ט - בדין עקירה צורך הנחה בב_ מעשים, וביסוד דינא דחייבי מיתות שוגגין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ו' עש"ק תולדות תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"א א', א"ר חסדא מודה ר"נ בן הקנה בגונב חלבו של חבירו ואכלו שהוא חייב שכבר נתחייב בגנבה קודם שיבא לידי איסור חלב, התוס' הק' בהא דפריך בב"ק ע' ב' בזרוק גניבותיך לחצרי ותיקני לי גניבותיך דפטור משום קלב"מ, שהרי מכי מטי לאויר חצירו קנה ומתחייב בנפשו ל"ה עד שתנוח, ומאי פריך הרי עקירה צורך הנחה, וכתבו דאתיא כמאן דלי"ל עקירה צורך הנחה.

אך הנה הרמב"ם בפ"ג מגניבה ה"ה כתב דהא דזרוק גניבותיך לחצרי וכו' פטור הוא כשלא הקנה לו עד שתנוח בחצר הלוקח שנמצא כשהוציא מרשות לרשות איסור שבת ומכירה באין כאחת, והשעה"מ שם ה"ב תמה ע"ד הרמב"ם שהרי כתב שם ה"ב דהזורק חץ בשבת מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור, והרי דקי"ל לדינא דעקירה צורך הנחה, וא"כ מ"ט בזרוק גניבותיך לחצרי לא מיפטר אלא כשאמר דלא תקנה עד שתנוח.

ב] והמאירי בב"ק שם כתב, ז"ל, גנב ומכר לחברו והתנה עמו שיזרוק את הגנבה בחצירו ותקנה לו וזרקה בשבת חייב שהרי קנאה מכיון שהגיעה לאויר החצר ולענין שבת לא נתחייב עד שתנוח בקרקע החצר וכו' ונמצא חיוב תשלומין קודם, ואין אומרין בזו עקירה צורך הנחה היא כמו שאמרו בזרק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו שפטור שאין אומרין כן אלא לנזקין אבל לענין מכירה לא, עכ"ל, וצ"ב.

**ב**

ג] ובחי' הגרנ"ט סימן ל"ח כתב לפרש בזה, דהנה ההפלאה בסוגיין עמד במה שאמרו לדינא דעקירה צורך הנחה בזרק חץ וקרע שיראין בהליכתו, ומשמע דדוקא אם קרע החץ את השיראין בהליכתו פטור, אך אם זרק חפץ ובשעת הליכת החפץ קרע האדם שיראין לא מיפטר, ועיי"ש שעמד בזה דגם בכה"ג יש לפטרו משום דעקירה צורך הנחה, וכתב להוכיח מזה כמש"כ התוס' בשם ר"י דבמיתה לזה ותשלומין לזה לא מיפטר אלא אם הוא במעשה אחד.

אך הגרנ"ט כתב בזה לפי דבריו שם דאיכא ב' גווני בפטורא דקלב"מ, חדא כשנתחייב מיתה וממון בזמן אחד, דבכה"ג אמרינן קלב"מ אף בב' מעשים, כמו שאמרו הכא דזר שאכל תרומה וקרע שיראין פטור, (ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א חו"מ סימן תכ"ב ס"ב), ועוד, הוא במעשה אחד המחייב מיתה וממון, דבזה דינא הוא דמעשה המחייבו מיתה אינו מחייבו ממון, אף כשאין ב' החיובים בזמן אחד, וב' דינים חלוקים הם דהך דינא דבמעשה אחד המחייב מיתה אינו מחייב ממון, הוא דין בהמעשה, דמעשה המחייבו מיתה אינו מחייב ממון, אך הך דינא דבזמן אחד אינו מתחייב מיתה וממון, אינו דין בהמעשה, שהרי המעשה המחייבו ממון לא חייבו מיתה, אלא הוא דין בהגברא דאינו מתחייב בב"א מיתה וממון.

ולפ"ז הרי דכל דינא דעקירה צורך הנחה הוא רק בהך דינא דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, דבזה הוא דאמרינן דכיון דעקירה צורך הנחה חשיב מעשה העקירה כמעשה המחייב מיתה ואינו מחייב ממון, אך דין קלב"מ בב' מעשים בזמן אחד דהינו דא"א לחייבו ב' חיובים בזמן אחד, הרי דבזה ל"מ מידי הא דעקירה צורך הנחה, שהרי חיוב המיתה וחיוב הממון אינם חלים עליו בב"א, וע"כ לא פטרינן אלא בזרק חץ וקרע שיראין בהליכתו, אך אם זרק חפץ ובשעת הליכתו קרע האדם שיראין לא מיפטר.

ד] ובזה פירש לד' המאירי, דע"כ הוא דבזרוק גניבותיך לחצרי לא שייך כלל דינא דעקירה צורך הנחה, דכיון דדינא דעקירה צורך הנחה הוא רק בהא דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, הרי דכ"ז הוא בזרק חץ וקרע שיראין בהליכתו, דחיוב הממון הוא על מעשה הזריקה, ומעשה זה אינו מחייב ממון, אך בזרוק גניבותיך לחצרי הרי חיוב הממון אינו כלל על מעשה הזריקה, אלא על חלות המכירה, אלא דההיכ"ת למכירה היא ע"י הזריקה, אך חלות המכירה אינו כלל ע"י מעשה הזריקה אלא ע"י שבאה הגניבה לחצירו של הלוקח, וא"צ כלל לחייב את הגנב על מעשה הזריקה, (שהרי גם אם היתה הגניבה באה לחצירו של הלוקח שלא ע"י מעשהו של הגנב, הי' הגנב חייב), וע"כ לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה.

**ג**

ה] אמנם הנה בעיקר הך מילתא דאיכא ב' דינים חלוקים בפטורא דקלב"מ, צ"ע המקור לזה, דהרי איכא חד קרא דקלב"מ, והיאך נלמד משם גם פטור על הגברא שאינו מתחייב בב' חיובים בב"א, וגם דין במעשה דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון.

ולכאו' צ"ל בזה דהא דמעשה דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון הוא דין במעשה, לכאו' הוא מדינא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, אף שלא נתחייב במיתה, ובע"כ דהוא דין בהמעשה, דמעשה שחייבין עליו מיתה אינו מחייבו ממון, - והא דאינו מתחייב ב' חיובים בב"א אף בב' מעשים, ילפינן לה מקרא דכדי רשעתו דקי"ל כר' יוחנן דהוא רק במזידין, והיינו משום דלא מחייבינן לי' ב' חיובים בב"א, ומיתה וממון לא גרע ממלקות וממון.

ו] והנה האו"ש בפ"ז מממרים כתב דדינא דעקירה צורך הנחה הוא רק במיתה וממון דאף חייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, אך במלקות וממון כיון דלא מיפטר אלא כשהתרו בו ונתחייב מלקות, ליכא לדינא דעקירה צורך הנחה,[[1]](#footnote-2) וזה דלא כמו דפשיט"ל להגרע"א לקמן ל"א ב' דגם במלקות אמרינן עקירה צורך הנחה, ונתבאר בסימן י"א סק"ו, - ויש לפרש לדבריו ע"פ הנ"ל, דכל עיקר דינא דעקירה צורך הנחה, הוא מכח דינא דחייבי מיתות שוגגין דבזה נתחדש דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, וע"ז הוא דמהני הא דעקירה צורך הנחה דחשבינן לה כמעשה המחייב מיתה, אך במלקות וממון דלא מיפטר אלא במזידין, הרי היינו דכל עיקר הדין הוא דא"א לחייבו ב' חיובים בב"א, וע"ז ל"מ הא דעקירה צורך הנחה,[[2]](#footnote-3) - אך עיקר ד' האו"ש אינם מתישבים לדעת רש"י ודעימי' דמודה ר"נ בן הקנה בחייבי כריתות שוגגין דחייבין בתשלומין ואפ"ה פרכינן בגמ' דנימא דהגבהה צורך אכילה.

**ד**

ז] אמנם הנה בעיקר הך מילתא דדין קלב"מ בחייבי מיתות שוגגין אי"ז משום דאינו מתחייב ב' חיובים יחד, אלא הוא דין בפנ"ע דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, כבר נתבאר בסימן ג' סק"ט ללמוד מד' הרשב"א דלא כן, ולעולם עיקר הא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום דא"א לחייבו ב' עונשין ו"קים לי' בדרבה מיני'", והא דאף שוגגין פטורין הוא משום דכל דאילו מזידין פטורין אף שוגגין פטורין, משום דהי' אפשר לו לבא לידי מיתה, עיי"ש, וכן נתבאר בסימן ו' סק"ז להעיר ע"ז מד' רש"י בסנהדרין דפטורא דשוגגין הוא אף בב' מעשים, ולדרך זו הרי הי' בדין דלא יהא לפטורא דשוגגין רק במעשה אחד.

ח] ויש לסייע לזה מעיקר הא דבעינן בזרק חץ וקרע שיראין לדין בפנ"ע דעקירה צורך הנחה, אף דהעקירה היא מכלל המלאכה, והיינו משום דמ"מ אין חיוב שבת חל אלא בשעת ההנחה, וע"כ מן הדין ליכא למימר קלב"מ אלא בשעת ההנחה דהוא שעת חיוב המיתה, - אך אם דינא דקלב"מ בשוגגין הוא דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, הרי ודאי דמעשה העקירה ג"כ הוי מכלל המעשה המחייב מיתה, ומ"ט הוא מחייב ממון, ואף דהוא בפנ"ע אינו מחייב מיתה, הרי גם מעשה ההנחה בפנ"ע אינו מחייב מיתה, ואפ"ה אינו מתחייב על מעשה זה בתשלומין.

וביותר יש להוכיח כן למש"כ הנימו"י בב"ק דבזורק חץ חשבינן דנעשה הכל בשעת הזריקה, וא"כ נמצא דמעשה הזריקה הוא המעשה המחייב מיתה, ואפ"ה הי' מתחייב ע"ז ממון אלמלי דינא דעקירה צורך הנחה, - ובע"כ דדינא דקלב"מ אינו דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, אלא דבשעה שמתחייב מיתה אינו מתחייב ממון, וכיון דחיוב המיתה אינו אלא בשעת ההנחה, ע"כ לא מיפטר בשעת העקירה מתשלומין אלא מדינא דעקירה צורך הנחה.

אך יש לדחות, דאף דחיוב הגברא הוא על מעשה הזריקה, מ"מ פטורא דקלב"מ אינו במעשה שמכחו הוא חיוב הגברא, אלא במעשה העבירה שנעשה, ומעשה העבירה אינו נשלם אלא בהנחה, ודו"ק.

**ה**

ט] ויש להוכיח כן עוד מכ"ד, חדא, דהנה בפירש"י ב"ק ל"ה א' כתב דאף דמבעיר וא"צ לאפרו פטור, מ"מ הוא פטור מן התשלומין דומיא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, והתוס' שם ד"ה מתניתין בשוגג נחלקו ע"ז דל"ד לשוגג שיש בו איסור מלאכה.

וכבר הביאו האחרונים דבירושלמי בפ' במה מדליקין ה"ה מפורש כד' רש"י, דפרכינן התם לר' יוחנן דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מהא דתנן דשורו שהדליק את הגדיש בשבת חייב והוא שהדליק את הגדיש בשבת פטור, והרי שורו שהדליק את הגדיש בשבת הוא שלא לצורך ואף בכה"ג אם הדליק הוא את הגדיש פטור, והרי דמבעיר חייב אף כשא"צ לאפרו, ומשני תני כל המתחייב בנפשו שוגג מביא חטאת, א"ר חנני' ברי' דר' הלל מאחר (שלא) [שאילו] לצורך הי' מתחייב בנפשו וכאן אפי' שלא לצורך יהא פטור מן התשלומין, וזה להדיא כד' רש"י.

י] והנה האחרונים כתבו בשם הגאון ראש הברזל שהק' ע"ד רש"י ממה שאמרו בסוגיין דזרק חץ וקרע שיראין פטור משום שנתחייב מיתה בזריקת החץ, ולדעת רש"י תיפו"ל דקריעת השיראין הויא מעשה מלאכה משום קורע, ואף דהוא מקלקל, הרי גם מקלקל פטור מן התשלומין.

יא] ונראה לישב, ומצאתי עיקר הדברים באבנ"ז או"ח סו"ס קפ"ו, דהנה בעיקר הך מילתא דאף מבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין אף דלי"ב איסורא כלל מדאורייתא, כבר נתבאר בסימן ג' סקי"ב דהיינו משום דעיקר הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא כמש"כ הרשב"א דהוא משום דאפשר לבא לידי מיתה, וע"כ אף מבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין כיון דאם הי' צריך לאפרו הי' חייב מיתה ופטור מן התשלומין, וכ"נ להדיא בל' הירושלמי דמאחר שאילו לצורך הי' מתחייב בנפשו וכאן אפי' שלא לצורך יהא פטור מן התשלומין, והרי דהא דפטור מן התשלומין הוא משום דאם הי' צריך לאפרו הי' פטור מן התשלומין ולא חילקת וכו', ושו"ר שכבר כתבו כן בחי' ר' ראובן סימן י"ט ובשיעורי הגר"ש מכות ב' א' הערה נ'.

ולפ"ז נראה דאף דמבעיר וא"צ לאפרו בשבת פטור מן התשלומין, מ"מ כל שעשה את המלאכה כלאח"י אינו פטור מן התשלומין, דרק במבעיר וא"צ לאפרו דראוי לבא במעשה זה לידי חיוב אם הי' עושה כן לצורך, ע"כ אמרינן דכיון דאפשר לבא לידי חיוב מיתה פטור מן התשלומין, אך במלאכה כלאח"י דאינו ראוי לבא במעשה זה לידי חיוב, דרק אם הי' עושה מעשה אחר הי' חייב, אך מעשה זה אינו ראוי כלל להתחייב עליו, אינו פטור מן התשלומין.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז הרי דבזרק חץ וקרע שיראין דהו"ל כמלאכה כלאח"י, דאין דרך קריעת שיראין ע"י זריקת חץ, לא מיפטר מתשלומין מכח מעשה קריעת השיראין, אך העירו דלכאו' במעביר סכין וקרע שיראין ל"ה כמלאכה כלאח"י, ובזה אין לישב כן.

יב] וי"ל עוד, דכיון דכל הא דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין הוא משום דאפשר לבא לידי חיוב מיתה, ע"כ היינו רק במבעיר דהוא מתקן במה שעושה אפר, אלא כיון דא"צ לאפרו הו"ל מקלקל, אך אם הי' עושה כן לצורך האפר הי' חייב מיתה והדבר תלוי בכונתו, וע"כ דמי לשוגגין דאם הי' מזיד הי' חייב מיתה, אך בקריעת שיראין דהוי מעשה קלקול גמור, אינו פטור מן התשלומין.

יג] ועכ"פ למדנו מזה דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין אי"ז משום דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, דא"כ ל"ה פטרינן במבעיר וא"צ לאפרו דאי"ז מעשה המחייב מיתה, ואי נימא דכיון דהוי מעשה מלאכה אף דאי"ז מלאכת מחשבת חשיב כמעשה המחייב מיתה, הי' לנו לפטור גם בקריעת שיראין, אלא הוא משום דהי' אפשר לבא לידי חיוב מיתה, וכיון דאם הי' עושה כן במזיד הי' פטור מן התשלומין אף בשוגג פטור מן התשלומין דלא חילקת וכו'.

**ו**

יד] ויש להוכיח כן עוד, דהנה השעה"מ בפ"ג מגניבה ה"ב פירש בד' השיטה ישנה שהביא השטמ"ק לקמן בע"ב, דכל שהוציא הגניבה מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, אינו פטור מן התשלומין, משום דכשהוציאו לרה"ר כבר נתחייב משום שבת ואיסור גניבה הוא רק כשהכניסו לרה"י, ואף דכשהכניסו לרה"י ג"כ מתחייב מיתה, שהרי הכניס מרה"ר לרה"י אפ"ה כיון שכבר נתחייב מיתה מקודם, ההוא חיוב מיתה דאתי לי' בתר הכי כשהוא מתחייב בתשלומין כלא חשיב, עיי"ש.

וצ"ע דאף אי נימא דכל שכבר נתחייב מיתה לא חשיב כחוזר ומתחייב מיתה, מ"מ מ"ט גרע מחייבי מיתות שוגגין דפטורין מן התשלומין.

ובע"כ מזה כמש"נ דעיקר הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא משום דאפשר לבא לידי חיוב מיתה, אך בכה"ג שכבר נתחייב מיתה בהוצאתו לרה"ר, וכשחוזר ומכניסו לרה"י א"א לו להתחייב מיתה, שהרי כבר נתחייב מיתה ומה שחוזר ומתחייב לאו מידי הוא, אינו פטור מן התשלומין.

טו] עוד יש ללמוד לזה ממש"כ הרמ"ה בסנהדרין י' א' במה שאמרו שם דעדים שהעידו דפלוני בא על בתו של פלוני נערה המאורסה והוזמו נהרגין ומשלמין ממון ממון לזה ונפשות לזה, די"א דהיינו אף כשחיוב הממון הוא לבת, דאף שהם מתחייבין מיתה ותשלומין מכח הבת, מ"מ לא מיפטרי מן התשלומין, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דכי אמרינן מיתה ותשלומין לאחד היכא דלא מיחייב מיתה אלא לההוא דמיחייב תשלומין בלחוד, אבל היכא דמיחייב מיתה נמי לאחרים משלם מיתה להאיך אחר ותשלומין להאי, עכ"ל, וכ"כ המהר"ם שיף לעיל בסוגיין בדעת התוס' שם, ואכמ"ל.[[4]](#footnote-5)

וגם בזה צ"ע, דמה לי דבעדות זו נתחייבו מיתה גם לאחרים ובפועל ליכא תוספת במה שהעידו גם על הבת, הרי מ"מ לא גרע מחייבי מיתות שוגגין דפטורין מן התשלומין, ושו"ר בד' ההפלאה לקמן ל"ד ב' (ד"ה ואין להקשות) שעמד בזה ע"ד הפנ"י שכתב כן.

ובע"כ מזה כמש"נ, דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין אי"ז משום דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, אלא הוא משום דאפשר לבא לידי חיוב מיתה, אך בכה"ג שהעידו דפלוני בא על בתו של פלוני דא"א לבא לידי חיוב מיתה הראוי' לפטור, כיון דבלא"ה מתחייב בעדות זו מיתה משום אותו פלוני וחשבינן לה כמיתה לזה ותשלומין לזה, לא מיפטר מן התשלומין, דעיקר פטורא דחייבי מיתות שוגגין הוא משום דלא חילקת בין שוגג למזיד, והיינו דבכה"ג דבמזיד פטור אף שוגג פטור, אך בכה"ג דגם מזיד חייב משום דחשבינן לה כמיתה לזה ותשלומין לזה, ליכא לפטורא דשוגגין.[[5]](#footnote-6)

טז] אך הנה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ד כתב במה שאמרו בירושלמי דבמדליק גדיש על כל שבולת ושבולת חייב מיתה ופטור מן הממון, דבחייבי מלקיות כה"ג אינו פטור מן התשלומין, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דבמדליק גדיש שפיר אמרינן דיש חיוב מיתה על כל שבולת ושבולת. ואף דאין הב"ד מחייבים אותו על שבולת שני שכבר נתחייב על שבולת הא', מ"מ הוי כמו חייבי מיתות שוגגים דפטורים, משא"כ לענין מלקות לר"י דס"ל חייבי מלקות שוגגים חייבים וכו', עכ"ל, - ומבו' מדבריו דאף בכה"ג דאינו ראוי כלל להתחייב מיתה, מ"מ יש בזה לפטורא דחייבי מיתות שוגגין, ודלא כמש"נ מד' השיטה ישנה.

וי"ל דאזיל הגרע"א לטעמי' שצידד לעיל בסוגיין דאף אם חייבי כריתות שוגגין פטורין, מ"מ באנוס לאו דין איסור מיתה יש בו, דאונס מה"ת מותר ולא עבר כלום, אינו פטור מן התשלומין, ומשמע מזה דס"ל דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא משום דמעשה איסור שחייבין עליו מיתה אינו מחייב ממון, דאם הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא משום דאפשר שיבא לידי מיתה, מסתברא מילתא דאף חייבי מיתות אנוסין פטורין מן התשלומין, דאף דנימא דאונס מה"ת מותר ולא עבר כלום, הרי מ"מ כיון דאפשר במעשה זה לבא לידי מיתה פטור מן התשלומין, וכמש"נ כן בסימן ג' סקי"ג, - וע"כ שפיר נקט דיש לפטור בשבולת שני' משום דהוי כחייבי מיתות שוגגין.

**ו**

יז] והנה למש"נ דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין אי"ז משום דמעשה המחייב מיתה אינו מחייב ממון, אלא הוא משום דאם הי' עושה כן במזיד הי' פטור מן התשלומין דאין אדם מת ומשלם, וע"כ אף בשוגג פטור מן התשלומין כיון דהי' אפשר לו לבא לידי חיוב מיתה ולא חילקת וכו', הרי דליכא מקור כלל דאיכא דין קלב"מ בפנ"ע במעשה אחד והוא פטור במעשה, אלא לעולם עיקר דינא דקלב"מ הוא בהגברא דאינו מתחייב ב' חיובים יחד, ואך דמכח זה פטרינן אף בשוגג הגם דבפועל אינו מתחייב מיתה, - ולפ"ז לכאו' אין מקום לחלק בדין עקירה צורך הנחה בין היכא דהוי זה במעשה אחד להיכא דהוי זה בב' מעשים, וזה דלא כמשמעות לישנא דרב חסדא דלא מיפטר אלא בקרע שיראין בהליכתו.

יח] אמנם נראה, דהנה התוס' לקמן בסוגיין כתבו דהא דמותבינן מההיא דגונב כיס הוא רק ללישנא קמא, אך ללישנא בתרא דלא אמרינן עקירה צורך הנחה רק היכא דאי בעי לאהדורי לא מצי מהדר, הרי דבגונב כיס דמצי מהדר ליכא למימר עקירה צורך הנחה.

אך הרמב"ן שם כתב בפי' בתרא, ז"ל, א"נ לישנא דאמר אי בעי מצי מהדר אפשר לפרושי דה"ק התם לא מצי למיהדר לי' ולחייב אשבת, אבל במעביר סכין אפשר לו להעבירו באותן ד' אמות ויזהר שלא יקרע השיראין הילכך מילתא אחריתי היא ולאו משום קריעה הוא חייב, אבל בכל מקום שהוא חייב משום אותה מלאכה ודאי פטור וכו', עכ"ל.

וצ"ב דאם אמרינן עקירה צורך הנחה אף היכא דהדבר בידו שלא לבא לידי חיוב מיתה, א"כ מאי נפ"מ במה דאפשר לו להעביר בלא קריעת השיראין, הרי כיון דהעקירה הויא צורך הנחה ובכחה לפטור מן התשלומין, מ"ט לא יהא פטור מתשלומין על קריעת השיראין.

יט] ומבו' בד' הרמב"ן דיסוד דינא דעקירה צורך הנחה הוא משום דעיקר דינא דקלב"מ דאינו מת ומשלם, הוא היכא דב' החיובים שייכי זל"ז, ובזה הוא דנתחדש בדינא דעקירה צורך הנחה דאף שלא באו איסור שבת וחיוב תשלומין יחד, מ"מ כיון דעקירה צורך הנחה ע"כ הם מצורפין זל"ז, וע"כ כ"ז הא היכא דלא מצי למיהדר ושלא לקרוע את השיראין, אך במעבר דאפשר לו שלא לקרוע את השיראין בהעברתו, לא חזינן לאיסור שבת ולחיוב התשלומין כמצורפין זל"ז, וע"כ אינו פטור מן התשלומין.

כ] ולפ"ז י"ל דאף לדעת החולקים ע"ד הרמב"ן, מ"מ דינא דעקירה צורך הנחה הוא רק במעשה אחד, והיינו שהרי אף דעיקר דינא דקלב"מ דאינו מת ומשלם, וליכא ב' דינים בפטורא דקלב"מ, הרי מ"מ איכא תרי גווני דחיוב המיתה והממון שייכי זל"ז, חדא, הוא כשמתחייב בהן בזמן אחד, והב' הוא במעשה אחד המחייב מיתה וממון, ונתבאר בסימן ו' סק"ב, - ולפ"ז י"ל דכל הא דמהני הא דעקירה צורך הנחה דמכח זה מצורפין חיוב המיתה והממון זל"ז, הוא רק במעשה אחד, דאף דבלא דינא דעקירה צורך הנחה ל"ה חיוב המיתה והממון מצורפין זל"ז, כיון דבשעת חיוב הממון אכתי לא נתחייב מיתה, מ"מ כיון דעקירה צורך הנחה ומעשה העקירה נצרך לחיוב המיתה ע"כ הן מצורפין זל"ז, - אך בב' מעשים, דכל עיקר הא דיש לדון לחיוב המיתה והממון יחד הוא משום דנתחייב בהן בזמן אחד, ל"מ מידי הא דעקירה צורך הנחה, דמ"מ כיון דעדיין אינו מתחייב מיתה לא שייכי חיוב המיתה והממון זל"ז.

כא] ולפ"ז מתפרשים ד' המאירי דבזרוק גניבותיך לחצירי לא אמרינן עקירה צורך הנחה, משום דחיוב הגניבה אינו על מעשה הזריקה, אלא על קנין הלוקח, ולא באו חיוב המיתה וחיוב הממון על מעשה אחד, ובכה"ג ל"מ הא דעקירה צורך הנחה, וכמש"נ.

1. בחי' הגר"ש בסנהדרין סימן י"ג סק"ח כתב לסייע לדבריו מהא דאמר ר"ח דמודה ר"נ בן הקנה בגונב חלבו של חבירו ואכלו שחייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שבא לידי איסור חלב, ומ"ט נקט להך דינא אליבא דר"נ בן הקנה, הרי הומ"ל לה אליבא דכו"ע, שהרי באכילת חלב איכא מלקות והול"ל דאפ"ה אם גנב חלבו של חבירו ואכלו חייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שיבא לידי איסור מלקות, - ולפ"ד האו"ש ניחא דהרי הראשונים כתבו דעיקר חידושא דר"ח הוא דלא אמרינן הגבהה צורך אכילה, וע"כ נקט לה לר"נ בן הקנה דאף דלדידי' חייבי כריתות שוגגין פטורין מן התשלומין, לדעת התוס' ודעימייהו, מ"מ לא אמרינן בזה דהגבהה צורך אכילה, אך לדידן ליכא רבותא בזה, דאף אם הויא ההגבהה צורך אכילה, ל"ה פטרינן לי' מן התשלומין, כיון דחייבי מלקיות שוגגין חייבין בתשלומין. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יותר נראה לפרש לדבריו בע"א, דאף דעקירה צורך הנחה וחשיב דתחילת חיובו הוא משעת העקירה, מ"מ כיון דבפועל עדיין לא נתחייב לא עדיף משוגגין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דבמלאכה כלאח"י לא אמרינן קלב"מ, הוכיח כן האבנ"ז בסימן רנ"ב סק"י ממה שאמרו לקמן בע"ב דבכלים קטנים דלאו אורחי' לא אמרינן קלב"מ, ועיי"ש שהוכיח מזה דפטורא דכלאח"י הוא פטור בפנ"ע ואינו משום מלאכת מחשבת, ולמש"נ א"צ לזה, - ובקונט' הגרד"ל שליט"א בסוגיין נקט בפשיטות דלדעת רש"י כ"ה דמקלקל בשבת פטור מן התשלומין ה"נ הוא במלאכה כלאח"י ובכל גוונא דמיפטר משום מלאכת מחשבת, ובתו"ד עמד בזה ממה שאמרו דבכלים קטנים לאו אורחי', וכתב דשמא הך ברייתא אתיא כמאן דלי"ל הא דתנא דבי חזקי' דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין, והיינו דמהא דאתיא הברייתא לאשמועינן דדרך הוצאה בכך, ש"מ דלי"ל להא דתנא דברי חזקי' או דמכוון הגמ' דמשמעות הברייתא דאיכא בפועל איסור שבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מוכח להגירסא שלפנינו בד' התוס' לעיל שם וכ"ה הגירסא בתוס' הרשב"א שם דממון לזה הוא "לבת שרצו להפסיד לה כתובתה" ומיתה לפלוני שבא עלי', ותיקשי דהרי גם הבת מתחייבת מיתה ומ"ט ל"ה כמיתה ותשלומין לאחד, ובע"כ דכיון דבלא"ה הם מתחייבין מיתה משום אותו פלוני חשיב כמיתה לזה ותשלומין לזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. עוד מצינו כן במש"כ הפמ"ג בריש פתיחה כוללת לדון דבספק חיוב מיתה חייב בתשלומין וגרע אף מחייבי מיתות שוגגין דאמרינן אלו אתרו בי' פטור ה"ה שוגג, משא"כ בספק דא"א לו בשום צד חייב מיתה אפשר דאין פטור מתשלומין, - עוד מצינו כן בד' הבית יעקב לקמן ל"ב א' בתחילת דבריו דחובל בחבירו דמשלם ואינו לוקה לא חשיב אף כחייבי מלקיות שוגגין דלא שייך בזה הטעם דאילו אתרו בי' פטור, שהרי אף כשהתרו בו חייב בתשלומין. [↑](#footnote-ref-6)