ציונים והערות-6
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

# שמעתא דסכין שנפגמה – ג תמוז מס' 6

הלכתא

תליה במפרקת

מצריך בדיקותא

לדינא (סימן י"ח)

# הלכתא

**והלכתא כוותי' דר"ה כשלא שיבר בה עצם והלכתא כוותי' דר"ח כששיבר בה עצם. בביאור הכרעת ההלכה,** עי' **בפי' הר"ן** בד"ה והלכתא כוותיה וכן בד"ה והלכתא כרב חסדא, ומשמעות דבריו דקי"ל כר"ה דליתא לסברא דבהמה לא איתרעאי, והא דמכשרינן כששיבר עצמות הוא משום דאי"ז ריעותא כלל דעצם ודאי פוגם, וגם **הרשב"א** בשלהי שמעתין (ד"ה ומיהו אם שיבר) העלה צד זה דשיבר יהני מדין אסממ"ו גרידא, אבל דחה זאת דאיתא בגמ' דקי"ל כר"ח משמע מטעמא דר"ח 'דבהמה לא איתרעאי' ולא מאסממ"ו גרידא, ועוד דא"כ תיקשי להלכה מהברייתא דטבל, **אלא** ע"כ אנן נמי בעינן לחלק 'שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי' ואין לבוא מטעם דאסממ"ו לחוד, (ועי"ש נפק"מ דאין להכשיר אלא בשיבר בסכין ארוכה), ובאמת צ"ע דעת הר"ן[[1]](#footnote-2).

**אולם** פשטות ההכרעה היא כמו שהסיק **הרשב"א** שם דבעינן שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, אמנם להלכה היינו רק ע"י שיבר עצמות שמצוי צד ההיתר, וכמו דעולה מדברי **רד"ה** סכין, דיש סברא לומר דבהמה לא איתרעאי הוא דוקא בשיבר עצמות, וכ"כ להדיא **בתוה"ב** ט"ז: וא"ת אפילו וכו'. וכיו"ב נראה **ברמב"ן** בתו"ד (בד"ה ומיהו היכא), דהא דקי"ל כר"ח בששבר, הוא משום דלית לן דר"ה דאמר בחזקת איסור עומדת בהא, אלא אמרינן סכין אתרעאי בהמה לא אתרעאי (ואעפ"כ דוקא בשיבר). וכן מתבאר **ברע"א** בגליון שו"ע (סעיף ט"ו) דכיון שכתבו תוס' (בתירוץ ג) והראשונים דבהמה לא איתרעאי היינו דאפשר שלא שחט כנגד הפגימה, וזה ע"כ בסכין ארוך, א"כ לדינא אין להקל בשיבר אלא בסכין ארוך. אלמא נקט בפשיטות דאנן קי"ל בשיבר מאותו הטעם דר"ח, דאי שיבר הוא מטעם אסממ"ו לחוד, יהני בכל סכין.

**לרמב"ן והרא"ה** דר"ה חושש אף בנאבד, כתב **הרמב"ן** בד"ה אבל לרב חסדא, דלהלכה אין להחמיר כן דכיון דשרינן בשיבר עצמות ה"ה בנאבד, ועי"ש שסיים דמי שמורה בזה לאסור אין שומעין לו[[2]](#footnote-3).

# תליה במפרקת

**אימא בעצם דמפרקת איפגים.** כתב **הרשב"א** ד"ה והילכתא, **דבפירש"י** מתבאר דאיירי כשידוע שנגע במפרקת, ומכשר ר"ח משום דעצם המפרקת פוגמת טפי מעור, (לכאו' דייק מדכתב רש"י ולא סבירא לן וכו'), והקשה ע"ז ממה שאמרו לקמן דמכדי מתלא תלינן[[3]](#footnote-4) וכו' ולדברי רש"י הרי לא מדין 'תליה בעלמא' התיר, אלא דעצם ודאי פוגם ומפרקת כעצם, אלמא ר"ח מכשיר אף כשאין ידוע שנגע בעצם המפרקת, ומשום דתלינן לקולא מכח חזקת הסכין, ועי"ש עוד ב' ראיות, וכן **הרמב"ן** פליג על רש"י.

**כרב חסדא ולבר מקמייתא, ואיבע"א וכו'.** **ביאור פלוגתתם** - **א.** עי' **פרש"י**, ובפשטות פלוגתייהו היא בטעם הא דמכשר ר"ח אף כשלא שיבר בה עצמות, דלל"ק הוא משום דעצם המפרקת פגמה טפי מעור, אך לל"ב מודה ר"ח דעצם המפרקת לא פגמה טפי מעור, ואפ"ה תלינן בה לקולא, וכ"כ **בחידושי הר"ן** בריש שמעתין, דפלוגתייהו היא אם יש להכשיר אף היכא דהדבר שקול ואינו נוטה טפי להכשר, וכיו"ב נראה **ברשב"א** יעוש"ה, (ואע"פ שלרשב"א הוא רק ספק אי נגע במפרקת, מ"מ אהני הא מלתא דמפרקת פוגם יותר מעור, לסלק ריעותא דעור).

**ב.** **תוס'** בתי' הב' כתבו דטעמא דהך לישנא דר"ח מכשר אף בבתרייתא, הוא משום דקרוב לודאי דבעצם המפרקת דבתרייתא אפגים דבסוף אינו נזהר[[4]](#footnote-5). **ולדעתם** לכו"ע לא מכשר ר"ח אלא בגוונא דאסממ"ו, ואך שנחלקו אם נחשב ענין זה לאסממ"ו.

**ג.** **דעת הראב"ד** (הו"ד ברמב"ן וברשב"א), דלל"ק אפי' בלא נמצא פגום פסל ר"ח בבתרייתא, משום שאחר ששחט את הראשונה, יצא הסכין מחזקת בדוק, דשמא נפגם בעצם המפרקת, וע"כ הוא צריך בדיקה אף בדיעבד. **ולדבריו** זהו מה שאמרו דר"כ מצריך בדיקותא בין כל חדא וחדא, ול"ב חולקת על חידוש גדול זה.

# מצריך בדיקותא

**ר' כהנא מצריך בדיקותא.** מלשון **מצריך** הוכיח **הרמב"ן** [לעיל בסוף הדיבור הראשון] כשיטתו שחובה לבדוק אחר שחיטה. אולם מהלשון לאיפסולי משמע שא"צ בדיקה לאכשורי, יעו"ש. **הרשב"א** כתב כמה פעמים בשמעתין שהבדיקה בין שחיטה לשחיטה אינה אלא עצה טובה.

**כתבו הראשונים** דכאשר הסכין לפנינו יש חובת בדיקה כיון דאיכא לברורי, [ועי' ביאור הגר"א ס"ק י"ד דהוכיח כן מדברי ר"כ, וצ"ב הרי ר"כ אינו אלא עצה טובה כמו שנפסק בשו"ע שם, ובביאור הגר"א ס"ק י"ג, ויש לישב]. **רע"א** בגליון השו"ע על סעיף י"א הקשה, דהרי ס"ס הוא אולי אינו פגום ואולי נפגם במפרקת, ופסק הרמ"א בסי' ק"י דבס"ס א"צ לברורי, וגם לחולקים שם היינו רק אם כאשר יברר, יתברר הספק, אבל הכא שישאר ספק ורק יסתלק הס"ס, לכו"ע א"צ לברר, **ותירץ** דכיון דאיתחזק איסורא דבהמה בחייה בחזקת איסור בעינן שיוודע לך ויש לברר גם בס"ס.

# נמצא פגום אחר זמן

**הרמב"ן** בריש שמעתין הכריח דיש חובת בדיקה אחר השחיטה, דאל"כ כאשר תימצא פגומה נפסול כל שחיטותיה למפרע, אמנם **בתשו' הרא"ש** כלל כ' סימן ט"ו הביא השואל, דהראב"ן הכשיר סכין שנאבד אחר שחיטה ואח"כ נמצא פגום, הואיל ויצא הדבר להיתר יצא, והאי דנמצאת פגומה אימור שברו בה עצמות ולא אדעתי', ועי"ש היטב בדברי הרא"ש דכתב בזה טעם נוסף יעו"ש, וצ"ב. וכן **קי"ל בשו"ע** י"ח סי"ג, ועי"ש **בט"ז** סק"י **דהב"ח** תמה מה הסברא ב'יצא הדבר בהיתר'. ועי' **ברשב"א** בשלהי שמעתין בד"ה והיכא דנפלה סכין, דאם נפלה הסכין על חודה יש לתלות בזה, אך אם לא נודע שנפלה על חודה לא, וכתב **הב"ח** בסימן י"ח דמהא דהחמיר הרשב"א בספק נפלה על חודה, מתבאר דהרשב"א פליג ע"ד הראב"ן והרא"ש הנ"ל דס"ל דאמרינן הואיל ויצא הדבר בהיתר, אך **השו"ע** שם סי"ג וסט"ו הביא לב' הדינים, ועיי"ש **בט"ז ובש"ך** ס"ק כ"ה שביארו דיצא הדבר בהיתר אמרינן דוקא בנאבד אבל בהיה לפנינו כיון דלכתחילה בעינן לברורי לא נחשב יצא בהיתר, וישבו קושית הב"ח, (ועי' היטב בביאור הגר"א ס"ק י"ט דאין הכוונה לחזקת היתר).

# לדינא (שו"ע סי' י"ח)

**סעיף א'**. השוחט בסכין בדוקה ונמצאת פגומה הרי"ז ספק נבילה, אפי' נגע בעצם המפרקת[[5]](#footnote-6), [ויכסה הדם בלא ברכה - סכ"ח ס"כ, ועי' ש"ך]. ואפי' בעוף, (רש"י בסוגיין בשם ר"י בר יקר).

**סעיף ג'**. לכתחילה צריך לבדוק קודם שחיטה, ואין לסמוך על הבדיקה שאח"כ, והטעם עי' בש"ך.

**סעיף י"א.** אפי' שחט בהמות רבות ונמצא פגום, הכל פסול, כמבואר בעובדא דר' יוסף, הרמ"א כתב (עי' ש"ך ופמ"ג דאף המחבר מודה), בשם תרוה"ד דהרוצה להכניס עצמו בספק, אי"צ לבדוק קודם, אלא אם ימצא אח"כ יטריף הכל, וכ"כ הרשב"א בשמעתין כמה פעמים דדינא דר"כ אינו אלא עצה טובה, (ודלא כב"ח המובא בש"ך).

**סעיף י"ב.** כתבו הרמב"ם הרשב"א והרא"ש דאע"פ שבדק קודם שחיטה יש לבודקו אחר שחיטה, כיון דאיכא לברורי, (עי' רע"א דכיון דבעינן 'שיודע לך' יש לברר אפי' בס"ס), אבל נאבד (אפי' בפשיעה - רמב"ם, רע"א), שרי,[[6]](#footnote-7) דהואיל ובדק קודם שחיטתו בחזקתו קאי, ואפי' שחט בו הרבה, אמנם אי נגע במפרקת יש להחמיר, כמבואר ברשב"א ד"ה ורבינו ז"ל אומר.

**סעיף י"ג.** שחט בסכין ונאבדה ושוב נמצאת פגומה שרי מפני שיצאה בהיתר, (ראב"ן), ועי' ט"ז.

**סעיף י"ד.** אם לא בדק קודם שחיטה ונאבד פסולה, כן הוא הסכמת כל הראשונים בשמעתין, ועי' ביאור הגר"א שדייק דין זה מלישנא דר"ה עד שיוודע **במה** נשחטה, (ואע"פ שר"ה איירי גם בסכין בדוק, מ"מ הא נמי שמעינן מיניה). ואם יש לו מקום מיוחד שמצניעו הוא נשאר בחזקת בדוק, ועי' רמ"א שם.

**סעיף ט"ו.** אם אחר השחיטה שיבר עצמות דרך שבירה (ולא דרך הולכה והבאה, כמבואר ברשב"א בשמעתין), שחיטתו כשרה, (רע"א לתי' אחד בתוס' הנ"מ בסכין ארוכה) וכיו"ב כשראינו שנפלה על חודה על קרקע קשה, ודוקא שראינו להדיא אבל מספק לא, כמש"כ הרשב"א. **עוד כתב השו"ע** שיבר עצם המפרקת אין תולין בו מפני שהוא רך, אמנם הט"ז והש"ך והפוסקים חולקים עליו, וכן מפורש ברשב"א דדוקא דרך הולכה והבאה במפרקת אינו פוגם, אבל בשיבר תלינן, אמנם עי' ביאור הגר"א דכתב לדייק לשון הגמ' שיבר **עצמות** ולא מפרקת.

**סעיף ט"ז.** בדק הסכין אחר השחיטה והצניעו ואח"כ נמצא פגום, לא חיישינן, ואמרינן שנפגם ולאו אדעתיה, ועי' ש"ך דלכאו' הוא ק"ו מסעיף י"ג, וי"ל דהכא כיון שהצניעו בקופסא א"כ לכאו' לא שייך לתלות שנפגם בדבר אחר, וע"כ לא בדק טוב, קמ"ל, ועי' ביאור הגר"א.

1. **וי"ל,** דהר"ן לטעמיה דס"ל כהרמב"ן דר"ה חושש גם בנאבדה, והרי לדעתם כתב הרא"ה דשיבר עצמות אינו נחשב ריעותא, כיון דחזינן לפנינו איך שפוגם ומקלקל, וא"כ אפשר דנתעסק בדברים החוצצים לא איירי בגוונא ודאית כמו זו - דלא מוכרח שיתלכלך מהעיסוק, ועיקר קו' הגמ' היא משום דבאמת ר"ח התיר גם במפרקת וכמש"כ הרשב"א בד"ה וקשיא לי כיון, (אמנם בחידושי הר"ן לא כ"כ), והרשב"א שהקשה לטעמיה אזיל דכתב במשמרת דאין עצם בהכרח פוגם, א"כ שפיר דימה לנתעסק, (ועי' ביאור הגר"א סי' י"ח ס"ק י"ז, דנראה כדברי הר"ן דלהלכה ליכא כלל לסברא דבהמה לא איתרעאי, ומה"ט איננו יכולים להקל במפרקת דקשיא עלן מטובל, ומתבאר דעל שיבר עצמות ליכא להקשות מטובל, וע"ע בביאור הגר"א סי' א' ס"ק י'). [↑](#footnote-ref-2)
2. **ומאוד** יש להתפלא בשו"ת הרא"ש כלל כ' ט"ו דהביא רבינו יחיאל בנו שדעת **הרמב"ן** **להלכה** להחמיר בנאבד, (וגם הרא"ש נו"נ עמו בדעת הרי"ף **להלכה,** והרי להלכה ודאי אין לחוש בנאבד). עי' ראבי"ה סימן אלף פא "כשנאבד הסכין העמידנו על חזקתו שהיה בדוק וכשר, וכ"ש לרב חסדא דכשר, **וראי' מדפסקינן והילכתא כרב חסדא כששיבר וכשר,** והתם לא בדק לאחר שחיטה כלל. וכן פסק רשב"ם והביא ראיה זו האחרונה, וקצת יש לעיין הלא לדברי ר"ח והכי קי"ל א"צ לראיה דדבר פשוט הוא לכאו' דנאבד שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ולרש"י** צ"ל דבהא גופא פליגי הלשונות, אמנם מ"מ לשון הגמ' מכדי מלתא תלינן משמע דהוא דבר פשוט דהוא תליה בעלמא ולא דאיכא בזה אסממ"ו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ובתשו'** הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ז העיר דלכאו' צ"ל כן גם בד' הרשב"א, שנקט לעיקר כתירוץ זה דהתוס' כמבואר בד"ה הכא נמי הרי טבל לפניך, ובשלהי שמעתין בד"ה ומיהו אם שיבר עכ"ד. אמנם צ"ע דבד"ה אי הכי תיבעי נמי (בסופו) ובעוד דוכתי לא משמע כן, **ואולי** יש ליישב עיקר ההערה, דס"ל להרשב"א דהעיקר דיש במה לתלות, היינו במפרקת האחרונה, משא"כ במקוה דאין שום דבר לתלות דהיה החסרון עתה, (וכן משמע ברמב"ן דכתב בד"ה ואיכא "הרי מקוה חסר לפניך, במה תולין"), ומש"כ שמפרקת מצוי יותר מעור, היינו במסוים כלפי עור, דבעינן לסלק הריעותא מהעור דודאי התחכך הסכין בעור, ולכך כנגד זה צ"ל דאיכא למפרקת **דמצויה** **יותר** לפגום (אע"פ שאינו ודאי שנגע בה). [↑](#footnote-ref-5)
5. עי' ביאור הגר"א שכיון שבריש סוגיין אמר ר"ח עצם ודאי פוגם, ואח"כ מבארת הגמ' שהיינו עצם דמפרקת, א"כ ע"כ אירי כשנגע, ואפ"ה אמרינן דלא קי"ל בזה כר"ח, אמנם לקושטא הרמב"ן והרשב"א האריכו להוכיח דלא איירי בנגע, וא"כ תהא נפק"מ לקולא לדידן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. הרמב"ן בד"ה אבל לר"ח, כתב דלר"ח ולהלכה דשרי בשיבר עצמות ה"ה שרי בכל גוונא שנאבד, וא"כ דין זה הוא גם לדעת הרמב"ן ודעימיה, וצ"ע מה שהאריך הגר"א (ס"ק ט"ו וט"ז) בראיות הרשב"א כנגד הרמב"ן, והרי דין זה הוא גם לרמב"ן. [↑](#footnote-ref-7)