שביעית פ_ז מ_ד
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"ד**

א] **לקח בכור למשתה בנו,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו בכור בע"מ, וכ"כ הר"ש והרא"ש, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי אף בבכור תמים דמותר למכרו, וכדתנן בפ"ק דמע"ש מ"ב, ובתוס' חדשים כתב, דמה שפירשו הריבמ"צ ודעימי' דאיירי בבכור בע"מ, הוא משום הא דקתני למשתה בנו או לרגל, ובכור תמים אינו ראוי לו עד שיפול בו מום.

ב] **מותר למכרו,** הגר"א בשנו"א כתב, דקמ"ל דאף דלא הוצרך לזה כלל מותר למכרו, והיינו דאף דכבר תנן לעיל מ"ג דלקח לעצמו והותיר מותר למכרן והך דינא הוא גם בשאר דברים האסורין בסחורה, וכאשר כן נראה בד' הר"ש לעיל מ"ג שכתב דהיכא דנזדמנה לו נבלה ה"ז כלוקח לעצמו והותיר, קמ"ל הכא דלא רק בגונא שאכל מהן בעצמו והותיר מותר למכרן, אלא אף אם לא הוצרך להן כלל מותר למכרן, אך מד' הר"ש לעיל שכתב דנזדמנה לו נבלה הוי כלוקח לעצמו והותיר, נראה דס"ל דאין לחלק בזה, - אך בפי' הרש"ס גריס במשנתינו כיוצא בו לקח בכור וכו', ומבו' לפ"ז דבאמת הו"ל חד דינא, ותני ברישא דבפירות שביעית כה"ג מותר למכרן, ותני עוד דכיו"ב הוא בבכור, דמותר למכרו בכה"ג.

ג] באו"ז שם כתב, דדוקא בבכור מותר למוכרו בכה"ג, מפני שסחורתו אינה אסורה אלא מדרבנן, אך בנבילות וטרפות שלקחן לצורך עבדיו ושפחותיו הכנענים ולצורך הכלבים שלו ולא הוצרכו להן, אסור למוכרם אף בדמים שקנה, מפני שסחורתם אסורה מדאורייתא, ומבו' בדבריו דהיינו לדעת ת"ק במשנתינו דס"ל דרק בציידים שנזדמנו להם מינים טמאים מותרין למכרן וקי"ל כוותי', אך בארחות חיים הל' איסורי מאכלות סימן מ"ה כתב, דמי שלקח חזיר לצורך פועליו גוים ליתנו ואח"כ לא נתנו לו, מותר למכרו, והובא בב"י יו"ד סימן קי"ז, וכ"נ בד' הר"ש לעיל מ"ג, ובד' הגר"א בשנו"א, עיי"ש.

ד] בפי' הריבמ"צ הביא להא דתניא בתוספתא דרבי אומר אומר אני שלא ימכרנו אלא בדמיו, כלומר שלא ירויח בו כלום, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ובתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ש"א פירש טעמא דרבי, דהוא כדי שלא יראה כעושה בו סחורה.[[1]](#footnote-1)

והנה משמעות ד' הראשונים דקי"ל כרבי, וכ"כ באו"ז ח"א סימן ש"ל, דרבי לא פליג את"ק, אלא מה שלא פירש ת"ק פירש רבי, וכתב דכה"ג מצינו בפ' שור שנגח ד' וה', דאמרינן דמה שחייב ר' יהודה פירש ר' יעקב, וה"נ הכא מה שהתיר ת"ק פירש רבי, וכ"ה מבו' בד' הרע"ב, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' איסורי מאכלות אות מ"ה, והובא בב"י יו"ד סימן קי"ז ובש"ך שם סק"ג.

אך בפי' הרש"ס כתב דתנא דמתניתין פליג על רבי, וקי"ל כוותי', וכן נראה מד' הרמב"ם בפ"ה מבכורות ה"י שכתב דלקח בכור וכו' ולא צריך לו מותר למוכרו, ולא כתב דאסור להרויח בו, וכ"כ בהר המורי' שם, וכ"כ הפר"ח בסימן קי"ז סוסק"ג.

ה] והנה בפי' הרש"ס כתב, דלדעת רבי דלא ימכרנו אלא בדמיו, ה"נ בלקח פירות שביעית והותיר אסור למכרן אלא בדמיהן, וכמדומה דדבריו הם לטעמי' דגריס כיו"ב הלוקח בכור וכו', וס"ל דהוא חד דינא עם הא דלקח והותיר מותר למכרו, אך למש"כ הגר"א בשנו"א דהכא גרע טפי משום דלא הוצרך לזה כלל, י"ל דרק בכה"ג הוא דאסרינן למכרן ביותר מדמיהן.

ו] **ציידי וכו' שנזדמנו להן מינים טמאין מותר למכרן,** הריבמ"צ פירש דת"ק לא שרי בנזדמנו לו, אלא בציידים, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ופירשו הטעם בזה ע"פ הירושלמי, דהוא משום דהמלכות אונסת ליקח מס מן הציידים, וכ"כ הר"ש והרא"ש, - ובד' הב"י ביו"ד סימן קי"ז מבו' דלפ"ז לא שרי אלא בצייד קבוע, אך כל שאינו צייד קבוע, אף אם נזדמנו לו מינים טמאים דרך צידה, ה"ה אסור למכרן, וכן נקטו הש"ך שם סק"ו ובתשו' הרמ"ע סימן כ"ט.

אמנם הנה בתשו' רבינו שמחה שבראבי"ה סימן תתקע"ד פירש למש"א בירושלמי דתמן המלכות אונסת בע"א, דהוא טעם דבסוחרי שביעית קי"ל כר' יהודה דכל שאין לו אומנות אלא היא כשר, והכא לא קי"ל כר' יהודה, עיי"ש, וכ"ה באו"ז שם, ולפ"ז צ"ב טעם החילוק בין ציידים לשאר כל אדם, - אך באמת בד' האו"ז שם נראה להדיא דס"ל, דליכא נפ"מ בין צייד קבוע לצייד שאינו קבוע, אלא כל שנזדמנו לו בדרך צידה, מותר למכרן, ומשא"כ אם נזדמנו לו בדרך מקח אסור למכרן, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה, - ועי' עוד בתשו' הרמ"ע שם ובפר"ח סימן קי"ז סק"ו במש"כ לפרש למשנתינו בע"א, ועי' במשנת יוסף שהאריך בביאור כל הדעות בזה.

ז] בראבי"ה סימן תתקע"ד כתב, דהא דהתירו לציידים למוכרן, הוא משום דהתירו איסור דרבנן מפני דוחק ממון, וזה ניחא לטעמי' שם שנקט דכל איסור הסחורה במינים טמאים אינו אלא מדרבנן, עיי"ש, - והתוי"ט כתב, דאף למש"כ לעיל מ"ג דאיסור סחורה בדברים הטמאים הוא מדאורייתא אלא שנמסר הדבר לחכמים, י"ל דמשום מס המלך נמי כח בידם לומר שהתורה לא אסרה בכה"ג, א"נ דהוא משום חיי נפש, עכ"ד.

אמנם הנה בתשו' הרמ"ע שם סימן כ"ט הק' על פי' זה, דא"כ יאסר אף לצייד קבוע היכא דליכא אונס, ולא אשתמיט חד מכולהו רבנן קמאי ובתראי דלימא הכי, - ומצאנו ישוב לזה בב"י יו"ד סימן קי"ז, עיי"ש שכתב דנראה דאפי' במקום שאין לוקחין מס מן הציידין נמי שרי דלא פלוג רבנן במילתייהו ולפיכך לא חילקו הפוסקים בכך, עכ"ד, - ואמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא דעיקר האיסור בזה הוא מדרבנן, ולא גזרו חכמים בציידים דהמלכות לוקחת מהן מס, וע"כ אף במקום שאין לוקחין מס מן הציידין שרי דלא פלוג רבנן, אך אי נימא דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, לכאו' אין להתיר אלא במקום שלוקחין מס מן הציידין, ושמא י"ל, דכיון דמשום מס המלך יש כח בידם לומר שלא אסרה התורה לציידים, ה"ז מותר לציידים בכל גוונא, וצ"ע, - ואמנם נראה דאין ללמוד מזה דעיקר איסור סחורה בדברים הטמאים אינו אלא מדרבנן, דאף אי נימא דעיקר איסור הסחורה הוא מדאורייתא, מ"מ י"ל דהא דאסרינן אף בשנזדמנו לו אינו אלא מדרבנן.

אך בד' האו"ז ח"א סימן ש"ל מבו' דאף בנזדמנו לו הוי איסור הסחורה מדאורייתא, עיי"ש שכתב דכיון דאיסור הסחורה הוי מדאורייתא, יש לפסוק כת"ק דאסר.

ח] בארחות חיים הל' איסורי מאכלות אות מ"ה כתב, דהא דמותר למכרן, ה"מ ביחד הטמאה והטהורה, אבל לא הטהור בפנ"ע והטמא בפנ"ע, דכיון שהוא צייד יאמרו שהוא כיון מלאכתו אליהם, עכ"ל, והב"י ביו"ד סימן קי"ז הוכיח מד' הרמב"ם והטור דמותר למכור אף את הטמא בפנ"ע, עיי"ש.

ט] **ר"י אומר אף מי שנתמנה לו לפי דרכו לוקח ומוכר,** בטעם ההיתר בזה, כתב האו"ז ח"א סו"ס ש"ל, ז"ל, אע"ג דהתורה אסרה לעשות בהם סחורה וכו', דוקא לחזר אחריהם מפני שנראה כעושה אנפרות והפקר בדברי תורה שעושה בהם סחורה ומחזר אחריהם, אבל הכא שלא חיזר וכו' דכה"ג לא אסרה תורה לוקח ומוכר, עכ"ל.

והראבי"ה בסימן תתקע"ד פירש, דהא דשרי ר' יהודה ליקח ולמכור, אי"ז בדוקא כשנזדמנו לו, אלא כל שאין אומנותו בכך, ואינו לוקח ומוכר אלא באקראי, לי"ב איסורא, ומבו' בדבריו דהטעם בזה הוא, דהא דאסור לעשות סחורה במינים אלו, הוא מדרבנן משום חשש תקלה, ולא אסרו חכמים אלא במי שאומנותו בכך ועוסק בכך בקביעות, עיי"ש.

י] **וחכמים אוסרין,** בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש לא נתפרש אם חכמים פליגי על ת"ק, ועי' או"ז ח"א סימן ש"ל בסו"ד, שכתב לדון דלא פליגי על ת"ק, ולמסתמי' אתא לאפוקי מדר' יהודה דלא נימא דמסתבר טעמי', ובתוי"ט כתב דפליגי בדין צייד המכוין לצוד טמאים, דלחכמים שרי הואיל ומחמת אומנתו נתחייב מס למלך רשאי לכוין לצוד הטמאים כדי שיוכל לפרוע המס. ולת"ק אע"פ דצייד הוא לא התירו לו אלא בנזדמן דנקיט בלישניה שנזדמנו להם.

והאו"ז בח"א סימן ש"ל כתב לפרש, דג' מחלוקות בדבר, דת"ק לא שרי בנתמנו להן בדיעבד, אלא דוקא בציידין שהשליכו מצודה לנהר ודעתם לצוד דגים טהורים ונתמנו להם דגים טמאים שלא בכוונתם, דבכה"ג לא חייבום חכמים להפקירן אלא מותרין למכרן, אבל שאר כל אדם סוחר, אפי' נתמנו לו שלא חיזר אחריהן, אסור לקנות ולמכור להשתכר בהן, ואפי' אם קנה הרבה ביחד ונמצאו בהן מינים טמאין חייב להפקירן, ולר' יהודה אפי' כל אדם סוחר שאינו צייד שנתמנה לו לפי דרכו שלא חיזר אחריהן אלא הביאו לו סוחרים למכור לו, לוקח ומוכר ומשתכר בהם ובלבד שלא תהא אומנותו לכך, ותנא בתרא ס"ל דאף במתמנה לו לפי דרכו לקנות לכתחילה מינים טמאין אסור, אבל אם נזדמן לו וקנה הרבה ביחד ומצאו בהם מינין טמאין מותר לו למכרם ואינו חייב להפקירן, עכ"ד, ובסו"ד כתב דכיון דסחורתן אסורה לכתחילה מדאורייתא, יש לנו לפסוק כת"ק דמחמיר בהו במכירתן, ולא כדברי תנא בתרא דמיקל ושרי למוכרן.

יא] הריבמ"צ והר"ש כתבו לפרש עוד לפלוגתא דר"י וחכמים, דפליגי לענין פירות שביעית, דלדעת ר' יהודה מותר ליקח ולמכור פירות שביעית אם אין אומנותו בכך, ופירשו כן להא דתנן בסנהדרין דכ"ד: בדין סוחרי שביעית דפסולין, דאמר ר' יהודה אימתי בזמן שאין לו אומנות אלא הוא וכו', דהיינו דכל שיש לו אומנות אחרת, מותר לכתחילה לסחור בפירות שביעית, - והרא"ש כתב דר' יהודה פליג בין בסחורה בדברים הטמאים ובדין בסחורה בפירות שביעית, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקע"ד, ועיי"ש שכתב דקי"ל כר' יהודה, ועפי"ז התיר לסחור בדברים הטמאים כשיש לו אומנות אחרת, עיי"ש.

יב] הראבי"ה שם הוכיח דקי"ל דמותר לעשות סחורה בדברים טמאים, ממש"א בחולין דק"ו. דמים ראשונים האכילו בשר נבילה, ומפורש במד' תנחומא שהי' מוכר בשר נבילה לגוים וכו', ולא מסתבר לאוקמי בנתמנו ע"י ירושה או ע"י צידה, ובאיסורא נמי לא דחקינן ומוקמינן לה, עכ"ד, ועי' ב"י יו"ד סימן קי"ז במש"כ לדחות בזה.

והמהרש"א בחולין שם פירש דהי' מוכר נבילות ממה שנזדמן לו, והברכ"י באו"ח סימן קפ"א אות ו' כתב ללמוד מדבריו, דכל דנזדמנו לו נבילות וטרפות מותר לעשות מהן תבשיל ולמכרן, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דכל שעושה מהן תבשיל ומוכרן, הו"ל כסחורה לכתחילה, והובאו דבריו בגל' הגרע"א ביו"ד סימן קי"ז.

?בגל' הגרע"א כתב דכל שנתן לו הגוי מתנה, שרי, דדמי לפריעת חוב דהו"ל כמציל מידם, אך המחנ"א כתב דל"ד לפריעת חוב, וה"ז אסור, - ולכאו' היינו רק לדעת האוסרים במי שאינו צייד, דלדעת המתירים, כ"ש דיש להתיר במתנה.

?פר"ח קי"ז סק"ו, דלת"ק מדלא קתני מותר לצודן ולמכרן, שמעינן שכבר הם ניצודין ועומדין והיינו שהשליך הרשת והעלה אפי' טמאים לבדן מותר למכאן, אבל אי פגע בקן טמאים אסור לצודו אף שלא חיזר עליו מתחילה, ואין חליק בכ"ז בין צייד קבוע לשאינו קבוע, - ור"י הוסיף דלא מיבעיא כשפגע בקן טאין דשרי לצודן, אלא אף תגר אחר דעלמא שנזדמנו לו לפי דרכו שלא חיזר אחריהן מצא בזול דברים טמאים לוקחן לכתחלה ומוכרן, ובלבד שלא תהא אומנותו בכך, כלומר שלא ירגעיל עצמו בכך לקנות אפי' במי שאינו מחזר אחריהן, אלא פעם א' או ב' באקראי בעלמא, שאם מרגיל עצמו בכך הו"ל כמחזר אחר זה ומחזי כסחורה, וחכמים אוסרין בפרט זה להתיר ליקח בלא צידה, אבל מתירין כשפגע בקן טמאים לצודן.

1. אך בד' הרמ"ע מפאנו בסימן ל' נראה דמפרש, דהא דאמר רבי לא ימכרנו אלא לדמיו, לאו היינו דאסור למכרו ביותר מדמיו, אלא היינו דאסור להשהותו כדי להשתכר בו, אבל לדמיו מותר להשהותו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)