דבר שאינו מתכוין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

ביצה כג: עגלה - שלהי פירקא, שבת קכ: תנא נר - א"ר יהודה, כתובות ה: איבע"ל - ז. רב אמי עניני דשא"מ שנכללו שם, יומא לד: אביי אמר - מתניתין, שבת קלג. אמר מר בשר - אמר מר יו"ט, שבת כט: אבין צפוראה - מתניתין, פסחים כה: איתמר - כו: ולא יסיק, זבחים צא: ת"ש יין - צב. א"ר הונא, שבת קו: הא למה זה דומה וכו' ורשב"א ור"ן שם, סנהדרין פ"ד ב' רב לא שביק - פה. בעו מיני'.

י"ט אדר פ'

דף מס' 1

**דבר שאינו מתכוין**

**ביצה כ"ג ב'** **-** **מני ר' יהודה היא דאמר דבר שאינו מתכוין אסור, דאי ר"ש האמר דבר שאינו מתכוין מותר,** בשבת כ"ט ב' מבו' דפלוגתא דר' יהודה ור"ש היא אף בשאר איסורי תורה ככלאים, דלר' יהודה אסור אף שאינו מתכוין, ולר"ש כל שאינו מתכוין שרי, וכ"ה מבו' שם קל"ג א' בדין איסור קציצת בהרת, ובנזיר מ"ב א' בדין איסור גילוח דנזיר, ובבכורות ל"ד א' בדין איסור הטלת מום בבכור.

\*בחי' רבינו דוד ובחי' הר"ן בסנהדרין פ"ד ב' כתבו בשם התוס' דלא הותר דשא"מ בשאר איסורי תורה, אלא באיסור לאו, אך באיסור מיתה אסור אף דשא"מ, ובתו"ד מבו' דה"ז אסור מדאורייתא (ומה"ט הוא חייב חטאת וגלות), ודוקא במלאכת שבת הותר דשא"מ אף דהוא איסור מיתה, משום דבעינן מלאכת מחשבת, ועמש"נ במקומו פלוגתת הראשונים בביאור סוגיית הגמ' שם, אימתי אסרו דשא"מ באיסור מיתה.[[1]](#footnote-2)

השאילתות בסימן ק"ה כתב דאף דבשבת קי"ל כר"ש דדשא"מ מותר, מ"מ בכל התורה קי"ל כר' יהודה דדשא"מ אסור, והתוס' וש"ר בשבת ק"י ב' תמהו ע"ז והוכיחו מכ"ד דאף בכל התורה קי"ל כר"ש.

**דשא"מ לר' יהודה אם הוא אסור מדאורייתא**

הרשב"א בשבת קל"ג א' הוכיח מסוגיית הגמ' שם, דהא דאסר ר' יהודה בדשא"מ הוא מדאורייתא,[[2]](#footnote-3) וע"כ בעינן קרא להתיר למול במקום בהרת, ולהתיר לעשות מלאכתו אף אם עי"ז עוברת הבהרת, ולגירסת התוס' ביומא ל"ד ב' ובכ"ד הוכיחו כן בגמ' שם.[[3]](#footnote-4)

ודעת הרמב"ן בשבת ע"ה א' דאף הא דאסר ר' יהודה במלאכת שבת בדשא"מ הוא מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"כ התורי"ד ביומא שם, והרשב"א בכתובות ה' ב',[[4]](#footnote-5) והריטב"א בשבת מ"א ב' וקכ"א ב' וביומא שם, והמאירי בשבת צ"ה א', וכ"נ בפירש"י ביומא שם, כמש"כ הפנ"י בכתובות ה' ב' בדעתו.[[5]](#footnote-6)

אך התוס' ביומא שם ד"ה ה"מ גרסי התם דבשבת לא אסר ר' יהודה אלא מדרבנן, משום דבעינן מלאכת מחשבת שיחשב לעשות המעשה שהוא עושה, וכ"כ התוס' בשבת מ"א ב' ד"ה מיחם, ובסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש, ובכריתות כ' ב' ד"ה ס"ל, וכ"כ בפירש"י בשבת קכ"א ב' בד"ה דדילמא לפי תומו, והר"ן שם מ"א ב', וכ"כ הר"ד הבבלי בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט, והר"א בן הרמב"ם שם, וכ"כ הריב"ש בסימן שצ"ד.[[6]](#footnote-7)

לדעת התוס' ודעימייהו דבאיסורי שבת מודה ר' יהודה דדשא"מ פטור, צ"ב דמ"ט ל"מ התירא דדשא"מ אלא דאינו אסר מדאורייתא אך ה"ז אסור מדרבנן, ולר"ש מהני התירא דדשא"מ דלי"ב איסורא אף מדרבנן.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דלר' יהודה דהתירא דדשא"מ הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, הו"ל כשאר פטורי מלאכת מחשבת, דהן אסורין מדרבנן, כמקלקל וכלאחר יד,[[7]](#footnote-8) אך לר"ש דהתירא דדשא"מ הוא בכל התורה, ואי"ז משום מלאכת מחשבת, לא אסרו בזה חכמים.[[8]](#footnote-9)

**דשא"מ באיסורים דרבנן לר' יהודה**

בפירש"י ביומא ל"ד ב' ד"ה בכל התורה פירש בד' הגמ' שם דלא אסר ר' יהודה בדשא"מ אלא באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן מודה ר' יהודה דדשא"מ שרי, וכ"ה מבו' בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז.[[9]](#footnote-10)

אך התוס' שם ד"ה ה"מ ובשבת מ"א ב' ד"ה מיחם הוכיחו דאסר ר' יהודה דשא"מ אף באיסור דרבנן, מהא דאסר ר' יהודה בגרירת ספסל, אף דאי"ז אלא חרישה דרבנן, משום דהוי חרישה כלאח"י, כמו שאמרו בשבת מ"ו ב', וכ"כ הריטב"א שם ובשבת מ"ו ב',[[10]](#footnote-11) וכן מצינו בד' כמה מקמאי שפירשו בכ"ד דהא דשרי לר"ש אף דהוי פס"ר הוא משום דפס"ר באיסור דרבנן שרי, (ונתבאר בדף מס' 2 בסופו), ובהני גווני הרי אמרו בגמ' דלא שרי אלא לר"ש, ובע"כ דהא דאסר ר' יהודה בדשא"מ הוא אף באיסור דרבנן, - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"א משבת ה"ה, והקרית מלך רב שם, והגרע"א במערכה י' סק"ד.

**מקור התירא דדשא"מ**

בד' הריטב"א ביומא ל"ד ב' מבו' דהתירא דדשא"מ נלמד מקרא דמלאכת מחשבת,[[11]](#footnote-12) והא דשרי אף בשאר איסורים, הוא משום דשבת בנין אב לכל התורה,[[12]](#footnote-13) - והפנ"י בשבת מ"ב א' כתב לדון דר"ש יליף לה מכלאים, דילפינן ביבמות ד' ב' מקרא להתירא דמוכרי כסות, עיי"ש,[[13]](#footnote-14) - והאבנ"ז בסימן ר"נ ורנ"א האריך בדעת כמה מקמאי דילפינן להתירא דדשא"מ מפטורא דמתעסק, עיי"ש, וכ"כ המשנת ר"א כתובות סימן כ"ה סק"ז.

**גדר ההיתר דדשא"מ**

ביסוד ההיתר דדבר שאינו מתכוין מצינו כמה דרכים, **א** הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ו דהוא משום דמעשה הנעשה בלא כוונה חשיב כמו שנעשה מאליו, וכ"כ החזו"א בסימן נ' סק"א בתו"ד דהעדר הכונה מבטל את המעשה ואף אם יעשה חריץ אי"ז מלאכה דידי' אלא כנעשה מאליו, וכ"נ בד' הברכ"ש בכתובות סימן ז' סק"ו ובסימן ט' סק"א, ובסימן ט' סקדק כן מל' הגמ' בכתובות ה' ב' דלדם הוא צריך ופתח "ממילא קאתי", וכ"נ בד' האמרי בינה בב"ח ר"ס ד'.

**ב** השערי ישר בש"ג פכ"ה כתב דהיינו דשֵם המעשה נקבע לפי כונת העושה, ומלאכת חרישה אינה נקראת בשם מלאכה זו אלא כשעושה למטרת חרישה, אך כשעושה למטרת גרירת ספסל, שֵם המעשה בזה הוא העתקת הספסל ממקום למקום, ולא חשיב כמעשה חרישה.

**ג** המשנת ר"א ביבמות סימן ד' סק"א כתב די"ל דהוא משום חיסרון כוונה ורצון לעשיית האיסור, דבכל איסורי תורה מלבד מעשה האיסור בעינן גם כוונה ורצון לעשייתו, וכל שעושה האיסור ואין כוונתו לכך שרי.

**דשא"מ באיסור שאינו ע"י מעשה**

המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א כתב דבאיסורא דבל יראה ליכא להתירא דדשא"מ, דדוקא בדבר שאסרה התורה לעשות מעשה הוא דאמרינן דלא אסרה התורה לעשות המעשה רק בכונה ודשא"מ מותר, אך כשאסרה התורה דבר שאין בו מעשה כאיסורא דבל יראה שאסרה התורה שלא יהא חמץ בביתו, אפי' כשאין מתכוין אסור,[[14]](#footnote-15) ובפשוטו הוא משום דהתירא דדשא"מ הוא במעשה העבירה, דכל שאינו מתכוין שרי, וכל דל"ב כלל למעשה דילי', ל"ש התירא דדשא"מ,[[15]](#footnote-16) ועמש"כ המנחת שלמה ח"ב סימן ל' טעם אחר בזה.

ויש להוכיח כן גם מהא דכשנטמא במקדש ושהה חייב, ולא פטרינן לי' משום דשא"מ,[[16]](#footnote-17) ומהא דכהן שנטמא מת בביתו חייב לצאת, ואף צריך להודיעו,[[17]](#footnote-18) ולא שרינן בזה משום דשא"מ, ובע"כ דבאיסורים שאינם ע"י מעשה, ליכא להתירא דדשא"מ, אך י"ל דכיון דהוא מתכוין להיות במקום זה, אף שאינו מתכוין לביאת מקדש ולביאה באהל המת, חשיב כמתכוין.[[18]](#footnote-19)

**דשא"מ באיסורים שעיקרם הוא בתוצאה**

בפי' ר"ח בשבת קל"ג א' מבו' דגם בחיוב רוצח איכא לפטורא דדבר שאינו מתכוין, והא דהחותך ראש אדם ואומר שאין כונתו להמיתו אלא להוציא דמו אין שומעין אלו אלא דנין אותו כדין כל הורג נפש, הוא מכח הא דמודה ר"ש בפס"ר, וכ"ה מבו' בד' הערוך בע' פסק, ומבו' דאף דאיסור רציחה עיקרו הוא בהתוצאה שזה נהרג על ידו, אפ"ה יש בזה לפטורא דדשא"מ,[[19]](#footnote-20) - ועד"ז מצינו גם בד' הר"ח בב"ק מ"ד ב', שהובא בשטמ"ק שם ובאו"ז ב"ק סימן ר"ט בהא דפטר ר"ש בנזיקין שלא בכוונה, דאזיל לטעמי' דדשא"מ מותר, - וכ"נ ממש"כ התוס' בסנהדרין פ"ה א' סוד"ה ור"ש דבאיסורא דמכה אביו איכא להתירא דדשא"מ,[[20]](#footnote-21) וכ"ה מבו' גם בחי' רבינו דוד וחי' הר"ן שם פ"ד ב', ואך שכתב בשם התוס' דבאיסור מיתה ליכא להתירא דדשא"מ, ובד' הריטב"א בשבת מ"א ב'.[[21]](#footnote-22)

אך בס' משנת ר"א כתובות סימן כ"ה ענף ט' הוכיח בד' רש"י ותוס' דפליגי ע"ז וס"ל דברציחה דעיקר האיסור אינו בגוף המעשה, אלא בתכלית המעשה שהוא איבוד נפש מישראל, ל"ש כלל לפטור ולהתיר מכח הא דאינו מתכוין,[[22]](#footnote-23) - וכ"כ הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ו דבאיסורים שעיקרם הוא בתוצאת המעשה ליכא להתירא דדשא"מ, ושם סק"ז כתב דלפ"ז ברציחה ליכא להתירא דדשא"מ, (ועמד ע"ז ממש"כ התוס' דבמכה אביו איכא להתירא דדשא"מ), - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ב סוסקכ"ו די"ל דבאיסור סירוס עיקר איסורו שלא ישאר סריס, וליכא בזה להיתרא דדשא"מ, וכ"נ גם בדבריו בסימן קכ"ד לדף ל"ג א' די"ל דכל שפגם שמן של הקדש ליכא להתירא דדשא"מ, - וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף ב' סק"ד ששמע מהגרי"ז זצ"ל שהסכים דברציחה ל"ש כלל דינא דדשא"מ.

**דשא"מ כשהוא מתכוין לגוף המעשה אלא שאינו מתכוין להתוצאה האסורה**

בפירש"י לקמן ל"ג א' ד"ה והלכתא כתב דמה שאסרו בהקפת חביות ובמדורתא ובקדירה, הוא כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דדבר שאין מתכוין שרי, לי"ב איסורא, וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח סוף אות ח' בשם ריב"א, - אך התוס' לקמן שם בסוד"ה מלמטה למעלה כתבו דאתיא אף כר"ש, דהא דדשא"מ מותר היינו כגון שעושה דבר שאין מתכוין לעשותו, אבל התם מתכוין לעשות מה שהוא עושה, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א דאף שאינו מתכוין לבנין, מ"מ מתכוין הוא לעשות דבר הדומה לבנין, ואסרוה חכמים גזירה אטו בנין.

ועד"ז נחלקו רש"י ותוס' בבכורות כ"ה א', דבפירש"י שם ד"ה ואינו חושש כתב דהגוזז את הבכור ואינו מתכוין לשם גיזה אלא לתקן הוי כדשא"מ, והתוס' שם ד"ה גוזז במספרים נחלקו ע"ז, דכיון דהוא גוזז בכוונה במספרים אף דאינו מתכוין לגיזה ל"ה כדשא"מ, והתוס' שם ל"ד א' (ד"ה אילימא) כתבו דלדעת רש"י ה"נ הוא במטיל מום בבכור דאם אינו מתכוין להטיל מום אלא לרפואה, הוי כדשא"מ, וכ"נ בפירש"י במנחות נ"ו א' (ד"ה אף נשחט), - והבית מאיר בשבת קל"ג א' כתב דאזלי רש"י ותוס' בזה לטעמייהו, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן א' סק"ה.[[23]](#footnote-24)

הנהר שלום בסימן שט"ו סק"ג כתב דמה שנחלקו התוס' בזה, הוא משום דהוא דהוא מתכוין להעשי' האסורה, דבעשיית אהל עראי אסרו חכמים עשיית מעשה הדומה לבנין, והוא מתכוין לכך, וה"נ הוא בגיזה דבכור דהוא מתכוין לגיזה, אך בגונא דאינו מתכוין להעשי' האסורה, אף דהוא מתכוין לגוף המעשה, יש בזה להתירא דדשא"מ,[[24]](#footnote-25) ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בסוכה ל"ג ב' בממעט ענבי ההדס דכל שמלקטן לאכילה הו"ל כדשא"מ, אף דהוא מתכוין לגוף המעשה, אלא שאין כונתו לתקן, ובע"כ דכיון דאין כונתו להתיקון מנא שהוא הדבר האסור, הוי בכלל דשא"מ.

והחזו"א בסימן נ"ב סקי"א הוכיח כן ממה שאמרו בשבת ק"ג א' במזרד זרדים דהוי כדשא"מ, אף שמתכוין לגוף המעשה, ובע"כ דכיון דאינו מתכוין ליפוי הקרקע, דהוא הדבר האסור, הו"ל כדשא"מ, וכ"כ בחי' ר' ראובן כתובות סימן ז',[[25]](#footnote-26) - עוד הוכיחו כן מעיקר הא דהפוסק ראשו של חי ואינו מתכוין לנטילת נשמתו הוי כדשא"מ, אלא דהוי פס"ר, אף שהוא מתכוין למעשה זה דנטילת הראש דהוא מעשה נטילת הנשמה, ויש לדחות.

ועיקר הך מילתא דבכה"ג חשיב כדשא"מ, מצינו כן עוד בכ"ד, ובחי' ר"ר שם עמד על כמה מהמקומות, **א** בשבת קל"ג א' אמרו במילה כשיש שם בהרת דהו"ל דשא"מ, והרשב"א שם הק' דהרי הוא מתכוין לקציצה אלא שאינו מתכוין לטהר אלא למול, ואי"ז קרוי דשא"מ אלא משאצל"ג, דומיא דמכבה גחלת ברה"ר דמתכוין לכבות אלא שאינו מכבה מחמת שהוא צריך לגופו של כיבוי אלא כדי שלא יזוקו בה רבים, וכתב דאיסורא דקציצת בהרת הוא מכח שמטהרו בקציצתו, וע"כ כל שקוצץ לשם מילה הו"ל דשא"מ אצל טהרה, והיינו דאף דהוא מתכוין לגוף המעשה, מ"מ כיון דאינו מתכוין להטהרה הו"ל כדשא"מ.

**ב** בשבת קי"ז א' אמרו דהמפשיט את העור לצורך הבשר ולא בעי לי' לעור הו"ל כדשא"מ, והגרע"א שם הק' דמ"ט חשיב כדשא"מ, הרי הוא מפשיט את העור בידים, אלא דאינו עושה כן לצורך העור, ול"ה אלא כמשאצל"ג,[[26]](#footnote-27) - ובע"כ דכיון דאינו מתכוין ליצירת העור אלא לתיקון הבשר, הוי כדשא"מ, והיינו דמלאכת מפשיט אינה במעשה הפרדת העור מהבשר, אלא ביצירת העור, וכל שאינו מתכוין לכך, חשיב כדשא"מ.[[27]](#footnote-28)

**ג** התוס' בשבת ק"ג א' ד"ה לא צריכא ויומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ וכתובות ו' א' ד"ה האי מסוכרייתא נקטו דהמפיס מורסא כדי להוציא ליחה, חשיב כדשא"מ, וכל הא דה"ז אסור שלא במקום צער, הוא משום דהו"ל פס"ר, (והק' מזה ע"ד הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי), והגרע"א בכתובות שם הק' דהרי המפיס מורסא הוא מתכוין להמלאכה דהיינו לפתוח המורסא דהוא המלאכה, אלא דא"צ לגופה להוציא ולהכניס אויר אלא להוציא ממנה ליחה, ומ"ט הוי בכלל דשא"מ, - ובע"כ דכיון דהוא מתכוין לנקיבה בעלמא ואינו מתכוין לעשיית פתח הו"ל כדשא"מ, דמכח מה שהוא צריך להוציא הליחה אין ע"ז תורת פתח כלל ואי"ז אלא כנקב בעלמא, וע"כ אף דעי"ז נעשה פתח, הו"ל כדשא"מ, וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס' בכתובות שם, וכ"כ בחי' ר' שלמה כתובות סימן ג' ד"ה וצ"ל בישוב, ועד"ז כתב הברכ"ש בכתובות סימן י"ג סק"א.[[28]](#footnote-29)

**ד** התוס' בכתובות שם כתבו דהסוחט כבשים לגופן חשיב כדשא"מ, ופירשו דלדעת הערוך זהו טעם התירא דסחיטת כבשים לגופן, משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל,[[29]](#footnote-30) - והרי דאף דהוא מתכוין לסחיטת הכבשים מן המשקין שבתוכן, מ"מ כיון שאין כונתו לתיקון המשקין, אלא לתיקון הכבשים, הו"ל כדשא"מ.[[30]](#footnote-31)

**ה** התוס' בכתובות שם כתבו בסו"ד בשם הערוך דהא דאסור להדק מסוכרייא דנזייתא, הוא משום דשמא תבטל הסתימה אצל הגיגית ויעשה כלי בשבת, והק' דאם דעתו לבטל שם בשעת הנחה מ"ט תלי בדין פס"ר הרי מיד הוא עושה כלי דמתכוין לעשותו, וכתבו די"ל בדוחק שהוא מתכוין לבטלה ואינו מתכוין לעשות כלי, וע"כ תלי בדין פס"ר הואיל ואינו מתכוין לגמרי לעשות כלי, - ומבו' דאף שדעתו לבטלה שם דזה הוי עשיית כלי, מ"מ כיון דאין כונתו לעשות כלי, הוי בכלל דבר שאינו מתכוין.[[31]](#footnote-32)

**ו** בכלאים פ"ט מ"ה תנן דמוכרי כסות מוכרין כדרכן, ובגמ' בכ"ד אמרו דהוא כר"ש דדשא"מ מותר, והביה"ל בח"א סימן א' סק"ה כתב דאף דהן מתכונין ללבוש הבגד, מ"מ חשיב כדשא"מ משום דאין מתכונין להנאה, ולא אסרה תורה אלא לבישה דאית בה הנאה, ועיי"ש שהוכיח מזה דעיקר איסור כלאים הוא בההנאה, וע"כ כל שאינו מכוין לכך הוי כדשא"מ, דאי נימא דעיקר איסור כלאים הוא בלבישה, אלא דבעינן לבישה שיש בה הנאה, הרי דכיון דהוא מתכוין ללבישה, ל"ה כדשא"מ, - ובחי' הגר"ש יבמות סימן ה' סק"ב הוכיח מד' הגר"ח דעיקר איסור כלאים הוא בלבישה, ואי"ז אלא תנאי דבעינן לבישה שיש בה הנאה, וכתב דהא דחשבינן לה כדשא"מ, הוא משום דלבישה דלי"ב הנאה אינה לבישה, וע"כ אף שנתכוין למעשה לבישה זו דבמציאות יש בה הנאה וחשיבא כלבישה, מ"מ כיון שלא נתכוין ללבישה שיש בה הנאה אלא ללבישה בעלמא, הוי בכלל דשא"מ.

**ז** בד' הרמב"ן והר"ן בשבת קי"א א' מבו' שפירשו בד' הערוך דס"ל דלבישת כלאים אסורה אף בלא הנאה, והקה"י בביצה סימן י"א סק"ב כתב דלפ"ז הא דבמוכרי כסות חשיב כדשא"מ, הוא משום דאין כונתו להלביש את הגוף, אלא הגוף משמש מעשה איצטבא לשמש את הבגדים, וע"כ אף שנתכוין למעשה זה, מ"מ כיון שלא נתכוין ללבישה, הוי בכלל דשא"מ.[[32]](#footnote-33)

**ח** בתשו' הרמ"א סימן קי"ט כתב דהסוגר ספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, הוי כדשא"מ, אלא דהוי פס"ר, וכן נקטו הפוסקים בסימן ש"מ, - ומבו' דאף דנתכוין לסגירת הספר שהיא מעשה הכתיבה, מ"מ כיון שלא נתכוין לכתיבה, הוי בכלל דשא"מ.

בד' התוס' בסוכה ל"ג ב' ד"ה מודה ר"ש משמע קצת דבחופר גומא וא"צ אלא לעפרה חשיב כדשא"מ, והא דה"ז אסור הוא משום דהוי פס"ר, ובחי' ר"ר בכתובות שם פירש דהוא משום דאינו מתכוין לעשיית הגומא אלא לנטילת העפר, ודמי לכל הני גווני דאף דמתכוין לגוף המעשה, מ"מ כיון שאינו מתכוין לתוצאה האסורה חשיב כדשא"מ.

אמנם לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, בע"כ דבחופר גומא וא"צ אלא לעפרה ל"ה כדשא"מ, דאל"כ מ"ט ה"ז אסור מדרבנן אף דלא ניח"ל,[[33]](#footnote-34) וצ"ע דכיון דאינו מתכוין לעשיית הגומא הי' לנו לחשבו כדשא"מ, ככל הני גווני דאינו מתכוין לתוצאה האסורה דחשיב כדשא"מ, ועמש"כ בזה הברכ"ש בכתובות סימן י"ג סק"ב, וצ"ב.

ומצינו בד' הריטב"א בשבת קי"ז א' שכתב דהא דמפשיט את העור לצורך הבשר חשיב כדשא"מ, ול"ד לחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, הוא משום דבמפשיט עיקר מלאכתו היא הוצאת הבשר מן העור לצרכו ואפשר לה בלא הפשטה אי שקיל לה בברזי, ועיקר מעשהו ועסקו הוא הוצאת הבשר, ומשא"כ בחופר גומא דא"א לגומא בלא נטילת עפר, וכולה גומא היינו החפירה ועשיית הגומא.[[34]](#footnote-35)

**דשא"מ כשהוא מתכוין גם להאיסור, אלא דאי"ז עיקר כונתו**

התרוה"ד בסימן ס"ו כתב דבגונא דהשפחה מבערת את האש בתנור כדי לחמם את בית החורף, אף דהוא גם על דעת לחמם את החמין, מ"מ כיון דעיקר כונתה היא לחמם את בית החורף, חשיב כדשא"מ, ואף דהוי פס"ר, מ"מ באמירה לעכו"ם דרבנן שרי, והביאו הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה, - אך הט"ז שם סקי"ח כתב לאסור בזה, דאף דעיקר כונתה הוא לחימום בית החורף, מ"מ הרי כונתה גם על התבשיל, וכתב ללמוד מזה ממש"כ הטור ביו"ד סימן קי"ג דאם חימם התנור ליבש בו כלי אסור, דחיישינן שמא כיון גם לבישול, אף דבישול הבשר הוא טפל ליבוש הכלי.

והאבנ"ז בסימן ר"נ סק"ה כתב להוכיח לזה ממש"כ בפירש"י בביצה ל"ו א' ד"ה ה"ק דהא דאסרינן בפריסת מחצלת ע"ג הכוורת כשמתכוין לצוד, הוא אע"ג דעיקר להצלה מפני הגשמים מכוין, והרי דאף דעיקר כונתו היא להצלה מפני הגשמים, מ"מ כיון דכונתו גם לצוד, חשיב כמתכוין, - וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בפסחים כ"ה ב' וכ"ו א' דכל דניח"ל בהנאה ובצל חשיב כמתכוין, אף דעיקר הליכתו אינה לצורך ההנאה והצל.[[35]](#footnote-36)

והאבנ"ז שם סקי"ג כתב בדעת התרוה"ד, דאף דכה"ג חשיב כמתכוין, מ"מ בשבות דרבנן דשרי אף בפס"ר, ה"נ שרי אף כשאין עיקר כונתו לכך, ועיי"ש שפירש דהוא משום דפס"ר חשיב יותר כמתכוין מהיכא דעיקר כונתו לדבר אחר ומתכוין גם לזה, ואם בשבות דרבנן שרי בפס"ר, כ"ש דשרי בכה"ג דאין עיקר כונתו לכך.

**דשא"מ כשהוא עושה בידים**

בשבת קמ"א ב' תניא דסך כל גופו שמן ומתעגל ע"ג קטבליא ואינו חושש, וא"ר חסדא לא שנו אלא שיעור לצחצחו אבל שיעור לעבדו אסור, והבעה"מ שם כתב דלא קי"ל הכי, דלפ"מ דקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר, ומותר ליתן מים לתוך מים שפינהו אף כשיש בו שיעור לצרף, מותר אף כשיש שיעור לעבדו.

אמנם הנה הרי"ף והרא"ש שם והרמב"ם בפכ"ג משבת ה"י פסקו להך דינא דכל שיש בו שיעור לעבדו אסור, ובטעם הא דלא שרינן בזה משום דשא"מ, כתב המאירי שם דהוא משום דהו"ל פס"ר.

אך המלחמות שם כתב בשם הראב"ד דהא דלא שרינן בזה משום דשא"מ, דהוא משום דבסך את גופו כשיעור לעבד את הקטבלא ומתעגל עלי', בידים הוא מעבד, ומה לי מעבד בידו ומה לי מעבד בגופו, ואי"ז כדשא"מ אלא כעושה הוא בידים, וכ"כ הר"ן שם, והריטב"א שם הוסיף לפרש דמתוך שהעור מתעבד בידים אפי' לר"ש אסור.

והשביתת השבת בכללי דשא"מ סק"ז תמה ע"ז, דהרי גם בגורר מטה כסא וספסל הוא עושה בידים, ואפ"ה כל דהוי דשא"מ שרי,[[36]](#footnote-37) ויש להוסיף, דאף דבגרירה י"ל דעשיית החריץ אינה ממש בידים, אך הרי שרינן דשא"מ בתלישת עולשין ובהפשטת עור ובקציצת בהרת ובכ"ד, אף שהוא עושה בידים ממש, - ושמא י"ל דהתם שאני, דחשיב כעושה מעשה בפנ"ע בידים לעיבוד העור, במה שהוא נותן השמן ע"ג המנעל, ול"ד לכל דשא"מ דהמעשה שעושה בידים הוא לכונה אחרת, וליכא מעשה בפנ"ע בידים להמלאכה האסורה, וצ"ע.

כ' אדר פ'

דף מס' 2

**טעם הא דמודה ר"ש בפסיק רישא**

בשבת ע"ה א' ובכ"ד אמרינן דמודה ר"ש בפס"ר ולא ימות,[[37]](#footnote-38) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח בסוכה ל"ג ב' כתב דהוא משום דאמרינן איערומי קמערים, וכ"כ הרא"ש בפ' כל כתבי סימן ח' דהוא משום דאמרינן דאנן סהדי דקמכוין, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת ע"ה א' וצ"ה א',[[38]](#footnote-39) וכתבו כן לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכ"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט דמאחר שידע שהאיסור יעשה בודאי ושמחשבתו אינה נעשית אלא בעשיית המלאכה, הרי חישב לעשות המלאכה, כגון הפוסק ראשו של עוף, אע"פ שאין סוף כונתו למיתה, הואיל והוא יודע שהמות בא בחתיכת ראש העוף וחישב לחתוך ראשו, הרי חושב למיתה, ועיי"ש שכתב דמה"ט חשבינן לה כמלאכת מחשבת וחייב חטאת.

**ב** הקוב"ש בכתובות ו' א' אות י"ח כתב די"ל לדעת החולקים על הערוך דהיינו דכיון דפסיקת הראש היא פס"ר לנטילת נשמה, נמצא דנטילת נשמה היא בכלל פסיקת הראש, וסגי במה שמכוין לפסיקת הראש אף שאינו מכוין לנטילת נשמה, ול"ב כונה לגוף המלאכה, אלא סגי במה שמתכוין להמעשה שהמלאכה נכללת בה בהכרח,[[39]](#footnote-40) - ועד"ז כתב המשנת ר"א יבמות סימן ד' סק"א דאי נימא דפטורא דדשא"מ הוא משום דהוא עוסק במעשה אחר והאיסור נעשה ממילא ולא חשיב כעשי' דידי', ע"כ הוא דפס"ר אסור, דהו"ל כעשי' להדיא, דא"א לומר דהוא עוסק בפסיקת הראש והנשמה ניטלת ממילא, דודאי דפסיקת הראש הויא נטילת נשמה להדיא.[[40]](#footnote-41)

**ג** השערי ישר בש"ג פכ"ה כתב למש"כ שם דפטורא דדשא"מ הוא משום דשֵם המעשה נקבע לפי כונת העושה, וכל שעושה למטרת גרירת ספסל שֵם המעשה בזה הוא העתקת הספסל ממקום למקום, ולא חשיב כמעשה חרישה, הרי דמה"ט הוא דפס"ר אסור, דכשחותך ראש בע"ח גם בלא כונת הריגה הפעולה עצמה נקראת בשמה, והיינו דכיון דפסיקת הראש היא פס"ר לנטילת נשמה, ע"כ מעשה פסיקת הראש חשיב כמעשה נטילת נשמה, וע"כ סגי במה שנתכוין למעשה פסיקת הראש, דחשיב המעשה כמעשה נטילת נשמה.

בחי' הגר"ח בפ"י משבת כתב לדעת הערוך דשאני הא דמודה ר"ש בפס"ר דלי"ב לפטור דשא"מ דכל התורה, מהא דמודה ר"ש בפס"ר במלאכת שבת דלי"ב לפטורא דמלאכת מחשבת, דבפטורא דדשא"מ בכל התורה דעיקר דינו הוא שיהא רצונו וכוונתו לזה, הרי דהא דפס"ר אסור הוא משום דחשיב דרצונו וכוונתו לזה, ומה"ט דעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ונתבאר להלן, אך בפטורא דדשא"מ במלאכת שבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, דהוא משום דבעינן שתעשה המלאכה בדעתו ומחשבתו, הא דפס"ר אסור, הוא משום דכל דהוי פס"ר והמלאכה ידועה לו שמוכרחת ליעשות, מיקרי נעשית המלאכה בדעתו והויא בכלל מלאכת מחשבת.

וכ"ה מבו' בד' התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש שכתבו דמודה ר' יהודה דדשא"מ פטור במלאכת שבת משום דל"ה מלאכת מחשבת, והא דמחייב היכא דהוי פס"ר, הוא משום דבכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת "כיון שיודע שיבעיר".

בנזיר מ"ב א' אמרינן דהא בהא דנזיר לא סורק דהוא משום דכל הסורק להשיר נימין מדולדלות מתכוין, אך בפירש"י בשבת נ' ב' ופ"א ב' כתב דהא דלא סורק הוא משום דהוי פס"ר, וכ"כ בפי' הרא"ש בנזיר שם, והריטב"א שם נ' ב' כתב דאי"ז נסתר ממה שאמרו בנזיר דהוא משום דלהסיר נימין המדולדלין מתכון, דהתם ה"ק דכל הסורק על כרחו להסיר נימין המדולדלין מתכוין דלא סגיא בלא"ה, ואפי' אינו מתכוין הרי הוא כמתכוין גמור, ומבו' לפ"ז דהא דאסרינן בפס"ר הוא משום דחשבינן לי' כמתכוין, - ובפירש"י בסוכה ל"ג ב' ד"ה והא מודי כתב בטעם איסורא דפס"ר, דכיון דא"א שלא תמות כמתכוין חשיב לי', וכ"כ הריטב"א ביומא ל"ד ב' בתו"ד דהא דמודה ר"ש בפס"ר הוא משום דכמתכוין הוא חשוב, וכ"כ בפי' הרא"ש במכשירין פ"ד מ"א, וכתב דה"נ לענין מחשבת תלישה כל דהוי פס"ר חשיב כמתכוין.

**אם אסר ר"ש בפס"ר מדאורייתא**

בשבת קל"ג א' אמר רבא דהא דבעינן קרא להתיר מילה כשיש שם בהרת, אף דהו"ל דשא"מ, הוא משום דהוי פס"ר, וההשלמה שם ע"ה א' הוכיח מזה דהא דאסר ר"ש בפס"ר הוא מדאוריתא, וכתב דכיון דהוא אסור מדאורייתא, אף חייב ע"ז חטאת, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט, ורמז להוכיח כן מסוגיית הגמ' בשבת ע"ה א', בדין פציעת חלזון, דפרכינן דיתחייב משום נטילת נשמה משום דהוי פס"ר, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' שם ק"ג א' בדין תולש עולשין, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משבת ה"ו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בכ"ד שכתבו בההיא דחותה גחלים דכיון דהוי פס"ר אף לר"ש חייב, ולא פטר ר"ש אלא משום דהוי משאצל"ג, וכ"ה מבו' בד' רבים מקמאי.

אך התורי"ד ביומא ל"ד ב' כתב דהא מודה ר"ש בפס"ר אין בו איסור תורה אלא איסור דרבנן,[[41]](#footnote-42) וכ"כ הר"ד הבבלי בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט דבמלאכת שבת אף בפס"ר אינו אסור אלא מדרבנן משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"כ השטמ"ק בכתובות ה' ב' בשם שיטה ישנה, ועיי"ש שכתבו דאף אם ה"ז אסור מדאורייתא, (דומיא דשאר איסורי תורה), מ"מ אינו חייב חטאת, וצ"ב, - ועיי"ש בד' הר"ד הבבלי במש"כ בישוב מה שאמרו בדין פציעת חלזון ותלישת עולשין דכל דהוי פס"ר חייב,[[42]](#footnote-43) וצ"ע.

**ספק פס"ר לשעבר**

האחרונים דנו בגונא דעיקר הספק הוא בלשעבר, כגון אם הי' בע"ח שספק לנו בטבעו אם חיותו תלוי' בשלימות הראש, אם כיון דאין הדבר ידוע לעושה לא חשיב כפס"ר, או דכיון דלהצד דחיותו תלוי' בשלימות הראש הו"ל פס"ר, הוי כספק איסור.

ובפשוטו ד"ז תליא בטעם האיסור בפס"ר, דאם הוא משום דאנן סהדי דמכוין, הרי דכ"ז הוא כשהאדם יודע שהוא פס"ר, אך כל שאינו יודע מכך ל"ה כפס"ר,[[43]](#footnote-44) אך אם הוא משום דהוי בכלל המעשה שנתכוין לו, מסתבר דכל דלפי האמת הוא פס"ר, אף שהוא ספק לפנינו, חשיב כפס"ר.

והשביתת השבת בכללי דשא"מ ס"ח כתב לחלק בזה בין שאר איסורי תורה למלאכת שבת, דבשאר איסורי תורה כל דהוא ספק דלשעבר חשיב כפס"ר, אך לענין מלאכת שבת אף דהוא ספק דלשעבר, מ"מ כיון דאינו ידוע ל"ה מלאכת מחשבת, וכתב דכן נראה בד' המגן אבות בשבת ל', ועד"ז כתבו האבהא"ז בפ"א משבת ה"ז, והמשנת ר"א ביבמות סימן ד' הערה א' וכתובות סימן כ"ה סק"ח, וכן האריך בחי' הגר"ש בכתובות סימן ז', עיי"ש.[[44]](#footnote-45)

האחרונים הוכיחו לדין זה מכ"ד, **א** בשבת מ"א ב' אמרינן בדין מיחם שפינה ממנו מים חמים מותר ליתן לתוכו מים מרובין כדי להפשירן, אף דהוא מצרף, משום דדשא"מ מותר, והרמב"ן במלחמות שם כתב דהא דשרי אף דמודה ר"ש בפס"ר, הוא משום דצירוף מיחם לאו פס"ר הוא, דשמא לא הגיע לצירוף אע"פ שנתחמם הרבה שהמים שהיו בו מונעין אותו, ושמא כבר נצרף קודם שנעשה כלי ועכשיו אין צירוף זה תיקון לו, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, ומבו' מדבריהם דאף דעיקר הספק הוא בלשעבר, אם כבר נצרף המיחם, מ"מ כיון שאין ידוע להאדם אם יש בזה משום צירוף, לא חשיב כפס"ר,[[45]](#footnote-46) וכן הוכיחו הגר"ז בקו"א סימן רע"ז סוסק"א, והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ג ד"ה ולכן, והאג"ט חורש סק"כ אות י"א.[[46]](#footnote-47)

**ב** בפי' הר"ן בס"פ המצניע כתב בשם הראב"ד דמה שהתיר הרי"ף לכבד הבית בשבת, הוא בבית שנתכבד מער"ש, דאם לא נתכבד מער"ש, כיון דא"א לבית בלא גומות לא סגיא דלא משוי גומות ומודה ר"ש בפס"ר, ומשא"כ כשנתכבד מער"ש דאפשר דלא משוי גומות או מפני שאין שם עפר כדי להשוותה, או מפני שלא יגיע מעט עפר שבו לגומא, ומבו' דאף דהוי ספק דלשעבר אם יש שם עפר כדי להשוותה, מ"מ כיון דאין הדבר ידוע, לא חשיב כפס"ר.

**ג** האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ב פירש בד' רש"י בכריתות כ' ב' ד"ה רב אשי אמר, דאף דהו"ל פס"ר שיובערו התחתונות, מ"מ כיון דהוא אינו יודע מכך, לא חשיב כפס"ר, וכ"כ בחי' הגר"ש בכתובות סימן ז' סק"ג.

**ד** התוס' בשבת כ"ט ב' כתבו דהא דמוכרי כסות מוכרין כדרכן, הוא בענין דל"ה פס"ר כגון שהוא לבוש מלבושים אחרים להגין עליו מפני החמה ומפני הצינה, וכ"כ הרשב"א שם, ועמש"כ הפסקי רי"ד שם והר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט טעמים אחרים דל"ה פס"ר, ויש לדון אם בכה"ג הו"ל כספק פס"ר דלשעבר, ואפ"ה שרי.

**ה** הט"ז בסימן שט"ז סק"ג כתב בדין סגירת תיבה שיש בה זבובים, דאף אם כשהוא ודאי שיש בה זבובים אסור לסגרה משום דהוי פס"ר, מ"מ בספק אם יש שם זבובים שרי, דאי"ז פס"ר, כיון דאפשר שאין שם זבובים, ומבו' בדבריו דספק פס"ר דלשעבר שרי, והוכיחו כן מדבריו הגר"ז והביאוה"ל והאג"ט שם, ובגל' הגרע"א יו"ד סימן פ"ז ס"ו.

**ו** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ב בהא דמותרת האשה לבדוק אחר תשמיש, אף דה"ז משחית הזרע, הוא משום דאינה מתכונת לכך ואי"ז פס"ר, משום דאפשר דכבר נקלט הזרע, והרי דאף דלהצד דלא נקלט הזרע הו"ל פס"ר, מ"מ כיון דאין הדבר ידוע ל"ה כפס"ר.[[47]](#footnote-48)

**ז** הרמ"א ביו"ד סימן פ"ז ס"ו כתב די"א דאסור לחתות האש תחת קדירה של גוים, לפי שהם מבשלים בהם פעמים חלב פעמים בשר, והמחתה תחת קדירה שלהם בא לידי בישול בב"ח, ובגל' הגרע"א שם הק' דהרי אינו מכוין לבשל רק לחתות באש ול"ה פס"ר משום דשמא לא בישל הגוי בהקדירה בשר וגם חלב,[[48]](#footnote-49) והוכיח מזה דדוקא בספק דלהבא לא חשיב כפס"ר, אך בספק דלשעבר מיקרי פס"ר.

**ח** בכתובות ו' ב' אמרינן דהא דמותר לבעול בתחילה בשבת, אף דבמי שאינו בקי הוא פס"ר שיוציא דם, הוא משום דרוב בקיאין הן, והתוס' שם כתבו דהיינו משום דכל חד וחד מספקינן לי' ברוב, ובחי' הגרש"ש שם סימן ו' הק' דמ"ט בעינן להא דרוב בקיאין, הרי אף אם הוי מחצה על מחצה, כיון דמספק"ל בכל חד אם הוא בקי, אי"ז פס"ר, והוכיח מזה דספק פס"ר דלשעבר אסור.

**ט** הגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"א פירש בד' הרמב"ם והטוש"ע דהא דאסור לכבד את הבית משום דמשוה גומות, מ"מ כיון דאם יש גומות א"א שלא ישוה אותם, הו"ל כפס"ר, - וכתב דה"נ הוא בהא דאסרינן לפתוח נר שכנגד הדלת, אף דאי"ז אלא חשש שיכבה הנר, דכיון דאם בשעת פתיחתו ינשב רוח בחזקה וא"א שלא יכבה, הו"ל כפס"ר.

**י** הביאוה"ל בסימן שכ"ו ס"ט כתב דאסור לרחוץ פניו ידיו ורגליו במינים שאינו יודע את טבעם ואולי הם משירים, ומבו' דאף דאינו יודע אם הם משירים, מ"מ כיון דלפי הצד דהם משירים הו"ל פס"ר, חשיב כפס"ר.[[49]](#footnote-50)

\*הגר"ז בקו"א שם הוכיח להא דספק פס"ר דלשעבר אסור, ממה שאסרו לפתוח כשהנר קבוע בכותל שאחורי הדלת, שמא תהא הדלת נוקשת עליו ותכבנו, אף דאי"ז אלא ספק, והיינו משום דחיישינן שמא ינקש בידים בחוזק ויהא אז פס"ר, - וממש"כ בפירש"י בביצה ל"ד א' דהא דמפצעין את האגוז במטלית ואין חוששין שמא תקרע הוא משום דאי"ז ע"מ לתפור, ולא פירש דהוא משום דהוי דשא"מ, כמשמעות ד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ד, אף דאי"ז ודאי שיקרע, כדקתני שמא יקרע, והיינו משום דחיישינן שמא יפצע בחוזק עד שא"א שלא תקרע, - וממש"כ הרמ"א בסימן רס"ה ס"ג לאסור ליגע בנר תלוי פן יתנדנד קצת מנגיעתו ויטה, אף דהוי דשא"מ, ומה"ט כתב האו"ז בסימן ל"ג שהתיר ר"ת בזה, והיינו משום דחיישינן שמא יגע בחוזק וא"א שלא יתנדנד, - וממה שאמרו בשבת קמ"א א' דלא ליהדק איניש אודרא בפומא דשישא דילמא אתי לידי סחיטה, והמרדכי בסימן תכ"ח כתב דהא דה"ז אסור אף שאינו מתכוין לסחיטה הוא משום דהוי פס"ר, אף שאמרו בגמ' דילמא אתי לידי סחיטה והרי דאי"ז אלא ספק, והיינו משום דחיישינן שיהדק באופן דהוי פס"ר.

אך צ"ע דהרי גם בגרירת כסא וספסל דאי"ז פס"ר אם יעשה חריץ, הרי הספק תלוי בקושי הקרקע ובחוזק הגרירה, וא"כ מ"ט לא חשיב כפס"ר, והרי אם נעשה חריץ לבסוף, היינו משום דגרר באופן המכריח שיהא חריץ, ולכאו' בע"כ מזה דכיון דהדבר תלוי בצורת הגרירה שיעשה, ואינו תלוי בדבר שכבר קיים, לא חשיב כפס"ר, וא"כ מ"ט בכל הני גווני חשיב כפס"ר, אף דהוא תלוי בצורת המעשה שיעשה.

וצ"ל כמש"כ המנחת שלמה בח"א סימן י' ד"ה גם נראה דהא דבגרירת חריץ לא חשיב כפס"ר, הוא משום דא"א כלל לברר, ומשא"כ בהני גווני דאפשר לברר,[[50]](#footnote-51) וצ"ע.

**אם פס"ר הוא רק כשהוא ודאי גמור**

הריטב"א ביומא ל"ד ב' כתב בתו"ד, דכל דאפשר בשום צד בלא מלאכה לא חשיב פס"ר, וכ"כ הריטב"א בכתובות ה' ב' דכל שאפשר שלא יעשה איסור אפי' בצד רחוק לא חשיב פס"ר ולא ימות, וכתב דל' פס"ר ולא ימות מוכיח כן, וכ"נ בד' הראשונים בכ"ד, ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ל"ג.[[51]](#footnote-52)

אך בכ"ד מצינו שאסרו מכח הא דמודה ר"ש בפס"ר אף דאי"ז ודאי גמור, **א** בשבת ק"כ ב' אמרינן בהא דתניא דנר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה, דלייט עלה רב, ומפרשינן דהוא אפי' לר"ש משום דמודה בפס"ר, והמהרש"א שם כתב דל"ה פס"ר גמור אלא הוא קרוב לפס"ר, ומה"ט התירו בברייתא, ורב מחשיב לי' כפס"ר,[[52]](#footnote-53) - וכ"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט דאי"ז ודאי שתכבה הנר, אלא מקרב כיבוי' וברוב תכבה ודמי לפס"ר, שהרי כמה פעמים יפתח אדם הדלת וינעול ותנשב הרוח בנר ולא יכבה, ואמנם מבו' בדבריו שם דבאמת מדינא לא חשיב כה"ג כפס"ר, וע"כ אמרו דלייט עלה רב, ומודה רב דאינו חייב חטאת.[[53]](#footnote-54)

**ב** היראים בסימן ער"ד כתב בטעם הא דאסרו לגרור מטה כסא וספסל גדולים, לפי גירסתו בשבת כ"ט ב', דהוא משום דהוא קרוב לפס"ר ולא ימות לעשות חריץ,[[54]](#footnote-55) וכ"כ הרמ"ך בפ"א משבת ה"ה דבגדולים דמי לפס"ר, והאג"ט חורש סק"כ אות י"ב נקט לדעתו דכיון דהוא קרוב לפס"ר חשיב מדינא כפס"ר, ומש"כ היראים שם דאי"ז אלא תולדה דרבנן, הוא משום דהעושה חריץ ע"י גרירה אינו אלא מדרבנן משום דהוא חופר כלאחר יד.

**ג** הריטב"א בשבת קכ"ג א' כתב בדין אסובי ינוקא דלפי' ר"ח האיסור בזה הוא משום דעל הרוב הוא מקיא ע"י כן ומוציא דם, ואף דאינו מתכוין לכך, כיון שעל הרוב עושה כן הו"ל כפס"ר.

**ד** התרוה"ד בסימן ס"ד כתב לאסור להוציא סכין התחוב בעץ קצת בחוזק, משום דהקודח כ"ש חייב, והוצאת הסכין התחוב קצת בחוזק כמעט פס"ר הוא שיוסיף בנקב, ומבו' דאף דאי"ז ודאי, מ"מ כיון דכמעט פס"ר הוא ה"ז אסור.

**ה** בשבת קמ"א א' אמר רבא לא ליהדוק איניש אודרא בפומא דשישא דילמא אתי לידי סחיטה, והמרדכי בסימן תכ"ח כתב דהא דה"ז אסור אף שאינו מתכוין לסחיטה הוא משום דהוי פס"ר, והשעה"צ בסימן ש"כ סקמ"ט הק' דלישנא דגמ' דדילמא אתי לידי סחיטה מורה דאי"ז ודאי שיסחוט, וכתב דאפשר דכוונת המרדכי דהוא קרוב לפס"ר,[[55]](#footnote-56) ומבו' לפ"ז דסגי במה שהוא קרוב לפס"ר דה"ז אסור.

**ו** בשבת צ"ה א' תניא פליגי ר"א ורבנן בדין המכבד והמרבץ, דלר"א חייב חטאת ולחכמים אינו אלא משום שבות, ואמרו שם דהאידנא דס"ל כר"ש שרי אפי' לכתחילה, והתוס' שם הק' דבע"כ דל"ה פס"ר, דבפס"ר ל"ה שרי לר"ש, וא"כ מ"ט דר"א דמחייב, הרי במלאכת שבת לכו"ע אינו חייב בדשא"מ, וכתבו דר"א ס"ל דהוי פס"ר וע"כ הוא חייב חטאת, ורבנן ס"ל דל"ה פס"ר וע"כ אינו אלא משום שבות, ואנן קי"ל כרבנן דל"ה פס"ר וקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר, וע"כ שרי אפי' לכתחילה.

והאג"ט חורש סק"כ אות י"א הוכיח מזה דספק פס"ר דלשעבר חשיב כפס"ר, דאי נימא דלא חשיב כפס"ר, א"כ מ"ט דר"א דמחייב חטאת משום דס"ל דהוי פס"ר, הרי זה המכבד והמרבץ לא ידע דפס"ר הוא, שהרי דעת חכמים דאי"ז פס"ר, ויתכן דגם אדם זה סבור כן, וכן הוכיח השערי ישר בש"ג פכ"ה, - ועיי"ש באות י"ב שכתב די"ל דלא פליגי ר"א ורבנן במציאות אם הוי פס"ר, אלא היינו דהו"ל קרוב לפס"ר, ונחלקו אם כה"ג חשיב כפס"ר, ולפ"ז ניחא דאי"ז בספק פס"ר דלשעבר, שהרי יודע האדם דהוא קרוב לפס"ר, וכ"כ בשיעורי הגר"ש סנהדרין פ"ה א' אות תמ"ה.

**ז** המ"ב בסימן שכ"ח ס"ק קנ"א כתב בהא דאסור לשים פתילה בפי הטבעת, דהוא משום דאיידי דממשמש שם כמה פעמים להכניס ולהוציא קרוב לודאי שישיר השער שם, ובביאוה"ל שם בסו"ד כתב דמה"ט חשיב כפס"ר, ומבו' דאף דאי"ז ודאי גמור, מ"מ כיון דהוא קרוב לודאי חשיב כפס"ר.

**היכא דבצירוף כל המעשים הוי פס"ר אם חשיב כפס"ר**

הריב"ש בסימן שצ"ד כתב דהא דאסרו לכבד הבית משום דהוי פס"ר להשואת גומות, הוא אף שהמכבד הבית אינו משוה כל גומותיו, דמ"מ כיון שא"א בלא השואת אחת מהנה הו"ל כפס"ר, ומשמעות דבריו דאף בסריקת השערות הוי כן, דאם הוי פס"ר דבכל הסריקה יחד ישיר שער, חשיב כפס"ר,[[56]](#footnote-57) - וכ"כ הריטב"א בשבת פ"א א', דהא דאסור למשמש בצרור, הוא משום דע"י משמוש הרבה הו"ל פס"ר, - וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ח ס"ק קנ"א דהא דאסור לשום פתילה בפי הטבעת, הוא משום דאיידי דממשמש שם כמה פעמים להכניס ולהוציא קרוב לודאי שישיר השער שם, ובביאוה"ל שם בסו"ד כתב דמה"ט חשיב כפס"ר, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ו הערה ס"ב וס"ד ובתיקונים ומילואים שם, ומש"כ בספר האיר יוסף סימן קמ"ה.

אך שו"ר בתשו' בתי כהונה ח"א סו"ס י"ח שכתב דאף דאסור להלך עם נר של שעוה היכא דהוי פס"ר שיפול מן השעוה לארץ, מ"מ היכא דבכל פסיעה ופסיעה ובכל נענוע ונענוע ל"ה פס"ר, אף דלא יבצר איזה פסיעה שתגרום נענוע לית לן בה, והוכיח כן מהא דמותר לזלף ע"ג האישים בטיפין דקות, אע"פ דאנן סהדי דא"א שלא יהא מן הזילוף בטיפין גסות, ומהא דשרי לזלף ע"ג האברים, אע"פ דודאי דלא ימנע דבאיזה פעם יפול ע"ג האש, ומהא דמותר לילך ע"ג עשבים, אע"פ דא"א שלא יתלוש באיזה פסיעה, ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ הריב"ש לאסור היכא דבכל הסריקה יחד הוי פס"ר שישיר שער, דשאני הכא דכל נענוע וכל פסיעה הוא בפנ"ע, וכל אחד חלוק מחבירו, ואינו בפועל אחד, וצ"ב.

**אם דין פס"ר תלי במה שהוא פס"ר למעשה זה או במה שהוא פס"ר לאיסור**

בעיקר מש"כ הגרע"א ביו"ד סימן פ"ז לדון דהמחתה בגחלים תחת קדירה שאין ידוע אם מתבשל בה בב"ח לא חשיב כפס"ר, הק' הגרי"ג אדלשטיין שליט"א דלכאו' כיון דהוא פס"ר שיתבשל התבשיל שבתוך הקדירה, אף דאין ידוע אם הוא בב"ח, הוי בכלל פס"ר.

ולכאו' מבו' מד' הגרע"א, דדין פס"ר לא תלי במה שהוא פס"ר למעשה הבישול, אלא במה שהוא פס"ר להאיסור, וע"כ אף דהוא פס"ר שיתבשל התבשיל שבתוך הקדירה, מ"מ כיון דאי"ז פס"ר שיהא בזה בישול בב"ח, ל"ה כפס"ר.[[57]](#footnote-58)

ועד"ז מצינו בד' האבנ"ז בסימן רל"ו שפירש בד' התוס' בשבת ק"כ ב' ד"ה פותח ונועל דכל שהוא פס"ר שיהא או הדלקה או כיבוי, חשיב כפס"ר,[[58]](#footnote-59) ובתשו' מהריל"ד פסקים סימן ו' נסתפק בזה אם סגי במה שהוא פס"ר לאחד מב' אבות מלאכות, עיי"ש, וצ"ע.

**פס"ר כשאינו עושה מעשה כלל**

המקו"ח בסימן תל"א דיני בדיקה וביטול סק"א כתב דמי שאינו יודע שיש חמץ בביתו, הו"ל כדשא"מ, והא דה"ז אסור הוא משום דבאיסור שאינו ע"י מעשה ליכא להתירא דדשא"מ, והאבנ"ז בסימן ק"ס סוסק"א עמד בזה דהרי להצד דיש חמץ בביתו הו"ל פס"ר, והוכיח מזה דס"ל דספק פס"ר דלשעבר ל"ה כפס"ר.

וצ"ב דלכאו' כל הא דאסרינן בפס"ר, הוא רק כשהוא מתכוין להדבר שמכחו הוא פס"ר, כמו בפוסק את הראש, דכיון דהוא מתכוין לפסיקת הראש וא"א לפסיקת הראש בלא נטילת נשמה, חשיב כמתכוין אף לנטילת הנשמה, או דאף דאינו מתכוין לכך מ"מ הויא אף נטילת הנשמה בכלל המעשה דילי', אך כל שאינו מתכוין למידי, מה לי דהו"ל פס"ר.

ובזה מתפרש מש"כ המקו"ח בסימן תס"ו סק"ב לדון דהרואה שבהמתו אוכלת חמץ בפסח א"צ לגרשה ולמנעה משום דהו"ל כהנאה הבאה לו בע"כ דכל דלא אפשר ולא קמכוין שרי, והאמרי בינה בב"ח סימן ד' ד"ה וראיתי הק' ע"ז דהרי הו"ל פס"ר, ודעת התוס' דהתירא דהנאה הבאה לו בע"כ הוא רק היכא דאי"ז פס"ר, ולהנ"ל ניחא, דכל שאינו מתכוין למידי, ל"ש כלל דינא דפס"ר.

וכ"ה מבו' בד' הח"ח בהל' לשה"ר כלל ו' בבמ"ח סקי"ד ובהג"ה שם, דכל הא דאסרינן בפס"ר, הוא רק כשהוא עושה מעשה דבמעשה זה הוא פס"ר להאיסור, אך כל שאינו עושה מעשה כלל, לי"ב לאיסורא דפס"ר היכא דלא ניח"ל, עיי"ש, ופירש כן בד' הרא"ש בהתירא דלא אפשר ולא קמכוין, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[59]](#footnote-60)

**פס"ר באיסור דרבנן**

בשבת מ"א ב' פרכינן בהא דשרי ליתן מים מרובין לתוך מיחם שפינה ממנו מים, דהלא מצרף ומשני דר"ש היא דאמר דשא"מ מותר, ואמרו שם דלר' יהודה דדשא"מ אסור, אין ליתן מים לתוך מיחם שפינה ממנו מים, ופליגי בה רב ושמואל אם מותר ליתן שיעור לצרף, ואזלי לטעמייהו דפליגי אם דשא"מ אסור.

והתוס' שם כתבו דהא דלר"ש מותר ליתן לתוכו מים, הוא משום דאי"ז פס"ר שיכול להיות שלא יצרף,[[60]](#footnote-61) וכ"כ הרמב"ן במלחמות וש"ר שם, וכ"כ הפסקי רי"ד וההשלמה והמאורות.[[61]](#footnote-62)

אך ההשלמה כתב בשם אביו וחכמי דורו דהוא משום דלא אסר ר"ש בפס"ר, אלא בדבר שאיסורו מה"ת, אך בדבר שאיסורו מדרבנן שרי ר"ש אף בפס"ר כיון שאינו מתכוין, וע"כ בצירוף דאינו אלא מדרבנן, כמו שאמרו בסוגיין, שרי ר"ש אף בפס"ר, וכ"כ ההשלמה שם ע"ה א' בשם דודו ה"ר אשר, וכ"כ ההשלמה שם קכ"א ב' וקמ"ה א', וכ"כ המאירי שם דאין דין פס"ר נאמר אלא באיסור תורה, וכ"כ המאירי שם כ"ט ב' בשם יש מוסיפין, ושם קי"א א' וק"כ ב' וקמ"א ב' וקמ"ה א', וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ב' בשם יש מן הגדולים, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב' בתו"ד, וכ"כ השטמ"ק בכתובות ה' ב' בשם שיטה ישנה, וכ"כ התרוה"ד בסימן ס"ד וסימן ס"ו, וכ"כ הפר"ח בסימן תקי"א בדעת רש"י בביצה כ"ג ד"ה סחופי.[[62]](#footnote-63)

ומד' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א שם שנקטו דכל דהוי פס"ר אסור, אף שדעתם דצירוף אינו אסור אלא מדרבנן, ודנו דהוא אף בצירוף דכלים, מבו' דפשיטא להו דהא דאסר ר"ש בפס"ר הוא אף באיסור דרבנן,[[63]](#footnote-64) וכן מסיק ההשלמה שם, וכ"כ הרשב"א שם ק"כ ב', והר"א מן ההר ביומא ל"ד ב', וכ"כ המג"א בסימן שי"ד סק"ה ושל"ז סק"א, וכ"כ הגר"א בסימן שי"ד ס"א והגרע"א שם, והמ"ב שם סקי"א ובסימן שט"ז סקי"ח ובסימן ש"מ סקי"ז, - ועמש"כ בזה באורך הקרית מלך רב בפ"א משבת ה"ה, והשעה"מ שם פכ"ה הכ"ה, והבאר יצחק באו"ח סימן ט"ו, והישועות מלכו בפ"א משבת ה"ה.

בעיקר דין פס"ר באיסור דרבנן, הוכיחו בזה מכ"ד, **א** בשבת ק"כ ב' אמרו בהא דתניא בנר שאחורי הדלת דפותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה, דלייט עלה רב, ומפרשינן דהוא משום דמודה ר"ש בפס"ר, והרשב"א שם כתב ללמוד מזה דאסר ר"ש בפס"ר אף באיסור דרבנן, שהרי כיבוי זה אינו אסור אלא מדרבנן דהו"ל משאצל"ג,[[64]](#footnote-65) וכ"כ הוכיחו הר"א מן ההר ביומא ל"ד ב', והמג"א בסימן שי"ד סק"ה, - אך ההשלמה בשבת מ"א ב' כתב די"ל דכיון דאיכא כבוי שאסור מן התורה כגון פתילה שצריך להבהבה וכגון פחמין, ע"כ מודה בזה ר"ש בפס"ר, וכ"כ המאירי שם ק"כ ב'.[[65]](#footnote-66)

**ב** בסוכה ל"ג ב' אמרו דטעמא דראב"ש דממעטין את ענבי ההדס ביו"ט, הוא משום דס"ל דדשא"מ מותר, ופרכינן עלה דהא מודה ר"ש בפס"ר, והר"א מן ההר ביומא ל"ד ב' הוכיח מזה דאסר ר"ש בפס"ר אף באיסור דרבנן, דמיעוט ענבי ההדס אינו אסור אלא מדרבנן, וכמש"כ בפירש"י בסוכה ל"ג א' (ד"ה עבר וליקטן) דהאיסור בזה הוא משום שבות דדומה למתקן כלי, וכ"כ הר"י מלוניל והמכתם והמאירי שם, וכ"כ התוס' בשבת ק"ג א' (סוד"ה לא צריכא), וביומא ל"ד ב' סוד"ה ה"מ, והרשב"א והמיוחס לר"ן בכתובות ו' א', וכן הוכיחו המג"א בסימן שי"ד סוסק"ה ובגל' הגרע"א שם.

וההשלמה בשבת מ"א ב' כתב לישב בשם דודו ה"ר אשר, דהתם הוא איסור דאורייתא, וכתב דל"ד למעשר ומטביל בשבת דאי"ז אסור מדאורייתא, דהתם לא עשה ולא שינה שום שנוי בגוף הכלי ובפירות, אלא שהפריש מהם המעשר לצד אחד, ומשא"כ במיעוט ענבים דמיעט גוף ההדס, וכ"כ המאירי שם כ"ט ב', וכן נקטו הרא"ש בפ' הבונה סימן א', והמרדכי בסוכה סימן תרמ"ז בשם ריב"א, דמיעוט ענבי ההדס אסור מדאורייתא.[[66]](#footnote-67)

**ג** בשבת מ"ו ב' אמרינן דבגרירת כסא אף אם מתכוין ליכא אלא איסור דרבנן, וההשלמה שם מ"א ב' כתב דמשמע דעל גרירה הוא שאמרו אביי ורבא דמודה ר"ש בפס"ר, והרי דאף באיסור דרבנן אסר ר"ש בפס"ר,[[67]](#footnote-68) וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שכתבו דגרירה אסורה היכא דהוי פס"ר, ונתבאר בדף מס' ?,[[68]](#footnote-69) - וכתב די"ל דאף דכשעושה חריץ כלאח"י אי"ז אסור אלא מדרבנן, מ"מ אסר בזה ר"ש בפס"ר כיון דכשעושה חריץ כדרכו ה"ז אסור מדאורייתא, ומשא"כ בצירוף דלעולם אינו אלא מדרבנן.

כ"ב אדר פ'

דף מס' 3

**דין פסיק רישא דלא ניחא לי'**

בשבת ק"ג א' אמר אביי דהא דהתולש עולשין אינו חייב בכ"ש משום יפוי הקרקע, הוא כשאינו מתכוין לכך, ופרכינן עלה דהא מודה ר"ש בפס"ר, ומשני דאיירי בדקעביד בארעא דחברי', והערוך בע' סבר כתב דהיינו דכיון דלא מטי לי' הנאה שרי, והתוס' וש"ר בכ"ד כתבו בשמו דהוא משום דכל הא דמודה ר"ש בפס"ר הוא היכא דניח"ל, אך כל דלא ניח"ל אף דהוי פס"ר חשיב כדשא"מ, וכ"ה בד' הערוך (בע' פסק) שכתב דהא דמודה ר"ש בפס"ר ולא ימות, הוא משום דבודאי דניח"ל, דאי ל"ה ניח"ל היכי הוה פסיק רישי', וכתב דמה"ט הוא דשרינן להפשיט העור בדשקיל לה בברזי, ושרי מילה בבהרת ע"י אחר, ושרי ללקט ענבי ההדס בדאית לי' הושענא אחריתי, וכ"כ הרשב"א בשבת שם בשם ר"ה גאון, דכיון דלא איכפ"ל לזה התלוש בתיקונו, איכא ודאי למימר דאע"פ שהוא יודע שהקרקע מתייפה אי"ז במחשבתו ואינו רוצה בכך, ובד' הרשב"א בכתובות ו' א' נראה שהסכים לד' הערוך, והביא כן בשם רבינו יונה.

ובד' התוס' בכתובות ו' א' ד"ה האי מסוכרייתא והאו"ז בסימן נ"ט מבו' שהסכימו לעיקר ד' הערוך דפס"ר דלא ניח"ל חשיב כדשא"מ, ומותר מדאורייתא אף בשאר איסורי תורה, ואך דס"ל דה"ז אסור מדרבנן, וזהו שכתבו בההיא דמזלף יין ע"ג האשים דמצוה שאני,[[69]](#footnote-70) וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, וההשלמה בשבת ע"ה א', וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד, - אך התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ נחלקו ע"ד הערוך וכתבו דאף דלא ניח"ל ה"ז אסור מדאורייתא,[[70]](#footnote-71) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בשבת שם ד"ה דקעביד בארעא דחברי' ובכ"ד, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ הרמב"ן והר"ן שם קי"א א', וכן האריך הריב"ש בסימן שצ"ד, וכ"ה מבו' בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז וסימן י"ט.

בשבת ע"ה א' אמרינן דהא דהפוצע חלזון אינו חייב משום נטילת נשמה, אף דהוי פס"ר, הוא משום כמה דאית לי' נשמה טפי ניח"ל כ"ה דליציל צבעי', ובפירש"י שם כתב דהיינו דכיון דכל עצמו מתכוין וטורח לשומרו שלא ימות בידו אפי' מת אין כאן אלא מתעסק, וכי מודה ר"ש במידי דלא איכפת לי' אי מיתרמי ומיהו איכווני לא מיכוין, והחת"ס שם ק"ג כתב בדעתו, דאף דס"ל דמודה ר"ש בפס"ר אף היכא דלא איכפת לי', ושלא כדעת הערוך דלא נאסר פס"ר אלא היכא דניח"ל בכך, מ"מ כל דאיכפת לי' שלא יהא כן, שרי אף בפס"ר,[[71]](#footnote-72) אך הרמב"ן פירש לד' רש"י בע"א, עיי"ש, - וכ"כ המאירי שם דלא אמרו דמודה ר"ש בפס"ר, אלא במקום שאע"פ שאינו מתכוין למלאכה הנמשכת ממעשיו מ"מ אינו מתכוין להפכה אבל זה שהוא מתכוין אין בה דין פס"ר.

**טעם התירא דפס"ר דלא ניח"ל**

בחי' רבינו קרשקש בכתובות ו' א' תמה ע"ד הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, דזיל בתר טעמא, דמ"ט אמרו דפס"ר חייב משום דלא אפשר שלא תעשה המלאכה, וא"כ מה לי אם יש לו תועלת במלאכה אם לאו כיון שהמלאכה נעשית, ועד"ז הק' הריטב"א בשבת ק"ג א' דכיון דהא דמודה ר"ש בפס"ר היינו משום דכיון דלא סגיא דלא איתעביד מלאכה ה"ה כאילו נתכוין ומלאכת מחשבת היא, א"כ מה לי אי ניח"ל או לא ניח"ל.

אך בד' הרא"ש בפ' כל כתבי משמע דטעמא דהערוך הוא, דעיקר הא דמודה ר"ש בפס"ר הוא משום דאמרינן אנן סהדי דקמכוין, וכ"ז הוא במידי דניח"ל, אך במידי דלא ניח"ל, אף אם הוי פס"ר אינו מתכוין לכך, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א' דכל הא דפס"ר אסור הוא דוקא היכא דקמרווח דאז אנן סהדי דמתכוין הוא דקמיתהני בה ופס"ר הוא, אבל היכא דלא מרווח ולא מידי, מה בכך אם פס"ר הוא, הא לא מכוין, וכ"ה גם בדבריו שם ע"ה א', - ועמש"כ בזה הקוב"ש בכתובות ו' א' אות י"ח, והחזו"א בסימן נ' סק"א, והמשנת ר"א ביבמות סימן ד' סק"א ובכתובות סימן כ"ה ענף ד'.

**היתר פס"ר דלא ניח"ל במלאכת שבת ובשאר איסורי תורה**

הערוך בע' פסק כתב לפרש במה שאמרו בשבת קל"ג א' בדין מילה כשיש שם בהרת דאי איכא אחר ליעבד אחר, אף דהוי פס"ר, דהוא משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי, - והתוס' ועוד מקמאי בכ"ד הביאו בשם הערוך שהוכיח דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ממה שאמרו בזבחים צ"א ב' דלר"ש מותר לזלף יין ע"ג האשים משום דאינו מתכוין לכבות, אף דהוי פס"ר, - והרמב"ן וש"ר בשבת שם הביאו בשמו שהוכיח כן מהא דמוכרי כסות מוכרין כדרכן אף דהוי פס"ר ללבישת כלאים, - ומבו' מכ"ז דהא דפס"ר דלא ניח"ל שרי הוא אף בשאר איסורי תורה.[[72]](#footnote-73)

אך הרשב"א בשבת ק"י ב' כתב בדין איסור סירוס, דאף לדעת הערוך דשרי ר"ש בפס"ר דלא ניח"ל, ה"מ לענין שבת משום דכתיב בי' מלאכת מחשבת, אבל בשאר איסורים מודה ר"ש בפס"ר אף דלא ניח"ל, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם והרא"ש שם בסימן ט',[[73]](#footnote-74) - והצל"ח שם מ"ב א' והבית מאיר בסימן ש"כ סי"ח כתבו דמכוון ד' הרא"ש הוא, דאף דהערוך גופי' ס"ל דפס"ר דלא ניח"ל שרי גם בשאר איסורים, כמבו' בדבריו בפ' הבונה סימן א', מ"מ לפ"מ שדחה שם להוכחות הערוך, גם אם נבא לומר דפס"ר דלא ניח"ל שרי, אי"ז אלא בשבת דבעינן מלאכת מחשבת, וצ"ע.[[74]](#footnote-75)

בחי' הגר"ח בפ"י משבת כתב דמש"כ הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, הוא רק משום דהתירא דדשא"מ דכל התורה, דעיקר דינו הוא שיהא רצונו וכוונתו לזה, וע"כ תליא אם ניח"ל, דכל דלא ניח"ל אף דהוי פס"ר והאיסור יעשה בבירור, מ"מ כיון דלא ניח"ל ל"ה כמתכוין, אך בדינא דמלאכת מחשבת דל"ב כלל רצונו וכוונתו, אלא שתעשה המלאכה בדעתו ומחשבתו, אין דינו תלוי כלל בניח"ל, אלא כל דהוי פס"ר והמלאכה ידועה לו שמוכרחת ליעשות, מיקרי נעשית המלאכה בדעתו והויא בכלל מלאכת מחשבת, - ובחי' ר' שלמה כתובות סימן ג' תמה ע"ז דהוא להיפך ממש"כ הראשונים דהתירא דפס"ר דלא ניח"ל הוא רק בשבת דבעינן מלאכת מחשבת ולא בשאר איסורים, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ביומא ל"ד ב' (סוד"ה ה"מ) דפס"ר דלא ניח"ל אסור בשאר איסורים מדאורייתא, ובשבת אי"ז אסור אלא מדרבנן, דל"ה מלאכת מחשבת.[[75]](#footnote-76)

בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א' מבו' דאף דלדעת ר"ש פס"ר דלא ניח"ל שרי משום דל"ה מלאכת מחשבת, דבעינן שיתכוין ויחשוב למלאכה שעושה, וכל הא דמודה ר"ש בפס"ר הוא היכא דקמרווח, דאז אנן סהדי דמתכוין, כיון דקמיתהני בה ופס"ר הוא, מ"מ לדעת ר' יהודה חייב חטאת בפס"ר דלא ניח"ל, אף דמודה ר' יהודה דכל דאי"ז פס"ר פטור,[[76]](#footnote-77) וכתב כן בישוב מה שאמרו בכריתות כ' ב' דהחותה בגחלים להתחמם בהם והובערו מאליהן, דלר' יהודה חייב ולר"ש פטור, וזה כמש"כ בחי' הגר"ח בפ"י משבת.[[77]](#footnote-78)

ונתחדש בדבריו, דאף דבמלאכת שבת מודה ר' יהודה דדשא"מ פטור, מ"מ אי"ז מחד טעמא עם הא דפטר ר"ש, דלר"ש הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת דבעינן שיתכוין ויחשוב למלאכה שעושה, וע"כ אף אם הוי פס"ר מ"מ כל דלא ניח"ל ואין כונתו לעשיית המלאכה פטור, אך לר' יהודה דאינו מתכוין כמתכוין חשיב כמתכוין למלאכה שעושה, והא דפטר הוא משום דבעינן שתעשה המלאכה בדעתו, ובלא"ה ל"ה מלאכת מחשבת, וע"כ כל דהוי פס"ר ויודע הוא שתעשה המלאכה, אף דלא ניח"ל בכך הוי מלאכת מחשבת.[[78]](#footnote-79)

ומצינו עוד עד"ז בד' השטמ"ק בכתובות ה' ב' בשם שיטה ישנה, דאף דמחייב ר' יהודה בפס"ר במלאכת שבת, אף דכל דאי"ז פס"ר מודה ר' יהודה דפטור, מ"מ י"ל דר"ש פטר במלאכת שבת אף בפס"ר משום דאי"ז מלאכת מחשבת, עיי"ש.

אך התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ כתבו בתו"ד בדין נתכוין לכבות העליונות והובערו התחתונות מאליהן, דאין לפרש דהא דפטר ר"ש הוא משום דלא חשיב לי' מלאכת מחשבת, דכ"ה דלר' יהודה הוי מלאכת מחשבת, ה"נ לר"ש כיון דהוי פס"ר,[[79]](#footnote-80) ומשמע דס"ל דהא דפטר ר' יהודה בדשא"מ במלאכת שבת הוא חד דינא עם הא דפטר בזה ר"ש, וע"כ הוא דבגונא דחשיב לי' ר' יהודה כמלאכת מחשבת, אף לר"ש הוי כמלאכת מחשבת.[[80]](#footnote-81)

**פס"ר דלא ניח"ל בדרבנן**

נתבאר בדף מס' 2 פלוגתת רבוותא בהא דמודה ר"ש בפס"ר, אם הוא אף באיסור דרבנן, ודעת רוב קמאי דאף בדרבנן אסרינן בפס"ר, ומד' הרשב"א בשבת ק"כ ב' מוכח דהוא אף בפס"ר דלא ניח"ל, וכ"ה מוכח מד' כמה מקמאי שאסרו צידת זבובים בפס"ר, וכ"כ הרמ"א בסימן שט"ז ס"ג, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בשבת קי"א א' בסו"ד,[[81]](#footnote-82) וכ"נ בד' השו"ע בסימן ש"כ סי"ד, ובד' הרמ"א בסימן של"ז ס"ב ומג"א שם סק"ה.

אך המאירי בשבת כ"ט ב' כתב די"א דאף דפס"ר אסור אף בדרבנן, מ"מ פס"ר דלא ניח"ל באיסור דרבנן שרי, וכ"נ בד' ס' הבתים שערי המלאכות שער י"ח בדין מצרף, וכ"כ הבאר יצחק באו"ח סימן ט"ו ענף ה' ד"ה ובפס"ר דלא ניח"ל למש"כ התוס' בשבת ק"ג א' סוד"ה לא צריכא דהא דמותר ללקט ענבי ההדס כשיש לו הדס אחר, הוא משום דאותו תיקון מועט דאינו אסור אלא מדרבנן לא גזרו חכמים כשאינו נהנה, דה"נ בכל איסור דרבנן שרינן פס"ר דלא ניח"ל, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ו סק"ה במוסגר, אך בסימן נ' סק"ה נסתפק בזה בדעת התוס' אם התירו כן בכל איסור דרבנן, או רק בשבות קל דתיקון מנא, וכן צידד בתשו' בתי כהונה ח"א סימן י"ח דפס"ר דלא ניח"ל שרי באיסור דרבנן.[[82]](#footnote-83)

ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן שי"ד סק"ה ושט"ז סק"ט וש"כ סק"כ ובמש"ז סימן ש"א סקי"ב ושל"ז סק"ג, והבאר יצחק שם, והמ"ב בסימן שכ"א סוסקנ"ז, והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ג ד"ה ויש מקילין, והשעה"צ בסימן של"ז סק"י, והחזו"א בסימן נ' סק"ה, ובתשו' משנת ר"א סימן ד' סק"ד.

**פס"ר דלא ניח"ל בתרי דרבנן**

הרמ"א בסימן שט"ז ס"ג כתב דיש ליזהר שלא לסגור תיבה קטנה שיש בה זבובים דהוי פס"ר שיצודו שם, והפמ"ג באש"א שם סק"ז כתב דהא דבתיבה גדולה שרי, הוא משום דהוי תרי דרבנן, ובזה לא נאסר פס"ר,[[83]](#footnote-84) וכ"כ המ"ב שם סקט"ו ובשעה"צ סקי"ח, - וכן נקט הדגמ"ר בסימן ש"מ למג"א סק"ו, ופירש כן בד' המג"א בסימן שי"ד סק"ה, - וכ"כ השעה"צ בסימן של"ז סק"ב, וכתב דלפ"ז יש להתיר פס"ר דלא ניח"ל היכא דהוי כלאח"י ומקלקל.[[84]](#footnote-85)

ובד' השעה"צ שם מבו' דלא הותר בתרי דרבנן אלא בפס"ר דלא ניח"ל, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סקט"ו סוד"ה טור.

אך החזו"א בסימן ס"א סק"א ד"ה סי' ש"מ כתב דעיקר ההיתר דתרי דרבנן אינו מוכרע, ואין לו מקור בגמ', - ובאמת בכ"ד מצינו שאסרו פס"ר דלא ניח"ל אף בתרי דרבנן, **א** בשבת ק"כ ב' אמרו בהא דתניא בנר שאחורי הדלת דפותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה, דלייט עלה רב, ומפרשינן דהוא משום דמודה ר"ש בפס"ר, והרשב"א ועוד מקמאי כתבו דהוא פס"ר דלא ניח"ל, ולפ"ז מבו' דאסרו פס"ר דלא ניח"ל אף בתרי דרבנן, שהרי התם הוי מקלקל וכלאח"י.[[85]](#footnote-86)

**ב** הרמב"ן בשבת כ"ט ב' כתב בטעמא דמ"ד דאסור לגרור מטה כסא וספסל גדולים, דהוא משום דהוי פס"ר, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והרמ"ך בפ"א משבת ה"ה, והריב"ש בסימן שצ"ד, וכ"כ הרוקח בסימן נ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן של"ז ס"א, ומסתימת הדברים משמע דהוא אף בגורר בבית דהוי מקלקל, וכ"כ השעה"צ שם סק"א, ומבו' דאסרו פס"ר דלא ניח"ל אף בתרי דרבנן דהוי כלאח"י ומקלקל, ועמד ע"ז השעה"צ שם סק"ב,[[86]](#footnote-87) וכתב דאף דבד' הרמ"א בסימן שט"ז מבו' דשרי פס"ר דלא ניח"ל בתרי דרבנן, הכא מחמירים בזה, וצ"ב.

**ג** הרמ"א בסימן ש"מ ס"ג כתב דאסור לאכול עוגה שיש עלי' אותיות, והדגמ"ר שם עמד בזה דהו"ל מקלקל וכלאח"י, ובכה"ג שרי אף בפס"ר, - אך מד' הרמ"א מבו' דכל דהוי פס"ר אסור אף דהוי תרי דרבנן.

**ד** הרמ"א בסימן שי"ד ס"א כתב דאסור להוציא סכין התקוע בחבית בגונא דהוי פס"ר לעשות נקב ופתח לחבית, והמג"א שם כתב להתיר בזה, משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל ומקלקל, והמ"ב שם סקי"א פירש דהוא משום דהוי מקלקל וכלאח"י, - אך מד' הרמ"א מבו' דכל דהוי פס"ר אסור אף דהוי תרי דרבנן.

**ה** המ"ב בסימן של"ו סקכ"ה כתב דאסור לרוץ ע"ג עשבים היכא דהוי פס"ר שיתלש, והתם בפשוטו הוי תרי דרבנן, דהוא מקלקל וכלאח"י, ואפ"ה אסרו בזה בפס"ר.

**ההוכחות לד' הערוך ודחייתם**

הראשונים הביאו להוכיח מכ"ד דפס"ר דלא ניח"ל שרי, א] בשבת כ"ט ב' ומ"ו ב' ובפסחים כ"ו ב' אמרו דהא דמוכרי כסות מוכרין כדרכן ובלבד שלא יתכוין וכו' הוא כר"ש דדשא"מ מותר, והרמב"ן וש"ר בשבת קי"א א' כתבו בשם הערוך דהא דשרי אע"פ שהוא לובש בודאי והוי פס"ר, הוא משום דלא ניח"ל בזה.

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן והר"ן שם כתבו דהוא משום דלא אסרה תורה אלא מלבוש שסתמו להנאה, אבל כשאין לו ממנו הנאה לאו מלבוש הוא אלא משאוי בעלמא,[[87]](#footnote-88) וכ"כ הרשב"א בכתובות ו' א', ובחי' רבינו קרשקש שם הוסיף לפרש דהוא משום דבעינן שיהנה ממנו מחמת מלבוש, וזה אינו מתכוון למלבוש אלא לנושאה על כתפו, ובחי' רבינו דוד בפסחים כ"ו ב' הוסיף לפרש דאע"פ שא"א שלא יהנה מאותה לבישה, הואיל ואינו מתכוין להנאה, אינו כדרך לבישה שהיא לבישה שיש בה הנאה, ועד"ז כתב המאירי בשבת כ"ט ב' דלא אסרה תורה אלא לבישה שמדרך כונת הנאת לבישה, והיינו דאף דהוא פס"ר שיהנה ממנו, מ"מ כיון דאין כונתו ללבישת הנאה, לא חשיב כמלבוש.[[88]](#footnote-89) - **ב** התוס' בשבת כ"ט ב' כתבו דאיירי בענין דל"ה פס"ר כגון שהוא לבוש מלבושים אחרים להגן מפני החמה ומפני הצינה, וכ"כ הרשב"א שם. - **ג** הפסקי רי"ד שם כתב דהאי כדרכן הוא כדרך מוכרי בגדים שמוליכין אותן מקופלין על כתפיהן, ובכה"ג אי"ז פס"ר שיהא נהנה מהן, וכ"כ הריטב"א שם. - **ד** בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט כתב דהוא משום דאינם לובשים את הכלאים אלא מעלין עליהן, ובכה"ג אין האיסור אלא משום ההנאה, והנאה זו אינה אלא ספק דאפשר שתגיע לו הנאה זו ואפשר שלא תגיע כגון שהיו הגשמים מרובין או החום חזק.[[89]](#footnote-90) - **ה** הר"ן בפ' גיד הנשה לב: מדפי הרי"ף כתב דהוא משום דלענין הנאה אע"ג דהוי פס"ר שרי, דכיון דלא מכוין לה לא חשבינן לה מידי, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ב] בשבת ע"ה א' אמרו דהא דהפוצע חלזון אינו חייב משום נטילת נשמה, אף דהוי פס"ר, הוא משום כמה דאית לי' נשמה טפי ניח"ל כ"ה דליציל צבעי', והתוס' הרשב"א בכתובות ו' א' הביא בשם הערוך שהוכיח מזה דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכ"כ תלמיד ר"י הזקן והשיטה להר"נ בשבת שם,[[90]](#footnote-91) וההגמי"י בפ"ח משבת ה"ב.

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** התוס' שם פירשו דהא דפטור הוא משום דהוי משאצל"ג. - **ב** הרמב"ן שם פירש בד' רש"י דהא דפטור הוא משום דפוצעו בדרך שאפשר שלא ימות, ואם מת לא נעשית מחשבתו, וכ"כ הר"ן דכיון שהוא פוצעו כדרך שאפשר שלא ימות ל"ה פס"ר, ועד"ז כתב בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סו"ס י"ט . - **ג** הרמב"ן שם כתב לפרש דאף לר' יהודה פטור משום מתעסק, כיון דקשי לי' ולא איתעבידא מחשבתו. - **ד** המאירי שם כתב דאף דפס"ר דלא איכפת לי' אסור, מ"מ כל שהוא מתכוין להיפך, שרי, וכ"כ המאירי שם כ"ט ב' וק"ג א', וכ"כ החת"ס שם ק"ג א' בדעת רש"י.

ג] בשבת ק"ג א' אמרו דהא דהתולש תולשין אינו חייב בכ"ש משום יפוי הקרקע, הוא משום דאינו מתכוין ליפות, ופרכינן עלה דהא דמודה ר"ש בפס"ר ומשני דאיירי בדקעביד בארעא דחברי', והערוך בע' סבר כתב דהיינו דכיון דלא מטי לי' הנאה שרי.

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** התוס' והרמב"ן שם כתבו דהא דפטור הוא משום משאצל"ג, וכ"כ הרמב"ן והר"ן שם קי"א א'.[[91]](#footnote-92) - **ב** הרמב"ן שם קי"א א' כתב דיש לפרש עוד דיפוי השדה אינו מלאכה, והא דכשנתכוין ליפות את הקרקע חייב בכ"ש, הוא משום דהתלישה חשובה להתחייב עליה בכ"ש כשהוא מתכוין לייפוי השדה, וכשהשדה אינה שלו אינו חשוב בעיניו יפוי השדה כלום ואין התלישה חשובה להתחייב עלי' בכ"ש, אך הוכיח מד' התוספתא דלא כפי' זה, וכ"נ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט. - **ג** הריטב"א שם כתב דהוא משום דשורת הדין דיפוי קרקע כ"ש לא חשיב מלאכה, אלא כשמחשב לו משום צורך, וע"כ כל דלא איכפת לי' חזר למהותו שאין בו מלאכה ולא מעשה חשוב. - **ד** בשיטה להר"נ שם כתב בשם הרא"ה ז"ל דהתם כיון דהוו ב' מלאכות לקיטת העצים ויפוי קרקע ואם נתכוין לשתיהן חייב ב', ע"כ כל שאינו מתכוין אלא לאחת דהיינו לקיטת העצים ויפוי הקרקע בא מאליו ואינו מכוין לו ולא ניח"ל בו, לא חשיבא מלאכה, וכתב עפי"ז לפרש גם טעם הא דשרי ללקט ענבי ההדס בדאית לי' הושענא אחריתי, וכ"כ בחי' רבינו קרשקש בכתובות ו' א', וצ"ב.

ד] בשבת קי"ז א' אמרו דהא דמותר להפשיט את הפסח הוא כגון דלא בעי לי' לעור, ופרכינן דהא מודה ר"ש בפס"ר, ומשני דשקיל לה בברזי, ובפי' ר"ח שם כתב דהיינו דמאן דבזע לי' לעור כשהוא מפשיטו מוכחא מילתא דלא בעי לעור ואין לו הנאה ממנו, ול"ד לפס"ר ולא ימות, וכ"כ הערוך בע' ברז, ובע' פסק כתב דהוא משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי.[[92]](#footnote-93)

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם כתב דכיון דבחתיכות דקות מפשיט וחותך אין דרך הפשטה בכך, ולאו מלאכה הוא אלא שבות, וכ"כ התוס' ביומא ל"ה א' והרא"ש בפ' הבונה סימן א' בפי' קמא. - **ב** התוס' שם כתבו דכל דשקיל לה בברזי אי"ז מלאכה כלל, כיון דאינו מפשיט כשיעור חשיבות עור יחד, וכ"כ התוס' ביומא שם והרא"ש בפ' הבונה שם בפי' בתרא, והתוס' הרא"ש הוסיף דהוא בצירוף הא דאינו מתכוין להפשיט העור אלא לוקח הבשר, וכתב דל"ד להא דכל המקלקלין פטורין אבל אסורין, דכיון ואינו מתכוין לזה הקלקול לא אשכחן שיהא אסור, וכ"כ הריטב"א שם ק"ג א'.[[93]](#footnote-94) **ג** השטמ"ק בכריתות כ' ב' כתב בשם מורו, דכיון ד[לא] ניח"ל טפי בעור בהפשט מאילו לא יופשט, הו"ל משאצל"ג.[[94]](#footnote-95)

ה] בשבת ק"כ ב' תניא דנר שע"ג טבלא מנער את הטבלה והיא נופלת ואם כבתה כבתה, והרשב"א והריטב"א והמאירי שם כתבו דלדעת הערוך ניחא הא דשרי אף דהוא שופך את השמן שבנר, או מטה את השמן כלפי הנר, והמסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה, והמטה את השמן כלפי הנר חייב משום מבעיר, משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם, והרא"ש שם סימן ח', וכ"כ הראב"ד בפי"ב משבת ה"ו, לנוסח אחד.

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"י דמיירי בדליכא שמן בנר, וכ"כ הרא"ש שם סימן ח', ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן דאיירי בנר של שעוה, וכ"כ האו"ז בסימן ל"ד בשם ר"י. - **ב** התוס' כתבו דבירושלמי מוקי לה בנר שכבה, ולא קתני בהך ברייתא ואם כבתה כתה, ואתא לאשמועינן היתר טלטול, וכ"כ הרא"ש בסימן ח'. - **ג** המאירי כתב די"מ דמאחר שהיא משאצל"ג ואינו מתכוין אף בפס"ר מותר.[[95]](#footnote-96) - **ד** המאירי כתב די"מ דמאחר שאינו מכבה אלא גורם אף בפס"ר מותר, וצ"ב.

ו] בשבת קל"ג א' פרכינן בהא דהותרה מילה אע"פ שיש שם בהרת, דאי איכא אחר ליעביד אחר, משום דאפשר לקיים שניהם, והערוך בע' פסק כתב דהוא משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי.

אך בפירש"י שבת פירש לסוגיית הגמ' שם דהוא מקמי דסבר אביי להא דמודה ר"ש בפס"ר, והרמב"ן שם קי"א א' ובכתובות ו' א' כתב דלפ"ז גם הא דפריך דליעבד אחר הוא משום דשרי ר"ש אף בפס"ר, וכ"כ התוס' ביומא שם,[[96]](#footnote-97) והרא"ש בפ' הבונה סימן א'.

ז] ביומא ל"ד ב' אמר אביי דמותר להטיל עששיות של ברזל לתוך המים אף שהגיע לצירוף משום דהוי דשא"מ, והרמב"ן וש"ר בשבת קי"א א' כתבו בשם הערוך דהא דשרי אף דהוי פס"ר, הוא משום דאינו נהנה בכך.[[97]](#footnote-98)

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** התוס' ביומא שם כתבו דצירוף עששיות ל"ה פס"ר, וכ"כ התו"י והריטב"א שם, וכ"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז. - **ב** הרמב"ן והר"ן בשבת שם כתבו דהתם הוא להס"ד דאביי דשרי ר"ש בדשא"מ אף בפס"ר, ולפ"מ דחזר בו אביי, הרי דהא דשרי התם הוא משום כדמסקינן התם דאף לר' יהודה שרי משום דצירוף דרבנן, וכ"כ התור"פ ביומא שם. - **ג** התור"פ שם כתב לישב עוד, דהו"ל משאצל"ג ובהא לא מודה ר"ש,[[98]](#footnote-99) ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ המאירי בשבת ק"כ ב' בשם י"מ דכל דהוי משאצל"ג ואינו מתכוין שרי אף בפס"ר.[[99]](#footnote-100) - **ד** הריב"ש בסימן שצ"ד כתב די"ל דהוא משום דההיא ברייתא דעששיות ר' יהודה קתני לה ולדידי' ליכא הפרישא בין פס"ר ללא פס"ר דבכולהו דשא"מ אסור, אלא דס"ל לאביי דלר' יהודה כל דשא"מ מותר מדאורייתא ואסור מדרבנן,[[100]](#footnote-101) ובמקדש שרי דאין שבות במקדש. **ה** המ"מ בפי"ב משבת ה"א דקדק מד' הרמב"ם שם דאין המצרף חייב אלא כשנתכוין לצירוף, דכשאינו מתכוין אין בו מלאכה כלל, שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי, וע"כ שרי אף בפס"ר.[[101]](#footnote-102)

ח] בסוכה ל"ג ב' אמרו דטעמא דראב"ש דממעטין את ענבים ההדס ביו"ט, הוא משום דס"ל כאבוה דדשא"מ מותר, ופרכינן דהא מודה ר"ש בפס"ר, ומשני דאיירי בדאית לי' הושענא אחריתי, והערוך בע' פסק כתב דהוא משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכ"נ בפי' ר"ח שם שכתב דדשא"מ מותר והוא דאית לי' הושענא אחריתי ואי לא אמרינן איערומי קא מערים.

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוי משאצל"ג, ואע"ג דמשאצל"ג אסור מדרבנן, התירו בזה משום מצוה,[[102]](#footnote-103) ויש לפרש כן גם במש"כ התוס' בכתובות ו' א' והרא"ש בפ' הבונה סימן א' דמשום מצוה שרי.[[103]](#footnote-104) - **ב** התוס' בכתובות שם כתבו לפרש עוד, דכיון דאית לי' הושענא אחריתי, ל"ה פס"ר, דשמא לא יצטרך לה ונמצא שלא תיקן כלי,[[104]](#footnote-105) אך לר' יהודה ה"ז אסור, דשמא יצטרך לה, ואיגלאי מילתא דכלי עבד, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ט, והרא"ש בפ' הבונה סימן א', ורבינו דוד בפסחים כ"ו ב'.[[105]](#footnote-106) - **ג** התוס' בשבת ק"ג א' וביומא ל"ג ב' כתבו דתיקון זה דמיעוט ענביו אינו נראה תיקון כ"כ ואינו אסור אלא מדרבנן,[[106]](#footnote-107) וע"כ לא גזרו בי' רבנן כיון שאינו נהנה, וכ"כ הרשב"א והמיוחס לר"ן בכתובות ו' א'. - **ד** הרמב"ן בשבת קי"א כתב דמיעוט ענבי ההדס ל"ה תיקון אלא למי שרוצה לצאת בו יד"ח, וע"כ כל שהוא ממעט לדבר אחר ויש לו הושענא אחריתי, אינו מתקן כלל, ולא עשה שום מלאכה, והוי כממעט ענבי ההדס בפסח דשרי, וכ"כ הר"ן שם, ועד"ז כתב הריטב"א שם ק"ג א'.

ט] בזבחים צ"א ב' אמר שמואל דהמתנדב יין מביא ומזלפו ע"ג האישים, ומפרשינן דהא דשרי אע"ג דמכבה, הוא כר"ש דדשא"מ מותר, והתוס' וש"ר בכ"ד כתבו בשם הערוך דהא דשרי אף דהוי פס"ר, הוא משום דאינו נהנה בכך.

ולדעת החולקים ע"ד הערוך מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם ד"ה הא ר"ש כתב דכיון דאפשר דמזלף לי' בטיפין דקות מאד, ע"כ אף אם מכבה בטיפין גסות הוי דשא"מ, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ב** התוס' בשבת ק"ג א' וביומא ל"ד ב' כתבו דאיירי כשמזלפו בטיפין דקין דאי"ז פס"ר, וכ"כ הרשב"א בכתובות ו' א'. - **ג** התוס' שם כתבו די"ל דאיירי כשמזלפו ע"ג האברים דאפשר שלא יכבה האש, ועד"ז כתב הרא"ש בפ' הבונה סימן א' דאי"ז פס"ר דאפשר שיפול על עצי המערכה או על האברים.[[107]](#footnote-108) - **ד** התוס' בכתובות ו' א' כתבו דמשום מצוה שרי.[[108]](#footnote-109) - **ה** בפי' הרע"ב בזבחים שם כתב דל"ה פס"ר משום דאפשר שתהי' האש גדולה וחזקה ותנצח את היין ולא יכבנה.

**במה שמצינו בכ"ד דלר' יהודה דבר שאינו מתכוין כמתכוין**

המאירי בשבת ק"ג א' כתב דאף דהא דשרי למעט ענבי ההדס בדאית לי' הושענא אחריתי, הוא משום דבכה"ג אי"ז תיקון כלי כלל, מ"מ לר' יהודה חייב, שהרי בסוכה שם אמרו דראב"ש ס"ל כאבוה, והיינו משום דר' יהודה עושה שאין מתכוין כמתכוין וה"ה כמתכוין להכשיר, - ונתחדש בדבריו דהא דאסר ר' יהודה בדשא"מ, היינו משום דחשיב כמתכוין לכל מה שנכלל בעשייתו, וכיון דחשיב כמתכוין להכשיר את ההדס, ה"ז חשוב כתיקון כלי, דכל הא דלא חשיב מיעוט הענבים כתיקון כלי כשא"צ לכך, הוא רק כשאין כונתו לתקנו למצותו.

והך מילתא דלר' יהודה חשיב דבר שאינו מתכוין כמתכוין, מצינו כן עוד בכ"ד, **א** במש"כ הרשב"א וש"ר בשבת ק"י ב' דלא הותר פס"ר דלא ניח"ל אלא בשבת דאי"ז מלאכת מחשבת, אך בשאר איסורים אסור, ומבו' לפ"ז דאיכא היתר בפנ"ע דדשא"מ במלאכת שבת, וצ"ע דא"כ מ"ט תליא זה בפלוגתת ר"י ור"ש, לדעת הרשב"א ודעימי' דמחייב ר"י בדשא"מ אף במלאכת שבת,[[109]](#footnote-110) וקשיא כן גם במש"כ תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א' דדין פס"ר דלא ניח"ל במלאכת שבת תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, דלר' יהודה חשיב כמלאכת מחשבת ולר"ש לא חשיב כמלאכת מחשבת, ונתבאר לעיל, ובע"כ דהוא משום דלר' יהודה דדשא"מ כמתכוין, הו"ל כמלאכת מחשבת,[[110]](#footnote-111) וכ"כ בחי' הגר"ש כתובות סימן ז' סק"ה.

**ב** הריטב"א בשבת ק"ג א' כתב דמה שאמרו שם דתולש עולשין כ"ש פטור בדעביד בארעא דחברי', אף דהוי פס"ר, הוא משום דשורת הדין דיפוי קרקע כ"ש לא חשיבא מלאכה אלא כשמחשבין לה משום צורך, ומבו' בדבריו שם דהיינו רק לדעת ר"ש, וצ"ב דכיון דיפוי קרקע כ"ש לא חשיב מלאכה כשאינו מחשב לה משום צורך, מ"ט לדעת ר' יהודה חייב, - ובע"כ דהוא משום דלר' יהודה דדשא"מ כמתכוין חשיב כמתכוין ליפוי הקרקע וחשיבא כמלאכה.

**ג** הרמב"ן והר"ן בשבת קי"א א' כתבו דטעם התירא דמוכרי כסות הוא משום דלא אסרה תורה אלא מלבוש שסתמו להנאה, אבל כשאין לו ממנו הנאה לאו מלבוש הוא אלא משאוי בעלמא, ונתבאר לעיל, והגרע"א בתשו' שהועתקה בחי' רע"א החדש כתובות ו' א' הק' דא"כ מ"ט תליא בפלוגתא דר"י ור"ש בדשא"מ, דכיון דדנין שאינו בכלל מלבוש שאסרה תורה, גם לר' יהודה שרי, - ובע"כ דהוא משום דלר' יהודה דשא"מ כמתכוין, וע"כ חשיב כמתכוין ללבישת הנאה, ויש ע"ז תורת מלבוש.

**ד** הר"ן בפ' גיד הנשה לב. כתב דלענין הנאה אע"ג דהוי פס"ר שרי, דכיון דלא מכוין לא חשבינן לה מידי, וצ"ע דאם הנאה בלא כונה לא חשיבא מידי, מ"ט אסר בזה ר' יהודה, - ובע"כ דהוא משום דלר' יהודה דשא"מ כמתכוין, וחשיב כמתכוין להנאה זו, ויש עלי' תורת הנאה.

**ה** בפירש"י בביצה ל"ג א' ד"ה והלכתא כתב דמה שאסרו בהקפת חביות ובמדורתא ובקדירה, הוא כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דדבר שאין מתכוין שרי, לי"ב איסורא, וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח סוף אות ח' בשם ריב"א, ועיי"ש שכתב דמשום פס"ר ליכא למיסר דאין כאן אהל גמור ואינה מלאכה ול"ש בה פס"ר,[[111]](#footnote-112) ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ התו"ש בסימן שט"ו סק"ט דכל דאינו מתכוין לעשיית אהל לא חשיב כאהל כלל, וע"ד מש"כ המ"מ בפי"ב משבת ה"ב בדין תיקון כלי, דכל שאינו מתכוין לכך לא מיקרי כלי כלל, - והמחה"ש שם סק"ט הק' דא"כ מ"ט ה"ז אסור לר' יהודה, וכתב דצ"ל דאף דלר"ש לא חשיב כאהל כלל, מ"מ לר' יהודה ה"ז אסור,[[112]](#footnote-113) וזה מתפרש כנ"ל, דלר' יהודה דשא"מ כמתכוין וחשיב כמתכוין לעשיית האהל, ויש עליו תורת אהל.

**ו** בשבת ק"מ א' תנן בדין כרשינין, דנותן הוא לתוך הכברה, וכן נוטל הוא בכברה ונותן לתוך האיבוס, ובפירש"י שם כתב דהא דנוטל בכברה ונותן לתוך האיבוס, הוא כר"ש דדשא"מ מותר, וכ"כ הר"ן שם, - והביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ח ד"ה אע"פ שנופל דקדק מד' הר"ן דשרי אף אם הוי פס"ר, אך בדעת רש"י כתב דלא הותר אלא כשאי"ז פס"ר, וכ"כ הגר"ז בסימן שכ"ד ס"א,ולכאו' הוא משום דכל שאינו מתכוין לברירה, לא חזינן לה כלל כמעשה ברירה, ולי"ב משום בורר, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל י"ח סק"ב, - ומבו' לפ"ז דאף דלר"ש כל שאינו מתכוין לא חשיב כלל כמעשה ברירה, וע"כ שרי אף בפס"ר, מ"מ לר' יהודה ה"ז אסור, משום דדשא"מ כמתכוין וחשיב כמעשה ברירה.

**ז** דעת ר"ש בשבת קי"א א' דכל ישראל מותרין לסוך שמן ורד על מכותיהן, ודעת הר"ח שם דהוא לטעמי' דדבר שאינו מתכוין מותר וכיון שאין מתכונין לרפואה אלא לתענוג שרי, וכ"כ התוס' שם בשם ר"ת, ומשמעות בדבריו שם דהא דשרי הוא אף דהוי פס"ר לרפואה, ונתבאר במ"מ לעניני פיקו"נ ורפואה בשבת דף מס' 22 דהיינו משום דאיסור רפואה בשבת הוא רק כשהוא עוסק ברפואה וכל שאינו עוסק בכך אף שנעשה עי"ז רפואה לי"ב איסורא, וע"כ אין לאסור בזה משום פס"ר, - ומבו' לפ"ז דאף דלר"ש כל שאינו מתכוין לא חשיב כלל כעוסק ברפואה ולי"ב איסורא, מ"מ לר' יהודה ה"ז אסור משום דדשא"מ כמתכוין וחשיב כעוסק ברפואה.

\*מכל הני גווני דאף דלר' יהודה דהוי כמתכוין אסור, מ"מ לר"ש שרי אף דהוי פס"ר, מוכח דהא דאסר ר"ש בפס"ר אי"ז משום דחשיב כמתכוין לכך, דא"כ הרי דכ"ה דאסרינן בזה לר' יהודה משום דהוי כמתכוין, הי' לנו לאסור גם לר"ש, אלא אף דאינו מתכוין לכך, מ"מ כיון שהוא פס"ר ה"ז אסור, וי"ל דהיינו דכיון דהוא פס"ר והוא מעשה אחד עם המעשה שנתכוין לו, חשבינן לה כמעשה דילי', אף שלא נתכוין לכך.

**שבת ק"כ ב'** **- תנא נר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה, לייט עלה רב וכו' בהא אפי' ר"ש מודה וכו' מודה ר"ש בפס"ר,** הרשב"א הק' לדעת הערוך דמ"ט אסרינן בזה הרי הוי פס"ר דלא ניח"ל, דמה הנאה יש לו בכיבויו של נר, וכתב דשמא איירי בפתילה שצריך להבהבה, או דקא מיתהני בשיור השמן והפתילה, ועד"ז כתבו הריטב"א והתוס' תלמיד ר"י הזקן שם, וכ"כ האו"ז בסימן ל"ה דניח"ל לכבות וע"כ אסור אף לר"ש.

הרשב"א הק' דכיון דהוי פס"ר, מ"ט דתנא דברייתא דשרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דלא ס"ל להא דמודה ר"ש בפס"ר, כדהוה ס"ל לאביי מעיקרא.[[113]](#footnote-114) - **ב** הריטב"א כתב דס"ל דל"ה פס"ר, דאף לפי' ר"ח דאיירי בנר הקבוע בדלת, אפשר שינעול הדלת ולא יכבה הנר שאחריו. - **ג** הריטב"א כתב עוד דס"ל דלא אסר ר"ש פס"ר אלא באיסור דאורייתא, אך הכא דאי"ז אלא איסור דרבנן, דהוי משאצל"ג, שרי אף בפס"ר, וכ"כ הפסקי רי"ד.[[114]](#footnote-115) - **ד** התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דס"ל דאע"ג דפס"ר הוא לא ניח"ל בהאי כביי', דהא להדלקה עומד ולכך הודלק מתחילה, ורב פליג וס"ל דניח"ל שיכבה קצת שידליק בו פעם אחרת. - **ה** בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט כתב דהכא אי"ז ודאי שתכבה הנר, אלא מקרב כיבוי' וברוב תכבה ודמי לפס"ר, שהרי כמה פעמים יפתח אדם הדלת וינעול ותנשב הרוח בנר ולא יכבה, ובכה"ג לא חשיב מדינא כפס"ר, וע"כ אמרו דלייט עלה רב, ומודה רב דאינו חייב חטאת,[[115]](#footnote-116) ולפי דבריו זהו טעמא דתנא דברייתא דשרי, משום דאי"ז פס"ר גמור, ועד"ז כתב המהרש"א.[[116]](#footnote-117)

כ"ג אדר פ'

דף מס' 4

**כתובות ה' ב' - ואת"ל לדם הוא צריך ופתח ממילא קאתי הלכה כר"ש דאמר דשא"מ מותר,** בפירש"י לפי הגירסא שלפנינו כתב דל"ה פס"ר, משום דיש בקיאית בהטי' ואין דם יוצא ואף אין פתח נפתח, ועד"ז כתב הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ הרמב"ן לקמן ו' ב' בדרך בתרא, דהוא משום דסתם בעילה אפשר בהטי' וליכא לא פתח ולא דם, ונתחדש בדבריהם, דאף דלדם הוא צריך והוא מכוין להוצאת הדם, ואם יצא דם ואף יהא הפתח נפתח, מ"מ לא חשיב כפס"ר,[[117]](#footnote-118) והרשב"א לא נחלק בהך מילתא ע"ד הראב"ד, עיי"ש.

אך התוס' כתבו דהא דל"ה פס"ר הוא משום דיכול להוציא הדם בלא עשיית הפתח,[[118]](#footnote-119) וי"ל דהוצרכו לזה משום דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דאם א"א להוציא הדם בלא עשיית הפתח, הרי דכיון דהוא מכוין להוצאת הדם, חשיב כפס"ר לגבי עשיית הפתח, אף דאפשר שלא יצא הדם ולא יהא הפתח נפתח,[[119]](#footnote-120) והמהרש"א כתב כן גם בדעת רש"י, וכתב דמש"כ דאינו פס"ר משום דיש בקיאין בהטי' וכו', הוא לאידך לישנא דדם חבורי מחבר ולהנאת עצמו הוא צריך.

**את"ל הלכה כר' יהודה מקלקל הוא אצל הפתח ושרי,** התוס' הק' דאף דהו"ל מקלקל, הרי מקלקל פטור אבל אסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דשרינן הכא הוא משום דאיכא תרתי מקלקל ודשא"מ, וזה מתישב להתוס' לטעמייהו דמודה ר' יהודה במלאכת שבת דאינו חייב בדשא"מ, ואף דאסור מדרבנן, מ"מ כל דהוי גם מקלקל שרי,[[120]](#footnote-121) ונסתפקו אם הוא רק במקום מצוה, או דהוא אף שלא במקום מצוה, והא דאסר ר' יהודה בגרירה הוא היכא שאינו מקלקל לגמרי.[[121]](#footnote-122) - **ב** הרשב"א כתב דאף דמקלקל אסור מדרבנן, הכא לגבי מצוה שרי לכתחילה. - **ג** הרשב"א כתב לפרש עוד, דלא אסרו במקלקל, אלא משום גזירה דאתי לאיחלופי במלאכה דכוותה, כגון קורע בחמתו דאתי לאיחלופי בקורע ע"מ לתפור, אבל הכא דלא אתי לאיחלופי בפתחא אחרינא דעלמא, דלא משמע להו לאינשי שיש בו ענין לבנין כלל, מותר אפי' לכתחילה.[[122]](#footnote-123)

הרשב"א בד"ה או לפתח כתב דאם לפתח הוא צריך אסור, אף את"ל דמקלקל הוא אצל הפתח,[[123]](#footnote-124) וכתב דהוא משום דל"ה מקלקל גמור אלא יש בו תיקון קצת שהוא צריך לו, וכיון דיש בו תיקון קצת ונעשית מחשבתו חייב, דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכתב לדמותו להא דשחיטה לע"ז חשיבא כתיקון, משום דהוא מוציא מידי אבמה"ח, אע"פ שיש בו קלקול הרבה אצל הבהמה.

בפירש"י כתב דל"ג ואת"ל מקלקל הוא וכו', דאם מקלקל הוא מותר לכו"ע, דאין מקלקל חייב אף לר"ש אלא בחובל ומבעיר, והכא באנו לאסור משום עשיית פתח, - אך המהרש"ל דקדק מד' התוס' בריש ד"ה את"ל דס"ל כגירסא זו, והמהרש"א נחלק ע"ז, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, - והחת"ס כתב דהוא משום דהא דמקלקל בחבורה חייב, אי"ז במסוים במלאכת נטילת נשמה, אלא הוא בכל מלאכה הנעשית ע"י חבורה,[[124]](#footnote-125) וע"כ כיון דהפתח בא ע"י חבורה, תליא בדינא דמקלקל בחבורה, והבית יעקב בסוגיין כתב ג"כ לדון כן בדעת התוס', וכתב דהוא דוחק.

**האי מסוכרייתא דנזייתא אסור להדוקה,** בפירש"י כתב דהוא משום סחיטה, וכ"כ בפי' ר"ח בשבת קי"א א' והערוך בע' סבר בפי' קמא, - והערוך שם פירש דאי"ז אסור אלא כשהוא למעלה מן הכד דניח"ל שיזוב היין בתוך הכד, דאם הוא מן הצד והולך היין לאיבוד, שרי אף דהוי פס"ר, משום דהוא פס"ר דלא ניח"ל, - אך התוס' בסוגיין כתבו דאף אם הנסחט הולך לאיבוד ואף אם פס"ר דלא ניח"ל שרי, י"ל דהאיסור בזה הוא משום מלבן, דהוי פס"ר דניח"ל.[[125]](#footnote-126)

התוס' הק' ע"ד הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, מהא דתנן דהמפיס מורסא להוציא ממנה ליחה פטור, ודוקא משום צערא פטור ומותר, אבל אי לאו משום צערא הי' אסור אע"ג דלא ניח"ל בפה כלל.

אך הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דמה שהתירו בזה אינו משום צערא דגופא, דאף דבר שיש בו רפואה לא התירו במקום צער אע"פ שאין בו אלא משום גזירת שחיקת סממנין, וכ"ש שלא יתירו משאצל"ג,[[126]](#footnote-127) אלא משום דהוי דשא"מ ופס"ר דלא ניח"ל, ומזה נלמד דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכד' הערוך, וכ"כ הפנ"י.

ואמנם צ"ע, דלהדיא אמרו בשבת ק"ז ב' דהתירא דמפיס מורסא הוא משום משאצל"ג, - וצ"ל כמש"כ בחי' הגר"ח בפ"י משבת, דהתם רב קאמר לה, דס"ל דדשא"מ אסור, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום משאצל"ג,[[127]](#footnote-128) אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר, הוי ההיתר בזה משום דשא"מ,[[128]](#footnote-129) וכ"כ החזו"א בסימן נ' סק"ב.[[129]](#footnote-130)

הפנ"י עמד בד' התוס' דמנ"ל דלא הותר מפיס מורסא אלא משום צער, והרי י"ל דאה"נ דההיתר בזה הוא משום פס"ר דלא ניח"ל, (וכמש"כ רבינו יונה), והביא מד' התוס' בשבת ק"ז א' דמבו' דהוא מהא דמייתינן עלה ממחט כדי ליטול את הקוץ, וכ"ה בתוס' הרשב"א בסוגיין,[[130]](#footnote-131) ובסמ"ג לאוין ס"ה, עיי"ש.[[131]](#footnote-132)

התוס' הרשב"א כתב להוכיח דפס"ר דלא ניח"ל אסור, ממה שאמרו בשבת פ"א א' דאסור למשמש בצרור בשבת, ופירש"י דהוא משום השרת נימין, והיינו משום דהוי פס"ר, דרבא ס"ל בביצה כ"ג א' כר"ש, והרי דאף דלא ניח"ל בהשרת הנימין אסור, - וכתב דלפי' ר"ח בשבת שם שפירש דהא דאסור למשמש בצרור הוא להחליקו כדי לקנח בו ואסור משום ממחק, ניחא, וכ"כ הריטב"א בשבת שם, ואזיל הר"ח לטעמי' דמשמעות דבריו בכ"ד דס"ל דפס"ר דלא ניח"ל שרי.

**והא מודה ר"ש בפס"ר וכו' לא כהללו בבליים,** התוס' בד"ה לא כהללו ובד"ה אלא מעתה פירשו דלא הותר לבעול בשבת בעילה גמורה, אלא לבעול בהטי',[[132]](#footnote-133) ולא כהללו בבליים שאינם בקיאין לבעול בהטי', אלא כשאר בנ"א, והא דפריך טורד למה ושושבינין ומפה למה, הוא בבועל בשבת, שאינו מתכוין לבעול בעילה גמורה, דצריך לבעול בהטי', ואמרינן דהא דכל אדם מותר לבעול בשבת, הוא משום דרוב בקיאין הן, וכתבו התוס' דהיינו דכל חד וחד מספקינן לי' ברוב וכולם מותרין, וכ"ה מבו' בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט דהא דשרי הוא משום דאזלינן בתר רוב, ובחי' הגרש"ש סימן ו' הק' דמ"ט בעינן להא דרוב בקיאין, הרי אף אם הוי מחצה על מחצה, כיון דמספק"ל בכל חד אם הוא בקי, אי"ז פס"ר, והוכיח מזה דספק פס"ר דלשעבר אסור.

אך הרמב"ן פירש דכל אדם מותר לבעול בתחילה בשבת אף שאינו מכוין להטות ואף שאינו בקי, דהואיל ואפשר בהטי' אפשר שתזדמן להן הטי' אע"פ שלא יכוונו להטות, ועיי"ש במש"כ לפרש להמו"מ בגמ', וכ"כ ש"ר.[[133]](#footnote-134)

השואל בתשו' הריב"ש סימן שצ"ד כתב לפרש להא דשרינן מכח הא דרוב בקיאין אף למי שאינו בקי, דהיינו דכיון דאפשר בהטי' למי שבקי, ע"כ שרי גם למי שאינו בקי, אף דלדידי' הוי פס"ר, והריב"ש תמה טובא ע"ז דהדבר ברור דאם לעושה המלאכה הוא פס"ר שאסור לו, אע"פ שלאדם אחר ל"ה פס"ר.

כ"ו אדר פ'

דף מס' 5

**יומא ל"ד ב' - והלא מצרף,** בפירש"י כתב דהיינו דהנותן ברזל מן האש מצרפו מחזקו ומקשהו, ובפירש"י בשבת מ"א ב' כתב דאיסורו הוא משום גמר מלאכה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך בפי' ר"ח כתב דחיובו הוא משום מכבה,[[134]](#footnote-135) והביא מירושלמי שפירשו בדעת ר' יהודה דס"ל דלי"ב איסורא משום דס"ל דאין תולדות אש כאש, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב, ואכמ"ל.

\*התו"י כתבו בשם ריב"א שהק', דמ"ט אי"ז אסור מדרבנן משום כיבוי, דאף גחלת של מתכת אסור לכבות מדרבנן, וכתב דהוא משום דאין שבות במקדש, - והתו"י נחלקו ע"ז, דליכא משום כיבוי אלא בגחלת היוצא מתחת יד הנפח, אבל הכא אינו חם כ"כ, והוי כמיחם שפינהו דלא אסרינן לי' משום כיבוי.[[135]](#footnote-136)

**אפי' תימא שהגיע לצירוף דשא"מ מותר,** הרמב"ן וש"ר בשבת קי"א א' כתבו בשם הערוך דהא דשרי אף דהוי פס"ר הוא משום דאינו נהנה בכך, והוכיח מהכא דפס"ר דלא ניח"ל שרי, והראשונים כתבו לדחות בכמה אנפי, ונתבאר בדף מס' 3.[[136]](#footnote-137)

**מעשה שבידו לבטלו אם חשיב כפס"ר**

הריטב"א כתב דהא דל"ה פס"ר, הוא משום דאע"פ שהעששיות הגיעו לצירוף אפשר שלא יצטרפו במים אלו מפני שלא ישהו שם אלא מעט, ועוד שאין כל המתכות מצטרפות בכניסה למים, ועד"ז כתבו הפסקי רי"ד וההשלמה והמאורות בשבת מ"א ב', ונתחדש בדבריהם דאף דאם ישהו במים יצטרפו, מ"מ כיון שבידו שלא להשהותן במים ל"ה כפס"ר,[[137]](#footnote-138) וכ"נ בד' המג"א בסימן שי"ח סוסקל"ז, וכ"כ הבית אפרים באו"ח סימן כ"א סוד"ה ולפ"ז למאי דכל שבידו לסלקו קודם שיגיע לשיעור בישול לא מיקרי פס"ר, וכ"כ הגר"ז בסימן של"ו סי"ז.[[138]](#footnote-139)

אך האג"ט אופה סקמ"ה הק' במה שאסרו להפשיר במקום הראוי להתבשל משום דחיישינן שמא ישכח ויניחם שם עד שיתבשלו, שהרי אף אם ישכח ויניחם שם עד שיתבשלו לי"ב איסור דאורייתא, משום שלא נתכוין לכך ול"ה מלאכת מחשבת, ואף מדרבנן הי' לנו להתיר מדינא דדבר שאינו מתכוין, וכתב דצ"ל דכיון דאם לא יעשה מעשה ויטלנו יתבשל מאליו חשיב כפס"ר,[[139]](#footnote-140) ועמש"כ באבנ"ז סימן קנ"ד סק"ח לישב בע"א, וכדבריו משמע בד' המג"א בסימן שי"ח סקל"ז, ואכמ"ל.

**ומי אמר אביי הכי והתניא וכו' ואמר אביי לר' יהודה דאמר דשא"מ אסור,** בפירש"י כתב דפריך דמהתם שמעינן דאית לי' לאביי כר' יהודה משום דקרא מסייע לי', והיאך משני הכא דדשא"מ מותר, וכ"כ בפי' רבינו אליקים ובפי' ראמ"ה,[[140]](#footnote-141) - אך בד' התוס' מבו' דמפרשי דפריך משום דהך ברייתא ר' יהודה היא, ובע"כ דהא דמשני אביי דדשא"מ מותר, היינו דהוא מותר מדאורייתא, ואף דמדרבנן אסור אין שבות במקדש, וע"ז פרכינן מהא דאמר אביי התם דאתיא כר' יהודה דדשא"מ אסור, ומדאיצטריך קרא ש"מ דהא דדשא"מ אסור לר' יהודה הוא מדאוריתא, וכ"כ בפי' ר"ח דהא דפרכינן לאביי הוא משום דמפרש הכי בדעת ר' יהודה, וכ"כ התו"י והריטב"א.

**ה"מ בכל התורה כולה, אבל הכא צירוף דרבנן הוא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דצירוף דרבנן, ע"כ שרי בדשא"מ אף לר' יהודה,[[141]](#footnote-142) ואי"ז מכח הא דאין שבות במקדש.[[142]](#footnote-143) - **ב** התוס' פירשו דהיינו דלא מחייב ר' יהודה בדשא"מ אלא בכל התורה, אך במלאכת שבת לא אסר ר' יהודה בדשא"מ אלא מדרבנן, משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וע"כ שרינן הכא משום דאין שבות במקדש, וכ"כ התוס' בשבת מ"א ב' ובסנהדרין פ"ה א', וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז שפירש כן. - **ג** התורי"ד כתב דהיינו דכיון דצירוף דרבנן ע"כ שרי משום דאין שבות במקדש, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובשבת מ"א ב', וכ"ה מוכח בד' הרמב"ן והרשב"א שם מ"ב א' שפירשו כן,[[143]](#footnote-144) - והריטב"א בסוגיין כתב דלא התירו בזה אלא משום דאיכא תרתי למעליותא דצירוף דרבנן וגם הוא דשא"מ, דלא התירו במקדש אלא שבות קל, אך בשבת שם כתב דשרי אף במתכוין משום דאין שבות במקדש.[[144]](#footnote-145)

\*בעיקר מה שאמרו הכא דצירוף דרבנן לדעת רש"י ודעימי' נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דדוקא צירוף עששיות אינו אלא מדרבנן, משום דאינם כלים ועומדין לעשות מהם כלים לבסוף וצירוף דהשתא לאו היינו גמר מלאכתו, אך במיחם שהוא כלי וצירוף שלו הוא גמר מלאכתו, הוי דאורייתא,[[145]](#footnote-146) וכ"כ התוס' הרא"ש בשבת מ"א ב', ועד"ז כתב התורי"ד בסוגיין. - **ב** הרמב"ן בשבת מ"ב א' נסתפק בזה, אם הא דצירוף דרבנן הוא רק בצירוף עששיות דלאו לתיקון כלי הוא עושה, וצירוף אינו תיקון אלא בכלי וכיו"ב, ודמי למה שאמרו בביצה ל"ג ב' בקטימת קיסם, דאם לא קטמו לחצוץ בו שיניו פטור אף לר' יהודה, דכל דמשום תיקוני מנא מאן דלא מתקן פטור, או דכל צירוף דכלים אינו אלא מדרבנן, וכן נסתפק בזה הרשב"א שם. - **ג** הרמב"ן שם כתב בדעת הבה"ג דכיבוי גחלת של מתכת אסור מדאורייתא, דהוא משום צירוף, וכתב דלפ"ז מה שאמרו הכא דצירוף דרבנן, אפשר דהוא משום דאין בעששיות צירוף כמו בגחלת לפי שהן חמות הרבה ומפשירות המים ואין מצרפות לגמרי אלא במים צוננין.

הרמב"ם בפ"ב מעבודת יוהכ"פ ה"ד כתב דהא דמטילין את העששיות במים כדי להפיג צינתן הוא משום דאין שבות במקדש, והמהר"י קורקוס שם הק' דמה שאמרו לה"ט אין שבות במקדש, הוא לר' יהודה דדשא"מ אסור, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר לי"ב שבות כלל, - ועיי"ש שכתב לישב, דאף דאין לאסור בזה משום צירוף, דהוי דשא"מ, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום מכבה, ולא הותר אלא משום דאין שבות במקדש, וכ"כ השעה"מ בפי"ב משבת ה"א, וזה כמש"כ התו"י בסוגיין בשם הריב"א.

והלח"מ שם כתב לישב דהא דה"ז אסור מדרבנן, הוא משום דהו"ל פס"ר שיצטרפו, וע"כ ה"ז אסור אף לר"ש,[[146]](#footnote-147) והא דאי"ז אסור אלא מדרבנן הוא משום דמדאורייתא אי"ז בכלל מצרף כשאינו מתכוין לצירוף, וכמש"כ המ"מ בפי"ב משבת ה"ב,[[147]](#footnote-148) וכ"כ הקרית מלך רב בפ"א משבת ה"ה.[[148]](#footnote-149)

\*בחי' הר"א מן ההר בסוגיין כתב די"א דהא דמפרש הכא לשנויא דאביי דהוא משום דצירוף דרבנן, הוא לפ"מ דס"ד דאביי דשרי ר"ש אף בפס"ר, דלפ"ז מסייע קרא לר' יהודה, אך בתר דשמעי' לרבא דמודה ר"ש בפס"ר, ואיצטריך קרא לר"ש, י"ל דצירוף אסור מה"ת, והא דשרי הכא להטיל עששיות במים הוא כר"ש, וכתב דכ"ה דעת הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב שכתב דצירוף דאורייתא.[[149]](#footnote-150)

\*המ"מ בפי"ב משבת ה"א כתב במש"כ הרמב"ם בפ"ב מעבודת יוהכ"פ דאין בהטלת העששיות במים אלא משום שבות, אף שכתב בהל' שבת שם ה"ב דהמצרף חייב, דהוא כמש"כ הרמב"ן בשבת מ"ב א' לדון דאף דצירוף כלי וגחלת הוי מלאכה דאורייתא, מ"מ בעששיות לי"ב צירוף אלא מדרבנן.

והמהר"י קורקוס בהל' עבודת יוהכ"פ שם תמה ע"ז, דלמש"כ המ"מ גופי' שם ה"ב לדקדק מד' הרמב"ם דכל שאינו מתכוין לי"ב משום מצרף, אף אם הוא פס"ר, משום דכשאינו מתכוין אין בו מלאכה כלל שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי,[[150]](#footnote-151) הרי דמה"ט הוא דאין בהטלת העששיות במים אלא משום שבות, ושפיר י"ל דאם נתכוין לצרפן הוי מלאכה דאורייתא, - ועמש"כ בזה האבהא"ז שם.

**שבת קל"ג א' - הא למה לי קרא דבר שאינו מתכוין הוא,** הרשב"א הק' דמ"ט חשיב כדשא"מ, הרי מתכוין הוא לקציצה אלא שאינו מתכוין לטהר אלא למול, וכה"ג לא חשיב כדשא"מ אלא כמשאצל"ג,[[151]](#footnote-152) דדמי למכבה גחלת של עץ ברה"ר דמתכוין לכבות אלא שא"צ לגופו של כיבוי אלא כדי שלא יזוקו בו רבים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דכיון דלא כתיב בקרא השמר בנגע הצערת שלא תקוץ, אלא השמר בנגע הצרעת, כלומר שלא יטהרנו אלא בהוראת כהן, הרי דהא דאסור לקוץ הבהרת הוא משום דמטהר הוא בקציצתו, וע"כ כל שקוצץ לשם מילה הו"ל דשא"מ אצל טהרה,[[152]](#footnote-153) וכ"נ בפירש"י בסוגיין בד"ה באומר לקוץ ובד"ה באומר אבי.[[153]](#footnote-154)

**ב** הריטב"א כתב די"מ דאין לחלק בין דשא"מ למשאצל"ג אלא בשבת, אבל בשאר דברים אין חילוק ביניהם ושרי בתרוייהו, ומשאצל"ג איקרי דשא"מ, וצ"ב.

**ג** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דכיון דהבהרת אינה בעובי כל הבשר אלא למעלה, ע"כ חשיב דאיכא תרתי, דאיכא קציצת בשר ואיכא קציצת בהרת, וע"כ חשיב כדשא"מ.

**אמר אביי לא נצרכה אלא לר' יהודה דאמר דשא"מ אסור,** הרשב"א בסוגיין ובכתובות ה' ב' הוכיח מהכא דהא דאסר ר' יהודה בדשא"מ הוא מדאורייתא, מדאיצטריך קרא להכי, ולגירסת התוס' ביומא ל"ד ב', הוכיחו כן בגמ', ונתבאר בדף מס' 1.

**מודה ר"ש בפס"ר ולא ימות,** ההשלמה לעיל ע"ה א' הוכיח מהכא דהא דאסר ר"ש בפס"ר הוא מדאורייתא, מדאיצטריך קרא להכי, וכן הוכיח השטמ"ק בכתובות ה' ב' בשם שיטה ישנה, - ועמש"נ בדף מס' 2 בפלוגתת רבוותא אם אף במלאכת שבת אסור פס"ר מדאורייתא וחייבין עליו חטאת.

**אבל אתה עושה בסיב שע"ג רגלו ובמוט שע"ג כתיפו ואם עברה עברה,** הרמב"ן לקמן בסוגיין הק' דכיון דילפינן מקרא דמותר בכה"ג שאינו מתכוין ליטהר, ואף בפס"ר, מ"ט בעינן קרא להתיר מילה במקום שיש בהרת, וכתב דאיצטריך קרא להתיר אפי' מתכוין לקוץ במקום מילה,[[154]](#footnote-155) וכ"כ הר"ן.

אך הרשב"א כתב דהכא לא הותר אלא כשאינו עושה ממש לשום קציצה, אלא מלאכתו הוא עושה וממילא מיקץ קייץ, אך במילה כשיש שם בהרת דהוא קוצץ בידים ומתכוין לקוץ אלא שאין מתכוין לשם קציצת טהרה לא, וע"כ איצטריך קרא להתיר בזה.[[155]](#footnote-156)

**אפי' תימא ר"ש ומודה ר"ש בפס"ר,** הברכ"ש בכתובות סימן ט' סק"א כתב לפרש גדר הא דשרי הכא אף בפס"ר, דכל הא דאסרינן בפס"ר הוא רק היכא דאף בלא כוונה איכא לעיקר החפצא דאיסורא, אלא שבאנו להתיר משום דליכא מעשה עבירה דהגברא, ובכה"ג הוא דמהני הא דהוי פס"ר, דחשיב כמעשה דהגברא, אך בקציצת בהרת דילפינן מקרא דכשאינו מתכוין ליכא לעיקר החפצא דקציצת בהרת, ל"מ הא דהוי פסר, דמ"מ כיון שעושה בלא כוונה אי"ז קציצת בהרת בהחפצא כלל, וכ"ה גם בדבריו שם סימן י"א סוסק"א.

כ"ז אדר פ'

דף מס' 6

**שבת קל"ג א' - באומר לקוץ בהרתו הוא מתכוין,** בפירש"י כתב דהא דהיינו שאומר למוהל לקוץ בהרתו בכונה ליטהר, והמל"מ בפ"י מטו"צ ה"א כתב להוכיח מזה דאיסור קציצת בהרת הוא גם על הנקצץ, דאל"כ מה לי דכונת הנימול היא לטהרו, כיון שכונת המוהל שהוא המוזהר אינה לטהרו אלא למולו, ובסו"ד כתב לדחות, דלעולם האיסור הוא על הקוצץ,[[156]](#footnote-157) ואף דהוא אינו מתכוין לטהר, מ"מ כיון שהוא עושה שליחותו של הנימול וכונת הנימול הוא לטהר עצמו, הוא עובר בלאו, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לגבי מילת קטן, דכל דקאי אב התם אסור אף אחר למולו, ונתבאר להלן.

התוס' כתבו דהא דאמר אביי לעיל דלא נצרכה אלא לר' יהודה, אף דלר"ש נמי איצטריך קרא כשאומר לקוץ בהרתו הוא מתכוין, הוא משום דלישנא דברייתא משמע דאיירי כשאינו מתכוין, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, - והרשב"א כתב דהוא משום דימול בשר ערלתו משמע טפי במתכוין למול ולא לקוץ בהרתו, אלא דלר"ש בע"כ לאוקמה לקרא כשמתכוין לקוץ הבהרת.[[157]](#footnote-158)

**באומר אבי הבן לקוץ בהרת דבנו הוא מתכוין,** הריטב"א כתב דל"ד באומר להדיא, אלא היינו דאנן סהדי דניח"ל בהכי, ועיי"ש דמה"ט לא פרכינן דליעבד בלא כונה, וכ"כ התרוה"ד בסימן רס"ה דאף אם אומר האב שאינו מכוין לקוץ בהרת בנו, א"א שלא יתכוין לכך, וכ"כ האבנ"ז בכ"ד יו"ד סימן ק"ד סק"ז, וסימן רח"צ סק"ג, וסימן ש"ע סק"ו, דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם, דכיון דרוצה בכך בע"כ הוא מכוין.

**ואי איכא אחר ליעבד אחר,** הערוך בע' פסק כתב דהא דאחר מותר למול, הוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, - אך התוס' ביומא ל"ד ב' והרא"ש בפ' הבונה סימן א' כתבו דהא דפריך הוא לפ"מ דס"ד דאביי דשרי ר"ש אף בפס"ר, אך לפ"מ דמסקינן דמודה ר"ש בפס"ר, ליכא נפ"מ בין אב לאחר, וכ"כ הרמב"ן לעיל קי"א א' ובכתובות ו' א' בדעת רש"י,[[158]](#footnote-159) וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין ב', וכ"כ התרוה"ד בסימן רס"ה.

והרמב"ם בפ"א ממילה ה"ט כתב דמילה בין בזמנה ובין שלא בזמנה דוחה את הצרעת, וכ"כ גם בפ"י מטו"צ ה"ה, ולא חילק בין היכא דאיכא אחר להיכא דליכא אחר,[[159]](#footnote-160) והאבהא"ז בפ"א משבת ה"ה סק"ה סוד"ה והנה בדעת הרמב"ם הוכיח מזה בדעת הרמב"ם דאף פס"ר דלא ניח"ל אסור, וע"כ לפ"מ דקי"ל דפס"ר אסור, ליכא נפ"מ בין אב לאחר.[[160]](#footnote-161)

הגר"א ביו"ד סימן רס"ה סקל"ה כתב להוכיח מהכא דמהני שליחות במילה ואף שעושה אחר כאילו עשה בעצמו, דאל"כ מאי פריך דליעבד אחר, הרי המצוה מיוחדת על האב, וכן הוכיח התבו"ש בסימן כ"ח סקי"ד.

והפמ"ג בשפ"ד בסימן כ"ח סקי"ד כתב בדעת הסוברים דל"מ האב לעשות שליח למול, דמ"מ שפיר פריך דליעבד אחר, אף דלא תתקיים עי"ז מצות האב, והיינו משום דהרי צרעת הויא עשה ול"ת, והא דמילה דוחה את הצרעת, הוא משום שנכרתו עלי' י"ג בריתות, ודוקא גוף המילה נכרתו עלי' י"ג בריתות, אך המצוה שעל האב שלא נכרתו עלי' י"ג בריתות, אינה דוחה את הצרעת, וזהו דפריך דליעבד אחר ויתקיים בזה עיקר מצות מילה, ואף שלא יתקיים בזה מצות האב, מ"מ אין בכח מצוה זו לדחות להל"ת ועשה דצרעת, ועד"ז כתבו הבינת אדם בשער או"ה סק"י ד"ה עוד הביא ראי', והאפיקי ים בח"ב סימן ל"ד ד"ה והנלע"ד,[[161]](#footnote-162) - אך בד' הגר"א משמע דמה שהוכיח מהכא דמצי האב לעשות שליח, אי"ז משום דאל"כ היתה מצות האב דוחה לאיסור צרעת, אלא אף דעיקר מצות מילה היא הדוחה, מ"מ כיון שמצות מילה מיוחדת על האב, לא חשיב כאפשר לקיים שניהם במה שאפשר למול ע"י אחר שלא יתקיים בזה חובת האב.[[162]](#footnote-163)

ומצאנו בתשו' חכמי אשכנז וצרפת סו"ס ע"ו בתשו' ה"ר שמואל הלוי בונפונט שפירש להא דמשני הכא בדליכא אחר, דלאו היינו דאיירי בדליכא אחר, אלא היינו דמאחר שאין עיקר המצוה תלוי' למול את בנו אלא באב ה"ה בעיני כמאן דלית אחר במקום מצות האב, דלאב קא מזהר רחמנא ולא לאחר ועיקר המצוה היא בו, ועיי"ש שהביא למה שאמרו ביבמות ע"א ב' דמשכח"ל מילת זכריו שאינה מעכבתו בשעת עשי' כשהי' אביו חבוש בבית האסורין ולא מל אותו אחר, ואכמ"ל.

בפירש"י כתב דהא דפריך דלימול אחר, היינו דימול אחר שאינו חושש לטהרו, ולא ליקו אב להתם, והמל"מ בפ"י מטו"צ ה"א כתב ללמוד מדבריו, דכל שהאב עומד שם, אף שהמל אינו מתכוין לטהרו, אפ"ה עובר בלאו, והיינו משום דהמצוה מוטלת על האב והמוהל שליחותי' דאב קעביד, וכיון דכונת האב הוא לטהרו עובר בלאו,[[163]](#footnote-164) - והעונג יו"ט בסו"ס ק"ג תמה בזה דאף דאת המילה עצמה עושה המוהל בשליחות האב, מ"מ במה שמכוין האב לקוץ את הבהרת, אין המוהל עושה בשליחותו אלא אדעתא דנפשי' קעביד ואינו רוצה בקציצת בהרת, ומ"ט עובר בלאו, - והאפיקי ים בח"ב סימן ל"ד בהג"ה כתב דלא מצינו למימר דיהא המוהל שלוחו לענין המצוה ולא לענין העבירה, משום דאין לחלק מעשה אחד.

בעיקר הך מילתא דכל שכוונת האב לטהר ה"ה עובר, אף דהמוהל אין כונתו לכך, כתב האבנ"ז באהע"ז סימן קל"ד סק"ו להוכיח מזה כמש"כ הקצוה"ח בסימן ער"ה סק"ג דמצרפין מעשה השליח עם כוונת המשלח, וכיון דהמוהל הוא שליח דהאב וכוונת האב היא לטהרו, עובר בלאו.

בהא דכשאין האב עומד שם לא אסרינן מכח הא דהמוהל עושה בשליחות האב, משמע בד' הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ח סקי"ד דהוא משום דכשאין האב עומד שם אין המוהל שליח של האב, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ל"ד בהג"ה, ופירש כן בד' המל"מ, - וצ"ע דא"כ הרי שפיר מצי אחר למול אף כשהאב עומד שם, ויפרשו להדיא שאינו מל בשליחות האב, ומ"ט הצריך רש"י שלא יהא האב עומד שם.

והפמ"ג שם דמשמעות ד' המל"מ היא דכל שאין האב עומד שם אף דהאחר מל בשליחותי' אינו עובר, ולפ"ז ניחא דלא פרכינן שימול כשהאב שם שלא בשליחות האב, דזה אינו טעם שיהא האב אסור למול, כיון דמצות מילה מוטלת עליו, וכל הא דפרכינן דליעבד אחר הוא בשליחות האב, וכמש"כ הגר"א והתבו"ש, ועיי"ש שתמה ע"ז דאם הוא מל בשליחותו מה לי אם הוא עומד שם או לא.[[164]](#footnote-165)

**דליכא אחר,** בפי' ר"ח כתב דהא דאין ממתינין עד שיבא אחר וימול, הוא משום דביטלנו ביום השמיני ימול שהוא עשה, וצ"ע דא"כ מ"ט מילה שלא בזמנה דוחה את הצרעת, כדתניא לעיל קל"ב ב', ומ"ט לא אמרינן דימתין עד שיבא אחר וימול,[[165]](#footnote-166) - והדבר אברהם בח"א סו"ס ל"ג כתב דהוא משום דבמילה שלא בזמנה בכל רגע שאינו מל עובר בעשה, וע"כ ה"ז דוחה לצרעת אף דיכול למול אח"כ,[[166]](#footnote-167) וצ"ע.

\*הטור ביו"ד סימן רס"ו כתב בשם הראבי"ה דאם האב יודע למול, אין לו למול בשבת אם יש אחר שיודע למול, שהרי מילה היא פס"ר לגבי דידי' שהוא מתכוין לתקן את בנו, אבל לגבי אחר לא מיקרי תיקון ושרי.

והתרוה"ד בסימן רס"ה הק' ע"ז, דל"ד למה שאמרו הכא דאי איכא אחר ליעבד אחר, דהכא הוא משום דהאב מתכוין לקציצת הבהרת, והאחר אינו מתכוין אלא למצות מילה ואינו חושש לקציצת הבהרת, אך לענין מילה בשבת, הרי גם אחר מתכוין שיהא נימול, דאל"כ מ"ט הוא בא למול,[[167]](#footnote-168) - ועיי"ש שהק' עוד, דהרי לפ"מ דמסקינן דמודה ר"ש בפס"ר, ליכא נפ"מ בין אב לאחר, ואף דלגבי שבת בעינן מלאכת מחשבת ואפי' פס"ר פטור מה"ת לר"ש, מ"מ כיון דמקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב.[[168]](#footnote-169)

ועיי"ש שכתב לפרש לד' הראבי"ה והטור, דס"ל דקי"ל כר' יהודה דמקלקל בחבורה פטור, והא דאיצטריך למישרי מילה הוא משום תיקון גברא, וכמו שפירש"י בשבת ק"ו א', וע"כ כ"ז הוא כשמל האב דהוא מכוין לתקן את בנו כדי שיהא נקרא שלם, והוי פס"ר לגבי' לענין תיקון גברא, אע"ג דעיקר כונתו היא למצוה וחיובא,[[169]](#footnote-170) אבל אחר דלא איכפת לי' בתיקון התינוק, אינו חייב מדאורייתא,[[170]](#footnote-171) ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לפירש"י, אך למש"כ התוס' דהא דמילה חשיבא תיקון הוא משום תיקון המצוה, אין לחלק בין אב לאחר, וגם לדעת התוס' ודעימייהו דקי"ל כר"ש דמקלקל בחבורה חייב, אין לחלק בין אב לאחר, וע"כ לא נהגו העולם ליזהר שלא ימול האב בשבת, ועמש"כ בזה הגרד"ל שליט"א בקונט' הערות בעניני שבת אות ב'.

\*בקובץ כתבי בית ישראל עמ' רנ"ה הק' הגר"מ שולמן זצ"ל ע"ד הראבי"ה, דלפ"ז דמילה ע"י אחר אינה מלאכה, תהא מילה שלא בזמנה מותרת מדאורייתא ע"י אחר, והא דתנן לקמן קל"ז ב' במילה שלא בזמנה בשבת דחייב חטאת, וכן הא דפליגי תנאי בברייתא שם בזה, הוא רק כשמל האב, או דהני תנאי ס"ל דמקלקל בחבורה חייב, ולא מצינו כן, - ועיי"ש שכתב דלעולם מילה ע"י אחר אסורה מדאורייתא, ואך דמ"מ היכא דאיכא אחר ליעבד אחר, כיון דהאב מתכוין לתקן את בנו, והאחר אינו מתכוין לכך אלא דהוי פס"ר,[[171]](#footnote-172) ועיי"ש שהוכיח כן מד' הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סקי"ג, - אך בד' התרוה"ד מבו' דאחר דלא איכפת לי' בתיקון התינוק, אינו חייב מדאורייתא, וצ"ע.

**כ"ט ב' - א"ל אי שתוקי וכו',** בפירש"י כתב דס"ל כר' יהודה דדשא"מ אסור, - אך בד' היראים בסימן ער"ד והרוקח בסימן נ"ח מבו' דאיירי בספסל גדול וס"ל דלא התיר ר"ש אלא בקטנים, אבל בגדולים לא, - והאו"ז בסימן נ"ה כתב דאיירי בספסל קטן, וס"ל דלא התיר ר"ש אלא בגדולים דלא אפשר, אך בקטנים דאפשר לא.

**גזירה עליתא דשישא אטו עליתא דעלמא,** התוס' הק' ממה שאמרו לקמן צ"ה א' דבמחוזא ליכא למיגזר לאשוויי גומות, משום שהיא מרוצפת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהתם דכל מחוזא היתה מרוצפת, אין לגזור מחוזא אטו שאר עיירות, אבל בעיר אחת גזרינן עליי' זו אטו עליי' אחרת, וכ"כ הסה"ת בסימן רנ"ד, והריב"ש בסימן שצ"ד.[[172]](#footnote-173) - **ב** הריטב"א כתב די"א דהוא פלוגתא דאמוראי, ומשום דלית הלכתא כחד מינייהו, לא חש תלמודא למימר התם ופליגא דר' יצחק. - **ג** הריטב"א כתב דהוא משום דאשוויי גומות לא שכיח כולי האי אפי' בביתא דעלמא כדשכיח חריץ, וע"כ הוא דבעשיית חריץ גזרו אטו עליתא דעלמא, ובאשוויי גומות לא גזרו.

**אימר דאמר ר"ש בגדולים דלא אפשר בקטנים מי אמר,** בפסחים כ"ה ב' פליגי בה אביי ורבא לל"ק אם שרי ר"ש בדשא"מ אף באפשר, ולל"ב לכו"ע שרי ר"ש אף באפשר, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**דאמר עולא מחלוקת בקטנים אבל בגדולים ד"ה מותר,** כ"ה גירסת רש"י והר"ח, וכ"כ התוס' והתוס' הרא"ש דל"ג דברי הכל אסור, דבפ' כל שעה משמע דטפי שרי היכא דאפשר מהיכא דלא אפשר,[[173]](#footnote-174) וכ"כ התוס' בפסחים כ"ה ב' ד"ה אביי, ועד"ז כתב הריטב"א.

אך הרמב"ן הק' על גירסא זו, דמצינו בכ"ד דאסר ר' יהודה בדשא"מ אף היכא דלא אפשר,[[174]](#footnote-175) וצידד דגרסינן דבגדולים ד"ה אסור, והיינו משום דהו"ל פס"ר, אך כתב דממה שהשמיטוה רבותינו הגאונים ולא כתבוה, נראה דל"ג הכי, וכ"כ הריב"ש בסימן שצ"ד, וכן גירסת היראים בסימן ער"ד, והרמ"ך בפ"א משבת ה"ה.

בד' הרמב"ן משמע דטעם הא דאסרינן בגדולים הוא משום דהו"ל פס"ר גמור, וכ"ה להדיא בד' הריב"ש בסימן שצ"ד,[[175]](#footnote-176) אך היראים שם כתב דטעם האיסור בזה, הוא משום דהוא קרוב לפס"ר, ועד"ז כתב הרמ"ך שם דהוא משום דדמי לפס"ר.

ולד' היראים והרמ"ך מתפרש טעם פלוגתא דאמוראי בזה, דמאן דשרי ס"ל דלא אסרו אלא בפס"ר גמור, אך לד' הרמב"ן והריב"ש צ"ע דמ"ט דמאן דשרי, הרי ודאי דמודה ר"ש בפס"ר,[[176]](#footnote-177) וכמשה"ק כן התוס' הרשב"א בפסחים כ"ה ב', ותוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, וי"ל בזה בכמה גווני, **א** בפשוטו צ"ל דפליגי אם בגדולים הוי פס"ר, וע"ד שמצינו בד' התוס' לקמן צ"ה א' דפליגי תנאי במכבד אם הוי פס"ר. - **ב** התורת רפאל בסימן כ"ז כתב דמאן דשרי ס"ל דפס"ר שרי בדרבנן, ועשיית חריץ אינה אסורה אלא מדרבנן, דהו"ל כלאח"י, וכמו שאמרו לקמן מ"ו ב'. - **ג** י"ל דמאן דשרי ס"ל דהיכא דלא אפשר שרי אף אם הוי פס"ר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ן והריב"ש דמבו' בדבריהם דס"ל דההיתר המסוים שהתירו בלא אפשר, הוא רק בהנאה, וכמש"נ בהערה י"ט. - **ד** י"ל דבאמת לא איירי בחד גוונא, דאף דמ"ד דבגדולים ד"ה אסור הוא היכא דהוי פס"ר, מ"מ מ"ד דפלוגתייהו היא בגדולים איירי היכא דאי"ז פס"ר, ומה שאמרו בגמ' דפליגי, היינו דפליגי אם פלוגתייהו היא בגדולים דלא אפשר, או פלוגתייהו היא בקטנים דאפשר.[[177]](#footnote-178)

**הנאה הבאה לו לאדם בע"כ**

**פסחים כ"ה ב' - הנאה הבאה לו לאדם בע"כ,** השערי ישר בש"ג פכ"ה הק' בעיקר מה שאמרו בסוגיין דבאיסוה"נ איכא להתירא דדשא"מ, דלא מצינו להתירא דדשא"מ אלא באיסור התלוי בפעולה ומעשה, אך בהנאה שהוא מידי דממילא, מה נפ"מ בין מתכוין לשאינו מתכוין,[[178]](#footnote-179) - וכתב דהוא משום דלא נאסרה הנאה אלא ע"י השתמשות, והיינו דאין האיסור במה שנהנה גופו, אלא מה שהוא משתמש ולוקח ההנאה, וע"כ כל שנשתמש שלא לכונת השתמשות לקבל תועלת, תליא בדינא דדשא"מ,[[179]](#footnote-180) ועד"ז כתב הקוב"ש באות קט"ז ובח"ב סימן כ"ג סק"ח.[[180]](#footnote-181)

אך בד' רבינו דוד והריטב"א בסוגיין מוכח דכל הא דתלינן לה בדינא דדשא"מ, הוא רק משום דבאה ההנאה לו בע"כ, ונתבאר להלן, והיינו דלעולם עיקר איסוה"נ הוא בהשתמשות דילי' אף שלא ע"י מעשה, ואך דכל שבאה לו ההנאה בע"כ לא חשבינן לה כהשתמשות דילי', אלא ע"י מעשה.[[181]](#footnote-182)

**אפשר וקא מיכוין,** בפירש"י כתב דהיינו דאפשר לו ליבדל וקא מיכוין להתקרב כדי ליהנות מריח של ע"ז, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ההיכל גובהו דנידון סוגיין הוא אף כשדעתו היא על ההנאה.

אך הריטב"א כתב בשם הרא"ה בשם רבו, דלא איירי כשהוא מתכוין ממש להריח, דמה לו לעשות רשעות גדולה כזאת להתכוין ליהנות מריח איסור, ועוד דא"כ אי"ז הנאה הבאה לו "בעל כרחו", אלא היינו שהוא נהנה מאותו ריח,[[182]](#footnote-183) דכל שנהנה מן הריח חשבינן לי' כמתכוין, - ועד"ז כתב רבינו דוד, דאף דאפשר וקא מיכוין הוי בכלל הנאה הבאה לו בע"כ, מכיון שלא בא לכאן ע"מ ליהנות מזה הריח, אלא שבא לכאן לעשות דרכו והנאת הריח הגיעתו מאלי', והא דקא מכוין היינו שהריח ערב לו והוא מתכוין ליהנות ממנו, ולא איירי כשהוא נותן דעתו לקבל הריח וליהנות ממנו, דא"כ אי"ז בכלל הנאה הבאה לו בע"כ, ופשיטא דה"ז אסור, וכ"כ רבינו דוד לקמן בסוגיין לחלוק ע"ד רש"י שם, דכל שנותן דעתו ליהנות אי"ז בכלל הנאה הבאה לו בע"כ, אלא כשהוא עושה דרכו וההנאה באו לו מאילי', אלא שהוא רוצה בהנאה ומתכוין לה.[[183]](#footnote-184)

במש"כ הריטב"א דכל שהוא נהנה מן הריח חשיב כמתכוין, כ"כ בספר הבתים שערי בב"ח שער י"ב, ועד"ז כתב הריא"ז בפירקין ה"א דין י"א דכל שהוא חפץ בהנאה זו חשיב כמתכוין, וכ"נ קצת בפירש"י סוד"ה ה"ג, וכ"כ הח"ח בהל' לה"ר כלל ו' ס"ה ובבמ"ח סקי"ד, - אך צ"ב שהרי בעלמא חזינן דאף היכא דניחא לי' בהכי חשיב כאינו מתכוין, ולדעת הערוך כל הא דמודה ר"ש בפס"ר הוא רק היכא דניח"ל,[[184]](#footnote-185) - וצ"ל דבהנאה שנהנה גופו שאני, דכל דניח"ל בהכי חשיב כמתכוין,[[185]](#footnote-186) וצ"ע.

\*בעיקר מש"כ רבינו דוד והריטב"א דכל שהוא נותן דעתו לקבל הריח וליהנות ממנו פשיטא דאסור, צ"ע מהא דתלינן לקמן בסוגיין בפלוגתייהו לדין הכניסה לרבקה כדי שתינק ותדוש, ולדין שוטח אבידה לצרכו ולצרכה, אף דהתם עיקר ההכנסה לרבקה הוא גם כדי שתדוש, ועיקר שטיחת האבידה היא גם לצרכו.

וצ"ל דכל הא דכשלא באה לו ההנאה בע"כ פשיטא דאסור, הוא באיסוה"נ, דעיקר הא דיש בזה להתירא דאינו מתכוין, ולהתירא דלא אפשר, הוא רק משום דלא חשיב כהשתמשות דילי', וכל שלא באה לו ההנאה בע"כ פשיטא דחשיב כהשתמשות דילי' ואסור, וע"כ ל"ש להתיר בזה משום דלא אפשר, דעיקר התירא דלא אפשר, הוא משום דאי"ז בכלל המעשה, וכל דהוא נותן דעתו לקבל הריח וליהנות דהוי זה כהשתמשות דילי', ל"ב כלל שיהא זה בכלל המעשה, אך בעבודה בפרה ובשטיחת אבידה דבאנו לדון אם הוי זה בכלל המעשה, שפיר שייך התירא דלא אפשר אף כשהוא נותן דעתו לכך.

**לא אפשר,** בביאור האופן דחשיב כלא אפשר נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דכל דלא אפשר כדרכו אלא בטורח גדול חשיב כלא אפשר, והתור"פ הוכיח כן, דאל"כ פשיטא דשרי, דכיון דלא אפשר ולא מכוין מאי הו"ל למעבד,[[186]](#footnote-187) וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין, והראבי"ה בסימן קצ"ד בתו"ד, והמרדכי בע"ז סימן תתט"ו, - **ב** הריטב"א כתב דאפשר היינו בלא שום טורח, וכל דא"א אלא בטורח, הוי בכלל לא אפשר, ומבו' דאף כשאי"ז טורח גדול, מ"מ כל שהוא ע"י טורח, חשיב כלא אפשר. - **ג** בד' המהר"ם חלאוה מבו' דלא חשיב כאפשר אלא כשאפשר בדרך אחרת בשוה, אך כל דא"א אלא ע"י עיקום ואריכות הדרך, חשיב כלא אפשר, והיינו דרק אם אין לו טעם כלל לעשות כן, הוא דחשיב כאפשר.

**ולא מכוין,** הרמב"ן בע"ז ס"ו ב' ובמלחמות בפסחים ע"ו א' הק' דמ"ט יש בזה להתירא דדשא"מ, הרי המתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, וכתב דהוא משום דאי"ז אכילה, ואף לדעת אביי דריחא כטעמא, היינו רק כשבולע ממש את הריח, ומשא"כ הכא דלא בלע לי' ממש לריח, וכ"כ ש"ר בע"ז שם, והר"ן בפ' גיד הנשה לב. מדפי הרי"ף.

ובתשו' הגרע"א שהובאה בחי' רע"א החדש בכתובות ו' א' מבו' דלאו היינו דדינא דשכן נהנה הוא רק בהנאת אכילה, אלא היינו משום דבשאר הנאות כשאינו מתכוין להנאה לא מיקרי כנהנה, וכמש"כ הר"ן בפ' גיד הנשה שם דאף בפס"ר שרי, אך כל דמיקרי נהנה, איכא לדינא דשכן נהנה אף בשאר הנאות, - אך רבים פירשו בדבריהם דעיקר דינא דשכן נהנה הוא רק בהנאת אכילה וביאה ולא בשאר הנאות, ועמש"נ בזה במ"מ לעניני מתעסק דף מס' 2.

**כו"ע לא פליגי דשרי,** התוס' כתבו דמיירי דל"ה פס"ר, דבפס"ר מודה ר"ש, וכתבו דצ"ל דכל הני דמייתי ל"ה פס"ר, - אך המהר"ם חלאוה כתב דהכא שרי אף בפס"ר, משום דכל שאינו מכוין אין הריח גמור ואינו נרגש על תכליתו, והלכך לא חשיב פס"ר,[[187]](#footnote-188) וצ"ב, - והר"ן בחולין בפ' גיד הנשה לב. בדפי הרי"ף כתב דבהנאה שרי אף בפס"ר, דכיון דלא מכוין לה לא חשבינן לה מידי,[[188]](#footnote-189) ועמש"כ לפרש בזה בשערי ישר ש"ג פכ"ו ובחי' הגרש"ש נדרים סימן י"ג, (והחזו"א ביו"ד סימן ל"ה סק"ג פירש לד' הר"ן ע"ד ד' המהר"ם חלאוה דהנאה בלא ניחותא לא חשיבא הנאה).

בד' המהר"ם חלאוה מבו', דאף דהתירא דלא קמכוין הוא רק כשאי"ז פס"ר, וכל הא דשרינן הכא, הוא משום דלא חשיב כפס"ר, דכיון שאינו מכוין אין הריח גמור ואינו נרגש על תכליתו, מ"מ התירא דלא אפשר וקא מכוין לדעת אביי לל"ב, הוא אף בדהוי פס"ר, דהתם הרי ליכא לה"ט דלא חשיב כפס"ר, והיינו דעיקר איסורא דפס"ר הוא משום דחשיב כמתכוין, וע"כ אי"ז טעם כלל שלא יהא בזה להתירא דלא אפשר וקא מכוין, שהרי בלא"ה הוא מתכוין, ומה מוסיף הא דהוי פס"ר, וכן נקטו הפנ"י בסוגיין, והגרע"א לעיל כ"ב ב', עיי"ש, ופירשו כן גם בד' התוס'.

אך בד' התוס' משמע דאף הא דמייתי בסוגיין לדין לא אפשר וקא מיכוין, הוא רק בדל"ה פס"ר,[[189]](#footnote-190) וכ"ה להדיא בד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, ובד' התוס' הרא"ש בב"מ ל' א' ד"ה אף עובד, ובד' המרדכי בע"ז סימן תתט"ו,[[190]](#footnote-191) - ובחי' הגר"ש בכתובות סימן ז' סק"ג כתב בדעתם, דהא דפס"ר אסור, אי"ז משום דיודע שיהא כן והוי כמתכוין, דזה אינו טעם שלא יהא בזה להתירא דלא אפשר וקא מכוין, אלא הוא משום דכל דהוי פס"ר הויא הנטילת נשמה בכלל פסיקת הראש, וע"כ גם ל"ש בזה התירא דלא אפשר, כיון דהוא בכלל עיקר העשי' שבא לעשות.[[191]](#footnote-192)

כ"ח אדר פ'

דף מס' 7

**פסחים כ"ה ב' -** במש"כ התוס' ודעימייהו דאיירי הכא בדל"ה פס"ר, כתב התוס' הרשב"א דהיינו דבהנאת ריח יכולין לסתום פיהם וחוטמיהן, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' דאיירי כגון שיכול לסתום נחיריו שלא יהנה מן הריח, וכ"כ המרדכי בע"ז סימן תתט"ו,[[192]](#footnote-193) - והתוס' הרשב"א כתב דה"נ הוא בההיא דהיו משלשלין את האומנין, דיכולין לסתום עיניהם שלא יהיו ניזונים, וכ"כ התוס' הרא"ש, - וכ"כ הש"ך ביו"ד סימן קמ"ב סקמ"ד דמיירי בענין שיכול לאטום אזניו ולעצום עיניו ולסתום נחיריו שלא יהנה מן הקול והמראה והריח, ובכה"ג הוא דשרי.

והח"ח בהל' לה"ר כלל ו' בבמ"ח סקי"ד בהג"ה עמד בזה, דאף דהיו יכול לסתום נחיריו ולהעצים עיניו, הרי כיון שאינו עושה כן הו"ל פס"ר,[[193]](#footnote-194) וכתב דהוא משום דכל הא דאסרינן בפס"ר הוא רק כשעושה מעשה אלא שאינו מתכוין להאיסור, ובזה הוא דאמרינן דכל דהוי פס"ר הו"ל כמתכוין, אך הכא דממילא הוא מריח ורואה אין לאסור משום פס"ר, ואך שבאנו לדון דכיון דבשעת הליכתו יודע שבאותו הדרך יהנה ע"י ראי' וריח והוי פס"ר חשיב הליכתו כמו שהלך לכתחילה כדי ליהנות, וע"ז הוא דמהני הא דיכול לסתום נחיריו ולהעצים עיניו, דא"א לצרף הליכתו מטעם פס"ר, שהרי ע"י הליכתו אינו מוכרח שיהנה, ולא נשאר אלא הראי' והריח לבד, ובזה לא אמרינן פס"ר כיון דאין בה שום מעשה והיא באה ממילא.[[194]](#footnote-195)

הח"ח שם ס"ו כתב לענין שמיעת לה"ר, דאם בעת שהוא רוצה לישב ביניהם כבר התחילו לדבר דיבורים האסורים, אסור לישב שם, ובבמ"ח שם סקט"ז כתב דהוא פשוט דכיון דבשעה שהוא עושה מעשה דהיינו בשעה שהוא מקרב עצמו לישב ביניהם כבר התחיל האיסור והוא אינו אוטם אזניו, הו"ל פס"ר ממש, וכתב דל"ד לדינא דהכא לפ"מ שביאר לעיל מינה, וכ"כ גם בדבריו שם סקי"ד דהא דבשמיעת לה"ר ל"ה פס"ר, הוא משום דבעת הליכתו והתקרבותו לישב בין החבורה עדיין אינו מוכרח שידברו לה"ר שיחשב עי"ז הליכתו למעשה, - וצ"ב דאף הכא הרי איירי גם כשהריח קיים בשעה שהולך שם, ואפ"ה אמרינן דכיון דיכול לסתום נחיריו לא חשיב כפס"ר, משום דמעשה ההליכה אינו מכריח שיהנה אח"כ, ומ"ש דלענין שמיעת לה"ר כל שכבר התחילו לדבר דיבורים האסורים, חשיב כפס"ר.

**ורבא אמר עד כאן לא קאמר ר"ש אלא היכא דלא אפשר אבל היכא דאפשר לא,** בטעם הא דמודה ר"ש דהיכא דאפשר אסור, כתב רבינו דוד דהוא משום דלא פטר ר"ש אלא בגדולים שא"א לו לטלטלם אלא בגרירה, וע"כ אמרינן דאם עשה חריץ בגרירתו בלא כונה הו"ל "אינו מתכוין גמור", אך בקטנים דאפשר לו לטלטלם שלא בגרירה, אם עשה חריץ בגרירתו, אע"פ שלא עשה אותו בכונה, אין לומר בו שיהא "בלא מתכוין גמור", שאחר שהי' אפשר לו לעשות ד"ז בענין שלא הי' בא לעשות חריץ ועשה אותו בענין שהוא בא לעשות חריץ, ה"ז פושע במלאכתו וחייב, ועד"ז כתב התורי"ד בטעמא דל"ב דאף ר' יהודה שרי היכא דלא אפשר, - ולכאו' המכוון בזה הוא, דרק היכא דא"א לו אלא בגרירה, הוא דלא חשבינן לגרירתו כמעשה עשיית חריץ, כיון דהוא עושה כן לצורך אחר, אך כל דאפשר לו בענין שלא יעשה חריץ והוא גורר בענין שיעשה חריץ, הרי דבמה שהוא בא להוליך המטה בגרירה, חשבינן לי' כבא לעשות חריץ.[[195]](#footnote-196)

\***איכא דאמרי אפשר ולא מכוין היינו פלוגתייהו דר' יהודה ור"ש,** הח"ח בהל' לה"ר כלל ו' בבמ"ח סוסקי"ד הק' במה שאמרו בב"ב נ"ז ב' דהיכא דאיכא דרכא אחרינא רשע הוא, ומ"ט לא שרינן לה מכח הא דאינו מתכוין דשרי אף היכא דאפשר,[[196]](#footnote-197) ולפי' רשב"ם שם אף אם הוא עוצם עיניו רשע הוא, וכתב דצ"ל דבעריות שנפשו של אדם מחמדתן צריך להחמיר יותר, דאף דהוא חושב דלא ניח"ל בהנאה זו, פן יתגבר יצרו עליו בע"כ ויבא להרהר עי"ז.

**לא אפשר ולא קא מיכוין כו"ע לא פליגי דשרי,** ביסוד ההיתר דלא אפשר, דמכח זה שרי אף לר' יהודה דאינו מתכוין כמתכוין, משמע בד' התורי"ד דהוא משום דחשיב דההנאה באה מאלי', ואי"ז מעשה דידי',[[197]](#footnote-198) וכ"כ הברכ"ש בכתובות סימן ז' סק"ו וסימן ט' סק"א, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבחלבים ועריות דלי"ב לפטורא דדשא"מ, וכמש"כ הרמב"ן ודעימי', אף לי"ב לפטורא דלא אפשר.[[198]](#footnote-199)

אך הר"י מלוניל כתב, דעיקר ההיתר דלא אפשר הוא משום דהו"ל כאנוס, והיינו דאף דאי"ז אונס גמור, שהרי בידו להניח את המטה והספסל במקומם ולא להוליכם כלל, וגם ע"י טורח גדול יכול להוליכם בידו, מ"מ כיון שהוא צריך לעשות כן לצורך אחר, לא נתחייב לימנע מכך משום האיסור,[[199]](#footnote-200) וזה ע"ד מה שאמרו בב"ב נ"ז ב' דכל דליכא דרכא אחרינא אנוס הוא.

בשבת קל"ג א' אמר אביי דהא דאיצטריך קרא להתיר מילה במקום בהרת, הוא כר' יהודה דדשא"מ אסור, והמגיני שלמה שם מ"ב א' הק' דהרי הוי לא אפשר,[[200]](#footnote-201) ולל"ב דאביי הרי בכה"ג מודה ר' יהודה דשרי,[[201]](#footnote-202) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המגיני שלמה שם כתב דכל הא דשרי ר' יהודה היכא דלא אפשר הוא רק בגרירה שאינה אסורה אלא מדרבנן, ועיי"ש שפירש כן בסוגיית הגמ' ביומא ל"ד ב',[[202]](#footnote-203) אך בד' התוס' שכתבו דלהך לישנא מותר לבעול בתחילה בשבת אף לר' יהודה, מבו' דהתירא דלא אפשר הוא אף בדאורייתא.

**ב** החזו"א בסימן נ' סוסק"ו כתב דכל הא דשרי ר' יהודה היכא לא אפשר, הוא באיסור של הנאת גוף האדם, דהנאה נוחה להתבטל, דכל שאין לו רצון בהנאה זו לא חשיבא הנאה, או שתלוי בניחותא, כמו הכניסה לרבקה, אך באיסור התלוי במעשה, אסור לר' יהודה אף בלא אפשר, והמשנת ר"א ביבמות סימן ד' הערה ב', כתב די"ל כן מטעם אחר, די"ל דרק בהנאה דהויא מידי דאתי ממילא, בעינן שיקח ההנאה, ובזה הוא דאמרינן דכל שבאה ההנאה מאליו בענין שלא אפשר בע"א שרי, אך באיסור התלוי במעשה ליכא להתירא דלא אפשר, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת כ"ט ב' והריב"ש בסימן שצ"ד דפשיטא להו דהא דאסר ר' יהודה בגרירה הוא אף בגדולים דלא אפשר, ובע"כ דאף לל"ב דשרי ר' יהודה היכא דלא אפשר הוא רק באיסור הנאה, אך בד' התוס' מבו' דהתירא דלא אפשר הוא אף באיסור התלוי במעשה, וה"ז מועיל להתיר לבעול בתחילה בשבת, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בשבת כ"ט ב' בטעמא דמ"ד דבגדולים כו"ע שרי.[[203]](#footnote-204)

**ג** המשנת ר"א ביבמות סימן ד' הערה ג' כתב דהתם דהוי פס"ר, הרי דאף לפ"מ דס"ד דאביי דשרי ר"ש אף בפס"ר, היינו רק בהתירא דדשא"מ, אך התירא דלא אפשר, דהוא משום חיסרון בעשייתו, ל"ש אלא היכא דאינו פס"ר, וכ"כ האשר לשלמה מועד סימן ל"ה.[[204]](#footnote-205)

**ד** י"ל דאף דהתירא דדשא"מ הוא אף במעשה אחד שהוא מתכוין לגוף המעשה אלא שאינו מתכוין לתוצאה האסורה, וכמש"נ בדף מס' 1 מכ"ד, מ"מ התירא דלא אפשר הוא רק בב' מעשים,[[205]](#footnote-206) ולפ"ז י"ל דבמילה דבבהרת דבא לעשות למעשה זה דקציצת הבהרת, ליכא להתירא דלא אפשר.

ולדרך זו ניחא גם הא דתנן בכלאים פ"ט מ"ב דלא ילבש כלאים לגנוב את המכס, ומפרשינן לה בב"ק קי"ג א' דהוא משום דדשא"מ אסור, ולא שרינן לה משום דלא אפשר ולא מכוין דלל"ב שרי לכו"ע,[[206]](#footnote-207) והיינו דכיון דהתם מתכוין לעשות מעשה זה, אף דאין כונתו ללבישה ולהנאה, אלא להבריח מן המכס, ליכא להתירא דלא אפשר, וגם הא דפליגי בסוכה ל"ג ב' אם ממעטין ביו"ט, אף דממעט לאכילה, והו"ל כלא אפשר.[[207]](#footnote-208)

\*במש"כ החזו"א דהתירא דלא אפשר הוא רק באיסורי הנאה, אשר כן נראה בד' הרמב"ן והריב"ש, צ"ב, דהרי הא דמפלגינן לדעת רבא לל"ק בין היכא דאפשר להיכא דלא אפשר הוא גם בשאר איסורים.

וצ"ל בפשיטות, דחלוק הוא הא דלדעת רבא לל"ק שרי ר"ש היכא דלא אפשר, מהא דלל"ב לכו"ע שרי היכא דלא אפשר, דהא דלדעת רבא לל"ק שרי ר"ש היכא דלא אפשר, אין עיקר ההיתר מכח הא דלא אפשר, אלא עיקר ההיתר הוא מכח הא דאינו מתכוין, אלא דל"מ התירא דדשא"מ אלא היכא דלא אפשר, וע"כ הוא דלדעת ר' יהודה דדשא"מ אסור, ה"ז אסור אף בדלא אפשר, וכיון דעיקר ההיתר הוא מכח הא דאינו מתכוין, שרי אף בשאר איסורים, - אך לל"ב דהיכא דלא אפשר לכו"ע שרי, הוי עיקר ההיתר מכח הא דלא אפשר, ומה"ט שרי אף לר' יהודה, (ודעת אביי דלדידי' שרי אף במתכוין), והתירא דלא אפשר הוא רק באיסורי הנאה.

**כי פליגי דלא אפשר וקא מיכוין וכו' אביי כר' יהודה,** בטעמא דאביי דדין לא אפשר וקא מכוין תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, כתב רבינו דוד דהוא משום דר"ש אינו הולך אחר פשיעתו שבתחילה אלא אחר כונתו שבסוף, דמה"ט שרי באפשר ולא קא מכוין, וע"כ לדידי' כל דמכוין אסור אף דלא אפשר, אך ר' יהודה אינו הולך אחר כונתו שבסוף אלא אחר פשיעתו בתחילה, דמה"ט הוא דאסר באפשר ולא קא מכוין, וע"כ כל דאינו פושע בתחילה שרי, אע"פ שהוא מתכוין, וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דמפרשינן בטעמא דרבא דהוא משום דלא א"ר יהודה שאינו מתכוין כמתכוין לקולא.[[208]](#footnote-209)

אך בד' הברכ"ש בכתובות סימן ט' סוסק"א משמע לפרש בע"א, דהוא משום דלר"ש דס"ל דדשא"מ אינו מעשה עבירה, הרי דאף דלא אפשר, מ"מ כיון דבידו שלא להתכוין דעי"ז הוי כלא עשה מעשה כלל, הרי דע"י שהוא מתכוין עושה הוא מעשה עבירה, ולי"ב להתירא דלא אפשר, שהרי כלפי מה שהוא עושה מעשה עבירה ע"י שהוא מתכוין, הוי זה כאפשר, אך לר' יהודה דגם דשא"מ הוא מעשה עבירה, לא הוסיף כלום בכונתו, ויש בזה להתירא דלא אפשר.[[209]](#footnote-210)

בפי' ר"ח כתב דקי"ל כרבא דלא אפשר ומכוין אסור, וכ"כ הרי"ף,[[210]](#footnote-211) ובחי' רבינו דוד עמד בזה, דהרי לא פליגי אביי ורבא אלא לדעת ר' יהודה דלא אזיל בתר כונה, אך לדעת ר"ש דאזיל בתר כונה לכו"ע לא אפשר ומכוין אסור, ומ"ט הוצרך הרי"ף לפסוק כרבא, וכן הק' המאירי.[[211]](#footnote-212)

**שהי' יושב בצילו של היכל ודורש וכו' והא הכא דלא אפשר ומכוין ושרי,** בפירש"י כתב דהי' דורש שם מפני החמה, שאין לך ביהמ"ד מחזיקן, ומבו' דאף שהיתה דעתו על הנאת הצל, מ"מ יש בזה להתירא דלא אפשר,[[212]](#footnote-213) וזה לטעמי' דס"ל דאף כשהוא מתקרב כדי ליהנות מריח ע"ז הוי בכלל הנאה הבאה לו בע"כ, - אך רבינו דוד כתב דאם הי' נותן דעתו לדרוש שם מפני החמה, אין להתיר בזה, דאי"ז הנאה הבאה לו בע"כ, אלא איירי שהי' צריך לדרוש שם במקום רחב שיהא מחזיק את כולן, ולא באו לשם מפני החמה, אלא שהיו רוצים בכך ומתכונים לדבר, וכ"נ בד' התורי"ד.

התוס' הרשב"א לעיל כתב בהא דשרינן בצל ההיכל הוא משום דלא אפשר, דהוא משום דל"ה פס"ר, דלאו הנאה ודאית היא, וכ"כ התוס' הרא"ש, וצ"ב.

בפשוטו מבו' הכא דבמעילה איכא להתירא דלא אפשר, והחזו"א בסימן קכ"ד לדף ל"ג א' הק' במה שאמרו לקמן ל"ג א' דאם הושיט ידו לכלי ליטול חפץ וסך ידו בשמן של קודש שמעל, דמ"ט לא שרי בכה"ג לכתחילה כדין לא אפשר ולא קמכוין, ועיי"ש במש"כ לישב בזה.[[213]](#footnote-214)

אך כבר עמדו בזה די"ל למש"כ הגר"ח דאיסור מעילה הוא משום גזילה, ל"ש בזה כלל התירא דלא אפשר ודלא מכוין,[[214]](#footnote-215) והא דשרינן הכא משום דלא אפשר, הוא משום דבהנאת הצל ליכא משום גזילה, שהרי אין ביד אדם למנוע מחבירו לעמוד בצל כותלו, והאיסור בזה הוא משום איסור קודש,[[215]](#footnote-216) ובזה שפיר איכא להתירא דלא אפשר.

אמנם בד' התוס' בד"ה שאני משמע דנידון הגמ' הכא הוא משום איסור מעילה, וכ"ה להדיא בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש ותור"פ, שדנו בזה מכח הא דאין מעילה במחובר, ולפ"ז מבו' דאף באיסור מעילה שייך התירא דלא אפשר.

אך י"ל כמש"כ האשר לשלמה קדשים סימן מ"ח (ד"ה ובפסחים) דכ"ז הוא משום דאין ההקדש נחסר, ובכה"ג איכא להתירא דלא אפשר, אף דאיסור מעילה הוא משום גזילה, וזה כמו שמצינו לקמן בסוגיין דגם בגזילת הדיוט איכא להתירא דלא אפשר בכה"ג, ונתבאר להלן, ומשא"כ היכא דההקדש נחסר כסך ידו בשמן של קודש, ליכא להתירא דלא אפשר, וזה בכלל מש"כ החזו"א בסימן קכ"ד שם בדרך בתרא.[[216]](#footnote-217)

**שאני היכל דלתוכו עשוי,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאין הנאת צילו נאסרת משום דאי"ז דרך הנאתו, והתוס' כתבו דאף דבמעילה לא כתיב אכילה, מ"מ ילפינן חטא חטא מתרומה דכתיב בה אכילה, אך אך התוס' בסנהדרין פ' א' (ד"ה בשור) נקטו דאיכא מעילה אף בהנאה שלדכה"נ, ועמד ע"ז השעה"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ח, ועמש"כ בזה בקונט' שיעורים וחידו"ת מהגרי"ש כהנמן זצ"ל סימן ז', ואכמ"ל.

**ב** בפי' ר"ח כתב דכיון דהיכל לתוכו עשוי אין קדושה בצילו, ומשמע דהיינו דמה"ט כשנהנה בצילו לא חשיב כלל כנהנה מן ההקדש, כיון דקדושת ההיכל היא לתוכו,[[217]](#footnote-218) וכ"כ המאירי בדרך בתרא, דלא הוקדש ההיכל כלל אלא לתוכו, וע"כ לא חשיב כנהנה מן ההקדש, ועד"ז כתב רבינו דוד כתב דכיון דלתוכו עשוי, אין הצל שחוצה לו חשיב הנאה כלל.[[218]](#footnote-219)

**ג** התוס' הרשב"א כתב דהוא משום דהיכל מחובר הוא ואין מעילה במחובר,[[219]](#footnote-220) והתוס' הרא"ש כתב בשמו דבמחובר ליכא איסור אלא מדרבנן, ועי' בהגה' זהב שבא במש"כ בזה באורך.

\*במש"כ בפירש"י דהא דשרי הוא משום דאי"ז דרך הנאתו, הק' הראשונים דאף דלי"ב מעילה, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן,[[220]](#footnote-221) והתור"פ כתב דכיון דאי"ז אלא מדרבנן לא גזרו במקדש, וצ"ב, - ובחי' רבינו דוד כתב דלא גזרו חכמים היכא דלא אפשר,[[221]](#footnote-222) ובד' הר"ן משמע דלא התירו בכל לא אפשר, אלא הכא מפני צורך הרבים, וכ"נ בד' המאירי.

**ותסברא והאמר וכו' קול מראה וריח אין בהן משום מעילה,** בפירש"י כתב דאין איסורן אלא מדרבנן, אך בחי' רבינו דוד לעיל בסוגיין כתב לדון דאיסורן הוא מדאורייתא אלא שאין בהן מעילה, כמו שמצינו דברים האסורין מה"ת אף שאין בהן מעילה.

בפירש"י כתב דפריך דכיון דמדאורייתא שרי כי לא אפשר אמאי אטרחינהו רבנן, - והתוס' הק' דהרי בגרירה ליכא איסורא דאורייתא, ואפ"ה אסרינן בזה,[[222]](#footnote-223) וכתבו דכיון דאינו אסור אלא מדרבנן לא אסרו היכא שהוא לצורך כדי לתקן בית קדשי הקדשים, וכ"כ הר"ן, - והמהר"ם חלאוה כתב דהיינו דבמקום טירחא כי הא דצריכי למיעבד תיבות, הו"ל למישרי.

**הכניסה לרבקה ודשה כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלא נתכוין לכך ולאו עבודה היא, וצ"ל דאף לל"ק דאסר ר' יהודה בלא אפשר וקא מיכוין, מ"מ לענין עגלה ערופה לא חשיב בכה"ג כעבודה דילי',[[223]](#footnote-224) וצ"ע.

**נזדמנו לו אורחים לא ישטחנה וכו',** בפירש"י כתב דמייתי מהתם דאע"ג דלצרכה הוא והוי לא אפשר, מ"מ כיון דמתכוין להתכבד בשל חבירו חשיב לי' גזל ואסור, והשפ"א הק' דמ"ט חשיב כלא אפשר, הרי יכול לשטחה שלא בפני האורחים, והאבהא"ז בפי"ג מגזו"א הי"א כתב בתו"ד דאיירי בגונא דאינו יכול לשטוח את האבידה אחר שילכו האורחים אלא ע"י טורח.[[224]](#footnote-225)

הקוב"ש באות קי"ד הק', דהיאך מצינו להתיר איסור גזל משום דלא אפשר, והרי אף חייב להציל ממון חבירו מהפסד הבא מאליו, וכתב דשאני הכא דזה נהנה וזה לא חסר, ובכה"ג שפיר איכא להתירא דלא אפשר, - ובשיעורי הגר"ש ב"מ ל' א' סימן נ"ח סק"א הוסיף לפרש, דאיסור גזילה הוא רק כשעושה מעשה השתמשות שלקח מחבירו ונשתמש, אך מה שיש לו הנאה דממילא לא חשיב גזל ושרי, וע"כ אין לאסור בשטיחת אבידה לצרכה ולצרכו, אלא אם לא אפשר וקא מכוין אסור, דחשבינן לה כמעשה השתמשות בשל חבירו.

בב"מ ל' א' איבע"ל בהא דתנן דשוטחה לצורכה אבל לא לכבודו, דלצרכו ולצרכה מאי, ובעי למיפשט מהא דתניא דנזדמנו לו אורחים וכו', ודחי דשאני התם דמקלא קלי לה, ובעי למיפשט מהא דהכניסה כדי שתינק ותדוש פסולה, ודחי דשאני דהתם דאמר קרא אשר לא עובד בה מ"מ, והרא"ש שם בסימן כ' כיון דכיון דלא איפשיטא אזלינן לחומרא, וכ"כ המ"מ בפי"ג מגזו"א הי"א.

והשפ"א בסוגיין עמד בזה, דלפי המבו' בסוגיין דתליא בדינא דלא אפשר וקא מיכוין, הרי דלפ"מ דקי"ל לאסור בזה, יש לאסור שם בודאי, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ האולם המשפט בסימן רס"ז סי"ח, והאהבת חסד בפ"ז בנה"ח סק"ב, וצ"ל לפ"ז דסוגיית הגמ' בב"מ אתיא כר' יהודה לדעת אביי דלא אפשר וקא מיכוין שרי, וצ"ע.

ולכאו' בפשוטו י"ל דב' ענינים הם, דנידון הסוגיא התם הוא אם לצרכו ולצרכה שרי מעיקר הדין, דכיון דהוא נצרך לצרכה, אי"ז גזילה כלל במה שהוא גם לצרכו, ולפ"ז יש להתיר אף דלא אפשר וקא מכוין אסור, אך נידון הסוגיא הכא הוא, דאף דלצרכו ולצרכה אסור דהוי גזילה במה שהוא גם לצרכו, מ"מ יש להתיר בזה מדינא דלא אפשר, - ועמש"כ בזה הפרי יצחק בח"ב סו"ס נ"ז, ובשיעורי הגרח"ש במכילתין סו"ס י"ג בשם הגרב"ד, ובחזון יחזקאל בב"מ פ"ב ה"ט, ובשיעורי הגר"ש בב"מ שם סימן נ"ח, ואכמ"ל.

התוס' בב"מ שם כתבו דהא דמיבע"ל דלצרכו ולצרכה אסור, הוא משום דשמא יניחנה שטוחה יותר מכדי צרכה עד שתתקלקל, והתוס' הרא"ש ותור"פ כתבו דהא דבעי למיפשט מהא דהכניסה כדי שתינק ותדוש פסולה, היינו דס"ד דהא דפסולה הוא משום דחיישינן שמא ישהה אותה לדוש אחר שתפסק מלינוק.

והפרי יצחק בח"ב סו"ס נ"ז רמז להעיר, דאם הא דאסרינן הוא משום דשמא יניחנה שטוחה יותר מכדי צרכה, מה תלינן לה הכא בדינא דלא אפשר וקא מכוין, וכן הק' השפ"א בסוגיין, ועיי"ש מש"כ בזה, ובשיעורי הגר"ש בב"מ שם עמד דאי"ז מתישב בהא דמייתינן מהכניסה כדי שתינק ותדוש, ומש"כ בזה החזון יחזקאל שם.

**זבחים צ"א ב' - והא קא מכבי,** הרשב"א וש"ר בשבת ק"י ב' הק' דמאי פריך הרי אינו מתכוין לכיבוי, וכתבו דהוא משום דפס"ר הוא שיכבה, והוכיחו מזה דפס"ר דלא ניח"ל אסור בשאר איסורי תורה, והאחרונים הק' דהרי באמת לדעת ר"ש דמתיר בדשא"מ, מותר לזלף, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, ועמש"כ בזה הברה"ז והצ"ק בסוגיין, והמג"א בסימן ש"כ סק"כ, והקרבן נתנאל בשבת שם סימן ט', והצל"ח בשבת מ"ב א', והחת"ס בכתובות ו' א', והאבהא"ז בפ"ב ממעה"ק ה"א, ואכמ"ל.

**הא ר' יהודה הא ר"ש,** התוס' וש"ר בכ"ד כתבו בשם הערוך דהא דלר"ש מותר, אף דהוי פס"ר הוא משום דאינו נהנה בכך, ועיי"ש שכתבו לדחות בכ"ד, ונתבאר בדף מס' 3.

אך בפירש"י כתב דאף דפס"ר הוא, מ"מ כיון דאפשר דמזלף לי' בטיפין דקות מאד, ע"כ אף אם מכבה בטיפין גסות הוי דשא"מ, והראבי"ה בסימן קצ"ד כתב דמשמע מדבריו דשרי אף אם ברור שישליך גדולות,[[225]](#footnote-226) ועיי"ש שהאריך דאיסורא דפס"ר הוא רק היכא דא"א שיעשה חפצו בלא המלאכה, - ועד"ז כתב השה"ג בס"פ האורג, דכל מעשה שאפשר לעשות זולת הפס"ר, אף אם עושה אותו בפס"ר שרי, כל שאינו מתכוין לעשותו בפס"ר, - ועמש"כ המרכה"מ בפ"א משבת ה"א ד"ה ונראה פשוט לפרש הטעם בזה, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, ומש"כ עוד לפ"ז.

**שבת ק"ו ב' - הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשמרו ונמצא צבי שמור בתוכו,** הרשב"א כתב דבירושלמי נראה שהתירו לנעול לכתחלה ביתו לשמור ביתו וצבי שבתוכו, דכיון שהוא צריך לשמור ביתו, אע"פ שע"י כך ניצוד הצבי ממילא מותר, ובלבד שלא יתכוין לשמור את הצבי בלבד,[[226]](#footnote-227) והר"ן תמה ע"ז, דאטו מפני שהוא צריך לנעול את ביתו, נתיר לו לעשות מלאכה בשבת, ועיי"ש שכתב דאף אם אינו מתכוין לנעול בעד הצבי, כל שהוא יודע שהצבי בתוכו ושא"א שלא יהא הצבי ניצוד בתוכו אסור, דמודה ר"ש בפס"ר.[[227]](#footnote-228)

ובד' הרשב"א מצינו כמה דרכים, **א** השה"ג בפירקין כתב, דהא דפס"ר אסור, הוא דוקא היכא שבאותו מעשה שעושה הפס"ר אינו מתכוין ואינו עושה דבר היתר עמו, אבל אם באותו הפס"ר שעושה עושה ג"כ דבר היתר עמו ויתכוין גם לדבר היתר, אף אם הוא פס"ר ומתכוין גם לו שרי, - ובחי' הגרש"ש בכתובות סימן ו' סק"ב תמה ע"ז, דהרי בכל דשא"מ הוא עושה המעשה למטרה אחרת, ואפ"ה אם הוי פס"ר אסור, וכ"ש דאם מתכוין לכך אסור, וכן הק' המרכה"מ בפ"א משבת ה"א.

והתפא"י בכלכלת שבת דיני מלאכת שבת סק"ו כתב לפרש בזה, דכל הא דאסרינן כשמתכוין גם להאיסור או בפס"ר הוא רק כשההיתר והאיסור הם בב' מיני פעולות, דכל דמתכוין גם לפעולת האיסור או דהוי פס"ר אסור, ומשא"כ בנועל לשמור הבית ומתכוין גם לנעול בעד הצבי דבפעולת האיסור פתיכא בי' ג"כ עניין היתר, דשמירה אחת עולה לכאן ולכאן,[[228]](#footnote-229) ועד"ז כתב בתשו' ראש הברזל סימן א' ענף ג', וכתב דנתראה פא"פ עם המרכה"מ, והודה לדבריו, ועד"ז כתב הגרש"ש בס' אהל אברהם כתובות עמ' שפ"ג דשאני הכא דהוא מעשה אחד של סגירת הדלת, וע"כ כל שחושב כדי לשמור הבית, אין ע"ז שֵם מעשה צידה, ומשא"כ בשאר דוכתי דהם ב' ענינים ומעשים נפרדים.

**ב** העונג יו"ט בסימן כ"ב כתב דשאני בנעילת בית דאין בה סרך מלאכה אלא מחמת שנכנס הצבי בתוכה נעשה בה מלאכת צידה, וע"כ כיון שהוא מכוין לנעילה לצרכו, לא איכפת לן במה שמכוין גם לצוד, דכיון דנעילה אין בו מלאכה והוא מכוין לנעילה, לא איכפת לן בכונתו לצוד, דהוי כונה לצוד בלי מעשה צידה, דמעשה נעילתו שהוא עושה רמינן לי' אנעילת בית ולא על צידת צבי, ועד"ז כתב החזון יחזקאל בפי"ג ה"ו.

**ג** בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ"ב כתב דשאני הכא דמלאכת ההיתר מוטל עליו לעשות, כגון שצריך לנעול ביתו לשמרו, שהוא דבר ידוע ודרך כל אדם לשמור ביתו, וע"כ אף אם מכוון ג"כ לשמור הצבי הוי מלאכת צידת הצבי טפל לשמירת הבית, דודאי עיקר המלאכה מהנעילה הוא רק לשמירת הבית, ומשא"כ בשאר גווני.

**ד** המרכה"מ בפ"י משבת הכ"ג כתב דבכל מלאכות ודאי דאסור בכה"ג, ושאני מלאכת צידה דאינה מלאכה בידים, ואין עלי' תורת מלאכה אלא ע"י כונה, - ועד"ז כתב בחי' הגרש"ש כתובות סימן ו' סק"ב דבמלאכת צידה אין המלאכה מה שהצבי נשמר, שהרי לא שעשה שום שינוי בצבי, אלא המלאכה היא בהמעשה שעושה שיהי' ניצוד, וע"כ כל שעשה הנעילת דלת למטרה אחרת, אין הנעילה מעשה צידה, ומה שהוא ניצוד ממילא אינו צידה.

**ה** האבנ"ז בסימן קצ"ד סק"ב דצידה בנעילת הדלת הויא כגרמא, כיון שאינו עושה מעשה בגוף הצבי, ואיסורו הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דומיא דזורה ורוח מסייעתו, וע"כ כל שאין עיקר כונתו לשם הצידה, הדר הו"ל כגרמא, וכ"כ בחי' הגרש"ש בכתובות סו"ס ו'.

א' ניסן פ'

דף מס' 8

**סנהדרין פ"ד ב'** **- רב לא שביק לברי' למישקל לי' סילוא וכו' דילמא חביל והו"ל שגגת איסור,** בסוגיית הגמ' מבו' דיש לאסור בזה אף למ"ד דדשא"מ מותר,[[229]](#footnote-230) וצ"ב דכיון דדשא"מ מותר, הרי אף אם חביל בי' לי"ב איסורא, ומ"ט הו"ל שגגת איסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוד"ה ור"ש כתבו דהא דאסרינן בזה הוא משום דחיישינן כשמתחיל להסיר שמא יתהפך דלא סגי אם ל"ה פס"ר ולא יניח בשביל כך,[[230]](#footnote-231) וזה מתישב להתוס' לטעמייהו דפס"ר דלא ניח"ל אסור.[[231]](#footnote-232)

**ב** התוס' הרשב"א והתוס' הרא"ש בפסחים כ"ו ב' פירשו בתחילת דבריהם, דהוא משום דאף לר"ש דשרי בדשא"מ, מ"מ אם נעשה האיסור הו"ל איסור גמור,[[232]](#footnote-233) וצ"ב דא"כ במה פליגי ר' יהודה ור"ש בדין דשא"מ, כיון דאף לר"ש אם נעשה האיסור הו"ל איסור גמור, והתוס' הרשב"א שם בסו"ד כתב דבשבת שרי, משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה.[[233]](#footnote-234)

**ג** התוס' הרשב"א בפסחים כ"ו ב' כתב בשם ר"י דהוא משום דחיישינן כשיסיר הסילוא, יסבור שטוב לו להסירה ע"י חבורה, וכיון שיעשה לתקנת חבירו יסבור שהוא מותר, ונמצא שעושה חבורה במתכוין, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה שם כ"ה ב', דהוא משום דחיישינן שמא יעשה חבורה במתכוין.

**ד** בחי' רבינו דוד ובחי' הר"ן כתבו בשם התוס' דלא הותר דשא"מ בשאר איסורי תורה, אלא באיסור לאו, אך באיסור מיתה אסור אף דשא"מ,[[234]](#footnote-235) ובתו"ד מבו' דה"ז אסור מדאורייתא (ומה"ט הוא חייב חטאת וגלות), ורק בשבת שרי, משום דבעינן מלאכת מחשבת.

**ה** בחי' רבינו דוד כתב דחיישינן שיסבור לחבול בו לצורך הסילוא, ויטעה ויחבול במקום אחר שאין מועיל לסילוא,[[235]](#footnote-236) וכיון שהוא מתכוין להוציא דם, אלא שהוא טועה ועושה כן במקום אחר, ל"ה כדשא"מ, וכ"נ בד' הר"ן.[[236]](#footnote-237)

**ו** בד' הגרע"א במערכה י' סק"ג מבו' דיש לפרש, דאף דדשא"מ שרי מדאורייתא, מ"מ כל דאם הוי פס"ר הו"ל שגגת סקילה, החמירו חכמים לאסור אף כשאי"ז פס"ר, וכ"ה מבו' בד' התוס' (ד"ה ור"ש) שפירשו כן בתחילת דבריהם דהחמירו חכמים לאסור דשא"מ בשגגת סקילה.[[237]](#footnote-238)

**אי הכי אחר נמי, אחר שגגת לאו,** הגרע"א במערכה י' סק"ג הק' דלרב לטעמי' דס"ל דדשא"מ אסור, מ"ט שרי באחר, וכתב דבע"כ הוא משום דאינו מצוי שיחבול להוציא דם, אלא דבאיסור סקילה חיישינן לאינו מצוי.[[238]](#footnote-239)

אך התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים כ"ו ב' כתבו דהא דשרי בשגגת לאו, אף דאסור להכניס עצמו לספק איסור דאורייתא, הוא משום דאפי' אם עושה חבורה כיון שאינו מתכוין לי"ב איסורא, ולא אסרו בשגגת סקילה, אלא משום דשמא יעשה חבורה במתכוין, וצ"ע היאך הוא מתישב לרב לטעמי' דדשא"מ אסור.[[239]](#footnote-240)

**והא דתנן מחט וכו' ליחוש דילמא חביל והו"ל שגגת סקילה,** בחי' רבינו דוד ובחי' הר"ן הק' למש"כ בשם התוס' דטעם הא דחיישינן דילמא חביל והו"ל שגגת סקילה, הוא משום דלא הותר דשא"מ אלא באיסור לאו, דא"כ מאי פריך מהתם, הרי בשבת הותר דשא"מ אף באיסור סקילה, משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה,[[240]](#footnote-241) - ועד"ז הק' התוס' הרשב"א בפסחים כ"ו ב', למש"כ שם דלא הותר דשא"מ באיסור סקילה אלא במלאכת שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכתב דמשו"ה ל"ה שרי בפס"ר, עיי"ש, ולכאו' מכוון דבריו דאיירי הכא בגונא דהוי פס"ר, וע"כ יש לאסור בזה אף בשבת.

אך בחי' רבינו דוד ובחי' הר"ן כתבו דאין לומר דהוי פס"ר, דא"כ אפי' בשגגת לאו אסור בפס"ר, והיינו דהכא לא פרכינן אלא משום דהוי שגגת סקילה, (ומכח מה שנתחדש הכא דלא הותר דשא"מ באיסור מיתה), ואם הוי פס"ר הרי יש לאסור אף באיסור לאו, ואי"ז ענין לסוגיין.

וי"ל למש"כ בחי' הגר"ח בפ"י משבת דהתירא דפס"ר דלא ניח"ל הוא רק בפטורא דדשא"מ דכל התורה, אך פטורא דדשא"מ בשבת משום דל"ה מלאכת מחשבת הוא רק כשאין המלאכה בדעתו, אך כל שיודע שתעשה המלאכה אף דלא ניח"ל הו"ל מלאכת מחשבת, - ולפ"ז ניחא, דאף דאיירי בפס"ר, מ"מ באיסור לאו כה"ג שרי משום דלא ניח"ל,[[241]](#footnote-242) אך במלאכת שבת דהוא איסור סקילה יש לאסור בזה, דלי"ב להתירא דדשא"מ בשבת, משום דהוי פס"ר, ואף דלא ניח"ל.[[242]](#footnote-243)

למש"כ רבינו דוד והר"ן דהא דאסרינן בשגגת סקילה, הוא משום דחיישינן שיטעה ויחבול בו במקום אחר שאינו צורך הרפואה, צ"ל דהא דפרכינן עלה ממחט, אף דבע"כ דאיירי כשאינו מוציא דם,[[243]](#footnote-244) הוא משום דגם התם יש לחוש שיטעה ויוציא את הקוץ בדרך שידוע שיצא דם, ועד"ז צ"ל למש"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש דהא דאסרינן בשגגת סקילה, הוא משום דחיישינן שיסבור שטוב לו להסירה ע"י חבורה.

\*התוס' בד"ה ור"ש כתבו בהא דהלכה כר"ש בגרירה דאי"ז שגגת סקילה, משום דהוי כלאח"י ומשאצל"ג, ועוד דאפי' לר' יהודה כל אין מתכוין דלא פס"ר פטור מדאורייתא דל"ה מלאכת מחשבת, - וצ"ע דאם מכח הא דדשא"מ ל"ה מלאכת מחשבת, לא חשיב כשגגת סקילה, א"כ מאי פריך הכא מההיא דמחט ליטול את הקוץ, הרי התם לא חשיב כשגגת סקילה, משום דהוי דשא"מ ול"ה מלאכת מחשבת,[[244]](#footnote-245) - אך המהרש"א פירש לד' התוס' בע"א, ולפ"ז ניחא,[[245]](#footnote-246) אך עיקר דבריו צ"ב.

הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש ענין הסכנה, כתב דהא דפריך דליחוש דילמא חביל וכו', הוא משום דלאו סכנה היא ולאו חולי הוא כלל והו"ל למישבקי' עד מוצ"ש דלא ליעול לספק חילול שבת, וזה לפ"מ שפירש שם בהא דאסרינן ליטול קוץ לאב, הוא משום דאפשר ע"י אחר, וכ"כ רבינו דוד והר"ן.

אך למש"כ הסה"ת בסימן רנ"ד והתוס' בכ"ד דהא דשרי במחט ליטול את הקוץ אף דיש בזה איסור דרבנן, הוא משום צער, ונתבאר להלן, מבו' דא"צ להמתין למוצ"ש, ובע"כ דהא דפריך הא דליחוש דילמא חביל, הוא משום דהא דאסרינן בשגגת סקילה הוא אף היכא דא"א בענין אחר.

**מאן שמעת לי' וכו' ור"ש האמר כל משאצל"ג פטור עלי',** בפשוטו היינו דלא אסרו בדשא"מ, הוא משום דהו"ל שגגת סקילה, אך הכא דהו"ל משאצל"ג דאי"ז אסור אלא מדרבנן, שפיר מהני התירא דדשא"מ, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה ור"ש שכתבו בהא דשרי ר"ש בגרירה, דהוא משום דהוי משאצל"ג, וכתבו דה"נ יש להתיר במיחם שפינהו משום דהוי משאצל"ג.

אמנם הנה הסה"ת בסימן רנ"ד כתב דהא דשרי ליטול את הקוץ, אף דמשאצל"ג אסור מדרבנן, הוא משום דבמקום צער התירו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה,[[246]](#footnote-247) וכ"כ התוס' בשבת ק"ג א' ד"ה לא צריכא וביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ ובכתובות ו' א' ד"ה האי מסוכרייתא, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בן מתתי', - וצ"ע דמ"ט בעינן להתירא דמקום צער, ולא שרי מדינא.

ובד' התוס' שם מבו' דהוא משום דהו"ל פס"ר, וע"כ אין להתיר אלא משום צער, וזהו שהוכיחו מזה שלא כד' הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכ"כ התוס' בשבת ק"ז א' ד"ה וממאי,[[247]](#footnote-248) - אך צ"ב דמנ"ל הך מילתא דהתירו משום צער אף בפס"ר, הרי י"ל דלא שרי אלא היכא דל"ה פס"ר, דבכה"ג שרי מדינא.

ובד' היחוסי תנו"א שם מבו' דאף דאי"ז אלא חששא בעלמא דדילמא חביל, מ"מ לא שרינן אלא במקום צערא, וצ"ל לפ"ז דאף דהו"ל משאצל"ג, חשבינן לה כשגגת סקילה, כיון דכל דצריך לה חייבין ע"ז סקילה, ולא הותר אלא משום דהוא מקום צער, וצ"ע.

התוס' בשבת וביומא שם הק' ע"ד הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ממה שאמרו הכא דהא דשרי במחט ליטול את הקוץ הוא משום דהוי משאצל"ג ושרי במקום צער, ולא התירו מכח הא דלא ניח"ל, וכן הק' הסמ"ג לאוין ס"ה, וכעי"ז הק' התוס' בכתובות שם.[[248]](#footnote-249)

וצ"ע דהרי מה שהוצרכו הכא לה"ט דמשאצל"ג, הוא משום דלא התירו דשא"מ היכא דהוי שגגת סקילה, וא"כ הרי שפיר י"ל דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ומ"מ בשבת דהוא איסור סקילה לא התירו אלא משום דהו"ל משאצל"ג,[[249]](#footnote-250) ולכאו' מוכח כן, שהרי דעת התוס' בכתובות שם דפס"ר דלא ניח"ל אינו אסור אלא מדרבנן, (וגם ביומא שם ס"ל דבמלאכת שבת אינו אסור אלא מדרבנן), וא"כ מ"ט הוצרכו הכא להא דהו"ל משאצל"ג, ובע"כ דהוא משום דלא התירו דשא"מ בשגגת סקילה, ועי' בתשו' משנת ר"א סימן ה' סקט"ז שעמד בכעי"ז, וצ"ע.

\*התוס' בסוד"ה מאן שמעת לי' כתבו דשמואל ס"ל דמקלקל בחבורה פטור, והוכיחו כן מהא דאמר שמואל דמפיס מורסא פטור ומותר, ומדמי לה למחט ליטול את הקוץ, ומהא דשרי ליטול את הקוץ בע"כ דס"ל דמקלקל בחבורה פטור, דמטעם משאצל"ג לא שרינא, דהא ס"ל לשמואל דחייב.

ובחי' הגרע"א תמה ע"ז דאכתי תיקשי מ"ט שרי שמואל במפיס מורסא, הרי אי"ז מקלקל, ומטעם משאצל"ג אין להתיר דהא ס"ל לשמואל דחייב, ובע"כ דלא קאמר שמואל אלא לתנא דמתניתין פטור ומותר, ואיהו לא ס"ל, וכמש"כ כן התוס' בשבת ג' א' (ד"ה הצד נחש) ובזבחים צ"ב א' (ד"ה במלאכה שאצל"ג), וא"כ ה"נ י"ל בההיא דמחט ליטול את הקוץ.

ולכאו' יש מקום לישב, למש"כ התוס' בכ"ד דמפיס מורסא חשיב כדשא"מ, ואסור משום פס"ר, ולפ"ז י"ל דלמש"כ התוס' ביומא ל"ד ב' דפס"ר דלא ניח"ל אינו אסור בשבת אלא מדרבנן, משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ע"כ התירו לזה במקום צער,[[250]](#footnote-251) והגרע"א שהק' כן, הוא לטעמי' דס"ל דמפיס מורסא לא חשיב כדשא"מ, ונתבאר במקומו.

\*הרמב"ם בפ"י משבת הי"ז כתב דהמפיס מורסא להוציא הליחה ה"ז מותר, והמ"מ שם הק' דלפ"מ שפסק הרמב"ם דמשאצל"ג חייב עלי', מ"ט שרי להפיס מורסא, ובחי' הגר"ח שם כתב דהוא משום דהוי דשא"מ, ואף דהוי פס"ר, מ"מ כיון דלא ניח"ל שרי, ואף דלי"ב להתירא דדשא"מ דשבת משום מלאכת מחשבת, מ"מ יש בזה להתירא דדשא"מ דכל התורה, עיי"ש.

והעירו בזה, דלפ"מ שאמרו בסוגיין דלא הותר דשא"מ באיסור סקילה, וכל הא דשרי במחט ליטול את הקוץ הוא משום דהוי משאצל"ג או מקלקל, א"כ מ"ט שרינן במפיס מורסא משום דשא"מ, - וי"ל כמש"כ בתשו' משנת ר"א סימן ה' סקי"ט דהא דהתירו בזה אף דהוי שגגת סקילה, הוא משום צערא, והא דאסור בן להקיז דם לאביו, הוא משום דאפשר להקיז ע"י אחר, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה במה שהוסיף בזה, ואכמ"ל.

1. ונפ"מ רבתא לדינא בפלוגתת הראשונים שם הוא אימתי מצינו להתיר דשא"מ אף באיסור מיתה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והשטמ"ק בכתובות ה' ב' כתב בשם מורו, דאף דאסר ר' יהודה בדשא"מ מדאורייתא, מ"מ אינו חייב חטאת, ולא נתפרש בדבריו אם היינו בכל איסורי תורה, או אי"ז אלא במלאכת שבת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה השטמ"ק בכתובות ה' ב' כתב בתו"ד די"ל דכל הא דמבו' התם דהוא אסור מדאורייתא, הוא היכא דהוי פס"ר, דאף לפ"מ דס"ד דלר"ש אף בפס"ר ליכא איסורא דאורייתא, מ"מ ידע דלר' יהודה חמיר לי' פס"ר משאר דשא"מ, וצ"ב, - והגרע"א במערכה י' ס"ק ה' ו' כתב לדון דדעת רב דלא אסר ר' יהודה בדשא"מ בשאר איסורין אלא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ לדון בדעת אביי בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרשב"א שם נקט בדעת מקצת מרבותינו הצרפתים דאף בשאר איסורי תורה אין דשא"מ אסור אלא מדרבנן, וכן נקט הריטב"א בשבת קכ"א ב' בדעת רש"י, ותמהו ע"ז מסוגיית הגמ' שם קל"ג א', וגם בד' הרשב"א בשבת שם מבו' שפירש דהנידון אם דשא"מ אסור מדאורייתא, הוא גם בשאר איסורי תורה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והשטמ"ק בכתובות ה' ב' כתב בשם שיטה ישנה, דאף דאסר ר' יהודה בדשא"מ מדאורייתא, מ"מ אינו חייב חטאת, ולא נתפרש בדבריו אם הוא רק במלאכת שבת, או בשאר איסורים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. והח"ח בהל' לה"ר כלל ו' בבמ"ח סוסקי"ד כתב לגבי איסור הסתכלות בעריות דדעת הרבה מהראשונים דר' יהודה גופי' מודה דדשא"מ מותר מה"ת, וצע"ג דכ"ז הוא במלאכת שבת, אך בשאר איסורים ודאי דאסר ר' יהודה מה"ת. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"כ התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ בתו"ד, דאם בשאר איסורי אסור מדאורייתא משום דל"ב בהו מלאכת מחשבת, ראוי לגזור לגבי שבת מדרבנן להשוותו לשאר איסורין אע"ג דמדאורייתא שרי משום מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם מצינו בד' הרשב"א וש"ר בשבת ק"י ב' שכתבו דפס"ר דלא ניח"ל אסור בכל התורה, ולא הותר אלא בשבת משום דבעינן מלאכת מחשבת, ומבו' דמכח הא דל"ה מלאכת מחשבת לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-9)
9. עיי"ש שהוכיח דצירוף הוא מדאורייתא, ממה שדנו בגמ' בדין מיחם שפינהו ובדין הטלת עששיות בדין דשא"מ, ולעולם לא אשכחן תנא דאמר מתכוין ושאינו מתכוין או מלאכה שאינו צריכה לגופה אלא באיסורא דאורייתא [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' בדעת רש"י צ"ל, דבחפירת גומא דכל שעושה כדרכו ה"ז אסור מדאורייתא, הרי דאף בגונא דעושה כן כלאח"י דאי"ז אסור אלא מדרבנן אסרו חכמים בדשא"מ, ורק בצירוף דל"ה מלאכה כלל אלא מדרבנן, לא אסרו חכמים בדשא"מ, ומצאנו בד' ההשלמה בשבת מ"א ב' שכתב לחלק כן בדין פס"ר, עיי"ש, - והצל"ח בשבת מ"א ב' כתב בדעת רש"י, דר' יהודה גופי' אסר בדשא"מ אף באיסור דרבנן, אך אביי לא ס"ל כוותי' אלא באיסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל מ"ב א', ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דס"ד דפלוגתא דר' יהודה ור"ש בדין דשא"מ תליא בפלוגתייהו בדין משאצל"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ל דאף דשאר פטורי מלאכת מחשבת כמקלקל, לא ילפינן מינייהו לכל התורה, היינו משום דהתם הוי הפטור משום גוף המלאכה דאין ע"ז חשיבות מלאכה, וליכא למילף מינה לשאר איסורי תורה, דלא תלי האיסור בתורת מלאכה, ומשא"כ בפטורא דדשא"מ דאין הגריעותא בחשיבות המלאכה, אלא הוא פטור בחיוב הגברא דאינו מתחייב על מלאכה הנעשית באינו מתכוין, משום דלא חשיב כמעשה דילי' או מטעמים אחרים, שפיר יש ללמוד משבת לשאר איסורי תורה. [↑](#footnote-ref-13)
13. וזה לפ"מ שפירש"י ביבמות שם ד"ה ואפי' מוכרי כסות, אך הרמב"ן וש"ר שם פליגי ע"ד רש"י, וכתבו דהתירא דדשא"מ לא נלמד מהתם, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג פירש לדבריהם דהתירא דדשא"מ הוא מסברא. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולכאו' לפ"מ שנחלק בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ע"ד המקו"ח בפטורא דמתעסק, וכתב דדוחק הוא לחלק בין עבירה שיש בה מעשה לאין בה מעשה, ה"נ הוא בהתירא דדשא"מ דהוא אף בעבירה שאין בה מעשה, - אך תיקשי לפ"ז באיסורא דבל יראה דכל שאינו יודע שיש לו חמץ בביתו מ"ט לי"ב להתירא דדשא"מ, ואין לומר דהוא משום דהוי פס"ר, דמלבד דאי"ז מתישב לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, (ולדידי' תיקשי דגם כשיודע שיש חמץ בביתו ולא ניח"ל בזה, מ"ט לי"ב להתירא דדשא"מ), גם הרי בגל' הגרע"א ביו"ד סימן פ"ז ס"ו כתב לדון דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, ובע"כ דלא נחלק הגרע"א אלא בפטורא דמתעסק, אך התירא דדשא"מ ודאי דהוא רק באיסור שע"י מעשה, דכל דאין האיסור במה שהוא עושה מעשה, אין מקום להצריך לכונתו. [↑](#footnote-ref-15)
15. והקוב"ש בפסחים אות קי"ז ובח"ב סימן כ"ג פירש בזה למש"כ הראשונים דבחלבים ועריות ליכא להתירא דדשא"מ, ויתבאר בעזה"י במקומו, ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו בזבחים צ"א ב' בכיבוי אש המזבח דאינו מתכוין מותר, אף דאיסור כיבוי אש המזבח הוא אף כשנתעצלו הכהנים וכבה האש כמש"כ הרמב"ן בפר' צו, וכתב דצ"ל דליכא איסורא בנכבית מאלי' אלא בנכבה כל אש המזבח דבעינן אש תמיד תוקד, אבל בכיבוי מקצת האש מאלי' ליכא איסורא, ובזבחים שם איירי בכיבוי מקצת האש, - והחלקת יואב בסימן ו' בהג"ה הק' מהא דאיכא להתירא דדשא"מ בגילוח דנזיר, אף דאסור אף כשמגלח ע"י אחר, וכמדומה ששמעתי מהגרש"מ דיסקין זצ"ל שהק' טפי, שהרי נזיר מצווה בגדל פרע שער ראשו, וא"כ כל שמגלח שער ראשו בדשא"מ, אף דאינו עובר בהלאו דגילוח, מ"מ ה"ה מבטל למצות גידול פרע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואף דהו"ל פס"ר, מ"מ כל דלא ניח"ל עכשיו לשהות במקדש הוי פס"ר דלא ניח"ל דלדעת הערוך שרי, - ועוד יש לדון דא"א לאסור בכה"ג משום פס"ר, דרק כשמכוין לעשי' אחת והוי פס"ר שיעשה איסור אסרינן משום פס"ר, אך כל שאינו מכוין למידי, ל"מ הא דהוי פס"ר. [↑](#footnote-ref-17)
17. והיינו דאף אי נימא דהא דצריך לצאת הוא משום דהוי פס"ר, מ"מ בגונא שאינו יודע מכך הי' לנו להתיר לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, וגם לדעת הערוך הי' לנו להתיר משום דהו"ל כפס"ר דלא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומה"ט אסור כהן ליכנס לאהל המת, אף שאינו מתכוין אלא ליכנס למקום זה, ואין כונתו להיות באהל המת, - אך זה ניחא באיסור ביאה לאהל המת, אך באיסור לא יטמא, ודאי דכל שאינו מתכוין ליטמאות חשיב כדשא"מ, ואפ"ה הדבר ברור דאסור ליטמאות מן המת אף דאינו מתכוין לכך, ואין לומר דהוא משום דהוי פס"ר, שהרי לדעת הערוך פס"ר דלא ניח"ל שרי. [↑](#footnote-ref-19)
19. וצ"ל לפ"ז דהא דנשמט הברזל מקתו והרג חייב גלות, אף דהוי כדשא"מ, הוא משום דדוקא לענין חיוב מיתה איכא לפטורא דדשא"מ, אך חיוב גלות הוא אף בדשא"מ, וכבר תמהו על מש"כ בתשו' בנין ציון ח"א סו"ס קי"א דגם בגלות איכא לפטורא דדשא"מ, - ויש להסתפק אם היינו דגזה"כ הוא בחיוב גלות דלי"ב לפטורא דדשא"מ, וע"ד שכתב בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ה סק"ב בשם הגר"ח מוואלוזין דגזה"כ הוא דבחיוב גלות ליכא לפטורא דמתעסק, או דהיינו משום דלחיוב גלות ל"ב מעשה גמור דילי', ובהערות לשיעורי הגר"ש סנהדרין ע"ז א' אות תרל"ב הוכיח מד' הרא"ה והמאירי דחייב גלות מדינא דשמירת גופו עליו אף כשאי"ז מעשה אדם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. והגרי"ג אדלשטיין שליט"א הק' במה שאמרו במכות ח' ב' דס"ד דמכה אביו בשוגג יהא חייב גלות, דלמש"כ התוס' בסנהדרין דבמכה אביו איכא להתירא דדשא"מ, מ"ט יהא חייב גלות, הרי באופן הרגיל הו"ל כדשא"מ, - אך כבר נתבאר דדעת הר"ח והערוך דגם ברציחה איכא לפטורא דדשא"מ, ואפ"ה בחיוב גלות ליכא לפטורא דדשא"מ, וה"נ במכה אביו דכוותה. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"נ גם ממש"כ הח"ח בהל' לה"ר כלל ו' בבמ"ח סקי"ד דגם באיסור שמיעת לה"ר איכא להתירא דלא אפשר ולא קא מכוין, וי"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. וזה מתישב גם אי נימא דהתירא דדשא"מ הוא משום דלא חשיב כמעשה דידי' אלא כנעשה מאליו, דכ"ז הוא באיסורים דכל החפצא דאיסורא הוא במעשה האדם, אך באיסורים דהחפצא דאיסורא הוא בתכלית המעשה, הרי דהגם דאין האדם חייב ע"ז אלא כשעשה כן בידים, אף בדשא"מ חשיב דעשה כן האדם בידים. [↑](#footnote-ref-23)
23. אמנם יש מקום לפרש דפלוגתת רש"י ותוס' בעשיית אהל, הוא בעיקר מה שאסרו חכמים באהל עראי, אם הוא דחשבינן לה כנעשה אהל למטה, וע"כ שפיר שייך בזה התירא דדשא"מ, דאף דהוא מתכוין להנחת החבית וכו', מ"מ אינו מתכוין להאהל שנעשה עי"ז, או דאסרו לגוף עשיית מבנה האהל, וכיון שהוא מתכוין לכך לי"ב להתירא דדשא"מ, ונתבאר בזה במקומו, - וגם במה שנחלקו בגיזה, יש מקום לפרש דטעמא דרש"י דשייך בזה התירא דדשא"מ, הוא כמש"כ בכ' הגר"ח בבכורות שם דעיקר איסור גיזה הוא בלקיחת הגיזה, וע"כ כל שגוזז ואינו מתכוין ללקיחת הגיזה הוי כדשא"מ, דומיא דקציצת בהרת ודתולש עולשין דחשיבי כדשא"מ, ועד"ז כתב השפ"א בבכורות שם.

    אך ממש"כ התוס' דבזה תליא דין הקזת דם במקום שעושה מום, מבו' דנחלקו ע"ד רש"י ביסוד הדברים, דלדעת רש"י אף שהוא מתכוין למעשה האסור אלא שאינו מתכוין להחפצא דאיסורא חשיב כדשא"מ, ולדעת התוס' כל שהוא מתכוין למעשה האסור, אף שאינו מתכוין להחפצא דאיסורא, ל"ה בכלל דשא"מ. [↑](#footnote-ref-24)
24. והיינו דפלוגתת רש"י ותוס' היא כשהוא מתכוין להמעשה האסור, אלא שאינו מתכוין להחפצא דאיסורא, כעושה אהל עראי, שהוא מתכוין להעמדת דבר זה, אלא שאינו מתכוין לעשיית אהל, אך היכא דנכלל בעשייתו תרי מילי, ואינו מתכוין כלל להעשי' האסורה, הוי כדשא"מ. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפ"י משבת שכתב דהצד נחש כדי לינצל מנשיכתו חשיב כדבר שאינו מתכוין, וכ"נ בספר הבתים שערי המלאכות שער ב', והרי דאף דהוא מתכוין למעשה הצידה, מ"מ כיון דאינו מתכוין להביא את הנחש תחת שליטתו אלא למנעו מלילך, חשיב כדשא"מ, והיינו משום דס"ל דעיקר מלאכת צידה היא בהבאת הבע"ח תחת שליטתו, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-26)
26. וכבר עמד ע"ז המאירי שם דמה ענין פס"ר בדבר המתכוין ואין כאן אלא טעם משאצל"ג, ועיי"ש במש"כ לדחוק בזה, - אך בד' התוס' וש"ר שדנו התם משום פס"ר דלא ניח"ל, מבו' דיש בזה להתירא דדשא"מ. [↑](#footnote-ref-27)
27. והריב"ש בסימן שצ"ד כתב דהא דחשבינן לה כדשא"מ, הוא משום דהעור עיקר ההפשטה, וע"כ אף שהוא מכוין להפשיט בשביל הבשר חשיב כדשא"מ, משום דל"ד להפשט אילים שבמשכן, וכ"ה מבו' בפירש"י בשבת שם (ד"ה ודקשיא לך), - והיינו דכיון דהפשט אילים שבמשכן הי' לצורך העור, ע"כ אמרינן דעיקר מלאכת מפשיט היא ביצירת העור, וכל שאינו מתכוין להפשיט בשביל העור, הו"ל כדשא"מ. [↑](#footnote-ref-28)
28. והתם הוא מחודש טפי, שהרי כונתו לעשיית נקב דהוא הדבר האסור, אלא דאין כונתו לעשיית הנקב באופן האסור, ובזה הי' מקום לומר דכל דנעשה הנקב באופן האסור, חשיב כמתכוין למלאכה, ול"ד לשאר דוכתי דנכלל בעשייתו תרי מילי, ובזה י"ל טפי דחשיב כדשא"מ, (כגון בתלישת עולשין, דאף דכונתו לתלישת העולשין, מ"מ אין כונתו ליפוי הקרקע, וכן בשאר דוכתי). [↑](#footnote-ref-29)
29. וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ש"כ סקי"ב דיש להתיר בסחיטת שלאטי"ן בשבת משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, עיי"ש, והתו"ש שם סקל"ח תמה ע"ז, דהרי הוא מתכוין לסחיטתן, (וכ"נ בד' הביאוה"ל שם ד"ה יש מי שמתיר, דפשיטא לי' דכל שהוא מתכוין לסחוט, לא מצינו להתיר משום פס"ר דלא ניח"ל), אך מקור ד' הט"ז הוא מד' התוס' דחשבי לה כדשא"מ. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך האג"ט דש סקכ"ז אות ב' ג' כתב בדעת התוס' בכתובות דסחיטת כבשים לגופן איירי כשאינו מתכוין להוציא מימיהן כלל, אלא שמגלגלם בידו לרככן והמים יוצאין ממילא. [↑](#footnote-ref-31)
31. ואמנם התוס' הרשב"א הניח לד' הערוך בקו', וגם התוס' כתבו דהוא דוחק, והיינו משום דהתם אי"ז כלל תרי מילי, דביטול הסתימה שם הוי עשיית כלי, וכל שדעתו לבטל הסתימה שם חשיב דדעתו לעשות כלי. [↑](#footnote-ref-32)
32. וכ"ה מבו' גם בד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט, דאף דלבישת גמורה דכלאים אסורה אף בלא הנאה, מ"מ כשלובש כלאים להבריח מן המכס, הו"ל דשא"מ, ותליא בהפלוגתא אם דשא"מ שרי אף במקום פס"ר, ובע"כ דהוא משום דאין כונתו להלביש את הגוף, אלא להבריח מן המכס, ולא חשיב ככונה ללבישה. [↑](#footnote-ref-33)
33. ואמנם התהל"ד בסימן רע"ח סק"ד כתב דלדעת הערוך לא נאסר חופר גומא וא"צ אלא לעפרה בדלא ניח"ל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. וצ"ב דהרי אף דא"א לגומא בלא נטילת עפר, מ"מ הרי אפשר לנטילת עפר בלא עשיית גומא, ואפ"ה לא חשבינן לה כדשא"מ, אף דכונתו היא לנטילת העפר, ואפשר לה בלא עשיית גומא, וא"כ ה"נ בהפשטת העור, אף דאפשר להוצאת הבשר בלא הפשטה, מ"מ הרי א"א להפשטת העור בלא הוצאת הבשר, ומ"ט חשבינן לה כדשא"מ. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויש להעיר בזה ממש"כ הב"י בסימן י' סי"א בטעם הא דסודרים פטורין מציצית, משום דעיקר הבאתן הוא להשתמש בהן לכמה דברים וכו', ואע"פ שנהנים בהם בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, כיון ש"עיקר הבאתם" אינה לכך לא חשיבא ולא קרינא בי' אשר תכסה בה, ודמיא למוכרי כסות שמותרים להביא בגדי כלאים על כתפיהם למכור אע"פ שנהנים בהם בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים וכו', אלמא כיון דאין "עיקר" הנחת בגדים אלו עליהם משום הנאת כיסוי אע"פ שנהנה לא קרינן בי' לא תלבש, ה"נ לא קרינן בי' אשר תכסה בה, עכ"ד, ומבו' דאף דבסודרים ההם לכאו' הי' כונת הלובש גם להנאה, מ"מ כיון דאין עיקר הבאתן לכך לא חשיבא, ודמי למוכרי כסות, ומשמע דגם במוכרי כסות הוא כן דאין עיקר הנחתם משום הנאה, ואע"פ שמתכוין גם להנאה שרי, וכיון דתלינן בגמ' לדין מוכרי כסות בדינא דדבר שאינו מתכוין, יש ללמוד מזה דכל שאין עיקר כונתו לכך חשיב כדבר שאינו מתכוין, - וי"ל למש"נ במקומו מד' הראשונים דעיקר התירא דמוכרי כסות הוא משום דכל שאין כונתו להנאה לא חשיב כלבישה אלא כמשאוי, וי"ל דבזה הוא דבעינן שיהא עיקר כונתו לכך, וכל שאין עיקר כונתו להנאה לא חשיב כלבישה, והא דלדעת ר' יהודה ה"ז אסור, הוא משום דלדידי' דאינו מתכוין כמתכוין, דמי להיכא דעיקר כונתו לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. התהל"ד בסימן שכ"ז סק"ג כתב לפרש לד' הראב"ד, דהוא משום דהתם הוא מתכוין לגוף המלאכה, ואף שאינו מתכוין לתכליתה, ובכה"ג ל"ה כדשא"מ, - וצ"ע דהרי אינו מכוין כלל ליתן השמן ע"ג העור, אלא להניח רגלו בתוך המנעל, ובכה"ג ודאי דהוי כדשא"מ, - ועוד, דהרי אף כשהוא מתכוין למעשה המלאכה ואינו מתכוין לתוצאה האסורה, חשיב כדשא"מ, וכמש"נ לעיל ללמוד מכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. בפי' רבינו פרחי' בשבת מ"ב א' הביא מפי' הרמב"ם במה שהביא מרבותיו שהק' מה הפרש בין משאצל"ג דפטר בה ר"ש, ובין פס"ר דמחייב בה ר"ש, וכתב דמשאצל"ג אין כונת עושה אותה המלאכה ליהנות אפי' במשהו מאותו דבר הנעשה כגון המכבה גחלת של עץ, ומשא"כ בפוסק ראש הציפור כדי לשחק בו הקטן, דמגמתו ליהנות בגוף אותה המלאכה בודאי, שא"א לו לקטן לשחק בראש הציפור אא"כ תיעשה מלאכת השוחט, והיא נטילת נשמת הציפור, עכ"ד, וצ"ב דאם אכן א"א לקטן לשחק בראש הציפור אא"כ תיעשה מלאכת השוחט, מ"ט חשיב כלל כדבר שאינו מתכוין, והכס"מ בפ"א משבת ה"ז הביא מש"כ הר"א בן הרמב"ם בשם אביו, דההפרש שיש בין משאצל"ג ובין פס"ר ולא ימות, הוא גבי פס"ר אינו מכוין למלאכה על עיקר אלא שנעשית בהכרח, כגון שסגר פתח ביתו והי' שם צבי שהוא לא כיון לשמירת הצבי אלא שהמלאכה נעשית בהכרח, אבל במשאצל"ג הוא מתכוין לגוף המלאכה אלא שאינו מכוין לתכליתה.

    ובעיקר משה"ק הרמב"ם דמ"ט מחייב ר"ש בפס"ר ומ"ש ממשאצל"ג, הנה לדעת הסוברים דכל שיש לו צורך במלאכה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אף שאינו מתכוין לכך, ונתבאר במ"מ לעניני משאצל"ג דף מס' 1, ניחא, וגם לדעת הסוברים דכל שאינו מתכוין לכך חשיב כמשאצל"ג, י"ל דכל דהוי פס"ר אנן סהדי דהוא מתכוין לכך, וע"כ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וכמש"כ כן התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובשיעורי דודי הגר"ר זצ"ל בכתובות סימן ו' סק"ב הוסיף לפרש דהיינו דכשיוצא מפעולתו ריוח ודאי, מתכונות נפש האדם שהוא מתכוין לה, ואף דהוא אומר דאינו מתכוין לזה, מ"מ הוא אסור לעשות כן, משום דתלינן שהוא מתכוין לזה, אלא שאינו מכיר בכך. [↑](#footnote-ref-39)
39. ויש להסתפק אם היינו דכיון דנטילת נשמה היא בכלל פסיקת הראש, ע"כ כל שמכוין לפסיקת הראש חשיב כמכוין גם לנטילת נשמה, - או היינו דכיון דנטילת נשמה היא בכלל פסיקת הראש, ע"כ אף דלא חשיב כמכוין לנטילת נשמה, מ"מ כיון שנתכוין לפסיקת הראש והוי זה מעשה דילי', חשיב גם הנטילת נשמה כמעשה דילי', דכיון דהם חד מילתא, ע"כ כל שמתייחס אליו פסיקת הראש, מתיייחס אליו גם נטילת הנשמה, - ועמש"נ בדף מס' 3 בסופו להוכיח מכ"ד דבפס"ר לא חשיב כמתכוין, אלא אף שאינו מתכוין, חשבינן לה כמעשה דילי'. [↑](#footnote-ref-40)
40. וכן הוכיח בחי' הגר"ש בכתובות סימן ז' סק"ג ממשמעות ד' התוס' בפסחים כ"ה ב' דאף למ"ד דלא אפשר וקמכוין שרי, מ"מ היכא דהוה פס"ר אסור, וכ"ה להדיא בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם, ובע"כ דהא דפס"ר אסור אי"ז משום דיודע שיהא כן והוי כמתכוין, שהרי התם בלא"ה הוא מתכוין ואפ"ה שרי משום דלא אפשר, אלא הוא משום דכל דהוא פס"ר הוי נטילת נשמה בכלל פסיקת הראש, וע"כ גם ל"ש בזה התירא דלא אפשר, כיון דהוא בכלל עיקר העשי' שבא לעשות, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-41)
41. ואמנם שמא דבריו קיימי רק להס"ד דהתם דהא דמשני אביי דדשא"מ מותר, היינו דלא אסר ר' יהודה בדשא"מ אלא מדרבנן, ולפ"ז בע"כ דגם בפס"ר אינו אסור אלא מדרבנן, - אך לפ"מ דמסקינן דטעם ההיתר בזה הוא משום דצירוף דרבנן ואין שבות במקדש, שפיר י"ל דפס"ר אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-42)
42. ובשיעורי דודי הגר"ר זצ"ל בכתובות סימן ו' סק"ד כתב בדעת השיטה ישנה, דכל מש"כ דפס"ר במלאכת שבת אינו אסור מדאורייתא, ועכ"פ אינו חייב חטאת, הוא רק בפס"ר דלא ניח"ל, אך בפס"ר דניח"ל הוא חייב חטאת, וזהו שאמרו בדין פציעת חלזון ותלישת עולשין דכל דהוי פס"ר וניח"ל חייב חטאת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-43)
43. וכ"ה מבו' בפי' ר"ה גאון שהביא הרשב"א בשבת ק"ג א' דהא דמודה ר"ש בפס"ר הוא משום דהוא יודע שתעשה המלאכה, וכ"ה בל' הערוך בע' פסק דמי שחתך ראשו של חי הכל יודעין דבחתיכת ראשו ימות, וכ"ה בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט דאיסורא דפס"ר הוא מאחר שידע שהאיסור יעשה בודאי וכו', וכ"נ בד' הר"ן בשבת ק"ו ב' שכתב דכל "שהוא יודע" שהצבי שם וכו' אסור משום דמודה ר"ש בפס"ר. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש שעמד בזה, דאם כל הא דשרינן בזה הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, הדין נותן לאסרו מדרבנן, ככל פטורי מלאכת מחשבת דאסורין מדרבנן, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך השערי ישר בש"ג פכ"ה כתב לדחות, דהתם הוא משום דשֵם המעשה הוא ע"פ הכרעת דעת בנ"א, וכל דאיכא כמה ספיקות אצל בנ"א שרואים קדירה עם מים מתבשלת על האש אם יש בזה ענין של מלאכת מצרף, אי"ז מלאכת מצרף, רק אם יעשה האדם בכונה לענין זה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-46)
46. והגר"ז והאג"ט הוכיחו כן גם מד' הר"ן בשבת שם, אך הביאוה"ל לא הביא לדבריו, והיינו משום דהר"ן לא כתב אלא דאפשר שלא יגיע לצירוף מפני שהמים שבתוכו מונעין אותו מלהתחמם כ"כ, וכ"כ הרשב"א שם, ובכה"ג י"ל דכיון דהספק אם ע"י הכיבוי יצטרף הכלי, לא חשיב כפס"ר, אף דהוא תלוי בענין דלשעבר, אך בד' הרמב"ן ודעימי' נתחדש דאף אם מספק"ל אם כבר נצרף המיחם, ולהצד דעדיין לא נצרף יש בזה משום צירוף, לא חשיב כפס"ר, - ולכאו' אזיל הביאוה"ל בזה לטעמי' שכתב בתחילת דבריו להוכיח דספק פס"ר מותר ממש"כ התוס' דהיכא דמספק"ל אם יהא צריך לתיקון ההדס ל"ה פס"ר, והרי דס"ל דעיקר הנידון בספק פס"ר אי"ז משום דהספק הוא מכח ענין דלשעבר, אלא משום דאין הספק על עיקר המעשה, אלא הספק אם הוא אסור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך יש לדחות דעיקר מה שסמך הגרע"א על מש"כ שם דגם אם לא נקלט הזרע אפשר שיהא נקלט תוך ג' ימים ולא יושחת ע"י הבדיקה, וע"כ הוא דאי"ז פס"ר. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועמש"נ להלן לדון בזה, די"ל דכיון דהוי פס"ר שיתבשל מה שבקדירה, אף דאינו פס"ר לבישול בב"ח, חשיב כפס"ר. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש לדחות, דאף אם מדינא כיון דהוא ספק אי"ז כפס"ר, מ"מ י"ל דכבר אסרו חכמים לרחוץ במינים המשירים את השער, וע"כ יש לחוש שהוא בכלל המינים שאסרו חכמים. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובזה מתישב מש"כ בתשו' הגרע"א בבדיקה לאחר תשמיש דאי"ז פס"ר משום דשמא כבר נקלט הזרע, דאי"ז סותר למש"כ ביו"ד סימן פ"ז להוכיח מד' הרמ"א לאסור בספק פס"ר דלשעבר, והיינו משום דשאני בהספק דשמא נקלט הזרע דא"א כלל לברר, ועפי"ז יש לדון גם בד' הראשונים בדין מצרף ובד' הראב"ד בדין כיבוד הבית, די"ל דבהני גווני א"א לברר, וע"כ הוא דלא חשיב כפס"ר. [↑](#footnote-ref-51)
51. והתוס' בפסחים ק"א א' ד"ה והלכה כתבו דאף דר' יוחנן ס"ל דהלכה כר"ש דדשא"מ מותר, מ"מ שמא בגרירה לא ס"ל כוותי', לפי שקרוב לעשות גרירה ודמי לפס"ר. [↑](#footnote-ref-52)
52. אך הרשב"א בשבת שם הק' דמ"ט דמאן דשרי, וכתב דס"ל דשרי ר"ש אף בפס"ר, ומבו' דס"ל דהוי פס"ר גמור. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועד"ז כתב המאירי בשבת שם דבאמת אי"ז אסור מדינא, דכל שכל דיש בו איסור פשוט אין בו מקום לקללת חכם וקלב"מ, ואין קללה אלא במקום שאין איסורו מבורר וההתר בו מצוי ומקללין אותו מצד פירצה ועוז מצח, אלא כיון דהוא קרוב לפס"ר והדבר מצוי, נקרא העושה פורץ גדר וראוי לקללה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובד' ההגמי"י בריש הל' שבת נראה שפירש דפליגי בזה הסה"ת והסמ"ג שהתירו אף בגדולים כל דאי"ז פס"ר, והיראים אסר בגדולים אף כשאי"ז פס"ר גמור. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכתב די"ל עוד דמכוון הגמ' הוא דחיישינן שמא יהדק היטב בענין שיהא בו פס"ר, דמצוי הדבר, ולכן אסרו להדק במוכין לח כלל, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א סימן רע"ז סק"א, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דלדינא דפס"ר סגי דבכל המעשה יחד הוי פס"ר, ואין דנין על כל מקצת ממעשהו בפנ"ע, - אך המנחת שלמה בח"א סימן י' סק"ט כתב לפרש דהוא משום דהו"ל כספק פס"ר דלשעבר, דבאותו מקום ששייך בו אשוויי גומא ובאותה סריקה המשרת נימין, הו"ל פס"ר. [↑](#footnote-ref-57)
57. וצ"ב דלכאו' לכל הדברים ביסוד איסורא דפס"ר, הדין נותן דתליא במה שהוא פס"ר למעשה הבישול, ול"ב שיהא פס"ר לבישול בב"ח, וכ"ה דאם הי' מתכוין לבשל את התבשיל שבקדירה, ול"ה ידוע אם ה"ז בב"ח, הי' חשוב כמתכוין, ה"נ כשהוא מתכוין לחתות בגחלים דהוא פס"ר שיתבשל התבשיל שבקדירה, מה מהני הא דאין ידוע אם ה"ז בב"ח, - ושמא יש לפרש בזה למש"כ השערי ישר דיסוד ההיתר דדשא"מ הוא משום דאין ע"ז שם מעשה חרישה אלא מעשה גרירת ספסל, וכל דהוי פס"ר יש על מעשה פסיקת הראש שֵם מעשה נטילת נשמה, ולפ"ז י"ל דכל דאי"ז פס"ר שיהא בזה בישול בב"ח, אין ע"ז שֵם מעשה בישול בב"ח, וע"כ הוא דשרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שהק' דהדלקה וכיבוי הם ב' שמות מלאכות, ומחשבת הבערה ל"מ לכיבוי ומחשבת כיבוי ל"מ להבערה, כדחזינן דאם נתכוין למלאכה זו ועשה את זו הוי כמתעסק, וכתב דה"ז אסור מדרבנן, דאף דאי"ז אסור משום השֵם המסוים דהדלקה ודכיבוי, מ"מ ה"ז אסור משום דממ"נ הוא איסור, ודמי להא דכשנתערבו ס' מיני איסורים יחד, אף דפטור עליהן משום דכל שֵם בפנ"ע בטל, מ"מ אסור משום דממ"נ איסור הוא. [↑](#footnote-ref-59)
59. אך יש לפרש לדבריו שם בע"א, דהוא משום דאיסור הנאה הוא רק כשנהנה ע"י מעשה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך הרמב"ן במלחמות והרשב"א כתבו בשם הראב"ד דאתיא כס"ד דאביי בשבת קל"ג א' דשרי ר"ש דשא"מ אף בפס"ר, ותמהו ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-61)
61. ובטעם הא דאי"ז פס"ר מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות שם כתב דהוא משום דשמא לא הגיע לצירוף אע"פ שנתחמם הרבה שהמים שהיו בו מונעין אותו, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם. - **ב** הרמב"ן כתב עוד, דהוא משום דשמא כבר נצרף קודם שנעשה כלי ועכשיו אין צירוף זה תיקון לו, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, והגר"ז בקו"א סימן רע"ז סוסק"א והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ג (ד"ה ולכן) הוכיחו מזה דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, (והגר"ז הוכיח כן גם מדרך קמא דהרמב"ן דהספק הוא אם הגיע לצירוף), ונתבאר לעיל. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דיכול לסלק המים ולא יצטננו בתוכו ולא יבא המיחם לידי צירוף, וכ"כ ההשלמה והמאורות, ונתחדש בדבריהם דאף דאם לא יעשה מעשה ולא יטלם מן המים יבא לידי צירו, מ"מ כיון שבידו שלא להשהותן במים ל"ה כפס"ר, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-62)
62. והשעה"מ בפכ"ה משבת הכ"ה פירש כן גם במש"כ השה"ג בפ' חבית בדעת רש"י דהא דשובר אדם את החבית כשאינו מתכוין לעשות כלי, הוא משום דגם אם מתכוין אינו אסור אלא מדרבנן, אך לכאו' יש לפרש לדבריו דהא דמותר לשבור כשאינו מתכוין לעשותו כלי, הוא משום דכל שאינו מתכוין לכך לא חשבינן לה כלל כעשיית כלי, ואך דאם כשמתכוין הי' אסור מדאורייתא, הי' אסור מדרבנן אף כשאינו מתכוין, וכמבו' בסוגיית הגמ' בביצה ל"ג ב', ועיי"ש שכתב לדון כן גם במש"כ בפירש"י בביצה ל"ג א' באיסור דאהל עראי בביעתא וכו', דלר"ש שרי, אף דהוי פס"ר, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"ב ס"א, (ועי' גם בדבריו בסימן שי"ד ס"א במוסגר), - ועיי"ש שהק' דלמש"כ בפירש"י בסוכה ל"ג א' ד"ה עבר וליקטן דמיעוט ענבי ההדס אינו אסור אלא משום שבות דדומה למתקן כלי, מוכח מסוגיית הגמ' שם ב' דאסר ר"ש בפס"ר אף באיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכ"נ בד' התוס' בבכורות כ"ד ב' ד"ה והיינו טעמא שכתבו דאף דתולש לאו היינו גוזז, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן במתכוין או בפס"ר גזירה אטו גוזז, וכ"כ הרא"ש שם סימן ה', - וכ"נ בד' הר"ן בשבת קי"א א' שכתב בההיא דמסוכרייתא דנזייתא דכיון דא"צ למשקין הנסחטין לי"ב משום סוחט אלא מדרבנן, ואפ"ה אסרינן בזה בפס"ר, - וכ"ה מבו' מד' כמה מקמאי בשבת מ"ג א' וביצה ל"ו א' שנקטו בדין צידת דבורים דכל דהוי פס"ר אסור, אף דבפשוטו הו"ל דבר שאין במינו ניצוד ואי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"כ כמה מקמאי בצידת זבובים דכל דהוא פס"ר אסור, אף דאין צידתם אסורה אלא מדרבנן, אך בדעת הטור בסימן שט"ז שהתיר בצידת זבובים אף אם הוי פס"ר, כתב החמד משה שם סק"א דהוא משום דס"ל דפס"ר בדרבנן שרי, וכ"כ השעה"מ בפכ"ה משבת הכ"ה בתחילת דבריו, (ועיי"ש בסו"ד שדחה לזה), אך מצינו טעמים אחרים בזה, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-64)
64. והריטב"א שם כתב בדרך בתרא דטעמא דתנא דברייתא דשרי לפתוח ולנעול אף דהוי פס"ר הוא משום דס"ל דבאיסור דרבנן שרי ר"ש אף בפס"ר. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב' כתב דגרירת מטה מותרת אף בגדולים דהוי פס"ר, משום דהו"ל משאצל"ג ובמלאכה דרבנן הקילו, וצ"ע דמ"ש מהא דאסרינן בפס"ר לכיבוי נר, אף דהו"ל משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-66)
66. והמאירי בסוכה שם כתב דלא התירו פס"ר בדרבנן, אלא בצירוף דעיקרו מדרבנן, ומשא"כ במיעוט ענבי ההדס דאף דתיקון כיו"ב הוא מדרבנן, מ"מ עיקר התיקון הוא מדאורייתא, וכתב דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דעיקר צירוף אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך כתב שם די"ל דהא דאסר ר"ש בפס"ר, לא קאי על גרירה, ובאו הדברים חסרים בדפוס. [↑](#footnote-ref-68)
68. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"ה דכל הא דגורר אדם וכו' הוא משום דאי"ז פס"ר, ועמד ע"ז הקרית מלך רב שם, וכ"ה מבו' בדבריו שם בדין הילוך ע"ג עשבים ובדין רחיצת ידיו כשיש לחוש להשרת השיער, אף דתלישת העשבים והשרת השיער בכה"ג הוי כלאח"י ואי"ז אסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-69)
69. כ"כ בתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן ג' להוכיח מד' התוס', ומש"כ התוס' שם לעיל מינה דאסור מדרבנן כמו במשאצל"ג, היינו דכ"ה דאסרו חכמים במשאצל"ג משום דדמי למלאכה, ה"נ אסרו בפס"ר דלא ניח"ל, וכ"כ הגרש"ז ריגר נד' בקובץ הפרדס חלק ח' חוברת ג' בשם הגר"ח זצ"ל, וכ"כ המשנת ר"א??, - אך הקר"א בזבחים צ"א ב' פירש לדבריהם דאף דפס"ר דלא ניח"ל אסור מדאורייתא, מ"מ כל שעושה מצוה אף דהוא פס"ר חשיב כאינו מתכוין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-70)
70. ואמנם משמעות דבריהם שם דכ"ז הוא בשאר איסורי תורה, אך במלאכת שבת אי"ז אסור אלא מדרבנן משום דל"ה מלאכת מחשבת, ואי"ז משום פטורא דמשאצל"ג, דלדעת התוס' שם אינו משום מלאכת מחשבת, וזהו שכתבו שם דלרבא דס"ל בשבת דמדרבנן אסור פס"ר אע"ג דמדאורייתא שרי משום מלאכת מחשבת, מכלל דבשאר איסורי אסור מדאורייתא, - וכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן רס"ה דפס"ר דלא ניח"ל אינו אסור מדאורייתא בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכתב שם דבחבורה דהמקלקל והמתעסק חייב, ה"נ חייב בפס"ר, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן של"א ס"י, והביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"ג ד"ה ומצטער שפירשו כן לדבריו, - אך בד' התוס' בשבת ק"ג א' מבו' דפס"ר דלא ניח"ל אסור מדאורייתא אף במלאכת שבת, וכל הא דפטור הוא משום משאצל"ג, וכ"ה מבו' בד' ש"ר. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש שהוסיף דמש"כ רש"י ק"ג א' דהא דפטור בעביד בארעא דחברי' הוא משום דלא איכפת לי' ליפות, היינו משום משאצל"ג, והא דבפציעת חלזון הוצרך להא דכל עצמו מתכוין וטורח וכו', הוא משום דס"ל דלר"ש דמקלקל בחבורה חייב אף משאצל"ג בחבורה חייב, וע"כ לא מיפטר אלא בגונא דכל עצמו מתכוין וטורח וכו' דחשיב כדשא"מ. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הערוך בע' פסק דהא דחותך ראשו של חי ואומר שאינו מתכון למיתתו אלא להוציא ממנו דם רוצח הוא, הוא משום דבודאי דניח"ל, דאי ל"ה ניח"ל היכי הוה פסיק רישי', ומבו' דגם לחייב משום רוצח בעינן שיהא פס"ר דניח"ל. [↑](#footnote-ref-73)
73. והראשונים שם הוכיחו כן מהא דפריך בזבחים צ"א ב' במזלף יין ע"ג האשים דהא דמכבה, אע"ג דאינו מתכוין לכך ולא ניח"ל, והאחרונים תמהו ע"ז שהרי בגמ' שם משני דלר"ש שרי משום שאינו מתכוין, ואדרבה מהתם הוכיח הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכמש"כ הרא"ש בפ' הבונה סימן א', - ועמש"כ בזה הברכת הזבח והצ"ק בזבחים שם, והמג"א בסימן ש"כ סק"כ, והקרבן נתנאל בשבת שם, והצל"ח בשבת מ"ב א', והחת"ס בכתובות ו' א', והאבהא"ז בפ"ב ממעה"ק ה"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-74)
74. גם צ"ע בד' הרמב"ן בכתובות ו' א' שפירש בטעמא דהערוך דהוא משום דמלאכת שבת מסורה ללב שהרי מלאכת מחשבת אסרה תורה, ולפ"ז אין להתיר אלא במלאכת שבת דבעינן מלאכת מחשבת, ובהמשך דבריו הביא להוכיח כן ממה שאמרו במילה בבהרת דאם איכא אחר ליעביד אחר, והרי דאף בשאר איסורי תורה שרי, - ויש שפירשו דמש"כ הרמב"ן לה"ט דמלאכת שבת מסורה ללב, הוא רק בהא דשרי במיעוט ענבי ההדס, מכח הא דאית לי' הושענא אחריתי, אף דאי"ז ניכר דלא ניח"ל, אך כל שהוא ניכר דלא ניח"ל, שרי אף בשאר איסורים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך מש"כ שם דאף אם הרמב"ם פליג ע"ד הראשונים, אכתי יקשה ע"ד הראשונים מכל הני דוכתי, הנה זה נתישב היטב במש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א' דכל הא דפס"ר דלא ניח"ל ל"ה מלאכת מחשבת הוא לדעת ר"ש, אך לדעת ר' יהודה חשיב שפיר כמלאכת מחשבת, ויישב עפי"ז לסוגיית הגמ' בכריתות כ' ב', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכ"ה מבו' בל' התרוה"ד בסימן רס"ה דאף דפס"ר דלא ניח"ל פטור בשבת משום דל"ה מלאכת מחשבת, היינו רק לר"ש, אך לר' יהודה חייב, - אך לא נתפרש בדבריו דמודה ר' יהודה דדשא"מ פטור בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וי"ל דאזיל כדעת הרמב"ן ודעימי' דלר' יהודה חייב אף כשאי"ז פס"ר. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובתשו' משנת ר"א סימן ה' הוכיח מכ"ד דאף דמודה ר"י במלאכת שבת דאינו חייב בדשא"מ, מ"מ כל דהוי פס"ר חייב אף היכא דלא ניח"ל, אף דלר"ש פס"ר דלא ניח"ל שרי עכ"פ מדאורייתא, וכתב דהוא משום דפטורא דפס"ר דלא ניח"ל הוא רק בדין דשא"מ דכל התורה, ולא בדין דשא"מ דשבת, וזה כמש"כ הגר"ח, אך אי"ז מתישב עם מש"כ הראשונים דפס"ר דלא ניח"ל ל"ה מלאכת מחשבת, - ולפ"ד תלמיד ר"י הזקן ניחא דאף דלדעת ר"ש פס"ר דלא ניח"ל לא חשיב כמלאכת מחשבת, מ"מ לר' יהודה חשיב כמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-78)
78. וכ"ה בד' התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש דהא דמחייב ר' יהודה בנתכוין לכבות את התחתונות והובערו העליונות מאליהן, הוא משום דהוי פס"ר וחשיב מלאכת מחשבת "כיון שיודע שיבעיר". [↑](#footnote-ref-79)
79. ואמנם התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש כתבו דאין לפרש דהא דפוטר ר"ש בחותה בגחלים הוא משום מלאכת מחשבת, דלדידי' ל"ב בהבערה מלאכת מחשבת, ומבו' דאף דהוי פס"ר, דמה"ט מחייב ר' יהודה, מ"מ י"ל דל"ה מלאכת מחשבת, ולכאו' הוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, ומבו' לפ"ז בדבריהם כד' תלמיד ר"י הזקן, דאף דפס"ר דלא ניח"ל חשיב לר' יהודה כמלאכת מחשבת, מ"מ לר"ש לא חשיב כמלאכת מחשבת, ומבו' עוד בדבריהם, דאף דפטר ר"ש בדשא"מ אף בשאר איסורים, מ"מ כל דהוי פס"ר דלא ניח"ל, אינו פטור אלא בשבת, דבעינן מלאכת מחשבת, (וזה כמש"כ התוס' ביומא שם), וע"כ כיון דבהבערה ל"ב מלאכת מחשבת, אין לפטור בחותה בגחלים משום דשא"מ. [↑](#footnote-ref-80)
80. ולפ"ז נמצא, דלמש"כ התוס' שם בסו"ד דלדעת הערוך פס"ר דלא ניח"ל ל"ה מלאכת מחשבת, וע"כ אף אם בשאר איסורי תורה ה"ז אסור מדרבנן, מ"מ בשבת שרי אף מדרבנן, ומשמע עוד בדבריהם דמודו לד' הערוך דבשבת שרי פס"ר דלא ניח"ל מדאורייתא משום דל"ה מלאכת מחשבת, ולא נחלקו עליו אלא בשאר איסורי תורה, אף לר' יהודה אינו חייב, וכן נקט הגרע"א במערכה י' סק"ח, ובתשו' חדשות או"ח סימן ג'.

    וצ"ל לפ"ז, דמה שלא התירו בסוכה ל"ג ב' למעט ענבי ההדס ביו"ט בדאית לי' הושענא אחריתי אלא לדעת ר"ש, וכמו שהביאו התוס' שם, הוא משום דלדעת ר' יהודה דלא הותר דשא"מ אלא בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ה"ז אסור מדרבנן, - גם צ"ל לפ"ז דהא דמחייב ר' יהודה בכריתות בנתכוין לכבות והובערו מאליהן משום דהוי פס"ר, הוא משום דהתם הוי פס"ר דניח"ל, אף דהוי משאצל"ג, וכמש"כ כן התו"י ביומא שם, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התוס' ביומא שם דבההיא דכריתות קשה לו בהבערתם, ולפ"ז הוי פס"ר דלא ניח"ל, וכן נקט הגרע"א במערכה שם בפשיטות דהתם הוי פס"ר דלא ניח"ל ותמה לפ"ז דמ"ט לר' יהודה הוא חייב, (וכתב שם סק"ט דדין פס"ר דלא ניח"ל שנוי בפלוגתא), ובתשו' חדשות שם (ד"ה אמנם באמת) הוכיח מזה דמחייב ר"י במלאכת שבת בפס"ר דלא ניח"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. וכ"ה מבו' מד' רש"י בסוכה ל"ג ב' שהוצרך לפרש דטעם הא דשרינן למעט ענבי ההדס כשיש לו הדס אחר, הוא משום דבכה"ג אי"ז תיקון כלי כלל, ולא פירש דהוא משום דלא נאסר פס"ר דלא ניח"ל באיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-82)
82. ומצינו עוד בד' התוס' הרא"ש בשבת קי"ז א' והריטב"א שם ק"ג א' דמקלקל שאינו מתכוין לזה הקלקול שרי, אף דהוי פס"ר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. ואמנם לכאו' יש מקום לפרש לד' הרמ"א, דהוא דין מסוים במלאכת צידה, דבכה"ג אי"ז בכלל צידה, ויתישב לפ"ז כל הני דוכתי שאסר הרמ"א אף בתרי דרבנן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך יש מקום לדון בזה מתרי טעמי, ובזה יתישב כל הני דוכתי שהבאנו שלא התירו אף בתרי דרבנן, חדא, דלדעת הסוברים דפטורא דכלאח"י הוא משום מלאכת מחשבת, י"ל דכלאח"י ומקלקל לא חשיב כתרי דרבנן, אלא הוא חד דרבנן דאסרו אף כשאי"ז מלאכת מחשבת, וכמבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' דגדר האיסור דרבנן הוא דמדרבנן הוי מלאכה אף דאי"ז מלאכת מחשבת, (ומכח זה הוא דאסרינן במתעסק, אף דאין טעם שיגזרו חכמים ע"ז), - ועוד, למש"כ ההשלמה בשבת מ"א ב' דאף אם פס"ר בדרבנן שרי, היינו רק היכא דכל המלאכה היא דרבנן, ומשא"כ בכלאח"י דאם עושה כדרכו היא מלאכה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך אין הדבר מוכרע, דהרשב"א שם כתב דהוי מלאכה דרבנן משום דהוא משאצל"ג, ולא כתב דהוא כלאח"י, וי"ל דכיון דדרך הוא שנכבה נר ע"י פתיחת דלת, וגם ליכא שינוי בתוצאת הכיבוי, לא חשיב כמלאכה כלאח"י, וזה ע"ד שמצינו בשבת פ"א א' דהשרת נימין ע"י משמוש בצרור, לא חשיב כלאח"י, אמנם י"ל דלעולם חשיב כלאח"י, ומה שלא הזכיר הרשב"א לזה, הוא משום דבא להוכיח דאף היכא דלא נעשית אלא מלאכה דרבנן אסרו בפס"ר, ובכלאח"י הרי המלאכה הנעשית היא מלאכה גמורה. [↑](#footnote-ref-86)
86. וכ"נ גם במש"כ הרמ"א שם ס"ב דאסור לכבד הבגדים ע"י מכבדות העשויים מקסמים, שלא ישתברו קסמיהם, והשעה"צ שם סק"י כתב דאף דהוי פס"ר דלא ניח"ל ומקלקל, ולכאו' גם הוי כלאח"י, מ"מ לכתחילה אין כדאי, כמו שאסרו בגרירת כלים גדולים ביותר ע"ג קרקע, אף דהוי פס"ר דלא ניח"ל ומקלקל. [↑](#footnote-ref-87)
87. ומשמעות דבריהם שפירשו בד' הערוך דס"ל דלבישת כלאים אסורה אף בלא הנאה, וצ"ע דא"כ מ"ט חשיב כלל כדבר שאינו מתכוין, הרי הוא מתכוין ללבישת הבגד, - והקה"י בביצה סימן י"ג סק"ב כתב לפרש דהוא משום דאין כונתו להלביש את הגוף, אלא אדרבה הגוף משמש כמעשה איצטבא לשמש את הבגדים, וע"כ הו"ל כדשא"מ. [↑](#footnote-ref-88)
88. וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בתשו' שהועתקה בחי' רע"א החדש בכתובות ו' א' שפירש כן בד' הר"ן דאין ההיתר משום דאי"ז פס"ר שיהנה בו, והק' לפ"ז דמ"ט תלי בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, ונתבאר להלן, וכ"כ בתשו' משנת ר"א סימן ה' סק"ד, - אך הקה"י בביצה סימן י"א סק"ב פירש לד' הר"ן דכיון דאין איסור בלבישה אלא כשיש בה הנאה, ע"כ אי"ז פס"ר, וכמש"כ התוס' ודעימייהו דהתם אי"ז פס"ר דיהנה בלבישתו, וגם י"ל כמש"כ הר"ן בחולין דבהנאה ל"מ פס"ר, וכ"נ ממש"כ הר"ן שם כ"ט ב' דהא דשרי הוא משום דאיירי כשהוא לבוש יפה שא"צ לאותו בגד כלאים לא לחמה ולא לגשמים. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש שכתב לפ"ז לאסור בלבישת כלאים להבריח את המכס, דלבישה גמורה אסורה אף בדליכא הנאה, והא דתניא בב"ק קי"ג א' דר"ש אומר משום ר"ע מותר להבריח את המכס, אי"ז ר"ש אליבא דידי' דמודה בפס"ר, אלא הוא משום ר"ע, ושמא ר"ע פליג וס"ל דדשא"מ שרי אף כשאינו פס"ר, ומבו' בדבריו דאף דלבישה אסורה אף בלא הנאה, מ"מ חשיב כפס"ר, וזה מתפרש כמש"כ הקה"י בביצה סימן י"א סק"ב, שנתבאר לעיל בהערה, וכתב כן בדעת הרמב"ם שכתב בפ"י מכלאים דלא ילבשם אדם כלאים עראי ואפי' ע"ג י' בגדים שאינו מהנהו כלום ואפי' להבריח את המכס, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-90)
90. ותלמיד ר"י הזקן שם כתב דמה שהוצרכו להא דטפי ניח"ל וכו', אף דגם פס"ר דלא איכפת לי' שרי, הוא לפרש טעם הא דפטור אף לר' יהודה משום דהוי מקלקל, אך לר"ש דמקלקל בחבורה חייב, הרי דהא דפטור הוא משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך הריטב"א שם נחלק ע"ז דכיון דהוא יפוי קרקע גמור אלא שהוא א"צ לה, דמי לחורש בבהמות שדה אחת ולא נתכוין אלא ליגע בהמותיו דחייב, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-92)
92. והחת"ס בכתובות ו' א' כתב להוכיח מזה דאף לדעת הערוך לא התירו פס"ר דלא ניח"ל, אלא כשעושה באופן שהוא ניכר ומוכרח דלא ניח"ל בהכי, וע"כ לא התירו אלא בדשקיל לה בברזי דמוכחא מילתא וכו', - אך בתשו' משנת ר"א סימן ח' סק"י כתב לפרש לזה בע"א, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-93)
93. צ"ע אם יש ללמוד מזה דפס"ר דלא ניח"ל באיסור דרבנן שרי. [↑](#footnote-ref-94)
94. וצ"ע דאם אתיא כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', מ"ט בעינן לאוקמה בדשקיל לה בברזי, הרי גם בלא"ה הו"ל משאצל"ג כיון דלא קבעי לי' לעור, וכבר הק' כן הריטב"א בשבת שם, דכיון דמוקמינן לה כר"ש מ"ט הוצרכנו להעמידה בדשקיל לה בברזי, ועיי"ש במש"כ לישב בדברים מחודשים, וצ"ל דס"ל כמש"כ התורי"ד בשבת ק"ז א' דמלאכה שדרך העולם לעשותה אף אם הוא א"צ לה חייב, וע"כ כל הא דהפשט העור הוי משאצל"ג, הוא בדשקיל לה בברזי דאין הדרך להפשיט בכה"ג לצורך העור. [↑](#footnote-ref-95)
95. ולכאו' לפי דבריהם יש להתיר בכל פס"ר דלא ניח"ל במלאכת שבת, משום דהוא משאצל"ג ואינו מתכוין, אך לדעת הסוברים דמלאכה שהיא צריכה לעלמא אף דאינה צריכה לדידי', חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה, הרי דבכה"ג יש לאסור אף דהוי פס"ר דלא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-96)
96. והתוס' שם כתבו לדחות עוד, דאף אם מדאורייתא שרי פס"ר דלא ניח"ל, מ"מ י"ל דמדרבנן אסור, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-97)
97. והריב"ש בסימן שצ"ד תמה ע"ז, דהתם הרי הוא נהנה בצירוף אע"פ שאינו מתכוין, שהרי אינו הולך לאיבוד, ומ"ט חשיב כפס"ר דלא ניח"ל, וכתב דצ"ל דהוא משום דהעששיות היו משל מקדש ואין המצרף עצמו נהנה מהן, ודמי למה שאמרו בשבת ק"ג א' דכל דעביד בארעא דחברי' אין לחייב משום פס"ר. [↑](#footnote-ref-98)
98. וזה ניחא לפירש"י ביומא שם דשנויא דאביי הוא כדעת ר"ש, ול"ג בברייתא דהתם א"ר יהודה, - דלפי הגירסא שלפנינו שם א"ר יהודה, וכן גירסת הר"ח והתוס' שם, אין להתיר בזה משום משאצל"ג, דלר"י משאצל"ג חייב עלי', וכמש"כ כן התו"י שם. [↑](#footnote-ref-99)
99. ולפ"ז יש להתיר בכל פס"ר דלא ניח"ל משום דהוא משאצל"ג ואינו מתכוין, וכמש"נ לעיל בהערה, - והריב"ש בסימן שצ"ד כתב די"ל דכיון דהוי משאצל"ג שרי משום דאין שבות במקדש, ולפ"ז אין ההיתר כלל משום דאינו מתכוין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ונתחדש בדבריו דאף דלדעת ר"ש דשא"מ אסור מדאורייתא היכא דהוי פס"ר, מ"מ לפ"מ דס"ד דמודה ר' יהודה דדשא"מ אינו אסור אלא מדרבנן, היינו אף היכא דהוא פס"ר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך צ"ע אם יש לישב כן לסוגיית הגמ' ביומא, שהרי בד' המ"מ שם משמע דה"ז מותר אף לר' יהודה דאסר בדשא"מ, עיי"ש, וביומא שם תלינן לה בפלוגתא דר"ש ור' יהודה. [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ל דאף דהוא עושה כן לצורך אכילתו ואית לי' הושענא אחריתי, וא"צ לכך לצורך המצוה, מ"מ כיון דכל האיסור שבזה הוא מכח התיקון למצוה, וגם אפשר דלבסוף יהא צריך לזה למצוה, לא אסרו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך בד' התוס' בכתובות יש מקום לפרש דל"ב להא דהוי משאצל"ג, אלא הוא משום דפס"ר דלא ניח"ל אינו אסור אלא מדרבנן ובמקום מצוה שרי, כמש"כ כן התוס' שם בזילוף יין ע"ג האישים. [↑](#footnote-ref-104)
104. הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ג ד"ה ולכן הוכיח מזה דגם בספק אם יש על הפעולה הזו גופא איסור, הוא בכלל דשא"מ דמותר לר"ש, וכתב לדון להוכיח מזה כד' הט"ז דסגירת תיבה שאינו יודע אם יש בה זבובים ל"ה כפס"ר, וכתב לדחות דהתם עכ"פ תלוי הדבר בענין דלהבא אם יהא צריך לה ויהא תיקון למפרע ע"י המיעוט הזה או לא יצטרך לה ולא יהא תיקון, ומשא"כ היכא דתלוי בספק דלשעבר, י"ל דהוי כשאר ספיקא. [↑](#footnote-ref-105)
105. ויש לפרש כן גם במש"כ בפירש"י בסוכה שם דהא דשרי הוא משום דאין כאן תיקון כלי דלא צריכא לי' לאכשורה, וי"ל דהוא כמש"כ התוס' דאם יצטרך לכך לבסוף חשיב כתיקון כלי, וע"כ תליא בפלוגתא דר"י ור"ש בדשא"מ, אך יש לפרש לדבריו גם כמש"כ הרמב"ן ודעימי'. [↑](#footnote-ref-106)
106. וכ"ה בפירש"י בסוכה ל"ג א' ד"ה עבר וליקטן דהאיסור בזה הוא משום שבות דדומה למתקן כלי, וכ"כ הר"י מלוניל והמכתם והמאירי שם, וכ"כ ההשלמה בשבת מ"א ב', - אך הרא"ש בפ' הבונה סימן א' נקט דהו"ל מלאכה דאורייתא, וכ"כ המרדכי בסוכה סימן תרמ"ז בשם ריב"א, וההשלמה בשבת שם בשם דודו, וכן צידד המאירי שם כ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-107)
107. החת"ס בכתובות ו' א' תמה ע"ז, דהרי להך מ"ד צריך לזלף את היין ע"ג האישים, והיאך יזלף על עצים בלא אש, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-108)
108. ובתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן ג' כתב להוכיח מדבריהם דכל הא דפס"ר דלא ניח"ל אסור הוא מדרבנן, וע"כ י"ל דהתירו לזה במקום מצוה, - אך הקר"א בזבחים שם פירש לדבריהם בע"א, ונתבאר בהערה א'. [↑](#footnote-ref-109)
109. ואין לומר דבאמת הם ב' פלוגתות שנחלקו בהן ר' יהודה ור"ש, והמקור לזה הוא ממה שנחלקו ר"י ור"ש בביצה כ"ג ב' בגרירה, וממה שנחלק ר"ש בבכורות ל"ג ב' בדין בכור שאחזו דם, שהרי בד' הרשב"א בשבת קל"ג א' ובכתובות ו' א' פשיטא לי' דדין דשא"מ בשבת ודין דשא"מ בכל התורה תליין זב"ז, ואם בכל התורה אסר ר' יהודה מדאורייתא, ה"נ בשבת אסר מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואף לדעת התוס' דמודה ר' יהודה בשבת דדשא"מ פטור, נתבאר לעיל מד' תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א' דאי"ז מחד טעמא עם הא דשרי בזה ר"ש, דלר"ש הוא משום דאין מחשבתו למלאכה, וע"כ אף אם הוי פס"ר דלא ניח"ל שרי, ולר' יהודה הוא משום דלא נעשית המלאכה בדעתו, וע"כ כל דהוי פס"ר חייב, אף דלא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכתב לישב עוד דהוא משום דלא ניח"ל בההוא אהל, ולכאו' הוא כדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי. [↑](#footnote-ref-112)
112. וכתב דהוא דלא כמש"כ המ"מ דבגונא דכשאינו מתכוין לא חשיב כתיקון כלי שרי אף לר' יהודה, - ואמנם הנה המהר"י קורקוס בפ"ב מעבודת יוהכ"פ ה"ד כתב לדון בתו"ד בדעת הרמב"ן שהביא המ"מ בפי"ב משבת ה"א וה"ב, דאף דצירוף דרבנן כשאינו מתכוין, כ"ז הוא לר"ש, אך לר' יהודה דדשא"מ כמתכוין הוי דאורייתא, עיי"ש, ולפי דבריו צ"ל, דאף דהמ"מ שם כתב בקטימת קיסם דכל שאינו מתכוין ל"ה תיקון כלי אף לר' יהודה, מ"מ במצרף כל הא דכשאינו מתכוין ל"ה מלאכה הוא רק לר"ש, אך ל"ה לפניו ד' הרמב"ן בשבת מ"ב א' שכתב כן להדיא גם לדעת ר' יהודה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-113)
113. ויש להוסיף מש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט דר"ש משום ר"ע ס"ל דדשא"מ שרי אף בפס"ר, וי"ל דהך ברייתא ס"ל כוותי', וצ"ל דהא דלייט עלה רב, הוא משום דליכא מאן דפסק בזה כר"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. ולפ"ז הרי דמהא דלייט עלה רב, מבו' דפס"ר אסור אף באיסור דרבנן, וכן הוכיח הרשב"א, - ואמנם מצינו בד' כמה מקמאי דס"ל דלא אסר ר"ש בפס"ר אלא באיסור דאורייתא, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועד"ז כתב המאירי דבאמת אי"ז אסור מדינא, דכל שכל דיש בו איסור פשוט אין בו מקום לקללת חכם וקלב"מ, ואין קללה אלא במקום שאין איסורו מבורר וההתר בו מצוי ומקללין אותו מצד פירצה ועוז מצח, אלא כיון דהוא קרוב לפס"ר והדבר מצוי, נקרא העושה פורץ גדר וראוי לקללה. [↑](#footnote-ref-116)
116. אלא דבדבריו משמע דרב אסר בזה מדינא, משום דס"ל דכל שהוא קרוב לפס"ר הוי כפס"ר, ותנא דברייתא ס"ל דכיון דל"ה פס"ר ממש שרי. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך שמעתי לפרש דכ"ז הוא משום דאין עיקר עשייתו להוציא דם, וכאשר כ"ה מבו' ממה שהוצרך הרמב"ן לקמן שם לפרש דאע"ג דסתם בעילה אפשר בהטי' ואין דם יוצא, מ"מ אם לדם הוא צריך ורוצה בו אסור, דאסור לאדם לגרר מטה וספסל במתכוין שמא יעשה חריץ וצריך לו, והרי לא הוצרך הרמב"ן להשמיענו דאסור לעשות מלאכה כשאפשר שלא יעלה הדבר בידו, ורק בהני גווני הוצרך להשמיענו דאף דאין עיקר עשייתו כדי להוציא דם ולעשות חריץ, מ"מ כיון דהוא מתכוין לכך ואפשר שיעשה כן אסור, ובכה"ג אף דהוצאת הדם אסורה, מ"מ לא נאסרה עשיית הפתח משום פס"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. וי"ל דהתוס' לטעמייהו דס"ל לקמן ו' ב' ד"ה אלא מעתה דכל הא דל"ה פס"ר הוא רק כשמכוין להטי', וכמש"כ המהרש"ל שם בדעתם, וזהו דקשיא להו דכיון דלדם הוא צריך ודאי דאינו מכוין לבעול בהטי' שלא יצא הדם, וא"כ מ"ט ל"ה פס"ר, וכמשה"ק כן הרשב"א בסוגיין ע"ד הראב"ד, וע"כ הוצרכו לפרש דאיכא גונא דהטי' שיצא הדם בלא עשיית פתח. [↑](#footnote-ref-119)
119. ובזה מתישב משה"ק האילת השחר בסוגיין, דלדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר מותר, מ"ט הוצרכו התוס' לפרש דהא דל"ה פס"ר הוא משום דיכול להוציא הדם בלא עשיית הפתח, הרי בלא"ה הכא ל"ה פס"ר, משום דאפשר שהיא בעולה, למש"כ התוס' בשם ר"י דהא דלדם הוא צריך הוא לראות אם היא בתולה, ולהנ"ל ניחא, דמ"מ כיון דהוא מתכוין להוצאת הדם, הרי דכל דאם יצא דם הוי פס"ר לעשיית פתח, חשיב כפס"ר. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך בד' הרשב"א משמע קצת דגם אי נימא דהא דאסר ר' יהודה בדשא"מ במלאכת שבת הוא מדאורייתא, מ"מ יש מקום לומר דלא חמיר שאינו מתכוין כמתכוין, וכל שהוא אינו מתכוין ומקלקל שרי, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בבכורות כ"ד ב' ד"ה והיינו טעמא שדנו ללמוד מסוגיין דשרי ר' יהודה דשא"מ באיסור דרבנן, אף בשאר איסורי תורה. - ויש להוסיף, דמצינו עד"ז בפירש"י ביומא ל"ד ב' שפירש בד' הגמ' שם דלא אסר ר' יהודה בדשא"מ אלא באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן שרי, אף דבשאר איסורי תורה אסר ר' יהודה בדשא"מ מדאורייתא, - ועמש"כ בזה הגרע"א במערכה י' סק"ד. [↑](#footnote-ref-121)
121. המל"מ בפ"א משבת ה"ה תמה ע"ז דאף אם אי"ז מקלקל, הרי אי"ז אסור אלא מדרבנן משום דהוי כלאח"י, וכמבו' בסוגיית הגמ' בשבת מ"ו ב', והרי דאסר ר' יהודה דשא"מ אף באיסור דרבנן, ואין טעם לחלק בין מקלקל לשאר איסורים דרבנן, - אך הגרע"א במערכה י' סק"ד כתב דכלאח"י חמיר יותר ממקלקל, ואף דאסר ר' יהודה דשא"מ אף בכלאח"י, מ"מ במקלקל י"ל דשרי, - ועמש"כ הישועות מלכו בהל' שבת שם ד"ה ובזה ניחא ליתן טעם בזה. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך טעם זה אינו מתישב במה שאמרו לקמן להצד דדם חבורי מחבר, דיש להתיר אם מקלקל בחבורה הוא והלכה כר' יהודה דמקלקל בחבורה פטור, והתם הרי שפיר אתי לאיחלופי בשאר הוצאת דם, ובאמת בד' הרשב"א שם מבו' דהא דשרינן התם הוא משום דהוא במקום מצוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. ולדעת התוס' י"ל דהוא משום דלא התירו במקלקל אלא בצירוף הא דהוא דשא"מ, וע"כ אם לדם הוא צריך והוא מתכוין לכך, יש לאסור אף אם הוי כמקלקל, והרשב"א שעמד בזה הוא לטעמי' דהתירו במקלקל במקום מצוה, או דלא אסרו במקלקל היכא דלא אתי לאיחלופי, - אך הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בדרך קמא בטעם הא דלא התירו אם דם חבורי מחבר ולדם הוא צריך, אף אם מקלקל הוא ומקלקל בחבורה פטור, דהוא משום דלא התירו מקלקל במקום מצוה אלא כשאינו מתכוין לכך, (ובדרך בתרא כתב דהוא ע"ד מש"כ הכא, דאם לדם הוא צריך הוי מתקן קצת ואסיר במלאכת מחשבת), וצ"ע מ"ט הכא לא כתב כן. [↑](#footnote-ref-124)
124. והוכיח כן מעיקר הא דילפינן ממילה דמקלקל בחבורה חייב, אף די"ל דהחיוב בזה הוא משום תולש או משום גוזז, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-125)
125. ונחלקו בזה עוד מקמאי אם האיסור הכא הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש, או משום מלבן, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-126)
126. והבית מאיר בסימן שכ"ח סל"ז תמה כן, דמ"ט אסרו רפואה במקום צער, ומ"ש ממפיס מורסא דשרי במקום צער, וכתב דאפשר דשבות זו דמשאצל"ג קיילא, וצ"ע, דאדרבה בכ"ד מצינו דשבות דמשאצל"ג חמירא משאר שבותים. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שהק' דהרי אף לדעת רב אין דשא"מ אסור בשבת אלא מדרבנן, וכמש"כ התוס' בכ"ד, וכתב דאף דדשא"מ אינו אסור אלא מדרבנן משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ כל דהוי פס"ר אף דלא ניח"ל הוי מלאכת מחשבת, ולא התיר הערוך פס"ר דלא ניח"ל, אלא משום התירא דדשא"מ דכל התורה, ונתבאר בדף מס' 3, ונתבאר שם דאף דבד' הראשונים בכ"ד מצינו דבפס"ר דלא ניח"ל ל"ה מלאכת מחשבת, מ"מ י"ל דלדעת ר' יהודה הוי מלאכת מחשבת, וכמש"כ כן התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת צ"ה א', - ובחי' ר' שלמה סימן ג' כתב לישב, דמש"כ התוס' דמפיס מורסא חשיב כדשא"מ, אף דהוא מתכוין למעשה הפתח, הוא רק בדין אינו מתכוין דכל התורה, אך בדין אינו מתכוין דשבת, לא חשיב כדשא"מ, והוכיח כן מד' התוס' ביומא ל"ד ב', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובחי' ר' שלמה בסו"ס ג' פירש כן במש"כ בפי' ר"ח בשבת ק"ז ב' במפיס מורסא וצד נחש, דאע"ג דאוקמינהו רב כר"ש דאמר משאצל"ג פטור עלי', קיי"ל כשמואל דאמר בהו דאינון פטור ומותר, והיינו דלדעת רב דהא דפטור הוא משום משאצל"ג, ה"ז אסור מדרבנן, ושמואל דאמר דפטור ומותר הוא משום דהו"ל דשא"מ, ואף דהוא פס"ר, מ"מ כיון דלא ניח"ל שרי, - אך האמת יורה דרכו דמכוון הר"ח הוא דלשמואל הוי ההיתר בזה משום הזיקא דרבים, ואתיא אף כמ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', וכאשר כ"ה להדיא בד' הר"ח שם מ"ב א' וצ"ד ב'. [↑](#footnote-ref-129)
129. ובזה מתפרשים גם ד' התוס' שלא הוכיחו ממה שאמרו דפטורא דמפיס מורסא הוא משום משאצל"ג, אלא הוכיחו ממה שלא התיר שמואל בזה אלא משום צער, ועוד, שהרי בפשוטו דעת התוס' דפס"ר דלא ניח"ל אינו אסור אלא מדרבנן, וא"כ מ"ט לא פטרו במפיס מורסא אלא משום משאצל"ג, והיינו משום דמה שאמרו דפטורא דמפיס מורסא הוא משום משאצל"ג, רב הוא דקאמר לה דס"ל דדשא"מ אסור, ולדידי' אין לפטור משום פס"ר דלא ניח"ל, וע"כ לא הביאו אלא מהא דלא התיר שמואל במפיס מורסא אלא משום צער, אף דאיהו ס"ל דדשא"מ מותר, אך התוס' הרשב"א הביא בתו"ד להא דקרינן לי' משאצל"ג, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שהביא עוד להא דקרי לי' בפ' שמנה שרצים משאצל"ג, והובא גם באו"ז בסימן נ"ט, - וצ"ע דהתם רב קאמר לה, ורב ס"ל דדשא"מ חייב, ולדידי' אין לפטור בזה אלא משום משאצל"ג, וי"ל דס"ל דמודה רב דדשא"מ בשבת פטור, וס"ל דלדעת הערוך יש לפטור אף בפס"ר דלא ניח"ל, (ונתבאר במקומו), אך עמש"נ בסנהדרין פ"ד ב' להוכיח מד' התוס' הרשב"א בפסחים, דבפס"ר דלא ניח"ל ליכא אלא לפטורא דדשא"מ דכל התורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. וצ"ב דמנ"ל דבמחט ליטול את הקוץ אין ההיתר משום פס"ר דלא ניח"ל, ועמד ע"ז הפנ"י, וצ"ל דהוא נלמד מסוגיית הגמ' בסנהדרין פ"ה א' שאמרו דכל הא דשרי לר"ש הוא משום דמשאצל"ג פטור עלי', וכמו שהביאו התוס' בשבת והסמ"ג שם מהתם, ועמש"נ בזה בדברינו בסנהדרין שם. [↑](#footnote-ref-132)
132. ומבו' מדבריהם דאף דאפשר לבעול בהטי' דבכה"ג ל"ה פס"ר, מ"מ אסור לבעול בלא הטי' משום דבכה"ג הוי פס"ר, וזה שלא כדעת השה"ג דכל דאפשר לעשות המעשה באופן דל"ה פס"ר, שרי אף כשעושה באופן דהוי פס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-133)
133. והריטב"א נתחבט בדעת רש"י בזה, והריב"ש בסימן שצ"ד כתב בדעתו דלא התירו אלא לבקיאין דלדידהו ל"ה פס"ר, אך מי שאינו בקי אסור דלדידי' פס"ר הוא, אך העירו דאין לפרש בד' רש"י כמש"כ התוס' דלא התירו אלא כשהוא מתכוין להטות, דזה נסתר ממש"כ בפירש"י לעיל ה' ב' (לגירסא דילן) דאף דלדם הוא צריך מ"מ ל"ה פס"ר אצל הפתח, דיש בקיאין בהטי' ואין דם יוצא ואף אין פתח ונפתח, והרי דאף דאין כונתו להטות, (שהרי לדם הוא צריך), מ"מ ל"ה פס"ר, ובע"כ דבמי שבקי אפשר שתזדמן הטי' אף בלא שמתכוין לכך, ול"ה פס"ר. [↑](#footnote-ref-134)
134. ופירש לפ"ז להא דמשני רב ביבי דאיירי כשלא הגיע לצירוף, דהיינו שלא היו מרתיחין אותו ריתוח הרבה, והיינו דכיון דל"ה מרתיחין אותו ריתוח הרבה, ליכא בהטלתו במים משום כיבוי. [↑](#footnote-ref-135)
135. והחזו"א בסימן נ' סק"ח כתב דאין בכיבוי גחלת משום מכבה, אלא כשנוצץ אש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-136)
136. וי"ל עוד לדעת הסוברים דלא אסר ר"ש בפס"ר באיסור דרבנן, ונתבאר להלן, - וצ"ל לפ"ז דמעיקרא קים לן דצירוף אינו אסור אלא מדרבנן, וע"כ יש להתיר לר"ש אף דהוי פס"ר, ואך דס"ד דלר' יהודה יש לאסור אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-137)
137. וזה מתישב טפי לדעת הסוברים דאיסורא דפס"ר הוא משום דהוא יודע שיהא האיסור נעשה והוי כמתכוין, ובכה"ג דאפשר שלא ישהו שם העששיות אלא מעט, ואינו יודע שיהא האיסור נעשה, ל"ה כמתכוין, - אך יש לפרש עוד בזה, דכיון דבידו שלא להשהותן במים ואין נתינתם במים מכרחת את צירופן, ל"ה כפס"ר, ודמי למש"כ הרא"ש בפ' כל שעה דכל שיכול לסתום נחיריו שלא יהנה מן הריח ל"ה פס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך דבריו שם קיימי בגונא דאפשר שהבהמה תאכל את כל הזרעונים, ובכה"ג דל"ב למעשה דילי' לבטל להמלאכה, הוא פשוט טפי דל"ה כפס"ר. [↑](#footnote-ref-139)
139. ויש מקום לדון דל"ב בזה לדינא דפס"ר, אלא חשיב כמתכוין, כיון שיודע שאם לא יעשה מעשה לסלקם משם יתבשלו, - ונפ"מ בזה אם מותר לעשות כן ע"י נכרי, למש"כ התרוה"ד להתיר פס"ר ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-140)
140. וצ"ל דל"ג בהך ברייתא א"ר יהודה, וע"כ שפיר הומ"ל דאביי מפרש להך ברייתא דאתיא כר"ש, וכ"ה להדיא בפי' ראמ"ה שכתב דלפ"מ דהדר בי' אביי וס"ל כר"ש, י"ל דהך ברייתא אתיא כר"ש, ול"ב להך שנויא דצירוף דרבנן, (ונתבאר להלן), וכ"ה גם בתשו' ברכת אברהם (להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז) דאביי משני דר"ש היא דאמר דשא"מ מותר, - ובזה מתישב משה"ק התוס' על פירש"י דמ"ט פריך מבהרת דלא מצי למיפרך אלא מברייתא וממילתא דאביי דאיתמר עלה, ולא פריך ממתניתין דביצה, ולפירש"י גופי' ניחא, דפריך אהא דמפרש אביי לברייתא דדשא"מ מותר, מהא דאביי גופי' ס"ל דקרא מסייע לר' יהודה. [↑](#footnote-ref-141)
141. והתוס' הק' ע"ז מהא דאסר ר' יהודה גרירה אע"ג דהוי חורש כלאח"י ולי"ב איסורא דאורייתא, והצל"ח בשבת מ"א ב' כתב בדעת רש"י, דר' יהודה גופי' אסר בדשא"מ אף באיסור דרבנן, אך אביי לא ס"ל כוותי' אלא באיסור דאורייתא, - ובדף מס' 1 נתבאר לפרש עוד בד' רש"י, דבחפירת גומא דכל שעושה כדרכו ה"ז אסור מדאורייתא, הרי דאף בגונא דעושה כן כלאח"י דאי"ז אסור אלא מדרבנן אסרו חכמים בדשא"מ, ורק בצירוף דל"ה מלאכה כלל אלא מדרבנן, לא אסרו חכמים בדשא"מ, וכעת מצאנו לעיקר חילוק זה בד' ההשלמה בשבת מ"א ב' (בדין פס"ר באיסור דרבנן), ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-142)
142. ובתשו' הגרע"א ח"ג סימן נ' האריך הרבה בטעם הא דהוצרכו להא דלא אסר ר' יהודה דשא"מ באיסור דרבנן, ולא התירו בזה מכח הא דאין שבות במקדש, עיי"ש, ועמש"כ בזה המגיני שלמה בשבת מ"ב א'. [↑](#footnote-ref-143)
143. וזה נלמד ממה שנסתפקו שם דכל צירוף דכלים הוא דרבנן, ולפ"ז הרי מוכח מסוגיית הגמ' שם דאף בצירוף דרבנן אסר ר' יהודה בדשא"מ, ובע"כ דהא דשרי הכא לר' יהודה הוא משום דאין שבות במקדש. [↑](#footnote-ref-144)
144. והחזו"א בסימן נ' סק"ז סוד"ה יומא כתב די"ל דאף דהותר צירוף דרבנן משום דאין שבות במקדש, מ"מ לא הותר כשמתכוין לצרף, משום דכונת הצירוף היא שבות דמדינה, שהרי אין צורך במקדש לצירוף, וע"כ לא הותר רק כשאינו מתכוין, דבכה"ג אין לאסור מכח הא דבע"כ יש כאן צירוף, דא"כ אין לו תקנה להטיל עששיות וזו צורך מקדש. [↑](#footnote-ref-145)
145. וכתבו לישב בזה למה שאמרו בשבת מ"א ב' במיחם שפינה ממנו מים, דלדעת ר' יהודה אסור ליתן לתוכו מים משום דמצרף, אף שאינו מתכוין לכך, - אך בחי' הר"א מן ההר כתב לישב, דכל מה שאמרו הכא דצירוף דרבנן, הוא לפ"מ דס"ד דאביי דשרי ר"ש אף בפס"ר, דלפ"ז מסייע קרא לר' יהודה, אך לפ"מ דמסקינן דמודה ר"ש בפס"ר ואיצטריך קרא אף לר"ש, י"ל דצירוף דאורייתא, והא דשרי הכא להטיל עששיות במים הוא כר"ש. [↑](#footnote-ref-146)
146. ולפ"ז מבו' מד' הרמב"ם דס"ל דפס"ר דלא ניח"ל אסור, וכמש"כ בספר הבתים (שערי המלאכות שער ב') בדעתו, וכ"ה מבו' בד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז וסימן י"ט, דאם ס"ל כדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, יש להתיר בצירוף עששיות אף דהוי פס"ר, - אך במכתב הגרש"ז ריגר זצ"ל שנד' בקובץ הפרדס חלק ח' חוברת ג' כתב דאף דהרמב"ם ס"ל כדעת הערוך, וכמו שנקט הגר"ח זצ"ל בדעתו, מ"מ איכא גווני שאסרו בזה חכמים משום שראוי שמצוי שיהא ניח"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
147. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין בטעם ההיתר בזה, ז"ל, ואי"ז מלאכה שהרי אינם מתכונים לחסם את הברזל אלא כונתם הפשרת המים, וכלל הוא אצלינו מלאכת מחשבת אסרה תורה, ועוד כלל אצלינו אין שבות במקדש, ולפיכך מותר לעשות כן, עכ"ל, ולכאו' מש"כ דהוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, הוא כמש"כ המ"מ דבמצרף כל שאינו מתכוין לצירוף אין ע"ז תורת מלאכה, וע"כ הוא דאי"ז אסור אלא מדרבנן ואין שבות במקדש, דאי נימא דהא דשרי הוא משום דאי"ז פס"ר, ל"ב להא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, שהרי דשא"מ מותר אף בשאר איסורים, - והך מילתא דהא דאין הצירוף אסור מדאורייתא הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, כ"כ גם בפי' ר"ח בסוגיין, עיי"ש, אך מש"כ דהוא משום דהו"ל משאצל"ג, צ"ב, דהרי ר' יהודה מחייב במשאצל"ג, ושמא מכוון דבריו הוא דבמצרף כל דהוי משאצל"ג אין ע"ז תורת מלאכה, וכ"כ הקה"י בסו"ס י"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז נקט לדעת הרמב"ם דצירוף הוא דאורייתא, והא דשרי לדעת ר"ש, הוא משום דאי"ז פס"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-149)
149. וזה דלא כמש"כ המ"מ בהל' שבת שם ה"א בדעת הרמב"ם, דאף דצירוף דאורייתא, מ"מ בעששיות אינו אסור מדאורייתא, - ויש להוסיף, דלמש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז בדעת הרמב"ם דאיסור צירוף דאורייתא, ומפרש לסוגיין ע"ד פי' התוס', אין להביא מד' הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובעיקר ד' המ"מ יש להעיר, דבד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ז נקט דאף כשאינו מתכוין לצירוף מ"מ כל דהוי פס"ר הוי זה מלאכה דאורייתא, - וצ"ל לפי דבריו דמש"כ הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב דאם נתכוין לצרף חייב, הוא משום דכל שלא נתכוין לצרף הוי דשא"מ דמותר, והיינו משום דאי"ז פס"ר שיצטרף, כמש"כ הר"א בן הרמב"ם שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. והשיטה להר"נ לקמן בסוגיין כתב בשם הרא"ה, דלל"ב דאיירי אביי בהא דעושה בסיב, י"ל דבמילה כשיש שם בהרת אין להתיר אף לר"ש, משום שעושה בידיו ממש. [↑](#footnote-ref-152)
152. והשפ"א הק' דהרי אסור לקוץ אף נגעים טהורים, כמו שאמרו לעיל קל"ב ב', והרי דאיסור קציצת בהרת הוא אף כשאינו מטהר בקציצתו, והגרי"פ לאוין קל"ו ד"ה מיהו מסוגיא כתב דס"ל להרשב"א כדעת התוס' בשבועות ד' א' ד"ה בקוצץ בהרתו דאיסור קציצת בהרת הוא רק בד' מראות, ומה שאמרו דהאיסור הוא אף בנגעים טהורים, היינו אף שעמד בעיניו בזה ובזה, וכ"כ התורי"ד לעיל שם, ופירש דאיסור הקציצה בזה הוא משום דראוי להיות טמא, וע"כ שפיר י"ל דיסוד איסור הקציצה הוא במה שמטהר בקציצתו, אך אי"ז מתישב בד' רש"י דמשמעות דבריו הכא דהא דהוי דשא"מ הוא משום דאינו מתכוין לטהר, אף שכתב לעיל שם דאיסור הקציצה הוא אף בבוהק, - ועמש"כ בשלמי יוסף סימן תע"ו לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-153)
153. ונתחדש לפ"ז, דאף דהוא מתכוין למעשה זה, מ"מ כיון דאינו מתכוין לטהרה, הו"ל כדשא"מ, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-154)
154. והק' דלפ"מ דמוקי רבא לקרא בפס"ר, אף דהוא כמתכוין, יש להתיר אף במתכוין לקוץ בהרתו כשעושה כן אגב מלאכה, ומ"ט בעינן קרא להתיר במילה, וכתב דשמא אף דילפינן מקרא להתיר אף בפס"ר, מ"מ כל שהוא מתכוין לקוץ הבהרת אסור, וע"כ בעינן קרא להתיר במילה. [↑](#footnote-ref-155)
155. ונפ"מ בזה, הוא במש"כ התוס' ביומא ל"ד ב' והרא"ש בפ' הבונה סימן א' דלפ"מ דמסקינן דמודה ר"ש בפס"ר, ליכא נפ"מ בין אב לאחר, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בפ"א ממילה ה"ט ובפ"י מטו"צ ה"ה, - וכ"ז הוא לדעת הרשב"א דהא דבעינן להתיר מילה במקום שיש שם בהרת הוא אף כשאינו מתכוין לקוץ בהרתו, משום דהוי פס"ר, ול"ד להא דשרינן בסיב וכו', דהוא רק כשאינו עושה ממש לשם קציצה, אך לדעת הרמב"ן והר"ן דל"ב להתיר במילה, אלא כשהוא מתכוין לקוץ בהרתו, הרי הדין נותן דאם איכא אחר שאינו מתכוין לכך ליעבד אחר, וכמש"כ כן החת"ס בסוגיין, והתהל"ד בסימן רע"ח סק"ד, וכאשר כ"ה גם לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, (או לדעת הסוברים דאי"ז אסור אלא מדרבנן), ופירש כן להא דפרכינן לקמן דאי איכא אחר ליעבד אחר, דהוא אף לפ"מ דמסקינן דהא דבעינן קרא להתיר הוא משום דהוי פס"ר, והמנ"ח במצוה תקפ"ד סק"ו נקט כן בפשיטות דכל דאיכא אחר אסור האב למול. [↑](#footnote-ref-156)
156. הזכר יצחק בח"א סימן ה' כתב להוכיח כן דהנקצץ אינו עובר, מהא דילפינן מקרא דאתה עושה בסיב שע"ג רגלו, והרי דלא נאסר קציצת בהרת אלא ע"י מעשה, וא"כ אין הנקצץ עובר מכח מה שהוא מסייע, - אך בד' המל"מ שלא הביא מזה נראה דהיינו משום דאף דילפינן מקרא דלא נאסרה קציצת בהרת אלא ע"י מעשה קציצה, וע"כ הותר לעשות בסיב שע"ג רגלו אף דהו"ל פס"ר, ולא אסרינן לה מכח מה שהוא נקצץ, מ"מ י"ל דכל דקציצת הבהרת היא ע"י מעשה, דהיא קציצה האסורה, הוי האיסור על הנקצץ. [↑](#footnote-ref-157)
157. וכ"ה מוכח ממש"כ בפירש"י ועוד מקמאי ביומא ל"ד ב', דס"ל לאביי דקרא מסייע לר' יהודה, וזהו דפרכינן מינה התם, ולפ"ד התוס' ודעימייהו הרי מקרא ליכא סיוע לר' יהודה, דמצינו לאוקמה לקרא כשאומר לקוץ בהרתו הוא מתכוין, אלא דהברייתא שסתמה בזה היא כר' יהודה, ובע"כ דס"ל כמש"כ הרשב"א דהא דמוקי לה אביי כר' יהודה, הוא משום דכ"ה משמעות קרא. [↑](#footnote-ref-158)
158. ואמנם לכאו' לפ"ד הרמב"ן גופי' בסוגיין דל"ב להתיר במילה, אלא כשהוא מתכוין לקוץ בהרתו, הדין נותן דאם איכא אחר שאינו מתכוין לכך ליעבד אחר, וכמש"כ כן החת"ס בסוגיין, והמנ"ח במצוה תקפ"ד סק"ו, והתהל"ד בסימן רע"ח סק"ה, ונתבאר בדף מס' 5 בהערה, - ובאמת הרמב"ן לעיל קי"א א' לא פירש היאך דחה להוכחת הערוך מסוגיין, וי"ל דהוא משום דלטעמי' שפיר פריך דליעבד אחר, אף דפס"ר דלא ניח"ל אסור, משום דבקציצת בהרת הותר לעשות בסיב שע"ג רגלו וכו', אך בפשוטו מה שסתם הרמב"ן בזה, הוא משום שכבר פירש בתו"ד דלפי פירש"י אין להוכיח מהכא. [↑](#footnote-ref-159)
159. והדברי יחזקאל בסימן י"ב סק"י והזרע אברהם בסו"ס ס"ח כתבו לישב, למש"כ הרמב"ם שם דהא דמילה דוחה צרעת הוא מדינא דעדל"ת, וע"כ ה"ז דוחה אף אם יכולה המצוה להתקיים ע"י אחר, וכל הא דפרכינן דליעבד אחר, הוא רק אם הא דמילה דוחה לצרעת הוא מכח הא דנכרתו עלי' י"ג בריתות, ומצות האב בפנ"ע אינה דוחה, וכמש"כ כן הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ח סקי"ד, ונתבאר להלן, - ועמש"כ העונג יו"ט בסימן צ"ד לישב בע"א, - ושמעתי לישב עוד, למש"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, דללישנא בתרא דמתני להא דאביי ורבא אהא דשרי לעשות בסיב שע"ג רגלו, י"ל דבמילה במקום שיש בהרת לא חשיב כלל כדשא"מ, כיון שהוא מתכוין להסרת הערלה, וחשיב כמתכוין אף לקציצת הבהרת, ולפ"ז נמצא דלהך לישנא שפיר יש להתיר אף בדאיכא אחר. [↑](#footnote-ref-160)
160. וצ"ל כן גם בד' הטור ביו"ד סימן רס"ו שסתם דמילה דוחה צרעת, ואף דהטור באו"ח סימן ש"כ הביא גם לדעת הערוך, י"ל דהיינו רק בשבת, אך בשאר איסורים קי"ל דאף פס"ר דלא ניח"ל אסור, וכמש"כ כן הרא"ש בפ' שמנה שרצים. [↑](#footnote-ref-161)
161. ועמש"נ להלן ללמוד מד' רש"י דהא דפריך דלימול אחר הוא בשליחות האב, וכמש"כ הגר"א והתבו"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. הביה"ל בח"א סימן י' האריך דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם כשא"א לו לקיים בעצמו, אלא שתתקיים המצוה ע"י אחר, והוכיח לפ"ז מהא דפריך הכא דליעבד אחר, דמהני שליחות במילה, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - וכ"כ בתשו' עטרת חכמים יו"ד סימן כ"ג ד"ה והנני מעתיק, ועיי"ש שהביא מד' השאג"א בסימן כ"ט שנראה שלא פירש כן, והק' לפ"ז דמ"ט הותר כה"ג לעבור בשאר ימות השנה, הרי אפשר בכהן הדיוט בלא דחיית כלאים. [↑](#footnote-ref-163)
163. הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ח סקי"ד כתב דלאו היינו דבכה"ג עובר המוהל, אלא היינו דבכה"ג עובר האב, כיון דהמוהל מל בשליחותו, והוא מתכוין לטהר, ועיי"ש שכתב דאף דאשלד"ע, מ"מ בכה"ג דמי להיכא דאין השליח בר חיובא דיש שלד"ע. [↑](#footnote-ref-164)
164. ולמש"כ האבנ"ז דהא דהמוהל עובר בלאו אף שאינו מתכוין לטהרו, הוא משום דמצרפין מעשה השליח עם כוונת המשלח, י"ל דכל הא דמהני כוונתו של האב, הוא רק כשהוא מתכוין לכך בשעת המילה, אך כל שאינו שם ואינו מתכוין לכך בשעת המילה, ל"מ זה לחשוב את מעשה המילה כמעשה בכוונה לקציצת הבהרת לטהר. [↑](#footnote-ref-165)
165. ואין לומר דהא דמילה שלא בזמנה דוחה את הצרעת, הוא במילת גדול, דל"מ שימול ע"י אחר, כיון דהוא מתכוין לטהר עצמו, וכמש"כ המל"מ בפ"י מטו"צ ה"א ללמוד מד' רש"י, דלהדיא אמרו בסוגיית הגמ' לעיל דהא דמילה שלא בזמנה דוחה את הצרעת הוא אף במילת קטן. [↑](#footnote-ref-166)
166. הדבר אברהם שם כתב כן בהא דמילה שלא בזמנה דוחה את הצרעת, ולא אמרינן שימתין עד שתתרפא הצרעת, ועמש"כ הדברי יחזקאל בסימן י"ב סקי"א לישב בע"א, וי"ל כן גם בהא דלא אמרינן שימתין עד שיבא אחר, וכ"כ הדבר אברהם בח"ב סימן ד' סקי"ד. [↑](#footnote-ref-167)
167. ועיי"ש שכתב דגם האב וגם האחר אינם מתכונים שיתחלל השבת על ידיהם אלא דהוא פס"ר, ומבו' דהא דיש במילה משום מלאכה, אי"ז בחיתוך הערלה, דלזה הם מתכונים במילה, ול"ב בזה לדינא דפס"ר, אלא ביציאת הדם, ועמש"כ בזה הגרד"ל שליט"א בקונט' הערות בעניני שבת סימן כ"ד אות ג', ושם אות ד' כתב דהא דמילה חשיבא כתיקון לר' יהודה, אף דאין התיקון ביציאת הדם, הוא משום דכך הוא אורחא דמילתא דהדם בא עם מעשה המילה, וע"כ מיחשב הכל כחד מעשה, וחשבינן תיקון המילה כתיקון למלאכה דיציאת הדם אף דאין התיקון אלא בהסרת הערלה. [↑](#footnote-ref-168)
168. בד' הגר"א בסימן של"א ס"י מבו' דמכוון ד' התרוה"ד הוא, דפס"ר דלא ניח"ל פטור בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ופירש כן במה שאמרו בשבת ק"ג א' דבעביד בארעא דחברי' פטור, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"ג ד"ה ומצטער, - ומוכח לפ"ז מד' התרוה"ד, דהא דפטור בשבת אי"ז מדינא דמשאצל"ג, דא"כ מ"ט כתב לחייב בזה בחבורה, הרי אף בחבורה בעינן מלאכה הצריכה לגופה, וכמו שהוכיחו התוס' בשבת ק"ו א' וש"ר, אלא הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכמש"כ כמה מקמאי בשבת ק"י ב' דפס"ר דלא ניח"ל פטור בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, (אלא דהם כתבו בדעת הערוך להתיר מכח זה לכתחילה), וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן שם צ"ה א', ונתבאר בדף מס' 3, וע"כ הוא דבחבורה דל"ב מלאכת מחשבת, חייב אף בפס"ר דלא ניח"ל.

     ואמנם אכתי צ"ע, דמ"מ מ"ט כתב התרוה"ד דיש בזה מלאכה דאורייתא, ומ"ט לא פטרינן בזה משום משאצל"ג, ועמש"כ בזה הגרד"ל שליט"א בקונט' הערות בעניני שבת סימן כ"ד אות ד'. [↑](#footnote-ref-169)
169. צ"ע דכיון דהאב מתכוין גם לתקן את בנו, מ"ט חשיב כלל כדשא"מ, ובעינן בזה לדינא דפס"ר, - ושמעתי לפרש דהתרוה"ד אזיל לטעמי' בסימן ס"ו דמבו' בדבריו דכל דאין עיקר כונתו לכך חשיב כדשא"מ, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 1, וע"כ ה"נ הכא כיון דעיקר כונתו היא למצוה וחיובא, חשיב כלפי תיקון גברא כדשא"מ, אך אי"ז מתישב למש"נ שם מד' האבנ"ז בישוב ד' התרוה"ד. [↑](#footnote-ref-170)
170. וזה מתישב טפי אי נימא דהא דחייב האב משום תיקון גברא, היינו משום מכה בפטיש, וע"כ הוא דאחר דלא ניח"ל בכך פטור, - אך אי נימא דהא דחייב האב משום תיקון גברא, היינו דמה"ט הויא המילה עצמה תיקון, וחייב משום נטילת נשמה, לכאו' ל"ה לנו להצריך שיתכוין המוהל לתיקון זה, ועמד ע"ז המהר"ם בנעט בתשו' הר המור סימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"ה מבו' בד' השאג"א בסו"ס נ"ט, דלעולם גם ע"י אחר הוי חילול, אלא דע"י אביו הוי חילול יותר, וע"כ כל דאיכא אחר ליעבד אחר. [↑](#footnote-ref-172)
172. ועיי"ש שכתבו לפ"ז דבעיר שאין כל בתי העיר מרוצפין, יש לאסור לכבד בית מרוצף, גזירה אטו שאינו מרוצף, והריב"ש שם כתב דסגי במה שרוב בתי העיר מרוצפין, דלא שייך לגזור רובא אטו מיעוטא, ועמש"כ הביאוה"ל בסימן של"ז ס"ב ד"ה ויש מחמירין. [↑](#footnote-ref-173)
173. וצ"ע דבפשוטו טעם הגירסא דבגדולים דברי הכל אסור, הוא משום דהו"ל פס"ר, וא"כ מאי קשיא להו ע"ז ממשמעות הגמ' בפסחים דיש להתיר טפי היכא דלא אפשר, - אך בד' התוס' הרשב"א בפסחים כ"ה ב' מבו' דמכוון דבריהם הוא, משום דאין לפרש דהא דאסרינן בגדולים הוא משום דהוי פס"ר, דא"כ מאי פריך מהא דתניא דגורר אדם, והיכי תיסק אדעתי' דתלמודא לאוקים לה בגונא דהוא פס"ר, ועוד דהיאך קאמר רבה דכי קאמר ר"ש בגדולים דלא אפשר, הרי דבר פשוט הוא דמודה ר"ש בפס"ר, - ולפ"ז צ"ל דטעם הגירסא דבגדולים ד"ה אסור, אף דאי"ז פס"ר, הוא משום דיש לאסור טפי היכא דלא אפשר, וצ"ב הטעם בזה, וע"ז הקשו מסוגיית הגמ' בפסחים. [↑](#footnote-ref-174)
174. צ"ע דהרי בפסחים כ"ה ב' פליגי בה תרי לישני, ולל"ב מודה ר' יהודה היכא דלא אפשר דשרי, ונחלקו אביי ורבא אם שרי לדידי' אף בלא אפשר וקא מיכוין, וא"כ מ"ט לא מצינו לפרש כן בדעת עולא, והאג"ט חורש סוסק"כ עמד בכעי"ז, - ולכאו' מוכח מד' הרמב"ן והריב"ש דנידון הסוגיא בפסחים הוא רק בהנאה הבאה לו בע"כ, אך בשאר מילי ודאי דאסר ר' יהודה אף בדלא אפשר, וכמש"כ כן החזו"א בסימן נ' סוסק"ו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שכתב דאף דאין הגדולים עושין חריץ בכל הבית, וגם במקום שעושין אין יורד ונוקב עד תהום, אפ"ה מיקרי פס"ר, כיון דא"א בלתי חריץ כשיעור ראוי להתחייב עליו, אלא שלפעמים יקרה פגישתו בקרקע קשה בלתי מוכן להתפעל בגרירת הספסל אף בהיותו גדול. [↑](#footnote-ref-176)
176. אך הראבי"ה בסימן קצ"ד האריך דאף דהוי פס"ר שרי, וזה למש"כ שם דלא אסר ר"ש בפס"ר אלא היכא דא"א שיעשה חפצו בלא המלאכה, ומשא"כ הכא דאף דחשיב כלא אפשר, מ"מ אפשר בסיוע חבירו, או שיתן בגד תחתיו שלא יעשה חריץ, - ועמש"כ הר"ד הבבלי בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-177)
177. ויש לפרש כן בד' הרוקח בסימן נ"ח שכתב דשרי אף בגדולים, אך בגדולים מאד אסור דהוי פס"ר, וי"ל דמקורו הוא מסוגיין, וכ"נ ממה שהעמיד שם לההיא דאבין ציפוראה בגדולים מאד, אך בד' הב"י בסימן של"ז ס"א לא נראה כן. [↑](#footnote-ref-178)
178. וכאשר כ"כ המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א דבאיסור בל יראה שאינו ע"י מעשה ליכא להתירא דדשא"מ, ונתבאר בדף מס' 1 דאף הגרע"א שנחלק ע"ד המקו"ח בפטורא דמתעסק, מודה דהתירא דדשא"מ הוא רק באיסור שע"י מעשה. [↑](#footnote-ref-179)
179. ואף הא דאסרינן לר' יהודה כשאינו מתכוין, הוא משום דלדידי' דדשא"מ אסור, חשבינן דהליכתו במקום זה הוא מעשה ללקיחת ההנאה, כיון דמכח הליכתו הוא נהנה, וכאשר כ"ה מוכרח מהא דלל"ב שרינן היכא דלא אפשר, דא"א לו לילך במקום אחר, והרי דעיקר האיסור הוא מכח הליכתו במקום זה, ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז אם הלך למקום זה בשעה שלא הי' עתיד לבא הריח לשם, ואח"כ נתחדש דבר שבא הריח לשם, שרי אף לר' יהודה. [↑](#footnote-ref-180)
180. והח"ח בהל' לשה"ר כלל ו' בבמ"ח סקי"ד נקט דגם באיסור שמיעת לה"ר, יש להתיר מכח הא דאינו מתכוין, ומכח דלא אפשר, ונתחדש בדבריו דאיסור שמיעת לה"ר, אינו במה שמגיע הלה"ר לאזניו, אלא במעשה השמיעה, וע"כ שייך בזה התירא דדשא"מ והתירא דלא אפשר. [↑](#footnote-ref-181)
181. ובזה מתפרש מה שהעמידו בגמ' להנידון דסוגיין בהנאה הבאה לו לאדם בע"כ, ובעלמא כשדנו בדין דשא"מ לא מצינו להך לישנא, ולא אמרו בהתירא דדשא"מ דהוא במלאכה הבאה לו בע"כ, והיינו משום דעיקר נידון סוגיין מיוסד ע"ז דההנאה באה לו בע"כ, ובכה"ג הוא דאין לאסור אלא כשהוא עושה מעשה ליהנות, וע"כ תלי בדינא דדשא"מ ובדינא דלא אפשר, אך דין דשא"מ בעלמא לא תלי כלל במה שהוא בא לו בע"כ, אך התורי"ד כתב בתו"ד גם בהא דשרי לגרור מטה וספסל, דהוא משום דהנאת החריץ בע"כ ומאלי' היא באה. [↑](#footnote-ref-182)
182. ומבו' בדבריו דאינו מתכוין היינו כשאינו נהנה ממנו, דיש הרבה בנ"א שאין נהנין בדבר ואינו ערב להן, וכ"כ הספר הבתים שער בב"ח שער י"ב דלא חשיב כאינו מתכוין אלא היכא שאינו רוצה בריח ואינו נהנה ממנו, - ולכאו' נתחדש בזה דעיקר איסור הנאה הוא במין שימוש שיש בו הנאה, אף אם הוא אינו נהנה ממנו, וזהו שאמרו הכא דלר' יהודה אסור אף כשאינו מתכוין ואינו נהנה ממנו, ודעת רבא לל"ק דגם לר"ש אסור היכא דאפשר אף דלא מכוין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
183. והר"ן כתב דהא דקרי לה הנאה הבאה לה בע"כ אע"פ שהוא מכוין לה, הוא משום דלא בא לכאן בשביל הריח אלא הנאת הריח ממילא אתיא, ויש להסתפק אם הוא כמש"כ רבינו דוד והריטב"א דאינו מתכוין כלל להריח, או דאף דהוא מתכוין להריח, מ"מ כיון דלא בא לכאן בשביל הריח חשיב כהנאה הבאה לו בע"כ, אך אכתי אי"ז כמש"כ רש"י והר"ח דאפשר וקא מיכוין היינו כשהוא מתכוין להתקרב כדי ליהנות. [↑](#footnote-ref-184)
184. ואמנם בד' התורי"ד משמע דגם הא דשרינן בגרירה כשאינו מתכוין לעשות חריץ, היינו שאינו שמח בו וצריך לו, אך כל שהוא שמח בו וצריך לאותו חריץ חשיב כמתכוין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך בד' רבינו דוד מבו' דלא חשיב כמתכוין אלא כשהריח ערב לו והוא מתכוין ליהנות ממנו, - והיינו דאף שאינו מתכוין לקבל את הריח, מ"מ כיון דאחר שהוא מקבל את הריח, הוא מתכוין ליהנות ממנו, חשיב כמתכוין. [↑](#footnote-ref-186)
186. צ"ב, דאף אם א"א לו לילך במקום אחר אף ע"י טורח גדול, הרי יש בידו שלא לילך כלל, וה"נ בגרירת כלים גדולים, דאף דא"א לו להגביהן על כתיפו, הרי יש בידו להניחם במקומם ולא להוליכם כלל, וא"כ מ"ט פשיטא דיש להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-187)
187. ועיי"ש שנקט דה"נ בגרירה דשרינן בדלא אפשר, הו"ל פס"ר, ואפ"ה שרי, וכתב דהוא משום דהו"ל משאצל"ג, ובמלאכה דרבנן הקילו, וזה כדעת הסוברים דלא אסרו פס"ר במלאכה דרבנן, ונתחדש בדבריו דהיינו אף היכא דהוי דרבנן מכח הא דהוא משאצל"ג, וצ"ע מסוגיית הגמ' בשבת ק"כ ב' דאסרו לפתוח דלת היכא דהוי פס"ר לכיבוי הנר, אף דהו"ל משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-188)
188. ובדף מס' 3 נתבאר דהא דתלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, הוא משום דלר' יהודה דדשא"מ כמתכוין, חשיב כמתכוין להנאה זו, ויש עלי' תורת הנאה. [↑](#footnote-ref-189)
189. וכ"נ גם ממש"כ דאין לפרש דבגרירה דליכא אלא איסור דרבנן שרי אף בפס"ר, מהא דמייתינן עלה ממעילה ופסול פרה, והרי דגם במעילה ובפסול פרה דהנידון הוא בדין לא אפשר וקא מיכוין, הוא רק בדל"ה פס"ר. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש והמרדכי מבו' שהוכיחו להך מילתא דהתירא דלא אפשר וקא מכוין הוא רק בדל"ה פס"ר, ממה שאמרו דלא אפשר ולא קמכוין כו"ע דשרי, ואם הוי פס"ר, ל"ה שרינן לר"ש מכח הא דאינו מתכוין, דמודה ר"ש בפס"ר, - והמרדכי הוכיח כן ממה שאמרו לל"ק דשרי ר"ש בלא אפשר ולא קמכוין, ובע"כ דאי"ז פס"ר, והא דלא הוכיח כן ממה שאמרו כן לל"ב, הוא משום די"ל דלל"ב עיקר ההיתר הוא מכח הא דלא אפשר, (וכדחזינן דאף לר' יהודה שרי), אך בד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש משמע שהוכיחו גם ממה שאמרו כן לל"ב. [↑](#footnote-ref-191)
191. והאבנ"ז בסימן ר"נ סקי"ג כתב קצת בע"א, דבפס"ר כיון דא"א לדבר אחר בלא זה, חשיב דעיקר כונתו גם לזה, וע"כ לי"ב להתירא דלא אפשר ומכוין, דהוא רק כשעיקר כוינתו לשם דבר אחר. [↑](#footnote-ref-192)
192. והר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט כתב דהא דל"ה פס"ר, הוא משום דאפשר שיהיו הבשמים שמקטירין אותן מרובין ויגיע ריחם לו ויריח ויהנה, ואפשר שיהיו מועטים ולא יגיע לו הריח כשיהלך בדרך ולא יהנה, ואפי' יהיו מרובין, אפשר שיהא הרוח המנשב כשיהלך חזק ומפזר הריח ולא יגיע לו הנאה, ואפשר שיהא שם בדרך ריח רע ויתעלם הריח הטוב ולא יהנה. [↑](#footnote-ref-193)
193. והביא מד' החכמ"א בכלל פ"ד סט"ז שכתב דבאמת צריך לאטום אזנו ולעצום עיניו ולסתום נחיריו ולשמור עצמו שלא יהנה, ותמה ע"ז דאי"ז במשמעות ד' הראשונים וד' הש"ך. [↑](#footnote-ref-194)
194. ולכאו' הטעם בזה, דכל הא דאסרינן בפס"ר, הוא רק כשהוא מתכוין להדבר שמכחו הוא פס"ר, כמו בפוסק את הראש, דכיון דהוא מתכוין לפסיקת הראש וא"א לפסיקת הראש בלא נטילת נשמה, חשיב כמתכוין אף לנטילת הנשמה, או דאף דאינו מתכוין לכך מ"מ הויא אף נטילת הנשמה בכלל המעשה דילי', אך כל שאינו מתכוין למידי, מה לי דהו"ל פס"ר, וע"כ כל שאינו עושה מעשה כלל וממילא הוא נהנה, ל"ש לאסור מכח הא דהוי פס"ר, וע"כ אין לאסור רק אם בהליכתו הוא פס"ר שיהנה, ונתחדש עוד בזה, דמה שהוא מריח בחוטמו ומה שהוא פותח עיניו, לא חשיב כמעשה, אלא הוי כמידי דממילא.

     ויש לפרש עוד בזה, וכ"נ ממה שהביא שם לד' הפנ"י בסוגיין, דהוא משום דאיסור הנאה הוא רק במעשה לקיחת הנאה, וע"כ כל שאינו נהנה ע"י מעשה אין לאסור, אלא כשהוא מתכוין להריח, דבכה"ג חשיב כלקיחת ההנאה, אך כל שאינו מתכוין להריח, לא חשיב כלקיחת הנאה, אף דהוי פס"ר, ואין לאסור אלא היכא דבהליכתו הוי פס"ר שיהנה, דבכה"ג חשיב דהוא נהנה ע"י מעשה ההליכה, והו"ל כלקיחת הנאה. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך בד' הראבי"ה בסימן קצ"ד בתו"ד מבו' דטעם הא דמפלגינן לר"ש בין היכא דאפשר להיכא דלא אפשר, הוא משום דהיכא דלא אפשר חששו לטרחו וע"כ לא אסרו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-196)
196. ויש מקום לדון, דאיסור הסתכלות בעריות לא תלי במעשה ההסתכלות, אלא במה שרואה את הערוה, ול"ש בזה התירא דדשא"מ, וביותר מסתבר כן באיסור ההסתכלות דהוא משום שמביא לידי הרהור, - ומה שאמרו בב"ב שם דבדליכא דרכא אחרינא אנוס הוא, אי"ז מכח התירא דלא אפשר דלא חשיב כמעשה דילי', אלא הוא כלישנא דגמ' דאנוס הוא, שלא נתחייב לימנע מלילך מכח ההסתכלות. [↑](#footnote-ref-197)
197. וכ"נ בד' רבינו דוד, דמשמעות דבריו דהא דשרי לל"ב היכא דלא אפשר, הוא ע"ד הא דלל"ק דעת רבא דלא שרי ר"ש אלא היכא דלא אפשר, והתם משמעות דבריו דהא דלא שרי אלא היכא דלא אפשר הוא משום דרק בכה"ג אי"ז בכלל מעשה דילי', ולפ"ז ה"נ הא דלל"ב שרי לכו"ע היכא דלא אפשר הוא משום דאי"ז בכלל מעשה דילי'. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ ההפלאה בכתובות ג' כתב, במה שאמרו התם דאיכא פרוצות, דלמ"ד דלא אפשר וקא מכוין שרי, הרי דאף דהפרוצות עושות ברצון, מ"מ כיון דהוי לא אפשר לי"ב איסורא, - וכתב לישב, דשאני התם דהו"ל אונס דל"ה מעשה עבירה, ואך דמכח הרצון חשבינן לה כמעשה עבירה, וזה תליא בדין לא אפשר ולא מכוין. [↑](#footnote-ref-199)
199. וי"ל דכל ד' הר"י מלוניל הם לל"ב, דעיקר ההיתר הוא מכח הא דלא אפשר, וכדחזינן דאף לר' יהודה שרי, ודעת אביי דשרי לר' יהודה אף כשהוא מתכוין, ובזה הוא שפירש דהוא משום דהו"ל כאנוס, אך לל"ק דמפליג רבא בין היכא דלא אפשר להיכא דאפשר, י"ל דאין עיקר ההיתר מכח הא דלא אפשר אלא מכח הא דהוי דשא"מ, וכדחזינן דלר' יהודה אסור, אלא דלא הותר דשא"מ אלא היכא דלא אפשר, ובזה יש לפרש ע"ד ד' רבינו דוד. [↑](#footnote-ref-200)
200. בחי' חת"ס החדש בשבת קל"ג א' כתב די"ל דהתם חשיב כאפשר, שהרי אם מילה דוחה צרעת א"צ למול, וכ"כ בחי' חת"ס ביומא ל"ד ב' ד"ה אביי אמר, ועיי"ש שהביא ד' המגיני שלמה והפנ"י שכתבו דחשיב כלא אפשר, וכתב דבטלה דעתו כנגד דעתם, ולכאו' טעמא דהמגיני שלמה ודעימי' הוא דאף דאם מילה דוחה צרעת א"צ למול, מ"מ חשיב כלא אפשר, משום דאינו מל כדי להסיר הצרעת, אלא משום מצות מילה. [↑](#footnote-ref-201)
201. והחת"ס שם קל"ג א' כתב דאביי דהתם אזיל כמ"ד דאסר ר' יהודה אף היכא דלא אפשר, - וצ"ל דאף דלל"ב דהכא ס"ל לאביי גופי' דשרי ר' יהודה היכא דלא אפשר, היינו אחר שחזר בו ומוקי לקרא דהתם אף כר"ש, אך לפ"מ דס"ל מעיקרא דקרא כר' יהודה, בע"כ דאסר ר' יהודה אף היכא דלא אפשר, - ועד"ז כתב הפנ"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-202)
202. וצע"ג שהרי בסוגיין מייתינן עלה ממעילה ופסול עגלה ערופה דהוו מידי דאורייתא, וכמש"כ התוס' בד"ה לא אפשר, והרי דהא דשרי ר' יהודה בדלא אפשר הוא גם באיסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-203)
203. ובל' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ותסברא מבו' דגם הא דשרי אביי בלא אפשר וקא מכוין לר' יהודה, הוא אף בגרירה, וכ"כ התורי"ד, וכתב דאין לחלק בין ריח ע"ז ובין גרירת הספסל כאשר חילקתי במהדו"ק ותנינא, אלא כולן שוין הן. [↑](#footnote-ref-204)
204. והנה אמנם הפנ"י בסוגיין והגרע"א לעיל כ"ב ב' נקטו דלדעת אביי דשרי ר' יהודה בלא אפשר וקא מכוין, היינו אף היכא דהוי פס"ר, ולפ"ז אין לישב כן, - אך כבר נתבאר בדף מס' 6 דבד' כמה מקמאי מבו' דגם התירא דלא אפשר וקא מכוין ל"מ היכא דהוי פס"ר. [↑](#footnote-ref-205)
205. והיינו דבדינא דדשא"מ דאזלינן בתר כונתו, הרי דאף דמתכוין למעשה זה מ"מ כל שאינו מתכוין לתוצאה האסורה, ל"ה התוצאה האסורה בכלל המעשה דילי', אך התירא דלא אפשר דאינו מכח כונתו, הוא רק בב' מעשים. [↑](#footnote-ref-206)
206. אך למש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט דהתם הוי פס"ר, י"ל דע"כ לי"ב להתירא דלא אפשר. [↑](#footnote-ref-207)
207. אך לדעת הערוך דהתם הוי כפס"ר, אלא דשרי משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, י"ל דהתירא דלא אפשר ל"מ היכא דהוי פס"ר אף דלא ניח"ל, וכ"כ בס' בד קודש ח"ב סימן ט'. [↑](#footnote-ref-208)
208. והמשנת ר"א ביבמות סימן ד' סק"ב כתב לפרש דפליגי אביי ורבא בעיקר הא דמודה ר' יהודה היכא דלא אפשר דשרי, דלרבא עיקר ההיתר בזה הוא משום דשא"מ, ואך דס"ל דל"מ התירא דדשא"מ אלא היכא דלא אפשר, והוא ע"ד דעת רבא לל"ק דלא שרי ר"ש בדשא"מ אלא היכא דלא אפשר, וע"כ כל שמתכוין אסור, אך לדעת אביי עיקר ההיתר בזה הוא מכח הא דלא אפשר, וע"כ שרי אף כשהוא מתכוין, אך צ"ע היאך הוא מתישב במה שאמרו בגמ' דטעמא דרבא הוא משום דלקולא לא אמר שאינו מתכוין כמתכוין, ועיי"ש בסק"ג במש"כ לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-209)
209. ולכאו' נפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז הרי דלדעת התוס' ודעימייהו דמודה ר' יהודה במלאכת שבת דדשא"מ פטור, הרי דבזה מודה אביי דכל דלא אפשר ומכוין אסור, אך יש מקום לדון בזה, דכלפי התירא דלא אפשר דהוא משום דלא חשיב כמעשה דילי', אינו מוסיף במה שהוא מתכוין. [↑](#footnote-ref-210)
210. והתוס' בקידושין נ"ב א' ד"ה ביע"ל קג"ם כתבו דבני נרבונא מפרשים בהא דהלכתא כוותי' דאביי ביע"ל קג"ם, דהלמ"ד הוא פלוגתא דלא אפשר ולא קמכוין דקי"ל כאביי, וצ"ב אם מכוון דבריהם הוא לל"ב דפליגי בלא אפשר ומכוין, ובזה קי"ל כאביי, וכן נקט האולם המשפט בסימן רס"ז סי"ח, או דמכוון דבריהם הוא לל"ק דפליגי באפשר ולא מכוין ובזה קי"ל כאביי, וכן נקטו העצמות יוסף והרש"ש שם, (והרש"ש כתב דהלמ"ד הוא סימן על לא קמכוין), - ולכאו' מסתבר טפי דמכוון דבריהם הוא לל"ק, ובזה הוא דקי"ל כאביי, משום דאיתותב רבא. [↑](#footnote-ref-211)
211. והמאירי כתב די"ל דתפסו לשונם דרך קצרה, ולא כיונו אלא להודיע לר"ש שאף בלא אפשר הואיל ומתכוין אסור, אך רבינו דוד כתב דהרי"ף אחז לו שיטה אחרת שלא כדרך הגמ', וכ"ה משמעות ד' הר"י מלוניל דפלוגתא דאביי ורבא היא גם לדעת ר"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-212)
212. ואמנם לכאו' פשוט דכ"ז הוא משום דאין הליכתו לשם משום הצל, דאלמלי הא דהי' צריך לדרוש במקום גדול, הי' יושב בביהמ"ד, דאם היתה עיקר הליכתו לשם גם מפני הצל, ל"ה בזה להתירא דלא אפשר, שהרי בידו לדרוש ברחוב אחר, וכל הא דדורש במקום זה הוא מפני הצל. [↑](#footnote-ref-213)
213. והאבנ"ז בסימן רנ"א סק"ו כתב דכ"ה דבמעילה ליכא לפטורא דמתעסק, ה"נ לי"ב להתירא דדשא"מ, וכן נקט האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ד' (ד"ה אגב), ובהגהתו לטו"א ר"ה כ"ח א', - אך עיי"ש בסק"ז וביו"ד סימן ר"כ סקי"א שהביא מד' הרמב"ם בפ"ו ממעילה ה"א דאינו חייב משום מעילה אלא כשנתכוין ליהנות, וכן עמד בזה הטו"א שם, וכ"ה להדיא בתוספתא במעילה רפ"ב דלא מעל עד שיהנה ויתכוין ליהנות, - ואמנם יש מקום לדון דלא נתמעט מזה אלא הנאה שלא מדעתו, אך כל שיודע דאפשר שיבא לידי הנאה, אף שאינו מתכוין לכך מעל, (אך גם ע"ז קשיא מסוגיית הגמ' לעיל ל"ג א' דאם הושיט ידו ליטול חפץ וסך בשמן של הקדש שמעל, ועמדו בזה האחרונים, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-214)
214. והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סקי"ג עמד בזה, במש"כ שם דבגזילה ליכא להתירא דדשא"מ, דמסוגיין משמע דגם בגזל שרי דשא"מ. [↑](#footnote-ref-215)
215. וזה כמו שמצינו בכ"ד דאף בגווני דליכא מעילה, מ"מ איכא איסור בפנ"ע ליהנות מן ההקדש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-216)
216. וראיתי לפרש עוד בזה, דלעולם באיסור מעילה דהוא משום גזילה ליכא להתירא דלא אפשר, ואך דבהנאת צל דבהדיוט ל"ה גזילה כלל, והא דבהקדש הו"ל כגזילה, הוא משום דהשתמשות ההדיוט בצל דהקדש הויא סתירה לדין הקודש, וע"כ מתביעת ההקדש הוא שלא יעשה כן, וכל שעושה כן הוי בכלל גזילת הקדש, ובזה הוא דמהני התירא דלא אפשר, דלא חשיב כמעשה דילי', ותו אי"ז סתירה לדין הקודש, ואי"ז בכלל גזילת הקדש. [↑](#footnote-ref-217)
217. והשעה"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ח כתב דהיינו דכשהקדישו את ההיכל מעיקרא הוא אדעתא דלא יחול קדושתו אלא על מה שבתוכו ולא על הנאה דצל שבחוצה לו, דלב בי"ד מתנה עליהן כדי שלא יכשלו בו רבים. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך בד' רבינו דוד מבו' דגם בבית ע"ז יש להתיר מכח זה, ומשמע מזה דאי"ז כמש"כ הר"ח דההיכל לא הוקדש אלא לתוכו, אלא דבכל בית לא חשיבא הנאת צילו כהנאה מגופו, ושמא י"ל דכ"ה דבהקדש שרי משום שלא הוקדש אלא לתוכו, ה"נ יש להתיר בע"ז משום דלא נתייחד לע"ז אלא לתוכו, וכ"נ בד' המאירי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך בהמש"ד כתב דקי"ל דבתלוש ולבסוף חיברו איכא מעילה אף אם בנאו ואח"כ הקדישו, וכ"ה מבו' בד' תור"פ, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-220)
220. אך בד' התוס' שהק' מהא דאסרינן לישב תחת אשירה, משמע דס"ל דשלכדה"נ שרי אפי' מדרבנן, והר"ן כתב כן לישב לקו' התוס', ועמד ע"ז המל"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ח ד"ה ודע דאני, וכתב דכ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דאין הנאת צילו נאסרת, והשעה"מ שם האריך הרבה בזה, ומסיק דרק בהנאת צל דאין בו ממש, הוא דשרי כשהוא שלכדה"נ, דכיון דאין בו ממש אין איסורו אלא מדרבנן, וכל שהוא שלכדה"נ לא גזרו. [↑](#footnote-ref-221)
221. ועיי"ש שכתב לדון דרק באיסורא דשלכדה"נ דקייל טפי לא גזרו היכא דלא אפשר, - אך לרש"י לטעמי' לקמן בסוגיין בד"ה אין בהן, דכל דמדאורייתא שרי לא אטרחוה רבנן היכא דלא אפשר, א"צ לזה. [↑](#footnote-ref-222)
222. ובדעת רש"י צ"ל דשאני בקול מראה וריח דעיקר איסורם אינו אלא מדרבנן, ומשא"כ בעשיית חריץ דכל שעושה כדרכו ה"ז אסור מדאורייתא, וע"כ אף כשעושה כן כלאח"י אסרו חכמים אף היכא דלא אפשר, ואזיל רש"י לטעמי' דמחלק עד"ז בדין דשא"מ לר' יהודה, דבצירוף דל"ה מלאכה כלל אלא מדבנן שרי, ובעשיית חריץ כלאח"י אסור, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-223)
223. ויש להוסיף מש"כ בשיעורי הגרח"ש סו"ס י"ג בשם הגרב"ד, דבעבודה בפרה ל"ב להתירא דדשא"מ, אלא יש להתיר משום דלא מיקרי כלל עבודה, כיון דבלא"ה הי' צריך ליכנס לצורך היניקה, וע"כ גם גם דש לא חשיב כלל עבודה ולא חשיב השתמשות בחפצא, [↑](#footnote-ref-224)
224. אך לכאו' י"ל דגם בלא"ה חשיב כלא אפשר, משום דבע"כ הוא צריך לשטחה, אף דבידו לשטחה בזמן אחר, ול"ד להיכא שיכול לילך בדרך אחרת, דהליכתו בדרך זו היא הליכה אחרת, והליכה זו ל"ה לא אפשר. [↑](#footnote-ref-225)
225. אך האבהא"ז בפ"א משבת ה"א סוף אות א' כתב דיש מקום לפרש לד' רש"י, דהוא משום דכשמזלף אינו יודע בעצמו איך יפלו הטיפין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-226)
226. והפמ"ג באש"א סימן שט"ז סקי"א הק' מהא דתניא לעיל מ"ג א' דאסור לפרוס מחצלת ע"ג הכוורת מפני החמה או הגשמים כשהוא מתכוין לצוד, ומ"ש נועל ביתו לשמרו ומתכוין גם לצוד את הצבי, מפורס מחצלת ע"ג הכוורת ומתכוין לצוד את הדבורים, וכתב דהתם הוא כשעיקרו הוא כדי לכסות את הדבורים, וזה דלא כפירש"י בביצה שם (ד"ה ה"ק), - אך אכתי צ"ע ממש"כ הרשב"א בביצה ל"ו א' דאף אם אינו מתכוין לצוד את הדבורים אלא דהוי פס"ר אסור, ולפנינו אמרו כן בגמ' שם, אך כבר נתבאר במקומו דהראשונים ל"ג לה, - ועמש"כ בזה הקרית מלך רב בפ"א משבת ה"ו ד"ה שוב ראיתי, והגרש"ש בס' אהל אברהם עמ' שפ"ג, והחזון יחזקאל בפי"ג ה"ו, ולמש"כ החמד"ש דלא התיר הרשב"א אלא בנעילת ביתו שהיא מוטלת עליו, ניחא. [↑](#footnote-ref-227)
227. והאהבת חסד בפ"ז בנה"ח סק"ב הק' ע"ז ממה שאמרו בפסחים כ"ו ב' דלמאן דאסר בלא אפשר וקא מכוין, אסור לשטוח אבידה לצרכו ולצרכה, וה"נ יש לאסור לנעול ביתו לצורך שמירתו ולצורך צידת הצבי, ואמנם העונג יו"ט בסימן כ"ב כתב דלא התיר הרשב"א אלא במלאכת שבת, ולפ"ז ניחא, ובשעה"צ סימן שט"ז סקל"ג כתב דשמא לא התיר הרשב"א אלא כשעיקר כונתו היא לצורך שמירת ביתו, והא דאסרינן בלצרכו ולצרכה הוא כשכונתו לשניהם בשוה. [↑](#footnote-ref-228)
228. והח"ח בס' מחנה ישראל פרק ל"א בהג"ה פירש דההיתר בזה הוא משום ריבוי בשיעורים, ובתשו' ארץ צבי סימן ע"ה תמה ע"ז, דל"ש בזה התירא דריבוי בשיעורים, שהרי מה ששומר שאר חפצים שבבית אי"ז צידה, רק בצבי שהוא בע"ח, והתירא דריבוי בשיעורים הוא רק כשגם המקצת של היתר הוא מלאכה, אלא שהותר לצורך אוכ"נ ביו"ט או משום פיקו"נ, ודמי ליוצא בש"ק לבוש במלבושיו ומוציא גם משא, דל"ה כריבוי בשיעורים אף דמוציא גם את מלבושיו, והיינו משום דבמלבושיו שלבוש בהם אין בהם מלאכת הוצאה, ועיקר ההוצאה היא רק בהמשא שמוציא ואי"ז ריבוי בשיעורים. [↑](#footnote-ref-229)
229. וזה מהא דפרכינן מההיא דמחט של יד, למ"ד דמקלקל חייב, ומשני דמאן שמעת לי' וכו' ר"ש היא ור"ש האמר כל משאצל"ג פטור עלי', ומבו' דאלמלי הא דמשאצל"ג פטור עלי', הי' לנו לאסור בזה, אף דר"ש ס"ל דדשא"מ מותר, - ועוד מוכח כן מעיקר הא דפריך מההיא דמחט של יד דהו"ל שגגת סקילה, ולמש"כ התוס' בסוגיין ובכ"ד דבמלאכת שבת מודה ר' יהודה דדשא"מ פטור, הרי בע"כ דהא דפרכינן מינה הוא משום דגם הא דאסרו לבן ליטול קוץ ולהוציא ליחה הוא גם למ"ד דדשא"מ מותר, וכמו שעמד ע"ז הגרע"א במערכה י' סק"ג. [↑](#footnote-ref-230)
230. ולפ"ז לכאו' אין לאסור אלא בדבר שאפשר שידע שהוא פס"ר, דחיישינן שמא ידע מכך ולא יניח מלעות, אך בדבר פנימי דא"א שיודע לו שהוא פס"ר, אין לאסור, - ואמנם זה תליא בדין פס"ר לשעבר, אך משמעות ל' התוס' דלא אסרו אלא אם יהא ידוע לו שהוא פס"ר ולא יניח בשביל כך, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, או דס"ל דלא אסרו חכמים אלא משום דחיישינן שיהא ידוע לו ואעפ"כ יחבול, דל"ה שוגג גמור. [↑](#footnote-ref-231)
231. ונראה מזה דהא דפס"ר דלא ניח"ל אסור, הוא מדאורייתא, דאם אינו אסור אלא מדרבנן, הרי אי"ז שגגת סקילה ושגגת לאו.

     והנה לכאו' לפ"ז משמע דאף בשבת אסור פס"ר דלא ניח"ל מדאורייתא, דאל"כ ל"ה בעינן להא דלר"ש משאצל"ג פטור עלי', דתיפו"ל דהוי פס"ר דלא ניח"ל, - אך באמת אין ללמוד מזה, דאף אם בשבת פטור בפס"ר דלא ניח"ל משום דל"ה מלאכת מחשבת, מ"מ לר"ש דמקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, אף בפס"ר דלא ניח"ל בחבורה חייב, וכאשר כ"ה מבו' בתו"ד התוס' דבחבורה ליכא לפטור דשא"מ דשבת משום מלאכת מחשבת, - וכ"נ ממה שהוצרכו התוס' לפרש דטעמא דר"ש בחותה גחלים אי"ז משום מלאכת מחשבת, משום דבחבורה ל"ב מלאכת מחשבת, והרי דהי' מקום לפרש דטעמא דר"ש הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, אף דהוי פס"ר, והיינו משום דהוא פס"ר דלא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועיי"ש שהקשו לפ"ז דמ"ט שרינן במוכרי כסות, הרי אם נהנה נמצא דעובר בלאו דכלאים בשוגג, והקשו גם במה שאמרו הכא דאחר שרי משום דהוי שגגת לאו, דהיאך שרי להכניס עצמו לידי ספק איסור דאוריתא, - והתוס' הרשב"א כתב דמדאורייתא מותר להכניס עצמו לספק, כמו שאמרו בזבה שטבלה ביום שביעי דמדאורייתא מותרת לשמש מיד, אע"פ שאם תחזור ותראה באותו יום סתרה הכל ובא עלי' באיסור מה"ת, וכתב בשם ר"י דדחה לזה, דהתם הוא משום דמילתא דלא שכיחא היא שתראה בשביעי כיון שהיו לה כמה ימים נקיים, - ובד' התוס' הרשב"א בסו"ד בדרך בתרא, משמע דקאי בדרך זו, דהתירא דדשא"מ הוא משום דמותר להכניס עצמו לידי ספק איסור, ובאיסור לאו לא החמירו חכמים לאסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דשרי ר"ש לטלטל נר הדולק בשבת אף דאם כבה הו"ל שגגת סקילה, וצ"ע, דהרי לר"ש דפטר במשאצל"ג, ל"ה כשגגת סקילה, כמו שאמרו בסוגיין, ועמד ע"ז בהגה' זהב שבא שם. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"א סקי"ב דבאיסור מיתה ליכא לעיקר התירא דדשא"מ, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-235)
235. יש להעיר דמ"ט לא חשיב בכה"ג כמתעסק, כיון שנתכוין לחבול במקום המותר, וטעה וחבל במקום האסור, וי"ל. [↑](#footnote-ref-236)
236. ועיי"ש שכתבו לפ"ז דטעם החילוק בין שגגת סקילה לשגגת לאו, הוא משום שלא מצינו שענש הכתוב בשגגת לאו כלום. ושמא אף בדיני שמים אינו חייב, שאין לך לומר שעשה איסור כשהכניס עצמו לבית הספק, שזו לטובה היתה כונתו לרפאות את חבירו. [↑](#footnote-ref-237)
237. אך בדבריהם מבו' דאין הטעם בזה מגזירה אטו היכא דהוי פס"ר, דא"כ מהו שכתבו דהא דשרי ר"ש בגרירה הוא משום לר' יהודה פטור בדשא"מ בשבת מדאורייתא, הרי כל דהוי פס"ר חייב אף בשבת, וא"כ יש לגזור אטו היכא דהוי פס"ר, אלא היינו שהחמירו חכמים שלא לסמוך על התירא דדשא"מ באיסור מיתה, וע"כ הוא דשרינן בשבת, כיון דבזה לכו"ע פטור, משום דל"ה מלאכת מחשבת, - ואמנם לפ"מ שפירש המהרש"א לדבריהם שם, אין ללמוד כן מדבריהם. [↑](#footnote-ref-238)
238. וצ"ע לפ"ז במשה"ק התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים דמ"ט בשגגת לאו להכניס עצמו לידי ספק איסור דאורייתא [↑](#footnote-ref-239)
239. ושמא הא דהכא ליכא איסור כשאינו מתכוין, הוא אף למ"ד בעלמא דדשא"מ אסור, דכיון שהוא כן לצורך רפואת חבירו ועי"ז נעשה חבורה באינו מתכוין, לי"ב איסורא, [↑](#footnote-ref-240)
240. והנה אמנם י"ל דלדעת ר"ש דמקלקל בחבורה חייב, אף לי"ב לפטורא דדשא"מ דמשום מלאכת מחשבת, וע"ד שאמרו בכריתות י"ט ב' דלדידי' המתעסק בחבורה חייב, אך אכתי תיקשי בהא דפריך מעיקרא מהתם, אף דאכתי לא מייתינן להא דמחייב ר"ש במקלקל בחבורה. [↑](#footnote-ref-241)
241. ואף דבד' התוס' הרשב"א שם כ"ה ב' מבו' דפס"ר דלא ניח"ל אסור, אך אי"ז אלא מדרבנן, כאשר כ"ה מבו' בדבריו בכתובות ו' א', שכתב לישב להא דשרי לזלף יין ע"ג האשים, דמצוה שאני, ובע"כ דהא דפס"ר דלא ניח"ל אסור אינו אלא מדרבנן, וכמו שהוכיח הגרע"א במערכה י', וע"כ שפיר שרי הכא במקום צער. [↑](#footnote-ref-242)
242. ולפ"ז מתפרש מש"כ התוס' הרשב"א שם ללמוד לזה מסוגיית הגמ' בכריתות כ' ב' בחותה גחלים להתחמם בהם, דלר' יהודה חייב ולר"ש פטור, וקרי לי התם דשא"מ, והיינו דמהא דמחייב בזה ר' יהודה, אף דמודה דבמלאכת שבת פטור בדשא"מ משום דל"ה מלאכת מחשבת, בע"כ דהוי פס"ר, ואפ"ה לר"ש חשבינן לי' כדשא"מ, משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, ויש בזה לפטורא דדשא"מ דכל התורה, וזה כמש"כ בחי' הגר"ח שם. [↑](#footnote-ref-243)
243. דרק באב דמותר לחבול בו לצורך הריפוי ובאנו לדון שמא יחבול בו במקום אחר, הו"ל שגגת חנק, אך בשבת הרי אף חבלה זו דלצורך הוצאת הקוץ אסורה, וא"כ הו"ל זדון סקילה. [↑](#footnote-ref-244)
244. ובדוחק צ"ל דעיקר הא דפריך מינה, הוא למ"ד דמקלקל בחבורה חייב, ולדידי' אף ליכא בחבורה לפטורא דדשא"מ משום מלאכת מחשבת, וכאשר כ"ה מבו' בתו"ד התוס' שם, וכ"כ התוס' ביומא ל"ד ב', וע"כ הו"ל שגגת סקילה, - ושו"ר כן באבנ"ז סימן רנ"א סק"ט, ובתשו' משנת ר"א סימן ה' סוסקי"ב. [↑](#footnote-ref-245)
245. ויש להוכיח כד' המהרש"א ממה שעמדו התוס' שם בהמשך דבריהם בהא דשרי לבעול בתחילה בשבת ובהא דמותר לטלטל נר הדולק אלמלי הא דהוי בסיס לדבר האסור, והרי דגם בשבת חשבינן לדשא"מ כשגגת סקילה, וכ"ה מבו' גם ממשה"ק התוס' בסו"ד מהא דשרי שמואל במיחם שפינהו, ותמה בזה האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ט. [↑](#footnote-ref-246)
246. ועיי"ש שפירש כן במה שאמרו בשבת ק"ז א' דהא דמפיס מורסא פטור ומותר, נלמד מההיא דמחט ליטול בה את הקוץ, והיינו דמהתם נלמד דהותר משאצל"ג במקום צער. [↑](#footnote-ref-247)
247. והתוס' שם כתבו דגם לפי הס"ד דהכא ל"ה פס"ר, וכמו שאמרו ד"דילמא" חביל, מ"מ יש ללמוד מזה דהתירו לאיסור דרבנן במקום צער, וזה מהא דשרי ליטול את הקוץ אף לר' יהודה דאסר בדשא"מ. [↑](#footnote-ref-248)
248. אך התוס' בכתובות שם לא הזכירו למה שאמרו הכא דכל ההיתר הוא משום [↑](#footnote-ref-249)
249. והנה אמנם לפ"מ שפירשו התוס' בסוגיין דכל עיקר הא דאסרינן בשגגת סקילה, הוא משום דחיישינן שמא יהא פס"ר וכו', הרי דיש ללמוד מזה דפס"ר דלא ניח"ל אסור, אך התוס' בשבת וביומא לא הביאו מזה, - ושמא י"ל בזה למש"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים כ"ו ב' דהא דאסרינן בשגגת סקילה, הוא משום דחיישינן שיסבור שטוב לו להסירה ע"י חבורה, ונתבאר לעיל דלפ"ז צ"ל דהא דפרכינן עלה ממחט, הוא משום דשמא יטעה ויסבור דמותר להוציא את הקוץ בדרך שידוע דיצא דם, ולפ"ז מוכח דאף דגם בכה"ג שיודע שיצא דם הו"ל פס"ר דלא ניח"ל, מ"מ ה"ז אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-250)
250. והא דבמחט ליטול את הקוץ לא שרינן לר"ש אלא מכח הא דהו"ל משאצל"ג, הוא משום דלר"ש דמקלקל בחבורה חייב, אף ליכא בחבורה לפטור דשא"מ דשבת, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה ור"ש, ואין לפטור בזה אלא משום דהוי משאצל"ג, ולפ"ז נמצא דמש"כ התוס' להוכיח מהא דשרי ר"ש במחט ליטול את הקוץ דס"ל דמקלקל בחבורה פטור, לאו היינו דכל הפטור בזה הוא משום דהו"ל מקלקל, אלא כיון דמקלקל בחבורה פטור ובעינן מלאכת מחשבת, יש לפטור גם משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-251)