שיעורי תערובת ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – ג

יו"ד סי' צח, ב

**בתר שמא או בתר טעמא**

**אם נתערב מין במינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו אם נודע שהיה רובו היתר מותר ואם לא נודע שהיה רובו היתר אסור. הגה: ולענין מין במינו אזלינן בתר שמא אם הוא שוה הוי מין במינו אבל לא אזלינן בתר טעמא אם הוא שוה או לא.** מבואר ברמ"א שכל שהם שוים בשמא הוי מין במינו ומהתורה בטל ברוב, אף שאינם שוים בטעמא, וכן דעת המהרש"ל [יש"ש פ"ז סו"ס לב] והב"ח [ד"ה ומ"ש דאיסורא] והט"ז [סק"ד עיין פמ"ג]. אמנם הש"ך [סק"ו] דחה שיטה זו דלא שייך לומר כן, דבכל הסוגיות משמע ששיעור ששים הוא כדי שלא ירגיש הטעם, וכל שאינם שוים בטעם הרי מורגש הטעם עד ששים, וכן להיפך אם שוים בטעם אף שאינם שוים בשמא מ"מ הא הטעם אינו מורגש וא"כ בטל ברוב. וכ' שכן מוכח בראשונים וכן הסכימו לדבריו כל הגדולים, וכל מה שהוזכר בגמרא [ע"ז סו.] דאזלי' בתר שמא, זה מיירי בדברים האוסרים ביותר בששים [דחזינן דלא אזלי' בהם אחר הטעם דביותר מס' אין טעם], ששם מחמת הדמיון לאיסור אינו מבטלו, ובזה הקובע אם הוא מינו או אינו מינו הוא שֵם הדבר ולא טעמו [אמנם אין כ"כ נפק"מ בזה למעשה, כיון דבחמץ שאינו בטל בששים קיי"ל לאסור אף מין בשא"מ, ורק לעניין יי"נ מצינו נפק"מ בזה]. והאחרונים הסכימו להש"ך [מנח"י פר"ח מנחת כהן הובא דבריהם בש"ד סק"ו, פלתי סק"ד, ויד יהודה סק"ז].

**אמנם** החוו"ד [סק"ג] מצדיק דברי הרמ"א, וכתב שכיון שמבואר בתוס' [זבחים עג. ד"ה רבי יהודה, ועי' בש"ך לקמן סי' קט סק"ג] שתערובת קמח בקמח חשיב לח בלח ואינו בטל ברוב מהתורה, ואם כל האיסור הוא משום נתינת טעם א"כ בקמח בקמח הרי אינו נו"ט זה בזה, ולמה צריך ששים, אע"כ כל ההגדרה משום שהם מין אחר, וא"כ יש לנו לילך בתר שמא [ובדבר זה לא מהני קפילא כיון שא"א לבדוק הטעם כשהוא שוה בטעם]. מיהו היד יהודה [סק"ז] כתב לדחות דבריו, דדעת רוב הראשונים דלא אמרינן שבטעכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, אלא רק שכל שמרגיש את הטעם אין האיסור מתבטל, וא"כ אף קמח וקמח כיון שבשעה שאוכלו מכיר את טעם האיסור א"כ אינו מתבטל, ונמצא שהכל תלוי באם שווה בטעם או אינו שווה בטעם. [ועי' בשיעורים לחולין מהגר"א קוטלר מש"כ ליישב הרמ"א מזבחים ע"ח].

**טעם כעיקר בחצי שיעור**

**הבדי** השולחן [סקכ"א] הביא לדון בחצי שיעור אם יש דין טעכ"ע, ונפק"מ אם בנשפך יאמרו סד"ר לקולא, דהפמ"ג בפתיחה [ח"ב פ"ב] סובר שיש דין טעכ"ע בחצי שיעור, אמנם החוו"ד [סי' קט סק"ה] מיקל בזה. והקשו עליו מסוגיית הגמרא [חולין צח.] גבי ההוא כזיתא דתרבא, ועי' בקה"י בפסחים [סי' כא] דכתב שלשיטת הרמב"ם אין כלל איסור חצי שיעור בתערובת [ובכזיתא דתרבא מיירי כשנאסר קודם שנפל לתערובת]. אמנם הלכה למעשה מחמירים דאפי' חצי שיעור הוי ספק דאו' לחומרא כיון שסתמות הפוסקים שיש איסור חצי שיעור מן התורה גם בתערובת.

**איסור שאין בו מלקות, ודברים שטעמם שונה רק מעט**

**הש"ך** לקמן סי' קיח [סק"ח] כתב דחלב טמא שנתערב בחלב טהור הוי דרבנן דהוא מין במינו, והק' הנודע יהודה [מה"ת או"ח סי' סו הובא בפ"ת שם סק"א] אמאי הא אין טעמם שוה, וכתב לחדש שכל שאין מלקות אין בזה דין טעכ"ע. אמנם לא מצינו עוד מקור לחידוש זה. ועיקר דבריו צ"ב מהכי"ת דחלב טמא וחלב טהור טעמם שונה, ועוד דאף אם אין טעמם שוה ממש, כל שאין מרגישים את הטעם בעוד שאין רוב היתר אי"ז נחשב טעמם שונה, ורק אם כשיש רוב היתר עדיין מרגישים את הטעם חשיב טעמם שונה [כן מבואר ביד יהודה סוף סק"ז].

**איסור והיתר שוים בטעמם שנפלו לתבשיל**

**אבל אם נתערב בשאינו מינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו אפילו נודע שהיה רובו היתר אסור.** הקשה הכרתי [סק"ח] הא דעת המחבר דסמכינן אקפילא, וא"כ אמאי אסור, יתן לגוי לטועמו ואם אין בו טעם יהיה מותר [והוא דבר דחוק לומר דמיירי כשאין שם קפילא]. ותירץ דמיירי כשנפלו איסור והיתר ששוים בטעמם לתוך התבשיל, ובזה לא מהני קפילא שאף אם מרגיש טעם הא י"ל דזה מחמת טעם ההיתר ובזה אזלי' בתר ס'.

**והפמ"ג** [בפתיחה ח"ג פ"א] כתב להקשות איך באמת מהני בזה ששים הא כיון שמרגישים טעם א"כ לא נתבטל ד'חיך אוכל יטעם' [וא"כ שוב קשה אמאי כ' השו"ע לסמוך על ששים ול"א שיטעימו לקפילא והרי כל שמרגיש את הטעם יש לאסור]. אמנם בגמ' להדיא מבואר שכל שיש ס' כנגד האיסור שרי אף אם ניכר הטעם מחמת ההיתר [וכמו שכתב הפמ"ג עצמו בפתיחה שם פ"ד], דאמרו בע"ז [עג:] יין שמעורב בו שלשה מים, שנפל לתוכו יין של תרומה שיש בו שלשה של מים שרי, כיון שיש שם ששה של מים כנגד היין [לשיטת הראשונים שיין מתבטל בששה מים]. ומבואר דאף שמרגיש טעם של יין, כל שיש שיעור שאילו היה רק איסור לא היו טועמים טעם יין שרי, ואחר שיש ראיה ברורה לזה מהש"ס שוב אין הדבר ספק [וכתבנו זאת כי מצאנו שיש שכתבו שאין הדבר ברור]. וביישוב קו' הפמ"ג דחיך אוכל יטעם, הנה הגר"ח [תרומות פי"ג] הקשה להיפך, אמאי צריך ששה במים כנגד היין ולא מצרפים את היין של חולין לבטל את התרומה. וביאר ששיעור טעכ"ע הוא דין בביטולים, ולא משום שמרגישים את הטעם, אלא שכל שאין הטעם נרגש א"כ זה ראיה שיש כאן שיעור לבטל [ובזה ביאר שכיון ששים הוא דין ביטול, א"כ יין ששיעורו אינו בנו"ט אינו מצטרף לבטל], וא"כ הכא אף שמרגיש את הטעם הא יש כאן שיעור כדי לבטל את האיסור.

**בשר עוף בחלב לעניין נשפך**

**התורת** חטאת [כלל פה דין ג] כתב שבבשר עוף בחלב אין להקל בנשפך, והביא מהאו"ה [כלל לז דין ה אות טו] להחמיר, ואף דהוא דרבנן ביאר הט"ז [סק"ה] דבעוף בחלב מחמירים יותר, כדמצינו שחכמים החמירו לגזור בזה גזירה לגזירה, כמו שהחמירו שלא להעלות על שולחן אחד עוף וגבינה, וגם החמירו להמתין שש שעות אחר אכילת עוף. והק' הש"ך [סק"ז] מהא שמבואר בראשונים גבי כחל [שהוא חלב שחוטה דרבנן] דבספק לפנינו אין להקל, ומשמע שבנשפך שאינו לפנינו אמרי' סד"ר לקולא, ואמאי לא גזרו כמו בבשר עוף [ומה שהחמיר האו"ה כתב הש"ך דהוא לשיטתיה דס"ל שעוף בחלב אסור מהתורה ולכן החמיר בספק].

**והמנח"י** [כלל פה סקמ"ו] והפמ"ג [מ"ז סק"ה] הקשו על הט"ז אמאי במין במינו לא גזרו כמו בעוף בחלב. וכתב היד יהודה [סק"ח] ליישב שגזירה מב"מ אטו שא"מ אין זה גזירה שמא יטעה להתיר בשא"מ בפחות מששים, אלא דכיון שמצינו שבא"מ אין ביטול משום שהוא דבר חשוב, ע"כ גם במב"מ תיקנו חכמים שלא יתבטל מחמת חשיבותו, משא"כ בשר עוף הוא גזירה שלא יטעו להתיר בשר בהמה בחלב [והמנח"י והפמ"ג הבינו שמב"מ אסור משום גזירה שלא יטעו להתיר מבשא"מ]. ולעצם הדין ס"ל להיד יהודה כהש"ך, והוכיח מהרמב"ם [פט"ו ממאכ"א הכ"ז] דכ' דשרי להוסיף על השיעור בבשר עוף ומוכח דהוא ככל דרבנן.

**ובאמת** הט"ז עצמו כתב [סי' צ סקי"ב] להתיר בשאר איסורים דרבנן, וכתב החת"ס [יו"ד סי' פו] שבכל איסור דרבנן אף להט"ז מקילים ורק בעוף החמיר, אמנם רוב האחרונים סוברים כהש"ך והכי קיי"ל.

**דין סלק במין ושאינו מינו**

**ואם נתערב במינו ובשאינו מינו ונשפך בענין שאינו יכולין לעמוד עליו לשערו ונודע שהיה רובו היתר ממינו רואים את שאינו מינו כאילו אינו והשאר מינו רבה עליו ומבטלו.** דין זה הוא מהרשב"א [תוה"א ב"ד ש"א יא:] וס"ל דכיון שיש רוב היתר מאותו מין, הרי זה מבטל את האיסור, ושוב אינו אוסר את האינו מינו, והוכיח כן ממאי דאמרי' בגמ' [חולין ק:] דלר' יהודה דמין במינו לא בטיל, אם נתערב מינו ושאינו מינו ויש בהיתר ששים כנגד האיסור בטל, ואף שהמינו אינו בטל אפי' באלף מ"מ האינו מינו מבטל את האיסור ושוב לא נאסר המינו, וא"כ ה"נ לדידן שמינו בטל ברוב, יבטל הוא את המינו ושוב יהיה מותר אף כשאין ששים באינו מינו [ומכאן סתירה לפמ"ג דהק' דחיך אוכל יטעם' דהא מבואר דאף שמרגיש טעם האיסור שרי].

**אמנם** המהרש"ל [יש"ש חולין פ"ח סי' מו בדין הרביעי] פליג על הרשב"א, והביאו הש"ך [סק"ח] וז"ל ולא דמי כלל דהתם במינו לאו בנותן טעם אסור לכך אמרי' רואים את מינו כאילו אינו דהא נתבטל בשאינו מינו אבל הכא איך נאמר רואים את שאינו מינו כאילו אינו סוף סוף השתא נו"ט בשאינו מינו. ודבריו אינם מבוארים כ"כ, דהא כיון שנתבטל מאי איכפ"ל שמרגיש טעם, הא הטעם שהוא מרגיש רובו היתר, וממילא נתבטל. וביאר היד יהודה [סק"י] שמחלו' המחבר והמהרש"ל היא אם טעכ"ע היינו שנהפך ההיתר להיות איסור [וכן מבואר דעת הש"ך סק"ו דאמרי' שהיתר נהפך לאיסור], וא"כ כשהאיסור נו"ט, שוב לא מהני מה שיש במינו רוב בהיתר כנגד האיסור, דהא הכל נעשה איסור ויש כאן איסור רב. אמנם אם טעכ"ע היינו שהאיסור אינו מתבטל, אבל אין אומרים שהיתר נהפך לאיסור, א"כ ההיתר אינו מינו נשאר בהיתרו וכל איסורו רק מחמת שמעורב בו איסור, וכאן שיש רוב במינו של ההיתר כנגד האיסור א"כ מתבטל האיסור ואין כאן איסור כלל. וכן מבואר בחזו"א [סי' כו סק"ב] שכיון שהטעם הנרגש רובו היתר א"כ הרי טועם היתר ואמאי יהיה אסור [וכתב שאינו מבין מה הוצרך הרשב"א להוכיח דין זה מדין סלק]. ובבדי השולחן [סקכ"ה] מחמיר במחלו' זו, ונראה פשוט מסברא להקל בזה דכיון דלא קיי"ל דנהפך ההיתר להיות איסור א"כ ודאי צריך להיות מותר.

**אמנם** כתב החזו"א שכ"ז דוקא אם הכל הוא דבר שמן, אבל אם החתיכה היא כחושה א"כ יש לחשוש שאין טעמם שוה, וההיתר לא פלט מספיק טעם, ואין כאן רוב בהיתר לבטל את האיסור. אמנם דבריו צ"ע, דא"כ נחשוש בכל מקום שיש כחוש ושמן שמא אין טעמם שוה בהם ואיך מועיל לעולם ששים. וצ"ל שדווקא בביטול ברוב ס"ל להחזו"א שאין לבטל כל שאי"ז ודאי שיש כאן רוב, אבל בשיעור ששים, שיערו חכמים שבכל מה שיהיה אין הטעם נרגש ביותר מששים, וע"כ אין חשש אף בכחוש ושמן.

●נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א●