פרק הדר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב משה אפרים ליברמן

**ציונים ומראה מקומות לפרק הדר**

**סא ע"ב**

**או עם מי שאינו מודה בעירוב**

עי' לעיל לא ע"ב שכותי אינו יכול להיות שליח להניח עירוב כיון שאינו מודה בעירוב וע"ש ברבינו יונתן דהיינו טעמא כיון שאינו מודה בעירוב אין אנו סומכים עליו שהניח [וכן הביא במשנ"ב סי' ת"ט ס"ק מ"ב] אולם מדברי הגר"א בביאוריו לסי' שפ"ה סעיף א' מבואר דהיינו טעמא שכיון שאינו מודה בעירוב אינו בתורת עירוב וכל שאינו בתורת אינו יכול להיות שליח בדבר, וכן מתבאר מדברי הרמב"ם בפאר הדור סי' ע"א שכתב שקראים שאינם מודים בתורה שבע"פ אינם יכולים להצטרף למנין וכמו שמצינו שא"א לשלוח עירוב ביד מי שאינו מודה בעירוב והיינו שכל שאינו מודה בדבר חשוב כאינו בתורת, ע"ש. וע"ע מרומי שדה.

**הרי זה אוסר עליו**

מדברי רש"י כאן ותוס' לק' סב ע"א (ד"ה ועכו"ם) מבואר שהפירוש במשנה הוא שאוסר עד שישכור ואינו מועיל עירוב וביטול [אך בגאון יעקב רצה לפרש באו"א ע"ש] וצ"ב נהי שאינו מודה בעירוב ולכן אינו מועיל עירוב מ"מ יועיל ביטול ועי' תוס' ר"פ שהוכיח מצדוקי דר"ג שמועיל ביטול ואינו מועיל עירוב והיינו שאינו מודה בעירוב הוא סיבה רק להפקיע העירוב ולא הביטול [אולם דעת ר"פ לק' סב ע"א שגם גוי שייך אצלו ביטול לולא שיש חשש שמא יחזור בו ע"ש] וצ"ל שלדעת ר"מ כל מי שאינו מודה בעירוב עשאו חז"ל כנכרי וממילא צריך שכירות ומשמע שטעמו שמאחר שאינו מודה בעירוב ואינו מועיל עירוב שוב אמרו שגם ביטול אינו מועיל רק שכירות [ויתבאר יותר ע"פ המבואר ברמב"ם שגדר שכירות הוא ביטול בשכר וכש"כ החכם צבי סי' ו' ועי' לק']. ועי' מאירי ["אבל כותי אע"פ שמשמר את השבת אינו מודה בעירוב והרי הוא לעניין זה כעכו"ם ועוד שאף הוא ראוי לגזור עליו שלא ילמד ממעשיו",]

**הרי זה אוסר עליו**

עי' פירש"י שאסור לטלטל מביתו לחצר", ומשמע שבתוך החצר מותר לטלטל אולם עי' שו"ת מהרי"ל סי' קנ"ו "וטעמא נראה לי כדלעיל דיהבו ליה רבנן דין כרמלית כשיש שני יודים אוסרים זה על זה דאפילו לטלטל בתוכה כלים ששבתו בתוכה טפי מארבע אסרו כי היכא דליפוק ישראל ואל ילמוד ממעשיו", ומדבריו מבואר שגדר איסור הנכרי לא היה שעשו דירת עכו"ם לדירה ואוסר דא"כ אין סיבה שיהא כרמלית וע"כ שהגדר שעשו איסור חדש כדי לגרום שיצא הישראל ועי' ביאור הלכה סי' שפ"ב סעיף א' (ד"ה אז) [ואמנם היה אפשר לומר שדבר זה תלוי במחלוקת ר"מ וראב"י והיינו שלר"מ שגם בישראל א' אוסר נכרי שפיר י"ל שגדר האיסור שמדרבנן דירת נכרי שמיה דירה אבל לראב"י שרק כשיש ב' ישראלים אוסר הנכרי י"ל שאין הגדר שמדרבנן דירת נכרי שמיה דירה שבזה אין לחלק בן ב' ישראלים לא' אלא שהגדר שכל שיש חשש שילמד ממעשיו עשו חז"ל תקנה שיקשה בעיניו להישאר שם וא"כ אין ראייה מרש"י הנ"ל אולם ברש"י לק' סב ע"א (ד"ה ראב"י) כתב שגם בראב"י הגדר שמדרבנן דירת עכו"ם שמיה דירה]

**ראב"י אומר לעולם אינו אוסר**

עי' בתוס' דראב"י קאי גם על כותי ועי' גאון יעקב שא"כ ע"כ ס"ל לראב"י שכותים גרי אריות שאל"כ נהי דלחומרא עשאום כעכו"ם אבל היאך לא יאסר בכותי אחד והרי רק בדירת נכרי שהוא כדירת בהמה הקילו בישראל א' וכלק' סב ע"א אולם עי' ר"פ שמסתבר שראב"י סובר כותים גרי אמת [וכן בתוס' מבואר שראב"י יכול לסבור שגרי אמת הם] וע"ש גאון יעקב שי"ל שמה שאסור עד שישכור אינו מעיקר הדין ובזה בעינן ב' כותים אבל בכותי א' סגי בביטול וכן נקט האבן העוזר בחי' לק' סח ע"ב לגבי ישראל מותר [הביאו הגרע"א בסי' שפ"ה סעיף ג'] ובחזו"א סי' פ"ז ס"ק י"א נקט שע"י שעשאום כעכו"ם לגבי דיני עירובין הו"ל עכו"ם גם לקולא ואין דירתם שמיה דירה ועי' עוד ברא"ש לק' סי' י"ג ושם בקרבן נתנאל סק"מ ובחי' הגרע"א לק' סט ע"א ועי' היטב ברמב"ם סוף פ"ב מהל' עירובין דמשמע להדיא שאם היה ישראל מומר וישראל כשר בחצר אינו אוסר עליו, ע"ש. וע"ע נשמ"א כלל ע"ה סק"ח [ודבריו שם אינם מובנים כ"כ]

**עד שיהא ב' ישראלים אוסרים זה על זה [עיקר הסוגיא הוא לק' סה ע"ב]**

עי' פירש"י "דרין בב' בתים ואוסרים זה על זה", ומשמע שיש בזה ב' תנאים וכן משמע בטור ריש סי' שפ"ב ס"א ובב"י שם והיינו אפילו באופן שאוסרים בבית א' וכש"כ הפמ"ג שם משב"ז סק"א אך ע"ש בפמ"ג שמדברי המג"א בסק"ב אינו נראה כן וע"ש א"א ועי' שעה"צ סק"ב שכן משמע בביאור הגר"א.

כתב הרמב"ם פ"ה מהל' עירובן הט"ז "ודין ישראל א' ודין רבים שהם סומכים על שולחן א' דין אחד הוא", ועי' ב"י סי' שפ"ב שה"ה אחים המקבלים פרס מאביהם וישנים בבתיהם ועי' דמשק אליעזר [על ביאור הגר"א ס"א ד"ה ישראל שהשאיל (סק"ו)] שתמה ששאני אחים שישנים בבתיהם שעכ"פ צריכים עירוב במוליכין עירובן לבתיהם ואינו דומה לרבים הסומכים על שולחן א' שאינם צריכים עירוב כלל ועי' שעה"צ סק"ג אולם עי' ביאור הגר"א סעיף א' שהמקור ממה שאמר ראב"י במשנה דבעינן אוסרים "וכמ"ש רש"י שם ובאין לערב וכו' **דאין עירוב מועיל**", והיינו ע"פ שיטת הרמב"ם לק' סב ע"א שעיקר דין נכרי האוסר הוא שמבטל דין העירוב וא"כ בעינן שיצטרכו עירוב בפועל, ודוק.

**דין תפיסת יד**

עי' רמ"א סי' שפ"ב ס"א שישראל שהשאיל בית לחבירו בחצר שיש נכרי אף שיש לו בו תפיסת יד דקי"ל שאין הישראל השואל אוסר על בעליו אפ"ה חשוב ב' במקום נכרי ותמה ע"ז בביאור הגר"א מ"ש מאחים שאוכלים על שולחן א' שאין הנכרי אוסר והיינו כמו שביאר לעיל שכל שליכא חיוב עירוב אין הנכרי אוסר [ועי' ביה"ל (ד"ה אע"פ) שכ"כ לתמוה במאמר מרדכי סק"ג ועצי אלמוגים סק"ד] וע"ש דמשק אליעזר מש"כ לשיטתו הנ"ל.

**נכרי במחנה**

עי' ב"י סי' שס"ו ס"ב שהביא משבלי הלקט סי' צ"ז שנסתפק במחנה שפטורים מלערב ויש שם נכרים אם הם אוסרים עליהם [והיינו שמה שנכרי אוסר אינו משום שעשו ביתו כדירה גמורה אלא שיש איסור מיוחד במקום נכרי כל שלא השכיר ולכן גם במקום שא"צ עירוב אפ"ה נכרי יכול לאסור] וכתב ע"ז הב"י שאין בזה ספק שכיון שאין הישראלים צריכים מלערב הו"ל יחיד במקום נכרי ועי' ל' השבלי הלקט ומשמע שגם איהו ז"ל נסתפק מכח סברא זו ע"ש [והיינו כמבואר בביאור הגר"א שמה שצריך ב' ישראלים אוסרים אינו רק הגדרה לב' דיורים אלא שעיקר דין הנכרי לבטל עירוב הישראלים וכל שבפועל א"צ עירוב לא איכפת לן בדירת הנכרי]

**בדין צדוקי**

מדברי רש"י ותוס' מבואר שצדוקי אינו מודה בעירוב ולכן לדעת ר"מ כמו שכותי שאינו מודה בעירוב אוסר ה"ה צדוקי וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מהל' עירובין הט"ז ובשו"ע סי' שפ"ה סעיף א'. אך ברשב"א וריטב"א הוכיחו בראיות ברורות שצדוקי מודה בעירוב ולדעתם לדעת ר"מ כותי יכול לערב ורק ראב"י הוא שסובר שצדוקי דינו כנכרי [ואין זה משום שאינו מודה בעירוב אלא דין מסוים בצדוקי שעשאום חז"ל כנכרי לעיין עירוב כיון שיש בו חשש שמא ילמד ממעשיו ואע"פ שהחשש בצדוקי אינו חשש גמור וכמו שביאר בתור"פ מ"מ אגב נכרי גזרו גם בצדוקי אף שאין דינו כנכרי] ולדבריהם צ"ע למה באביו של ר"ג לא עירבו עם הצדוקי וכמו שהעיר בתוס' ר"פ. וביישוב דעת התוס' ודעימיה עי' מש"כ בגאון יעקב ובקר"א.

**ר' יהודה אומר בלשון אחר וכו'**

עי' פירש"י "ועשו צריכים מבעוד יום" עי' חי' הגרע"א שתמה למה צריך להשתמש מבעוד יום ללשון בגמ' לק' סט ע"א שגם לר"י מועיל הביטול כל כמה שלא חזר בו [ורש"י כאן ביאר כפי שיטה זו] והרי סגי במה שישתמשו לפני שיחזור בו הצדוקי ועי' עצי אלמוגים סי' שפ"א סק"ב שר"ל שדעת רש"י שכל שיחזיק בו פקע הביטול למפרע [והו"ד בשעה"צ סי' שפ"א סק"א] וע"ע חזו"א סי' פ"א ס"ק י"ט.

**סב ע"א**

**והכא בגזירה שמא ילמד ממעשיו**

עי' גאון יעקב שעיקר החשש שילמד ממעשיו הוא בשימוש המשותף בחצר שבת אבל בחול טרוד הוא בעסקיו ולכן כל שלא ישכור הנכרי ויאסור הישראל להשתמש שוב ליכא חשש שילמד ממעשיו ואמנם מצינו מחלוקת הראשונים לק' סה ע"ב וע"ה ע"ב אם בדריסת הרגל לחוד יש חשש שמא ילמד ממעשיו, וגם מדברי הראשונים משמע שטעמו שהצריכו חז"ל שכירות הוא משום שע"י שלא ישכירו הנכרי יצא הישראל משם.

**השכיר ישראל ביתו לנכרי**

עי' רמב"ם בפירוש המשנה "וכשידע זה הישראל לא ישכיר מדור בביתו לעובד כוכבים", ומבואר שעיקר הגזירה מחשש שהישראל ישכיר דירתו לנכרי אולם עי' רמ"א סי' שפ"ב ס"א שישראל שהשכיר ביתו לאינו יהודי אינו אוסר עליו שלא ישכיר ביתו כדי לאסור עליו [וכבר העירו בזה בבית מאיר ובעצי אלמוגים סק"ג] ומקורו ברשב"א עבודת הקודש שער ד' אות ק"ג וע"ש ב' טעמים חדא שלא השכירו לנכרי ע"ד שיאסור עליו [עי' חזו"א סי' צ' ס"ק ל"א "דעיקר סברא זו אינו משום דחשיב כהתנה ע"מ שלא יאסרו עליו שהמשכיר בית והתנה שלא יאסור עליו אין בתנאו כלום כיון שהוא דר בית מיוחד אוסר אלא הכא כיון שהוא נטפל לבעה"ב והוא כאורח אצלו מהני סברא שלא השאיל לו לאסור עליו ר"ל כיון דאם מאלם השכירות אוסר עליו בשביל זה מרופה השכירות והוא נטפל לבעה"ב". ואמנם בישראל קי"ל דלא סגי בסברא זו לבד רק אם יכול לסלקו ועי' משנ"ב סק"ז ובשו"ת משכנות יעקב סי' קכ"ה ואכמ"ל] ועוד שאין דרכו של ישראל להשאיל בית בחצרו לנכרי והו"ל מילתא דלא שכיח ע"ש [עי' שו"ת חת"ס או"ח סי' צ"ב "ולכאורה ב' הטעמים צריכים דלטעם הראשון שלא השאיל ע"מ שיאסור עליו קשה אטו בדידיה תליא מילתא הלא חז"ל גזרו שמא ילמד ממעשיו ע"כ הכבידו עליו דירתו עם הגוי וכו' וא"כ מה לי ברצון של ישראל שאינו משאיל לו ע"מ שיאסור עליו ע"כ יאסור עליו כדי שיצטרך לשכור ממנו (צ"ע כל שישראל אין דירתו אוסר גם נכרי אינו אוסר שלא החמירו בדירת נכרי יותר מישראל וכש"כ התוס' לק' עה ע"ב ד"ה נכרי) וע"כ נ"ל דעיקר אועוד סמוך שאין דרכו של ישראל להשאיל או להשכיר ביתו לנכרי ומילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן שמא ילמד ממעשיו של גוי ורק משום לא פלוג דסתם גזרו ולזה די במה שמאיר לו תפיסת יד בבית להעמיד כלי שם כדי שלא יאסור עליו זהו מה שנ"ל".] וע"ש באות ס"ב שלא הביא הרשב"א רק הסברא השניה ועי' עצי אלמוגים סי' שפ"ב סק"ג שהוכיח מזה שסברא זו עיקר ע"ש וע"ע בט"ז סי' שפ"ד סק"א מה שתמה מדברי הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ [ועי' בתשובת הרשב"א הוצאת מכון י-ם הוספה מכת"י].  **[עיקר הסוגיא של "לא השאיל ע"ד לאסור עליו" אין מקומו בסוגיין אלא לק' סד ע"א ועוד חזון למועד]**

**תרי דשכיחי דדיירי גזרו בו רבנן**

עי' גאון יעקב שמעיקר הדין ליכא בזה איסור שמה שאסרו לייחד עם נכרי היינו בבית ולא בחצר ורק כדי שילמד ממעשיו לא רצו חז"ל שידור כן אלא בשעת הדחק ולכן עשו תקנת בעירוב שכל מי שאין לו שעת הדחק לא יטרח לשכור ויצא משם אולם עי' אהל מועד הטעם שא' לא שכיח דדיירי שכבר גזרו לא להתייחד עמהם ע"ש ועי' יראים מצוה שט"ו שתולדות איסור לא ישבו בארצך הוא מה שאמרו שנכרי אוסר עד שישכור ע"ש.

**תרי דשכיחי דדיירי**

הנה בב' אנשים שגרים בבית א' עי' תוס' לק' סג ע"ב (ד"ה בטילו) שחשוב כיחיד במקום נכרי ואין הנכרי אוסר לדעת ראב"י וצ"ע הרי סו"ס שכיחי דדיירי [בתורת חיים ובבית מאיר סי' שפ"ב ס"א ר"ל שלא שכיח דדיירי ב' אנשים בבית א' וזהו לשיטתו במש"כ בסעיף י"ז שלהלכה קי"ל שגם בלי אוסרים זה על זה אוסר הנכרי כל דשכיח דדיירי ע"ש] ועי' רשב"א עבודת הקודש שער ד' אות ק' שכתב שלא חלקו חכמים בדבר וכ"כ בשו"ע הרב סי' שפ"ב סעיף א' "כי לא רצו חכמים לחלוק בין בית שדר א' לבית שדרבים בו הרבה והתירו בבית א' בכל עניין", אולם עי' מהרי"ל בתשובה סי' קנ"ו "אע"ג דהתירו רבותינו כמה בני אדם לבית אחד דחשיב לא שכיח דמירתתי [בבית מאיר סי' שפ"ב סעיף י"ז כתב דט"ס וצ"ל דדיירי וזהו לשיטתו במש"כ בסעיף א' אך לדברי המאירי א"צ לשנות הגי'] אבל תרי בתים מירתת גוי מינייהו ושכיחי דיירי", ועי' מאירי "ואפילו היו הרבה בבית א' אין העכו"ם אוסר שאין יראת העכו"ם מצויה אלא בחלוק בתים וכו' וסבור שהאוכלוסים לפי מנין הבתים".

**ואמרו רבנן אין עירוב מועיל מקום נכרי**

בתוס' (ד"ה ועכו"ם) מבואר שהטעם הוא כיון שנכרי לא איכפת ליה לערב לכן לא יועיל התקנה שיצא הישראל לכן אמרו שרק שכירות מועיל אולם בתוס' ר"פ מבואר שכיון שנכרי לאו בר מצוה לא שייך אצלו עשיית עירוב ועי' גאון יעקב [והנה אם נאמר שגם השכירות אינו כלום למאי דקי"ל שכירות רעועה מועלת ועי' חזו"א דהיינו שכל שעשה פעולת שכירות קיים תקנת חז"ל ושוב הדרינן לעיקר הדין שדירת נכרי אינו אוסר וא"כ מהאי טעמא גם עירוב היה אפשר להועיל אך גם בדעת התוס' אינו מוכח כן שהרי מדבריהם מבואר שגם למאי דס"ד שדירת נכרי שמיה דירה אין להם סברא ברורה שנכרי לא יוכל לערב, ועי' קר"א שנתקשה באמת למה התוס' לא כתבו כפשוטו כיון שלאו בר עירוב הוא]

אולם עי' תורת חיים שדייק ל' הגמ' אין עירוב במקום נכרי ולא אמרו אין עירוב לנכרי שבאו לומר שכל זמן שיש נכרי זה מפקיע העירוב בין ב' הישראלים וכן מבואר ברמב"ם פ"ב מהל' עירובין ה"י ועי' קר"א. [עי' ל' רש"י סא ע"ב (ד"ה עד) "ובאין לערב ביניהן העכו"ם אוסר עליהן", ולק' סה ע"ב ד"ה לעולם כר"א "ומהני נכרי לבטל את עירובן", ועי' מלחמות סוף פירקין] וכ"כ האבן העוזר בחי' לק' עד ע"ב ובסי' שפ"ב סעיף ג'.

ועי' ביאור הלכה סי' שפ"ב ס"א (ד"ה צריך) שדן ע"פ זה שאינו מועיל לערב אלא לאחר ששכר אבל לפני ששכר הנכרי מבטל את עירובן, ע"ש.

**הוי יודעים ששוכרים מן העכו"ם בפחות משו"פ**

עי' רמב"ם פ"ב מהל' עירובין הי"ב ששכירות כביטול ואינו אלא להיכר לכן מועיל בפחות משו"פ [ועי' שו"ת חכם צבי סי' ו'] אולם עי' ברש"ש שנקט שכיון שלגבי נכרי חשוב שו"פ כסף מועיל בכל הקניות שלו וכ"כ באבני מילואים סי' ל"א ס"ק כ"ד וכבר תמה על דבריהם מדברי הרמב"ם באמרי בינה קונטרס הקנינים ס"ד ודברי יחזקאל סו"ס מ"ב וע"ע שו"ת משיב דבר ח"א סי' כ"ז.

**אם מועיל שכירות אצל ישראל**

הנה עי' רמב"ם פ"ב מהל' עירובין הט"ז ששכירות אינו מועיל בישראל [ע"ש כס"מ] ועי' רא"ש לק' סי' י"ג שנחלק בזה עם הר"מ וצ"ע למה שלא יועיל ועי' ט"ז סי' ש"פ סק"ב שכיון שאינו מועיל בישראל פחות משו"פ בטלוהו לגמרי אצל ישראל ובמג"א סק"ו כתב שרק בשבת אינו מועיל אצל ישראל דהוי כמקח וממכר [והיינו שכירות אצל נכרי אינו מקח ומועיל מדין ביטול עי' לק'] אך צ"ע שבכל שכירות מנוח נמי ביטול ועי' ט"ז סי' שפ"ב סק"א ועי' בחזו"א סי' פ"ב ס"ק ט"ו שכל הנידון אם מועיל שכירות הוא באופן שביטול אינו מועיל ע"ש

**שכירות במומר**

הנה לעניין מומר ודאי מועיל שכירות ומשמע א"כ שדינו כגוי גם להקל ועי' ברע"א לק' סט ע"א שביאר שמעיקר הדין היה צריך להועיל שכירות בישראל רק כדי שיהא ניכר שיראה הנכרי שמישראל אין שוכרים וממנו שוכרים לכן יחוש לכשפים [וכ"כ בתוס' שבת סי' ש"פ סק"ט] וא"כ לעניין זה שפיר מומר דינו כגוי ואפ"ה מבואר שלמומר מועיל שכירות הרי שעשאו כנכרי גם לקולא

**שכירות פחות משו"פ ממומר**

ולעניין מה שמועיל בעכו"ם פחות משו"פ עי' גאון יעקב לק' סט ע"א (ד"ה במזיד) שלעניין מומר אינו מועיל בפחות משו"פ שהרי אצלו אינו ממון אך מדברי הט"ז סי' ש"פ סק"ב משמע שמועיל וכש"כ שם התוס' שבת סק"ט ועי' חזו"א סי' פ"ב ס"ק ט"ו.

**בריאה במוהרקי ואבורגני רעועה בלא מוהרקי ואבורגני**

לפירש"י מבואר שלמ"ד רעועה ל"צ זכות להניח שם חפציו וצ"ב למה שכרו ועי' חזו"א סי' פ"ב סק"א "לפירש"י מבואר שא"צ לשכור כל החצר כולה אלא איזה חלק בחצר סגי", ועי' מאירי "שאפילו לא שכרה אלא לדבר מועט ולתת שם כלי אחד סגי". ועי' משכנות יעקב סי' קכ"ה ["וע"כ טעמא דמילתא דסגי בהכי אף דלא מיקני רשותה בכה"ג כיון דירת ישמעאל מדינא לאו שמה דירה בענין הזה ואינו אוסר כלל רק מדרבנן גזרו בה שמא ימלוד ממעשיו והצריכוהו לשכור אף שכירות רעועה וישמעאל חייש לכשפים ויצטרך לעקור דירתו מאצלו להכי סגי בשכירות כל דהו וכעין הערמה בעלמא".]

ולמ"ד בריאה עי' בתוס' דהיינו בשטר [ולדבריו ע"כ לר"ח אין שוכרין בשבת עי' ביאור הגר"א סי' שפ"ב סעיף ד' ובשו"ת משכנות יעקב סי' קכ"ה וע"ע שו"ת משיב דבר ח"א סי' כ"ז] ועי' חזו"א סי' פ"ב סק"ג שהביא ג' צדדים בזה או דבעי שיוכל להוציא מן הנכרי הגוזלו או משום שבדיניהם אינו קונה בלי שטר [וכ"כ בשו"ת משכנות יעקב סי' קכ"ה] או כיון שהשכירות אינו אלא כדי שיקשה לישראל הצריכו גם כתיבה ע"ש.

**גדר שכירות מנכרי**

עי' רמב"ם פ"ב מהל' עירובין "שהשכירות כביטול רשות היא שאינה שכירות ודאית אלא הכר בלבד", וע"ש דמה"ט שוכרין בשבת ובפחות משו"פ וכה"ג כתב האגודה [הובא בא"ר סי' ש"פ סק"ו] "אך מבטל רשותו עבור שכר", ועי' חכם צבי סי' ו' שע"פ זה יכול לחזור בו משכירות כמו שיכול לחזור בו מביטול ועי' לק' אולם עי' מג"א סי' ש"פ סק"ו שרק מנכרי שוכרים בשבת שאין דירתו דירה והיינו שהרי שכירות מהני אפילו רעועה ואינו כלום מן הדין אלא כמו שביאר החזו"א סי' פ"ב סק"א "מ"מ כיון דעשה כתיקון חכמים בענין השכירות אף בשכירות רעועה שוב לא גזרו חכמים על דירת עכו"ם ושב דירת עכו"ם כדיר של בהמה ואינו אוסר", אך עי' א"ר סק"ו שהער שמדברי הרמב"ם ואגודה אינו נראה כן. [ומדברי רבינו פרץ לק' סו ע"א משמע קצת כמג"א אך יש לדחות שכוונתו כש"כ בתוס' הרא"ש שם שלכן שכירות הנכרי לא מועיל לחלק הישראל ע"ש. וע"ע בסמוך מדברי העצי אלמוגים שכיון שדירת נכרי ל"ש דירה לא שייך הואיל והותרה הותרה, ע"ש.]

**חשיש עכו"ם לכשפים ולא מוגר.**

עי' רש"י (ד"ה אלא) "הטריחוהו והפסידוהו חכמים לישראל הדר עמו כדי שיקה בעיניו ליתן שכר כל שבת ושבת ", עי' רש"ש שתמה שזה נגד הגמ' וע"ש שצידד לומר שרק להרבה זמן לא ירצה להשכיר מחמת חשש כשפים ולכן הוצרך רש"י להוסיף שלשבת א' הישראל לא ירצה להשכיר ע"ש [ויסוד הדברים מבואר בב"ח סי' שפ"ב אות ג'] אך עי' חכם צבי סי' ו' שכל שהנכרי לא חייש להשכירו לקצת זמן ה"ה לא יחוש להשכיר להרבה זמן ועי' שו"ת משכנות יעקב סי' קכ"ה שביאר שרק בשכירות רעועה חושש הנכרי לכשפים אבל לא בבריאה וחשש שמא יחזיק אינו אלא במשכיר להרבה זמן ולא לשבת א' ולכן הוצרך רש"י להוסיף סברא שלשבת א' הישראל לא ירצה להשכיר, ע"ש.

**אם אפשר להשכיר לזמן ארוך**

עי' אור זרוע סי' קס"ח שהוציא מדברי רש"י שאינו מועיל לשוכר מהנכרי לזמן ארוך אלא שצריך לשכור כל שבת ושבת [וכ"כ בשבלי הלקט סי' צ"ח ובתניא רבתי סי' י"א ובריקאנטי ובאגור סי' תקמ"ד] אולם ברא"ש סי' א' כתב שאין כוונת רש"י שצריך לשכור כל שבת ושבת אלא שכיון שיכול לחזור בו אחר השבת יכול להיות שיצטרך לעשות בכל שבת, ע"ש. וכ"כ בספר האגודה אך הביא דעת רבינו ברוך שצריך לשכור כל שבת ע"ש.

**[אם מועיל שכירות שוכר שדר בחצר**

ע"ש ריקנטי שכתב ע"פ שיטת רש"י הנ"ל וכן ישראל הדר עם הנכרי בעל ביתו בחצר א' אע"פ שנותן לו שכר דירה צריך לשכור ממנו כדי שיצא משם", ועי' חזו"א סי' פ"ב סק"ה "ונראה דישראל ששכר בית מעכו"ם בחצר העכו"ם אוסר עליו ולא חשוב שכירות הראשונה כשכירות החצר דשכירות קבועה לצורך השתמשות לא חשוב שכירות אלא צריך לשכור חלק העכו"ם המיוחד לתשמישי העכו"ם ומזה צריך לשכור ליום השבת" וע"ע ספר העתים סי' ק"ט**]**

**חזרה מן השכירות**

עי' רש"י לעיל סא ע"ב שבשכירות לא איכפת לן שהנכרי מוציא אח"כ "דהא נקיט דמי" ויש לבאר בתרי אנפי די"ל שכוונתו כל זמן שמחזיק הדמים אבל אה"נ אם יחזיר הדמים פקע השכירות [ואף שבעלמא כל שקנה לא יועיל החזרת דמים שאני הכא כש"כ בתוס' שבת ס"ק י"א שעשו תקנה מיוחדת שיוכל לחזור בו כדי להקשות על הישראל או כמו שביאר החכם צבי סי' ו' ששכירות כביטול ומעיקר הדין מועיל חזרה ורק כל זמן שמעותיו בידו תיקנו שלא יועיל חזרה] וי"ל שכוונת רש"י כיון שעשה מעשה קנין במעות אלים קנינו מביטול דעלמא ושוב אינו יכול לחזור בו ואפילו אם יחזיר הדמים לא יועיל ככל קנין וכמבואר בתמים דעים סי' ע"ו.

ועי' ב"י סי' שפ"ב ס"ז שנקט בדעת רש"י שחזרת דמים יועיל אך עי' בית מאיר סעיף ז' שהעיר שמדברי רש"י אינו מוכח שי"ל כוונתו "כיון דנקיט דמי ונתרצה שוב אינו יכול לחזור בו", ועי' שו"ת שבות יעקב ח"ב סי' ז' שע"כ זהו כוונת רש"י שאם נאמר שמועיל חזרת דמים א"כ גם בשכירות יש לחשוש שמא יחזיר הדמים ויחזיר בו, ועי' ביה"ל סי' שפ"ב סעיף ו' (ד"ה כל זמן) שכ"מ ברבינו יונתן, וברע"ב, ע"ש.

הנה בפרטי הדין בזה נחלקו האחרונים שדעת התוס' שבת ס"ק י"א שבשכרו לזמן ג"כ יכול לחזור בו כל שמחזיר הדמים ואף שבעלמא אינו יכול לחזור בו בשכירות מנכרי תקנו כן כדי שיצא הישראל שאל"כ ישכיר פעם אחת לזמן ארוך ושוב לא יצא [והחולקים ס"ל שלא ירצה הנכרי להשכיר לזמן מרובה וכש"כ הב"ח ורש"ש הנ"ל] ודעת הב"ח וא"ר סק"ח שכל ששכר לזמן קצוב אינו יכול לחזור בו גם אם יחזיר הדמים ובשכר סתם יכול לחזור בו לאחר שבת הראשון גם בלי חזרת דמים ע"ש וכ"כ בביה"ל סעיף ו' (ד"ה כל זמן)

**לחזור בו באמצע שבת**

כתב המג"א סי' שפ"ב סק"ו שבשכר סתם, לפני שבת הראשון יכול לחזור בו ומשנכנס שבת אינו יכול לחזור בו כל שהחזיק בו (ע"ש מחצה"ש) וע"ש פמ"ג דהיינו במחזיר הדמים אך צ"ב א"כ למה בשבת אינו יכול לחזור ועי' חיי אדם כלל ע"ה סעיף ט"ז שהחזיק בו הכוונה שהישראל החזיק בחצר והיינו כמו בביטול לא מהני חזרה לאחר שהחזיק בו כ"כ בשכירות אך ברש"י מפורש שבשכירות גם לפני שהחזיק הישראל אינו יכול לחזור בו ועי' ב"ח.

**בדין הואיל והותרה הותרה בשכירות נכרי**

ועי' בית מאיר שר"ל שהחזיק בו כוונה שהנכרי החזיק בכסף והוא מדין הואיל והתורה הותרה [אך כתב שצ"ע ל' המג"א שאינו יכול לחזור בו] וע"ע בהגהת הראמ"ה על הרא"ש שג"כ כתב כן שחזרה בשבת לא יועיל כיון שהותרה וע"פ זה כתב שע"כ מש"כ רש"י הואיל ונקט דמי אין הפירוש שהכסף עדיין בידו אלא הכוונה הואיל ועשה קנין קנאו ע"ש אך לעניין ביטול מצינו דלא אמרי' הואיל והותרה הותרה ועי' ט"ז סי' שפ"א סק"א שנתקשה בטעם הדבר ור"ל שכיון שמבטלין בשבת הרי אינו תלוי בבין השמשות ולפי זה לכאורה ה"ה לעניין שכירות [וע"ש נתיב חיים וברש"ש לעיל סא ע"ב] ועי' חזו"א סי' פ"ח סק"ב "דכל מקום שאדם עושה מעשה לא אמרי' הואיל והותרה כיון שבידו לאסור בכל שעה" וע"ש סק"ה. וע"ע חי' הרשב"א לק' פו ע"א וברא"ש פ"ח סי' ו'. [ועי' לעיל בשם עצי אלמוגים שע"י החזרה מתבטל הביטול למפרע]

ובעצי אלמוגים סי' שע"א סק"ד ר"ל שלגבי נכרי לא שייך כלל הואיל והותרה הותרה כיון שמעיקר הדין אין דירתו דירה ועיקר איסורו אינו אלא מפני חשש שמא ילמד ממעשיו [והיינו שאין הגדר שמדרבנן דירת נכרי שמיה דירה אלא הוא חיוב שכירות כל שיש נכרי ע"ש]

**ראב"י אומר לעולם אינו אוסר**

עי' פירש"י "ואוסר העכו"ם על בתיהם", עי' רש"ש דלמאי דמסקינן שר"מ איירי בליתא ומה"ט אינו אוסר ביתו של ישראל לכאורה גם לראב"י הדין כן וע"ש שר"ל שראב"י מיירי באיתא, ע"ש. [אך להמבואר לעיל שנחלקו ר"מ וראב"י בעיקר גדר הגזירה אם עשו דירת נכרי לדירה או רק חייבו שכירות כדי שלא ילמד ממעשיו י"ל שלגבי החשש דשמא ילמד אין לחלק בין איתא לליתא וכש"כ בגאון יעקב וא"כ לראב"י גם בליתא חייב שכירות אך צ"ע לשון רש"י ז"ל "דשויה רבנן לדירת עכו"ם דירה",] אך י"ל שרש"י קאי רק לפי הס"ד [וכדרכו בכל מקום] ועי' להלן שבזה ע"כ פליגי ר"מ וראב"י ע"ש. אבל לפי המסקנא דאיירי בליתא שפיר י"ל שכיון שלכו"ע אין זה אלא מגזירה לכן נחלקו ר"מ וראב"י אם גזרו בחד ישראל או לא ואף שטעם הגזירה לא שייך שהרי לא הועילו לאסור בית הנכרי מ"מ גדר הגזירה היה שדירת נכרי שמיה דירה ולכן כל שדירת ישראל אוסר בכה"ג ממילא דירת נכרי אוסר. אולם בגאון יעקב לק' לא נקט כן, ע"ש.

**סב ע"ב**

**והא אנן תנן הדר עם העכו"ם בחצר הרי זה אוסר עליו**

**גדר דירת עכו"ם לס"ד דגמ'**

מבואר שבגוף הברייתא לא הק' מרישא לסיפא ועי' פירש"י שהבין שי"ל שדירת נכרי אינו דירה גמורה ואינו נחשב דירה לאסור אלא דירה המיוחדת לו והיינו ביתו ולא חלקו בחצר ולכן הישראל אוסר ביתו של נכרי ואין הנכרי אוסר ביתו של ישראל ועי' גאון יעקב שתמה הרי עיקר הגזירה היה כדי לאסור ביתו של ישראל אבל מה איכפת לן לאסור ביתו של הנכרי אך לכאורה לפי הס"ד מה שאסרו דירת הנכרי אינו מכח הגזירה אלא הוא מעיקר הדין וכמו שביאר בחי' אבן העוזר שקס"ד שדירת נכרי אף שאינו דירה גמורה מ"מ הוא בגדר דירה בלי בעלים לדעת רש"י לק' עד ע"א והיינו שאינו אוסר בחצר שהוא משותף אך אוסר בביתו שמיוחד לו [והנה לפי זה ע"כ ראב"י אינו פליג בזה להצריך ב' ישראלים כיון שמה שאסר ר"מ דירת הנכרי הוא מעיקר הדין ולא מצינו מחלו' בזה וע"כ שלפי הס"ד ראב"י הוא שחידש הגזירה שדירת נכרי שמיה דירה וכדמשמע ברש"י ולכן איירי לגבי לאסור בית הישראל וכמו שפירש"י ז"ל, ובזה כיון שאין איסורו אלא מדין גזירה לכן אינו אוסר ראב"י אלא בב' ישראלים ודוק].

**במה איירי ראב"י לפי המסקנא**

ולמסקנת הגמ' נשאר חילוק זה רק באופן דליתא והיינו דבאיתא אוסר לגמרי ומדין גזירה אבל בליתא אינו אוסר רק רשות ביתו ועי' חי' הריטב"א לק' פה ע"א שהוכיח מזה כשיטת רש"י לק' עד ע"א שמה שאמרו שדירה בלי בעלים לא חשוב דירה היינו רק כלפי דירתו המשותפת בחצר אבל דירתו המיוחדת בביתו חשוב דירה גם בליתא [עי' חזו"א סי' פ"ב ס"ק ט"ז] וע"ש שדחה לפי גירסתו בסוגיין "לכו"ע דירה בלי בעלים שמה דירה" ע"ש וכ"כ בתור"פ שם. [עי' בית מאיר סי' ש"ע סעיף ח']

ועי' מרדכי סי' תק"ז מה שהוציא מדברי רש"י בסוגיין ומשמע מדבריו שגם ישראל א' ואורח אוסרים בדירת נכרי ועי' בתרומת הדשן סי' ע"ו שתמה שאורח אינו אוסר ועי' בב"י סוף סי' שפ"ב [ועי' מג"א סי' שצ"א סק"ב] ועי' חי' אבן עוזר בסוגיין ובסי' שס"ו שכוונתו שמר"מ נשמע לראב"י כשיש ב' ישראלים חוץ מהאורח, ע"ש. ולדבריו אורח לאו דווקא שעיקר הכוונה שאסור לכל ישראל להוציא מביתו של נכרי אולם עי' בית מאיר סי' ש"ע סעיף ח' שכתב לבאר באופן אחר, ע"ש.

**מחלוקת הריב"ש וחכם צבי אם הנכרי אוסר בביתו**

עי' שו"ת הריב"ש סי' תכ"ז שכתב שגם בשכר מן שר העיר רשות המבוי עדיין אין זה מתיר להכניס לבתי הנכרים כמו במי שביטל רשות חצירו שביתו נשאר באיסורו ועי' שו"ת חכם צבי סי' ו' שתמה ע"ז הרי דירת נכרי מעיקר הדין לאו שמיה דירה ולא אסרו אלא כשיש ב' ישראלים אוסרים זה על זה ולכן כל ששכר רשות הנכרי במבוי הרי שוב ליכא ב' ישראלים אוסרים זה על זה ע"ש ["וכאן כיון ששכרו רשות המבוי שהוא המקום שהישראלים אוסרים זה על זה שוב אין שום ישראל אוסר על חבירו בית העכו"ם שהרי אין לשום ישראל דרך ודריסת הרגל על העכו"ם בביתו של העכו"ם ודריסת הרגל שיש לעכו"ם במבוי כבר הותרה ע"י שכירות מהאדון ולמה נאסור בתי העכו"ם על הישראל מעתה",] וצ"ע מסוגיין דמבואר שאע"פ שרשות הנכרי בחצר אינו נחשב רשות לאסור אפ"ה רשות ביתו אסורה אך למבואר ברש"ש א"ש שראב"י מיירי באיתא ואוסר גם חצירו והמבוי ועיקר סברת החכם צבי ליכא רק בראב"י דבעינן אוסרים זה על זה.

**שמעתתא דלחמן בר ריסתק**

**סג ע"ב**

**לחמן בר ריסתק**

עי' בתוס' שר"ח גרס המן בר ריסתק ועי' מאירי שכשמו כן הוא רשע כהמן [ומשמע קצת שזה היה שמו רק קראו לו כן ע"ש מעשיו ומיושב למה קראו לו ע"ש אביו ואין צ"ל כפירש"י שבר ריסתק הוא שמו ועי' תוס' ר"פ] וע"ע ריטב"א לק' סו ע"א "פי' דמסתמא לא קפיד גוי על שכירות רעועה ושפיר מיגר להו דכלהו לאו כהמן בר ריסתק נינהו דלא בעי לאוגר", וצ"ע הרי אמרו לעיל סב ע"א שהטעם שהצריכו שכירות לנכרי הוא משום שרצו להקשות על הישראל ונכרי לא ירצה למיגר כיון שחושש לכשפים.

**מידי הוא טעמא אלא דלא שכיח דדיירי**

עי' ריטב"א לק' סה ע"ב שהק' שהרי לדעת ראב"י לא אסרו אלא באופן ששנים אוסרים זה על זה אבל כל שאינם אוסרים זה על זה אף דשכיח דדיירי מותר וא"כ כיון שביטול עושהו חד מה לי דשכיח דדיירי וע"ש בגאון יעקב שתמה שכמו בעירוב נעשה א' ואפ"ה לעניין יחיד במקום נכרי לא מהני והיינו מטעמא שא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם וכש"כ בתור"פ בסוגיין וגדר הדברים הוא שלא החשיבו חז"ל הצירוף של עירוב לעשותו כא' גם לגבי יחיד במקום כיון שבאמת אינם דרים ביחד וכש"כ התוס' (ד"ה בטילו) עי' לק' כמו כן יש לדון לעניין ביטול האם להחשיבו כא' במקום נכרי או לא וע"ז קאמר כיון דשכיחי דדיירי לכן ודאי שלא יחשיבו חז"ל דרגת ביטול כיחיד במקום נכרי.

**תוד"ה בטילו רשותייכו**

["דאי משום דלמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי וכו'", צ"ע דיעוי' תוס' לק' עד ע"א (ד"ה הכא) שלא גזרו מקום אטו מקום רק כלי אטו כלי וע"ש תוס' רא"ש ור"פ דהיינו דחיישינן שאגב שיוצא כלי החצר יוציא נמי כלי הבית]

"וקשיא לר"י דמסתמא הני דשמעתין היו מערבין חצירות וכו'", עי' גליון הש"ס שתמה שאמאי הוצרכו התוס' להקדמה זו שממנ"פ קשה ע"ש אולם עי' חי' בית מאיר ששככונתו התוס' לאפוקי מש"כ הריטב"א שביטל רשות המבוי וחצר והיינו כיון שהחצר והמבוי רשות אחת מותר להוציא מחצר למבוי גם כלי בתים אך ברש"י כתב לאסור בזה משום חזרה והיינו שכמו שהמבטל רשות ביתו וחצרו אסור להוציא מביתו לחצרו משום שנחשב כחוזר ומחזיק כל' סט ע"ב כמו כן המוציא מחצר למבוי חשוב כחוזר ומחזיק.

"ואפילו לשתף בתי אחרים מהני", מבואר שמותר להוציא מן הבית שהוא רשות לכולם למבוי שהוא רשות רק לא' אמנם מבית שלו לבית שיש לו שותף כתב הרשב"א בעבודת הקודש לאסור ועי' חזו"א סי' פ"א סק"ד-ה.

אך יש לחלק בין בית למבוי לעניין זה שבמבוי כל שיש לו חלק בו אין איסורו אלא מדין רה"י לרה"ר כדמשמע מדברי הרשב"א שם אך שמעתי ליישב די"ל שכיון שביטלו ליחיד פקע דירת הנכרי ושוב ממילא מועיל העירוב על החלק שקיבל מהמבטלים להחזירו לכל אנשי החצר [עי' ביה"ל סי' ש"פ ס"א (ד"ה צריך לבטל) שאפילו ביטל לאחר שעירב כל שהוא לפני בין השמשות זמן חלות העירוב מועיל העירוב לתת לכולם חלק המבטל] ולכן אין איסור לאנשי החצר להוציא מחצר למבוי אלא משום חוזר ומחזיק ואין להקשות שכיון שמשתמש מדין בעלים שוב ליכא בהוצאה משום חזרה כמבואר בתוס' בסמוך לגבי ביטול די"ל דשאני התם שמשתמש מדין נטפל לחבירו אבל כל שמשתמש מדין עצמו מונח חזרה על הביטול, וצ"ע.

"ומ"מ יחיד במקום נכרי לא חשוב", עי' מהרש"א שהעיר מהו הס"ד שיועיל עירוב הרי סו"ס קדיירי ביחד וכמו שאמרו בגמ' שמה"ט לא יועיל ביטול וע"ש שכוונת התוס' הוא עם ביטול ואמנם עי' תוס' ר"פ שכתב "וי"ל דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתן להצריך שכירות מן הגוי", ועי' קר"א שר"ל שכל נידון של התוס' לא היה אלא בסוגיין שעירבו בחצרות ששם ליכא נכרי ונמצא שהעירוב הועיל עכ"פ לגבי החצרות לכן היה ס"ד שיועיל ג"כ למבוי [הנה הטעם שאינו מועיל בחצר שיש שם נכרי י"ל כש"כ התורת חיים לעיל סב ע"א ועוד שיש דין שאין עירוב במקום נכרי אך א"כ צ"ע למסקנת התוס' שעירוב אינו עושה שיחשב יחיד במקום נכרי למה לי התקנה שאין עירוב במקום נכרי וצ"ל שהכוונה ע"פ המבואר בתוס' לק' סה ע"ב (ד"ה דאתא) שאי אפשר לערב חצי חצר כל שיש בתוכה דירה שאינו ראוי לעירוב.] ועי' חי' בית מאיר שביאר כוונת התוס' שאילו היה נחשב ע"י עירוב כיחיד במקום נכרי ואיסורו רק משום דשכיחי דדיירי א"כ לא מועיל ביטול כיון שבין כך הוא כיחיד ואף שביטול עושה למילתא דלא שכיח הו"ל כמילתא דלא שכיח מחמת דבר חיצוני שודאי אינו כלום.

"אבל השאר אסורין שאם יוציאו וכו'", עי' מג"א סי' ש"פ סק"ז שרבים שביטלו רשותם ליחיד כיון שאין רבים נעשים אורחים אצל יחיד אפילו לאחר שהחזיק היחיד ברשות שביטלו אין הרבים יכולים להשתמש בו וע"ש ביה"ל (ד"ה שאין) שכ"כ רשב"א סט ע"ב ועי' בית מאיר שם מה שביאר טעם הדבר.

"וכי אם שנים דרים בבית אחד", והיינו שכוונת התוס' להקשות שכיון שעירבו ע"כ הביטול מתייחס לכל הדיירים [כפשוטו הסברא בזה שהביטול אינו לגברא אלא לדיוריו ולכן כיון שלאחר העירוב כולם חשיבי כדיור א' ממילא הביטול מתייחס לכולם וצ"ב שמהאי טעמא לא יחשב ביטול שהרי הוא דיוריו שהוא רוצה לבטל הוא הוא הדיורים שהוא מבטל אליהם אך ממש"כ התוס' "כי אפילו אם נאמר שא"א שיהא זה אסור וזה מותר", משמע שעיקר ביטול מתייחס למי שמבטלים לו רק כיון שהשני דר עמו אין לחלק בהיתר הרשויות] ואף דשוב שכיחי דקדיירי אה"נ מהאי טעמא לא יועיל הביטול עי' מהרש"א ושפ"א.

ועי' תוס' ר"פ שתי' שע"י שיוציאו חשיבי כחוזר ומחזיק ודעת התוס' שחוזר ומחזיק אינו שייך אלא כשאין לו סיבה להשתמש בתור בעלים אלא בתורת אורח אבל כל שגם לאחר שביטלו קבלו ממקום אחר שוב משתמש בו מדין בעלים ואין לדון בזה חזרה

**דין ב' ישראלים בחצר א'**

עי' תוס' לק' עד ע"ב שכתבו שכמו שב' ישראלים הדרים בבית א' חשוב כיחיד במקום נכרי [ועי' הטעם ברשב"א וריטב"א לק' עה ע"א] כמו כן ב' הדרים בחצר א' חשוב כיחיד במקום נכרי [באבן העוזר סי' שפ"ב סעיף ג' כתב דהיינו טעמא שהטעם שאינו מועיל עירוב לעשותם כיחיד במקום נכרי היינו משום שחז"ל תקנו שאין עירוב במקום נכרי והיינו שהנכרי מבטל עירובם וא"כ כל זה במערב במקום הנכרי אבל בנכרי בחצר ומערב בחצר כיון שהנכרי אינו יכול להפקיע העירוב שוב הו"ל יחיד במקום נכרי ועי' בחי' אבן העוזר לק' עד ע"ב שכתב כה"ג במבוי שצדו א' חצרות ישראל וצדו א' חצרות נכרי שמעיקר הדין היו הישראלים יכולים לערב ביניהם ושוב ממילא המבוי מותר כיון שהו"ל כיחיד במקום הנכרי אך מבואר שם שלמעשה אסור וכן במערב ב' בתים בחצר דרך פתחיהם מבואר בשו"ע סי' שפ"ב סעיף כ' שאינו נחשב כיחיד במקום נכרי ומקורו מדברי הגמ' הנ"ל עד ע"ב לפי ביאורו של הרמב"ם וצריך לחלק ביניהם אך דברי האבן צ"ע שלהדיא מבואר בתוס' ורא"ש בסוגיין שעירוב אינו עושה אותם כיחיד במקום נכרי וכפשוטו כוונת התוס' שרשות המבוי מתחלק לפי החצרות ולא לפי הבתים ולכן ביחס לשימוש במבוי כל שיש חצר אחת חסר בשנים אוסרים זה על זה עי' תוס' הרא"ש לק' עד ע"ב] ועי' רא"ש ס"א שהוכיח כן מסוגיין שאע"פ ששאר החצירות ביטלו לחצר א' ומסתמא היה שם יותר מבית א' אפ"ה מועיל להיחשב יחיד במקום נכרי וכבר תמה בחזו"א סי' פ"א ס"ק י"ג-ד שמדברי הרא"ש בסוגיין (סימן ב') מבואר שכל אנשי החצרות ביטלו רשותם במבוי לבית א' [וכמבואר ג"כ בתוס]

**שמעתתא דשכירו ולקיטו**

**גדר דין שכירו לקיטו**

בעיקר גדר שכירו ולקיטו יש לעיין אם גדרו שחשוב כבעלים [ואין הכוונה שע"י זה נעשה כב' דיירים בבית א' שסגי בעירובו של א' (ובתוס' לק' ע' ע"ב (ד"ה יורש) משמע שהוא מדין חמשה שנתנו עירובין שא' מערב בשביל כולם ובגאון יעקב כתב שבעיקר תקנת עירוב לא תיקנו אלא עירוב א' לבית) שהרי בשותפים א' נכרי וא' ישראל קי"ל שאינו מועיל עירובו של הישראל וצריך גם לשכור מן הנכרי עי' משנ"ב סי' שפ"ב ס"ק נ"א אלא הכוונה ע"י שנטפל דיוריו לדיורי הנכרי חשוב כדיורים א' ממש וממילא עירובו מועיל לנכרי אולם בקר"א פ' ע"א נקט ששכו"ל הוא מדין ב' הדרים בבית א' ע"ש] ובפסקי ריא"ז לק' סו ע"א כתב "שכירו ולקיטו של גוי שהוא עמו בבית הרי הוא כאלו רשות הגוי שלו ואם היה זה שכו"ל גוי יכולים לשכור ממנו והרי הוא כאילו שכרו מן הגוי עצמו שהוא בעל הבית".

או שמצד עצמו אינו שייך לעירוב שדירתו נטפל לדיורי הבעלים ואינו מצריך עירוב כלל אלא שנתחדש שיכול לערב בשביל הבעלים וכלשון ר"פ לק' סו ע"א והטור שפ"ב שנעשה כשלוחו ויש בזה כמה סתירות ונציגם א' לא'

**ספיקת אביי בה' שכירים ולקיטים**

ברש"י ותוס' ורשב"א ועוד פירשו שספיקת אביי הוא שמאחר שהחשיבו דיורי השכירו ולקיטו לעניין שיכול לערב אולי כ"כ החשיבו דיוריו לאסור ומבואר להדיא שגדר דין שכירו ולקיטו הוא שחז"ל נתנו לו תורת דייר ומשמע א"כ שמערב מחמת עצמו אולם עי' מאירי בשם הראב"ד שביאר כוונת אביי באופן אחר שנסתפק אם צריך לשכור מכל החמשה שכירים וכן מבואר ברמב"ם פ"ב מהל' עירובין ה"ב וברשב"א בעבודת הקודש

**מת השכירו ולקיטו אם שכירתו קיימת**

עי' שו"ת הרשב"א ח"ה ס"ו שהשוכר מגזבר המלך והמלך החליף את הגזבר שכירותו קיימת "לפי שגזבר מלך כמלך והשוכר ממנו כשוכר מהמלך והשכירות נופלת היא לכיס המלך ואפילו בשכירו ולקיטו נראה כן", ועי' ב"י סי' שפ"ב שאפילו אם הגזבר לוקח הכסף לעצמו אין זה אלא גזילה או שהמלך אנו מקפיד ע"ש ומבואר שגדר שכירו ולקיטו הוא שליחות מהבעלים ולכן גם לאחר שהסתלק השכירו ולקיטו כל שהבעלים קיימים השכירות קיימת

**דברי המהר"ם שיק שיש ב' אופנים שכו"ל**

אך עי' שו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' קפ"ב שתמה שהיאך אפשר לומר ששכירו ולקיטו מועיל מדין שליחות הרי להדיא מבואר בספיקת אביי ששכו"ל נחשב כבעלים וע"ש שרק בעושה בע"כ כהך דלחמן בר ריסתק בזה ע"כ אינו מדין שליחות ונעשה כבעלים [אולם עי' ביה"ל סי' שפ"ב סעיף י"ג (ד"ה כיון) שחכמים עשאו לשליח לכן מועיל אפילו בע"כ] אבל בעושה מרצונו יכול להועיל מדין שליחות ואה"נ בעושה בע"כ ומת השכו"ל פקע השכירות וכן צידד החזו"א סי' פ"ב ס"ק ל"ד [ובאמת בב"י משמע שכל הנידון בגזבר שלוקח הכסף לעצמו הוא לעניין לאחר שסילקו המלך אבל לפני שסילקו מהני ועי' בא"ר ס"ק ט"ז שה"ה לעניין שכירו ולקיטו ומשמע כנ"ל שאפשר גם לעשות בלי שליחות] וע"ע בשו"ת הרשב"א מיוחסות סי' ר"כ שכתב ששראל ששאיל ליה דוכתא מהנכרי יכול או לערב או לשכור ואם נאמר שדעת הרשב"א ששכירות אינו מועיל לישראל יהיה מוכח כדברי המהר"ם שיק שיכול להיות כבעלים או מדין שליחות.

**שיטת הראשונים ששכו"ל של נכרי נותן עירוב**

הנה ברש"י לק' סו ע"א מבואר להדיא שישראל שכו"ל של נכרי נותן עירוב ויש לעיין הרי נכרי לאו בר עירוב וא"כ היאך נותן בשבילו עירוב אלא די"ל דתלוי במחלו' תוס' ור"פ בטעם שנכרי אינו יכול לערב אם מצד שאינו בר עירוב או משום שנכרי לא איכפת ליה לערב שלר"פ הוא רק חסרון במעשה עירוב וי"ל שישראל יכול לערב גם רשות הנכרי אבל לתוס' לכאורה רשות הנכרי מופקעת מעירוב ולדבריו צ"ל שע"כ ששכו"ל נעשה כבעלים וא"כ שכו"ל שעירב בעד הנכרי ומת לפני שבת יתבטל העירוב

**שיטת הראשונים ששכו"ל של נכרי אינו יכול לתת עירוב**

עי' ריטב"א שכתב שרק שכו"ל של ישראל יכול לערב במקומו אבל שכו"ל של נכרי יכול רק להשכיר במקומו [ויש לעיין אם יכול להשכיר בפחות משו"פ ועי' תוס' שבת סי' שפ"ב ס"ק י"ט שנקט שאינו יכול ע"ש] והיינו שעיקר דין שכו"ל הוא לעשות במקום הבעלים וכ"כ המאירי לק' ע' ע"ב ולדבריהם י"ל שישראל שכו"ל אף שאין לו פיתא ולינה מ"מ יכול לערב בשביל הבעלים וכ"מ ברשב"א שלאחר שהביא פירש"י כתב ולפי זה שכו"ל של ישראל אינו מערב בלי פיתא ולינה ומשמע שלדעת הראב"ד אינו כן והינו משום שלשיטתו עיקרו במקום הבעלים ובנכרי משכיר ובישראל מערב.

**שיטת המאירי שמה שיכול לערב מדין שכו"ל אינו מחשיבו בר עירוב**

עי' חי' המאירי לק' ע' ע"ב "וא"ת והיכי קאמר הכא דיורש ר"ל בן בחיי אביו אינו יכול לערב מאתמול והא אמרי' לעיל דשכירו ולקיטו של ישראל נותן את עירובו ודיו וכו' וא"כ היכי קאמר דבן אינו רשאי לערב מאתמול ומי גרע משכירו ולקיטו והתשובה בזה דנהי דיכול לערב מאתמול מכח שליחות האב ואפילו שלא בידיעתו דמ"מ מתורת שליחות קא עביד אפ"ה מכח עצמו אין לו כח לערב". ועי' מאירי סד ע"א שהטעם שמועיל שכירות דשכו"ל משום דמסתמא ניחא ליה לבעה"ב ובאמת מצינו בב"ח סי' שס"ז שאשתו של אדם יכולה לערב אפילו בע"כ של בעלה אבל שכו"ל אף שא"צ דעתו מ"מ בעומד ומוחה אינו יכול, ע"ש.

**ביטול של שכו"ל**

עי' מאירי שלעניין ישראל פשיטא ליה שלא מהני שכו"ל לגבי ביטול אך לגבי נכרי צידד שמועיל ומ"מ נוטה שם שגם בנכרי אינו מועיל וכפשוטו הסברא הוא להיפוך וצ"ע ועי' חזו"א סי' פ"ב ס"ק ל"ב שנקט שגם לגבי ביטול מועיל שכו"ל וכן אפשר לבטל לשכו"ל וע"ע תוס' רא"ש ותוס' ר"פ לק' סו ע"א שביטול יש בו חובה ולכן אין לעשות לאחרים.

**ולישאיל מיניה דוכתא**

משמע דסגי לשאול מקום אחת בחצרו ועי' ריטב"א לק' סו ע"א שבאמת הוכיח מכאן שגם ששכו"ל שייחדו לו מקום בדירה יכול להשכיר בשביל הנכרי אולם בב"י סי' שפ"ב כתב שע"כ לא מיירי במייחד לו מקום אלא משאילו להניח בכל מקום שרוצה ומדבריו מבואר שצריך שיהא לו רשות גם בבית ולא סגי ברשות בחצר לחוד

**דהוה ליה כשכירו ולקיטו**

עי' טור סי' שפ"ב שביאר שע"י שדר עמו בחצר יש לו כוח לתת עירוב בשביל הנכרי ועי' בחי' הרשב"א שתמה שכיון שאין לו מקום פיתא ולינה היאך יכול לתת עירוב והיינו שכיון שנכרי אינו בר עירוב ע"כ מה שנותן העירוב הוא מחמת שנחשב כדייר עם הנכרי א"כ כיון שאין לו מקום פיתא אצל הנכרי היאך יערב וע"ש שתי' שזה קולא מיוחדת בדירת נכרי כיון שמעיקר הדין ל"ש דירה.

**ביאור הב"י**

אולם עי' ב"י סי' שפ"ב שביאר דעת רש"י באופן אחר שמה שמועיל שאלה הוא מדין שכירות והיינו שזה ששאל מהנכרי כאילו שכר בשביל כולם כמו שאמרו לק' סו ע"א שא' שוכר לכולם ומבואר שם בב"י שגם שכו"ל מועיל מהאי טעמא שהשכיר נחשב כמי ששכר מן הנכרי [וכן מבואר בגמ' שדימהו] ולפי זה מה שאמרו ששכו"ל נותן עירוב אינו מחמת חלקו של הנכרי אלא מחמת חלקו וא"כ באופן שאינו מבני החצר א"צ לתת כלום וכן צידד המשנ"ב ס"ק מ"ב [אך הוכיח מהרשב"א לא כן] אך צע"ג לומר כן שהרי מספיקת אביי מוכח שיש לשכו"ל תורת דיורים להקל [עכ"פ לפי פירש"י והשו"ע עי' לק'] ואם עיקר דין שאלה אינו אלא שחשוב כשכירות והעירוב הוא על חלקו לא מצינו כלל תורת דיורים בשכו"ל ועי' חזו"א סי' פ"ב ס"ק כ"ח שר"ל שכיון שמה שמועיל שא' שוכר לכולם הוא ע"י שהוא א' מבני החצר ודאי שצריך שיהא לו דיורים בחצר וא"כ צ"ע בשכו"ל שאינו מבני החצר היאך מועיל וע"כ שזהו מקולת שכו"ל שגם בלי פיתא ולינה החשיבו אותו כדר שם ולכן צריך לתת עירוב על חלקו [שאין לומר בזה לחומרא ולא לקולא שזהו כבר תרתי דסתרי] ועכ"פ מה שצידד המשנ"ב צע"ג.

ומדברי החיי אדם כלל ע"ה סעיף י"ב מבואר שאם הוא מבני החצר סגי בשאילת מקום להיות כשכירות כיון שע"י עירובו מועיל לכולם אך אם אינו מבני החצר ע"כ אינו מועיל לאחרים רק ע"י שישכיר רשות הנכרי להם, ע"ש. ועי' לבוש שמדבריו מבואר שכל שאינו מבני החצר צריך לערב חלקו בבית הנכרי, ע"ש.

**כמה קושיות בהבנת הב"י**

אך עיקר ביאור הב"י בגדר שכירו ולקיטו צ"ע ממה שאמרו לק' סו ע"א מה מערב אפילו שכו"ל אף שוכר אפילו שכו"ל ועי' פירש"י שכמו ששכו"ל ישראל יכול לתת עירוב כמו כן שכו"ל נכרי לתת להשכיר ואילו לדברי הב"י הרי עיקר מה שמסלק דירת הנכרי הבעלים הוא עצם זה שהוא שכו"ל ומה שהוא מערב הוא על חלקו וא"כ ודאי שישראל מערב ונכרי משכיר ועוד צ"ב מה שאמרו עוד שם שא' שוכר לכולם כמו שא' מערב לכולם הרי זה עיקר דין שכו"ל לפי דברי הב"י.

**שאל ליה דוכתא דסוגיין איזה רשות צריך לשאול**

הנה לפי דברי הב"י לכאורה סגי במה ששואל רשות הנכרי במבוי וכמו בשוכר בנכרי הנמצא בחצרו שסגי בשכירות החצר כש"כ רש"י סא ע"ב (ד"ה אוסר) אולם ברש"י (ד"ה ליקרב) מפורש שצריך לשכור רשות חצירו ובב"י סי' שפ"ב האריך לומר שגם חצירו לבד אינו סגי אלא צריך שיהא לו רשות גם בביתו וצ"ע הרי לפי שיטתו ששאלה הוא מדין שכירות למה לא סגי בשכירות המבוי

**ביאורו של השו"ע הרב**

ועי' שו"ע הרב סי' שפ"ב סעיף ט"ו "וי"א שא"צ להשכיר אלא נותן עירובו עם בני החצר בשביל ביתו ודיו בכך גם בשביל בית הנכרי שכיון שעירב עמהם נעשו כולם כאיש א' וכיון שהוא נעשה שכירו **שהוא נחשב כבעה"ב בבית הנכרי** הרי יש לכולם חלק ברשות הנכרי כמוהו כמו שאחד מבני החצר השוכר רשות מהנכרי יש לכולם חלק בשכירות זו", ומבואר מדבריו שגם לדעת הב"י אין עיקר דין שכו"ל כמעשה שכירות על חלקו של הנכרי [עי' חזו"א סי' פ"ב סק"ה ששכו"ל לא יכול להיחשב כשכירות ע"ש] אלא שעיקר דין שכו"ל הוא שהשכו"ל נחשב כבעלים ויכול לערב ולהשכיר בית הנכרי אך מאחר שהוא נחשב כבעלים והוא מעורב עם שאר בני החצר שוב ממילא נחשב שכולם כבעלים וא"צ לשכור.

ולכן לא סגי בשכירות המבוי לחוד כיון שיסודו מדין שכו"ל ובזה צריך שיהא לו רשות בכל רשות והנכרי וכדלהלן אך עדיין צ"ע מדברי הריב"ש סי' תכ"ז ששר העיר שיש לו תפיסת יד במבוי אף שאין לו רשות בחצרות ובתים מועיל מ"מ לגבי המבוי [והיה אפשר לחלק ששכו"ל ע"י תפיסת יד גדר אחר הוא אולם הב"י בסי' שפ"ב סעיף י"ח לא נקט כן] וצ"ע

**ראשונים ע"ד הב"י**

ומצינו בכמה ראשונים שכתבו ע"ד הב"י עי' רבינו יונתן שכתב וז"ל, "ודי לנו בזה ואין אנו צריכים לשכור מן הנכרי רשות חצירו דכאילו שכר כל בתי הנכרי חשבינן ליה והנכרי מסולק משם", ועי' בפי' רבינו ישמעאל בן חכמון "דכיון דבמקום בעלים קאיי אישתכח דרשותא דידיה ולאו של גוי" ועי' באור זרוע סי' קס"ח "ורבינו שמואל פי' דכיון דמנח חפציה ברשותיה דעכו"ם הו"ל עכו"ם שכירו ולקיטו ודיו מכאן ואילך אינו אוסר העכו"ם דהו"ל רשותו של ישראל ואין מיושב בכך".

**גדר שכירו ולקיטו**

**עיקר גדר שכירו לקיטו היינו משמשו**

הנה עיקר שכירו ולקיטו פירש"י "שכיר לעבודת כל השנה ולקיטו לימות הקציר והאסיף", והיינו שגדר שכו"ל הוא מי שעובד בשבילו ומשמשו וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ב מהל' עירובין ה"ב "וכן שכירו ושמשו", וכה"ג מצינו בגזבר המלך שחשוב כשכירו ולקיטו וכש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ה ס"ו ובב"י סי' שפ"ב מבואר שאפילו אין לו שום רשות להניח חפצים בבתי העיר אפ"ה כל שאוכל פרס מהמלך דינו כשכירו ולקיטו [והובא להלכה ברמ"א שם סעיף י"ד אולם בחיי אדם כלל ע"ה סעיף כ"ב נקט שגם עבד המלך אינו יכול להשכיר אלא כשהוא יכול להכניס חפצים מטעם המלך וע"ש נשמ"א סק"ז ובביה"ל סי' שפ"ב סעיף י"ד (ד"ה ועדיין) שהצדיק דעת החיי אדם ועי' לק'] וכ"כ במהרי"ט ח"א סי' צ"ד "ואין ספק שכל עבד מעבדיו הקטנים לא גרע משכירו ולקיטו שהרי הוא משועבד לעבוד עבודתו וגופו קנוי ללחום את מלחמותיו", [הובא להלכה במג"א סי' שפ"ב ס"ק י"א] וחילו מדברי רש"י ורמב"ם הנ"ל בשכירו ולקיטו והיינו שעיקר דין שכירו ולקיטו אינו קשור לרשות שיש לו בבית אדונו אלא במה שהוא משמשו.

**מחלוקת תוס' שבת ועצי אלמוגים אם לחלק בין שכו"ל לאוכל פרס מן המלך**

וע"פ זה כתב בתוס' שבת סי' שפ"ב ס"ק כ"ה שבמקומות שאנשי העיר צריכים לעשות עבודת המלך לקצור את קצירו ולשמור וכדו' חשיבי כולם כשכירו ולקיטו ע"ש ובעצי אלמוגים ס"ק כ"ג חולק עליו "ולפע"ד הפריז הרב על המדה להקל יותר מדאי דלא שייך בזה דין דשו"ל כלל דבעינן דווקא שיהי' לו רשות לשמש בבית או בחצר של בעה"ב [דבריו אלו הובאו בביה"ל סי' שפ"ב סעיף י"א (ד"ה או)] ובשכירות מגזבר המלך בעינן שיהי' הגזבר אוכל פרס מהמלך משא"כ בנידון זה דאין הישראל עבד המלך יש לו רשות בחצירו וגם אינו אוכל פרס מהמלך רק שהמלך הוה אוכל פרס ממנו".

**דין שכירו ולקיטו שאינו משמשו אבל דר אצלו**

ובסוגיין נתחדש עוד אופן של שכירו ולקיטו והיינו כל שיש לו רשות בבית הנכרי ובדין זה עי' תוס' לק' סו ע"א שכתבו שי"ל ששותף אין דינו כשכירו ולקיטו והיינו שרק שכו"ל נטפל לבעה"ב [ובתוס' ר"פ הוסיף שרק אז אפשר לראותו כשלוחו של בעה"ב] ונעשה כמוה ולא שותף שכל א' חשוב בעה"ב לעצמו [אך לעניין עירוב ודאי סגי בעירוב א' לכולם וע"ש ברבינו פרץ ששם איירי באמצע שבת ולכן לעניין ביטול כיון שהוא חובה אינו מועיל רק לעצמו ובריטב"א כתב ששאני נכרי וישראל שדינם חלוקים ולכן אין מעשה של שותף מועיל לחבירו] ועוד כתבו שי"ל ששכו"ל נחשב רק כשהנכרי יכול לסלקו ולכן נחשב כדר אצל הנכרי ולא כשהנכרי ייחד לו חדר ואינו יכול לסלקו שאז כאילו דר לעצמו ולא ברשות הנכרי [ולכאורה י"ל שגם לתי' זה כ"ש שותף שהוא בעה"ב לעצמו שאינו נטפל לנכרי ומדברי הגהת הב"ח משמע שעיקר חידוש תי' הא' הוא האוקימתא לא הדין אך בתוס' ר"פ חולק לדינא על התוס' ע"ש ולדינא נחלקו בזה הפוסקים עי' שפ"ב סעיף ט"ו]

**מחלוקת האחרונים בכוונת דברי הטור**

ועי' טור סי' שפ"ב שכתב שאם ייחד לשכו"ל מקום שאין לו רשות להשתמש רק שם אינו נחשב כשכו"ל ומשמע להדיא שעיקר סברתו שכדי להיחשב כשלוחו של בעה"ב צריך שיהא לו רשות בכל הבית וכ"כ שם בב"י וע"ש שמקורו בתי' הב' בתוס' וכפשוטו צ"ב שהתוס' כתבו שהנכרי אינו יכול לסלק הישראל וטור כתב סברא אחרת שצריך שיהא לו כח בכל רשות הנכרי ועי' ב"ח שחולק על הב"י בכוונת הטור וכוונתו כמבואר בתוס' ועיקרו תלוי במה שיש לו מקום מיוחד ואין הנכרי יכול לסלקו וע"ש שהטור קיצר בלשונו.

**דעת הביה"ל והחזו"א**

ובביה"ל סי' שפ"ב סעיף י"ד (ד"ה ועדיין) תמה ע"פ זה על הרמ"א שהביא מש"כ בב"י שסגי במה שאוכל פרס מן המלך אע"פ שאינו יכול לעשות כלום בבתי העיר שהרי בשו"ע סעיף י"ג מפורש ע"פ התוס' הנ"ל שצריך שיהא לו רשות בכל הבית [וז"ל החזו"א סי' פ"ב סק"ט "אבל אין שוכרין משכירו הדר בחצר אחרת וגדולה מזו כתבו התוס' לק' וכו' שאין שוכרין מהשכיר כל רשות בעליו שלא עשאוהו חכמים שליח להשכיר אלא אלמוהו לכחו להשכיר חלקו",] ואמנם גם במאירי בסוגיין מפורש ששכו"ל צריך שיהא לו רשות בבית אבל דעת הרמ"א אינו כן שכל שהוא משמשו סגי בזה להחשיבו כנטפל לבעלים אך כ"ז אם שכו"ל הוא כשליח הבעה"ב אבל אם נאמר שנחשב כבעלים לעצמו ודאי שצריך שיהא לו דיורים בבית.

**דין שכירו ולקיטו ע"י תפיסת יד**

כתב הרשב"א לק' סה ע"ב שאם יש למשכיר תפיסת יד בבית של נכרי השוכר והיינו שיש לו רשות להכניס שם חפץ דינו כשכירו ולקיטו ועי' בעבודת הקודש דהיינו אפילו כשלא הכניס שם חפץ וסגי במה שיש לו רשות להניח שם וע"פ זה כתב בשו"ת הריב"ש סי' תכ"ז ששר העיר שיכול להניח כליו בבתי אנשיו ואין מוחה בידו לא גרע משכירו ולקיטו ויכול להשכיר רשות.

**סה ע"ב**

**פנימי במקומו מותר**

מבואר שאע"פ שמחמת דריסת הרגל של הנכרי בפנימי החשיבו דירת נכרי לדירה כיון ששם יש ב' ישראלים אוסרים זה על זה אפ"ה אין בזה כדי להחשיב דירת הנכרי לדיורים גם לגבי הפנימי ואין לומר שרק דריסת הרגל של הנכרי החשיבו כדיורים ולא עיקר דיוריו שהרי מבואר לעיל ס' ע"א [וברש"י לק' פג ע"ב ד"ה ה"ג במתני'] שדריסת הרגל בלי דיורים גמורים אינו אוסר [אך בטור ושו"ע סי' שע"ה ס"א נפסק שכל הסוגיא דדף ס' ע"א אינו אלא ברגל המותרת ולא ברגל האסורה ותמה בזה החזו"א סי' צ"ו ס"ק י"ח וכפשוטו הביאור ע"פ מש"כ בחי' הריטב"א שם ואכמ"ל] ולכן כל שצריך לרדת מביתו לחצר חבירו דרך סולם שיש לו תורת מחיצה אין דריסת הרגל אוסר

ומצינו כה"ג בסי' שפ"ב סעיף ג' בג' חצרות הפתוחות למבוי א' של נכרי ושתים של ישראל שלגבי המבוי הם אוסרים מ"מ מותר להוציא מחצרו של ישראל לחצרו של נכרי שרק כלפי המבוי החשיבו דירת הנכרי לדירה ולא כלפי החצר אולם כ"ז לדעת הרא"ש בתשובה לשיטת הביה"ל (ד"ה ואין) וע"ש שעה"צ ס"ק י"ד שכן ג"כ הכרעת המחבר אך דעת הר"מ שכל שאסור במבוי אסור ממילא בחצר ולדעת הב"ח שם ובחכם צבי סי' ו' ובבית מאיר שם גם הרא"ש אינו חולק עליו בזה וצ"ב מ"ש מחצר פנימי דסוגיין.

**וכר"ע והכא במאי עסקינן כגון שעירבו**

מבואר שאע"פ שעירבו אין לאסור בזה אלא לדעת ר"ע ולכאורה כיון שעירבו נעשו כבני חצר א' ושוב הנכרי אוסר ועי' מאירי שכיון שאין עירוב במקום נכרי הרי בטל עירובם ושוב לא חשיבי כחצר א' והו"ל יחיד במקום נכרי אולם עי' בעצי אלמוגים סי' שפ"ב ס"ק כ"ז שר"ל שכל שעירבו ביניהם נעשו כחצר א' ואוסרים זה על זה ודבריו צ"ע מדברי הגמ'. ועי' פמ"ג סי' שפ"ב משב"ז סק"ה שכתב שב' חצרות שיש בהם הרבה ישראלים וב' נכרי ועירבו ביניהם אם הניחו העירוב בחצר שליכא נכרי מותר לחצר שאין בה נכרי מביתם לחצר השני שיש בה נכרי, ע"ש.

וע"ש מאירי שהביא גירסא שלא גרס "וכר"ע" וביאר שאתי אליבא דכו"ע שאע"פ שלראב"י בעי ב' ישראלים האוסרים זה על זה מ"מ ע"י שעירבו נעשו כבני חצר א' ושפיר אוסר הנכרי עליהם [וצ"ב הרי עד כמה שיש עירוב חשיבי כא' ועוד הרי אמרי' לעיל מח ע"ב שלא אומרים דיורים להחמיר וע"ש במאירי שכן קי"ל לדינא] ועי' רבינו חננאל שג"כ ביאר שהעירוב עושה ב' החצרות לא' ורק ע"י זה הוא שחשוב כב' ישראלים מ"מ נקט שזה רק לר"ע ע"ש, וצ"ב.

**התם טעמא מאי משום דשכיח דדייר**

עי' בתוס' שהק' א"כ למה לא אסרו גם הפנימי כיון דשכיח דדייר ותי' דסו"ס בעינן שנים אוסרים זה על זה אולם ברשב"א וריטב"א הביאו בשם הראב"ד לתרץ שכיון שהחיצון גורם לפנימי שידור שם לכן קונסים הגורם ולא העובר ואף שמצינו גם שקנסו היכא דאיכא איסורא מ"מ עדיף לקנוס הגורם כיון ששם קרינן אוסרים זה על זה ועי' גאון יעקב שהרשב"א וריטב"א כתבו כן אליבא דשיטת הראב"ד שהביאו בהמשך שלא בעינן אוסרים זה על זה אלא כל דשכיח דדיירי אוסר.

[ע"ש בתוס' שהק' דא"כ מהו ספיקת ר"א הרי סו"ס יש ב' במקום נכרי ותי' דלא אמרי' לא פלוג לחומרא וצ"ע קושייתם הרי כל דלא שכיח דדייר הרי הו"ל מילתא דלא שכיח ולא גזרו בו רבנן וכש"כ כה"ג הרשב"א בעבודת הקודש שער ד' אות ק"ג וי"ל ע"פ מש"כ הרמב"ם בפירוש המשנה שמה שלא גזרו ביחיד במקום נכרי אינו משום שלא גזרו במילתא דלא שכיחא אלא שאותו התועלת שיש בשכירות יש כבר ע"י שדר לבד עם הנכרי ע"ש

עי' שו"ע סי' שפ"ב סעיף ג' שלא אסרו בב' חצרות כשא' מהם נכרי אלא כשיש דריסת הרגל ביניהם אבל לא במשתמשים דרך חלונות וע"ש ט"ז שהטעם משום שליכא חשש שילמד ממעשיו בכה"ג וצ"ב תיפו"ל משום דליכא אוסרים זע"ז וצ"ל ע"פ הריטב"א שלהלכה לא בעינן אוסרים ומבואר בסעיף י"ז ועיקרו תלוי בשכיחי דדיירי לזה כתב שעכ"פ בכה"ג ליכא חשש שילמד ממעשיו ובשעה"צ ס"ק ט"ו העיר עליו "אכן לא אזלינן בתר טעם זה בשלימות דהרי בית א' אפילו יש בו כמה ישראלים דשיך שמא ילמד ממעשיו לא הצריכו שכירות מן הנכרי", ולדברי התוס' אין לדמות להחמיר מלהקל ועוד שבדברי הרשב"א וריטב,א לק' עד ע"א מבואר שב' בבית א' לא שכיחי דיירי.]

**אם גם החיצון שכיח דדייר**

הנה עיקר סברת הגמ' הוא שהפנימי שכיח דדייר ע"י שהחיצון שומרו וצ"ע הרי עיקר האיסור על החיצון נאמר והרי החיצון ליכא מי שישמרנו לפי הס"ד ואמנם מדברי הגאון יעקב מתבאר די"ל שהחיצון כיון שאין לנכרי עליו רק דריסת הרגל לכן לא מירתת ונמצא לפי זה שהחיצון אינו צריך שומר וגם בלי הפנימי הוא שכיח דדייר וכן מבואר בריטב"א שכתב שהטעם שקנסו לחיצון הוא משום שהוא הגורם לפנימי שישאר ומבואר שהחיצון א"צ לשומר וצ"ב א"כ מה לי שהפנימי לא שכיח הרי עיקר האיסור על החיצון נאמר [וי"ל שכמו שלא מהני גבר אלים להחשיב שכיח דדיירי שרק בשכיח מחמת שומר גזרו חז"ל (מדין לא פלוג) לכן כל שהפנימי לא שכיח שוב אין החיצון שכיח דדיירי מחמת שומר אלא מחמת עצמו] ואמנם עי' בריטב"א שנקט שעיקר החשש שלא ילמד ממעשיו שייך רק על הפנימי שגר עם הנכרי אבל בשביל דריסת רגל לחוד ליכא חשש שילמד ממעשיו [וכ"כ מפורש לק' עה ע"ב] וא"כ עיקר הדר עם הנכרי הוא הפנימי אלא שקנסו לחיצון כיון שהוא הגורם לפנימי שידור במקום נכרי, ע"ש.

אולם עי' תוס' ר"פ שביאר שגם החיצון צריך שומר אלא שע"י שהפנימי שמור שוב הוא שומר על החיצון והיינו שאילו היה החיצון לא שכיח דדייר שוב ממילא גם הפנימי לא ישאר שם כיון שהשומר שלו הלך [ולא היה יכול ללמוד כריטב"א כיון שלשיטתו גם על דריסת הרגל יש חשש שמא ילמד ממעשיו עי' לק' עה ע"ב וא"כ אם נאמר שהחיצון שכיח דדיירי מחמת עצמו שוב לא איכפת עם הפנימי שכיח דדייר דנהי שצריך הפנימי לעשות ב' במקום נכרי מ"מ א"צ שיהא שכיח דדייר]

**דברי התרומת הדשן דסגי בא' דשכיח**

הנה לדברי רבינו פרץ מבואר שאף שהפנימי שומר על החיצונה לא היה בזה כדי לאסור החיצונה אלא עם גם הפנימי שכיח דדייר והיינו משום שכל שהפנימי לא שכיח שוב ממילא גם החיצון לא שכיח אולם עי' בתרומת הדשן סי' ע"ו שר"ל שבאופן שיש ישראל קבוע ואורח בחצר הנכרי, שהאורח חשוב כשכיח דדיירי אע"פ ששומרו ישראל הקבוע לא שכיח דדיירי ויש לחלק.

**להלכה אי קי"ל כסוגיין**

**שיטת הראב"ד**

עי' רשב"א וריטב"א שהביאו שיטת הראב"ד שמה שאמרו בסוגיין שבנכרי וישראל בפנימית אסור רק לר"ע אינו אלא לרווחא דמילתא אבל לעיקר הדין גם לראב"י אין צריך אוסרים זה על זה אלא כל דשכיח דדיירי אסור ולכאורה גם לדבריו לא מצינו לאסור ישאל אלים או נכרי חולה שלא חילקו חז"ל ורק במי שדר עם ישראל השומרו שכיח דדיירי אלא שא"צ שומר באופן של אוסרים אלא דסגי במה שדרים בצורה של שמירה.

וכתב להוכיח כדבריו מלק' עה ע"ב לפי שיטת הרי"ף שהכוונה שם לג' חצרות וב' של ישראלים וא' של נכרי וכפשוטו אין זה ראייה אלא עוד סיבה לפסוק כמסקנת סוגיין אולם עי' רשב"א וריטב"א לק' שם שמבואר שלפירש"י ותוס' דמיירי שם בב' ישראלים בחיצונה ונכרי בפנימית מה שאוסר בנכרי היינו משום שיש ב' ישראלים אוסרים זה על זה [והיינו אף שיסודו גזירה שיאמרו כמו שיש ב' ישראלים בחיצונה כ"כ יש ב' ישראלים בפנימית (ע"ש תוס הרא"ש) מ"מ גדר הגזירה היתה שבכה"ג דריסת הרגל של הנכרי בפנימי אוסר החיצונה ולכן בעינן עכ"פ שיהא ב' ישראלים אוסרים זע"ז] וא"כ לפי' הרי"ף מוכח שב' ישראלים זה לפנים מזה חשוב כאוסרים זע"ז אף לרבנן שדריסת הרגל המותרת אינו אוסר.

**אם שייך הגזירה שבדף עה ע"ב גם בסוגיין**

אך לכאורה גם מכח הגזירה דלק' יש לאסור בסוגיין וכן כתבו הבעה"מ ראב"ד ומלחמות [וע"ש שלכן השמיט הרי"ף סוגיין כיון שנלמד מסוגיא דלק' עה ע"ב] וא"כ צ"ע למה נסתפק ר"א בסוגיין בדין נכרי וישראל בחיצונה אם שכיח דדייר תיפו"ל מטעם הגזירה שאיהו בעצמו אמר לק' עה ע"ב [אמנם ע"ש גירסת הריטב"א] וי"ל שכל שלא שכיח דדייר שוב לא שייך לגזור שהרי במילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן אך להנ"ל בלא"ה אינו אסור שהרי גדר אוסרים זה על זה הוא שא' שומר על השני ושכיח דדיירי וא"כ כל שלא שכיח דדיירי לא שייך גם הגזירה וק"ל. [וא"ש תמיהת הרשב"א על השמטת הרי"ף]

**סברת הריטב"א**

דעת הריטב"א שנחלקו בזה סוגיית הש"ס שבסוגיין אוקמוה כר"ע משום דסברי דבעינן אוסרים זה על זה אבל לדינא קי"ל כסוגיית הש"ס לעיל סג ע"ב שגם בלי אוסרים זה על זה כל דשכיח דדיירי אסור [ע"ש שכתב "ואפילו בישראל חד" וחילו ממה שגם בביטול שנחשב כא' ואפ"ה היה אסור אם היה שכיח דדיירי וא"כ לכאורה ה"ה ישראל אלים אך י"ל דשאני התם דסו"ס יש לו שומר אף שע"י ביטול אינו נחשב כדר שם ויש לעיין במעמיד שומר שיסתכל מביתו ואין לו דריסת הרגל בחצר אם מועיל] וע"ש שלפי זה היה אפשר לומר שלהלכה גם הפנימי אסור במקומו ועי' לבוש סי' שפ"ב סעיף י"ז שבאמת כתב לאסור גם לפנימי ובט"ז שם ס"ק ט"ז שתמה עליו שהוא נגד הגמ' וע"ש א"ר ס"ק י"ט שלאחר שהתחדש הגזירה שבדף עה ע"ב שוב גם הפנימי אסור מחמת הך גזירה ובעצי אלמוגים ס"ק כ"ז כתב לבאר ע"פ דברי הריטב"א הנ"ל וע"ש בית מאיר אולם מדברי הלבוש משמע שאיסורו מחמת גזירה ע"ש.

ועי' שעה"צ סי' שפ"ב ס"ק ס"ב שכתב לבאר טעם השו"ע שכתב לבאר סברת הרמב"ם שאסר בנכרי בפנימית וישראל יחיד בחיצונה שכיון שאין לנכרי אלא דריסת הרגל אין הישראל מפחד ממנו ולכן יש חשש שילמד ממעשיו גם ביחיד ע"ש והיינו כדרכו של הריטב"א שלהלכה לא בעינן כלל תרתי במקום נכרי [וצ"ע שברמב"ם מבואר שאיסורו מחמת גזירה ולא מעיקר הדין].

**דעת בעל המאור**

שאף שבעלמא לא קי"ל כר"ע אך בדירת נכרי כדי שלא ילמד ממעשיו החמירו כשיטת ר"ע שגם דריסת הרגל המותרת אוסרת ע"ש [עי' גאון יעקב ובעצי אלמוגים ס"ק כ"ו שלפי זה סגי בשכירות וא"צ לערב כיון שרק כשיש נכרי החשיבו אוסר דריסת רגל המותרת והביאו בשעה"צ ס"ק נ"ט] וצ"ע א"כ למה לק' עה ע"ה הוצרכו לדין נכרי הרי הוא כרבים ומשום גזירה תיפו"ל משום דריסת רגל דנכרי ועמד בזה בגאון יעקב וצ"ל שדעת בעה"מ כריטב"א שעל דריסת הרגל ליכא חשש שמא ילמד ממעשיו ועי' חזו"א סי' צ"ד ס"ק י"ד.

**דברי העצי אלמוגים**

בעצי אלמוגים סי' שפ"ב ס"ק כ"ו ר"ל שכיון שהטעם שרגל המותרת אינה אוסרת הוא מדין כופים על מדת סדום וכש"כ רש"י נט ע"ב לכן כל שהוא יחיד עם הנכרי ליכא לימר שיסגור דלתו כיון שאינו רוצה להיות יחיד עם הנכרי ודבריו צ"ע שודאי גם לאחר שאומרים "אחדא דשא" מותר לו לעבור דרך בחצר החיצונה וכמפורש בתוס' רשב"א וריטב"א נט ע"ב

**עה ע"ב**

**נכרי הרי הוא כרבים**

**למה אינו אסור מעיקר הדין**

עי' בתוס' שהק' למה לי גזירה תיפו"ל מעיקר הדין כיון שיש ב' ישראלים האוסרים זע"ז בחיצונה ונכרי עובר עליהם ותירצו שלא החמירו בנכרי יותר מישראל [ומדברי תור"פ מבואר להדיא שאילו היה נכרי אוסר מדינא היה אוסר מצד דריסת הרגל ורק כיון שאינו אלא כדי שלא ילמד ממעשיו הקילו שלא להחמיר יותר מישראל] ולכאורה קושייתם צ"ב דמהיכ"ת להחמיר בנכרי יותר מישראל ועי' חזו"א סי' צ"ד סק"י שכתב לבאר ע"פ דרכו שנכרי מעיקר הדין חשוב כרגל האסורה ולכן היה צריך לאסור והתוס' חידשו שמ"מ אין להחמיר יותר מישראל [וע"ש שלפי זה כשיש נכרי וישראל בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אסור מעיקר הדין שבזה כיון שאין אנו מחמירים בנכרי יותר מישראל הדר דינו של נכרי כרגל האסורה ואוסר על החיצון ובזה היה מבואר למה גזרו בב' בחיצונה ונכרי בפנימית שפירש"י שיאמרו כמו שיש ב' בחיצונה כ"כ בפנימית וצ"ב הרי כדי לאסור צריך ג' בחיצונה והיינו ב' ישראלים חוץ מהנכרי ועי' תוס' הרא"ש שצ"ל שיאמרו שיש ב' ישראלים וצ"ב ולדברי החזו"א א"ש אך בעיקר דברי החזו"א העירו שי"ל באופן פשוט כיון שעיקר טעם היתר דריסת הרגל המותרת במקומו הוא משום שכופים על מדת סדום לאחדא דשא כש"כ רש"י נט ע"ב א"כ בנכרי ליכא דין כפייה על מדת סדום עי' חזו"א סי' פ"ו ס"ק י"ט]

עי' בריטב"א שכתב שכל שנכרי אינו דר עמו אף שעובר עליו ליכא בזה משום חשש שילמד ממעשיו וא"כ א"ש שבלי גזירה אין לאסור בנכרי בפנימית לבד.

**דברי המלחמות בנכרי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה**

אולם עי' במלחמות שכתב שנכרי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אסור מעיקר הדין אע"פ שישראל אינו אוסר בדריסת הרגל ובלשון הרמב"ן משמע קצת דטעמו שכל שב' הישראלים אוסרים זה על זה ויש להם דין עירוב אז עיקר דין הנכרי לבטל העירוב ובזה סגי גם בדריסת הרגל אך עי' גאון יעקב סה ע"ב שנקט שלדעת הרמב"ן ה"ה שלר"מ יאסור נכרי בפנימית וישראל בחיצונה והיינו שנקט כקושיית התוס'.

**דעת הרמב"ן בישראל ונכרי בחיצונה**

כתב המלחמות שישראל ונכרי בחיצונה וישראל בפנימית אסור מעיקר הדין והיינו גם לדידן דקי"ל כרבנן ולכאורה ע"כ טעמו כסברת הראב"ד שא"צ באוסרים אלא סגי בשכיח דדיירי אך א"כ צ"ע למה בישראל בנכרי בפנימית אינו אסור מעיקר הדין **גדר הגזירה**

עי' רש"י שכתב שטעם האיסור לדעת ר"א בר אהבה בב' ישראלים בחיצונה וישראל א' בפנימי הוא משום גזירה אטו ב' ישראלים בפנימית ועי' בתוס' דהיינו שיסברו כמו שיש ב' בחיצונה יש ג"כ ב' בפנימית ועי' בתוס' הרא"ש שה"ה מה שאמרו נכרי הרי הוא כרבים הטעם משום שיסברו שיש ב' ישראלים בפנימית חוץ מן הנכרי שאז אסור מעיקר הדין [ועי' מג"א סי' שפ"ב ס"ק י"ג] אולם בט"ז סי' שפ"ב ס"ק י"ח כתב דלא חיישינן שיסברו שיש יותר אנשים ממה שבאמת יש אלא שיחשבו שיש נכרי וישראל בפנימית וישראל בחיצונה ע"ש

[הנה הב"י נקט בדעת הרמב"ם שגם בנכרי א' בפנימית וישראל א' בחיצונה אסור ותמה הט"ז שא"כ למה הוצרך בפ"ב לומר הטעם משום שרגלי ב' הישראלים בחיצונה הרי גם ביחיד אסור אולם לדברי הט"ז הנ"ל לכאורה לק"מ שרק אחרי שבב' ישראלים אסור מדינא שוב יש לגזור בנכרי א' וישראל אטו ב' ישראלים]

הנה בשו"ע סי' שפ"ב סעיף י"ז הובא הסוגיא בדף סה ע"ה ועה ע"ב וע"ש מג"א דהיינו לאחר דף ע"ה ע"ב שנתחדש הגזירה שוב ממילא אסור בדף סה ע"ה גם לדידן שרגל המותרת אינו אוסרת וכ"כ בביאור הגר"א אך ע"ש נתיב חיים שמל' השו"ע לא משמע כן וע"ש שביאר ע"פ דברי הט"ז הנ"ל שאדרבה עיקר האסור על נכרי וישראל בפנימית ושוב ממילא אסור בנכרי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אטו נכרי וישראל בפנימית. וע"ש שביאר ע"פ זה השמטת הרי"ף וכ"כ בעצי אלמוגים סי' שפ"ב ס"ק כ"ו.

**נכרי בפנימית וישראל בחיצונה**

עי' ברש"י שע"כ אין לומר שר"א איירי בנכרי בפנימית וישראל בחיצונה שהרי קי"ל כראב"י ואפילו באותו חצר אין נכרי אוסר כשהוא לבד אולם בדעת הרמב"ם בפ"ד הכ"ב נקט הב"י סי' שפ"ב סעיף י"ז [אולם בט"ז ס"ק י"ח והמג"א ס"ק י"ד חלקו עליו ע"ש] שאוסר גם ביחיד שגם בזה יש לחוש שלא ידע שהנכרי שם יחידי משא"כ בנכרי באותו חצר רואים מי שדר שם ע"ש וא"כ צ"ב הוכחת רש"י אולם להמבואר ברשב"א א"ש שגם בגזירה של ר"א לא היה גזירה בעלמא אלא שחדשו דריסת הרגל אוסר כדירה גמורה וא"כ ע"כ בעינן עכ"פ ב' ישראלים אוסרים זע"ז.

**סה ע"ב**

**איקלעו לההוא פונדק**

**דין אורח כשאין בעה"ב**

עי' רש"י בפירוש הב' שב' ישראלים שגרו בפונדק אוסרים זה על זה [ועי' תוס' סו ע"א (ד"ה איקלעו)] עי' תרומת הדשן סי' ע"ו שאורח פחות מל' יום אינו אוסר ותמה בשו"ת הרמ"א סי' ק"כ מסוגיין וע"פ פירש"י הנ"ל ותי' שרק כשיש בעה"ב הוא דבטל האורח כלפיו [מדברי הרמ"א שם מבואר דלאו דווקא כלפי הבעה"ב האמיתי אלא כל שיש שם בעלים שאינו אורח כולם בטילים כלפיו עי' ביה"ל סי' ש"ע סעיף ח' ד"ה קבוע] אבל כשאין בעה"ב גם האורחים חשיבי לאסור ועי' דרכי משה סו"ס ש"ע וברמ"א שם [ובשו"ת מהרש"ל סי' י"ח נקט שרק כלפי הבעה"ב אינו אוסר אבל ב' אורחים אוסרים זה על זה ע"ש]

**אורח שיכול לסלוקי**

מדברי הביה"ל סי' ש"ע ס"ח (ד"ה אוסרים) מבואר שנקט דמיירי בסוגיין באורחים שיכול לסלוקינהו [וכ"מ בפי' ר"ח] ואפ"ה אסרי אהדדי ויש לעיין מדברי הביה"ל סי' ש"ע ס"ג (ד"ה אינם) שכל שיכול לסלוקי מודה כו"ע שאינו אוסר אך ע"ש שטעמו שכיון שאורח צריך ל' יום לכן כל שיכול לסלוקי חשוב כל יום כדיורים חדשים ואינם מצטרפים לל' יום ונשאר אורח וא"כ בנידו"ד שאורח אוסר לא איכפת לן שיכול לסלוקי.

**אורח אצל נכרי**

עי' יד אפרים (סי' ש"ע על המג"א ס"ק י"ב) שכתב שגם באורח אצל נכרי חשוב דירת הנכרי לבטל דירת האורח וחילו מדין שכירו ולקיטו של נכרי המבואר לעיל סד ע"א שאינם אוסרים אולם דעת הפמ"ג (שם א"א ס"ק י"ב) שבפונדק של עכו"ם הישראלים אוסרים זה על זה שלעניין נכרי לא אמרי' שבטלים אצל בעה"ב [עי' תוס' עב ע"א. ועל ראיית היד אפרים כתב בשעה"צ ס"ק ל"ו די"ל דשכירו ולקיטו שאני והיינו ששם הוא טפל ביותר]

**היכא דמצי מסלק ליה**

עי' רשב"א שמסתברא שכל שיש למשכיר תפיסת יד לא גרע משכו"ל וצ"ע הרי גמ' מפורשת לעיל סד ע"א דשאיל ליה דוכתא חשוב שכו"ל והיה אפשר לומר דשם בעי שיהא לו רשות בכל הבית וכאן במשכיר התחדש דסגי במקום א' [ועי' א"ר סי' שפ"ב ס"ק י"ג וס"ק כ"א שנקט שבעלמא בעי שיניח חפץ שם דלא כשו"ע סעיף י"ב ע"ש משנ"ב ס"ק ל"ז אפ"ה במשכיר סגי ברשות להניח ודברי השעה"צ בס"ק ס"ה צ"ע] אולם בב"י בסעיף י"ח מפורש שבאמת דברי הרשב"א דומה לההיא דדף סד ע"א וצ"ע.

**הטעם שמועיל ביכול לסלוקי**

עי' רשב"א בעבודת הקודש (שער ד' אות קי"ד) דהיינו טעמא משום שאין לך סילוק גדול מזה אולם בחי' כתב שכיון שאינו אלא סילוק לשעה אינו סילוק [ועי' חי' הר"ן] אך משמע שעכ"פ סילוק לשעה הוי [ועי' חזו"א סי' פ"ב סק"ח "והלכך כששכר מהמשכיר נהי דחשיב סילוק להאי פורתא דאוגר להו ונתן להן תפיסת יד במקום הנכרי השוכר השוכר מ"מ אכתי נשאר הנכרי בדירתו ולא הפקיעו חכמים בהאי שכירות דאין שכירות בדירתו הנשארת ולא דמי לכל שכירות דאכתי משתייך הנכרי בדירתו ואינו אוסר דהתם מה ששכרו הוא ג"כ דידיה וחד דירה ויש להם תפיסת יד בדירתו אבל כששכרו מהמשכיר הוי דירת הנכרי וחלק השייך להן כב' דברים נפרדים וכו'",] ועי' חזו"א שם שגדר הדין שמועיל שכירות מן המשכיר הוא "חשיב כאילו סלקו בשעה שהשכיר לישראל ובאותו הרגע חזר והשכיר לנכרי השוכר מה שנשאר לו משכירות ישראל".

**מה מערב מבעוד יום אף שוכר מבעוד יום וכו'**

יש לעיין מהו הטעם שאינו יכול לערב באמצע השבת והנה הטעם שסגי בעירוב בין השמשות כתב רש"י לה ע"א (ד"ה משחשיכה) שהוא מדין הואיל והותרה הותרה וכ"כ המאירי לק' ע' ע"א ["וה"ה אם נאכל פת עירובן בשבת דהואיל ועירובן עושה אותן כאחד במקצת שבת כשנאכל עירובן ונתפרדה חבילה אין זה אלא כדיורין הבאין בשבת ודיורין אינן אוסרין בשבת", וע"א או"ז הל' יו"ט סי' שד"מ] ומשמע א"כ שזהו ג"כ הטעם שאינו יכול לערב באמצע שבת והיינו שיסוד הדין הותרה הוא שהגדרת דיורים תלוי במצבו בבין השמשות ואז נקבע לכל היום ומונח בזה ב' דברים כמבואר לעיל יז ע"א חדא שכל שהיה בביה"ש נקבע לכל היום וה"ה שכל שלא היה ביה"ש שוב א"א לשנות הגדרת הדיורים באמצע שבת.

ואע"פ שבעומד לסתור לא אמרי' הואיל והותרה הותרה וכלק' והרי הפת מהני גם כשעומד להיאכל [ועי' לעיל ל' ע"ב שלב"ש מערבין בערב יוה"כ אע"פ שבהגיע יוה"כ יאסר ולא יוכל להיחשב כעירוב] שאני הכא שאין סיבה חיובית להפקיע את העירוב ואינו אלא שחסר הסיבה לעירוב ובזה סגי במה שיש הסיבה בין השמשות משא"כ בעומד הפתח לסתום שכל שנסתם הרי זה מפקיע העירוב כל שעומד להיסתם.

**הטעם שבביטול לא אמרי' נאסרה**

אך לעניין ביטול לא אמרי' נאסרה כמבואר לק' ע' ע"ב ועי' ר"ן עא ע"א שדבר זה הוא מסברא שכיון שהיה יכול לערב לא אמרי' נאסרה ע"ש [ועי' ט"ז סי' שפ"א סק"א שכמו שלא אמרי' נאסרה כשביטל בשבת כ"כ לא אמרי' הותרה בחזר בו בביטולו וע"ש נתיב חיים] אולם דעת החזו"א סי' פ"ח סק"ה שמה שאינו יכול לערב או לבטל בשבת אינו מדין נאסרה אלא שהוא דין מיוחד שאין עירובי חצרות או ביטול [כשלא היה יכול לערב מבעוד] יום בשבת והוכיח כן ממה שמועיל מחיצה באמצע השבת אך עי' ר"ן לעיל כ' ע"א ובספר השלמה שהובא שם בהערה.

**דאתי נכרי בשבתא**

עי' בתוס' שאפילו אם עירבו לפני שבת כשבא הנכרי בטל עירובם ושוב אינו חוזר וניעור וכתבו שאינו דומה לספינות קשורות שאם עירבו בעודם קשורות וחלה עליהם העירוב ובשבת נפסקו פקע העירוב [עי' בתוס' שבת קא ע"ב דע"ז לא אמרי' שבת הואיל והותרה הותרה וע"ש בחי' הר"ן שם שביאר שהוא מגזירה שמא יפול לתוך הכרמלית אך מל' התוס' ל"מ כן וכש"כ החזו"א סי' צ"ח סק"ו ועי' פמ"ג ומחצה"ש סי' שע"ד שזהו כמו נפרץ לכרמלית דלא אמרי' שבת הואיל והותרה הותרה והיינו משום דליתנהו למחיצות עי' לעיל יז ע"א ועי' חזו"א צ"ו ס"ק ל"ה שהוכיח מכאן שחסר בעיקר העירוב כל שיש רשות האסורה בין ב' הרשויות ולא כדעת הגרע"א בשו"ת סי' י"ד ודעימיה שאינו אלא חסרון מצד שאין אפשרות להביא העירוב לשם ע"ש והיינו כמו שביאר הנובי"ת או"ח סי' מ' שעיקר היתר העירוב הוא ע"י שחצר א' נטפל לבית שבחצר השני כש"כ הראשונים לעיל מח ע"ב וכל שיש מקום האסור בטלטול באמצע ואין אפשרות לטלטל מחצר זו לחצר האחרת אין לראותו כטפל אליו ע"ש] ואפ"ה הותרו לאחר שחזר וקשרם אמרי' שהעירוב חוזר וניעור שאני התם שמתחילה היה העירוב ראוי להיות לכל השבת ולכן חל עירוב לכל השבת ואע"פ שבשעה שנפסקו אין אפשרות לדונם כא' מ"מ לאחר שנקשרו חזר להתירם [ויש לבאר שנהי שא"א להחשיב ב' הספינות כא' ע"י שכולם נטפלים למקום ששם העירוב כל זמן שאינם קשורים ויש כרמלית מפסקת ביניהם מ"מ מה שע"י העירוב חשיבי ככולם דרים באותו בית שפיר י"ל גם בשעה שאינם קשורים ולכן עיקר העירוב עדיין קיים לכן כל שחזר ונקשר ממילא חוזר וניעור ונטפל ספינה א' לשני'] משא"כ בבא נכרי בשבת כיון שהיה יתכן שיבוא בשבת לא חל העירוב מתחילה אלא עד שיבוא הנכרי.

**אם בעינן שיהא ברור שיבוא בשבת**

הנה רמ"א סי' שס"ה סעיף ז' שלחי וקורה בעיר המוקפת חומה אמרי' הואיל והותרה הותרה [דלא חשוב כליתנהו למחיצות] מ"מ הני מילי כשלא היה עומד לסתור וע"ש מג"א ס"ק י"ד "פירוש שקרוב לודאי שהעכו"ם ישברוהו", [וכ"מ בתרוה"ד סי' ע"ג] ומבואר שלא סגי במה שאינו ברור שישאר לכל השבת אלא אדרבה כדי לפסול בעינן שע"פ רוב לא ישאר לכל השבת אולם עי' מג"א סי' שפ"ג סק"א בהא שאוסרים בבא הנכרי בשבת "ואפילו הוא רחוק מ"מ יכול לילך ממקומו בחול ולבוא בשבת", ומבואר שכל שאינו ברור שישאר לא אמרי' הותרה ועי' פמ"ג סי' שע"א א"א סק"ח מש"כ לבאר בזה ["וי"ל כל שעשה איזה תיקון כההיא דסי' שס"ה וכאן, בעינן רוב שיתקלקל קרוב לודאי לא הותרה הא ספק השקול והעירוב קיים והתיקון בין השמשות כראוי אמרי' הואיל והותרה הותרה משא"כ באות ז' שלא עשו שום תיקון רק שמת הגר מבעו"י ובחצר אין דר כי אם ישראל א' או עירבו הנשארים כה"ג לא שייך הותרה דאין ההיתר בבירור דלמא יחזיק א' מן השוק",]

**גדר הסברא דבעינן שיהא ראוי לכל השבת**

עי' חמד משה סי' שע"ד דההינו טעמא "דהוכיח סופו על תחילתו דלא הוה עירוב כלל מעת בא העכו"ם והוה במערב תחילה לחצי שבת ולא יותר", [עי' ביה"ל סי' שפ"ב סעיף א' (ד"ה צריך)] אמנם עי' בתוס' שבת סי' שע"ב ס"ק מ"ו "ואולי אפשר לומר דהא דבעינן דבשעת בה"ש יהיה ראוי להתקיים כן לכל השבת היינו משום דכשנתבטל בשבת הרי הוא כאלו היה אותו הביטול בבה"ש והרי לא הותרה בה"ש ומכיון שכן איכא למימר דלא אמרו דבעינן שיהא העירוב ראוי להתקיים לכל השבת אלא דומיא דמבוי שהוא קרוב לוודאי שהעכו"ם יקלקלו אותו כמו שכתב סי' שס"ה דאם היה הקלקול מיד בבה"ש היה העירוב בטל שפיר אמרי' דהוי כאלו נתקלקל כן בבה"ש אבל הכא גבי אילן דאית ביה שבות דאין עולין באילן אלא דבבה"ש לא גזרו שבות זה וא"כ הקלקול שנתקלקל בשבת לא שייך בבה"ש כלל בזה שפיר אמרי' הואיל והותרה הותרה", ועי' פמ"ג שם א"א ס"ק כ"ד שהביאו וכתב עליו "ויפה כתב", וע"ע שו"ת הגרע"א סי' י"ד.

**דין עירוב עם גוסס**

עי' הגהה בתוס' שבעירוב של גוסס לא אמרי' הואיל והותרה הותרה כיון שהעירוב היה עומד להתבטל והובא להלכה במג"א סי' שע"א סק"ח וע"ש עצי אלמוגים שממה שלא הובא בשאר הפוסקים מבואר שלהלכה לא קי"ל כן [והו"ד בביאור הלכה שם (ד"ה אחד)] וביאר הטעם שמה איכפת לן שהגוסס עומד למות הרי אדרבה עם ימות הרי ישאר דירה בלי בעלים ובודאי לא יאסור ע"ש וצ"ב הרי בודאי איירי שנכנס אדם אחר לדור בדירתו וכש"כ במשנ"ב ס"ק ל"ג דאל"כ באמת אינו אסור וא"כ מה לי שהגוסס לא יאסור לאחר שמת הרי מ"מ זה שבא לגור יאסור ויש לבאר ע"פ דברי תוס' שבת הנ"ל.

**חילוק בין ישראל ששכח לנכרי שלא השכיר**

כתבו התוס' שאע"פ שישראל ששכח ולא עירב אפשר לבטל בשבת ושוב מועיל העירוב, בנכרי אינו כן וכל שבא בשבת הרי הוא מבטל העירוב לגמרי ויסוד הדברים שאין לעשות עירוב אלא כשכל בני החצר משתתפים בו אלא בישראל כיון שבר עירוב הוא הרי זה ככל עירוב שמערבים בזה אחר זה ואף שבכניסת השבת עדיין לא עירב מ"מ כיון שיכול עדיין לבטל רשותו קיים העירוב לעניין שכשיבטל רשותו יועיל העירוב ובריטב"א הוסיף "ומסתמא ניחא ליה ויבטל רשותו להם", [ועי' חזו"א סי' פ"ד סק"ו שאחד מבני החצר ששכח ולא עירב עם שאר בני החצר ויצא בשבת לחצר אחרת הן אסורים דלא חשוב עירוב כיון שאחד מהם לא נתן עירובו ע"ש והיינו שאינו דומה לביטול שע"י שמסתמא ניחא ליה לבטל רואים כבר הביטול בשעת קניית העירוב]

אבל נכרי שאינו בר עירוב לכן אי אפשר לעשות כלל עירוב כל זמן שהנכרי שם ולא שכרו ממנו [וז"ל המאירי "מפני שאף זה ששכח ובטל רשותו אחר כן היה ראוי ג"כ מתחלה לערב עמהן ולפיכך אף בשעת איסורו אינו מפקיע העירוב לגמרי אלא שאוסר עליהם וכשבטל פקע איסורו והעירוב במקומו עומד אבל גוי דלא הוה בתורת עירוב מפקיעו לגמרי",] אולם בקרבן נתנאל אות נ' כתב שבנכרי היה תקנה מיוחדת שנכרי מבטל העירוב, ע"ש.

**נכרי שהיה בערב שבת ולא השכיר**

עי' מג"א סי' שפ"ג סק"א שגם נכרי שהיה בערב שבת והיה אפשר לערב ע"י שישכרו ממנו מ"מ מבטל העירוב ואינו חוזר וניעור כששוכרים ממנו בשבת [אע"פ שלעניין דיני ביטול חשוב כראוי לעירוב כש"כ התוס' סו ע"א ד"ה (ואי דאתא)] ועי' אבן העוזר שהשיג עליו ועי' בית מאיר שהצדיק דעת המג"א.

**דין מערב לכמה שבתות**

עי' ברא"ש פ"ק סי' כ"ג שהוכיח מדין ספינות הקשורות שמי שעירב לכמה שבתות וביום חול נפסקו הספינות וחזר ונקשרו בשבת אמרי' שחוזר וניער [הרא"ש הוכיח דמיירי בכה"ג שאל"כ היה צריך להיות מותר גם לאחר שנפסק מדין הואיל והותרה הותרה אולם התוס' שבת קא ע"ב כתבו דלא שייך בספינות שנפסקו הואיל והותרה הותרה ואפ"ה כתבו להוכיח לעיל יז ע"א כדברי הרא"ש ועמד בזה המג"א סי' שע"ד סק"א וע"ש שתי' שע"כ התוס' דימה שבת אחת לכמה שבתות ועי' ביה"ל שם ס"א (ד"ה ואפילו) ובקרבן נתנאל שם אות ג'] ותמה בזה המג"א סי' שפ"ג סק"א שכיון שנפסק בחול הרי שוב בכניסת השבת אינו עומד לחזור ולקשרו א"כ למה שנימא בזה שחוזר וניעור ומבואר דעת המג"א שכל שעומד לחזור ולקשרו א"ש וצ"ב הרי ממנ"פ אם לא הבין שיש מושג של עשיית עירוב לכמה שבתות א"כ מה לי שעומד לקשרו סו"ס לא היה עירוב בתחילת השבת אמנם עי' נשמ"א כלל ע"ב סק"ב שר"ל שאין מעלה בעשיית עירוב לכמה שבתות כיון שכל שבת חל לעצמה ["ונ"ל דאין סברא כלל לחלק בין אם עירב לשנה או שעירב בע"ש דמה שייכות יש שבת זה לזה שהרי תיכף לאחר שבת בטל ממנו שם עירוב",] וע"כ שעיקר הכוונה בזה שכל שלפני השבת הדבר עומד להיקשר כיון שכך דרכו לקשרו לפני שבת כל שנקשר בשבת אמרי' חזרו להתירן [ובביה"ל סי' שע"ד ס"א (ד"ה ונסתם) הביא דבריו והשיג עליו ע"ש] וכה"ג כתב האבן העוזר סי' שפ"ג שכיון שהיה ראוי לקשרו מערב שבת סגי ובבית מאיר שם העיר שכיון שסו"ס בשעת קנית העירוב אינו קשור מה יועיל שיה יכול לקשרו לפני זה ע"ש.

ומצינו ב' יישובים על קושיית המג"א.

**עיקרו תלוי במה שהיה עירוב גמור לשבת אחת**

ע"ש נתיב חיים שר"ל דשאני ספינות שעכ"פ לשבת הראשונה לא היו עומדות להיפסק ולכן כיון שכבר חל עליו שם עירוב גמור לשבת הראשונה תו מהני כל שנקשר גם באמצע שבת ולדבריו כל שלא חל לשבת אחת כגון שנסתם הפתח לפני שבת הראשונה לא מהני מה שבשעת עשיית העירוב היה עומד להישאר לכל השבת וכן מבואר במאמר מרדכי סי' שפ"ג סק"ג [אך מדבריו מבואר שצריך ב' תנאים שכ' "כיון שהיה לזה העירוב שעת הכושר שכבר חל עירוב זה איזה שבתות והיה עומד להתקיים כל משך הזמן שעירבו ביניהם בכי הא אמרי' חוזר העירוב להתירו הראשון",] ובחמד משה סי' שע"ד סק"א ["ועכ"פ בשבת ראשון או כמה שבתות היה הספינות קשורות והפתח פתוח ועשה העירוב פעולתו כדינו",]

**עיקרו תלוי במה שבשעת עשיית העירוב היה עומד להישאר**

ובשו"ע הרב סעיף ב' ביאר דברי הרא"ש קצת באופן אחר "לפי שבשעה שעירבו הספינות הקשורות לא היו עומדות ליפסק בשבת ולהתבטל עירובן", והיינו אף שלגבי חלות היתר העירוב אין קשר בין שבת א' לחבירו מ"מ לגבי עשיית העירוב אפשר לעשות עירוב לכמה שבתות ולגבי לומר חזר להתירו סגי בעשיית העירוב ולכאורה לפי זה גם בעשה עירוב בערב שבת ולפני שהגיע בין השמשות נפסקו הספינות נאמר שאם יחזור ויתקשרו בשבת שיחזור וניעור וכ"כ הפמ"ג סי' שע"ד משב"ז סק"א ["והוי יודע מ"ש עירב מ"ש עירב לשנה הוא לאו דווקא אי נמי עירבו בערב שבת והיה ראוי שיקנה העירוב שהיה פתח ונסתם אח"כ בע"ש ונפתח בשבת אע"פ שבתחילת שבת בעסקניות עירוב לא הותרה חל העירוב כשנפתח ודוחק לומר דוקא לשנה הואיל ופעם אחת הועיל העירוב",]

**הואיל והותרה בעירב לכמה שבתות**

עי' משנ"ב סי' שע"א ס"ק ל"ג שמי שעירב לכמה שבתות ובשבת השני' נעשה א' מהדיירים גוסס ערב שבת אמרי' שפיר שבת הואיל והותרה הותרה כיון שכבר היה עירב לשבת הראשונה וכפשוטו צ"ב שלגבי חזר להתירו י"ל דסגי במעשה העירוב אבל לגבי שנימא הואיל והותרה הותרה לכאורה בעינן שיחול ההיתר בין השמשות של אותו שבת ומשמע דעת הביה"ל ע"פ הנתיב חיים נ"ל שכל שחל העירוב לשבת שלימה חשוב כעירוב גמור ושוב כמו שנאמר בזה חוזר וניעור כמו כן נאמר הואיל והותרה הותרה והיינו שהטעם שלא אמרי' הואיל והותרה הותרה בעומד להתבטל באמצע השבת היינו משום שחסר בעיקר השם הערוב ולא חשוב כעירוב גמור וכל' הריטב"א כיון שלא היה עומד להישאר לשבת שלימה.

**דעת הראב"ד ז"ל**

עי' רשב"א שהביא דעת הראב"ד שסובר שכל שעירבו לפני שהגיע הנכרי אף שכשבא הנכרי פקע העירוב מ"מ לאחר שישכור ממנו חוזר העירוב וניעור וכתב הרשב"א שדימה הראב"ד נכרי שבא לישראל ששכח ולפי זה לכאורה גם אם עירוב בשעה שהנכרי היה כאן מועיל שכירות בשבת אולם עי' ביה"ל סי' שפ"ג ס"א (ד"ה וכ"ש) שהביא מנהר שלום שבזה מודה הראב"ד וכתב בגאון יעקב שצ"ל שמה שדימהו הרשב"א לישראל ששכח אינו דמיון גמור ובמאירי כתב שהראב"ד דימהו לספינות ע"ש ועי' ביה"ל סי' שפ"ב סעיף א' (ד"ה צריך) שכתב "ומטעם זה אפשר לומר דאפילו לדעת הראב"ד וכו'", ע"ש.

**תוד"ה יפה עשיתם**

בביאור כוונת התוס' עי' בשו"ע הרב סי' שפ"ב סעיף ח' ["ואין בזה משום מקח וממכר שהרי אינו קונה רשות מן הגוי אלא שוכרה ואף ששכירות ג"כ אסורים בשבת משום שדומה למו"מ שנותן לו דמים בעד החפץ ששוכר כמו שהלוקח נותן בעד המכר מ"מ כאן כיון שאינו שוכר רשותו כדי להשתמש בה אלא להתיר הטלטול בלבד א"כ הדמים שנותן לו אינו אלא מתנה בעלמא ואינו דומה למו"מ שנותן לו בעד המכר הנקנה לו להשתמש בו אבל לקנות רשות בשבת אסור אף שאינו קונה אלא להתיר טלטול ואפילו במתנת חיים כמו שנתבאר בסי' ש"פ.] ובבית מאיר אבעה"ז סי' קל"ו ובחק יעקב סי' תמ"ד סק"ח ושם בפמ"ג.

**לאו לאתויי נכרי**

מבואר שמעצם מימרא דשמואל אינו קשה והיינו משום שהיה אפשר לומר שכיון שעד שלא בא הנכרי היה יכול לערב חשוב שפיר מערבין [עי' תוס' לק' סז ע"א (ד"ה אני)] אבל בבא נכרי מערב שבת י"ל דחשוב אין מערבין [ועי' חזו"א סי' פ"ד סק"ג] וע"ז אמרו שאדרבה בזה כיון שיכול לשכור ולערב חשוב מערבין משא"כ בבא הנכרי בשבת אך העירו שהרי לעיל סה ע"ב מבואר שגם כשהנכרי אינו נמצא בערב שבת אפשר לשכור מן המשכיר או משכו"ל וא"כ נמצא שגם בבא נכרי בשבת מצד הדין היה אפשר לשכור ולערב ואין זה אלא חסרון היכ"ת.

בעיקר דינו של שמואל שאין ביטול אלא כשהיה אפשר לערב היה אפשר לומר דהיינו טעמא שהרי הטעם שאפשר לבטל בשבת ולא אמרי' נאסרה כתב הר"ן לק' עא ע"א דהיינו משום שהיה יכול לערב מאתמול א"כ כל שלא היה יכול לערב אמרי' נאסרה אך זה אינו דיעוי' בר"ן לק' שם שלא אמרי' הואיל והותרה הותרה אלא כשהותר בתחילת השבת ולא באמצעיתה [דוגמת אין מוקצה לחצי שבת] ולכאורה ה"ה בהואיל ונאסרה נאסרה וא"כ באתא נכרי בשבת ל"ש לומר נאסרה.

**וקתני אוסרין ואין מערבין**

**הטעם שלדעת הראב"ד חשוב כאין מערבין**

עי' בתוס' שכיון שגם אילו עירבו בערב שבת פקע העירוב בבא הנכרי ואינו חוזר וניעור לכן נחשב כאין מערבין אולם לדעת הראב"ד שגם בנכרי אילו עירב בערב שבת ובא הנכרי בשבת כל ששכר ממנו חוזר העירוב לקדמותו צ"ע אמאי נחשב כאין מערבין ומ"ש מישראל שהגיע משבת ועמד בזה הרשב"א [והיינו באופן שאוסר או לדעת האוסרים ברשב"א לק' פו ע"א או באופן שהוא דייר חדש שהיה עומד לבוא בכניסת השבת] אולם לדעת הנהר שלום שגם הראב"ד מודה שחלוק נכרי מישראל שישראל גם בהיה שם בערב שבת ולא עירב אינו מעכב על גוף העירוב ורק מונע ההיתר לכן יכול לבטל בשבת והעירוב קיים וא"כ ה"ה בבא בשבת אינו מעכב על גוף העירוב ואף שמעכב ההיתר מ"מ עדיין נחשב כמערבין אבל בנכרי שכל שהיה בערב שבת מעכב גוף העירוב ורק בבא הנכרי שכבר חל העירוב אמרי' כיון שחל תו לא פקע בזה שפיר אמרי' שכל שלא עירב בערב שבת כיון שבא הנכרי נחשב כאין מערבין כיון שכעת יש דבר המפקיע גוף העירוב.

אולם מפשטות דברי הראשונים נראה שהראב"ד דימהו לגמרי לישראל ששכח וכ"כ הבית מאיר סי' שפ"ג ולכן שפיר תמהו א"כ מ"ש בין נכרי לישראל ועי' בחי' הר"ן שכתב ליישב שכל שבא בנכרי הרי אינו מועיל מה שהיה אפשר לערב בערב שבת דסו"ס כעת א"א לערב ולכן בשלמא ישראל שהוא בר עירוב הרי באמת היה יכול לערב כעת רק כיון שכבר קידש היום כבר עבר זמן עירוב זה אינו מחשיבו כלאו בר עירוב ולכן יכול לבטל שהוא התחליף של עירוב אבל נכרי שאינו בר עירוב נהי שבערב שבת היה הרשות בר עירוב מ"מ כעת שאין אפשרות לערב חשוב כאין מערבין ולכן אין הנכרי יכול להשכיר. אך בחי' הרשב"א נקט שאה"נ לדעת הראב"ד גם ישראל אינו יכול לבטל כשבא בשבת [אך תמה שם דצ"ע לומר שישראל שבא אינו יכול לבטל ולכאורה כוונתו כיון שהרשות הוא בר עירוב למה יחשב כאין מערבין וע"ז תי' משמואל לק' ע' ע"ב דחזינן דלא סגי במה שהרשות בר עירוב ובעינן ג"כ שהמבטל יהיה יכול לערב אך צ"ע מה שתלה בשמואל שהרי גם החולקים על שמואל אינו אלא משום שיורש כרעא דאבוה]

אך מדברי הריטב"א מבואר שדן גם בדין ישראל ששכח אם מותר לו לבטל בשבת וצ"ע שהרי משנה מפורשת היא לק' סט ע"ב שאפשר לבטל.

**אין ביטול רשות מחצר לחצר ואין ביטול רשות בחורבה**

הנה ממה שהגמ' עשו צריכותא בין הני ב' דינים משמע שתרוויהו מחד טעמא וכן משמע ממה שר' יוחנן פליג בתרוויהו והנה הטעם שלדעת שמואל אין מבטלים בחורבה כתב רש"י כיון שאינו נצרך לו כ"כ הריטב"א ועי' בגאון יעקב שגם מחצר לחצר שייך טעם זה שעיקר תשמישו הוא בחצרו ולא בחצר חברו ולכן שפיר שאלו למה הוצרך לומר תרוויהו וע"ז תי' שבחורבה כיון שסו"ס הוא רשותו ס"ד אף שאינו נצרך כ"כ מ"מ תיקנו לו ביטול ע"ש [וע"ע חזו"א סי' פ"ה סק"ו]

ועי' מהרש"א שעיקר הצריכותא של הגמ' לא נצרך אלא לרבא שגם באוסרים אינו יכול לבטל בחצר חברו אבל לאביי הרי יש חילוק פשוט שחורבה אפילו באוסרים אינו יכול לבטל אך הגאון יעקב כתב שאדרבה עיקר צריכותא של הגמ' לאביי [והיינו שלדבריו אין עיקר הדין מה שאוסרים אלא יסודו שרק מקומו התירו לבטל כיון שזה נצרך לו ובדרך כלל אוסרים הוא המדידה שזה מקומו הנצרך לו אבל בחורבה אף שאוסרים ונמצא שהוא מקומו מ"מ סו"ס איו עיקר תשמישו שם]

עי' ריטב"א לק' סז ע"א שהטעם שרבא חולק על אביי וס"ל שלדעת שמואל גם בחצר שאוסרים זה על זה אינו יכול לבטל היינו ממה שמצינו לדעת שמואל שאינו יכול לבטל בחורבה אף שאוסרים שם זה על זה [וצ"ב השייכות הרי בחורבה הוא חצירו ואפ"ה אינו יכול כיון שאינו נצרך משא"כ מחצר לחצר הרי דריסת הרגל של חצר הפנימית אוסר עליו עיקר השימוש בחצרו וע"כ שלדעת רבא לא תיקנו כלל ביטול מחצר לחצר אבל מה זה קשור לדין חורבה וצ"ל שחורבה כיון שאין עיקר תשמישו ואין עליו שם חצר אינו מגדירם כשם בני חצר א' וע"כ היה בזה תקנה שאין ביטול מחצר לחצר והיינו כל שיש לו שם בן חצר א' ואינו מועיל מה שאוסר עליו וא"כ גם מחצר לחצר אסור כיון דסו"ס יש עליו שם בן חצר אחר] ועי' גאון יעקב מש"כ בסברת רבא.

עי' תוס' ר"פ לק' סח ע"ב שאף לדעת ר' יוחנן שיש ביטול רשות מחצר לחצר מ"מ מבית לבית מודה דליכא ביטול שב' חצרות קי"ל שהוא רשות אחת עכ"פ לכלים ששבתו בו לכן חשוב כאין חברו מסולק לגמרי מרשותו משא"כ מבית לבית שחברו מסולק ממנו לגמרי וחשוב חלוקות תשמישתייהו לכו"ע, ע"ש.

**ליבטל לבני פנימית**

עי' פירש"י שעכ"פ החיצונה תיאסר מפני דריסת רגלו של זה שלא ביטל הנה רש"י [ורשב"א וריטב"א] העמיד הסוגיא בביטל רשות חצירו ולפי זה ודאי שאסור להוציא מביתו לחצר מדין שינוי רשות אך עדיין יקשה שיבטל ג"כ רשות ביתו ויהא מותר [היינו עכ"פ לאחר חזקה כש"כ הרשב"א וריטב"א לעיל כו ע"א ועי' אבעה"ז בחי' לדף סד ע"א ואכמ"ל] ועי' מש"כ בזה בחי' אבן העוזר [ולכאורה יש להעיר עוד אם יבטל רשות ביתו הו"ל כמי שאין לו בית שדריסת הרגל לבד אינו אוסר כבית שאין לו ד' על ד' אך י"ל כיון שצריך לבטל לכל א' וא' נמצא שכלפי מי שלא ביטל עדיין נחשב כבעלים ועי' להלן] אולם בתוס' ר"פ כתב כיון שיכול להשתמש מבית אחרים חשוב דריסת רגל המותרת [ולדעת רש"י כיון שאין זה אלא מדין אורח עדיין נחשב כדריסת רגל האסורה]

**ליתא לערובייהו גבייהו**

פירש"י "ולכשיבדלו מן החיצונה הרי הן בלי עירוב", ומבואר שבעצם יש להם אפשרות להיפרד מן חצר החיצונה אף שעירבו עמהם בבין השמשות והחסרון רק משום שעירובם אינם אצלם ובריטב"א ור"פ מבואר שאילו היו יכולים להביא עירובם למקומם היה מועיל [ומדברי הבית מאיר סי' שס"ה מבואר שנקט שכמו בעירוב תחומין מבואר לעיל לג ע"ב שמועיל אף שהעירוב אינו במקום השביתה כל שיכול להביאו לשם בהיתר כמו כן בעירובי חצרות אך כפשוטו אינו דומה שעירובי חצרות צריך להיות בבית ואפילו בחצר אינו מועיל וע"כ שעיקר השביתה הוא במקום הפת] ומשמע דהיינו טעמא כיון שעירבו מבעוד יום לעצמם ועירובם חל לעניין לצרפם [עי' חזו"א סי' פ"ג סק"ז] לכן כל שמחזירו לחצרו מועיל.

אולם בתוס' רי"ד וריטב"א תמהו מהמבואר בסמוך שגם בנתנו עירובם בפנימית אוסרים עליו החיצונה אף שעירובייהו גבייהו ועי' תוס' ר"פ שהביא מבעל ספר התרומה שתי' שעירוב מרגילה לא נאמר אלא למקום שמניח העירוב וכן מבואר בבעה"מ ולכן בנתנו בחיצונה שאין הרגל עירוב לפנימי היו החיצונים יכולים להיפרד מהם לולא שאין עירובם אצלם וכן משמע לק' עה ע"ב שעל עצם איחוד העירוב מועיל אחדא דשא ורק על הרגל העירוב אינו מועיל ע"ש. אך הריטב"א ותוס' רי"ד נקטו שכל שעירבו אין אפשרות להיפרד [ועי' בית מאיר סי' שע"ח ס"ב שהחסרון דליתא לעירובייהו גבייהו ליכא כשהפנימית משאיר עירובם אצלם אך לדעת הריטב"א ורי"ד לא יועיל הביטול לפנימית כיון שסו"ס עירבו אם החיצונה]

**הטעם שאין לבטל למקצת בני החצר**

ובעיקר מה שמבואר בסוגיין שא"א לבטל רק לפנימית לעניין שהם יהיו מותרים עי' לעיל כו ע"ב שהמבטל צריך לבטל לכל אחד ואחד וכתב הרב המגיד (פ"ב ה"ב) שאם ביטל רק לא' גם הוא אסור והיה אפשר לומר הטעם כיון שיסוד עירוב הוא ע"י שכל החצרות והבתים טפלים לאותו הבית כל שיש איסור טלטול בחצר אין לדונו כטפל לבית [וז"ל הנובי"ת או"ח סי' מ' "שכל עיקר ע"ח הוא מטעם שאנו רואים כילו דירתו הוא בכאן וכאילו כל החצר מיוחד לאותו בית וכמבואר בטור ובשו"ע ריש סימן שס"ו ואם החצרות הם חלוקים באיסור טלטול מאותו מקום שהעירוב מונח שם איך הם מיוחדים לאותו בית",] אך בנידו"ד לא שייך לומר כן שהרי כלפי הפנימיים שפיר יש להם היתר טלטול וא"כ לכאו' סגי בזה להטפיל חצרם וביתם לבית שהניחו בו העירוב עכ"פ כלפם ועי' שעה"צ סי' ש"פ סק"ה שביאר שכיון שעירוב שמו א"א שא' יהא מותר וא' יהא אסור ע"ש ויסוד הדברים כתב ג"כ בגאון יעקב בסוגיין עי' להלן [ולדבריו הביטול חל גם לגבי היחיד אלא שאינו מועיל ואם השאר ימותו בשבת יהא מותר לאותו יחיד אך בפמ"ג שם א"א סק"ב לא נקט כן אלא דס"ל שהיה תקנה שאין ביטול אלא כשמבטל לכולם ע"ש] אך מדברי הריטב"א בסוגיין משמע שכיון ע"י העירוב כולם נחשבים כא' אין שייך לבטל לאחד מהם [עי' תוס' לעיל סג ע"ב ד"ה בטילו] אולם בתוס' ר"פ לעיל שם מבואר שאותו שביטלו לו מותר לטלטל שם, ע"ש וצריך לחלק מסוגיין שכיון שעירבו אין שייך לבטל לחצי מהם אלא בלי העירוב ואז הם כיחידים האוסרים זה על זה.

**לבני חצר אין ביטול רשות וכו'**

ופירש"י ליבטל נמי דריסת רגלו לבני חיצונה ורשותו לבני חיצונה [ויש שאינם גורסים ורשותו לבני חיצונה עי' בגמ' הוצאת עוז והדר] הנה לכאורה כיון שאינו מועיל ביטול לחצי חצר א"כ גם לפנימית יצטרך לבטל דריסת הרגל שיש לו בחיצונה וכן צריך לבטל רשותו בפנימית לבני החיצונה.

**רש"י ד"ה אין ביטול. ואי קשיא וכו'**

ויהא הוא רגל המותרת במקומהעי' גאון יעקב שהעיר כיון שבני החיצונה עירבו אם הפנימית נמצא שגם לחיצונה יש חלק בפנימית וא"כ היאך יהא מותר ליחיד ששכח לטלטל בפנימי אך דבר זה תלוי אם הרגל עירוב נאמרה רק במקום שמניח העירוב עי' להלן ועוד שי"ל שכלפי מי שלא עירב לא נאמרה כלל דין הרגל עירוב [ועי' חזו"א סי' פ"ה סק"ה שה"ה דהוה מצי התוס' לומר שכולם יבטלו לא' שעירב דחצר הפנימית כאילו לא עירבו וע"ע שם שדן בנתנו עירובם בפנימית ושכח א' מן הפנימי אם יכולים בני הפנימי לבטל ליחיד ששכח או שנאמר שעירוב מרגילה אוסרת ע"ש].

אך לכאורה צ"ע היאך תשתרי חיצונה הרי כל היתר החיצונה בנוי על העירוב אם הפנימית [דאל"כ יש דריסת הרגל של הפנימית האוסרת] והרי יש א' בפנימי שלא עירב וא"כ למה אינו מבטל העירוב כלפי החיצונה שהרי א' מבני החצר לא עירב ועמד בזה בגאון יעקב ["דמה שמו עירוב שמו דמיערבי אהדדי אנא בדידך ואת בדידי כחדא אנן וכיון דחיצונה בפנימית הא אסירא מחמת רשותא דהאי דלא עירב מאי עירוב הוא הא חיצונה בהדי פנימי לאו כחדא נינהו",] **אולם** עי' שו"ת באר יצחק או"ח סי' י"ז שכל הנידון היה על עירוב הפנימית על דריסת רגלם בחיצונה והיינו שפשוט שהעירוב בפנימית אין לה קיום כלל מ"מ ס"ד שעכ"פ ישאר העירוב כלפי דריסת רגלם בחיצונה וע"ז תי' רש"י כיון שפקע העירוב לגבי הפנימית פקע העירוב לגמרי כדין קני את וחמור, ע"ש. [אך בעיקר דין עירוב על דריסת הרגל אינו ברור כלל דמועיל עי' שו"ת חינוך בית יהודה המצויין בהגהות הגרע"א סי' שע"ח שדן בזה והחזו"א נקט שאינו מועיל עירוב אלא על מקום פיתא]

רגל האסורה במקומה כדתנן וכו' יש לעיין דלעיל (ד"ה ליבטל) כתב רש"י בפשיטות לגבי היחיד דחשוב רגל האסורה וכאן הוצרך להביא מקור והרי היחיד מותר להוציא מביתם לחצר ואפ"ה חשוב לרש"י רגל האסורה [והרי לדעת הריטב"א לעיל סג ע"ב דעת רש"י שגם לרבים שביטלו ליחיד מותר להוציא מבית היחיד לחצר עכ"פ לאחר שהחזיקו].

ואע"ג דעירבו בהדה הא בטיל עירובייהו וכו' הנה זה פשוט שאם ביטלו רשותם לפני בין השמשות ודאי לא היה העירוב קיים שהרי אינו יכול להביא עירובו לחצרם [עי' לק' עו ע"א והיינו בין להבנת האבן העוזר ובין להבנת הנוב"י] וא"כ בנידו"ד נמי כיון שבין השמשות לא חל העירוב כיון שא' שכח כל שיבטלו רשותם שוב לא יוכל העירוב לחול אך י"ל שכיון שבכל שכח א' מבני החצר עיקר העירוב חל בין השמשות [וגם בנאכל העירוב בין השמשות מותר דאל"כ יצטרך שישאר הלחם כל השבת וזה ודאי לא ישתמט לא' מן הפוסקים שיכתבו כן] א"כ שוב לא איכפת לן שנאסר להם החצר

ועי' ריטב"א שביאר "כלומר שהרי ממה עירבו עם החיצונה מן הרשות שהיה להם בחצרם הפנימית וכיון שעכשיו אין לו בהם כלום שכבר ביטלו רשותם לאותו שלא עירב הוי כמי שלא ערבו עם החיצונה כלל", ולכאורה יש להעיר בדבריו שהרי קי"ל שהמבטל צריך לבטל לכל א' הרי שגם לאחר שביטל לא' לא נסתלק לגמרי ואינו אלא כלפי אותו שביטל וא"כ כלפי החיצונה שלא ביטל להם עדיין החצר שלו וא"כ עדיין יש להם אם מה לערב [וע"ע ביאורים על החי' המאירי סימן כ'].

עי' תוס' (ד"ה נתנו) "דכולן יכולים לבטל אצלו" וע"ש מהרש"א ודבריו צ"ע שהרי אין ביטול מחצר לחצר וכפשוטו כוונת תוס' כקושיית רש"י וכ"כ בגאון יעקב.

**איכא פנימית דאסרה**

עי' פירש"י מטעם דריסת רגל האסורה במקומה והעיר בגאון יעקב תיפו"ל מצד הרגל עירוב אך דעת רש"י (ד"ה פנימית) שהרגל עירוב אינו אלא בגדר דריסת הרגל ועי' ראמ"ה לק' סז ע"א (תוד"ה שכח) וע"ע להלן.

**בדין הרגל עירוב**

בעיקר דין הרגל עירוב עי' תוס' ר"פ שהביא מרבינו ברוך ספק אם זה נאמר רק במקום הנחת העירוב או שעיקרו על צירוף החצרות ע"י העירוב ומדברי רש"י לק' עה ע"ב (ד"ה שתיהן) מבואר שיסודו במקום הנחת העירוב אך בריטב"א משמע להדיא שאינו תלוי במקום הנחת העירוב אלא שיסודו שב' החצרות נעשה א' [וכמעט מפורש כן בד"ה לבטול אף "ולא הרגל עירוב שהרי לא עירב עמהם" ושם לא איירי במניח העירוב בפנימית] וצ"ע שבראשונים מבואר שהרגל עירוב דומה לדין דיורים הנאמר לעיל מח ע"ב ושם מפורש שתלוי במקום הנחת העירוב ולכן לא הקשו רק לר' ששת ולא לר"י ועי' גאון יעקב שעמד בזה ור"ל שאה"נ גם לר"י קשה אך דברי נסתרים מדברי הריטב"א שם

ברבינו פרץ ר"ל שדין הרגל עירוב אינו אלא כדריסת הרגל [ומסברא היה אפשר לומר שדבר זה תלוי אם הרגל עירוב תלוי במקום הנחת העירוב או שעיקרו מחמת שהעירוב עשהו א' אך מדברי ר"פ לא משמע כן ע"ש] ולכן תלוי במותרת או אסורה וכ"כ רש"י (ד"ה פנימית) והעירו שלכאורה צ"ב בההיא דלעיל מח ע"ב כיון שהעירוב קיים ורוצה לעשותו א' היאך נוכל לומר לו אחדא דשא.

**רש"י ד"ה אין ביטול רשות מחצר לחצר**

"וכיון דפנימית אסורה" צ"ב הרי לדעת רש"י הרגל עירוב אינו אוסר אלא כשאסורה במקומה וא"כ כיון שכל איסור הפנימית הוא מחמת החיצונה והרי החיצונה בלי איסור הפנימית הוא רגל המותר במקומה. [והעירו שי"ל שכיון שכאן רוצה להשתמש בעירוב ולהיות חצר א' לא שייך לומר אחדא דשא ובזה חולק רש"י על רבנו פרץ]

**כמאן כר' אליעזר דאמר אינו צריך לבטל**

צ"ב הרי ר' אליעזר אינו אלא משום שבעין יפה מבטל ועי' תוס' ר"פ ובקר"א אך באמת מצינו לק' סח ע"ב שיש מחלו' ר"א ורבנן לא רק בכמות הביטול אלא גם באיכות הביטול והיינו שלדעת רבנן שמבטל בעין רעה אינו סילוק גמור אפילו ממקום שהסתלק משא"כ לדעת ר"א [ועי' חזו"א סי' פ"ז סק"ו שלרבנן אפילו אם יסתלק מביתו וחצירו לא יהיה סילק גמור אך בגאון יעקב לק' שם לא נקט כן ע"ש] ולפי זה י"ל שלדעת ר"א מה שאינו צריך לבטל לכל אחד ואחד אין הפירוש שכאילו ביטל לכל א' וא' אלא שהוא נסתלק לגמרי לכן ממילא מותר לכל א' וא' ולכן אין בזה משום ביטול מחצר לחצר אלא שכתבו התוס' שהני מילי בהרגל עירוב שעיקר הדיורים לבני חצירו לכן י"ל שאנו דנים עיקר הסילוק לבני חצרו והחיצונה ממילא מישתרי אבל כשיש לחצר השני דריסת רגל בחצרו נמצא שהוא כמבטל לכולם ויש בזה משום ביטול מחצר לחצר ועי' תוס' ר"פ.

**סז ע"א**

**נכרי שיש פתח וכו' אפילו מכניס ומוציא גמלים וקרונות וכו'**

עיין בריטב"א שע"י שנוח לו יותר הו"ל כאילו נסתלק מפתחו שבמבוי ואף שלמעשה משתמש שם אינו אלא כאורח ועיין חי' המאירי "ומסלק נפשיה מפתח המבוי אע"פ שמשתמש בו בקצת תשמישים שהכל הולך אחר רצון האדם ורצונו בפתח הפתווח לבקעה הוא" ובטור סימן שפ"ט כתב שע"י זה הו"ל כפתח שאינו רגיל [ועיין חזו"א סימן פ"ו ס"ק י"ט שאינו רגיל אין פירושו שאינו יוצא שם כלל אלא ביחס לפתח השני חשוב אינו רגיל ובעיקר גדר הדין של אינו רגיל עי' רש"י לעיל מט ע"א (ד"ה היתה) "דמיניה הוא"]

ועיין פרישה סימן שפ"ט סק"א שמה שאמרו אע"פ שמכניס ומוציא גמלים וכו' הוא דווקא והיינו שדברים הקטנים היוצאים מפתחו מוציא דרך פתחו ורק הדברים הגדולים מוציא דרך המבוי לכן י"ל שחשוב כאיסתלק מן המבוי אבל במאמר מרדכי סק"א חולק שאדרבה החידוש שאפילו שעדיין משתמש בפתח המבוי בדברים שע"כ צריך להשתמש שם וא"כ היה לנו לומר שע"כ אינו מסתלק מפתח המבוי אפ"ה מהני וכ"ש אם אינו משתמש אלא לדברים קטנים עיי"ש.

**פתח ארבעה על ארבעה**

עיין רשב"א שהביא בשם הראב"ד שאם יש פתח גמור לבקעה אז בכל גווני אינו אוסר במבוי דהו"ל כב' חצרות זה בצד זה ופתח ביניהם שאע"פ שדורס דרך חבירו אינו אוסר עליו והרשב"א חולק עליו שזה אינו שכל מה שחילקו בין פנימי לחיצון לבין ב' חצרות זה בצד זה אינו אלא כשאינו דורס דרך חבירו עיי"ש [בעיקר דין זה עיין בשו"ת נובי"ת או"ח סימן ל"ט ובשו"ת באר יצחק או"ח סימן י"ז ואכמ"ל] ולכאורה מטעם אחר יש לחלק שבפתוח למבוי הרי הוא אחד מנ המבוי ולכן כדי להפקיע ממנו שם זה צריך להיות שיסתלק לגמרי אבל בב' חצרות הרי אינו א' מבני החצר ורק שדורס דרך חבירו ולכן כל ע"י שאין לו דרך אחר נחשב עכ"פ כאחד מבני החצר לעניין דריסת הרגל:

**פתוח לקרפף מהו**

עיין בחי' הריטב"א שע"כ מיירי שיש לו פתח מהקרפף ללכת דרכו לרה"ר דאל"כ "היאך יסתלק מן המבוי והרי אינו יכול לצאת לשוק ולעשות צרכיו חוץ לביתו אלא דרך מבוי", [עיין ביה"ל סימן שפ"ט שתמה על השמטת הפוסקים לדברי הריטב"א] והנה אף שכתבו התוס' לעיל נט ע"ב (ד"ה דפנימית) שדריסת הרגל לבד בלי שימוש אינו אוסר [אך דעת הריטב"א שם אינו ברור עיי"ש] מ"מ כבר האריך השו"ע הרב סימן שפ"ו סעיף ט' [ומקורו במג"א סימן שס"ד סק"ג] שרק בעובר דרך חצר חבירו שעיקרו לחצר החיצונה לכן אין הפנימית אוסר אלא ביש להם שימוש שם אבל מבוי שעומד לכולם בשוה סגי בשימוש של דריסת הרגל לבד לאסור עיי"ש:

סז ע"ב

**וישראל בית סאתים אינו אוסר**

הנה עיין לעיל מט ע"א שחצר בין ב' מבואות וא' מהמבואות עירבו וחצר זה שכל ולא עירב דוחים אותו למבוי שלא עירב וא"כ לכאורה מסוגין גם בלי שניחא במה שמיוחד לו היה ראוי לדחותו לפתח הבקעה ובשלמא בנכרי י"ל שאין לו דין כופין על מדת סדום אבל בישראל שפיר נאמר כן ועיין חזו"א סימן פ"ו ס"ק י"ט שלא שייך דיחוי אלא ממבוי למבוי שתשמישן שוה ולא ממבוי לקרפף [ואף שהתוס' לעיל ז' ע"ב כתב שדוחים ממבוי לרה"ר שאני התם שאין לו שימוש אלא דריסת הרגל וכלהלן ולכן אין לחלק וק"ל] ואמנם יש להוסיף שמצד הדין כופין על מדת סדום משמע שאסור כלל לעבור שם וכש"כ המשנ"ב סימן שפ"ו ס"ק נ"ח [אולם עי' חזו"א סימן צ"ה סק"כ שחולק ע"ז עיי"ש] משא"כ בדינא דסוגיין שיסודו מדין רגיל ואינו רגיל כנ"ל מהטור שפיר יכול לעבור שם וכמפורש בריטב"א.

**חצר הפתוח לרה"ר ולמבוי**

עיין תוס' לעיל ז' ע"ב (ד"ה דאי) שחצר הפתוח למבוי ופתוח ג"כ לרה"ר אינו אוסר על בני המבוי שכופין אותו לצאת דרך רה"ר ואינו אוסר על מבוי וכדין חצר הפתוח לב' מבואות עיי"ש והעתיקו המג"א סימן שס"ה סק"ז ועיי"ש אבן העוזר שתמה עליו שהרי מבואר בסוגיין שכל שאין לו היתר טלטול כקרפף יותר מב' סאתים א"א לכופו להסתלק ממקום המותר לו עכ"פ לכלים ששבתו בתוכו והתוס' שם איירי אליבא דרב שמבוי שלא נשתתפו אסור בטלטול וא"כ אינו מפסיד כלום לצאת דרך רה"ר עיי"ש:

**קרפף יותר מב"ס וכו' הזורק לתוכו חייב**

ברש"י שבת ז' ע"א וצט ע"א ועוד. כתב שקרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה מה"ת אינו רה"י וכבר תמה עליו הגרע"א מסוגיין ובחי' חת"ס לשבת צט ע"א ר"ל שלדעת רש"י רק בפתח שם בית אלא שהוקף ולבסוף פתח הוא דס"ל לר"י שהוא רה"י מן התורה ולא כשאין שם בית כלל וכ"כ השפ"א בשבת ז' ע"א אך כבר העירו מקושיית ר"ה ב"ח בסוגיין מסלע שבים הרי שם ליכא בית כלל ועיין ביאורים על המאירי הערה 437 שר"ל שלדעת רש"י יש בזה מחלוקת הסוגיות דלעיל כו ע"א אמרי' מחיצה העשוי לנחת לא שמיה מחיצה ולרמב"ם מבואר שאינו דווקא לגבי היקף לדירה אלא בעיקר שם מחיצה עיי"ש:

**מ"ט מחיצה היא אלא שמחוסרת דיורים**

משמע שאם נאמר שהוא מן התורה חסר בעיקר המחיצות ולא רק בשם הרשות והנה בדעת ר"ה ב"ח הסובר שמן התורה אינו רה"י כלהלן [וכמבואר בתוס' לעיל יח ע"א] נחלקו האחרונים אם גדר הדברים הוא שחסר בעיקר שם מחיצה או שחסר בשם רה"י ונפק"מ אם חשוב ככרמלית או כרה"י והיינו שבודאי בקרפף בעלמא כיון שסו"ס גדור מרה"ר לא גרע מקרן זוית ובין העמודים שאין רבים בוקעים שם דלא חשוב רה"ר אלא דנפק"מ בפסי ביראות ליותר מב"ס שעד כמה שאין לזה שם מחיצה הוא רה"ר ממש ודעת המהרש"א וגאון יעקב לעיל יח ע"א שבכה"ג הוא רה"ר מן התורה ודעת הגרע"א ופורת יוסף שם שאינו אלא כרמלית עיי"ש:

**הא יתר מב"ס מטלטלין אלמא כרמלית היא**

**גדר הכרמלית מדרבנן**

לכאורה כוונת הגמרא שאע"פ שמדרבנן כרמלית היא מ"מ כיון שמן התורה רה"י היא לכן הו"ל כמטלטל מרה"י לכרמלית שהיא אסורה ואמנם שהיה מקום להעיר שכיון שסו"ס איסור כרמלית הוא מדרבנן ומדרבנן הוא כרמלית א"כ שפיר יהא מותר לטלטל ממנו לכרמלית [עי' אור שמח פ"ו מהל' יבום וחליצה ה"ז וע"ע ב"י אבעה"ז סי' מ"ב ואבני מילואים סי' ט"ו סק"א] אך י"ל שגם מדרבנן מה שחשוב יותר מב"ס כרמלית אינו משום שחסר במחיצות אלא כיון שמחוסרת דיורין וממילא מיחליף ברה"ר וכש"כ רש"י ז"ל [אך עי' רש"י לעיל טו ע"א (ד"ה אין) ובריטב"א כג ע"ב (ד"ה אמר ר"ה)] וא"כ גם מדרבנן יש כאן צד רה"י אלא שיש לו דיני כרמלית [ואולי זהו כוונת התוס' שנקטו שקרפף יותר מב"ס היה צריך להיחשב כרשות ה' ולכאורה צ"ב שאין זה רשות חדש אלא רה"י מן התורה וכרמלית מדרבנן ועי' ראשונים שבת ו' ע"א (וגם בדבריהם לא נראה שכוונו לזה) ולהנ"ל יש לבאר ודו"ק] ולכן אסור לטלטל ממנו לכרמלית אבל ברה"י שמדרבנן הוא כרמלית גמור והיינו שאינו חשוב מחיצות כלל [דוגמת פסי ביראות לדעת הגרע"א לעיל כא ע"א ועי' הגהת הראמ"ה שבת צט ע"ב] י"ל שמותר לטלטל ממנו לכרמלית:

**ומאי שנא תוכו שכיח וכו'**

מדברי רש"י משמע שהוא מהדין הכללי שמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן וכמו שהעירו ברש"ש ודברי נחמיה וכן משמע מסיום דברי הרמב"ם בפרק ט"ז מהל' שבת הל' ב' [לפי פשוטו שרק קרפף סמוך לים לא שכיח צ"ב מה שייך בזה הכלל דמילתא דלא שכיח לא גזרו ביה רבנן הרי ליכא איסור מיוחד על קרפף זו וכיון שבכללות הוא מילתא דשכיחא ודאי שהכחל נכלל בזה וצ"ע] אבל ממש"כ שם הואיל ואסור לטלטל בו בד' אמות ל"מ כן עי"ש:

עי' רשב"א שהראב"ד פי' שהטעם שאינו שכיח הוא משום שים בעית תשמישתיה ולכן נקט שרק בסמוך לים מותר לטלטל ממנו לים וכ"מ דעת הרמב"ם [ולכאורה לפי זה אם צדו אחד ים וצדו אחד בקעה יהא מותר לטלטל ממנו לים ולא לקרפף וכן יהא אסור לזרוק ממנו לקרפף רחוק וצ"ב] אולם התוס' הביאו דעת ר"ת החולק ובכל קרפף התירו ובמהרש"א כתב מדין לא פלוג אך מדברי הראשונים ל"מ כן אלא היינו טעמא כיון שכל הקרפיפים נידון הוא אחת וצריכים אנו להעדיף גזירה אחת מהשניה כל שבקרפף הסמוך לים לא שכיח השימוש מתוכו לים שוב ממילא נעדיף הגזירה של תוכו בכל הקרפיפים.

**טלטול מרשות שפרוץ במילואו לכרמלית גמור**

נמצינו למידים לדעת ר"ת שמחמת גזירה התירו מכרמלית דרבנן לכרמלית דאורייתא אך עדיין אין זה מחייב להתיר טלטול מכל כרמלית כגון מפרוץ לכרמלית לכרמלית גמור כש"כ הגאון יעקב "דשכיחא טפי מדבקעה לקרפף א"נ טלטול במבוי גופי' מידע ידיעי דבלא תיקון אסור וליכא למיגזר", וכ"כ הפמ"ג סי' שמ"ה א"א סק"ג וכן מתבאר בחי' הרשב"א וריטב"א לקמן צ' ע"א שהטעם לאסור טלטול מגג הפרוץ לכרמלית גמור הוא שגג הפרוץ מה"ת רה"י גמור והיינו שאף שביותר מב"ס מותר שאני התם שיש סיבה להקל וכנ"ל

אך עי' מג"א סי' שע"ד סק"ג שביאר באו"א שי"ל שכל שיש לו ג' מחיצות ואין איסורו אלא מחמת פרוץ לכרמלית גם מדרבנן חסר לו בשם כרמלית ע"ש. ובבית מאיר שם נתקשה בדבריו אלא דלכאורה כוונתו שכל מה שהתירו בסוגיין אינו אלא בדבר שמדרבנן הוא כרמלית ולא סתם מה שאסור בטלטול מדרבנן [ואמנם דהיה אפשר לחלק בזה בין נפרץ לכרמלית לבין נפרץ למקום האסור לו והיה אפשר לומר שזה תלוי אם מדרבנן צריך ד' מחיצות או איסורו רק מחמת שנפרץ למקום האסור וק"ל]

**דעת המבי"ט בשיטת רש"י**

עיין רש"י שבת קל ע"ב (ד"ה קרפיפות) שמשמע שמותר להוציא מקרפף יותר מבית סאתים לחצר שהיא רה"י ועי' בית מאיר סי' שע"ב ס"א ועי' שו"ת מבי"ט ח"ב סי' מ"ח דהיינו טעמא שכל מה שעשו חז"ל יותר מב"ס ככרמלית אינו אלא לעצמו אבל לא לגבי אחרים ע"ש וכ"כ במאמר מרדכי סי' שע"ב סק"ג בדעת רש"י אולם בעצי אלמוגים סי' שע"ב סק"ד ר"ל שכוונת רש"י לחצר שאינו מתוקנת שלדעת רש"י דינו כרמלית ומותר להוציא ממנו לכרמלית גמור, ע"ש. וכ"כ בתורת רפאל סי' נ"ג.

**ההוא ינוקא דאישתפוך חמימיה**

עי' בתוס' דאיירי לפני המילה [צ"ב למה לא הוכיחו כן התוס' ממה שאביי בעי לאתובי שאם נאמר שהיה בזה פיקוח נפש הרי ממנ"פ אם אין עצה בדרך היתר מותר גם ע"י ישראל באיסור והיה אפשר לומר שהיה עצה של ביטול אף שזה לא נוח לו אך בתוס' לעיל לא ס"ל כן כדלהלן] ועי' בעה"מ שבת קלד ע"ב (נג ע"א מדפי הרי"ף) שאיירי אפילו לעניין מים שלאחר מילה מ"מ אסור למול ע"ד לדחות שבת וכ"כ שם בחי' הרשב"א אך הרמב"ן שם כתב איירי במים שמרחיצים את התינוק לפני המילה ע"ש.

ועי' הרב המגיד פ"ו מהל' שבת ה"ט שנקט לדעת הרמב"ם דאיירי שלא ביום המילה אלא קודם לה או אחריה הרבה ולכן למד מזה הרמב"ם שה"ה לכל מצטער הותר אמירה לנכרי, ע"ש.

**א"ל אביי והא לא ערבינן**

עי' פירש"י שהתינוק היה באותו חצר של רבה והיו צריכים להביא מבית לבית ולפי זה מבואר שסומכים על שיתוף במקום עירוב הוא אפילו לצורך עירוב הפנימי של החצר ועי' בזה ריטב"א לק' עא ע"ב אך הריטב"א תמה שיבטל רבה רשות ביתו [והיינו משום שאמירה לנכרי במקום מצוה דחויה היא ואין דוחין כשיש עצה בענין אחר עי' לק'] ולכן כתב שהתינוק היה בחצר אחר וסבר שאין מבטלין מחצר לחצר ועי' תוס' לעיל סד ע"א שכתב ששאר בני החצר לו היו שם ולא יכלו לבטל ע"ש.

**בדרבנן עבדינן מעשה והדר מותבינן**

עי' נתיבות סי' רל"ד סק"ג שהוכיח מכאן שאיסור דרבנן בשוגג אינו איסור כלל [והיינו כמו שביארו כיון שאינו איסור חפצא אלא איסור גברא לשמוע לדברי חכמים וכל שלא ידע לא חשוב לא שמע לדברי חכמים] אך עי' שו"ת הרדב"ז ח"ד סי' י"ט "והא דאמרי' בדרבנן עבדינן והדר מותבינן בזמן שהרב יודע הדין וברור לו ועושה מעשה ואחד מן התלמידים יש לו ספק או קושיות על המעשה אם המעשה וכו' מדרבנן עבדינן ובתר מותבינן", [וע"ע תרומת הדשן סימן מ"ג] וכ"כ הנובי"ת אבעה"ז סי' ל"ה ועי' שו"ת הרשב"א מיוחסות סוף סי' ר"נ שיסודו מדין ספק דרבנן לקולא. [ועי' רמב"ן בספר הזכות גיטין לז ע"א ובדרך אמונה פ"ט מהל' שמו"י ה"ט ד"ה ומד"ס]

**א"ל ולא שני לך בין שבות דאית ביה מעשה וכו'**

דעת הרי"ף שבת קלז ע"ב (נה ע"ב מדפיו) שכוונת הגמרא לחלק בין שבות א' לשבות דשבות [ומעשה הכוונה למלאכה דאורייתא וכדאמרי' ששת ימי המעשה] ומדבריו משמע שם ששבות דשבות לא נאסר כלל והרמב"ם הוסיף דבעינן עכ"פ שיהא במקום הצורך כמקום מצוה או מצטער.

ודעת הבה"ג [עי' ראשונים כאן ושבת קל ע"ב] שכוונת הגמרא לחלק בין אמירה לנכרי לשאר שבות והיינו שכיון שבשבות דאמירה לנכרי אין הישראל עושה כלום איסור קל הוא והותר לצורך מצוה [עי' שו"ת כת"ס או"ח סימן מ"ט שר"ל שרק בכה"ג שהכין חמים מערב שבת ונשפך הוא דהקילו ולא בפשע ולא הכין ע"ש (עי' תוס' עירובין ק' ע"א שבפשע ל"א עדל"ת)] ועי' רבינו יונתן שביאר שחומרת שבות דאית בה מעשה הוא משום שאפשר לבוא לידי חיוב חטאת וע"ש שו"ת כת"ס שאפילו באופן שאי אפשר כבר לא חילקו אבל איסור אמירה לנכרי א"א לבוא לידי איסור תורה. [ובשו"ת כת"ס כתב לבאר באו"א שכל שבות דינו כאילו יש בו לאו ועשה וכש"כ הרמב"ם בטעם איסור לפקח גל לצורך שופר אבל אמירה לנכרי נסמך אלא תעשה כל מלאכה וכש"כ הסמ"ג ועי' ט"ז סימן רמ"ג ולכן שפיר אמרי' יבוא עשה וידחה ל"ת]

**נשייליה לאימיה אי צריכה נחים ליה נכרי אגב אימיה**

**אמירה לנכרי על ריבוי בשיעורים**

לגירסא דידן דמיירי בנכרי היינו משום שלצורך אמו לא הותר לעשות מלאכה ע"י ישראל כיון שכבר עבר ז' ימים ולא צריך מעל"ע וע"י נכרי לצורך התינוק ג"כ לא הותר כיון שאין זה שבות דשבות אלא שבות א' ואפ"ה הותר ע"י ריבוי בשיעורים והנה לדעת הרשב"א ביצה יז ע"א ותוס' מנחות סד ע"א שאיסור ריבוי בשיעורים אינו אלא מדרבנן א"ש אך לדעת הראשונים שיש בה איסור תורה וכש"כ הריטב"א כאן [וכן נקט הרש"ש וקרני ראם בדעת התוס' גיטין ח' ע"ב] צ"ב למה הותר ע"י ריבוי בשיעורים וכבר תמה בזה הגרע"א ועי' חי' חת"ס גיטין ח' ע"א וביצה יז ע"א שגם לדעת הראשונים שיש בריבוי בשיעורים איסור תורה אין בזה אלא בגדר איסור שיעור ובזה הקילו ע"י נכרי [וכן מוכח במנחות סד ע"א שמסקנת הגמרא שיקצור א' שיש בו ג' ולא הב' יחידות אף שקוצר ג' וע"כ שב' חיובי חטאות חמור מג' ריבוי בשיעורים] וע"ע הגהת חת"ס סי' רע"ו ס"ב.

וברש"ש גיטין ח' ע"ב ר"ל ע"פ דברי הר"ן ביצה יז ע"ב שהטעם שלא הותר ריבוי בשיעורים אלא ביו"ט ולא בפיקוח נפש היינו שרק בדבר שהותרה שייך התירא דריבוי בשיעורים ולא במה שהיא דחויה וא"כ י"ל שאיסור אמירה לנכרי הותרה לגמרי לצורך חולה ולכן שוב ליכא איסור בריבוי בשיעורים [ובאמת גם לצורך חול היה מותר ולא רק לצורך מילה] וכ"כ באמרי בינה דיני שבת סי' י"ח אך ברשב"א שבת קלד ע"ב מפורש שגם אמירה לנכרי לצורך חולה אינו אלא דחויה ולכן כתב שאסור למול ע"ד לחלל שבת ע"י נכרי ע"ש וגם בעיקר הסברא העיר בשיעורי ר"ש שהגדרת הותרה לגבי ריבוי בשעורים לכאורה תלוי בגוף המלאכה ולא בדין אמירה לנכרי. [ויש להוסיף שחלוק הותרה מלא גזרו שביו"ט שחל היתר על מקצת המלאכה ממילא חל ההיתר על כולו אבל באמירה לנכרי הרי אין בו בעצם מלאככה רק שחידשו חז"ל שיש איסור מלאכה גם ע"י נכרי ובמקום חולי לא גזרו ולכן לגבי חולה הו"ל כלפני הגזירה אבל אין בו חלות היתר וא"כ לגבי חלק המלאכה הנעשית שלא לצורך חולה הרי יש בזה איסור אמירה לנכרי ואין מה שיתירו]

**ההוא ינוקא דאישתפוך חמימיה**

עי' פירש"י שהחמים היו בחצרו של רבא וצ"ל לדבריו שהיו צריכים החמים בביתו של התינוק שהרי מחצר לחצר מותר לטלטל וצ"ע כיון ששבת בחצרו של רבא היאך יועיל זה שביטל רשות חצירו סו"ס הרי הוא כלי ששבת בחצרו ואסור להביא לביתו של אחר וכמבואר בתוס' לק' צא ע"א (ד"ה ושמואל) ולכאורה צ"ל שכיון שגדר איסור כלי ששבת הוא משום שאנו רואים כאילו מוציאו מרשות ששבת וכמו שכתב ר"פ והאחרונים וא"כ כל שהרשות לא קיים שוב לא שייך איסור מדין כלי ששבת [או שנימא שזה סברא מיוחדת בדין ביטול שהוא מטפיל לו כל הרשות וצ"ע]

ועי' במאירי שנקט שהחמים היו בביתו של רבא ומתחילה הוציאו רבא לחצר ואח"כ ביטל רשותו ולכן הותר לו להוציאו מחצר לחצר ואם נאמר כדעת רש"י שכלי ששבת בבית כל שהגיע לחצר חברו מותר לטלטלו בכולו א"ש בפשיטות שע"י הביטול נעשה הכל כחצר א' אך אם נאמר כדעת הגרע"א והאבן העוזר שאפילו ברשותשל יחיד אסור עכ"פ ד' אמות צ"ל ג"כ כנזכר לעיל שע"י ביטול פקע איסור זה

**אמר להו רבא פנו לי מאני וכו'**

עי' לק' עט ע"ב וברש"י שם ומבואר לדעתו שכל מבטל רשות חיישינן שמא יוציא [כיון שרואה אחרים מטלטלין וכמו שביאר התוס' שם] ולכן צריך נעילת דלת או פינוי כליו [ועי' תוס' ר"פ שי"ל שבעובדא דרבא הוצרכו דווקא לפינוי כליו ולא היה מועיל נעילת דלת ע"ש] ודעת התוס' שם שרק באופן שהורגל לטלטל בלי עירוב כחצר של יחיד הוא דבעי נעילה [ותוס' שם נקטו שבחצרו של רבא היה עוד דיירים ע"ש קרבן נתנאל אות ק' ועי' תוס' ר"פ שרבא מסתמא הורגל לערב באותו מבוי וצ"ב למה הוצרך לזה. אך הריטב"א נקט שרבא דר שם לבד ולכן נקט שגם בסוגיין צריך נעילה מהאי טעמא ע"ש] ולכן בסוגיין יש בזה טעם אחר [ואדרבה נקטו שם שאם היה צריכים נעילת דלת לא היה מועיל פינוי כליו ועי' מרדכי סימן תקט"ו] והיינו כי רבא חשש שמא יוציא ויחזיק ויאסור על כולם [ואף שלא הורגל לטלטל בלי עירוב וממילא לא חיישינן שמא יוציא מ"מ באופן שיש חשש שיאסור על כולם חמירא טובא וחיישינן גם בכה"ג וכמו שכתב בעצי אלמוגים סימן ש"פ] ולכאורה צ"ע הרי כל שיחזיק אב התינוק בחצר שוב לא יאסור עליו רבא בהוצאת הכלי והרי לזמן מועט לא חייש רבא וכדמוכח מקושיית הש"ס דחוזרין ומבטלין וכמו שהוכיח הר"ן.

**למה לא ביטל רבא רשות ביתו**

אך צ"ע למה לא ביטל רבא גם רשות ביתו ושוב לא יצטרך לפנות כליו ועמד בזה בחי' הר"ן והוכיח מכאן כשיטת הראב"ד המובא ברשב"א לעיל כו ע"ב שגם יחיד המבטל רשות ביתו וחצרו אינו יכול להוציא מביתו שאי אפשר להחשיבו כאורח בביתו אך לדעת החולקים צ"ע ועיין מש"כ בזה בעצי אלמוגים סימן ש"פ סק"ו.

**ניתיב מר בדוכתיה וניבטיל להו וכו'**

[מבואר שאין ביטול לזמן ובלי מבטלין וחוזרין ומטלין אינו מועיל]

**לימא רב ושמואל בפלוגתא וכו'**

בפשוטו י"ל שכוונת הש"ס שכל שביטל רשות ביתו שוב חשוב כבן חצר אחר משא"כ בלא ביטל רשות ביתו כיון שעדיין דר בחצר זו אף שנסתלק מרשותו בחצר לא חשוב כבן חצר אחר ולפי זה ה"ה אם לרבנן יבטל רשות ביתו וחצרו שיחשב כבן חצר אחר וכ"כ בגאון יעקב אך מדברי רש"י נראה שאין הדבר תלוי בסילוק מביתו אלא בעיקר איכות הביטול שלדעת ר' אליעזר שדעת האדם לבטל בעין יפה הרי נסתלק לגמרי אבל לרבנן גם ברשות חצרו לא נסתלק לגמרי ולפי זה לרבנן גם אם יבטל רשות ביתו לא יחשב כבן חצר אחרת וכ"כ בחזו"א סימן פ"ז סק"ו.

**משום דבית בלא חצר לא דיירי אינשי**

עי' לעיל כו ע"ב שלפי סברא זו לא שצריך ביטול על ביתו אלא שכל שביטל רשות חצירו לא חשוב דיורי ביתו דיורים אך ע"ש דלא קי"ל כן וברשב"א וריטב"א נקטו שגם בסוגיין הכוונה ע"ד זה ולכן כתבו דלא קי"ל כסוגיין אך גם לק' סט ע"ב הובא סברא זו ועמד בזה בתורת חיים שם ועי' גאון יעקב לעיל כו ע"ב שכוונת הגמרא שמה שלרבי אליעזר ביטל גם רשות ביתו אינו משום עין יפה אלא שכיון שבית בלי חצר לא חשוב לכן ממילא כוונתו לבטל הכל, ע"ש. וכן מבואר במאירי שכאן מדין ביטול קאתינן עלה [אך זהו רק להבנת החזו"א הנ"ל שכל שביטול הבית אינו מחמת סילוק גמור גם כלפי החצר אינו ביטול גמור]

**אמר רב ששת כתנאי**

ממה שאמרו מאי לאו בהא קמיפלגי משמע שהטעם שלדעת ר"מ גם הוצאה בשוגג מבטל הביטול הוא מטעם שס"ל מבטלין וחוזרין ומבטלין וכיון שכן אין הביטול אלים כ"כ שהרי אפשר להחזירו ומש"ה כל הוצאה כל דהו מבטלו אך מדברי הריטב"א מבואר שממה שסובר ר"מ שהוצאה בשוגג מבטל הביטול מוכח דס"ל שביטול אינו אלים וא"כ ממילא שלדעתו י"ל שחוזרין ומבטלין כיון שלא נסתלק לגמרי לא חשוב כבן חצר אחרת וכבר העיר בכ"ז בחזו"א סימן פ"ו סק"ז.

עי' לק' עט ע"ב דאמרי' הא קמ"ל דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין וכתבו התוס' דלא תיקשי משם לרב שהרי בסוגיין אוקים לה ר' ששת כתנאי וצ"ע למה נקט התוס' ר' ששת הרי דחו דבריו ואילו התנאי של ר"א ורבנן נקט ר' אשי למעשה וע"ש שר"ל שדעת התוס' שם שהבית שהיו בין שניהם היה פרוץ לגמרי ונמצא שבלי ביטול גם חצירו אסור מדין פרוץ במילואו למקום האסור [אולם המהרש"א על התוס' בד"ה ואיבעית הוכיח בדעת התוס' שם שלא ס"ל כן ע"ש וע"ע ריטב"א שם בע"א] א"כ ע"כ היה צריך לבטל גם רשות חצירו וא"כ ע"כ דשם קאי למ"ד דמבטלין מחצר לחצר ושוב ממילא א"א לתלותו במחלוקת ר"א ורבנן ולכן הוכרח התוס' לומר שתנאי הם ר"מ ור"י ע"ש.

**דברי הרא"ש בסימן ט"ו**

**אם ע"י הביטול נעשה כבן שכונה אחרת**

עי' רא"ש לקמן סימן ט"ו שדן אי קי"ל כר"א או כרבנן בדין המבטל רשות חצרו אי ביטל נמי רשות ביתו וכתב שאין לומר בזה הלכה כדברי המיקל כיון שיש בזה נפק"מ גם לחומרא לגבי הנידון אי מבטלין וחזרין ומבטלין וכבר תמה שם התפארת למשה והגהת ראמ"ה הרי להלכה שקי"ל שמבטלין מחצר לחצר א"כ אפילו אם נסבור כדעת ר"א אפ"ה יכול לבטל וע"ש שר"ל שכל שס"ל כר"א אינו נחשב כבן חצר אחר אלא כבן שכונה אחת שבזה לכו"ע אינו יכול לבטל אך בסוגיין לא משמע כן שרבא אמר שרק משום חוכא א"א לבטל כיון שסובר מבטל מחצר לחצר אולם עי' במאירי שנקט כשהגמרא תלה מחלוקת רב ושמואל במחלוקת ר"א ורבנן הוא אפילו למ"ד מבטלין מחצר לחצר ומשום דנחשב כנכרי בעלמא ע"ש וכ"כ החזו"א סימן פ"ז סק"ו. [אך בדעת הרי"ף הוכיח הריטב"א שסובר שגם למ"ד מבטלין מחצר לחצר שייך התלייה במחלו' ר"א ורבנן ומדין חוכא וגם הרא"ש העתיק לדברי הרי"ף אלו וא"כ לא קשיא ד' הרא"ש אך ע"ש עצי אלמוגים ש"פ סק"ג שראיית הריטב"א צ"ב שי"ל שכוונת הרי"ף רק להוכיח שליכא לסברת חוכא ע"ש וע"ע גאון יעקב]

**הטעם לחלק בין בן חצר אחרת לבן שכונה אחרת**

הנה הטעם לדמות בן חצר שביטל לבן חצר אחרת ולא לבן שכונה אחרת כתב המאירי "הואיל והיה לו זכות בחצר באותה שבת אע"פ שנאסר אין דנין אותו כישראל נכרי דעלמא דלדברי הכל אין מבטלין רשות", והיינו שהחסרון בביטול מחצר לחצר הוא שאין לו כ"כ שייכות לחצר חבירו לקבל הביטול ובזה נחלקו האם סו"ס כיון שיש פתח ביניהם ויכולים לערב וליחשב כחצר אחת ממילא חשוב כיש לו שייכות לחצר זה לקבל הביטול אבל מי שגר בשכונה אחרת באופן שאינו יכול לערב חשוב כאין לו שייכול כלל ואי אפשר לבטל לו [ועי' תוס' ר"פ סח ע"ב שמהאי טעמא מבית לבית א"א לבטל אך מדבריו משמע שחשוב רשות אחת מחמת שמותר לטלטל מחצר לחצר ולא מחמת יכולת לערב ע"ש] ולכן מי שביטל חצירו י"ל כיון שבאמת יש לו בחצר ואינו אלא מחמת הביטול די שנחשיבו כבן חצר אחר, ע"ש.

הנה להמבואר ברש"י וריטב"א שהחסרון בבן חצר אחר הוא משום שכיון שאין לו צורך כ"כ להשתמש אצל חבירו לכן לא הקילו חז"ל לבטל א"כ יש לעיין למה יחשב בנידו"ד כבן חצר אחר הרי זהו ביתו וחצירו וצ"ל מדין לא פלוג.

סוגית ביטול מורכבת מכמה סוגיות וכדאי לדעת כל הסוגיות ביחד ולכן מן הנכון לפני העיון בנושאים דלהלן, ללמוד קודם הגפ"ת בדף סט ע"ב עד היו שנים ואח"כ ללמוד בדף כו ע"א מ"והתנן" עד ע"ב כשתימצא לומר ואח"כ תוס' סד ע"א ד"ה אם כן, ואח"כ תוס' סח ע"ב ד"ה והוציאו ואח"כ תחילת הברייתא בדף סט ע"א והתניא עד שלא נתן ובתוס' ד"ה הוציא בא"ד ומפרש ר"י

**[סוגיית אורח נלמד אח"כ]**

סט ע"ב

**ביתו אסור להכניס ולהוציא**

עי' בראשונים שהאיסור מדין שינוי רשות כיון שלא ביטל רשות ביתו אולם עי' רבנו יונתן שכתב בטעם האיסור של היחיד שביטל משום שארית ישראל לא יעשו עולה ועוד סיבות וכבר תמהו האחרונים עי' גאון יעקב בית מאיר ועצי אלמוגים תיפו"ל מדין שינהוי רשות ולכאורה מלשונו שכגתב כל שכן היה אפשר לומר שאה"נ רק שבא להוסיף טעם וכ"כ במאמר מרדכי ויש נפק"מ לגבי מבעוד יום לפי המבואר ביד אפרים שיש חזרה מבעוד יום אך מלשון רבנו יונתן בד"ה והן אסורים לא משמע כן ויותר מפורש כן בדבריו בגמ' בד"ה וקסברי. ובעצי אלמוגים ר"ל שכוונת ר"י כשביטל גם רשות ביתו וצ"ע שלעיל כו ע"א כתב בזה טעמים אחרים ע"ש. וע"ע בשו"ע הרב סי' ש"פ סעיף ב' שנקט שאילו היה נחשב כאורח היה היחיד שביטל מותר גם מביתו וצ"ב [ועי' מש"כ לבאר בביאורים למאירי סימן כ"ב]

**ושלהם מותרין לו ולהם**

מדברי רש"י (ד"ה דהוי) מבואר שכל שיוציא מביתו לחצר חשוב כחוזר ומחזיק [חוץ ממה שעובר באיסור] והטעם משום שמביתו א"א לומר שהוא כאורח ועי' לעיל כו ע"א שמהאי טעמא גם המבטל רשות ביתו וחצרו כל שמוציא מביתו וחצרו חוזר ומחזיק [וברבנו יונתן כתב בזה סברא נוספת שמבית חברו כיון שבדרך כלל אדם מוציא מביתו ולא מבית חבירו לכן נראה שאינו משתמש כבעלים משא"כ במוציא מביתו (ובגאון יעקב שלפי זה ודאי אסור מביתו גם לאחר שהחזיקו בו ע"ש) אולם בתורת חיים כתב הטעם שמביתו כיון שגם לאחרים אסור להוציא לא שייך לדונו כאורחים שלהם כיון שגם להם אסור להוציא ע"ש ודבריו צ"ע מפשטות הסוגיא לעיל כו ע"א] אולם ברשב"א כתב הטעם כיון שמוציא באיסור לכן חשוב חוזר ומחזיק וצ"ע שהרי גם בביטל ביתו וחצרו חשוב חוזר ומחזיק במוציא מביתו כנ"ל.

אך באמת עיקר הדין המבואר בדף כו ע"א שהמבטל רשות ביתו וחצרו כשמוציא מביתו לחצרו חשוב חוזר ומחזיק אינו דבר ברור שמדברי הרמב"ם בפ"ב מהל' עירובין ה"א משמע להדיא שמותר וכן משמע בסמ"ג [אך הב"י סי' ש"פ כתב דאיירי לאחר שהחזיק] וכן משמע להדיא ברשב"א בעבודת הקודש שער ד' אות קע"ד שכל שביטל רשות ביתו וחצרו מותר לכולם להוציא מכל הבתים "לפי שנעשה הוא כאורח אצלם ואפילו בביתו", ואין לדחוק דאיירי לאחר שהחזיק שהרי הרשב"א שם באות קצ"ב לא ברירא ליה כלל שמועיל חזקה, ע"ש.

וליישב הסוגיא דף כו ע"א שמבואר שאסור כתבו האחרונים כמה דרכים דעי' אבן העוזר סימן ש"פ דשאני לר"א שלא ביטל רשות ביתו להדיא לכן נראה כחוזר ומחזיק כשמוציא מביתו אבל לרבנן שביטל רשות ביתו להדיא כיון שפירש גילה דעתו שרוצה להוציא מביתו לחצר ושוב אינו נראה כחוזר ומחזיק ע"ש

ובגאון יעקב בסוגיין כתב ג"כ על דרך זה שלר"א שלא ביטל להדיא אמרי' ע"י שמוציא שמגלה בזה שלא היה כוונתו לבטל גם רשות ביתו אבל כל שביטל להדיא שוב אינו נראה כחוזר ומחזיק דנעשה אורח

ובמרכבת המשנה כתב ע"פ הירושלמי שגם לר"א אינו מעיקר הדין אלא מקנס כיון שלא עירב ולכן לדידן דלא קי"ל כר"א שקנסו [וכש"כ בגאון יעקב שמדברי הירושלמי משמע שגם קנס זה תלוי במחלוקת ר"א ורבנן] מותר להוציא מביתו לחצר.

**בדין מוציא מביתם לפני חזקה**

בתוס' שבת ובעצי אלמוגים נקטו שדעת הריטב"א בסוגיין שמה שהותר ליחיד [שהרבים ביטלו לו רשותם] להוציא מביתם של הרבים אינו אלא לאחר שהחזיק [ובעצי אלמוגים תמה מדברי הריטב"א לעיל כו ע"א שנראה להדיא שמותר ותירוצו צ"ע מדברי הריטב"א שם] ולפי זה מפורש במשנה שרבים שביטלו ליחיד אסורים להוציא מבית היחיד אפילו לאחר שהחזיק וזה דלא כדעת רש"י שהביא הריטב"א לעיל סג ע"ב ועי' להלן.

**נתנו לו רשותם הוא מותר והן אסורין**

עי' ריטב"א לעיל סג ע"ב שנקט בדעת רש"י שלרבים מותר להוציא מביתו של היחיד ובקרבן נתנאל על הרא"ש סימן ד' אות ש' העיר שהוא נגד רש"י בדף סט ע"ב שמפורש לאיסור ולכאורה הוא נגד מתני' שהוא מותר והן אסורים והרי הוא מותר הוא רק מביתו ולא מביתם שהרי לא ביטלו רשות ביתם ואפ"ה הם אסורים וצ"ל שכוונת הריטב"א לאחר שיחזיק [ולפי זה מבואר דלא כדיוק הבית מאיר שביתם דומיא דביתו ע"ש] אולם בחזו"א סי' פ"א ס"ק י"ח כתב שט"ס נפל בריטב"א ע"ש.

**גדרי חוזר ומחזיק**

כתבו התוס' סד ע"א שרק שמכניס לרשותו הוא דשייך לומר שחוזר ומחזיק והיינו שמשתמש במקום שנתן חשוב חזרה אבל מה שיוצא ממקום שנתן לא חשוב חזרה [כן הוא פשטות כוונתם ועי' להלן בשם האבן העוזר] אך התוס' בדף סח ע"ב כתבו בפשיטות שגם המבטל רשות חצרו והכניס מחצרו לביתו חשוב חזרה וכבר עמדו האחרונים בסתירת דברי התוס' ונאמרו כמה מהלכים

בבית מאיר סי' ש"פ ר"ל שיש ב' אופני חזרה שהרי מדברי התוס' בדף סח ע"ב מבואר שגדר חזקה לעשות מה שאסור לו וכן מפורש בתוס' הרא"ש שהטעם שהכנסה הוי חזרה הוא משום שנעשה באיסור ובזה באמת אין הבדל בין הוצאה להכנסה אבל התוס' בדף סד ע"א מיירי באופן שאין איסור שביטול רשות חצרו וביתו ולכן שם עיקר החזרה אינו אלא משום שמשתמש במה שנתן ולכן רק כשנכנס לרשות שביטל חשוב חזרה [עי' יד אפרים סימן שפ"א על המג"א סק"א שר"ל שחוזר ומחזיק מועיל גם מבעוד יום וע"ש ביה"ל (ד"ה המבטל) שי"ל שאין הדבר מוכרח שעיקר ביטולו לא היה אלא כלפי שבת ולכן לא שייך חזרה לפני שבת, ולהמבואר מדברי הבית מאיר היה אפשר לחלק בזה בין הכנסה להוצאה]

באבן העוזר בחי' לדף סד ע"א האריך לבאר שאין כוונת התוס' לחלק בין הוצאה להכנסה אלא עיקר כונת התוס' שרק כששני הרשויות שלו אפשר לראותו כחוזר ומחזיק ע"י שמשתמש בשניהם מראה בזה ששניהם רשות אחת משא"כ בנכנס לרשות חבירו או יוצא מרשות חבירו הרי אדרבה מראה לכל שאינו שלו שעושהו רשות אחת עם של חברו וע"ז חידשו התוס' שם שזהו רק בחצר שאינו מיוחד לו אבל בביתו שמיוחד לו ומיועד להצניע חפציו אז גם במכניס מרשות חבירו לרשותו חשוב כחוזר ומחזיק ע"ש.

ועי' במאמר מרדכי סי' שפ"א ובעצי אלמוגים שר"ל שמה שכתבו התוס' סד ע"א שרק הכנסה נחשבת חזרה ולא הוצאה אין כוונתם לחלק בין הוצאה להכנסה אלא שם מיירי שיוצא מביתו לבית חבירו ולזה כתבו התוס' שיציאה מרשותו חשוב כמסתלק מרשותו ואינו חזרה כלל אבל בששתיהם רשותו אף שיוצא מרשות שביטלו לרשות שלו שפיר י"ל דחשוב חזרה [וזה דלא כדברי המג"א סי' ש"פ סק"ז שגם ברשותו יש לחלק בין הכנסה להוצאה ועי' שעה"צ סי' שפ"א סק"ג]

בתוס' שבת סי' שפ"א סק"ב ובשו"ת פנים מאירות ח"ג סי' מ"ו ר"ל שמה שהביאו התוס' ממתני' דלק' סט ע"ב שהמוציא ברשותו חשוב חזרה הכוונה באופן שביטול רשות ביתו וחצרו ולכן שפיר נחשב גם הכניסה וגם היציאה כביטול וצ"ע דא"כ אין זה הכנסה אלא הוצאה כיון שבכל אופן נכנס לרשות שביטלו וי"ל שס"ל שאם ביטל רשות חצירו וביתו אין חזרה ברשות ביתו מבטל ביטול החצר וכן להיפוך [עי' בזה בעצי אלמוגים ובמחצה"ש] וא"כ כדי לאסור בחצר אין הכניסה לבית אלא הכנסה ולא הוצאה והטעם שבאמת מועיל צ"ל כדעת המאמר מרדכי הנ"ל

**בגדר דין חזקה**

רש"י לעיל סא ע"ב חזקה ליכא רק כשקידש היום [אולם עי' ב"ח שכוונת רש"י לפני חשיכה] ובטור סי' שפ"א חולק שגם מבעוד יום מועיל חזקה ולכאורה מדברי התוס' סח ע"ב שכתבו שטעם חזקה משום שעושה דבר שהיה אסור בלי ביטול א"כ ודאי לא שייך אלא מבעוד יום וא"כ הב"י שכתב שמש"כ הטור יוציא הוא לאו דווקא ע"פ דברי התוס' תמוה שכל סברת התוס' הוא מחמת האיסור וזה לא שייך מבעוד יום ועי' ישועות יעקב שר"ל שכל דברי רש"י בהכנסה שבזה צריך איסור ולכן רק מועיל רק משחשיכה אבל בהוצאה שהוא חזקה במקום שביטלו לו בזה י"ל שמועיל גם מבעוד יום.

**מאי טעמא דהוי אורח לגבייהו**

הנה הגמ' כתב טעם זה כדי להתיר להוציא מבית לחצר אך לכאורה צריך טעם זה גם כדי להתיר עיקר החצר לשאר בני החצר שנהי שביטל רשות חצרו הרי סו"ס נשאר לדור שם וע"כ שנשאר מדין אורח ואינו אוסר וכן מבואר ברש"י לעיל כו ע"א וכן כתב שם להדיא ברשב"א ורבנו יונתן ולכאורה צ"ע הרי ברבים אמרי' שאינו נעשה אורחים וא"כ היאך מותרים בחצר [וכן בבית של רבים לדעת החמד משה סי' שפ"א ס"ד (הביאו הביה"ל סימן ש"פ ס"ד ד"ה והוא הדין) שנחשב כרבים] וצ"ל שיש דרגא של אורחים שגם רבים יכולים להיות וכש"כ בתרוה"ד סי' ע"ו שאורחים אמיתים שייך גם לרבים ועיין כעין זה ברשב"א לעיל כו ע"א [ועי' ל' הריטב"א לעיל סד ע"א "ואם בביתו הרי לא ביטל להם ביתו שלא יוכל לטלטל בתוכו",] וע"ע ל' העצי אלמוגים שהעתקנו להלן.

**חמשה לגבי חד לא הוי אורחין**

[יש לעיין כל שמוציא יחיד מה איכפת לן שבביטול היו רבים הרי סו"ס בטלטול זה אינו אלא יחיד ויחיד חשוב אורח (היינו לדעת הראשונים שיחיד שביטל ליחיד חשוב אורח) ובשלמא לדעת הפסקי הרי"ד חסר בעיקר ביטול אבל לחולקים צ"ב ויש ליישב]

**לדעת רש"י איסורו מצד מישקיל רשותא**

עי' פירש"י שלכן אם מוציאים לחצר הו"ל מישקל רשותא ולכאורה לפי זה כל שכבר החזיקו היחיד בחצר שוב אינם יכולים לחזור בהם וכה"ג מצינו לעיל כו ע"א לגבי יחיד שביטל לרבים ביתו חצרו שמביתו חשוב כחוזר ומחזיק וכפשוטו היינו משום שמביתו לא חשוב כאורח ואפ"ה לאחר חזקה שוב מותר לו להוציא מביתו וכמבואר ברש"י לעיל שם וכן מפורש שם ברשב"א וריטב"א וכ"כ בדעת רש"י החזו"א סימן פ"ח סק"ז אולם עי' מג"א סי' ש"פ סק"ז שכתב שאפילו חזקה לא מהני ומקורו מרבנו יונתן וע"ש בית מאיר שלא מצא דבר זה ברבנו יונתן אך עיקר הדין מוכח במתני' דתנן והם אסורים שכולל ביתו וביתם ובביתם ודאי אסורים כשלא ביטלו רשות ביתם גם לאחר חזקה כיון שמרשות לרשות מוציא א"כ משמע שאף מביתו אסורים גם לאחר שהחזיק [אולם עי' להלן מה שהובא בשם הריב"א בדעת רש"י ולדבריו ע"כ ליכא לדיוק זה] וע"ש מה שכתב לבאר הטעם לאסור גם לאחר חזקה וע"ע עצי אלמוגים סי' ש"פ סק"ט [וז"ל "דדווקא במקום שנראה כאלו חוזר המבטל ומחזיק ברשותו קודם שהחזיק בזה אסור גבי רבים אפילו לאחר שהחזיק היחיד והיינו משום דרבים אצל יחיד לא שכיחי להיות כאורחים א"כ מי יודע אם משמשי קודם או לאחר חזקה וכיון דבסתמא ליכא למיתלי ברבים להיות כאורחים יש לחוש שיאמרו שחוזרין הם ומחזיקים ברשותן דלאו כו"ע דינא גמירי שאינן יכולין לחזור אחר החזקה וגם לאו כו"ע ידעי שכבר החזיק היחיד ברשותן וכיון דגבי רבים ליכא למיתלי כ"כ באורחים משום דלא שכיחי להתארח אצל היחיד יאמרו שחוזרים ומחזיקים ברשותן אבל במקום דלא שייך חזרה כלל כגון להכניס מחצר לבית היחיד דבזה לא שייך חזרה כלל כמ"ש התוס' בדף סד ע"א וכו' וא"כ מהכ"ת שיהיו אסורין אטו אנן קאמרי' רבים אצל היחיד לא נעשו אורחים כלל והגע בעצמך אילו נזדמנו אורחים רבים דעלמא אל היחיד שעירב אטו יהיו אסורים לשמש מחצר לבית ומבית לחצר ולומר שלא יהא נחשבים כאורחים אנן הכי קאמרינן רבים אצל יחיד לא שכיחי להיות כאורחים וכו'",]

אולם עי' גאון יעקב שנקט שגם לדעת רש"י אין עיקר האיסור משום מישקיל רשותא ולכן גם לאחר חזקה אסור כיון שאינם מוציאים בתורת אורחים אלא בתורת רשותיה ע"ש

**לדעת רשב"א וריטב"א האיסור משום שינוי רשות**

אך ברשב"א וריטב"א כתבו הטעם שכיון שרבים אינם כאורחים הו"ל כמוציא מרשות היחיד לרשות של רבים ועי' בית מאיר מה שביאר זה ["משמעותו שטעם האיסור מצד עצמותו שרבים לגבי יחיד לא אפשר להם לבטל רשותם עד שיהא נראה כרשות היחיד שבטלו לבדו אלא שמ"מ לגבי דידהו הרואה אותם מוציא מביתו להחצר נראה כמוציא מרה"י לרשות המשותף"] ועי' פסקי הרי"ד שביאר שכיון שרבים אינם יכולים להיות כאורחים לכן בעיקר ביטולם לא היו מונח סילוק לגמרי [וכעין מש"כ הרשב"א לעיל כו ע"ב בשם הראב"ד] ורק כלפי היתר היחיד אנו רואים הביטול אבל כלפי הרבים אין אנו רואים הביטול [ולפי זה יצא חידוש שאם היו רבים ומתו ישאר דין רבים] ולדעת הרשב"א פשוט שגם לאחר שהחזיק אסור וכש"כ שם להדיא כיון שאין האיסור מלתא דמישקיל רשותא.

**דין הכנסה ברבים**

הנה בעיקר דין חזרה מצינו נידון בתוס' לעיל סד ע"א אם שייך חזרה במוציא מרשותו ונכנס לרשות אחרת ואמנם לגבי איסורו של רבים יהא תלוי במחלו' רש"י ורשב"א שלרש"י שאיסורם מדין מישקיל רשותא א"כ כל שאין בהוצאתם משום חזרה יהא מותר גם אצל רבים וכ"כ המג"א סימן ש"פ סק"ז אך לדעת הרשב"א יש לאסור בכל גווני כיון שסו"ס כלפי הרבים חשוב כמוציא מרשות לרשות וכ"כ הרשב"א לדינא בעבודת הקודש [וכבר העיר בזה הבית מאיר שם בסימן ש"פ]

**דין יחיד שביטל ליחיד**

הנה בדין יחיד שביטל ליחיד דנו הראשונים אם דינו כיחיד שביטל לרבים או שדינו כרבים אצל יחיד שדעת הרשב"א שדינו כרבים אצל יחיד [ובגאון יעקב תמה מנליה הא ועי' חי' המאירי שהביא מקורו של הרשב"א] ואילו מדברי הריטב"א לעיל סד ע"א הוכיח הביה"ל שדינו כיחיד אצל רבים וכן מבואר בר"ן לעיל סח ע"א

והנה במעשה דחופה דרש"י בתוס' לעיל סד ע"א היה ביטול של יחיד ליחיד [והיינו לא מיבעא לריטב"א שהיה רק שכן אחד אלא גם למאי דמשמע בתוס' שהרבה בתים היו פתוחים זה לזה ומבית החתן לבית השכן שהאוכל היה שם היו צריכים לעבור כמה בתים בלי לעבור דרך החצר מ"מ כל בית לעצמו היה של יחיד עי' פרישה הביאו הביה"ל סימן ש"פ ס"ד (ד"ה ואז)] ואם נאמר שדין יחיד אצל יחיד כדין יחיד אצל רבים הרי לאחר חזקה שוב לא מהני חזרה וא"כ למה לא בטלתו תורת עירוב הרי יחזיקו ובאבן העוזר [שאיהו ז"ל סובר בסימן ש"פ סעיף ד' שדינו כיחיד לרבים] כתב להוכיח מזה שדעת התוס' שיחיד אצל רבים מביתו אסור להוציא אפילו לאחר חזקה ודלא כמפורש ברש"י רשב"א וריטב"א לעיל כו ע"א.

אך כפשוטו יהא מבואר מדעת התוס' דס"ל שיחיד אצל יחיד דינו כרבים אצל יחיד ודקי"ל בסימן ש"פ סעיף ד' אולם בדרישה סימן ש"פ סק"א הוכיח מהתוס' שדינו כיחיד שביטל לרבים והביא דבריו הביה"ל שם ס"ד (ד"ה והוא הדין) ומשמעות דבריו שכוונתו שנקט בפשיטות כסברת הרשב"א שטעם איסור לרבים שאינם נעשים אורחים אינו מדין חוזר ומחזיק אלא משום שהביטול לא מועיל כלפי הרבים וא"כ התקשה בדברי התוס' מה לי הכנסה ומה לי הוצאה ומזה הוכיח שדעת התוס' שדין יחיד ליחיד כדין יחיד לרבים שנעשה אורח וכל האיסור אינו אלא מדין מישקיל רשותא אך דבריו צ"ע שלהדיא כתבו התוס' סג ע"ב (ד"ה בטילו) שטעם איסור לרבים לגבי יחיד הוא משום שבזה הם מחזיקים ברשותם ע"ש.

**צדוקי מאן דכר שמיה**

בראשונים לעיל סא ע"ב הוכיחו מכאן שצדוקי מודה בעירוב אולם דעת התוס' לעיל והרמב"ם פ"ב מהל' עירובין הט"ז שצדוקי אינו מודה בעירוב ולשיטתם עי' תוס' רי"ד שביאר שעיקר קושיית הגמרא על ר"ג שלא הקדים שיטתו שצדוקי אינו כנכרי עי"ש

והטעם שצדוקי דינו כנכרי כתב הרשב"א לעיל שם שבכל מאן דאיכא למיחש שמא ילמד ממעשיו גזרו בו ועשאוהו כנכרי ע"ש אולם בראשונים בסוגיין מבואר שהטעם משום שע"י שמחלל שבת דינו כנכרי ועי' שעה"צ סי' שפ"ה סק"ב שנתקשה בזה שגם אם אין דינו כנכרי סו"ס יש חשש שמא ילמד ממעשיו ועי' חזו"א סימן פ"ז ס"ק י"ד "אין זו טענה דלא אמרו חכמים אלא במי שדינו כעכו"ם ולא בכל מתנהג בדרך מוקש", ובשו"ת יד אליהו (לובלין) סימן י"ב כתב "וכן ברש"י ד"ה אלא וכו' דפירש"י מעשיו של גוי עובד ע"ז משמע דגבי צדוקי וכותי לא חשו שמא ילמד ממעשיו אלא דוקא היכי דעע"ז ובאמת י"ל טעם גדול דגבי צדוקי וכותי יש לומר איפכא דילמא ילמד הצדוקי והכותי ממעשה של הישראל כי צריכים אנו לחוש לתקנתם לא כן בגוי".

**והכניסו מה שאתם מכניסים**

עי' תוס' שסגי בהוצאה או הכנסה שעיקרו תלוי במה שעושה דבר שהיה אסור עד עכשיו ולפי זה לכאורה צריך להכניס כלי בית ממבוי לחצר שכלי מבוי מותר לטלטל גם בלי ביטול וכדעת ר"ש וקצת צ"ע שמיד כשתחשך כבר היה שם כלים ששבתו בבית.

**אם עד שלא נתן רשות הוציא וכו' ר"י אומר אינו יכול לבטל**

לדעת רש"י נחלקו ר"מ ור"י בדין מומר לחלל שבת בפרהסיא אם יכול לבטל רשות ועי' בר"ן שהיינו דווקא במילי דרבנן אבל במידי דאורייתא ודאי מודה ר"מ שאינו יכול לבטל שהרי ר"מ מחמיר במומר ולדעתו מומר לאיסור אחד הו"ל מומר לכל התורה כולה [משמע שלפי דברי הר"ן ר"מ לטעמו שצדוקי דינו כנכרי אע"פ שאינו מחלל אלא בצנעה מ"מ לא גרע ממומר לשאר איסור תורה שנעשה מומר לכל אך לכאורה אין לומר כן דעי' בר"ן שהביא נידון אם קי"ל כר"מ שצדוקי דינו כנכרי וצ"ע שלפי דבריו שר"מ לטעמו שסובר מומר לדבר א' הוי מומר לכל התורה כולה א"כ ודאי דלא קי"ל כר"מ בזה וצ"ל שהרי גם ראב"י סובר שצדוקי דינו כנכרי אע"פ שלא ידוע שסובר כר"מ בדיני מומר וע"כ הר"ן רק הכריח מכח שיטת ר"מ אף שאין זה טעמו ודוק ועי' חזו"א סימן פ"ז סק"ח שע"כ לא נחלקו לעניין שחיטתו דא"כ לפלגו בעלמא ע"ש] וכ"כ ברבנו יונתן (כא ע"ב סוף ד"ה מתני') שנחלקו ר"מ ור"י בדין מומר לאיסורי דרבנן.

ודעת התוס' ושא"ר שבכה"ג לא נעשה מומר כיון שהוא רק פעם אחת אלא שלדעת ר"מ כיון שהוציא לפני שביטול הו"ל כהוציא לאחר הביטול דחשוב כחזרה [עי' מהרש"א בכוונת התוס' ובתוס' ר"פ לא משמע כן] ועי' רשב"א ריטב"א דאלים רשותיה וגם יש בזה גילוי דעת ועי' בר"ן שהוסיף בזה סברא [ומשמע שחזרה בהוציא אינו מחמת האיסור] והעיר בקרבן נתנאל באות ס' דלפי זה לא שייך כלל מבטלין וחוזרין ומבטלין כיון שכל שהוציא א"א שוב לבטל וכן העיר בקר"א לעיל אך ע"ש שצידד שאולי רק בהוציא באיסור אמרי' כן וכן פשיטא ליה להחזו"א סימן פ"ז ס"ק ט"ו ועי' בדבריו סימן פ"ח סק"ח שנקט לדינא שאינו מועיל ביטול לאחר שהוציא ואף דקי"ל כר"מ מ"מ ע"פ דברי המהרש"א י"ל שמודה ר"מ לאחר שביטל.

**אמר מר ר' יהודה אומר בלשון אחרת**

מתבאר ב' מהלכים בדעת ר' יהודה א' שצדוקי דינו כנכרי ואינו יכול לבטל כלל וב' שדינו כישראל אלא שמועיל לחזור גם לאחר שביטל ולפי זה יכול להוציא בערב עד שלא יוציא הצדוקי אך מדברי רש"י לעיל סא עב (ד"ה מהרו) לא משמע כן וכבר תמה ע"ד הגרע"א שם וברש"ש וע"ש הגהת ראמ"ה ובחזו"א סימן פ"א ס"ק י"ט ועי' עצי אלמוגים סימן שפ"א סק"ב שר"ל שדעת רש"י ע"י שמוציא הצדוקי נתבטל הביטול למפרע ע"ש

ועי' ב"י ריש סימן שפ"א שהביא מרבנו ירוחם בשם רש"י שגם לאחר שהחזיקו בני המבוי והוציא בטל הביטול כי כבר הוא מחלל שבת בפרהסיא, ע"ש

**כאן במומר לחלל שבתות בפרהסיא**

מבואר שלדעת ר"מ אע"פ שהצדוקי מחלל שבת בפרהסיא אפ"ה יכול לבטל רשות ועי' רשב"א שתמה הרי ר"מ מחמיר בדין מומר ולדעתו מומר לדבר אחר הוי מומר לכל התורה כולה וא"כ לדעתו גם מחלל שבת בצנעה היה צריך להיות דינו כגוי ותי' שלדעת ר"מ זה קולא מיוחדת בדיני עירובין שלא עשאו כמשומד גמור עי"ש

**טעמו של ר"י שמחלל שבת אינו יכול לבטל**

הנה בדעת ר' יהודה שהחמיר במחלל שבת בפרהסיא שאינו יכול לבטל משמע שאין טעמו מדין שנעשה מומר לכל התורה שהרי הגמרא כעת עדיין לא ידע שיש חומרא מיוחדת לשבת יותר משאר עבירות שבתורה [ואין לומר דסובר כר"מ שחשוד לדבר אחד הוה חשוד לכל התורה דא"כ גם בצנעה הדין כן] וא"כ ע"כ שזה דין מיוחד לגבי דיני ביטול כברייתא לקמן שמי שאינו משמר שבתו בשוק

**דין מומר לכל התורה ואינו מחלל שבת**

ולפי זה י"ל שכו"ע מודו לר"מ בזה שדין ביטול אינו תלוי כלל בדיני מומר של כל התורה ועיקרו תלוי רק אם משמר שבתו בשוק וכן צידד בקר"א וכ"כ הגאון יעקב וע"ש שאף שהרמב"ם כתב (פ"ב מהל' עירובין הל' ט"ז) שמומר לע"ז אינו יכול לבטל חומרא מיוחדת היא בע"ז אך מדברי הב"י סימן שפ"ה מבואר שלא נקט כן שכתב שהטור השמיטו כיון שהוא דבר פשוט וכן מבואר שם בפמ"ג משב"ז סק"א ובמשנ"ב סק"ד וכן מבואר להדיא ברשב"א בתורת הבית בית א' שער ד' (יז ע"ב) [שכתב וז"ל, "ופרישנא חוץ מן המומר לנסך את היין ולחלל שבתות בפרהסיא ולומר שמחלל שבתות בפרהסיא הרי הוא כמומר לכל התורה וכנכרי גמור הוא חשוב ותניא ישראל משמר שבתו בשוק מבטל רשות ושאינו משמר שבתו בשוק אינו מבטל רשות מפני שאמרו ישראל נותן רשות ומבטל רשות ובנכרי עד שישכיר את מקומו אלמא כל שאינו משמר שבתו בשוק הרי הוא כנכרי גמור ושחיטתו נבלה"] ומבואר שדעת הרשב"א שלפי מסקנת הש"ס דשבת חמירא כע"ז שוב עיקר דין משמר שבתו בשוק אינו אלא מדיני מומר לכל התורה כולה [וע"ע פלתי סימן י"א סק"ב]

**מומר לחלל שבת שאינו מלאכת קרקע וכופר בחז"ל**

הנה דעת בעל העיטור (ח"ב דף ע"ח) שאין נעשה מומר לחלל שבת אלא בעבודת קרקע (הביאו הב"י באבן העזר סימן מ"ד סעיף ט' ובשו"ת תשב"ץ ח"ג סימן מ"ז והגרע"א יו"ד סימן ב' סעיף ה') וצ"ע א"כ המבואר בסוגיין שהמוציא מרשות לרשות חשוב מומר אך אם נאמר שסוגיין הוא דין מיחד לדיני ביטול רשות א"ש

ובזה יש ליישב קושיית התוס' שבת בסימן שפ"ה סק"א שהיאך אפשר לומר שצדוקי יכול לבטל רשות הרי כתב הרשב"א בשו"ת ח"ז סימן קע"ט שמי שאינו מאמין בדברי חז"ל הוא מין ויינו יין נסך והובא בשו"ע יו"ד סימן קי"ט סעיף ז' והרי הצדוקים אינם מאמינים בדברי חז"ל ע"ש אך להנתבאר א"ש שכל שמשמר שבתו בשוק לא איכפת לן לגבי דיני ביטול מה שיש לו תורת מומר.

**מומר לחלל שבת באיסור דרבנן**

עי' בתוס' (ד"ה כאן) שלדעת רש"י מוכח שגם לאיסור דרבנן חשוב מומר לחלל שבת וע"ש שכן מוכח בגמרא ועי' בית הלל יו"ד סימן ב' סק"ג שהוכיח מזה שכל שחילל שבת בדרבנן נעשה מומר לכל התורה כולה ושחיטתו פסולה אולם ע"ש פר"ח בקו"א שחולק דשאני כאן דאיירי לעניין ביטול [ועי' בית מאיר סימן שפ"ה שהאריך בזה] ויש לבאר בתרי אנפי או שהוא דין מיוחד בביטול שבעינן שיהא משמר שבתו בשוק ולזה גם איסור דרבנן חשוב כאינו משמאר שבתו או שלענין איסור דרבנן נחשב כמומר לכל התורה עי' גאון יעקב בסוגיין ובפתחי תשובה יו"ד שם סק"ח ובפרמ"ג בפתיחה להל' תפילין [ובמשנ"ב סימן ל"ט סק"ו] ובחזו"א יו"ד סימן ב' ס"ק ט"ו. [ועי' חזו"א סימן פ"ז סק"ח שאדרבה ממה שהוצרכו לדין הברייתא שמי שאינו משמר שבתו בשוק אינו יכול לבטל והרי תיפו"ל מדין מומר מוכח שבדרבנן לא נעשה מומר ולזה הוצרכו לדין חדש וכן מבואר להדיא באור זרוע סימן קס"ט ע"ש]

**כמאן כר' יהודה**

משמע שבא לאפוקי מר"מ ופירש"י שלר"מ גם מחלל שבת בפרהסיא יכול לבטל והיינו לשיטתו שבזה נחלקו ר"מ ור"י בדין הוציא עד שלא ביטל ולדעת שא"ר י"ל דהיינו ר"מ בדעת ר"ג לתי' ב' דר"י איירי במחלל שבת בפרהסיא ואפ"ה חולק ר"מ אולם עי' גאון יעקב שמסתבר שר"מ אינו חולק לדינא רק במציאות העובדא שלדעתו היה במחלל שבת בצנעה ומה שאמרו אליבא דר"י היינו משום שאמר כן להדיא אולם עי' קר"א שי"ל שאדרבה לדעת ר"מ שמומר לדבר אחד הוה מומר לכל התורה א"כ גם מומר לחלל שבת בצנעה הו"ל מומר. וע"ע שפ"א.

**כגון זה מבטל רשות לר' יהודה**

עיין תורת חיים שכתב שמבואר כאן חידוש דין שגם מי שמחלל שבת בפרהסיא כל שמתבייש מפני אדם גדול לא חשוב מחלל שבת בפרהסיא והנה עיקר דין מחלל שבת בפרהסיא עיין פלתי סימן י"א סק"ב שכתב בדעת הרמב"ם שאינו תלוי אם הוא מפני עשרה מישראל אלא עיקרו תלוי אם עושה כן בדרך הפקרות ופריקת עול ולפי זה י"ל שפיר שכל שמתבייש מפני אדם גדול סימן שלא פרק עולו לגמרי [וע"ע שו"ת מהר"י אסאד יו"ד סימן ח'] אולם עיין תבו"ש סימן ב' סעיף ט"ז נקט שלהלכה הכל תלוי אם הוא בפרהסיא בפני עשרה מישראל ע"ש [ועי' משנ"ב סימן שפ"ה סק"ד] ולפי זה צ"ב מה מועיל שמתבייש בפני אדם גדול הרי סו"ס חילל שבת בפרהסיא אולם להנתבאר י"ל שבאמת חידוש זה שע"י שמתבייש מפני אדם גדול עדיין נחשב כמשמר שבתו בשוק אינו דין בעיקר דין מומר לכל התורה כולה אלא רק בדין המיוחד שנאמר בביטול רשות שלא תיקנו ביטול אלא למשמר שבתו בשוק וכל שמתבייש בפני אדם גדול עדיין נחשב כמשמר שבתו לשוק לגבי זה וכבר העיר בזה בספר טהרת המים הביאו בדרכי תשובה סימן קי"ט ס"ק ל"ד.

**כמאן אי כר"מ דאמר חשוב לדבר אחד וכו'**

מבואר שלדעת ר"מ כמו שע"י שחשוד לדבר א' דינו כחשוד לכל התורה כמו כן מומר לדבר אחד חשוב כמומר לכל התורה וכן כתבו בפשיטות הרשב"א והר"ן אולם במהרש"א על התוס' צידד לומר שלר"מ אינו נעשה מומר ורק כחשוד חשוב וכן מבואר במהרי"ק וצ"ע מסוגיין ועי' מש"כ הגרע"א בחולין יד ע"א ובחזו"א יו"ד סימן ב' ס"ק ט"ז.

**דין צדוקי אחד ומומר א'**

הנה בדעת התוס' (ד"ה כאן) מבואר שצדוקי אינו מחלל שבת אלא בצנעה ואפ"ה דעת הת"ק שדינו כנכרי ומדברי התוס' (ד"ה הוציא) מבואר שהיינו מדין מומר ואין זה דין מיוחד בצדוקי ועי' ברא"ש סימן י"ג בשם הר"מ שלדעתו טעמו של הת"ק כיון שמחלל שבת בפרהסיא ולדעתו ודאי י"ל שהוא מדין מומר

והנה ע"ש בר"מ שכתב שיש קולא להחשיב צדוקי כנכרי לגבי שמועיל שכירות והרא"ש חולק והעיר בשו"ת יד אליהו סימן י"ב שעדיין יש קולא אם ישראל א' אוסר וע"ש שע"כ כיון שישראל גמור הוא ודירתו שמיה דירה ודאי גם צדוקי א' צריך ביטול אך ע"ש שמומר כיון שדינו כנכרי אין דירתו שמיה דירה ומומר א' אינו אוסר אך להמבואר הרי גם צדוקי יסוד דינו מדין מומר וכן הגרע"א דימה בנידון זה צדוקי למומר ויש לומר בדעת היד אליהו שאף שאינו דין מיוחד בצדוקי מ"מ אינו מדין מומר לכל התורה אלא מדין משמר שבתו. וע"ע עצי אלמוגים סימן שפ"ה סק"ד.

**היו שנים אוסרים זה על זה, פשיטא.**

מעיקר דין המשנה ששנים אינם נוטלין רשות לכאורה מבואר שאם שנים דרים בבתים נפרדים ופתוחים לחצר ויש להם ג"כ בית משותפת הפתוח לחצר ואין שם דיירים נוספים שאפ"ה אסור להוציא מבית המשותף לחצר מחמת הבית היחיד של חבירו שאוסר עליו וכ"כ להוכיח מכאן השואל בשו"ת הרשב"א כת"י סימן כ"ו והרשב"א חלק עליו לדינא שודאי מותר להוציא כיון שהבית משותף והחצר משותף אין טעם לאסרו ומה שמבואר במשנה שנים אינם נוטלים אינו ראייה כלל כיון דאיירי לרבנן שביטל רק רשות חצרו אלא שגם לפי ר"א יש לומר שאינו מועיל אבל לא מטעם סברת השואל אלא כמבואר בסוגיין שביטול שאינו מועיל להיתר אינו ביטול וכיון שהביטול בא להתיר רשותם והיינו החצר וכיון שלא היתר שם אינו יכול להתיר מן הבית ע"ש. אך צ"ע מהמבואר לק' ע' ע"ב שמי שירש רשות בשבת אוסר אף שכולם עירבו.

**קמ"ל כיון דבאידנא דבטיל**

עי' רבינו יונתן שמבואר כאן שביטול שאינו מועיל בשעתו אינו כלום א"כ לפי זה אין לרבים לבטל לאחד בזה אחר זה אלא בב"א ועי' ריטב"א ומאירי שחולקים דשאני הכא שהרשות אינו שלו אבל כשהרשות שלו אין בזה חסרון ועי' בחי' הר"ן שביאר דהיינו טעמא שודאי גם כשלא הועיל בשעתו חל זכייתו בביטול אלא שהוא זכות קלישתא שאינו יכול לבטלו לאחר ע"ש ועי' בשו"ת הרשב"א מכת"י סימן כ"ו שביאר באופן אחר ["ואינו דומה לשנים שמבטלין אצל אחד או אצל רבים שערבו שאע"פ שבטל להם זה אינן מותרין עדיין מפני שהאחר נמי שלא עירב אוסר עליהם ואפ"ה כשביטל להם גם השני הותר להם ולא אמרינן כיון דמעיקרא לא הוה לה שריותא לא, דהכא שאני שהרי לזה שבטל הראשון ביטל גם השני וכיון שכן נמצא ביטולו של ראשון מועיל למי שמבטלו אצלו אבל כשבטל אצל שנים וא"א להיות היתר לשנים אלה שבטל להם ואפילו לאחד מהם נמצא שאין ביטולו ביטול", וז"ל השעה"צ סימן ש"פ ס"ק י"ח "דאף דבשעה שביטל הראשון עדיין לא הותר משום רשות של השני שלא נתבטל עדיין מ"מ לאחר שביטל השני גם רשותו מועיל למפרע גם ביטולו של הראשון",]

**דברי המאירי בזה**

עי' חי' המאירי שמ"מ מודה לדינו של רבנו יונתן באופן שיחיד ביטל אצל רבים ואח"כ הרבים רוצים לבטל אצלו כדי שיהא הוא מותר שכיון שהרבים נותנים מה שאינו שלהם בזה צריכים לבטל בב"א [מבואר שגם להחזיר למבטל הוא בדרי ביטול] וכ"ז דלא כר"ן ורשב"א הנ"ל ולדברי המאירי עיקר החילוק שכל שהוא רשות שלו והוא רשות אלים ליכא הגבלות בתנאי הביטול משא"כ כשאינו שלו ואין לו זכות גמור שאז נאמר שביטול שאינו מתיר אינו כלום.

**[קני ע"מ להקנות**

עי' פירש"י מהו דתימא שליח שוויא וכו' משמעות דברי רש"י שבאמת לא עשהו שליח רק הקנהו ולכן אינו מועיל אבל אם היה עושהו שליח היה מועיל וכן מבואר במחצית השקל סימן ש"פ סק"ט ובערוך השלחן שם סעיף ד' (אולם בשואל ומשיב שתיתאי סי' כ"א לא הבין כן בכוונת רש"י ע"ש וע"ש שהטעם שאינו מועיל קני ע"מ להקנות בביטול רשות הינו משום שאינו קנין רק סילוק ע"ש) ולעניין ביטול חמץ מצינו שנחלקו הר"ן (פסחים ו' ע"ב) והב"י (סימן תל"ד ס"ד) אם מועיל ביטול ע"י שליח ועי' תורת מרדכי סימן פ"א סק"ב שא"א לדמות דיני ביטול רשות לגבי עירוב לשאר דיני תורה]

**בעיא מיניה אביי מרבה וכו' צריך לבטל לכל אחד וכו'**

עי' בתוס' שלא שמיע ליה שנחלקו בזה ר"א ורבנן לעיל כו ע"ב אולם עי' ברש"י שביאר "אלמא אין צריך לבטל אלא לאחד דכולהו הוו כחד", ומבואר שאין הנידון כאן כמו לעיל כו ע"ב מצד עין טובה אלא שבעיקר הביטול סגי לאחד ועי' גאון יעקב שתמה מהמבואר לק' ע' ע"ב דמי שירש רשות שלא היה בתוך העירוב הרי זה אוסר על כולם וע"ע קרן אורה לעיל סז ע"א. אולם עי' תוס' לעיל סג ע"ב (ד"ה בטילו) שדן במבטל לשנים הדרים בבית אחד אם מותר לשניהם ומשמע שהוא סברא בעיקר הביטול שהביטול חל לדיורים ולא לגברא ולכן ע"כ חל ההיתר לשניהם וא"כ א"ש דברי רש"י שאם ירש ודאי אוסר שאין העירוב כולל מה שירש בשבת אך כאן הנידון מצד הביטול שיחול לכל הרשות כיון שיחיד המקבל דיוריו משותפים.

הנה התוס' שם דן בזה גם לגבי ב' שעירבו אם חשוב כדיורים אחד ממש שיחול הביטל לכולם ודבריהם תמוהים שמפורש בסוגיין לאסור ואף שהתוס' הביאו כן בסוף דבריהם מ"מ צ"ב מהו השקלא וטריא בזה אך י"ל שכיון שרק ע"י העירוב הם ביחד לכן כלפי מי שלא עירב שפיר יכול לבטל ליחיד והתוס' שם דנו בעירבו אלא כלפי המבוי אינו מועיל כיון שהוא במקום נכרי בזה י"ל שכיון שיש עירוב גם כלפי המבטלים לכן חל ממילא הביטול לכל הדיורים.

**צריך לבטל לכל אחד ואחד**

בעיקר דין המבואר לעיל כו ע"ב שכל שלא התכוון לבטל לכל אחד ואחד לא חל הביטול כלפי כולם יש לעיין מי אוסר על שאר בני החצר המקבל או המבטל שמצד אחד ממה שהמבטל יכול להמשיך לבטל לכולם משמע שהאיסור תלוי בו ואילו ממה שמבואר ברש"י שבביטל לאחד מערב שבת ואח"כ עירבו חל העירוב על הביטול והותר לכולם [עי' ביאור הלכה סימן ש"פ סעיף א' (ד"ה צריך) אולם ע"ש פמ"ג א"א סק"ב שמסתימת הפוסקים משמע שלא מהני וע"ש הטעם] וכן מבואר בסוגיין שיכול המקבל לבטל לאחרים מה שקיבל [ועי' ריטב"א בשם הר"מ בר שניאור ובחזו"א סימן צ"א סק"ג] משמע שהמקבל אוסר אולם עי' ערוך השולחן סימן ש"פ סעיף ג' ["ויש להסתפק אם מועיל מה שיבטל אח"כ רק לאותם שלא ביטל מקודם או אפשר כיון דלא עשה כתקון חכמים אין ביטול לחצאין וצריך עתה לבטל לכולם גם לאותם שביטל מקודם ונראה שאינו מועיל דממנ"פ כיון שנתן מתחלה לאלו איך יכול ליתן לאלו ובע"כ אתה צ"ל שחוזר בו מביטולו מפני שביכולתו לחזור בו כמו שיתבאר א"כ ממנ"פ אין ביטול הקודם מתקיים שהרי חזר בו בו ולכן צריך דווקא לבטל לכולם ביחד",]

**אבל אין אחד שעירב נותן רשות לאחד שלא עירב**

משמע שכל שנתן לאחד שלא עירב לא חל כלל הביטול וכן מבואר ברש"י לעיל כו ע"ב ובגאון בסוגין כתב הטעם כיון דעירוב שמו צריך שיהא היתר לכולם וכ"כ בשעה"צ סימן ש"פ סק"ה אולם בדעת הרמב"ם עי' מרכבת המשנה פ"ב מהל' עירובין ה"ד שנקט שזהו עיקר ספיקת אביי שלרבנן שצריך לבטל לכל אחד ואחד אם עכ"פ מועיל לאותו יחיד והכרעת הרמב"ם כדעת אביי שמועיל, ע"ש.

**יורש מהו שיבטל רשות**

**הדין בביטל האב**

עי' פירש"י שאיירי שלא ביטל אביו ומשמע שכל שביטל אביו תו לא אסר היורש לאחר מיתת המוריש אולם עי' קרבן נתנאל על הרא"ש סימן ט"ז אות ל' שכתב בפשיטות שאם ביטל האב אפילו מערב שבת ומת לא אמרי' הואיל והותרה כ"ש במת בשבת וע"ש באות ז' שנקט שדעת רש"י כשיטת הרשב"א שגם בלא בא היורש לגור אוסר המוריש [וכן משמע ברש"י לעיל מז ע"א (ד"ה נכרי) עי' בית מאיר סי' שע"א סעיף א' ובביה"ל שם (ד"ה שהניח) אך שם משמע הטעם משום שבכה"ג אינו מסיח דעתו ולא משום נאסרה] ולכן כיון שהאב האוסר שפיר מהני ביטול דידיה, אולם ברבנו ירוחם ובמאירי כתבו כדברי רש"י אף שדעתם שכל שהיורש אינו בא לגור אינו אוסר ועי' בחזו"א סי' פ"ח סק"ה שנסתפק לדינא אם בביטל המוריש ומת האם נתבטל ביטולו ע"ש ועי' ר"ן לק' בע"ב שכתב שבעירב המוריש ומת מותר גם בלי דין הותרה אלא משום שהוריש רשות מעורבת וכ"כ שם בגאון יעקב.

**הדין בלא נכנס היורש לדור בבית מורישו**

עי' בתוס' שאם לא נכנס היורש לדור בבית מורישו אינו אוסר כדקי"ל שבית התבן אינו אוסר [עי' תוס' לק' פה ע"ב ד"ה בית שרק כשיש שם תבן אוסר מדין בית התבן ועי' תוס' עב ע"ב ד"ה מי ובחי' בית מאיר שם ובחזו"א סי' צ"ו סק"ב] אולם הרשב"א והריטב"א חולקים שכיון שנאסרה נאסרה ורק מבעוד יום ס"ל לר"ש שההולך אצל בתו אינו אוסר ובדעת התוס' עי' ב"ח סימן שע"א שביאר "מ"מ לאחר שמת הו"ל דירה בלא בעלים ואין מי שאוסר על בני החצר", והיינו שנאסרה שייך רק כשעדיין אפשר לראות מצב הקודם אבל כל שמת וע"כ הוא דירה בלי בעלים וגם הרשב"א וריטב"א מודו לעיקר הסברא שכתב "דהואיל ונאסרו ע"י נאסרו **ולא נעקרה דירתו מכאן** כיון שקנה בו שביתה לאחר שקידש היום", והיינו שלדעתו גם במת כיון שבתחילת השבת נקבע שם הדירה ע"ש המת קביעת שם זה נשאר כל השבת גם לאחר שמת. [ועי' גאון יעקב שדעת הטר בסימן שע"א לחלק בזה בין הלך למת שהלך עדיין אפשר לראות דיוריו אע"פ שבפועל אינו נמצא ומדין נאסרה אבל במת א"א ע"ש וע"ע שם שביאר סברת התוס' באופן אחר שכיון שיכול לבטל לא שייך נאסרה ע"ש.]

ברש"י לעיל ב"הוה ומית" פירש דאיירי בחנתה בבקעה ותמהו הרשב"א והריטב"א הרי קי"ל כר"ש שדירה בלי בעלים אינו אוסר וא"כ גם בבית כל שמת אינו אוסר וצ"ע למסקנת הרשב"א והריטב"א שכל שגר שם בכניסת השבת אוסר גם במת אח"כ ועי' גאון יעקב שצ"ל שכתבו כן רק לס"ד דלא אמרי' נאסרה ע"ש ולמסקנא יפרשו כפירש"י וכל שליכא יורש חשוב כביטול אצל כולם וליכא נאסרה. אך מסתימת דברי הרשב"א בעבודת הקודש שער ד' ס"ז אינו נראה כן וע"ע מש"כ בזה בחזו"א סימן פ"ח סק"א.

**אם מיתת המוריש נידון כביטול**

עי' תוס' ר"פ ור"ן לעיל שהקשו בהא דאמרו שבדהוה ומית מועיל מה שהמערב הנשאר מבטל למי שלא עירב ולמה שלא נימא נאסרה ותירצו שמיתה דינה כביטול וביטול ליכא נאסרה כלק' וע"ש שחולקים על רש"י דאיירי בחנתה בבקעה ומבואר לדבריהם שגם באופן שיש יורשים מ"מ אמרי' שמיתה חשוב כביטול גם למי שאינו יורש ולפי זה הטעם בסוגיין שהיורש צריך לבטל אינו משום דירת המוריש שזה כבר נתבטלה במיתתו אלא משום דירת היורש [אך י"ל שכל שנכנס היורש לדור שוב חוזר וניעור דירת האב עי' ב"ח סי' שע"א]

אולם עי' בחי' הרשב"א אע"פ שלגבי גר שמת לק' עא ע"א כתב שמיתת הגר חשוב כביטול אצל כולם [וכ"כ שם בריטב"א] מ"מ בסוגיין כתב שמיתת המוריש אינו חשוב כביטול אלא לגבי היורש והיינו שכיון שרק היורש יכול לקחתו אין לראות במיתת המוריש כביטול אלא לגבי היורש וע"ע גאון יעקב.

**הטעם שאינו מועיל מה שעירב היורש**

בתוס' ושא"ר כתבו שאע"פ שעירב היורש כיון שבכניסת השבת לא היה לו רשות זו אין העירוב מתירו וכברייתא דלק' אולם הרשב"א כתב בטעם האיסור כיון שנאסרה נאסרה [ואילו בדין הברייתא לק' מבואר להדיא ברשב"א שם שאין הטעם משום נאסרה אלא כדברי הראשונים שאין העירוב כולל מה שלא היה שלו בכניסת השבת אולם בב"י סימן שע"א כתב שהטעם שאינו מועיל העירוב על מה שירש בשבת הוא מדין נאסרה וכן משמע לכאורה בטור שם בסעיף ד' (והעתיקו בשו"ע שם) שכתב "אפילו ירשו אחד מבני השוק", ולכאורה במת בשבת ליכא מעלה במה שעירב אך לדברי הב"י א"ש כיון שאינו אלא מצד נאסרה הרי כשעירב המוריש דליכא נאסרה מועיל גם עירוב היורש] אך בדברי הרשב"א מבואר שכל שאנו רואים הרשות כנתרוקנה ליורש אנו רואים את מיתת האב כביטול אצל כולם ע"י שעירבו ביחד [וכסברת רש"י לעיל בבעיא דאביי וכ"מ ממש"כ הרשב"א דקי"ל דצריך לבטל לכל א' וא' ובמיתה לא שייך עין יפה ודוק] ולכן אין לאסור בלי נאסרה אך אין דינו כביטול ממש להפקיעו מדין נאסרה.

[אך צ"ע מה שייך לאסור מצד נאסרה הרי הרשב"א בשלב הזה סובר שכל שלא בא היורש לא אמרי' נאסרה וכשיטת התוס' וצ"ל שכל זמן שלא בא היורש חשוב כדירה בלי בעלים אבל לאחר שבא היורש, המוריש יכול לאסור ומבואר ברשב"א חידוש שאע"פ שהיורש עומד במקום המוריש להחשיבו כדירה עם בעלים מ"מ יש צד בגמרא שאינו יכול לבטל שלגבי ביטול אינו נחשב כרעא דאבוה]

**והקיפום נכרי מחיצה בשבת**

עי' פירש"י "דהואיל ואי הוו בעי ערובי מאתמול לא מצי מערבי", צ"ב הרי אם מדין נאסרה קאתינן עלה הו"ל לומר כיון שלא היה יכול לבטל אתמול שהרי לא היה הרשות שלו ועי' חזו"א סימן פ"ח סק"ה "שאין עירובי חצרות בשבת ואין ביטול בשבת בב' בתים שהקיפום עכו"ם מחיצות ולא משום שנאסר למקצת שבת שהרי מחיצות הנעשות בשבת הוו מחיצות ולא אמרי' הואיל ונאסר למקצת השבת וכן במת ישראל בשבת הותר לדעת תוס' והרא"ש היכי דלא עירב אלא שאין עירוב וביטול רשות שבא לו בשבת מועיל בשבת", [ומש"כ לעניין מחיצה הנעשה בשבת עי' חי' הר"ן לעיל כ' ע"א ותוס' ותוס' הרא"ש לעיל מב ע"א ובהשגות מבעל השלמה על הרמב"ם פי"ז מהל' שבת הל"ד (נדפס ברמב"ם פרנקל והעתיקו הרב המגיה על הר"ן שם)]

**לאתויי מת נכרי בשבת**

עי' רש"י שלא שמעינן זה מרישא כיון שמצי לערב ע"י שכירות ובתוס' דייקו מזה שרש"י מוקים לה בבא נכרי בערב שבת ולשיטתו לעיל סז ע"א אולם עי' ר'"ן שכתב ג"כ כדברי רש"י ואילו לעיל חולק על רש"י וצ"ל בכוונת הר"ן שגם כשהנכרי אינו נמצא כאן ע"פ דין אפשר לשכור ממנו וכמבואר לעיל סה ע"ב וא"כ ביחס להקיפום נכרים אפשר להחשיבו כאפשר לערב ועי' בהגהת הב"ח לעיל סז ע"א על דברי רש"י שם

אך בעיקר המבואר בסוגיין שמת נכרי בשבת איסורו מדין נאסרה צ"ע כיון שבא נכרי באמצע השבת לא שייך בזה נאסרה כיון שלא היה איסור בבין השמשות וכש"כ הר"ן בסוגיין לעניין הותרה [הנה הטעם דלא אמרי' הותרה בבא נכרי בשבת כתבו הראשונים לעיל שכבר בכניסת השבת היה עומד הגוי לבוא נמצא שעיקר העירוב לא חל מתחילת השבת אלא עד שיבוא הנכרי וא"כ י"ל דשייך בזה נאסרה שדין נאסרה אינו דווקא בחל איסורו אלא יסודו שקיעת הדוירים תלוי במה שהיה בכניסת השבת ועי' לק']

**חוץ ממבטל רשות**

הטעם דלא אמרי' נאסרה בביטול י"ל כש"כ בגאון יעקב שכיון שכל שעה בידו לבטל לא שייך לומר נאסרה [עי' חזו"א סי' פ"ח סק"ב שכל שבידו ל"ש הותרה ונאסרה ע"ש] ועי' קר"א שכתב לבאר על דרך זה סברת כרעא דאבוה ע"ש אולם בחי' הר"ן לק' עא ע"א כתב הטעם שליכא נאסר לגבי ביטול הוא משום שכל שהיה יכול לערב מבעוד יום לא שייך כלל נאסרה, ע"ש.

**אחד מבני חצר שמת והניח רשותו לאחד מן השוק**

עי' בתוס' שכיון שאחד מן השוק אוסר למ"ד בית התבן אוסר יכול לערב מ"מ איירי שלא עירב ומשמע שעכ"פ למ"ד שבית התבן אינו אוסר אינו יכול לערב.

הנה בסמוך אמרי' אחד מן השוק שמת מחשיכה וירשו אחד מבני החצר אוסר וכתב הרשב"א שאפשר לפרש הסוגיא גם להלכה שבית התבן אינו אוסר מ"מ איירי שהיורש בא לדור בבית ירושתו [מבואר דעת הרשב"א שלא סגי במה שדר בחצר וכשיטת התוס' ולדעת אינו אוסר עד שיכנס לבית ירושתו וכבר עמד בזה בנהר שלום סימן שע"א] ואוסר וכ"כ לדינא בעבודת הקודש שער ד' ס"ז וצ"ע דמבואר בסוגיין שהטעם שיכול לבטל הוא מדין יורש כרעא דאבוה וזה לא שייך בנידו"ד כיון שגם האב לא היה יכול לערב מבעוד יום ומשמע לכאורה שדעת הרשב"א שאפשר לערב גם אחד מבני השוק וכ"כ להוכיח המשנ"ב בסימן שע"א ס"ק ט"ו מדברי הכס"מ ע"ש. [וע"ע ברשב"א לעיל סה ע"ב שדן בישראל שבא בשבת למה לשיטת הראב"ד אינו יכול לערב לדעת שמואל וצ"ב שלכאורה שפיר אינו יכול לערב שלשמואל בעינן אוסרים ומערבין וליכא וע"כ שגם בדירה בלי בעלים אפשר לערב וע"ש שביאר שיטת הראב"ד "ואף אנו נאמר כי גם זה שלא היה בביתו **ולא בעירו** אמש ולא היה יכול לערב וכו'", ומשמע שזה סברא מיוחדת לדעת הראב"ד ואנן לא ס"ל כן וגם לראב"ד הסברא כיון שלא היהה בעיר בפועל לא היה יכול לערב אבל לא מצד דין דירה בלי בעלים שלזה הרי סגי במה שלא היה בחצר]

בעיקר מש"כ הרשב"א שרק ע"י כניסת היורש נאסר צ"ע למה שלא נימא כיון שהותרה הותרה וכבר עמד בזה הב"ח בסימן שע"א [ודברי הט"ז ומג"א שם תמוה כמו שתמה שם בביאור הגר"א ומאמר מרדכי] אך ע"ש מג"א סק"ה שכתב שרק בהיה בדירה ויצא משם אמרי' שהסיח דעתו ולא כשלא נכנס לדירה וכן כתב בתוס' ר"פ ור"ן בסוגיין אך הגרע"א שם תמה שכיון שהמוריש חי בבין השמשות אין לומר שבבין השמשות לא הסיח דעתו, ע"ש.

**והניח רשותו לאחד מן השוק מבעוד יום אוסר**

ברש"י כתב דהיינו למ"ד בית התבן אוסר אולם עי' ר"ן ועוד שאיירי שבא בן השוק לדור בשבת ועי' מג"א סימן שע"א סק"ה שאין לומר בזה הותרה כיון שלא הסיח מלבו וע"ש ההגהת הגרע"א שתמה שכיון שמתחילת השבת היה גר שם בן חצר ולא עירב אף שמת כבר אין לומר הותרה וכ"כ שם בב"ח ובגאון יעקב בסוגיין וצ"ב דעת המג"א.

וכמחלוקת זו מצינו ג"כ בסמוך בברייתא דישראל וגר שרש"י ור"ן רמב"ם טור ביארו דאיירי בעירב הגר וכתב הר"ן שע"כ צ"ל כן דאל"כ בסיפא שנכנס ישראל לדור שם למה אינו אוסר ואין לומר כיון שמת הגר נתבטלה לכל והותרה דמ"מ לאחר שיכנס הישראל יאסור שכל שלא הותרה בבין השמשות לא אמרי' הותרה לכל השבת אולם הרשב"א וריטב"א כתבו דאיירי גם בלי עירוב וצ"ל לדעתם שגדר הותרה אינו שחל היתר לתחילת השבת ותו לא פקע אלא גדר הדין שדיורי החצר נקבעים בבין השמשות ולכן כיון שבבין השמשות לא גר שם ישראל זה אין דיוריו אוסרים באמצע השבת וע"ז כתב המג"א שהני מילי בגר שמת שאין לו שייכות לשם ואין דעתו עליו אבל ביורש אמרי' שלא הסיח דעתו ובבין השמשות כבר נקבע שאם ימות מורישו יקבע שם דירתו.

**כיון דהוה ליה להחזיק**

בראשונים כתבו דהיינו טעמא כיון שבידו לזכות והרשות מיתלי תלוי לא שייך לומר הותרה ועי' בשו"ת הגרע"א סימן קע"ד שהעיר שהרי אסור לקנות בשבת והוכיח מסוגיין שלזכות מן ההפקר מותר גם בשבת [צ"ב בסוגיין סגי בזכות של אורח חיים ולא צריך זכות של חושן משפט וי"ל] אולם העיר הר"ח שמואלביץ מדברי הראביה סימן תשנ"ב שהוכיח מסוגיין שהעושה קנין בשבת אע"פ שהוא באיסור הקנין חל ולדבריו צ"ל שאין הטעם שלא אמרי' הותרה משום שבידו לזכות אלא כדמשמע מדברי הרמב"ם בפ"ב ה"ח שמה שאוסר הישראל כשנכנס בשבת הוא משום דכרעא דאבוה והיינו כמו שנתבאר להלן שאנו דנים הזכייה למפרע וע"ע משנ"ב סימן שע"א סק"ל.

**קתני מיהת רישא אוסר**

צ"ע מה שייך בזה כרעא דאבוה כיון שגר מת מבעוד יום והישראל זכה בו רק בשבת נמצא שמבעוד יום לא היה שייך כלל לערב וכבר תמה בזה בגאון יעקב ועי' רשב"א בעבודת הקודש שער ד' סימן ז' "הרי הוא כאילו החזיק מבעוד יום שהרי הוברר שמשעה שמת הגר היה ביתו של ישראל זה וכמי שנכנסה שבת לאחר חזקתו", וע"ע ל' המאירי.

**סז ע"א**

**אליבא דמאן דאמר אין ביטול רשות מחצר לחצר וכו'**

עי' פירש"י שלא חשוב אוסרים כיון שלא היו אוסרים מאתמול וצ"ב שהרי הטעם דבעי אוסרים כתב רש"י לעיל סו ע"א "דלא תקון רבנן ביטול רשות אלא היכא דאסרי עלייהו" ומשמע דהיינו משום שביטול אינו מועיל משורת הדין ולכן הקילו רק בשעת הדחק שאסרי עלייהו וא"כ למה לי אוסרים מבעוד יום אך לק' ע' ע"ב משמע שהוא מדין נאסרה.

**אלא כי תבעי לך למ"ד אין שוכרין וכו'**

בתוס' בפי' השני כתבו שהיינו ר' אסי שאמר לעיל סה ע"ב שאין שוכרין מנכרי בשבת ותמוה הרי לדבריו עיקר החסרון משום דשכירות כמערב שזמנה מבעוד יום אבל כל שמת למה שלא יוכל לבטל ועי' ריטב"א ומשמע מדבריו שה"ק שכיון שלדעת רב אסי א"א לשכור בשבת נמצא שהיה זמן שחצר זה היה מופקע מדין ביטול לכן י"ל שגם לאחר שמת לא יחזור לדינו באמצע השבת משא"כ למ"ד שוכרין כיון שהיה יכול לשכור באמצע שבת נמצא שלעולם היה לו האפשרות לבטל אך עדיין צ"ע מה שאמרו 'או דילמא לא שנא' שלכאורה אינו שייך לדין אין שוכרין והוא רק פועל יוצא.

אך התוס' בפי' הראשון נקטו שהכוונה לשמואל שסובר דבעינן מערבין ואוסרין ולכאורה צ"ב הרי ממה דס"ל לשמואל שאין מבטלין מחצר לחצר כשאין אוסרים זה על זה מוכח שגם בדליכא אלא חדא אין מבטלין וע"כ לחלק בזה בין אין אוסרין לאין מערבין שאין אוסרים הוא אפילו בחדא משא"כ אין מערבין ולפי זה יש להעיר בקושיית התוס' מהקיפוהו נכרים מחיצה וכבר העיר בזה בגאון יעקב ע"ש.

ומוכח לכאורה לדעת התוס' שעיקר החילוק הוא שבביטול מחצר לחצר עדיין ליכא אוסרים ובכה"ג ודאי אינו מועיל אפילו בחדא וכל הנידון בסוגיין שכעת איכא אוסרים וגם מערבין אלא שלא היה בזמן שהנכרי היה חי.

הנה בעיקר מה שחילקו בין חדא לתרתי לשמואל צ"ב שכפשוטו משמע בראשונים שלולא דברי הראב"ד עיקר דברי שמואל על ביטול נאמר ולא על שכירות וא"כ אם החסרון הוא דאיכא תרתי הרי כיון שיכול לשכור שוב ליכא אלא חדא וצ"ל שגם לאחר ששכרו חשוב תרתי כיון שהנכרי עדיין קיים רק יש תיקון של שכירות [אך עיקר הסברא עדיין צ"ב שכיון שיש דין של מערבין מה לי חדא ומה לי תרתי ומשמע דהיינו טעמא שעיקר דין מערבין משמע בראשונים דהיינו משום שתקנת ביטול נאמרה רק כתחליף לעירוב ולכן כשאין מערבין לא נתקן ביטול ובאתא נכרי בשבת אע"פ שבתחילת היום היה בר עירוב כיון שכלפי הזמן שיבוא הנכרי לא היה בר עירוב חשוב כלפי הזמן הזה כאין מערבין אך י"ל שכל זה כל זמן שהנכרי נמצא אף ששכרו ממנו אבל כשמת כיון שהמצב חזר לקדמותו כמו שהיה ערב שבת שהיה בר עירוב אפשר לראותו גם היום כמערבין ואולי זהו כוונת התוס' דשאני הכא שאיכא מערבין עד שבא הנכרי ודוק]

**הדין בב' חצרות שאין פתח ביניהם ונפלה בשבת**

עי' פרישה סימן שפ"א ס"ק י"ג שהעיר למה נקטה הגמרא הקיפום נכרי מחיצה בשבת שהוא דבר שאינו מצוי הו"ל לנקוט באופן שהיו ב' חצרות בלי פתח ונפלה המחיצה בשבת שכיון שבערב שבת לא היו יכולים לערב ולא היו אוסרים לכו"ע אין לבטל וכבר העיר בעצי אלמוגים ע"פ סברת התוס' בסוגיין שיש לחלק בין הקיפום נכרים מחיצה שהרשות לא היה שלו ולא היה לו כח לבטל משא"כ בציורו של הדרישה [י"ל שבמקום נכרי מועיל הביטול אלא שלגבי נכרי אינו מועיל אבל בב' חצרות לא חל הביטול כלל ועי' ל' התוס' לק' ע' ע"ב ד"ה לאתויי] וע"ש שכן מוכח לק' עט ע"ב בברייתא דבית שבין ב' חצרות שמבואר שנקטה הגמרא שבנתמעט המחיצה בשבת מועיל ביטול ע"ש אך יש לדחות דשם קאי למאן דלית ליה הותרה וה"ה דלית ליה נאסרה ע"ש וע"ע חזו"א סימן צ"ח סק"ה.

**בדין אורח**

**מקור הדין שאורח אינו אוסר**

עי' סט ע"ב שיחיד שביטל רשותו מותר להוציא מביתם לחצר מטעם שנעשה כאורח וע"ש בר"ח דהיינו טעמא משום שכל שהוא אכסנאי אינו אוסר וכדאיתא בירושלמי ועי' תרומת הדשן סימן ע"ו שהוכיח מסוגיין שגם אורח שגר בבית אחר אינו אוסר על בעה"ב.

אך התוס' (ד"ה ושלהם) כתבו שאין טעם ההיתר בביטול רשותו מדין אורח ובכוונת התוס' נחלקו האחרונים שהמהרש"א והבית מאיר סימן ש"ע בעיף ח' ביארו שכאן אין להתיר מדין אורח שהרי אורח שגר בקביעות אוסר והרי זה שביטל דעתו לדור שם בקביעות אך באבן העוזר סימן ש"ע ביאר כוונת התוס' שהיתרא דאכסנאי נאמרה רק בנכרי כיון שמעיקר הדין אין דירתם שמיה דירה ורק מחמת גזירה שמא ילמד ממעשיו זה לא שייך באורח ולפי זה מוכח שאדרבה אורח ישראל אוסר וכדמשמע פשטות דברי המהרי"ק שורש מ"ו ומה שאין המבטל אוסר היינו משום שאין לו שם מקום פיתא שהרי מוציא מבית חבירו לחצר אך צ"ע ממבטל ביתו חצרו עי' בית מאיר.

**אורח במקום שאין בעלים**

עי' לעיל סה ע"ב שמבואר שב' אורחים בפונדק אוסרים א' על השני ועי' שו"ת הרמ"א סימן ק"כ שהוכיח מכאן שהחסרון של אורח אינו שדירת עראי לא שמיה דירה אלא שנחשב כטפל לבעל הבית ולכן כל שליכא בעל הבית גם אורחים נחשבים כדיירים ואוסרים א' על השני ועי' שעה"צ סימן ש"ע ס"ק ל"ו מחלוקת האחרונים אם בעל הבית נכרי יכול להטפיל אורח, ע"ש. [וע"ע ביה"ל סי' שפ"ב סעיף כ' (ד"ה אוסרים)]

**גדר בעל הבית**

עי' ביה"ל סימן ש"ע סעיף ח' (ד"ה קבוע) שכתב שמדברי התרומת הדשן מוכח שגם אורח שאינו מתארח בבית בעל הבית אלא בבית של אחר נטפל לאדם אחר שגר שם בקביעות ועיין חיי אדם כלל ע"ג סעיף ג' שבעיר המוקף חומה מבואר בתרומת הדשן ורמ"א שנטפלים לבעל הבית אפילו בחצר אחר אך בעיר שאינו מוקף חומה יש להסתפק ע"ש.

**אם נטפל גם לגבי דיורי ביתו**

עי' מג"א סימן שצ"א סק"ב שהביא מהמרדכי שאע"פ שאורח אינו אוסר הני מילי בחצר אבל עכ"פ אסור לאורח להוציא מביתו לחצר ומדברי המג"א משמע שהטעם שבבית יש לאורח רשות מיד משא"כ בחצר רק לאחר ל' יום ותמה שם בתו"ש דמאי שנא וע"ש מחצה"ש אך לכאורה להמבואר דיסוד החסרון של אורח הוא מצד ביטול שפיר י"ל שרק כלפי החצר שהוא משותף עמו [ואפילו ב' חצרות חשוב חד תשמיש עי' תוס' ר"פ סח ע"ב] אבל לגבי הבית אינו מתבטל לבעל הבית של בית אחר אך בעיקר כוונת המרדכי עי' אבן העוזר סימן שס"ו סעיף ג' ובית מאיר סימן ש"ע סעיף ח' שאין זה כוונת המרדכי, ע"ש.

**מלמד וסופר באחד מחדרי הבית**

מבואר שגם לדעת הפוטרים ארוח מ"מ לאחר ל' יום נחשב כקבוע ואוסר מ"מ כתבו התוס' עב ע"א (ד"ה ומודין) שמלמד וסופר הנמצא בביתו של אדם אינו אוסר עליו וכתבו בזה ג' טעמים

**א]** "כיון שכולם משתמשין בתוך הבית בכל עיסקי תשמישתיה באפייה ובישול ובכל דבר חשיבי כולהו כאילו אוכלים וישנים במקום אחד", ועי' תוס' ר"פ שתמה "מנלן לומר סברא חדשה דלא אשכחנא בתלמוד אם לא נאמר דאפייה הוי בכלל מקום פיתא", ומבואר לדבריו שאינו מדין טפל לבעל הבית אלא כאילו כולם גרים בבית אחד אך התוס' כתבו "אע"פ שיש להם פתח לצד רה"ר **הכל נקראים על שם בית הבית**", ומבואר שכל שכולם יוצאים דרך פתח א' אז מועיל האפייה ובישול להחשיבם כבית אחת אבל כשיש לכולם פתח דרך רה"ר אז מועיל רק מדין ביטול לבעל הבית [עי' ב"י סימן ש"ע שכתב להוכיח מדברי מהרי"ק בשורש מ"ח שכל שיוצאים דרך פתח אחד נחשבים כאחד גם בלי אפייתם כאחד ועי' ביה"ל שם סעיף ג' (ד"ה אינם) שהעיר מדברי הב"י לעיל שם שהביא מהסמ"ק שאינו מועיל מה שכולם יוצאים בפתח אחד ותי' "מ"מ הכא שהבית שעוברין דרך בו הוא ג"כ מקום אפיה ובשול לכולם חשוב כבית אחד", והיינו שמה שהתנו לסברת מקום אפייה ובישול שצריך ג"כ עוד סברא כלא השאיל אדעתא דהכי כלהלן לא נאמר כשכולם יוצאים בפתח א' ע"ש ועי' חזו"א # שתמה על דברי הב"י שאין להם מקור ולכאורה מפורש כן בתוס'] ועי' בחזו"א סימן צ' ס"ק ל"א כתב דסברת משתמשין בבית בעל הבית מחשיבם כאורח.

אולם הב"י סו"ס ש"ע לגבי בני מצרים שהיו רגילים לדור ב' בבית א' צידד שגם כשליכא בעל הבית וגם יש לכל אחד פתח לבד לרה"ר מ"מ מועיל סברת משתמשין בבית אחד להחשיבם כבית אחד ע"ש.

עי' רשב"א וריטב"א שדנו בדברי התוס' אך סברא זו לא הביאו כלל ע"ש.

**ב]** "ועוד דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו", ועי' חזו"א סימן צ' ס"ק ל"א מה שביאר בזה ["דעיקר סברא זו אינו משום דחשיב כהתנה ע"מ שלא יאסרו עליו שהמשכיר בית והתנה שלא יאסור עליו אין בתנאו כלום כיון שהוא דר בבית מיוחד אוסר אלא הכא כיון שהוא נטפל לבעה"ב והוא כאורח אצלו מהני סברא שלא השאיל לו לאסור עליו ר"ל כיון שאם מאלם השכירות אוסר עליו בשביל זה מרופה השכירות והוא נטפל לבעה"ב"] אולם עי' ברכי יוסף סימן שפ"ב שדן אם מחמת סברא זו גם שאר בני החצר מותרים ע"ש [הביאו הביה"ל שם סעיף א' (ד"ה אינו)] ולפי דברי החזו"א לכאורה אין מקום לדון בזה.

ברשב"א עג ע"א וריטב"א סד ע"א הביאו סברא זו של התוס' וכתבו דזה שייך רק באופן שבית המלמד פתוח לבית בעל הבית והינו שיסוד דינו שנטפל לבעל הבית כל שהוא בביתו אך תמהו על דברי התוס' מלק' פה ע"ב שהדר בבית תבן של אחר אוסר עליו כשאין לבעל הבית תפיסת יד בבית התבן [וסתם בית התבן פתוח לביתו] הרי שלא מהני סברא זו ועיין א"ר סק"ח ובנשמ"א כלל ע"ג סק"ד שמוכח מזה שאינו מועיל סברא זו לבד ובעינן נמי שיוכל לסלקו [והיינו שאינו מדין ספק שמצרפים ב' סברות אלא על ידי ב' הסברות ביחד נטפל לבעה"ב ועי' שו"ע הרב סימן ש"ע סעיף ה' "אבל אם החדרים קנויים להם או שכורים או שאולים בענין שאינו יכול לסלקם תוך זמן שאילתם אין לומר שאינו משאיל להם רשותו לאסור עליו כיון שכבר השאיל להם ואין בידו לסלקם ובע"כ הם אוסרים עליו]

**סברא זו לגבי בעה"ב נכרי**

עי' בשו"ת הרמ"א סי' ק"כ שסברא זו לא שייך אצל נכרי שהרי לנכרי לא איכפת ליה באיסור אך צ"ע שהתוס' הוכיחו משכו"ל של נכרי ועי' מג"א סי' שפ"ב ס"ק י"ב שנקט שגם בשכו"ל של נכרי הטעם הוא משום שלא השאיל ויכול לסלוקי [ועי' נשמ"א כלל ע"ג סק"ד] אולם בביאור הגר"א שם כתב הטעם משום דיכול לסלוקי לבד וע"ש שעה"צ ס"ק נ"ה שהינו ע"פ מה שכתב בסי' ש"ע ס"ג שיכול לסלוקי לבד מועיל ומבואר שגם בנכרי מועיל יכול לסלוקי אע"פ שיסודו מדין אורח ואורח של נכרי אוסר וצ"ל שזהו טפילות גמור וזה כלול בדברי השעה"צ סי' ש"ע ס"ק ל"ו ע"ש [אך יש לעיין בסוגיא דלעיל סה ע"ב ועי' ביה"ל סימן ש"ע ס"ח (ד"ה אוסרים)]

אך הראשונים הביאו רק הסברא של לא השאילו אדעתא דלאסור והביאו שכו"ל וצ"ל ששכו"ל נטפל באמת גם בלי דעת.

**סברא זו לגבי דירת נכרי**

עי' רשב"א בעבודת הקודש שער ד' סימן ג' שכתב שישראל שהשכיר ביתו לנכרי אינו אוסר שלא השאילו על דעת לאסור עליו [ומבואר שם שגם בשכירות מועיל סברא זו וכבר העיר מזה הדעת תורה בסי' ש"ע על המג"א שם שרק בשאלה מועלת סברא זו ע"ש] ועי' חי' המאירי ריש פרק הדר שהביא כן גם בשם הרמב"ן וע"פ תוספתא שמפורש כן [וליתא בפנינו] והובא ברמ"א סימן שפ"ב סעיף א' ובאחרונים העירו מדברי הירושלמי שאכסנאי לאחר ל' יום אוסר ולמה שלא נימא שלא השכיר על דעת לאסור ועי' ביה"ל סימן שפ"ד סעיף א' (ד"ה אינו אוסר) אך מדברי המאירי שם מבואר שהרשב"א סמך על התוספתא לפסוק כנגד הירושלמי, ע"ש.

אך עדיין צ"ע מדברי הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ הובא בשו"ע סימן שפ"ד סעיף ב' שהנכנס ע"פ דינא דמלכותא אוסר ועי' באבן העוזר סי' שפ"ב שי"ל שכל שנכנס אדעתא דדינא דמלכותא אינו תלוי כלל בדעת בעל הבית אולם ברשב"א בתשובה שם מבואר שלדעת התוס' במלמדים באמת יש להתיר, ע"ש.

**ג]** כיון דמצי לסלוקינהו ועיין ביה"ל סימן ש"ע סעיף ג' (ד"ה אינם) שר"ל שכל שאל לזמן מסוים ויכול לסלקו כל שעה כו"ע מודה דאינו נחשב אלא כאורח ואינו אוסר [והיינו שכיון שכדי שלא יחשב כאורח בעינן שידור שם ל' יום כל שיכול לסלקו כל רגע חשוב ממילא כדירת עראי וחשוב כלפני ל' יום אמנם יש ב' אופנים דיכול לסלוקי א' שאין לו זכות כלל ויש אופן שיש לו זכות עם שיור לסלקו ומסתבר שסברא הנ"ל שייך רק באופן הראשון] ועי' בחזו"א סימן צ' ס"ק ל"ב שתמה עליו מעבדיו שבעינן לדין אוכל פרס אע"פ שיכול לסלקינהו ע"ש

**דין תפיסת יד**

עי' לק' פה ע"ב שמשכיר שיש לו תפיסת יד בבית השוכר אין השוכר אוסר עליו וע"ש ברש"י הטעם שנחשבים כדרים ביחד וברמב"ם פ"ד עירובין הי"ד כתב הטעם משום שנעשה כאורח [ועי' בית מאיר סימן ש"ע סעיף ח'] ועי' רבנו יונתן שכל שיש דיורים אחרים אוסרים מדין מיגו והביאו רמ"א בסימן ש"ע סעיף ב' [ועי' חזו"א סי' צ' ס"ק כ"ו מה שהעיר בזה] וצ"ע אם דינו כאורחים מה שייך מיגו אך עי' רמ"א סימן שפ"ב שתפיסת יד אינו מועיל במקום נכרי וע"ש ביה"ל (ד"ה אע"פ) שבביאור הגר"א תמה בזה ועי' שו"ת מהרי"ל סימן קנ"ו שביאר "והאי תפיסת יד הוי כמו עירוב או ביטול רשות דלא מהני במקום גוי דתפיסת יד גורם לו שותפות בההוא בית כמו בעה"ב שותף עם שכינו ביין".

הנה מדברי הרשב"א בחי' עג ע"א ותוס' ר"פ עב ע"א מבואר שתפיסת יד מועיל גם במשכיר נכרי וכבר העירו ע"פ דברי המג"א בסו"ס ש"ע שאין אורחים ישראלים נטפלים לבעה"ב נכרי אולם דעת היד אפרים שם דהני מלי באורחים שגרים בבית אחר וטפילותם מחמת שאינם דרים שם באופן קבוע שטפליות זו לא נאמרה אצל נכרי שאין לו חשיבות דירה אבל במלמד אצל נכרי שפיר נטפל כיון שהוא טפילות בעצם וי"ל שגם הפמ"ג שחולק שם [וע"ש שעה"צ] מודה בדר ביחד עם הנכרי שחשוב שפיר אורח ואינו אוסר וא"ש דתפיסת יד דינו כדר באותו בית ממש ולא בחדר הסמוך.

**שמעתתא דעיר של רבים**

**נט ע"א**

**ת"ר עיר של יחיד**

עי' ברש"י בעיירות שאין להם חומה עסקינן ועי' שו"ת מהרי"ט ח"א סי' צ"ד דהיינו שהמבואות מצד א' פתוחים לרה"ר ומצד שני פרוצים לשדה ותמוה א"כ היאך סגי בתיקון הרה"ר ועי' תוס' רי"ד מה שהעיר עוד בזה וע"ע בבית מאיר סי' שצ"ב סעיף ה'.

מדברי רש"י מבואר שתיקון מבואות המפולשין לרה"ר מדין מבוי עקום לא נאמרה אלא בעיר של רבים ולא בעיר של יחיד וכ"כ במאירי ועי' תוס' רי"ד וע"ע מהרש"א לק ס' ע"א ובקר"א כאן.

**עיר שדלתות נעולות**

עי' פירש"י דמתני' מיירי שאין בה רה"ר גמורה ומשמע שאז לא צריך תיקון והוא תמוה עי' קר"א ועי' שו"ת משכנות יעקב סי' קכ"א (עמ' קכ"ב) שר"ל שדעת רש"י שכל שדלתות נעולות חשוב כחצר גדולה וא"צ שיור וכן מבואר ברש"י לעיל ו' ע"ב וכ"כ בדעתו התוי"ט פ"י מ"ה ועי' מג"א סי' שצ"ב סק"ט שדן בזה בשו"ת מהר"י בן לב ח"ג סי' ע"ד ועי' ביה"ל סעיף ד' (ד"ה לפיכך) ועי'עצי אלמוגים סי' שצ"ב סק"א שהאריך בזה.

**ואין מערבין אותה לחצאין אלא או כולה או מבוי מבוי**

הטעם שאין מערבין לחצאין נאמרו ב' מהלכים בראשונים

שיטת רש"י [כן משמע מדברי רש"י וכן נקטו הרמב"ן ורשב"א בדעתו אך עי' בסמוך שהריטב"א הביא בשם הר"מ מאיברא לפרש באו"א אך לדינא נקטו הפוסקים כשיטה זו שגם איסור לערב לחצאין נאמרה רק בעיר של רבים עי' סי' שצ"ב ט"ז סק"ג ומג"א סק"ד וע"ש ביאור הגר"א בסעיף ד' וע"ע בית מאיר סעיף א' ושו"ע הרב סעיף ד'] שרק בעיר שהיתה של יחיד נאמרה דין זה שכיון שמתחילה היה עיר של יחיד והורגלו לערב יחד חשיבי ממילא כל העיר כבני חצר אחת ומשמע שזה אפילו בלי דריסת הרגל [ומדברי הראבי"ה סי' שע"ט משמע שמצד דריסת הרגל אין לאסור כל המבואות כיון שיש להם דרך אחר] והיינו שאין איסורו מדין פנימי וחיצון אלא משום שכיון שהורגלו לערב ביחד והיו כל המבואות וחצרות עומדות לשימוש כל בני העיר גם כעת שלא עירבו אנו רואים כולם כבני חצר א' ושכח א' ולא עירב [ולכאורה היינו ביש בין המבואות פתחים ולכן בעיר של רבים יכול לערב כל צד בין המבואות ורק בעיר של יחיד ע"י שיש להם רה"ר אחד חשוב כולם כרשות אחת ורק ע"י שיחלק הרה"ר יחשבו כב' מקומות וע"ע בתוס' ר"פ] ועי' הגהת סמ"ק סי' רפ"ב אות ז' ["וי"ל דמ"מ כיון שהורגלו לערב יחד והוי כל העיר כחצר אחת כדפרישית הלכך לא מהני לחי וקורה לפי שיש חלק ותשמיש לכולם בכל העיר בני מבוי זה במבוי אחר"]

ובראשונים הק' ע"ז מב' מקומות מלחי לחצי מבוי (לק' יד ע"ב) וכן ממבוי שרצפו בלחיים שמועיל עכ"פ לחלק הפנימי ומבואר להדיא שאפילו בלי דריסת הרגל והיינו לחלק הפנימי ג"כ היה צריך להיות אסור לדעת רש"י.

ומהאי טעמא אין מערבין מבוי מבוי כיון שהורגלו לערב ביחד ואע"פ שאין דריסת הרגל בין מבוי למבוי וכנ"ל וכתב הרא"ש סי' ט' שכל שהניח תיקוני חצר בראש המבוי יכול לערבו לחצאין והיינו שאע"פ שכל שיש דריסת הרגל אינו מועיל אפילו צוה"פ ככל חצר פנימי וחיצון וכמו שהעיר בשו"ת הריב"ש סי' ת"ה אבל כאן הרי מיירי שליכא דריסת הרגל ואיסורו רק מפני שחשובים כחצר אחת ולזה שפיר מועיל תיקוני חצר להפרידם וכבר העיר בזה הב"י סי' שס"ג סעיף ל"א וכ"כ שם בפמ"ג משב"ז ס"ק כ"ב והביאו שם המשנ"ב וע"ש בית מאיר וע"ש באבן העוזר שהאריך בזה [אולם עי' חזו"א סי' צ"ה סק"י וע"ע בית מאיר סי' שצ"ב סעיף ו'] אך בהגהת הסמ"ק סי' רפ"ב משמע שלא מהני צוה"פ ["דיותר לא מהני לחי וקורה ממחיצת הבית שכולם מופסקות מן החצר במחיצות גמורות רק שיש פתח אחת פתוח לחצר ואסרי אהדדי"]

שיטת ר"מ איברא ברש"י לדעתו רש"י מחלק בין דין אין מערבין לחצאין לדין אין מערבין מבוי מבוי שמה שאין מערבין לחצאין הוא אפילו בעיר של רבים וטעם האיסור כתב רש"י "ורה"ר זו מחברתם שכולם מעורבין בה ואסרי אהדדי" ולכאורה צ"ב הרי יכולים לערב המבואות בצד א' לבד והצד שני לבד ולא יערבו כלל הרה"ר ומדברי התוס' (ד"ה כמאן) משמע שמיירי שליכא פתחים בין המבואות ולכן אין אפשרות לערב ביניהם בלי לערב דרך רה"ר ע"ש הגהת מהרש"ל ובחזו"א סי' צ"ה סק"ו ולפי זה אפשר לומר שאם יהיו פתחים בין מבוי למבוי יוכלו לערב כל א' לעצמו [ובספר המאורות מפורש שעיקר החסרון אינו אלא ביחס לרה"ר שדורסים שם וע"ש מה שביאר היאך מועיל לזה דקה] ואין להקשות מאיסור לערב מבוי מבוי דשאני התם שאיירי בעיר שהיתה של יחיד וכפירש"י שנעשה ע"י זה כבני חצר אחת אולם עי' ריטב"א שביאר "כי רה"ר מחברתם כאלו דרים במבוי א' ואסרי אהדדי" והיינו שע"י שהם מחוברים ברה"ר נחשבים ממילא כבני רשות אחת גם במבואות ועי' חזו"א סי' פ"ו ס"ק י"ב "מ"מ כיון דהני דתקנו לחי לא השאירו להן רה"ר וע"כ הן ברה"ר ואין הלחי מסלקתן".

ואיסור לערב מבוי מבוי הוא משום שהורגלו לערב וכנ"ל.

דעת רמב"ן רשב"א וריטב"א לדעתם מה שאין מערבין לחצאין הוא אפילו בעיר של רבים וטעם איסורו מדין דריסת הרגל דאיירי שיש פתחים בין כל המבואות וכולם דורסים דרך כל המבואות [ומבואר שאע"פ שיש אפשרות להגיע לרה"ר בלי לדרוס דרך מבוי אחר אוסר מחמת דריסת הרגל] אך הקשו דא"כ היאך מערבין רה"ר הרי דורסים שם מעיר אחר וכן מלחי לחצי מבוי דמשמע דאיירי אפילו במפולש ועי' חי' המאירי [ולא הקשו מרצפו בלחיים לעיל ט' ע"א דשם איירי בסתום ואינו קשה לשיטתם ורק על רש"י הקשו משם ע"ש ודו"ק]

**דריסת הרגל של מי שאינו יכול לערב**

ותירצו עם כלל גדול בהלכות דריסת הרגל שדריסת הרגל אינו אוסר אלא כשיכול לערב עמה ומדבריהם מבואר דהיינו טעמא שרק כשיש לו אפשרות לערב עמה אפשר לראותם כחצר אחת כדי לאוסרו בדריסת רגלו אבל כל שאינו יכול לערב חשוב כבני רה"ר ואינו שייך כלל לחצר ושוב אינו אוסר מחמת דריסת רגלם וכמו שדימהו הרשב"א לדריסת הרגל דרך סולם שכיון שסולם תורת מחיצה עליו אין לדריסת שייכות למקום דירתם וז"ל השו"ע הרב סי' שס"ג סעיף ל"ח "כיון שהם אינם יכולים לטלטל מחצרותיהם למבוי אפילו אם יערבו הרי כמו שאין להם חלק כלל במבוי בשבת ואינם אוסרים על הפנימי", [והיינו שדריסת הרגל אינו אוסר אלא כשאפשר לראותו כבן חצר ועי' חזו"א סי' פ"ו ס"ק י"ד שדריסת הרגל אינו אוסר אלא בפתוח לביתו וכל שיש בין ביתו לחצר חבירו מקום האור בטלטול אינו חשוב שביתו פתוח לשם ולכן אין דריסת רגלו אוסר]

ועי' שו"ת נובי"ת או"ח סי' ל"ט ובשו"ת הגרע"א סי' ל"ד שמהאי טעמא אנשים הבאים לבית הכנסת מעיר אחרת אינם אוסרים בדריסת רגלם כיון שאינם יכולים לערב. וכתב הנובי"ת שבמקום שיש נכרים כיון שאינו יכול לערב אף שיכול לשכור חשוב כאינו יכול לערב ואין דריסת רגלם אוסרת אך בשו"ת מהר"י בן לב ח"ג סי' ע"ד נקט שכיון שיכול לשכור חשוב כיכול לערב.

ולדברי רמב"ן ורשב"א לכאורה לא יועיל צוה"פ כמו שאינו מועיל בב' חצרות וכטענת הריב"ש.

**למה שיור העיר אינו אוסר**

בראשונים כתבו שע"פ דבריהם הנ"ל מיושב למה שיור העיר אינו אוסר אף שהרי יש להם דרסת הרגל על העיר וע"כ כיון שאינם יכולים לערב אינם אוסרים ועי' גאון יעקב שהעיר שהרי משמע שאפילו אם שיירו יותר ממה שהוצרכו לשייר אפ"ה אינו אוסר ובבית מאיר סי' שצ"ב סעיף א' תמה ע"ז "כי מה ענין מי שאינו יכול להשתתף מחמת חיסרון מחיצות למי שמוכשר אלו כמו אלו אלא מפני שאמרו חכמים שאין מערבין את כולה וצריך שיור", וע"ש מה שהעיר בעיקר קושיית הראשונים.

**דעת הרא"ש בזה**

אולם עי' ברא"ש סי' ט' שכתב שבשיור בעיר של רבים צרך לחלק ביניהם עם צוה"פ או פסים וכ"כ הרמ"א סי' שצ"ב ס"א ותמה שם המג"א הרי בעיר שהיתה של רבים ליכא לדינא דאין מערבין לחצאין והיינו כשיטת רש"י הנ"ל וא"כ למה לא סגי בלחי או קורה וע"ש משנ"ב ס"ק י"ג בשם אחרונים שהרמ"א איירי במשייר חצי מבוי וע"ע שם בבית מאיר.

**דברי הרשב"א בעבוה"ק**

והרשב"א בעבודת הקודש שער ב' ס"ד כתב שעושים השיור חוץ לדלתות הננעלות וביאר הגאון יעקב שכיון שהוא חוץ לעיר אע"פ שיכול לערב עמה מ"מ דינו כחצר אחרת שאינו אוסר, ע"ש.

**נט ע"ב**

**אמר ר"פ לא אמרו אלא לארכה**

[עי' חזו"א סי' צ"ה סק"ג וה' שלארכה פירושו לחלק הרה"ר לב' הצדדים ולעשות צוה"פ באמצע לאורך רה"ר ע"ש]

ומבואר שגם רבנן מודו שאין חולקים לארכה ועי' תוס' שאע"פ שהיא דריסת הרגל המותרת במקומה שלדעת רבנן אינם אוסרים מ"מ שאני הכא שרק בדריסת הרגל שלא במקומה אמרו כן ולא במקומה ועי' שו"ע הרב סי' שפ"ו סעיף ט' שביאר ע"פ מש"כ התוס' (ד"ה דפנימית) שבב' חצרות אין הפנימי אוסר על החיצון אלא כשעושים תשמיש בחיצון אבל מצד דריסת הרגל אינם אוסרים והיינו שכיון שעיקר חצר החיצוני אינו שייך לבני הפנימי לכן כל שיש להם רק דריסת הרגל אינו נחשב כתשמיש ביחס לשימוש בני החיצונה אבל לגבי רה"ר שהוא מקומם של כולם בזה אוסר אפילו בשימוש של דריסת הרגל ולכן כיון שמצד כופין על מדת סדום אין לומר לשאר בני המבואות לא ללכת כלל ברה"ר לכן אוסר גם דריסת רגל המותרת.

**דריסת הרגל במבוי עקום**

עי' רבנו יונתן (ב' ע"א) שכתב לגבי מבוי עקום שכל מבוי עירב לעצמו שאין לאסור מצד דריסת רגלם א' על השני שכיון שעירבו גילו דעתם שמסתלקים א' על השני וכה"ג כופין על מידת סדום שאין להם לעבור זה על זה וכההיא דלעיל מט ע"א [במאמר מרדכי סי' שס"ד סק"ז תמה על רבנו יונתן שאם כופין אז יכפו גם ברה"ר לרחבה ודבריו צ"ע הרי מבואר בגמ' שא"א לסלק בני מבואות מרה"ר] ותמה הב"י בסי' שס"ד הרי להלכה דקי"ל שדריסת הרגל המותרת אינה אוסרת א"כ מותרים הם לעבור זה על זה [ע"ש באבן העוזר שהשיג על קושיית הב"י הרי הטעם שדריסת רגל המותרת אינה אוסרת הוא משום שכופין על מידת סדום וא"כ הן הן דברי ר"י ודבריו צ"ע שהרי בב' חצרות ודאי מותר לדרוס בשבת כש"כ תוס' בסוגיין משא"כ בדין כופין במבוי שבין ב' מבואות שאסור גם לדרוס (כן הוא פשטות הדברים וכש"כ בנובי"ת או"ח סי' ל"ט אולם החזו"א סי' צ"ה ס"ק י"ז) וזהו קושיית הב"י] ותמה המג"א שם סק"ג ע"פ המבואר בתוס' הנ"ל שכל שהוא מקומם לא מהני דריסת הרגל המותרת ע"ש ולכאורה כוונת הב"י פשוט שנהי לפני שעירבו אנו דנים הכל כמבוי א' וחשוב כמקומם של שניהם וגם דריסת הרגל המותרת אוסרת אבל לאחר שעירבו כל א' לעצמה והסתלקו כל א' ממבוי השני [וכמו במחלק רה"ר לאורכו שמה שעירבו כל צד בנפרד עושה סילוק על צד האחר עי' שו"ע הרב סי' שצ"ב סעיף ה'] שוב הו"ל כב' חצרות שאינו אוסר רק דריסת רגל האסורה.

ובגאון יעקב ו' ע"א כתב שדעת הב"י שמבוי עקום דינו כב' מבואות ולכן לא נחשב כמקומו וע"ע חזו"א סי' צ"ה ס"ק ט"ז.

עוד תמה המג"א הרי דעת המחבר בסי' שצ"ב סעיף ו' שברה"ר אינו יכול לערבה לחצאין אפילו ברחבה הרי שאפילו סילוק אינו מועיל [ועי' תוס' שבת שהב"י לדבריו דר"י כתב כן ע"ש וכ"כ בית מאיר סי' שס"ג סעיף ל"א] וצ"ב הרי בחצי מבוי שפיר מועיל סילוק כמפורש בסי' שס"ג סעיף ל"א ואילו ברה"ר אפילו צוה"פ אינו מועיל וע"כ חלוק רק ברה"ר שע"כ שייך לכולם הוא דס"ל ללישנא בתרא דר"פ שא"א להסתלק ממנה אבל לא מחצר וממבוי וכ"כ בעצי אלמוגים סי' שצ"ב ס"ק י"ב וע"ע בנהר שלום סי' שס"ד סק"ב.

**לחלוק חצר באמצע**

עי' אבן העוזר סי' שס"ג סעיף ל"א שלפי דברי התוס' חצר שחילקו באמצע בתיקוני חצר ודאי הפנימי אוסר על החיצון שכיון שהב' לחיים לא מועיל להחשיבו כשלא במקומם דסו"ס חצר אחת היא לכן אוסרים הפנימי על החיצון בדריסת רגלם אע"פ שהוא דריסת רל המותרת במקומם אולם עי' בית מאיר סי' שצ"ב סעיף ו' שהעיר שדברי התוס' אינם מוסכמים שבעיקר הטעם שאין מערבין חצאין כתב רש"י "ורה"ר זו מחברתם שכולם מעורבין בה ואסרי אהדדי" והביאו גם בריטב"א ולפי זה לק"מ קושיית התוס' הנ"ל דלא שייך כלל לערב חצי העיר לבד עם הרה"ר כיון שע"י דריסת הרגל ברה"ר חשובים כבני מבוי א' וא"כ י"ל שלדינא לא קי"ל כדברי התוס', ע"ש. אולם בשו"ע הרב סי' שצ"ב סעיף ה' בסוגריים נקט שגם מבוי וחצר שחילקו באמצע נחשב ע"י זה לשלא במקומו ואין דריסת הפנימי המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה ע"ש וכ"כ החזו"א סי' צ"ה סק"י וס"ק ט"ז ["ומיהו היכי דחילקו בצוה"פ או בתיקון חצר היכי שאמרו חכמים דמערבין לחצאין מקרי ב' מבואות ואלו פתוחין למבוי זה ואלו למבוי אחר ואף אם באים ומשמשין הרי הן כבאין לרשות חבריהן וכו' ע"ש].

**אבל לרחבה מערבין**

עי' רא"ש סי' ט' בשם התוס' דבעינן עכ"פ תיקוני חצר כדי שלא יהא פרוץ במילואו למקום האסור לו וצ"ב שלזה סגי בלחי וקורה ועי' רמ"א סי' שצ"ב סעיף ו' שבאמת כתב שסגי בלחי וקורה וכ"כ במהרש"א על התוס' ובביאור הגר"א שם תמה עליו מדברי הרא"ש וע"ש שעה"צ סק"ל והיינו שרק בפתח רשות מועיל לחי לסותמו אבל באמצע הרשות לחלקו לא סגי אלא בפסין ועי' חזו"א סי' צ"ה סק"ג שתמה ע"ז. [אך עכ"פ מבואר שהפסין אינו נצרך כדי לאשוויי ב' רשויות ולהחשיבו כשלא במקומו לגבי צד השני אלא מדין פרוץ וכו' והיינו שעצם מה שעירבו כל צד בנפרד מהני לסלקם מרה"ר שבצד השני עי' שו"ע הרב סי' שצ"ב סעיף ה'] ומדברי הראבי"ה סי' שע"ט משמע שע"י שהורגלו לערב ביחד נעשה כחצר א' ולכן בעי תיקוני חצר ולא תיקוני מבוי וע"ש שעירובו בפת ולא ביין כשיתופי מבואות.

**דפנימית לית ליה פיתחא אחרינא**

מבואר שכל מה שאסרי' דריסת הרגל בב' חצרות אינו אלא כשאין לו פיתחא אחרינא וכתב בשו"ת באר יצחק או"ח סי' י"ז שי"ל שגם לרבנן בדריסת רגל האסורה אינה אוסרת אלא כשאין להם פיתחא אחרינא ע"ש וכן האריך בזה בשו"ת בית שלמה סי' נ"ד ובעצי אלמוגים סי' שצ"ב ס"ק י"ד [ומדבריו מבואר שהוא מדין כופין על מידת סדום כדין חצר בין ב' מבואות ועי' תוס' לעיל ז' ע"ב ד"ה (דאי) אך י"ל שכל שיש לו דריסת הרגל לא נחשב כלל כבני החצר ודריסת רגל לבד אינו אוסר] וע"ע שו"ת נובי"ת או"ח סי' ל"ט ובשו"ת חינוך בית יהודא סי' י' [ציינו הגרע"א בגליון השו"ע סי' שע"ח והובא שם בפתח הגליון] ובחזו"א סי' פ"ו סוף ס"ק ט"ז

וכבר האריך בכל זה בראבי"ה סי' שע"ט ע"ש אולם עי' חי' הרשב"א לק' סז ע"ב שכתב שכל מה שב' חצרות הפתוחות זו לזו אינם אוסרים א' על השני' אינו אלא כשאין להם דרך זה על זה, ע"ש.

**אבל הכא הני נפקי בהאי פיתחא וכו'**

כתבו התוס' "ולרחבה דמערבין מדמי השתא לב' חצרות משום דיש לאלו רה"ר ופתח וכן לאלו ואין צריכין להשתמש בני פתח זה בצד פתח האחר", משמע לכאורה מדברי התוס' שע"י סברא זו שוב לא נחשב צד השני של רה"ר מקומם של בני המבואות של צד השני ולכן אין האיסור אלא כדין דריסת הרגל דב' חצרות ולזה מהני שפיר דריסת הרגל המותרת במקומה [ועי' חזו"א סי' פ"ו ס"ק י"ג] ולפי זה שפיר מותר למבוי של צד אחר לעבור דרך רה"ר של צד השני והאריך בזה בראבי"ה סי' שע"ט וכ"כ הבית מאיר סי' שצ"ב סעיף ו' ובשו"ע הרב סעיף ה' בסוגריים ע"ש אולם המג"א בסי' שפ"ו סק"ב לא משמע כן ע"ש וע"ש הלכה ברורה שנקט שגם ברגיל ואינו רגיל שכופין מותר לדרוס וכשיטת החזו"א ולכן כתב גם בד' המג"א שם שמותר לדרוס ע"ש וכן האריך בשו"ת בית שלמה סי' נ"ד שכל שע"פ דין דוחין לפתח אחר נחשב כדריסה שלא ברשות ואינו אוסר ע"ש [אך באיכא דאמרי אמרו א"א לסלק רה"ר מהכא ומדברי התוס' (ד"ה דפנימית) מבואר שאין זה סברא בעיקר הרשות של רה"ר שהוא שייך לכולם וע"כ נחשב למקומו אלא שהוא סברא שא"א לכפות אדם למנוע ממנו להגיע לרה"ר ומשמע שלפי לשון הראשון אנו מונעים ממנו להגיע לרה"ר שבצד השני וכדברי המג"א]

**אלא אפילו לרחבה לא מערבין**

כפשוטו לפי לשון זה אין מערבין לחצאין אפילו במחלק רה"ר עם ב' פסים וכדומה וכן מבואר ברא"ש אולם בשו"ע סי' שצ"ב סעיף ו' לא נקט כן וכבר תמה שם בביאור הגר"א ובבית מאיר אך ע"ש בביאור הגר"א שכתב שעכ"פ צוה"פ ודאי מהני כיון שהוא כסתום והיינו אף שעוברים עליו ובחזו"א סי' צ"ה סק"ד תמה ע"ז ועי' בית מאיר שכתב שגם צוה"פ אינו מועיל [ולכאורה סברת הגר"א שנהי שתקוני חצר אין בכוחם לחלק רה"ר אבל צוה"פ מחלק רה"ר ושוב חשוב לגבי צד השני שלא במקומו ודריסת הרגל המותרת אינה אוסרת]

**דפנימית אחדא דשא ומשתמשא**

עי' בתוס' דהיינו שסוגר דלתו לא להשתמש בחיצונה אלא בפנימית אולם ברמב"ן כתב "דפנימית אחדא דשא ומשתמשת לעצמה ואין חברתה רשות עמה", וכ"כ בריטב"א והיינו שכיון שהחיצונה אין לה כלום בפנימית זה מבדילם וחשיבי כב' רשויות ושוב אין דריסת הרגל שלא במקומו אוסר ולדעת הרמב"ן מה שאמרו שא"א לסלק בני רשות הרבים היינו החיצונה מהפנימית [לא איירי כאן בחיצונה ופנימית אך כתבתי כן לשבר את האוזן] ולכן אין הפנימי יכול למיחד דשא כיון שבעצם הם אחד אבל לדעת התוס' הפירוש שא"א לסלק הפנימית מהחיצונה וכמבואר בדבריהם (ד"ה דפנימית)

**סברת המחלוקת ב' הלשונות**

עי' בשו"ת נובי"ת סי' ל"ט שנקט שנחלקו ב' לשונות דר"פ בטעמם של חכמים שדריסת רגל המותרת אינה אוסרת האם הוא מדין אחדא דשא ואז ודאי דלא שייך ברה"ר או שגם בלא"ה אינו אוסר [דע"ש שלפי לשון זה דבעי אחדא דשא והיינו כש"כ התוס' שאינו משתמש שם בשבת מבואר שבדריסת רגל האסורה אינו מועיל אחדא דשא ומבואר שבדריסת רגל האסורה דריסת רגל אוסר גם בלי שימוש ע"ש וצ"ב שבראשונים מבואר שבדריסת רגל האסורה לא אמרי' כופין שיעשה אחדא דשא]

**כגון דעביד דקה**

עי' פירש"י פתח נמוך בראש כל מבוי וביאר הריטב"א שעשה פתח בצד השני בחומת העיר שיכולים לצאת משם וא"צ לצאת דרך פתחי העיר [ועי' בסמוך ס' ע"א עשיית דקה במרפסת] ועי' תוס' רי"ד שהעיר שהרי רש"י פירש לעיל שבעיר שאין לו חומה עסקינן וא"כ למה לי דקה ובעצי אלמוגים סי' שצ"ב סק"ט ביאר שעשה פתח נמוך בראש המבוי וכיון דלא ניחא תשמישתיה חשוב גילוי דעת על סילוק וע"ע מרומי שדה.

אולם בתוס' פי' איצטבא [ד' או י' טפחים ועי' בשו"ע ובמג"א נתיב חיים ובביאור הגר"א ובחזו"א סי' צ"ה סק"ח ר"ל שדווקא ד' מועיל אבל בגובה י' יצאה מתורת דקה ונעשה מחיצה ע"ש] שבזה מסתלק משאר העיר ומבואר בברייתא שלערב לחצאין אינו מועיל איצטבא [אולם בעצי אלמוגים סי' שצ"ב ס"ק י"א נקט בדעת הגה"מ פ"ה אות ד' שמועיל וע"ש מה שביאר בזה] ועי' ריטב"א "שאיצטבא ברה"ר לא חשיבא" ועי' השגת הראב"ד פ"ה מהל' עירובין הל' כ"ד דהיינו טעמא משום שאין איצטבא מועיל במקום דריסת הרבים ועי' מג"א סק"ח שהיינו רק במקום שיש רה"ר ובבית מאיר סעיף א' בסוגריים פקפק בזה ע"ש וע"ש בית מאיר שכ"ש שאינו מועיל צוה"פ ופסין ברה"ר.

אולם עי' במאירי שכתב שגם במבוי אינו מועיל דקה אלא בראשו אבל לא באמצע המבוי [וכ"כ בחזו"א סי' צ"ה סק"א וב'] ומשמע לדבריו שמקום שהוא באמת מקום אחת אינו מתחלק ע"י דקה ורק ב' מבואות שרק ע"י שהם בעיר אחת נחשב כמקום אחת מועיל דקה לחלקו ע"ש וכ"כ בתלמיד הרשב"א שדקה מועיל לסלק רשות ולא לחלק רשות ע"ש [וע"ש מאירי שכתב שדקה הוא בגדר ביטול רשות]

**אם מועיל צוה"פ**

עי' רא"ש סי' ט' שרק בלחי וקורה אינו מועיל לחלק מבוי מבוי אבל צוה"פ או ב' פסים מועיל וכבר תמה הריב"ש סי' ת"ה מ"ש מב' חצרות שכיון שיש דריסת הרגל אינו מועיל כלל צוה"פ לחלקם [אך כבר נתבאר שי"ל שעיקר דריסתם ברה"ר אבל מה שדורסים בתוך מבוי אחר אינו אוסר דהו"ל כב' חצרות זו ליד זו שדריסת הרגל אינו אוסר] וכן האריך הגאון יעקב לחלוק על הרא"ש מהאי טעמא שרק דקה מועלת כיון שמסלק נפשיה ועי' בית מאיר סי' שצ"ב סעיף ו' מה שכתב לבאר בדברי הרא"ש.

והטעם שמועיל פסין ולא לחי וקורה עי' שו"ע הרב סי' שס"ג סעיף ל"ח "ולא אמרו לחי נידון משום מחיצה אלא לעניין להשלים החסרון מנין המחיצות הצריכות לרה"י גמורה אבל מ"מ אינה מחיצה גמורה שיוכל לחלק רשות אחת לשתים שלזה צריך מחיצה גמורה", ועי' הגה"מ פ"ה עירובין אות ד' מה שהביא לזה ממה שמועיל פסין אפילו למבוי שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו, ע"ש.

**למה לא תי' הגמרא צוה"פ**

עי' גאון יעקב שהעיר שאם מועיל צוה"פ למה אמרו דווקא דקה וע"ש שר"ל שכל מה שכתב הרא"ש שמועיל צוה"פ הוא לשיטתו שפסק כלישנא קמא אבל ללישנא בתרא דר"פ שאין מערבין לחצאין אפילו לארכה והיינו אפילו אם צוה"פ ה"ה שאין מערבין מבוי מבוי בהפסק של צוה"פ ולכן תי' הגמ' דקה שמועיל לכו"ע ע"ש ודביו צ"ע שהרי הב"י פסק כלישנא בתרא [ומש"כ בשו"ע סעיף ו' ע"ש ביה"ל] ואפ"ה פסק בסי' שס"ג סעיף ל"א שמועיל לחלק מבוי בצוה"פ וע"כ שרק רה"ר ע"כ שייך לכולם וא"א לחלקו משא"כ מבוי [וגדר מבוי ורה"ר לעניין זה עי' חזו"א סי' צ"ה ס"ק י"א] ועי' בית מאיר סי' שצ"ב סעיף ו' שע"כ שהגמרא לאו דווקא נקט דקה אלא ה"ה פסין וצוה"פ מועיל, ע"ש.

**שמעתתא דסולם**

**נט ע"ב-ס' ע"א**

**אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו וכו'**

עי' פירש"י דאיירי בעירבו אלו לעצמם ואלו לעצמם וצ"ע דא"כ הו"ל דריסת הרגל המותרת במקומה שאינה אוסרת שלא במקומה וכה"ג תמה הבעה"מ על רש"י לק' פג ע"א וע"ש בריטב"א שרש"י רצה לבאר גם אליבא דר"ע אבל בסוגיין אין זה יישוב ועי' בריטב"א כאן שמרפסת בחצר שייכי אהדדי טפי ולכן אוסר גם בדריסת הרגל המותרת [ועי' עצי אלמוגים סי' שע"ה סק"א "ולא ידעתי טעם נכון לזה דשתי חצירות הפתוחות זו לזו נמי אין לבני הפנימית דריסת הרגל לרה"ר כי אם דרך החיצונה ואפ"ה אמרי' דרגל המותרת אינה אוסרת",] ועי' חזו"א סי' צ"ו ס"ק י"ח דהיינו שהחצר חשוב מקומם ובכה"ג אוסר גם בדריסת רגל המותרת עי' תוס' לעיל נט ע"א אולם עי' במאירי שכל סוגיית דריסת הרגל המותרת נאמרה רק כשאין לו שם אלא דריסת הרגל ולא תשמיש [שתשמיש הפנימי בחצר הפנימי] אבל כאן שיש לבני המרפסת תשמיש בחצר גם במותרת אוסרת, ע"ש.

**הטעם שע"י תורת מחיצה ליכא איסור דריסת הרגל**

הנה הטעם שכל שיש תורת מחיצה ליכא איסור מצד דריסת הרגל היינו משום שדריסת הרגל מצד עצמו לא חשוב תשמיש לאסור וכל איסורו מחמת שייך לבית דירה כדמצינו שבית שאין בו ד' אינו אוסר אף שיש לו בחצר דריסת הרגל ולכן כל שיש לו תורת מחיצה לא נחשב מחובר לבית עי' חזו"א סי' פ"ו סק"י ומדברי הרשב"א לעיל היה משמע שהיינו טעמא משום שדריסת הרגל אינו אוסר אלא ביכול לערובי וכל שיש לו תורת מחיצה נחשב כאינו יכול לערובי אע"פ שבפועל כול לערב מחמת שלקולא יש לו תורת פתח.

**אם סולם תורת מחיצה מועיל לדריסת רגל האסורה**

עי' בטור ושו"ע סי' שע"ה שמבואר שכל מה שמבואר בסוגיין שסולם תורת מחיצה מצלת מידי דריסת הרגל אינו אלא מידי דריסת רגל המותרת אבל כשהוא רגל האסורה אסור גם כשיש סולם וכבר תמהו בגאון יעקב ובבית מאיר שם שכיון שמבואר בסוגיין שסולם תורת מחיצה מונעת דריסת הרגל מה לי אסורה מה לי מותרת וחזו"א סי' ק"ב סק"כ הוסיף לתמוה שמדברי הרז"ה וריטב"א לק' פג ע"ב מפורש שסולם תורת מחיצה מועלת גם לדריסת רגל האסורה. אך כדברי השו"ע מפורש באו"ז סי' קפ"ח וי"ל בזה ע"פ דברי הריטב"א הנ"ל שסולם מועיל רק להפקיע שם מקומה בחצר אבל לא איסור דריסת הרגל וע"ע להלן בדעת הרמב"ם.

**מתי מועיל דקה**

עי' תוס' שבת סי' שע"ה סק"ה שממה שפירש רש"י סוגיין בדריסת הרגל המותרת משמע שאילו היה דריסת רגל האסורה לא היה מועיל דקה [ודלא כדעת התוס' לק' עה ע"א (ד"ה אלמא) ועי' עצי אלמוגים סי' שע"ה סק"א "ולא ידעתי שום טעם לסברא זו דריסת הרגל המותרת במקומה לר"ע כרגל האסורה במקומה לרבנן דמיא", אך עי' שו"ת נובי"ת או"ח סי' ל"ט שהחילוק בין רגל המותרת לאסורה שעל מותרת מועיל אחדא דשא משא"כ ברגל האסורה והרי י"ל שדקה לא עדיפא מאחדא דשא] וע"ש שגם דעת הרמב"ם כן דעי' רמב"ם פ"ד מהל' עירובין הט"ו וט"ז שהביא דינו של ר"נ אמר שמואל לגבי השימוש בתל ועמוד שבין החצר למרפסת ומבואר לדבריו שעיקר מה שמועיל הדקה הוא להתיר העמוד לבני החצר וכ"כ שם הרב המגיד והרמב"ם הוכרח לפרש כן משום שלדריסת רגל אסורה ס"ל שאינו מועיל דקה, ולכן פירש דאיירי ברגל המותרת שמצד דריסת הרגל בלא"ה אינו אוסר וכל הנידון הוא על התל ע"ש. וע"ע בית מאיר.

**טעמו של הרמב"ם שדקה מועלת לתל**

ועיקר דברי הרמב"ם שדקה מועילה להתיר התל ועמוד לחצר צ"ב שהרי טעם האיסור של עמוד כפשוטו הוא מחמת המרפסת מצד עצמו שע"י שהתל עומד בין ב' רשויות רשות ב' הרשויות שולטות בהם וא"כ מה יתן ומה יוסיף מה שיסתלק מן החצר ומשמע לכאורה שכיון שהתל עומד באויר החצר כל השייכות שיש למרפסת לתל הוא רק ע"י שאנו יכולים לראות המרפסת כחלק מן החצר ולפי זה י"ל שגם מה שמבואר בסוגיין שסולם תורת מחיצה מועיל באנשי המרפסת היינו ג"כ רק לגבי התל ולא לגבי דריסת הרגל. [אולם בעצי אלמוגים לא נקט כן ושם ביאר שכוונת הגמרא שכיון דאיירי למעלה מי' ע"כ מיירי שיש סולם שרחבה מי' וכיון שדינו כפתח נחשב כפרצה ע"ש בדבריו]

**כותל שרצפו בסולמות**

עי' פירש"י שכיון שכל בעירובין להקל לא אמרי' שיחשב כפרצה יתירה מי' ונחשב כמחיצה ואפ"ה אפשר לערב ביניהם דלקולא נחשב כפתח ועי' תוס' לק' עד ע"א (ד"ה עד) שאמרי' סולם תורת מחיצה גם באופן שמשמש כפתח אך בגאון יעקב תמה בזה דהוי כתרי קולי דסתרי אהדדי ולכן פירש שמה שאפשר לערב אין בזה משום שנחשב לפתח אלא משום דניחא תשמישתיה ודיני עירוב אינם תלויים בדיני מחיצה [ולכאורה נחלקו בזה רש"י ורבנו יונתן לק' עו ע"א דע"ש רש"י (ד"ה פחות) "דאילו כל הכותל אינו גבוה יותר הוי מחיצה מעלייתא הלכך כשאין כלום מן החלל בתוך י' לאו פתח ", ושם בר"י "דהא לא ניחא תשמישתיה" וע"ע בדבריהם שם ע"ב בהא דבית כמאן דמליא ובגליון הש"ס]

**מה שביותר מי' חשוב כפירצה**

אך מה דמבואר בדברי רש"י שע"י שסולם תורת פתח עליו ביותר בי' יחשב כפרצה צ"ב דסו"ס מחיצה יש כאן והרי ודאי עיקר דין פתח של סולם אינו ביטול המחיצה וכסולם הבא מלמעלה מי' אלא עיקרו תורת פתח לגבי חיבור ב' חצרות לערב יחד וצ"ל שכל שיש דבר הנחשב כפתח לפני המחיצה ממילא מתבטלת המחיצה [אם לא בצורת הפתח שהיא עצמה מחיצה] שיסוד המחיצה למנוע רגל הרבים ועי' ביאור הגר"א לעיל שנ"ח סעיף ב' שבאופן שזה נוגע לקולא אמרי' שפיר שע"י שרצפו בסולמות יותר מי' נחשב כפרצה וע"פ זה תמה שם על התרומת הדשן ובדעת התרוה"ד עי' שלום יהודה סי' כ"ט שס"ל שמה שיש לסולם תורת פתח אינו סיבה כלל לבטל המחיצה ולהחשיבה כפירצה, ע"ש.

**פג ע"ב**

**אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו**

עי' פירש"י שמ"מ עירבו ביניהם וכתב הריטב"א ור"פ שאל"כ גם בגבוה י' אינו למרפסת כיון שכל דיירי המרפסת אוסרים זה על זה אולם בבעה"מ נקט שאיירי גם בלא עירבו וכבר תמה עליו בגאון יעקב ועי' מש"כ לבאר בזה בעצי אלמוגים סי' שע"ה סק"א.

**ששכחו ולא עירבו**

מבואר שיש להם אפשרות לערב ביניהם והיינו משום שסולם תורת פתח עליו והק' בתוס' ר"פ שא"כ הם אוסרים זה על זה ותי' שסולם תורת מחיצה להקל וצ"ב קושייתו שכל שליכא סולם יותר מי' מה לי שיש עליו תורת פתח [והיה אפשר לומר שבמחיצה שבא מחמת גובה כל שיש פתח להגיה לשם שוב לא חשוב הבדלה כלל אולם עי' שו"ע סי' שע"ג סעיף א' לגבי גזוזטראות וע"ע עצי אלמוגים סי' שע"ה סק"א שנקט בפשיטות שרק בסולם יותר מי' מפקיע מחיצות המרפסת]

**הטעם שאין אנשי המרפסת אוסרים על בני החצר**

הנה במה שמבואר ברש"י שהטעם שאין אנשי המרפסת אוסרים על בני החצר בדריסת רגלם הוא משום שסולם תורת מחיצה להקל עי' ברשב"א שתמה מהמבואר לק' פד ע"ב שכל שאנשי גזוזטרא התחתונה עולים דרך סולמות לגזוזטרא העליונה אינו חשוב כשימוש דרך זריקה ועי' בתוס' שכתבו שאע"פ שסולם תורת מחיצה ולכן אינו חשוב כפתח מ"מ אינו חשוב כזריקה אלא דינו כשלשול והיינו שכל שכל חולשת השימוש בגובה הוא בזריקת גופו אבל כשעולה בגופו אין הבדל בן עלייה וירידה ונחשב בכל אופן כשלשול.

והרשב"א תי' שכל שיש לו בו שותפות לא איכפת לן שסולם תורת מחיצה עליו [ולכאורה הביאור בזה הוא שעיקר מעלת סולם תורת מחיצה הוא משום שכבר נתבאר שאין דריסת הרגל אוסר אלא ע"י שנטפל לדירה ולכן אין לדון דריסת הרגל לחצר אלא עד כמה שהוא שייך לשימוש הבית והיינו דרך הסולם אבל כל שיש שהמקום שייך לו אפשר לראות הקשר בין ב' הרשויות בעצם ולא מצד התשמיש בפועל ולכן כל שימוש שיעשה שם ממילא יטפל לשימוש הבית]

אך מהמשך דברי הרשב"א מבואר שכל זה לגבי השימוש בחצר או במרפסת אבל לגבי מקום הנטפל לחצר ומרפסת כתל ועמוד בזה לא סגי בשותפות וכל שסולם תורת מחיצה עליו ליכא איסור כלל [והיינו טעמא שעיקר מעלת שותפות הוא לראותו כנטפל לבית וכל זה לגבי מקום שאפשר לשייך אותו לבית אבל התל שאינו משמש הבית אלא המרפסת וחצר אין לראותו כשייך לבית אלא ע"י תשמישו מן הבית והיינו ע"כ ע"י שלשול]

**דריסת הרגל המותרת אוסרת כשיש שותפת**

עי' במאירי שכתב שכל שעירבו אלא לעצמם ואלו לעצמם אינם אוסרים בדריסת רגלם כיון שהיא דריסת רגל המותרת מ"מ הני מילי כשאין לבני מרפסת שותפות בחצר אבל כל שיש להם שותפות בחצר אוסר גם כשעירבו ומשמע דהיינו כסברת התוס לעל נט ע"א שכל שהוא מקומו גם רגל המותרת אוסרת וכ"כ העצי אלמוגים סי' שע"ה סק"א בכוונת הריטב"א ע"ש.

**כל שגבוה י' טפחים למרפסת**

עי' בגמרא בסוגיין ולעיל עז ע"א דהיינו טעמא שכל רשות בין ב' רשויות ולא תשמישו בנחת ולא' תשמישו בקשה נותנים אותו לזה שתשמישו בנחת ועי' פירש"י (ד"ה כל שגבוה) "רשות מרפסת שולטת בו", ומשמע שעיקר הגדרת הרשות [לעניין שבת] תלוי למי הרשות עומדת יותר לשימושו אולם עי' הרב המגיד פ"ג מהל' עירובין הט"ו שאסור להרשות שתשמישו בקשה להשתמש בו אפילו בכלי חצרם והובא לדינא בשו"ע סי' שע"ב סעיף ו' וע"ש מג"א ס"ק י"ב דהיינו טעמא שאם ישתמשו יחשבו כחצרם ושוב יאסר לשני להעלות עליו כלי ביתו לכן כדי שיהא מותר לו להעלות עליו כלי ביתו אוסרים על השני להעלות שם כלי חצר ומשמע שמצד עיקר הגדרת הרשות ב' רשויות שולטות בו ורק מדין כופין על מידת סדום אוסרים על הקשה להשתמש בו כדי שבעל הנחת יהא מותר להשתמש בו ע"ש מחצה"ש ובעצי אלמוגים סק"כ [וע"ש שצידד לומר דלא כהמג"א וטעם האיסור הוא מדין גזירה שמא יבוא להשתמש בו כלי בית ע"ש באריכות]

אולם עי' בחי' אבן העוזר לק' צא ע"ב שהעיר שמדברי הרשב"א בעבודת הקודש שער ג' דין ט' מפורש לגבי אנשי חצר ומרפסת שבני החצר אסורים רק בכלי בית אבל מותרים בכלי חצרם וכן כתבו הרשב"א וריטב"א בחידושיהם בסוגיין ועי' בית מאיר סי' שע"ה סעיף ב' שכן הוא משמעות לשון השו"ע שם וצ"ע מסי' שע"ב סעיף ו' הנ"ל. וע"ע בית מאיר בסי' שע"ב שם ובחזו"א סי' צ"ו ס"ק י"ז אך לכאורה ע"כ שיש לחלק בין סוגיא דדף עז ע"א לסוגיין שהרי בתל ועמוד משנה שלימה שנינו שנותנים לקשה ואילו בכותל הוצרכו לחידושו של אמוראים וי"ל דשאני כותל שבין ב' חצרות שם ע"כ שייך הוא לשתיהם ולכן ע"כ אינו אלא דין שנותנים אותו לזה שתשמישו בנחת [ונמצא שלשון "נותנין" לזה שתשמישו בנחת לא שייך על דינא דמתני' אך עי' בתוס' ר"פ] אבל בסוגיין דאיירי בתל ועמוד שפיר י"ל שעיקר הגדרת הרשות נמדדת לפי ראויות התשמיש [ולפי זה צ"ל שכל הנידון של של שלשול וזריקה שנחלקו רב ושמואל הוא מצד הנידון של דף עז ע"א ולכן דימהו לשם אבל מצד סוגיין פשיטא שאין בכוח עדיפות של שלשול לקבוע גוף הרשות ודו"ק]

**קס"ד מאי מרפסת בני עליות**

עי' תוס' הרא"ש שהק' שכיון שהמרפסת בין פתח עלייה לעמוד הו"ל לבני עלייה בשלשול וזריקה דרך אויר וא"כ גבוה י' היאך נותנין אותו למרפסת וע"ש דצ"ל שהעמוד עומד מן הצד וכ"כ במהרש"ל בשם תוס' שאנץ וברשב"א וריטב"א אולם בתוס' ר"פ נקט שאדרבה אם העמוד ליד המרפסת גם לרב א"ש שנותנין למרפסת כיון שבני עלייה יורדים למטה ואז ניחא תשמישם אך דעת התוס' שכיון שבני עלייה יורדים דרך המרפסת כדי להשתמש בתל אע"פ שאינו חשוב כפתח מ"מ אינו חשוב תשמיש בהפלגה ועי' חזו"א סי' ק"ב סק"א שתמה למה מיאנו הראשונים בטעם זה.

ועי' בגאון יעקב שתמה הרי סולם תורת פתח להקל וא"כ לגבי היתר בני המרפסת היינו צריכים לדון הסולם כפתח ועי' מש"כ ליישב בחזו"א שם.

**לאותן הדרים במרפסת**

עי' ריטב"א ומאירי שע"כ לא דיירי במרפסת עצמה שהרי הדר במרפסת אינו אוסר אולם עי' ר"ח שפי' שדר במרפסת וכן משמע ברמב"ם בפירוש המשנה ועי' מש"כ בתוי"ט במשנה דלקמן וצ"ע מ"ש מבית שער שאפילו בעשוי לדירה אינו אוסר עי' תוס' לעיל עה ע"ב (ד"ה ורבי יוחנן).

**ה"נ מסתברא מדקתני סיפא בד"א בסמוכה**

עי' בתוס' שראייה זו לשמואל אבל לרב כיון שאין אדם אוסר על חברו דרך אויר ודאי שהוא רק לחצר אך להלכה פסק הרמב"ם בפ"ד מהל' עירובין הל' ט"ז שבכה"ג הוא גם לחצר וכ"כ בטור סי' שע"ה ותמה הב"ח בסי' שע"ו הרי קי"ל כרב ותי' שכל שבחול משתמש דרך חצר חבירו אינו נחשב שימוש אויר וכ"כ שם בחי' מהרל"ח בסי' שע"ה [לכאורה זהו לפי ההבנה שתשמיש אויר הוא קשה אבל אם הגדרת שימוש אויר הוא משום שיש אויר מפסיק בין הרשות (כדמוכח בדעת רש"י שאדרבה תשמיש אויר נוח יותר מזריקה וכש"כ בגאון יעקב) לכאורה לא יועיל מה שבדרך שימוש החצר אינו דרך אויר ועי' חזו"א סי' ק"ב סק"ו שהעיר למה נחשב תשמיש אויר הרי כיון שיורדים דרך סולמות לא יחשב תשמיש אויר וכלק' ע"ב "בבאין בני תחתונה דרך עליונה", וכש"כ תוס' לעיל פג ע"ב (ד"ה קא ס"ד) ותי' "וי"ל כיון דתשמיש התל נטפל לחצר והחצר הוא לבני חצר א"א לבני עליה לאסור התל עליהן משום שהם משתמשין עליו כשהן יורדין לחצר כיון דחצר גופה אינה שלהן, ע"ש]

אך הרשב"א בדף פה ע"א [ובעבודת הקודש שער ג' ס"ט] והריטב"א בדף פד ע"א כתבו שכל רשות שיש לו שותפות בו אוסר גם כשהוא דרך אויר ועי' מש"כ לבאר בגאון יעקב ["דכל דלית ליה רשותא אלא משום דקא משתמש ביה קני ליה רשותא היכא דתשמישתא דרך אויר לא חשיב תשמיש למיקני ליה רשותא בהאי תשמיש אבל היכא דאית ליה שותפות ודידיה הוא וכן בעמוד העומד בחצרו או בחצר של שנים אע"ג דתשמישתיה דרך אויר לא פקעא רשותיה מינה", אך לכאורה ממה שדימהו הריטב"א לכומתא וסודרא ל"מ כן] אולם הביה"ל סו"ס שע"ו נקט שכוונת הרשב"א לסברת הב"ח אך בחזו"א סי' ק"ב סק"ז חולק וכדבריו מבואר בבית מאיר סי' שע"ה ס"ב ע"ש [ובעבודת עבודה ר"ל שנחלקו בזה הרשב"א בחי' עם עבוה"ק ע"ש]

**דעת הרמב"ם במופלגת ומטה מי'**

עי' ב"י סי' שע"ה שכתב לדייק מדברי הרמב"ם שתל העומד בחצר למטה מי' ומופלגת ד' מן המרפסת שתי הרשויות שולטות בו ועי' גאון יעקב שזהו ע"ד פירש"י שתשמיש דרך אויר נוח תשמישתיה אך עדיין צ"ע דממנ"פ א"כ בגבוה מי' למה רשות חצר שולט בו וע"ע חזו"א סי' ק"ב סק"ט ועי' מש"כ לבאר הט"ז בסק"ב [ובחי' אבן העוזר בסוגיין כתב שסברת הרמב"ם הוא משום שיכולים בני המרפסת לירד לחצר ולהשתמש שם בתל ע"ש]

**אילימא לחצר ושרי אמאי**

עי' ברש"י שביאר שזריקת המשך ושלשול שוה לזריקת גבוה והיינו שזריקת המשך קל יותר מזריקת גובה אך מפשטות דברי התוס' (ד"ה בור) משמע שזריקת הפלגה קשה יותר מזריקת גובה וא"כ תמה הגרע"א היאך יפרש סוגיין ועי' בהגהת ראמ"ה מש"כ בזה אולם ברשב"א מבואר להדיא שזריקת הפלגה ושלשול קשה יותר מזריקה דלא כשיטת רש"י וע"ע חזו"א סי' ק"ב סק"ה.

**תנן חולית הבור והסלע**

בהא דמבואר במשנה שאם חוליית הבור אינו גבוה י' דינו לחצר הק' המהרש"א לק' בע"ב לדעת רש"י שם (ד"ה כגון) שכל שיש שלשול י' מצטרף גם זריקה פחות מי' להחשיבו כקשה א"כ כיון שהחוליא גבוה י' בלי הבור [כמו שהוכיחו התוס'] א"כ כשאמרו למטה מי' לחצר כיון שעדיין יש שלשול י' לחצר וגם קצת זריקה הו"ל לחצר בקשה ולמרפסת בנחת ועי' מש"כ ליישב ברש"ש וחי' אבן העוזר [אך בעיקר ראיית התוס' יש לדון ע"פ מש"כ הריטב"א שהחוליא נטפל לבור ועיקר דינה ע"פ הכרעת רשות הבור]

**ת"ש שתי גזוזטראות זו למעלה מזו**

יש לעיין האם הנידון הוא על המקום בים או שפת הנקב על הגזוזטרא ומדברי ר"פ משמע שהנידון על שפת נקב וכן מבואר בגאון יעקב פה ע"ב וכן מבואר לכאורה מדברי התוס' רי"ד בסוגיין אף מדברי רש"י [שדימהו לרשות ג'] נראה שהנידון על הים.

**כגון דקיימין בתוך עשרה דהדדי**

צ"ע הרי א"כ פרוצים הם זה לזה וממילא אסרי אהדדי והיה אפשר לומר שמיירי שיש חלון מהם לבית ודינם כחורי רה"י [עי' תוס' לק' פו ע"ב (ד"ה גזוזטרא)] ובחורין ליכא חסרון במה שהם פרוצים למקום האסור וכש"כ בתוס' ר"פ לעיל עז ע"ב, וע"ע בחזו"א סי' ק"ב ס"ק י"ב.

**מחלוקת הראשונים בסברת אביי**

הנה עיקר תי' אביי הוא שאע"פ שעדיין קשה יותר לבעל גזוזטרא התחתונה כיון שיש לו קצת זריקה מ"מ כיון שאין ביניהם עשרה, רשות שניהם שולטות בו ובביאור דבר זה יש ב' מהלכים יסודיים בראשונים א) שאה"נ מצד התשמיש היה לן לקבוע הרשות לבעל הגזוזטרא העליונה מ"מ כיון שב' הגזוזטראות נמצאים תוך י' נחשבים כרשות אחת וממילא גזוזטרא התחתונה שולטת על מקום המים גם בלי תשמיש שכיון שהוא רשות אחת עם גזוזטרא העליונה הרי כל שנטפל לגזוזטרא העליונה נטפל ממילא גם לגזוזטרא התחתונה ב) שכל שהוא כפתח אצלו שוב לא איכפת לן שיותר קשה לו מלרשות השניה וע"ע להלן.

**גג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו**

מצינו כמה מהלכים בראשונים בביאור הסוגיא ויש בזה כמה נידונים א) למה הגג רה"י ב) מאיזה טעם אוסרים בני רה"ר על הגג ג) באיזה אופן איירי.

דעת רש"י שהגג למעלה מי' ולכן היא רשות היחיד אך בין רה"ר לגג יש מרפסת ולכן אע"פ שרה"ר אין להם שימוש נוח לגג מ"מ כיון שלמרפסת יש שימוש נוח לגג ובין המרפסת לרה"ר ליכא י' לכן כיון שרה"ר חשוב כמקום אחת עם המרפסת מש"ה הגג שנטפל למרפסת נטפל ג"כ לרה"ר [ומשמעות ל' רש"י שגם בלי תשמיש כלל אלא עצם מה שרה"ר חד רשות עם המרפסת סגי ועי' תוס' רי"ד אולם יש לעיין א"כ למה מועיל סילוק של סולם ועוד דלק' פה ע"א מבואר דשייך בזה הנידון אם תשמיש באויר שמיה תשמיש וכן מקושיית הריטב"א על פירש"י משמע שגם לרש"י איסורו משום תשמיש ועי' להלן] כפשוטו רש"י לשיטתו שעיקר יסודו של אביי הוא שאם יש ב' רשויות תוך י' אז רשות השלישית הנטפלת לרשות א' נטפלת ממילא גם לרשות השניה ע"כ היה צריך לפרש שהגג הוא רשות השלישית ויש מרפסת ורה"ר תוך י' אך עי' להלן. [והטעם שבני רה"ר אוסרים אינו מפורש ברש"י ומשמע שמדין איסור רשויות הוא אך באו"ז סי' קפ"ט מבואר שגם לפירש"י יש לפרש איסורו מדין קרפף וכדברי התוס' להלן]

קושיית תוס' על רש"י התוס' הקשו על רש"י ב' קושיות א) שלא נזכר כלל שהיה מרפסת ב) שכיון שע"כ איירי שהמרפסת מגופפת א"כ היאך אוסר עליהם בני רה"ר ועי' חי' אבן העוזר מש"כ ליישב

דעת הר"י דאיירי בלי מרפסת אלא שהגג היא רה"י מחמת שהיא גבוה י' רק במקום א' פחות מי' יש בליטה ברה"ר ששם יש פחות מי' לגג [עי' היטב באו"ז סי' קפ"ט וכנראה שנתחלפו שם השורות] או שיש מעקה על הגג ויש פתח פחות מי' לרה"ר ומיירי שהגג מופלג ד' כדאי' לק' פה ע"א ולכן הוא נחת יותר לחצר [כן משמע שהתוס' לא הביא כלל עניין הסולם כדברי ר"ת אך צ"ב דלק' פה ע"א ביארו התוס' שכוונת הגמ' בכומתא וסודרא שאז אינו מופלג וא"כ הו"ל לפרש כן גם בסוגיין ולא היו צריכים לחדש כדברי רש"י שכומתא מועיל גם למעלה מי' ועי' ריטב"א שחולק על רש"י בזה והכריע כמותו בגאון יעקב] ואפ"ה כיון שהגג תוך י' לרה"ר לא איכפת לן אם קשה או לא שכל שהוא בפתח לא איכפת לן שהוא קשה והטעם שבני רה"ר אוסרים ביארו התוס' משום שע"י שאנו קובעים שבני רה"ר שולטים על הרשות ממילא חשוב הגג כקרפף וביארו שאף שבשאר חצר אין רה"ר עושהו כקרפף שאני גג שאינו תדיר בתשמיש [וקצת דומה לקרפף עי' תוס' לק' צ' ע"א] ולכן מועיל שימוש בני רה"ר לעשותו כקרפף אבל מצד איסור רשויות אין לאסור בשימוש של בני רה"ר כיון שאין להם פיתא ולינה עי' חזו"א סי' ק"ב ס"ק י"ד.

חי' הרשב"א ותוס' ר"פ הביאו פירש"י וקושיית התוס' הב' הנ"ל ותי' כסברת התוס'

דשאני חצר שיש לבני החצר שם דיורים גמורים ולכן אין תשמיש בני רה"ר מבטלם וצ"ע למה לא תי' כן התוס' לדעת רש"י אך באמת התוס' בקושייתם על רש"י לא הקשו מ"ש מחצר אלא הק' מסברא היאך אפשר לרה"ר להיות כחדא רשותא עם המרפסת כשיש מחיצה ביניהם ורק לשיטתם שהאיסור משום תשמיש ע"ז אינו קושיא מסברא רק מ"ש מחצר לזה תירצו שפיר וכ"כ בחזו"א סי' ק"ב ס"ק י"ג ומבואר שר"פ ורשב"א הבינו שגם לרש"י האיסור משום תשמיש רק כיון שבין ב' הגזוזטראות יש פחות מי' דחשוב כפתח לכן חלק זה אינו עולה בחשבון שנחת וקשה אינו אלא באופן שאין לו תורת פתח ולכן גם לרש"י הטעם שבני רה"ר אוסרים על הגג הוא מחמת תשמישם ולכן א"ש שנחלקו על רש"י דאיירי דאיירי בלי מרפסת ומשמע שאין בזה מחלוקת יסודי ורק בהיכ"ת וכן מפורש באו"ז סי' קפ"ט שאין מחלוקת בדין רק בהיכ"ת.

דעת ר"ת [ע"ע בספר הישר סי' שט"ז] שהבית תוכו י' ולכן היא רה"י ומעיקר הדין גם מעליו הוא רה"י או מדין רה"י עולה עד לרקיע וכדמשמע באו"ז סי' קפ"ט או מדין גו"א וכש"כ בפסקי הריא"ז וברשב"א בעבודת הקודש שער ג' ס"א כתב שזה נלמד מחולית הבור [עי' בחי' עח ע"א ולכאורה כוונתו כלפי עובי המחיצות ששם ליכא מחיצות ע"ז הביא מחולית הבור דמהני מדין ק"ו] אך כיון שמדיני רשויות נקבע שיש לבני רה"ר רשות שם החשיבוהו מדרבנן ככרמלית [כן דעת השערי ציון סי' ד' אך החזו"א סי' ק"ב ס"ק י"ז וסי' ק"ח סק"ו לא הבין כן ונתקשה בדברי ר"ת ע"ש] ולכן מועיל סולם קבוע שממילא הרשות אינו שייך לבני רה"ר וכה"ג מבואר ברמב"ם פ"ט שבת הי"ד שאסור לטלטל גם בתוך הגג [אך בחי' ר"ח הלוי נקט שאיסורי מדיני רשויות והעיר שם בחזו"א שא"כ למה אסור לטלטל בגג] ועי' רשב"א שם שנקט שמותר לטלטל בכל הגג מ"מ מבואר שאיסורו מדין רה"ר והביאו שם בדיני רה"ר לפני שהביא כלל איסורי רשויות. [וע"ע תוס' רי"ד דברים מחודשים שכלפי רה"י חשוב רה"י וכלפי רה"ר חשוב כרמלית]

והטעם שחשוב נחת לבעל החצר כתב ר"ת דהיינו משום שיש סולם עראי לחצר [ועי' גאון יעקב שזהו ר"ת לשיטתו לעיל בתוס' עז ע"ב (ד"ה אם) שסולם שאינו קבוע שמגיע לכותל מועיל לאשוויי נחת ע"ש]

**צריך סולם קבוע**

הטעם שמועיל סולם מדברי רש"י משמע שע"י הסולם הוא מסלק משם בני רה"ר אך מדברי תוס' הרא"ש ועוד משמע שכמו שחצר לא איכפת לן בשימוש בני רה"ר כיון שעיקר תשמישם לבני החצר וכש"כ התוס' כמו כן לאחר שעשה סולם והרגיל שם תשמיש בני החצר נעשה הגג כחצר ושוב לא איכפת לן בתשמיש בני רה"ר [והיינו דבעלמא חזינן שתשמיש בלי פיתא ולינה אינו אוסר כבית שאין בו ד' על ד' והיינו משום שביחס לתשמיש של פיתא ולינה אינו חשוב כלל ולכן כלפי שימוש גג שפיר מהני גם שימוש של בני רה"ר לאסור ולא כלפי שימוש חצר]

**צריך סולם קבוע להתירו**

עי' בריטב"א שאע"פ שיש גזל בשבת מ"מ כאן שבני החצר נותנין רשות לבני רה"ר להשתמש שם הו"ל כמיצר שהחזיקו בו רבים וע"ע חי' הרשב"א לק' פח ע"א [וצ"ב א"כ מה יועיל מה שקבע שם סולם קבוע הרי אינו יכול לסלק בני רה"ר אך להמבואר לעיל שאינו מדין סילוק א"ש ועי' מגיה למאירי הערה 136]

**מתקיף לה רב פפא וכו' בכומתא וסודרא**

מדברי רש"י משמע שאיסורו מחמת מה שמשתמשים שם בחול [ועי' חזו"א סי' ק"ב ס"ק י"ד שתמה הרי שימוש בלי פיתא ולינה אינו אוסר ועי' לעיל מש"כ בזה] ותמה בחזו"א הרי כיון שבשבת אינם משתמשים שם הו"ל כדירה בלי בעלים ובאמת עי' ריטב"א לק' צט ע"ב ששימוש שאינו ראוי לבני רשות הרבים בשבת אינו אוסרת על בני החצר אך שם כתב הטעם שכיון שמיוחד תדיר לבני החצר סלוקי בני רה"ר משם לשבת וא"כ בגג שאינו מיוחד כלל לשימוש בני החצר לא מסתלקי בני רה"ר.

אולם עי' או"ז סי' קפ"ט שהביא בשם ר"ת שבני רה"ר משתמשים שם בכומתא גם בשבת וכ"כ בפסקי ריא"ז.

**מופלגת מכותל זה ד'**

עי' בפירש"י שכל שמופלג ד' חשוב תשמיש אויר אך בפחות מד' אסור מצד ב' הרשויות השולטות בבור אולם עי' ברמב"ם פ"ג עירובין הכ"ג שמבואר שאדרבה יותר פשוט להתיר כשאין שם ד' ועי' בספר הבתים דהיינו משום שכל שאין בו ד' הוא מקום פטור וכ"כ בתוס' שבת סי' שע"ו סק"ז [וע"ע מחצה"ש שם] וצ"ע הרי סו"ס יאסר מחמת הבור שהוא ברשות שניהם וי"ל שבבור יש מחיצה [עי' רשב"א שהביא כן בשם י"א ובהשגת הראב"ד שם] או שהבור אין בו דע"ד [כש"כ מרכבת המשנה פט"ו מהל' שבת ה"ט] והטעם שכשיש ד' חשוב דרך אויר מבואר בהרב המגיד שכל שימוש דרך חלון חשוב שימוש אויר וע"ש שמותר אפילו כשיש פתח לחצר וצ"ב הטעם ועי' תוס' שבת שם דהיינו טעמא כיון שעיקר השימוש הוא דרך החלון ובמחצה"ש כתב כיון שבשבת אינו יכול להשתמש דרך הפתח [עי' מרכבת המשנה שדן אם צריך שימוש בשבת ע"ש והיה אפשר לומר שכיון שמשתמש למעלה מי' אין איסור מחמת הרשות המשותפת וכש"כ כה"ג הרשב"א בסוגיא דלהלן]

**זה מוציא זיז כל שהוא וממלא**

מבואר שגם למ"ד אדם אוסר על חברו דרך אויר אינו מעיקר הדין אלא מגזירה ולכן סגי בהיכר וכ"כ במהרש"ל אך גדר הדברים הוא שנחשב כתשמיש ולכן דימו לגג הסמוך לרה"ר אולם עי' תוס' הרא"ש שר"ל שהיינו רק כשלשניהם יש רק דרך אויר אבל כשיש לאחד תשמיש גמור סגי לדעת שמואל בתשמיש אויר לשייך הרשות גם אליו ע"ש.

**דילמא כדרב פפא**

פירש"י משום שהוא תשמיש גמור ועי' ריטב"א "תשמיש נוח והגון הוא ולא חשיב תשמיש אויר", ועי' רש"י בד"ה בור. "דאל"ה דמופלג ד' הוי תשמישו בנחת", ובד"ה זה משתמש. תשמיש נוח בשלשול", ומשמע שהחסרון של תשמיש אויר הוא משום שאנו תשמיש נוח אך מדברי רש"י לעיל פד ע"א מוכח שזריקת הפלגה עדיף מזריקת גובה וע"כ החסרון בתשמיש אויר הוא מפני הפסק אויר בין הרשות לרשות שלכן אין לראותו כחלק מרשותו וכש"כ בגאון יעקב. [עי' בראב"ד בכתוב שם "ואיך יאסר זו על זו דרך אויר והלא האוירין מופסקין הן", ומשמע שמה שאוסר דרך האויר היינו שהאויר אוסר אויר והאריך בזה במרכבת המשנה פ"ג הכ"ג]

**מי סברת דקיימי כשורה**

עי' פירש"י שאז אמצעי מותר כיון שאין אדם אוסר דרך האויר אולם ברשב"א בעבודת הקודש שער ג' סי' ט' ובמאירי ורבנו ירוחם כתבו שאסור ע"ש וצ"ב הטעם.

**דקיימי כחצובה**

עי' פירש"י אך הרשב"א ביאר באופן אחר ולדבריו מבואר שלמעלה מי' בתוך רה"י אינו אוסר אלא מדין אויר ודלא כש"כ התוס' ע"ש מהרש"א ועוד שמקום שמיוחד לו נחשב רשותו גם כשהוא דרך אויר [ומש"כ הרשב"א לאפוקי שותפות אין הכוונה שהשני שותף ממש שאז הרי גם דרך אויר אוסר וכש"כ הרשב"א לעיל אלא כוונתו שמיועד לתשמישו]