1 בגדרי אבות ותולדות במלאכת שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול מלאכות

**בגדרי אבות ותולדות במלאכת שבת** [מתוקן]

1. **מבואר במתניתין דף עג דאיכא ל''ט אבות מלאכות**. ומבואר בגמ' דמשמעות החילוק הוא לענין חילוק מלאכות דמחייב בהעלם אחד על כל חד מניהו. ובגמ' בדף ע' ע''ב איכא ילפותא מ''הנה'' לתולדות. ומבואר דלולי הך קרא היה פטור אתולדות. ויעוין עוד בגמ' מו''ק ג' ע''א דרבא יליף מקרא למיפטר תולדות בשביעית, ומבואר דלמרות דבשביעית הוי איסור מלאכת קרקע והוי כשבת לענין שביתה ממלאכות הקרקע [ולכן לולי הך מיעוטא לא בעי רבויא לתולדות דבפשטות הוי מחמת דילפינן ליה משבת] מ''מ איכא יחס לאב בעיקר החפצא דאיסורא, ושייך שרק באב איכא לחפצא דמלאכה וצ''ב גדר הדבר.
2. **ויעוין בגמ' ריש פרק הזורק וריש ב''ק דדנה מאי נפק''מ בין אב לתולדה,** ומבארת דלדעת רבנן איכא נפק''מ דאי עביד אב ותולדה דידיה לא מחייב אלא חדא ואילו עביד שתי אבות או שתי תולדות מחייב תרתי. ולר''א דמחייב אתולדה במקום אב הך דהוה במשכן חשיבא [או וחשיבא] קרי ליה אב. ויעוין היטב בתוס' שם וריש ב''ק [יעוין במהר''ם ב''ק שם] ומבואר דאיכא בזה ג' אופנים. או דהעיקר תליא בחשיבות ונפק''מ אי איכא מלאכה חשובה שלא היתה במשכן, או מלאכות שהוי במשכן רק לא היו חשובות כמו הכנסה ומושיט. ורק דל''ט מלאכות גם אי כעת לא חשובות סגי במה שבזמן המשכן היו חשובות. או דתליא רק בהא דאיכא במשכן, ורק דעצם הא דהוי במשכן נותן לו חשיבות מלאכה. ולהך גירסא ''וחשיבא'' תליא בתרוייהו גם דהוי במשכן וגם חשיבא. ומבואר דמשכן לא הוי צורה של ילפותא אלא איכא בזה חשיבות בגוף המלאכה. ויעוין בתוס' דדן אי אליבא דר''א גם איכא נפק''מ לענין דצריך להתרות על התולדה בשם האב, וזה מה דנקטה הגמ' הך דהוה במשכן קרייה אב. או דהוי רק חילוק בשמות.
3. **ומבואר דבמלאכת שבת איכא ''אבות'' ו''תולדות''** וגם לר''א דמחייב אתולדה במקום אב איכא לחילוקא ד''אבות'' ו''תולדות'' ויש לעיין בבאור יסוד החלוקה של מלאכות שבת לל''ט אבות מלאכות, ובפרט לר''א דמחייב אתרוויהו א''כ במאי אקרי ''אב''. עוד יש לעיין להך פירושא דאיכא נפק''מ לענין התראה היכן זה כתוב בגמ' הרי הגמ' רק מגדירה את החילוק בין אב לתולדה וזה ידענו קודם דאיכא אב ותולדה, ומ''ש גדר החילוק בין אב ותולדה, וצ''ל דהא גופא חידשה הגמ' דאבות ותולדות הוי משמעות בעצם המלאכה, ולא רק חלוקה של ''ל''ט משפחות מלאכה'' באופן דנימא דחז''ל נתנו הגדרה של אב לאופי כל מלאכה ובעיקר האיסור ליכא חילוק בין אב לתולדה. וכן איתא בשטמ''ק ב''ק בשם רבינו ישעיה דבהו''א לא ידע כלל דתליא במשכן. וצ''ב מה נתחדש בהך חלוקה דמשכן בהגדרת ''אב'' ו''תולדה''.
4. **ונראה דהא פשיטא דכל המושג אבות ותולדות שייך באיסורי מלאכה** כמו שמבואר בתוס' בכורות כ''ה ד''ה ואמר, דבאיסור גוזז בקדשים ליכא תולדה, וכן באיסור קצירה קודם לעומר, וכן בדין לקט דהוי בקצירה. והבאור בזה פשוט דהיכא דבעינן לקצירה או לגזיזה כ''מעשה קצירה'' או ''מעשה גזיזה'' ודאי דלא שייך ''תולדה'', ורק היכא דהאיסור לא נמצא בגוף המעשה אלא בחפצא ד''מלאכה'' דאיכא בהך מעשה, בהא יש מקום ל''אב'' ו''תולדה'' וא''כ יש לעיין בחפצא דאיסור ''מלאכה''.
5. **ובעיקר חלוקת ל''ט מלאכות** יעוין בגמ' מ''ט ע''ב דאיתא פלוגתא אי החלוקה לל''ט מלאכות נובעת רק ממשכן, או מל''ט פעמים שכתוב מלאכה בתורה, ויעוין בראשונים שם דבהא כו''ע מודו דילפינן ממשכן רק מאן דיליף ממלאכות ס''ל דלקביעה של האבות כ''אבות'' לא סגי בעצם מה דהוו במשכן ורק מאחר דילפינן מקרא דמלאכה דאיכא ל''ט הלכך בהכרח דאיכא משמעות מסוימת לל''ט מלאכות ולקביעה איזה ל''ט זה כבר ילפינן ממשכן, אופן נוסף מבאר הרמב''ן דלולי קרא ד''מלאכה'' הוי אמרינן דכל מלאכה גם אי לא כתובה במשכן מחייב עליה וקרא ד''מלאכה'' נותן את ההגבלה דרק על הני ל''ט מחייב. אופן נוסף מבואר בתורא''ש וז''ל, דחכמים בררו כל מלאכות החשובות יותר ועשאום אבות עד שהשלימום לל"ט והשאר עשאום תולדות. ומבואר דאיכא חשיבות להנך מלאכות מצד עצמם.

עוד מצינו בגמ' בדף ע' ילפותא נוספת מדברים הדברים ואלה הדברים בגימטריא ל''ט, ומבואר מכל זה דחז''ל קיבלו דבמלאכת שבת למרות דקרא כתיב לא תעשון כל מלאכה מ''מ איכא משמעות לל''ט מלאכות רק הנידון באופן הילפותא.

1. **ונראה דהיסוד בזה הוא** דהחפצא דמלאכה הוא לא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, אלא דאיכא משמעות לצורת ההתעסקות וכל צורה איכא לה משמעות עצמית.

**ויש לעיין לפי''ז בבאור יסוד חילוק החטאות מכח האבות,** אי הוי מחמת דהיחס השונה דאיכא בין מלאכה למלאכה הוי סיבה לחלק כמו שמצינו דאיכא ''גופין מחלקים'', או דנתחדש בזה דהשינוי בין כל מלאכה נותן יחס עצמי לכל מלאכה בגוף האיסור וליכא שם כולל של ''איסור מלאכה'' אלא כל התעסקות נאסרת מצד עצמה. ויעוין בתורי''ד דף קלח ע''א בד''ה משום מאי מתרינן ביה. וז''ל, פי' כיון דהבערה לחלק יצאת כאלו כתיב לאו אכל מלאכה ומלאכה דמי, ''והו"ל כמו לאוין דחלב ודם'' שהן חלוקין זה מזה וצריך להתרות על החלב משום חלב ועל הדם משום דם וכך על כל מלאכה ומלאכה. ומבואר בדבריו דהוי איסור עצמי לכל מלאכה ומלאכה בפני עצמה.

**אלא דיעוין ברש''י דף עב ע''ב ד''ה חלב ודם, וז''ל, דומיא דטחינה וקצירה שהן שני גופין.** ומבואר דהו''ל כתרי גופין ונראה דאין הכונה לחילוק המציאותי אלא לחילוק במהות המלאכה, דהרי לפי מה שנתבאר עיקר החלוקה של ל''ט באה ללמד דאיכא יחס לאופן ההתעסקות בחפצא דמלאכה רק דשם האיסור הוא אחד ''לא תעשון מלאכה'', ואולי יש לבאר לפי''ז את רש''י בסנהדרין ס''ב ע''ב דכתב דקצירה וטחינה הוי שמות מוחלקין ולכן חייב תרתי, דאפשר דאין כונתו ללאוים נפרדים אלא למעשה איסור שונה.

1. **ונראה להוכיח עוד דלהך צד דהוי כגופין מחלקין לא נובע מחמת החילוק המציאותי בין המלאכות, דהנה מצינו פלוגתא בגמ' אי איכא חילוק מלאכות ביו''ט** [מכות כ''ב פסחים מח] והשתא אי נימא דעצם המציאות הוי סיבה לחלק מ''ש יו''ט משבת, ומוכח דהמחלק מחמת דהוי מעשה איסור שונה, ובזה איכא חילוק בין שבת ליו''ט דאי ליכא חילוק מלאכות ביו''ט האיסור ''מלאכה דיו''ט'' הוא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, ולכן ליכא חילוק בין הל''ט מלאכות דהכל הוי אופנים של התעסקות.
2. **ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דמאריך השביתת השבת [במעשה חושב פ''ד סק''ג] להוכיח דלא מחייבים ב' חיובים על מעשה אחד,** למרות דאיכא בהך מעשה דמיון לשתי מלאכות כמו בזורה ומרקד דאית בהו גם בורר, וכן במשמר דפליגי ר''ה ור''י [דף קלח] אי מחייב משום בורר או משום מרקד וליכא צד לחייב אתרוייהו, ולכאורה צ''ב מ''ש מזומר וצריך לעצים דנקט אביי דמחייב תרתי משום קוצר ונוטע. ומוכיח שביתת השבת דכל היכא דליכא שתי ענינים חלוקים בהך מעשה כמובזומר וצריך לעצים לא מחייבינן תרתי, ונראה דלא מבעיא אי נימא דשם האיסור הוא אחד ''איסור מלאכה'' רק דהוי כגופין מחלקים, א''כ פשיטא דבשביל למשוי כעושה שתי ''מלאכות'' בעינן שיהא בגוף מעשהו שתי ענינים חלוקים, אלא גם אי נימא דהוי שתי שמות נפרדים מ''מ מאחר דהחפצא הוי עשית מלאכה רק דלכל התעסקות איכא שם נפרד א''כ כל כמה דבגוף מעשהו ליכא שתי התעסקויות לא נוכל למשווי כשתי מלאכות ולא סגי בהא דבתוצאה איכא שתי ענינים.

**ונראה עוד דלפי''ז יתבאר פלוגתת רבה ור' יוסף** במו''ק ב' ע''ב במנכש ומשקה מים לזרעים אי מחייב משום זורע [לתוס' מחמת דאזלינן בתר כונתו לאצמוחי, ולריטב''א מחמת דאזלינן בתר בסוף דהיינו בתר התוצאה דקיימת גם לאחר המעשה דההצמחה קיימת כל הזמן] או משום חורש [לתוס' מחמת דאזלינן בתר עיקר מעשהו ועיקר התעסקותו הוא בריפוי ארעא, ולריטב''א מחמת דאזלינן בתר השתא והתוצאה הקיימת בשעת מעשה היא הריפוי ארעא], ובגמ' מבואר שם דאביי פליג עלייהו והוכיח מר' זירא דזומר וצריך לעצים דמחייב תרתי דה''ה במנכש ומשקה מים מחייב תרתי, ויש לעיין בלישנא דאביי ''למימרא דכל היכא דאיכא תרתי לא מחייב אלא חדא'', ומבואר דשרש סברת רבה ור''י דמחייבי רק חדא נובע מחמת הסברא דכל היכא מחייב תרתי לא מחייב אלא חדא.

**ונראה דהכונה בזה כמו שנתבאר לעיל דלא ניתן לחייב ב' חיובים על מעשה אחת היכא דליכא במעשה שתי ענינים חלוקים** כיון דהחפצא דאיסורא הוא איסור ''מלאכה'' ולמשווי כעוסק בשתי מלאכות בעינן שבגוף מעשהו יעמוד חלוקה לשתים, ונראה דרבה ור''י ס''ל דגם בענינים חלוקים לא שייך למשווי כעוסק בשתי מלאכות אלא בעינן שתי מעשים נפרדים, ולכן צריך לדון מהו ההתעסקות העיקרית.

**ויעוין בתוס' דרבה ור''י פליגי על ר' זירא, רק דבריטב''א הקשה מר' יוסף בסוגין** דמחייב תרתי בקטל אספסתא [ונראה דהקושיא היא לשיטתו דסברת ר' יוסף לא הוי מחמת הכונה דלדעת תוס' דהוי מחמת הכוונה יעוין בקרן אורה בסוגין דמישב דהתם הוא מעונין בשתי התוצאות] ומכריח מכח זה דפלוגתת רבה ור' יוסף הוי רק ביו''ט, וס''ל דליכא חילוק מלאכות ביו''ט ובהא אמרינן דליכא לאתרויי ביה אלא בההוא דהוי עיקר טפי. ויעוין בחידושי הגר''ש ב''ק סימן ב' סק''ג דתמה עליו דמאי שיאטיה להא דאין חילוק מלאכות ביו''ט להא דבעינן להתרותו במלאכה מסוימת ומ''ש אילו עביד שתי מלאכות בשתי פעולות נפרדות דפשיטא דמתרינן באיזה מלאכה שנרצה וכן תמה בחזו''א שביעית י''ח סק''א. ובריטב''א שם הרגיש בזה ולא ברור תירוצו.

ונראה דכל כמה דאין חילוק מלאכות ביו'ט נמצא דחילוקי המלאכות לא תופס מקום בגוף החפצא דמלאכה אלא הוי רק צורות שרק בהם חשיב כמעשה מלאכה ולא מעשה שימוש, ולכן כל כמה דעשה מעשה אחד לא נוכל לראותו כשתי התעסקויות שונות כיון דליכא משמעות עצמית לכל אב, וממילא אי נדון בו לשתי האבות הוי כשתי חיובים על מעשה אחד ולכן בעינן למידן ביה שם מלאכה אחד ובזה דנו רבה ור''י מה היא המלאכה העיקרית.

**ובעיקר הקושית אביי מזומר וצריך לעצים יעוין ברמב''ם** בפ''ח ה''ד דפסק כאביי ומאידך גיסא בה''ב פסק כר' יוסף דמשקה צמחים חייב משום זורע, והרמב''ם כתב להדיא להאי דינא בשבת ולא שייך את תרוץ הריטב''א, ויעוין באו''ש פ''ז ה''ד דמחלק ביו זומר וצריך לעצים דהפעולה היא בשני נפעלים, שהקצירה הנה פעולה בעצים הנקצרים, שהן פורשין ממקום גידולם, והנטיעה היא פעולה באילן הנשאר מחובר שיגדל עוד יותר, להכי חייב שתים, אבל במנכש ומשקה מים לזרעים דשתי הפעולות החרישה והזריעה הן בהקרקע, לרפויי, או שיתפשט הלחלוחית לגדל הזרעים, להכי אינו חייב אלא אחת על המלאכה שהיא דומה לה ביותר.

**ומבואר לפי''ז דאיכא ג' דרגות**. דהיכא דאיכא נפעלים שונים כו''ע מודו דחשיב שתי התעסקויות, והיכא דהוי תוצאה אחת דאיכא בה שתי מלאכות בהא כו''ע מודו דמחייב חדא, והיכא דאיכא שתי תוצאות רק דהוו בנפעל אחד דתרוויהו הוי בקרקע בהא פליגי אביי, ורבה ור''י, אי חשיב כשתי התעסקויות.

1. **והשתא יש לעיין בגדר חלוקת אבות ותולדות.** והיה ניתן לומר דלאחר דנתרבה תולדות מ''הנה'' שם ''תולדה'' לא הוי הגדרה בגוף האיסור, אלא דמאחר דאיכא ל''ט סוגי מלאכות וכפי איך שנתבאר הוי ל''ט אופנים שונים של צורות של התעסקויות לכן חז''ל חלקו את הל''ט לל''ט משפחות ואב ותולדה מבטא דבעינן למצוא בכל מלאכה את אופי המלאכה שמצאנו באותו סוג במשכן, אולם בגוף האיסור ליכא חילוק בינייהו. ונראה דזהו הבאור בגמ' בב''ק ושבת צ''ו אי נימא דבתחילה לא ידעה הגמ' דחילוקא דאבות ותולדות תליא במשכן, ולפי''ז כשהגמ' הגדירה דהחלוקה נובעת ממשכן נתחדש בגמ' דהחלוקה של אבות ותולדות הוי בגוף האיסור.

ובבאור הדבר נראה דכיון דעיקר החפצא מלאכה נובע מכח אופי ההתעסקות דאיכא בכל מלאכה, א''כ כיון דילפינן ממשכן איכא יחס לצורה המקורית שהיתה במשכן, [דכפי הנראה כך הוי צורת ההתעסקות המקורית בהנך מלאכות] וזה מה שנותן את החשיבות להנך מלאכות דיותר רואים בה יציאה מהשביתה והתעסקות ב''מלאכה''. ולפי''ז המשמעות בתולדה היא דליכא בה לאותה צורת עשיה שבה נעשית המלאכה בצורה המקורית שלה.ויעוין באו''ש פ''ז ה''ד בסופו דמוכיח דהיכא דעביד אב ותולדה דאב אחר בחדא מעשה מחייב רק על האב דכיון דתולדה לא הוי עיקר המלאכה הלכך היחס של המלאכה מתיחס בעיקר לאב ומבואר דאיכא יחס להא דהוי תולדה ולא חשיב עיקר מלאכה.

1. **והשתא יש לעיין בגדר איסורא ד''תולדה''** אי נתחדש דגם בצורת התעסקות זאת איכא לחפצא דמלאכה, או עיקר החפצא הוא בהא דאיכא בזה חלקיות מהאב וזה מה דמשווי לה חפצא של מלאכה.

**והיה ניתן לבאר בזה הא דאיתא בגמ' בדף צה ע''א,** דרב נחמן בר גוריא איקלע לנהרדעא בעו מיניה חולב משום מאי מיחייב אמר להו משום חולב. מחבץ משום מאי מיחייב, אמר להו משום מחבץ. מגבן משום מאי חייב אמר להו משום מגבן אמרו ליה רבך קטיל קני באגמא הוה. אתא שאיל בי מדרשא, אמרו ליה חולב חייב משום מפרק, מחבץ חייב משום בורר, מגבן חייב משום בונה. וצ''ע מעיקרא מאי קא סבר ולבסוף מאי קסבר ומה בכלל התשובה דחולב חייב משום חולב. ואפשר דהא גופא הוי הנידון בגמ' דרבו של ר''נ ס''ל דתולדות חיובם בשם המלאכה דאיכא בהם עצמם, ונהרדעא ס''ל דחיובם מכח שם האב דאית בהו.

1. **ובשיטת רבנן דאב ותולדה דידה מחייב חדא** **יעוין ברש''י ב''ק דף ב' בד''ה לא מחייב אלא חדא**, וז''ל, אאב מלאכה אבל אתולדה דידיה לא מחייב. ובפורת יוסף מחדש דלפירש''י אי יביא קרבן אתולדה הוי חולין בעזרה אולם כבר העירו האחרונים דבפשטות איכא חיובא גם אתולדה רק דהקרבן דאב פוטר את התולדה. ובבאור דברי רש''י יעוין בחידושי הגרא''ל סימן ז' דכונת רש''י דלתולדה אין איסור עצמי אלא עיקר חיובה מחמת שם האב דאית ביה, ולכן למרות דאיכא חילוק מציאותי בינייהו כיון דשם האיסור הוא שם האב דאית ביה הוי סיבה דהקרבן שמגיע על האב יפקיע את חיוב התולדה, וזה מה שכתב רש''י דאתולדה דידיה לא מחייב והכונה דליכא חיוב עצמי לתולדה, ויעוין כעי''ז בחידושי הגר''ש סוף סימן ב'.

**ויעוי''ש בגר''ש דמביא מר''א בן הרמב''ם דנקט דאיכא צד בשיטת רבנן דמחייבי אתולדה במקום אב, דהיכא דעביד שתי תולדות מאותו אב יהא חייב תרתי גם לרבנן**, ומבואר להדיא דכל הסיבה דמחייב חדא מחמת דהקרבן דאב פטר ממילא לתולדה דידיה, וא''כ אפשר דכל זה שייך באב ותולדה שהאב כולל את התולדה, משא''כ בשתי תולדות כיון דכל תולדה דומה לאב בצד מה כמו שביאר המ''מ פ''ז א''כ נמצא דיש בתולדה אחת מה שאין בחברתה. והא דלדינא חייב חדא צ''ל דעצם הדבר דשם התולדה הוא מכח שם האב א''כ חשיב דתרוייהו הוי מאותו שם, דבתרוייהו איכא לשם האב ולא איכפת לן מה דאיכא חילוק בנייהו במה שגרם להעמיד בהם את השם אב.

1. **ויעוין עוד ברש''י דף עג ע''ב בדינא דר' אחא דזומר חייב משום נוטע ונוטע מבריך ומרכיב חייב משום זורע**, ומבאר רש''י דזומר חייב משום תולדת נוטע, ונוטע מבריך ומרכיב מחייב מדין אב דזורע ולכן גם היכא דעביד בהדי זורע דקרקע חשיבא כולהו אבות דזריעה רק דזה זריעה באילנות וזה זריעה בקרקע. ומדקדק הריטב''א [חדשים] דלפי''ז יצא דבזומר דנקט ר' אחא דמחייב משום נוטע כוונתו דרק היכא דעביד להו בהדי נוטע מחייב חדא, אולם אי עביד בהדי זורע מחייב תרתי. וקשה מהא דאיתא בברייתא דכולן מלאכה אחת הן ומבואר דמחייב חדא. ומיישב הריטב''א וז''ל, נ"ל לתרץ לדעת רש"י ז"ל דהתם כשעשאם כולם דכיון דאיכא נוטע מיפטר אף זומר בהדי נוטע והיינו דפריש לן רב דבכולהו ליכא אלא חטאת אחת, אבל בעושה מקצתם בלבד אפשר שהוא חייב שתים כגון זומר וזורע ונמצא ריבוי המלאכות ממעט הקרבנות. ונראה דכונתו כמו שנתבאר ברש''י בב''ק דחיובא דתולדה נובע משם האב דאית ביה, ולפי''ז ניתן לומר דכל כמה דעביד לזומר ביחד עם אב דידיה א''כ הקרבן שבא על האב מפקיע את חיוב התולדה.
2. **ובשיטת ר''א דמחייב תרתי** יש לעיין אי מודה בעיקר היסוד דחיובא דתולדה מכח שם האב רק דס''ל דגם בזה סגי בחילוק המציאותי לחלק. או דר''א ס''ל דהוי סיבת איסור עצמית ולכן מחייב תרתי. ויעוין בתוצאות חיים סימן ה' סק''ג דחקר בזה ומביא בזה נפק''מ לענין צירוף שני חצאי שיעור מלאכה מאב ותולדה דידיה דאי הוי סיבת איסור עצמית לא מצטרף אולם אי איכא בו לשם האב א''כ מצטרף הדי אב, ויעוין עוד בחידושי הגר''ש ב''ק סימן ב' סק''ה דמביא נפק''מ נוספת היכא דעבד מלאכות הרבה שכולם הוי אב במלאכה אחת כמו נוטע מבריך ומרכיב [אי כולהו הוי אב דזריעה] אי גם בזה מחייב תרתי לר''א, דאי הוי מחמת דתולדה הוי שם עצמי א''כ הוי רק באב ותולדה, אולם אי הוי מחמת דגם בזה איכא לחילוק דגופין א''כ גם בחילוק בין אב לאב איכא חילוק בצורת המלאכה.
3. **ובשיטת תוס' דדן דבהך תירוצא דהך דהוי במשכן חשיבא קרי ליה אב מבואר דאיכא דין להתרות תולדה בשם האב לר''א**, מוכח דגם ר''א מודה בזה דשם האיסור הוא שם האב, ולכן בעי להתרות בשם האב, ויעוין בחידושי הגרא''ל דמבאר דזהו כונת תוס' דבהך תירוצא כתוב את היסוד דבעינן להתרות בשם האב, דכיון דהיחס של האב נקבע מכח המשכן נמצא דהוי בגוף האיסור, וממילא יוצא דכל שם האיסור נמצא בשם האב וחיובא דתולדה מחמת השם אב דאית ביה.

**אולם יעוין בראשונים בדף צ''ו נקטו דהך דינא אי בעינן להתרות בשם באב תלוי בפלוגתת ר''א ורבנן** יעוי''ש בריטב''א וז''ל, והנכון כמו שתירץ רבינו הגדול ז"ל דלר' אליעזר כיון דאב ותולדה דידיה מחלקת לחטאות לאחיובי עלייהו תרתי כד עביד אב ותולדה דידיה, אינו בדין שיהא חייב על התולדה משום התראה דאב. ומבואר דלר''א הוי שם איסור עצמי.

1. **ועיקר היסוד דחיובא דתולדה הוי מחמת שם האב דאית ביה נראה דמבואר כן בדעת הר''ח בסוגין בהא דנקט דזומר הוי תולדה דנוטע ונוטע הוי תולדת זורע**. ולכאורה אי תולדה הוי שם איסור עצמי א''כ צריך לדון על המצב שבו איכא לאיסור בתולדה, ואי סגי במה דעוזר להצמחה של האילן להכלל באיסור דתולדה א''כ מה המשמעות של תולדה דתולדה, ומוכח דכל שם האיסור דתולדה הוי מכח שם האב דאית ביה ומאחר דס''ל לר''ח דנוטע הוי תולדת זורע [כיון דלא הוי עשיה בגוף הקרקע כמו בזורע ששותל את הגרעין בקרקע, דנוטע היינו נוטע יחור כמו שמבואר בר''ח] א''כ בנוטע שייך לדון לשם זורע כיון דאית ביה שייכות לפעולת זריעה בקרקע דסכ''ס שותל יחור, אולם זומר שלא הוי פעולת שתילה רק סיוע להצמחה של היחור בהא לא שייך לדון בו שם זורע, למרות דבאב דזורע כל היכא דמסייע להצמחה הוי תולדת זורע, וא''כ חזינן דגם היחס שלו כמסייע להצמחה מעמיד בו את השם אב דזורע, מ''מ שאני כיון דהיכא דמסייע להצמחת הזרעים איכא בזה יחס לקרקע ולכן גם ביחס של ההצמחה איכא שם ''זורע'', משא''כ בנוטע דאיכא בזה יותר יחס לנטיעה עצמה אז בשלמא עצם מעשה הנטיעה דאיכא בו דמיון מצד המעשה בהא איכא בו לשם ''זורע'', אולם בזומר שהיחס הוא מכח הסיוע בהצמחה בהא בעינן שיהא יחס לגוף הקרקע ומכיון דעשית הזמירה הוי בגוף האילן לא שייך בו שם ''זורע'' אלא רק שם ''נוטע'' דהוי גם עשיה בגוף היחור. והוכיח מזה הר''ח דאיכא מושג של ''תולדה דתולדה'' דהיינו דסגי במה דאית ביה לשם תולדה דמחויב בה מחמת השם אב דאית ביה.
2. **ובעיקר גדר חיובא דתולדות יעוין ברמב''ם פ'''ז משגגות ה''ו דכתב דהיכא דעשה שתי תולדות משתי אבות יראה לי שהוא חייב שתי חטאות**. ומבואר ברמב''ם דנסתפק אי איכא חילוק מלאכות בתולדות ותמהו על הרמב''ם מהא דריש ב''ק דמבואר שם להדיא דאי עביד שתי תולדות בהדי הדדי מחייב תרתי, ויעוין בחידושי הגר''ש ב''ק סימן ב' כמה אופנים בזה, אלא דבעיקר ספק הרמב''ם יעוי''ש בגר''ש סק''ד בסופו דמבאר דשרש ספיקו הוא אי בתולדות ליכא שם מלאכה בפני עצמה אלא מלאכה סתם אקרו, ונראה דהוי כמו שבארנו לעיל להך מ''ד דאין חילוק מלאכות ביו''ט דהוי מחמת דהחפצא ביו''ט הוא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, ולכן ליכא חילוק בין הל''ט מלאכות דהכל הוי אופנים של התעסקות.
3. **ובעיקר גדר המצב המציאותי שבו יש את החלוקה של אבות ותולדות יעוין בראשונים דפליגי בהא דאיתא בברייתא הזורע והזומר והנוטע והמבריך והמרכיב כולן מלאכה אחת הן**. דלשיטת רש''י כולהו חוץ מזומר הוי אבות ולשיטת הרמב''ם כולהו הוי אבות רק דמגדיר דבאבות עצמם איכא אבות גמורים ואיכא מעין אבות ושיטת הר''ח דרק זורע הוי אב, ושיטת הריטב''א דרק זורע ונוטע חשיב אב וכן מבואר בתוס' דפירש את המשך הגמ' דזומר חייב משום נוטע ואידך משום זורע לענין התראה בשם האב, ומבואר דרק זורע ונוטע הוי אבות. ויש לעיין בבאור שרש הנך נידונים. ונראה דהא פשוט דעיקר היחס של עבודת הקרקע נמצא בזריעה דהוי עשיה בגוף הקרקע במה דמעמיד בה את הזרעים והפך אותם לחלק מהקרקע בשונה מנוטע כמו שנקט הר''ח דהוי עשיה ביחור ששותלו בקרקע, רק דיש לדון דעיקר התוכן של מלאכת זורע הוא ביחס לזרע במה שמעמידו בקרקע באופן שיכול לצמוח, ולכן אין חילוק בין נוטע לזורע רק דזה אב בזרעים וזה אב באילנות, וברמב''ם נראה דלמד דיש חילוק בינייהו רק דהוי ''מעין אבות'', והכונה דאמנם איכא בזורע יותר יחס לקרקע, אולם כיון דבעיקר התוכן של המלאכה איכא שייכות בין זורע לנוטע לכן גם בנוטע איכא לחפצא דמלאכה דזורע, רק דלא הוי אב גמור דהיינו דליכא בזה לשלימות החפצא דהאב. אולם בר''ח נקט דרק זורע הוי אב והשאר הוי תולדה.
4. **והשתא נראה לבאר את גדר מיעוטא דתולדות בשביעית** ונראה דלמרות דבשביעית הוי איסור ''מלאכה'' מ''מ כיון דהחפצא דמלאכה לא הוי ביחס לאדם שיוצא משביתתו אלא ביחס לקרקע דמוציאה משביתתה הלכך בזה איכא יחס לאב בגוף האיסור עצמו כיון דהאב מתיחס יותר לגוף הקרקע [ונראה דבזה יתבאר היטב יסוד המהרש''ל בסנהדרין כו דאיכא חילוק בין שביעית לשבת לגבי זומר היכא דמקלקל את הקרקע ומהני קצת להצמחה ונמצא דבקרקע ליכא תיקון, דבשביעית פטור ובשבת דתליא במלאכת מחשבת חייב. והבאור דבשביעית שהיחס לקרקע בעינן דהתיקון יעמוד בקרקע עצמה משא''כ בשבת דעיקר ענינה המלאכה של הגברא בזה סגי במה דאיכא סכ''ס תועלת של הצמחה ממעשהו], ולפי''ז ניחא היטב לשון הגמ' במו''ק דף ג' ע''א דזמירה ובצירה בכלל זריעה וקצירה ואמאי כתב להו לומר לך דאבות אסר רחמנא תולדות לא אסר רחמנא. וצ''ע הרי ברמב''ם מבואר דזמירה הוי אב, ובצירה נראה דלכו''ע הוי כאב דהוי ממש קוצר, ויעוין בשו''ת ר' בצלאל אשכנזי סימן לח דמוכיח מזה את משנת הרמב''ם דאיכא ''מעין אבות'' ואיכא ''תולדות'' וכונת הגמ' במה דנקטה תולדות דהוי ''מעין אבות'' ובזה גלתה לנו התורה דליכא איסורא אתולדות רק בהנך תולדות דמעין אבות, ובבאור הא דחשיב ''מעין אבות'' נראה דבנטיעה הוי התעסקות יותר עם האילן וגם בבצירה איכא חילוק מקצירה, דבקצירה כיון דהזריעה היא בקרקע א''כ גם הקצירה הוי מימוש של הקרקע וחשיב עשיה בקרקע, משא''כ בבצירה דהוי עשיה באילן, ולפי''ז מבואר הא דבשביעית איכא יחס להא דהוי מעין אבות כ''תולדות'', דמאחר דבשביעית המחייב הוא ביחס לקרקע הלכך בעינן יותר את היחס לקרקע.
5. **ובעיקר יסוד הרמב''ם דאיכא תולדות ואיכא מעין אבות יעוין באו''ש** שבת פ''ז ה''ד דמביא מהירושלמי פ''ז ה''ב דאיתא שם דר' יוחנן ור''ל מצאו ל''ט תולדות על כל אב ובני ר''ח מצאו ששים ומבאר האו''ש דבני ר''ח התעסקו ב''מעין אבות'' ור' יוחנן ור''ל התעסקו ב''תולדות'' וז''ל, וזהו דאמר בירושלמי (שבת פ"ז ה"ב) ר' יוחנן ור"ל עבדין הוי בהאי פירקא, [תלת שנין ופלוג] אפקון מינה ארבעין חסר אחת תולדות על כל חדא וחדא כו', בניה דר"ח רבא עבדין הוי' כו' אפקון מינה שית מילין על כל חדא וחדא כו', הווי בשיטת אבוהו, דתני ר"ח הקוצר הבוצר המוסק הגודר התולש האורה כולהון משום קוצר, דזהו פירוש', תולדות של כל אב מלאכה הוין ל"ט, אבל מה שהן בסוג אחד והוי ממש אותה המלאכה אלא שהן חלוקין לפי השתנות וחילוק הנפעלים זה הוי שיתא על כל חדא, וזה ברור, ולכן כתיב לעיל תולדות על כל חדא וחדא, וכאן מילין על כל חדא וחדא, ועיין. ויש לעיין מאי נפק''מ אי הוי מעין אבות או תולדות ובשלמא לר''א איכא נפק''מ דאי הוי תולדה מחייב תרתי אולם לרבנן ליכא נפק''מ.