צירוף גו_ע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קב. צירוף גו"ע באבמה"ח ונבילה

**א. גדר צירוף גו"ע-**

מבואר קב. דאבמה"ח חמיר דמצטרפי ביה גו"ע לכזית ושאני מכל איסורין, וחקר הגר"ח פ"ד מאכ"א בגדר הדבר אם הוא גזיה"כ מיוחדת לחייב על גו"ע אף שא"ר לאכילה, וכעין גיד הנשה דאף דאין בגידין בנו"ט מ"מ עץ הוא והתורה חייבה עליו.

או דעיקר חיובו הוא על הבשר אלא דנתחדש דיתכן להשלים לכזית ע"י צירוף גו"ע.

והגר"ח מסיק מכח כמה ראיות דעיקרו הוא דין צירוף, ונתבאר במקו"א באורך ענין זה עיין מש"כ בענין שלא כדר"א, ומשנ"ת שם לדון באוכל עצמות לחוד אם חייב, ואכ"מ.

**ב. אם צירוף גו"ע הוא מתורת בריה-**

והנה בפשטות היה נראה דנחלקו הראשונים בדין צירוף גו"ע, הנה אמרינן קב. אבמה"ח צריך כזית דאכילה כתיב ביה, ופירש"י דאיצטריך קרא דלא תימא מדבעי תרי קראי לבמה"ח ואבמה"ח ע"כ לחייבו אף בכ"ש קמ"ל דבעי כזית.

ובתוס' צו: לפי מהרש"א שם מתבאר דס"ד לחייבו בכ"ש מתורת בריה אלא דאכילה כתיב ביה.

וכתב רעק"א קב. דלדעת רש"י אין אבמה"ח חשיב בריה [עיי"ש כמה אופנים והבאנו דבריו במקו"א בשלימות].

והנה בתוס' צו. נקטו דאבמה"ח חשיב בריה, ובארו האחרונים כוונתם דאף למאי דקי"ל דבעי כזית דאכילה כתיב ביה מ"מ חשיב בריה ואינו בטל ברוב משום דמצטרפי ביה גו"ע [וזה ביאור האחרונים אבל לד' הגר"א שם אין הכרע לזה דד' התוס' קיימי למ"ד דלית ליה דאכילה כתיב ביה].

וכן בארו אחרונים ד' השו"ע-ק דאבמה"ח חשיב בריה ואף דקי"ל דבעי כזית מ"מ חשיב בריה ואינו בטל דהא מצטרפי ביה גו"ע, ונתבאר במקו"א.

מבואר לפי' זה בשו"ע ותוס' דין צירוף גו"ע הוא מכח דין בריה, אבל לדעת רש"י מתבאר דאף בלא דין בריה מצטרפי גו"ע דהא לשיטתו אבמה"ח לא חשיב בריה ומ"מ מצטרפי גו"ע.

וצ"ב מהו דין צירוף גו"ע לשיטת רש"י וגדר הדברים בזה [ואין לומר עפ"י מהלך האחד שיובא לקמן מד' הגר"ח דדין צירוף גו"ע אינו מתורת בריה רק משום דכללא הוא דהיכא דחייל איסורו בכולו מצטרף גו"ע, וא"כ אף דס"ל לרש"י דלאו בריה הוא מ"מ מצטרף גו"ע, דהא מבואר שם בהגר"ח דאף למהלך זה הוא טעם לחייב ג"כ בכ"ש אלא דנבילה אכילה כתיב בה לכך בעי כזית אלא דמצטרפי גו"ע, וא"כ לא אתי זה בדעת רש"י דמבואר בדבריו דכל מה דבעי קרא דאכילה הוא דלא נדרוש מייתורא אבל מצ"ע לא היה מתחייב בכ"ש אף בלא דאכילה כתיב ביה].

והיה נראה דאזיל רש"י לטעמיה שם דהנה לפירש"י הרי ס"ד דאבמה"ח אי"צ כזית משום דאל"כ לא איצטריך תרי איסורי דאבר ובשר מה"ח.

ולמסקנא דאבמה"ח בעי כזית צ"ב ל"ל תרי קראי, ומבואר שם ברש"י דלהכי פלגינהו לתרי קראי משום דאבמה"ח מצטרפי ביה גו"ע, וא"כ י"ל דמיתורא דקרא ילפינן דין צירוף גו"ע [וכ"כ בפי' הגרי"פ על הרס"ג ל"ת סב (נח:)].

ולשיטת התוס' וודאי מסתבר כהגר"ח דעיקרו הוא דין צירוף שהרי כל דינו הוא שיכול להשלים שיעור ע"י בריה, אבל למש"כ בשיטת רש"י שהוא גזיה"כ מיוחדת שפיר י"ל שעקרו הוא שחייבה תורה על הגו"ע מצ"ע, אבל גם לרש"י אינו מוכרח וי"ל שהוא דין צירוף וכראיות הגר"ח.

[ועיי"ש בפי' הגרי"פ מש"כ לדון דלשיטת רש"י קב. דילפינן ליה מייתורא דקרא ה"מ באבמה"ח של ישראל אבל באבמה"ח של ב"נ ליכא האי ייתורא ואין בו דין צירוף גו"ע, ועפי"ז דחה תירוצי האחרונים על קו' השאג"א למה הוצרך איסור של אבמה"ח בב"נ, ואכ"מ.

אבל דחה דבריו מד' התוס' לג. מבואר להדיא בדבריהם דאף בב"נ יש דין צירוף גו"ע.

מיהו באמת לאו פירכא גמורה היא די"ל דתוס' לטעמייהו אזלי דצירוף גו"ע לאו מקרא ילפינן כמבואר בדבריהם צו. אבל לשיטת רש"י קב. יש מקום לומר דבב"נ ל"ש צירוף גו"ע].

**ב. צירוף גו"ע בנבילה לשיטת הר"מ וד' הגר"ח-**

והגר"ח שם הביא שיטת הר"מ פ"ד מאכ"א דאף בנבילה כל שאוכלה בשלימותה יש בו צירוף גו"ע לכזית, ורק באוכל חלקים חלקים כתב הר"מ שאינו חייס על העצמות.

ובאר בשתי אופנים [ע"ע מש"כ בהנך אופנים בדין בריה בשיטת הר"מ]:

א. דין צירוף גו"ע לאו מתורת בריה הוא אלא דהכי דינא הוא דכל שאיסורו תלוי בכלל הבהמה מצטרף גו"ע לשיעורא.

וה"נ ס"ל להר"מ גבי נבילה דלא חייל שם נבילה אלא במיתת כל הבהמה, ותלי איסורו בכולו, לכך מצטרף בו גו"ע.

והוכיח כן משיטת הר"מ פ"ד מאכ"א ה"י דדין במה"ח הוא ממש מטעם טריפה כיון שניטלה חיותה הוי טריפה, אבל מ"מ לא חשיב נבילה שאין נבילה אלא במיתת כלל הבהמה, עיי"ש.

והוסיף הגר"ח דה"נ לענין אבמה"ח עיקר דין צירוף שבו אינו משום בריה אלא משום דחייל איסורו כצורתו בגו"ע, והביא ד' הר"מ דאף באוכל כזית מן האבר מצטרפי ביה גו"ע, ובאר דסו"ס איסור אבמה"ח חייל כברייתו גם הגו"ע לכך מצטרפי ביה גו"ע, ולא דמי לנבילה דהאיסור חייל רק בכל הבהמה בזה בעי ג"כ שיאכל כל הבהמה, אבל באבמה"ח אי"צ שיחול בכולו ובכל כזית ממנו נמי, אלא דכיון דחייל כברייתו גם הגו"ע לכך מצטרפי גו"ע.

ב. אבל דחה תי' זה דבפשטות נראה דאיסור נבילה אי"צ לחול דוקא בכלל הבהמה ויכול לחול גם באבר אחד ממנה, ורק מ"מ ס"ל להר"מ שאם ניטל אבר אחד אינו בכלל נבילה דדין נבילה תלי במיתה, ונטילת אבר אחד לאו מיתה הוא רק ניתוק האבר ממקום גידולו ובכה"ג לא חייל אלא טריפה.

ובאר באופ"א דס"ל להר"מ דאף נבילה מיקריא בריה לענין זה, דכל שאיסורו צריך דוקא את כולו דבלא זה לא תחשב 'מיתה', כבר סגי לתת בו שם בריה [אלא שנתקשה דהא אם ייחלק אין שמו עליו, ונתבאר במקו"א עוד].

אלא שנתקשה טובא מה"ת יהיה נבילה כבריה, עיי"ש משכ"ב [וגם לענין אבמה"ח דעת כמה אחרונים בשיטת הר"מ דל"ח בריה עיין ראש יוסף צו: ויד יהודה ק-ב].

ולא נתבאר בד' הגר"ח כ"כ מהלך זה דלכאו' הוא תימה רבתי כיון שכתב הר"מ דאף בכזית מן האבר מתחייב ומצטרפי גו"ע ע"כ לאו מטעם בריה הוא, ולמהלך זה לא יועיל מש"כ הגר"ח במהלך הראשון וצע"ג.

והדרן לד' הגר"ח ובסו"ד שם כתב דדעת רש"י ותוס' דאין צירוף גו"ע גבי נבילה, ודלא כהר"מ, ומקורו מד' רש"י ותוס' קב: דמוקמינן דאבמה"ח חייב במשהו היינו בבשר גו"ע, ומ"מ קתני דצפור טהורה משום נבילה אינו מתחייב אלא בכזית היינו כזית בשר ואין מצטרף גו"ע, ודלא כהר"מ.

ועיי"ש בהגר"ח דאף אינהו מודו בעיקרא דמילתא שדין נבילה הוא בכלל הבהמה.

**ג. עוד בזה-**

והנה בתוס' צו. מבואר דדין צירוף גו"ע הוא מתורת בריה ולכאו' משמע מזה כמהלך השני של הגר"ח ולא כמהלך הראשון.

וביותר מבואר כן בשו"ע דאף לענין ביטול הרי הוא בכלל בריה.

[ויל"ד דאף למהלך הראשון של הגר"ח שעיקרו הוא משום דאיסורו כברייתו לכך מצטרפי ביה גו"ע הוא ג"כ סיבה לתת בו חומרא של בריה דכל שאי"צ כזית בשר להתחייב החמירו בו רבנן שהוא חשוב שלא יתבטל ברוב].

**ד. עוד בשיטת רש"י ותוס'-**

וערש"י ותוס' קג: שכתבו דחידוש הוא דמצטרפי גו"ע באבמה"ח, וברש"י פי' מכח זה דלכך לא יתחייב אלא בב"א ולא בכזית בכא"פ, ותוס' פי' דכוונת הגמ' דהיכא דחלקו לא יתחייב אף בב"א.

והנה משמע מזה דוודאי פליגי על הר"מ דאף בנבילה מצטרפי גו"ע, ולדבריהם חידוש מיוחד הוא גבי אבמה"ח, וכשיטתם קב:.

ומשמע נמי דעת רש"י ותוס' בזה דדין צירוף אינו משום בריה או גו"ע דא"כ מאי חידוש הוא באבמה"ח, והרי דין כללי הוא בכל דוכתא גבי בריה.

הנה לשיטת רש"י יל"ד בזה בשני אופנים [ויסוד שני האופנים בביאור ד' רש"י קג: כשי"ת בסוגיא שם], דבפשטות ד' רש"י כוונתו דכיון דחידוש הוא שחייב על גו"ע לכך אינו מתחייב אלא בב"א, וכן הבין המנח"ח בד' רש"י שם, ולפי"ז צ"ל כש"כ לעיל דדין צירוף גו"ע חידוש הוא היינו מגזיה"כ מיוחדת גבי אבמה"ח וגדר גזיה"כ זו דמצטרף גו"ע או דחייב גם על גו"ע ממש, והוא חידוש מיוחד גבי אבמה"ח ושפיר נקט רש"י דכיון דחידוש הוא לא יתחייב אלא בב"א.

אבל באמת אינו מוכרח ויל"פ כוונת רש"י שם עפמשי"ת בסוגיא שם דכוונת רש"י דאדרבה כיון שאין חיוב על הגו"ע מצ"ע וכל דינם הוא צירוף להבשר הרי אין הצירוף חל אלא בב"א ולא בכזית בכא"פ, ונתבאר שם שיש נידון גדול באחרונים בביאור ד' רש"י אלו בשני מהלכים אלו.

ולשיטת התוס' לא הועלנו בכ"ז שהרי לשיטתם פי' הגמ' קב. דלאו מיתורא דריש, ולפי"ז ע"כ צירוף גו"ע לאו גזיה"כ הוא רק מדין בריה דעלמא.

וכנראה לשיטתם מש"כ דהוי חידוש היינו דכל חיובו הוא מכח דין בריה שכך הצורה שחייבה עליו תורה בין גדול ובין קטן, וגם בזה מיקרי חידוש, ועדיין דוחק הוא שהרי דין כללי הוא בכל איסורין.

ויותר נראה בזה עפ"י המבואר בתוס' צו: דאין חיוב אבמה"ח אלא כצורתו ובלא זה לית ליה שם אבר, ולכך מצטרפי גו"ע.

וזה ג"כ ביאור ד' התוס' קג: דחידוש הוא שחייב בגו"ע ה"נ לא יתחייב בחלקו דפקע מיניה שם אבר ואף בב"א לא יתחייב, וצ"ב מה ענין זל"ז.

ונראה הביאור דכיון שכל חיובו רק כשיש לו שם אבר שחיובו הוא מתורת בריה וכש"כ התוס' דהוא בין גדול ובין קטן ולכך מצטרפי גו"ע, א"כ כשנשתנה מצורתו אין בו חיוב כלל דפקע מיניה שם אבר ולא חייבה תורה אלא כצורתו, וכ"נ הגר"ח פ"ד מאכ"א בשיטת התוס', אבל נתבאר שם דעת המנח"ח בשיטת התוס' ע"ד רש"י שהוא דין בצירוף גו"ע.

וכעי"ז מבואר בד' הגר"ח בסו"ד עיי"ש דשיטת התוס' דדין צירוף גו"ע הוא הלכה מיוחדת באבמה"ח דחיובו הוא כברייתו דוקא וכל שאינו כצורתו פקע ממנו דין אבר, לכך מצטרפי גו"ע.

[ועצ"ב דאטו בכל בריה ג"כ נימא הכי והרי בכל בריה חייב בכזית גם אם חלקו, ולמה כאן אם חלקו ייפטר, ומשמע מזה כד' המנח"ח דכל הנידון בגמ' שם לפטור הוא רק באוכל את הגו"ע ובזה אין חיובו אלא מכח שלימות הבריה ואם חלקו פטור.

עוד יתכן לבאר אף בלא ד' המנח"ח עפי"ד התוס' צו: דבאבמה"ח אין הפרשה של חיוב בכזית ממנו רק כולו מתורת בריה, דלא דרשינן אכילה דכתיב ביה לחייב על כל כזית ממילא אין חיובו אלא כברייתו וחלקו פטור].

והוסיף הגר"ח די"ל כן אף לדעת רש"י דאף דס"ל דחלקו לא פקע מיניה איסור אבמה"ח מ"מ צירוף גו"ע איכא משום דעיקר איסורו חייל מתחילה על האבר כצורתו וממילא לא פקע אף דחלקו, אבל שפיר מועיל להצטרף גו"ע, ולפמש"כ אי"צ לדוחק זה בשיטת רש"י.

[ואזלי לטעמייהו בסוגיא דחלקו, דלרש"י חידוש הוא בעלמא ונפק"מ שלא יהיה בו חידוש דכזית בכא"פ, אבל לתוס' עיקר החידוש הוא דאין חיובו אלא באבר שלם ובחלקו לית ליה שם אבר ואין מתחייב אף בב"א].