3 בדין עלה קרום, ורפואה לטריפה, רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

א] האחרונים נחלקו בהא דל"מ עלה קרום לוושט, אם הוא משום דכבר נטרפה ושוב אין לה היתר, או הוא משום דאי"ז סתימה מעלייתא וסופו לינקב, ועי' ש"ך וט"ז ותבו"ש ופמ"ג בזה.

והנה מצינו להדיא בד' רש"י יבמות דע"ו., ז"ל, למעוטי קרום שעלה מחמת מכה בריאה דאינו קרום, משום דהדר מיפחת וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בפירש"י לקמן דמ"ו: ד"ה לית להו בדיקותא, ז"ל, הא אמרן קרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום שסופו ליסתר, עכ"ל, וכ"ה בדבריו שם ד"ה היינו רביתייהו.

גם ילה"ע ע"ז מסירכא כסדרן, דפשטות ד' רש"י בדמ"ו: דהא דכשרה, הוא משום דכה"ג אין סוף הקרום לינקב, והרי להדיא דיש רפואה לטריפה, אם אך אין סופו לינקב, אך הראשונים תמהו ע"ז דמ"ש מכל קרום שעלה מחמת מכה דאינו קרום.

והנה מצינו דפליגי הראשונים בהך מילתא אם טריפה חוזרת להכשירה, דהרא"ה בר"פ בהמה המקשה הוכיח ממש"א שם דטריפה אין לה היתר, דכל שניטל צומת הגידים ואח"כ חתך למעלה מן הארכובה, אינה חוזרת להכשירה.

ועי' בד' הרא"ה בבדה"ב כד: בהא דכשעלה קרום בשאר אברים ה"ז כשר, דמכח זה ה"ה כשרה אף קודם שעלה בה קרום, ואך דכ"ז שלא עלה בה קרום, לא ידעינן אם נקב זה ראוי להעלות קרום, וע"כ לא מכשרינן, עיי"ש.

והנה לפ"ז הרי דהא דבניקב הוושט ועלה קרום פסול, אאל"פ דהוא משום שאין טריפה חוזרת להכשירה, שהרי אדרבה אם הי' קרום זה מועיל לרפאותה, היתה מותרת מתחילה, ובע"כ דהטעם בזה הוא משום שחוזר וניקב.

וכבר כתב בתפארת יעקב בסוגיין, שכדעת הרא"ה דשאר נקובים שעלה בהם קרום כשרים, הוא מבו' גם בד' ראב"ן סימן רכ"ו, ז"ל, ואמר רבא קרום שעלה מחמת מכה בוושט אינו קרום, שאם ניקב הוושט ועלה עליו קרום וסתמו אינה סתימה וטרפה משום דאכלה ביה ופעיא ביה חוזר וניקב, עכ"ל, וכ"כ גם באבנ"ז סימן רס"א, והביא שם שכן גם דעת בעה"ע, וציין לספר גילוי דעת שהביא כן דעת כמה פוסקים.

וז"ל ראב"ן סימן רמ"א, וקרום שעלה מחמת מכה בריאה, שאנו מוצאין תחת הקרום נקב אע"פ שסתמו קרום לאו סתימה היא דסופה לנתק הקרום וליפול מעל הנקב והוי כאילו אינו וטריפה, עכ"ל, ובסימן רמ"ג, ז"ל, וזה שעולה בנפיחה קרום שעלה מחמת מכה בריאה ואינו קרום של קיימא לפי שמחר חוזר להיות נקוב וטריפה, עכ"ל.

והנה הרשב"א במשמה"ב הק' ע"ד הרא"ה, ממש"א בכרות שפכה דזה הוא פסול שחוזר להכשירו, ולפ"ד הרא"ה, מאי רבותא דכרות שפחה, הרי אף לענין טריפה כל הנקובים חוזרין להכשרן, ורק ריאה וושט אינם נכשרים ע"י קרום.

וד' הרשב"א צ"ב, שהרי מבו' בד' הרא"ה, דבכל הנקבים דעלה בהן קרום כשרים, הרי דאף קודם שעלה בהן קרום הן כשרים, וא"כ אי"ז כלל פסול החוזר להכשרו, ובכרות שפכה נתחדש דאף דהוא פסול ה"ה חוזר להכשרו.

אמנם נ' פשוט דקו' הרשב"א היא, שהרי הא דבריאה וושט ל"מ קרום, אי"ז משום דפסול טריפה אינו חוזר להכשרו, שהרי אדרבה אם הי' זה סתימה מעלייתא, ל"ה הנקב טריפה מעיקרא, והא דל"מ הקרום, הוא משום דאינו סתימה מעלייא דסופו לינקב, ולפ"ז הרי בע"כ דמש"א דזהו פסול החוזר להכשירו למעוטי קרום שעולה מחמת מכה בריאה, היינו דהתם ל"מ הקרום להכשיר, משום שאינו סתימה מעלייא, ומשא"כ בניקב הגיד ועלה קרום, הוי זה קרום מעליא ומהני להכשיר, ולא אתינן לאפלוגי בין פסול כרות שפכה דחוזר להכשרו לפסול טריפה שאינו חוזר להכשירו, וזהו שהק' הרשב"א דמאי רבותא דכרות שפכה.

ונ' לישב ד' הרא"ה, דהגם דסתימת הקרום בריאה ובוושט ל"ה סתימה מעלייתא, לאו היינו דגם עתה איכא לסיבת הטרפות, די"ל דאם מתחילתו כשהי' ניקב הי' לו קרום זה, ל"ה טריפה, דל"ה זה כהני דוכתי דסופו לינקב דטריפה, ול"מ ה"ט דסופו לינקב, אלא דמשו"ז לא חשבינן להטריפה מתחילתה כטריפה שיש לה רפואה שאינה טריפה, דהגם דיכול לעלות קרום, מ"מ כיון דאי"ז רפואה מעליא דסופו לינקב, הויא הטריפה מתחילתה טריפה גמורה, וע"כ אף שעלה קרום, ועתה לי"ב להטרפות, מ"מ אינה חוזרת להכשרה, דזהו דינא דטריפה דכל שנפסלה אין לה הכשר, וזהו מש"א התם דבכרות שפכה, הגם דמתחילתו פסול הוא, מ"מ כל שעלה קרום ה"ה חוזר להכשרו, ואילו טריפה אינה חוזרת להכשרה.

אך שו"ר בפסקי הרא"ה בסוגיין שכתב דעלה קרום ל"מ שאינו מגין, והרי דהא דל"מ אי""ז כלל משום שעומד לינקב, כמש"כ רש"י רשב"א ורא"ש, אלא משום שאינו מגין, ולפ"ז א"א לומר כמש"נ, וצ"ע.

ולפ"ז נ' לישב גם משה"ק הרשב"א ע"ד הרא"ה, דא"כ רב יוסף לא ידע בטריפות וכו', ולהנ"ל י"ל, דמכל נקבים שעלה עליהם קרום ל"ה קשיא לי' לרב יוסף, שהרי מעיקרא ל"ה טריפה, כיון שראוי לעלות בו קרום, ולא קשיא לי' אלא מסביך בישרא, דס"ל דכיון דאי"ז רפואה מגופה, אי"ז בכלל טריפה שיש לה רפואה, וע"כ הוי טריפה מתחילתה, וכיון שנטרפה אין לה היתר, וע"ז משני דאף היא אינה טריפה מתחילתה, ומש"א זהו פסול החוזר להכשרו, אתא למעוטי קרום שעלה מחמת מכה בריאה, ודו"ק.

עי' עוד בנובי"ת סימן י"ח, דמקרום שעלה מחמת מכה, לא שמעינן דאזלי' בתר סופו, כיון שכבר הי' ניקב, ויש לפרש כונתו כמש"נ, דכל כה"ג לא חשיב כרפואה לטריפה, וע"כ אינה חוזרת להכשירה.

ובד' הרמב"ן נראה, דהא דנטולת צומת הגידין טריפה אף שיש לה רפואה ע"י חתיכת הרגל למעלה, ול"ד לבדרי לי' סמנים וחי', ואין לומר דרפואה ע"י ניתוח שאני, שהרי לקמן דנ"ז: דאם מהני לרפאותה ע"י שנותנים קנה במקום הנקב, חשיבא כטריפה שיש לה רפואה, וה"נ הא דכוותה.

ונ' הביאור, דטריפה דאין לה רפואה היינו, דבעודה חסירה החיסרון המטריף אין לה רפואה, אך ודאי יתכן שיהא לה רפואה ע"י שיתבטל החיסרון המטריף, וע"כ בבדרי לי' סמנים וחי', וכן בהך גוונא שנתנו קנה במקום הנקב, דאכתי החיסרון המטריף קיים, ואפ"ה היא מתרפאת, לא חשיבא כטריפה, ומשא"כ בנטולת צומת הגידין שאין לה רפואה אלא ע"י ביטול הטריפה, וכמש"כ הרמב"ן שם שאינה כטריפה אלא כמסוכנת, לא חשיבא כטריפה שיש לה רפואה.

וכמדומה דזהו מש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, ולפי דעתי שהדין הזה כך הוא נותן דנחתכו רגליה לגמרי במקום צומת הגידים ושחטה ודאי טרפה, שהרי יש בה מכה שאינה חיה בה, ואע"פ שהיא חיה הימנה אם בא לחותכו למעלה, "מ"מ אינה חיה באותה טרפות שבה באותו ענין שהוא עכשיו" וטרפה היא זו דאי מבדרי לה סמא נמי לא חיי, עכ"ל, והיינו דבאותה טרפות שבה אינה חי', אא"כ יתבטל הטרפות, וכה"ג לא חשיבא כטריפה שיש לה רפואה, ודו"ק.

בדין כליא שנתקטנה ואח"כ ניטלה לגמרי, עי' סימן מ"ד דהכל בו כתב דכיון שנטרפה שוב אין לה היתר, ומהרש"ל בפירקין סימן פ"ח נחלק ע"ז, ועי' ט"ז וש"ך שם.

והנה לכאו' לפ"ד הרא"ש דרפואה בידי שמים מהני, והא דבצוה"ג ל"מ הוא משום דהוי בידי אדם, ומבו' בדבריו דאילו הי' זה בידי שמים הי' מהני לרפאותה, ואף שלא נתפרש זה בגמ', מ"מ אין לנו לחלק מדעתינו, וכ"ה דבריאה מצינו דמהני רפואה בידי שמים, ה"ה בשאר הטריפות, והיינו משום דבכה"ג דהוי הרפואה בידי שמים, מתחילתה היא עתידה להתרפאות, ואין מחלתה גמורה כ"כ, הרי ודאי דבכליא שנתקטנה ואח"כ ניטלה יש לנו להכשיר, דמ"ט מניטל צומת הגידין ואח"כ חתך הרגל למעלה מן הארכובה, דכל הא דל"מ הוא רק משום דהוי זה בידי אדם.

אך לפ"ד הרא"ה והר"ן דס"ל דכל טריפה שיש לה רפואה בכל דרך שהוא, ל"ה טריפה מעיקרא, ולא חילקו בין רפואה בידי שמים לרפואה בידי אדם, ולדעתם הא דבניטל צומת הגידין ואח"כ חתך ל"מ, הוא משום דבכה"ג ל"מ הרפואה, ואילו בעלה קרום ובסביך בישרא מהני הרפואה, הרי דלפ"ז כיון שלא נתפרש לן אם בכליא שנתקטנה ואח"כ ניטלה מהני הרפואה, אין לנו להכשירה, דשמא בכה"ג ל"מ הרפואה, וזה טעמו הראשון של הט"ז שם, ומבו' שם להדיא דאזיל כדעת הרא"ה והר"ן, שהרי כתב בטעמו השני, דאם הי' לה רפואה, ל"ה טריפה מעיקרא, (ועי' פרמ"ג שפקפק בזה, דהא דאסרינן בנתקטנה, הוא משום דשמא אי"ז מין התקטנות שעתיד לבסוף לינטל הכל, וכמדומה דכ"ה המציאות בזמנינו, שפעמים הרבה מתקטנת הכליא מחמת חולי, ואינה ניטלת לבסוף), וזה כדעת הרא"ה והר"ן, דבד' הרא"ש הרי מבו' להדיא, דאף דיש לה רפואה בידי שמים, מ"מ הויא טריפה מעיקרא, וכבר דקדקו כן מדבריו בשו"ת נאות דשא סימן קכ"ז, ובעונג יו"ט סימן ע"ג.

והש"ך שם סקט"ו כתב ב' טעמים אחרים לפסול, חדא, דל"ד כלל לריאה דאינקבה וסביך בבשרא, דהתם עיקר טריפותה משום נקב וכבר נסתם הנקב, משא"כ הכא, ועוד דהא קי"ל בסי' ל"ט ול"ו דגבי ריאה לא מהני סתימה, ודופן סותמתה שאני דהויא סתימה דמעיקרא כמ"ש רש"י והפוסקים וכמ"ש בסי' ל"ו ס"ק ו', משא"כ הכא, וכן כתבו האחרונים, עכ"ד.

והנה הטעם הראשון שכתב הש"ך, צ"ב, שהרי כ"ה דבנקב כשנסתם הנקב אין כאן נקב כלל, ה"נ הכא כשניטלה הכוליא ליכא להכליא המוקטנת, ועי' יד יהודה שם מה שפירש בכונתו, וצ"ב.

והטעם השני שכתב, צ"ב, שהרי הא דהתם בעינן לה"ט שהיתה הסתימה מעיקרא, הוא משום דאל"כ אי"ז מתקיים, וכאשר כ"ה מפורש בדרישה בסימן ל"ו, וכ"ה גם בל' רש"י ובל' הרשב"א והרא"ש.

אמנם מד' הש"ך הכא נ' שפירשה בע"א, וכיסו"ד הרא"ש, דכל שכבר נטרפה ונחלתה, תו אין תקנה מועלת לה ואכתי מתה היא, וזה כמו שפירשו התבו"ש והפמ"ג ושאר אחרונים בד' הש"ך בסימן ל"ו.

אך גם לפ"ז נ' דלאו דינא הוא דכיון שנאסרה שוב אין לה היתר, אלא הוא משום דבפועל אין רפואה מועלת לה, וכמש"כ הרא"ש, וזה מבו' מד' הש"ך בסו"ס מ"א, דבסופו לינקב מהני רפואה, ואם דינא הוא דטריפה ל"מ לה רפואה, אי"ז מסתבר כ"כ.

ובד' הפר"ח בסו"ס מ"א, מבו' דה"ט דבסופו לינקב מהני קרום, אי"ז רק כלפי הך דינא דהקרום אינו מתקיים, וזה כמש"כ הפמ"ג והלבו"ש דהא דקרום אינו מתקיים, הוא רק במקום מכה המטריפה, אך בהך דינא דטריפה אין לה היתר, אין לחלק בזה, וע"כ פירש דהטעם הוא משום דבידי שמים יש לה היתר, וע"כ בסימן מ"ד הסכים מכח זה למהרש"ל, ובתבו"ש תמה עליו שהרי הוא עצמו בסימן מ"א כתב טעם אחר, ולא הבנתי, הרי גם בסימן מ"א כתב גם לטעם זה, וכמש"נ.

בחי' הרשב"א דע"ו., ז"ל, אלא משמע דכל שנטלו צומת הגידין טריפה לעולם ואין לה תקנה וכדוקיא דמתניתין דקתני בהמה שנחתכו רגליה וכו' וכן שנטל צומת הגידין טריפה, וסתמא קתני ל"ש חיה ול"ש מתה כל שנטל צומת הגידין טריפה, ולא שנה תקנתא ואם חתכה למעלה כשירה, והא דאמרינן בנקבה הריאה דאי סביך בבשרא כשירה זהו פסול שחוזר להכשרו מעצמו, אבל פסול שאינו חוזר ע"י עצמו ולא בבידור סמנין אלא בנטילת האבר טריפה לעולם, עכ"ל.

ונ' דגם לדעת הרשב"א הא דאינו חוזר להכשרו הוא משום דל"מ זה לרפאותה, וכמבו' בד' הרא"ש המאירי והר"ן, ומש"כ הרשב"א דל"ש חי' ול"ש מתה כל שניטל צוה"ג טריפה, אין כונתו דניטל צוה"ג טריפה אף כשאי"ז ממיתה, אלא כונתו, דמתניתין איירי אף בעודה חי', ולא רק בשכבר מתה, ואפ"ה לא תני תקנתא דאם חתכה למעלה כשרה, וז"ב.

ונמצא דלא מצינו מאן דס"ל דדינא הוא בטריפות דכל שנטרפה אינה חוזרת להכשרה, אלא כו"ע מודו דאם נתרפאה כשרה היא, ואך דיתכן דמכח זה כבר אינה טריפה מתחילה, כיון שיש לה רפואה.

הרמב"ן כתב, ז"ל, ולפי דעתי שהדין הזה כך הוא נותן דנחתכו רגליה לגמרי במקום צומת הגידים ושחטה ודאי טרפה שהרי יש בה מכה שאינה חיה בה, ואע"פ שהיא חיה הימנה אם בא לחותכו למעלה, מ"מ אינה חיה באותה טרפות שבה באותו ענין שהוא עכשיו וטרפה היא זו דאי מבדרי לה סמא נמי לא חיי, אבל אם חתך למעלה מצומת הגידין וחיתה ואח"כ נשחטה לאו נטולת הגידין היא זו אלא חתוכת הרגלים למטה מן הארכובה היא זו וכשרה, וא"ת שמא כבר התחילה מכתה להמית בה, חולי הוא זה ומסוכנת כשרה, ובודאי מצינו טרפה ונכשרת, ריאה שניקבה מתחילה לא סביך בבשרא טרפה הדר סביך בבשרא הוכשרה. וכן לקמן והוא דקנה גרמא דידיה, אלא דהתם מתחלה פסול החוזר להכשירו מעצמו הוא, אבל זו כל זמן שהיא נטולת הגידין טרפה ולוקין עליה חתך הרגל למעלה לאו נטולת הגידין היא זו, וכללו של דבר בזה לקיימה כל י"ב חדש ולהכשירה בכך, עכ"ל.

ובל' הרמב"ן בסו"ד וכללו של דבר בזה לקיימה כל י"ב חודש ולהכשירה, נ' דט"ס הוא, ועי' בל' הרשב"א בחי' ובתוה"ב שהעתיק, וכללו של דבר "כל היכא דאפשר לקיימה" י"ב חדש חזרה להכשרה בכך, דודאי אין מכוון הרמב"ן דאין להתיר אא"כ חייתה י"ב חדש, אלא כונתו, דכיון דיכולה היא להתקיים י"ב חדש ה"ה מותרת אף שמתחילתה היתה טרפה.

והנה במש"כ הרמב"ן להוכיח מריאה דסביך בבשרא, דטריפה חוזרת להכשרה, בפשוטו הי' נ' מזה דס"ל דהתם נמי כ"ז דלא סביך הויא טרפה ודאי, וע"י דסביך היא מתכשרת, ומזה הוא שהביא דמצינו טרפה חוזרת להכשרה.

אך ממש"כ הרמב"ן, ז"ל, אלא דהתם מתחלה פסול החוזר להכשירו מעצמו הוא, אבל זו כ"ז שהיא נטולת הגידין טרפה ולוקין עליה חתך הרגל למעלה לאו נטולת הגידין היא זו, עכ"ל, מ' להדיא דהתם אף קודם דסביך בבשרא אין לוקין עלי', וכבר דקדק כן ביד יהודה.

ולפ"ז נ', דמכוון הרמב"ן להוכיח דלא אמרי' דכל ששלט בה החולי הממיתה שוב אין לה תקנה, דע"ז הי' כל עיקר נידון הראשונים, וכמש"נ, וע"ז הוא שהביא מריאה דסביך בבשרא, דאף דבלא סביך בבשרא היא טרפה ואינה חי', מ"מ כל שנסתם הנקב ה"ה חוזרת לחיות, וה"נ הכא דכוותה, ובזה כתב הרמב"ן דהדין חלוק, דהתם דחוזר להכשרו מעצמו, ממילא אי"ז טרפה מעיקרא, ומשא"כ הכא דאי"ז חוזר אלא ע"י אדם, אך לא בא הרמב"ן כלל להוכיח להך מילתא דאף שנפסל משום טרפה ה"ה חוזר להכשרו, שהרי הרמב"ן לא הביא כלל להגמ' בר"פ בהמה המקשה, דטריפה אין לה היתר, וא"כ מהיכ"ת נימא דדינא הוא דכל שנפסלה שוב אינה חוזרת להכשרה, אלא להוכיח דאף שנטרפה מהני ביטול הטרפה לרפאותה, וזהו שהביא מריאה דסביך בבשרא, וז"פ.

וביד"י סו"ס מ"א פירש ד' הרמב"ן בע"א, דאין כונתו כלל להביא ראי' מריאה דטריפה חוזרת להכשרה, אלא להיפך לפרש דל"ד הכא להתם, וכמדומה דזה דחוק, וגם בד' הרא"ש מפורש דהרמב"ן הוכיח מריאה, והיד"י כתב שלא היו כל ד' הרמב"ן לפני הרא"ש, וזה רחוק.

והנה לפ"ז, הרי מבו' להדיא דלפי מסקנת הרמב"ן, אין עיקר טעם ההכשר משום שאף אם מתה היא מסוכנת היא, אלא כמו שהוכיח מריאה דסביך בבשרא, דלא אמרי' שכבר התחילה מכתה להמית, דאם בא הרמב"ן להוכיח דלא אמרי' דטריפה אין לה היתר, הרי דל"ש זה התם דאינה טרפה מתחילתה, דהתם ודאי הטעם הוא משום דאי"ז ממית, שאם הי' הטעם משום דאח"כ מסוכנת היא ולא טריפה, א"כ ל"ה זה טעם להכשירה מתחילה, דהגם דטריפה שיש לה רפואה ואינה ממיתה ל"ה טריפה מתחילה, אך היכא דגם לבסוף היא ממיתה ואין לה רפואה, ואך דמצינו לבטל החיסרון, לכאו' אי"ז טעם שלא תהא טריפה מתחילתה, ודו"ק, וזהו שכתב הרמב"ן בסו"ד דכל שיכול לקיימה י"ב חדש חזרה להכשרה בכך.

והנה אמנם צ"ע, שהרי הרמב"ן כתב דאף אם היא מתה בכך, מסוכנת היא ולא טרפה, וביד"י כתב דהרמב"ן לא סמך על טעם זה.

אמנם נ' טפי במכוון ד' הרמב"ן, דאם כל שניטל צוה"ג ומיד אח"כ חתכו הרגל למעלה, היתה מתה, שפיר היתה חשובה כטרפה, דמעשה החיסרון שמתחילה הוא ממיתה, ול"ב שיהא החיסרון קיים, ואך כיון דיש לה תקנה, ומעשה החיסרון דמתחילה אינו ממיתה אחר שבטל החיסרון, אלא החיסרון עצמו ממיתה, ואך שבאנו לחוש שמא כיון שהמתין עד שחתך כבר התחילה מכתה להמית בה, הרי דע"ז כתב הרמב"ן דמסוכנת היא זו וכשרה, והיינו דכיון דנטילת צוה"ג אינה ממיתה אחר שחתך הכל, ואך כיון שכבר התחילה מכתה להמית בעוד היתה נטולת צוה"ג, ע"כ עתה אין לה רפואה, לא חשיבא אלא כמסוכנת, ודו"ק היטב.

עי' עוד ביד"י שם, שכתב דגם לגבי פצו"ד י"ל דכל שעלה קרום לבסוף, נתגלה דמתחילתו ל"ה פצו"ד.

ונמצא הכלל העולה מדברינו, שלא דן א' מהראשונים לומר דדינא הוא דטרפה שנטרפה שוב אין לה היתר אף אם נתרפאה, דזה ודאי דכל שנתרפאה ה"ה מותרת, וממילא דמתחילה היא מותרת, וזה הוכיחו הראשונים מההיא דבדרי סממנים וחי', וכן מההיא דטרפה אין לה היתר, וכל נידון הראשונים הי' אם מהני זה לרפאותה.

וזהו שהוכיח הרשב"א דמהא דטרפה אין לה היתר, ש"מ דכל שיש לה היתר אינה טרפה מתחילתה, וא"כ אם אכן נטולת צוה"ג יש לה היתר, מ"ט הויא טרפה מתחילתה

וזהו מש"כ הרשב"א במשמה"ב דטעם האיסור הוא משום דטרפה אינה חוזרת להכשרה, ובתוה"ב כתב דהוא משום שסוף הקרום לינקב, דזהו הטעם דל"מ זה לרפאותה, משום שסוף הקרום לינקב.

אך עדין לא א"ש ד' הרשב"א זע"ז, דבדבריו במשמה"ב מבו' דכל דבשעה שניקב עדין ל"ה סתימה, ל"ש לומר שיועיל סתימה אח"כ, ואילו בדבריו בתוה"ב מבו' דמן הדין שיועיל סתימה אח"כ, ואך שסופו לינקב.

בדגמ"ר הק' דמ"ט הוצרך הלמ"מ על ח' טריפות, הרי כללא הוא דכל שאינה חי' טריפה, ומשה בחכמתו הי' יודע מי אינה חי'.

ובפשוטו נ', דכיון דמסוכנת אינה טריפה, ורק טריפה מחמת חיסרון הויא טריפה, הרי דזהו שנתחדש בהך הלכתא, דאלו הם ח' מיני מכות שאם היא מתה מחמתם הויא טריפה, אך אם יש מכה ממין אחר שהיא מתה ממנו, הויא מסוכנת ואינה טריפה.

ועי' רמב"ם פ"ח משחיטה הכ"ג דניטל לחי העליון טריפה, וחכמי לוניל תמהו ע"ז, וכתבו בסו"ד, ז"ל, סוף דבר אין אנחנו יודעין איך יאסר אם נטלו הלחיים העליונים עם חוטמו לדברינו שאנו מתירין מסוכנת וכו', עכ"ל, והשיב הרמב"ם, ז"ל, אבל לחי העליון וכו', אם ינטל לחי העליון אבד הכל ונמצא פי הקנה מגולה לאויר ומיד תכנס בו הרוח בכל נשימה ונשימה כמו שתכנס לתוך פה האשישה והסילון וכיוצא תקרר הריאה והלב ותמות הבהמה ואין לך מי שאין כמוה חיה יותר מזו וכו', וזה שאמרתם שאם תהיה זו טרפה האיך נתיר מסוכנת לא ידענו מי תלה זו בזו ולא מאי זה צד באה קושיה זו עד שנהיה צריך לפרק, עכ"ל.

ואמנם בדעת חכמי לוניל נ' שדעתם, דכיון דאין מיתתה מחמת החיסרון עצמו, אלא דמחמת זה תקרר הריאה והלב ותמות הבהמה, אינה אלא כמסוכנת, שהרי אין מיתתה מחמת חיסרון, אך הרמב"ם ס"ל דחשיב כחיסרון משום שניטל הלחי העליון, וכמו שמנאה בכלל נטולה, דכל שחיסרון זה גורם למיתתה הויא טריפה, אף אם אין מיתתה מכח החיסרון עצמו, ועי' יד יהודה ר"ס ל"ג.

והנה מבו' בניטל הלחי התחתון, שאם אינה יכולה לאכול ע"י הלעטה והמראה, הויא טריפה, והנה התם הרי אין לה מחלה בגופה כלל, ואינה נוטה למות, אלא כיון שיש לה חיסרון באבר הנצרך לגוף, הויא טריפה, וכמדומה דזה רק משום דטריפה תליא בחיסרון, והגם דבעי' חיסרון הממית, הרי דלזה סגי הא דאינה יכולה לאכול, ועי' חלקת יואב סימן ז', ועי' ספר כנפי יונה סימן ל"ג שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז.

ואמנם באמת בע"כ דכה"ג אינה יולדת, דכללא הוא דכל טריפה אינה יולדת, ויתכן דגם כשיכולה לאכול ע"י המראה והלעטה אינה יולדת, משום חיסרון הלחי, וכיון שקבלה בידינו דטריפה אינה יולדת, בע"כ דניטל הלחי מצ"ע גורם שלא תלד, דלכאו' אין מקום לומר דבגונא שא"א להאכילה בהלעטה והמראה אינה יולדת, ובגונא שאפשר להאכילה ה"ה יולדת.

ועי' עוד בפירש"י דל"ז: דעיקר איסורא דטריפה הוא משום החיסרון ולא משום קירוב מיתה.

אך בד' הראשונים בכ"ד נ' לא כן, שהרי הראשונים פירשו דהתירא דעובר הוא משום דקי"ל דטריפה אינה חי'.

ועי' לעיל שנת' שזהו יסוד ד' הרמב"ן דהויא טריפה אף שאפשר לחתוך את הרגל, ול"ד לבדרי סמנים וחי', ואין הטעם משום דפנים חדשות באו לכאן, שהרי בגמ' מבו' דאם יש לה רפואה ע"י שנותנים קנה ל"ה טריפה, ובע"כ היינו דכל הא דטריפה שיש לה רפואה בידי אדם ל"ה טריפה, הוא רק בשיש לה רפואה בעוד החיסרון קיים בה, אך אם יש לה רפואה ע"י שיסתלק החיסרון אי"ז טעם להתירה.

יש להסתפק, למש"כ הראשונים דכל שיש לה רפואה אינה טריפה מעיקרא, והא דנקב אסור, הוא משום שאין אנו יודעים אם ראוי שתעלה בו סירכא, ויל"ע אם כל הא דשרי הוא רק אם באמת עתיד הוא שתעלה בו סירכא, אך אם אינו עתיד, אף אם הוא מחמת סיבה חיצונית, כבר הוי טריפה, או דכיון דנקב זה מצ"ע ראוי שתעלה בו סירכא סגי בזה להכשיר, ורק בנקב שאין ראוי שתעלה בו סירכא, וכל' הרא"ה בבדה"ב שיש נקב שאין ראוי שתעלה לו רפואה לפי הליחה שנעשה מחמתה, ונ' מזה דכל שראוי שתעלה לו רפואה, שרי, אף אם בפועל לא תעלה לו רפואה, ורק היכא שא"א שתעלה לו רפואה הוא דאסור.

צ"פ פ"ה משחיטה ה"א, דהא דטריפה אינה חי' אינו טעם הדין, אלא הוא סימן דהטריפה הכתובה בתורה הוא אותם שאינם חיות, וע"כ אף אם נתברר לנו היום שהם חיות, אכתי טריפה הן.

עיי"ש שכתב עוד, דלדעת הרמב"ם דרוסה אי"ז כלל משום הארס, אלא משום עצם הדריסה, ומש"א דזיהרא מיקלא קלי, היינו משום דבעי' שיגיע לחלל, וע"ז בעינן להא דזיהרא מיקלא קלי ועי"ז הוא מגיע לחלל ויש עליו שם טריפה, ועי' גם באבהא"ז שכתב לדעת הרמב"ם דדרוסה אי"ז משום הארס.

ועפי"ז ביאר, דבאמת לגבי טריפה כל שבעוף א' הוא טריפה, שוב הוי טריפה בכל העופות, אף דעוף זה יכול לחיות, ורק בדרוסה הוא דחלוקים הן קטנים מגדולים, משום דלא עייל לחלל, ואין ע"ז שם דרוסה כלל.

ועיי"ש שכתב דגם בנפולה הוא כן, דכל שפעלה בה הנפילה הויא טריפה אף אם אי"ז ממיתה, וע"כ אף אם נתרסק אבר שאם ניטל כולו אינה נטרפת בו, מ"מ הויא טריפה משום נפולה, ועיי"ש בס"פ ט' במש"כ עוד בדין נפולה.

בדינא דסופו לינקב, מצינו במהרש"ל דאם נתברר שטבעה חזק ואין סופו לינקב, ל"ה טריפה, ולכאו' מבו' מזה, דלאו היינו דחיסרון זה שיש בה עתה הוא המטריפה, כיון שהוא גורם שתמות, אלא כל הא דתורת טריפה עלי' הוא משום שכל העומד לינקב כנקוב דמי, וע"כ כל שנתברר שאין סופו לינקב ל"ה טריפה.

אך צ"ע, דא"כ מ"ט נקט מהרש"ל שם דכל ששהתה י"ב חודש סגי בזה, דלכאו' שיעור י"ב חודש נאמר בשיש בה טרפות עתה, גם צ"ע ממה שהוכיחו האחרונים דכבר עתה אינה יולדת, דאל"כ מ"ט למ"ד טריפה אינה יולדת לא משכח"ל נטרפה ולבסוף עיברה וביצת טריפה.

וילה"ע עוד מקו' הרמב"ן ע"ד התוס', דאם טריפת נקיבת הגולגולת הוא משום דסוף הקרום לינקב, מ"ט תליא בזה שיעור טומאת אהל, ואם הא דסופו לינקב היינו דהחיסרון עתה חשיב כחיסרון הממית, הרי שפיר יש להבין דמהני זה גם שלא יטמא באהל.

אבנ"ז סימן נ"ט, אל תשיבני מהא דכתב הרב פרמ"ג (סי' ל' בש"ד סק"ז) במעשה דריק"ש בעוף שנחסר מגולגלתו כערך סלע מבהמה וחזר ונקשר דלא מהני לשיטת התסו' דחסרון כסלע טריפה משום דסוף הקרום ליפסק. הרי דלא מהני אף שנתרפא קודם שניקב הקרום ולא התחיל כאב בבהמה עדיין. דליתא. דהתם כיון דמחמת חסרון סופו לינקב הקרום נמצא שתיכף שנחסר הגלגולת התחיל חסרון וכאב בקרום וסופו לניקב אף שנתרפא הגלגולת. משא"כ הכא אף שהתחיל כאב בצוה"ג. מ"מ בבהמה לא התחיל הכאב. וא"כ אם יחתוך העצם למעלה מצוה"ג יכשיר ואף עתה כשירה כנ"ל. והא ודאי אין סברא לומר דמשום שהתחיל כאב בצוה"ג הבהמה טריפה והתחיל כאב בבהמה דאנן נחתכו צוה"ג אמרינן ולא התחיל כאב בצוה"ג. וא"כ מאי תירצו התוס' אהא דלא חשיב רק ח"י טריפות משום דכולהו אחריני משום דסופו לינקוב. עוד ראי' מהא דנסתפק הרב פרמ"ג דלבעי כ"ד חודש. ואמת שלפי מה שהוכיח מהיש"ש דלא בעי אלא י"ב חודש משמע קצת דתיכף מתחיל הכאב בבהמה. אולם לדעתי נראה ברור כמ"ש. ויש קצת ראי' ג"כ מהא דסובר הרמב"ם דסופו לנקוב הוושט לא הוי רק טריפה ולא נבילה ודו"ק

בשו"ת הרשב"א ח"א סימן ע"ג ומיוחסות סימן קע"ה, מבו' דלמ"ד דטריפה אינה חי' לא נאמרו י"ח טריפות בסיני, אלא נאמר דכל טריפה שאינה חי' אסורה והחי' מותרת, ולמ"ד דטריפה חי' נאמרו למשה מסיני י"ח טריפות, וזהו מש"א בסוגיא דמ"ב., עייש"ה.

ז"ל הרשב"א שם, ובלשון אחר מפורש יותר היא שנויה בדתנא דבי רבי ישמעאל ומייתינן בר"פ אלו טרפות דאמרינן התם למאן דאמר טריפה חיה טריפה מנא להו. כלומר הטרפיות האסורות מנא ליה. נפקא ליה מדרבי ישמעאל דתדבר"י בין החי' הנאכלת ובין החי' אשר לא תאכל אלו י"ח טרפיות שנאמרו לו למשה בסיני, כלומר אע"פ שאלו ואלו כשרות להיות הבדל ביניהן אלו לאיסור ואלו להיתר כמו שנצטוה משה ונאמרו לו בסיני מפורש

אבנ"ז יו"ד סימן כ"ה, דאם עלה קרום כ"ז שאינו מטריף לכו"ע כשר, דרק במקום המטריף הוא דאין הקרום מתקיים.

אבנ"ז יו"ד סימן מ"ט, דמש"כ הר"ן דבנקב שראוי שיעלה סירכא אינו טריפה, הגם דיתכן דל"ש בו שיעלה סירכא, וא"כ ל"ד לסמא דאינו בידינו, אך היינו משום דהא דמבדרי לי' סמנין הוי ראי' שאינו טריפה, שאם הי' טריפה ל"ה מהני לי' סמנין, וע"כ ליכא נפ"מ אם יש לנו סמנין או לא, וזהו שהק' הר"ן בסירכא, ולפ"ז הרי בע"כ דמכוון תי' הר"ן דיתכן דהוי מין נקב שאין ראוי שיעלה סירכא.

אך אבנ"ז פירש תי' הר"ן בע"א, דכיון שסופו להעלות קרום, חשיב כהעלה כבר קרום, וע"כ ליכא כלל מעיקרא להנקב המטריף, אך כל שיש להנקב המטריף, אין לו רפואה.

ראב"ד דהא דמסוכנת מותרת הוא משום דאפשר שתחי', ועי' אבנ"ז חו"מ סימן ע"א שכתב כן גם מד' הרמ"ה בסנהדרין, עיי"ש.

חי' חת"ס דהא דנאמר למשה ח' מיני טריפות, הוא משום דאל"כ אינה אלא כמסוכנת, ובשאר מינים אף אם אינה חי' ל"ה טריפה.

ומקור לזה נ', מד' תשו' הרשב"א דלמ"ד דטריפה אינה חי', לא נאמרו למשה י"ח טריפות, אלא נאמר בקרא דזאת החי' ומזה ילפי' מה שרי ומה אסור, עיי"ש.

ולפ"ז צ"ע מ"ט הוצרך ההלכה דח' מיני טריפות, ובע"כ כמש"נ, דנתחדש דבמכות אלו אם מתה מהן הויא טריפה, ועי' גם בפליתי סימן כ"ט דלא נאמרו למשה אלא ח' מיני טריפות ולא יותר, אך עיי"ש שכתב דלקותא דרכיש הוי תוספת על ההלכה, ולהנ"ל אי"ז מתישב, וצ"ע.

ובזה ניחא קו' הדגמ"ר מ"ט הוצרכה הלמ"מ בזה, וגם אין מקור לכל חידושו דב' דינים נאמרו בזה.

ועפי"ד הרשב"א ניחא קו' הר"ן במש"א בגמ' דמ"ט דמ"ד טריפה חי', וגם ניחא קו' האחרונים מ"ט הוצרכו לקרא דזאת החי', ועי' כו"פ שהוא לפרש דספק טריפה ששהתה י"ב חודש מותרת, וצ"ע דאם בזה"ז אי"ז כן, א"כ לא יתכן שנאמר דין בתורה שאינו קיים לעולם, ולפ"ד הרשב"א ניחא.

עי' רמב"ם דמראות הפוסלות במרה הוא משום דכתיב הבשר החי, ונ' דבלא זה אף שאינו חי מ"מ הי' טריפה.

ועי' עוד ברא"ש בדין מרה, אם מדמי' לעופות שאין להן מרה, ולהנ"ל יל"פ דהנידון הוא דאף אם אינה חי', מ"מ אי"ז חיסרון, וע"כ ל"ה טריפה.

ועיי"ש ברא"ש שכתב דאותן שאין להן מרה אינם טריפה, כיון שכ"ה בטבע, וצ"ע מה ס"ד דטריפה הן, ונ' מזה, דכיון דהוי מין חיסרון הממית, הוי זה חיסרון המטריף, אף באותן שאי"ז ממית, דומיא דד' הרשב"א בטריפה מתחילת ברייתו, וע"ז כתב הרא"ש דכיון שאצלם אין מרה בטבע, אי"ז חיסרון.

א] חולין דמ"ג., אמר עולא ח' מיני טרפות נאמרו לו למשה בסיני, נקובה ופסוקה נטולה וחסורה קרועה ודרוסה נפולה ושבורה.

וצ"ע שהרי לעיל דמ"ב. תנא דבי ר' ישמעאל, בין החי' הנאכלת ובין החי' אשר לא תאכל, אלו י"ח טרפות שנאמרו למשה מסיני, ע"כ, והרי די"ח טריפות נאמרו לו למשה בסיני.

ובפשוטו צ"ל דהגם די"ח טריפות נאמרו לו למשה בסיני, אית בהו ח' מינים, וזהו שכלל עולא דח' מיני טריפות נאמרו לו למשה בסיני, ועי' חינוך מ' ע"ג, דהטריפות שנמסרו למשה מסיני ח' אבות וכו' וכל א' וא' מאלו אבות יש לו כמה וכמה תולדות כמו שבא פרטן בגמ', עכ"ל, ועי' ב"י סימן כ"ט, וצ"ב.

ב] אמנם מד' הרשב"א בח"א סימן ע"ג נ' לפרש בזה בע"א, ז"ל, ואח"כ חזר ופירש מה שכתוב בין החיה הנאכלת ובין החיה אשר לא תאכל וכו', להבדיל ביניהן לפי המקרים שיארעו להן, ומה הן המקרים מקרי הטרפיות שיש מהן אסורין ויש מהן מותרין, כיצד ניקב קרום של מוח העליון ולא התחתון כשרה לפי שעדיין חי', ואם ניקבו שניהם פסולה שאינה חי' כדקיימא לן דטריפה אינה חי', ויש מן הטרפיות שאנו רואין שמתה מחמתן ואפ"ה כשרה, וכמו שאמרו גבי כוליא והא קא חזינא דמחו בכוליא וקטלי, והיתה התשובה וכי להוסיף על הטרפיות יש גמירי דאי מבדרי לה סממני חי', ולפיכך אמרה תורה לדקדק ולהבדיל בין הטרפיות שאין להן תקנה ובין הטרפיות שאף על פי שהיא נטרפת ומתה מהן יש להם תקנה בבידור סמנין וכיוצא בזה, זהו פירושו ואין בו שום ספק. ולדעת תדבר"י דס"ל דטריפה חיה אלא שי"ח טרפיות למד הקדוש ברוך הוא למשה בסיני וכו', ובלשון אחר מפורש יותר היא שנויה בדתדבר"י ומייתינן בריש פרק אלו טרפות, דאמרינן התם למאן דאמר טריפה חיה טריפה מנא להו, "כלומר הטרפיות האסורות מנא לי'" נפקא לי' מדרבי ישמעאל דתדבר"י בין החיה הנאכלת ובין החיה אשר לא תאכל אלו י"ח טרפיות שנאמרו לו למשה בסיני, כלומר אע"פ שאלו ואלו כשרות להיות הבדל ביניהן אלו לאיסור ואלו להיתר כמו שנצטוה משה ונאמרו לו בסיני מפורש, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דתדבר"י די"ח טריפות נאמרו לו למשה בסיני, הוא לטעמי' דס"ל דטריפה חי', דלפ"ז א"א לנו לידע אלו טריפות אסורות הן, אלא נאמרו ?

ערול"נ כריתות ד"ו., בגמרא למשה בסיני. מזה השיב בני הב"ח בן ציון שי' אמה שהקשה הרמ"א בדרכי משה י"ד סי' כ"ט למה קחשיב בשמנה מיני טרפות שהם הל"מ גם דרוסה שהרי דרוסה אינה הלכה למשה מסיני אלא מפורשת בקרא ואם הל"מ הוא קרא למאי אתי ומכח קושיא זו רצה לדחוק דהך דרוסה הוא לקתה הכוליא ע"ש ואף שמסיים שדוחק הוא היינו לפרש דרוסה אלקתה הכוליא אבל הקושיא למה קחשיב דרוסה אחר שבכתוב הוא לא תירץ וסיים הד"מ וצ"ע. ועיין בפ"מ שנדחק ג"כ ביישוב קושיא זו ובמכ"ה לא זכרו סוגיא דהכא שמוכח שיש חילוק בין הלכה למשה מסיני ובין נאמר למשה מסיני דהלכה למשה מסיני ודאי לא שייך אם נכתב בכתוב ולענין זה מקשינן לפעמים הלכתא היא קרא ל"ל אבל לשון נאמר למשה מסיני שייך גם אם מקצתו נכתב בקרא דהרי הכא קאמר ר"י י"א סימנים נאמרו למשה מסיני וד' מהם כתובים בפי' וכן מדוייק לשון הרמב"ם הל' כלי מקדש (פ"ב ה"א) שכתב הקטרת נעשית וכו' ונתפרשו בתורה ארבעה מסממני' והם נטף ושחלת וחלבנה ולבונה ושאר סממני' הלכה למשה מסיני אחד עשר סממנים נאמרו לו למשה מסיני עכ"ל הרי שדייק אאותן שלא נכתבו לומר שהם הל"מ וכשכולל כל י"א יחד כתב הלשון נאמרו לו למשה מסיני והנה בטרפות נאמר ג"כ הלשון נאמרו למשה מסיני דכן אמר עולא בחולין (מג א) ח' מיני טרפות נאמרו לו למשה בסיני ולכן שייך שפיר לכלול גם דרוסה הנכתב בפסוק בהדייהו. ויפה כוון. ולא ראיתי לאחד מכותבי כללי הש"ס שעמד על זה מה שהראנו הרמב"ם בלשונו הטהור: