ממ 8 דף מד עב מרחץ של אפרודיטי
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / כל הצלמים - הרב יהושע רישי

דף מ"ד ע"ב

אפרודיטי. עי' בפי' המשנה לרמב"ם דביאר דהיינו שם כוכב נוגה, וכך נכתב שם נוגה בספרי הטליסמאות, אפרודיטי, ובמשנה לעיל כתב הרמב"ם דהיינו צורת נערה יפה, וע"ע בדברי התפארת ישראל דכך שמה של הע"ז ההיא בלשון יון, שפירושו אשת הזימה שאמרו שממונה להצליח בנישואין ע"ש, ויעויין בדבריו דביאר אמאי מותר לומר שם ע"ז זה וליכא משום שם אלוהיהם לא ישמע על פיך.

אין אומרים נעשה מרחץ נוי לאפרודיטי. עי' לקמן דף נ"א ע"ב מצא בראשו מעות כסות כלים הרי אלו מותרין פרכילי ענבים ועטרות של שבלים וכו' ואיתא התם אקרא דלא תחמוד כסף וזהב עליהם, מה עליהם דבר של נוי אסור שאינו של נוי מותר אף עמהם דבר של נוי אסור ושאינו של נוי מותר, וכתב הריטב"א דלגבי נוי עבודה זרה אף על פי שאין דרכה בכך ואינו כעין פנים מתסר מדכתיב כסף וזהב אשר עמהם, דהא מסתמא אין דרך מרקוליס בכך, וכן הדין לענין משמשין, וטעמא דמילתא דסוף סוף משמשי ע"ז הם ע"ש, וע"ע ברמב"ם ספר המצות לא תעשה כ"ה דאיסור הנאה כולל משמשמין, ובדבריו ביד פ"ז ה"ב.

רש"י ד"ה אפרודיטי. והמרחץ עומד בחצרה, אמנם יעויין בראב"ד דביאר דע"ז הועמד במחרץ עצמו, ועי' בריטב"א מש"כ בזה.

רש"י ד"ה היא באה בגבולי. ולא כל הימנה שתהא גוזלת את הרבים, עי' לקמן דף מ"ח ע"ב בדין להנות מצל ע"י נוף של אשרה, דאיתא במתני' היתה גוזלת את הרבים ועבר תחתיה טהור, ועי' בסוגיא התם דהיינו דין דרבנן, והכא לכאורה הוא סברא מדאורייתא, וצ"ע.

רש"י ד"ה ועוד תשובה אחרת וכו'. מבואר דביאר רש"י דהא דאמרי' אין אומרים נעשה מרחץ נוי לאפרודיטי, אינו המשך ביאור תירוצא קמא, אלא תשובה נוספת, והא דלא אמיר' דבר אחר ביאר הריטב"א משום שניהם בענין אחד, אע"ג דשתי פירכות שונות הן, אמנם יעויין בתוס' רי"ד דנראה דביאר הכל כהמשך התשובה, דאין המרחץ נעשה בית לע"ז כדי לאסורו, אך אכתי תיפוק ליה איסורו משום נוי לע"ז, אהא קאמר דאף משום נוי אין לאוסורו, דאפרודיטי נוי למרחץ ולא איפכא ע"ש, וע"ע בפי' הראב"ד דנראה כדברי הרי"ד.

רש"י ד"ה לא נאמר בתורה. לאיסור אלא אלהיהם, משמע דלא חל עליו מעיקרא שם ע"ז, דעומד לבזיון, אך בר"ח נראה בהדיא דהוא מעשה ביטול, דכתב כיון דהשתין בטלה, וכן נראה באמת מדברי הגמ' דמדמינן הא לרק בפניה דמשמע מדין ביטל אייתינן לה, אך צ"ע דהרי דרשה אחרת היא, ואמאי בעינן שתי הדרשות.

זו עבודתה בכך. עי' סוגיית הגמ' סנהדרין דף ס' ע"ב העובד עבודה זרה אחד העובד ואחד המזבח ואחד המקטר ואחד המנסך ואחד המשתחוה ואחד המקבלו עליו לאלוה והאומר לו אלי אתה וכו' הפוער עצמו לבעל פעור זו היא עבודתה, ומבואר בגמ' דאחד העובד כדרכה ואחד המזבח ואחד המקטר ואחד המנסך ואחד המשתחוה ואפילו שלא כדרכה, דעבודת פנים חייב אף היכא דאין עבודתה בכך, משא"כ שאר עבודות חייב דוקא היכא דעבודתה בכך ע"ש.

רבנן גמליאל כבטובת אחרים דמי. ואיסורו משום דאסור להחזיק להם טובה, ור"ג טובה היא להם כמבואר ברש"י, ויש לעיר דהתוס' לקמן ד"ה וכי הקשו אדברי רש"י דביאר איסורו משום איסור לייפות ע"ז, דהאי לאו איסור הנאה הוא, ואילו הכא איסורו משום דאסור להחזיק טובה, ומודים התוס' לשיטת רש"י, ולא הקשו דליכא איסור הנאה, אשר נראה מוכח מזה דמחמת האיסור להחזיק טובה, אסרו המרחץ באיסור הנאה, משא"כ סברי התוס' דמשום איסורו דאסור לייפות אין כאן איסור הנאה, ועיין בזה.

והתנן רק בפניה וכו'. הכא כל שעתא ושעתא בזלזולה קיימא, עי' לקמן במתני' דף נ"ג ע"א בדברי הרשב"א דדוקא בשהשתין בפניה פעם ושתים קאמר דלא בטלה בכך דאיכא למימר משום ריתחיה הוא דקא עביד הכי וכדאמרינן בגמ' מנה"מ דכתיב ועבר בה נקשה ורעב וכו', אבל אם עשה כן תדיר הרי בטלה וכדאמרינן בפרקין דלעיל גבי אפרודיטי וכו', ועי' בחזו"א סי' ס"א ס"ק ז' בביאור דברי הראבי"ה (הובא במרדכי רמז תתל"ח) דמהני ביטול באמירה מש"כ בביאור דברי הגמ'.

רש"י ד"ה נוי מיהא איכא. אי הוה רחיצה נוי לעבודת כוכבים אסור לייפות עבודת כוכבים אף על גב דאיתסורי לא מיתסר מרחץ בהנאה, אמנם יעויין במאירי דביאר ענין הנוי דר"ל שנעשה כדי להרבות עובדים לע"ז ר"ל שמתוך שיבאו לרחוץ יתגלגלו לעבוד שאלו כן אף על פי שאין גוף המרחץ אסור בהנאה מ"מ אסור לנו לרחוץ לשם מפני שאסור לנו לגרום עבודה ושמא על ידינו באים אחרים לרחוץ ומתגלגלים לעבוד, ע"ש