השותפין ב_ב - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

**פרק השותפין**

**ד' ב'**

א) מתני' המקיף וכו' – **רש"י** בב"ק כ' ב' מבאר דמיירי דגדר המקיף בינו לבין הניקף, וכן מבארים **הבעה"מ והרי"ו והריטב"א** כאן, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ג, ושי' **התוס'** בב"ק דהמקיף גדר מסביב לשדותיו מבחוץ, וכן מבארים **הרי"מ והי"ר והראב"ד** [נמצא בש"מ] **והרמב"ן** כאן, **והרשב"א והר"ן** הביאו שני הפירושים, **והנ"י** פירש בתחילה כרש"י, ובסו"ד הביא דברי הרמ"ה דמפרש כהתוס', **והרי"ו** כ' דרש"י כאן מפרש כהתוס' בב"ק, **ובמאירי** כ' דבקצת פירושי רש"י נמצא דברים דחציים כשיטה אחת וחציים כשיטה אחרת, **ובטור** סקנ"ח מבואר שני המקרים, **ובשו"ע** שם ס"ו מבואר המקרה כרש"י והרמב"ם דגדר בינו לפנימי, **והרמ"א** הביא המקרה שלפי שי' התוס', דגודר מסביב לשדותיו מבחוץ.

**התוס'** בב"ק הק' על שי' רש"י דאיך בעי בגמ' שם להוכיח ממתני' דזה נהנה וזה לא חסר פטור, הא כיון דכל הגדר נעשה כדי להפסיק בינו לפנימי, בודאי חשוב דהמקיף חסר מחמת הפנימי, **והרמב"ן** כאן כ' דכיון שהיה המקיף ניזוק וקדם וסילק נזקו פטור הניקף, ועיין **בברכ"ש** ס"ה דנראה בדבריו, דביאור דברי הרמב"ן, דמה דבחסר חייב משום נהנה, זהו היכי דההנאה באה מחמת החסרון, וכיון דהמקיף גודר כדי לסלק ההיזק מעליו, ממילא אינו חשוב דנהנה מחמת החסרון, אלא דממילא יש לו הנאה, [אמנם לפ"ז יל"ע דא"כ מה משני בגמ' שם דאת גרמת לי, ועיין **בשיעורי רח"ה** שכ' לישב שי' רש"י דרק חסרון דיש לחייב הנהנה עבורו, מהני לחייבו על ההנאה, והכא אין הנהנה חייב על חסרון זה, וכ' דלפ"ז תי' הגמ' באמת דגם חסרון שאינו מחייב הנהנה הוי סיבה לחייב על ההנאה, ומשום דבלא חסר פטור רק משום דאין הבעלים מקפידים עיי"ש], ועוד תי' **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** דכיון דמיירי במקום שלא נהגו לגדור, אינו חשוב דהוא חסר מחמת הניקף, [ולפ"ז נראה תי' הגמ' שם, דמ"מ גם מחמת זה יש להחשיבו דהוא חסר], ועיין בפנ"י בב"ק מש"כ לישב קו' התוס', **והתוס'** בב"ק הק' עוד, דבתי' הגמ' שם לא היה להגמ' לומר דאת גרמת לי הקיפא יתירא, אלא את גרמת לי, כיון דכל ההיקף הוי מחמת הפנימי, **והרי"ו** ועוד **ראשונים** תי', דכיון דגודר בינו לפנימי, בודאי דגם הוא גודר שדותיו מסביב, דכל שכן דמקפיד על הרבים, וא"כ הגדר הפנימי הוא תוספת על הגדר החיצון, וכן הוא לשון רש"י בב"ק, דאי לאו הפנימי היה סגי לו במחיצות החיצונות.

לשי' **הראשונים** דמיירי דהקיף שדותיו מבחוץ, מבואר בדבריהם דהא דאמר בגמ' בב"ק דהוי חסר משום דגרם לו הקיפא יתירא, זהו משום דאם שדותיו היו יחד בלא שדה של הניקף באמצע, היה היקף הגדר פחות ממה שהוא עכשיו, אמנם **בראב"ד** [בש"מ] מבואר, דבאמת משום זה אינו חשוב חסר, וכונת הגמ' בב"ק דקאי על הגדר הרביעית, דגדר זו כיון דגודר אותה כנגד השדה של הפנימי, שפיר חשיב חסר בזה, דאמנם דהוא צריך גם לגדר זו, דאם לא יגדור נמצא דיכנסו לשדה הפנימית ודרך שם יכנסו לשדותיו שלו, מ"מ הרי הוא גודר מקום שדה של חבירו ושפיר חשיב חסר, [ולפ"ז כ', דהיכי דיקיפו בשדות מד' רוחות, בזה באמת יהיה הפנימי פטור, כיון דהמקיף הקיף רק שדות שלו, אלא דכ' בסו"ד דיכול לחייבו משום דיכל לכופו לעשות גדר וחריץ ביניהם], ולפ"ד צ"ל דמה דמגלגלין עליו את הכל, זהו משום דכל שיש מקצת חסרון כבר מגלגלין עליו את כל ההנאה וכמבואר בראשונים בב"ק, וכן מבואר **ברי"ו** כאן בתחילת דבריו, אמנם אח"כ כ' הרי"ו, דמה דהוא חסר בגדר רביעית אי"ז סיבה לחייבו גם על השלש האחרות, דכיון דאינו חסר בשלש הראשונות, כבר נתנו למחילה כיון דלא גדרם ביחד, וכמו שפירש רש"י בסמוך בגמ' בהא דאין חייב אלא על הרביעית, דזהו משום דעל הראשונות יצא זכאי בב"ד וכמשי"ת לק' בע"ה, ועוד כ' הרי"ו דרק היכי דחסר בגרמת הנהנה, אמרינן דמגלגלין עליו את הכל, אבל הכא דהצד הרביעי לא גדר אלא כדי לחייב חבירו, אין זה סיבה דנגלגל עליו את הכל, ונראה דזהו משום דקאי בשי' רש"י דגודר בינו לחבירו, וא"כ אין לו שום תועלת בגדר הרביעית, אבל לשי' הראב"ד דגודר מבחוץ, א"כ צריך לגדר הרביעית גם לצורך עצמו וכמשנ"ת.

**הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ דמבאר כשי' רש"י דגודר בינו לפנימי, מק' דאמאי ס"ד בגמ' בב"ק דאינו חסר, הא הגדר הרביעית אינו עושה אלא לצורך הניקף, והיינו כמשנ"ת דמשום הכי כבר יש לחייב על הכל, **והרי"ו** כ' דיש לפרש דהגמ' שם מדייקת דהא רביעית, היינו דהא אם מקיפו מד' רוחות וגדר כולן וכמו שמפרש רש"י שם, וא"כ נמצא דגם הרביעית עושה לצורך עצמו, אמנם כ' דאי"צ לזה, אלא דמה דחסר ברביעית אינו סיבה לחייבו על השאר וכמשנ"ת.

**בי"ר** מבואר דגם לשיטתו דמקיף מסביב לשדותיו, מ"מ במקום שנהגו לגדור בבקעה פטור הפנימי, דיכול לומר דנגדור בינינו ונמצא דאין לי הנאה ממה שגדרת, וכ' דדוקא אם טוען הכי אבל לא טוענים לו, אמנם **בראב"ד** [בש"מ] מבואר, דהגם דכופין זה את זה לעשות גדר וחריץ ביניהם, מ"מ יכול המקיף לומר לפנימי דמ"מ יתן לו על תנאי, דבאם יבואו לחוץ ביניהם בפנים יחזיר לו הוצאתו שנתן לו, **והרמב"ן** כ' כהי"ר דאם נהגו לגדור פטור, דלמחר ירצה לגדור בינו לחיצון, ולא הזכיר דדוקא אם טוען הכי, ולשונו **במלחמות** דיכול לומר דלמחר יגדור, **והרשב"א והריטב"א והר"ן** כ' דפטור משום דלמחר זה רוצה לגדור או שמא המקיף בעצמו יכריחו לגדור, וכ"כ **הטור**, ומ"מ כ' דבעמד ניקף דגלי אדעתי' דניחא לי' בגדר זו חייב, דגלי אדעתי' דאינו חושש לזה, וכ"כ **הרמ"א** בס"ו דאם הוי מקום שנהגו לגדור אי"צ לשלם כלום, ואם עמד הוא וגדר צריך לשלם.

**ברמב"ן** מבואר דהיכי שלא נהגו, אינו יכול לומר דלמחר אני רוצה לגדור בינינו, דכיון דלא נהגו אמרינן דלדחותו מתכוין, אמנם **הרי"ו** כ' דלשיטה זו דמיירי דמקיף שדותיו מסביב מבחוץ, אפשר דאם יטעון הפנימי דדעתו לגדור ביניהם דמהני לפטור עצמו, **והרשב"א** כ' די"ל דאמרינן דיתן על תנאי, דאם יגדור בפנים יחזיר לו המקיף.

ב) **התוס'** בכתובות ל' ב' כתבו, דמה דחייב על הכל כפי הנאתו, אע"ג דמבואר בגמ' בב"ק דחיובו משום דגרם היקף יתירא, זהו משום דכל היכי דאיכא מקצת חסרון, הדין דכבר מגלגלין עליו את כל מה שנהנה, אמנם **הי"ר** כאן כ', דכיון דחיובו משום דגרם לו הקיפא יתירא, הדין דאינו מתחייב אלא לפי ההיקף היתר שגרם לו, דמה שנהנה יותר מזה, בזה הוי נהנה בלא חסר, אמנם הק' דנראה דמשלם כפי הנאתו, וכמו דאם משלם אגר נטירא היינו כפי הנאתו, וכן למ"ד דזה נהנה וזה לא חסר חייב, הרי על כרחך דמשלם כפי הנאתו, וכ' דבאמת שיעור ההנאה ושיעור החסר הוא חד, דכל אחד לפי שיעור שדהו גורם שיתרבה היקף הגדר, ומשום הכי דין הוא שיתן כל אחד לפי מדתו, וכ' דמשערים זה, דכפי חלקו של הפנימי בסך הכללי של כל שיעור השדות, זהו מה שנותן, דאם הוי פלגא נותן פלגא ואם שליש נותן שליש, **והטור** בסקנ"ח הביא לדברי הי"ר, וכן **הרמ"א** בס"ו כ' דחייב ליתן כפי מה שגרם היקף יתירה, **והב"ח והש"כ** בסק"ד מבארים, דמשלם רק מה שהוצרך להוסיף בהיקף, מאילו היו שדות המקיף יחד בלא שדה של הניקף בפנים, [ולמשל אם היה ההיקף עכשיו י' על י', ושדה הפנימי הוי שש על שש, דנמצא דשדות המקיף לבד בלא הפנימי היו ח' על ח', ואז היה אורך הקיפו ל"ב, ועכשיו אורך ההיקף הוי ארבעים, משלם לו אורך של שמנה אמות דזהו מה שנוסף מחמת הפנימי], אמנם **בפרישה** סקט"ז **ובסמ"ע** סקי"ט כתב דמשלם כפי חלקו ממש, [ובוגנא דלעיל נמצא דישלם מעט יותר משליש של ארבעים, כיון דגודל השדה של הפנימי הוי קצת יותר משליש], והנה בפשטות נראה כהב"ח וש"כ, דלכאורה ההיקף היתר אינו כל כך כפי גודל השדה הפנימית, אמנם מאחר דמבואר בי"ר דגם זהו שיעור ההנאה, לכאורה מוכרח כהסמ"ע, וכן הוא הלשון בי"ר דכל אחד נותן בהיקף כפי מדתו, ולשון זה לא הוזכר בטור, [**ובנתה"מ** סק"ו הק' על הסמ"ע דבכהאי גונא דיהיה שדה הפנימי שמנה על שמנה, נמצא דיצטרך ליתן כמעט שני שליש, והרי באם היה גודר בינו לחיצון וכל אחד היה נותן מחצה לא היה נותן אלא כ' אמות, ואמאי משום דהרחיק הגדרות יתן יותר, ומשום הכי כ' לומר דאינו נותן אלא חצי מכפי שיעור שדהו עיי"ש שהאריך לבאר הטעם בזה, ולכאורה לפ"ז גם לא אתי שפיר מה שמבואר בי"ר, דזהו גם שיעור הנאתו].

**ובשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט הק' על הטור והרמ"א שכתבו לדינא כהי"ר, דהא קיי"ל להלכה דבכל זה נהנה וזה חסר, כבר מגלגלין עליו את כל ההנאה, ואמאי משלם רק כפי מה דגרם לו היקף יתירה, והרמ"ה שכ' דמשלם רק כפי מה שחסר, הוא לשיטתו בב"ק דבכל זה נהנה וזה חסר אינו משלם אלא כפי החסרון וכמש"כ הנ"י בב"ק משמו, ועוד הק' דברמ"א מבואר דגם בעמד ניקף הדין הכי, והרי בעמד ניקף דגלי דעתי' דניחא לי', הדין דגם בלא חסר חייב על ההנאה וכמש"כ התוס' לק' ה' א', וכן מבואר בטושו"ע בסשס"ג, אמנם כבר כתבו בזה, דהרי בי"ר כאן מבואר, דבאמת שיעור הנהנה ושיעור החסר הוא שוה, ושפיר כתבו הטור והרמ"א דמשלם כפי ההיקף יתירה שגרם, ואע"פ דבתוס' בכתובות מבואר דאי"ז אותו שיעור, מ"מ הי"ר חולק עליהם גם בזה.

**הראב"ד** כ' דאינו נותן חצי מכל היקף הגדר, אלא מה שכנגד שדהו שלו, וכן כ' **הרמב"ן** בשם י"א, וכן הביא **הרשב"א**, **והטור** כ' דנותן רק מה שכנגד שדהו, ופירש הרמ"ה דהכי עבדינן וכו', וכ' **הפרישה** דמש"כ הטור דפירש הרמ"ה, זהו פירוש למש"כ מתחילה דנותן רק כנגד שדהו, אמנם **הנחל"ד** כ' דזהו שיטה אחרת וזהו שי' הראב"ד וכמשנ"ת.

ג) רש"י ד"ה אין – במש"כ בהג"ה דל"נ נראה טעמא וכו', לכאורה גם לפי רש"י זהו החילוק בין שלש לארבע, וכמש"כ רש"י בהדיא בגמ' בד"ה וגדר, דבשלש פטור משום דלא אהני לי' מידי, אבל ברביעית חייב דאהני לי', ובהג' **חשק שלמה** כ' לומר דרש"י כאן שכ' משום דלא נהגו, זהו באמת סיבה דגם ברביעית לא יתחייב, וקאי רש"י לפי האוקימתא בגמ' דרק עמד ניקף חייב ולא מקיף, אמנם באמת לפי גירסת רש"י בגמ', אין כזה אוקימתא דלת"ק רק עמד ניקף חייב, **והמהרש"א** כ' על דברי רש"י דהא דבגדר גם רביעית מחייבין אותו, הוא משום דהוה כיורד שלא ברשות, וכיון דלא מיחה חייב לשלם, ונראה לכאורה דס"ל, דשי' רש"י דבמתני' מיירי לענין גדר ד"א ומשום היזק ראיה, [וכן מבואר במאירי] ובזה חולק ההג"ה דמיירי לענין גדר של שמירה, ואינו שייך כלל למתני' דלעיל דמיירי בכותל ד"א, **והר"ן** הביא פירוש רש"י, ונראה מבואר מדבריו, דכונת רש"י רק דאי מיירי במקום שנהגו לגדור, א"כ יש לחייבו גם על מחיצות הראשונות, דהרי יכל לכופו מתחילה לגדור עמו.

במה שמבואר בהג"ה, דמתני' הכא מיירי לענין גדר י' טפחים ולשמירה מבהמות, אבל בכותל ד"א לעולם לא יהיה חייב, כיון דמיירי במקום שלא נהגו לגדור, הנה כן מבואר **בראב"ד** [בש"מ] **וברמב"ן**, וכן מבואר **ברשב"א** דכ' דברביעית נהנה משום דמסתלק ממנו רגל ושן, וכן מבואר ממש"כ אח"כ לבאר, אמאי לא סגי במה שעושין חריצין סביב השדה, וכן נראה מלשון **הרי"ו** שכ' בסוף דבריו בעלה בידינו, דבשלש לבד אינו חייב דלא נהנה דאכתי יכולין להכנס בשדהו מרוח רביעית, ובסו"ד כ' דאע"פ דאין כופין לעשות חריץ לגדור בין זה לזה ובינם לרה"ר, אבל כופין לעשות חריץ סביבות הבקעה לשמור הבקעה מן החיות, **והריטב"א** כ' דאינו נותן לו בגובה אלא כשיעור הצריך לשמירה, ולשון **הר"ן** דמסלק ממנו רגל הרבים, ונראה דמיירי לענין שמירה שלא יכנסו לשדה ולא לענין היזק ראיה, וכן מבואר **ברא"ש** דהכא לא מיירי לענין היזק ראיה, אלא לענין שמירה מרגל אדם ורגל בהמה, וכ"כ **הטור** בסקנ"ח, והנה **הרי"מ** כ', דמה דמבואר דבגינה מקום שנהגו מחייבין אותו, מיירי בגדר שבינו ובין חבירו משום היזק ראיה, דכיון דהוי היזק ראיה מחמתם לפיכך כופין זה את זה, אבל הכא להפסיק בינו ובין רה"ר כיון דלא הוי מחמתן אין כופין בזה, **והמאירי** כ' דגאוני ספרד פירשו המשנה משום היזק ראיה, וחלוק ממתני' דלעיל, דשם מיירי לענין היזק ראיה שמזה לזה, והכא מיירי לענין היזק ראיה של בני רה"ר, ועוד מבואר במאירי, דשי' רש"י גם דמתני' מיירי לענין היזק ראיה, ועיין משנ"ת בזה בדברי רש"י בד"ה אין, **והלח"מ** בפ"ג משכנים ה"ג כ', דמדברי רש"י נראה דהוי מטעם שמירה ולא משום היזק ראיה, **והנחל"ד** כ', דלשי' רש"י דהגדר הוי בינו לפנימי, בהכרח צ"ל דמיירי לענין היזק ראיה, דאי משום מניעת רגל הרבים ובהמות, לזה סגי במחיצות החיצונות של המקיף, וכ' דדוחק לומר דבעי גדר בפנים משום דלא יהיה נתפס המקיף עליו כגנב, דיאמר דלא חשדו בהכי ומשום הכי אינו צריך למחיצות אלו, אמנם **ברשב"א** מבואר בהדיא גם בפירוש רש"י, דהגדר הוי למנוע מרגל ושן, ועיין **ברמב"ן** שהק' לשיטתו דמיירי דגודר מסביב לשדותיו, דאמאי חייב הניקף, הא יכול לומר דלמחר אכתי ירצו לגדור ביניהם ונמצא דלא הועיל לו המחיצות החיצונות, וכ' דלזה סגי בחריץ או דלזה אי"צ גדר עיי"ש, **והרי"ו** כ' דאפשר דאם יטען הכי באמת יהיה פטור מלשלם לו על גדרים החיצונים, **והריטב"א** נשאר בקו' על שיטה זו, דיאמר לו דלא נהנה במחיצות החיצונות דאכתי צריך שומר מפני המקיף, וא"כ נראה דלשי' רש"י צ"ל דעשוי לגדור גם בינו לבינו.

**והרמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ג הביא דין המשנה בחורבה בין חורבות חבירו, וכ' דנותן חצי ההוצאה עד ד"א, **והלח"מ** הק' דאמאי חייב עד ד"א הא ליכא היזק ראיה בחורבה, וכ' דוכי תימא איכא דרוצה להשתמש, הא מ"מ בגמ' משמע דהגדר נעשית לשמירה דאמרינן דאיכא אגר נטירא, ודוחק לומר דבגמ' מיירי בשדות דליכא היזק ראיה והרמב"ם מוקי בחורבה ולא מיירי בגונא דמוקי בגמ', [אמנם **בבי' הגר"א** סקנ"ח סק"ז כ', דבאמת הרמב"ם מפרש דלמסקנא צריך לומר, דמיירי מתני' באופן אחר ממה דמשמע בסוגיה דמיירי בשדות ויתבאר לק' בע"ה], וכבר הק' זה **המאירי**,וכ' דאפשר לפרש דאם איכא שומר, כבר אין העוברים שם נותנים עיניהם בשדה וליכא היזק ראיה, או דנימא דכונת הגמ' דבאמת אינו צריך ליתן משום היזק ראיה כלל, דאומר דזה לא אכפת לי, אלא נותן עכ"פ אגר נטירא.

**הבעה"מ** כ' דמתני' מיירי במקום שנהגו לגדור בבקעה, [ומבואר **ברבינו יהונתן** [בש"מ] דאי לא נהגו, גם בגדר המקיף הרביעית פטור הניקף], וכ' דכל שאינו גדור מד' רוחות אין מחייבין אותו לגדור, דיש שאינם גודרים מצד רה"ר שאינם שוהים שם כ"כ, משא"כ בחצר אפילו אם יש צד שעכשיו פתוח לרה"ר מחייבין אותו, כיון דבודאי עומד לגדור גם הצד הפתוח לרה"ר, וכ' דמ"מ באם היה תובע אותו מתחילה לגדור עמו, היה יכול לחייבו גם בשלש גדרות ראשונות לבד, אבל עכשיו שעמד וגדר מעצמו אין מחייבין הניקף, [**ובמאירי** כ' דיש לפרש דמיירי שזה קדם וכנס בשלו, ומאחר שאין לניקף בכתלים כלום אין מחייבין אותו עד שיהיה לו הנאה, אמנם בבעה"מ לכאורה לא מבואר דזהו טעם הפטור], **ובברכ"ש** ס"ד מבואר שי' הבעה"מ, דכל היכי דעמד וגדר המקיף מעצמו, בזה אם ירצה לתבוע ממנו דישלם לו עכשיו על הגדרות, משום דאכתי הוא מחויב לו לגדור עמו כמו מעיקרא, זה אינו יכול לתבוע, משום דעכשיו הרי כבר הוא גדור, [ובס"ג מבאר דיסוד החיוב הוי חיוב כותל ולא חיוב ממון], ובאם היה תבעו מעיקרא בב"ד, בזה נמצא דמה דבנה הכותל ביניהם הרי הוא כיורד ברשות, והרי הוא בונה במקומו של הניקף ושפיר יכול לתובעו, אבל מאחר שלא תבעו בב"ד נמצא דהוי כיורד שלא ברשות, ובזה רק יכול לתבוע ממנו דהרי הוא מהנה אותו, ובגדר רק ג' רוחות אכתי אין לו הנאה ופטור, והא דלא אמרינן דמ"מ חשוב דיש כאן הנאה, משום דהרי הוא מחויב לגדור עם הפנימי, והרי בכותל זה מתקיים חיובו וממילא הוא פטור מלגדור, נראה דמבאר שם, דיסוד חיוב כותל בחצר הוא לעשות כותל עבור שניהם, והרי באם יגדור רק גדר אחת, בודאי לא יהיה חייב לו משום זה דפוטרו מחיובו, כיון דזה לבד אינו מחויב לחבירו, וא"כ באמת כל שאינו גדור מכל ד' רוחותיו, אכתי אין כאן כותל דמחויב אותו לחבירו, כיון דהוא לא נהנה מזה לבד, וא"כ אינו יכול לחייבו משום דהעמיד כותל דבו מתקיים חיובו לחבירו.

**ובמלחמות** הק' על הבעה"מ, דאמאי חשיב לי' בגמ' בב"ק בס"ד דהוי אינו חסר, והוי כמו חצר דלא קיימא לאגרא, הא בודאי כיון דניקף מחויב לבנות עם המקיף הוי כמו חסר, וכיון דעל שניהם לבנות הכותל המקיף עושה שליחותו של הניקף, **ובברכ"ש** שם מבאר, דכיון דיש על הניקף חיוב כותל, הרי הוא נהנה בעצם זה שעומד כאן כותל, ולא רק בשמירה שיש לו מכותל זה, וא"כ הרי כותל זה עומד במקום מה שחייב הניקף בכותל, ואמאי לא יחשב דיש כאן חסרון שמתיחס לניקף, כיון דזה נעשה במקום חיוב הניקף, ובאות ד' כ' דנראה דשי' הבעה"מ, דכיון דלא תבעו בב"ד, אינו יכול לעשות הכותל במקומו של הניקף, ומשום הכי אמרינן דאינו חשוב נהנה אלא רק בהנאת השמירה, ולא חשיב הנאת הכותל עצמו כיון דלא נעשה עבורו ממש, ויל"ע בכונתו.

**בבעה"מ** מבואר לשיטתו, דהא דלחייא בר רב חייב רק דמי קנים בזול, הוא משום דאומר דאם היית מודיע לי מעיקרא, הייתי טורח להביא קנים בזול, **ובמלחמות** תמה דהא כיון דנהגו, אינו יכול לפטור עצמו בקנים, **ובברכ"ש** שם כ' דלפי דבריו דחייב רק משום הנאת השמירה ניחא, דיכול לומר דלדידי' ליכא הנאה יותר מדמי קנים.

**הרי"מ** כ', דמהא דאין מחייבין אותו על שלש ראשונות, מוכח דאין כופין את הניקף לסייע למקיף לגדור, וכ' דאע"ג דבגינה מצינו דכופין אותו לבנות עם השני כותל, מ"מ הכא כיון דמיירי דבא להקיף מבחוץ וכמשנ"ת שי' הרי"מ, אין ההיזק בא מהניקף ומשום הכי אינו צריך לסייע עמו, **והי"ר** כ' דאע"ג דגבי בית שער מצינו דכופין אותו לבנות עם בני החצר, אע"ג דההיזק בא מבני רה"ר, י"ל דדירה שאני, ועוד כ' דשאני הכא דהרי אם הפנימי יגדור שדהו לבד, נמצא דאין לו תועלת וצורך בגדרות של המקיף, וא"כ מתחילה אין עליו חיוב לסייע עמו, דהרי יכול לגדור עצמו לבד בלא שייכות למקיף. **ובברכ"ש** ס"ד סק"א כ' דאין מזה סתירה לדברי הבעה"מ שכ', דאע"פ דחייב לגדור עם המקיף, מ"מ בעמד המקיף וגדר אינו חייב לשלם לו, די"ל דדוקא בהא דמיירו הרי"מ והי"ר, דהנדון האם חייב להשתתף עמו לסלק ההיזק משניהם, דבזה הכפיה היא על ההנאה, דכופין אותו לסייע לשני ולהנות בהדי', בזה הוא דיש לחייב גם אחר שבנה האחר, דמ"מ אכתי יכול לכופו להנות בהדי' ולסייע לו, ורק בהאי דהבעה"מ דחיובו לסלק ההיזק דידי', בזה אמרינן דכל שקדם אחד ובנה, הרי כבר אין כאן היזק וממילא אינו מחויב להאחר מידי, ובס"ה סק"ב כ', דברי"מ והי"ר הנדון דיהיה עליו חיוב השותפין לסייע להדדי, וא"כ יכול אחד מהשותפין מתחילה לירד ולבנות עבור שניהם, וממילא חייב לו האחר את חלקו, אבל בהא דהבעה"מ דהחיוב לסלק ההיזק, בזה אינו יכול לירד ולבנות עבור האחר, כל שלא עמד בדין עמו וחייבוהו ב"ד לבנות עמו.

רש"י ד"ה ה"ג – **המהרש"א** כ' דרש"י גרס במתני' אם עמד ניקף כמו דנראה מבואר בדבריו בגמ' בד"ה אימא, דכ' דקס"ד השתא דתנא ניקף והוא הדין למקיף, ומש"כ כאן דלא גרסינן צריך להיות מדברי ההג"ה, **ובחת"ס** ביאר, דלפי השנויים בגמ' דר"י מחייב גם במקיף, הא דנקט ניקף הוא משום דכיון דהצד הרביעי גודר שדה הניקף, משום הכי בסתמא הניקף הוא שגודר צד זה.

ד) גמ' הכל לפי מה שגדר – ברש"י ובעוד ראשונים מבואר, דהיינו לפי מה שגדר את השלש ראשונות, אמנם **הרמב"ן** כ' לבאר דהיינו לפי מה שגדר את הרביעית, דאם גדר אותה בקנים לא יתחייב אלא קנים, ולדינא מבואר הכי גם **בי"ר**,וכ' דבכהאי גונא אין לו הנאה אלא כפי גדר של קנים, כיון דמצד רביעי אין גדור אלא בקנים, וגם היכי דעמד ניקף ליכא גילוי דעת דניחא לי' אלא לקנים, **והרשב"א והר"ן** כ' רק, דבעמד ניקף ליכא גילוי דעת אלא לקנים, **והריטב"א** כ' הסברא דאין לו הנאה אלא כפי גדר של קנים, **והה"מ** בפ"ג משכנים ה"ד כ', דיש מי שאומר דאם הניקף גדר בפחות אינו משלם אלא פחות, דלא גילה דעתו על יותר מזה, וכ' דלא כן כתבו הראשונים, ולא נתבאר מי הם הראשונים החולקים על זה, **ובטושו"ע** סקנ"ח ס"ז מבואר הדין כהרמב"ן.

**הרמב"ן** מפרש דברי **הירושלמי** שמביא, דבאם הניקף גדר בדבר טוב יותר, דיכול לומר למקיף, דלא ניחא לי' אלא בגדר חזק כמו שגדר, ויכול לומר דלא ישלם לו אלא א"כ יקבל המקיף על עצמו, דבאם יפול הגדר שבנה דיחזור ויגדור, והוא יתן לו עכשיו דמים כפי מה שעולה הגדר החזק יותר כמו שעשה הוא, **והרשב"א והר"ן** הביאו דבריו, וכן **בבי' הגר"א** סקנ"ח סקט"ז.

גמ' שם – **הרמב"ן** מק' דכיון דאינו יכול לכופו לסייע עמו לגדור, אמאי מגלגלין עליו את הכל, וכי מפני שקדם המקיף ובנה משלו יפסיד הניקף, ותי' דזה דומה במקצת ליורד לשדה חבירו ונטעה שלא ברשות, דאילו מתחילה בא לימלך ומיחה בו אינו רשאי ליגע בה, ואפשר דאינו חייב לו כלום אלא יטול עציו ואבניו, ואם עמד מעצמו שמין לו וידו על העליונה, ואינו יכול לומר טול עציך ואבניך כיון שעשויה ליטע, אף כאן כיון דשדה עשויה לגדור וצריכה היא לכך שמין כיורד שלא ברשות, ורב הונא ס"ל דעשויה היא לגדור באבנים ג"כ, **ובמלחמות** כ' הלשון דאמרינן דודאי ניחא לי' בגדר זו, **והרשב"א** הק' דמה הועילו חכמים בדינן שאין מחייבין אותו לגדור, והביא תי' הרמב"ן דנפ"מ היכי דמיחה בו שפטור, אבל כל זמן שלא מיחה, אמרינן דהוי כשדה העשויה ליטע, וכן מבואר **בריטב"א** דהוי כשדה העשויה ליטע, **והרי"ו** כ' דאע"פ דאין מחייבין בבקעה לגדור, הני מילי לכתחילה או באופן שלא נעשה גדור מכל רוחות השדה, אבל הכא שגדר חבירו ונהיה שמור לגמרי הואיל ונהנה חייב, ובסו"ד מבואר דאם מתחילה יאמר דלדידי סגי לי בנטירא בר זוזא, לא יתחייב לשלם כפי מה שגדר, **והר"ן** כ' דאע"פ דלא נהגו לגדור, מ"מ ראויה היא וצריכה לכך, וכיון שכן כל שלא מיחה חייב, דכיון דלא מיחה גלי אדעתי' דניחא לי', ומבואר דבעי לגילוי דעת דניחא לי' והגילוי דעת הוי בזה שאינו מוחה, ובגמ' כ' דר"ה ס"ל דהוי כעשויה ליטע, וכן מבואר **ברא"ש** דכ', דכיון ששתק וראה שחבירו גודר מסתמא ניחא לי' שאם יקיפנו שיתן חלקו, [**ובנחל"ד** העיר דאמאי צריך לגלות דעתו דלא יתן חלקו, כיון דהמקיף צריך לגדר לעצמו], **ובחי' הגרע"א** כ', דשי' הרמב"ן דמסתמא אמרינן דניחא לי', ולא בעי לגילוי דעת דניחא לי' וחולק על הרא"ש דבעי גילוי דעת, וכן מבואר **בקצוה"ח** סקנ"ח סק"ה, דשי' הרמב"ן דאם יגדור שלא בפניו לא יוכל לומר לו טול עציך, ורק מחאה מהניא, וכ' הגרע"א, דהרמב"ן והרא"ש לשיטתם בב"ב ק"א א', דשי' הרמב"ן שם דבשדה העשויה ליטע אינו יכול לומר טול עציך, ושי' הרא"ש שם, דרק היכי דאיכא גילוי דעת דניחא לי', אמרינן דשוב אינו יכול לומר טול עציך, ומשום הכי גם הכי כ' דחייב רק היכי דשתק, ואמרינן דאיכא גילוי דעת דניחא לי', [**והחזו"א** מק', דבכל יורד לא מצינו דמה דשותק יחשב גילוי דעת דניחא לי', וכן מבואר **במהרי"ט** בח"א סק"ו דמה דשותק ביורד לא הוי גילוי דעת דניחא לי'], אמנם בשי' הר"ן צ"ל לכאורה, דהכא גרע משדה העשויה ליטע, דבשדה העשויה ליטע מבואר בדבריו בב"מ כשי' הרמב"ן שם, וכאן כ' משום דגלי אדעתי'.

**והי"ר** גם כ', דאם גילה דעתו מעיקרא דלא ניחא לי' לשלם על גדר זו דפטור, דלאו כל כמיני' של מקיף לאהנויי על כרחו ולחייבו ממון, וכ' עוד דהיכי דמגלה דעתו שלא בפני המקיף, בעי שיגלה דעתו בפני עדים כדי שישמע המקיף דגילה דעתו, וכמו דמצינו גבי מחאה שלא בפניו דבעי בפני עדים כדי שיזהר המחזיק בשטרו, הכא נמי יאמר המקיף לניקף, דאי היה מגלה דעתו בפניו, היה נמנע ולא בונה הגדר עד שיתן לו הניקף חלקו, ולכאורה לפי דברי הרא"ש דמה דחייב הוא משום דמדשתק איכא גילוי דעת דניחא לי', בכל ענין שיגלה דעתו שלא ניחא לי' יהיה פטור, ועכ"פ נראה דלא שייך מש"כ הי"ר דטוען המקיף שלא היה בונה.

**ובברכ"ש** ס"ז סק"ב הק', דאמאי אינו חייב לשלם לפי מה שגדר בכל ענין, כיון דמצינו דנהנה חייב גם היכי דהוא נהנה בע"כ, כמו בתוחב לחבירו לבית הבליעה, וא"כ גם הכא הרי עכ"פ הוא נהנה, וכ' דדוקא בנהנה כגון באכילה דהרי כבר נהנה באכילה, הרי הוא חייב, אבל הכא ההנאה הוי משום דאיכא שבח בנכסיו, ומהני מחאה דלא יהיה לזה דין שבח, ובסק"ג ביאר יותר דחלוק היכי דהדבר עדיין בעולם כמו הכא, וחיובו משום דיש למקיף דין יורד דהוא מהנה לחבירו, וזה אי אפשר לחייבו בע"כ, ובעלמא הדבר כבר אינו בעולם, וחיובו על שבאה הנאה אליו, ובזה חיובו גם בע"כ.

**בי"ר** מבואר דמהני מחאה גם קודם הגדר הרביעית, ואינו צריך למחות מיד שמתחיל לגדור, וכן מבואר **בטושו"ע** סקנ"ח ס"ט, וכ' הי"ר דבעי שיגלה דעתו דאינו רוצה בגדרות אלו, אפילו אם יעמוד המקיף ויגדור הרביעית.

**הטור** בססקנ"ח כ', דלשי' ר"י דגודר מבחוץ, לא סגי שיגדור רק השלש רוחות כדי לחייב בגדר ניקף כנגד שדהו, כיון דאכתי פתוח מצד רביעי כנגד שדות המקיף, וצריך שיגדור המקיף גם חלק זה שבצד רביעי, **והב"י** כ' דיש לדחות, שכל שעמד ניקף גלי אדעתי' דניחא לי', וכופין המקיף לגדור את שני הצדדים שבצד רביעי שכנגד שדותיו, ומבואר **בדרישה** דכונת הב"י, דאם רוצה המקיף לתבוע הניקף שישלם לו, הוא מחויב לגדור את שני הצדדים ואז יוכל לכפות הניקף, וכ' דמחלוקת הטור והב"י היא בכהאי גונא דהניקף מוחה אחר שבנה, קודם שגדר המקיף את הצדדים, האם מהני מחאה אחר שגילה דעתו דניחא לי' קודם שנהנה.

**והב"י** כ' עוד, דהיכי דגדר מקיף רק שתי רוחות, ועמד ניקף וגדר עוד צד, מחייבין אותו לגדור הרביעית, [ומה דקתני במתני' דגדר שלש רוחות, הוא משום רישא, דאע"פ דגדר שלש אין מחייבין אותו עד שיגדור רביעית], ומבואר **בדרישה**,דהיינו דכיון דגדר המקיף שתי רוחות, וגלי הניקף דעתו דניחא לי', ממילא דמחויב הוא גם לבנות שתי רוחות, ומשום הכי מחייבין הניקף לגדור גם הרביעית, [**והחזו"א** כ' דבדרישה מבואר, דכונת הב"י דמחייבין המקיף לגדור הרביעית אם רוצה לחייב הניקף, וצ"ב דלא מבואר הכי], **והד"מ** חולק על הב"י, וכ' דלפי דברי הטור דאינו חייב כל שלא גדר המקיף הצדדים של צד רביעי, הכא נמי יש לפוטרו, וכ"כ **הב"ח** דעיקר כהד"מ, **ובדרישה** מבואר, דהב"י לשיטתו דנחלק על הטור גם בדין הקודם, **והרמ"א** בס"ו כ' דלא כהב"י, **ובקצוה"ח** סק"ו כ', דכיון דבשו"ע שם מיירי דגודר בינו לפנימי ובונה על הקרקע של שניהם וכמשי"ת בסמוך, בזה גם הטור מודה להב"י, דבכהאי גונא יש לחייב הניקף משום דזוכה בחצי הכותל כיון דגלי דעתי' דניחא לי', ואין חיובו רק משום נהנה, וכ' בזה לדינא כהב"י, ובשי' הב"י דמבואר דגם היכי דגודר מבחוץ חייב גם קודם שמוקף מד' רוחות, כ' **בקה"י**,די"ל דחשוב נהנה גם קודם שגדור בכל ד' רוחות, וכמו דמוכח בתוס' לק' ה' א' בד"ה אע"פ, וכמשי"ת שם בע"ה.

ה) **הרמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ג וה"ד כ', דהא דמבואר דמשלם לפי מה שגדר, זהו דוקא אם גדר גם על מקום הניקף, אבל אם גדר המקיף רק בחלקו, אינו חייב הניקף אלא דבר מועט שהרי אינו יכול להשתמש בכתלים, **והראב"ד** השיג עליו, דוכי מפני שהרויח לו מקום יפחות לו ההוצאה, ומש"כ הרמב"ם דאינו יכול להשתמש, כן ישתמש ורק המקום ישאר של המקיף, **והה"מ** כ' בביאור שי' הרמב"ם, דאין מחייבין את הניקף אלא מפני שזוכה בחצי הכותל לפי שנבנה במקומו, ובגונא דבנה על חלקו אין הניקף זוכה, ומשום הכי אינו חייב בהוצאות, **והגרע"א** כ' דיש מקום לפרש דברי הה"מ, לפי מש"כ הנ"י בריש הפרק בשם הרא"ה, דאם אחד מן השותפין כנס ובנה בתוך שלו, אינו יכול לתבוע חצי ההוצאות מהשני, מפני שיכול לומר לו דהוא רוצה להשתמש בכותל, ואם יאמר לו שימכור לו חצי הכותל, יכול לומר לו שאינו רוצה לקנות ממנו כשהכותל ברשותו עיי"ש, וא"כ משום הכי גם הכא אינו יכול לומר לו דיזכה בחצי הכותל כשהוא ברשותו של המקיף, **ובשיעורי רח"ה** כ' לבאר, דהא דאינו יכול לומר לו שיזכה עכשיו בחצי הכותל בקנין סודר או קנין אחר, הוא משום דשי' הרמב"ם, דהא דלא מצי לומר בכל יורד טול עציך, הוא משום דכבר זכה במה שהשביח היורד, וא"כ הכא דאכתי לא זכה, שפיר יכול לומר לו טול אבניך, ושי' הראב"ד דהא דלא מצי לומר טול, הוא משום דחשוב בזה דהוא מזיק ליורד, וכמו שהביא הרא"ש בב"מ ק"א בשם הראב"ד, וא"כ הראב"ד לשיטתו שפיר כ' דגם אם בנה על חלקו אינו יכול לומר לו טול אבניך, [והנה דברי הראב"ד שכ' דהוא מזיק צ"ב, ובחי' הגרנ"ט כאן כ' לבאר, דכיון דנתן לו רשות לבנות, באם יאמר לו שיסתור הרי הוא מזיקו, ולכאורה לא שייך זה הכא, דהמקיף יש לו בזה תועלת לעצמו ואכמ"ל], **ובחי' הגרנ"ט** סקס"ח כ', דשי' הראב"ד דהא דאינו יכול לומר לו טול בשדה העשויה ליטע, הוא משום דכיון דאמרינן דניחא לבעל השדה שירד, חשיב כמוציא על פיו, וא"כ ממילא גם הכא שפיר יהיה חייב גם בבנה בחלקו מהאי טעמא.

**ברמב"ן וברי"ו** מבואר, דגם היכי דבנה המקיף על חלקו לבד חייב הניקף, וברי"ו מבואר דבכהאי גונא עוד צריך הניקף להוסיף לו, שנמצא דיש לו כותל בלא דנתמעט חלקו, **והכס"מ** כ' לומר דהרמב"ם מודה לרמב"ן, ומשום דדוקא בחורבה אמרינן דיכול לטעון דרוצה להשתמש בכתלים, אבל בבקעה אין דרך להשתמש בכתלים, וא"כ חייב בכל ענין, אמנם **בטור** סקנ"ח הביא דברי הרמב"ם על שדות, **והב"י** כ' די"ל דדברי הרמב"ם דוקא בחורבה, **ובפרישה** סק"ט כ', דשי' הטור דגם בבקעה איכא שימוש בכתלים, **ובקצוה"ח** סק"ה כ', דלפי דברי הה"מ אין מקום לחלק כהב"י, והיינו כמשנ"ת דלפי דברי הה"מ יכול לומר לו טול אבניך כל זמן שלא זכה, [ויל"ע דא"כ אמאי כ' הרמב"ם דאינו חייב משום דאינו יכול להשתמש בכתלים], אמנם **הגרע"א** כ' לפי ביאורו בהה"מ, דממילא אין כאן סתירה כלל לדברי הכס"מ, דגם להה"מ הטעם משום דיכול לומר דרוצה להשתמש בכתלים וכמשנ"ת, **ובשו"ע** ס"ו הביא דברי הרמב"ם על חורבה, **והרמ"א** שם סיים על דברי השו"ע דכל זה בגדר בינו לפנימי, אבל אם גדר מבחוץ ובינו, תלוי אם הוי מקום שנהגו לגדור או לא, **והגרע"א** הק' דלשי' הרמב"ם אי אפשר לחייב כלל באופן זה, כיון דאינו זוכה בכתלים, וכ' דיש לדחוק דהרמ"א מיירי בבקעה, ולא בגונא דהשו"ע, וס"ל כחילוק הב"י.

**בחי' הגרש"ש** ס"ד אות ב' הק', דלהשי' דלא מיירי דבנה גם על חלק הניקף, אמאי באמת חייב הניקף, ולא יוכל לומר דלא ישלם אלא כל שנה ושנה כפי מה שנהנה, דהא כיון דלא זכה בכותל ויכול המקיף לסתור הכותל, אי אפשר לומר דעכשיו יש לו הנאה כמו שבנה כותל עם המקיף, וכ' לבאר דגם היכי דבונה המקיף בחלקו, מ"מ זוכה הניקף בגדרות שלא יוכל המקיף לסותרם, ומשום דמצינו קנין בהתחלת השתמשות, וכאן נמי כיון דהמקיף גודר על דעת להשתלם מהניקף, ודעתו שישמשו הגדרות גם להניקף, חשיב דיש כאן הקנאה מצד המקיף להניקף במעשה של תחילת השתמשות, וכיון דהניקף יתחייב לשלם עכ"פ מדין נהנה בכל שנה ושנה, כבר ניחא לי' לזכות בגדרות שיעמדו גם לצורך דידי', ומשום הכי זוכה ומתחייב בדמי הגדרות, אמנם **בנתה"מ** סי"ז סק"א מבואר, דיכול לכופו לזכות בכותל ולהתחייב דמים, ולפמשנ"ת דברי הגרנ"ט דאפשר לחייבו משום דחשיב כמוציא על פיו, ניחא דהוא מתחייב הגם שלא זכה בכותל, ורק דכל שאינו מזכה לו הכותל אינו יכול לתובעו.

**הגרע"א** מק' לפי שי' הרמב"ם דהניקף זוכה בחצי הכותל ומשום הכי חייב, דא"כ איך בעי להוכיח בגמ' בב"ק ממתני' דזה נהנה וזה לא חסר פטור, הא כיון דזוכה בחצי הכותל, הרי יש לחייב הניקף כמו בכל יורד, ושפיר איכא חסרון במה שזוכה הניקף בחצי הכותל, וכ' לבאר דאי נימא דזה נהנה וזה לא חסר פטור, מתחילה לא ירצה לזכות, דלאיזה צורך יזכה ויתחייב, אדרבה ניחא לו שלא לזכות, אבל מאחר דחייב על ההנאה שיש לו בכותל, כבר רוצה לזכות בכותל ומעתה חייב ככל דין יורד, **ובאהא"ז** על הרמב"ם שם כ', דהרי מבואר ברשב"א כאן, דהסוגיה בב"ק אתיא כחייא בר רב דמשלם דמי קנים, דלדידי' אוקמינן דת"ק ור"י פליגי בעמד מקיף, ולחייא בר רב באמת אינו זוכה בכותל, דהא משלם רק דמי קנים, ואין חיובו משום יורד אלא משום נהנה.

**הרמב"ן** כ' דאם גדר על מקום שניהם פטור הניקף, שהרי אם רצה אומר אין רצוני בגדר שקרקעי מתמעט, וכ' שאם אין אתה אומר הכי, במקום שלא נהגו לגדור יקדים האחד ויגדור ויגלגל על השני, **והכס"מ** וכן בב"י שם כ' לדחות, די"ל דאין הכרח כ"כ, די"ל דלא ניחא לי' להוציא כל ההוצאות ולעמוד אח"כ בדין עם חבירו, ועוד שהרי יכול הניקף לעמוד ולגדור הרוח רביעית בקנים וישלם רק דמי קנים, ועוד דגם אם יקדים האחד, יכול השני למחות בו ולא יצטרך לשלם, **והקצוה"ח** בסק"ה כ' דכונת הרמב"ן, דיגדור בזמן שאין הניקף כאן, דלא ידע למחות.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דיד הניקף על העליונה ויכול לשלם לו כפי מה ששוה עכשיו, או כפי מה שהיה שוה בשעה שבנה, [ויל"ע דאי נימא דזוכה בכותל, לכאורה יצטרך לשלם כשעה שבנה].

ו) גמ' דמי קנים בזול – בתוס' מבואר דבאמת יכול לומר דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, והא דמשלם דמי קנים בזול, הוא משום דאמרינן דאנן סהדי דאם היה מוצא קנים כ"כ בזול היה גודר בהם, וכ"כ **הרשב"א**, והנה **רש"י והרי"מ והי"ר** כ' דמשלם דמי קנים, משום דאומר דלדידי סגי בגדר של קנים, וכבר עמד בזה **בתו"ח** דמבואר דלא כהתוס', דבאמת אומר דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, והא דמשלם לפי דמים בזול, ואילו לר"ה דמשלם לפי מה שגדר לא אמרינן דישלם לפי אבנים בזול, מבואר **בבעה"מ**,דקנים מצוי שיהיה בזול, ומשום הכי יכול לומר דהיה לוקח בזול, אבל באבנים לא מצוי שיהיה בזול, **והרמב"ן** כ' דחייא בר רב חולק בתרתי, דגם רק דמי קנים ורק בזול, **וברי"ו** מבואר צד אחד גם כהרמב"ן, ומבאר דמ"מ הוי מיסוד אחד, דכמו דאמרינן דהיה גודר בפחות, הכא נמי אמרינן דהיה לוקח קנים בזול, ומיהו כ' עוד צד, דבאמת גם לר"ה דאמר לפי מה שגדר, אינו חייב אלא אבנים בזול, והא דרק חייא בר רב הזכיר דמשלם לפי דמים בזול, הוא משום דקמ"ל דמקילים תרי קולי.

תוד"ה דמי – **המהרי"ט** בח"א סק"ומק' על קו' התוס', דהא בשדה שאינה עשויה ליטע יכול לומר לו טול עציך ואבניך, וא"כ גם הכא נימא דפטור משום דאומר לו טול אבניך, וכ' כונת התוס' להק' בכהאי גונא דעמד ניקף, דאמאי בזה אינו חייב עכ"פ כמו שדה שאינה עשויה ליטע, דהא גלי דעתי' דניחא לי', **ובברכ"ש** ס"ח סק"א כ' לומר, דשי' התוס' כרה"ג והבעה"מ בב"מ ק"א, דגם בשדה שאינה עשויה ליטע אינו יכול לומר טול אבניך, או דס"ל כשי' הרא"ש בב"מ דגם בעשויה ליטע יכול לומר לו טול אבניך, ועל כרחך דר"ה דאמר דמשלם לפי מה שגדר, ואינו נפטר בזה שאומר טול אבניך, מיירי לא באופן זה שנפטר על ידי טול אבניך, וא"כ שפיר מק' דאמאי לחייא בר רב פטור, הא לא גרע משדה שאינה עשויה ליטע.

ובביאור תי' התוס' כ' שם, דכיון דיכול לומר דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, לדידי' לא חשיב שבח כלל, וגרע משדה שאינה עשויה ליטע, ובסי"א סק"ה כ', דלשי' הרמב"ן מהני המחאה דע"י זה הוי כשדה שאינה עשויה ליטע, וממילא יכול לומר לו טול עציך, ולשי' התוס' מהני המחאה דלא חשיב הנאה דלדידי' אי"ז הנאה, ונראה דהיינו משום משנ"ת, דבתוס' מבואר דאין כאן פטור משום דיאמר טול אבניך, ורק מהני משום דלא חשוב הנאה לדידי.

גמ' שם – **בי"ר** מבואר דזהו דוקא אם עמד מקיף, אבל אם עמד ניקף וגדר באבנים, בזה גלי אדעתי' דניחא לי' בגדר אבנים ומודה חייא בר רב דמשלם דמי אבנים, וכן מבואר **ברי"ו** בסמוך, אמנם **הרמב"ן והריטב"א** כתבו, דגם בעמד ניקף יכול לומר דדוקא לגדור הרביעית באבנים ניחא לי, אבל לשלם על כל הגדרות בזה לא ניחא לי, והיה סגי לי בפחות, וכן מבואר הדין **ברש"י** ד"ה דתנא, **ובתו"ר** [בש"מ] כ', דהיכי דיש שלש גדרות מאבנים, גם הרביעית בעי שתהיה מאבנים, דאי אפשר שתהיה גדר אחת מקנים, ויכול לומר דמשום הכי גדר הרביעית באבנים, ואדרבה יאמר לו דהוא גרם לו הוצאה יתירה בזה שגדר השלש באבנים.

גמ' אגר נטירא – ברש"י מבואר דהיינו כמה שהיה נותן לשומר בכל שנה, והנה בגמ' בב"ק מבואר, דמצי לומר דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, וכ' **רש"י** שם דהיינו גדר זול של קוצים, **והב"י** בסקנ"ח הביא על מש"כ הטור, דאם מתחילה אמר לו דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, דנותן רק דמי נטירא, דברי רש"י בב"ק דהיינו גדר של קוצים, וכ"כ **בשו"ע** בס"ט, אמנם **בפרישה** סקי"ג **ובסמ"ע** סקכ"ג כתב, דמדברי התוד"ה דמי נראה דמבארים דנטירא בר זוזא היינו כפי שכירות שומר, ונראה דהיינו מהא דכתבו בסוגיין דיכול לומר דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, ובגמ' דידן מבואר דהפחות היינו אגר נטירא, וא"כ נראה דהוי ענין אחד, ועוד כ' דכן נראה גם בטור, דכ' דהניקף אומר דלא יתן כלום, והיינו דדמי גדר לא יתן כלום אלא רק דמי שומר, ועוד הביא דברי הרא"ש דהזכיר אגר נטירא ולא נטירא בר זוזא, **והבעה"מ** הוסיף על דברי הגמ' דאגר נטירא, בר זוזא, ונראה דס"ל דהכל דבר אחד, וכן **הרמב"ן** כ' רק נטירא בר זוזא, ומבואר בתוך דבריו דהדבר המועט היינו שכר שומר.

גמ' שם – מבואר בגמ' דאגר נטירא עכ"פ בעי ליתן, **ובראשונים ובטושו"ע** סקנ"ח ס"ט שכתבו דאם מוחה מהני דאי"צ לשלם לפי מה שגדר, כתבו דאומר דלדידי סגי בנטירא בר זוזא, ונראה דאינו יכול לומר דלדידי לא סגי בכלום, **ובי"ר** מבואר דעל זה לא מהני מחאה, משום דעל זה יכולים לכוף זה את זה להעמיד שומר יחד על השדות, **ובברכ"ש** ס"ז סק"ז כ', דהנאה זו כיון דהוי דבר ברור שיש לו הנאה בזה, דמי למה דמצינו דגם נהנה בעל כרחו צריך לשלם על הנאתו, וכמשנ"ת לעיל.

ז) גמ' רביעית הוא דיהיב לי' – רש"י מבאר דעל השלש פטור מפני שיצא מהם זכאי בב"ד, ומבואר **ברי"ו וברשב"א ובריטב"א** דכונתו דאמרינן דקם דינא, ומשום הכי פטור על הראשונות, ור"י דמחייב על הכל הוא משום דס"ל דאמרינן הדר דינא, [ויסוד מחלוקת זו מצינו ביבמות ל"ז ב'], וכן מבאר **הבעה"מ** דפליגי האם קם דינא או הדר דינא, ויסוד הנדון מבואר בדבריהם, דהא דאמרינן דהדר דינא הוא משום דאמרינן דמתחילה לא נפטר אלא משום דלא היה כאן אלא שלש גדרות, והא דאמרינן דקם דינא לכאורה הוא משום דאמרינן דכבר נפטר לגמרי, אמנם יל"ע דמה מהני שכבר נפטר ואמאי לא יתחייב מעתה, **ובתה"ד** סש"י מבואר, דיסוד הדין דקם דינא הוא משום דאמרינן דנתיאש מזכותו, **ובתומים** בסוף קונטרס תקפו כהן כ' דהוא משום הפקר ב"ד, ולפ"ז יש לבאר גם הכא דהוי משום האי טעמא, **ובאבי עזרי** פ"ג משכנים ה"ג בסו"ד מבואר, דהכא הרי באם היה למקיף שדה גדורה כבר מזמן, ואח"כ יזכה הניקף בשדה הפנימית, בודאי לא יוכל לתבוע אותו המקיף מדין נהנה, דרק בזמן שהוא בונה הגדר ומהנה להניקף בגדר זו יש לו תביעת מהנה ויורד, וא"כ י"ל דדינא דקם דינא, היינו דרואים השלש גדרות כאילו הם כבר גדורים מזמן, דכדי לחייב הניקף גם עליהם, צריך לומר דחזינן דעכשיו שסיים לגדור הרביעית, דיש כאן התחלת מהנה כבר משעה ראשונה שהתחיל לגדור את השלש הראשונות, ועיין **ברי"ו** במתני', דכ' בהא דבחסר מגלגלין את כל ההנאה, דהיכי דיהיה החסרון רק ברביעית, לא נגלגל עליו גם את הראשונות היכי דלא עשה מתחילה לכל הארבע גדרות, ודימה זה לדברי רש"י הכא.

וכ' **הבעה"מ** דהלכה דהדר דינא, וא"כ אתי שפיר הכא דאמרינן דבהא פליגי, דהכא הלכה דמגלגלין עליו את הכל, אמנם שי' הרבה ראשונים ביבמות דלהלכה הדין דקם דינא, וכ' **המאירי** די"ל דדוקא בכהאי דיבמות, דשם מיירי דמתחילה זוכה מכח ספק דהוא מוחזק, והנדון דאח"כ נתחדש אצלו ספק על עוד ממון אחר, ואיכא ממנ"פ דאחד מן הספיקות שייכים לתובע, דאי אמרינן קם דינא, אמרינן דכיון דעל הספק הראשון הוכרע דהוי של המוחזק מכח ספק, תו אין לתובע כח וזכות לבוא מכח ממנ"פ, או דכיון דעכשיו איכא ממנ"פ, ממילא יתבטל הפסק הראשון דזה הוי של המוחזק מכח ספק, וי"ל דדוקא שם דאכתי איכא ספק על הממון הראשון של מי הוא, ורק דרוצה לבוא מכח ממנ"פ, בזה אמרינן דלא ישתנה הפסק הראשון, אבל הכא דמעכשיו נמצא דהשלש גדרות הראשונות בודאי דמהנים אותו, ויש שינוי לגבי אותם גדרים, בזה נימא דהדין להלכה דהדר דינא.

**בהג"ה** בתוס' הק' על רש"י, דגם ברביעית נימא דעד טפח אחרון יצא זכאי בב"ד, **והרש"ש** כ' דבעי דוקא שיעמוד בב"ב ויפטרו אותו, כיון דהטעם לרש"י משום דקם דינא, אמנם בסוגיה ביבמות ובראשונים שם מבואר, דהיכי דהדין ברור מעצמו אי"צ שיעמדו בב"ד כדי שיהיה הדין דקם דינא, ורש"י כ' שהיו שם ימים רבים ולא הועילו, ואי נימא דמיירי דעמד בדין ממש, אמאי בעי שיעמדו ימים רבים, ולכאורה שי' ההג"ה ברש"י, דיצא זכאי היינו דהדין הוא שיצא זכאי, ומק' הא גופא דאמאי דוקא אם עמדו ימים רבים אמרינן דפטור משום דכבר יצא זכאי, אמנם **בי"ר** במתני' בד"ה ודוקא, נראה מבואר דס"ל כהרש"ש דמיירי דעמד בדין ממש ויצא זכאי עיי"ש.

התוס' מבארים דחייב רק רביעית, משום דאמרינן דבזה בודאי ניחא לי' לסייע, והרמב"ן **במלחמות** כ', משום דאמרינן דהמקיף מחל על השלש גדרות ראשונות, דמתחילה לא היה דעתו לגדור גם הרביעית, ולא היה דעתו לגדור אלא לצורך עצמו, **והרי"ו** כ' דהשתא ס"ל, דהכא חשיב דהוי זה נהנה וזה לא חסר ומשום הכי פטור, אבל על הרביעית הוא חסר, דהא למקיף אין צורך כלל בגדר הרביעית, כיון דאינו מקיפו אלא משלש רוחות, **והרשב"א** הביא דברי רש"י ודברי הרמב"ן, **והריטב"א** כ' כרש"י.

ח) גמ' איבעית אימא מקיף וניקף איכא בינייהו - בגמ' לפנינו יש שתי לשונות האם לת"ק דוקא עמד ניקף, או לר"י דוקא עמד ניקף, אמנם כבר כ' בהג' **חת"ס** דגירסת רש"י והתוס' רק הלישנא אחרינא דר"י ס"ל דדוקא עמד ניקף, וגירסת **הבעה"מ** רק הלשון הראשון, דת"ק ס"ל דדוקא עמד ניקף, וכן **ברי"מ ובי"ר** מבואר דרק גרסו הלשון הראשון, ובשאר **ראשונים** גם מבואר דגרסינן או הלשון הראשון או הלשון האחרון אבל לא גרסינן לתרוייהו, והגירסא דידן נמצאת **במהר"ם ובדרישה** סקנ"ח. והנה בגמ' בב"ק מבואר דנקטה בפשיטות כמו הלישנא אחרינא, דת"ק ס"ל דגם עמד מקיף ור"י ס"ל דוקא עמד ניקף, **והי"ר** לפי גירסתו הכא, דמבואר דלת"ק אמרינן דדוקא עמד ניקף, כ' דהכא ס"ל לכו"ע דר"י הוא שמחמיר כמו דאמרינן לר"ה, ובגמ' בב"ק ניחא להגמ' לדייק דר"י ס"ל דדוקא ניקף מדאמר אם עמד, ובזה פליגי ת"ק ור"י, דאז מצי לדייק לשני הצדדין של הספק שם בזה נהנה וזה לא חסר, דמת"ק נשמע דחייב ומר"י נשמע דפטור, **והבעה"מ והרשב"א** כתבו דזה מן הסוגיות המתחלפות, **והרי"ו** כ' דהסוגיה הכא הרי אתיא לפרש לפי חייא בר רב במאי פליגי, וא"כ אי אפשר לומר דר"י מיירי דוקא בעמד ניקף, דא"כ אמאי אמר חייא בר רב דמשלם רק דמי קנים, הא גלי דעתי' דניחא לי' באבנים, והיינו דס"ל כהי"ר שנתבאר לעיל, דהא דאמר חייא בר רב דמשלם דמי קנים זהו דוקא בעמד מקיף, והסוגיה בב"ק אתיא לפי ר"ה דאמר לפי מה שגדר.

גמ' אבל עמד מקיף אינו נותן אלא דמי רביעית – התוס' מבארים משום דבודאי ניחא לי' לסייע ברביעית, **ובבעה"מ** מבואר דעל השלש ראשונות אמרינן דקם דינא, אבל בעמד ניקף כיון דגלי דעתי' חייב, ובזה לא אמרינן דקם דינא, והנה רש"י בד"ה דת"ק מבואר, דהטעם דיצא זכאי בב"ד מהני לפטור גם בעמד ניקף, אמנם גם לשי' הבעה"מ צ"ל הכי, וכמבואר **ברשב"א** דרק באוקימתא זו מחלקינן בגמ' בין עמד ניקף לעמד מקיף אבל קודם לא, וא"כ צ"ל דבזה גופא נחלקו שני האב"א בגמ' האם מחלקינן לגבי הא דקם דינא בין עמד ניקף לעמד מקיף, **והרשב"א** בתי' אחד וכן **הריטב"א** כתבו לבאר, דהא דחייב רבא לק' בהא דרוניא אע"ג דשם עמד מקיף, דשם מיירי שגדר כל הארבעה בבת אחת, והכא דפטר ר"י זהו דוקא בבזה אחר זה, והיינו דמה דפטר ר"י הוא משום קם דינא וכמש"כ הבעה"מ.

**ה' א'**

ט) גמ' זיל שקול – **הריטב"א** מק' דבגמ' בב"מ ס"א ב' מבואר דאסור לגנוב על מנת למיקט או על מנת לשלם, וכ' דפירות אלו היו עומדים לימכר ודמיהן קצובין, ובכהאי גונא שרי לשקול על מנת לפרוע, ודעתו היה לשלם, ועוד כ' דעיקר, דהכא אינו עושה אף לצער אלא להוציא הדין לאור, ובכהאי גונא שרי.

גמ' ואי לא דאיננא לך וכו' – בהג"ה ברש"י ובתוס' ושאר ראשונים כתבו, דמוכח הכא דהלכה כר"ה ואליבא דר"י, **והי"ר** כ' דמוכח מהכא דגם עמד מקיף חייב, **ובמאירי** כ', דלשי' רש"י דלאיבעית אימא אחרון ר"י ס"ל דדוקא עמד ניקף, א"כ להלכה הדין דרק אם עמד ניקף, וכ' דהא דהכא מבואר דחייב גם בעמד מקיף, זהו משום דרוניא גלי דעתי' דניחא לי', אמנם **הי"ר** דחה זה דהא לא גלי דעתי' אלא דניחא לי' בשמירה, ואיך אפשר לחייבו במה דהקיף רבינא, **והרשב"א** כ', דגם לגירסת רש"י לא מוקמינן הכי אלא לחייא בר רב, אבל לר"ה באמת ר"י מחייב אף בעמד מקיף והכי הלכתא, ועוד כ' הרשב"א וכן **הריטב"א**,דכל מה דמבואר בגמ' דבעמד מקיף פטור, זהו דוקא בגדר מתחילה רק שלש, ורק אח"כ גדר הרביעית ומטעם דקם דינא וכמשנ"ת לעיל, והכא רבינא גדר מתחילה כל הרוחות ומשום הכי חייב רוניא.

גמ' שם – **הי"ר** מק', דכיון דמיירי בדקלי א"כ הוי כגינה, ואמאי חייב רוניא, הא יכול לומר דלמחר יגדור בינו לרבינא, ולא יועיל לו הגדרות החיצונות, וכ' דהא רוניא לא רצה כלל לגדור, וא"כ אמרינן דלא יגדור בפנים, והק' לשי' רש"י דמפרש דגודר בינו לפנימי, דאמאי לא היה חייב הכא רוניא מדין גינה, **והריטב"א** תי' דהכא לא גדר אלא עשרה טפחים, ולא היה מועיל להיזק ראיה, ולגדור רק עשרה טפחים ליכא חיוב בגינה, ומשום הכי אין לחייבו מדין כותל גינה, [וכ' עוד תי' ולא נתפרש כולו].

תוד"ה ואי – מש"כ דהכא נראה דהכי ס"ל, מבואר בהג' **פורת יוסף ור"ש מדסויא**,דהיינו כמו שהוכיחו מתחילה [וצ"ל כדפרישית במקום כדפירש רש"י], דאמאי לא הפחידם בדבר אחר, אבל שם לא שייך שיפחידם בדבר אחר, דלא מיירי שם בחיוב שבב"ד.

בא"ד – במש"כ ועוד כו' מעיר **הפני שלמה**,דאכתי אין ראיה דהלכה כר"ה, דאפשר דהלכה כחייא בר רב דדמי קנים בזול, ועיי"ש מש"כ, **ובחי' רמ"ש** כ', דבזה בודאי יש לנו לומר דא"כ היה לו לומר, דאי לא דאיננא לך כחייא בר רב דדמי קנים בזול, ולא להוסיף על החיוב שלפי הדין, כיון דגם דמי קנים בזול הוא יותר ממה שאומר לו עכשיו לשלם.

גמ' שם – **התוס' והר"ן** בסוכה ל"ד ב' כתבו, דהא דלא דנו רבא באמת כר"ה אליבא דר"י, הוא משום דכבר נתפייס לו רבינא ומחל לו, **ובכפות תמרים** שם הק', דא"כ איך אמר לו דאי לא דאיננא לך כר"ה הא כבר מחל לו, וכ' לומר דפירוש הגמ' דאי לא וכו', היינו דאי לאו דרבינא כבר נתפייס לך, הייתי דנך כר"ה, ותשמח בזה שאינך צריך לשלם אלא אגר נטירא, **ובש"כ** סי"ז סקט"ו מבואר, דשפיר י"ל דרבינא לא נתפייס ומחל, אלא באם ישלם לו שלא ע"י כפית ב"ד, וזה מה דאמר לו רבא, דזיל פייסא, דאם לא יעשה כן ויצטרך רבא לגבות ממנו על כרחו, אז יגבה כבר כר"ה ואליבא דר"י, דבכהאי גונא ליכא למחילתו של רבינא.

**והי"ר** כאן כ' לפמשנ"ת לעיל, דבאמת הכא הוי כגינה ויכולים לכוף זה את זה לגדור באמצע, וא"כ י"ל, דבאם היה רבא דנו כר"ה ומחייבו לפי מה שגדר רבינא, כבר היה רוניא אומר דניחא לי' לכוף את רבינא לגדור עמו בינו לבינו, והיה מצריך אותו להוציא ממון על גדר הפנימית, ומשום הכי אמר לו רק, דאם לא יפייסו לרבינא ורבינא יתבע ממנו, יוכל לתבוע שישלם לו כר"ה, ועוד כ' הי"ר, דכיון דרבינא גילה דעתו דניחא לי' שישלם לו רק אגר נטירא, בזה אמרינן דמצוה לבצוע הדין ולחייבו רק כפי מה שנתרצה רבינא, **והחת"ס** הק', דהדין הוא דהיכי דידעינן כבר להיכן הדין נוטה אסור לבצוע, ועוד הק' דא"כ אמאי אמר לו דאי לא דאיננא לך כר"ה, הא בזה הוא גורם שלא יתרצה עכשיו רבינא באגר נטירא, [ולכאורה הא הי"ר הוסיף, דדוקא משום דרבינא גלי דעתי' דניחא לי' באגר נטירא, וא"כ משום הכי בצע הגם שידע הדין, וגם לא חשש דרבינא לא יתרצה, דרק משום רצונו הוא דבצע הדין].

**ובדרכי משה** סי"ז סק"ו כ', דמכאן מוכח דאם הבעל דין תובע דבר מועט והדיין רואה דהנתבע חייב יותר, דאין לו לפסוק אלא כמו שתבעו, וכך פסק **ברמ"א** שם בסוף הסימן, **ובסמ"ע** סקכ"ו כ' דאין ראיה מכאן, די"ל דרבא ידע דרבינא נתפייס לו בפחות ומשום הכי לא חייבו יותר, **והב"ח** שם ביאר כונת הרמ"א, דהכא על כרחך לא ידע רבא דרבינא דאמר לו דישלם אגר נטירא, הוא משום דנתפייס לו בפחות ומחל לו, דא"כ איך אמר לרבינא דאי לא דאיננא לך כר"ה, הא כיון דנתפייס לו רבינא ומחל לו שוב לא יוכל לתבעו יותר, ועל כרחך דרבא היה סבור דלא ידע רבינא דהדין כר"ה, **ובש"כ** סקט"ו כ', דאכתי שפיר י"ל דרבא ידע דנתפייס, אלא דלא נתפייס אלא אם ישלם מרצונו ולא ע"י כפית ב"ד וכמשנ"ת, וכ' לבאר, דהרמ"א מיירי בכהאי גונא דהוא תובע סתם בפחות, ולא ידעינן אי משום דאינו יודע הדין או משום מחילה על היותר, וזהו מה דמייתי ראיה מכאו, דגם כאן רבינא תבעו בסתם אגר נטירא, ולא ידע רבא אי משום דלא ידע דהלכה כר"ה או משום מחילה, ואעפ"כ לא חייבו אלא אגר נטירא, אמנם **הט"ז** שם כ', דשפיר י"ל דאמר לו כל מה שהיה עמו וליכא ראיה כלל, **והכפות תמרים** בסוכה כ' על הש"כ, דבתוס' שם מבואר דרבא ידע דרבינא נתפייס ומחל, וגם כ' דלשונו של רבא שאמר לו זיל פייסי' במאי דאיפייס, נראה דידע דרבינא רק משום פיוס תבע רק אגר נטירא, **ובתומים** סק"ח כ', די"ל בדברי התוס' דלא דידע ודאי, אלא דמשום דאפשר דרבינא מחל, לא אמר לו דישלם כר"ה, **ובנתה"מ**  סק"א כ', דהרמ"א לא מיירי אלא בחיוב כזה, דבלא תביעת הבעל דין אינו מחויב ליתן לו, כגון הא דכופין אותו לבנות בית שער, דבלא תביעת בני החצר אין עליו חיוב מצ"ע לשלם להם, ואינו גזלן כשאינו משלם מעצמו, וכאן נמי אין רבינא המקיף יכול לתבוע לרוניא הניקף, אלא א"כ הוא מזכה לו הגדרות, וזכותו של רבינא לכופו לזכות בגדרות ולשלם לו, אבל כל זמן שאינו בא מעצמו ואומר דהוא מזכה לו, לא נשלם חיובו של רוניא הניקף, וא"כ משום הכי לא חייבו לשלם כר"ה.

**בהג' דו"פ** על הדרכי משה שם הק', דכיון דכ' הרמ"א דאסור לדיין לחייבו יותר ממה שתובע הבעל דין, איך אמר לו רבא דאי לא דאיננא לך כר"ה, הא אסור לדונו הכי, ובתוס' מבואר דלא אמר הכי רק להפחידו, **ובסמ"ע** שם **ובב"ח** כתבו, די"ל דאמר לו דאי לא, הוא יקנוס אותו לשלם כר"ה, וכיון דעיקר הדין הוא דישלם כר"ה, ורק משום דלא תבעו רבינא לא דין הכי, שפיר יש לו לומר שיקנסנו בהכי, ועוד כ', די"ל דכל שאינו רוצה לשלם, בזה כבר יכול הדיין לדונו כפי עיקר הדין, דהוי כאילו לא תבעו בפחות אלא באו סתם לפני הדיינים, **והתומים** כ' דלא נתבאר הטעם בזה, וכ' דדוחק לומר דכל מה דאמרינן דאין לחייבו יותר, הוא משום מחילת התובע, והוא אינו מוחל אלא א"כ ישלם מרצונו, **והב"ח והש"כ** בסקט"ו כ' עוד, דבאמת י"ל דרק להפחידו אמר הכי, ותוס' רק כתבו דבדבר שאינו מעיקר הדין אין לנו לומר דהפחידו, **ובתומים** שם מבאר, דכונתם דבדבר שאינו מן הדין אין לו להפחידו, דשמא יבואו אחרים לטעות דהכי הדין לפי האמת, אבל הכא דבאמת הדין כך אין לחוש לזה, **והכפות תמרים** שם הק', דכיון דמבואר בתוס' הטעם, דאם להפחידו היה לו להפחידו בדבר אחר, מהאי טעמא גם אין לו להפחידו בכהאי גונא, כיון דבאמת אינו יכול לחייבו בהכי, וכ' לבאר כמשנ"ת לעיל, דמה דאמר לו דאי לא, היינו דאי לאו דמעיקרא נתרצה לך רבינא, הייתי דנך כר"ה, **ובתומים** שם כ' לישב, דבאמת רק רוניא בא לפני רבא, ואמר לו רבא דישלם כמו דתבע ממנו רבינא, דבאם לא ירצה לשלם, ויבא רבינא לתובעו בב"ד, הרי אפשר שיתבע סתם ולא יפרש כמה, ואז יצטרך לדונו כר"ה, ומ"מ שפיר הוכיח הרמ"א, דבסתם אין לו לחייבו יותר מתביעת הבעל דין, דאי לאו הכי איך אמר לו רבא שישלם רק אגר נטירא.

**הסמ"ע והב"ח** מבארים לדברי הרמ"א, גם באופן שאין התובע יודע דיש לו זכות לקבל יותר מחמת תביעתו, **והש"כ** שם תמה, דמאיזה טעם אין לחייבו באמת כפי עיקר הדין, **ובקצוה"ח** סק"ג כ' לבאר, דהריב"ש שהוא מקור הדין, הוי לשיטתו דס"ל לדינא דמחילה בטעות הוי מחילה, [ועיי"ש שכ', דהכא זכה רוניא בכותל, ורבינא מחל לו שלא ישלם אלא אגר נטירא], **ובנתה"מ** סק"א תמה, דבכהאי גונא דלא ידע כלל שיש לו זכות ממון, לכו"ע לא מהני מחילה בטעות, דדמי לאונאה דלא הוי מחילה דלא ידע דלמחול, **והש"כ** שם כ' לבאר, דהרמ"א מיירי בכהאי גונא דאינו ידוע אמאי אינו תובע יותר, וי"ל משום דמוחל ומשום הכי אין לחייבו יותר, **ובכפות תמרים** שם תמה, דמ"מ אמאי לא אמרינן דעל הדיין לברר אמאי אינו תובע יותר, דשמא באמת יש לו זכות ליותר, **והנתה"מ** הק' דבדבר שאין הדעת טועה לא תולים במחילה, וכ' לבאר דמיירי באופן דליכא חשש גזילה וכמשנ"ת.

י) רש"י ד"ה ארבעה – **הרי"מ והי"ר** כתבו לבאר על דרך רש"י, אלא דמבארים דארבעה היינו ד' אמות של קבורה, ואמר לו דלא יטול מרוניא השדה, דמה דרוצה להרבות נכסיו, לא יהיה לו מזה לאחר קבורה אלא ד' אמות של קבורה דבזה שוים כולם, ושלא יסלק לרוניא דקנה השדה הזאת להתפרנס ממנה, וצלא היינו מעבד העורות שהוא עני, וצללא הוא בעל העורות שהוא עשיר.

בא"ד – **בתו"ר** [בש"מ] כ' בשם **הר"מ** על דרך הפירוש האחרון, אלא דכ' דהיה לרוניא דרך לעבור לשדהו בשדותיו של רבינא, ואמר לו רב ספרא דמה לי מי שהקרקע קנויה לו לגמרי, מה לי אם אינו קנוי לו אלא לדבר אחד, לצאת ולבוא דרך שם.

תוד"ה ארבעה – במשה"ק התוס' על רש"י כ' **הפני שלמה**,דכבר מישב זה רש"י בדבריו, דכיון דדינא דבר מצרא הוא משום ועשית הישר והטוב, אמר דא"כ יעשה הוא הישר והטוב ולא יסלקו, וכ"כ **הנ"י**,דכיון דחיוב דבר מצרא הוא רק משום ועשית הישר והטוב, בכהאי גונא אין טוב וישר יותר מזה שלא יסלקו. **והריצב"א** [בש"מ] כ' דרב ספרא היה מחייבו לנהוג בו מדת רחמנות משום למען תלך בדרך טובים, וכמו דמצינו הכי בב"מ פ"ג א' ברב ורבב"ח, ומשה"ק התוס' דמשמע דטעה רבינא, כ' דהיינו דרבינא סבר דיש לו לסלקו בלא שום גמגום דחשש איסור, ואמר לו רב ספרא דאינו כן.

**ובי"ר** מבואר, דבאמת רב ספרא לא אמר לו דלא יסלקו אלא ממדת חסידות, ובאם היה רוצה רבינא לעמוד בעיקר הדין, היה יכול לסלקו, וכ' דמהכא יש לדון דבכל גונא דבא ליד דיין כהאי גונא, דיש לו לדיין להוכיח לבר מצרא שלא יסלק לזה שקנה.

בא"ד – בפי' ר"ת מפרש **המהר"ם**,דמתחילה היה לרבינא ד' שדות שהיו מקיפים שדה, שחציה היתה של רוניא וחציה של אדם אחר, ואז לא היה רבינא מקיפו אלא מג' רוחות, ואח"כ קנה רוניא את החצי השני שהיה סמוך לשדהו, ובזה רצה רבינא לסלקו, ואחר שלא סלקו היה מקיף לרוניא מד' רוחות, ואז היה המעשה דהובא בגמ' לעיל.

בא"ד – בפי' ה"ר אברהם כ' **המהרש"א**,דיש לישב בזה גם הקו' דמה שייך זה לכאן, די"ל דהשדה הזאת שקנה רוניא זוהי אותה שדה שהקיפה רבינא מד' רוחות, והיה סבור רבינא, דגם אי נימא דבעלמא אריס גם יכול לקנות שדה שיש עליה בר מצרא, זה דוקא היכי דאיכא כמה מצרנים, אבל הכא דרק רבינא היה מצרן, בזה היה סבור דהוא עדיף על רוניא דהוא רק אריס.

בא"ד – **הריטב"א** בשם **הרא"ה** כ' לבאר כפי' ה"ר אברהם, אלא דמפרש דד' לצלא, דבעל העור נוטל בעור ד', וכמו כן נוטל העבדן, והכא נמי כיון דהאריס והבעל השדה חולקים בפירות, חשיב האריס מצרן כבעל השדה, והובא גם **בר"ן ונ"י**, ומבואר בדבריהם, דדוקא באריס בתי אבות דאי אפשר לסלקו הדין הכי דחשיב כמצרן, **והמאירי** הביא דיש חולקים דאין לאריס דין מצרן.

א) רש"י ד"ה עד – **בי"ר** מבואר דגם אם ידעינן דלא נתן מעיקרא כשתבעו, נאמן לומר שנתן אח"כ כדאמרינן בב"מ ט"ז ב' דוכי משום שלא פרע פעם אחת תו לא פרע, **והרי"ו** בסוף הסוגיה כ' על פי דברי הרי"ף במקום אחר, דרק אם סרב על צווי ב"ד אינו נאמן לומר אח"כ שפרע, והוא כ' דנראה דרק אם שמתוהו ב"ד על זה' אז אינו נאמן, **והרא"ש** כ' אם סרב על צווי ב"ד, ומבואר **בפ"ח** אות כ' דהיינו דסרב בפני ב"ד, **והטושו"ע** סקנ"ז ס"ח כ' כהרא"ש.

מתני' אין מחייבין אותו – **הרשב"א** לק' ו' א'כ' דלשון זה נראה דמ"מ זה שרוצה לבנות יכול לבנות בע"כ של השני, אמנם **הרי"ו** לק' ז' א' כ' דאחד יכול לעכב על השני שלא יבנה יותר מד' אמות בחצי דידי', [ויל"ע בלשון **הרי"ו** במתני', דכ' דעל כרחו של זה בנאו], והביא דיש **גאונים** דס"ל דיכול לבנות על כרחו, ומיהו צריך לשלם כפי מה שנפחת הכותל, **והרא"ש** כ' דאינו יכול לבנות בע"כ של חבירו, דיכול לומר לו דהוא רוצה להשתמש שם, או להניח מחיצה דקה, ומתני' מיירי בכהאי גונא דלא מיחה בו, וכ' דהא דלא נימא דמדלא מיחה מוכח דניחא לי' בכותל, ונחייבו גם קודם שסמך כותל אחר, הוא משום דאפשר דמה דלא מחה, הוא משום דסבור דאינו יכול לעכב על חבירו דסבור דהמקום משועבד לשניהם, **והרא"ש** [בש"מ] כ', דנראה במתני' דיכול לבנות השני בע"כ, והק' דהא הוא מכביד על הכותל ולא יעמוד, וכ' דהוא מוסיף ברוחב הכותל בחצר דידי' עוד טפח, ואז כבר מצי קאי כמבואר לעיל ג', אמנם כ' דמ"מ יוכל השני לעכב, דאינו רוצה דיניח על חצי הכותל דהוי בחלק דידי', כיון דהוי חצירו, ואינו מחויב לחבירו לבנות אלא עד ד' אמות, ואח"כ כ' הש"מ בשם שיטה שמביא דברי הרא"ש, דמתני' מיירי דכנס לתוך שלו, ומשום הכי יכול לבנות גם מעל ד"א, [וזה דלא כמש"כ הראשונים דזוכה בחצי הכותל מתורת חצר], ו**הריטב"א** כ' דיכול לבנות בעל כרחו של חבירו, וכן מבואר ברמב"ם **בפה"מ**,דכ' דהרשות בידו להגביה מעל ד"א, **והטור** בסקנ"ז כ', די"א דיד שניהם שוים להשתמש מעל הכותל, וכל אחד יכול להשתמש בכולו, וכ' דשי' הרא"ש והרי"ו דאינו יכול לבנות על חלק חבירו, **והב"ח** כ' דפליגי האם חשיבי כשותפין בהכל, או דחשיב כמו דמכיר כל אחד חלקו, דאינו יכול להשתמש גם בחלק חבירו, **והב"י** הביא שי' הגאונים שהביא הרי"ו, **ובשו"ע** סקנ"ז ס"ט כ' דיכול לעכב על חבירו אלא א"כ יש מנהג, וי"א כשי' הגאונים דאינו יכול ומשלם כפי הפחת, **ובחזו"א** מבאר דיסוד המחלוקת הוא באומד הדעת, האם מתחילה הוי כהתנו שאם ירצה האחד להגביה דיוכל להגביה.

תוד"ה מארבע – **בי"ר** מבואר, דאם נתברר בעדים דהתובע לחודי' הוא שבנה, אע"ג דלא נתברר דתבעו מעיקרא ולא קביל מיני', מ"מ אמרינן דהתובע לבדו בנה הכותל, **והרשב"א והריטב"א ובהג"א** כ' כדברי התוס', ולשון **הטושו"ע** דמיירי כשידוע בעדים שזה התובע בנה כל הכותל, **והדרישה** סקל"א הביא דברי התוס', **והנחל"ד** כ' דלשונם נראה דאי"צ שנדע שסירב מתחילה, אלא סגי שנדע דהאחד בנה לבדו וכמו דמבואר בי"ר, **והחזו"א** נסתפק לפי דברי התוס' דמיירי דארצי' וסירב, האם גם בעינן שנדע שבנה הוא לבדו, או דכיון דהאחר סירב ממילא מחזיקים דהוא בנה לבדו.

**והרשב"א והר"ן** כתבו כדברי התוס' גם ברישא, דהא דבעי להא דהוי בחזקת שנתן, הוא משום דאיירי בכהאי גונא דארצי' לחברי' וסירב, **והחזו"א** כ' לומר בשי' התוס' דלא כתבו דבריהם אלא על הסיפא, דברישא גם אם לא ידוע דארצי' וסירב, מ"מ לא יהיה נאמן לומר שפרע חלקו, במיגו שהיה אומר דבנאוהו בשותפות, דשם הוא ידוע ומפורסם שלא הוי הכי.

רש"י ד"ה סמך – ברש"י נראה דחיובו רק באם דעתו לסכך על כותל חבירו, אמנם **הרמב"ן** מק' דאפשר דיתן לצד אחר, וכ' דגם אם לא יסמוך על כותל זה, מ"מ ניחא לי' בכותל זה שיהיה ביתו מוקף כותל, והביא דכן מבואר בתוספתא, וכ"כ **הר"ן ונ"י**, והרמב"ן הביא מירושלמי דיוכל לומר דלא יסמוך, ואז לא יצטרך לשלם ככל רוחב הכותל, אלא רק כמה שנצרך למחיצה לצל, **והב"י** הביא דברי הרמב"ן, וכ' דמשמע מסוף דבריו דבאם לא יסמוך אי"צ ליתן ככל רוחב הכותל.

מגלגלין עליו וכו' – **בי"ר** מבואר, דזה שסמך יכול לזכות בחצי הכותל בע"כ של חבירו, דזה שבנה הוי כיורד לשדה חבירו, דבעל השדה נותן לו מעות ומסלקו בע"כ, ומשום הכי אמרינן דכיון שסמך ורוצה לזכות, מיד זוכה ומתחייב, וכן מבואר **ברשב"א וברי"ו**, אמנם לשון **הר"ן והנ"י** דזה שבנה, בנה על דעת כן שיהיה של השני כל זמן שירצה, [והי"ר הוכיח מכאן, דשותפין בכותל יכול האחד לסמוך קורות על הכותל בע"כ של השני, ונראה דזה לשיטתו, דכאן זוכה בכותל בע"כ של השני, ובכל זאת יכול לסמוך, אבל אי נימא דהשני מתרצה, א"כ ממילא גם מתרצה שיסמוך קורות, דהרי לזה צריך השני לכותל זה], **והה"מ** בפ"ג משכנים ה"ב כ', דבפריעת חצי ההוצאה אפילו בע"כ של חבירו, זוכה בחצי הכותל, לפי שהמקום של שניהם וזכתה לו חצירו, וכיון שהוא בנוי על חלקו מיד כשגלה דעתו דניחא לי' מחייבין אותו, **ובמל"מ** שם מבאר דברי הה"מ, דכיון דמחייבין אותו לפרוע חצי ההוצאה בע"כ, משום הכי גם זוכה בכותל בע"כ של השני, דכיון דנוטלים ממנו בע"כ, דין הוא שיהיה נוטל הכותל בע"כ של השני, וזהו דלא כמבואר בראשונים, דאדרבה קודם זוכה בחצי הכותל ואח"כ בא הדין דחייב לפרוע חצי הכותל, **והרמ"א** סקנ"ז סי"ב כ', דמיד שאמר ליתן חצי ההוצאה זכה בחצי הכותל, ואין חבירו יכול למחות ומחייבין אותו ליתן, **ובב"י** שם מביא דברי הה"מ וכ' דכ"כ בנ"י, ובהג' **אמרי ברוך** שם העיר, דמדברי הה"מ נראה דאינו זוכה אלא אחר שפורע חצי ההוצאה, ובנ"י מבואר דזוכה מיד.

תוד"ה אע"פ – **היש"ש** בב"ק הק', דמה טעם יש בזה דמשום דגילה דעתו יתחייב לשלם, **ובחי' הגרש"ש** שם סי"ט אות ה' כ', דיש לבאר דכיון דיש מי שניחא לי' לבנות, הרי נחסר במה שהוציא הכל לבדו, ועוד כ' באות ו' ובס"כ, דכיון דגילה דעתו בזה יש לחייבו משום משתרשי, דאין לומר בזה הייתי מתענה עיי"ש, **ובקה"י** שם סי"ח כ' דנראה בדברי התוס', דכל מה דזה נהנה וזה אינו חסר פטור, הוא משום דיכול לומר דלדידי לא שוה לי.

בא"ד – **ברי"ו** ובעוד **ראשונים** מבואר, דהוא מתחייב לשלם חצי הכותל משום דזוכה בו, **והריטב"א** כ' דבהכרח צ"ל דחיובו משום דזוכה בכותל, דאי נימא דמשום נהנה חייב, הרי אכתי אינו נהנה בו כל זמן שאינו נותן עליו, וכן מבואר ברמב"ם **בפה"מ**,דכ' דמגלגלין עליו את הכל אע"פ שלא נהנה עדיין, **ובקצוה"ח** סקנ"ח סק"ו כ', דלפי דברי הראשונים דחיובו משום דזוכה בכותל, ממילא מיושב קו' התוס', דבאמת אין חיובו משום נהנה, [ויל"ע לפי המבואר ברמב"ן ובר"ן דגם אם לא יתן על הכותל, מ"מ חייב כיון דיש לו הנאה דביתו מוקף בכותל וכמשנ"ת, דא"כ באם נימא דאין לחייב משום נהנה, אמאי ירצה כלל לזכות בכותל ולהתחייב, הרי כיון דהנאתו מהכותל היא ממילא בלא השתמשות בו, אינו צריך לזכות בו כדי שיוכל להנות ממנו], ובשי' התוס' דמבואר דחייב רק משום נהנה, עמד בזה בחי' **הגרע"א**,דלכאורה הנאתו הויא רק אחר שיתן תקרה וכמשנ"ת, ואז השני הוי גם חסר, וכ' לומר דס"ל כהרמב"ן, דגם היכי דאינו נותן תקרה לבסוף חייב, וזה הוי רק משום נהנה, ועוד מבואר בחי' שם, דמק' דקודם שנתן תקרה אין לו הנאה ואמאי חייב מיד, ועל כרחך כמש"כ הראשונים דזוכה בכותל, ומה הק' תוס' דהוי זה נהנה וזה לא חסר, ואח"כ מבואר בחי' שם, די"ל דבאמת גם קודם שנתן תקרה חשיב נהנה, משום זה דכבר יש לו כותל דיכול ליתן עליו תקרה, וכ"כ **בקה"י** ס"ו, דבאמת מוכח מתוס' דגם חשוב נהנה בזה שיש לו מקצת בנין.

ב) תוד"ה הקובע – בטעם הדבר דסתם הלואה לא חשיב תוך זמנו אע"ג דאינו יכול לתובעו עד ל' יום, מבואר **ברי"ו וברשב"א** דכיון דמ"מ לא פירש בהדיא הזמן, יש ללוה כיסופא גם בתוך הל' יום ומשום הכי עשוי לפרוע גם תוך ל' יום, **ובשו"ת הרא"ש** כלל ע"ו ס"ב **ובסמ"ע** סע"ח סקי"ט כ' הטעם, דהיכי דקובע זמן מוכח דהוא צריך למעות עד אותו זמן, ומשום הכי אין לחוש שיפרע בתוך הזמן, אבל בסתם הלואה אפשר דאינו צריך זה לל' יום, וממילא עשוי לפרוע גם קודם, **והתומים** בסקי"ב הק', דאמאי בשכירות אמרינן גם דאינו פורע תוך זמנו, וכ' דשם זהו משום דאין חיובו ברור, אך הק' דא"כ, אמאי מספקא בגמ' ביום דמשלם זימני' אי פרע או לא, הא כבר חיובו ברור, וכ' לומר דבתוך ל' יום, הדין רק דאינו יכול לתבוע הלוה שיפרע לו, אבל אם יתפוס המלוה לא נוציא מידו, [ועיין **בריטב"א** שכ' דלא נאמרו ל' יום אלא שלא לכופו], **והקצוה"ח** בסק"ח כ', דהא דאינו פורע תוך זמנו הוא משום דאין המנהג הכי, ובסתם הלואה היה המנהג לפרוע גם בתוך ל' יום.

**הרמב"ן** כ' בשם **גאון** כהתוס', וכן מבואר בשאר **ראשונים**, **והרשב"א** כ' דלולי שאמרה גאון והסכימו לו כל האחרונים, היה אומר דגם בסתם מלוה איכא לדין זה, והא דנקט הקובע, הוא משום דבסתם הלואה, זה תלוי במנהג אי הוי ל' יום כמבואר בתוספתא, **והר"ן** בכתובות כ' א' על הרי"ף שם כ', דמדברי **הגאונים** שם מוכח, דגם בסתם הלואה אמרינן דחזקה דאינו פורע בתוך ל', **ובטושו"ע** סע"ח ס"ח מבואר כתוס', **ובבי' הגר"א** שם ציין להר"ן בכתובות, וגם כ' דהרמב"ם חולק וכמשי"ת בסמוך.

**הרשב"א** הק' על התוס', דא"כ מה מק' הגמ' בסמוך ממתני', הא במתני' לא קבע לו זמן, **והרא"ש** [בש"מ] כ', דבמתני' אכתי אינו מחויב כלל לפי הס"ד, כל זמן שלא גמר לבנות, ובזה אינו פורע אף דלא קבע לו זמן, **ובגליון מהרש"א** סשי"ז ס"א כ', דלפ"ז צ"ל דקו' הגמ' לא הויא על עיקר דברי ר"ל, דאיכא חזקה דאינו פורע, כיון דמבואר דבמתני' איכא טעם אחר, אלא דמק' דחזינן דאע"פ דאיכא חזקה, מ"מ לא מהני שלא יהיה נאמן לומר פרעתי, וא"כ גם בהא דר"ל יהיה נאמן לומר פרעתי, **ובקצוה"ח** מבואר, דלפי דבריו דסתם הלואה שאני משום דבזה מנהג לפרוע גם תוך ל' יום, ממילא לק"מ.

**הרמב"ם** בפ"ז משכירות ה"ג כ', דבתוך ל' יום של שכירות על השוכר להביא ראיה שפרע, **והה"מ** שם כ' דהיינו בתוך ל' יום של הודעה, **והשו"ע** סשי"ז ס"א כ' כדברי הרמב"ם, **ובבי' הגר"א** שם סק"ב חולק על הה"מ, ומפרש דמיירי בתוך ל' יום של שכירות עצמה ולא של הודעה, **והרמ"א** שם מוסיף בדברי השו"ע, דמיירי דקבעו זמן לשכירות, דאינו נאמן לומר שפרע בתוך זמן זה, **והש"כ** שם בסק"ב הק' על השו"ע, דכיון דלא מיירי בקבעו זמן, דמי לסתם הלואה דבזה כ' השו"ע דנאמן לומר שפרע גם תוך ל' יום, וכ' דאפשר לחלק בין סתם שכירות לסתם הלואה וצ"ע, **ובתומים** סע"ח סקי"ב כ' לחלק, דבשכירות אין חיוב ברור וכמש"כ התוס' לק', ומשום הכי אינו פורע אלא כשנשלם הזמן, **ובגליון מהרש"א** על הש"כ שם כ', דבשכירות לא נשלם חיובו עד סוף זמן השכירות, ומשום הכי בזה אינו פורע הגם דלא קבע זמן.

תוד"ה ובא – **הקצוה"ח** בסע"ח סק"ה הק' בדברי התוס' דאינו נאמן במיגו משום דהוי העזה, דהא קיי"ל דמיגו דהעזה לפטור מממון אמרינן, אמנם כבר מבואר **בתומים** שם סק"ח, דהכא דהוי נגד חזקה לא מהני מיגו דהעזה, **ובק"ש** אות כ"ז כ' לבאר, דבעלמא מהני מיגו דהעזה אע"פ דאין ראיה מהא דלא טען הטענה השניה, דהרי ניחא לי' בטענה זו דאינו מעיז בה, דמ"מ יש לו הנאמנות שהיה לו בטענה האחרת, דגם נאמן במה שטוען עכשיו, אמנם הכא דהוי נגד חזקה, בעי שיהיה לנו בירור שאומר אמת ממה שאינו טוען הטענה האחרת, והכא כיון דהוי העזה אין לנו בירור, וממילא לא מהני נגד חזקה, אמנם הביא דברי הרי"ו לק' קכ"ח ב', דמה דבממון אמרינן מיגו דהעזה, דלפטור עצמו מממון לא אכפת לי' להעיז, ולפ"ז כ' דגם בירור איכא וא"כ אין לחלק בזה, **והנתה"מ** סק"ח כ' בשם התומים, דהכא דמלבד דהוי העזה הוי גם דבר שלא שכיח לא אמרינן מיגו דהעזה.

הרמב"ן הביא דברי **הראב"ד** דכ' כתוס' דלא הוי מיגו, וכ' משום דרוב בני אדם אינם פורעים בזמנו, **וברי"ו** מבואר הטעם, דלא שכיח שיפרע ביום דמשלם זימני' וריע טענתי', **והקצוה"ח** שם הק', דהא בתוך זמנו יותר לא פורעים, וא"כ מה בכך דבזמנו לא פורעים ואמאי לא הוי מיגו, וכ' לבאר, דכל מה דמספקא בגמ' בסמוך לומר דמהני מיגו, זהו דוקא משום דשם איכא הפה שאסר, ומשום הכי כ' הראב"ד דבזמנו דהרוב אינם פורעים, וא"כ אינו נאמן בלא שיטען דפרע בזמנו בהדיא, ממילא ליכא הפה שאסר אלא מיגו, וזה לא סגי במקום חזקה, **והרשב"א והר"ן והנ"י** כ' הטעם כמש"כ התוס', **והריטב"א** כ' הטעם דלא שכיח, וניחא לו לומר בתוך זמנו, ויתלו בשכחה של המלוה, וזה נראה כדברי הנתה"מ, דטענה דלא שכיחא וגם הוי העזה לא אמרינן מיגו, **ובהג"א** כ', דלא ניחא לו לומר דפרע היום, דא"כ היו יודעים בני אדם.

**הרמב"ן** כ' לחלוק על התוס', דביום דמשלם זימני' גם נאמן במיגו דיאמר דפרע היום, [וכ' דמיירי דהוא בתוך הזמן ואומר שפרע, **והרי"ו** כ' די"ל דמיירי דתובעו אפילו אחר הזמן, אלא דיש עדים שלא פרע לו עד עכשיו], **והי"ר** כ' דר"ל מיירי דתבעו סמוך למשלם זימני', **והרשב"א והריטב"א** כ' כתוס', **והרי"ו והר"ן** הביאו שתי השיטות, **והנ"י** כ' כהרמב"ן, **והבעה"ת** בשער ט"ז חלק ב' דין ב' כ' כהרמב"ן, וכ"כ **הטושו"ע** בסע"ח ס"ד, והנה **הבעה"ת** שם **והטור** כ' עוד, דבתחילת היום אינו נאמן לומר שפרע, **והב"ח והדרישה** סק"א **והסמ"ע** סקט"ו כ' לבאר, דכיון דתובעו בתחילת היום, אכתי לא הספיק לפרוע לו, ורק די"ל דפרעו בתוך זמנו ולזה לא חיישינן, וכתבו דמה דכתבו דרק בסוף היום נאמן במיגו, הוא אפילו דגם באמצע היום כבר נאמן לומר דפרע היום, ומשום דגם הם ס"ל כמש"כ התוס', דאינו נאמן במיגו כיון דהוי מיגו דהעזה, אלא דלא הוי העזה אלא באמצע היום, אבל בסוף היום כבר לא העזה לומר דפרע באמצע היום, **והט"ז והש"כ** בסקט"ז כתבו דאין לחלק בזה, [ועיי"ש שהעירו אמתי הוי תחילת היום, ומאמתי הוי סוף היום], ומ"מ כ' הש"כ דלהלכה הוי ספיקא דדינא, אי אמרינן מיגו ביום דמשלם זימני'.

**ה' ב'**

תוד"ה כי – **הראב"ד** [בש"מ] מחלק, דדוקא בהלואה דאריכות הזמן הוי ממדת חסד, משום הכי אי מתרמי לי' זוזי בתוך הזמן עשוי לפרוע, אבל בפדיון הבן ובשכירות דאין עליו חיוב כלל עד דמטי זימני', דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, בזה לא עביד דפרע גם לאביי ורבא, **והרי"ו והרשב"א** חילקו גבי פדיון הבן כמש"כ התוס' בתחילת דבריהם דלא שייך טירדא, ומיהו כ' דאכתי לא ניחא דאמאי בשכירות מודו, וחילקו דשם אכתי לא נתחייב, וברי"ו כ' יותר, דאינו עשוי לשלם על מה שאכתי לא בא לידו, דהא לא גמר שימושו במה ששכר, **והר"ן** כ' גבי בכור כמש"כ התוס', **והריטב"א** כ' כהתוס', **ובנ"י** כ' דבהלואה עושה עמו חסד, ומשום הכי מתבייש ממנו ועשוי לפרוע, משא"כ בשכירות ופדיון הבן.

בא"ד – מש"כ דשמא יפול ביתו של משכיר, הנה **התוס'** בב"מ כ' גם שמא יפול ביתו של שוכר, והא דהתוס' הכא לא כתבו זה, מבואר **בפנ"ש** דס"ל הכא, דהיכי דאמר לו בית זה, הדין דאפילו אם נפל הבית מ"מ לא יפטר השוכר מדמי השכירות, וכמו דמצינו שיטה דס"ל הכי בש"מ בב"מ. ובמה דמבואר דאם נפל ביתו של משכיר יכול להוציאו הק' **בתו"ח** בב"מ, דזהו דוקא אם כבר משלם זמן השכירות ורק לא הודיע לו, כמבואר ברש"י ובעוד ראשונים, וכן ציין **בהג' הגר"א** על התוס' בב"מ, **והפנ"ש** כאן כ', דמדברי המרדכי בב"מ מוכח דס"ל, דגם בתוך הזמן הדין דיכול להוציאו, וא"כ גם נימא דשי' התוס' הכי.

בא"ד – במש"כ בסו"ד דהוה מצי לומר ולטעמיך, כ' **המהרש"א** דאכתי יק' דמה מק' הגמ' על אביי ורבא מסיפא, נימא דכל שלא גמר הבנין אפשר שלא יבנה ולא יתחייב, וכ' דבסיפא דהוא בונה, אין לו לחוש שלא יבנה הכל כיון דתלוי בידו, **והגרע"א** כ', דלפי המבואר בראשונים, דכשסומך כותל אחר הרי הוא זוכה בחצי הכותל שבנה הראשון ומשום הכי חייב, א"כ כל שהתחיל לבנות והוא יודע דרוצה לבנות יותר, דעתו לזכות כבר בכל חצי הכותל, וממילא הוא חייב גם קודם שבנה הכל, ורק דהשני אינו יכול לתובעו, דהשני אינו יודע כמה בדעתו לבנות, ומשום הכי תלוי במחלוקת ר"ל ואביי ורבא, **ובקה"י** העיר בזה, דבתוס' בע"א מוכח דלא כהראשונים דיש לחייבו משום זכייתו בכותל, דמבואר דחיובו הוא משום נהנה וכמשנ"ת שם.

בא"ד – **הרא"ש** [בש"מ] כ' לישב, דלאביי ורבא ניחא דיפרע גם קודם שסיים הכותל, כיון דמ"מ יכול חבירו לדוחקו ולבנות.

ג) גמ' אילימא בזמנו פשיטא – **הרי"ו והרשב"א** הק', דאמאי לא משני דאמר לו דפרעתי ביום דמשלם זימני', דהא בגמ' בב"מ ק"ב מיבעי לי' אי נאמן לומר פרעתי בזמני, ותי' דזה שייך רק בשכירות והלואה, דזמן הפרעון הוא ביום שנשלם זמן השכירות, וזה הוי בכל יום ההשלמה, משא"כ בבנית כותל, דחיובו הוא מה דהשלים השני את הכותל, מיד שהשלים הוי כלאחר זמנו, **והרמב"ן** כ', דכיון דהכא יכל לתבוע ממנו גם מעיקרא, פשיטא דלאחר שתבע מיד פרעו.

תוד"ה אילימא – **המהרש"א והמהר"ם** מבארים, דהא דהוצרכו לומר בתחילת דבריהם דאין אדם פורע תוך זמנו, ולא סגי להו במש"כ דאנן סהדי שזה עשה כותל, הוא משום דאי נימא דאדם פורע תוך זמנו, לא חשיב מעולם שהיה כאן הלואה, דאפשר דפרע לו מיד, ועיין בתומים סע"ח סק"י מש"כ בזה.

בא"ד – **התומים** בסע"ח סק"י מעיר בקו' התוס', דהא כבר כתבו לעיל בד"ה ובא, דהא דבעי לפורעו בפני עדים זהו רק היכי דמעיקרא הלוהו בפני עדים, ולא סגי במה שעכשיו יש עדים שיודעים דחייב לו, **והפנ"ש** כ' לבאר, דבתוס' לעיל מיירי דמתחילה הלוה שלא בפני עדים, וא"כ מוכח דהאמין לו, ומשום הכי גם אם הודה אח"כ בפני עדים אי"צ לפורעו בעדים, אבל הכא בקו' ס"ל דכיון דהבונה יודע שיש אנן סהדי שהוא בונה, אין ראיה דמאמין לו, וא"כ יצטרך פורעו בעדים, ולזה תי' דרק היכי שיש הוכחה דאינו מאמינו, אז צריך לפורעו בפני עדים.

גמ' אלא לאו בתוך זמני – **הרי"ו** מק', דהרי מעיקרא יש חיוב על שניהם לבנות כותל, ואין כאן כלל תוך זמנו, דהרי חיובו כבר קודם שיש כאן כותל כלל, וכ' דמ"מ אינו חייב אלא כל יום כפי הצורך לאותו יום, ואם אומר דפרע כל בנין הכותל, זה הוי כתוך זמנו, ועוד כ' דהכא מיירי שהאחד התחיל לבנות משלו, וא"כ הרי הוא כמי שהאריך הזמן לשני, ופטרו מחיוב הבנין עד שיגמור הכותל, וכ"כ **הדרישה** בסקנ"ז סקכ"ד, [אמנם בדבריו לא מבואר דבאמת יש כאן הארכת זמן, אלא דהמציאות היא דאין דרך לתובעו], **ובתו"ר** [בש"מ] כ', דהס"ד דאינו מחויב לחברו עד שישלים כל הכותל, **והנחל"ד** כ', דאמנם אם היה השני תובעו לבנות עמו ולהשתתף באבנים ובפועלים היה מחויב, אבל הכא השני בונה משל עצמו, ורוצה שהשני יתן לו דמים, ובזה אינו מחויב כל עוד שלא בנה, דיכול לומר לו, דאיני מאמינך דתקנה אבנים ותשכור פועלים בדמים שאתן לך.

גמ' כל שפא ושפא זימני' הוא – **הרי"מ** כ', דכיון דמחויבים באותו בנין מתחילתו, לפיכך נאמן לומר פרעתי בכל שעה מה שהגיע אלי מן ההוצאה וכ"כ **הי"ר**, ומבואר בדבריהם דאינו נאמן אלא על מה שכבר בנה השני, ולא על מה שעדיין לא בנה, [ומש"כ דמחויבים מתחילתו, לכאורה הוא משום דאי לאו הכי, ממילא לא היה צריך לשלם לו בכל שפא מה שהגיע מן ההוצאה], **והרי"ו** מבאר תי הגמ' לפי שיטתו, דאע"פ שהתחיל לבנות משלו, מ"מ לא פטרו אלא עד שיגמור כל שורה, ומשום הכי על כל שורה הוי זימני', **והדרישה** שם כ', דדרך האדם להתחיל לבנות לבד ולתבוע אחר כל שורה, וגם בלא תביעה דרך חבירו לשלם מעצמו אחר כל שורה, **והריטב"א** כ', דגם אם יאמר שפרע מה שעדיין לא נבנה נאמן, שדרך להקדים מעות על הבנין.

**והטור** בסקנ"ז כ', דגם אם טוען שפרע קודם גמר הכותל נאמן, דכל שורה ושורה זמנו הוא, ולאו דוקא בכל שורה, אלא גם קודם גמר השורה, וכ' **הב"י** דבגמ' נראה דדוקא מה שכבר בנה הוי זמנו, ושי' הטור נראה דטעמו, דאמרינן דכשרצה לבנות פרע לו חלקו, **והב"ח והדרישה** סקכ"ד כ', דהטור הוכרח לפרש הכי, דמסתמא מיירי דהוא תובעו מיד שגמר הבנין, וא"כ על השורה האחרונה צריך לומר דפרע לו כבר קודם, ואי נימא דכל שפא ושפא הוי דוקא אחר שגמר, אמאי נאמן על השורה האחרונה, ועל כרחך דגם קודם גמר השורה, עשוי לפרוע אותה שורה שמתחיל לבנות.

**ובשו"ע** שם ס"ח כ', דאם טוען שפרעו קודם בנין הכותל נאמן, **והסמ"ע** סקכ"א כ', דהשו"ע מיירי דבא אחר הזמן, ונאמן במיגו דפרעתיך עתה אחר יום כלות הזמן, **והש"כ** הק', דלפ"ז צריך לומר דמיירי דוקא בזמן שיש לו מיגו לומר שפרע אחר זמנו, ולא נראה כן בשו"ע, **והחזו"א** תמה על הסמ"ע, אמאי לא אמר דיש לו מיגו דיאמר דפרע לו בכל שפא ושפא, **ובנתה"מ** בחי' סקי"ט הביא דברי הסמ"ע, דבאמת המיגו הוא שיאמר דפרע בכל שפא ושפא, **והש"כ** כ', דגם בלא מיגו נאמן לומר דפרע קודם בנין הכותל, ושיטתו מבוארת בסע"ח סקי"ב, דתי' הגמ' דכל שפא ושפא היינו, דכיון דיצטרך לשלם בכל שפא ושפא, כבר עשוי מתחילה לפרוע הכל, שלא יצרטך לפרוע לו בכל שעה ושעה כשיגמור שורה, **ובנתה"מ** בסע"ח סק"ד מבאר שי' הש"כ, דכל זה הוא רק היכי דתלוי ביד האחר אימתי יתחייב לו, דהא יכול לבנות כל שפא ושפא אימתי שירצה, אבל באם ילוה ממנו י' זהובים לפרוע לו בכל יום זהוב אחד, בזה לא אמרינן דעשוי לפרוע הכל, כיון דיודע מתחילה זמן הפרעון של כל זהוב וזהוב, [ולפ"ז מיושב משה"ק השעמ"ש, דבכמה ראשונים מבואר דמזונות אלמנה חשוב תוך זמנו הגם דהוי חיוב בכל יום, דשם ידוע זמן הפרעון ואינו תלוי באלמנה], **ובתומים** סק"ה העיר בזה, דלפי המבואר בתוס', בבנין הכותל גם אביי ורבא מודו דאינו פורע משום דאי"ז ברור שיתחייב לו, ומבואר דהגם דס"ל דבכל חוב עשוי לפרוע כי היכי דלא ליטרדן, מ"מ כל שאין חיובו ברור אינו פורע, וא"כ גם אי נימא כסברת הש"כ דעשוי לפרוע כדי שלא יתבענו בכל זמן, מ"מ אינו עשוי לפרוע משום זה דאין חיובו ברור, ודוחק לחלק בזה. [ועיין בנתה"מ שכ' עוד פי' בגמ', על פי דברי הר"ן בקידושין פ"ג].

רש"י במתני' כ', דהוי בחזקת שנתן, משום דכיון דחובה עליו לסייע וזה גלוי לכל, לא היה בונה משלו אלא צועק עליו בב"ד, **ובנ"י** כ', דאנן סהדי דלא יהיב איהו ושיצטרך לאחר מכן לבא עמו לדין, ואע"ג שהתחיל לבנות משלו וזה מסרב לבנות עמו, דדין זה גלוי לכל, **ובתומים** סע"ח סק"ד הק', דלפ"ד רש"י צ"ב קו' הגמ' מעיקרא על ר"ל, דהא הטעם במתני' משום דלא היה בונה משלו, ואמאי לא פירש רש"י הטעם כמבואר בגמ' דכל שפא זימני' הוא, וכ' לבאר דרש"י ס"ל, דבאמת באם לא היה מחויב מתחילה לבנות עמו, אין לנו לומר דכל שפא זימני' הוא, וכמבואר ברי"מ דרק משום דמחויב לבנות עמו איכא להאי סברא, ומשום הכי מפרש רש"י, דודאי מתני' מיירי דהאחד התחיל לבנות משלו, דאי לאו הכי מנין לנו דלא שניהם בנו יחד, וגם לא היה חשוב כלל תוך זמנו וכמשנ"ת, [ובאמת דכן מבואר בנ"י וכמשנ"ת], ומשום הכי ס"ד בגמ' דכיון דהתחיל לבד, יש לנו לומר דגם יגמור הכל ורק אח"כ יתבע ממנו, וא"כ ממילא דלא שייך מש"כ רש"י במתני' דלא היה בונה משלו, דהא חזינן דהתחיל לבנות לבד, ותי' הגמ' דכל שפא זימני' הוא, דאע"ג דהתחיל לבנות לבד, מ"מ אחר שפא כבר יתבענו בב"ד לשלם מה שכבר הוציא, [וגם שיסייע בשפא הבאה וכמש"כ הטור], וא"כ מש"כ רש"י באמת זהו מסקנת הגמ' דכל שפא, והיינו דאחר כל שפא לא יניחנו, וממילא עשוי לפרוע, **והגרע"א** כ' ברש"י, דבא לפרש אמאי הוי בחזקת שנתן, הא לכאורה רק נאמן לומר פרעתי אבל לא הוי חזקה שנתן, ולזה כ' רש"י דאם לא היה נותן היה צועק עליו בב"ד, וכ' לומר דהנפ"מ בזה דאיכא חזקה, דגם אם יפול הכותל לחצר של זה שבנה, לא יוכל לטעון שלא פרע השני והוא יחזיק הכותל אצלו, וזהו רק משום דאיכא חזקה שנתן, ונראה דגם לפ"ד התומים יש לבאר זה, דמ"מ לפי קו' הגמ' ליכא לחזקה דלא צעק עליו, דהא חזינן דהתחיל לבנות לבד, ורק לפי התי' ממילא גם איכא חזקה שנתן, אלא דהגרע"א הק' לפ"ד, דא"כ מה מק' הגמ' דבזמנו פשיטא, הא זה שיש חזקה שנתן לא הוי פשיטא.

**במרדכי** סתס"ח כ' דאם נתן לסופר לכתוב ספר, נאמן לומר דפרע דאמרינן דכל קונטרס וקונטרס הוי זימני', כמו בגמ' דכל שפא ושפא זימני', וכ"כ **הרמ"א** בסע"ח ס"א, **ובלבוש** שם מבואר, דמהאי טעמא יהיה נאמן על כל קונטרס שכבר סיים הסופר לומר שפרע לו עליו, **והש"כ** שם סקי"ב כ' לומר, דיהיה נאמן על הכל וכמשנ"ת שיטתו לעיל, **ובתומים** שם כ', דעיקר דין המרדכי תלוי במחלוקת, דלפי שי' רש"י לא אמרינן האי דכל שפא, אלא הכא דמחויב לבנות עמו כותל מתחילה, ובאמת כבר נתבאר דכן מבואר בהדיא ברי"מ ובי"ר, וכ' התומים דהוי ספיקא דדינא ויכול המוחזק לומר קים לי, **ובקצוה"ח** סק"ד כ', דגם לפ"ד המרדכי דהוי זימני' אינו עובר בבל תלין, דמ"מ לא נתחייב לו אלא אחר גמר כל הספר, וא"כ דינו כשכיר דהדין דבזמנו נשבע ונוטל, והנפ"מ במה דלא חשיב תוך זמנו רק מה דבעי לישבע, **ובנתה"מ** סק"ה כ' לומר, דמיירי דקצץ עמו על כל קונטרס וקונטרס ואיכא בל תלין, וא"כ לא יטול כלל, [ולא נתבאר בדבריו כ"כ, דא"כ מאי מייתי מהגמ' הכא דכל שפא ושפא], **ובמשובב** השיג עליו, דמדברי המרדכי מבואר דלא מיירי בכהאי גונא.

גמ' שם – **ברי"ו וברשב"א** מבואר דלפ"ז לא הוי פשיטא, דהיא גופא קמ"ל דכל שפא ושפא זימני' הוא, **והש"כ** בסע"ח סקי"ב מעיר, דהיה להגמ' לומר הא קמ"ל, [ולכאורה כיון דלא מסיים קו' בפשיטא, משום הכי לא משני דהא קמ"ל], **ובתו"ר** [בש"מ] מבואר דבאמת אין חידוש, אמנם לא נתבאר בדבריו הא דבגמ' מתחילה מק' דפשיטא, ועכשיו לא חייש לזה, והש"כ שם כ' לישב לפי שיטתו, דקמ"ל דמשום דכל שפא זימני' עשוי לפרוע כל החוב.

גמ' ת"ש בחזקת שלא נתן וכו' – **התו"ח** מעיר, דלפי מה דאמרינן לעיל לר"ל דכל שפא ושפא זימני', אמאי הכא חשיב תוך זמנו כלל, **ובתומים** סע"ח סק"ד כ', דלפי המבואר דדוקא ברישא דהוא מחויב לבנות עמו הכותל, ממילא דבסיפא לא שייך זה, [עיי"ש האופן שכ' החילוק], **ובפנ"ש** מבואר, דלפי ביאור הש"כ ניחא, דהכא דתלוי בו כמה יגביה, אינו עשוי לפרוע הכל.

גמ' אלמא לא עביד איניש וכו' – **הרי"ו** לעיל כ', דלפי דבריו דאביי ורבא מודו קודם שנשלם הדבר המחייבו דאינו עשוי לשלם, דהא דמבואר הכא דלאביי ורבא עשוי לשלם, אע"ג דאכתי לא נשלם הדבר המחייבו, זהו משום דבאם ישלם הרי יזכה מיד בכל חצי הכותל, והרי יבוא לידו כל מה שמשלם עליו, ושפיר עשוי לפרוע.

גמ' מי יימר וכו' – ברש"י מבואר דמשום הכי גם בזמנו אינו נאמן, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, וכן מבואר **בטושו"ע** סקנ"ז סי"א, דכתבו דאינו נאמן ולא כתבו דוקא בתוך זמנו, **והי"ר** בסמוך הוכיח זה, מהא דדחי לק' דאין ראיה דלא מהני מיגו במקום חזקה מסיפא, דשאני הכא דאמרינן מי יימר וכו', ואי נימא דבזמנו נאמן, אכתי הוי מיגו במקום חזקה, **ובריטב"א** מבואר דס"ל דרק בתוך זמנו אינו נאמן, [ואולי כונתו דרק אחר שיתן תקרה יהיה נאמן, אך לשונו מבואר דאחר שסמך כבר נאמן].

גמ' שם – **בי"ר** במתני' מבואר, דגם ת"ח דבודאי ידע הדין דחייב, אינו נאמן לומר שפרע, דא"כ יטעון כל אחד שידע דחייב ומשום הכי פרע, אלא משום הכי אמרו דכל אחד אינו נאמן, ומי שיודע דהוא חייב גם יודע הדין דאינו נאמן בלא ראיה, ויפרע בעדים.

גמ' שם – **הרשב"א** מק', דלאחר שיתן תקרה בודאי יודע שהוא חייב, ואמאי לא יהיה נאמן לומר שפרע, משום דיודע דיתחייב אח"כ כשיתן תקרה, והוי כמו כל תוך זמנו, וכ' דכיון דהכא הוי בידו שלא ליתן תקרה, לא שייך הטעם דלא ליטרדן, דבאם אין לו לשלם אכתי לא יתן תקרה.

גמ' שם – **הי"ר** במתני' כ' דאינו צריך לישבע, וכמו בתוך זמנו דאי"צ לישבע כמבואר בסמוך, וטענת מי יימר עדיפא מתוך זמנו, דבטענת תוך זמנו פליגי אביי ורבא ובזה מודים, ויל"ע דבאות נ' בד"ה ואי כ', דכיון דאיפסיקא דהלכתא כר"ל ואפילו לגבות בלא שבועה, ממילא שמעתא דהאי אנפא דפרעתיך בתוך זמני, אלים לי' לגמ' טפי מהנך אנפי, דלא ידע נתבע דמחייבי לי' בי דינא, ומבואר דחזקה דאינו פורע תוך זמנו אלים ממי יימר, **והרמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ב כ', דבעי לישבע בנק"ח שלא פרע לו ואז גובה, **והרמב"ן** כ' דאי"צ שבועה, **והר"ן** הביא דברי הרמב"ן, וכ' דהכי מסתבר אבל הרמב"ם כ' דבעי שבועה, **והנ"י** כ' דהרמב"ם כ' דבעי שבועה אבל הרמב"ן חולק, **והטור** בסקנ"ז הביא שי' הרמב"ם ושי' הרמ"ה, **והשו"ע** בסי"א כ' רק דברי הרמב"ם, **והש"כ** בסקט"ז נשאר בצ"ע, דלא הביאו השו"ע והרמ"א דהרמ"ה ס"ל דאי"צ שבועה, **והלח"מ** כ' דשי' הרמב"ם דטענת מי יימר לא אלימא כמו חזקה דאינו פורע תוך זמנו, וכן מבואר **בתומים** סע"ח סק"ז, אלא דהק' דמ"מ לא יצטרך לישבע משום דהוי תוך זמנו, וכ' דגם בזה אמרינן דכל שפא ושפא זימני' הוא, ויל"ע דלכאורה לא מבואר ברמב"ם דמיירי בגונא דהוי תוך זמנו, ובחי' **רא"ל** סצ"ה אות א' כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דבכל חזקה דאין פורע תוך זמנו, איכא שני ענינים, האחד דכיון דאינו עשוי לפרוע, ממילא אינו יכול לפטור עצמו מהחוב בטענה זו, וכמו דאינו נאמן בטענת מחילה, דרק במה שעשוי לכך מהני להפקיע החזקת חיוב, ועוד איכא בחזקה זו דהוי בירור דלא פרע, ולפ"ז כ' לומר דמה דליכא אפילו שבועה, זהו רק משום דאיכא בירור דלא פרע, וזה נתחדש בגמ' רק במסקנת הסוגיה, וא"כ כל מה דמבואר בגמ' דמשום מי יימר דמחייבי לי רבנן אינו נאמן, זהו רק לגבי הא דאינו עשוי לפרוע, ואמרינן דהחוב הוא בחזקתו, אבל בירור אין בטענה זו, דאפשר דידע חייב ומשום הכי פרע, ומשום הכי איכא שבועה.

גמ' שם – **בר"ן ובנ"י** לק' ו' מבואר, דאם יאמר לו דהוא חפץ במה שהגביה, דיהיה נאמן אח"כ לומר שפרע לו, דזה ידוע דכיון דהודה דרוצה בכותל דנתחייב לשלם, והביאו **הב"י** בסקנ"ז, **והרמ"א** שם בסי"ב כ', די"א דאם נתרצה מתחילה בהגבהה, נאמן לומר דנתן חלקו, **ובסמ"ע** סקל"ג כ' משום דחיובו פשוט, והיינו דכונת הרמ"א לדברי הנ"י, ולכאורה לפ"ז מש"כ הרמ"א דנתרצה מתחילה, היינו קודם שאומר שפרע, אמנם **בבי' הגר"א** שם סק"נ ציין על הרמ"א, לדברי התוס' בע"א בד"ה מארבע, ונראה לפ"ז כונת הרמ"א דנתרצה קודם הבנין, והטעם משום דיכול לומר דמתחילה שניהם בנאוהו יחד.

ד) תוד"ה ואפילו – שי' **הרי"ו והג"א** כהתוס', אמנם **הי"ר** ושאר **ראשונים** כתבו דגם מיתומים קטנים גובים ולא חיישינן לצררי, **והרא"ש** כ' דבזה גם אביי ורבא מודו דאין לחוש לצררי, ורק דיש לחוש לפרעון משום דלא ליטרדן, [**ובפ"ח** סק"ז מבואר, דמ"מ למשכון בשעת הלואה חיישינן, ולפ"ז צ"ל דעכ"פ בעי שנדע דלא נתן לו משכון בשעת הלואה], **ובבעה"ת** שער י"ד חלק א' דין י"ג **ובהג"מ** בפי"ב אות ב' **ובהה"מ** שם ה"א מבואר, דגם שי' הרמב"ם הכי, אמנם **הלח"מ** בפי"ד ה"א כ' לומר, דשי' הרמב"ם דלא גובים מקטנים גם בתוך זמנו כשי' התוס', **ובטושו"ע** סע"ח ס"א מבואר דגם מקטנים גובים.

בא"ד – מש"כ די"ל דאלמנה שאני משום דהוי תנאי ב"ד, הנה **רש"י** בגיטין נ"א כ', דמה דחיישינן התם זהו דוקא, משום דגם קנו מידו וגם הוי תנאי ב"ד, **והי"ר והריטב"א** כ' דאלמנה שאני דיש לחוש שיתפיס לה, משום דאינו רוצה דתתבזה בב"ד, **והרמב"ן** כ' דמתפיס לה כדי דתסמוך דעתייהו, **והרשב"א** כ' דבאלמנה עשוי ליחד וכך היה מנהג ראשונים, ועוד כ' משום תנאי ב"ד, וכ' דאע"ג דמבואר זה בגמ' לגבי מזונות הבת דיש קצבה ולא לגבי מזונות של אלמנה, מ"מ דעתו קרובה אצלה שלא תתבזה, **והרא"ש** כ' כתוס', ובשם **ריצב"א** כ' כהי"ר, וכ' דלפ"ז היכי דמת פתאום אין לחוש לצררי.

בא"ד – מש"כ דאין להוכיח מהא דלא אמרינן הכא, דאע"פ דאמרו דאין נזקקין לנכסי יתומים קטנים, הנה **הרא"ש** גם כ' כמו שכ' התוס' באי נמי, **והגרע"א** תמה, דהא כיון דכ' הרא"ש דגם אביי ורבא מודו דאין לחוש לצררי בתוך זמנו, וגם כ' דמשום חשש פרעון לבד לא היה נמנעים מלגבות מקטנים, אלא רק משום חשש צררי, א"כ לפ"ז נמצא דבכהאי גונא דיהיה מלוה בשטר תוך זמנו, באמת יהיה הדין דגם לאביי ורבא יגבו מקטנים על ידי שבועה, דכיון דליכא למיחש לצררי, אין סיבה שלא יגבו מיתומים קטנים, וא"כ כל עיקר החידוש הוא דלר"ל גובין בלא שבועה.

בא"ד – מש"כ להוכיח מסוגיה דערכין, כ' **הרמב"ן** לדחות, דניחא לי' לתרץ גם לר"ה בריה דרב יהושע, דהא מייתי שם דבריו לענין חשש צררי, והוא ס"ל דחיישינן לפרעון בתוך זמנו, **והרשב"א** כ' סתם, דניחא לי' לתרץ אליבא דכולהו אמוראי, **ובהג"מ** בפי"ב ממו"ל אות ב' כ' בשם **ריצב"א**, דבאמת רי"ו ס"ל דחיישינן לפרעון בתוך זמנו, ורבא הוא דאמר דהלכה כר"ל רק בתלת, משום דס"ל בזה כרי"ו, אמנם לא יישב משה"ק התוס' דגם אנן קיי"ל הכי, [והנה **הרש"ש** העיר על תוס', דלא מצא היכן מוכח דגם לדידן ס"ל הכי, **ובבי' הגר"א** סע"ח סק"ג כ', דהיינו מדנקט בכמה מקומות הא דרבא, ובאמת לא הוזכר אלא בשלשה מקומות, וביבמות ל"ו הובא כמימרא של רבא, ובב"ב קכ"ט הובא רק לענין הא דבאותם ג' מקומות הלכה כר"ל, ובחולין ע"ו מק' ר"פ מזה, אמנם אי גרסינן שם דהק' לרבא א"כ לא מוכח מידי, אבל אי גרסינן רבה כמו הגירסא לפנינו בגמ', מזה יש להוכיח דגם לדידן קיי"ל הכי], ובבי' הגר"א שם כ' דמ"מ י"ל, דדוקא היכי דלא אתמר בהדיא דהלכה כר"ל, ס"ל כהכלל של רבא.

בא"ד – מש"כ להוכיח מהא דלא אמרו רב אסי ורי"ו דנזקקין במלוה תוך זמנו, כ' **המהרש"א והמהר"ם**,דאע"פ דגם לא אמרו האי גונא דחייב מודה, בזה י"ל משום דזה פשיטא דבכהאי גונא נזקקין. ובעיקר ראית התוס' כ' **בגדו"ת** שער י"ד ח"א דין י"ג לדחות, דרב אסי ורי"ו לא הזכירו אלא דברים שיש בהם חשש צררי ואעפ"כ נזקקין, ובתוך זמנו אין כלל חשש צררי.

תוד"ה אע"ג – **בי"ר** מבואר כהתוס', דגם אם הלוה טוען שפרע אין המלוה צריך לישבע ונוטל בלא שבועה, וכן מבואר **ברמב"ן**, [וכ' דאפשר דבעי שבועה לגבות, אמנם הר"ן כ' דשי' הרמב"ן דאי"צ שבועה], וכן מבואר **בר"ן ובנ"י** דאי"צ לישבע, **והרא"ש** כ' דנראה דבעי לישבע שבועת היסת כיון שטוען ברי, ורק מיתומים לא בעי כיון דאינם טוענים ברי, **והה"מ** בפי"ד ה"א **והב"י** בסע"ח כ' בשי' **הרמב"ם** דאי"צ לישבע, **והבעה"ת** בשער ט"ז חלק ב' דין ה' הביא מחלוקת האם צריך לישבע שבועת היסת, ומסיק דאינו צריך לישבע, **והגדו"ת** שם דן בזה, דלא מצינו שבועת היסת ליטול, אלא ליפטר מתביעת חבירו, וכ' דאפשר דבאמת אין הנדון אי בעי לישבע קודם שנפרע, אלא אחר שפרע, תובעו שכבר שילם לו ויחזיר מה ששילם לו, **והטור** בסע"ח כ', דשי' הרי"מ והרי"ף דאי"צ שבועה, ושי' הרא"ש דצריך שבועה כשבא ליפרע, **והב"י** כ' דהלכה דאי"צ לישבע, **והב"ח** כ' דגם הרא"ש דמצריך שבועה זהו רק אחר שגבה, דליכא שבועת היסת לגבות וכמשנ"ת דברי הגדו"ת, וכ' דלדינא בעי שבועה אחר שגובה, **והרמ"א** בס"ב כ' די"א דצריך המלוה לישבע שלא פרעו וגובה, וי"א דאינו צריך שבועה וכן עיקר, **והט"ז** הק' על הרמ"א, דממנ"פ אי מיירי לענין אי בעי לישבע קודם שיטול, הא בזה ליכא שבועת היסת, וברא"ש מבואר רק דבעי שבועת היסת, ואי אחר שגבה, איך כ' הכא דעיקר דאי"צ לישבע, הא מבואר **בטושו"ע** בסשי"ז ס"א, דבשוכר שטוען דפרע תוך זמנו, יכול לחייב שבועת היסת אחר שגבה המשכיר, וכן **הש"כ** בסקט"ו כ', דבודאי נראה דמיירי לענין שבועה אחר שגבה, דקודם שגבה לא מצינו שיטה דמחייבת שבועה, וא"כ אמאי כ' הרמ"א דעיקר דאי"צ שבועה, **ובלח"מ** בפ"ז משכירות ה"ג מבואר, דהכא הנדון לענין אי בעי לישבע קודם שגובה, ומשום הכי כ' הב"י דשי' הרמב"ם דאינו צריך לישבע, ובאמת הלשון נראה דמיירי לענין קודם גביה, **והתומים** סק"ז כ' לבאר, דהנדון הכא האם ב"ד ישביעו אותו מעצמם אחר שיגבה, כיון דטען מקודם שפרע, או דרק אם יתבע ממנו שוב אחר שפרע דישבע היסת, אז הוא דנשביע אותו, **והש"כ** כ' לדינא דיוכל להשביעו היסת אחר שגבה, וכ' דעל זה אין ראיה ברמב"ם שחולק, דהרמב"ם לא מיירי אלא לענין שבועת הנוטלים, אבל לענין שבועת היסת לא מיירי, ואדרבה מוכח מדבריו בפ"ז משכירות ה"ג, דבעי לישבע שבועת היסת, וכמו שכ' לענין שכירות בתוך זמנו וכמשנ"ת, **ובב"ש** באה"ע סצ"ו סק"ח כ', דגם לישבע היסת אינו צריך, **ובאורים** סקי"ז **ובנתה"מ** בחי' סקי"א כתבו, דאם יתבע ממנו לישבע היסת אחר שגבה, דיצטרך לישבע.

**בבי' הגר"א** סקט"ז מבואר כהש"כ, דהמחלוקת האם בעי שבועת היסת אחר שגבה, והק' בסקי"ז על השיטות דאי"צ שבועת היסת, דהא מבואר בגמ' די"ל דמהני מיגו נגד חזקה זו, ומבואר דלא הוי אנן סהדי, ואמאי לא ישבע היסת.

בהא דאי"צ לישבע שבועת הנוטלים ושבועת היסת בעי, כ' **הש"כ** שם דהך חזקה משוי לי' כאילו המלוה מוחזק בממון, ודומה לחזקה דג' שנים דמיקרי חזקה, דכיון דלא מיחה חזקה שמכר לו, ואעפ"כ שבועת היסת בעי, ובחי' **רא"ל** סצ"ה אות ה' כ' טעם אחד, דבשבועת הנוטלים י"ל דמעיקרא לא תקנו על טענת תוך זמנו, משא"כ שבועת היסת, דהוי שבועה על כל גונא דהאחד תובע לחבירו, ועוד כ' דהך חזקה מהני להחשיב המלוה כמוחזק בחוב, וכבר מבואר זה בש"כ וכמשנ"ת, ועיי"ש מש"כ עוד.

**הקה"י** בס"ז העיר במש"כ הרא"ש דמיתמי ליכא שבועה משום דאינם טוענים ברי, דהא שי' הרא"ש לק' ל"ג א' דטענינן ליתמי גם לחייב שבועת היסת, ואמאי הכא לא טענינן, וכ' דהכא הוי טענה דלא שכיחא, ולא טענינן במה דלא שכיח כמבואר לק' ע' ב', ובשי' התוס' דהוכיחו מהכא, דגם לוה עצמו אינו יכול לחייב שבועה, כתב דהא מבואר שיטת התוס' בשבועות מ"א, דשבועת יורשים אינו משום טענינן, אלא חיוב בפנ"ע ליורשים, וס"ל דאם ראוי להשביע כשטוען הלוה, היה ראוי לתקן דגם ישבע ליורשים.

**הרמב"ן** הביא שי' **רה"ג** דאם בא ליפרע מלקוחות בעי לישבע, ורק מיתומים לא בעי לישבע, **והר"ן** כ' על זה דלא נהיר, **והרא"ש** הסכים לשי' הגאון, ובדברי **הרמב"ם** בפי"ד ממו"ל ה"א מבואר, דגם מלקוחות אי"צ שבועה, וכמש"כ **הה"מ** שם, **ובטור** סע"ח כ' בגונא דמת הלוה ובא לגבות מלקוחות, דשי' רה"ג והרא"ש דבעי לישבע, ובסקי"ד על גונא דנפרע מלקוחות סתם כ', דשי' הרמב"ם דאי"צ לישבע, ושי' רה"ג דצריך לישבע, **והשו"ע** בסע"ח ס"ב כ' בגונא דמת הלוה, דלהרמב"ם אי"צ לישבע, וי"א שצריך, ובסקי"ד ס"ד בגונא דלא מת כ' דאי"צ לישבע, **ובסמ"ע** סע"ח סק"י **ובש"כ** סקי"ג כתבו, דאע"ג דהשו"ע שם מיירי במת הלוה, מ"מ המחלוקת הויא גם בלא מת וכמבואר בטור סקי"ד, ועיי"ש בסמ"ע דיש רבותא במת, ויש רבותא בלא מת.

בביאור החילוק בין לקוחות ליורשים כ' **הרא"ש**,דביתמי אמרינן דבאם פרע היה מודיע להם, ומשום הכי אי"צ לישבע, **ובלבוש** סע"ח ס"ב כ', דבלקוחות אינו חושש להודיע משום דאינו חש לטובת הלקוחות, **ובסמ"ע** שם סקי"ב כ', דגבי לקוחות יש לחוש דבאמת הודיע שפרע, אלא דהם אינם יודעים, דהודיע לבניו ולא להם, **והש"כ** בסקי"ד כ' כהלבוש, דהא משמע דגם בפני הלוה בעי לישבע, ועל כרחך היינו משום דאינו חושש ללקוחות, ועוד כ', דהא נתבאר דבבא לגבות מהלוה עצמו הדין דאי"צ לישבע לכו"ע, [והנדון בלוה עצמו הוא רק לגבי שבועת היסת אחר שגבה], ואמאי עדיפי לקוחות מלוה עצמו, ועל כרחך היינו טעמא, דביתמי אמרינן דבאם פרע היה מודיע ומברר דבריו דבאמת פרע, משא"כ בלקוחות דאינו חושש להם, לא חש לברר דבריו שפרע, ומבואר **בנתה"מ** סק"ו, דהיינו דבתוך זמנו לא היה פורע בלא שובר, וא"כ גבי יתמי אמרינן מדלא מייתו שובר על כרחך דלא פרע, משא"כ גבי לקוחות, אין השובר אצלם, ואמרינן שמא פרע ולקח שובר, [ויל"ע דזה שפיר י"ל גם לפ"ד הסמ"ע, דמחלק דבלקוחות אפשר דהודיע והם אינם יודעים, ובש"כ נראה מבואר דרק לפי דברי הלבוש י"ל הכי]. **והה"מ** בפי"ד ממו"ל ה"א הביא דמחלקים בין לקוחות ליתמי, דמצינו היכי דמודה בשעת מיתה, דגובין מיתמי ולא מלקוחות, ודחה זה, דשם לא מהני הודאה לגבי לקוחות משום חשש קנוניא, וגבי יתמי לא חיישינן לזה, אבל לגבי תוך זמנו אין לחלק ביניהם, ועיין בחי' רא"ל סצ"ה אות ד' מש"כ לבאר בביאור הראיה משם, **ובבי' הגר"א** סע"ח סקט"ו כ', דמדלא נקט בגמ' דמלקוחות אי"צ לישבע דהוי רבותא, דהא מצינו דמלוה על פה גובה מלקוחות ולא מיתמי, משמע דרק ביתמי הוי הדין הכי, [ויל"ע דשם הוי משום תקנה, ולא משום חשש פרעון], ועוד הביא דמצינו במקום אחר, דחיישינן לצררי גבי לקוחות טפי מלגבי יתמי עיי"ש.

**במרדכי** סתס"ט כ', דאם אמר פרעתי תוך זמני אינו נאמן, והוחזק כפרן ואינו נאמן עוד לומר שפרע בלא עדים, וכ"כ **בשו"ע** סע"ח ס"א, **והש"כ** בסק"ז כ' על זה דצ"ע, **ובבי' הגר"א** סק"ח הק', דכיון דמבואר בגמ' דאפשר דאפילו מיגו מהני נגד חזקה זו, מבואר דאין זה כאנן סהדי לגמרי, ואמאי יהיה מוחזק כפרן, **ובקצוה"ח** סק"ג גם מבואר, דהטעם משום דאנן סהדי דלא פרע והוחזק כפרן, אמנם **בנתה"מ** סק"ב כ' לבאר דברי השו"ע באופן אחר עיי"ש.

**במדרכי** סתס"ח כ', דאפשר דלא מהני להוציא ממון מכח החזקה דתוך זמנו אלא בברי, אבל יתומים לא יגבו אם הלוה אומר ברי שפרע, **והד"מ** בסע"ח סק"א הביא דברי המרדכי בכהאי גונא דהמלוה טוען שמא ובלשון אפשר, **והסמ"ע** שם סק"ב הביא זה לדינא בטוען מלוה שמא, **ובש"כ** סק"א כ', דנראה עיקר לדינא דגם בטוענים יורשים שמא יגבו, והוכיח הכי מתשו' הרא"ש, אמנם **בתומים** סק"א כ', דביורשים גם הסמ"ע מודה דיגבו, והוא לא מיירי אלא בטוען מלוה שמא דאז אתרע החזקה, וכ' דמשום הכי בפדיון הבן במת תוך ל' יום גובה, אף דהכהן אינו ברי שלא נתן תוך זמנו, [ורק דכ' דשם עדיף מתוך זמנו, דגם אביי ורבא מודו וכמשנ"ת], ומ"מ כ' התומים, דהיכי דגם הלוה שמא, בזה יגבה אף אם המלוה שמא, **ובנתה"מ** שם סק"א כ' לומר, דגם בלוה שמא לא יגבה במלוה שמא, דבחזקת הגוף אין מוציאין אלא בברי ושמא, וכן בחזקת ג"ש לא מהני טענת שמא, **ובדברי משפט** סק"ב דחה דברי הנתה"מ, דחזקה דהכא על כרחך דעדיף מחזקת הגוף, דהרי בחזקת הגוף אין מוציאין ממון בברי וברי, וכן מה שהביא מחזקת ג"ש, כ' דאפשר דגם שם באם יהיה שמא ושמא, לא נוציא מיד המוחזק ג"ש, **ובשעמ"ש** סק"א כ' לומר, דגם המרדכי אין כונתו דלא יגבו מיורשים משום שמא, דהא טוענים ליורש, ועיי"ש מש"כ לבאר במרדכי, אמנם **בק"ש** בח"ב ס"ה אות ב' כ' להוכיח מדברי המרדכי האלו, דהא דטוענים ליורש אינו עושה ברי בודאי אלא ספק.

ה) גמ' איבעיא להו וכו' – **בש"מ** בשם **גליון** כ' לישב קו' התוס' בסוד"ה מי, דזה ודאי דחזקה דאין אדם פורע עדיף ממיגו, דהא חזקה זו מהניא להוציא, ומיגו להוציא לא אמרינן, אלא דספק הגמ' האם מהני המיגו לסייע ללוה המוחזק דלא יוכל המלוה להוציא מכח החזקה, אמנם מקו' התוס' נראה מבואר דהספק של הגמ' האם חזקה עדיפא או מיגו, וכ' **בק"ש** אות ל' לבאר דשי' התוס' דהא דמהני להוציא משום חזקה דאין אדם פורע, זהו רק דחזקה זו גורמת שלא יוכל לטעון פרעתי דהוי נגד חזקה, וממילא נמצא דהחוב הוא בחזקתו, ולא חשיב כלל דמוציא מכח חזקה, וספק הגמ' האם היכי דיש לו מיגו דמסייע לטענתו האם כבר יהיה נאמן בטענה זו, והיינו דהאם אמרינן דמיגו עדיף או חזקה, ואין כאן נדון של להוציא, או חזקת ממון שתצטרף למיגו.

גמ' שם – **בטושו"ע** סק"ח ס"ד מבואר דנפקד אינו יכול לומר החזרתי בתוך הזמן, **והש"כ** שם בסק"ז מק', דהא אית לי' מיגו דנאנסו, וכ' לומר דס"ל דדוקא הכא מספקא לן דלמא מהני מיגו נגד חזקה, משום דחשיב הפה שאסר, דמה דהפרעון הוי נגד חזקה, זהו רק ע"י שאמר בדבריו דהפרעון היה בתוך זמנו, אבל היכי דליכא הפה שאסר, בודאי דלא מהני מיגו, אמנם כ' לחלוק על זה, דגם במיגו לבד איכא ספק, והוכיח כן מדברי התוס' כאן במשה"ק בד"ה מי, דמבואר דהשוו גם גונא דמיגו לבד לגמ' הכא,

ובגליון **הגרע"א** שם כ', דכן מוכח עוד מהמרדכי, דמק' דיהיה נאמן במיגו דמחילה, וכן מוכח בנ"י בב"מ עיי"ש, אמנם **הקצוה"ח** בסצ"ז סקי"א ובסק"ח סק"ד כ' לקיים דברי הש"כ, דרק במקום הפה שאסר מספקא לן, ועיי"ש בהג' חת"ס מש"כ לבאר טעם, אמאי לא מהני שם מיגו, **ובשעמ"ש** סק"ה כ' על פי דברי הש"מ, דמה דמבעי לן הכא דיהני מיגו, הוא משום דאיכא מוחזקות בהדי מיגו, אבל בודאי דחזקה לבד עדיף ממיגו, וא"כ שם דמיירי דגם יש לו שטר פקדון, ממילא דנגד המוחזקות אמרינן, דכיון דיש לו שטר תו לא מהני האי מוחזקות, והוי מיגו נגד חזקה בלא צירוף של מוחזקות, ומשום הכי לא אמרינן מיגו.

גמ' שם – **בנ"י** לק' קנ"ד ב' כ' דלא כל החזקות שוות, ויש חזקות דמהני מיגו כנגדם, **ובש"כ** כללי מיגו אות י' מבואר, דיש חזקות דבודאי לא מהני מיגו כנגדם, ויש חזקות דבודאי מהני, וכ' לישב בזה קו' התוס' בסוד"ה מי, דשם י"ל דהוי חזקה אלימא, וכן **בתומים** שם אות ס"ב כ' דג' סוגי חזקות יש, והספק בחזקה בינונית, ואין לנו לדון מעצמינו אלא מה דנתפרש לנו בראשונים.

גמ' שם – **במרדכי** סתס"ט כ' להוכיח מהכא, דהלוה אינו נאמן לומר מחלת לי, דאי נאמן, לעולם יש לו גם בתוך הזמן מיגו שיכול לומר מחלת לי, וכ' בשם רבינו מאיר דאפילו לישבע אי"צ שלא מחל לו, ועוד כ' דמ"מ אחר זמנו נאמן לומר דמחל לו, במיגו דיאמר פרעתי, וכן כ' **הרמ"א** בסע"ח ס"א, ועיין **בלבוש** שם דכ', דבתוך הזמן אינו נאמן דליכא מיגו, וכיון שלא הגיע הזמן ודאי לא מחל לו, ונראה דבתוך הזמן יש יותר סברא לומר דאינו עשוי שימחל לו, **ובשעמ"ש** סק"ב כ' לומר, דלהשי' דמבואר בספ"ב דבעי לישבע דלא מחל לו, י"ל דבאמת נאמן לטעון מחלת לי, והא דאין לו מיגו, הוא משום דבוש לומר הכי ולא הוי מיגו טוב, עיי"ש.

תוד"ה מי – משה"ק מהא דאמר רמי בר חמא דלא מהני מיגו נגד שטר, עיין **בפנ"ש** דהביא, דלפי המבואר בתוס' לק' ע' ב', לא אמר רב"ח דאינו נאמן אלא אם אינו נשבע, ולפ"ז באמת גם לרב"ח מהני מיגו, ועיי"ש מש"כ בזה.

בא"ד – **בש"מ** בשם **גליון** כ' לישב קו' התוס', דהיכי דאיכא שטר חשיב המלוה כמוחזק, דשטר העומד לגבות כגבוי, וחשיב כמיגו להוציא ומשום הכי לא מהני, ואח"כ כ' דהתם הרי הוא בחזקת חיוב משום דאיכא שטר, אבל הכא כיון דמיירי אחר שעבר הזמן, כבר אינו בחזקת חיוב ומשום הכי י"ל דמהני מיגו.

בא"ד – **בש"מ** בשם **גליון** כ' לישב עוד, דבשטר פקדון לא שייך החשש דאפשיטי דספרא זייר לי', ועדיף משטר הלואה, **והתומים** בק"ח סק"ב כ', דהתוס' ס"ל דמה דאמרינן דאפשיטי דספרא זייר לי' הוא לאו דוקא, ובאמת איכא עוד חששות, ובאמת בגמ' בב"מ ט"ז ב' מבואר דאיכא עוד חשש עיי"ש, **ובפנ"ש** כ', דבכל הפוסקים מבואר דגם בשטר פקדון הדין דבעי לישבע בבא להוציא, ולפ"ז נראה דאין מקום לתי' הש"מ, דגם אם לא נדע אמאי בעי שבועה, מ"מ יק' דשם מבואר דלא אמרינן מיגו אף דבעי שבועה, וא"כ בחזקה דאין אדם פורע דלא בעי שבועה בודאי דלא יהני מיגו, ובש"מ לכאורה נמצא, דבשטר פקדון לא בעי שבועה וצ"ב.

בא"ד – מש"כ דלא דמי להא דהאומר וכו', מבואר **במהר"ם** דשם אינו מרע לחזקה, והיינו דמה שטוען אינו סתירה למה שהחוזק לנו, אלא דמכח חזקה אמרינן דזקוקה ליבום, ועתה אמרינן דיש לה בנים וממילא אינה זקוקה, **ובראשונים** בקידושים שם כתבו, דשם הוי מיגו דבידו ועדיף מסתם מיגו, **והריטב"א** שם כ', דשם איכא סברא דאין אדם חוטא ולא לו.

בא"ד – בקו' בסוה"ד, עיין מה שהובא תי' הש"מ והש"כ באיבעי בגמ', **והש"כ** בכללי מיגו אות י' כ' לישב עוד, דכיון דכל מה דנאמנת לומר דאינו יכול לבוא עלי, הוא רק משום חזקה דאינה מעיזה, והרי באם היה זה נגד חזקה אחרת לא היתה נאמנת, דהא מה דאינה נאמנת לומר אחר ל' דלא בא עליה, אף דאינה מעיזה, על כרחך זהו משום דהוי נגד חזקה דלא מוקי אנפשי', [ועיין בהג' **אמרי ברוך** שם דהק', דשם ליכא העזה כלל וכמשה"ק הגרע"א על התוס'], וא"כ לא יועיל לה המיגו, דכיון דטענת המיגו עצמה לא מהני אלא משום דיש שם חזקה, א"כ כיון דבטענה עכשיו איכא חזקה כנגד, לא יכול המיגו להועיל, דאותה טענה אם היתה נגד חזקה, גם לא היתה נאמנת בה, ולא דמי להכא דהוי מיגו דהיה אומר דפרע אחר זמנו, דהוי טענה טובה מצד עצמה ולא רק משום חזקה דמסייעת, **ובק"ש** ח"ב ס"ג בחלק השני כ', דביאור דברי הש"כ, דמיגו הוא דיש לו נאמנות, כיון דהיה לו נאמנות בטענה אחרת, וכיון דבטענת המיגו לא היה נאמנות נגד חזקה, ממילא גם בטענה של עכשיו אינו יכול להיות נאמן נגד חזקה, אמנם הק' על זה, דא"כ גם הכא בטענת פרעתי אחר זמני נימא הכי, דלא הוי מיגו משום דלא יהיה נאמן בכהאי גונא שתהיה טענה זו נגד חזקה, ומה בכך דהוי טענה טובה מצד עצמה.

**ו' א'**

ו) תוד"ה ואמר – **הרי"ו** כ', דכיון דקתני במתני' דסמך לו כותל אחר, ואח"כ קתני דאינו נאמן לומר שנתן, משמע דאומר שנתן אחר דסמך, [וזה תי' על הקו' הראשונה של תוס', דאמאי לא נימא דמיירי בתוך זמנו, אבל אי"ז תי' על משה"ק דנימא דמיירי בזמנו, אמנם הרי"ו כ', דהא דלא הוי מיגו לומר דפרע ביום דמשלם זימני' הוא משום דלא שכיח, וברי"ו לעיל מבואר גם, דבכותל לא שייך יום דמשלם זימני', כיון דחיובו נגמר מיד שמסיים הכותל, וא"כ ממילא דשפיר יש לו מיגו גם בזמנו לומר שפרע היום, וקו' התוס' היא לשיטתם, דהחסרון ביום דמשלם זימני' דהוי מיגו דהעזה, וא"כ גם בכותל, לומר דפרע באותו יום הוי מיגו דהעזה], **והרשב"א** כ' דהאמת תי'.

גמ' אילימא שתבעו לאחר זמנו – **הרי"ו** כ', דהא דלא אמר דאילימא שתבעו בזמנו, משום דאין דרך שיכחישו זה את זה בדבר של עכשיו, **וברמב"ן** נראה דכיון דעל תוך זמנו, מעמיד דאומר דפרע קודם הזמן שתבעו, הכא נמי נקט כהאי גונא.

גמ' מנה לי בידך – **התו"ח** כ', דעל כרחך מיירי דאמר לו הכי בתוך זמנו, דאי בזמנו, איך מבואר בגמ' דאם יאמר תוך זמני שיהיה נאמן, הא בזה דאמר לו הין, הודה דלא פרע בתוך זמנו, אמנם **בראב"ד** [בש"מ] מבואר דאמר לו כך לאחר זמנו, ויק' משה"ק התו"ח, **וברי"מ** כ' דקבע לו זמן, והיינו דבאמת תבעו כשהגיע הזמן, אלא דאמר לו הלוה שיקבע לו זמן נוסף, ולפ"ז מה דמבואר בגמ' דהוא אומר דפרעתי תוך זמני, היינו תוך הזמן לקביעות השניה, ויל"ע אם גם יש לפרש הכי לדברי הראב"ד.

רש"י ד"ה אמר לו – **ברי"מ** מבואר דאמר בפני ב"ד, וכן הביא **הרמב"ם** לדין זה, אמנם בשאר **ראשונים** מבואר כרש"י.

גמ' אלמא במקום חזקה וכו' – **בי"ר** מבואר דאין לומר דמיירי דתבעו תוך זמנו, דא"כ לא הוי דומיא דנתתיו לך, ובברייתא לא מבואר אלא דיש חילוק בטענת הלוה, ולא בזמן תביעת המלוה, **והרמב"ן** כ', דלשי' התוס' דביום דמשלם זימני' נאמן לומר דפרע היום אבל לא הוי מיגו, היה אפשר לומר דמיירי בכהאי גונא דתבעו ביום דמשלם זימני', וכ' דעדיפא משני, ועוד כ' דאפשר דנתתיו משמע מכבר, **והרשב"א** הק', דנימא דאין לך בידי היינו דאמר ביום דמשלם זימני' פרעתי בתוך זמני, דלא הוי מיגו כשי' התוס', ותי' דדומיא דרישא, ויש לפרש כונתו דבנתתיו אין לומר דהיינו דתבעו ביום דמשלם זימני' ואמר דפרעתי עכשיו דנאמן, דנתתיו משמע מכבר וכמש"כ הרמב"ן, **ובתומים** סע"ח סק"ט כ', דתנהו לי משמע דיש לו זכות לתבעו, ואי מיירי ביום דמשלם זימני', אין לו זכות לתבוע עד דמשלם זימני', ועיי"ש שהביא שיש בזה מחלוקת ראשונים אם יש לו זכות לתבעו.

גמ' מאי אין לך בידי להד"מ – **ברי"מ** כ' דאמר לי' להד"מ, **ובראב"ד** [בש"מ] מבואר, דבעי שיאמר אין לך בידי מעולם, כדי שיהיה כאומר לא לויתי, וכן מבואר **ברא"ש** בשבועות, דאם יאמר אין לך בידי לבד, שפיר יש לפרש דהיינו לפי שפרעתי, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מטו"נ ה"א, **ובטור** סע"ט הביא, דשי' **רה"ג** דגם באין לך בידי הוי כאומר לא לויתי, אמנם **בהג"מ** על הרמב"ם שם באות ה' כ', דרה"ג גם כ' דדוקא בלהד"מ הוי כאומר לא לויתי, **ובשו"ע** שם ס"י סתם כהרא"ש.

תוד"ה כל – **הרי"מ** תי' דנקט זה לומר, דגם אם יאמר אח"כ דפרע לא יהיה נאמן, וכ"כ **הרי"ו והריטב"א**, **והרמב"ן** כ', דלהיכי דהוא טוען פרעתי אין צריך לאשמועינן, דזה פשוט דאין חוזר וטוען, וכ' בתי' אחד וכן **הרשב"א**,דאיצטריך לגונא דבאו עדים ואמרו דפרע דמ"מ לא יהיה נאמן, וכן **הר"ן והנ"י** כ' בתי' אחד, דאיצטריך לגונא דבאו עדים, וכ' דקמ"ל דלא נימא דנתרץ דיבורי' דמה דאמר לא היו דברים מעולם היינו דלויתי ולא פרעתי, דהאמת דלויתי ופרעתי, וקמ"ל דאין לפרש דבריו הכי, והרמב"ן והרשב"א כ' זה כתי' בפנ"ע, דאיצטריך דלא נימא דנתרץ דיבורי' באופן זה, והרי"מ כ' עוד דיש לפרש, דמה דקתני אין לך בידי קאי על תחילת הברייתא, דבאם מתחילה אמר אין לך בידי, תו אינו נאמן במה שאומר אח"כ נתתיו לך, והרמב"ן תי' עוד, דאיצטריך דלא נימא דלא רמיא על אינש לזכור האם לוה ופרע או לא לוה כלל, והוא טועה וסבור דלא לוה ובאמת לוה ופרע, והר"ן והנ"י תי' עוד בשם **הרא"ה**,דמה דקתני אין לך בידי לא אמר כלום, היינו אפילו אם אומר זה אחר שאמר נתתיו, דגם בזה לא אמרינן דנפרש דמה שאומר אח"כ להד"מ היינו לפי שפרעתי לך, אלא עכשיו הוא מודה שלא פרע.

בא"ד – **בש"מ** בשם גליון מבואר בשם **ריב"א**,דאם יאמר לא לויתי, באמת יש לתרץ דיבורו דלפי שפרעתי, והכא מיירי דוקא שאומר להד"מ, ומ"מ הוכיח דליתמי לא נטען, דמה דאמר לא לויתי היינו לפי שפרעתי.

**הראב"ד** מק', דאמאי בעי לומר דאינו נאמן לומר פרעתי משום דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, תיפוק לן דאינו נאמן משום דהוחזק כפרן, [והיינו דמבאר דמה דנקטה הגמ' הכא כל האומר, היינו לומר דגם אם יאמר אח"כ פרעתי לא יהיה נאמן וכתי' הרי"מ, וכן מבואר ברי"ו ובריטב"א, דאחר דתי' דאיצטריך דלא יהיה נאמן לומר פרעתי, הק' דתיפוק לן משום הוחזק כפרן], וכ' דהכא דמה דידעינן דלוה, הוא מכח דהודה בפני עדים, לא מהני זה לאחזוקי בכפרן, דיכול לומר שטעה במה שהודה מתחילה, והיינו דאע"ג דלא מהני לענין דלא יהיה חייב מכח הודאתו, מ"מ הוחזק כפרן לא הוי ע"י זה, ועוד תי' דרק כופר בב"ד נעשה מוחזק כפרן, אבל כופר חוץ לב"ד לא נעשה כפרן, דעביד אינש דלא אמר כל טענתו חוץ לב"ד, וכ"כ **הרי"ו והריטב"א**, וכן מבואר **בשו"ע** סע"ט ס"ט, **ובשו"ע** סע"ט ס"י כ', על גונא דאמר להד"מ דהוחזק כפרן, **ובבי' הגר"א** שם סקכ"ט כ' דלאו דוקא, דהא לא כפר בב"ד, **והגרע"א** שם כ' בשם **המהרי"ט** דלא נעשה כפרן כיון דהוי רק על פי הודאתו, וזה כתי' הראשון בראב"ד.

א) גמ' סמך לכולה – **ברי"ו** מבואר דאף דאומר דאין בדעתו לסמוך כנגד הכל מ"מ אינו נאמן, ואמרינן דמתחילה דעתו היה לסמוך כנגד הכל, ועיין בסמוך, ובהג"ה ברש"י כ' דיעשה עליות על גבי תקרה, ולכאורה אינו מוכח דיעשה הכי, **ובפי' רגמ"ה** כ' דאמרינן דהיום או מחר ימלך בעצמו ויאריכנו, ונראה דעכשיו באמת אין דעתו לסמוך כנגד הכל ומ"מ חייב, **ובפנ"ש** כ' לפמש"כ התוס', דמודה ר"ה היכי דעשה היכר דלא יוסיף, דאין מגלגלין עליו כנגד הכל, דר"ה ס"ל דכיון דאינו עושה היכר, זה ראיה דבדעתו להוסיף ומשום הכי אמרינן דסמך לכולה.

גמ' בקרנא ולופתא – רש"י מבאר דהיינו גונא, דמעיקרא יש לנו לומר דאינו עשוי לסמוך כנגד הכל, והתוס' מבארים דהיינו גונא דמוכח דלא יוסיף עוד, **והרי"ו** כ' דלשי' התוס' צ"ל, דהא דר"ה מחייב בסמך לפלגא, הוא באופן שבא לב"ד קודם שעשה היכר דאינו רוצה להוסיף עוד, ואם יטעון דאין בדעתו להוסיף כנגד הכל אינו נאמן, וכ' דאי נמי מיירי בהניח, וכ' דנראה כפי' רש"י, דכיון דקודם שעשה היכר, אינו נאמן לומר דלא יסמוך לכולה, גם כשעשה היכר לא יהיה נאמן, דאמרינן דעכשיו הוא נמלך, ומעיקרא היה בדעתו לסמוך כנגד הכל, וכבר בדעתו לזכות בכל הכותל ונתחייב בכולה, דאי נימא דנאמן לומר דמעיקרא לא היה בדעתו לסמוך כנגד הכל, גם בלא עשה עדיין היכר, אמאי לא יהיה נאמן, ולעיל נתבאר דברי הפנ"ש בביאור שי' התוס'.

גמ' ומודה – **הר"ן והנ"י** כ', דכללא של כל הפירושים, דאם מוכח דדעתו להוסיף מודה ר"נ. **והרי"ו והנ"י** כתבו, דאם יאמר דאין דעתו להוסיף אלא שורה אחת או שתים, הוא נאמן ולא יצטרך לשלם כנגד הכל, **והטור** בסקנ"ז הביא דברי הרי"ו וכ' דאינו נראה הכי בגמ', וכ' **הב"י** בביאור שי' הרי"ו, דבאם יאמר דאין דעתו להוסיף, בזה אינו נאמן וישלם הכל ובזה מיירי בגמ', אבל אם יאמר דדעתו להוסיף רק מעט, בזה הוא נאמן, **ובדרישה** סקכ"ח כ', דהטור ס"ל דהיה להגמ' לפרש זה, **ובפנ"ש** כ', דהא דבאמת אינו נאמן להטור, הוא משום דאם דעתו להוסיף רק מעט, היה לו לסיים זה מיד, ולא להניח זה לסיים לאחר זמן, **והרמב"ם** בפ"ג משכנים ה"א **והשו"ע** בס"י, כ' בסתמא דמגלגלין עליו הכל, **והרמ"א** כ' בגונא דנשאר אבן בולטת בסתם, דמגלגלין עליו הכל, **והגרע"א** הביא שי' הרי"ו ושי' הטור.

גמ' בי כוי – רש"י **והי"ר** ועוד **ראשונים** מבארים דקאי על מתני', **והרי"מ** כ' דמיירי דבכותל שבין שנים וידוע דהוי של אחד, ונראה דמיירי דכל הכותל שייך לאחד, ולא רק דמעל ד"א הוי של אחד, וכן הוא **ברמב"ם** פ"ח משכנים ה"ט, **ובשו"ע** סקנ"ג סי"ט.

גמ' ואע"ג דעבד לה הימלטי – **הדרישה** בסקכ"ט מעיר, דזה לכאורה אינו מרע לכותל, גם אם יניח אחר שיגמור לבנות הכותל, וא"כ אמאי עשה זה קודם שנתרצה חבירו לסמוך, וכ' לומר דמהאי טעמא לא הביא הטור דין זה, דהטור מבאר הכונה, דאע"ג דעשה חור גדול שראוי להניח בו הימלטי, אבל לא מיירי דהניח ממש.

ב) גמ' אחזיק להורדי וכו' – הרמב"ן כ', דנראה שי' **רש"י** דמיירי הכא בסומך על כותל גמור של חבירו, והנדון במה אמרינן דזכה להשתמש בכותל של חבירו, וכן מבואר **בתוס'** לק' כ"ג א', וכ"כ **הרי"ו והריטב"א והרא"ש**, והרמב"ן הביא שי' **ר"ת**,דמיירי הכא לענין מתני', האם אמרינן דבאחזיק להורדי החזיק לכל ונאמן לומר דנתן חלקו בכותל, אבל בגונא דהכותל של חבירו, לא מיירי הכא, דבזה בעי חזקת ג"ש כדי שלא יוכל לסלקו לגמרי, ורק בגמ' בסמוך גבי שפכי ונטפי, מיירי במחזיק אצל חבירו ובג"ש, **ובי"ר** גם כ' הכי בפירוש אחד, וכ' דאי לאו הכי, לכו"ע אינו יכול להניח קורות כבדים יותר וכמשי"ת בסמוך, [וכ' עוד פי', דהכא לא מיירי כלל לענין סמיכת הקורות, דמיירי דסמך המחזיק על כותל של עצמו, ונראה דלפ"ז רק מיירי לענין השתמשות במקום של חבירו, וכ' דהא דאמר ר"ה דלא החזיק לכשורי, הוא משום דהוי תשמיש קבוע יותר ובזה לא נתרצה], **והרמב"ן והרשב"א והר"ן והנ"י** הביאו שני הפירושים, **והריטב"א** הק', דאי מיירי בכהאי גונא, מאי טעמא דמ"ד דלא החזיק לכשורי, הא בודאי כיון דסמך על הכותל ממש הוי בחזקת שנתן, **ובי"ר** מבואר דס"ל, די"ל דפייסו רק להניח על הכותל הורדי, ועל דבר אחר לא מחיל לו, ובשי' ר"י דהחזיק לכשורי כ', דנאמן לומר דנתן כל חלקו בכותל, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, **והב"י** בססקנ"ז הביא דברי **הרבינו ירוחם** בנתיב כ"ז חלק ג', דכ' דלפי פי' התוס', אם החזיק בקורות קטנות, אינו נאמן לומר שהוא שותף בכותל וישים בו קורות גדולות, אבל אם החזיק בקורות גדולות נאמן לומר שהוא שותף בכותל, [ויל"ע במש"כ דישים קורות גדולות, האם קאי על מש"כ דאינו נאמן, או דכונתו דאע"פ דאינו נאמן על הכותל, מ"מ יכול לשים קורות גדולות, ואי נימא דאינו יכול לשים קורות גדולות, נמצא דפסק דלא כר"י, ואי נימא דיכול, צ"ב דכיון דבקורות גדולות אמרינן דהחזיק גם בכותל עצמו, אמאי הכא יכול להניח קורות גדולות, ובכותל לא החזיק], **והנחל"ד** הק' על הראשונים, דהיה לר"נ ור"י לאפלוגי האם הוי בחזקת שנתן או לא, ולא רק האם אחזיק לכשורי, ועיין **בחזו"א** דכ', דלר"נ דלא אחזיק לכשורי, אמרינן דהורדי הוי בנין עראי, ואין מחייבין אותו בשביל זה להשתתף, ויל"ע דכיון דהכותל של השני, יוכל לסלקו באם לא יתן לו כל דמי חצי הכותל.

**הי"ר** מק' על שי' הראשונים, דמיירי דמחזיק בכותל שכולו של חבירו, דהא מבואר בב"מ קי"ז, דאם יש לאחד בית ולאחד עליה ונפלה עליה, דאם בא לשנות בארזים אין שומעין לו, משום דמכביד ממה שהיה מתחילה, ואמאי הכא אמרינן דאחזיק גם לכשורי, **והרמב"ן** כ', דהכא מיירי דיניח פחות כשורי, ויהיה שוה לכובד של ההורדי, ומ"מ לר"נ אינו רשאי, משום דעכשיו הכובד נמצא במקום אחד, **והרי"ו** כ', דהתם מתחילה שחלקו היה הכי, ואמרינן דלא זכה אלא לסכך בפחות, אבל הכא דמתחילה בא לסכך, אמרינן דמסתמא זוכה לסכך בכל מה שירצה, והכא נמי בבית ועליה שיבואו מתחילה לבנות בית ועליה, יוכל אח"כ בעל העליה לסכך בדבר כבד יותר, דמתחילה זכה לסכך במה שירצה, ומשום דסיכך בדבר קל לא הפסיד, ועוד כ' הרי"ו, דהכא מיירי דטוען דבהדיא זכה ממנו גם לסכך בדבר כבד, ורק דעכשיו לא היה לו צורך בזה וסיכך בדבר קל, ובעלה בידינו כ' כהצד הראשון, [**ובחזו"א** מבואר דמיירי בין בסתמא ובין בטוען בהדיא, והא בהא תליא, אמנם ברי"ו מבואר דיש מקום לחלק בזה], **והרשב"א והר"ן והנ"י** הביאו תי' הרמב"ן, ועוד הביאו **דהראב"ד** בב"מ כ' דזה תלוי במנהג, והתם מיירי דלא נהגו להכביד, והכא בנהגו שלא להקפיד, והרשב"א מסיק כהראב"ד, **והרא"ש** כ' כמש"כ הרי"ו, דהכא שאני דמתחילה זוכה לסכך.

שי' **ההג"ה** ברש"י, דחזקת תשמישין לא בעי ג"ש אבל בעי טענה, וכ"כ התוס' בע"ב בשם רשב"ם, דהכא לא בעי ג"ש, וכן מבואר **ברשב"ם** לק' מ"א א', **ובטור** סקנ"ג כ', דשי' הרשב"ם דרק במה שיש חסרון קרקע בעי ג"ש, כגון פתיחת חלונות ומרזב ומזחילה דהם תשמישים גדולים, אבל תשמיש קטן של נעיצת קורות, אי"צ ג"ש דאין רגילין לכתוב על זה שטר, **והב"י** כ' דמלשון ההג"ה נראה, דבשום חזקת תשמישין לא בעי ג"ש, ושי' **ר"ת** דבעי ג"ש וטענה, ומשום הכי מבאר הגמ' בע"ב דקאי על מתני', וכמש"כ **המהר"ם** שם בדברי התוס' וכמבואר בראשונים, ושי' **הבעה"מ והרי"ו והרשב"א והר"ן** לק' כ"ג א' **והרא"ש** כאן, דבעי טענה, ומבואר בדבריהם דגם בעי ג"ש, **וברי"ו** בעלה בידינו כ', די"א דבחזקת נעיצין דאין בזה חסרון קרקע לשני, בזה לא בעי ג"ש דאין כותבין על זה שטר, [וזה מש"כ הטור בשי' הרשב"ם], **ובתוס'** לק' כ"ג א' גם מסקי דבעי טענה.

ובתוס' לק' כ"ג א' כתבו בשם **ריב"ם** דלא בעי טענה, ומיהו מבואר דמ"מ בעי ג"ש, אמנם בשאר **הראשונים** מבואר, דאי לא בעי טענה גם לא בעי ג"ש, דטעמא דג"ש משום דטפי לא מזדהר בשטרא כמבואר לק' כ"ט א', ולא שייך זה היכי דבא מצד מחילת השני משום דראה ושתק, **ובי"ר ובמלחמות** כאן מבואר דלא בעי טענה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ח משכנים ה"ו-ז', **והראב"ד** [בש"מ] הביא שתי שי' אי בעי טענה או לא, **והנ"י** כ' דהוי ספיקא דדינא, וכ' דמשום הכי אין מוציאין את זה שמשתמש מחזקתו, **ובטור** סקנ"ג הביא המחלוקת בזה, ומסיים דשי' הרי"ו והרא"ש דבעי טענה, **והריב"ש** בסתע"א כ' דלדינא לא בעי טענה, **ובשו"ע** סקנ"ג סט"ז מבואר דלא בעי, **והרמ"א** הביא שתי שי' אי בעי או לא, ובסקנ"ה סל"ה כ' דראוי להורות דלא בעי, **והסמ"ע** בסקנ"ג סקל"ב כ', דדוקא בסקנ"ה דמיירי במשתמש באופן שמזיק לחבירו, ובזה אמרינן דהמזיק מוחזק בשלו, הכריע הרמ"א דלא בעי טענה, אבל כאן דמיירי דמשתמש בשל חבירו, בזה הבעלים הוי מוחזק, והיה ראוי לומר דנבעי טענה, אלא דמפני שלא שייך מוציא מחבירו בזה, כמו דאמרינן בבא להרחיק את חבירו, משום הכי נסתפק ולא הכריע, וכ' **הש"כ** בסקי"א, דלפ"ז צריך להיות דיהיה הדין כל דאלים גבר, אמנם **הט"ז** בסקנ"ה **ובבי' הגר"א** שם סקצ"ט כתבו, דמש"כ הרמ"א שם דראוי להורות דלא בעי טענה, קאי גם על הדינים שבסקנ"ג, **ובנתה"מ** סקי"ג כ' דלא הוי הכרעה לכל מקום, וכ' לחלק דבהיזק ס"ל דסגי במה ששותק, דהוי כאומר קרע כסותי והפטר, אבל הכא דמשתמש בשל חבירו בעי שיזכה בשל חבירו, ובזה לא סגי במחילה.

**בראשונים** מבואר דאי לא בעי טענה, כל שראה ושתק אמרינן דמחל ובהכי הוי חזקה, אמנם **בי"ר** אות נ"ט כ' לפי דברי הגמ' בע"ב, גבי כשורא דמטללתא, דכל תשמיש דאינו קבוע הוי חזקה רק אחר ל' יום, ובדבר קבוע וחזי להשתמש בו הוי לאלתר.

**הקצוה"ח** בסקנ"ג סק"ג העיר לשיטות דלא בעי טענה, דבמה זוכה להשתמש בכותל של חבירו, כיון דלא היה קנין ביניהם, וכ' דלשי' הרמב"ם בפ"א ממכירה הט"ו דאפשר לקנות קרקע באכילת פירות ניחא, דהכא נמי ההשתמשות הויא אכילת פירות, אבל לשי' הרבה ראשונים שחולקים על הרמב"ם יק', וכ' לומר דהיכי דרוצה לזכות רק להשתמשות, בזה כולהו מודו דסגי בזה שמשתמש עכשיו באותו השתמשות, דיהיה חזקה לזכות בקרקע לאותה השתמשות.

**התוס'** לק' כ"ג הק' על השי' דלא בעי טענה, ומהני רק משום דמחל השני בזה ששתק, דא"כ מאי טעמא דר"י דאחזיק להורדי דאחזיק לכשורי, הא לא מחל יותר מהורדי, ומשום הכי כתבו דבודאי מיירי בטענה, והטעם דאחזיק לכשורי, משום דאין אדם עושה קנין למחצה, ואמרינן דמסתמא זכה לכל דבר, וכן מבואר **ברא"ש** כאן.

הרמב"ן הביא דברי **הר"י ברצלוני**,דגם אם החזיק בקורות ג"ש ובטענה, אין לו חזקה למקום הכותל, ואם נפל אין לו עוד זכות בשל חבירו, וברשב"א מבואר יותר, דגם אין לו חלק באבנים, דאמרינן דלא זכה אלא לנעוץ קורות בכותל זה, **והרמב"ן** כ' דנראה דאין לך אכילת פירות יותר מזה, ואי נימא הכי דאין לו חזקה, במה יקנה הכותל ומקומו, **וברי"ו** בעלה בידינו מבואר, דאם סיכך רק להיות בצל, לא זכה אלא לנעוץ קורות באותם מקומות שנעץ, ואינו חולק באבנים, אבל אם בנה שם בית ונתן תקרה, ונעשה כותל זה לאחד מכותלי ביתו, הרי החזיק גם בכותל עצמו, ומ"מ כ' דלא זכה במקום הכותל, שאין חזקת הכותל מהני לקרקע, **והרשב"א** הביא לג' השיטות, והביא דברי הרי"ו דאם נתן תקרה זוכה גם בכותל, ולא הזכיר שנעשה מכותלי ביתו, **והריטב"א** כ' דבזה פליגי ר"נ ור"י, דר"נ ס"ל דהוי חזקה לנעוץ הורדי, ור"י ס"ל דהוי חזקה לכל דבר, וגם אם נפל חוזר ומקרה, [**וברי"ו** מבואר דפליגי, בין היכי דזוכה בכותל ובין היכי דלא זוכה, האם גם זוכה להניח קורה עבה יותר], **והר"ן** כ', דלהשי' דמהני מה דשותק ומוחל, נראה כהר"י ברצלוני, דכיון דמיד שהניח קורות ושתק זכה השני להשתמש בזה, א"כ גם כשעבר ג"ש, מ"מ הרי כבר אינו יכול למחות בו על נעיצת הקורות, וא"כ אין כאן כלל חזקה בג"ש, כיון דכבר אינו יכול למחות, אלא דכ' דיק', דבמה יחזיק ויקנה כותל, ובסו"ד הביא דברי הרי"ו, וכן **הנ"י** כ' כדברי הרי"ו וכמו שהביא הרשב"א, **והרא"ש** כ', דבסתמא אמרינן דקונה גם הכותל, כיון דאין קנין למחצה, ואמרינן דקנה כל הכותל להיות חצי שלו, ולא רק לסמוך קורות, ומ"מ כ' דמקום הכותל לא זכה, [וי"ל דלא כ' זה, אלא לר"י דאמרינן דמחזיק לכל דבר דאין קנין לחצאין, וכמבואר בריטב"א], **ובטור** סקנ"ג הביא שי' הר"י ברצלוני, ושי' הרי"ו דאם נעשה כאחד מכותלי ביתו, זוכה גם בכותל, ושי' הרמב"ן, דאם טוען זוכה גם במקום, ושי' הרא"ש דבכל גונא אמרינן דזוכה גם באבנים, **והרמ"א** בסי"ח הביא שי' הרי"ו ושי' הרא"ש, **והט"ז** כ' לדינא כהרי"ו.

**הב"י** במחודש ז' מביא **תשו' הרשב"א**,דאם נפל הכותל תו אין למחזיק שום זכות, וכ"כ **בשו"ע** ס"כ, **והד"מ** בסק"ח כ', דכך מבואר גם בנ"י, אלא דמסיים, דאם נתן תקרה לא אזלה החזקה, והיינו דהנ"י מתחיל דאם נפל אבד חזקתו, דאין לו חלק בגוף הכותל ובמקום, וסיים דאבל אם החזיק בתקרה ומעזיבה יש לו חזקה, ונראה דבכהאי גונא הדין, דגם אם נפל לא אזלה החזקה, **ובסמ"ע** סקל"ז הביא דברי הד"מ, **ובנתה"מ** סקי"ח כ', דזהו דוקא לשי' הרי"ו דיש חילוק אם נתן תקרה או לא, ולדידי' אמרינן, דהיכי דנתן יש לו חזקה גם במקום הכותל, אבל לשי' הרא"ש דגם בסתמא, זוכה בכותל עצמו ומ"מ במקום אינו זוכה, א"כ גם היכי דנתן תקרה אינו זוכה במקום, ואם נפל אזלה החזקה, ולפנינו מבואר, דגם שי' הרי"ו, דאף בנתן תקרה אינו זוכה במקום, אלא בכותל עצמו דחולק באבנים, ושי' הנ"י אתיא כהרמב"ן, דגם זוכה במקום הכותל.

**הרמב"ם** בפ"ח משכנים ה"ח כ', דאם החזיק בקורה קטנה יכול להניח במקומה גדולה ועבה, אבל אינו יכול להניח שתי קורות, וכ' דבמה דברים אמורים, כשהודה דאין הכותל שלו אלא שחבירו מחל לו, אבל אם טען דהוא שותף בכותל, יכול להשתמש בכולו, **והה"מ** כ', דמקור דברי הרמב"ם דאינו יכול להניח שתי קורות, הוא מהא דאמר בגמ' דאחזיק לכשורי, ולא אמר רבותא טפי, דאחזיק להניח גם שתי קורות, **והב"י** בסקנ"ג כ', דכיון דשי' הרמב"ם דמיירי בלא טענה, ממילא דאין כאן מחילה ליותר מקורה אחת, **והטור** הביא דברי הרמב"ם וכ"כ **בשו"ע** סי"ח, **ובב"י ובסמ"ע** סקל"ד כ', דלשי' הרא"ש דמיירי הכא בטענה, ממילא גם זוכה להניח כמה קורות, והנה **ברי"ו** בעלה בידינו מבואר כהרמב"ם, דאינו יכול לנעוץ במקום אחר, אלא א"כ נתן תקרה, דאז זוכה בחצי הכותל, ושי' הרי"ו דאיכא טענה, ומבואר דלא רק משום דהוי מטעם דשתק ומחל, אמרינן דאינו יכול להניח עוד קורות, ומ"מ לפי מש"כ הרא"ש דבסתמא גם זוכה בחצי הכותל, ממילא דגם יוכל להניח עוד קורות.

ובמש"כ הרמב"ם דאם טוען שהוא שותף, יכול להשתמש בכולו, כ' **בבי' הגר"א** סקמ"ט, דמקור דברי הרמב"ם, מהא דמבואר בגמ' דבי כוי לא הוי חזקה, ומשמע דאם כבר נעץ קורה הוי חזקה גם להניח עוד קורות, **והה"מ** הק' דלא מצינו שיטה דיהני נעיצת קורה להחזיק בכותל עצמו, בלא חזקת ג"ש ובטענת מכר או מתנה, וכ' דנראה דדברי הרמב"ם מיירו בגונא דאין ידוע דהשני בנה לבדו, ונאמן לומר דמתחילה בנה עם השני, ועד עכשיו לא היה לו צורך בכותל, אלא דהק' דאי מיירי בכהאי גונא, גם בלא נעץ קורה כלל, יהיה נאמן לומר דהוא שותף בכותל, **והכס"מ** בשם **הריב"ש והב"ח** כתבו, דהרמב"ם מיירי בכותל שבין שניהם, וכיון שנשתמש, יכול לומר דשילם לו על מחצה מן הכותל, דתו לא שייך לומר מאן יימר דמחייבי לי רבנן, **ובקצוה"ח** סק"ה כ', דלפ"ז צ"ל דמיירי דהכותל בנוי על חצר שניהם, דאי לאו הכי כיון דאין זוכה בחצי הכותל משום חצר, אינו נאמן לומר דפרע והוי חצי כותל שלו, **והט"ז** כ' לומר, דשי' הרמב"ם כהרמב"ן, דמהני נעיצת קורות לזכות גם בכותל עצמו, [אלא דכ', דנראה ברמב"ם דאינו זוכה אלא להשתמש, ולא לגמרי שיהיה חצי דידי'], אמנם אכתי הק' **בנתה"מ** סקט"ז, דאיך מהני בלא ג"ש, דהא ברמב"ם לא הוזכר דהחזיק ג"ש, וכ' לומר דהכא כיון דמזיק הכותל של השני, בזה לאלתר הוי חזקה, ואפילו אי נימא דבעלמא בחפר בורות לא הוי לאלתר חזקה, זהו משום דהתם יכול להיות גם לבעל הקרקע תועלת בחפירה זו, אבל הכא אין תועלת אלא למחזיק.

**והסמ"ע** בסקל"ה כ', דצ"ל ברישא של דברי הרמב"ם, דאינו יכול לטעון דהוא שותף, דאי יכול לטעון, אמאי אינו נאמן לסמוך כמה קורות במיגו דיאמר דהוא שותף, אמנם **הט"ז** כ', דברישא מודה המחזיק דלא נתן לו השני כלום, אלא דהחזיק בלא טענה, וממילא דאין כאן חזקה אלא על קורה אחת, ולא שייך כאן מיגו.

גמ' צריפא דאורבני – עיין פי' רש"י, **והרי"מ** מבאר, דהיינו דעושה המרזב בצורה שהוא צר למעלה ורחב למטה, דע"י זה נשפכים המים מהרה ויש עליו הפסד בזה, **ובי"ר ובנ"י** מבואר כרש"י, **והרמב"ן** כ', דבצריפא דאורבני הגשמים יורדים מהרה, וגם כ' דהטיפין סמוכים, **וברי"ו** מבואר כהרי"מ, **וברמב"ם** בפ"ח משכנים ה"ו **ובשו"ע** סקנ"ג ס"י, מבואר כהרי"מ.

**וברמב"ן** ושאר **ראשונים** כתבו, דר"נ ור"י פליגי, האם חשיב דמוסיף היזק במה שמשנה, אבל להוסיף היזק לכו"ע אינו יכול, ומשום הכי כתבו, דאינו יכול להגביה הצינור, כיון דבזה בודאי מוסיף היזק, **והטור** בסקנ"ג כ' בשם **הרמ"ה** דיכול להגביה, אע"ג דע"י זה יהיה קילוחו חזק יותר, וכ' בשם **העיטור** דאינו יכול, וכ' דמסתבר כהרמ"ה, כיון דאמרינן דאחזיק לנטפי אחזיק לצריפא דאורבני, **והב"י** כ', דברמב"ן ובשאר ראשונים מבואר כשי' העיטור, וכ' אח"כ, דמרש"י שכ' דבצריפא דאורבני אינו יכול להשתמש במצר כיון דהטיפין סומכים, נראה כשי' הרמ"ה, דגם אם יש הפסד לבעל החצר יכול לשנות, אמנם **הב"ח** כ' לומר דלא פליגי, ולא מיירי בכהאי גונא דיש הפסד גמור, **ובשו"ע** סי"א כ' דאינו רשאי להגביה, ויש מתירין, **ובסמ"ע** סקכ"ד כ', דזה תלוי בפירוש צריפא דאורבני, דלפי' רש"י מבואר דגם אם יש הפסד שרי, ולפי' הרי"מ לא מיירי במקום שיש הפסד, ויל"ע דהנ"י מפרש כרש"י, ובכל זאת כ' דר"י מתיר גם צריפא דאורבני, משום דאין בזה תוספת היזק, וכ' כהראשונים דלהגביה אינו יכול.

**ו' ב'**

ג) גמ' כתליה – רש"י מבאר דהיינו בחורים, **והראב"ד** [בש"מ] כ' דהיינו בחלונות, וכ"כ **הנ"י** דהיינו בחורים וחלונות, **והי"ר** כ', דהיינו לסמוך סולם ולקבוע מסמר.

גמ' עד ד"א – ברש"י נראה מבואר דהיינו במשך הכותל, וכן מבואר **בטור**, **ובי"ר וברי"ו** בשם **ר"ח** מבואר דהיינו בגובה הכותל, וכן נראה מבואר **בראב"ד** [בש"מ], דכ' דד"א הוי שיעור קומתו של האדם.

גמ' במקום שנהגו – **הרי"ו** כ' פי' אחד, דהיינו במקום שנהגו שהשוכר משתמש בזה, והיה ידוע דיש מקומות שנהגו הכי ומשום הכי כ' בלשון זה, ולא כ' דאין משתמש בעובי הכותל בסתם, ועוד כ' בשם **הר"ש ש"צ**,דהכונה במקום שנהגו הבעלים להשתמש בעובי הכותל, וכ"כ **הר"ן והטור** בסשי"ג.

גמ' בתרבץ אפדני – רש"י מבאר, דהיינו במקום שהניחו שם לעשות כעין גינה קטנה, והנדון אם יכול להשתמש שם בכתלים, ועל דרך זה מבואר **בראב"ד** [בש"מ], **ובי"ר** מבואר דתרבץ היינו אויר החצר, והנדון האם יכול להשתמש רק בד"א שכנגד הפתח, דזה שיעור שיש לבעל הדירה בחצר משום פתחו, או דגם יש לו זכות להשתמש בכל החצר, **והרמב"ם** בפ"ו משכירות ה"א **ובשו"ע** סשי"ג ס"א כ', דמשתמש בתרבץ וברחבה שאחורי הבית, **ובסמ"ע** סק"א כ', דשיטתם דיכול להשתמש גם באויר התרבץ והרחבה, ולא רק בכתלים, וכ' דאפשר דגם שי' הטור הכי, שכ' דמשתמש בגינה שבחצר עיי"ש, **והט"ז** כ', דמש"כ רש"י דהכונה בכתלים, זהו רק לענין תרבץ דשם אין תשמיש אלא בכתלים דזורעים בקרקע, אבל ברחבה, גם לרש"י אפשר להשתמש בכל המקום.

ד) גמ' האי כשורא – תוס' הביאו שי' ר"ת דקאי על מתני', ומבואר **במהר"ם** דשי' ר"ת דבעי ג"ש וטענה, וא"כ באמת לא מהני ל' יום לחזקה, ורק במתני' דנימא דהוי בחזקת ששילם, סגי בל' יום, וכן מבואר בראשונים שי' ר"ת, **והבעה"מ והריטב"א והרא"ש** גם כתבו כפי' ר"ת, וכן **הרי"ו והרשב"א והר"ן והנ"י** הביאו גם פי' ר"ת, אמנם **הי"ר** כ', דלענין מתני' גם קודם ל' יום נאמן לומר שפרע, וכמבואר בע"א דרק בי כוי לא הוי חזקה, אבל אם יסמוך נאמן לומר שפרע, **וברי"ו** מבואר, דתוך ל' יום אין מחייבין אותו לשלם, דאפשר דאין דעתו להשתמש בקבע, ומשום הכי אינו נאמן לומר דפרע, אמנם **המלחמות** כ', דכיון דהוא יודע דדעתו להשתמש גם יותר מל' יום, ממילא דעשוי לפרוע גם תוך ל' יום, ואמאי אינו נאמן לומר שפרע, ובהשגות **הראב"ד** על הבעה"מ כ', דאי נימא דבעלמא בעי ג"ש, גם במתני' לא יהיה סגי בל' יום, **ובטור** סקנ"ז כ' כר"ת, **והרמ"א** שם בסי"א כ', דאם בנה בנין קבע, נאמן לומר שפרע מיד.

**והבעה"מ** כ' לבאר עוד, דמה דמבואר הכא בגמ' דעד ל' יום לא הוי חזקה, היינו דרק אחר ל' יום מתחיל החזקת ג"ש, ובעי ג"ש מלבד הל' יום, **ובלמחמות והרשב"א** הק' דא"כ היה לו לומר דאי חברי' בטינא מאלתר הוי חזקה, ועוד הק' דבכל חזקה מצטרף גם זמן שלא יכל למחות כגון שהיה באספמיא, והכא נמי כיון דהחזיק יותר מל' יום, ממילא מתחילה ראוי להצטרף לג"ש.

תוד"ה האי – מש"כ דאתי שפיר דנקטי' הכא, הנה **בראשונים** מבואר דלשי' ר"ת גם הא דר"נ דאחזיק להורדי קאי על מתני' וכמשנ"ת לעיל, וכ' דמהאי טעמא מייתי הא דר"נ דלעיל, והא דמייתי הא דאחזיק לנטפי, אע"ג דזה לא קאי על מתני' אלא מיירי בחזקת ג"ש, הוא משום דדמי להא דאחזיק להורדי, אמנם **הרא"ש** כאן כ' כר"ת ולעיל פי' הא דאחזיק להורדי גם בחזקת ג"ש, ומ"מ כ' דאייתי לה לעיל משום דמייתי כל דברי ר"נ בענין סמיכות בכותל.

גמ' בתר שבעה – ברש"י נראה מבואר דבז' לבד הוי חזקה, ובהג"ה מבואר דאז מחזיק לעשות סוכה למצוה, וא"כ הוי לצורך כל שנה ושנה, **והרי"ו** כ' דכיון דכבר נתשמש לצורך מצוה, לא יסבול הבעלים שישתמש לדבר נוסף, ועל דרך זה מבואר **בנ"י**,ועוד כ' הרי"ו, דאם מניח אחר סוכות מחזי דמניח לקביעות, כיון דנגמר הסיבה הראשונה, וכ' גם דדרך לסתור מיד אחר סוכות, אמנם **בי"ר** כ', דמש"כ שבעה היינו מלבד ל' יום, וכן **הראב"ד** [בש"מ] כ', דהיינו דאם בתוך הל' יום או בסופם הגיע סוכות, יש לו עוד ז' יום, **ובהג"א** הביא שיטה אחת דרק ז', ושיטה אחת דהוי נוסף על הל' יום, **ובי"ר** מבואר, דגם אם מתחילה היה סוכות, לא הוי חזקה אלא אחר שלשים יום אחר סוכות, אמנם **במאירי** מבואר, דרק אם סוף הל' יום הגיע סוכות, בעי עוד ז' ימים, אבל אם מתחילה היה סוכות, בל' יום הוי חזקה, **והטור** בסקנ"ז סתם, דבתר שבעה הוי חזקה, **והב"י** הביא דברי ההג"א, דהוי מלבד הל' יום, וכן **הסמ"ע** בסקנ"ג סקל"ג **והנתה"מ** בחי' סקכ"ז, הביאו דברי ההג"א, **והט"ז** כ', דהנ"י חולק דמיד אחר ז' לבד הוי חזקה, ולכאורה מ"מ לא מבואר בנ"י, דהיכי דהגיע סוכות בסוף הל' יום, דלא בעי עוד ז' ימים לחזקה.

תוד"ה עד – **בנ"י** מבואר כתוס', **ובי"ר** כ' דדוקא ז', ובעי לסתור בביה"ש של סוף יום ז', ואע"ג דמבואר בסוכה מ"ח דלא יסתור, שם מיירי מבעוד יום טובא דאפשר דאכתי יאכל, אבל כשמגיע סמוך ללילה ויודע שלא יאכל עוד יכול לסתור, **ובטור** סקנ"ז כ' דעד ח' ימים, **ובדרישה** סקכ"ט כ' דזהו כשי' התוס', ויל"ע דהטור היה בחו"ל, ובזה בעי ח' ימים מעיקר הדין, וכמש"כ הי"ר דבגמ' מיירי על א"י, דבחו"ל בעי שמונה ימים, ואדרבה לשי' התוס' בחו"ל הוי תשעה ימים, **ובתו"ח** כ', דלשי' הבעה"מ דכונת הגמ' דבעי ג"ש מלבד השבעה ימים, ניחא דהג"ש יכולים להתחיל מיד ביום השמיני, כמו כל חזקה דמתחלת גם בשבת.

**בי"ר** מבואר דבעי שיביא עדים דהשני ראה ושתק, ורק אז אמרינן דהוי חזקה, והוי שלו בלא טענה, ולא דמי לחזקת ג"ש, דשם הדין דעל הבעלים להביא ראיה דלא ידע, **ובנ"י** כ', בחברי' בטינא דלאלתר הוי חזקה, דאי אפשר שלא הרגיש, וזה קאי על החיבור בטינא, אבל לא נתבאר אי בעי להביא עדים, שעכ"פ ראה הבעלים את הכשורא דמטללתא, **והרמב"ם** בפ"ח משכנים ה"ז **והשו"ע** בסקנ"ג סי"ז כ', דבעי שיביא ראיה שסייע לו הבעלים או ראה, **והקצוה"ח** בסק"ד הביא **דהכנה"ג** מק', דברמב"ם בפי"א משכנים הי"א ובשו"ע סקנ"ה סמ"ג מבואר, דעל הניזק להביא ראיה שלא ידע, והביא דכ' דדוקא הכא גבי חיבור בטיט, בעי להביא ראיה דידע מזה, אבל על עיקר הסמיכות לא בעי להביא ראיה, ולפ"ז בבתר ל' יום אי"צ להביא ראיה, **ובנתה"מ** סקי"ד כ' לחלק, דשם מיירי דמחזיק לענין דלא יוכל חבירו לתבוע ממנו להרחיק הנזק, וכיון דהוא משתמש בשלו הוא מוחזק, ומשום הכי על הניזק להביא ראיה, משא"כ הכא דהוא משתמש בשל חבירו, השני הוא המוחזק, ומשום הכי על המחזיק להביא ראיה שידע השני.

א) שני בתים וכו' – שי' התוס' **והרי"ו והרשב"א והרא"ש**,דאע"ג דמבואר בסמוך דבגג ליכא היזק ראיה, היינו דוקא בגגין סמוכין, דמרגיש כשהשני עולה ויכול ליזהר ממנו, אבל הכא דיש הפסק רשות ביניהם, אינו יכול להרגיש ואיכא היזק ראיה, **ובמאירי** כ' די"א דהיכי דסמוכין אין משתמשים בגג דברי הצנע, ומשום הכי יש חילוק בין סמוכין ללא, ושי' **הרי"מ והי"ר והריטב"א והר"ן והנ"י**,דהכא מיירי בגגין שעשויין לדירה ותשמיש, ומשום הכי יש בזה היזק ראיה, משא"כ בסמוך מיירי בשאינן עשויין לזה, והריטב"א כ' גם כהתוס', דבסמוך מיירי אף בעשויין לדירה, ומ"מ כיון דסמוכין יכולים ליזהר, וכ' הרי"מ, דהא דלא פירש אביי הכא דמיירי בעשויין לדירה, הוא משום דלא בא לאשמועינן, דבעשויין לדירה איכא בהו דין היזק ראיה, אלא דבא לבאר האיך יסלקו ההיזק ראיה מביניהם, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ה-ו ובהשגות **הראב"ד** שם, דתלוי האם הוי גג שיש בו תשמיש או לא, **והטור** בסקנ"ט כ', דאם אין בגג תשמיש קבוע והם סמוכין זה לזה, ליכא משום היזק ראיה, **והשו"ע** בס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** בס"ב כ', די"א דדוקא אם סמוכין ליכא משום היזק ראיה.

**הראב"ד** [בש"מ] מק' על חילוק התוס', דלק' מבואר דבין גג לחצר גבוהה ממנו, גם ליכא היזק ראיה לבעל הגג, וכ' דאיכא למימר, דמיירי שם שיש גג אחר סמוך לגג, ומשום הכי כבר לא עביד מילי דצינעא, ויל"ע דלכאורה אמרינן רק דמרגיש בחבירו כשעולה, אבל כשאינו עולה יעשה מילי דצינעא, ודברי הראב"ד הם כמבואר במאירי, דבסמוכין כבר לא עבדי כלל מילי דצינעא, וקו' הראב"ד נראה דס"ל, דכיון דהחצר גבוהה אינו מרגיש בחבירו, אמנם **הרי"ו** בעלה בידינו כ', דגם בחצר גבוהה מהגג אמרינן דמרגיש בחבירו, כיון דמ"מ הם סמוכין, **והריטב"א** כ' שם, דמיירי בגג שאינו עשוי לדירה, ואע"פ דמתחילה כ', דהיכי דסמוכין ליכא משום היזק ראיה גם אם עשוי לדירה.

**ברשב"א** מבואר בשי' הרי"מ, דגג שאינו עשוי לדירה היינו גג משופע, והק' דא"כ אינו ראוי להשתמש שם, ואמאי מבואר בגמ' דאיכא משום נתפס כגנב, וגם בכהאי גונא אינו עשוי כלל לעלות לגג, ואמאי זקוק לעשות מחיצה בינו לחצר, וכ' די"ל דמ"מ חזי קצת ומניח שם כלים, **ובריטב"א** מבואר, דעשויין לדירה היינו דמיירי בגג מקורה, [וכ' דהיכי דמשופע גם אינו מזיק], **והר"ן והנ"י** כ', דעשוי לדירה היינו במקורה או שהוא לפני הבתים, **והרמב"ם** בפ"ג ה"ה כ' בסתם, דאם היו הגגין עשויין לדירה, ובה"ו כ' דבין גג לגג משאר הגגין ליכא היזק ראיה, שאין בני אדם דרין בגגות, **ובהה"מ ובריב"ש** סת"ט מבואר, דהחילוק האם הגג משופע או לא, **והראב"ד** בה"ו השיג על הרמב"ם על מש"כ משאר הגגין, פירוש שאינן ראויין להשתמש, וכ' הה"מ דפשוט דזה כונת הרמב"ם, והנה **בחזו"א** מבואר דיש לפרש שי' הרמב"ם, דעשויין לדירה היינו היכי דמקורה, ולפ"ז לכאורה י"ל, דבאמת חלוק שי' הרמב"ם משי' הראב"ד, דלשי' הרמב"ם בעי שיהיה מקורה, ולשי' הראב"ד, כל שאינו משופע איכא משום היזק ראיה, [ויל"ע בלשון הרמב"ם שכ' דאין בני אדם דרים בגגות, דאי מיירי דוקא במשופע, אין זה משום דאינם דרים בגגות, אלא משום דלא חזי לדירה], ולשון **הסמ"ע** בסק"ג, דעשויין לדירה היינו דהוא מקורה ושוה, ולאפוקי כשהוא משופע, **ובחזו"א** מבואר, דבסמ"ע מבואר דבעי גם מקורה, ולא סגי שאינו משופע, **ובבאה"ג** אות ב' הביא דברי הה"מ, דהיינו שאינם משופעים.

**הב"ח** כ', דהתוס' מודו היכי דעשוי לדירה, דיש בזה משום היזק ראיה גם אם הם סמוכים, דהוי כשתי חצירות דאיכא משום היזק ראיה אע"פ שהם סמוכים, אמנם **הסמ"ע והש"כ** בסק"א כ', דלשי' התוס' גם בעשויין לדירה, ליכא משום היזק ראיה בסמוכין, **ובחזו"א** כ' דאם רק אינו משופע, בזה נראה כהסמ"ע דבזה חולקים התוס', אבל אם מיירי גם במקורה ומשתמש בגג, בזה בודאי הדין כהב"ח, והק' על הסמ"ע דכ' דהיינו שהוא מקורה, דאמאי כ' דהתוס' פליגי בזה.

גמ' זה עושה – **הרא"ש** לעיל ס"ה כ', דיכול לעשות כל אחד גם הוצא ודפנא, כיון דעושה החצי לעצמו, **ובחזו"א** מבואר, דזהו דוקא לשיטתו, דגם בחצר יכול לכנוס לתוך שלו ולעשות בהוצא ודפנא, אבל לשי' הראשונים, דבחצר יכול האחד לכוף השני דיעשה עמו כותל אבנים, גם הכא מחויב כל אחד לעשות מעקה של אבנים.

גמ' ומעדיף – רש"י כ' במקצת, **והראב"ד** [בש"מ] הק', דגם במעדיף אכתי יכול לראות בעיקום ראשו, וכ' דכיון דהוי בשפת הגג, ירא שמא יפול ולא ידחוק עצמו לראות, **והרב אב"ד** [בש"מ] כ', דבאמת בעי להעדיף עד שלא יוכלו לראות כלל, וכ' דכן הסכים **הרמב"ן**, **והרי"ו** כ' דיכול לראות ע"י עיון, רק דלא אטרחוהו רבנן טפי, כיון דאי אפשר לומר דהאחד יבנה הכל, ובעלה בידינו כ', דכיון דאין כאן תשמיש תדיר כמו חצר, לא החמירו יותר, **והר"ן והנ"י** גם כתבו הכי משום דאי אפשר, ולשון **הרמב"ם** פ"ג משכנים ה"ה **והשו"ע** סקנ"ט ס"א, דמעדיף שלא יראו זה את זה, **והטור** שם **והסמ"ע** בסק"ה כתבו דמעדיף מעט.

גמ' אפילו רה"י – **הרי"ו והרשב"א והריטב"א והרא"ש** מבארים דברי הגמ' לפי שי' התוס', דמה דאיכא היזק ראיה הכא הוא משום דאינם סמוכין, דקו' הגמ' דגם אם מפסיק רק רה"י, כבר חשיב דאינם סמוכין.

גמ' מהו דתימא וכו' – **הרי"מ** מק', דלק' ס' א' מבואר, דשרי לפתוח פתח כנגד חבירו היכי דאיכא רה"ר ביניהם, משום דבלאו הכי בעי לאצטנועי משום בני רה"ר, וכ' דשם לא הוי מקום גבוה, וא"כ בני רה"ר רואים שם להדיא, משא"כ הכא דהגג גבוה, **ובי"ר** כ', דהכא גבוה ד"א, והעיר דמ"מ יש חילוק לגבי לילה, דמבואר בגמ' דבלילה ליכא משום רבים, וכ' דאין כונת הגמ' דבלילה לא עוברים כלל ברה"ר, אלא דבלילה גם אם עוברים, מ"מ לא מצו לראות משום דהוי הגג גבוה, אבל מה שהוי כנגד הילוכם, בזה רואים גם בלילה, **ובריב"ש** סת"ט כ', דהחילוקים בגמ' הכא מהנו רק, דמשום הכי לא מצוי שיראו בני רה"ר אלא בדרך מקרה, ומשא"כ בעל הגג רואה כל זמן שהוא עומד בגג, וא"כ לק' דמיירי בפתח, אינו שוהה שם והוי רק מקרה, וזה איכא גם מבני הרבים, **וברי"ו** בעלה בידינו כ' כהרי"מ, וכ' דלפ"ז, בגג נמוך באמת לא יצטרך לעשות מחיצה, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסקנ"ט ס"א, **ובקצוה"ח** סק"א הביא הריב"ש, והעיר דברמ"א מבואר חילוק אחר ממש"כ הריב"ש.

תוד"ה מהו – בהג"ה ברש"י כ', דאינו רוצה לבנות חצי, משום דיש לו טירחא לשכור פועלים למחצה, **והרי"ו** כ', דבאם היה בונה האחד, היה בזה הצלה גמורה, ועכשיו לא הוי הצלה גמורה, דאכתי יכול לראות באלכסון וכמשנ"ת, **והרא"ש** הביא דברי התוס' ודברי הרי"ו, **והרשב"א והריטב"א** כ', דהכא מיירי דבנה הכל בחצי הגובה, ומשום הכי ס"ד דיכול לומר לו, דישלים עוד חצי הגובה, אבל אם בנה רק חצי במשך הגג, בודאי דלא יוכל לומר לו דיבנה הכל, כיון דהדין דכל אחד בונה חצי.

בא"ד – מבואר בתוס', דמתחילה יכול לומר לו דאחד מהם יבנה הכל, והשני יתן לו ההוצאה, וכן מבואר **בטושו"ע** סקנ"ט ס"ג, [**ובחזו"א** כ' לומר, דבאם יאמר לחבירו דרוצה, בזה סגי שיוכל לתבוע אח"כ לחבירו גם אם בנה חצי], אמנם **בר"ן** **ובנ"י** מבואר בשם **הרא"ה** בשם אחיו, דאינו יכול לומר לו הכי, דהשני יכול לומר דהוא אינו רוצה לבנות, דלא ליתרע אשיתאי כמבואר בגמ', וגם אינו רוצה שהשני יבנה, דאינו רוצה שכותל שלו יהיה אצל השני, [ולשון הנ"י משובש וכמש"כ הנחל"ד], **והנחל"ד** מבאר יותר, דיכול לומר לו דאינו רוצה ליזהר בשטר שחצי הכותל שלו, וגם באם יהיה אצלו יוכל לסמוך על זה, וגם יהיה לו כנגד חצי הכותל מניעה גם מבני רה"ר שלא יזיקו אותו, **ובנתה"מ** סק"ס סק"א מבואר, דכיון דיש כאן הפסד במה שבונה כל אחד חצי, אמרינן דאינו יכול לטעון זה, **ובטור ובסמ"ע** סק"י כתבו, דיכול לומר לו מהטעם שכתבו התוס' ומהטעם שכ' הרי"ו, **ובחזו"א** כ', דמטעם התוס' באם יאמר לו השני, דהוא מוכן לקבל על עצמו את כל ההעדפה, לא יוכל לכופו שהאחד יבנה, אך כ' דאכתי שייך הטעם שכ' בהג"ה, וכ' דאם גם יקבל עליו הטרחה של הפועלים לא יוכל לכופו, ויל"ע דלא הזכיר דאכתי איכא להטעם דהוי הצלה גמורה.

ב) גמ' גג הסמוך לחצר – **הי"ר** כ', דהכא מיירי בגג שאינו עשוי לתשמיש, וכן מבואר **בנ"י** לשיטתו, דהכא מיירי בגג שאינו מקורה ואינו עשוי לתשמיש, ומשום הכי ליכא משום היזק ראיה, וכ"כ **בב"י** סק"ס בשי' הרמב"ם, **והד"מ** סק"א ציין לנ"י, אמנם **הסמ"ע** בסק"ב כ', דהרמב"ם לא הזכיר דמיירי באינו עשוי לתשמיש אלא גבי שני גגין, ולא גבי גג וחצר, ונראה דבזה בכל ענין אין בעל החצר מחויב בכותל משום היזק ראיה, וכ' לומר, דכיון דבעל החצר ניזוק יותר, משום הכי רק בעל הגג חייב לסלק ההיזק, **והקצוה"ח** בסק"א **והגרע"א** הביאו, דהרמב"ן לעיל ב' ב' כ' בתי' אחד, דגם למ"ד דהיזק ראיה לאו שמי' היזק, בגג מקורה הוי היזק דדמי לבית, ומבואר דעדיף מחצר, **והחזו"א** כ', דהיכי דהגג סמוך לחצר, לא הוי תשמישו כבית.

גמ' אבל זקוק למחיצת עשרה – **באהא"ז** פ"ב משכנים הט"ז מעיר, דמאיזה טעם מחויב לבנות מחיצה שלא יהיה נתפס כגנב, דהוא יאמר דאינו גנב, וכ' לבאר, דכיון דדרך בני אדם לחוש לזה, נמצא דעל ידי דהוא סמוך לחבירו, נפסד השני משימושו הראוי לו בגגו, ומחויב להסיר הדבר שגורם לחבירו לימנע מהתשמשות, **ובחי' ר' ראובן** ס"א כ' גם צד אחד הכי, וכ' עוד, די"ל דזהו כמו חיוב בית שער, דמחיוב השותפין לסלק ההיזק שיש עליהם גם אם לא בא מהשותף, וכ' דזה תלוי במשי"ת לק' מחלוקת הרמב"ם והרא"ש, האם באופן דבעל הגג צריך לעשות מחיצה כדי שלא יהיה היזק ראיה, מחויב בעל החצר להשתתף עמו בשיעור מחיצת עשרה, דאי נימא דהוי חיוב השותפין, הכא דהאחד מחויב לעשות כותל, ממילא נמצא דאין כאן היזק זה, ואין כאן מקום לחיוב של שותפין, אבל אי נימא דהוי משום דחשיב דהשני נפסד מחמתו, הרי יש עליו חיוב למנוע ההפסד, וכמו דבעל הגג מחויב למנוע מהיזק ראיה, הכא נמי הוא מחויב למנוע מנתפס כגנב וצריך להשתתף עמו.

גמ' שם – **ברי"ו** מבואר דלזה סגי במחיצה של הוצא ודפנא, [דכ' בעלה בידינו, דבין גג לחצר, בעי בעל החצר ליתן כדי חצי דמי מחיצת הוצא], אמנם **הקצוה"ח** בסק"ס סק"ב כ', דבעי דוקא של אבנים, והוכיח זה משי' הרמב"ם, דבגינה עושה רק מחיצת עשרה, ובכל זאת מבואר במתני' דבעי לעשות של אבנים.

גמ' מיתיבי וכו' – **הרי"מ והי"ר** מבארים, דמיירי דהחצר גבוהה מהגג ד"א, דמשום הכי בעל הגג גם אינו מזיק לבעל החצר וכמשי"ת לק', ולפ"ז מבואר, דגם בגבוה ד"א שייך החשש דנתפס כגנב, וכ' דמלמעלה למטה שייך גם ביותר מעשרה, אבל מלמטה למעלה, כל שגבוה עשרה תו לא מתפס כנגב וכמו במחיצת עשרה, אמנם **ברי"ו וברא"ש** מבואר, דכל שגבוה עשרה תו ליכא למתפס כגנב גם לעליון, והא דמק' הגמ' מהברייתא, הוא משום דמשמע דמיירי גם בגבוהה מעט ואפילו פחות מעשרה, וכן מבואר **בטושו"ע** סק"ס ס"ב, דכל שגבוה עשרה תו ליכא למיחש לנתפס כגנב גם לעליון, ואינו זקוק לעשות מחיצה כלל.

**הרמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ז כ', דבשתי חצירות שניהם בונים מלמטה, ואם היתה חצירו למעלה מגגו של חבירו, אין העליון זקוק לתחתון כלל, **והה"מ** הק', דכיון דהרמב"ם פסק כר"נ דבעי מחיצת עשרה בין גג לגג, אמאי לא כ' הכא, דזקוק עכ"פ למחיצת עשרה, **ובב"י** כ', דגם **ברי"ף** נראה דס"ל דאין זקוק כלל, כיון דהביא הברייתא בסמוך בסתם, ולא הביא דברי הגמ' דהיינו דאינו זקוק למחיצת ד"א, וכ' לומר דס"ל, דכיון דבעל הגג מחויב לעשות כותל, כדי שלא יזיק בעל החצר בהיזק ראיה, ממילא מתבטל החשש דנתפס כגנב, ובגמ' באמת הוה מצי לשנויי הכי, רק דאמר לו, דבאמת גם אין לדייק מהברייתא, [ולפ"ז צ"ל, דמבארים הגמ' כהרי"ו ולא כהרי"מ, דלשי' הרי"מ מיירי באופן דבעל הגג אינו מזיק בהיזק ראיה לבעל החצר], **ובשו"ע** סק"ס ס"ב כ', דאם הגג נמוך, י"א דאין בעל החצר זקוק לתחתון כלל, וי"א דאם הוא גבוה פחות מעשרה, זקוק לו להשלים למחיצת עשרה, **ובסמ"ע** סק"ג מבואר דהכא נמי בגג וחצר שוים, תלוי במחלוקת זו האם זקוק בעל החצר לסייע עד עשרה, **והט"ז** כ' לומר, דגם הרמב"ם מודה דזקוק למחיצת עשרה, אלא דהוא מיירי באופן שהחצר גבוהה עשרה, ומשום הכי אין בעל החצר זקוק כלל, ולא חש לבאר דבפחות מעשרה זקוק, דכבר כ' דינא דר"נ בה"ו, **ובבי' הגר"א** סק"ו כ', דמש"כ הרמב"ם דאין העליון זקוק כלל, קאי על מש"כ קודם, דהעליון מסייע לתחתון מלמטה, אבל לענין מחיצת עשרה לא מיירי הרמב"ם כלל.

**בטושו"ע** סק"ס ס"א מבואר, דגג וחצר הסמוכים, צריך בעל הגג לעשות מחיצה ד"א, ובעל החצר מסייעו עד גובה עשרה, **ובפרישה** סק"א העיר, דנראה דבונים הכל על המקום של בעל הגג, ואמאי לא יתן בעל החצר חצי מקום ג"כ, וכ' דכיון דבעל הגג גם מזיק בהיזק ראיה, הוא צריך ליתן המקום, ולא מהני מה דבעל החצר מזיק משום נתפס כגנב, אלא לחייבו בהוצאות הבנין, **ובנתה"מ** סק"א כ', דכיון דגם אם יבנו המחיצה עשרה על מקום שניהם, יוכל בעל החצר לעכב מבעל הגג, לבנות עוד עד ד"א, כיון דהוי מקום שלו, א"כ הרי בהכרח יצטרך בעל הגג לבנות על שלו כותל ד"א, וממילא דאין לחייב בעל החצר ליתן מקום למחיצת עשרה, **והנחל"ד** כ' לומר, דכל היכי דהוא עושה המחיצה לטובת חבירו שלא יזיק אותו בהיזק ראיה, יכול לומר דיבנה הכותל על כותל המשותף לשניהם, ולפ"ז אי אפשר לומר כהנתה"מ, ועיין בסמוך.

**הקצוה"ח** בסק"ב מק', דאמאי זקוק בעל החצר להשתתף בשיעור גובה עשרה, הא על כרחך דבונים את הכותל על מקום בעל הגג, דאי לאו הכי יוכל בעל החצר לומר לו, דאינו רוצה שיבנה עד ד"א על מחיצה זו, וכמבואר לעיל ה' א' שי' הרי"ו והרא"ש, דאינו יכול להגביה על כותל של שניהם בע"כ של השני, ועל כרחו זקוק בעל הגג לבנות כותל ד"א בשלו, וכיון שכן, לא יוכל בעל הגג לתבוע מבעל החצר חצי הוצאה של מחיצת עשרה, דיאמר דכיון דהכותל אינו ברשותו, לא יוכל להשתמש בזה, ואם יאמר דיתן לו רשות, יאמר דאי במכר לא בעינא, ואי במתנה שונא מתנות יחיה, וכמבואר טענה זו בנ"י לעיל ב' א', דמהאי טעמא אין אחד מהשותפין יכול לומר דיכנוס לתוך שלו, וכ' לומר, דכיון דמבואר ברא"ש, דבעל הגג יכול לבנות המחיצה של ד"א גם מהוצא ודפנא וכמשי"ת בסמוך, א"כ שפיר יכול לבנות מחיצת עשרה על מקום שניהם, ועל מחיצה זו יבנה בעל הגג מחיצת ד"א של הוצא ודפנא, רק על חלקו שלו, **והנתה"מ** בסק"א כ' לת', דכיון דאם יבנו מחיצת עשרה על מקום שניהם, ומחיצת ד"א על מקום בעל הגג, יבואו לידי הפסד, דהרי אין תועלת בשתי מחיצות, בזה הטילו החיוב דבעל הגג יבנה על חלקו והשני ישתתף, והוכיח זה מהדין של שני גגין, דיכול לומר לו דיבנה האחד כל הכותל בחלקו, ואינו יכול לומר לו, דאינו רוצה שיהיה מחיצה שלו בחלק חבירו וכמשנ"ת, ועוד כ', דכיון דבעל הגג צריך להעמיד זה בחצרו, משום דבעי לבנות כותל ד"א, לא שייך בזה שונא מתנות יחיה, דהרי השני צריך זה בשבילו, **והנחל"ד** כ' לומר, דכל שתובע לחבירו לבנות לתועלת דידי', אין יכול למונעו מלבנות על כותל שהם שותפין בו.

**ברי"ו וברא"ש** **ובטושו"ע** סק"ס ס"ב מבואר, דהיכי דהחצר גבוהה פחות מעשרה מהגג, בעי בעל החצר להשתתף עד גובה עשרה טפחים, **והקצוה"ח** בסק"ד הק', דאמאי לא נימא גם הכא, דהעליון יצטרך להקציע מקרקעו, כדי שהתחתון יוכל לבנות שם מחיצת עשרה על מקום שניהם, [וקו' לפי המבואר לעיל, דכ' דבאמת יכול בעל הגג לומר לבעל החצר, דיבנו המחיצת עשרה על מקום שניהם, אבל לפי דברי הפרישה, דכל שהאחד מזיק בהיזק ראיה, אין השני צריך ליתן מקום לבנות מחיצת עשרה לק"מ], וכ' לומר, דכיון דהכא מועיל מה שהוא גבוה מהגג, דחשיב כמו שיש לו מחיצה, דהרי צריך להשלים רק עד עשרה, ממילא חשוב כמו דהוא נותן חצי הכותל במה שיש לו שם קרקע, והחיוב רק על התחתון להשלים המחיצה, [והנחל"ד כ', דזה ישוב רק על המקום ולא על ההוצאות, ולכאורה בזה מבואר גם אמאי אין צריך ליתן ההוצאות, של מה שבונה התחתון], **והנתה"מ** בסק"ב כ', דהעליון יוכל לומר לתחתון, דהוא ישלים על שלו לבד עד גובה עשרה, ואז יצטרך התחתון לבנות בחלקו מחיצה ד"א כדי להשלים חיובו, ובודאי ניחא לי', דרק הוא יבנה על שלו מחיצה ד"א והעליון ישתתף עמו, והקצוה"ח הביא דברי **הרמב"ן** לעיל ב' ב', דכ' דלמ"ד דהיזק ראיה לא שמי' היזק, י"ל דמה דקתני גבי שתי חצירות, מיירי לענין מחיצת עשרה לנתפס כגנב, וכ' דלפ"ז מבואר דלא כמש"כ בטושו"ע, אלא דגם במחיצת עשרה יש חיוב לעליון לסייע לתחתון מלמטה, [אמנם אי נימא דשי' הרמב"ן כהרי"מ, דמה דהעליון גבוה עשרה לא מהני דלא יתפס כגנב, ממילא דלא שייך תי' הקצוה"ח, וא"כ י"ל דבעיקר התי' מודה למש"כ בטושו"ע, רק דחולק עליהם בדבר אחר, וכמו כן לפי תי' הנתה"מ אין זה סתירה כלל, דהא הרמב"ן קאי להצד דאין חיוב לבנות כותל ד"א].

ג) גמ' שתי חצירות וכו' – בתוס' מבואר שי' ר"ת, דהיכי דהתחתון נמוך ד"א מהעליון בכל החצר, בזה אין התחתון מחויב לבנות כותל כלל, דכבר מסולק מהיזק ראיה, וכן מבואר **בי"ר ובראב"ד** [בש"מ], ושי' ר"י מבואר בתוס', דלעולם התחתון מזיק לעליון היכי דעומד, ומשום הכי צריך לסייע בכל גובה הכותל העליון, ונראה מבואר בתוס', דבכל הד"א בעי לסייע, **וברמב"ן** בסו"ד גם מבואר הכי, דלא סגי שהעליון גבוה ד"א, וכ' דאכתי מזיקו היכי דעומד, או דאם התחתונה ארוכה, יכול לראות מסוף חצירו, הגם שהעליונה גבוהה ד"א, ומ"מ מבואר בדבריו, דאינו צריך לבנות עד סוף גובה ד"א, דבפחות מזה כבר נמצא דאין התחתון מזיק, **והרי"ו** כ' בתחילה דבעי לסייע בכל ד"א, ומיהו כ' דאם העליונה גבוהה הרבה והתחתונה אינה רחבה, בזה גם בפחות מגובה ד"א, כבר אינו מזיק לעליונה, וכן מבואר **ברשב"א ובר"ן ובנ"י**,דצריך לסייע יותר מגובה ד"א מהתחתונה, ומ"מ אינו צריך לסייע עד סוף הד"א משל העליונה, **והרא"ש** כ' בסתם דמסייע בכל גובה ד"א, **והטור** בסק"ס כ' בתחילה, דמסייע בכל הד"א, והביא דברי הרי"ו דזה תלוי בגובה העליונה וברוחב התחתונה, והביא שי' **הר"י ברצלוני** דס"ל כהי"ר, דכל שגבוהה העליונה ד"א אי"צ לבנות כלום, וסיים דהרא"ש כ' כסברא ראשונה, ומבואר **בדרישה** סק"ג, דהרא"ש חולק על הרי"ו, וס"ל דלעולם בעי לסייע בד"א, **והשו"ע** כ' דמסייע בכל ד"א, **והרמ"א** כ' דברי הרי"ו, **ובחזו"א** כ' לומר, דאין מחלוקת בין הרא"ש לרי"ו, **ובסמ"ע** סק"ח העיר, דהשו"ע בס"ב גבי גג וחצר, הביא שי' הר"י ברצלוני, דאם גבוהה העליונה ד"א אי"צ לסייע, ואמאי הכא לא הביא, וכ' לחלק, דהכא אין העליונה גבוהה ד"א, וצריך לבנות קצת עכ"פ, ומשום הכי בונה הכל עיי"ש, וכבר כ' **הנתה"מ** בחי' סק"ו דחילוקו דחוק, **ובקצוה"ח** סק"ה הביא, דבראשונים מבואר דלא כחילוק הסמ"ע, וכן **בבי' הגר"א** סק"ט מבואר דתלוי במחלוקת, **ובב"ח** כ' לדינא דהוי ספיקא דדינא, שמא הלכה כר"י ברצלוני ור"ת, **והתו"ח** כ' דעיקר לדינא כשיטה זו.

רש"י ד"ה זה – **הרמב"ן** כ' בתחילה, דמש"כ רש"י דלא יהא נפסד, אין כונתו דאינו נפסד כלל, דהרי באם היו שוים, היה התחתון מסייע לו בכל ד"א, ועכשיו אינו מסייע לו אלא עד ד"א מגובה דידי', אלא הכונה רק, דאינו נפסד יותר מתחתון, דהרי כנגד הגובה שצריך להשלים העליון לבדו, צריך התחתון לבנות לבדו עד שמגיע לקרקע העליונה, ואח"כ כ' דהתחתון מסייע גם ביותר מד"א וכמשנ"ת, וכ' דזה עולה כהוגן כלשון רש"י, ונראה דלפ"ז ניחא דברי רש"י כפשוטו, ויל"ע דכיון דעכ"פ מבואר בדבריו, דאין התחתון צריך לסייע כנגד כל גובה ד"א של העליון, אכתי נמצא דיש לו הפסד, **ובהה"מ** בפ"ג משכנים ה"ז מבואר, דשי' רש"י דלא כהראשונים דס"ל, דמסייע בחלק מהגובה של ד"א, **ובלח"מ** שם מבואר דהיינו, דשי' רש"י דמסייע בכל הד"א.

**הרמב"ם** בפ"ג משכנים ה"ז כ', דשניהם בונים מלמטה, ובונה העליון לבדו מכנגדו ולמעלה, **ובהה"מ** מבואר דס"ל כשי' הרי"ו, **ובדרישה** סק"ס סק"ג כ', דגם יש לפרש שי' הרמב"ם כר"י ברצלוני, וכ"כ שם **הב"ח** בשם **מרדכי** הארוך, **ובב"י** נראה דמבאר דברי הרמב"ם, דמכנגד קרקע העליונה בונה רק העליון, ולפ"ז נראה דמיירי בגבוהה ד"א, וכן מבואר **בחזו"א** דזה כונת הב"י, אלא דתמה, דא"כ אמאי התחתון צריך כלל לבנות מכנגדו, כיון דאין עליו חיוב כלל של סילוק היזק ראיה.

**הי"ר** כ' דמיירי דהעליונה גבוהה ד"א, ובאמת הוא לבדו מזיק, ובאם היה יכול לבנות כותל על קרקע שלו, היה מחויב לבנות על שלו לבדו, אלא דהכא מיירי, דקרקע העליון אינו ראוי לבנות עליו, ומשום הכי צריך להעמיק עד קרקע התחתון ולבנות שם, ומבואר בדבריו, דבאם יאמר התחתון דסגי לי' בזה שיבנה העליון על חלקו, ובאם יפול שיחזור ויבנה, ואינו רוצה להשתתף ולבנות מקרקע דידי' עד העליונה, דיכול לומר הכי, אלא דהכא מיירי דהתחתון תובע העליון שיעמיק קרקעו ויבנה מלמטה, כדי שיעמוד הכותל, ובזה אומר העליון, דכיון דהכותל שיבנה למטה הוי הנאה לתחתון, דסמיך לכותל זה מה דבעי, ואינו חושש שיפול עליו מעפר והאבנים של העליון, ולו עצמו אין בזה שום הנאה, בזה על התחתון לבנות חלק זה, כיון דבנין זה נעשה אצל התחתון, [וכ' דחשיב זה נהנה וזה חסר], ובזה פליגי ר"ה ור"ח, האם מוטל מהאי טעמא רק על התחתון, או דרק משתתף עם העליון, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] כ', דהיכי דהעליון גבוה ד"א, בזה בונה העליון לבדו בחלקו ואפילו בהוצא ודפנא, וכן **הריטב"א** חולק על הי"ר, דבכהאי גונא אין העליון צריך אלא לבנות על חלקו מה שיוכל, ועיין **ברא"ש** לעיל ס"ה דגם כ', דהיכי דרק האחד מחויב לסלק ההיזק ראיה, יכול לבנות גם בהוצא ודפנא, אלא דס"ל שם, דגם היכי דשניהם מחויבים, יכול האחד לפטור עצמו במה שיבנה לבדו הוצא ודפנא, **ובחזו"א** כ' לומר, דגם החולקים על הרא"ש בחצר, מודים בכהאי גונא דרק האחד מחויב לבנות, ושי' הי"ר נראה מבואר, דגם בכהאי גונא דרק האחד מחויב, דינו דוקא בגויל וגזית כפי המנהג.

בשי' ר"ת ודעימי', דאם העליון גבוה ד"א אין התחתון מחויב כלל בהיזק ראיה, מבואר **בי"ר** דאע"ג דמבואר בגמ', דהיכי דעומד חזי לי', מ"מ כיון דהעליון מזיקו בכל ענין, החיוב הוי על העליון ולא על התחתון, ומיהו אח"כ כ', דגם בגג וחצר מבואר דאין בעל הגג מזיק, ושם הרי העליון גם אינו מזיק, כיון דליכא בגג משום היזק ראיה כמבואר בגמ', ומשום הכי כ' לבאר, דכיון דמ"מ יכול למעבד מידי דצינעא היכי דיושב, כבר לא חשיב מזיק, והק' דהדין דאסור לפתוח חלון לחצר חבירו, ובודאי דזה גם היכי דאינו רואה את כל חצירו של חבירו דרך החלון, ולא אמרינן דיאמר לו דיעשה מידי דצינעא, במקום שאינו רואה דרך החלון, וכ' דהתם אין חבירו רואהו כשעומד בחלונו, וא"כ לא ימנע מלמעבד מידי דצינעא גם כנגד חלונו, ומשום הכי הוי מזיק, אבל הכא העליון רואהו כשהוא בחצירו, וימנע אז מלמעבד מידי דצינעא באותו מקום שרואה, וכיון דאכתי יכול גם אז למעבד באופן שלא יראהו התחתון, משום הכי אינו חשוב מזיק, **והב"ח** בסק"ס כ', דכיון דבטור מבואר דמזיקו רק כשהוא עומד בשפת חצירו, זה אינו חשוב תשמיש קבוע דמשום הכי יוכל לתבעו לסלק היזק ראיה, [ויל"ע דבגמ' לעיל לא אמרינן, דבני רה"ר חזו לי רק בשפת הגג].

תוד"ה שתי – **בנחל"ד** מבואר, דהא דמשמע בגמ' דהתחתון צריך לסייע לעליון בכל גובה הכותל, ולא נימא דבאמת אינו צריך לסייע אלא עד ד"א, הוא משום דמשמע דמש"כ דתחתון בונה מכנגדו ועולה, הוא כמו העולה שאמור גבי העליון.

גמ' אמר ר"ה וכו' – בביאור שי' ר"ח דעליון מסייע מלמטה, מבואר **בראשונים** דכיון דאם אין יסוד אין בנין, גם העליון צריך לבנין שלמטה, **ובראב"ד** [בש"מ] מבואר, דאי אפשר לחייב לבנות כותל אבנים, אלא משום דיש לו הנאה מזה דיכול להשתמש בכותל, וכ' דר"ח ס"ל, דאע"פ דבחלק התחתון אין העליון יכול להשתמש, מ"מ כיון דע"י זה יכול להשתמש בחלק העליון, וזהו יסוד למה שלמעלה, ממילא מחויב גם בזה. ובשי' ר"ה מבואר **ברי"ו**,דכיון דאין העליון יכול להשתמש בחלק התחתון, אין ראוי לחייבו להשתתף בזה, וכ' אי נמי דכיון דאינו יכול להשתמש, יאמר לתחתון דיביא עפר ויבנו על חלק שניהם בהוצא, דהוצא יעמוד גם על עפר שיביא התחתון, וסיים דאין מחייבין לבנות בגויל וגזית, אלא כששניהם יכולים להשתמש, והכא עליון אינו יכול להשתמש במה שלמטה, **והרשב"א** לעיל ב' א' כ', דר"ה ס"ל דאם רצה האחד, יכול לכנוס לתוך שלו ולעשות מחיצה של הוצא ודפנא, ור"ח ס"ל דאינו יכול, ומשום הכי צריך לסייע לתחתון.

גמ' תחתון בונה מכנגדו – **בראב"ד** [בש"מ] מבואר דאינו בונה אלא ג"ט, ומבואר **במאירי**,דכיון שיש כאן קרקע של העליון, סגי בחצי עובי של כותל, דמדבק החצי כותל לקרקע של העליון, אמנם **הרמב"ן** ושאר **ראשונים** כתבו, דבעי לעשות כותל ו' טפחים מלמטה, וכתבו דמקציעים מקרקעו של עליון ג' טפחים כדי לבנות על זה חצי הכותל, והרמב"ן הק' על הראב"ד, דאי סגי בחצי כותל, אמאי ס"ל לר"ח דעליון מסייע מלמטה, הא הוא מעמיד חצי מהכותל בקרקעו, **ובב"י** בסק"ס כ', דברמב"ם נראה דהעליון משתתף רק בהוצאות התחתון, אבל אינו נותן מקום, **ובטושו"ע** סק"ס ס"ג מבואר כהרמב"ן ודעימי'.

גמ' עליון מסייע מלמטה – **ברמב"ן** מבואר, דאם רצה העליון כונס לתוך שלו ובונה, וכן מבואר **בסמ"ע** סק"ס סק"ו, **ובנתה"מ** סק"ב כ', דאם ירצה לעשות הכי בודאי ירצה התחתון, [והנה בנ"י לעיל ב' א' כ' בשם הרא"ה, דאינו יכול לכנוס לתוך שלו אם השני אינו רוצה, אמנם י"ל דהכא דמפסיד דיצטרך לבנות מלמטה, לכו"ע יכול לומר דיבנה בתוך שלו].

גמ' אינו זקוק לו – **ברי"מ** מבואר, דגם בעל הגג אינו זקוק לבעל החצר, דאינו מזיקו כיון דבעל החצר גבוה מבעל הגג, **ובי"ר** מבואר דמיירי דהוא גובה ד"א, ומשום הכי אינו מזיקו, אמנם **ברי"ו וברא"ש** מבואר, דגם היכי דהחצר גובהה ד"א, מ"מ אכתי מזיק בעל הגג לבעל החצר, וזהו לשיטתם לגבי שתי חצירות וכמשנ"ת, ומשה"ק בגמ' לעיל דאמאי אינו זקוק למחיצת י' טפחים, היינו דבעל החצר יצטרך להשתתף עם בעל הגג בכותל שבונה, בגובה י' טפחים, **ובריטב"א** מבואר כהרי"מ, ויל"ע דגבי שתי חצירות כ' כהראשונים, דהתחתון משתתף גם ביותר מד"א, ועיין **בחזו"א** דכ' די"ל, דבגג כיון דבעל הגג אינו משתמש כ"כ, וגם איכא גובה ד"א, אינו חשוב מזיק, ועוד מבואר בדבריו די"ל, דהכא מיירי דהגג אינו רחב כלל ומשום הכי אינו מזיק כלל, ויש הכרח לומר הכי, דבברייתא נראה דאף אחד אינו מחויב לבנות כותל, **והטור** בסק"ס כ' שי' הרא"ש, והביא שי' **הר"י ברצלוני** כהרי"מ, **ובשו"ע** שם ס"א הביא לשתי השיטות, האם בעל הגג חשיב מזיק לבעל החצר, ועיין מה שהובא לעיל גבי שתי חצירות.

**ז' א'**

גמ' בדינא קא מעכב – **בי"ר ובמאירי** כ', דמבואר דוקא משום דהיה לו טענה, אבל בלא זה יכל לכופו לסתור הבית והעליה, ולחזור ולבנות, ומשום דכופין על מדת סדום, אמנם **הריטב"א** כ' בשם מורו, דגם בלא שום טענה אינו יכול לכוף בעל העליה לסתור, וע"ע לק' במעשה השני, דמבואר שי' הרמב"ם וטושו"ע כהי"ר.

גמ' אבל מטו כשורי וכו' – **הרמב"ן** כ', די"א דהעליון בונה משלו עד עשרה, ויותר מעשרה בונה התחתון משלו אם ירצה, **ובשו"ת מהר"א ששון** סצ"א תמה בזה, דאמאי צריך העליון לבנות עד עשרה, הא הוי כותל של תחתון, ועוד הק' ממתני' לק' קט"ז ב', דמבואר דעל העליון לבנות הכתלים שלו, וכ' דזה יש לדחות דמיירי דוקא בשוכר ומשכיר, **והחזו"א** כ' דחייב מדין מזיק, ואע"ג דלזה חלקו דישתמש בעליה, מ"מ אמרינן דעל דעת כן הוי, דאם ירד למטה מעשרה יהיה חייב כמו מזיק, והרמב"ן הביא עוד שיטה דהכל משל תחתון, וכ' הרמב"ן, דנראה ששניהם בונים הכל, ופירוש סתר ובני לה כמו שהיתה מתחילה, ואינו יכול לומר דיבנה רק עד עשרה, **ובמהר"א ששון** שם מבואר, דהיינו דהעליון משתתף עם התחתון בבנין הכותל, [**והחזו"א** כ' לבאר, דכל אחד בונה חלקו וכשי' הרשב"א בסמוך], **והרי"ו והרשב"א** כ', דסתרי ובנו לה תרוייהו וכמו דאמר לו מתחילה, והרשב"א מסיים דמיהו התחתון בונה לבדו כל הכותל עד התקרה שביניהם, **והרא"ש** כ' דיסתרו כל הבנין ויבנוהו ביניהם כאשר היה בתחילה, **והרמ"א** בסקס"ד ס"ב כ', דהוצאות ההגבהה על שניהן, **ובלבוש** שם מוסיף דעל שניהם עד עשרה, ונראה כמש"כ המהר"א ששון בשי' הרמב"ן, דשניהם משתתפין בבנין הכותל שעד עשרה, **והמהר"א** ששון שם כ', דנראה לדינא דרק התחתון בונה את כותליו.

**הרמב"ם** בפ"ד משכנים ה"ו **והשו"ע** בסקס"ד ס"ב, מביאים הגמ' באופן שרק קורות הבית ירדו למטה, וכ' דאם ירדו מתחת לעשרה סותר ובונה, וכ' **הה"מ** דהיינו, דבעל הבית סותר התקרה ובונה אותה, והעליון יתן המעזיבה, דהכי ס"ל להרמב"ם באם נפל התקרה, דהתחתון נותן התקרה והעליון המעזיבה, והביא שי' **הרשב"א** כאן, דהתחתון נותן גם המעזיבה, והנה **הטור** בסקס"ד הביא, דשי' רש"י והרא"ש, דאם נפל התקרה העליון נותן התקרה, ולפ"ז כ' **הב"י** שם, דבכהאי גונא דהכא גם העליון לבדו יצטרך לבנות התקרה, אמנם **בפרישה** סק"ג **ובסמ"ע** סק"ה כ', דהכא לשי' רש"י והרא"ש יבנו בין שניהם, דכיון דמה דצריך לסתור התקרה הוא מחמת התחתון, עליו לסייע בבנין התקרה, ולכאורה ממש"כ הה"מ, דלשי' הרמב"ם העליון יתן המעזיבה מבואר כהב"י, דמה דמוטל על העליון אין התחתון צריך לסייע לו כלל, **והסמ"ע** העיר על **הרמ"א**,דאמאי כ' הדין דההוצאות על שניהם, בגונא דהכותל עצמו נפחת, הא לשיטתו דס"ל כרש"י, גם בכהאי גונא דהשו"ע דרק התקרה ירדה למטה, הדין דההוצאות על שניהם, אמנם **בבאה"ג** אות ט' כ', דשי' הרמ"א בגונא דהשו"ע, דהכל על העליון וכמש"כ הב"י, וכן נראה **בבי' הגר"א** סק"ח, וכ"כ **הנתה"מ** סק"ה, וביאר דכיון דירדה למטה מעשרה, ממילא זכותו של התחתון לסתור התקרה כיון דנכנס לרשותו, ואחר שסתר, ממילא על העליון לבדו לבנות התקרה, כמו בכל גונא דנפלה התקרה.

רש"י ד"ה אבל – **הרמב"ן** כ', דלפ"ז הדין פשוט ונקט לה משום דמבאר דעד כמה, **והרי"ו** כ' דפי' הגמ' באמת הכי, דאם אתנו פשיטא דמעכב, אלא דאכתי צריך לבאר עד כמה, והרמב"ן הביא י"א, דכונת הגמ' דאתנו, היינו דבשעת חלוקה אמרו דזה נוטל בית שגובהו כך וכך, והוי כמו דאתנו דיש לו זכות שיהיה גובה הבית כך וכך, ומ"מ אמרינן דאין קפידא אלא שיהיה כמו הגובה דדיירי אנשי וכמבואר בגמ', וכ' דאינו נכון, **ובטור ובלבוש** סקס"ד ס"ב מבואר בהדיא כרש"י.

ב) גמ' בדין קא מעכב – **בי"ר ובמאירי** מבואר דדוקא משום דהיה לו טענה, אבל אם לא יהיה לו שום טורח, יכול לכופו לסתור ולבנות, **והריטב"א** בשם מורו כ' דאינו יכול לכופו בכל ענין, **וברמב"ם** בפ"ז משכנים ה"ח **ובטושו"ע** מבואר כהי"ר, **וברי"ו** כ', דהכא לא יכל לכופו בכל ענין, משום דגם יכול לטעון דלא ניחא לו בחלונות גבוהים, ואע"ג דמבואר דהכא מיירי דהיה עומד לתיבני ובי ציבי, מ"מ יכול לומר דלמחר ימלך ויגור בעצמו בבית זה, **והנ"י** כ', דמהא דאמר לו לסתור ולא היה סבור שיעכב משום דאינו רוצה בהגבהת החלונות, מוכח דמיירי דהיה עומד לתיבני ובי ציבי, ונראה גם דס"ל דעכ"פ בעשוי לדירה, דיכול לומר דאינו רוצה בהגבהת החלונות, וכ"כ **התו"ח**,דבעשוי לדירה אינו יכול לכופו אפילו בלא טענת טורח, אך כ' דברמב"ם וטושו"ע לא נראה הכי, דכתבו בסתמא דאם אין לו טורח יכול לכופו.

**בי"ר** כ', דהא דמצי לכופו היכי דאין לו טורח, זהו דוקא אם זה שרוצה לסתור, הוא אמיד וציית דינא, דאי לאו הכי יכול לומר דחושש שמא יסתור ולא יהיה לו מעות לבנות, או שמא לא ירצה לבנות ולא ישמע לב"ד לבנות, ובפוסקים לא הוזכר זה.

**בי"ר** כ', דאינו יכול לומר דלא ניחא לי משום שונא מתנות יחיה, דאינו מקבל כאן מתנה כיון דמעיקרא גם היה לו בית, **והריטב"א** כ' הכי בגמ לעיל דאמר לו דישכור לו בית, דלא חשיב מתנה מהאי טעמא, ועוד כ' הי"ר, דכיון דיש לשני הנאה ממה שבונה בשבילו, לא חשיב דהוא מקבל מתנה מהשני.

גמ' אלא תיבני וכו' – ברש"י מבואר, דהרבותא דגם בזה חשיב דיש לו טירחא, **ובפי' רגמ"ה** כ', דהרבותא בזה, הוא דאי"צ להם כ"כ לאורה, וצ"ב דאיזה צירוף יש בזה דאי"צ כ"כ לאורה, דמשום הכי יוכל לכופו לפנות אע"ג דיש לו טירחא.

רש"י ד"ה דאע"ג – **במאירי** מבואר, דאם הוי רק אוצר של תבן ועצים יכול לומר לו, דהוא יביא פועלים ויוציאו ויכניסו, אלא דהכא מיירי, דהוא משתמש עם התבן והעצים שם ויש לו טורח, ובראשונים ופוסקים לא נראה הכי.

תוד"ה היינו – **המהרש"א** מעיר, דלמאי הוצרכו התוס' להכניס בתוך דבריהם דאיצטריך גם להא דלעיל, דלכאורה זה אינו שייך לקו', **והפנ"ש** הביא דברי **המהר"ם** דמבואר בדבריו, די"ל דאי לא מייתי לתרוייהו, באמת לא הייתי יודע דהגונא השני מיירי דמשתמש רק תיבני וציבי, וא"כ באמת איצטריך תרוייהו, וא"כ דוקא לפמש"כ התוס' דנימא דהחידוש הוא דחדתא לא קאי, יק' דסגי במקרה השני, ושפיר הוצרכו התוס' לבאר דאיצטריך גם למקרה הראשון, וכ"כ **בנימוקי הגרי"ב**.

ג) רש"י ד"ה תרביצא – **הי"ר** כ' דלפי דברי רש"י דהכונה גינה, צ"ל דמיירי במקום שנהגו שלא לגדור, דאי לאו הכי חייב למנוע מלראות בחלון, משום היזק ראיה, **והריטב"א** כ' די"ל עוד, דמיירי דהחלון היה מעל ד"א, וכל זה הוא לשיטתם, דגם באחין שחלקו אין לו היתר להזיק בהיזק ראיה, אמנם לפמש"כ הרמב"ן בשי' רש"י, דאין יכול לתבוע מהאח שלא יזיקנו בהיזק ראיה וכמשי"ת בע"ב בע"ה, ממילא דלק"מ, **והי"ר** כ' לבאר דתרביצא היינו אויר החצר, [וכהאי גונא נחלקו לעיל ו' ב' עיי"ש].

רש"י ד"ה בדנפשאי – במה דמבואר ברש"י דבעי ג"ש, ולעיל גבי כשורא דמטללתא מבואר דאי"צ ג"ש, הנה גם **ברשב"ם** מבואר הכי, דגבי חזקת תשמישין כ' לק' מ"א א' דהוי ביום אחד, וגבי חזקת חלון כ' לק' נ"ט א' דהוי בג"ש, ולעיל ו' א' נתבאר דברי **הטור** שכ', דשי' הרשב"ם דרק במה שיש חסרון קרקע בעי ג"ש, כגון פתיחת חלונות ומרזב ומזחילה דהם תשמישים גדולים. **וברי"ו** כאן מבואר כשי' רש"י, אך הוסיף דמהני רק אם טענה, ולא אם רק אומר דלא מיחה, **והטור** בסקנ"ד הביא תשובה **מגאון** לגבי אמת המים, דאם לא מיחה השני מהני החזקה דלא יוכל לסלקו, **ובט"ז** בסכ"ז כ', דאע"ג דשי' הטור דבכל חזקת תשמישין בעי ג"ש וטענה כמשנ"ת לעיל ו' א', מ"מ הכא מודה דלא בעי, משום דכיון דאמה זו היתה מימי אביהם, אמרינן דכיון דשתק, על כרחך דמתחילה היה דעתו לחלוק באופן זה, שישאר לשני זכות להעביר אמת המים ועל דעת זה היה החלוקה, ועד"ז מבואר **בפרישה** שם סקל"ח, והנה בטור מבואר דגם לא בעי ג"ש, אמנם הפרישה שם כ' לבאר בדברי **הנ"י**, שכ' כדברי רש"י כאן דבעי ג"ש, וסיים דמהני משום דודאי מחל לו, דנראה דאי"צ טענה, והיינו מהטעם שנתבאר, וכ' דאע"ג דכ' דבעי ג"ש מ"מ י"ל דטענה לא בעי.

הרשב"א כ' בשם **הראב"ד** כרש"י, וכ"כ **הר"ן והנ"י**, **והריטב"א** כ' דשי' הי"ר והר"ם דאין חזקה דלא כרש"י, ושי' הרא"ה דאיכא חזקה עם טענה, **והרמב"ן** מק', דכיון דאינו יכול למחות בו שיסתום החלון, אמאי איכא חזקה, וכ' דאפשר שהיה לו למחות דאינו מוחל, **והרשב"א** חולק דכיון דאינו יכול למחות בו, ממילא דלא שייך חזקה, וכ' דלא דמי למשכנתא דסורא, דמבואר לק' ל"ה ב' שהיה לו למחות דאוכל בתורת משכתנא, ולא משום זכיה בקרקע, דשם מ"מ הרי השני נכנס לקרקע שלו ואוכל פירות דידי', אבל הכא הרי יש לו חלון משום דהכי חלקו, ואין השני אוכל משלו כלום, ויל"ע **דהב"י** בסקע"ג מחודש א' הביא **תשו' הרשב"א**,דכ' בכהאי גונא דיש לו חזקה והיה לו למחות, ודימה זה למשכנתא דסורא.

**הקצוה"ח** בסקנ"ד סק"ה הק' על הרמב"ן, דכ' הכא דאיכא חזקה אף דאינו יכול לסלקו, ממש"כ לק' י"ח, דהיכי דאחד סומך מזיק לחצר חבירו קודם שיש לשני דבר הניזוק, דלא הוי חזקה משום דאין השני יכול למחות בו שלא יסמוך, וכ' דצ"ל דהרמב"ן כ' הכא דבריו בשי' רש"י, והוא לא ס"ל הכי, ואח"כ כ', דהכא כיון דיש להסתפק, האם חלקו באופן שיהיה לו זכות בחלון לגמרי שלא יבנה אחיו כנגדו, או דחלקו רק באופן שלא יוכל לסלקו, משום הכי צריך למחות, אבל היכי דידוע דיש לו רשות לעשות מה שמחזיק בו, בכהאי גונא ליכא חזקה, ולכאורה לפ"ז גם מיושב הסתירה ברמב"ן, **והגרע"א** בשו"ת מהדו"ק סקנ"א כ' לחלק, דבחלון הרי הוא משתמש בשל חבירו, דהאור בא דרך חצר חבירו ומשום הכי יש לו למחות, משא"כ בנזיקין דאינו משתמש בשל חבירו כלל, בזה כ' הרמב"ן דכל שאינו יכול למונעו ליכא חזקה, והק' דברמב"ן לק' י"ח מבואר, דגם בחלון ליכא חזקה משום דאינו יכול למחות, וכ' לומר דשם מיירי לענין חזקה להיזק ראיה, וזה אין לו כמו בכל נזיקין דאין לו חזקה היכי דאינו יכול למחות, **ובחי' ר' ראובן** ס"ה הק', דמ"מ כיון דאיכא חזקה לענין אורה, ממילא גם הוי חזקה לענין היזק ראיה, דאם זכה להשתמש לאורה, ממילא גם זוכה שלא יוכל השני לתובעו משום היזק ראיה, וכ' דהרמב"ן לשיטתו דחזקת תשמישין מהני גם בלא טענה, משום דאמרינן דמחל לו, וא"כ לא יהני החזקה אלא לענין שנימא דמחל, כל זמן שאין היזק ראיה, אבל לענין שיזיקנו לא מחל, ואכתי הק' **דברא"ש** כאן מבואר דאם יחזיק ג"ש יהני, וכ' דמשום הכי יכול לכופו לסתום החלון, ולק' כ' דאין חזקה בנזיקין היכי דאין יכול למחות, וכבר הק' זה **בפ"ח** על הרא"ש אות ת', וכ' לומר דהכא מיירי הרא"ש, באופן שיש היזק ראיה כמבואר בדבריו, ומשום הכי היה לו למחות אע"פ שאין יכול לסלקו, דמ"מ הרי הוא מזיקו, אבל היכי דאינו מזיקו כלל, אין לו למחות על השתמשות דאין קפידא בזה.

ד) גמ' יש לו לבעל הכרם ד"א – **בריטב"א** מבואר, דהוי שלו רק לענין דמשועבד לו בשעת חרישה, ולא דהוי שלו לגמרי, ולשון **הטושו"ע** בסקע"ג ס"ד דהוי שלו להפך בו המחרישה, **ובנחל"ד** מבואר דהבין דהוי שלו לגמרי.

גמ' נהי דעלו להדדי וכו' – **ברי"ו** ועוד **ראשונים** מבואר כונת הגמ', דהכא פירשו כשעלו אהדדי דהוי מחמת הבנין, אבל אם עלו סתם, גם האורה הוי בכלל, וזהו החילוק בין כרם להכא, **והרמב"ם** בפ"ז משכנים ה"י כ', דשמו הבנין והעצים ולא השגיחו על שומת האויר, וכ' **הה"מ** דאפשר דכונתו לדברי הראשונים, אמנם **הרא"ש** כ', דהכא השומא היתה בשביל הבנין, אבל בכרם הוי גם לד"א דאי אפשר בלא זה, ומבואר **בטור** סקנ"ד דהרא"ש חולק על הרי"ו, **ובמאירי** מבואר כהרא"ש, **והשו"ע** בסכ"ז כ' כלשון הרמב"ם, **והש"כ** בסקכ"ד כ' הדין כהרי"ו והראשונים.

תוד"ה אספלידא – **המהר"ם** מעיר דאמאי לא הק' התוס' מעיקר טענתו דמאפלת לי, דלא מיירי במערה, וכ' די"ל דבפתח המערה יש אור, ועל זה טען דהאפיל עליו פתח המערה, ומשום הכי הק' רק מהמשך הגמ', דמוכח דבעיקר האספלידא איכא אור.

תוד"ה א"ל – בקו' הראשונה יל"ע, דמ"מ מאיזה טעם לא יוכל להאפיל עליו, **ובמהרש"א** מבואר דקו', דאע"ג דאמרינן דאין לאחין שחלקו חלונות משום דבעין יפה מוכר, מ"מ לענין שלא יאפיל עליו לגמרי, יש לנו לומר דאדרבה, האח שקיבל התרביצא נתן בעין יפה, שיהיה לאחיו זכות שלא יאפיל עליו לגמרי, [ויל"ע דלפי המבואר ברשב"ם לק' ס"ה א', דבתרביצא חשיב זה שקיבל לוקח, ובעל הבית הוי המוכר שם, ממילא דלא שייך בזה דמוכר בעין יפה לענין האור דהוא אינו מוכר כלל, אמנם לפי משי"ת דברי הריטב"א לק' בתוד"ה אין, יש מקום לדברי המהרש"א], **והמהר"ם** כ', דהתוס' ס"ל דמסברא אין לו רשות להאפיל עליו כ"כ, והדין דבעי להרחיק ד"א מכנגד החלונות, הוי גם באחין שחלקו, אמנם לא נתבאר אמאי באמת יש לנו לומר הכי, **ובק"ש** אות ל"ח כ', דצ"ל דחשיב כמזיק, כיון דאין ראוי לדור עכשיו בבית, אמנם העיר בזה, דמ"מ כיון דהאור בא מחצר של חבירו, אמאי לא יוכל לבנות שם, דהרי הבונה נוטל את שלו, ומידת סדום לא שייך בזה, דיפסיד מקום.

בא"ד – מש"כ דהא דאמר ומכנגדן מרחיק ד"א שלא יאפיל וכו', מבואר **במהר"ם** דבאם היה מאפיל כאן לגמרי היה צריך להרחיק ד"א, ולכאורה מבואר בתוס', דהדין דמרחיק ד"א, הוא רק בגונא דמאפיל לגמרי, אמנם **ברי"ו** כאן מבואר, דמתני' דלק' מיירי דהוחזק בחלונות, וכ"כ **רש"י והראשונים** לק' כ"ב א' וכן מבואר בפוסקים, ובאמת גם לשי' תוס' בהכרח דהיכי דהוחזק צריך להרחיק ד"א בכל ענין, דזהו הדין דבאחין דחלקו דאין להם חלונות, דאי"צ להרחיק, הא בעלמא צריך להרחיק, ויל"ע בזה.

בא"ד – **ברא"ש** מבואר כשי' ר"י, דאם מאפיל לגמרי דאינו יכול לבנות, וכ' דהכא לא האפיל לגמרי, משום דהיה לו אורה מצד אחר, **והראב"ד** [בש"מ] כ', דאע"פ שחשוך ע"י מה שבנה אינו יכול לעכב, ונראה כשי' רש"י, וכן **בריטב"א** נראה מבואר כרש"י, וכן **בהג"א** מבואר, דשי' **הריב"ם והאו"ז** כרש"י, דכיון דלא עלו אהדדי, אין לו שום זכות בשל חבירו, כמו שאר דברים שאין לו, **והרמב"ן והר"ן והנ"י** כ', דאם מאפיל לגמרי עד שאין יכול להשתמש כדרך שאר בתים, בזה אין לו זכות לבנות, ומבואר **בב"י** סקנ"ד דזה קרוב לדברי התוס', **וברא"ש וברמב"ן** מבואר הטעם, דכיון דעלו אהדדי עכ"פ, אע"פ שלא פירשו דגם עלו לאויר, מ"מ בודאי דגם לזה עלו, **והטור והרמ"א** בקנ"ד סכ"ז כתבו כר"י והרא"ש.

**בדרישה** סקע"ג סק"ג **ובסמ"ע** שם סק"ז כ', דהיכי דלא עלו אהדדי כלל, הדין דיכול לבנות כנגד החלון אפילו דמאפיל לגמרי, וכן מבואר מדברי **הט"ז** שם, וכ"כ **הש"כ** בסקנ"ד סקכ"ז, וכ' דזה דלא כמו דמשמע **בב"ח**, והנה ממש"כ הב"ח בסקע"ג, דמש"כ הטור דיכול לסתום החלון, מיירי באופן שאינו מאפיל לגמרי, לכאורה אין ראיה, די"ל דמעמיד הטור באופן דעלו אהדדי, וכמו שמבואר בט"זשם, אמנם נראה דיש להוכיח זה ממש"כ הב"ח בסקנ"ד, על דברי הטור בנתן בית לאחד וחצר לאחד, דזה שקיבל הבית צריך לסתום החלון, דמיירי דלא יאפיל לגמרי, ושם לא עלו אהדדי כלל, ולכאורה דבר זה הוא מחלוקת הרא"ש והתוס', דהרא"ש כ' רק משום דעלו אהדדי, אמנם התוס' הק' על רש"י גם בלא הא דעלו אהדדי, דאין סברא שיוכל להאפיל עליו.

**הנחל"ד** כ' בשי' רש"י, דהא דחלוק מכרם דיש לו ד"א, [דמש"כ הרא"ש דשם אי אפשר בלא ד"א, לשי' רש"י אכתי יק' דגם הכא אי אפשר בלא אורה], דהתם הוא זוכה בעוד ד"א של כרם ואמרינן דזהו חלקו, אבל הכא דאינו בא לזכות בד"א שצריך להרחיק, אלא דרק בא לומר שיהיה משועבד לו, בזה אמרינן דאינו זוכה, דכל אחד זוכה בחלקו לגמרי, [ולפ"ד יל"ע מה מק' הגמ' מעיקרא, כיון דהכא הנדון שיזכה בשעבוד אצל חבירו], ולפ"ד הרי"ו והראשונים בלא"ה לק"מ, דשם מיירי דעלו סתם וכמשנ"ת.

גמ' האומר בית כור עפר וכו' – **ברמב"ם** בפכ"ח ממכירה הי"ד כ', דאומר בית כור פלוני, וכן גבי כרם כ' דאומר במקום פלוני, וכן מבואר **בטושו"ע** סרי"ח סי"ז-י"ח גם גבי פרדס, **והב"י** כ', דס"ל להרמב"ם דאי לא היה מסיים, לא היינו אומרים דשמא בעלמא מכר, **והב"ח** שם כ', דבתוס' מבואר דהיכי דיודע דיש לו מקום דמתקרי בית כור אע"פ שאינו בית כור, בזה קנה גם אם לא סיים לו הבית כור, וכ' דהרמב"ם מיירי באופן שלא ידע הלוקח שיש לו מקום כזה, ומשום הכי בעי שיסיים, ואע"פ דלא ידע הגיעו, דהיה לו לאסוקי שמא אין שם בית כור ממש, וכן מבואר **בפרישה** סקי"ד, דכ' אם אינו מכיר הגיעו, **ובקצוה"ח** סק"א כ' על הב"ח, דשי' הרמב"ם דגם אם יודע, לא הגיעו אם לא סיים הבית כור, והביא **דבריטב"א** בב"מ מבואר דיש גירסא הכי בגמ', דאמר בית כור זה, וכ' הריטב"א שם דבעי תרוייהו, גם שיקרה כך וגם שיסיים לו, וכ' דבודאי גם גירסת הרמב"ם היתה הכי.

תוד"ה והוא – בביאור סו"ד דהתוס', ביארו **המהרש"א והמהר"ם**,דיש להוסיף בקו', דגם קשה להו דאם נתן דמי לתך, הוי הוכחה דהמקח הוי על פחות מבית כור, וגם בלא קרו לי' בית כור אמאי לא הגיעו, [ובמהרש"א מבואר, דזה קו' על גונא דלא ידע הלוקח, דמ"מ הוי הוכחה דהמוכר נתכוין רק למדה זו], ועל זה תי' התוס', דבאמת הדמים מודיעים ומהני דהמוכר יכול לומר דלא נתכוין אלא למדה זו, אבל מ"מ הלוקח אינו חייב לקיים המקח, כיון דהיה סבור דנותן לו בית כור שלם.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דאמאי לא תי', דמיירי דנתן לו דמים בין לתך לכור, וכ' דמ"מ גם בזה הוי דמים מודיעים דמכר לתך, **ובהג' חת"ס** ציין לתוס' לק' ס"א ב', ושם מבואר דשי' **הרשב"ם** דבקרקע אין דמים מודיעים, כיון דאין אונאה לקרקעות, ותוס' הק' עליו שם, ובשם ר"י כ' דאין דמים מודיעים, דפעמים דאדם משלם הרבה יותר משויו של הקרקע באמת.

בא"ד – **הנחל"ד** מק' בעיקר קו' התוס', דהא רבנן לק' ע"ז ב' ס"ל דלא אמרינן דמים מודיעים, ולק' צ"ב א' הק' הראשונים על הגמ' שם דנימא דמים מודיעים, דהא רק ר"י ס"ל הכי, ומה שמתרצים שם לא שייך הכא, [והנה **בברכ"ש** סי"ב מביא, דיש שם תי' דכל מה דס"ל לרבנן דלא אמרינן דמים מודיעים, זהו דוקא היכי דבלא דמים מודיעים מתפרש הלשון באופן אחר, כמו הא דבקר וצמד, דהנדון האם בקר הוי בכלל לשון צמד או לא, משא"כ לק' צ"ב, גבי שור דהספק האם קנה לרדיא או לשחיטה, בזה אין נדון על הלשון אלא על דעת הלוקח למה קנה, ויל"ע לפ"ז האם הכא הוי נדון בלשון].

**ז' ב'**

גמ' האחין שחלקו וכו' – **הריטב"א** כ' בשם **הרא"ה**,דכל זה מיירי דלא עלו אהדדי, אבל אם עלו אהדדי יש להם זה על זה, ונראה דזה שייך לפי שיטתו לעיל בגמ', דמש"כ דהכא עלו אהדדי בדמי לבני וכשורי, היינו דפירשו זה ולא אויר, אבל בסתם אמרינן דגם עלו אהדדי לאויר, אבל לשי' הרא"ש שם, דהכא מיירי בסתמא ואעפ"כ אמרינן דלא עלו לגבי אויר, א"כ גם הא דאחין שחלקו, מיירי גם בעלו אהדדי בסתמא, ואעפ"כ אין להם דרך וחלונות, **ובדרישה** סקע"ג סק"ג נראה דס"ל, דהכא מיירי דוקא בלא עלו אהדדי כלל, אבל אם עלו אהדדי אפילו כמו הא דמבואר בגמ' גבי אספלידא ותרביצא, הדין דיש להם דרך זה על זה, דכמו דמבואר ברא"ש דאם מאפיל לגמרי אינו סותם החלון, הכא נמי כיון דאינו יכול לעבור בלא דרך, יש לו דרך, **והט"ז** שם **והש"כ** בסק"ב כתבו, דודאי בגמ' מיירי גם בעלו אהדדי, דהא מדמה לה להא דאספלידא ותרביצא, אמנם בריטב"א מבואר כהדרישה, ומשה"ק דבגמ' מדמי לה, כבר תי' הדרישה שם, דהגמ' מייתי לה רק על מה דאמרינן, דנימא לי' דחלקנו כי היכי דדר אבינו, והנה **בטושו"ע** בס"ד שם, הביאו הדין דיש לבעל הכרם ד"א, וכ' הדרישה דצ"ל דרישא של הסימן מיירי דוקא בלא עלו, והכא מיירי דוקא בעלו, ועיי"ש מש"כ דהכי גם משמעות הדברים, דבתחילה כתבו דחלקו סתם, ואח"כ כתבו דחלקו שדה וכרם דמסתבר דעלו אהדדי.

תוד"ה אין – **ברשב"ם** לק' ס"ה א' מבואר יותר, דמה שנוטל השני שבמקומו הוא רוצה שיהיה לו דרך או סולם, שם הוא לוקח ולא מוכר, ולא שייך לומר דנותן לו דרך משום דבעין יפה מוכר, **והריטב"א** כאן כ', דכיון דהחיצון מתחסר אם יצטרך להרחיק ד"א מהחלון, אמרינן דהיינו עין יפה שכל אחד יעמוד בשלו, **ובי"ר** מבואר דגם אם קודם נטל החיצון, לא אמרינן דמעתה נתן לפנימי בעין יפה, ונתן לו דרך בחלק שבא לידו, דכיון דנטל על דעת שנוטל השני החלק הפנימי, חשיב כמו דחלקו בבת אחת.

גמ' ולא חלונות – **הרמב"ן** כ' דנראה מדברי **רש"י**,דזהו רק לענין דאין לו זכות שיצטרך השני להרחיק ד"א, אבל לענין שיהיה לשני זכות לומר לו דיסתום החלון, גם אין לו זכות, וגם אם יש לו היזק ראיה מחלון זה, אינו יכול לתבעו לסתום החלון, וכ' דנראה כדברי רש"י, וכן מבואר **ברשב"א** דאין יכול לומר לו לסתום החלון, **והה"מ** בפ"ב משכנים הי"ב כ' שי' הרשב"א, וכ' דכן כ' הרמב"ן, ומבואר **בב"י** סקנ"ד דמבואר דשי' הרשב"א כהרמב"ן, **והגרע"א** בשו"ת מהדו"ק סקנ"א הק', דבכמה תשובות שהביא הב"י משם הרשב"א, מבואר דס"ל דגם באחין שחלקו, באם מזיק בהיזק ראיה צריך לסתום, [והנה ברשב"א באמת לא מבואר דמיירי דמזיקו בהיזק ראיה, וי"ל דכל מש"כ דאין צריך לסתום מיירי באינו מזיקו, אלא דיל"ע דאם אינו מזיקו, מאיזה טעם היה מקום לומר דיחייבו לסלק, אמנם בתשו' הגרע"א שם מבואר, דגם במקום שאינו מזיקו י"ל דיהיה יוכל לסלקו ואכמ"ל], **ובר"ן ובנ"י** מבואר כהרמב"ן [והר"ן הביא דהרמב"ם חולק], וכ"כ הרא"ש בשם **הראב"**ד, [**ובב"ח** סקנ"ד כ', דמהא דלא כ' זה בשם רש"י, נראה דס"ל דאין ראיה מרש"י דס"ל הכי], אמנם **בי"ר ובריטב"א וברא"ש** מבואר, דאם מזיקו בהיזק ראיה, מחויב לסלק החלון ולמנוע ההיזק ראיה, [וכ' הריטב"א דהיזק ראיה לא קיבל וגם איסור איכא], והרא"ש כ' דכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ב משכנים הי"ב, דהוא מחויב לסתום החלון, וכן מבואר **בראשונים** כאן, דשי' הרמב"ם דלא כרש"י, [אמנם אכתי י"ל דהיינו דהשני יכול לסתום לו החלון, אבל בעל החלון עצמו אינו מחויב בזה, **ובדרישה** סקנ"ד סקל"ז כ' לומר, דגם שי' הרא"ש דאינו מחויב לסתום בעצמו, ורק דמחויב ליתן לשני לסתום אם ירצה, ועיין בסמוך], **ובריב"ש** סתקי"ז כ', דבשאר דברים שמחזיק על השני, שי' הרמב"ם דאינו מחויב להסירם וכשי"ת בע"ה, ורק בהיזק ראיה, מחויב לסתום ולהסיר ההיזק, דכיון דאין לו זכות, נמצא דהוא מזיקו עכשיו, והוי כשולח חיצים לחצר חבירו וגם יש בו קצת איסור, ומשום הכי מחויב לסתום, **והכס"מ** וכן **בבדה"ב** סקנ"ד כ' לומר, דשי' הרמב"ם דאינו מחויב לסתום החלון, ומש"כ הרמב"ם וכן סותם החלון, היינו דהשני יכול לסתום החלון וכמבואר ברמב"ם, דכ' דסותם החלון המשקיף על חלקו והיינו דהשני סותם אם ירצה, והכונה דיכול לסתום ע"י שיבנה כנגד החלון, והוא סותם בזה האור והתשמיש של החלון, **והטור** בסקנ"ד הביא שי' הרמב"ן, וכ' דהרא"ש חולק, ובסקע"ג כ' בסתם דסותם לו החלון, **ובשו"ע** סקנ"ד סכ"ז כ' כהרמב"ן, **והרמ"א** כ' די"א דיכול לומר לו שיסתום חלונו, **והב"ח** והביאו **הש"כ** בסקכ"ו, כ' לדינא כהרמ"א, וכ' דמיהו זה רק אם יש שם היזק ראיה קבוע, **והנחל"ד** כ' לומר דעיקר כשי' הרמב"ן.

**הרא"ש** הק' על שי' הראשונים דגם במקום היזק ראיה אי"צ לסתום החלון, דכיון דאין לו חזקת אורה היכי יכול להזיקו בהיזק ראיה, **והק"ש** אות ל"ט הביא דברי **הנ"י** דחלקו על מנת שלא לסלק כלום ושלא יהיה לאחד שעבוד על חבירו, וביאר דהיינו דמחל לו על ההיזק ראיה, וכ' דשי' הרא"ש דלא מהני מחילה בזה, וכמו בקרע כסותי דלא מהני מחילה, [ורק בבנית כותל איכא מחילה על חיוב הממון, אבל הכא לא הוי חיוב ממון אלא סילוק היזק], והא דמהני חזקה הוא משום דשם זוכה בשעבוד בחצר חבירו, דיש לו זכות לפתוח חלון אע"פ שרואים משם בחצר חבירו, אבל כאן דמבואר דאין לו שעבוד כלל בשל חבירו א"כ ממילא דלא מהני מחילה, **ובנחל"ד** מבואר דבאמת לראות דרך שם אסור לו משום היזק ראיה, [ולפ"ז נמצא דתביעתו רק דמ"מ הוא מונעו מלהשתמש ובזה שפיר י"ל דמהני מחילה], ועוד כ' הרא"ש דאיכא למיחש דיחזיק עליו, והנחל"ד כ' דמשו"ה אין למנוע מהשני להשתמש בחלון, ואם אינו רוצה שיחזיק עליו שיבנה כנגדו או ימחה, ועוד כ' הרא"ש דהא מבואר דגם אין להם דרך זה על זה ואפילו דהיה אביהם עובר דרך שדה זו לשדה אחרת, **ובב"י** סקע"ג כ' על פי דברי הרמב"ן, דהיכי דהיה לאביהם דרך כבושה בשדה החיצון, באמת גם עכשיו יש לו לפנימי דרך זו לעבור שם וכמשי"ת בסמוך, והנחל"ד כ' דשם הוא מונעו מלעבור דרך שדהו וזה יכול, אבל הכא אמרינן דהוא בא למונעו מלהשתמש בדבר שנמצא ברשותו של זה שבא לחלקו וזה אינו יכול.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דאין לו זכות אורה, דכיון דזה בא דרך חצר השני, א"כ דמי לאמת המים, דהוא מונע מהשני מלהביא דרך שדהו, והנה שי' הרמב"ן דאם הוי אמת המים קבועה אינו יכול למונעו, וצ"ל דחלון גרע מאמת המים, ועיין בסמוך דברי הנחל"ד.

גמ' ולא סולמות ואמת המים – **הרמב"ן** כ' דנראה מדברי **רש"י** דכ' דאין לו לקבוע סולם, דדוקא היכי דלא היה לאביהם סולם קבוע אמרינן דאין לו לקבוע סולם, אבל אם היה לאביהם סולם קובע, בזה אמרינן דגם עכשיו זוכה בעל העליה גם במקום הסולם, ואינו יכול לומר לו שיסלק הסולם, וכמו כן באמת המים אם היתה שם אמת המים קבועה אינו יכול לומר דיסתום האמת המים, וכ' דכן הדין, וכן מבואר **בר"ן ובנ"י** [והר"ן הביא דברמב"ם מבואר לא"ה], אמנם **בי"ר** מבואר דגם אם היה שם סולם או אמת המים, הדין דחייב לסלקן משם, **והרמב"ם** בפ"ב משכנים הי"ב כ' דמפסיק אמת המים מחלקו וגבי סולם כ' דבונה בצד הסולם אע"פ שהוא מבטל את תשמישו, **והרא"ש** הביא דברי הרמב"ם דמסיר אמת המים מעליו, **והריב"ש** בסתקי"ז כ' דגם להרמב"ם הדין דהשני יכול להסיר את האמת המים, אבל זה שזכה בחלק הפנימי אינו מחויב להסיר, [וזה דלא כלשון הי"ר דחייב לסלק], וכן מבואר **במאירי** דאינו יכול לכופו ליטול הסולם אלא רק יכול לבנות כנגדו, וכן באמת המים כ' דבונה כנגדו, אך כ' די"מ דמחייבו ליטול הסולם, **ובב"י** סקע"ג העיר על הרמב"ם דאמאי לא כ' דיכול להסיר הסולם, וכ' דלפ"ד דבאמת אינו יכול גם לסתום החלון, אלא רק לבנות כנגדו, א"כ גם הכא באמת אינו יכול להסיר הסולם, אמנם כבר עמד בזה **הנחל"ד** דגבי אמת המים כ' הרמב"ם דיכול להסיר האמת המים, וכ' לומר דאמה הוי דבר שאינו קבוע וסיים דצ"ע, **והב"ח** כ' לומר דמבואר ברמב"ם דיש סולם דמעמיד בחצר חבירו בע"כ משום דכופין על מדת סדום, וא"כ משו"ה לא כ' הכא דמסירו אלא רק דבונה כנגדו, **ובנחל"ד** כ' לבאר שי' רש"י דדוקא היכי דהוי זכיה בקרקע, אמרינן דגם בזה זכה, דזה הוי בכלל החלק שבא לידו, אבל אם הוי רק שעבוד וזכות בשל חבירו בזה הדין דאין לו, ומשו"ה אם לא הוי סולם קבוע דרק נימא דיש לו זכות אצל השני, הדין דאין לו.

תוד"ה ולא – **ברמב"ן** מבואר כתוס', **ובריטב"א** מבואר לישב קו' התוס' דאיצטריך הא דסולם דס"ד דכיון דהוי דבר קבוע לא יסתלק דבזה יאמר דידורו כמו אביהם, [ויל"ע אם שייך לומר זה לשי' רש"י, דהיכי דהיה סולם קבוע הדין דבאמת אין יכול לסלקו], ואיצטריך הא דדרך, דס"ד דכיון דהוי רק דבר עראי בזה אינו מקפיד ונותן לשני, **ובהג"מ** בפ"ב משכנים ה"ח כ' דיש צורך לאשמועינן דאין לו דרך בשדה ובחצר, ועל שי' התוס' הק' דאמאי לא יוכל להניח סולם הא ביתא לעליה משתעבד, **והב"י** בסקע"ג כ' לישב דרק משועבד למשא שתהיה העליה על גביו, אבל סולם יכול להעמיד על עמודים, **והטור והסמ"ע** בסקע"ג סק"ז הביאו הדין כפירוש רש"י וכפירוש התוס'.

ה) גמ' איבעי לי' לאפוקי בחיי אבוהון – **הרי"מ** כ' דגם היכי דלא הגיע זמן הגביה בחיי האב ולא תבעו מחיים, בכל זאת אמרינן דאיכא רעותא במה שלא הוציא השובר מחיים, דהיה לו להוציא ולאזמוני לב"ד שיקרע השטר, וכ"כ **הרא"ש**, אמנם **הי"ר** ושאר **ראשונים** כתבו דמיירי דוקא היכי דתבעו מחיים ולא הוציא השובר, **והרשב"א** כ' דאי לא תבעו, א"כ הרי אפשר דטען דאבד השטר ומשו"ה הוצרך לכתוב שובר דקיי"ל דכותבין שובר, ומשו"ה לא תבעו בב"ד דהרי סבור דאבד השטר, **ובפ"ח** על הרא"ש אות א' דכיון דמ"מ אי"ז ברור שהיה הכי משו"ה לא גובים ולא קורעים השטר, **והב"ח** בסק"ח כ' דבאם מיירי אחר זמן הפרעון, א"כ נתפרסם הדבר שיש לו שטר והיה לו לתבעו שיקרע השטר, [ולכאורה אי"ז תשובה על דברי הרשב"א דאפשר דאמר דאבד השטר], ואי מיירי בתוך הזמן א"כ היה לו להוציא השטר שלא יאמרו דזה מזוייף דאין אדם פורע תוך זמנו, **והסמ"ע** בסקנ"א כ' דהיה לו להראות השטר לבני אדם לברר שפרע החוב, **והנחל"ד** מוסיף דמראה השובר משום דמחמת ההלואה זיילי נכסי', וגם דשמא יאבד לו השובר, וכ' דמ"מ ברי"מ מבואר דהיה לו לתבעו שיקרע השטר, וכ' בשם התומים דבאם טען המלוה דאבד השטר, היה לו להחרים עליו בב"ד דבאמת אבד, **והש"כ** בסקל"א כ' לומר דכל דברי הרי"מ הם דוקא בתוך הזמן דכיון דגם איכא רעותא דאין אדם פורע תוך זמנו, חיישינן דזה מזויף, **ובתומים** סקי"ח כ' דבתוך הזמן אמרינן דלא היה לו לפרוע באם טען המלוה שאבד, דאפשר שימצא עד הזמן את השטר, **והנחל"ד** כ' דמ"מ בהה"מ מוכח דגם לאחר הזמן חיישינן דכ' דשי' הרי"מ דאפילו אם לא תבעו מחיים, ואפילו אם הוי תוך הזמן, ומבואר דמ"מ מיירי בלא תבעו גם אחר הזמן.

**ובבעה"ת** שער ל"א חלק ב' כ' דשי' הרמב"ם דלא חילק אם תבעו או לא, כהרי"מ דגם אם לא תבעו, אמנם **הש"כ** בסקל"א כ' דמהה"מ דהביא דברי הרי"מ ולא כ' דזה גם שי' הרמב"ם, נראה ס"ל דאין הכרע בשי' הרמב"ם, **והבעה"ת** כ' כהי"ר, **ובטור** סק"ח כ' כהרי"מ, וכ"כ **בסמ"ע** סקנ"א, אמנם **הש"כ** בסקל"א כ' דנראה עיקר כהי"ר.

גמ' זיופי זייפי' – **הי"ר** כ' דבאם יהיה עדים דהם חתמו על השטר דליכא חשש זיוף בזה שפיר הדין דקורעים השטר, והריטב"אכ' בשם **מורו** דגם חיישינן לאמנה, והגמ' נקט חדא מנייהו, **והריטב"א** וכן שאר **ראשונים** חלוקים דרק לזיוף יש לחוש, **והרמב"ן** כ' דבשטר מקויים באמת אין לחוש לזיוף והכא אמרינן דלא נקיים מלכתחילה משום דיש לנו רעותא, אמנם בשאר **ראשונים** מבואר דגם אם השטר מקויים אכתי יש לחוש לזיוף, [**והש"כ** בסק"ח סקל"א כ' לומר לשי' הרי"מ דגם בלא תבעו חיישינן, דזהו רק כהרמב"ן דמשו"ה לא נקיים השטר, אבל בשטר מקוים בודאי דאין לחוש למזויף], **והרשב"א** הביא הגמ' לק' קע"ד דשם מבואר דהיה מעשה דלא הכירו דלא הוי חתימת ידם הגם דבאמת היה מזויף, ומבואר **ברי"ו** ובעוד **ראשונים** דהיכי דמעידים דזוכרים דחתמו על שטר זה, באמת אין לחוש עוד לזיוף, אלא דמ"מ גם בעדות זו לא נקרע השטר משום דאין מקבלין עדים שלא בפני בעל דין, **והגדולי תרומה** בשער ל"א חלק ב' הק' דכיון דאין מקבלין עדות, א"כ גם בלא חשש דזייפא לא נוכל לקיים השטר, ועוד הק' דהא קיי"ל דמקיימין שטר שלא בפני בע"ד, ועד הק' ממה דמבואר בר"ן דהיכי דהוי לפטור מקבלין עדות גם שלא בפני בע"ד והכא הוי לפטור מהחוב, וכ' לומר דשי' הרשב"א דלא טענינן מזויף ליתמי, ורק הכא משום דאיכא רעותא חיישינן לזיוף, וכ' דכיון דאיכא רעותא לא מהני מה דהוי להחזיק, וכ' דהא לא מיקרי קיום אלא קבלת עדות ממש, וצ"ב דאמאי הוצרך לומר דשי' הרשב"א דלא חיישינן למזויף, כיון דסיים דלא חשיב קיום אלא עדות ממש משום דאיכא רעותא, וא"כ היכי דליכא רעותא ממילא דהוי רק קיום ומהני גם שלא בפני בעל דין, **ובב"י** בבדה"ב סק"ח גם הק' דאמאי אין מקבלין עדות כיון דהוי רק קיום, וכ' דכיון דאיכא רעותא אין מקבלין, **ובבי' הגר"א** שם סקס"א כ' דכיון דאיכא רעותא א"כ לא מקרי שטר אלא על פי העדים דאמרו חתמנו, ולא סגי בקיום חתימות, ולזה לא מהני לקבל עדות שלא בפני בעל דין.

**הרשב"א** מביא הסוגיה בערכין כ"ב א' דמבואר דאם נמצאת שדה שאינה שלו דבזה מוציאין גם מיתומים קטנים, ולא אמרינן שם דאין מקבלין עדים שלא בפני בע"ד, וכ' בשם **הרב אב"ד** דשם מיירי דקבלו העדים בחיי האב ורק לא הספיקו לגמור הדין, וכ"כ **בבעה"ת** שם, אמנם הרשב"א כ' דהתם דמחזיקין ממון שלא כדין, מקבלין עדים בכל ענין, אבל הכא דהרי לא אמרינן דיגבו החוב, אלא דבינתיים נשאיר השטר בידם, א"כ אין לקבל שלא בפניהם.

**יב' ב'**

א) רש"י ד"ה פשיטא – מש"כ דהוי כחלק אחד, כן מבואר בעוד ראשונים, **והי"ר** כ' דהוי חלק אחד כדילפינן מקרא, והיינו דלק' קכ"ד א' מבואר דילפינן מקרא דנוטל אחד מצרא וכמו שהביאו התוס', וא"כ מה דאמרינן דהוי כחלק אחד זהו משום האי ילפותא, וכ"כ **הנ"י** דנוטל אחד מצרא, כדאמרינן לק' דפי שנים השוה חלק בכורה לחלק פשיטות, ולא חשיבי שני חלקים אלה אלא כחלק אחד, ועיין בשיעורי רח"ה מש"כ לומר בשי' התוס' דלא הוי חלק אחד, אלא גזה"כ דנוטל שני החלקים יחד.

גמ' אחד מצרא – בתוס' מבואר דהיינו כשהחלקים שוים, ובכל זאת בעי קרא דנוטל אחד מצרא, אמנם **הרי"מ והי"ר** כתבו דאם החלקים שוים, בזה לא בעי קרא דיטול אחד מצרא וגם יבם הדין לכו"ע שנוטל אחד מצרא כיון דכופין על מדת סדום, וכתבו דמיירי דאין החלקים שוים, וכגון דבאמצע יש חלק עידית, ובזה אי לאו קרא דחשיב חלק אחד, א"כ יכול הפשוט לומר דיחלקו הכל לשלשה חלקים כדי שיוכל הוא לזכות בחלק העידית שבאמצע, ומבואר בדבריהם דבכה"ג דיהיה פשוט ופשוט, וחלק מהשדה יהיה עידית, בזה הדין דחולקים כל השדה כאחד, ושמין השבח שיש בחלק העידית וכנגד זה נותנים בחלק הזיבורית יותר כדי שישוה בדמים, ובבכור הדין דהוא זוכה במה שבאמצע כדי שיהיה לו חלק אחד, ועל מה שבשני הצדדים עושים גורל איזה חלק יהיה לו ביחד עם מה שבאמצע, [ומבואר בי"ר דהא דלא נימא בגונא דהעידית באמצע, כגון דהוי באמצע לאורך השדה, דנחלוק השדה לרוחב ואז יהיה לפשוט שליש בעידית, זהו משום דמיירי דיש נהרא לצד רוחב השדה, וא"כ אם נחלוק לרוחב נמצא דאחד מהם לא יהיה לו נהרא סמוך לשדהו], **והרמב"ן** נקט בשי' הרי"מ דגם היכי דהוו שני שדות וכגון דשדה אחת עידית והיא שוה פי שנים מהשדה השניה שהיא זיבורית, דבזה יהיה הדין דהבכור יטול השדה העידית כדי שיבוא לידו חלק אחד, [והכא נמי באם יש שדה עידית ששוה כמו שדה אחרת זיבורית, הוי הדין בפשוט ופשוט, דחולקים בגורל שדה כנגד שדה], והק' על זה דהא בסמוך אמרינן דאפילו אם שדה אחת על האי נגרא, ושדה אחרת על נגרא אחרת, דחולקים בכל שדה משום דיכול לומר לו דזימנין דהאי נגרא מדויל והאי לא, וא"כ כ"ש דהיכי דאחת מהם עידית דנחלוק כל שדה, וכ' לומר דכל דברי הרי"מ הם רק בכה"ג דהפשוט אינו רוצה לחלוק העידית בפני עצמה והזיבורית בפני עצמה, אלא רק רוצה שיטילו גורל על שלשה חלקים כדי שיהיה אפשר דיזכה הוא בחלק באמצע, ובזה אמרינן דכיון דנח"ל לחלוק הכל כאחד, ממילא זכות הבכור ליטול פי שנים אחד מצרא, אבל באם ירצה לחלוק עידית בפני עצמה וזיבורית בפני עצמה, בזה באמת יטול הבכור פי שנים בעידית ופי שנים בזיבורית, והגם דלא יהיה אחד מצרא, אמנם **בי"ר** מבואר דכל מה דאמרינן דחולקים העידית כנגד הזיבורית זהו דוקא בכה"ג דהכל הוי שדה אחת, אבל אם הוי בשני מקומות, בזה אין לנו לומר דנחלוק שדה העידית כנגד שדה הזיבורית, וגם אם שדה אחת מהם שוה פי שנים, אין הבכור נוטל אותה שדה, אלא חולקים כל שדה ושדה בפנ"ע, ולפ"ז לא קשיא כלל מהגמ' בסמוך דשם מיירי בשתי שדות, **ובדרישה** בסקע"ד סק"ה כ' דשי' הרי"מ דחולקים עידית כנגד זיבורית גם אם הוו שתי שדות, וזהו כמו דנקט הרמב"ן, אך לא כ' דזהו דוקא אם אין הפשוט רוצה לחלוק העידית והזיבורית כל אחת בפני עצמה, **ובאהא"ז** בפי"ב משכנים ה"ב כ' דכל הדין דחולקים עידית כנגד זיבורית זהו דוקא באם אין בעידית ובזיבורית כדי חלוקה, ומשו"ה אמרינן דנחלוק זה כנגד זה, אבל באם יש כדי חלוקה בזה בודאי דאין חולקים עידית כנגד זיבורית, ועיי"ש שהזכיר דברי הי"ר בסוגיין, ולכאורה מכל דברי הי"ר נראה מבואר לאו הכי, אלא ס"ל דבכל ענין אין חולקים בשדה אחת העידית והזיבורית בפני עצמן, אלא הכל חולקים כאחד.

ובשאר **הראשונים** מבואר כשי' התוס' דדוקא בחלקים שוים הדין דבכור נוטל פי שנים אחד מצרא, וכן מבואר **בטור** סקע"ד, **והה"מ** בפי"ב משכנים ה"ב כ' בשי' **הרמב"ם** דכיון דס"ל בגמ' בסמוך דהיכי דהחלקים שוים הדין דכופין על מדת סדום ובאם אחד יש לו מצר נוטל ליד מצרו בלא גורל, דא"כ על כרחך דהכא בבכור מיירי אף דאין החלקים שוים, ודוקא בכה"ג הוא דחלוק יבם מבכור ואינו נוטל אחד מצרא, **ובשו"ע** בס"ב כ' בסתם דבכור נוטל אחד מצרא ויבם לא, וכ' **הרמ"א** די"א דמה דבכור נוטל זהו דוקא אם החלקים שוים, וכ' **הסמ"ע** בסקי"א דבשי' השו"ע צ"ל דמיירי דאין החלקים שוים, דבס"א כ' כהרמב"ם דהיכי דהחלקים שוים כופין על מדת סדום, ובס"ד מבואר בשו"ע דבאם איכא שלש שותפין ומכר האחד חלקו לאחד מהשנים, ואח"כ חלקו דאין זה שיש לו עתה שני חלקים נוטל אחד מצרא, **והט"ז** הק' דמשמע מסתימת השו"ע דמיירי גם בחלקים שוים, והא לשי' השו"ע בזה כופין על מדת סדום, **ובבי' הגר"א** סקי"ב דלשי' השו"ע באמת צ"ל דמיירי באין החלקים שוים, אמנם **בגידולי שמואל** עמד בזה דהא בתוס' מבואר דגם אי נימא דגבי בר מצרא כופין על מדת סדום ליתן לו השדה הסמוכה למצרו, מ"מ זהו רק התם דכבר יש לו שדה, אבל היכי דעכשיו בא לזכות בשני חלקים, בזה לא נימא דכופין על מדת סדום, ולפ"ז גם אי נימא לדינא כהרי"מ גבי בר מצרא, מ"מ י"ל דבבכור לא יהיה הדין דנוטל אחד מצרא אלא בחלקים שוים, דבלא קרא אפילו בכה"ג לא היה נוטל אחד מצרא, וממילא ביבם אפילו בחלקים שוים לא יטול אחד מצרא.

**הב"י** תמה על מה דמבואר בהה"מ דגם באין חלקים שוים נוטל בכור אחד מצרא, דאמאי יפסיד הפשוט, וכ' דנראה דס"ל דכיון דגזה"כ שיטול החלקים יחד יש לנו לקיים הגזה"כ בכל מה שאפשר, וכ' עוד דהרי"מ לשיטתו על כרחך דמיירי אפילו באין חלקים שוים, דבחלקים שוים לא בעי קרא, [וברי"מ מבואר באמת, דמכח זה מוכרח דגם באין חלקים שוים הדין דנוטל אחד מצרא], **והריטב"א** כ' בשיטה זו דגם אין החלקים שוים דזהו משום דזה מכלל זכות בכורתו שנתן לו הכתוב, וזה על דרך דברי הב"י, והנה **ברי"מ ובי"ר** מבואר דדין זה הוא בכל שותף שיש לו חלק גדול יותר בנכסים, ומבואר דאי"ז גזה"כ רק בבכור, אלא הוי דין בכל מקום, ומבואר ברי"מ ובי"ר דמשכ"ל גם אופן דנפל לו בירושה חלק גדול, וגם אז הדין דנוטל אחד מצרא גם אם אין החלקים שוים, והי"ר כ' דלא נימא דאדרבה מדבעי קרא בבכור, א"כ נראה דבעלמא היכי דיפול לו שני חלקים בירושה יהיה הדין דלא ינתן לו אחד מצרא, דמה דבעי קרא בבכור הוא משום דס"ד דכיון דמצינו דאינו נוטל בראוי, א"כ גם לא יטול אחד מצרא, ונראה מדבריו דמה דאמרינן דהיכי דיש לו חלק גדול דנוטל אחד מצרא גם אם אין החלקים שוים, לא בעי כלל קרא לזה, ורק בבכור ויבם בעי קרא.

**בי"ר** מבואר דעיקר דין הבכור ליטול אחד מצרא, ובאם רוצה ליטול בשתי מקומות, כיון דאין לו הנאה בזה אין כופין האחים ליתן לו בשתי מקומות, דרק היכי דזה נהנה וזה לא חסר הדין דכופין על מדת סדום, אבל בזה לא נהנה, גם אם השני אינו חסר אין כופין אותו, [ובגונא דיש לו הנאה כגון דבאמצע הוי זיבורית ומשני הצדדים עידית, א"כ ממילא הם חסרים ואין כופין].

גמ' יבם מאי וכו' – **ברי"מ** מבואר הספק דכיון דאינו נוטל החלק השני מכח עצמו אלא מכח אחיו, א"כ י"ל דבזה לא חשיב כחלק אחד, ובדברי רבא כ' דאמר דהוייתו כבכור היינו לענין שנוטל פי שנים, אבל אין חלוקתו כבכור דלא חשיב האי פי שנים חלק אחד, **והי"ר** כ' בדברי רבא דאמר דהוייתו כבכור לענין שאינו נוטל בראוי כמו חלק בכורה, אבל לא לענין חלוקה, **והתורי"ד** כ' דרק לענין גריעותא הוי כבכור שאינו נוטל בראוי, **והרי"ו והרא"ש והנ"י** כתבו דרבא אמר דהוייתו כבכור היינו דהחלק הנוסף הרי הוא כבכור, אבל החלק שכבר יש לו מחמת דינו בזה לא מהני מה שהוי כבכור, ואינו נוטל אחד מצרא, **והריטב"א** כ' דמה דאמר רבא דהוייתו כבכור אינו משום ילפותא אלא מסברא הוא כיון דבא מכח עצמו ומכח אחיו, ואביי ס"ל דמ"מ מכח הקרא דקריי' בכור יש לנו למילף דנוטל אחד מצרא ומן שמיא אקנו לי', וכן מבואר **ברשב"א** דטעמא דאביי משום ילפותא, **והר"ן** כ' דאביי סבר דכיון שהחלקים שוים אמאי לא יטול כאחד, ומהאי טעמא אמר רבה בסמוך דכופין על מדת סדום ויטול סמוך למצרנותו, ורבא חולק דאין דינו כבכור מדכתיב והיה הבכור דהויתו כבכור ולא חלוקתו, וכיון שכן יכולים לומר לו דהחלק שאתה רוצה ליטול מעלינן לי' וכמו דאמר ר"י בסמוך, ונראה בדבריו דהוי מיעוט גבי יבם, וכן נראה מבואר **בי"ר** בסוד"ה ושמעינן דהוי מיעוט גבי יבם.

ב) גמ' גמ' ההוא דזבן וכו' – שי' רש"י דמיירי בשדה בית הבעל דיכול לומר דפעמים דזו מתברכת יותר, ובזה פליגי רבה ור"י, אבל בשדה בית השלחין דליכא להאי טענה מודה ר"י דכופין על מדת סדום, והתוס' הק' עליו דגם בכל שדה י"ל דפעמים שזו לוקה בשדפון וזו לא, **ובשו"ת הרא"ש** כלל כלל צ"ז ס"ב כ' דבמטר מצוי שעל חלק האחד יורד מטר הרבה וחלקה האחר לא תמטר, אבל שדפון הוא דבר שלא שכיח שיהיה בשדה אחת יותר מבאחרת, **והי"ר** מק' דמה יועיל מה דיחלקו כל שדה לשנים, הא גם בזה אכתי י"ל דבאותו חצי תמטר ובחצי השני לא תמטר, וא"כ אמאי עדיף לחלוק בכהאי גונא, ושי' **הר"ן** בסו"ד כרש"י, וכ"כ **הרא"ש** בתשובה שם, אמנם בפסקים מבואר כשי' התוס' וכמשי"ת.

ושי' **הרי"מ והי"ר** דהכא מיירי דהחלק שליד המצרן מעולה יותר מהחלק האחר, [ומבואר דהוא הדין אם היא זיבורית, דיכול השני לומר דנח"ל בזיבורית וליטול חלק יותר גדול], אבל אם הם חלקים שוים לכו"ע כופין על מדת סדום, [ובי"ר מבואר דגם לרבה דאמר דכופין מיירי רק דחלק זה עדיף בשבח או במדה אבל מ"מ שוה בדמים, ולכאורה כונתו דמ"מ בעי דלא יטול חלק ששוה יותר ממה שנוטל האח האחר], **והרי"ו** ועוד **ראשונים** מק' על זה דא"כ מאי טעמא דרבה דכופין על מדת סדום, הא מצינו דיפה כוחו של נזקין בזה שגובה מעידית, וא"כ איך אפשר לומר דזה מדת סדום לומר שרוצה עידית, **ובאהא"ז** בפי"ב משכנים ה"א הביא דברי התוס' בע"ז כ' א' דכתבו דמצוה ליתן נבלה לגר מלמכור לנכרי, דכיון דמוכר בדמים מועטים, א"כ עדיף הריוח של הגר מהריוח שלו, וכ' דהראשונים דהק' ס"ל דמ"מ אין לנו לומר דמשו"ה יחשב מדת סדום, **וברמב"ם** בפי"ב משכנים ה"א מבואר כהרי"מ [ובכס"מ ובפרישה סקע"ד האריכו לבאר שי' הרמב"ם, וכבר מבואר בבי' הגר"א שם ובאהא"ז דשיטתו מבוארת בחי' הרי"מ כאן], **והריטב"א** הביא השיטה דמיירי באינם שוים, דמיירי דהחלק הסמוך למצרנותו הוי חלק גרוע יותר, ואע"פ שהשני טוען דהוא רוצה החלק הגרוע וליטול חלק יותר גדול, כיון דרוב העולם נח"ל איפכא, חשיב מדת סדום לרבה.

ושי' התוס' בשם ר"ת דהכא מיירי בשוין ומ"מ יכול לומר לר"י דמעלינן לנכסי' כנכסי דבר מריון, וכ"כ **הרמב"ן** בשם **הראב"ד**, וביאר הטעם דמצו לומר לו דלאו כל כמינך לברר לעצמך, וגם דאומר לו דעדיף לו חלק זה משום דהוא יקנה ממנו חלק זה דירצה בחלק הסמוך למצרו, **והרי"ו** כ' דכיון דלמצרן היא שוה יותר, א"כ יכולים לומר דמשלנו אתה בא להנות, ואיננו רוצים ליתן לך זכות זה אלא בדמים, וכמו דאם היה שלהם לגמרי דלא היו כופין אותן ליתן לו שדה זו בלא דמים, וכן מבואר **ברשב"א ובריטב"א ובנ"י וברא"ש** דמשום דהוא מצרן ולדידי' שוה חלק זה יותר, א"כ מהאי טעמא הוא דמעלינן לחלק זה, וכ' הרא"ש דרבה ס"ל דכיון דהעילוי הוי משום מצרנותו של זה, א"כ משו"ה חשיב מדת סדום, דמצד עצמו אין לו שום עילוי בזה, **ובשו"ת הרא"ש** שם הק' על שי' ר"ת דכל מדת סדום היא כך דזה שוה לזה שבא להנות מזה, ואמרינן לשני דיתן לו בחנם כיון דהוא לא נחסר מזה, ובשי' התוס' מבואר **במהרש"א** דכונתם כמבואר ברא"ש ובראשונים, אמנם **בנחל"ד** כ' לומר דכיון דלא הזכירו כלל טעם אמאי מעלינן, נראה דגם בלא שום טעם יכולים לומר דמעלינן.

**במרדכי** סתק"ז כ' דהוי ספיקא דדינא אי כרש"י או כר"ת, ומשו"ה הדין דיטילו גורל, ובאם לא יפול למצרן השדה שסמוכה לשדהו, בזה יהיה הדין כל דאלים גבר, **והטור** בסקע"ד הביא שי' הרמב"ם וכ' דאבל הרא"ש חולק, וכ' **הב"ח** דאע"ג דבתשובה כ' דעיקר כרש"י, מ"מ ס"ל להטור דמש"כ בפסקים כאן הוא עיקר, **ובשו"ע** ס"א מבואר כהרמב"ם דבשוין כופין על מדת סדום, **והרמ"א** כ' די"א דגם בשוין הדין דמעלינן, וי"א דהוי ספיקא דדינא וכדא"ג, **ובש"כ** סק"ב **ובבי' הגר"א** סק"ה הביאו המרדכי משום דשמא קיי"ל כרש"י, ולפ"ז בשדה בית הבעל ליכא ספק והדין דמעלינן, וכ' הש"כ דהרמ"א קיצר בזה, דהדין דקודם עושים גורל, ורק באם לא יצא לחלקו השדה הסמוכה לשדהו הדין כדא"ג וכמבואר במרדכי, **ובפ"ת** סק"א כ' בשם **שבות יעקב** דבזמן הזה עושים גורל ונותנים כפי הגורל, ולא אמרינן דכדא"ג עיי"ש, ובס"ד כ' **הרמ"א** שתי שיטות האם שתי אחים שרוצים להשתתף יכולים לתבוע שיחלקו להם חלק אחד, **ובבי' הגר"א** סקי"ג כ' דשתי שי' אלו הם שי' רש"י ושי' ר"ת.

**הרי"מ** כ' דהא דבאינם שוות אינו יכול לכופו ליתן לו החלק שעל מצר שדהו, זהו דוקא באם רוצה ליטול בשוה לאחיו, אבל אם החלק שבצד מצרו גרוע מהחלק האחר, ואומר שיטול חלק זה במדה שוה למה שיטול השני בשדה הטובה יותר, בזה כופין על מדת סדום ונוטל החלק הסמוך למצרנותו, וכ' דלא מצי לומר דלא ניחא לי' בזה משום דשונא מתנות יחיה, דכיון דלזה שנוטל שוה לו החלק הגרוע שסמוך למצרו כמו החלק הטוב יותר, א"כ נמצא דאינו נוטל יותר מאחיו המצרן, ואין כאן מתנה, **והרשב"א** הק' על זה דהא לק' י"ג ב' מבואר בגמ' דבאין כדי חלוקה אינו יכול לומר לשני שיטול כפי השיעור והוא יטול הנשאר, משום דאומר לו דשונא מתנות יחיה, ואמאי שם לא אמרינן דלא הוי מתנה כיון דלשני שוה החלק שישאר לו דהא ניחא לי' בהאי חלוקה, וכ' דצ"ל דהוי סברא רק לגבי הכא דהוי חלק טוב ורע, ובזה אמרינן דכיון דלמצרן יש עדיפות במה שסמוך למצרו, א"כ הוי לדידי' כמו עידית לגבי חבירו, אבל לק' דמיירי לענין שהשני יטול חלק גדול יותר בזה ליכא להאי טעמא, וסיים דצ"ע, **ובי"ר** סקס"ג מבואר דגם היכי דאומר דיטול פחות במדה כגון דהשדה הסמוכה למצרו קטנה יותר [ואינה טובה יותר], דיכול לכופו, ואפשר דזה משום דפסק לק' כרבנן דיכול לומר לו דיטול כפי השיעור והוא פחות, ולא ס"ל דיכול לטעון דשונא מתנות יחיה, אבל לרשב"ג גם הכא אינו יכול לכופו, **וברמב"ם** בפי"ב ה"א כ' כהרי"מ, **והטושו"ע** בסקע"ד ס"א הביאו דברי הרמב"ם, **ובפרישה** שם מבואר דבכה"ג גם הרא"ש מודה דכופין, ואע"ג דס"ל דבשוין אין כופין, אמנם **הנתה"מ** בסק"ב כ' דלשי' הרא"ש גם בזה אין כופין, דגם בזה יכול לומר דמעלינן, **ובחזו"א** כ' דאי מיירי דהשני אומר דגם הוא נח"ל ליטול חלק זה כמות שהוא, ושאחיו המצרן יטול החלק השני, א"כ בודאי דהרא"ש יחלוק בזה דיאמר לו מעלינן, ובאם השני לא נח"ל ליטול חלק זה כמות שהוא, אלא תובע שיטילו גורל על חלקים שוים, א"כ בזה יכול המצרן ליטול חלק זה מדין מעלינן כיון דהוא מעלה על דמי שדה זו יותר מהשני, ושי' הרא"ש כהרי"ו דהיכי דאחד מעלה בדמים הדין דהוא נוטל חלק זה בלא גורל וכמשי"ת בסמוך בע"ה, אלא דכ' דבכה"ג יהיה הדין דלשי' הרא"ש יוכל ליטול האי שדה גם אם אינו בר מצרא כלל, כיון דנוטל מדין עילוי.

גמ' כופין על מדת סדום – **ברי"ו ובתו"ר** [בש"מ] מבואר דהא דלא אמרינן דיטול הבר מצרא משום ועשית הישר והטוב כמבואר בב"מ ק"ח, דדוקא שם דאחד בא לקנות שדה דאין לו בה שום זכות, אמרינן לי' דיקנה שדה אחרת וזו יניח לבר מצרא, אבל הכא דכל אחד יש לו זכות בהאי שדה, אין לנו לכופו לותר על זכותו ולהסתלק בלא גורל משום זה.

תוד"ה כגון – **הרי"ו** הביא התי' הראשון דדוקא אם קדמה מצרנותו לחלוקתו הדין דכופין, ולא אם באים כאחת וכ' דאין טעם לזה, דכיון דטעמי' דרבה לאו מעיקר הדין אלא משום דכופין על מדת סדום, אי זו עשית ישר וטוב יש בזו מזו, אמנם **הרשב"א והריטב"א** כתבו כהתוס', **ובגדולי שמואל** כ' לבאר דברי התוס', דבאמת גם ר"י מודה למש"כ בהמשך דבריהם בשם ריצב"א דאין כופין על מדת סדום שיתן לחבירו דבר שלו, אלא דס"ל דהכא כיון דכל אחד יש לו זכות ליטול חלק בשדה, וזכות שניהם שוה, א"כ בזה אמרינן דכיון דלבעל המצר יש ריוח בזה שיטול סמוך למצרנותו, א"כ אמרינן דמעיקרא כח זכותו ליטול מחצה עדיף בחלק זה, ואמרינן דבכח זכותו ליטול מחצה זה והשני יטול החלק האחר, וא"כ זהו רק היכי דמעיקרא כבר הוי בר מצרא דזה קובע את זכותו על מחצה זה יותר מזכות השני, אבל אם עדיין אינו בר מצרא, א"כ ממילא דזכותו שוה לשל השני ואין כופין בכה"ג.

בא"ד – מש"כ דאין לכוף הנותן הק' בחי' **רמ"ש** דהא הנותן הוא האב, וא"כ מה שייך זה לענין שלא נכוף האחין, וכ' לומר דכיון דאין לכוף האב, א"כ האחין יורשים כח וזכות האב, וכמו דהוא יכל ליתן בשני מקומות הכא נמי הם יכולים אי לאו קרא, אמנם עיין **בנתה"מ** סרע"ח סק"ט דכ' לומר דהדין פי שנים הוא דין על האחין, וחשיב מקבל מתנה מן האחין.

בא"ד – **הרי"ו** כ' לישב דאיצטריך קרא לכה"ג דאיכא שדה אחת גדולה פי שנים מהשניה, והפשוט הוי בר מצרא לשדה הגדולה, דבזה ליכא מדת סדום לתבוע חלק בשדה הגדולה, ורק משום קרא הדין דנוטל הבכור השדה הגדולה, אמנם אח"כ כ' דבכה"ג דהוי שתי שדות באמת גם בבכור ופשוט עיקר הדין הוא לחלוק כל שדה בפנ"ע וכמשי"ת בע"ה, וא"כ באמת יכול הפשוט לומר דיחלקו הגדולה בפנ"ע ויטול בה חלק, וכ' דיש נפ"מ היכי דהוי שדה אחת, ויש לפשוט מצר סמוך לאמצע השדה, דבזה באם יטול הבכור אמצע השדה נמצא דהוא לא יטול סמוך למצרנותו, וא"כ אין בזה מדת סדום ומשו"ה בעי קרא, [וכ' דהא דלא אמרינן דמ"מ נחלוק השדה באופן שיהיה סמוך למצרנותו, כגון דאם יש לו שדה לאמצע הרוחב נחלוק השדה לאורך, והצד שסמוך למצרנותו יטול הוא, זהו משום דמיירי באופן שראוי לחלוק השדה לרוחב שבזה יהיה מרובע]. ולפ"ז מבואר דהא דבעי קרא הוא רק בגונא מסוים, וכ' הרי"ו דאביי ורבא דנחלקו גבי יבם ס"ל כר"י, דלרבה יטול אחד מצרא משום כופין על מדת סדום, ואח"כ כ' דשייך מחלוקת אביי ורבא בכה"ג שנתבאר דמשום כופין ליכא, ונראה בדבריו דמ"מ אביי ורבא ס"ל כר"י, וכן מבואר **ברשב"א** דלשי' הרי"ו צ"ל דאביי ורבא ס"ל כר"י, ואפשר דהיינו משום דמשמע דפליגי בכל גונא גבי יבם, ולא רק במקרה מסוים.

ג) גמ' מעלינן וכו' – **הרי"מ** כ' דהיינו דיכולים לומר דאנן יהיבנן לי' שבחא טפי, ומבואר **ברמב"ן** דמדברי הרי"מ מוכח דלא אמרינן דמעלינן אלא באם באמת ניחא להו ליטול שדה זו בהאי שיעור דמים שהם מעלים, וכ' דהכי נראה, ובתחילת דברי הביא דברי רש"י דכ' דאומרים דלהם היא משובחת כשדות של בר מריון שהיו מעולות, וכ' דנראה דיכולין להעלות אפילו במאה מדמיה, ואח"כ הביא דברי **הראב"ד** דס"ל דביבם גם בשוין אם רצו מעלין עליו, ורק בלא עלו נוטל בסמוך, ובחדא אהאי נגרא גם בלא עלו הדין דחולק בתרוייהו, וכן אם השוו בעילוי נוטל בעל המצר, ונראה מבואר בדבריו דרק אם נח"ל ליטול בהאי עילוי הדין דאינו נוטל בעל המצרא, ומשו"ה משכ"ל גונא דאינו מעלה או גונא דהשוו בעילוי, לית **והי"ר** מביא די"א דאינו יכול לומר מעלינן אלא דוקא אם באמת נח"ל ליטול חלק זה כמו שהוא מעלה בדמים, וחולק על זה וכ' דיכול לומר סתם דיש מעלה בשדה זו ולהעלות על השני כמה שירצה, **והרי"ו** כ' די"א דדוקא אם אומר דיטול הוא בהאי עילוי, ואע"פ דבאמת אין דעתו ליתן האי עילוי מ"מ אומר הכי כדי להתחכם על בעל המצר, וכ' דיש לפרש דאינם מעלים אלא כשיעור מה ששוה החלק הזה יותר מחמת ששוה לבעל המצר, וכ' דנראה שמעלים ואומרים לו דאם חפץ ליטול בלא גורל יתן כך וכך ולא הוי מדת סדום כיון דלדידי' שויא הכי, ולכאורה נראה בדבריו דהגם דס"ל דלא בעי שיהיה נח"ל ליטול בהאי עילוי מ"מ אינם יכולים להעלות אלא כפי מה ששוה לבעל המצר, אמנם **ברשב"א** מבואר דיכולים להעלות כפי מה שירצו, הגם דכ' דהטעם דמצו לומר דמעלינן משום דזה שוה יותר לבעל המצר, **והריטב"א** כ' די"א דמעלים רק כפי מה שישומו בקיאים כמה שוה יותר לבעל המצר, וחולק דמעלים כמה שירצו, **והרא"ש** גם כ' דמעלים כמה שירצו, והביא די"א כהשיטה שהביא הרי"ו בתחילת דבריו, וכ' דאין לשון עילוי מתפרש בסגנון זה אלא שמעלין אותו בשביל שחביב עליו בלא טעם וטענה, ועיין בפ"ח אות צ' מה שביאר, [**והד"מ** בסקע"ד סק"א כ' על דברי הטור שם דאם מעלה בדמים והם אינם רוצים ליטול בדמים שהעלה, דבזה נוטל כפי עילויו וכמשי"ת, דהרא"ש הביא י"א דאם אומר המצרן שאינו רוצה בה רק הם יקחו כפי מה שעלו בה, דאין צריכים ליקחה, אלא יכולין לומר דאינם רוצים אלא בגורל, אבל מ"מ אתה לא תקח אלא כמו ששוה לנו, ואינו נראה בעיני הרא"ש, ונראה דהבין דהי"א באים לחלוק על הדין הזה, דאם מעלה בדמים שהם לא נח"ל ליתן, דבזה נוטל כפי עילוי דידי', אמנם ברא"ש מבואר דהאי י"א מבארים באופן זה דמבואר בטור דברי ר"י דאמר דמעלינן, והיינו דמה שאמר ר"י דמעלינן היינו רק אם אומרים שיטלו הם באותם דמים, וכן מבואר ברי"ו דזהו שיטתם וכמשנ"ת], **ובטור וברמ"א** סקע"ד ס"א מבואר דיכולים להעלות כמה שירצו, גם בלא שאומרים דנח"ל ליטול בדמים אלו.

**הרי"ו** כ' בשם **הראב"ד** דעילוי מבטל גורל, ואם אחד אומר דנח"ל ליטול שדה זו בכך וכך, והשני לא נח"ל בהאי עילוי הדין דזה שהעלה נוטל החלק כמו שהעלה בלא גורל, [ומבואר ברי"ו וברשב"א דמ"מ זהו רק לבחור חלק מתוך מה שהדין להטיל עליו גורל, אבל לקבוע חלוקה אחרת אינו יכול, ומשו"ה בגמ' בסמוך גבי האי מדויל דמבואר דמהאי טעמא הדין לחלוק כל שדה בפנ"ע, כתבו דגם אם ירצה לחלוק שדה כנגד שדה ע"י עילוי אינו יכול], ולפ"ז כ' הרי"ו דבאם רואה דהם מעלים השדה הסמוכה למצרו הרבה, יכול להעלות השדה בפחות, ויאמר להם דאם נח"ל ליטול שדה זו בשיעור זה שהוא מעלה טוב, ואם לא יטול הוא בעילוי זה בלא גורל, וכ"כ **הרשב"א**, **והריטב"א** הביא שי' זו, וכ' **דהרא"ה** כ' בשם **הרמב"ן** לא"ה דלעולם חולקים כפי שומת ב"ד, ואין האחד יכול לעלות בדמים, וכ' דכן הדעת נוטה, **והר"ן והנ"י** הביאו שתי השיטות, ושי' **הרא"ש** כהרי"ו, **ובטור** סקע"ד כ' כל דברי הרי"ו, **ובשו"ע** ס"ה כ' דאם אחד מעלה נוטל כפי מה שהעלה בלא גורל וכשי' הרי"ו, וכ' דיש חולקים, **ובסמ"ע** סק"ה הביא דברי הרי"ו דבכל גונא דמעלים השדה הסמוכה למצרו הרבה, יעלה הוא פחות וכמשנ"ת, **ובנתה"מ** סק"א מבואר דזהו כשי' ראשונה בשו"ע.

ד) גמ' תרי ארעתא וכו' – לשי' רש"י והרי"מ מיירי גם הכא דאחד הוא בר מצרא לאחת מן השדות, ולשי' ר"ת ודעימי', הכא מיירי דאין אחד בר מצרא, דמצד זה בודאי דיכול לומר דמעלינן לר"י, אלא הנדון האם חולקים שדה כנגד שדה, או דחולקים כל שדה בפנ"ע, וכ' **הרי"ו** דמהא דמבואר בגמ' דחולקים שדה כנגד שדה משום דכופין על מדת סדום, מבואר דמעיקר הדין יש לחלוק כל שדה ושדה בפנ"ע, ואפילו היכי דהשדות שוות, וכ' דהכי מוכח גם מדברי אביי דמצי לומר בעינא אפושי אריסי, ואי נימא דעיקר הדין לחלוק שדה כנגד שדה, בודאי דמשום טענה זו אינו יכול לבטל עיקר דין החלוקה, וכ"כ **הרשב"א והר"ן והרא"ש**, **והנחל"ד** הביא דכן מבואר בגמ' בכתובות ס"ט א' דמבואר דכיון דבת יש לה דין יורשת יכולה לתבוע חלק בכל שדה ושדה עיי"ש, והנה לשי' רש"י והרי"מ לא נתבאר הדין היכי דאין אחד בר מצרא איך חולקים שתי שדות, **ובי"ר** מבואר דאם השדות שוות הדין דחולקים שדה כנגד שדה, ואם לא חולקים כל שדה בפנ"ע, וזהו כשי' ר"ת ודעימי', וכ"כ **הריטב"א** דבעיקר הדין נראה דשני הפירושין מודים, [ויל"ע דלשי' ר"ת אין הדין כמו לרש"י, דלרש"י אם השדות שוות כופין על מדת סדום שיטול השדה הסמוכה למצרנותו, ולר"ת בזה הדין דמעלינן], אמנם **הב"י** בסקע"ד בד"ה אבל **והב"ח** כ' דלשי' רש"י אם אין אחד מצרן, גם בשוין אין שומעין לו לחלוק שדה כנגד שדה, [ויל"ע דבב"י בד"ה נמצא כ' דאפשר דהיכי דיש לאחד מהם הנאה במה שיחלקו בכל אחת, דחולקין בכל אחת מסברא, ונראה דהיכי דאין לאחד מהם הנאה גם לרש"י חולקין שדה כנגד שדה, ולכאורה א"כ נמצא דשי' רש"י כשי' ר"ת, דהיכי דיש הנאה גם לשי' ר"ת חולקין כל שדה בפנ"ע], **ובד"מ** סק"ב חולק על הב"י וכ' דרש"י מודה לר"ת לענין דינא, **ובדרישה** סק"ה הק' על הב"י דהא גבי יבם מבואר דהיכי דהחלקים שוים, הדין דכופין על מדת סדום ונוטל חלקו במקום אחד הגם דאכתי אינו מצרן, וא"כ אמאי בשתי שדות לא נימא הכי, אמנם ברי"ו מבואר דבשתי שדות מעיקר הדין אמרינן דיש לחלוק כל שדה בפנ"ע, וא"כ אפשר דמשום מדת סדום לא משנים עיקר הדין חלוקה, ולא דמי ליבם דשם רק הנדון לגבי גורל.

**בי"ר** מבואר דבשתי שדות שאינם שוות, הדין דאמרינן בכל אחת גוד או אגוד, ולא חולקים שדה כנגד שדה, אמנם **הריטב"א** כ' דחולקים בעילוי קרקע וגורל, ורק בשדה וכרם אמרינן בכל אחד גוד או אגוד.

**הרא"ש והטור** בסקע"ד הביאו הדין המבואר **ברי"ו** דהיכי דיש שתי שדות והאחת גדולה פי שנים ויש בכור ופשוט, דבאם הפשוט מצרן לשדה הגדולה, אין הבכור נוטל השדה הגדולה, אלא חולקין כל שדה, כיון דכך הוא עיקר הדין לחלוק כל שדה בפנ"ע, **ובב"י** כ' דלשי' הרמב"ם י"ל דגם בזה נוטל אחד מצרא, דלעולם יש לנו לקיים הגזה"כ ליתן לו אחד מצרא, וזהו כשיטתו שנתבאר לעיל, דהבין שי' הרמב"ם דנוטל החלק באמצע בלא גורל גם כשהוא עידית, משום דיש לנו לקיים הגזה"כ, אמנם **בי"ר** מבואר כהרי"ו דבשתי שדות ליכא להדין דבכור נוטל פי שנים במקום אחד, ורק אם השדות שוות נוטל במקום אחד מדין כופין על מדת סדום, **והרמ"א** בס"ב כ' גבי בכור ופשוט די"א דדוקא אם החלקים שוים וכמשנ"ת, וכן דכן אם היה לפשוט שדה במצר אלו השדות, ולא נתפרש בדבריו דמיירי דוקא בשתי שדות, וברי"ו מבואר בהדיא דבשדה אחת גדולה והוא מצרן באמצע, בזה כן נוטל הבכור פי שנים במקום אחד, וכמשנ"ת דבריו בתוד"ה כגון, **והסמ"ע** בסקי"ג הביא לשון הטור.

**הרי"ו** כ' דהיכי דאיכא שתי שדות שוין והאחד מצרן, יכול המצרן לומר דנחלוק כל שדה כדי שיגיע לי לפחות חצי שדה אצל שדה שלי, וכ"כ **הרא"ש והטור והרמ"א** בסקע"ד ס"א, [וכ' **הש"כ** בסק"ג דלשי' הרמב"ם בכה"ג נוטל המצרן כל השדה הסמוכה למצרנותו, מדין כופין על מדת סדום], **ובפרישה ובסמ"ע** סק"י ביאר דבכה"ג יכול לתבוע שיחלקו השדה באופן דיהיה בודאי סמוך למיצר דידי', כגון דאם הוא מצרן לרוחב השדה, שיחלקו אותה לאורך דנמצא דכל חלק הוי בצד רוחבו סמוך למצרנותו, [ולשון הרא"ש שיהיה חלקי סמוך יותר למצר שלי, ולכאורה משמע דאפשר שלא יהיה סמוך ממש, ועיין לעיל בדברי הרי"ו על תוד"ה כגון, דמבואר דפעמים דא"א לחלוק השדה לאורך אלא לרוחב].

גמ' מתקיף לה ר"י – בתוס' מבואר דהכא לא שייך לומר מעלינן משום דאין לחלוק שדה לכמה חלקים, **וברמב"ן** מבואר דברי **הראב"ד** דהכא לא מיירי דהעלו ומשו"ה בעי לטעם אחר, וכ"כ **הר"ן** דלהשי' דדוקא אם נח"ל ליטול כפי מה שמעלים, א"כ י"ל דהכא לא העלו, **והרי"ו** כ' דרק היכי דיש תועלת רק לאחד מהם הדין דמעלינן, אבל אם יש תועלת לשניהם, בזה אמרינן דכופין על מדת סדום, כיון דגם השני נהנה מחלוקה זו, ולפ"ז כ' דבגונא דלעיל באם שניהם יהיו מצרנים כל אחד מצד אחר, בזה מודה ר"י לרבה דכופין על מדת סדום, וכ"כ **הרשב"א**, **והריטב"א והנ"י** גם כתבו הדין כרי"ו, אמנם כ' הריטב"א דעיקר הקו' אינה, דבאמת גם הכא י"ל דמעלינן אלא דבעי לומר טענה לקפידא, ואפשר דכונתו כמש"כ **הר"ן** דהכא אין זה שרוצה לחלוק שדה כנגד שדה מקפיד ליטול אחת מן השדות, ורק רוצה שיהיה גורל על שדה כנגד שדה, וא"כ לא שייך מעלינן, **והמהרש"א** ביאר כונת התוס' על דרך זה, דרק היכי דאחד בר מצרא, א"כ יכולים לומר דמהאי טעמא שוה שדה זו יותר, אבל הכא אין שום טענה שחלק אחד יהיה שוה יותר מחלק אחר, **ובנחל"ד** נראה דביאור התוס' כפשוטו דמשום מעלינן אין לחלוק שדה לשנים.

גמ' האי מדויל – **בי"ר** מבואר דזה סיבה רק דיחלקו כל שדה בפני עצמו, אבל באם אין בכל שדה כדי חלוקה, אין זה סיבה דמהאי טעמא נימא דכל שדה תדון בפנ"ע ויהיה הדין גוד או אגוד, אלא בכה"ג חולקים שדה כנגד שדה, [אמנם בכה"ג דשדה אחת טובה יותר מהשניה, כ' דגם באין בה כדי חלוקה יכול לומר דגוד או אגוד, ולא חולקים שדה כנגד שדה]. **וברמב"ן** מבואר [בשי' הרי"מ דבשוין כופין על מדת סדום] דמהאי טעמא יכול רק לומר דיחלקו כל שדה לעצמה, אבל אם אומר דרוצה לחלוק שדה כנגד שדה, רק דרוצה לחלוק בגורל זה אינו יכול, דכיון דלא ידוע איזה מדויל ואיזו לא, א"כ אין שום עדיפות לאחת מהשניה.

ה) גמ' אחד נגרא – בתוס' מבואר דהנגר מפסיק בין השדות, ומשו"ה אם יחלקו כל שדה לשנים לא יהיה חלקו אחד מצרא, **והמהרש"א** הק' דלפ"ז הרי בהכרח דכל אחד יטול חצי בפנים הסמוך לנגרא כדי שתהיה שדהו סמוכה לנגרא, וא"כ אין צד דיהיה הוא באמצע והשני יהיה בחוץ כמש"כ רש"י, וא"כ מה אמר אביי דטוען דנח"ל לחלוק כל שדה משום אפושי אריסי, וכ' לומר דבאמת לשי' תוס' כל אחד יצטרך שני אריסים ובאמת גם לשני יהיה תועלת ממה שיצטרך הוא לשני אריסים, אמנם אכתי הק' על **הרא"ש** דכ' כרש"י דאפשר שהוא יהיה באמצע והשני מהצדדים, והרי לשיטתו דס"ל כתוס' וצ"ל דהנגר מפסיק בין השדות, לא משכ"ל שיהיה באופן זה, **ובדרישה** סק"ג גם העיר דלפי פי' התוס' לא משכ"ל דברי רש"י גבי אפושי אריסי, **ובפרישה** ביאר דבאמת לא מיירי דהנגרא מפסיק בין השדות, אלא הנגרא מהלך בצד שתי השדות, ושפיר שייך שיפול לו חלקו בין שני חלקי השני, אמנם לא ביאר לפ"ז אמאי חשיב שתי שדות, **והנחל"ד** כ' די"ל דיש דבר אחר המפסיק בין השדות, כמו הא דשנינו בפאה פ"ב משנה א', דיש שם כמה דברים המפסיקים לענין פאה, והכא נמי מיירי הכא.

גמ' שם – **התו"ח** מעיר דבשלמא לשי' רש"י דהחילוק בין זה למקרה הראשון הוא דכאן הוא סמוך לנגר והוי בית השלחין, ניחא אמאי נקט דהוי אחד נגרא, אבל לשי' ר"ת דהחילוק דהכא מיירי דליכא אחד מצרן, א"כ אמאי נקט כלל דהוי אחד מצרא, לא היה לו לומר אלא תרתי ארעתא מאי, **והנחל"ד** כ' דלפי המבואר בתוס' דהנגרא זה היה המפסיק ניחא דנקט כהאי גונא, ואע"פ דמשכ"ל גם שיהיה מפסיק אחר וכמשנ"ת, מ"מ כיון דהזכיר מתחילה אתרי נגרא, נקט הכא הגונא דהמפסיק הוא נגרא, וכ' דגם אי נימא דאיכא דבר אחר מפסיק י"ל דנקט זה אגב מה שקודם איירי בתרי נגרא.

גמ' בעינא דאפיש אריסי – רש"י ועוד **ראשונים** מבארים דהיינו דהשני ירבה באריסים, כיון שיהיה לו שתי שדות אחת מכל צד, **והי"ר** כ' על זה דאריס של אחר לא מהני לשדהו שלו, והק' דגם אי נימא דמהני מ"מ הרי באם לא יהיה הוא באמצע, מ"מ יהיה סמוך לשדה של אדם אחר, וא"כ מאי נפ"מ לו באם יהיה לידו אריס של השני או אריס של אדם אחר, ואי נימא דהצד השני הוא רה"ר, א"כ בודאי דיכול לומר דיש לו קפידא דאינו רוצה להיות סמוך לרה"ר דאיכא שם יד עוברים, וגם ר"י יודה בזה לאביי, **והרי"מ והי"ר** מבארים דטענתו דבאם יהיה לו שתי שדות ירבה הוא באריסים ולו יש עדיפות בזה, דכל אריס משתעבד למרי', וגם מקנו חד בשני ויעבדו יותר טוב, [ויל"ע דאמאי אם הוי הכל במקום אחד אינו יכול לחלק השדה לשנים וליקח שתי אריסים].

גמ' לאו מילתא היא – **בי"ר** מבואר כיון דאין זה שבח בגוף הקרקע, ולגבי גוף הקרקע גריעותא היא, **והנ"י** כ' דכיון דיש לו בשלו אריס די בזה, [וזהו לשיטתו דמבאר אפושי אריסי כרש"י].

**הרמב"ם** לא הביא טענה זו דהאי מדויל, **והכס"מ** כ' לומר דשי' הרמב"ם דבזה אין הלכה כר"י, [ולשיטתו בביאור שי' הרמב"ם כ' דס"ל דרק במחלוקת האחרונה הלכה כר"י, אמנם הלח"מכ' לפי המבואר דשי' הרמב"ם כהרי"מ, דס"ל דרק בראשונה הלכה כר"י], **והלח"מ** כ' לומר דשי' הרמב"ם דתרי נגרא היינו דאחד יותר טוב מהשני, וא"כ הרי זה בכלל מש"כ הרמב"ם דשמו היפה כנגד הרע, **ובדרישה** סקע"ד כ' דזה דוחק דכיון דהרמב"ם קרי לשניה רעה, א"כ אמאי ס"ל לרבה דבזה כופין על מדת סדום, **ובאהא"ז** כ' לומר דשי' הרמב"ם דהכא דהנדון האם לחלוק שדה כנגד שדה או כל שדה לשנים, א"כ זה פשוט יותר לומר דבכל טענה שהיא נחלוק כל שדה בפנ"ע ולא שדה כנגד שדה, ועיקר החידוש בגמ' הוא בשי' רבה, דגם בזה ס"ל לרבה דכופין על מדת סדום, וא"כ להלכה כר"י אי"צ להביא דין זה, **והטור** בסקע"ד כ' דאם שתיהם שוות שאין אחת טובה מחברתה כלום חולקין שדה כנגד שדה, אבל אם טובה בשום צד כגון שקרובה לנהר ואחת לנגר קטן וכל כיוצא בזה חולקים כל שדה בפנ"ע, **והב"י** כ' בתחילה דנכלל בזה גם הטענה דהאי מדויל, אמנם אח"כ כ' דלשון הטור אינו מדוקדק, דבדבריו לא מבואר דאם שוים ורק דאפשר בכל אחד מהם דהוא מדויל והשני לא, דאין חולקים שדה כנגד שדה, **והב"ח** כ' דזה נכלל במש"כ וכל ביוצא בזה, **והפרישה** סק"ג **והלח"מ** שם כ' לומר דמבאר הגמ' דאחד מהנגרא טוב יותר מהשני, ועל דרך זה כ' **הט"ז**,דהטור מבאר דנגר אחד היה יוצא מהנהר, ונגר אחד יצא מהנגר הראשון.

**יג' א'**

רש"י ד"ה פלגי – **הרשב"א** כ' על פירוש זה דאינו מחוור, **והריטב"א** כ' דאין ראוי דמשום קפידא של נגר ונהר נחלוק השדה לשמונה חלקים, אלא בכה"ג חולקים שתי וערב, **והטור** בסקע"ד כ' כרש"י, וכן הביא **הסמ"ע** בסקי"ד.

בא"ד – **הפרישה** בסקע"ד סק"ד כ' דהא דלא אמרינן דראובן יטול חלק שמעון שבצד מערב, ושמעון יטול חלק ראובן שבצד דרום, ולא נחלוק השדה אלא לששה, הוא משום דיש מעלה לחלק ראובן שבצד דרום שאע"פ שאינו סמוך לנהר עכ"פ הוא קרוב לו יותר.

תוד"ה חד – **הרי"מ** מבאר כתוס', וכ' דאי לא היה בכה"ג, היה ראוי לחלוק השדה באמצע, ולא באופן זה.