7- שיעורי ציצית סימן ח סעי_ י-יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / ציצית, סדר ב תשפג

בס"ד, שיעורי ציצית, חשון תשפ"ד, שיעור 7

# שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א

# בדין בדיקת הציצית, וברכה לאחר לבישה

# סעיף ט', בדיקת הציצית

## טעם חיוב הבדיקה

כתב בשו"ע, 'קודם שיברך יעיין בחוטי הציצית אם הם כשרים כדי שלא יברך לבטלה'. ומקו"ד מהרא"ש (סוף הל' ציצית) דהחרד לדבר ה' יבדוק קודם עטיפה, וכתב (שו"ת, כ"ב סי' ט') דמדינא מוקמינן להו בחזקת כשרות עד שיודע פסולן, ובפרט דציצית לא נפסלת בקל (דאפי' נקרעו החוטין עדיין כשרה מדין גרדומין), עיי"ש, ומבואר בדבריו דחיוב הבדיקה אינו מדינא אלא רק חומרא בעלמא, וכ"מ בט"ז (סק"ח) שטעם הבדיקה היא רק מצד חומרה דברכה לבטלה, אך מצד כשרות הציצית מוקמינן להו בחזקתייהו כיון שכבר נבדקה והוחזקה בכשרות, והעלה שלפי"ז אי לובש כמה בגדים כא' סגי לבדוק רק את הבגד שמברך עליו.

אולם במג"א (סקי"א) פי' דהבדיקה היא מדינא, ובתרתי, א' דאף שיש חזקת כשרות מ"מ אין סומכין על חזקה במקום שאפשר לברר, וכמש"כ בשו"ע (יו"ד סי' א') דאף שרוב עומדין אצל שחיטה מומחין הן לכתחילה צריך לבודקו שהוא בקי ולא סומכין על הרוב[[1]](#footnote-1), ב' ועוד דאי"ז נחשב חזקה לפי שעשויה ליפסק בכל שעה[[2]](#footnote-2), והוסיף דלפי טעם ב' ניחא הא דלא נהגו לבדוק החוטין שלמעלה מהגדיל שמונחין ע"ג הבגד ומשום דשם אין עשויין ליפסק, ולפי"ז מבואר דטעם ב' פליג על טעם א' וס"ל דאין כאן דין דאיכא לברורי, דאל"כ אף דאין עומד ליפסק במקום הנקב מ"מ למה לא בודקין אותן מצד טעם א' דאיכא לברורי, אלא דלטעם ב' ס"ל דאין דין לברורי בכה"ג, והעולם סמכו להקל כטעם זה.

## אימתי יש דין לברר

ויתכן גדר הפלוגתא בזה, עפ"י מש"כ המג"א גופיה (סי' תל"ז סק"ד) דבשוכר בית מחברו הצריכוהו לשואלו אם בדק אף דרובן בודקים, כיון דהבית בחזקת איסור, ומשא"כ לענין י"ח טריפות סמכינן אחזקה בלא בדיקה כיון דהבהמה והעוף עומדין בחזקת היתר, עיי"ש, ולכאו' תיקשי לטעם א' הלא בציצית ליכא חזקת איסור ושפיר יש לסמוך דא"צ לבדוק, ועי' במחצה"ש (כאן) שנדחק דרק כשיש רוב להתיר א"צ להחמיר בלא חזקת איסור אך כנגד חזקה לחוד חיישינן אף בלא הוחזק לאיסור, עיי"ש, וכעי"ז בחת"ס (כאן), עיי"ש, וא"כ אפשר דלטעם ב' ס"ל דאפי' בחזקה לחוד א"צ לברר היכי דלא הוחזק האיסור, וא"כ א"צ לבדוק רק במקום דעומד ליפסק אך לא למעלה במקום הנקב ששם אין עומד ליפסק ועומדין בחזקתן, ומכיון שהם בחזקת היתר אין דין לברר.

וע"ע בחת"ס (סי' תל"ז) שהעיר על חילוקו של המג"א שבחזקת היתר א"צ לברר, דהר"ן (חולין, ג' ב') חילק באופ"א, דבמיעוט המצוי חיישי', ולפיכך בי"ח טריפות לא מחמירים לבדוק זולת בבדיקת הריאה, לפי שטריפות בריאה מצויה אך לא שאר טריפות, וה"נ לגבי רוב מצויין אצל שחיטה ובדיקת חמץ איכא מיעוט מצוי דלא בקיאין ושלא בדקו, עיי"ש, ולפי"ז ניחא שצריך לבדוק הציצית אף דליכא חזקת איסור, אך לא יצטרכו לבדוק במקום הנקב לפי ששם אין מצוי שיפסק, וכן משמע בגר"א (סקי"ז).

ולדעת המג"א בטעם א' משמע שיש דין לברר אפי' במיעוט שאינו מצוי, ומשו"ה הצריך בדיקה אף במקום הנקב, והא דמחמירים לבדוק הריאה (אף דבשאר י"ח טריפות אין בודקים) צ"ל ע"פ מש"כ רבינו יונה (הו"ד ברשב"א חולין ט' א') דהיא תקנת חכמים מיוחדת שיבדקו הריאות[[3]](#footnote-3), עיי"ש, וכן הוא ג"כ לטעם ב' היכי שיש חזקת איסור, וכבר נתבאר דלפי מה שנהגו שלא לבדוק במקום הנקב מבואר דהעיקר כטעם ב'.

ומיהו סיים המג"א דיש לסמוך בשעת הדחק היכי שבדק מאתמול ויודע שהחוטין שלימים שא"צ לבדוק, ויתכן דהוא משום שביום א' אי"ז חשיב עשוי להשתנות, אך דא"כ אפי' שלא בשעת הדחק לא יצטרך לבדוק, וצ"ל ע"פ מש"כ להלן (סי' י"ג סק"ה) דהיכי שבדק בשעת ברכה א"צ לחזור ולבדוק שוב דמסתמא עדיין כשר, אך בשעת ברכה מוכרח לבדוק דאל"כ לא יבדקנו לעולם ואז ודאי עתיד ליפסק[[4]](#footnote-4).

## בדק קודם שקיפל הטלית

במג"א (בסו"ד) דייק מהשו"ע (יו"ד סי' י"ח סעי' י"ד) דטבח שיש לו סכין מיוחדת לשחיטה ומקום מיוחד שמצניעו בו הרי הוא בחזקת בדוק, דא"כ ה"ה בציצית אם בדק הבגד קודם שקיפלו דא"צ לבדוק בשעת הברכה, עיי"ש, ובפמ"ג (שם) העיר מהרמ"א (ביו"ד) שסיים דמ"מ לא ישחוט בו בלא בדיקה, ולמה היקל המג"א ללבוש הבגד בלא בדיקה, וכתב, דבסכין יש חשש שנפגם הסכין בעודו בתיק שכן דרך הברזל לפגום בעמידה ומשא"כ בבגד, וצ"ע דא"כ למה הוצרך המג"א להביא ראיה משחיטה.

## כשאין יכול לתקן

בבית יעקב (סי' פ"ד, הו"ד בבאה"ט סק"ט) דבהולך בדרך ומתיירא לבדוק הציצית של טליתו שמא יהיה פסול ואין לו טלית אחר מותר להעלים עינו ולברך בלא בדיקה[[5]](#footnote-5), והוסיף דאם לבש בלא בדיקה ולבסוף נמצא שנתקלקלה הציצית, אף שנתברר שהקילקול היה מקודם שלבשה (וכגון שהיה במקום משומר) חשוב כאונס ולא כשוגג.

וצ"ב דמאחר שהוא לובש רק כדי לקיים המצוה, א"כ להצד דהם פסולין אין לו טעם ללובשן כלל, וא"כ מה יפסיד בבדיקתו[[6]](#footnote-6), ומשמע קצת דס"ל לבית יעקב דאי לא בדק הוא מקיים מצוה אף להצד שזה באמת פסול, וצ"ע.

ובשע"ת (סק"ט) תמה ע"ד, דודאי לכתחילה אסור ללובשו בלא בדיקה, ועד כאן לא היקל המג"א בשעת הדחק רק באופן שהוא מוכרח ללובשו ואין בידו פנאי לבדוק (וכגון שקראוהו לעלות לתורה וכדו') אך לא בהולך בדרך שבידו לבדוק או שלא ללובשו, ואף שאם ימצא שנפסלו לא יוכל לתקן חייב לבדוק שהבדיקה באה להצילו מאיסור לבישת טלית בלא ציצית וברכה לבטלה, ושלפי"ז אם לבש ונמצא אח"כ שהוא פסול לא חשיב כאנוס כיון שהיה צריך לבדוק.

# סעי' י', ברכת הטלית לאחר שכבר לבשה

## אי מהני הברכה אף לתחילת הלבישה

שו"ע, 'אם לובש טלית קטן בעוד שאין ידיו נקיות, ילבשנו בלא ברכה, וכשיטול ידיו ימשמש בציצית ויברך עליו, או כשילבש טלית אחר יברך עליו ויכוין לפטור גם את זה וא"צ למשמש בציציות של ראשון'. ובב"י, דאע"ג דקימ"ל שצריך לברך עובר לעשייתן, כתב הר"ר יונה (ברכות, כ' ב') שמאחר שכל זמן שציצית ותפילין הם עליו הוא מקיים המצוה אע"פ שאינו עובר לעשייתן ממה שעבר מ"מ הוי עובר לעשייתן מה שמקיים אח"כ. ובמאמ"ר (סק"י) העיר דהב"י יכול היה להביא כן מהרמב"ם (ברכות, פי"א ה"ה) דכשעשה מצוה ולא בירך אם עדיין עשייתה קיימת (כציצית תפילין וסוכה) יכול לברך, אלא שברבינו יונה מפורש טפי טעם הדבר, עיי"ש.

ונראה להוסיף בזה, דהנה, משמעות הב"י שנתקשה רק איך מברך שלא עובר לעשייתן, ולכאו' טפי הו"ל לאקשויי איך הותר ללובשו בלא ברכה דאפי' אי יברך לבסוף מ"מ תחילת הלבישה קודם שבירך היא ללא ברכה, ובהכרח דפשיטא ליה לב"י דהברכה שיברך לבסוף מועילה אף על הלבישה דמעיקרא ליחשב שיש בה ברכה, וכ"ה להדיא בלבוש (כאן), וזהו שהוצרך הב"י לטעמא דרבינו יונה דזו מצוה א' שמתמשכת ולפיכך הברכה חיילה על כל המצוה.

ובגר"א (שם, סקי"ט) העיר ע"ד הב"י דאפי' במצוה מתמשכת לכתחילה ודאי צריך לברך קודם קיום המצוה, ורק בדיעבד אי לא בירך מתחילה יכול להשלים עד סוף המצוה, ומשו"ה הכריח כתי' הט"ז (סק"ט) דהכא שאין ידיו נקיות ולא חזי לברך א"א לו לברך עובר לעשייתן שפיר מברך לאחר המצוה[[7]](#footnote-7), ודומיא דמש"כ רבינו יונה (ברכות ל"ז ב') דברכת הטבילה היא לאחריה משום דקודם הטבילה הגברא לא חזי, ולפי"ד משמע דכיון דחשיב דהגברא לא חזי שפיר יכול אח"כ אף אם אי"ז מצוה מתמשכת.

ויהיה ניחא לפי"ז קו' רע"א (שם) ע"ד הט"ז, דאף שמעיקרא לא היה יכול לברך מ"מ השתא כשבא לברך יפשוט הטלית וילבשנו מחדש כדי שתתקיים הברכה עובר לעשייתן, ולהנ"ל דהברכה חיילה למפרע על כל הלבישה, ניחא דעת הט"ז דמשו"ה א"צ לחזור ולפשוט הטלית כדי ליחשב עובר לעשייתן דאפי' בלא פשיטה כיון דהברכה חיילה אף על הלבישה דמעיקרא, שפיר מתקיים בזה דינא דעובר לעשייתן, ודומיא דטבילה, ואדרבה יתכן דאי יפשוט יפסיד שלא תחול הברכה אלא על הלהבא.

אולם דעת רע"א דבכל ענין א"א שהברכה תחול למפרע אלא רק אלהבא וא"כ בודאי צריך שיפשוט ויחזור ללובשה (וטבילה שאני דא"א בענין אחר), ונראה דדעתו דהברכה נתקנה על מעשה המצוה ולא על הקיום לחוד[[8]](#footnote-8), ולפיכך א"א לו לברך השתא אא"כ יפשוט וילבש מחדש, אלא ודאי מוכרחים לסברת הב"י דמאחר שהיא מצוה מתמשכת חשיב דהמעשה דמעיקרא עדיין קיים ושפיר שייך לברך עליו אף בלא פשיטה.

## בפושט למרחץ

ויש לדון לפי כל הנ"ל, לפי מה שנהוג דאין מברכין על ט"ק וסומכין לפוטרו בברכת הט"ג, דא"כ צריך ליזהר שלא לפושטו קודם שיברך על הט"ג דאל"כ הברכה תפטור רק את הלבישה האחרונה ולא את מה שלבש בבוקר קודם שפשטו, אכן דאין המנהג כן, (דטובלים קודם התפילה אף שצריכים לפשוט את הט"ק קודם שבירכו על הט"ג), וצ"ל דס"ל דבפשיטה זו לא חשיב הפסק גמור, וכמש"כ בשו"ע להלן (סעי' י"ד), וכשחוזר ולובשו חשיב שממשיך את הלבישה הקודמת, וברכת הט"ג שפיר חיילא אף על תחילת הלבישה קודם הטבילה, ודו"ק.

# סעי' י"א, ציצית ע"ג בגדיו

בשו"ע, 'עיקר מצות ט"ק ללובשו על בגדיו כדי שתמיד יראהו ויזכור המצות', ומשמע דהוא חלק מפרטי המצוה שע"י שילבשנו יזכור המצות, וכן מבואר ברמ"א להלן (סי' י"ז סעי' ג') דשיעור קטן שיודע להתעטף הוא דוקא כשיודע לעטוף ב' ציציות לפניו וב' לאחריו ויודע לאחוז הציצית בידו בשעת ק"ש.

ובמג"א (סקי"ג) הביא מהכתבים דהבגד דוקא תחת בגדיו, והוסיף דמ"מ צריך להוציא הציצית לבחוץ כדי שיהיו ניראים, ובדעת האריז"ל יש מח' אי צריך להוציא החוטין בחוץ.

# סעי' י"ב, ברכה א' לכמה בגדים

במ"ב (סקכ"ח) ציין למח' הפוסקים במדבר בין שחיטה לשחיטה אי צריך לחזור ולברך, ושלפי"ז יש ליזהר שלא להסיח בין לבישת בגד לבגד אך אם סח אין חוזר ומברך, וכ"ש שיזהר שלא להפסיק הפסק גדול בין הלבישות דאסור לגרום ברכה שאינה צריכה, עיי"ש, ומבואר בדבריו דאיסור ברכה שא"צ חמירא טפי מלהיכנס לספק ברכות ולא לברך.

אולם בביה"ל (שם) דכשיש לו ספק על הבגד אי נפטר בברכה קמייתא לא יברך מספק, ואי אין נחוץ לו כ"כ ללובשו עתה מוטב שלא ללובשו עד שיסיח דעתו מברכה ראשונה כדי שיתחייב עליו בבירור, ומבואר איפכא דעדיף ליכנס לחשש ברכה שא"צ מאשר ליכנס לספק ברכות ולא לברך.

ויש בזה נידון גדול בפוסקים, דבתבו"ש כתב דעדיף ליכנס לברכה שא"צ כדי ליפטר בספק ברכות, ויתבאר במקו"א.

**סיכום הדברים:**

1. ברא"ש כתב דהבדיקה היא חומרא בעלמא, וכ"ה בט"ז דמשום חומר ברכה החמירו, אך במג"א פי' להחמיר מדינא, או משום דאיכא לברורי (ואפי' כשאין חזקת איסור, ומשא"כ כשסומך על רוב דא"צ לברר במקום דליכא חזקת איסור), או משום דעשוי ליפסק (אך במקום חזקת היתר א"צ לברר אפי' כשסומך על חזקה), ודעת החת"ס והגר"א דרק במיעוט המצוי צריך לברר, וכבר נח' בזה הרשב"א והר"ן עם רבינו יונה.
2. כשלא בירך בשעת לבישת הציצית, יברך אח"כ (וימשמש בציצית בשעת ברכה), והברכה פוטרת למפרע את כל הלבישה משעה ראשונה, ואם פשט הטלית באמצע לא תפטור רק משעת לבישה שניה, מיהו נהגו להקל בפושט לצורך טבילה שאין נחשב הפסק גמור והוי לבישה א' ארוכה שהברכה שלבסוף תפטור מתחילת לבישה א'.
3. יש סתירה במ"ב אי חשש ברכה שא"צ חמיר מחשש ברכה לבטלה, והוא נידון גדול בפוסקים, ויתבאר במקו"א.

1. ועיי"ש שלטעם זה יש להקל באופן שע"י שיתעסק בבדיקתו יפסיד תפילה בציבור שא"צ לבודקו, ומשמע דלטעם ב' (כדלהלן) אין להקל בכה"ג, אמנם במ"ב (סקכ"ב) העתיק דאף לטעם ב' יש להקל כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש דהרא"ש שכתב דהבדיקה היא חומרא בעלמא דמדינא מוקמינן בחזקתייהו ולא חשש דהיא חזקה העשויה להשתנות, אזיל לטעמיה שאפי' נפסקו החוטין כשר עד שיפסקו כולן, אך לדידן (בסי' י"ב) דחיישי' לר"ת שצריך שישארו ב' חוטין שלימים שפיר יש לחוש לשינוי בחזקה וטעון בדיקה מן הדין. [↑](#footnote-ref-2)
3. וז"ל, 'להסיר המכשולים לפי שהסרכות ניכרות לעינים ועם שהן מצויות אם לא היינו בודקין יבא הדבר לידי הפסד גדול ורבו המכשולות פעמים שימצא האחד סירכא בריאה ויחזור על כל לוקחי הבשר לשבור כליהם ולהריץ מאכלו לפני כלבו ואפשר שיחוס עין מי שאינו הגון על ממונו והתקצף וימלא בטנו מן האיסור אחר שנודע אבל שאר הטרפות שהן תלוין בנקב או בענינים דקים ושאין מצויין לא חשו להו חכמים', והוסיף עוד 'ועוד טעם אחר בדבר שהוא קרוב ומזומן לראותו כגון הריאה שאם יש בה סירכא מיד תראה לעינים בפתיחת הבהמה אם אינו בודק נראה כמעלים עינו מן האיסור', עיי"ש, (ועי' בפמ"ג (יו"ד, פתיחה לסי' ל"ט ד"ה מעתה אבוא) שתלה מח' רבינו יונה והרשב"א בטעם בדיקת הריאה במח' רש"י ותוס' בטעם טריפות דסירכא, דרבינו יונה פי' כרש"י דהסירכא באה מחמת הנקב, וא"כ הוקשה לו דאי חיישי' לנקב למה לא בודקים את הריאה אי יש בה נקב, ובע"כ דבדיקת הסירכא היא מתקנ"ח, אך הרשב"א פי' כתוס' דטריפות הסירכא היא משום שסופה לעשות נקב וא"כ א"צ לבדוק נקבים כלל, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-3)
4. ויתכן עוד, דבשעת הדחק יש לסמוך על שיטת הרא"ש (הנ"ל) דכל שלא נפסקו כל החוטין כשרה, וכמש"כ בשו"ע (שם) דכן הלכה ורק היכא דאפשר מחמירים כר"ת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' כעי"ז בבית אפרים (יו"ד, סי' ו') שבזמן שמצוי מים בראשי הבהמות יש להקל למוכרן לעכו"ם או להשליכן בלא בדיקה, ולא חשיב מעלים עין מהאיסורים, אך דעת המשכנות יעקב (יו"ד, סי' ט"ז וי"ז) דאסור לעשות כן, (ופי' דמה שהיקל הרמ"א בסי' ל"א סעי' ב' למכור הראש לגוי הוא רק כשאין מצוי ריעותא), עיי"ש, אך דשם ניחא דעושה כן כדי להתיר שאר הבשר באכילה, אך בציצית להצד דהם פסולין אין לו טעם ללובשן, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ע בביה"ל (סי' י"ג סעי' ב') לענין בדיקה בשבת, דהעולם לא נהגו לבדוק משום דבשבת א"א לתקן, והוא תמה ע"ז דאכתי תועיל הבדיקה בשביל שלא יברך עליה, או שלא יבטל מצות ציצית במקום דלית ביה משום כבוד הבריות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. בגר"א (בסו"ד) הוכיח כן ג"כ מברכת הברקים שמברכין רק לאחריהן, ומשמע לפי"ז דאף בברכות השבח צריך לברך קודם ורק ברכת ברקין שאני דא"א לברך קודם, וצ"ע שזה סותר למש"כ להלן (סי' מ"ו סעי' ב', סק"ה) דבברכות השבח א"צ לברך עובר לעשייתן (ופי' דמה שהוצרכו ליתן טעם לברכות השבח שמסדרין אותן בביהכ"נ משום שאין בקיאין או שאין ידיו נקיות, הוא למה לא הצריכו לברכן תוכד"ד, כברקין, עיי"ש), ודו"ק עוד לגבי ברכת הנר במוצ"ש אי מברך ואח"כ רואה או איפכא (שבפמ"ג, סי' רצ"ו סק"ו דיראה ואח"כ יברך, ובסי' רח"צ סק"ה הביא דמברך ואח"כ רואה, ובסידור הגר"א שהגר"א היה מברך ואח"כ רואה, [אך יש לדחות להצד דברכת הנר היא ברכת הנהנין (עי' בה"ל סי' רי"ג שלמג"א הוי ברכת הנהנין ולפמ"ג שבח, וע"ע במ"ב (רח"צ סקל"ו) דיכול להוציא לאחרים בברכת הנר, אך בחזו"א חולק דאי"ז ברכת המצות], ואכ"מ). [↑](#footnote-ref-7)
8. וכמו שנתבאר בשיעור הקודם בדעת הרא"ש דמברך קודם העיטוף אף שהקיום הוא רק לאחר שיהיה לבוש בבגד, ושמטעם זה מברך השליח ולא המשלח, וזהו שציין רע"א (שו"ת, סוסי' ט') מהברכ"י דאין מברכין על מזוזה רק בשעת קביעותה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)