שבת פרק יח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**מפנין אפילו ארבע וחמש קופות וכו'**

בפשטות משמע דכל ההיתר לפנות הוא לצורך מצוה, ושלא לצורך מצוה אסור לפנות כלל. וטעם האיסור להבית יוסף משום טרחא יתירא, ולהב"ח משום עובדין דחול. והשתא נאמרו במשנה ד' איסורים, א. איסור לפנות שלא לצורך מצוה. ב. איסור לפנות יותר מד' וה' קופות לדעת ר' חסדא. ג. איסור להתחיל לפנות אוצר לדעת ר' יהודה, ומשום מוקצה. ד. איסור לגמור לפנות כולו שמא ישוה גומות.

אך הרמב"ם פכ"ו הט"ו כתב, אוצר של תבואה אע"פ שמותר להסתפק ממנו [דקיי"ל כר' שמעון דלית ליה מוקצה] אסור להתחיל בו לפנותו אלא לדבר מצוה. וכן פסק השו"ע סי' של"ג, ודייק המגן אברהם שאם התחיל בו מער"ש מותר להמשיך לפנות אף שלא לצורך מצוה. ולא כמשמעות המשנה דכל ההיתר לפנות הוא לצורך מצוה. וכתב הכסף משנה שמקורו מהברייתא דמייתי בגמ' אין מתחילין באוצר תחילה אבל עושה בו שביל כדי שיכנס ויצא. ובפשטות ברייתא זו כר' יהודה דאית ליה מוקצה, ולכן אסור להתחיל לפנות אוצר, וכן נקט הרז"ה. אך הרמב"ם פירש דאתיא ככו"ע, ולדבר מצוה הרי שרי אף להתחיל, כמבואר במשנה, ועל כרחיך איירי בדבר הרשות, והוציא מכאן הרמב"ם שאסור להתחיל לפנות אוצר לדבר הרשות, אך להמשיך שרי.

והא דתניא שמותר לפנות ברגליו כדי שיכנס ויצא, אין זה משום טלטול מן הצד דשרי, שהרי לפי"ז לא איירי כאן בדין מוקצה כלל, אלא ביאר המשנה ברורה שאין בזה שם פינוי כלל. [וברמב"ם שם כתב ולא יכבדו קרקעיתו של אוצר אלא נכנס ויוצא בו ועושה שביל ברגליו וכו', ומשמע דאתא להתיר כיבוד קרקעיתו של אוצר ע"י שעושה שביל ברגליו, ודלא כהמגן אברהם דהביא דין זה על האיסור להתחיל לפנות אוצר לדבר הרשות, וצ"ע].

**ושמואל אמר ארבע וחמש כדאמרי אינשי ואי בעי אפילו טובא נמי מפנין**

לגירסא זו נחלקו ר' חסדא ושמואל האם מותר לפנות יותר מחמש קופות, וכל הסוגיא להלן דאבעי להו הלוכא עדיף או מיעוט במשא עדיף, וכן הסוגיא דמספק"ל האם הכל לפי האורחין והאם מותר לבעה"ב עצמו לפנות הכל, כל זה אליבא דר' חסדא שאסור לפנות יותר מה' קופות, אך לשמואל אין נפק"מ בכל זה. וברי"ף כתב דנחלקו הפוסקים האם לפסוק כר' חסדא משום שכל הסוגיא אליביה, או לפסוק כשמואל משום שלדידיה מתני' אתיא כהלכתא. ודייקו הרמב"ן והר"ן מהא דהביא הרי"ף אח"כ את ספק הגמ' האם מותר לבעה"ב לפנות הכל והכריע לאיסור מכלל דהרי"ף נקט לעיקר כדעת ר' חסדא.

אך השאילתות לא גרס ואי בעי אפילו טובא נמי מפנין, וס"ל דאף לפי שמואל אסור לפנות יותר מה' קופות, וכל הסוגיא דלהלן אתיא גם אליבא דשמואל. אלא ששמואל לא פירש ד' מתוך ה' ולכן יכל לפרש בסיפא שלא יגמור כולו. ולפי"ז אין נפק"מ לדינא כלל בין שמואל לר"ח.

וברמב"ם שם פסק כר' חסדא שאסור לפנות יותר מה' קופות אף לצורך מצוה, ומאידך פסק כר' שמעון [ור' חסדא מוקי למתני' כר' יהודה]. ולפיכך הקשה הראב"ד דהרמב"ם מזכי שטרא לבי תרי, שמפרש משנתינו כר' חסדא וכשמואל. וכבר כתב המגיד משנה שאין בזה סתירה כלל, דר' חסדא מעמיד את המשנה כר' יהודה ולא קיי"ל כמתני' לגבי זה, ואין זה סותר למה שפסק כר' חסדא לאסור יותר מה' קופות. וכן כתב הרמב"ן ליישב דעת הרי"ף שפסק כר' חסדא אף שפסק כר' שמעון.

ועוד כתב המגיד משנה, דהרמב"ם גרס כהשאילתות, ופסק כשמואל לכל דבר.

**שלא יגמור כולו דלמא אתי לאשויי גומות**

כתב הביאור הלכה, דבשלטי גבורים מצדד שבמרוצף לא חיישינן לזה, ולענ"ד זה תלוי בפלוגתא לקמן סי' של"ז. ושם נחלקו האם גזרו מרוצף אטו אינו מרוצף והוא הדין הכא. ולכאורה יש מקום לחלק דהתם איירי בכיבוד הבית, והכא איירי בפינוי, אלא דגזרו שמא יכבד וישוה גומות, והוי גזירה לגזירה.

וברמב"ם כתב ממלא ד' וה' קופות עד שגומרין, ולא יכבדו קרקעיתו של אוצר וכו', ומבואר שמותר לגמור לפנות את כולו, ורק לכבד אסור כמו שאסרו בכל כיבוד שמא ישוה גומות.

**ת"ר אין מתחילין באוצר תחילה וכו'**

הרי"ף הביא ברייתא זו וברייתא דתבואה צבורה שלהלן. והשיג הרז"ה דברייתות אלו סברי כר' יהודה דאסור להתחיל לפנות משום מוקצה, ולא קיי"ל כן. וברמב"ן יישב שהרמב"ם הביא ברייתא זו שנלמד ממנה לדידן שיש להתיר איסור מוקצה באופן שעושה שביל ברגליו בכניסתו וביציאתו. ואח"כ הביא ברייתא דתבואה צבורה דהתם איתא להדיא שר' שמעון מתיר.

הכסף משנה כתב בדעת הרמב"ם דברייתא זו לא איירי באיסור מוקצה כלל, אלא באיסור פינוי לדבר הרשות, וכמש"כ לעיל. [אך ברייתא דתבואה צבורה ודאי איירי באיסור מוקצה, דהא מקשינן בגמ' כלפי לייא, מכלל שר' שמעון שמתיר הוא ר' שמעון שלית ליה מוקצה].

**תנא כמה שיעור תבואה צבורה לתך**

הרמב"ן שם פירש דלא בא לפרש שיעור תבואה צבורה לאסור לפנות בתחילה לת"ק, דאיסור מוקצה אסור בכל אופן. אלא בא לפרש שיעור תבואה צבורה שאסור לר' שמעון יותר מה' קופות, ושיעור לתך הוא שיעור ה' קופות עפ"י מש"כ תוס' בשם ירושלמי שכל קופה הוא ג' סאין, וט"ו סאין היינו לתך.

**תוד"ה דכו"ע, דההיא דקתני ד' וה' קופות לא מצי סבר הכי וכו'**

הקשה המהרש"א אם כן מתני' נמי מוכחא דלמעט בהילוך עדיף מדלא תנן בעשר וט"ו, ומדוע מספק"ל כלל. ותירץ, דמתני' לא נחת אלא לאשמועינן איסור לפנות יותר משיעור זה, אך לא איירי איך יפנה, משא"כ בברייתא דתנן כדי שמן משמע דיפנה את הכדין באופן של ה' קופות. ובנמוקי הגרי"ב יישב דב' הברייתות נישנו יחד.

ולכאורה י"ל בפשיטות דמתני' איירי בקופות גדולות, ואין לו כלים לחלקן, משא"כ הברייתא איירי בקופות שיש בהם כדין כדין, ויכול להוציא כל כד בנפרד.

**דף קכז ע"ב**

**ומעשה באדם אחד שירד מגליל העליון וכו'**

עי' שפת אמת בשם רמ"ע מפאנו דזה היה ר' עקיבא אחר שנישא לביתו של נקדימון קודם שהלך ללמוד תורה, ובעל הבית היה ר' אליעזר בן הורקנוס. [הבן שלא רצה ללמוד נקרא הורקנוס על שם אביו]. ויתכן דמה שר' עקיבא היה מיוחד בלימוד זכות על חבירו שייך למה שר' עקיבא היה מיוחד ב"גם זו לטובה".

**תוד"ה האי אידגן, אי נמי י"ל וכו'**

בביאור ב' התירוצים ובדעת הראשונים עי' מש"כ בעירובין לא ע"ב.

**דף קכח ע"א**

**דין מאכל הראוי לבעלי חיים שאינם מצויים**

במשנה מבואר שמותר לטלטל תורמוס יבש מפני שהוא מאכל לעיזים, אך אסור לטלטל לוף וחרדל אע"פ שהם מאכל לעורבים וליונים. ובברייתא מבואר שמותר לטלטל חצב מפני שהוא מאכל לצביים, וחרדל מפני שהוא מאכל ליונים. ורשב"ג מתיר לטלטל לוף משום עורבים, וכתבו תוס' דכל שכן שהוא מתיר חרדל מפני היונים. וכן הוא מתיר שברי זכוכית מפני שהוא מאכל לנעמיות, אך אסר לטלטל חבילי זמורות אע"פ שהם מאכל לפילים.

ובפשטות יש כאן ג' שיטות, תנא דמתני' אסר לוף וחרדל, תנא דברייתא התיר חרדל ואסר שברי זכוכית, ורשב"ג התיר אפילו שברי זכוכית.

ונחלקו אמימר ור' אשי במה איירי רשב"ג, לדעת אמימר איירי ביש לו נעמיות, ולפי"ז אסר רשב"ג חבילי זמורות אע"פ שיש לו פילים. ולדעת ר' אשי איירי באין לו נעמיות ומכל מקום התיר משום שישראל בני מלכים, וראויים לגדל נעמיות. ולפי"ז אסר רשב"ג חבילי זמורות דוקא כשאין לו פילים, אך ביש לו שרי.

ובהא דתנן במתני' חבילי קש וכו' אם התקינן למאכל בהמה מטלטלין אותן ואם לאו אין מטלטלין אותן, הקשה הרשב"א למה לי התקינן, תיפו"ל שהם ראויין לבהמה, ואף באין לו בהמה שרי. ותירץ, דשאני חבילי קש שאם לא התקינן לבהמה הרי הם עומדין להסקה, ולפיכך מוקצין הן בסתמא עד שייחדן לבהמה. ובזה ביאר את המחלוקת של תנא דמתני' עם תנא דברייתא לגבי חרדל, לפי שהחרדל סתמו עומד לאדם ע"י תיקון, אלא שהוא ראוי עכשיו ליונים, תנא דמתני' סבר שאינו עומד אלא לאדם ולפיכך הוי מוקצה, ותנא דברייתא סבר דסתמא דעתו אף ליונים, ולפיכך לא הוי מוקצה.

והנה תוס' כתבו דאם רשב"ג מתיר לוף כל שכן שמתיר חרדל, וצ"ל לדברי הרשב"א דאף בלוף הטעם שלפי תנא דמתני' הוי מוקצה משום שסתמו עומד לאדם ע"י תיקון, וטעם אחד לשניהם. וכן משמע מרש"י במשנה ד"ה לוף, אך הב"ח הגיה את דברי רש"י דקאי על תורמוס.

כתב הרמב"ם פכ"ו הט"ז: כל שהוא ראוי למאכל בהמה וחיה ועוף המצויין מטלטלין אותו בשבת וכו' את החרדל מפני שהוא מאכל ליונים. ובהל' י"ז כתב: אין מטלטלין שברי זכוכית אע"פ שהן מאכל לנעמיות, ולא חבילי זמורות אע"פ שהן מאכל לפילים, ולא את הלוף אע"פ שהוא מאכל לעורבים, מפני שאין אלו ויוצ"ב מצויין אצל רוב בני אדם. ומבואר דפסק כתנא דברייתא שהתיר לטלטל חצב וחרדל, אך אסר לוף ושברי זכוכית, וביאר הרמב"ם הטעם בזה משום דבעינן בהמה חיה ועוף המצויין, ונעמיות עורבים ופילים אינם מצויים, משא"כ עיזים צביים ויונים.

והקשה הר"ן מדוע פסק כתנא דברייתא שהתיר חרדל ולא פסק כתנא דמתני'. וכן הקשה על הרי"ף שהביא את הברייתא דמטלטלין את החצב ואת החרדל, ומשמע דפסק כוותיה, [אמנם לפנינו בסיום דברי הרי"ף יש גירסא ואין מטלטלין את החרדל דקיי"ל בהא כסתם משנה, וכן כתב הבית יוסף]. ותירץ הר"ן, דהרי"ף והרמב"ם סברי דתנא דמתני' ותנא דברייתא לא פליגי כלל, אלא באתריה דתנא דמתני' היו רגילים לגדל יונים, והוי עוף המצוי, ובאתריה דתנא דברייתא לא היו רגילים בזה, אך לכו"ע אין מטלטלין אלא מה שהוא ראוי לבהמה וחיה המצויין אצל בני אדם. ודלא כהרשב"א הנ"ל דפליגי. [ועי' מגיד משנה שהביא דברי הרשב"א והניח בצ"ע מדוע פסקו כתנא דברייתא].

ומה שחילק הרמב"ם בין לוף לחרדל צ"ל דס"ל דתנא דברייתא התיר רק חרדל, ופליג על רשב"ג שהתיר אף לוף. [ותוס' כתבו דאם רשב"ג התיר לוף כל שכן שהתיר חרדל, אך שפיר י"ל להיפך, דתנא דברייתא התיר רק חרדל ולא לוף].

והנה הרמב"ם חילק בין דבר המצוי לדבר שאינו מצוי ולא חילק בין יש לו לאין לו, ומשמע דדבר המצוי מותר אף כשאין לו ודבר שאינו מצוי אסור אף כשיש לו. אך הר"ן כתב דלמסקנת הגמ' אם יש לו נעמיות או פילים לכו"ע מותר לטלטל שברי זכוכית וחבילי זמורות, ורק באין לו נחלקו וקיי"ל דאסור. וכן הטור כתב דאסור לטלטל לוף וחרדל חצב שברי זכוכית וחבילי זמורות אלא אם כן יש לו. ומבואר דכל בהמה חיה ועוף שאינם מצויין אסור, אך אם יש לו מותר. [ומה שאסר בלוף וחרדל הוא משום דס"ל כהרשב"א דתנא דמתני' פליג על תנא דברייתא, ופסק כתנא דמתני', ודלא כהרמב"ם].

הלכה למעשה: מותר לטלטל כל דבר שראוי לבהמה וחיה ועוף המצויין אצל בני אדם, או כשיש לו מינים אלו אף שאינם מצויין.

**דין בשר ודג שאינם מבושלים**

בגמ' נחלקו ר' הונא ור' חסדא האם מותר לטלטל בשר שאינו מבושל ואינו מלוח, ומבואר בגמ' דפליגי בפלוגתת ר' שמעון ור' יהודה בדין מוקצה, דבשר כמו שהוא אינו ראוי לאכילה אלא הוא עומד לבישול, ולכן לדעת ר' יהודה דאית ליה מוקצה אסור, ולדעת ר' שמעון שרי.

עוד מייתי ברייתא שדג תפל אסור לטלטלו ובשר תפל מותר. וביארו תוס' בתירוצם הראשון דאתיא כר' שמעון שמוכן לכלבים מוכן לאדם ואינו מוקצה, והשתא החילוק הוא שדג תפל אינו ראוי לכלבים ואף לר' שמעון אסור, ובשר תפל ראוי לכלבים ולכן לר' שמעון אסור, אך לר' יהודה אף בשר תפל אסור משום שמוכן לכלבים אינו מוכן לאדם.

ובתירוצם השני כתבו תוס', דדג תפל נמי ראוי לכלבים, ובאמת לר' שמעון אף דג תפל שרי, אלא אתיא כר' יהודה ומכל מקום בשר תפל מותר, דלהלן מייתי ברייתא דמותר לטלטל בשר תפל מפני שהוא מאכל לחיה, וביארו תוס' שם דלר' שמעון בלא"ה מותר מפני שהוא ראוי לכלבים, אלא אתיא כר' יהודה וס"ל כרשב"ג דדבר שהוא ראוי לחיה מותר מפני שכל ישראל בני מלכים וראויין לגדל חיה. וכן הכא לדעת ר' יהודה שרי לטלטל בשר תפל מפני שהוא מאכל לחיה, משא"כ דג שאינו ראוי לחיה.

והקשה מהרש"א, דאם כן מנ"ל דר' הונא סבר כר' שמעון לגבי טלטול, דלמא סבר כר' יהודה ומכל מקום מותר לטלטל בשר תפל מפני שהוא מאכל לחיה. ותירץ, דלא מסתבר שר' הונא התיר מחמת שהוא ראוי לחיה, דהא לא קיי"ל כרשב"ג שכל ישראל בני מלכים, ועל כרחיך שהתיר משום שפסק כר' שמעון.

אמנם רש"י פירש דבשר תפוח היינו בשר מסריח, ואינו ענין לבשר תפל כלל, ויתכן דבשר תפל אינו ראוי לחיה, ולכן הגמ' נקטה דר' הונא ור' חסדא תלויים בר' יהודה ור' שמעון האם יש מוקצה או לא.

כתב הרמב"ם פכ"ו הט"ז: מטלטלין בשר תפוח מפני שהוא מאכל לחיה, ומטלטלין בשר חי בין תפל בין מליח מפני שראוי לאדם, וכן דג מליח אבל התפל אסור לטלטלו. [ומבואר ברמב"ם דבשר תפוח אינו בשר תפל, וכפירוש רש"י]. והנה הרמב"ם פסק כר' שמעון דלית ליה מוקצה, ומכל מקום אסר דג תפל, ומבואר כתירוץ ראשון בתוס' דדג תפל אינו ראוי לכלבים. וכן מבואר ברי"ף שהביא את החילוק בין דג לבשר אף שפסק כר' שמעון.

עוד מבואר ברמב"ם דבשר תפל מותר משום שהוא ראוי לאדם, ולא כמש"כ תוס' משום שהוא ראוי לכלבים.

ובטור סי' ש"ח כתב בשר חי אפילו תפל שאינו מלוח כלל ותפוח מותר לטלטלו שראוי לכלבים, ומבואר כדעת תוס' דההיתר בטלטול הוא משום ראוי לכלבים. אך הבית יוסף כתב דטעמא דבשר תפל מותר לטלטלו משום דחזי לאומצא, משא"כ דג תפל כתב רש"י דאינו ראוי לכלום, ולכלבים לאו דעתיה למישדייה.

ומבואר בבית יוסף דביאר בדעת רש"י דלעולם דג ראוי הוא לכלבים, וכתירוץ שני בתוס', אלא דלא סגי בהכי אף לר' שמעון לפי שאין דעתו לכך. ובשר תפל מותר לטלטלו לא משום שראוי לכלבים או לחיה אלא משום דחזי לאומצא.

אך הב"ח הקשה דדוקא בר אווזא איתא בגמ' דחזי לאומצא, אך שאר בשר תפל אינו ראוי, ומדוע בשר תפל מותר לר' שמעון. ולכן נקט כדעת תוס' דבשר תפל ראוי לכלבים, ואף שאין דעתו לכך לר' שמעון מותר דסגי במה שראוי לכלבים, משא"כ דג תפל אינו ראוי לכלבים. ומש"כ רש"י דאינו ראוי לכלום ולכלבים לאו דעתיה למישדייה היינו לר' יהודה, אך לר' שמעון צ"ל דאינו ראוי כלל לכלבים. [ודבריו דחוקים טובא, דכיון שלפי ר' שמעון צ"ל שאינו ראוי לכלבים מדוע פירש בדעת ר' יהודה שאין דעתו לכך].

השו"ע כתב בשר חי אפילו תפל מותר לטלטלו משום דחזי לאומצא, וכן אם הוא תפוח מותר לטלטלו משום דראוי לכלבים. אך דג שאינו מלוח אסור מפני שאינו ראוי. ומש"כ משום דחזי לאומצא הוא כדבריו בבית יוסף וכדמשמע ברמב"ם שהטעם משום שראוי לאדם, ולא כתוס' שהטעם משום דראוי לכלבים. אך צ"ע קושיית הב"ח דבגמ' משמע שרק בר אווזא ראוי לאומצא.

ותירץ המגן אברהם דהשו"ע נמי איירי רק בבשר רך דחזי לאומצא, אך בשר בעלמא אסור בטלטול. ודבריו צ"ע דהא בגמ' לעיל פליגי ר' הונא ור' חסדא בבשר שאינו מלוח, ומבואר בגמ' דפליגי בפלוגתת ר' יהודה ור' שמעון, ואיירי בבשר שאינו ראוי לאומצא, דבראוי לאומצא גם ר' חסדא מודה, ומבואר שלר' שמעון כל בשר מותר.

ולכן כתב הט"ז, דלפי ר' יהודה דאית ליה מוקצה ואין היתר טלטול אלא בדבר העומד לשימוש בשבת, סתם בשר חי אסור בטלטול משום שאינו עומד לאומצא, אע"פ שהוא ראוי לכך בשעת הדחק, ורק בבר אווזא מותר דהוא עומד לכך טפי משאר בשר חי. משא"כ לפי ר' שמעון דלית ליה מוקצה, אמנם דבר שאינו ראוי לאומצא כלל כגון דג שאינו מלוח הוי מוקצה, מכל מקום דבר שראוי לאומצא אף שאינו עומד לכך לא הוי מוקצה, ולכן כל בשר חי מותר בטלטול משום שהוא ראוי לאומצא בשעת הדחק.

בביאור הגר"א כתב ליישב, דר' הונא ור' חסדא פליגי בבשר תפוח דוקא, דהיינו בשר מסריח, וזה אסור לר' יהודה ומותר לר' שמעון. אך בשר תפל שאינו מלוח אף לר' יהודה מותר משום דחזי לאומצא. וכתב דתוס' והטור גרסו בפלוגתת ר' הונא ור' חסדא בשר תפל, ולשיטתם מוכח דכל בשר שאינו מלוח אינו ראוי לאומצא אלא בר אווזא בלבד, ולכן פירשו שבשר תפל מותר משום שראוי לכלבים וכר' שמעון, או משום שראוי לחיה ואף לר' יהודה.

הלכה למעשה: כתב המשנה ברורה לכתחילה להחמיר כמגן אברהם דרק בשר רך כבר אווזא מותר לטלטל, אך בשעת הדחק יש להקל כהט"ז דכל בשר חי שאינו מלוח מותר בטלטול.

**דין עצמות:**

בגמ' מייתי ברייתא שמותר לטלטל עצמות מפני שהם מאכל לכלבים. וכתב הטור, עצמות שראויין לכלבים וכו' מותר להעבירם מעל השולחן, אבל כל דבר שאינו מאכל בהמה אין מטלטלין אותו אלא מנער את הטבלה והן נופלין. [והיינו כשיטת הראשונים לקמן קמג ע"א דדוקא עצמות רכין שראויין לכלבים מותר לטלטל, אך רש"י שם התיר אפילו בעצמות קשים שאינם ראויין לכלב].

וכתב הבית יוסף בשם הר"ן דאם נתפרקו העצמות מערב שבת אפילו ר' שמעון מודה. וכתב הבית יוסף להגיה אפילו ר' יהודה מודה דמותר וכל שכן לר' שמעון. אך הדרכי משה נקט דאיירי באין לו כלבים, ולכן אם נתפרקו מערב שבת אף לר' שמעון אסור. וכתב, דהבית יוסף לשיטתו דבעלי חיים המצויין שרי אפילו באין לו, וכלבים הם בעלי חיים מצויין, ולכן שרי בכל אופן. אך בדעת הר"ן שפיר י"ל דבעינן יש לו אף בבעלי חיים המצויין, ולכן אסר בעצמות שנתפרקו מערב שבת.

וכן ברמ"א כתב דכיון שהתיר השו"ע בבעלי חיים המצויין אפילו באין לו, לפיכך מותר לטלטל עצמות שנתפרקו מערב שבת אפילו אין לו כלבים, דהא כלבים מצויין, וציין לבית יוסף ודלא כהר"ן.

ובמגן אברהם כתב, דפשוט שאם אין כלבים מצויין אסור בין בנתפרקו בשבת בין בנתפרקו מערב שבת.

הלכה למעשה: במקום שאין כלבים מצויין אסור לטלטל עצמות אף שהם רכים וראויין לכלבים. אך במקום שכלבים מצויין מותר לטלטלן אף כשאין לו כלבים, בין בנתפרקו בשבת בין בערב שבת.

**דף קכח ע"ב**

**כופין את הסל לפני האפרוחים**

הא דלא חשיב מבטל כלי מהיכנו כמו לגבי בהמה שנפלה לאמת המים, כתב המשנה ברורה (ש"ח ס"ק קמ"ז) דכיון שיכול להפריחם כל שעה אין הכלי מוקצה אף בעודן עליו. [אך לטלטל בפועל לא יוכל שהרי הוא מטלטל בעלי חיים].

**תרנגולת שברחה דוחין אותה עד שתכנס**

אך לדדות אסור מפני שמקפיא נפשה. ופירש רש"י שמגבהת עצמה ונמצא מטלטל ממש. אך הרמב"ם פירש דהיא נשמטת מידו ואגפיה נתלשין. והראב"ד השיג דאי אפשר לפרש כן, וביאר המגן אברהם, משום שלגבי תלישה הוי דבר שאינו מתכוין, עיי"ש.

**מדדין עגלין וסייחים**

הקשה הר"ן איך מותר לדדות בהמה חיה ועוף, הא כל מידי דלא חזי לטלטול אין מטלטלין אפילו מקצתו. ותירץ, דהכא משום צער בעלי חיים התירו. ולכן דוקא בצריכין לכך שרי, אבל בשאין צריכין לכך לא.

בברייתא מבואר דדוקא בחצר שרי אך ברה"ר אסור. ובטור כתב דאף בכרמלית אסור, ודוקא בחצר שרי. והקשה הבית יוסף הא האיסור לדדות ברה"ר הוא שמא יגביה אותן ויעבור על איסור תורה, אך בכרמלית הוי גזירה לגזירה וקיי"ל במס' עירובין צט ע"א דלא חיישינן להכי. ותירץ הפרישה דדרכן לברוח לרה"ר, וכיון שירדוף אחריהם יכול לבא בקל לאיסור תורה. ובמהרל"ח תירץ דכיון שיש כאן גם איסור טלטול וגם איסור מוקצה, וכמש"כ לעיל בשם הר"ן, גזרו אף בכרמלית.

**אשה מדדה את בנה**

בברייתא מבואר דאף ברה"ר מותר, דאף לרבנן דלא אמרינן חי נושא את עצמו מכל מקום בקטן שיכול לילך בעצמו אין איסור אלא מדרבנן, ולא גזרו במדדה. אך קטן שאינו יכול לילך בעצמו וכן חולה וזקן או כפות דאינם יכולים לילך בעצמם לדעת רוב הפוסקים חייב על נשיאתם ברה"ר. ועי' מה שיתבאר להלן ריש פרק י"ט.

**אמר ר' יהודה אימתי בזמן שהוא נוטל וכו'**

פירש רש"י דגורר חשיב כנושא, ומדרבנן אסור לישא קטן אף שיכול לילך בעצמו. ובמשנה ברורה הביא מחלוקת פוסקים האם מותר לגרור בכרמלית. אך לישא על כתפיו ודאי אסור בכרמלית, שהרי מדרבנן אסור לישא קטן. [עוד כתב, דהנושא קטן שיכול לילך ברה"ר, דאיסורו רק מדרבנן, אינו חייב מחמת הבגדים כיון שהם טפלים לגופו, אך אם הקטן נושא כיס בידו חייב].

**תוד"ה אין עוקרין, הך ברייתא פליגא אקמייתא**

לכאורה כונתם לברייתא ראשונה דמאן תנא להא דת"ר וכו', דשם מוזכר דין תרנגולת, אך בתני חדא לא מוזכר דין תרנגולת.

**אין מילדין את הבהמה ביו"ט אבל מסעדין**

כתב הרא"ש: ר"י נסתפק אם הא דתנן מסעדין איו"ט דוקא קאי, או דלמא אפילו בשבת שרי, והא דתנן ביו"ט משום רבותא דרישא שאפילו ביו"ט אין מילדין. וכן הוא בתוס' רא"ש.

אמנם רבינו חננאל כתב להדיא: וקיי"ל דמסעדין ומרחמין דתנינן ביו"ט אבל לא בשבת. וכן משמע ברש"י שהדגיש אבל מסעדין אותה ביו"ט. וכן דייק החסדי דוד מהרמב"ם שהביא דין זה רק בהל' יו"ט, ולא הזכיר מה הדין לגבי שבת, ומשמע דבכל גוונא אסור. וכן משמע בתוספתא דקתני כיצד מסעדין ביו"ט אוחזין את הולד וכו', ושם ליכא למימר דנקט יו"ט משום רבותא דאין מילדין, דהא בתוספתא לא מוזכר איסור לילד כלל. [אמנם בבן אריה כתב לדחות דהתוספתא נקטה אוחזין את הולד לאפוקי מר' נחמן שהתיר אף לדחוק בבשר, והשתא איכא רבותא דאפילו ביו"ט אסור לדחוק בבשר].

ומאידך הטור נקט בפשיטות דאף בשבת מותר לסעדה, ואין הבדל בין שבת ליו"ט. והקשה הבית יוסף מדוע נקט לקולא, הא ר"י נסתפק בזה, והו"ל למיזל לחומרא. ובט"ז כתב דהטור לא גרס כן בדברי הרא"ש, ואף ברמזים לא הביא ספק זה. [אמנם בתוס' הרא"ש נמי איתא לספק זה].

וכתב הב"ח דהטור הכריע לקולא מחמת דיוק לשון המשנה, דאם נאמר שבשבת אסור לסעדה מדוע לא נקטה המשנה אין מילדין את הבהמה אבל מסעדין אותה ביו"ט, דבזה אשמועינן שההיתר לסעדה הוא רק ביו"ט, ועל כרחיך דאף בשבת מותר. ומהרל"ח כתב דהטור דייק כן מדמייתי לדין זה במס' שבת ולא במס' ביצה.

והנה האיסור לילד בהמה ביו"ט הוא משום טרחה, וכן הנידון אם מותר לסעדה בשבת או לא הוא משום טרחה. וצ"ב מדוע לא אסרו משום מוקצה. ואולי מצד מוקצה יש להתיר מחמת צער בעלי חיים, אך איסור טרחה חמור יותר, וצ"ע.

**לא צריכה בסומא**

הקשה המגן אברהם (ש"ל סק"ב) מדוע לא סגי שיאמרו לה שהדליקו את הנר. ותירץ, דאיירי בסומא שרואה קצת אם יש נר או לא. ועוד תירץ, דתוכל לנסות אותן להראות להן אצבע או ב' אם ידעו. ובאליה רבה תירץ דיכולה להרגיש שהם ממששים אותה ואינם רואים בלא מישוש.

ובמג"א הקשה למה לי לטעמא דמיתבא דעתה, תיפו"ל שהם צריכים להדלקת הנר לראות מה שהיא צריכה. ובאמת בתוס' ישנים יומא פג ע"א כתב, שמותר להדליק נר אפילו כשהיא אומרת שאינה צריכה. אך אין זה משום שצריכים לראות מה שהיא צריכה, אלא שקי"ל לרבנן שבלא נר יש חשש פיקו"נ מצד יתובי דעתא אפילו כשאומרת אינה צריכה. ועי' ביאור הלכה שכתב בדעת הרמב"ם, דהאי ברייתא איירי קודם פתיחת הקבר, ובזה אין מדליקין נר אלא אם אמרה שהיא צריכה, אך בשעת הלידה עצמה מדליקין נר אפילו אמרה אינה צריכה.

**רש"י ד"ה אומר לארמאי, אבל דבר שיש בו סכנה ישראל עצמו עושה לו**

בפשטות משמע מרש"י דאפילו כשאפשר ע"י נכרי עושין ע"י ישראל. ובסי' שכ"ח סעי' י"א איתא כן לגבי חולה שיש בו סכנה, דמשתדלין שלא לעשות ע"י עכו"ם וקטנים ונשים אלא ע"י ישראל גדולים בני דעת. וברמ"א כתב די"א שאם אפשר ע"י עכו"ם או ע"י שינוי בלא איחור כלל עושין, אבל במקום שיש לחוש שיתעצל העכו"ם אין לעשות ע"י עכו"ם. אמנם בסי' ש"ל לגבי יולדת כתב השו"ע דמכל מקום כל היכא דאפשר לשנות משנים. וביאר המג"א דיולדת שאני מפני שכאב היולדת דבר טבעי הוא ואין אחת מאלף מתה מחמת לידה, לפיכך החמירו לשנות. ועי' משנה ברורה דאם ע"י השינוי יהיה עיכוב יעשה כדרכו דצריך למהר כמה שיוכל. ולגבי עכו"ם לא נתבאר האם עדיף ע"י עכו"ם.

**אמר אביי משעה שתשב על המשבר וכו'**

כתב הרי"ף, דייקי רבוותא ואמרי מדלא אמר ר' הונא עד שיהא הדם שותת משמע דבא להקדים הזמן טפי מאביי, דאפילו קודם שתשב על המשבר מותר. ופסק כאביי, ולא מחללין שבת עד שיהא הדם שותת ויורד ותשב על המשבר. ובר"ן תמה עליו מדוע פסק כאביי ולא כר' הונא, הא ספק נפשות להקל. ועוד, דר' הונא לא קאי על שיעורא דאביי אלא על מאימתי פתיחת הקבר, וכל אחד אמר שיעור אחר ולכן נקט משעה.

וברמב"ן נקט דמחללין שבת בכל אחד מג' השיעורים שנאמרו כאן, דספק נפשות להקל.