ציונים והערות 7 בית הקברות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתתא 'דנזיר בבית הקברות' - א' דף מס' 7

**פלוגתת ר"י ור"ל לל"ק**

**קבלה מועטת סגי**

**פלוגתת ר"י ור"ל למר בר רב אשי**

**דין המשנה – אין עולין לו מן המנין**

**הערות בגפ"ת**

**דין** משנתינו דהמקבל נזירות בבית הקברות אין בו דיני נזיר שנטמא (קרבנות ותגלחת), דדיני תורת 'נזיר טמא' הם רק בנזיר שהיה כבר טהור, ודין זה נלמד מקרא[[1]](#footnote-2) לק' י"ח., ומבואר שם דמסברא איפכא הוא, דאי הוא טמא מתחילה גרע טפי ויתחייב ק"ט, קמ"ל קרא דלא, יעו"ש. **ועיקרא דשמעתא הוא נידון ופלוגתת ר"י ור"ל האם ולגבי מה חלה קבלת הנזירות בבית הקברות.**

**ויש** לברר היטב באיזה דינים פליגי ר"י ור"ל, לפי ל"ק, ולפי לישנא דמר בר רב אשי. **וכן** יש לטרוח ולבאר היטב סברותיהם ושורש פלוגתתם. **גם** צריך לברר גדר דינא דמתני' הנ"ל, והאם דינא דר"י ור"ל שייכים לגוף חידושא דמתני. **דינו דר"א דבעינן דיהא ב' ימים, ודעת הרמב"ם בזה, יתבאר בעזה"י בלימוד הסוגיא בדף י"ט.**

**הראשונים והאחרונים העיקריים בשמעתין:** ראוי ללמוד הגפ"ת עד דף י"ז. בעי רבא, עם פי' **הרא"ש והמאירי**. ועי' **רבינו פרץ** ד"ה ואדוני (עומקא 110). ויעויין גם **בסוגיא בנדרים** דף ד' ריש עמוד א', **והר"ן והרא"ש** שם. ועי' **רמב"ם** פ"ו ה"י **ובלח"מ** שם. ועי' **חי' מרן רי"ז הלוי** (עומקא 381) ד"ה בנזיר דף ט"ז, ובד"ה בנזיר דף י"ז.

# פלוגתת ר"י ור"ל לל"ק

**ט"ז: מי שנזר והוא בביה"ק, רי"א נזירות חלה עליו, סבר מיתלא תליא וקיימא, כיון דמשכחא טהרה חיילא, ר"ל אמר אין נזירות חלה עליו וכו'.**

**דעת ר"י.** פשטות הלשון דהנזירות לא חלה עתה כלל אלא תלויה, והא דקאמר דחלה, היינו דכשיטהר אי"צ לקבל שוב. אמנם לקמיה בגמ' איתיביה מי שהיה טמא וכו', מתבאר דלוקה עתה על כל איסורי נזיר, אלמא דחלה השתא. ועי' **בתוס' וברא"ש** דהא דקאמר 'תלויה' ר"ל ד'נזירות טהרה' לא חלה, וכ"כ **ר"פ** (עומקא 110), ועי' **מאירי** (ד"ה ומ"מ) **שאין שם נזירות חל עליו** לענין שתהא טומאתו מזקיקתו ק"ט,[[2]](#footnote-3). **והרבה יש לבאר ענין זה,** וכי 'נזירות טהרה' היא 'חלות' נזירות שונה, וכי עתה היא 'נזירות לחצאין'. וכמו כן צ"ב הא דאיתא בגמ' נדרים ד., דלר' יוחנן האי נזיר עובר בבל תאחר 'דקא מאחר נזירות טהרה', והרי בפשוטו נראה שם דבל תאחר היינו **כשמאחר את ה'חלות**' (ועי"ש בלשון הר"ן דלא חיילא בטהרה), אבל כשחל ורק הוא עובר על דינו אי"ז בל תאחר, [אמנם עי"ש דגם בנזיר טהור שנטמא, אף שודאי חלות הנזירות חלה בשלימות, אפ"ה איכא בל תאחר].

**דעת ר"ל. אי הדר ואמר חיילא עליה, ואי לא לא.** והיינו דאינו אסור אף ביין ותגלחת, כן פשטות הדברים וכל הראשונים, דהרי הצריכו ר"ל קבלה נוספת, וכ"כ **הקר"א,** ופשוט[[3]](#footnote-4).

**ביאור שורש פלוגתתם.** עי' בדברי **הגרי"ז** בספרו (עומקא 381), ומתבאר דיש לחקור אי טעמו דר"ל **דאין שייך חלות** ושם נזיר ה' במצב של 'טמא', דסברא היא דכמו דבנזיר טהור שנטמא אין הימים עולים, כן נימא דאי מעיקרא הוא טמא לא תוכל לחול כלל[[4]](#footnote-5), או דהוא דין בהפלאה וקבלה **דאין משמעות לקבל קבלה שאין לה קיום,** יעוש"ה בלשונו. **והיינו** דכל חלות נזירות היא מכח 'קבלה', וכשנוזר בבה"ק הרי הקבלת נזירות היא בזמן שלא שייך לה קיום, דקיומה הוא רק בנזירות טהרה.

**ועי"ש** דהסיק כצד זה, דהרי תוס' (ד"ה וכי משכחת) העירו באריכות לשון הגמ' דמתלא תלי וכו', וביאר הגרי"ז, דטעמו דר"ל הוא דקבלה שלא תקויים אינה קבלה, **ור"י נמי מודה לזה,** אלא דס"ל **דסגי בהא דיש לקבלה קיום אח"כ,** וזהו דקאמר 'מיתלא תליא וקיימא, כיון דמשכחא טהרה חיילא', וכוונת הגמ' ליתן טעם למה חלה הנזירות עתה, וקאמר דיש משמעות 'לקבלה' זו **דכשמשכחת טהרה חיילא** מכח הפלאה זו, **לפיכך הקבלה מחייבת עתה.**

**ועי' חי' הגר"ש** נדרים סי' ד' (עומקא 447) דידוע דפליגי רבוותא בגדר הנזירות, דמהרי"ט ס"ל דהיינו הקדשת גופו (כמו שמקדיש בהמתו), והגרש"ש הוכיח דהיא 'קבלה', אמנם אי"ז קבלה כשבועה ונדר בעלמא, אלא שע"י הקבלה להיות נזיר התורה מקדשתו בקדושת הגוף דנזיר, וכתב הגר"ש (ד"ה ולכן) דכן הוא להדיא בדברי הגרי"ז הכא, שכתב 'דקבלה' שאין לה קיום אינה קבלה. והיינו דאי גדרו הקדשה לא היה מקום כ"כ לסברא זו[[5]](#footnote-6), אבל 'בקבלה' הוא מובן מאוד, (ויש לדון וליישב גם אי הוא הקדשה).

**והנה** מצינו כבר בראשונים ב' צדדים אלו, דעי' **ר"פ** ד"ה ואדוני (עומקא 110), דכתב דלישנא דר"י צ"ע, דכיון דקאמר ר"י דחלה מיד לגבי יין ותגלחת, א"כ איך קאמר 'מיתלא תלי' דמשמעותו היפך מה שמבקש לומר, כי מיתלא תלי משמע דעדיין לא חיילא, ואף דפירשנו דקאי 'אנזירות טהרה', מ"מ אין לזה שייכות לעיקר דבריו דחייל, ותירץ דנתינת טעם הוא לומר דחיילא מיד, משום דהיה לנו לומר דהואיל **ואין קבלת נזירות שקיבל בבית הקברות קבלה גמורה וראויה,** שהרי אינה קבלה לענין הבאת קרבנות, א"כ לא תהיה קבלה כלל, ולכך נותן טעם לומר **דקבלה גמורה היא, שהרי גם מיד היא קבלה לענין הבאת קרבנות,** שהרי לכשיטהר אינו צריך עוד לחזור ולקבל נזירות בשביל נזירות טהרה, אלא דמאותה קבלה יש די, עכ"ל. **והיינו ממש ככל דברי הגרי"ז זצוק"ל**. **אמנם** מאידך **בתורי"ד** ד"ה א"ל מאי (עומקא 71), כתב "מה טעם אינו בתורת קרבן, **מפני הטומאה** שלא **חלה עליו נזירות כשהוא טמא כלל**" (ומשמע שהטומאה עצמה היא הסיבה, ולא העדר 'קבלה'), וכ"כ **בקרן אורה** ד"ה ועיין (עומקא 270) שסברא היא שלא תחול נזירות כשהוא במצב של טמא[[6]](#footnote-7).

**יל"ע** אי פלוגתת ר"י ור"ל שייכא לדינא דמתני' דנתחדש מקרא דטמא מתחילתו אינו מביא ק"ט, ולכאו' תלי בחקירה הנ"ל, דאם נימא דטעמו דר"ל **משום דטמא מופקע מתורת נזירות,** אפשר דהוא דוקא אחר דנתגלה בקרא דאינו נחשב נזיר אפי' לגבי ק"ט, אבל אי נימא דהוא **משום דחסר בקבלה**, א"כ לכאו' אינו שייך לזה כלל, דאפי' אי לא היה קרא למעט ק"ט מ"מ הכא לא מהני דהרי לקבלתו אין קיום, (וצ"ל דהובאה מחלו' זו הכא, משום הראיה דהביא ר"י ממתני'). ועי' **קר"א** ד"ה ועיין (עומקא 270) שכתב, דהנה בתוס' לק' י"ז. כתבו בדעת **ל"ב** דר"ל יליף לה מהמיעוט דנתמעט ק"ט, וס"ל דה"ה למלקות דטומאה, וכתב הקר"א דכ"ז לל"ב אבל להאי לישנא דלא חל כלל, ודאי ר"ל **מסברא קאמר לה ולאו ממיעוטא**, דכיון דלא חל כלל לא שייך מיעוטא דק"ט. **ומתבאר בדבריו,** דגם אי מסברא הוא לא קאי אחרי המיעוט. **אמנם** באמת יש להתייגע בזה הרבה לאידך גיסא, דלר"ל אליבא דל"ק מ"ט בעי קרא (י"ח.) למעט ק"ט, והרי אין כאן חלות נזירות כלל. **ואולי** הוא בכלל קו' הגמ' ממתני' (עי' פי' הרא"ש), אבל צריך לטרוח לבאר מה תירוץ הגמ'. **ועי'** מש"כ בזה **התורי"ד** הנ"ל, ונראה שם דהוא גופיה **נלמד מהא דמיעטה תורה מק"ט** יעוש"ה, וע"ע **ר"פ ס**וף ט"ז: (עומקא 111).

**קיבל נזירות בימי צרעתו -** **מו"ר הגרא"י** הביא דאביו **הגרי"ד** העיר על דברי אביו הגרי"ז, דבגמ' נראה דפליגי דוקא בנזיר בבית הקברות, אבל קיבל נזירות כשהוא מצורע חייל, ואי טעמו דר"ל משום הקבלה א"כ נמצא דפליגי נמי בקיבל נזירות בימי צרעתו, דהם **ימים שאין בהם קיום נזירות טהרה**[[7]](#footnote-8). **אמנם** עי' **חזו"א** (סימן קמ"ה עמ' רנ"ט), דאין חילוק, וגם בנזר כשהוא מצורע אין ק"ט, וכ"כ **החזון יחזקאל** ב' ט'.

# קבלה מועטת סגי

**ט"ז: אי הדר ואמר חיילא עליה. בתורי"ד** (עומקא 70) כתב 'נזירות דקביל עליה בביה"ק **כמאן דליתיה דמי'**. ולדבריו ברור שצריך קבלה נוספת. **אמנם רש"י ותוס' והרא"ש ור"פ** כתבו דאי"צ קבלה גמורה, (וכן משמע הלשון דאי הדר ואמר 'חיילא', היינו דחלה אותה הנזירות הראשונה). **וכן** מוכח לכאו' בדברי ר"ל, דאמר אינו בתורת טומאה ואינו בתורת קרבן, ואי אין בו שום צד נזירות עדיין קשה מאי קמ"ל דאין בו תורת טומאה (ועי' רא"ש ד"ה הא מיחל). **וכן** מוכח מדברי הגמ' (י"ז.) הב"ע ביוצא ונכנס, ואי מקבל קבלה חדשה, אמאי קרי ליה הברייתא **מי שהיה טמא ונזר**, הרי אותה הנזירות אזדא לה, אלא ודאי כמש"כ תוס' שם דאומר 'יחול עלי הנזירות'.

**אמנם** בעצם הדברים עי' **קר"א** (עומקא 270), דצ"ע, דעד כמה דהקבלה הראשונה לא מחייבת, א"כ מ"ט יהני קבלה מועטת. **ועו"ק** הא דמבואר בנדרים ד. (כמו שהביאו תוס' והראשונים) דהוא מחויב לקבל, וצ"ע מה מחייבו. ותירץ, דמלבד קבלת נזירות גם נכלל בקבלתו 'נדר' להיות נזיר, עכ"ד.

**ועי'** חי' **רבי ראובן** סי' ב' (עומקא 387), דבגמ' בנדרים דף ג: דתניא דבנזירות איכא בל תאחר, ומקשה הגמ' דכשאמר ה"נ חלה נזירותו ולא שייך 'איחור', ועי"ש **בר"ן** ד"ה בל תאחר דא"א ליישב באומר 'הרי עלי', כי הוא גם חל מיד, יעו"ש. **ומתבאר בזה** יסוד גדול, דאף דלא אמר אהא 'עכשיו', אבל כיון דהוא צריך להיות נזיר, ומבורר הדבר וראוי עתה שיהא נזיר, א"כ חל עתה נזירותו. ועיי"ש עוד **בתוס'** ד"ה מידי, שהר"ר יוסף שהלך בארץ הצבי הק' אמאי לא מוקי הש"ס באומר הרי עלי לקבל נזירות בעוד שלושים יום. ותירץ, דא"כ אי"ז 'בל תאחר דנזירות' אלא 'בל תאחר דנדרים'. **ומעתה ילה"ק,** דהנה שם (דף ד.) משני הש"ס דלר"ל (לל"ק) משכח"ל בל תאחר כאשר נמנע מלצאת מבית הקברות, וצ"ע מה מחייבו לצאת ולקבל, הרי אין כאן קבלה, דהא אם היתה באמת נחשבת קבלה, היה צריך לחול מאיליו כשיוצא (דעתה הוא ראוי להיות נזיר) וע"ד הר"ן הנ"ל, ואי נימא דהוא משום דבכל נזירות יש גם נדר, וזהו המחייבו (וכקר"א הנ"ל) א"כ אי"ז בל תאחר דנזירות אלא דנדרים. ועוה"ק מה מהני קבלה מועטת. וכעי"ז הק' **הגרש"ש** סי' ה' (עומקא 386).

**ועיי"ש** בחי' **רבי ראובן** דתירץ דבכל נזירות **מוכרח** שיהא נדר להיות נזיר, **וזה חלק מדיני קבלת הנזירות,** יעו"ש שביאר בהרחבה. ומבואר נמי מ"ט סגי בקבלה מועטת, והיינו דצריך לומר דעכשיו תחול הקבלה דאז, ומשום שהוא עומד וטעון להיות נזיר.

**ועי'** בכל זה נמי במש"כ **הגרש"ש** סי' ד' ד"ה ומשו"ה (עומקא 384), דאף דלא חל קדושה בבית הקברות, אבל מ"מ **קבלתו היתה להתנהג בנזירות** ולא כנדר בעלמא, והוא טעון להיות נזיר. אמנם כתב שם דבאמת אי"צ עוד קבלה, ומה שאיתא הכא בשמעתין 'דאי הדר ואמר חיילא עליה', אי"צ אמירה בתורת 'קבלה', רק **שצריך להתחיל נזירותו**, ואין זה מתחיל מאיליו, "כיון דבזמן שפירש לא חלו עליו דיני התורה, לא יחולו עליו לאוין אלו רק כשיתחיל או יקבל עליו להתחיל מיד". **והדברים צריכים עוד ביאור רב.** ועי' **חי' הגר"ש** סי' ד' אות ז' ד"ה ומבואר, (עומקא 450). **והנה בעיקר** חידושו דהגרש"ש דאי"צ קבלה אלא 'תחילת ניהוג', עיי"ש **בהגר"ש** ד"ה ויעוין (עומקא 445), שביאר זאת והוכיח כן[[8]](#footnote-9). **ובאמת** נמצא כן מפורש **במאירי** (ד"ה זהו ביאור). **אמנם** להדיא נראה מדבריו דאי"ז השיטה הפשוטה בראשונים, אלא שיטה נוספת. (ודלא כהגרש"ש דנקטו כן בכל הראשונים).

# פלוגתת ר"י ור"ל למר בר רב אשי

**י"ז. אמר מר בר רב אשי מיחל כ"ע לא פליגי דחיילא וכו' ר"י סבר כיון דחיילא לקי, ור"ל סבר לא לקי וחיילא.** בביאור שיטת מר רב אשי מצינו ג' שיטות עיקריות בראשונים.

**א.** כתב **הקר"א,** דפשטות הסוגיא דלא נתחדש בהאי לישנא אלא דאין צריך עוד קבלה, (דהרי המיתיבי היה אהא דהצריך ר"ל בל"ק לקבל שוב), והטעם דכאשר ראויה הנזירות לחול, **תחול הקבלה הראשונה מאליה**, אבל כל עוד שהוא טמא נשארה דעת ר"ל כמו שנקט הש"ס בל"ק דאינו לוקה כלל. **ובאמת** נמצא כן להדיא **ברבינו טודרוס** (עומקא 140) וז"ל, ולי הכי פי', מיחל לכו"ע חיילא, לענין דלכי משכחא טהרה חיילא ממילא, ולא צריך לקבולי נזירות וכו', ר"ל אמר חילא מהשתא **לענין דלכי משכח טהרה לא צריך קבלת נזירות,** אבל לא לקי בעודו בקברות דאכתי תליא וקיימא עכ"ל. וכ"כ **השיטמ"ק** בנדרים ד. (עומקא 192), וכ"כ הקר"א **בדעת הר"ן בנדרים** דף ד. ד"ה חיילא, דכתב דאי"צ לקבל כלום, ומאידך כתב דליכא מלקות השתא אף על יין ותגלחת. ועי"ש שהביא כן מהירושלמי. **אמנם רש"י ותוס' ושאר ראשונים** נקטו להדיא דלר"ל הנזירות חלה עכשיו, וכדלקמיה. **ובאמת** כן הוא בהדיא בגמ' בנדרים חיילא נזירות עליה **מאלתר[[9]](#footnote-10),** וכן מוכח לכאו' מעצם דברי הגמ' שם, דקאמר דלא שייך בל תאחר כיון דחל, ואי כל חלות הנזירות היא כשיטהר, א"כ שפיר שייך בל תאחר, דמחוייב הוא לצאת וליטהר דאז תחול הנזירות, ומצוה ליישב, וצ"ע[[10]](#footnote-11).[[11]](#footnote-12)

**ב. דעת רש"י,** דכל זמן שהוא טמא אינו לוקה על יין ותגלחת, (וכן מבואר ברד"ה ת"ש). אמנם חידש דאע"פ שאינו לוקה מ"מ איסורא איכא, וכ"כ **המאירי ותורי"ד** (עומקא 72). ולכאו' הוא דבר תמוה מאוד דיהא חלות נזירות חדשה שהיא רק אוסרת ולא יהא מלקות, דלכאו' עד כמה דחייל לאוסרו צריך ללקות נמי,[[12]](#footnote-13), [[13]](#footnote-14) וצ"ע. **עוד חידש רש"י** דגם אחר שיצא ונטהר ליכא מלקות[[14]](#footnote-15) עד שיקבל עליו להדיא, (וכ"כ ר' אברהם מן ההר, עומקא 62). וגם זה צ"ב טובא וכהנ"ל. **והקר"א** הקשה מהגמ' בנדרים ד. דמפורש שם דלמר בר רב אשי אי"צ לקבל הנזירות ומה"ט אין בל תאחר, והניח בצ"ע, ומצוה ליישב[[15]](#footnote-16).

**ג. תוס' והרא"ש** חולקים על הנ"ל, וכתבו דכשיוצא אי"צ לקבל כלום, ומעיקרא יש מלקות על יין ותגלחת, ופליגי רק במלקות לגבי טומאה[[16]](#footnote-17), והיינו אי איסור טומאה שווה לכל האיסורים דאתו מחמת קה"ג והא איכא הכא, או דנתמעט במיעוטא דק"ט, (וצריך לטרוח ולבאר שורש פלוגתת ר"י ור"ל בזה). וכן דעת **תוס' והרא"ש והמפרש בנדרים**, וכ"כ **המאירי** כאן בשם י"מ[[17]](#footnote-18).

**ועי'** חי' **מרן רי"ז הלוי** (עומקא 381), דהני תרי פלוגתי תלויין זה בזה, דלשיטת התוס דרק אטומאה לא לקי אבל אתגלחת ויין לקי, נמצא דלא חסר מידי בהנזירות, ואינו אלא **דין מסויים לענין טומאה דליכא קרבן ומלקות**, ולהכי כשיטהר א"צ לחזור ולקבל, דלא שייך עוד קבלה דהרי לא היה חסר בנזירות כלום, אבל לרש"י דליכא מלקות אף איין ותגלחת, א"כ בע"כ דהוא **משום דחסר בעצם הנזירות שאינה נזירות שלמה,** ומשו"ה אחר שיטהר צריך עוד קבלה. **ועי"ש עוד**, דאף הר"ן ס"ל דאיכא איסורא וליכא מלקות כרש"י, אמנם ס"ל דאי"צ קבלה אלא הנזירות תושלם מאליה, יעו"ש שהאריך[[18]](#footnote-19).

**בירושלמי** [פ"ג ה"ה] איתא, נזר והוא בין הקברות ר"י אמר מתרין בו על היין ועל התגלחת, רשב"ל אמר מאחר שאין מתרין בו על הטומאה **אין מתרין בו על היין ועל התגלחת**. **ומבואר** להדיא מדברי הירושלמי כשיטת רש"י והר"ן, דלרשב"ל לא לקי אף איין ותגלחת, ועי"ש היטב בקו' הירושלמי על זה, (ועי' קר"א). **והנה הגרי"ז** שם הביא להירושלמי דתלי להך דינא דאין מתרין בו על התגלחת ועל היין **משום דאין מתרין בו על הטומאה**, והיינו דמקרא דקממעט ק"ט שמעינן נמי דאין מלקות בטומאה. והקשה מה שייכות בין הא דנתמעט מטומאה, **לגבי שאר איסורי דנזיר**. והכריח מהא הגרי"ז דיסוד הדין של נזיר בביה"ק, (שנתמעט מק"ט או אף ממלקות דטומאה), הוא **חיסרון בגוף הנזירות**, וכלישנא דגמ' כיון דמשכחא טהרה חיילא, הרי דעד דמשכחא טהרה עדיין **אין הנזירות בשלימותה**, והביא דכ"ה בלשונות **המאירי** שהובאו לעיל.

**והנה** מש"כ הגרי"ז הכא בטעמו דר"ל דאיכא **חיסרון חלות בגוף הנזירות** לענין איסורא דטומאה, לכאו' אינו מתאים עם מש"כ הגרי"ז לעיל (בד"ה נזיר ט"ז), דיסוד הדין של נזיר בבית הקברות לר"ל **הוא חיסרון בקבלה.** אמנם לק"מ, דלעיל **אזיל לל"ק, דלר"ל לא חלה הנזירות כלל**, ובזה ביאר דיסוד הדין הוא מחמת חיסרון בקבלה, **אבל למר בר אשי ודאי לא זהו הטעם דר"ל.** (ובאמת עולה מכאן הערה על ביאור הגרי"ז, דא"כ עולה דב' הלשונות לא דמיא להדדי כלל בעיקרם ובשורשם), אבל לפי ר"י בין לל"ק בין לל"ב אין שינוי, והקבלה שפיר הוה קבלה, אמנם המיעוט דק"ט אפשר הוא משום חסרון מסוים בנזירות וכמש"כ הגרי"ז הנ"ל.

**ויש לעמול ולברר את יסוד פלוגתת ר"י ור"ל לכל אחד מהראשונים הנ"ל, וכן יש לברר ולהעמיד את שורש ההבדל בין ל"ק למר בר אשי.**

# דין המשנה - אין עולין לו מן המנין

דין משנתינו (ברישא ובסיפא) הוא דבשביל שיתחייב בקרבן טומאה ותגלחת בעי שיהא בתחילה נזיר טהור, וילפינן לה לק' י"ח. מקרא יעו"ש[[19]](#footnote-20). והקשו **תוס'** אלישנא 'דאין עולין לו מן המנין', דפשיטא דאינם עולין, דהרי טו"מ אף מפילה את הימים הראשונים[[20]](#footnote-21). ולכך נדחקו דר"ל לענין דאינו מביא קרבן מחמתם, משא"כ בסיפא דנטהר א"כ יש אצלו זמן דעלה לנזירותו לפיכך יביא ק"ט, וכן פירש **המאירי**, וז"ל, עולין לו מן המנין ר"ל אותו יום טהרה שהוא מתחיל בו למנות נזירות של טהרה **עולה לו לענין זה שיהא קרוי נזיר, והרי הוא נזיר שנטמא וזקוק לקרבן טומאה**. והק' **הקר"א** דלשיטה זו צ"ע הא דתנן לה עולין בלשון רבים, והרי לא עסקינן בקיום מנין נזירות, אלא רק דהיה טהור יום א' וחל בו שם נזיר גמור[[21]](#footnote-22).

**אמנם כתבו הלח"מ** (עומקא 218) **והקר"א**, דהרמב"ם מפרש באופן אחר, דיעוין בדבריו בפ"ו ה"ח וה"י (עומקא 216), ומתבאר 'דטומאת קבר'[[22]](#footnote-23) היא טומאה שאין הנזיר מגלח עליה, ולפיכך היה שייך שיעלו לו למנין, ואהא קמ"ל התנא דאף דאין בה דין דהימים הראשונים יפלו, מ"מ אינם עולים (כמו מצורע)[[23]](#footnote-24). **אמנם** הא דתנן דאינו מביא קרבן, ע"כ לא קאי על טומאת קבר (דהרי אין הנזיר מגלח עליה ואינה בתורת קרבן), אלא כוונת התנא לומר דאם אירע שנטמא שם בטומאה שהנזיר מגלח עליה, אינו מביא ק"ט. **ובסיפא** (הלכה י') דתנן 'עולין' **היינו דאותן הימים שמנה** כשיצא עולין לו מן המנין, כיון דקבר היא טומאה שאינה סותרת הימים הקודמים. (ועי"ש בראב"ד, ומבואר דפירש למתני כתוס'[[24]](#footnote-25)).

**והנה** בדברי **הרמב"ם בפי' המשניות** מבואר דבאופן שיצא ונטהר וחזר ונכנס אזי **הימים שהוא** **בבית הקברות נמי עולין לו**, וזהו הא דתנן בסיפא 'יצא ונכנס עולין לו', וכ"כ **המאירי** בשמו. וזה קשה טובא, דהרי מבואר להדיא (עי' משנה דף נ"ד, ונפסק ברמב"ם פ"ז) דאף בטומאה שאין הנזיר מגלח עליה, מ"מ כל זמן היותו טמא אין הימים עולין לו. **וכן צ"ב** בסברא, דמ"ש רישא דהוא טמא מתחילה דאין עולים לו, ובסיפא דנטהר דאז יעלו לו הני ימים. **ובאמת** הרמב"ם ב'יד' כתב בפירוש דאותם הימים שהוא בבית הקברות אין עולין לו. **ובלח"מ** הביא את דברי הרמב"ם בפי' המשניות הנ"ל, וכתב דביד חזר בו מזה. ומשנתו הראשונה צ"ע טובא וכנ"ל, ועי' **מרומי שדה** (עומקא 330) דדוקא ימי ספרו וימי גמרו אין עולין, אבל שאר טומאות שאין הנזיר מגלח עולין יעו"ש שהאריך, ועי"ש דנקט דאף רש"י ס"ל כן.

# הערות בגפ"ת

**אפי' היה שם ל' יום.** עי' **מאירי ושיטמ"ק בשם ר' עזריאל,** דר"ל אע"פ שנטמא שיעור נזירות, ס"ד דכבר יהא לזה חשיבות נזירות **להצריך ק"ט**, קמ"ל. והדברים צ"ב טובא, דהרי נזירות בטומאה היא ואינה עולה, ומה יהני מה שהיה בטומאתו שיעור נזירות. ועי' **תורי"ד** (עומקא 68), **ור"פ** בשם אביו (עומקא 109) שבאמת התנא קמ"ל חידוש בעיקר הדין, **שאין עולים ימים אלו** למנין הנזירות אף דהיה נזיר ל' יום, וע"ע **בתורי"ד** ד"ה א"ל מאי אינו. ועדיין צ"ב טובא.

**אין עולין לו מן המנין.** בפשט המשנה עי' מש"נ לעיל בענין דין המשנה אין עולין לו מן המנין'.

**יצא ונכנס.** עי' לק' דף י"ט. דכוונת התנא יצא ונטהר, אבל בלא"ה דינו כאילו לא יצא. (אמנם בירושלמי בפרקין ה"ה ס"ל לשמואל דעולה לו מיד, והדברים מחודשים, ועי' קר"א בסוף דבריו על מתני').

**תד"ה ר"א אומר**. ועי' נוסחת **הריב"ן** אות ז', ובאמת הוא נידון בגמ' לק' י"ט:, ובעזה"י נעסוק בזה במקומו.

**רש"י ד"ה ור"ל אי הדר אמר אהא וכו', ואע"ג דלא מפרש אהא נזיר וכו'.** מו"ר **הגרא"י** העיר בפשט הדברים, דאינו מובן מה חסר בקבלה כשאומר אהא כמו שנדרתי בבית הקברות. ועיין **ברא"ש** שכ' וז"ל ונראה דלר"ל נמי א"צ לומר קבלת נזירות גמורה אלא לומר הריני בנזיר, עכ"ל. וצ"ב אמאי הריני בנזיר אין זה קבלת נזירות גמורה. ולכאו' י"ל דהריני בנזיר היינו רק דקובע להתחיל הקבלה הישנה (ובאמת פשטות הדברים דהכא משמעות הדרים שבא לעורר כח הקבלה הראשונה אף דאי היה האי לישנא לחודא הו/א לדון בו דין ידות וכדו'.

**אינו בתורת קרבן.** עי' **תורי"ד** (עומקא 71), דלעולם לא חייל עליה כלל, והא דתני' 'טומאה', טעמא יהיב למילתיה, שמה טעם אינו בתורת קרבן מפני הטומאה יעו"ש, ועי' היטב **בפי' הרא"ש,** ועי' **רבינו פרץ** (עומקא 111).

**י"ז. הכא במאי עסקינן ביוצא ונכנס.** תירוץ הגמ' צ"ע, דא"כ מ"ט קרי ליה תנא 'מי שהיה טמא ונזר', הרי עתה קיבל מתחילה, וזהו המחייבו. ויש ליישב לפי מש"כ תוס' ד"ה הכא בתרוץ הראשון, וכן נראה **במאירי**, ועי' **קר"א**.

**אמר מר בר רב אשי וכו'.** אין כוונת הש"ס לומר דל"ק כטעות הוא, (ובפרט דגם למר בר אשי הניח הש"ס בתיובתא), דעי' נדרים ד. דמתבאר שם דב' לשונות הם, וכן כתב **ר"פ** (עוקמא 113) **דסתמא דתלמודא** מפרש דפליגי אי חיילא או לא ורק מר רב אשי הכי ס"ל.

# פסק ההלכה

**הנוזר** בביה"ק אינו מביא קרבן טומאה ואינו מתגלח, (לא על טומאת הקבר ועל לא על טומאות נוספות שנוגע בהם, עד שיטהר).

**קי"ל** כר"י (דר"י ור"ל הלכה כר"י, וכן משום דאיתותב ר"ל), והנוזר בבית הקברות לוקה משום תגלחת יין וטומאה, וכשיוצא ונטהר נשלמת בו נזירות טהרה ואי"צ לקבלה, (וכיון דקי"ל כר"י, לכאו' אין נפק"מ אי קי"ל כל"ק או כמר בר אשי). ואי מונע עצמו מלצאת איכא בל תאחר (רמב"ם סוף פ"ה).

**י"א** (פתחי נזיר), דלפי **רבינו פרץ והגרי"ז** דכל מה דאמר ר"י דקבלתו חלה היא משום שאח"כ יהא לה קיום בטהרה, א"כ בגוונא דלא יוכל ליטהר לא תחול הנזירות כלל (כגון דדבוק מת לבשרו וא"א להפרידו). ולפי"ז צ"ע במקבל נזירות בזה"ז דליכא אפר פרה להיטהר, ויש לחלק.

**מעיקה"ד** נזירות נוהגת אף בזה"ז, אמנם אסור לנזור משום דאנו טמאי מתים, עי' **רמב"ם** פ"ב ה"כ, **ובראב"ד** שם הכ"א **ובכס"מ.**

1. **כמש"כ** תוס' במתני, ולק' י"ח. ד"ה ולפטור, וכ"כ ר"פ (עומקא 109), דזהו יסוד דין משנתינו ופשוט. ועי"ש בתוד"ה והלא דילפינן לה מוטמא ראש נזרו דהוא מיותר. (**וע"ע** בתוס' שם ד"ה בטהור דבפשטות ילפינן לה מקרא דוהימים הראשונים יפלו, אלמא איירי קרא בטהור שנטמא, אולם אחר דקאמר הש"ס דק"ו לטמא מעיקרא הוצרך ליתורא ועי' ר"פ כאן ומאירי דכתבו דילפינן לה מוהימים הראשונים יפלו וצ"ל כוונתם דאחר יתורא דקרא שוב הדרינן דכל פרשת נזירות טומאה באה במקום דהימים נפלו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכ"כ להדיא בחי' מרן רי"ז הלוי, (עומקא 382), הו"ד לקמיה, והביא שם ללשון המאירי הנ"ל. ובאמת יותר מזה כתב המאירי, (ד"ה אמר המאירי) דרק ביצא ונכנס הוא הוא 'קרוי נזיר', יעו"ש,** ועי' ר"פ (עומקא 109) בזה"ל, קרבן טומאה לא מייתי כיון דלא חל עליו נזירות טהרה, ולפי כ"ז מתפרש היטב הא דאמר ד'חלות הנזירות טהרה' תלויה ולא חלה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **בשיטמ"ק (עומקא 186) הביא דרי"ץ ור"ת מספקא להו אי יש איסור ביין ותגלחת משעה שנדר. והקר"א תמה בזה מאוד דהרי צריך עוד קבלה, וכן בהג' הרד"ל כתב 'אינני יודע מקום הספק'. ויש לטרוח וליישב שיטת הרי"ץ ור"ת.** [↑](#footnote-ref-4)
4. **אמנם** אינו מובן, דהרי חזינן דנזיר שנטמא נשאר בו קדושת נזיר. והגרי"ז כתב דיש סברא מסויימת דמ"מ מעיקרא לא יחול כך, וצ"ע היכן עוד מצינו סברא וגדר כזה, ומצינו 'מכורה יוצאה, שאינה מכורה אינו דין שלא תמכר' וכהנה רבות, אבל דווקא התם דהוא מופקע, אבל כל מה דבדיעבד מתקיים, א"כ מה יכריח דהוא לא יחול מעיקרא, ועי' יבמות מ"ט: פלוגתת רש"י ותוס' גבי תפיסת קידושין. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ביאור** הדבר דהקדשה היינו להתפיס בהדבר דהוא 'טעון' ו'צריך' שיתקיים בו איזה דין וא"כ אין גירעון בזה שלא יהא קיום בפועל דהקיום בפועל הוא דבר נוסף וכמו שאפשר להקדיש בזה"ז או להקדיש בעל מום דההקדש אינו שייך לקיום בפועל אלא מתפיס שהדבר טעון וצריך שיתקיים בו משא"כ קבלה, וה"ה אי נזירות ענינה התפסת קדושה להחיל בו שהוא טעון לפרוש מכל טומאה א"כ לא היה גירעון בזה שאין לזה 'קיום'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** מוכח דאינו חיסרון משום 'הקבלה', מדעת הרי"ץ ור"ת (הו"ד לעיל) דדנו לומר דגם לר"ל אסור ביין ותגלחת, ורק בטומאה אינו לוקה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואפשר** דהחיסרון 'בקבלה' הוא רק כאשר עושה דבר דהנזירות תובעת ואוסרת שלא יעשה, כגון טומאת מת, אבל צרעת דאין איסור לגרום להיות מצורע בימי נזירות, אולי כה"ג אינו חסרון בקיום. אבל הגרי"ד נקט דאי"ז נפק"מ כלל, דסוף סוף אין כאן קיום דהרי אי"ז 'נזירות טהרה'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **דלכאו'** מוכח הוא מרש"י הכא, דכתב דאמר 'הריני כמו שנדרתי', ואי פירוש וכוונת הדברים 'לקבל' עתה, א"כ הוא 'קבלה גמורה', ומ"ט נחשב רק קבלה מועטת, א"ו אין כוונתו ל'קבלה' כלל, אלא דקובע תחילת ניהוג. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ועי'** היטב בשטמ"ק הנ"ל בנדרים, דנראה דהיה לפניו גירסא אחרת. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וי"ל**, דעי"ש בר"ן דכתב 'וכיון דחל עליה נזירות **ולא צריך קבלה** מאי בל תאחר איכא', ומשמע דכל דא"צ קבלה בפועל אין שייך בל תאחר, אף שיציאתו תגרום לחלות לחול, וצ"ע טעם הדברים**.** [↑](#footnote-ref-11)
11. **ומסתמא מה"ט מרן הגרי"ז נקט דדעת הר"ן כרש"י (עי' לקמיה) דחל נזירות עתה, אך בלא מלקות, ודלא כהקר"א.** [↑](#footnote-ref-12)
12. **והיכן** מצינו דיהא לאו (דבעלמא לוקים עליו), ויהא אופן דיהא הלאו ללא מלקות, וי"ל מצינו כזאת בהפרת בעל למ"ד דמקלש קליש דאיכא איסורא בלא מלקות (נדרים ס"ח.) ה"ה הכא היא נזירות קלושה, וכן משכ"ל באשה שנדרה בנזיר והפר לה בעלה דהנזירות הוקלשה ולא יהא לה מלקות, וכן מצינו ברש"י במכות דף כ"א גבי כתובת קעקע בלא שם, ובר"ן נדרים ב. מש"כ בשם הראב"ד, ובאמת כל חצי שיעור הוא תביעת איסור של הלאו בלא מלקות כמבואר ברמב"ם פ"ג ממאכלות אסורות דיוצא אין בו מלקות כמו חצי שיעור והיינו דלאו דנבילה תובע איסור על היוצא מהנבילה אך ללא מלקות, וכן איתא גבי אין איסור חל על איסור דיש לקוברו בין רשעים גמורים, ובפשטות הוא בגלל 'החפצא דאיסורא', אבל הפמ"ג (יו"ד ק"ה ס"ב) כתב דבאמת יש לו ב' איסורים ורק תביעת מלקות ליכא בהאי איסורא (וע'י רע"א ר"ב ותניינא סי' קכ"ג). ואפשר דכוונת רש"י לאוסרו מדין איסור עשה דמצינו גבי שתיית יין דכתיב ואחר ישתה הנזיר יין וכתב הקר"א י"ד: דיש כאן איסור עשה לשתות יין וכן מצינו גבי טומאה מ"ע דגדל פרע ואמר הגר"ח דמבואר בזה גם איסור עשה (ואף דכתב הרמב"ם בפ"ז דבמצורע ליכא למ"ע מ"מ הוכיח הגר"ח מיבמות ה. דאיכא איסור עשה). [↑](#footnote-ref-13)
13. **עוד** צ"ע בגדרה דהאי נזירות, דגם אם נבין דיש **סוג נזירות** **גרועה** דאין בה מלקות, אבל הכא הרי אמרינן דשביעי עולה לו מן המנין, ואף ד'לא קיבל' הרי מבואר דנזירות גרועה זו **אהני לו נמי לקיום מנין נזירות**. [↑](#footnote-ref-14)
14. **כתב** הב"ר דהיינו אפי' על יין ותגלחת, וכ"כ להדיא הגרי"ז בספרו, כדמוכח מרד"ה ת"ש. אמנם הקר"א נסתפק בזה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. **הרב** אא"ל אלטמן שליט"א תירץ, דאינו טעון להוסיף ולקבל שיהא חלות נזירות עם מלקות, ולכך אין בל תאחר, (ובפרט להמבואר לעיל בהערה דנזירות בלא מלקות אהני לו נמי לקיום מנין נזירות). [↑](#footnote-ref-16)
16. **ובשיטמ"ק** וכן בשיטה לחכמי איוורא גורס כן בדברי הגמ' "למלקי אטומאה". [↑](#footnote-ref-17)
17. **יל"ע** דלדבריהם דהמלקות דר"י היינו על הטומאה, והיינו כגון שאמרו לו אל תנזור ונזר, או דאומרים לו צא ואינו יוצא, וצ"ע בכללי לאו שאין בו מעשה, ויתבאר בעזה"י בשמעתא דשהייה בבית הקברות בדף מס' 8. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וביאר** מו"ר הגרא"י דא"כ מש"כ הגרי"ז בתחילה דרש"י ותוס' **לטעמייהו**, אין כוונתו להכריח אלא לחד גיסא, דלתוס' דלקי אין חסרון בנזירות, אמנם לדעת רש"י אינו מוכרח, דשפיר י"ל דלא לקי אף איין ותגלחת ומ"מ א"צ עוד קבלה, דאפשר שתשלים הנזירות את עצמה. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וע"ע** במאירי, שנראה דקאמר טעם וגדר בהא דליכא ק"ט, דכל תורת נזירות טומאה היא כאשר הטומאה סתרה והפילה את הנזירות טהרה, אז נתחייב בתורת נזירות טומאה. ואולי כונתו דכאשר הטומאה הפילה, בא במקומה קיום נזירות טומאה. [↑](#footnote-ref-20)
20. **תוס'** נקט בפשיטות דטומאת קבר היא בכלל טומאה שהנזיר מגלח עליה, (דבדף נ"ד. דתנן לכל הני דאין הנזיר מגלח עליהם, לא תנן אלא 'גולל ודופק' ולא 'קבר'). [↑](#footnote-ref-21)
21. **ועי'** תורי"ד (עומקא 69) דפירש ע"ד התוס', אמנם את הסיפא ביאר באופ"א, דהא דתנן עולים לו ומביא ק"ט ע"כ לא קאי באותו גוונא, אלא ה"ק אי מנה ל' יום עולין לו, ואי נכנס לפני שמנה הרי סתר ואין עולין, ולדבריו מיושב לשון רבים דנקט. [↑](#footnote-ref-22)
22. **טומאת** קבר היא טומאה בפ"ע, וילפינן לה מקרא דכתיב בפרשת חוקת 'או בקבר'. **והנה** יש אופנים דהמאהיל על הקבר נטמא מהמת עצמו, אבל בדר"כ כיון דהקבר סתום ובדר"כ יש טפח בין המת לקבר אין המת מטמא, (ורק טומאה רצוצה בוקעת ועולה), ולזה נצרך לנו החידוש דהקבר עצמו מטמא. ובפשטות דדעת הרמב"ם דטומאה זו אין הנזיר מגלח עליה, וכ"כ הכס"מ והאחרונים, והאריך בזה הגר"ח בספרו הלכות פ"ז מטומאת מת ה"ד יעו"ש. (ועי' היטב בפיה"מ לק' נ"ד. דמתבאר שם דהא דתנן דאינו מגלח על 'גולל ודופק' היינו על קבר, דגולל ודופק הם בכלל טומאת קבר), אמנם החזו"א בגליונות שם, השיג בתוקף דדעת הרמב"ם דהיא טומאה דהנזיר מגלח עליה, אלא כוונתו דתלוי מה היה בקבר, אי היה שם מת שלם הוא מגלח, ואי היה שם רק חלקי מת דאין הנזיר מגלח, אז אינו מגלח, ואין הלכה מסויימת בטומאת קבר. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ועי'** לח"מ דלרמב"ם הוקשה קושיית התוס' הנ"ל, ולכך הוכרח לרמב"ם דאיירי בטומאה שאין הנזיר מגלח. [↑](#footnote-ref-24)
24. **צ"ע** מ"ט פירש הראב"ד כתוס', והרי בפרק י"ב מטו"מ ה"ו ס"ל להדיא דקבר הוא טומאה שאין הנזיר מגלח עליה. [↑](#footnote-ref-25)