כיבוד ג רמ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ג'**

**הדינים הנידונים:**

**להזכיר שם אביו:**

* עד היכן כיבוד ועד היכן המורא, וביאור החילוק ביניהם.
* כדי שלא לצערו מחוייב להפסיד משלו.
* אם יכול לתובעו בבית דין.
* אם צריך לשמוע בקול אביו - בדבר שאין לאביו הנאה ממנו.

*יורה דעה*

*סי' רמ, ג*

**כיבוד אב ואם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ג] עד היכן מוראם, היה הבן לבוש חמודות ויושב בראש הקהל, ובאו אביו ואמו וקרעו בגדיו והכוהו על ראשו וירקו בפניו, לא יכלים אותם אלא ישתוק ויירא מן מלך מלכי המלכים שציוהו בכך.

## עד היכן כיבוד ומורא

ולהלן סעיף ח' כתב השו"ע, עד היכן כיבוד אב ואם, אפילו נטלו כיס של זהובים שלו והשליכו בפניו לים, לא יכלימם ולא יצער בפניהם ולא יכעוס כנגדם, אלא יקבל גזירת הכתוב וישתוק. ויש להבין מה החילוק בין מורא לכיבוד, דלכאורה שני המקרים שווים הם, שאע"פ שעשו לו נזק לא יכלימם. וגם הרמב"ם (ממרים פ"ו ה"ז) כתב איזהו מורא ואיזהו כיבוד, וכתב ב' הדוגמאות שכתב השו"ע [ויתבאר להלן].

והנה מעשה דזרק ארנקי בים מצינו בגמרא (קידושין לב.) שהוא ביאור עד היכן כיבוד אב ואם, וכן במעשה דרבי טרפון (שם לא:), אמרו לו בבי מדרשא עדיין לא הגעת לחצי כיבוד, כלום זרקה ארנקי בפניך לים ולא הכלמתה, ומשמע ג"כ שהוא דין כיבוד. אולם מעשה זה דקרעו בגדיו והכוהו על ראשו וירקו בפניו, איתא בגמרא (שם לא.) גבי דמא בן נתינה, ולא מבואר בגמרא שם שהוא ביאור לעניין מוראם, וצ"ת מהיכן יצא חילוק זה ומה יסוד החילוק.

## קיי"ל דכיבוד משל אב א"כ צ"ל דמיירי בארנקי דאב

ובאמת בדין זה דזרק ארנקו לים יש להבין, שבגמרא (שם לב.) באו להביא ראיה שכיבוד אב ואם הוא משל בן, מהא דשאלו את רבי אליעזר עד היכן כיבוד אב ואם ואמר להם אפילו זרק ארנקי לים, ועל כרחך צריך לומר שזרק את הארנק של הבן, ולכך יש מעליותא דאעפ"כ לא יכלימו, דאם זורק את הארנק של עצמו מאי איכפ"ל לבן, ומכח זה רצו להביא ראיה דכיבוד אב ואם משל בן, ולכך מחוייב ליתן לאביו לזרוק את ארנקו. ותירצו בגמרא דמיירי שהאב זורק את הארנק של עצמו, ומ"מ הבן אינו רוצה שיזרוק דמיירי בראוי ליורשו.

והנה בטור כתב בשם ר"י להלכה, דכיון דקיי"ל דכיבוד או"א משל אב, א"כ כל דין זה דבזרק ארנקי לים אינו יכול להכלימו ולמונעו, היינו כשזורק ארנקי של עצמו, אבל אם בא לזרוק את של בן באמת יכול לעכבו [ודוקא קודם שזרק האב יכול למונעו, אבל לאחר שזרקו אסור להכלימו, וכמ"ש הטור בשם הרמ"ה].

## ביאור הרמב"ם דאפילו בארנקי של בן אינו יכול למונעו

אבל הביא הטור שהרמב"ם (ממרים פ"ו ה"ז) כתב דמיירי בזורק ארנקי של בן. והקשו על הרמב"ם דגם הוא פסק דכיבוד או"א משל אב, ואיך פירש דמיירי בזורק ארנקי של בן. והב"ח כתב שנראה לבאר דעת הרמב"ם, דבאמת אין הבן יכול לעכב את האב מלזרוק את הארנק של הבן, משום שאביו ישלם את הנזק ונמצא שאין זה משל בן, שהרי אין לו הפסד, ולכך ס"ל שאינו יכול להכלימו [ועיי"ש איך יישב הסוגיא עפ"ז], וכתב שנראה שכו"ע מודו לזה, ומה שכתב הטור בשם ר"י שיכול לעכבו, מיירי באין לאב לשלם. ובזה כתב ליישב סתירת הטור, שבתחילה הביא המעשה דקרע בגדיו ושם לא כתב שיכול למונעו, וי"ל ששם מיירי ביש לאב לשלם, לכך אינו יכול למונעו.

מיהו אח"כ כתב הב"ח שיש לומר שר"י חולק וסובר שיכול לעכבו אף כשיש לאב לשלם, ומשום שיכול לומר שאינו רוצה לטרוח למיקם עליה בדינא ודיינא, והמעשה דקרע בגדיו, כתב דמיירי באופן שאינו יכול למונעו, כמו שכתבו התוספות (שם לא. ד"ה ובאת) בשם המדרש שהייתה אמו מטורפת. ולפי"ז דברי המחבר שהם דברי הרמב"ם, לביאורו של הב"ח באמת אינו יכול למונעו כל שיכול לתובעו, ומש"כ הרמ"א (סעי' ח) שיכול למונעו, היינו כדעת ר"י משום דאינו רוצה למיקם עליה בדינא ודיינא.

## שיטת הר"ן שכדי שלא לצערו מחוייב להפסיד

אכן כל זה להב"ח, אבל הבית יוסף כתב ליישב דעת הרמב"ם עפ"י הר"ן, שדעתו שאף שכבודו של האב אינו אלא משל אב, אבל כדי שלא לצערו יש לו לאבד כל ממון שבעולם, ובזה מודו כו"ע. ויישב שם מה שמצאנו בסוגיא שהוא תלוי במחלוקת אם משל אב או משל אם, שהמקשן לא ירד לחילוק זה בין צער לכיבוד, והתרצן השיב לו לפי הבנתו.

## בדין אם יכול לתבוע את אביו בב"ד

ובש"ך (סק"ד) כתב שכמו שמבואר להלן (סעי' ח') שאם זרק אביו את ארנקו לים יכול לתובעו, הוא הדין כאן בקרע בגדיו שיכול לתובעו, והוא מהטור שהביא כן בשם הרמ"ה. ובכתב סופר (יו"ד סי' קז והובא בשד"ח כלל קד) כתב לדון בזה, דאפשר שהוא בזיון וצער לאביו, ומ"מ כתב הרמ"א להתיר לתבוע את אביו, דס"ל כשיטת ר"י שיכול למנוע את אביו מלזרוק ארנקי שלו אע"פ שהוא מכלימו, ומבואר שמותר להכלימו במקום שיש לו הפסד, וא"כ שפיר יכול גם לתובעו בבית דין. אבל לשיטת הרמב"ם שאסור לבזותו ולהכלימו אף כשיש לו הפסד, א"כ י"ל דה"ה דאינו יכול לתובעו, וכן הביא באמת ממהר"ם מלובלין. ועיין גם בספר חסידים (סי' תקפד) שכתב שם שאין ראוי לתבוע את אביו, מיהו שם אינו מוכרח שכך הוא מדינא, אלא רק שאינו ראוי לעשות כן כיון שמצער את אביו.

אלא שאח"כ דחה הכתב סופר שאי אפשר לומר שלהרמב"ם אסור לתובעו, דמצינו ברמב"ם פ"ה מהלכות ממרים (הט"ו) שכתב מי שנתחייב שבועה לבנו וכו', ומוכח דיכול לתבוע את אביו בבית דין, שהרי יכול לבא לידי חיוב שבועה לבנו.

ומסקנת הכת"ס שיכול לתבוע את אביו, ובתשובה שם מיירי לעניין לתבוע את רבו, וכתב שאף דינו שווה לשל אב, ויכול לתובעו, ומ"מ יזהר שלא ידבר מזה שלא יתרבה בזיונו, וכן כתב שעדיף שיברר אם רבו חייב לו ורק שכיודע יתבענו, ונראה שכן עיקר להלכה גם גבי אביו, שיכול לתובעו ומ"מ יזהר בכבודו.

## יש אומרים דשייך כיבוד או"א רק כשאביו נהנה מזה

ובתוספות בקידושין (לב. ד"ה רב) הקשו למ"ד דכיבוד או"א משל בן, א"כ כשיש לו אבידת עצמו ואבידת חברו וכבוד אביו אין אנו יודעים כיצד ינהג, דאבידת חברו קודם לכבוד אביו כדאיתא בב"מ (לב.) שאם יאמר לו אביו שלא יחזיר לא ישמע לו, ואם ירצה להחזיר אבידת חברו הרי אבידת עצמו קודמת, ואם ירצה להחזיר אבידת עצמו, הרי כיבוד או"א משל בן, וא"כ צריך להפסיד בשביל לכבד אביו, וממילא כיבוד אביו קודם לאבידת עצמו, וא"כ הוא גלגל החוזר וכיצד ינהג.

וכתבו התוספות בשם ר"י, שנראה שכל חיוב כיבוד אב ואם משל בן היינו דוקא כשאביו מתכבד בממונו, אבל אינו מחוייב להפסיד ממונו בשביל כבוד אביו, שהרי אין האב נהנה מהממון עצמו שנפסד, וממילא תהיה אבידתו קודמת כיון שהוא קודם לשל חברו ומשום כיבוד או"א אינו מחוייב להפסיד. אלא שהקשו התוספות ע"ז דא"כ אף למ"ד משל בן אמאי מחוייב ליתן לאביו לזרוק ארנקי לים, והרי אינו נהנה מההפסד. וכתבו התוספות דצ"ל שעושה כן כדי להטיל אימה בביתו, וא"כ עצם ההפסד הוא להנאתו.

וכן כתבו התוספות ביבמות (ו. ד"ה שכן) דאיתא שם בגמרא שרצו ללמוד דאין עשה דוחה לא תעשה מהא דאסור לעבור על לאו כשאביו ציווה לו לעבור, ודחו דאיכא למיפרך שכן הכשר מצוה. ופירשו התוספות דאם ציווה אביו לכהן שיכנס לבית הקברות אינו מקיים מצוות כיבוד אב בשעה שעובר על הלאו, שהרי באותה שעה אינו מאכילו ומשקהו [והיינו שפירשו התוספות שאף אם אמר לו אביו שיכנס לבית הקברות לצורכו, כגון להביא לו משם דבר מאכל וכדומה, ג"כ אין לשמוע לו, כיון שאינו מקיים את המצוה אלא בשעה שמאכילו], וזה כוונתם גם בקידושין שכל שאינו נהנה מעצם ההפסד אינו צריך להפסיד אף כשאב אומר לו לעשות כן לצרכו, משום שבשעת ההפסד אינו מקיים את המצוה אלא רק בשעה שהאב נהנה מזה.

ויסוד זה שכתבו התוספות שאין מחוייב לכבד את אביו אלא בדבר שהוא הנאה לאביו, אבל דבר שאינו נוגע לאביו אי"צ לשמוע לו, מבואר ברמ"א להלן בסוף הסימן בשם מהרי"ק (שורש קסו), שאם אמר לו אביו שלא לישא אשה פלונית אי"צ לשמוע לו, ועי' בביאור הגר"א שכתב בתחילה שהוא משום דהוי כאומר לו לעבור על המצוה, ואח"כ הביא ראיות מהראשונים שאין דין כיבוד אלא בדבר שנוגע לאביו.

והגר"י פערלא (עשין ט') האריך לבאר מחלוקת הפוסקים אם צריך לשמוע בקול אביו כשאינו נוגע לו, שהלבוש (סו"ס רמ) כתב לבאר הטעם שאי"צ לשמוע בקול אביו כשאומר לו שלא לישא אשה פלונית, שהוא מטעם דהוי כאומר לו לעבור על המצוה, וכן מבואר בהגהת דרישה על הדרכי משה, וא"כ משמע שדוקא משום דהוי כאומר לו לעבור על המצוה, אבל בלא כן מחוייב לשמוע בקול אביו אע"פ שהוא דבר שאינו נוגע לאביו. וכן משמע בספר חסידים (סי' תקסב) שכתב שאין האיש מחוייב לשמוע בקול אביו כשאומר לו לישא אשה פלונית, וביאר הטעם משום שמא ישנא אותה או יתן עיניו באחרת, ומשמע שבלא טעם זה היה צריך לשמוע לאביו.

אולם במהרי"ק שהוא מקור דינו של הרמ"א מבואר להדיא שהוא טעם בפני עצמו שאינו צריך לשמוע לאביו כשאין הדבר נוגע לו, שכתב שם בתחילה שאינו צריך לשמוע לאביו מחמת שהוא כאומר לו לעבור עבירה, ואח"כ כתב דעוד יש לומר שאינו צריך לשמוע לאביו מחמת שהוא דבר שאין נוגע לו.

## אם איסור 'מורא' שייך גם כשאין לאביו הנאה

ועיי"ש בהגר"י פערלא שכתב שיש לחלק בין מצוות מורא למצוות כיבוד, שדוקא לעניין כבוד שייך לומר שהתורה ציוותה לכבדו דוקא בדברים הנוגעים לו, אבל דבר שאינו נוגע לו אין בזה כיבוד לאביו. אבל איסור מורא הוא שלא יסתור דבריו, ואין טעם לומר שדוקא בדברים הנצרכים לאביו צריך לשמוע לו, שהרי גם כשאינו שומע לו לדברים אחרים עדיין הוא סותר את המורא [ועי' בהגר"י פערלא שם שבזה יישב אמאי מונה ר' סעדיה גאון מורא וכיבוד כב' עשין, ולפי"ז א"ש שיש נפק"מ בין איסור מורא לאיסור כיבוד], ולזה הוצרכו האחרונים לבא לזה שהוא אומר לו לעבור על המצווה דמחמת סברא זו מתבטל איסור מורא.

וחילוק זה בין כבוד למורא מבואר כבר במקנה (קידושין לא: ד"ה ת"ר) שנראה שמדין מורא מחוייב הבן לשמוע בקול אביו אף בדבר שאין לאביו הנאה מזה כלל, כל שאין לבן הפסד משלו, דהרי זה בכלל מורא לשמוע בקול אביו. וכתב שבזה יתבאר מה שאמרו ביבמות דבלא הפסוק הו"א שיבא עשה דכבוד אביו וידחה את כבוד המקום דלכאורה אין טעם לזה דמהיכ"ת יהיה עדיף מצוות כבוד אביו מכבוד המקום, אכן אם נאמר שיש בזה משום מורא כשאביו מצווהו, מובן שפיר, דהו"א דכיון שיש תרי עשה דכיבוד ומורא, ידחה חד עשה.

ולפי זה ביאור התוספות ביבמות שכתבו דהוי הכשר מצוה, היינו לעניין עשה דכיבוד, אבל עשה דמורא יש, שהוא מחוייב לשמוע לו, ומ"מ זה פשוט שאינו דוחה עשה אחר, דאין סברא שיהיה עדיף מכבוד המקום. ומה שכתבו התוספות בקידושין לבאר דאבידתו קודמת משום שאינו מחוייב להפסיד כשאין אביו נהנה מההפסד אף שיש חיוב לשמוע לו מדין מורא, יש לומר דשם לא מיירי שאביו מצווהו לכך אין חיוב מצד מורא.

## כשאין לאביו הנאה שאינו חייב להפסיד [אף מדין מורא]

והמקנה כתב דאף אם אביו מצווהו אינו מחוייב, דכל הדין שמחוייב מדין מורא לשמוע לאביו אף כשאין לאביו הנאה מזה, זה דוקא כשאין לו הפסד בממונו, אבל אינו מחוייב לשמוע לאביו להפסיד ממונו כל שאין לאביו הנאה מזה.

וכן כתב החזו"א (סי' קמט סק"ח) שמדין מורא מחוייב לשמוע בקול אביו אף כשאין לאביו הנאה מזה דלא גרע מסותר את דבריו. וכתב לבאר אמאי כשאמר לו אביו שלא לישא אשה פלונית אינו מחוייב לשמוע לו, וביאר דאף למ"ד משל בן אינו מחוייב בזה, דכמו שפשוט שאם יאמר לו אביו שיתן לו במתנה חפץ שאביו חומד משלו, אינו מחוייב, כמו כן אינו מחוייב לבטל רצונו דהוי כמו שנותן מעצמו. מיהו באמת צ"ת הגדר בזה, באיזה אופן כשהבן רוצה דבר מסויים נאמר דחשיב כאילו אביו לוקח משלו.

## יישוב נפלא לבאר החילוק בין סעיף ג' לסעיף ח'

ואחר שנתבאר החילוק בין מורא לכיבוד, יש ליישב מה שהערנו לעיל, שאינו מובן החילוק בין סעי' ג' לסעי' ח', מתי חשיב 'מורא' ומתי חשיב 'כיבוד'. ונראה לבאר דבסעי' ג' מיירי בקורע בגדיו בלא שיש לאביו הנאה מזה, ואז אין בזה אלא משום מורא, אבל בסעי' ח' מדובר כשרוצה לזרוק ארנקי לים להנאתו, וכמו שביארו התוספות ברוצה להטיל אימה על בני ביתו, ואז יש בזה משום כבוד.