שיעור 5 שיעור ריחא, ראשונים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / שיעורים סדר ב

בסייעתא דשמיא, אדר תשפ"א שיעור 5

**שיעור הגרצ"ו ובר שליט"א**

**שיטות הראשונים בדין ריחא מילתא**

בגמ' פסחים (ע"ו ב') כשרה שנצלית בהדי נבילה דלרב ריחא מילתא ונאסר וללוי ריחא לאו מילתא ושרי, ובגמ' ע"ז (ס"ו ב') בבת תיהא דאביי אסר דריחא מילתא ורבא שרי דריחא לאו מילתא.

ומסקנת הגמ' (שם ושם) מהברייתא דפת של חולין שהניחה ע"ג חבית יין של תרומה, דר"מ אוסר לזרים ורבי יהודה מתיר, ולרבי יוסי יש חילוק בין פת חיטין דשרי לפת שעורין שאסורה מפני שהשעורין שואבות, ומוקי דלוי ורבא כתנאי, ורב ואביי ס"ל כר"ל דבפת חמה וחבית פתוחה לכו"ע אסור ובפת צוננת וחבית סתומה לכו"ע מותר והמח' רק בפת חמה וחבית סתומה או פת צוננת וחבית פתוחה, והך דרב דנבילה ושחוטה דמי לפת חמה וחבית פתוחה, וכן ס"ל לאביי דבת תיהא כפת חמה וחבית פתוחה.

ובע"ז קאמר רבא מנא אמינא לה דריחא לאו מילתא מדתנן תנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו פת מותרת לזרים, ואביי דחי דהתם משום דמיקלא קלי איסורא.

ובסוף הסוגיא בפסחים מייתי, תני רב כהנא בדר"ח סבא פת שאפאה עם צלי בתנור אסור לאכלה בכותחא, ההיא ביניתא דאיטווא בהדי בישרא אסרה רבא מפרזיקיא למיכליה בכותחא מר בר רב אשי אמר אפי' במילחא נמי אסורה משום דקשיא לריחא ולד"א.

## ללוי אי שרי לכתחילה

בתוס' (פסחים שם) הביאו שיטת רש"י דאף ללוי דריחא לאו מילתא אסור לצלות לכתחילה שחוטה בהדי נבילה, והיינו (וכ"ה במהרש"א שם) ממש"כ רש"י (שם, ד"ה עבד) דמעשה בא לפני לוי והתירו, דמשמע דרק בדיעבד שרי, וכן היא דעת בה"ג (הו"ד בתוה"ב ב"ד ש"א, ט"ו א') והרי"ף (חולין, ל"ב א') דאף ללוי אסור לכתחילה.

ובתוס' (שם) הקשו ע"ז מהא דפריך (שם) ללוי מהברייתא דאין צולין ב' פסחים כא' מפני התערובות (וסד"א דהיינו מפני תערובת טעמים אלמא דריחא מילתא), ולא משני דהתם לכתחילה קאמר דמודה בה לוי, ובע"כ דאף בדיעבד מותר, והרמב"ן (מלחמות, פסחים י"ח ב') הרא"ה (בדה"ב שם) והר"ן (חולין, שם) הוסיפו להקשות מהא דשרי רבא בבת תיהא מטעם דריחא לאו מילתא אף לכתחילה.

ובראב"ד (פסחים, שם) ובמלחמות (שם) וברשב"א (תוה"ב שם) חילקו דלוי לא אוסר לכתחלה אלא בריח איסור הבא לידי אכילה בהדי היתר, אבל לא בהיתר בהדי היתר (כההיא דב' פסחים כא', וברשב"א הוסיף דאף בעי' דוקא כשליכא למיקם אטעמא), ולא כשאין הנאת אכילה (כההיא דבת תיהא), ומשמעות דבריהם דהאיסור לכתחילה הוא מצד גנאי וכיעור שנראה כאוכל איסור, ולפיכך לא החמירו רק בשנצלה בהדי איסור, וכן רק כשאוכל את הריחא ולא בהנאה גרידא.

מיהו, דעת התוס' (פסחים שם) רמב"ן (שם) ור"ן (שם) דלוי מתיר אף לכתחילה, והביאו שכן מפורש בירושלמי (תרומות, פ"י ה"ב) דללוי מותר לצלות נבילה בהדי שחוטה אפי' לכתחילה, וברשב"א (תוה"ב שם) הסכים לדבריהם, אך כתב (בסו"ד) דראוי לחוש לדברי הראשונים שאסרו לכתחילה.

## שיטת רש"י

שיטת רש"י (בפסחים שם) דפלוגתת רב ולוי היא כפלוגתת אביי ורבא, ושלפי"ז כיון דקימ"ל כרבא לגבי אביי ה"נ דיש לפסוק כלוי לגבי דרב, והוסיף (שם, ד"ה אסרה) דמה שאסר רבא מפרזיקא את הדג שנצלה בבשר לאוכלו עם חלב דס"ל דריחא מילתא, ומשמע דה"ה ברייתא דר"כ דאסרה פת שנאפית עם הצלי בהדי כותח דג"כ ס"ל דריחא מילתא, ולפי"ז מבואר דלדינא לא קימ"ל כן, אלא הפת מותרת אף עם חלב, וכן פוסק הראב"ד (פסחים, י"ח ב').

ולפי"ז מבואר נמי דאין הלכה כר"ל דבפת חמה וחבית פתוחה מודו כו"ע דאסור, אלא נקטינן כלוי ורבא דאף בזה נח' רבי יהודה וס"ל דריחא לאו מילתא.

ולפי מש"כ רש"י (שם, ד"ה שואבות) דטעמא דרבי יוסי דאסר בפת שעורים הוא משום דריחא מילתא (רק דס"ל דבחיטין שאין שואבות אפי' ריחא ליכא), משמע עוד דלדינא קימ"ל כרבי יהודה ולא כרבי יוסי ואף בפת שעורין שרי, וצ"ע לפי"ז עמש"כ מהר"ם (ד"פ סי' כ"ה, הו"ד בשו"ת הרשב"א סי' תתמ"ט) דבצל שנצלה עם נבילה אסור אף לדעת רש"י כיון שהוא חריף ושואב ודמי לפת חמה וחבית פתוחה, דאדרבה ברש"י משמע דאף בשעורין דשואבות אין לאסור למד"א ריחא לאו מילתא[[1]](#footnote-1).

ומשמע שמהר"ם מפרש בטעמא דרבי יוסי לאסור בפת שעורין כמש"כ ברי"ף (שם) דרבי יוסי מודה לרבי יהודה דריחא לאו מילתא אלא ס"ל דבשעורין שואבות גוף היין עצמו ועדיפא מריחא ולפיכך יש לאסור, עיי"ש, ולפי"ז ה"ה בבצל שהוא חריף ושואב דאסור, אך דמהר"ם מדמה כן לפת חמה וחבית פתוחה, ובזה בין לרש"י ובין להרי"ף להלכה שרי, וצ"ע.

אכן דבעיקר שיטת רש"י ודעימיה צ"ב אמאי הגמ' לא מייתי פלוגתא דאביי ורבא ביחד עם המח' דרב ולוי ולהעמיד שאף אביי ורבא נח' בזה, וכן תיקשי אמאי לא מייתי הגמ' בפסחים ממתני' דכמון של תרומה נגד רב כמו שמוכיח רבא מזה נגד אביי, וכה"ק הראשונים.

## שיטת תוס'

בתוס' (שם ושם) הוכיחו דמדמייתי ר"כ בגמ' תניא כוותיה דרב דפת שנאפית עם הצלי אסורה בכותח וכן מעשה רב של רבא מפרזיקא שאסר ביניתא שנצלית עם בשר לאוכלו בהדי חלב, ש"מ דהלכה כרב דריחא מילתא, והוקשה להם לפי"ז א"כ איך התיר רבא בבת תיהא, והכריחו מכאן דאיכא כמה דרגות בריחא ואין המח' תלויות זו בזו, וא"כ שפיר מצי סבר רבא כוותיה דרב.

ופי' דלכו"ע אית להו דר"ל דפת חמה וחבית פתוחה לכו"ע אסור ואפי' ללוי, ובנבילה ושחוטה פלוגתת רב ולוי אם דמי לפת חמה וחבית פתוחה ואסור או לפת חמה וחבית סתומה דשרי, ובבת תיהא נח' אביי ורבא אם עדיף מנבילה ושחוטה ולכו"ע חשיב כפת חמה וחבית פתוחה ואסור או דלכו"ע גרע מנבילה ושחוטה ולכו"ע חשיב כפת חמה וחבית סתומה, ובפת חמה וחבית סתומה פלוגתת תנאים וקימ"ל כרבי יהודה דשרי, ובפת צוננת וחבית סתומה לכו"ע שרי.

ופי' התוס' (ע"ז) סברות המח' בבת תיהא, דלאביי ס"ל דל"מ לרב דיש לאסור דל"ג מנבילה ושחוטה דס"ל דחשיב כפת חמה וחבית פתוחה, אלא אפי' ללוי דנבילה ושחוטה חשיב כפת חמה וחבית פתוחה הכא בבת תיהא מודה דחשיב כפת חמה וחבית פתוחה כיון שהוא בעין ולא בתערובת, ולרבא ס"ל איפכא דל"מ ללוי דאין לאסור דל"ג מנבילה בשחוטה דס"ל דחשיב כפת חמה וחבית סתומה אלא אפי' לרב דנבילה ושחוטה חשיב כפת חמה וחבית פתוחה הכא בבת תיהא מודה דחשיב כפת חמה וחבית סתומה כיון שהוא מזיקו ולא חשיב כשותה.

וברע"א (שם) ציין לשו"ת מהרי"ק (שורש קל"ג) שתמה ע"ד דאי טעמא דרבא דשרי ולא חשיב כשותה הוא מצד דמזיקו א"כ מאי מייתי ראיה מתנור שהסיקו בכמון של תרומה דריחא לאו מילתא דאדרבה תיקשי אף לדידיה דהתם כיון שאין הכמון מזיקו חשיב הריח מילתא כפת חמה וחבית פתוחה ונבילה בשחוטה לרב, וכמו"כ דלאביי נמי ל"ק דהא התם הריח בתערובת ומודה בזה דדמי לנבילה ושחוטה דריחא לאו מילתא, ועוד תמה ממה דמייתי הגמ' דפלוגתת אביי ורבא כתנאי דפת שאפאה ונתנה ע"ג חבית של יין, הלא התם אין ריח היין מזיקו ומודה רבא דריחא מילתא ויש לאסור, וכן התם הריח בתערובת ומודה אביי דריחא לאו מילתא ושרי.

ובמהרש"א (שם) ג"כ נקט כן בכוונת התוס' דלרבא בת תיהא לא חשיב מילתא משום שהריח מזיקו, ותמה מהסוגיא וכנ"ל, וכתב, דהגמ' הוצרכו לטעם זה רק להצד דרבא כרב אך להצד דרבא כלוי שפיר ניחא דריחא לאו מילתא הוא כפשוטו דאף בלא מזיקו שרי, ולזה הוכיחו מכמון של תרומה להוכיח כלוי[[2]](#footnote-2), וכן מייתי כתנאי להך צד דאליביה דלוי ס"ל לרבא דוקא כרבי יהודה, וכיוצ"ב אליביה דאביי דמה שהוכיח רבא מכמון דלאו מילתא היינו רק להצד דאביי כרב דריחא מילתא אף בתערובת אך להצד דרב כלוי ולא חשיב מילתא רק כשהוא בעין אה"נ דלק"מ מכמון ומברייתא דכתנאי.

אולם במהר"ם (שם) פי' באופ"א, דכוונת התוס' דרבא מצי סבר כרב דבנבילה ושחוטה ריחא מילתא וחשיב כשותה משום דאיכא פיטום אך לא בבת תיהא שאין בה פיטום ולפיכך לא חשיב כשותה, אלא שהוקשה להם דאכתי אף דלא חשיב כשותה מ"מ למה לא אוסר רבא בבת תיהא מצד שנהנה מריח היין האסור בהנאה, ולזה הוצרכו לפרש דהוא מזיקו ואין בו הנאה[[3]](#footnote-3).

וכוונתו, דהתוס' פי' (להלן) דמשו"ה מייתי רבא ראיה מכמון רק נגד אביי ולא נגד רב, משום דלרב י"ל דלא חשיב ריחא מילתא אלא דומיא דנבילה ושחוטה דאיכא פיטום אך לא בכמון שאין פיטום אלא מעשה תנור בעלמא, עיי"ש, והיינו, דבת תיהא חשיב כריחא בלא פיטום ודמי לכמון, וקאמר רבא דלדידיה דבת תיהא שרי כיון שאין פיטום ניחא הא דכמון דמותר אף לרב משום דאין בה פיטום, אך לאביי דאסר בבת תיהא דריחא מילתא אף בלא פיטום א"כ תיקשי אמאי שרי בכמון, וכן מה דמייתי כתנאי, דהתם הוי ריחא בלא פיטום ולפיכך לרבא לא חשיב מילתא ודלא כר"מ דאוסר.

ובמהרש"א (בסו"ד) לפי"ד נתקשה בזה גופא, דלפי הסברא שתוס' כתבו דבלא פיטום מודה רב דלאו מילתא א"כ למה הוצרכו התוס' להגיע לטעמא דמזיקו דמשו"ה לאו מילתא ותיפו"ל משום דאין פיטום, ובמהר"ם נקט דאה"נ וזו גופא כוונת התוס'.

ובמהרש"א נשאר בקו' לפי"ד, ואפשר ליישב דס"ל לתוס' דהך סברא דדוקא בפיטום חשיב ריחא מילתא שייך רק בריחא בתערובת דכשאין פיטום לא חשיבא ואינה אוסרת, אך כשהריח בעין אין נפ"מ אם איכא פיטום או לא, ולזה הוצרכו התוס' לטעמא דמזיקו דאף ריח בעין לא חשיב כשתיה בכה"ג.

אך דלפי"ז תיקשי דא"כ מנלן לרבא שהוכיח מכמון נגד אביי דלאביי חשיב ריחא מילתא אף בלא פיטום, די"ל דדוקא בבת תיהא שהוא בעין נאסר אך לא בתערובת כיון שאין פיטום, הא מדאוסר אביי בבת תיהא מוכח דפליג על הסברא, ומוכרח דהסברא דפיטום שייכת אף כשהריח בעין, ושפיר הוכיח רבא דאם בבת תיהא אוסר אביי אף דליכא פיטום שוב יש לו לאסור אף בכמון דחשיב מילתא אף דאין מפטם, ולפי"ז מבואר כמהר"ם דבבת תיהא אפי' בלא הסברא דמזיקו ג"כ לא חשיב ריחא מילתא, והדרא קו' מהרש"א לדוכתא.

והנה, לדעת מהר"ם מבואר דבין לאביי ובין לרבא בת תיהא כיון שמזיקו לא נחשב כנהנה לכו"ע, אלא דלאביי נאסר אף דמזיקו דחשיב כשותה, ורבא היה מודה לו אילו היה הריח בבת תיהא בדרגא של פיטום דחשיב מילתא אף דמזיקו, ופלוגתתם אם בלא פיטום חשיב כריחא של דרגה א' דפת חמה וחבית פתוחה או רק כדרגה ב' דפת חמה וחבית סתומה.

ומסקנת התוס' לפסוק מכח זה כרב וכרבא, ולפיכך בפיטום ריחא מילתא ואוסר ובלא פיטום ריחא לאו מילתא ולא חשיב כשותה, ומיהו סיימו התוס' דאיסור משהו כן נחשב אף בלא פיטום ולפיכך כשאפה מצה בפסח ונמצאת בה חיטה נאסרה המצה אף ששניהם כחושים וליכא פיטום.

ולפי"ד אפשר ליישב קו' מהרש"א באופ"א, דא"א לפרש דטעמא דרבא דבבת תיהא ריחא לאו מילתא משום דליכא פיטום דהא אף בלא פיטום חשיב איסור משהו ורק בתערובת בטל, אך בת תיהא שהוא בעין אסור, ורק מטעם דמזיקו מהני, רק דהך סברא דמזיקו לא מהני אלא בדרגת ריח של פת חמה וחבית סתומה ולא בפת חמה וחבית פתוחה, ולפיכך לאביי דלית ליה סברא דפיטום ומחשיב לבת תיהא כדרגה א' דפת חמה וחבית פתוחה אסור אף במזיקו ולרבא דאית ליה סברא דפיטום ומחשיב לבת תיהא כדרגה ב' דפת חמה וחבית סתומה יש להתיר במזיקו.

אולם דמ"מ תיקשי מזה לשיטת מהר"ם שפי' טעם דרבא דשרי בבת תיהא משום דאין פיטום, דאכתי אף בלא פיטום אי"ז מותר לכתחילה דהא חזי' דאף בלא פיטום חשיב איסור ולא שרי אלא בתערובת ומטעם ביטול, וא"כ בבת תיהא שהוא בעין יש לאסור.

## שיטת המרדכי

והנה, במרדכי (פסחים פ"ז סי' תק"ע) וברשב"א (שו"ת, סי' תתמ"ט) הביאו דהיה מעשה בפסח שגוי הכניס עוגת חמץ לתוך תנור מצות, והשיבו ע"פ ר"ת שהורה דיש כמה דרגות בריח (וכחילוק שהביאו התוס') ולפיכך כשאפה חמץ ומצה ביחד אם נגע החמץ במצה ודאי אסור דחשיב כפת חמה וחבית פתוחה, אך כשלא נגע מותר דחשיב ריחא לאו מילתא דלא מצינו איסור ריח פת איסור בפת היתר (ואדרבה, מצינו שאופין חלה עם הפת בתנור אף דליכא כ"ד ואין מקפידין בדבר, וכן הוכיח ראבי"ה מהא דתודה נאפית החמץ עם המצה בהדדי, עיי"ש).

ולשיטתם מבואר דלר"ת היכי דליכא פיטום לא חשיב הריח מילתא ואין בו איסור כלל, ותו א"צ לדיני ביטול ומותר אף בפסח, ולכאו' דרך זו ניחא כדעת מהר"ם (הנ"ל) דמשו"ה התיר רבא בבת תיהא דלית בה פיטום אף לכתחילה, דאף שהריח בעין ולא בטל בתערובת לית ביה איסור כלל ושרי לכתחילה.

## שיטת הרי"ף

ברי"ף (חולין ל"ג א') נקט כרש"י דפלוגתת אביי ורבא תליא בפלוגתת רב ולוי, ומשו"ה הלכה כלוי ורבא, ולפיכך מתיר בנבילה ושחוטה בדיעבד, וכן בבת תיהא מותר אף לכתחילה, ואפי' בפת חמה וחבית פתוחה הוא פוסק להתיר דלא כר"ל, אך הוקשה לו מפת שאפאה עם הצלי וביניתא בהדי בשרא דאסור בכותח ומשמע ליה שזה כן נפסק לדינא, ולפיכך חידש דהתם כיון שיכול לאכול את הפת והדג עם בשר או בפנ"ע בלא חלב חשיב כלכתחילה דמודה לוי דאסור א"נ דחשיב כדבר שיש לו מתירין ואסור.

ובראשונים דקדקו דמדחשיב ליה איסור לכתחילה ודבר שיש לו מתירין ש"מ דחשיב איסור משהו וצריך ביטול, והוקשה להם לפי"ז איך התיר רבא בבת תיהא לכתחילה אף שהוא איסור בעין בלא תערובת, וכ"ת הרשב"א והר"ן ועו"ר, ומשו"ה דחו את שיטת הרי"ף ופסקו דללוי אין איסור בפת והדג לאוכלן לכתחילה בהדי חלב ולא קימ"ל כברייתא דר"כ ורבא מפרזיקא, וכ"נ הראב"ד (שם, וכשיטת רש"י לעיל), וברמב"ן (שם) רשב"א ור"ן צידדו די"ל היות ומרגישים טעם הבשר בדג נראה כאוכל בשר בחלב, ועוד דאפשר דרק לענין איסור בב"ח החמירו לאסור לכתחילה משום דלא בדילי מינייהו שכל א' מהן מותר בפנ"ע ויש לחוש שכשמתירים לו לטעום טעם של בב"ח שיסיק מזה שמותר ג"כ לאוכלן ביחד.

ובריטב"א (נדרים י"ז ב') כתב עוד, דאף הרי"ף לא נתכון לזה כלל, ומה שכתב דהוא דבר שיל"מ הוא לאו דוקא ודרך צחות, וכוונתו דבב"ח הוי חומרא דרבנן משום מראית העין שלא יהיה נראה בפיו כאוכל בשר וחלב, ולזה קאמר הרי"ף דדמי לדבר שיש לו מתירין והיינו דמשום שאין לבעלים הפסד ממון בזה דהא יכול לאוכלו במילחא או עם בשר החמירו לאוסרו אפי' באלף מפני מראית העין[[4]](#footnote-4).

ועי' ביד יהודה (סק"ג ד"ה אך) שכתב דרי"ף כותב כמו שדבר שיל"מ החמירו כל שישי בו נדנוד איסור אע"פ שיש רק משהו ה"ה ריחא שמדינא אין בו איסור חשיב נדנוד איסור.

ולפי"ד הריטב"א נמצא דאף לרי"ף לא חשיב איסור משהו, ואף בפסח יש להתיר בכה"ג, ומשא"כ להבנת שאר ראשונים בדבריו דחשיב איסור משהו דה"ה דיש לאסור בפסח, וכשיטת התוס', ודו"ק בגר"א (סי' ק"ח סק"כ) שיש סתירה בזה, שמחד כתב דדעת הרי"ף כתוס' לאסור בפסח דחשיב איסור משהו דהא לדבריו חשיב דשיל"מ, אך אח"כ הביא (בליקוט) דהרי"ף פליג על התוס' וס"ל דריחא לאו מילתא כלל ואפי' כשהוא בעיניה לא נאסר, וא"כ ה"ה בפסח א"צ לביטול ומותר.

ועיי"ש בגר"א שהוסיף להכריח כן מהגמ' שהעמידו דעת לוי שהתיר נבילה בשחוטה דס"ל כר"י דריחא לאו מילתא, ומשמע דלפי"ז ר"י מודה ללוי דהשחוטה מותרת אף שהוא מין במינו וס"ל דמין במינו לא בטל, ובע"כ דריחא לאו מילתא הוי היתר גמור וא"צ לביטול.

## למסקנא, בחמץ ומצה

ונמצא דבמעשה דר"ת שנאפו חמץ ומצה בהדדי, יש להתיר מתרתי, או משום דקימ"ל כלוי דריחא לאו מילתא ואי"ז איסור כלל ואפי' לא משהו (אלא שי"א דהרי"ף פליג ע"ז), או משום דס"ל דאפי' לרב דריחא מילתא היינו דוקא כשיש פיטום אך בלא פיטום לא הוי איסור כלל (וכמו שהביא במרדכי דעת ר"ת, והכי מבואר בדעת מהר"ם).

וברמ"א (יו"ד סי' ק"ח סעי' א') הביא את הפלוגתא בדין חמץ בפסח אם נאסר בריחא בדיעבד, ודקדק הש"ך (יו"ד סי' ק"ח סקט"ו) בדעתו שפי' דעת המרדכי דפליג לגמרי על התוס' וס"ל דאין חילוק בין איסור משהו לשאר איסורים ובכל גוונא לא נאסר, והעיר ע"ד דצ"ע דאולי המרדכי היקל רק כשאין פיטום אך בשמן שיש פיטום יש לאסור אף בדיעבד לאסור בשמן, והיינו כב' הצדדים הנ"ל, דברמ"א משמע דבדיעבד מקילים כלוי דריחא לאו מילתא כלל, אך הש"ך העיר דבמרדכי משמע שמקילים רק בכחושים לגמרי דרב מודה בזה.

## שיטת השו"ע

ובשו"ע (סי' ק"ח סעי' ד') פוסק דינא דפת חמה וחבית פתוחה דריחא מילתא, אף שפוסק (שם, סעי' א') דנבילה ושחוטה מותר כלוי, וצ"ב הסתירה, ומשמע דס"ל דיש ג' דרגות, ובפת חמה וחבית פתוחה מודו כו"ע דריחא מילתא, ונבילה ושחוטה דמי לפת חמה וחבית סתומה דשרי, וזהו כלוי אליביה דתוס', וכ"מ בש"ך (שם, סקכ"א).

אך שזה תמוה ביותר, דהא כל הסיבה שכתבו הראשונים שיש לפסוק כלוי נגד רב הוא רק משום שרבא ס"ל כוותיה ולא כרב, וזה שייך רק אם נוקטים דאין חילוק בריחא וא"כ בע"כ דרבא לא ס"ל כרב, אך אם מודים לתוס' דיש חילוק בין דרגות הריח א"כ שפיר מצינן לאוקמי דעת רבא כרב, וממילא יש לפסוק כרב דנבילה בשחוטה אסור, וכעי"ז תמה בפר"ח (שם, סקי"ח) והכריע מכח זה לדינא דלא כהשו"ע, אלא אפי' בפת חמה וחבית פתוחה נמי שרי.

## מסקנת הדברים:

1. לדעת לוי דריחא לאו מילתא, פליגי הראשונים אם מ"מ מותר לכתחילה, ומ"מ הוכיחו הראשונים מהגמ' דאפי' אם אסור לכתחילה היינו רק ריח דאיסורא ולא בריח דהיתרא, וכן דוקא בריח דאתי לידי אכילה ולא בהנאה בעלמא, וצ"ל דהאיסור לכתחילה הוא רק מצד גנאי וכיעור ולא מדינא.
2. שיטת רש"י ודעימיה דפלוגתת אביי ורבא תלוי ממש בפלוגתת רב ולוי, ולפי"ז לדינא קימ"ל כלוי ורבא, ולפי"ז אף לא קימ"ל כר"ל ושרינן אף בפת חמה וחבית פתוחה, ומבואר בדבריו דאף בפת שעורין אין לאסור רק מצד ריחא, ודלא כמשמעות הרי"ף ועו"ר דבפת שעורין נאסר אף למד"א ריחא לאו מילתא לפי ששואבות גוף היין ולא רק ריחא, וצ"ע מש"כ מהר"ם בתשו' דאף לרש"י אסור בדבר חריף ששואב מהאיסור.
3. שיטת התוס' ודעימיה דאין המח' תלויות זו בזו, ולפיכך שפיר קימ"ל כרב לגבי לוי וכרבא לגבי אביי, ולדעת רבא אין לאסור ריחא אלא באופן של פיטום אך בלא פיטום שרי, ולדעת מהר"ם בלא פיטום לא חשיב איסור כלל ושרי אף בבת תיהא כשהוא בעיניה, ובמהרש"א דייק מהתוס' דבלא פיטום אין להתיר אא"כ מזיקו, ונתקשה בטעם הדבר, וי"ל דבלא פיטום חשיב איסור משהו וא"כ בבת תיהא דהוא בעין אסור אי לאו טעמא דמזיקו, וכן מוכח בתוס' דאסרו אף מצה שנאפית עם חמץ בפסח אף דשניהן כחושין דחשיב איסור משהו, אלמא דאף בלא פיטום אם אין מזיקו אסור.
4. מיהו במרדכי הביא דר"ת פסק להתיר אף באיסור חמץ בפסח דבכחושין דליכא פיטום שרי אף בלא ביטול, ומבואר כשיטת מהר"ם (וסברת מהרש"א) דבלא פיטום לא חשיב מילתא דאיסורא כלל.
5. ודעת הרי"ף לפסוק כלוי ורבא, אך סיים דאף ללוי אין להתיר במקום שיש לו מתירין, והבינו הראשונים בדבריו דאף ללוי חשיב איסור משהו, אך בריטב"א דחה דא"א לפרש כן, ויהיה תלוי בזה דינא דחמץ בפסח אם ריחא אוסרת בדיעבד או לא, ובגר"א יש סתירה בזה.
6. ובאופן, שדין ריחא באיסור חמץ בפסח יש לדון בו היתר בתרתי, א' לשיטות שפסקו כלוי וס"ל דלאו מילתא כלל ואפי' איסור משהו לא הוי, ב' אף לשיטות שפסקו כרב מ"מ באיסור כחוש לגמרי דליכא פיטום אפשר דלא חשיב איסור משהו כלל (וכדעת מהר"ם בתוס'), ובש"ך דייק ברמ"א כצד א' והוא העיר דאפשר כצד ב'.
7. בשו"ע פוסק כלוי דנבילה ושחוטה מותר, ובע"כ דס"ל כראשונים דרבא לא ס"ל כרב, ומעתה צ"ע איך פוסק בסעי' ד' דפת חמה וחבית פתוחה אסור, דזה רק לשיטת תוס' שפוסקים כרב, ואדרבה אם השו"ע מודה שאפשר לפסוק לדינא דבפת חמה וחבית פתוחה אסור שוב אין לו מקור כלל להקל כנגד שיטת רב בנבילה ושחוטה אלא מצי סבר דלרבא נמי לא שרי אלא בבת תיהא דליכא פיטום ולא בנבילה ושחוטה.

1. ובאמת שבמרדכי (חולין, פ"ז סי' תרס"ו) העתיק דבריו לאסור הבצל ולא הזכיר דהוא אף לרש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולפי"ז אם רבא כרב אה"נ דקשה אף לפי"ד אמאי לא נאסרת הפת, ואולי לפי"ז צ"ל דרבא גופיה לא קאמר לה להך ראיה, אלא בגמ' מייתי לה אליביה דרבא דהא רבא לא יכול להביא מימרא שקשה על דבריו ג"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובל' תוס' (ד"ה אביי) "וטעמא דרבא דלא חשיב ליה כשותה **לפי** שהריח נכנס בפניו ומזיקו והקלקול רבה על התקון **ו**שרי", ולפי"ד מהר"ם צ"ל וטעמא דרבא דלא חשיב ליה כשותה, **ו**לפי שהריח נכנס בפניו ומזיקו והקלקול רבה על התיקון **שרי**. [↑](#footnote-ref-3)
4. והוסיף, "שכן מצינו לו במקומות אחרים שתופס ל' הגמ' שלא לאותו ענין שנאמר בו, והא עדיפא לן לתרוצי בלישניה ודלא למתלי טעותא כל דהוא בגברא וכ"ש דלא למיתלי ביה בוקי סריקי", עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)