שיעורי תערובת מז מח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – מז - מח

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, ט

**איסור שנמלח עם חתיכת היתר ונתערב, אם צריך ס' בכולם כנגד האיסור**

[**המשך** סעיף ט] **ואם ידוע שלא נגע אלא באחת ואין ידוע איזו היא כולן מותרות דחד בתרי בטיל.** ובש"ך (ס"ק לא) כתב דע"כ מיירי כשיש בכל החתיכות ששים כנגד החלב, דאל"כ אינו בטל שאם יבשלם יתן טעם. והיד יהודה (ס"ק מה) קצת מפקפק בזה, דכל מה שחֵלב נותן טעם בבשר אינו ברור, כיון שאינו יכול להרגיש מהו הבשר ומהו החלב אלא רק בבשר כחוש.

**ובדגול** מרבבה הקשה על הש"ך, דאף בלא החשש שמא יבשלם צריך שיהא ששים כנגד החלב, דחיישינן בחלב שמפעפע מחתיכה לחתיכה בלא רוטב, וא"כ כל שאין ששים בכל החתיכות כנגד החלב, יש לאסור שמא פעפע החלב בכל החתיכות. מיהו קושיא זו היא דוקא לשיטת הש"ך דס"ל דהמחבר חשש שמפעפע מחתיכה לחתיכה. ובעיקר קושיית הדגול מרבבה יש ליישב, דלהצד שהחלב מפעפע מחתיכה לחתיכה, היינו שהוא מפעפע בכל החתיכות, ואף באותם שודאי לא נגעו באיסור, וא"כ אם לא יהא ששים בחתיכות, שמסתפקים בהם שמא נגעו בחלב, ג"כ יהיה מותר, דהרי לזה סגי לצרף כל החתיכות. ומשו"ה הוצרך הש"ך לומר שיש חשש שמא יבשלם ויתן טעם, ולכך צריך שיהא ששים כנגד החלב באותם חתיכות שהם בספק שמא נגעו באיסור [ולא מהני לצרף שאר החתיכות].

**אי אמרינן ביטול אם כשיאכל אפשר שירגיש טעם האיסור**

**בהג'** רע"א כתב שיש לעיין בדין זה שבטל ברוב, דהא מבואר באו"ה (כלל יד דין ה) דלא אמרינן ביטול ברוב במקום שאפשר שבאחד מהחתיכות יש טעם איסור, שהרי מיד כשיאכל אותה חתיכה יכיר טעם האיסור ואסור לאכלו. וכן כתב הפר"ח (ס"ק מא), והאריך להוכיח שכן גם דעת הרא"ה (בדק הבית ב"ד ש"א) דס"ל שבצליה אין מועיל ששים משום שאינו מתפשט בשווה, ולכאורה קשה דאף שאינו מתפשט בשווה וחוששים שלא נתפשט בכל הששים ועדיין נו"ט, מ"מ אם יהיה מאה ועשרים כנגד האיסור היה צריך להתיר, שהרי אף אם הטעם נתפשט רק עד נ"ט פעמים כנגדו, א"כ כשיהיה מאה ועשרים הרי יש רוב היתר כנגד האיסור, אלא ודאי ס"ל להרא"ה שכיון שאין הטעם מתפשט בשווה ואפשר שבמקום אחד יש הרבה טעם, לא מהני בזה ביטול ברוב, כיון שאם יאכל את החתיכה אפשר שירגיש טעם האיסור. ובאמת יש ראיה לזה גם מדעת הרמב"ם (מאכ"א פט"ו הל"ד), דהא ס"ל במליחה שאין להתיר בששים, שאין הטעם מתפשט בשווה וא"כ קשה אמאי לא הזכיר הרמב"ם ששייך ביטול גם במליחה. אלא שבאמת מהרמב"ם אי"ז ראיה ברורה, דהא דעת הרמב"ם (שם ה"ד) שאף יבש ביבש אינו בטל ברוב אלא צריך ששים, וא"כ יהיה צריך ששים פעמים ששים כדי להתיר את האיסור [שהרי חוששים שמא הטעם נתפשט עד נ"ט כנגדו וצריך ששים חתיכות כנגדו כדי לבטלו], וכיון שאי"ז מצוי לא חשש הרמב"ם להזכיר היתר זה ושמא באמת מהני.

**ובחזו"א** (סי' לג סק"ה) כתב לחלוק על רע"א דאף שזה פשוט שבמקום שבודאי שירגיש האיסור שא"א להתיר לו לאכול החתיכות, אבל הכא אי"ז ודאי שירגיש את האיסור של השומן, דהוא נותן רק טעם קלוש בבשר, ולכך יש להתיר כל שיש שיעור לבטל את האיסור. ובשיעור לעיל (שיעור מו) הבאנו מהחזו"א שאף כשידוע שלא יהיה טעם בכ"ז אוסרים עד ששים, אמנם כאן שיש ביטול גמור רק באים לאסור מחמת שירגיש טעם איסור, בזה כל שאי"ז ודאי שירגיש האיסור אין לאסור לו.

**ביאור שיטת הרמ"א אם פסק כראבי"ה רק חשש לצרף לו עוד שיטות, או דלא קיי"ל כלל כהראבי"ה**

**וכתב** הרמ"א **ויש אומרים שכל מליחה אינה אוסרת רק כדי קליפה.** והיא שיטת הראבי"ה (הובא במרדכי חולין סי' תרעד) שכל מליחה אוסרת רק כ"ק, וכן דעת הרא"ה (בדק הבית ב"ד ש"א ב:) בשם הרמב"ן. והנה בדעת הרמב"ן מצינו סתירה, שבר"ן בחולין דף לד: הביא מהרמב"ן שכל מליחה אוסרת רק כ"ק, אבל בדף מב. כתב בשם הרמב"ן שמליחה אוסרת בכולו. וכבר כתב הרשב"א במשמרת הבית (ב:) שבתחילה סבר הרמב"ן שאוסר רק כ"ק ואח"כ חזר בו לאסור בכולו.

**והנה** הראבי"ה ס"ל גם בצלי שאוסר רק כ"ק, אולם בצלי לא פסק הרמ"א להתיר כדברי הראבי"ה, ומבואר דלא קיי"ל כהראבי"ה אלא רק במליחה כיון שבזה איכא צירוף דעת הרא"ה בשם הרמב"ן שבמליחה אוסר רק כ"ק.

**וכתב** הרמ"א **ולפי שאין אנו בקיאין בין בשר שמן לכחוש נוהגין לשער בכל מליחה בששים כמו בבישול.** ודבריו צריכים ביאור, דהא כתב דיש אומרים שכל מליחה אוסרת רק כדי קליפה ואפילו בדבר שמן, וא"כ מהו שכתב ולפי וכו' שמשמע שאם הוא דבר שמן נאסר בכולו. ובביאור דברי הרמ"א אלו נחלקו הט"ז והש"ך, דהט"ז (ס"ק כד) ביאר שאף שהביא הרמ"א את דעת הראבי"ה מ"מ להלכה יש לנו להחמיר בדבר שמן, כיון שדעת הרבה ראשונים להחמיר בדבר שמן בכולו, ובדבר כחוש היה לנו להתיר בכ"ק, ובא הרמ"א לבאר שמ"מ אין להתיר בכחוש שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן ולפי"ז עולה שסברת הראבי"ה אינה נדחית, רק שאנו חוששים גם לדעת שאר ראשונים. אכן הש"ך (ס"ק לד) מבאר שהרמ"א כאן חוזר לסברת ראשונה שמליחה אוסרת בכולו דלא קיי"ל כהראבי"ה.

**נפק"מ לענין ספק טריפה שנמלח אי הוי ס"ס להתיר בכ"ק**

**וכתב** הפמ"ג (ש"ד ס"ק לד) דיש נפק"מ גדולה בין הט"ז להש"ך, גבי ספק טריפה שנמלח אם אפשר להקל בכ"ק, דנימא ס"ס להתיר דשמא אינו טריפה, ואפילו אם הוא טריפה שמא הלכה כהראבי"ה שסגי שכדי קליפה. והביא הפמ"ג שהכנה"ג החמיר, והשבות יעקב מיקל. ולכאורה זה תלוי במחלו' הט"ז והש"ך, דלהט"ז בדעת הרמ"א, שהוא מצדד כדעת הראבי"ה, א"כ באמת יש כאן ס"ס, אמנם לפי ביאורו של הש"ך שלא קיי"ל כלל כהראבי"ה, א"כ דברי הראבי"ה לא נחשבים כספיקא דדינא, ואין כאן ס"ס להתיר, והפמ"ג נוטה כדעת השבות יעקב. והנה הנו"ב (מהדו"ק סי' כ) פליג על השבות יעקב, וכתב להוכיח שאין להקל בספק טריפה, דהא משמע בפוסקים שגם באיסור דרבנן אוסרים במליחה בכולו, ואין אומרים שהוא ספיקא דדינא וספק דרבנן לקולא וסגי בקליפה, אלא ודאי שאין חוששים לדעת הראבי"ה, וא"כ ה"נ אין לעשות ס"ס ולהתיר ספק טריפה. מיהו היד יהודה (סי' קי ס"ק סא אות ז) דחה שאי"ז ראיה, דאף שבאיסורים דרבנן לא התירו משום סד"ר לקולא, מ"מ מצינו כמה מקומות שהקילו בס"ס יותר מסד"ר ומסיק שהמיקל לא הפסיד.

**ביאור המנהג וראיה מזה כהט"ז דקיי"ל כהראבי"ה**

**וכתב** הרמ"א **דאם איכא ששים בין הכל ביחד נגד כל החתיכה שהחלב דבוק בה אז הכל שרי ואם אין ששים הכל אסור ואין לשנות המנהג וכו'.** הנה מבואר בדברי הרמ"א שהמנהג היה שבכל מקום משערין במליחה בששים, רק שצריך לקלוף במקום שנגע האיסור. ומשמע מדבריו שאף החתיכות שודאי לא נגעו באיסור מצטרפים לששים, וא"כ יוצא קולא גדולה שכל שיש ששים בכל החתיכות יש להתיר הכל ע"י שקולף את החתיכה. וביאר הרמ"א דבריו, שכיון שיש הסוברים שבמליחה מפעפע מהטעם מחתיכה לחתיכה, א"כ כשיש ששים בכל החתיכות יש להתיר הכל, ואף שאין סומכים לכתחילה על דעות אלו שמפעפע הטעם מחתיכה לחתיכה, מ"מ כל שקולף במקום שנגע האיסור, יש לצרף גם דעת הראבי"ה שכל מליחה אינה אוסרת יותר מכ"ק.

**ועולה** שמצרפים שיטת הרשב"א לשיטת הראבי"ה להקל ביש ששים כנגד האיסור, ומכאן יש ראיה לדעת הט"ז שהרמ"א מצדד כדעת הראבי"ה ואינו דוחה דעה זו מהלכה, ולכך בצירוף דעת הרשב"א יש להתיר [וא"כ הוי ספיקא דדינא ויש להתיר בספק טריפה וכמשנ"ת]. ודעת היד יהודה שמה שס"ל להרשב"א שהאיסור מפעפע מחתיכה לחתיכה בלא רוטב הוא דעת יחידאה, וא"כ ברור שאם פסק הרמ"א להקל כדבריו בצירוף דעת הראבי"ה, ודאי דס"ל שדברי הראבי"ה אינה שיטה רחוקה כלל. אמנם ביאור זה בדברי הרמ"א צ"ע, דכל מה שמצאנו בדעת הרשב"א שהאיסור מתפשט בכל החתיכה היינו דוקא באיסור שמן [וגם זה אינו מבואר ברשב"א לסמוך שבודאי מתפשט הטעם בחתיכה, דהא י"ל שהרשב"א ס"ל רק שיש אפשרות שיתפשט הטעם בחתיכה ולכך אסר כל החתיכות אבל לא מצאנו ברשב"א שכתב כן לקולא], אבל באיסור כחוש ליכא למ"ד שמתפשט הטעם בכל החתיכות, וא"כ איך שייך להתיר בכ"ק. ואף שבאיסור כחוש כתב הרמ"א לקמן להקל בכ"ק, היינו דוקא איסור כחוש לגמרי, אבל כבר נתבאר בכמה מקומות שיש דבר שאינו שמן כ"כ ומתפשט רק באותה חתיכה, אבל אינו עובר מחתיכה לחתיכה, ובזה יישב הפר"ח (סי' צב סק"ג) הקושיא אמאי טיפת חלב שנפלה על החתיכה מתפשט הטעם בכל החתיכה ואינו יוצא לחוץ, משום שחלב הוא 'שמן קצת', וא"כ קשה איך כתב הרמ"א להקל לשער בששים בכל מקום, הא באיסור שאינו שמן הרבה הרי אין הטעם יוצא מחתיכה לחתיכה ולא מהני מה שיש ששים בכל החתיכות כנגד האיסור, ורק לדעת הראבי"ה שרי ע"י קליפה, ונמצא שבאיסור שאינו שמן כ"כ סמכינן להקל רק משום דעת הראבי"ה, וזה קשה מאוד דהא ברמ"א משמע שלא סמך על דעת הראבי"ה בלא צירוף עוד שיטה. ובסו"ד כתב הרמ"א דבאיסור כחוש שיש בו סרך שמנונית יש להקל בהפ"מ בכ"ק, והיד יהודה (ס"ק מט) הקשה על דבריו דזה סותר למה שמבואר בסי' ע' (בהגה ס"א וס"ו) שהדם אוסר את כל החתיכה, ואף שהדם הוא איסור כחוש וכן מבואר בסי' צא (ס"ג בהגה שניה).

**אמנם** הפמ"ג (ש"ד ס"ק לח) כתב בדין השני לבאר שכל מה שהיקל הרמ"א לסמוך על ששים כנגד האיסור היינו דוקא כשנגעו כל החתיכות באיסור, ולדבריו עולה שאין להקל בכל מליחה בששים, וצ"ת בזה כי הוא חידוש גדול בדברי הרמ"א.

**ואם היה יודע באיזה נגע הכל שרי.** דבטל ברוב (ש"ך ס"ק לה). ובפמ"ג הביא מחלו' האחרונים, דדעת הפר"ח שכל קליפה שהיא מדינא אינה בטילה ברוב, ולדבריו אם יודע שנגע בכולם ואינו יודע באיזה צד נגע, אין להתיר, והיינו לדעת הראבי"ה שמליחה אוסרת כ"ק [וכשמנ"ת בדעת הרמ"א] וא"כ הוי כ"ק מדינא ויש להחמיר, אמנם להחולקים, אי"ז קליפה מדינא ויש להקל יותר, וכל שהאיסור נגע בכולם, אמרינן שכולם מצטרפים לבטל.

**איסור כחוש לגמרי דסגי בכ"ק, ואם יש חילוק בין איסור תורה לדרבנן**

**וכתב** הרמ"א **אבל איסור שאין בו שמנונית כלל כגון חמץ בפסח לכו"ע מליחה אינה אוסרת רק כ"ק.** והש"ך (ס"ק לז) הביא מהרמ"א בהל' פסח (סי' תמז סי"ד) בתרנגולת שנמצא בה חיטה [ונמלחה עם החיטה], שאוסרים אותה תרנגולת והאחרות שנגעו בה צריכים קליפה. וטעם הדבר עיי"ש במשנ"ב (ס"ק עה) שבחתיכה שרואים שנגע החמץ החמירו שנאסרה כולה, ואף שהחיטה הוא דבר כחוש גמור, מ"מ לעניין חמץ החמירו, משא"כ בשאר התרנגולים שאי"ז ודאי שנגע בהם החמץ, בזה לא החמירו להצריך יותר מכ"ק. וזהו כוונת הש"ך לבאר שמה שהתיר הרמ"א כאן בכ"ק בחמץ בפסח כוונתו דוקא כשאין זה ודאי שנגע שם האיסור [דבזה דומה לשאר התרנגולות].

**עוד** כתב הש"ך (ס"ק לח) שהמנהג שלא לחלק ואפילו בכחוש גמור אוסרים עד ששים כל שהוא איסור תורה וכמבואר בתו"ח, וכ"פ הפמ"ג שבאיסור דרבנן מקילים בכ"ק אבל באיסור תורה אין להקל, אמנם היד יהודה (ס"ק מט) פליג, דהרמ"א לא חילק ומשמע שלא פסק כמ"ש בתו"ח, וא"כ אין לחלק בין איסור תורה לאיסור דרבנן. ויעוי' בפמ"ג שכתב שמא יש להקל במקום הפסד קצת, ונראה דיש להקל בזה, כיון שמשמעות הרמ"א שלא חילק בין איסור תורה לאיסור דרבנן, וכ"פ היד יהודה, וא"כ בהפסד קצת ודאי יש להקל.

**כחוש שיש בו סרך שמנונית אם שרי במקום הפסד בכ"'ק או לא**

**וביש** סרך שמנונית כתב הרמ"א להקל במקום הפסד מרובה, אמנם היד יהודה נתקשה בזה, שהרי לעניין דם מבואר שאוסרים את כל החתיכה אף שאינו איסור שמן ואין מקילים במקום הפמ"ר. ואם הוא איסור דרבנן, כתב הפמ"ג להקל אף במקום הפסד קצת, וכמו שמוכח מלעיל סי' סד (ס"כ) לעניין הקרומות (וכ"כ המנח"י כל לח ס"ק יד). אמנם היד יהודה (ס"ק מט) דחה שדוקא לעניין הקרומות הקילו בצירוף דעת הרמב"ם (מאכ"א ז, כ) שהקרומות אינם אוסרות כלל, אבל בשאר איסור דרבנן אין להקל כל שיש בו סרך שמנונית.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**