ה - בהא דבעינן אזהרה במיתה ומלקות, ובמש_כ הראשונים דעונש כאש_ז הוא על הלאו דלא תענה
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים

אלול תשפ"א

א] הרמב"ן והריטב"א בפירקין כתבו דהעונש דכאשר זמם אף בממון הוא עונשו של הלאו דלא תענה, וצ"ע דמנ"ל הך מילתא, ומ"ש מכל חיובי ממון שבתורה שאינם עונש על לאו.

ב] הרמב"ן בדף ב' ב' כתב דוהצדיקו אי"ז מלקות בפנ"ע, אלא הוא לוקה על הלאו דלא תענה, דליכא מלקות בלא לאו, וצ"ע דמנ"ל הך מילתא דדין המלקות דוהצדיקו הוא כמו כל מלקות דלאו, הרי הכא נלמד מקרא דין מלקות, ושמא הוא דין מלקות בפנ"ע.

ג] ונראה לפרש, דהנה המאירי ד' ב' כתב דבכל מקום דאין הלאו אלא לאזהרה ליכא לכללא דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, וע"כ הוא דבמוצש"ר ועדים זוממין לוקין אף שאין בו מעשה,[[1]](#footnote-2) ומבו' בדבריו דאיכא גוונא דאין העונש על הלאו אלא על דבר אחר, והלאו אינו בא אלא לאזהרה, דהרי אין כונתו דאף דהעונש הוא על הלאו, מ"מ הכא נלמד מקרא דלוקין ע"ז, דא"כ ל"ה צריך לכל אריכות דבריו.

והך מילתא דאיכא גוונא דהמלקות הוא דין בפנ"ע ואין הלאו אלא לאזהרה, כ"כ בחי' הגרי"ז בהל' סנהדרין לענין מקלל את חבירו בשם, ז"ל, דהילפותא מקרא דאם לא תשמר וגו' אינו ילפותא וגילוי מילתא בעלמא על הלאוין דנשבע ומקלל שילקה בהן גם בלא מעשה, כי אם דיסודו הוא דין מחודש של חיוב מלקות בפ"ע על נשבע ומקלל בשם, באופן שהחיוב מלקות בנשבע ומקלל הוא דין בפ"ע נוסף על עצם הלאוין, דאף דעצם הלאוין הויין לאו שאין בו מעשה שאין בהן מלקות, אבל יש בהן חיוב מלקות מחודש מקרא דאם לא תשמר וכו', ויש להוסיף עוד, דמלבד מה דהחיוב מלקות של אם לא תשמר לעשות וגו' הוא זה חלות דין בפ"ע נוסף על עצם הלאו,

עוד גם הוא חלוק בעצם דינו מהלאו, ויסוד חיובו הוא מכח לתא דיראת השם וכו', ובאופן הראשון ס"ל להתום' דנהי דלענין המלקות נאמר בהאי קרא דאם לא תשמר וגו' חידוש דין מסוים ושם חדש של מקלל בשם וכש"נ, מ"מ וכו' אזהרתי' הוא מקרא דלא תקלל חרש וזה סגי לענין מאי דקי"ל דלא ענש אא"כ הזהיר, עכ"ל, - וכן נקט בשיעורי הגר"ש בדף ד' ב' בדין מוצש"ר, עיי"ש.

ויש בזה דבר חידוש, דלכאו' אם אכן חיוב המלקות אינו על האזהרה, אלא הוא על עבירה בפנ"ע דמוצש"ר ודזממה, ובמקלל בשם אין החיוב כלל על הקללה אלא משום לתא דיראת השם, מה מהני הא דיש אזהרה על מעשה זה לקיום דין דלא ענש אא"כ הזהיר, הרי על העבירה שחייב עלי' מלקות, לא הוזהר, אלא הוזהר על מעשה שנכלל בזה, ומ"ט סגי בזה לקיום דין האזהרה.

ד] וע"כ נראה בדעת הרמב"ן ודעימי' דפליגי ע"ז, דס"ל דהא דלא ענש אא"כ הזהיר היינו דלעולם עונש מלקות ומיתה הוא על עבירת לאו, וע"ז עצמו שעובר על הדבר האסור בלאו, הוא שנתחייב מלקות ומיתה, - וע"כ בע"כ דאף במוצש"ר ועדים זוממין הוי חיובם על האזהרה דלא תלך רכיל, ועל האזהרה דלא תענה, - ואף דאין לוקין על כל לא תלך רכיל אלא במוצש"ר ועל כל לא תענה אלא כשהרשיעו צדיק, היינו משום דבלאוין אלו עצמן נכללו כל גווני דהליכת רכיל ועדות שקר בחבירו, ולא נתחייב מלקות אלא על הליכת רכיל דמוצש"ר, ועל עדות שקר דהרשעת צדיק, - דעל האופן החמור של הלאו נתחייב מלקות ונתחייב מיתה.

ויש להוסיף, דהאיסור דלא תענה ברעך, אינו איסור בעלמא במעשה העדות שקר, אלא האיסור במה שהוא גורם ע"י העדות שקר, כדכתיב לא תענה ברעך, וע"כ כל שהוא מרשיע צדיק בעדותו, הוי חומר בהאיסור דעדות שקר, וע"כ שפיר י"ל דאינו חייב מלקות אלא בהאופן החמור דלא תענה, ובזה מתפרש הא דחייב מיתה בעדות על חיוב מיתה, ולד' הרמב"ן והריטב"א הוא עונשו של לא תענה, וחמיר עונשו של לא תענה כשבא לחייבו מיתה, משום דבכה"ג חמיר האיסור, (ולא אמרינן דהאיסור הוא במעשה עדות שקר, וליכא נפ"מ על מה מעיד).

ה] ובזה מתפרש עיקר מש"כ הרמב"ן דבע"כ דהמלקות דוהצדיקו הם על הלאו דלא תענה, דלעולם ליכא מלקות אלא על לאו, דלא ענש אא"כ הזהיר, ובע"כ דגם מלקות אלו הם על הלאו, ואין כונתו דהם על הלאו מכח כללא דלאו דחסימה, אלא אף דילפינן מקרא דין מלקות מחודש, מ"מ גם מלקות אלו בע"כ דהם על הלאו.

ובזה מתפרש הא דילפינן ממוצש"ר דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, ולא אמרינן דבמוצש"ר הוא פרשה מחודשת, וי"ל כמש"כ בשיעורי הגר"ש, דאם י"ל דבכל התורה לוקין על לאו שאין בו מעשה, אין לנו לומר דהוא פרשה מחודשת, והיינו משום דגם בפרשה זו הוי המלקות על הלאו דלא תלך רכיל בהליכת רכיל דמוצש"ר, ומזה יש ללמוד דלוקין על כל לאו שאין בו מעשה, - וה"נ מתפרש הא דילפינן מעדים זוממין דלוקין על לאו שאין בו מעשה ולא אמרינן דהוא פרשה מחודשת דמלקות, דהרי גם בפרשה זו הוי המלקות על הלאו דלא תענה.[[2]](#footnote-3)

ו] ונראה דמה"ט הוא שכתב הרמב"ן דגם חיוב הממון דעדים זוממין הוא על הלאו דלא תענה, דכיון דחיוב המלקות והמיתה הם על עבירת הלאו, הרי דכל הפרשה דכאשר זמם חדא חיוב הוא, ואין לנו לומר דהמלקות והמיתה הם על הלאו, והממון אינו על הלאו.

ז] ובדעת התוס' ד' א' שכתבו דהממון אינו על הלאו, נראה דלא פליגי ביסוד הדברים, ומודו לד' הרמב"ן דחיוב מיתה ומלקות הוא על העבירה דלא תענה, שנכלל בה לא לזמום חיוב מיתה ומלקות לחבירו ע"י עדות שקר, וה"נ חיוב ממון הוא על איסור זה, דא"א לומר דחיוב הממון דכאש"ז הוא ענין אחר, - ואך דס"ל דאף דגם חיוב הממון הוא על האיסור לזמום לחבירו ע"י עדות שקר, מ"מ ל"ב בזה ל"הלאו" דלא תענה, וסגי בהאיסור הנלמד מקרא דועשיתם לו כאשר זמם, וע"כ שפיר מצי ללקות על הלאו דלא תענה, דכ"ה דלר"מ דאיכא אזהרה אחרת לעדים זוממין, שפיר מצי לקי ב' מלקיות, אף דב' האזהרות הם על אותו איסור, דמ"מ כיון שנאסר בזה ב' פעמים מצי ללקות ב' מלקיות, ה"נ לרבנן במלקות וממון, כיון דלהממון ל"ב להאזהרה וסגי בהאיסור הנלמד מקרא דכאשר זמם, שפיר מצי ללקות על האיסור שנאסר בקרא דלא תענה, - ובזה הוא שנחלק הרמב"ן וס"ל דכיון דעונש כאש"ז דמיתה ומלקות הוא על האזהרה דלא תענה, ה"נ עונש הממון הוא על האזהרה דלא תענה.

ח] ולפי האמור נמצא, דמה שדנו בהמלקות דוהצדיקו אם הוא על הלאו או הוא על הזממה, הרי דלהנ"ל ב' הצדדים קרובים זל"ז, דגם אם המלקות הוא על הזממה, הרי כיון דבעינן להאזהרה דלא תענה, נמצא דהוו המלקות על איסור הזממה הנכללת בקרא דלא תענה, וזהו מש"כ הרמב"ן והריטב"א דהמלקות הם על לא תענה, והוא כמו שכתבו דגם כאשר זמם הוא על הלאו דלא תענה, - אלא דיש לדון אם הוו המלקות על הלא תענה דחמיר דזמם לעשות לרעהו, או על כל לא תענה, - ועמש"נ בדברינו לקמן ה' ב' לפשוט לזה מד' הראשונים דמבו' דכל דאיכא גריעותא בהזממה המחייבת, אף אינו חייב מלקות, וכל דהוא תנאי בעלמא בחיובא דכאש"ז, אי"ז אלא לענין חיוב כאש"ז, ולא לענין המלקות.

בביאור הא דלא ענש אא"כ הזהיר, כתב החינוך במצוה ס"ט, ז"ל, כי לא יספיק לנו הזכרת העונש במצוה מבלי אזהרה. וזהו שיאמרו רבותינו ז"ל תמיד עונש שמענו אזהרה מנין, והענין הוא מפני שאם לא תבוא לנו בדבר מניעת האל, אלא שיאמר עושה דבר פלוני יענש בכך, הי' במשמע שיהיה רשות ביד כל הרוצה לקבל העונש ולא יחוש לצערו לעבור על המצוה ולא יבוא בזה כנגד חפץ השי"ת ומצותו, ויחזור דבר המצוה כעין מו"מ, כלומר הרוצה לעשות דבר פלוני יתן כך וכך ויעשהו או יתן שכמו לסבול כך ויעשהו, ואין הכוונה על המצוות בכך, אלא שהקל לטובתנו מנענו בדברים והודיענו במקצתן העונש המגיע לנו מיד מלבד העברת רצונו שהיא קשה מן הכל, וזהו אמרם ז"ל בכל מקום לא ענש אא"כ הזהיר, כלומר לא יודיע הקל העונש הבא עלינו על העברת המצוה אלא אם כן הודיענו תחילה שרצונו הוא שלא נעשה אותו הדבר שהעונש בא עליו, עכ"ל, וצ"ב לפ"ז בטעם הא דלא סגי באזהרת עשה.

1. וצ"ע שהרי להדיא אמרו בגמ' דמצינו למילף ממוצש"ר ועדים זוממין דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, וטעמא דרבנן דלא ילפי מבו' בל' הגמ' דהוא משום דפרכי צד חמור, וכ"ה להדיא בד' המאירי, - וצ"ל דכל מש"כ המאירי הוא רק אחר דבכל התורה אין לוקין על לאו שאין בו מעשה, וע"כ מפרשינן דבמוצש"ר ועדים זוממין אין המלקות על הלאו, ואין הלאו בא אלא לאזהרה, אך בגמ' פרכינן דאדרבה נילף מינה לכל התורה דלוקין על לאו שאין בו מעשה, ומהיכ"ת לומר דמלקות אלו אינם על הלאו, וכ"כ בשיעורי הגר"ש בהא דבעי למילף ממוצש"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מתפרש מש"כ התוס' שאנץ דילפינן דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו מהמלקות שלוקין עדים זוממין שהעידו על חיוב מלקות, ותמהו רבים דהרי אין המלקות על הלאו דלא תענה, אלא מכאשר זמם, אך להנ"ל הרי גם מלקות דכאשר זמם בע"כ דהם על עבירת הלאו דלא תענה, וכאשר כ"כ הרמב"ן והריטב"א דכל כאשר זמם הוא עונשו של לאו, ושפיר מצינו למילף מינה דלוקין על לאו שאין בו מעשה, - ובדעת התוס' בב"ק דפליגי ע"ז וס"ל דאין ללמוד אלא מהמלקות דבן גרושה, י"ל דמודו ליסוד הדברים, ואך דס"ל דאין ללמוד מהמלקות דכאשר זמם, דאי"ז חיוב מלקות, אלא הוא חיוב כאשר זמם, ואך דכיון שזמם מלקות הוא חייב מלקות, ואין ללמוד מזה דלוקין על לאו שאין בו מעשה, שהרי הא דלוקין בכה"ג, אי"ז ככל לאו שלוקין עליו, אלא הוא משום דזהו מה שזמם, וכאילו נימא דבמקרה הוי עונשו מלקות, וליכא למילף מינה דלוקין על לאו שאין בו מעשה. [↑](#footnote-ref-3)