5. בדין אבן ביד תינוק וחובת ניעור בהפסד המוקצה וטלטול לצורך דבר המותר והאסור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ח חשון ע"ב

**סימן ה'**

**א. בדין אבן ביד תינוק**

**ב. חובת ניעור במקום הפסד המוקצה ובטלטול מהצד לצורך דבר המותר והאסור**

**א] האם הסברא של טפלות זה גם לענין מוקצה**

**ב] האם געגועין זה טמה"צ או היתר חדש והטעם שאין כאן היתר טמה"צ**

**ג] בביאור דברי התוס' לגבי אבן ביד התינוק**

**ד] האם יש חובת ניעור במקום שיש הפסד למוקצה ובגדר חובת ניעור**

**ה] טלטול מהצד לצורך דבר המותר והאסור האם הוי טמה"צ ובראיות הגרעק"א דהפסד המוקצה זה לא סיבה לא לנערו**

**ו] ראיית רעק"א מהגהות אשר"י ומה שיש לישב בזה**

גרסינן שבת קמ"ב: נוטל אדם את בנו והאבן בידו ובגמ' אמר רבא הוציא תינוק חי וכיס תלוי בצוארו חייב משום כיס וביאר רש"י דהחידוש שלא אומרים שחשיב שהטלטול מתיחס לתינוק והגמ' שואלת שעדיין יהיה פטור מצד שזה כמו המת במטה שזה טפל למת ופטור והגמ' דוחה שכיס לגבי קטן לא מבטלי אינשי והגמ' שואלת דבמשנה מבואר שמותר לקחת תינוק אם מוקצה והגמ' דוחה שזה מחמת געגועים ושואלת א"כ גם דינר יהיה מותר והרי רבא אמר שאסור והגמ' דוחה שדינר יש חשש שזה יפול והוא ירים את זה ויטלטל מוקצה בידים עכת"ד הגמ'

**האם הסברא של טפלות זה גם לענין מוקצה**

א] והנה בעיקר מה שחילקה הגמ' בין כיס לחי במטה הראשונים ביארו שזה גם סברא לגבי אבן שאין זה טפל אמנם התוס' רי"ד הובא בריטב"א ביאר שרק כיס זה לא בטל אבל אבן בטל ובאמת יהיה פטור והקשה הריטב"א א"כ מה הגמ' שואלת מאבן שתגיד ששם זה כן בטל לתינוק ולכן אין בזה איסור טלטול מוקצה

והנה בעיקר ביאור הגמ' עיין רשב"א רמב"ן ותוס' שכתבו שכוונת הגמ' לשאול מהמשנה שחזינן שזה כן טפל וממילא זה כמו החי במטה ולפ"ז מפורש בגמ' שההיתר של החי במטה זה גם סיבה שלא יחשב טלטל מוקצה וקשה כנ"ל אמנם עיין רש"י וריטב"א ובתוס' רי"ד שביארו שכוונת הגמ' להוכיח את הנידון הראשון שהטלטול מתיחס לבן ולא לאב ולפ"ז אין לנו מקור שהדין טפלות של מת במטה זה סיבה גם להתיר איסור מוקצה אמנם עיין ריטב"א שאפילו שביאר כרש"י בכל אופן הקשה על הרי"ד מסברא שהדין טפלות הוא גם סיבה שלא יהיה איסור מוקצה אמנם בדעת הרי"ד יתכן שאינו כן ולא מיבעיא אם ננקוט שיש איסור דרבנן א"כ יתכן שלענין מוקצה זה סיבה להתיר וכן מבואר ברי"ד צ"ג: שכתב שזה פטור של מלאכת מחשבת וא"כ מסתבר שיש בזה איסור דרבנן ואין זה ענין למוקצה אמנם יתכן עוד שהדין טפלות הוא סיבת פטור לענין הוצאה ולא לענין מוקצה וצ"ע

**האם געגועין זה טמה"צ או היתר חדש והטעם שאין כאן היתר טמה"צ**

ב]והנה מבואר בגמ' שללא געגועין אין זה סיבה להתיר לטלטל הילד אם המוקצה וצ"ע למה לא הוי טלטול מהצד אמנם עיין בתוס' רי"ד שביאר שבאמת בתחילה הבינה הגמ' שלילד אין ענין גדול להחזיק האבן וא"כ יש כאן חובת ניעור והגמ' עונה שיש לו געגועין והכוונה שהוא מעונין להחזיק האבן וממילא הוי לצורך וחשיב שאי אפשר לנער ויש כאן ההיתר הרגיל של טלטול מהצד

אמנם שאר הראשונים ביארו הכוונה שיש לבן געגועין לאב ולכן רוצה שהאב יחזיקנו והא דאינו מנער האבן צ"ל כדמבואר בתוס' דאל"כ הוא יבכה ולפ"ז מבואר בגמ' שללא געגועין היה אסור ומוכרח מזה דטלטול מהצד שהותר לצורך אבל צריך צורך חשוב ולא כל צורך מתיר טלטול מהצד אמנם עדיין לפ"ז בפשוטו הגעגועין שזה צורך חשוב הוא וודאי סיבה להגדיר שזה טלטול מהצד וכן כתב הגרעק"א מסברא

אמנם ע"ש דהקשה דבראשונים מבואר לא כך דהגמ' שואלת אי הכי דינר נמי וביארו התוס' והרשב"א שהכוונה שאם הטלטול לא מתיחס לאב א"כ לא התירו כאן שום היתר וא"כ במקום חשש שהאב יגביה הדינר אסור אבל אם חשיב טלטול של האב ורק התירו מחמת געגועין א"כ זה גם סיבה להתיר להרים המטבע מהרצפה לצורך הבן או שלכל הפחות זה סיבה שלא לגזור הרי מבואר בדבריהם שוודאי שגם לאחר הגעגועין זה לא חוזר להיות כמו כל טלטול מהצד אלא עדין חשיב כטלטול מוקצה וצריך היתר מיוחד ועיין רמב"ן שביאר שכוונת הגמ' שהיה מקום לחלק שבדינר שהאב מעונין בטלטול חשיב שזה טלטול שלו משא"כ באבן אבל עד כמה שתמיד זה טלטול שלו והותר אבן למה דינר זה אחרת והגמ' עונה ששם יש חשש שהדינר יפול וביאר הרמב"ן שרק כי האב מחזיק הבן הוא יחשוב שכמו שהתירו לו להחזיק הבן אם המוקצה ה"ה להרים את זה ובפשוטו כוונתו וכן הוא בשיטה לר"ן שכיון שזה דבר שמצד הלכות מוקצה היה צריך להיות אסור והתירו לו לכן יבוא ללמוד מזה ומבואר גם שיש כאן דבר שמעיקר הדין צריך להיות אסור ואין כאן ההיתר של טלטול מהצד וכן מבואר מקושית הגמ' שאם דלא כרבא א"ש הדין שדינר אסור דכה"ג זה טלטול של אב ומבואר שאין כאן ההיתר של טלטול מהצד אפילו שהרי הבן מחזיק הדינר בתור משחק ועין רש"י שכתב מפורש שאם לא יטול התינוק יחלה ולא העמידו חכמים דבריהם במקום סכנת חולי ועיין שו"ע סימן שכ"ח סי"ז דמבואר דצרכי שבת של קטן נעשים על ידי עכו"ם כיון שהוא כמו חולה וביאר הגר"א דחזינן דבר זה מסוגין דהתירו איסור מוקצה לצורך הקטן ומבואר שיש כאן היתר מיוחד אפילו שמצד הלכות טלטול מוקצה בעלמא זה צריך להיות אסור וצ"ע כנ"ל למה אין כאן היתר דטלטול מהצד לצורך דבר המותר וכבר הקשה כן הגרעק"א

ועיין ריטב"א דמשמע כוונתו שיסוד ההיתר של טלטול מהצד זה לצורך אוכל נפש או שאר צרכי הגוף אבל הסוג צורך שהתינוק רוצה הוא לא סיבה להתיר מצד ההיתר הרגיל ולכן צריך להגיע כאן להיתר מיוחד של געגועין ולפ"ז מבואר כאן חידוש גדול לדינא שבדין טלטול מהצד לא כל דבר נחשב צורך והפוסקים סתמו בזה ולא פירשו דבר זה

והנה עיין חזו"א מ"ז ב' שכתב לדון שכיון שקי"ל שטלטול מהצד לצורך דבר האסור אסור ושיטת הרא"ש שלצורך שימוש במוקצה ג"כ אסור א"כ כאן שהרי מעונין גם בטלטול האבן לצורך שימוש התינוק או כמבואר בתוס' כדי שלא יבכה א"כ הוי טלטול מהצד לצורך דבר המותר והאסור ואין סיבה להתיר דכל ההיתר כי זה אגב ההיתר אבל כאן שיש לו ענין לטלטל האיסור זה לא שייך ויש להוסיף דהרי תוס' לעיל קכ"ג. ביארו דטלטול איסור אגב היתר זה לא מדין טלטול מהצד אלא שזה היתר חדש של איסור אגב היתר וכאן שמעונין לטלטל האיסור זה לא שייך וכדחזינן שגם לשמואל שמותר טלטול מהצד לצורך המת אבל לטלטלו אגב המיטה אסור וכמו שביאר הגרעק"א שלא שייך לקרוא לזה איסור אגב היתר ובזה א"ש מה דנקטו הראשונים שיש כאן היתר מיוחד לצורך התינוק ולא שזה ההיתר הכללי של טלטול מהצד

והנה בפשוטו עיקר הסברא נסתר מהרי"ד והריטב"א הנ"ל שביארו שיש כן דין טלטול מהצד וכנ"ל אמנם נראה דלשיטתם וודאי כך דהרי הריטב"א נקט שיסוד ההיתר לצורך שבת וגם לצורך שימוש במוקצה מותר א"כ וודאי שגם כאן השימוש באבן עצמו הוא צורך דבר המותר וכן הרי"ד [בפסקיו לעיל מ"ג:] פסק כבעל המאור שגם לצורך דבר האסור אסור ולדבריו וודאי שכאן עצם השימוש באבן הוא סיבה להתיר אבל לראשונים שלצורך שימוש באבן אסור וגדר הדבר שאז חשיב עיסוק במוקצה ואין כאן סיבת ההיתר של טלטול מהצד וכדביארנו במקו"א א"כ וודאי יתכן כדברי החזו"א שחשיב לצורך דבר האסור שאסור

**בביאור דברי התוס' לגבי אבן ביד התינוק**

ג]והנה עיין תוס' ד"ה ונישדינהו שהקשו למה לא התירו לטלטל התינוק אלא משום געגועין תיבטל האבן על גבי התינוק כמו שהיא בטילה אגב כלכלה מלאה פירות ותירצו וי"ל דאינו צריך כל כך טלטול התינוק עכ"ל והנה בפשוטו מבואר מדבריהם דלא כנ"ל אלא שנקטו שאפשר להתיר טלטול התינוק אם האבן מצד טלטול מהצד ותירצו שכאן אין ההיתר כי טלטול התינוק הוא לא כל כך לצורך וזה לכאורא כדברי הריטב"א לעיל דלא כל צורך זה סיבה להתיר טלטול מהצד ויתכן שדעתם כשיטת הריטב"א שגם לצורך שימוש במוקצה הוי לצורך דבר המותר ורק לכן מותר

אמנם צ"ב דברי התוס' מה הוסיפו שכמו שהאבן בטילה לכלכלה ולא ביארו כפשוטו שזה טלטול מהצד [ויתכן מצד שכאן זה היתר של איסור אגב היתר שזה גדר הדברים] עוד צ"ב למה העמידו את קושיתם כאן לאחר שתירצו שהתינוק יבכה הרי היו צריכים להעמיד הקושיא על הגמ' לעיל למה מבואר שמעיקר הדין אסור הרי זה טלטול מהצד

אמנם יתכן לומר בזה דהנה לכאורא קשה על סברת החזו"א שכל שמטלטל גם לצורך המוקצה אין ההיתר דטלטול מהצד דהוי לצורך דבר האסור א"כ איך הגמ' מתרצת שמדובר בכלכלה פחותה והאבן עצמה משמשת לכלכלה הרי כאן שרוצה לטלטל הכלכלה הוי גם לצורך דבר האסור והנה שיטת הרמב"ם והשו"ע שכוונת הגמ' שזה כבר לא מוקצה וא"כ לא קשה מידי ואדרבא שיתכן שלכן ביארו כך דאל"כ באמת יהיה אסור אמנם בדברי התו"י מבואר שמדובר שזה נשאר מוקצה וא"כ צ"ע למה זה מותר ובפשוטו צ"ל [וכבר נרמז סברא זו בחזו"א מ"ז כ"ב ע"ש] דכאן דהמוקצה לא נצרך בתור שימוש עצמי אלא בתור צורך הפירות שמטלטל זה עצמו מגדיר שזה טלטול מהצד על המוקצה דאין לו ענין עצמי לצורכם אלא לצורך הפירות אלא שיש חיוב לנער כמו תמיד שלא הותר טלטול מהצד אם אפשר לנער ולפ"ז יש מקום לבאר שקושיתם דוקא מאבן דשם חזינן שיש סברא שכיון שזה נצרך לפירות זה בטל לפירות אפילו שיש לו ענין בטלטול האבן א"כ גם כאן בתינוק אפילו שמעונין בטלטול האבן אבל כיון שזה נצרך לו למעשה טלטול התינוק הוא בטל לאבן ועל זה תירצו שבאמת גם היתר זה שבטל הוא היתר של טלטול מהצד וצריך לזה צורך וכאן זה לא נחשב צורך

והנה בזה א"ש שהוצרכו לסברא שזה בטל שרק לכן יש מקום להתיר וכן יש לדמות לאבן וכן א"ש למה לא הקשו על הגמ' דללא החידוש שיש דין ביטול היה מקום לומר שכאן שרוצה האבן זה לא טלטול מהצד ולכן הוצרכו לתוספת זו

והנה לפ"ז יתכן שאפילו דמבואר מדבריהם שצריך צורך להתיר טלטול מהצד זה רק בכה"ג שיש לו צורך בטלטול המוקצה עצמו אבל בכל טלטול מהצד שאין לו ענין בטלטול המוקצה יתכן שבזה הוא היתר לכתחילה וגם ללא זה יתכן שרק כאן שזה טלטול איסור אגב היתר כה"ג צריך צורך ולא בכל טלטל מהצד שאין לו תורת טלטול כלל

אמנם עיין תוס"ר שהוסיף על דבריהם שלא צריך כל כך טלטול התינוק אם האבן ויתכן כוונתו שכיון שהצורך לתינוק הוא לא כל כך גדול ממילא זה לא בטל אליו וזה לא דומה לאבן בכלכלה וממילא כאן הוי לצורך דבר האסור וכסברת החזו"א [אמנם העירו דבקושיתו העמיד על תחילת הסוגיא דהינו דמסברא דן דהשימוש באבן לצורך התינוק בטל לתינוק והוי טלטול מהצד לצורך דבר המותר וצ"ע]

**ב**

**האם יש חובת ניעור במקום שיש הפסד למוקצה ובגדר חובת ניעור**

ד]מבואר בסוגין קמ"ב. דבטלטול מהצד לצורך דבר המותר אם יכול לנער צריך לנער ולכן כלכלה אם פירות ואבן בתוכה צריך לנער הפירות אם זה פירות דלא מיטנפי וכן מבואר בע"ב באבן שעל פי הכלכלה שאם יכול לנער צריך לנער אמנם מבואר במשנה דבמקום שיהיה לו הפסד כגון שהיתה בין החביות יכול לטלטלה למקום אחר לנער וכן מבואר בסוגין דבפירות המטנפים אין חובת ניעור ועיין תשובה מהגרעק"א הודפס בחידושים כאן ובגליון השו"ע בחלק מהדפוסים סימן ש"י דנסתפק מה הדין במקום שההפסד יהיה של המוקצה ולא של ההיתר האם כה"ג יש חיוב לנער או שגם כאן לא חייבו חכמים לנער ובביאור צדדי הספק יבואר לקמן בס"ד

והנה בעיקר הדין דמבואר בסוגין דבמטלטל הכלי אם האבן שאם יכול לנער צריך לנער וכן במעות שעל הכר אם צריך הכר להשתמש במקום אחר צריך לנער יש לבאר בשני אופנים דבפשוטו באמת כיון שסיבת הטלטול הוא מחמת הדבר המותר א"כ הוי צורת טלטול שמותרת והחיוב ניעור המבואר כאן הוא חיוב חדש דאפילו דגם אם יטלטל האיסור יחשב לצורך דבר המותר אבל זה היתר שחז"ל העדיפו שלא ישתמש עמו ולכן עד כמה שאין סיבה לנער צריך לנער אמנם גם אם לא ינער אין זה בגדר טלטול מהצד לצורך דבר האסור וכן הוא פשטות לשון המ"ב סימן ש"ט סק"י שכיון שיכול לטלטל ללא המוקצה לא התירו לו

אמנם יש מקום לבאר שהרי טמה"צ לצורך דבר האסור אסור א"כ מתי הטלטול לא מתיחס למוקצה עד כמה שלצורך הדבר המותר הוא מוכרח לטלטל האיסור אבל עד כמה שאין הוא מוכרח לטלטל האיסור חשיב שיש כאן טלטול של המוקצה שלגבי זה אין כאן את ההיתר של טלטול מהצד וכן הוא בחזו"א סימן מ"ז סק"ה כ"ב

ונפק"מ למה דחידש האבן העוזר מ"ד: דבטלטול מהצד לצורך דבר המותר ויש שני דברים ואחד יכול לנער ואחד לא יכול לנער כיון שבין כה מטלטל מוקצה לא צריך לנער וכל זה אם לגבי שניהם זה אותו גדר טלטול אמנם אם מה שיכול לנער כלפיו אין לזה תורת טלטול מהצד ומה שלא יכול חשיב טלטול מהצד א"כ אין מקום לסברא זו [ועיין באר היטב סימן ש"י סק"ט שהביא לדברי האבן העוזר אמנם במ"ב ס"ק כ"ט מבואר לא כך ועיין סימן ט' שהארכנו בזה]

והנה לריטב"א שתמיד זה חשיב טלטול מהצד אלא שלצורך דבר האסור אין זה סיבה להתיר היה מקום לדון שכאן הרי זה לצורך דבר המותר וזה סיבה להתיר ומה שיש לו פתרון לנער אין זה מחייב לנער דבמצב של עכשיו סיבת הטלטול לצורך דבר המותר אלא שחז"ל חייבו לנער ויתכן שזה עוד חיוב נפרד אמנם בפשוטו מסתבר שמהיכי תיתי לומר שזה דין נפרד אלא שכיון שכל ההיתר לצורך שבת א"כ כאן שטלטול המוקצה הוא לא לצורך שבת דהרי יכול לנער ממילא חייב לנער ואפילו אם מסברא זה לא מוכרח אבל עד כמה שזה כתוב מסתבר שזה הגדר ולא שיש כאן דין חדש

אמנם לשיטות שלצורך דבר האסור אסור אפילו אם זה שימוש לצורך שבת ובפשוטו הביאור שאז אין לזה שם טלטול מהצד והביאור או כמו שביאר החזו"א שרק אם מתעסק בהיתר וממילא האיסור מטולטל יש לזה שם טלטול מהצד או כמו שביארו שיסוד ההיתר מה שזה על ידי דבר אחר אמנם כל שזה לצורך המוקצה יש בזה סיבה חיובית שכן יחשב עיסוק במוקצה ואין לזה שם טלטול מהצד וכמו שהארכנו בסימן ג' ולפ"ז וודאי יתכן שכאן שזה לא נעשה לצורך המוקצה אלא שסיבת הטלטול להיתר יש כאן ההיתר של טלטול מהצד ומה שבכל אופן יש דין ניעור הוא עוד דין שנתחדש כאן שגם בטלטול מהצד לצורך דבר המותר חז"ל העדיפו שלא יעשה כן וכמו שצ"ל לראשונים שגם לצורך דבר האסור מותר אמנם יתכן שבאמת אין כזה הלכה שאם אפשר ללא ההיתר של טלטול מהצד עדיף אלא שכל שיכול לנער ולא מנער חשיב שיש כאן טלטול של המוקצה עצמו דכאן סיבת ההיתר היא לא סיבת טלטול המוקצה וכה"ג חסר בכל סיבת ההיתר דכל שלא מטלטל לצורך דבר המותר זה עצמו מגדיר שיש כאן עיסוק במוקצה וכצד זה נקט בחזו"א סימן מ"ז סקכ"ב וסק"ה והנה לפ"ז אין לנו שום מקור שיש ענין לא לעשות טלטול מהצד דבמקום שהוי טלטול מהצד כי אין אפשרות לנער אין זה טלטול שנאסר כלל

ועיין בדברי הגרעק"א דמבואר דזהו צדדי הספק דאם נימא שכאן זה חיוב ניעור חדש ובאמת אין כאן נידון לצורך דבר האסור א"כ גדר הדברים שלא חייבו ניעור אלא במקום שאין לו הפסד אבל אם זה לצורך שלא יהיה לו הפסד ממון כה"ג לא חייבו ניעור דלא מצאנו חובת ניעור אלא כשאין לו סיבה שלא לנער משא"כ אם הגדר שכל שלצורך ההיתר יכול לנער א"כ מה שלא מנער חשיב מעשה טלטול לצורך האיסור וממילא כל שזה מצד הפסד המוקצה או דבר שזה לא סיבה להתיר טלטול מהצד זה יהיה אסור דסיבת הניעור מצד דהוי טלטול לצורך דבר האסור

והנה לכאורא יש בזה עוד נפק"מ במטלטל לצורך דבר המותר ויכול לנער אלא שיפסיד השימוש בדבר האסור דאם גדר הדברים שזה רק חובת ניעור כיון שאין לו סיבה א"כ כאן שיש לו בזה שימוש לא מצאנו שיש לו חובת ניעור וכמו שלצורך הפסד המוקצה לא צריך לנער אבל אם הגדר שכל שיכול לנער דנים שהטלטול הוא מצד הסיבה שלא מנער א"כ כאן שלא מנער כיון שרוצה להשתמש במוקצה הוי לצורך דבר האסור לשיטות הראשונים ששימוש במוקצה הוי לצורך דבר האסור וכן מבואר שנקט הגר"ז סימן רע"ו ס"ו דבצריך לטלטל השלחן לחדר השני יכול לטלטל אם הנר אם מעונין להאיר בו בחדר השני דוקא דהינו אפילו שנקט שלטלטל השולחן לצורך להאיר אסור כמו שהאריך שם [בקו"א רס"ו סק"י וברע"ו ס"י] וכדעת הרא"ש אבל כאן שסיבת הטלטול מצד דבר המותר ורק דנים מצד חובת ניעור כה"ג שיש לו בזה שימוש אין חובת ניעור [אמנם אין זה מוכרח דיתכן דמדובר שרוצה אור ולא שיש לו ענין דוקא בחדר השני אלא עיקר ענינו שיהיה אור בביתו]

ולכאורא יש להוכיח מדברי המג"א שהדין ניעור הוא חיוב נפרד דעיין סימן שי"א סקכ"ד שהביא את הרא"ש שאם כוונתו להשתמש במוקצה הוי לצורך דבר האסור וכתב דלפ"ז אם כוונתו לטלטל המוקצה אפילו שזה לצורך מקומו אסור וכתב שזה לא כמו ס"ה ועיין חזו"א שהקשה שהרי זה גמ' מפורשת דבצריך למקומו מותר ובפשוטו הביאור כמו שכתבנו במק"א דבס"ה מדובר שאין לו ענין לטלטל ההיתר אלא כדי להוציא האיסור וכה"ג הוקשה לו שהרי זה עיסוק רק בתור עיסוק במוקצה וזה צריך להיות אסור משא"כ בגמ' מדובר שיש לו צורך להוציא הכר גם כן אמנם עדין צ"ע הרי יכול לנער ומה שלא מנער כי רוצה להוציאו לצורך מקומו ובזה הרי נקט המ"א דלרא"ש זה אסור ובהכרח שכה"ג שיש סיבת טלטול לצורך דבר המותר החובת ניעור הוא דין נפרד ולצורך מקומו זה גם סיבה שלא לנער וכנ"ל [והנה התהילה לדוד רע"ז סק"ח כתב לדייק מהמג"א שאם מטלטל השולחן צריך לנער הנר אפילו שרוצה אותו בחדר השני חזינן שיש דין ניעור אפילו שרוצה להשתמש וביאר שזה כמו לצורך דבר האסור אמנם הקשה שזה סתירה במ"א אמנם נראה שאין שם שום דיוק במ"א שכוונתו במקום שלא איכפת לו איפה הנר יהיה מונח ושגם אם זה בחדר השני זה טוב לו והרי מדובר שזה לא יכבה על ידי הניעור דא"כ אסור לנער ]

**טלטול מהצד לצורך דבר המותר והאסור האם הוי טמה"צ ובראיות הגרעק"א דהפסד המוקצה זה לא סיבה לא לנער**

ה]והנה בפשוטו היה מקום לומר שעד כמה שגדר האיסור בלצורך דבר האסור שכה"ג לא חשיב טלטול מהצד א"כ כל שיש לו צורך בדבר האסור לא הוי טלטול מהצד כלל וגם אם אין לו אפשרות לנער יהיה אסור דכאן הטלטול הוא לא בתור אגב ההיתר אלא שיש כאן סיבת טלטול בגלל האיסור עצמו וכן נקט החזו"א מ"ז ב' אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שגם ללא סיבת האיסור היה מטלטל זה מספיק סיבה להגדיר שזה מעשה הטלטול של ההיתר ומה שבמקרה יש לו גם צורך למוקצה זה עדין לא מוגדר כעיסוק גמור במוקצה דאפשר לראות מעשהו כמעשה טלטול ההיתר וממילא המוקצה מטלטל וכן מוכח בראשונים וכדיבואר לקמן

והנה מבואר בגמ' קי"ז. דהגמ' דנה שכמו שמותר להציל תיק של ס"ת אם מעות מהדליקה ה"ה מותר להביא תיק אם מעות להציל ס"ת והגמ' דנה שזה לא דומה דבמציל ס"ת אם ינער עד שיגמור לנער יכול הס"ת להשרף משא"כ כשבא להציל אם תיק יכול בדרך לנער ועיין תוס' שביארו שבתחילה מה שהגמ' דימתה כי הבינה שיש לו זמן לנער ובכל אופן לא חייבו אותו לנער ומזה למדה שכל שבא להציל חז"ל ויתרו על החובת ניעור עכ"ד והנה מבואר מדבריהם דמעיקר הדין היה חייב לנער וכתב הגרעק"א דמזה מוכח דהפסד המוקצה זה לא סיבה לא לנער דכאן הרי יפסיד המעות בדליקה ובכל אופן מבואר שצריך לנער ובבית מאיר סימן ש"י בתחילתו ד"ה דחק לבאר שמדובר שהמעות לא יפסדו והגרעק"א כתב על זה שהוא דוחק גדול אמנם בסופו בד"ה מעתה כתב שכה"ג אין זה כלל טלטול מהצד שכיון שסיבת הטלטול לצורך האיסור הוי טלטול מהצד לצורך דבר האסור שוודאי אסור ונפק"מ שגם למסקנת הגמ' שלא יכול לנער בגלל ההיתר דעד שינער הס"ת ישרף בכל אופן יש כאן איסור ורק מצד היתר של ס"ת זה הותר

אמנם בפשוטו מוכח מהראשונים שמה שיש לו גם צורך דבר האסור זה לא סיבה לאסור אלא בכל אופן כיון שבגלל הדבר המותר יש כאן סיבה לכל המעשה זה מותר וכדלקמן

א. הנה מבואר ברשב"א ביצה כ"א: וכן בראשונים בסוף פרק נוטל דמה דהגמ' אומרת שסופלא לחיותא מותר לטלטל על ידי ככר זה מצד טלטול מהצד והנה כאן יש לו סיבה לטלטל גם מחמת שצריך למקומו כמבואר ברשב"א בביצה וגם שרוצה המוקצה לחיות ובכל אופן מבואר שמותר ובפשוטו אין לו צורך באחד יותר מהשני

ב. מבואר בלשון המשנה קט"ז: דמותר להציל תיק אם ס"ת ובתוכו מעות והבינו הראשונים דיש חידוש מיוחד במעות ועיין רמב"ן [וריטב"א ור"ן] שם שהביא להקשות מה החידוש וכתבו מחמת שזה חצר שאינה מעורבת עוד תירץ שכה"ג זה נהיה בסיס אפילו שזה לאיסור ולהיתר ולכן מעיקר הדין זה אסור ובכל אופן זה הותר הרי מפורש שללא סיבות אלו אין כאן דין לנער כיון שלא מנער מצד שהס"ת ישרף אפילו שעושה גם לצורך הצלת המעות וכן הוא בסה"ת סימן רמ"ה שכה"ג אם יש מוקצה שהוא פחות חשוב יכול להציל גם המוקצה דהוי טלטול מהצד לצורך דבר המותר ולא דוקא בס"ת

וכן מוכח ברשב"א קמ"ב. דכתב דבגמ' קט"ז מוכח שבסיס לאיסור ולהיתר והאיסור חשוב הוי בסיס וכוונתו לתירוץ הראשון ברמב"ן ומבואר כנ"ל

והנה לפ"ז ה"ה ביכול לנער אפילו שעושה לצורך הפסד המוקצה אבל עד כמה שננקוט שהחובת ניעור הוא חיוב נפרד ולא שכה"ג הוי לצורך המוקצה א"כ גם בעושה לצורך הצלת המוקצה יהיה מותר וא"כ הדרא ראית הגרעק"א שלא הותר לצורך הפסד המוקצה דהיינו שגדר הדין דצריך שהסיבה שלא מנער לצורך דבר המותר וכל שזה לצורך הפסד המוקצה הוא אסור

אמנם יש מקום לחלק בזה דכה"ג שעושה גם לצורך הצלת המוקצה כה"ג כל מה דמצאנו דזה נחשב שיש כאן טלטול מהצד זה רק מתי שלא יכול לנער דכיון דלצורך הדבר המותר צריך להעשות כל המעשה לכן לא איכפת לן שיש לו כוונה גם לדבר האסור אבל במקום שיכול לנער דהינו שחלק זה מה שמטלטל המוקצה לא מוכרח אפילו שבאמת אם לא יהיה לו ענין בהצלת המוקצה יחשב טלטול מהצד וכנ"ל אבל במקום שעושה לצורך המוקצה ויש כאן אפשרות לנער כה"ג וודאי שזה מפקיע שם טלטול מהצד ולפ"ז במקרה של הגמ' שיש לו ענין להציל המעות כי אם ישאר שם הם ישרפו אסור אבל במקום שאם ישאיר הכל במקום זה לא יפסד ורק מצד הניעור שלצורך טלטול ההיתר זה יפסד כה"ג כיון שזה רק חובת ניעור כל שיש הפסד של המוקצה זה גם סיבה שלא יהיה חייב לנער ולפ"ז בגוונא דהגר"ז לעיל שמטלטל השולחן לצורך השולחן והנר כיון שיכול לנער הנר יהיה אסור אבל אם לא מעונין דוקא באור במקום שלוקח הנר אלא העיקר שיהיה לו אור בבית כה"ג אפילו מה שלא מנער מצד הפסד המוקצה יהיה מותר וכנ"ל

[והנה יש בזה נפק"מ האם כה"ג שיכול לנער ועושה לצורך דבר המוקצה גם כן האם זה מצד חובת ניעור או שאין כאן היתר כלל דהנה שיטת האור זרוע שקי"ל דבבסיס לדבר האסור והמותר אין חיוב ניעור אמנם בפשוטו עד כמה שזה יהיה לצורך דבר האסור שבזה אין לזה שם טלטול מהצד לא מצאנו שהוא התיר ולנ"ל כיון שכאן יכול לנער חשיב לצורך דבר האסור ויהיה אסור ובזה א"ש שהסוגיא קי"ז איך שביארו התוס' לא סותרת לסוגיא מ"ז. דאין דין ניעור ודו"ק]

אמנם בפשוטו יש להוכיח מהרשב"א דמבואר דגם כה"ג שיכול לנער נקט שאסור מצד החובת ניעור המבואר בסוגיא ולא שכה"ג הוי לצורך דבר האסור

א.עיין בביצה כ"א: בגמ' שמטלטל אגב ריפתא וביאר הרשב"א שזה מדין טלטול מהצד והקשה הרי יש חיוב ניעור כמבואר בגמ' בכלכלה אם אבן ובפירות דלא מיטנפי ותירץ דמדובר בצריך למקומו והנה לא הקשה שזה טלטול לצורך דבר האסור דמדובר שהיה צריך לטלטל הלחם למקום החיות אלא שהקשה שיש חיוב ניעור ותירץ בצריך למקומו שזה עצמו סיבה להיתר טלטול הרי מפורש שגם כה"ג החיסרון מצד החובת ניעור וא"כ חוזר הראיה מהתוס' לעיל והנה כאן היה לו צורך להביא לחיות ומבואר שמדין ניעור זה סיבה שיפסיד השימוש לחיות אמנם יתכן שאין זה הפסד ממון ורק במקום הפסד ממון אין חובת ניעור

ב. עיין בתשובה מהגרעק"א שהביא דהב"י סימן של"ד הביא דבשו"ת הרשב"א סימן כ"ב ותר"ל מבואר שתיק אם מעות והיתר אסור להצילו וכל הגמ' שתיק ס"ת אם מעות לא צריך כיון שבינתים זה ישרף אבל כאן שאין חשש זה הרי זה כמו פירות שאינם מטנפים שחייב לנער הרי מפורש שהפסד המעות זה לא סיבה שלא יצטרך לנער ועיין בית מאיר בתחילתו שדחה שלא יהיה הפסד למעות וזה פלא הרי כל הנידון שרצו כך להציל המעות ובסופו כתב שכאן שזה גם לצורך דבר האסור וודאי אסור אמנם כבר הוכחנו לא כך אלא שהיה מקום לדון שאם יכול לנער הוי לצורך דבר האסור אמנם הרי ברשב"א מפורש שלמד דין זה מדין ניעור ולא מצד שזה לצורך דבר האסור הרי מפורש שגם כה"ג זה רק מצד חובת ניעור ושהפסד ממון זה לא סיבה להתיר אמנם בגדר הדברים יתכן כחזו"א שיכול לנער דנים שהסיבה שלא מנער זה לצורך דבר האסור אלא שהמקור לדבר זה הוא מהדין ניעור

והנה הרמב"ם כתב על פירות המיטנפי שלא צריך לנער דבמקום הפסד רבנן לא גזרו ועיין בית מאיר שכתב שמזה מבואר כדבריו והגרעק"א הסכים עמו ולנ"ל בהכרח יתיר גם באופן דהגרעק"א שכיון שכתב שכה"ג שזה רק חובת ניעור במקום הפסד לא גזרו ה"ה כל שיהיה לו הפסד במה שינער יהיה אסור אם לא דס"ל כנ"ל שכה"ג אין זה בכלל היתר דטלטול מהצד ודלא כדמשמע ברשב"א לעיל

ועיין מג"א סימן ש"י סקי"א דהביא מהב"ח דבמקום שאם ינער יפסיד המוקצה לא צריך לנער וכן דייק מדבריו השער הציון ש"ט סקי"ז [וכן מבואר בדברי המ"א ש"ט סק"ו לענין תרומה טמאה] וכן נקט המ"ב בסימן רע"ז סקי"ח מהפמ"ג ובפשוטו לכל הנ"ל זה סתירה לדברי הרשב"א דהביא הגרעק"א

אמנם היה מקום לדון דאפילו אם במקום הפסד לא גזרו אבל כל זה דוקא במקום שאם לא יטלטל לא יהיה לו ההפסד ורק כיון שהוא מטלטל זה גורם לו ההפסד כה"ג אפילו שזה הפסד המוקצה זה לא סיבה לאסור אבל במקום שההפסד בין כה יעשה כה"ג וודאי חייב לנער והסברא בזה דבמקום שהטלטול יגרום לו הפסד לא חשיב כאפשרות וממילא זה כמו שלא יכול לנער וחשיב שכל הטלטול נעשה לצורך דבר המותר משא"כ במקום שההפסד בין כה יעשה כה"ג ההצלה היא לצורך במוקצה ובזה וודאי אסור וכסברת החזו"א שאז כיון שיכול לנער ומה שלא מנער זה לצורך המוקצה חשיב כלצורך דבר האסור אמנם בפשוטו כל זה על דרך החזו"א אבל אם נימא שחשיב תמיד טלטול מהצד אלא שיש חיוב ניעור ובמקום הפסד לא חייבו מהיכי תיתי לחלק שדוקא הפסד שמחמת הטלטול ולא הפסד שהוא גם ללא זה וצ"ע בזה

[והנה בהיתה בין החביות דחשיב שלא יכול לנער לכאורא לגרעק"א זה דוקא כי החביות הם היתר וזה דוחק ויתכן שכאן וודאי מודה שדנים שאין לו אפשרות ורק מתי שלא מנער לצורך המוקצה עצמו כה"ג דים שזה שימוש ישיר במוקצה]

והנה לאחר כל הנ"ל מה דהבאינו בענף א' דהחזו"א כתב שתינוק ואבן בידו הוי לצורך דבר האסור ואסור הנה כבר הוכחנו מראיות שכה"ג שאין ברירה אחרת חשיב לצורך דבר המותר אמנם כאן שאפשר לנער יתכן דבזה חשיב לצורך דבר האסור אמנם מהרשב"א הבאינו דכה"ג זה רק מצד דין ניעור אלא דיתכן שיסוד דין ניעור הוא מצד שהוי לצורך דבר האסור וכנ"ל

והנה בפשוטו בתוס' מבואר שכה"ג הוי טלטול מהצד וכהגר"ז אמנם יתכן שכאן השימוש של האבן היה קיים גם במקום אחר ועד כמה שיצטרך לנער זה כמו הפסד המוקצה וזה לכאורא וודאי מוכח שלא צריך לנער במקום הפסד המוקצה וצ"ע על האחרונים שלא הביאו מדברי התוס'

והנה היה מקום לומר שהשימוש במוקצה זה עצמו דבר המותר אמנם לכאורא לרא"ש דבקש שעל גבי המיטה חשיב לצורך דבר האסור דהינו ששימוש במוקצה לא הוי צורך דבר המותר וכן מוכח מדבריו לעיל מ"ג. דכתב שבדין של צורך דבר האסור מובן שמת אפילו שיש יותר סיבה להתיר בכל אופן לצורך דבר האסור אסור חזינן שהגדר צורך דבר האסור שזה לא טלטול מהצד וא"כ שימוש במוקצה וודאי אסור ובהכרח שהפסד המוקצה חשיב הפסד וצ"ע

**ראית רעק"א מהגהות אשר"י ומה שיש לישב בזה**

ו]והנה בעיקר הנידון של הפסד המוקצה עיין רעק"א שכתב להוכיח מההגהות אשר"י שכתב שאם מקבל אם כלי שיש בו היתר שאי אפשר לנער אין בזה ביטול כלי מהיכנו והקשה הגרעק"א שגם אם אפשר לנער אבל כאן לא צריך לנער כי יהיה הפסד של המוקצה והנה יתכן כוונת ההגהות אשר"י דהטעם שאין כאן ביטול כלי כי אם ירצה לטלטל לצורך ההיתר שבפנים יוכל ובזה הרי עד כמה שיכול לנער ה"ה יכול לקחת אותו בידו בנפרד וכמו בשקים נפרדים המבואר בתוס' קמ"ב. ואפילו שיש מקרים שלא, יתכן שלכן נקט כזה אופן אמנם לכאורא אין זה נכון דמספיק מה שיכול לטלטל הכלי כדי לקבל בו דבר אחר ודבר זה צ"ע בהלכות ביטול כלי מהיכנו האם כשיש המוקצה שיך לדון שעדין ראוי להשתמש לשימוש אחר דיתכן שזה חשיב ביטול השימוש ובבית מאיר דחה שהרי דיבר שם גם על מקרה שיש נר ובזה אין הפסד של הנר אם ינערנו

עוד נראה שם מדברי הגרעק"א שכוונתו להוכיח מסוף דבריו שכתב שאם יש נר של שעוה מותר לתת כלי מתחת דהרי אם יצטרך למקומו ינערנו דהינו שבמקום שאם יצטרך למקומו יוכל לטלטל הנר לא הוי בכמ"ה ולפ"ז הקשה רעק"א דבשמן שזה הפסד יוכל לטלטלו ללא לנער השמן וזה עצמו סיבה להתיר והנה לכאורא אין זה כוונת ההגהות אשר"י אלא שהוא פסק שם כרבה שהצלה שאינה מצויה לא התירו ולכן כתב שמדובר שצריך למקומו של הנר אמנם בפשוטו הראיה מכל האיסור לקבל שמן הרי לא יצטרך לנער כי זה הפסד המוקצה אמנם עיין סימן א' סקי"ב וסימן ב' סקי"א שיתכן שאפילו שס"ל שם שלא חל בסיס באמצע שבת אבל אסור לטלטלו למקום אחר ורק לנער מותר עוד יתכן שאסור לעשות מצב שיצטרך לטלטל מוקצה לבדו כמו שיש דין ניעור ע"ש ועיין לעיל דיתכן עוד שזה עצמו שיש כאן מוקצה חשיב שאי אפשר להשתמש עוד שימוש וזה עצמו ביטול כלי מהיכנו ד.עיין רעק"א בתחילתו דהביא מהב"י סימן של"ד דהביא מהכלבו דאפשר להציל כיס אם מעות מפני הדליקה אם הניחו בו פת מערב שבת וביאר הגרעק"א שזה נהיה בסיס לאיסור והיתר וכתב דמזה דלא צריך לנער מוכח שגם הפסד של המוקצה זה סיבה שלא לנער אמנם הבית מאיר בד"ה מעתה דחה דשם ההיתר הוא מצד ככר ותינוק אלא דס"ל שזה רק מועיל אם הככר ותינוק היה מערב שבת ובפשוטו הוא מוכרח דודאי דהמעות יותר חשובים מהלחם ששם שם

עיין רעק"א שהביא עוד להוכיח מהריב"ש שהובא בשו"ע רע"ט ס"ג דבמניח לחם על הנר הוי בסיס לאיסור ולהיתר ומותר לטלטלו אף דהרי יכול לקחת הלחם ולנער השמן אלא בהכרח שלא צריך להפסיד השמן עכ"ד וצ"ב הראיה דבזמן שזה דולק הרי לא יכול לנער מצד כיבוי ואחרי שנכבה מי ימר שנשאר שמן ועוד דבפשוטו מדובר בצריך למקומו שלא יכול לנער דאל"כ שיצטרך לנער לפחות הפתילה וצ"ע

והנה עיין מ"ה: תוס' ד"ה דאית בה לענין ביצת אפרוח שכתבו שאם זה לא נעשה בסיס מותר על ידי שינער הקינה ועיין ספר האיר יוסף שכתב שמוכח שגם במקום הפסד המוקצה צריך לנער הקינה דבפשוטו להוריד הביצה זה הפסד כמבואר בגמ' מ"ב: ואולי כאן זה לא במקום מדרון

עיין ב"י סוף סימן ש"י דהביא מההגהות מימוני פכ"ז ומשו"ת הרשב"א [למהר"ם] סימן תתמ"ו דכיס שיש בו מעות והיתר וההיתר יותר חשוב יכול לטלטלו ולא כתב שצריך לנער המוקצה וקצת משמע שכיון שיש כאן הפסד המוקצה לכן מותר אפילו שמדובר שעושה לצורך הצלה אמנם יתכן שדעת כאור זרוע הלכות שבת סימן פ"ו אות ד' שלמסקנא אין דין ניעור בבסיס לאיסור והיתר וצ"ע

והנה עיין מ"ד: במטה שיחדה למעות ובמוכני דהראשונים דנו שבמקרה שזה לא בסיס יש חובת ניערו ורק אם צריך למקומו אין חובת ניעור והנה בפשוטו תמיד ניעור המעות יש בו צד הפסד וצ"ע מה הוקשה להם שיהיה דין ניעור וקצת משמע שהפסד המוקצה זה לא סיבה שלא לנער וצ"ע