דין אונס בקנינים וגט
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / תליוהו וזבין ומודעא - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

האם ולנערה וגו' נאמר גם בקנינים וכד', או שאינו פוטר אלא מעונשים

א. בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' רע''ח, היכא דהלוה בלא עדים מאתים, ואומר לו הלוה בידי לומר להד''ם, ואם לא תמחול לי אכפור, ואם תמחול לי אתן לך מנה, וכדי שלא יפסיד הכל מחל לו, וכתב הרשב''א וז''ל ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר מולנערה לא תעשה דבר. וכיון שכן הא נמי שמחל לו מחילת בריות נמצא עכשו דמחילה באונס היתה. ומי שאנסוהו ליתן ונתן מתנתו בטלה. והנדון שלפנינו הרי הוא כאנסוהו ליתן עכ''ל.

ב. וכעין זה כתב הרשב''א שם סי' פ''ג היכא שנשבע לתת ממון בכדי שיוציאוהו ממאסר, די''ל דהוי אונס ומותר, ולא דמי לנודרין לאנסין דאם אמר לעולם אסור אע''פ שאנוס, משום ששם לא אנסוהו להשבע, אלא הוא נשבע בכדי להנצל, משא''כ כשאמרו לו להשבע ואם לא ישבע יתנוהו במאסר הרי זה אונס ומותר.

ג. וכעין זה מבואר בדברי הרי''ד בקידושין דף נ' א' דגט מעושה שלא כדין אינו גט משום 'דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ... אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שעל ידי עישוי אמר'.

ד. וצ''ע הרי בכל האופנים הנ''ל אינו אונס מיתה, ואפי' לא אונס יסורים, אלא הפסד ממון, או ישיבה בבית האסורין, ובדברי הרי''ד לא איירי ביסורים גדולים דהרי כתב שגט מעושה פסול מהאי טעמא, וגט מעושה פסול גם במעט יסורים, וא''כ צ''ע היכן מצינו פטור אונס כשאינו אונס נפשות, וכיצד כתב הרשב''א דמקרא דולנערה ילפינן גם היכא שאינו אלא הפסד ממון, וצע''ג וכי מי שעבר ולא מסר ממונו יהיה פטור מעונש מקרא דולנערה, וכי מי שיחמל לחבירו בציור של הרשב''א ונשבע שלא ימחול וכי יחשב אנוס על מה שעבר על השבועה.

ה. וי''ל דמקרא דולנערה ילפינן דכל היכא דהוא מוכרח יש דין אונס, וגלי קרא דכל שנחשב אונס הוי כלא עביד, ולא חל המקח - ואין הכרח מכאן לדברי החמד''ש שאינו מתייחס אליו, אלא ששום דין לא חל מכח מעשה באונס - וכלשון הרשב''א שם סי' רח''צ 'ואין לך דבר שנעשה מחמת אונס שאין האונס מבטלו אלא במכר. ומשום דאגב אונסי' שאין האונס מבטלו אלא זוזי גמר ומקנה ... **שהאונס מבטל את המתנה**'.

**ו. והנה היכא שעבר על חטא מחשש הפסד ממון, הרי אינו מוכרח לעבור, ואפי' בפחד מיתה יכול לההרג כפי שמצווה, אלא דבזה חידשו דפחד מיתה נחשב כהכרח והחשיבתו התורה לאונס, והוא חידוש דהרי אינו מוכרח, וכל זה בחטא, דודאי החטא הוא הפסד יותר מכל ממון שבעולם, והוא הפסד אפי' יותר גדול ממיתה, ואפילו הכי פחד מיתה מחשיבתו למוכרח, אך במקום שההפסד יותר גדול מהיכא שלא יסכים ודאי נחשב מוכרח, וכשאומר לו הלוה שלא יחזיר לו כלום אם לא ימחול לו על חלק, ודאי נחשב מוכרח, וכשישיבה בבית האסורין קשה לו יותר מהפסד ממון ודאי נחשב מוכרח בנתינת המעות, ואין לך כפיה גדולה מזו, והוא יותר כפיה ממיתה המצוות, דבג' עבירות עדיף למות ולא לעבור, משא''כ כאן שעדיף למסור את הממון ודאי הוא בגדר מוכרח ואנוס, ולכן גם כשנשבע לשלם, כיון שעדיף לו לשלם מאשר לשבת בבית האסורין, הוי כמוכרח להשבע - אע''פ שאינו מוכרח לעבור על שבועתו, אך מוכרח להשבע ולהפסיד את הממון, ולכן השבועה לא חלה -.**

**ז. כעין סברא זו מצינו בדברי הרמב''ן ב''ב דף מ' דבעובדא דפרדיסא הוי יותר אונס, משום שבלאו הכי לא יהיה לו את הפרדס, שהרי אם לא יתן לו אותו יגזול אותו ממנו, ולא דמי להיכא דיקחו ממנו ממון אחר דנחשב פחות אונס עי''ש אלא שבדבריו נראה שהוא סיבה דלא גמר ומקני, אך יעויין באהל משה שכתב וז''ל אבל באותו דבר עצמו שבידי האונס ואמר ליה אי שקלת דמי מוטב ואי לא הרי הוא שלי מ''מ ל''ש גמר ומקני דמסירת הפרדס** אינו בבחירתו **עכ''ל, ומפורש בדבריו כיסוד הנ''ל דמוגדר שאינו בבחירתו, ואע''פ שהוא תליוהו וזבין והוא אונסא דאחריני, אפילו הכי יש חילוק בין היכא שאונסו על דבר אחר שבזה צריך לבחור שלא להפסיד שיש כאן איזה רצון, לבין השדה עצמו שנחשב שאינו בבחירתו, וכתב שכיון שכן לא שייך גמר ומקני, כי אנוס לגמור בדעתו, וכך י''ל גם ברמב''ן.**

**ח. ולפי''ז בתליוהו וזבין לס''ד דלא גמר ומקני, היה צריך להתבטל המקח מכח דין אונס, ואולי זהו הנידון בגמ', אם יש דין אונס במו''מ, או פטור אונס אינו אלא בעונשין, אך בממון לא שייך פטור אונס אפי' באונס מיתה, וס''ד דאין דין אונס, אך למסקנא דגמר ומקני, הרי הוא רוצה מחמת האונס, ולאחר שהתרצה פקע שם אונס מיניה והוי כאונס ורצון ביחד דדינו כרצון, אך בתליוהו ויהיב דלא גמר ומקני לא חל מדין אונס, ואולי רק מדין אונס לא חל, וא''צ שיהיה גמר ומקני כמבואר בס''ד, וכל ההבדל הוא רק אם יש דין אונס או לא, אך בזה שא''צ גמר ומקני אין סיבה לומר שהשתנה גם זה למסקנא, דמהיכי תיתי ב' הבדלים בין הס''ד למסקנא.**

**ט. ולפי זה צ''ל בביאור דברי הגמ' 'מ"ט כל דמזבין איניש אי לאו דאניס לא הוה מזבין ואפילו הכי זביניה זביני' דהיכא דמוכר דבר שא''צ לו, הרי הוא מרוצה למוכרו, ובעבור זה יש לאדם מעות לקנות את החסר לו, וזה יעודן של המעות, והרי הוא מוכרו ברצון גמור, אך כשמוכר חפץ שצריך לו, מוכרו כי מוכרח, וא''כ הרי הוא אנוס למוכרו, וכנ''ל דכל היכא דההפסד יהיה גדול יותר אם לא יעשה, דינו כאונס, וכיון שמוכר מכח שהמעות חשובים לו יותר, ובלא הכי לא היה רוצה למכור, הרי הוא אנוס, כי מוכרח למכור, וא''ת הרי רוצה הוא למכור, משום שזקוק למעות, וא''כ חפץ במכירה, הרי בכל הכרח הוא כן, דהרי בכל הכרח רוצה את ההפסד הקטן יותר ולכן באמת רוצה, ואפילו הכי כיון שמוכרח הרי הוא בגדר אונס, מכיון שמוכרח לרצות, ודמי להא דתחילה באונס וסופה ברצון הוי אונס, ה''ה הכא כמו שמוכרח לעשות, מוכרח לרצות, וניחא היטב ראיית הגמ' דאין דין אונס בממון, מכיון שכל מכירה היכא שמצטער על הפסד החפץ הרי הוא אנוס.**

**י. וביאור תי' הגמ' 'ודילמא שאני אונסא דנפשיה מאונסא דאחריני' הוא כפי שכבר ביארו, דדמי למתרפאין דהוי כרצון, ועל פי הנ''ל יבואר היטב החילוק - וכן הוא בדברי הגרשש''ק - דהתבאר דכל היכא דמוכרח הוי אונס, ואין נחשב מוכרח אלא היכא דכל סיבת האונס הוא מהאפשרות שיש לו, ככל אונס בג' עבירות, אונסין אותו רק משום שיכול לעבור, ורצונו שלא יהיה אפשרות לעבור וממילא לא יכריחוהו, ולכן נחשב מוכרח, דאין העבירה מצילתו מהאנס, אלא היא הסיבה שהאנס בא לאונסו, והיה חפץ שלא יוכל לעבור, ולכן נחשב מוכרח לעבור, משא''כ היכא שאין קשר בין האפשרות לעבור לאונס, כמתרפאין, דאף אלמלא התרופה היה הולך למות, א''כ שש ושמח הוא על הדבר המצילתו, ורוצה בו וחפץ בו, וכל כה''ג אינו נחשב אונס, ולא משום שאינו נחשב מוכרח במתרפאין, דבתרוויהו נחשב שאינו יכול שלא לעשות, אלא אין ההכרח מחשיבתו לאנוס היכא שחפץ במעשה.**

**יא. 'אלא סברא הוא אגב אונסיה גמר ומקנה' על פי הנ''ל צ''ל דכוונת הגמ' שגמר ומקני, ולא הוכרח לכך, ולכן אינו נחשב אנוס, וצ''ל שלא גמר ומקני משום שעדיף לו המקח מאשר היסורים, דהרי זה נחשב אונס, אלא יש דבר הגורם לו לגמר ומקני, וזה מפקיע את שם האונס, וי''ל בתרי אנפי, הנתה''מ כתב דבההיא הנאה דניצל מהתלוהו גמר ומקני, דהיינו שמלבד ההכרח שי לו בההיא הנאה, וזה גורם לו לחפוץ במקח, עי''ל על פי מש''כ הפרישה דאף בלא אונס גמר ומקני, והכוונה שאחרי שלקחו ממנו, ואינו מפסיד, שוב דעתו שבדיעבד הרי זה מכור, וחושב בלבו שעדיף לו כבר למכור מאשר לטרוח ולתובעו לדין מכיון שאינו מפסיד, ובפרט אם נצרך גילוי דעת לכך, ורק כשעושה דבר שלא היה מוכרח קנה, כגון במה שלוקח את המעות ומטילן לכיסו, הרי גילה בדעתו שבדיעבד גמר ומקני.**

**יב. ולכא' כל הנ''ל מוכח בדברי התשב''ץ ח''א סי' א' דכתב להוכיח דאונס כעין תחילה באונס וסופה ברצון אע''פ שפוטר מעונש וכד', אפילו הכי לענין קנינים די בכזה רצון, והוכיח כן מכל אונסא דנפשיה דחל המקח, וצ''ע וכי באונסא דנפשיה מוכרח למכור, הרי לא איירי דווקא שימות ברעב אם לא ימכור, וכי מי שימכור כה''ג עם איסור לא יענש על האיסור, ומבואר בתשב''ץ שאונסא דנפשיה נחשב אונס, ולשון הגמ' אונסא הוא דווקא, ונחשב מוכרח לרצות כמו אשה שסופה ברצון, ה''ה נחשב כאילו אין ביד האדם לבחור להיפך מהטוב לו, ומוכח ככל הנ''ל, אלא דהתשב''ץ נח' על הרשב''א וס''ל דלא נאמר ולנערה בגט וקנינים, ורצון שנולד מכח הכרח נחשב רצון לענין קנינים, וכמו שציין הרשב''ש שהרשב''א נח' על התשב''ץ וכמו שכתב התשב''ץ וז''ל ואף על גב דאמרינן בפ' ד' דנדרים (כ"ז ע"א) דנדרין אונסין הוו אם חלה בנו היינו למימר דמקרי אונס לענין למפטריה משום דאנוס רחמנא פטריה והכי נמי לענין קיום תנאי הגט למאן דאית לי' יש אונס בגטין והיינו דמייתיה עלה בגמרא ההוא דפסקיה מברא אבל לענין גט מעושה אינו ענין שאין כל הנאנס נקרא מעושה עכ''ל, דהיינו דחלה בנו נחשב מוכרח, ואפי' הכי לענין גט אין זה נחשב גט מעושה כי נחשב אונסא דנפשיה, דכל היכא שאין אונסין אותו הוי אונסא דנפשיה, וחלה בנו לכא' אינו דווקא פקוח נפש אלא רוצה להיות עם בנו לסעדו וכד', ואפילו הכי נחשב אונס, וכנ''ל וכך י''ל גם בשכירות פועלים דמבואר בב''מ דף ע''ח א' דחלה בנו הרי הוא אנוס וידו על העליונה, וצ''ב וכי מוכרח להיות ליד בנו, ולהנ''ל כל היכא שעדיף לו להפסיד את העבודה ולהיות ליד בנו, הרי זה נחשב אונס, וממילא לא יפסיד מדין אונס, ורק במצוות ועבירות אין דברי שיכול להחשב הכרח מלבד פחד מות.**

**יג. צריך לבאר מה יענה הרשב''א על ראיית התשב''ץ מאונסא דנפשיה, וצ''ל דאונסא דנפשיה הוא סיבה שנפקע מזה שם אונס, ולא דמי לסופה ברצון שאין לה יכולת לא לרצות, אך כאן הרי זה בבחירתו, אלא שנחשב אונס כי הוא נחשב מוכרח, וזה רק באונסא דאחריני, אך באונסא דנפשיה אינו נחשב מוכרח משום שהוא אונסא דנפשיה, וכמו במתרפאין שנחשב שהוא בחר בזה, אע''פ שהוא אותו הכרח שיש באונסין אותו, שהרי הפחד מות גורם לו, אפילו הכי מכיון שאינו מוכרח ממש, אם הוא בחר מרצונו לעשות אינו נחשב אנוס, ורק כשאמרו לו לעשות נחשב מוכרח - ואותו קושי שיש בביאור החילוק בין מתרפאין לאונס יש גם כאן, ואותו ישוב שיהיה שם יהיה כאן - אך התשב''ץ לא חילק בזה, וס''ל דרק במתרפאין שדינו למסור נפש, ועדיף לאדם למות בזה אמרינן דאינו אנוס, אך כשעדיף לאדם למוכר וכד', בזה נחשב מוכרח כעין סופה ברצון ובזה אין חילוק בין מתרפאין לאונס.**

**יד. כתב המרדכי בכתובות אות רנ''ד 'והמפרשים גבי אונסים שאני והתירו משום אונס משתבש עפ"ב דקדושין ובפ"ג דשבועות', ולכא' כוונתו להוכיח מהא דהוכיחו בקידושין דדברים שבלב אינם דברים מכפיה בגט וקרבן דמהני אע''פ שלא ניחא ליה, ואי מעשה באונס לא מהני לא היה מועיל כפיה בגט אלמלא דניחא ליה לשמוע וכו', ועי' חו''ש הגרב''ד נדרים סי' י''ח שפירש את הוכחת המרדכי באופן אחר - וכן הוא בקצרה בברכ''ש כתובות סי' ה' סק''ג - ולדברי הרשב''א צ''ל דהו''מ למימר ולטעמיך, כמוש''כ הראשונים דהו''מ למימר ולטעמיך מדוע גט מעושה שלא כדין פסול.**

**טו. הריטב''א בנדרים דף כ''ז א' הוכיח מדברי הגמ' בנדרים דף כ''ח א' דנודרים לאנסים וכו' דאסור היום, וכן אילו היה אומר לעולם היה אסור לעולם, דמי שכפוהו להשבע חייב לקיים שבועתו, ונראה קצת בדבריו שלא חילק כדברי הרשב''א בין היכא דכפוהו להשבע לבין היכא דמעצמו נשבע כדי שלא יקחו ממנו ממון, ונראה דלא ס''ל כדברי הרשב''א והרי''ד, וכשיטתו בקידושין דגט מעושה שלא כדין פסול רק משום דהוא בלבו ובלב כל אדם, אלא שכתב שכל זה רק כשהוא על עסקי ממון, שבזה אף אם יהרגוהו אם לא יתן את הממון ונשבע בכדי להנצל, מכיון שיכל לתת את ממנו אינו נחשב אנוס, אך אם מחמת פקוח נפש נשבע א''צ לקיים את שבועתו, ונראה דאיירי אף באופן שמציל את עצמו ע''י שבועה ולא רק היכא שאנסוהו להשבע, ולמדנו מדבריו דלא ס''ל ככל הנ''ל דהיכא דמוכרח הוי אונס, אלא כיון שיש לו בחירה אינו נחשב אונס ולא על כה''ג נאמר ולנערה וכו', ורק באונס נפשות נחשב מוכרח, ולכא' כוונתו שלא חל השבועה מדין ולנערה וגו', וצ''ב הא במתרפאין לא נאמר ולנערה וגו', ועל פי הנ''ל יש ליישב דרק באיסור לא נאמר ולנערה וגו' כי מצווה למסור נפשו, ואינו נחשב מוכרח - ורק באנסוהו לעבור נחשב למוכרח ואולי ס''ל לריטב''א דגם באנסוהו לעבור נהרג ולא ס''ל כדברי הרמב''ם - משא''כ כשנשבע הרי ודאי עדיף לו להשבע ולקיים את שבועתו מאשר למות, ולכן נחשב מוכרח, דכל שעושה מחמת פחד מיתה נחשב מוכרח אא''כ מצווה שלא לעשות, אך כשאינו מצווה אין ביד האדם למסור את נפשו ונחשב מוכרח גם במתרפאין, ורק בהכרח שאינו של נפשות ס''ל לריטב''א שכלל לא נאמר ולנערה.**

**טז. עלה בידינו ג' דעות בגדרי אונס, דעת הרי''ד והרשב''א דכל הכרח הוי אונס ולא חל שום דין כה''ג, דעת התשב''ץ שכלל לא נאמר ולנערה על חלויות, ואף כשאנוס חל ולשיטתו אין הבדל בין אונס נפשות לשאר אונסין, דעת הריטב''א דרק פחד מיתה נחשב מוכרח, ובכה''ג לא חל השבועה, משא''כ בשאר דברים אין נחשב אונס, וכן מצינו ג' דרכים בביאור הא דבנדרים דף כ''ח א' חל הנדר אע''פ שאנוס הוא, לדעת התשב''ץ אין כלל דין אונס בהחלת חלויות גם באונס ממש, לדעת הריטב''א אין דין אונס משום שרק באונס נפשות יש דין אונס, לדעת הרשב''א אין דין אונס משום שלא אנסוהו לנדור, אלא הוא מעצמו נדר בכדי להנצל מהם.**

**יז. בפשטות אין נ''מ בין הראשונים בתליוהו ויהיב או תליוהו וזבין, דלכו''ע היכא דלא גמר ומקני לא חל משום שחסר בדעת, ואין נ''מ במה שמעשה באונס אינו מחיל, והיכא דיש גמירות דעת אינו נחשב אנוס, אולם יש שנקטו שרצון ואונס כאחד דינו כאונס, ולדבריהם ע''כ שאין דין אונס בקנינים, דאל''כ בכל תליוהו וזבין הרי הוא גם אנוס.**

**יח. הברכ''ש - נדרים סי' י''ד סק''א וסי' י''ז סק''ג - חילק בין נדרים לקנינים, דבנדרים די בדעת על הדיבור, וא''צ דעת על החלות, משא''כ בקנינים שהגברא הוא המחיל צריך דעת גם על החלות - ויסוד זה לכא' מבואר גם בחרח''ה הלכ' יבו''ח - ולפי''ז בנדרים די במה שיודע שמדבר, וא''כ לא שייך לומר שיש חיסרון של גמר ומקני, מכיון שא''צ גמר ומקני, ואף אם עושה רק לפנים חל, משום דדי במה שיש לו דעת לדבר, וא''כ אם יהיה מצב של תליוהו ויהיב יחול הנדר - כן הוא בגרנ''ט סי' נ''ז, ובחו''ש הגרב''ד נדרים סי' י''ח בשם הגרנ''ט - משא''כ אם יש גם חיסרון שמעשה באונס אינו מחיל דין מקרא דולנערה וגו' אף הנדר לא יחול.**

**יט. התשב''ץ כתב דרק בתליוהו ויהיב אין המתנה חלה, אך בתלו את בנו או אביו אינו נחשב אנוס, וכן האריך בהרבה אופני אונס דאע''פ שבכל התורה נחשב הדבר לאונס, בקנינים לא נאמר דין אונס, וז''ל ואף על גב דאמרינן בפ' ד' דנדרים (כ"ז ע"א) דנדרין אונסין הוו אם חלה בנו היינו למימר דמקרי אונס לענין למפטריה משום דאנוס רחמנא פטריה ... אבל לענין גט מעושה אינו ענין שאין כל הנאנס נקר' מעושה ואפילו נאנס מפני שהיו מכין וחובטין בנו יחידו אשר אהב עכ''ל, ומבואר בדבריו דבהרבה אופני אונס אינו נחשב מעושה, אע''פ שנחשב אונס לענין ולנערה לא תעשה דבר, וא''כ יהיה נ''מ בין הרשב''א לתשב''ץ בכל האופנים האלו, דלדעת הרשב''א לא יחול המתנה בכל האונסים האלו, משא''כ לדעת התשב''ץ, אלא שיתכן שהרשב''א נח' על יסוד התשב''ץ שכתב שבכל האונסין האלו הרי זה מוגדר לאונסא דנפשיה, וס''ל דנחשב אונסא דאחריני, וא''כ אף אם מעשה באונס יכול להחיל דינים לא יחול מדין תליהו ויהיב.**

**כ. נח' הראשונים בב''ק דף כ''ח ב' האם הכורה בור באונס פטור מכח קרא דולנערה וגו', דעת התוס' והרשב''א דא''א לפוטרו אא''כ לא היה לו פנאי לסלק, אך כשהיה לו פנאי לסלק חייב, וא''א דכיון שכרה בור באונס אין נחשב שכרה את הבור ולא אמרינן עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ובשטמ''ק שם בשם הרא''ש ור' פרץ מבואר שיש לפוטרו מקרא דולנערה וגו', ובדעת הרשב''א צ''ל דאע''פ שמעשה באונס אינו יכול להחיל דינים, ואפי' בנשבע באונס דן הרשב''א שאינו מחוייב לקיים שבועתו, אפילו הכי מכיון שלא כתוב בקרא דולנערה שאין המעשה מתייחס אליו - ואף לדברי החמד''ש שאין המעשה מתייחס אליו, פשוט שאין זה אלא כשאונסים אותו לעשות, ולא היכא שלא הו''ל לאסוקי אדעתיה שעושה - א''כ יש כאן בור שלו ומחוייב בשמירתו, ולא דמי לחלות קנינים או שבועה, ובפרט אי נימא דאין הכוונה בעשאו הכתוב וכו' שנעשה שלו, אלא רק שחייב על הבור, ודאי שאין במעשה באונס כח לפטור - ואף אם נעשה שלו, י''ל דלא נאמר ולנערה אלא היכא שהגברא מחיל, ובזה אמרינן דאם אנוס לעשות אין חל, אך עשאן הכתוב שאינו חלות של הגברא לא שייך ביה דין אונס, וניחא אף לפי מה שנראה בשו''ת הרשב''א ח''ד סי' רל''ז שבדין עשאן וכו' נעשה הבור שלו - ואולי הרא''ש ור' פרץ ס''ל דעשאן הכתוב הוא שנעשה שלו, ומכח אונס לא חל שום דין, א''נ יש לפרש שנלמד מקרא דולנערה וגו' דאין לאדם שום אחריות וחיוב מכח מעשה באונס - עי' ר' פרץ בב''ק דף כ''ב א' דנראה שלא נעשה שלו, אלא שחייב על הבור שיצר -.**

**כא. כתבו הרמב''ן והריטב''א בקידושין דף נ' א' דיש לפרש דהוכחת הגמ' מכפיה בגט וקרבן דדברים שבלב אינם דברים הוא דכיון שאפשר דאף בלבו ניחא ליה, חל בודאי מדין דברים שבלב אינם דברים, ולכא' מבואר בדבריהם דנעשה באונס יכול להחיל, דאל''כ לא היה מועיל דין דברים שבלב אינם דברים - וכך מבואר בברכ''ש כתובות סי' ה' סק''ג - ולכא' מוכח בדבריהם שנח' על הרשב''א הנ''ל, אלא דיעויין בעונג יו''ט סי' קס''ז דכתב דאע''פ שבכל אונס הוי כמאן דלא עביד כדמוכח מכפוהו להשתחוות דאין נאסר מדין ולנערה וגו', אפילו הכי היכא שעל פי דין חייב לעשות לא נאמר ולנערה וגו' עי''ש שחידש על פי זה שבגט מעושה כדין אע''פ שהבעל לא ידע שהוא כדין הגט כשר.**

**(יד. לפי מש''כ הפרישה דר''ה חידש שאע''פ שאנוס גמר ומקני, וכ''ש היכא שלא אנסוהו אלא חטפו ממנו את החפץ, י''ל דבלא אונס לא היה שום חידוש, די''ל כנ''ל שא''צ גמר ומקני, ואף בכה''ג דעתו למכור, אע''פ שאינו בכל לב, ורק כשאנוס ס''ד דנחשב מוכרח, ולכן לא יחול, וקמ''ל דגמר ומקני, ולכן חל אף היכא שאנוס, אך לכא' א''א לומר כן דאם היכא שאינו אנוס סגי בדעת זו של לא גמר ומקני, הרי זה קיים גם כשאנוס, וכיון שאין האונס גורם לכך מדוע שלא יחול.)**