הערות בפרק ב
קטגוריות: ש_ס / לח הוריות / הוריות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום א' כ"ה תשרי תשע"ד

א] ו: תוד"ה מזיד ועשה שוגג, - מבו' בד' התוס', דכל כהן משיח העושה משום שסבור שכך הדין, הו"ל כהעלם דבר עם שגגת מעשה, - אך אכתי דבריהם מחודשים, דלכאו' בהך גוונא דמזיד ועשה שוגג, אשר היינו דתחילה הורה במזיד, ואח"כ שכח שהורה במזיד וסבר שהורה כדין, ועשה עפי"ז, ובכה"ג לכאו' הי' מקום לומר דלא חשיב דאיכא השתא העלם דבר בפנ"ע, כיון שעשה ע"פ הוראתו שהורה מתחילה, וכיון דהוראה זו אין תורת הוראה עלי', לא חשיב כהעלם דבר, ובד' התוס' מחודש דאי"ז כן, וצ"ע.

ב] שהוראת כהן משיח לעצמו כהוראת בי"ד לציבור, - בתוס' הרא"ש כתב לדקדק מד' רש"י דאחיובא קאי ולא אפטורא, - וצ"ע, דלכאו' ב' נידונים יש בזה, חדא, דיהא חיוב פר כהן משיח בלא הוראה, והב', דיהא חייב כשבה או שעירה כהדיוט, ומה שהביא רש"י מלקמן די"א. דכהן משיח אינו חייב על שגגת מעשה, הוא בהא דאינו חייב כשבה או שעירה, אך הא דאינו חייב פר העלם דבר, הוא דינא דמשנתינו, וכאשר כ"ה בדין דבר שחייבין עליו אשם, שלמדנו מהקישא דמשיח לציבור, דאין משיח חייב ע"ז פר העלם דבר, אך בכה"ג הוי בכלל חיובא דיחידים.

ג] בחזו"א סימן ט"ו סקט"ז ד"ה ויל"ע נקט בפשיטות דאין כהן משיח חייב בהעלם דבר עם שגגת מעשה, אלא כשהורה כשהוא כהן משיח, ועפי"ז הק' במש"א לעיל ד"ג. בחטאו עד שלא נתמנו ואח"כ נתמנו דאם הוה אזיל ר"ש בתר ידיעה הי' מביא פר כדהשתא, דאדרבה אם דיינינן לי' כדהשתא ה"ה פטור, כיון דליכא אלא שגגת מעשה, ואף אם עשה ע"פ הוראת עצמו מיקרי שגגת מעשה דבעינן הוראת משיח ולא הוראת הדיוט, עיי"ש במש"כ בזה דברים מחודשים.

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דהאמנם לדעת הרמב"ם דעיקר חיוב פר העלם דבר הוא על ההוראה, ובפשוטו ה"נ הוא בפר כהן משיח, אך במק"א נת' לדון בזה, דבפר כהן משיח ודאי דעיקר חיובו על חטאו, בעינן שתהא ההוראה כשהוא כהן משיח, אך לדעת ש"ר דעיקר חיוב פר העלם דבר הוא על העבירה, וה"נ הוא בפר כהן משיח, הרי דהגם דדינא הוא דאינו חייב אא"כ עשה ע"פ הוראתו, מ"מ שפיר י"ל דאף אם הורה קודם שנתמנה סגי בזה לחייבו.

ואם כנים הדברים, הרי דמתישבת קו' החזו"א גם לדעת הרמב"ם, דהגם דלדעתו בעינן שתהא ההוראה כשהוא כהן משיח, אך אי"ז תנאי בהוראה דרק הוראת כהן משיח יש עלי' תורת הוראה לחייבו, אלא הוא משום דחיובא דפר כהן משיח הוא על עבירתו כשהוא כהן משיח, וכיון שבאנו לחייבו על הוראתו, בעינן שתהא הוראתו כשהוא כהן משיח, וכ"ז הוא לדידן דאזלינן בתר שעת החטא, אך אם הוה אזלינן בתר ידיעה, שפיר הי' לנו לחייבו אף כשהורה קודם שנתמנה, וז"פ.

ובעיקר הנידון אם לחיובא דפר כהן משיח בעינן שיורה כשהוא כהן משיח, עי' בס' חדר הורתי סימן כ"ה שהאריך בזה.

ד] הורה עם הציבור ועשה עם הציבור מתכפר לו עם הציבור, - בד' הרמב"ם מבו' דטעם פטורו הוא משום דלא עשה ע"פ הוראתו אלא ע"פ הוראת הבי"ד, אך בד' ש"ר מבו' לא כן, אלא הוא דין בפנ"ע, דהפר שמביאין הציבור מכפר עליו, ולא איירי כלל כשלא עשה ע"פ הוראתו אלא ע"פ הוראת הבי"ד, שהרי איירי אף כשהורו בב' דברים, כמש"א בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

והנה בגמ' מיבע"ל דאף בהורה הוא בחלב והן בדם יתכפר עם הציבור, ונראה דיש ללמוד מזה דליכא דין חילוק חטאות בפר העלם דבר, דאם איכא חילוק חטאות, ואם הורו בי"ד בחלב ודם ועשו על פיהן, מביאין ב' פרים, מ"ט נימא דהמשיח שהורה בחלב ועשה ע"פ עצמו יתכפר בפר שמביאין בי"ד על הוראת הדם, ובע"כ מזה דהפר שמביאין בי"ד ראוי לעלות גם על הוראת חלב וגם על הוראת דם, וע"כ שפיר מיבע"ל שמא אף המשיח מתכפר בזה.

והנה בפירש"י כתב דהא דתנן שאין בי"ד חייבין הוא טעמא דמילתא דהא דמתכפר עם הציבור הוא משום שבדברים הרבה שוה לציבור שאינו חייב אלא בהעלם דבר עם שגגת מעשה, ובתוס' הרא"ש הק' ע"ז דא"צ טעם לזה, דהא קרא דריש בגמ', - ונראה לדון בדעת רש"י, דהגם דקרא דריש בגמ', אך הרי לכאו' אין ללמוד מזה אלא דאין חלוק דינו מדין שאר בנ"א, וכדילפינן לה בתחילה מנשיא, - אך הרי באמת במשיח נתחדש פטור טפי משאר בנ"א, דשאר בנ"א שעשו שלא ע"פ הוראת בי"ד, אינם נפטרין בפר, ולא מיבעיא אם עשו בחטא אחר, אלא גם אם עשו באותו החטא שלא ע"פ בי"ד, אינם נפטרין בפר, כמו שמצינו דהמבעט בהוראה חייב בקרבן יחיד ואינו נפטר בפר, וכן מי שנתחלף לו חלב בשומן ואכלו, קי"ל דאינו נפטר בפר, ואילו במשיח נתחדש דאף שעשה ע"פ הוראת עצמו ושלא ע"פ הוראת בי"ד, ה"ה מתכפר בפר, והיינו דהבאת הפר עולה לב' חיובים, גם לחיובא דבי"ד וגם לחיובא דידי', ועי' חזו"א סימן ט"ו סוסק"ו שעמד ע"ז, דבברייתא מדמינן לה לנשיא, ולפי האמת הרי ל"ד כלל לנשיא, עיי"ש, וע"ז הוא דמפרשינן, דטעם הא דדרשינן הכי לקרא, הוא משום דבדברים הרבה שוה משיח לציבור, ודו"ק.

ועיקר הך מילתא דבציבור ליכא חילוק חטאות, נראה כן גם מסוגיא דלעיל ד"ג. דמיבע"ל בהורו בי"ד שחלב מותר וכו' וחזרו והורו שדם מותר וכו', ואי נימא דאיכא חילוק חטאות בציבור, א"כ היאך יצטרפו חלב ודם לחיוב פר, - ובטעם הא דליכא חילוק חטאות בציבור, נראה דהוא משום דעיקר דינא דחילוק חטאות הוא דאין חטאת מכפרת אלא על חטא א', ולא על ב' חטאים, וכ"ז הוא ביחיד, אך בפר העלם דבר, דנתחדש דהוא מכפר על כל הציבור, הגם דכל א' וא' הוא חטא בפנ"ע, דל"ש צירוף בב' בנ"א לחשבו כחטא א', ע"כ ל"ש בזה דינא דחילוק חטאות.[[2]](#footnote-3)

ושו"ר במנ"ח מ' ק"כ שנקט דאיכא חילוק חטאות גם בציבור, ואם הורו על חלב ודם, חייבין ב' פרים, ושוב נתעורר מסוגיא דלעיל ד"ג. דלא משמע כן, עיי"ש.

והנה בפשוטו עד"ז מוכח מסוגיא דהתם דליכא חילוק העלמות בציבור, שהרי מיבע"ל בהורו בי"ד ועשו מיעוט הקהל וחזרו בהן וחזרו והורו וכו', ואם איכא חילוק העלמות, הרי קי"ל דיש ידיעה לחצי שיעור, וא"כ היאך יצטרפו ב' ההוראות לחייב, אך במנ"ח שם נקט דאיכא חילוק העלמות בציבור, - ושמא יש מקום לדון בהוכחות אלו, דאף אם גם בציבור איכא לחילוק חטאות בב' שמות ולחילוק העלמות, היינו רק לחומרא לחייב ב' פרים, אך ל"מ זה לקולא דמכח זה לא יצטרפו, וצ"ע הטעם בזה.

ה] אילימא דהוא מופלא והן לא מופלאין וכו', ואי דאינון מופלאין והוא לאו מופלא וכו', - בפירש"י כתב דהא דכשהוא מופלא והן לא מופלאין אין הוראתן הוראה, הוא מכח דינא דלעיל ד"ד: דאם ל"ה שם מופלא של בי"ד אין הוראתן הוראה, ואף דאינו מכלל הבי"ד ג"כ אין הוראתן הוראה, - וצ"ע שהרי איירי אף כשהן בב' מקומות, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בד"ה דיתבי בב' מקומות, ובכה"ג היאך נימא דאין הוראת הבי"ד הגדול הוראה, משום שיש בישראל מופלא מהן במקום אחר.

אך בהא דהן מופלאין והוא לאו מופלא, פירש"י, ז"ל, דכיון דאינו מופלא לא ידע מאי קא מורה ול"ה הוראה מעליא, עכ"ל, ונ' מזה דמפרשה כשלא הגיע להוראה, והיינו משום דבהוראת כהן משיח ליכא להך דינא דכל שלא נמלך במופלא אינו חייב על הוראתו, ובע"כ דמש"א דאם אינו מופלא אין הוראתו הוראה הוא רק כשלא הגיע להוראה, - אך צ"ע דלפ"ז נמצא דמש"א דהם אינם מופלאין ומש"א דהוא אינו מופלא אינו מתפרש בחד גוונא, ואי"ז במשמעות לישנא דגמ'.

ואמנם בד' התוס' ד"ה ואי דאינהו מופלאים, נראה דמפרשי דהא דכשאינו מופלא אין הוראתו הוראה, אי"ז משום שלא הגיע להוראה, אלא הוא חד דינא עם הא דציבור אין חייבין כשלא הי' מופלא שבבי"ד שם, וצ"ע.

ובתוס' הרא"ש פירש דגם מש"א דהם אינם מופלאים, היינו שלא הגיעו להוראה, והיינו דס"ל דכל שהגיעו כל הבי"ד להוראה, ה"ה חייבין על הוראתן, אף שהכה"ג הוא מופלא טפי, דדינא דלא הי' מופלא שבבי"ד שם, הוא רק במופלא שבבי"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פט"ו משגגות ה"א, ז"ל, והוא שיהי' חכם מופלא, שנא' אם הכהן המשיח יחטא לאשמת העם הרי משיח כצבור מה הצבור שהן בי"ד אינן חייבין בקרבן עד שיהיו חכמים ראויין להוראה, עכ"ל, ואזיל הרמב"ם לטעמי' שם פי"ב ה"ב, ז"ל, כשהיו המורים בי"ד של ע"א, ויהי' ראש ישיבה עמהן, עכ"ל, והרי דל"ב אלא שיהא עמהן מופלא "שבבי"ד", ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ו שעמד בזה.

ו] וחלוקין בקרבנות דהוא בפר והן בפר ושעיר, וכ"ש הוא בע"ז והן בחלב דחלוקין בקרבנותיהן [לגמרי] דהוא שעירה והן פר, - צ"ב, דאף בהוא בחלב והן בע"ז, ה"ה חלוקין לגמרי בקרבנותיהן, דאף דהוא והם מביאין פר, אך הרי הפר דילי' הוי חטאת, והפר דילהו הוי עולה, ונמצא דהן חלוקין לגמרי בקרבנותיהן, דהוא מביא פר לחטאת והן מביאין שעיר לחטאת, - ומצינו שכבר עמד בכעי"ז בתוס' הרא"ש במשנתינו, ז"ל, ורישא משנה שאינה צריכה היא דהיאך יתכפר על חלב שאכל דחייב עליו פר בשעיר שמביאין הצבור בע"ז, עכ"ל, והיינו כנ"ל, דאף דהציבור מביאין גם פר, אך כיון דהוי הפר לעולה, א"א לו להתכפר בו, ובשעיר ג"כ א"א לו להתכפר כיון דחיובו הוא בפר, - וקשיא דא"כ מ"ט אמרינן דאין חלוקין לגמרי בקרבנותיהן.

ואמנם הנה עד"ז מצינו בד' המאירי לעיל ד"ג., דעשו מקצת על פיהם בחלב ועשו מקצת על פיהם בע"ז, י"א דה"ה מצטרפין להבאת פר, דה"ז שוה בחלב ובע"ז, וקשיא ע"ז כן, דהיאך הן מצטרפין להבאת פר, הרי בחלב הוי הפר לחטאת ובע"ז הוי הפר לעולה, וכשהן מצטרפין ודאי הוי הפר לחטאת, והיאך יצטרפו לזה, וכבר עמד ע"ז בשער יוסף שם, ועמש"כ בזה הגרי"פ עשין קל"ו דברים מחודשים, (וצ"ע אם דבריו מתישבים עם ד' התוס' הרא"ש הנז').

ואולי יש ללמוד מזה, דב' דינים נכללו בחיוב הקרבנות, חדא, איזו בהמה מוטל עליו להביא, והב', לאיזה קרבן ה"ה קרב, - וכשמביאין בע"ז פר ושעיר, נכלל בזה תרתי, חדא, דמוטל עליהן להביא פר ושעיר, ועוד, דכיון שהן מביאין פר ושעיר, הוי הפר לעולה והשעיר לחטאת, - וכל שנצטרפו רוב הקהל מחלב וע"ז, ה"ה מצטרפין לחיובא דפר, וכיון דאינם חייבין אלא בפר, ע"כ הוא קרב חטאת, דהא דבע"ז קרב הפר לעולה, הוא משום שהן חייבין אף בשעיר והוא קרב חטאת, אך כל שנצטרפו חלב וע"ז, ואינם חייבין אלא בפר, קרב פר זה לחטאת, - ולפ"ז ניחא מש"א הכא דאינם חלוקין לגמרי בקרבנותיהן, ואכתי צ"ב רב בזה.

שוב נתבוננתי דלכאו' יש ללמוד לעיקר הדברים גם ממש"א לקמן ד"ח., דאיצטריך תורה אחת ללמד שלא נחלוק בין קרבן רבים לקרבן יחיד, ופרכינן עלה דמאי ס"ד דנחלוק בקרבנותיהן וכו', וכתב בתוס' הרא"ש דהיינו דפשיטא לי' דתלמודא שאין לנו לבדות קרבן חדש שאין מתכפרין בו בשום מקום על עבירה, ומשני דסד"א ציבור מייתי פר לעולה ושעיר לחטאת הני נייתי איפכא פר לחטאת ושעיר לעולה, - וצ"ע דמאי משני, הרי מ"מ לא מצינו בשום מקום שמביאין שעיר לעולה, וגם פר לחטאת, אף שמצינו שמביאין בפנ"ע, מ"מ לא מצינו שמביאין פר לחטאת ושעיר לעולה, - ובע"כ מזה כמש"נ, דבהא דציבור מביאין פר לעולה ושעיר לחטאת איכלל תרתי, חדא דהן מביאין פר ושעיר, והן מביאין עולה וחטאת, ועוד, דהפר קרב עולה והשעיר קרב חטאת, וע"כ שפיר ס"ד דרבים שהודחו יביאו פר ושעיר דמצינו חיוב קרבנות אלו בציבור, ואך דחלוקין הן מן הציבור, דהפר הוי לחטאת והשעיר הוי לעולה, וז"ב.

] ט. בעא מיני' רבינא מר"נ בר יצחק, נשיא שנצטרע מהו מידחא דחי או מיפטר פטיר, א"ל דילך או דגזא, ופירש"י, ז"ל, א"ל ממאי קבעית לחיוביה לאתויי קרבן כשנצטרע, מממון שלך או מממון דגזא דידיה הוי אומר מגזא דידי' הוא דבעי לאתויי, וכיון דמגזא דידיה קבעי אתויי אמטו להכי פטור לגמרי מקרבן עולה ויורד, דה"ק וכו' יצא נשיא ומשיח שאין באין לידי עניות, האי נשיא שנצטרע נמי אינו בא לידי עניות דגזא דידי' כדקאי קאי הלכך פטור לגמרי.

ובתוס' הרא"ש כתב, ז"ל, ולא נהירא להרמ"ה ז"ל דאע"ג שיש לו ממון הרבה יכול לבוא לידי עניות, כיון שהועבר ממלכותו ואין בידו ליקח מעם הארץ מסים, והוי כעשיר שיש לו אוצרות הרבה ואפ"ה חייב דיכול לבוא לידי עניות אם יאבד העושר ההוא בענין רע וכו', אבל לישנא דגמ' משמע כפירש"י ז"ל וכו', אלא משום דסתם מלך יש לו אוצרות מרובין וא"א לו לבוא לידי עניות הלכך כיון שכבר נפטר מחמת עשרו עדיין הוא עומד באותו הפטור, ולא דמי לעשיר שלא הי' פטור מתחילה ואין לו כ"כ אוצרות מרובין ויכול לבוא לידי עניות אין לפוטרו בשביל עשרו שיש לו עתה, עכ"ל.

ונראה לדון עוד בדעת רש"י, דהנה לקמן ד"י. ממעטינן לנשיא שנצטרע משעיר, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, דנעשה חפשי מן המלכות כהדיוט דמי ואינו מביא שעיר ודלא כרבי יוסי דאמר וכו' מי שבא לידי עניות והאי נצטרע לא בא לידי עניות דגזא דידי' מיהא איתי', עכ"ל, ובתוס' הרא"ש שם כתב ע"ז, ז"ל, ולא דק, דלענין עולה ויורד הוא דקאמר ריה"ג דנשיא פטור משום דליתי' בדלות, ועלה קמיבע"ל אם נצטרע וכו' ופשט ליה דפטור וכו', אבל להביא שעיר אחר שחלה ועבר בהא כו"ע מודו דלא כדתניא לעיל וכו', הרמ"ה ז"ל, עכ"ל.

ונראה ללמוד מד' רש"י, דהא דממעט ריה"ג מקרא דלא תשיג ידו, דנשיא ומשיח שאין באין לידי עניות פטורין, לאו היינו דבאמת הא דהן פטורין הוא משום דאינם באין לידי עניות, דודאי דאלמלי שמצינו שחילקה תורה בדיני החטאות בין יחיד לנשיא ומשיח, ל"ה ממעטינן להו מקרבן עולה ויורד, אף דאין באין לידי עניות, דליכא דין מסוים בקרבן עולה ויורד דבעינן שיהא בא לידי עניות, ואך אחר שמצינו שחילקה תורה בין נשיא ומשיח ליחיד בדיני החטאות, ובאנו לדון אם פרשת קרבן עולה ויורד נאמרה רק ליחיד או גם לנשיא ומשיח, הרי דע"ז אמרינן דאף דבקרא כתיב נפש, דכל יחיד במשמע, מ"מ מהא דכתיב אשר לא תשיג ידו, שמעינן דגם פרשת קרבן עולה ויורד לא נאמרה אלא ליחיד ולא לנשיא ומשיח, שהרי נשיא ומשיח אינם באין לידי עניות.

ולפ"ז נראה בדעת רש"י, דקשיא לי' בהא דפשיט רנב"י בסוגיין דלריה"ג אין נשיא שנצטרע מביא קרבן עולה ויורד, משום דגזא דידי' כדקאי קאי ואינו בא לידי עניות, ותיקשי דמה לי שאינו בא לידי עניות, הרי לאו דינא הוא דכל שאינו בא לידי עניות אינו בקרבן עולה ויורד, ורק נשיא ומשיח שמצינו שחילקה תורה בדינם, הוא דאמרינן דאף אינם בחיובא דקרבן עולה ויורד, אך נשיא שנצטרע דלא חשיב כנשיא, בדין דיהא חייב בקרבן עולה ויורד, אף אם אינו בא לידי עניות, - ומכח זה פירש"י דמכוון רנב"י הוא, דכיון דיליף ריה"ג דנשיא אינו בכלל הפרשה משום דאינו בא לידי עניות, הרי דכיון דאף נשיא שנצטרע אינו בא לידי עניות, והוא חד גוונא עם נשיא שלא נצטרע שאינו בא לכלל עניות, בע"כ דאף נשיא שנצטרע אינו בכלל הפרשה, ומזה עצמו נלמד דנשיא שנצטרע דינו כנשיא לדיני הקרבנות, ומביא שעיר, ואכתי צ"ע.

ואם כנים הדברים, מתישב היטב מה שפירש"י דנשיא שנצטרע אינו מביא קרבן עולה ויורד משום שאינו בא לכלל עניות דגזא דידי' כדקאי קאי, והק' הרמ"ה דמ"ש מעשיר שיש לו אוצרות רבים דמביא קרבן עולה ויורד משום דיכול לבא לידי עניות אם יאבד העושר ההוא בענין רע, - ולפמש"נ בדעת רש"י נראה, דאה"נ גם עשיר שיש לו אוצרות רבים חשיב דאינו בא לכלל עניות, ומ"מ ה"ה מביא קרבן עולה ויורד, משום דלאו דינא הוא דכל שאינו בא לכלל עניות אינו מביא קרבן עולה ויורד, ורק נשיא ומשיח שחילקה תורה בדינם, הוא דאמרינן דאף אינם בכלל פרשת קרבן עולה ויורד משום דאין באין לידי עניות, וכמש"נ.

1. וכד' הרמב"ם מבו' ג"כ בד' הר"ח, ז"ל, חטא עם הציבור, פי' שעשה בהוראת בי"ד, עכ"ל, ונ' מזה דחטא עם הציבור היינו שעשה ע"פ הוראת בי"ד ולא ע"פ הוראת עצמו, וזה כד' הרמב"ם, והוא מפורש כן בהמשך דבריו, ז"ל, ואוקימנא וכו' הורו בחד איסורא ועבוד צבור וקא עבד איהו בהדייהו ואייתו קהל פר איכפר ליה בינייהו, אבל אם הורה עמהם ולא עבד רוב הקהל אע"ג דאיהו עבד לא מייתי מידי "דאיכא למימר עלייהו קסמיך ובשגגת מעשה לחודא לא מחייב", עכ"ל, ולהדיא דטעם פטורו הוא משום שלא עשה ע"פ הוראת עצמו, וע"כ הוא פטור אף בגונא שלא עשו רוב הקהל ולא נתחייבו בפר. - אך צ"ע בזה, דבדעת הרמב"ם צ"ל כמש"כ האחרונים דסמך על הירושלמי, והוא דלא כסוגיא דילן דמיבע"ל בהורה הוא בחלב והם בדם, אך בד' הר"ח שפירש כן לסוגיין, צ"ע היאך זה מתישב באיבעיות דגמ' בהורה הוא בחלב והם בדם, והורה הוא בחלב שעל הקיבה והן בחלב שעל הדקין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרי חילוק גופין ודאי ל"ש בציבור, שהרי אם הורו בי"ד שהעראה שלא כדרכה מותרת, ובא א' מן הציבור על כמה נשים, ודאי דהוא מתכפר בפר א', דאל"כ היאך כל הציבור מתכפרין בזה, הרי כל א' בא על אשה אחרת, והטעם בזה הוא כנ"ל, דבלא"ה בציבור אי"ז חטא א', וע"כ ל"ש בזה כלל דין חילוק גופין.

   ועי' מנ"ח מ' ק"כ שצידד דבכהן משיח איכא לדין חילוק גופין, אך בציבור לא כתב כן, דפשיטא דל"ש בהו חילוק גופין וכנ"ל, - ולכאו' יש מקום לדון, דכיון דחזינן דמתכפר עם הציבור, אף דהוי ב' שמות, ואף אם בב' שמות אינו מצטרף עם הציבור, מ"מ בב' גופין ודאי הוא מצטרף עם הציבור ומתכפר בפר דהציבור, אף שעשה הוא ע"פ הוראת עצמו ולא ע"פ הוראת בי"ד, הרי דה"נ הוא מתכפר עם עצמו, וע"כ ל"ש בזה חילוק גופין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)