בגדר שלא כדרך במלבוש ותכשיט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

בס"ד

**סימן א'**

**בענין שלא כדרך במלבוש ותכשיט**

**בתכשיט מבו' שצריך שדרך ללבוש תכשיט זה, ראיה מאוליירין דלבוש חלוק מתכשיט לענין זה והקו' משק, לפי הנ"ל ק' היתר הערוה"ש במטפחת שסוגר את השרוול, וביותר ק' ממחט דמבו' דחייבת חטאת אם סוגרת בה קישורי חלוקה, יישוב דינו של הערוה"ש עפ"י חידוש הביאוה"ל, ראיה מסוגיא דנטירותא יתירתא דצריך כדרך גם בתשמיש.**

**א)** בגמ' נ"ט: נח' ר"מ וחכמים אם אשה היוצאת בעיר של זהב חייבת חטאת וטעמו של ר"מ דחייבת חטאת והוי משוי ולא תכשיט, הוא בגלל שהנשים לא רגילות בתכשיט זה, ובטעם רבנן יש לדון אם משום שלא איכפ"ל שאין דרך נשים בתכשיט זה (כיון שדרכם בתכשיטים) או שכיון שנשים חשובות הולכות בעיר של זהב, זה מספיק בשביל להחשיבו דרך, והוי תכשיט.

ויש להוכיח דלכ"ע דבר שאין דרך להתקשט בו לא הוי תכשיט אלא משוי, מהגמ' דף סב. דאמר עולא וחילופיהן באיש דהיינו שטבעת בלא חותם לאיש, או טבעת עם חותם לאשה, לא הוי תכשיט כיון שאין רגילים בו חייבים חטאת, וע"כ דבעיר של זהב חשיב דרך משום נשים חשובות, דע"י שחלק מהנשים מתקשטות נחשב דרך לכולם (וכמבו' שם בגמ' דרק משום דנשים עם בפני עצמם לא חשיב דרך להתקשט בטבעת שאינה נקובה לאיש וכן להיפך) אבל כל שאין דרך להתקשט בו בכלל, לכ"ע הוי משוי.

**ב)** אמנם ק דלק' קמ"ז: מבו' שהאוליירין מביאין בלרי נשים לבי בני ובלבד שיתכסה בהם ראשו ורובו, וחזינן דאף שודאי אין דרך ללבוש סדיני בית מרחץ (מגבות) מ"מ כיון דהוי דרך לבוש שרי, וכן בדף קמ"ו. מבו' דבי סדיא רכים שרי ופי' הרמב"ם בדים העשויים לכר ומבו' דלא אכפ"ל שאין דרך ללובשם וצ"ע.

והיה מקום לחדש דיש לחלק בין לבוש לתכשיט, דבלבוש יש מעלה מיוחדת דכל שלובשו שרי אפי' שאין דרך ללובשו, וזה גופא טעם הגמ' דצריך באוליירין ראשו ורובו דרק בלבישה גמורה שרי בכל אופן, אבל שאר דברים דוקא כדרך שרי ובלא זה אסור.

אמנם לכאו' ק' על מה שהוכחנו דבדרך לבוש לא איכפ"ל שאין דרך בבגד זה, דהגמ' סב. אומרת ששק הוי מלבוש משום שדרך רועים בזה ורועים אינם עם בפני עצמם עיי"ש, ומבו' שצריך דרך גם לדרך לבוש וצ"ע[[1]](#footnote-2).

ושמעתי מרר"ש ליישב דבאמת בלבישה גמורה (וכמבו' שם שצריך ראשו ורובו) לא איכפ"ל שהחפץ אינו דרך, ולא דמי לתכשיטים ומחט נקובה, דהוא קולא בלבישה גמורה וכמוש"נ, ולא ק' משק דכ' הגמ' דצריך שיהיה דרך הרועים, שהרי מבו' בגמ' לענין בי סדיא דדוקא רכים וא"כ שק שהוא לבוש גס, לולי הא שרועים שרכם להתכסות בו ודאי הוי משוי והדברים נכונים.

וטעם הדבר י"ל דבאמת בלבישה אין צריך שהחפץ יהיה כדרך וסגי במה שהשמוש הוא צורת לבישה שהיא דרך, אבל סוג לבישה שאינו דרך ודאי הוי משוי, ולכן בשק צריך לסברא שהוא דרך הרועים, דבלו"ז אין לובשים לבוש גס כזה ולא חשיב לבוש, ולא משום שאין לובשים חפץ זה, אלא הוא לבישה אחרת, והדברים נכונים.

ומ"מ לפימש"נ אומרים חילוק זה רק בלבישה גמורה, אבל במחט נקובה ותכשיטים ושאר דברים, כל שהחפץ אין דרכו, אפי' שמשתמש תשמיש שדרכו הוי משוי.

**ג)** והנה בערוה"ש ועוד אחרונים שרו להוציא ממחטה באופן שסוגר אתה את השרוול, ואף שודאי לא הוי דרך וכן מטו משמיה דהחזו"א, ולכאו' לא שייך כאן מעלת ראשו ורובו, ומשמע שאין צריך כלל שהחפץ יהיה דרך, וק' מאוד דבטבעת ועיר של זהב מבו' דבעי שהחפץ יהיה דרך וצ"ע.

ויתכן לחלק שבאמת אין חילוק בין לבישה ושאר תשמישים, ולעולם אין צריך שחפץ זה יהיה דרכו בשמוש זה ודלא כמוש"כ, רק צריך שעיקר השמוש יהיה דרך להשתמש, דשמוש שאין דרך לעשותו אין לו חשיבות וכמוש"נ, ולכן אם מתעטף בבלרי נשים או בבי סדיא שרי כיון שדרך להתעטף, ולא אכפ"ל שאין דרך להתעטף בחפץ זה, וכן לסגור השרוול במטפחת לא אכפ"ל שאין דרך לסגור במטפחת, אבל בתכשיט אולי י"ל דלא שייך לומר שדרך להתקשט אבל לא בתכשיט זה, דכל תכשיט הוא יופי אחר וצורה אחרת וחשיב שמוש אחר, וממילא אין זה רק חפץ שאין דרכו אלא שמוש שאין דרך והוי משוי, ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ד)** אמנם ק' דבמחט נקובה מבו' בשו"ע שג דאפי' אם סוגר בה קישוריה חייב חטאת אף שדרך לסגור הקישורים, כיון שאין דרך לסגור במחט נקובה, ומוכח דלא כהיסוד שכ' אלא גם שמוש כדרך אם החפץ אין דרכו בה הוי משוי, ולכאו' מחט נקובה היא ממש המקרה של מטפחת שהתיר הערוה"ש ועו"א וצ"ע.

ובאמת הסברא דבמחט נקובה כיון שאינו דרך הוי משוי גמור וחייב חטאת צ"ב, דכיון שודאי התשמיש הוא תשמיש גמור לסגור קישורי חלוקה, מה איכפ"ל שאין דרך בדבר זה, מ"מ ודאי שנוטלתו דרך לבישה ולא דרך משוי, ויתכן שצ"ל דאמרינן בטלה דעתו ולא מחשיבים שנוטלתו דרך תשמיש אלא סוחבת ונושאת את הדבר (ואגב כך משתמשת) דכיון שאין דרך להשתמש במחט נקובה המעשה מתפרש כנשיאה ולא כתשמיש (ועיי' במה שהארכנו בענין מחט נקובה במק"א) ועכ"פ דברי הערוה"ש צ"ע.

**ה)** ולכאו' יש להוכיח כדברי הערוה"ש ממפתח שאם סוגרים בו החגורה מבו' בפוסקים דשרי, אף שלכאו' אינו דרך, ודוחק לומר שהנהיגו שם לילך כן לצורך שבת וחשיב דרך, וגם מבו' שם שיש שקבעו במפתח מחט וסגרו עמו הבגד ולכ"ע שרי אף שאינו דרך ומוכח כערוה"ש, (אמנם כשקבעו בו מחט היה אפשר לחדש שכיון שהכשירוהו במעשה לסגור החלוק שרי, דכל האיסור שלא נטפל לדבר כיון שאינו עומד לכך, ואולי בעשו מעשה להכשירו לתשמיש שרי וצ"ע) וצריך ליישב סתירת הדינים ממחט למפתח וצ"ע.

ויש שיישבו הקו' על הערוה"ש ממחט, דבבה"ל ריש ש"א כ' צד דמחט נקובה אין סוגרים בה דאתי לשלופי, ומשמע שאינה פועלת כ"כ פעולת הסגירה טוב ולכן לא משתמשים בה, ואולי רק כה"ג אסור, אבל אם משמש לגמרי כדבר הרגיל לא אכפ"ל שהחפץ אינו רגיל, ואם נאמר כן יש ליישב בזה את מה שהק' ממפתח, דשם זה חוגר ממש טוב, ועיי"ש בבה"ל היטב דלכאו' נסתפק בסברא זו עצמה אם כל שהחפץ לא כדרך חייב חטאת או לא.

אמנם נראה דאפי' נקבל יישוב זה ממחט למפתח, עדיין מטפחת יתכן שצריכה להיות אסורה, דלכאו' סברת החילוק של הבה"ל הוא דלא אכפ"ל שהחפץ אינו כדרך והעיקר שהתשמיש הוא דרך, ולכן במפתח כיון שמשמש ממש כסוגר או כמחט שרי, אבל מ"מ מטפחת הרי סוגרת בצורה שונה ואין זה תשמיש שדרכו, ויש מקום לאסור[[2]](#footnote-3).

**ו)** ושוב נתבוננתי בבה"ל לעניין מחט שאינה נקובה הנ"ל שיש בדבריו פתח חדש להתיר מטפחת ולחלק ממחט נקובה, דעיי"ש שצדד דבמחט שאינה נקובה שרי לאיש לסגור פתחי חלוקו ודוקא לשיטה שפטור, אבל לשיטה שחייב א"כ גם לסגור פתחי חלוקו אסור, וכמו מחט נקובה לאשה שחייבת ואסור גם לסגור פתחי חלוקה עכ"ד.

ולפום ריהטא דבריו תמוהים מאוד, דמהא דבמחט נקובה חייבת חטאת באשה גם בסוגרת פתחי חלוקה, מוכח דכיון שאין זה דרכה, אין זה כלל סיבה להתיר, וא"כ במחט שאינה נקובה באיש מה אכפ"ל אם חשיב דרך הוצאה וחייב או לא, דאם לסגור פתחי חלוקו אין זה דרך לבוש גם באינה נקובה, א"כ גם אם פטור משום שלא כדרך, מה ההיתר ללובשו ע"י סגירת פתחי חלוקו, ואם באינה נקובה הוי לבוש, לא דמי למחט נקובה באשה ובכל אופן יהיה שרי.

ולכאו' מוכח מהבה"ל שסובר דבאינו דרך הוצאה, ודאי הוי היתר לסגור חלוק, או משום שהקילו בזה שחשיב דרך לבוש, או משום שסגירה שלא כדרך לא מחשיבה לבוש, רק בדבר שההוצאה היא כדרך, וא"כ מכח סברא זו יש להתיר לכרוך מטפחת, שהרי זה הוצאה שלא כדרך ואכתי צ"ע.

**ז)** ובעיקר הדין שאפי' תשמיש שהוא דרך, אם החפץ שלא כדרך חייב, נראה להוכיח עוד מפ' במה בהמה דמבו' שם בסוגיא דנח' אי נטירותא יתירתא היא משוי או לא, ומבו' שם דלמ"ד שהוא משוי, אפי' באופן ששם אפסר לגמל שמספיק לו פחות מזה, ומ"מ עכשיו כל השמירה שיש לו זה האפסר הוי משוי, ולכאו' תמוה הרי בלא האפסר אינו שמור כלל והאפסר שומרו ולמה הוי משוי[[3]](#footnote-4).

וע"כ כיון שבגמל לא רגילים לשים אפסר אפי' ששומרו ע"י האפסר הוי משוי, ומוכח דצריך שגם החפץ יהיה דרכו וצ"ע ממפתח (וא"א לומר דבזה גופא המח' דמ"ד דנטירותא יתירתא לא הוי משוי משום שבכל אופן השמירה היא דרך, דהא מבו' בגמ' דמתיר גם בפרה שאין רגילים לשומרה כלל ומותר ברצועה משום דנטירותא יתירתא לא הוי משוי, וע"כ פליג בעיקר סברת נטירותא יתירתא ואין כאן המקום להאריך).

ואולי יש ליישב ראיה זו דיתכן דנטירותא יתירתא אסור משום שזה מתפרש שעושה תשמיש של נטירותא יתירתא ולא שעושה שמירה רגילה עם חפץ לא רגיל, ולפי"ז שרי לשמור גמל עם סדין אף שאין דרך החפץ כיון שסו"ס שומרו על ידו אבל עם חטם אסור דהמעשה מתפרש כתשמיש של נטירותא יתירתא, ואף שמסברא היינו אומרים שבכלל מאתים מנה ויש כאן שמוש של שמירה רגילה מוכח בגמ' דלא כסברא זו ואכתי צ"ע.

**ח)** ובמה שהוכחנו מתכשיט דאם אינו דרך, הוי משוי, יש שרוצים לפרש דשם אין הטעם משום שצריך דרך, אלא דאם אינו דרך, באמת לא חשיב יופי ולא מקשט ולכן לא חשיב תכשיט, ולכן אפי' שבשק סגי שדרך רועים בשק, מ"מ בתכשיט צריך שיהיה דרך בכל הנשים, דאל"כ לא הוי תכשיט כלל.

ומוכיחים כן מסוגיא דקמרא דמשמעות רש"י שם שטעם מסקנת הגמ' דשרי משום שכל ישראל בני מלכים אבל בלו"ז רק לבני מלכים הוי תכשיט, ויותר מפורש בריטב"א שכ' דמיירי בנשים חשובות ולהם הוי תכשיט אבל לשאר נשים לא וכן מבו' בריטב"א בסוף פרקין עיי"ש, ותמוה הא ודאי נשים חשובות לא הוי עם בפנ"ע וכיון שלהם הוי תכשיט ממילא ה"ה לשאר נשים, ומזה מוכח דכיון שנשים רגילות לא מתקשטות בזה לא חשיב להם תכשיט כלל.

אבל לכאו' הדבר נסתר מהגמ' שאומרת שהטעם שטבעת בלא חותם הוי משוי לאיש, הוא משום דקסבר נשים עם בפני עצמם (משא"כ רועים) ומוכח דאם רועים היו הולכים עם טבעת זה היה נחשב תכשיט לכל האנשים, ומוכח דגם בתכשיט סגי בזה שדרך לקצת אנשים לילך כן[[4]](#footnote-5) וצע"ג.

**סימן ב'**

**בענין מחט נקובה, וגדר ההיתר במלבוש ותכשיט.**

**בגדר החיוב במחט שסוגרת בה קישוריה, בדברי הט"ז דחשיב מחט נקובה דרך הוצאה מכח מחט שאינה נקובה, ביסוד העולה מדברי הט"ז דשייך להחשיב דרך הוצאה מכח אופנים המותרים והוכחת הב"ח לדין זה, חקירה בגדר ההיתר של לבוש ותכשיט ועפי"ז יישוב הקו', קו' מסוגיא דהערמה על חדוש הב"ח.**

**א)** מבו' בשו"ע סי' שג דמחט נקובה באשה אפי' אם סוגרת בה קישוריה חייבת חטאת אף שדרך לסגור הקישורים כיון שאין דרך לסגור במחט נקובה, (ומוכח לכאו' שבשביל להתיר צריך שבחפץ זה יהיה הדרך להשתמש כך ועיי' במה שהארכנו בזה בסי' א') .

ובאמת הסברא לחייב במחט נקובה כיון שאינו דרך צ"ב, דכיון שודאי התשמיש הוא תשמיש גמור לסגור קישורי חלוקה מה איכפ"ל שאין דרך בדבר זה מ"מ ודאי שנוטלתו דרך לבישה ולא דרך משוי, ויתכן שצ"ל דאמרינן בטלה דעתו ולא מחשיבים שנוטלתו דרך תשמיש אלא סוחבת ונושאת את הדבר (ואגב כך משתמשת) דכיון שאין דרך להשתמש במחט נקובה המעשה מתפרש כנשיאה ולא כתשמיש וצ"ע בסברא זו.

**ב)** והנה בענין מחט נקובה נח' הב"י והב"ח אם חייב חטאת או פטור משום שאינו דרך הוצאה, ועיי' בט"ז שביאר דעת הב"י שחשיב דרך הוצאה, דכיון שבמחט שאינה נקובה דרך לסגור חלוקה, גם כשסוגר במחט נקובה הוי דרך הוצאה (ואחרונים אחרים ביארו דדרך לתחוב בחלוק מחט נקובה בחול לנושאה) והנה דברי הט"ז מחודשים מאוד דכיון דלענין להחשיבו כמלבוש אמרינן דמחט נקובה אין דרכה לסגור החלוק, ולא מהני מה שבאינה נקובה דרכה לסגור פתחי החלוק, למה לענין הוצאה אמרינן דחשיב דרך הוצאה בנקובה כיון שאינה נקובה דרכה כן, ויתכן שלכן נח' האחרונים עליו וצ"ע בדעת הט"ז.

אמנם לפי מה שצדדנו בטעם מחט נקובה דבטלה דעתו, ומפרשים את מעשיו שלא בשביל לסגור החלוק נתן את המחט אלא בשביל לנושאה, יותר קשה להבין את דברי הט"ז, שהרי כל הדרך להוציאה בנוי על מה שסגרה פתחי החלוק בנקובה ודומה לסגרה באינה נקובה, אבל אם מתעלמים מסגירת החלוק ואמרינן דהוי נשיאה בעלמא, ודאי הוי שלא כדרך הוצאה וצ"ע.

ובאמת יש בט"ז עוד נקודה מחודשת מאוד שכ' דהוי דרך הוצאה כמו מחט שאינה נקובה, והרי מחט שאינה נקובה מותרת כשסגר בה חלוקה דהיינו שהוי לבישה ולא משוי, וא"כ מה שייך בכלל לומר דחשיב דרך הוצאה כיון דדרך לעשות כן במחט שאינה נקובה, הרי באינה נקובה הוי לבישה וא"כ אין דרך כלל להוציאה ולנושאה כן רק ללובשה, ומה זה סיבה לחייב חטאת הא סו"ס אין דרך הוצאה בכך.

אמנם באמת אין זה חדוש של הט"ז אלא לכאו' מוכח כן בגמ' שהרי ציצית פסולה מבו' בגמ' שחייב חטאת אף שאין דרך להוציא בכנף בגדו, וע"כ שחשיב דרך הוצאה בכך כיון שדרך לילך תמיד בציציותיו אף שכשהם כשירות הוי לבישה, וחזינן דאעפי"כ הם משוות את ההוצאה בפסול לדרך הוצאה, וכן מבו' בגמ' בעירובין דבתפילין בשורש הדבר שייך שיהיה חייב חטאת לולי הא שחשיב לבישה, ואף שאין דרך להוציא על הראש, וע"כ שהזמן מצוה מחשיבו לדרך הוצאה, אמנם באמת טעמא בעי וכמוש"כ דאין זה דרך הוצאה כלל אלא דרך לבישה (שו"ר שהב"ח סי' רנ"ג הוכיח כן מציצית ותפילין דחשיב דרך הוצאה מכח אופן המותר).

**ג)** והנה בעיקר גדר ההיתר לצאת עם מלבושים ותכשיטים בשבת כ' בס' דברות משה ג' צדדים ואכתוב תרי מגו תלת, הצד הראשון כמו שנקטנו עד עכשיו דלבישה לא נחשבת נשיאה דהיינו שמעשה הוצאה הוא רק כשנושא דבר, ולבוש לא הוי מעשה הוצאה כלל.

והצד השני הוא שבאמת בעצם המעשה אין חילוק בין לבישה למשוי ובאמת נחשב שמוציא את הלבוש, רק דכיון שהדין הוא שהמוציא כלי עם מים אינו חייב על הכלי משום דהכלי טפל למים, (ואין זה פטור של אינו מתכוין שהרי הוא פס"ר וגם מכוין לזה) והוא הלכה מחודשת שאין מחייבים בהוצאה על הטפל אלא על העיקר, וא"כ י"ל דדבר שהוא מלבוש או תכשיט א"כ החפץ טפל לאדם ולכן אינו חייב בהוצאתו כמו כל טפל.

ובנדון זה בגדר היתר של תכשיטים ומלבושים, יתכן דנפק"מ במי ששגג וחשב על דבר שהוא תכשיט ובאמת אינו תכשיט אלא משוי, האם חשיב מתעסק או שחייב חטאת, דאם יסוד ההיתר משום שאינו מעשה הוצאה כלל אלא לבישה לכאו' הוי מתעסק דלא כיון למעשה הוצאה, אבל אם הוי מעשה הוצאה רק שחייב רק על העיקר, יתכן דחייב חטאת כיון שכיון למעשה הוצאה ואכתי צ"ע בזה.

**ד)** ולפי הצד השני אולי שייך להבין מה שהוכחנו דחשיב דרך הוצאה משום שרגילים להוציא באופנים המותרים, דכיון דגם באופנים המותרים הוי מעשה הוצאה, רק שאינו חייב משום שהוא טפל, לכן עכ"פ מחשיב לדרך הוצאה, וכמו ששייך להבין שאם למשל כלי עם מים דרך להוציאו על הראש אפי' שכלי בלי מים אין דרכו בזה מ"מ נאמר דדרך להוציא כלי על הראש, ואף שבאופן שמלא מים אינו חייב על הכלי מ"מ דרך להוציא כלי על הראש וכשיוציא בלי מים יתחייב.

וכן מובן עיקר הדין שצריך שיהיה דרך להשתמש בחפץ זה והוקשה לנו טעם הדבר הרי סו"ס משתמש בזה, ולפי"ז שייך להבין דאף שבאמת משתמש מ"מ כיון שמצד החפץ אינו עומד לזה ואין דרכו בזה לא נטפל לאדם (ואצ"ל דאמרינן בטלה דעתו ולא חשיב שמוש).

ולפי"ז גם מה שנתקשינו בדברי הט"ז שאומר דלגבי דרך הוצאה אמרינן שחשוב דרך הוצאה משום שכך הדרך באינה נקובה אף שלגבי שיחשב לבישה ותכשיט לא מהני מה שבאינה נקובה סוגרים כך פתחי החלוק, ולפימש"כ שייך לחלק דבדרך הוצאה אנו דנים על המעשה שחשיב הוצאה כדרכו במחט נקובה כיון שדרך באינה נקובה והם מין א', אבל לגבי היתר הוצאה כיון שלנקובה יש שמושים אחרים ואין דרכה בזה אינה טפילה, דכיון שהנדון הוא בהגדרת החפץ אם הוא טפל, א"א לדון מאינה נקובה על נקובה.

**ה)** ובמה שהוכיח הב"ח דחשיב דרך הוצאה משום שדרך להוציאו בהיתר כדמוכח בגמ' בציצית ותפילין, שמעתי להק' מהגמ' סה: שדנה אי שרי להערים לפרוף באגוז, והגמ' מביאה את המחלוקת לגבי דליקה אם שרי ללבוש כמה דברים, ואומרת הגמ' דאפי' מ"ד שם שרי" הוא מפני הדליקה דאי לא שרית ליה אתי לכבויי (ומוכח לכאו' שהנדון הוא לאסור מדרבנן) ואפי' למ"ד דאסור שם, התם דרך הוצאה בכך אבל הכא אין דרך הוצאה בכך ע"כ הגמ', ועיי' בריטב"א דכיון שהוא דרך הוצאה הוא דאורייתא והחמירו.

ולכאו' כשפורפת על אגוז, הרי דרכו הוא להוציא כן בפריפה, ואפי' שבפריפה לא חשיב הוצאה הרי הוכיח דגם עיד"ז חשיב דרך הוצאה וכמוש"נ וא"כ למה כ' הגמ' דהוי שלא כדרך הוצאה, והנה אם נאמר דאה"נ אין דרך לפרוף באגוז רק דשרי כשפורף באגוז משום שסו"ס עושה פריפה (ועד"ר הערוה"ש דשרי במטפחת) אתי שפיר דבאגוז לא הוי דרך הוצאה כלל, אמנם לפי מה שהוכחנו בסי' א' ממחט נקובה דאם אין דרך לפרוף בזה אפי כשפורף חייב חטאת וכמוש"נ למעלה, ע"כ צ"ל דדרך לפרוף אגוז וא"כ ק' שיחשב דרך הוצאה[[5]](#footnote-6) וצע"ג.

והנראה לחדש בזה דיסוד איסור הערמה הוא שכיון שאין עיקר מטרתו לפריפה וללבישה אנו דנים כאילו אינו פורף ואינו לובש, ואף שמדאורייתא שרי כיון שלמעשה פורף ולובש אסרו והחשיבו כאילו אינו פורף ולובש, ולכן כשהגמ' דנה אם חשוב דרך הוצאה או לא אין הנדון באופן שפורפת אם הוא דרך הוצאה, אלא בהעלם הפריפה והלבישה, וזה מחלקת הגמ' דבהעלם הפריפה ודאי אין דרך לצאת כן, אבל בהעלם הלבישה הוי דרך וכמוש"כ רש"י דדרך מוכרי כסות להוציא כך בגדים.

**חבורה בסדר ב'**

**בגדר ההיתר במלבוש ותכשיט[[6]](#footnote-7)**

**א)** בגמ' נ"ט: נח' ר"מ וחכמים אם אשה היוצאת בעיר של זהב חייבת חטאת וטעמו של ר"מ דחייבת חטאת והוי משוי ולא תכשיט, הוא בגלל שהנשים לא רגילות בתכשיט זה[[7]](#footnote-8), ובטעם רבנן יש לדון אם משום שלא איכפ"ל שאין דרך נשים בתכשיט זה (כיון שדרכם בתכשיטים) או שכיון שנשים חשובות הולכות בעיר של זהב, זה מספיק בשביל להחשיבו דרך, והוי תכשיט.

ויש להוכיח דלכ"ע דבר שאין דרך להתקשט בו לא הוי תכשיט אלא משוי, מהגמ' דף סב. דאמר עולא וחילופיהן באיש, דהיינו שטבעת בלא חותם לאיש, או טבעת עם חותם לאשה לא הוי תכשיט כיון שאין רגילים בו חייבים חטאת, וע"כ דבעיר של זהב חשיב דרך משום נשים חשובות, דע"י שחלק מהנשים מתקשטות נחשב דרך לכולם, (וכמבו' שם בגמ' דרק משום דנשים עם בפני עצמם לא חשיב דרך להתקשט בטבעת שאינה נקובה לאיש וכן להיפך) אבל כל שאין דרך להתקשט בו בכלל, לכ"ע הוי משוי.

ומה שהוכחנו מתכשיט דאם אינו דרך, הוי משוי, יש שרוצים לפרש דאין הטעם משום שצריך דרך, אלא דבתכשיט יש סברא שאם אינו דרך, באמת לא חשיב יופי ולא מקשט, ולכן לא חשיב תכשיט.

ומוכיחים כן מסוגיא דקמרא דמשמעות רש"י שם שטעם מסקנת הגמ' דשרי משום שכל ישראל בני מלכים אבל בלו"ז רק לבני מלכים הוי תכשיט, ויותר מפורש בריטב"א שכ' דמיירי בנשים חשובות ולהם הוי תכשיט, אבל לשאר נשים לא, וכן מבו' בריטב"א בסוף פרקין עיי"ש. ותמוה הא ודאי נשים חשובות לא הוי עם בפנ"ע, וכיון שלהם הוי תכשיט, ממילא ה"ה לשאר נשים, כמבואר בגמ' סב דברועים מהני מה שדרך הרועים ללבוש להחשיב דרך לכולם, ומזה מוכח דכיון שבתכשיט יש סברא אחרת, דנשים רגילות שלא מתקשטות בזה לא חשיב להם תכשיט.

אבל לכאו' הדבר נסתר מהגמ' שאומרת שהטעם שטבעת בלא חותם הוי משוי לאיש, הוא משום דקסבר נשים עם בפני עצמם (משא"כ רועים) ומוכח דאם רועים היו הולכים עם טבעת זה היה נחשב תכשיט לכל האנשים, ומוכח דגם בתכשיט סגי בזה שדרך לקצת אנשים לילך כן[[8]](#footnote-9) וצ"ע.

ב) והנה אם הטעם שלא חשיב קישוט כשאין דרך להתקשט, מובן הסברא, אבל אם הוי קישוט רק דשלא כדרך הוי משוי, וכמו שמוכח גם בלבוש של רועים שבלי שהיה דרך לרועים היה משוי, צ"ב הסברא למה צריך כדרך להתיר, הא סו"ס נוטלם בתור דרך מלבוש או קישוט.

וכעי"ז מצאנו לעיל שאפי' תשמיש שהוא דרך, אם החפץ שלא כדרך חייב, בפ' במה בהמה דמבו' שם בסוגיא דנח' אי נטירותא יתירתא היא משוי או לא, ומבו' שם דלמ"ד שהוא משוי, אפי' באופן ששם אפסר לגמל שמספיק לו פחות מזה, ומ"מ עכשיו כל השמירה שיש לו זה האפסר, הוי משוי, ובסברא הוא תמוה, הרי בלא האפסר אינו שמור כלל והאפסר שומרו ולמה הוי משוי.

וע"כ כיון שבגמל לא רגילים לשים אפסר אפי' ששומרו ע"י האפסר הוי משוי, ומוכח דצריך שגם החפץ יהיה דרכו ולא סגי שלוקחו בשביל שמירה(וא"א לומר דבזה גופא המח' דמ"ד דנטירותא יתירתא לא הוי משוי משום שבכל אופן השמירה היא דרך, דהא מבו' בגמ' דמתיר גם בפרה שאין רגילים לשומרה כלל ומותר ברצועה משום דנטירותא יתירתא לא הוי משוי, וע"כ פליג בעיקר סברת נטירותא יתירתא, ואין כאן המקום להאריך).

**ג)** מבו' בשו"ע סי' שג דמחט נקובה באשה אפי' אם סוגרת בה קישוריה חייבת חטאת, אף שדרך לסגור הקישורים, כיון שאין דרך לסגור במחט נקובה, וגם בזה מוכח שבשביל להתיר צריך שבחפץ זה יהיה הדרך להשתמש כך.

והסברא לחייב במחט נקובה כיון שאינו דרך צ"ב, דכיון שודאי התשמיש הוא תשמיש גמור לסגור קישורי חלוקה מה איכפ"ל שאין דרך בדבר זה מ"מ ודאי שנוטלתו דרך לבישה ולא דרך משוי.

והנה בענין מחט נקובה נח' הב"י והב"ח דלב"י חייב חטאת, והב"ח פוטר משום שאינו דרך הוצאה, ועיי' בט"ז סק"ז שביאר דעת הב"י שחשיב דרך הוצאה, דכיון שבמחט שאינה נקובה דרך לסגור חלוקה, גם כשסוגר במחט נקובה הוי דרך הוצאה (ואחרונים אחרים ביארו דדרך לתחוב בחלוק מחט נקובה בחול לנושאה) והנה דברי הט"ז מחודשים מאוד דכיון דלענין להחשיבו כמלבוש אמרינן דמחט נקובה אין דרכה לסגור החלוק, ולא מהני מה שבאינה נקובה דרכה לסגור פתחי החלוק, למה לענין הוצאה אמרינן דחשיב דרך הוצאה בנקובה כיון שאינה נקובה דרכה כן, ויתכן שלכן נח' האחרונים עליו וצ"ע דעת הט"ז.

ד) ובאמת יש בט"ז עוד נקודה מחודשת מאוד, שכ' דהוי דרך הוצאה כמו מחט שאינה נקובה, והרי מחט שאינה נקובה מותרת כשסגר בה חלוקה, דהיינו שהוי לבישה ולא משוי, וא"כ מה שייך בכלל לומר דחשיב דרך הוצאה, כיון דדרך לעשות כן במחט שאינה נקובה, הרי באינה נקובה הוי לבישה, וא"כ אין דרך כלל להוציאה ולנושאה כן, רק ללובשה, ומה זה סיבה לחייב חטאת הא סו"ס אין דרך הוצאה בכך.

אמנם באמת אין זה חדוש של הט"ז אלא לכאו' מוכח כן בגמ' שהרי ציצית פסולה מבו' בגמ' שחייב חטאת, אף שאין דרך להוציא בכנף בגדו, וע"כ שחשיב דרך הוצאה בכך כיון שדרך לילך תמיד בציציותיו אף שכשהם כשירות הוי לבישה, וחזינן דאעפי"כ הם משוות את ההוצאה בפסול לדרך הוצאה, וכן מבו' בגמ' בעירובין דבתפילין בשורש הדבר שייך שיהיה חייב חטאת לולי הא שחשיב לבישה, ואף שאין דרך להוציא על הראש, וע"כ שהזמן מצוה, מחשיבו לדרך הוצאה (שו"ר שהב"ח סי' רנ"ב סי"ג הוכיח כן מציצית ותפילין דחשיב דרך הוצאה מכח אופן המותר) אמנם באמת טעמא בעי וכמוש"כ, דאין זה דרך הוצאה כלל אלא דרך לבישה, ואיך זה יכול להחשיב דרך הוצאה וצ"ע.

**ה)** והנה בעיקר גדר ההיתר לצאת עם מלבושים ותכשיטים בשבת מבואר בס' דברות משה (שבת סי' מד ענף ב') ג' צדדים, ואכתוב תרי מגו תלת, הצד הראשון כמו שנקטנו עד עכשיו דלבישה לא נחשבת נשיאה, דהיינו שמעשה הוצאה הוא רק כשנושא דבר, וכשלבוש לא הוי מעשה הוצאה כלל.

והצד השני הוא שבאמת בעצם המעשה אין חילוק בין לבישה למשוי, ובאמת נחשב שמוציא את הלבוש, רק דכיון שהדין הוא שהמוציא כלי עם מים אינו חייב על הכלי משום דהכלי טפל למים, (ואין זה פטור של אינו מתכוין, שהרי הוא פס"ר וגם מכוין לזה) והוא הלכה מחודשת שאין מחייבים בהוצאה על הטפל אלא על העיקר, וא"כ י"ל דדבר שהוא מלבוש או תכשיט, החפץ טפל לאדם ולכן אינו חייב בהוצאתו כמו כל טפל.

ובנדון זה בגדר היתר של תכשיטים ומלבושים, יתכן לחדש דנפק"מ במי ששגג וחשב על דבר שהוא תכשיט ובאמת אינו תכשיט אלא משוי, האם חשיב מתעסק או שחייב חטאת, דאם יסוד ההיתר משום שאינו מעשה הוצאה כלל אלא לבישה, לכאו' הוי מתעסק דלא כיון למעשה הוצאה, אבל אם הוי מעשה הוצאה רק שחייב רק על העיקר, יתכן דחייב חטאת כיון שכיון למעשה הוצאה ואכתי צ"ע בזה (ובפשוטו הדין שחייב חטאת, וצל"ב הטעם לצד שלא הוי מעשה הוצאה כלל).

**ו)** ולפי הצד השני אולי שייך להבין, מה שהוכחנו דחשיב דרך הוצאה משום שרגילים להוציא באופנים המותרים, דכיון דגם באופנים המותרים הוי מעשה הוצאה, רק שאינו חייב משום שהוא טפל, לכן עכ"פ מחשיב לדרך הוצאה, וכמו ששייך להבין שאם למשל כלי עם מים דרך להוציאו על הראש, אפי' שכלי בלי מים אין דרכו בזה, מ"מ נאמר דדרך להוציא כלי על הראש, ואף שבאופן שמלא מים אינו חייב על הכלי, מ"מ דרך להוציא כלי על הראש וכשיוציא בלי מים יתחייב.

ונר' דעפי"ז מובן גם עיקר הדין שצריך שיהיה דרך להשתמש בחפץ זה, והוקשה לנו טעם הדבר הרי סו"ס משתמש בזה, ולפי"ז שייך להבין דאף שבאמת משתמש והוא בדרך שימוש, ובבהמה באמת משמש לנטירותא, מ"מ כיון שמצד החפץ אינו עומד לזה ואין דרכו בזה, לא נטפל לאדם.

ולפי"ז יש ליישב גם מה שנתקשינו בדברי הט"ז שאומר דלגבי דרך הוצאה אמרינן שחשוב דרך הוצאה משום שכך הדרך באינה נקובה, אף שלגבי שיחשב לבישה ותכשיט לא מהני מה שבאינה נקובה סוגרים כך פתחי החלוק, ולפימש"כ שייך לחלק דבדרך הוצאה אנו דנים על המעשה שחשיב הוצאה כדרכו במחט נקובה כיון שדרך באינה נקובה והם מין א', אבל לגבי היתר הוצאה כיון שלנקובה יש שמושים אחרים ואין דרכה בזה, אינה טפילה, דכיון שהנדון הוא בהגדרת החפץ אם הוא טפל, א"א לדון מאינה נקובה על נקובה.

**ז)** בשו"ת הר צבי (או"ח קע) כ' דבמגלגל את עצמו בכסא גלגלים, הנדון הוא כמו כשאחרים מגלגלים, דאם הוא כפות חייב חטאת, ואם הוא בריא ששייך בו חי נושא את עצמו אסור רק מדרבנן, ועל הכסא לא חייב דטפל לאדם וכמו באחר הנושאו עיי"ש.

ומשמיה דהגרש"ז הביאו לחלוק בתרתי (שש"כ פרק לד הע' קג) הא' דכל מה שמצינו שמיטה טפלה לאדם הוא כשאחר נושאו, דביחס לאחר המטה טפלה לאדם, וכמו שיש צד בגמ' שם דכשנושא ילד ואגוז בידו האגוז טפל ופטור על האגוז, אבל ביחס לאדם עצמו ודאי שכשנושא אגוז חייב, וה"ה ודאי שכשנושא את העגלה שלו, ביחס לאדם עצמו ודאי ביחס אליו היא לא טפלה, ועכ"פ אין מקור להחשיבה טפלה ממה שביחס לאחר הנושאו חשיבא המטה טפלה.

וביותר פליג שם דלא שייך לחייב את האדם נושא את עצמו, ולכן פשוט שאם האדם עצמו מגלגל את הכסא גלגלים, כל מה שיש לדון הוא אם חשיב מוציא על הכסא אבל על עצמו פשוט שאין איסור כלל וכמו כל הולך, ולכאו' דברי ההר צבי תמוהים מאוד בזה ואין שום חלוק במקום שמגלגל את עצמו בין כפות לבריא.

ושמעתי מרר"ש לבאר דב' המחלוקות תלויות זב"ז דנראה דגם ההר צבי מודה לגרש"ז שאין לדמות טפלות המטה והעגלה ביחס לאדם אחר הנושאו, לבין כשהולך לבד וכמו שמוכח מאגוז, רק דכיון שסובר ההר צבי דאם הוא כפות חייב על גלגול של עצמו, וע"כ שסובר דלא דמי כאן להולך, שאין כאן משא כלל על עצמו, אבל כשמגלגל את עצמו הוא כדבר חיצוני לגמרי, והוי הוצאה בדיוק כמו כשנושא את אחר, ולכן כ' דגם לגבי טפלות הכסא שייך להטפילו כמו כשנושא את אחר, ורק לגרש"ז שביחס לעצמו הוא כמו הולך ופטור על עצמו, ממילא זה גם סיבה לחומרא דגם ביחס לטפל אמרינן דיש היתר טפלות רק בנושא את אחר.

והנה חילוק זה של הגרש"ז דלא אמרינן טפלות ביחס לעצמו, לכאו' למה שנקטנו לעיל דכל ההיתר של לבוש ותכשיט הוא משום טפלות, א"כ נסתר חילוק זה, ויש טפלות גם באדם ההולך, אמנם נראה לחלק בפשיטות דרק טפלות גמורה של לבוש וכדו' שייכת בכל גווני, אבל טפלות כמו מטה ועגלה אמרינן רק באחר הנושאו.

וביאור החילוק דיש שני סוגי הטפלות, יש הטפלה דאמרינן עיקר ההוצאה כאן לצורך החולה, והוצאת המטה טפלה לו, ויש טפלות דאמרינן דבגדיו בטלים לו ואין כאן אלא האדם לבדו, ולכן באחר הנושאו סגי בהטפלה של מטה, דכיון שמוציא את שתיהם סגי בזה שעיקר ההוצאה באדם, אבל אדם ההולך דעל עצמו אינו מוציא כלל, א"כ ראוי לחייבו על הטפל, אא"כ הוא טפל לגמרי ואנו מחשיבים שאין כאן אלא האדם לבדו.

**חבורה 2**

**האם בעינן כדרך במלבוש ותכשיט**

**א)** בגמ' נ"ט: נח' ר"מ וחכמים אם אשה היוצאת בעיר של זהב חייבת חטאת, וטעמו של ר"מ דחייבת חטאת והוי משוי ולא תכשיט, הוא בגלל שהנשים לא רגילות בתכשיט זה, ובטעם רבנן יש לדון אם משום שלא איכפ"ל שאין דרך נשים בתכשיט זה (כיון שדרכם בתכשיטים) או שכיון שנשים חשובות הולכות בעיר של זהב, זה מספיק בשביל להחשיבו דרך, והוי תכשיט.

והארכנו בסי' הקודם דיש להוכיח דלכ"ע דבר שאין דרך להתקשט בו לא הוי תכשיט אלא משוי, מהגמ' דף סב. דאמר עולא וחילופיהן באיש, דהיינו שטבעת בלא חותם לאיש או טבעת עם חותם לאשה לא הוי תכשיט, כיון שאין רגילים בו חייבים חטאת, וע"כ דבעיר של זהב חשיב דרך משום נשים חשובות, דע"י שחלק מהנשים מתקשטות נחשב דרך לכולם.

וכן יש להוכיח מפ' במה בהמה דמבו' שם בסוגיא דנח' אי נטירותא יתירתא היא משוי או לא, ומבו' שם דלמ"ד שהוא משוי, אפי' באופן ששם אפסר לגמל שמספיק לו פחות מזה, ומ"מ עכשיו כל השמירה שיש לו זה האפסר הוי משוי, ולכאו' תמוה הרי בלא האפסר אינו שמור כלל והאפסר שומרו ולמה הוי משוי.

וע"כ כיון שבגמל לא רגילים לשים אפסר אפי' ששומרו ע"י האפסר הוי משוי, ומוכח דצריך שגם החפץ יהיה דרכו אף שעושה תשמיש שלא חשוב כמשוי.

אמנם ק' דלק' קמ"ז: מבו' שהאוליירין מביאין בלרי נשים לבי בני ובלבד שיתכסה בהם ראשו ורובו, וחזינן דאף שודאי אין דרך ללבוש סדיני בית מרחץ (מגבות) מ"מ כיון דהוי דרך לבוש שרי, וכן בדף קמ"ו: מבו' דבי סדיא רכים שרי ופי' הרמב"ם בדים העשויים לכר ומבו' דלא אכפ"ל שאין דרך ללובשם, דכיון שלובשם לא הוי משוי אף שאין דרכם בלבישה וצ"ע.

ב) והנה בתכשיט כבר כ' בסי' הקודם דשייך לדחות ולומר דתכשיט שאינו כדרך לא חשיב כלל תכשיט, ולא דמי ללבוש שכל שמתלבש בו הוי לבוש, אמנם בנטירותא יתירתא הרי עושה את אותו תשמיש של שמירה המותרת ולכאו' מוכח משם שצריך לעשות את התשמיש עם דבר שדרכו בכך.

ואולי יש לדחות הראיה מבהמה, דהנה עיקר הדבר שנחשב שם שמירה לתשמיש הבהמה ושרי כמו לבוש, ק' מסברא, דלכאו' הוי רק צורך הבעלים, ולמה לא יחשב משוי.

והיה מקום לחדש מכח זה דבאמת שמירה אינו תשמיש המתיר כלל, אלא ההיתר שם משום דהוי דרכו בשמירה, וכמבו' בשו"ע שא,יט דכבלים של אסיר שרי, והטעם כ' במשנ"ב שם דכיון שדרכו בכך אף שודאי אין כאן לא לבוש ולא תכשיט, רק עצם מה שהוא עליו תמיד זה מחשיבו לחלק ממנו[[9]](#footnote-10), וא"כ י"ל דזה הטעם להתיר אפסר דהוי ממש ככבלים, ולכן בנטירותא יתירתא אסור כיון שאינו דרך, ושם ודאי מקלקל הדרך, דכל ההיתר הוא דרך.

אמנם בפשוטו אין באפסר היתר של כדרך, דכשאנו באים להתיר ההיתר של כבלים שאף שאינו תשמיש המתיר, עצם הכדרך מתיר, בעינן שיהיה עליו תמיד וכלשון הפו' שם, ולא סגי שדרך ליתנו עליו כשיוצא לרה"ר, וע"כ דשמירה חשיב תשמיש המתיר מאיזה טעם, ואולי משום שגם לבהמה טוב שלא תלך לאיבוד[[10]](#footnote-11), והדק"ל דמוכח שבעינן גם בתשמיש המתיר כדרך, ולמה שרי במגבות וסדינים ללובשם.

ג) והנר' להוכיח מזה דיש לחלק בין לבוש לתכשיט ושאר היתירים, דבלבוש יש מעלה מיוחדת דכל שלובשו שרי אפי' שאין דרך ללובשו, וזה גופא טעם הגמ' דצריך באוליירין ראשו ורובו דרק בלבישה שרי בכל אופן, אבל שאר דברים דוקא כדרך שרי ובלא זה אסור.

ויש מקור לחילוק זה מעצם הגמ' דשרי ללבוש סדין ומגבת להביאו, ומבואר דשרי להוציאו אף שעיקר כונתו להוצאה, מ"מ כל שעושה דרך מלבוש שרי, וכן מוכח מהערמה בנפלה דליקה ואכהמ"ל, וק' על זה דהביאוה"ל (שא ד"ה בזה) מביא מהירו' דאם איש מוציא טבעת עם חותם לחתום בה חייב חטאת, דכיון שכונתו להוצאה חייב חטאת, ועפי"ז אוסר שם שעון אפי' שהוא תכשיט אם עיקר כונתו להוצאת השעון, וא"כ למה שרי להוציא סדין דרך לבוש בשביל לישב עליו.

ומוכח לכאו' שחלוק ההיתר של לבוש דמתיר אפי' בכונתו להוציא, משאר ההיתרים דשרי רק כשאין כונה להוציא, ועל דרך זה יש לחלק גם שבדרך לבוש שרי אפי' אין דרך ללבוש חפץ זה, משא"כ בשאר היתירים בעינן שדרך להתקשט ולשמור בחפץ זה.

וביאור החילוק בין לבוש לשאר היתירים, יש לבאר עפימש"נ דשייך לדון בהיתר לבוש מב' טעמים הא' שדבר שלבוש בו לא חשיב כלל מעשה הוצאה, והב' שכיון שמשמש אותו הוי כטפל לאדם, ויש דין בהוצאה שאין חייב על הטפל, וא"כ יש לחדש דההיתר שלא חשיב כלל מעשה הוצאה הוא רק על לבוש, ולכן שרי אפי' שלא כדרך דמ"מ הוא לבוש בו, ולכן מהני אפי' שכונתו להוציא, דהא אין כאן כלל הוצאה כשהוא לבוש, אבל שאר היתירים הם מצד טפל ועיקר, וממילא צריך דרך וכמוש"נ דבלו"ז אינו מתבטל, ולכן אם כונתו להוציא אסור, כמבו' בגמ' צג דכל טפל אם כונתו לטפל לבדו אין היתר של טפל, אמנם גם אם נאמר שהכל הוא מדין טפל, שייך לומר דההטפלה בלבוש היא חזקה יותר, ולכן מהני אפי' בשלא כדרך ובכונה להוציא ואכתי צ"ע בכל זה.

ד) אמנם לכאו' ק' על מה שהוכחנו דבדרך לבוש לא איכפ"ל שאין דרך בבגד זה, דהגמ' סב. אומרת ששק הוי מלבוש משום שדרך רועים בזה ורועים אינם עם בפני עצמם עיי"ש, ומבו' שצריך דרך גם לדרך לבוש וצ"ע.

ושמעתי מרר"ש ליישב דבאמת בלבישה גמורה (וכמבו' שם שצריך ראשו ורובו) לא איכפ"ל שהחפץ אינו דרך ולא דמי לתכשיטים ומחט נקובה, דהוא קולא בלבישה גמורה וכמוש"נ, ולא ק' משק דכ' הגמ' דצריך שיהיה דרך הרועים, שהרי מבו' בגמ' לענין בי סדיא דדוקא רכים וא"כ שק שהוא לבוש גס, לולי הא שרועים שרכם להתכסות בו ודאי הוי משוי והדברים נכונים.

וטעם הדבר נ"ל דבאמת בלבישה אין צריך שהחפץ יהיה כדרך וסגי במה שהשמוש הוא צורת לבישה שהיא דרך, אבל סוג לבישה שאינו דרך ודאי הוי משוי, דאם אין דרך ללבוש שק, לא חשיב לבוש כלל, ולכן בשק צריך לסברא שהוא דרך הרועים דבלו"ז אין לובשים לבוש גס כזה ולא חשיב לבוש, ולא משום שאין לובשים חפץ זה אלא הוא לבישה אחרת, והדברים נכונים.

ויש לדון בתכשיט אם ג"כ חשיב כשק דכיון שאין דרך להתקשט בתכשיט זה לא הוי תכשיט, דכל תכשיט הוא נדון לעצמו, או שדמי לסדינים רק שחלוק הדין לבישה מתכשיט, אבל בנטירותא יתירתא ודאי הוי אותו תשמיש, רק בחפץ שאין דרכו, וע"כ צריך לחלק בין לבוש לשמירה.

עוד יש לחלק דברועים לא הוי לבוש גמור, וכל מעלת לבוש הוא רק בלבוש גמור, כמבו' שם שצריך ראשו ורובו, וסמך לדבר מהמג"א (שא,נד) דבלבוש גמור לא אמרינן נשים עם בפנ"ע, וא"כ מש' דרועים לא הוי לבוש גמור, כיון שהגמ' רק מחלקת בין רועים לטבעת שנשים עם בפני עצמם ולא רועים ואכתי צ"ע.

והנה לדינא יש כמה דברים שרגילים לצאת בשבת עם דברים שאינם כדרך, כגון מטפחת בצואר או מגבת כעין זה, וכן נילון על הראש להגן מגשמים (וכן מטפחת לסגור את השרוול ויבואר בהמשך) ולכאו' תלוי בהנ"ל האם בכל מלבוש יש להקל שאין צריך שהחפץ יהיה כדרך וסגי שצורת הלבוש היא כדרך, או שדוקא בלבישה גמורה יש להקל, ובכובע מניילון יתכן שחשיב כשק דאין כאן צורת לבישה כלל ואסור בודאי אם אין דרך לילך בניילון.

ה) והנה במטפחת שסוגרים אתה את השרוול הביאו כמה אחרונים להקל, ומסברא באמת יש להקל דהא הוי חלק מלבוש גמור, וכן יש להוכיח ממה שכ' הפו' להקל במפתח אם סוגר עמו את החגורה, ולכאו' יש לדמות לזה, אמנם יש לתמוה מהמבואר בסי' שג דבמחט נקובה שלאשה לא הוי כדרך וחייבת חטאת, אפי' אם תסגור עם המחט את קישוריה חייבת חטאת, ומוכח שכיון שאין הדבר עומד לסגירת הקישורים אין כאן היתר כלל וחייבת חטאת, ומוכח דגריע מעצם הלבוש שאין צריך כדרך, דזה רק משמש את הלבוש ולא מהני שלא כדרך, ולכאו' דמי ממש למטפחת שסוגרים את השרוול וצ"ע איך התירו בזה.

ובעיקר הסתירה בין מפתח למחט אולי י"ל שהציור במפתח שעושה אותו מע"ש לסוגר של החגורה, ובחלק מהמקרים גם התקין בו בשנוי מעשה לענין זה, ועכ"פ הוא העמיד את זה מע"ש, ואולי בזה נחשב יותר כחלק מהחגורה משא"כ במחט שלוקח מחט לסגור את הקישורים לא מהני כיון שאינו כדרך, ולפי"ז מטפחת דמי למחט ויש לאסור וצ"ע.

והנה הביאוה"ל ש"א ד"ה ובשאינה דן במחט שאין נקובה שאסורה באיש, אם שרי אם סוגר בה קישוריו, וכ' לחלק בב' אופנים בין זה למחט נקובה באשה שאסורה גם בסוגרת קישוריה, ובאופן השני כ' לחלק דמחט נקובה סוגרת פחות טוב דמשתלפא, משא"כ מחט שאין נקובה לא סוגרת פחות טוב, ולפי"ז מש' עד"ר הסברא שכ' בשק, דבלבוש אין צריך שהחפץ יהיה כדרך, אלא סגי שהשמוש כדרך, ולפי"ז בסוגר ע"י המחט את הלבוש מהני כלבוש אף שאין החפץ כדרך, אם השמוש שווה לאופן הרגיל.

ויש שהתירו עפ"י סברא זו מטפחת, אמנם בסברא נר' ברור שמטפחת היא דבר גרוע לסגור בו השרוול, והגם שנאמר שמטפחת סוגרת חזק, מ"מ ודאי דגם בעצם הסגירה היא שלא כדרך ולא רק בחפץ, ואין זה שמוש של סגירה כמו כפתור, ולכן נר' דעפ"י חילוק זה יש לאסור.

ו) אמנם נר' להתיר עפ"י מה שהביאוה"ל בתחילה מחלק באופ"א, דמחט שאין נקובה כיון שאין האיש חייב חטאת עליה משום שאינו כדרך הוצאה, שרי לסגור בו הקישורים, משא"כ מחט נקובה באשה שחייב עליה חטאת אסור גם בסוגרת הקישורים, ולכאו' נתחדש כאן בביאוה"ל דכל שאין חייבים על ההוצאה שרי מכח שסוגרת עמה הקישורים, וא"כ נר' ברור דגם מטפחת אין זה דרך הוצאה, ושרי מכח שסוגר אתה את השרוול.

אמנם עיקר סברת הביאוה"ל תמוהה בזה, דכיון שבמחט נקובה אפי' בסוגרת הקישורים חייבת חטאת, וע"כ שאין זה היתר כלל להוצאה, דכיון שאינו כדרך לא מהני כלל סגירת הקישורים, וא"כ גם אם אין חייב חטאת על מחט שאין נקובה כי לא הוי דרך הוצאה, מהיכי תיתי שסגירת הקישורים תתיר, כיון שחזינן שאין זו סברא כלל להתיר ונשאר שחייבת חטאת גם בכה"ג וצ"ע[[11]](#footnote-12).

והנראה לבאר בזה דגדר לבוש הוא שלא חשיב מעשה הוצאה אלא לבישה, וכל שאינו דרך לבישה לא מהני להפקיע שם מעשה הוצאה, ובזה חידש הביאוה"ל דרק מעשה גמור של הוצאה כדרך, אין בכל המעשה לבישה שלא כדרך להפקיע ממנו שם מעשה הוצאה, אבל מעשה הוצאה שלא כדרך, כיון שהוא בא לעשות מעשה לבישה, לא אכפ"ל שאינו כדרך וסגי בו להחשיב לבישה ולא הוצאה, כיון שמצד המעשה הוצאה הוי שלא כדרך ולא מעשה הוצאה מובהק.

אמנם נר' דיש מקום עפ"י סברא זו להחמיר במטפחת, דכל מה שהקיל הביאוה"ל במקום שבא באמת לעשות מעשה הוצאה, דרוצה לסגור עם המחט את הקישורים, ובזה אמרינן דכיון שבא ללבוש ולא להוציא, לא אכפ"ל שהלבישה שלא כדרך, כיון שגם ההוצאה שלא כדרך, ואזלינן בתר כונתו.

אבל אצלנו הרי באמת בא להוציא את המטפחת, ומצד כונתו בא לעשות מעשה הוצאה, רק דאם זה דרך לבוש זה מתיר דאין כאן הוצאה, אבל כאן שהוא שלא כדרך לבישה, אולי לא מהני להחשיבו לבוש, אף שגם המעשה הוצאה הוא שלא כדרך, אלא אזלינן בתר כונתו והוי מעשה הוצאה, ואין להוכיח להתיר מהביאוה"ל דבאמת בא ללבוש, ואכתי צ"ע בסברא זו.

**סימן ג'**

**בסוגיא דקב הקיטע**

**בטעם רשי דקב הוי משוי, כמה מהלכים בדברי הפוסקים דקב שרי רק אם אינו יכול ללכת בלעדיו, בגדר ההיתר ד'נעל', בענין משקפיים.**

**א)** מבו' במשנה סה: דאין הקיטע יוצא בקב שלו וכ' רש"י דהוא משום משוי, ומשמע שהוא דאורייתא, והתוס' כ' שהוא משום דאתי לאתויי (כמבו' ביומא), ועוד נח' בתוס' ד"ה הקיטע בביאור המציאות של קב הקיטע אם מיירי שהולך עליו או שעושה כן בשביל שיחשבו שיש לו רגל ולא נתבאר שיטת רש"י בזה.

ושיטת רש"י דחשיב משוי צ"ב לפי שני הצדדים הנ"ל במציאות של קב, דאם הקב הוא בשביל ללכת עליו צ"ב דכיון דסו"ס משתמש בזה כשמוש של נעל ושמוש זה מתיר כל נעל, למה לא יהיה מותר גם כאן, ולצד שעושה בשביל שיראה שיש לו רגל ג"כ ק' דלכאו' הוי תכשיט גמור[[12]](#footnote-13) ולא שייך לאוסרו משום משוי רק משום אתי לאתויי וצ"ע.

ועיי' בב"י שהביא ביאור זה דעושה בשביל שיראה כבעל רגל ולא להשתמש בו ומביא אחר כך את שיטת רש"י דהוי משוי, ומשמע דרש"י קאי על פירוש זה, (אמנם במ"ב כ' דלא הוי משוי וכשיטת הראשונים) ושוב הראוני דכדברי הב"י מפורש בתורא"ש דרש"י אזיל לשיטות שנותן שיראה בעל רגל ואעפי"כ חשיב משוי ולא תכשיט וצ"ע.

**ב)** והנה כ' התוס' דלפירוש זה דמיירי שאינו הולך עליו, מוכח שמותר ללכת עם הסמוכות שעליהם הולך, ולפי' שני אינו מוכח, אבל מוכח מסיפא דמיירי כשיושב על כסא והולך עם שני ספסלים, ולפי"ז כ' השו"ע דחגר מותר לילך עם מקל כיון שאינו יכול ללכת בלעדיו, אבל אם יכול ללכת בלעדיו כזקן הוי משוי.

וחילוק זה צריך ביאור דאם תשמיש זה שהולך אתו חשיב כתכשיט או כמלבוש א"כ גם אם יכול לילך בלעדיו ע"י הדחק הוי כתכשיט, ואם לא חשיב כתכשיט דאדרבא הוא כמו כלי מעשה שהולך על ידו, א"כ גם אם אין יכול לילך בלעדיו הוי משוי, ומה מוסיף להיתר מה שאין יכול לילך בלעדיו וצ"ע.

ומתוך לשון הב"י ושאר פוסקים נראה שהחילוק הוא אם הוי כנעלו או לא, דהיינו שאם אין יכול ללכת בלעדיו הוי כנעליו, אבל בלו"ז הוי ככלי מעשה שעוזר לו ללכת.

ויש להסתפק בסברת היתר זה שכיון שאינו הולך בלעדיו חשיב כמנעל, האם הוא משום שתשמיש כזה שא"א בלעדיו, מטפיל לאדם כשהולך על ידו, אבל תשמיש שרק עוזר לו לילך לא מטפיל לאדם וזה נחשב סוג תשמיש אחר ואכתי צ"ב, או שמסברא עצם התשמיש לא מטפיל לאדם דאדרבא הוי ככלי מעשה, רק דכיון דפשוט דנעל נטפלת לאדם והוא כא' מבגדיו, א"כ במקום שנחשב שעושה תשמיש של נעל הוי כנעל, וזהו שורש ההיתר משום דחשיב כמנעל ולא משום דתשמיש כזה יותר מטפילו.

ולצד זה שייך להבין את סברת רש"י אם ננקוט שסובר כצד שקב הקיטע מיירי שהולך בו, דסובר רש"י דלא חשיב כמנעל כיון שהוא מעץ או מצד צורתו אין לו שם מנעל, וכיון שאינו מנעל זה סיבה להחשיבו משוי וכמוש"נ.

**ג)** וראיה ליסוד זה דנעל הוא סיבה להיתר ולא משום שתשמיש כזה מותר, יש להוכיח ממה שמבו' בראשונים ובסוגיא דאם ילפינן מ'ואנעלך תחש' דאין נעל אלא מעור, אסור לצאת בשל עץ בשבת, ולכאו' אינו מובן כלל דבשלמא לענין חליצה מובן שצריך נעל, דזו החפצא הצריכה לחליצה וי"ל כן גם לענין יוהכ"פ שנאסר רק נעילת הסנדל ואם לא חשיב מנעל שרי, אבל לענין שבת מה איכפ"ל אי נקרא מנעל או לא, כל שמשמש כמנעל לא חשיב משוי, ומאותו טעם שמנעל לא חשיב משוי.

ואם נימא שהוא מצד שאין רגילים בשל עץ, זו ודאי סברא גם לגבי שבת, אבל אם הוא גזיה"כ ק' דכאן הכל תלוי אם נטפל לאדם מחמת תשמישו או לא.

וזו ראיה לצד שכ' דבעצם תשמיש של מנעל שהולך בו זו לא סיבה להתיר, דלא הוי כשאר בגד שזה מצד שהוא לבוש בו ומגין עליו ומכסה אותו, אבל מנעל הוא כעין כלי מעשה שהולך אתו (וכשעומד א"צ למנעלים) רק שפשוט לגמ' ששם נעל הוא מכליו של האדם ונטפלים אליו, ולכן אם לעץ אין שם נעל, מחמת התשמיש שדומה לנעל אין זה סיבה להתיר וכמוש"נ.

ומ"מ סברא זו שתלוי בשם נעל היא חדוש גדול, ובפשוטו הכל הולך אחר התשמיש, ואם ננקוט כן צ"ל שגדר מה שילפינן מקרא שרק תשמיש גמור של נעל יש לו חשיבות, וזה דוקא מעור אבל מעץ שאין דרך בו לא חשיב מנעל, אבל אם נמצא דבר שמשמש לגמרי כמנעל ודרכו בכך שרי בשבת ואכתי צ"ע, ומ"מ לענין מקל י"ל כצד הראשון שכ' דרק תשמיש שהולך עם המקל וא"א בלעדיו מטפילו לאדם, ואכתי צ"ע ועיי' מה שיתב' בזה בהמשך.

**ד)** אמנם עיי' במרדכי שכ' דחילוק זה שייך גם לענין טומאה דאם אינו יכול לילך בלעדיו טמא מדרס ואם יכול טהור ממדרס וכמוש"כ הגמ' לתרוצי סוגיא בעלמא. אמנם בסברא הדבר תמוה דבשלמא לענין שבת שייך לומר דרק אם אינו הולך בלעדיו טפל אליו או משום שאז חשיב כנעלו, אבל לענין מדרס מה אכפ"ל אם יכול לילך או לא, וצריך לדון רק אם כה"ג חשוב שדורס עליו או לא, וא"צ למדרס שיהיה טפל כלל וצ"ע.

ויש שפי' מכח קו' אלו דאין כונת השו"ע לחלק בין אם יכול לילך בלעדיו או לא, אלא זו צורת סמיכה אחרת דקיטע נסמך לגמרי על המקל משא"כ זקן שהולך על רגליו וזה רק מיישב ומחזק לו את ההליכה, אינו נשען לגמרי על המקל (וזה פי' לשון הגמ' לתרוצי סוגיא) ובזה מובן היטב דחלוק לענין מדרס דרק אם נשען לגמרי חשיב כמדרס אבל מה שמועיל לשווי משקל וכדו' לא חשיב מדרס.

**ה)** אמנם לענ"ד אף שביאור זה הוא מתקבל בסברא, מ"מ מוכח שאין זו הכונה מדברי הפוסקים וכמו שיתב', דאם נימא כן ק' למה כ' השו"ע חילוק בין יכול לילך ללא יכול לילך, הרי ודאי גם זקן שאינו יכול ללכת, יתכן שכשהולך הולך ע"י סמיכה גמורה וכן להיפך, ויותר יש להוכיח דלא כמהלך זה ממש"כ הט"ז הובא במשנ"ב דבמקום שיש לחוש שמא יתחלק ואינו יכול לילך בלא מקל שרי דהוי כחגר, ופשוט במציאות דשם אינו נסמך לגמרי אלא רק לשווי משקל וכדו', וגם האחרונים שחלקו עליו הוא מטעם שכיון שבאופן כללי יכול לילך בלא מקל, אין כאן את המעלה של א"א לילך בלעדיו, אבל בעיקר הדבר לא פליגי על הט"ז דכה"ג הוי מותר אם היה נחשב שאינו הולך בלעדיו, ומוכח דכל שאינו הולך בלעדיו מותר.

ועוד יש להוכיח כן מערוה"ש שכ' דמה שאסר השו"ע סומא במקלו הוא כיון שיכול לילך בלעדיו אבל בלו"ז שרי, ושם ודאי דאינו נסמך עליו לגמרי, ובאמת שם הוא מחודש דאינו אלא להכיר הדרך וחדוש להחשיבו כנעלו בשביל זה, ומ"מ ודאי דמוכח שאין זה סמיכה אחרת.

ובעיקר דין סומא משמע גם בריטב"א ס"פ להיתר שכ' דמה שבמס' ביצה אסרו מקל של סומא, משום שמסתמא יש לו מנהיג ויכול לילך בלא מקל ומוכח דאם אינו יכול לילך מותר וכערוה"ש, אלא דשייך לדחות שסובר דכל האיסור כשיכול בלעדיו הוא מדרבנן משום אתי לאתויי וכפמ"ג, ובזה ודאי הכל תלוי אם יכול לילך בפועל בלי המקל או לא, אבל מלשונו שם משמע שדין זה נפק"מ גם למדרס עיי"ש, ולפי"ז מוכח גם מהריטב"א דזה לא תלוי בצורת הסמיכה וכמו שהארכנו.

ולפי מה שהוכחנו שאין זו סוג סמיכה אחר הדק"ל למה אם אינו יכול לילך בלעדיו חשיב מדרס וגם בשבת סברת החילוק צ"ע וכש"נ, ועוד יש להק' על מש"כ דא"א לילך בלעדיו מחשיבו כנעל, דנעל הרי אפשר ללכת בלעדיה ולמה א"א לילך בלי המקל מחשיבו כנעל וצ"ע.

**ו)** והנראה מוכח מכל זה דביאור החילוק הוא כך, דגדר ההיתר לילך עם מקל וכדו' הוא דדבר שהולכים אתו ועל ידו הוי כמנעל, אבל דבר שרק עוזר ללכת ולא שהולכים אתו ומכחו, אסור, וכלשון הגמ' לתרוצי סוגיא, ולכן כל שיכול לילך בלי המקל לא נחשב שהולך אתו ועל ידו אלא לתרוצי סוגיא בעלמא, ולכן הוי משוי וכשאר כלי מעשה, משא"כ אם אינו הולך בלעדיו, זה מחשיב שכשהולך עם המקל שכל ההליכה היא על ידו ואתו ולכן חשיב כמנעל.

ונראה דגם לענין מדרס מהני סברא זו, דכיון שהולך אתו חשיב הסמיכה הזו כמדרס, ומ"מ לענין מדרס נראה ודאי שאם נשען לגמרי מסתמא הוי מדרס אפי' אם יכול לילך בלעדיו, דמ"מ עכשיו דורס עליו, רק בזקן האמת שאינו נסמך עליו לגמרי, ובזה חלוק דכיון שיכול לילך בלעדיו חשיב לתרוצי סוגיא בעלמא, אבל אם אינו יכול לילך בלעדיו נחשב שהולך אתו והוי כמנעל וטמא מדרס.

(והיה מקום לומר שגם לענין שבת אם נסמך עליו לגמרי שרי דבזה הוי כמנעל אפי' אם יכול לילך בלעדיו, אמנם התוס' הוכיח להתיר מקל מספסלים אף שעליהם נשען לגמרי וגם מסתימת השו"ע לא משמע כן ואכתי צ"ע בדין זה.)

ובמה שהק' למה מה שאינו יכול לילך בלעדיו חשיב כמנעל, הרי מנעל עצמו אפשר לילך בלעדיו, לפי מה שביארנו אתי שפיר דמנעל מצד עצמו הולך אתו ועל ידו, רק שאפשר לילך גם בלעדיו וזה אינו חסרון, משא"כ במקל שרק עוזר לו ללכת, אם יכול ללכת בלעדיו לא נחשב שהולך אתו, ורק אם לא יכול לילך בלעדיו הוי כמנעל שהולך על ידו, אמנם אף שהדברים קרובים לאמת עדיין הטעם צריך ביאור.

**ז)** והנה יש שדנו לענין משקפים שדמו למקל דאם א"א לראות כלל בלא המשקפים שרי ואם אפשר אסור אפי' שמסייע לו לראות, (ובאמת במשקפים יש עוד סיבות להתיר ואכ"מ) ומ"מ היתר זה במשקפים תלוי בהבנת החילוק במקל.

ולפימש"כ אולי י"ל דמשקפים שרי בכל אופן שלכאו' זה נחשב שרואה דרכם ולא רק עוזרים לראות, ודמי למנעל ששרי אפי' שיכול לילך בלעדיו וכן לסמיכה גמורה שצדדנו ששרי אפי' אם יכול לילך בלעדיהם, אמנם יתכן שהדין שווה לשם דגם כאן אם רואה בלעדיהם נחשב רק מסייע לראיה וצ"ע.

ולצד שכ' לעיל שההיתר משום שיש לו שם נעל, יתכן דמשקפים בכל אופן יאסרו, דלא הותר כה"ג אלא באופן שאפשר להחשיבו כנעל, וכבר כ' דודאי במשקפים שלנו שכולם רגילים בהם פשוט להתיר מטעמים אחרים, ומ"מ אין מקור ההיתר ממקל.

**סימן ד'**

**עוד בענין כסא גלגלים עפ"י דברי התוס'.**

**להתיר במגלגל עצמו בכסא גלגלים דדמי לכסא דהתוס'. מח' ההר צבי והגרש"ז בתרתי וביאורה. עיקר היסוד דלא אמרינן טפל בהולך. למה לא התירו מכח התוס' דחשיב כנעל.**

**א)** והנה כ' התוס' באופן השני של המשנה דיושב על כסא וגורר עצמו עם שני ספסלים, ולכאו' יש מקור מכאן להוכיח דגם כסא גלגלים שרי (ועדיין יש לדון אם גם בזה אמרינן שחשיב כנעלו רק אם אינו יכול ללכת בלעדיו, או שאפי' אם יכול לילך בלעדיו כיון שעכשיו הולך אתו שרי, וכמוש"נ דבסומך לגמרי יתכן דשרי בכל גווני, וא"כ זו סיבה להתיר בכל אופן אפי' יכול לילך לבד).

אמנם לכאו' כל ההיתר שייך כשמגלגל לבד את הכסא, אבל באופן שמוליכים אותו לא דמי כלל לנעלו דאינו הולך מעצמו, אלא יש לדמותו למוליכין את הקטן בעגלה ואת החולה במטה ששם הדין שבבריא שנושא את עצמו אסור מדרבנן, אבל מדאורייתא מותר לישא את החי והעגלה טפלה לו, ובכפות נקטינן דאין לו מעלת חי נושא את עצמו, ואחר הנושאו חייב עליו, כך היה נראה לענ"ד.

**ב)** אמנם בשו"ת הר צבי כ' דגם במגלגל לעצמו הנדון הוא כמו כשאחרים מגלגלים, דאם הוא כפות חייב חטאת, ואם הוא בבריא ששייך בו חי נושא את עצמו אסור רק מדרבנן, ועל הכסא לא חייב דטפל לאדם וכמו באחר הנושאו עיי"ש.

ומשמיה דהגרש"ז הביאו לחלוק בתרתי, הא' דכל מה שמצינו שמטה טפלה לאדם הוא כשאחר נושאו, דביחס לאחר המטה טפלה לאדם, וכמו שיש צד בגמ' שם דכשנושא ילד ואגוז בידו האגוז טפל ופטור על האגוז, אבל ביחס לאדם עצמו ודאי שכשנושא אגוז חייב, וה"ה ודאי שכשנושא את העגלה שלו ביחס לאדם עצמו ודאי ביחס אליו היא לא טפלה, ועכ"פ אין מקור להחשיבה טפלה, ממה שביחס לאחר הנושאו חשיבא המטה טפלה.

וביותר פליג שם דלא שייך לחייב את האדם נושא את עצמו, ולכן פשוט שאם האדם עצמו מגלגל את הכסא גלגלים, כל מה שיש לדון הוא אם חשיב מוציא על הכסא אבל על עצמו פשוט שאין איסור כלל וכמו כל הולך, ולכאו' דברי ההר צבי תמוהים מאוד בזה ואין שום חלוק במקום שמגלגל את עצמו בין כפות לבריא.

ושמעתי מרר"ש דב' המחלוקות תלויות זב"ז, דנראה דגם ההר צבי מודה לגרש"ז שאין לדמות טפלות המטה והעגלה ביחס לאדם אחר הנושאו, לבין כשהולך לבד וכמו שמוכח מאגוז, רק דכיון שסובר ההר צבי דאם הוא כפות חייב על גלגול של עצמו, וע"כ שסובר דלא דמי כאן להולך שאין כאן משא כלל על עצמו, אבל כשמגלגל את עצמו בכיסא הוא כדבר חיצוני לגמרי, והוי הוצאה בדיוק כמו כשנושא את אחר, ולכן כ' דגם לגבי טפלות הכסא שייך להטפילו כמו כשנושא את אחר, ורק לגרש"ז שביחס לעצמו הוא כמו הולך ופטור על עצמו, ממילא זה גם סיבה לחומרא דגם ביחס לטפל אמרינן דיש היתר טפלות רק בנושא את אחר.

**ג)** והנה עיקר חילוק זה של הגרש"ז דלא אמרינן טפלות ביחס לעצמו וכמו דחזינן באגוז, לכאו' לפי מה שנקטנו בסי' דכל ההיתר של לבוש ותכשיט הוא משום טפלות, א"כ נסתר חילוק זה ויש טפלות גם באדם ההולך, אמנם נראה לחלק בפשיטות דרק טפלות גמורה של לבוש וכדו' שייכת בכל גווני, אבל טפלות כמו מטה ועגלה אמרינן רק באחר הנושאו.

וביאור החילוק דיש שני סוגי הטפלות, יש הטפלה דאמרינן עיקר ההוצאה כאן לצורך החולה, והוצאת המטה טפלה לו, ויש טפלות דאמרינן דבגדיו בטלים לו ואין כאן אלא האדם לבדו, ולכן באחר הנושאו סגי בהטפלה של מטה, דכיון שמוציא את שתיהם סגי בזה שעיקר ההוצאה באדם, אבל אדם ההולך בעצמו, דעל עצמו אינו מוציא כלל, א"כ ראוי לחייבו על הטפל, אא"כ הוא טפל לגמרי, ואנו מחשיבים שאין כאן אלא האדם לבדו.

.

**ד)** ונשוב למה שהק' בתחילה דגאוני ירושלים הנ"ל דנים רק אם דמי לחי במטה ואם כפות חמור או לא, אבל לא דנים דבכפות עכ"פ יש כאן היתר אחר במגלגל את עצמו דחשיב כמנעליו וכמו מקל לחגר, ואין לחלק דכסא לא שייך להחשיבו כנעלו דאדרבא הוא יושב בכסא, מ"מ באופן שיושב על כסא ג"כ התיר התוס' והובא בשו"ע, ואולי שם שהכסא קשור אליו מאחוריו בטל טפי לאדם ודוחק וצ"ע.

ורר"ש מיישב (ובזה יתבאר גם סברת הגרצ"פ דחשיב משוי על עצמו) דיש לחקור בצד דרוכב לאו כמהלך, במי שמסיע עצמו בכסא גלגלים אם חשיב כרוכב או כמהלך, דבאופן שכ' התוס' ודאי חשיב כמהלך, אבל כאן שמגלגל הגלגלים והם מסיעים אותו אולי לא חשיב שמוליך את עצמו ממש, ויש לחקור אם חשוב כמהלך דכל שמקדם את עצמו הוי הליכה, או דחשיב כרכוב כיון שאין שום הבדל מי מסובב את הגלגלים וסו"ס זו נשיאה של האדם היושב שם.

ולכן באופן זה חידש הגרצ"פ דשייך להתחייב על נשיאת עצמו דכל הסיבה להתיר תמיד משום דחשיב הליכה ולא נשיאה, ולפי"ז פשוט דבאופן זה לא חשיב נעליו, דהא אין כאן הליכה כלל, אלא הוא רוכב ע"י הכיסא, והגרש"ז גם מודה דלא חשיב הליכה, רק שסובר שעל עצמו גם בלא שחשיב מעשה הליכה לא חשיב הוצאה, דהוא כלפי עצמו לעולם לא יחשב משוי, וממליא לא שייך כלל לדון דהוי כמנעל כיון שלא חשיב הליכה.

**סימן ה'**

**ענין קמיע, ועוד הערות בסי' שא**.

**א. בדברי המג"א דהחיוב בקמיע תלוי אם מהני כלפי שמיא. ב. בענין חייט פטור במחטו. ג. בענין אצולי טנוף. ד. בענין כיס לזיבתו.**

**א)** כ' המג"א דקמיע שאינו מומחה פטור מן החטאת מספק דאולי מרפא, ודלא כדעת המהרש"ל שכל איסורו מדרבנן. וסברת המג"א תמוהה דאם דרך לילך בקמיע שאינו מומחה וחשיב תכשיט שרי גם אם אינו מרפא דסו"ס מספק הולכים אתו, ואם אין הולכים עם קמיע מסופק כזה חייב בודאי כיון שאין הולכין ולא חשיב תכשיט מספק, ומה פוטר אותו אם באמת זה מרפא הא כיון שאין הולכין מספק הוי משוי.

ומצינו כעין זה בציצית דמבו' דבבגדים המסופקים חייבים בציצית מספק אבל בשבת הוי משוי (וכן מבו' דאף שאין חיוב כ"כ לבדוק ציציותיו אם שלימות בשבת, מ"מ ברה"ר חייב לבדוק שלא יהיה טלטול) וק' כנ"ל דאם מספק הולכים עם ציצית וכך היא הדרך לילך תמיד וזו צורת הבגד מה אכפ"ל שהאמת היא שפטור, הא סו"ס הדרך לילך כך מחמת המצוה כיון שמספק הוא מצווה לילך ומ"ש מציצית כשירה.

אמנם בציצית שייך להבין דההיתר לילך אינו מה שבנ"א הולכים כך, דכיון שאינו משמש לכלום אין זה היתר (וצ"ע הסברא) רק ההיתר דכיון שהבגד צריך לציצית הוא טפל לבגד ולכן גם בלילה שרי, וממילא י"ל דזה ודאי תלוי באמת אם הבגד מחויב והציצית פוטרתו או לא, דרק אם באמת הציצית פוטרתו היא נטפלת לבגד, אבל במג"א שתלוי רק אם חשיב לבישה או משוי, אכתי ק' דאם לבישה מספק הוי לבישה פטור על כל הצדדים, ואם לא חשיב לבוש כיון שאין זו דרך, א"כ יתחייב גם אם מרפא וצ"ע.

והנה בכל מלבוש דאין בו איסור הוצאה יש להסתפק אם הוא משום שצורת המעשה היא לבישה ולא משוי, או שזה לא היתר אלא שהמלבוש טפל לגוף, (והארכנו בזה בסי' ב' ואכ"מ ועיי' שם) ויתכן לומר דאפי' אי במלבוש ההיתר משום שלא חשיב כלל משוי, מ"מ קמיע וכדו' לא שייך זה, אלא כיון שהוא צורך הגוף טפל לגוף, ואם נאמר כן מובנים דברי המג"א דכאן אין הדבר תלוי אם רגילים באופן זה ללובשו, אלא דאם כלפי שמיא גליא שהגוף צריך לא בטל לגוף, ואי לא מועיל אינו בטל.

שוב נתבוננתי ליישב דברי המג"א באופן פשוט דבאמת מה שלא נחשב משוי הוא משום שהוא צורך הגוף ודרך ליטלו לצורך זה ולא חשיב משוי, ומה שבקמיע שאינו מומחה אסור הוא משום שאין דרך ליטלו וכמו שמבואר דאפי' אם נוטלו לצורך הגוף אם אין דרך ליטלו הוי משוי, ובאמת היה צריך להיות חייב חטאת כיון שאין דרך ליטלו, וזה שכ' המג"א שפטור משום שאפשר שהוא מרפא והק' מה מהני שכלפי שמיא מרפא מ"מ הרי אין דרך ליטלו מספק, נראה לבאר דאם באמת הוא קמיע טוב א"כ הוא לא חלוק מקמיע המומחה שדרך ללובשו, דהא מצד צורת הלבישה הרי לובשו להגן על הגוף, רק דאעפי"כ כיון שאין לובשים קמיע שאינו מומחה לא חשיב לבישה, אבל פה כלפי שמיא גליא שהוא קמיע טוב, ואכתי צ"ע בסברא זו.

ועיי' במאירי שמבו' בדבריו כמהרש"ל ויותר מזה דכל האיסור באינו מומחה משום דאתי לאתויי, ובפנ"י כ' דהטעם שהוא מדרבנן משום שאינו דרך הוצאה, ומבו' בדבריו שלמד כמג"א וכפשוטו, דרק אם כלפי שמיא גליא שמרפא שרי, ואי כלפי שמיא גליא שלא מרפא אסור עיי"ש. ובעיקר דבריו שנחשב שלא כדרך הוצאה יש לתמוה שכיון שמה שנוטל הקמיע לרפואה לא מהני מדאורייתא אא"כ מרפא באמת, והאופן שנוטלו לרפואה הוא כדרך לבישת קמיע, א"כ מה שייך לומר שאינו כדרך הא זהו דרך הוצאת קמיע, ועי' מה שהארכנו בענין מחט נקובה, דהב"ח הוכיח מציצית ותפלין שההוצאה דרך תכשיט נותנת שם דרך הוצאה להוצאה האסורה וה"ה כאן ראוי שיתחייב וצ"ע.

ועיי' בריטב"א שמפורש בדבריו דגם אם אין מרפא כלפי שמיא שרי כיון שדרך לסמוך עליו הוי מלבוש, ומ"מ באין דרך לסמוך עליו לא הוי מלבוש, ולא נתפרש למה לא חייב חטאת ואולי מדאורייתא בכל גווני חשיב מלבוש, או עד"ר מש"כ במהלך השני במג"א דאי כלפי שמיא גליא שמרפא הוי מין א' עם קמיע המומחה.

**ב**) המחבר ס"י פסק דאפי' חייט פטור ביוצא במחטו כיון שבחול אין דרכו לילך כך, אלא במקום שחפץ להודיע טבעו שהוא חייט, וק' למה לא סגי בזה להחשיבו דרך משוי, הרי בגמ' מבו' דטבעת נחשבת דרך משוי שלפעמים מוליך כך לאומן, אף שודאי הרבה פעמים נמנע מלילך בו מחמת הבושה, ואולי יש לחלק דנשיאה כלאחר יד כמחט בבגד צריך יותר דרך להחשיבו כמשוי מטבעת ביד ואכתי צ"ע. ועיקר הקו' מהי"א בס"ו שמבו' שם שפטור אף שאשה חייבת, וכ' בשעה"צ סקכ"ח דמתבייש בזה ולא הולך במקום שלא רוצה שידעו, ואף שאם לא אכפ"ל יוצא כן לא חשיב כדרכו.

וראיה לחילוק שכ' דטבעת בעצם הוי ביד ודרך הוצאה מרש"י שכ' בטבעת שפטור דהוי דרך לבוש (הובא בשעה"צ סקי"ז) ומה צריך לזה ונימא סתם שאינו דרך הוצאה וע"כ כמוש"כ דבעצם חשיב דרך הוצאה רק דרך לבוש מפקיע מדרך הוצאה ובזה סגי שלפעמים מוליכתו וכמוש"נ.

**ג)** סי"ג מבו' דאצולי טנוף אסור, והנה בראשונים ובגמ' מפורש אצולי טנוף על בגדיו דהוי מלא אבל כ' דאם בשביל גובה שלא יכאב הדם שרי ולא הוזכר אצולי טנוף של גופה, ומסברא ודאי שרי ככל שמירות וצרכי הגוף אמנם לשון השו"ע משמע דכל אצולי טנוף אסור וצ"ע והביאו ראיה ק' להתיר מכבונות דהוא שלא יתלכלך הצמר ושרי.

**ד)** הב"י סי"ג כ' דכיס לזיבתו פטור משום מלשאצל"ג והוא גמ' דף יב, וצ"ע למה חשיב מלשאצל"ג הרי צריך את הכיס ולא דמי כלל למת, ועיי' תוס' צד שנתקשה בזה וצ"ע

סימן זה נכתב בצורה לא מסודרת

**סימן ו'**

**בענין טלית מקופלת**

באופן האיסור של טלית מקופלת ובמח' הראשונים אם הוא דאורייתא או דרבנן, בגדר 'מרזב', בדברי ר' פפא דלכנופי אסור, בדברי הב"י דעם שרוולים שרי ובדברי המהרי"ל והט"ז, לדבריהם ביאור חדש בענין 'מרזב' בענין שמטפחת ושרוולים מקופלים.

בגמ' קמז. **א"ר יצחק בר יוסף א"ר יוחנן היוצא בטלית מקופלת מונחת לו על כתפיו בשבת חייב חטאת.** ובהמשך שם: **הרהטנים יוצאין בסודר שעל כתפיהם ולא רהטנים בלבד אלא כל אדם.** ובהמשך שם: **בעו מיניה מהו לעשות מרזב בשבת וכו' א"ר פפא נקוט כללא בידך כל אדעתא דלכנופי אסור כל להתנאות שרי.** ובהמשך שם **פעם אחת יצא רבי לשדה והיו שני צדיו טליתו מונחין על כתיפו אמר לפניו יהושוע וכו' בזו לא חיב רבי מאיר חטאת וכו' שלשל רבי טליתו.** ע"כ עיקר דברי הגמ' בעניין זה.

ובביאור המציאות של מרזב שנאסר עיי' ר"ח תוס' רא"ש רשב"א ריטב"א שהאריכו בכמה אופנים מהי מציאות המרזב (ובהמשך יתבאר בזה) ומ"מ מזה שצריך לפרט ולדון מהו מרזב ולא כ' דכל קפול שאינו להתנאות אסור וכפי הכלל של ר' פפא, משמע דרק באופנים אלו אסור כל חד כדאית ליה, אבל סתם קפול אפי' לא להתנאות לא נאסר, אמנם ברמב"ם משמע דפסק ככללו של ר' פפא דכל קפול שאינו להתנאות אסור ולא נאסר כאן רק אופן מסויים של מרזב.

והנה מהמעשה דרבי נראה שאיסור מרזב הוא מדאורייתא ור"מ מחייב חטאת והוא שווה בדינו ליוצא בטלית מקופלת, אמנם ברמב"ם מבו' דרק בטלית מקופלת על כתיפו חייב חטאת אבל בשאר אופנים של קפול שלא להתנאות זה רק איסור דרבנן עיי"ש בכ"מ.

ובטעם מה שחייב חטאת בטלית מקופלת על כתפיו לכאו' צריך לומר דלא חשיב כלל לבישה ואפי' לא לבישה בכתפיו אלא חשיב משוי וכמשמעות הברייתא דכן היא באמת דרך מוכרי כסות, ולכאו' תמוה לומר דבכל קפול כבר לא נחשב כלל לבישה ויתבאר עוד בהמשך, ויתכן לומר דהרמב"ם אזיל לשיטתו בזה שסובר דלגבי מרזב מוזכר הלשון אסור ולא חייב וכן בדברי ר' פפא בזה וכל קפול אסרו חכמים (ואכתי צ"ע בטעם האיסור) ומ"מ משוי מדאורייתא הוא באמת רק מקופלת על כתיפיו דלא הוי דרך לבישה כלל אלא דרך הוצאה, והראשונים שסוברים דאין כלל שכל קפול שלא לנאותו אסור כמרזב אלא רק אופנים מסויימים נחשבים כמשוי, שייך שיסברו כפשטות הגמ' דר"מ מחייב חטאת במרזב, משום שאינו דרך לבישה.

והרמב"ם יפרש את הגמ' להיפך דהלשון כזו לא חייב ר' מאיר חטאת אינו בתמיה כדכ' רש"י, אלא בזו לא חייב ר"מ חטאת אלא אסר, ועיי' בר"ח שלכאו' פי' כן, ואף שהר"ח בעצמו פי' אופן מסויים דמרזב ונראה שדעתו כהראשונים דלא כל קפול נאסר אין זה סתירה למש"כ, דהראשונים ודאי יכולים לסבור שמרזב אינו דאורייתא רק דלהיפך לכאו' א"א לומר, דהרמב"ם לשיטתו ע"כ שהוא מדרבנן וכמוש"נ, ובעיקר הדבר שדקדקנו בלשון הרמב"ם דכל לכנופי אסור ולא אכפ"ל בצורה, עיי' בש"ג שנראה בדבריו שג"כ למד כך דמהרמב"ם יש מקור לאסור כל שמקפל מחמת הגשמים ולא אכפ"ל בצורה.

ובצורת המרזב לדעת התוס' יתכן שזו צורה נוספת של טלית מקופלת על כתפיו ולכן הוי משוי ואינה מכסה גופו, אבל בר"ח ושא"ר נראה דמיירי אפי' כשמכסה קצת גופו מ"מ אין זו צורת לבוש, אמנם לכאו' כל זה כשאין דרך ללבוש כן אבל אם דרך ללבוש כן לא אכפ"ל כלל הצורה, שהרי סודרים חשיבי מלבוש אפי' שהוא על הכתפים לבד כיון שדרך הרהטנין לילך כן, אמנם הריטב"א כ' לאסור מרזב אפי' אם דרך לילך כך בחול ותמוה דא"כ ודאי שרי וכמו סודרין על כתפיהן, וא"א לומר שכונתו שדרך להוציא כן וכמו דמצינו במוכרי כסות אבל אין הולכין כן בלבוש, דא"כ מאי רבותא, וע"כ כונתו שלובשים כן וצ"ע.

ועכ"פ מדברי רוב ראשונים נראה ששם ארבע פנות הטלית על כתפיו וזהו שורש איסור מרזב דלכן נראה כמשא דאפי' שמשתרבב על גופו מ"מ נחשב שעיקרו משוי, אמנם בדברי הרשב"א נראה דאפי' מקופל רק מן הצדדים כמרזב ובארכו הולך כדרכו על כל הגוף ג"כ נחשב כמרזב ואסור, ולפי מה שצידדנו דגדר מרזב שכולו דרך משוי ולא דרך לבוש, צ"ל דכיון שברחבו הוא מרזב חשיב כולו משוי.

והנה בחילוקו של ר' פפא דאי למיכנף אסור ואי להתנאות שרי, יש להק' דאם מצ"ע יכול להחשב מלבוש, א"כ אפי' אם עושים את זה למיכנף למה אסור הרי הוא מלבוש לצורך דבר אחר דודאי שרי, דהא מצילין מפני הדליקה דרך לבוש, והנה להתנאות כ' הרמב"ם ועו"ר שצריך נוי שהוא דרכו במדינה דאי לא אכתי חשיב משוי, ומ"מ בדבר שדרכו להתנאות במדינה באופן שעכ"פ הוא עושה ע"ד למיכנף לכאו' מבו' בר' פפא שאסור וצ"ע הטעם דאם חשיב מלבוש גם לצורך דבר אחר שרי, ולשיטת הרמב"ם דכל מרזב אסור מדרבנן ולכאו' הטעם משום שנראה כמשוי י"ל דבמקום שהוא להתנאות לא גזרו או דכל שהוא לכנופי אסרו חכמים משום שהוא נראה כמשוי, אבל לפי פשטות הגמ' דלר"מ מרזב הוא דאורייתא ובזה אמר ר' פפא דחלוק לכנופי מלהתנאות אכתי צ"ב מה אכפ"ל בכונתו.

שוב נתבוננתי דכנראה הוקשה זה לתוס' מה אכפ"ל בכונתו ופירשו: אדעתא דלהתנאות שפיר דמי והיינו כשאין צדי טליתו מקובצין וכו': דהיינו שדוחקים התוס' שבאמת אין כונת ר' פפא לחלק למה כונתו אלא דיש אופן שהוא להתנאות ובו שרי ולא אכפ"ל למה כונתו, ולפי"ז יתכן דזו גם כונת הרמב"ם דכשעושה באופן של להתנאות כדרך המדינה שרי ולא אכפ"ל לכונתו, ואם עושה באופן של לכנופי אסור.

והנה לכאו' החילוק בין להתנאות ללכנופי, הוא דלכנופי אינו צריך את הקפולים רק שרוצה שלא ירטבו וכדו' ולכן מקפל אבל בלהתנאות אדרבא הקפולים הם חלק מנוי הבגד, אמנם בריטב"א מבו' דאם עשוה לנוי לקצר את הטלית שלא תהיה כ"כ ארוכה דזהו נויה שלא תבלוט מהבגד חשיב נוי, אף שאינו צריך את הקפולים ואין הקפולים חלק מהנוי בכל זאת חשיב להתנאות ושרי, וצ"ב מה איכפ"ל אם הסיבה שמקפל בשביל שלא יתלכלך או בשביל שיהיה קצר מהבגד העליון סו"ס הקפולים לא נצרכים, ואין כונתי להק' למה מותר באופן זה דבודאי י"ל דחשיב דרך לקצר כן או עכ"פ שקצור זה אינו מפקיע את עיקר הלבוש פה שהוא כדרך, רק דמ"מ בדברי הריטב"א שכ' שההיתר משום להתנאות ק' כנ"ל דכיון שהקפולים אינם מנאים מה אכפ"ל הסיבה שהוא רוצה שהבגד יהיה קצר ומסברא כל זה הוא בכלל לכנופי וצ"ע.

ובב"י חידש דבבגדים שלנו שמוציא הידים בבגד שרי בכל גווני ואפי' במרזב האסור, וסברתו הוא עפ"י מש"נ דשורש האיסור במרזב הוא שנחשב כל הבגד כמשוי, ובזה חידש דכיון שזה נאמר בגמ' על טלית שאינו מוציא את הידים ונראית יותר משוי א"כ בבגדים שלנו שרי הכל, וע"ע בב"י ובשו"ע שכ' דגם בטלית אם מתכסה מקצת גופו שרי דבזה לא מיחזי הבגד כמשוי.

אמנם במג"א סקמ"ב הביא וז"ל מהרי"ל הני נשי שמפשילים ומקפלים בגדיהם תחת זרועותיהם להגביהן שלא יטנפו שוליהן אסורים דנעשים באמצע כמרזב אך יכולים להגביהם בידן בלי שום קפול עכ"ל משמע דלא ס"ל לחלק בין דרך מלבוש או לא. וכנראה שמהרי"ל מיירי בבגדים שלנו ואעפי"כ אוסר במקום שעושה כעין מרזב ודלא כב"י (ומש"כ מג"א וכ"מ בב"י לא הבנתי דבריו) ונראה שהוא סובר שכל שנעשה מרזב בשביל שלא יטנפו אסור ואפי' בבגד גמור.

עוד נראה בדבריו שמרזב אינו צורה מסוימת של קפול שבו הבגד נראה כמשוי וכמשמעות הראשונים, אלא עד"ר הרמב"ם דכל אופן לאצולי טנוף אסור אבל מ"מ רק באופן שיש כאן קפול גמור שעושה מרזב (דהיינו לכאו' שנוגע שפת הבגד חזרה בבגד למעלה) ונראה בדבריו שמרזב הוא הסיבה לאיסור ולא סימן מתי נראה הבגד כמשוי וצ"ב מהו הסיבה לאסור במרזב ולמה כל מרזב מחשיב את כל הבגד למשוי.

ועיי' בט"ז שחולק בכלל על היתירו של הב"י שמוציא ידיו וכ' בסס"ק כ"ד ועוד תמיה ביותר דהא כשמקבץ הבגד עושה כמרזב וזה אסרו בגמ' ובפוסקים כל שאינו להתנאות ומה יועיל לזה מה שאנו מוציאים הידים מהבגד עכ"ד והנה אי כונת הט"ז להק' מה סברת החילוק בין מוציא ידים ללא מוציא דא"כ הול"ל בפשיטות דאין החילוק מובן, וא"כ כיון שמסכים שכשמוציא את הידים נחשב יותר מלבוש מה קושיתו מזה שאסרו מרזב ומה יועיל כשיוציא ידים הרי אסרו בטלית ויתכן שכשמוציא את ידיו הוי מלבוש טפי ולא אסרו ודברי הט"ז בזה סתומים.

והנראה בזה דעד כה נקטנו דהנדון בסוגיא אם כל הבגד חשיב כמלבוש או לא אבל לדעת הפוסקים הנ"ל נראה דהנדון במרזב לאסור אינו משום שמחשיב כל הבגד כמשוי אלא דמרזב עצמו זה סיבה לאסור, משום שחלק זה של הבגד הוי כמשוי, שכיון שיש כאן מרזב של בגד שאפשר כביכול לגוזרו והוי כמשוי חלק זה ולכן מרזב הוא סיבה לאסור, דאם רק מרים בלי לקפל כמרזב א"א ליטול שום חלק ואין כאן כפל ממש אבל ע"י שכפול לגמרי ממילא חלק זה מיותר והוי כמשוי, וזוהי גם כונת הט"ז שכיון שאסרו בגמ' מרזב והסברא כמוש"נ שחלק זה חשיב משוי מה מהני לזה הוצאת הידים הרי זו רק סברא להחשיב כל הבגד כלבוש אבל לענין חלק זה אין זו סברא להתיר כלל.

אבל דעת הב"י נראה שסובר כמו שנקטנו בתחילה דכל הנדון לאסור הוא רק להחשיב הכל כמשוי אבל אם נחשב שלובש הבגד לא שייך לאסור משום שחלק מהבגד הוא מיותר דהבגד כולו הוא דבר א'.

ומש"כ בדעת הפוסקים דהאיסור משום חלק זה הוא מפורש בש"ג שהבאנו לעיל שכ' לאסור כשמקבצים שלא יתלכלך מדברי הרמב"ם, ואח"כ כ' דנראה לו כן לאסור מהא דכשמחזיק החבל של הגמל לא יצא מידו טפח, ושם הרי ודאי האיסור משום שנראה שנושא את חלק הזה של החבל, ומוכח שסובר שגם כאן הטעם לא משום שהכל אינו דרך מלבוש אלא כמוש"כ דהקפול הוי משוי.

ונראה דכל איסור זה אינו אלא מדרבנן וכמו שדמה הש"ג לחבל, דודאי שמעיקר הדין כל שחלק מהבגד לבוש בו והוא גוף א' לא שייך לאסור, ועיי' בדברי הפוסקים לגבי מפתח שמבו' שם שאם נחשב גוף א' סגי אם חלק מהמפתח משמש (ועיי"ש דמיירי אפי' כשאינו ממש גוף א') וכ"ש כאן שהוא בגד א' ממש ומשמש בחלקו ללבישה וכ"ש אם עיקרו ללבישה בודאי דלא שייך לאסור מה"ת, רק דחכמים אסרו משום שחלק זה נראה כמשוי וכעין מה שאסרו בחבל וכמוש"נ.

וראיתי בס' חו"ב שנקט ג"כ דהאיסור משום שחלק זה משוי וחילק בין מפתח לזה דבבגד אמרינן כמאן דפסיק אבל הוא מחודש מאוד לחלק בזה, וגם הרי התירו הפוסקים גם במטפחת לסגור החגורה ולפי"ז אם חלקה אינו משמש אסור, וגם גרטל יאסר מה שלא משמש אם לא נאמר שהוא לנוי, ולכאו' הנכון כמוש"כ דהוא חומרא דרבנן שאסרו כל צורת מרזב כיון שהוא מיותר להחשיב חלק זה כמשוי.

ויש לדון בטלית שעל כתפיו דחשיב כמשוי האם הוא משום דנחשב כמשוי כולו דאינו דרך לבוש, או משום שסגי במקצתו לכתפיו וכיון שעיקרו למשוי הוי משוי וחייב חטאת, ובכל האופנים שהתירו צ"ל דעיקרו משמש, והיה קצת מקור לומר כצד השני דמה שעל כתפיו מחשיבו כלבוש רק דרובו עדיין מיותר, ממה שהתירו הפוסקים לשים מטפחת על צוארו ואף שאין זו דרך במטפחת, וחזינן שלא אכפ"ל בזה דמ"מ הוא לבוש (ועיי' מה שהארכנו בזה בסימן ) וא"כ מאי גריעא טלית ממטפחת ולכאו' הטעם לאסור משום שאפי' שהטלית משמשת לכתפים וצואר מ"מ עיקרה מקופל ומיותר וחשיב משוי, ומה שבמרזב הוא דרבנן משום שחלק מהבגד משמש כלבוש.

אמנם אין זה נכון דהא לא נתחלק בשום מקום אם רוב הבגד מקופל או לא, אלא אם הוא מכסה גם מהגוף או לא, ועוד שהגמ' כותבת שבטלית מקופלת חייב כמו שמוכרי כסות ושם ודאי שכולו משוי (אמנם יש לדחות דצריך להגיע שמוכרי כסות עושים כן דאל"כ הוי שלא כדרך ופטור) וגם במפתח מבו' להתיר אפי' כשחלקו משמש ומיירי לכאו' כשעיקרו לא משמש, וע"כ צ"ל דבטלית מקופלת חייב משום דכולו משוי והאיסור דרבנן הוא כשחלק הוא מרזב ולא משמש שנחשב משוי החלק הזה וכמוש"נ.

ומה שהק' ממטפחת דשרי סביב הצואר יש לחלק בפשיטות דכאן הוא דרך הוצאה במוכרי כסות וזה עצמו סיבה להחשיבו כמשוי ולא כלבישה על הצואר, ואין להק' דא"כ היום דאין דרך יהיה שרי, דחיוב לכאו' בלא"ה אין דהא הוי שלא כדרך, ולהתיר לגמרי ודאי לא שייך דלפוסקים שכ' דאסרו משום החלק המקופל דרבנן ה"ה כאן נאסור משום זה, ולב"י יחשב כמרזב דהכל חשיב משוי מדרבנן וחמור ממטפחת דנראה טפי כמשוי ואכתי צ"ע.

ואין להק' על מש"כ בדעת הפוסקים דחלק זה הוי משוי מדרבנן דא"כ כל חלק של בד שאינו משמש יאסר מדרבנן וכמוש"כ בגרטל או המפתח או בשרוול מקופל (ששמעתי מי שאוסרו וצ"ע) דאם הוא חלק פחות חשוב יתכן להתירו משום טפל, אבל באמת בדבר א' ממש לכאו' מותר בכל אופן כטפל, וא"כ למה אסרו פה.

דיש לחלק (שמעתי) דכל מה שאסרו כשנושאים החלק שלא נצרך הוא כשנושאו בנשיאה נפרדת דהקפול נושא בידו או על כפתיו ויש כאן נשיאה על הקפול, אבל במקום שנושא את הבגד וממילא נישא החלק המיותר ודאי שרי, ולכן שרי גרטל ומטפחת בחגורה ושרוולים מקופלים דאין כאן נשיאה נפרדת עליהם וממילא שרי, וסמך לסברא זו מהש"ג שהבאתי דדימה איסור זה לחבל של בהמה ושם ודאי כל האיסור משום שנראה כנושאו בנפרד.

ובשרוולים מקופלים יש עוד היתר יותר פשוט שהוא דרך וכמבו' בגמ' ופוסקים דדרך לבישה מתיר אפי' מקופל לגמרי על כתיפו וכסודר מקופל דשרי, ומ"מ נפק"מ בסברא זו לקפל את המכנסים באופן שאינו דרך, דלפימש"נ שרי כיון שאינו נשיאה נפרדת.

1. ומחומר הקו' (דבבלרי נשים ובי סדיא מוכח שאין צריך שיהיה דרך ללבוש הבגד, וברועים מוכח שצריך) יתכן לדחוק דבבי סדיא שהתירה הגמ' רכים כ' שם רש"י: דדרך להתחמם בהם. ובפשוטו כונתו לומר שדבר רך דרך להתחמם אף שבחפץ זה אין דרך, אבל יתכן לדחוק מחומר הקו' דבאמת דרך להתכסות בהם לפעמים וזו כונת רש"י, וכן בלרי נשים יתכן דהנשים מתכסות בהם לפעמים (אמנם עדיין ק' דנשים עם בפני עצמם ולא מהני שדרך נשים להתכסות ובאמת המג"א סק"נ כ' דבלבוש לא אמרינן נשים עם בפנ"ע ותמוה מה הטעם לחלק, ויתכן דזהו מקורו מבלרי נשים וכמבו' בגמ' סב. וצ"ע). [↑](#footnote-ref-2)
2. ואולי יש מקום לבעל דין לחלוק ואם זה סגור חזק לא אכפ"ל צורת הסגירה [↑](#footnote-ref-3)
3. שוב נתבוננתי (טבת עז) דיתכן שבבהמה עצם הנטירותא הוא לא שמוש המתיר, שהרי אינו לצורכה, אלא כל ההיתר הוא אם זה דרכה, ובזה מתבאר למה דימהו רש"י לתכשיט עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם מדמיון הגמ' סב. עיי"ש מוכח לכאו' דשורש הדין שאין דרך הוי משוי בתכשיט שווה לאין דרך בשאר תשמישים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לחלק דאף דלענין לבוש סגי שיחשב דרך לבוש דלפעמים פורפים באגוז, אבל לענין דרך הוצאה דאנו דנים ביחס לאגוז אין דרך הוצאתו בכך, שהרי אדרבא מבו' דלענין דרך הוצאה סגי בכל דהו כמבו' בטבעת שלפעמים מוליכה לאומן ואכהמ"ל, ואולי יש לומר דמה שמהני להחשיב כדרך הוצאה הוא מכח הדמיון בין מחט נקובה לשאינה נקובה, אבל אגוז שאין פריפה כדוגמתו הוי שלא כדרך הוצאה, וכלפי דרך מלבוש תלוי בחפצא וכמוש"נ ולכן בשניהם אסור. [↑](#footnote-ref-6)
6. חבורה זו וכן חבורה הבאה, נאמרה לחבורה בבית מנחם בסד"ב, היא לכאו' חוזרת על הדברים שנכתבו בקובץ, ומ"מ כי אין ביהמד"ר בלי חידוש קבעתי אותה פה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובטעמו של ר"מ יש מהרא' שנר' שאין זה משום שאין דרך להתקשט, אלא משום שהוא להראות עושר, אמנם צ"ע אם הטעם משום שבעצם כך זה מתפרש, או מכח שאין דרך להתקשט לא חשיב קישוט וממילא הוי להראות עושר. [↑](#footnote-ref-8)
8. וגם מדמיון הגמ' סב. עיי"ש, מוכח לכאו' דשורש הדין שאין דרך הוי משוי בתכשיט, שווה לאין דרך בשאר תשמישים. ואולי יש ליישב דברי הריטב"א, דבטבעת כיון ששייך תכשיט של טבעת גם באיש רק בנקובה, ממילא מסתבר שאין חסרון בעצם התכשיט, וכל החסרון הוא שטבעת שאין נקובה באיש לא הוי כדרך בחפץ, ועיי' מה שיתבאר בסוף הענין שצריך דרך מצד החפץ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש שהתירו לילך עם שעון מטעם זה דהוי ככבלים שהולכים כן כל היום. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה יש שרצו להוכיח כצד זה ממה שדימתה הגמ' לפרה אדומה דחשיב לצרכה, אמנם לכאו' מש' להיפך משם, דאם חשיב לצרכה מה אכפ"ל אם דרכה בזה, וע"כ דלא חשיב לצרכה רק דאם לא הוי משוי אין כאן שם מלאכה ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואולי דהקילו חכמים כיון שאינו נר' לאנשים כהוצאה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולכאו' א"א לומר דדבר שנותן בשביל שיראה בעל רגל לא הוי כתכשיט, שהרי פאה נכרית שמבו' בגמ' שמותרת מדינא מיירי שנותנת תחת המטפחת בשביל שתראה בעלת שער כמוש"כ רש"י שם וחזינן דחשיב תכשיט בהכי (אמנם השלטי גבורים פי' שהולכת עם פאה בלא מטפחת אבל רש"י מפרש לא כך והשל"ג הוא יחידאה בזה ואכמ"ל) ואולי יש לדחוק דשער פעמים רואים אותו בעצמו או שיותר שכיח לעשות כן ואכתי צע"ג. [↑](#footnote-ref-13)