מתנות עניים- דעת הרמבם
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

**מתנות עניים -דעת הרמב"ם**

מוכיח משמעתין דמתנ"ע הוה ממון עניים

**א. דף** ק"ל: ת"ש בעל הבית שהיה עובר וכו' וכשיחזור ישלם. פרש"י ד"ה וכשיחזור, אלמא כל מידי דחייביה רחמנא למיתב לעניים - הבא ראשון יכול לתובעו, וה"ה למתנ"כ. **ומבואר** דמתנ"ע הם נכללים בדברי ר"ח דמשאל"ת, וקפריך הש"ס אר"ח מברייתא דאשכחן דישלם האוכל את המתנ"ע אלמא יש להם תובעים. **והנה** מדבעי הגמ' לחייב את המזיק מתנ"ע, וכל הנידון הוא רק אם הוא משאל"ת או לא, אלמא מתנ"ע הם ממון עניים עוד לפני הנתינה, כמתנ"כ. וכן תנן בפאה בפ"ה מ"ו דמי שאינו מניח את העניים ללקוט הרי הוא **גוזל** את העניים[[1]](#footnote-2), וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ד הי"ב, וכן מוכח מהא דשייך יאוש ויאוש הוא כח של בעלים שמיואש מבעלותו[[2]](#footnote-3). **אמנם** בפאה פ"ו מ"א תנן בש"א הפקר לעניים הפקר ובה"א אינו הפקר עד דיופקר לעניים ולעשירים כשמיטה, ובירושלמי שם דב"ש ילפי לה מפאה דכתיב תעזוב אותם יש לך עזיבה אחרת כזו, וב"ה ילפי משביעית דההפקר בין לעניים בין לעשירים, מה מקיימון ב"ה טעמייהו דב"ש תעזוב אותם מיעוט **זו לעניים ולא לעשירים** אבל מה שאמר במקום אחר בין לעניים בין לעשירים, ע"כ. **והוכיח** מזה הקוב"ש ח"ב י"ז דגם לב"ה גדר דין פאה הוא **הפקר לעניים** ולא **ממון עניים**[[3]](#footnote-4). וצ"ע משמעתין, דהרי פשוט שאי הוא הפקר לעניים לא שייך לומר שיהא חייב לשלם. ועכ"פ צ"ל בהכרח בדעת המקשן ורבי אליעזר דס"ל דחייב לשלם, דהוא ממון עניים ולא הפקר לעניים, אבל לרבנן הוא רק הפקר לעניים, אמנם צ"ע דאינו תלוי בגוף שמעתין, ומהיכ"ת דרבנן פליגי בזה, והרי לא פליגי אלא אי ישל"ת או לא[[4]](#footnote-5).

דעת תוס' והר"ן דמתנ"ע אינו מחוייב ליתן אלא למי שהוא רוצה

**ב. לק'** קל"א. מבואר דבמתנות דכתיב בהו לשון 'נתינה' הטוה"נ לבעלים, אבל מתנות עניים כלקט שכחה ופאה וכו' דכתיב בהם 'תעזוב' אין בהם טוה"נ לבעלים, וכן מבואר בכ"ד. **ובפשוטו** היינו דמחוייב ליתנו למי שתובע ראשון ואין לו זכות שלא ליתן לראשון התובע, וכדפרש"י (ד"ה אין בהם) אין בידם לתתן לכל מי שירצו דכל הקודם ראשון זכה. **אמנם** בתוס' (קל"א. ד"ה יש בו) והר"ן (על הרי"ף ד"ה ומשמע לי) כתבו דהכא מתבאר דנקט הש"ס דמתנ"ע הם בכלל דברי ר"ח דהוא משאל"ת, ואם מחויב ליתנו למי שתובע ראשון הוא ממון שיש לו תובעים. ומכח זה חידשו תוס' והר"ן "דאפילו בדבר שאין בו טוה"נ לבעלים אינו מחוייב ליתן אלא למי שהוא רוצה, אלא שאם בא ולקחו אין מוציאין מידו", ולכך גם מתנ"ע הוה משאל"ת.

דעת הרמב"ם דהעניים נוטלים בע"כ של הבעלים

**ג. והנה** הרמב"ם בפ"א ממתנ"ע ה"ח כתב, כל מתנות אלו אין בהם טוה"נ לבעלים אלא העניים באין ונוטלין אותן על כרחן של בעלים, וכ"כ המאירי קל"א:[[5]](#footnote-6) וכמו שנראה ברש"י הנ"ל. והיינו דכיון דכתיב בהו 'עזיבה' אי"ז מצוה גרידא על הגברא, אלא כן הוא דין הממון של החפצא שיהא נעזב, ולכך כל התובע ראשון נוטל ע"כ של הבעלים, וזהו פשטות הברייתא שם דאין להם טובת הנאה לבעלים, ואי יכול להחליט למי ליתן א"כ יש לו טוה"נ. **וצ"ע** דיקשה על הרמב"ם ודעימיה את קו' תוס' והר"ן, דכיון דיכול הוא לתובעו א"כ הוא ממון שיש לו תובעים, ואיך קאמר הש"ס דגם מתנ"ע הם ממון שאל"ת ופטור המזיק אותם[[6]](#footnote-7).

תרוץ היש"ש דאין שייך תשלומים דיאמר שמא לא היית תובע ראשון

**ד. ותירץ** היש"ש סי' ח' וז"ל מה שקרי לעיל משאל"ת, היינו שאם אכלן והזיקן אין לו תובעין לשלם, דיכול לומר **דשמא לא היית ראשון לזכות** **בהן** ועכשיו שבאת לתבוע התשלומין מידי, שהרי גזלתי מן העניים, לא לך אתן אלא לאחר. **והיינו** דהבעין באמת הוא נתבע דזהו הדין ממון דנתחדש בקרא דתעזוב, ונחשב ממון שיש לו תובעים (כמו שהניחו התוס'), אבל קו' הגמ' דלר"ח אין ראוי **לשלם** דשמא לא היית ראשון לזכות. [ואפשר דכוונתו נמי דמה"ט אין בזה **חוב** נזקין, דמי אומר שהיית קודם לזכות].

דרך ב' משום דאין תובע ידוע ואין זכות לאחד מהן במסוים

**ה. ובאור** שמח פ"ו מתנ"ע ה"י כתב בזה"ל, כבר תירץ רבינו בלשונו הזהב פ"ט מבכורים הי"ד, עבר ואכלן כו' אינו חייב לשלם, מפני שהוא ממון שאין לו תובע ידוע, השכיל רבינו להסיר קושייתם, דאעפ"י שהעני שבא ושאלן מחוייב ליתן להם הלקט ושכחה ופאה, בכ"ז הא אין לו תובע ידוע, דאינו ידוע מי יבוא ראשונה, ואין זכות לשום אחד מהן. ואפשר דכוונתו כמהרש"ל.

**אבל** יותר נראה בכוונתו, דמש"כ הרמב"ם אין לו 'תובע ידוע' היינו דאף שיכול לתבוע את הבעה"ב, מ"מ לא נחשב ישל"ת דאינו 'תובע ידוע', והיינו דאין כאן אדם שמגיע לו הדבר ככל בעלים דהוא התובע היחיד לקיים ממונו אצלו, והגם שיכול לתובעו אין כאן בעל זכות שתובע משום זכותו שמגיע לו במסוים והדבר עומד אליו, אלא באופן אקראי הוא הראשון שבא לגבות את הדין ממון של תעזוב שחל בהחפצא, וממון שאל"ת היינו ממון דאין בו סיבה חיובית שיבוא דוקא לאדם מסוים, אלא גם שאר חביריו העניים יכולים ליטול[[7]](#footnote-8). (ולא דומה לשותפין דהממון מחויב ועומד לשניהם יחד), ולכך הוה משאל"ת[[8]](#footnote-9).

אין נטילתו מכח תביעה נגד הבעלים

**ו. ויש** לומר בדרך נוספת[[9]](#footnote-10), דהאי תביעה שהוא תובע אינה כח הבא נגד בעלותו, דבאמת לא **מגיע** לתובע מידי, אלא דין החפץ הוא להיות 'נעזב' ולכך כל הבא ראשון נוטלו, ואי"ז תביעה לבעלים שיתנו אלא נוטל בע"כ, ולכך הוה משאל"ת שאי"ז ככל תובע הבא עם כח שיש לו ומגיע לו, דהכא אי"ז משום דעומד לו, דהרי יכול גם אחר להקדימו, אלא שהוא זוכה בדבר שדינו להיות עזוב ומקיים את הדין של הדבר להיות 'נעזב', ולעולם אין לו בממון כח תביעה.

נפק"מ בין הדרכים כשאכל אחרי התביעה

**ז. ונמצא** דלהיש"ש הוא בעצם ממון שיש לו תובעים (וכמו שהניחו התוס'), אבל לשאר הפירושים אינו שייך כלל לממון שיל"ת, (ודלא כהנחת התוס'), ונפק"מ בגוונא דתבע העני, ובמקום שבעה"ב יביא לו אכל זאת בעה"ב, דליש"ש יהא חייב לשלם דהרי כל הפטור הוא משום דשמא לא היית ראשון לזכות, אבל הכא שתבע והוא היה הראשון שפיר ישלם לו, דבממון עניים אין חסרון בבעלותו, וכ"כ האמרי בינה בדעת היש"ש. **אבל** אי נימא דאין לו 'תובע ידוע' וכן לדרך האחרונה, היינו חיסרון בעיקר הזכות, שאין כאן בעלים שמגיע לו, א"כ גם בכה"ג שכבר תבע הרי אי"ז משום שמגיע לו אלא משום שהוא הראשון דבא לקיים את הדין ממון דתעזוב, אבל מ"מ **בממון** הזה אין הוא **תובע ידוע,** ואין תוספת מעלה בזה שהוא קדם לתבוע את הדין ממון שבחפצא, ופשוט[[10]](#footnote-11).

צ"ע קו' הגמ' מ'וזה יהיה משפט' דאולי נתחדש רק דיהא כמתנ"ע

**ח. והנה** לדעת מהרש"ל דהעלה כזו טענה למי לשלם דשמא לא אתה היית תובע, א"כ יש לתמוה מה הביאור בר"א דאמר שישלם, ופרש"י אלמא הבא ראשון יכול לתובעו, והרי הגם דבכוחו לתובעו ויש לו תובעין מיקרי, מ"מ למי ישלם דשמא לא היית מקדים ותובע. **וכן** צ"ע בקו' הגמ' לעיל מיתיבי וזה יהיה משפט וכו', אלמא הבא ראשון תובעו, דמאי קפריך אר"ח דפטר, דאף דמתבאר בברייתא דמוציאים בדיינין ונותנים לכהן התובע ראשון, מ"מ הוא פטור מהתשלומים דלכל כהן יאמר שמא לא היית בא ראשון, וכן תמה האמרי בינה סי' ד'. **ובאמת** גם לאור שמח צ"ע דכיון שנתבאר דמתנ"ע אף שהוא דבר שתובעו ונוטלו, אפ"ה פטור המזיק, א"כ מאי קפריך מיתיבי וזה יהיה משפט וכו', והרי אפשר דלא כתיב שם אלא דמתנ"כ הם כמו מתנ"ע שיוצאים בדיינים, וכיון דמתנ"ע נשאר בגדר משאל"ת ואע"פ שאפשר לתבוע, א"כ גם הכא מוציאין בדיינים להתובע ראשון, אבל עדיין הוא יהא בכלל משאל"ת, דרק כתוב שהראשון זכותו לתבוע, אבל אין כאן 'תובע ידוע'.

משפט הכהנים שיש רשות אחת של הכהונה היא התובעת ולה משלמים

**ט. וי"ל,** דהנה באמת צ"ע מה הנידון בסוגיין דהמזיק מתנ"כ ישלם, והרי למי ישלם דגם אם כל כהן ראשון תובעו אבל עתה כשניזוק למי ישלם. **והתשובה** לזה כמו שנתבאר [בשיעור הקודם] דצריך להתבונן איך יתכן לומר שיש לו תובעים ויש זכות להבא ראשון לתובעו ומוציאו מידו, והרי ודאי אמת הוא שהבעלים יכול לדחותו דיש להם טוה"נ. **ונתבאר** דבמשפט הכהנים נתחדש דיש 'רשות אחת' של הכהונה[[11]](#footnote-12), והיא התובעת, דמתנות הכהונה הם ברשותה והקיום והשימוש שלה הוא שהמתנה תבוא לכהן מסוים, והיא בעלות ורשות ממון גמורה ולכך יש להשלים לה נזקיה, ודין דמי המתנה יהיו כמתנה, וזה היה נידון הסוגיא אי ישל"ת, ולברייתא ילפינן ממשפט דהתורה העבירה הסמכות לאגודת הכהנים והיא רשות אחת שהמתנות נתבעות ע"י, ואע"פ שכתיב נתינה מ"מ הוא נעמד כנתבע ליתן, דהכהן הראשון תובעו שיתן לו זאת לאו בתורת עצמו, אלא בתורת חלק מהכהונה, ובאמת אם ירצה ליתן לאחר הרי הוא נסתלק מתביעתו, אמנם במשפט הכהנים נתחדש דהוא נתבע והוא מחויב להשיב לתביעה, **ומיושב** מה שהקשינו למי ישלם, דשפיר יחזיר וישלים הנזק לרשות הכהונה.

במתנ"כ דהישראל 'נותן' נחשב תביעה כנגדו וע"כ יש בעלות גמורה שתובעת

**י. אמנם** עדיין צ"ע, מה שהקשינו דמי יימר ד'משפט' מלמד שמוציאים בדיינים כתוב דיש כאן רשות אחת שתובעת, אולי אינו אלא כמתנ"ע. וי"ל דמתנ"כ דכתיב בהו **נתינה,** והוא הנותן[[12]](#footnote-13), א"כ אי כתיב דאפשר לתובעו היינו תביעה נגד זכותו של בעלים, ומוכרח דיש כח בעלות גמורה שהיא הכח התובעתו, אלמא יש רשות אחת של הכהנים והיא בעלות גמורה, אבל מתנ"ע דנאמר בהן **עזיבה**, היינו שהדין ממון של מתנ"ע הוא שהדבר יהיה עיזבון מצד הבעלים ויהא לעניים, [והוא ממון עניים], א"כ אין כאן תביעה נגד האיש - נגד זכותו של הבעלים, אלא כיון דזהו דין הממון יכול כל עני ליטול ע"כ ולקיים את דין הממון הנעזב, ואי"צ לזה כח תביעה, ולא נתחדש בזה שיש אגודה אחת של עניים שיש לה זכות לתבוע, אלא כל עני זכותו בפ"ע היא באשר הוא עני.

**ורבי** אליעזר דס"ל דגם מתנ"ע הוה משיל"ת ס"ל דאיכא 'רשות העניים', והיא בעלות גמורה של כלל העניים וענינה ושימושה במתנות הוא שיבוא לידי עני, ובעלות זו היא תובעת, וכל עני יכול לתבוע עבור עצמו, ולא משום זכותו, אלא משום שמה שהוא יקבל זהו קיום ענין רשות העניים.

**ונמצא,** דלר"ח דקי"ל כוותיה, בין מתנ"כ בין במתנ"ע אין הממון עומד לרשות אחת של הכהנים והעניים, והא דבמתנ"ע לוקח ע"כ של הבעלים, היינו משום דהדין ממון של החפץ הוא תעזוב, ואין הבעלים נעמד כנתבע דאין בכוחו של העני להיות תובע**,** אלא הוא תובע את החפץ, ולעולם אין לו תובע ידוע, וקו' הגמ' מיתיבי משפט, הוא דשם ע"כ מתבאר דיש בעלות שיש לה כח תביעה.

ועי' בסימן הבא דעת תוס' והר"ן במתנ"ע דנתבאר דהרמב"ם ותוס' לא פליגי כלל.

1. **והנה** לשון המשנה שם, הרי זה גוזל את העניים על זה נאמר (משלי כב) **אל תסג גבול עולים**, [ירושלמי - **יורדים** מנכסיהם בלשון סגי נהור], ואמר לי זקני מרן בעל הבד קודש שליט"א דיש לדייק איפכא מדלא קאמר לא תגזול, אלמא הוא הפקר לעניים, [וראיה זו רק אי נימא דבמתנ"כ עובר בלאו דלא תגזול, עי' רש"י בכורות ל"ו: ד"ה הכי השתא, אמנם מחודש הוא דאחר דקמ"ל ר"ח דהוא משאל"ת, א"כ אפשר דמתנ"כ נמי ליכא בהו לאו דלא תגזול]. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן מבואר בר"ש פ"א דפאה חשיב 'תבואת זרעך' דזכי להו רחמנא וכו' וכן תוס' מתבאר ב"ק כ"ח. ד"ה זה וזה דכתבו דפאה שפטורה ממעשר לאו מטעם הפקר, דהרי הפקר לעניים לחוד אינו הפקר. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וע"ע** קצה"ח רמ"ג ד' דכתב תו"ד דמתנ"ע אינם ממון עניים אלא הפקר לעניים, ועי' חידושי רבי שמואל ב"מ כ"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. לכאו' זו קושיא גדולה וצ"ע דלא ראיתי מי שעמד בזה, ועי' מ"מ בפתיחה לספר 'קנין' מש"כ בגדר הפקר דהוא שותפות של כל העולם, ועי' חזו"א (אהע"ז נשים עמ' קל"ו, וכן בערלה) דהמזיק הפקר הוא כמזיק ממון העיר יעו"ש, וא"כ המזיק הפקר לעניים יש מקום לחייבו, וצע"ג בחידושים אלו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וז"ל,** מתנות אלו אין בהם טובת הנאה לבעלים שיהא רשאי לתתם לכל עני שירצה עד שיהא אדם אחר יכול לומר לו הריני מהנה אותך בדבר זה וכן כל מעשרותיך לפלוני עני קרובי אלא כל שבא תחלה נוטלן על כרח הבעלים, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. **בפני** שלמה (קידושין דף נ"ח.) כתב, דמה"ט דס"ל לרמב"ם דמתנ"ע יש להם תובעים, לכך ס"ל לרמב"ם דאין קו' הגמ' אלא לל"ק, ומשום כן פסק כל"ב, אבל עי' רש"י ותוס' דפשטות הדברים דאדרבה עיקר קו' הגמ' היא רק לל"ב, דלל"ק מי יימר דהקרא ממעט גם מתנ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן** במתנ"כ אין שם תובע ידוע, וענינם חד ואע"פ דהתם אין זכות ליטול בע"כ והכא יש לעניים זכות ליטול בע"כ, מ"מ אין אחד דיש לו סיבה חיובית דעומד הדבר דוקא אליו, ולכך אע"פ שבמתנ"ע יש כח ליטול בע"כ הרי יש כמה שווים בזכות זו, וזהו חסרון בבעלות דבעלות גמורה היינו שלממון יש 'תובע ידוע'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ולעיל** נתבאר ב' דרכים בשמעתין, דדעת תוס' דנחשב בעלות רק אין בזה תביעת נזקין, ולפי"ז היינו דכיון דאין סיבה חיובית שהדבר יעמוד דוקא אליו, אינו נחשב נחסר, ולהר"ן מה"ט אי"ז בעלות כלל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **בשיעור** נאמר מהלך זה יחד עם האור שמח, ובני החבורה שליט"א העירו דבאמת יש כאן ב' מהלכים. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ואע"פ** שמסתמא הוא יקבל, מ"מ כל עוד שלא נטל אינו שלו, (דלא הוה מכירי כהונה אצלו), ואי מכל סיבה שהיא יסתלק משם, ואחר יקדום, ואפי' כשגברא אלימא דחפו וכדו', ודאי בטלה זכותו ותביעתו. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ולדוגמא,** מצינו רשות הקדש היא רשות בפ"ע, והיא יכולה להיות תובעת וכן היה ראוי להשלים לה נזקיה [לולי כי יאכל פרט למזיק] ה"ה רשות משרתי המקדש היא רשות בפ"ע, והכהונה זכתה בכ"ד מתנות. [ויש בזה חידוש דאע"פ שסוף דין המתנה הוא שיבוא ליחיד ואינו מתחלק, מ"מ נחשב שהוא של כל הכהונה והשימוש שלה הוא ליתן זאת לכהן יחיד]. [↑](#footnote-ref-12)
12. וגם למה דפסק הרמב"ם טוה"נ אינה ממון, ולכאו' אינו אלא גזבר מ"מ הוא נתמנה לגזבר וזהו זכותו בזה, וכן אע"פ שפסק הרמב"ם שאי תפס אין מוציאין מ"מ כאשר לא תפס ובא ותובע נגד זכות הגזבר חשיב 'כתוע' נגדו זכותו ובעי כח בעלות לזה. [↑](#footnote-ref-13)