52 סנהדרין פ_ - פ_א - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' י"ג אייר תשע"ג

א] א] סנהדרין ד"פ: ש"מ מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, - התוס' לעיל דמ"ה: והר"ן בסוגיין הק' שהרי דינא הוא דכל היכא דא"א יכול להמיתו במיתה הכתובה בו אתה יכול להמיתו בכל מיתה.

ובפשוטו הי' נ' בביאור קו' התוס', דכיון דדינא הוא דאתה יכול להמיתו בכל מיתה, ולאו היינו דעיקר חיובו הוא גם במיתה זו, אלא הוא דין נוסף, דהואיל והוא חייב במיתה הכתובה בו, וא"א להמיתו בה, מצי להמיתו בשאר מיתות, וכיון דאי"ז עיקר חיובו ל"ש בזה דין התראה כלל, דעיקר דין התראה הוא, דלא חייל עליו דין מיתה בלא שהתרו בו וקיבל עליו ההתראה, אך הכא דעיקר חיובו הוי בסיף, ומכח זה מצינו להמיתו בשאר מיתות, ל"ש בזה דין התראה כלל, - ויש להוסיף, דעיקר הך מילתא דהא דממיתין אותו בכל מיתה הוי זה דין נוסף, נראה כן גם מתי' בתרא דתוס' דבורח שאני, ודו"ק.

אך בד' הר"ן מבו' דהקו' היא בע"א, דכיון דאתה יכול להמיתו בכל מיתה ואף במיתה חמורה טפי, בע"כ דגזה"כ הוא דל"ב התראה לזה, וכ"ה מבו' להדיא בד' רבינו דוד, עיי"ש באורך.

ב] ונראה דאף רבינו דוד והר"ן מודו דהא דממיתין אותו בכל מיתה שהיא אי"ז מכלל עיקר חיובו, אלא הוי זה דין נוסף, דכל שא"א להמיתו כדינו ממיתין אותו בכל מיתה שהיא, דרחוק הדבר לומר דעיקר דינו הוא גם במיתות שאינם מד' מיתות בי"ד, ואפ"ה ס"ל דמן הדין דניבעי בזה התראה.

והביאור בזה נראה, דאף אם עיקר דינא דהתראה, הוא משום דבלא זה יש לחוש דשוגג הוא, אך דינא דקבלת ההתראה ודאי הוא דין בפנ"ע, דבעינן שיתיר עצמו למיתה, והא דמותרה לחמור אינו מותרה לקל, ודאי אי"ז משום דהו"ל כשוגג, אלא הוא כמש"כ התוס' בכתובות דל"ג. דבעינן שיתיר עצמו לאותה מיתה.

ונראה דיל"פ בגדר הדין, דאי"ז דין בעיקר חיובו דכל שלא התיר עצמו למיתה אינו מתחייב מיתה על עבירה זו, אלא הוי זה דין על בי"ד שאינם ממיתין בלא התראה, ומה"ט בכיפה ודאי ל"ב להתראה זו כמבו' לקמן דפ"א:, ועי' לעיל דנ"ו: דהא דבדיני ישראל ממיתין בעדה ועדים והתראה הוי זה מדיני הדיינים, ובזה נראה לפרש מש"כ התוס' דאפי' אם לא התרו בו בעודו נכרי חייב, מאחר דהשתא נמי אם התרו בו יש בעוון זה חיוב מיתה, וצ"ע דמ"מ על עבירה בלא התראה ליכא חיוב מיתה, ולהנ"ל ניחא, דגם על עבירה בלא התראה איכא חיוב מיתה, ואך דאין בי"ד ממיתין אותו, - וי"ל לפ"ז, דאין מכוון התוס' דלא התרו בו כלל ואפשר דשוגג הוא, אלא דלא התרו בו על מיתה זו, וליכא לקבלת ההתראה, וזה אינו מגרע בחיוב המיתה, אלא הוי דין על בי"ד שאינם ממיתין אותו, וכנ"ל, - וכיון דדינא הוא דאין הורגין אדם אלא בשקיבל עליו שימיתוהו במיתה זו, ע"כ ה"ז שייך גם בדינא דאתה רשאי להמיתו בכל מיתה שהיא, ואך דגזה"כ הוא דל"ב בזה התראה.

ג] והתוס' תירצו או דמשמע דהיינו גם בשאר חייבי מיתות, או דבורח שאני, והיינו דרק בבורח שהוא אינו מניח להמיתו במיתה הכתובה בו, אתה רשאי להמיתו בשאר מיתות, אך כל שהוא מתרצה שימיתוהו במיתה הכתובה בו, לאו כל כמינך להמיתו במיתה אחרת, וע"כ ליכא בזה להך דינא, ושו"ר כעי"ז במהר"ם שם, ועי' גבו"א ריש מכות שתמה על תי' זה וכתב דט"ס הוא.

ד] והא דבכה"ג מצי להמיתו במיתה קלה, ול"ב קרא כדכתיב, מבו' בד' הר"ן ב' דרכים בזה, דדעת רבינו דוד דהוא משום דבכלל מאתים מנה, ולכאו' היינו דכל המחויב מיתה חמורה בכלל חיובו הוא גם מיתה קלה, וע"כ ל"ש בזה דינא דקרא כדכתיב, שהרי את דין המיתה הקלה עושין בו כדינו, ומה דא"א לעשות את כל דינו לי"ב גריעותא, ודמי לאותם הנסקלין דנתלין, דודאי דאף אם א"א לתלותם יסקלום, ואי"ז ענין להא דבעינן קרא כדכתיב, אך לזה בעינן התראה, ומשא"כ בדינא דרוצח וכו' ל"ב התראה, דאי"ז בכלל עיקר חיובו, וכנ"ל, ודעת הר"ן דבכל חייבי מיתות אתה רשאי להמיתן במיתה קלה, ונראה דהיינו דלענין זה ילפינן מרוצח דל"ב קרא כדכתיב לגמרי, ואך דברוצח נתחדש דרשאי להמיתו אף במיתה חמורה, והך מילתא לא ילפינן מינה, אך בעיקר מש"נ בדעת רבינו דוד, שמא אין כונתו לכך, שהרי הזכיר להא דנתערב ובטל חובת המיתה החמורה, וצ"ע.

ונראה דנפ"מ בין פי' זה לפי' רבינו דוד, דלדעת רבינו דוד אין ממיתין אותו במיתה קלה אלא באחת מד' מיתות בי"ד, דזהו עיקר חיובו, אך לדעת הר"ן ממיתין אותו אף במיתות אחרות קלות, וצ"ע אלו מיתות חשיבי כקלות.[[1]](#footnote-2)

וי"ל עוד נפ"מ בזה, דלדעת רבינו דוד י"ל דיש לנו להמיתו במיתה שתחתי', ולא להמיתו במיתה הקלה ביותר, דבמיתה שתחתי' מתקיים טפי דין מיתתו, אך לדעת הר"ן ליכא נפ"מ בזה.[[2]](#footnote-3)

ה] והנה לדעת הר"ן תיקשי, דמ"ט בעינן לזה התראה הרי אי"ז מעיקר חיובו, אך הר"ן לטעמי' אזיל דגם הא דברוצח ל"ב התראה, אי"ז מסברא, אלא הוא מגזה"כ, והכא ליכא להגזה"כ, וע"כ בעינן התראה, דדינא הוא דא"א להרוג אדם במיתה אף כשאי"ז עיקר חיובו אא"כ התרוהו עלי'.

ו] והנה לדעת רבינו דוד הי' נראה, דמי שעבר עבירה שחייבין עלי' מיתה חמורה והתרוהו על מיתה קלה, יהא חייב מיתה קלה, שהרי כל המחויב מיתה חמורה יש בכלל חיובו מיתה קלה, וע"כ לכאו' בדין דשפיר יתחייב בכה"ג במיתה קלה, אך אי"ז מוכרח, די"ל דרק כשחייל עליו חיוב מיתה החמורה, הוא דיש בכלל זה אף המיתה הקלה.

וילה"ע בזה מסוגיית הגמ' לעיל דע"א+-: דקלה בחמורה מישך שייכא, ועיי"ש ברמ"ה, ומ' מזה, דכל המחויב מיתה חמורה, מצינו לחייבו ע"ז גם מיתה קלה, וע"כ הוא דלא חשיב דאישתני דינא, ואמנם בד' התוס' שם מבו' לכאו' לא כן, עיי"ש שפירשו דדינא דאישתני דינא כשנשתנה מקל לחמור, הוא משום דבקלה לא מצינו לדונו, כיון דהשתא לא שייכא בי', ומבו' לכאו', דהמחויב מיתה חמורה, א"א לנו לגמור את דינו למיתה קלה, וצ"ע.

ועי' עוד בתוס' כתובות דמ"ה: שדימו דכ"ה דחייבי מיתות שנתערבו ידונו בקלה, ה"נ הי' בדין דאם בשעת החטא הי' דינה בסקילה ובשעת הדין הוי דינה בחנק, תידון בחנק, - ומבו' מזה, דהא דבנתערבו נידונים בקלה, אי"ז בתולדה מחיובם בחמורה, אלא גם מעיקרא מצי חייל עלייהו חיוב מיתה קלה, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דהעובר על עבירה שחייבין עלי' מיתה חמורה והתרו בו בקלה, יתחייב במיתה קלה, וצ"ע.

ז] אך הנה בד' המאירי בסוגיין מפורש לא כן, עיי"ש שכתב דאם התרוהו על מיתה קלה ה"ה פטור, ומבו' דאין ממיתין אותו אף במיתה הקלה, ויל"ע אם זהו דקמ"ל המאירי דאין ממיתין אותו במיתה הקלה, או דהא פשיטא דהמחויב בחמורה, ל"ש שיחול עליו חיוב מיתה קלה, אלא קמ"ל דאין ממיתין אותו במיתה החמורה, דהמותרה לקל אינו מותרה לחמור.

וכ"ה מוכח גם מד' התוס' בב"ב דקי"ט., עיי"ש שכתבו דלדעת ר' יהודה אם התרו בו במיתה סתם, אינו חייב מיתה כלל, ול"ש למימר דיודע הי' משה שהמקושש חייב מיתה, וכמבו' בסוגיין דלדעת ר' יהודה היתה מיתתו מהוראת שעה,[[3]](#footnote-4) ובהג' הגראמ"ה שם כתב דהדין נותן שיהא חייב חנק, ולכאו' דבריו אתיין למ"ד דמותרה לחמור הוי מותרה לקל, וע"כ אף לדעת ר' יהודה דצריך להתרות בו במיתה מסוימת, מ"מ כיון שהתרו בו שיתחייב בא' מד' מיתות, ודאי דיש בזה התראה למיתה הקלה,[[4]](#footnote-5) אך למ"ד דמותרה לחמור ל"ה מותרה לקל, לכאו' לא א"ש, וצ"ע סתימת דבריו, ואמנם מד' התוס' שנקטו דהוא פטור לגמרי, ונראה דהוא אף למ"ד דמותרה לחמור הוי מותרה לקל, מבו' דל"ש שיחול חיוב מיתה קלה, במי שעבר עבירה שדינה במיתה חמורה, ודו"ק.

ועי' מנ"ח מצוה ל"ה שנקט בפשיטות, דהעובר על עבירה חמורה והתרו בו לקלה, אינו חייב מיתה כלל, וע"כ כתב דנערה המאורסה שהתרו בה לחנק אינה נהרגת, אלא משום דבגמר ביאה ה"ה חייבת חנק, עיי"ש.

ח] והנה הי' מקום לדון לפ"ז בבת כהן שזינתה, דמבו' בד' רש"י לעיל ד"נ: דהיא חייבת ב' מיתות, ואית בה לדינא דנידון בחמורה, ועיי"ש בר"ח וברמ"ה בפי' בתרא שפירשו בע"א, ולפ"ז אין מקור לזה, ולהנ"ל נפ"מ בזה, דאף אם התרו בה במיתה הקלה תהא נהרגת במיתה זו, ודו"ק.

אך באמת נ' דד' רש"י קיימי רק בבת כהן ארוסה, דיש לבא עלי' מב' מקראות, חדא דנערה המאורסה, וחדא דבת כהן דאיירי אף בנשואה, אך בבת כהן נשואה אינה חייבת ב' מיתות, - והוא מוכח כן, שהרי לא מייתינן להא דנידון בחמורה מבת כהן נשואה דנידונת בשריפה, והיינו משום דעיקר קרא קאי על בת כהן נשואה, דבבת ישראל כתיב מות יומתו הנואף והנואפת, ויצאה בת כהן מזה ונידונת בשריפה, - וכל ד' רש"י הם בבת כהן ארוסה, שהרי בין נערה המאורסה ובין בת כהן יצאו מכלל הך קרא דמות יומתו, ובבת כהן שהיא גם נערה המאורסה, דיש לה ב' חומרי מיתות, בזה הוא דיש לדון אם נותנין לה מיתת נערה המאורסה, או מיתת בת כהן אשת איש, ודו"ק.

ועי' עוד בד' התוס' לעיל דס"ו:, ז"ל, וא"ת בת כהן שהיא בשריפה ובועלה בחנק ליפטריה לגמרי כיון דאין שניהם שוין במיתה אחת, עכ"ל, ולכאו' מבו' מדבריהם כמש"נ דבת כהן אינה חייבת אלא בשריפה ולא בחנק, ויש לדחות.

שוב הראוני במנ"ח מצוה ל"ה שנקט דבת כהן ארוסה שהתרו בה לשריפה, הרי דמשום תחילת ביאה אינה נהרגת כלל, כיון דדינה הוא בסקילה, אך מ"מ קטלינן לה בשריפה משום דבגמר ביאה דינה הוא בשריפה, עיי"ש, וצ"ע מסוגיית הגמ' דלעיל דמבו' דבת כהן ארוסה מחויבת בב' מיתות, וצ"ע.

ט] והנה התוס' בריש מכות כתבו דגם בשאר חייבי מיתות הורגין אותן בא' מד' מיתות, והקשו ע"ז דא"כ לפ"ז אין מתישב תי' קמא דהתוס' לעיל דמ"ה:, ובפשוטו י"ל דהתוס' התם ס"ל כתי' בתרא דבורח שאני, אך י"ל עוד וכבר עמדו בזה, דעיקר החילוק אם הורגין אותו רק בד' מיתות או גם בשאר מיתות, הוא דבשאר חייבי מיתות גדר הדין הוא דחיובם הוא גם בשאר מיתות, וע"כ בעינן בזה להתראה, ומשא"כ ברוצח שהורגין אותו בכל מיתה אף שאינה ממיתות בי"ד, בע"כ דהוא דין נוסף, דאחר שנתחייב במיתה הכתובה בו, אתה רשאי להמיתו במיתה אחרת, וע"כ ל"ב התראה לזה, - אך צ"ע, דאם אכן הא דממיתין בד' מיתות הוא רק בדאיכא התראה, היאך ממיתין אותו אף במיתה החמורה, ואולי אה"נ איירי רק בשהתרו בו סתם וכמ"ד דהוי התראה, וצ"ע.

י] והנה התוס' בסוגיין ובכתובות פירשו דנידון הסוגיא אם מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, הוי פלוגתא דאמוראי בכתובות שם, אך בד' רש"י אין נראה כן שלא פירש במש"א ש"מ מותרה וכו', דפלוגתא היא בכתובות.

ונראה לדון בזה, דהתם הרי אתינן לחייבו מלקות על החבלה, וההתראה היתה שאם ימית יהרג, ולא התרוהו כלל על החבלה, ואפ"ה דנו דשמא מותרה לחמור הוי מותרה לקל, וכיון דודאי הי' מתרצה גם לזה, חשיב כקבלת התראה גם ע"ז, ובזה הוא שדנו שם אם מיתה חמורה או מלקות חמור, דאף דבדיני התורה מיתה חמורה, מ"מ שמא ההוא גברא חמירא לי' מלקות, עי' ריטב"א שם, (אך שו"ר בתשו' חוות יאיר סימן ע"ט ובגל' הגרע"א על הרמב"ם פ"י ממלכים ה"ד, שנקטו דמספק"ל שמא מלקות חמור בדינו ממיתה, וצ"ע, דכ"ה שהוכיחו בגמ' ר"פ ד' מיתות דסקילה חמורה משריפה הואיל וניתנה וכו', ה"נ יש להוכיח דמיתה חמורה ממלקות), אך מה שדנו הכא אם מותרה לחמור הוי מותרה לקל, לא תלי בדעת בנ"א, דהרי חזינן דתליא בפלוגתת רבנן ור"ש אם סקילה חמורה או שריפה חמורה, ולא נחלקו בדעת בנ"א, ואילו לגבי מיתה ומלקות מבו' דתליא בדעת בנ"א וכנ"ל, אלא דינא הוא דיש בכלל התראה לחמורה התראה לקלה, וכאשר כ"ה להדיא בל' רש"י, דהוא משום דקלה בכלל חמורה, - אך זה מהני רק על אותו מעשה עצמו, ולא על מעשה אחר.

וי"ל עוד, דהא דיש בכלל חמורה קלה, ל"מ אלא הכא, דהתרו בו על מיתה, ואך שפירשו דהיא המיתה החמורה, וע"ז אמרינן דקלה בכלל חמורה, ובכלל התראתו גם התראה על המיתה הקלה, אך התם שלא התרו בו כלל על מלקות אלא על מיתה, ודאי דלא חשיב דיש בכלל זה התראה על מלקות, והתם לא דנו אלא משום דאם נתרצה למיתה כ"ש שהוא מתרצה למלקות, ודו"ק.

ועד"ז י"ל עוד, דבמותרה למיתה חמורה, כיון דבכלל חיוב מיתה חמורה נכלל חיוב מיתה קלה, וכדחזינן דאם נתערב וא"א להמיתו בחמורה ממיתין אותו בקלה, ע"כ יש בכללה התראה לקלה, ומשא"כ במיתה ומלקות, דאין בכלל חיוב המיתה חיוב מלקות, שהרי אם נתערבו חייבי מיתה בחייבי מלקות פשוט דאין מלקין אותן, דהמחויב מיתה אין בכלל חיובו חיוב מלקות, ע"כ ל"ש הך דינא כלל.

יא] ויש להוסיף עוד עד"ז, דהנה בחי' רבינו דוד כתב בתי' קמא, דלמ"ד דמהני התראה סתם, ודאי דמותרה לחמורה הוי מותרה לקלה, וכ"כ הר"ן, וצ"ע שהרי בכתובות פליגי בה אמוראי, ואטו ס"ל כר' יהודה דעד שיודיעוהו באיזו מיתה הוא נהרג.

אך פשוט דכל הא דלדעת רבנן פשיטא דמותרה לחמור הוי מותרה לקל, היינו רק בשהתרו בו למיתה חמורה, דודאי דהוי מותרה גם לקלה, כיון דלרבנן סגי במה שהתרו בו למיתה, ומה שהתרו בו לחמורה לא גרע, אך במיתה ומלקות, הרי דאם המותרה לחמור אינו מותרה לקל, ל"מ ההתראה שהתרו בו למיתה לחייבו במלקות, וז"פ.

יב] ובתי' בתרא כתבו רבינו דוד והר"ן, דהתראה סתם חשיבא ממותרה לדבר חמור, מפני שהוא משנה לו את הדין ואינו מקפיד על דבריו, וא"כ דוקא אמרו כגון שהתרו בו סתם דמותרת לדבר חמור לכ"ע לא הוי מותרה לדבר הקל, עכ"ד, וצ"ע שהרי בסוגיין ל"ש ה"ט, שהרי לא שינה לו את הדין, ול"ש לומר דאינו מקפיד על דבריו, וא"כ מ"ט אמרינן הכא דמותרה לחמור אינו מותרה לקל.

ושמעתי לפרש בזה, דהגם דטעם הא דמותרה לחמור ל"ה מותרה לקל הוא משום דהוא משנה לו את הדין ואינו מקפיד את דבריו, מ"מ מכח זה כבר נקבע דין ההתראה, דהתראה על דבר חמור אין עלי' תורת התראה על דבר הקל, וע"כ אף בגונא דל"ש ה"ט דהוא משנה לו את הדין, מ"מ ל"מ התראה זו, וצ"ע בזה.

ב] א] שם, תוד"ה הנסקלין בנשרפין, - צ"ע בעיקר ד' התוס', דמאי קשיא להו הכא טפי מכל מילי דאינם בטלין ברוב, ותיקשי דניזל בתר הרוב, ובע"כ דהיינו או משום דהו"ל כקבוע, וכמש"כ הבית מאיר בריש קונט' הקבוע, או משום דא"א להתיר מכח רוב כיון דא' מהן ודאי אסור,[[5]](#footnote-6) והיינו או משום דהו"ל תרתי דסתרי, או משום דבכה"ג העמדת הספק היא איזה מהם הוא האסור, ועל ספק זה ליכא כלל להכרעת רוב, וא"כ מאי קשיא להו הכא.

ובפשוטו נ' בדעת התוס', דס"ל דהא דבדבר שאינו בטל לא שרינן מכח הלך אחר הרוב, הוא משום דהו"ל קבוע, ואף אם אינו ניכר הו"ל קבוע מדרבנן, אך הכא ס"ל להתוס' דלא סגי במה דמדרבנן הו"ל קבוע, דל"מ זה שלא לקיים בו מצות מיתה דאורייתא, וזהו דקשיא להו דניזל בתר הרוב, ובתי' בתרא כתבו דהו"ל קבוע דאורייתא, וכמש"כ בתוס' הרא"ש דחשיב כקבוע ניכר.

וכ"ה מבו' בל' התוס' בזבחים דלא סגי להו בהא דהוי קבוע, אא"כ מדאורייתא הו"ל קבוע, עיי"ש.

אך אי"ז מתישב היטב בל' התוס', דלפ"ז עיקר תי' בתרא הוא דהכא הו"ל קבוע דאורייתא, וזה לא נתפרש בדבריהם, - גם עי' בש"ש ש"ד פכ"א נקט בד' התוס' בתי' בתרא דרק מדרבנן הו"ל בכלל קבוע, ולפ"ז הדק"ל.

ב] וצ"ל דעיקר קו' התוס' היא מכח מש"א בסוגיין דרובא נסקלין נינהו, ומזה מוכח דאיירי בגונא דניידי ואי"ז קבוע, וצ"ע דמהיכן קים לי' לרב יהודה דאיירי בכה"ג עד דקשיא לי' דמאי איריא דשריפה חמורה, וזהו שהק' דמ"ט לא אזלינן בתר רוב, וע"ז כתבו התוס', דלעולם איירי בקבוע, והא דפריך תיפו"ל דרובא נסקלין נינהו, היינו דלא גרע משום דרובא נסקלין.

ג] ובתי' קמא דהתוס' דלא אזלינן בתר רובא לחייב אותו שהוא זכאי מכל וכל, עי' חזו"א שפירש דהוא משום דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ונתחדש דאף דודאי הוא חייב מיתה, מ"מ אם באנו להרגו במיתה חמורה טפי, הוי זה בכלל דינא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, וצ"ע, - ובאמת בסו"ד התוס' מבו' דשייך בזה דינא דספק נפשות להקל, ועמד ע"ז באו"ש מלכים פ"ג ה"ח, אך אכתי לא שמעינן מינה דשייך בזה דינא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב . - וצ"ב דמ"ט בדאיכא רוב דשלם הרג הולכין אחר הרוב, ולא אמרינן דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, - והי' מקום לומר דהוא משום שכבר הוכרע תחילה על דין הגברא, וכמו שחילקו האחרונים, אך בד' התוס' לעיל ד"ג: מבו' דלא ס"ל כחילוק זה, וצ"ע.

ומצאנו בד' הפמ"ג או"ח סימן שד"מ אש"א א' שנקט דזהו גופא מכוון התוס', דכיון דא' מינייהו ודאי פטור, א"א לילך אחר הרוב, כיון שיהרגו א' שלא כדין, ונ' דהוא משום דהו"ל תרתי דסתרי.

ולכאו' תיקשי ע"ז מהא דפריך תיפו"ל דרובא נסקלין נינהו, והרי דשייך בזה הכרעת רוב, - אך נ' פשוט, דכיון דכל החיסרון הוא משום תרתי דסתרי, הרי דזה ל"ש אלא כשבאנו להמיתו במיתה חמורה, דודאי אנו עושין שלא כדין, אך אם היו ב' המיתות שוות, ודאי יש לנו להמיתו כפי הרוב ולא כפי המיעוט, כיון דלא יהא בזה דבר שלא כדין, ודו"ק.

ד] ובעיקר ד' התוס' נראה לפרש בע"א, למש"כ התוס' לעיל ד"ג: דכ"ה דבדיני נפשות הולכין אחר הרוב ה"ה בדיני ממונות, ורובא דלרדיא גרע, ובתוס' הרשב"א כתובות דט"ז. נ' דכלל הדברים הוא, דכל היכא דאין הרוב מסלק את הספק לגמרי, ל"מ בממונות, וה"נ ל"מ בנפשות, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא כיון דודאי חד מינייהו אינו חייב במיתה זו, ל"ש שיסתלק הספק לגמרי, וע"כ ל"מ הכרעת רוב זו בדיני נפשות, ואדרבה צ"ע דמ"ט הוצרכו התוס' לתירוצים אחרים, הרי לפי דבריהם לעיל לכאו' תי' קמא מוכח הוא.

ה] ובמש"כ התוס' דמש"א תיפו"ל דרובא נסקלין ה"פ לכל הפחות לא גרע משום דרובא נסקלין, לא זכיתי להבין, דאם באמת ליכא בזה להכרעת הרוב, הרי ממילא דהיו רשאין להמיתו בין בשריפה ובין בסקילה, וע"ז הוא דבעינן לה"ט דשריפה חמורה, דמה"ט אין ממיתין אותו אלא בסקילה ולא בשריפה, ושו"ר מש"כ המהרש"א בזה, וכנראה כונתו דהגם דהוי קבוע ולי"ב לההלכתא דרוב, מ"מ עדיף טפי להמית במיתת הרוב, וזה חידוש, וגם צ"ב דאמאי לא ניח"ל להתוס' לפרש דזהו דקאמר תיפו"ל דרובא נסקלין.

ולול"ד התוס' הי' מקום לפרש, דאם היו ב' המיתות שוות, שפיר הוה כבשינן להו וכו', דל"ש בזה ב' טעמי התוס', ומכח זה היו ממיתין אותו בסקילה, אך התוס' לא כתבו כן, וכנראה לא ניח"ל בזה, דא"כ אכתי נפ"מ בהא דהשריפה חמורה, דמה"ט ממיתין את כולם בסקילה אף בלא דכבשינן להו, וצ"ע.

ג] א] שם דפ"א., תוד"ה ונגמר דינו, תימה ואמאי נידון בחמורה הא הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה וכו', וי"ל דהכא מירי כגון דהך עבירה שניה עבר בפני בי"ד, דאפי' בעדות שאי אתה יכול להזימה מחייבינן ליה לעיל בטריפה משום ובערת הרע, עכ"ל.

משמעות ל' התוס' הוא, דלעולם אף בעבר בפני בי"ד הי' מקום לפטרו משום עדות שאי אתה יכול להזימה, ואך דבסוגיא דלעיל בטריפה נתחדש דכיון דא"א לחייבו בע"א, יש ביד בי"ד להמיתו משום וביערת הרע מקרבך, אף דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, וזה דבר חדש, - ועי' שו"ת בית יצחק חו"מ סימן א' שכמדומה שנקט כן בביאור סוגיית הגמ' לעיל, וצ"ע.

ב] עוד כתבו התוס', ז"ל, ועוי"ל כיון דאי מיתזמי קמאי או מיתכחשי מהני סהדותייהו דבתראי, עדות שאתה יכול להזימה קרינן בי', עכ"ל, וצ"ע דהניחא אי מיתזמי קמאי ניחא דמיחייבי בתראי, דנתברר דלא הי' גברא קטילא, אך אם מיתכחשי ולא נתברר כלל דל"ה גברא קטילא, היאך יהרגו את העדים המוזמין מספק.

והנה אמנם בגבו"א מכות ד"ה. נקט בביאור ד' התוס' דכונתם דכיון דמשכח"ל שתועיל עדותם, יש עליהן חיוב הזמה בודאי, ולפ"ז יש מקום לישב לקו' זו, אך כבר תמה הגבו"א ע"ז דא"כ תיקשי מסוגיא דהתם, ובע"כ מכוון ד' התוס' הוא כמש"כ המהרש"א, דרק אם מיתזמי או מתכחשי קמאי הוא דמתחייבים הראשונים, ובזה קשיא כנ"ל.[[6]](#footnote-7)

וי"ל דמכוון התוס' הוא להכחשה דומיא דבא הרוג ברגליו, שנתברר בודאי דהעדים הראשונים עדי שקר הם, אך זה דחוק בסתימת ד' התוס'.

ג] ואולי י"ל בזה, דהנה יש להסתפק בגונא דנתחייב אדם מיתה ע"פ עדים ואח"כ באו אחרים והכחישום, ואח"כ בא אחר והרגו, אם הוא פטור, משום דהו"ל ספק גברא קטילא, או דכל שהוכחשו העדים בטל הגמ"ד דהמיתה, וע"כ בודאי ל"ה גברא קטילא, ולכאו' מד' התוס' דאם מתכחשי קמאי מיחייבי בתראי, מוכח דכל כה"ג בטל הגמ"ד דהמיתה וההורגו חייב.

ואך דבד' התוס' אכתי צ"ע, דאף דאם מכאן ולהבא מתבטל הגמ"ד, מ"מ היאך נחייב מכח זה את העדים שהעידו תחילה בעוד שהי' עליו תורת גברא קטילא, והרי לא נתברר לנו למפרע דלא הי' גברא קטילא, - וי"ל אי נימא דהזורק חץ על גברא קטילא, וכשפגע בו והרגו כבר ל"ה גברא קטילא, דלא פטרינן לי', משום דבשעה שהרג הוי גברא קטילא, וה"נ אם העידו עדים זוממין על גברא קטילא, ובשעת גמ"ד ל"ה גברא קטילא, י"ל דיתחייבו, ולפ"ז י"ל דאף אם אחר הגמ"ד בטל מיני' תורת גברא קטילא, ג"כ יש לנו לחייבם, דאין חיובם רק על שעת הגמ"ד, אלא כ"ז דהגמ"ד קיים הוי זה טעם לחייבם, וצ"ע בזה.

ד] והמאירי כתב לישב קו' התוס', ז"ל, יראה מכאן שאין יכולין לומר כן הואיל ואף לאחר גמ"ד מחזירין לזכות ואין זה כגוסס בידי שמים, עכ"ל, וצ"ע מסוגיא דמכות שהביאו התוס' דמבו' דכה"ג אינו חייב, ושמעתי לחלק דהתם כבר הי' מחויב באותה מיתה עצמה ועל אותו מעשה עצמו, וע"כ הגם שהם העידו על גמ"ד אחר, חשיב דלאו מידי אתו למעבד, ודו"ק.

אך צ"ע ע"ד המאירי מהא דתניא בספרי פר' מסעי, ר' יונתן אומר הרי שיצא ליהרג וקדם אחר והרגו פטור, או עד שלא נגמר דינו, ת"ל אשר הוא רשע למות עד שלא נגמר דינו חייב משנגמר דינו פטור, ע"כ, והרי להדיא דההורג מי שנגמר דינו להריגה פטור משום דהו"ל גברא קטילא.

ה] ונראה דהישוב לזה נלמד מד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן פ"ז, שהק' השואל לקו' התוס' דהיאך דנים אותו בחמורה הרי הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, והשיב ר"ת, ז"ל, יוצא ליהרג ל"ה כטרפה דטרפה מיחתכי סימני' והאי לא מיחתכי סימני', ואפילו רבנן וכו' בנגמר דינו מודו לגוסס בידי שמים דהא לא איתעביד ביה מעשה וכו', והא דאמרינן במכות באו ב' ואמרו בחד בשבא נגמר דינו של פלוני וכו' עד דבשעתא דקא מסהדי גברא בר קטלא הוא, ואילו היו ממיתין אותו בכל מיתה שהם יכולין להמיתו שלא ע"י ב"ד מצוה עבדי, אבל לא מן המובחר, אי נמי טעו ומה בכך, תדע דקאמר ה"נ גבי ממונא דבעידנא דקא מסהדי בר תשלומין הוא, ומה שייך הכא עדות שאי אתה יכול להזימה אלא זה גורם לפרוע החוב בכל ענין ותבא עליו ברכה, אלא אינו מן המובחר משום מדבר שקר תרחק, אי נמי טעו, ודוק לישני גבי וכו' וגבי אחר קמפרש גברא קטילא הוא, פי' והפקר הוא כיון שהוא בר קטילא, וההוא דבאו ב' ואמרו לו בחד בשבא וכו' גברא בר קטלא גברא בר תשלומין ואינו אומר גברא קטילא, ובהנחנקין לא אמר גברא בר קטלא הוא אלא גברא קטילא הוא, דהוי הפקר וכו', עכ"ל.

והנה הדברים באו משובשים בדפוס, אך בביאור עיקר הדברים נראה, דהא דבההיא דמכות פטרינן לי', אי"ז משום דהוי גברא קטילא וההורגו פטור וה"נ המעיד עליו שקר פטור, אלא הוא משום דגברא בר קטלא הוא, שכבר חייב הוא מיתה, וההורגו בכל מיתה שהיא פטור, כיון דמתקיים בזה דין מיתתו, וע"כ ה"נ העדים המעידין עליו ובאו להמיתו מכח עדותם, כיון דהי' מתקיים בזה דין מיתתו ה"ה פטורין, וזה דומיא דמש"א התם לענין ממון, דכל שהי' חייב ממון זה אין העדים חייבין, כיון שכבר הי' בר חיובא, ולא באו לחייבו בחיוב שאינו חייב בו, וה"נ הכא דכוותה.

ו] והנה לא נתפרש בד' ר"ת דהיאך נתישב לפ"ז דינא דסוגיין, דמ"ט דנין אותו בחמורה ולא חשיב כעדות שאי אתה יכול להזימה.

ואולי י"ל דכונתו, דהגמ' במכות שם איירי ברוצח, דומיא דהגמ' לעיל מינה, וברוצח דינא הוא דממיתין אותו בכל מיתה שהיא, וע"כ אין העדים הזוממין חייבין, אך בשאר חייבי מיתות דאין ממיתין אותן בכל מיתה שהיא, שפיר מחייבינן את העדים הזוממין, וע"כ הו"ל עדות שאתה יכול להזימה.

ולפ"ז מתישב היטב הא דתניא בספרי דההורגו לאחר שנגמר דינו פטור, דהתם הרי איירי בקרא דרוצח, וברוצח באמת ההורגו לאחר שנגמר דינו פטור, ולא משום דגברא קטילא הוא, אלא משום דנתקיים בזה דין מיתתו, ומשא"כ בשאר חייבי מיתות דאין מתקיים בזה דין מיתתו, שפיר י"ל דההורגו חייב.

ז] אך תיקשי לדעת ר"ת, מהא דמייתינן מקרא דוהוליד בן פריץ שופך דם וכו', והתם הרי נתחייב מיתה על רציחה, וא"כ היאך מחייבין אותו במיתה החמורה, הרי הוי עדות שאי אתה יכול להזימה, - ואולי התם מודה ר"ת לתי' התוס' דאיירי בשעבר בפני בי"ד, דקרא לא אתי אלא ללמדינו לעיקר הדין דדנים אותו בחמורה, וסגי במה דאיכא גוונא דמשכח"ל להך דינא, ולא קשיא לי' אלא ממתניתין, דבסתימת הדברים לא משמע דאיירי דוקא בכה"ג, וצ"ע בזה.

ח] ועיי"ש עוד בד' ר"ת שכתב, ז"ל, ועוד דסתמא כר' יהודה נמי בערכין יוצא ליהרג דמקדיש ומעריך לכל דבריו כחי, מבו' בדבריו דגוסס בידי אדם למ"ד דהוי כמת אינו נידון לכל דבריו כחי, וצ"ע, אלא שלא ניתן לחזרת ב"ד, דהא דנין בו ביום וגומרין למחר ואם יחזירוה צריך לגמור החמורה למחר ונמצאת מענה את דינו כדמסיק בערכין, וי"ל דמשו"ה בעי חייא מרבה בר נתן מנא הא מילתא דאמור רבנן מי שנתחייב שתי מיתות ב"ד נידון בחמורה וסמוך ליה אקרא דנראה דבו ביום דנין וגומרין ואין ממתינין למחר דהא גלי קרא הכא ולא שאר דברים כדאמרינן בערכין, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דבעינן קרא דנידון בחמורה, הוא משום חשש עינוי דין, וצ"ע דבסוגיין אמרינן טעם אחר דס"ד דגברא קטילא הוא, ואולי מפרש ר"ת דזה עצמו מכוון הגמ', והוצרך לזה לפי דעתו דהמחויב מיתה לא חשיב כגברא קטילא לגמרי, וע"כ בע"כ לפרש דמכוון הגמ' דכיון דגברא קטילא הוא שכבר נגמר דינו למיתה, אין מענין את דינו, וצ"ע.

ג] שם דפ"א: בסוגיא דכיפה, -

והנה ז"ל הרשב"א בתשו' החדשות סימן שמ"ט, דבר תורה עכשו אין דנין דיני נפשות וכו', אבל כל שראו הקהלות לדון ולגדור בפני הדור הפורץ, כגון לחתוך א' מאבריו הרשות בידם וכו' ואפי' להמיתו, כמו שאמרו וכו' שמעתי שב"ד מכין ועונשין שלא מה"ת וכו', ומה שאמרת מי שמחל לו המלך ההריגה ע"מ שתצוו לו כל הדברים שיש לו לעשות מה לעשות לו, כבר אמרתי שאם ידעתם שהרג בודאי במזיד אתם יכולין לעשות לו מה שיראה בעיניכם, וכאותה שרמזתי לכם וכו' אלמא אם ירצו ינקרו את עיניו, ואם ירצו יגזרו עליו מלקיות או גלות, הכל לפי מה שהוא אדם ראוי להחמיר עליו, או אם ראו לכנוס אותו לכיפה ולהאכילו לחם צר ומים לחץ, כמו ששנינו וכו' ההורג נפשות שלא בעדים כונסין אותו לכיפה וכו', הרי לך שאינן יכולין לדון אותו באחת מארבע מיתות המסורות לב"ד, ואע"פ שא"א לדונו בהן ולהורגו ממש, אפילו הכי כיון שוודאי הרג גורמין מיתתו כן, אבל מי שלא נודע בעדים שהרג את הנפש, אין מחמירין עליו כל כך, שאין ממיתין ואין גורמין מיתה למי שהוא מסופק אם הרג אם לא הרג. שאפילו במי שאמרו שהרג הנפש שלא בעדים שכונסין אותו לכיפה, לא שלא בעדים ממש, אלא בשיש עדים שהיתה עדותן עדות בעלמא אלא שאינה עדות לגבי דיני נפשות, שהרי שאלו עלה בגמרא הרג שלא בעדים מנא ידעינן אמר רב בעדות מיוחדת, כלומר שראה עד אחד מחלון זה ועד אחד מחלון אחר, שבדיני ממונות היתה עדות ברורה אלא שאינה עדות לגבי נפשות, ושמואל אמר שלא בהתראה, דדיני נפשות צריך התראה אעפ"י שבעלמא אין צריך, ורב חסדא אמר אבימי כגון דאתכחוש סהדי בבדיקות ולא אתכחוש בחקירות. אלמא לא אמרו אלא באלו, אבל בשאין עדים אלא נשים או עד אחד או קרובים, דאפילו בעלמא אין עדותן עדות, אין מחמירין עליו כל כך להכניסו לכיפה. ומיהו אם ראו שהדבר אמת וראוי לסמוך עליו, אלו רצו להחמיר עליו לגדור את הדבר הרשות בידם כמו שאמרתי.

נראה בדעת הרשב"א, דדינא דכיפה דלקה ושנה אינו מדין מכין ועונשין, אלא הוא מהלמ"מ, אך דינא דרוצח הוא מדין מכין ועונשין, ומשה"ק הר"ן דבמכין ועונשין אין מתקנין בקבע, י"ל כמבו' בד' הרשב"א דשאני ברוצח דמן הדין הוא חייב מיתה ואך שאין בי"ד ממיתין אותו, ולזה מהני הא דמכין ועונשין אף בקבע.

1. ועי' בס' הבתים דהא דסקילה חמורה משריפה הוא גם משום דבשריפה הגוף קיים, וכן הא דסיף חמור מחנק הוא גם משום דבחנק הגוף קיים, והא דשריפה חמורה מסיף הוא משום דשוהה במיתתו ואית לי' צערא טפי, עיי"ש.

   ולפי דבריו נמצא דב' הפלוגתות דרבנן ור"ש אם סקילה חמורה משריפה ואם סיף חמור מחנק, הוו ביסוד א', דלרבנן מיתה דגופו קיים קיילא טפי, ולר"ש לא קיילא טפי.

   ובזה יל"פ ד' התוס' לעיל דנ"ג. דמסתמא כיון דר' ישמעאל סבר כר"ש דשריפה חמורה סבר נמי כוותי' דחנק חמור, וצ"ע מה ענין זל"ז, הרי הא דס"ל לר"ש דחנק חמור יליף לה מהא דמדיחי עיר הנדחת בחנק, ובזה י"ל דר' ישמעאל ס"ל כרבנן דמדיחי עיר הנדחת בסקילה, ובפשוטו צ"ל דמכוון התוס' הוא דלא מצינו דיש דעה אחרת בסדר המיתות, אך לפ"ד ספר הבתים יש ליתן טעם בזה, דביסוד הדברים ב' הנידונים שייכי זל"ז, וע"כ הגם דמצינו לחלק ביניהם וע"כ בעינן למילף מקראי לכל חד וחד, מ"מ מסתבר דמאן דס"ל כר"ש בהא ס"ל כר"ש בהא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזכר יצחק נקט מסברא, דאם ממיתין אותו מדינא דבכל מיתה שאתה יכול להמיתו, הרי דאם אפשר להם להמיתו במיתה קלה טפי אין להם רשות להמיתו במיתה חמורה ממנה, ועפי"ז יישב קו' התוס', דע"כ ל"מ למיתי הכא מדינא דבכל מיתה שאתה יכול להמיתו, דא"כ ל"ה נידונים בסקילה אלא בחנק, והדברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירוני דלפי' בתרא דהרמ"ה בסוגיין דמש"א דהוראת שעה היתה הוא משום דל"ה אפשר להתרות בו באיזו מיתה, מתישב קו' התוס'.

   ויש להוסיף מש"כ החיד"א בס' פני דוד פר' אמור בשם הרי"ד, ז"ל, לפרוש להם ע"פ ד', תימה במה התרו במקושש ומגדף, אליבא דמ"ד מותרה לדבר חמור מותרה לדבר הקל לא תיבעי לך, כי תיבעי לך אליבא דמ"ד עד שיתרו בו באיזה מיתה נהרג, וי"ל שהתרו בו בארבעתן, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל שהתרו בו בספק על כל ד' המיתות הוי שפיר התראה, ולא אמרינן דכלפי כל מיתה ומיתה אי"ז אלא כהתראת ספק, וצ"ע שלא הביא מש"א בסוגיין דלדעת ר' יהודה הוראת שעה היתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם לכאו' דבריו נסתרים מסוגיית הגמ' לעיל ד"ח: דמפורש דאם התרו בו במיתה סתם אינו נהרג, עיי"ש, והעירוני די"ל בזה, דהתם איירי בשהתרו בו במיתה סתם, ולא פירשו שהיא אחת מד' מיתות בי"ד, וע"כ י"ל דהוא סבור שהוא מיתה קלה טפי, וע"כ אינו נהרג, אך דבריו קיימי בשהתרו בו שיהא חייב א' מד' מיתות, שהרי התם לא ידעו איזו מיתה הוא חייב, אך ידעו שהיא אחת מד' מיתות בי"ד.

   שוב נתעוררתי דבלא"ה צ"ל כן, שהרי כתב במנ"ח דנערה המאורסה שהתרו בה לחנק נהרגת, משום דבגמר ביאה דינה בחנק, וא"כ מ"ט התם לא קטלינן לה בחנק, הרי לכאו' לגבי מיתת חנק צדקו ד' הגרא"מ ז"ל דאף אם התרו בו סתם הו"ל התראה מעליא למ"ד דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, ובע"כ דהתם איירי בשלא פירשו כלל שהיא אחת מד' מיתות בי"ד, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובמק"א נת' דכ"ה להדיא בד' הרשב"א במיוחסות סי' קפ"א, ז"ל, וא"ת לדעת ר"י שאמר דאינו נקרא קבוע אלא הניכר במקומו, א"כ תיקשי לי' הא דאמר פ' התערובות וכו' ה"ל קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, לא היא, דכלפי מה שאמר בע"ח חשיבי ולא בטלי, הו"ל איסור קבוע לעין, וניתסר לאימשוכי ממקום קביעותו, "דכיון דאיכא ודאי איסור ביניהו, לא אמרי' בהאי כל דפריש מרובא פריש", עכ"ל, ונת' כן בדעת סה"ת ועוד מקמאי שכתבו דל' הגמ' קבוע ל"ד הוא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. עוד קשיא בזה, דהיאך מחייבינן להו, והרי היו שוגגין, שלא ידעו שיוזמו או יוכחשו הראשונים, והעירוני די"ל דאיירי בשלא ידעו כלל שנגמר דינו, והיו מזידין גמורים.

   ובכ' הגר"ח הוכיח מזה כדעת הרמב"ם דעדים זוממין חייבין אף בשוגג, אם אך נתכוונו לעדות זו, והכא חשיב שנתכוונו לעדות זו, דאף דהיו סבורים דגברא קטילא הוא, אך הרי נתכונו להמיתו, ואך דהיו סבורים דאין חייבין ע"ז משום הזמה, אך העירוני בזה מד' התוס' לעיל ד"ט: דמבו' דפירשו להא דלאסרה על בעלה באנו, שלא ידעו שיהרגו ע"ז, אך בד' ש"ר יל"פ דהתם היינו דלא נתכוונו להעיד להמיתה ואי"ז בכלל זממתם, ואף אי נימא דהיינו רק כשלא ידעו שימיתוה, אך היינו דמכח זה חשיב שלא זממו להרגה, אך כל שזממו להרגו ה"ה חייבין אף אם לא ידעו שיהיו חייבין ע"ז מיתה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)