שיעור ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### שיעור ב'

**בב"ח דינו בקבורה**

**כתב** השו"ע (פ"ז א') וז"ל *ואחד לאיסור הנאה* עכ"ל, היינו דבב"ח שבישלו נאסר אף בהנאה, ואי' במתני' בתמורה (לג:) דדין בב"ח הוא מהנקברים ולא מהנשרפים, וכבר העיר הפרי חדש (צ"ד סק"י) על רבים וגדולים שנהגו לשרוף את הבב"ח בתנור, דטעו בדבר משנה, דתני הנקברים לא ישרפו.

**מיהו** הסולת בלולה (לבעל המנחת יעקב, סי' פ"ה) פליג ומתיר לשרוף, על פי מש"כ הרא"ש בפסחים (פ"ב ג') דחמץ הוא מהנקברים והמחמיר לשורפו רשאי, דבשריפה עדיף דמתכלה מהעולם, וא"כ ה"ה בב"ח.

**אלא** דהק' הקרבן נתנאל (שם ז') על הרא"ש דה"מ לר' יהודה (דמחמיר לשרפו אלא דמיקל באפרו), אבל אנן קיי"ל (תמורה לג:) כחכמים שיקבור (דאף אם שורפו אפרו אסור), וכתב די"ל דכוונת הרא"ש דאחר ששורפו קוברו, ושכן פסק המג"א (תמ"ה א') במוצא חמץ בפסח, דשוב לא חיישי' שיהנה מהאפר, וא"כ עולה דאף לפי הרא"ש אין לשרוף את הנקברים, וכן פסק הרמב"ם (פ"ט ממ"א ה"א, ופי"ט מפה"מ הי"ד), וא"כ ה"ה בב"ח יקבור כדברי הפרי חדש.

**ובאיסור** והיתר (כלל כ"א)כתב דיכול להשליך את הבב"ח לבית הכסא או ישליך לנהר, ונראהדה"ה לזרוק לפח, ואפי' דהולך לישרף הרי אין חשש שישתמשו באפר (ודמי לנהר), ונראה דאפי' לש"ך (סקי"ח) דהחמיר דיש בישול אחר בישול ולכאו' מכשילם בבישול בב"ח (ואינו בטל דניכר הוא), י"ל כיון שנשרף מהחום (ולא מאש) אינו כבישול ושרי.

**בדין חשש תקלה**

**כתב** הסולת בלולה (סי' פ"ה) דבב"ח הואיל והוא מהנקברים צריך להוציאו מביתו מיד דחיישי' לתקלה, ודן הבדי השולחן דלא מצינו שאסור להשאירו בבית, ורק להשליכו אסור שמא יהנו ממנו אחרים, ודייק מהתוס' (פסחים ב.) דחלוק בב"ח מחמץ, שאין צריך לבער אותו.

**אלא** דקשה עליו, דמצינו ביו"ד (נ"ז י"ח ברמ"א) דבהמה שנדרסה אסור להשהותה י"ב חודש לבודקה אם אינה טרפה דחיישי' לתקלה, מאידך בתרנגולת כתב השו"ע (פ"ו ט') דמותר להשהותה כ"א יום עד שתטיל ביצים לבודקה, ותי' הש"ך (נ"ז סקמ"ז) והט"ז (פ"ו סקט"ז) דבכ"א יום לא חיישי' לתקלה, ובי"ב חודש חיישי', והחתם סופר (ר"ס נ"ז) הוסיף דאף בה' חודשים חיישי' לתקלה, ולפ"ז אף בב"ח יהא מותר להשהות רק עד כ"א יום (דביותר לא מצאנו להתיר).

**מיהו** הבית הלל (פ"ו סק"ב) נקט דהוא סתירה בשו"ע, והחמיר לבער מיד דחיישי' לתקלה.

**והנה** גבי שמן תרומה טמא (דכהן), אי' בפסחים (כ:) דיש להשהותו בכלי מאוס שלא יבא לאכלו, והשו"ע (של"א י"ט) השמיטו ולא חשש לה, כדפי' הטור דשאני בזמנינו דאין הכהן רגיל לאכול תרומה כלל ובדיל מיניה, והקשה הגר"א (שם סקמ"ב) מגמ' (יומא סו.) דהמקדיש בהמה בזה"ז תעקר דחיישי' לתקלה, ועוד הק' מגר מפריש רובע לקינו (ר"ה לא:), דביטלוהו דחיישי' לתקלה, ואפי' דבדיל מינייהו, וא"כ ה"ה בשמן טמא נחשוש.

**ונהגו** העולם להשהות שמן טמא בכלי שאינו מאוס (ודלא כהגר"א), מיהו נראה דאפי' לשו"ע והטור שהתירו ה"מ בדבר המותר בהנאה וכדי שלא יפסיד (וכן בחמץ דכ' הרא"ש דיש שהתירו להשהותו בפסח, ולדידהו אפי' בביתו מותר כיון דראוי לאחר הפסח), משא"כ הקדש וכן בב"ח דאסור בהנאה צריך לאבדו מיד דאמאי נתיר להשהותו (ובזה יושבו קו' הגר"א דהתם אין היתר הנאה ולכן יאבד מיד), ולפ"ז בב"ח צריך לאבדו מיד דיש חשש תקלה.

**חשש תקלה בכלים, וסימן בכתיבה**

**אף** בכלים כתב השו"ע (תנ"א א') דכלי חמץ צריך להצניעם דחיישי' לתקלה, וכן כתב הרדב"ז (ח"ד אלף צ"ט) אף בכל כלי דאיסורי הנאה, דאסור להשהותו בבית משום חשש תקלה, וצ"ב בכמה זמן חיישי' לתקלה (וכלי חמץ דאסור רק ז' ימים אפשר דשאני דלא בדילי מיניה), מיהו הא דאסור להשהותו ה"מ בכלי חרס שאין להם תקנה, משא"כ כלים שיכול להכשירם לא חיישי' לתקלה (כדפסקי' בשמן תרומה).

**אלא** דאלו שממתינים מלהכשיר הכלים (עד שיצטברו הרבה) ובזה חיישי' ומצוי תקלה, נראה דמהני לסמנם בכתיבה, כדכתב הדעת תורה (ס"ג) דנחלקו תנאים (יומא נה.) דלר"י לא עשו ב' שופרות לקיני חובה שמא יתערב בשל נדבה, ולא סמך אכתיבה (וכן בדם השעיר עשה כַן אחד מה"ט), וחכמים סמכו על כתיבה, וקיי"ל כחכמים דמהני כתיבה שלא נחשוש לתקלה.

**וכן** הרוצה לאפות לחם איסור (כגון בקמח מתוּלע) עבור עכו"ם שבביתו, דכתב הט"ז (פ"ד ז') דאסור שמא יתערב עם לחם שלו, והש"ך (סקי"ז) פליג וס"ל דבזמן מועט לא חששו (כדפסק מהרש"ל), נראה דאף לט"ז יהני לסמנו בכתיבה, וה"ה בדבר דשרי לאחר ורוצה להשהותו ליתנו לו (ולא חיישי' למראית העין דבזה איירי הדעת תורה).

**ולהניח** הכלי איסור במקום גבוה נראה דלא מהני, דאפי' דכתב מג"א (תנ"א סק"ב) בפסח דאין למחות ביד המקילים, מיהו הב"ח (שם סק"א) החמיר שיעשה מחיצה דבעי' היכר, והרי דרך להניח דברים שמשתמש במקום גבוה ואינו ניכר כ"כ, מיהו כתיבה מהני כנ"ל.

**להשליך בב"ח לרה"ר ולבהמה**

**כתב** האיסור והיתר (כלל כ"א ח', והובא בעה"ש סק"ז) דאסור להשליך איסורי הנאה לרה"ר, שמא ישתמשו בו ובזה מכשילם, וליתן לבהמת גוי, אי' בירושלמי (פסחים פ"ב ה"א, ונפסק בשו"ע תמ"ח ו') גבי חמץ בפסח דאסור ליתן, אלא דהגר"א (שם סקט"ו) והמקור חיים (שם סק"י בביאורים) ס"ל דדוקא בחמץ אסור דכתיב לא יאכֵל, משא"כ בשאר איסורים שרי.

**מיהו** האיסור והיתר (כלל כ"א ח', והובא בט"ז צ"ד סק"ד) החמיר דה"ה בשאר איסורים אסור ליתנם לבהמה, ואפי' לבהמת הפקר, ופי' המשנ"ב (תמ"ח סקכ"ח) משום דשמח שנעשה רצונו (ומשמע דאיירי ברואה), אלא דבאו"ה (שם) ובירושלמי (שם) משמע דאסור אפי' להשליכם סתם ואח"כ תאכלם בהמת הפקר, דכל איסורי הנאה אסור לגרום שאחר יהנה על ידו (ולהשליך לים לא חששו שבהמה תאכלם, ובנהר דיש דגים צ"ב).

**ונראה** דה"מ דאסור במשליכם ברה"ר, אבל לפח אשפה חזי' דהכל נשאר ולא אוכלים אותו בע"ח, ונראה דלכתחי' ראוי להחמיר כהט"ז ולא לזרוק הבב"ח ברה"ר, מיהו להגר"א מותר.

**בשר טמאה ועוף בחלב**

**כתב** השו"ע (ס"ב וס"ג) וז"ל *גדי לאו דוקא וה"ה שור וכו' ואינו נוהג אלא בבהמה טהורה בחלב טהורה, אבל בשר טמאה וכו' וכן בשר חיה ועוף אפי' בחלב טהורה מותר בבישול והנאה, ואף באכילה אינו אסור אלא מדרבנן* עכ"ל, היינו דאסור מדאוריי' בכל הבהמות הטהורות בחלב טהורה, ונאסרים באכילה בהנאה ובבישול, אבל בשר חיה ועוף מותר בבישול והנאה.

**וכתב** הפרי מגדים (במ"ז א', ושפ"ד ב') דאפי' דכתב השו"ע דבשר עוף בחלב מותר בבישול היינו מדינא אבל משום מראית העין אסור, ותמה עליו העה"ש (סק"ט) דמפורש בגמ' דמותר לבשל, (והרשב"א דאסר משום מראית העין לא איירי בעוף אלא בבשר בחלב אשה, אפי' דמדינא אינו חלב כלל אסור), וכן הלבוש (סק"ג) מתיר בעוף משום דאפשר להבחין בינו לבשר, מאידך הט"ז (סק"ה) פליג וס"ל דאף בעוף יש מראית העין.

**והנה** השו"ע (ס"ד) אסר לבשל בשר בחלב אשה משום מראית העין, והוסיף הרמ"א (לדעת השו"ע) דכ"ש דאסור לבשל בשר טמאה בחלב משום מראית העין ורק מדינא מותר (ס"ג, ונ"מ לבשל לעכו"ם), אבל בעוף דרבנן מיקל (וצ"ב אם גם בחלב טהורה מיקל או רק בטמאה).

**מיהו** הש"ך (סק"ז) מפקפק על הרמ"א דהא כתב השו"ע דמותר לבשל, ותי' דמה דאסור משום מראית העין ה"מ באכילה ולא בבישול, דכיון דבעושה לרפואה לא גזרו חכמים איסורי מראית העין, א"כ כשמבשל לא יחשדוהו דיאמרו שעושה לרפואה, וסברתו צ"ע דמה שהתירו לרפואה היינו דאפי' שיש מראית העין משום חומרא דרפואה התירו, משא"כ במבשל סתם מ"ט נתיר האיסור.

**והקשה** עליו היד יהודה (סק"ה) דברשב"א (ח"ג רנ"ז) שהוא המקור להאי דינא מפורש דאסור לבשל ולאכול, וכתב היד יהודה דנראה להתיר לבשל בבהמה טמאה משום דלא שכיח שיבשל ולא חיישי' למראית העין, ובעוף מותר דלא נאסר במראית העין אלא במין האסור (ופליג בזה על רוב האחרונים), וכמו דלא אסרי' שתיית יין אדום (של זמנם) שמא הוא דם (כמו דגזרי' בדם דגים), וכן עוף אינו ממין האסור, משא"כ חלב אשה דנקרא חלב אסור (ובעוף המ"ל כהלבוש דניכר), וס"ל ליד יהודה כפשטות השו"ע דמתיר לבשל בבשר טמאה ועוף.

**ואף** הש"ך (שם בסופו) כתב טעם אחר להקל משום דעוף ניכר וכן חלב טמאה ניכר, וכן הפרי מגדים אף דבב' מקומות מחמיר מיהו בסק"ז לא ברירא ליה לאסור, מאידך הרמ"א אפי' שהקשה (בתורת חטאת) על הרשב"א החמיר בהגהות השו"ע, והדעת נוטה טפי להקל בזה, משום שאיסור מראית העין קיל טפי (ולכן היקל המהרש"ל לצורך רפואה), ונ"מ דמותר לבשל לעכו"ם בב"ח בטמאה.

**ובעוף** בחלב אינו מפורש ברמ"א להחמיר וקיל טפי, אפי' דהט"ז (סק"ה) החמיר בעוף, ודעת הפרמ"ג לא ברירא, מיהו נקטי' כהש"ך וערה"ש והיד יהודה דהקילו לבשל בחלב.

**בדין איסור חל על איסור**

**והנה** בשר נבילה בחלב אסור לבשל מה"ת (כדאי' בגמ'), אבל איסור הנאה ס"ל לרמב"ם דלא חל דתלוי באיסור אכילה (והובא בשיעור א'), והדגול מרבבה היקל כהרמב"ם, והקשה עליו החזו"א (יו"ד כ"ב א') מהא (יבמות לב:) דהאוכל בב"ח נבילה דאפי' דאין איסור חל על איסור מיהו איסורא בעלמא איכא, ונקבר ברשעים גמורים, וא"כ כיון דניתוסף איסורא בעלמא אף איסור הנאה בעלמא יחול, ונקט דאף לרמב"ם אסור אלא דאינו לוקה, מיהו בחת"ס (יו"ד צ"ב) משמע דלרמב"ם אין איסור (אלא דפסק כשאר הראשונים דאסרי).

**והקשה** החת"ס (הנ"ל) ועוד אחרונים מ"ט לא חל בב"ח על איסור נבילה, והרי נבילה חייב בכזית ובב"ח חייב אף בחצי זית מהבשר, כהא דמצינו בנשבע שלא יאכל חצי זית נבילה ואכל חייב, כיון דאין איסור נבילה אלא בכזית, ותי' החת"ס דכיון דלא סגי לאיסור בב"ח באכילת חצי כזית לבד וצריך להשלימו או בבשר נבילה או בחלב, אין איסור בב"ח חל, משא"כ בנשבע דסגי לעבור על שבועתו באכילת חצי זית, חל איסורו.

**מיהו** החזו"א (שם כ"ב א') הקשה עליו מתוס' (חולין קב: ד"ה שאין) דכתבו דאבר מן החי חל על איסור טריפה, כיון דסגי לאבר מן החי בכזית בשר גיד ועצמות (משא"כ בטריפה בעי' כזית בשר), וא"כ ה"ה בב"ח יחול על נבילה, וכן נקט החוו"ד (צ"ד ד') דחל, ולדבריהם עולה דאם אכל חצי זית בשר נבילה יהא תלוי על מה לוקה במה שישלים הזית, אם בחצי חלב או בחצי נבילה (וע"ע חזו"א כ"ד סק"ב פשט אחר בחוו"ד, מיהו בכרתי ופלתי סק"ו משמע כדברינו).

**והש"ך** (צ"ד ד') דן בב"ח שנאסר כבר אם מבשלו שוב עם חלב אחר, האם נאסר שוב באכילה דהבב"ח חשיב בשר או לא (ונ"מ להשלים כזית מהשני), ונקט דלא חל כמו שבנבילה אין איסור חל על איסור ה"ה בב"ח, והאחרונים פליגי עליו, והוא נ"מ לחנ"ן.

**נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.**

ניתן להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).