ו - בדין ספק סוטה וצרתה, וביסוד דינא דספק כודאי
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / פ_ק דיבמות -שיעורים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ו**

**בדין ספק סוטה וצרתה**

**וביסוד דינא דספק כודאי**

## פלוגתת הראשונים אם צרת ספק סוטה מתייבמת

א] **יבמות י"א א',** א"ר יהודה אמר רב צרת סוטה אסורה טומאה כתיב בה כעריות, ופירש"י, ז"ל, צרת סוטה אסורה, הי' נשוי ב' נשים וזינתה האחת תחתיו ויש עדים ומת בלא בנים היא וצרתה פטורות אף מן החליצה, מ"ט טומאה כתיב בה ונסתרה והיא נטמאה, כעריות דכתיב אל תטמאו בכל אלה, עכ"ל.

**ולא** נתפרש בגמ' דין צרת ספק סוטה, אם כ"ה דהיא עצמה חולצת ולא מתייבמת כדתנן בריש סוטה, ה"נ צרתה חולצת ולא מתייבמת, או דצרתה מותרת אף להתייבם.

**ונחלקו** בזה הראשונים, דהרמב"ם בפ"ו מיבום הי"ט כתב, ז"ל, אבל סוטה שמת בעלה קודם שישקנה מי המרים וכו' ה"ז חולצת ולא מתייבמת, ואם היתה לה צרה הרי צרתה מותרת וחולצת או מתייבמת, עכ"ל, וכ"כ הר"א מן ההר והמאירי בסוגיין דכיון דהיא עצמה אינה פטורה מן החליצה, צרתה מותרת אף להתייבם, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, ולפ"מ שפירש לדעת הרא"ה נתפרש כן בגמ' דצרתה מותרת אף להתייבם, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ג סי"א.

**אך** הריא"ז בפירקין ה"א דין י' כתב, ז"ל, היתה סוטה ספק כגון שקינא לה בעלה ונסתרה ספק נטמאת ספק לא נטמאת, ה"ז כספק ערוה וחולצת ולא מתייבמת בין היא בין צרתה, עכ"ל, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ג סקי"ד ובתוס' הגרע"א בריש סוטה בדעת הראב"ד.

## פלוגתא זו תליא בפלוגתת התוס' והרא"ש בהא דסוטה ספק חולצת ולא מתייבמת

ב] **ובפשוטו** ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דהנה התוס' עמדו בטעם הא דסוטה ספק חולצת אף דעשה הכתוב ספק כודאי, וסוטה ודאי פטורה מן החליצה, וכתבו בזה ב' טעמים, חדא, דהוא משום דדוקא להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי ולא להקל לפטרה בלא חליצה, ועוד, דהוא משום דרק טומאה בלשון לאו הויא כעריות וטומאה זו לא נכתבה אלא על ודאי נבעלה דבסוטה ספק לא כתיב טומאה אלא בלשון עשה, וכתבו דגם לדרך בתרא דלי"ב לדינא דספק כודאי, מ"מ יש לאסור ספק סוטה להתייבם משום דהו"ל כצרת ערוה, ועמדו לפ"ז בהא דפריך בסוטה ה' ב' בספק סוטה דתתייבם יבומי.

**והרא"ש** בסימן ד' כתב לישב דכיון דבסוטה ספק כתיב טומאה דידה בלשון עשה ול"ה כעריות, לא חשיב טומאה דידה אפי' כספק ערוה, ובטעם הא דלא חשיב אף כספק ערוה יש לפרש בכמה גווני, ואכמ"ל.

ג] **והנה** למש"כ התוס' בדרך קמא דהא דסוטה ספק חולצת אף דעשה הכתוב ספק כודאי הוא משום דלא עשה ספק כודאי להקל לפטרה בלא חליצה, הדין נותן דכ"ז הוא לענין לפטרה בלא חליצה, אך לענין לאסור את צרתה להתייבם דהו"ל חומרא, יש בזה לדינא דעשה ספק כודאי, וצרתה אסורה להתייבם, וכ"כ התור"פ בסוגיין.

**וגם** למש"כ התוס' בדרך בתרא דכיון דבסוטה ספק לא כתיב טומאה אלא בלשון עשה ל"ה טומאה דידה כעריות, הרי היינו רק דלי"ב לדינא דעשה כספק כודאי, אך מ"מ אף סוטה ספק הויא כספק ערוה, וכמשה"ק התוס' דמ"ט פריך דתתייבם יבומי, וא"כ הדין נותן דאף צרתה אסורה להתייבם, דהו"ל ככל ספק ערוה דצרתה אסורה להתייבם.

**אך** למש"כ הרא"ש דבסוטה ספק דלא כתיב בה טומאה אלא בלשון עשה לא חשיב טומאה דידה אפי' כספק ערוה, וזהו דפריך הגמ' בסוטה דתתייבם יבומי, הדין נותן דצרתה מותרת אף להתייבם, כיון דלא חשבינן להספק סוטה אף כספק ערוה, ואף דהיא עצמה אינה מתייבמת מקרא דלאחר ולא ליבם או מק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לא כ"ש, אי"ז טעם לאסור את צרתה.

## דעת הרמב"ם דטומאה בלשון עשה הויא כעריות וקשיא לפ"ז דמ"ט צרת ספק סוטה מתייבמת ואף היא עצמה אינה אסורה אלא מטעמי אחריני

ד] **אמנם** צ"ע בזה בד' הרמב"ם שכתב בהל' יבום שם, ז"ל, אשה שזינתה תחת בעלה וכו' ה"ה פטורה מן החליצה ומן היבום וכן צרתה כאילו היתה ערוה על היבם מפני שטומאה כתובה בה כעריות שנא' והיא נטמאה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמה שאמרו בסוטה דטומאה כתיב בה כעריות אי"ז משום דכתיב בה טומאה בלשון לאו בקרא דאחרי אשר הוטמאה, אלא הוא מהא דכתיב בה טומאה בלשון עשה בקרא דונסתרה והיא נטמאה, והרי דאף טומאה בלשון עשה הויא כעריות, וקשיא לפ"ז דא"כ מ"ט צרת ספק סוטה מתייבמת, הרי כיון דאף הטומאה דכתיבא בפרשת ספק סוטה הויא כעריות, הדין נותן דנימא ע"ז דעשה ספק כודאי ותהא הצרה אסורה להתייבם, דאף דנימא דלהקל לא עשה ספק כודאי וע"כ אין ספק סוטה פטורה מן החליצה, מ"מ הי' בדין דתהא צרתה אסורה להתייבם, שהרי לחומרא אמרינן דעשה הכתוב ספק כודאי.

ה] **ואמנם** נראה דמקור דברי הרמב"ם לזה דלגבי טומאה כעריות ליכא כלל לדינא דעשה ספק כודאי, הוא מסוגיית הגמ' בסוטה ה' ב' דפרכינן בספק סוטה דתתייבם יבומי, והרי דאף דסוטה ודאי פטורה מיבום וחליצה, מ"מ בסוטה ספק הי' בדין דתהא מותרת אף להתייבם, ולא אמרינן בזה דעשה כספק כודאי.[[1]](#footnote-1)

**אך** צ"ב הטעם בזה, דכיון דהא דטומאה כתיב בה כעריות הוא בהטומאה שנאמרה בפרשת קינוי וסתירה, הדין נותן דנימא ע"ז דעשה ספק כודאי, ואף אם לא עשה הכתוב ספק כודאי אלא להחמיר ולא להקל, מ"מ לענין לאסרה ולאסור את צרתה להתייבם הי' בדין דנימא דעשה ספק כודאי, ומ"ט צרתה מותרת להתייבם, ואף היא עצמה אינה אסורה להתייבם אלא מקרא דלאחר ולא ליבם או מק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש, - ועמש"כ בזה בחי' הגר"ח בהל' יבום שם דלענין דינא דטומאה כעריות ל"מ הקינוי כלל, וע"כ הוא דצרת ספק סוטה מתייבמת, עיי"ש.

## בד' הריטב"א מבו' דגם על טומאה כעריות איכא לדינא דספק כודאי אלא דלא עשה ספק כודאי אלא לחומרא, וצ"ב דא"כ מ"ט צרתה מתייבמת

ו] **וביותר** צ"ע בזה בד' הריטב"א, דהנה הריטב"א בסוגיין פירש לדעת הרא"ה דסוטה אינה פטורה מן החליצה, דהא דפריך מהא דתנן דספק סוטה חולצת ולא מתייבמת, הוא משום דמשמע דצרתה מותרת אף להתייבם, וע"ז משני הגמ' דשאני סוטה ספק מסוטה ודאי, דבסוטה ספק לא כתיב בה טומאה, וע"כ אף דצרת סוטה ודאי אסורה, מ"מ צרת סוטה ספק מותרת.

**וצ"ב** דאף דבסוטה ספק לא כתיב טומאה, מ"מ מ"ט צרתה מותרת אף להתייבם, הרי עשה הכתוב ספק כודאי, ובד' הריטב"א אין לפרש כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דהוא משום דלגבי דינא דטומאה כעריות ל"מ הקינוי כלל, שהרי הריטב"א עמד בזה בטעם הא דלא אסרו בספק סוטה משום ספק כודאי, וכתב דהוא משום דכל הא דעשה ספק כודאי הוא רק לאסרה ולחומרא, והרי דשפיר מהני הקינוי אף לגבי דין טומאה כעריות, אלא דלקולא לא אמרינן דעשה ספק כודאי, ותיקשי דא"כ מ"ט אינה אוסרת צרתה, הרי לחומרא עשה הכתוב ספק כודאי.

**והריטב"א** עמד בזה ופירש, ז"ל, דלהוי אסורה הוא שעשאוה כודאי ולחומרא ואפי' ללאו, "אבל לפטור לצרתה" או לאוסרה ולפוטרה מן הייבום לגמרי לא עשאה כודאי, עכ"ל, ומשמעות דבריו דהיינו דכל הא דעשה ספק כודאי הוא לענין שתהא היא עצמה אסורה, אך לענין לאסור את צרתה לא עשה הכתוב ספק כודאי, וזה צ"ב.[[2]](#footnote-2)

## יסוד הדין דעשה הכתוב ספק כודאי

ז] **והנה** ביסוד הדין דספק סוטה דעשה בה הכתוב ספק כודאי, כתבו האחרונים לדון אם היינו דגזה"כ הוא דאנו מחזיקין אותה לודאי זינתה, או דלעולם אי"ז אלא ספק אם זינתה, אלא דהוא איסור מחודש שאסרה תורה בספק סוטה, וכתבו לדון כן גם בהא דספק טומאה ברה"י דספיקו טמא בודאי, אם היינו דאנו מחזיקין אותו כודאי שנגע בטומאה, או היינו דאף דאי"ז אלא ספק אם נגע בטומאה, מ"מ הטילה תורה טומאה מחודשת על מי שנטמא בספק, ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח בסוטה כ"ז ב' ובשבועות י"ט א' והגרנ"ט בסימן ז' והאחיעזר בח"א סימן א' סק"ב והקוה"ע בסימן ט"ו סק"ט ואילך.[[3]](#footnote-3)

## אם ספק סוטה אסורה לבעלה גם אם כלפי שמיא גליא שלא זינתה

ח] **והאחרונים** כתבו כמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא במש"כ התוס' בסוטה כ"ח א' ד"ה מה ת"ל בדין ספק סוטה דאסורה לבעלה דאע"ג דליכא מלקות, מיהו לאו הבא מכלל עשה איכא ואפי' אם היא טהורה נענש בבי"ד של מעלה אם בא עלי' כמו על חייבי עשה, ולא כשאר ספיקות כגון ספק חלב ספק שומן ואכלו ונודע שהוא שומן אע"ג דצריך כפרה וסליחה מיהו לא חמיר כחייבי עשה, עכ"ל.

**והאחיעזר** שם כתב דד"ז תליא ביסוד דינא דספק כודאי, דאי נימא דהוא משום דאנו מחזיקין אותה לודאי זינתה, א"כ לא חמיר מהיכא שהי' מוחזק לפנינו שזינתה ובא עלי' וכלפי שמיא גליא שלא זינתה, דאינו נענש אלא כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, ומש"כ התוס' דנענש כמו על חייבי עשה, הוא משום דס"ל דיסוד דינא דספק כודאי הוא דאסרתה התורה באיסור ודאי אף דספק הוא אם זינתה, וע"כ אף דכלפי שמיא גליא דלא זינתה, מ"מ כיון דלדידן הוא ספק יש עלי' איסור ודאי והוא נענש ע"ז בבי"ד של מעלה, וכ"כ הקוה"ע שם סק"י.

## טעם פלוגתת הראשונים בסוטה שבא עלי' בעלה בדרך אם הוא לוקה

ט] **עוד** נפ"מ בזה הוא במש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה מאי נסתרה בדין ספק סוטה דאם בא עלי' בעלה בדרך לוקה משום דלחומרא עשה הכתוב ספק כודאי, אך התוס' בסוטה שם כתבו דליכא מלקות ואי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מגירושין הי"ד דאינו לוקה אלא מכת מרדות.

**והגר"ח** שם כתב דד"ז תליא ביסוד דינא דספק כודאי, דהתוס' בסוגיין ס"ל דהוא משום דאנו מחזיקין אותה לודאי זינתה, וכיון דאנו מחזיקין אותה לודאי זינתה יש בה להלאו דסוטה, אך התוס' בסוטה והרמב"ם ס"ל דאין אנו מחזיקין אותה לודאי זינתה אלא אסרתה תורה באיסור ודאי אף דספק הוא אם זינתה, וע"כ אין בזה אלא עשה דזהו דכתיב בפרשת קינוי וסתירה, וכ"כ הקוה"ע שם סקכ"ג.

## פלוגתת רבוותא בספק סוטה אם היא אסורה לאכול תרומה אף שיודעת שלא זינתה

י] **עוד** נפ"מ בזה הוא במה שנקט האו"ש בפ"א מסוטה ה"א בסו"ד בפשיטות דהאיסור בספק סוטה לאכול תרומה הוא גם על האשה אף שיודעת שלא זינתה, וכן משמע בד' הגרע"א במהדו"ת סימן ס"ה (ד"ה מ"ש מעכ"ת).

**ובד'** האחיעזר שם מבו' דד"ז תליא ביסוד דינא דספק כודאי, דאם היינו דאנו מחזיקין אותה לודאי זינתה ומכח זה הוא דאסורה, הרי דכ"ז הוא לדידן שאין ידוע לנו אם זינתה ודינא הוא דמחזקינן לה שזינתה, אך היא שיודעת שלא זינתה אין מקום לאסרה, אך אי נימא דדינא דספק כודאי הוא דכל שספק אם זינתה אסרתה תורה באיסור ודאי, הרי דאף דהיא יודעת דטהורה היא, מ"מ כיון דהויא ספק סוטה, יש עלי' איסור ודאי.[[4]](#footnote-4)

## במה שעמדו התוס' דתהא סוטה ספק פטורה מן החליצה, אף דהיא אומרת דטהורה היא

יא] **עוד** נפ"מ בזה, דהנה בשיעורי הגר"נ סימן י"א סק"ב עמד במה שדנו התוס' דמ"ט סוטה ספק חולצת אף דעשה הכתוב ספק כודאי, ולכאו' אף אי נימא דעשה הכתוב ספק כודאי אף לקולא, מ"מ א"א לפטרה מן החליצה, שהרי הרי היא צווחת שלא זינתה ולפי דברי' אינה פטורה מן החליצה ושויא אנפשה חתיכה דאיסורא.[[5]](#footnote-5)

**וקו'** זו תליא בהפלוגתא ביסוד דינא דספק כודאי, דאמנם אי נימא דהיינו דאנו מחזיקין אותה לודאי זינתה ועד הצד שלא זינתה אינה אסורה, הרי נמצא דלפי דברי' היא מותרת אף לבעל, ושפיר יש להצריכה חליצה מדינא דשויא אנפשה חתיכה דאיסורא, - אך אי נימא דדינא דספק כודאי הוא דכל שספק אם זינתה אסרתה התורה באיסור ודאי, הרי אף אי נימא דלגבי דידה דליכא ספק אינה אסורה כלל, וכמש"נ לעיל סק"י בהערה, מ"מ כיון דלגבי הבעל איכא ספק ואסרתו תורה באיסור ודאי, שפיר יש מקום לפטרה מן החליצה, דבהא דערוה פטורה מיבום וחליצה, י"ל דל"ב שיהא האיסור עלי', וסגי במה שיש איסור על הבעל.[[6]](#footnote-6)

## טעם פלוגתת הראשונים אם נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י ואם חייבין ע"ז על ביאת מקדש

יב] **והנה** נחלקו הראשונים בדינא דספק טומאה ברה"י, דהתוס' בכ"ד נקטו דנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, והתוס' בשבועות י"ט א' ד"ה הלך בראשון נקטו דכל שנטמא בספק טומאה ברה"י חייב על ביאת מקדש, - אך בכ' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דאין נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י ואין חייבין ע"ז על ביאת מקדש, - ועיי"ש שהביא דבירושלמי בפסחים פ"ח ה"ח ובנזיר פ"ח ה"א פליגי בה ר' יאשי' רבה ור' יוחנן אם נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י.

**והגר"ח** שם כתב דד"ז תליא ביסוד דינא דספק כודאי, דהתוס' ס"ל דהוא משום דאנו מחזיקין אותו לודאי נגע בטומאה, וע"כ אף נזיר מגלח ע"ז וחייבין ע"ז על ביאת מקדש, אך הרמב"ם לטעמי' דאין אנו מחזיקין אותו לודאי נגע בטומאה, אלא הוא טומאה מחודשת שנתנה תורה במצב דספק, וטומאה זו אינה טומאת עצמו של מת, ודינא הוא דאין נזיר מגלח ואין חייבין על ביאת מקדש אלא על עצמו של מת, וזהו גם טעמא דמ"ד בירושלמי דאין הנזיר מגלח ע"ז, וכ"כ האחיעזר שם והקוה"ע שם סקט"ו.

## בד' הירושלמי מבו' דאף למ"ד דנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י מ"מ אין חייבין בזה על ביאת מקדש

יג] **אמנם** צ"ע רב בזה, דהנה בירושלמי שם אמרו דטעמא דר' יוחנן דאין הנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, הוא משום דתמן תנינן כל טומאה מן המת שהנזיר מגלח עלי' חייבין עלי' על ביאת מקדש וכל טומאה מן המת שאין הנזיר מגלח עלי' אין חייבין עלי' על ביאת מקדש, ומבו' דבהא מודו כו"ע דבספק טומאה ברה"י אין חייבין על ביאת מקדש, ולא נחלקו אלא אם הנזיר מגלח ע"ז, וזהו דמייתי ר' יוחנן דכיון דתלינן חיוב ביאת מקדש וגילוח נזיר זב"ז, הרי דכיון דאין חייבין בספק טומאה ברה"י על ביאת מקדש ה"נ אין הנזיר מגלח ע"ז.

**והנה** אי נימא דהא דבספק טומאה ברה"י אין חייבין על ביאת מקדש הוא משום דאי"ז עצמו של מת, ומה"ט אף אין הנזיר מגלח ע"ז, הרי דלדעת ר' יאשי' רבה דהנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י וחשבינן לה כטומאה דעצמו של מת, הדין נותן דאף חייבין ע"ז על ביאת מקדש, וממה שאמרו בירושלמי דכו"ע מודו דאין חייבין ע"ז על ביאת מקדש, מוכח דהא דאין חייבין בספק טומאה ברה"י על ביאת מקדש אי"ז משום דבעינן עצמו של מת, דא"כ הרי אי נימא דנזיר מגלח ע"ז וחשיב כעצמו של מת ה"נ חייבין ע"ז על ביאת מקדש, אלא הוא מטעמא אחרינא, וזה צ"ב.

## פלוגתת ב' תירוצי התוס' בטעם הא דספק סוטה חולצת אף דעשה הכתוב ספק כודאי

יד] **והנה** התוס' בסוגיין כתבו ב' דרכים בטעם הא דספק סוטה בעיא חליצה אף דעשה הכתוב ספק כודאי, דבתי' קמא כתבו דהוא משום דלהחמיר עשה הכתוב ספק כודאי ולא להקל לפטרה בלא חליצה, ובתי' בתרא כתבו דהוא משום דרק טומאה בלשון לאו חשיבא כעריות וטומאה זו לא כתיבא אלא על ודאי נבעלה.

**ובחי'** הגרנ"ט סימן ז' ובקוה"ע בסימן ט"ו סקי"ד כתבו דב' תירוצי התוס' נחלקו ביסוד דינא דספק כודאי, דבתי' קמא שכתבו דלהחמיר עשה ספק כודאי ולא להקל, ס"ל דהא דעשה הכתוב ספק כודאי אי"ז איסור מחודש על הספק, דבזה אין מקום להחמיר בין להחמיר לבין להקל, כיון דהיא אסורה באיסור סוטה ודאי, אלא היינו שאנו מחזיקין כצד האיסור, ובזה י"ל דכל הא דאנו מחזיקין כצד האיסור הוא רק להחמיר ולא להקל, אך בתי' בתרא נקטו דהא דעשה ספק כודאי הוא איסור מחודש על הספק, וכיון שאסרה תורה באיסור ודאי הדין נותן דיועיל אף להקל, אלא דלי"ב אלא להטומאה בלשון עשה ולא להטומאה בלשון לאו, והטומאה בלשון עשה ל"ה כעריות, וע"כ היא חולצת.

**ומאידך** גם מש"כ התוס' בתי' בתרא דאף דעשה ספק כודאי אין בה אלא טומאה בלשון עשה, הוא רק לפ"מ שנקטו בתי' זה דדינא דעשה ספק כודאי הוא איסור מחודש על הספק, ולא אסרתה תורה באיסור מחודש על הספק אלא בלשון עשה, אך לפ"מ שנקטו בתי' קמא דדינא דעשה ספק כודאי הוא דאנו מחזיקין כצד האיסור, הרי כיון דאנו מחזיקין כצד האיסור, אף יש בה טומאה בלשון לאו.

## צ"ע דלהדיא אמרו בגמ' דלא כתיבא טומאה על הספק

טו] **אך** הנה כבר עמדו בזה, דהיאך מצינו למימר דהא דעשה הכתוב ספק כודאי הוא טומאה מחודשת שנתנה התורה בספק, הרי להדיא אמרו בסוגיין דרק בסוטה ודאי כתיבא טומאה ובסוטה ספק לא כתיבא טומאה, ומזה הוא שלמדו התוס' דלא כתיבא טומאה על הודאי נבעלה.

## מסוגיית הגמ' מוכח דלא עשה הכתוב ספק כודאי אלא להחמיר

טז] **גם** במש"כ האחרונים דלתי' בתרא דהתוס' הא דעשה הכתוב ספק כודאי הוא אף להקל, כבר עמדו דלכאו' הוא נסתר מסוגיית הגמ', שהרי כל מש"כ התוס' דרק טומאה בלשון לאו הויא כעריות, הוא רק למסקנת הגמ' דבסוטה ודאי כתיב טומאה בלשון לאו, אך לס"ד דגמ' דסגי בטומאה בלשון עשה, בע"כ דגם טומאה בלשון עשה הויא כעריות, וכמו שרמזו לזה התוס' בסוגיין, וכ"כ התוס' לעיל ג' ב', ולפ"ז הרי דלהס"ד דגמ' דגם טומאה בלשון עשה הויא כעריות, בע"כ דהא דמשני דאמינא לך אנא סוטה ודאי ואמרת לי את סוטה ספק, אף דגם בסוטה ספק עשה הכתוב ספק כודאי, הוא משום דרק להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי ולא להקל, ולא מצינו דהגמ' הדרא בה מזה.[[7]](#footnote-7)

## סתירת דברי התוס' בסוגיין אם איכא לאו בספק סוטה

יז] **עוד** צ"ע בזה, דהנה אי נימא דלתי' בתרא דהתוס' דינא דספק כודאי הוא איסור מחודש שאסרה התורה בספק ואיסור זה הוא רק בלשון עשה, הדין נותן דאין בה אלא עשה ואם בא עלי' בעלה בדרך אינו לוקה, וכמש"כ התוס' בסוטה כ"ח א' והרמב"ם בפי"א מגירושין הי"ד, וכ"ה מבו' בד' המל"מ בפ"ו מיבום הי"ט, וכ"נ בד' הגרע"א לקמן ס"א ב'.

**ולפ"ז** צ"ל, דמש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה מאי נסתרה דאם בא עלי' בעלה בדרך לוקה, הוא כתי' קמא דהתוס' הכא דדין ספק כודאי הוא דמחזיקין דודאי זינתה, וכמו שהביאו שם להא דלהחמיר עשה ספק כודאי, וע"כ הוא דבעלה לוקה עלי'.

**אך** הדברים צ"ע, דמלבד דרחוק הדבר בסתימת דברי התוס' דמש"כ דאם בא עלי' בעלה בדרך לוקה תליא בב' תירוצי התוס', גם תיקשי שהרי התוס' לקמן הביאו כן מגמ' בסוטה דאם בא עלי' בעלה בדרך לוקה, ומצינו כמה דרכים במקור דבריהם, ואכמ"ל, ואי נימא דלתי' בתרא דהתוס' אין בעלה לוקה עלי', מ"ט לא הק' התוס' על תי' בתרא ממה שאמרו דבעלה לוקה עלי'.[[8]](#footnote-8)

## במש"כ התוס' דלא עשה ספק כודאי להקל צ"ע ממש"כ התוס' בחולין דבדאורייתא אין לחלק בין חומרא לקולא

יח] **ובעיקר** מש"כ התוס' בתי' קמא דלא עשה הכתוב ספק כודאי אלא להחמיר ולא להקל, הק' הקוה"ע בסו"ס ג' ממש"כ התוס' בחולין י' ב' ד"ה אלא לאו בהא דאזלינן בתר חזקה דמדאורייתא אין לחלק בין חומרא לקולא, וא"כ מ"ט בהא דעשה הכתוב ספק כודאי אמרינן דהוא רק לחומרא ולא לקולא, עיי"ש.

## יסוד דינא דספק כודאי לדעת הסוברים דהוא איסור שאסרה תורה במקום ספק

יט] **ונראה** לפרש בזה, דהנה בפשוטו לדעת הסוברים דדינא דספק כודאי הוא איסור מחודש שאסרה תורה במקום ספק, היינו דכל דספק אם זינתה חייל עלי' תורת סוטה בודאי, וה"נ הוא בספק טומאה ברה"י דכל דהוא ספק טמא חיילא עלי' טומאה בודאי.

**אמנם** הנה הריטב"א לקמן בסוגיין כתב, ז"ל, דלעולם לא קרא הכתוב טומאה אלא לזנות ודאי, אלא שהכתוב אמר גבי סוטת ספק שספיקה וסתירתה חשוב לאוסרה לבעל ולבועל ולתרומה כאלו נטמאה ודאי, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו דהא דעשה הכתוב ספק כודאי לאו היינו דמחזקינן לה כודאי זינתה, אלא הוא משום דספיקה וסתירתה חשוב לאוסרה והוא איסור ודאי שאסרה תורה במקום ספק, - אך מאידך מבו' בדבריו דרק זנות ודאי חשיבא כטומאה, ובזנות ספק ליכא אלא ספק טומאה, אלא דה"ז חשוב לאוסרה כאילו נטמאה ודאי.

כ] **והביאור** בזה הוא דלעולם לא כתיבא טומאה אלא על הודאי, דחלות הפגם והקלקול דחייל באשה הוא רק ע"י הזנות עצמה, וכל שספק אם זינתה אין בה אלא ספק טומאה, ואך דאף דמספק"ל אם אית בה להפגם והקלקול דסוטה, מ"מ מכח הספק שמא יש בה להטומאה אסרתה תורה באיסור ודאי, דכ"ה דאסרה תורה לבא על ודאי סוטה, ה"נ אסרה לבא על ספק סוטה, - וה"נ הוא בספק טומאה ברה"י, דלאו היינו דכל דהוא ספק טומאה חיילא עלי' טומאה בודאי, אלא היינו דאף דספק הוא אם יש עליו טומאה, מ"מ מכח הספק יש עליו בודאי להאיסורים שמכח הטומאה, דכ"ה דנתנה תורה לאיסורי טומאה בודאי טומאה, ה"נ נתנה לאיסורים אלו בספק טומאה.

כא] **וכ"נ** בד' הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק', ז"ל, אף דספק טומאה ברה"י ודאי טמא, לא דדנין דודאי נבעלה, דכל ספק נגע ברה"י איך אפשר לומר כיון דהוא ברה"י דודאי נגע, אלא דהתורה אמרה דספק זה יהי' דינו כודאי, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דעשה הכתוב ספק כודאי לאו היינו שאנו מחזיקין דודאי זינתה ודודאי נגע בטומאה, דמהיכ"ת דכיון דהוא ברה"י נימא דודאי נגע, אלא אף דהדבר ספק מ"מ אמרה תורה דיהא דין הספק כודאי, אך משמעות דבריו דלאו היינו דנתנה תורה טומאה מחודשת במצב דספק, אלא היינו דנתנה תורה דין על הספק שיהא דינו כודאי, והיינו דאף דליכא אלא ספק טומאה, מ"מ מכח הספק אסרתו תורה באיסור ודאי.

כב] **ולפ"ז** נראה, דמש"כ התוס' בסוטה דאף אם כלפי שמיא גליא שהיא טהורה הוא נענש בבי"ד של מעלה, לאו היינו משום דאף בסוטה ספק איכא טומאה ודאי, שהרי להדיא אמרו בסוגיין דלי"ב טומאה ודאי, אלא היינו דאף דאין בה אלא ספק טומאה, מ"מ כיון דמכח צד הטומאה אסרתו תורה באיסור ודאי, ע"כ אף אם כלפי שמיא גליא שהוא מותר עביד איסורא, ומשא"כ בכל ספק דאין איסורו אלא מכח דיש לחוש לצד האיסור, וכל שכלפי שמיא גליא שהוא מותר לי"ב איסורא, ואי"ז אלא כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה.[[9]](#footnote-9)

## עד"ז מצינו בדין ספק ערלה וספק ממזר

כג] **ומצינו** עד"ז בגונא שהתירה התורה ספק איסור בודאי, כספק ערלה בחו"ל, דהא דשרי אי"ז משום דמחזיקין דאי"ז ערלה, שהרי אמרו בקידושין ל"ט א' דספוקי מספקי להדדי, והרי דכל שהוא עצמו אינו יודע הוי זה היתר ודאי אף אם כלפי שמיא גליא דהוא ערלה, וע"כ מותר חבירו ליתן לו לאכלו, - אך מ"מ נראה דודאי לאו היינו דכל דהוי זה ספק ערלה לא חשיב החפצא כערלה, אלא היינו דאף דהחפצא עצמו הוא ספק ערלה, מ"מ ליכא בזה לאיסור אכילת ערלה, דאיסור אכילת ערלה הוא רק בודאי ערלה, אך בספק ליכא כלל לאיסור האכילה.

**ועד"ז** מצינו בדין ספק ממזר דמותר, דדעת כמה מרבוותא דהוא היתר ודאי אף אם כלפי שמיא גליא דהוא ממזר, ותיקשי דא"כ מ"ט ספק ממזר מותר בממזרת משום דבקהל ודאי הוא דלא יבא הא בקהל ספק יבא, הרי ספק ממזר אין עליו להפסול דממזר ומ"ט לא חשיב כקהל ודאי, - אך הדבר פשוט אף דספק ממזר מותר לאו היינו דלי"ב להפגם דממזר, אלא היינו דגם ספק הוא אם יש בו להפגם דממזר ואינו בכלל קהל, מ"מ לי"ב להאיסור ביאה דממזר, דהאיסור ביאה דממזר הוא רק בממזר ודאי ולא בממזר ספק, וכ"כ בחי' הגר"ש בסו"ס י"א.

**ונראה** דעד"ז הוא בספק סוטה ובספק טומאה ברה"י שאסרה התורה ספק כודאי, דלאו היינו דיש בהן טומאה ודאית, אלא היינו דאף דספק אם יש בהן טומאה, מ"מ מכח הספק אסרתן תורה באיסור ודאי.

## ביאור הא דדינא דספק כודאי הוא רק להחמיר

כד] **ובזה** מתפרש מש"כ התוס' דרק להחמיר עשה בה הכתוב ספק כודאי ולא להקל, ולא תיקשי ע"ז ממש"כ התוס' בחולין בדין חזקה דבדאורייתא אין לחלק בין חומרא לקולא, - דאמנם אם דינא דספק כודאי הוא דמחזיקין לה כודאי זינתה, ל"ה לנו לחלק בין חומרא לקולא והי' בדין דיועיל זה אף להקל, - אך לדרך זו דדינא דספק כודאי הוא דמכח הספק אם נטמאה אסרתה תורה באיסור ודאי, הרי דבזה מסתברא מילתא דהיינו רק להחמיר, שהחמירה תורה בספק טומאה דאסרה אף את הספק ואף בספק היא אסורה כודאי, אך להקל ליכא להך דינא, דמהיכ"ת דספק סוטה יהא קייל משאר ספיקות ויהא דינו דבספק הקילה תורה בודאי.[[10]](#footnote-10)

## לפ"ז י"ל דלא פליגי ב' תי' התוס' ביסוד דינא דספק כודאי

כה] **ולפ"ז** נראה דלא פליגי ב' תירוצי התוס' ביסוד דינא דספק כודאי, ואדרבה הם מיסוד אחד, דדינא דספק כודאי לאו היינו דכתיבא טומאה אף על הספק ואיכא טומאה ודאי בספק סוטה, וגם לאו היינו דמחזיקין אותה לודאי נבעלה, אלא היינו דכיון דמספק"ל אם יש בה טומאה, דינה כדין ודאי זינתה והיא אסורה באיסור ודאי, וע"כ הוא דאין הספק כודאי אלא להחמיר ולא להקל, וכנ"ל, וע"כ נמי לי"ב לדין טומאה כעריות, דכל הא דאסרה התורה ספק סוטה באיסור ודאי, הוא רק בהאיסורים שנאמרו בפרשת ספק סוטה, אך בדין טומאה כעריות שלא נאמר בפרשת סוטה, ליכא להך דינא, ולא נתנה התורה בספק סוטה דין ערוה ליבום בודאי.

## טעם הא דאם בא עלי' בעלה בדרך לוקה אף דבפרשת סוטה ספק לא כתיב אלא עשה

כו] **ולפ"ז** י"ל דע"כ אף למש"כ התוס' בתי' בתרא דבסוטה ספק לא כתיב אלא טומאה בלשון עשה, וע"כ לי"ב לדין טומאה כעריות, מ"מ אם בא עלי' בעלה בדרך לוקה, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, והיינו די"ל דהא דסוטה אסורה גם בלאו, אי"ז חלות איסור בפנ"ע, אלא היינו דעל איסור סוטה הזהירה תורה גם בלאו, וכיון דבספק סוטה אסרתה תורה בודאי באיסור סוטה לבעל, הרי דעל איסור זה דסוטה לבעל איכא גם לאו,[[11]](#footnote-11) - ומשא"כ בדינא דטומאה כעריות דהוא דין בפנ"ע שנתחדש בסוטה דיש עלי' דיני ערוה, הרי דכיון דדין זה לא נתפרש בפרשת קינוי וסתירה, ע"כ לגבי דין זה ליכא לדין ספק כודאי,[[12]](#footnote-12) ועד"ז כתב בחי' הגר"ש סימן ז' סק"ז לפי דרכו.

## טעם הא דאין חייבין בספק טומאה ברה"י על ביאת מקדש

כז] **ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא שאמרו בירושלמי דאין חייבין בספק טומאה ברה"י על ביאת מקדש, דהנה מסתברא מילתא דאם הי' הדין באיסור רציחה דמעשה דספק אם ימית את חבירו הוא אסור בודאי באיסור לא תרצח, הרי דאף דאם עשה כן עבר על איסור לא תרצח, מ"מ ל"ה חייב מיתה, דלחיוב המיתה דרציחה לא סגי בעבירת הלאו דלא תרצח, אלא חיובו הוא על מה שהמית את חבירו, וכל דמספק"ל אם המית את חבירו, אף שעבר בודאי על איסור לא תרצח, אינו חייב מיתה.

**ועד"ז** נראה גם בדין ספק טומאה ברה"י, דכיון דבספק טומאה לא מחזקינן לי' דנטמא בודאי, וגם אי"ז טומאה מחודשת שנתנה תורה במצב דספק, אלא היינו דאף דספק הוא אם נטמא, מ"מ מכח הספק יש עליו בודאי לאיסורי טומאה, י"ל דאף דמכח זה הוא אסור בודאי ליכנס למקדש, מ"מ אינו חייב כרת וחטאת על ביאת מקדש, דחיוב כרת בביאת מקדש הוא על מה שטימא את המקדש, כדכתיב בקרא כי את מקדש ד' טימא, ובספק טומאה הרי אי"ז אלא ספק אם טימא את המקדש, וע"כ אינו חייב כרת וחטאת.[[13]](#footnote-13)

## טעמא דמ"ד דאין נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י

כח] **ובטעמא** דר' יוחנן דס"ל דאין נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, נראה דהוא משום דס"ל דכיון דבספק טומאה ברה"י לא מחזקינן לי' שנטמא בודאי וגם אי"ז טומאה מחודשת שנתנה תורה במצב דספק, אלא היינו דמכח הספק יש עליו בודאי לאיסורי טומאה, הרי דכל הא דעשתה התורה ספק כודאי הוא באיסורי הטומאה, דמכח הספק אסרתו תורה באיסור ודאי, וכמש"כ הריטב"א בספק סוטה דספיקה וסתירתה חשוב לאסרה כאילו נטמאה ודאי, אך בהא דנזיר שנטמא סותר נזירותו וטעון תגלחת, דאי"ז דין איסור, לא עשתה התורה ספק כודאי, ואף דספק הוא אם הוא סותר נזירותו וטעון תגלחת, לא נתנה התורה לדינים אלו בודאי, וע"כ אינו מגלח מספק.[[14]](#footnote-14)

## טעמא דהרמב"ם דלענין טומאה כעריות ליכא לדינא דספק כודאי

כט] **ובזה** נראה לפרש לדעת הרמב"ם דצרת ספק סוטה מתייבמת, וליכא בזה לדינא דעשה ספק כודאי, אף דלדעתו גם הטומאה דכתיבא בפרשת קינוי וסתירה הויא כעריות, ובהקדם, דהנה בד' הראשונים בכ"ד מבו' דהא דערוה פטורה מיבום וחליצה הוא מכח איסורה, וזהו שהקשו לעיל ט' א' דמ"ט דר"ע דחייבי לאוין פטורין ולא אמרינן עדל"ת, וזהו שכתבו הרמב"ן והרשב"א לעיל ו' א' דמהא דערוה פטורה יש ללמוד דאין עדל"ת שיש בו כרת.

**אך** הנה בד' הרמב"ם מבו' דפליג בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ו מיבום ה"ט, ז"ל, יבמה שהיא ערוה על יבמה וכו' ה"ז פטורה מן החליצה ומן היבום ואין לו עלי' זיקה כלל שנ' ולקחה לו לאשה ויבמה מי שראויה ללקוחין וקידושין תופסין בה היא שהיא זקוקה ליבם, עכ"ל, ומשמע קצת מדבריו דהא דערוה פטורה מן החליצה, אי"ז משום דאינה עולה ליבום מחמת איסורה וכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, אלא הוא משום דממעטינן מקרא דכל שאינה בת ליקוחין אינה בת זיקה.

**ויש** ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם שם ה"י, ז"ל, היתה היבמה אסורה על יבמה איסור לאו או איסור עשה או שהיתה שניי' ה"ז חולצת ולא מתייבמת, ומפני מה צריכה חליצה מפני שיש בה ליקוחין הואיל וקידושין תופסין בהן ה"ה זקוקות ליבם, ומן הדין היה שיתייבמו שהיבום מצות עשה וכל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת יבוא עשה וידחה את ל"ת אבל חכמים גזרו שלא יתייבמו וכו', עכ"ל, - ומבו' להדיא בדבריו דאף דבחייבי לאוין מדאורייתא אמרינן דעדל"ת, מ"מ כל הא דהיא חולצת הוא משום דיש בה ליקוחין, אך אם ל"ה בה ליקוחין היתה פטורה מן החליצה, ול"ה מהני בזה הא דעדל"ת,[[15]](#footnote-15) והיינו משום דהא דערוה פטורה מן החליצה אי"ז מכח איסורה, אלא הוא דין בפנ"ע שנאמר בערוה דהיא פטורה מיבום וחליצה, ול"מ ע"ז דין עדל"ת.

ל] **ולפ"ז** נראה בדעת הרמב"ם דע"כ הוא דלגבי פטור ערוה מיבום וחליצה ליכא כלל לדין ספק כודאי, דכ"ה דלגבי דין תגלחת טומאה דנזיר לא עשה הכתוב ספק כודאי, ומשום דכל הא דעשה הכתוב ספק כודאי הוא לגבי איסורי טומאה, הרי דה"נ לגבי פטור סוטה מיבום וחליצה לא עשה הכתוב ספק כודאי, דכיון דפטור סוטה מיבום וחליצה אינו מכח האיסור אלא הוא דין פטור, ליכא ע"ז לדינא דספק כודאי,[[16]](#footnote-16) ומשום דכל הא דעשה ספק כודאי הוא רק לגבי איסורי סוטה ולא לגבי פטורא דסוטה.[[17]](#footnote-17)

**ובזה** מתישב לדעתו משה"ק הראשונים בהא דפריך בסוטה ה' ב' בסוטה ספק דתתייבם יבומי, דמ"ט לא אסרינן לה מכח הא דעשה הכתוב ספק כודאי, ולמש"נ ניחא, דכל הא דעשה הכתוב ספק כודאי הוא רק לגבי איסורי סוטה, אך לגבי פטורה מיבום וחליצה לא עשה הכתוב כלל ספק כודאי.[[18]](#footnote-18)

## טעמא דהרמב"ם ודעימי' דצרת סוטה ספק מתייבמת

לא] **ולפ"ז** מתישב היטב מש"כ הרמב"ם דצרת סוטה ספק מתייבמת, דכיון דלגבי פטורה דסוטה כערוה ליכא לדינא דספק כודאי, ואף היא עצמה אינה פטורה בפטור ערוה, אף אינה פוטרת את צרתה.

**ויש** להוסיף דעיקר דרך זו מתישבת גם אי נימא דעיקר פטור ערוה הוא מכח איסורה וגם ע"ז איכא לדינא דספק כודאי, דמ"מ י"ל דלענין פטור צרה דעיקרו הוא דין פטור דהערוה מפקעת זיקה מכל הבית ליכא לדינא דספק כודאי, וע"כ הוא דצרת ספק סוטה מתייבמת.[[19]](#footnote-19)

לב] **ויש** להוסיף, דהנה בחי' ר"א מן ההר כתב בטעם הא דצרת סוטה ספק מתייבמת, ז"ל, ומסתברא דהואיל וסוטה ספק חולצת, צרתה או חולצת או מתייבמת, עכ"ל, וכ"כ המאירי, ז"ל, ומדהיא חולצת צרתה או חולצת או מתייבמת, "וכן הוא הכלל כל שהיא חולצת צרתה או חולצת או מתייבמת", עכ"ל.

**ובביאור** דבריהם נראה דהוא משום דעיקר דין צרה הוא דין פטור, וע"כ כיון דהספק סוטה עצמה חולצת ולי"ב לפטורא דערוה, אף אינה פוטרת את צרתה, וע"כ צרתה מתייבמת, דהספק סוטה עצמה אף דלי"ב לפטורא דערוה מ"מ היא אסורה להתייבם, אך הצרה מתייבמת כיון דלי"ב לפטורא דצרת ערוה כלל, וליכא איסור על הצרה.

## טעמא דהריטב"א דלא אמרינן ספק כודאי לאסור את צרתה

לג] **ובדעת** הריטב"א דצרת סוטה ספק מתייבמת משום דלא עשה הכתוב ספק כודאי אלא לאסור את הספק סוטה עצמה ולא לאסור את צרתה, נראה ע"פ הנ"ל, דכיון דדינא דספק כודאי לאו היינו דבספק מחזקינן לה שזינתה, וגם אי"ז דין סוטה שחל עלי' במצב דספק, אלא היינו דאף דאינה אלא ספק סוטה החמירה עלי' תורה ואסרתה התורה באיסור ודאי, י"ל דכ"ז הוא על הסוטה עצמה, אך את צרתה לא אסרה התורה באיסור ודאי,[[20]](#footnote-20) והרי עיקר דין קינוי וסתירה הוא משום קפידא דבעל, וע"כ שפיר י"ל דלא אסרה תורה מכח זה אלא את הסוטה עצמה ולא את צרתה.

1. והנה אמנם התור"פ וגליון הר"א מטוך בסוגיין כתבו די"ל דסוגיית הגמ' בסוטה אתיא כמ"ד דלית לי' להא דטומאה כתיב בה כעריות, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בסוטה שם מבו' דקי"ל כמו שאמרו בסוטה שם דכל הא דספק סוטה אינה מתייבמת הוא מקרא דלאחר ולא ליבם, והרי דאף דקי"ל דסוטה פטורה מן החליצה דטומאה כתיב בה כעריות, מ"מ בסוטה ספק הי' בדין שתהא מותרת אף להתייבם וכל הא דאינה מתייבמת הוא מקרא דלאחר ולא ליבם. [↑](#footnote-ref-1)
2. והי' מקום לפרש דהיינו משום דעיקר דין צרה הוא דין פטור, והא דהיא אסורה הוא בתולדה ממה שהיא פטורה, וכיון דלענין הפטור לא עשה הכתוב ספק כודאי, כיון דהו"ל קולא, ע"כ אף אינה אסורה, - אך אי"ז מתישב, שהרי לדעת הרא"ה הא דצרת סוטה אסורה מדאורייתא הוא רק בביאה שני', ולדעתו נמצא דכל עיקר דין צרה דסוטה הוא לחומרא, ואפ"ה כתב הריטב"א לדעתו דצרת ספק סוטה מותרת אף בביאה שני', וע"כ היא מתייבמת ולא גזרו בה ביאה ראשונה אטו ביאה שני', ותיקשי דמ"ט ליכא בזה להא דעשה ספק כודאי. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומד' הראשונים בכ"ד יש להוכיח דדינא דספק כודאי הוא דמחזקינן לה כודאי זינתה, חדא, הוא ממש"כ התוס' בחולין ט' ב' ובנדה ב' ב' דאף דבסוטה איתרע חזקתה מ"מ שפיר ילפינן מינה לטמא בספק טומאה ברה"י אף בדאיכא חזקה, משום דאף דאיתרע חזקתה, מ"מ אכתי מהני בה החזקה שלא תהא טמאה ודאי, ומהא דמטמאינן לה בודאי נלמד לטמאות בספק טומאה ברה"י אף בדאיכא חזקה, וזה מתישב רק אם דינא דספק כודאי הוא דמחזקינן לה כודאי זינתה, ובזה י"ל דאף דאיתרע חזקתה מ"מ ל"ה לנו להחזיקה בודאי זינתה, אך אם דינא דספק כודאי הוא איסור מחודש שאסרה תורה בספק סוטה, אי"ז כנגד החזקה דאינה טמאה ודאי, - עוד יש להוכיח כן ממש"כ התוס' הרא"ש בנדה ג' א' בהא דילפינן מקוה וחבית מסוטה הוא משום דאי לאו דאשכחן בחד דוכתא דעשה הכתוב ספק כודאי לא הייתי מיקל לשרוף ברה"ר ובחבית לבטל התרומה לגמרי משום תרתי לריעותא, ומהא דילפינן מהא דעשה הכתוב ספק כודאי לדין תרתי לריעותא, מוכח דהא דעשה ספק כודאי היינו דמחזקינן לה כנטמאה, - עוד יש להוכיח כן ממש"כ הריא"ז בקונט' הראיות בב"מ צ"ז א' דליכא גלגול אלא בטענת ודאי, והא דבסוטה משביעין אותה על טענת ספק ע"י גלגול, היינו דכיון שנסתרה טענת ודאי היא "שהכתוב עשה בה ספק כודאי", וכשמשביעה מאיש זה ומאיש אחר כולה חדא טענה היא שמשביעין אותה שלא זינתה מעולם, ומבו' דדינא דספק כודאי הוא דמחזקינן לה שזינתה, וע"כ חשבינן לה כטענת ודאי. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך הקוה"ע שם סקי"ט כתב דאף אם יסוד דינא דספק כודאי הוא דכל שספק אם זינתה אסרתה התורה באיסור ודאי, כ"ז הוא לגבי הבעל דלדידי' איכא ספק, אך לגבי האשה דלדידה ליכא ספק, ליכא להך דינא, וכ"כ בחי' הגר"ש סימן ז' סק"ב, ולכאו' הכי מסתברא, שהרי בדינא דספק טומאה ברה"י דספק כודאי, בפשוטו ודאי דאם אחד יודע שהוא טהור, הרי אף דלגבי כל העולם יש ע"ז טומאה ודאית, מ"מ לגבי דידי' אין ע"ז טומאה כלל, וה"נ בסוטה דכוותה, - ובשיעור מהגר"נ זצ"ל הוכיח כן ממשה"ק התוס' בסוטה כ"ח א' דאיצטריך קרא למיסר ספיקא, והוצרכו לפרש דנפ"מ דאפי' אם היא טהורה נענש בבי"ד של מעלה אם בא עלי' וכו', ולא כתבו עדיפא מינה דנפ"מ דאף היא אסורה, ובע"כ דגם לדעתם דהוי איסור ודאי על הספק לא נאסר אלא מי שיש לו ספק, אך האשה שיודעת שלא זינתה אינה אסורה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובפשוטו נראה דלק"מ, דודאי דהא דתנן בריש סוטה דסוטה ספק חולצת ולא מתייבמת אינו מכח דשויא אנפשה חתיכה דאיסורא, ומתרי טעמי, חדא, שהרי לא נתפרש במתניתין שהיא אומרת דטהורה היא, ומשמע דאף בשותקת הוא כן, ועוד, דבמתניתין משמע דמדינא הוא דחולצת ולא מתייבמת, וכופין את היבם לחלוץ לה, ואי"ז מדינא דשויא אנפשה חתיכה דאיסורא. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועד"ז מצינו לדעת הסוברים דחייבי לאוין ועשה פטורין מה"ת אף מן החליצה, וי"א דאף בעולה לכה"ג בכלל, ואף דלדעת הגרע"א י"ל דאיסור בעולה לכה"ג הוא רק על הכה"ג ולא על האשה, דליכא בזה להא דכל מקום שהוא מוזהר היא מוזהרת. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומה שהוצרכו התוס' לתי' בתרא דרק טומאה בלשון לאו הויא כעריות וההיא טומאה לא כתיבא אלא על ודאי נבעלה, הוא כמש"כ המהרש"ל והב"ח דהוא ליישב להא דפריך בסוטה ה' ב' בספק סוטה דתתייבם יבומי, אף דעשה בה הכתוב ספק כודאי להחמיר, ובע"כ דהוא משום דרק טומאה בלשון לאו הויא כעריות וטומאה זו לא כתיבא כלל על ספק נבעלה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש בסימן ד', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
8. אמנם הנה הישרש יעקב כתב דמצוי הוא דדברי התוס' גם בב' דיבורים הסמוכים לא מרועה אחד ניתנו וסותרים זל"ז, ולפ"ז י"ל דהתוס' בע"ב ס"ל דהא דעשה הכתוב ספק כודאי היינו דמחזיקין דודאי זינתה, והתוס' בע"א ס"ל דאם בא עלי' בעלה בדרך אינו לוקה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולדרך זו ודאי דאין האיסור אלא על מי שיש לו ספק, דיש עליו להאיסור לבא על ספק סוטה, אך האשה שיודעת שלא זינתה ולגבי דידה ליכא ספק כלל, אין מקום לאסרה, - אך מ"מ שפיר הק' התוס' דמ"ט אינה פטורה מן החליצה, דאף דהיא אומרת שלא זינתה, מ"מ כיון דאף לפי דברי' הרי לגבי היבם דאינו יודע איכא איסור ודאי, וסגי בהאיסור שעל היבם לפטרה מיבום וחליצה, וכמש"נ לעיל סקי"א. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואמנם כ"ז הוא בהא דסוטה פטורה מן החליצה, דהוא דין בפנ"ע דעיקרו הוא להקל, ובדין זה ליכא כלל להא דעשה הכתוב ספק כודאי, ולא ניתן דין זה בודאי במקום ספק, אך בעיקר דין האיסור שאסרתו תורה באיסור ודאי, הרי כיון דה"ז אסור בודאי ה"ז מועיל אף אם יש בה נפ"מ לקולא, וכמש"כ האחרונים דמה"ט הוא דשורפין תרומה על ספק טומאה ברה"י, דכיון דמכח הספק טומאה היא אסורה באיסור ודאי, ע"כ היא נשרפת. [↑](#footnote-ref-10)
11. והתוס' בסוטה והרמב"ם דס"ל דאם בא עלי' בעלה בדרך אינו לוקה, י"ל דס"ל דכיון דאינה אלא ספק סוטה, אלא שאסרתה תורה באיסור סוטה בודאי, לא אסרתה אלא באיסור עשה ולא באיסור לאו, וגם י"ל דס"ל דהא דסוטה אסורה בלאו הוא חומר בחלות איסור סוטה, ובסוטה ספק ליכא לחומר זה. [↑](#footnote-ref-11)
12. וזה מתפרש טפי למש"כ במק"א דהא דערוה פוטרת מן החליצה הוא חומר נוסף איכא בערוה, ומה"ט הוא דאף למשה"ק התוס' הרא"ש דחייבי לאוין ועשה יפטרו צרה, מ"מ אינם פטורין מן החליצה, משום דחומר זה שיש בערוה שהוא פוטר מן החליצה הותר, וע"כ שפיר י"ל דלגבי חומר זה ליכא כלל לדינא דספק כודאי. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולא תיקשי דמ"מ כיון דספק הוא אם טימא את מקדש ד' וחייב חטאת, נימא דעשה ספק כודאי ומכח הספק הוא חייב חטאת בודאי, דהדבר פשוט דהא דעשה ספק כודאי הוא רק על דיני ואיסורי טומאה, ולא על חיוב קרבן. [↑](#footnote-ref-13)
14. והא דמדמי לה ר' יוחנן להא דאינו חייב על ביאת מקדש, אף דהא דאינו חייב על ביאת מקדש והא דאינו מגלח אינו מחד טעמא, נראה דהוא משום דכללא כייל תנא דכל טומאה מן המת שהנזיר מגלח עלי' חייבין עלי' על ביאת מקדש, ואם נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, הוי בכלל כללא דמתניתין דאף חייבין עלי' על ביאת מקדש, וכיון דקים לן דאין חייבין בספק טומאה ברה"י על ביאת מקדש, בע"כ דאף אין נזיר מגלח ע"ז. [↑](#footnote-ref-14)
15. ופשוט שהרמב"ם למד כן ממה שאמרו לעיל ט' א' ובכ"ד דלר"ע חייבי לאוין לאו בני חליצה ויבום נינהו, ולא אמרינן דעדל"ת, ומזה נלמד דכל שאינה בת ליקוחין ה"ה פטורה מן החליצה, ול"מ בזה דינא דעדל"ת, וע"כ גם לדידן כל הא דחייבי לאוין חולצת, הוא משום שיש בה ליקוחין. [↑](#footnote-ref-15)
16. וי"ל עוד בזה, למש"כ התוס' ודעימייהו דלא עשה הכתוב ספק כודאי אלא להחמיר, ולפ"ז י"ל דלהרמב"ם לטעמי' דעיקר דין ערוה הוא דין פטור, הו"ל דינא דקולא, וע"כ ליכא ע"ז לדין ספק כודאי אף לענין לאסרה להתייבם. [↑](#footnote-ref-16)
17. והא דלא אסרינן לה מכח ספק ערוה, י"ל דהוא משום דמן הדין יש להעמידה בחזקת היתר, וכל הא דל"מ החזקת היתר להתירה הוא משום דעשה הכתוב ספק כודאי, והחזקה אינה מועלת לבטל תורת ספק מיני', וע"כ יש בה להאיסור ודאי שאסר הכתוב בספק סוטה, אך לגבי פטור סוטה מיבום וחליצה דליכא לדינא דספק כודאי, מוקמינן לה אחזקתה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ואמנם תיקשי דאף דאינה פטורה מיבום וחליצה, מ"מ תהא אסורה להתייבם, דלגבי איסור סוטה ליבם עשה הכתוב ספק כודאי, וא"כ מאי פריך דתתייבם יבומי, ואף דנימא דכיון דלי"ב לפטור סוטה ה"ה מותרת להתייבם מדאורייתא, מ"מ מדרבנן תהא אסורה להתייבם וככל חייבי לאוין, - אך נראה דלדעת הרמב"ם דפטור ערוה אינו מחמת איסורה, י"ל דלא למדנו מקרא דטומאה כתיב בה כעריות, אלא דיש בה פטור ערוה מיבום, אך לי"ב איסור כלל על היבם, אלא מקרא דלאחר ולא ליבם או מק"ו, וזהו שכתב הרמב"ם בפ"ו מיבום הי"ט דהרי היא "כאילו היתה ערוה" על היבם, וע"כ שפיר פרכינן דתתייבם יבומי, דכיון דלענין פטור סוטה מיבום לא אמרינן דעשה ספק כודאי, אין בה איסור כלל להתייבם, והך מילתא דדינא דטומאה כתיב בה כעריות דהיא פטורה מיבום אינו כלל מכח האיסור, כ"ה מבו' גם בד' הגר"ח בפ"ו מיבום. [↑](#footnote-ref-18)
19. וי"ל עוד בזה, דכיון דעיקר דין צרה הוא דין פטור, ע"כ הו"ל דינא דלקולא דלא נאמר ע"ז הא דעשה הכתוב ספק כודאי, וע"כ אף אינה אסורה להתייבם. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובל' הריטב"א מבו' דזה מיוסד על הא דלא עשה הכתוב ספק כודאי אלא להחמיר, והיינו דכיון דעיקר הא דעשה הכתוב ספק כודאי הוא לחומרא שהחמיר הכתוב לאסור ספק סוטה כודאי סוטה, ע"כ י"ל שלא החמיר הכתוב אלא על הסוטה עצמה ולא על צרתה. [↑](#footnote-ref-20)