8 עקירת הרשות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

יום ה' כ"א כסליו תשע"ט

**א**

א] שבת ח' ב', א"ר יהודה האי זירזא דקני רמא וזקפי' רמא וזקפי' לא מיחייב עד דעקר לי'.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, איכא למידק והתניא הגונב כיס בשבת כו' הי' מגרר ויוצא מגרר ויוצא חייב שהרי איסור שבת ואיסור גניבה אין באין כאחד, אלמא אע"ג דלא עקר לי' מחייב, וראיתי מתרצין בשם הראב"ד ז"ל דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת הרשויות עקירה היא לחייב עלה, ולפי דעתי אינו כן, שא"כ אף המפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן כשהוא ברה"י והוציאן למה הוא פטור, נימא עקירת גופו מרה"י לרה"ר עקירה היא אע"פ שהגבהה הראשונה לא היתה לכך ואע"פ שלא עמד, דעקירת הרשות עקירה היא ועקירת גופו עקירה היא ויהא המגרר עצמו כמגרר חפץ, עכ"ל.

ולכאו' מבו' מד' הרמב"ן, דכל הא דבעינן לעקור ממקום מונח, הוא רק אם באנו לחייבו מדין עקירת החפץ מן הקרקע, דכדי לחשוב את עקירתו לעקירה, בעינן שיהא החפץ מונח ע"ג קרקע, אך כל שבאנו לחייבו מדין עקירת הרשות, ל"ב כלל שיהא החפץ מונח בקרקע, והוא משום דס"ל דליכא דין בפנ"ע שיהא החפץ מונח קודם עקירתו, וכל הא דבעינן שיהא החפץ מונח, הוא כדי שיהא תורת עקירה על עקירתו, וע"כ ל"ב לזה אלא בעקירה מן הקרקע, ולא בעקירת הרשות, וזהו שהק' דא"כ מ"ט המפנה חפצים וכו' פטור, דאף שלא עמד ול"ה כמונח, מ"מ הי' לנו לחייבו מכח עקירת הרשות.

ב] אך צ"ע, דא"כ הי' לו להקשות מעיקר הא דבעינן עקירה מע"ג מקום ד', ואם בעקירת הרשות ל"ב כלל שיהא החפץ מונח, לכאו' אין מקום להצריך מקום ד', - וגם הי' לו להקשות מהא דאין הזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב משום הכנסה מרה"ר לרה"י, דאף דלא נח החפץ ברה"ר, מ"מ יש לחייבו משום עקירת הרשות, ומהא דהקולט מי גשמים מע"ג כותל משופע והוציא פטור.

**ב**

ג] ונראה לישב, דהנה באמת בהך דינא דבעינן שיהא החפץ מונח, י"ל דתרתי איתנייהו בה, חדא, דליכא חיוב הוצאה אלא בחפץ שהי' קבוע ומונח ברשות זו, והוציאו לרשות אחרת, ועוד, דכיון דבעינן מעשה עקירה, הרי דבלא דהי' החפץ מונח, ליכא תורת עקירה על עקירתו.

ולפ"ז י"ל בביאור דברי הרמב"ן, דהנה נת' במק"א בדעת רש"י והראב"ן דחפץ המונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, והעוקרו ממנו חייב, והא דהאדם עצמו המהלך אינו חייב על המשך הילוכו, הוא משום דבכה"ג הרי ליכא עקירה על החפץ בפנ"ע, שהוא נשאר במקומו ע"ג האדם, וכל הא דמחייבינן בעקירת גופו, הוא משום עקירת הגוף והחפץ יחד, ובאדם המהלך ליכא עקירת הגוף, - וי"ל עוד עד"ז, דכיון דהנחת החפץ הוא ע"ג האדם, הרי דבהמשך הילוכו לא נעקר כלל ממקומו, ול"ד לכל עקירת גופו, דכיון דהאדם נח, חשיב דמקום החפץ הוא בקרקע, ובכה"ג הוא דאמרינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, דנעקר החפץ ממקומו ע"ג קרקע, ומשא"כ כשהאדם מהלך, דאף דהחפץ מונח, הרי אין הנחתו בקרקע, דכלפי הקרקע הו"ל מהלך, וכל הנחתו היא ע"ג האדם, ומהנחה זו לא נעקר כלל.

ונמצא לפ"ז, דכל הא דפטרינן באדם המהלך בהמשך הילוכו, אי"ז מכח הך דינא דחיוב הוצאה הוא רק בחפץ שהי' מונח, שהרי החפץ שע"ג האדם חשיב שפיר כמונח, וכל הא דפטרינן בזה הוא משום דכיון דהאדם מהלך והוא אינו כמונח, אין תורת עקירה על עקירתו, וכנ"ל.

ד] ולפ"ז נראה דזהו שהק' הרמב"ן, דכל הא דיש לפטור בזה, הוא רק אם עקירת הרשות לאו עקירה היא, ובעינן עקירה מן הקרקע, ובזה הוא דאמרינן דבכה"ג שהחפץ הוא ע"ג אדם המהלך, ליכא עקירה מן הקרקע, וכנ"ל, - אך אם באנו לחייב משום עקירת הרשות, הרי שפיר יש בזה לעקירת הרשות.

והיינו דלא מיבעיא אי נימא דהא דפטרינן באדם המהלך, הוא משום דאין הנחת החפץ על הקרקע אלא על האדם, וע"כ ליכא עקירה כלל, דכ"ז הוא אם באנו לחייב משום עקירה מן הקרקע, אך אם באנו לחייב משום עקירת הרשות הרי דשפיר יש בזה לעקירת הרשות, - אלא אף אי נימא דהא דפטרינן באדם המהלך, הוא משום דעיקר דינא דעקירת גופו הוא דאיכא עקירה על האדם והחפץ יחד, ובאדם המהלך ליכא עקירת גופו, דכ"ז הוא אם באנו לחייב משום עקירה מן הקרקע, ובאדם המהלך ליכא עקירה מן הקרקע, כיון שאינו מונח וקבוע בקרקע, אך אם באנו לחייב מדין עקירת הרשות, הרי דאף אדם המהלך הוא קבוע ברשות, שהרי הי' קבוע מעיקרא ברשות, ואף כשעקר עצמו, מ"מ כ"ז שלא יצא מן הרשות עדיין לא בטלה קביעותו ברשות, ושפיר יש בזה לעקירת גופו, ודו"ק.

ה] וכדרך בתרא נראה מל' הרמב"ן שהדגיש דחיובו הוא משום עקירת גופו, ודהמגרר עצמו כמגרר חפץ, ודו"ק.