קה י יא יב יג יד
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

טמא מליח וטהור תפל

**בגמ'** חולין קיג. ולימא ליה מדשמואל דאמר שמואל מליח הרי הוא כרותח וכו' מיתיבי דג טהור שמלחו עם דג טמא מותר מאי לאו שהיו שניהן וכו', אבל אם היה טמא מליח וטהור תפל אסור טמא מליח וטהור תפל הוא דאסור הא שניהן מלוחין שרי איידי דתנא רישא טהור מליח וטמא תפל תנא נמי סיפא טמא מליח וטהור תפל ע"כ, מבואר בגמ' שדין מליח כרותח שאוסר כרותח דצלי היינו דוקא בטמא מליח, אבל אם היה הטהור מליח והטמא תפל אינו אוסר, אמנם שיטת הר"ן שם שאם נוגעין זה בזה אסור, שהרי הטמא נעשה מליח ע"י הטהור שהוא מלוח, אבל ברא"ש שם כ' שכי האי גונא לא חשיב מליח, דבעינן מליחה יפה יפה, וגם לפי התו' לא הוה מליחה דבעינן מליחה משני צדדים ע"ש.

מח' הראשונים בדין תתאה ועילאה במליחה

**ועיין** תוס' קיג. ד"ה טהור, שבדין מליח כרותח לא שייך ענין תתאה ועילאה, ובכל גוני טמא מליח אוסר טמא תפל אינו אוסר, וכן הוא ברא"ש שם, אמנם ברשב"א תורת הבית ב"ד ש"א נקט שגם במליחה שייך דין תתאה ועילאה, ומה דאמרינן טמא מליח אוסר כולו היינו דוקא כי האי גונא שהטמא תתאה והטהור עילאה, (וגם בזה דוקא שהטמא שמן, אבל בכחוש אינו אוסר כי אם כדי קליפה), ולעיל ביארנו דלכאורה נחלקו ביסוד דין מליח כרותח, שלפי התוס' והרא"ש החום במליח כרותח היינו כח הציר שנוצר מכח המלח, אבל החתיכה עצמה לא נעשה חם, וכ"ש שלא שייך שיחמם לעילאה כיון שהוא עצמו אינו מלוח, אבל לפי הרשב"א לכאו' גדר הדבר שהחתיכה עצמה מתחמם מכח המליחה, וממילא ה"ה שאפשר לחמם לעילאה אף שהעילאה אינו מלוח, דמ"מ התתאה הרותח מחמם ליה לעילאה.

האם אמרינן תתאה במליחה אפי' לחומרא

**אמנם** בפמ"ג בכמה מקומות (עיין שפ"ד ס"ק כח') נקט לדבר פשוט שדין תתאה גבר במליחה לפי הרשב"א אינו אלא לקולא, דהיינו שאף שטמא מליח והוא שמן אוסר בכולו, היינו דוקא כשהוא גם תתאה, אבל אם הוא עילאה לעולם אינו מבליע בהיתר כי כדי קליפה, אבל לא אמרינן תתאה גבר היכא שההיתר מליח תתאה דנימא שמפליט מאיסורא עילאה, שהרי בגמ' מבואר דבעינן דוקא טמא מליח ע"ש, אמנם בביאור הגר"א ס"ק עו' נראה שלמד שלפי הרשב"א דינו כצלי לכל דבר, ואפי' טהור מליח תתאה וטמא תפל עילאה, דינו של הטמא כמליח ומפליט בכולו כדין טמא מליח ע"ש, וכן מפורש בהג"א ברא"ש פרק כל הבשר סי' מט', שרבינו שלמה בן ר' שמריה רצה לאסור טהור מליח וטמא תפל כששוכבין זה על גבי זה משום דתתאה גבר, ור"י השיב לו שלא שייך כאן דין תתאה גבר ע"ש[[1]](#footnote-1).

שיטת מהרש"ל

**שיטת** המהרש"ל שבכל נגיעת חם בצונן, אם האיסור חם ושמן נבלע בכל ההיתר ואוסרו כולו, שהרי מאחר שאין כאן עילאה ותתאה ע"כ נבלע בכל ההיתר כדין מליח, עיין ט"ז לעיל סי' צ"ב שהביאו ע"ש, אמנם לשיטתו לא בעינן לחמם את ההיתר כדי להבליע בו האיסור, אלא כל שלא מצטנן האיסור הרי הוא נבלע בכל ההיתר אם הוא שמן או לח, וממילא היכא שנוגעין זה בזה הרי הוא נבלע בכולו, אבל רוב הפוסקים חולקין על המהרש"ל, והיינו ע"כ משום שכל שאין ההיתר מתחמם אין האיסור נבלע בו אפי' שהוא שמן, וא"כ ק' באמת מדוע במליח אזלינן בתר האיסור לחוד אף שאינו מחמם את ההיתר.

יסוד החילוק בין חום צלי לחום מליחה

**וצ"ל** שחום מליחה שאני שהציר עצמו חם, ונבלע שפיר בחתיכה כדי קליפה, ומה שאינו נבלע יותר משום שלעולם לפעפע בכל החתיכה בעינן רוטב, אבל בליעה ראשונה מכח חום נבלע שפיר, משא"כ בנגיעת צלי שהפליטה עצמה אינה חמה, ועיקר החום הוא מהחתיכה עצמה, ולכן נהי שיש לחתיכה כח להבליע בהיתר כדי קליפה, אבל יותר מזה לא נבלע בו כל שההיתר נשאר צונן, ואפי' באיסור שמן כיון שהבליעה עצמה אינה חמה, אבל מליחה שהציר עצמו הוא עיקר כח החום, לכן כיון שלא שייך בזה תתאה לצננו הרי הוא נבלע בכולו, אבל הראשונים שנקטו ששייך דין תתאה ועילאה במליחה, נראה שלמדו שבאמת דין מליח כרותח הוא כחום הצלי שהחתיכה עצמה חמה, וממילא ע"כ להבליע בהיתר צריך לחממו להיתר ובלי זה לא נבלע בו ויבואר בזה לקמן.

שיטת הר"ן בנוגעין זה בזה

**והנה** שיטת הר"ן שבדין טמא תפל שלא נאסר הטהור, אם נגעו זה בזה נאסר הטהור, והיינו משום שע"י הנגיעה נעשה האיסור מליח וכמו שנתבאר לעיל, ולהנ"ל נראה שכוונת הר"ן כשיטת הרשב"א דלעולם שייך דין תתאה ועילאה גם במליח, וממילא ה"ה בנגיעת האיסור בהיתר נעשה האיסור רותח להפליט כדי קליפה כמו שמצאנו בהיתר חם שנגע באיסור צונן שמחמם לאיסור פורתא עד שהאיסור מפליט לצונן ואוסרו בכדי קליפה.

**וע"ע** ברשב"א תורת הבית וכו' שההיתר בטהור מליח וטמא תפל אינו שאין שום פליטה מהטהור, דודאי גם הטמא מפליט קצת, אבל מ"מ אינו נבלע בטהור כיון שהוא מלוח ומפליט ע"ש, וכוונתו לכאו' כנ"ל שכיון המליח נוגע בו ודינו כרותח, ממילא ע"כ הוא מפליט קצת מהטמא ככל נגיעת חם בצונן, אלא שמ"מ הכא במליח אין בכחו ליבלע בהיתר, והיינו כהנ"ל שהרשב"א לשיטתו שעיקר דין מליח כרותח היינו שחשיב ממש כרותח ולכן שייך ביה דין תתאה גבר, ואין החום מכח הציר אלא שהחתיכה עצמה חשיב כרותח, וע"ע מה שיתבאר בזה לקמן בדין מליח כרותח בכלים.

האם לרשב"א תתאה גבר במליחה לחומרא

**אולם** גם לשיטת הרשב"א שנקט שיש דין תתאה ועילאה במליחה, כ' הפמ"ג שהיינו דוקא לקולא, דהיינו שכל הדין שאיסור מליח וטהור תפל אסור, היינו דוקא כשהאיסור תתאה ואז מבליע בעילאה משום שמחממו, אבל היתר מליח תתאה ואיסור תפל עילאה, לא אמרינן שנתחמם האיסור ומפליט בהיתר, דלעולם בעינן שהאיסור תהא מליח, רק שגם באיסור מליח אם הוא עילאה אינו מבליע בתתאה דצונן הוא, ואינו מבליע יותר מכדי קליפה, הרי שלענין להפליט מהאיסור לא אמרינן שההיתר המליח יכול לחממו לאיסור, וא"כ ק' לומר שזהו שיטת הר"ן שע"י נגיעת המליח נעשה האיסור חם, וע"כ צ"ל שכשנוגע ההיתר באיסור המלח עצמו גורם לאיסור ליחשב מליח דלא בעינן כי אם נגיעה מעט של מלח, ולפ"ז איסור שנגע קצת במלח חשיב מליח ואוסרת היתר שנגע בו.

ביאור ענין תתאה במליחה לפי הרשב"א

**אמנם** בהג"א פרק כל הבשר סי הביא שיטת וכו' שבמליחה אמרינן תתאה גבר כמו בצלי, ומבואר שם להדיא שאפי' היתר מליח למטה וטמא תפל למעלה חשיב כטמא מליח משום שמחממו לעילאה ע"ש, וא"כ אפשר שגם הרשב"א סבר כן, אבל בפמ"ג פשיטא ליה בדעת הרשב"א והשו"ע שדוקא לקולא אמרינן תתאה גבר, דבעינן טמא מליח וגם שיהא הטמא תתאה, ובאמת צ"ב למה אמרינן תתאה גבר לחצאין במליחה, וצ"ל דודאי כח מליחה להפליט אינו אלא מכח המלח עצמו, ולזה לא מהני תתאה גבר כשבפועל אין מלח, אבל כשהתתאה תפל לא מהני מה שהטמא מליח, דמ"מ אין בכחו לפעול בתוך התתאה דלעולם מה שנבלע בתתאה מצטנן גם כשהחום הוא מכח מלח, אמנם בביאור הגר"א נראה שלמד בשו"ע כמו הג"א.

קושיא בשיטת הפמ"ג

**ובאמת** גם בדעת הפמ"ג צ"ע דלעיל שפ"ד כח' נקט שאם הטמא מליח למטה, והטהור תפל למעלה והטהור שמן, דין הטהור כרותח לענין זה שמפטם לאיסור, דנהי דטהור תפל שמן אינו מפטם לאיסור, כי האי גונא חשיב כטהור מליח כיון שתתאה גבר, ולמה שנתבאר כאן אין דינו כרותח רק לענין האיסור התתאה שנבלע בו, אבל הוא עצמו אין דינו כרותח, וא"כ מהיכי תיתי דחשיב כרותח לענין שמפטם את האיסור וצ"ע.

סתירה בפסקי השו"ע

**והנה** בשו"ע ס"י פסק דטהור מליח וטמא תפל לא נאסר הטהור כלל אף שנוגע ממש בטמא, והיינו משום שפסק דלא כהר"ן, ומאידך בסי"א פסק כהרשב"א שיש דין תתאה ועילאה במליחה, ומעתה בשלמא לפי הפמ"ג דין תתאה גבר במליחה אינו אלא לקולא אבל ודאי עיקר החום הוא מכח המלח עצמו, וממילא נגיעת הטמא במלח אינו מפליט ממנו, אבל לפי הגר"א שדין תתאה גבר במליחה הוא כפשוטו כמו בצלי, א"כ צ"ע למה לענין נגיעה פסק השו"ע שאינו מפליט כלום, הא כמו ששייך ביה דין תתאה גבר ה"ה ששייך ביה דין חימום של נגיעה, ואין לומר שבנגיעה אין האחד מחמם את השני רק שהרותח מפליט ומבליע בצונן כדי קליפה, שהרי בנוגעין זה בזה, אפי' היתר חם ואיסור צונן ג"כ נבלע בהיתר כדי קליפה, והיינו משום שההיתר מחמם את הצונן ומפליט ממנו כדי קליפה, וא"כ ה"ה במליחה נימא שההיתר מליח שנגע בטמא תפל, הרי הוא מחממו ומפליט ממנו כדי קליפה וצ"ע.

שו"ע

סעיף י'

שו"ע במה דברים אמורים כשהאיסור וההיתר שניהם מלוחים ואפילו איסור מליח וההיתר תפל אבל אם ההיתר מלוח והאיסור תפל אינו צריך אלא הדחה מבואר שפ' השו"ע כרא"ש שאפי' נוגעין זה בזה ג"כ אין האיסור מפליט כלום כיון שאינו מליח, ומ"מ הדחה צריך דלא גרע מאיסור והיתר צוננין שנגעו זה בזה שצריך הדחה, אלא שכל זה באיסור עצמו, אבל חתיכה הבלועה מאיסור שנגעה בהיתר אין צריך אפי' הדחה, והכא בטהור מליח שנגע בטמא תפל שבלוע מאיסור יש לדון אם צריכה הדחה, שהרי אין הבלוע יוצא בלי רוטב וא"כ לא נפלט כלום, ואפי' אם היתה החתיכה עצמה מלוחה מ"מ אינו מפליט בלי רוטב, אלא שיש להסתפק כשהבלוע שמן שיוצא בלי רוטב, ונגע בהיתר מליחה האם צריך עכ"פ הדחה וצ"ע.

רמ"א ויש אוסרין אם נוגעין זה בזה ויש להקל במקום הפסד ע"כ, ועיין פמ"ג שכוונת הרמ"א להפסד מרובה, ומ"מ העיקר כסברא ראשונה משמע שנטה להקל אפי' בלי הפסד מרובה ועכ"פ בצירוף צדדים אחרים.

סעיף יא'

שו"ע

שו"ע זה שאמרנו באיסור מליח והיתר תפל שאם הוא שמן אוסר עד שיהא בו ששים לבטלו דוקא כשהיה האיסור המליח למטה וההיתר תפל למעלה משום דתתאה גבר אבל אם היה ההיתר תפל למטה והאיסור המליח למעלה אינו אוסר אלא כדי קליפה ע"כ, עיין פמ"ג דמבואר שנקט דבעינן ג"כ שיהא הטמא מליח, ולא אמרינן שמדין תתאה גבר חשיב כעילאה רותח מכח המלח, ועיין מה שנתבאר מזה בהקדמה.

ביאור הט"ז בטור

בט"ז ס"ק כז' הביא מה שכ' הטור לדייק מדברי הרשב"א שמליח כרותח אוסר בכולו ולא רק כדי קליפה, והב"י תמה מאד דלהדיא מבואר ברשב"א שדוקא בשמן נאסר כולו ולא בסתם מליח כרותח והפלא על הטור שהביא תחילת דברי הרשב"א ולא סוף דבריו וכ' לתרץ ע"ש, ועיקר דבריו אינם מובנים כמו שכ' הפמ"ג, אלא שעיקר החילוק שכ' הט"ז שיש לדון במליחה שהוא כרותח מחמת החתיכה עצמה, ויש לדון מליח כרותח מחמת הציר היוצא, אפשר לבאר ע"פ דרכו, שהטור למד שהרשב"א נקט שדין תתאה גבר מהני להחשיב לעילאה כרותח אפי' אם עכשיו יפול עליו דבר שמן מלמעלה דאמרינן כיון שתתאה גבר חשיב החתיכה כרותח ונבלע בכולו, וע"ז חלק הטור שדוקא הציר היוצא מהאיסור עצמו אוסר, אבל לא מהני דין תתאה גבר במליחה להחשיב ההיתר כרותח שמה שנבלע בו נבלע בכולו וצ"ע.

בש"ך ס"ק מ' ציין לסי' ע' ס"ק כב', וכוונתו דשם מבואר שכל הנפק"מ בדין תתאה ועילאה זה רק באיסור שמן, דאילו איסור כחוש בין אם האיסור עילאה או תתאה בכל אופן אינו מבליע כי אם כדי קליפה, וכ' הפמ"ג שכל זה באיסור מחמת עצמו, אבל באיסור בלוע גם בכחוש יש חילוק בין מליח עילאה לתתאה, דאם הוא תתאה יוצא מהאיסור להיתר כדי קליפה, אבל אם הוא עילאה כבר כ' הש"ך לעיל ס"ק כח' שאיסור בלוע בחתיכה חמה שנפלה על חתיכה צוננת לא נאסרה החתיכה התחתונה כלל, דלא אמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא רק להבליע מאיסור בעין, אבל לא להפליט ממה שבלוע, דלזה אמרינן שמיד נצטנן עילאה ואינו מפליט כלל.

ובהגהות רעק"א תמה מאד על הפמ"ג, דהכא לא בעינן כלל לדברי הש"ך הנ"ל, שהרי הכא פשיטא שאיסור בלוע אינו אוסר כלל לא בעילאה ולא בתתאה שאין הבלוע יוצא בלי רוטב ע"ש, ונראה להליץ בעד הפמ"ג, דהנה נתבאר לעיל ס"ט שגם במליחה היתר שמן מפטם לאיסור ומבליע בכולו, והנה בש"ך הביא מהיש"ש שדוקא היתר מליח מפטם לאיסור, אבל היתר תפל אינו מפטם לאיסור, ובפמ"ג שם הק' שאם המליח תתאה הרי שההיתר דינו כמליח אפי' אם אינו מליח שהרי תתאה גבר ע"ש, ונמצא לפ"ז שאם התתאה מליח ובלוע מאיסור כחוש והעילאה תפל שמן, אי נימא שלפי השו"ע אמרינן שמן מפטם לכחוש אפי' באיסור בלוע עיין לעיל ס"ז ובש"ך שם, הרי שמדין תתאה גבר הוה ליה עילאה כרותח ומפטם שפיר לתתאה ומפליט מה שבלוע בו, אבל אם המליח הבלוע מאיסור כחוש הוא עילאה, והתתאה היתר שמן, לא נימא שאדמיקר ליה תתאה, השמן מפטם כדי קליפה מהאיסור ומפליט ממנו כדי קליפה, דכי האי גונא לא אמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא.

וא"כ עיקר כוונת הפמ"ג הוא בדעת השו"ע עצמו, אבל לדידן ודאי אין היכי תמצי שיהא איסור כחוש נפלט מהחתיכה בלי רוטב דלא אמרינן היתר מפטם לאיסור באיסור בלוע.

רמ"א ויש חולקין ואומרים דבמליחה אין חילוק אם הוא למעלה או למטה והכי נהוג ע"כ, והיינו שבכל אופן אם האיסור שמן הוא מפעפע בכל ההיתר אף שלא שייך בזה דין תתאה גבר, ועיין בהקדמה מה שנתבאר בזה דלכאו' ק' מ"ש מחום צלי שאינו נבלע יותר מכדי קליפה אפי' באיסור שמן כיון שאינו מחממו להיתר, ואילו הכא אף שאינו מחממו להיתר, אעפ"כ באיסור שמן נבלע בכולו ע"ש.

סעיף יב'

הקדמה

בדין מליחה בכלים

**גמ'** חולין קיא: יתיב רב כהנא אחוה דרב יהודה קמיה דרב הונא ויתיב וקאמר קערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח וכו' ע"כ, והיינו שהכלי בלע דם ולהכי אסור לאכול בה רותח דאז הכלי מפליט מה שבלע, אלא שבפי' דברי הגמ' נחלקו הראשונים, ברא"ש פי' דמיירי כשמלח הבשר בכלי שאינו מנוקב דאז נאסר הכלי דבלע דם, אבל אם מלח בכלי מנוקב מותר לאכול בה רותח, דאל"כ איך אפשר למלוח באותו הכלי ב' פעמים, הא בפעם ראשון בלע דם ובפעם הב' יפלוט דם ממליחה ראשונה ותאסור הבשר, וע"כ בכלי מנוקב לא נבלע בו הדם דדם מישרק שריק ע"ש, אבל בר"ן כ' דודאי מיירי במולח בשר כדרכו דדוחק לומר שהגמ' מיירי במולח שלא כדין, אלא ודאי גם בכלי מנוקב נבלע בו הדם, ומ"מ שרי למלוח בו שוב בשר דאיידי דטריד למיפלט דמא לא בלע ע"ש, נמצא שבין לפי הרא"ש בין לפי הר"ן כמו שבלי בולע במליחה כן נמי כלי מפליט במליחה, אלא שלפי הרא"ש בכלי מנוקב לא נבלע דם, ולפי הר"ן נבלע בו הדם ואעפ"כ מותר למלוח בו שנית וכמו שנתבאר.

**אולם** בתוס' שם קיג. כ' דלעולם לא שייך מליחה בכלים להפליט, משום שהכלי לא נעשה רותח, וממילא אפי' כלי שבלע איסור ממש ג"כ מותר למלוח בו דאין מליח בכלי להפליט ממנו ע"ש וכן פסק השו"ע.

בטעם שאין מליחה בכלים

**ובטעם** הדבר שאין מליחה בכלים כ' התוס' שם וז"ל דהוו כמו טהור מליח וטמא תפל דאין שייך מליחה בעץ ולא נעשה עץ רותח ע''י מליחה עכ"ל, ובאמת שני ענינים יש כאן, דאין שייך מליחה בעץ שטבע העץ שאינו מקבל מליחה, וגם דהוה כטהור מליח וטמא תפל, דהיינו שאף שהעץ עצמו אינו נעשה רותח, אכתי הרי הטהור שנגע בו רותח הוא וטמא חם שנגע בכלי צונן נאסר ההיתר כדי קליפה (ובכלים לא בעינן רוטב), ולזה אמרו התוס' דמ"מ הוה כטהור תפל כיון שלא שייך מליחה בכלים, וממילא אין ההיתר רותח קולט מהבלוע בכלי.

ק' הא הבלוע מלוח ונמצא שהטמא מליח

**אמנם** אכתי היכא שבלע הכלי במליחה וכגון שבלע ציר, בזה לכאו' הבלוע בכלי הוא מלוח ונמצא שהאיסור מליח ולא תפל, וא"כ אף שאין מליחה לכלים מ"מ לא חשיב טמא תפל שהרי הטמא מלוח, וע"כ צ"ל שעיקר ההיתר שאין מליחה בכלים היינו שאין המלח נבלע בכלי להפליט ממנו, וכיון שאין הכלי נעשה רותח ממילא אף שמה שבלוע בו הוא מלוח, מ"מ כדי שהכלי תפליט ע"כ צריך שהכלי עצמו יהא רותח, רק שכ' התוס' דהוה כטהור מליח טמא תפל, דאם כי האי גונא ג"כ מפליט ע"כ כח המליח כרותח לחמם גם הסמוך לו, וא"כ אפי' אי נימא שלא שייך מליחה בכלי לחממו שיהא כרותח, אבל חתיכה שכבר נמלחה ונעשית רותח מכח המליחה שוב בכחה גם לחמם את הכלי שהיא נוגעת בה, ולכן כ' דהוה כטהור מליח וטמא תפל דהיינו שמזה למדין שלא שייך במליחה שהרותח יחמם את השני, כן נראה בביאור דברי התוס', ועיין ערוך השלחן ופמ"ג שפ"ד ס"ק מב'.

סתירה ברא"ש

**אלא** שבדעת הרא"ש צ"ע, שהרי נתבאר שהרא"ש כ' שע"כ הא דכלי שמלח בה אסור לאכול בה רותח, מיירי בכלי שאינו מנוקב דאילו בכלי מנוקב לא נבלע בו דם דאל"כ היה אסור למלוח פעמיים באותו כלי ע"ש, והיינו משום שסבר שכלי מפליט במליחה, וא"כ ק' שהרי הרא"ש פסק כתוס' שגבינות שנעשין בדפוסי הגויים מותרים דאין כלי מפליט במליחה, וא"כ מה קשיא ליה לרא"ש ממה שמולחים בשר ב' פעמים באותו הכלי.

עיין ש"ך הארוך ולכאו' אפשר לפרש מטעם אחר שהיכא שבלע ציר מבליע שפיר במליחה, משא"כ בגבינות העכו"ם דמיירי בכלי גוים שבלועים מאיסורים ובזה אין מליחה להפליט וצ"ע ג' תירוצים

אמנם דעת הרא"ש והר"ן שיש מליחה לכלים להפליט, רק שלפי הרא"ש כלי מנוקב אינו בולע דם, ולפי הר"ן חתיכה שמפליטה דם אינה בולעת דם, ולכאו' הר"ן אזיל לטעמיה דטמא תפל שנגע בטהור מליח נאסר הטהור, והיינו כמו שנתבאר שהמליח עצמו כרותח, וכיון שהוא עצמו כרותח ממילו בנגיעתו בכלי הרי הוא מפליט ממנו עכ"פ כדי קליפה.

ובאמת לעיל נתבאר שגם הרשב"א כן דלהכי שייך בין עילאה ותתאה במליחה, ובאמת גם הרשב"א פסק שאין מליחה בכלים, אלא שברשב"א בשו"ת מבואר שאינו דבר ברור שאין מליחה בכלים להפליט משום שאין הכלי מתחמם, אלא כ' עוד כמה טעמים ובתורת הבית כ' עוד בזה, והיינו באמת משום שלפי הרשב"א יש מקום לומר כהר"ן שאף שהכלי עצמו אינו מתחמם מכח המלח, מ"מ המליח שנוגע בו יש לו להפליט ממנו, ולכן כ' הרשב"א עוד טעמים בזה.

שו"ע

**שו"ע** גבינות שנעשו בדפוסי עובדי כוכבים אע"פ שנמלחו בתוכן מותרים, הג"ה וה"ה אם נמלח היתר בשאר כלי איסור, ואפילו אינו מנוקב, דאין מליח כרותח כל כך להפליט מן הכלי מה שבלוע בתוכו ודוקא בדיעבד אבל לכתחלה אסורע"כ, השו"ע פסק שגבינות שנעשה בדפוסי הגויים מותרים, והרמ"א הוסיף שה"ה שאר כלי איסור, וביאר הגר"א שהרמ"א בא להוסיף דלא תימא שטעם ההיתר בדפוסי הגויים משום שכל הבליעה בהם הוא מכח מליחה ואין כלי בולע במליחה, אבל שאר כלי איסור כגון כלי של יי"נ אסור למלוח בתוכו דודאי כלי מפליט במליחה, קמ"ל שגם בזה שרי דאין כלי מפליט כלל במליחה.

**ובאמת** הרא"ש פי' הא דכלי שמלח בה דוקא בכלי שאינו מנוקב אבל בכלי מנוקב מותר דע"כ כלי מנוקב אינו בולע דם דאל"כ היה אסור למלוח ב' פעמים באותו הכלי, וא"כ לפ"ז מותר לאכול רותח בכלי איסור מנוקב, וכ' הגר"א שזה אינו דדוקא דם לא נבלע משום דדם משרק שריק ולכן בכלי מנוקב אינו נבלע, משא"כ שאר דברים כציר ודאי נבלע גם בכלי מנוקב ע"ש, וא"כ לפי הרא"ש איסור שנמלח בכלי מנוקב אסור למלוח בו היתר כיון שמלח מפליט מכלי, אבל אנן קי"ל שאין מליחה בכלים להפליט והיינו אפי' כלי שבלע בליעה גמורה, ואף הרא"ש עצמו פסק כן ומה שק' סתירה בדברי הרא"ש עיין מה שנתבאר בזה לעיל בהקדמה.

**ברמ"א** שם ואפי' בכלי שאינו מנוקב ע"ש, והיינו שהרמ"א הוסיף שאפי' כלי מנוקב אמרינן שאין מליחה בכלים להפליט, אלא שבאמת לא מצאנו בשום מקום חילוק בין מנוקב לאינו מנקב להפליט, ורק לענין הבליעה בכלי מצאנו חילוק, שהרא"ש נקט שדם אינו נבלע בכלי מנוקב ובכלי שאינו מנוקב נבלע, אבל לא מצאנו שום חילוק לענין להפליט מכלי, מיהו אפשר שהרמ"א חי' בזה שהיה מקום לומר שהטעם שאין מליחה בכלי להפליט משום שאינו המליחה מכל הצדדים, ובכלי מנוקב אפשר שהמלח מגיע לכל עבר, קמ"ל שגם בזה אמרינן שאין מליחה בכלים להפליט.

**שם** דאין מליח כרותח כל כך להפליט מן הכלי מה שבלוע בתוכו ע"כ, ועיין ש"ך שביאר כוונת הרמ"א דהוה בטהור מליח וטמא תפל, ובפמ"ג כ' ע"ז שעיקר הטעם משום שאין טבע המלח להפליט מכלי, ועיין מה שנתבאר בארוכה בהקדמה, אמנם לשון הרמ"א שאין מליח כרותח כל כך להפליט מכלי, משמע שלא נגע בעינן הכלי עצמו שיחשב כרותח מחמת המלח, אלא עיקר כוונתו מצד החתיכה המלוחה שאינה בה כח מחמת רתיחתה להפליט מהכלי, והיינו כמו שביאר הש"ך דהוה כטהור מליח וטמא תפל דלא אמרינן שהמליח רותח מפליט מהטמא, וה"ה בכלים אין כח במליח להפליט מהכלי, ולא דיבר הרמ"א כלל מענין הכלי עצמו אי חשיב כרותח מחמת המליחה ועיין בזה לקמן.

לעיין היטב בפ"ת ס"ק טו' ומה שנתבאר ע"פ הנ"ל

**שם** ודוקא בדיעבד אבל לכתחלה אסור ע"כ, וכ' הגר"א ס"ק עט' שהאיסור לכתחילה משום דחיישינן לשיטת הראבי"ה שיש מליחה לכלים להפליט, וגם שתוס' עצמן כ' שיש להחמיר לכתחילה ועיין מה שיתבאר מזה לקמן סי"ג בדברי הרמ"א.

סעיף יג'

שו"ע

מלח או תבלין שהם בקערה של בשר מותר ליתנם בחלב ע"כ, הנה לעיל כ' השו"ע שהגבינות מותרות דיעבד, אבל הכא חי' השו"ע שמלח או תבלין שהוא בקערה של בשר מותר לכתחילה ליתנם בחלב, וצ"ב למה כאן מותר לכתחילה ולעיל התיר רק בדיעבד, ועיין בפוסקים שאין לומר דהכא התיר משום דהוה נ"ט בר נ"ט, דהכא לא שייך דין נ"ט בר נ"ט דחורפיה משוי ליה כאילו הוא בעין, וע"כ ההיתר משום דאין מליחה בכלים והכא שרי אפי' לכתחילה וצ"ב ועיין לקמן.

**הגה** וה"ה אם היו בכלי איסור דמאחר שהם יבשים אינן בולעים מן הכלי רק שהכלי הוא נקי ואין איסור דבוק בו, והמחמיר לכתחלה תבא עליו ברכה ע"כ, הנה כ' כאן הרמ"א שטעם ההיתר משום שהם יבשים, והיינו דלהכי שרי לכתחילה משום שהם יבשים, אבל בדיעבד אפי' אם הם לחים ג"כ שרי שהרי אין מליחה בכלים, ועיין ביאור הגר"א ס"ק פב' שכ' דמשום שהם יבשים להכי שרי ליתנם בכלי איסור לכתחילה ע"ש, משמע שהרמ"א בא ליתן טעם ליתן מלח בכלי איסור, אבל לכאו' גם בשו"ע צ"ל דזה טעם ההיתר לכתחילה אפי' שאינו כלי איסור, דמ"מ לכתחילה חיישינן שיש מליחה לכלים, אבל כאן שהמלח יבש מותר אפי' לכתחילה.

ועיין פ"ת וכו' שלפי מה שכ' הש"ך לעיל צא' שטהור מליח וטמא תפל דמקילינן ביה, אם הטמא צלול יש להחמיר אף בטמא תפל, א"כ ה"ה הכא טהור מליח בכלי איסור, אם הטהור צלול יש להחמיר במליחה בכלים, שהרי טעם ההיתר כ' הש"ך שהוא משום דחשיב כטהור מליח וטמא תפל, וא"כ לפי הש"ך שאם הטמא צלול אסור גם בטמא תפל, ה"ה בכלים היה לנו לאסור בטמא צלול, ודחה הפ"ת דלפי מה שכ' הפמ"ג שהטעם שאין מליחה בכלים משום שאין טבע המלח להפליט מהכלי, א"כ אפי' טהור צלול ג"כ מותר כיון שאין טבע המליחה להפליט מכלי ע"ש, אולם למה שנתבאר לעיל, נראה שעיקר סברת הש"ך שבטמא צלול אסור היינו משום שהרתיחה של ההיתר עצמה מפליט מהאיסור כיון שנוגע בדבר לח, וא"כ לא מהני מה שאין מליחה לכלים להפליט, דהכא לא בעינן להרתיח את הכלי עצמו, אלא העיקר תלוי במה שההיתר עצמו רותח, וא"כ אכתי אפשר לומר שלפי מה הש"ך שם יש לנו להחמיר אפי' בכלים וצ"ע.

**שם** וה"ה אם היו בכלי איסור דמאחר שהם יבשים אינן בולעים מן הכלי רק שהכלי הוא נקי ואין איסור דבוק בו והמחמיר לכתחלה תבא עליו ברכה ע"כ, בט"ז לעיל צא' כ' אין טעם להחמיר לכתחילה ע"ש, אמנם ברמ"א יש לדקדק דלעיל כ' בגבינות כ' שאסור לכתחילה, ואילו הכא כ' רק שהמחמיר תבא עליו ברכה, וביותר דעיל כ' הגר"א טעם החומרא לכתחילה משום דחיישינן לראבי"ה וגם שתוס' עצמו כ' המחמיר תבא עליו ברכה, והא ע"כ חלוקין הן כנ"ל, ונראה שבאמת עיקר החומרא לעיל משום הראבי"ה והיינו משום שסבר שרותח דמליחה מפליט מכלי, ולא שהכלי עצמו חשיב כרותח, אלא שהחתיכה שהיא רותחת יכולה להפליט מכלי וכמו שנתבאר לעיל, אבל המניח מלח בכלי איסור ודאי אין כאן דבר שרותח מחמת מליחה, דהמלח עצמו לא חשיב רותח, ובזה ע"כ צ"ל דחיישינן שיש מליחה בכלים ובזה ודאי אין צריך להחמיר לכתחילה, רק שהמחמיר תבוא עליו ברכה, כן נראה בביאור דברי הרמ"א.

מיהו כבר כ' השו"ע לעיל שמחמירין ליחד כלי לבשר וכלי לחלב דחיישינן למה שנדבק בידיו.

סעיף יד'

**שו"ע** מלח הבלוע מדם כגון ממליחת בשר ונתנוהו בקדרה או שנתנו בקדרה בשר מלוח בלא הדחה אם יש ס' כנגד המלח מותר, הגה, אע"פ שהמלח עדיין נותן טעם בקדירה מאחר שאין המלח אסור מחמת עצמו אלא מחמת דם שבתוכו דכל מקום שאין האוסר יכול לילך שם אין הנאסר אוסר יותר מן האוסרו ע"כ, הנה נקט כאן הרמ"א שני לשונות, דעיקר דין אין הנאסר אסור כ' התוס' היכא שאין האיסור הולך על הנאסר, דבזה אמרינן שבכל מקום שאין האיסור הולך אין הנאסר יכול לאסור, אבל הכא מיירי שהאיסור עצמו יכול לילך רק שאינו מורגש משום שהוא בטל בס', וא"כ באמת צ"ב, שהרי עיקר דין חנ"ן הוא שצריך ס' כנגד כל הנאסר ולא מהני מה שיש ס' כנגד האיסור לחוד שגם הנאסר נעשה איסור עצמו, וא"כ מ"ש מלח דאמרינן שאין הנאסר אסור.

אולם כבר ביארנו לעיל דהתם גם האיסור עצמו אילו היה כל שיעור הנאסר היה אוסר כנגד כולו, אבל במלח אפי' אם כל המלח היה דם לא היה אוסר כי בששים כמותו.

ועיין ש"ך שצריך לשער כנגד כל המלח כאילו כולו דם דלא ידעינן כמה בלע ע"ש, ועיין פמ"ג שכל זה רק לשיטת השו"ע דלא אמרינן חנ"ן בשאר איסורים, אבל לפי הרמ"א אין צריך לזה דבלאו הכי נמי ע"כ צריך לשער כנגד כולו מדין חנ"ן ע"ש, אולם להנ"ל לכאו' יש לדון שגם לרמ"א צריך להך טעמא, שהרי הכא ממנ"פ אי חשבינן ליה לדם כאילו כולו איסור, היה לן לאסור כמו מלח אפי' באלף, וע"כ לא חשבינן ליה כמלח עצמו דאין הנאסר אסור וכו', וא"כ מהיכי תיתי להחשיב כשיעור כל המלח הא המלח עצמו נותן טעם באלף ומהיכן יש כאן שיעור ששים שהוא ענין של נתינת טעם, וע"כ צ"ל שהטעם שמשערינן בס' כנגד כל המלח הוא משום דלא ידעינן כמה בלע וצ"ע.

בפמ"ג בדין מעמיד בדם אי חשיב כולו דם ע"ש.

\

קושיית הט"ז בדין להחמיר לכתחילה ובגר"א משום הראבי"ה וא"כ משמע שמלח הנתון בכלי לא אמר הראבי"ה והיינו משום שאין שם ציר וצ"ע

דברי הפ"ת ולבא עוד בדין אין מליחה בכלים ואם יש דין שמחמם מדין תתאה ועילאה למה לא בכלים וע"כ משום סברת הפ"ת שבכלי אינו נכנס בתוכו

בדין מלח שהועמד באיסור אם כולו אסור וחשיב כמלח איסור

בדברי הט"ז צ"ב ועיין פמ"ג

בדברי השו"ע שמלח שבלוע מדם צריך כנגד כולו כיון שנעשה נבילה, ואף שאין צריך כמלח וצ"ע למה נעשה כולו ומ"מ לא כולו, ולא אמרינן שדינו כדם ממש שאין מבליע כי אם בשיעור הדם וזה דין פשוט ועדיין צ"ב.

בתפארת למשה תי' אחר על הסתירה בדברי הרא"ש אי מליחה מפליט מכלי

1. **יסוד דין בליעת קליפה בכל נגיעת חם בחם**

   **הנה** דין טמא מליח וטהור תפל צ"ב, שהרי בכל נגיעת איסור בהיתר דאסר ליה האיסור להיתר, כח הבליעה נובע מזה שהאיסור חם ומפליט, וגם שההיתר מתחמם ובולע, שהרי היתר צונן שנגע באיסור חם בזה אצל זה אפי' החם שמן אין ההיתר הצונן נאסר כי אם כדי קליפה, והיינו משום שההיתר לא נתחמם יותר מכדי קליפה כיון שאין כאן תתאה שמחממו, ומה שנאסר כדי קליפה ע"כ צ"ל שהנגיעה מחממו כדי קליפה, והיכא שהחם הוא תתאה הרי הוא מתגבר על העילאה ומחממו ולהכי נבלע בכל העילאה כשהאיסור לח או שמן, וא"כ בנגיעת איסור מליח בהיתר תפל, כיון שלא שייך כלל במליחה שהמלוח יחמם את ההיתר, למה נאסר ההיתר כדי קליפה הא צונן אינו בולע, והמליח אין בכחו לחממו לתפל.

   **ביאור הדין לפי הש"ך והחוו"ד**

   **מיהו** אפשרשבליעת קליפה תמיד נובע מכח המבליע ואין צריך שיתחמם הבולע, דמה דאמרינן חם לתוך צונן קולף אדמיקר ליה בלע פורתא, אין הכוונה שהעילאה מחמם לתתאה משהו, אלא הכוונה שנהי שהעילאה מצטנן מ"מ עד שהוא מצטנן הוא מבליע משהו בתתאה הצונן אף שהתתאה אינו מתחמם כלל, אלא שכל זה לביאור הש"ך בדין תתאה גבר.

   **אבל** לפי החוו"ד הכוונה אדמיקר ליה היינו שהתתאה מיקר ליה לבליעה (ולא לחתיכה עצמה) ולהכי אינו נבלע בכולו, אלא שאדמיקר ליה התתאה מבליע העילאה בתתאה כדי קליפה, וגם לפירושו כדי שיבלע בכולו אין צריך שההיתר יתחמם, אלא שהתתאה מיקר ליה ולהכי אינו נבלע בכולו, ולפ"ז יקשה להיפך שיש לנו לומר שבמליחה כיון שלא שייך ביה תתאה ועילאה, א"כ אותו קליפה לעולם נבלע בכולו שהרי אינו מצנן ליה, אלא שזה לא ק' דודאי בלי רוטב לעולם לא נבלע יותר מכדי קליפה כיון שאין כאן בישול ואפי' אם הבליעה נשאר חם, דמה דאמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא היינו באופן שלולי שהוא מתקרר היה נבלע בכולו כגון באיסור לח או שמן, וא"כ במליח ודאי לא נבלע כי אם כדי קליפה.

   **וא"כ** בין לפירוש הש"ך בין לפירוש החוו"ד אפשר לומר שלעולם יש כח בחם להבליע כדי קליפה ולא בעינן שיתחמם ההיתר, וממילא גם במליחה לעולם נאסר כדי קליפה אף שההיתר עצמו לא נתחמם.

   **אכתי ק' באיסור שמן למה נבלע בכולו במליחה**

   **אלא** שאכתי ק', שהרי זה פשוט שבשמן וכן באיסור לח שנבלע בכל ההיתר ע"כ בעינן שיתחמם ההיתר, דאל"כ אינו נבלע בכולו, שהרי היתר צונן תתאה שמן או לח, ועילאה חם, אינו אוסר כי אם כדי קליפה, והיינו משום שאינו נבלע יותר מכדי קליפה כיון שלא נתחמם ההיתר, וא"כ ק' טובא למה מליח כרותח שמן שנבלע בהיתר אוסרו כולו, הא במליחה לא שייך תתאה ועילאה ולעולם לא נתחמם ההיתר ולמה נבלע השמן בכולו.

   **שיטת מהרש"ל**

   **אמנם** שיטת המהרש"ל שבכל נגיעת חם בצונן, אם האיסור חם ושמן נבלע בכל ההיתר ואוסרו כולו, שהרי מאחר שאין כאן עילאה ותתאה ע"כ נבלע בכל ההיתר כדין מליח, הביאו הט"ז לעיל ס"ק ה' ע"ש, אמנם לשיטתו לא בעינן לחמם את ההיתר כדי להבליע בו האיסור, אלא כל שלא מצטנן האיסור הרי הוא נבלע בכל ההיתר אם הוא שמן או לח, וממילא היכא שנוגעין זה בזה הרי הוא נבלע בכולו, אבל רוב הפוסקים חולקין על המהרש"ל, והיינו ע"כ משום שכל שאין ההיתר מתחמם אין האיסור נבלע בו אפי' שהוא שמן, וא"כ ק' באמת מדוע במליח אזלינן בתר האיסור לחוד אף שאינו מחמם את ההיתר.

   **יסוד החילוק בין חום צלי לחום מליחה**

   **וצ"ל** שחום מליחה שאני שהציר עצמו חם, ונבלע שפיר בחתיכה כדי קליפה, ומה שאינו נבלע יותר משום שלעולם לפעפע בכל החתיכה בעינן רוטב, אבל בליעה ראשונה מכח חום נבלע שפיר, משא"כ בנגיעת צלי שהפליטה עצמה אינה חמה, ועיקר החום הוא מהחתיכה עצמה, ולכן נהי שיש לחתיכה כח להבליע בהיתר כדי קליפה, אבל יותר מזה לא נבלע בו כל שההיתר נשאר צונן, ואפי' באיסור שמן כיון שהבליעה עצמה אינה חמה, אבל מליחה שהציר עצמו הוא עיקר כח החום, לכן כיון שלא שייך בזה תתאה לצננו הרי הוא נבלע בכולו, אבל הראשונים שנקטו ששייך דין תתאה ועילאה במליחה, נראה שלמדו שבאמת דין מליח כרותח הוא כחום הצלי שהחתיכה עצמה חמה, וממילא ע"כ להבליע בהיתר צריך לחממו להיתר ובלי זה לא נבלע בו ויבואר בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-1)