14. תנאי במצוות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל ש"ק פ' חיי שרה כ"ד חשון פ"ב

# בדין תנאי במצוות

### המקורות בדין תנאי במצוות

א] יש לדון האם מועיל תנאי במצוות וכגון מי שמתפלל במנין שנוהגים כגר"א ורוצה לחשוש לדעת המג"א ורוצה לקרות ק"ש על תנאי קודם התפילה שאם הלכה כמג"א יוצא קודם התפילה ואם לא לא רוצה לצאת ידי חובתו וכן נפק"מ במי שעומד קודם הנץ החמה ולא רוצה להתפלל ויש דיעות שראוי לקרוא ק"ש קודם הנץ החמה האם יכול לקרות על תנאי וכן בהרבה מקרים והנה זה ודאי שבשחיטה אדם לא יכול לעשות תנאי שכיון שבמציאות הוא שחט ממילא הדבר שחוט וזה לא תלוי בדעתו כלל אמנם כאן כיון שמצות צריכות כונה א"כ זה תלוי בכונתו לצאת ובזה שייך להטיל תנאי שכל מה שמכוין לצאת רק לצד מסוים אמנם לכאורא למ"ד מצוות אינם צריכות כונה שיוצא המצוה גם ללא כונתו א"כ לא יעזור שיעשה תנאי דעצם המציאות שעשה המעשה מצוה הוא יוצא והנה להלכה השו"ע סימן ס' פסק שמצות צריכות כונה אמנם המ"ב הביא שהרבה ראשונים נקטו שמצות אינם צריכות כונה ולפ"ז ודאי לא יועיל תנאי אמנם נחלקו הראשונים [הובא בב"י סימן תקפ"ט ובמ"ב סימן תע"ה] האם מועיל שאומר מפורש שלא רוצה לצאת למ"ד אין צריכות כונה וא"כ לשיטות שאם מכוין מפורש שלא לצאת באמת לא יוצא א"כ שייך לדון שמתנה שאם כצד פלוני הוא לא רוצה לצאת ידי חובתו אמנם לא יעזור שיתנה שלא מכוין לצאת אלא צריך להתנות שמכוין לא לצאת וכמבואר בגר"ז תפ"ט סי"ב [ועיין לקמן דיתכן שיש לחלק בין הדין כונה למ"ד צריכות כונה ובין מ"ד שאינם צריכות כונה ויתכן שזה גם סיבה לחלק האם מועיל תנאי] והנה לפ"ז במצוה שיש בו הנאה כגון אכילת מצה שבזה נפסק בשו"ע סימן תע"ה שלא צריך כונה לא יועיל תנאי אמנם נחלקו אחרונים האם מועיל כונה מפורש לא לצאת כמו למ"ד אצ"כ עיין מ"ב סימן תע"ה וזה תלוי בנ"ל האם זה סיבה שיועיל תנאי

והנה בעיקר הדבר האם מועיל תנאי במצוות עיין ב"י סימן תפ"ט שהביא מהרשב"א שהיה בני אדם שהיו סופרים ספירת העומד מבעוד יום כדי שאם ישכחו לספור בדיעבד יצאו והיו חוזרים וסופרים בלילה אם ברכה והרשב"א והאבודרהם תמהו עליהם שעד כמה שיצאו מבעוד יום אין הם יכולים לחזור ולספור בלילה [ועיין ביאור הגר"א דברים מחודשים ששיך לחזור ולספור כדי לברך] אמנם השו"ע כתב עיצה זו שיספור מבעוד יום ואם לא ישכח יחזור ויספור בלילה אם ברכה ועיין מג"א שכיון שהשו"ע פסק שמצוות צריכות כוונה א"כ יכול לספור על תנאי שאם יזכור לספור לא מכוין לצאת ואם לא יזכור יצא בספירה מבעוד יום ועיין פמ"ג שתמה למה המג"א כתב שזה רק מצד שמצות צריכות כונה הרי כיון שנפסק שאם מכוין לא לצאת לא יוצא א"כ יכול להתנות שאם יזכור לספור הוא לא רוצה לצאת וכן העתיק המ"ב ועיין סימן מ"ו דהרמ"א כתב שיקרא פסוק ראשון קודם התפילה ויכוין לצאת שמא יעבור הזמן וכתב המג"א שכל זה אם באמת יש לו צד שיפסיד הזמן אבל אם לא חושש שיפסיד הזמן לא יעשה כך כי הוא מפסיד ק"ש אם ברכותיה ועיין רעק"א שכתב שיכול לכוין בדרך תנאי שאם הציבור יעבור את הזמן הוא רוצה לצאת ואם לא הוא לא רוצה לצאת וציין למג"א הנ"ל וכן הוא בגר"ז שם [ועיין לקמן מה שיש לדון בסברת המג"א] אמנם עיין ט"ז לגבי ספירת העומד שנקט שלא מועיל שיעשה על תנאי ועיין פמ"ג שמשמעות הדברים שכה"ג שיכוין על צד לא יצא ידי חובתו כלל שאין זה כונה [וכן הוא פשטות הרשב"א שנתקשה במנהג זה אם לא דנימא שיש חסרון של ברירה עיין לקמן]

והנה עיין ב"י סימן תק"צ שהביא את נידון הראשונים למה צריך לתקוע תשר"ת תש"ת הרי התקיעה האחרונה תועיל גם בתור תקיעה לאחר התרועה וגם בתור תקיעה קודם השברים שהרי זה ספק מהי התרועה וא"כ ממ"נ יש כאן תקיעה והראשונים תירצו שיצא טעיות אמנם הרא"ש כתב שעד כמה שהוא תוקע את התקיעה בתור לאחר התרועה א"כ זה לא יכול להועיל לתקיעה שקודם התרועה ועיין ב"י שהביא מהר' אליהו מזרחי שתירץ שכיון שמצוות צריכות כוונה ממילא לא יכול לצאת אם התקיעה של אחרי התרועה לתקיעה שקודם השברים והוסיף וז"ל ותנאה לא שייך הכא דאם כן ליכא כוונה לא לתקיעה אחרונה ולא לתקיעה ראשונה ואינו יוצא בה לא לזה ולא לזה עכ"ל דהינו שנקט שלא שיך שיעשה תנאי מצד שכה"ג לא חשיב כונה כלל ומבואר מדבריו שמצד הדין כונה הנצרך למצוה כאן לא יכול להתנות שאו שמכוין שזה יהיה למצוה או שלא מכוין והב"י תמה עליו שבתנאי זה נקרא מכוין ויתכן שכונתו לחלוק שכאן מכוין למצוה בכל הצדדים רק הנידון בתור מה זה נעשה

### למה אין חסרון של ליתיה בשליחות ליתיה בתנאי

ב] והנה הגמ' בכתובות ע"ד. מביאה מימרא של ר' יוחנן שאם אדם חולץ לאשה ועושה תנאי על מנת שתתן לו מאתים זוז חל החליצה גם אם לא תתן לו והגמ' מבארת הטעם מצד שמילתיה דליתה בשליחות ליתיה בתנאי וכיון שחליצה אי אפשר על ידי שליח לכן אי אפשר להטיל בה תנאים ועיין עונג יו"ט סימן ג' שכתב שלפ"ז לא שייך לעשות תנאי במצוה שאי אפשר לעשותה על ידי שליח אבל בהדלקת נר חנוכה ששם מועיל שליח באמת יועיל תנאי אמנם עיין חת"ס אבן העזר ח"ב סימן צ' שכתב שכיון שרוב מצוות אפשר לעשות על ידי שליח ממילא יש תנאי במצות וגם אם יש מצוה שאי אפשר לעשות על ידי שליח אין בזה חיסרון

ויש לבאר בזה עוד דהנה תוס' שם הקשו מה סברא בזה שדבר שאי אפשר על ידי שליח לא מועיל שליחות וכתבו שדבר שזה כל כך בידו בזה יכול גם לעשות תנאי אבל דבר שזה לא כך כך בידו שלא יכול לעשות שליח לא יכול לעשות תנאי דהינו שהכח להטיל תנאי זה בעשיה שבידו לגמרי ולא במעשה שהתורה הגבילה אותו בכל עשיתו והנה לפ"ז מסתבר שכל זה אם באמת זה דבר שמתאים עליו תנאי ולא ניתן לו הכח לזה אבל דבר שזה לא חיסרון מצד כח העשיה אין בזה חיסרון ועיין חת"ס שם בד"ה ולפע"ד לגבי חלוקת א"י שלא היה אפשר שליח מצד שהיו קטנים שאין בזה חיסרון שזה לא מצד כח הבעלות של העושה אלא מחמת חיסרון חיצוני ולפ"ז יש לומר שמצות שאי אפשר לעשות על ידי שליח זה לא מצד חיסרון בכח העשיה אלא שזה סברא בעשית מצוה של מעשה שזה צריך להעשות דוקא על ידי האדם ורק דבר שמצד עצמו הוא סוג דבר שמתאים שליח והתורה הגבילה שצריך דוקא על ידי האדם עצמו כמו חליצה שיסודו הוא מעשה מתיר בזה מה שלא יכול על ידי שליח הוא סברא לא יכול לעשות תנאי [והנה בפשוטו זה נסתר מהגמ' שם כתובות ע"ד ששואלת מקידושי ביאה שאי אפשר על ידי שליח והרי שם בפשוטו זה אותה סברא של מצוה שבגופו שהמעשה ביאה הוא לא עשיה שזה סיבה לקידושין רק אם זה האדם בעצמו ויתכן שהגמ' הבינה שמצד גדרי שליח זה היה צריך להועיל כמו שליח על הגבהה ורק שיש הלכה מדיני שליחות ויתכן שזה בכלל מכוון הגמ' שהיתקוש הויות להדדי וממילא שם זה החיסרון מצד שזה כמו מצוה שבגופו ובזה מיושב קושית רעק"א שם שנלמד משם לכל מקום וצ"ע]

והנה לפי סברות אלו באמת הדין תנאי במצות הוא מדין תנאי ופרשת תנאים וצריך משפטי התנאים ורק שהתנאי שאפשר על ידי שליח הוא לא חיסרון במצוות ועיין סידור אשי ישראל שהביא מהגר"י מסלאנט שבאמת בתנאי במצות צריך משפטי התנאים וכן משמע קצת ברעק"א סימן מ"ו הנ"ל שכתב שיתנה שאם לא יספיק רוצה לצאת ואם יספיק לא רוצה לצאת דהינו שכתב תנאי כפול והן קודם ללאו

אמנם הנה עיין תוס' בנזיר י"א. שהקשו איך מועיל תנאי בנזיר הרי מילתיה דליתיה בשליחות ליתיה בתנאי ותירצו שכיון שאת הקרבנות הוא יכול להביא על ידי שליח לכן זה נחשב שישנו בשליחות וצ"ב הסברא אמנם עיין רמב"ן בב"ב קכ"ו שתירץ שרק בתנאי שבן אדם לחברו צריך משפטי התנאים אבל בדבר שבינו לעצמו לא צריך משפטי התנאים דהינו שאת ההלכות איך עושים תנאי נאמר רק בעשיה אם חברו ונתחדש בדבריו שזה לא רק סברא בצורת התנאי אלא גם ביחס לאפשר על ידי שליח שזה נידון האם בכלל יכול לעשות תנאי והנה לפ"ז ה"ה בכל מצות שזה דבר שבין אדם לקונו לא צריך משפטי התנאים וא"ש שאין החיסרון של אפשר על ידי שליח וכן לפ"ז לא יצטרכו משפטי התנאים אמנם הנה התוס' לא תירצו כן אמנם יתכן שלגבי צורת עשית התנאי כגון תנאי כפול והן קודם ללאו הם ודאי מודים לסברת הרמב"ן ורק לגבי אפשר על ידי שליח ס"ל שזה חסרון בעיקר כח התנאי וזה גם בבין אדם לקונו [וכן הביא בדרך אמונה פי"ד מתרומות הי"ח בבה"ל מהחזו"א ע"ש] אמנם הביאו דבירושלמי מובא לגבי מניח עירובי תחומין על אם בא חכם וכו' צריך משפטי התנאים והעירוני לרמ"א סימן ר"כ שנראה שנקט שבנדרים בינו לבין עצמו לא צריך משפטי התנאים ובגליון מהרש"א הביא חולקים אמנם יתכן שנדר זה אחרת שהתנאי זה חלק מהנדר כדידוע מהגרי"ז והתוס' לא הקשו מתנאי בנדרים

והנה החת"ס אבן העזר ח"ב ס"צ הביא מההפלאה כתובות נ"ו שישב הקושיא מנזיר ונדרים שמועיל תנאי אפילו שליתיה בשליחות מצד שרק במעשה שבזה לא אתי דיבור ומבטל מעשה לכן צריך משפטי התנאים אבל בדבר שהוא דיבור שבזה אתי דיבור ומבטל דיבור בזה לא צריך להגיע למשפטי התנאים וכן הוא בשטמ"ק בנזיר י"א ובפשוטו לפ"ז במצוות שזה רק דיבור יועיל תנאי ולא צריך משפטי התנאים אמנם במצוות שזה מעשה [כגון הדלקת נר חנוכה או נטילת לולב] בזה לא יועל תנאי אמנם אם נימא שהתנאי זה עוד דבר חוץ מהמצוה והתנאי הוא רק על חלק הכונה א"כ תמיד זה דבר שהוא דיבור בעלמא וצ"ע בזה

### ידון דכאן לא שייך לדון כלל מצד משפטי התנאים

ג] והנה בעיקר מה שמצאנו משפטי התנאים עיין תוס' כתובות נ"ו. שהקשו למה אם לא עשה כמשפטי התנאים המעשה קיים הרי למעשה אמר שלא רוצה לעשות אלא א"כ יתקים התנאי ותירצו שמסברא ללא פסוק לא שייך לעשות תנאי שכיון שעשה מעשה ממילא הוא חל וכל המושג של תנאי התחדש בפרשת תנאים ויש שם צורה איך עושים תנאי וזהו יסוד הרא"ש כלל מ"ו דתנאי מילתא אחריתי דהינו שאין בכח האדם לעשות מעשה על צד ועשיתו על כל הצדדים רק נתחדש שיש כח של תנאי שמפקיע את החלות שצריך לחול ואמרה התורה תנאים איך יעשה צורה זו אמנם עיין חזו"א אבן העזר נ"ו ק"ה ובסימן נ' סק"י שהוכיח מהרמב"ן והרשב"א שחלקו על תוס' ונקטו שבאמת כל עושה תנאי זה מעשה על צד רק שיש גזה"כ שכל שעושה התנאי בצורה לא כמו שקבעה עשיתו נחשבת על כל הצדדים

והנה לכאורא כל מה שמצאנו מושג של תנאי שבכוחו לבטל המעשה זה רק שייך בחלות שזה מבטל את כח החלת הדבר אבל מצות שאין כאן שום חלות אלא עשיה גרידא מה שייך לומר שהתחדש שיש תנאי שבכוחו לבטל המעשה ומהיכי תיתי ללמוד שגם במצוות זה נתחדש [ורק לרמב"ן שגם בעשיה על הצד נתחדש משפטי התנאים יש לדון שזה בכל דבר גם בעשית מצוות אמנם אין זה מוכרח וודאי יתכן שזה רק ביחס לעשית חלותים ולא ביחס לעשית מצוות] אמנם באמת יש מקום לדון מסברא שרק בעשיה של מעשה שפועל חלות לא שייך לעשות מעשה על צד אלא חייב לעשות מעשה מושלם שבכוחו לפעול אבל במצוה שיש דין כוונה וכל שאומר שמכוין לצאת המצוה רק על צד מסוים זה נחשב שכל כונתו על צד ממילא כל קיום המצוה רק כצד שיש כאן כונה ובזה אין חיסרון שלא שייך לעשות מעשה על צד וממילא כאן לא צריך משפטי התנאים כלל ולפ"ז ודאי לא צריך תנאי כפול ולא הן קודם ללאו ולא שיהיה איתיה על ידי שליח וז"ב

### ידון שלא שייך תנאי דכונה זה מציאות ולא עשיה

ד] אמנם באמת מטעם הנ"ל שמצוה זה לא חלות יש מקום לדון שלא שייך כלל לעשות תנאי אפילו שיש דין כונה דהנה בעיקר דין מצות צריכות כונה יש לדון האם זה דין כונה נפרד דהינו שהמעשה הוא אותו מעשה אם כונה או ללא כונה אלא שנאמר הלכה בקיום המצוה שצריך כונה ועיין אמרי בינה י"ד שזה מדין ולעבדו בכל לבבכם וכן הוא בשיעורי הגרב"ד גיטין סימן ב' או שיסוד הדין שללא כונה אין לזה שם מעשה מצוה והכונה היא רק להגדיר את המעשה כמעשה מצוה אבל לא שיש סתם עוד תנאי שיצטרכו כונה ועיין ק"ש ח"ב סל"ח ובח' ר' ראובן סוכה ס"ט ובח' ר"ש על ר"ה שהאריכו דאין זה עוד הלכה אלא זה הלכה להגדיר את המעשה מצוה ועיין בהגהות אשר"י בר"ה וכן ברמב"ן ור"ן בחולין ל"א. שדנו לדמות מה שאין דין כונה בשחיטה וטבילה שגם במצות לא יצטרכו כונה והנה שם המתיר הוא לא מחמת הקיום מצוה וודאי הדין כונה הוא רק להגדיר את המעשה וכן מבואר בגמ' שכונת משמיע להוציא נצרך מצד הדין מצות צריכות כונה וכן הוא מהרבה פרטים שם בסוגיא ואכמ"ל והנה לפ"ז צ"ב מה שייך דין תנאי במצוה הרי עשה מעשה מצוה ואם זה מעשה מצוה הוא יצא ואם זה לא מעשה מצוה הוא לא יצא דכמו שאי אפשר לשחוט על תנאי דזה מציאות של שחיטה ועיין עונג יו"ט סימן ג' שדן מצד סברא זו שלא שייך תנאי במצוות והנה יש נפק"מ גדולה בין החיסרון של ליתיה בשליחות לחסרון הנ"ל דמצד ליתיה בשליחות א"כ יוצא המצוה משא"כ מצד חסרון זה יתכן שכה"ג אין לזה שם כונה ולא יוצא כלל וכן הוא משמעות הט"ז והרא"ם לעיל

אמנם באמת גם אם הדין כונה הוא דין נפרד שיש תנאי בקיום המצוה שצריך להעשות אם כונה עדין יש לדון שכאן לא שייך תנאי שאין הכונה אלא מציאות של כונה ועד כמה שכיון לשם מצוה יש כאן מציאות של כונה ומה שעושה תנאי מה זה יועיל הרי במציאות כיון רק שיש מקום לדון שכל שעושה תנאי זה נידון שיש כונה על צד וכנ"ל סק"ג ויתכן לחלק שביחס לדין כונה חיובית זה נחשב כונה על צד ולא ביחס לדין הגדרה של המעשה ודו"ק בזה

והנה בעיקר הסברא הנ"ל שבדבר שהוא כונה להגדיר המעשה לא שייך לעשות תנאי עיין קובץ הערות סימן ע"ו ובשערי יושר ש"ז פ"ח שביארו שזה כונת הגמ' לגבי חליצה שמילתיה דליתיה בשליחות ליתיה בתנאי שהטעם שלא מועיל שליח מצד שהאדם רק עושה המעשה אבל הדבר נפעל מעצמו ולא שהוא פועל ולכן לא יכול למנות על זה שליח ולכן גם לא שייך שיעשה תנאי אמנם ע"ש שתמהו על זה שהגמ' שואלת שקידושי ביאה לא יועיל על ידי תנאי והרי שם וודאי שזה חלות שהוא פועל אמנם ע"ש שביארו שהגמ' בתחילה סברא שקידושי ביאה זה המציאות של הביאה שפועלת והגמ' דוחה שהוקשה הויות להדדי שגם קידושי ביאה זה פועל כמו כל קידושין וממילא בזה אין חיסרון של ליתיה בשליחות והנה עיין קובץ הערות שכתב שהראשונים שהקשו שנזיר לא מועיל על ידי שליח לא יועיל תנאי בהכרח לא הבינו כך דשם ודאי הגדר שהוא פועל על ידי דיבורו אמנם יתכן שלמדו שחליצה הגדר שאדם פועל על ידי חליצה ובח' הגר"ח סטענציל כתב שבאמת לכן צריך להגיע לדין תנאי שהינו שמכח פרשת תנאי זה יכול גם להפקיע דבר שאדם רק עושה המעשה וצריך את כונתו להגדיר המעשה ובפשוטו גם במצוות זה כך ולפ"ז מיושב מה שהקשינו סק"ג מה צריך להגיע למשפטי התנאים דבמצות רק מצד החידוש של תנאי יעזור תנאי אמנם יתכן לחלק כנ"ל שמצאנו המושג של תנאי שמבטל מעשה רק בחלותים ולא במציאות של מצוה ודברי הגר"ח מחודשים מאוד וצ"ע

ועיין חידושי הגר"ש שקאפ יבמות סימן נ' שכתב שמסברא באמת לא שייך במצוות תנאי וכתב לבאר דהנה הבאינו לעיל שהראשונים חידשו שגם למ"ד מצות אינה צריכה כונה אבל אם מכוון מפורש לא לצאת הוא לא יוצא ולשון הרא"ש ותוס' שאדם לא יוצא בע"כ דהינו שזה לא אותו חיסרון כלל של המ"ד צריכות כונה וכתב שבזה יכול לעשות תנאי שאם יהיה כך הוא לא רוצה המצוה דהינו שזה לא תנאי בשם מצוה אלא בקיום המצוה מצידו ובזה כל שלא רוצה המצוה לא מקימה [ושמעתי לבאר שהכונה שרצון על צד ודאי שייך שהמציאות שרוצה רק אם יההי כך ולכן יוצא רק אם יהיה כך ועיין בשיעור תשפ"ג בדין טעות במצות האם מועיל אומדנא דמוכח כשלא רוצה לצאת לנ"ל] אמנם כבר הבאינו דבמג"א מבואר איפכא דרק למ"ד צריכות כונה מועיל כונה ועוד דבח' הר"ן בר"ה מבואר שאם מכוין לשם מצוה אחרת לא יוצא כמו אם מכוין לא לצאת ומבואר שזה אותו סוג חיסרון כמו למ"ד צריכות כונה דהיינו שכל שמכוין לשם דבר אחר בזה גם למ"ד אצ"כ זה מפקיע שם מעשה מצוה וכן דעת המג"א תע"ה שבנהנה שלא צריך כונה גם היפוך כונה לא עוזר והמ"ב נסתפק בזה וצ"ע בכל זה

אמנם בפשוטו אם מועיל תנאי צ"ל שכל שעושה על תנאי שייך לדון שהאם יש כאן מעשה מצוה זה תלוי במה שיקרה ומראש יש כאן מעשה על צד ובפשוטו ודאי שזה לא מצד משפטי התנאים אלא שזה מעשה על צד

והנה הבאינו לעיל שהמג"א נקט שהתנאי מועיל רק למ"ד מצות צריכות כונה והפמ"ג הקשה שגם למ"ד שאין צריכות כונה אבל אם מכוין שלא לצאת לא יוצא וממילא בזה יכול לעשות תנאי אמנם לנ"ל יתכן שלמ"ד מצות צריכות כונה שהמעשה מצד עצמו אינו מעשה מצוה רק אם כונה ממילא כונה על צד שייך לדון שחסר בשם כונה משא"כ למ"ד אצ"כ שם הכונה הפכית היא זו שמבטלת המעשה ממעשה מצוה ובזה יתכן שכל שזה לא מחשבה מוחלטת זה לא מחסר בכונה של המצוה ויש שדנו שלמ"ד מצוות צריכות כוונה שם באמת הדין כונה זה משהו צדדי ובזה שייך לעשות על תנאי אבל למ"ד אצ"כ הכונה שלא לצאת זה חסרון אחר שמגדיר את המעשה שאינו מעשה מצוה וממילא יתכן שבזה ודאי לא שייך תנאי שכל שזה מעשה מצוה ממילא יוצא וכנ"ל]

### יוכיח מהא דמצאנו לגבי בל תוסיף שעושה המצוה על תנאי

ה] והנה לכאורא יש להוכיח מכמה דוכתי שמועיל תנאי במצוות א. החת"ס הוכיח מהא דביו"ט שני יושבים בסוכה ואין בזה חיסרון של בל תוסיף ומבואר בגמ' שזה א"ש למ"ד צריכות כונה דחושב שאם זה יו"ט מכוין למצוה ואם לא לא מכוין והרי ללא כונה לא עובר על בל תוסיף והגמ' מסיקה ששלא בזמנה לכו"ע צריך כונה ממילא יושב על צד שצריך סוכה ומבואר שיכול לצאת את הדין כונה על תנאי וכן הוכיח בעונג יו"ט שם ב. עיין סימן ל"ד לענין הנחת תפילין דר"ת שהשו"ע כתב שיכוין שאם האמת כרש"י הוא יוצא ברש"י ואם לא הוא יוצא בר"ת ומבואר שמה שמכוין על צד זה מספיק ג. עיין מ"ב סימן ל"א לענין מניח תפילין בחול המועד שיניחו על תנאי אם יש מצוה דאל"כ יש בזה בל תוסיף ד. עיין שו"ע סימן ק"ז שהמסופק אם התפלל חוזר ומתפלל ועושה תנאי שאם חייב זה חובתו ואם לא זה נדבה ומבואר ששיך תנאי במצוה וכן כתב במ"ב לגבי חזרת הש"ץ שאם יש ספק האם יש עשרה שמקשיבים יעשה תנאי שאם אין עשרה מקשיבים תפילתו נדבה ואולי שם זה ענין אחר

אמנם לכאורא יש לחלק שבכל אופנים אלו הרי אם זה סוכות ממילא זה מצוה ואם זה לא סוכות זה לא מצוה רק שאם הוא עושה לשם מצוה זה מהוה עבירה וכל שיש ספק הוא מכוין שרק אם באמת זה מצוה הוא מכוין לשם מצוה ובזה לכאורא אין חיסרון דהוא מכוין שמה שזה זה יהיה ואין זה דומה במקום שזה וודאי מעשה מצוה והוא מכוין שעל צד מסוים לא יצא בזה המצוה שבזה יש חסרון בכונתו

### המורם מהנ"ל ובדין ברירה במצוות

ו] והנה המורם מהנ"ל דיש לדון האם מועיל תנאי במצות דדעת הרא"ם והט"ז משמע שלא מועיל ובדבריהם משמע שכה"ג לא יצא על כל הצדדים ויש שדנו שיש חסרון מצד ליתיה בשליחות ליתיה בתנאי שזה סברא שממילא יוצא על כל הצדדים ודעת הב"י והמג"א שמועיל [ובסימן תק"צ נפסק ברמ"א שמועיל תנאי ללגבי תשר"ת אמנם יתכן ששם הרי בשניהם כונתו למצוה ואולי זה נידון אחר] ובמג"א משמע שזה רק למ"ד מצות צריכות כונה והמ"ב הכריע לגבי ספירת העומר שזה מועיל גם אם אין צריכות כונה כיון שאם מכוין שלא לצאת לא יוצא [אמנם לראשונים שלא מועיל לכוין שלא לצאת הוא יצא] אמנם לגבי ק"ש לא הזכיר התנאי והגרש"ש דן שרק לכן מועיל כונה והנה החת"ס נקט שזה מועיל מצד משפטי התנאים ולפ"ז יש שדנו שצריך תנאי כפול או הן קודם ללאו אמנם כתבנו שיש לדון שבדבר שבינו לבין עצמו לא צריך משפטי התנאים כמבואר ברמב"ן ויתכן שכו"ע מודים לזה

והנה עיין מהרש"ם סימן מ"ו שכתב שבמקום שעושה תנאי איך ההלכה בזה אין חסרון של ברירה אמנם במקום שעושה תנאי שאם יספיק ק"ש בזה לראשונים שגם בתנאי יש חסרון של ברירה א"כ לא מועיל תנאו ובזה ישב המג"א שלגבי ספירת העומד הזכיר התנאי כיון שזה דרבנן ובזה יש ברירה משא"כ לגבי ק"ש שזה דאוריתא בזה אין ברירה אמנם החזו"א הכריע שדבר שעיקרו דאוריתא לא מועיל ברירה ויש לדון לגבי ספירת העומר איך לדון את זה ועיין דרך אמונה פי"ד מתרומות הי"ח שהביא שהחזו"א נסתפק בזה האם יש בזה חיסרון של ברירה ולכן כתב שיתנה שאם יש חסרון של ברירה לא עושה על תנאי ואם אין חסרון של ברירה עושה על תנאי

אמנם בעיקר הדבר שיש כאן חיסרון של ברירה הנה מבואר בגמ' שבעושה חלות תודה יכול לעשות תנאי שאם לא ירצו זה יהיה למצה והקשה המנח"ח למה אין בזה חיסרון של ברירה ועיין ברכת שמואל גיטין סימן י' ובשיעוריו סימן ב' שכתב שרק בעשיה של חלות או עשיה של גט שזה פועל חלות יש חסרון של ברירה אבל בדבר שהוא אותו דבר ורק יש הלכה של כונה בזה אין חסרון של ברירה ולכן בחלות תודה שזה לא להחיל על החלות שם חלות תודה זה הלכה בצורת עשיתן בזה אין חסרון של ברירה ועיין בשיעוריו שביאר שלכן גם בתנאי במצוות אין חסרון של ברירה כיון שזה דין כונה נפרד אמנם למה דנוקטים בפשוטו שזה להגדיר את המעשה וכנ"ל לכאורא זה כמו גט אם לא שנימא שבדבר שהוא לא חלות אין חסרון ברירה וצ"ע עומק הסברות בזה

**הוספה ניסן פ"ג:** ובספר ישועות יעקב הלכות ספירת העומר העיר בזה למה אין כאן חסרון של ברירה בתנאי וכתב בשם הרמב"ן שרק בעל מנת שירצה אבא חשיב ברירה דהעשיה תלויה בדבר שיקרה אבל בעל מנת שלא ימחה אבא אין חסרון דהדבר עשוי ורק אם יוצר משהו זה יבטל וכתב שגם כאן מכוין לשם ספירה רק אומר שאם יזכר לספור ספירתו לא ספירה ועיין שלמי תודה פסח שהביא סברא זו מהגראי"ל לגבי מי שמפריש בערב פסח לכל מי ששכח שאין בזה חסרון של ברירה אמנם כתב לדון שיתכן שכל סברת הרמב"ן זה בתנאי ששיך לדון שהעשיה על כל הצדדים אבל כאן דבפשוטו זה רצון על צד תמיד יש כאן החסרון הנ"ל