קידוש יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף יד - טו**

##### **שיעור יב**

#### [סעיף יד] אם לא טעם המקדש וטעם אחד מהמסובין כמלא לוגמיו (פי' מלא פיו) יצא ואין שתיית שנים מצטרפת למלא לוגמיו ומ"מ מצוה מן המובחר שיטעמו כולם. וי"א דכיון שבין כולם טעמו כמלא לוגמיו יצאו דשתיית כולם מצטרפת לכשיעור. והגאונים סוברים שאם לא טעם המקדש לא יצא וראוי לחוש לדבריהם.

## שתיית כל המסובין אם מצטרפת למלא לוגמיו

ומבואר בסעיף זה ג' דעות בראשונים הדעה ראשונה היא דעת הרא"ש בפסחים (פרק י סימן יח) דשתיית המקדש אינה מעכבת, אך צריך שאחד מהמסובין ישתה כמלא לוגמיו, ודעת הריטב"א בעירובין (עט, ב) דאפילו אם שתה כל אחד מעט, וביחד מצטרפים למלוא לוגמיו יצאו ידי חובתם, והשיטה המחמירה היא שיטת הגאונים, שצריך דווקא המקדש לשתות כמלא לוגמיו, וכתב השו"ע שראוי לחוש לדבריהם.

ובביאור הלכה (ד"ה וי"א) הביא שהאליה רבה (ס"ק ל) מצדד דההלכה כדעת הריטב"א דשתיית כולם מצטרפת למלוא לוגמיו, משום דסברא ראשונה היא רק סברת הרא"ש מעצמו, אך בביאור הלכה הוכיח דכן היא גם דעת ר"ת בתוס' ביומא (פ, ב ד"ה הכי נמי) שכתב דהטעם שצריך מלא לוגמיו הוא משום שבשיעור זה מתיישבת דעתו, וא"כ לא שייך לצרף לעניין זה את שתיית כולם. אמנם במשנ"ב (ס"ק עג) הכריע להלכה דבדיעבד הסכימו הרבה אחרונים שאפילו שתיית כל המסובין מצטרפים למלא לוגמיו, רק שלא ישהה על ידי שתיית כולם יותר מכדי אכילת פרס.

ומצאנו ראיה לדבר זה שאפשר לצרף את שתיית כולם למלא לוגמיו מהסוגיא בזבחים (לא, ב) לגבי אכילת בשר מחשבת פיגול דבעינן אכילה בשיעור כזית כדי להתחייב, ומבואר שם בגמרא דאפשר לצרף שניים לשיעור אכילה זו, ושעור הצירוף הוא בכדי אכילת פרס, ומוכח דאפשר להתחייב על שיעור של אכילה אפילו על ידי שניים כשאוכלים בתוך זמן אכילת פרס.

ולפי המתבאר דבדיעבד שתיית כל המסובים מצטרפת למלא לוגמיו, יש לדון היאך דנים שיעור זה, דהנה נתבאר כבר לעיל בשיעורים (שיעור יא) דשיעור כמלא לוגמיו נמדד לכל אדם לפי מלא לוגמיו דידיה, והשתא יש לדון בשתיית כולם לפי איזה שיעור ישערו את השיעור של מלא לוגמיו, וצ"ע לדינא.

## אחד המסובין שטועם אם צריך שיצא בקידוש ובברכת בפה"ג

כתב המשנ"ב (ס"ק סט) בשם האליה רבה (ס"ק כט) דמה שמבואר בשו"ע דבדיעבד אם טעם אחד מן המסובין מלוא לוגמיו שיצאו ידי חובה בקידוש, היינו דווקא באופן שהמסובין שמעו מתחילה את הברכה והוא כיון עליהם להוציאן, אבל אם שתה אחר שלא כיון עליו בברכה, ואותו האחד בירך מחדש, משמע שאין יוצאים ידי חובתן בטעימתו.

ויש לדון בכוונת האליה רבה האם צריך שיצא ידי חובתו מהמקדש גם בברכת בורא פרי הגפן, או דסגי שאם שיוצא ידי חובתו בקידוש ויכול לברך בורא פרי הגפן על היין ולשתות, ובכך הוא מוציא את שאר המסובים ידי חובה בשתייתו.

ומצינו שבספר שש"כ (פרק מח הערה כו) הביאו בשם הגרשז"א שאף אם השומע לא כיון לצאת בברכת בפה"ג, יכול להוציא את הרבים בשתייתו, כיון שיצא יד"ח מהמקדש בקידוש. אכן בתהילה לדוד (לקמן סימן רעב ס"ק ח) הביא את דברי האליה רבה הנ"ל, ופירש כוונתו שצריך שמי ששותה מהיין של קידוש יצא ידי חובתו מהמברך בברכת בורא פרי הגפן, ואם הוא מברך בעצמו ברכת בורא פרי הגפן לא מהני טעימתו, וטעמו על פי המבואר בחכם צבי (סימן קסח) שברכת בורא פרי הגפן היא חלק מהקידוש, וא"כ ודאי כמו שצריך לצאת ידי חובה בקידוש, צריך לצאת מהמקדש אף בברכת הגפן.

עוד יש לדון אם השותה שומע ויוצא ידי חובתו בברכת בורא פרי הגפן, אך אינו יוצא ידי חובה בקידוש עצמו, אם מועילה שתייתו, והביאו (בספר קרא עלי מועד פרק ה) ששמעו מהגר"ח קנייבסקי שהחזו"א נהג בהבדלה של מוצאי שבת חזון, למצוא קטן שישתה את היין, ודקדק שאותו הקטן לא ישמע הבדלה קודם לכן כדי שייצא ידי חובת הבדלה באותה הכוס שהוא שתה, ומשמע שנקט שלא מספיק שיוצא ידי חובתו בברכת הגפן, וצריך שישתה אחד השומעים שיצא ידי חובתו בהבדלה עצמה, ולכאורה ה"ה הכא ששתיית השומע מועילה רק אם יצא ידי חובה בקידוש מאותו הכוס, אך אם יוצא רק בברכת הגפן לא מהניא שתייתו.

## לשמוע את הברכה בברכת נישואין

ודבר זה נוגע למעשה אף בברכת נישואין דהנה נחלקו ראשונים אם שתיית הכוס של ברכת נישואין מעכבת, והובא בבית שמואל (אבן העזר סימן סב ס"ק ב), דדעת הרמב"ם (פרק ד מאישות הלכה ד) דברכת חתנים על הכוס אינה לעיכובא, אמנם דעת הרא"ש (כתובות פרק א סימן טז) שחייב לברך על הכוס, וצריך להקפיד לשתות את הכוס.

והנה מנהג העולם שהחתן והכלה אינם שותים אלא מעט מהכוס, ולכן יש למנות אחד מהשומעים שיכוין לצאת ידי חובה בברכת בורא פרי הגפן והוא ישתה את הכוס. ומעתה יש לדון לפי מה שנתבאר דצריך שהשומע יצא ידי חובתו גם בברכת הקידוש וגם בברכת הגפן, דה"ה הכא שצריך שייצא ידי חובתו גם בברכת הנישואין, דכל השומעים מחוייבים בשמיעת הברכה כדמוכח מהא דאפילו אם האורחים נמצאים בחדר אחר חייבים לברך.

ומעשה שאירע בחתונה שמינו מישהו לשתות את היין, והוא לא שמע את ברכת בורא פרי הגפן, ולאחר שטעמו החתן והכלה מהכוס בירך עליה בורא פרי הגפן בעצמו, ולכאורה הדבר תלוי במה שנתבאר לעיל דלדעת הגרש"ז שאף אם השומע לא יצא ידי חובתו בברכת בורא פרי הגפן, יכול להוציא אחרים בשתייתו כיון שיוצא יד"ח בקידוש, א"כ ה"ה הכא שכיון שיוצא ידי חובה בברכת הנישואין יכול לשתות את הכוס אף אם לא יצא ידי חובה בברכת הגפן, אך לדעת התהילה לדוד הנ"ל דצריך שייצא ידי חובתו אף בברכת הגפן, הכא נמי צריך שייצא מהמברך אף בברכת בורא פרי הגפן. [אכן יתכן דבברכת הנישואין לכו"ע צריך לשמוע את הברכה, כיון שאין חיוב ברכה זו על האדם עצמו, אלא יש חובה על הציבור לברך, וא"כ יתכן שאם הוא לא נתכוין לצאת ידי חובתו מהמברך אין עליו חיוב ברכה כלל, ולא יועיל מה שמברך על היין בפה"ג ושותה.] ולכך נראה דלכתחילה צריך שאותו ששותה את הכוס בברכת הנישואין יכוין לצאת בברכת הגפן.

#### [סעיף טו] קידש וקודם שיטעום הפסיק בדיבור חוזר ומברך בפה"ג ואין צריך לחזור ולקדש וה"ה אם נשפך הכוס קודם שיטעום ממנו יביא כוס אחר ומברך עליו בפה"ג וא"צ לחזור ולקדש.

## תמיהה על דברי ביאור בגר"א כאן

ובביאור הגר"א כתב שמקור דברי השו"ע הוא ממה שנתבאר לעיל בסעיף ד שברכת בורא פרי הגפן אינה מעכבת בקידוש, דנתבאר שם שבפורס מפה ומקדש באופן ששתה יין בתחילת הסעודה, אומר קידוש על היין ואינו מברך עליו בורא פרי הגפן. והוסיף עוד דקידוש על היין אינו מעכב מדאורייתא.

ודברי הגר"א צ"ע דנראה שבא להביא ראיה שברכת בפה"ג אינה מעכבת את הקידוש, וצ"ע דהכא הרי קידש על הכוס וגם מברך עליה בורא פרי הגפן, ומדוע שיעכב מה ששינה את הסדר והקדים את הקידוש לברכת בפה"ג. וביותר צ"ע מה שהוסיף דמדאורייתא קידוש על היין אינו מעכב, ונראה כוונתו דמשום כך אינו צריך לחזור ולקדש אם נשפך, וצ"ע דפשיטא שאם קידש שלא על היין, צריך לחזור ולעשות קידוש על היין מדרבנן (וכן מפורש במגן אברהם ס"ק לד), וא"כ עדיין אין להוכיח מזה שאינו צריך לחזור ולקדש אם נשפך היין.

## הטעם שבנשפך הכוס צריך להביא כוס אחרת

נתבאר בשו"ע שאם נשפך הכוס קודם שטעם צריך להביא כוס אחרת ומברך עליה בפה"ג ושותה, ובלבוש (סעיף יז) נקט דשתיית היין של קידוש אינה לעיכובא, ותמה על דברי השו"ע מדוע הצריך לחזור ולברך על כוס אחרת, וע"ש שדחק דכוונת השו"ע שאם רוצה למזוג עוד כוס ולשתותה דצריך לחזור ולברך עליה. אך המג"א (ס"ק לב) דחה את דבריו וס"ל דיש דין לשתות יין משום קידוש, מלבד הדין שצריך לקדש על הכוס, ולכן אם נשפך אפשר שיקיים את הדין של קידוש על היין ואת דין שתיית היין בשתי כוסות. [ויש להעיר בזה דנתבאר שאפשר לקיים את דין קידוש על הכוס ודין שתיית היין בב' כוסות, אמנם לעיל מצינו שאי אפשר לקיים ב' דינים אלו בשתי אנשים, כמו שהתבאר לעיל שצריך שישתה את היין מי שיצא אף בקידוש.]

## בירך בפה"ג ונמצא שזה מים או שיכר אם הוי הפסק

כתב המשנ"ב (ס"ק עח) אם קידש על הכוס וסבר שהוא יין ונמצא שהוא חומץ או מים, יקח כוס אחרת של יין ויברך בורא פרי הגפן ויקדש שנית, אמנם אם היה דעתו מתחילה בשעת ברכה לשתות יין יותר א"צ לברך שנית בורא פרי הגפן. ומקור דבריו מהמג"א (ס"ק לב), ובהגהות הגאון רבי עקיבא איגר (והובא בשעה"צ ס"ק פד) תמה על דברי המג"א, דכיון שהקידוש שעשה על הכוס של המים לא הוי קידוש הרי זה הפסק בין ברכת היין לשתיית היין, וא"כ צריך לחזור ולברך על היין בורא פרי הגפן.

ומבואר שנחלקו המג"א והרעק"א אם מה שאמר את הקידוש חשיב הפסק או לא. ונראה לבאר דדעת המג"א שכיון שהקידוש הוא מעניין הסעודה וכיון שכל הפסקתו היא רק לאמירת הקידוש לא חשיב כמתעסק בדבר אחר ולא הוי הפסק, אך דעת הרעק"א דכיון שלבסוף לא חשיב קידוש הוי הפסק.

ומצינו בכמה מקומות שנחלקו בדבר זה לשיטתם, דמצינו במשנ"ב לגבי ספירת העומר (סימן תפט ס"ק לב) דדעת כמה אחרונים שאם טעה וספר מספר לא נכון צריך לחזור ולברך ולספור, אמנם במג"א שם (ס"ק יב) משמע שא"צ לחזור ולברך אלא אם כן הפסיק הרבה, וביאר הגר"ז שם (סעיף כא) שכיון שלא מתעסק בעניין אחר לא הוי הפסק ואף שספירתו בתחילה היתה בטעות לא חשיב הפסק דהוא באותו ענין, ובמשנ"ב שם הכריע שצריך לחזור ולברך דהוי הפסק.

וכן מצינו לקמן (סימן רחצ סעיף ה) דאין מברכין על הנר במוצאי שבת אם הנר הודלק על ידי גוי בשבת, כיון שצריך נר ששבת ממלאכת עבירה, וכתב המשנ"ב שם (ס"ק יד) דאף בדיעבד לא יצא בנר כזה, ובביאור הלכה שם (ד"ה אין מברכין) הביא דדעת הרעק"א שאם בטעות בירך על נר שלא שבת צריך לחזור ולברך ברכת בורא פרי הגפן, כיון שברכת בורא מאורי האש היתה לבטלה והוי הפסק.

ונראה שהכל לשיטתם דדעת הרעק"א שאם התברר שברכתו היתה לבטלה אף שהברכה היתה מאותו ענין הוי הפסק, אך לדעת החולקים כיון שעסק באותו העניין לא הוי הפסק אע"פ שברכתו היתה בטעות. [אכן יל"ע קצת לפי"ז דהכא סתם המשנ"ב כדעת המג"א דלא הוי הפסק והזכיר את סברת הרעק"א בשעה"צ, ומשמע שנוטה כדעת המג"א, אמנם לגבי ספירת העומר וכן לגבי נר ששבת פסק המשנ"ב כסברת הרעק"א שאף אם מתעסק באותו ענין הוי הפסק וצ"ע].

## כשיש עוד יין על השולחן

עוד כתב המשנ"ב (שם) דמה שמבואר במשנ"ב שם שאם בירך על הכוס ונמצא שהוא מים שצריך לקדש שנית היינו דווקא כשאין לפניו יין על השולחן אך אם יש לפניו יין על השולחן אינו צריך לחזור ולברך, ובשעה"צ כאן (ס"ק פו) הביא דאף שלא ברור דעת המג"א בזה, מכל מקום כבר הכריעו כמה אחרונים כדעת הט"ז [אמנם אם מונחת פת לפניו הכריע המשנ"ב דלא אמרינן שחל הקידוש על הפת אא"כ הוא נוהג ליטול ידיו קודם הסעודה]. ומתבאר מדברי הט"ז שאפילו שהיין בתוך הבקבוק אמרינן שחל עליו הקידוש וברכת הגפן.

וכבר הבאנו בשיעורים הקודמים שיש לדון אם אפשר לצאת בקידוש כשהכוס אינה ביד המקדש, וכאן מתברר שאפילו שהכוס אינו מונח בידו שפיר יוצא ידי חובתו, אמנם אם מונח הכוס ביד אחר כבר הבאנו דיתכן דגרע טפי.

## אם מוזג מכוס של המקדש חשיב ככוס של ברכה

הנה מבואר במג"א (ס"ק לב) דמקור דברי השו"ע שאם נשפך הכוס אינו צריך לחזור ולקדש הוא מהמבואר בתוס' בפסחים (קו, א ד"ה הוה) בשם הירושלמי דאם יש כוסות לפני שאר המסובין אינם צריכים לטעום בדווקא מהכוס של המברך ויכולים לשתות מהכוס שלפניהם, והוכיח המג"א דאין צריך לטעום דווקא מהכוס של ברכה, וא"כ הוא הדין שאם נשפך הכוס סגי אם שותה כוס אחרת ויצא בזה ידי חובתו.

ובמחצית השקל הביא שהקשו האחרונים מה ראייתו ממה שמספיקה שתיית המסובין הא קיי"ל דשומע כעונה, ומטעם זה נחשב כאילו הם קידשו על הכוס שבידם, וא"כ כשטועמים מהכוס שבידם חשיב טעימה מכוס של ברכה. ותירץ המחצית השקל דמיירי שם שהיה למסובים כוסות פגומים, ולכן הכוסות שלפניהם לא יכולים להיחשב ככוס של ברכה.

ולכאורה עדיין צ"ע דכיון שהוא שופך להם בכוסות מהכוס שלו כדי לתקן פגימתם הרי הם שותים מהכוס שלו וחשיב ששותים מכוס של ברכה, ומה הראיה שמועילה שתיית כוס שאינה של ברכה, ועל כרחך מתבאר שאף כשמתקן להם את הכוס ושופך מעט מהיין שלו לכוס שלהם לא חשיב ששותים מכוס של ברכה, משום שהמעט יין שהוא שופך מתבטל בשאר היין.

ולפי זה יש לדון במה שנוהגים העולם שקודם שמוזגים מהכוס שלהם למסובים מוסיפים יין לכוס של ברכה ואז מחלקים, דלפי דברינו מתבאר שיין זה מתבטל ברוב ולא חשיב כיין של כוס של ברכה, ואמנם ודאי דמהני בדיעבד כמו שאם נשפך היין מועילה שתיית יין אחר [ובאותה המידה הוא יכול לחלק למסובים סתם יין מהבקבוק], אכן אם רוצה להדר ולשתות מהכוס של ברכה, לכאורה צריך להקפיד שיהיה רוב היין מהכוס של ברכה.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים האם מותר להפסיק לעשות קידוש בין נטילה לברכה על הפת, או שיש בזה משום הפסק. ואם שומע את הקידוש מאחר לכו"ע אינו הפסק.
2. לדעת הרמ"א יש לנהוג ליטול ידים קודם הקידוש משום לא פלוג מהיכא שמקדש על הפת, אך מנהג העולם ליטול אחר הקידוש כדעת השו"ע.
3. להרא"ש צריך שישתה אחד השומעים כמלוא לוגמיו, וי"א דשתיית כולם מצטרפת, ולגאונים צריך שישתה המקדש מלוא לוגמיו.
4. בדיעבד אפשר לצרף שתיית כל המסובים למלוא לוגמיו, ויל"ע לפי מי משערים.
5. טעימת אחד מהמסובין מועילה רק אם יצא ידי חובה בברכת המקדש. ונחלקו האחרונים האם צריך לצאת אף בברכת בפה"ג או סגי שיוצא בברכת הקידוש.
6. הביאו בשם החזו"א שאם השומע יצא ידי חובתו רק בברכת בפה"ג יתכן שלא מועילה שתייתו.
7. בברכת הנישואין צריך שישמע אחד השומעים את הברכה ויכוין לצאת יד"ח והוא ישתה את הכוס, ואם לא שמע הגפן יש לדון אם מועיל שיברך הגפן וישתה.
8. אם נשפך הכוס אחר הקידוש חוזר ומוזג יין לכוסו ושותה, וביאר המג"א דיש דין לשתות יין ודין נוסף לקדש על היין.
9. קידש על היין ונמצא מים יקח יין ויקדש עליו, ואם היה דעתו לשתות עוד יין דעת המג"א שא"צ לברך בפה"ג, אך הרעק"א נקט שהקידוש שבינתיים הוי הפסק.
10. מצינו בכמה מקומות שנחלקו האחרונים אם הפסיק בברכה שהיא מאותו ענין הוי הפסק או לא.
11. אם קידש ונמצא מים והיה לפניו על השולחן יין בבקבוק א"צ לחזור ולקדש.
12. מוכח מהמחצית השקל אם שופך המקדש מהכוס שלו לשאר כוסות המסובים לא נחשב הדבר ששתו מכוס של ברכה אלא אם כן רוב היין מכוס של ברכה.