קח - חיבור מקואות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קח. נמסר בש"ק שמיני ה'תשס"ט

חיבור מקואות

א) 'אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור וגו''. דרשינן בתורת כהנים, אי מה מעין מטהר בכל שהוא אף מקוה מטהר בכלשהו תלמוד לומר 'אך מעין' - המעין מטהר בכלשהו והמקוה במ' סאה כו' אי מה מעין מטהר בזוחלין אף מקוה מטהר בזוחלין ת"ל 'אך מעין' - המעין מטהר בזוחלין והמקוה באשבורן. [ולהלן יבואר בע"ה יסוד דינים אלו].

חיבור מקואות בנקב כשפופרת הנוד; צירוף נקבים קטנים

תנן (מקואות ו,ז) עירוב מקואות כשפופרת הנוד, כעוביה וכחללה - כשתי אצבעות חוזרות למקומן. ופירש הר"ש: עירוב מקואות - מקוה חסר שבצד מקוה שלם, אי נמי בזה עשרים ובזה עשרים, ומתערבים המים דרך חריץ או נקב, שיעורם לצרף המקואות ולהכשירן כאילו יש בכל אחד ואחד ארבעים סאה, כשפופרת הנוד - קנה שנותנים בפי הנוד, שיהא שיעור חלל החריץ כעוביה וכחללה של שפופרת.

והנה נפסק בשלחן ערוך (יו"ד רא,יב - עפ"י הראבי"ה המובא במרדכי שבועות תשמ"ו כגרסת הב"י. וכבר עמד בגידולי טהרה שלפנינו אין הגירסה כן. וע' להלן) שהרבה נקבים דקים מצטרפים לשיעור שפופרת הנאד אך דוקא אם מקוה אחד שלם והשני חסר, ואולם אם שניהם חסרים אינם מצטרפים לשפופרת הנאד. [ויש חולקים על עיקר דין זה וסוברים שאין הנקבים מצטרפים. ע' בפ"ת שם. ונוגע הדבר לאותם המתקינים רשת לטבילת הכלים, שיש לחורר חור אחד גדול כשפופרת הנאד]. וצריך להבין טעמה של הלכה סתומה זו, שהרי בין כששני המקואות חסרים בין כשאחד מלא ואחד חסר צריך חיבור בשיעור שפופרת הנאד, ואם כן מה טעם לחלק ולומר שבמלא וחסר מועיל צירוף נקבים דקים ובשניהם חסרים אין מועיל.[[1]](#footnote-2)

קטפרס - שיטות הראשונים

ב) תנן במסכת טהרות (ח,ט), הנצוק (- קילוח המקלח באויר) והקטפרס (- מדרון) ומשקה טופח אינו חבור לא לטומאה ולא לטהרה. ופרש"י (בע"ז עב.) אינו חיבור לטהרה, גממית מים שאין בה ארבעים סאה, ונצוק או קטפרס או משקה טופח מחבר לגממית זו מקוה שלם - אינה חיבור, והטובל בגממית לא עלתה לו טבילה. והקשו על כך התוס' (בחגיגה יט: וגטין טז.) מהמבואר בתוספתא (המובאת בחגיגה יט) גבי גממיות שבנחל, שאם בתחתונה אין ארבעים סאה ובעליונה הימנה יש ארבעים - בין לר"מ בין לר' יהודה כשר לטבול בתחתונה. הרי להדיא שהקטפרס חיבור לענין זה.

על כן נטה ר"י מפרש"י ופירש דמשנת טהרות לא מיירי בדיני מקואות - שאינם מענינה - אלא בדין טהרה וטומאה ממש, שהנצוק והקטפרס אינם חיבור לטהר המים בהשקה, ולעולם לענין חיבור מקואות הוי חיבור לטבול בהם כמוכח בתוספתא. ותמה הריב"ש (רצב) מה סברא היא זו שלענין השקה דסגי בנגיעה בעלמא אין הקטפרס חיבור ואילו לענין חיבור מקואות הוי חיבור, והלא חיבור מקואות חמיר טפי דהא חזינן שצריך כשופפרת הנוד לחברן ואילו גבי השקה סגי בכל נגיעה לטהר. וכבר שאל זאת הר' אלחנן בן הר"י (בתוס' חגיגה כא:), ותירץ הר"י (שם) דטומאה וטהרה והשקה הלכתא גמירי לה ולא בסברא תליא מילתא.

ונראה שכשיטת הר"י כן שיטת הרמב"ם, וכמו שנקט הדברי-חיים (בהל' מקואות אות נז ובפירושו למשניות פ"ז מ"ו), שכן הביא הרמב"ם (בהלכות טומאת אוכלין ז,ה) הך משנה דהנצוק והקטפרס אינו חיבור לטהרה, לענין טהרת המים בהשקה, מאידך לענין חיבור מקואות אמנם פסק גם כן (בהל' מקואות ח,ח) ששטף של גשמים שבנחל אינו מחבר שתי גומות לטבול בתוכן, אך נראה מדבריו שאין זה מטעם דקטפרס אינו חיבור לטהרה אלא מטעם אחר הוא: 'שאין המים הנזחלין מערבין אא"כ עמדו'. והיא כדעת חכמים החולקים בתוספתא (מקואות ג,ג) על ר"מ ור"י הנ"ל וסוברים שאין לטבול בגומא התחתונה, מטעם שהמים הנזחלים כשם שא"א לטבול בתוכן - שהרי המקוה מטהר באשבורן ולא בזוחלין - כך אי אפשר שיכשירו המקוה להחשב מחובר למקוה אחר.

ואמנם אילו הזוחלין הנם מי מעין ולא מי גשמים, אכן מהוים חיבור לגומות לטבול בהם שהרי גם הם עצמם כשרים לטבילה, וכפי שדקדק הש"ך (רא ס"ק קכט) מלשון הרמב"ם והשו"ע 'ושטף של גשמים עובר בתוך הנחל.. אין זה עירוב' - של גשמים דוקא, אבל של מעין הוי חיבור[[2]](#footnote-3) [וכן נראה בכס"מ שם. וע' גם בתשו' חתם סופר יו"ד רט - ודלא כהבנת הריב"ש שם ברמב"ם דטעמיה משום דקטפרס אינו חיבור, ואף במעיין]. הרי דלאו מטעם דקטפרס אינו חיבור אתינן עלה, שאם כן מה לי גשמים מה לי מעין, אלא מוכח דאדרבה, קטפרס הוי חיבור לענין הכשר מקואות, ורק לענין השקה הלכה היא שאין הקטפרס חיבור, כשיטת ר"י[[3]](#footnote-4).

ונראה שהרמב"ם לשיטתו יש לו טעם גדול בכך שהקטפרס מהוה חיבור לענין מקואות ואינו חיבור לענין השקה שלא כמושכל הראשון, וכפי שיבואר.

הנה רבנו תם (בתוס' גטין שם) נקט בישוב הסתירה הנ"ל [דמחד גיסא קטפרס אינו חיבור לטהרה ומאידך תניא דטובל בגממית התחתונה] שיש לחלק בין שני מקואות חסרים, דבזה שנינו קטפרס אינו חיבור, ובין אחד מלא ואחד חסר דמהני לטבול בחסר ע"י חיבור קטפרס. ובאור שיטתו שבששניהם חסרים אנו באים ליצור 'מקוה' מצירוף שתי גומות שאינן מקוה, לזה לא מהני קטפרס כיון שהמים היורדים סופן באופן טבעי ליפסק הלכך א"א לערב את שתי הגממיות להיותן מקוה מים אחד, משא"כ באחד מלא ואחד חסר אין אנו צריכים אלא לחבר את החסר למקוה הכשר, ולענין 'חיבור' סגי בקטפרס.

ועיקר חילוק זה מפורש בדברי הגר"ח (טומאת אוכלין פ"ז), בישוב קושית הראשונים שבכמה מקומות משמע דסגי להכשיר מים שאובין בחיבור למקוה אף בפחות מכשפופרת הנוד, ומאי שנא מחיבור מקואות שאין בהן ארבעים סאה דבעינן כשפה"נ. ואמר הגר"ח דלבטל פסולא דשאובין סגי בחיבור המים למקוה דליחול עלייהו שם מקוה, ואילו להשלמת שיעור מקוה לא סגי ב'חיבור' אלא בעינן 'עירוב', לעשותן מקוה אחד, ולזה לא סגי בטופח להטפיח אלא בעינן כשפופרת הנאד. [אמנם לגוף ישוב הגר"ח אין אנו נזקקים כאן, ובחזו"א בגליונות הקשה עליו דאם כן באחד מלא ואחד חסר לא יצטרכו כשוה"נ, והלא אין הדין כן. ובחדושי הגרש"ר הביא שהקשה זאת להגרי"ז והביא תירוצו ותירץ שם באופן נוסף. עכ"פ לעניננו סגי בעיקר סברת הגר"ח כדי לבאר שיטת ר"ת בדינא דקטפרס].

ארבעים סאה במעיין לטבילת אדם

ג) הנה נחלקו הראשונים בהא דמעיין מטהר בכלשהו מדאוריתא, האם הדין אמור גם בטבילת אדם (כן דעת הרמב"ם פ"ד ממקואות, והראב"ד בבעלי הנפש ריש שער המים) או לאדם לעולם צריך ארבעים סאה (כן דעת בעלי התוס' - עתוס' בנזיר לח: רא"ש הל' מקואות סוס"י א בשם הר"י. וכן הובא בר"ש מקואות ה,ב ובסמ"ג עשה רמח). והגר"א (רא ס"ק ו צא צג) הקשה על דעה זו, היאך אפשר לומר דבעינן ארבעים סאה במעין לאדם והלא קטפרס אינו חיבור וא"כ לעולם אין במים ההולכים במדרון שיעור ארבעים דהא אין הקטפרס חיבור וחשיבי כמפורדים, וכמו שכתב הריב"ש (בסי' רצב) שכל מים זוחלין חשיבי קטפרס ואינם חיבור, והוסיף הגר"א דהיינו טעמא דמעין מטהר בזוחלין ומקוה באשבורן בלבד, כיון דמעיין מטהר בכלשהו לכך לא אכפת לן בזחילת המים ואילו מקוה אינו מטהר בכלשהו וכיון דזוחלין הם אין כאן חיבור להשלמת שיעורא. ונקט הגר"א לעיקר כדעה קמייתא.

וביותר יקשה דהריב"ש עצמו שם הביא הצד דלטבילת אדם צריך גם במעין ארבעים סאה, וא"כ יקשה מדידיה אדידיה.

[הגר"א נקט עפי"ד הריב"ש דשיעור ארבעים והצרכת אשבורן חד דינא הוא, ואולם בריב"ש גופא מבואר דבהא דצריך אשבורן במקוה איכא טעם נוסף. ונראה דכוונתו כדברי המרדכי פ"ב דשבועות (תשמג) שהטעם לפסול זוחלין במקוה הוא ד'מקוה מים' היינו מים קוויים ועומדים, כמו 'יקוו המים אל מקום אחד'. וא"כ הרי זה דין נוסף, שאפילו יצוייר שהמים מחוברים ויש בהם שיעור, סו"ס כיון שאינם קוויים ונאספים אין כאן 'מקוה'].

[שיעור ארבעים סאה, דין במעשה הטבילה או בחפצא של המטהר]

ותירצו האחרונים (שער"י ג,כז; אמרי משה א; שו"ת משנת ר' אהרן יו"ד כח) שאף אם בעינן במעין ארבעים סאה לטבילת אדם, לא מפני שחסר בחפצא דהמעין ובכחו לטהר, אלא דין הוא במעשה הטבילה שצריך האדם לטבול במים שכל גופו עולה בהם. משא"כ במקוה פחות מארבעים, חסר בעיקר שמו וכח טהרתו. ועל כן אין חסרון במה שמי המעיין זוחלין והדין מחשיבם כמפורדים, דסו"ס יש כאן מעשה טבילה במים שכל גופו עולה בהם, שלצורך זה לא אכפת לן בחיבור המים[[4]](#footnote-5), משא"כ במקוה אין שמו עליו בבציר מארבעים סאה מחוברים. [ועיקר הסברא מבואר כבר בגר"ח בסטנסיל. והגרא"ק שם נקט סברא זו אף בדעת הגר"א, דלהכי בעינן תרי קראי להצריך ארבעים ולפסול זוחלין, והלא לדבריו טעם אחד לשניהם - אלא כדי להוציא מסברא זו, דלא נימא דהא דבעינן ארבעים היינו רק משום מעשה הטבילה אבל לא לעצם חלות כח המטהר, והוה מכשרינן זוחלין, קמ"ל דאין כאן חלות מקוה המטהר כלל].

[ארבעים סאה בטבילת כלי נכרים]

ביסוד זה יישב הגרש"ר (זכרון שמואל פ) את דברי הטור (ביו"ד קכ) שתמה על הסמ"ק שהצריך לטבילת כלים הניקחים מהעכו"ם ארבעים סאה אף במעין - והלא אין נראה להחמיר בטבילה זו יותר מבטבילת טומאה של כלים, דלא ידעינן לה אלא ממנה. ותמה הב"י על תמיהת הטור, הלא טעם הסמ"ק מבואר בדבריו, דבע"ז (עה:) ילפינן טבילת כלי עכו"ם בארבעים סאה מדכתיב 'אך במי נדה יתחטא' - מים שנדה טובלת בהן, ודעת הסמ"ק שלטבילת אדם צריך ארבעים סאה אף במעין וא"כ הוא הדין לטבילת כלים הניקחים מעכו"ם הנלמדת מטבילת אדם. ותימה על הטור שהביא (בסי' רא) דעת הר"י והרא"ש דלטבילת אדם בעין ארבעים סאה אף במעין, וא"כ מאי קשיא ליה על הסמ"ק המצריך ארבעים בטבילת כלים חדשים.

ופירש הגרש"ר עפ"י הסברא האמורה שבעצם יש כח טהרה במעין כל שהו אף כלפי אדם, והא דבעינן מ' סאה זהו דין האמור במעשה טבילת האדם שתהא הטבילה במים שכל גופו עולה בהם, וסבר הטור דלא ילפינן מאדם לטבילת כלים אלא לענין מהות חפצא של המים המטהרים, דבעינן מים שיש בהם כח טהרה לנדה, שלכך מקוה הפחותה מארבעים שאין עליה שם מקוה טהרה לאדם כלל, לא מהניא לטבילת כלי עכו"ם, משא"כ מעין ששמו וכח טהרתו עליו בכלשהו אף כלפי אדם, וכל מה דבעינן בו ארבעים לאדם הוא משום מעשה הטבילה, לענין זה אין סברא להקיש כלים לאדם, שהרי זהו דין פרטי במעשה טבילת אדם שתהא טבילה במים שכל גופו עולה בהם, ושפיר תמה הטור דליסגי ברביעית כבטבילת טהרת כלים.

[תוספת שאובין למעין להשלמת ארבעים סאה]

וביסוד זה מתבאר ענין נוסף, דהנה פליגי רבוואתא אודות מי מעין פחות מארבעים סאה שמוסיפים עליהם מים שאובים להיות ארבעים, האם כשרים לטבילת אדם [והיה מצוי הדבר בבורות שנחפרו בסמוך לנהרות, ומי הנהר מחלחלים לקרקעית הבור, ועליהם הוסיפו מים שאובים]. ופירש מהרי"ק (בתשובה נו) שנחלקו ביסוד הטעם שמועילה השקת מים שאובים למקוה; אם הוא משום 'זריעה', כמו שאמרו (בפסחים לד:) דמים טמאים שהשיקם ואחר כך הקדישם טהורים, משא"כ הקדישם ואח"כ השיקם משום דאין זריעה להקדש. ופרש"י דהשקה זו היא זריעתם משעברו עליהם מי המקוה ונעשה חיבור ובטלו, וכן מפורש ברש"י בנדה (יז.) דהשקה מועילה לטהר משום זריעה, כשתלי תרומה שנטמאו ושתלן, ומים במים זו היא זריעתן. וכן כתב הרא"ש (פ"ז דב"ק ג) דמטעם זה מועילה השקה להכשיר את השאובין, דכשם שמועילה השקת מים טמאים למקוה לטהרם כאילו זרעם בקרקע, הכי נמי הועילה זריעתם להפקיע פסלותם. הרי לפי טעם זה מועילה תוספת מים שאובים למי מעיין כלשהו להחשיבם כמחוברים לקרקע וממילא פקע פסול שאובים מהם. אך אם אין ההשקה מועילה מטעם זריעה - לא מהני הרביית שאובין על המעיין. ולא פירש מהרי"ק טעם הצד השני דמהני השקה ולא מטעם זריעה. אבל פירשוהו הגרא"ז מרגליות (בית אפרים יו"ד נג) והגר"ח (מובא באמרי משה א,לח) - משום טפלות, שהשאובין נטפלין למים הכשרים והטובל בהם נחשב כטובל במים הכשרים [ולא שהשאובין גופייהו מתכשרים בהשקה על ידי ש'נזרעו', אלא ההשקה מטפילתם אל מי המקוה]. ועל כן לא מהני לטעם זה תוספת שאובין למעיין כלשהו לטבילת אדם, כיון דבמעיין גופא בעינן ארבעים סאה לאדם [להך שיטה], א"כ לא יהא הטפל למעיין עדיף מהעיקר.[[5]](#footnote-6)

[ובטעם זה פירשו את שיטת רבנו ירוחם (המובאת בש"ך רא ס"ק קיב) שאין כשר לטבול בשאובין רק בזמן שהם מחוברים לכשרים - כי לא הוכשרו השאובין בעצם על ידי ההשקה, רק הם נידונים כטפלים לכשרים והטובל בהם נחשב כטובל בכשרים, הלכך מובן שטפלות זו קיימת רק בעודן מחוברים אליהם].

ובמשכנות יעקב (יו"ד מג[[6]](#footnote-7)) הרעיש טובא על דעת המכשירים הרביית שאובין על מי מעיין כלשהו, דאם כן דדיינת להו כזריעה המחברת לקרקע, מה טעם לא יועיל כמו כן, עכ"פ מדאוריתא, להרבות שאובים על מקוה חסר, דהא מקוה במי רביעית מועיל מדאוריתא לטהרת כלים כמבואר בפסחים (יז:), וא"כ אמאי לא יתכשר ע"י תוספת שאובין לארבעים סאה והלא בכ"מ מבואר דאפילו מיעוט שאובין לא מהני להשלמת ארבעים סאה. ואם כי הגרא"ק (בשו"ת משנת ר' אהרן סוס"י כה ובסי' כח כט) רצה לומר דאכן מהני לשיטה זו מדאוריתא, ועשה מזה סניף להקל. אולם כבר הוכיח החזו"א (מקואות תנינא ח,א) דלא מהני.

אך באור הדבר הוא - כמו שכתבו הגרשש"ק ואמרי משה - דשאני מעין ששמו וכח טהרתו עליו במשהו, ומה דבעינן ארבעים זהו רק למעשה הטבילה של אדם, הלכך מהני השקת שאובין למעיין גם כשאין בו ארבעים. משא"כ מקוה דאין לו כח טהרה מעיקרא לאדם בפחות מארבעים, שהשיעור נאמר בו בעצם החפצא ד'מקוה' כלפי טבילת אדם - הלכך לא מהני השקת שאובין להכשירו, דסו"ס חסר בעיקר שמו ומהותו.

ויש להוסיף באור לתירוץ האחרונים, דלכאורה אין מובן סוף סוף יש כאן חיבור למים שבקרקע על ידי הזריעה, מה לי אם שם מקוה עליו אם לאו. אך באור הדבר הוא שיש להבחין בין דין טהרת מים טמאים, דהוא מידי דממילא שנפעל על ידי החיבור לקרקע, דאין טומאה במחובר, ובין פסול שאובין דבעינן שיהא כח חיובי המפקיע את הפסול-שאובין מהמים, לזה לא סגי בעצם החיבור אלא בעינן חלות שם 'מעין' או 'מקוה' על המים שבקרקע כדי להפקיע פסול השאובין. וזהו שחילקו האחרונים בין מעיין שיש בו כח טהרה לטהר אדם אף בכלשהו, ובין מקוה שאין בו כח טהרה לאדם בפחות מארבעים.

נמצא אם כן שיש כאן שני נידונים; האם השקה מהניא משום 'זריעה' או כטפלות בעלמא. ואף אם מדין זריעה, האם צריך הפקעה חיובית של הפסול ע"י חלות שם 'מקוה', או דנפקע הפסול ממילא ע"י החיבור גרידא. [בהבחנה זו יוסרו כמה קושיות שנתקשו אחרונים[[7]](#footnote-8)].

וראיה לכך, שהרי הרא"ש פירש דהשקה בשאובין מהניא מדין זריעה כאמור, ומאידך נקט (בב"ק שם) שתוספת ארבעים סאה שאובין על מעיין כלשהו לא מהני לטבילת אדם - ועל כרחך לומר דלהכשיר פסולא דשאובין לא סגי בזריעה גרידא אם לא על ידי כח הפקעה חיובי, וכיון דלאדם בעינן ארבעים סאה אף במעיין לשיטתו, סובר דלא מהני מעיין פחות מארבעים להפקיע פסול שאובין. דהרא"ש ס"ל דלא כחילוק האחרונים הנ"ל אלא גם במעיין בפחות מארבעים חסר בכח הטהרה דהמעיין, ולא רק במעשה הטבילה. ונמצא דדברי הרא"ש שם מבואר טעם אחר ממש"כ המהרי"ק הנ"ל בבאור שיטה זו.

וכבאור זה איתא בתרומת הדשן (רנח). ואם כי פשטות דברי התה"ד (רנד) אין מורים כן לכאורה, שפירש הטעם דלפסוּל שאובין מהני זריעה למקוה ואילו לענין לטהר בזוחלין כשרבו מי גשמים על מי מעיין לא מהני, כי פסול שאובין הוא משום דתלושין הם ובאים על ידי תפיסת אדם, ולכך מהני זריעה דכשיפלו לתוך מקוה שלם יתחשבו כולם מחוברים, משא"כ מי גשמים שאינם מטהרים ע"י זחילה אינו מטעם זה ולכך לא מהני להו זריעה, 'דזריעה לא מהני אלא לשוויה לתלוש מחובר'. ומשמע לכאורה שפסול שאובין פקע ממילא ע"י חיבורן והדרה קושיין לדוכתה.

אך באמת אי אפשר לפרש כן בדבריו, שהרי הוא עצמו פירש להלן (רנח) טעם הפוסלים ריבוי שאובין במעין כלשהו כיון שאין במעיין כלשהו תורת טהרה לאדם. הרי מוכח שאין הפסול נפקע מאליו בכך שהוא נידון כמחובר לקרקע אלא בעינן מים שיש להם כח טהרה כדי להפקיע פסול שאובין.

חלות דין המקוה תלוי במקום כינוס מים ולא בחיבור המים עצמם

ד) לאור זאת נראה לומר - בדעת הרמב"ם והר"י - שבעצם אין צריך לטהרת מקוה ארבעים סאה מים 'מחוברים' כלל. ובאור הדברים בהקדם קושית הגרש"ר (בזכרון שמואל פ,ו) ששאל על עיקר יסוד האחרונים הנ"ל ששני דינים יש בארבעים סאה; שיעור במעשה הטבילה ושיעור בחלות שם מקוה, דמנלן שני דינים אלו, הלא הכל נלמד מחד קרא ד'ורחץ בשרו במים' (בפסחים קט). ונראה על פי מה שכתב הרא"ה (בבדק הבית, בית ז ריש שער ז) שמקור דין ארבעים סאה במקוה נלמד ממשמעות 'מקוה מים' - משמע מים מכונסים, וסתמא באדם גדול מיירי ששיעור טבילת גופו בארבעים. משא"כ במעיין לא כתיב ביה שיעור. והרשב"א (במשמרת הבית שם) תמה על דבריו דמעולם לא שמענו ללמוד מכאן שיעור.

אכן נראה בכוונת הרא"ה דודאי תחילת הדין הוא זה האמור בגמרא מ'ורחץ את כל בשרו במים' - מים שכל גופו עולה בהן, ועיקר דין זה אמור במעשה הטבילה של האדם, לטבול במ' סאה, אלא דממילא נשמע לשם 'מקוה מים' שאמרה תורה, דהיינו בית כינוס מים בשיעור האמור ב'ורחץ את כל בשרו'. ומכאן למדנו דשם 'מקוה' אינו בפחות מארבעים. משא"כ שם 'מעיין' אינו תלוי בשיעור שכל מים שכל גופו עולה בהם, ועל כן אין בו אלא הדין היסודי האמור במעשה הטבילה בעינן ארבעים סאה.

נמצא אם כן שגם במקוה תחילת הדין הוא רק שיהא האדם טובל במים שכל גופו עולה בהם, רק שצריך שאותם מים יהיו קוויים ונאספים במקום אחד, כי זהו עיקר חלות שם 'מקוה מים' - מקום אחד המכנס בתוכו מים, וכדמתרגמינן 'מקוה מים' - בי כנישות מיא, כלומר 'מקום' שנקווים בו המים, וממילא מובן דאין צריך לדין 'חיבור' בכל המים אלא הכל תלי אם יש כאן ארבעים סאה מים הראויים למעשה טבילה שנמצאים ב'מקום' אחד. [באבני נזר (יו"ד רעא) וחלקת יואב (ח"א יו"ד לב) הפליגו לחדש על פי התרגום דמקום המקוה וכתליו הם חלק מ'המטהר' שהרי מקום הכינוס הוא ה'מקוה'. ולדידן אין צורך בחידוש מופלא זה].

והוכחה לדבר, דתניא (בתוספתא פ"ב דטהרות, ובגמרא נדה יז.) השלג שנטמא מקצתו לא נטמא כולו, נטהר מקצתו נטהר כולו. וביאר הר"ש (טהרות ג,ב) דאמנם כל גרגר נוגע לחברו אבל אין השלג כולו כיחידה אחת מחוברת, אלא כשרשרת גרגרים הנוגעים זב"ז, הלכך לענין טומאה לא נטמא כולו, דמגע בית הסתרים הוא ולכך אינו מטמא הלאה (כן כתב בשער"י ג,כד). משא"כ לענין טהרה סגי ב'השקת' כל גרגר לגרגר הנוגע בו וממילא נטהר הכל.

והנה דעת הרמב"ם (מקואות ז,ג - וכמש"כ בדעתו הב"י והב"ח יו"ד רא) שכשר לטבול בשלג אף קודם שהפשיר. והרי התבאר שאין כל הארבעים נחשבים מחוברים כדבר אחד, שלכן נטמא מקצתו לא נטמא כולו כאמור - הרי מוכח דלא בעינן במקוה חיבור להיות המים כיחידה אחת[[8]](#footnote-9). ולהאמור מובן שבעצם אין דין 'חיבור' במי מקוה רק שיהיו במקום אחד.

ויש להטעים יסוד זה דמקוה ענינו 'מקום' של כינוס מים הראויים למעשה טבילה, ממה שכתב בחזו"א (מקואות תנינא י,יב) שמים שאינם קוויים בתוך מחיצות אלא מתפשטים על פני הקרקע אינם כשרים לטבילה[[9]](#footnote-10). ויש לדייק כן מלשון הרמב"ם שם שכתב שהניח השלג בעוקה - משמע דבלא"ה אין ראוי לטבול בו, והיינו משום דבעינן מים קוויים ונאספים דוקא[[10]](#footnote-11), ולא סגי בארבעים סאה 'מחוברים'[[11]](#footnote-12). וא"כ יש לומר דהוא הדין לאידך גיסא, סגי במקום אחד של מים קוויים בלא חיבור.

ולפי"ז זכינו דשיעור שפופרת הנוד לעירוב מקואות, אין עניינו שיעור בחיבור המים, דלעולם לא בעינן חיבור במים, רק יסודו להחשיב את שני המקואות כמקום כינוס אחד. והדברים תואמים היטב עם מה שכתב הגרי"ז (בהל' מקואות פ"ו) בבאור שיטת ר"ת (בגטין טז ויבמות טו) דאף דבעינן נקב כשפופרת הנוד לחיבור מקואות, אין צריך שהמים ימלאו את הנקב אלא סגי במים מועטים העומדים בנקב כדי לחבר. ופירש הגרי"ז גדר הדבר, דשיעור זה מעיקרו לא נאמר במים אלא בדיני מחיצות, דנקב כשופה"נ מבטל המחיצה שבין המקואות [ובלשוננו - לפי היסוד האמור - שיעור זה מהני להחשיב הכל כמקום כינוס-מים אחד]. ועוד כתב שם להוכיח שאף ר"י החולק על ר"ת ומצריך שיעור שפוה"נ גם במים עצמם, אין זה משום שיעור במים אלא משום שאם המים שבנקב פחותים משפוה"נ הרי הנקב שממעל למים אינו כלום שהריהו מחוץ למקוה, וא"כ גם לר"י עיקר שיעורא הוא במחיצות, רק דבעינן שהנקב כולו יהא בתוך המים.[[12]](#footnote-13)

[ישוב הקושיות הנ"ל ועוד]

מעתה מובן היטב לחלק בין נידון חיבור מקואות לנידון השקה לטהר המים, דבחיבור מקואות אין אנו צריכים להחשיב את המים כמחוברים אלא רק לעשות הכל כמקום אחד, ואילו בהשקה הנידון הוא לחבר המים. והרי פעמים שייך חיבור במים בלא 'מקום-כינוס אחד' כגון מים עומדים על פני המישור בלא כינוס, ופעמים יש 'מקום כינוס אחד' בלא חיבור - שלג שבתוך עוקה, כאמור.

ואם כן יש לומר שאעפ"י שלענין השקה סגי במגע מים כלשהו ולחיבור מקואות בעינן נקב כשופה"נ, מ"מ לענין דינא דקטפרס, חיבור מקואות קיל טפי, כי כשאנו צריכים חיבור במים אין הקטפרס מהוה חיבור לא לטומאה ולא לטהרה, אבל לעירוב מקואות לא אכפת לן בחיבור המים כלל כאמור, ושפיר י"ל דמהני הקטפרס להחשיב את הגממיות למקום כינוס אחד של מים [כדוגמת שלג שבעוקה, שהגם שאין חיבור בין כולו סו"ס נחשב הכל במקום אחד]. ויוטעם הדבר על פי מה דאמרינן בחגיגה (יט) דטעמייהו דר"מ ור"י בשלש גממיות שמטביל בתחתונה או אף בעליונה, הוא משום גוד אחית וגוד אסיק. והרי הלכות אלו נאמרו בכ"מ בדיני מחיצות והמשכת מקום, ושפיר אמרינן שע"י 'גוד' נחשב הכל כבמקום אחד, למטה או למעלה, אבל אין 'גוד אחית' שייך לנידון חיבור המים עצמם.

לא כן במים העומדים בשני מקומות ואנו באים לחבר אותם זל"ז כדי לטהרן, שפיר מהני השקה בטופח על מנת להטפיח להחשיבם כמחוברים הגם שהם בשני מקומות, אבל לא מהני לעשות מקום אחד אם לא בנקב במחיצה כשפוה"נ.[[13]](#footnote-14)

ובזה תתיישב הלכה נוספת. דהנה כתב הרמב"ם (מקואות ח,יא) כל שתחילת ברייתו מן המים כגון יבחושין אדומין מטבילין בו. ואילו לענין נקב שבין מקואות פסק הרמב"ם (שם ו) על פי המשנה (מקואות ו,ז) שאפילו דבר שהוא מברייתו של המים ממעט את הנקב. וכבר תמה על כך התוי"ט, כיצד יתכן הדבר שאותן יבחושין ימעטו את הנקב והלא הם עצמם כשרים לטבילה. וכתב במשנה אחרונה דהואיל והם קרושים ולא נוזלים, לכך ממעטים. ואין דבריו מובנים לכאורה, מה בכך שאינם נוזליים כמים, סו"ס כשרים הם לטבילה כמים ולמה ייגרע זה מאילו כל המקוה כולו היה עשוי כן דשפיר דמי. ולפי האמור אתי שפיר, כי אמנם אילו מדין חיבור קאתינן עלה, הרי ודאי יש כאן חיבור מאחר והוא דבר הכשר לטבול בו, אך כיון שהנקב עניינו להחשיב הכל כמקום אחד של כינוס מים, א"כ כל שיש כאן דבר מוצק הסותם, והרי בכל התורה כולה חשיבי אותן יבחושין כדבר הסותם במחיצה, הרי סו"ס לא בטלי המחיצות ואין כאן מקום אחד.

ה) לפי כל זה, יש לנו מבוא להבנת דברי הראבי"ה בנקבים דקים, דנראה שנקט ראבי"ה שצריך שפוה"נ גם לחיבור המים וגם לחיבור המקום, ואם כן צירוף נקבים קטנים מסתבר שמועיל רק כלפי שיעור בחיבור המים דסו"ס יש חיבור כשיעור שפוה"נ בין הכל, אך זה מהני רק כשמקוה אחד מלא ולא בששניהם חסרים, שאז צריך לבטל את המחיצה לעשות הכל כמקום אחד, ובזה מסתבר דבעינן נקב אחד כשופה"נ. על כן כשמקוה אחד מלא תפס הראבי"ה דסגי לחבר ולהטפיל המקוה החסר אליו ולזה סגי בחיבור המים ע"י נקבים דקים להחשיבם כולם כאילו הם חלק מהמקוה המלא, משא"כ בשניהם חסרים שאנו באים ליצור מקום אחד בין שניהם, אז בעינן לבטל המחיצה כאילו אינה, לזה לא סגי בנקבים דקים.[[14]](#footnote-15)

[כנזכר לעיל, הגירסה שלפנינו בראבי"ה שבמרדכי שונה מגרסת הב"י, וכ"ה בראבי"ה הנדפס מכת"י. ולפיה בשני מקואות חסרים אין מועיל נקב אפילו כשפוה"נ (ולא פורש מה השיעור המועיל), ובאחד מלא ואחד חסר מועיל כשופה"נ ואפילו צירוף נקבים דקים. ולפי האמור יש לבאר גירסה זו, שנקט הראבי"ה שבכל מקוה צריך שני דברים; חיבור המים ועשיית מקום אחד. ועוד סובר דשיעור נקב דשפוה"נ מועיל רק לחיבור המים. הלכך נקב זה מועיל רק באחד-מלא-ואחד-חסר שאז סגי בחיבור המים להחשיבם כאילו הם במקום הגדול, ואז מועיל כמו כן אף בנקבים דקים. לא כן בשניהם חסרים צריך לעשותם למקום אחד, ולזה לא סגי בנקב כשופה"נ לדעה זו].

עיקרי דברים

א) שיעור ארבעים סאה במקוה, תחילת דינו הוא במעשה הטבילה של אדם, 'מים שכל גופו עולה בהן', ומזה נסתעף שחלות שם 'מקוה מים' וכח טהרתו, נקבע רק בהיות בו מים הראויים לטבילת אדם (כן נראה מדברי הרא"ה). משא"כ שם 'מעיין' וכח טהרתו אינו תלוי בשיעור ארבעים סאה. ואף לשיטות הראשונים שלטבילת אדם צריך ארבעים סאה גם במעיין, זהו רק דין במעשה הטבילה ולא בחלות שם מעיין, כמו שכתבו אחרונים. (ג ד)

ובדעת הרא"ש ותרומת הדשן נראה שנקטו שאף במעיין צריך ארבעים לעצם שמו וכח טהרתו לאדם - שעל כן נקטו שאין מועילה תוספת מים שאובים למעיין להשלימו לארבעים [כשם שאין מועילה במקוה חסר], הגם שהשקת מים מטהרת כזריעה ונעשה הכל מחובר למעיין - כי סו"ס צריך חלות דין 'מעיין' כדי להפקיע פסול שאובין מהמים, ובפחות מארבעים סוברים שאין בו שם 'מעיין' לטהרת אדם. (ג)

ב) נראה [בשיטת הר"י והרמב"ם] שגדר מקוה המטהר אדם הוא 'מקום' אחד המכונסים בו מים בשיעור ארבעים סאה [לאפוקי מים מפושטים על פני הקרקע בלא מחיצות. וכן שלג המונח על הקרקע ולא בעוקה]. ואין צורך ב'חיבור' המים בארבעים סאה [וכגון שלג שאינו נידון כמחובר כולו, ומועיל לטבול בו לכמה שיטות כאשר הוא בעוקה] - כי כאמור, עיקר דין ארבעים נובע משיעור במעשה הטבילה ולא שיעור בחפצא דהמים.

לפי זה, יסוד שיעור נקב כשפופרת הנוד לחיבור מקואות, עניינו בדין המחיצות ובהגדרת המקום, האם הוא כמקום אחד או כמקום חלוק, ואין עניינו לשיעור חיבור במים (וכפי שהוכיח הגרי"ז).

ומובן אם כן שיבחושין שתחילת ברייתם מן המים, הגם שכשר לטבול בהם (להרמב"ם), מהוים סתימה בנקב שבין מקואות, כי סו"ס כיון שהם אינם נוזליים כמים, הרי הם סותמים וחוצצים כבשאר דיני מחיצות. (ד)

וכן דין הקטפרס לענין מקוה, אינו זהה לדין הכללי שקטפרס אינו חיבור לטומאה ולטהרה, כי אין כאן נידון על חיבור המים אלא על היותם במקום אחד. הלכך יכול להיות שקטפרס מועיל לחיבור מקואות (לר"י ורמב"ם) הגם שאינו מהוה חיבור לטומאה ולטהרה. (ב ד)

בשיטת הראבי"ה יש לומר שמלבד 'מקום אחד' צריך גם 'חיבור' במים במקוה. ולפי"ז נקב כשופפרת הנוד מועיל הן לחיבור המים הן לצירוף המקום.

וסובר שבמקוה מלא ולצדו מקוה חסר, די בחיבור מים כדי להכשיר החסר, הלכך מועיל בזה צירוף נקבים קטנים לכדי שפופרת הנוד. משא"כ שני מקואות חסרים צריך לעשות מקום אחד, ולזה אין די בצירוף נקבים קטנים. (א ה)

1. וע' דבר אברהם ח"א יח. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' י"ל שנקט הרמב"ם שטף של גשמים, דבמי מעיין אין נפ"מ באופן הרגיל, לפי שיטתו דאין צריך ארבעים סאה במעיין אף לא לטבילת אדם. [↑](#footnote-ref-3)
3. יש להעיר שבהל' טומאת אוכלין כתב הרמב"ם 'קטפרס שיש עליו משקה טופח' [כנראה מפרש 'והקטפרס ומשקה טופח' - קטפרס שעליו משקה טופח. וע' חזו"א מקואות תנינא י,יב], ואילו בדין מקואות כתב 'שטף של גשמים'. וא"כ לכאורה היה נראה דמשקה טופח בקטפרס לא הוי חיבור כלל, לא למקוה ולא להשקה הגם דאינם זוחלין, ושטף מים בעצם מועיל בשניהם ורק במקוה אינו מועיל בגשמים מטעם זוחלין. *לברר*. [↑](#footnote-ref-4)
4. צ"ע מהמבואר בריב"ש שם שאם נוקטים דמעיין צריך ארבעים סאה לאדם, א"א לטבול בגומא אמה על אמה ברום שלש באופן שכשנכנס לטבול יוצאים המים ואינם שבים, משום דקטפרס אינו חיבור. הרי דאף מעיין צריך 'חיבור'.

   ומזה נראה לכאו' דבמעיין זחילת המים כשלעצמה אינה מבטלת את שיעור המים, וכגון שהמעיין נכנס לגומא וממשיך הלאה, לא אכפת לן במה שהמים זוחלין דסו"ס בתוך הגומא יש כל הזמן ארבעים, ורק מקום המדרון עצמו דהוי קטפרס מבטל החיבור. [↑](#footnote-ref-5)
5. יודגש כאן שההבחנה בלשון המדוברת כיום בין שיטת 'השקה' [= פתיחת נקב שבין השאובין שבמקוה ל'אוצר'] ל'זריעה' [= החדרת שאובים לאוצר עצמו] במקואות, אינו ענין כלל לנידון המדובר, שמבחינת ההלכה שני האופנים הללו בכלל דין השקה הן אלא הנידון שבכאן הוא ביסוד דין השקה, האם מועילה מטעם זריעה, כזריעת דבר טמא בקרקע, או מטעם טפילות גרידא. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן עמד בזה בזכר יצחק ח"ב סוס"י כז. יעו"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ע' חזון יחזקאל תוספתא מקואות פ"ח. [↑](#footnote-ref-8)
8. ע' גם חזון יחזקאל מקואות ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולענין נטילת ידים, ע' במג"א (קס סקט"ז) ומשנ"ב (סקנ"ח) שטובלים ידים בארבעים סאה שלג מפוזר על פני הארץ. וע"ע באגרות משה יו"ד ח"א סו"ס קכ. הערת הגרא"ז שליט"א.

   [ויל"ע לענין טבילת כלים לטהרה דסגי מדאוריתא ברביעית, האם צריך בור או סגי במים מתפשטים. וסתימת הלשון בפסחים יז: גבי מים דבי מדבחיא בכלים טמאין בקרקע טהורים, לא משמע דוקא בגומא. וא"כ י"ל דלענין נטילת ידים לא החמירו יותר מבכלים, דאף לפי הצד דבעי מ' סאה (ע' או"ח קנט,יד) היינו משום דביטלוה לטבילותא דכלים ברביעית, אבל לענין הצרכת מקום כינוס י"ל דלא חמיר טבילת ידים מכלים, הלכך מובן דמהני שלג פרוש]. [↑](#footnote-ref-10)
10. לכאו' אין מובן מה מהני המחיצות שמסביב השלג. וכי אם יש מחיצות מרוחקות מהשלולית ייחשב משום כך מקום כינוס מים. וצ"ל כיון שהשלג סופו להינמס הרי חזינן כבר מהשתא את המחיצות כמחזיקות את המים. וא"ת לפי"ז יתכשר גם בגושי שלג מפוזרים בעוקה כיון דאזלינן בתר לבסוף. י"ל דסו"ס חסר במעשה הטבילה הגם שהכל נידון כבמקום אחד. [↑](#footnote-ref-11)
11. וא"ת היכן מוזכר דין זה. י"ל דהיינו 'בור מקוה מים' דאמר קרא [ויתכן שזהו לשון 'אש**בור**ן'. או שמא פירושו המילולי שבר ובקע כדמשמע ברש"י פסחים מב.] - מקום מוגדר אחד לקווי המים.

    [והנה מבואר בפוסקים דדוקא הנזחלים אינם חיבור למקוואות, אבל מים עומדים הוו חיבור אעפ"י שמקום החיבור אינו קווי ולא כשר לטבילה. ומוכח דהא דהנזחלים אינו חיבור, לא מפני שאינם ראויים לטבילה, דאף המים העומדים ואינם קוויים אינם ראויים לטבילה ואעפי"כ מחברים מקואות (וזה דלא כסברת הדב"א ח"א יח,ג-ז. וצ"ע). ויתכן הטעם מפני שהזוחלים כלים והולכים להם, לכך לא משוו 'מקום אחד'. והא דבמעיין אפילו הנזחלים הוו חיבור (כהש"ך), אפשר מפני נביעתם המתמשכת אין זחילתם מגרעת מפני שאינה כלה]. [↑](#footnote-ref-12)
12. יל"ע לפי"ז, לו יצוייר שבנקב היו מים שאובין שאינם נכשרים, לכאורה היה נראה דמהני לחבר המקואות דסו"ס אין כאן דבר הסותם את הנקב והוי מקום אחד. וא"כ מדוע שלשה מקואות שבכ"א עשרים סאה והאמצעי שאוב, נשאר השאוב בפסלותו [שלא כמו אילו היה השאוב בצד שנטהר] כדתנן במקואות ו,ג - והלא סו"ס יש כאן מקום כינוס מים אחד שיש בו ארבעים סאה כשרים, ובשלמא אי בעינן חיבור במים ניחא דאין כאן חיבור בין הכשרים, אבל אם לא בעינן חיבור במים אלא צירוף המקומות, מאי שנא היכן השאובין. [↑](#footnote-ref-13)
13. הערת הרא"ז שליט"א: עיקר החידוש דשיעור כשופה"נ הוא שיעור בכינוס המים למקום אחד, דזה החפצא של מקוה, זה נסתר מהגר"ח (טו"א פ"ז ד"ה והנה י"ל) שכתב וז"ל: 'וגם דבאמת הך דינא דכשפופרת הנאד אינו דין מסויים בדין המקוה, דהרי גם גבי קידוש מי חטאת איכא הך שיעורא, וכדתנן בפ"ה דפרה מ"ח שתי שקתות שבאבן אחת קדש אחת מהן המים שבשניה אינן מקודשין, היו נקובות זל"ז כשפוה"נ וכו' וקדש את אחת מהן המים שבשניה מקודשין, הרי להדיא דהך שיעורא דכשפופרת הנאד הוא דין בכל התורה, דאם יש כשפוה"נ חשיבי מעורבין יחד'. הרי שהוכיח בהוכחה ברורה שאינה הלכה במקוה כלל, וע"כ שאינו שיעור בכניוס המים, דלמה לי כינוס מים אחד בקידוש מי פרה. וצ"ל דהעיקר הוא ה'מקום אחד' ולא הכינוס, ומקום אחד בעינן גם בקידוש מי פרה. וצ"ל דכל היסוד של כינוס אחד הוא רק סיבה שלכן צריך מקום אחד, ובקידוש מ"פ יש בזה טעם אחר, ואכתי צ"ע.

    עוד צ"ע ביסוד זה, שהרי ע"כ צ"ל כן בשיטת הרמב"ם [דאזיל בשיטת ר"י שיש בזה סברות הפוכות], ויש לעיין שהרי הגרי"ז הוכיח ברמב"ם שלדבריו מדמינן בדין שוקת יהוא דין עירוב מקואות כשפוה"נ לדין ביטול כלי לענין שאיבה דג"כ בעי שיעור של שפוה"נ, והוכיח דשיעור זה הוא רק שיעור בעירוב, והגדר בזה הוא שהמים מונחים גם בצד השני מעבר לנקב, ולכן לגבי עירוב מקואות דנים שמים משלימין את השיעור כיון שהם נמצאים בשני המקומות, וכלשונו 'דמהני לערב שני המקואות לאשווינהו כחדא שהמים שבמקוה זה יהיו כמונחים בחברתה', וע"ד זה אמרינן נמי בביטול כלי כהך דשוקת שהוא מחובר לקרקע ויש בו נקב של שפה"נ, דבזה נעשים מים שבתוכו כמים שמונחים ע"ג קרקע. כן הוכיח הגרי"ז בשיטת הרמב"ם.

    הרי דמבואר הכא שאין הדין שפוה"נ מתחיל ונגמר ביצירת מקום אחד וכינוס אחד, שהכא איכא כבר כינוס אחד בתוך השוקת אלא דבעינן שהכל יהיה כמונח ע"ג קרקע, ולחדש כן ע"כ צריכים לומר עוד בשיעור שפוה"נ איכא דין עירוב, ובזה נתחדש דמהני 'לאשווינהו כחדא' וזה שוב מהני לומר 'שהמים שבמקוה זה יהיו כמונחים בחברתה', ורק אחרי החידוש הזה נוכל לחדש נמי שהמים מונח גם ע"ג קרקע, וברור. וממילא דשוב קשה דמכאן מוכרח שעירוב מקואות אינו דין יצירת כינוס אחד בעלמא אלא דבעינן גם 'לאשווינהו כחדא' ושוב קשה דאיכא כבר סברות הפוכות דאיך מהני קטפרס לעירוב מקואות ולא להשקה. וצ"ע.

    [א"ה: איני רואה כאן קושיות, דהכל יסוד אחד הוא, דנקב כשופה"נ מבטל המקומות החלוקים]. [↑](#footnote-ref-14)
14. הגרא"ז הקשה הלא הגרי"ז הוכיח דשיעור שפוה"נ לא נאמר בחיבור המים אלא במחיצות, ובמקום שא"צ לבטל המחיצות סגי בנגיעת מים כלשהי וכנ"ל, וא"כ אם נקטינן דבאחד מלא ואחד חסר א"צ ביטול מחיצות, אמאי צריך צירוף נקבים לשופה"נ כלל, ולא סגי בחיבור כלשהו. ועוד הקשה על האמור מסתירת דברי השו"ע, שמצד אחד נקט כהרמב"ם ומצד שני הביא דברי הראבי"ה.

    ושמא י"ל דאף לפי הראבי"ה אין הגדר הוא דבעינן חיבור במים גופייהו, וככל הראיות הנ"ל, אלא שצריך לראות המים שבמקום החסר כאילו הם עומדים במקום המקוה המלא. וא"כ אף באחד מלא ואחד חסר בעינן ביטול במחיצה מיהת לענין זה שלא ייחשב המקוה החסר כמקום נפרד בפנ"ע. ומ"מ אינו דומה לשניהם חסרים שאנו באים ליצור מקום אחד של כינוס מים, ולא רק לספח המקום החסר אל המלא, הלכך כשבאים ליצור מקום אחד לא סגי בנקבים דקים, אבל לספח למקוה הגדולה סגי. [דוגמה רחוקה ממה שמצינו בחצר קטנה שנפרצה במלואה לגדולה דהקטנה מסופחת לגדולה הגם שלא בטלו המחיצות לגמרי דהלא הגדולה אינה חלק מהקטנה]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)