כל גגות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס

**בס"ד**

**פרק כל גגות**

**סימן א'**

**בענין פרוץ למקום האסור לחצאין**

**א.** דברי התוס' דיש נפרצה לגבי כלי הבית וקו' האח' למה לא הוכיח מהמשנה צב. **ב.** דברי המתרצים שיש ב' דינים בנפרצה ודחית תירוצם. **ג.** תי' על הקו' הנ"ל ולפי"ז מיושב גם דעת הטור, ויישוב מדף מב. **ד.** עוד ביאור בדעת הטור. **ה.** עוד בדעת הטור.

**א)** כ' התוס' פט. ד"ה רב, דמחלוקת רב ושמואל אם גגות חשיבי נפרצו היא אליבא דרבנן דאוסרים מגג לגג א"נ נפק"מ לכלים ששבתו בבית דלגביהם לכ"ע הוי מקום האסור לו ובזה אוסר רב משום נפרצה ומוכיח התוס' כן מהגמ' דף מב. דאסור נפרץ במלואו למקום שאסור לו מגוואי לבראי (דגזרו שלא יזרוק מחוץ לתחום עיי"ש) אף ששרי לו מבראי לגוואי ולכאו' כונת התוס' להוכיח דשייך נפרץ במילואו כשרק לחלק מהדינים הוא אסור.

והק' הגאון יעקב ועוד אחרונים מה צריך לראיה זו הרי זו משנה מפורשת בדף צב דחצר קטנה שנפרצה לגדולה אסור והטעם משום דביחס לכלי הבית הוי נפרצה במלואה, ובחזו"א תי' דשם יתכן דמיירי רק לאסור להוציא מבית לחצר דזה נאסר משום נפרצה, והתוס' בא להוכיח דאסור גם לטלטל ד' אמות את כלי הבית, ובעיקר הדבר מפורש כן בתוס' מב: דמיירי לגבי לאסור טלטול בד"א אמנם דבריו צ"ב מה הטעם לחלק בזה.

ובאמת הקו' מקטנה שנאסרת היה מקום לדחות דשם הוא דין אחר שקטנה כפתחה של גדולה ומכח זה נאסרת וכ"ה לשון המשנה שם (וכמבו' שם בסוגיא עיי"ש במש"כ) אמנם לעיל מבו' במשנה דין זה גם בשני חצירות שנפרצו זל"ז שנאסרות והיה לתוס' להוכיח משם.

.

**ב)** וראיתי לרא"ג שכ' דבדין נפרצה במלואה נאמרו ב' דינים הא' שמקבל את דיני החצר השניה אבל זו סיבה רק לאסור להוציא מבית לחצר קטנה כמו שאסור לחצר גדולה אבל לטלטל ד"א הרי שרי גם בחצר השניה (או בגג השני) אלא שיש דין נוסף שבנפרצה אסור לטלטל ד"א וכ' החזו"א דטעם האיסור משום שחסר במחיצות של חצר זו דכיון שהמחיצות החצוניות (של החצרות או הגגות) לא מועילות לטלטל ביניהם הם מתבטלות והו"ל חצר בלי מחיצות דהיינו כרמלית.

ולפי"ז דברי החזו"א ביישוב דברי התוס' נפלאים דאף שודאי החצר מקבלת את דין החצר הגדולה שאסור להוציא מהבית אליה, מ"מ לענין זה שנחשיבנה כרשות בלי מחיצות היה מסתבר מאוד דבזה לא שייך לחצאין, דכיון שמחיצותיה החיצוניות מועילות להתיר הטלטול ביניהם, הם נחשבות מחיצה גם לקטנה ושרי גם לכלי הבית לטלטלם ד"א ולכן הוצרך התוס' להוכיח מדף מב ולא מלק' במשנה צב.

אמנם לכאו' הדברים אינם נכונים דא"כ מה הוכחת התוס' מדף מב הרי שם האיסור לטלטל ד"א אינו רק משום דחסר במחיצות והוי ככרמלית, אלא סגי בדין הראשון שכיון שמחוץ לאלפים אסור לו לטלטל מגוואי לבראי, גם תוך אלפיים אסור, דמקבל את חומרת השני.

ועוד דלכאו' לגבי גוואי לבראי באמת לא מסתבר שיהיה ככרמלית לגבי גוואי לבראי ולא לענין בראי לגוואי, דאם ביחס בראי לגוואי הוי רה"י א"א לחלק כלל בזה, ואפי' אם נחדש דשייך כרמלית לגבי כלי הבית היינו דלענין כלי זה הוי הרשות כרמלית ולענין כלי אחר לא, אבל לחלק בין גוואי לבראי לבראי לגוואי באותו כלי הוא תמוה בסברא, ולכאו' ע"כ שבדף מב הוא דין שמקבל את חומרת המקום השני.

**ג)** ובמה שהק' הגאו"י מה הוצרך התוס' להוכיח מדף מב הרי זו משנה לק' צב. צ"ל דיש לפרש המשנה באופ"א דקטנה שנפרצה לגדולה נאסרת משום שדיורי גדולה מתפשטים בקטנה ונחשב חצר אחת וכ"ה לשון רש"י צג: צד. עיי"ש וכן כל שני חצירות שנפרצו זל"ז ואין צריך שם כלל לדין פרוץ למקום האסור ולכן יהיה מותר לטלטל ד"א משום דהוי כחצר אחת ולא כרשות שנפרצה למקום האסור ויתכן שיש לומר כן גם בדברי החזו"א.

ובסברא זו יש ליישב גם דעת הטושו"ע שכ' דחצר שנפרצה לגנה פחות מב"ס אסור להוציא מבית לקרפף, ומשמע שלחצר שרי ולא אמרינן נפרצה וצריך לחלק מרב שאוסר בגג, דהוא מיירי לרבנן שאסור לטלטל מגג לגג, ובזה נפרצה אוסר, אבל לר"ש דשרי מגג לגג לא אמרינן נפרצה לחצאין ופליג אתוס'. ומהמשנה לק' דף צב לק"מ וכמוש"נ דשם הוא דין שנחשב שמתפשטים הדיורים ונחשבים חצר אחת שלא עירבו כולם וכ"ה לשון השו"ע שם וכרש"י, אבל בקרפף לא שייך לאסור מטעם זה דהא אין דיורים שונים בקרפף שהרי הוא של אדם אחד.

וליישב דעת הטור מקו' התוס' מדף מב דלכאו' מבו' שם דין נפרץ במלואו לחצאין צ"ע בסוגיא שם אם הוא לכ"ע, ובעצי אלמוגים מבו' דלא קיי"ל כן, ובדעת הטור אין בזה הוכחה כיון דהטור פסק דבזריקה שרי חוץ לאלפיים נמי ואין על מה לדון נפרצה.

ואף שהתוס' שם דף מב כ' שיאסר משום נפרצה גם לטלטל כאורחיה כיון שאסור לו לילך חוץ לתחום, י"ל דבזה לא ס"ל כהתוס' דשייך נפרצה גם לענין אורחיה. ואדרבא דברי התוס' תמוהים בסברא, דלכאו' כיון שמה שאסור לו ללכת זה לא משום הטלטול, ואם יהיה חייב ללכת אין כאן תוספת איסור בטלטול, ממילא לא שייך לאסור משום נפרצה את הטלטול כאורחיה, דהא אין כאן איסור טלטול כלל ואכהמל"ב.

**ד)** והיה מקום לפרש את דעת הטושו"ע דבאמת מודים ששייך נפרצה לחצאין וכמו שמוכח מדף מב, רק דמ"מ חולקים על התוס' דלא שייך נפרצה לעניין כלי הבית, דיש סברא גדולה לחלק דמשום כלי הבית א"א להחשיב הגג כרשות חלוקה, שהרי האיסור להוציא מגג לגג השני את כלי הבית אין זה חילוק כלל בין הגג לגג אלא דהבית חלוק לגג השני ולא לראשון, ודומה לג' חצירות דהחיצונות עירבו שניהם עם הפנימית דכל א' רשות א' עם הפנימית רק דאסור להוציא מחיצונה לחיצונה וכן י"ל בבית וקרפף דהחצר היא רשות א' עם הבית ועם הקרפף וממילא זה לא מחלק כלל ביניהם מה שאסור להוציא מבית לקרפף דהם מצ"ע אינם חלוקים כלל והיא סברא נכונה, אבל מ"מ שייך פרוץ לחצאין דלענין גוואי לבראי הוי כרמלית.

ואף דהטושו"ע פליגי לא רק לענין טלטול בד"א אלא גם לענין להוציא מבית לחצר הפרוצה לקרפף, צ"ל לפי"ז שיש רק דין א' בנפרצה במלואה שנהיה ככרמלית ולא שמקבל את חומרת השני, אמנם לפי מה שצדדנו שמסברא קשה להחשיב כרמלית לענין גוואי לבראי, וע"כ שיסוד הדין שם משום מקבל את חומרת השני וממילא אין מקום לחילוק זה.

ה) אמנם העיר רמ"ז דהטור לא מיירי כלל להוציא כלי בית לחצר, אלא להכניס כלים מהחצר הפרוצה לקרפף לבית, וא"כ יש לחלק דבאמת מודה הטור לתוס' דלגבי כלי בית נחשבת החצר נפרצה ומ"מ לגבי כלי החצר לא נחשבת נפרצה ולכן שרי להכניסם לבית (אמנם לא יתיישב מדף מב שחזינן שם חילוק באותם הכלים) ואף שבתוס' צא מפורש שנפרצה יאסור להכניס מהגג לבית אפשר לדחוק דהוא משום התפשטות הדיורים ולא משום האוסר של נפרצה.

ופלא על המ"ב שכ' דהתוס' חולקים על הטור משום דלענין כלי הבית הוי כנפרצה, ותמוה דזה לא סיבה לאסור להכניס כלי חצר מחצר לבית.

אמנם במרדכי פ"ק מפורש לאסור גם בכה"ג להכניס מחצר הפרוצה לקרפף, ולכאו' מוכח מזה שפרוץ הוא משום שמקבל את דיני הרשות שנפרץ אליה ולא רק משום שנחשב ככרמלית, שהרי כאן לגבי כלי החצר לא הוי כרמלית.

אמנם מלשון המרדכי נראה קצת דטעם האיסור משום שכלפי הבית הוי נפרצה דהיינו דכמו שאנו מבינים דכלפי כלי הבית הוי נפרצה ה"ה אמרינן שכלפי הבית הוי נפרצה, וממילא אסור להכניס אליו כלים מהחצר, ולפי"ז יתכן שהכל הוא מדין כרמלית (רפ"ז) ואכתי צ"ע בסברא זו ואם נאמר כסברא זו יתיישב גם לשון המ"ב דטעם החולקים משום דלגבי כלי הבית הוי נפרצה וה"ה לגבי הבית דחד דינא הוא.

**סימן ב'**

**בענין גג שאין לו מחיצות נכרות**

**א.** סברת התוס' לאסור משום חסרון מחיצות ולא משום שהרבים אוסרים. ב.ביאור סברת הירו' דלמעלה מי' הוי מק"פ ותלוי בגדר בית שאין תוכו י'. **ג.** דברי האחרנים בשיטת התוס' שרק הבליטה כרמלית וקצת הוכחה מזה למש"כ בדעת התוס'. **ד.** ביישוב התוס' מקו' הרא"ש מגג יותר מב"ס, דאזלי התוס' והרא"ש לשיטתם. **ה.** דחיה בכונת קו' הרא"ש ועוד מהלך דאזלי לשיטתם.

א) התוס' פט: דן באריכות אם בגג שאין לו מחיצות הוי כרמלית או לא ובסו"ד מביא מהירו' דלא הוי ככרמלית ושרי וכ' וז"ל ולא קשיא ההיא דבית שאין תוכו י' דהוי כרמלית ואע"ג דלא מצו רבים לאישתמושי דהכא כיון שהוא למעלה מי' יש לו ליחשב מקום פטור אע"ג דרחב ד' כיון דלא הוי לא רה"ר ולא רה"י.

ומכל לשון התוס' עיי"ש היטב נראה שהתוס' נוקט דגג נחשב חלוק מהרבים אבל אין לו מחיצות (עיי' היטב בדברי התוס') ובזה גופא הנדון מה דינה של רשות שאין לה מחיצות אבל מחולקת מהרבים ומביא ראיה מבית שאין תוכו י' דהוי כרמלית דגם שם ודאי חלוק מהרבים ובזה מחדש בשם הירו' דאם היא למעלה מי' הוי מקום פטור ולא כרמלית (אמנם בריטב"א ובתור"פ נראה שהנדון לאסור הוא מכח שהרבים אוסרים ולא משום חסרון מחיצות ויתבאר בהמשך).

אמנם בהמשך כ' התוס' דמה שמק' הגמ' דרב אדרב דגג יאסר לא משום שבני רה"ר אוסרים כדפי' רש"י אלא דמיירי ביותר מב"ס. ומשמע לכאו' שהתוס' לא דן לאסור מצד חסרון המחיצות לרשות אלא משום שבני רה"ר יאסרו וכדנקט רש"י צ. ומשמע לכאו' דלא כמוש"כ דפשוט לתוס' דאין הרבים אוסרים רק שמסתפק משום חסרון המחיצות אמנם נראה העיקר כמוש"כ רק שכאן בא התוס' לחלוק ולשלול דברי רש"י ולכן נקט דאין זה נכון דבני רה"ר אוסרים (דזהו לשון רש"י) וכמו כן על אף חסרון המחיצות הוי מק"פ ולא כרמלית וכמוש"נ.

ב) ובחילוק התוס' דבגג הוי מק"פ משום שגבוה י' משא"כ בבית שאין בו עשרה בפשוטו כונתו דכיון שהגג למעלה מי' מקרקע עולם זה סיבה להחשיבו מק"פ ולפי"ז נראה פשוט דבתל שאין מחיצותיו נכרות יהיה אסור משום כרמלית דלא חשיב גבוה מי"ט דזהו הקרקע עולם, ויש שרוצים לפרש דברי התוס' דכונתו דכיון שהוא למעלה מי' א"כ יש כאן חילוק י' משאר מקומות ולכן הוי מק"פ ולא כרמלית (ולפי"ז גם תל שרי) ועדיף מבית שאין תוכו י' דאינו חלוק י' וגם אין לו מחיצה י' ואף שמפורש בתחילת התוס' שפשוט שרבים לא שלטי בגג ובבית שאין תוכו י', מ"מ י"ל דצריך חילוק של י"ט, ולפי"ז סיבת האיסור בבית שאין תוכו י"ט היא מכח שאינו חלוק מספיק מהרבים ולא משום חסרון מחיצות בעלמא ודלא כמוש"כ.

ובאמת ב' צדדים אלו תלויים בעיקר דין בית שאין בתוכה י' דידוע שנח' הראשונים אם חשיב שיש לו מחיצה י' רק שכיון שאין בתוכו י' לא הוי רה"י וממילא הוי כרמלית ולפי"ז לכאו' א"א לומר דגרוע מגג גבוה עשרה דהא אדרבא כאן יש מחיצה עשרה וע"כ כמוש"כ שכונת התוס' בשם הירו' שהוא סברא שדבר גבוה עשרה יהיה מק"פ, או שנימא דבית שאין תוכו י' לא חשיב כלל מחיצה י' וממילא שייך להסתפק בכונת התוס' דאולי כונתו משום דמקום גבוה עשרה חלוק מהרבים יותר מבית שאין תוכו י' וכמוש"נ. (אמנם בסברא הטעם להחשיב שאין מחיצה י' משום דבעי חפצא של מחיצה אבל מ"מ חציצה י' איכא).

ועיי' ברא"ש כאן שמשמע מאוד דבית שאין תוכו י' חשיב יש לו מחיצות וא"כ מוכח שגובה י"ט מקרקע עולם זה סיבה להחשיבו מקו"פ ולא משום חילוק מהרבים דהא בלא"ה חלוק במחיצות מהרבים וא"כ בודאי י"ל כן גם בכונת התוס' וזה מתאים עם ריהטת התוס' שהנדון לאסור גג ובית שאין תוכו י' הוא משום חסרון מחיצות ולא משום חסרון בחילוק מהרבים וכמוש"נ.

ג) והנה התוס' בתחילת דבריו שדן לאסור כ' משום דפרוץ הגג במלואו לבליטה והמג"א פסק מכח דברי התוס' דאם הבליטה פחות מד"ט שאז היא מקום פטור מותר כל הגג ונתחבטו האחרונים הרבה בכונת התוס' למה הגג מותר והבליטה אסורה, ודעת כמה אחרונים לבאר כונת התוס' דמיירי שרק מצד א' הגג בולט ולכן אין לאסור את הגג אלא משום שפרוץ לבליטה, ולכאו' הדבר צריך הסבר שאם נוקטים שהבליטה כרמלית משום שאין לה מחיצות א"כ גם לגג יש רק ג' מחיצות וזה סיבה שיהיה כרמלית בעצמו ומבואר לכאו' דבג' מחיצות באמת סגי להחשיבו רה"י ומה שתמיד נאסר בג' מחיצות משום שפרוץ במלואו לרה"ר או כרמלית ולכן נוקט התוס' דאסור משום שפרוץ לבליטה.

והק' ראל"ש דגם כשהבליטה פחות מד' מ"מ יאסר משום שפרוץ לרה"ר ואין לומר דכיון שפרוץ לבליטה שהיא מותרת לא הוי כפרוץ למקום האסור דלכאו' כיון שאין בה ד"ט נחשב שפרוץ לרשות שאחריה דאל"כ כל רה"י עם ג' מחיצות וברביעית כותל פחות מי' ופחות מד' תותר משום שפרוצה למק"פ וע"כ (שכיון שהיא פחות מד"ט) שנחשב שפרוצה לרה"ר שאחרי הכותל וא"כ ה"ה הכא נחשב שפרוצה לרה"ר לפי הצד בתוס' דמה שהגג למעלה מי' אין זה היתר.

ולפימש"כ מבואר היטב דפשוט לתוס' דלמעלה מי' לא הוי כפרוץ ללמטה ולכן א"א לאסור הגג משום שפרוץ לרה"ר ורק את הבליטה שייך לאסור משום שאין לה מחיצות והיא כרמלית מחמת חסרון מחיצות ולא משום פרוץ וממילא הגג אסור משום שפרוץ לכרמלית אבל אם היא פחות מד"ט דהוי מק"פ מותר דלגג יש ג' מחיצות וגם לא הוי פרוץ משום גובה י'.

ד) והנה הרא"ש הק' דמהא דאסר שמואל גג יותר מב"ס מוכח דשייך כרמלית בגג וביאור דבריו לכאו' דב"ס שלא הוקפו לדירה זה רק סיבה שלא להחשיב את המחיצות אבל זה לא סיבה חיובית להחשיב כרמלית וא"כ מוכח דגג שאין לו מחיצות הוי כרמלית ודעת התוס' צ"ע ודוחק לומר שסובר התוס' שיותר מב"ס זה סיבה חיובית לכרמלית וכבר הק' כן האחרונים.

ויתכן לומר שהתוס' נוקט שרק הבולט חשיב למעלה מי' מקרקע עולם דהוא תלוי למעלה מי' ודמי לזיזים של הירו' אבל הגג כולו בכלל לא חשיב למעלה מי' דאדרבא מכאן זה הקרקע עולם (וכן היה פשוט לרג"כ) וא"כ לק"מ דבב"ס אסרינן את הגג עצמו שבו לא שייך להתיר משום למעלה מי' אבל בגג סתם דנים רק על הבליטה שתאסור וכמוש"נ ובה נאמר ההיתר של הירו' דלמעלה מי' הוי מק"פ.

ולפי"ז אזלי התוס' והרא"ש לשיטתם שהתוס' לשיטתו דרק הבליטה היא כרמלית אבל גג עצמו צריך להיות מותר (מאיזה טעם) ובזה שייך סברת הירו' דבליטה היא מק"פ אבל הרא"ש לשיטתו שלא הזכיר כלל חילוק בין בליטה לגג (אמנם המג"א למד את הרא"ש כתוס' וכבר השיגו עליו האח') א"כ הנדון על כל הגג ואם באים להתיר מכח הירו' זה גם את הגג עצמו דחשיב למעלה מי' א"כ ק' משמואל שבב"ס הוי כרמלית, אמנם לפי"ז יוצא שהתוס' והרא"ש נחלקים מלבד אם שייך לדון לכרמלית את הגג עצמו גם בסברא אם שייכת סברת הירו' למעלה מי'.

(ולפי חילוק זה דסברת הירו' שייכת רק בזיז ולא בגג עצמו שמעתי מרפ"ז ליישב סתירת דברי רש"י דבדף צח: כ' דזיז שרי אף שאין לו מחיצות ומוכח שסובר כירו' (והביאו בבי' הגר"א שמה עיי"ש) וכאן בדף צ. ודף צב. אסר משני טעמים ויש לחלק דסובר את סברת הירו' בזיז הבולט ולא בגג ואפי' גג הבולט דינו כגג משום דבטל לגג ולכן אסר בגג והתיר בזיז.)

ואפשר לומר בנוסח אחר דהתוס' לשיטתם דרה"י עולה למעלה והגג הוי רה"י (או מטעם אחר) א"כ כיון שהוא רה"י זה גופא סברא שלא שייך בו היתר של למעלה מי' (ולא משום שבגג עצמו לא שייכת כלל סברת הירו') דאדרבא הוא רשות לעצמו וכל הנדון הוא על הבליטה, ויש לפרש כן את לשון התוס' 'כיון שאינו לא רה"י ולא רה"ר הוי מק"פ' ולכן רק על הבליטה שייך לדון שהיא מק"פ, אבל ב"ס מיירי בגג עצמו שהוא רה"י ולא חשיב למעלה מי', ואף שעשאוהו ככרמלית מ"מ לא שייך לדון בו משום למעלה מי' כיון שבעצם הוא רה"י, אבל לרא"ש שגם הגג לא חשיב כרה"י יש לדון בכולו שהוא למעלה מי' ולפי"ז א"ש שהרא"ש והתוס' נחלקו רק בדבר אחד אם הגג עצמו הוי רה"י.

אמנם לכאו' זה אינו נכון שהרי הרא"ש מק' משמואל דאוסר יותר מב"ס ולשמואל ודאי מצ"ע זה רה"י דגם מחיצות שאינן ניכרות הוי מחיצה ומוכח דלרא"ש גם ברשות גמורה שייך לומר את דברי הירו' דלמעלה מי' הוי מק"פ וצ"ע.

ה) אמנם באמת יש לדחות את מש"כ דעיי' ברא"ש שמק' משמואל שאוסר יותר מב"ס רק על הצד הראשון שצריך לשליטת רבים להחשיב כרמלית אבל על הירו' שלמעלה מי' הוי מק"פ לא מפורש ממה מק' רק כ' דמגמ' דילן משמע שגג בלא מחיצות נכרות הוי כרמלית ולא הק' להדיא משמואל, וא"כ יתכן שכונתו להק' מדף צב או מקשיא דרב אדרב. ואדרבא י"ל דאה"נ כל קו' הרא"ש משמואל היא רק על הצד שצריך שלטי בה רבים בשביל כרמלית וזה ודאי מוכח משמואל לא כך, אבל על הירו' א"א להק' על שמואל כיון שהוי רה"י לשמואל דברשות לא שייכת סברת הירו' וכמוש"נ (ובפרט אם נאמר כמג"א דגם הרא"ש סובר כתוס' דהנדון על הבליטה ודאי י"ל דכל הירו' לא שייך על הבית עצמו ולא קשיא כלל מב"ס)

ולפי"ז אין צריך לכל מה שכ' לבאר מחלוקת התוס' והרא"ש, דגם הרא"ש לא הק' משמואל ביותר מב"ס על סברת הירו', אמנם עדיין ק' צ"ב למה התוס' בתחילה כשבאים לדחות שלא צריך שלטי ביה רבים הביאו בית פחות מעשרה ולא הוכיחו מגג יותר מב"ס כהרא"ש, אמנם בזה לא מועילים החילוקים שכ' ודו"ק.

והנה הגרי"ז כ' בדעת הרמב"ם שאין עירוב רשויות אלא ברה"י וכ' שם דברא"ש מוכח דגם בכרמלית ויש לדון אם גם במק"פ שייך איסורי רשויות ואם נאמר שלא שייך במק"פ שמעתי מרצ"ה די"ל דהתוס' והראש לשיטתם באופ"א שהתוס' מפרש את הגמ' בדף צב ביחס שכשאין המחיצות ניכרות יאסר גם הגדול משום פרוץ לקטן כיון שאין המחיצות ניכרות וקאי לשיטתו דהגג עצמו הוא רשות ושייך שיאסר אבל הרא"ש לא פי' כן דמ"מ הוא מק"פ ולא יאסר משום זה וע"כ דגמ' דילן דלא כירו' אבל לתוס' הגג עצמו ודאי רה"י ושייך בו איסור פרוץ[[1]](#footnote-2).

**סימן ג'**

**עוד בענין גג הבולט**

**א.** דעת הריטב"א שהוא כרמלית מכח הרה"ר. **ב.** כמה תמיהות בדברי הראב"ד המובא ברשב"א. **ג.** ביאור חדש בראב"ד וספק אם הוא רה"י מכח מחיצות או מכח גובה. **ד.** קצת הוכחה כצד הא' מכח סתירת דברי הראב"ד פט:. **ה.** ביאור דברי הראב"ד שם פט:.

א) נתבאר בסימן הקודם דכשהתוס' והרא"ש דנים לאסור גג אין הנדון משום שמכח הרבים (או רה"ר) הגג נאסר דזה פשוט להם דכיון שחלוק י' מרה"ר אין בכח הרבים (ורה"ר) לאסור רק שדנים מכח חסרון מחיצות להחשיבו כרמלית, אמנם בריטב"א (וכן בתור"פ) מבו' להיפך דאין הנדון כלל משום דמחוסר מחיצות הוי כרמלית אלא רק משום שחשיב פרוץ לרה"ר (או ששמוש הרבים מחשיב כרמלית) ולכן דן אי חשוב פרוץ לרה"ר כיון שלמעלה מעשרה לא הוי רה"ר.

ונראה שפשוט לו דמצ"ע אין צריך מחיצות בשביל להיות מותר רק דן מכח שפרוץ לרה"ר ועד"ר דברי רש"י דף צ. עיי"ש בדבריהם היטב (וצ"ע בדבריהם אם מכוונים הריטב"א ורש"י לדבר א' ממש) וע"ע מה שנאריך בדברי רש"י בסוף הסימן.

ורפ"ז אומר די"ל דפשוט לריטב"א ורבינו פרץ דגג הוי רה"י וכמו שבאמת סובר התוס' לגבי גג עצמו והם סוברים כן גם לגבי הבליטה ואולי משום חורי רה"י, רק שדנים לאסור משום פרוץ או ששמוש הרבים מחשיב כרמלית ולפי"ז מבו' היטב ראיית השר מקוצי בהמשך דברי הריטב"א מתל שסובר שאין שם גוד אסיק כרמב"ן ומוכיח דשרי כיון שהוא רה"י ולא נאסר משום שליטת הרבים.

ב) אמנם בדברי הרשב"א לא נתברר אם כונתו לדון כתוס' משום חסרון מחיצות או כריטב"א משום דרבים אסרי דעיי"ש דדן דמדפרקינן 'הכא במחיצות הנכרות' משמע דבלא מחיצות הנכרות הוי כרמלית וכ' בשם הראב"ד לחלוק ששרי גם בלא מחיצות הנכרות וז"ל: ואפי' תקרת הגג בולטת לבר מן המחיצות אין בכך כלום מאיזה טעם נאסור אותו כיון דמן הדין רה"י גמורה היא ואפי' תאמר דכקרפף וכו' והלא הקרפף כל שאינו יותר מב"ס שרי וכו' ועוד דנקע ותל שהן מד' אמות עד ב"ס אנו חושבים אותם כד' אמות מי לא אסקינן שהן מתלקטין ועולין עד עשרה והרי אין מחיצות נכרות ואעפ"כ נדונין כד' אמות.

והנה דברי הראב"ד תמוהים מאוד שכ' מאיזה טעם נאסור כיון שהוא רה"י הא על זה אנו דנים אם הוי רה"י בלא מחיצות או לא ומה שייך לומר מאיזה טעם נאסור כיון שהם רה"י ואם כונתו שודאי הוי רה"י ואנו דנים לאסור משום פרוץ (וכמו שכ' בדעת הריטב"א) א"כ מה שייך לומר מאיזה טעם לאסור הא פרוץ אוסר גם רה"י וגם בכל אריכות דברי הרשב"א לאסור לא הוזכר כלל הטעם של פרוץ (ואפי' שבד"ה הקודם הביא לשון רש"י שבני רה"ר אוסרים מ"מ כאן משמע שדן משום חסרון מחיצות נכרות ולא משום פרוץ וצ"ע) ועוד ק' מה מביא הראב"ד מתל המתלקט הא שם ע"כ אמרינן צירוף מחיצות והוי רה"י אבל כאן אין מחיצות כלל דלא אמרינן גוד אסיק כיון שאינם נכרות ולא דמי כלל, ואם מביא ראיה מזה גופא שחשיב בתל המתלקט מחיצות בכה"ג לאשוויי רה"י אף שאינם ניכרות, הו"ל להוכיח מהדין המפורש בגמ' בשבת שזורק לתל המתלקט חייב, ולמה הוצרך להביא מהדין שחושבים תל לד' אמות ומכח שמסתמא מיירי בגמ' אפי' בתל המתלקט.

ג) והנראה מבואר בדברי הראב"ד שהנדון היה דאפי' שהגג הוא רה"י לענין שיתחייב המוציא ממנו לרה"ר, מ"מ לענין להחשיבו רה"י ולא כרמלית הוא ענין אחר דלזה צריך מחיצות הנכרות (וכעין מה שמצינו בקרפף יותר מב"ס דהוי רה"י לענין הוצאה ולא לענין שלא יחשב כרמלית) וביאור הדברים דרה"י לענין שבת סגי במה שלגבי רה"ר יש כאן מחיצה וכיון שהעומד ברה"ר ניכר לו המחיצה הוי רה"י (והבליטה אולי מדין חורי רה"י) אבל לגבי שיהיה רה"י ולא כרמלית צריך שיתייחסו מחיצות לרשות דאז צורתה רה"י ולא כרמלית וזה כונת הרשב"א מחיצות הנכרות היינו נכרות מבפנים ובזה פליג הראב"ד דכיון שהוא רה"י לענין שבת מאיזה טעם נאסור אותו. וחלוקים עלי חבירי בסברא זו דהוא מחודש מאוד לומר שרה"י לענין טלטול הוא דין אחר וצריך מחיצות ניכרות וצ"ע ועכ"פ יתכן לומר כן רק בהבנת הראב"ד (ולא בכונת רשב"א עצמו) וכמדמוכח מדבריו וכמוש"נ והוא באמת מק' שאין טעם לאסור.

ובזה מבו' היטב טענת הראב"ד דכיון שהוא רה"י מאיזה טעם נאסר אותה, ואפי' נדמה זה לקרפף הא פחות מב"ס שרי דהיינו כונתו שכל רה"י מותרת ולא מצינו דהוי כרמלית מלבד קרפף יותר מב"ס (ואכתי צ"ע בזה) ובזה מובן גם מה שהביא הראב"ד מתל המתלקט, דלא בא להוכיח דהוי רה"י לענין להתחייב דזה פשיטא, אלא שסובר שגם שם אף שהוא חלוק ע"י מחיצות מרה"ר ויש לו שם רה"י לענין הוצאה מ"מ אין שם מחיצות הנכרות שאין לו צורת רה"י עם מחיצות ואעפ"כ מותר דכל רה"י מותרת.

ובאופ"א ק' י"ל שסוברים הרשב"א והראב"ד שגובה עצמו עושה רה"י אפי' בלא מחיצות לענין לחייב המוציא ממנו לרה"ר, ובזה דן הרשב"א לאסור דכל שאין מחיצות ממש לא הוי רה"י והוי כרמלית, ובזה חולק הראב"ד דכל שהוא רה"י אין טעם לאוסרו ומוכיח מתל המתלקט שגם שם סובר הראב"ד שכל מה שדינו כרה"י הוא רק מחמת הגובה ולא משום מחיצות ובכל זאת כולו כד' אמות ושרי לטלטל בו (ולפי"ז יש לדמות סברא זו לדברי התוס' שבת ק. בתי' הב' דכל שאין לו מחיצות עשרה מדרבנן אסור לטלטל בו).

וק' משמע כצד השני בהמשך דברי הרשב"א אחרי 'ולדידי קשיא לי' שתי': הכא איכא מחיצתא כלומר הרי הוא גבוה עשרה ושרי כאילו איכא מחיצתא דמינכרן. ומשמע ק' שהמתיר הוא הגובה ולא המחיצה ויש לדחות דקאי על מחיצות הנכרות ודו"ק.

ד) והנה כאן בדף צ. משמע בראב"ד המובא ברשב"א שתל הוי רה"י גם בלא גוד אסיק אלא משום גובה או דמ"מ יש לו מחיצות אבל מ"מ אינם מחיצות גמורות וק' דלעיל פט: כ' הרשב"א בשם הראב"ד להדיא דבתל אמרינן גוד אסיק (עיי"ש בסוגיא דר' יוסף שהצריך מחיצה גמורה בצדדים).

אמנם לכאו' החילוק ברור שכונתו דתל הוי רה"י גם בלא מחיצות הניכרות (וממילא גוד אסיק) כדמוכח בתל המתלקט, אבל בתל רגיל יש באמת גוד אסיק, ומ"מ ק' מנליה באמת הא י"ל דבתל יש גוד אסיק וז"ל שם: דאע"ג בעלמא לא בענין מחיצות סביב גבוהות י"ט ע"ג הרשות אלא כל שהרשות עצמה הוי רה"י על גביו נמי רה"י והיינו עמוד היינו לעשותו רה"י דאמרינן גוד אסיק. וק"ק דמנ"ל באמת דזה הטעם אולי הטעם שהוא רה"י הוא משום גובה וכמו שכ' בתל המתלקט.

ואם נאמר כצד הראשון שכ' דהמחיצות עצמם מחשיבות לרה"י ולא משום גובה, א"כ י"ל שסובר כרמב"ן דמצד המחיצות רק העמוד רה"י ולא האויר וקים ליה מאיזה טעם דבכל תל גם האויר הוי רה"י ולכן מוכיח דע"כ בסתם עמוד יש גם גוד אסיק (אבל תל המתלקט אה"נ אין אוירו רה"י) וזו משמעות לשונו 'כל שהרשות עצמה רה"י על גבה נמי רה"י' דהיינו שעל גבה היינו אוירה והטעם משום גוד אסיק.

אבל לטעם השני שכ' דהגובה משווה לרה"י אין טעם לומר דהגובה משוה לקרקע התל רה"י ולא לאויר ועוד דאפי' נאמר כן מ"מ הרשות עצמה רה"י לא מכח המחיצות שעושות גוד אסיק אלא מכח הגובה וכמוש"נ וא"כ הלשון 'כל שהרשות רה"י הגובה נמי' אין לו מובן, משא"כ לצד הראשון מובן היטב דהגוד אסיק נאמר מכח שיש כאן מחיצות לקרקע התל ואכתי צ"ע בזה. (ובעיקר הדבר שפשוט לו לראב"ד שבתל יש גוד אסיק אומר רפ"ז דיש לזה מקור מסוכה ד' ע"ב דמהני למחיצות סוכה, עיי"ש).

ה) ואגב דאיירינן בהא אבאר דברי הראב"ד הנ"ל דף פט: שרבים נתקשו בה דהראב"ד שם דקדק מלשון הגמ' דלא סגי בניכר קצת בצדדים אלא צריך מחיצה גמורה בצדדים להתיר את הגג הגדול ועל זה כ' דאע"ג דבעלמא לא בעינן מחיצות סביב ואמרינן גוד אסיק היינו לעשותו רה"י אבל להצילו מאיסור חבירו הנפרץ לו במלואו (אסור) עכ"ד.

ודבריו אינם מובנים דכאן הרי בא לאסור אפי' מחיצות נכרות דהיינו שאין הגג בולט מהצדדים ואפי' כשהמחיצות התחתונות בולטות קצת למעלה ובמחיצות כאלו הרי ודאי סגי להתיר גם מאיסור חבירו הנפרץ לו דהא כל מה שנחלק רב על שמואל הוא רק במחיצות שאינם ניכרות אלא ע"כ הנדון כאן כמוש"כ רש"י דכשבאים להתיר הפרצה לקטן משום המחיצות שמסביב בעינן מחיצות ממש לאשוויי פיתחא וא"כ מה צריך להאריך שהסברא במה שבעלמא הוי רה"י הוא משום שאמרינן גוד אסיק הרי הדין פשוט דעמוד הוי רה"י וע"כ צריך לחלק כמו רש"י דלאשוויי פיתחא שאני וגם מה זה שייך לנדון אם סגי בבולטות קצת דהא ודאי גם בלא זה ע"כ צריך לחלק דבעמוד אין צריך בולטות כלל וכאן אסור ועוד הרי מוכח לק' שבאמת סובר הראב"ד סובר שתל הוי רה"י גם בלא גוד אסיק כתל המתלקט וכמוש"נ לעיל וא"כ למה כאן הוצרך לדון משום גוד אסיק.

והנראה פשוט בביאור דבריו מתחילה ועד סוף דהראב"ד דקדק בלשון הגמ' דלא סגי בבולטות קצת מסביב ובעינן מחיצות גמורות ובזה מסברא שייך להבין רק אם לא אמרינן גוד אסיק אלא המחיצות שלמטה גודרות את הרשות שאז ודאי אינם יכולות כלל להחשיב פתח בין רשות לרשות דהא למעלה אין מחיצות ולכן גם לא יועיל בולטות קצת וכמובן, אבל אי אמרינן גוד אסיק מסברא היה צריך להועיל בולטות קצת שהרי מכח הגוד אסיק יש כאן מחיצות למעלה וכל חסרונם הוא שאינם נכרות למעלה ולכן י"ל שלא מועילות לאשוויי פיתחא אבל בבולטות קצת שניכרות מסברא מהני לאשוויי פיתחא וזהו מהלך דברי הראב"ד דבגמ' משמע דצריך מחיצות גמורות ואע"ג דודאי אמרינן גוד אסיק ולא רק מחיצות התחתונות גודרות מ"מ לגבי לאשוויי פיתחא לא מהני גוד אסיק ואפי' שניכרות עיי"ש בדבריו היטב, ולשונו לגדור הפרוץ במלואו כונתו שהסביבות יגדרו הפירצה וכמוש"נ ובזה מתבאר היטב כל דברי הראב"ד שכל הנדון שיועיל בולט קצת הוא מכח שאמרינן גוד אסיק ולא רק המחיצות התחתונות גודרות.

**סימן ג'**

**בדעת רש"י בדין גג הבולט**

א. סתירת דברי רש"י דף צ וצב מאיזה טעם נאסר גג הבולט. ב. אולי שני הטעמים נכונים. ג. האם רק בני רה"ר אוסרים או גם בני החצירות.

א) כ' רש"י דף צ. ד"ה קשיא דרב: מיהו בני רה"ר העוברת לפניהם ולאחריהם ולצידי החיצונות אמאי לא אסרי עלייהו. דהיינו שמפרש שהטעם לאסור לרב בגג יחידי אם אין גוד אסיק הוא משום שבני רה"ר אסרי עלייהו ומקשים דבדף צב. כ' בד"ה אף גג: וגדול נמי אסור דאין לו שום מחיצה וכל שאין לו מחיצות אינן רה"י. ומשמע דהוא כלל בדין רה"י דבעיא מחיצות ובלו"ז הוי כרמלית עד"ר מה שנתבאר לעיל בתוס' ולא משום דבני רה"ר אסרי וצ"ע.

ורפ"ז אומר דאין זו סתירה כלל דבדף צב רש"י מפרש למה אין זה רה"י אבל עדיין יש לדון שיהיה מותר ולזה צריך טעם שבני רה"ר אוסרים עליו דהיינו שסובר שבשביל להחשיב כרמלית צריך גם שליטת רבים וכמו שצידד התוס' אמנם אם זה יהיה רה"י לא מועיל לאסור מטעם זה. אמנם בסו"ד רש"י בדף צ. כ' דגם בני החצירות אוסרים ומשמע שהוא מדין פרוץ ויאסור גם ברה"י וצ"ע.

ב) ואולי י"ל שסובר רש"י דתרוויהו איתנהו דכיון דלא הוי מחיצה ממילא לא חשיב רה"י מצ"ע דבלא מחיצות אינו רה"י אלא כרמלית ומלבד זה יש לאסור גם משום דבני רה"ר וחצירות אוסרים אותו וממילא בדף צב כ' רש"י הטעם העיקרי דלא הוי רה"י כלל אבל בדף צ דרש"י בא לפרש קו' הגמ' דרב אדרב דכמו שאוסר רב בגג שפרוץ לגגין ה"ה בגג יחידי יש לאסור שפרוץ לרה"ר ולכן פירש רש"י דהקו' משום שבני רה"ר יאסרו דהוי טפי דומה בדומה לדברי רב דגג חבירו אוסרו.

ומ"מ בעיקר דברי רש"י שדן לאסור את הגג משום דבני רה"ר העוברים לפניהם אסרי עלייהו והבאנו דבסו"ד כ' דגם בני חצירות אסרי לא נתבאר גדר ה'אסרי' אם הוא משום פרוץ למקום האסור או משום דיורי הרבים והחצירות אמנם במקום שגג גבוה ממש ק"ק בסברא לאסור משום דיורי רבים ועוד דלכאו' אין זה סיבה כלל לאיסור טלטול ד"א וי"מ דהוא לתת שם כרמלית שתלוי בשייכות של הרבים למקום וכבר הק' דא"כ בני חצירות לא אוסרים וצע"ג.

ג) עוד יש לדקדק בדברי רש"י למה בתחילת דבריו כ' דרק בני רה"ר אסרי ובהמשך כ' גם בני חצירות והנראה ברור בדבריו דבתחילה מיירי לר"מ ובזה בני חצירות לא אסרי ובסו"ד מיירי לרבנן ובזה בני חצירות אסרי וזה מבו' להדיא בלשונו עיי"ש, אמנם לכאו' ק' דהוא להיפך דר"מ סבר גגין רשות לעצמן וחצירות רשות לעצמן וא"כ בני חצירות יאסרו ורבנן סברי גגין וחצירות רשות א' וזה סיבה שלא יאסור.

והנראה לומר דרש"י לשיטתו דלרבנן מותר להוציא מגג לחצר השותפין שיש לו בה חלק אבל אם אין לו בה חלק אסור והטעם לכאו' דכיון שגגין רשות לעצמן א"כ כלי הגג ככלי הבית ואסור להוציאן לחצר אחרים וא"כ בני חצר אחרים אוסרים על הגג אבל לר"מ דגגין רשות א' הרי אין חילוקי בעלים בגגות כלל רק דחצר וגג רשויות נפרדות משום גזירת תל אבל זה לא סיבה שבני חצר אחרת יאסרו.

**סימן ד'**

**הערות בדף פט:**

**א.** בדברי רש"י דצריך לשמואל מחיצה גמורה כל סביבותיהן. **ב.** בביאור ענין סלוק בגגות לרש"י.

א) כ' רש"י ד"ה שיש. כל סביבותיהן חוץ מכנגד חבורם. ומשמע שלשמואל צריך מחיצות גמורות מסביב כל הגג ולא רק בגפופים, ולכאו' זה סותר לרש"י בד"ה שאח"ז שכ': הואיל ולא הוו גפופי ממש אלא ע"י גוד אסיק לא הוו גפופי לשווי פיתחא וכו'. ומבו' שרק הגפופים צריכים להיות מחיצה ממש וצ"ע.

וגם עיקר הדבר תמוה בסברא למה יצטרכו מחיצות מסביב ולמה לא סגי בגוד אסיק משאר צדדים ויש שכ' בזה דדמי לצוה"פ בבקעה דלא מהני אמנם מסברא לא דמי כלל לשם דשם אין כאן חילוק מקומות אבל כאן הגג חלוק לגמרי וחשיב כיש לו מחיצות ולמה לא סגי בגפופים גמורים וצ"ע.

ואולי י"ל עד"ר הפשט דהגמ' לא רצתה להעמיד שיש גפופים ממש דזו אוקימתא שלא נזכרה אלא שיש שני סוגי גגים הא' עם מחיצות נכרות והב' בלא מחיצות נכרות והגמ' אומרת דמיירי כאן בגגות עם מחיצות נכרות וממילא הגפופים מועילים אבל גגים בלא מחיצות נכרות וממילא אין גפופים ממש הכל אסור אבל אה"נ סגי בגפופים נכרים, וראיה לכאו' לזה דהגמ' אומרת מחיצות לזה ומחיצות לזה דהיינו שגם בקטן יש מחיצות ואיך יתכן שלהיתר הגדול צריך מחיצות לקטן וע"כ שהוא לאו דוקא וכמוש"כ.

שוב העירוני דאם צריך באמת מחיצות מסביב בגדול י"ל דהגמ' נקטה מחיצות לזה ולזה דאם רק לקטן אין הוי סלוק מהגג וכמבו' בהמשךהגמ' ואכתי צ"ע בכל זה.

ב) בדין עשה סולם קבוע מותר בכל הגגין משום שסלוקי סליק נפשייהו נח' הראשונים אם נפק"מ בדין זה לרבנן דכל גג רשות בפנ"ע או אפי' לר"ש דיש נפק"מ שכלי הבית שרי בכל הגגין מטעם זה, דרש"י כ' דנפק"מ לרבנן וכן הרי"ף לא הביא את הדין ולכאו' משום דלא קיי"ל כרבנן וצריך טעם למה אין נפק"מ בכלי הבית.

ויש מיישבים דסלוק מהני רק לבטל את המעלה של כשם שחלוקים למעלה כך חלוקים למטה אבל עדיין הוי כחצר של אחרים דאסור להוציא כלי בית אליה ולכן כל הנדון לרבנן להתיר כלי גג לגג השני.

אמנם ק' דלכאו' זה רק סברא ביחס לקטן, שכיון שהסתלק ממנו אין לו חשיבות של גג, אבל לגבי גג הגדול הרי שייך בו כשם שחלוקים למטה שהוא רשות מיוחדת לבעליו, וא"כ לרש"י דאסור לרבנן מגג לחצר של אחר א"כ מגג זה יהיה אסור לחצר של אחר, וא"כ ה"ה הכא מה מהני סלוק הא אכתי הוי גג קטן כחצר של אחר דאסור לרש"י.

ויתכן לומר דע"י סלוק נחשב שדיוריו מתפשטים גם בגגים אחרים אבל עדיין זה שלהם ונחשב כעין שותפות בזה ולכן כלי הבית ודאי אסור אפי' לחצר השותפין וה"ה לגג זה אבל גג שרי לחצר השותפין ולכן שרי לרבנן מגגו לגגם אמנם יש להסתפק בעיקר דין זה אם לרש"י שרי מגג לגג השותפין ורק מבית אסור לרשות השותפין או שרק לחצר השותפין שרי, ואם נאמר דסלוק מהני בתרתי להחשיב גגם כחצר ולהחשיבו כשותפות ודאי מתיישב אבל זה דוחק.

**סימן ה'**

**בבעיות דרמי בר חמא**

**א)** כ' רש"י או דילמא מגג לגג אסיר, טעמייהו דרבנן משום דקפדי אשינוי בעלים הוא. משמעות רש"י דזה ספק בעיקר הטעם של חכמים שאוסרים מגג לגג אם הוא משום חלוק דיורים או משום שינוי בעלים וכן הביאו בתור"פ עיי"ש והק' התור"פ דהא פשיטא לן בריש פרקין דטעם חכמים משום דיורים חלוקים למטה ואיך טעה רמב"ח בזה. ועוד יש להק' דא"כ הול"ל לרמב"ח להסתפק מחורבה לחורבה ולמה נסתפק מגג לחורבה.

והנראה בבי' דברי רש"י שזה ברור שמאכסדרה לאכסדרה שרי ורק בגג כיון שדיורין חלוקים למטה שייך לאסור, רק נסתפק רמב"ח אם ע"י שגג חלוק מכח למטה הוי כבית לגמרי שאסור להוציא כליו לכל שינוי בעלים ואפי' לחצר של אחר או שבגג כל האיסור להוציא הוא רק לגג אחר שהוא ג"כ חלוק אבל מגג לאכסדרה שרי ועיי' בגאו"י בתוה"ד שכנראה כונתו לזה.

וממשמעות לשון רש"י היה נראה דהספק בכל גווני בין באכסדרה וחורבה ובין בחצר ולפי"ז צריך לומר שמה שכ' רש"י לק' דמגג לחצר מותר רק אם יש לו שותפות בחצר הוא רק לפי הצד כאן שכל שינוי בעלים אסור.

אמנם שייך לחלק שחצר שיש בו יותר דיורים פשוט שאסור מגג לחצר של אחרים והספק בחורבה ואכסדרה שאין בהם כ"כ דיורים אם גם אליהם נאסר מגג אמנם משמעות רש"י (עפ"י מה שנתבאר) דהספק הוא אם צריך דיורים חלוקים למטה גם בשני או לא וא"כ הספק הוא גם מגג לחצר.

ואין להק' למה לא נקטה הגמ' חצר דאדרבה רמב"ח בא להסתפק אפי' באכסדרה שאין בה כלל דיורים שיאסר ופשוט.

**ב)** והתור"פ פי' את הספק אם אמרינן כשם שדיורים חלוקים למטה באכסדרה וחורבה שאין בהם כ"כ דיורים ומיירי כשלאכסדרה ולחורבה עצמה ודאי אסור (דהיינו לכאו' אכסדרה עם מחיצות וחורבה הפתוחה לבית) רק הספק אם בכחם לחלק הדיורים בגג כיון שיש בהם פחות דיורים מבית.

ונראה דזו גם כונת התוד"ה אלא, שאחר שהביא פירש"י כ': ומיבעיא ליה באכסדרה דלא שייך בה כ"כ כשם שדיורים חלוקים למטה. וכן בהמשך כ' דמיירי בגג חורבה עיי"ש. אמנם לפי"ז צריך להעמיד באכסדרה שיש לה דיורים ומה שדן התוס' אם אכסדרה הוי כקרפף הוא רק לשיטת רש"י אבל לדידיה אדרבה חשוב מחצר והלשון דחוק וצ"ע.

והנה התוס' ד"ה או הביא פירש"י דטעמא דרבנן משום דקפדי אשינוי בעלים, וכ' וקצת קשה דלק' אמרינן גג וחצר ומרפסת רשות אחת לרבנן משמע אע"פ שהן של בעלים הרבה. והנה שם איתא גג וחצר אכסדרה ומרפסת והתוס' השמיטו אכסדרה, ועוד ק' למה הק' התוס' על רש"י הא על גוף הגמ' קשה מה הצד לאסור אכסדרה, וגם ק' למה כתבו התוס' רק בלשון קצת קשה.

ואולי י"ל דהתוס' לא גרס שם אכסדרה וכמו שבאמת מביא כאן (אמנם בד"ה שם בגמ' כתוב אכסדרה ואולי הוא תוספת המדפיסים) וא"כ מהגמ' אין קושיא כלל דיתכן דאכסדרה חמירא משאר דברים (ולתור"פ דמיירי הכא באכסדרה עם מחיצות אפי' אם גורסים שם אכסדרה לק"מ דהכא מיירי באכסדרה אחרת) ולכן כל קו' התוס' היא על רש"י ולא מסתירת הדינים אלא כיון שפירש"י דהאיסור משום שינוי בעלים א"כ גם חצר ומרפסת יאסרו בשינוי בעלים דאף שמסברא יש לחלק דבאכסדרה יש יותר דיורים וכמבו' בריטב"א מ"מ הק' התוס' דמלשון רש"י משמע דהספק בכל אופן של שינוי בעלים וכמוש"נ.

**ב. בביאור דברי רש"י דף צ:**

**ג)** רד"ה ב' אמות באכסדרה. כ': ע"ג תקרה של אכסדרה יותר מב"ס וכו'. ומקשים דאם בגג אכסדרה הוי כקרפף יותר מב"ס א"כ ודאי אסור לטלטל מגג אליו משום דגג שהוא כרמלית רק מטעם פרוץ לא הוי כרמלית גמורה ואילו קרפף יותר מב"ס הוי כרמלית גמורה וכמבו' ברש"י בע"ב סד"ה ושמואל דמשום פרוץ לא הוי ככרמלית גמורה לגבי להקל. ויותר מב"ס הוי כרמלית גמורה ואסור מגג פרוץ לקרפף יותר מב"ס וא"כ הוי כמרה"י לכרמלית.

ועוד ק' דגג אכסדרה יותר מב"ס הוי כקרפף וא"כ יש כאן איסור מגג לקרפף ואף שמסברא י"ל דחלוק שם קרפף לענין איסור כרמלית ביותר מב"ס דזה שייך גם בגג ואכסדרה משא"כ באיסור רשויות שנאמר לטלטל מחצר לקרפף זהו דוקא בקרפף גמור אמנם מקו' הגמ' לק' דלשמואל לטלטל מגג לקרפף דהיינו שכיון שנאסר ביותר מב"ס כקרפף יש לו שם קרפף גם לעניין רשויות וא"כ מוכח דעכ"פ בגג יותר מב"ס הנאסר יש לו שם קרפף גם לעניין רשויות וא"כ איך מטלטלין מגג לגג אכסדרה יותר מב"ס (ובקו' זו י"ל דהוי גג כקרפף רק להקל ולא להחמיר וכמבו' בתוס' שם דגג הוא ממוצע בין חצר לקרפף ושרי לשניהם וה"ה י"ל לרש"י ביותר מב"ס שהוא ממוצע בין גג לקרפף גמור).

ובכתבי רא"ג כ' דמה שנקטנו לדעת רש"י דקו' הגמ' בע"ב ושמואל אליבא דרבנן נטלטל מגג לקרפף הוא משום דיש לו שם קרפף אין זה נכון דרש"י לא הזכיר סברא זו דגג יותר מב"ס חשיב קרפף אלא דכיון דתרוויהו כרמלית שרי וכונת רש"י למש"כ הגאו"י דלא אמרינן חילוק רשויות בכרמלית (דהיינו שחצר וקרפף ששניהם כרמלית שרי לטלטל מזה לזה) וזו קו' הגמ' דלשמואל ששניהם כרמלית אין לאסור מגג לקרפף ועל סברא זו מק' רש"י דגם לרב גג הפרוץ הוי כרמלית ושהגמ' תקשה שיטלטלו ממנו לקרפף דהא תרווייהו כרמלית ואין בהם חילוק רשויות ועל זה מתרץ רש"י דלא הוי כרמלית גמורה לענין זה דיתיר לטלטל לקרפף ולפי"ז י"ל דמצד איסור כרמלית אין איסור לטלטל מגג הפרוץ ליותר מב"ס דכל שאסור לטלטל ד"א שרי לטלטל ממנו לכרמלית רק שלא נאמר בו ההיתר לטלטל לקרפף וכמוש"נ ולפי"ז מיושבות ב' הקו' ברש"י אצלנו דבאמת גג אכסדרה ודאי אין לו שם קרפף לענין רשויות וגם אין איסור מרה"י לכרמלית מגג הפרוץ וכמוש"נ.

ודבריו מדוקדקים מאוד ברש"י שאחר שמפרש רש"י דמגג לקרפף לרב אסור דגג אינו כרמלית גמורה מביא רש"י ראיה מרמב"ח שאוסר מגג לחורבה משום שאין רשותם דומה דגג חזי לדירה טפי וכ"ש לקרפף דחלוק יותר מגג ומוכח שבא לאסור משום חילוק רשויות ולא משום רה"י לכרמלית.

אמנם התוס' כה: סד"ה וכי כ' דמרש"י מוכח דאסור מכרמלית הפרוץ לכרמלית גמורה ולכאו' כונתו לרש"י כאן והבינו כפשוטו דדן לאסור משום מרה"י לכרמלית ועוד יש להעיר דהתור"פ הביא לשון רש"י דקו' הגמ' על שמואל דזה וזה קרפף ולא משום דתרווייהו כרמלית וצ"ע ואולי נוסחא אחרת היתה להם.

**ד)** אמנם עיקר דברי רש"י שם (צ: סוד"ה ושמואל) צ"ע וז"ל: ואע"ג דשניהם אסורים לטלטל בתוכן אלא בד"א מ"מ הואיל ואין רשותייהו דומות דגג חזי לדירה טפי מחורבה ואכסדרה (אסור) לטלטל ממנו לחורבה ואכסדרה וכ"ש הכא דגג חזי לדירה טפי מקרפף. וק' מאוד מה מביא רש"י מסוגיין הרי בסוגיין דנים לאסור מצד חלוק בעלים דכמו שמגג לגג של אחר אסור ה"ה לאכסדרה של אחר ואין הטעם לאסור משום שגג ואכסדרה חלוקים בתשמישיהם אלא משום שינוי בעלים כמפורש ברש"י כאן וצ"ע.

ועי' בגאו"י שכ' דבאמת רש"י בע"ב זו שיטה אחרת שפי' שבעיא דרמב"ח היא משום חילוק רשויות, אמנם עדיין ק' שהרי מפורש בגמ' דהטעם לאסור באכסדרה הוא 'דכיון דמגג לגג אסיר מגג לאכסדרה נמי אסיר' ואם הטעם לאסור מגג לאכסדרה הוא משום דחלוקים בתשמישיהם אין שייכות כלל לאיסור שמגג לגג.

ובגאו"י בתי' השני כ' דאף ששינוי תשמיש גמור דהיינו קרפף אוסר מצ"ע שינוי תשמיש קצת כגון מגג לחורבה אוסר בצירוף שינוי בעלים וכן מבו' בריטב"א בסוגיין דע"י שינוי בעלים ושינוי תשמיש קצת נאסרים ועדיין צ"ע בסברא זו. ועכ"פ לפי"ז י"ל דאין סתירה ברש"י דבאמת אנו דנים לאסור גם מצד שינוי בעלים וגם מצד שינוי תשמיש ואין להק' דעדיין מה מביא רש"י דמגג לחורבה שייך לאסור אפי' ששניהם אסורים בטלטול ד"א כ"ש גג לקרפף דהא לא דמי דמגג לחורבה אנו דנים לאסור לא מכח שינוי תשמיש לבדו אלא בצירוף שינוי בעלים וחמיר מקרפף שהוא של איש א' והאיסור רק משום שינוי תשמיש דכונת רש"י היא שהיה מקום להבין שגם מה שאסורים בטלטול ד"א זה סיבה שלא שייך חילוק תשמיש ונחשב ששניהם שווים בתשמישם וזה מוכיח רש"י מהגמ' בע"א דשייך חלוק תשמיש אפי' שאסורים לטלטל ד"א וכיון שאפי' חילוק תשמיש קטן שייך לחלק בהם כ"ש חילוק תשמיש גדול דודאי שייך לחלק ביניהם ואין אנו דנים כאן על האיסור של חילוק רשויות אלא על עצם מה שנחשבים חלוקים בתשמישם ובזה ודאי דאם גג וחורבה חלוקים כ"ש גג וקרפף.

ובעיקר סברת רש"י דכרמלית מפקיע איסור חילוק רשויות ביאר רפ"ז דחילוק רשויות לא נאמר שזה תשמישו כך וזה תשמישו אחר אלא שזה יותר דירה מזה וכמבו' ברש"י 'גג חזי לדירה טפי' וכונתו שאחר שזה חזי לדירה יותר הוא טפי רה"י מהשני ולכן חלוק ממנו אבל ברשויות שבלא"ה הפקיעו ממנו שם רה"י ונתנו לו שם כרמלית לא שייך חלוק רשויות (ואם בכל מקום שאסור לטלטל ד"א היה הדין שלא שייך חלוק רשויות היה שייך לפרש דכיון דא"א לטלטל ד"א בשבת א"כ אין בו דירה בשבת אמנם לפי"ז לא שייך חילוק רש"י שהוא כרמלית רק להחמיר ופשוט).

**ה)** ולפי יסוד זה לכאו' גם מה שרש"י אוסר מגג לחצר דחבריה הוא משום צרוף של שינוי רשות ושינוי בעלים (דלכאו' יסוד איסור זה מהסוגיא דף צ.) רק דעדיין יש לדון אם זה גם תלוי בספק או דזה פשוט שאסור כיון שבחצר יש יותר תשמיש מחורבה וכמו שכ' לעיל. ואף שאם יש יותר תשמיש א"כ דמי טפי לגג ויש פחות חלוק רשויות מ"מ מצד שינוי בעלים כל שיש יותר דירה יש יותר סיבה לאסור וכמו שמבו' בגמ' וברש"י דאכסדרה חזי פחות מחורבה ולכן זה סיבה לאסור חורבה דכיון דחזי טפי שייך שינוי בעלים ומצטרף לשינוי רשויות וא"כ י"ל דבחצר ודאי דיש שינוי בעלים ויצטרף לשינוי רשות לאסור.

ואם נאמר כן (דטעם האיסור מגג לחצר דחבריה הוא מכח צירוף של שינוי רשויות עם שינוי בעלים) יתבארו דברי רש"י דמגג לחצר שיש לו בה שותפות מותר ואם אין לו בה שותפות אסור דלכאו' הוא דבר תמוה דכיון דמגג לחצר שייך לאסור משום שינוי בעלים והדין תמיד בשינוי בעלים דמבית דידיה לחצר שיש לו בה שותפות אסור משום שינוי בעלים מה הטעם לחלק דלגבי גג שרי ביש לו בה שותפות.

ולפימש"נ א"ש דבמקום שאנו אוסרים משום שינוי הבעלים ודאי גם למקום שיש לו בו שותפות אסור שהרי מכניס לרשות של מישהו אחר ומגג דידיה לגג שיש לו שותפות אסור כיון שמגג לגג נאסר משום שינו בעלים רק דמגג לחצר אין אנו אוסרים משום שינוי הבעלים מצ"ע אלא מצד הצירוף שבין שינוי רשות לשינוי בעלים וכמוש"נ ובגדר צירוף זה ע"כ י"ל דשינוי בעלים גם במקום שאינו סיבה לאסור מצ"ע מ"מ זה גם מחלק יותר את הרשויות ולכן בצירוף שני החילוקים הוו רשויות חלוקות וא"כ מסתבר מאד דברי רש"י שכל החילוק רשויות שייך רק אם הוא רשות ראובן ורשות שמעון אבל אם יש לו בה שותפות אין כאן בכלל מחלק ברשויות ורק כשהשינוי בעלים אוסר מצ"ע אסור להכניס לרשות שמעון אפי' כשיש לו בה שותפות ודוק (ואחרים פלפלו ברש"י עפ"י היסוד שדקדקו ברשבא דבאמת לרשות שיש לו בה שותפות אינו משום שינוי בעלים רק מצד מרה"י לרה"ר ואכמ"ל וזה לא שייך בגג אמנם בפשוטו רש"י חולק כזה ואכהמ"ל)

**ו)** והנה בריטב"א מפורש שגג פחות חזי לדירה מחורבה ואכסדרה אבל ברש"י מפורש דגג חזי טפי ולריטב"א מובן יותר דפשוט לגמ' דמה שחזי לדירה זה סיבה לאסור שהרי זה גם סיבה לחלק יותר את הרשויות מלבד שזה סיבה לאסור יותר משום שינוי בעלים ועיי"ש בריטב"א שכונת הגמ' שאומרת דאת"ל באכסדרה דשרי עדיין יש להסתפק בחורבה דכיון שיש בה דיורים היא יותר שונה מגג אבל לרש"י צריך לדחוק כנ"ל דלענין חילוק תשמישין ודאי יש בשניהם והנדון שמכח שחזי יותר לדירה שייך יותר חילוק דיורים.

וכל זה לגירסתנו ברש"י אבל המהרש"ל גרס ברש"י שם (הובא בגליון הגמ') 'דחד חזי לדירה טפי מחבריה' ולפי"ז י"ל דכונת רש"י כריטב"א דחורבה ואכסדרה חזי טפי וכן משמע ק' הלשון ברש"י בע"א שכ' ד"ה מאי קמיבעיא ליה, הא לא דמי לגג ואסיר. דהיינו שעל מה שהגמ' אומרת שאם חורבה חזיא לדירה ודאי אסור כ' רש"י דהטעם משום שלא דמיא לגג ואם נאמר דרש"י כריטב"א א"ש טפי דאם חורבה חזי לדירה היא יותר חלוקה מגג ולכן אסורה דמצטרף עם שינוי בעלים (שמעתי מרי"ר).

והנה לשון הגמ' בבעיית רמב"ח היא: אלא הכי קמיבעיא ליה ב' אמות בגג וב' אמות באכסדרה מהו מי אמרינן כיון דלא האי חזי לדירה ולא האי חזי לדירה חדא רשותא היא או דילמא כיון דמגג לגג אסיר מגג לאכסדרה נמי אסור. והלשון ק' מאוד דהצד להתיר הוא שכיון שבאכסדרה ל"ש חילוק דיורים גם רבנן מודו בשרי ואין הטעם להתיר משום שהאי לא חזי לדירה והאי לא חזי לדירה וצ"ע.

ועפ"י הנ"ל יש לפרש דזה פשוט לגמ' דשינוי רשות ושינוי בעלים זה סיבה לאסור רק דהגמ' דנה שאכסדרה מגג לא הוי כ"כ שינוי רשות משום דהאי לא חזי לדירה והאי לא חזי לדירה או דמ"מ הוי שינוי רשות שביחד עם השינוי בעלים ששייך בגג יאסור.

אמנם העומד כנגד זה הוא לשון רש"י בצד לאסור: טעמייהו דרבנן משום דקפדי אשינוי בעלים הוא ומגג לאכסדרה נמי. ומשמע שהספק בהל' שינוי בעלים אם ילפינן מגג לגג דיש אוסר של שינוי בעלים וצ"ע. ולכאו' לשון זה סותר גם כל מה שכ' דהוא צירוף של שינוי בעלים עם שינוי רשויות דא"כ מה זה שייך לטעמייהו דרבנן אמנם זה יש לדחות דכל מה שדנים לאסור משום צירוף של שינוי בעלים עם שינוי רשויות הוא אם מגג לגג האיסור מכח שינוי בעלים ואף שלאסור מצד שינוי בעלים לבדו צריך מגג לגג מ"מ שייך שינוי בעלים בגג עצמו מכח הדיורים למטה אבל יש לגמ' צד דרבנן אין אוסרים משום שינוי בעלים בגג עצמו אלא מחמת החילוק למטה שעולה למעלה (כלשון רש"י ד"ה חדא) אבל לגג עצמו ל"ש כלל שינוי בעלים גם לא לצירוף ואכתי צ"ע בכל זה.

**ז)** וראיתי באמרי יעקב שמוכיח מרש"י דף צב. ד"ה חורבה דמחצר לחורבה של אחר אסור בין לרבנן בין לר"מ ומפרש עד"ר שכ' דשינוי בעלים ושינוי רשות מצטרפין לאסור ומזה שאסור גם מחצר לחורבה מוכח שהסוגיא לא שייכת כלל לאיסור של מגג לגג אלא אפי' לר"מ אסור משום צירוף זה וכמו מחצר לחורבה. וזה תמוה מאוד דברש"י דף צ. מפורש שכל הנדון משום שרבנן אוסרים מגג לגג וקפדי אשינוי בעלים ואפי' ננקוט כתי' א' בגאו"י דרש"י צ: חוזר ממש"כ בדף צ. וא"כ רש"י דף צב. אזיל לאחר חזרה מ"מ תמוה דבגמ' עצמה מפורש 'כיון דמגג לגג אסיר מגג לאכסדרה נמי אסיר' ומפורש שכל האיסור לרבנן ומכח האיסור מגג לגג וצ"ע (ושמעתי שיש מבארים שחורבה לר"מ ורבנן אסורה כקרפף ואף דבסוגיין מבו' לא כך אולי מיירי בגג חורבה וצ"ע) ועיי"ש ברש"י שאין הדברים מפורשים דלר"מ ורבנן אסור וצ"ע.

ואם נבא ליישב דברי רש"י כפשוטם לכאו' צ"ל עד"ר שכ' עפ"י המהרש"ל דבגג יש פחות דיורים מחורבה וה"ה מחצר וא"כ י"ל דבגג מסברא אין שייך שינוי בעלים כיון שאין בו דיורים רק דהגמ' דנה לאסור מכח רבנן דאסרי מגג לגג מכח דיורים שלמעלה וה"ה מגג לאכסדרה ולחורבה יצטרף שינוי בעלים עם שינוי רשות אבל בחצר וחורבה שיש בהם דיורים יש לאסור לכ"ע מסברא מכח שינוי בעלים ושינוי רשויות מלבד לר"ש דלא נאמרו כלל שינויי רשויות ודוק.

**בסוגיא דגדולה וקטנה**

א) איתא במשנה דקטנה שנפרצה לגדולה קטנה אסורה וגדולה מותרת מפני שהיא כפתחה. ובפשוטו הטעם משום שהקטנה פרוצה במלואה לגדולה והגדולה גדורה מהקטנה.

אמנם הגמ' מחדשת מכח המשנה לגבי כמה ענינים, ומבו' בראשונים בהמשך הסוגיא שאין זה רק שהקטנה אינה גדורה מהגדולה, אלא יש כאן דין מיוחד שכל הקטנה טפילה לגדולה, דמטעם שהקטנה פרוצה הא אין לאסור בכלאים וצואה אלא ד' אמות, דהיינו שאם הגפנים או הצואה בגדולה הרי שרי גם בלא מחיצה להרחיק ד' אמות, אבל בקטנה הדין שכולה אסורה[[2]](#footnote-3), ומוכח שיש כאן דין נוסף ד'מפני שהיא כפתחה' הוא דין חדש שהקטנה טפילה ולא משום שהקטנה פרוצה לגדולה לבד, ומכח הטפילות נאמר בסוגיא כל הדינים (וגדר דין זה יבו' בהמשך).

וכ' התוס' לק' דשמעינן לה מיתור הלשון וכ"מ ברש"י, ועיי' בב"מ סי' שעד שביאר שעיקר הדין שאסורה הקטנה להוציא כלי בית הוא גם בלא שהיא כפתחה, אלא מדין פרוץ לרשות האסורה לו, כיון שמצד הקטנה אין מחיצה, רק שהמשנה השמיעה דרך אגב שהיא כפתחה, ומכח זה הגמ' חדשה את הדינים הנ"ל.

אמנם זה דחוק טובא לומר דבאמת אין שום מש' לענין של כפתחה כלפי דין החצירות, רק המשנה נקטה כאן לשון לחדש לנו דין בכלאים וכדו' שהרי במשנה כ' שהקטנה אסורה מפני שהיא כפתחה וצ"ע.

והיה מקום לומר דכיון שמצד א' יש מחיצה כבר אין לאסור את הקטנה לולי דין מפני שהיא כפתחה, אבל יש להוכיח שגם בלא הדין של 'כפתחה' היה נאסר משום פרוץ אף שלצד הגדולה יש מחיצה, מהגמ' לק' צג: בסוגיא דגדוד ומחיצה שמבו' שם שזו מחיצה רק כלפי התחתונה ולא כלפי העליונה ועליונה אסורה, ומוכח שפרוץ מצד א' נאסר ולכן עליונה אסורה, דשם לא שייך הענין של 'כפתחה' וכמובן, והדק"ל שאין שום ענין של 'כפתחה' בחצירות דגם בלא זה אסורה הקטנה וצ"ע.

**ב)** והנה בעיקר הדין שחצר שנפרצה לחבירתה אסורה, מבו' בתוס' פט שהוא משום דין פרוץ למקום האסור, אמנם שיטת הטור והשלחן ערוך סי' שנח שלא שייך לאסור משום פרוץ למקום האסור במקום שכל האיסור על כלי הבית ולא על כלי החצר, וצריך לומר טעם אחר לאסור והוא המבו' ברש"י דף עו: ד"ה יותר מכאן. וז"ל הוי פירצה, והוי להו כולהו כדיורי חצר אחת, ואם עירבה כל אחת לעצמה, הוו להו כחולקין את עירובן, ואוסרין אלו על אלו. דהיינו שכשהם פרוצים זל"ז דיורי אחת מתפשטין לשניה וממילא יש בכל חצר דיורין חלוקים ואסורה ככל חצר שאינה מעורבת[[3]](#footnote-4) (ובדברי הטור לא שייך התפשטות דיורים דמיירי בקרפף ואכהמ"ל).

ויש לדון אם רש"י כ' שהאיסור משום התפשטות הדיורים כי סובר כטור שלא שייך נפרצה כלפי כלי בית, או משום שכ' האמת שכיון שהדיורין מתפשטין אסורה כשאר חצר שאינה מעורבת, ואין צריך להגיע לדין המחודש של נפרצה למקום האסור, אלא אסורה ככל חצר שאינה מעורבת.

ונראה לחדש דכל מה ששייך לדון שדיורי החצר מתפשטין לשניה, הוא רק כשאין מחיצות בכלל בין שניהם, אבל בעליונה ותחתונה המבו' בדף צג: דיש כאן מחיצה לצד התחתונה ולא לעליונה, יתכן שכמו שדיורי העליונה אינם מתפשטים לתחתונה, משום שמחיצת התחתונה גודרת בעדם מלהכנס, ה"ה דמחיצת התחתונה מונעת מדיורי התחתונה להתפשט לעליונה, דהמחיצה קובעת כלפי התחתונה שמקומם הוא עד המחיצה, וממילא אין הדיורים מתפשטים לעליונה[[4]](#footnote-5), ומה שמבו' שם בגמ' שאסור הוא מטעם הדין נפרצה למקום האסור, שבזה ודאי כיון שאין לעליונה מחיצות מהתחתונה, פשוט שהיא נאסרת כדין נפרצה דחסר לה מחיצות ממקום האסור לה, אבל התפשטות דיורים לא שייך שם וכמוש"נ[[5]](#footnote-6).

ולפי מה שנתבאר מיושב דברי המשנה היטב, דהמשנה נוקטת את הטעם האמיתי שבגדולה וקטנה נאסר משום דיורי גדולה בקטנה ולא רק משום פרוץ, וזה רק מכח פתחה דכיון שהקטנה טפילה דנים שדיורי קטנה בגדולה, אבל בלו"ז אין לדון דיורי קטנה בגדולה אף שהיא פרוצה, כיון שיש מחיצה מצד א' וכמוש"נ, ואף שאין נפק"מ לענין עירובין דבלא"ה אסורה[[6]](#footnote-7), מ"מ כ' המשנה את הדין האמיתי שאסורה מדינא ככל חצר שאינה מעורבת (ואין צריך לאוסרה מצד פרוצה לרשות האסורה) ומזה ילפי' לשאר הדינים שהקטנה טפילה, ולפי"ז מדוקדק לשון הגמ' ש"מ ממתניתין דיורי גדולה בקטנה, דהא מכח לשון המשנה 'כפתחה' אמרינן היא טפילה וממילא נאסרת משום שדיורי גדולה בקטנה, ומכח זה נתחדש כל דיני הסוגיא שיש דין טפילות בקטנה וכמו שיתב'[[7]](#footnote-8).

**ג)** ובעיקר הטפילות של מפני שהיא כפתחה היה נראה לבאר שמכח הטפילות של הקטנה מחשיבים שדיורי גדולה בקטנה, דהיינו שנחשב שמקום בני הגדולה הוא גם בקטנה וזה הטעם בערובין וכן בכל דיני הגמ', שמכח שמקום הגדולה הוא בקטנה זה מהני לאסור בכלאים ושאר דברים וכמו שנבאר בהמשך, וכן נראה לק' צג. לגבי ג' קרפיפות שמבו' דבגדולה וקטנה זה נחשב שהגדולה נמצאת בקטנה ולכן כשהקטנה באמצע נחשבת כשיירא כיון ששתי הגדולות נמצאים בה ויש בה שלושה וכמפורש ברש"י שם.

אמנם רש"י ד"ה דיורי גדולה, כ' מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן. ומש' טעם אחר שנחשבת הקטנה שהיא אצל גדולה, וכבר הק' כן התורא"ש לק' צג. והריטב"א אצלנו דמלשון רש"י משמע דהקטנה נמשכת לגדולה ודלא כמבו' לק' צג. ועיי' בתורא"ש ובריטב"א מש"כ בזה.

ולכאו' צ"ל מחומר הקו' בב' אופנים או שהכל ענין א', והעיקר הוא שדיורי גדולה בקטנה, וגם רש"י נתכוין לזה דהכל ענין א' דמכח שהיא טפילה והם מושלים בה נחשב שבני הגדולה נמצאים בקטנה, או שבאמת יש כאן ב' ענינים מכח 'כפתחה' דגם בני הגדולה נחשבים בקטנה וגם הם מושכין אותה אצלם להחשיב שהקטנה בגדולה[[8]](#footnote-9).

**ד)** והנה בגמ' מבואר דלענין כלאים אם הגפנים בגדולה אוסרים הקטנה בזריעה, אבל אם הגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, ולגבי אשה אם היא בגדולה והגט בקטנה מגורשת ואם להיפך אינה מגורשת, ובמנין אם הרוב בגדולה הוי מנין ואם הרוב בקטנה לא הוי מנין, ובצואה אם האדם בגדולה מותר ואם הצואה בגדולה מותר, ולא נתבאר בארבעת ענינים אלו מתי הדין תלוי בגדולה ומתי בקטנה, וצ"ע.

והנה התוס' ביאר שתלוי בעיקר וטפל, דרק כשהעיקר בגדול מהני, אלא שזה מבאר ענין אשה וגט, ומנין, אבל ק' לפי"ז צואה דהאדם הוא העיקר וכן בגפנים וחטים לא שייך כ"כ חילוק זה זה, וגם עיקר סברת התוס' לא נתבארה.

והנראה לבאר בזה שבאמת יש חילוק גדול בין הדברים, דעיקר ענין 'כפתחה' פועל שדיורי גדולה בקטנה וכמו שנתב', דהיינו שמקום בני הגדולה הוא גם בקטנה, וזה מהני לעניין דינים התלויים ברשות, שאנו באים להגדיר את הרשות, ובזה אמרינן שדיורי הגדולה פועלים בקטנה שהוא ג"כ כמקומם, ולכן הם פועלים על הקטנה, משא"כ להיפך בני הקטנה לא פועלים על הגדולה.

ובזה מתבאר דין כלאים וכמבו' בתוס' שהאוסר בכלאים הוא השם כרם שניתן לכל הד' אמות, וממילא כיון שהגפנים בגדולה מקומם הוא גם בקטנה, ממילא יש לקטנה שם כרם אבל להיפך שהגפנים בקטנה שרי, כי כיון שהגפנים אינם נכנסים לגדולה אינם נותנים לה שם כרם.

וכעין זה נראה הביאור בצואה שאנו דנים אם יש למקום שם מבואות המטונפים, דמקום הצואה הוא מקום מטונף שאין ראוי לק"ש, ובזה אמרינן דצואה בגדולה היא קובעת את הקטנה לשם מבואות המטונפים, כי הקטנה ג"כ מקומה, משא"כ אם היא בקטנה אינה נותנת שם לגדולה[[9]](#footnote-10).

אבל לענין מנין וגט אין הדין תלוי כלל במקום, אלא הוא צרוף בין הדברים, ובזה בעצם אין כאן צרוף גמור כיון שרק מקום הקטנה נחשב כמקום של שניהם, אבל מקום הגדולה ששם הם נמצאים אינו מקום של בני הקטנה, וממילא באמת אין כאן צרוף גמור בין הדברים ולא נחשב שהם במקום אחד, ולא שייך כלל לחלק בין הגדולה לקטנה כחילוק הקודם, דאנו דנים אם הם מצורפים ודנים על שניהם ביחד.

אלא דאעפי"כ יש כאן קצת חבור שבני הקטנה נמצאים במקום ששייך גם לבני הגדולה ויכולים להצטרף עמם, ובזה נאמר סברא שאם העיקר נמצא בגדולה שייך לדון שהקטן נמצא עמו כיון שהוא נמצא במקום שלו, ומצטרף עמו, ולכן אם הרוב בקטנה א"א לדונם שיצטרפו ליחיד בגדולה דא"א לבנות מנין על א' וט' מצטרפים, משא"כ אם היחיד בקטנה מצטרף[[10]](#footnote-11), וה"ה בגט שאנו אומרים שהגט נחשב שנמצא אצל האשה כיון שהוא נמצא במקומה, משא"כ להיפך לא מהני שהאשה נמצאת אצל הגט.

**ה)** אמנם בעיקר מה שנקטנו בצואה שגדר הדין הוא שמקום הצואה מקבל דין מבוי מטונף, ולכן הגדולה משפיעה על הקטנה, יש לדון בזה דמקור האיסור הוא מ'והיה מחניך קדוש' ומש' הפסוק שלאדם יש מחנה והוא צריך להיות נקי כשאומר קר"ש ואין אנו דנים על מקום הצואה אלא על מקום האדם, וגם עיקר דין ד' אמות הוא כלפי אדם שמקום האדם ד' אמות, ולא כלפי צואה, ועיי' מה שהארכנו בזה בסוגיא במקומה ששני הדינים אמת.

ואם ננקוט שהדבר תלוי במקום האדם הדק"ל למה אם האדם הוא בקטנה אסורה הא אינו נכנס לגדולה, וצ"ל באופ"א שכל הדין שנחשב שהגדולה בקטנה הוא רק כלפי הדברים שבקטנה, ולכן אם הצואה בגדולה כיון שנחשב שהיא בקטנה אוסרת האדם, אבל להיפך האדם שבגדולה אף שהוא גם בקטנה אינו נאסר משום שאין דנים כלפי הגדולה את הכפתחה. ויסוד זה שאנו דנים את ה'כפתחה' רק כלפי הדברים שבקטנה ולא כלפי הדברים שבגדולה מוכח מעוד נקודות בסוגיין ואני מקצר, אלא שק' למה כלפי מנין אנו אומרים שאם התשע בגדולה מהני להחשיב שיש מנין הא כלפיהם לא שייך כפתחה וצ"ע[[11]](#footnote-12).

**בביאור מפני שהיא כפתחה[[12]](#footnote-13)**

א) איתא במשנה דקטנה שנפרצה לגדולה קטנה אסורה וגדולה מותרת מפני שהיא כפתחה. ומבו' בראשונים בהמשך הסוגיא ד'מפני שהיא כפתחה' הוא דין חדש שהקטנה טפילה ולא משום שהקטנה פרוצה לגדולה לבד ומכח הטפילות נאמר בסוגיא כל הדינים, וכ' התוס' לק' דשמעינן לה מיתור הלשון וכ"מ ברש"י, ולכאו' הכונה שעיקר הדין שאסורה הקטנה להוציא כלי בית זה גם בלא שהיא כפתחה אלא מדין פרוץ כיון שמצדה אין מחיצה רק שהמשנה השמיעה דרך אגב שהיא כפתחה.

ולכאו' מפורש שגם בלא הדין של 'כפתחה' היה נאסר משום פרוץ לקמן צג: בסוגיא דגדוד ומחיצה שזו מחיצה רק כלפי התחתונה ופרוץ מצד א' נאסר ולכן עליונה אסורה אמנם לכאו' זה דחוק לומר דהמשנה נקטה כאן לשון לחדש דין בכלאים וכדו' וצ"ע.

ב) ואם נאמר דבכל פרוץ אין דיורי אחת בשניה או עכ"פ כשיש מחיצה לצד א' כגון בגדוד חמשה ומחיצה חמשה אין הדיורים מתפשטים כיון שיש מחיצה לצד העליונה רק שיש לאסור משום נפרצה למקום האסור ובגדולה וקטנה מתפשטים הדיורים משום שהוא כפתחה מיושב קצת די"ל דהמשנה נוקטת את הטעם האמיתי דנאסר משום דיורי גדולה בקטנה ולא רק משום פרוץ ואף שאין נפק"מ לענין עירובין, ולפי"ז מדוקדק לשון הגמ' ש"מ ממתניתין דיורי גדולה בקטנה דהוא רק משום 'כפתחה' אמרינן שדיורי גדולה בקטנה ומכח זה יוצא כל הסוגיא (רפ"ז).

ובתורי"ד משמע דנפק"מ בזה לענין שני ישראלים וגוי דהיינו ישראל וגוי בקטנה וישראל בגדולה שנאסר רק מכח דיורי גדולה בקטנה עיי"ש. וכונתו י"ל דאם לא נחשב שהישראל שבגדולה נמצא בקטנה מותרין לערב ולא אכפ"ל שהוא פרוץ לשם ובזה א"ש דנקטה המשנה הטעם האמיתי לאיסור בגדולה וקטנה ונפק"מ לב' ישראלים וגוי, ולפי"ז כל חצר שנפרצה לא אוסרת בב' ישראלים וגוי אא"כ נאמר דבכל נפרצה יש דיורי אחת בשניה ורק בגדוד חמשה וכדו' שהוא פרוץ רק לצד אחד אין התפשטות דיורים אלא אסור רק משום נפרצה ולזה מהני כפתחה שיהיה התפשטות דיורים.

ג) אמנם כל מש"כ הוא בדעת הראשונים בסוגיין דכפתחה הוא דין מיוחד שמטפיל את הקטנה ולכן אפי' יותר מד"א אסור בכלאים ובצואה וכמו שיתבאר אבל הרמב"ם והטור לא נקטו שאוסר יותר מד"א (וזה תלוי בגי' בקו' אביי בע"ב ועיי' בהג' הגר"א דגם נקט כן) ולפי"ז י"ל כפשוטו דכפתחה של גדולה בא לומר דלגדולה זה לא פרוץ רק הקטנה פרוצה וכל סוגייתנו משום פרוץ וכ"מ בשעה"צ כאן.

והנה לפי מה שנקטו הפוסקים בדעת הטור שנפרצה לא אוסר בחצר לגבי כלי הבית א"כ מגדוד חמשה ומחיצה חמשה שמבו' שעליונה אסורה מוכח שדיורים מתפשטים אפי' שיש מחיצה לצד א' וא"צ לזה לחידוש של כפתחה ויתכן שלכן הפוסקים לשיטתם היו מכרחים ללמוד ד'כפתחה' אינו כלל דין טפלות מיוחד כיון שבלא"ה ע"כ שדיורים מתפשטים בפרוץ וכדחזינן בגדוד חמשה שאסור וממילא הרי אין ב'כפתחה' שום נפק"מ בעירובין (כדמוכח לשיטתם בגדוד) ולומר שנאמר במשנה כפתחה כשאין לו שום משמעות לאיסורי רשויות זה ודאי דחוק טובא.

שוב העירוני שמה שנקטנו בפשיטות שמגדוד חמשה מוכח שפרוץ מצד אחד אוסר זה רק לשיטת רש"י שם שנראה שעליונה אסורה מדינא אבל לפי מה שכ' הרשב"א שם שהוא גזירה על העליונה כיון שיחשבו שאין לה מחיצה י' א"כ י"ל שגזירה זו שייכת רק שם אבל בעלמא פרוץ לצד אחד אינו אוסר כלל ולכן צריך להגיע לכפתחה

**סוגיא דגדולה וקטנה.**

בביאור מח' התורא"ש והריטב"א.

א) כ' רש"י ד"ה דיורי גדולה, מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן. והק' התורא"ש הריטב"א דמלשון זה משמע דהקטנה נמשכת לגדולה ואילו לק' צג. לגבי ג' קרפיפות מבו' דבגדולה וקטנה זה נחשב שהגדולה נמצאת בקטנה ולכן כשהקטנה באמצע נחשבת כשיירא כיון ששתי הגדולות נמצאים בה ויש בה שלושה וכמפורש ברש"י שם.

ובתורא"ש כ' מכח קו' זו דבאמת מה שנתחדש בסוגיין דקטנה פתחה של גדולה היא וטפלה לגדולה ומכח זה נאמרו כל דיני סוגייתנו דהגדולה אוסרת את הקטנה זה לא משום שדיורי גדולה בקטנה אלא משום שהיא 'כפתחה' נחשב כאילו הקטנה בגדולה, וחוץ מזה יש דין שדיורי גדולה בקטנה דהיינו שהגדולה נמצאת בקטנה משום שהקטנה נפרצה לגדולה.

ולכאו' כונתו לפרש כן את דברי רש"י וק' דברש"י שלפנינו נראה שכ' מושכין אותה אצלן כפירוש על הגמ' שכ' דיורי גדולה בקטנה, ועוד דרש"י לענין כלאים ג"כ הזכיר הלשון שדיורי גדולה בקטנה ולפי התורא"ש אין זה שייך כלל לענין דשם הוא משום שהקטנה נמשכת לגדולה וצ"ע.

ובאמת אם כונת התורא"ש כפשטות לשונו שלענין דיורי גדולה בקטנה א"צ כלל לסברת כפתחה של גדולה אלא מכח שנפרצה בלבד אמרינן שדיורי גדולה בקטנה א"כ ק' גם בגמ' דאמרה 'ש"מ ממתניתין דיורי גדולה בקטנה כיצד גפנים בגדולה' ולתורא"ש דין הגפנים אינו ענין כלל לדיורי גדולה בקטנה דדין כלאים תלוי ב'כפתחה' ואעפ"י שיתכן שלמדה הגמ' מלשון המשנה 'שהיא כפתחה' שהקטנה טפלה לגדולה מ"מ הא לשון הגמ' הוא שלמידים הדינים ממה שדיורי גדולה בקטנה ולתורא"ש זה ענין אחר וצ"ע.

ב) ואולי יש לדחוק בדברי התורא"ש שמכח נפרצה לבד לא היינו אומרים שדיורי גדולה בקטנה דיתכן שכיון שיש מחיצה לגדולה זה כבר סיבה שלא נאמר דיורי גדולה בקטנה (ובגדוד חמשה ומחיצה חמשה דעליונה אסורה הוא משום פרוץ למקום האסור וכמוש"נ בסי' הקודם) ורק מכח שטפלה לה משום שהיא כפתחה אמרינן שדיורי גדולה בקטנה רק דנקט התורא"ש שדיורי גדולה בקטנה משום שנפרצה משום שבלו"ז ודאי לא שייך כלל לומר שדיורי גדולה בקטנה. ולפי"ז גם דיורי גדולה בקטנה הוא מכח הטפלות של כפתחה ומכח אותה טפלות אומרים גם שהיא קובעת את דין הקטנה וכמו שיתבאר.

ולפי"ז מובן שהגמ' אומרת דממה שדיורי גדולה בקטנה ע"כ שהיא טפלה וממילא יוצאים כל דיני הסוגיא, וגם מיושב קצת לפי"ז שרש"י כותב מושכין אותה אצלה כפירוש על דיורי גדולה בקטנה דאין זה פירוש אלא שרש"י מבאר שכמו שדיורי גדולה בקטנה ה"ה שמושכתה אצלה וכ' כן לפרש המשך דברי הגמ' ודוחק (ואכתי צ"ע מה שבע"ב לענין כלאים הזכיר רש"י דיורי גדולה בקטנה), אמנם לשון התורא"ש ברור שדיורי גדולה בקטנה הוא מחמת שנפרצה לבד ואין צריך כלל לסברא שהיא כפתחה וא"כ ק' מאוד לדבריו דברי הגמ' ודברי רש"י וצ"ע.

ג) והנראה לבאר בכונת התורא"ש דבאמת דיורי גדולה בקטנה הם רק מכח נפרצה (וכמו שמוכח בלשונו) אלא שכל מה שאמרינן שהגדולה מושכת את הקטנה משום שהיא כפתחה זהו מכח שדיורי גדולה בקטנה דרק מכח זה נחשב שהקטנה משמשת לגדולה, ובאמת לשון רש"י והתורא"ש 'מושכין אותה אצלה' ולא 'מושכת אותה' דהיינו שהדיורים של הגדולה בקטנה מחשיבים אותה כפתחה וכטפלה (ושורש הסברא שהדיורים מטפילים ולא צורת הגדולה וקטנה מבו' לכאו' ברמב"ן בפסחים שדיני הצירוף שנאמרו בסוגיין שייכים גם בבית וחצר שדיורי בית בחצר ודו"ק).

ולפי"ז מבו' היטב דהגמ' מביאה דש"מ ממתניתין דדיורי גדולה בקטנה ומזה יוצא שהיא טפלה וממילא יוצא כל דיני הסוגיא, וכן מבו' לשון רש"י 'דיורי גדולה מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלה' דמפרש לנו רש"י שזה מה שהגמ' מוציאה מדיורי גדולה בקטנה שהדיורים מושכים וגם מה שרש"י בע"ב לגבי כלאים מביא דיורי גדולה בקטנה אפשר ליישב כיון שזהו שורש ההטפלה.

ד) ובעיקר ביאור התורא"ש בסוגיין דדיני הסוגיא הם מכח שהקטנה נמשכת לגדולה נראה שסובר דלשון רש"י כפשוטו שאין אנו דנים כלל שהגדולה נכנסת לקטנה אלא שהקטנה נמשכת לגדולה ומכח טפלותה אליה כאילו היא אצלה ומכח זה כל דיני סוגייתנו אלא דלענין כלאים מבו' בתורא"ש הנוסח שיש לקטנה שם כרם ומכח זה אסור לזרוע בה ולכאו' נוסח זה מתאים לצד השני שכ' הריטב"א (ויתב' בהמשך) דהגדולה נכנסת בקטנה ומכח שהגפנים נמצאים בקטנה יש לה שם כרם, אמנם נראה דאין זה מוכרח דאף שגם למהלך זה שגפנים שבגדולה כאילו בקטנה זה סיבה לשם כרם בקטנה אבל אין זו כונת התורא"ש אלא שמכח שהקטנה נמשכת וטפלה לגדולה היא מקבלת את שם הכרם של הגדולה ולא משום שהגפנים בקטנה.

ועיי"ש בלשון התורא"ש שכלאים הוא מדין שהקטנה מתקלקלת מהגדולה ונראה קצת דכונתו דבאמת בכלאים זה לא מכח שהקטנה נמשכת לגדולה אלא שמקבלת שם כרם מכח טפלותה לגדולה אבל שאר דיני הסוגיא נראה שם שהם מדין שהקטנה כאילו נמצאת בגדולה.

ונראה שכל זה לענין הדבר שבקטנה שדנים אותו כאילו הוא בגדולה אבל לגבי הדבר שבגדולה אין אנו דנים כאילו הדבר שבקטנה אתו ולכן גט בקטנה מגורשת שהגט נחשב בגדולה ומהני דהוא במקום אחד עם האשה אבל כשהאשה בקטנה לא מהני לומר שהאשה עם הגט שהרי לגבי הגט שבגדולה אין כאן אשה והנדון הוא על הגט, וכן בצואה כשעומד בקטנה כאילו הוא בגדולה עם הצואה ונאסר אבל כשעומד בגדולה אין אנו דנים כלפיו שהצואה אתו דרק כלפי מה שבקטנה אנו דנים כאילו כאילו היא בגדולה.

ה) אמנם במנין ק' למה יש חילוק בין תשעה בגדולה דמצטרפין לבין תשעה בקטנה שאין מצטרפין דאם מהני לענין צירוף מה שא' יש לו סיבה שדנים עליו שהוא ביחד עם השאר ליצור מנין אפי' לגבי התשע א"כ כ"ש לכאו' שאם לגבי התשעה אנו דנים שהם ביחד עם עשירי שיועיל להחשיב כמנין וצ"ע (וקו' זו קיימת לפי כל המהלכים).

ויש לבאר בכמה אופנים הא' דמה שמחשיבים לגבי הא' שהוא ביחד עם התשע זה סיבה שיצטרף למנין ואחר שיש כאן צירוף למנין זה מועיל לכולם אבל א"א לומר דהתשעה יצטרפו למנין דצירוף שייך רק במיעוט ואכתי צ"ע בסברא זו ובנוסח אחר דאף שנטפיל תשע לאחד זה לא יועיל דא"א ליצור מנין שצורתו היא א' עם תשע טפלים לא ואכתי צ"ע.

ולפי המבו' בתור"פ בזה לק"מ שבדבריו (שכ' כן לענין גט עיי"ש) מבו' שכיון שא"א להטפיל תשע לא' אין כאן צירוף כלל דאין משליכין התשע אחר האחד אמנם דבריו צ"ע בסברא, ובאמת מהתוס' צג. שדימה לענין שיירה שאין מטפילים מיעוט לרוב משמע כצד זה שאין מתחילים להטפיל את הקטנה כשהעיקר בטפלה ולפי"ז מקשים למה צואה בגדולה אוסרת ואכתי צ"ע בכל זה.

**מהלך הריטב"א בסוגיין**

א)הבאנו בסי' הקודם קו' הריטב"א והתורא"ש דכ' רש"י ד"ה דיורי גדולה, מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן. ומלשון זה משמע דהקטנה נמשכת לגדולה ואילו לק' צג. לגבי ג' קרפיפות מבו' דבגדולה וקטנה זה נחשב שהגדולה נמצאת בקטנה ולכן כשהקטנה באמצע נחשבת כשיירא כיון ששתי הגדולות נמצאים בה ויש בה שלושה וכמפורש ברש"י שם והבאנו את המהלך של התורא"ש ביישוב דברי רש"י.

והריטב"א תי' באופ"א על סתירת דברי רש"י וכ' דכונת רש"י דמכח שמושכין הקטנה אצלם דיורי גדולה בקטנה. ולפי"ז הביאור בכל הסוגיא להיפך מהתורא"ש דדיני הסוגיא הם מכח שמה שבגדולה יוצא לקטנה רק שזה עצמו מכח שהקטנה טפלה לגדולה ונמשכת אצלה, ובאמת כך הוא לשון רש"י לגבי גט ד"ה מתגרשת שהרי היא כעומדת בקטנה דכולה קטנה בתר גדולה שייכא. דהיינו שמכח שהקטנה נטפלת לגדולה נחשב שהגדולה נמצאת בקטנה, ולפי"ז צריך לדחוק דלשון רש"י לענין כלאים ד"ה אסור דכמאן דהויא קטנה כולה בתוך גדולה. זה רק תחילת הדבר דמכח דקטנה כאילו היא בגדולה נחשב שגפני הגדולה נמצאים בקטנה וצ"ע.

ב) ויש לדון לפי הריטב"א בכל האופנים בסוגיין למה מה שמקום הגדולה מתפשט לקטנה זה רק סיבה לאסור אם האדם בקטנה בצואה ולא להיפך או את הזרעים שבקטנה משום שהגפנים עמם ולא לאסור את הגפנים שבגדולה אף שנחשב שהם עם הזרעים וכן החילוק בגט ואשה דגט בגדולה אינה מתגרשת ולא דנים כאילו הגט בקטנה.

ויש לבאר זה בב' מהלכים הא' דמה שהגדולה נמצאת בקטנה הרי אין הכונה שממש נמצאת שם אלא שמקום הדברים שבגדולה מתפשט גם בקטנה וממילא דכשאנו דנים לאסור הגפנים שבגדולה משום שמקומם מתפשט לקטנה אמרינן דכיון שעכ"פ בתוך הגדולה הם מובדלים מהזרעים לגמרי דהא יש מחיצה שעוצרת וחוצצת מהזרעים א"כ א"א לאוסרם שבשביל לאוסרם צריך לדון על הגפנים גופם אם נחשב שהם עם זרעים וכיון שהם עצמם במקום מובדל מותרים, וכן בצואה דאף שמקום האדם מתפשט לקטנה והצואה נמצאת במקומו מ"מ בשביל לאוסרו אנחנו צריכים לדון את האדם עצמו ולא את מקומו וכיון שהוא עצמו מובדל לגמרי מהצואה א"א לאוסרו מכח מה שמקומו מתפשט לקטנה ושם יש צואה במקומו, וכן בגט כיון שהנדון הוא ביחס לגט אם נמצא בחצר ביחד עם אשה לכן לא מהני כשהגט בגדולה להחשיב שמקום הגט בקטנה עם האשה דמ"מ גט עצמו בגדולה במקום מובדל מהאשה.

והאופן הב' דבאמת מה שבמקום הגפנים יש זרעים זה ודאי סבה לאסור את הגפנים וכן מה שבמקום האדם יש צואה זה סיבה לאסור בקר"ש דאין כאן 'מחנך קדוש' רק דכל מה שאנו דנים את הקטנה כטפלה לגדולה ומכח זה הגדולה מתפשטת בקטנה זה רק לגבי וכלפי מה שבקטנה אבל כלפי מה שבגדולה ודאי דהם מקומות חלוקים ולא נאמר כלל חדושו של כפתחה ולכן הגט בגדולה לא מהני והגפנים בגדולה לא נאסרים דכלפי הגדולה אין אנו דנים כלל שהיא בקטנה ולכן אדם בגדולה מותר דכלפיו אינו עם צואה כלל.

ג) והנה רש"י כ' בצואה בקטנה דמותר בגדולה: דגבי גדולה כמחיצה היא ולא מצי קטנה מקלקלה בשום מידי. ומשמע ק' כמהלך הראשון דכיון שאין הקטנה נכנסת בתוך הגדולה מכח המחיצה א"א לאסור הגדולה כיון שיש לה מחיצה וכ"ה משמעות רש"י לגבי כלאים ד"ה גפנים דמכח המחיצה הגדולה מותרת, ויש לדחות דבאמת מצד כפתחה אין אנו דנים כלל לגבי הגדולה רק דמיירי בתוך ד"א ובזה צריך להגיע למחיצה שלכן הגדולה מותרת בכל גווני.

ועיי"ש בריטב"א שכ' דבצואה אם הצואה בגדולה אסור לקרות קר"ש בקטנה אפי' רחוק ד"א בקטנה אבל צואה בקטנה שרי לקרות בגדולה ובלבד שירחיק ד"א (וכונתו שהצואה רחוקה ד"א בקטנה דאם הרחיק ד"א בגדולה מהני בכל גווני עיי"ש היטב) והדברים תמוהים דאם מה שיש צואה במחנה שלו אוסר א"כ גם יותר מד"א צואה בקטנה אוסרת ואם צריך להחשיב הצואה עמו ממש א"כ אין הצואה נכנסת כלל בגדולה ואפי' פחות מד"א יהיה מותר.

והנראה מוכח בדברי הריטב"א כאופן הב' שכ' שבאמת מה שהצואה במחנה שלו זה ודאי אוסר ולכן תוך ד"א כיון שלקטנה אין מחיצה מקומו נחשב גם בתוך הקטנה וממילא יש צואה במחנה שלו ואין כאן 'מחנך קדוש' ואסור לקרות, רק דכשאנו דנים לאוסרו יותר מד"א משום דקטנה כפתחו והוא נמצא בכל הקטנה לגבי זה אמרינן דלגביו לא נאמר כלל דין זה ולכן שרי לקרות בגדולה. אמנם לגבי כלאים לא הוזכר בריטב"א שיאסרו הגפנים תוך ד"א ויתכן שלגבי זה מודה הריטב"א דכל שא"א להחשיב שיש בגדולה זרעים עם הגפנים ודאי גפנים מותרים וא"א לאוסרם מכח שבשם כרם שחל בקטנה משום שהוא מקומם יש זרעים.

ד) אמנם מקשים דלפי"ז מוכח שגם בלא כפתחה נחשב שהגדולה מקומה גם בקטנה בתוך ד"א ולא מהני מחיצה לזה וא"כ באשה וגט שלא נאמר שיעור ד"א א"כ כשאשה בגדולה א"צ לחדוש של כפתחה שיועיל דגם בלו"ז כיון שהקטנה פרוצה מקום האשה שבגדולה מתפשט גם לקטנה ונמצאת עם הגט וכמו שתופס ד"א לענין קר"ש (ובאמת אינו קו' כ"כ דהגמ' באה לומר את חילוקי הדינים).

ואולי יש לחלק דרק לענין שאדם תופס ד"א מחשיבים שהד"א של גדולה נכנסים לקטנה גם בלא הטפלה אבל לענין להחשיב האשה בחצר אחת עם הקטנה כיון שהחצר הגדולה ביחס לעצמה היא חצר נפרדת א"כ בלא כפתחה זה לא נחשב שמקום האשה בקטנה דחצר א' זה מצרף אבל כאן אין את המצרף של חצר אחת כיון שהגדולה ביחס לעצמה היא לבד משא"כ ד"א תופס כל שאין חילוק מחיצה (אמנם רבו עלי חבירי דאין בסברא זו כדי חלוקה וצ"ע).

ה) ובעיקר מחלוקת התורא"ש והריטב"א נראה דנפק"מ בב' קרפיפות דפרוצים במלואם זל"ז ויש בשניהם שלושה בני אדם אם נותנים להם דין שיירה דלתורא"ש מבו' שע"י פרוץ לבדו דיורי גדולה בקטנה ונחשב כשיירה אבל בריטב"א דין זה הוא מכח כפתחה דעי"ז נחשב שהגדולה בקטנה ואין לנו מקור לומר דפרוץ לבד מחשיבם בשיירה.

**בענין כיון שהותרה הותרה**

א) מבו' בסוגיא דף יז. דלר' הונא אף אי קיי"ל כר' יוסי דמבוי שנפלו קורותיו בשבת לא אמרינן הותרה הוא משום דליתנייהו למחיצות אבל איתנייהו למחיצות אמרינן הותרה, והק' הראשונים דבכותל שנפרץ בין שני חצירות דמבו' בסוגיין דאמרינן הותרה הרי זה ליתנייהו למחיצות דהשינוי הוא במחיצות ולא בדיורים, ותי' התוס' וכל הראשונים דליתנייהו למחיצות הוא רק באופן שבלא המחיצות הוא לא רה"י אבל כאן שבלא"ה הוא רה"י ע"י מחיצות החיצונות חשיב איתנייהו למחיצות.

והנה בשני חצירות שנפרצו זל"ז יש שני מהלכים בגדר האיסור (וכבר נסתפק בזה רעק"א) האם משום שהדיורים מתפשטים וזה סיבה לאסור להוציא כלי בית לחצר כיון שלא ערבו או משום נפרצה לרשות האסורה, ולכאו' בבית שנפרץ לחבירו פשוט שיש לדון משום נפרצה כמבו' בגמ' לגבי גגין רק בחצר יש לדון אם שייך נפרצה לגבי כלי הבית או שהאיסור מכח התפשטות הדיורים (והאחרונים נקטו דנח' בזה התוס' והטור ובריש פירקין הארכנו)

ואם ננקוט שהאיסור בב' חצירות שנפרצו משום התפשטות הדיורים מובן היטב חילוק הראשונים דאין זה שייך לליתנייהו למחיצות דבטול המחיצה אינו האוסר אלא זה רק סיבה שיתפשטו הדיורים ולגבי דיורים אמרינן הותרה, אמנם אם ננקוט שהאיסור שם משום נפרצה למקום האסור א"כ גם דין זה יסודו משום דיני מחיצות וצ"ב חילוק הראשונים.

ב) וצ"ל לכאו' דכמו ששמואל בדף צה. פסק כר' יוסי רק בנפרצה לרה"ר ולא בנפרצה לכרמלית. ולכאו' הוא משום שבנפרצה לרה"ר חמיר ולא אמרינן בו הותרה ה"ה לדידן דגם בכרמלית לא אמרינן הותרה מ"מ כרמלית חמירא אבל רה"י גמורה שאסורה רק משום דיורים חלוקים קילא ואמרינן בה הואיל והותרה ולפי"ז אין זו סברא דלעניין מחיצות לא שייכת סברת הואיל והותרה אלא דבאיסורי מחיצות החמורים לא הקילו לסמוך על סברא זו.

והראוני דלכאו' בחקירה זו אי לענין מחיצות לא שייכת סברת הותרה או דלא מקילים לסמוך על סברת הותרה נח' התורא"ש והר"ן שהרי מבו' בגמ' יז. דלר' הונא כמו דאמרינן הותרה לגבי דיורים בשיירה ה"ה אמרינן נאסרה ולא מהני הוספת דיורים בשבת דהכל נקבע לפי תחילת השבת, וא"כ יש לדון במחיצה שנעשית בשבת אם אמרינן שהיא מתרת דכמו שלגבי מחיצות לא אמרינן הותרה ה"ה דלא אמרינן נאסרה או שאינה מתרת דכמו שלענין דיורים אמרינן נאסרה כ"ש לגבי מחיצות החמורות.

ועי' בר"ן דף כ. שכ' כן דאמרינן נאסרה מכ"ש מדיורים, והתורא"ש דף מב. כ' להיפך דכיון דלא אמרינן הותרה למחיצות ה"ה דלא אמרינן נאסרה ולכאו' נח' בסברא זו דהר"ן סובר דהוא חומרא במחיצות והרא"ש סובר דלא שייך הותרה ונאסרה במחיצות (ומהתוס' מב. שכ' דר' הונא מודה דאין נאסרה במחיצה גמורה אין ראיה כ"כ דיתכן דזו סברא מצד עצמה שלא שייך שם נאסרה אבל מהתורא"ש שדימה דלא אמרינן נאסרה כמו שלא אמרינן הותרה מוכח דלא שייך סברת הותרה במחיצות וכמוש"נ).

אמנם ק' שהרי התורא"ש כ' כהתוס' פט. דשייך נפרצה בגגות לענין כלי הבית וא"כ גם בשני' חצירות יש לדון משום נפרצה וא"כ ע"כ שהחילוק מב' חצירות הוא משום דקילי ולא משום שבנדון של מחיצות לא שייך סברת הותרה וא"כ אין זו סיבה שלא יהיה נאסרה ואדרבא כ"ש דאסור וצ"ע סתירת דברי התורא"ש.

ג) והנראה לומר בזה ( החשבון מרנ"ח) דבאמת זו סברא שלא שייך במחיצות הותרה ולא משום חומרא של מחיצות וה"ה דלא שייך סברת נאסרה, אלא דלא כל המחיצות שוים דהיינו שהטעם שבמחיצות לא שייך הותרה ונאסרה הוא משום דאם הוא מצב אחר חלוק לגמרי מהמצב הקודם ופנים חדשות באו לכאן לא שייך רק במקום שלא נשתנתה הרשות לגמרי וממילא י"ל דכל שגם בלא המחיצות הוא רה"י אין זה שינוי כ"כ ושייך הותרה ואסרה (וכן לשמואל בלא נפרץ לרה"ר) ולפי"ז בבנה מחיצה בשבת אם הוא מחיצה מרה"ר שרי דלא אמרינן נאסרה כיון שהוא שינוי גדול אבל אם הוא מחיצה מרה"י האסורה לו אסו,ר דאמרינן בה נאסרה.

**בענין פי תקרה**

א) כ' רש"י צד: ד"ה בעשר כ"ע לא פליגי, דבלאו סתימת פי תקרה נמי פתחים הם. עיי' בתוס' ויותר מפורש בתורא"ש שהבינו בכונת רש"י דמיירי עם גפופים ומק' דאם מיירי באופן שיש בו דין פתח בלא הפי תקרה למה פליג שמואל לפי הצד שנחלקו בעשר ולכן פירשו דמיירי בלא גפופים וע"י הפי תקרה נעשים פתח בעשר.

אמנם בלשון רש"י יש לפרש שסובר דגם בלא גפופים הוי פתח בעשר רק דבעלמא פרוץ במלואו אסור משום שפרוץ במלואו (ולא משום שחסר שם פתח הוי פירצה) אבל כאן כיון שיש לו שם פתח אמרינן ביה פי תקרה לסותמו וכן מפורש שלמד התור"פ בדעת רש"י עיי"ש שהק' עליו דבפרוץ במלואו אין שם פתח ונראה ששורש מחלוקת רש"י ותוס' כאן הוא שרש"י סובר שאין הפי תקרה מחשיב לפתח כלל רק שסותם במקום שחשוב פתח (אמנם עיי' בריטב"א שפי' לרש"י באופ"א מהתוס' וצ"ע) ובזה פליגי התוס' דהפי תקרה משוה הפירצה לפתח.

ב) אמנם אם ננקוט כן ק' דמפורש בגמ' דבפירצה כשמצד הכתלים הוא ק"ז אמרינן פי' תקרה אף שלק"ז אין שם פתח, ותמוה דלפי הצד דלכ"ע ביותר מעשר לא אמרינן פי תקרה משום שאינו פתח מ"ש ק"ז מיותר מעשר (ובהמשך יתבאר דלתוס' לק"מ), ולכאו' צריך לחלק בין יותר מעשר דגריעא יותר לק"ז, דלגבי שם פתח שיחשב גדור ודאי שניהם אינם פתחים אבל לגבי שם פתח שיועיל בו סתימת פי תקרה אין חסרון כק"ז ואכתי צ"ע.

ואם כנים הדברים מתבאר היטב דרש"י ותוס' אזלי לשיטתם שנח' שם בתי' הגמ' דפי תקרה נמי באלכסון דרש"י פי' כי ארזילא דהיינו שמחמת העובי אין פי תקרה והתוס' פי' שגם הגג בק"ז שאז לא אומרים פי תקרה בק"ז ולפימש"כ מתבאר דרש"י שסובר דפי תקרה לא עושה פתח א"כ לא איכפ"ל כלל אם הפי תקרה בק"ז אלא אנו דנים מצד המחיצות אם הוי פתח וע"כ צ"ל שחשיב גם בק"ז פתח לענין פי תקרה אבל התוס' סובר שק"ז שוה ליותר מעשר רק דאם הפי תקרה בשווה לא איכפ"ל שמצד המחיצות זה ק"ז דפי תקרה משווה לפתח אבל אם הוא בק"ז ודאי דאסור.

ג) ואם ננקוט בדעת רש"י שמיירי בגפופי כמוש"כ התוס' ותורא"ש שמעתי מרפ"ז ליישב את שיטת רש"י הרי אין צריך כלל לק"ז, דהא מיירי לרש"י כשבאים לעשות פי תקרה בד' רוחות וא"כ בכל הד' אין אלא גפופים וודאי דלא מהני וצריכים לסתימת הפי תקרה רק שכיון שהגפופים נותנים שם פתח מהני פי תקרה אפי' בד' רוחות, ולכאו' אדרבא ק' מהי קו' התוס' דלמ"ד דפליגי בעשר איך פליגי בגפופים הא יתכן שסובר דבד' רוחות אין פי תקרה אפי' אם יש פתח וצ"ע.

וביישוב דברי התוס' שמעתי מרפ"ז לפלפל בזה שכונת התוס' להק' לרש"י לשיטתו שכ' דכל המחלוקת דוקא בד' רוחות וא"כ הק' התוס' שאם מיירי בגפופים אין צריך פי תקרה בד' רוחות אלא בג' והרביעית תותר משום גפופי ברוח רביעית וא"כ מ"ט של שמואל ודפח"ח אמנם ק' להעמיס כן בדברי התוס' וצ"ע.

ומ"מ בעיקר סברתו שאין צריך כאן פי תקרה בד' רוחות אין להק' על רש"י דנראה שרש"י סובר דא"א להתיר מטעם זה דלא אמרינן פי תקרה על ג' רוחות כשחסר ד' מחיצות ואז הרביעית תותר משום פתח אלא צריך מחיצה אחת עומדת דכל שחסר ד' מחיצות אין אומרים פי תקרה (וכעי"ז כ' חזו"א על האופן של ד' רוחות שכ' רש"י שהק' דיסתמו ב' ויהיה פחות מי' ותי' דאם נשאר ד' רוחות לא אמרינן כלל פי תקרה) ובנוסח אחר י"ל כאן דכיון שפי תקרה אמרינן רק בג' רוחות אחרונות וכן גפופי אומרים רק במחיצה רביעית ממילא זה לא מתחיל דא"א להתחיל לעשות כאן פי תקרה או גפופי.

ב.

ד) התוס' סובר שלשמואל אמרינן פי תקרה רק כשיש לחי או פס ולא בפרוץ במלואו ועוד כ' התוס' שכשהלחי רחוק מהפי תקרה ד"ט (או ד"א) לא מהני הלחי ולא אמרינן פי תקרה ובא"נ כ' התוס' דבעלמא מהני גם כשרחוק ד"ט רק כשיש תרתי לריעותא רחוק ד' וגם שמצד המחיצות הוא בק"ז.

ואינו מובן כלל סברת התרתי לריעותא מה הצירוף בין שני החסרונות האלו ובעיקר תמוה דהתוס' סובר דק"ז בפי תקרה תלוי בצורת התקרה ובאמת אם התקרה באלכסון הוי ק"ז ואסור וא"כ כאן שהתקרה לא בצורת ק"ז אין כאן כלל חסרון של ק"ז וצ"ע.

והנה בדעת התוס' נתבאר דפי תקרה משווה לפתח ויש לדון האם מודה דמ"מ צריך קצת שייכות לפתח קודם הפי' תקרה או לא.

ויתכן לבאר דבדעת שמואל מודה לסברת רש"י דצריך קצת שם פתח קודם (ולצד דפליגי בעשר מבו' היטב דשמואל מצריך שם פתח קודם הפי תקרה), וזה יסוד כונתו שכ' דצריך גדירה קצת בא' מהרוחות בשביל לעשות פי תקרה דבפרוץ במלואו אין כלל שם פתח קודם הפי תקרה ולכן צריך לחי או פס דעי"ז חשיב פתח קודם הפי תקרה (וגם אי מיירי ביותר מעשר צ"ל דסגי בקצת פתח קודם הפי תקרה).

וראיה לדבר דלחי או פס שצריך אין זה משום גדירה דהא כ' התוס' דאם רחוקים ד"ט מהתקרה לא מהני ובהל' גדירה ודאי שנחשב שיש למקום הפנימי קצת גדירה וע"כ שהוא בשביל להחשיב פתח וכיון שאין שם פתח במקום הפי תקרה אינו יורד וסותם.

ולפימש"נ נראה ביישוב סברת התרתי לריעותא דכונת התוס' שסובר בא"נ שאם הלחי רחוק ד"ט (או ד"א) זה חסרון בשם פתח שיש במקום הפי תקרה אבל אין זו הפקעה גמורה כיון שסו"ס יש כאן קצת גדירה ברוח זו ולכן אם מצטרף לזה שמצד המחיצות הוא בק"ז הדר דינא שמצד המחיצות אין כאן כלל שם פתח וממילא לשמואל אוסר דלא אמרינן פי תקרה אם אין שם פתח כלל קודם לכן אבל ודאי ק"ז מצד התקרה הוא כשהיא באלכסון ובזה מבו' דשני החסרונות הם חסרונות בשם פתח קודם הפי תקרה.

ה) ויתכן לומר עוד הסבר בתרתי לריעותא עפ"י מה שנתבאר מהגרג"כ דבק"ז כיון שאין כנגד הלחי מחיצה לא שייך כלל לדון כמקצת מחיצה ישרה אלא אנו דנים כמקצת מחיצה באלכסון וא"כ כאן שאנו דנים לתת שם פתח מכח הלחי לפי תקרה שהוא ביושר אם זה במקום הפי תקרה עצמו אז מכח הפי תקרה אנו דנים אותו כתחילת מחיצה ישרה אבל כשהוא רחוק ד"ט אין לו שייכות לפי תקרה וא"כ אנו דנים אותו באלכסון ועל הקו הישר אין כלל מקצת מחיצה ולכן לא אומרים פי תקרה.

ולפי סברא זו אין צריך כלל ליישוב התרתי לריעותא לומר שכונת התוס' משום פתח דגם אם הוא משום מקצת מחיצה שייך ליישב כמוש"נ דכל מה שנחשב כשהמחיצות בק"ז מקצת מחיצה על הקו הישר הוא רק כשהוא תוך ד"ט מהפי תקרה מכח הפי תקרה אבל יותר כבר אינו שייך לפי תקרה ומצ"ע אין זה מקצת מחיצה לקו הישר.

1. ואגב דאיירינא בגג הבולט אכתוב הערה לדינא בזה, שמעתי שמחמיר הגרמ"ר כשהשיחים יוצאים מהגג דהוי כגג הבולט, ובטלה המחיצה, ולכאו' צדקו דבריו, אמנם בשכונתינו לכאו' העצים י' טפחים ובזה מיקל החזו"א דלא חשיב תלויה, עוד נר' דכל שהוא יורד בשפוע שאינו יותר מתל המתלקט חשיב כקיר עקום ולא גג הבולט, עוד יתכן דעד כמה שאין חפצים בזה ומפעם לפעם חותכים את זה הוי ארעי שאינו מבטל מחיצה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אבל השו"ע סי' עט נר' שהתיר ק"ש כשהרחיק ד"א וכן מש' ביו"ד רצו והיא שיטת הרמב"ם בסוגיין, ועיי' בביאוה"ל עט שעמד בזה, ולכאו' תלוי בגי' בגמ' בע"ב וכמו שכ' הגר"א בהג', ולפי"ז כל הדין הוא שהקטנה אינה גדורה מהגדולה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי' ביתרון האור (על המשניות פ' כל גגות לבעל האור גדול) שהאריך לבאר ענין זה. [↑](#footnote-ref-4)
4. היה אפשר לומר יותר שהמחיצה מונעת הדיורים לצאת כמו שהיא מונעת להיכנס, אמנם יותר נראה שעיקר ענין המחיצה היא לגדור מלהיכנס, ולכן כלפי העליונה אין מה שיגדור בה שיכנסו אליה, ומ"מ יתכן שאין הדיורים מתפשטים משום שע"י המחיצה נקבע שרק התחתונה היא מקומם וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם אם סובר רש"י כטור דלא שייך כאן נפרצה, א"כ מוכח דשייך התפשטות דיורים גם כשיש מחיצה לצד א' דאל"כ למה עליונה אסורה, אבל אם נימא כמו שכ' דסובר שיש שני סיבות לאסור מובן דשם אסור משום נפרצה [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה התורי"ד בסוגיין כ' וז"ל: ש"מ ממתני' דיורי גדולה בקטנה נ"ל שיש לפרשו בענין זה שאם הי' ישראל וגוי בקטנה וישראל אחר בפנימית כאלו דר בחיצונה דמי ואסר גוי על ישראל אפילו לראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז וכו' ואין מובן כונתו הרי נפק"מ בכל חצירות שלא ערבו, ונראה ברור שכונתו למש"כ שיש לאסור גם מצד נפרצה וגם משום שדיורי קטנה בגדולה, ונפק"מ בין הצדדים לערובין היא לענין נכרי שצריך לדון שיש כאן ב' ישראלים ונכרי בחצר אחת בשביל לאסור, ומכח נפרצה לא שייך כלל שם, ולפי"ז המשנה כ' לשון זה כי יש נפק"מ בערובין ואתי שפיר טפי, אבל גם בלא חדוש זה י"ל שהמשנה נקטה הטעם האמיתי וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולעיל הבאנו דלדעת השו"ע אין שני דינים בסוגיין ולא נתחדש כלל שהקטנה טפילה, ונראה שאזיל לשיטתו סי' שנח שאין כלל דין פרוץ לרשות האסורה כלפי כלי בית, ולצד זה מוכח מסוגיא דעליונה ותחתונה דהעליונה אסורה, דפרוץ מצד א' כבר מתפשטים הדיורים לרשות הפרוצה ודלא כמו שרצינו לחדש, וא"כ אין שום מקום לומר דהמשנה התכוונה לומר שהקטנה טפילה מלבד שהיא פרוצה, כיון שבלא"ה דיורי הגדולה מתפשטים בה מחמת שהיא פרוצה וכמוש"נ, והדברים נכונים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי' היטב בלשון הריטב"א והתורא"ש שנר' שנח' בב' צדדים אלו, והתורא"ש סובר שהם ב' ענינים, אמנם א"א לומר שאין שייכות בין הדיורים לטפילות של הקטנה, שהרי הגמ' אומרת ש"מ דיורי גדולה בקטנה ועל זה כ' רש"י שמושכים הקטנה אצלם, אלא שהכונה שמכח דיורי הגדולה בקטנה הם מושכים אותה, ובאמת לשון רש"י והתורא"ש 'מושכין אותה אצלה' ולא 'מושכת אותה' דהיינו שהדיורים של הגדולה בקטנה מחשיבים אותה כפתחה וכטפלה (ושורש הסברא שהדיורים מטפילים ולא צורת הגדולה וקטנה מבו' לכאו' ברמב"ן בפסחים שדיני הצירוף שנאמרו בסוגיין שייכים גם בבית וחצר שדיורי בית בחצר ודו"ק) ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכעי"ז נר' במתני' שבני הגדולה אוסרים את הקטנה, שהוא דין ברשות שיש כאן דיורים נוספים ואוסרים, ואין זה ענין של צרוף בין האנשים, אבל ודאי לא אכפ"ל כמה אנשים בקטנה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכעי"ז לק' צג' שכ' התוס' סברא של עיקר וטפל דבעינן להחשיבם שיירא, שהוא דין להחשיב אותם במקום א' בשביל שיהיו שלושה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אולי יש ליישב שבמנין לא נאמר דין ד"א וממילא מצד עצם הנפרצה של הקטנה הם ביחד, וממילא את זה אומרים גם כלפי הגדולה, משא"כ כשצריכים לדין 'כפתחה' ולפי"ז אולי יש לבאר את דברי הריטב"א בסוגיין שכ' דבצואה אם הצואה בגדולה אסור לקרות קר"ש בקטנה אפי' רחוק ד"א בקטנה, אבל צואה בקטנה שרי לקרות בגדולה ובלבד שירחיק ד"א. וקיצרתי, ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-12)
12. סימנים הבאים ביחד עם כל קובץ זה נכתבו במחזור ראשון, במחזור השני אמרתי מתוך הדברים חבורה והדפסתי לרבים וזה הסימן הקודם והקדמתי הנאמר לרבים, אבל הסימנים הבאים הם הדברים בשלימותם, ואף שיש כפילות בין הדברים משנה לא זזה ממקומה. [↑](#footnote-ref-13)