דחשבינן להמונח על ידו כמונח במקו"פ, הוא רק מכח הא דידו לא נייח ע"ג קרקע, אך אם הוה חשבינן לה כמונחת ע"ג קרקע, ל"ה חשבינן להמונח על ידו כמונח במקו"פ, - ולפ"ז תיקשי קו' הגרע"א, דלהס"ד דלא קים לן להא דידו לא נייח, תיקשי לי' מתניתין דאם הכניס ראשו ורובו מותר, וי"ל דכל הא דיש לחייב משום הא דהמונח בידו חשיב כמונח ע"ג קרקע ולא כמונח במקו"פ, הוא רק כשעקר גם את ידו, ומשא"כ התם דהויא ההנחה על החפץ בפנ"ע, ונת' כן לעיל סק"ו בהערה.

ולפמש"נ ניחא, דהס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ דמי, הוא משום דהמונח ע"ג גופו ל"ה כמונח ע"ג קרקע, וע"כ לפום הס"ד ודאי דהעוקר מידו הפשוטה ברשות אחרת, חשיב כעוקר ממקו"פ, - וכל הא דבעינן להא דידו לא נייח, הוא רק לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, ומשום דהמונח ע"ג גופו חשיב כמונח ע"ג קרקע, ובזה הוא דבעינן להא דידו לא נייח, דאילו הוה חשבינן להמונח בידו כמונח ע"ג קרקע, הוה מחייבינן להעני שפשט ידו וכו', ול"ה פטרינן לי' משום דידו היא כמקו"פ, משום דידו והחפץ שבתוכה מונחין ברשות, וכמש"נ.

1. מבו' בד' הגרע"א, דגם כשמכניס ראשו ורובו, מצינו לחשוב דאיכא הנחה ברה"י, וכל הא דפטרינן בזה הוא משום דנח בפיו שהוא מקו"פ, וצ"ע דבד' רש"י ותוס' בעירובין מבו' דלא קשיא להו אלא על מש"א דטעם האיסור הוא מגזירה שמא יביאם אצלו, אך לא קשיא להו מ"ט שרינן כשהכניס ראשו ורובו, ומ' מזה דכל שהכניס ראשו ורובו, ונכנסו המים למעיו ברה"ר, בטלו לגופו, ואח"כ ליכא הנחה אחרת ברה"י, וע"כ לא קשיא להו אלא על הא דלא אסרינן במוציא ראשו לחודי' לרה"ר, אלא מגזירה שמא יביאם אצלו, ושו"ר שכ"כ הגר"ז בקו"א סימן ש"נ סק"א, - אך בד' התוס' לקמן די"א. מבו' כד' הגרע"א, עיי"ש שהעמידו הקו' על הא דשרי בהוציא ראשו ורובו, ועמד ע"ז הגר"ז שם, - ועמש"נ בישוב ד' הגרע"א בסימן ג' (ב) סק"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נת' במק"א, דאף אם יש כרמלית בכלים, והמניח ע"ג כלי גבוה ג' ברה"ר פטור, מ"מ המניח כלי ואוכלין בתוכו חייב, דהכלי והאוכלין יחד מונחין ברה"ר, - ואמנם ע"פ חילוק זה נמצא, דגם אם היתה ידו חשובה כמונחת ע"ג קרקע, מ"מ ל"ה לנו לחייב אלא אם עקר את ידו עם החפץ, אך אם עקר את החפץ בפנ"ע, חשיב כעקירה ממקו"פ, ולפ"ז ניחא בע"א משה"ק הגרע"א דלהס"ד דסוגיין תיקשי ממתניתין דלא יעמוד אדם, וכעי"ז מבו' בד' החזו"א שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)