מראי מקומות כותב קג 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית כותב ומוחק [וצובע]

**מראי מקומות קג: 3**

**א"ר יהודה מצינו וכו' והתניא ועשה אחת יכול עד שיכתוב כל השם.וכו' ת"ל אחת הא כיצד וכו'**. יל"ע מה היה השיעור לולי הדרשא. והנה עיין במאירי ובחי' הר"ן דביארו דהסד"א דבעינן שיכתוב את כל השם הוא משום שכתיב מלאכת מחשבת וסד"א דילפינן מהדרשא דכל שלא גמר כל שהיה בדעתו לא יתחייב אא"כ גמרה. ת"ל מאחת. ומשמעות דבריהם היא דקמ"ל דלא בעינן נתקיימה מחשבתו. אמנם בדברי הביאוה"ל ש"מ ס"ד ד"ה משקין מבואר דהקמ"ל הוא דמספיק נתקיימה מחשבתו במקצת ולכן בעינן תיבה קטנה מתיבה גדולה אמנם במקום שמתחילה נתכוון לכתוב ב' אותיות שאינם תיבה חייב וכך הוא הביאור בשי' רש"י והשיטות שעימו שחייבו א"א ולכאורה בזה נחלקו רבי יהודה ות"ק האם בעינן נתקיימה מחשבתו בזה עצמו שהוי תיבה או דבעינן תיבה עם שתי מיני אותיות כעין מה שהיתה מחשבתו הראשונה. . ובחבורה הרחבנו דיתכן דהטעם דבעינן כתיבה חשובה אלא דבמקום שנעשית מחשבתו זה עצמו החשיבות ואם לא כן בעינן חשיבות בזה עצמו שזה יהיה תיבה ונחלקו התנאים איזה חשיבות מצריכים האם תיבה משני מיני אותיות או אפילו תיבה מאות כפולה. והנפק"מ בין ב' הדרכים היא מה הדין היכן שיתכוון לכתוב אאא וכתב אא האם חייב או פטור. והבאנו ראיה לדרכנו מהר"י מלוניל. דפי' דהמבואר במשנה דחייבים על א"א הוא כרבן גמליאל ודלא כרבי יהודה עצמו. ולדרך המ"ב קשה להבין כן והמ"ב עצמו מפורש להדיא לא כן אלא דת"ק דהמשנה הוא ככו"ע דכל מחלוקת רבי יהודה ורבן גמליאל היא רק לגבי נתקיימה מחשבתו ולא לגבי היכן שמתחילה נתכון לכתוב כן. **שם**. יל"ע. מהיכן ילפינן שהשיעור הוא ב' אותיות האם ילפינן זה מהמשכן, או מסברא או מהדרשא.

**ר"ש אומר ועשה אחת וכו'** עיין תוס' קו ד"ה מה לי והגהות ר"ש מדעסוי שם.

**לא קשיא הא דידיה הא דרביה.** ועיין בר"ח שפי' דתרוויהו שמע מאחרים אלא זה מרביה וזה ממי שאינו רבו. וצ"ב מדוע הוצרך לפרש כן.

**ר"ש היינו ת"ק.** עיין רש"י דהמכוון לרבי יהודה דשש תת. דהיינו נמי ת"ק דר"ש. כון פי' הר"ח וכן פי' הערוך. וראה ספר שבת של מי. ואנחנו פי' דהמכוון הוא לרבי יהודה בשם רבן גמליאל. דהוא הת"ק במשנה ומשום כן קוראים לרבי יהודה בשם ר"ג ת"ק. אמנם התוס' ד"ה א"א דאאזרך פי' דהיינו ת"ק ממש. עיי"ש.

**א"ר יוסי וכו' וכי משום כותב הוא חייב וכו'.** עיין ברש"י בסנהדרין ס. ד"ה אחת דמבואר דבר חי' דכתב דהגם דלרבי יוסי בב' שריטות חייב. מ"מ אם כתב נפ מנפתלי. פטור והיינו דשריטה עדיפה דחזייא למילתא. אמנם בפי' רבינו הלל על תו"כ דבורא דחובה פ"א מ"ו כתבו להדיא דלר"י חייב אפילו בא"א דאאזרך.

**וכ"ת א"א דאאזרך איכא בינייהו וכו'**. למסקנא נדחה הך ס"ד ווודאי סבר ר"ש א"א דאאזרך פטור. וכן פסק הרמב"ם כמש"כ המ"מ שם. וכבר הבאנו לעיל את קושיית האחרונים ותי' על רש"י במשנה דפי' דשם אחד היינו ב' אלפין דלכאורה דבריו אינם מתיישבים אם מסקנת הגמ' כאן והרחבנו בזה בחבורה. וברמב"ם עצמו דכתב בתחילה דחייב בשתי אותיות בסתמא ורק באותה אות שהיא כפולה כתב הרמב"ם דבעינן תיבה משמע שכל שכתב שתי אותיות שונות חייב אפילו בתיבה קטנה מתיבה גדולה. ואפילו אם אין להם כלל משמעות של תיבה וכן מבואר במנח"ח וכן מדויק במאירי. ובטעם הדבר ביארנו דיש חשיבות לשתי אותיות שונות משום שזה עיקר החשיבות של הלשון חיבור של הגיות שונות. אמנם עיין באבן האזל פ"א הי"ז דיש לו ביאור אחר בדברי הרמב"ם.

**תוד"ה בגלוטרי.** וליתא דהיינו נוטריקון וחייב אפי' באחד ורבנן דפטרי במתניתין פטרי אפילו בב' וג'. עיין הגהות ראמ"ה ובשפ"א שתמהו מנין זאת לתוס' דלמא רבנן דפטרי לא פטרי רק נוטריקון אחד. ועיין ברע"ב שכתב הכי בהדיא בדעת רבנן דחייב בב' אותיות נוטריקון. ועיין היטב ברמב"ם דגם משמע כדבריו, ולכאורה הרמב"ם הוא כשיטת עצמו לגבי שתי סימניות.. ועיין ריטב"א דפי' דא"א היינו אמן אמן. כפי' שהתוס' דחו. ולכאורה הריטב"א הוא כשיטת עצמו דפי' סמניות כרב האי גאון. וא"כ לא גרע שתי אותיות נוטריקון משתי סימניות. והנה הטעם דא"א למסקנא גרע משתי סימניות הטעם הוא משום שזה לא נכתב לסימן. **רש"א עד שיקדח את כולו עד שיגרור את כולו וכו'** נחלקו הראשונים בשי' ר"ש. עיין רש"י דבי' דר"ש סבר דאינו חייב עד שיעשה כל שנתכוון מתחילה. בבת אחת. ועיין ריטב"א דבי' דר"ש נמי מודה דהשיעור הוא ב' אותיות וכן שאר השיעורים אלא דהוא סובר דאם נתכוון בהדיא לעשות פעולה שמלימה אזי אינו מתחייב אלא אם כן יעשה כל מה שהיה בכוונתו. והנה קמ"ל דחייב גם בתיבה אחת ואינו צריך לכתוב את כל הפסוק ויל"ע בשאר מלאכות שהוזכרו בברייתא מהו השיעור הדומה לתיבה. אמנם מדברי התוס' ד"ה תריץ וכן מדברי התורא"ש משמע לא כן. דהקשו מאי שנא מאריגה וחילקו בין עושה דבר חדש למתקן דבר קיים. וצ"ע מאי שנא מאריגה. וחילקו בין עושה דבר חדש למתקן דבר קיים. ואם כדברי רש"י מאי קשיא מאי שנא מאריגה הרי שם איירי שאורג סתמא וכאן מיירי באופן שרצונו לעשות בגד שלם. והנה יל"ע דכתיבה לכאורה היא גם דבר חדש. ואפשר משום שהנייר כבר קיים והוא רק מוסיף בו צורה וצ"ע. ובפי' הראב"ד בתו"כ דיבורא דחובה פ"א ה"ו. איתא דלר"ש אינו חייב עד שיארוג בבגד שלוש על שלוש ובנפה וכברה עד שיארוג כדי נפה וכברה קטנה. שכיוצא בהן מתקיימת.

**המגרר כל שהוא.** עיין ברש"י שכתב שהוא תולדה דממחק. אמנם עיין לעיל עה: דמבואר דהמגרר ראשי כלונסאות בשבת חייב משום מחתך וצ"ע.

**הצר בכלי צורה כל שהוא** עיין בביאוה"ל סי' ש"ב ס"ב בשם הפמ"ג שהסתפק בלוקט יבלות ע"ג בגד שחייב משום מכה בפטיש. אי דווקא אם לוקט את כל היבלות או אפילו ביבלת אחת חייב. והביא הבאיהו"ל ראיה דצר צורה חייב אפילו בכל שהוא והוא הדין בלקיטת יבלות יהא חייב אפילו בלקיטת יבלת אחת. **אחת שמעון מאחת שם משמעון** צ"ע הלא קאימנא הכא אליבא דרבי יוסי והוא מחיב אפילו ברושם בעלמא. ועיין תוס' לעיל ע: ד"ה שם משמעון. מה שתי' ועיין בר"ח ועיין ברש"י סנהדרין סב: שהבאנו לעיל. ודו"ק..