כלים פט_ז מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ז מ"ה**

א] **וחסינה טהורה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא כלי גדול מאד כמין בית וכו' וממלאים אותו בחטים וכו', ומשמעות דבריו דזהו טעם טהרתה, וצ"ב, ובפ"ה מכלים ה"ה כתב הרמב"ם דטעם טהרתה הוא משום שאין תורת כלי עלי', וכנראה היינו דכיון שהוא כלי גדול כמין בית אין ע"ז תורת כלי, אלא הוי כבית, ושמא הוא מכח דינא דבעינן צורת כלי.

והראב"ד בהשגות שם כתב דטעם טהרתה הוא משום שאינה עשוי' לטלטל כלל, ובמקד"ד סימן נ"ד סק"ב ובחזו"א סימן כ"א סק"ו כתבו, דאף דדעת הראב"ד גופי' דכלי שאינו מחזיק מ"ס טמא אף שהוא עשוי לנחת, היינו רק בכה"ג דמין הכלי עשוי לטלטל, אך הכא דמין כלי דחסינה אינו עשוי לטלטל, ה"ה טהור אף שאינו מחזיק מ"ס, ונת' בזה לעיל פט"ו מ"א אות י"ד.

ב] **סגניות של עלין טהורות,** הר"ש פירש דטעם טהרתן הוא משום שאי"ז אלא מלאכת עראי, ובפי' רה"ג כתב דאי"ז אלא כלי עראי, ועי' להלן אות ט'.

ג] **ושל נצרין טמאות,** הר"ש כתב דסגניות מכסין בהן פירות, ובפשוטו קאי גם על סגניות של נצרין, וצ"ע דמ"ט של נצרים טמאות, ומ"ש מהא דתנן בשלהי פירקין דהעשוי לחפוי טהור, וכ"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ה דכלי עץ המשמש כסוי טהור.

ובמשנ"א כתב, דכל הא דהעשוי לחפוי טהור, הוא דוקא בחפוי כלים, שהכיסוי אינו עושה המלאכה אלא הכלי, והלכך הכסוי טהור, והכא הכסוי שמכסה הפירות חשיב עושה מלאכה, עכ"ד, ועי' גם בתפא"י אהלות רפ"ט שכתב כן, דכל הא דכלי עץ המשמש כסוי טהור, הוא רק כשהוא כסוי לכלי אחר, אך כשהוא עצמו כלי ועשוי לכסות בו, ה"ה מקב"ט, ועי' גם בסד"ט שהאריך בזה.

ולכאו' יש ללמוד לזה, ממש"כ בפי' הר"ש מכת"י לעיל רפ"ב דהא דכלי עץ המשמש כסוי טהור, ילפי' לה מדכתיב אשר יעשה מלאכה בהם ולא העושה מלאכה באחרים, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ה ופי"ב מ"ג, ואשר ע"כ כ"ז הוא בכלי עץ המשמש לכסות כלי אחר, שהוא עושה מלאכה באחרים, אך משא"כ כלי עץ שמכסין בו פירות ואינו משמש ככסוי לכלי אחר, שעושין המלאכה בגופו, ה"ה מקב"ט.

ד] אך באמת בעיקר ד' הר"ש צ"ע, דמה בעינן להא דהוא עושה מלאכה באחרים, תיפו"ל שאינו עשוי לקבלה, ואף אם איירי בגונא שהאוכלין בתוך הכלי נכנסין לתוך חלל הכסוי, מ"מ כיון שאין מטלטלין את האוכלין על ידי הכסוי, לא חשיב כמטלטל מלא וריקן, וכמש"כ בפי' הר"ש מכת"י לקמן מ"ו ומ"ז, דאין כלי עץ מקב"ט אלא כשהוא עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, וביותר צ"ע בד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ה שכתב, ז"ל, בתוספתא תניא זה הכלל כל המשמש כפוי בכלי חרס טהור, ומסתבר טעמא משום דתוכו כתיב והאי לא חשיב תוך דידי', וגבי כלי עץ נמי כסוי הכלים טהורין, כדתניא בתו"כ וכו' יכול שאני מרבה אף חפויי הכלים ת"ל בהם פרט לחפויי כלים, עכ"ל, וצ"ב, דאם המשמש כפוי בכלי חרס טהור משום דלא חשיב תוך דידי', א"כ מ"ט בכלי עץ בעי' למעוטי מקרא דבהם, הרי כ"ה דלא חשיב תוך לגבי דינא דתוך בכלי חרס, ה"נ בדין דלא חשיב ככלי קיבול בשאר כלים, ועי' בסד"ט.

ושמעתי לפרש ד' הר"ש, דהא דבעי' למעט כיסוי כלי עץ שאינו מקב"ט, לאו היינו דס"ד דיהא חשוב מצ"ע ככלי קיבול, אלא ס"ד דהואיל והוא משמש לכלי שיש בו בית קיבול, איכא אף על הכיסוי חשיבות כלי, וזהו דממעטי' דלא העושה מלאכה באחרים, דמה שהוא משמש לכלי אחר אינו חושבו לכלי, אך בכסוי דכלי חרס פשיטא דאינו מקב"ט, דרק בכלי עץ דהא דבעי' שיהא בו בית קיבול, הוא משום דבעי' שיהא משמש תשמיש קבלה, ע"כ י"ל דכל דהכלי עצמו כלי קיבול הוא, גם כיסויו טמא, אך בכלי חרס דבתוכו תלה רחמנא, אין טמא אלא התוך.

ולפ"ז הרי נמצא, דכל הא דבעינן בכסוי כלי עץ לה"ט דהוא עושה מלאכה באחרים, הוא רק בשהוא משמש כסוי לכלי אחר, אך כשמכסין בו פירות ואינו משמש ככסוי לכלי אחר, אינו מקב"ט משום שאין מטלטלין דבר אחר על ידו, וא"כ הדק"ל דמ"ט סגוניות של נצרין טמאות, אף שאין מטלטלין הפירות על ידן.

ה] אך האמת יורה דרכו דט"ס נפלה בד' הר"ש, וצ"ל שמכניסין בהן הפירות, וכאשר כ"ה בפי' ר"ה גאון והוא מקור ד' הר"ש, ונמצא שהן משמשין לקבלה, וע"כ הן מקב"ט, וז"ב, ובאמת גם להגיר' שמכסין בהן, יל"פ דהיינו שהוא כעין עטיפה, וה"ז משמש לקבלה.

ו] **חותל וכו' ואם אינו יכול עד שיקרענו או עד שיתירנו טהור,** הר"ש פירש בטעם טהרתו, דכיון שקורעו ומתירו זורקו לאשפה, והוי ההוא תשמיש עראי, ויש להסתפק אם היינו רק משום שאינו ראוי מחמת צורתו להשתמש בו אלא תשמיש עראי, כיון שאינו יכול להוציא את התמרים אא"כ יקרענו או יתירו, או דאף כשהוא ראוי להשתמש בו תשמיש קבע, מ"מ כל שאינו עומד אלא להשתמש בו תשמיש עראי אינו מקב"ט.

והנה אמנם משמעות ד' הר"ש, דאף בכה"ג שאינו יכול להוציא התמרים עד שיקרענו או שיתירנו, ה"ה ראוי לשוב ולהשתמש בו, ואך דכה"ג דרך הבעלים הוא להשליכו לאשפה, והרי דאף שהוא ראוי לשוב ולהשתמש בו, מ"מ כיון שדעתו להשליכו לאשפה, אי"ז מקב"ט, אך י"ל, דכ"ז הוא משום שאינו ראוי להשתמש בו תשמיש קבע אלא ע"י הדחק, אך כל שהוא ראוי לגמרי להשתמש בו תשמיש קבע, ה"ה מקב"ט אף שדעת הבעלים לזרקו.

אך הנה בתוספתא שהביא הר"ש תניא דחותל שהוא עתיד לאכילת תמרים ולזרקו טהור, ומ' דאיירי בחותל שהוא ראוי לשוב ולהשתמש בו, וכן מ' מדתני דאם חישב להכניס ולהוציא בו מן הבית טמא, ואפ"ה כיון שדעתו לזרקו אחר שיאכל בו, ה"ה טהור, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פ"ה מכלים ה"ז, ז"ל, ואם אינו יכול ליטול מה שבתוכו עד שיקרענו או יתירנו או שחשב לאכול מה שבתוכו ולזרקו טהור, עכ"ל.

ז] והנה נחלקו חכמי הדור, בכלי שדרך להשתמש בו פעם אחת ואח"כ משליכין אותו, אם ה"ה חייב בטבילת כלים, ויש שלמדו מהא דחותל שעשוי לתשמיש עראי טהור, דה"נ כלים אלו טהורין, וה"נ אין עליהן תורת כלי לחיוב טבילת כלים, עי' שו"ת חלקת יעקב יו"ד סימן מ"ו ושו"ת מנחת יצחק ח"ח סימן ס"ט וח"י סימן כ"ג.

אך בקה"י סוכה סימן י"ט עמד ע"ז, דאם כלי שאינו עשוי להשתמש בו תשמיש קבע אינו מקב"ט, א"כ מ"ט אמרינן בסוכה די"ג דחצים נקבות מקב"ט, הרי לכאו' אין משתמשין בו בהחץ אלא פעם א', ועיי"ש שכתב דשמא מלקטים את החצים כאשר עשה נער יהונתן וראוי שוב להשתמש בהן.

ח] אמנם הנה באג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ט' ביאר בטעם הא דאמרינן בשבת דקמ"ו. דחותלות של תמרים ושל גרוגרות מתיר ומפקיע וחותך, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש, ולי"ב משום סותר, ובכל בו סימן ל"א כתב דהוא משום דזה כמו ששובר אגוז או שקדים בשביל האוכל שבהם עכ"ל, וכ"ה בשו"ע או"ח סימן שי"ד ס"ח, וביאר האג"מ, דהוא משום שהם כלים שעשוין רק לתמרים וגרוגרות אלו, שאחרי שאוכלין אותם זורקין הכלים לאשפה ואין משמרין אותם להניח בהם תמרים וגרוגרות אחרים או להשתמש בהם לדברים אחרים, ולכן אינם בשם כלים כיון דעשוין שישתמשו רק לתמרים וגרוגרות אלו, אלא נבטלו להתמרים וגרוגרות שבהם ונחשבו כמו קליפת אגוזים, דהוי רק כמו שעשו קליפה להם, עכ"ד, ועמש"נ בזה להלן אות י"א.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דאינם מקב"ט, דכיון דהוא עתיד לזרקו אחר שיאכל התמרים, ואינו עשוי אלא לתמרים אלו, לא חשיב ככלי, אלא חשיב כקליפת התמרים, וכן מ' גם מהא דקרינן לי' חותל, שהוא ל' כריכה ועטיפה, וכמו שדימהו הרמב"ם בפיהמ"ש להא דכתיב והחתל לא חותלת, אך כלי גמור שאין משתמשין בו אלא פעם אחת, ודאי דהוא מקב"ט.

ובאמת באג"מ יו"ד ח"ג סימן ל"ג כתב דכלים הראויים להתקיים הרבה זמן, אך בשביל הזול אין משתמשין בהן אלא פעם א', מסתבר דמקב"ט, ורק אם אין ראוי להשתמש בהן אלא ב' או ג' פעמים, אינם מקב"ט, כיון דהוי כלי שאינו מתקיים, וכמש"כ הרמב"ם רפ"ב מכלים, דכלים שא"א שיעמדו אלא זמן מועט, ה"ה טהורין, עכ"ד, ואזיל לטעמי', דחותלות שאני, משום שהן בטלין להתמרים שבהן, וע"כ אינם בשם כלים, וכנ"ל.

ט] אך הנה בל' הר"ש מ' דטעם טהרתו, הוא משום דמשמש תשמיש עראי, וכן פירש הר"ש גם בטעם טהרת סגניות של עלים, ומ' דאין הטעם משום שהוא בטל לאוכלין שבתוכו, אלא דכלי המשמש תשמיש עראי אין תורת כלי עליו, אך י"ל דכ"ז הוא משום שהן כלים גרועים, וע"כ כל שאינם משמשין אלא תשמיש עראי, אין עליהן תורת כלים, ויל"פ עוד, דהוא משום דמה שהן משתמשין בהן אלא תשמיש עראי, הוא משום שאחר שנשתמשו בהן פעם אחת, חושבם האדם כשברי כלים, וע"כ אין תורת כלי עליהן, אך משא"כ חצים שהם כלי גמור, יש עליהן תורת כלי אף שאין משתמשין בהן אלא פעם א', ולפ"ז ה"נ כלי גמור, שאין משתמשין בו אלא פעם אחת משום הזול, תורת כלי עליו.

ויש להוסיף, דגם אי נימא דכללא הוא דכל כלי העשוי לתשמיש עראי אינו מקב"ט, י"ל דאי"ז אלא לענין טומאה, דבעינן כלי מעשה, והעשוי לתשמיש עראי לא חשיב ככלי מעשה, אך לשאר דינים י"ל דתורת כלי עליו, וה"ה כשר לנט"י.

י] והנה כתב הרמב"ם פ"ה מכלים ה"ז, ז"ל, וכן הקרן שהוא משתמש בה ומשליכה אינה מקב"ט, ואם חשב עלי' מקב"ט, עכ"ל, והוא מתוספתא פ"? ה"?, ובקה"י סוכה שם למד מדין זה, דאף כלי הראוי להשתמש בו תשמיש קבע, מ"מ כל שדעתו להשליכו אינו מקב"ט, עיי"ש, וכ"כ בשו"ת חלקת יעקב ומנחת יצחק שם.

והדברים צ"ע, דקרן שלא נעשית לשם כלי, וכל תורת כלי שעלי' הוא משום יחודו, ודאי דכל שלא יחדה להשתמש בה בקבע, אין תורת כלי עלי', וכמו שמצינו כן גם לענין דין טלטול בשבת, דכל דבר שלא נעשה לשם כלי, ואתינן לחשבו לכלי משום יחוד הבעלים, ל"מ אלא בשיחדו לעולם, ורק בדבר שדרך ליחדו נחלקו הראשונים אם סגי ביחוד לזמן, אך משא"כ בכלים אלו שנעשו לשם כלים, שפיר יש עליהן תורת כלי אף שאין הדרך להשתמש בהן אלא פעם א', והרי לענין טלטול בשבת הוא כן, דקרן שהוא משתמש בה ומשליכה אסור לטלטלה, ואילו כלים אלו מותר לטלטלן, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

יא] **שם בר"ש, כדתניא חותל של תמרה ופטיליא של גרוגרות מקטע ואוכל,** לעיל אות ח' הבאנו מש"כ האג"מ דטעם הא דחותלות של תמרים מתיר ומפקיע וחותך ולי"ב משום סתירה, הוא משום שאינם בשם כלים כיון דעשוין שישתמשו רק לתמרים וגרוגרות אלו, וע"כ הן בטלין להתמרים וגרוגרות שבהם ונחשבו כמו קליפת אגוזים, דהוי רק כמו שעשו קליפה להם, עכ"ד, ?ועי' באור לציון שכתב דטעם ההיתר הוא משום שאינו מקב"ט?, אמנם קשיא טובא ע"ז מהא דתניא נמי דפטיליא של גרוגרות מקטע ואוכל, והרי פטיליא הויא כלי גמור, וכדתנן הכא דהיא מקבלת טומאה, ואפ"ה שרי לקטע ולאכול, ובע"כ דהא דשרי לקטע ולאכול ולי"ב משום סתירה הוא מטעם אחר, ואכ"מ.

1. ויש להוסיף, דבאמת בכלים אלו שמשתמשין בהן פעם אחת, הרי דאף אם ל"ה נעשים לשם כלים, הי' חשוב זה כיחוד לעולם, וזה לפ"מ שמצינו בגל' הגרע"א סימן ש"ח סכ"ב, דהמקנח נייר חלק לקנח בו, אם הוא נייר טוב שעומד לכתיבה, בעינן שייחדו לכך לעולם, ובשו"ת שבט הלוי ח"ה סימן נ"ו תמה ע"ז, דמ"ט ניבעי בנייר שמייחדו לקינוח יחוד לעולם, הרי אחר שמקנח בו פעם א' תו לא חזי לכתיבה, אך נ' פשוט דמכוון ד' הגרע"א הוא, דלא סגי שייחדו לקינוח לשבת אחת, אם יהא נצרך להשתמש בו, ואם לא ישתמש בו יחזור ויכתוב בו, אלא צריך שייחדו לעולם לתשמיש זה, ועכ"פ מבו' מזה, דאף שאין משתמשין בו לקינוח אלא פעם א' ואח"כ משליכין אותו, מ"מ כל שייחדו לעולם לתשמיש זה, יש עליו תורת כלי, וה"נ הוא בכלים אלו שמשתמשין בהן פעם א', ול"ד לקרן שמשתמש בה ומשליכה, שלא ייחדה כלל לכך, אלא שנזדמן פעם אחת שלא הי' לו כלי אחר ונשתמש בה, דזה ודאי ל"מ ליתן עלי' תורת כלי. [↑](#footnote-ref-2)