שיטת בעה_מ דאף לר_מ אין בו טומאה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין עה. הערה בדין ב"פ הנולד מטריפה

א. אי לר"מ מהני שחיטת אמו להוציא מידי טומאה-

דעת ר"מ דל"מ שחיטת אמו בב"ט חי, ובגמ' עה: מקשינן טעון שחיטה כמאן כר"מ ומטהר מידי נבילה כרבנן, מבואר דלר"מ שאין היתר של ב"ט חי ה"נ אין העובר נטהר מלטמא.

ובהמשך הגמ' שם לא קשיא ד' סימנין אכשר רחמנא, פירש"י ורו"ר דלעולם כרבנן ומ"מ מהני שחיטת העובר להתירו, אבל בבעה"מ עה: חידש דלמסקנת הגמ' עה: ד' סימנין היינו דלעולם כר"מ ומ"מ יצא מידי טומאה דד' סימנין אכשר ביה רחמנא היינו שמועיל לעובר גם סימני אמו להתירו מידי טומאה, וכל דינא דר"מ שאין העובר ניתר הוא דוקא לענין היתר אכילה אבל לענין טומאה מודה ר"מ שהועילה שחיטת אמו שלא יטמא בנבילה.

כנראה יסוד סברתו מהא דאבר היוצא דמהני שחיטה לטהרו אף דל"מ לטומאה ונתבאר שם הטעם דכל שהוא חד גופא חל בו מעשה השחיטה בכולו לענין להוציא מידי טומאה וא"א לחלקו אלא לענין היתר אכילה, א"כ ה"נ ב"פ זה חשיב כגוף אחד עם האם לענין טומאה.

הרמב"ן בחי' שם הק' ע"ז דהא לר"מ עב. דמתני' אין שחיטת מטהרת מידי נבילה מה שאינו גופה וה"נ ב"פ לר"מ לא חשיב גופה.

ב. דעת בעה"מ צ"ע מסוגיא עה. אמר ר"א השוחט את הטריפה לדברי ר"מ שאוסר ב"פ מתירו בשחיטת עצמו, ולרבנן דמתירים אותו בשחיטת אמו והועילה שחיטת אמו להוציאו מידי טומאה ל"מ שחיטת עצמו להתירו אח"כ ול"ל ד' סימנין.

וצ"ע לפי"ד בעה"מ הרי גם לר"מ לעולם מועלת השחיטה להוציא מידי טומאה ומ"מ מהני שחיטת הולד אח"כ, א"כ ה"נ לרבנן כשהאם טריפה תועיל שחיטת העובר?

ובפשוטו י"ל דלרבנן אין כלל מושג של ד' סימנין להך ס"ד, ול"מ שחיטת הולד כלל שכל סימניו הם סימני האם ואף אם האם טריפה ל"מ שחיטת הולד, משא"כ לר"מ יש לו ד' סימנין.

אבל זה שלא כדעת התוס' דמשמע מדבריהם דאף להס"ד לכו"ע יש דין ד"ס, אלא דהיכא שנשחטה האם לענין טומאה תו ל"ש שחיטה בולד דהוי כשחוט לענין טומאה ורק לשיטת רש"י שנתבאר במקו"א דלדידיה הנידון של ד"ס הוא נידון על עיקר סימני הולד אם יש לו סימנין, לפי"ז יש מקום לפי' זה [ובמקו"א נתבאר עוד שיטת התוס'].

עוי"ל בדוחק דטריפה יש בה איזה היתר באיסור אכילה משא"כ לד' בעה"מ רק לטומאה, וביתר ביאור דלר"מ אינו חשיב כאילו נשחט רק מתורת ק"ו מסויים לענין טומאה דסגי במעשה השחיטה וזה אינו מפקיע דין ד"ס, משא"כ בשחיטת טריפה הוי כאילו נשחט לענין זה ול"ש בו ד"ס.

ג. והנה גם לד' בעה"מ דהועילה שחיטת אמו להוציאו מידי טומאה מ"מ מבואר במתני' שאם שוחט אח"כ את הולד לר"מ יש בו אוא"ב, מבואר דדין שחיטה לענין אוא"ב סגי ליה בשחיטה המתרת באכילה אף בלא שמוציאה מידי טומאה כל שיש לה שם שחיטה לאיזה דין סגי.

וכן מבואר בהג' רעק"א יו"ד-טז שאם נשחט האם טריפה מ"מ בשחיטת העובר יש בו משום אוא"ב שהרי מועלת שחיטתו לטומאה, ובשאלת דוד (להגר"ד מקרלין) נסתפק בזה ובס' שחיטת חולין הוכיח מד' בעה"מ כד' רעק"א.

אבל לפמש"כ באופן השני יל"ד דשא"ה שרק יצא מידי טומאה אבל לא חל בו ממש שחיטת אמו, אבל היכא שנשחטה האם טריפה חלה בו שחיטת אמו ויש בו חלות שם שחוט, וי"ל שאם שוחטו אח"כ אין בו משום אוא"ב.