15 חרדל ה - בד_ ראב_ן ובעה_ע, ובדין לוקח אם חשיב כגיר_ד
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ועש"ק יתרו י"ז שבט תשע"ב

**א**

א] ב"ב די"ח: בסוגיא דחרדל, כתב ראב"ן בשו"ת שבתחילת הספר, ז"ל, ולרבא דמוקי לה בלוקח אליבי' פירש הכי, ראובן הי' לו משרה וירק בתוך שדהו בסמוך או כרישין ובצלים או חרדל ודבורים, ומכר לשמעון את המשרה והירק שייר לעצמו, או את החרדל ושייר לעצמו הדבורים, או את הכרישין ושייר לעצמו הבצלים, אי בלוקח מ"ט דרבנן דאמרי מרחיקין הא תנן במתניתין אם לקחו אפילו בית רובע הרי הוא בחזקתו ול"ב הרחקה, ועוד מ"ט דר' יוסי בחרדל דאינו מרחיק אבל במשרה וירק מודה דמרחיק, אפי' משרה וירק לא לרחיק דמשום דהכי לקחו, ומשני רבינא לעולם בלוקח, וקסברי רבנן על המזיק להרחיק בין עבד איהו היזק בין לקחו דכיון דקעבד היזק מרחיק, ומתניתין דאם לקחו וכו' לא רבנן הוא, מכלל דר' יוסי סבר היכי דלקח הנזק דעל הניזק להרחיק ומתניתין דאם לקחו ר' יוסי הוא, א"כ אפילו משרה וירק נמי ליפלוג ולימא דעל הניזק להרחיק וכו', וסבר ר' יוסי דעל המזיק בכה"ג דלקח שהוא לא ירה החץ דלא עביד ההיזק מתחילה דצריך להרחיק וכו', והתנן ר' יוסי אומר אעפ"י שהבור קודם לא יקוץ, אלמא קסבר ר' יוסי כיון דבנטיעת האילן לא עבד נזק אף על גב דבתר הכי עביד דאין מרחיק, וכ"ש היכא דלקח דלא עביד מזיק נזק כלל לכתחילה לא ירחיק אעפ"י שמזיק אלא הניזק ירחיק, ומשני לעולם ר' יוסי על הניזק סבירא לי' בלוקח דלאו גירי' נינהו אלא גירי' דמוכר ואפילו במשרה וירק אין על הלוקח להרחיק, ומתניתן דאם לקחו ר' יוסי הוא, והאי דפליג ר' יוסי בחרדל ולא במשרה וכרישין, לדבריהם דרבנן קאמר דאמרי על המזיק כה"ג דלקח להרחיק את עצמו, לדידי אפילו משרה וירק נמי אין על הלוקח דמזיק להרחיק דלא גירי' הוא אלא גירי' דמוכר, דעל הניזק להרחיק בכולהו כיון דלקחו המזיק כך, אלא לדידכו דאמריתו דאפילו מזיק שלקח צריך להרחיק דלא סבירא לכו מתניתין דאם לקחו וכו' בשלמא הני תרתי וכו', עכ"ל.

ועד"ז כתב בעה"ע אות מודעא נד., ז"ל, ומסתברא דהא דאמרינן לדידי אפילו משרה וירק לא בעי רחוקי, משום דלא מיתוקמא מתני' אלא בלוקח, ורבינא אשינויא דרב פפא סמך וכו', והלכך בלוקח משרה וירק לא בעי רחוקי, הא לאו לוקח מרחיק משרה וירק ודינייהו ככולהו הרחקות דמתני', וקי"ל כר' יוסי דהא קי"ל דטוענין ללוקח כדתנן אם לקחו אפילו בית רובע הרי היא בחזקתו, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דלעולם משרה וכרישין וחרדל הוו גיר"ד, ומש"א בסוגיין דלר' יוסי א"צ להרחיקן משום דל"ה גיר"ד, הוא רק לפ"מ דמוקמינן לה בלוקח, דבלוקח לעולם לא חשיב כגיר"ד כיון דאיהו לא עביד לההיזק.

ב] והנה אמנם בל' ראב"ן משמע, דכל הא דבלוקח לא חשיב כגיר"ד, הוא רק בשמכר ראובן את המשרה והירק שייר לעצמו, דאי"ז גירי דילי' אלא גירי דמוכר, אך אם מכר ראובן את הירק והמשרה שייר לעצמו, ה"ה חייב להרחיק, דכיון שהוא עצמו הניח את המשרה, הרי דהגם דבשעה שהניח הי' כל השדה שלו ולא הי' עליו תורת מזיק, מ"מ כיון דהיזק הירק עכשיו הוא מכח מה שהניח את המשרה בתחילה, חשיב זה כגיר"ד.

וזה נ' במש"כ הטור בסימן קנ"ה, ז"ל, אבל לדעת רש"י ורב אלפס בכל הנך הרחקות אסור לסמוך אפילו אם אין שם דבר הניזק וכו', ואפי' שעשאו בהיתר כגון שעשאו בשלו ואח"כ מכר חצי שדהו סמוך לדבר המזיק ללוקח צריך לסלק היזקו, עכ"ל.

ומחודש בד' הטור, דאף דקי"ל כר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, ואין המזיק צריך להרחיק אלא בגיר"ד, מ"מ בהני נזקים דהוו גיר"ד ה"ה צריך להרחיק, אף בלוקח, ולא אמרינן דבלוקח ודאי דאי"ז גיר"ד, ואזיל הטור לטעמי' דס"ל דבסומך קודם שבא הניזק חשיב כגיר"ד, וס"ל דה"נ בלוקח נמי חשיב כגיר"ד.

ובס' אבי עזרי בקונט' הרחקת נזיקין עמד ע"ז, דד' הטור הם שלא כד' הראב"ן ובעה"ע שנקטו דבלוקח לא חשיב כגיר"ד, ועי' גם במשנת ר"א הל' שכנים שכתב דמד' הטור מוכח דגירי דממוני' חשיבי כגיר"ד.

אמנם לפמש"נ נראה, דבדקדוק נקט הטור להך דינא דצריך להרחיק בלוקח, בגונא דמכר חצי שדהו סמוך לדבר המזיק, ושייר הדבר המזיק לעצמו, דבכה"ג חשיב שפיר כגיר"ד, כיון דההיזק עכשיו הוא מכח מה שהניח את המזיק בתחילה, אך אה"נ בגונא דמכר את הדבר המזיק לאחר, שפיר י"ל דלא חשיב זה כגיר"ד, דאי"ז גירי דלוקח כלל, וכמש"כ ראב"ן ובעה"ע.

ג] אמנם באמת יש להוכיח מד' הרא"ש והטור דאף בלוקח את הדבר המזיק חשיב כגיר"ד, דהנה בתשו' הרא"ש כלל צ"ח סימן י' כתב, דהיז"ר הוי גיר"ד, שכל בני בית רואין דרך חלונות תשמיש חבירו, ול"ד לנמי' שמא לא תבא הנמי', אבל בני בית מצוין בבית תדיר, עכ"ד.

ונת' במק"א ללמוד מדבריו, דליכא תביעה לסתום החלון מכח הא דמכח החלון איכא היז"ר וההיז"ר הוי היזק דגירי, אלא כל תביעתו היא רק מכח דהחלון עצמו חשיב כמזיק בגירי, וזה שלא כד' רבינו יונה בסוגיין, וע"כ אלמלי הא דבני בית מצויין בבית תדיר, ל"ה חשבינן להחלון עצמו כמזיק בגירי, ול"ה צריך לסתמו.

ולפ"ז הרי דממש"כ הרא"ש לעיל ד"ז: והטור בסו"ס קנ"ד דהאחין שחלקו צריכין לסתום חלונותיהן, וכן לוקח שקנה בית צריך לסתום החלונות, מבו' דאף דהאחין שחלקו והלוקח לא פתחו בעצמם את החלון, מ"מ חשיבי החלונות כמזיקין בגיר"ד, וע"כ הן צריכין לסתמן.

ד] והרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, וש"מ דלסברי' בעל דבורים מתקרי מזיק ובעל חרדל לא מתקרי מזיק דלאו גירי' נינהו, הילכך "אפי' בלוקח" בעל דבורים מרחיק, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף בלוקח דבורים, חשיבי כגירי, וע"כ הוא צריך להרחיק, וכ"נ גם בד' הרשב"א בסוגיין.

ואמנם נראה דאין ללמוד מזה דס"ל דכל היזק דחשיב כגירי, אף כלפי הלוקח חשיב כגירי, ושלא כדעת הראב"ן והעיטור, אלא י"ל דדוקא בדבורים הוא דחשיבי כגירי אף להלוקח, ומשום דהא דמודה ר"י להרחקת דבורים אף שאינם מזיקין במקום הנחתם, י"ל דהוא משום שהן ממונו והוו כשן, והגם דאינם קנויים לו אלא מפני דרכי שלום וע"כ לא חשיבי כממונו מדינא וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, מ"מ י"ל דלגבי דין הרחקת נזיקין חשבינן להו כממונו, וה"ה צריך להרחיקם, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הר"ן לקמן דכ"ב: וכ"נ גם בנמו"י שם,[[1]](#footnote-2) וע"כ ה"ה צריך להרחיקם גם בלוקח, ומשא"כ בשאר נזקים י"ל דא"צ להרחיק בלוקח, משום דכל שלא הניחם הוא לא חשיבי כגירי דילי'.

ושו"ר הדברים מבוארים כן בנתיה"מ סימן קנ"ה סקי"ג שכתב דד' הרמב"ן הם רק בדבורים דחשיבי כשן ממש, וצ"ל דכונתו כמש"נ, שהרי להדיא כתב הרמב"ן דהדבורים ל"ה שן גמור משום דלא קני להו אלא מדרכי שלום.

ה] ובד' הגרע"א בקונט' ד"ה ומ"ש הטור, מבו' דנקט בפשיטות, דלדעת הרמב"ן דבסומך גפת חשיב כגיר"ד, אף בלוקח גפת חשיב כגיר"ד, וע"כ כתב דלמש"כ לישב ד' רש"י לעיל ד"ז: דבאחין שחלקו א"צ לסתום החלונות משום דאי"ז גיר"ד, מוכח דס"ל לרש"י כדעת התוס' דהסומך גפת קודם שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד, עיי"ש בדבריו, וכ"כ גם בד"ה אבל כ"ז, וכ"נ גם בדבריו סוד"ה באופן, דמשמע דמש"כ לחלוק ע"ד הפנ"י דחשיב כגיר"ד, הוא גם בלוקח, שהרי ד' הפנ"י קיימי גם על לוקח, וכ"נ גם בד' הנתיה"מ סימן קנ"ה סקי"ג דדין לוקח דמי לדין סומך קודם שבא הניזק, עיי"ש.

ושוב מצאתי בעזה"י בד' הרמ"ה בפ"ק אות ע"ב שכתב דאחין שחלקו ומטי לחד מינייהו סולם בתוך ד' אמות דשובך של חבירו, ה"ה חייב לסלקו, ומבו' להדיא בדבריו, דאף דהוא לא עביד מידי, חשיב זה כגיר"ד וצריך להרחיקו, ובדבריו מחודש טפי דהוא גם בסולם, דהי' מקום לומר דכל שבשעת סמיכת הסולם ל"ה היזק, לא חשיב כלל כגיר"ד, כיון דכל הא דאסור לסמוך סולם הוא רק משום גרמא דגירי, ונת' בזה במק"א.

**ב**

ו] במש"כ ראב"ן ובעה"ע ללמוד להך דינא דלוקח א"צ להרחיק, ממתניתין לקמן דכ"ג. דאם לקחו אפי' הוא בית רובע ה"ה בחזקתו, צע"ג, דהרי דינא דהתם הוא משום דטוענין ללוקח, וכמש"א בגמ' שם, ומה ענין זה לדינא דהכא דלוקח א"צ להרחיק, דהוא משום דל"ה גיר"ד.

ובאמת דטעמא דהתם לא שייך הכא וטעמא דהכא לא שייך התם, דטעמא דהתם דטוענין ללוקח, ל"ש הכא דלא איירי כלל שקנאו מאדם שהוחזק בהיזק זה, אלא שקנאו מראובן שהי' לו עצמו משרה וירק, ולא הי' עליו כלל תביעת הרחקה, ול"ש בזה דינא דטענינן כלל, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דלא חשיב כגיר"ד, ומאידך טעמא דהכא דל"ה גיר"ד, ל"ש התם, משום דהתם שקנאו מאחר שהי' מזיק, ודאי דלא עדיף הלוקח מן המוכר, וכיון שהמוכר הי' חייב להרחיק אף הלוקח חייב להרחיק, וע"כ אין להתיר בזה אלא מדינא דטענינן.

ועמש"כ בזה במשנת ר"א הל' שכנים ובס' אבי עזרי בקונט' הרחקת נזיקין, ולפי דבריהם נמצא דאה"נ דינא דמתניתין דה"ה חזקתו אי"ז משום דינא דלוקח דא"צ להרחיק, אלא הוא משום דטענינן, ואך דמהתם שמעינן דמהני סמיכה בהיתר, וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ אין הלוקח צריך להרחיק, עי' בדבריהם.

אך כמדומה דאי"ז מתישב בל' ראב"ן ובעה"ע דנראה להדיא דמדמו לוקח ללוקח, דכ"ה דתנן דלוקח שובך א"צ להרחיק, ה"נ לוקח משרה וכו' א"צ להרחיק.

ז] ונ' לישב, דכל הא דמהני הא דטוענין ללוקח דמכח זה א"צ הלוקח להרחיק, הוא רק משום דעל הלוקח מצ"ע ליכא תביעת הרחקה כלל, כיון דאי"ז גיר"ד, ואך דאתינן לחייבו בהרחקה מכח תביעת ההרחקה שהי' על המוכר, ולא עדיף איהו מיני', וע"ז הוא דמהני הא דטוענין ללוקח, דטוענין לו דלא הי' תביעת הרחקה על המוכר, אך אילו הי' תביעת הרחקה על הלוקח מצ"ע, ל"ה מהני הא דטוענין ללוקח לפטרו מן ההרחקה.

ואשר זהו שהביאו ראב"ן ובעה"ע מהתם דלוקח א"צ להרחיק, והגם דהתם הוא רק משום דטוענין ללוקח, היינו משום דבלא הא דטוענין ללוקח הי' הלוקח צריך להרחיק מכח תביעת ההרחקה שהי' על המוכר, ולא עדיף איהו מיני', ולזה מהני הא דטוענין ללוקח, אך מ"מ מהא דאין על הלוקח מצ"ע תביעת הרחקה, שמעינן דלוקח א"צ להרחיק משום דאי"ז גיר"ד.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ט ל"מ הא דטוענין ללוקח גם כלפי תביעת ההרחקה שעל הלוקח, שהרי אם המוכר קנה לזכות זו לסמוך את השובך, והוא בא מכחו, בדין דלא יחול עליו תביעת הרחקה.[[2]](#footnote-3)

ח] ונ' לישב, דהנה בעיקר דינא דאם לקחו ה"ה בחזקתו, מצינו שיטה חדשה בתורי"ד שם, ז"ל, פי' ואע"פ שלא החזיק בו ג' שנים, מפני שטוענין ללוקח ואמרי' נתפייס בעל השדה עם בעל השובך, ואע"פ שבעל השובך אם הי' שם טוען טענה זו בתוך ג' שנים ל"ה נאמן עד שהי' מביא עדים, ללוקח שאינו יודע להביא עדים טוענין ב"ד בעבורו, עכ"ל, ועיי"ש מה שפירש הטעם בזה דל"ד ללוקח קרקע שאין טוענין לו שלקחה המוכר אלא בשהחזיק בה שני חזקה, ועי' גם בדבריו לקמן דנ"ב. מש"כ בענין זה.

ונ' בדעת הראב"ן והעיטור, דס"ל כן דהא דה"ה בחזקתו איירי אף בשלא החזיק בו המוכר כשיעור חזקה, וטוענין לו שנתפייס בעל השדה עם בעל השובך, ואף דהמוכר עצמו ל"ה נאמן לטעון כן אם לא החזיק ג"ש, מ"מ טוענין כן ללוקח.

ולפ"ז נראה בדעתם, דכל הא דטוענין ללוקח בכה"ג, הוא רק משום דליכא תביעת הרחקה על הלוקח מצ"ע, ולא אתינן לחייבו להרחיק אלא מכח תביעת ההרחקה שעל המוכר, ובזה הוא דטענינן לי' שנתפייס בעל השדה עם המוכר, ולא הי' תביעת הרחקה על המוכר, אך אם הי' תביעת הרחקה על הלוקח מצ"ע, ואין התביעה כלל מכח מקחו, לא הוה טענינן לי' דשמא נתפייס בעל השדה עם המוכר, דלא טענינן בכה"ג דליכא ראי' לטענה, אלא שלא לחייבו מכח המוכר, אך לפטרו מן החיוב המוטל עליו, לא טענינן אלא בשהחזיק הוא או המוכר ג"ש, ואיכא ראי' לטענה, ודו"ק.

ט] ונ' עוד בזה, דהנה במשנת ר"א שם כתב, דלא טענינן ללוקח דיש לו רשות להזיק, דהו"ל כטענינן להוציא, עיי"ש בדבריו.

וי"ל בזה, דכ"ז הוא רק אם איכא תביעת הרחקה על הלוקח מצ"ע, דלא טענינן לי' דיש לו רשות להזיק, דהו"ל כטענינן להוציא, אך אם ליכא תביעת הרחקה על הלוקח מצ"ע, דאיהו לא חשיב כלל כמזיק, ואך דאתינן עלה מכח תביעת ההרחקה שהיתה על המוכר, ומכח זה באנו לחייב את הלוקח להרחיק, דהגם דהוא אינו מזיק, מ"מ אין לו זכות על תשמיש זה שלקחו מהמוכר שהי' מזיק, הרי דע"ז שפיר טענינן לי', ולא חשיב זה כטענינן להוציא.

ואשר זהו מה שלמדו ראב"ן ובעה"ע מהא דאם לקחו ה"ה בחזקתו, דליכא תביעת הרחקה על הלוקח מצ"ע, דאם הי' עליו תביעת הרחקה מצ"ע ל"ה טענינן לי' דהוי זה טענינן להוציא, וכמש"נ, וראיתי כעי"ז באהלי ישועה סימן ד'.

י] ובעיקר ד' ראב"ן ובעה"ע דכל הא דה"ה בחזקתו, הוא רק משום דל"ה זה גירי דהלוקח, הנה לפ"ז בדין דאם נפל השובך אינו רשאי לחזור ולבנותו, שהרי כל שהוא חוזר ובונהו הוי זה גירי דילי', ואיכא תביעת הרחקה עליו מצ"ע, ולזה ל"מ הא דטענינן לי' וכנ"ל, וזה דלא כמו שהביאו הרשב"א והריטב"א לקמן מירושלמי דאפי' נפל חוזר ובונהו, וצ"ע.

יא] עוד ילה"ע בזה, דהנה הראב"ן שם לעיל מינה כתב, ז"ל, מרחיקין את האילן מן העיר לא פליג ר' יוסי אע"ג דליכא גירי' וכו', דמשום היזיקא דרבים מודה דעל המזיק להרחיק וכו', והא דתנן מרחיקין את הנבילה וכו', אע"ג דלא ניח"ל דליזל הריח ול"ה גירי', אפ"ה לא פליג ר' יוסי עלה משום דהוי היזיקא דרבים ומודי בי' דעל המזיק להרחיק את עצמו, עכ"ל.

ולפ"ז הרי נמצא דה"נ בהרחקת השובך מן העיר דהוי זה הזיקא דרבים, ה"ה חייב להרחיק אף בדל"ה זה גיר"ד, שהרי בהזיקא דרבים מודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו.

ולפ"ז קשיא במש"כ הראב"ן דהא דאם לקחו ה"ה בחזקתו, הוא משום דאי"ז גירי דלוקח ועל הניזק להרחיק את עצמו, שהרי הוי זה הזיקא דרבים, ומודה בזה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו אף בדאי"ז גיר"ד.

ואמנם הנה בסוגיית הגמ' שם אמרינן דאי אשמעינן הכא דכיון דיחיד הוא אימא פיוסי' פייסי' וכו', ומבו' דמפרשינן לההיא דאם לקחו ה"ה בחזקתו, בהרחקת שובך מן השדה ולא בהרחקת שובך מן העיר, וכ"כ המאירי במתניתין שם דבהרחקת שובך מן העיר לא טענינן לי' משום דמאן פייס ומאן שביק, ולפ"ז ניחא, אך בחי' הרשב"א שם כתב דלמסקנת הגמ' קאי הך בבא אף על הרחקת שובך מן העיר, וכ"כ המאירי בשם י"מ, (ויל"ע אם ד' הרשב"א אלו מתישבים עם ד' הרשב"א בשלהי פרק חזקת, דבהזיקא דרבים ל"מ זכי אלא אם הי' כונס בתוך שלו, עיי"ש), ואדרבה מתישב בזה הא דמפרשינן דלא קאי על הרחקת שובך מן העיר, עי' בחי' הרשב"א שעמד בזה, ולד' הראב"ן ניחא, דבע"כ דלא קאי על הרחקת שובך מן העיר, כיון דבזה ל"ב גיר"ד, ול"ה הלוקח מותר להניח השובך, וכמש"נ.

? בד' בעה"ע מודעא נג: צ"ע, דעיי"ש שהביא בשם רב שרירא דכל מתניתין הוי גיר"ד, וכתב בכללם גם לדושא, ובעה"ע נחלק ע"ז, וכתב דבכולה מתניתין מרחיק משום ממונו המזיק, ורק בשרשים א"צ להרחיק משום ממונו המזיק דהשרשים פנים חדשות הם, ודמי לסולם ונמי', וצ"ב.

גם צ"ב, דבעה"ע גופי' כתב בהמש"ד, דהא דמשרה וכרישין ל"ה גיר"ד, הוא רק בלוקח, עיי"ש, ולכאו' למה שפירש איהו גופי' דהא דצריך להרחיק משרה וכרישין הוא משום ממונו, א"כ מ"ט בלוקח א"צ להרחיקן.

1. וכ"נ גם ממה שהוצרך הרמב"ן במלחמות לפרש דאי קנין דבורים ד"ת הוא היינו נמי שן וכו', ונ' דאתי לפרושי דכ"ה דאם הי' קנינם ד"ת הי' חייב עליהן משום שן, הרי דאף דלא קני להו אלא מדרכי שלום ולא חשיב כשן גמור, מ"מ לענין הרחקת נזיקין עשאוהו כשלו, וכמש"כ הר"ן.

   אמנם צ"ע בזה בסתימת ל' הרמב"ן והרשב"א בחידושיו שכתבו דצריך להרחיק משום דהו"ל גירי, ולא כתבו דהוא משום דהוי כשן, אך אי נימא דהא דכל דהוי שן איכא חיוב הרחקה, הוא משום דעי"ז חשיב כגירי, ניחא.

   עוד ילה"ע, דבחי' הרשב"א כתב דהא דאינו חייב על הדבורים משום שן, הוא משום דלאו בני שמירה נינהו, ולפ"ז לכאו' הוא גם טעם שלא יהא עליו חיוב הרחקה משום שן, ואינו מוכרח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא יל"פ בזה, דאף אם אכן פייס המוכר לשכניו והרשוהו להעמיד שובך, י"ל דלא נתרצו אלא לו ולא לבא מכחו, וע"כ ל"מ טענה זו לפטור את הלוקח מן ההרחקה המוטלת עליו, ורק משום דהלוקח מצ"ע אין עליו תביעת הרחקה כלל דאי"ז גיר"ד, ואך דאתינן לחייבו להרחיק מכח התביעה שעל המוכר, הרי דלזה שפיר מהני הא דטענינן לו שנתרצו השכנים למוכר להעמיד שם שובך, וליכא תביעת הרחקה על המוכר. [↑](#footnote-ref-3)