998 אשם מחוס_ז של_ש
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק נח אור לז' מרחשון תשס"ג

**בדין אשם מחוס"ז שלא לשמו, (ואי מחשבת פסול מהניא לעקירה)**

א] זבחים דקי"ד:, א"ר חלקי' בר טובי, לא שנו אלא לשמו, אבל שלא לשמו חייב, הואיל וראוי לשלא לשמו בפנים, אי הכי לשמו נמי ניחייב הואיל וראוי לשלא לשמו בפנים, בעי עקירה, מתקיף לה רב הונא, וכי יש לך דבר שאינו כשר לשמו וכשר שלא לשמו, ולא והרי פסח בשאר ימות השנה דאינו כשר לשמו וכשר שלא לשמו, פסח בשאר ימות השנה שלמים נינהו.

והנה בביאור דינא דרב חלקי', כתב הקר"א דהיינו דבהקרבת שלא לשמו כיון שאף בזמנו כשר ולא עלה לבעלים, ה"נ אף שלא בזמנו כשר, דכיון דבלא"ה לא עלה לבעלים ליכא נפ"מ בין בזמנו לשלא בזמנו, והיינו דבהקרבה שלא לשמה נתחדש דנדבה יהא, ונתחדש בזה דין הקרבה מחודש דנדבה, ובדין הקרבה זה ליכא נפ"מ בין בזמנו לשלא בזמנו, דרק בהקרבה לשמו, דהויא ההקרבה בתורת אשם חובה, לי"ב הכשר במחוסר זמן, דעדין ל"ה זמן חובתו, אך בהקרבה שלא לשמו, דבלא"ה לא הוי ההקרבה לחובתו, ואי"ב הכשר הקרבה מחודש דנדבה יהא, ל"ש לן בין בזמנו למחוס"ז.

אמנם החזו"א פירש, דטעמא דרב חלקי', הוא משום דע"י ששחטו לשם עולה נעקר ונעשה עולה, דכ"ה דמותר אשם הוי לעולה, ס"ל לרב חלקי' דאף קודם זמנו אפשר לעוקרו לעולה, וע"כ בכה"ג ה"ז כשר אף במחוס"ז, כיון דנעקר ונעשה עולה, עיי"ש בדבריו.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה בפירש"י ד"ה אבל שלא לשמו פי' ז"ל, כגון לשם עולה, ובשם זה הוא ראוי לבא בפנים, דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרין חוץ מן הפסח והחטאת, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דהא דמכשר רב חלקי' בשחטו שלא לשמו, הוי רק משום דאשם כשר שלא לשמו, וכ"ה גם בפירש"י ובפי' ר"ח ביומא דס"ג., דהכשירא דאשם מחוס"ז שלא לשמו הוי משום דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרין אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, וכ"ה מבו' בד' רש"י בדקט"ו. ד"ה הא מני ר"א היא, דלר"א דאשם שלא לשמו פסול, אין להכשיר באשם מחוס"ז ששחטו שלא לשמו, עיי"ש.

ולכאו' מכ"ז מבו', דשורש דינא דרב חלקי' אינו משום דנעקר ונעשה עולה, דא"כ מה איכפת לן אם אשם שלא לשמו פסול, והרי אי"ז כלל אשם, אלא עקרו ונעשה עולה, ובע"כ דהכשירא דאשם מחוס"ז שלא לשמו, הוי בתורת אשם, ומשום דבההקרבה דנדבה יהא לא פסל המחוס"ז, ואשר ע"כ אין לנו להכשיר רק לדידן דאשם שלא לשמו כשר, אך לדעת ר"א דאשם שלא לשמו פסול, ודאי דאף בכה"ג פסול, דהרי הוי הכשירו בתורת אשם, וז"פ.

ובפירש"י ד"ה וכשר שלא לשמו פי' ז"ל, ואע"ג דקי"ל לעיל כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן, ה"מ היכא דכשרין לשמן, אבל מחוס"ז בבעלים זה שאינו כשר לשמו, היאך יוכשר שלא לשמו, עכ"ל, והנה אם נפרש דנידון הסוגיא להכשיר לאשם מחוס"ז שלא לשמו, הויא משום דנעקר ונעשה עולה, ולפ"ז הרי דפירכת רב הונא היא, דלא מצינו קרבן דאינו כשר לשמו, ומהני לעקרו ולעשותו לעולה, דרק מותר אשם הוא דהוי עולה, אך קודם זמנו א"א לעקרו לעולה, א"כ הרי דאין כלל מקום לדון מ"ש מכל הקרבנות דכשרין אף שלא לשמן, דהרי בכל הקרבנות אין הכשירן בהקרבתן שלא לשמן מכח דין עקירה, וכל פירכת ר"ה הרי הויא דליכא דין עקירה בקרבן מחוס"ז, וממה שהוצרך רש"י לפרש דל"ד לכל הזבחים, מבו' נמי דמפרש דנידון הסוגיא להכשיר אשם מחוס"ז שלא לשמו, הוי כהכשירא דכל הזבחים שלא לשמן, דאית בהו הכשירא מקרא דנדבה יהא, ור"ה פליג וס"ל דאין להכשיר משום הא דנדבה יהא, וע"ז פירש"י דאע"פ דבכל הזבחים איכא להכשירא דנדבה יהא, היינו משום דהרי הן כשרין לשמן, וע"כ אית בהו הכשר אף בשלא לשמן, אך לא מצי' דנתחדש הכשר הקרבה בהקרבת שלא לשמן, בקרבן דלי"ב הכשר בהקרבה לשמו.

ובתוס' דקט"ו. ד"ה פסח ז"ל, פי' בקונטרס ואי"ז אלא לשמו, משמע שר"ל דכיון דשלמים הוא כששוחטו לשם שלמים היינו לשמו, וא"ת והלא כששחטו לשם עולה או לשם זבח אחר הוי נמי שלמים וכו', וי"ל דמ"מ כיון דשלמים הוא הרי הוא כשר לשמו ושלא לשמו, כגון לשם שלמים ולשם זבח אחר, עכ"ל, וביאור תירוצם דפירכת ר"ה היא דלא מצי' קרבן דלי"ל הכשירא בלשמו ואית לי' הכשירא בשלא לשמו, אך בפסח בשאר ימות השנה הרי אית לי' נמי הכשירא בלשמו, דהרי הכשירו כששוחט לשם שלמים הוי הכשר לשמו, וע"כ שפיר ה"ז כשר אף בהקרבה שלא לשמו, וז"ב בכוונתם.

ונ' דגם מד' התוס' יש להוכיח דנידון הסוגיא הוא להכשיר להאשם שלא לשמו, משום הכשירא דשלא לשמן שבכל הזבחים, דאי נפרש דנידון הסוגיא הוי להכשירו בתורת עולה, ודלפ"ז הרי פירכת ר"ה מתפרשת, דלא מצינו קרבן דאינו כשר ומהני לעקרו ולעשותו עולה, וע"ז מייתי' מפסח קודם זמנו דאינו כשר, ומהני לעקרו ולעשותו שלמים, וע"ז משני דפסח בשאר ימות השנה שלמים הוא, ואי"ז דין עקירה לעשותו לקרבן אחר, אלא דמעיקרא פתיכא בי' קדושת שלמים, עחזו"א שפירש כן, א"כ הרי אין להקשות כלל ממה דכשר אף בששחטו לשם עולה, דהרי אף כששחטו לשם עולה הוי הכשרו בתורת שלמים, וכבר משני דפסח בשאר ימות השנה הוי שלמים וע"כ שפיר מהני לעשותו שלמים.

וממשה"ק התוס' כן יש להכיח דנידון הסוגיא הוא להכשיר אשם מחוס"ז משום הכשירא דשלא לשמן שבכל הזבחים, וע"ז פליג ר"ה וס"ל דלא נתחדש הכשירא דשלא לשמו רק בקרבן שהוא כשר לשמו, וע"ז פרכי' מפסח בכל ימות השנה שהוא כשר שלא לשמו אע"פ דלי"ב הכשר לשמו, וע"ז משני דפסח בשאר ימות השנה שלמים, ול"ב בזה להכשירא דשלא לשמו, מההל' דנדבה יהא, דכיון דהוי שלמים הרי הוי מחשבתו מחשבת לשמו, וע"כ הוא דכשר, וע"ז הוא שהק' התוס', דהרי אף בשחט לשם עולה הוא כשר, ובכה"ג הרי הוי מחשבתו מחשבת שלא לשמו, וודאי דאין להכשירו רק מכח ההל' דנדבה יהא, וחזי' שאע"פ שאינו כשר לשמו אי"ב להכשירא דשלא לשמו, וע"ז תי' התוס' דכיון דהוי שלמים הרי אי"ב נמי הכשר לשמו, בששחטו לשם שלמים, וע"כ אי"ב נמי להכשירא דשלא לשמו, וכ"ז פשוט.

ועכ"פ נמצא דמד' רש"י ותוס' ומד' הר"ח ביומא, יש להוכיח דמפרשים לדינא דרב חלקי' כד' הקר"א, דהכשירא דאשם מחוס"ז שלא לשמו הוי בתורת אשם, ומשום הכשירא דשלא לשמן כבכל הזבחים.

אך בשטמ"ק תמורה די"ט: בהשמטות אות ל"ב מפורש כד' החזו"א, דהכשירא דאשם מחוס"ז שלא לשמו לדעת רב חלקי', הוא משום דה"ה נעקר ונעשה עולה.

ובפירש"י יומא דס"ג כתב, דהא דמכשיר רב חלקי' בשחטו שלא לשמו, היינו לשם עולה או לשם שלמים, וכ"ה במאירי שם, וכ"נ גם בפירש"י בסוגיין שכתב "כגון" לשם עולה, ומ' דאף לשם קרבנות אחרים מכשר, והנה אם נפרש דהכשירא דהאשם, הוא משום שה"ה נעקר ונעשה עולה, הרי מחודש מד' רש"י דאף מחשבת שלמים מהניא לעקירה באשם, וע' חזו"א שנסתפק לומר שמא רק מחשבה לשם עולה מהניא לעקירה, (דבפסח הוא דנתחדש בקרא דמהני כל מחשבות), אך לפי המבו' מד' רש"י דהכשירא דהאשם, הוא משום הכשירא דשלא לשמו שבכל הזבחים, ומשום דבהכשירא דשלא לשמן דנדבה יהא אף מחוס"ז כשר, הרי ודאי דליכא נפ"מ כלל אם חישב לשם עולה או לשם שלמים.

ג] והנה בס' בד קודש ח"א סי' מ"ח הביא ששמע מהחזו"א להוכיח כדבריו, דטעמא דרב חלקי' דמכשיר הוא משום דנעקר לעולה ולא הוי ההכשר בתורת אשם, ממש"א אהא דפריך ר"ה וכי יש לך דבר שאינו כשר לשמו וכשר שלא לשמו, והרי פסח בשאר ימות השנה דאינו כשר לשמו וכשר שלא לשמו, ואי נימא דדינא דרב חלקי' הוא דשלא לשמו כשר בתורת אשם, א"כ מאי מייתי מפסח דכשר שלא לשמו, והרי התם הוי אין הכשירו בתורת פסח אלא בתורת שלמים, ובע"כ דאף מה דמכשיר רב חלקי' באשם מחוס"ז, הוי בתורת עולה, ושפיר מדמי' לה להא דפסח בשאר ימות השנה כשר שלא לשמו בתורת שלמים, עכ"ד.

ואולי יש לדחות, דהנה לעיל דמ"ט. פריך אכללא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, והרי פסח דהוא אינו טעון סמיכה ונסכים ותנופת חו"ש, ואילו מותר דידי' טעון סמיכה ונסכים ותנופת חו"ש, ומשני פסח בשאר ימות השנה שלמים הוא, ולכאו' היינו דס"ד דהכשירא דפסח בשאר ימות השנה היינו דהוי פסח, ואך דנתחדש דאית לי' דיני הקרבה דשלמים, וא"כ הוי טפל חמור מן העיקר, ומשני דהוי שלמים ול"ח כלל טפל לפסח, ואין לפרש דאף בהס"ד ידעי' דהוי שלמים גמורים, ואפ"ה חשבי' לי' טפל, ומשני דפסח מעיקרו הוי שלמים ול"ח טפל, דא"כ הרי אכתי תיקשי מאשם, דמותר דידי' הוי עולה וכולו כליל, והוי טפל חמור מן העיקר, וע"כ לשנויי גם בזה דמותר אשם הוי עולה ול"ח טפל, וכמש"כ הקר"א שם, ומוכרח דאי"ז טעם מיוחד כלפי פסח, אלא כל שנשתנה עיקר שם הקרבן ל"ח טפל, ובע"כ דבס"ד ס"ל דכלל ל"ה עיקר שמו שלמים, אלא הוי עיקר שמו פסח, וע"כ חשיב טפל, וז"ב, ומעתה נ' דיל"פ הכי גם המו"מ בסוגיין, דבס"ד ס"ל דאף בשאר ימות השנה הוי פסח, ורק דאי"ב דיני הקרבה דשלמים, ושפיר דמי לדנא דרב חלקי', וע"ז משני דבשאר ימות השנה הוי שלמים, ואי"ז שייך כלל לדינא דרב חלקי' דמכשיר אשם מחוס"ז בתורת אשם, וצ"ע בזה.

ועל דרכו של החז"וא, אשר כ"ה בשטמ"ק תמורה הנז', דהכשירא דאשם מחוס"ז שלא לשמו לרב חלקי' הוי משום דנעקר לעולה, צ"ע בתרתי, חדא מהמבו' בגמ' דקט"ו. דלדעת ר"א דאשם שלא לשמו פסול אין להכשיר באשם מחוס"ז שלא לשמו, ואי נימא דהוי הכשירו משום דנעקר ונעשה עולה, מה לי דאשם שלא לשמו פסול, והרי אף פסח שלא לשמו פסול, ומ"מ בשאר ימות השנה מהניא מחשבת שלא לשמו לעקרו לשלמים, וע' חזו"א שדחק בד' הגמ'.

וע"ע בחזו"א שהק' לפי דבריו, דא"כ מ"ט אמר ר"א במתני' לעיל ד"ב. והחטאת והאשם בכל זמן, והרי אף אשם אינו פוסל אלא בזמנו, דמחוס"ז הרי אינו פסול, וקו' זו הק' לו הגר"א כהן זצ"ל, וכתב החזו"א לישב דבכל זמן היינו בכל ימות השנה, ובמק"א כתב החזו"א לישב, אי נימא דעקירה דאשם לעולה הויא רק במחשבת לשם עולה, ולא במחשבת לשם שלמים, ע' לעיל סוסק"ב בזה.

עוצ"ע עיקר הדבר דאף קודם זמנו שייך לעקרו לעולה, דהרי בפסח מבו' לעיל ד"ט: דהגם דילפי' מקרא דאחר זמנו הוי שלמים, מ"מ בעי' קרא דאף קודם זמנו הוא כשר לשלמים, וא"כ מ"ט באשם נימא מסברא דאף קודם זמנו מהני לעקרו לעולה, ויל"ד שכך נאמרה ההלמ"מ, אך צ"ע דהרי ההלכה הויא דמותר אשם לעולה, ואיהו לאו מותר הוא, ובע"כ דמסברא כיון דמותרו הוי לעולה, אף קודם זמנו מצי לעוקרו לעולה, וע"ז קשיא מדחזי' דבפסח ליכא לסברא זו, ובעי' לקרא לומר דאף קודם זמנו מצי לעוקרו לשלמים, אך במק"א כ' החזו"א דטעמא דרב חלקי' הוא דע"י ששוחטו וכבר אינו ראוי חחיל עלי' תורת מותר, ולפ"ז ניחא דהוי זה בכלל ההלכה דמותר אשם, וצ"ע בזה.

ד] ונראה די"ל בזה, דהנה לעיל די""א תנן בפסח ששחט שחרית בי"ד שלא לשמו וכו', בן בתירא פוסל כאילו נשחט בין הערבים, ובגמ' שם די"ב. אלא א"ר יוחנן פוסל הי' בן בתירא בפסח ששחטו שחרית בין לשמו ובין שלא לשמו הואיל ומקצתו ראוי.

והנה בפשוטו טעמא דבן בתירא הוא, דהואיל ומקצתו ראוי חשיב פסח בזמנו, ולי"ב לדינא דפסח בשאר ימות השנה שלמים, וע"כ ל"מ לעקרו לשלמים, וממילא דיש לפסלו משום דשחטו שלא בזמנו, אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פט"ו מפסוהמ"ק הי"א, הפסח ששחטו במחשבת שינוי השם וכו' פסול, בד"א ששחטו בזמנו שהוא יום י"ד בניסן אפי' שחטו בשחרית במחשבת שינוי השם, אבל אם שחטו שלא בזמנו במחשבת שלא לשמו כשר, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דפסול בשחטו י"ד שחרית שלא לשמו הוא משום פסולא דשינוי השם, ובכ' הגרי"ז לעיל די"א עמד בזה, דלכאו' הרי פסולו הוא משום דנשחט שלא בזמנו, ומהו שכתב הרמב"ם דהוי פסולו משום שינוי השם, וכתב שם די"ל דנפ"מ לענין עיבור צורה, אך הק' ע"ז דהיאך מהניא כלל מחשבתו, והרי אין מחשבה מועלת אלא בדבר הראוי לעבודה.

ואשר מבו' מד' הרמב"ם, וכבר עמדו בזה, דהא דפוסל בן בתירא בשחטו שחרית שלא לשמו, אין הטעם בזה דכיון דהוי זמנו לי"ב דין עקירה לשלמים, דלעולם י"ל דאף דהוי זמנו אית בי' שפיר דין עקירה לשלמים, והא דפוסל בן בתירא הוי רק משום פסולא דשינוי השם.

והיינו משום די"ל, דבאמת כיון דמחשבת שינוי השם בפסח פוסלתו, לא הי' לה להועיל לעקרו ולהכשירו בתורת שלמים, דמחשבת פסול ל"מ לעקירה, [[2]](#footnote-3) וע' לק' סק"ו מש"נ לדון בהטעם בזה, והא דבפסח בשאר ימות השנה מהניא מחשבת שלא לשמו לעקור, היינו דמקרא דואם מן הצאן קרבנו לזבח שלמים נלמד, דכל פסולא דפסח שלא לשמו הוי רק בזמנו, אך שלא בזמנו ליכא כלל לפסולא דפסח שלא לשמו, וממילא דע"כ מהניא שפיר מחשבת שלא לשמו לעקרו ולהכשירו לשלמים, כיון דשלא בזמנו לא הויא כלל מחשבת פסול.

ומקור לזה, מלישנא דמתני' ריש מכילתין הפסח בזמנו, ומ' דשלא בזמנו לא נא' כלל פסולא דשלא לשמו, ולא אך משום דהוי עי"ז שלמים, ויותר נ' כן לעיל די"א. דאמר ר"א, ומה אם בשאר ימות השנה שאינו כשר לשמו כשר הוא לשם אחרים, בזמנו שהוא כשר לשמו אינו דין שיוכשר לשם אחרים, ויכשר פסח בי"ד שלא לשמו, ואי נימא דהא דכשר בשאר ימות השנה לשם אחרים הוא משום דאינו ראוי לפסח והוי שלמים, וע"כ הוא דאין מחשבת שלא לשמו פסולת, א"כ הרי ל"ש כלל למילף מינה לזמנו שהוא ראוי לפסח ולא הוי שלמים, וודאי דתפסול בו מחשבת שלא לשמו, ולכאו' מבו' מזה דהא דשלא בזמנו הוא כשר שלא לשמו, הוא משום דשלא בזמנו ליכא כלל לפסולא דשלא לשמו, וע"כ מצי' למילף מינה לזמנו, דנמי לא יפסול בו מחשבת שלא לשמו, ויל"פ דזהו הטעם דאף פסולא דאחרים לשם פסל ל"ה רק בזמנו, ע' לעיל ד"ב. ודי"א., ובפסחים דס"ב. ילפי' לה מקרא, ויל"פ דהיינו משום דשלא בזמנו לא נא' כלל פסולא דשלא לשמו, וכמדומני שראיתי כן בשם מרן הגרי"ז.

ולפ"ז הרי דבי"ד שחרית לבן בתירא יהיו פסולין אחרים לשמו, לדעת הרמב"ם דטעמא דבן בתירא הוא דבשחרית איכא לפסוא דשל"ש, אך אי נפרש דדינא דבן בתירא הוא דליכא דין עקירה בשחרית, יל"ע בדין אחרים לשם פסח בי"ד שחרית, ולכאו' הוי בכלל דין אחרים לשם פסל דלכאו' אין למעט בזה מקרא דפסחים הנז', וברש"י במתני' לעיל ד"ב. מ' דפסול אחרים לשם פסח הוי אף בי"ד שחרית עיי"ש, וצ"ע.

ולפ"ז יל"פ לדעת הרמב"ם, דבי"ד שחרית הואיל ומקצתו ראוי וחשיב זמנו, אית בי' לפסולא דמחשבת שלא לשמו, וממילא דל"מ המחשבה לעקרו ולעשותו שלמים, וניחא הא דהוצרך הרמב"ם לפסולא דשינוי השם, וממילא דל"ק נמי דהא אינו ראוי לעבודה, דהרי דייני' להכשירו בתורת שלמים, והוי שפיר ראוי לעבודה, וממילא דשפיר יש לפסלו משום מחשבת שלא לשמו, ודממילא ל"מ ליעקר ולהיעשות שלמים, וי"ל דאה"נ, אחר דאין נעקר לשלמים משום פסול המחשבה, תו ממילא דלא חייל כלל פסול המחשבה, כיון שאינו ראוי לעבודה, וצ"ע בזה.

[ובפסחים ד"ס:, איבע"ל פסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים מהו, שינוי בעלים כשינוי קודש דמי ומכשיר להו או לא וכו', אלא אמר רבא פסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים נעשה כמי שאין לו בעלים בזמנו ופסול, ופירש"י כמי ששחטו בזמנו שלא לשם בעלים, וצ"ע מה ענין זה למי ששחטו בזמנו שלא לשם בעלים, והרי הכא הוי הפסול משום דשינוי בעלים ל"ה מחשבת עקירה, וכ"ה בתוס' שם דטעמא דרבא הוא דשינוי בעלים ל"ה עקירה, ובזמנו הוי פסולו משום פסולא דשינוי בעלים, ומה ענין זל"ז.

וביאר בזה הגרנ"פ זצ"ל ע"פ הנ"ל, דפשיט רבא דאפי' אי ליתנייהו להני פירכי, ונימא דמחשבת שינוי בעלים הויא כמחשבת שינוי קודש, וחשיבא מחשבת עקירה, מ"מ יש לפסול בזה, משום דרק במחשבת שינוי קודש נתחדש בקרא דאינה פוסלת שלא בזמנו, וממילא דמהניא שפיר להכשירו לשלמים, אך במחשבת שינוי בעלים לא נתחדש כן, והויא מחשבת פסול אף שלא בזמנו, וממילא דל"מ לעקרו ולהכשירו לשלמים, דמחשבת פסול ל"מ לעקור ולהכשיר, ואשר זמש"א רבא, דהוי כשנוי בעלים בזמנו ופסול, וכדרך זו נ' מל' הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם דהוי פסולו משום פסולא דשינוי בעלים, ובצל"ח פסחים שם כ' לחדש טפי מינה בדעת הרמב"ם, דטעמא דרבא הוא דאף אם נעקר ונעשה שלמים, פוסלת בו מחשבת שינוי בעלים, דאי"ב לפסולא דשינוי בעלים כתחילת הקדישו, עיי"ש.

והוסיף הגר"נ, דאזיל רש"י לטעמי', דהנה הרי בתוס' לעיל בריש מכילתין נסתפקו אי מתני' שם איירי אף בשינוי בעלים, או לא איירי רק בשינוי קודש, והנה הרי במתני' שם אמרי' הפסח בזמנו, והרי דשלא בזמנו לי"ב לפסולא דמחשבת שינוי השם, ואי נימא דאיירי מתני' אף במחשבת שינוי בעלים, הרי דיש ללמוד מזה דאף מחשבת שינוי בעלים אין פוסלת שלא בזמנו, ואך די"ל דמ"מ ל"מ לעקרו ולהכשירו, ודלא כמש"נ לדעת רש"י, אך רש"י לטעמי' לעיל ד"ד. ד"ה שינוי בעלים מנלן, דמבו' דעתו דלא איירי מתני' בשינוי בעלים, שפיר י"ל דמחשבת שינוי בעלים פוסלת אף שלא בזמנו, וע"כ הוא דלא מהניא לעקרו ולהשירו לשלמים, אך צ"ע בדעת הרמב"ם, דבפיהמ"ש שם נ' דמפרש למתני אף בשינוי בעלים, ודו"ק].

ה] ומעתה נשוב לסוגיין, ומתחילה נבאר הסוגיא לדרכו של החזו"א דהא דמכשיר רב חלקי' אשם מחו"ז שלא לשמו, הוא משום דנעקר ונעשה עולה, אשר צ"ע דא"כ מ"ט לדעת ר"א דאשם שלא לשמו פסול מודה רב חלקי' דפסול, והרי כיון דמהניא מחשבת שלא לשמו לעקרו ולעשותו עולה, מה לי דאשם שלא לשמו פסול, והרי אף פסח שלא לשמו פסול, ואפ"ה מהניא מחשבת שלא לשמו לעקרו ולהכשירו לשלמים, ועוד צ"ע דהרי בפסח בעי' לקרא להכשירו לשלמים אף קודם זמנו ובאשם הרי ליכא קרא.

אך למש"נ מיושבים היטב ב' הקו' חדא בחברתה, שהרי נת' דלעולם לא מהניא מחשבת פסול לעקור ולהכשיר, ומה דבפסח מהניא להכשירו, הוא משום דנתחדש דשלא בזמנו לי"ב לפסולא דשלא לשמו, ואשר לפ"ז הרי ניחא דע"כ בעי' קרא בפסח ובאשם ל"ב קרא, דהגם דבאשם ידעי' מסברא דאי מותרו קרב עולה מצי אף לעקרו קודם זמנו, אך בפסח דהי' מן הדין דלא תהני מחשבתו לעקרו כיון דהויא מחשבת פסול, ואך דבעי' למימר דשלא בזמנו לי"ב לפסולא דשלא לשמו, הרי דע"ז בעי' לקרא דאף קודם זמנו לא פסלה בו מחשבת שלא לשמו, ואף שעדין הוא ראוי לפסח, ותו ממילא מהניא שפיר מחשבת שלא לשמו לעקרו ולהכשירו לשלמים, וממילא דא"ש היטב דלדעת ר"א דאשם דשלא לשמו פסול אין לנו להכשיר אשם מחוס"ז שלא לשמו, דהרי מחשבת פסול לא מהניא לעקור ולהכשיר, ופסח שאני דילפי' בי' מקרא דלי"ב לפסולא דשלא לשמו בשאר ימות השנה, אך באשם דליכא קרא, הרי דאיכא לפסולא דשלא לשמו אף בדהוי מחוס"ז, וממילא דל"מ מחשבת פסול לעקרו ולהכשירו, וכ"ז פשוט.

ולכאו' לפ"ז כבר אין להוכיח מד' הראשונים הנז' לעיל סק"ב, שאין מפרשים הסוגיא כדרכו של החזו"א, וצ"ע בזה.

ו] ומעתה נ' לדון לישב משה"ק החזו"א, דאי הכשירא דאשם מחוס"ז שלא לשמו לרב חלקי', הוי בתורת אשם, מאי מדמי' לה לפסח בשאר ימות השנה שכשר שלא לשמו בתורת שלמים, ולמש"נ לכאו' ניחא, דהרי כדי להכשיר פסח בשאר ימות השנה לשלמים, ודתיהוי מחשבת שלמים מחשבת עקירה, הרי בעי' למימר דלא פסלה בי' מחשבת שלא לשמו, וזהו דמייתי' מינה דאשכחן דהגם דאינו כשר לשמו ה"ה כשר שלא לשמו.

אך לכאו' אין בזה כדי ישוב כלל, דהרי מה דפריך ר"ה דכי יש לך דבר שאינו כשר לשמו וכשר שלא לשמו, היינו דבדבר דלי"ב הכשר לשמו, לא נתחדש הכשירא דנדבה יהא בשלא לשמו, וא"כ הדר צ"ע מה מייתי' עלה מפסח בשאר ימות השנה, דלכאו' הגם דבעי' למימר דבשאר ימות השנה ליכא לפסולא דשלא לשמו, מ"מ לא בעי' בזה להכשירא דנדבה יהא, דהרי הכשירו הוי בתורת שלמים.

ואולי י"ל, דהא דמחשבת פסול לא מהניא לעקרו ולהכשירו לשלמים, היינו דרק אם אי"ב תורת הקרבה בשלא לשמו, הוא דהוי זה מעשה עקירה ומהני לעקרו ולעשותו לשלמים, אך אי לי"ב הכשר בהקרבת שלא לשמו ואי"ז מעשה הקרבה כלל, ל"מ זה לעקרו ולהכשירו לשלמים, ולפ"ז הרי בע"כ בעי' למימר דהגם דפסח בשאר ימות השנה פסול לשמו, מ"מ אי"ב הכשר בהקרבה שלא לשמו, ומשום דהכשירא דהקרבת שלא לשמו, הויא אף בשאר ימות השנה, ומכח זה הוא דה"ה נעקר ונעשה שלמים, ולפ"ז שפיר מיתי' מינה דדמי לדינא דרב חלקי', וצ"ע אם י"ל כן.

והנה בתוס' דקט"ו. ד"ה פסח, מבו' דהי' מקום לפרש שנויא דגמ' באופ"א, ודלא כמו שפירש"י דהיינו דהוי כשוחט לשמו, ולהנ"ל נ', דהי' מקום לפרש דמשני דכיון דפסח בשאר ימות השנה הוי שלמים, ע"כ מהניא בזה מחשבת עקירה אף אם הויא מחשבת פסול, דכיון דהוי שלמים, ואך דבעי' לעקרו מפסח, לא איכפ"ל דהוי מחשבת העקירה מחשבת פסול, ולפ"ז ל"ה קשיא כלל משה"ק התוס', אך לפירש"י דשנויא דגמ' הוא דחשיב מחשבת לשמו, ול"ב להכשירא דנדבה יהא, שפיר הק' התוס' מהיכא דשחטו לשם עולה, ולמש"נ לעיל נ', דרש"י הוכרח לפרש כן, דהרי לדעתו מבו' בסוג' דפסחים דאף בעקירת פסח לשלמים ל"מ מחשבת פסול לעקור ולהכשיר, ומה"ט הרי ל"מ מחשבת שינוי בעלים לעקור ולהכשיר, וע"כ בע"כ דשנויא דגמ' הוא דחשיב זה מחשבת לשמו, וע"כ הוא דמהניא לעקור, אך אה"נ מחשבת פסול ל"מ לעקור אף בפסח, וכמש"נ.

1. וע'' במש"נ בדברינו בסוגיא דדחוי סי' א' הע' 3, לדון לפ"ז בדינא דאשם בן שנה והקריבו בן שנים, שכתבו תוס' לק' דקט"ו. דהיינו שלא לשמו, אשר צ"ע מ"ט ליכא בזה דין דחוי, וכדמצינו במפריש זכר בן ב' שנים לפסחו, ונת' שם בזה לב' הדרכים הנז' בביאור דינא דרב חלקי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הדברים צ"ב, דכיון דמצי לעקור הפסח לשלמים, לכאו' אי"ז כלל מחשבת "שנוי השם", שהרי השתא ע"י עקירתו זהו שמו.

   אך באמת יש להוכיח דכה"ג חשיב שנוי השם, וזה ממש"כ בתוס' רבינו פרץ כהן בנזיר דכ"ז: להקשות, דמה בעי' לקרא שאין יוצא הבן בקרבן שהפריש אביו על הקלה וכ"ש על החמורה, תיפו"ל דבעינן ושחט אותה לחטאת לשם אותה חטאת ואם שחטה לשם חטאת אחרת הוי שנוי השם ופסול, ותירץ דסבר כרבא דאמר בפ"ק דזבחים דחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם כשרה וכו' עכ"ד, ולכאו' צ"ב עיקר הקו', דהגם דחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם פסולה משום שנוי קודש, אך אם הי' הדין דיוצא בזה יד"ח, אשר היינו משום דאינתיק מחלב לדם, א"כ הרי כבר אי"ז כלל שנוי קודש, ולכאו' מבו' מדבריו דאף דנעתק ונעקר הקרבן מחלב לדם, מ"מ אכתי חשיב שנוי קודש, דשם שנוי קודש נקבע לפי מה שהופרש הקרבן מתחילה, אך יתכן דיל"פ דבריו, דאם חזינן דהוי זה שנוי השם לפסול, אשר היינו משום דשם הקרבן הוא "חטאת חלב", א"כ הרי מכח זה פשיטא דל"מ להתכפר בזה על חטא אחר, דומיא דהא דל"מ לשנות חטאת לשלמים, ועיי"ש בלשונו בתירוצו שמשמע קצת כן.

   וע' עוד בכ' הגר"ח בענין קרבנו על חטאו, שכתב כן להדיא, עיי"ש שכתב לדון בדין שנוי קודש אם הוא תלוי במה שהופרש הקרבן או במה שדינו עכשיו, והנפ"מ אם יצויר שיכול לשנות הקרבן לקרבן אחר, אם יפסל הקרבן משום שנוי קודש, דאי נימא דתלוי בדינו של עכשיו הקרבן כשר, אך אי נימא דתלוי במה שהופרש הקרבן שפיר יהא פסול משום שנוי קודש, ועיי"ש דמסיק דתלוי במה שהופרש לו, וביאר בזה דעת הרמב"ם, דלעולם מצד דין הקרבן חטאת חלב שהקריבה לשם חטאת דם חל השנוי בהקרבן, והי' בדין שיתכפר בזה על הדם, ואך דמיפסל מדין שנוי קודש, דהגם דהשתא הוי חטאת דם, מ"מ כיון שהופרש לשם חטאת חלב הוי זה שנוי קודש, עכ"ד, ולפ"ז הרי דה"נ בפסח שעוקרו לשלמים, אלמלי שהי' הדין דשלא בזמנו לי"ב לפסולא דשלא לשמו, שפיר הי' ע"ז תורת מחשבת שנוי השם.

   אך צריך להוסיף, שאין ללמוד מד' ר"פ כהן ומד' הגר"ח כדברינו דה"נ בפסח אלמלי שהי' דינו דשלא בזמנו לי"ב פסול שנוי השם, הי' לנו לפסלו בשעקרו לשלמים משום שנוי השם, והיינו משום דבזה איכא חידוש נוסף, שהרי השתא שנעקר הקרבן לשלמים, הגם דנימא דהוי זה שנוי השם, מ"מ הרי שלמים ששחטן שלא לשמן כשרים, ול"ד לדבריהם דאף אחר שעקרו לחטאת דם אכתי חטאת היא דפסולה שלא לשמה, ואשר ע"כ כיון דשם שנוי השם נקבע לפ"מ שהופרש לו חשיב זה שנוי השם מה ששחטה לשם חטאת דם ומיפסלא, אך משא"כ הכא דהשתא הוי שלמים דלא מיפסלי בשנוי השם, הרי דהגם דנימא דחשיב זה שנוי השם, מ"מ מ"ט יהא זה פסול, ולזה בעינן לחידוש נוסף, דכל דכלפי פסח הוי זה מחשבת פסול, ל"מ זה לעקרו לשלמים. [↑](#footnote-ref-3)