סנהדרין פ_ק -הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

דף ב.

**דיני ממונות בשלשה:**

הנה במתניתין כאן יש כמה דינים של בית דין ויש בהם שהדין בית דין נצרך לעצם הדין שהם פוסקים את הדין [כדיני ממונות] ויש בהם שיש דין במעשה שיעשה בפני בית דין או שיעשה על ידי בית דין כהוספת העיר וכדו' ומינוי דיינים.].

ובדיני ממונות מה שצריך שלשה יש לעיין בגדר דהא ודאי שהחיוב ממון לשלם חל על ידי המעשה הלואה או גזילה. וא"כ יש לעיין מה גדר הדין בית דין כאן. [ולענין איסור והיתר הגדר הוא שהוא דין הוראה ולא בעינן סמוכים] וע"ע בהגהת חשק שלמה בתחילת המסכת מש"כ ויתבאר דבר זה בהמשך הסוגיות בעז"ה.

**רש"י ד"ה גזילות:**

**כופר בפקדון דמששלח בו יד הוה גזלן:** צ"ע דהא כופר בפקדון גם בלא שלח בו יד הוה גזלן וכן בשלח בו יד לא בעינן לכופר בפקדון עיין בערוך לנר שהקשה זאת וכתב שהגירסא היא או שלח בו יד.

**וכן החוטף מיד חבירו כגון ויגזול את החנית:** המקור הוא בבא קמא ע"ט: שכדי להיחשב גזלן בעינן דומיא דויגזול את החנית וע"ע בגמ' ריש איזהו נשך לענין ג' לאוין ואין כאן המקום להאריך בזה.

**אבל לוה ולא שילם לא מיקרי גזלן דמלוה להוצאה ניתנה:** מבואר ברש"י שכופר במלוה לא הוה גזילה כיון שאין ממון בעין ששייך לומר שמעכב תחת ידו דמלוה להוצאה ניתנה ועדיין צ"ע למה לא חשיב גזלן על הדין ממון לשלם.

והאחרונים הקשו מרש"י בגיטין ל"ו: שכתב לגבי תקנת שמיטת כספים מדרבנן שנמצא הלוה גזלן על פיהם ועיין בגרש"ר כאן סימן א' שהאריך מאוד בזה. אכן נראה דבמתני' כאן לא דנים על איזה לאו עובר בעיכוב הממון אלא מה המחייב לשלם ובזה חלוק הלואה מגזילה והמחייב של הלואה לשלם הוא בודאי לא מדין לא תגזול [ועיין ברשב"ם סוף בבא בתרא שכ' טעם דהן שלך צדק].[[1]](#footnote-1)

**חליצה בשלשה:**

בגדר מה שצריך בית דין בחליצה עיין ברש"י יבמות ק"ד. שכ' שהוא כיון שיש כתובה ובתוס' ריש מצות חליצה כ' שדין הדיינים הכשרים לחליצה הם הכשרים לממונות ומ"מ נראה שהגדר הוא שיעשה בפניהם ולא שהם פועלים את החליצה.

**רש"י ד"ה ומיאונין בשלשה:**

דכל דתקון כעין דאורייתא תקון: האחרונים התקשו מהו כעין דאורייתא הרי גט לא בעי בית דין. עיין בגרע"א במשניות פה מש"כ בזה. ובמהר"ם שיף ביאר שכעין דאורייתא הוא כעין חליצה שצריכה שלשה. אכן צ"ע למה שיתקנו מיאון כעין חליצה. ועיין בתשובת נודע ביהודה תנינא אהע"ז סימן קי"ד שהאריך בזה וס"ל שגט בעי שלשה וכן הביא מדברי האור זרוע [ועיי"ש שביאר שלא שעצם הדין גירושין בעי שלשה אלא כיון שמתחייב בכתשלום כתובה מחמת הגירושין בעי שלשה וכ' נפק"מ לגט דארוסה עיי"ש]. אכן האחרונים נחלקו עליו ועיין בתשו' חתם סופר אהע"ז נ"ד מש"כ ליישב מה שמיאון דומה לחליצה כיון שלא הבעל עושה את המעשה גירושין אלא האשה עיי"ש.

ובאבי עזרי בהל' יבום וחליצה כ' לבאר דברי רש"י שאין כוונת רש"י לבאר למה צריכים ג' כעין גט אלא שתקנו שמיאון יהיה לו דין שבעי בפני בית דין וכמה הבית דין הוא בפני שלשה כיון שבכל מקום שבעינן בית דין הוא בפני שלשה עיי"ש.

**סמיכת זקנים:**

ברש"י כ' שסמיכת זקנים היינו על ראש פר העלם דבר של ציבור אכן ברמב"ם בפירוש המשניות כאן כ' הביאור שמתי שסומכים בעינן שיהיה שלשה ואחד מהם סמוך וכן הוא בפרק ד' מהלכות סנהדרין הלכה ג' עיי"ש.

**הרובע והנרבע בכ"ג:**

עיין במנחת חינוך מצוה נ"ב שהביא מחלוקת הב"ח והחכם צבי בשור שנרבע על ידי עכו"ם אם בעי כ"ג. שדעת הב"ח שכיון שעכו"ם נדון בדיין אחד הוא הדין שורו. והחכם צבי ס"ל שהדין כמיתת בעלים כך מיתת השור היינו כמיתת בעלים בעלמא. ועיי"ש שנחלקו עוד לענין איסור הנאה אם חשיב מה שנדון בדיין אחד לאסרו בהנאה וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן ה' שהאריך בזה. עיי"ש.

**רש"י ד"ה במלחמת הרשות:**

כל מלחמה קרי רשות חוץ ממלחמת יהושע: עיין בערוך לנר שהקשה למה לא נקט רש"י ה"ה מלחמת עמלק. וצ"ע. וע"ע ברמב"ם פ"ה ממלכים הלכה א'.

דף ב:

**הודאות והלואות וכו':**

לכאורה החילוק הוא שהודאות והלואות הוה מלוה שאינה כתובה בתורה וגזילות וחבלות הוה מלוה הכתובה בתורה. וע"ע בר"ן שכ' שאין ללמוד ממשפט אחד לחייב הודאות והלואות בג' ומומחין כיון דקילי וצע"ק כוונתו. [ומה"ט אין להקשות הביאור בד' הגמ' דמה לי חבל בגופו וכו' הא מ"מ הוה ב' מחייבים [וע"ע בהגר"ח הל' טוען ונטען שכ' שהם ב' חיובים] דמ"מ תרוויהו מלוה הכתובה בתורה ואדרבה כ"ש גופו מממונו.].

**עירוב פרשיות כתוב כאן:**

דעת רש"י [וכמו שהבינו בדבריו הראשונים] שהמחלוקת אם בעינן ג' או מהני יחיד תלויה במחלוקת אם עירוב פרשיות כתוב כאן או לאו [ועיין בר"ן מה שהקשה עליו]. אכן, דעת הראשונים [ר"ן בסוגיין והרמב"ן לקמן כ"ג.] דאין זה תלוי זה בזה ושייך למימר דעירוב פרשיות ומ"מ לומר דמהני ביחיד כיון דכתיב בצדק וה"ה להיפוך שייך למימר דלאו עירוב פרשיות ומ"מ ליבעי ג' ומומחין כיון דילפינן מגזילות עיי"ש. ודעת תוס' כאן שלרבי יוחנן אע"ג דאין עירוב פרשיות מ"מ בעינן ג' מהדין משפט אחד. וע"ע בתוס' ג. ד"ה מדאורייתא.

**תוס' ד"ה דברי הכל:**

**ובהחולץ נמי קאמר רבי יוחנן וכו':** עיין ברמב"ן לקמן כ"ג. שכתב דאפשר דהגמ' קאמרה דבעי ג' אבל אין זה מדברי רבי יוחנן ולדבריו אפשר שמועיל חד וע"ע מש"כ לקמן בדין בית דין בגירות..

**וי"ל דמשפט אחד להשוות דיני ממונות:** עיין בר"ן דס"ל דלא שייך למילף זה ממשפט אחד כיון שיתכן שכיון שדינם יותר קל על כן לא בעי ג'. וע"ע בתורא"ש מש"כ דלא ילפינן ממשפט אחד רק לענין עצם הדין ולא לענין הדיינים.

**וא"ת אכתי לענין מומחין מיהא נילף וכו':** עיין במהרש"א ובמהר"ם מש"כ בביאור קושית התוס'.

**תוס' ד"ה ליבעי נמי מומחין:**

**ונראה לפרש דבגיטין לענין מילי דכפיה וכו':** מבואר בדעת תוס' שבדין בית דין יש שני דינים האחד לעצם הפסק והשני לענין כפיה וע"כ אף במקום שהפסק לא בעי בית דין [כעישוי הגט] מ"מ בעינן לדין בית דין לענין הכפיה ועיין בקצוה"ח ונתיבות ריש סימן ג' סק"ב מש"כ בזה.

וע"ע בקצוה"ח והנתיבות שם שנחלקו אם הדין כפיה על המצוות נאמר רק לבית דין או שכל יחיד יכול לכפות עיי"ש.

דף ג.

**דיני ממונות לא צריכי דרישה וחקירה:**

בגדר הדין דרישות וחקירות אחר התקנה: עיין ברמב"ם פ"ג מעדות הלכה ג' שכ' שאחר התקנה בהכחישו בחקירות או בדרישות הוה הכחשה אבל בהכחשה בבדיקות לא הוה הכחשה. [ומוכח דס"ל שיש שם עדות לחקירות גם אחר התקנה] אכן דעת הרמב"ן בתשו' סימן ז' והובא בש"ך ל' סק"ו שאף בהוכחשו בחקירות עדותן קיימת [ויש לדון אם הכוונה שאין לזה שם עדות או שהתקנה היא לחייב אע"ג שהכחישו].

**אלא מעתה טעו לא ישלמו וכו':**

עיין ברש"י שביאר שהוה כמומחה שפטור והנה דעת הבעל המאור לקמן [י:] מדפי הרי"ף שפטור מומחה הוא כיון דאנוס וא"כ צ"ע למה כאן יפטרו הא ל"ש בהו אנוס [וכ"נ דעת רש"י לקמן ל"ג. שביאר הטעם שמומחה פטור כיון שמזלא בישא דהאי גברא גרם]. והנה דעת הרא"ש שם שהפטור הוא כיון שקבלו עלייהו ולדבריו נמי צ"ע הא הכא ליכא קבלה וצ"ע וצ"ל דס"ל כתוס' שטעו לא ישלמו הוא חלק מהתקנה אכן ברש"י לשיטתו צ"ע.

**אלא מעתה טעו לא ישלמו:**

הכא משמע שכיון שכשרים רק מתקנה זה סיבה לפטור אבל אם היו כשרים מעיקר הדין היה ניחא שחייבים וצ"ע דבהמשך אמרינן דלרבא דחד כשר אלא מעתה טעו לא ישלמו ומוכח דמה שכשר מעיקר הדין זה סברא לפטור ועיין במהר"ם שיף מש"כ בזה.

**אי אפשר דלית בהו חד דגמיר:**

עיין בקצוה"ח ל"ו סק"ז שהביא ראיה מכאן שאין דין נמצא אחד מהם קרוב או פסול בדיינים וע"ע בקהילות יעקב סימן ב' מש"כ בארוכה בענין זה.

**חד נמי כשר:**

בפשיטות היינו יחיד אע"ג שאינו סמוך אלא דבעינן גמיר וסביר אכן עיין ברמ"ה וכ"כ הנתיבות בסימן ג' סק"א בדעת הרמב"ם שהיחיד בעינן שיהיה מומחה.

והרמב"ם בפ"ב מסנהדרין הלכה י' כ' שאע"ג שאין בית דין בפחות משלשה מ"מ יחיד כשר לדון מן התורה והיינו דס"ל שאע"ג שיחיד כשר לדון מ"מ אין עליו שם בית דין. [ועיין בקצוה"ח ג' סק"ב לענין הודאת בע"ד] ובקצות ריש סימן ג' [סק"ב] נקט שיחיד מומחה גדר דינו הוא כהוראת איסור והיתר דלא בעי בית דין [ויש לעיין לפי"ז אם בית דין של ג' יכפו על פי הוראה זו דהא אין לה שם דין] אכן איכא למימר שיש להוראתו שם דין אבל אין לו כח בית דין [ונפק"מ לכאורה לדין בלילה] עיין בזה.

ועיין עוד ברמב"ם בפ"ה הלכה ח' שכ' שבהודאות והלואות דנים מדין שליחותייהו וצ"ע הא ס"ל שיחיד מומחה כשר ועיין בקצוה"ח ג' סק"ב מש"כ שכוונת הרמב"ם היא לענין כפיה שבזה בעינן בית דין. וע"ע בנתיבות דס"ל להרמב"ם שיחיד שכשר היינו מומחה וע"כ בעינן לדין שליחותייהו.

**איכא בינייהו דשמואל:**

עיין ברמב"ם בפ"ב מסנהדרין הלכה י' שפסק כרב אחא ומ"מ פסק ששניים שדנו אין דיניהם דין ועיי"ש בכסף משנה מש"כ ועיין בר"ן שכ' דס"ל לרמב"ם שהתקנה בג' היא לפסול גם שניים וכן הוא בכסף משנה שם בשם הרשב"א עיי"ש.

**תוס' ד"ה שלא תנעול דלת:**

**ואם תאמר מהאי טעמא לא ניבעי מומחין וכו'**: דעת תוס' שגזילות לא נגבים בבבל ואין דין שליחותייהו בגזילות אכן עיין בר"ן כאן שכ' לחלק בין זמן המשנה שיש מומחין שאז לא גובים אלא במומחין אבל עתה שאין מומחין דנים אף דיני גזילות וכן הוא ברמב"ן לקמן כ"ג. וע"ע בנמוקי יוסף בבא קמא פ"ד: שהביא דעת הרא"ה שמתי שהגזילה בעין כן נגבית בבבל וכן פסק הרמ"א בסימן א' סק"ג.[[2]](#footnote-2)

**וי"מ דווקא גזילות שעל ידי חבלות וכו':** עיין מהרש"א מש"כ שלא באו לבאר כן במתני' אלא שכן הוא הדין וע"ע במהר"ם מש"כ ובקצוה"ח סימן א' סק"ג.

**כגון שמינצו בי תרי עד שתקף את חבירו וגזל:** צ"ע דמאי שנא אופן הגזילה לענין שלא ידונו וצ"ע.

**בדין שליחותייהו:** והנה מד' תוס' נראה דס"ל שדין שליחותייהו והדין השנוי בגמ' דידן שהפקיעו מומחין הוא אותו דין[[3]](#footnote-3) ועיין בר"ן שהקשה דאמאי בעינן לשני דינים [וס"ל שבסוגיין הוא מדין הפקר בית דין הפקר] ולמה צריך גם לדין שליחותייהו. וע"כ דעת הר"ן וכן הוא דעת הרמב"ן לקמן כ"ג. שבדין דבעינן מומחין יש שני דינים א. שבית דין של הדיוטות פסול ב. שאסור לדון לפני הדיוטות וכמו שאסור לדון בערכאות. וע"כ הדין השנוי כאן הוא לענין הכשר הדין שמועיל בהדיוטות אבל הדין השנוי בגמ' בסוף גיטין הוא לענין ההיתר לדון בהדיוטות ועל זה בעינן לדין שליחותייהו.

והראשונים התקשו לענין קבלת גרים כיצד מהני מדין שליחותייהו והתוס' בגיטין פ"ח: כ' שגם בזה שייך שליחותייהו וכנ' ס"ל שהוא דין דאורייתא וכ"כ הנתיבות בתחילת סימן א'. אכן הראשונים ביבמות מ"ו: האריכו בזה עיי"ש ברמב"ן שבתחילת דבריו נקט שהוא מדרבנן ומה שמועיל בגרות הוא או כיון שיש ריבוי שמועיל גם בזמן הזה או דלא בעינן לג' מומוחין מה"ת בגרות עיי"ש וברשב"א שם. וע"ע בגרנ"ט בסוגיין שכ' שאף אם מועיל שליחותייהו זה גדר אחר כיון שבממון מה שמועיל שליחותייהו הוא לענין עצם הדין דכשר אכן בגר שבעינן שהגרות תהיה בפני ג' דיינים השליחותייהו מועילה להחשיבו לשם דיין.

וע"ע בקצוה"ח ל"ד סק"א שכ' שאף שהוא מדרבנן מועיל עקירת חכמים בכהאי גוונא.

**הערה בד' רש"י לעיל ב.**

כ' שם מד' רש"י שכ' לענין נכנסה לחצירו דבעינן מעשה גזילה וא"כ כיצד שייך כופר בפקדון. והנה י"ל דכוונת רש"י [והוא בב"מ י:] רק לענין זה שכשנכנסה לחצירו ולא חישב לגנבה לא חשיב מעשה אבל בכופר בפקדון שעושה מעשה כפירה לא וצ"ע.

עוד כ' שם שיש לומר שאין כוונת רש"י כאן לומר על איזה לאוין עובר אלא לדון במחייב התשלומין שזה בית דין דנים. והנה לפי"ז צ"ע מה כוונת רש"י במלוה שלהוצאה ניתנה הא אף אם לאו להוצאה ניתנה מ"מ מחייב התשלומין הוא מדין מלוה. ואולי צ"ל שבית דין דנים את דין הממון ובזה חלוק ממון שבעין המוחזק בגזילה, לממון המוחזק כהלואה ועל כן אם לאו להוצאה ניתנה חשיב שדנים את הממון שבעין [שעליו תביעת השיעבוד] וכעין גזילה ועדיין צ"ע.

דף ג:

**אין דורשין תחילות:**

עיין דעת רש"י שכ' שלמ"ד אין דורשין תחילות הראשון אתא לומר שבעינן מומחין ובתוס' הקשו דא"כ כיצד אמרינן נכתוב קרא אל השופט הא לא שמעינן מיניה מומחין ועיין בר"ן שכ' שלרש"י ילפינן מומחין משופט נמי וצ"ע בלשון רש"י [ד"ה אין דורשין] שמשמע שדווקא אלוקים משמע מומחין.

ובתוס' פירשו דאע"ג דלא נדרש לדרשא אחרת אין דורשין תחילות ועין ברמ"ה שפירש הסברא שנדרש לגופיה והיינו שנדרש שצריך לבוא לפני הדיין ועיין ברבינו יונה שהקשה דהא מילתא דפשיטא היא שצריך לבוא לפני הדיין[[4]](#footnote-4) וע"כ כ' שכלל הוא בתורה שאין דורשין תחילות. [עיי"ש מה שהכריח זה מסברא דאמאי במקום חד אלוקים דורשים את השני להצריך רק אחד הרי אחד ידעינן מכל מקום עיי"ש.]

**בעיקר דין אין בית דין שקול:**

עיין בתוס' יבמות ק"א. ד"ה ואין בית דין שקול שנראה שנחלקו ב' תירוצי התוס' אם מה שאין בית דין שקול הוא לעצם ההכרעה אבל בית דין שאינו להכרעה לא בעי שקול או שהוא דין בעצם השם בית דין שבעינן שיוכל להכריע.[[5]](#footnote-5)

ועיין ברש"י במתני' בריש פירקין [ד"ה ואין בי"ד שקול] שכ' שהחסרון בבית דין שקול הוא שלא משכחת לה הטיה לטובה על פי אחד ועיין במהר"ם שיף שהקשה דהא משכחת לה במוסיפין ויתכן שהוא חסרון בעצם השם בית דין שכיון שבמצב הזה לא יוכלו להכריע הדין לא קרי ליה בית דין ועיי"ש ברש"ש מש"כ.

**הא דתנן שניים אומרים חייב וכו':**

יש לעיין בקושיית הגמ' אם ס"ל בדעת רבי יאשיה דליכא כלל דין הכרעת רוב בדיינים או דס"ל דכיון דכתיבי תלתא אלוקים א"כ במקום שלשה דיינים בעינן שיסכימו לדעת אחת אבל במקום ה' דיינים מודה שמועיל הכרעה עפ"י רוב. וע"ע לשון הר"ן שמשמע דליכא ליה כלל הכרעה עפ"י רוב וצ"ע.

**מייתי לה בק"ו מדיני נפשות:**

לכאורה הביאור ממה שבדיני נפשות הולכים עפ"י רוב להרוג [דמהדין להקל ודאי אין ללמוד] וכן הוא להדיא ברבינו יונה ובר"ן. ועיין בראשונים שהקשו דנימא דיו לבא מן הדין להיות כנדון ויצטרכו הטייה עפ"י שניים כנפשות. ובר"ן יישב שבדיני ממונות לא שייך למימר שלחוב עפ"י שניים כיון שבממונות הוא חוב לזה וזכות לזה, אכן ברבינו יונה פליג וס"ל שאחר הק"ו הוא דין מקרא שרק בנפשות בעינן הטיה עפ"י שניים עיי"ש. וע"ע במאירי שיישב "שכל שניים לגבי אחד כהכרעת שניים היא" וצ"ב כוונתו[[6]](#footnote-6).

**תוס' ד"ה ורבי יהודה אומר שבעים:**

וכן בכל סנהדרי גדולה היה שם מופלא שבבי"ד שאינו מן החשבון: יש לעיין בכוונתם מהו המופלא אם אינו דיין למה נכלל בע"א ומה כח המופלא שבבי"ד וצ"ע.

**תוס' ד"ה מוקי לה בדיני נפשות:**

ועדים זוממים אע"ג דכי מחייבי מיפטר רוצח בכך מ"מ אפשר דמיפטרו כולהו בהכחשה: צ"ע בכוונת תוס' מה הכוונה בהכחשה, ולכאורה כוונתם שלא יהיה חידוש הזמה שמאמינים האחרונים אלא יהיה כתרי ותרי ויפטרו שניהם. וע"ע ברבינו יונה שיישב שמה שמחייבים הזוממים הוא דין נפרד מהפטור מיתה של הנדון וא"כ ודאי שאין חיוב הזוממים טובה לאידך ויל"ע למה תוס' לא תירצו כן.[[7]](#footnote-7)

**תוס' ד"ה דיני ממונות לא כ"ש:**

**וצ"ל דרובא לרדיא זביני לא חשיב כי הנך רובא: בביאור כוותם בחיסרון רובא לרדיא:** עיין בקונטרס הספיקות תחילת כלל ו' שהביא דברי הב"ח שביאר שאע"ג דרובא לרדיא הוא בקונים אבל בשוורים רוב השוורים הנקנים הם לשחיטה וע"כ הוא חסרון ברוב ועיי"ש בקונטרס הספיקות שהקשה עליו וע"ע בשב שמעתתא שמעתתא ד' פרק ו' שביאר דברי התוס' שחסרון רובא לרדיא הוא כיון שהוא רוב שתלוי בדעת בני אדם ולא רוב בטבע עיי"ש. וכן הוא באבני מילואים מ"ה סק"ב.

וע"ע בתוס' ב"ק כ"ז: ד"ה קמ"ל שהקשו נמי כקו' תוס' כאן ותירצו "דהתם גבי דיינים שאני דחשיב מיעוט דידהו כמי שאינו וליכא למימר התם אוקי ממונא בחזקת מריה דהא בית דין מפקי מיניה אבל גבי שאר רובא דאיכא מיעוטא וחזקה לא אזלינן בתר רובא" וצ"ב כוונתם למה לגבי דיינים חשיב מיעוט כמי שאינו ועיי"ש בקונטרס הספיקות מה שהביא ממהר"ם חביב שביאר שבדיינים דין המיעוט לבטל דעתם לרוב וע"כ לא חשיב פסק על פי רוב אלא עפ"י כולם. עיי"ש שנחלק.[[8]](#footnote-8) וע"ע בחידושי הגר"ח סטנסיל ס"ק רכ"ט [ובמגנזי הגר"ח אות ק"ב וכעין זה בשערי יושר ג' פ"ג] שביארו שברוב בדיינים איכא שני דינים: הא' עצם בירור הדין בציור כזה ובזה הוא דין דהלך אחר הרוב לפסוק הדין עפ"י הרוב אבל בזה אין דין מוחזק דאינו נודע לעצם הדין. ועוד דין הפסק בית דין בדין הבא לפניהם ובזה דין מיעוט לפסוק כהרוב כיון שכך הוכרע ההלכה וזה כוונת תוס' שהמיעוט כמי שאינו עיי"ש.[[9]](#footnote-9)

ועוד צ"ע בדברי התוס' שם שיישבו רק הקושיא מדיינים אבל הקושיא מריש בן סורר לא יישבו דהא התם חזינן דהולכים אחר הרוב בנפשות וע"ע בקונטרס הספיקות כלל ו' סק"ג שכ' שאין האדם מוחזק בעצמו וע"ע בקונטרס דברי סופרים [שבקובץ שעורים חלק ב'] סימן ה' אות ב' מש"כ כעי"ז שבדין שבין אדם למקום לא שייך מוחזק.[[10]](#footnote-10)

**אלא מעתה תהא סנהדרי גדולה צריכה מאה ארבעים ואחד:**

צ"ע דנימא שיהיה שבעים ושלש וגם בזה נימא ששייך שיגמר הדים בשבעים ואחד. וכה"ג קשה לגבי סנהדרי קטנה. וחזינן שגדר הדין בית דין הוא שיהיה בו הכרעה בכל האופנים [ועיין מש"כ לעיל בד' רש"י שלמד שאין בי"ד שקול מדין שצריך הטיה לרעה].

**ותהא סנהדרי קטנה צריכה ארבעים וחמשה:**

עיין בראשונים שכ' שהוא מחמת שיגרא דלישנא דהא בקרא משמע דאיכא ושפטו והצילו עיין ברבינו יונה ובר"ן מש"כ.

דף ד.

**ורבנן ירשיען כתיב:**

צ"ע למה לא דרשינן ליה לעיל לחייב אחד בממונות ודרשינן רק לקרא דאלוקים וצ"ע.

**אם למקרא ואם למסורת:**

עיין ברבינו יונה שהקשה למ"ד שיש אם למסורת א"כ אמאי המקרא הוא להיפוך ונשאר בצ"ע ועיין בר"ן [בדף ד:] שיישב מה שיישב שס"ל שהמקרא הוא לדרך צחות עיי"ש[[11]](#footnote-11).

**תוס' ד"ה כולהו ס"ל יש אם למקרא:**

**ובפרק לולב הגזול וכו':** צ"ע הא התם הוא סתירה ממסורת למקרא שבמקרא משמע תרי ומסורת משמע אחד. ועיין מהרש"א מש"כ ובמהר"ם יישב דלא סתרי דדריש כפות לאגד וע"ע בתוס' בפרק כל שעה [פסחים דף ל"ו.] שכ' דהתם סמכינן אקרא דפרי עץ הדר שמשמע אחד וע"כ דרשינן מסורת.

**וע"ק דפ"ק דסוכה:** צ"ע למה בזה נחשב סתירה ממקרא למסורת שבמסורת משמע להכשיר וצ"ע. [דהנה לכאורה כוונת התוס' כאן הוא דודאי דרשינן מסורת אלא במקום סתירה עדיף מקרא ולענין זה הרי אינו סותר].

**רש"י ד"ה כיפר:**

**דכתיב ודם זבחיך ישפך שפיכה אחת במשמע:** עיין ברמב"ם בפיה"מ בזבחים פרק ד' שס"ל שישפך משמע באיזה צד שיהיה עיי"ש. וע"ע ברמב"ם בפרק ב' מפסולי המוקדשין הלכה א' שלמד מקרא דישפך גם לחטאת שמועיל במתנה אחת ועיי"ש בכסף משנה שהעיר בזה.

**תוס' ד"ה ושניים לעכב:**

כיון דאיכא שפיכות דמים ליסוד לאו כפרה בכדי: כוונת תוס' על דין שפיכת שיריים[[12]](#footnote-12) ועיין בפורת יוסף שהקשה דהא בלא זרק ליכא שיירים וכיצד יהיה לזה דין שפיכת שיריים.

**תוס' ד"ה מניין לרביעית דם:**

**וי"ל דשאני מת וכו':** דעת תוס' שדם אינו מטמא כבשר ויש בו חידוש נפרד שמטמא ומ"מ שיעורו ברביעית כיון שיקרש ויעמוד על כזית. וצ"ע שבהמשך דבריהם כ' שאין נבילה ודם מצטרפין לשיעור כזית כיון שאין שיעורן שוה וצ"ע אמאי הא יקר שיעור דם הוא לכשיקרש ועיין בקהילות יעקב סימן ד' מש"כ שכיון שמדידתו היא בכזית ע"כ חשיב שיעורו שונה וצ"ע דהא אין דין רביעית ואם נדע שבפחות יהיה נמי כזית ג"כ יטמא וצ"ע.[[13]](#footnote-13)

ובעיקר דעת תוס' שדם חשיב כבשר עיין באבי עזרי מלכים פרק ט' הלכה י' שהקשה דהא ב"נ שאוכל דם מן החי לא חשיב אבר מן החי עיי"ש בארוכה מה שהוכיח בדעת הרמב"ם דאין דם כבשר עיי"ש.

**וי"ל כיון דשאני מת:** ובתוס' יומא פ"א. כ' שחידוש רביעית דם הבא מב' מתים הוא בב' נפלים שלא היה בהם שיעור רביעית והיינו אע"ג שדם זה לא חשיב נפש מ"מ מצטרף וע"ע ברש"ש מה שהביא מהתוספתא.

וע"ע בתוס' נזיר נ: [ד"ה ת"ש] שהקשו כיצד מצטרף רביעית דם מב' מתים הא חיבורי אדם לא הוה חיבור. ועיי"ש שיישבו שהכא הוא רק לענין טומאת אהל אבל לענין מגע באמת לא מצטרפין. וע"ע בהשגות הראב"ד פ"ד מטומאת מת הלכה י"ג בסוף ההשגה מש"כ שברביעית דם בעינן שיהיה חיבור וצ"ע א"כ דברי רבי עקיבא דכיצד שייך חיבור בב' רביעיות מב' מתים וכן הקשה המקדש דוד בסימן מ"ט. [דף קמ"ג] ועיין בקהילות יעקב סימן ד' מה שיישב.

**רש"י ד"ה בחלב אמו וכו':**

עיין מהר"ם שביאר בדעת רש"י שבלא המקרא היינו דורשים חלב שדווקא חלב אמו אסור אבל חלב אחרת מותר וצ"ע דהא בע"ב אמרינן דהכא ודאי מקרא כיון דדרך בישול ומה זה נוגע לחלב אחרת. וכן הקשה בספר גינת ורדים [בסוף הפתיחה]. ובגוף דברי רש"י משמע שהיה מותר חלב ועיין בר"ן שתמה שמה יתיר חלב הרי נקרא שניהם ועיי"ש דפליג וס"ל שיאסר בשניהם. [ונראה מדבריו שתלוי בגדר אם למקרא ומסורת אם תלוי בסותר עיי"ש]

דף ד:

**לטטפת לטטפת וכו':**

בתוס' לעיל ג: ד"ה אין דורשין הקשו דאמאי לא אמרינן בסוגיין לא לדרוש קרנות וטטפות הראשונים כיון דאין דורשין תחילות. ועיין ברבינו יונה בדף ד: שכ' שמה שאין דורשין תחילות הוא דווקא בפסוק אחד[[14]](#footnote-14) וע"כ הכא דרשינן שהוא פסוק אחד. [וע"ע בתוס' ד"ה טט וי"מ וצ"ע] ועיין במש"כ בע"א דבקרנות המזבח לא שייך תחילות כיון שידעינן שהם ד' [וזה צ"ב לשיטתו דמידה היא בתורה א"כ הוא אף בידעינן].

**טט בכתפי שתיים וכו':**

עיין בתוס' דס"ל דמחד קרא ילפינן ד' ועיין בר"ן מש"כ שילפינן מד' שבכל לשון. ובקושיית התוס' דליבעי יותר מד' עיין ברמ"ה מש"כ בכמה אופנים ובר"ן.

**דרך בישול אסרה תורה:**

דעת רש"י שבחלב הוא טיגון ובראשונים פליגי דנימא שבישלו במים וחלב וע"ע ברבינו יונה ובר"ן שפירשו באופן ג' דדרך בישול היינו לגלות שאף הבישול בעצמו אסור עיי"ש.

דף ה.

**ואם היה מומחה לרבים דן אפילו יחידי:**

עיין בר"ן מה שהביא ג' דרגות בדיינים. [א. סמוך ב. מומחה שנטל רשות ג. מומחה שלא נטל רשות] ועיי"ש שהביא מחלוקת הראשונים אם סמוך בעי רשות כדי להפטר בטעות. ולכאורה נראה מדבריו שהנדון בסמוך הוא אם הסמיכה היא נטילת רשות. אכן עיי"ש שהביא ראיה שיחיד מומחה יש לו דין בית דין **כשלשה** מההו"א דגמ' בר"ה שיכול יחיד מומחה לקדש החודש וצ"ע הרי בקה"ח בעינן בית דין ולא מהני נטילת רשות ומוכרח דס"ל גדר אחר שמה שהוא מומחה לרבים ויכול לדונם הוא נותן לו שם בית דין וצ"ע הגדר.[[15]](#footnote-15)

**תוס' ד"ה ואם היה מומחה לרבים:**

**ועוד מדקאמר בסמוך:** עיין מהרש"א מה שביאר ראית התוס'.

**תוס' ד"ה דן אפילו יחידי:**

דעת תוס' שיחיד יכול לכפות לדין ביחיד [והיינו אף שלכפיה בעינן בית דין כמבואר בתוס' לעיל ב: יש ליחיד כח זה]. ועיין ברמב"ם פרק ד' מסנהדרין הלכה י"ד שכ' שאינו רשאי לכפות אלא בנטל רשות והיינו דס"ל דאין לו כח בית דין לזה[[16]](#footnote-16) [וכן נראה דעתו בפ"ה הלכה י"ח שכתב שיחיד מומחה אעפ"י שדן יחיד אין ההודאה בפניו חשיבא הודאה וכן אינו כפירה ומשמע שאין לו דין בית דין וכן נראה מדבריו בפ"ב הלכה י'.] וע"ע בקצות ובנתיבות סימן ג' סק"ב שנחלקו לענין קבלת עדות ביחיד אי הוה קבלה וע"ע מש"כ בזה לעיל ב:.

ודעת תוס' דאף שניים אף שנקראים חצוף יכולים לדון בכפיה, ועיין ברא"ש ובתורא"ש דפליג וצ"ע עומק המחלוקת בזה. [דהא לרא"ש יחיד יכול לכוף ומה הגירעותא בשניים וע"כ שהשם חצוף מפקיע מהם השם בי"ד ובכ"ז חזינן שדיניהם דין וא"כ צ"ע הגדר].

**אם קבלוך עלייהו לא תשלם:**

בפטור הקבלה: עיין בש"ך כ"ה ס"ק י"ב שכתב דלא בעינן קנין בקבלה זו [ועיין לקמן לגבי נאמן עלי אבא] ועיי"ש בקצוה"ח שכ' שתלוי בטעם פטור קבלה אם הוא משום אנוס או שקיבלו עלייהו גם לטעות.

**הכא שבט והתם מחוקק:**

ברש"י נראה שגדר הכח דשבט הוא הפקר בי"ד הפקר וכן הוא ביד רמה אכן דעת רש"י שהפטור בטעות הוא כיון שנטל רשות וכמוש"כ לעיל ג. וא"כ אינו מדין הפקר בי"ד הפקר וצ"ע.

וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי על התורה פרשת וילך מש"כ בדין זה דשבט ומחוקק

**יתיר בכורות יתיר:**

צ"ע הא בפשוטו התרת בכור הוה דין של איסור והיתר ואינו נוגע לסמוך ועיין בשו"ע יו"ד סימן ש"ט שכ' להוכיח שבעי מומחה אכן דחה דהכא איירינן לענין היתר הוראה וכגמ' בע"ב אכן ברש"י בע"ב גבי סמיכא לפלגא כ' ראיה מהכא ומוכח שהוא דין סמיכה וצ"ע בזה.

דף ה:

**תלמיד אל יורה במקום רבו וכו':**

עיין בתוס' מש"כ לחלק בין נטל רשות מרבו דאסור בתוך ג' פרסאות ללא נטל דאסור בכל מקום וע"ע בתורא"ש וכן הוא בתוס' עירובין ס"ב: מה שחילקו בין תלמיד חבר לאינו חבר וע"ע בר"ן דפליג על ד' התוס' עיי"ש מה שהביא מהרבינו דוד דס"ל שאם אסור להורות מן התורה לא מועיל נטילת רשות. [ויש מקום לומר דהא הרב שמחל על כבודו כבודו מחול וזה הסברא דמהני נטילת רשות אבל בפניו הוא מדין מורא ולא מועיל נטילת רשות]. וע"ע ברמב"ם בפ"ה מהלכות ת"ת שחילק בין הוראה דרך עראי לקביעת ישיבה ועיי"ש בכס"מ מש"כ דהרמב"ם בא ליישב קושיית התוס'.

**השמטה לסוגיא דאם למקרא:** עיין בחידושי מרן רי"ז הלוי על התורה ריש ואתחנן מש"כ בגדר שינוי מקרא מהכתיב שאינו קריאת הכתיבה [וידוע ד' המנ"ח שאע"ג שאין אנו בקיאים בחסירות ויתירות אינו פוסל הקריאה כיון שהמקרא הוא אותו מקרא ולכאורה נוגע לכאן. [ויש מקום לומר שהמחלוקת באם למקרא היא אם המקרא הוא דין תורה שבע"פ או לאו וצ"ע. [עיין בפמ"ג בפתיחה כוללת שביאר בגיטין נ"ט: שנחלקו לענין י"ג מידות אם הוא תורה שבכתב].

**אמר שמואל שניים שדנו: ל**עיל כ' מחלוקת תוס' והרא"ש אם שניים יכולים לכפות וא"כ נפק"מ הכא כיצד איירי וכן בר"ן הביא ב' דעות אם איירי בכפיה או בזבל"א ולא בררו עוד אחד עיי"ש.

**אלא שנקראו בי"ד חצוף: בביאור הלשון חצוף:** ברש"י לעיל ג. כ' הטעם משום שעברו על תקנת חכמים ובר"ן כאן הביא עוד ביאור כיון דידעינן מי המזכה משא"כ בשלשה [ונפק"מ לכאורה בפשרה דבעינן לתוס' דבעינן לדעת כולם ל"ש בי"ד חצוף].

ועיין בשער המשפט סימן י"ח ס"ק א' בתוך דבריו שהוכיח שבי"ד שקול מעכב אף בדיעבד מסוגיית הגמ' לעיל ג: וצ"ע הכא אמאי לשניים לא יהיה דין שקול ויעכב ולד' הרא"ש דאיירי בקבלו ניחא.

**ואם איתא להווי כשניים שדנו:** צ"ע הא הוה רק בדיעבד ונימא שמוסיפין מדין לכתחילה. עיין בר"ן מש"כ. והנה לדעת הרא"ש דשניים אין כופין צ"ע דנימא שמוסיפין כיון שלא קיבלו וצ"ע.

**שאני התם דמעיקרא אדעתא דתלתא יתבי:** צ"ע הסברא בזה ועיין בר"ן שנראה דההו"א היא של"ה בי"ד חצוף והמסקנא דהוה [וע"ע בקצו"ה י"ח סק"א] וע"ע ברמ"ה שכ' ביאור שהוא תביעת הבעלי דינים לדונם בג'. וע"ע במאירי שהביא מחלוקת בישבו ה' וא' אומר איני יודע אם שייך הסברא דאדעתא דה' ישבו [וע"ע בשו"ע סימן י"ג סעיף ז' ובסימן י"ח סעיף א' וברמ"א מש"כ].

**תוס' ד"ה יפה כח פשרה:** עיין בר"ן מש"כ דאי איירי בלא קבלו צ"ע כיצד כופים לפשרה עיי"ש[[17]](#footnote-17).

**אפילו שניים מזכים וכו' יוסיפו הדיינים:** וברמב"ם בפ"ח מסנהדרין כ' שמוסיפים שניים וצ"ע דא"כ עתה הוה בי"ד שקול. וע"ע ברמב"ם שם שכ' שגם מי שאמר איני יודע הוה חלק מהבית דין ובראב"ד הישיג ולרמב"ם מיושב וצ"ע.[[18]](#footnote-18)

דף ו.

**הכא במאי עסקינן בדקיבלו עלייהו:**

הנה נחלקו הראשונים בטעם שמהני קבלה לפטור ביחיד מומוחה דדעת הרא"ש [פרק ד' סימן ה'] הוא דכיון דיחיד יכול לדון לבדו א"כ מה שקיבלו הוא לפטור מתשלומין ודעת הבעה"מ [י: מדפי הרי"ף] הוא דמומחה וקבלו הוא כאנוס. ולדעת הרא"ש צ"ע בסוגיין אמאי קבלה תפטור הא הכא איירינן לרבי אבהו ובעינן קבלה לעצם הדין וא"כ מה הסברא שנאמר שקבלו גם לענין טעות וצ"ע[[19]](#footnote-19).

והנה יש לדון בקבלת יחיד לדון על פיו אם הוא כקבלת דיין וא"כ יש מחייב לטעות או שהוא קבלה לנהוג על פי מה שיאמר ובזה לא שייך לחייב כשטעה דהא זה היה עצם ההתחייבות לנהוג על פיו [וכעין סברא זו כ' באמרי בינה דיינים ל"ו]. וא"כ אפשר דזוהי ההו"א דגמ' שיפטר ובאמת אינו כקבלת מומחה או ג' אלא שזה גדר הקבלה.

ובגדר קבלת יחיד הסתפקו האחרונים אם יש לו דין בית דיןעל ידי זה עיין בשער המשפט ריש סימן א' שר"ל שיהני לענין חיוב קנסות שיהיה לו דין בית דין לענין קנס [וע"ע באמרי בינה דיינים סימן ב'] ומבואר דאיכא ליה שם דיין ועיין בכנסת הגדולה בסימן כ"ב שכ' שבקבלת יחיד כג' הדיוטות ליכא דין הודאת בע"ד בפניו ומשמע שאין להם כח בי"ד וצ"ע.

**דאמרו ליה דיינת לן דין תורה:** עיין בקצוה"ח כ"ו סק"י שדן אם בעינן לומר הכי בפירוש ותלה בזה מחלוקת הבבלי [שסתם קבלה היא לד"ת] והירושלמי [שסתם קבלה היא גם לטעות] עיי"ש.

**בטעה בשיקול הדעת:** יש להבין דאי הדיין בעי לשלם למה לא יוציאו מהזוכה הא הוה דין בטעות ועיין בתמים דעים להראב"ד סימן כ"ה שכ' שהבע"ד יכול לומר שיוכיחו לו שדנו אותו שלא כהלכה [ויל"ע אם יועיל בג' הדיוטות בקיבלו] וע"ע בקצוה"ח כ"ה סק"ד שר"ל שהבע"ד אינו משלם כיון שהוא מוחזק עיי"ש.

**תוס' ד"ה ביצוע בשלשה:** עד שיסכימו כולן לדעת אחד: מבואר דדעת תוס' דלא שייך הכרת רוב בפשרה והסברא אפשר לומר שבדין מהני הכרעת רוב כיון דס"ל בדעתם שכן הוא הדין מבטל הדעה דס"ל שלא כן היה הדין אבל בפשרה הא אינו הכרעת דעת וא"כ מה שייך בזה רוב.[[20]](#footnote-20) ועוד י"ל דבי"ד של פשרה כיון שאין מכריעין הדין אלא קובעים משפט ליכא להו שם בי"ד שיהני בזה רוב.

**כדאמר בפ' בתרא דמסכת ע"ז וכו':** צ"ע מה הראיה מע"ז הא התם לא איירי בשומא ומנלן שהוא כדאמרי בי תלתא וצ"ע. וע"ע בשער משפט סימן י"ב סק"ו.

**מקשינן פשרה לדין:** עיין ברמ"ה שכ' דאי מקשינן פשרה לדין פשיטא דא"צ קנין כדין ומבואר מדבריו דאיכא לפשרה תורת דין גמור וצ"ע מהו גדר הדין הא אינו הכרעה כלל. [ואולי מה שמחוייבים לנהוג על פיהם הוה ליה שם דין כיון שקובעים דין ממון וכפיה].[[21]](#footnote-21)

**ומר סבר בשניים:** עיין בתוס' לעיל ה: שכ' שלשמואל כשר אף אחד ומה שאמר שניים הוא שאפילו שניים הוה בי"ד חצוף ומשמע מדברי תוס' שאין מעליותא בשם בית דין לשניים על אחד.[[22]](#footnote-22) ועיין בר"ן ו. שהקשה דדהא הכא אמרינן ששייך צד שבעינן דווקא שניים. וע"ש מה שתירץ דדווקא בפשרה בעינן שניים ע"ש הטעם [שבדין שניים הם כאחד עיי"ש].

**והלכתא פשרה צריכה קנין**: עיין בתוס' מה שדנו אימתי הקנין וע"ע בר"ן בארוכה. ומבואר בתוס' שני צדדים בגדר הקנין אם הוא אחר הדין וזה כדי שיחול הפשרה [ומשמע שבלא זה אין לפשרה כח דין שיכולו לכפותו] או שהוא קודם הקנין ולחייב עצמו למה שיפסקו הדיינים. וצ"ע בדברי התוס' דמה מועיל הקנין לכך שלא יחשב קנין בטעות על ידי הקנין. אכן בר"ן בפירושו הראשון כ' שהקנין נעשה בין הבע"ד שיעשו פשרה ואז יכולים לכפותם על פשרה [ומשמע מכח בית דין ויש לזה כח דין]. ובפירושו השני כ' שכיון שיכול לחזור בו ויל"ע אם כוונתו גם אחר הפסק של הפשרה.

וע"ע בתוס' שכ' שאף אם צריכה קנין לא סגי בתרי כיון שהוא כקנין בטעות וצ"ל לדבריהם דמה שמבואר בגמ' שהטעם דבעי שלשה הוא דמקשינן פשרה לדין הוא למ"ד א"צ קנין וצ"ע. וע"ע ברמ"ה שכ' שאף שצריכה קנין שייך לחלוק אם בעינן חד או תלתא לכתחילה ומבואר בדבריו שיש בזה תורת דין [אף שיועיל גם ביחיד] וע"כ בעינן תלתא.

**תוס' ד"ה צריכה קנין:**

בתוס' דנו אם בעינן קנין במחילה ויש לעיין לטעם דבעי קנין מה הטעם ולכאורה הנדון הוא כפי מה שדן במחנה אפרים זכיה מהפקר י"א אם מחילה היא סילוק או הקנאה וע"כ הצד דבעי קנין הוא דהוה הקנאה. ואת זה פועל הקנין. אכן צ"ב מה מקנה לו הא הוה רק תביעה או שיעבוד ומה יש פה שמועיל בו הקנאה [ויותר מזה כ' תוס' בב"ב ע"ו. דלא מהני מכירת שטרות שאינו ברשותו]. וע"כ צ"ל שמה שבעי הכא קנין הוא כדי לגמירות דעת של המחילה וזה דין לקיים כל דבר שמועיל בקנין סודר ועיין בקהילות יעקב כאן שהאריך בזה.

והנה במרדכי וברמ"ה פירשו שמה דלא בעי קנין הוא מטעם חצר [והמרדכי הביא הגמ' דחפץ של מוכר ברשות לוקח כיון שקבל המוכר זכה] וצ"ע ק' לדבריהם ביאור זה דא"כ אינו ענין לחצר. וצ"ל הביאור דמה שהביאו מחצר הוא שכשם שבחצר לא בעי עוד קנין כיון שהוא ברשותו ה"ה הכא לא בעי קנין כיון שמחזיק הממון תח"י וצ"ע.

וע"ע בקצות החושן סימן י"ב שדן אם מועיל מחילה בלב ולכאורה זה ודאי רק אם מחילה הוה סילוק ואם בעי הקנאה ודאי ל"ש אכן גם בזה הוא גדר מחודש שאינו כפעולת ממון וכהפקר דמהני רק בפה אלא שמועיל השעיה על ידי לב. עיי"ש בקצוה"ח מה שהביא ראיה מהגמ' בכתובות שהביאו התוס'.

מכאן חזר ריב"ם: והוא מחלוקת הרמב"ם והראב"ד בפ"ה ממכירה הלכה ט' והנה ברור לכאורה שנחלקו רק בקנין סודר והביאור הוא כיון שכל ענינו הוא מעשה של גמירות דעת נימא שכדי לאלם המעשה בעינן בפני עדים אבל בשאר קנינים לא וכ"כ במהרי"ט בקידושין ס"ה: ע"ד התוס' שם.וע"ע במאירי ב"ב מ. שכ' סברא אחרת בדברי הראב"ד.

**הערה בדין כפית בי"ד וכפיה על המצוות:** לעיל ב: כ' מחלוקת הקצות והנתיבות אם בכפיה על המצוות [הנשנית בכתובות פ"ו.] דווקא בי"ד הם הכופים [וכ"ה דעת הקצות] או שכ"א רשאי בזה. והנה יש לעיין דבקצות שם חילק בין כפיה על מצוות עשה לאפרושי מאיסורא במצוות לא תעשה שזה ניתן לכל אדם כמבואר בריש המניח ויש לעיין בסברת החילוק דאם לא ניתן כפיה רק לבי"ד אמאי לאפרושי מאיסורא ל"ח כפיה ואולי הסברא דבאפרושי מאיסורא הוא מניה מלא לעשות ולה ל"ח כפיה שכל גדר כפיה הוא שמחייבים אותו לעשות אבל כשמונעים מלעשות זה ל"ח כפיה ולזה ל"ב בי"ד.

עוד יל"ע מהא דב"ב ח: דרב אכפיה על צדקה ולא מוכזכר שהכוונה בי"ד וצ"ל שגדר כפיה להקצות אינו דווקא בי"ד אלא שהם ממונים על הדבר וא"כ התם שרב הוה ממונה ע"כ לא בעי בי"ד ויש לו כח כפיה.

עוד נחלקו הקצות והנתיבות שם אם הדין עד שתצא נפשו הוא כפשוטו ולא אכפת לן שימות [וכ"ה דעת הנתיבות] או שהוא למליצה [וכ"ה דעת הקצות] וכד' הנתיבות כ' הר"ן בחולין קל"ב והגרע"א בכתובות פ"ו.. והנה לקמן ע"ג. אמרינן שההולך לחלל שבת אין מצילין אותו בנפשו ולד' הנתיבות יל"ע אמאי הא ס"ל דלאפרושי מאיסורא הוא ע"י כל אדם ואין חילוק בין עשב לל"ת ואמאי אין מצילין אותו בנפשו.

והנה במשובב הוכיח הקצות שיטתו שכפיה על המצוות נמסרה דווקא לבי"ד מהגמ' בגיטין פ"ח: דרב יוסף הוה קא מעשי אגיטא ומבואר התם דבעינן דווקא לבי"ד. וליישב דעת הנתיבות איכא למימר בתרי אופני א. דלא חשיב התם מצוה [וכל המצוה היא מדין לשמוע דברי חכמים ועיין מחלוקת רש"י ותוס' בכתובות פ"ו. אם בלשמוע דברי חכמים איכא כפיה] ב. שחלוק מצוה למקום שחיוב לחבירו דבחיוב לחבירו לכו"ע בעי בית דין כיון שכל תביעה של אדם לחבירו יש לה גדר דין ובזה בעינן בית דין[[23]](#footnote-23).

וולד' הנתיבות מבואר דאיכא חילוק בין כפיה על דין לכפיה על מצוות ולכאורה החילוק אולי י"ל שבכפית דין הכפיה היא לשמוע לבית דין אבל בכפיה על המצוות הבי"ד אינם מחדשים את החיוב אלא כופים לקיום. [ואולי י"ל שכפית בית דין היא כפית ממון וזה לא ניתן ליחיד וע"ע בגרש"ר ב"ב סימן י' בזה].

1. [ומה שדעת רש"י במרובה ע"ט. שבעינן מעשה גזילה [ובנכנס לחצירו בלא מעשה גזילה לא חשיב גזלן] הוא לכאורה רק לענין חיוב כפל אבל לאו דלא תגזול עובר גם בלא מעשה דא"כ כופר בפקדון לא יהיה גזלן וצ"ע.. [↑](#footnote-ref-1)
2. [ויש לדון אם בכהאי גוונא התביעה היא תביעת גזילה או תביעת ממוני גבך]. [↑](#footnote-ref-2)
3. [וע"ע בתוס' גיטין פ"ח: שהקשו הא עתה לית סמוכין ותי' דשליחותייהו דקמאי קעבדינן. ויש לדון בביאור דבריהם] [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש לדון מה יסוד מחלוקת הרמ"ה והרבינו יונה אם בעינן קרא שיבא אל השופט. [↑](#footnote-ref-4)
5. [והנה הר"ן כאן בד"ה מוקים לה ביאר סברת רבי יאשיה שמוקים דין בית נוטה רק בדיני נפשות שחומר הוא שהמירו בדיני נפשות ויש לעיין מה החומר בזה דבעינן נוטה ואי הוה דין בשם בית דין אולי יותר ניחא אכן הביאור בפשוטו הוא שבמצאו רק שני דיינים לא יכשר וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-5)
6. וכנראה הביאור דס"ל שהדין הטיה על פי שניים אינו דין במזכים שיהיו רוב שניים אלא הוא דין בדעת המיעוט שבאופן זה אינה חשיבא דעה וא"כ הוא הדין באחד מזכה ושניים מחייבים שאין זה חשיבות דעה [וניחא מה שהמשיך מחמשה שבזה לא שייך האי סברא שבטל כיון שהוא דעת שניים] ומ"מ צ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. וע"ע באור שמח פ"ח מסנהדרין מה שדן בעדים זוממים שי"ב פסקו שהם זוממים וי"א פסקו שלא אם הורגים הנדון כיון שלא מחייבים אותם דליכא הטיה לרעה וצ"ע כוונתו הא הם שני נידונים וכן הוא להדיא במאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיי"ש מה שביאר בדברי התוס' שבכל מיעוט יש לך מיעוט שאתה יכול ללכת אחריו אבל כאן אינו וצ"ע כוונתו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובזה מבואר כיצד ילפינן מדין אחרי רבים להטות גם דין ביטול ברוב וגם דין הכרעה של רוב אעפ"י שהם לכאורה ב' דינים שבביטול ברוב המיעוט נהפך לרוב אבל בהכרעה עפ"י רוב הוא דין בדבר המסןפק שדינו כדין הרוב ולפי"ז מיושב שבעצם הדין רוב בדיינים יש את הדין הזה. עיי"ש וע"ע ברש"י גיטין נ"ג: שכ' שהמקור לדין ביטול ברוב הוא קרא דאחרי רבים להטות. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובשמעתתא ד' פרק ז' הביא מהקונטרס הספיקות לחלוק על סברא זו וכמוש"כ הגרא"ו בקונטרס ביאורים על השמעתתא אות כ"ד. [↑](#footnote-ref-10)
11. [אכן לכאורה יש להקשות גם להיפוך שלמ"ד יש אם למקרא אמאי הכתיב הוא בהיפוך ועיין בתוס' מש"כ ולדבריהם ניחא דבאמת דרשינן אבל לא למשמעות שסותר המקרא וצ"ע א"כ מה שהקשו מסוכה תחת סוכה.]. [↑](#footnote-ref-11)
12. [ולא שייך למימר שהוא שפיכה כנגד היסוד כבפסח דהא יש לזה שם מתנה ויחזור קושיית התוס' ופשוט]. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע בתשו' הגרע"א סימן קנ"ד שס"ל שכזית וריעית הוה גדר ששיעורן שוה והעיר עליו המקדש דוד סימן מ"ט מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולכאורה הוא לשיטתו שמידה היא בתורה אבל אם כהרמ"ה דבעי לגופיה צ"ע החילוק בין חד לתרי קראי. [↑](#footnote-ref-14)
15. והיה מקום לומר לפי מה שמשמע פה מהר"ן שלכל סמוך הוא כנטל רשות [שזה דין בעצם הסמיכה שגם נותן רשות] שזה גם גדר שליחותייהו הוא כנתינת רשות והיינו שלסמוך יש שני אפשרויות או לסמוך או לתת רשות לדון וזה גדר שליחותייהו שנותנים רשות לדון וכן הוא בתשו' חתם סופר או"ח סימן פ"ד עיי"ש. אכן מלשון הר"ן נראה שכיון שהסמיכה היא על דעת הנשיא על כן הוא כנטל רשות וא"כ אינו כח שיש לסמוך וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. וצ"ע א"כ לדעתו ההו"א שיכול יחיד לקדש החודש הא ליכא ליה דין בית דין וכ"ש אם אינו יכול לקבל עדות ועיין ברשב"א שההו"א שאין צריך בי"ד ומ"מ צ"ע מקבלת עדות וצ"ל שכשלא בעי בי"ד אף העדות יש לה דין בירור ולא בעינן קבלה בבי"ד. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועיי"ש שכ' דאי איירי בהסכימו לזבל"א ניחא והביאור דאע"ג שלכאורה כוונתם בהסכמה היא לג' גדר ההסכמה היא שיהיה פה דין של פשרה ואם הוה דין גם בשניים יכולים שניים לעשות. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע"ע באור שמח פ"ט מסנהדרין הלכה ב' שכ' כן. [↑](#footnote-ref-18)
19. ולא איירי במומחה כדכ' רש"י. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה הא בעינן שיהיה הפשרה קרובה לדין וא"כ אפשר שנחלקו אם הוה קרובה לדין או לאו. [↑](#footnote-ref-20)
21. וע"ע בחזו"א סנהדרין ט"ו סק"ב שכ' שאם מקשינן פשרה לדין א"כ היינו דווקא בפשרה בגזילות אבל פשרה בהודאות והלואות [לשמואל] לא בעי תלתא.. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולכאורה הביאור בזה הוא דהא אם יסכימו לדעה אחת א"כ לא הוסיף השני כלום ואם יחלקו א"כ אינם יכולין לפסוק וע"כ אינו מעליותא. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויל"ע בכתובות פ"ו. דאיירינן במצוה לחבירו ומ"מ אמרינן האי גמרא דמכין אותו. [↑](#footnote-ref-23)