א - בדין טענת מזויף, ובדין שטר שאינו מקוים
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**בדין טענת מזויף**

**ובדין שטר שאינו מקוים**

**א**

א] **גיטין ב' א',** התוס' בד"ה ואם יש עליו עוררין, דנו אם גובין בשטר שאינו מקוים שלא בפניו ומיתומים ומלקוחות, והוכיחו דאין גובין בו משום דטענינן מזויף, דאל"כ לא שבקת חיי לכל ברי' וכו'.

**ומבו'** מדבריהם דלא הצריכו חכמים קיום, אלא כשטוען הבע"ד מזויף, אך בלא טענת מזויף גובין אף בשטר שאינו מקוים, וזהו שדנו דשמא שלא בפניו וכו' דאין הבע"ד טוען מזויף גובין בו, ואף לפ"מ שהוכיחו דאין גובין בו, היינו מכח דינא דטענינן, אך בלא דינא דטענינן היו גובין בו אף שאינו מקוים.

**וכ"נ** בד' הרמב"ן לקמן ט' א', שאע"פ שלא טענו יתומים "טענינן להו" ואמרינן לי' קיים שטרך וחות לדינא, עכ"ל, והרי דכל הא דאין גובין בשטר שאינו מקוים מן היתומים הוא מכח דינא דטענינן,[[1]](#footnote-2) וכ"ה להדיא בדבריו בב"מ ט"ז ב', ז"ל, ומשמע שאם לא טענו טענינן להו שמא מזויף הוא וכו', ש"מ דהאי טענה נמי טוענין ללוקח, עכ"ל, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן ט' א', וכ"ה להדיא בדבריו בתשו' ח"א סו"ס אלף קע"א, עיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דטוענין ליתומים מזויף, אף דהוא טענה דלא שכיחא, ול"ד לטענת נאנסו דאין טוענין להן.

ב] **ונפ"מ** בזה הוא בגונא דהבע"ד לפנינו ואינו טוען בברי שהשטר מזויף, אף דטוען כן בטענת שמא, דבכה"ג גובין ממנו אף דאין השטר מקוים.[[2]](#footnote-3)

**ומצינו** הדין מפורש כן בד' הריטב"א בב"ב קע"ה א', ז"ל, ומ"מ ש"מ דאין נפרעין מן היתומים בשטר שאינו מקוים וכו', ושלא כדברי ר"י שהי' אומר שאין מצריכין לקיים שטר אלא כשהלוה טוען בבריא שמזויף, ומיהו בהא מודינא שאם הלוה קיים ואינו טוען לא טענינן לי', עכ"ל, וכ"כ הנימו"י שם, והביאו הב"י בסימן פ"ב ס"א.

ג] **אמנם** הנה בתשו' הרמב"ן סימן ח' כתב, ז"ל, וכ"ש בטענת מזויף דקיום שטרות רבנן תקוני תקינו, וכל שטר דלא מקוים לאו כלום הוא, וכבר הי' מעשה ביתומים שהוציאו שט"ח על אחרים והלה הוציא שובר ואמרו ליה קיים שוברך וחות לדינא, ולא מדין טוענין ליתומים שאני אומר אין טוענין להם להוציא ממון מרשות אחרים וכו', ואעפ"כ אין שוברים שטרם אלא משובר מקוים, דכל שטר דלא מקוים בחזקת מזויף, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דאין גובין בשטר שאינו מקוים, אף כשאין הבע"ד טוען מזויף, דכל שטר דלאו מקוים לאו כלום הוא, וע"כ הוא דאין גובין בשטר שאינו מקוים מן היתומים, ול"ב בזה לדינא דטענינן.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ד] **ובפשוטו** נפ"מ בפלוגתא זו, דהנה קי"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ונאמן הלוה לומר שהוא פרוע, ובפי' ר"ח בשבת ע"ח ב' כתב דהוא מדינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וכ"כ בפי' רשב"ם בב"ב קנ"ד א' ד"ה ראי' בקיום השטר וד"ה ר"מ סבר, וכ"ה גם בדבריו שם ק"ע א' (ד"ה א"צ לקיימו), וכ"כ הרמ"ה והריטב"א שם, וכ"כ הרמב"ן שם ע' א' וכ"נ בד' הרשב"א שם, וכ"כ הרשב"א בכתובות י"ט א', והטור בסימן פ"ב.

**ולכאו'** לדעת התוס' ודעימייהו דהא דאין גובין בשטר שאינו מקוים הוא רק כשטוען הבע"ד מזויף, או בגונא דטענינן מזויף, הדין נותן דכל שמודה הלוה שהשטר אינו מזויף, וטוען שהוא פרוע, לא חשיב כהפה שאסר, שהרי א"צ לדון מכח מה שהודה שאינו מזויף, אלא כיון שאינו טוען מזויף, אין השטר צריך קיום, ובע"כ דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ונאמן הלוה לומר שהוא פרוע, הוא מדין מיגו.

**וממש"כ** הר"ח ודעימי' דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו הוא מדינא דהפה שאסר, יש ללמוד דס"ל כדעת תשו' הרמב"ן דשטר שאינו מקוים לאו כלום הוא, אף כשאינו טוען מזויף, דלפ"ז הא דגובין בשטר כשמודה הלוה שכתבו הוא מכח הודאתו, וכיון דהוי האיסור על פיו, יש בזה לדינא דהפה שאסר.

ה] **אמנם** צ"ע לפ"ז בסתירת דברי הראשונים בזה, דבד' הרמב"ן במכילתין ובב"מ מבו' דהא דאין גובין בשטר שאינו מקוים הוא רק במקום טענת מזויף, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרשב"א, ובד' הריטב"א בב"ב, - ומאידך בד' הרמב"ן והריטב"א בב"ב והרשב"א בכתובות מבו' דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו הוא מדינא דהפה שאסר, ובע"כ דשטר שאינו מקוים לאו כלום הוא ואין גובין בו אף כשאין הבע"ד טוען מזויף.

**וגם** קשיא ע"ד התוס' ודעימייהו ממה שאמרו בב"מ ז' א' בטעמא דמ"ד דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, דהוא משום דחספא בעלמא הוא, מאן קא משוי לי' להאי שטרא לוה הא קאמר דפריע, ומשמע להדיא דשטר שאינו מקוים הוי חספא בעלמא אף כשאין הלוה טוען מזויף, וע"כ הוא דכל שמודה הלוה שכתבו איהו דמשוי לי' שטרא.

**ג**

ו] **והנה** התוס' בסוגיין כתבו דאף אם אין טוענין ליתומים מזויף טוענין להן פרוע, כיון שהוא עצמו היה נאמן לומר פרוע במיגו דמזויף, והוכיחו כן ממה שאמרו בב"ב ע' ב' דטוענין ליתומים החזרתי, אע"ג שאין טוענין להן נאנסו, משום דאביהן הי' נאמן בטענת החזרתי במיגו דנאנסו, וכ"כ התוס' בפ' חזקת הבתים ל' א' להוכיח מהתם דאע"ג דאין טוענין ליתמי נאנסו אפ"ה טוענין להן החזרתי, כיון שאביהם היה נאמן בטענת החזרתי במיגו, וכ"כ התוס' בכתובות צ"ב ב' ד"ה דינא.

**אך** התוס' הרא"ש בסוגיין והרשב"א לקמן ט' א' נקטו דאם אין טוענין מזויף, משום דטענת מזויף לא שכיחא, גובין בשטר שאינו מקוים מן הלוה שלא בפניו ומן היתומים והלקוחות, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דלא שבקת חיי לכל ברי', ומבו' בדבריהם דאף אין אין טוענין להן פרוע.

**וקשיא** טובא, דהרי הא דאין טוענין ליתומים טענה דלא שכיחא, נלמד מהא דאין טוענין להן נאנסו, והתם הרי חזינן דאף דאין טוענין להן נאנסו משום דהויא טענה דלא שכיחא, מ"מ טוענין להן החזרתי במיגו דנאנסו, אף דטענת החזרתי היא כנגד החזקה דשטרך בידי מאי בעי, וא"כ ה"נ אף אם אין טוענין להן מזויף משום דהויא טענה דלא שכיחא, מ"מ הדין נותן דטוענין להן פרוע, וכמש"כ התוס',[[4]](#footnote-5) וצע"ג.

**ד**

ז] **והנה** בעיקר מש"נ דלדעת הסוברים דהא דאין גובין בשטר שאינו מקוים הוא רק כשטוען הלוה מזויף, הרי דכל שמודה הלוה שכתבו וטוען דפרוע הוא לא חשיב כהפה שאסר, יש מקום לדון בזה.

**דהנה** לדעת התוס' ודעימייהו דכל שלא טען הלוה מזויף גובין בשטר שאינו מקוים, בפשוטו יש לפרש דהיינו דלעולם אף שטר שאינו מקוים הוי שטר מעליא, ואך דכל שהלוה טוען כנגדו טענת מזויף, ה"ז מערער את השטר, ובכה"ג הצריכוהו חכמים קיום, אך כ"ז שאינו טוען כנגדו טענת מזויף, הו"ל שטר מעליא.

**אך** הנה בד' הריטב"א לקמן ג' א' משמע להדיא דמדרבנן דבעינן קיום לא אמרינן דעדים החתומין על השטר כמי שנחקרה עדותן בבי"ד אלא בשטר מקוים, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה בב"מ מ"ח ב', ז"ל, דכיון שאינו מקוים עדיין לא נעשה כמו שנחקרה עדותן בב"ד וכו', עכ"ל, וכתב דמה"ט הוא דנאמנים העדים לומר כת"י הוא אבל אנוסים היו וליכא למימר כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ומבו' דשטר שאינו מקוים ל"ה שטר מעליא, ול"ה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד, - והא דגובין בשטר שאינו מקוים כ"ז שאין טוען הלוה מזויף, הוא משום דאף דשטר שאינו מקוים ל"ה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד, אכתי יש בידינו לדון ע"פ שטר זה, כ"ז שאין הבע"ד מערער כנגדו.

ח] **ולפ"ז** י"ל דהא דל"מ שטר שאינו מקוים כשטוען הבע"ד כנגדו, אי"ז רק בטענת מזויף, אלא אף אף טוען טענת פטור אחרת כנגד השטר, אין דנים ע"פ השטר, דכיון דשטר שאינו מקוים ל"ה שטר מעליא ול"ה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, אינו מועיל אלא כשאין הבע"ד טוען כנגדו טענת פטור, אך כל שהוא טוען כנגדו טענת פטור, אין דנים ע"פ שטר שאינו מקוים.

**ונמצא** לפ"ז, דכל הא דמודה בשטר שכתבו אינו נאמן לומר שהוא פרוע אלא מדין מיגו והפה שאסר, הוא רק משום שהוא מודה שכתבו, ומתקיים השטר על פיו, אך כל שאינו מודה שכתבו, הוא נאמן בטענת פרוע אף בלא מיגו, דל"מ שטר שאינו מקוים כשטוען הלוה כנגדו טענת פטור.

**ובזה** מתישב מה שאמרו בגמ' דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו הוא משום דחספא בעלמא הוא והלוה משוי לי' שטרא, דכיון שטען הלוה שפרעו, הרי דבלא שהודה שכתבו הי' נאמן בטענתו והו"ל השטר כחספא בעלמא, ובמה שהודה שכתבו משוי לי' שטרא, וע"כ הוא נאמן לומר פרוע, דהפה שאסר הוא הפה שהתיר.

ט] **אמנם** הנה עיקר הדברים נסתרים מד' התוס' הכא, דאי נימא דכל שלא הודה הלוה שכתבו הוא נאמן מדינא בטענת פרוע, א"כ נמצא דכשבא לגבות בשטר שאינו מקוים מן היתומים, כיון דלא הודה הלוה שכתבו ולא נתקיים השטר, שפיר מצינו לטעון טענת פרוע ליתומים אף בלא מיגו, שהרי האב הי' נאמן בכה"ג בטענת פרוע בלא מיגו, ובד' התוס' מפורש דכל הא דטענינן ליתומים טענת פרוע, אלא משום שהאב הי' נאמן בכך במיגו דמזויף, ודעת התוס' הרא"ש והרשב"א דאם אין טוענין ליתומים טענת מזויף, אף אין טוענין להן טענת פרוע, אף שלא נתקיים השטר.

**ה**

י] **ונראה** די"ל בזה, ובהקדם, דהנה לדעת התוס' ודעימייהו דאין השטר צריך קיום אלא כשטוען הלוה בברי מזויף, נראה פשוט דל"ב שיטען להדיא שהשטר מזויף, אלא כל שטוען בברי שלא לוה, אף דאינו טוען בברי שהשטר מזויף, אלא דיתכן שכתבו ונפל ממנו ומצאו חבירו, או יתכן שמסר לו השטר באמנה, הו"ל כטענת מזויף.

**והטעם** בזה הוא, דהרי אם ל"ה שייך שכתבו ונפל ממנו או שמסרו באמנה, ודאי דטענתו שלא לוה הו"ל כטענת מזויף, דכיון שלא לוה בע"כ דמזויף הוא,[[5]](#footnote-6) וצריך השטר קיום, והא דיתכן שכתבו ונפל ממנו או שנתן לו באמנה, אי"ז טעם שלא יהא השטר צריך קיום, דממ"נ, אם באמת כתבו ונפל ממנו וכו' הוא פטור, ואך דבטענה זו א"א להאמינו דהשטר מכחישו, וע"כ אדרבה מכח זה יש לנו לומר דהשטר מזויף הוא.[[6]](#footnote-7)

**ועד"ז** נראה גם בגונא דטוען הלוה שפרע את החוב ואינו יודע אם כתב את השטר, דג"כ הו"ל כטענת מזויף וצריך השטר קיום, ול"ב בזה לנאמנות דמיגו, שהרי אם ל"ה שייך שנפרע החוב ונשאר השאר ביד המלוה, הי' נכלל בטענתו שהוא מזויף, והי' צריך השטר קיום, וע"כ אף דיתכן שהניח את השטר ביד המלוה, אי"ז טעם שלא יהא צריך קיום, שהרי אם באמת הי' כן שפרע והניח את השטר ביד המלוה הוא פטור, ואך דא"א להאמינו בכך, משום החזקה דשטרך בידי מאי בעי, וע"כ אדרבה מכח זה יש לנו לומר שהשטר מזויף.[[7]](#footnote-8)

יא] **ואמנם** בד' התוס' מבו' דאם לא טענינן ליתומים מזויף אף לא טענינן פרוע אלא משום שהאב הי' נאמן בכך במיגו, ולכאו' הוא דלא כמש"נ דכל שאין הלוה מודה שכתבו הוא נאמן בטענת פרוע אף בלא מיגו.

**אך** פשוט דלק"מ, שהרי כל הא דהלוה הי' נאמן בכך אף בלא מיגו, הוא רק משום דמכח זה אמרינן דהשטר מזויף הוא, וכיון דלא טענינן ליתומים מזויף, אף לא טענינן להו פרוע מכח דהשטר הוא מזויף, ולא טענינן להו אלא טענת פרוע אף דהשטר אמת הוא, ובטענה זו ל"ה האב נאמן אלא במיגו.

**ו**

יב] **ולפ"ז** יש מקום לומר, דאף היכא דמודה הלוה שכתבו וטוען שהוא פרוע, הוי טענת פרוע טענה המצרכת קיום, דכיון דיש לנו להאמינו בטענתו שפרוע הוא, אלא דאמרינן דשטרך בידי מאי בעי, הרי אדרבה מכח זה יש לנו להסתפק שהשטר הוא מזויף, ואף דאי"ז נכלל בטענת הלוה, שהרי הודה שכתבו, מ"מ מכח טענת פרוע עצמה יש לנו להסתפק בכך,[[8]](#footnote-9) ואלא דכיון שהודה הלוה שכתבו הו"ל כקיום.

**ולפ"ז** מתישב מה שאמרו בגמ' דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו הוא משום דחספא בעלמא הוא והלוה משוי לי' שטרא, דכיון שטען הלוה שפרעו, הרי דיש לנו להסתפק שהשטר הוא מזויף, אלא שנתקיים השטר בהודאת הלוה שכתבו, וכיון דאיהו משוי לי' שטרא, הוא נאמן לומר פרוע, - וזהו גם מש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו הוא משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, אף דכל שאין הלוה טוען מזויף אין השטר צריך קיום, דמ"מ אחר שטען הלוה שהוא פרוע, ה"ז מועיל להצריך קיום, וכיון שנתקיים על פיו, הפה שאסר הוא הפה שהתיר.

יג] **והנה** השטמ"ק בב"מ י"ג ב' כתב בביאור ד' התוס' שם, דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, אי"ז משום מיגו, משום דאין המיגו טוב, דטוב לו לומר פרעתי שלא יכחישנו שום אדם מלומר מזויף שהוא ירא פן יקיימנו, אלא הוא משום דהשטר הוי חספא בעלמא ומאן מקיים לי' לוה הא קאמר פרעתי והוי כאילו אין כאן שטר.

**ולפ"ז** נראה לישב מש"כ התוס' הרא"ש והרשב"א דאם אין טוענין ליתומים מזויף, אף אין טוענין להן פרוע, אף שהאב הי' נאמן בטענת פרוע, ול"ד להא דטוענין להן החזרתי, אף דאין טוענין להן נאנסו, - והיינו משום דכל הא דהאב הי' נאמן בטענת פרוע, הוא משום דטענת פרוע ג"כ מצרכת קיום, וע"כ אף שנתקיים השטר ע"פ הודאתו, הוא נאמן לומר פרוע משום הפה שאסר, - אך להיתומים דאין טוענין להן מזויף, וגם אין טוענין להן פרוע מכח החשש זיוף, וכמש"נ לעיל סקי"א, הרי דלגבי דידהו ליכא לעיקר הכח דהפה שאסר, וע"כ אין טוענין להן פרוע.[[9]](#footnote-10)

**ז**

יד] **והנה** לפמש"נ נמצא, דמה שאמרו בגמ' בב"מ דהאי שטרא חספא בעלמא מאן משוי לי' שטרא הא קאמר דפריע, היינו דאחר שטען הלוה שהוא פרוע, הוי השטר חספא בעלמא, כיון דמכח טענתו שהוא פרוע יש לנו להסתפק שהוא מזויף, ואיהו דמשוי לי' שטרא.

**אך** אי"ז מתישב היטב בלישנא דגמ', דמשמע דמעיקרא הוי השטר חספא בעלמא, אף קודם שטען שהוא פרוע.

טו] **ונראה** דיש לפרש בזה בע"א, דהנה נתבאר לעיל סק"ח מד' הראשונים דשטר שאינו מקוים ל"ה כמי שנחקרה עדותו בבי"ד.

**ולפ"ז** מסתברא מילתא, דכל הא דנאמן הלוה לטעון מזויף כנגד השטר, הוא רק משום שהשטר ל"ה כמי שנחקרה עדותו בבי"ד, אך כל שנתקיים השטר והוי כמי שנחקרה עדותו בבי"ד, לית לי' לעיקר הנאמנות לטענת מזויף, וא"צ להא דעדי הקיום מכחישין את טענתו, אלא אף בלא"ה אינו נאמן, דכיון דהוי השטר כמי שנחקרה עדותו בבי"ד, אין לו נאמנות לטעון עליו מזויף.[[10]](#footnote-11)

טז] **והנה** לפ"ז יש לדון בעיקר הא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, דנאמן הלוה לומר שהוא פרוע במיגו דמזויף, דאף דאלמלי שהי' מקיים את השטר בהודאתו הי' נאמן לומר מזויף הוא, הרי אחר שנתקיים השטר לית לי' לעיקר הנאמנות דמזויף, והי' בדין שיתבטל עי"ז המיגו,[[11]](#footnote-12) וזה ע"ד שמצינו בב"ב ל"ב ב' בדינא דשטרא זייפא, דכל שנתבטל כח הטענה דהטענה הראשונה, אינו נאמן במיגו.[[12]](#footnote-13)

**וי"ל** דזהו מה שאמרו בגמ' דהאי שטרא חספא בעלמא הוא מאן משוי לי' שטרא לוה הא קאמר דפריע, והיינו דשטר שאינו מקוים הוי כחספא דמצי לטעון כנגדו טענת מזויף, ואף נאמן לטעון פרוע במיגו דמזויף, - ואך שבאנו לדון דכיון דהודה שכתבו ומשוי לי' שטרא, בטל עיקר נאמנותו, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דאיהו משוי לי' שטרא, אי"ז מבטל לנאמנותו דהפה שאסר הוא הפה שהתיר.[[13]](#footnote-14)

**ח**

יז] **התוס'** לקמן בסוגיין בד"ה מאי בינייהו כתבו דבגט מקוים הבא ממדינת הים א"צ לומר בפני נכתב ובפני נחתם, וכן צידד התשב"ץ בח"ג סימן ט"ז, ועיי"ש שכתב דאף דגם קיום בי"ד צריך קיום, מ"מ לא תיקנו חכמים בזה דיהא צריך לומר בפ"נ, וכ"כ הרמ"א באהע"ז סימן קמ"ב סי"ט דיש לסמוך ע"ז במקום דחק ועיגון.

**והט"ז** שם סקי"ז תמה ע"ז, דכיון דאף קיום בי"ד צריך קיום, מ"ט שרי בדיעבד אף בלא קיום, דמה לי קיום חותמי הגט עצמו, מה לי חתימות דייני הקיום, כיון שגם הם צריכים קיום ולא נתקיימו, עיי"ש.

יח] **ולפמש"נ** בדברינו דאף למש"כ התוס' דשטר שאינו מקוים מועיל כ"ז שאין הלוה טוען מזויף, וגט שאינו מקוים לכו"ע מהני כל שאין הבעל טוען מזויף, מ"מ אף קודם שטוען מזויף ל"ה השטר שטר מעליא ול"ה כמי שנחקרה עדותו, י"ל דכל מה שהצריכו חכמים שיאמר השליח בפ"נ, הוא רק בגט שאינו מקוים דאכתי ל"ה כמי שנחקרה, ואין אנו רואים לפנינו גט מעליא, - אך בגט מקוים דהוי כמי שנחקרה ואנו רואים לפנינו גט מעליא, הרי דאף דאכתי יש ביד הבעל לערער על קיום הגט, ועי"ז יתבטל הקיום, וממילא יתבטל אף הגט, מ"מ כיון דכ"ז שלא ערער הוי הגט כמי שנחקרה והוי גט מעליא, לא הצריכו חכמים שיאמר השליח בפ"נ. [[14]](#footnote-15)

?ונפ"מ דכל שהבע"ד לפנינו ואינו טוען מזויף, (דבכה"ג ליכא לדין טענינן), גובין בשטר שאינו מקוים, וכן נפ"מ ביתומים שהוציאו שט"ח על אחרים והלוה מוציא שובר שאינו מקוים, דאין גובין ממנו, דלא טענינן ליתמי להוציא.

תוס' כתובות ק"ט ב' דנאמן לומר חזרתי ולקחתי במיגו דמזויף, ולכאו' אי"ז כמש"נ, - גם יש להעיר בטענת שכ"מ הייתי, אך במקומו נתבאר דהוא מכלל עדות השטר.

הרמב"ם בפי"ג מגירושין הכ"ח כתב דמצא שטר מקוים דאיש פלוני מת ה"ז תנשא, ועיי"ש במ"מ, ומד' הרמב"ם הוכיח במשנת ר"א סימן ט' סק"ג דל"ב טענה דמזויף להצריך קיום, דהתם ל"ש טענינן, וגם דלא הקילו בזה משום עיגונא, וכתב דלפ"ז בע"כ דהא דבגט אשה בא"י א"צ קיום, הוא משום דהבאתו היא הקיום.

ובזה יש לפרש לד' הראב"ד דבאשה עצמה צריך קיום, ואין משמע דהוא מכח התקנ"ח דבפני נכתב, אלא הוא להיפך, דבשליח המביא גט נאמן והו"ל כקיום, ומשא"כ באשה עצמה המביאה גיטה.

1. אך ממש"כ שם לעיל מינה, ז"ל, שבודאי כל הנפרע שלא בפניו ומן היורשין ומלקוחות צריך הוא לקיים שטרו, "דאפוקי ממונא לא מפקינן בלא שטרא דמקוים", עכ"ל, משמע קצת דאי"ז מכח דינא דטענינן, אלא הוא משום דשטר שאינו מקוים ל"מ להוציא ממון. [↑](#footnote-ref-2)
2. וד"ז הוא לפמש"כ התוס' בכתובות צ"ב ב' ד"ה דינא הוא דבעינן טענת ברי דמזויף ולא סגי בטענת שמא, וכ"כ הרמב"ן לקמן ט' א' דמשום טענת שמא לא מצרכינן לי' כלום, - אך בד' הרמב"ן בב"מ ט"ז ב' מבו' דסגי בטענת שמא מזויף הוא, ולא הוצרכנו לדינא דטענינן אלא כשאין הלקוחות טוענים כן, ואמנם י"ל דכ"ז הוא בלקוחות דל"ה להו למידע, אך בטענת הלוה לא סגי בטענת שמא, וכ"כ המהר"ם שיף לקמן ט' א' ע"ד התוד"ה אלא ערעור דבעל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרמב"ן לקמן ט' א' כתב דבגט א"צ קיום אלא כשהבעל מערער, הוא משום דאין אשה זו ממונו של בעל אלא ברשות עצמה היא להנשא, ואנן לא מנעינן לה כדאמרינן איהו לא מערער אנן ניקו ונערער, ועוד שמתוך חומר שהחמרת עליה בסופה הקלת עליה בתחלתה ונאמנת, כעין מה שהאמינוה לומר מת בעלי, אך בתשו' הרמב"ן שם כתב רק לטעמא בתרא דהאמינוה על עצמה.

   ופשוט דהרמב"ן בתשו' אזיל לטעמי' דשטר שאינו מקוים לאו כלום הוא, ול"מ אף להעמיד הממון בידו, וע"כ גובין בשט"ח שביד היתומים, אף דהוציא הלוה שטר שאינו מקוים, וע"כ ה"נ הי' בדין דלא יועיל גט שאינו מקוים להתירה לינשא, ובע"כ דהא דאין הגט צריך קיום הוא משום דהאמינוה על עצמה, - והרמב"ן לקמן אזיל לטעמי' שכתב דאפוקי ממונא לא מפקינן בלא שטר דמקוים, ומבו' דכל הא דל"מ שטר שאינו מקוים הוא להוציא ממון, אך להעמיד הממון בידו שפיר מהני, וע"כ י"ל דה"נ הוא מועיל להתירה לינשא משום דאינה ממונו של בעל וכו', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן שם דתליא זב"ז, עיי"ש במש"כ בדין שובר שאינו מקוים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין לומר דדבריהם קיימי בשטר בתו"ז דל"מ לטעון פרוע, חדא, דלא נתפרש כן בדבריהם, וכתבו בסתמא דנפרעין מן האדם שלא בפניו אע"פ שלא נתקיים השטר, ועוד דבפשוטו תליא באיבעיא דגמ' בב"ב ה' ב' אם אמרינן מיגו במקום חזקה.

   והעירוני דהדברים מפורשים כן בד' הרשב"א לקמן שם שאף הבא לגבות מן היתומים בעי קיום, מסוגיית הגמ' בפ' מי שמת באחד שמכר בנכסי אביו ומת וערערו עליו בני משפחה לומר קטן הי' בשעת מיתה ואמרינן התם דליקיימו שטרייהו ולוקמו בנכסי, אלמא קיום מיהא בעי ואע"פ שבא להוציא מן היורשים, ומבו' להדיא בדבריו דאם לא טענינן ליתמי מזויף, אף אין טוענין להן שהי' קטן בשעת מכירה, אף דהאב הי' נאמן בכך במיגו דמזויף, וגם היתומים עצמן אם היו טוענים כן בברי היו נאמנין, וכמש"כ הרשב"א שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לומר דלטענת מזויף בעינן שיטען הלוה שזכור שלא כתב את השטר, ולא סגי במה שטוען שלא לוה, שהרי מצינו בכתובות כ"א א' דגם קיום דבי"ד צריך קיום, וכתבו הטוש"ע בסימן מ"ו ס"ו דכל הנפ"מ בקיום בי"ד, הוא דכיון שחתומין עליו ב' עדים וג' דיינים יותר בקל ימצא מי שיכיר החתימות, ובזה הרי סתמא דמילתא אין הלוה יודע שלא קיימוהו בי"ד, אלא דכיון שיודע שהשטר מזויף בע"כ שלא קיימוהו בי"ד, וסגי בזה לטענת מזויף, וה"נ כשטוען הלוה שלא לוה, הו"ל כטענת מזויף. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דהרי טענת הלוה הוא דאי נימא דלא נפל השטר ממנו בע"כ דמזויף הוא, וע"כ כל שבאנו לחייבו משום דאינו נאמן בטענה זו שנפל השטר ממנו ומחזקינן שלא הי' כן, הדר הוי טענתו שהשטר מזויף. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוכיח כן, ממה שמצינו בכתובות כ"א א' דקיום דבי"ד צריך קיום, והרי בזה א"א להלוה לטעון בברי שהוא מזויף, שהרי יתכן שנתקיים השטר בבי"ד, אף דבאמת הוא מזויף, והיינו כגון שהלוה זיופי זייף וחתים, ואפ"ה כיון שטוען הלוה שהשטר עצמו מזויף הוא, ולפי טענתו בע"כ או דטעו הבי"ד בקיום, או דהקיום הוא מזויף, שפיר הו"ל כטענת מזויף, דמה דיתכן דטעו בי"ד בקיום, אי"ז טעם שלא יהא הקיום צריך קיום, שהרי אם באמת טעו בקיום אי"ז מועיל. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דהיכא דאין הלוה מודה שכתבו, הרי דבכלל טענתו שהוא פרוע נכלל שהוא מזויף, דכיון דמכח החזקה דשטרך בידי מאי בעי אמרינן דא"א שפרעו ונשאר השטר ביד המלוה, הוי טענתו שבע"כ שהשטר מזויף הוא, אך הכא שהודה הלוה שכתבו, א"א לומר דבכלל טענתו הוא דהוא מזויף, מ"מ הוא צריך קיום, - והיינו משום דל"ב בדוקא שיטען הלוה שהוא מזויף, אלא כל שטוען כנגד מה שהשטר מורה, יש לנו להסתפק שהשטר מזויף הוא, דכיון דיש לקבל את טענת הבע"ד, הרי דכל שהשטר מכחישו, יש לנו להסתפק שהוא מזויף, וע"כ כל הא דמהני השטר בכה"ג הוא רק מכח קיומו של הלוה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דכלל א"א לדון דנימא טענינן ליתומים מכח הא דהאב הי' נאמן בהפה שאסר, דהרי כל הנאמנות דהפה שאסר דהאב אינה מועלת אלא לענין דא"א לנו לחייבו מכח מה שקיים את השטר בהודאתו, דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, - אך כשבאנו לחייב את היתומים, הרי לא באנו לחייבם מכח שנתקיים השטר, שהרי ליכא כלל הודאה שכתב את השטר, אלא אף שלא נתקיים השטר מ"מ אין טוענין להן כנגד השטר, וכלפי זה ליכא הפה שאסר כלל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונראה נפ"מ בזה לדינא, בגונא שנתקיים השטר בבי"ד ע"י הכרת חתימות, ובאו עדים אחרים והעידו שראו שזייף המלוה את השטר, ולמש"נ נראה דבכה"ג הו"ל כתרי ותרי, לדעת הסוברים דמדאורייתא דאין השטר צריך קיום אף אם באו עדים והעידו שהוא מזויף הו"ל כתרי ותרי, - דאף דא"א להכחיש את עדות העדים שהוא מזויף מכח הכרת החתימות, שהרי יתכן דזיופי זייף וחתים, מ"מ כיון שנתקיים השטר ע"פ הכרת החתימות, וכבר הוי כמי שנחקרה עדותו בבי"ד, תו עדות השטר מכחשת את עדי הזיוף, והו"ל כתרי ותרי. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה מתפרש עיקר הא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, וכל שנתקיים השטר אין הלוה נאמן בטענתו שהוא פרוע, ובפשוטו הוא משום דכ"ה הדין בכל מיגו, דכל שבאו עדים כנגד טענתו הראשונה בטל המיגו, וכ"כ הקצוה"ח בסימן פ"א סק"ג, וקשיא מזה על מש"כ השטמ"ק בכתובות כ"ג א' בשם ההשלמה, דהאומר שדה זו של אביך היתה ולקחתיה ממך והימנוהו משום הפה שאסר וכו' ואח"כ באו עדים שהיתה של אבותיו לא מפקינן לי' מיני' דכיון דהימנוהו הימנוהו, - ולמש"נ ניחא, דהא דכשנתקיים השטר אין הלוה נאמן בטענתו שהוא פרוע, הוא משום דכלפי שטר מקוים מעולם ל"ה לו נאמנות בטענתו, ול"ב להא דעדי הקיום מכחישין לטענתו, וע"כ בטל בכה"ג כח המיגו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ול"ד לכל מיגו דנאמן אף שהודה שלא כטענתו הראשונה, דבכל מיגו הרי אכתי קיים כח טענתו הראשונה, ואך דהודה שאינה אמת, אך הכא הרי כל שהודה שכתבו לית לי' לעיקר הנאמנות דמזויף, וא"צ להודאתו המכחשת לטענת מזויף, אלא כיון שנתקיים השטר, ליכא בשטר זה לעיקר הנאמנות דמזויף. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובמק"א נתבאר בדעת רש"י דהא דנאמן בכה"ג, אף שהודה שכתבו, הוא משום דכל שאמר שהוא פרוע, אין קיומו חשיב קיום, וע"ד שכתבו התוס' בכתובות י"ח ב' בהא דהעדים שאמרו כת"י הוא זה אבל קטנים היינו וכו' נאמנים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם לכאו' בע"כ צ"ל דכל שנתקיים השטר בבי"ד עדים מצויים טפי לקיימו, דאל"כ הרי דאף דאנו רואים לפנינו גט מעליא, מ"מ היו מצריכין חכמים שיאמר השליח בפ"נ, משום החשש שיבא הבעל ויערער, אך כיון דבכה"ג עדים מצויין טפי לקיימו, ולא תיקנו חכמים במסוים על אופן זה, אי"ז נכלל בעיקר התקנ"ח שיאמר השליח בפ"נ, דהתקנ"ח היתה בגט שאינו מקוים דל"ה גט מעליא, אך גט זה שנתקיים והוא גט מעליא, אינו בכלל תקנ"ח זו. [↑](#footnote-ref-15)