ג - בסוגיא דשכוני גואי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים

**בסוגיא דשכוני גואי**

**א**

א] **ב"ב כ"ט ב',** ההוא דא"ל לחברי' מאי בעית בהאי ביתא, א"ל מינך זבינתי' ואכלית שני חזקה, א"ל אנא בשכוני גואי הואי, אתא לקמי' דרב נחמן א"ל זיל ברור אכילתך, א"ל רבא דינא הכי המע"ה.

**ולא** נתפרש בגמ' טעמא דרבא דעל המערער להביא ראי' משום דהמע"ה, דהרי אף דהקרקע היא ביד המחזיק, הרי דינא הוא דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, והמחזיק בה חשיב כמוציא מחבירו ועליו ראי', ומ"ט הכא אמרינן דהוי הקרקע בחזקת המחזיק, ועל המערער להביא ראי'.

ב] **ובגמ'** שם רמי דרבא אדרבא ודרב נחמן אדרב נחמן, דההוא דא"ל לחברי' כל נכסי דבי בר סיסין מזבינא לך, הואי ההיא ארעא דהוה מיקרי דבי בר סיסין, א"ל הא לאו דבי בר סיסין היא ואיקרויי הוא דמיקריא דבי בר סיסין, אתו לקמי' דרב נחמן אוקמא בידא דלוקח, א"ל רבא דינא הכי המע"ה, קשיא דרבא אדרבא קשיא דרב נחמן אדרב נחמן.

**וגם** בזה לא נתפרש בגמ' טעמא דרב נחמן שהעמיד את הקרקע ביד הלוקח, אף שהיא ביד המוכר, ואף אם החזיק בה הלוקח, הרי קרקע בחזקת בעלי' עומדת, - וגם צ"ב הא דמדמינן דינא דשכוני גואי לדינא דהתם, ומה ענין זל"ז.

**ב**

ג] **והנה** בפי' רשב"ם פירש בטעמא דרב נחמן דבההיא דבר סיסין אוקמה בידא דלוקח, ז"ל, אוקמה בידא דלוקח כדמפרש טעמא לקמי' דעלי' דידי' רמיא לגלויי דלאו דבר בר סיסין היא, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכבר מעיקרא ידעינן לה"ט דמפרשינן בשנויא דגמ', דכיון דא"ל דבי בר סיסין ומקריא דבי בר סיסין עלי' דידי' רמיא לגלויי וכו'.

**ובביאור** טעם זה פי' רשב"ם בד"ה כיון, ז"ל, כיון דכו"ע קרו לי' דבר בר סיסין "ונראין הדברים שלפיכך נקראת כן שקנאה מבי בר סיסין" וכו' עלי' דידי' רמיא לגלויי וכו', עכ"ל, והיינו דכיון דנראין הדברים שאף קרקע זו היא בכלל המקח, ע"כ על המוכר הטוען שאינה בכלל המקח להביא ראי' לדבריו.

ד] **והנה** לפ"ז הרי דמהא דמדמינן לה לדינא דשכוני גואי, משמע דאף הכא הא דמוקים לה רבא ביד הלוקח, הוא משום דנראין הדברים שלא הי' המערער עובר דרך עליו.

**וכ"ה** משמעות פי' רשב"ם בטעמא דרבא, ז"ל, המוציא מחבירו דהיינו מוכר שהרי לוקח מוחזק, עליו למערער להביא ראי' שנשתמש עמו, וס"ל לרבא דכיון שראו עדים לזה המוחזק שנשתמש בו שלש שנים, אין לנו לחוש שמא גם זה הי' עמו, הואיל ולא שמענו בלתי היום, עכ"ל, ומשמע דהיינו דכיון דלא שמענו שהי' המערער עמו, נראין הדברים שהי' דר המחזיק לבדו, וע"כ על המערער הטוען שהי' עמו להביא ראי'.

**ואשר** זהו הא דרמינן דרבא אדרבא דבההיא דשכוני גואי ס"ל דכיון דנראין הדברים שהיא של הלוקח על המוכר להביא ראי', ובההיא דבר סיסין ס"ל דאף דנראין הדברים שהיא של הלוקח, אכתי על הלוקח להביא ראי', ורב נחמן ס"ל להיפך, דבשכוני גואי על הלוקח להביא ראי' אף שנראין הדברים שהיא שלו, ובבר סיסין על המוכר להביא ראי' כיון שנראין הדברים שהיא של הלוקח.[[1]](#footnote-2)

ה] **אך** בעיקר הדברים צ"ב, דאם הא דהעמידה רבא ביד הלוקח, הוא משום דלא שמענו שהי' המערער עמו, ונראין הדברים שהי' דר המחזיק לבדו, א"כ מ"ט קאמר רבא דהא דאין המחזיק צריך לברר אכילתו, הוא משום דהמע"ה, והול"ל דהוא משום דנראין הדברים שהחזיק בה, ואין המערער נאמן בטענתו בכה"ג.

**עוד** צ"ב בהא דמשני הגמ' דרבא אדרבא לא קשיא, התם מוכר קאי בנכסי' הכא לוקח קאי בנכסי', וצ"ב דהרי הא דלוקח קאי בנכסי' ל"מ מידי, דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, ובע"כ דהא דהעמידה רבא ביד הלוקח, הוא משום דנראין הדברים שהיא שלו, וכנ"ל, וא"כ מ"ט לא סגי בזה בפנ"ע, ובעינן גם שתהא בידו, ומהו הצירוף בזה, דכל שנראין הדברים שהיא של לוקח וגם היא בידו, על המוכר להביא ראי'.

**ג**

ו] **והנה** בעיקר מש"נ בדעת הרשב"ם, דטעמא דרבא הוא משום דלא שמענו בלתי היום, וע"כ נראין הדברים שלא הי' עובר דרך עליו, נראה מזה דמפרש דאיירי הכא בגונא שאין ידוע לנו שדר בשכוני גואי, ובכה"ג שפיר י"ל דכיון דלא שמענו מכך בלתי היום, רחוק הדבר שהי' דר והי' עובר דרך עליו.

**אמנם** הנה התוס' בד"ה בשכוני גואי כתבו, ז"ל, ונראה לי שהי' לו עדים שהי' בשכוני גואי, אבל ל"ה יודעים באיזה דרך הי' יוצא, דאי ל"ה לו עדים כלל דהוה בשכוני גואי, היכי הוה קאמר ר"נ זיל ברור אכילתך, דאטו יש להם לעדי חזקה לידע שלא הי' המערער באותו בית כל ג"ש, ואם יאמר המערער הייתי עמך ב' ימים ואין לך ג"ש והעדים אינם יודעים יפסיד, וכ"כ התורי"ד בסוגיין והרא"ש בסימן ד' והמרדכי בסימן תקכ"ג והטור סימן ק"מ.

**והנה** למש"כ התוס' ודעימייהו דידוע שהי' המערער דר בבית הפנימי, לכאו' ליכא למימר דנראין הדברים שלא הי' עובר דרך עליו, דכיון שידוע שהי' דר שם, ודאי דיתכן שעבר לפעמים דרך עליו, והרי לפי טענת המערער שלא מכרה לו, אין טעם שלא יעבור דרך עליו, ומה שלא שמענו כן בלתי היום, אי"ז מורה כלל שלא עבר שם.[[2]](#footnote-3)

**ויש** להוסיף, שהרי מבו' בד' התוס' דכל שהי' המערער עובר דרך עליו ב' ימים, כבר אין חזקתו חזקה, דאין לו ג' שנים שלימות, וא"כ ודאי דאין לפרש דכל שלא שמענו בלתי היום נראין הדברים שלא הי' עובר שם, שהרי ודאי יתכן שעבר שם ב' ימים ולא ראוהו.

ז] **ולפ"ז** נראה לדעת התוס' ודעימייהו דלס"ד דגמ' הא דבההיא דבר סיסין אוקי רב נחמן ביד הלוקח, אי"ז משום דנראין הדברים שהיא של בר סיסין, דטעם זה נתחדש רק בשנויא דגמ', דא"כ מה פרכינן דרב נחמן אדרב נחמן, הרי שאני התם דנראין הדברים שקרקע זו היא בכלל המקח, ומשא"כ הכא דליכא סייעתא כלל לטענת המחזיק, ובע"כ דלפי הס"ד גם בההיא דבר סיסין ליכא סייעתא כלל לטענת הלוקח, ואפ"ה אוקי רב נחמן בידי',[[3]](#footnote-4) וזהו דפרכינן דרב נחמן אדרב נחמן.

**אך** צ"ע דאם אכן ליכא התם סייעתא כלל לטענת הלוקח, מ"ט העמיד רב נחמן את הקרקע ביד הלוקח והוציאה מיד המר"ק, והרי קרקע בחזקת בעלי' עומדת, וכ"ש התם שהיתה הקרקע ביד הלוקח, - וגם צ"ב דמ"ט דרבא דבשכוני גואי חשיב המערער כמוציא מחבירו ועליו הראי', אף דקרקע בחזקת בעלי' עומדת.

**ד**

ח] **והנה** הרמב"ן וש"ר פירשו לטענת שכוני גואי דהיינו דטוען המערער שהי' במקום חרום שלא שמע החזקה או שלא הי' יכול למחות, ובזה הוא שנחלקו רב נחמן ורבא, אם על המחזיק לברר שהי' המערער במקום קרוב שאינו מקום חרום, או על המערער לברר שהי' במקום חרום.

**ובפשוטו** לפי דבריהם ליכא סייעתא כלל לטענת המחזיק שהי' המערער במקום קרוב, ואפ"ה ס"ל לרבא דעל המערער להביא ראי' שהי' במקום חרום, - ובטעמא דמילתא כתבו הרמב"ן והר"ן דהוא משום דדמי להיכא דטוען המערער מחיתי דעליו להביא ראי', והיינו משום דכל שהחזיק ג"ש הויא הקרקע בחזקתו, ועל המערער להביא ראי'.

**וצ"ב** דהרי אף דהחזיק ג"ש, מ"מ אם הי' המערער במקום חרום, אין חזקתו כלום, וא"כ מ"ט חשבינן להקרקע בחזקתו, ועל המערער להביא ראי' שהי' במקום חרום.

ט] **והנה** בטעם הפלוגתא דרב נחמן ורבא לדרך זו, כתב הרמב"ן, ז"ל, והימני' רב נחמן וכו' וצריך הלה לקיים חזקתו כאלו טענו זה לא החזקת, ורבא סבר מכיון שהחזיק הרי הוא ברשותו והלה צריך להוריע חזקתו בראי' של חרום, כשם שצריך להביא ראי' על המחאה בטוען מחיתי, רב נחמן מדמי לה לקיום חזקה גופה, ורבא מדמי לה למחאה, עכ"ל, ועד"ז כתב הר"ן, ז"ל, דרב נחמן מדמי הא מילתא לחזקה גופא, וכשם שעל המחזיק לברר חזקתו, כך יש לו לברר שהי' חברו במקום ראוי למחות, דכל כה"ג גוף של חזקה היא, וא"ל רבא דינא הכי המע"ה, כלומר דכיון שזה הביא עדים שאכלה ג"ש, הקרקע בחזקתו ועל המערער להביא ראי' שלא הי' במקום הראוי למחות, כשם שעליו להביא ראי' שמיחה, עכ"ל,

**ומשמעות** דבריהם דפלוגתא דרב נחמן ורבא הוא אם בכה"ג שהי' המערער במקום חרום הוי זה כגריעותא בגוף החזקה, וכמש"כ הר"ן דכל כה"ג גוף של חזקה היא, וע"כ על המחזיק להביא ראי' לברר חזקתו, או דאי"ז גריעותא בגוף החזקה, וע"כ דמי למחאה דעל המערער להביא ראי' שמחה.

**אך** קשיא טובא לפ"ז, דא"כ מה רמינן עלה מההיא דבר סיסין, הרי הכא הוי זה פלוגתא מסוימת בגדרי חזקה, אם כל שהי' המערער במקום חרום הוי זה כגריעותא בגוף החזקה, וא"כ אי"ז ענין לההיא דבר סיסין.[[4]](#footnote-5)

**ה**

י] **והנה** הרי"ף בסוגיין כתב, ז"ל, האי מעשה דשכוני גואי וכו' איכא מאן דפריש וכו' דאי אית לי' סהדי דהאי ארעא דילי' היא וכו' ל"ה אמר רבא בכה"ג המע"ה, דהא רבא גופי' הוא דאמר בכה"ג דלוקח בעי לאתויי סהדי דאכלה שני חזקה, דאמר רבא כגון דאתו בי תרי ואמרי אנן אגרינן מיני' ודרינן בה תלת שנין ביממא ובליליא, וא"כ היכי אמר רבא המע"ה וכו', עכ"ל.

**ובביאור** דבריהם נראה, דלא הביאו מעיקר הא דעל המחזיק להביא ראי' על ג' שני חזקה, שהרי משנה ערוכה היא לקמן נ"ו א' דצריך המחזיק להביא עדים על כל ג' שני חזקה, אלא מכוון דבריהם הוא להא דהצריך רבא להביא עדים אף על הלילות.

**והביאור** בזה, דבעיקר הא דס"ל לרבא דעל המערער להביא ראי', אף דעל המחזיק להביא ראי' שהחזיק ג"ש, יש מקום לפרש דהוא משום דבלא טענת המערער ל"ה לנו להסתפק שהי' בשכוני גואי, וע"כ אף כשטוען שהי' בשכוני גואי עליו להביא ראי', - וזהו שהק' מהא דעל המחזיק להביא ראי' שדר אף בלילות, שהרי גם התם בלא טענת המערער אין לנו להסתפק בכך, וכמש"כ הרשב"ם ועוד מקמאי לעיל בע"א דבלא טענת המערער סגי שיביא המחזיק עדים על הימים, דמסתמא אם דר בבית אף בלילות דר בו, ומ"מ כשטוען המערער שראה שלא דר בלילות על המחזיק להביא ראי', וא"כ ה"נ הכא, אף דבלא טענת המערער ל"ה לנו להסתפק שהי' בשכוני גואי, מ"מ כל שטוען המערער שהי' בשכוני גואי, הדין נותן דעל המחזיק להביא ראי'.

יא] **ובדעת** ש"ר דס"ל דאיירי הכא כשהי' עדים למערער שהיתה הקרקע שלו, ואפ"ה ס"ל לרבא דעל המערער להביא ראי' שהי' בשכוני גואי, ול"ד להא דעל המחזיק להביא ראי' שדר אף בלילות, בפשוטו צ"ל דשאני התם דלא נתברר לנו עיקר החזקה, וע"כ על המחזיק להביא ראי', ומשא"כ הכא דנתברר לנו עיקר החזקה, ובכה"ג על המערער להביא ראי' לבטל את החזקה.

**אך** הדברים צ"ב, שהרי הא דהתם כל שלא דר בלילות ל"מ חזקתו, הוא משום דינא דרב הונא דל"מ חזקת ג"ש אלא כשאכלן רצופות, ובטעמא דמילתא פי' רשב"ם לעיל שם, ז"ל, ואם איתא לדרב הונא, הא מצי אידך למיטען אני ראיתי שלא היית דר בלילות, ולכך לא חשתי למחות, דגלית אדעתך דלאו דידך הואי, עכ"ל, וכן פירש רשב"ם לעיל שם בעיקר דינא דרצופין, ז"ל, אבל אם הניחה שנה שני' ואח"כ אכלה ב' שנים שלישית ורביעית, מצי אמר בעל השדה האי דלא מחאי לך היינו משום דאוברת לה שנה שני' דגלית אדעתך דלאו דידך הואי וכו', עכ"ל, ומבו' דכל שהחזיק ג"ש מפוזרות, אי"ז גריעותא בעיקר החזקה דאי"ז מעשה חזקה כלל, אלא הוא משום דמצי המערער לטעון דלכך לא מחה,[[5]](#footnote-6) וא"כ לכאו' דמי לדינא דשכוני גואי, דפי' רשב"ם דהוא משום שהי' עובר וכו' ולכך לא מחיתי, והדק"ל דמ"ט חלוקין הן זמ"ז, דהכא ס"ל לרבא דעל המערער להביא ראי', והתם ס"ל דעל המחזיק להביא ראי'.[[6]](#footnote-7)

**ו**

יב] **והרי"ף** כתב בשם הני רבוותא שפירשו דהאי מעשה ליכא לאוקמי אלא כגון דהאי מערער לית לי' סהדי דידעי דהאי ארעא דילי' הות, אלא האי לוקח הוא דאמר דילי' הי' והוא אמר מיני' זבינתה והו"ל הפה שאסר הוא הפה שהתיר, ומשו"ה אמר רבא המע"ה, ור"נ סבר אע"ג דלית לי' להאי סהדי דארעא דילי' הות, כי קא מודה האי לוקח דדילי' הות ואמר דזבנה מיני' ואכלה שני חזקה בעי לאיתויי סהדי דאכלה שני חזקה.

**ולא** נתפרש בד' הרי"ף מ"ט דרב נחמן דאין הלוקח נאמן, אף דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והרי לא פליג רב נחמן על עיקר דינא דהפה שאסר, דתנן בפ"ב דכתובות, ואמרינן שם כ"ב א' דל"ב קרא להכי דסברא הוא, ואם הכא אי"ז הפה שאסר מעליא, מ"ט דרבא דנאמן הלוקח.

**וביותר** תמוה לפי' זה, דמאי רמינן עלה מההיא דר סיסין, הרי פלוגתייהו הכא הויא פלוגתא מסוימת בנאמנות דהפה שאסר, ומה ענין זה לההיא דבר סיסין, דליכא התם הפה שאסר כלל.[[7]](#footnote-8)

**ז**

יג] **והנה** בשלהי פרק מי שמת מייתינן לפלוגתא דרב נחמן ורבא בההיא דבר סיסין, ורמינן עלה מפלוגתייהו בשכוני גואי, ומשני לה כדמשני הכא, ובפי' רגמ"ה שם כתב דלא אתפרש לן אמאי מייתי הכא מעשה דבר סיסין.

**אך** בפי' רשב"ם שם כתב, ז"ל, ואגב גררא דמיירי מתניתין בנכסים בחזקתן נקט לי' הכא, עכ"ל, והתוס' שם הוסיפו לפרש לזה, ז"ל, משום דאיירי הכא בנכסים בחזקת מי הם, אייתי ההיא עובדא דמיירי בה נמי לאוקומה נכסי בחזקת לוקח ובחזקת מוכר, עכ"ל.

**ויש** ללמוד מזה, דהא דבההיא דבר סיסין מוקי לה רב נחמן ביד הלוקח, לאו היינו דאף דהויא הקרקע בחזקת המוכר, מ"מ כיון דעלי' דידי' רמיא לגלויי מפקינן לה מיד המוכר, ובזה הוא שנחלקו אם מהני ה"ט דעלי' דידי' רמיא לגלויי להוציא מיד המוכר, דא"כ אי"ז ענין לההיא דהתם שנחלקו בחזקת מי הוו הנכסים, (וכ"ה דלא מייתינן התם להפלוגתא אם הולכין בממון אחר הרוב להוציא מיד המוחזק), אלא טעמא דרב נחמן הוא משום דחזינן לקרקע זו בחזקת הלוקח, והמערער הוי כמוציא מחבירו ועליו הראי', ובזה הוא דפליג רבא וס"ל דהויא הקרקע בחזקת המוכר, והמחזיק הוי מוציא מחבירו ועליו הראי'.[[8]](#footnote-9)

יד] **והביאור** הוא דה"ז ע"ד דינא דהתם דנפל הבית עליו ועל אמו, ואין ידוע מי מת קודם, דפליגי לקמן קנ"ח ב' בדעת ר"ע אם הוו הנכסים בחזקת יורשי האם או בחזקת יורשי הבן, ולדעת ת"ק אינם בחזקת אחד מהן, והרי דאף דאין הנכסים בפועל ביד אחד מהן, מ"מ פליגי בחזקת מי הן, ועל חבירו להביא ראי', וה"נ הוא גם בהא דפליגי לקמן שם בנפל הבית עליו ועל אמו בדין נכסי צאן ברזל, דלדעת ר' אלעזר הוו בחזקת יורשי האשה, אף דבפועל היו נכסים אלו ביד הבעל.

**והטעם** בזה הוא, דדינא דהמע"ה, לא תליא במה שבא להוציא מתפיסתו, אלא תליא במה שבא להוציא מחזקתו, והיינו משום דיסוד דינא דהמע"ה הוא כמו שאמרו בב"ק מ"ו ב' דמאן דכאיב לי' כאיבא אזיל לבי אסיא, וע"כ לעולם יש לנו לדון מאן הוא דחשיב ככאיב לי' כאיבא, ובזה הוא דאמרינן דכל שרואין אנו את הנכסים בחזקת זה, הרי דמי שבא להוציא מזה עליו להביא ראי', - וזהו שנחלקו בנפל הבית עליו ועל אמו, אם הנכסים בחזקת יורשי האם הואיל והוחזקה נחלה לאותו שבט, ויורשי הבן הם דהוו ככאיב לי' כאיבא, או דהנכסים בחזקת יורשי הבן הואיל והוא הי' קודם לכל היורשים, ויורשי האם הם דהוו ככאיב לי' כאיבא, או דאינם בחזקת אחד מהן, ועד"ז הוא גם מה שנחלקו בנפל הבית עליו ועל אשתו בדין נכסי צאן ברזל.

**ועד"ז** הוא גם בדינא דבר סיסין, דלדעת רבא כיון דהויא הקרקע בחזקת המוכר, הוי הלוקח מוציא מחבירו ועליו הראי', אך לדעת רב נחמן אף דהויא הקרקע ביד המוכר, מ"מ כיון דכו"ע קרו לה דבר סיסין וכו', ע"כ חזינן להקרקע בחזקת הלוקח, כיון דסתמא דמילתא הוא שהיא שלו,[[9]](#footnote-10) והמוכר הוי כמוציא מחבירו ועליו הראי'.

**ובזה** מתפרש טפי הא דמייתינן לה התם, דמההיא דהתם נלמד דדינא דהמע"ה לא תליא רק במי שהוא בתפיסתו, אלא במי שרואים את הממון בחזקתו, וזהו דמייתינן להא דבההיא דבר סיסין ס"ל לרב נחמן דהויא הקרקע בחזקת הלוקח, אף שהיא תחת יד המוכר.[[10]](#footnote-11)

**ח**

טו] **והך** מילתא דהא דבההיא דבר סיסין העמידה רב נחמן ביד הלוקח, הוא משום דה"ז בחזקת שהיא בכלל המקח והוי המוכר כמוציא מחבירו ועליו הראי', מצאתי בעזה"י מקור נאמן לזה בד' הראב"ן.

**דהנה** לקמן נ"ב א' פליגי רב ושמואל באחד מן האחין שהי' נו"נ בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאין על שמו, ואמר שלי הם שנפלו לי מבית אבי אמא, על מי להביא ראי', וכתב הראב"ן שם, ז"ל, רב אמר עליו להביא ראי' לפי שהוא גדול האחין ונו"נ בתפיסת הבית שהוא בחזקת האחין, והכל יודעין שכל מה שהניח אביהן שהוא של כולן, והוא בא להוציא אותן נכסים מחזקתן ואומר שלי הן וכו', והרי הוא מוציא הנכסים מאותה חזקה שאנו מחזיקין בהן שהן של כל האחין ועליו להביא ראי', כדינא דניכסי דבר סיסין וכו' הואיל וכו"ע קרו לי' בר סיסין וכו' עליו להביא ראי' ולהוציא הקרקע מחזקה דמחזקי לה עלמא וקרי לה דבי בר סיסין, ושמואל אמר על האחין להביא ראי' דכיון דהאונות כתובין על שמו בחזקתו הם והמע"ה, עכ"ל, ועיי"ש בסו"ד שכתב דמהא דמוקי לה רב נחמן הכא ביד הלוקח, יש ללמוד דה"נ התם ס"ל כרב דעליו להביא ראי'.

**ומבו'** להדיא בדבריו דהא דהכא מוקי לה רב נחמן ביד הלוקח, הוא משום דהמוכר בא להוציא מהמוחזק לפנינו ועליו הראי', ודמי לדינא דהתם שמוחזקים הנכסים לפנינו שהם בחזקת האחים, וגדול האחים הבא להוציאם מחזקה זו, עליו הראי'.

טז] **וכ"כ** החזו"א באהע"ז סימן ס"ז סק"ז, ז"ל, בתנאי בשב ואל תעשה על הנותן לברר שביטל המקבל התנאי וכו', משום דקמן מתנה מבוררת וכו' והוי הטוען שנתחדש המבטל של המתנה כמוציא ועליו הראי', כמו הטוען ששינה ממנהג המדינה ב"מ ק"י א', וכמו האי לאו דבי בר סיסין, עכ"ל.

**ובסימן** ע"ב סק"ז האריך החזו"א שמצינו עד"ז בכ"ד, ופירש דטעמא דכל הני, דהבא בטענה שהיא משנה ומחדשת את הענין חשיב כמוציא, והמחזיק בטענה המעמדת את הדבר על ענינו הידוע חשיב מוחזק, וכי היכי דהמוחזק בממון שאין לאחד טענה מחוורת מחבירו מהני חזקת המוחזק להעמיד הממון בידו, ה"נ כל הני שהממון ידוע טפי לאחד חשיב כמוחזק ואידך חשיב כמוחזק, והביא למש"כ הב"י בסו"ס פ"ו מתשו' הרשב"א בתשו' החדשות סימן רמ"ח דכל שטוען דבר מחודש עליו הראי',[[11]](#footnote-12) ויש להוסיף דכ"ה גם בתשו' הרשב"א החדשות סימן קפ"ב וסימן שכ"ב, עיי"ש.

**ט**

יז] **ועד"ז** מתפרש לדעת הרשב"ם הא דרמינן דרבא אדרבא ודרב נחמן אדרב נחמן, דס"ד דטעם הפלוגתא בשכוני גואי הוא, דלדעת רב נחמן כיון דקרקע בחזקת בעלי' קיימא על המחזיק להביא ראי', ולדעת רבא כיון דנראין הדברים שהחזיק בה הלוקח ג"ש, חזינן לה בחזקת הלוקח, והמערער הוי מוציא מחבירו ועליו הראי'.

**וזהו** דפרכינן עלה מההיא דבר סיסין, דהתם ס"ל לרב נחמן דכיון דנראין הדברים שהיא של הלוקח הויא בחזקתו, והמוכר הוי כמוציא מחבירו ועליו הראי', ורבא ס"ל דאף דנראין הדברים שהיא של הלוקח אכתי הויא בחזקת המוכר שהיא תחת ידו, והלוקח הוי מוציא מחבירו ועליו הראי'.

**ולפ"מ** דמשני נמצא, דלדעת רבא ל"מ הא דנראין הדברים שהיא של הלוקח להעמידה בחזקתו, אלא כשהיא תחת ידו, ועמש"נ לפרש בזה להלן סק"ל, ולדעת רב נחמן מהני הא דנראין הדברים שהיא של הלוקח להעמידה בחזקתו אף כשאינה תחת ידו, ומה"ט הוא דבההיא דבר סיסין העמיד הקרקע ביד הלוקח, אף שהיתה תחת יד המוכר,[[12]](#footnote-13)

יח] **אך** צ"ע, שהרי הך דינא דהטוען דבר מחודש עליו הראי' הוא דין שנלמד מכ"ד, וכמו שהביא החזו"א בסימן ע"ב, ואטו כל הני דיני תליין בפלוגתא דרבא ורב נחמן, ולדעת רבא כל שהיא תחת ידו אין עליו להביא ראי'.[[13]](#footnote-14)

**ולכאו'** בעכצ"ל בזה דאין לדמות האופנים זל"ז, ופעמים דחשבינן לה כטענה מחודשת ולכו"ע עליו להביא ראי', ופעמים דלא חשבינן לה כטענה מחודשת ואין עליו להביא ראי',[[14]](#footnote-15) וע"כ אף לרבא דס"ל בההיא דבר סיסין דהויא הקרקע בחזקת הלוקח, מ"מ י"ל דבעלמא מודה דהטוען טענה מחודשת עליו הראי' אף אם הממון הוא תחת ידו.

**ולפ"ז** צ"ע דא"כ מה פרכינן מעיקרא דרבא אדרבא ודרב נחמן אדרב נחמן, הרי שפיר י"ל דאף דבשכוני גואי ס"ל לרב נחמן דהויא הקרקע בחזקת המוכר, מ"מ בההיא דבר סיסין ס"ל דהוי טענה מחודשת טפי והויא הקרקע בחזקת הלוקח, ובדעת רבא י"ל להיפך דבשכוני גואי הויא טענה מחודשת טפי,[[15]](#footnote-16) וצ"ע בזה.

**י**

יט] **ומצינו** דרך אחרת בביאור הא דפרכינן דרבא אדרבא ודרב נחמן אדרב נחמן, בפי' הר"ן על הרי"ף בסוגיין, ז"ל, ותמיהני היכי דמו הנהו עובדי אהדדי, ונ"ל דס"ד דרבא ור"נ בהא פליגי אם הולכים אחר הרוב להוציא קרקע מיד המחזיקו. דס"ל לרבא בשכוני גואי דכיון דעל הרוב אין בעל הקרקע מתרחק כ"כ וכו' הולכין אחר הרוב זה להעמיד הקרקע ביד המחזיק בו, דאע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב, ה"מ לאפוקי ממונא, אבל הכא אע"ג דקרקע בחזקת בעלי' עומדת אפ"ה כי מוקמינן ביד המחזיק לאו אפוקי ממונא מיקרי אלא אוקמי, דל"ד ממש לאפוקי ממונא וכו', ור"נ ס"ל דאפילו בכה"ג אין הולכין בממון אחר הרוב כיון דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, ומשו"ה מדמינן לעובדא דבר סיסין דהתם נמי רובא דארעתא דמיקרו הכי קראוה ע"ש הבעלים הראשון, ואפ"ה אוקמה רבא בידא דמוכר, קס"ד דעבד הכי אע"ג דקיימא ארעא בידי' דלוקח דס"ל דאפילו בכה"ג אין הולכין, ורב נחמן אוקמי' ביד הלוקח משום דבכה"ג הולכין, עכ"ל.[[16]](#footnote-17)

**ואמנם** צ"ב לדרך זו לישנא דרבא דדינא הכי המע"ה, שהרי הא דס"ל דהמחזיק נאמן, אי"ז משום דהמע"ה, שהרי אדרבה קרקע בחזקת בעלי' עומדת וחשיב המחזיק כמוציא מחבירו, אלא משום דהולכין בממון אחר הרוב, כיון דאי"ז הוצאת ממון גמורה, ועמש"נ בזה לקמן סקכ"ד ובהערה שם.

כ] **והנה** נתחדש בד' הר"ן, דלס"ד דגמ' אף בההיא דבר סיסין איירי כשהיתה קרקע זו ביד הלוקח, וזהו דס"ד דהא דאוקמה רב נחמן ביד הלוקח, הוא משום דהולכין בממון אחר הרוב כשאי"ז הוצאת ממון גמורה, וזה דלא כמשמעות ד' הרשב"ם (בד"ה א"ל רבא) דכבר מעיקרא ידעינן שהיתה הקרקע ביד המוכר.[[17]](#footnote-18)

כא] **ובזה**  נראה לישב הפי' שהביא הרי"ף דפלוגתא דרבא ורב נחמן הוא אם נאמן המחזיק בהפה שאסר, אשר קשיא טובא דא"כ מה רמינן עלה מהא דפליגי בההיא דבר סיסין, אשר התם ליכא הפה שאסר כלל.

**דהנה** בעיקר הא דס"ל לרב נחמן דאינו נאמן בהפה שאסר, כבר פירשו דהוא משום דכל שהודה שהיתה של המערער דכל שהודה הלוקח שהיתה של המערער, הרי דקרקע בחזקת בעלי' עומדת וחשיב הלוקח כמוציא, והפה שאסר ל"מ להוציא.[[18]](#footnote-19)

**ובטעמא** דרבא דס"ל דנאמן הלוקח בהפה שאסר, נראה די"ל דאי"ז משום דס"ל דהפה שאסר מהני להוציא, אלא הוא ע"ד מש"כ הר"ן, דהכא שבאנו להעמיד הקרקע ביד המחזיק ל"ד ממש לאפוקי ממונא, וע"כ שפיר מהני הפה שאסר בכה"ג.

כב] **ונמצא** לפ"ז דפלוגתא דרבא ורב נחמן היא בהוצאת קרקע מיד המר"ק ליד המחזיק, אם אי"ז נידון כהוצאת ממון גמורה, ואף נאמנות דאינה מועלת להוציא ממון, מועלת בכה"ג, או דה"ז נידון כהוצאת ממון גמורה, וכל נאמנות דאינה מועלת להוציא ממון, אף אינה מועלת בכה"ג.

**ואשר** זהו דפרכינן עלה מההיא דבר סיסין, דס"ד דטעם הפלוגתא התם הוא אם אזלינן בתר רוב להוציא מיד המר"ק ליד המחזיק, וכמש"כ הר"ן, וזהו דפרכינן דקשיא דרבא אדרבא דהתם ס"ל דכה"ג חשיב כהוצאת ממון גמורה ואין הולכין בזה אחר הרוב, והכא ס"ל דלא חשיב כהוצאת ממון גמורה ומהני בזה הפה שאסר, וקשיא דרב נחמן אדרב נחמן דהתם ס"ל דכה"ג לא חשיב כהוצאת ממון גמורה והולכין בזה אחר הרוב, והכא ס"ל דחשיב כהוצאת ממון גמורה ול"מ בזה הפה שאסר.

**יא**

כג] **והנה** במש"כ הר"ן לפרש בטעם פלוגתא דרבא ורב נחמן דהוא משום דעל הרוב אין בעל הקרקע מתרחק כ"כ, ונחלקו אם הולכין אחר הרוב בכה"ג, הנה בד' ש"ר לא נתפרש לזה, ומשמע דטעמא דרבא אינו משום דהולכין אחר הרוב, דכל כי האי הו"ל לפרושי, וגם אי"ז מתישב לדעת התוס' דטענת שכוני גואי הוא שהי' עובר דרך עליו ואיירי כשידוע שהי' דר בבית הפנימי, דבכה"ג ודאי דליכא רוב שלא הי' עובר.[[19]](#footnote-20)

**אמנם** בהך מילתא שכתב הר"ן דבס"ד גם בההיא דבר סיסין איירי כשהיתה הקרקע ביד הלוקח, נראה דיש לפרש כן גם בדעת ש"ר, וזהו דפרכינן דרבא אדרבא ודרב נחמן אדרב נחמן.

כד] **והביאור** בזה, דהנה בטעמא דרבא ס"ל דבשכוני גואי כיון דהקרקע היא תחת יד הלוקח הוי המערער מוציא מחבירו ועליו הראי', נראה דיש לפרש בזה, דהוא משום דאף דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, ואין מעמידין אותה ביד המחזיק, הרי לאו היינו דבקרקע ליכא לדין מוחזקות כלל, שהרי אף עיקר הא דמעמידין את הקרקע ביד המר"ק, הוא משום שהיא בחזקתו והוי המר"ק כמוחזק, אלא הוא משום דבקרקע ל"מ החזקת המחזיק לראות את הקרקע בחזקתו, והיינו או משום דתפיסה דקרקע ל"ה תפיסה מוכחת, או משום דקרקע בחזקת בעלי' עומדת ולא חזינן לה בחזקת המחזיק, אך כל שהמחזיק נראה כבעלים, מוקמינן להקרקע בחזקתו, ולא מוקמינן לה בחזקת מר"ק.

**והדברים** מבוארים כן בד' הריטב"א לעיל בע"א שפירש לדינא דחזקת ג"ש, ז"ל, דשורת הדין כיון שזה מחזיק בקרקע ואוכל בשופי גמור ויודעים הבעלים ואינן מוחין דין הוא שתהא ראי' אפי' באכילה אחת כעין שהתפיסה ראי' במטלטלין, וכו', כיון דעברו ג"ש ולי"ל להזדהורי בשטרי' איקיימת חזקתי', עכ"ל, והרי דדמי דינא דחזקת ג"ש בקרקע לדינא דחזקת מטלטלין, דהוא משום דהוו המטלטלין בחזקתו, וכמש"נ בריש מכילתין.[[20]](#footnote-21)

**והך** מילתא דדין חזקת ג"ש הוא משום דהויא הקרקע בחזקתו, דומיא דחזקת מטלטלין, יש ללמוד כן גם ממש"כ הר"ן לפרש דטעמא דרבא הכא הוא משום דהולכין בממון אחר הרוב, דלפ"ז בע"כ דהא דאמר רבא דינא הכי המע"ה, הוא משום דהכא הרי ליכא רוב דהוי הממון שלו, אלא איכא רוב דיש לו חזקת ג"ש, ונמצא דמכח הרוב אמרינן דהוי הממון בחזקתו והמע"ה.[[21]](#footnote-22)

כה] **ולפ"ז** נראה דבזה הוא דפליגי רבא ורב נחמן בשכוני גואי, דהא דס"ל לרבא דהוי הקרקע בחזקת המחזיק, אף דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, הוא משום דהכא הרי בלא טענת המר"ק ל"ה לנו להסתפק שהי' בשכוני גואי, ונמצא דלפנינו נראה המחזיק כבעלים, והויא הקרקע בחזקתו, - וע"כ אף דכל שטוען המערער שהי' בשכוני גואי יש לנו להסתפק בכך, מ"מ אכתי חזינן להקרקע בחזקת המחזיק, שהרי לפנינו הוא נראה כבעלים, ול"מ טענת המערער שלא יהא נראה כן לפנינו,[[22]](#footnote-23) וזהו שהעמיד רבא את הקרקע ביד המחזיק.[[23]](#footnote-24)

**ובדעת** רב נחמן דפליג, נראה דס"ל דאף דבלא טענת המערער נראה המחזיק כבעלים והוי הקרקע בחזקתו, מ"מ מהני טענת המערער לערער לזה, ואחר טענתו כבר אין רואים את הקרקע בחזקת המחזיק, וע"כ אדרבה אמרינן דקרקע בחזקת בעלי' עומדת.

כו] **ובזה** מתפרש היטב הא דרמינן עלה מההיא דבר סיסין, דס"ד דהתם איירי כשהיתה הקרקע ביד הלוקח, ובזה הוא שנחלקו רב נחמן ורבא, דלרב נחמן כיון דבלא טענת המר"ק אין לנו להסתפק דקרקע זו אינה דבי בר סיסין, הרי נמצא דלפנינו נראה הלוקח כבעלים והויא הקרקע בחזקתו, וע"כ אף דכל שטוען המר"ק דאין קרקע זו דבי בר סיסין, יש לנו להסתפק בכך, מ"מ אכתי חזינן להקרקע בחזקת הלוקח, ולרבא אף דבלא טענת המר"ק הויא הקרקע בחזקת הלוקח, מ"מ מהני טענת המר"ק לערער לזה, ואחר טענתו כבר אין רואין את הקרקע בחזקת הלוקח, - וזהו דרמינן דרבא אדרבא ודרב נחמן אדרב נחמן, דבההיא דשכוני גואי ס"ל להיפך, דלרבא כיון דבלא טענת המערער הויא הקרקע בחזקת המחזיק, ל"מ טענת המערער לערער לזה, ואכתי רואים את הקרקע בחזקת המחזיק, ולרב נחמן שפיר מהני טענת המערער לערער לזה, ואחר טענתו כבר אין רואין את הקרקע בחזקת המחזיק.

**יב**

כז] **ולפ"ז** נמצא דנידון הסוגיא הכא אינו בהך דינא אם הטוען טענה מחודשת עליו להביא ראי', דלס"ד דגמ' ליכא הכא להך דינא כלל,[[24]](#footnote-25) אלא הוא נידון מסוים בדין מחזיק בקרקע במקום מר"ק, אם מהני הא דהוא נראה לפנינו כבעלים דאף אחר ערעור המר"ק אכתי חזינן להקרקע בחזקתו, או דמהני ערעור המר"ק שלא תהא הקרקע בחזקתו.

כח] **והנה** בזה תלי גם טעם הא דכשטוען המערער שמחה עליו להביא ראי', דלדעת רבא הוא משום דבלא טענתו שמחה אין לנו להסתפק בכך, ונמצא דלפנינו נראה המחזיק כבעלים והויא הקרקע בחזקתו, וע"כ אף שטוען המערער שמחה, אכתי חזינן להקרקע בחזקת המחזיק, ועל המערער להביא ראי' שמחה.

**אך** לדעת רב נחמן דמהני ערעור המר"ק שלא תהא הקרקע בחזקת המחזיק, צ"ב דמ"ט כשטוען המערער שמחה עליו להביא ראי', וכבר עמדו בזה רבינו יונה בסוגיין והריטב"א בשלהי סוגיין, ועמש"כ כמה טעמים בזה.

כט] **ונראה** לפ"ז דזהו מש"כ הרמב"ן והר"ן דפלוגתא דרב נחמן ורבא בטענת שכוני גואי, הוא אם דמי לקיום חזקה או דמי למחאה, דלאו היינו דפליגי אם כשהי' המערער בשכוני גואי הוי זה גריעותא בגוף החזקה או הוי זה כמחאה, דא"כ אי"ז ענין לההיא דבר סיסין, ומה פרכינן מינה, - אלא היינו דלרבא דהא דבמחאה על המערער להביא ראי', הוא משום דחזינן להקרקע בחזקת המחזיק, ול"מ טענת המערער לערער לחזקתו, הרי דמה"ט גם בטענת שכוני גואי על המערער להביא ראי', אך לדעת רב נחמן דהא דבמחאה על המערער להביא ראי' הוא מטעמי אחריני, הרי דכ"ז הוא בטענת מחאה, אך בטענת שכוני גואי על המחזיק להביא ראי', ודמי להא דכשטוען המערער על גוף החזקה, ה"ז מועיל שלא נראה את הקרקע בחזקת המחזיק, ועליו להביא ראי'.[[25]](#footnote-26)

**יג**

ל] **ועד"ז** נראה גם לדעת הרשב"ם, דאף דלפ"מ דפרכינן מעיקרא דרבא אדרבא ס"ד דהא דבשכוני גואי מוקי לה רבא בחזקת הלוקח, הוא מכח הא דנראין הדברים שהיא בחזקתו, מ"מ לפ"מ דמשני דכל הא דמוקי לה רבא בחזקת הלוקח הוא היכא דלוקח קאי בנכסי', אי"ז צירוף בעלמא דכל שנראין הדברים שהיא שלו וגם היא תחת ידו מוקמינן לה בחזקתו, - אלא היינו דס"ל דאף ל"מ הא דנראין הדברים שהיא שלו להעמיד הקרקע בחזקתו, מ"מ בגונא דהקרקע היא תחת ידו, מהני הא דנראין הדברים שהיא שלו, שנראית החזקתו בקרקע כהחזקת בעלים, וע"כ מוקמינן להקרקע בחזקתו.

לא] **ויש** מקום לפרש כן גם למש"כ בפי' הר"ן דפלוגתא דרב ורב נחמן היא אם הולכין אחר הרוב להוציא הקרקע מיד המר"ק ולהעמידה ביד המחזיק, וי"ל דאין יסוד הפלוגתא בזה אם הולכין בממון אחר הרוב כשאי"ז הוצאת ממון גמורה, אלא טעמא דרבא הוא משום דמכח הרוב חזינן להחזקת המחזיק בקרקע כהחזקה דבעלים, וממילא דהויא הקרקע בחזקתו ואינה כלל בחזקת המר"ק, וע"כ הולכין בכה"ג אחר הרוב.

**ובזה** מתפרש לישנא דרבא דקאמר דינא הכי המע"ה, אשר צ"ב שהרי אדרבה הויא הקרקע בחזקת המערער, אלא דכיון דאי"ז הוצאת ממון גמורה הולכין אחר הרוב, דכל הא דהולכין בזה אחר הרוב, הוא משום דה"ז מועיל להעמיד את הקרקע בחזקת המחזיק, והמערער הוי מוציא מחבירו ועליו הראי'.

**אך** אין הדברים מתישבים כלל בל' הר"ן, דלהדיא בדבריו דטעמא דרבא הוא משום "דל"ד ממש לאפוקי ממונא", והרי דהא דהולכין בכה"ג אחר הרוב, אי"ז משום דעי"ז חזינן להקרקע בחזקת המחזיק ואי"ז הוצאת ממון כלל, אלא הוא משום דאי"ז הוצאת ממון גמורה.

**יד**

לב] **ובזה** נראה לפרש טעם הא דמודה רבא דכשטוען המערער שלא דר בלילות צריך להביא עדים אף על הלילות, אף דבלא טענתו אין לנו להסתפק בכך, ול"ד להא דבשכוני גואי א"צ המחזיק לברר את אכילתו, אף דבתרוייהו הא דל"מ החזקה, הוא משום דל"ה על המערער למחות.

**והטעם** בזה הוא דבההיא דלילות, אף דהא דל"מ החזקה כשלא דר בלילות, הוא משום דל"ה על המערער למחות, מ"מ מכח זה נמצא דמעשה החזקה שהוא נראה כבעלים בה, הוא רק בחזקה דרצופות, דבחזקה דאינה רצופות, כיון דאין על המערער למחות בה, אינו נראה ע"י חזקה זו כבעלים, וע"כ כל שטוען המערער שלא דר בלילות, נמצא דאין אנו רואים כלל את החזקה שהוא נראה בה כבעלים, וע"כ על המחזיק להביא עדים אף על הלילות.

**ומשא"כ** בההיא דשכוני גואי, דליכא שינוי במעשה החזקה עצמו, הרי דאף דאם ידענו שהי' המערער בשכוני גואי, אינו נראה כבעלים בהחזקתו, מ"מ כל שלא ידענו מכך, הוא נראה כבעלים בודאי, דכיון שאנו רואים לפנינו חזקה דסתמא דמילתא הי' על הבעלים למחות בה, הוא נראה בחזקה זו כבעלים, ומשא"כ בההיא דלילות, דבחזקה זו שאנו רואים לפנינו בפנ"ע, ל"ה על הבעלים למחות, ונמצא דאין אנו רואים לפנינו כלל החזקה שיש על הבעלים למחות בה.[[26]](#footnote-27)

לג] **והנה** הרמב"ן בסוגיין הק' על פי' רשב"ם, דמ"ט דרבא, הלא כ"ז שלא הביא ראי' שדר לבדו לא הביא עדי חזקה, שאין חזקה למי שדר עם הבעלים, וצ"ב שהרי גם בההיא דבר סיסין הוי הספק בעיקר המקח, אם קרקע זו היא בכלל הקרקעות שנעשה עליהן המקח, ואפ"ה ס"ל לרב נחמן דעל המוכר להביא ראי', משום דנראין הדברים שהיא בכלל המקח, וא"כ שפיר י"ל דה"נ הכא אף דהספק הוא בעיקר החזקה, מ"מ על המערער להביא ראי', משום שנראין הדברים שלא הי' עובר דרך עליו.

**אך** פשוט דמכוון ד' הרמב"ן, דכיון דכל שהי' עובר דרך עליו הוי גריעותא במעשה החזקה עצמו, דמי לההיא דלילות, דאף דכל שדר בבית מסתמא דר אף בלילות, מ"מ כל שטוען המערער שלא דר בלילות על המחזיק להביא ראי', ול"ד לההיא דבר סיסין, וכמש"נ בהערה כ"ה.

**ובביאור** פלוגתת הרשב"ם והרמב"ן בזה נראה דהוא בגדר הא דל"מ כשהי' המערער עובר דרך עליו, דהרשב"ם ס"ל דאי"ז גריעותא במעשה החזקה, דמעשה החזקה דהמחזיק הוא אותו מעשה אף כשהי' המערער עובר דרך עליו, אלא דבכה"ג אין החזקה מועלת, וע"כ הוא דס"ל לרבא דכל שנראה לפנינו שלא הי' המערער עובר דרך עליו, חזינן להקרקע בחזקת המחזיק ועל המערער להביא ראי', - אך הרמב"ן ס"ל דכל שהי' המערער עובר דרך עליו, הוי זה גריעותא במעשה החזקה, דדיורים עם המר"ק אינם דיורים גמורים המועילים להחזיק את המחזיק, וע"כ כל שלא ידענו שהחזיק לבדו לא ראינו כלל למעשה החזקה שהוא נראה בה כבעלים, וע"כ הדין נותן דיהא על המחזיק להביא ראי'.

1. ומה"ט הוא דהוצרך רשב"ם לפרש דכבר מעיקרא ידעינן דטעמא דרב נחמן הוא משום דעלי' דידי' רמיא לגלויי וכו', והיינו משום דאל"כ ל"ה מדמינן לה לההיא דשכוני גואי אשר התם נראין הדברים שהיא בחזקת הלוקח, - אך באמת בפשוטו הא דהוצרך הרשב"ם לכך, הוא לפרש טעמא דרב נחמן שהעמידה ביד הלוקח, אף דהויא הקרקע ביד המוכר, כאשר כ"ה משמעות דברי הרשב"ם דכבר מעיקרא ידעינן דאיירי שהקרקע היא ביד המוכר, ונת' להלן סק"כ, ובע"כ דהוא משום דנראין הדברים שהיא בכלל המקח, דאל"כ ודאי ל"ה מקום להעמידה ביד הלוקח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולמש"נ בדעת הרשב"ם דאיירי כשאין ידוע שדר כלל בשכוני גואי, תיקשי משה"ק התוס' דאטו יש להם לעדי חזקה לידע שלא הי' המערער באותו בית כל ג"ש, ואם יאמר המערער הייתי עמך ב' ימים ואין לך ג"ש והעדים אינם יודעים יפסיד, ופירש הב"ח בסימן ק"מ דהיינו לפי שאין העדים יכולין לעמוד על מיעוט ימים אלו אם דר אם לאו.

   ושמא יש לחדש בדעת הרשב"ם, דס"ל דלא סגי במה שהי' עובר דרך עליו ימים מועטין לבטל החזקה, ורק כשהי' עובר שם בקביעות ה"ז מועיל לבטל החזקה, וכ"ה משמעות ל' הראב"ן במכילתין שכתב דהמערער טוען בשכוני גואי הוי דר "באלו ג' שנים", ומשמע דלא סגי במה שהי' דר שם זמן מועט, וד"ז שלא עבר שם בקביעות יכול להתברר ע"פ עדים.

   והטעם לומר דרק כשעבר דרך עליו בקביעות ה"ז מועיל לבטל החזקה, הוא לפי משמעות ד' הרשב"ם בד"ה אנא בשכוני גואי דכל הא דכשהי' עובר דרך עליו ל"מ החזקה, הוא רק כשטוען שדרת בו "ברשותי", והיינו דאי"ז גריעותא בעיקר החזקה, ואך דבכה"ג מצי למיטען שהי' המחזיק דר שם כאורח, ולא החזיק כלל כבעלים, וע"כ ל"ה צריך למחות בו, וע"כ אם טען שהי' המחזיק דרך שם בגזילה, שפיר הוי חזקתו חזקה, אף שהי' עובר דרך עליו, וי"ל דכ"ז הוא רק כשהי' עובר דרך עליו בקביעות, אך כל שלא הי' עובר שם בקביעות, לא חזינן להמחזיק כאורח והוי חזקתו כהחזקת בעלים, ואדרבה חזינן להמר"ק העובר שם כאורח.

   ואם כנים הדברים מתפרש טפי משמעות ד' הרשב"ם דטעמא דרבא הוא משום דנראין הדברים שלא הי' עובר דרך עליו, דכיון דכל הא דל"מ החזקה הוא רק כשהי' עובר דרך עליו בקביעות, הרי דבאופן הרגיל הי' לנו לשמוע מכך, וכל דלא שמענו מכך בלתי היום, נראין הדברים שלא הי' עובר דרך עליו בקביעות. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה לפ"מ שפירש רבינו יונה בשנויא דגמ' בהא דעלי' דידי' רמיא לגלויי, דלפ"ז בע"כ דמעיקרא לא ידעינן לה"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו שהרי הכא מודו כו"ע דבגריעותא בגוף החזקה על המחזיק להביא ראי', וכל דאי"ז גריעותא בגוף החזקה על המערער להביא ראי', אלא נחלקו בגדר הגריעותא כשהי' המערער במקום חרום, וא"כ אם ההיא דבר סיסין דמי לגריעותא בגוף החזקה, הדין נותן דלכו"ע יהא על הלוקח להביא ראי', ואם דמי להיכא דאי"ז גריעותא בגוף החזקה, הדין נותן דלכו"ע יהא על המוכר להביא ראי', ועכ"פ אי"ז ענין לפלוגתייהו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו חידוש רב בד' הש"ך בסימן ק"מ ריש סק"ז, עיי"ש שנקט דכל הא דל"מ החזקה במפוזרות הוא רק כשידע המערער מכך, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דהא טעמא דל"ה חזקה במפוזרות בע"כ הוא משום דמצי המערער לומר כשבאתי שם מצאתי ביתי ריקן ולכך לא מחיתי, וכמו שפירשב"ם וכו', וא"כ מה יטעון בשמא הא הו"ל לבא שם ולראות אם דר בו, עכ"ל, ולהדיא דאף חזקת ג"ש מפוזרות הוי חזקה, ואך דמצי המערער לטעון דלכך לא מחה, דאם אי"ז חזקה כלל, ודאי דאף אם לא ידע המערער מכך ל"מ החזקה, דדמי להיכא שהחזיק פחות מג"ש והי' המערער סבור שהחזיק ג"ש, דודאי דלא מידי הוא. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל בזה בפשיטות, למש"כ הרשב"א לקמן בסוגיא דשוקי בראי, די"ל דרבא לא פליג על רב נחמן, דאותה שעה תלמיד היושב לפניו הי' וכיון דשמעה מרב נחמן רבי' סברה, ומה"ט הוא דהימני' רבא התם למערער דאמר בשוקי בראי הואי, ולפ"ז ניחא גם הא דהצריך רבא עדים שהי' המחזיק דר בה בלילות, אך בד' רבינו יונה והריטב"א מבו' דס"ל דלא הדר בי' רבא, (וע"כ הוצרכו לפרש לההיא דשוקי בראי דהי' להמערער עדים או שהי' המחזיק מודה לו), ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש שפירשו, דאף לדעת רבא הא דנאמן המחזיק אי"ז מדינא דהפה שאסר, אלא אחר דאיכא הפה שאסר, ה"ה נאמן לומר שהחזיק ג"ש, ולפ"ז פירשו הא דמדמינן לה לההיא דבר סיסין, ואכמ"ל, - אך אי"ז מתישב בל' הרי"ף שכתב בטעמא דרבא דהאי לוקח הוא דאמר דילי' הי' והוא אמר מיני' זבינתה והו"ל הפה שאסר וכו' ומשו"ה אמר רבא המע"ה, עכ"ל, ולא הזכיר כלל בטעמא דרבא דהוא משום דאמר שאכל שני חזקה, ורק בדעת ר"נ הזכיר לזה, ומשמע להדיא דאף בלא"ה הוא נאמן בהפה שאסר, - וכ"ה להדיא בדבריו שתמה על פי' זה מסוגיית הגמ' בר"פ האשה שנתארמלה דכל דיש להמחזיק הפה שאסר ה"ה נאמן אף אם לא החזיק שני חזקה, והיכי מחזקינן לרב נחמן דפליג על הך מילתא, ולהדיא דלדעת רבא נאמן המחזיק בהפה שאסר אף אם לא החזיק שני חזקה, וע"כ לא קשיא מהתם אלא ע"ד רב נחמן.

   ואמנם צ"ע בלישנא דרבא דקאמר דינא הכי המע"ה, וכיון דטעם הא דזוכה המחזיק אינו כלל מכח חזקתו, אלא משום הפה שאסר, מ"ט קאמר רבא דהא דזוכה המחזיק הוא משום דהמע"ה, והול"ל דינא הכי הפה שאסר הוא הפה שהתיר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכבר הביאו דכ"ה להדיא בפי' רגמ"ה לקמן שם, ז"ל, קשיא דרב נחמן אדרב נחמן, דלעיל אוקים לנכסי בידא דלוקח והוה מוכר מוציא מחבירו עליו הראי', עכ"ל, ולהדיא דהא דבההיא דבר סיסין אוקי רב נחמן ביד הלוקח, היינו משום דהמוכר הוי כמוציא מחבירו ועליו הראי', - וכ"ה גם משמעות ל' ר"ה גאון בספר המקח שער כ"ד, ז"ל, אוקמה בידא דלוקח וא"ל למוכר אייתי ראי' דלאו דבי סיסין, עכ"ל, וכ"ה גם בל' הבה"ג שהובא בגנזי הגאונים בסוגיין, וממש"כ דא"ל למוכר אייתי ראי' וכו', משמע דהוא ע"ד דינא דהמוציא מחבירו עליו הראי'. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דאף דבההיא דנפל הבית וכו', פליגי בחזקת מי הוו הנכסים אף דיש ספק גמור לפנינו, היינו משום דהתם י"ל דהם בחזקת יורשי האשה משום שהוחזקה נחלה באותו שבט, או שהם בחזקת יורשי הבן משום דהוא קודם לירש, אך בההיא דבי בר סיסין כל הא די"ל דהויא הקרקע בחזקת הלוקח, הוא משום דסתמא דמילתא הוא שהיא שלו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ושוב מצאתי בעזה"י שכבר כתב עד"ז התורת חיים לקמן שם, ז"ל, משום דנכסים בחזקתן דקתני מתניתין, לאו היינו המע"ה, שהרי נכסי צאן ברזל שהבעל מוחזק בהן עתה ויורשי האשה באין להוציא מיד יורשי הבעל ואפ"ה איכא למ"ד בחזקת יורשי האשה, אע"ג דנכסים בחזקתן קתני, אלא נכסים בחזקתן היינו שמעמידין אותן ביד מי שיש לו בהן שייכות יותר מחבירו, "דהוה כאלו הוא מוחזק בהן" ומוציאין אותן מיד חבירו אע"ג שהן עתה בידו, ולכך מייתי הכא הנך עובדי דס"ל לרב נחמן דלא אזלינן בתר מי שהוא מוחזק בהן עתה, דכיון דכו"ע הוו קרו לי' לההיא ארעא בי בר סיסין אזלינן בתר השם שהוא פשוט בפי הכל "וכאילו לוקח מוחזק" וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה רשב"א שם למד לזה דהטוען דבר מחודש עליו להביא ראי' מהא דתניא לקמן נ"ב ב' דהאשה שהיתה נושאת ונותנת בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאות על שמה ואמרה שלי הן מבית אבי אבא עלי' להביא ראי', עיי"ש, ולפ"מ שדימה החזו"א לזה לדינא דבר סיסין, הוא כמש"נ לעיל מד' הראב"ן דדינא דבר סיסין הוא חד דינא עם ההיא דנו"נ בתוך הבית דעליו להביא ראי'. [↑](#footnote-ref-12)
12. והא דבשכוני גואי ס"ל דעל המחזיק להביא ראי', הוא משום דחזקה במקום שטר עומדת, וכ"ה דבשטר מהני ערעור המוכר להצריך קיום, ה"נ הכא מהני ערעור המוכר על החזקה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם באמת בד' הראב"ן שהבאנו לעיל סקט"ו מבו' כן, דדינא דאחד מן האחין שהי' נו"נ בתוך הבית וכו' תליא בפלוגתא דרבא ורב נחמן הכא, וצ"ע, - ואמנם גם לד' הראב"ן י"ל דלא מדמינן אלא להני תרי גווני, משום דהא דמוקי לה רב נחמן הכא ביד הלוקח, הוא משום דהכי מחזקי לה כולי עלמא, וה"נ הא התם ד"הכל יודעין" דכל שהניח אביהן הוא של כולן וכו', ובחזקת כן מחזקי לה כולי עלמא. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכמו שמצינו שנחלקו הראשונים בזה בכמה גווני, והוא במש"כ הרשב"א בתשו' החדשות סימן שכ"ב ללמוד להך דינא מהא דהגדילו ישפה, ואם לא ישפה יכול הלוקח לטעון שכבר היו בשעת המכר כמו שהן עתה וקנה קרקע, והרשב"א לקמן פ"ב ב' נחלק בזה עם הרמב"ן, דדעת הרמב"ן דבכה"ג על הלוקח להביא ראי' דהוא המוציא מחבירו, והרשב"א נחלק ע"ז, עיי"ש, - וגם במש"כ הרשב"א שם סימן רמ"ח דהנותן מטלטלין לאחר מעכשיו ולאחר מותו, ואחר שמת היורשים טוענין הבא ראי' שמטלטלין אלו היו לו בשעת המתנה דשמא לאחר מכן לקחן, דעל היורשים להביא ראי', משום דמסתמא כאן נמצאו וכאן היו וכל מי שטוען דבר חדש עליו להביא ראי', הביא השו"ע בחו"מ סימן קי"ב ס"ג פלוגתא בזה, - וגם הך דינא דאשה שהיתה נו"נ בתוך הבית והיו אונות ושטרות וכו', דמזה למד הרשב"א שם להך דינא, הוא שנוי לקמן נ"ב ב' בפלוגתא. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם י"ל דפריך דנחלקו בסברות הפוכות, דבשכוני גואי ס"ל לרבא דהקרקע בחזקת הלוקח ולרב נחמן הויא בחזקת המוכר, ובההיא דבר סיסין ס"ל לרבא דהקרקע בחזקת המוכר ולרב נחמן הויא בחזקת הלוקח, - אך אי"ז מתישב, דלפ"ז הרי דאחר דמשני דל"ק דרבא אדרבא דהתם מוכר קאי בנכסי' והכא לוקח קאי בנכסי', תו ל"ק כלל דרב נחמן אדרב נחמן, די"ל דהתם הוי טענה מחודשת טפי, ומ"ט הוצרך עוד לשנויי דלא תיקשי דרב נחמן אדרב נחמן. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שפירש לשנויא דגמ', ז"ל, ודחי דאין ודאי ס"ל דר"נ דאין הולכין ורבא ס"ל דהולכין, כדמוכח בשכוני גואי, ובבר סיסין טעמה דרבא משום דמוכר קאי בנכסי', וטעמי' דר"נ משום דעל המוכר רמי לגלויי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"ה מבו' גם בפי' ר"י בן חכמון בסוגיין, ז"ל, הואי ההיא ארעא אחריתי וכו' "ותבעה לוקח" למנסבה בהדי הנהו נכסי דבי סיסין וכו', א"ל מוכר האי ארעא "דאת תבע מינאי" לאו דבי סיסין היא וכו', וקשיא דרבא אדרבא וכו' וקשיא נמי דרב נחמן אדרב נחמן, עכ"ל, ולהדיא דכבר מעיקרא ידעינן דאיירי בקרקע שהיא תחת יד המוכר, ותבע הלוקח מן המוכר ליתנה לו, - וכ"ה גם בגירסת הרי"ף בסוגיין ז"ל, איכא ארעא חדא דמיקריא דבי סיסין, א"ל "הב לה ניהלי" וכו', עכ"ל, וכ"ה גם גירסת בה"ג שהובאה בגנזי הגאונים בסוגיין. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובזה כתבו לפרש מש"כ בהגה' הב"ח על הרי"ף לישב משה"ק הרי"ף ע"ז מסוגיית הגמ' דר"פ האשה שנתארמלה דנאמן בהפה שאסר, דהתם איירי כשאין הלה תובעו, וכמו שפירש"י שם, - ולהנ"ל הוא מתפרש למש"כ התוס' בב"מ ב' א' ד"ה וזה נוטל דמיגו דאי בעי שתיק מהני להוציא, וע"כ כל שאין הלה תובעו והו"מ שתיק, מהני הפה שאסר להוציא, ומשא"כ הכא שתבעו המערער ול"ה בידו לשתוק, הרי דאף דאף בכה"ג חשבינן לה כהפה שאסר, מ"מ אי"ז מועיל להוציא. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועוד העיר הבה"ח בנימין רוטמן נ"י, דלכאו' כל מש"כ הר"ן דאיכא רוב, הוא רק לפ"מ שפירש דשכוני גואי הוא מקום רחוק, ובזה הוא דאמרינן דעל הרוב אינו מתרחק כ"כ, אך לפ"מ שפירשו כמה מקמאי דשכוני גואי הוא מקום חרום, לכאו' ליכא רוב שלא הי' במקום חרום. [↑](#footnote-ref-20)
20. וזהו עיקר מש"כ הריטב"א לדמות חזקת קרקעות לחזקת מטלטלין, אף דבמטלטלין הוי הראי' מעיקר התפיסה, ובקרקע הוי הראי' ממה שמחזיק בשופי גמור ויודעים הבעלים ואינן מוחין, ובע"כ שלא הביא משם אלא להך מילתא דכל דחזקתו מוכחת ה"ז מועיל לראות את הדבר בחזקתו אף במקום מר"ק. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך צ"ב דמ"ט הוצרך רבא לפרש הכא לגדר דינא דחזקת ג"ש, ומה ענין זה לדבריו הכא.

    ושמא י"ל בזה, דאם הא דמהני חזקת ג"ש הוא בתורת ראי' בעלמא, ולא משום דעי"ז הוי הממון בחזקתו, י"ל דל"ה מהני בזה רוב, דל"מ רוב אלא כשהוראת הרוב היא שהממון שלו, אך הכא דהוראת הרוב היא שיש לו ראי' שהממון שלו, י"ל דלא סגי בזה להעמיד הממון בידו, דל"מ הראי' שהממון שלו אלא כשהדבר ברור שיש לראי' זו, אך אם אין הדבר ברור שיש לראי' זו אף דיש רוב דיש לראי' זו לא סגי בזה, (שהרי אף לפי הרוב דיש לראי' זו, אין הדבר ברור שהממון שלו), וזהו דמפרש רבא דהמע"ה, דכיון דמכח חזקת ג"ש חזינן להקרקע בחזקתו, ע"כ שפיר מהני הרוב להכריע דהקרקע היא בחזקתו, והמע"ה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להוסיף טעם בזה, שהרי כל שנראה המחזיק לפנינו כבעלים, הרי דאף אם לפי האמת אין הקרקע שלו, מ"מ הויא הקרקע בחזקתו, דדינא דמוחזק תלי בהא דאנו רואים את הקרקע בחזקתו, וע"כ אף דמכח טענת המערער יש לנו להסתפק שהי' בשכוני גואי, הרי אף אם הוא כן, מ"מ כיון שלפנינו אין הדבר נראה כן, הויא הקרקע בחזקת המחזיק, וע"כ הוי המערער מוציא מחבירו ועליו הראי'. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועד"ז יש לפרש במש"כ החזו"א באהע"ז סימן ע"ב ריש סק"ז, ז"ל, הא דאמרינן דהאשה נאמנת במעות שבידה שהם נכסי מלוג, וכשתפס הבעל נאמן לומר שלי הן, אי"ז מדין מוחזק, דאפי' בתפס בעדים איירי, אלא ענינו שסתם מעות האשה של בעל הן וכו', והלכך כשהן ביד הבעל נגמרה חזקת הממון דמחזקינן להו שהן של בעל, עכ"ל, - ולמש"נ יש לפרש הטעם בזה, דהא דבעלמא ל"מ תפיסה בעדים להחזיק הממון בחזקתו, הוא משום דלא חזינן להחזקתו כהחזקת בעלים, אך בכה"ג דסתם מעות האשה של בעל הן, ע"כ אף אם תפס הבעל בעדים, חזינן לה כהחזקת בעלים, וע"כ הוי הממון בחזקתו. [↑](#footnote-ref-24)
24. ואך לפ"מ דמסקינן דטעמא דרב נחמן הוא משום דעלי' דידי' רמיא לגלויי וכו', י"ל דהוא מכח הך דינא דכל הטוען דבר מחודש עליו להביא ראי', וכמש"נ לעיל סקט"ו ללמוד מד' הראב"ן. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומש"כ הראשונים דפלוגתייהו הוא אם דמי לחזקה או דמי למחאה, אף דעיקר פלוגתייהו הוא בטעם הא דבטענת מחאה על המערער להביא ראי', היינו משום דבהני דיני מודו כו"ע דבטענה על גוף החזקה על המחזיק להביא ראי', ובטענת מחאה על המערער להביא ראי', ובזה הוא שנחלקו רבא ורב נחמן, דרבא למד מהא דבטענת מחאה על המערער להביא ראי', דה"נ בטענת שכוני גואי על המערער להביא ראי', ורב נחמן ס"ל דל"ד זל"ז. [↑](#footnote-ref-26)
26. ומה"ט ל"ד ההיא דלילות להא דבר סיסין, אף דגם התם כל שלא היתה של בר סיסין ליכא לעיקר ההקנאה, דמ"מ כיון שהוא מחזיק בקרקע וסתמא דמילתא שהיא בכלל המקח, ה"ה נראה כבעלים והויא הקרקע בחזקתו, ומשא"כ בההיא דלילות דליכא סתמא דמילתא שהקרקע היא שלו, אלא סתמא דמילתא שהחזיק ג"ש רצופות, ונמצא שאין אנו רואים לפנינו כלל למעשה החזקה שהוא נראה בה כבעלים, וע"כ הוא צריך להביא עדים על הלילות. [↑](#footnote-ref-27)