ציונים והערות מלאכת דש [וסחיטה] וצביעה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### מלאכת דש

**גמ' שבת דף קמג: במתני' אין סוחטין עד סוף מתני', גמ' אין סוחטין – וסבר רבי יהודה סתם, דף קמד. אשכחן ר' יהודה – קמד: תנן התם. רש"י, ותוד"ה ה"נ כיון. רי"ף דף ס. נמצא עכשיו הכלל וכו' ורא"ש סי' ב.**

**ב' טעמים לאיסור המשקים שיצאו בדיעבד: רש"י כת'** (ד"ה ר"י אומר, וד"ה ואם למשקין) דהעומד למשקים המשקים היוצאים אסורים משום **גזירה שמא יסחוט** משא"כ בעומד לאוכלין דלא ניחא ליה במה שזבו, וכן פ' הר"ן (דף ס. מדה"ר). אולם הרמב"ן (ד"ה הא דאמר) פי' באופ"א ד**עומד למשקים היוצא מהם חשיב משקה והוי נולד** ואסור, ועומד לאוכלים **הוי אוכל וחשיב אוכלא דאיפרת** ומותר. וכן הביא הריטב"א (ד"ה אין סוחטין) ורבינו גרשום (חולין דף יד:). ויעויין במאירי (ביצה דף ב.).

והנה הרשב"א (קמד: ד"ה הכא נמי [הראשון]) הק' למסקנא טעמא דאסור משום שאחשביה, וא"כ מ"ט דרבנן דאסרי אפילו כשלא אחשביה, ותי' דכיון שיש קצת שסוחטין איכא למיגזר שמא יסחוט ג"כ, וברש"י (ד"ה מודה) כת' טעמא דזיתים אסור משום דניחא ליה במשקה, ובחולין הוסיף רש"י (דף יד: ד"ה מודה) דמשו"ה יבא לסחוט. ולכאורה לשיטת הרמב"ן דטעם האיסור משום דהוי נולד צ"ע מאי טעמייהו דרבנן דאסרי אף העומד לאוכלין, והרי אוכלא דאיפרת מותר. ובריטב"א (דף קמג, ד"ה ואם יצאו) תי' או משום גזירה אטו משקין, או דחיישינן דילמא מימליך בהו כיון דזמנין דסחטי להו, ותי' זה תי' גם המאירי (ד"ה המשנה השניה). ואולי משו"ה לא ניחא ליה לרש"י בפי', דהוא חידוש גדול לגזור אטו איסור נולד, משא"כ לרש"י דגזרינן אטו איסור דאורייתא.

כת' הרי"ף (דף ס.) דבתותים ורימונים הלכה כר"י דאמר דאם לאוכלים היוצא מהם מותר. והרא"ש (סימן ב) כת' דאסורים לעולם כר"י, ובקרבן נתנאל (אות ו) גרס כהרי"ף.

למסקנת הסוגיא בתותים ורימונים מח' ובשאר פירות מותר. **ונח' הראשונים האם מותר אף לסוחטם למשקה, או דאפילו שאר משקין אין היתר אלא כשסוחטן למתק הפרי**. דכת' רש"י (קמד: ד"ה כרב חסדא) דבשאר פירות נמי ההיתר הוא רק **כשסוחטם למתק**, אולם למשקים כיון שמחשיבם אסור, וכ"כ תוס' (ד"ה ה"נ). אולם הרמב"ן (ד"ה תרדין) פליג **וס"ל דאף לצורך משקה מותר**, כיון דאין שום אדם שסוחטן למשקין אע"פ שזה החשיבם בטלה דעתו ולהכי מותר, ודווקא בתותים כיון שיש מיעוט שסוחטין והוא נהג כמנהגם אסור, ודייק כן בדברי הרי"ף, וכן מבואר בדברי הרמב"ם (פכ"א משבת הי"ב) וברא"ש שמותר אף לצורך מימיהם. וכ"כ הרשב"א (ד"ה הכא נמי [השני]) וביאר הדיוק מהרי"ף מדסתם כברייתא דסוחטין בפגיעין. וכ"כ הריטב"א (ד"ה אלא הכא) ויעויי"ש בטעם הדבר. וכ"כ הר"ן (ד"ה הכא נמי).

**רש"י** מתני' ד"ה הוה **מפרק תולדה דדש**, וכ"מ ברמב"ם פ"ח ה"י, אולם רש"י בחולין יד: ד"ה סחיטה כת' **דהוי אב**. וכת' האג"ט (פתיחה סקט"ו בהג"ה) דכוונתו דהוי דאורייתא אבל ודאי הוי תולדה.

בגמ' בי מנשיא בטלה דעתם, ויעויין תוס' לעיל (דף צב: ד"ה ואת"ל) דמבואר דבי מנשיא בטלה דעתם אע"ג **דלכל העולם אם היה להם רמונים הרבה היו סוחטין**, אולם ערביא דחד מקום הוא אמרינן דאם לכל העולם היה להם כך גם היו עושים, וכן משמע ברשב"א (ד"ה מי דמי).

**סעיף א**

**טור ב"י שו"ע ונו"כ**

מבואר בטור ד**פסק כרש"י** הנ"ל דטעם איסור המשקין בדיעבד משום שמא יסחוט, ופסק כשאר ה**ראשונים דמותר אף לסחוט לכתחילה** שאר פירות.

**הב"י** הביא דברי הגהות סמ"ק שס"ל כרש"י שמותר רק למתק, ויעויין בב"ח מה שכת' בזה.

**הק' הרשב"א והאחרונים, לשיטת הראשונים הנ"ל דס"ל דאף למשקה מותר, מהגמ' דהרי אחשביה למשקה וכיצד מותר. ונאמרו בזה ד' דרכים.**

א. **הרשב"א** תי' (ד"ה הא דאמר) דרב פפא לא פליג על טעמא דאחשבינהו, דתותים סתמא לאו למשקה ומ"מ כשסחטן אחשבינהו והוי משקה כיון דאיכא קצת בנ"א דסוחטים כבי מנשיא, משא"כ פגעין דאין דרכן לסחוט בטלה דעתו והוי אוכל, וכן מבואר בדברי **הרמב"ן והריטב"א**. וכוונת דבריו לכאורה דאם רק אותו אדם סוחט אין בזה איסור, אולם כיון שיש עוד מעט בנ"א כאלו אף שמצד הדין אמרינן כה"ג בטלה דעתו, מ"מ כיון דאחשבינהו הוי משקה ואסור. ויעויין בב"ח (ד"ה כת' ב"י וא"ת) דכת' דאף שבפגעין לא אמרינן הכי דהרי איכא רק לטעם אחשבינהו בלא שיש עוד בנ"א שעושים כך ומשו"ה מותר בשבת, מ"מ ס"ל לרב חסדא שאסור לגבי מקוה פסול מהתורה. ו**המג"א** (סק"א) כת' תי' הראשונים הנ"ל מדעת עצמו. [וביאור דברי לקמיה].ויעוין באג"ט (דש כט) דמבאר יסוד זה ע"פ דברי תוס' (עירובין כח. ד"ה ובבל) דבי מנשיא היה להם הרבה רימונים ואם היה כן לכל העולם ג"כ היו סוחטין ומ"מ בטלה דעתם דמיעוט הם, ועפ"ז ביאר דהטעם שכל העולם לא סוחטים משום שאין להם הרבה, ועדיף להם לאכול, וא"כ הכא שכבר נסחט וא"א לאכול ודאי נוח להם במשקים וחשיבו כבי מנשיא ודו"ק. ויעויי"ש שהאריך בסוגיא זו.

ב. תי' **הב"י** דלמסקנא קיי"ל כרב פפא, וא"כ אין הטעם משו"ה כלל אלא מטעם שבי מנשיא היינו שיש הרבה בנ"א כמותו וא"כ הוי דרך ולהכי לא בטלה דעתם וא"כ אפילו בלא אחשבינהו אסור. ותמהו הדרישה (סק"א) הט"ז (סק"א) דהב"י חידש מדיליה תי' חדש שלא נזכר בגמ', ויעויין בדרישה מש"כ בזה. ויעויין לקמיה בדברי המג"א דדחה דברי הב"י. ויעויין ב**אג"ט** (דש כט) שכת' דתי' הב"י תמוה.

ג. **הט"ז** (סק"א) כת' לבאר דאף ההיתר לסחוט הוא רק משום שאפשר שסוחט למתק, ואמרינן סתמא דבשאר פירות למתק בא, משא"כ בתותים ששווים הם אין היתר לסחוט. ואפשר דלדבריו בזמנינו שאין סוחטין למתק, לעולם יהיה אסור וצ"ע.וכת' האג"ט (שם) דלא משמע בדברי האחרונים כדברי הט"ז.

ד. **הגר"א** (סק"ב) ביאר דבברייתא נח' תנאים, ת"ק ס"ל דתותים מותר דכך דרך רוב העולם, ותנא השני ס"ל דרק משום שכך עושים בי מנשיא, ונפק"מ בשאר פירות שאין סוחטין רוב העולם רק כעין בי מנשיא, ולמעשה פסקינן כת"ק, וא"כ תותים מותר משום שכך רוב העולם ושאר פירות אפילו אם דרך כבי מנשיא אסור.

**ונפק"מ** בין השיטות הנ"ל, היכא שסחט בשוגג וכדו' דלא אחשבינהו למשקין, דלרשב"א דווקא היכא שאחשבינהו אסור, משא"כ היכא שלא נתכוין לכך מותר, אולם לב"י אסור אף בלא אחשבינהו. ולגר"א ג"כ לא בעינן שיחשבינהו. ולט"ז הכל אסור רק כשאפשר שבא למתק. **ונראה דאף הרשב"א והמג"א מודו דהיכא דיש הרבה בנ"א לא בעינן לטעמא שאחשבינהו ואסור**.

ויעויין בשש"כ (פ"ה אות יב והערה מט) שהתיר לאכול אשכולית אף דהוי פס"ר שיסחט, דהוי כלאח"י וא"כ הוי תרי דרבנן וכה"ג מותר, ובהלכות שבת בשבת (שם אות כו והערה 45 - 46) מתיר מצד אחר דהוי משקה הבא לתוך אוכל, [ומה שהתיר בפס"ר משום דלא אחשבינהו, ליכא למימר הכי וכהנ"ל] ומקורו מכלכלת שבת (דש) ומהגריש"א, וכן מבואר בארח"ש (פ"ד הערה מג) אולם כת' דחותך ויוצא מיץ אם צריך לדחוק את הסכין יש לחשוש לסחיטה. אולם החוט שני (פרק כד סק"ג דינים העולים ג) אוסר בזה, מטעם שפס"ר ואינו הולך לאיבוד ודעת בנ"א לאכול גם את המין היוצא. ובדין המשקים שיוצאים לאיבוד מבואר בסעיף יח דפס"ר כה"ג מותר. אולם בזו"ע ליכא למימר הכי.

**הכרעת הביאוה"ל במח' הראשונים הנ"ל:** ויעויין **בביאוה"ל** (ד"ה מותר) דהביא מח' רש"י ושאר הראשונים, ומסקנתו **דרוב הראשונים מתירים** לסחוט אפילו לצורך משקין, **ואין לחוש לדעת המחמירים**, אם לא במקום שנהגו להחמיר [ודלא כהט"ז].

**דין הפירות שיש מקומות שסוחטין ויש שלא**

**הרמ"א כת'** דאם במקום אחד סוחטים דינו כתותים, ודייק המג"א (סק"א) דרק באותו מקום אסור, והק' דהרי מקורו בב"י, והב"י להדיא אסר בכל מקום.

**ביאור דברי המג"א הנ"ל ומח' עם הב"י והרמ"א:** כת' המג"א דדברי הב"י תמוהים, דהב"י ס"ל דלמסקנא קיי"ל כרב פפא ולאו מטעם דאחשבינהו, אלא שיש הרבה בנ"א וכדין ערביא, והנה תוס' (קמד: ד"ה מי) הק' על דברי הגמ' דדמי לערביא, והרי כ"ז לר"א, אולם לרבנן דווקא בערביא אסור, ותי' תוס' דפריך טפי בגמ', ובאמת היה יכול להק' כך, וא"כ הק' המג"א דלדברי הב"י דדמי לערביא להלכה אינו נכון דהשו"ע עצמו (יור"ד סי' רצו סעיף יד) פסק כרבנן דאסור רק בערביא. ולכך נייד המג"א מפי' הב"י דחשיב מקום, אלא הדרינן לדין דהוי חד גברא, ועוד הק' המג"א דברמב"ם מבואר דטעם האיסור דמקצת עושין כך ולא דחשיב מקום, והרי"ף ג"כ הביא דטעם הדבר משום בי מנשיא, והעתיק ג"כ דברי ר"ח שכת' אחשבינהו, וע"כ לאו מטעם מקום אתינה עלה דא"כ לא בעינן לדברי ר"ח. וא"כ הק' מ"ט מותר והרי בטלה דעתו, ואף שהכא אמרינן דאם היה לכל העולם היו סוחטים, מ"מ מבואר דאף כה"ג בחד גברא בטלה דעתו. וחידש המג"א דקיי"ל כר"ח מטעם אחשבינהו, ואמנם טעם זה לחוד לא מהני, ולכך כת' הברייתא דטעם ההיתר משום בי מנשיא, והיינו שכיון שהוא החשיב זאת וקצת עושים כן אסור, [והיינו כדברי הראשונים הנ"ל, וחידושי הרשב"א שבת יצאו לאור בשנת ת"פ ולא היו לפני הב"י הב"ח והמג"א (נפטר תמג), וחידושי הרמב"ן יצאו בשנת תקצז], וא"כ מסיק המג"א דלא כהב"י ודלא כהרמ"א, אלא בעינן קצת בנ"א ואחשבינהו, ועוד דאם היה לכל העולם ג"כ היו סוחטים, ולכך התיר המג"א כל הפירות, חוץ מאגסים שאפשר דאם היה לכל העולם גם היו סוחטים.

**מסקנת הדינים בזה:** לב"י טעם האיסור משום ש**מקום אחד** אסור לכל העולם, והיינו כה"ג ששאר בנ"א אם היה להם היו סוחטין, לרמ"א אף כה"ג רק לאותו מקום אסור, למג"א טעם האיסור משום שאחשבינהו ויש קצת בנ"א שעושים כן.

**מח' המג"א והביאוה"ל בדין מקום שסוחטים ושאר מקומות אף אם היה להם לא היו סוחטים:** ומוכח מדברי המג"א דאם יש מקום לא בעינן שאחשבינהו, אולם אסור רק לאותו מקום, וכ"ז דווקא כה"ג שגם שאר העולם היו עושים כן אם היה להם, ואל"ה מותר אף להם. והביאוה"ל (ד"ה ובמקום) פליג וס"ל דכה"ג לא גרע דהרי אחשבינהו. וכוונת הביאוה"ל דאמנם בעינן לב' הטעמים, אולם כה"ג שיש אחשבינהו לא בעינן שאף בשאר מקומות, שהרי אחשבינהו אוסר בעצם, ורק אמרינן דבטלה דעתו, ואם לא בטלה דעתו שהרי הם מקום, א"כ אחשבינהו אוסר, וכל הטעם שבעינן שגם לשאר המקומות הוא במח' ר"א ורבנן דלא טעם אחשבינהו, או לר"א בשביל לאסור לכל העולם, עוד דייק הביאוה"ל דהרשב"א והריטב"א פליגי בעצם הדין יעויי"ש. אולם החזו"א (סי' נה סק"ט) תמה על הביאוה"ל. ונראה דלפי הנ"ל כוונת הביאוה"ל דבמקום אחד לא בעינן לטעמא דאחשבינהו, ובקצת בנ"א בעינן להנ"ל, וא"כ הבין הביאוה"ל דאם יש מקום, מצרפינן טעמא דאחשבינהו, ואף שמקום כהנ"ל לא חשיב, כ"ז משום שהם משונים משאר העולם, אולם הכא שאחשבינהו סגי בעצם לחודיה, מהני לכל הפחות שלהם יהיה אסור דא"א לבטל דעת מקום שלם. וכן הערוך השולחן (סעיף יב) כת' כדברי הביאוה"ל.

**עוד ב' חידושים כת' המג"א**

**א,** פירות שסוחטים במקום אחד בלבד אולם **מוליכים את המיץ שלהם לשאר מקומות אסור**.

**ב,** דהיכא שנהגו להחמיר כרש"י שמותר רק למתק כך צריך לנהוג, אולם אם סוחט בשביל לטבל את המאכל שרי וכמבואר בב"י בשם שבה"ל והרא"ש. ובשבלי הלקט מבואר טעם ההיתר דדמי למיתוק דכו"ע ידעי דלמתק אוכלא עביד ולא לצורך משקה. וכת' הפרמ"ג דכה"ג מותר רק בתותים ושאר פירות, אולם בזו"ע אסור [ורק לתוך מאכל שרי] מדרבנן שהרואה יאמר למשקה, ושאר פירות ידוע דלטבל. ובמ"ב (סק"ח) העתיק שאסור בזו"ע, ובשעה"צ (סקי"א) כת' פרמ"ג ופשוט. וכ"כ הגר"ז (סעיף ו) והתהלה לדוד (סק"ג) דלצורך אוכל מדינא חשיב אוכל, ורק מדרבנן אסור משום הרואה.

ומקור כל הנ"ל מדברי רש"י (קמד: ד"ה לתוך, וד"ה אבל) דכת' לבאר מדוע לקדירה מותר ולקערה אסור וז"ל 'לתוך הקדרה - של תבשיל לתקנו, דמוכחא מילתא דלאו למשקה בעי ליה, אלא לאוכל, ואין זה דרך פריקתו, והוי כמפריד אוכל מאוכל. אבל לא לתוך הקערה - דזמנין דלמשקה קאי, ואף על גב דבקערה לא שתי איניש - לא מוכחא מילתא, ואיכא איסור. ומדוייק בדבריו ג' דינים, א, דטעם ההיתר לקדירה לאו דווקא שבא לתוך אוכל, אלא משום שמוכח דחשיב אוכל, ב, דבקערה אף שבד"כ לא שותים אין זו ראיה ואסור, ג, כת' רש"י 'ואיכא איסור' ולכאורה כוונתו דהוא רק איסור דרבנן דאל"ה מה הוצרך לזה. ויעויין בשו"ת הרדב"ז (סי' תרפו) דדייק כעי"ז ברש"י, והוסיף דכ"ז שאין דעתו להדיא לאוכל אלא בסתמא חייב. אולם האג"ט (דש יח) הביא די"א דאסור מדרבנן וי"א דחייב, וכת' (הערה יח) דכך משמע ברי"ד דכת' דטעם האיסור בקערה משום שאין שם אוכלין, ואע"פ שדעתו לתת לתוך אוכל, מ"מ כיון שעומד בעינו אסור, ומשמע דזהו טעם האיסור, וא"כ כה"ג ודאי אסור, ומדייק האג"ט דלדבריו איכא חיוב. [ובעצם שיטת רש"י יעויין בביאוה"ל לקמיה (סעיף ד ד"ה לתוך) שהביא דברי המאירי ומט"י דכוונתו לאסור בקדירה אף שיש בה אוכל, ומשום שלא ניכר, אולם מוכיח שם משאר הראשונים לא כך].

**כ"ז לגבי שאר פירות ולא בתותים ורימונים:** דלקמן (משב"ז סק"ה) כת' דכשסוחט לקערה ריקה ע"ד לתת אח"כ לתוך אוכלין אסור משו"ה שלא ניכר, ואסר אף בתותים ורימונים, וכן הביא המ"ב (סקי"ח) בשם הדרישה דיש בזה חיוב חטאת, ובשעה"צ (סקכ"ג) הביא דאח"כ מצא דברי הרדב"ז הנ"ל דרק איסור דרבנן יש בזה, וכ"כ הפרמ"ג וכת' דגם בתותים אסור. ויעויין במקור דברי המג"א דהביא שבה"ל והרא"ש, דתרווייהו כת' כן על פגעין, וכוונתם לשיטת רש"י שאף שאר פירות אסור, משום שאחשבינהו, הכא מותר דלצורך אוכל הוא. ויעויין במשנ"ב (סימן תק"ה סק"ג) לגבי **חליבה אסור אף שאח"כ יתן** לתוך אוכל.

**דין פירות שסוחטין רק לרפואה: מבואר בב"י** דאם הא שנוהגים לסחוט הוא בשביל **רפואה לא חשיב משקה** משו"ה, והגר"א ס"ל דמשו"ה הא שהיו סוחטין תפוחין לא חשיב משקה, ועיין בביאור הלכה (ד"ה דינו) דתמה על הגר"א מנין שכ"כ הרבה היו סוחטין ורק לרפואה.

**דין פירות בזמנינו שדרך לסוחטם**. ישנם פירות בזמנינו שדרך הרבה מאד בנ"א לסוחטם, והביא בספר הלכות שבת בשבת (ח"א פיא הע' 23) דדינם כדין זיתים וענבים לענין זה דהמשקין אסורים אף בעומדין לאכילה, [והאם לסוחטם הוי דאורייתא או דרבנן יעויי"ש ולקמיה]. אולם הארחות שבת (פ"ד הערה מג) מיקל בזה.

[דין לימונים שהביא הב"י יעויין לקמיה בסעיף ו].

**דין סחיטה בפה**

בב"י הביא בזה מח' בראשונים, ו**נראה דדעתו להקל**, והרמ"א הביא מח' זו. וכת' הט"ז (סק"ב ולעיל שיט סקי"ג) והגר"א (שיט סקכ"ב) **דדין זה דמי לדברי הרא"ש שפסק השו"ע לעיל (שיט סעיף טז) דמותר לשתות ע"י מפה בשבת** ולא חשיב בורר כה"ג שעוצר ע"י פיו ולא קודם לאכילה, ולפי"ז תמה הט"ז מדוע התם לא פליג הרמ"א ומשמע שמסכים להיתר והכא הביא מח' בזה, והתוספת שבת (סק"ו) כת' לחלק בין בורר לדש, דבורר דרך קודם האכילה ולכך מותר כה"ג, אולם דש חשיב דרך, וגם הא"ר (סק"ג) כת' דאפשר לחלק בין בורר לדש, אולם הפרמ"ג (משב"ז סק"ב) כת' דלא כדבריו דהרי טעם ההיתר דלא חשיב מלאכה כלל, אולם בפרמ"ג שם תמה מדוע מותר והרי פמ"א אסור אף לאלתר, ו**לדבריו כאן אינה מלאכה כלל**, וביותר מוכח כן דהרי התם ע"י כלי וכה"ג אסור אף לאלתר.

ונראה לומר דכוונת הרמ"א דדמי לדלעיל ומשו"ה מותר הכא, אולם מ"מ יש אוסרים מטעם אחר, דכת' המ"ב (סקי"ב) דס"ל ד**לא גריע דבר זה מיונק** מן הבהמה דגם שם הוא שינוי ואעפ"כ אסרו חכמים. **מבואר ב' חידושים בדבריו**, א, דמדין דש בעצם מותר, ורק משום דדמי ליונק אסור, ב, דלכאורה לא יהיה הנידון חמור מהראיה, וא"כ הוא רק איסור דרבנן, ואף דבהגה"מ [שהוא מקור האיסור] מצדד לחטאת, מ"מ להלכה לא פסקינן הכי [חוץ מהטעם שבשלקות פסקינן דלא כר"ח וא"כ לעולם הוא דרבנן]. **ולפי"ז השו"ע שהשמיט דין זה סמך על דבריו לעיל שמותר וכדמצדד בב"י.**

**כת' המג"א** (סק"ב) דהמתירים ס"ל דחמיר מיניקת בהמה, שהתם דרכו בכך כדאיתא סי' שכ"ח סל"ג. ודבריו צ"ב מב' אנפי, א, דהרי התם לרפואה, ולרפואה כת' הב"י דלא מחשיב משקה וכן פסק הרמ"א, ב, אם דרכו בכך מדוע אסור רק מדרבנן, ויעויין בפרמ"ג דכת' דחשיב רק קצת דרך, ולפי"ז מיושבת קו' זו, והוסיף דכל איסורו משום דהוי כלאח"י ולהכי לחולה התירו, ורק לבריא אסרו מדרבנן. ועל הקו' הראשונה אולי אפשר דלענין לאחשוביה משקה, רפואה לאו משקה חשיב, אולם לענין לאחשוביה דרך קצת שפיר.

כת' הב"ח בשם רש"ל **להחמיר אף בכבשים ושלקות דקרוב לחטאת**, וכוונתו דשלקות חמיר טפי מענבים, משום שכבר היה משקה, והיינו שענבים אף דלעולם חמירי מ"מ לאחשוביה משקה השתא בפיו א"א, אולם דבר שכבר היה משקה ורק כשנמצא בתוך האוכל חשיב אוכל, א"כ ברגע שיוצא מהאוכל חוזר דינו, וא"כ אפשר דגם בפיו חשיב משקה, ויעויין במג"א (סק"ד) שמדייק מהרמ"א לא כך.

**הדין למעשה בזה**: כת' הא"ר (סק"ג) ד**ירא שמים יחמיר בענבים ובשאר פירות ושלקות אין להחמיר**, והביאו **המ"ב** (סקי"ב). והוסיף המ"ב דאם נותן את **הענבים בתוך פיו** ומוצץ המשקה ומשליך החרצנים לחוץ לכו"ע דרך מאכל ומותר, ומדייק כך מהפרמ"ג (משב"ז סק"ב). **ונראה** כוונת המ"ב דלפי הנ"ל ד**טעם האיסור רק משום דדמי ליניקה, הכא לא דמי** כלל ולהכי מותר.

**סעיפים ב ג**

**גמ' שבת דף קמה: זיתים וענבים שריסקן - קמ"ל, רש"י דף יח. ד"ה שטוענים.**

**מבואר** ברש"י לעיל ובראשונים בסוגיין דטעם ההיתר **דכיון דאין בזה איסור דאורייתא דמפרק משו"ה לא גזרו על המשקין היוצאים**, ולכאורה טעמא משום דהוי גזירה לגזירה, **וצ"ע מ"ש מתותים ורימונים,** וצ"ל דבתותים דדמיא לזיתים אסרו, והכא לא דמי. ויעויין בראש יוסף (כדלקמיה) ותי' כעי"ז דתותים ורימונים הוי גזירה קרובה.

**מח' הפוסקים אימתי מותרים המשקים, האם כל שנתרסק הזיתים מער"ש מותר, או דבעינן דווקא שנידוכו ג"כ מער"ש, והאם מותר בכה"ג לסחוט לכתחילה:**

כת' הטור בשם בעל התרומות דענבים שבועטים במקלות אין זה נתרסקו ואסור היין היוצא מהם, והשו"ע השמיט דין זה, ולעיל כת' (רנב סעיף ה) דכשנתרסק מותר, ויעויין במ"ב (שם סקמ"ג) וביאוה"ל (ד"ה מותר) דה**שו"ע פליג על בעל התרומות**, וס"ל דבעיטה הוי ריסוק ומותר, ויעויי"ש בב"י (סימן רנב ד"ה ודעת רבינו) דביאור דברי הטור **דס"ל דמותר אף בידים אם נידוך, ואם לא אסור אף המשקין היוצאים, וכן הכריע הביאור הלכה (שכא סעיף יט ד"ה ואם) דמותר לשיטת הטור אף לגמור בידים, ומקור הדין בא"ר (רנב סק"ה).** והוסיף הא"ר דכן ע"י טעינת קורה צריך שיהיו מרוסקים קודם הטעינה דאז תחשב הטעינה כדיכה. **וכן מסיק הביאוה"ל** (שכ סעיף ב ד"ה שנתרסקו). ושיטת השו"ע לפי"ז דלקמיה (שכא סעיף יט) כת' דבעינן דיכה דווקא, ואילו לעיל (סימן רנב סעיף ה) כת' דדי בריסוק, סותר עצמו, וכת' הביאוה"ל (רנ"ב ד"ה מותר) דכוונת השו"ע דלסחוט לכתחילה מותר רק בנידוך, ומשקים היוצאים די בסחיטה להתירם, ואילו לא"ר והמ"ב בנידוך מותר אף לכתחילה, וא"כ אין כל חידוש בדין זה דמשקים היוצאים. **וצ"ע מדוע א"כ הביא המ"ב דברי רש"י** דטעם ההיתר דאין בזה איסור דאורייתא, ולא כת' דמותר אף לכתחילה. ויעויין בזה בט"ז (רנב סק"ו) ובב"ח שם, והא"ר (סקט"ז) כת' דבאמת מותר אף בידים, ומה שכת' הטור שמשקין היוצאים מותרים היינו לאשמועינן דכל שלא נתרסקו אף היוצאים אסורים. וכך נראה שיטת המ"ב, ומה שכת' שם (סקמ"ג) דאסור לכתחילה, היינו בשיטת השו"ע, אולם בביאוה"ל מתיר אף לכתחילה. וביאור השיטות נמצא בראש יוסף (שבת יט. ד"ה והנה כפי) דלרמב"ם והרי"ף כל היכא דליכא חיוב חטאת המשקים מותרים, ולטור אף כה"ג אסורים המשקים יעויי"ש. ויעויי"ע בחמד משה (רנב סק"ט), והנה"ש (סק"ג) כת' כדברי הא"ר והביאוה"ל שמותר אף לכתחילה ואשמועינן דאם לא אפילו המשקין אסורין.

**דין נוסף** הביא הטור דאף כה"ג שיש בסחיטה איסור דאורייתא, מ"מ **אם היין יוצא לתוך יין שיצא בער"ש, מותר** לשתותו שהרי בטל ביין המותר. והביא הב"י דכת' הסמ"ג (לאוין סה) דכיון שהיה שם יין כל שיוצא מעט מעט מתערב ומתבטל, **כיון שמעולם לא היה שם יין עליו**, ואל"ה היה אסור שהרי דבר שיש לו מתירים אפילו באלף לא בטיל. והפרמ"ג (משב"ז סק"ג) הוכיח דבעינן בזה ביטול בשישים, וכן הביא המ"ב (סקי"ד) דכל מעט שיוצא יש כנגדו שישים. והוסיף המ"ב דאם קודם שמתערב יש זמן שהיין ניכר אסור. ולפי"ז **כל איסור דמעשה שבת אם כשחל חלות איסורו היה מעורב עם דבר המותר, אין בו איסור**, ויעויין במנח"ש (ח"א סי' ה אות ה ד"ה גם לענ"ד דה"ה) שכת' דלפי הנ"ל אם נתן ענבים בתוך יין בשבת וסחטן בידיו בתוך היין, היין מותר משו"ה.

**ובעצם הדין** כת' כך הרמ"א (יור"ד סי' ק"ב סעיף ד) דכל איסור שלא היה ניכר קודם שנתערב מותר, והעיר הרעק"א (ד"ה כל איסור) דלדברי תוס' (ב"ק סט ד"ה כל) והר"ן (נדרים נח. ד"ה אבל לאכילה) אפילו כה"ג אסור. אולם השער המלך (פ"ה מיו"ט ה"כ) חילק בזה בין איסור דאורייתא שאסור, לאיסור דרבנן שמותר, אולם באחרונים לא משמע כך.

ולפי"ז התיר הב"ח דלפי"ז אפילו נתנו ענבים שלמים בשבת ביין ונתבקעו ויצא יין מותר, והט"ז (סק"ג) תמה דא"כ מותר לכתחילה לתת בשבת, וודאי אסור מדרבנן דהוי סוחט כלאח"י [והא"ר (סק"ה) כת' דלא הוי אפילו כלאח"י אלא מעצמו], וא"כ גם המשקין אסורים, ובפרמ"ג ביאר דכיון שאסור לכתחילה נאסרו הענבים כדין מבשל בדיעבד, וכיון שהענבים ניכרים היוצא מהם נאסר ולא בטל אפילו באלף. וצ"ע בדבריהם שהרי הענבים עצמם אין טעם לאוסרם, אלא רק לאחר שיצא היין, וכשיצא כבר בטל, וצ"ע.

**והמג"א** (סק"ה) והמ"ב (סקי"ד) הביאו דברי הב"ח, **והמ"ב מתיר אפילו לכתחילה** וכדדייק הט"ז בדברי הב"ח דלענין זה דמי לנתינת שלג וכלקמיה (סעיף ט). ויעויי"ש במ"ב (סקל"ד) שהביא ב' טעמים בהיתר לתת שלג, או משום שלא חשיב מעשה, או שבטל במים, ולפי"ז צ"ל דהכא גם לא חשיב מעשה שהוא נותן בתוך היין ומתבקע מאיליו.

**סעיפים ד ה**

**גמ' שבת קמד: אמר רב יהודה אמר שמואל סוחט אדם – קמה. לצחצחו קמיפלגי. תוד"ה חולב**

**דין סחיטת זו"ע לתוך אוכל:** כת' הרי"ף (דף ס. ס:) די"א דההיתר לסחוט לתוך קדירה עם אוכל איירי ביו"ט, דאל"ה הרי המשקין היוצאים מזו"ע אסורים אף בדיעבד, וי"א דאיירי בשבת ומה שאיתא דמשקין אסורין בדיעבד היינו כשסחטם לתוך הקערה. ויעויין בקרבן נתנאל (אות מ) שהק' דאי אסור בשבת משום סחיטה מהו ההיתר ביו"ט ונדחק שם לת', ואולי אפשר לתרץ דביו"ט מותר כעין דברי הרמב"ן לקמיה דלאו דרך דישה הוא אלא אכילה. אולם הרי"ף בסו"ד נוטה כשיטה השניה דאף בשבת מותר, וכן מבואר ברא"ש (סימן ג).

**דין חולב לתוך אוכל:** מבואר בדברי הרי"ף דמותר דווקא ביו"ט, וטעמא מבואר בתוס' (ד"ה חולב) דס"ל לר"ת דביו"ט בהמה חזי לאכילה וחשיבא אוכל, משא"כ בשבת דלא חזיא לשחיטה הבהמה היא כפסולת וכשחולב נוטל אוכל מן פסולת. וזו"ע שריא משום שאפשר לאוכלם כך.

אולם הרמב"ן (ד"ה הא דאמרינן) דייק דבסוגיא משמע דאיירי בשבת, ותי' קו' התוס' דאפשר דכיון דשרי לגויים ולחולה חשיב אוכל, וכדין בשר חי דודאי תורת אוכל עליו בשבת, דאין איסור שבת עושה את הבהמה אוכל או פסולת [ויעויי"ש ובשא"ר מה שכת' מדוע לא אסור מטעם מוקצה]. וכ"כ הרשב"א (ד"ה הא דדייק) והריטב"א (ד"ה אמר רב חסדא). ובריטב"א מבואר דהם ב' טעמים א' דאיסור שבת לא מחשיב פסולת, ב' שראוי לגוי וחולה, אולם ברמב"ן משמע דטעם אחד הוא, וכן משמע קצת ברשב"א. אולם הרשב"א (קמה. ד"ה ולחלוב) דאף שנראה להתיר אף בשבת לתוך אוכל, מ"מ הגאונים אסרו ולהם שומעים הלכה למעשה.

**למעשה הטור והשו"ע השמיטו** את דברי הראשונים שהתירו לחלוב אף בשבת לתוך אוכל, וכת' כך רק לענין יו"ט (סימן תקה).

**שיטת ר"ת דמה שאסור באכילה חשיב פסולת ולשונות הראשונים אם חייב משום בורר או דש:** כת' תוס' (שם) דכיון שאסור באכילה בשבת חשיב פסולת וא"כ מוציא אמ"פ. ובהרבה ראשונים מבואר דא"כ חיובו משום בורר, יעויין ברשב"א (ד"ה הא דדייק) רמב"ן (סוד"ה ועוד) ריטב"א (שם) ר"ן (ד"ה ויש מן) טור [בוסר] סמ"ק (סי' רפב) ריב"ש (סי' קכא). אולם בתוס' הלשון 'כמו דש חשיבא' אולם המהרש"א נוטה שכוונת תוס' משום בורר, וביותר מבואר כך להדיא באו"ז (ח"ב סי' נח) וז"ל 'והוי כמו דש שמפרק את האוכל מתוך הקש'. ויעויין באבן העוזר (על הש"ס כאן) דכת' דכו"ע מדין דש אתינן עלה, [ויעויי"ע בהגהות הבית מאיר שכת' דאם הוי משום בורר ודאי מותר, וכן מבואר בר"ן, ומה שכת' בדברי תוס'] וכ"כ חידושי רבי עזריאל (מג"א סק"ז) [מובא במפרשים מכת"י על השו"ע מהדורת פרידמן]. אולם בט"ז (סק"ד) התיר לאלתר, ומבואר דמטעם בורר אתינן עלה, וכ"כ העול"ש, אולם המג"א (סק"ז) פליג, ויעויין במ"ב (סק"כ) וביאור הלכה (ד"ה לאכול).

**ויעויין** בביאור הגר"א (סי' תק"ה סק"א) דמוכיח מתוס' דהוא **מטעם דש**, וכ"כ הגרעק"א (על המג"א שם סק"א) ויעויי"ש במ"ב (הקדמה לסי' תק"ה ושעה"צ סק"א).

**נפק"מ** **בכ"ז:** דלענין יו"ט דש אסור, אולם במלאכת בורר יש היתרים יעויי"ש סי' תקי סעיף ב.

**צ"ע לפי הראשונים הנ"ל דהוא מדין בורר**, א"כ מה מועיל שראוי לגויים וגרע מב' מינים [והעיר זאת האבה"ע], וע"כ צ"ל דחשיב מין אחד, וא"כ אי לאו דחשיב פסולת מותר, ולדברי הט"ז צ"ע.

**דין סחיטת לכלי לצורך נתינה אח"כ לתוך אוכל:** כת' המ"ב (סקי"ח) שההיתר לסחוט לתוך אוכל היינו דווקא לתוך אוכל ממש אולם אם רק אח"כ יתנו לתוך אוכל חייב, והוסיף בשעה"צ שמצא דהרדב"ז כת' דרק איסורא יש בזה, והביא דברי הפרמ"ג לאסור בתותים ורימונים, ולעיל (סק"ח) התיר בפגעין ואסר בזו"ע.

ומקור כל הנ"ל מדברי רש"י (קמד: ד"ה לתוך, וד"ה אבל). ויעויין בשו"ת הרדב"ז (סי' תרפו) מה שדייק מדברי רש"י, והוסיף דכ"ז שאין דעתו להדיא לאוכל אלא בסתמא חייב. אולם האג"ט (דש יח) הביא די"א דאסור מדרבנן וי"א דחייב, וכת' (הערה יח) דכך משמע ברי"ד דכת' דטעם האיסור בקערה משום שאין שם אוכלין, ואע"פ שדעתו לתת לתוך אוכל, מ"מ כיון שעומד בעינו אסור, ומשמע דזהו טעם האיסור, וא"כ כה"ג ודאי אסור, ומדייק האג"ט דלדבריו איכא חיוב.

ובעצם שיטת רש"י יעויין בביאוה"ל (ד"ה לתוך) שהביא דברי המאירי ומט"י דכוונתו לאסור בקדירה אף שיש בה אוכל, ומשום שלא ניכר, אולם מוכיח שם משאר הראשונים לא כך. ומה שכת' הביאוה"ל די"א שהבינו ברש"י אחרת, יעויין בב"י שכת' הכי.

**שיטת הרמב"ם דחולב לאוכל פטור:** המג"א (סי' ש"ה סקי"ב) ומ"ב (שם סקע"א) הביאו דברי הרמב"ם (פ"ח משבת ה"י) דחולב לתוך אוכל פטור אבל אסור מדרבנן. וצע"ג מנין הרמב"ם כת' דהוא פטור, דלראשונים הנ"ל מותר לכתחילה, ולתוס' והרי"ף הוי חיוב, ואם הוא בורר ודאי חייב שאינו ראוי לגמרי, ואף משום דש לכאורה חייב, ויעויין באגל"ט (דש סקי"ז אות נד נה) הק' כך ותי' דכיון דבשבת אפשר לשחטו ע"י שנים שעשאוה א"כ לא הוי פסולת אלא מדרבנן, ויעויי"ש שכת' מדוע בורר לא חשיב פסולת שהרי למעשה אצלו זה פסולת.

**בכל הראשונים הנ"ל [רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א] נתבאר טעמא דהחלב לא חשיב מוצקה:** יעויי"ש היטב בדבריהם בטעם הדבר. והנה המג"א והמ"ב הנ"ל הוסיפו דהוי מוקצה, וצ"ע בזה דהרי הראשונים הנ"ל ס"ל דלא הוי מוקצה. ואולי **י"ל לדברי הרשב"א** דטעמא דלא הוי מוקצה שהרי בלא איסור יכול לבא, א"כ הכא בלא איסור א"א לחלוב ודו"ק.

**שיטת הרמב"ן ועוד ראשונים דאף דאסור ביו"ט דישה, מ"מ לתוך אוכל מותר:** מבואר ברמב"ן דכל שבא לתוך אוכל מותר, וטעמא לכאורה דאיסור דש אסור ביו"ט משום שהוא מלאכת קרקע, והכא שעושה לתוך אוכל ממש לאו מלאכת קרקע. ולשיטתו מותר אף בבהמה שאינה עומדת לאכילה, ועיי"ש במ"ב (סוף ההקדמה וסק"ג) דסמך על שיטה זו כשאין לו מה יאכל, ועיי"ש בשער הציון (סק"ג וסק"ה). ויעויין בחזו"א (סי' מד) שדן מטעם מוקצה. וצע"ג בכל הנ"ל דמבואר להדיא בראשונים שאין בזה איסור מוקצה מכמה טעמים יעויין בחידושי הרשב"א באריכות.

**דין בוסר: השו"ע הביא מח' אם בוסר אסור, ושיטת ר"י שמותר ושאני מחולב, ולא נתבאר להדיא מ"ט והרי דמי לחולב:** וכת' האחרונים דלפי הנ"ל דטעמא משום בורר א"כ מותר לאלתר, אולם המג"א אוסר דלא הוי דרך אכילה, וכת' הפרמ"ג (הקדמה לסי' שכ) דדמי לנפה וכברה ובסק"ה כת' דמי לנפה וקנון, ובהקדמה הק' מדוע אין כאן איסור דאורייתא, ויעויי"ש מה שביאר, ומבואר דפשיטא להו דאין זה דרך אכילה, וכעין דברי המ"ב שא"א באופן אחר,

**מסקנת הדברים לענין בוסר:** כת' המ"ב (סקכ"א) להחמיר, ובשעה"צ (סקכ"ה) מדייק לשון השו"ע כאיזה שיטה נוטה. ובמ"ב לקמיה (סי' ק"ה סקי"ב) סתם שאסור בוסר ושם כת' דבביאוה"ל כאן הכריע לאסור אפילו כשעושה לאלתר.

**לענין בוסר מדוע סחיטת לימון לא הוי בורר שהרי הלימון הוא פסולת שאינו נאכל כמות שהוא**, יעויין בחת"ס (שו"ת ח"א אור"ח סי' קפא) שהק' דלכאורה אף לימון אסור לסוחטו משו"ה, ובשו"ת רב פעלים (ח"ד סי' ג) חילק אם ראוי קצת או לא יעויי"ש.

**סעיף ו**

**השו"ע** התיר לסחוט לימונים, וטעם ההיתר כת' הב"י בשם הרא"ש (כלל כב סי' ב) דמותר משום שאין דרך לסחוט לימונים לצורך משקה אלא לצורך אוכל והוי בכלל שאר פירות, וכת' הביאוה"ל (ד"ה לסחוט) דכוונת הרא"ש והשו"ע היא להתיר אפילו לצורך משקה, כיון שאין דרך לסחוט למקה אלא לאוכל. והביא הב"י דבמצרים נהגו לסחוט לצורך משקה עם סוכה ומים ולא מיחו בידם, ולדברי הרא"ש אסור, וכת' ב' היתרים בזה, א, דאין איסור אלא **כשהמנהג לשתות** את מי הפרי בלא תערובות, ב, דכשדרך הפרי הזה לסחטו לתוך משקה אחר שרי. והביא דברי השבה"ל שהיא מח' אם מותר לסחוט לימונים, די"א שאסור דדרך הוא, וי"א שמותר דאין בזה דרך. וכוונת הב"י בתי' השני, דאף דלסחוט לתוך משקה אסור ודווקא לתוך אוכל, מ"מ מין שלא סוחטין אותו אלא בכה"ג אין שם משקה על היוצא, דלעולם סוחטין לדבר שכבר חשיב משקה, וא"כ לא החשיבו זאת למשקה.

**בב' הטעמים שכת' הב"י איזה מהם עיקר:** המג"א (סק"ח) כת' דאפילו אם סוחטין לצורך משקין מותר מטעם שאין דרך לשתותו לבדו [תי' א' דהב"י והשמיט תי' ב]. ובדברי הב"י גופא כת' לאסור למצוץ קני סוכר [בהו"א קודם שהביא השיטות שלתוך פיו מותר], וצ"ע דלפי הטעם הראשון הרי רוב דרך הסוכר הוא לערבו בדברים אחרים, וע"כ דהטעם השני הוא עיקר, ובטעם הראשון לחודיה לא סגי, וצ"ע.

**והמ"ב (סקכ"ב) הביא ב' הטעמים של הב"י**, והוסיף דלפי"ז בזמן הזה דדרך למלאות חביות למאות לשתות עם פאנש צ"ע אם מותר דהרי סוחטים לכלים בפ"ע [וחזינן שהטעם השני עיקר וצ"ע, ואולי כוונת הב"י והמ"ב דבעי לב' הטעמים יחד] ולכך יסחוט על סוכר. והוסיף בביאוה"ל דאף שהר"ח מחמיר לסחוט על אוכל, מ"מ הכא אין להחמיר משום תי' הראשון של הב"י. ויעויין בגר"ז (סעיף י) שהביא רק התי' דאין שותים לבדו. ובתוספת שבת (סקי"ב) הביא ב' הטעמים, והערוך השולחן (סעיף יז) התיר מחמת הא שסוחטין לצורך אוכל או לערבו עם משקה [תי' א' דהב"י וכדברי המג"א]. [ויעויין בח"א שכת' על סברות הב"י דמאן יאמר לן לחלק בסברות בלא ראיות בספק דאורייתא].

**דברי הפוסקים להתיר מחמת שעיקרו לטבל, ובדין זמנינו שהדרך הרבה למשקה:** הרדב"ז (שו"ת הרדב"ז ח"א סי' י) כת' להתיר לסחוט לימונים כדברי הרא"ש, ואף שלכאורה המציאות דדמי לתותים ורימונים מ"מ אפשר דעיקר הסחיטה היא לצורך טיבול האוכל ולא חשיב משקה. אולם הנשמ"א (כלל יד אות ד) כת' דבזמן הזה ידוע דסוחטין לצורך משקה פאנש ולימאנאדע, וא"כ אסור, וכ"כ המ"ב.

המציאות בזמנינו לכאורה דרוב הלימונים נסחטים לצורך טיבול אוכל, אולם יש שסוחטים זאת לצורך משקה. אמנם לכאורה רוב הלימונים נסחטים לא לתוך האוכל ממש אלא למשקה ואח"כ ניתנים לטבל, והנה הבאנו שכה"ג רק בפגעין מותר אולם בתותים אסור, וצ"ע האם משו"ה חשיב שרוב למשקה. ונראה דלדרישה דהוא חיוב חטאת מבואר דהוא משקה בעצם וא"כ אפשר דמשו"ה חשיב רוב משקה, אולם לרדב"ז דהוא רק משום מראית העין ליכא למימר הכי.

**האם מועיל לסחוט לימון לתוך סוכר:** כת' הרדב"ז שם דאם **סוחט הלימון על סוכר מותר** דהוא משקה הבא לאוכל ושרי, וכוונתו לכאורה כשכל המיץ של הלימון נספג בסוכר. והח"א התיר כך רק בדוחק יעויי"ש מדוע לא התיר כך לכתחילה דחש לסחיטת כבשים, והמ"ב (סקכ"ב) התיר זאת, ובשער הציון (סקכ"ז) פליג על מה שפקפק בזה הח"א. ויעויי"ש בדברי הרדב"ז שהתיר **להדיא אפילו שעושה כך ע"ד לתת אח"כ את הסוכר למים**. אולם **החזו"א** (סי' נו סק"ז) כת' דהיתר זה כשרוצה לאכול את הסוכר כך, אולם **אם דעתו לתת אח"כ לתוך מים אסור** דדעתו למשקה חשיב משקה קודם שנבלע בסוכר, ואפשר דאף שיוצא ממש לסוכר אסור כיון שסוחט למשקה ורק אם יאכל רוב הלימון אפשר דשרי. ובסברת המתירים נראה דמשקה הבא לאוכל חשיב אוכל לא משום המטרה, אלא משום שנמצא בתוך אוכל, והזמן לפני שנספג מ"מ כיון שהשתא הוא לאוכל חשיב אוכל.

**סעיפים ז ח**

**גמ' קמה. אמר רב זירא - זיתים וענבים בלבד**

**נח' הראשונים בביאור דברי רב שכבשים למימיהם פטור אבל אסור:** רש"י (ד"ה פטור) פי' דכיון שהמשקה לא גדל בתוכן פטור, ואסור אטו זו"ע, אולם הראשונים [תוד"ה כבשים, רשב"א ריטב"א ור"ן (ד"ה למימיהם)] פליגי והוכיחו דאף בבגד יש חיוב בסחיטה, וה"ה כבשים, ופי' דטעמא דרב לשיטתו דדוקא זו"ע חייב. ותוס' דחו דאפשר דהתם רבא קאמר לה דס"ל כר' יוחנן.

**יוצא א"כ דנח' הראשונים בזה**, דל**רש"י** כל שהמשקה לא גדל בתוכו ואף בבגד לעולם אין חיוב משום דש, **ולשא"ר בבגד חייב**, וכבשים פטור, דפירות שאני, דדווקא זו"ע דדרכם בכך, ולכאורה צ"ל דלשיטתם בגד חייב דדרך לסחוט בגדים. ובעולת שבת (סק"כ) מבואר דקיי"ל כשאר הראשונים, וכעי"ז כת' שם (סק"ל), אולם **המג"א (סקי"א) כת' דקיי"ל כרש"י**, והא דהוכיחו הראשונים מדינא דסעיף טז, התם הוא פס"ר ואסור אף בדרבנן.

**בהיתר לסחוט כבשים ושלקות לגופן**: שיטת רש"י (ד"ה לגופו) דמותר משום דלא מפרק הוא דלא צריך למשקה, ועיין במג"א (סק"ט) והמ"ב (סקכ"ד) שביאר מדוע בזו"ע אין היתר זה, וצ"ע לרש"י לעיל דתותים לגופן ג"כ אסור משום שמא יבא לסחוט כיון שיש שסוחטין, ואולי כבשים לענין זה חשיבי כפגעין וצ"ע. [ובמ"ב (סקכ"ט) משמע דדמי לפגעים, ומ"מ **חמיר טפי שאסור לגופן משום דיש שם משקה על הנסחט כיון שהיה עליו כבר שם משקה קודם שנבלע**] ויעויין בעול"ש (סק"כ) דהק' להיפך מדוע שאר פירות מותר וכבשים אסור, וכת' שצ"ל בדוחק דכבשים כתותים ורימונים. ויעויין בכ"ז בביאוה"ל (ד"ה ולר"ח) שכת' ב' הביאורים הנ"ל. וכן בסעיף ח גבי דג למימיו שאסור, כמבואר בגמ' דדמי לכבשים, כת' המ"ב (סקל"א) כהנ"ל ועיי"ש במג"א (סקי"ב). ועייין בנשמת אדם (כלל יד אות ב) מה שכת' בכל זה.

**אולם אכתי צ"ע דאף שא"צ למשקה מדוע מותר ולא הוי לפחות מלאכשצ"ל:** ועיין תוס' לעיל (דף עג: ד"ה וצריך) דאף אי מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב, הכא לאו מלאכה היא כלל שאין דרך דישה בכך, אולם בתוס' כתובות (דף ו. ד"ה האי) כת' דטעמא דהוי כמו אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו, והדבר צ"ע דהרי המשקה בא מבחוץ, וע"כ צ"ל דפליגי על טעם זה וס"ל שכשנבלע בבגד בטל ממנו שם משקה. ובמג"א (סק"ט) והמ"ב (סקכ"ד) משמע כדברי תוס' לעיל.

**מח' ר"ח ושא"ר בפסק ההלכה במח' רב שמואל ור"י:** רבינו חננאל כת' דבגמ' לעיל מבואר דלתוך אוכל מותר וכן הדין בחולב, אולם כ"ז דלא כשיטת ר' יוחנן בסוגיין דס"ל דכל שסוחט למימיהם אפילו כבשים ושלקות חייב, ולא חילק קערה לקדירה, ויעויין ברי"ף (דף ס: - סא.) שמאריך לדחות דברי ר"ח, וכן בתוס' (ד"ה ור"י) דחו ראיותיו, וברא"ש (סי' ד) כת' דהלכה דלא כר' יוחנן דהרי רב ושמואל ס"ל דאין חיוב חטאת בזה וכדמסייע מתניא דברי רב מנשה, ובשלקות הלכה כשמואל ור"י ודלא כרב. [מבואר בראשונים הנ"ל דטעמא דאזלינן בתר תרי מתלת, ויעויין בביאור הגר"א שכת' (סקט"ז) דקיי"ל כשמואל דהוא מילתא מציעתא] וכן פסק הרשב"א (ד"ה ולענין כבשים) והר"ן (ד"ה ולענין), כן פסק הרמב"ם (פכ"א משבת הי"ג). אולם הרא"ש (שו"ת כלל כב סי' א) הביא מח' ר"ח והרי"ף, ומסיים 'ומי יכניס ראשו בין ההרים, והמחמיר תבא עליו ברכה'. וכת' המ"ב (סק"ל) דהשו"ע (סעיף ז) סתם כדברי הרי"ף דכך ס"ל לרוב הראשונים והכי קיי"ל ומ"מ העתיק דברי ר"ח, לומר דטור להחמיר והמחמיר תע"ב כדברי הרא"ש.

והביאוה"ל (ד"ה ולר"ח) כת' דכל מה שכל הראשונים ס"ל דלא כר"ח היינו לענין לסחוט לתוך אוכל, אולם לענין הא שיש חיוב חטאת בכבשים ושלקות הרבה ראשונים [או"ז (שבת נח) רוקח (שבת סי' קכד) יראים (סימן רעד), ומה שהביא מהרשב"א **צ"ע דברשב"א לפנינו** מבואר גם בזה דאין חיוב חטאת] ס"ל כדבריו.

**סעיף ט**

**גמ' שבת דף נא: ואין מרזקין עד סוף הפרק**

מבואר דאסור לרסק שלג וברד משום שיוצאים מים. ומבואר **בראשונים ג' טעמים** לאיסור בזה. **א. רש"י** כת' (ד"ה כדי) ד**מוליד בשבת ודמי למלאכה** שבורא המים. **ב. בספר התרומה** (סימן רלה) כת' דטעם הדבר משום נולד. **ג. הרשב"א** (ד"ה ולי נראה) כת' דהאיסור הוא משום סחיטה, **וכן משמע ברמב"ם** (פכ"א משבת הי"ג) דהביא דין זה אחר שהביא דין כבשים ושלקות.

**שיטת רש"י** כת' הריטב"א (ד"ה אין מרסקין) דטעם הדבר שאין אסור משום סחיטה, שהיה משקה ונשאר משקה, וחשיב **משקה דאיפרת**. והרשב"א בביאור האיסור משום סחיטה כת' דכיון דלא **דמי לשאר פירות שהרי השלג והברד עומדין למימיהן**, ודמי לפירות העומדים למשקין, ולהכי אסור, ואף שמים הם מתחילתם עד סופם, מ"מ כשהם בפ"ע החמירו, אולם כשעושה כך לתוך הכוס התירו.

**שיטת בעל התרומה:** הראשונים הביאו דברי בעל התרומה שטעם האיסור משום נולד, אולם ברא"ש (פ"ד סי' יג) כת' דטעם בעל התרומות משום מוליד. ובביאור הגר"א לעיל (סי' שיח סקמ"ט) מבואר דס"ל דשיטת רש"י ג"כ כדברי בעל התרומה, ויעויי"ש בדמש"א ובסוגיין בביאוה"ג (שכ סק"כ) שכת' דההיתר בחמה היינו לרשב"א, וצ"ע מדוע לרש"י דווקא לתוך הכוס מותר, ומבואר דס"ל לגר"א דלרש"י טעם האיסור הוא שמוליד דבר שנולד, ומשו"ה לתוך הכוס אף אם נימא דחשיב מוליד, מ"מ כיון שהנולד לא ניכר וממילא קאתי מותר, ולהכי כשנותן בחמה לרש"י אסור דיש כאן נולד ואף שאינו בידים ממש אסור [וקצ"ע דרש"י בהיתר לתוך הכוס כת' דממילא קאתי, ומשמע דמשו"ה יש להתיר אף אם היה ניכר]. אולם הב"י (סי' שיח) כת' להדיא דרש"י ס"ל דלא כבעל התרומה.

בגמ' מבואר דלתוך הכוס מותר, ורש"י לשיטתו כת' (ד"ה אבל) דלתוך הכוס מותר אע"פ שנימוח מאיליו, היינו שס"ל לרש"י דההיתר משום שממילא קמתעביד. וכת' הריטב"א (ד"ה אין מרסקין) מהתוספתא (פ"א הט"ו) דאיתא דמותר אף לרסק לתוך הכוס [ויעויין לעיל מדוע התיר הרשב"א לתך הכוס אפילו בידים]. ולשיטת בעל התרומה דהאיסור משום נולד, הק' הראשונים מדוע א"כ מותר לתוך הכוס, וכת' הב"י דטעם ההיתר משום ש**מתבטל במשקין שבתוך הכוס [וכן מבואר בספר התרומה להדיא]**. ולשיטת שאר הראשונים דמשום סחיטה אתינן עלה, לתוך משקין מותר שלא ניכר האיסור, ויעויין בזה לעיל במג"א (סק"ה) ובהמ"ב (סקי"ד), דהתיר לפי"ז לתת ענבים בתוך יין בשבת שמבטל האיסור. והתירו הראשונים ע"פ התוספתא הנ"ל לרסק אפילו בידים לתוך הכוס, וכ"כ הר"ן (מיוחסות ד"ה אין) בשם הרא"ה, וכן משמע ברמב"ם שם שהעתיק לשון התוספתא.

אולם **השו"ע** העתיק לשון הגמ' **'נותן הוא'** ולא כת' כלשון הרמב"ם, והמג"א (סקי"ג) והמ"ב (סקל"ד) הביאו דברי הראשונים הנ"ל ש**התירו אפילו בידים**, ויעויין ב**שער הציון לעיל** (סימן שיח סקקמ"ו) כת' בשם הא"ר דאמנם לדברי המג"א הנ"ל מותר, אולם **טוב להחמיר לכתחילה** דמשמע מהשו"ע הנ"ל דצריך להחמיר בזה. [וכן משמע קצת בביאוה"ל לקמיה (ד"ה יזהר), ובמ"ב (סקמ"א) ויעויי"ש במש"כ בזה] ולכאורה כוונתו שלמעשה להתיר בעינן ב' תנאים, א, דלא עושה מעשה בידים, וב' דלתוך הכוס דווקא שמתערב. וצ"ע בנותן 'איגלו' בתוך מים לקררם, שאמנם לא עושה מעשה בידים אולם מ"מ אינו מתערב, שלכאורה יהיה אסור. ולאכול איגלו למצוץ את המשקה דינו כדין מציצת פירות שמחמירנן רק בזו"ע וכדלעיל, וא"כ הכא דכל איסורו מדרבנן שרי, ולרסק בפיו לכאורה ליכא היתר זה.

**כת' הרמב"ן (ד"ה והא)** דמותר לתת **שלג וברד כנגד המדורה** או כנגד החמה, דממילא קאתו, ולכאורה דין זה אפשר דגם לרש"י לא חשיב מעשה אלא ממילא, ולדברי בעל התרומה לכאורה אין נפק"מ בזה ואסור אף כה"ג.

**לתת בחמה:** השו"ע מתיר, ויעויין במג"א (סקי"ד) ומ"ב (סקל"ה) דלפי דברי ה**רמ"א לעיל (סי' שיח סעיף טז) יש להחמיר בזה**, משום שמחמירים כדברי בעל התרומה. והגרעק"א (גיליון השו"ע) הק' מ"ט כת' השו"ע להתיר בדיעבד כשכבר נתן בחמה, ולא כת' הדין לכתחילה שמותר לתת בחמה. **וצ"ע בזה** האם לחולקים על ספר התרומה וס"ל דאין בזה משום נולד, האם מותר לכתחילה, ולדברי הגר"א הנ"ל דלרש"י אין לתת בחמה, אפשר דכ"ז לכתחילה ובדיעבד מותר.

והנה בדברי בעל התרומה מבואר דלתוך הכוס מותר משום דהוי גרמא בעלמא ואינו ניכר, אולם לתת כנגד החמה או האש אסור, ומבואר דבעינן מעשה לחממו ממש כדי להחשיבו בידים ומוליד, וא"כ לכאורה פשוט דלהוציא **מהמקפיא לאויר החדר** אין בזה איסור, וביותר לדברי הגר"א דס"ל דרש"י והתרומה שיטה אחת היא, ורש"י להדיא כת' דבתוך הכוס אינו בידים, ומ"מ ס"ל לגר"א שאסור בחמה, ומבואר דחמה חשיב בידים, וא"כ באויר החדר אינו חמור יותר מלתוך הכוס ומותר. וכן הביא בספר (שבת במטבח פי"ג הערה ז) בשם מו"ר הגרחפ"ש.

רש"י ד"ה (ואין מרזקין) כת' 'משברין ל**חתיכות קטנות'**, ודייק הב"י דלחתוך לחתיכות גדולות מותר ולקמיה יבואר. וכן בשו"ע העתיק לשון זו 'לשברם לחתיכות דקות' יעויין במ"ב (סקל"ב).

**סעיף י**

**מקור הדין** בטור בשם הראבי"ה (שבת סי' רט) שהובא במרדכי (סימן שלא) וכ"כ בשבלי הלקט. והוסיף הראבי"ה 'וגדולה מזו אמרו בפרק חבית גבי חבית דמתיז ראשה בסייף ותנן ש**ובר אדם את החבית'**, וביאור הדבר דהתם מותר דאין סתירה כזו חשיבה סתירה בכלים. והנה המג"א (סקט"ו) כת' דלפי"ז ב**נהר או באר אסור**, כלומר דחשיב **בנין בקרקע**. אולם התוספת שבת (סקכ"ד) הוכיח מהראשונים הנ"ל (סעיף ט) דקרח חשיב משקה, וא"כ לא חשיב מחובר לקרקע. ויעויין במחצה"ש מה שדייק בדברי המרדכי בזה. ויעויין עוד בא"ר (סקט"ו) שהוכיח מהלבוש כעי"ז דלא חשיב חיבור, ויעויין בפרמ"ג מש"כ בזה. והמ"ב (סקל"ו) מביא דהרבה אחרונים מקילים אף במחובר לקרקע, ומכריע דלצורך שבת יש להקל. ובשעה"צ (סקל"ט) דייק מדברי הגר"א דהשמיט הראיה משבירת חבית, וטעמא דס"ל לגר"א דלרווחא דמילתא כת' המרדכי ראיה זו, אולם בעצם אין בזה בנין וסתירה כלל וכדכת' המאמ"מ.

**בב"י כת'** דמותר לחתוך לחתיכות גדולות, ומדייק זאת מהא שמותר לשבר קרח כדי ליטול המים שתחתיו, וכת' **ד' טעמים** להתיר, א, שאין מרסק בשביל שיזובו המים, ב, המים שזבים כה"ג מעטים הם ולא חשובים, ג, אינו מתכוין, ד, המים הולכים לאיבוד.

**והט"ז** (סק"ז) התיר שבירת קרח ע"פ ב' ההיתרים האחרונים. וכן המ"ב (סקל"ב). ובענינינו הגר"א בביאורו העתיק רק את ההיתר הראשון, וכן המ"ב (סקל"ו).

נפק"מ: אם כטעם האחרון, א"כ היכא שלא הולך לאיבוד כגון באר שאין בו הרבה מים ואולי אף חשיב מתכוין, וכעי"ז **כשהוא בתוך בקבוק ושובר הקרח למעלה כדי להגיע למים שמתחת**, שלא הולך לאיבוד, ומסתמא גם ניחא ליה בזה אף כה"ג שאינו מתכוין. **ויעויין באור זרוע** (שבת סימן ס) שכת' דאיירי כשיש ברד בתוך כלי, ומדוייק דהתם הרי **אינו הולך לאיבוד ומ"מ מותר**.

**והטעם** הראשון דהב"י מבואר לכאורה בגמ' להדיא דרק כשעושה בשביל כך אסור, וצ"ע מדוע. ולפי שיטת רש"י דה**איסור הוא משום מוליד, אפשר דכיון דאינו מלאכה ממש אלא דמי קצת למלאכה, אין חשיבות לזה כשאינו בא להוליד**, ואולי זהו הביאור גם בטעם הב'. ולשיטת הרשב"א צ"ע בזה. ויעויין בשו"ת מהר"ח אור זרוע (סימן פג) שכת' [בביאור דברי בעל התרומה] וז"ל 'וההיא דסוגיא במה טומנין דנותן הוא לתוך הכוס...וא"כ אינו מתכוין שיהא נמס ונמחה. כלומר שאינו חפץ לשתות מי השלג והברד אלא לצנן מה שבכוס ובקערה. ואע"פ שפס"ר הוא שא"א שלא יהא נמחה ונמס. הוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה. אלא במקום מצוה להתענג בשבת הוי במקום מצוה'.

**האם מותר להקפיא מים:** בשו"ת **דובב מישרים** (ח"א סי' נה) דן האם מותר להקפיא מים, וכת' דלבעל התרומה לכאורה יש כאן נולד, ולדברי הראשונים אין כאן איסור. אולם הוכיח דטעם הרמב"ן משום שמבואר בגמ' נדה (דף יז.) דשלג אינו משקה ואינו אוכל, ואם חשב עליו למשקה חשיב משקה, וא"כ כל דברי הרמב"ן כשחשב עליו למשקה מותר, אולם כשמקפיא אינו חושב עליו למשקה וא"כ אינו משקה ואסור [וצ"ע מדוע לא חשיב שחושב עליו למשקה לאח"מ, שהרי עיקר מטרתו היא שיהיה משקה]. אולם בשמירת שבת כהלכתה (פרק י הערה יד) האריך בזה ומצדד להתיר, ומביא שם כמה אחרונים שהתירו וכמה אחרונים שאסרו בזה, ומכריע לכתחילה להימנע מכך. **וכ"ז לגבי משקין, אולם לגבי אוכלין** **אין בזה שום איסור** שהרי אוכל הוא ואוכל נשאר.

**סעיף יא**

**כת' הראשונים** [תוס' (ד"ה אין) ריטב"א תוס' רא"ש ושא"ר] דלא ירחוץ ידיו בשלג שיש בהם ברד ומרסקו.

והלשון בתוס' **'דא"א שלא ירסק'** ומבואר דהוי פס"ר, וכ"כ להדיא בפי' ר' יחזקיהו ממגדיבורג, ולכאורה הוי פס"ר באיסור דרבנן ואסור, ויעויין בתוס' דכת' דיש ליזהר לא לעשות כן **וכל הזהיר תע"ב**, וצ"ע מדוע לא כת' שאסור, כהרבה ראשונים שכת' שאסור, יעויין בריטב"א במרדכי (רמז רלה) בספר התרומה (רלה) ספר המנהגים מחז"ו (הל' שבת סי' כז). וביאור דברי תוס' כת' הגינת ורדים (אור"ח כלל ג' סימן יד) דכיון דהולכים לאיבוד אין כאן כ"כ נולד, וגם מתערב עם המים, ומשו"ה רק אינה משנת חכמים, אולם הממעך כדי להוציא מים עובר על איסור.

**השו"ע הוסיף** דאם יטול **יזהר בכך**, והיינו שבלא כך הוי פס"ר, אולם אם יזהר אינו פס"ר ומותר, וכן מדוייק בלשון התוס"ר שכת' דכת' דיש ליזהר כשנוטל ידיו שלא ירסק ודו"ק. וכת' המ"ב (סקל"ז) בשם השלחן עצי שיטים שמיקל בזה אך שיזהר שלא ירסקם, וכוונתו דאף שגם השו"ע מודה לכך, מ"מ סתם השו"ע דלכתחילה לא יטול, אולם השע"ש (סי' ג דש אות ח) מיקל אף לכתחילה דיכול ליזהר בזה. אולם ב**תוס' הנ"ל משמע דא"א** שלא ירסק. וטעמא דהשע"ש שצירף דברי המג"א דלקמיה.

**כת'** המג"א (סקט"ז) דלפי מה שמבואר לעיל ס"ט שרי, וביארו הפרמ"ג והמחצה"ש דכוונתו דהשו"ע לשיטתו דאף לתוך מים אם מרסק בידים אסור שפיר, אולם למתירים שם לתוך מים כיון שמרסק בידים גם הכא שרי. **אולם הריטב"א מתיר אפילו לרסק בידים, ומ"מ כת' דין זה**, וכן הביאור הלכה (ד"ה יזהר) כת' דאין להקל בזה דהעתיקו דין זה כמה וכמה ראשונים. ויש להוסיף דגם לעיל הבאנו שהמ"ב לא מתיר לרסק בידים לתוך מים.

**סעיף יב**

**מקור הדין** בספר התרומה שם שכת' כן לענין שפשוף כלי במלח משום שהמלח נימוח והוי נולד, והטור כאן העתיקו לענין שפשוף ידים במלח, ויעויין בב"י סוס"י שכג ובד"מ סי' שכו סק"א. וכעי"ז כת' הטור לקמן (סימן שכח) שאסור לסוך בחלב, וכת' הב"י דטעמא דהוי דומיא דריסוק שלג וברד יעויי"ש. **והנה לעיל הבאנו ג' ביאורים באיסור ריסוק שלג**, והכא טעמא משום נולד כדברי בעל התרומה, ו**צ"ע האם אסור גם משום סחיטה** כדברי הרשב"א שם, דשם כת' הרשב"א דשלג וברד עומדים למימהם, **ולכאורה א"כ מלח לאו בכלל זה**, ו**צ"ע מדוע א"כ פסק השו"ע** כאן ולקמן (שכח סעיף כב) לאיסור כדברי בעל התרומה, ולעיל סי' שי"ח פליג על בעל התרומה. ואולי ס"ל בזה כדברי רש"י וצ"ע.

**והפרמ"ג** (משב"ז סק"ט) כת' דלרש"י שבורא המים אסור ה"ה הכא [ואולי יש לדקדק בזה בלשון השו"ע שכת' יש ליזהר, והיינו שרק מטעם מוליד יש בזה, והוי רק פס"ר, ויש בזה כמה קולות כמבואר בב"י בענין שבירת קרח וכלקמיה]. והביא דכ"כ הלבוש (סעיף יד). והלבוש הוסיף ועי' סי' שיח סעיף טז, **והא"ר** (שם סקי"ז) כת' דכוונתו דלמאן דמתיר שם ה"ה כאן, וכן בשל"ג משמע כך, אך צ"ע מ"ש משלג שמרסק בידים אסור, ולרמב"ן דשלג הוי משקה, א"כ מלח הוי אוכל ומותר עכ"ד דהא"ר. **ולדבריו צ"ע בדברי השו"ע**. ויעויין במ"ב [כדלקמיה בענין סבון] (סימן שכו סק"ל) שהביא בשם השל"ג כעין זה, דלטעם דסחיטת פירות הכא מותר, ויעויין בר"ן (דף כד. מדה"ר) שכת' דשומן דמי לסחיטת פירות אף שהוא אוכל.

**הט"ז** לקמן (סי' שכו סק"ג) הק' מדין גיבול שמותר לשפשף בידיו מורסן ואף שמגבל מותר משום דהוי כלאח"י, והק' הט"ז דא"כ גם במלח הוי כלאח"י ומוליד קיל מלש, ותי' דהכא ניחא ליה בזה שנימוחים משא"כ התם. ו**לכאורה צ"ע א"כ מדוע אסור ליטול ידים בברד דלעיל סעיף יא שהתם לכאורה לא הוי ניחא ליה בזה**.

**הט"ז** (סק"ט) מדייק דמותר להשליך מים במלח [כשליכא איסור משום מעבד] ואח"כ ליטול ידיו. וכוונתו דכיון דדמי לשלג, א"כ כשנותן לתוך הכוס ונימוח מאיליו אין בו איסור. וכן פסק המ"ב (סקל"ח). וצ"ע האם מותר גם לערבם בתוך הכוס כדי שימוחו או לא, וכן בסוכר וכל כה"ג.

**סברות הפוסקים להתיר:**

**הח"א** (כלל יד סעיף יא) מתיר בסוכר משום ש**לעולם אוכל הוא**. ודבריו צ"ע, דקודם שנמס שפיר הוי אוכל, אולם אחר שנמס לכאורה ודאי משקה הוא, וא"כ דמי למלח, ואי נימא דכוונתו דגם השתא אוכל הוא [וצע"ג מדוע] צ"ע מ"ש ממלח שפסק השו"ע לאיסור.

**הרבה אחרונים** התירו משום שפסקו כשיטה ש**מותר אף בידים**, כ"כ השביתת השבת (מלאכת דש בבא"ר סקנ"ו) אז נדברו (ח"י סי' י) יעויי"ש. [והוכיח שם שכך היא שיטת המ"ב, ומה שהחמיר בשעה"צ לעיל, כוונתו דווקא התם משום שניכר]. ויעויין בפנים מאירות (ח"א סי' פד) שהתיר משום שמתערב מיד, ואולי ס"ל להלכה ג"כ כשיטות שמותר אף בידים ממש. ויעויין במקור חיים (קיצור הלכות סעיף ט ד"ה אבל) דהתיר בצועקר, ומשמע שההיתר הוא שלא חשיב בידים עיי"ש.

**הרב פעלים** (ח"ג סי' יד) ס"ל דחשיב בידים, ומיקל לצורך אורחים לסמוך על השיטות שמותר בידים, **והכף החיים** (סק"ס) כת' דאם לא ממחה בידים אלא רק **מנענעו לכאן ולכאן לא חשיב בידים ומותר**.

**הערוך השולחן** (סעיף כד) כת' דלתוך הכוס ממש לכו"ע מותר, אולם בב"י משמע דטעם האוסרים הוא משום שרק מאיליו מותר, וכפשטות דברי רש"י, וא"כ לכאורה אין מקום לכך, ויעויין בא"נ שם שכת' כעין דברי העוה"ש.

בשו"ת ציץ אליעזר (חלק ו סימן לד) האריך בזה וכת' (אות כא) דכיון **שמתחיל לימס בנתינתו במים ואח"כ רק ממשיך את ההמסה** יש להקל יעויי"ש. [אולם לשיטתו לכאורה אין לתת מים חמים על סוכר שהרי זה חשיב בידים כדמוכח בסעיף יד. אולם הפרמ"ג (שיח משב"ז סקט"ו) מתיר לתת מים חמים על סוכר]. וכעין סברת הצי"א כת' האגרות משה (ח"ד סי' עד לא א) וז"ל 'מסתבר שמותר כמו שימת סוכר ועיקר ההיתר הוא כנתינת שלג למים וסיוע שלו בהעירוב אין לאסור'.

אולם במו"ק (סי' שיח ד"ה כיוצא) דן לאסור לשפוך מים חמים על סוכר, וכת' דאין למחות ביד המקילים, יעויי"ש מדוע. ובשו"ת לב חיים (חאו"ח ח"ב סי' קצ"ב) כת' דעירוב נקרא מעשה בידים ואסור, **והחזו"א** [ספר אמרי יושר בהנהגות החזו"א, ארחות רבינו ח"ג עמ' רמה אות פג] **החמיר בזה לא לערב**. אולם יעויין בספר כללים בהלכות שבת (תשע"ד דש עמ' תלה) הביא תשובת הגרנ"ק דהחזו"א לא השתמש בסוכר כלל, ולעצם הענין מתיר כי הסוכר נמס עם המים ואין כאן יצירת מים.

ויעויין בספר הלכות שבת בשבת (דש הערה 69) שמיקל שלא חשיב ריסוק בסוכר שלנו, והביא כך בשם הגריש"א, **וצ"ע דלכאורה חשיב בידים ולא מאיליו**. ובארחות שבת (פ"ד הערה פה) הביא סברא מחודשת בשם הפחד יצחק להתיר יעויי"ש. ולכאורה כל האחרונים הנ"ל פליגי על סברא זו. ובשש"כ (פ"י הערה ו).

**סעיפים יג יד**

**בטור** מבואר דפשיטא לראשונים דדריסה על שלג אין בה כל חשש. ומשו"ה ס"ל לר"ם מרוטנבורק (תשבץ קטן סי דה) דה"ה מ"ר, והרא"ש ס"ל דמ"ר **הוי ודאי שימוח**, משא"כ בדריסה. וכת' המהרש"ל (הגהות לטור הובא בב"ח) דכת' הטור לקמן (סי' שכו) דלא יחמם ידיו כשידיו רטובות שמבשל המים, וכת' המהרש"ל דהתם הרי אינו מתכוין, ומ"מ חשיב ליה **פס"ר ואסור**, וה"נ במ"ר [ויעויין בא"ר (סקי"ד) שדחה ראיה זו]. ולכאורה מבואר מכ"ז דכו"ע מודו בטעם הדין דדריסה מותר דאינו מתכוין לכך וכיון **דאינו פס"ר מותר**. ותמוה א"כ דהט"ז (סק"י) כת' דאע"ג דהוי פס"ר מ"מ לא גזרו בזה כיון דא"א ליזהר בזה. וצע"ג בדבריו מתרי אנפי, א, דבראשונים מבואר דאינו פס"ר, ב, מנין ליה ההיתר דא"א ליזהר בזה, ובעצם גדר זה צריך לבאר **האם משום הכי לא גזרו בזה כלל ואפילו אם יש היכי תימצי ליזהר מותר, או דאם יכול ליזהר בזה צריך לעשות כן**, ולכאורה אם אמרינן הכי, פשטות דברי הפוסקים שלא חילקו בזה, משמע דלא ס"ל כהט"ז. ויעויין בט"ז (סקי"א) דמבואר להדיא דפליג על דברי הראשונים. והלבוש (סעיף יא יב) כת' כטור דדריסה אינה פס"ר ולהכי שרי, משא"כ במ"ר.

והנה **הגר"א** כת' דדין זה דמי לסעיף י, והתם הבאנו כמה טעמים להיתר שבירת קרח, והגר"א שם התיר מטעם שאינו מתכוין שיזובו מימיו, וגם לדברי הגר"א לאו מטעם דלא פס"ר הוא, דאף אם יהיה פס"ר יהיה מותר משו"ה. ולכאורה כל הד' טעמים שכת' הב"י להתיר בשבירת קרח קיימים גם הכא. וא"כ צ"ע מדוע הב"י בשו"ע לא הכריע ומשמע שיש מקום להחמיר כדברי הרא"ש, והרי אף בפס"ר מותר מחמת הנ"ל **וצע"ג.**

**אמנם באמת הדבר צ"ע על כל הסעיפים הנ"ל, בדין רחיצת ידים שהאיסור משום פס"ר, ובאיסור לשפשף ידיו במלח, וצריך לבאר.**

ומהדין הנ"ל דחימום ידיו צ"ע על דברי הב"י שמתיר מצד אינו מתכוין והתם אוסר, וע"כ שכוונת הב"י בצירוף כל הטעמים הנ"ל, וא"כ מבואר דהכא שאינו מתכוין שיזובו מימיו ודאי מותר, אולם התם דהוא מדין בישול, לא מצינו היתר זה, והיינו כדכת' התם דמוליד כשאינו בא להוליד לא חשיב מלאכה כלל, משא"כ גבי בישול.

**המג"א** (סקי"ז) כת' דטעמא דהרא"ש לאסור משום שעביד מעשה, ומשו"ה לא חשיב כנותן לתוך הכוס, [וכעי"ז כת' לעיל (סימן רנג סקמ"א) דמערה מים חמים על שומן חשיב מוליד בידים] ומדוייק בדבריו דחשיב מתערב עם המים שנמצאים שם, ובמציאות קצת צ"ע בזה, והוסיף המחצה"ש שא"כ לדברי הראשונים שאף בידים מותר לתוך הכוס ה"ה בסוגיין מותר מ"ר. ואולי להכי פסק השו"ע שם [כדדייק המג"א שם] דבידים אסור, **דחזינן הכא שפשיטא לרא"ש דבידים אסור**. עוד צ"ע דהמג"א לשיטתו הדבר צריך להיות מותר, דהתם פסק כראשונים הנ"ל, ומדוע לא כת' כן המג"א דלפי הנ"ל יש להתיר וכדכת' המג"א (סקט"ז). אולם בעצם הדבר הלבוש (סעיף יב) כת' דטעמא דהר"ם מרוטנבורג דלא חשיב בידים אלא מכוחו וכמו נותן שלג לתוך כוס. ולדבריו לכאורה ע"כ הרא"ש ס"ל כדברי המג"א, וצ"ע א"כ במה פליגי.

**הדין למעשה:** כת' המ"ב (סקמ"א) דהט"ז מיקל, [והיינו דפליג על הראשונים כהנ"ל דההיתר משום שא"א ליזהר בזה], וכן הא"ר (סקי"ד) מיקל אם לא שאפשר להחמיר בלא טורח. והאליה זוטא (סק"ח) דכת' דהרש"ל ב"ח ושל"ה הסכימו כדברי הרא"ש, [כוונתו דהמהרש"ל הוכיח כדברי הרא"ש וכהנ"ל, והב"ח הביא דבריו, והשל"ה (פרק נר מצוה סק"ע) הביא דברי הרא"ש].

**יעויין בשש"כ** (פכ"ה סעיף י והערה נג) שהתיר **לפזר מלח על שלג כדי שימס**, משום שבעיקר הדין הט"ז והא"ר מקילים וכהנ"ל, והכא לצורך רבים ודאי מותר יעויי"ש. וצ"ע בדבריו, דהט"ז לא מתיר בזה, דכל מה שהתיר הט"ז הוא משום שא"א ליזהר בזה, ולכאורה לא שייך היתר זה. אולם אפשר **מצד אחר להתיר אם יש קצת מים ומתערב דלא חשיב בידים**, ויעויין מש"כ בזה הארח"ש (פ"ה הערה צד), ומש"כ להתיר משום סכנה, לאו כל אנפי שווין.

##### דין סבון

כת' הד"מ (שכ"ו סק"א) דהתרומה (שם) אסר לרחוץ הידים במלח מפני שנימוח והוי נולד [והיינו התרומה שפסק השו"ע סעיף יב] וכ"ש לרחוץ עם בורית, וכן מבואר לקמן דאסור לסוך בחלב. וכך פסק הרמ"א שם (סעיף י), וכת' המג"א (סקי"א) דהשל"ג (דף כד: מדה"ר אות ג) כת' דיש מתירים. וביאור דבריו שם דכת' דלדברי התרומה ודאי אסור, אולם למ"ד דמשום סחיטת משקין אסור א"כ שומן וחלב לעולם אוכל הוא, והוסיף סברא דלא דמי לפירות העומדין למשקין דווקא גבי ברד ושלג שייך למיגזר לפי שהן עומדין למשקין.

ויעויין בביאור הגר"א שם (סקי"ח) שכת' כן גם על מלח. ויעויין במ"ב (סק"ל) שהביא שיטה זו, והוסיף דבבורית רכה יש איסור ממחק כדין שעוה בסימן שיד סעיף יא. [והגר"א שם משמע שמתיר לגמרי ומוכיח כן מהתוספתא, וצ"ע מה יענה על דין נולד]. ובשביתת השבת (דש אות סא) הביא דברי הגר"א, והוסיף הרבה אחרונים שמחמירים בזה, והמעש"ר שמחמיר בזה משום ממחק.

והגינת ורדים (אור"ח כלל ג סי' יד) התיר משום ב' טעמים, א, דמתערב במים ב, פס"ר באיסור דרבנן שרי. ושני ההיתרים הנ"ל נסתרים מדברי השו"ע בסוגיין כדלעיל שמבואר דבפס"ר ואף כשמתערב קצת כמו נוטל ידיו יש ליזהר שלא יהיה פס"ר. ויש שהביאו דבתשו' הרמב"ם (ירושלים תרצ"ד סי' קלט) כ' וז"ל 'ורחיצת הידים בבורית מכל מה שלא ישיר השער הכרחי מותר'. ואיני יודע איזו ראיה זו, שגדולה מזו איתא בתוספתא (ביצה פ"ד ה"י) והביאה הב"י (סימן שכג) 'תני אין מדיחין את הכלים בנתר ביום טוב אבל מדיחין אותם במלח ובמורסן בשבת ואין צריך לומר ביום טוב' והב"י הק' שהרי אסור במלח וכדפסק התרומה והשו"ע (שכ סי"ב), ותי' דצ"ל דמדיח היינו רק שטיפה ודמי לנותן בתוך הכוס, וחופף היינו כמרסק ואסור, [ויעויין בביאור הגר"א שם שלא ניחא ליה בתי' זה] וא"כ זוהי כוונת הרמב"ם רחיצת ידים בבורית, והיינו שאינו פס"ר שיהיה נולד. ומה שהביאו האחרונים הנ"ל להתיר לראשונים דרק משום סחיטת פירות, בב"י בסוגיין וכן העתיק המ"ב וכן הוכחנו מסעיף יב דשיטת השו"ע לאסור גם כדברי רש"י משום מוליד, וא"כ גם הכא אסור. [וכן מסיקים הבא"ח (ש"ש פר' יתרו אות טו) וטעמו שבד"כ יש רק רטיבות ואין שם ממש מים, ובקצות השלחן (ח"ו סי' קכז, בדה"ש אות יג), ובשו"ת ארץ צבי (סי' ע)].

וכ"ז בסבון קשיח, ובסבון נוזלי כת' המ"ב דיש בו משום ממרח, והיינו כשהוא סמיך. ומצד נולד שמוליד קצף כת' הקצות השולחן (סי' קמו בדה"ש סוס"ק לב) שהקצף אין בו ממש, אולם נראה שאפילו אם היה בו ממש יש מקום להקל שהרי נולד ומוליד מצינו כשהיה אוכל ועשאו משקה, אולם בעצם נולד בשבת אין בו איסור, ובקצף לא דמי לכל הנ"ל. ומצד ממרח יעויין בחו"ש (פי"ד סק"ב) שאם הוא קצת עבה יש להחמיר [והתיר שם לדלל את הסבון בשבת], ובארחות שבת (ח"א פי"ז הערה מ) נוטים להקל אפילו בסמיך, ועיקר ראייתם היא שבשמן עבה מבואר במ"ב (סי' שיד סקמ"ה) דגזרינן אטו שעוה ואסור לסתום בו חבית, וחזינן שבו עצמו אין איסור ממרח אלא שמא יבא לסתום בשעוה, והוכיחו מדברי הרמ"א הנ"ל שאסור בחלב משום נולד ולא אסור משום ממרח, מוכח שאין בזה ממרח. והדבר צע"ג שהכא הרי החלב הוא אוכל ומשו"ה יש בו איסור נולד, ודמי לבורית וסבון קשיח שאין בו ממרח, אולם הכא שהוא משחה ודאי אסור משום ממרח. אולם מה שמבואר בסי' שיד דכל שהוא נוזלי אין בו משום ממרח, ורק דבר שסמיך מאד יש בו ממרח, ובכזו בורית המ"ב אסר. ושיעור הדבר נראה דכל איסור ממרח הוא משום ממחק [רש"י קמו.] וממחק היינו שנותן צורה חלקה לעור, וה"ה לשאר דברים, והב"י (סי' שיד ד"ה אסור ליתן שעוה) כת' דבשמן עב אין ממרח משום שאין מרוחו ניכר כ"כ, **וא"כ כל דבר שמחמת שהוא נוזלי א"א לעשות בו שום צורה שהיא, ודאי מותר.** ויעויין באגרות משה (אור"ח ח"א סי' קיג) שכת' להחמיר בזה משום שהוא מתפשט ומשום ממחק דלא כשמן ושא"ר שמשו"ה אין בהם משום ממרח.

**סעיף טו**

**גמ' שבת דף מח. הדר חזייה – הכא קפיד עילויה**

**מ"ש מפרונקא**, נח' הראשונים היכן מצינו דפרונקא מותר, דרש"י כת' דפורסין אותו בשבת, וכוונתו לכאורה דממעשים בכל יום, ותוס' (ד"ה מ"ש) הביאו פי' ר"ח דמבואר לקמן (דף קלט:) דמותר לפרוס ע"פ חבית יין אם לאו משום איסור אוהל, וכ"כ הרבה ראשונים, ויעויין בריטב"א (ד"ה ומ"ש). ויעויין במאירי מש"כ לחלק בין סוגיין לסוגיא דהתם מדין אוהל ומדין סחיטה.

**הכא קפיד**, דייק הר"ן (ד"ה מ"ש) דלרש"י פי' הגמ' הוא דבגד שעשוי לכך לא אתי לידי סחיטה משא"כ בסודר של ראש שאינו מיוחד לכך שיבא לסחוט, אולם ר"ת חילק בין יין שמן או שכר דסחיטה לא מועילה שישאר מלוכלך דלא חיישינן, לנשרה בתוך יין שמועילה הסחיטה שחיישינן.

כת' הריטב"א (ד"ה לסוף) ורבינו יהונתן (דף כב. מדה"ר) דאיסור **סחיטה כאן הוא משום ליבון**. והוסיף רבינו יהונתן דאין כאן משום דש וז"ל 'ותרי גוני סחיטה הם, סחיטת הפירות להוציא מהן משקין, תולדה דדש הוא. **וסחיטת הבגדים [דאין] המשקה נבלע בתוכו אלא על ידי מקרה הוי תולדה דמלבן'.** ולכאורה כוונתו כרש"י דבבגדים ליכא סחיטה דדש, דכת' רש"י (דף קמה. ד"ה פטור) שמשקה שלא גדל בתוך הדבר אין בו סחיטה דדש מדאורייתא, וכת' תוס' (שם ד"ה כבשים) דלרש"י בסחיטת בגדים אין איסור מדאורייתא דדש. וכעי"ז דייק הב"י (ד"ה הסוחט) בשיטת הרמב"ם דסתם סחיטת פירות משום דש, וסחיטת בגדים משום מלבן, ומ"מ כת' זאת הטור כאן דשם סחיטה חד. ולכאורה לשיטת תוס' דאיכא גם איסור סחיטה דאורייתא משום דש אסור גם משו"ה.

רש"י כת' דפרונקא היינו בגד העשוי לפרוס על הגיגית, וכעי"ז כת' שאר הראשונים והרמב"ם, ויעויין בב"י שדייק מרבינו ירוחם דכל בגד שאין לובשים אותו אין בו חשש סחיטה, וכת' הב"י ד**כדברי רש"י עיקר**.

יעויין במרדכי (סי' תמב) דכת' בשם רא"מ (יראים (השלם) סי' רעד קלו.) [הובא בב"י ובב"ח] דכל דבר **השרוי במים אסור לטלטלו** גזירה שמא יסחוט. והוא שאותו דבר השרוי דבר מקפיד על מימיו.

**בגמ' מבואר** דהוכיחו משום שהניח הכלי על הבגד, וכן לשון הראשונים שאסור לפרוס ולתת על הבגד כלי [יעויין בר"ח ובמאירי], וכן פסק השו"ע, ותמה הגרעק"א (גיליון) דלראשונים הנ"ל הקו' מהגמ' לקמן ושם לא מדובר כשנתן כלי, וכן הרמב"ם (פכ"ב משבת הט"ו) כת 'דאסור לכסות חבית בבגד שאין מוכן שמא יסחוט. **והמ"ב (סקמ"ב) כת' דהתם איירי כשהחבית ריקנית** וכל האיסור משום הכלי, אולם אם החבית מלאה אסור אף בלא כלי ויעוייין בשעה"צ (סקמ"ה).

ובעוד אופן מבואר בספר הישר (חידושים רפג) דכשמניח על את הכלי למעלה מכביד עליו ונשרה במים, וכן ביאר הנהר שלום (סק"ח).

**סעיף טז**

**גמ' שבת דף קמא. ואמר רבא לא ליהדוק איניש אודרא בפומא דשישא דילמא אתי לידי סחיטה,**

משמע ברש"י (ד"ה אודרא) דאיירי במוכין שבד"כ סותמים בהם את הפך, וכ"כ להדיא המאירי (ד"ה לא יהדק), ולפי הנ"ל צ"ע דהרי כה"ג אין חשש סחיטה, ועוד צ"ע מדוע רק להדק אסור. והנה הריטב"א (ד"ה לא) כת' דהאיסור כאן משום מפרק כיון דלא אזיל לאיבוד, וכיון דאורחיה בהכי חיישינן. וצ"ע מדוע כת' משום מפרק ולא משום מלבן, עוד צ"ע בכוונת דבריו 'אורחיה בהכי'.

השו"ע שינה לשון הגמ' וכת' 'אסור להדק מוכין בפי פך שיש בו משקין, **משום סחיטה'**, וצ"ע מדוע לא כת' כדכת' בסעיף לעיל 'שמא יבא לידי סחיטה' וכלישנא דגמ' כאן. ויעוין בפרמ"ג (אש"א סקי"ח).

**ויש בזה כמה דרכים באחרונים, ועפ"ז מתורצת גם הקו' מדוע דווקא להדק אסור:**

1. במחצית השקל (סקי"ח) מבואר דהכא משום מלבן אתינן עלה, ומחמת הקו' הנ"ל דהרי איירי בבגד מיוחד לכך, משו"ה כת' השו"ע דאיירי בפס"ר וכה"ג אף במיוחד לכך אסור, וכעי"ז מבואר במ"ב (סקמ"ד), ובשעה"צ (סקמ"ז) דייק כן מדברי הרמב"ם והשו"ע.
2. עוד אפשר לבאר ע"פ דברי המרדכי (רמז תכד) דפי' דבסוגיין האיסור משום דש, ואיירי כשצריך למשקין ולא הולכין לאיבוד, ואיירי בשמן ויין שאין בהם משום ליבון, והוסיף דלא שייך לגזור שמא יבא לידי סחיטה דאין ריוח גדול בזה ואין רגילות לסוחטו, וא"כ כל האיסור משום פס"ר דע"י ההידוק יסחט. ויעויין בשעה"צ (סקמ"ט) דבגמ' משמע דהאיסור 'שמא יבא' ולא משום פס"ר, ויעויי"ש מה שתי'. ולהנ"ל הדברים מוכרחים מדכת' הגמ' דדוקא להדק אסור. ויעוייין בספר הישר (חידושים רפג) דמבואר בגמ' דאינו פס"ר, אלא דכשמהדק איכא למיחש דילמא יהדקו יפה יפה ויבא לסחוט.
3. עוד מבואר בעולת שבת (סקל"ב) דביאר דהשו"ע דכת' 'פך שיש בו משקין' משמע שאיירי בכל המשקין ואף היכא שאין בו איסור מלבן, וע"כ משום דש, וא"כ צ"ע דהרי כשהולך לאיבוד אסור רק מדרבנן, ואם כוונתו דאיירי דלא הולך לאיבוד הול"ל כך להדיא, וכת' העול"ש דכיון דקרוב הדבר הוי כפס"ר ואסור אף בדרבנן.
4. יעויין במג"א לעיל (סקי"א) דמבואר דהכא אין איסור דאורייתא דדש כשיטת רש"י, ורק משום פס"ר בדרבנן [דדש] אסור.

**סעיף יז**

**מתני' שבת דף קמג. 'ספוג אם יש לו עור בית אחיזה מקנחין בו ואם לאו אין מקנחין בו'. ובגמ' ספוג – בפס"ר ולא ימות. רש"י ותוד"ה (ואם לאו) פסקי הרי"ד, רמב"ם פכ"ב משבת הט"ו והשגות שם**

מבואר בגמ' דטעם האיסור דכשאין בו בית אחיזה הוי פס"ר שיסחוט ואסור לכו"ע, וכת' רש"י (ד"ה אין) דכשאוחז בספוג עצמו נסחט, והיינו שכיש בית אחיזה ואוחז בו, אינו פס"ר שיסחט. וכן משמע ברבינו חננאל ובשאר הראשונים [ריבב"ן מאירי ר"ן רבינו יהונתן], וכן משמע ברמב"ם (פכ"ב משבת הט"ו), ו**צ"ע על הטוש"ע** שכת' דבלא בית אחיזה אסור **גזירה שמא יסחוט**. ויעויין במג"א (סקי"ט) שהק' כן והוסיף עוד להק' דאין כאן גזירה שהרי הספוג עשוי לכך, אמנם בספר הישר (שם) כת' 'דמתכוון האדם לסוחטן וקפיד עלייהו על שאינו נסחט כגון גבי ספוג שרוצה בסחיטתו כדי לספוג משקין אחרים', וצ"ע לפי"ז בשאר סמרטוטין שאף שלא מקפידים עליהם, מ"מ סוחטים אותם כדי לספוג עוד משקין. ויעויין בא"ר (סקי"ט) שכת' לתרץ קו' המג"א שהרי עשוי לכך, דכיון שנסחט אף בלא רצונו אסור, והדבר צ"ע דהרי הטוש"ע שינוי וכת' דהוא רק גזירה שמא יסחוט. ובביאור הגר"א כת' דט"ס היא בטוש"ע. **אולם לכאורה בשו"ע (סימן שלה סעיף א) לא משמע כך.**

פי' נוסף בסוגיין כת' **הראב"ד** (השגות פכ"ב משבת הט"ו) וז"ל ואין מקנחין בספוג אלא אם כן יש לו בית אחיזה שלא יסחוט. א"א הצרפתים (עי' רש"י שבת קמג ד"ה אין מקנחים) מפרשים כן וקשיא לי כי יש לו בית אחיזה מאי הוי, אי אפשר לקנוח בלא סחיטה, ואני אומר כיון שיש לו בית אחיזה הוה ליה כצלוחית מלאה מים שמריק ממנה מים אבל כשאין לו בית אחיזה הוה ליה כבגד ואסור לסחטו'. **וצ"ע מה יענו שאר הראשונים על קו' הראב"ד**, וצ"ל דלדבריהם רק קינוח בנחת ממש מותר וצ"ע. ויעויין בקובץ על יד על הרמב"ם שם דכת' דכיון דכוונתו לקנח ואפשר למיעבד לאט לאט בענין שאין בו פס"ר, ואסור מדרבנן שמא יתכוין לסחוט, **ותי' בזה הקו' לעיל מדוע כת' הטוש"ע שמא יבא לסחוט.** ובשיטת הראב"ד יעויין במג"א (שם) שחילק בין ספוג לאלטונית. ובעצם מח' הראב"ד והרמב"ם יעויין בדרישה (סק"ב). והלבוש (סעיף יז) מפרש כדברי הראב"ד, ובי' דאינו דומה כה"ג לסחיטה שכן הוא דרכו.

**כת' תוס'** (ד"ה ואם לאו) דיש גורסים דחכ"א דאף בלא בית אחיזה מקנחים בו, וק' מהגמ' דהוי פס"ר ומ"ט שיהיה מותר, אולם הפסקי רי"ד (ד"ה ספוג) גרס לה, ופי' דמותר וז"ל 'משום דקסברי **אין תורת סחיטה בספוג, דתורת סחיטה יש בענבים וזיתים וכיוצא בהן לסוחטן ולהוציא מהן משקין שהיא תולדה דדש, ותורת סחיטה יש נמי בבגדי', והיא תולדה דמכבס שהוא חפץ בליבונן, אבל הספוג אין בו לא זה ולא זה, משום מפרק אינו חייב שאין המשקין מגופו כמו הפירות שתהא סחיטתו תולדה דדש, ולליבונו נמי אינו צריך שתהא תולדה דמכבס, והילכך מותר לקנח בו, ואין בו משום סוחט'**. ויעויי"ש. ויעויין בא"ר (סקי"ט) שביאר דבספוג נגוב אין כאן פס"ר ולפי"ז העמיד דברי חכמים.

ובעצם הדין דהרי"ד, כת' כן בספר התרומה (סימן רמד) דאין בו איסור ליבון דאין מתלבן בכך דעדיין יש בו ריח ומראה, ויעויי"ש מה שביאר בסוגיין, וס"ל דאיסורו משום דש מדרבנן שהרי הולך לאיבוד, וכעי"ז מבואר בספר הישר (חידושים רפ"ג) כת' דהאיסור משום דש [דלא כהרמב"ם הנ"ל].

**יעויין בר"ן ובמאירי** שהתירו בספוג יבש אף שאין לו בית אחיזה דחשיב כלי, ולא גזרינן נגון אטו שאינו נגוב. ובביאוה"ל (ד"ה ספוג) הביא דא"ר והתו"ש מחמירים משום לא פלוג, ודייק מרש"י (ד"ה נוטל) דלא כדבריהם, ומסיים וצ"ע לדינא.

**סעיף יח**

**גמ' שבת קיא האי מסוכרייתא, וגמ' כתובות ו. ובראשונים שם ושם**

**מח' הערוך ושאר הראשונים אם פס"ר דלא ניחא ליה מותר או אסור.**

**שיטת הערוך**, ערוך (ערך פסק) כת' דרבי שמעון ס"ל דאינו מתכוין פטור, אולם אם ודאי יהיה חשיב כמתכוין, ואפילו אם ודאי יהיה אם לא ניחא ליה מותר, והוכיח כן מדין הדס שממעט ענביו אם יש לו אחר, ומדין מילה שאף אם יש בהרת מותר, ואיתא (דף קלג) דאם יש אדם אחר שאינו אביו יעשה הוא, ומדינא דסוגיין, ומוכח מכ"ז דלא ניחא ליה מותר.

אולם **הרבה ראשונים** פליגי וס"ל דאף בלא ניחא ליה אסור. יעויין ברמב"ן (סוגיין) ר"ן (דף מא: מדה"ר ד"ה אבל) ר"ן (ד"ה האי מסוכרייתא) תוס' כתובות (דף ו. ד"ה האי מסוכרייתא), ורמב"ן (כתובות שם) ורשב"א (כתובות שם) ושיטמ"ק (שם). ותוס' (קג. ד"ה לא צריכא) תוס"ר (שם ד"ה באגם). ויעויין בראשונים דלקמיה וכ"כ הרשב"א שם דמדאורייתא ס"ל כערוך, ורק מדרבנן אסור כיון דהוי פס"ר. ויעויין בב"י שהביא שיטת שאר הראשונים בזה.

**הראיות שהובאו בראשונים לשיטת הערוך ודחייתם**

1. הדס (סוכה לג:) דמותר למעט ענביו אם יש לו אחר. וכת' הרמב"ן דדמי לממעט הדס בפסח, דאין בזה תיקון בעצם אלא למי שנצרך, ותוס' כתובות תי' דמצוה שאני, עוד תי' דכיון שיש לו אחר, לא הוי פס"ר דאולי לא יצטרך לה. והר"ן כתובות כת' דאין כאן אלא איסור דרבנן דתיקון מנא, וכשלא נהנה שרי.
2. מקציצת בהרת (דף קלג:) כת' הר"ן דכ"ז להו"א יעויי"ש בסוגית הגמ'.
3. כלאים (דף כט:) דאם לא להנאה מותר, כת' הרמב"ן דכל איסורו הוא להלביש להנאה.
4. תולש בשדה חבירו שמותר (דף קג.). כת' הרמב"ן הוי מלאכשצ"ל ופטור משו"ה. וכעי"ז מבואר בתוס' כתובות שם דפס"ר דלא ניחא ליה הוי איסור מדרבנן וכדין מלאכשאצ"ל, ובר"ן כתובות כת' דתלישה אינה מלאכה בעצם אלא משום יפוי, וכ"ז שלא אכפת ליה אין כאן יפוי כלל.
5. מזלף מים על האישים (זבחים צא:), כת' תוס' דמצוה שאני, והרשב"א כת' דאפשר דמזלף טיפים דלא הוי פס"ר,
6. עששיות של ברזל שהיו מחממים לכה"ג (יומא דף לד:), ואף שהוא מצרף, הר"ן (דף מא. מדה"ר) כת' דכ"ז להו"א, ולמסקנא מטעם דמילתא דרבנן היא, אולם הרשב"א דחה זאת.

**הראיות דלא כערוך**, [מובאים בתוס' שם]

1. גמ' שבת קז. מפיס מורסא אם לעשות פה חייב ולהוציא ליחה פטור, ומשום צערא מותר, ואל"ה אסור והרי לא ניחא ליה, והרשב"א דחה ראיה זו דמשום צערא לא מתירים רפואה, אלא טעמא מטעם שאינו מתכוין ולא ניחא ליה.
2. מחט של יד ליטול בה קוץ שרי משום צערא, ואל"ה אסור אף שלא ניחא ליה. והרשב"א כת' כהנ"ל.
3. יעויין ברשב"א שמביא ראיה מדין ספוג (דף קמג) דפס"ר אסור כשאין לו בית אחיזה ואף שהוי פס"ר דלא ניחא ליה ודלא כהערוך, ודחה הרשב"א דחשיב ניחא ליה שצריך לקנח ולנקות [ויעויין לעיל דנסחט בין אצבעותיו, ואולי זה לא חשיב ניחא ליה].

**נח' הראשונים בדין הסחיטה דמסוכרייתא, האם אסור משום ליבון או משום מפרק, ובאיזה אופן אסור.** יעויין בספר התרומה סימן רמד שהביא את השיטות בזה. ונאמרו בזה ג' טעמים:

**תוס' כתובות שם** כת' דכל מה שגזרו שמא יבא לסחוט היינו משום מלבן, והכא אף שאינו כן אלא רק מפרק והוי פס"ר דלא ניחא ליה ואסור מדרבנן. והק' מכבשים, ותי' דהתם אוכלא דאיפרת.

**שיטת הר"ן** בסוגיין ובכתובות דמלבן ליכא, ומפרק ליכא אלא כשצריך למימיו, וא"כ הכא רק מדרבנן, ואף שכבשים לגופן מותר, הכא במשקין שדרך סחיטה בהן אסור מדרבנן. וכעי"ז כת' הרמב"ן ועוד ראשונים.

**ר"ת בספר הישר** (חידושים רפג) דהיינו משום בונה, וספר התרומה מביא די"א משום שיש כלי תחתיו לקבל את היין.

ובכ"ז יעויין לעיל שהבאנו דנח' רש"י ותוס' אם יש סחיטה בבגדים מדאורייתא משום דש, דלרש"י כ"ז שהמשקה בא מבחוץ אין בזה משום דש דאורייתא אלא רק איסור דרבנן, ולתוס' אפשר דהוי איסור דאורייתא.

ויעויין בריטב"א כתובות שם דכת' 'דכל דאזיל לאיבוד בדבר הנסחט שאינו גדולי קרקע אין בו משום סחיטה כלל ואפי' מדרבנן'. וכעי"ז מבואר ברמב"ן בסוגיין.

**דין סחיטה בנייר**

כת' האגר"מ (אור"ח ח"ב סי' ע) מבואר דבנייר מותר, דחשיב הולך לאיבוד משום שלא צריך משקין, וכן אין דרך לסוחטו. וצ"ע מדוע חשיב לאיבוד. ואולי ס"ל דכיון דכל מפרק ענינו הוא לפרק משקה מאוכל, כה"ג שלא בא ליצר משקה אלא רק לנקות, אינו בכלל המלאכה, וכעין שכת' הראשונים בהיתר לגופן. ויעויין בשש"כ (פי"ד הערה צט) דמצדד כן דחשיב לאיבוד משו"ה, ומה שפקפק בזה. ויעויין בזה בשו"ת הר צבי (ח"א סי' קצ) ובההרי בשדה הע' 1 שמצדד שכה"ג חשיב לאיבוד.

**מגבונים לחים**

שמירת שבת כהלכתה (פרק יד אות לז והערה צט), מאור השבת (ח"ב פניני המאור מכתב כא א – ג), חוט שני (פרק לג עמ' רט רי), ארחות שבת (ח"א בירורי הלכה סי' ז), תורת המלאכות (מלבן) יעויי"ש בתשו' הגרח"פ שיינברג, שו"ת מנחת אשר (ח"א) ס"ל דאין כאן אף פס"ר.

**יש לדון במגבונים מכמה אנפי:** דלרש"י כל משקה שבא מבחוץ הוי רק מדרבנן, ולעיל הוכחנו דכ"כ המג"א (סקי"א). אם הוי פס"ר שיסחט נוזלים שספוגים תוך המגבון. אם חשיב ניחא ליה. אם חשיב הולך לאיבוד. לפי פסק הרמב"ם (פ"ח ה"ז) דאין דישה אלא בגידול"ק א"כ הוי רק דרבנן, והוי פס"ר בדרבנן, ואם יש מספיק נוזלים הוי פס"ר דלא ניחא ליה כלאח"י בדרבנן, וכן יש לדון אם יסחטם היטב מער"ש, האם מותר לכו"ע או לא. [יעויין בריטב"א שבת (דף נ:) בגדר הולך לאיבוד, ובריטב"א כתובות הנ"ל דבדרבנן מותר כשהולך לאיבוד, וספר התרומה (שם) גבי ספוג שמנקה ולא חשיב אלא לאיבוד אך שצריך לו].

**סעיפים יט כ**

**בית יוסף כת' בשבלי הלקט – סוף הסימן.**

הביא הב"י דברי שבה"ל בשם היראים שכת' דאין צביעה באוכלין, אולם יש ליזהר כשאוכל תותים וכדו' לא לגעת בבגדיו דהוי תולדת צובע וכן בדם היוצא מן המכה. והביא הד"מ (סק"ב) בשם האו"ז (שבת סי' סג). אולם האגור כת' דאין איסור צביעה בבגדים דרך ליכלוך [כדאיתא לענין ליבון], והביא הד"מ דאביו בשם ר' אברהם מינץ כת' ד**אסור לערב יין אדום ולבן משום צובע**, ודלא כיראים.

והנה בגמ' דף עה: איתא '**שוחט משום מאי חייב רב אמר משום צובע** ושמואל אמר משום נטילת נשמה', וכת' רש"י (ד"ה משום צובע) **דצובע את הבשר** והוי אב מלאכה. וכת' ה**רי"ד דמדוע חייב משום צובע ואמאי לא נימא אין צביעה באוכלין** כדאמרינן אין דישה אלא בגדו"ק, ותי' דגדול"ק חשיבי, משא"כ כל המטלטלין דינן שוה ואין לחלק בין אוכל לשאר מטלטלין, וכן מצינו דיש מעבד באוכלין.

ויעויין בשו"ת חכם צבי (סימן צב) שכת' דהרמב"ם לא פסק טעם צביעה בשחיטה, ואפשר דרב ס"ל משום **דלא ראוי עדיין לאכילה ולא חשיב צביעה באוכלין**, וכת' האבני נזר (סימן קעג אות ב) דכוונתו דאסור לאוכלו עם הדם. ויעויין באור שמח (שבת פרק כב) דהדם עצמו אסור באכילה ובו יש איסור צביעה.

**והאו"ז** (שבת סג) כת' דצובע את **העור**, וכן הוא ביראים שם, ולפי"ז לא חשיב אוכלין, ויעויין בביאוה"ל. ובאבנ"ז (שם אות ג) פי' מדוע רש"י לא ניחא ליה בזה. ויעויי"ע בחת"ס בחידושיו שם.

**והחיי אדם** (כלל כד אות ה) תמה על השו"ע דכיון שדרך לצבוע בכרכום מדוע מותר, ובנשמ"א (שם אות ג) האריך בזה יעויי"ש.

**כת' הרדב"ז** (ח"ד סי' קלא) דהיראים אסור משום פס"ר דצביעת בגדיו, אולם חומרא יתירה היא דאין זה דרך צביעה אלא דרך לכלוך, תדע שהרי אינו צובע כל הבגד אלא נעשה כתמים כתמים **והוי תלת לטיבותא [מקלקל פס"ר ואין דרך**]. והביאו המג"א (סקכ"ד), אולם מחמיר משום שאף בליבון יש מחמירים בזה. אולם צ"ע מה יענה על התלת לטיבותא. ובאמת הא"ר (סקכ"ד) תמה על המג"א דהרי מבואר **באגור דמותר מה"ט דפס"ר דלא ניחא ליה ולא דרך מותר**, ואף לעיל בליבון מותר מעיקר הדין. וכן הביא הגרעק"א דהחכ"צ הקל בזה. **וכן מצדד המ"ב (סקנ"ט) להקל כדא"א ליזהר בזה**.

**כת' הפרמ"ג** (אש"א סקכ"ה) דאם עושה כן לצבוע המשקה כדי למכרו חייב. והמ"ב (סקנ"ו) כת' דיש בזה גם עובדין דחול. והוסיף המ"ב דליתן יין אדום בתוך יין לבן מותר אע"פ שמתאדם, אולם לפי דברי הנשמת אדם נכון למנוע מזה, [וכ"כ המקור חיים (קיצור הלכות סי"ט) דצ"ע להתיר בזה] ותמה הארח"ש (פ"ז הערה א והערה ה) דהנש"א אסר רק לסוחרים. אולם יעויי"ש בנשמ"א דכת' בסו"ד דתלוי בדרך, שאם דרך ונוח לו בצביעה חושש מחטאת, ולפי"ז אפשר דזוהי כוונת המ"ב דכה"ג הוי דרך לא רק לסוחרים ולכך יש להימנע מכך, [ואולי זוהי כוונת ר' אברהם מינץ להחמיר בזה כמובא בד"מ, אף שמודה דאין צביעה באוכלין]. ובכ"א המ"ב אוסר רק בכוונה, [וצ"ע אם לעשות פטל וכדו' לילדים שכוונתו גם לצבע, ואולי א"ז דרך רק בשביל הצבע], ולכך **לתת קפה ותה מותר משו"ה**, ויעויין בשער הציון לעיל (סי' שיח סקס"ד) מסיק דאין צביעה באוכלין ומבואר דה"ה משקין, ושם (סקכ"ה) כת' דלכתחילה במקום דאפשר יצא **גם דעת החוששים לצביעה**. ובחו"ש (פי"ט סק"ג) הביא שהחזו"א אמר שאילולי שהיערות דבש הרעיש והוכיח ע"ז לא היה מחמיר, אלא כיון שהוכיח ע"ז א"א להתעלם מכך. ויעויין בהלכות שבת בשבת (ח"א פי"ד הערה 58 בשם הגריש"א) דבעשיית פטל שרוצה את הצבע יש להחמיר לפי הח"א הנ"ל. ולדברי השעה"צ הנ"ל יש להפוך את הסדר ולתת את הפטל תוך המים. אולם השש"כ (פרק יא הערה קנח) התיר עשיית פטל בשם הגרשז"א יעויי"ש. [ויעויי"ע בשש"כ (פרק כ"ה הערה סה) שאסר לערב חומר צובע במים כשצריך את הצביעה דווקא].

**כת' המחנ"ש** (תנינא לג) דיש להימנע לתת **חומר צובע באסלה**. ויש להוסיף לפי הנ"ל [בדין שוחט שכת' דאם כך לא ראוי לאכילה לא חשיב אוכלין] דהמים אינם ראויים לשתיה יחד עם הסבון [ויעויין בשש"כ (פ"ג הערה נח) שכת' לגבי מי חיטוי כעי"ז]. ולדברי המ"ב בשם הח"א אפשר דהוי גם דרך וכוונה ואסור משו"ה. ועיי"ע בארחות שבת (פט"ו אות סד ובהערות) שהחמיר בזה, וס"ל דחשיב כוחו וצביעה גמורה, והיקל במקום כבוד הבריות לטלטל אף בידים, אם א"א בגופו שמותר לכתחילה. אך במנח"ש שם הביא כמה צדדים להתיר, דמה שנעשה ע"ד לשופכם תוך זמן קצת יתכן שמדאורייתא אין זה חשיב כמתקיים, ואפשר דחשיב פס"ר דלא ניחא ליה, אך כת' דמי יימא שגם בני ביתו לא עושים בשביל המראה, וכת' דלכאורה חשיב רק ככח כוחו או גרמא, אך המים הראשונים הוי כוחו, וקשה להקל בזה ולכך סיים 'שרצוי מאד להמנע מזה בשבת'. ולפי דבריו מי שלא יכול ויש בזה משום כבוד הבריות [עיין מ"ב (סי' שכב סקי"ד)] וכה"ג שאינו מתכוין בשביל המראה שהוי כוחו באיסור פס"ר דלא ניחא ליה אפשר דיש להקל בצירוף שאינו מתקיים והוי תרי דרבנן. ואולי אם יתן חתיכת טישו וכדו' על המכשיר שהמים לא יוכלו לבא לשם ואף שמיד ישטף תו לא הוי כח ראשון שהרי הכח הראשון רק מסיר את הטישו והוי כח כוחו וקיל טפי.

ואח"כ מצאתי דהמשנה הלכות (חט"ו סימן צ"ז) מצדד בעיקר הדין להקל משום שעיקרו לאו לצבע נעשה, אך לכתחילה החמיר, ואם נמצא שם משום כבוד הבריות התיר, וכעי"ז הביא בספר תורת המלאכות בשם הגרנ"ק (הוספות אות מו) דרק לכתחילה יש ליזהר בזה, אום אם שכח וכדו' יש להקל משום כבוד הבריות, ואין להעדיף איסור טלטול מוקצה בידים, וכן הביא במאור השבת (ח"ד עמ' תקפ"ה) בשם הגריש"א דאם אינו יכול להוציאו כלאח"י יש להקל משום כבוד הבריות. ויותר מכך יש מתירים לכתחילה יעויין בספר רשומי אהרן (ח"ב אור"ח סי' שכ אות א) שהביא בשם הגרמ"פ להתיר בעצם הדין וכ"כ הצי"א (חי"ד סימן מז) [והביא כמה צדדים להתיר, ושם איירי על חומר שנמצא תוך הניגרא, אך ב' הצדדים בריש הדברים להתיר אמורים בכ"א] והאור לציון (ח"א סי' כט, ח"ב פמ"ז אות כג).

**בגמ' מבואר** דשוחט חייב משום צובע דניחא ליה בזה, ומבואר דאם לא ניחא ליה מותר, וצ"ע מדוע מותר והרי הוי פס"ר דלא ניחא ליה, ומוכח דכה"ג לא חשיב צביעה כלל, ומכך הוכיח הגר"ז (קונט"א סי' שב) דכל מה שאסר השו"ע בבגד היינו כה"ג שהבגד הזה דרך לצובעו, אולם בשאר בגדים לא, והוכיח כן ממוך שהתקינה לנידותה, ויעויין באבנ"ז (או"ח קעה) דדן בזה. וכעי"ז כת' הגרח"פ שיינברג זצוק"ל (חידושי בתרא סוס"י שכח) לגבי דברים חד פעמים וכדו' דאין דרך לצובעם. ועי' בחו"ש נדה (סימן קצו סעיף ה אות ט"ז עמ' רמ"ז ושעה"צ סקע"ט) טעם להתיר עד בדיקה. עוד כת' החו"ש (שבת פרק יט סק"ב) דלנקות לכלוך ע"י מפה לבנה מותר דאין ע"ז שם צבע משא"כ מי פירות דם וכדו'.

**כת' המג"א** (סקכ"ה) דגופו אין בו איסור צביעה דאין דרך בזה, ולא דמי לסי' שג סעיף כה דאשה דרכה בכך, ויעויין במ"ב (סקנ"ח) דמשמע דגם באשה בעינן שיהיה דרך כך להתנאות. ויעויין בשער הציון לעיל (שג סקס"ה) דאף אשה מותר דאין דרך רק שפתיה, ובחו"ש (ח"א פי"ט סק"א עוד פרטי דינים אות ד) כת' דכשדרך כך לאשה יש לדון בזה. אולם הארח"ש (פט"ו הערה פו) כת' דכה"ג אין דרך ומותר.

**סחיטה בשער**

**שבת קכח, ב דת"ר ואם היתה צריכה לשמן - משנינן.**

כת' רש"י (ד"ה מביאה) דאיירי ברה"ר דיש בזה איסור דאורייתא ועבדינן בשינוי, ועל קו' הגמ' פירש"י (ד"ה תיפוק) דלמה לא מביאה בכלי כדי לא לחלל את השבת, ה"נ מחללת שבת. ומבואר דבהו"א סחיטה בשער דאורייתא, [וכ"כ להדיא הריטב"א (ד"ה ותיפוק)], וצ"ע לשיטת רש"י (דף קמה.) דלעולם כל משקה הבא מבחוץ אין בו איסור דאורייתא.

**מ"ט אין סחיטה בשער,** כת' רש"י (ד"ה אין סחיטה) דהוא קשה ואינו בולע, וכ"כ כל הראשונים, והריבב"ן (ד"ה אין איסור) כת' דלא דמי לסחיטת זו"ע. וצ"ע לפי הביאורים הנ"ל מ"ט דמ"ד יש סחיטה בשער. ויעויין לקמיה בדברי הקצות השולחן.

הק' הרשב"א דאי אמרינן דאין סחיטה בשער מ"ט בידה עדיף ואם לא בשערה, והרי שער שינוי טפי, ותי' הר"ן (ד"ה אין סחיטה) דשייך למיגזר מדרבנן משום סחיטה אטו מידי דבר סחיטה הוא, וכעי"ז כת' במיוחסות לר"ן (ד"ה גמ' אין סחיטה) דמיחזי כסחיטה ובדין הוא לגזור עטו סחיטה, אלא משום פק"נ התירו, ומשו"ה עדיף טפי בידה. [ויעויין בפי' רבינו יהונתן דכת' דאין בזה אפילו איסור דרבנן].

יעויין ברי"ף (דף נא:) וברא"ש (סימן ה) דהביאו דברי רבה ורב יוסף וכן דברי רב אשי, ומשמע דלא פסיקא הלכתא בזה, ומיבעי למיחש לרב אשי, וצ"ע אם הוי מדאורייתא או מדרבנן. והרמב"ם (פ"ט משבת הי"א) כת' 'ואין סחיטה בשער וה"ה לעור שאין חייבין על סחיטתו'. וכת' המ"מ דאין חיוב אבל איסורא איכא, וכת' המרכבת המשנה דפסק הרמב"ם כרב אשי. והנה (פ"ב משבת הי"א) פסק הרמב"ם דמביאה בשערה היינו בכלי בשערה, וכת' הכס"מ דרב אשי לא פליג על רבה ורב יוסף, ולכו"ע אין איסור דאורייתא, ומ"מ איסור דרבנן יש בזה. וכ"כ הב"י (סימן של). וכן פסק המ"ב (שם סק"ז) והוסיף המ"ב (סי' שכ סקנ"ה) דמשו"ה הטובל בשבת יזהר שלא יסחוט שערו לנגבו. וכ"ז דלא כרבינו יהונתן הנ"ל וכן משמע ברש"י שאינו בולע. ויעויין בביאוה"ל (סימן שב סעיף ט ד"ה אסור).

אמנם הב"י עצמו סותר דבריו ביורה דעה (סימן קצט) דהביא דברי הכלבו והראב"ד דתמהו על טבילה בשבת משום איסור סחיטה, וכת' הב"י דחששא דסחיטה אינה כלום שהרי אין סחיטה בשער יעויי"ש. ויעויין באג"מ (אור"ח ח"א סימן קלג) מה שתי' דברי הב"י דהוא פס"ר באיסור דרבנן והולך לאיבוד ומשו"ה מותר. ומדברי האחרונים הנ"ל שפסקו ליזהר אחר טבילה חזינן לא כך. ולכאורה היה אפשר לתרץ דכיון דהוא רק איסור דרבנן לא אמרינן גזירה לגזירה, ויטבול ויזהר שלא יסחוט, אולם יעויין במיוחסות לר"ן שהביא בשם הרא"ה להוכיח דאין סחיטה בשבת מהא שמותר לטבול בשבת, אולם הרא"ה כוונתו דאין בזה איסור דאורייתא אולם איסור דרבנן אפשר דיש בזה, ויעויין שם בר"ן שכת' דשמן אפשר שיש סחיטה שנדבק לשערות משא"כ במים, ומשו"ה מותר לטבול בשבת.

ויעויין בשש"כ (פי"ד הערה א) אם מותר לרחוץ פניו או דבעי למיחש משום סחיטה. ויעויי"ש (פי"ד אות כ"ב והערות שם) בדין ניגוב שערות. ובאג"מ (אור"ח ח"א סי' קיב) אסר לנקות במברשת שיניים רטובה מחשש סחיטה, ויעויין בשש"כ (פי"ב הערה מה מו) בזה. ובקצות השולחן (סימן קלג בבהב"ש אות ח) ביאר דסחיטה בשער אסורה מחמת המים שבין השערות.

**וצ"ע** לפי המבואר **בסעיף יח היכא דיש בית אחיזה** והולך לאיבוד היכא שכל איסורו מדרבנן והוא רק פס"ר דלא ניחא ליה אם מותר לכתחילה או לא.