חבורה עה 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

**מראי מקומות עה. 1 מלאכת מפרק וחובל.**

**הצד חלזון והפוצעו אינו חייב אלא אחת ר"י אומר חייב שתיים וכו' אמר רבא מ"ט דרבנן קסברי אין דישה אלא לגדולי קרקע.** עיין תוס' לעיל עג: ד"ה מפרק שדן על מה שכתב רש"י דמפרק הוא תולדה דדש. ולהלן צה מבואר דחולב חייב משום מפרק והקשו התוס' מסוגייתנו דמבואר לדעת רבנן דאין דישה אלא בגידו"ק. והכרעת התוס' שם בדעת רש"י היא דהלכה כר"י דיש דישה גם בדברים שאינם גידו"ק. ולשיטתו הוי סוגיית הגמ' דחייבה על חליבת בהמה משום מפרק הגם דלא הוי גידו"ק. ובתחילת דבריהם דנו התוס' האם בהמה הוי גידו"ק. ואינה כחילזון ודחו חילוק זה עיי"ש.

והנה צ"ע בדעת הרמב"ם פ"ח ה"ז. הרי"ף והרא"ש דהם פסקו כחכמים דאין דישה אלא בגידו"ק. ובכו"א פסקו דחולב חייב משום מפרק דהוא תולדת דש. ועיי"ש בדברי הרמב"ם דפסק גם דחובל בחי שיש לו עור חייב משום מפרק . וצ"ע דהרי אין דישה אלא בגידו"ק. עיי"ש במ"מ מה שיישב דבהמה חשיבא גידו"ק. אמנם יש לעיין על דברי המ"מ מהתוס' שדחו חילוק זה. וכן יש לעיין בזה דהרי השו"ע פוסק לגבי טחינה בסימן שכא סעיף ט' שמותר לחתוך בשר דק דק משום שאין טחינה אלא בגידו"ק. [ועיי"ש בביאור הגר"א שנקט דבכל מלאכות הקרקע לא נאמרו אלא בגידו"ק. אמנם יש שדנו דרק במה שנאמר להדיא בגמ' אמרינן דאינם אלא בגידו"ק ולא במלאכות שלא הוזכרו בגמ'.] ובכו"א חולב חייב משום מפרק והגם דלא הוי גידו"ק ומאי שנא.

ובשעתו הבאנו משו"ת רבי אברהם בן הרמב"ם שאלה י"ח. ותורף דבריו שם שרק באב שזה דישה אין דישה אלא בגידו"ק אמנם במפרק שהוא תולדה יש דישה גם בדבר שאינו גידו"ק. והנה חוץ מזה שעצם דבריו צ"ב מאי שנא אב מתולדה עד כמה דאמרינן דאין דישה אלא בגידו"ק. צ"ע מאי שנא מפציעת חלזון דלכאורה היא נמי הוי רק תולדה דדש והוי מפרק הדם מהחלזון ומפני מה מבואר בסוגייתנו דגם בזה נאמר הכלל דאין דישה אלא בגידו"ק וצ"ע. ובשעתו ראינו בחי' החת"ס בדף עג דהוא רצה לחלק בין הבהמה לבין החלב דהבהמה נחשבת גידו"ק אבל החלב עצמו אינו נחשב גידו"ק. וממילא בדש שהמלאכה היא פירוק החלב מהבהמה זה נחשב שדבר זה נעשה בגידו"ק. מה שא"כ בפועל דשותה את החלב החלב עצמו אינו נחשב גידו"ק ואין זכות לפועל באכילה זו. והנה זהו חידוש שהמלאכה נעשית בדבר שמבדילים ממנו ובפשוטו עיקר המלאכה היא בדבר שמבדלים אותו ובאמת מצינו באג"ט שדן בזה. עיין באג"ט דש סק"ז שחקר האם בעינן שהאוכל שהוא נידוש מהפסולת יהא גידו"ק או דהפסולת שמקיפה את האוכל תהא גידו"ק או דסגי בחד מיניהו. והנה אפשר לבאר את דעת החת"ס אם ננקוט כהצד שמספיק שאחד מהדברים יהא גידו"ק. אמנם השו"ע נקט את דברי בעל התרומות לגבי טחינה דבהמה לא הוי גידו"ק ומותר לטוחנה דק דק. ובכו"א חייב על חולב משום מפרק. ושיטתו צ"ב מדוע יתחייב משום מפרק על חליבה. הרי בהמה לא הוי גידו"ק. ולכאורה הגם דלא נתבאר להדיא בדברי השו"ע כמו מי הוא פוסק אמנם בפשוטו אינו חולק על הרמב"ם בזה דאין דישה אלא בגידו"ק. וכן דחליבה היא משום מפרק. הגם שלא נתבאר דבר זה להדיא בדברי השו"ע מכל מקום המשנ"ב מבין שזה כוונת דבריו בסימן ש"ה כשדיבר על חליבה שחיובו משום מפרק.

והנה בביאור דעת ר' אברהם בן הרמב"ם נראה דזה סברא מסוימת לגבי דישה דהנה מלאכת דש יסודה הוא הבדלה והפרדת הדבקים ונראה דיש חשיבות לפעולה זו כשהיא נעשית בדבר שגידולו הוא באופן זה שזה כעין גמר מלאכה דכך הוא גדל בצורה של דיבוק ואין זה סתם הפרדת הדבקים אלא שזה גמר יצירת צורת הדבר והוי הבדלה חשובה רק באופן דהוי גידו"ק. אמנם הוצאת דבר המובלע בכיס שלו זה הפרדה חשובה וזה הבדלה חשובה שהרי הדבר אינו נחשב שהוא קיים כאן והבדלתו מביאתו לכאן. והבדלה כזו שהיא תולדה היא נאמרה גם בדברים שאינם גידו"ק. וכן משמע מדברי הרמב"ן להלן צ"ה. והנה יש לעיין עדיין מאי שנא מחילזון. ואפשר דיש לחלק בין דם שהוא נחשב עצמות ומהות הדבר וממילא לא שייך לומר שההבדלה הביאה את הדבר לכאן דהרי הפנים של הדבר היה כאן דזהו עצמות הדבר ורק נעשה כאן ההבדלה וזה חייב רק בגידו"ק לבין היכן שדבר אחד היה טמון בתוך דבר אחר אז הדבר הטמון נחשב שלא היה לפנינו וההבדלה היא זו שהביאה אותו לפנינו אמנם כשהכל הוא דבר אחד אז זה נכון שראינו את הקליפה אמנם כל העצמות של אותו הדבר נחשב שהיה לפנינו מה שאין כן היכן שדבר אחד בלוע בתוך דבר אחר אז ההבדלה היא זו שיצרה והביאה אותו לעולם. ויש לעיין בסברא זו.

אלא דיש לעיין דהרי התוס' העמידו דהדם של החילזון הוא מיפקד פקיד. ומשום כן לא חייב בו משום נטילת נשמה. [וזהו כשיטת התוס' דכל חובל חייב משום נטילת נשמה ודלא כהרמב"ם דרק באופן שהוא נוטל את חייו הוי נטילת נשמה. והנה יש לעיין האם הרמב"ם פליג במציאות על התוס' וסובר דדם דחילזון אינו מיפקד פקיד ואם כן אתי שפיר אמנם אם הרמב"ם מסכים במציאות אם התוס' דהדם הוא מיפקד פקיד ממילא לכאורה אינו חלק מעצמיות הדבר. ושמא יש לדון דחלוק מחלב דשם זה משתנה כל הזמן וממילא אינו חלק מעצמיות הדבר אמנם הדם הזה של החילזון אפילו דהוא מפקד פקיד הוא חלק מעצמיות החילזון וכך הוא צורתו ואין זה דבר שמשתנה כל הזמן. או דיש לדון באמת סברא לאידך גיסא. דחלב הוא בלוע ואין זה סתם בתוך כיס וממילא יש משמעות להבדלה שלו אמנם הדם של החילזון הוא כמונח בקופסא וזה נחשב שהדבר לפנינו כיוון דאינו בלוע כלל בפרי ובזה ליכא חיוב של מפרק כיוון דלא הוי כגידו"ק ויל"ע בסברא זו.

ועיין בריטב"א בסוגייתנו דכן חילק בין בהמה לבין חלזון דבהמה חשיבא גידו"ק על ידי שאוכלת את הגידולים משא"כ חלזון. עוד בהאי ענינא עיין בשו"ת רע"א סימן ה' ובמנח"ח דש סק"ג ובחי' הרש"ש בסוגייתנו.

**שם.** האג"ט [בורר יא ,ב] הקשה הרי במשכן ודאי היה פציעת החילזון לצורך הוצאת דמו לתכלת. ומדוע לא ילפינן מחלזון שיש דישה גם שלא בגידו"ק. עיי"ש מה שתי'. ודבריו צ"ב דהוא תי' דכיוון דהיה שם עוד מלאכה דהיה הרבה חלזונות היה בורר ממילא כבר היה שם שם מלאכה ולא ניתן ללמוד שתי מלאכות מפעולה אחת וא' יש לעיין דלכוארה שם המלאכה של הברירה היתה נטילת החילזון אבל הפציעה של דמו זהו כבר מלאכת דש. ואפשר דאם זה ענין של סברא שדישה היא רק בגידו"ק. ממילא אז באמת לא ילפינן המלאכה מהחילזון כיוון דמסברא דבר זה אין לו חשיבות של מלאכה אלא כשנעשה מגידו"ק דומיא דמשכן ויל"ע בזה.

**שם.** לעיל עמדנו בזה שלכאורה רבא סותר משנתו שהרי לעיל עג: רבא מחייב מעמר מלח על אף שאינו גידו"ק. ויש שמחמת כן גורסים שם רבה. ועיין בספר ההשלמה בסוגייתנו דכתב ויש לומר דשאני עימור מדישה דאע"ג דאין דישה אלא בגידו"ק עימור שלא בגידו"ק. וכן כתב המאירי לעיל עג:. וגם לפי המג"א סי' ש"מ סק ט"ז שגורסים לעיל רבה צריך לידע איך יבאר טעמא דחכמים בסוגייתנו ולכאורה הוא יחלק בין עימור לבין דישה וצ"ב מהו החילוק.

**תוד"ה הצד דאע"ג דאמרינן בפרק ח' שרצים השולה דג מן הים וכו' הכא שמא חלזון דרכו לפרכס ולקרב מיתתו**. בדברות משה הערה מא' נתקשה בהבנת דברי התוס' דכיוון שהחילזון שנשלה מן המים מת. גם בלא הפירכוס מה אכפ"ל שהפירכוס קירב את מיתתו ואטו משום כן לא יחשב מעשיו לנטילת נשמה. והקשה אטו אדם שישים קדירה על האש שעתידה להתבשל בשעה ובא אחר והוסיף אש למהר את בישולו ונתבשל בחצי שעה אטו הראשון יפטר ולא שמענו חידוש כזה מעולם. עכת"ד. ועיין באג"ט מלאכת אופה ס"ק מא' אות ג' שעמד בזה והקשה מ"ש מאחד שם על גבי האש ובא אחר והגיס דלא נפטר הראשון במעשהו של השני עיי"ש מה שכתב ליישב בזה. וכנ"ל יש לעיין דלכאורה הפירכוס הוא גם מתייחס לאדם עצמו דהרי הפירכוס נובע כתולדה ממעשיו. והוי דומיא דאישו משום חיציו דכתולדה ממעשיו בא הפירכוס.

ושמא שייך לדון חילוק רק דבאמת עדיין צריך ללבן את הסברא. והחילוק הוא דבאמת בדג אינו עושה באופן חיובי את הנטילת הנשמה אלא דעושה מעשה שכתולדה ממנו הדג אינו יכול לחיות שהוא מוציאו ממקום חיותו. והדג או החילזון מת ממילא ובזה יתכן דבעינן שהמוות יקרה רק משום שהוא לא במקום חיותו אמנם אם יש כאן גורם אחר שזה הפירכוס אפשר שבאופן זה הוא לא נחשב נוטל הנשמה דהרי בעצם זה מעשה של גרמא שהוא נוטל את הנשמה על ידי ששינה את מקומו. ובזה יתכן דרק אם המוות נעשה באמת מכח שינוי המקום אבל אם זה גרם לדבר אחר שהוא עשה את המוות אפשר שהוא לא נחשב נוטל הנשמה. [ואפשר שזהו סברא בצירוף הסברא של נטילת נשמה שבעינן נטילה ואין זה ענין של רוצח אלא ענין שייחשב שעשה מעשה נטילה ועדיין יש לעיין בזה.] ושוב מצאתי בשו"ת דובב מישרים ח"ב סי' כ"ה שדן בסברא זו.

ועיין בריטב"א החדשים דהעמיד באופן שנטל החילזון בכל מלא מים ועיין הגהות ראמ"ה.

**בא"ד וצ"ע דבירושלמי משמע דצד חלזון לא מחייב משום צידה**. עיין בירושלמי דף נב: ומבואר שם דנחלקו בזה תנאים ולכו"ע אפשר לחייבו משום נטילת נשמה ונחלקו האם לחייבו נמי משום צד. ועיין במנח"ח מלאכת צד שדן האם זו מחלוקת מסוימת בחלזון או דהוי הלכה כללית בכל הדגים. עיי"ש שהביא המג"א סי' תצ"ז סק"ו שהביא שי' רש"ל דאין בדגים כלל צידה. ועיין מהר"ם. **ובעיקר קושיית התוס'** עיין במהרש"א מה שהקשה על דבריהם, ועיין קרני ראם ורש"ש מה שכתבו בזה.

**אמר ר' יוחנן שפצעו מת**. עיין בפמ"ג סי' שט"ז באשל אברהם סקט"ו הובא דבריו בביאוה"ל סימן שט"ז סעיף ח' בד"ה החובל. שכתב להוכיח מכאן דחובל במת חייב משום מפרק תולדת דש. דאל"ה איך מחייב ר"י בפציעת החילזון משום דש. אך הקה"י סי' לט אות ג הוכיח לא כן ממילת בן ח' חדשים בשבת דכיוון דהוי נפל חשיב כמחתך בשר בעלמא. עיי"ש הלן קלו. ועיי"ש ברש"י דפי' דהוי כחובל בשחוטה. הרי מבואר דאין איסור חבלה במת. **רבא אמר אפי' תימא שפצעו חי מתעסק הוא אצל נטילת נשמה.** עיין בתוס' בד"ה מתעסק דביארו דכוונת הגמ' לפטור משום דינא דאינו מתכוון דפטר ר"ש בכה"ת כולה אמנם עיין ברש"י בד"ה מתעסק דכתב דהפטור הוא דלא הוי מלאכת מחשבת. ולא משום הפטור של אינו מתכוון שהוא פטור בכל התורה כולה.

**שאני הכא דכמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה כי היכי דליציל צבעיה.** התוס' פי' דר"ל דהוי מלאכה שאצל"ג ולפי"ז הוא פטור אבל אסור והתוס' לשיטתם להלן קג. ד"ה לא צריכא וד"ה בארעא. אולם עיין בתוס' שבסוף דבריהם הניחו פי' זה בתמיה. ובערוך פי' משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל. ובזה הוה ליה דבר שאינו מתכוון. ועיין בחידושי הר"ן ובריטב"א החדשים דלפ"ד הערוך כוונת הג"מ דהו"ל אינו מתכוון ולא חשיב פס"ר כיוון דלא ניח"ל. מפירוש ר"ח ור"נ גאון מבואר דלמדו בסוגייתנו דהוי מתעסק ממש. והמתעסק בשבת פטור דלא הוה מלאכת מחשבת. ויל"ע מה יענו על קושיות התוס' דדחה שלא ניתן להעמיד את סוגייתנו במתעסק ממש. עיין ברמב"ן ובחי' הר"ן דנקטו דפירוש הגמ' הוא כיוון דלא ניחא ליה דימות טורח הוא לשמרו ולא הוי פס"ר. והרמב"ן תלה פי' זה בדברי רש"י אמנם בדברי רש"י קשה להלום פי' זה דרש"י סיים דכי מודי ר"ש במידי דלא אכפ"ל. ולא במידי דלא ניחא ליה. ומשמע לכאורה כהערוך. והנה התוס' בכתובות ו. פליגי על הערוך וסוברים דנאסר מדרבנן. אמנם התוס' כאן פליגי על הערוך וסברו דנאסר מדאוריתא דאם לא כן מדוע הוצרכו להעמיד במלאכה שאצל"ג הרי כאן איירי כלפי הדאוריתא. והנה התוס' בסוגייתנו הקשו על רש"י מהמבואר להלן קג. ועיי"ש להלן ברש"י בד"ה בארעא דחבריה ועיי"ש בגליון הש"ס ועיין ברש"ש בסוגייתנו שעמד על דבריו. ויל"ע איך ליישב את רש"י מקושיית התוס'