חצר ובית שער
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מזוזה - הרב משה חדש / חבורות

# חצר ובית שער

קי"ל דשערי חצרות חייבין במזוזה ויל"ע אם חצר חייבת מחמת עצמה דחשיבא דירה או דחייבת משום דנכנסים דרכה לבית. וכבר כתבו רבותינו [עי' בי"מ סי' רפ"ט וחזו"א סי' קס"ח] שמהרמב"ם נראה כצד ב' דחיוב החצר משום שנכנסים דרכה לבית עי' פ"ו ה"ח דכתב שכל הפתחים שנכנסים דרכם לבית אפי' עשרה זה לפנים מזה חייבים ולכן פתח החצר חייב. אמנם מתוס' מוכח דחייבת מחמת עצמה דהתוס' דף ל"ג ע"ב ד"ה דלית להו תקרה הקשו מ"ש בית שאין בו תקרה דפטור מחצר שחייבת אע"פ שאין בה תקרה. וכבר עמד בזה הקר"א דקושיא זו שייכא רק אי חצר חייבת מחמת עצמה אבל אם חיובה מחמת שנכנסים דרכה לבית לא קשה מידי דכיון שהבית יש בו תקרה ממילא פתח החצר הוא ג"כ כפתח הבית. ואמנם רבינו מנוח תי' כן דחצר שאני שהיא פתוחה לבית והיינו כמש"כ דחיובה משום שנכנסים דרכה לבית ולא מחמת עצמה והיינו כנ"ל לדעת הרמב"ם, אכן התוס' שלא תי' כן ע"כ דס"ל דחצר חייבת מחמת עצמה וכן הוכיחו בחי' רא"ל סי' י"ז וכן בפרשה סדורה סי' כ"ה [ובחזו"א סי' קס"ח נראה דלא ברירא ליה דעת התוס' בזה וצ"ע], והרא"ש תי' דשאני חצר דדרכה בכך כיון שמשמשת לבית, ומבואר דהרא"ש ס"ל כסברתו בקושיא דחצר חייבת מחמת עצמה. וכ"מ בפרישה סי' רפ"ו דהרא"ש ורבינו מנוח ב' שיטות הם, וכ"כ הבי"מ סי' רפ"ט בדעת המהרי"ל דכתב דאם החצר פנימית מניח המזוזה בימין החצר וע"כ דהחצר חייבת מחמת עצמה. ועי' חזו"א סי' קס"ח שנתקשה בדברי מהרי"ל ובסו"ד כתב דס"ל כהרא"ש [אבל אח"כ כתב שמהרא"ש אין הכרח שעירב גם את דעת רמב"ם וצ"ע כוונתו ועי' פ"ס אות כ"ה] וע"ע גידולי הקדש סי' רפ"ו סק"ז שהרא"ש ורבינו מנוח לא פליגי דצריך לתרוויהו ודבריו צ"ע.

אולם בתורא"ש יומא י"א וכן בתו"י שם כתבו עפ"י הירושלמי דחצרות חייבין משום דנכנסים דרכם לבית. ולכאורה זה דלא כהרא"ש בפסקיו.

אמנם באמת בהא דחייבין משום דנכנסין דרכן לבית יל"פ בתרתי או דהוי פתח לבית וכנ"ל, או דמאחר שנכנסין דרכן לבית הוי החצר עצמה כמקום דירה דשימוש למעבר חשיב נמי תשמיש דירה, ובנוס"א דכשמשמש למעבר לדירה הוי חלק מהדירה. ומעתה אי נימא הכי י"ל דגם הרא"ש דס"ל דחצר חייבת מחמת עצמה אין כוונתו משום דמשמשת בעצמה לתשמישי דירה ככיבוס וכדו' אלא משום דהיא משמשת למעבר לדירה וכיון שממנה נכנסים לדירה הויא חלק מהדירה. ולזה הוקשה להרא"ש דאי מתנאי דירה שיהא בה תקרה אמאי חצר חייבת ולזה תי' דדרכה בכך, והיינו שתשמיש למעבר אף בלא תקרה חשיב ראוי לתשמישו. ולפי"ז א"ש דברי התורא"ש עם דבריו בפסקיו דמש"כ דחייבת משום שנכנסים דרכה לבית היינו דלהכי חשיבא היא עצמה דירה ולא רק דהוי פתח לבית. ויש להכריח כן גם מדבריו שם לענין ב"ש דאמרינן דפטור וכתב דאע"ג דשערי מדינות דחייבין שאני ב"ש שאינו חשוב ואי נימא דחיוב שערי מדינות משום דהוי פתח לבית מה איכפ"ל דאין הב"ש חשוב מ"מ הרי הוא פתח של בית החשוב וע"כ דמה שנכנסין דרכו לבית הוי טעמא דהוא עצמו מקבל שם דירה ועי' להלן בעז"ה. וה"נ בחצר איכל"מ דכיון דנכנסין דרכה לבית היא עצמה חשיבא דירה.

אלא שלפי"ז נמצא דחצר שאין נכנסין דרכה לבית אף שפתוחה לבית וכגון חצר פנימית שאחורי הבית תהא פטורה ממזוזה, וזה שלא כדברי המהרי"ל הנ"ל דס"ל דחצר פנימית מניח המזוזה בימין הכניסה לחצר, והבי"מ והחזו"א ביארו דס"ל כהרא"ש דחצר חייבת, אולם להאמור בזה גם לרא"ש פטור, וע"כ דמפרשים דעת הרא"ש כפשוטו דחייבת משום שמשתמשים בה עצמה תשמישי בית כמו אוצר וכדו'.

ולדעת התוס' דלא ס"ל דחצר חייבת משום שנכנסין דרכה לבית יל"ע מ"ש מב"ש הפתוח לבית דחייב אע"ג דלית ליה תשמישי חצר, וע"כ התם החיוב משום דנכנסים דרכו לבית, ואמנם לשיטתם באמת כל ב"ש אין חייב מה"ת אלא מדרבנן ואיכל"מ דאזלי לשיטתם דאין לחייב משום דדרכו נכנסים לבית ואין פתח אלא בפתח הראשון, ודלא כהרמב"ם. אולם יקשה משערי מדינות וכדהקשה בתורא"ש ביומא מ"ש ב"ש דפטור משערי מדינות וע"כ כתי' התורא"ש דהתם דקטן הוא אבל חצר דגדולה היא לכאורה לא גרעה משערי מדינות. ודוחק לומר דהתוס' מיירי רק בחצר פנימית שאינה משמשת לכניסה לבית. ואולי י"ל דאף דיכולים ליכנס לבית מ"מ סתם חצר אין עיקרה לשם כניסה לבית אלא לשימושי החצר עצמה. וכה"ג אין לחייבה משום פתח לבית. ועי' עוד להלן.

והנה הראשונים נחלקו בדין ב"ש דבגמ' איכא סתירה אי חייב או פטור עי' בתוס' כאן ובסוכה ד"ח והרי"ף כתב דב"ש דפתוח לבית חייב והבעה"מ כתב דב"ש דאכסדרה פטור וב"ש דבית חייב [ולכאורה זה כהרי"ף וצ"ע בתוס' ביומא דמבואר דב' תי' הם] והוסיף הבעה"מ דגם ב"ש דחצר פטור ורק ב"ש דבית חייב, והרמב"ן פליג דב"ש דחצר חייב כב"ש דבית והרי"ף לא אתי לאפוקי אלא ב"ש דגינה. ועי' פרשה סדורה סי' ל"ו דחצר עצמה חייבת אף לבעה"מ דאל"כ פשיטא דב"ש דחצר פטור [וכן מוכח בב"ש דאכסדרא דמודה הבעה"מ דהאכסדרא עצמה חייבת עי"ש בהשגות הראב"ד וברמב"ן דמשמע הכי]. וע"ז מקשה הרמב"ן דכיון שהחצר חייבת ממילא הב"ש דידה נמי חייב.

ויסוד לדברי בעה"מ שאף שהוא בית שער למקום החייב במזוזה אין נחשב ב"ש מבואר בגמ' סוכה דסוכת היוצרים החיצונה אינה כב"ש משום דאינה קבועה ולפי' הראב"ד בהשגות היינו משום דאין הפנימית קבועה ואע"פ שהיא חייבת, וחזינן דאף שהבית חייב אין הב"ש דידיה חייב. אמנם לרמב"ם התם הטעם דהב"ש עצמו אינו קבוע והוא חסרון בפתח דלא חשיב פתח.

וסברת הבעה"מ נראה דס"ל דהא דב"ש דבית חייב אין הטעם משום דהוי פתח של הבית אלא משום דהוא עצמו נחשב כבית ואע"ג דאין בו דיורין עצמיים מ"מ כיון שמשמש מעבר לבית חשיב דירה, וזה רק כשמשמש מעבר לבית חשוב ולא במעבר לחצר שאינה בית גמור אף שחייב במזוזה, ובנוס"א יל"פ דטעמא דב"ש משום דנטפל לבית, ולזה ס"ל דדוקא ב"ש דבית שנטפל הב"ש לבית גמור נעשה גם הב"ש כבית אבל בי"ש דחצר שהיא עצמה אינה בית גמור לא מהני טפילותו ליחשב עי"ז כבית.

ועדיין יש להעיר דכיון שהחצר פתוחה לבית ונכנסין דרכה לבית אמאי לא נחייב גם ב"ש דחצר משום שנכנסין דרכו לבית והוי כהוי ב"ש דבית. ודוחק לומר דמיירי רק בחצר שאחורי הבית שאין נכנסין דרכה לבית [וס"ל דחצר חייבת מחמת עצמה אבל הב"ש דידה פטור] דסתימת דברי בעה"מ דמיירי בסתם חצר שלפני הבית ואפי"ה פוטר הב"ש [ועוד דאי מיירי בפנימית לא קשה מידי קושית הרמב"ן. אלא אי נימא דקושית הרמב"ן דב"ש יתחייב משום עצם הכניסה לחצר], ואף למש"כ דס"ל דאין חיוב הב"ש משום שפתחו חשיב כפתח לבית אלא שהוא עצמו נעשה כדירה מחמת תשמיש זה שמשמש מעבר לבית מ"מ גם הב"ש דהחצר משמש למעבר לבית ודוחק לומר דס"ל דרק הכניסה הראשונה לבית נחשבת כניסה משא"כ הכניסה החיצונה. אמנם להנ"ל דס"ל דאין החיוב משום עצם מה שמשמש למעבר לבית אלא שהב"ש נטפל לבית, לפי"ז איכל"מ דאין הב"ש נטפל לבית שאינו סמוך לו. ואף שהחצר טפילה לבית מחמת שנכנסים דרכה לבית מ"מ הב"ש שהוא רק טפל לה אין טפל לטפל.

ועוד נראה דס"ל דחצר חייבת מחמת עצמה משום תשמישיה ולא משום דהיא טפילה לבית, ולכן הב"ש דידה אינו נטפל לבית. אלא דהא גופא צ"ב אמאי לא נחייב חצר גם משום דהויא כב"ש, וכבר הקשינו כן על תוס' דהוכיחו מחצר דבית שאין בו תקרה חייב במזוזה ולא תי' דשאני חצר דחיובה משום דהיא פתח לבית שיש בו תקרה. וכתבנו די"ל דחצר גרע דעיקרה לתשמישי חצר, ובסמוך יתבאר זאת יותר.

והנה בשו"ת רעק"א סי' ס"ו הביא מרש"י ביומא י"א דשערי מדינות חיבים ברובם ישראלים ומשמע דרובן עכו"ם פטור ממזוזה וביאר רעק"א דס"ל דשותפות עכו"ם פטור ונתקשה לפי"ז דגם ברובן ישראל כיון דאיכא מיעוט עכו"ם הוי שותפות עכו"ם עי"ש שנדחק ליישב. אמנם באו"ש הל' מזוזה פ"ו כתב דהכא לא שייך לפטור משום שותפות עכו"ם דאין החיוב מחמת הב"ש עצמו וכדאמרינן בירושלמי דשערי מדינות לא חשיבי דירה אלא מחמת שנכנסים לבתים וכיון שהבית של ישראל ואין בו שותפות לא מגרע מה שהפתח עשוי גם לבתי עכו"ם דמ"מ חייב מחמת בתי הישראלים. ולכן פי' האו"ש דברי רש"י דכיש רוב עכו"ם פוטר משום דהשער עיקרו לבתי העכו"ם ולכן פטור. ולדעת הרעק"א נראה דס"ל דגם ב"ש חייב מחמת עצמו כלומר דכיון שמשמש למעבר לבית הוי איהו בית דירה ולכן ס"ל דכיון שיש שותפות עכו"ם בשער פוטר.

ובאו"ש שם הוסיף שאם הב"ש יש בו גם כלים וכדו' דהוי בית האוצר תלוי בשיטת הראשונים אי בית האוצר חייב במזוזה דלמ"ד דחייב הרי דחשיב דירה לפי"ז אם דר שם עכו"ם הוי דירת עכו"ם ופטור משום שותפות עכו"ם אבל אם בית האוצר פטור ממזוזה דאינו חשיב דירה, לא איכפ"ל שדר שם עכו"ם מטעם הנ"ל דבבית שער דחייב מחמת שהוא פתח לדירת הישראל אין מגרע מה שיש שם גם בית של עכו"ם כיון דחיובו משום בית הישראל. ודבריו צ"ב כדהקשה בפ"ס אות דגם אי הב"ש חשיב דירה מחמת שהוא בית האוצר ומחמת זה איכא פטור שותפות עכו"ם מ"מ יתחייב מחמת שהוא גם ב"ש לבית ששייך רק לישראל. ועי' חי' רא"ל וצ"ע.

ונראה ליישב עפ"י מש"כ במאירי ביומא י"א דחיובא דב"ש הוא רק כשנעשה לשם בי"ש אבל אם לא נעשה לב"ש אף שהוא משמש גם לכניסה לבית אין חייב משום ב"ש. והביאור הוא דאף שזה נחשב פתח לבית מ"מ כיון שאין הפתח צמוד לבית עצמו אינו פתח הבית אלא אם נעשה לשם זה. [ועי' מש"כ בברכת כהן בזה]. ולפי"ז היה נראה דזו גם כוונת האו"ש דכשמשמש הב"ש גם לאוצר דחשיב תשמיש דירה נחשב שנעשה לאוצר ולא לשם כניסה לבית ולכן אין לחייבו משום ב"ש לבית. מיהו צ"ב אמאי תלוי אי בית האוצר חייב במזוזה, דלכאורה תלוי אם נעשה לשם אוצר או לא, וצ"ל דאם אוצר אינו חשוב דירה, אין חשיב עיקרו לבית האוצר אלא לשם כניסה לבית. ויותר נראה דבאמת אין זה ממש כדברי המאירי אלא עפ"י דרכו של המאירי דבעינן שיחשב פתח דידיה ולא סגי במה שמשמש גם לב"ש, ולאו"ש אף אם נעשה לשם ב"ש מ"מ אזלינן בתר עיקר התשמיש וכשמשמש גם לאוצר אי חשיב תשמיש דירה אמרינן שתשמיש זה הוא עיקר כלפי תשמיש הפתח ואין שימוש הפתח לכניסה לבית מחייב במזוזה ורק אי אוצר לא חשיב תשמיש דירה אמרינן דתשמיש הפתח הוא עיקר. ונראה שזה מבואר בגמ' בב"ש שבין גינה לבית דתלוי אי גינה עיקר או בית עיקר ולמ"ד גינה עיקר אף שמשמש גם לכניסה לבית מ"מ כיון שעיקרו לגינה אין נחשב פתח לבית ולהאמור י"ל דכל זה רק בפתח דב"ש אבל אם היה פתח לבית עצמו לעולם חייב במזוזה אף אם בית עיקר וכבר דייק החזו"א סי' קס"ח דמשמע בגמ' דבפתח בין גינה לבית לעולם אמרינן בית עיקר אלא דשם משמע משום דבית עיקר.

ומעתה י"ל גם בדעת התוס' שהבאנו דס"ל דחיובא דחצר הוא רק מחמת דחשיבא דירה מחמת עצמה ומשו"ה הוכיחו מחצר דגם בית שאין בו תקרה חייב ולא ניחא להו לומר כרבינו מנוח דחצר חייבת משום דהוי פתח לבית. ולהאמור הטעם משום דס"ל דבחצר אין לחייב משום דהוי פתח לבית כיון דעיקרה נעשה עבור החצר עצמה לתשמישיה ולא לשמש למעבר לבית ולכן אף שמשמשת גם ככניסה לבית מ"מ אזלינן בתר עיקר תשמישיה ועיקר הפתח נעשה עבור עצמה ולא עבור הבית. ולכן לא חשיב כב"ש.

וכן יש לבאר לדעת בעה"מ שביארנו דס"ל כתוס' דחיוב חצר הוא מחמת עצמו ולא משום דהוי כניסה לבית ולכן ב"ש דידיה אינו חייב דכיון שאין לו דיורים גמורים אין הב"ש נטפל לדיורין דחצר, וקשה גם לדבריו כנ"ל דמ"מ יחשב גם כב"ש דבית דמשמש לכניסה לבית וממילא גם ב"ש דידיה יחשב כב"ש דבית. ולהנ"ל א"ש כמשנ"ת לדעת תוס' דהחצר עצמה כיון שיש לה תשמישים לעצמה אין הפתח נקרא על שם הבית דעיקרו נעשה לשם החצר. ולדבריו צ"ל דסברא זו מהני גם לב"ש של החצר אף שהוא עצמו אינו מקום דיורין והוי רק פתח וכשם שהוא פתח לחצר יחשב גם פתח לבית, דמ"מ כיון שבחצר עצמה יש דיורין ממילא גם ב"ש דידה שמשמש לכניסה לחצר אף שאפשר ליכנס ממנו גם לבית מ"מ עיקרו נעשה לחצר עצמה שיש בה דיורין ולכן אין לחייבו משום פתח הבית.

והשתא נבוא לבאר דעת הרמב"ן שהקשה דכיון דחצר חייבת גם ב"ש דידה יתחייב, ויל"פ דס"ל דב"ש חייב משום דהוי פתח של הבית אע"פ שהוא עצמו לא נעשה כדירה וכדהוכיח משערי מדינות. ולהכי מקשה דגם ב"ש דחצר יתחייב, וזה בתרתי או משום עצם הכניסה לחצר וכנ"ל דכיון שחיובו משום דחשיב פתח לדירה אין נפ"מ אם הבית שפתוח לו אינו חשוב דמ"מ כיון שהוא חייב ממילא הפתח שלו חייב או משום שנכנסין דרכו לבית [וכהרמב"ם דכל הפתחים שנכנסים דרכם לבית דלענין פתח אין נפ"מ בין פתח אחד לשנים].

ולפי"ז היה נראה דגם בחצר עצמה ס"ל לרמב"ן דאינה חייבת אלא מחמת שהיא פתח לבית, וזהו שהוכיח משערי חצרות לבי"ש וצ"ע שהרי בשערי חצרות עצמם גם הבעה"מ מודה דחייב [וכעי"ז הקשה החזו"א סי' קס"ט על ראייתו מבי ארזקי עי' להלן], ולהנ"ל י"ל דס"ל דחצר חייבת מחמת שנכנסין דרכה לבית וא"כ ש"מ דאף פתח שאינו צמוד לבית חייב ומזה הכריח דגם ב"ש דחצר נעשה כב"ש לבית מחמת הבית או מחמת החצר כנ"ל, וזהו גם מה שהוכיח משערי מדינות. ואמנם גם אי נימא דמודה הרמב"ן שאפשר לחייב מחמת החצר עצמה או הב"ש גופיה דחשיב כדירה מחמת שמשמש למעבר לבית, מ"מ מקשה על בעה"מ משערי מדינות דחזינן דאף בלא שנעשה כבית חייב משום דהוי כניסה לבית, וה"נ ב"ש דחצר כיון שחצר חייבת ממילא הב"ש נמי הוי פתח לבית ויתחייב.

שוב נראה מדברי הרמב"ן דס"ל דחצר עצמה חשיבא כבית, וכן נראה ממה שהוכיח מדין מעשרות למזוזה והתם לא מהני מה שהוא פתח לבית אלא תלוי בחצר עצמה אי חשיבא מקום דיורין וא"כ ה"ה למזוזה, וכמו"כ נראה מדבריו דגם לענין ב"ש חשיב בית גם לענין מעשרות, וע"כ דגם ב"ש אינו משום פתח לבית אלא שהוא עצמו חשיב דירה מטעם שנכנסין דרכו לבית. ונראה קצת דס"ל דכיון שהחצר חייבת ממילא גם הב"ש חשיב כמותה, אלא דבעה"מ ס"ל דהב"ש חייב משום דנטפל לבית ולהכי מחלק דב"ש דחצר דאינו נטפל למקום דיורים גמורים לא נעשה כבית, אבל הרמב"ן ס"ל דהב"ש הוא כהמשך לבית או החצר, וכ"מ בלשונו דכל שהוא חייב הב"ש חייב. ועדיין צ"ע בזה.

אך לפי"ז הדק"ל מה הוכיח הרמב"ן משערי חצרות שהרי גם לבעה"מ חייבין, ואפשר דאין הרמב"ן מוכיח משערי חצרות אלא הוכיח קודם מבי ארזקי דמבואר בגמ' דידן דחייב ב' מזוזות והיינו דגם בפתח מהב"ש לחצר חייב, וכ"מ הלשון שכתב **דכן הדין נותן** דשערי חצרות חייבין וכל הפתוח לחצר חייב. ולשונו מורה דלא בא להוכיח משערי חצרות אלא מסברא דמאחר דשערי חצרות חייבין ממילא כל הפתוח לחצר חייב וכדמוכח משערי מדינות.

ולפי"ז גם הבעה"מ וגם הרמב"ן תרוויהו ס"ל דחצר חשיבא דירה בעצמה ולא משום דהיא רק פתח לבית וגם בי"ש הוא עצמו חייב ולא משום שהוא פתח לבית אלא משום שמשמש למעבר לבית נעשה כבית דירה.

והנה הרמב"ן מוכיח מבי ארזקי שצריך מזוזה בפתח שמב"ש לחצר דש"מ דב"ש דחצר חייב, וכבר תמה בחזו"א סי' קס"ט דהא בפתח החצר הוי כשער החצר עצמו ולא נחלק בזה בעה"מ, ורק בפתח של הב"ש ס"ל דפטור, [ודוחק לפרש כוונתו דלא תימא דלבעה"מ החצר עצמה פטורה ולזה הוכיח דהחצר עצמה חייבת וממילא הב"ש דידה חייב כמו ב"ש דבית, דזה כבר מבואר בדין שערי חצרות]. ואי ס"ל דקובע המזוזה לימין הב"ש וכמבואר ברש"י, ע"כ הטעם משום דהוי ב"ש לבית דמשום החצר הרי צריך להניח לצד החצר. ובאמת מהמשך דברי הרמב"ן שהביא מברייתא דהמזוזה ניתנת בימין כניסתו מהשוק לב"ש וביציאתו מחצר לב"ש, ומשמע שניתנת בימין הב"ש וע"כ משום דהוי ב"ש דבית, אך קשה כנ"ל דא"כ ל"ק על בעה"מ שגם הוא מודה דב"ש דבית חייב ועי"ש בחזו"א שנתקשה גם בזה והגיה ברמב"ן דמניח ביציאתו מהב"ש לחצר, אך לשון זה הוא גם בברייתא וקשה להגיה. וע"כ משמע דחיובו מצד הב"ש ואפי"ה אין הטעם משום דהוי ב"ש דבית אלא משום דהוי ב"ש דחצר. וצ"ב.

ומזה משמע כנ"ל דס"ל דחיוב ב"ש אינו משום דהוי כניסה לחצר דא"כ ודאי שצריך להניח בימין הכניסה לחצר, אלא דסובר הרמב"ן דחיוב ב"ש הוא חיוב עצמי משום דנעשה כבית או כהחצר, [ואפי' אם הטעם משום דנכנסין דרכו לבית מ"מ אין המחיייב משום הבית וכהרמב"ם דהוי פתח לבית וגם לא משום דעוברים דרכו דא"כ בכה"ג שנכנסין דרכו לחצר וגם לבית אי מחייבינן מצד הבית ע"כ הרי הוא כב"ש דבית], אלא עיקר חיוב ב"ש הוא דכיון שפתוח לבית או לחצר נעשה חלק מהבית והוא בעצמו נחשב רשות דיורין, ולכן יתכן דחיוב הב"ש דחצר הוא מחמת שנטפל לחצר ומ"מ מניחו בימין הב"ש ולא לחצר כיון דמיירי שהפתח משמש ככניסה לב"ש, אבל אין זה מטעם שנכנסים דרכו לבית דא"כ הוי ב"ש דבית אלא הפתח משמש מעבר בין הב"ש לחצר שנכנסין ממנו מהב"ש לחצר. [ונראה דהוכחתו דאין זה משום דהוי ב"ש דבית היינו להצד דב"ש בין גינה לבית גינה עיקר ואפי"ה בחצר פשיטא לגמ' דחייב, עי' בי"מ סי' רפ"ט שכתב דמזה משמע דחצר חייבת כהרא"ש]. ומ"מ עיקר הכניסה היא לב"ש ואולי משום דלחצר אפשר ליכנס דרך רה"ר ולב"ש אין נכנסין אלא דרך החצר רק שמי שנמצא בבית ונכנס לחצר עובר דרך הב"ש וחוזר אליו, ומשמש יותר ליכנס לב"ש, ועצ"ע ועכ"פ זה מוכרח דנחשב ב"ש דחצר ומ"מ חיובו מחמת הב"ש ולא מחמת החצר. וה' יאיר עינינו בתורה"ק.

והנה החזו"א סי' קס"ח כתב להלכה דחצר עצמה פטורה ודלא כמהרי"ק ורק לרא"ש חייבת מעצמה ואח"כ כתב דאפשר דהתוס' נמי ס"ל כהרא"ש. אולם להאמור גם בעה"מ ס"ל הכי ואולי גם הרמב"ן ס"ל הכי. ועי' פ"ס סי' כ"ה וסי' ל"ו שנתעורר בזה. ועצ"ע.

ואיכא כמה נפ"מ אי חיוב ב"ש וחצר הוא מחמת עצמם או מחמת שהם פתח לבית, דאי חיובם מחמת עצמם בעינן תנאי בית משא"כ אי משום דהוי פתח לבית אי"צ שיחשב בית.

א. בית שער שאין בו דע"ד אי חיובו משום דהוי פתח לבית יתחייב כיון שהבית יש בו דע"ד אבל אי חיובו משום דהוא עצמו בית בעינן דע"ד. וכנ"ל לענין בית שאין בו תקרה דאי חיובו משום דהוא עצמו בית בעינן שיהא בו תקרה כבית אי לאו סברה דהרא"ש שדרכו בכך. ואמנם גם לענין דע"ד לדעת החמודי דניאל כל שראוי לתשמישו חייב אף שאין בו דע"ד וה"נ נימא דחיוב ב"ש משום שנכנסין דרכו לבית שפיר חשיב ראוי לתשמישו גם בפחות מדע"ד. ומצינו בזה דברים מפורשים בחמודי דניאל שם שכתב להדיא דב"ש אף פחות מדע"ד חייב כיון שאין חיובו מחמת עצמו אלא מחמת הבית והבית הרי יש בו דע"ד. ואח"כ הביא הדין דכשראוי לתשמישו חייב אף כשאין בו דע"ד ומשמע דבי"ש אף בלא דחשיב ראוי לתשמישו אי"צ דע"ד והיינו מטעם הנ"ל דחיובו מחמת דהוי פתח לבית שישבו דע"ד, [אמנם יתכן דאף אי חיובו משום דנעשה דירה חייב אף באין בו דע"ד משום דהוי חלק מהבית וצל"ע].

ב. בפתח ביהכ"ס פטור משום דאינו של כבוד ואע"ג דחשיב דיורים כמבואר בחזו"א סי' קס"ח ה'. ויש לדון בב"ש דביהכ"ס דאי נימא דחיובא דב"ש הוא משום דהוא עצמו נחשב דירה מחמת תשמיש מעבר לבית ה"נ כשמשמש למעבר לביהכ"ס יתחייב והכא אין לפוטרו משום דאינו תשמיש של כבוד דהמעבר עצמו לא חשיב בזוי תשמיש בזוי. [אמנם אי המעבר מחשיבו לדירה רק משום דנטפל לבית איכל"מ דגם הוא נחשב כבית שאינו של כבוד] אמנם אי חיוב ב"ש רק משום דהוי פתח של הבית ודאי דכשהבית עצמו פטור אין לחייב את הפתח שלו. ו הגר"ד לנדו במכתבו כתב דלשיטת רש"י ותוס' שהובא בשו"ע דב"ש חייב מדרבנן ואף כשאין פתוח לבית והיינו דחיובו מחמת עצמו אף ב"ש דביהכ"ס יהא חייב.

ג. ביהכ"ס עצמו שהוא גם משמש כמעבר [ומצוי באמבטיה שמשמש כמעבר לחדר שירות], לכאורה אי חיוב ב"ש הוא משום דהוי פתח לבית א"כ גם ביהכ"ס יתחייב כמעבר לבית ויתחייב במזוזה אף דהתשמיש ביהכ"ס אינו לכבוד מ"מ אין זה חסרון בפתח, וכ"כ בשו"ת אור לציון ח"א סי' י"ד דלרמב"ם שחיובו משום הבית ה"נ יתחייב [וכתב שם דאף שזה נראה מוזר וצריך להתיישב עוד בזה מ"מ כן נראה]. אבל אי משום דהוא עצמ ונחשב דירה הכא לא יתחייב דאינו של כבוד ואף שסיבת הדיורין אינה משום שימוש שאינו של כבוד וצריך להתיישב בזה. אמנם העיר החברותא דלמבואר עפ"י האו"ש דכשהבית שער משמש גם לדיורים אף שהם פטורים מ"מ אין נחשב ב"ש דעיקרו לדיורים עצמיים א"כ ה"נ כיון שמשמש לביהכ"ס אין לדונו כב"ש ויתיישב בזה מנהג העולם דאין קובעים מזוזה בביהכ"ס כה"ג.

ד. לדעת הרעק"א דבית דאין בו דע"ד כשהוא פנימי כיון שאי חשיב דירה חייב בפתח לחיצון, והביאו שהחזו"א נסתפק כשיש ב' פרוזדור בין הפנימי לחיצון אם חייב בכניסה מהפנימי להב"ש, דשמא אין ב"ש לחיצון, ויל"ב עפ"י הנ"ל דבעינן שעיקרו נעשה לב"ש, וי"ל דבפנימי דחידש לן הרעק"א דחשיב פתח לחיצון באמת עיקרו נעשה לשם הפנימי ואף דחשיב דיציאה מ"מ הפתח נעשה לצאת מהחיצון לפנימי אלא דאעפ"כ כיון שבפועל כשחוזרים מהפנימי לחיצון הרי הוא משמש לכניסה לחיצון זהו מחייב במזוזה, ומעתה י"ל דכ"ז בפתח לחיצון עצמו אבל לפתח הב"ש בעינן שיהא עיקרו נעשה לתשמיש זה והכא דנעשה לפנימי אין לחייבו במזוזה מחמת ב"ש.