‏ ‏ע א - עב         ב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / המדיר - הרב יחזקאל זילבר

**אמר רב ל"ש אלא במפרש וכו'**. כתב רש"י דמפרש היינו ל' יום, דאז יעמיד פרנס, אבל בסתם לא יעמיד פרנס. [וכ"נ מדברי רש"י לעיל סא: ד"ה ב"ש]. ודייקו הראשנים בדעת רש"י דדעת רב דיעמיד פרנס הוא דוקא כשנדר להדיא ל' יום, ולכך כיון שנדר ראוי להתקיים ע"י פרנס, לכך ימתין ל' יום, אבל אם נודר יותר מל' יום, כיון שא"א להעמיד פרנס ליותר מל' יום, הרי הוא מוציא לאלתר, ולכך כשנודר סתם הרי הנדר לא ראוי להתקיים, שהרי א"א להעמיד פרנס לעולם. ושמואל נחלק ע"ז ואמר דאפי' בסתם לא יוציא 'שמא ימצא פתח לנדרו', הרי ששמואל ס"ל טעם חדש שכיון שתוך ל' יום אפשר להסתדר עם פרנס, לא יוציא שמא ימצא פתח בתוך הל' יום. והוסיף הרשב"א דאפשר לומר בדעת שמואל שאם הוא מפרש להדיא בדבריו יותר מל' יום, בכה"ג מודה שמואל שיוציא לאלתר, דכיון שפירש יותר מל' יום לא אמרינן שימצא פתח לנדרו כיון דאדם עומד על דבורו, ונמצא שאין להמתין ל' יום.

אך דעת הרא"ה בשטמ"ק והריטב"א שגם אם פי' יותר מל' יום לא יוציא לאלתר, ורק בסתם יוציא לאלתר, וביאר דכל היכא שנדר בסתמא אין האשה יכולה לסבול אותו דאמרה מסנא הוא דסני, אבל כל היכא שנתן קצבה לנדרו לא אמרה כן, ויעמיד פרנס כל הל' יום. ולפי"ז צ"ל שגם רב מודה שיעמיד פרנס 'שמא ימצא פתח לנדרו', ולכך אף שנדר יותר מל' יום, סו"ס ל' יום יקים ע"י פרנס שמא ימצא, אבל בסתם אמרה מסנא סני, ובריטב"א כתב דכל שנדר סתם אמרינן שאינו רוצה בה, ולא ימצא פתח לנדרו.

**המדיר את אשתו שלא תטעום.** כתבו התוס' ד"ה שלא, דאיירי שלא אסר אותה בכל פירות העולם, משום שהנדר לא חל דהוי דבר שא"א לקיימו. וכן כתב הר"ן כאן. ועי' מהרש"א בתוס' ד"ה שנדרה, דלפי' מש"כ התוס' בסמוך דמיירי שנדרה רק שהיא תחתיו, א"כ שוב הוי נדר שאפשר לקיימו. ובעיקר הדבר שלא אוכל פירות העולם הוי דבר שא"א לקיימו, נחלקו בזה הראשנים ועי' בשטמ"ק. דעת הרמב"ם פ"ח ה"כ נשבע שלא ישן ג' ימים או שלא יאכל ז' ימים וכיוצ"ב שהיא שבועת שוא, הרי דהדין דמי שנשבע שלא ישן דמי למי שנשבע שלא לאכול ז' ימים. וכן כתב בפ"א ה"ז. אך בר"ן בשבועות כתב דיש לחלק, דבשבועה שלא ישן ג"י הוי דבר שא"א לקיימו במציאות, שהרי ע"כ הוא ישן. אבל בשבועה שלא יאכל, יכול לקיימו, אלא מאי הוא ימות, 'כשיסתכן תדחה שבועתו מפני סכנת נפשות', ותמה על הרמב"ם. אך מ"מ מודה לרמב"ם לדינא דאף שאינו דבר שא"א לקיימו, מ"מ הוי שבועה שאסור לקיימו, וכנשבע לבטל המצוה הוא, דכתיב ונשמרתם וגו', ואם לא יאכל ימות. ואכמ"ל בביאור מחלקתם.

**עוד כתבו התוס'** דאם תולה נדרו בתנאי, כגון שאמר לה יאסרו הנאת תשמישך עלי אם תאכלי מכל פירות העולם, חל אפי' נדר שא"א לקיימו. וכ"כ התוס' בגיטין לה. והביאו ראיה משהילי נדרים וכו', וברא"ש הביא שר"ת נחלק בזה [ונחלקו האם נדר על דבר שא"א לקימו ועשה תנאי, האם נחשב שאפשר לקיימו ע"י תנאי או לא. עי' בתוס' בנדרים טו. ובשבועות כט]. וצ"ב דסו"ס חלות הנדר הוא על דבר שא"א לקיימו. ועי' בסמוך. ומ"מ דברי התוס' תמוהים מאד, דבשלמא אם עושה נדרו על דבר שא"א לקיים אלא שתולה בתנאי, כגון שנדר שלא יאכל מפירות העולם אם יעשה דבר פלוני, שפיר איכא חידוש שאפי' שחלות הנדר חל על דבר שא"א לקימו, אפ"ה אמרינן דכיון שעשה תנאי ויכול שלא לעבור על התנאי חשיב שבידו לעשותו. וע"ז איכא ראיה משהלי נדרים, אבל כאן החלות נדר הוא על תשמיש שהוא דבר שאפשר לקיימו, שהרי אמר לה יאסר הנאת תשמישך עלי אם תאכלי וכו', ובכה"ג מהיכ"ת שלא יחול הנדר הרי גם החלות הוא בדבר שאפשר לקימו וגם במציאות אפשר לקיימו. [ועי' ברש"ש שכתב דכיון שכוונתו לאסור פירות, חשיב דבר שא"א לקיימו]. ובעיקר החילוק כבר עמד בזה רע"א בהג' על השו"ע רלב סק"י 'ונראה פשוט דדוקא בכה"ג דגוף האיסור הוי דבר שא"א להתקיים, משו"ה אף בתלאו בתנאי ס"ל לר"ת דהוי שוא, אבל בהיפוך באומר אם לא אישן ג"י או שלא אטעום מכל פירות שבעולם יאסר עלי לילך למקום פלוני, חל הנדר, דמה בכך דהתנאי הוידבר שא"א להתקיים, מ"מ האיסור יכול להתקיים, ומסיים רע"א דבתומים לא כ"כ, וכתב בפשיטות דגם בזה הוי שוא, ולענ"ד אינו כן'.

והנה בסברת הראשנים דסברי שחל הנדר על דבר שא"א לקיימו כשעשה תנאי, ביאר רה"י הגר"נ פרצוביץ זצ"ל שתנאי בנדר אינו ככל מעשה עם תנאי, שהמעשה והתנאי הם ב' דברים, אבל בתנאי בנדרים אינו כן, דכיון דיסוד הנדר הוא לא יחל דברו, ודיבורו הוא מה שיוציא מפיו בשעת הנדר, נמצא שהתנאי הוא חלק מהנדר שיצא מפיו, וכשם שאפשר לנדור באופן מסוים, כך אפשר לנדור על צד התנאי, כגון שנדר אדם שלא יאכל אם ילך למקום פלוני, אמרינן דכשם שאפשר לנדור שלא לאכול במקום פלוני, כך אפשר לנדור אם ילך, ולכך סברי הראשנים דכל שעשה תנאי חשוב שהנדר עצמו ראוי לקיימו, ונדר הבאי לא הוי אלא במקום שכל הדיבור מחולל. ולפי"ז ניחא נמי התוס', דגם אם עשה נדר על דבר הראוי לקיימו, מ"מ ס"ד דכל שעשו תנאי על דבר שא"א לקיימו שוב הוי הנדר על צד התנאי, והוי כאילו הנדר על דבר שא"א לקיימו, ולכך הביאו התוס' ראיה משהלי נדרים שגם בכה"ג חל הנדר.

**שי' רב**

המדיר את אשתו וכו', לרב איירי מתני' שהוא הדיר אותה סתם, ולכך יוציא לאלתר, ואיירי במדירה מכל פירות העולם, דאי רק מפירות שלו הלא יכול להעמיד לה פרנס. והק' הראשנים איך מצי מדיר לה הלא אין אדם אוסר פירות חברו על חברו. וכתבו התוס' ד"ה בשלמא דאיירי בתולה בתשמיש, שאמר יאסר הנאת תשמישך עלי אם תטעום מאותו המין. ועי' בביאור הגר"א. ועי' בשטמ"ק בשם הר"י שהעיר בל' התוס' 'מאותו המין', הלא כתבו התוס' לעיל דבכה"ג שתולה בתנאי חל אפי' על כל הפירות. ועי' במהרש"א. ועי' באבנ"מ עב סק"ד מה שמישב. ואין להק' ותאכל ותאסר ותצא אחר שבוע או שבועים, שהרי גם בתשמיש ס"ל לרב שמוציא לאלתר בנדר סתם. ובר"ן כתב באופ"א שתלה בנכסיו, דהדירה מלהנות לו אם תאכל פירות, ואיירי במספקת לדברים גדולים וכו' וכלעיל. ועי' באבנ"מ סי' עד סק"א מ"ט לא פי' התוס' כר"ן.

**שי' שמואל**

דסיפא איירי שנדרה היא וקיים לה, וסבר ר"מ הוא נתן אצבע וכו'. נחלקו רש"י ותוס' מ"ט יוציא מיד. דעת רש"י דכיון שהאשה היא תובעת את הגט והכתובה, א"כ אין ענין להניחה ל' יום כיון שלא תבקש פחת לנדרה. משא"כ ברישא שהבעל הדירה שפיר יקים ל' יום שמא ימצא פחת לנדרו. ומ"מ עולה מפרש"י דשפיר יכולה האשה לבקש הפרה לנדרה מחכם, אף שכבר קיים לה בעלה. וכן דעת השו"ע רלד סעי' כג. וכן מוכח בגמ' בע"ב דפרכינן ותתקשט ותאסר לב"ש ב' שבתות וכו', ומסקינן דכיון שהיא נדרה והוא קיים אמרה מסנא הוא דסני לי וכו'. ולכאו' מדוע צריך לזה, הרי בלאו הכי כיון שקיים לה שוב אינה יכולה לבקש הפרה מחכם, מוכח כשי' רש"י והשו"ע. [ואפשר לדחות דבעינן לטעמא דמסנא כמו שכתבו התוס' דלכך לא ממתינן שמא ישאל על הקמתו].

והראשנים הק' על רש"י כמה קו'**. א.** למה אמרינן דכיון שהיא תובעת הגט והכתובה, שוב לא תבקש הפרה, נימא שעכשיו היא כעוסה ואי ניתן לה ל' יום מייתב דעתא ותבקש הפרה, וכמו שאמרינן כשהוא מדירה. עי' ריטב"א. **ב.** עוד הק' דאפי' אם היא לא תבקש הפרה, מ"מ יכול בעלה להשאל על הקמתו, דהא קיי"ל דנשאלין על ההקם. עי' בתוס' בע"ב ובר"ן דהא דנשאלין על ההקם הוא רק ביום שמעו, אבל לאחר יום שמעו אף שהוא ישאל על ההקם, מ"מ הרי שתק ביום שמעו, ועל שתיקה א"א להשאל. ועוד כתב הר"ן דבאמת סוגין איירי בשתק ולא בקיים ממש. ועי' ברש"ש בנדרים שהק' לדעת הר"ן ששתיקה הוי מדין הקמה מ"ט א"א להשאל על השתיקה כמו על הקמה. ועי' בקה"י נדרים לט אכמ"ל. [ובראשנים נחלקו על הר"ן וס"ל דבשתק ליכא סברא דמסנא הוא דסני לי, כיון שיכול לומר הייתי טרוד ושכח. ועי' באבנ"מ עד סק"ה]. **ג.** עוד הק' הא מקשינן ותתקשט ותאסר וכו', ולסברת רש"י מה יתן לנו זמן של שבת אחד או ב', סו"ס האשה לא תבקש הפרה. ועי' ברע"א בריש פירקין.

**ולכך פי' התוס'** דהכא לא איירי שנדרה ותלה בהנאת תשמיש או בנכסיו, אלא שנדרה מפרי סתם, ובשלמא כשהוא מדירה כיון שאפשר בפרנס אמרינן דתמתין, וכן בתשמיש כיון שכך הוא דרך ארץ לא אמרינן שיוציא אלא תמתין, אבל כאן כיון שהיא נדרה ואין לה תקנה לאכול ע"י פרנס, לכך יוציא מיד שאינה יכולה לסבול אפי' יום אחד. והוסיפו בזה התוס' דע"כ איירי שנדרה רק כשהיא תחתיו, דאי לעולם מה יעזור שתצא. ולכאו' מוכח מתוס' שאינה יכולה להשאל על נדרו לאחר שקיים לה בעלה, דאי יכולה להשאל אמאי תובעת שיוציאה הלא יכולה להשאל. מוכח כמו שי' המהרי"ק המובא ברמ"א שם שאין החכם יכול להתיר לאחר שקיים הבעל. ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק נה שהביא בשם מהר"ם מינץ מסוגיין 'ובכתובת שם הוא נותן אצבע וכו', ואי יכולה מאי קא עביד, ה"ה יכולה להתיר'. הרי שהיא ראיה מסוגיין שאינו יכול להשאל על נדרו. ולפי"ז דברי הגמ' הוא נותן אצבע וכו' הוא דווקא היכא שהקיים לה בעלה בפירוש, אבל אם הקיים ע"י שתיקה הרי יכולה ללכת לחכם, כמבואר ברמ"א שם בשם המהרי"ק. [וזה דלא כר"ן המובא לעיל שכ' סוגיין גם בשתיקה].

ולפי סברת התוס' עולה דאם היא נודרת מפירות ותולה בהנאת מזונות, דבכה"ג יכולה לעבור על התנאי ולאכול ולהאסר במזונות, לא תצא מיד כיון שיכולה להתקיים ע"י פרנס. אך בר"ן כתב [וכ"ה בשטמ"ק בשם הראב"ד] דלמסקנת הסוגיא דאיכא סברא דכל שהוא מקיים לה מסנא הוא דסני לה. נמצא שאפי' שנדרה ותלתה במזונות, אינה צריכה להמתין כלל, ויכולה לתבוע לצאת מיד דמסנא הוא דסני לי, ולסברא זו שוב אי"צ לומר שנדרה רק תחתיו, דבשלמא אם התביעה היא שאינה יכולה לסבול בלא פירות, שפיר בעינן שתרוייח ע"י הגט. אבל כיון דיסוד התביעה הוא מסנא וכו', יכולה לומר איני יכולה לשב תחתיו כיון שהוא מקיים לי נדרי, וגם שאינה מרוחת כלום[[1]](#footnote-2). אך בדרישה ריש סי' רלה ובפרישה סק"ד כתב דדעת התוס' דסברת הגמ' לקמן מסנא הוא דסני לי הוא רק בתולה בתשמיש, שהוא עיקר האישות, אבל באסרה ע"ע פירות אף שתולה נדרה במזונות וקיים לה, ליכא טענה דמסנה וכו', אלא מטעם דהוא נתן אצבע וכו', ולכך בכה"ג שיכולה להמתין ע"י פרנס לא יוציא מיד אלא לאחר ל' יום. ובעינן נמי שנדרה רק על הזמן שתחתיו כתוס'. וכ"כ בש"ך שם סקי"ד. אולם הט"ז סק"ז נקט דכל דברי התוס' הם לס"ד וכשי' הר"ן וכ"כ הב"ש אבה"ע עד סק"ג.

**המדיר את אשתו וכו'**, ואמרינן בגמ' ס"ל כר"מ הוא נתן אצבע בין שניה וכו'. הנה דעת הרמב"ם פי"ב אישות הכ"ד הובא בר"ן דהדין דהוא נתן אצבע בין שניה, היינו דאף שרוצה לתת גט, אינו יכול להפטר מהכתובה, אלא כיון שהוא נתן אצבע חייב לתת כתובה, אבל אינו חייב לתת לה גט, ודקדק זה מדאמרינן בגמ' גם למ"ד הוא נתן ואם אמר א"א באשה נדרנית וכו', הרי שהוא מוציאה כיון שא"א באשה נדרנית. ועי' בתורי"ד ובר"ן שדחו ראויה זו. ונמצא לפי"ז פ' המשנה המדיר את אשתו וכו', אם רוצה להוציא חייב לתת לה כתובה. וצ"ב. ועמד בזה הב"ש עד ועי' בחלקת מחוקק שם. ועוד הק' דא"כ מה קו' הגמ' ותתקשט וכו' הרי בין כה ובין כה א"א לכוף הבעל להוציאה. ומה נחלק ת"ק ור"י. ועי' בריטב"א 'דמבקשין ממנו על הגט, ואח"כ אם רצה כופין על הכתובה. ועי' באבנ"מ עד סק"ו דנחית לה חד דרגא, ואי בעלמא כפינן בשוטי הכא כפינן במילי, ואי בעלמא במילי הכא מבקשין ממנו לגרש. ובפרישה כתב דלמסקנת הסוגיא דאיירי בתולה בתשמיש ואיכא סברא דמסנא וכו' מודה הרמב"ם שכופין אותו להוציא, והרמב"ם איירי כשלא תלה בתשמיש דלא שייך סברא זו. ועי' פנ"י.

**עא:**

**אלא הב"ע דתלינהו וכו'.** ועי' רש"י דמשו"ה יכול להפר דדילמא וכו', מבואר דאף שהתנאי אינו עינוי נפש, מ"מ כיון שהנדר הוא ע"נ אזלינן בתר עיקר הנדר. ועי' באבנ"מ עד סק"ד.

**וכמה קצבה וכו'.** עי' תוס' לעיל ע"א ד"ה בעניות וכו', דלרב איירי כשהוא מדירה ולכך יוציא לאלתר, ולשמואל איירי בנדרה היא וקיים לה הוא, שאל"כ צריכה להמתין עד זמן הקצבה. אך בריטב"א כתב דאף דלשמואל גבי מזונות בסתם יש להמתין ל' יום, מ"מ הכא אם הדירה בסתם [דהיינו יותר מי"ב חודש] לא תמתין אפי' עד זמן הקצבה, דכל שלא נתן קצבה היא מצטערת ואמרה מסני וכו'.

ולפי"ז ניחא שי' הרמב"ם, שפסק פי"ג מאישות ה"ח כשמואל דאם הדירה י"ב חודש יקיים, [ודלא כרי"ף שפסק כת"ק שיוציא מיד]. וכתב שם דאם הדירה מקישוט יותר מי"ב חודש ותלאו בתשמיש יוציא ויתן כתובה, [דהרי הוא כאין לה קצבה]. והק' בחלקת מחוקק עד סק"ז מדוע לא אמרינן שתמתין שנה ולאחר שנה תתקשט ותאסר בתשמיש ז' ימים. ותי' דכיון שלא נשאל על נדרו שנה שלמה לא נותנין לו עוד זמן. אולם הוכיח מהתוס' לעיל ע. ד"ה הכא דאף שעברו עליו חודש שנאסרה בהנאה, צריכה להמתין עוד שבת או ב' שבתות, ולא אמרינן שיוציא מיד. ומכח התוס' הנ"ל נקט הגר"א שם שזה כוונת הרמב"ם, וז"ל 'יתר על כן וכו', היינו שנה וז' ימים וכו', וכמש"כ התוס' וכו', וע"כ צ"ל כן דהא שמואל מוקי למתני' בסתם, ואפ"ה תנן ל' יום ושנה ורגל'. ועי' בב"ש סק"ב. וכתב באבנ"מ עד סק"ב ובחנם נתחבטו האחרונים בזה, דהא הריטב"א כתב דבלא קצבה הא אומרת מסנא הוא דסני וכו', ולכך לא תמתין אפי' י"ב חודש אלא ז' ימים דתשמיש ותצא מיד, אבל כשהדירה ממזונות כיון שצריכה להמתין ל' יום שיש פרנס אע"ג שהדירה לעולם, וא"כ צריכה עוד ז' ימים לתשמיש.

**מתני'. המדיר את אשתו שלא תלך וכו'.** לרב מיירי שהדירה בעלה. הק' הראשנים איך יכול להדירה, הרי אין אדם יכול לאסור חברו בכה"ג. ותי' הר"י מיגש שבאמת הנדר לא חל, ומ"מ יוציא כיון שמסתמא לא יאפשר לה לילך וכו'. ועוד תי' דאיירי שאסר עליה תשמיש סתם אם תלך וכדלעיל. ומ"מ תצא לאלתר כיון שנדר סתם. אבל לשמואל קשה אפי' אם תלאו בתשמיש או מזונות מדוע תצא מיד, אלא ע"כ דהיא נדרה והוא קיים וכסוגיא דלעיל דאמרה מסנא וכו'. אך דנו בזה הראשנים בר"י מיגש ובריטב"א אי הוי בכלל נדרי עינוי נפש שיכול הבעל להפר. ועי' בר"ן כאן דהוי נדרי ע"נ, ואיירי שנדרה היא בלא תנאי והוא קיים. אלא דעדין קשה סיפא דמתני' דע"מ שתאמרי לפלוני וכו', והתם לא הוי נדר של ע"נ. ובזה כתב הר"ן שהיא נדרה ותלתה נדרה בתשמיש, ומ"מ תצא מיד כיון דאמרה מסנא הוא דסני וכו'. ובטור רלה פי' באופ"א שנדרה נדר של ע"נ, והבעל הפר לה ע"מ שתאמר לפלוני וכו'. והדברים מחודשים איך מהני הפרה על תנאי.

**עב.**

**המדיר את אשתו שלא תשאל וכו', וכן היא שנדרה**. לרב איירי שהדירה ותלה נדרו בתשמיש סתם, ולכך יוציא מיד. וסיפא שהיא נדרה והוא קיים. ולשמואל א"א לומר שברישא איירי שהיא נדרה והוא קיים, שהרי כתוב וכן היא שנדרה וכו'. וע"כ שהוא נדר ומדוע יוציא לאלתר, וביאור בתוס' דהוא הדירה ולא תלאו בתשמיש, אלא אסר ע"ע הנאת שאילתה. ובסיפא וכן היא שנדרה כתבו התוס' שאיירי שהיא נדרה והוא קיים. וכן פי' הראב"ד. אלא דא"כ קשה מדוע בסיפא תצא שלא בכתובה, וביאר הרשב"א דאזיל כמ"ד היא נתנה אצבע בין שניה. וברשב"א הק' ע"ז הא הרי"ף פסק כמ"ד הוא נתן וכו'. לפיכך פי' הר"ן דכיון שהיא נדרה והוא אינו יכול להפר כיון שאי"ז מנדרי ע"נ, לכך תצא מיד. ועיקר החלוק בין הרישא לסיפא הוא האם תלתה בתשמיש. ועי' בריטב"א שביאר איך יכולה לנדור על ממון הבעל.

**העוברת ע"ד משה.**

**א.** העוברת ע"ד משה תצא שלא בכתובה וכו. היכי דמי אי דלא ידע מנא ידע. הק' הראב"ד מ"ט לא אוקמה שהיא מודה. ותי' משום דבכה"ג אינה נאמנת דאין אדם משים עצמו רשע. והר"ן הק' ע"ז ולא נראה דלהפסיד כתובתה ודאי נאמנת, דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי, ובראשנים הוסיפו ע"ז דדומה לאומר לחברו שגנב ממנו, שרק קנס אינו משלם אבל קרן חייב. ולכך תי' הר"ן ושא"ר דלא אוקמה במודה משום דהוי מילתא דלא שכיחא. ובביאור שי' הראב"ד כתב בקובה"ע כב סק"ב דפלגינן אמרינן רק במקום שהוא אומר תרי מילי, ובזה שייך לומר פלגינן, ולכך בממון כיון שחיוב הממון אינו מחמת האיסור גניבה, דהרי אפי' אם לא עשה מעשה עבירה חייב לשלם לו, בזה שייך לומר פלגינן ומקבלין דבריו לענין הממון, אבל הכא שחיוב הממון הוא מחמת האיסור, שהרי אילו היתה מכשילתו בשוגג אינה מפסדת כתובתה, ובכה"ג לא אמרינן פלגינן. ובקוב"ש רלה הק' מסוף נדרים דאמרינן דהאומרת טמאה אני לך אף למשנה אחרונה שאינה נאסרת עליו, מ"מ מפסדת כתובתה מפני הודאתה, ומדוע לא נימא דכיון שההפסד ממון מחמת הזנות, ועל הזנות אינה נאמנת שוב לא תפסיד כתובתה דומיא דהכא. אלא חזינן שנאמנת לענין הממון אף שלענין האיסור אין אדם משים עצמו רשע. ועי' ברע"א ופנ"י בסוגיין. [ויש מקום לחדש דבזנות ההפסד כתובה אינו מחמת האיסור, אלא מחמת המרידה בבעלה, ומציאות הזנות זה סיבה להפסיד כתובה].

**ב**. והנה כתב הרא"ש סי' ט' דהא דעוברת ע"ד מפסידה כתובה, הוא רק באיסורים כעין המבואר במתני', אבל המחללת שבת וכדו' אינה מפסידה כתובה, מבואר דרק כשעוברת על איסורים ששיכים לאישות שבינו ובינה, ולא בשאר איסורים. [ונודרת ואינה מקיימת הוא משום דבעון נדרים וכו']. והנה יש לדון מאיזה טעם מפסידה כתובתה באיסורים אלו, האם הוא קנס שקנסו רבנן את האשה על ההכשלה, או דאי"ז מטעם קנס אלא מחמת שכיון שהיא קילקלה את האישות וגרמה לגירושין, לכך אין ראוי לה כתובה. והנה בתורי"ד כתב דאם האיש עובר ע"ד האשה יכולה לתבוע גירושין, ובתוך דבריו כתב שהוא מטעם קנס ע"ש. וכן הל' בתוס' ריש אע"פ ד"ה ולעוברת. והנה אי נימא שהוא קנס על האיסור שעברה, מיושב קו' הראשנים על הראב"ד, דהכא לא שייך לומר שהיא נאמנת על הממון כמו בגניבה, דהכא דין קנס הוא על האיסור, וכיון שאינה נאמנת על האיסור, לא שייך לקונסה. ועי' בפנ"י.

ובאחרונים הביאו כמה ראיות שאינו קנס על ההכשלה גרידא. בקוב"ש הביא ראיה דאמרינן בסמוך לענין נדרים דר"מ ס"ל שכיון שיכול להקניטה ותדור לפניו ויפר לה לכך אינו מוציא דשוב הוא לא יעבור איסור, ובפשטות התקנה הוא רק כלפיו שהוא לא יעבור איסור, אבל כלפי האשה הרי עברה איסור עד ההפרה. והנה אי הוי מטעם קנס על מה שעברה מה יועיל שהוא יחזור ויקניטה וכו', כלפי שלא יעובר איסור, מ"מ ראוי לקונסה מחמת שעברה איסור. ויש להעיר בזה שהרי תוס' לעיל עא. כתבו דר"מ איירי בגוונא שרוצה לקיימה, וע"ז הוא אומר שיש לו עצה כדי שלא תכשיל אותו מכאן ולהבא, אבל אי בעי לגרש שפיר מודה ר"מ שאינו נותן כתובה, וא"כ ליכא ראיה דשפיר י"ל שהוא מחמת קנס, ומ"מ ר"מ לא איירי אלא לענין שלא תכשליהו לעתיד.

ועוד מוכח מהתוס' שהק' דלוקמה כגון דידע ופירש, אבל היא היתה רוצה לאכילו, וכו' ובאמת שי' הר"ן בשם הרא"ה דאפי' אם היא רק ניסתה להכשילו יוצאת בלא כתובה, ותי' בשם הרשב"א דבכה"ג יכולה לומר לו משחקת הייתי וכו', משמע שבלא טעמא דמשחקת יוציא, ואי נימא שהוא קנס על שעברה או שהכשילה באיסור, הרי בכה"ג לא עבר איסור.

וכתבו רבותינו האחרונים בהפלאה ובחת"ס ועוד, דהטעם שמפסידה כתובתה הוא מחמת העתיד, דכיון דהכשילתו נעשית חשודה מכאן ולהבא, ושוב אינו יכול לדור עמה, ונמצא שהיא סיבת הגירושין, ולכך מפסדת כתובתה. וכמוש"כ הרמב"ם פכ"ד מאישות ה"ו דמי שזינתה תחת בעלה הפסידה כתובתה משום שמעשיה גרמו לה להיאסר על בעלה, ובזה דנו התוס' האם במה שרצתה להאכילו נעשית חשודה ומפסדת כתובה, או דאינה חשודה וכו', וע"ז הביאו דאינה חשודה דיכולה לומר משחקת וכו'. ולפי"ז כתב ההפלאה ובקוב"ש רלד ניחא קו' הראשנים על הראב"ד דאם היא מודה כיון שאינה נאמנת לעשות את עצמה חשודה על האיסור, ומדינא מותר לו לדור עמה, לכך אינה מפסדת כתובה.

**ג.** ובבית יעקב העיר על דברי ההפלאה, א. דלדבריו היה צריך להיות שאפי' אם היא עוברת על כל איסור תורה תפסיד כתובתה, שהרי היא נעשית חשודה לכל דבר, שהרי קיי"ל ביו"ד קיט שאפי' בעובר לתאבון יש דברים שהוא חשוד עליו. וברא"ש כתב דדוקא באיסורים כעין מתני', וצ"ע. ב. הרי מבואר בסוטה וכן נפסק בשו"ע קטו סעי' ד' דרק אם התרו בה מפסדת כתובה, ואי משום שהיא חשודה הרי גם בלא התראה היא חשודה. ואסור לו לסמוך עליה. ועי' בהפלאה שהרגיש בזה, והוסיף דבעינן תרתי חדא שהיא חשודה, וגם מחמת שמכשילתו באיסור. וצ"ע.

וגם דבריו מחודשים שהרי אי כלפי שמיא גליא שהכשילתו הרי היא נעשית חשודה ואסור לו לדור עמה, וא"כ כיון שלפי דבריה היא אסורה לו, למה לא תפסיד כתובתה, וצ"ב, וחזינן דכיון דמ"מ אינו מבורר לפנינו שהיא חשודה, אינה מפסדת כתובה. וכתב ההפלאה דלפי"ז אם אח"כ יתברר לו לבעלה שהכשילתו תפסיד כתובתה עפ"י הודאתה גם לשי' הראב"ד. והק' הבית יעקב דאם כשהבעל מאמין לה נעשית חשודה וצריך לגרשה ותפסיד כתובתה, וא"כ עדין קשה קו' הראב"ד לוקמה שהיא מודה ובעלה מאמינה.

**ד.** והנה נחלקו הראשנים בכה"ג שגם הוא עובר ע"ד משה ואוכל שאינו מעושר, האם כשבא להוציאה מפסדת כתובתה. במרדכי ובהגהת אשרי כתבו שאינה מפסדת, אך בשו"ת הרמב"ם כתב שאין לה כתובה הובא בקוב"ש. וכתב שם דתלוי בהנ"ל דאם הוא קנס על ההכשלה, מה איכפת לן שגם הוא עובר, סו"ס היא מכשילה אותו באיסור וצריך לקונסה. אבל אי הסברא שהיא גרמה לגירושין הכא ל"ש לומר שהיא קלקלה האישות. ויל"ע. ועוד נחלקו הראשנים בשטמ"ק בגוונא שאין בעלה רוצה לגרשה עכשיו אלא רוצה בקיומה, דעת הרמב"ם שם הט"ז שגם בכה"ג מפסידה כתובתה, דכל הטעם שתקנו כתובה לאשה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, אבל עוברת ע"ד ניחא שתהא קלה בעיניו להוציאה. אך הריטב"א כ' דמורי ורבותי חולקים ע"ז, וס"ל דבעוברת ע"ד ובעלה רוצה לקיימה יש לה כתובה. ולכאו' הוא תלוי בטעם ההפסד, דאם הוא קנס על ההכשלה מה איכפת לן שהוא רוצה לקיימה, סו"ס קנסו רבנן כדי שתהא קלה בעיניו להוציאה. אבל אם הסברא מצד שהיא קלקלה האישות וגרמה לגירושין, א"כ י"ל דבכה"ג שהוא רוצה לקיימה ואינה מגרשה, שוב אינה גורמת לגירושין ויש לה כתובה. ויל"ע.

**ה.** הנה נחלקו ר"י ור"ג במתני' לעיל יב: הנושא את האשה ולא מצא לה בתולים, היא אומרת משארסתני נאנסתי וכו', האם יש לה כתובה. וכתב רע"א דאם אשת כהן היא אין לה כתובה ממנ"פ, שהרי גם לדבריה שנאנסה מן האירוסין אין לה כתובה משום שהכשילתו באיסור שנישאת לו, שהרי אשת כהן נאסרת אפי' באונס, ונמצאת עוברת ע"ד. ובדברי יחזקאל יח אות ח' הביא בשם גדול אחד שהק' מ"ט מפסידה כתובתה, הא גם אם לא גרמה לו איסור בנשואין, סו"ס היא אסורה לו וצריך להוציאה, ואמאי מפסדת כתובתה. והוכיח הדבר"י שם דגם אשה האסורה לו שייך דינא דעוברת ע"ד. ומוכח שהוא מדין קנס. אך העיר שם מתוס' ט: ואכמ"ל. ומ"מ לכאו' הוא תלוי בהנ"ל דאם הוא קנס על ההכשלה, א"כ מה איכפת לן שבין כה הוא צריך להוציא, אך אם הוא משום שהיא גרמה לו הגירושין, א"כ בכה"ג שהוא צריך להוציאה ממילא, לא חשוב שהיא גרמה לגירושין ויש לה כתובה.

**ו.** דעת הרמב"ם פכ"ד מאישות ה"ו שבזינתה הפסידה כתובתה משום שמעשיה גרמו לה להיאסר על בעלה, ושם בה"י הביא הדין דמי שזינתה אין לה כתובה, והוסיף ולא המזנה בלבד אלא אף העוברת ע"ד וכו'. וכתב הכס"מ דאע"פ שכבר לעיל דין אשה שזינתה, מ"מ חזר לשנתו לסמוך לו דין עוברת ע"ד, דחד טעמא הוא כאשה שזינתה, והנה שם בהט"ז כתב דבעוברת ע"ד אין כופין את הבעל להוציא, [ובראב"ד כתב דמ"מ מצוה להוציאה] אלא אם רצה יוציא בלא כתובה, וביאר הטעם מדוע אין לה כתובה משום שלא תקנו להם כתובה, אלא תהא קלה בעיניו להוציאה וכו', וצ"ב למה לא כתב כמו שכתב לעיל גבי זינתה, שמעשיה גרמו וכו'.

**ואשתכח שיקרא**. נחלקו הראשנים האם נאמן החכם לומר שלא טיהר לה או דבעינן ב' עדים להכחישה. הרשב"א כתב דלא סגי בהכחשת הכהן אלא בעינן ב' עדים שיאמרו באותו היום היה עמנו ולא זזה ידינו מתוך ידו, אבל עפ"י הכחשתו לא מהני להפסידה כתובתה כיון דהוי ע"א. והביא כן מהירושלמי, וכן פסק בשו"ע קטו א'. אך הר"ן הביא בשם הרמב"ן בפרק שבועת העדות שנראה מדבריו שסגי בהכחשת הכהן, והלשון מדוקדק בגמ' 'דאזיל שייליה ואשתכח שקרא' משמע דע"י טענתו לבד נמצא שהאשה שקרה. והוסיף בזה הר"ן דה"ה בכל עד מפי עד ובא הראשון וכפר, אין השני האומר בשמו נאמן. וצ"ב מדוע יש לו עדיפות על העד שאומר בשמו. ועי' בריטב"א שביאר 'דכיון דתלתה מילתא בדידה הא הימניה, ואיהו נאמן להפסידה כתובתה דרגלים לדבר'.

דעת הרא"ש בסי' ט' שאין הכהן נאמן אלא בעינן ב' עדים, והביא כן מהירושלמי, וכתב דמילתא דמסתברא הוא, דכיצד יפקיע ממנה הכתובה בע"א. אמנם ברא"ש בשבועות פרק שה"ע סי' יז הביא דאשה שאמרה מת בעלי עפ"י ע"א, והעד מכחיש אינה נאמנת מכאן ולהבא, והביא לזה הרמב"ן ראיה מסוגין גבי חכם, שנאמן יותר ממנה כדאמרינן דאזיל שייליה וכו'. ונמצא שהרא"ש סותר עצמו. [ועי' בש"ש ש"ו פי"ד]. ומצינו בזה ב' דרכים. א. בב"י יו"ד קפה ד"ה בפרק המדיר כתב דכל דברי הרא"ש בסוגיין הוא דוקא לענין הממון ולהפסיד כתובתה, שאינו בדין שע"א יפסיד ממון, אבל לענין איסורים מודו שהחכם והכהן נאמנים ואי"צ עדים. אלא דמ"מ קשה מה הרא"ש הביא ראיה מסוגיין שהחכם נאמן, הא בסוגיין איירי לגבי הפסד ממון ובעינן ב' עדים וצ"ע. ב. בחלקת מחוקק שם סק"ד כתב דודאי לגבי כתם נאמן החכם, שהרי מבואר בגמ' בסמוך שאפי' הוחזקה וכו' יוציא בלא כתובה, כ"ש אם הכחם מכחישה, וכל דברי הרא"ש בסוגין הם רק לענין פלוני תקן לי את הכרי, והביאור הוא דכיון אשה שאמרה פלוני תקן לה את הכרי, הרי מלבד מה שמעידה שפלוני תקן לי מונח בזה גם עדות שיודעת שהכרי מתוקן, ואינה צריכה לעדות הפלוני, ולכך אינו נאמן להכחישה, אבל גבי חכם שטיהר את הכתם או בע"א בעדות אשה, הרי כל דבריה הם רק עדות העד ודברי החכם, שהרי אינה יודעת שהיא טהורה אלא מפי החכם, ובכל אלו נאמן החכם כיון שמפיו אנו חיים. ועי' באבנ"מ מב סק"ב.

1. ועי' בהפלאה שהוכיח סברת הר"ן מהברייתא, שהרי בנודרת על נזירות ע"כ תצטרך לגמור נזירותה, שהרי אין נזירות לחצאין, ואפ"ה אמרינן שצריך להוציאה, הרי שגם שאינה מרווחת כלום חייב להוציאה, דאמרה א"א בבעל שמקיים לי נדרי. ואפשר דתוס' דסרי דמה"ט אמרינן בבריתא ואם אמר א"א באשה וכו', דבאמת אינה יכולה לכופו לתת לה גט, ושוב ליכא ראיה לדברי הרמב"ם. ועי'. [↑](#footnote-ref-2)