פרק ג 4
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג

**אלא דמפיק בלישנא בישא כגון דאמר** וכו'. עי' **ברשב"ם** בב"ב קסה. בד"ה אבק דנקט דזה אבק לה"ר, וכ"כ **הרבינו יונה** בשערי תשובה ש"ג רכ"ח. וע"ע **בחפץ חיים** הל' לה"ר כלל ט' ס"ג בהגה"ה, דכ' דמשמע מדברי **ההגהות מימוניות** בפ"ז מהל' דעות, וכן **בסמ"ג** לאווין ט', דזה לה"ר גמור.

**כ"ש חוצפא ולישנא בישא. א"ל אנא כר' יוסי ס"ל.** ועי' **בשפ"א** דמעיקרא איירי בלה"ר של שקר, וא"כ אי אומרו בפני בעליו הוי חוצפא, אבל השתא איירי בלה"ר של אמת, ולכן אי אומרו בפני בעליו הוי כתוכחה שרוצה להסירו מדרכו הרעה. אבל שלא בפניו הוי כדי להשניאו על אחרים.

**דאמר ר' יוסי מימי לא** וכו'. **ובס' יראים** להרא"ם פסק כר' יוסי. אמנם יעוי' **ברמב"ם** בה"ו דפסק דאסור בין בפניו ובין שלא בפניו, **ובכס"מ** הק' למה כ' הרמב"ם דלא כרבא. אמנם אפ"ל דגם רבא לא התיר בפניו, אלא כמ"ש התוס' דאיירי בכה"ג שכשאומרה בפניו, אז אינו אומרו בדרך גנאי.

וע"ע **ברבינו יונה** מאמר רכ"ח, דביאר דאיירי בכה"ג שמספר בגנות החוטא, וכדי שלא יחשדוהו שאי"ז אמת, או שרוצה להחניף לאותו רשע, ולכן מספר בסתר, לכן אמרו דאם מספר בפני ג' ליכא חשדא דזה לישנא בישא. ויתכן דזה כונת רש"י בל"ב.

ועי' **בח"ח** כלל ג' בהל' רכילות, דהאריך להוכיח דהך איסורא הוי גם ברכילות.

**כל מילתא דמיתאמרא באפי תלתא. וברש"י** משמע דההיתר מפני ש'הבעלים' מספרים, ועי' **בחפץ חיים** בהל' לה"ר כלל ב' סק"ג, דהסתפק אם כוונת רש"י דמותר לשומעים לספר לאותו אחד שעליו לדיבר 'הבעלים', ואין בזה משום רכילות וכשיטת הרשב"ם, או דאיירי בגילוי סוד, ולכן כשה'בעלים' אומרים בפני ג', מוכח דכוונתם לגלות את הסוד, וכן שיטת הרבינו יונה בב"ב ל"ט ע"ב.

[ולכאורה אם איירי בגילוי הסוד, אי"ז שייך להל' לה"ר, אמנם יתכן דרש"י ס"ל כהרמב"ם, דיסוד איסור לה"ר, שאומר דברים דיכולים לגרום לו נזק, וא"כ גם בגילוי סוד יכול להיות נזק, ולכן הוי לה"ר].

**ובתוס'** נקטו דיסוד ההיתר כשאומרה 'באפי מרה', היינו רק בכה"ג דנורא בי פלניא, דבפניו אינו אומרה בל' גנאי, ואז המספר אינו עובר בלה"ר. וס"ל להתוס' דההיתר ד'באפי תלתא', היינו דאז הוי כמו בפניו, ולכן אומרה בל' שאינו של גנאי. כ"פ **במג"א** קנ"ו סק"ב את דברי התוס'. וע"ע **במהרש"ל** על הסמ"ג לאוין ט', דגם להתוס' אסור לילך לחבירו לספר לו, שכך אמר פלוני עליו. [והיינו דאולי הוא יפרש שזה נאמר בדרך גנאי].

וע"ע **ברשב"ם** בב"ב לט. דביאר דההיתר הוא לאותם ששומעים, דיכולים לחזור ולומר לאותו שדיברו עליו, כך וכך אמר פלוני עליך, ולפ"ז זה היתר בהל' רכילות. אבל להמספר עצמו איכא איסור. וכדבריו מבואר גם **ברבינו יונה** בב"ב שם, וכן **בהלכות גדולות** סוף הל' נחלות, וכן **בשאילתות** סוף פרשת וישב.

וע"ע **בח"ח** שם סק"ד דביאר דהאיסור להרשב"ם, הוא רק היכא דהוי חפצא של 'רכיל', שהוא הולך וטוען דברים מזל"ז, אבל אם בלא"ה יודע או שיוודע לו, אי"ז ה'רכיל' שאסרה תורה.

**וברמב"ם** מבואר בה"ו, ד"אם נאמרו דברים אלו בפני שלושה, כבר נשמע הדבר ונודע, ואם סיפר אחד מן השלושה פעם אחרת אין בו משום לשון הרע". אמנם **בשיעורי הגרמ"ד** הק' למה כ' הר"מ דכבר נשמע הדבר ונודע, דאולי האנשים דסיפר לפניהם הם אינם מספרי לה"ר, וא"כ ליכא בזה היתרא.

וע"ע **ברמב"ם** שם דהוסיף "והוא שלא יתכוין להעביר הקול ולגלותו יותר". ועי"ש עוד בדברי **הכס"מ** דביאר, דכל ההיתר הוא רק לספר 'במקרה', אבל 'לא שיתכוין להעביר הקול ולגלותו יותר', ובח"ח שם בסק"ז הביא דברי **היד הקטנה**, שביאר דדברי הרמב"ם הם רק אם נתגלגל הענין בדרך אגב, אבל לא שיכוין לספר את הענין הזה בפנ"ע.

וע"ע **בח"ח** שם שביאר דדעת הרמב"ם היא כהרשב"ם, וההיתר הוא מטעם דאי"ז חפצא ד'רכיל'. אולם להרמב"ם ליכא היתר לספר לאותו אחד שדברו עליו, ודלא כהרשב"ם.

[ובעצם דברי הרמב"ם אפ"ל דמש"כ שלא יתכוין קאי על המספר, וביאור דבריו שלא התכוין אותו המספר בפני ג', שיתגלה הדבר, דאז אכתי אסור, והיינו כמו היכא שאמר להם בפירוש שלא לגלות, דאסור, דבכה"ג ליכא הכלל דחברך חברא אית ליה].

וע"ע **בח"ח** בס"ה דההיתר לגלות בדרך אגב, הוא רק אם הוא היה א' מהג', אבל לאחרים שרק שמעו שהיה בפני ג' אין להם היתר, כי בזה הם מקבלים לה"ר על המספר הראשון, שעבר על איסור סיפור לה"ר.

ע"ע **בח"ח** דההיתר דאפי תלתא, ל"ש באנשים יראי אלוקים שלא יספרו, ואפי' אם א' לא יספר, כבר ליכא תלתא, וליכא הכלל דחברך חברא אי"ל. וכן אם א' מהג' הוא מקרובי מי שמדברים עליו. ועוד כ' דהיכא שציווה אותם שלא יגלו ג"כ ליכא להיתר, כיון דגם בזה לא יתגלה הדבר, וגם דבכה"ג לא אמרי' דנתרצה בדבר.

ועי"ש עוד דמ"מ אסור לשומעים להטעים או להוסיף ממה ששמעו מהמספר. ועוד כ' דהיכא שהמספר יודע את טבע השומע שמיד יקבל את הדבר לאמת, הרי דעובר המספר ב'לפני עור'.

**דף ט"ז ע"א.**

**כגון דמיקלע אושפיזא.** עי' **בשיט"מ** באות א', דהק' מסוגיא דברכות דאורח טוב מה הוא אומר, כמה בשר הביא לפני, וכ' לחלק דהאיסור הוא רק היכא דהוי בפני אנשים ריקים, אבל בפני אנשים צנועים, אדרבה צריך לשבח את הבעה"ב.

**שם.** ולכאורה אי"ז שייך לסוגיין דאיירי בהל' לה"ר, ועי' **בחפץ חיים** בכלל ט', שהביא דין זה בתוך הל' אבק לה"ר, אולם לא כ' דזה אבק לה"ר, אלא רק דצריך 'להזהר' בזה.

ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** ליישב לפי שיטת הרמב"ם, בה"ה, דכל דבר שגורם להצר לאדם או להפחידו או להזיקו, הוי בכלל לה"ר, וא"כ ה"ה הכא דזה גורם לו נזק.

**לעולם אל יספר אדם בטובתו של חבירו.** מל' הגמ' 'בטובתו' משמע דאיירי בגוונא דלעיל, דהבעה"ב היטיב עמו במאכל וכו', והיינו דעי"ז בא לידי רעתו, שיצא לו רעה מזה, שיתלקטו אליו אנשים ריקים. וכ"כ ברש"ש.

אמנם **ברש"י** פי' דאסור לשבח אדם, [ו'בטובתו' היינו 'שבחו'], משום דעי"ז יבוא לגנותו. וכן משמע מלי' דגמ' אח""כ 'שמתוך טובתו בא לידי 'גנותו', והיינו שהוא עצמו יגנהו. אמנם עי"ש **בשיט"מ** באות ו', דגרס גם בזה 'רעתו'. ועי' **ברש"ש** דמה שהכריח לרש"י לפרש כן, משום דבגמ' בב"ב קסד: מייתי' הך מימרא, ושם מוכח דאיירי היכא שמספר בשבחו.

וע"ע **ברמב"ם** בפ"ז מהל' דעות ה"ד, דכ' דעל מי שמשבח חבירו [בפני שונאיו –לשי' הר"מ], נאמר מברך רעהו בקול גדול בבקר השכם, קללה תחשב לו.

**שם.** עי' **ברש"י** דכ' דהאיסור לספר 'יותר מדאי', ועי' בגליון הרעק"א דהביא כן מדברי **הרי"ף**, וכ"פ **הרשב"ם** בב"ב קס"ד ע"ב. ועי' **ברש"ש** דמה שהכריח לרש"י, משום דמצינו בשס כמה פעמים דהיו משבחים אחרים, וכגון ר' יוחנן בן זכאי היה מונה את שבחן, וע"כ דכל האיסור הוא יותר מדאי, דאז הוא בעצמו אומר חוץ ממדה זו.

[וע"ע **בח"ח** שהוכיח **מהתוס' בכתובות**, דהיכא שמשבחו, וניכר מתוך הדברים שרק אלו הם מעלותיו, ובשאר הדברים אית ביה גנאי, ג"כ אסור, ואפילו שאינו משבחו יותר מדאי].

אמנם **הרמב"ם** כ' דכל האיסור הוא רק בפני שונאיו, **ובסמ"ג** לאוין ט', ביאר דהוק' לו הך קו' דלעיל, ולכן תי' דזה רק בפני שונאיו.

וע"ע **ברבינו יונה** בשערי תשובה ש"ג רכ"ו, דאם משבח אדם שהוחזק כבר בעיני הכל לאדם כשר וצדיק, מותר לשבחו ואפי' בפני שונאיו, כיון דלא ימצא בו גנות, ואפי' אם השונא יגנהו, ידעו כולם כי שקר דיבר.

וע"ע ב**גמ' בב"ב** קסד: דר"ש בריה דרבי שבחיה ליהודה חייטא, וא"ל דאסור משום דמתוך טובתו וכו', ועי"ש **במהרש"א** בח"א דהק' לשיטת רש"י, דהרי התם לא שבחו 'יותר מדאי'. ותי' דע"י מה שסיפר בטובתו, נזכר רבי בכתב אחר של יהודה חייטא, שכתבו שלא כהלכתו, ולכן נמצא דבכה"ג אסור לספר אפילו מקצת שבחו.

ועי' **בפיה"מ להרמב"ם** בפ"א דאבות מי"ז, דביאר דהתם היה במעמד קהל גדול, ולכן א"ל דעי"ז יוסבב לה"ר, כיון דבתוך הקהל, בודאי יש לו גם שונאים, וע"י הזכרת שבחיו יבואו לגנותו. וכן פסק **הח"ח** בהל' לה"ר כלל ט' ס"ב, דכשמשבחו ברבים אסור בכל גווני, וכ' עוד דהיכא שיודע שאינם מכירים אותו, וא"כ ממילא דלא יוכלו לגנותו, מותר לשבחו ברבים.

וברש"ש כ' להרמב"ם אפ"ל דרבי הוי 'כעין שונאו', כיון דחרה לרבי שלא עשה כהוגן את כתיבת הגט המקושר.

**תיתי לי דקיימא כל דאמרי רבנן.** ועי' **בחי' הגרי"ז** דהל' 'תיתי לי', משמע דהוי רק מעלה בעלמא, ולא איסור, [וכ"מ בדברי התוס' בבכורות ב' ע"ב]. אמנם עי' **ברמב"ם** דדבר זה נכלל בשם אבק לה"ר.

וע"ע **בחפץ חיים** בהל' לה"ר כלל ט' בהגה"ה, דבודאי איכא בזה נמי לאו ד'לפני עור', והרמב"ם שלא הזכיר כן, היינו משום דרצה לכלול גם היכא שבלא"ה היו באים לדבר לה"ר, וא"כ ליכא בזה לפני עור, מ"מ הוא עובר באבק לה"ר.

**על שבעה דברים נגעים באים.** עי' **במהרש"א** לעיל ט"ו ע"ב, דביאר דהא דלעיל הובא ג"כ דלוקה בנגעים מחמת לה"ר, ולא הובא כל הז' דברים, היינו משום דבכל הדברים נעשה רק מצורע מוסגר, אבל בלה"ר נעשה גם מצורע מוחלט.

**שם.** עי' **בחפץ חיים** דלפ"ז הלאו דהשמר ב/נגע הצרעת, קאי על כל הני ז' דברים. אמנם **במהרי"ל** בהל' עשי"ת כ' דזה קאי רק על לה"ר.

**על גסות הרוח דכתיב ובחזקתו גבה לבו.** ועי' רש"י עה"ת בפ' קרח, וכ"כ הרמב"ם, דהצרעת שהיתה לעוזיה, משום שחלק על הכהונה. ובשיעורי הגרמ"ד ביאר, דהא גופא שחלק על הכהונה בא לו מחמת גסות ברוח.

**אבנט מכפרת על הרהור הלב.** עי' **בפנים יפות** פ' תצוה דאע"ג דאין עונש על הרהור וכדאיתא בקידושין ל"ט ע"ב, מ"מ הכפרה היא שלא יבוא אח"כ לידי מעשה. ועוד ביאר דהיכא דשנה בה ונעשית לו כהיתר, בזה צריך כפרה גם על ההרהור.

**הא דאהנו מעשיו. וברש"י** פי' שנתקוטטו על ידו. והיינו רכילות. וע"ע **בחפץ חיים** בהל' לה"ר כלל ג' סק"ו, דגם בלה"ר שייך אהנו מעשיו, אם עי"ז נתבזה בעיני השומעים, או שקבלו השומעים את דבריו והתחילו לדבר כמותו.

ולפ"ז ביאר דלכן נענשה מרים בצרעת, משום דאהנו מעשיה כלפי אהרן, שהתחיל ג"כ לדבר כמותה. אמנם ע"ע **בשמיה"ל** ח"ב פ"כ, דנקט שם דמרים לא אהנו מעשיה, והא דנצטרעה, משום שדברה על משה שהוא אדון הנביאים, ולכך היה עונשה חמור יתר.

**הא דלא אהנו מעשיו.** עי' **בחפץ חיים** שם דהוכיח מכאן דאיסור לה"ר הוא גם היכא שלא נגרם מזה רעה כלל, ולכן צריך כפרת מעיל. והטעם משום דעצם הדיבור של גנות הוא עון בפנ"ע.

**רש"י בד"ה אהנו מעשיו. ואי קשיא** וכו'. עי' **בשטמ"ק** אות כ"ד דהק' ע"ד רש"י, למה לא הק' ג"כ מגסות הרוח.

**שם.** עי' **במהרש"א בזבחים** פח: דאפ"ל דהא דבגד"כ מכפרין על שפ"ד, היינו בשוגג, אבל במזיד בעינן נגעים דווקא. אבל בלה"ר דשייך רק במזיד ל"ש לתרוצי הכי, ולכן הגמ' מק' רק מלה"ר.

ודבריו תמוהין דשייך לה"ר כגון אי לא ידע שדבר זה לה"ר, וכן אם טעה בדבר מסויים, [וכגון מרים שטעתה והשוותה נבואת מרע"ה לנבואת שאר הנביאים].

**שנתקוטטו על ידו.** עי' **בחפץ חיים** בפתיחה לאוין ג', דהוכיח מכאן דגם ברכילות איכא נגעים, ולפ"ז גם ע"ז נאמר הלאו דהשמר בנגע הצרעת.

**תוס' בד"ה הא דאהנו מעשיו. ולא נהירא שהרי במס' שבועות** וכו'. **והגרי"ז** כ' דהתם איירי בעונש על מה ש'לא מיחו', ואי"ז שייך למש"כ רש"י הכא דנענשים על עצם העבירה של פלוני.

**הא בצנעא.** עי' **בשמירת הלשון** ח"ב פ"כ, דביאר דכיון דהלה"ר של קרח, היה בפרהסיא, לכן הוצרך אהרן להוליך הקטרת אל העם לכפר עליהם, כדי שגם הקטורת תהיה בפרהסיא. ולכן לא הגין עליהם הקטורת שבכל יום שהיה בחשאי.

והמעיל לא כיפר על הלה"ר דקרח, משום שהלה"ר היה על אהרן גופא, ולכן לא היה אפשר להתכפר ע"י מעילו של אהרן.

ועי"ש עוד דביאר דהכא היה בגדר אהנו מעשיו, כיון שהקניטו את משה ואהרן, שא"ל אתם המתם את עם ד', והיכא דאהנו מעשיו ליכא כפרת מעיל וקטורת, והא דלא נענשו בנגעים, משום שדברו על משה ואהרן, ולכך היה עונשם חמור יותר.

**הא בפרהסיא.** עי' בסנהדרין עד: דאין פרהסיא פחות מעשרה. **ובח"ח** הל' לה"ר כלל ב' סק"א, נקט דה"ה לגבי לה"ר.

**שם.** עי' **בחפץ חיים** שם דהוכיח דע"כ גם באפי תלתא איכא איסור, ולכן צריך כפרה.

**דף ט"ז ע"ב.**

**הוא הבדיל בין איש לאשתו.** ועי' בגמ' במו"ק דף ז', דאיכא פלוגתא דתנאי אי מצורע מוחלט אסור בתשמיש עם אשתו, **ובעולת שלמה** הביא דברי השיט"מ בב"מ, דגם למ"ד דמותר, מ"מ סו"ס אשתו לא תרצה להיות עמו, ונמצא דהוא מובדל ממנה.

**יכול לא יכנו. וברש"י** פי' על דבר תוכחה. ופי' **מהרש"א** דאל"ה הרי איכא לאו דלא יוסיף. וע"ע **בס' המצוות** דמבואר דמ"מ הנידון הוא דכשמכה אינו עובר על הלאו דלא תשנא, ואף דעובר על לא יוסיף.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' לבאר דלהו"א בעינן שתהיה שנאה חזקה שיכולה לבוא לידי הכאה, ולפ"ז למסקנא קמ"ל דגם שנאה בלב אסורה, וא"כ גם בשנאה גלויה עובר בלאו למסקנא. ועוד כ' דאפ"ל דלהו"א עצם זה שעושה מעשה של שנאה, והיינו שמכה אותו זה גופא אסור, ואפילו היכא דליכא שנאה בלב, וקמ"ל דקפיד קרא רק על שנאה שבלב.

**שם. לרש"י** למסקנא מבואר דגם אי מותר להכותו, אבל אסור לשנוא אותו, **ובקהילות יעקב ס**י' ד' וכן במדכות סי' ט"ז, הק' מגמ' דפסחים קי"ג דהרואה דבר עבירה בחברו מותר לשנאותו, ותי' דהגמ' בפסחים איירי בעבר עבירה מפורסמת במזיד, ובזה מצוה לשנואתו, ואפילו אם השנאה היא רק בלב, אבל בסוגיין מיירי בכה"ג דמוכיחו בדברים שאינו נעשה רשע מחמתם, וא"כ בכה"ג אסור לשנאותו.

ויתכן דלמסקנא לרש"י מותר לשנוא אותו, אבל אסור שתהיה השנאה בלב בלבד, ומחוייב להוכיחו, וע"ז מסיים קרא הוכיח תוכיח, [וכשיטת הרמב"ם לקמן דהקרא דהוכיח תוכיח הוא המשך של לא תשנא].

**בענין שנאת רשעים.** עי' בגמ' בפסחים הנ"ל, וע"ע **בחינוך** רל"ח דכ' דאין בו איסור, אלא מצוה לשנאותם, אחר שהוכיח אותם הרבה פעמים ולא רצו לחזור בהן, וכ"כ הלא משנאיך ד' אשנא ובתקוממיך אתקוטט. **ובמנחת חינוך** שם הק' דמנ"ל דמותר לשנוא אותם בלב בלבד, דלמא כל ההיתר הוא רק היכא דהשנאה ידועה, וכמ"ש בפסוק ובתקוממיך אתקוטט.

אמנם יעו"ש בחינוך כ' דמותר לשנאותו אחרי שהוכיחו וכו', וא"כ הוי שנאה ידועה. וע"ע **ברמב"ם** בפי"ג מרוצח הי"ד, דכ' כהחינוך דאחרי שהוכיחו מותר לשנוא אותו, ואע"ג דכ' בתורה לא תשנא וכו'. וע"ע **בסמ"ק** שכ' דאסור להראות לו פנים יפות, אלא מחוייב להודיע לו שנאתו, ועי"ש עוד דנקט דהלאו דלא תשנא איירי רק על שנאת רשעים, דאסור לשנוא אותם בלב בלבד.

**בשנאה שבלב הכתוב מדבר.** עי' **ברמב"ם** בפ"ו מהל' דעות ה"ב, דהאיסור הוא רק היכא דהשנאה היא בלב, אבל אם הוכיחו והודיעו ליכא איסור, וע"ז נאמר הוכיח תוכיח את עמיתך, ולפ"ד הרמב"ם ההוכחה היא על עצם השנאה, ולפ"ז זה קאי גם על דברים שבין אדם לחבירו. וע"ע בסה"מ ש"ב. וכ"כ בחינוך רל"ח. וע"ע **בחינוך** שם, דמ"מ גם היכא דהודיע שנאתו, עובר בלא תקום ולא תטור, וכן בעשה דואהבת לרעך כמוך.

ועי' **ברמב"ן** בפ' קדושים וכן **ביראים** מצוה ל"ט, דביארו דהוכיח תוכיח נאמר שצריך להתווכח עמו על מה שחטא כנגדו, ועי"ז תוסר השנאה. ועי' **בקה"י** סי' ד', דלדבריהם היכא דאינו רוצה לבקש ממנו מחילה ולהתפייס עמו, שוב אינו עובר בלא תשנא, כיון דהוכיחו ובא להתפייס עמו.

ועי"ש שהביא מבנו **הגר"ח** להוכיח **מהראב"ד** על התו"כ, דאפילו היכא דמודיע שנאתו איכא איסור, ודלא כהרמב"ם והרמב"ן.

**שם.** עי' **ברמב"ם** דאין לוקין על לאו זה כיון דאין בו מעשה. **ובעבודת המלך** הק' ךדהרי שיטת הר"מ דרק בשנאה בלב עובר, וא"כ ממנ"פ הרי אם נודע לעדים, א"א להלקותו, כיון דהוי שנאה ידועה. ויש שתי' דגם להר"מ אם נודעה השנאה לעדים, ולא נודע לשנאוי, דאכתי עובר בלא תשנא. פירות תאנה. ועוד אפ"ל דהתרו בו שלא ישנא בלבו, והוא שתק, ואח"כ נתברר דהיה לו שנאה בלב, וע"ז קמ"ל דאין בו מעשה.