כלים פרק יט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

# פרק י''ט משנה א'

## המפרק את המטה להטבילה והנוגע בחבלין טהור

מה דין הנוגע בשאר חלקי המטה

**א]** **ברמב"ם** כתב הנוגע בחבלים טהור "אחר התרתן", משמע דרק הנוגע בחבל טהור אבל הנוגע בשאר חלקי המטה אחר שנפרקו טמא, וכן משמע ברמב"ם פכ"ו הט"ו עיי"ש, וקשה מה החילוק בין אברי המטה לבין החבלים.

**וכן יש להקשות בר"ש והרא"ש** שכ' לבאר הטעם מדוע הנוגע בחבלים טהור, וכ' שכיון שפרקם שוב "אין החבלים חיבור", מבואר דהוא דין מסויים בחבלים דאינם חיבור, אבל הנוגע בשאר חלקי המטה טמא, וצ"ע דכיון דפירק את כל המטה מה החסרון בחבלים יותר משאר חלקי המטה. ועי' מש"כ בביאורים סימן....

**ב]** **בר"ש כת"י וברע"ב הגירסא** "ו"הנוגע, דהיינו שגם המפרק טהור, וגם הנוגע בחבלים, ועיי"ש שביאר דמיירי שאין ארוכה ושני כרעים במטה ולכן טהור, [ועי' **תוי"ט** כאן דהראשונים לא גרסו "ו"הנוגע ולדבריהם באמת המפרק טמא ורק הנוגע בחבלים טהור],

וגם לדבריהם צ"ב מדוע התנא חילק זאת לתרתי, גם המפרק טהור וגם הנוגע טהור, והרי הכל דין אחד דהנוגע בחלקי המיטה שנתפרקו טהור, ועי' בביאורים מש"נ בזה.

## החבל מאימתי הוא חבור למטה משיסרג בה שלשה בתים

**ג] שיטת הר"ש** דמיירי שסירג שלשה בתים ונשאר חבל ארוך שלא סרגו, וכשנטמאת המטה נטמא גם החבל הארוך שעדין לא סירגו, והוסיף הר"ש טעם "הואיל וסופו לסרגו" טמא **וכ"כ הרא"ש**.

מבואר דבעינן לתרתי א. שיסרג מהחבל שלשה בתים, ב. ועוד שיהיה דעתו להמשיך לסרג את כל החבל, ובכה"ג כל החבל טמא.

**וברמב"ם פיהמ"ש** מבואר דאחר ג' סירוגים "החבל המסורג" נחשב חיבור וטמא, אבל פחות מג' סירוגים אף החבל המסורג אינו נטמא, דלא חשיב חיבור, ומשמע ברמב"ם דשאר החבל היוצא שאינו מסורג טהור בכל גווני[[1]](#footnote-1).

ויסוד המחלוקת, דלהרמב"ם בעינן חיבור אלים יותר בחבלים בכדי להחשיב את החבלים לחיבור למיטה, ולכן צריך שיהיה החבל מסורג ממש במיטה, ואילו להר"ש סגי בעומד ליסרג כל שכבר נסתרג ג' בתים.

**ד]** יש לדון ל**הר"ש** האם מודה לרמב"ם בחבל המסורג פחות מג' סריגות דלא חשיב חיבור, או דהר"ש נחלק בזה על הרמב"ם ונקט דהחבל המסורג אפילו פחות מג' סריגות נמי חשיב חיבור, ומה שצריך ג' סריגות הוא רק בכדי לטמאות את שאר החבל היוצא.

**ה]** **במש"כ הר"ש** דהחבל שאינו מסורג טמא כיון "דסופו להתחבר למטה", עי' **משנ"א** שהקשה דאם עתיד לחבר למטה א"כ גם קודם שנתחבר ג' סריגות יהיה נחשב חיבור.

**ו]** יש להעיר **להרמב"ם** דהנה בתוספתא איתא "אפילו החבל מאה אמה טמא", [הובא בר"ש], וקשה להרמב"ם רק מה שסירג במיטה טמא ואיך יתכן דחבל מאה אמה טמא, ובאמת גם להר"ש יש להעיר, דנמצא דצריך לסרג מאה אמה במיטה, וזה לא שכיח כ"כ.

**ז] ב**דין טומאת המטה קודם שיסרג בה שלשה בתים, ועי' פרק ט"ז משנה א-ב, ועי' משנ"א.

## הנוגע מן הקשר ולפנים טמא מן הקשר ולחוץ טהור

**ח]** **בר"ש** ביאר דמיירי בחבל שני שמחבר לחבל הראשון ע"י "קשירה", ומבואר דקשירה לא מחשיבתו לחיבור, וצ"ל דמיירי שסופו לסרג גם את החבל השני במטה, אבל אם אין סופו לסרג הרי אפילו החבל הראשון טהור וכ"ש החבל השני טהור.

**וברמב"ם** ביאר המשנה באופ"א, דלא מיירי בקשר חבל שני, אלא יש חבל אחד, ובאותו החבל עשה קשר, ומהקשר ולחוץ טהור, והמשנ"א ביאר דמטרת הקשר בחבל עצמו הוא בכדי שלא יפרם החבל[[2]](#footnote-2).

**ויתכן** דהרמב"ם לשיטתו אזיל, דאי נימא כהר"ש דמיירי בחבל שני הקשור לחבל ראשון, הרי אין החבל השני מסורג במיטה כלל, וברמב"ם פיהמ"ש שיטתו דכל שאינו מסורג במיטה אפילו חבל הראשון טהור, ומה החידוש בחבל שני [מיהו יעוי' בתוספתא המובא כאן דיש גם היכ"ת של קשירה מחבל לחבל שטמא].

**ט]** **ובמג"א** הל' ציצית [סימן ט"ו סק"א] דן להוכיח ממתני' בנגעים דחיבור של קשירה חשיב חיבור לענין להאריך את החוט של הציצית שיהיה באורך י"ב גודלים.

**ובאבנ"מ** [תשובה ד'] הביא דברי השואל דהוכיח ממתני' דידן דקשירה לא מהני, [וראייתו הוא לשיטת הר"ש, אבל לשיטת הרמב"ם הרי אין כאן נידון של קשר חבל מחבל], **והשיב שם האבנ"מ** שא"א להוכיח ממתני' דהכא הוא הלכה בדיני טומאה וטהרה, ואין ראיה לשאר חיבורים בשאר דיני התורה דאפשר דקשירה מהני.

**י]** ויש לעי' מה הדין מקום הקשר עצמו, דמחד גיסא יש לדייק לשון המשנה "הנוגע מן הקשר ולפנים טמא" משמע אבל הקשר עצמו טהור, ואילו מסיפא "מן הקשר ולחוץ טהור" משמע הקשר עצמו טמא.

ועי' **תוי"ט** שנקט דמקום הקשר עצמו גם מהחבל השני טמא, דהוא נטפל לחבל הראשון, [ועי' להלן אות יב] **ועי' חזו"א** [סי' כ"ה סק"ב] כאן משמע דהוא מתחלק בתוך הקשר עצמו, והיינו דחלק הקשר שהוא מהחבל הפנימי טמא, ואילו חלק הקשר מהחבל החיצון טהור ועי' **פירוש הרא"ש** כאן מדוייק כדברי החזו"א.

## נימי הקשר הנוגע בצרכו טמא

**יא] עי' ר"ש ורא"ש** דביארו דכשקושרין החבלים זה בזה יוצא מעט מן החבל מזה ומעט מן החבל מזה, חוץ לקשר, והם נקראים נימי קשר וכו' עיי"ש, וכיון שחלק זה של החבלים צריכים לקשר, לכן הם טמאים.

**וברש"ש** הקשה דהרי נתבאר לעיל שהחבל השני טהור, וא"כ איך יתכן דראשי החבל השני טמאים יותר מן החבל עצמו, וביאר דמיירי שסירג גם את החבל השני למיטה עיי"ש. [אולם להרמב"ם לא קשה מידי דהא מיירי על קשירה בחבל אחד].

ועי' פירוש **הרא"ש** כאן דכ' דמיירי על נימי 'החבל הפנימי' המחובר למטה דנימיו טמאים, אבל החבל השני המחובר אליו גם הנימים היוצאים ממנו טהורים. [ועי' חזו"א סימן כ"ה].

**ובתוי"ט** כ' והקשר עצמו בכלל, שהרי נומי הקשר כל שהוא לצרכו טמאים עכ"ד, מבואר בתוי"ט דאתי ליישב בזה קושיית הרש"ש, והיינו דנקט דאף דהחבל השני טהור, אבל במקום הקשר גם מהחבל השני יהיה טמא, [דבמקום הקשר גם החבל השני נטפל להיות כהחבל הראשון], וזהו שנתחדש דגם נימיו טמאים, אבל המשך החבל השני באמת יהיה טהור, [וברש"ש כ' דהוא תמוה].

***שלש אצבעות***

**יב]** ועי' תוי"ט דכל שהחבל יותר עבה צריך שיהיה יותר ארוך בכדי שלא יפרם.

הערות בתוספתא שהביא הר"ש

**יג] קשר בו חבל אחד מן הקשר ולפנים חיבור מן הקשר ולחוץ אינו חיבור**, ואח"כ עוד איתא בתופתא לפי הגירסא דידן קשר בו חבל אחר מן הקשר ולפנים חיבור מן הקשר ולחוץ אינו חיבור.

ויש לעי' מהו שני דינים אלו, והנה בפשוטו קשר בחבל אחד היינו כמו לפירוש הרמב"ם דקשר את החבל עצמו, ואילו קשר חבל אחר הוא כמו לפירוש הר"ש, ובאמת הרמב"ם השמיט דין זה של חבל אחר, ולכאו' הרי הוא מפורש בתוספתא צ"ב מדוע השמיט הרמב"ם דין זה,

אכן יעוי' ברמב"ם עצמו דגרס כמו הגירסא בתוספתא קשר לכלי חרס, ולפי"ז הוא דין נוסף של קשר לכלי חרס.

**יד]** בהמשך התוספתא איתא **כלי חרס אפילו תפורות אינו חיבור "שאין חיבור לכלי חרס"**, וצ"ע דלפי הגירסא בתוספתא גרסי' "קשר לכלי חרס מן הקשר ולפנים טמא", הרי דברי התוספתא סותרין זה את זה, ועוד יש לעי' מהו דין זה דאין חיבור לכלי חרס.

**וברמב"ם** פ"כ מכלים הי"ז, פסק הדין של קשר לכלי חרס הוי חיבור עיי"ש שכ' אפילו מאה אמה הוי חיבור, ועי עוד ברמב"ם פ"כ ה"י שכ' אבל שבאזני כלי חרס אפילו תפורות אינו חיבור שאין חיבור לכלי חרס, ולכאו' הוי סתירה בדברי הרמב"ם.

**ובחזו"א** סי' כ"ה סק"ב בסוף דבריו עמד בזה וכ' דהחילוק הוא בגודל החבל, דאם החבל קצר ואינו משמש לא הוי חיבור, אולם מש"כ דהוי חיבור מיירי בחבל ארוך שהוא משמשו, והנה לפי"ז באמת "לא נאמר בזה הלכה דאין חיבור לכלי חרס", אלא הוא דין במציאות שאינו משמש לכלי חרס.

**טו]** בהמשך התוספתאאיתא **הכניסו לשלשה בתים כולם חיבור**, ועי' משנ"א שביאר הכוונה דבאופן שחיבר שני חבלים זה לזה ואח"כ סירג חבל אחד שלשה בתים שני החבלים חיבור, למטה, ורק באופן שכבר היה מחובר החבל למטה, ואח"כ קשר חבל שני לחבל הראשון, בזה יש חילוקים מהקשר ולפנים ומהקשר ולחוץ וצ"ע בטעם הדבר. ובעיקר דברי תספתא עי' בביאור הגר"א על התוספתא באופ"א.

**טז]** בתוספתא **אמר ר"א בן יעקב בד"א דרך עליה אבל דרך ירידה אפילו קשור בקשור כולם חיבור**, ועי' בביאור הגר"א בתוספתא שביאר "דרך ירידה" דאם סירג מלמטה לכיוון מעלה הוי חיבור כיון דוודאי ימשיך לסרג הכל, אבל אם התחיל מלמעלה כלפי מטה אינו חיבור דאפשר שלא יסרג הכל, ובזר זהב שם ביאר להיפוך ממש עיי"ש.

ועי' **חזו"א** סי' כ"ה סק"ב מש"כ עוד לבאר באופ"א, דיש חבלים שכל צורך תשמישם הוא רק להוריד כלים למטה, ובכלים אלו גם חבל הקשור לחבל הוי חיבור, אבל יש חבלים שמשתמשים בהם גם להעלות, ובהם קשר לחבל לא יועיל, [ואולי כוונתו שלמשוך כלפי מעלה עלול יותר קשר החבל להקרע, ולכן לא הוי חיבור בזה, אבל להוריד יותר קל ולכן סגי גם בקשר של חבל לחבל ועיי"ש].

**יז] בתוספתא** **החוט שהכניסו למחט** אפילו קשור מב' צדדין ה"ז אינו חיבור, הכניסו לבגד החוט חיבור לבגד,בפי' הר"ש מכת"י פירש דאיירי בתופר בגד שנקרע וקושר חוט בחוט, ובזה הוא דתני שאין החוט הקשור חיבור לבגד עד שיכניסנו לבגד. ועי' בזר זהב מה שביאר שם. וע' סדרי טהרות מש"כ בזה.

# פרק י"ט משנה ב'

## החבל היוצא מן המטה

האם טומאת החבל מדין ידות או מדין חיבור

א] עי' בר"ש שכ' אחר שנגמר הסירוג נשאר מן החבל וכו', ומחמשה ועד עשרה **חשיב יד** עכ"ד. לכאו' מבואר בר"ש דהוא מדין יד לכלי[[3]](#footnote-3).

ועי' **ר"ש** לעיל [כלים פ"א מ"ג] הביא תו"כ [מצורע זבים פ"ג] דדרשי' חיבורי משכב כמשכב, וביאר הר"ש שם כגון חבל מחמשה ועד עשרה עכ"ד, מבואר בר"ש דחבל דמתני' כאן אי"ז מדין ידות אלא דין חיבורי משכב, וצ"ע דהוא סותר דבריו כאן, ועי' מש"כ לבאר בזה בביאורים בהרחבה.

ב] **בר"ש וברמב"ם** כאן הביאו התו"כ דררשי' "משכבו" ולא בחבל היוצא מן המיטה פחות מחמשה או יותר על עשרה, וצ"ע דאם הטומאה היא מדין ידות, מה צריך דרשא למעט והא תיפו"ל שאינם משמשים את המיטה ולכן לא הוי ידות, אכן אי נימא דהוא דין חיבור כמ"ש הר"ש לעיל פרק א' א"ש היטב, [ועי' משנת טהרות].

ג] **הר"ש והרא"ש** כ' בלשונם "לאחר שנגמר הסירוג נשאר מן החבל", ויש לעי' מדוע לא פירשו שקשר חבל למיטה על מנת לשלשל את המיטה, ובאמת דברמב"ם סתם בזה וכ' החבל היוצא מן המיטה, ולא הזכיר דמיירי בחבל הנשאר מן הסירוג, [ועי' מש"כ בזה בביאורים דאפשר דלשטתייהו פליגי].

בגדר דין ידות

ד] **ברא"ש** כ' דכשמטביל המטה צריך להטביל גם את החבל עד עשרה טפחים, והמקור הוא בתוספתא הובא בר"ש.

**והנה בקהילות יעקב** [סימן ע'] דן באריכות בעיקר דין ידות, האם הם עצמם טמאים, או שהם רק מוציאים ומכניסים טומאה, אבל אין בהם טומאה, [ועי' חזון יחזקאל שהביא דנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש ריש עוקצין], וכ' שם נפק"מ לענין להכניס היד למקדש עיי"ש ועי' הערה עוד כמה נפק"מ בזה[[4]](#footnote-4), ויש לעי' דבשלמא אם נימא דידות טמאים א"ש דצריך לטבלם, אבל אם נימא דאינם טמאים, מדוע צריך לטבלם[[5]](#footnote-5).

ועי' חזון יחזקאל סוף טהרות [סימן בענין ידות] דן בחקירה זו, והוכיח מראיה זו דיש חילוק בין ידות הכלים לידות האוכלים, ובידות הכלים לכו"ע הגדר הוא דנעשה חלק מן הכלי ממש ונטמא.

ועוד יש להביא ראיה לדבריו מהתוספתא שהביא הר"ש כאן דאם הזה על החבל עד עשרה טפחים הוי טהרה על כל הכלי, וע"כ מבואר בזה דהוי חלק מהכלי[[6]](#footnote-6).

בד' התוספתא דצריך לטבול החבל עד עשרה

**ג] יש להקשות** לפי מה דמבואר ברא"ש שצריך לטבול החבל עד עשרה טפחים, אבל יותר מעשרה אין צריך לטבול, מדוע לא יהיה חציצה משום המשך החבל אחר עשרה טפחים[[7]](#footnote-7).

ד] ובספר משנת טהרות על מסכת מקוואות פ"י מ"ה הביא להקשות ממרן הגרי"ג שליט"א שהקשה למרן הגרא"מ שך זצ"ל בהא דמבואר דאפשר לטבול מקצת החבל, דנהי דאין כאן חציצה משום בית הסתרים, אבל מ"מ אין כאן ביאת מים מכל צדדי הכלי שהרי מלמעלה בראש החבל אין ביאת מים שהרי הוא יוצא לחוץ ואין כאן ביאת מים בכולו, [וציין לאבני נזר יו"ד רס"ז סק"ה, וחזו"א מקוואות סי' י' סק"א, ואבי עזרי מקוואות פ"ב בסוף דבריו].

## עד ה' טפחים טהור מחמשה ועד עשרה טמא

**ה] באליהו רבה** כאן כתב דכשהחבל עשרה גם החמשה הקרובים לכלי טמאים, והטעם משום דכשהחבל יותר ארוך נמצא דהכל משמש, [וכמבואר במתני' דטובלים על ידו את המיטה, ונמצא דמשתשמשים בכל החבל].

מיהו בלשון הרמב"ם פכ"א ה"ז משמע דרק מחמשה ולמעלה טמא, אבל הסמוך לכלי עד חמשה טהור, וז"ל רמב"ם "חבל היוצא מן המטה שהיא טמאה עד סוף ארבעה טפחים הנוגע בו טהור שאינו מצורכי המטה לפי שאינו ראוי לכלום, **מתחלת חמשה ועד סוף עשרה טמא** מפני שתולין בו את המטות, מעשרה ולחוץ טהור מפני שהוא יתר על צורך המטה" עכ"ל. וצ"ע בטעם הדבר[[8]](#footnote-8).

**ו] עי' גמ' חולין נה.** שדנה מה הדין חמשה גופיה, היינו הטפח החמישי, האם כלמעלה או כלמטה, והנידון הוא עד בכלל או לא בכלל עיי"ש.

**ז] עי' בבועז** [אות ד'] שהקשה מהא דמבואר פי"ד מ"ג לענין חבל דלי דשיעורו עד ד' טפחים הוי חיבור, ויותר מזה לא הוי חיבור, והקשה מאי שנא ממטה דמבואר שיעורים אחרים.

## מעשרה ולחוץ טהור

**ח] והטעם דטהור,** עי' רש"י חולין נד: כ' וז"ל "ומעשרה ולחוץ טהור דיותר מדאי יש ועומד ליקצץ וחבל בפני עצמו לא מקבל טומאה דטווי ואריג בעינן במסכת שבת" עכ"ל**,** מבואר הטעם משום שעומד ליקצץ, אמנם בלשון הרמב"ם איתא "דהוא יתר על צורך המטה", ויש בזה נפק"מ באופן שאינו עומד ליקצץ אלא שהוא יותר על הצורך דלרש"י יחשב יד ואילו להרמב"ם לא הוי יד, מיהו אפשר דאי"ז נפק"מ ועי' הערה[[9]](#footnote-9).

**ט]** מבואר במתני' דמשכח"ל חתיכת חבל אחת, חציו טמא וחציו טהור, ובאמת דכבר מצינו לדין זה לעיל [פ"ה מ"א] לגבי יד התנור דעד טפח הוי יד, וכן לקמן פכ"ט בכל הפרק שם, [והנה אי נימא דידות אינו חפצא של טומאה אלא רק מכניס ומוציא טומאה א"ש שרק החלק המשמש הוא מכניס ומוציא טומאה, אבל אי נימא דהוי חפצא של טומאה צ"ע מדוע לא נימא פשטה טומאה בכולה, דהרי החבל לא הוי רק דין חיבור אלא הוי ממש חפצא אחד וצ"ע, ואי נימא דהוא עומד ליקצץ נמי א"ש, דכנטול דמי].

## שבו קושרין את הפסחים

**י] בר"ש והרא"ש** כ' דקאי על קרבן פסח שרגילים היו לקשור הפסח כדי שיהיה מזומן להם, אולם בפירוש **הרמב"ם** כ' שדרך הדלים לקשור לקשור את הכבשים בבתיהם.

**ובמשנ"א** כ' להקשות דהא אין זה לצורך למטה, אלא לצורך הפסחים, וא"כ אינו שייך לדין ידות המטה כלל, ועי' משנ"א שכ' דהוא סמך בעלמא ובאמת אינו שייך לזה. **ועי' מלאכת שלמה** כאן בהג"ה ותימה שמצאתי במשניות שהעבירו הקולמוס על מלות שבו קושרין את הפסחין ומשלשלין את המיטות עיי"ש.

מש"כ המשנ"א דהוא סמך בעלמא, י"ל דהיינו סימן לדבר שבחבל מחמשה ועד עשרה נוח הוא לשימוש, וכדחזינן שמשתמשים בו לצורך קשירת הפסח, אולם יעוי' בתפא"י [י"ט] כ' דנוהגין ותיקין לקנות פסח דורות בעשור לחודש וכדי לפרסם הנס קשרוה, ועי' עוד חזו"א כ"ה ג'. ועי' הגהות בית שאול נדפס על המשניות, ועי' במשנת טהרות מש"כ לבאר בזה.

## ומשלשלין את המטות

**יא] עי' ר"ש ורא"ש** משלשלים כשבאים להטבילה או כשבאים להורידה מלמעה למטה, ועי' רמב"ם פיהמ"ש, וכן בפרק כ"א מכלים ה"ז דכ' שמשלשלין היינו "תולין את המטה על חבל זה".

# פרק י"ט משנה ג

## מיזרן היוצא מן המטה וכו'

**א] בר"ש** כ' בזה ב' פירושים, א. שהוא בגד צמר שנותנין על המטה תחת מצעות, "ויוצא מן המטה" ב. עור הכרוך על המטה "ויוצא חוץ למטה". מבואר חילוק אם הוא עשוי מצמר או מעור, [ויש לעי' אם יש בזה נפק"מ].

**ברמב"ם וברא"ש** פירשו שהוא אבנט שכורכין אותו על ריבוע המטה לקבץ חלקיה ונשאר ממנו קצת תלוי מן המטה כמו חבל היוצא מן המטה. **ולשיטתם נחלקו בהמשך המשנה גבי שיירי מיזרן עיי"ש.**

## מיזרן היוצא מן המטה כל שהוא דברי ר"מ

ב] עי' **משנ"א** שביאר דאף דגבי חבל היוצא מן המטה במשנה ב' מבואר דעד חמשה טהור, מ"מ הכא לר"מ אפילו כל שהוא טמא, וביאר בזה משום דהכא אפילו במיזרן כל שהוא יש תועלת דחזי להצטרף לחבר הפרקים, משא"כ בחבל פחות מחמשה לא חזי לשלשל בו המטה ונמצא דאין בו שימושים.

וכן ביאר במשנ"א הטעם דחבל יותר מעשרה טפחים טהור, ואילו מיזרן לר"מ אפילו יותר מכמה אמות טמא, ועיי"ש שביאר הטעם דחבל דעתו לחתכו, ואילו הכא במיזרן אף דאין צורך בו דעתו לקיימו, ור"מ לשיטתו בתוספתא דבכה"ג טמא, ור' יוסי מטהר ולשיטתם נחלקו כאן, [ועי' ר"ש פכ"ט מ"ח הביא התוספתא], אבל בחבל מיירי שדעתו לחתכו.

**ג] הרע"ב** כ' "והמיטה טמאה מדרס", ועי' משנ"א שכ' יש לדקדק מכאן דדוקא בטמאה מדרס, אבל טומאה אחרת גם המזרן יהיה טמא [היינו אפילו יותר מעשרה], וכדלהלן משנה ה' עיי"ש.

וכן מבואר **בתוספתא** שהובא בר"ש משנה ד' דגם ר' יוסי מודה לגבי שאר טומאות דטמא עד מאה אמה, מבואר דכל ההגבלה של עד עשרה טפחין הוא בטומאת מדרס, אבל שאר טומאת יהיה גם יותר מעשרה, וצ"ע בטעם הדבר דהרי אם הוא כלי אחד מדוע לא יטמא גם מדרס ואם לא הוי מדרס מדוע נטמא לגבי שאר טומאות.

## שיירי מזרן שבעה טפחים מקבל טומאה משום לעשות חבק לחמור

ד] מבואר דהמזרן מקבל טומאה בפנ"ע, וחלוק מחבלים, וכן להדיא לקמן פכ"ז דהמזרן טמא משום "אריג", ולכן חלוק מחבלים דאינם מקבלים טומאה משון דאינם אריג, וכמבואר בגמ' שבת סד., אבל מיזרן הוא אריג ולכן מקבל טומאה.

ה] עי' **ר"ש** ב' פירושים מהו חבק א. בגד ששמים על משא שעל גב החמור כדי שלא יירטב מן הגשם. ב. או בגד עבה וקשה ששמים על החמור כשהוא בא מן הדרך שלא יצטנן.

והנה דברי **הר"ש** מתאימים לפי שיטתו שביאר לעיל דמזרן היינו בגד ששמים על המטה כדי שיהא נח לשכב עליה, אבל **הרמב"ם** שמפרש שהוא הוא רצועה הנכרכת סביב המטה, ביאר לשיטתו הרמב"ם דחבק הוא רצועה שמהדקים בה המרדעת לגב החמור.

אך בדברי **הרע"ב** צ"ב דלעיל פירש הרמב"ם דמיירי ברצועה ואילו כאן פירש חבק היינו כהר"ש, וצ"ע דהא להרמב"ם מיזרן הוא רצועה ומה שייך ליתן רצועה על גבי משאות שלא יפסדו מהגשם . ועי' תוי"ט שעמד בזה ועי' משנ"א.

# פרק י"ט משנה ד

## נישא הזב על המטה ועל המיזרן מטמא שנים ופוסל אחד

**שיטת הרמב"ם והרא"ש**

**א]** **הרמב"ם בפימ"ש והרא"ש** פי' דמיירי בנישא על המיטה בעוד המיזרן כרוך סביב המיטה, ונחשב כמו שישב גם על המיזרן, וכתב הרמב"ם דדין המיזרן כמיטה עצמה, והרי הוא אב הטומאה כמו המיטה בעצמה, וזה מטמא שנים ופוסל אחד, [וכ"כ בפכ"א מכלים ה"ט עיי"ש].

ונחלקו ר"מ ור' יוסי, דלר"מ כל המיזרן נחשב חלק מן המיטה, וכולו מטמא מדרס, ולר' יוסי עד עשרה נחשב חלק מן המיטה ומטמא מדרס, אבל מחוץ לעשרה כבר אינו חיבור למיטה, ולכן דינו כמגע מדרס והוי ראשון לטומאה.

**שיטת הר"ש**

**ב] שיטת הר"ש והרע"ב** דמיירי שהזב ישב רק על המיטה ולא על המיזרן, וכן גרס "נישא על המיטה", המיזרן מטמא וכו', וביאר שהמיטה טמאה מדין "משכב הזב", והמיזרן מטמא כאב הטומאה רק בזמן שנוגע ומחובר למשכב הזב", אבל אם פירש המיזרן מהמיטה דינו ראשון לטומאה וציין לפרק ה' מזבים.

ונחלקו ר"מ ור' יוסי, דלר"מ כל המיזרן נחשב כלי אחד, ולכן כולו חשיב נוגע במיטה ומטמא שנים ופוסל אחד, ולר' יוסי עד עשרה חשיב חיבור לטומאה והוי אב הטומאה, אבל חוץ לעשרה אינו חיבור למיטה, ולכן נחשב כמו שפירש, והוי ראשון לטומאה [וזהו מטמא אחד ופוסל אחד].

ביאור המחלוקת דהר"ש והרמב"ם

**ג] בתוס' אנשי שם** [הביא ממים טהורים] **ביאר מחלוקת הר"ש והרמב"ם**, דפליגי לשיטתייהו בפירוש המיזרן דמתני' דלהרמב"ם דהוא אבנט החוגר את המיטה, הרי הוא כמיטה עצמה, ולכן הוי מדרס ממש, אולם לשיטת הר"ש הרי הוי כיסוי והוי כמו מצעות דאינם מטה בעצמה, ולכן הנידון כאן הוא רק מדין חיבורין למיטה.

אך הקשה לשיטת הרע"ב, דפירש בתחילה כהרמב"ם דמזרן הוא אבנט סביב המיטה, ומאידך כ' הרע"ב דמיזרן טמא מדין חיבורין, ואם פירש המיזרן נעשה לראשון לטומאה, ולכאו' כיון דהמיזרן הוא כמטה עצמה מדוע פירש הוא ראשון לטומאה, **וכן הקשה הרעק"א** לשיטת הרע"ב.

**ובתוס' אנשי שם** כ' ליישב דאפשר דכל שנתלש המיזרן מן המיטה נחשב כמו שבירה במיזרן לענין טומאת מדרס, ועדין נשאר בו מגע מדרס, וזהו דומיא דסדין שעשאו וילון בפרק כ"ז משנה ט' עיי"ש.

בהקושיא מדוע לא הוי מגע בית הסתרים

**ד]** בבועז אות [ז] הקשה **להר"ש ולהרמב"ם** מדוע נטמא המיזרן שחוץ לעשרה, דכיון דאין בו חיבור למיטה, ע"כ הוא טמא משום שנוגע במיזרן שבתוך עשרה, וקשה דהוי מגע בית הסתרים ושיטת ר' יוסי דאין מגע בית הסתרים מטמא.

**ה].** במשנ"א הקשה לשיטת הר"ש דס"ל דהמיזרן טמא רק מדין חיבורין למטה, וקשה דא"כ איך יטמא את המיזרן שמחוץ לעשרה והרי שיטת הר"ש ריש פ"ה מזבים דכלי שטומאתו מדין חיבורין הוא מטמא רק אוכלים ומשקין ואינו מטמא כלים, עי' מים טהורים עמד בזה, ועי' הגהות חשק שלמה[[10]](#footnote-10).

**ו]** עוד העיר במשנ"א להר"ש שכתב בלשונו על המיזרן שחוץ לעשרה דמטמא אחד וכו' "ודינו **כפירש** דמטמא אחד ופוסל אחד", ואם הוא דין נוגע במיזרן הסמוך אליו מה שייך כאן פירש, והרי הוי טומאת מגע ומעולם לא היה בו חיבורין שנאמר שפירש.

**ז] יש להעיר** להר"ש והרע"ב, וכבר עמד בזה הרעק"א והמל"מ [פכ"א מכלים ה"ח] דלהלן משנה ה' מבואר דמטה שהיתה טמאה מדרס, ואח"כ כרך לה מיזרן כולה טמא מדרס, פרשה היא טמאה מדרס והמזרן מגע מדרס, ומשמע בזה דרק בגוונא שבזמן שהזב ישב על המיטה לא היה המיזרן מחובר, אלא שחיבר אח"כ את המיזרן בזה אמרי' דכל טומאתו מדין חיבור ואם פירש ירד למגע מדרס, אבל אם הזב ישב על המיטה בעוד המזרון היה מחובר למיטה הוא טמא כמטה עצמה נשאר בטומאתו.

## נישא על המיזרן מעשרה ולפנים טמא מעשרה ולחוץ טהור

בביאור דין זה מצינו כמה דרכים בראשונים

**ח]** א) **הר"ש פירש** דמיירי בישב על המזרן עצמו, בתוך עשרה חשיב משכב, כיון דהוא משכב מצד עצמו, אבל מעשרה ולחוץ טהור מטומאת מדרס, אבל טמא במגע מדרס, ולפי"ז טהור היינו מטומאת מדרס, אבל באמת יהיה טמא במגע מדרס.

**ב) שיטת הרמב"ם פיהמ"ש** דאם ישב על המזרן רק עשרה טפחים הסמוכים למקום ישיבתו טמאים מדרס, אבל מחוץ לזה טהור לגמרי, וביאר הטעם דלא יהיה מגע מדרס, משום שהעשרה עצמם אין בהם טומאה חמורה, בכדי לטמא כל המחובר בהם.

והדברים צ"ב דאם הוא טמא מדרס, מדוע הסמוך אליו לא יהיה טמא מגע מדרס, ומה כוונתו אין טומאתו חמורה.

ג) **ברא"ש** כתב וז"ל "ואם נישא הזב על המזרן בתוך י' טפחים חשיב כמטה לקבל טומאת מדרס, אבל מחוץ לעשרה טהור לגמרי, ואף מגע המטה טהורה לגמרי" עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתו האם יש חילוק בין ישב על המקום שבתוך עשרה, לבין ישב במקום שמחוץ לעשרה, דא"כ מדוע טהור לגמרי, אכן לכאו' כוונתו כהרמב"ם בפיהמ"ש דמיירי בישב על המזרן בתוך עשרה סמוך למיטה, ובכה"ג מחוץ לעשרה טהור לגמרי וכהרמב"ם, והדברים צ"ב, [ועי' ברא"ש לקמן מ"ה].

ד) **ברמב"ם ביד החזקה** פכ"א ה"ט ביאר נישא על המזירן סמוך למטה גם "המטה טמאה מדרס", אבל נישא מחוץ לעשרה טפחים "המטה טהורה". [ועי' אליהו רבה פירש כן] וזהו דלא כפירושו בפיהמ"ש, ועי רע"ב שגרס טמאה וטהורה והיינו דקאי על טומאת המיטה וכשיטת הרמב"ם.

מבואר ברמב"ם דזב היושב על המזרן גם המטה נטמאת מדרס, ואילו לשיטת הר"ש אין המטה נטמאה אלא מגע מדרס.

בדין יד למדרס

ובחזו"א סימן [ל"ד א'] כתב דן בדיני ידות למדרס עיי"ש והכיח מהרמב"ם כאן דיש יד למדרס, וימהר"ש דנקט דאין ידות למדרס, ועי' משנת טהרות מש"כ בזה.

## מטמא שנים ופוסל אחד

עי' מל"מ שני דרכים א. דקאי על האדם הנוגע במדרס ובאותו זמן שנוגע הוא כאב בטומאה מדין חיבורין, והרי מטמא כלים להיות ראשון, והיינו דהאדם עושה שנים וזהו כלשון המשנה בזבים פרק ה' משנה ו', אך כתב לדייק מסיפא דמתני' דלא מיירי על האדם אלא מיירי על המזרן עצמו שהוא עושה שנים ופוסל אחד, דמבואר דהמזרן לאחר עשרה טפחים מטמא אחד ופסל אחד ומשום שהוא ראשון, והתם האדם עצמו אינו מקבל טומאה כלל מהמזרן שהרי הוא ראשון,

אלא ביאר שהמזרן עצמו מטמא שנים ופוסל אחד, ומנא שמעי' לרישא דמיירי על המזרן ולא על האדם אף שהוא באמת נכון גם באדם עיי"ש. אלא שהקשה להרמב"ם דס"ל דהמזרן טמא מדרס מצד עצמו א"כ נמצא שמטמא שלשה שהאדם הנוגע בו מטמא עוד שנים, ותי' דנפק"מ באוכלים שנגעו במזרן דבכה"ג טמא שנים.

# פרק י"ט משנה ה'

## מטה שהיתה טמאה מדרס וכרך לה מיזרן כולה טמאה מדרס פרשה היא טמאה מדרס והמיזרן מגע מדרס וכו'.

א] במשנ"א העיר דהא כבר מצינו לדיני משנה זו לעיל פרק י"ח משנה ז', ומדוע חזר התנא על זה כאן עוד פעם.

ב] יש לעי' בהא דאמרי' "כולה טמאה" דמשמע הכל טמא, ולכאו' הרי תלוי בפלוגתת ר"מ ר' יוסי לעיל. ועי' משנ"א משנה ו' מש"כ.

ג] עי' ר"ש ורא"ש שכ' דאם היה 'המזרן' היה טמא מדרס, וחיברו למיטה לא יטמא את כל המיטה, אלא רק המזרן יהיה טמא, והמקור הוא מהתוספתא [הובא בר"ש משנה ד']. ולהר"ש לעיל [מ"ד] המטה תהיה מגע מדרס, ולהרא"ש טהורה לגמרי.

והקשה המשנ"א דהרי לעיל פרק י"ח מ"ז בכרע מבואר דאפילו הטפל הוא גורר אחריו את כל המיטה, וא"כ מדוע הכא לא נימא דהמזרן יגרור אחריו את כל המיטה. ועיי"ש מש"כ בזה.

## היתה טמאה טומאת שבעה וכרך לה מזרן וכו' פרשה טמאה טומאת ערב

ד] בבועז [אות י'] הקשה מדוע לא נימא דיהיה טמא טומאת שבעה, שהרי המיטה היא חרב הרי הוא כחלל [לדעת רוב הראשונים דחרב הרי הוא כחלל הוא בכל הכלים], וא"כ המיטה היא אבי אבות, ויורד אח"כ להיות המזרן אב שהוא טמא טומאת שבעה ומדוע תני טומאת ערב, [ועי' תוס' אנשי שם שהביא מי"ט מש"כ בזה].

# פרק יט משנה ו'

## מטה שכרך לה מיזרן ונגע בהן המת טמאין טומאת שבעה פרשו טמאין טומאת שבעה

א] עי' רע"ב מש"כ דבהא לא פליג ר' יוסי דדוקא בטומאת מדרס פליג ולא בשאר טומאות, ועי' משנ"א שכ' דאין להוכיח ממתני' כאן כלום כיון דלא מיירי כאן במיזרן היוצא אלא מיירי במיזרן הכרוך עד הסוף עיי"ש. מיהו כ' דהדין אמת

ב] עוד יש לעי' מדוע לא תני הכא גם האפשרות של מיטה טמאה שכרך לה מזרן וישב עליה הזב, דאם נפרד המזרן טמא מדרס, ועי' משנ"א שעמד בזה וכ' משום שאחר שהוריד המזרן יהיה פחות מג' על ג' ולכן לא שייך טומאת מדרס, אלא רק שאר טומאות. [והנה עיקר דבריו צ"ב דהא מבואר במשנה ד' דאם ישב על המזרן בתוך עשרה טמא, וצ"ע דהרי אין בו חפצא של מדרס, ואולי הוא מדין ידות וצ"ע].

והנה שיטת הר"ש והרע"ב לעיל [מ"ד] דהדין הוא דאם פירש המיזרן ירד מטומאתו, וא"ש היטב דלא נזכר דין זה במתני' גבי מדרס, וא"כ יש ראיה גדולה לשיטת הר"ש.

ג] אולם בשיטת הרמב"ם נחלקו האחרונים, המל"מ והרעק"א בהגהות מ"ד נקטו דאם פירש נשאר המיזרן בטומאתו מדרס, ולפי"ז צ"ב מדוע לא תני' לה במתני' כאן. [ועי' בועז אות י"א בענין זה]. ומאידך המשנ"א התפא"י חידושי הר"א מגריידיץ מ"ד והמים טהורים נקטו דגם להרמב"ם פירש ירד ואינו טמאה טומאת מדרס.

# פרק י"ט משנה ז'

## תיבה שפתחה מלמעלה טמאה טמא מת

א] יש לעי' מה החידוש בדין זה, והנה הרע"ב והר"ש לא הביאו פיסקה זו, **ובתוי"ט** כתב דלא גרסו פיסקה זו.

ועי' **חידושי ר"א מגריידיץ** שכ' דעיקר החידוש במתני' דאינה טמאה מדרס, ומשום שאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, כיון שהפתח מלמעלה.

והנה **הר"ש והרא"ש** פירשו בהמשך המשנה "נפחתה מלמעלה טמאה טמא מת" אבל לא מדרס, משום שא"א לשבת למעלה, ומשמע דקודם שנפחתה, אף שהפתח מלמעלה, הדין הוא דטמא מדרס.

אך א"א לומר כן דהר"ש עצמו להלן משנה ט' כ' בפתחה למעלה טהורה וכן מפורש להלן במתני' פרק כ"ד שלש תיבות הן, פיתחה מהצד טמא מדרס, ופתחה מלמעלה טמא טמא מת, הרי להדיא דפתח מלמעלה אינו טמא מדרס, וא"כ צ"ב מה כוונת הר"ש והרא"ש אבל לא מדרס, דהרי אפילו קודם שנפחתה נמי אינה מטמאה מדרס כיון דמתני' כאן מיירי בפתחה מלמעלה[[11]](#footnote-11)

## נפחתה מלמעלה טמאה טמא מת

ב] יש לעי' אם "טמאה טמת מת", היינו שנשאר הטומאה שהיתה בה מעיקרא, או דבאמת נטהרה בשבירת הכיסוי מטומאה שהיתה בה, אלא דכוונת המשנה דמקבלת טומאה מכאן ולהבא[[12]](#footnote-12).

## נפחתה מלמטה טהורה

ג] **בר"ש** כ' שנפחתו שוליים אין לה בית קיבול ולא חזי למידי, ועי' **ברא"ש** שכ' דתו לא חזיא, ויש לעי' מה החידוש בדין זה דכיון דאין לה בית קיבול ולא חזי למידי ודאי טהורה. [ואולי חידוש הוא לענין מדרס דאינו טמא ועי' להלן].

ד] יש לעי' אם טהורה גם מטומאת מדרס, ובפשוטו כיון דתני טהורה היינו גם מן המדרס, וכן מבאר בתוי"ט דכ' **ל**ציין לפלוגתא ר"מ וחכמים במשנה ט' אם בטל העיקר בטל הטפילה, ולפי"ז מתני' כאן כחכמים, וציין להרמב"ם ביד החזקה דפסק כחכמים,

ה] ו**בתוס' אנשי שם** הביא מהחזון נחום שהקשה דהא הוי סתם ואח"כ מחלוקת דאין הלכה כסתם, וקשה דהרמב"ם פסק כחכמים, ועיי"ש שכ' דאף לקמן פ"כ משנה א' מבואר סתמא דמתני' כחכמים, וא"כ הוי מחלוקת ואח"כ סתם,

**ובחזו"א [כ"ה ח'], בתפא"י [אות נ"ג]**, דחו דאין כאן שייכות לפלוגתת חכמים ור"מ בדין בטל העיקר בטל הטפילה, כיון דהכא לא היה עומד למדרס מעולם כיון שמיירי בפתחה מלמעלה ובזה לא שייך טומאת מדרס וכדאיתא לקמן פכ"ד. ופלוגתת ר"מ וחכמים היא באופן שפתחה מהצד שהיה מתחילה ראוי למדרס על גבה [וכדאיתא בפכ"ד דפתחה מהצד טמאה מדרס, אלא שנשבר עיקר השימוש שהוא התוך של הכלי, ועי' תוס' אנשי שם שכ' דהתוי"ט לא גרס במתני' פתחה מלמעלה, ומשמע דלמד בדברי התוי"ט דמיירי במתני' כאן בפתח מהצד.

[**ובגדר הך דינא דבטל העיקר בטל הטפילה יש להאריך**, ועי' להלן משנה ט', ומשנה י', ופ"כ מ"א, ופכ"ב מ"ז].

**ו]** הנה נתבאר דנפחתה למטה טהורה, היינו גם מטומאת מדרס, והטעם משום דמעולם לא היה עומד למדרס כיון דפתחה מלמעלה. ויש לעי' מדוע לא נימא דכיון דנפחתו שוליה ואינו ראוי לפנים, שוב מעתה אין אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ויהיה טמא מכאן ולהבא בטומאת מדרס משום למעלה על המדרס.

אכן באמת אין כאן קושיא כלל דהנה לקמן [פ"כ מ"ד] נחלקו תנאים האם לטומאת מדרס סגי במה שעושה יחוד, או דצריכים מעשה לאשויי מדרס, והנה הכא אם יעשה יחוד או מעשה מכאן ולהבא באמת יקבל טומאת מדרס, אבל כל שלא עשה יחוד ומעשה לא יהיה טמא מדרס וכמבואר במתני' לקמן פ"כ מ"ד .

## מגורות שבה טמאות ואינם חבור לה

מצינו בזה כמה דרכים במפרשי המשנה.

**א)** **בתוי"ט** ציין לפ"כ משנה ג' ושם מבואר דין ידות, ולפי"ז כוונת המשנה אינה חיבור היינו, דהכא אין התיבה השבורה נחשבת "יד" למגורות, להכניס טומאה ולהוציא טומאה. אלא היא נחשבת כדבר בפנ"ע,

**ובתפא"י אות נ"ו** נמי נקט על דרך זו, והקשה דהרי כל המחובר לטמא טמא, וכדאיתא לעיל פי"ב מ"ב, ותי' דשאני התם שיש בהם צורך, אבל הכא אין צריכים זה לזה, [ועיי"ש שכ' דבשניהם שלימים אפילו אינם צריכים זה לזה נטמא אחד נטמא חבירו, וכדאיתא פ"ה משנה ג' גבי בית הפך ובית התבלין שנטמא אחד נטמא חבירו].

והגר"א הקשה מלשון המשנה ואינם חיבור לה דלכאו' היה צריך להיות כתוב להיפך ואינה חיבור להם, דהתיבה אינה חיבור למגורות שהם המקבלים טומאה, ולכן פי הגר"א כדלהלן.

בענין טומאה בשני כלים המחוברים זה לזה

**ב)** **בחידושי הגר"א** כ' דכוונת המשנה ד'בשלמה' שגם התיבה, וגם המגורות לא נשברו, ושניהם שלימים ומחוברים אינם חיבור זה לזה, והיינו דנטמא תיבה לא נטמאו המגורות וכן להיפך, אבל נשבר אדרבה באמת הוי חיבור.

והקשו לדברי הגר"א ממתני' לעיל [פרק ה' משנה ג'] בית הפך ובית התבלין דהוי שני כלים המחוברים זה לזה, נגע באחד נטמא חבירו מבואר דהוי חיבור, ואף דהתם מיירי בכלי חרס הרי אדרבה הוא ק"ו דאם בחרס דעיקר הכלי תלוי בתוך, הדין הוא דנטמא אחד נטמא חבירו, כ"ש הכא בכלי עץ ודאי צריך להיות שיהיה טמא אחד טמא חבירו, ועי' משנת טהרות מש"כ בזה.

ואפשר לבאר בזה דהנה בית הפך ובית התבלין נטמא אחד טמא חבירו, הוא דין טומאה דרבנן, וכדאיתא בגמ' שבת מח:, ומעתה י"ל דגזרו דוקא בבית הפך ובית התבלין, דשניהם משמשים למטרה אחת, ונראה כמו כלי אחד, כיון דשניהם משמשים את המאפים הנכנסים לתנור, אבל כאן בתיבה כל בית קיבול משמש למטרה אחרת ולא גזרו בזה

והנה עוד יש להקשות להגר"א ממתני' לעיל [פ"ב משנה ז'] בית תבלין של עץ דמבואר דאם יש לזבז עודף נטמא אחד נטמא חבירו, ועי' משנ"א דאפילו אין לזבז עודף רק בטומאת משקין אמרי' דנטמא אחד לא נטמא חבירו, אבל בשרץ נטמא אחד נטמא חבירו, וקשה להגר"א דהכא נמי המגורות הם בתוך התיבה, וחשיב דיש לזבז עודף ומדוע לא נימא דנטמא אחד נטמא חבירו וצ"ע[[13]](#footnote-13).

**ג) במשנ"א** ביאר באופ"א דהא דאינם חיבור הוא "לטהרה", והיינו דלענין טומאה הדין הוא דנטמא אחד נטמא חבירו ומדמה זאת ללעיל פ"ב מזה ז' גבי בית תבלין של עץ, אלא דמ"מ לענין שבירה אמרי' דנטהרה התיבה בשבירה לא נטהרה המגורה[[14]](#footnote-14).

# פרק י"ט משנה ח'

## התורמל שנפחת כיס שבתוכו טמא ואינו חבור לו

א] **עי' ר"ש ורא"ש ורע"ב** דכיס שבתוך התורמל דינו כמגורות שבתיבה, ולכאו' יהיה תלוי בג' הביאורים שנתבארו לעיל [מ"ז].

**דלהתיו"ט והתפא"י** קאי לענין דאינם מקבלים טומאה במגע במקום הקרוע, **ולהמשנ"א** אינם נטהרים מחמת שבירת האחד, **ולהגר"א** מיירי על שניהם שלימם דאינם מקבלים טומאה מחמת האחד.

[ועי' רמב"ם הביא דינים אלו בב' מקומות, בפכ"ו ה"ו הביא הדין של מגורות טמאות, ועי' עוד בפ"ז ה"ו שם הביא דין תורמל וגם דין ביצים בחדא מחתא, ומשמע דהם ב' דינים נפרדים].

ועוד מצינו חילוק דהרמב"ם כ' דהתורמל נשאר בטומאתו, ולא כהמשנה לעיל דהמגורות נשארו בטומאתם, ועי' חזו"א כ"ה סק"ט מש"כ בזה להגיה בדברי הרמב"ם עיי"ש.

## החמת שביצים שלה מקבלות עמה ונפחתו טהורות שאין מקבלים כדרכן

לכאו' צ"ב מה החידוש בזה, והרי כיון שנפחת החמת הרי כבר אינו מקבל, ואין שם כלי עליו ומהיכא תיתי שיקבל טומאה.

אכן הביאור בזה דהנה יש לדקדק הלשון שאין מקבלים כדרכן, ועי' מש"כ הרמב"ם שאינם מקבלים מצד פיותיהן הפונות אל תוך החמת, וכוונתו דאף שאם יטה את החמת כלפי הצד באמת יכול לקבל, אבל אינו מקבל כדרכו כפי שהיה ראוי בתחילה, והדין הוא דשבירה מטהרת באופן זה, אף שראוי עכשיו לקבלה באופן שיטה אותו על צידו הוי כלי חדש ולא הוי הכלי הקודם, וכן מבואר בלשון הרא"ש דכ' אינה מקבלת "כבתחילה".

אך יש להקשות ע"ז דהנה לעיל פרק ד' איתא עריבה שנחלקה והיא מקבלת על דופנותיה נחלקו תנאים אם מקבלת טומאה או לאו, ומדוע כאן לא נימא דיקבל טומאה לחד מ"ד משום שמקבלת על צידה, ונראה דהתם הטעם כמ"ש הראשונים דפעמים שכשהיתה שלימה היה משתמש בה באופן שהוא מטה אותה על צידה, אבל כאן לא היה מטה אותה על צידה ולכן טהורה.

**עי בתוספתא** [ב"מ פ"י]. חמת שנפחתה ה"ז טמאה מפני שתחלתה משמשת ישיבה ושכיבה דברי ר' מאיר וחכמים מטהרין שבטל העיקר בטל הטפלה ומודים חכמים לרבי מאיר בכר וכסת שנקרעו אף על פי שמקבלים מה שבתוכן שהן טמאים ואין צריך לומר בכרים של אריג ובשק שהם טמאים משום אריג.

# פרק יט משנה ט'

## תיבה שפתחה מצדה טמאה מדרס וטמא מת אמר רבי יוסי אימתי בזמן שאינה גבוהה י' טפחים או שאין לה לזבז טפח

לר' יוסי האם צריך ב' תנאים או סגי באחד

א] עי' פירוש הרמב"ם הר"ש והרא"ש**, מבואר בדבריהם דלר' יוסי בכדי שהתיבה תהיה ראויה למדרס צריך שני תנאים, גם שלא תהיה גבוהה עשרה טפחים, וגם שלא יהיה לה לזבז טפח, שרק באופן זה ראוי לשבת עליה.**

**ובהגהות הרש"ש הקשה מהו לשון המשנה "או", שמשמע דמספיק תנאי אחד, בכדי שתהיה התיבה מקב"ט מדרס, וצ"ב טעם הדבר שהרי כל חסרון בפנ"ע גורם שלא תהיה התיבה ראויה למדרס, וכתב הרש"ש לכך נראה שהוא ט"ס ולא גרסי' "או" [וכ"כ החזו"א כ"ה ט'].**

**ובחידושי הגר"א כ' וז"ל "ואם אינה גבוהה עשרה טפחים יכול לישב לפנים מהלזבז", משמע דפירש דברי ר' יוסי כפשוטו, דמספיק שיתקיים תנאי אחד בשביל שתהיה התיבה ראויה למדרס, והיינו אם אינה גובהה עשרה טפחים, אפילו יש לה לזבז טפח טמאה, ולכן ביאר הטעם שיכול לישב לפנים מהלזבז[[15]](#footnote-15).**

אם ר' יוסי נחלק על ת"ק או בא לפרשו

**ב] יש לעי' אם ר' יוסי נחלק על ת"ק, או בא לפרשו, ובמשנ"א כ' דבפשוטו ר' יוסי בא לפרש ולא לחלוק, אלא שהרמב"ם בחיבורו לא העתיק דינים אלו שלא יהיה גבוה עשרה ושלא יהיה לזבז טפח, וכ' המשנ"א דצ"ל דהרמב"ם נקט דחכמים נחלקו על ר' יוסי, והלכה כחכמים, [ויש להעיר דהרמב"ם בפיהמ"ש לא כ' והלכה כחכמים], וכ"כ בחזו"א [כ"ה ט'][[16]](#footnote-16), אך קשה מ"ט דחכמים שנחלקו על ר' יוסי, והרי באמת אינו ראוי לישיבה וצ"ע.**

בלשון המשנה טמאה מדרס וטמא מת

ג] **במשנ"א עמד על לשון המשנה ברישא תיבה שפתחה מצדה "טמאה מדרס וטמא מת", ומה החידוש שטמאה גם טומאת מת, והרי לעולם הכלל הוא דכל שטמא מדרס טמא מת, ועיי"ש שכ' דלהרמב"ם דס"ל דכל שטמא מדרס טמא מת הוא דין דרבנן א"ש דאתא למימר דטמא מדאוריתא, [ועי' עוד תוי"ט פכ"ד מ"ד דמבואר דהכא לא נאמר כלל הדין דכל הטמא מדרס טמא טמת מת].**

## נפחתה מלמטן ר"מ מטמא וחכמים מטהרין מפני שבטל העקר בטלה הטפלה

ביאור המחלוקת דר"מ וחכמים

ד] **בפירוש הרא"ש ביאר הטעם דחכמים מטהרין וז"ל ורבנן סברי כיון דעיקרה נעשית לתשמיש ואינה ראויה לכך טהורה לגמרי עכ"ל.**

**ובחזו"א [כ"ה סק"י] בתו"ד, דכיון שעיקר מלאכתו לקבלה, כיון שנפחת הכלי ואינו ראוי לקבלה "אדם זורקה לבין השברים", ולכן אינה טמאה מדרס עכ"ד, ובטעם ר"מ דמטמא צ"ל דנחלק במציאות וס"ל דאין אדם זורקו לשברים, אלא ממשיך להשתמש בו למדרס, ועי חזו"א סקי"ג מש"כ לבאר באופ"א[[17]](#footnote-17).**

ה] **ברמב"ם כ' וז"ל שהעיקר שבה אינו אלא קרקעיתה, ובו נעשית כלי להתטמא במת ובזב, וכבר בטל העיקר ואינה מתטמאה עוד במת, וכו' נאמר שהיא מתטמאה במדרס? זה לא יתכן" עכ"ל, וכתבו האחרונים לבאר ברמב"ם דיש כאן הלכה בדיני מדרס, דכל שנשבר "הכלי" בטל טומאת המדרס, ויבואר כדלהלן.**

בדין מדרס האם צריך שיהיה לו שם כלי

**ו] ברש"ש כאן ביאר דברי הרמב"ם ע"פ התו"כ [הובא ברמב"ם וברע"ב לקמן פ"כ מ"ג, ובר"ש מ"י] "דלענין טומאת מדרס צריך שיהיה שם כלי, ואם אינו כלי לא חל עליו טומאת מדרס", ולכן כיון שנשבר עיקר הכלי שבעבורו נעשה בטל ממנו תורת כלי, ושוב בטל ממנו גם טומאת מדרס, כיון דמדרס צריך שיהיה לו שם כלי. וכן ביאר בקהילות יעקב טהרות [סימן ו'][[18]](#footnote-18).**

**בחידושי רבי ליב מאלין זצ"ל [סימן ע', עמוד קפ"ט] הביא דברי התו"כ דמצינו ב' ריבויים לדין מדרס, וביאר שנאמר בזה ב' מיני מדרסות, ויש להם דינים חלוקים א). יש מדרס שעיקר עשייתו למדרס, והוא לא צריך שיהיה לו תורת כלי כלל, דחידשה התורה דמדרס טמא גם בלא דין כלי, ב) ועוד ילפי' בתו"כ דיש כלי שעיקר תשמישו הוא לקבלה, אלא שמשמש גם למדרס, והוא גם טמא מדרס, אלא שבסוג מדרס זה צריך שיהיה לו תורת כלי.**

**ולפי"ז ביאר מתני' "תיבה שפתחה בצידה" דהוא שייך לדין מדרס שעיקרו כלי, ובמדרס זה נאמר דין שיהיה לו שם כלי, וזהו יסוד הדין של חכמים בטל העיקר בטל הטפילה והיינו דכל שנשבר העיקר ובטל ממנו שם כלי בטל גם טומאת המדרס.[[19]](#footnote-19)**

**ביאור דעת ר"מ שמטמא**

ז] **ולפי הנ"ל יש לצדד בדעת ר"מ דמטמא בכמה אופנים, א) דאפילו כלי שעיקרו לקבלה ומשמש למדרס, לענין טומאת המדרס לא צריך דין כלי, ב). לעולם צריך כלי, אלא שגם הטפל של הכלי סגי לאשויי תורת כלי, וכיון דהטפל עומד לשימוש של מדרס, הוא גופא משוי ליה תורת כלי, ג). דגם ר"מ מודה דצריך כלי למדרס, וכלי תלוי בעיקרו ולא בטפל, אלא דס"ל דכיון דמתחילתו חל עליו שם כלי, שוב לא בטל ממנו תורת כלי כל שנשאר הוא ראוי למדרס.**

ר"מ מטמא - האם גם טומאת מת

**ט] עי' ברא"ש שכ' דמטמא גם טומאת מת משום דכל שטמא מדרס מטמא טמא מת, אבל בלשון הרמב"ם משמע דהוא מטמא רק טומאת מדרס, ולא טומאת מת. וכן מבואר להלן מ"כ, ועי' תוי"ט פכ"ד מ"ד [ובעזהי"ת יבואר להלן פ"כ מ"א]**

# פרק יט משנה י'

***משפלת שנפחתה מלקבל רמונים רבי מאיר מטמא וחכמים מטהרים מפני שבטל העיקר בטלה הטפלה***

**א] ברא"ש כ' "היא קופה שנושאים בה הזבל ומשמש ישיבתה עם מלאכתה כמו תיבה שפתחה מצדה" וצ"ע דלכאו' הוי ממש אותו מחלוקת כמו משנה ט', ומה הריבותא בזה, ועי' משנ"א וביכין מש"כ בזה.**

**ב] ברמב"ם יש לדקדק בלשונו שביאר משנה י' באופ"א קצת ממשנה ט', דבמשנה ט' ביאר דהחסרון הוא במה שנשבר עיקר השם כלי, דכיון דנשבר הכלי בטל טומאת מדרס, [וכפש"נ לעיל], ואילו במשנה י' ביאר ד'טומאת מדרס' היא נספחת ל'טומאת מת', וכל שבטל טומאת מת, בטל טומאת מדרס. מבואר שתלה זאת במה שאין טומאת מת, ולא במה שאין כלי, וצ"ב מה כוונת הרמב"ם בזה, ועוד צ"ב איזה ריבותא נוספה במחלוקת במשנה י', והא לכאו' זה כבר נכלל במשנה ט'.**

**ג] עי' ברמב"ם פיהמ"ש בסוף דבריו, וז"ל "וזה נוהג לפי הכלל שיתבאר בששי דנדה והוא אמרו כל הטמא מדרס טמא טמא מת ויש שהוא מטמא טמא מת ואינו מטמא מדרס, הנה נתבאר שטומאת מת עיקר" עכ"ל, ויש לעי' מה בא להוכיח מזה לנידו"ד,**

**ועוד צ"ב דהרי כלי העשוי לקבלה מה דאינו טמא מדרס אי"ז גריעותא בטומאת במדרס, אלא שאינו עומד למדרס, ואיך מוכיח מזה דטומאת מת עיקר.**

**ד] בר"ש ביאר המשנה באופ"א וז"ל כעין סל או קופה שפתחו מן הצד וכשנפחתו שוליה הופך צד עליון למטה ומשתמש בו ומטהרי רבנן משום דעיקר תשמיש שלה בטל עכ"ל. בלשון הר"ש מבואר דמשנה זו אינה שייכת כלל לדיני מדרס כלל, אלא הכל תלוי בטומאת מת של כלי המקבל, אלא דגם בכלי קיבול יש שימוש עיקרי ויש שימוש טפל, וכל שבטל עיקר בטל הטפילה.**

**ה] בסדרי טהרות הקשה מה הטעם דרבנן דמטהרים והרי הוא משמש מעין מלאכתו הראשונה, וצ"ל דמעין מלכתו הראשונה הוא באותו אופן שהיה מקבל מתחילה.**

**והנה לעיל [פ"ד מ"א] איתא עריבה שנחלקה לשנים ומקבלת על דפנותיה, דלר' יהודה טהור ולחכמים טמא, ויש להקשות דהתם מבואר דלחכמים גם אם אחר השבירה מקבל על צידו נמי טמא, ומדוע הכא שהפכו מטהרים.**

**סימן א**

# בגדר טומאת חבלים המחוברים למיטה

**כלים פרק י"ט משנה א' המפרק את המטה להטבילה והנוגע בחבלים טהור,**וברמב"ם פירש ואחר כן נגע אחד באותם החבלים הארוגים אחר התרתן, לא נטמא, מבואר דמיירי במטה שהיתה טמאה, ומפרק אותה על מנת להטבילה, ופירק גם את החבלים של המטה, ואומרת המשנה שהנוגע בחבלים לאחר טהרתם לא נטמא.

והנה מדוייק במשנה דדוקא הנוגע בחבלים טהור, אבל הנוגע בשאר אברי המטה אחר שנתפרקו טמא, ובהכרח צ"ל כן, דהרי הנידון במתני' הוא במפרק את המטה על מנת להטבילה, ומיירי שהמיטה גדולה ואין יכול להטבילה, ולכן צריך לפרקה בכדי להטבילה, ואי נימא דכל שפירק את המטה כבר פרח הטומאה מאברי המטה, שוב אין צריך להטבילה, הרי מוכח בזה שגם אחרי שפרק את המיטה אברי המטה נשארו בטומאתם, אלא שדוקא החבלים טהורים, [וכן מדוייק ברמב"ם פכ"ו הט"ו דרק החבלים טהורים עיי"ש].

ולכאו' קשה מהו טעם החילוק בין אברי המטה שהם טמאים, לבין החבלים שהם טהורים, והרי גם החבלים הם חלק מאברי המטה, ואם כל חלקי המטה שנתפרקו טמאים, מדוע החבלים יהיו טהורים.

ובר"ש וברא"ש כ' לבאר הטעם מדוע הנוגע בחבלים טהור, וכ' שכיון שפרקם שוב "אין החבלים חיבור", מבואר דהוא דין מסויים בחבלים דאינם חיבור, וצ"ע בטעם הדבר דכיון דפירק את כל המטה מה החסרון של החבלים יותר משאר חלקי המטה.

מדוע חלקי המטה לא נטהרו בפרוק

ב] ובאמת יש להקשות בעיקר דברי המשנה, מדוע באמת חלקי המטה נשארו בטומאתם, וצריך לטבול אותם, והרי כיון שפרק אותם שוב לא נשאר בהם 'ארוכה ושני כרעים' ומדוע טמאים, ולכאו' צ"ל דמיירי בפרק את המטה באופן שנשאר במטה ארוכה ושני כרעים, או קצרה ושני כרעים, ולכן נשארה המטה טמאה.

אך זה דחוק חדא שהרי מטרת הפרוק הוא בכדי שיוכל לטבול המטה, וא"כ הוא מפרק המטה לאברים קטנים, בכדי שיוכל להטבילה אברים, ומעתה קשה הרי בכה"ג נטהרה כל המטה[[20]](#footnote-20). ועוד יש להקשות לשיטת הכסף משנה דביאר ברמב"ם [פכ"ו הי"ג] דכל שפירק המטה אפילו נשארו בה ארוכה ושני כרעים פרחה הטומאה דלשעבר, אלא שמקבלת טומאה מכאן ולהבא, וא"כ קשה מדוע הכא צריך לטבול המטה והרי פרחה הטומאה.

אכן לפי פירוש הגר"א לעיל מ"ז דס"ל דכל שפירק את המטה שהיתה טמאה מעיקרא, אפילו לפרקים קטנים, כל חלקי המטה נשארו בטומאתם, ומה דבעינן ארוכה ושני כרעים הוא רק לקבלת טומאה מכאן ולהבא, אבל כל שהמיטה היתה כבר טמאה, אפילו פרקה לגמרי, כל חלקי המיטה נשארו בטומאתם, ומטמאים את הנוגע בהם, אך יקשה להגר"א מדוע הנוגע בחבלים טהור, ומדוע לא נשארה בהם טומאה כמו בשאר חלקי המטה, ואילו להכסף משנה אכתי קשה מדוע לא נימא דכל החלקים של המטה יטהרו מדין שבירה המטהרת, ויבואר להלן בעזהי"ת.

בשיטת הר"ש בכת"י והרע"ב

ג] והנה שיטת הר"ש בכת"י והרע"ב דבאמת הנוגע בשאר חלקי המטה נמי טהור, וגרס "ו"הנוגע והיינו דגם המפרק טהור וגם הנוגע טהור, ומשום דמיירי שלא נשאר במטה ארוכה ושני כרעים, וביאר דנפק"מ בטבילה שלאחר שיחזור ויחבר את המטה לא תחזור לטומאה[[21]](#footnote-21), אך לפי דבריו יקשה מדוע המשנה מחלקת דין זה לשנים, גם הנוגע בחלקי המיטה, וגם הנוגע בחבלים.

חילוק טומאת החבלים, משאר אברי המטה

ד] ואשר נראה לבאר בכל זה בס"ד דהנה בעיקר הטעם דחלקי המטה נשארו בטומאתם ולא נטהרו בפרוק כדין שבירה המטהרת, נראה כמו שכבר נתבאר לעיל פרק י"ח, דכל שכל עיקר הפרוק הוא על מנת להחזירו לאו שם שבירה עליו, ולכן חלקי המטה נשארו בטומאתם גם בעודם מפורקים, כין דלא נשברו, [ואף שאינם מקבלים טומאה מכאן ולהבא אלא רק בארוכה ושני כרעים, הוא משום שצריך שיהיה כלי חשוב לקבלת טומאה], מ"מ נשאר בהם טומאה דלשעבר, אך קשה א"כ מדוע החבלים נטהרו והרי לא נעשה שבירה בחבלים ומדוע נטהרו.

ונראה דהנה בגמ' שבת דף סד. איתא תנו רבנן שק אין לי אלא שק, מניין לרבות את הקילקלי ואת החבק תלמוד לומר או שק, יכול שאני מרבה את החבלים ואת המשיחות, תלמוד לומר שק, מה שק טווי ואריג אף כל טווי ואריג ע"כ הגמ'. מבואר בגמ' דחבלים עצמם אינם מקבלים טומאה כלל, ונלמד מגזה"כ דלא הוי דומיא דשק, וכן פסק הרמב"ם פ"א מכלים הי"ב.

אכן מבואר במתני' דהחבלים בזמן שהם מחוברים למטה הם טמאים, ולהלן במשנה מבואר דצריך שיהיה סריגה של ג' בתים, [ובר"ש הוסיף שצריך שיהיה דעתו להמשיך לחברה], וי"ל דגם כשהחבלים מחוברים למיטה דהם מקבלים טומאה, הוא לא טומאה מצד עצמם, שהרי חבלים הוא מין שאינו מקבל טומאה, אלא הוא דין טומאה מדין שהם נטפלים למטה, וזה כוונת המשנה חיבור, והיינו דהוא דין טומאה מדין חיבור ולא מצד עצמם[[22]](#footnote-22).

והשתא י"ל דכל שנתפרקה המטה, לגבי שאר חלקי המטה כיון דפרק אותם על מנת לחזור ולחבר אותם, אמרי' דלא נעשה בהם מעשה שבירה ונשארו בטומאתם, אבל בחבלים לא סגי שלא יהיה מעשה שבירה, אלא צריך שיהיה חיבור באופן חיובי, דרק על ידי החיבור למיטה אית להו להחבלים תורת קבלת טומאה, ולכן כל שפרק אפילו על מנת לחברה, שוב אין בחבלים תורת קבלת טומאה חיבור ולכן טהור.

וזה כוונת הראשונים דכתבו הסברא דהחבל טהור "משום שאינו חיבור למטה", והיינו כמש"נ דכל טומאת החבל הוא מדין חיבור למיטה, והכא אינו חיבור למטה, ולפי"ז מבואר היטב השייכות להמשך המשנה, דמבארת שאר דיני חיבור החבלים למטה, מאימתי חשיב חיבור למיטה.

ה] ולפי מה שנתבאר י"ל נמי לשיטת הר"ש בכת"י דכ' דגם המפרק, וגם הנוגע בשאר חלקי המטה טהור, ולכאו' קשה דכיון דכל החלקים טהורים מדוע חילק התנא זאת לתרתי.

אכן להאמור י"ל דחלוק טהרת אברי המטה מטהרת החבלים ביסודו, דאברי המטה אמנם נטהרו אבל כשיחזור ויחברם יחזרו לטומאתם וכמו שכ' הר"ש, ויותר מזאת כ' הר"ש במשנה ז' דאפילו יחברו אותם למטה אחרת נמי יחזרו לטומאתם, והטעם כיון דיש בהם טומאה בחפצא, משא"כ החבלים דנטהרו נראה דפקע טומאתם לגמרי ואם יחזור ויחבר אותם למיטה אחרת יהיו טהורים כיון דפקע טומאתם לגמרי, והטעם דכל טומאתם הוא לא מצד עצמם, אלא רק מדין חיבור וטפלות למיטה וממילא כל שבטל החיבור בטל הטומאה [ועל דרך מה שנתבאר בפי"ח מ"ח לגבי תפילין], נמצא דהנוגע בחבלים והנוגע במטה שני סיבות טהרה הם, דטהרת האברים הוא משום שכעת אין בהם תשמיש, אבל נשארו בטומאתם לענין להבא, משא"כ חבלים פקע מהם הכל, ונפק"מ למחבר אותם למטה אחרת, דאברי המטה יחזרו לטומאתם והחבלים לא יחזרו לטומאתם.

האם בחבלים שייך טומאת מדרס

ו] אכן העירו דגם חבלים נהי דאינם מקבלים טומאה מדין בגדים וכמבואר בגמ' שבת סד. דלא הוקשו לשק, אבל לכאו' מדין 'מדרס' יקבלו טומאה, ומעתה שייך בהם טומאה מצד עצמם' שהרי מטה היא טמאה מדרס, ושוב הדק"ל מה גריעות החבלים טפי מהמטה, דהרי גם המטה טומאתה מדין מדרס.

מיהו באמת יש לדון האם חבלים יקבלו טומאת מדרס, ונפק"מ בעושה מטה שכולה מחבלים האם תקבל טומאה או לאו, דהנה לגבי פשוטי כלי עץ מבואר בגמ' שבת דף קכג: דטהורים משום דנתעמטו דלא הוי דומיא דשק מה שק מטלטל מלא וריקם וכו', ואילו בגמ' בכורות דף לח. מבואר דגם פשוטי כלי עץ מקבלים טומאת מדרס, והיינו דלגבי מדרס לא בעינן שיהיה דומיא דשק.

ומאידך לענין כלי שיש בו מ' סאה דהוא דין כלי הבא במדה, מצינו דנחלקו הראשונים, דהנה דין כלי הבא במדה טהור משום דהוקש לשק דבעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם [עי' ריש פט"ו כלים בר"ש וברא"ש עיי"ש], ומאידך לענין דין כלי הבא במדה לטומאת מדרס, מצינו דנחלקו הראשונים, שיטת הרמב"ן שבת פג: דאינו מקבל טומאת מדרס, וכן שיטת הר"ן בשם הרא"ה שבת מד: בדעת רש"י. אולם ברש"י בשבת דף פד. יש לדקדק דמקבל טומאת מדרס.

והנה יעוי' ברמב"ם ריש פכ"ג וז"ל "המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה **מן החבלים** ומן הסוף ומן הגומא וכיוצא בהן, ואין המפץ בכלל כלים האמורין בתורה ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו עכ"ל , ולכאו' מבואר ברמב"ם דמשכח"ל מדרס מחבלים.

אכן נראה דיש לדחות דמה דכ' הרמב"ם שאורגין אותה מחבלים, וא"כ אפשר דכל שהוא אריג כבר חל עליו שם כלי והוי דומיא דשק, דכל החסרון בחבל שהוא לא ארוג.

שו"ר בחזו"א להדיא על זה סי' ל"ג סקי"ב שנקט דאין חסרון במדרס לקבלת טומאה באופן זה, [ועיי"ש שדן שיהיה חסרון של בשרו נוגע בכסא דמבואר לקמן פכ"ז מי"ב דהוא חסרון ואינו ראוי לישיבה], ועי' עוד חזו"א סי' ל' סקכ"ח.

בפלוגתת הראשונים בהטעם דאין מדרס בכלי הבא במידה

ז] והנה בהטעם דכלי הבא במדה יש בו טומאת מדרס, מצינו דנחלקו הראשונים, בשיטה להר"ן בשם הרא"ה משמע דדוקא פשוטי כלי עץ הוא דין מסויים הנלמד משק שצריך שיהיה בו בית קיבול, אבל במדרס אין דין שיהיה בית קיבול אלא גם פשוטים ראויין למדרס, אבל כלי הבא במדה הרי נתמעט דלית ליה שם כלי כלל, ובזה גם מדרס לא שייך בו[[23]](#footnote-23), אבל ברמב"ן כ' הטעם דדוקא לענין בית קיבול דמקבל טומאה מדרס הוא משום דיש שום דרשא אבל לגבי כלי הבא במדה באמת יהיה טהור[[24]](#footnote-24), מבואר ברמב"ן דכל דילפי' משק דאינו מקבל טומאה הוא גם לגבי מדרס, אלא דמ"מ לגבי פשוטי כלי עץ דרשא לטמאות

ח] ומעתה נראה לענין חבלים האם יקבלו טומאת מדרס דיהיה תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל דלפי הרא"ה יקבל טומאת מדרס, כיון דחבלים הוא דומיא דפשוטי כלי עץ דלאו דומיא דשק, אבל להרמב"ן גם בחבלים יהיו טהורים גם ממדרס דכל מה דילפי' משק הוא גם לענין מדרס חוץ מפוטי כלי עץ דנתרבו משום דרשא.

והשתא אי נימא דאין בהם טומאת מדרס כמו הרמב"ן א"ש היטב דכל טומאת החבלים הוא רק מדין חיבור וכמש"נ, אבל אי נימא דיש בחבלים טומאת מדרס מצד עצמם כמו ברא"ה או כמו דמשמע ברש"י דף פד., אכתי יקשה מאי שנא חבלים מכל שאר חלקי המיטה[[25]](#footnote-25).

חילוק נוסף בין חבלים לאברי המטה

ט] ויתכן לומר בזה עוד דיש חילוק בין חבלים לבין אברי המטה, דאברי המטה גם אחר שמפרק אותם, לא פקע מינייהו שם מדרס, כיון דשם המטה עליהם, אבל חבלים כל תורת מדרס שיש להם הוא רק מחמת חיבורם למטה, וכל שפרק אותם מן המטה פקע מהם שם מדרס.

והביאור בזה דהנה מצינו בחזו"א סי' ט"ז סק"ה וסק"ט דכ' בהא דמבואר בר"ש דמיטה שנתפרקה נטהרה, ואם חזרה וחיברה, חזרה לטומאתה, וכ' החזו"א דהוא דין מסויים במטה שהיא טמאה מדרס, אבל אין דין זה בכל הכלים שנתפרקו, וביאר הטעם בזה משום דלענין מדרס א"צ כלי, אלא כל המיוחד למדרס טמא, ולכן גם אחר שפירק את המטה נשאר על החלקים שם מדרס כיון דעומדים לחזור למטה, ולכן לא בטל מינייהו שם מדרס. ולפי דבריו נראה דהוא דוקא במטה שמצד אברי המטה אחר שנתפרקו אין להם שימוש אחר, ולכן מתוך אברי הכלי מוכח שהם עתידים לחזור למטה ולכן לא בטל מינייהו שם מדרס, אבל בחבלים כיון שפרק אותם מן המטה, שוב יש להם שימוש בתורת חבל, שהוא משמש להרבה דברים כגון קשירה וכדו', ולכן נראה דכל שמפרק החבלים מן המטה כבר אין להם שם מדרס אלא שם חבל, ולכן פקע מינייהו טומאת המדרס לגמרי. נמצא דכל התורת מטה שלהם הוא רק מחמת החיבור שלהם למטה,

נמצא לפי"ז דכל זמן שהם מחוברים למטה הרי טמאים מצד עצמם כיון דשם מדרס עלייהו ולא רק מתורת חיבור דהוא טומאה של טפלות, אלא הוא דין טומאה עצמית, מיהו כל שנתפרקה פרח מנייהו שם מדרס ולכן פרחה טומאתם לגמרי ודוק היטב.

י] נמצינו למדים ב' סברות בכוונת המשנה חבלים חיבור, א. משום דכל טומאתם הוא רק מדין חיבור וטפלות למטה, אבל אינם טפלים מצד עצמם, ועי' חזו"א סי' כ"ה סק"א שמשמע כן עיי"ש. ב. דבאמת כשהם מחוברים הם טמאים מדין מדרס והם טמאים מצד עצמם, אלא דמ"מ כיון שנתפרקו מהמטה פקע מינייהו שם מדרס כיון דשם אחר עליהם, ונפק"מ בין שני הדרכים, באופן שיהיה חבל שמצד מהותו הוא חבל שקושרים אותו למטה, וגם כשנתפרק מוכח שהוא יחזור למטה ולא לשום מטרה אחרת דבכה"ג לא בטל מינייהו שם מדרס, אבל לפי' קמא י"ל דמ"מ אין טומאת חבלים וגם לא טומאת מדרס ולכן בטל טומאתו.

נקודה לעיון בגדר דין חיבור ומהו דין יד, עי' חזו"א סי"ט סק"ח דכ' בגדר דין חיבור דהוא דוקא באופן שהוא משמש בגוף המלאכה, אבל כל דאינו משמש אינו חשיב חיבור, [מיהו ידות אפשר דהוא גם באופן שאינו משמש לגוף המלאכה אלא הוא משמש הכלי], מאידך מצינו דין חיבור למיטה בצואה ר"ש פ"א מ"ג מבואר דאפילו בלא שמשמש את המיטה שם חיבור עליו]..

[משכח"ל דין חיבור שכל טומאתו הוא רק מפרשת חיבור ואפילו נטמא בעודו מחובר, כשפרח החיבור פרחה הטומאה, עי' גמ' סוכה יג: ועי' לקמן פכ"ג מ"א ובמשנ"ט עיי"ש]

#

**סימן ב**

# בגדר דין טומאת החבל היוצא מן המטה

**א. כלים פרק י"ט מ"ב החבל היוצא מן המטה עד חמשה טפחים טהור, מחמשה ועד עשרה טמא,** ובר"ש כ' מחמשה ועד עשרה חשיב יד טפי לא חשיב, ומבואר דהדין טומאה כאן הוא מדין ידות, ויש להקשות מדברי התו"כ שהביא הר"ש, פרשת זאת תהיה "במשכבו" ולא בחבל היוצא מן המטה פחות מחמשה או יותר על עשרה או יכול שאני מוציא מחמשה ועד עשרה ת"ל טמא ע"כ. ויש לעי' דאי נימא דהחבל טמא מדין ידות מה צריך לימוד מיוחד שפחות מחמשה טהור, ויותר מעשרה טמא, והרי כיון שבכה"ג אינו משמש הרי אינו יד לטומאה וכמו בכל דוכתא לא בעינן גזה"כ לדבר שאינו משמש שאינו נחשב ליד.

ועוד דממשיך בתו"כ יכול שאני מוציא מחמשה ועד עשרה ת"ל טמא, והיינו דמבואר דצריך ריבוי שהיד עצמה תהיה טמאה, ולכאו' קשה דהא דיני ידות כבר נתרבו במקום אחר, עי' חולין קי"ח. ומדוע בעינן ריבותא בפנ"ע כאן.

ובספר משנת טהרות ביאר באופן חדש, דהנה יעוי' בר"ש לעיל פרק א' משנה ג' כ' וז"ל "ומצינו נמי חומרא במשכב שאין בזב כדתניא בת"כ וכו' ומסיק מפני שיש במשכב שאין בזב, הזב עושה משכב ואין משכב עושה משכב. חיבורי משכב טמאין חיבורי הזב טהורין. פירוש התם בבשר הזב ולא בצואה שעליו ולא בקלקין שעליו וכו', וכי האי גוונא במשכב טמא כגון חבל היוצא מן המטה מחמשה ועד עשרה כדדרשינן התם או אם יש צואה דבוקה במטה דינה כמטה. וכו' עכ"ל. הנה מבואר בר"ש דהדין חבל המחובר למטה הוא דין טומא ה מדין "חיבור למטה", ואינו דין ידות, והראיה דאף צואה המחוברת נמי טמאה, ובוודאי צואה אינה יד למיטה שהרי אינה משמשת את המטה אפ"ה טמאה וע"כ דהוא דין בפנ"ע דכל מחובר למטה הרי הוא כמוהו.

ומעתה מבואר היטב דלכן סד"א דאף יותר מעשרה ואף פחות מחמשה יהיה טמא, משום דהוא דין חיבור וזה דקמ"ל קרא דרק חבל מחמשה ועוד עשרה יהיה טמא, ולפי"ז ביאר הא דמבואר במתני' דהטעם דהחבל טמא הוא משום שכן קושרין בו הפסחים, ותמוה דהרי אין החבל משמש את המיטה, אלא החבל משמש את הפסחים, ואי נימא דהוא דין טומאת ידות, הרי יד הוא משמש את הכלי, ולהאמור א"ש היטב דאי"ז דין ידות אלא הוא דין חיבור, וכל שהחבל משמש בקשירתו למיטה הוי חיבור למיטה.

אמנם יש להקשות לפי"ז מה באמת הביאור בחידוש דקרא שנתרבה בתו"כ, דחבל עד חמשה טהור, והרי כיון דדין חיבור הוא לא שייך לזה שהמחובר משמש את הכלי, וכדמבואר בר"ש לעיל פ"א שלמד בדברי התוספתא דחיבורי משכב היינו גם צואה המחוברת למשכב שהיא טמאה מבואר בזה דיש חיבור אף שאינה משמשת את המיטה, א"כ מדוע חבל פחות מחמשה טהור, וכן מדוע חבל יותר מעשרה טהור, ומאי שנא מצואה הדבוקה למיטה דמבואר בר"ש פ"א מ"ג דטמאה יחד עם המיטה.

אכן שמעתי לבאר בזה דלעולם כל המחובר למיטה הרי הוא כמוה ואפילו אינו משמש אותה, ולכן גם צואה טמאה, אלא דחבל גרע כיון דהוא עומד לקצצו והטעם כיון שיש לחבל יש חשיבות עצמית ממילא כל דאינו משמש למיטה הרי הוא קוצץ אותו, ולכן אינו חיבור למיטה, משא"כ צואה א. לא בהכרח שהוא יקצוץ אותו, ב. ועוד דאין לו חשיבות, ולכן כל כמה דלא קצצו הרי הוא בטל למיטה, ולפי"ז א"ש היטב דכוונת המשנה דכיון דקושרין את הפסחים במטה הרי אינו קוצץ את החבל ולכן הדין הוא דטמא מדין חיבור, [מהרה"ג שמשון וייס שליט"א] ועי' עוד להלן מה שנכתוב בזה.

ואולי יש לבאר לפי"ז הא דאמרי' יכול כל החבל יהיה טהור, והיינו דכיון דהוא נחשב כדבר לעצמו, סד"א דגם באופן שהוא קשור למיטה מחמשה ועד עשרה, מ"מ כיון שהוא דבר חשוב לעצמו אפשר דאינו בטל למיטה ולא נאמר בו דין חיבור אלא רק בביטול גמור כמו בצואה קמ"ל דכל שהוא משמש הוא נחשב לחיבור.

אם טומאת החבל המחובר למיטה הוא מדין ידות או מדין חיבור

ב. אך יש להקשות דלכאו' דברי הר"ש סותרין, דהכא הר"ש כ' דהחבל טמא מדין יד למטה, ולכאו' הוא סותר למש"כ הר"ש לעיל [פרק א מ"ג] להביא מהתו"כ דהחבל טמא מדין חיבור למטה, וע"כ דהתם אינו מדין יד, חדא דמבואר דהוא דין מסויים במשכב ומושב, ועוד דהא מבואר שם דנתרבה צואה, ובזה הרי לא שייך כלל דיני ידות דאינם משמשמי הכלי, וע"כ הוא דין בפנ"ע מדין חיבור וא"כ קשה דדברי הר"ש סותרין זה את זה.

ונראה הביאור בזה דהנה לעיל כ' להקשות בהא דמבואר דחבל פחות מחמשה טהור, וכן יותר מעשרה טהור דאינו משמש המטה, ואיך יתכן דצואה יהיה עדיף על חבל, והרי בצואה אין שימושים כלל, ואם צואה נחשב חיבור למיטה כ"ש דחבל פחות מחמשה יהיה נחשב לחיבור, ולעיל כ' לבאר משום שעומד ליקצץ.

מיהו יתכן לבאר באופ"א דיש חילוק בין צואה לבין חבל, דצואה כיון שאיו בה שימוש מצד עצמה הרי לעולם הצואה בטלה למיטה ולכן היא נחשבת חיבור למיטה, אפילו שאינה משמשת את המיטה, משא"כ חבל דהוא דבר חשוב לעצמו, אינו בטל למטה כלל, אא"כ הוא משמש את המיטה, ומעתה אפשר דנקט הר"ש דבאיזה אופן יהיה החבל בטל ומחובר למיטה, רק באופן שהחבל משמש את המטה "בגדרי ידות", והיינו דכל שהחבל נחשב יד למיטה הוא סימן דבאופן זה גם יהיה חיבור למיטה, דכל שהוא יד למטה הרי שהוא משמש את המיטה, ושוב ממילא יהיה בו גם דין חיבור למיטה, וא"ש היטב דמש"כ הר"ש כאן דהוא יד היינו דכיון דנחשב ליד שוב ממילא שנאמר בו גם דין חיבור למטה, ואין כאן סתירה כלל[[26]](#footnote-26). [אלא שיש להקשות דאם טמא מדין יד מה נוסף בדין חיבור ויבואר להלן בעזהי"ת].

ולפי"ז יש לבאר בדרשת תו"כ הוא דסד"א דכיון דנתחדש דין חיבור במשכב ומושב א"כ לעולם יש דין חיבור ואפילו יותר מעשרה טמא, וזהו דקמ"ל דחבל כיון שהוא דבר חשוב לעצמו אינו חיבור למיטה, וממשיך התו"כ יכול אפילו מחמשה עד עשרה לא יטמא, והיינו דכיון דהוא חשוב לעצמו אפשר דלעולם לא יחשב חיבור למיטה, וקמ"ל קרא "טמא", דילפי' מיניה דכל שהוא משמש המיטה הרי הוא נחשב חיבור למיטה ובטל למיטה[[27]](#footnote-27).

בביאור החילוק בין דיני חיבור למטה לדין דין ידות

ג. אך קשה לפי מה שנתבאר השתא דהוא מדין ידות, מה נוסף במה שהוא גם חיבור למיטה דכ' הר"ש לעיל פ"א מ"ג דחבל היוצא מן המטה מחמשה עד עשרה טמא דהוא מדין חיבור, והא תיפו"ל דטמא מדין יד, דהרי כל שאינו יד גם אינו חיבור.

ונראה לבאר בזה דהנה דנו האחרונים בגדרי דין ידות, האם הוא דין דהיד עצמה טמאה, או דילמא דאין היד טמאה ממש כיון דאינה מגוף הכלי ולא מגוף האוכל, אלא שנתחדש מקרא דידות מכניסים טומאה לכלי וכן מוציאים טומאה מהכלי לחוץ, והיינו דאם נוגע טמא ביד הרי הוא מכניס טומאה לכלי, ואם נוגע טהור היד הטמאה הוא מוציא טומאה מהכלי, אבל באמת אין היד עצמה טמאה. ובקהילות יעקב סי' ע' האריך בזה והביא כמה ראיות ונפק"מ בענין זה.

בגדר דין ידות

ד. ועי' חזון יחזקאל סוף תוספתא עוקצין, סימן "בענין ידות", והביא דנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש ריש עוקצין, שיטת הרמב"ם דהיד בעצמה טמאה, אולם שיטת הר"ש דאין היד טמאה בעצם, אלא היא רק מכניסה טומאה לפנים, והביא דכן מפורש להדיא בתוס' חולין קכח [בד"ה בהמה בחייה], דאין טומאה בעצם היד אלא רק מכניסה ומוציאה טומאה, וגם בקה"י סימן ע' כ' לדייק בדברי הר"ש לעיל פי"א מ"ג דמבואר בדבריו דהידות אינם טמאים בעצמם אלא רק מכניסים ומוציאים טומאה לכלי.

ומעתה נראה לבאר בדעת הר"ש לשיטתו, דאי משום דין ידות לא היה טומאה בעצם החפצא של היד, אלא רק היה מכניס או מוציא טומאה, אלא דבחיבור לטומאה נתחדש יותר דהוא טומאה בחפצא, של החבל,

ונפק"מ לכמה דינים, **א)** לענין שאסור להכניס את היד למקדש, [וכמו שכ' בקה"י שם] **ב)** נפק"מ לענין טומאה ישנה באופן שהחבל יהיה ממתכת ואח"כ ישברו אותו ויבנו אותו מחדש, דאם הוי רק דין יד לא גזרו בו טומאה ישנה וכמו שכ' הר"ש פרק י"א מ"ג, אולם אם הוא דין חיבור באמת יהיה טומאה ממש ויחזור לטומאה ישנה]. **ג)** נפק"מ לענין חציצה בפני הטומאה, דאם הוא ידות יחצוץ ואם הוי חיבור הוי חפצא של טומאה ולא יחצוץ בחלון [ועי' אהלי טהרות פרשת בשלח מש"כ בזה הגר"ד לנדו שליט"א]. **ד)** ואפשר גם נפק"מ לענין כתמים על החבל, **ה)** ואפשר עוד נפק"מ לענין הזייה דבכתבי הגר"ח כ' דלענין הזאת מי חטאת דמזים על הכלי, דלא מהני להזות על היד, אלא צריך להזות על הכלי עצמו, אולם אם הוי חיבור מסתבר דמועיל הזאה על היד גופא, **ו)** עוד אמרו נפק"מ לענין אופן שהיד טמאה מצד אחר ואח"כ חיבר אותה לעיקר הכלי, אם מטמאת את עיקר הכלי, דאי משום ידות אפשר דאינו מטמא את עיקר הכלי, כיון דלא היה מגע האדם הטמא ביד בעודה מחוברת לכלי, ואי משום חיבור עצם הדבר שהוא מחובר נעשה לטמא ודוק.

ועי' עוד בענין זה מש"כ פרק כ"א משנה א' בס"ד,

בדין ידות הכלים אם חלוקים מידות האוכלים

ה. אולם יעוי' בחזון יחזקאל שכ' לחדש שם דגם להר"ש דס"ל דידות היינו דבר דאינו טמא, אלא רק מכניס טומאה ומוציא טומאה, מ"מ הוא דין מסויים דוקא באוכלים, אבל בידות הכלים לכו"ע טמא בעצם כיון דהם טפלים לכלי ונעשו חלק מהכלי עצמו, וראייתו מהא דמבואר במקוואות פ"י ה"ה דטובלים את היד בעצמה, ואי נימא דאין טומאה ביד עצמה, אלא הוא רק ידות להכניס ולהוציא טומאה, מדוע צריך לטבול היד[[28]](#footnote-28) והוכיח מכאן דבכלים בהכרח דין ידות הוא לטמאות את היד עצמה. ואם כנים הדברים לא שייך הנפק"מ הנ"ל כיון דגם להר"ש ידות הכלים הרי הם טמאים בעצמם ומה נוסף בהדין חיבור טפי על הדין ידות.

מיהו בעיקר דברי החזון יחזקאל יש לדון טובא, דהנה בקה"י [סימן ע'] הביא דברי הר"ש [כלים פרק י"א מ"ג] דכ' לגבי ידות הכלים דלא נראו לטומאה מעולם ולכן אין בהם דין טומאה ישנה, הרי להדיא דגם גבי כלים לא נאמר דין ידות לטמאות את הידות עצמם, אלא הוא רק דין ידות רק לענין להכניס טומאה ולהוציא טומאה וכמו גבי אוכלים ולא כדברי החזון יחזקאל. אכן אכתי יקשה מה דהביא החזון יחזקאל ראיה לדבריו ממשנה במקוואות [פרק י' ה"ה], דצריכים לטבול גם את היד, וא"כ לכאו' מבואר בזה דהיידות בעצמם טמאים.

בביאור הדין דצריך לטבול גם יד הכלי

ו. ויתכן לומר בזה דמה דנאמר דין לטבול את כלי עם היד שלו, אי"ז הלכה בהלכות טומאה וטהרה אל אלא הוא הלכה בענין טבילת כלים דצריך לטבול את כל הכלי וגם את הטפל לכלי, ולכן צריך לטבול גם את הידות של הכלי, ואף דהיד של הכלי אינה טמאה מ"מ הוא דין בטבילת כלים דבכדי שיועיל טביל לכלי צריך שיהיה ביאת מים בכולו וגם בידות שלו. ולכן צריך לטבול את כל הכלי עם היד שלו, וא"ש היטב. [נמצא לפי"ז דה"ה בטבילת כלים של עכו"ם דאין בהם טומאה נמי יהיה דין לטבול גם את ידות הכלים עם הכלים].

האם צריך שהחבל היוצא יהיה מן שיירי החבל "המסורג במיטה"

ז. והנה יעוי' בלשון הר"ש והרא"ש דכ' במתני' "לאחר שנגמר הסירוג" נשאר מן החבל טפח או יותר ופחות מחמשה לא חזי ולא חשיב יד וכו' עכ"ל. ומבואר דהנידון כאן הוא על החבל שנשאר אחר הסירוג, ויש לדקדק מדוע לא פירש הר"ש דמיירי בכל חבל הקשור למיטה על מנת לשלשל בו את המיטה, ומדוע העמיד זאת באופן שנשאר אחר הסירוג, [והיה אפשר דאורחא דמילתא קתני לה, ובאמת ה"ה בחבל הקשור ואפילו שאינו יוצא מן המטה].

ושמעתי לבאר דלפי מה שנתבאר דהדין חבל היוצא מן המיטה, הוא דין חיבור ולא דין יד, א"כ החיבור הוא דוקא באופן שהחבל הזה הוא סרוג בהמיטה, והיינו דבכה"ג הוא חלק מן המיטה, אבל באופן שקשר את החבל למיטה באופן של קשר לא יהיה דין חיבור, [מהרב אברהם יהודה דוייטש שליט"א].

מיהו גם בחבל הקשור במיטה, לכאו' יהיה דין ידות הכלים, והראיה מהא דמבואר לעיל פי"ד מ"ג לגבי דלי שיש בו שלשלת שהוא נחשב לידות, וכן מבואר במקוואות פרק י' מ"ה[[29]](#footnote-29), דמבואר דחבל הקשור לכלי על מנת לשמש אותו חשיב יד לכלי, וא"כ הכא נמי יחשב יד לכלי.

ולפי"ז יצא חידוש לדינא דיש חילוק בין החבל היוצא מן הסירוג לבין החבל הקשור למיטה, דהחבל היוצא הוא טמא בעצמו ונפק"מ להכניס למקדש שאסור כיון שהוא דין חיבור, ואילו החבל הקשור הוי רק בגדרי ידות ואינם טמאים בעצמם ולכאו' יהיה מותר להכניס למקדש, וכן כל שאר הנפק"מ דלעיל. ויש לעי' בזה. [אולם אי נימא דמש"כ החבל המסורג היינו דאורחא דמילתא קתני לה, א"כ אין הכרח לכל חידוש זה].

אולם ברמב"ם כ' בסתמא ולא הזכיר כאן דמיירי בחבל המסורג למיטה, וכן יעוי' ברמב"ם בפרק כ"א דכ' "חבל היוצא מן המטה שהיא טמאה עד סוף ארבעה טפחים הנוגע בו טהור", ולא הזכיר שהוא חבל המסורג ומשמע דמיירי בכל חבל היוצא מן המיטה, וה"ה בחבל הקשור למטה.

פלוגתת הרמב"ם והר"ש לשטתייהו בדין חיבורי חבל

ח. ונראה די"ל דהרמב"ם לשיטתו ריש עוקצין דס"ל דגם בידות הגדר הוא דהטומאה חלה על היד בעצמה, וא"כ נמצא דאין נפק"מ בין ידות הכלים לבין דין חיבור, ביחס לדין טומאת החבל, דבין בידות ובין מדין חיבור החבל בעצמו טמא, ולכן לא חילק בזה כיון דבין בחבל המסורג ובין בחבל הקשור יהיה הדין טומאה על החבל או מדין ידות או מדין חיבור.

מיהו גם לפי הרמב"ם צ"ל דבחבל יש לדון גם מדינא דחיבור ולא רק מדינא דידות, והראיה כפש"נ לעיל מדרשת התו"כ דאמרי' "במשכבו ולא בחבל היוצא מן המטה פחות מחמשה ויותר מעשרה, ולכאו' קשה דכיון דאין החבל משמש את המיטה, פשיטא שלא יהיה טמא, דהרי אם נבא לטמאותו מדין יד הרי צריך שיהיה משמש את הכלי. וע"כ צ"ל דגם להרמב"ם הביאור בתו"כ דכיון דמצינו דין "חיבורי משכב כמשכב" וכפי שכ' התו"כ [מצורע זבים פרק ג'], סד"א דכל חבל מחובר למיטה יהיה טמא מדין חיבורים, ואפילו שאינו משמש את המיטה, וקמ"ל דכיון דאין החבל משמש המיטה אין בהחבל דין חיבורי משכב, ואינו טמא מדין חיבור[[30]](#footnote-30).

אך אכתי קשה בהמשך התו"כ דאמרי' יכול שאני מוציא מחמשה ועד עשרה ת"ל "טמא", ויש לעי' מדוע בעינן ריבוי לטמאות החבל חמשה ועד עשרה והרי כיון שהוא משמש את המיטה תיפו"ל שהוא טמא מדין ידות, **ובשלמא לפי הר"ש** איכא נפק"מ בחיבור טפי מידות, וא"כ מרבי ליה לחבל זה דיהיה טמא מדין חיבור, אבל לשיטת הרמב"ם הרי אין נפק"מ בין דין חיבור לדיני ידות, וא"כ יש להקשות מדוע צריך ריבוי מיוחד לחמשה ועד עשרה זה.

ושמעתי לבאר בזה דסד"א דחבל המיטה אין בו דין ידות, דאין שימוש המיטה תדיר בחבל כיון דאין זה כמו דלי או אוזן הכלי שהרגילות להשתמש ביד לטלטלו ממקום למקום או לדלות בו, אלא דחבל במיטה הוא משמש את המיטה רק לעיתים רחוקות כשצריך להעבירה ממקום למקום [או לתלותו להרמב"ם לפעמים], וסד"א דאינו נחשב ליידות, קמ"ל קרא דהוא טמא. [מהרב חיים יוסף כהן שליט"א], ועתה יש להסתפק אחרי שנתרבה חבל מחמשה עד עשרה לטומאה, האם נתרבה רק לדין ידות, או דהשתא איכא גם דין חיבור, ובאמת דלכאו' לפי הרמב"ם אין נפק"מ, דיתכן דיש כאן גם מדין ידות וגם מדין חיבור וכדלעיל.

סיכום העולה מהאמור

ט. העולה מהנ"ל, דלכו"ע מצינו דין חיבור במשכב ונתרבה בתו"כ, וכן עוד מצינו ריבוי בתו"כ לחבל שמקבל טומאה מחמשה ועד עשרה, **ולשיטת הר"ש** פ"א ה"ג כ' דהריבוי בחבל הוא לדין חיבורי משכב, והיינו דאי"ז רק מדין ידות אלא גם מדיני חיבורי משכב, ונתבאר דהר"ש לשיטתו הוא נפק"מ דאי מדין ידות אי"ז טומאה בעצם היד, ומשום חיבור הוי טומאה בעצמו של היד, **ואילו לשיטת הרמב"ם** לא נתפרש להדיא דהריבוי בחבל נתרבה לדין חיבורי משכב, אלא יתכן דהריבוי הוא לדין ידות, [ואפילו נימא דכל שנתרבה להיות יד, ממילא בחבל יהיה גם חיבור וכמו שנתבאר להר"ש, מ"מ להרמב"ם אין בזה נפק"מ בטומאת החבל אם הוא מדין יד או גם מדין חיבורי משכב כיון דגם היד עצמה בכל גווני טמאה].

ויתכן דיהיה נפק"מ בין הרמב"ם להר"ש באופן שהוא "קושר" את החבל למטה, דלהר"ש יהיה טמא רק מדין יד ולא מדין חיבור ולא יהיה בגוף החבל טומאה אלא רק מדין יד מכניס ומוציא, אבל לדיני חיבור בעינן שיהיה החבל "שיירי החבל המסורג" וכמו שמבואר בלשון הר"ש, ואילו להרמב"ם אף חבל הקשור יהיה טמא ממש כדין חבל המסורג, דשניהם טמאים בעצם, ולכן סתם הרמב"ם בזה.

דינים העולים

**א. חבל המחובר למטה[[31]](#footnote-31) ויוצא מן המטה, אם אורך החבל עד סוף ארבעה טפחים, אינו מקבל טומאה, וזה בין באופן שנגע טמא במיטה דאין החבל נטמא[[32]](#footnote-32) ובין באופן שנגע טמא בחבל שאינו נטמא[[33]](#footnote-33), והטעם משום שבשיעור קצר כל כך "אינו ראוי לכלום"[[34]](#footnote-34)**

**ב. אם אורך החבל גדול יותר מתחלת הטפח החמישי[[35]](#footnote-35) ועד עשרה טפחים, החבל מקבל טומאה, וזה בין באופן שנגע במיטה נטמא החבל, ובין באופן שנגע בחבל הוא מקבל טומאה.**

#

# סימן ג'

# בפלוגתת ר"מ ור' יוסי בדין המיזרן יותר מעשרה טפחים

**א. משנה ג'** איתא מ**יזרן היוצא מן המטה כל שהוא דברי ר"מ, רבי יוסי אומר עד עשרה טפחים**, מבואר דלר' יוסי מזרן הרי הוא כמו חבל שיותר מעשר טהור, ואילו לר"מ מזרון אפילו יותר מעשר נמי טמא, ויש לעי' בביאור הדבר, והנה בתפא"י כ' הטעם משום דהוא מגלגל המיזרן סביב המיטה כמה פעמים נמצא דלעולם האי הוא משמש את מיטה.

אך יש להקשות א"כ במה פליג ר' יוסי דאמר עד עשרה טפחים דלכאו' ממ"נ אם הוא משמש מדוע לר' יוסי טהור, ואם אינו משמש מדוע לר"מ טמא. [ודוחק לומר דפליגי במציאות אם המשך החבל הוא חזי לתשמיש] ועמד בזה המשנ"א וכ' דאין לומר דפליגי אם הוא צורך או לאו כיון דהוא דבר הנראה לעין.

ובמשנה אחרונה כ' לבאר י"ל דאזלו לטעמייהו דבתוספתא הביאה הר"ש [פכ"ט מ"ח] פליגי ר"מ ור' יוסי בידות היתרין מכשיעור ורצה לקיים ר"מ מטמא ור"י מטהר, ומזרן סתמא נמי רוצה לקיימו שבגד חשוב הוא ואין דרך לחותכו ואזיל ר"מ לטעמיה ור"י לטעמיה. אבל בחבל דלעיל לכ"ע מעשרה ולמעלה טהור דלא חשיב וי"ל דעתו לחותכו עכ"ל.

ואולי ביאור כוונתו דהנה יש לעי' בהא דחבל יותר מעשרה טהור, מהו הטעם האם משום שעתיד לקצצו, או משום דהחבל הוא יתר על המידה ואין בו צורך וזה גופא מפקיע ממנו שם יד ושם חיבור, ונקט דמיזרן אין הדרך לקצצו [ואפילו שאין בו שימוש], ואילו חבל הדרך לקוצצו, ומעתה י"ל דבזה גופא המחלוקת, דלר"מ מיזרן טמא משום דס"ל דהוא תלוי במה שעתיד לקוצצו, ולכן דוקא חבל שהוא עתיד לקצצו טהור, אבל מיזרן שאינו עתיד לקוצצו אפילו שאינו משמש טמא, זהו ר"מ לשיטתו בתוספתא פכ"ט, ואילו ר' יוסי ס"ל דכל שהוא יותר על הצורך זה גופא טעם לטהר אפילו אינו קוצצו, וממילא במיזרן נמי כיון דהוא יותר על הצורך טהור. ויש לעי' בזה.

אולם באמת מצינו מחלוקת ראשונים בחבל מה הטעם דיותר מעשרה אינו מקבל טומאה, ברמב"ם פיהמ"ש כ' דהטעם דחבל יותר מעשרה טהור הוא משום שאינו מצרכי המיטה, וכ"כ בפכ"א מכלים ה"ז הטעם משום שהוא יתר על הצורך עיי"ש. ולא כתב משום שהוא עומד לקצצו, ומאידך רש"י חולין נד: כ' משום דעומד לקצוץ את החבל.

ויתכן דהטעם דהרמב"ם לא פירש משום דהחבל עתיד לקצצו הוא משום דהרמב"ם פסק כר' יוסי וכמבואר בפכ"א ה"ח לגבי מזרן דכ' נמי דמיזרן יתר על עשרה טהור "משום שאינו מצרכי המטה" עיי"ש. ומשם למד דזה נמי הטעם גבי חבל וכדנתבאר דזהו הטעם דחבל טהור משום שאינו מצרכי הימטה, אבל לר"מ דנקט דהכא הוא טמא הוא משום דס"ל לעיל דעתיד לקצצו, וזה קיים דוקא בחבל ולא במיזרן ולכן מזרן טמא.

אלא שיש לעי' בדעת רש"י חולין נד: דכ' דהטעם דחבל טהור הוא משום דעתיד לקוצצו, האם משום דס"ל כר"מ ולא כר' יוסי, דלפי האמור רש"י כ' טעם רק לשיטת ר"מ ולא לר' יוסי, אכן נראה דהטעם דכ' רש"י ודאי הוא גם לר' יוסי, אלא דלר' יוסי לא צריכים לזה אלא אפילו אם דעתו לקיימו כל שאין בו צורך טהור, אבל אם עומד ליקצץ לכו"ע הוי טעם ליטהר כיון דהוא גם יותר על הצורך. ונמצא דרש"י שהוא "מפרש", פירש הגמ' לכו"ע, ולכן כ' הטעם דעומד ליקצץ, אולם הרמב"ם שהוא "פוסק הלכה" לכן הביא כר' יוסי כיון דהלכה כר' יוסי.

ונמצא לפי כל האמור דבאופן שיהיה דעתו לקוצצו לכו"ע החבל יהיה טהור, מחוץ להמקום שדעתו לקוצצו, וגם ר"מ מודה לזה, וכל הפלוגתא היא באופן שאין דעתו לקצצו אלא שהוא יתר על הצורך, ועי' עוד משנה מקוואת פ"י ה"ה בעינן זה, ובאמת מצינו גם בחזו"א להדיא כן [בסימן כ"ה סק"ו] שכ"כ להדיא דבאופן שיהיה דעתו לקצצו הכל מודים שיהיה טהור מחוץ למקום שדעתו לקוצצו.

עוד בביאור פלוגתת ר"מ ור' יוסי, ובדין פשטה טומאה

ב. ועוד בביאור פלוגתת ר"מ ור' יוסי יעוי' בחזו"א כאן בתרי גווני, ועי' מש"כ בדרך השניה דכיון דמזרן הוא אריג ובחפצא הוא מקבל טומאה, ס"ל לר"מ דכיון דכל המיזרן הוא חפצא אחד, שוב ממילא כל המזרן נעשה טמא ולא פוסקים את הטומאה באמצע בשאר טומאות עכ"ד[[36]](#footnote-36). ונראה דצריך להוסיף דר' יוסי למד דאפשר לפסוק הטומאה גם באמצע, והיינו דכיון דהחבל אחרי עשרה הוא כבר לא חלק מהמיטה נמצא דהוא כלי אחר, וא"כ אף דהוי חפצא אחד אבל הוי שני כלים, ושפיר יש לחלק הטומאה באמצע.

ונראה להביא ראיה לביאור זה מלשון רש"י חולין נד. דכ' רש"י, "ומעשרה ולחוץ טהור דיותר מדאי יש ועומד ליקצץ וחבל בפני עצמו לא מקבל טומאה דטווי ואריג בעינן במסכת שבת (דף סד) עכ"ל. ויש לעי' מדוע רש"י הוצרך לפרש דחבל בפנ"ע לא מקבל טומאה, והרי סגי בזה שאין החבל חיבור למטה, ואינו נטמא בטומאת המיטה. [והיה אפשר דרש"י אתי למימר דגם הנוגע בחבל טהור ולכן כ' דהחבל עצמו אינו מקבל טואמה, אולם ברש"י שם לגבי חבל פחות מחמשה טפחים, כ' וז"ל דקטן הוא ואינו ראוי לכלום הילכך לא הוי מן המטה **ואם נטמאת המטה טהורה** עכ"ל. מבואר בדברי רש"י דהנידון הוא על נטמאת המטה נטמא החבל, ולא על טומאת החבל גופיה וא"כ מדוע רש"י צריך להוסיף דאין החבל מקב"ט].

ואשר נראה דרש"י אתי לפרש כאן המשנה גם לשיטת ר"מ מדוע לגבי מיזרן ס"ל לר"מ דאפילו יותר מעשרה נמי טמא ואילו הכא לגבי חבל טהור, וכאן רש"י רמז לסברת החזו"א, דבמיזרן הטומאה מתפשטת, והיינו דאפילו דהשימוש למטה הוא עד עשרה, מ"מ כיון המזרון הוא חפצא אחד יש פשטה טומאה בכל המיזרן, אולם בחבל אין טומאה יכולה להתפשט כיון דהחבל אינו מקבל טומאה מצד עצמו כיון דאינו טווי ואריג ולכן גם לר"מ אין הטומאה מתפשטת בכל החבל, [ודוקא במיזרן הטומאה מתפשטת משום דהוא טווי ואריג]. מיהו לר' יוסי נקט דאין הטומאה מתפשטת, ואפילו בחפצא אחד כיון דהוי שני כלים נפרדים, המחוברים זה לזה, באמת רש"י לא היה צריך לפרש דאין החבל מקבל טומאה כיון דגם במזרן שמקבל טומאה אין הטומאה מתפשטת וכמש"נ.

ויש לעי' בכל דוכתא בענין זה דפשטה טומאה אם אמרי' או לאו, ועי' פרק ה' בענין בית הפך ובית התבלין והתם יש טומאה דרבנן, ועי' עוד פרק ה' מ"א בענין יד לתנור דיותר מטפח טהור ויש לעי' שם היטב. ועי' עוד להלן משנה ד' וכו'.

לסיכום ג' ביאורים בדעת ר"מ דמטמא כל שהוא

ג. העולה מזה ג' ביאורים לשיטת ר"מ מדוע טמא, א). **להתפא"י** משום שלעולם הוא משמש כיון שהוא יכול לגלגל את המזרן סביב המיטה עוד ועוד, ב). **להמשנ"א** מבואר דהוא ר"מ לשיטתו להלן ומשום דכל דאין דעתו לקוצצו אף שאין בו צורך, הרי הוא בטל למיטה ונחשב לחלק מן המיטה. ועי' חזו"א בביאור הראשון נמי על דרך זו, ג). **ולהחזו"א** [כ"ה ו'] בפירוש השני מבואר הטעם משום דלא מפסיקים הטומאה באמצע אלא היא פשטה בכל המזרן עיי"ש.

# סימן ד'

# בביאור שיטת ר' יוסי דהוא תלוי בעשרה טפחים

הנה מבואר שיטת ר' יוסי דהוא תלוי בעשרה טפחים, והיינו דהחבל אחרי עשרה טפחים טהור, וכן מבואר להלן משנה ד' דאחר עשרה טפחים, הוי רק מגע מדרס ולא מדרס ממש, ויש לברר מה איכא בעשרה טפחים.

והיה אפשר משום שהדרך היא דעד עשרה טפחים הוא ממשיך לכרוך החבל סביב המיטה, ויותר מזה אינו ממשיך לכרוך החבל, ונמצא דהמציאות היא דעד עשרה טפחים משתמשים, ויותר מזה לא משתמשים, ולשון הרמב"ם שעד עשרה טפחים הוא מצרכי המיטה.

אלא שיש כאן הערה דנמצא דחבל שיעורו הוא בעשר טפחים, וזהו משום שבחבל הוא אוחז בו כשבא לדלות בו, ושיעור שהוא אוחז בו הוא עשרה טפחים, ואילו כאן במיזרן שהוא שימוש אחר מחבל נמי שיעורו עד עשרה טפחים ומשום שהוא כורך בו סביב המיטה עד המשך עשרה טפחים, וזהו חידוש דיש כאן שני תשמישים שימוש של חבל לדלות, ושימוש לכרוך סביב מיטה ואינם שייכים זה לזה, ושניהם שיעורם בעשרה בדוקא בעשרה טפחים[[37]](#footnote-37).

וברא"ש כאן כ' "ור' יוסי אומר דוקא עד י' כשיעור חבל היוצא" ע"כ דבריו, ויש לעי' האם כוונתו דיש שימוש במיזרן כמו בחבל היוצא, והיינו דמשתמשים בו לשלשל את המיטה, [וצ"ל דקושרין את המזרן של יפרם], אולם לא משמע כן.

ואשר נראה בזה דהנה זה ודאי דמיזרן יש בו תוספת שימוש למיטה, ואף החלק היוצא, מ"מ הוא משמש [דהרי אין עתיד לקצצו], אלא דאין שיעור מוגדר עד כמה פעמים משמש יותר ופעמים משמש פחות, ולכן חז"ל קבעו גדר שעד עשרה טפחים הוא טפלות למיטה, ואין דנים בכל כלי וכלי כמה השיעור, אלא הוי גדר דעד עשרה טפחים הוא בטל למדרס, וזה גם הטעם בחבל שנקבע עד עשרה, והיינו דחז"ל קבעו שיעור מוגדר לכל המדרסות דהיוצא ממנו עד עשרה הוא טפל אליו, ואין הכוונה דהוא דין דרבנן אלא דכל דרשו חז"ל מה נחשב חיבור למטה בדיני מדרס וכפי שיבואר להלן.

ונראה דיש לבאר זאת ע"פ דברי התורת כוהנים דנתבאר דכל המחובר למשכב כמשכב וביאר הר"ש דמיירי על החבל היוצא, והנה נתבאר שם בתו"כ, דהחבל שיעורו בעשרה טפחים, ולמד הר"ש שנאמר כאן הלכה בהלכות חיבורי משכב כמשכב, וא"כ יתכן דהוא דין דכך דרשי' בת"כ דעד עשרה טפחים הוא נחשב לבטל למשכב ויש לו דין משכב, ולכן הכא נמי למד ר' יוסי דהוא דין של עשרה טפחים דומיא דחבל, וזה כוונת הרא"ש דומיא דחבל דנאמר הלכה של חיבורי משכב וילפי' מקרא דעד עשרה טפחים הוא בגדר טפלות וחיבור למשכב הכא נמי עד עשרה טפחים הוא בגדר חיבור וטפלות למשכבף ולכן נקבע עשרה טפחים. ויש לעי' בזה. [אכן זה ברור דאם עתיד לקצצו לכו"ע אינו שייך לכלי וכ"כ בחזו"א סי' כ"ה סק"ו דגם ר"מ מודה בזה].

ולפי האמור נראה דאם כנים הדברים, י"ל דבאופן שהמיזרן משמש את המיטה יותר מעשרה טפחים, גם לר' יוסי יחשב ידות, ויהיה טמא גם ביותר מעשרה טפחים מדין יד דלא גרע מכל ידות, ומ"מ נאמר הלכה מסויימת בדין עד עשרה טפחים, לענין דין חיבור דהוא נחשב חיבור וכפי שנבתאר לעיל, דהחידוש של חיבור הוא עד עשרה טפחים, אולם יותר מזה באמת נראה שיהיה טמא מדין ידות.

ונפק"מ לכל מה שנתבאר בסימן..... דאי משום חיבור הוי טומאה בעצם, ויש בהם איסור כניסה למקדש דיני כתמים ועוד, אבל מדין ידות אינו טומאה בעצם היד, אלא רק מכניס ומוציא טומאה.[[38]](#footnote-38)

# סימן ה

# בענין טומאת המיזרן היוצא מן המיטה בתוך עשרה וחוץ לעשרה

א. משנה מסכת כלים פרק יט משנה ד' נישא הזב על המטה ועל המיזרן מטמא שנים ופוסל אחד דברי ר"מ רבי יוסי אומר נישא הזב על המטה ועל המיזרן י' טפחים מטמא שנים ופוסל אחד מעשרה ולחוץ מטמא אחד ופוסל אחד ע"כ.

מבואר במתני' דאם ישב הזב על המיטה, גם המיטה וגם המיזרן עד עשרה טפחים לכו"ע טמאים באב הטומאה [ומטמא שנים ופוסל אחד], ואילו המשך המיזרן היוצא חוץ לעשרה הוא שנוי בפלוגתת ר"מ ור' יוסי, דלר"מ דינו כדין כל המיזרן והיינו אב הטומאה, ולר' יוסי הוא ראשון לטומאה.

ובראשונים מצינו ב' דרכים בגדר טומאת המיזרן דהוא טמא באב הטומאה, וכן ביארו שיטת ר' יוסי דהמיזרן שמחוץ לעשרה טפחים אינו טמא אב הטומאה אלא הוא ראשון לטומאה.

פלוגתת הרמב"ם והר"ש בביאור דינא דמתני'

ב. הרמב"ם כ' הביאור דהמיזרן נחשב כמטה עצמה, ולכן המיזרן הוי אב הטומאה. אבל לר' יוסי רק מעשרה ולפנים הוא חיבור למיטה ונעשה אב הטומאה, אבל מעשרה ולחוץ אינו חיבור ולכן אינו אב הטומאה, ומ"מ הוי ראשון לטומאה, וביאר הרמב"ם ביד החזקה [פכ"א מכלים ה"ט] דהרי הוא מגע מדרס, ובפיהמ"ש כאן כ' "כאילו נגע באותם העשרה שהם אב הטומאה", והיינו דהמיזרן שחוץ לעשרה נגע במיזרן שבתוך עשרה ולכן נטמא. [ויבואר להלן בעזהי"ת שיטת הרמב"ם].

אולם הר"ש פירש באופ"א דהמיטה עצמה בלבד היא המדרס, ואילו המיזרן נטמא מדין נוגע במדרס כל זמן שלא פירש, ואם פירש המיזרן מהמיטה יהיה ראשון לטומאה, ולדעת ר' יוסי כל זה עד עשרה שנחשב נוגע במשכב ולכן ודינו אב הטומאה [כל שלא פירש], ואילו חוץ לעשרה אינו אב הטומאה ודינו כפירש שהוא ראשון לטומאה והיינו מטמא אחד ופוסל אחד עכ"ד. ויש לעי' טובא בכל שיטה ושיטה. וכפי שיבואר להלן בס"ד.

ועי' מל"מ דכ' לדייק בדברי הרמב"ם דגם אם פירש המזרן מהמטה, המיזרן נשאר טמא מדרס, ולא כהר"ש דאם פירש המזרן הרי הוא נעשה לראשון לטומאה. הרי דנחלקו בפירש המיזרן מהמטה, דלהרמב"ם הוא טמא מדרס, ואילו להר"ש הוא מגע מדרס.

ויסוד המחלוקת היא דלהרמב"ם המיזרן הוא חלק מהחפצא של המיטה וטמא מדרס מצד עצמו, ולכן אף אם נפרד המיזרן מהמיטה יהיה טמא כיון דהוא עצמו המדרס, ואילו לשיטת הר"ש עצמו של מדרס הוא רק גוף המיטה, וטומאת המיזרן הוא רק מדין נוגע ומחובר למיטה, ולכן כשפירש בטל חבורו למיטה והרי הוא טמא מדין נוגע במדרס דהוא ראשון.

ובמים טהורים [הובא בתוס' אנשי שם], ביאר דהרמב"ם והר"ש פליגי לשיטתייהו לעיל מ"ג דנחלקו בפירוש 'המיזרן', דלהרמב"ם מיזרן הוא אריג שהוא אבנט שחוגר סביב חלקי המיטה, ומחזיק את חלקי המיטה שלא יתפרקו, ולפי"ז המיזרן הוא חלק מגוף המיטה ממש, ולכן ס"ל להרמב"ם דמיזרן הוא כמיטה עצמה והוא מדרס ממש, ואילו הר"ש למד דהוא בגד צמר שנותנים על המיטה תחת המצעות, ומבואר בדבריו דאינו חלק המחובר למיטה, אלא הוא בגד מונח על המיטה, ולכן ס"ל להר"ש שהוא טמא רק בשעה שהוא נוגע למיטה מדין חיבורין למדרס, אבל אם פירש יחזור להיות ראשון.

ועיי"ש במי"ט שהקשה להרע"ב דלעיל מ"ג ביאר כהרמב"ם שהוא אבנט שכורכין סביב המיטה שלא יתפרקו חלקיה, ואילו הכא במ"ד כתב הרע"ב כהר"ש שאם פירש הוי רק ראשון לטומאה, ועיי"ש שביאר דהוא נחשב שבירה בדיני מדרס, ולכן המיזרן בלבד נשבר מהיות מדרס ולכן נטהר מטומאת מדרס, ומיהו הוא טמא מגע מדרס וזהו כמו וילון שנעשה

בביאור שיטת הרמב"ם מדוע אין חסרון של מגע בית הסתרים לטמאות חוץ לעשרה

ג. בשיטת הרמב"ם יש לעי' מדוע חוץ לעשרה לר' יוסי אינו אב הטומאה, וצ"ל דכיון דחוץ לעשרה אינו מצרכי המיטה, לכן אינו חיבור למיטה, וכן לשון הרמב"ם דעד עשרה הוא מצרכי המיטה, מבואר דיותר מעשרה אינו חלק מן המדרס, ולכן אינו טמא מדרס.

אך יש לעי' מדוע המיזרן שחוץ לעשרה נעשה לראשון לטומאה, ועי' ברמב"ם שכ' משום "נוגע בתוך עשרה", וקשה דלכאו' הרי הוא מגע בית הסתרים, והלא שיטת ר' יוסי מבואר להלן פכ"ז דמגע בית הסתרים אינו מטמא, ועמד בזה בבועז.

ובמשנת טהרות כ' לבאר דהכא כוונת הרמב"ם דהמיזרן שחוץ לעשרה טמא, משום שנגע כל המיזרן במיטה, ושם הנגיעה היא לא בבית הסתרים, כיון שהמיזרן הוא חלק בפנ"ע הכרוך סביב המיטה, ולכן חשיב שהוא נוגע במיטה.

אמנם יוצא לפי"ז חידוש בדיני בית הסתרים, דהא בפשוטו מיירי שהמיזרן כרוך סביב המיטה ומחובר למיטה, ונחשב לכלי אחד עם המיטה, וא"כ מדוע לא יחשב בית הסתרים מהמיטה למיזרן, אולם מצינו בחזו"א...... דכ' דבכלי אחד עם אפשר לקפלו והוא נוגע בחבירו אי"ז נחשב למגע בית הסתרים, והיינו דאף דבדין הוא כלי אחד, אבל אם יש מגע משני צידי הכלי הוא נחשב למגע גמור, וא"כ לפי"ז הכא נמי במקום שהמיזרן יוצא חוץ למיטה הוא נפרד מהמיטה, ושם בדרך כלל יש מגע ניכר בין המיטה ובין המיזרן[[39]](#footnote-39).

מיהו גם זה לא מוכרח מכיון דהחלק הבולט אם הוא מתוח חזק ואינו נכפל לא יהיה בו מגע, אלא נראה יותר דהמיזרן עצמו אינו מחובר למיטה ממש, אלא הוא מהודק על המיטה להחזיק את פרקי המיטה, אבל אינו גוף אחד עם המיטה, ולכן אין בו חסרון של מגע בית הסתרים.

עוד יש להעיר לפי הביאור שכ' המשנת טהרות מדוע לא נימא שבע להו טומאה, דהנה הרי המיזרן שבתוך עשרה, הרי הוא טמא באב הטומאה מדין מיטה עצמה, נמצא דכשהזב יושב על מיטה ראשית הוא מטמא אותה באב הטומאה, וגם את המיזרן, ואח"כ נעשה מגע נוסף של המיזרן במיטה להיות ראשון לטומאה ולכאו' הרי כל המגע של המיזרן במטה, הוא רק לאחר שכבר נעשית המיטה אב הטומאה, ועמה יחד גם המיזרן בעשרה ראשונים נמי נעשה לאב הטומאה ומדוע לא נימא שבע להו טומאה.

אולם י"ל א. דאי נימא דאמרי' מגע מקצתו מגע כולו, וכמו שביאר בקובץ הערות [סימן י"ט] להביא מדברי הרמב"ן, א"כ הכא נמי י"ל דנחשב שנוגע חלק המיזרן שחוץ לעשרה במיטה, וזהו דין מגע מקצתו מגע כולו, וביחס לחלק שחוץ לעשרה לא שייך שבע להו טומאה כיון שהוא טהור לגמרי, אכן י"ל עוד דאפילו נימא דהטומאה חוץ לעשרה הוא התפשטות של הטומאה בתחילת המזרן, א"כ כיון ששני הטומאות חלים בזמן אחד בבת אחת, לא יהיה בזה חסרון של שבע להו טומאה, והיינו דדבר שמגיע בבת אחת, אף שהוא קודם בסיבתו, אין בו חסרון של שבע להו טומאה, ואפשר להביא לזה ראיה מכרע במיטה..

מיהו עי' בחשק שלמה שביאר דהטומאה באה לכל המיזרן משום מגע הזב בעצמו, [ולא על ידי הנגיעה של המיזרן במיטה], והיינו דכשיישב על המיטה, יש כאן ב' סיבות לטומאה, א). מטמא מדין מדרס ע"י שהוא יושב ושוכב על המיטה, ב). מטמא המיטה משום טומאת מגע, שכשיושב על המיטה הוא גם נוגע במיטה והוא מטמא המיטה מדין מגע.

ולכן המיזרן עד עשרה טפחים טפל למדרס והוי אב הטומאה, אבל חוץ לעשרה דאינו טפל למדרס אינו אב הטומאה, ומ"מ הוא מטמא אחד פוסל שנים משום מגע בזב, ובטומאת מגע אין חילוק בין תוך עשרה לחוץ לעשרה, וכמבואר בתוספתא [הובא בר"ש מ"ד], וברמב"ם [פרק כ"א מכלים ה"ט], ובטעם הדבר לחלק בין מגע למדרס, יבואר להלן בעזהי"ת.

וכתב החשק שלמה שאין חסרון של שבע להו טומאה, כיון שלפי האמור גם טומאת מדרס וגם טומאת מגע חלים בבת אחת, ומכן מיושב לפי"ז היטב דלא שייך כאן טומאת בית הסתרים כיון שהטומאה חלה מצד מגע הזב במיטה ולא משום מגע המיזרן במיטה.

מיהו יעוי' באליהו רבה ובביאור הגר"א דדיקו לשון המשנה "נישא הזב" דמשמע נישא אפילו בלא נגיעה, אלא רק נישא והיינו דמטמא רק מדין משכב ומושב ולא מדין נגיעה עיי"ש, וזהו דלא כהחשק שלמה, ולפי"ז נצטרך לומר כפי שכ' לעיל דבאמת הטומאה היא משום מגע המיזרן במיטה ולא משום מגע בזב.

מיהו יתכן לחדש עוד דבכל נישא איכא תרתי, גם דין של משכב ומושב, וגם דין של נישא על גבי הכלים שהם טמאים לא מדין מדרס, אלא מדין נישא על גבי הכלים יהיה דינו ראשון לטומאה, [וכפי שמבואר בתוס' בשם ר"ת. עי' תוס' עירובין בשיטת ר"ת בעירובין מש"כ בזה], מיהו זהו חידוש דהוא רק לשיטת ר"ת אבל חלוקים עליו.

ועי' לשון הרמב"ם פיהמ"ש וז"ל "ויהיה כל הנוסף על העשרה טפחים כאלו נגע באותן העשרה שהן אב" עכ"ל. ומבואר בלשון הרמב"ם דהטומאה במיזרן חוץ לעשרה הוא משום הנגיעה במיזרן בתוך עשרה, ולא מצד הנגיעה בזב עצמו, וזה לכאו' דלא כהחשק שלמה.

אולם ברמב"ם ביד החזקה כ' [פכ"א מכלים ה"ט] וז"ל מטה שהיתה טמאה מדרס ומזרן יוצא ממנה עד עשרה טפחים הרי הוא אב טומאה כמטה עצמה והכל מדרס, מעשרה ולחוץ הרי הוא כמגע מדרס, עכ"ל ולא ביאר הרמב"ם טעם החילוק בין תוך עשרה לחוץ לעשרה, ובדבריו ביד החזקה אפשר לקיים ביאור החשק שלמה.

והנה בהמשך המשנה ישב הזב על המיזרן מעשרה ולפנים טמא מעשרה ולחוץ טהור, וביארו הר"ש והרא"ש [מ"ד הביאו התוספתא] דכל שישב על המיזרן לפנים מעשרה הדין הוא דמעשרה ולחוץ טהור, ונחלקו הר"ש והרא"ש, דלהרא"ש טהור לגמרי, ואילו להר"ש הדין הוא דטהור רק ממדרס אבל יהיה טמא מגע מדרס, [עי' מ"ד], ויש לעי' במה נחלקו. ומה הנידון אם טמא או טהור, והנה לענין לטמאות המיטה משמע דהכל מודים דתהיה טהורה ומשום שאינה נטפלת למיזרן, אבל במיזרן שחוץ לעשרה נחלקו.

ונראה דנחלקו בהנ"ל דהרא"ש למד דיש כאן קבלת טומאה מהמיטה ולא מהזב, ולכן כל שישב הזב על המיזרן, א"א לטמאות את החצי השני של המיזרן כיון דהוא מגע בית הסתרים, ואם משום קבלת טומאה מהמיטה הרי כאן המיטה עצמה טהורה, אולם הר"ש למד כמו החשק שלמה דהקבלת טומאה הוא מהזב עצמו ונחשב שיש כאן מגע הזב, ולכן גם בישב על המיזרן הרי יש כאן גם מגע הזב, שהוא נחשב מגע בכל המיזרן ולכן כל המיזרן טמא. ואין כאן חסרון של בית הסתרים. אבל הרא"ש למד כפש"נ דהכא מיירי בנישא הזב על המיטה ולא בנגע ולכן יש כאן רק מדרס ורק בעשרה וחוץ לעשרה הוא בית הסתרים ולכן טהור לגמרי ודוק.

בביאור החילוק בין מדרס דטהור חוץ לעשרה לשאר טומאות דטמא עד הסוף

ד. הנה נתבאר דהא דאמר ר' יוסי דהמיזרן טמא עד עשרה טפחים בלבד, ולא יותר מעשרה הוא רק בטומאת מדרס, אבל בשאר טומאות כמו טומאת מגע, גם ר' יוסי מודה דכל המיזרן טמא, ולכן חוץ לעשרה מטמא אחד ופוסל אחד, [וכפי שנתבאר דהטומאה של המיזרן חוץ לעשרה אינה באה מכח המיזרן שתוך עשרה, אלא מכח מגע הזב או מגע המיטה, ונמצא דלענין טומאת מגע מדרס אין חילוק בין עשרה לחוץ לעשרה].

וכן מפורש בתוספתא שהביא הר"ש [כאן מ"ד], דאם נכנס מקצת מזרן או מיטה לאהל המת, הכל טמא אפילו מאה אמה, והרמב"ם פסק דין התוספתא [פכ"א מכלים ה"ח] "בד"א למדרס אבל לשאר טומאות, אפילו מאה אמה כולו חיבור וכו' עכ"ל.

וברע"ב להלן משנה ו' כ' להוכיח כן מהא דאיתא שם במשנה ו' "מטה שכרך לה מיזרן ונגע בהם המת טמאים טומאת שבעה פירשו טמאים טומאת שבעה" וכתב הרע"ב דכאן לא מצינו דר' יוסי חולק ואומר חילוק בין תוך עשרה לבין חוץ לעשרה, אלא גם ר' יוסי סובר דכל המיזרן טמא, וע"כ מבואר דכל החילוק בין תוך עשרה לחוץ לעשרה הוא רק בטומאת מדרס ולא בשאר טומאות. [ועי' משנ"א שכ' דהדין אמת אבל א"א להוכיח זה מהמשנה שם].

ויש לעי' מה טעם החילוק בזה, ומדוע בטומאת מדרס טמא רק עד עשרה, ואילו במגע טמא כל המיזרן טמא ואין חילוק בין תוך עשרה לבין חוץ לעשרה.

והביאור בזה לכאו' הוא דהנה לטומאת מדרס צריך שיהיה כלי העשוי למדרס, אבל כל שאומרים עליו עמוד ונעשה מלאכתנו אינו טמא מדרס, מבואר דטומאת מדרס נתפסת ושייכת רק בדבר הראוי למדרס, ולכן המיטה וכל הסמוך לה עד עשרה חשיב עשוי למדרס, אבל חוץ לעשרה לא מתפשט טומאת מדרס כיון דלא עשוי למדרס, אבל טומאת מגע שפיר חלה על המזרן כיון דהוא ראוי לקבלת טומאה ולא צריך עשוי למדרס.

מיהו יש לעי' בזה דהנה מצינו דנחלקו האחרונים באופן שישב הזב על המיזרן מעשרה ולחוץ האם המיזרן שחוץ לעשרה טמא מדרס או לאו, והגר"א כתב במתני' דאף המיזרן עצמו יהיה טהור מן המדרס, כיון דאינו ראוי למדרס, ואילו להרע"ב כתב דהמיזרן עצמו יהיה טמא מדרס אלא דהמיטה לא תהיה טמאה [וזהו דינא דסיפא דמתני'[[40]](#footnote-40)], ומעתה לפי הרע"ב יש להקשות דהא חזינן דהמיזרן אף חוץ לעשרה ראוי למדרס, וא"כ מדוע לא יקבל טומאה כמו המיזרן שתוך עשרה, ומאי שנא ממגע דכל המיזרן טמא, ואילו במדרס חוץ לעשרה טהור.

בגדר טומאת מדרס

ה. ושמעתי לבאר בזה על פי מה שהוכיחו האחרונים דדין טומאת מדרס חלוקה משאר טומאות, דלא הוי משום קבלת טומאה מהזב, אלא הוא טומאה עצמית של המדרס, והיינו דהמדרס הזב התורה טימאה, [ויש לבאר זאת דכמו שיש שרץ שהוא מטמא, ויש שכבת זרע וכו' ,יש גם משכב הזב דכל שהוא נעשה משכב הזב הרי גופא סיבת הטומאה], ומטעם זה משכב הזב נשאר בדרגת אב הטומאה מה שלא מצינו בכל התורה, והביאור הוא דבכל הטומאות מקבל הטומאה יורד דרגה, אבל בטומאה עצמית אינו יורד דרגה כיון דהוא מקור הטומאה, והביאו לזה הרבה ראיות, [עי' שערי חיים בבא בתרא, ועי' רא"ל מאלין ועי' חי' ר' מיכל, ועי' טהרת שלמה זבים סי' כ'].

מעתה י"ל דבטומאת מדרס שהיא טומאה עצמית, ולא משום קבלת טומאה מהזב, א"כ כל מקום ששם מדרס עליו הוא טמא מדרס, ולכן רק המיטה ועשרה הסמוכים לה יש להם שם מדרס, דעד עשרה טפחים הוא טפל למיטה, ונחשב שהיה מציאות המדרס עד עשרה טפחים, אבל חוץ לעשרה אינו מדרס, משא"כ בטומאת מגע דהוא טמא מדין קבלת טומאה, בזה שייך התפשטות הטומאה לכל הכלי, וכיון דהכל כלי אחד הטומאה חלה מתפשטת בכולו, משא"כ מדרס דאי"ז קבלת טומאה, אלא עצם היותו מדרס הוא גופא הטומאה, בזה י"ל דעד עשרה טפחים הוא נחשב מדרס, וחוץ לעשרה אינו מדרס[[41]](#footnote-41) [מהרב שמשון וייס שליט"א].

בשיטת הר"ש בביאור דינא דמתני'

מה החילוק בין תוך עשרה לחוץ לעשרה

**ו. ה**ר"ש נקט דהמיטה עצמה טמאה מדרס, ואילו המזרן מטמא שנים עד עשרה מדין חיבורין וזהו רק בשעה שהוא מחובר, אבל כשפירש חזר להיות מטמא אחד ופוסל אחד, [ובמים טהורים פי' בזה דהר"ש לשיטתו דהמזרן אינו חלק מהמיטה אלא הוא כיסוי על המיטה ולכן אינו טמא מצד עצמו אלא רק מדין חיבורין].

אלא שיש להקשות מאחר והמיזרן מטמא שנים ופוסל אחד הוא "מדין חיבור בזמן שנוגע במיטה" א"כ מדוע חוץ לעשרה מטמא אחד ופוסל אחד, והרי כל המיזרן כלי אחד הוא ונוגע כולו במיטה, דבשלמא להרמב"ם הגדר הוא דעד עשרה הוא חלק מהמיטה והוי מדרס ממש, וחוץ לעשרה אינו חלק מהמיטה ואינו מדרס, אבל להר"ש הרי בלא"ה לא הוי מדרס בעצמו, אלא הוי כלי בפנ"ע שנוגע במדרס וטמא מדין חיבורין למדרס, וא"כ מה חילוק בין תוך עשרה לבין חוץ לעשרה.

ואין לומר דמעשרה ולחוץ הוא נחשב לכלי בפנ"ע והוי כמו שני כלים נפרדים, דהרי מבואר בתוספתא דבמגע באהל המת אם נגע בתחילת המיזרן כל המיזרן אפילו מאה אמה, ע"כ מבואר דכל המיזרן נחשב לכלי אחד, וא"כ קשה מדוע לענין טומאת חיבורין לא נימא דכל המיזרן יהיה טמא.

בגדר דין החיבורין במתני' לשיטת הר"ש

ז. שמעתי מאחי הרב ר' בן ציון שליט"א לבאר בזה דהנה יש לעי' מהו דין החיבורין המבואר בר"ש כאן, דהנה הר"ש ציין לזבים פרק ה', ובחזו"א ובמשנ"א ועוד אחרונים נקטו דהכוונה היא לדברי הר"ש פ"ה מזבים שהביא התוספתא דכלי הנוגע באב הטומאה הוא אב הטומאה מדין מחובר, ואחר שפירש הוא יורד מטומאתו לראשון.

מיהו יש להקשות על זה בתרתי א). דהרי התם הוא דין בכל כלי הנוגע באב הטומאה דבזמן נגיעתו הרי הוא כמוהו, וקשה מדברי הר"ש והרא"ש דכ' במשנה ה' "דאם דרס הזב על המיזרן, המיטה טהורה", וביארו הראשונים משום דהמיזרן טפל למיטה ולכן נישא הזב על המיטה גם המיזרן טמא, אבל אין המיטה טפלה למיזרן, ויש להקשות דאם הוא מדין חיבורין כדאיתא בתוספתא, הרי שם הדין הוא דאפילו דאין הכלי טפל לאב הטומאה נמי הוי אב הטומאה, וא"כ מדוע הכא לא נימא דאם המיטה מחוברת למיזרן תהיה טמאה מדין חיבורין לאב.

ב). עוד יש להעיר דהנה בר"ש [פ"א מזבים מ"ה] הקשה על התוספתא, ממתני' שם פ"ה מ"י דמבואר להדיא דכל כלי הנוגע באב הטומאה הרי הוא מטמא אחד ופוסל אחד והקשה דבתוספתא שם מבואר דבעודו מחובר הוא אב הטומאה ומטמא שנים, ותירץ שם דמתני' שם הוא מדאוריתא דבאמת אינו טמא כלל, ואילו התוספתא הוא דין דרבנן, ולפי"ז נמצא דמתני' כאן דתני מטמא שנים ופוסל אחד הוא רק מדרבנן, ויש בזה הערה דמתני' כאן כהתוספתא ולא כהמשנה, וביותר יש לעי דבר"ש כאן בכת"י גרס "כדתנן" בזבים, ומבואר דמקורו ממשנה בזבים ולא מתוספתא.

ואשר נראה מבואר בזה דהכא אין כוונת הר"ש לדין חיבורין של התוספתא, [אלא אדרבה המשנה כאן אזלא כלשון המשנה בזבים דמדאוריתא אין חיבור כלל], אלא הכא הוא דין חיבור של טפלות למדרס, והיינו דגוף המדרס הוא רק המיטה שעליה דרס, ואילו המיזרן הוא לא מגוף המיטה, אלא הוא טפל למיטה, מחמת שהוא משמש עם המיטה, וטמא מדרס מדין טפל למטה, ולכן אם יפרוש מהמיטה יטהר.

ולפי"ז מה דמדמה הר"ש למשנה בזבים צ"ל דמבואר בזבים שאדם הנוגע באב הטומאה הוא מטמא כלים בעודו מחובר לטומאה, ואם פירש ירד להיות ראשון לטומאה, והכא נמי זהו דין המזרן, דבזמן שהוא מחובר הרי הוא כמדרס, ואם פירש ירד להיות ראשון, [ואף דיתכן דבאדם אי"ז דין טפל ממש ואילו הכא הוא דין טפל מ"מ משכח"ל חילוק זה דהוא טמא רק בשעת מגעו לאב], ואם כנים הדברים א"ש דמה דטפל למדרס הוא רק העשרה הראשונים, דהם חיבור למדרס הם טפלים למדרס, אבל העשרה האחרונים אינם חיבור למדרס, ואינם טפלים למיטה, אלא דמ"מ מגע יהיה בהם מכח הזב כיון דסוף סוף הם כלי אחד בהדי המיטה, ולכן יהיו טמאים רק מגע מדרס.

אך יש להקשות מדוע הרחיק הר"ש לחמו להביא ראיה מפרק ה' דזבים דמצינו כה"ג דרק בזמן החיבור הוא טמא מדרס, ואילו כשפירש הוא טהור מן המדרס, דהא מצינו כן בפירקין להלן משנה ה' וכן מצינו לעיל פרק י"ח משנה ז' לגבי כרע, ומשנה ח' לגבי תפילין. דבזמן שמחובר טמא מדרס, ולאחר שפירש חזר להיות מגע מדרס, וא"כ הכא נמי נימא הכי.

ביאור החילוק בין החיבור של כרע למיטה לבין החיבור של מזרון למיטה

ז. מיהו י"ל בזה פשוט דא"א להוכיח מכרע ותפילין לכאן, לא דמי כלל, דכרע ותפילין דנתבאר דאם פירשו חזרו להיות טמאים ראשון, הוא רק בגוונא דהכרע והקציצה נתחברו אחר קבלת הטומאה, דבכה"ג כל טומאתם הוא רק מדין חיבור, אבל בהיו מחוברים ואח"כ טמא אותם, הרי נשאר בהם הטומאה גם אחר שנתפרקו, אא"כ נעשה שבירה המטהרת, משא"כ כאן במיזרן נתחדש יותר דגם בגוונא שהיה המיזרן מחובר למיטה בשעת קבלת הטומאה נמי הוי רק טומאה בתורת טפילות, ואם יפריד אותו פרחה טומאתו, ונעשה רק מגע מדרס, וא"ש דציין הר"ש לזבים דשם מצינו באדם, דגם באופן שמחובר בשעת קבלת הטומאה האדם כשיפרוש מהטומאה יחזור להיות ראשון לטומאה.

וביאור החילוק הוא דבכרע של מיטה, כל הכרעים הם עצמה של מיטה ולא טפילות למיטה, אלא דאם היתה המיטה טמאה קודם שנתחבר הכרע, ואח"כ חיבר הכרע הגדר הוא דהכרע נעשה טפל לטומאה, [וצ"ל דאף שהכרע הוא מעצם הכלי, אין התפשטות הטומאה אלא רק בשעת קבלת הטומאה, אבל כאן שכבר נגמר אין התפשטות הטומאה, ולכן צריכים לטפלות לטומאה], אבל מצד מציאות הכלי כל החלקים הם עצמו של כלי, ולכן בשעת קבלת הטומאה הכל טמא בעצמו, משא"כ מיזרן לפי הר"ש הרי הוא דבר נוסף על המיטה, ואינו מעצם הכלי של המיטה, אלא הוא טפל למיטה, ולכן גם בשעת קבלת הטומאה, הוא מקבל טומאה בתורת טפל ואם פירש יטהר. [לסיכום - בכרע הוא טפילות לטומאה, ובמיזרן - הוא טפילות לכלי].

ועפי"ז נראה ליישב נמי מה דהקשה המשנ"א מדוע משנה ה' צריכה לפרט דאם כרך מזרן למיטה והיתה המטה טמאה מדרס נעשה מדרס פירש נעשה מגע מדרס, וכן חיבר למזרן טמא שבעה נעשה טמאה שבעה ופירש נעשה טומאת ערב, והרי כל סדר זה כצורתו נתפרש כבר בפרק י"ח משנה ז' וכן ברמב"ם הוא נשנה כב' הלכות הסמוכים, וצ"ע דהא לכאו' הוא כפילות ממש,

אכן להאמור לק"מ מידי משום דבכרע נתפרש דיני טפילות זו, באופן שהטפלות היא על ידי חיבור שני חלקים להיות גוף אחד, וכן בתפילין יש כאן טפילות בטומאה על ידי שנתחברו החלקים להיות כלי אחד, ובזה אמרי' דהוא טפל לטומאה, אבל מנ"ל כאן שבמזרון שלא נעשה כלי אחד, אלא הוא טפלות לעצם הכלי מנ"ל דגם בזה יהיה הטומאה בשעת חיבור טומאה חמורה, ולכן חוזרת על זה המשנה ומפרטת דגם כאן יש טפלות בשעת חיבור[[42]](#footnote-42).

פירש מזרן מהמיטה לאחר הטומאה

ח. אולם יעוי' ברעק"א שכ' דהכא במיזרן באופן שהיה מחובר בשעת קבלת הטומאה היה מקבל טומאה כמטה עצמה, ואם פירש אח"כ נשאר בטומאתו, וכ"כ במל"מ בדעת הרמב"ם, ומשום דנקטו דמיזרן הוא כמיטה עצמה, ולפי דבריהם נמצא דהוא ממש כמו כרע ותפילין.

ובפשוטו היה אפשר דהוא תלוי בפלוגתת הרמב"ם והר"ש בפירוש המזרן, דלהרמב"ם הוא כרוך סביב המיטה ובזה הוא חלק מעצמה של מיטה, ואילו להר"ש המיזרן כיסוי על המיטה, והוא דבר נוסף ולכן אינו חלק מגוף המיטה.

אולם באמת לכאו' יש להוכיח ראיה גדולה לדברי הר"ש דהנה מבואר במשנה ו' "מטה שכרך לה מיזרן ונגע בהן המת טמאין טומאת שבעה פרשו טמאין טומאת שבעה נגע בהן השרץ טמאין טומאת ערב פרשו טמאין טומאת ערב", ויש לתמוה מדוע לא נזכר כאן גם מטה שכרך לה מזרן וישב עליה הזב, ואח"כ פירש שניהם טמאים מדרס, ומדוע המשנה מדלגת כל אפשרות זו, ולכאו' הוא ראיה גדולה דבמדרס אחר הפרישה המזרן לא היה טמא מדרס אלא כל עיקר טומאתו הוא מדין טפלות, וכדברי הר"ש, [וכן נקטו בתפא"י, ובמשנ"א, ובחידושי הגר"א מגריידיץ, ובמים טהורים]. ולולי דמסתפינא הו"א גם בדברי הרמב"ם דבאמת מזרן אפילו שהוא כרוך סביב המיטה להחזיק המטה שלא תתפרק מ"מ אינו חלק מגוף המיטה, אלא הוא טפל למיטה, אלא דברעק"א ובמל"מ כ' דלא כאן, ובאמת צ"ע לדבריהם ממשנה ו'.

**מ"ט החלק שחוץ לעשרה נטמא במגע מהזב דנחשב כלי אחד, ואילו לגבי מדרס אפילו החלק שקרוב למטה לא יהיה מדרס ממש**

ט. אחר שנתבאר דלהר"ש המיזרן מקבל טומאה מהמיטה מדין חיבורין וטפלות, ומ"מ טפלות זו היא עד עשרה, אכתי יש לבאר מדוע המיזרן מעשרה ולחוץ מטמא אחד ופוסל אחד ומהיכן קיבל הטומאה. והיה אפשר דהוא מקבל טומאה מהמזרן עצמו דהוא טמא באב הטומאה מדין חיבורין והוא חוזר ומטמא את החלק שחוץ לעשרה, מיהו א"כ יש להקשות כמה קושיות כדלהלן

א). מדוע המיזרן חוץ לעשרה טמא כלל, דאי משום שנגע בחלק המיזרן שבתוך עשרה, הרי הוי בית הסתרים, [וכפי שכ' להקשות לעיל להרמב"ם]. ב). עוד קשה דהרי אין כלי בחיבורין מטמא כלי אחר וכמבואר בר"ש [ריש פ"ה מ"א], דאף שהביא התוספתא דכלי בחיבורין מטמא מ"מ הוא רק אוכלים ומשקין, אבל אינו מטמא כלים, ג). עוד יש להקשות בלשון הר"ש שכ' דחוץ לעשרה מטמא אחד ופוסל אחד שנחשב פירש, והרי אם הוא משום שמקבל טומאה מתוך עשרה לא צריך לומר שפירש.

ואשר לכאו' צ"ל כדלעיל דהגדר הוא דכשהזב יושב על המיזרן הוא מטמאהו בתרתי, א' הוא עושהו מדרס, ב. מטמאהו מדין מגע הזב, וכאן צריך לחדש דלענין הלכות מגע י"ל דשאר המזרן נמי טמא בטומאת מגע, דנחשב שהזב נגע בכל המזרן גם מחוץ לעשרה וגם בתוך עשרה והוי מגע ישיר, דלענין שאר טומאות נחשב הכל אחד, וכל מה דמבואר דהמיטה בלבד טמאה הוא מדין מדרס, ואילו המיזרן הוא מדין נוגע במדרס הוא דין מסויים לענין טומאת מדרס, דרק עשרה טפחים נחשבים מדרס.

מיהו זה גופא צריך טעם מדוע לגבי טומאת מדרס רק המיטה נטמאת במדרס ולא את המיזרן, ואילו המיזרן טמא רק בעודו מחובר מדין חיבורין, ואילו לגבי מגע מדרס הכל נחשב אחד, ונחשב שנגע גם במדרס.

ושמעתי לבאר די"ל דהנה להר"ש המטה היא דבר לעצמה, והמזרן הוא כיסוי על המיטה שמניחין תחת המצעות, ומבואר דבהלכות כלים המזרן נחשב לכלי אחד בהדי המיטה, דהרי במ"ו מבואר דהנוגע במיטה הוא נחשב נוגע במיזרן, והכל טמא טומאת שבעה, וצ"ל דכיון דהמזרן מונח תמיד על המיטה, וגם הוא משמש תשמיש אחד עם המיטה, הרי הוא נחשב לכלי אחד בהדי המיטה.

ומעתה י"ל דחלוק טומאת מדרס, משאר טומאות, דטומאת מדרס הוא טומאה עצמית ולא קבלת טומאה מהזב, דהיינו שהמשכב נעשה לחפצא של מדרס, והוא גופא הטומאה, ובזה הכלל הוא דכל שהוא נצרך לצורך עצם הישיבה, הוא החפצא של המדרס, אבל המזרן דאינו יושב עליו לא נעשה לחפצא של מדרס, ואף שהוא חלק מהכלי של מיטה, מ"מ אינו מדרס הזב שהרי לא דרס עליו [והנה זה ודאי דכל כרעי המיטה נחשבים למדרס ואף אם לא ישב להדיא על גביהם, ומשום שהם נצרכים לישיבה של הזב על המיטה, אבל כל שהדבר אינו נצרך לישיבה לא נעשה מדרס], אמנם לענין קבלת טומאה הכל תלוי לפי שם הכלי ומאחר והמזרן הוא כלי אחד בהדי המיטה הכל נטמא, ואף שבאמת הוי כלי אחד המורכב מב' חלקים, מ"מ שם כלי אחד עליו וכל שהם מאוחדים הכל נטמא בב"א [מהרב שמשון וייס שליט"א].

**סימן ה**

# בענין תיבה שנפחתה ובדין שבירת כלים

**כלים פרק י"ט משנה ז'** תיבה שפתחה מלמעלה טמאה טמא מת נפחתה מלמעלה טמאה טמא מת נפחתה מלמטה טהורה מגורות שבה טמאות ואינם חבור לה.

יש לעי' אם "טמאה טמת מת", היינו שנשאר הטומאה שהיתה בה מעיקרא, או דבאמת נטהרה בשבירת הכיסוי מטומאה שהיתה בה, אלא דכוונת המשנה דמקבלת טומאה מכאן ולהבא.

ועי' לשון הרמב"ם כאן פיהמ"ש "שהיא מתטמאה במת" משמע דהוא קבלת טומאה מכאן ולהבא, וכן ביד החזקה פכ"ו ה"ו כ' נמי מתטמאה. מיהו יש לעי' אם דקדוק המוכיח על טומאה מכאן ולהבא ויש לעי' בזה בטעם הדבר[[43]](#footnote-43).

פלוגתת רש"י ותוס' בגדר טהרת שבירת כלים

ואפשר דתלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בגדר דין שבירת כלים, דשיטת רש"י דכל שנשברה ונשתנה צורתה נטהרה, ואפילו שהשברים ראיין לשימוש, ואילו לתוס' [חולין נה. ועג]. צריך שהשברים לא יהיו ראויים לשימוש הראשון.

ובקובץ שיעורים פסחים אות קנ"ה ביאור יסוד הפלוגתא, דרש"י ס"ל דהוי דשבירה הוי מעשה המטהר, ואילו תוס' למדו דטהרת שבירה הוא משום דאין כאן כלי.

ומעתה נראה דשבירת הכיסוי הוא שינוי בצורת הכלי, דישנם סוגי כלים עשויים עם כיסוי וישנם סוגי כלים עשויים בלא כיסוי, והוא ב' צורות שונות של כלי בתכלית, [ויתכן שיש גם מיני דברים שצריכים אכסון עם כיסוי כגון אוכלים וכדו'], וא"כ לכאו' נראה דשבירת הכיסוי הוא שינוי בצורת הכלי שהוא סוג אחר של כלי. אולם אינו שינוי בשימוש הכלי דאכתי הוא משמש כעין מעיקרא דסוף סוף הןא משמש לאיכסון [ואף שיש דברים שכבר אינו מאכסן בהם אבל לא נחשב שינוי במהות הכלי שהוא משמש לקבלה]. וא"כ י"ל דלרש"י הכא יהיה הדין דמקבל טומאה רק מכאן ולהבא דנטהר במעשה השבירה, אבל לתוס' הדין הוא דנשאר בטומאתו.

והנה שיטת הרמב"ם כשיטת רש"י בכל דוכתא, עי' לעיל פי"ד מ"ד לגבי מגירה ועי עוד לעיל בדברי הכ"מ ברמב"ם פי"ח משנה ה' לגבי פירוק כרעי המיטה, וא"כ י"ל דלכן כ' הרמב"ם דמקבל טומאה מכאן ולהבא,

אולם יעוי' בר"ש וברא"ש שכ' דכיון דשוליה קיימים אכתי חזי לתשמיש, ולכאו' הכוונה בזה כשיטת התוס' דכל דחזי לתשמיש לא פקע ממנו שם כלי, ואין כאן טהרת שבירה כלל, וכן כמדומה מצינו דשיטת הר"ש כשיטת תוס'.

אכן אין הדברים מוכרחים, דאפשר דגם לרש"י היה מקום לדון דהכיסוי הוא חלק נוסף ולא מעיקר צורת הכלי, וא"כ לא יחשב אפילו מעשה שבירה בכלי כלל, וצ"ע.

ב

והנה להלן במתני' מגורות שבה טמאות ואינם חבור לה, ובביאור המשנה מצינו בזה כמה דרכים במפרשי המשנה. **בתוי"ט** ציין לפ"כ משנה ג' ושם מבואר דין ידות, ולפי"ז כוונת המשנה אינה חיבור היינו, דהכא אין התיבה השבורה נחשבת "יד" למגורות, להכניס טומאה ולהוציא טומאה. אלא היא נחשבת כדבר בפנ"ע.

והגר"א הקשה מלשון המשנה ואינם חיבור לה דלכאו' היה צריך להיות כתוב להיפך ואינה חיבור להם, דהתיבה אינה חיבור למגורות שהם המקבלים טומאה, ועי' מש"כ בזה הגר"א.

**ובמשנ"א כאן** ביאר באופ"א דהא דאינם חיבור הוא "לטהרה", והיינו דלענין טומאה הדין הוא דנטמא אחד נטמא חבירו ומדמה זאת ללעיל פ"ב מזה ז' גבי בית תבלין של עץ, אלא דמ"מ לענין שבירה אמרי' דנטהרה התיבה בשבירה לא נטהרה המגורה, ולפי"ז מיושב היטב הלשון ואינן חיבור לה לענין הטהרה. אלא שיש לעי' בביאור כוונתו.

ונראה לבאר יסוד הנידון בזה ע"פ מה שהובא מחלוקת רש"י ותוס' בגדר דין שבירה המטהרת, דרש"י למד דהוא דין מעשה המטהר, ואפילו שאחר השבירה שם כלי עליו וראוי לשימוש, מ"מ נעשה בו מעשה שבירה, אולם לשיטת התוס' הטהרה היא רק משום התוצאה דאין כאן כלי, ולכן פרחה הטומאה.

ומעתה לפי"ז י"ל דהכא נשבר תיבה, ונשארה מגורה, ולפי התוס' לכאו' ודאי שהמגורה תשאר בטומאתה, דהרי שם כלי עליה, ולא יהיה שייך דברי המשנ"א דמאי קס"ד, אולם לרש"י שפיר י"ל דכיון דהוי כלי אחד לענין קבלת הטומאה, א"כ כל שנשבר הכלי אפילו במקצתו סד"א שיהיה נחשב למעשה שבירה בכל הכלי, וקמ"ל דלענין טהרת מעשה השבירה הוא מטהר רק במקום שנעשה השבירה, אבל במגורות לא נחשב שנעשה מעשה שבירה.

אך אכתי יש לעי' בזה דכיון דשם כלי אחד הוא מדוע לא יחשב טהרה בכל הכלי, ויש לדון ליישב, אכן יעוי עוד בדברי המשנ"א דמשמע דבעצם הם שני כלים נפרדים, אלא דרבנן החמירו לדון אותם ככלי אחד רק לענין טומאה ולא לעניו טהרה.

#

# סימן ו

# בענין בטל העיקר בטל הטפילה

משנה פרק י"ט משנה ט' **נפחתה מלמטן ר"מ מטמא וחכמים מטהרין מפני שבטל העקר בטלה הטפלה ע"כ.**

מבואר דנחלקו ר"מ וחכמים באופן שבטל העיקר שהוא הבית קיבול, האם גם בטלה הטפילה שהוא המדרס, דלר"מ לא בטל המדרס, ואילו לחכמים כל שבטל העיקר בטל הטפילה וטהור גם מטומאת מדרס.

ולהלן משנה י' לגבי משפלת נחלקו בנידון זה ר"מ וחכמים, וצ"ב מה הריבותא במשנה י', ועי' בר"ש שמשמע דהתם הוא לא נידון בכשיש מדרס ובית קיבול אלא הוא נידון בכלי שהוא רק בית קיבול, ונשבר עיקר, ועדין יש אפשרות שימוש בהטפל שבו כגון להפוך את הכלי עיי"ש. נמצא דיש כאן נידון בכל כלי שיש לו שני שימושים עיקר וטפל, ונשבר העיקר דבטל גם הטפל, אולם ברמב"ם וברא"ש מבואר דהנידון הוא בכלי שעיקרו עומד לבית קיבול והטפל שבו עומד למדרס, וא"כ הוא ממש כמו במשנה ט', וצ"ע א"כ מה נתרבה במשנה י'.

ביאור המחלוקת דר"מ וחכמים

**בחזו"א** [כ"ה סק"י] ביאר דלחכמים כשנפחת העיקר שהיא הבית קיבול הדרך שזורק הכלי לבין השברים, ואינו משתמש בו גם למדרס, ולכן לא טמא מדרס, וזה הכוונה בטל העיקר בטל הטפילה, ולפי"ז צ"ל דר"מ נחלק במציאות דאינו זרקו לבין השברים אלא משתמש בו. עוד כ' החזו"א בנו"א [סימן כ"ה סקי"ג] דלחכמים כיון דבטל העיקר שוב ממילא אינו משתמש לישיבה אלא ארעי, ובזה לחכמים כבר לא הוי מדרס, ולר"מ גם זה הוי מדרס[[44]](#footnote-44).

והנה דברי החזו"א מתיישבים היטב להר"ש והרא"ש, אך ברמב"ם משמע דהדין דבטל העיקר בטל הטפילה הוא מעיקר הדין ולא משום המציאות שזרקו לבין השברים. דברמב"ם פיהמ"שכ' וז"ל "וחכמים אומרים כיון שהעיקר שבה אינו אלא קרקעיתה "ובו נעשת כלי להתטמא במת ובזב" וכבר בטל העיקר ואינה מתטמאה עוד במת, האם בהשאר הטפלים שהן דפנותיה וגגה שנעשו לשמירת מה שיש בה נאמר שהיא מתטמאה במדרס, זה לא יתכן. והלכה כחכמים" עכ"ל, משמע ברמב"ם דיש כאן הלכה מעיקר הדין דכל שנשבר עיקר הכלי בטל המדרס [ולא משום המציאות שהוא זרקו לבין השברים].

וביארו הרש"ש כאן והקה"י טהרות סימן ו' כאן דלענין טומאת מדרס צריך שיהיה דין כלי, והביאו הדרשא בתורת כהנים דמבואר שם דלענין מדרס צריך שיהיה כלי, [אבל כלי גללים וכלי אבנים כלי אדמה אינם נעשים מדרס, כיון דלאו מן הכלים המקבלים טומאה], ומעתה כיון דיש הלכה שצריך שיהיה כלי, א"כ באופן שהכלי יש לו שני שימושים גם למדרס וגם לקבלה, מה שמגדיר אותו לכלי הוא היעוד שאליו הוא עומד, וכיון דעומד לקבלה, הקבלה משוי ליה תורת כלי, וממילא כיון שנשבר הכלי קיבול חשיב שנשבר כל הכלי, ואין המדרס משוי לי תורת כלי, כיון שהוא הטפל בכלי, ואין שימוש הטפל מחשיבו לכלי, וכיון דהשימוש העיקרי הוא בית קיבול, הוא משוי לי תורת כלי, וכיון שנשבר נמצא דאין כאן כלי, וממילא בטל המדרס[[45]](#footnote-45).

**ובדעת ר"מ דנחלק י"ל בכמה אופנים,**

**א)** דנחלק על כל יסוד זה ולמד דאין דין כלי במדרס, אלא שזה דחוק לומר דבזה גופא נחלקו.

**ב)** י"ל דלמד דגם החלק הטפל בכלי משוי ליה תורת מדרס, וכיון דמעל התיבה משמש למדרס, ואפילו בתורת טפל הוא נמי משוי ליה כלי מדרס.

ויש להוסיף דהנה מצינו בתו"כ דאיכא דרשא נוספת לתיבה שפתחה מצידה דהיושב על ראשה הוא עושה מדרס, ולכאו' קשה מדוע בעינן עוד פסוק לזה, וי"ל הטעם בזה דזה גופא הגזה"כ בתו"כ שנתחדש עוד פסוק דאף באופן שיש כלי מלמטה שעיקרו לקבלה סד"א דלמעלה לא משוי לית תורת מדרס, קמ"ל דגם למעלה הגם שהוא טפל הוא משוי ליה תורת כלי מדרס, ולכן אפילו שנשבר למטה, אבל הלמעלה משוי ליה תורת כלי, אמנם לרבנן מבואר טעם אחר דרק העיקר משוי ליה תורת כלי, ולדבריהם צ"ל דהריבוי בתו"כ הוא דהכלי שלמטה הוא משוי ליה תורת כלי וכפי שכבר כ' בקהילות יעקב והגרא"ל מאלין זצ"ל.

**ג)** י"ל עוד דבאמת גם לר"מ צריך שיהיה תורת כלי מחמת הכלי קיבול שלמטה שהוא עיקרו של הכלי, אלא דס"ל לר"מ דכיון דכבר חל עליו שם מדרס בהיותו כלי תו לא פקע ממנו, והיינו דמהני מה שמתחילתו היה כלי לאשויי תורת מדרס, ואפילו בטל הכלי לא בטל המדרס. [ועי' לשון הרמב"ם פיהמ"ש הרי היא עדין מקבלת טומאת מדרס, הלשון עדין מבואר דהוא ממשיך מה שהיה קודם לכן].

ואם כנים הדברים יש לבאר לפי"ז הא דמבואר לעיל משנה ז' דאם היה פתחה מלמעלה ונפחתה מלמעלה טהור, וגם מטומאת המדרס, ויש לעי' מדוע ר"מ מודה במשנה ז', והרי עכשיו שנשבר הבית קיבול הרי הוא כבר ראוי למדרס, דאין אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ובשלמא לרבנן בטל העיקר בטל הטפילה כ"ש שלא יחול תורת מדרס מכאן ולהבא, אבל לר"מ מדוע לא נימא שיהיה טמא מדרס. אכן להנתבאר גם ר"מ מודה דמכאן ולהבא אינו מקבל טומאת מדרס כיון דאין כאן כלי, ורק במקום שכבר היה כלי וכבר נחית ליה טומאת מדרס אמרי' שנשאר הטומאת מדרס, אבל כאן דמעיקרא לא היה ראוי למדרס ולא נחית ליה דין מדרס מעולם גם עכשיו לא יחול עליה דין מדרס.

בדברי המשנה לקמן פרק כ"ב גבי כסא כלה

והנה לקמן פרק כ"ב משנה ז' "א"ר יהודה אף כסא של כלה שנטלו חפויו ונשתייר בו בית קבלה טהור מפני שבטל העיקר ובטלה הטפלה", וברמב"ם פיהמ"ש שם כ' רמב"ם על משנה מסכת כלים פכ"ב מ"ז "והלכה כר' יהודה כי דבריו תואמים את הכללים שקדמו לחכמים בפרק תשעה עשר", מבואר דהדין דר' יהודה התם הוא כשיטת חכמים כאן. [ויש לעי' אם ר"מ במתני' דידן יחלוק גם במתני' להלן פכ"ב או לאו, ומצינו ברמב"ם פיהמ"ש דכ' דהלכה כר' יהודה מבואר דיש חולקים שם, ולכאו' ר"מ חולק, אכן אפשר דהוא תלוי בפלוגתת ר"ע וחכמים ברישא של המשנה].

והנה לפי ביאור החזו"א א"ש היטב דהנידון הוא בנשבר העיקר אם זורקו לבין השברים או לאו, וא"כ בזה גופא הנידון להלן נחלקו בפרק כ"ב אם זורקו לבין השברים או לאו,

מיהו להרש"ש והקה"י והג"ר ליב מאלין זצ"ל דמבואר דיסוד המחלוקת היא דלרבנן יש דין במדרס שיהיה כלי, ותלוי בעיקר וכיון דבטל העיקר, בטל המדרס, יש להקשות דנהי דחזינן לדברי חכמים דבמדרס יש הלכה שעיקר הכלי מגדיר את הכלי למדרס, ולכן אם נשבר הכלי בטל המדרס מ"מ הוא דין מסויים במדרס וכפי שמצינו דרשא בתורת כהנים דילפי' מכל כלי דצריך שיהיה כלי בכדי שיהיה תורת מדרס מעל הכלי, אבל מנ"ל שכלי שעיקרו מדרס וגם כלי קיבול צריך את המדרס בכדי לאשויי שם כלי קיבול.

[ועוד יש להוסיף הסבר בזה דמדרס הוא מצד עצמו כלי גרוע דאין לו בית קיבול, ולכן בכדי לאשויי תורת מדרס, צריך או שיהיה מיוחד למדרס, או באופן שיש לו שם כלי אפילו אינו מיוחד נמי חל עליו תורת מדרס, לכן צריך את הבית קיבול לאשויי ליה שם כלי, אבל כלי קיבול הרי הוא מצד עצמו כלי חשוב שיש לו בית קיבול ואינו צריך את המדרס לאשויי תורת כלי]. [[46]](#footnote-46).

עוד יש להקשות וכבר עמד בזה הרש"ש מהא דכ' הרמב"ם גבי משפלת לבאר הדין דבטל העיקר בטל הטפילה משום דטומאת מת עיקר, והוכיח זה מהא דמבואר דכל שהוא טמא מדרס טמא מת, ואילו טמא טומאת מת אינו טמא במדרס, ולכן ראיה דטומאת מת עיקר, ולכן בטל העיקר שהוא טומאת מת בטל נמי הטפילה שהוא המדרס, וקשה דהא להלן פכ"ב מבואר דגם באופן שבטל המדרס נמי בטל הטמא מת, ואי"ז מתיישב להכלל שכ' הרמב"ם בזה.

ביאור חדש בפלוגתת ר"מ ורבנן

ונראה לבאר בזה באופ"א לבאר בביאור הדין של בטל בעיקר בטל הטפילה והוא דהנה מצינו דין שבירה המטהרת בכלים, וכבר נתבאר בכמה דוכתי דפליגי רש"י ותוס' בגדרי שבירה המטהרת, דלרש"י הגדר הוא דהוי מעשה המטהר, ואילו תוס' ס"ל דהוא משום שאין כאן כלי, ושיטת הרמב"ם כשיטת רש"י שהוא בגדר דין מעשה המטהר, ומעתה י"ל דכשיש בכלי אחד שני שימושים, האחד עיקר והשני טפל, ונעשה מעשה שבירה בחלק העיקר של הכלי חשיב מעשה טהרה בכל הכלי, וכיון דנשבר ובטל הכלי בטל נמי המדרס דהכל הוי כלי אחד, ולפי"ז יש לבאר היטב נמי הא דמבואר לקמן פרק כ"ב מ"ז, דאם נעשה מעשה שבירה בעיקר הכלי חשיב מעשה המטהר על כל הכלי, כיון שמעשה שבירה בעיקר הכלי הוא מטהר בכל הכלי.

אך קשה דכל שהוא רק בגדר מעשה טהרה של שבירה א"כ מדוע לא יחזור ויקבל טומאה מכאן ולהבא, דהרי מעשה שבירה הוי מעשה המטהר על לשעבר, ולא הוי מעשה המטהר על מכאן ולהבא, וכן הרי שיטת רש"י דבכלי שנשבר אי"צ יחוד לקבל טומאה מכאן ולהבא באופן שהוא כלי הראוי לקבלת טומאה, וא"כ הכא נמי מדוע לא יקבל טומאת מדרס מכאן ולהבא דנהי דהיה מעשה המטהר על המדרס, מ"מ מכאן ולהבא הוא ראוי למדרס ומדוע לא יקבל טומאה מכאן ולהבא.

ונראה בזה דכיון דהכלי קיבול שהוא עיקר הוא שבור ואינו ראוי לשימוש, הרי הוא נחשב כמו שיש כאן שבירה המתחדשת כל הזמן בכל הכלי, והיינו דלעולם מה דמצינו דכלי הנשבר מקבל טומאה מכאן ולהבא הוא כמו בגד שנחלק לשני דאחר שנחלק כל אחד ואחד חזי לקבל טומאה מכאן ולהבא אלא ששינה צורתו, אבל כל שכבר אין כאן כלי אינו מקבל טומאה, והנה כאן מאחר והתיבה הוי כלי אחד שעיקרו לקבלה וטפל למדרס, ויש שבירה בעיקר הכלי שכבר אין כאן כלי, הרי הוא נחשב כמעשה שבירה המתחדש כל הזמן במדרס, ולכן מטהר את הכלי לגמרי ושוב אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ולכן גם להיפך בכיסא כלה הצורה של הכיסא הוא מדרס ומה שיש בפנים גם את האפשרות של בית קיבול אכתי הוא נחשב לכלי שבור כל הזמן כיון שמהות הכלי הוא מדרס.

בביאור הרמב"ם בפיהמ"ש שכ' דהטומאת מדרס נספחת לטומאת מת, וטומאת מת עיקר.

אלא דאכתי קשה מה הוצרך הרמב"ם כאן להקדמה זו דטומאת מדרס היא נספחת לטומאת מת, והטומאת מת עיקר, והרי סגי במה שנעשה כאן דין שבירה המטהרת, ועוד יש לעי' היכן נזכר ברמב"ם שבירה,

ונראה לבאר דכוונת הרמב"ם בזה הוא דסד"א דנהי שנשבר כאן הכלי ואין כאן בית קיבול, אבל אפשר דהדין כלי שנאמר לגבי מדרס הוא דין כלי פחות מהדין כלי האמור גבי כלי קיבול, וא"כ אפילו שלענין בית קיבול אין כאן כלי, אבל סוף סוף לענין מדרס לא יחשב שנגרע מהדין כלי האמור גבי מדרס, וא"כ אפילו מה דאין כאן כלי לענין בית קיבול לא ימנע את המדרס מלקבל טומאה, [ולא יחשב שבירה מטהרת במדרס], ולכן כתב הרמב"ם דכל הטומאת מדרס היא נספחת להטומאת מת, ורק אם יש כאן כלי הראוי לטומאת מת הרי הוא כלי למדרס, אבל כל שאין כלי לטומאת מת כיון שנשבר חשיב שבירה גם למדרס דאין כלי למדרס.וזה לשונו הרמב"ם "וכאשר בטל העיקר ואמרנו שאינו מתטמא במת הואיל ולא נשאר כלי הרי זה אינו מתטמא גם במדרס". וי"ל דכוונתו דכיון דאין כלי לענין טומאת מת, הרי הוי נחשב שבור גם לגבי מדרס.

ולפי"ז י"ל דזה מה שהביא הרמב"ם ראיה מהגמ' נדה דכל הראוי לטומאת מת ראוי לטומאת מדרס, וי"ל דכוונתו דהדין כלי הנצרך למדרס הוא לא יפחת מהדין כלי הראוי למדרס. דלא שייך שלמדרס יספיק כלי פחות מלטמא מת, כיון דטומאת מת הוא יותר עיקרית, דהרי כל כלי הראוי למדרס הרי הוא ראוי לטומאת מת והיינו דהוי כלי הראוי לקבל טומאת מת, משא"כ כלי הראוי לטמא מת אינו כלי ראוי למדרס.

ביאור החילוק בין משנה ט' למשנה י'

אלא שנשאר לנו לבאר מדוע הרמב"ם כתב זאת רק במשנה י' ולא כתב זאת במשנה ט' וי"ל בזה שההבדל הוא בסוג הכלי, במשנה ט' מיירי בתיבה שפתחה מצידה, וי"ל דתיבה זו אינה נעשית למטרה לישב מעליה מלמעלה, וגם אין רגילים לישב עליה, אלא שהיא ראויה לישב עליה, ולכן פשוט הוא וברור דכל התורת מדרס שלמעלה הוא רק מחמת הכלי שלמטה וכל שנשבר הכלי שלמטה שאין לו בית קיבול אין כאן כלום, ובוודאי לא יקבל טומאת מדרס, [יש לדקדק כן מלשונו שכ' דאחר שנשבר קרקעיתה מה נשאר הצדדים והעליון שהם נעשו לשמור מה שבתוכה ולא כ' שנעשו לישב מעליה, וכן יש לדקדק מפרק כ' דהתם כ' דלפעמים יושבים עליה, מבואר דכאן אפילו לפעמים לא יושבים].

אכן במשנה י' לגבי משפלת י"ל דהוא כלי שנעשה גם למטרה של מדרס וגם למטרת כלי קיבול, אלא שהמטרה העיקרית היא הבית קיבול, נמצא דהעיקר וטפל הוא בין שני השימושים שאליו נעשה הכלי, ולכן אף שנשבר הבית קיבול, והיינו שנשבר הכלי לקבלה, עדין היה אפשר לדון שיש כאן כלי של מדרס שנעשה גם למדרס, ובזה נתחדש דכיון שהעיקר כאן הוא הכלי קיבול ונעשה שבירה בעיקר "ואין כאן כלי לטמא מת" חשיב שבירה על כל הכלי וגם על המדרס, [וכאן הוצרך הרמב"ם לבאר דנהי דלענין טומאת מת יש כאן שבירה אבל מנ"ל דלענין מדרס חשיב שבירה, והרי אפשר שלענין מדרס סגי בכלי פחות, ולזה כ' דוודאי גדרי כלי לענין מדרס הם נספחים לגדרי כלי של טומאת מת, ואם לענין טומאת מת אין כאן כלי דחשיב שבור גם לענין דין מדרס הוא נחשב שבירה].

אלא דאכתי יש להקשות מהא דמבואר להלן פרק כ' משנה א' דמבואר לגבי כר וכסת דאם נשבר הבית קיבול הכל מודים דנשאר מדרס, ולא נחלקו בזה כלל, ולכאו' הרי להאמור הרי גם במשפלת הוא עשוי לשני הדברים, ונתבאר דנשבר הבית קיבול הכל נטהר המדרס, ומדוע בפרק כ' לא נימא דנשבר הבית קיבול נטהר הבית קיבול, אכן יש לומר בזה דפרק כ' מיירי ביש שני עיקרים, ואין שם עיקר וטפל ולכן הכל מודים דנשבר העיקר לא בטל העיקר והיינו שמעשה שבירה בעיקר לא הוי שבירה בעיקר השני, ושפיר י"ל דאפילו שבטל העיקר של הבית קיבול אבל לא בטל העיקר של המדרס. ואכתי הוי כלי לענין מדרס. כיון שהם שני עיקריים.

**מיושב קושיית הרש"ש מפרק כ"ב**

ולפי"ז יתיישב נמי מה דכ' הרש"ש להקשות להרמב"ם מהמשנה פרק כ"ב משנה ז', דהרמב"ם כ' דטמא מת הוא העיקר לגבי מדרס, ולכן כל שטהר טמא מת נטהר המדרס, ואילו להלן פכ"ב מבואר להיפך נטהר המדרס נטהר הטמא מת, אכן י"ל דהתם מיירי בכסא כלה שעיקר הכלי מטרתו לישיבה, והטפל הוא לקבלה, וכאן פשוט דכל שנשבר עיקר נשבר הטפל, ולכן נשבר גם הבית קיבול, אלא דהרמב"ם מיירי באופן שנשבר העיקר והנידון הוא לטהר את הטפל שהוא המדרס מחמת השבירה, אלא שכ' הרמב"ם דאל תאמר דהדין הכלי אינו נצרך למדרס, כמו לטומאת מת, אלא וודאי גם למדרס צריך שיהיה כלי, ושוב ממילא כיון שנשבר העיקר בטל הטפל.

מיושב הקושיא מפרק כ'

ולפי"ז מיושב מה שיש מקשים להרמב"ם שכ' דטומאת מדרס הוא נספח לטומאת מת, וא"כ מדוע בפרק כ' מ"א לא אמרי' דנשבר העיקר של הבית קיבול יטהר גם המדרס, די"ל דכיון דיש כאן שני עקריים נפרדים, שבירה בעיקר אחד, אינה מטהרת את העיקר השני, וכל מה דכ' הרמב"ם הוא באופן שנשבר העיקר שאנו באים לטהר את הטפל, דצ"ל דהטפל נאמר בו דין כלי שמועיל בו שבירה המטהרת, ואף נאמר בו דין כלי לא פחות מכלי של קבלה.

החידוש בכרים וכסתות שנפחתו דטמאים מדרס

**ולהלן פ"כ מ"א איתא** **הכרים והכסתות והשקין והמרצופין שנפחתו הרי אלו טמאים מדרס,** ומבואר דאף רבנן מודו בזה, והנה בשלמא בשקין ומרצופין נתבאר דעיקרן לשניהם, ויש כאן חידוש דבטל העיקר לא בטל העיקר השני, אבל "בכרים וכסתות", האם לכאו' עיקרם לשכיבה ולא למלאות, וא"כ צ"ע מאי קמ"ל והרי פשיטא דבטל הטפילה לא בטל העיקר, וברע"ב כ' עשויין למלאותן צמר או נוצה, והנה לפי"ז הוי קבלה למטרה של מדרס, ועי' משנ"א מש"כ בזה.

אכן להנתבאר שפיר י"ל דכיון דיש דין מעשה שבירה דהוא מעשה המטהר סד"א דכל שיש מעשה שבירה בהכלי הרי הוא מעשה המטהר על כל הכלי, דאף שיש כאן עיקר וטפל ונשבר רק הטפל, אבל סוף כל סוף הוא כלי אחד ושם כלי אחד הוא ואם נשבר סד"א דהוא מעשה המטהר על כל הכלי, וזהו דקמ"ל דלא נעשה כאן טהרה כלל. [ואולי י"ל דהחידוש הוא דאפילו לא נטהר כלפי הטומאה שהיתה בו למפרע, דכלפי מכאן ולהבא מדוע שלא יקבל טומאה דהרי יש כאן כלי גמור למדרס, אלא דמ"מ נתחדש במתני' דאין כאן מעשה טהרה כלל ואפילו לא יטהר טומאה דלשעבר, וזהו הלשון במתני' הרי אלו טמאים מדרס והיינו דלא נטהרו כלל וכלל].

1. וכל זה משמע ברמב"ם פיהמ"ש, אבל ברמב"ם ביד החזקה לכאו' אין ראיה לנידון זה.

   ועכ"פ יש להקשות לדברי הרמב"ם כאן בפיהמ"ש, דנקט דרק הנוגע במסורג טמא, מהא דמבואר לקמן משנה ב' דחבל היוצא מעשרה ועד חמשה טמא, ואילו הכא משמע ברמב"ם דרק המסורג טמא אבל שאר החבל טהור, אכן י"ל דבמשנה ב' החבל טמא מדין שהוא משמש את המיטה וכמבואר במתני' מחמשה ועד עשרה משלשלין את המיטה, ומעתה י"ל דהכא כיון דהחבל עומד להיות מסורג במיטה הרי אינו עומד לשמש את המיטה, אלא עומד להתחבר למיטה, ובכה"ג לא חשיב יד למיטה. [מהרח"י כהן]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש שכ' קשר אחרון, ויש לעי' בביאור כוונתו, ואולי כוונתו דאחרי שמסרג את החבל ומשלשל אותו בנקב שבארוכות המיטה, הוא עושה קשרים בחבל עצמו בכדי לעבותו שלא יצא מהנקב. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה לעיל מ"א הלשון הוא חבל מאימתי הוא 'חיבור למיטה', ואילו הכא מבואר בר"ש דהוא דין ידות, אכן החילוק הוא דבמ"א מיירי בחבל שעתיד להיות מסורג במיטה, ועתיד לשמש שימוש אחד בהדי המיטה וזהו חיבור, משא"כ במ"ב שכבר גמר לסרג, נמצא דחבל זה מטרתו הוא לשמש את המיטה, ולא לשמש יחד עם המיטה וזה נחשב ידות. ופשוט. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועוד נפק"מ שם דן בקה"י לענין כלי מתכות אם חוזר היד לטומאה ישנה, ועוד נפק"מ לענין מה דמבואר בסוכה יג: יד. דאין מסככין בידות, [וכמו"כ יש לדון דאפשר עוד נפק"מ אם חוצץ בפני הטומאה, ויש לעי']. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויתכן דאפילו אם אין הידות טמאים, מ"מ צריך לטבול אותם יחד עם הכלי,משום דהוי הלכה בטבילת כלים דצריך לטבול גם את הטפל לכלי, והיינו דאי"ז הלכה מדיני טומאת הידות אלא מדין טבילת הכלי שצריך לטבול גם את הטפל אליו, שו"ר כן בקובץ שיעורים, ובקה"י, ועי' לקמן פרק כט מש"כ בזה, [ונפק"מ דכן הוא בטבילת כלים שקונים מעכו"ם דצריך לטבול גם היד], מיהו את החלק שיותר מעשרה דאינו יד גם אינו צריל לטבול דלא הוי טפל לכלי. [↑](#footnote-ref-5)
6. מיהו עי' פלוגתת הר"ש והרא"ש לעיל פי"א מ"ג בענין העושה כלים מידות הכלים אם חוזרים לטומאה ישנה, ובפשוטו פליגי בדין ידות הכלים אם הוי חלק מהכלי, ועי' לקמן פכ"ט, ועי' לעיל פ"ג מ"ד מש"נ לתלות בנידון זה פלוגתת הראשונים אם יש טומאת אויר בידות [↑](#footnote-ref-6)
7. ומצינו קושיא זו בר"ש מקוואות פרק י' משנה ה', דאיתא שם בידות הכלים שהם עתידים ליקצץ, דלר' יהודה מטביל עד מקום המדה, היינו עד מקום שהוא עתיד ליקצוץ. והקשה הר"ש דהרי יש כאן חציצה בטבילה, ועי' ר"ש שכ' דבית הסתרים לא חשיב חציצה, [ובכת"י ביאר דהוא נחשב מיעוט שאינו מקפיד עיי"ש, וזה לכאו' ישוב גם כאן.

   אולם בתוס' חולין עג. [ד"ה מטביל] נמי הקשה קושיא זו, וכ' ליישב דבמקוואת מיירי בשלשלת, וכל טבעת לעצמה, ונמצא דיש ביאת מים לכל צדדי הטבעת ואין חציצה. ולפי דבריהם יש לתמוה, דהתינח במקוואות דמיירי בשרשרת, אבל הכא מבואר דאף בחבל מטביל רק עד עשרה טפחים, והרי הכא יש חציצה. [ועי' מה שנכתוב בזה בעזהי"ת בביאורים]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ושמעתי לבאר בזה מהרב חיים יוסף כהן שליט"א דהגדר הוא דמשתמשים בחמשה מתוך עשרה, אלא שיש מניעה בשימוש מחמת הקירבה לכלי, ולכן צריך המשך החבל של עוד חמשה טפחים לריחוק בעלמא, אבל בעצם אינו משתמש בחמשה טפחים אלו. [↑](#footnote-ref-8)
9. מיהו יש לדון בזה וכפי שיבואר להלן, הנה במשנ"א כאן דן ברצה לקיים החבל ייתר מעשרה האם טהור, ועיי"ש שכ' דאפילו ברצה לקיים טהור, והביא לזה ראיה מהא דתני במתני' בסתמא טהור, והנה לכאו' הוא תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל ברש"י והרמב"ם,

   מיהו יתכן דהכא גם רש"י מודה שיהיה טמא, ומשום דאין כוונת רש"י מדין עומד לינטל כנטול, אלא סימנא בעלמא דכיון דהדרך לקצוץ אין צורך בו, וא"כ אפשר דאפילו רוצה לקיים מ"מ כיון דאין בו צורך אי"ז יד, [ועי' משנ"א שציין לסוף פכ"ט דהתם מבואר שאם רצה לקיים טמא], ואם כנים הדברים נמצא דיש לשון בנפק"מ ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובחשק שלמה ביאר שכל המיזרן טמא משני סיבות, א' משום מדרס, ב' משום מגע, והיינו דהזב כשישב נגע במזרן, [או משום המגע של המיזרן במיטה], ובמגע חשיב שנגע בהכל, ועיי"ש שכ' דלא נחשב שבע להו טומאה כיון שבא בבת אחת עיי"ש, וזה תירוץ על שני הקושיות אלו, א)' דאין כאן חסרון של מגע בית הסתרים כיון שהזב נוגע במיזרן, ב. דאין כאן טומאה מדין חיבורין אלא באופן ישיר מהזב. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואולי נימא דהר"ש למד דמיירי במתני' כשהפתח מהצד ולא מלמעלה, ואולם ברא"ש יש משמעות דמתני' בפתחא מלמעלה דהא כ' הרא"ש ואפילו פתחא מהצד, ומשמע דמיירי גם פתח מלמעלה, וא"כ צ"ע מה החידוש דאינו מטמא מדרס וצ"ע, ומאידך בדעת התוי"ט ראיתי להוכיח דנקט דמתני' כאן מיירי בפתח מן הצד, והראיה דכ' התוי"ט דהא דתני במתני' נפחתה מלמטה טהורה, ציין למשנה לקמן מפני שבטל העיקר ובטל הטפילה, וכבר הקשו עליו החזו"א ובתפא"י דהכא לא שייך למשנה ט' דהכא מיירי בפתחא מלמעלה, ולא היה מעולם עשוי למדרס, ובוודאי לא יהיה מעכשיו טמא מדרס, [ואין לומר שאחר שנשבר מלמטה יהיה טמא מדרס, ומשום דאינו ראוי לשימוש תוכו, ואין אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, י"ל דמ"מ צריך או יחוד או מעשה וכלדקמן פ"כ מ"ד, אבל באמת לא יהיה טמא מאליו, ואם באמת יהיה יחוד לכו"ע יהיה טמא מדרס], וראיתי בתוס' אנשי שם דמשמע בדבריו דהתוי"ט לשיטתו שלא גרס הבבא הראשונה של המשנה למד דבאמת מיירי שפתחה מצידה ולכן כ' דמתני' כאן תליא בפלוגתא דמשנה ט' [ועי' מש"כ הגרר"ש כאן] ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואפשר דתלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בגדר דין שבירת כלים, דשיטת רש"י דכל שנשברה ונשתנה צורתה נטהרה, ואפילו שהשברים ראיין לשימוש, וא"כ הכא נמי שבירת הכיסוי הוא שינוי בצורת הכלי, ואילו לתוס' [חולין נה. ועג]. צריך שהשברים לא יהיו ראויים לשימוש הראשון, וא"כ הכא כיון שהשברים ראויין לשימוש, לא נחשב לשבירה כלל. [ובקובץ שיעורים פסחים אות קנ"ה ביאור יסוד הפלוגתא, דרש"י ס"ל דהוי דשבירה הוי מעשה המטהר, ואילו תוס' למדו דטהרת שבירה הוא משום דאין כאן כלי].

    ועי' ר"ש וברא"ש שכ' דכיון דשוליה קיימים אכתי חזי לתשמיש, ולכאו' הכוונה בזה כשיטת התוס' דכל דחזי לתשמיש לא פקע ממנו שם כלי, ואין כאן שבירה כלל, מיהו לשיטת רש"י הרי שבירה הוי מעשה המטהר, וא"כ הכא נמי יש כאן מעשה המטהר. ועי' לשון הרמב"ם כאן פיהמ"ש "שהיא מתטמאה במת" משמע דהוא קבלת טומאה מכאן ולהבא, וכן ביד החזקה פכ"ו ה"ו. והוא לשיטתו בכל דוכתא דס"ל כרש"י.

    אכן גם לרש"י היה מקום לדון דהכיסוי הוא חלק נוסף ולא מעיקר צורת הכלי, וא"כ לא יחשב אפילו מעשה שבירה בכלי, וזה חידוש דהא לכאו' הכיסוי הוא מעצם צורת הכלי, [באופן שהוא מחובר לכלי]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. ואולי אפשר לפרש דהנה בלשון המשנ"א מבואר דהתם נמי הוא טומאה מדרבנן, וא"כ י"ל דדוקא התם דמיירי בבית תבלין של עץ דהוא כלי אחד שיש בו כמה תאים ומשמשים למלא בהם כל מיני תבלינים, נמצא דהכל תשמיש אחד של מיני תבלינים, ולכן גזרו בו רבנן, אבל כאן שכל תא ותא משמש למטרה אחרת באמת לא גזרו רבנן, [אלא שבדברי המשנ"א דמבואר דהוא טומא דרבנן מיירי על נטמא בשרץ, אבל יש לעי' אם לזבז עודף הוי נמי רק טומאה דרבנן וצ"ע.

    ועכ"פ יוצא נפק"מ גדולה לדינא, בכלי שיש בו שני תוכות, ומחוברים בדפנותיהן זה לזה, דאם שניהם משמשים למטרה אחת נטמא אחד נטמא חבירו מדרבנן, ואם שניהם אינם משמשים למטרה אחת, נטמא אחד לא נטמא חבירו, וצ"ע בזה,

    [ואולי יש חילוק בין אם יש להם ד' דפנות בפנ"ע, כמו מגירה שלנו, או דהדופן היא משותפת בין שני הכלים, ואולי יש חילוקים ביניהם, ויש לעי' במאי עסקינן הכא במגורה, והנה לעיל פ"ב מ"ז דנו הראשונים שם באיזה אופן מדובר, ועי' עוד פי"ח מוכני דיש חילוק בין נשמנטת לאינה נשמטת]. [↑](#footnote-ref-13)
14. ונראה לבאר יסוד הנידון בזה ע"פ מה שנחלקו רש"י ותוס' בגדר דין שבירה המטהרת, דרש"י למד דהוא דין מעשה המטהר, ואפילו שאחר השבירה שם כלי עליו וראוי לשימוש, מ"מ נעשה בו מעשה שבירה, אולם לשיטת התוס' הטהרה היא רק משום התוצאה דאין כאן כלי, ולכן פרחה הטומאה.

    ומעתה לפי"ז י"ל דהכא נשבר תיבה, ונשארה מגורה, ולפי התוס' לכאו' ודאי שהמגורה תשאר בטומאתה, דהרי שם כלי עליה, ולא יהיה שייך דברי המשנ"א דמאי קס"ד, אולם לרש"י שפיר י"ל דכיון דהוי כלי אחד לענין קבלת הטומאה, א"כ כל שנשבר הכלי אפילו במקצתו סד"א שיהיה נחשב למעשה שבירה בכל הכלי, וקמ"ל דלענין טהרת מעשה השבירה הוא מטהר רק במקום שנעשה השבירה, אבל במגורות לא נחשב שנעשה מעשה שבירה.

    [אך אכתי יש לעי' בזה דכיון דשם כלי אחד הוא מדוע לא יחשב טהרה בכל הכלי, ויש לדון ליישב, אכן יעוי עוד בדברי המשנ"א דמשמע דבעצם הם שני כלים נפרדים, אלא דרבנן החמירו לדון אותם ככלי אחד רק לענין טומאה ולא לעניו טהרה, וא"א יש לקיים זה גם לשיטת תוס']. [↑](#footnote-ref-14)
15. וצ"ל דאם הוא גבוה עשרה טפחים קשה לעלות וליכנס לפנים ולישב בתוכו בין הלזבזים, אבל אם אינו גבוהה עשרה הוא ראוי ליכנס לתוכו ולישב בתוכו בין הלבזבזים.

    הנה יש לעי' מדוע בעינן שיהיה "לזבז טפח", והרי גם פחות מטפח אין ראוי לישיבה, ולפי דברי הגר"א יבואר דרק בלזבז גובה טפח הוא ראוי לישב בפנים מהלזבז. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכ"כ החזו"א [כ"ה ט'], דהרמב"ם פסק הלכה כחכמים ולכן השמיט ההגבלות הללו דר' יוסי, ועיי"ש שכ' דאף דהלשון אימתי משמע דר' יוסי בא לפרש אבל כבר מצינו לעיל פרק י"ב משנה א דר' יוסי אומר אימתי וכו' וכ' הרמב"ם ואין הלכה כר' יוסי עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועי' עוד בחזו"א שם סקי"ג שכ' לבאר פלוגתא דר"מ וחכמים, דחכמים סברי דכיון דבטל העיקר שוב ממילא אינו רגיל להשתמש לישיבה "אלא ארעי", ובזה לחכמים סברי דכבר לא הוי מדרס, כיון דמדרס ארעי אינו מדרס, ואילו לר"מ גם ארעי הוי מדרס. [↑](#footnote-ref-17)
18. **ועפי"ז ביארו המשנה להלן פרק כ' משנה א'** דתנן"הכרים והכסתות והשקין והמרצופין שנפחתו הרי אלו טמאים מדרס" ובר"ש הביא התוספתא דגם חכמים מודים לר"מ דטמא מדרס, וההסבר בזה דהכרים והכסתות נעשו מתחילתם גם למדרס וגם לקבלה, השם כלי הוא גם מחמת המדרס וגם מחמת הבית קיבול, ולכן אפילו נשבר הבית קיבול, לא בטל טומאת מדרס, כיון שהמדרס הוא גופא משוי ליה תורת כלי. [↑](#footnote-ref-18)
19. ולפי"ז ביאר מה דמבואר בפרק כ' מ"א בכרים וכסתות שעיקרם גם למדרס וגם לכלי קיבול, ומבואר שם דגם חכמים מודים דאף דנשבר הבית קיבול טמא עדין טמא מדרס, והטעם משום שנעשה למדרס בפנ"ע, לכן הוא שייך לדין מדרס, שכל מהותו מדרס שאינו צריך שיהיה לו תורת כלי. **נמצא ב' ביאורים** **א.** **הרש"ש** במדרס לעולם צריך שיהיה כלי, **ב.** **הג"ר ליב מאלין** חידש שיש ב' מיני מדרס, יש מדרס שכל עניינו למדרס, ושם לא צריך שיהיה כלי, ויש מדרס שעיקר לכלי ושם צריך שיש לו תורת כלי. **ובקה"י סי ו' ג"כ האריך בזה.** [↑](#footnote-ref-19)
20. ובאמת אפשר לדחוק דהכא מיירי שהוא מפרק את המטה באופן שאחר הפירוק נשאר ארוכה ושני כרעים, דאינו יכול לטבול כל המטה כאחד אבל יכול לטבול ארוכה ושני כרעים, או קצרה ושני כרעים, מיהו אכתי ישאר קשה הקושיא הראשונה מדוע החבלים טהורים, א. דאם פרק ונשאר ארוכה ושני כרעים, בפשוטו גם החבלים נשארו מחוברים לארוכות או לקצרות, והרי הם משמשים לסמוך אגודא וכפי שכ' רש"י בסוכה טז. [ד"ה ומשדא] כ' דסומך למטה ע"י חבלים עיי"ש ומדוע החבלים גריעי מארוכות המטה, ב. ואי נימא דמאיזה טעם פרק את החבלים לגמרי ולא נשארו מחוברים לארוכות, ולכן הם טהורים, א"כ מה הריבותא בחבלים והרי כל אבר מאברי המטה שפרקו לגמרי טהור. [↑](#footnote-ref-20)
21. ב] ולכאו' קשה דמיד כשפירק נטמא האדם, עוד לפני שנתפרקו לפחות מארוכה ושני כרעים, וצ"ל דהכא במאי עסקינן שנטלו ב' כרעים בשני אלכסוני המטה עוד לפני שבא לפרק את המטה, ועכשיו בא האדם לפרק את הארוכה מהקצרה, בכדי לטבלה, וכיון שאין שני כרעים במטה כלל, לכן המטה טהורה דכבר אין בה ארוכה ושני כרעים ולא קצרה ושני כרעיים. [↑](#footnote-ref-21)
22. ואפשר שיש לדמות זה למה דמצינו [בפי"ג מ"ו] דעץ המשמש את המתכת טמא, והיינו דאפילו פשוטי כלי עץ שאינן מקבלים טומאה אבל כל שמשמשים את המתכת המקבלת טומאה הרי הם טפלים למתכת וטמאים, ועוד הביאו הראשונים פי"א מ"ד דברי התוספתא דהכל הולך אחר עושה המעשה, והיינו כשמחבר שני חלקי כלים, האחד טמא והאחד טהור, הכל הולך אחר עיקר עושה המעשה, ומעתה י"ל דכיון דהמטה היא העיקר והיא שייך בה טומאת משכב ומושב, לכן גם החבלים מקבלים טומאה מדין טפלות. [↑](#footnote-ref-22)
23. וז"ל השיטה להר"ן-"תירץ הרא"ה ז"ל דהא לא קשיא לרש"י ז"ל דכי אמרי' בבכורות דלא גמרי' משק בראויין למדרסות ה"מ לענין דלא בעינן בית קיבול דהכי גמירי דלא גמרי' לגבי הא מלתא משק כיון שהן ראויין למדרס אבל לענין שיוצא מתורת כלי מתוך גדול בהא ודאי גמרי' לה משק ואפי' לענין טומאת מדרס דנפק לי' מתורת כלי ואינו מטמא שום טומאה בעולם והכי מוכח לקמן בפר' ר' עקיבא" ע"כ. [↑](#footnote-ref-23)
24. וז"ל הרמב"ן – "ושמא אין שיטתן עיקר אלא כל הבאין במדה טהורין אף על פי שהן ראויין למדרס דגרעי מפשוטי כלי עץ, ושמא איכא רבויי בקרא לפשוטי כלי עץ דחזו למדרסאות והבאין במדה נתמעטו מכלום". [↑](#footnote-ref-24)
25. והנה עוד מצינו מחלוקת ראשונים בענין טומאת מדרס, במינים דאין בהם טומאה, שיטת הרמב"ם דלא שייך טומאת מדרס אלא במינים המקבלים טומאה ולכן כ' הרמב"ם ריש הל' כלים דאין מדרס בזכוכית כיון דלא הוי מין המקבל טומאה מדאוריתא, ועי' עוד ברמב"ם שכ' דגמי הוא היוצא מן העץ, אולם מאידך הר"ש כ' [בפי"ז הי"ז] דלענין מדרס לא בעינן שיהיה מין המקבל טומאה, ולכן גמי ג"כ מקבל טומאת מדרס עיי"ש. והנה לפי מה שנתבאר דחבלים לא מקבלים טומאת מדרס יש לעי' האם יתיישב לשיטת הר"ש דס"ל דאף גמי מקבל טומאה.

    מיהו יתכן דאי"ז ראיה כיון דהנידון של הר"ש הוא בגוונא שהחסרון הוא כשאינו מין המקבל טומאה, אבל אין חסרון בחפצא של הכלי, ולזה כ' הר"ש שמקבל טומאת מדרס, דלמדרס אפשר גם במין שאינו מקבל טומאה להיות מדרס, אבל הכא בחבלים החסרון הוא בשם כלי כיון דילפי' דומיא דשק דרק מה דדומיא דשק יש עליו שם כלי, ומעתה חבלים דלאו דומיא דשק לא הוי כלי ולא שייכי במדרס, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-25)
26. אלא שלפי"ז נשאר קשה מה כוונת המשנה 'שכן קושרין בהם הפסחים', דלפי האמור השתא דדין חיבור בחבל נקבע לפי גדרי ידות יקשה דהרי קשירת הפסח אינה משמש את המיטה, ולאו ידות נינהו, אכן כבר עמד בזה במשנ"א ועיי"ש מש"כ ועי' בחזו"א [כ"ה ב'] גם עמד בזה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
27. והנה רש"י חולין נד. כ' וז"ל עד חמשה טפחים טהור - דקטן הוא ואינו ראוי לכלום הילכך לא הוי מן המטה ואם נטמאת המטה טהורה עכ"ל, ועי' עוד ברש"י שם "ועד עשרה טמא, כדפרשינן ומעשרה ולחוץ טהור דיותר מדאי יש ועומד ליקצץ" עכ"ל, יש לדקדק ברש"י שלגבי יותר מעשרה כ' הטעם משום דעומד ליקצץ, ואילו לגבי פחות מחמשה כ' דאינו ראוי לכלום, ולכאו' יש לדקדק דאפילו בלא הטעם דעומד ליקצץ כיון דאינו ראוי לכלום לאו חיבור הוא, ולכאו' קשה מאי שנא מצואה, אכן להאמור א"ש דחבל בחפצא הוא דבר הראוי ומשמש, אלא דבאופן זה שהוא מחובר אינו ראוי לכלום ולכן אינו חיבור, משא"כ צואה דאין בו שימוש כלל כל שהיא מחוברת היא טפלה למטה. [↑](#footnote-ref-27)
28. ובאמת דכן מבואר בתוספתא בסוגיין וכ"כ הרא"ש כאן דצריך לטבול החבל עד עשרה טפחים, אולם אי מכאן אפשר לדחות דהוא דין חיבור, אבל במקוואות לא מיירי במשכב ומושב והתם לא נאמר דין חיבור וע"כ דצריך לטבול ידות הכלים. [↑](#footnote-ref-28)
29. מיהו יש לדון דאולי בדלי כל אופן שימושו האו ע"י השלשלת, אבל כאן אין זה מהות השימוש, אלא לפעמים משלשלין, אולם ברמב"ם כ' שבו "תולין את המטות" ולא כ' משלשלים, ולכאו' משמע דכן היה הדרך לתלות מטות, ולזה היה צריך חבל וא"כ הרי דרכו בכך . [↑](#footnote-ref-29)
30. ויש לעי' על מה קאי הריבוי של חיבורי משכב, דאי נימא דהוא דין בדבר המשמש את המיטה א"כ תיפו"ל מדין ידות, ואי נימא דקאי על חיבורי שאינם משמשים את המיטה, ונתרבה מדין חיבור א"כ יקשה מדוע חבל לא נתרבה לחיבור, ולכאו' י"ל בדעת הרמב"ם כמו שנתבאר לעיל בדעת הר"ש, דבאמת גם נתרבה דבר שאין בו צורך המיטה וכמו צואה דכ"כ הר"ש, אלא דכל זה הוא דוקא בדבר שהוא טפל למיטה כגון צואה דאין בו שימושים, אבל בדבר שיש לו חשיבות בפנ"ע, ואינו טפל למיטה, בזה לא נאמר דין חיבורי משכב, אלא שיש לעי' האם נימא דבדבר המשמש את המיטה, באמת יהיה גם דין חיבור למיטה, וא"כ בחבל המשמש מחמשה ועד עשרה יהיה גם חיבור, או דילמא שהוא רק דין ידות. ויש לדון אלא דמ"מ להרמב"ם לכאו' אי"ז נפק"מ דגם ידות טמאות בעצם ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-30)
31. משנה כלים פרק יט משנה ב'

    ובלשונות הר"ש והרא"ש כתוב לאחר שסרגו מן החבל נשאר מן החבל, ומשמע קצת דכל הטומאה כאן הוא רק בחבל המסורג, אבל אם קשר חבל למטה יהיה חילוק בדין, אולם הרמב"ם סתם בזה וכ' החבל היוצא מן המטה ומשמע שדין המשנה קאי בין על מסורג ובין על קשור, ועי' מש"כ בזה בהרחבה בסימן.... [↑](#footnote-ref-31)
32. רש"י חולין נד: [↑](#footnote-ref-32)
33. רמב"ם פכ"א ה"ז [↑](#footnote-ref-33)
34. לשון הרמב"ם פכ"א ה"ז ורש"י חולין נד:, ובתו"כ זבים פרק ב' איתא מיעוט "משכבו" ולא החבל היוצא פחות מחמשה טפחים, [עי' ר"ש ורמב"ם כאן], וקשה מדוע צריך מיעוט, והרי כיון דאינו משמש לכלום פשיטא שטהור, [דהרי לא שייך דין ידות], וביארו ע"פ התו"כ זבים פרק ג' דמבואר דין חדש "דחיבורי משכב כמשכב", ואי"ז דין ידות, אלא מדין חיבורי משכב, ומעתה סד"א דאפילו שאינו משמש את המיטה יטמא, מדין חיבורי משכב, וקמ"ל קרא דאין כאן דין חיבורי משכב, והביאור בזה עי' סימן.... בהרחבה. [↑](#footnote-ref-34)
35. בגמ' חולין נד: דנה אם טפח חמישי כלמעלה או כלמטה, ומסקי' דטפח חמישי כלמעלה והיינו דמקבל טומאה, וכן פסק הרמב"ם פכ"א ה"ז. [↑](#footnote-ref-35)
36. ונראה דהוא שייך למש"נ לעיל דהטומאה כאן הוא מדין חיבור ולא מדין ידות, ולכן יש כאן חפצא של טומאה ממש, אולם אם הטומאה היתה מדין ידות היה תלוי בפלוגתת הראשונים אם יש טומאה בכל היד או רק מכניס ומוציא טומאה, דאי נימא דהוא רק מכניס ומוציא טומאה אין חסרון לחלק את החבל לחצי, אולם הכא הוא דין חיבור והוי טומאה ממש וכמש"נ לעיל מ"ב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
37. וכן יש לעי' לשיטת הר"ש דמיזרן הוא שמניחין תחת המצעות, דאינו שייך לכריכה סביב המיטה, אלא הוא חתיכה בפנ"ע המונחת ע"ג המיטה, ומדוע תלוי בעשרה טפחים. [↑](#footnote-ref-37)
38. ויש לדון עוד נפק"מ לפי שיטת הרא"ש דס"ל דהידות טמאים, עי' מש"נ זכור ליצחק פי"א מ"ג, ומ"מ יש נפק"מ להרא"ש דכ' דלא גזרו טומאה ישנה על אלא על עיקר הכלי, ולא על ידות הכלי, ונפק"מ במיטה של מתכת, ומחובר לה מזרן זהב דיש לו דין מתכת [והיינו דמשכח"ל מתכת רכה שיכולה לשמש תשמיש של מזרון במתכת של זהב וצ"ע בזה], והתיכו אם יחזור לטומאה ישנה דאם הוא חיבור יחזור לטומאה ישנה אבל אם הוא ידות לא גזרו בו טומאה ישנה ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-38)
39. והנה לשון הרמב"ם "כאילו נגע באותם העשרה שהם אב", משמע דהמגע הוא בין תוך עשרה לחוץ לעשרה ולא בין המיזרן למשכב, מיהו להאמור שפיר י"ל דהמיזרן שיוצא חוץ לעשרה נוגע במיזרן שבתוך עשרה, דכיון דמיירי שהמיזרן כרוך סביב המיטה, נמצא שהמיזרן הבולט לחוץ "נוגע במקום היציאה במיזרן הכרוך בעצמו", וא"כ יש להבין היטב,

    מיהו אכתי צ"ב מהו דכתב "כאילו" נגע באותם עשרה, ולפמש"נ עכשיו הרי אין זה כאילו, זהו ממש מגע במיזרן שבתוך עשרה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
40. ופליגי בפירושא דמתני' דהנה בסיפא דמתני' איתא נישא על המזרן מעשרה ולפנים טמא, מעשרה ולחוץ טהור, והרע"ב פירש דאם נישא על המדרס מעשרה ולפנים גם המיטה טמאה, אבל אם נישא הזב על המיזרן מעשרה ולחוץ רק המיזרן טמא אבל המיטה טהורה, אבל האליהו רבה פירש מתני' דמיירי רק באופן שנישא הזב על המיזרן מעשרה ולפנים, ובזה יש חילוק דהמיזרן מעשרה ולפנים טמא דהוא חיבור למדרס המיטה, ואילו עשרה ולחוץ טהור, אבל אם נישא הזב על המזרן מבחוץ לכו"ע טהור, ואינו מטמא כלל כיון דאינו עשוי למדרס. [↑](#footnote-ref-40)
41. לפי"ז יש לבאר עוד, דהנה לכאו' יש להקשות גם לביאור הגר"א, דהנה מצינו בקובץ שיעורים פסחים קפ.. וע' קובץ הערות ב' דרכים מדוע נגע במקצת כלי טמא כל הכלי, האם משום דנגע במקצתו חשיב נגע בכולו, ולכן כולו מקבל טומאה, או דבאמת טמא רק את מה שנגע בו, אלא שהטומאה מתפשטת לכל הכלי.

    והשתא בשלמא אם נימא כהצד דנגע במקצתו נגע בכולו, ה"ה הכא הוא מדין דרס על מקצתו כאילו דרס על כולו, ולכן כיון דאילו היה יושב על המזרן שחוץ לעשרה נמי טהור להגר"א אף הכא טהור.

    אבל אי נימא כהצד דהא דנטמא כל הכלי הוא מדין התפשטות הטומאה שדרך הטומאה להתפשט לכל הכלי, א"כ דכבר חל טומאת מדרס על חלק מהכלי, מדוע לא יתפשט אב הטומאה בכולו, מה לי אם נטמא מחמת דין המדרס ומה לי מחמת המגע,

    ואף שאמרי' דכל שאין עשוי למדרס אינו נטמא במדרס, לכאו' הכוונה היא רק דאינו נעשה למדרס, ולכן לא מקבל טומאה, אבל כל שחל טומאה מחמת היותו מדרס אינו טומאה מיוחדת, ומדוע לא יתפשט לכולו, ואולי באמת צ"ל דטומאת מדרס הוא סוג של טומאה מסויימת שאינה נתפסת בדבר שאינו מדרס, אך זה חידוש.

    מיהו להאמור א"ש כיון דבמדרס לא שייך התפשטות הטומאה כיון דמהות טומאתו הוא מצד החפצא שהוא מדרס, ולכן כל שאינו מדרס לא שייך בו סיבת טומאה, משא"כ בקבלת טומאה הוא התפשטות, [מיהו אכתי לא נתברר לי כל צרכו, דהרי גם אם טמא משום היותו חפצא של מדרס, וכי לא נימא דיש בו גם טומאת מדרס, וא"כ מדוע הטומאה לא תתפשט לכל הכלי, אא"כ נימא דכל שסיבתו בתוכו לא שייך התפשטות, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-41)
42. לסיכום מצינו ב' מיני חיבור לטומאה, מצינו חיבור באופן שנעשה לכלי אחד, אלא דטפל לטומאה, והיינו דכיון דכבר קיבל טומאה, ואח"כ חיבר לה שאר החלקים נעשו לכלי אחד, ונטפלים לטומאה, ב. מצינו לפעמים דיש טפלות לכלי כמו מיזרן וגם בזה הטומאה עוברת אליו, מיהו מצינו לפעמים דאפילו שהוא נעשה לדבר אחד, מ"מ לא נטפל לטומאה, והיינו במקרצות שנתחברו להיות אחד, דמבואר שם דהטומאה לא מתפשטת באופן שנתחבר שני לשלישי, וביארו הקובץ הערות משום דאינם צריכים זה לזה ולכן אינם נטפלים זה לזה לטומאה, [והתם לכאו' הם ממש מחוברים אבל מ"מ אינם צריכים זה לזה, ג. מצינו עוד חיבור שאינו נטפל אליו להיות חלק ממנו אלא הוא אדם הנוגע באב הטומאה דבעודו מחובר לטומאה הרי הוא מטמא כאב]. [↑](#footnote-ref-42)
43. והיה מקום לדון דהרמב"ם ריבותא קמ"ל דאף מקבל טומאה מכאן ולהבא, מיהו לכאו' יש בזה גם חידוש לאידך גיסא לומר שנשאר בטומאתו ולא נטהר במעשה השבירה שהרי שיטת הרמב"ם כרש"י דכלי נטהר בשבירה אף שראוי לקבל טומאה מכאן ולהבא, וא"כ יש לדקדק דאדרבה באמת מקבל טומאה רק מכאן ולהבא.. [↑](#footnote-ref-43)
44. והנה זה ברור דאין מחלוקת ביניהם בכל כלי שמשמש לישיבה באופן של ארעי אם הוא טמא מדרס או לאו, אלא הנידון הוא בכלי שהיה שלם ונשבר, ועדין הוא משמש ארעי למדרס, האם הוא נחשב שעדין לא בטל המדרס או שבטל העיקר בטל הטפילה ואין חשוב המדרס ארעי שנשאר לטומאת מדרס [↑](#footnote-ref-44)
45. והנה יש לדקדק לשון הרמב"ם דמשמע דהעיקר הוא קרקעית הכלי שעליו משתמשים, והדפנות והגג הם הטפל, וכיון שנשבר העיקר שהוא קרקעית, בטל שם כלי מהטפל שהוא הדפנות והגג העשויים לשמור מה שבתוכה, וכיון דלאו שם כלי עליו כלל לא מחמת העיקר שהוא הקרקעית, ולא מחמת הדפנות והגג שהם הטפלים, שוב ממילא פרח טומאת מדרס, כיון דמדרס צריך שיהיה כלי

    ויש לעי' מדוע צריכים כאן לדין מיוחד דבטל מהדפנות שם כלי, ומדינא דבטל העיקר בטל הטפילה, והא תיפו"ל שאין לדפנות שם כלי כלל, שאין להם בית קיבול, וכיון דאינו מקבל אין משמעות למה שיש כאן דפנות, וכבר נשבר בית קיבולו של הכלי נשבר כל הכלי.

    ויתכן לבאר בזה דהנה יש לעי' בפשוטי כלי עץ דטהורים דאין להם בית קיבול, האם הוא הפקעה בכל השם כלי, או דילמא דלא פקע מיניה שם כלי, אלא הוא דין מסויים לענין טומאה וטהרה, דבכלי עץ נאמר הלכה שיהיה דומיא דשק, מה שק מטלטל מלא וריקם, אבל לעולם גם כשאין בית קיבול לא פקע מיניה שם כלי, [ועי' ריש פי"א מש"כ לבאר בזה] ומעתה יתכן דהרמב"ם למד דאי"ז חסרון בשם כלי אלא הוא דין לענין קבלת טומאה דכלי עץ שיהיה דומיא דשק, ומעתה א"כ הדברים א"כ אפשר דלענין מדרס סגי במה שהוא משמש ואפילו שאין לו בית קיבול נמי שם כלי עליו, וכבר מצינו דגם כלי שיאן לו שוליים יש בוש ימוש על ידי שמניחים אותו על הקרקע ונותנין בתוכו, דלעיל פ"ב מ"ב כתבו הרע"ב [והר"ש בכת"י] דכלי חרס שאין לו שוליים מקב"ט משום שהוא עשוי לקבל כשהוא מונח על גבי הקרקע, אלא דבכלי עץ אינו מקב"ט משום דצריך בית קיבול דומיא דשק, אבל לענין דין כלי האמור לענין מדרס אפשר דסגי בזה שהוא ראוי לשמש, ולכן ביאר הרמב"ם דכיון דבטל העיקר בטל הטפילה ואין כאן כלי כלל. ואם כנים הדברים נמצא חידוש, דלענין דין כלי האמור גבי מדרס [באופן שהמדרס טפל], לא בעינן שיהיה כלי קיבול, אלא אפילו בכלי עץ כל שהוא משמש סגי, אלא דהכא נשבר ובטל העיקר בטל הטפילה. [↑](#footnote-ref-45)
46. והנה באמת יעוי' ברמב"ם ביד החזקה דכ' דהשמיט דינא דר' יהודה, ובפיהמ"ש כ' דהלכה כר' יהודה דס"ל כדברי חכמים, מיהו ביד החזקה מבואר דלא הביא דינא דר' יהודה ובספר חזו"נ ובסדרי טהרות דהרמב"ם כבר פסק דבטל העיקר בטל הטפילה, וממילא אי"צ לחזור ולפסוק דין משנה זו, מיהו יש לדון דהרמב"ם ביד נקט דבאמת אין מקור דחכמים ס"ל כר יהודה כיון דיש כאן חידוש נוסף ואדרבה באמת לא פסק כר' יהודה, [וצ"ע דלא משמע כן], ועי' משנ"ט פרק כ"ב. [↑](#footnote-ref-46)