נערה - הרב יעקב שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

א. בכסף בשטר ובביאה. ומבואר בגמ' דבעינן ילפותא לכאו"א, והחי' בכאו"א עי' היטב ברש"י כאן ובקידושין דמלבד דהוא הבעלים לקדשה יש לו כח למעשה הקידושין של שטר וביאה. [דבשטר צריך שידו יהא לה תורת יד לקבלת השטר, בפרט אי בשטר קידושין ל"מ טגמעג"ק. ובשערי חיים קידושין י באופ"א דצריך כח מיוחד לעשיית שטר ולא סגי בהא דהוא בעלים על הקידושין עי"ש. ובביאה י"ל עפי"מ דכ' האחרונים דצריך דעת כלפי עצם הביאה דתהא ביאת קידושין, מלבד הדעת לחלות הקידושין]. ועי' תוס' וריטב"א קידושין ג ב מירושלמי דהיינו ליטול שכר על ביאתה. [וכ"מ ברש"י לעיל מ ב יעו"ש. והר"י כהן העיר מ"ט זכות זו לא הוי בכלל מעש"י]. ובברכ"ש קידושין ג ביאר דהחידוש דהוא זוכה בגופה לקידושין ולא רק שיש לו כח עשיה מתורת שליחות דידה, וע"כ בידו לקצוץ ע"ז ממון יעו"ש. [ומהר"י כהן שליט"א שמעתי באופ"א דמדבעינן לימוד לכאו"א,ש"מ דאינו בעלים על הבת, דאם הוא בעלים בודאי בידו לקדשה בכל האופנים כמו בעלים על השדה דמוכרה בכל דרכי הקנין, אלא לא זיכתה לו התורה אלא להיות יד למעשה הקדושין, אבל אינו בעלים, ולכן צריך קרא לכאו"א. וע"ע בקו' תוס' דנלמד הקידושין מהק"ו דיכול למוכרה, ולכאו' ל"ה מקור אלא לכסף, וע"כ דדי במה דהכסף שלו לענין דהקידושין שלו, ומשום דלא נתחדש לו בעלות עליה אלא רק יד למעשה הקדושין, עכ"ד].

ב. זכותו בקידושין, עי' פלוגתא דר"י ור"ל קידושין מג ב בנערה אם אף היא יכולה לקדש עצמה. ובריטב"א קידושין ד ב דשורש הפלוגתא דלר"י כיון דמקבל הכסף ע"כ דהוא המקדש [ע"ד סברת התוס' למסקנת הסוגיא בד"ה יציאה], ור"ל סבר דממונא דקידושין זכי לה רחמנא לאב מדידה. ובשע"ח קידושין ח דשורש הפלוגתא בגדר זכות האב בכסף אם הוא הזוכה מן המקדש או היא זוכה ממנו והאב מינה קא זכי.

ג. זכותו בקבלת גיטה. עי' גיטין סד דלרבנן בנערה היא ואביה דיד יתירא זכי רחמנא, עי"ש בתוס' אם יד דידה היא יד יתירא או יד האב, [ועי' גיטין כא דמצינו שליחות לקבלה בע"כ שכן אב מקבל גט לבתו קטנה בע"כ, ומ' דהאב מקבל מגדר שליחות ובקידושין מד ב משמע דהאב עיקר והיא חשובה כיד אביה, ואכמ"ל], ולר"י אביה ולא היא. ובנשאת יצאה מרשותו לגמרי ואין יכול לקבל, ולענין קטנה שנשאת, עי' תוס' קידושין ט שנסתפק ושם בגהש"ס סתירות בדעת רש"י בזה. [ולגבי כל מילי בודאי יצאה מרשותו לגמרי בנשואין אפילו בקטנה, דזהו דין יתומה בחיי האב לקמן עג ב, והנדון הוא רק לגבי קבלת גיטה. והנה, מלשון רש"י משמע דרק האב ולא היא, אף דבקטנה יתומה בודאי היא מקבלת וכמבואר בתוס' קדושין מג ב, ועי' פנ"י שם ובגיטין].

ד. זכותו במעש"י עי' לעיל מג א דאפילו להעדפה, [וחלוק מבעל דהעדפה דידה, עי' הגרע"א דמתני' על כללי הזכויות]. ואם יכול לכופה לעשות מעשי ידים, עי' בית יעקב מז א דהיינו דילפינן מההיקש לאמה, וכן הקשו הפנ"י לקמן בגמ' והמקנה קידושין ג ב דמקרא דכל שבח נעורים לאביה לא ידעינן דיכול לכופה ולהכי בעינן הקישא לאמה. ועי' ברמב"ן רשב"א וריטב"א לעיל מג דיכול לכופה לעשות ולזון. [אך יעו"ש בדבריהם דעיקר כונתם לומר דהבת אינה יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה, ומשא"כ אשה, דכתבו דכופה אותה להיות ניזונית ועושה, ואין כאן אלא דקדוק לשון בלבד].

ה. זכות האב במתנה. עי' ח"מ אהע"ז לז שנסתפק אי ילפינן מכסף קידושין, או דזכייתו בכסף קידושין משום דאי בעי מסר לה למנוול. [וצ"ב דבפשיטות י"ל דבקידושין זכייתו בכסף היא משום דהוא המקדש. שו"ר במקנה קו"א לז שהק' כן. ולכאו' זה תלוי בפלוגתא דרש"י והריטב"א בביאור הסברא דאביה מקבל קידושיה ואיהי תשקול כספא. ועיקר הדבר דמהני טעמא דמנוול ומוכה שחין לזכות בכסף הקידושין עי' ב"ק פז א ורש"י ותוס' שם ודו"ק]. ועי"ש בב"ח וב"ש שלמדו מאופן שמקדשה במנה דהיותר מפרוטה הוי מתנה בעלמא, ובבאר היטב דחה דסו"ס כסף קידושין הוא והתורה זיכתה לאב בין פרוטה ובין מנה. ועי' אבנ"מ שם ובקצוה"ח קעו ו שהביא משו"ת הרשב"א דאין לאב זכות במתנה, והוכיח מאו"ח שסו להיפך. ובנתה"מ רע דחה ראייתו דבודאי י"ל דמשום איבה דקידושין כל זכיותיה שלו, והנדון הוא כלפי הדין דאוריתא, יעו"ש. וע"ע בגליון הגרע"א בשו"ע דהוכיח מדאינו זוכה בירושתה [דהרי תנן דאפילו פירות נכסיה אינו אוכל]. [ואולי י"ל דירושתה מעלמא אתי לה, וצריך לחדש לו בעלות על הממונות שלה, ומשא"כ מתנה יש להחשיבה כמו דטרחה בהו ע"ד המבואר בגמ' דמשום דעבדה ליה נייח נפשיה, וא"כ משום זכותו בגופה יזכה במתנה].

ונדון האחרונים הוא רק במתנה אבל במציאה ודאי לא הוי דידיה, ועפ"י החילוקים המבוארים בסוגיא דקדושין ד א ובתוס' בסוגיין ד"ה זכאי ובמהרש"א. יעושה"ט באחרונים.

ו. זכותו בבו"פ לא נשנית במתני' ובהפלאה עמד בזה. ובביאור גדר זכייתו עי' הגר"ח נערה אם מדין שבח נעורים וזכייתו רק בתשלומין, או דמשום טעמא דאי בעי מסר לה למנוול ומוכה שחין גורם דהאב יש לו זכות בעיקר המחייב של הבושת ופגם.

זכאי במציאתה

מבואר בגמ' דמדרבנן משום איבה ולא מדאוריתא. ולא ילפי' מקידושין ומעש"י עי' תוס', תוס' רא"ש, ורשב"א.

ומש"כ תוס' דמעש"י משום דמיתזנא עי' פנ"י דתמה דהא אף באינו זן העדפה דידיה. ועי' תוס' גיטין מז ב דדרכו לזונה אע"פ שאינו חייב.

עי' ב"מ יב ב דהגבהת מציאה ע"י עבד הויא כמלאכה ושייך לרבו. ועי' קוה"ע לח ז דזה שייך רק בעבד אבל לא בבת, דבב"מ י מפרשינן לה משום יד פועל כיד בעה"ב, ובבת ליכא דין זה. אמנם עי' פנ"י בסוגיין דהקשה דמ"מ בקטנה נימא דמציאתה לאביה משום ההיקש לאמה [ובאמה הרי מהני ה"ט דהוי כמלאכה לזכות לרב]. ועי' הפלאה לעיל מב ב.

ברש"י ב"מ יב מבואר דמה"ת מציאתה שלו דכל שבח נעורים שלו. ובתוס' הרא"ש שם תמה בתרתי, חדא דמסקי' דלא ילפי' ממונא מאיסורא, ועוד דהכא אמרינן דמשום איבה. ועי' חת"ס בסוגיין דהוא סובר דלמסקנה קרא קאי גם בממון, וכן היא שיטתו לעיל לט ב ובב"ק פז.

טעמא דאיבה, לרש"י איבה דמזונות. והיינו לאפוקי באינה נזונית, וכן מפורש בדבריו לעיל מג א, וכן מוכח מקו' הר"ן, ומהוכחת ר"י בסוף התוס'. ובישוב קו' הר"ן מאמה עי' הגרע"א נג ב דחשוב כאילו זן אותה כיון שהעמיד לה הרב שחייב במזונותיה. ובמל"מ פ"ג מעבדים הט"ו בשם מהרי"ט דשייך איבה משום דסופו לזונה כשתצא ממנו.

ע"ע תוס' הרא"ש לעיל מג א דהק' לרש"י מהו החילוק בין מעש"י למציאה בנזונית מיתומים. [והתוס' לא הק' כך אלא הוסיפו לאתויי מדין אלמנה, ועי']. וביאור החילוק לרש"י עי' היטב רש"י צו א ופנ"י לעיל מג.

עי' הפלאה בדעת רש"י דמודה לאיבה דקדושין והוצרך לטעמא דמזונות משום ארוסה. וצ"ת ברש"י לעיל מג.

לרש"י דדוקא בזן אותה הק' המהרש"א דא"כ אין זה זכות האב בבתו דהא אפילו בבנו ובתו הגדולים. ובבית יעקב תי' דבגדולים דוקא בזן בפועל אבל בבתו אפילו בנזונית ממעש"י חשיב דנזונית משלו, דהרי מעש"י שלו, ותלינן דאם לא ספקה הוא יזון. יעושה"ט.

לרש"י דאיבה דמזונות ולשמואל דוקא בבנות כמש"כ התוס', עי' מהרש"א דאפילו בוגרת. ומסברא היה מקום לדון דמשום איבה דמזונות תקנו דהיא ברשותו לזה, וא"כ דוקא בקטנה ונערה ולא בבוגרת דלגמרי יצאה מרשותו, ועי' בבית יעקב דנחלק על המהרש"א, אך מטעם אחר.

.

שי' תוס' איבה דקדושין, ומבואר מקושיתם מבת הניזונית דחולקים על רש"י דמזונות אינו טעם לאיבה, עי' פנ"י הביאור.

וצ"ע משי' ר' יוחנן ב"מ יב דבבנו גדול וסמוך על שלחנו מציאתו לאביו משום איבה עי' הגרע"א בשם הדרישה חו"מ רע שהק' כן, [ואפילו למש"כ תוס' ב"מ יב ב דדוקא באב הנותן מזונות שייך איבה ולא באדם הזן אינש מעלמא. צ"ל דהטעם דאם לא יזון הוא יפרנסוהו אחרים ל"ש בנזונית מאחים וע"כ הקשה]. עי"ש בתי' הדרישה דלר"י מציאתו לאביו דתקנו לשלם טוב לעושה הטוב ובאחין דזנין בע"כ ל"ש ה"ט, ואין הנדון אלא אם נחוש דיפסיקו לזונה מחמת הא דאין מציאתה שלהם, ובזה סברי התוס' דלא חיישינן.

תוס' הקשו לפרש"י ממעש"י של אלמנה ולא ממעש"י של אשה לבעלה, אף דבע"כ זן אותה. ועמד בזה בזה בבית יעקב, יעו"ש. וע' פנ"י לקמן מח א דלמ"ד מזונות דרבנן לא מיקרי בע"כ מיתזנא, דמעיקרא לא תקנו מזונות אלא אדעתא שיזכה במעש"י דלא תהוי לה איבה. [ואולי איבה דמזונות בבעל אינו שלא יפסיק לזונה, אלא דמאחר שהוא זן אם אינו מקבל כלום בתמורה יהא לו כעס, וזה שייך אפי' כשזן בע"כ, ורק באיבה דיתומים הטעם הוא שלא יפסיקו לזון]. וע"ע אבנ"מ ע ג דלתוס' דאיבה דמזונות על שלא הטריחה לבי"ד דהא בע"כ זן אותה, גם אשה לבעלה כן, ועפי"ז חידש לדינא דאם הטריחה לבי"ד ל"ל לבעל מעש"י.

ועי' היטב רש"י צו א דגבי מציאת אלמנה כ' הטעם דבע"כ זנים אותה, ואעפ"כ גבי מעש"י לא מהני ה"ט משום דמעש"י תחת מזונות, וצ"ב. [ואולי כונתו ע"ד הך דקדושין ד א דדעתו של האב הזן על מעש"י ולא על מציאה, וא"כ איבה דמעש"י היינו דכיון דדעתו כשזן לקבל מעש"י, אם לא יתנו לו כאילו הפסידו לו דבר שלו, משא"כ במציאה דלא שייך טעם זה אלא כל האיבה שלא יפסיק לזונה, ול"ש במקום שבע"כ זן אותה]. ומהר"מ אלטמן שמעתי לפרש, דבמעש"י תחת מזונות סיבת התקנה היא משום איבה, אבל בסופו של דבר צורת התקנה היא מעש"י תחת מזונות, ולהכי אמרינן דיתומים בכלל התקנה, ואף בהם מעש"י תחת מזונות, משא"כ במציאה התקנה היא שמציאתה שלו משום איבה, ואנו באים לתקן שתהא מציאתה של היתומים משום איבה, ואהא אמרינן דתיהוי להו איבה. ויש מקום ליישב לפ"ז קו' תוס' על שי' רש"י בבת הנזונית דאין מעש"י שלהם משום דל"ש איבה, והק' התוס' מהא דמעש"י של אלמנה ליורשים, ולפמש"נ י"ל דדוקא מזונות של אלמנה הם המשך למזונות שבחייה, ונאמרה בהם התקנה דמעש"י תחת מזונות, אבל גבי מזון הבנות הנדון הוא לחדש תקנה שיהא מעש"י שלהם משום שניזונית מהם ומשום איבה, ובזה שייכא הסברא דתהוי להו איבה.

עיקר הסברא דבע"כ זן אותה, עי' היטב סוגית הגמ' מג א בבת הנזונית מן האחים דהוזכר הטעם דלאו מדידהו מיתזנא, ומ' דהוא סברא אחרת, אכן יעוי' היטב בתוס' רא"ש שם דהעתיק מרש"י דל"ל מציאה משום דלאו מדידהו מיתזנא, ולפנינו ברש"י כ' הטעם משום דבע"כ מיתזנא, ומ' דנקט דהכל טעם אחד.

בסו"ד התוס' מבואר דמציאת אשה לבעלה משום איבה דקטטה, ולפ"ז מציאתה שלו אפילו באינה נזונית. עי' פלוגתת הרמ"ה והרא"ש בריש פ' מציאת האשה. ובקרבן נתנאל שם ד דקדק מהטור דלהרא"ש הוא מטעם איבה דמזונות, וכן נקטו הנושאי כלים בסי' פד, עי' הפלאה ובית מאיר שם. וע"ע לקמן סו א בתוס' ד"ה מציאתה . וברא"ש ב"מ יב.

\_\_\_\_\_\_\_

מסתברא דאביה, עי' מהרש"א דא"כ ל"ל הקישא לאמה, ובבית יעקב דנוסף חידוש דדומיא דאמה שכופה הבת לעבוד ועי' לעיל מג א בראשונים דנקטו כן בלשונם [אבל אין כ"כ ראיה, דעיקר כונתם דבת א"י לומר איני ניזונית ואיני עושה כמו אשה לבעלה, וזהו שכ' דהאב כופה להיות ניזונית ועושה].

דזכי ליה רחמנא למימסרה לחופה. עי' רש"י דכל נתינות משמע. [ובאו"ש אישות י ד דמבואר דל"ש למילף מאיתקוש הויות כלפי חופה], וברמב"ן ורשב"א דא"צ לזה, דזה נכלל בעצם זכותו לקדשה. ואולי שורש פלוגתתם אם חופה יש בה תורת מעשה קנין, וחשיבא גמר של הקידושין, עי' שערי חיים קידושין סו"ס ט וסי' יב. וע"ע תוס' דידן דשייך למילף קידושין מחופה, ובשטמ"ק דיש לחלק דחופה אינה אלא איסורא.

השתא זבוני מזבין לה מעש"י מיבעיא, יל"ע אם הוי סברא דעיקר מכירתה הוא למעש"י וע"כ דהוא בעלים, או דהוי ילפותא בדרך ק"ו, דאם הוא בעלים למכור כ"ש למעש"י. עי' נדון התוס' לעיל מו ב ד"ה ואימא אם שייך למילף כסף קידושין ממכירתה, ולכאו' תלוי בהנ"ל. ועי' היטב ב' תירוצי התוס' ד"ה השתא דתלוי בזה. ועי' שעורי הגרש"ר קידושין רז

תוד"ה דמסר. נקטו דתוספת לאיסור מלאכה ולא לשמחה, ועי' ש"ך והגר"א יו"ד ריש קצו דלמדו מתוס' דידן דיכולה לעשות הפס"ט גם לאחר שקבלה שבת. ובקו"ש פסחים ריב הק' סתירת דבריהם לפסחים צט ב דלולי המיעוט יכול לקיים אכילת מצה בתוספת. ובאחרונים ג' דרכים. א. עפ"י חידושו של הדגמ"ר או"ח רסא [ובארוכה בשו"ע הרב שם, ועי' מ"ב רסג נ] דב' אופני תוספת, א' רק לאיסור מלאכה ע"י קבלה כעין נדר, וב' דמתחיל קדושת היום מעכשיו, ע"י הזכרת שבת או תפילה. ב. בשם הגרשז"א [במלואים לשש"כ סב] עפ"י המג"א תצא דרשאי לאכול חמץ במוצאי פסח אף קודם הבדלה, ומבואר דדין תוספת הוא רק כלפי המצוות התלויות ביו"ט, ואיסור חמץ אינו דוקא ביו"ט אלא כל המועד אסור, וה"נ דין שמחה הוא בכל ימי החג ולא דוקא ביו"ט ולפיכך ל"מ ביה תוספת. ויש לדון בזה, דדברי המג"א הם כלפי האיסור דלפני הבדלה, [עי' הגרי"ז בספרו דחלוק מתוספת ובגדר האיסור] דלא נאסר אלא במילי דיו"ט, ולא כלפי דין תוספת. ג. עי' ברכת אברהם פסחים צט בשם הגרי"ד [והסכים לו הגרי"ז] דבליל יו"ט הראשון הא ליכא שמחה, והאיסור לישא בלילה רק משום דשמחת חתן כל יום הראשון דאוריתא, וא"כ בנושא בזמן תוספת נגמר היום הראשון של הנשואין מיד בצאה"כ.

מבואר בדבריהם דאשה שייך בה תוספת יו"ט, ועי' סוכה כח ב דבעינן קרא לרבויי דיש לנשים דין תוספת יוהכ"פ כיון דאין בה עונש ואזהרה סד"א דלא נתחייבו בה נשים. ואולי בתוספת שע"י קבלה מדין נדר ודאי שייך אף בנשים.

בתירוצם הב' דמסר לשלוחים עי' מהרש"ל ומהרש"א, ובפרטי הדין אם האיסור על עצם הנשואין או על הסעודה, עי' בכ"ז במג"א תקמו.

פלוגתא דת"ק וריבר"י לענין פירות לאב, בדעת ריבר"י נ' דלא חייבוהו בפדיון אלא תקנו לו פירות וממילא יפדה, וצריך בירור. ומעתה יל"ע אם מה"ט דיפדה תקנו לו אף בבוגרת, או דסו"ס הגדר דנתנו לו זכות בבתו לפירות, ול"ש בבוגרת דיצאה מרשותו.

ובעיקר פלוגתתם, עי' הגרע"א דלכאורה תלוי בסוגית הגמ' לקמן נג.

ד

כתב לה פירות כסות וכלים

לרש"י, הנדון במתה באירוסין, ובפשטות זכייתו משום ירושה, וצ"ע בתרתי, א. דאין ירושה בארוסה, עי' ראשונים דנצ"ב שאני, ואבנ"מ נב דהכונה דא"צ לדין ירושה אלא כשמתה לא הגיע הזמן לפרוע ההתחייבות. [ועי' רש"י לקמן נג א דבארוסה אין יורש נדונית בית אביה דלא תקון ירושה עד חופה או מסירה לשלוחים. וצ"ב, דהרי טעמא דת"ק דר"נ הוא משום דההתחייבות רק ע"ד לכונסה, ואם איירי באופן שחלה ההתחייבות דינו להשאר בידו כשמתה אף אם ל"ל דין ירושה כדאשכחן בר"נ וכהאבנ"מ, ואולי אין כונתו נצ"ב אלא לנ"מ דאף הם בכלל נדוניא]. ב. דלא שייך בזה דין ירושה כיון דהו"ל ראוי, עי' פנ"י בסוגיין דכ' דזה קשה אם ההתחייבות היא לאשה אבל י"ל דההתחייבות היא מהאב לבעל. ובאבנ"מ צ ד דאפילו אם ההתחייבות אליו עדין ק', דהרי חייב עצמו לפורעה תמורת מה שהכניסה ועכשיו כשמתה בא לרשת החיוב שהוא חייב לה, והוי מלוה שעמו דגבי בכור חשיב ראוי לכה"פ פלגא. עי"ש דמזה מוכח יסודו הנ"ל דבנצ"ב אין צריך לדין ירושה אלא כשמתה לא הגיע זמנו ליגבות. ועי' בתשובת הגרע"א בנדמ"ח בסוגיין [מספר אותיות דרעק"א], שהק' כהאבנ"מ, יעושה"ט בתירוצו דבמקום דיש לו זכות ירושה לא חייב עצמו בחוב של הצ"ב. וע"ע הפלאה בסוגיין דחוב דנדוניא ל"ה כמו שאר חוב שעמו דל"ל אלא פלגא אלא לכו"ע יורש הכל.

ובחי' הגרש"ש מכילתין סי' מז נקט דהוי פלוגתת ראשונים, דבראשונים בסוגיין מוכח כהאבנ"מ, אבל בתוס' יבמות לט מוכח דמדין ירושה. עי"ש שהאריך בביאור שיטת תוס', מ"ט לית להו הסברא דלא הגיע הזמן. [ובישוב קו' הפנ"י דהו"ל ראוי, כ' הגרש"ש דדעתם דבעל יורש מלוה שעמו וחלוק מבכור, יעו"ש טעמא דמילתא, והרשב"א הובא בח"מ צ ח מדמה בעל לבכור ואזיל לשיטתיה בסוגיין]. ועדין צ"ב האיך יפרנסו סוגיין דאיירי בארוסה, וצ"ל דיפרשו כר"ת. ועי"ש עוד בריש דבריו להעיר מסוגית הגמ' בע"ב דקבורתה תחת ירושתה, והיינו תחת הנדוניא של הצ"ב כמש"כ התוס', והרי לא מתורת ירושה אלא משום דלא ניתנה לגבות. וכ' דלהאבנ"מ צ"ל דאדעתא דהכי הכניסה שיהא חייב בקבורתה. וכ"ה בחזו"א סט יב. ובעיקר דין נצ"ב ע"ע ב"מ צא וחזו"א עה יא.

לרש"י לכאו' לר"נ הארוס חייב בקבורת אשתו, (דאף דאינו יורש נ"מ די בזכיה בנצ"ב, עי' לקמן פ גבי שומרת יבם), ודינא דמתה אינו יורשה לקמן נג א הוא רק לת"ק. ועי'.

לר"ת הנדון במתה בנשואין ובמחוסרין גוביינא אי אזלינן בתר אומדנא דתהנה בתו, ועי' רמב"ן ובעה"מ.

הובאו ב' הדעות להלכה ברמ"א נב. ועי' רמ"א קיח דכ"ז במתה מיתה טבעית אבל בנהרגה, דהוי אונסא דלא אסיק אדעתיה, ליכא להך דינא. ומבואר לכאו' דמדין תנאי הוא דאתינן עלה, דאדעתא דלא תהנה לא חייב עצמו, ולהכי בעינן דוקא אונסא דסליק אדעתיה, דאי מדין טעות אתינן עלה, [ויהא בזה חידוש דגם בדבר של עתיד, שנתחדש דבר שלא היה בעת ההתחייבות, שייך דין טעות], לכאורה לא שייכא סברא זו, דסו"ס הוא מוטעה בעיקר דעתו להתחייב, דאדעתא דלא תהנה לא רצה להתחייב. [ואולי הכונה דבטעות של עתיד בכה"ג דלא אסיק אדעתיה בודאי לא שייך גדר טעות].

ועוד מבואר, דהתנאי הוא לבטל המתנה אם לא תהנה, ובזה שייך לומר דלא אסיק אדעתיה ביטול של הריגה שאינה טבעית, דאילו היה תנאי קיום, דרק אם תהנה תתקיים המתנה לכאו' לא שייכא הסברא דלא אסיק אדעתיה, וצ"ת בסוגיא דריש מכילתין. וכ"ז בהך דברייתא דידן, אבל בתוספת דראב"ע דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, מ' מסתימת הפוסקים דלא חילקו דאפילו במתה מיתה שאינה טבעית כן הוא, וצ"ל או דהתם מדין טעות ובזה ל"ש הסברא דלא אסיק אדעתיה, ואפילו לפירוש הביה"ל בתוס' דמדין תנאי, צ"ל דהתנאי הוא דהחיוב יהא דוקא אם יכנסנה.

ועי"ש עוד ברמ"א דכ"ז כלפי דינו של ר"ת, אבל התקנה דר"ת במתה בתוך שנתה בלא זש"ק [תקנת שו"ם] אפי' בנהרגה. ובנו"כ דמשום דתקנה הוא לא פלוג בתקנה, ואפי' בכה"ג. ומשמע דמסברא היה מקום לחלק ומדין לא פלוג הוא, ומבואר דאין טעם התקנה לחוש להפסדו של הנותן שתם לריק כוחו, דבזה אין חילוק מה אירע, אלא התקנה בנויה על ההנחה דאדעתא דהכי לא נתן, ולכן היה מקום לדון דבמקום אונס דלא שכיח לא אמרינן כן, ובעינן להחידוש דלא פלוג בתקנה. [ואף דנחלקו האחרונים אם התקנה היא גם כלפי ירושה של נכסי מלוג שנפלו לה תחת בעלה, עי' ח"מ קיח כג, ותמיהת הגרע"א בגליון השו"ע נב, (וע"ע בתשובתו תנינא נט בענין קבורה בתקנת שו"ם ובשנה שניה), ובזה לא שייכא הסברא דאדעתא דהכי לא נתן, צ"ל דמ"מ הסברא דאדעתא דהכי לא נתן היא שורש הטעם לתקנה, ועצם התקנה היתה לדון כאילו לא היה אישות כלל ולהכי נמי אין יורש]. ובגדר תקנת שו"ם אם הוא כתנאי דבאופן זה לא קנה או הוא התחייבות להחזיר, עי' חזו"א אהע"ז סג ז.

מבואר בגמ' דלת"ק דראב"ע בודאי לא מהני האומדנא, ומבואר דת"ק דנחלק על ראב"ע לא הוי רק מחלוקת פרטית בהתחייבות של תוספת, דלדידיה ההתחייבות אינה ע"מ לכונסה כדאמר ראב"ע, אלא הוא נחלק ביסוד הדין על ראב"ע, [דל"מ האומדנא או דליכא אומדנא כל שלא פירש]. ובפרט לדעת ר"ת דהאומדנא דסוגיין חלוקה מהאומדנא דהתם, וע"כ דהוא נדון כללי אם מהני אומדנא. וצ"ת בכ"ז בקו' התוס' על ר"ת, עי' מהרש"א, מהר"ם שיף ופנ"י.

תוד"ה שלא כתב. דבריהם אינם אלא בנטרפה אחר המקח, אבל בהיתה טריפה בשעת המקח מבואר בחולין דבטל המקח כן הוכיח הבית הלוי ג ג, ועי"ש הביאור דבנתחדש דבר אחרי המקח שנטרפה או מתה אח"כ, מדין תנאי אתו עלה, ולא מדין טעות, אבל כשהיא טריפה בשעת המקח אתינן עלה מדין טעות, דלא גמר והקנה, ואפילו בדבר הנעשה בין שנים יש ביד המוטעה לבטל המקח. והיינו דבדבר דנתחדש לא שייך טעות, דהא בשעת המקח לא היה יכול לידע העתידות, וידע מהספק שמא תטרף לאחר זמן ואעפ"כ עשה המקח, ולכן צריך לדין תנאי, דהיה מתנה שאם אח"כ יתחדש דבר זה שתטרף יבטל המקח. ולפ"ז גם בהך דב"ק ביבמה שנפלה לפני מוכה שחין לא מדין טעות אתינן עלה, אלא מדין תנאי, דהיתה מתנה שהיא מתקדשת רק בתנאי שלא תפול לבסוף לפני מוכה שחין. [והשיג על הגרע"א תנינא נא דנקט גם כלפי טעות של שעת המקח דלא אתינן עלה אלא מדין תנאי, דע"ד כן לא מכר, ועפי"ז כ' לחדש דל"ש מק"ט בחופה, דליתא בשליחות וליתא בתנאי. ועי' זכרון שמואל סי' מו. ולדעת הגרע"א צ"ל דהחילוק בין טריפה בשעת המקח לאחר המקח הוא בדיני תנאי, דכלפי טריפה בשעת המקח איכא אנן סהדי דאינו רוצה לקנות, והמוכר נמי מסכים לזה, דלא שייכא הסברא דרוצה להכניס עצמו בספק]. << לעי' קו"ש ב"ב תמה>>

ובעיקר ד' התוס' לחלק בין תלוי בדעתו לחוד לתלוי בדעת שניהם, צ"ת האם כונתם לחלק בדיני תנאי, או בדין טעות, עי' בית הלוי הנ"ל דכיון דהוי דבר דנתחדש אח"כ אין לדון אלא מדין תנאי. ובשערי חיים גיטין כו סוס"ק ה דכונתם דדבר התלוי רק בו אתינן עלה מדין טעות ול"ש החסרון דדברים שבלב, ומשא"כ בתלוי גם באחר שוב אין לדון אלא מתורת תנאי. [והר"י כהן העיר מב"ק קי ב דלא אמרינן בחטאת שמתו בעליה דאדעתא דהכי לא אפרשה משום דהלכתא גמירי לה, ואם מדין טעות שייך לומר דנתחדש דסגי בדעת פחותה, אבל אם מדין תנאי, צ"ב מה שייכא הלכתא סו"ס איהו אתני דלא תקדש אדעתא דהכי, והרי שייך תנאי בהקדש].

ובביאור החילוק בין יבמה דנפלה מאירוסין לנפלה מנשואין עי' בי' הגרע"א בדו"ח בסוגיין דבכה"ג יתכן דהבעל אינו רוצה שיבטלו הקידושין, ותמה על התוס' ב"ק שפי' בע"א, ובבית הלוי הנ"ל נקט דזו גופא כונת תוס' בב"ק. וע"ע נתה"מ רל דיסוד התוס' דאדעתא דהכי לא קנה הוא רק בעדין לא נהנה, וזהו החילוק בין נפלה מאירוסין לנפלה מנשואין.

סברת התוס' דלוקח נכנס ע"ד הספק, עי' מל"מ ו מזכיה דתמה דגם בתוספת הרי היא תובעת ממנו. <<לעי' שם, דלכאו' כונת תוס' דתוספת הוי כמו מקח דתלוי בתרווייהו, ואעפ"כ במקח אמרינן דהיה נכנס בספק, ומשא"כ בתוספת דאנן סהדי דלא היה מתחייב, והביאור כמו שמשמע בשטמ"ק דבמקח התשלום הוא על הבהמה עד שנטרפה, ומשא"כ בתוספת שכל התשלום הוא על חיבת הנשואין>> עי"ש דתירץ דכונת התוס' דוקא במקום דמחזיר המקח כמו שהיה, דזה נשאר במעותיו וזה בבהמתו. ועי' נתה"מ רל שהאריך בזה.

ויעו"ש עוד בנתה"מ ומחנ"א שכירות ד שכ' ליישב קו' תוס' מנטרפה דאומר לו מזלך גרם, ועי"ש בהגהת מלואי משפט דתמה דכיון דהנדון לומר דלא היה כלל קנין לא שייך מזלך גרם. [והר"י כהן אמר דמזלך גרם היינו רק שעי"כ אין לו כח לתבוע את המוכר שלא עמד בדבריו ולא העמיד לו המקח המדובר, דהוא אומר לו דהקלקול שאירע במקח אינו מחמתי, אבל בנדו"ד דס"ד דיש כאן תנאי דע"ד כן לא קנה, אם באנו לומר מזלך גרם, היינו שמחמת כן נדון את הלוקח כאילו הרגה והטריפה בידים, (דהתנאי היה אם תמות מאליה ולא אם הוא יהרוג אותה), וזה לא אשכחן].

מזונות ומעש"י

דאוריתא או דרבנן, עי' ר"מ יב אישות דמזונות מה"ת, וסיים דהמזונות אף הם מתנאי כתובה, ובביאור דבריו עי' אבן האזל א מלוה ח דמה"ת חייב לזונה היום אבל אינה יכולה לתבוע מזונות דלעתיד, [כגון בהולך למדנה"י], ומדרבנן חייבוהו אף בזה. ובאבי עזרי כ' לבאר דאחר דמדרבנן המעש"י ניתן בתורת פרעון למזונות שוב אינו מקיים החיוב דאוריתא, דהרי נותן מזונות ומקבל פרעון, וע"כ דהטילו חיוב מחודש של מזונות, יעושה"ט.

וע"ע לקמן נג א במוחלת כתובתה דאין לה מזונות, דנחלקו הראשונים ברא"ש ור"ן וש"ר אם הכוונה אף למזונות מחיים או דמזונות הללו תחת מעש"י ואין להם שייכות לכתובה, ובהערת המגיה לאבנ"מ צג ו דמלבד החיוב בתורת תנאי כתובה הרי איכא חיוב דאוריתא, וזה מצד עצם האישות ולהכי אפילו במחלה. ובר"מ יז אישות יט ובמ"מ דלית לה מזונות, עי' באבן האזל הנ"ל דאחרי דמדרבנן הכלילוהו בכלל הכתובה וחייבוהו אף על העתיד שוב דעתה למחול כל החיוב.

בחו"מ צז כד דמלוה בשטר יש לו קדימה על מזונות אשה, אפילו אם קדמו הנשואין לההלואה בשטר. עי"ש בב"י דהמקור מבעה"ת דשעבודו של מלוה מה"ת ומזונות דרבנן. [והק' הב"י דכיון דכותב בכתובה ומזונייכי נשתעבד ע"י השטר. ותירץ דלענין חיוב המזונות דלהבא ודאי מלוה בשטר קודמת משום דלא הגיע זמנם לגבות. וצ"ב הרי השעבוד חל משעת הנשואין. ואולי כונתו דהחיוב הוא לזון ואינו חיוב ממון]. ובסמ"ע וש"ך הקשו הא הטור והר"מ פסקו דמזונות דאוריתא. ובדרישה וסמ"ע תי' דהחיוב דאוריתא רק ביש לו, ושם איירי באין לו ולותה לצורך מזונות, דבזה החיוב רק מדרבנן. ובהפלאה צג כה דמדאוריתא אין חייב אלא בכל יום וא"כ לענין זה הבע"ח קדם. ובתומים צז כא [ובספרו בני אהובה י"ב אישות] דמה"ת רק חיוב אקרקפתא דגברא אבל השעבוד נכסים הוא דרבנן. והאריך בזה בחי' הג"ר ראובן כתובות סי' יד דמה"ת דין המזונות כדין הצדקה דלא נחתינן לנכסיה, ומשא"כ בחוב ממון.

החיוב הוא לזונה ולא חוב ממון בעלמא, ומטעם זה חייב להשכיר עצמו כדי לזונה ושאני מכל חוב, עי' תוס' לקמן סג א, ובחי' הגר"ר הנ"ל סק"ג ובהערה [ועי' חזו"א ב"ק כג כח]. וכן להיפך בצמצמה והותירה דעת הטור והרמ"א ע ג דשל בעל, וחלוק מפסק לזון את בת אשתו דאם יש לה מזונות ממקו"א יכולה לתבוע ממנו דמים, לקמן קב, ועי"ש דתוס' נזיר כד ב והר"ן נדרים פח א פליגי דהמותר שלה, וכ' הגר"ר דכלפי החיוב דאוריתא מודו דאינו אלא לזונה. ועוד כ' לפרש בטעמם דכיון דניתן לה למזונות זכתה בהם יעו"ש. ועוד הוכיח מדברי הרמ"ה בטוש"ע ע דאף דבכל חוב מסדרין לבע"ח מ"מ בחיוב מזונות אין מסדרין לו, דלאו זוזי אסקה ביה אלא מזוני יעו"ש.

חזרה מאיני ניזונית. עי' תוס' דלמחר תעשה ותהא ניזונית. עי' בית יעקב דאין כונתם דמהני חזרה מאיני ניזונית, דמוכח מתוס' קז דבקבלה ע"ע אינה יכולה לחזור, אלא כונתם דמתחילה סילקה עצמה רק מהיום, דלהסתלק לעולם אינה יכולה דאין בידה לעקור התקנה לגמרי. אמנם המחנ"א דשלב"ל ד בשם מהרי"ט למד מתוס' דבאיני ניזונית לעולם יכולה לחזור, [ובישוב הסוגיא קז עי' אבנ"מ סט א].

ועצם הנדון אם יכולה לחזור הוא פלוגתא בין הר"ן והרי"ו, וב' הדעות ברמ"א סט, וסברת הר"ן דאינו בדין, וכ"ה בריטב"א נח ב בשם הרא"ה דלא ליהוי כי חוכא ואיטלולא, [ועי' ב"ש דלהר"ן הוא תקנה אחת של מזונות לכל ימיה, וצ"ל דבעינן לשני הטעמים, דכיון דהוי תקנה אחת הרי כשאמרה איני ניזונית לזמן קצוב יש כאן עקירת התקנה לעולם, דחיוב אחד הוא, אלא שעדין יש לדון דכיון דהתקנה היתה לטובתה יהיה לה כח חזרה, וע"י דהשתא רוצה תתחדש התקנה, וע"ז כ' הר"ן דאינו בדין]. וטעם הרי"ו דחולק עי' ב"ש ג דכל שבוע הוא תקנה הוא בפ"ע, וכ"ה בריטב"א שם דכל יומא חוב באפי נפשיה. ויל"פ דשוב לא הוי חוכא, דתקנה זו הפקיעה ובתקנה האחרת היא רוצה. [ואולי כונתו דמשום דהוא תקנה בפ"ע אמרינן דגדר החזרה הוא דמזמן זה ואילך לא היה סילוק. ויל"ע לפ"ז באומרת מפורש איני ניזונית לעולם אם יכולה לחזור, ועי' מחנ"א דשלב"ל ד. ויש מקום לדון דכיון דכל יום או שבוע הוא תקנה בפ"ע אין בכוחה להסתלק כלפי הזמן שעדין לא חלה התקנה], וכתב שם דכ"ד תוס' והרא"ש בסוגיין. נמצא דלהב"ש החזרה היא משום דכלפי זמן זה מעולם לא הפקיעה, אבל לא דמהני חזרה. אמנם בביהגר"א שם ציין לתוס' ר"פ הכותב דכ' דאיני ניזונית ל"ה סילוק דכשרוצה חוזרת בה, ומ' דהוא מפרש ביסוד שיטה זו, דהחזרה היא משום דלא חל כלום באמירתה. [ועי' בית יעקב ר"פ הכותב דתוס' כתבו כן לולי דין סילוק, אבל אחר דנתחדש סילוק א"י לחזור].

והוסיף שם בב"ש דפלוגתא זו אם כל שבוע הוא תקנה בפ"ע, תליא באידך פלוגתא אם גם כסות בכלל מזונות לענין דהוא תחת המעש"י, דלהר"ן באיני ניזונית אין לה כסות, וכסות הוא דבר שאין מתחלק לכל שבוע, וע"כ דהיה תקנה אחת דמעש"י של כל ימיה תחת מזונות וכסות, וע"כ סבר דאין יכולה לחזור, והרי"ו כהרא"ש דכסות אינו בכלל מזונות. ובבית מאיר תמה עליו יעו"ש.

[ועי' באבנ"מ שם א דבצאי מעש"י למזונותיך לכו"ע אין יכולה לחזור, דמחלה על מזונותיה, ומבואר דאין הגדר דפורע חיוב המזונות בנתינת המעש"י אלא דמפקיע החיוב. ועי' ח"מ פד דמחלק בין אמרה איני נזונית לאמר לה צאי מעש"י לענין מציאתה אם תהא שלו, ולכאו' טעמו הוא דבצאי מעש"י חשוב דהוא זן אותה מהמעש"י. וע"ע מחנ"א דשלב"ל ד דבאומר צאי מעש"י לכו"ע יכולה לחזור עי"ש טעמו].

בגדר חיוב מזונות דאשה, אם הוא מחיובי האישות או חוב ממון, ואימת שעת החיוב בנשואין או בכל יום, והסתירות בזה אם מתורת סילוק או מחילה, עי' אשר לשלמה תנינא סימן כא.

פרקונה ופירות אם התקנות תלויות זה בזה, עי' פלוגתת הראשונים בר"ן סו"פ האשה אם יבם אוכל פירות, ובחי' הגרב"ב שם. ועי' רי"ף וראשונים בגיטין יז דקי"ל כמ"ד דיש לה פירות עד נתינה מדחייב לפדותה עד הנתינה, וע"ע באחרונים גבי מורדת לאחר י"ב חודש דאין לה פדיון אם מ"מ הוא אוכל פירות. וכן בדין מורד על אשתו. וע"ע רי"ף לקמן נב (לגי' הרא"ש) דיורשים דאין חייבים לפדות אין להם פירות, [וצ"ל דכל הס"ד דיאכלו פירות היינו רק משום דקיימי תחת מורישם לפדותה, וזהו שכ' דכיון דקי"ל דפטורין מפדיון פשיטא דל"ל פירות]. וע"ע בשו"ע עח ה דבהדירה דחייב לגרשה קי"ל כר"י לקמן נב דאינו פודה, ובבית יעקב שם דמוציאין ממנו כל הפירות שאכל אחרי הנדר, והיינו דכל דאינו חייב בפרקונה אין לו פירות. ובאבנ"מ שם ג באשת כהן שנשבית ונאסרה עליו ונשבית פעם שניה, דכיון דנאסרה עליו משביה ראשונה דוחייב לגרשה תו אין לו פירות, וגם אין לה פדיון שני.

חיוב פרקונה גובה ממשעבדי, כן מבואר מסוגית הגמ' נב גבי יורשים, דאי לאו דלא קרינא ואותבינך לאינתו היו חייבים. ואם דינו ככתובה דדוקא ממקרקעי או אפילו ממטלטלין עי' הפלאה סו"ס עח.

קבורתה תחת נדוניתה, ובתוס' נצ"ב, והוכיחו מארוסה, עי' לקמן נג א דלא נתנה כתובה לגבות מחיים, ועי' בית יעקב צ ו לבאר ההבדל בין חוב דמנה ומאתים לנצ"ב.

ובעיקר חיוב הקבורה, עי' בית יעקב קיח (ולקמן נג) דאינו רק חיוב אקרקפתא דבעל לקוברה, אלא נכסיו משועבדים לכך, ובזה הוא חלוק מקרוב דעלמא, דאין החיוב על נכסיו.

מסירה לרשות הבעל

א. עד שתכנס לרשות הבעל לנשואין וברש"י. עי' ביהגר"א נה ט דלמד מכאן גדר החופה, דעיקרה הליכתה עם החתן לביתו לשם נשואין, שמראה שהיא ברשות בעלה, עישה"ט. והביא גם מדברי רש"י בע"ב ד"ה הא סתמא.

א. רש"י במתני' ד"ה לעולם. וזכאי בה בכל זכות אב בבתו. עי' הגרע"א דאינו מדוקדק. דלהפרת נדרים מהני מסירה. וגם מציאתה אינה של אב שאינו זנה מהגעת הזמן. [ודקדק בלשונו דאינו של האב, ולא כ' דהוי של בעל, דזה אינו מוסכם, עי' ריטב"א נז דבהגעת זמן מציאתה ומעש"י שלו, אכן הרא"ה לקמן קז ב פליג, וכן האו"ש י מאישות יט דקדק מהרא"ש יבמות מא דבאינה תחתיו ל"ל מעש"י. ובח"מ סא ב נקט דהוי של בעל ובקו"א להמקנה שם השיגו. ועי' פ"ת וגליון הגרע"א סי' נו. וע"ע תורי"ד בסוגיין דנקט דמציאתה מעש"י וירושתה תלוי בפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה. (ומבואר ב' חידושים, דלמשנה ראשונה דאוכלת בהגעת זמן לא משום דנסתלקו החששות, אלא דעביד לה כאשתו לכל דבר ואפילו לתרומה וכל' התורי"ד, ועוד חידוש, דההפקעה דמשנה אחרונה אינה רק כלפי אכילת תרומה ומשום החששות, אלא בעיקר האישות. ועדין צ"ב, דבשלמא מציאה ומעש"י הם תחת המזונות ושייך לומר דגדר ההפקעה במשנה אחרונה דאינם מזונות דאישות אלא מזונות בעלמא, אבל ירושה אין לה שייכות למזונות, ועכצ"ל דהנדון אינו רק בגדר המזונות של הגעת זמן אלא בעיקר האישות). אלא דנקט הגרע"א בפשיטות דמ"מ לא תהא המציאה לאב, דהוא אינו זנה. וצ"ל דהיינו לשיטת רש"י דלעיל דמציאתה לאביה משום איבה דמזונות. דלהתוס' שם הוא משום איבה דקדושין. אכן עי' בהפלאה שם דטעמא דהתוס' לא שייך בארוסה].

ב. מסר האב לשלוחי הבעל. רש"י בכל דוכתי כשמזכיר מסירה כותב "מסירת שלוחים", (בסוגיין, מט א, נג א), ולכאו' מ' דנקט דלא שייך מסירה לבעל אלא לשלוחים. וצ"ת. אך ברמב"ם ובשו"ע נז מפורש להדיא דמסירה היינו לבעל או לשלוחיו. וכ"ה במאירי בסוגיין ובש"ג בשם הריא"ז, וכ' המאירי דנקט מסרה לשלוחיו וכ"ש מסירה לבעל עצמו.

ועיקר דין השליחות במסירה עי' הפלאה דנקט דבעי עדות קיום על השליחות, ובשעורי הגרש"ר כ' להשיג, יעו"ש. וע"ע באבנ"מ תשובה טז דע"כ איירי בשלוחים גדולים דאין שליחות לקטן, ובדברי הגרע"א תנינא קו דנשואין איתנייהו בשליחות דהרי מהני מסירה לשלוחים, ומ' דנקטו כההפלאה דבעי גדרי שליחות. ועי' באו"ש (?) מש"כ בזה.

ג. בפלוגתא דרב ורב אסי עי' רש"י ותוס' אם תלי בסמפון או בשמא תשקה, ושיטת הרמב"ם כרש"י דאף למשנה אחרונה כ' הטעם שמא תשקה, ועי' מש"כ בישוב שיטה זו הרשב"א לקמן נח, והפנ"י וההפלאה בסוגיין. ובאבני מילואים תשובה טז ובזכר יצחק סי' לא.

ומבואר ברש"י דחשש סמפון מהני רק לאוסרה בתרומה, אבל לא לענין טומאה והפרת נדרים, ועמדו בזה האחרונים, עי' מהר"ם שיף ופנ"י, ולענין טומאה, דאיירי לאחר מיתתה, י"ל עפי"ד תוס' יבמות נו א דמקפיד דוקא אם יודע לו בחיים, ובהפלאה כ' עוד עפי"ד תוס' לקמן עב ב דהחשש בסמפון היינו אם יקפיד הבעל, אך אם לא הקפיד מקודשת. ולענין הפרת נדרים עי' פנ"י דתירץ דשייך ע"ד בעלה נודרת גם אם ימצא בה סמפון.

עי' אבנ"מ תשובה טז דנחלקו הראשונים (תוס' קידושין מה ורשב"א יבמות נז) בחופה כל דהו דאין בה קנין נשואין אבל נסתלקו החששות אם אוכלת בתרומה, או בעינן דוקא חופה שקונה לנשואין, דלמשנה אחרונה לא חילקו בין ארוסה לארוסה, וכתב דבזה תליא יסוד פלוגתא דרב ורב אסי, דלרב מוכח דלא תליא בנשואין אלא בחופה כל דהו דנסתלקו החששות, ומשא"כ לרב אסי. ויישב בזה הסתירות בתוס', דלהלכה פסקו בזה כרב, ודבריהם בקדושין לר"א. [ויש לדון, דמרב לא מוכח אלא לאידך גיסא דלא סגי בנשואין ובעינן דיסתלקו החששות, אבל מנ"ל למילף דיהא די בחופה כל דהו בלא נשואין, והאבנ"מ הבין דהנדון אחד האם בנשואין או בסילוק החששות].

ד. בשיטת שמואל דלירושתה, נחלקו הראשונים דלרש"י ולהר"ן היינו דמסירה לא הויא כחופה אלא לענין ירושה. [ועי' היטב בבית יעקב דמ' דיש קצת פלוגתא ביניהם], ודעת תוס' דשמואל סבר כרב דלכל מילי הוי כנשואה. ובשיטת הר"מ (והשו"ע נז) השעה"מ נקט דדעתו כהתוס', אכן הב"ש נז א ובאבנ"מ סוף תשובה טז נקטו דסבר כרש"י, עי' חזו"א אהע"ז סג ט.

ועי"ש עוד בב"ש ג' נפ"מ בפלוגתייהו, א. דלרש"י ודעימיה דלא חל קנין ע"י המסירה יהא אסור לבוא עליה בשבת אחר המסירה, דנמצא דבביאה הוא קונה אותה לנשואין, ומשא"כ להנך דמסירה כחופה כבר קנאה במסירה. ב. לענין אלמנה דלית לה חופה, דלתוס' ל"ש בה אף מסירה, ומשא"כ לרש"י שייך בה מחילה על ירושתה. ג. לענין מסירה בנדה, דאי מסירה כחופה תלוי בדין חופת נדה, ומשא"כ לרש"י. [עי' בב"מ שהשיגו איך תועיל מחילתה להפקיע ירושת אביה]. [ועי' הגרע"א תנינא קו עוד נפ"מ בפלוגתייהו אם מועיל תנאי בנשואין, דבעינן מילתא דאיתא בשליחות ולדעת התוס' כיון דמסירה כחופה א"כ אשכחן שליחות בנשואין].

ובדעת רש"י דלירושה בלבד משום מחילה, לכאו' ל"ש ה"ט אלא בנכסי צ"ב, ולא בנכסי מלוג שלה, אך מפשטות דברי שמואל דלירושתה מ' דאין חילוק בזה, וכן מסתימת הרמב"ם והשו"ע (להב"ש דסברי כרש"י) עי' מש"כ בזה המקנה בקו"א בסי' נז, ובחזו"א אהע"ז סג ט. [ובפרט צ"ב להאבנ"מ דבנצ"ב לא מדין ירושה אלא שלא הגיע הזמן כשמתה, דא"כ ב' חידושים הם, בנצ"ב כל החידוש הוא רק דלת"ק דר"נ דדעתו של האב להתחייב דוקא ע"מ לכונסה סגי במסירה משום קירוב נשואין, אבל מה שאין מחזיר כשמתה אינו נובע מזכות ירושתה, ועוד חידוש בנ"מ דע"י מסירה דינו לרשת אותה. ולהגרע"א הנ"ל מז ב דכ"מ שיש לו זכות לרשת אותה אמרינן דאדעתא דהכי לא נתחייב, א"ש. אבל בדברי האבנ"מ ל"ש גדר זה, דהרי הוא כתב כן לבאר שיטת ר"נ דזכה באירוסין אף דאינו יורש].

וע"ע הפלאה לעיל מז והגרע"א בדו"ח בסוגיין דתמהו על רש"י דטעמא דמחילה לא א"ש לפירושו בסוגיא דלעיל מז, דלרבנן דר"נ דמי להך דראב"ע, דאפילו בנכנסה לחופה ולא נבעלה מבע"ל בגמ', ועי' תירוץ החזו"א אהע"ז סג י. ושם סוס"ק יא.

ובישוב שיטת רש"י מקו' תוס' דהא ילפינן מתנא דר"י, כתב הב"י יו"ד רלד דהילפותא מהני דיצאה מרשות האב לענין הפרת נדרים וחנק, אבל מ"מ לא נכנסה לרשות הבעל מה"ת, ואף הוא א"י להפר. וכן נקטו הראשונים בדעתו, עי' ריטב"א בביאור הילפותא דתנא דבי ר"י. וכ"ה שיטת הטור יו"ד רלד כרש"י דע"י מסירה יצאה מרשות האב ואף הבעל א"י להפר. [ובתשובת הגרע"א תנינא קו הביא דעת המגיני שלמה דפירש דעת רש"י והטור דמה"ת הוי כחופה אלא דא"י להפר משום חשש סמפון, והשיג עליו]. ובשו"ע הובאו ב' הדעות, עי"ש בביהגר"א דתמה על שיטה זו דמהא דקאי הכתוב באלמנה וגרושה מ' דבזמן שהיתה מסורה היה הבעל מיפר וכהתוס'.

ובדעת התוס' עי' מקנה בקו"א נז א דמשו"ה דקדקו בלשונם דמטמא לה מדאפקה רחמנא מסקילה לחנק, ולא כ' מהפרת נדרים, דהתם י"ל כרש"י דלא למדנו אלא דיצאה מרשות אב, אבל לענין סקילה לא סגי ביציאה מרשותו, דהא יתומה נמי דינה בסקילה, וכדלקמן בתוס', וע"כ דנתחדש בזה דבמסירה נכנסה לרשותו של הבעל.

וע"ע בית יעקב בסוגיין דלרש"י והר"ן דמסירה אינה כחופה, לא רק דאינה ברשות בעל אלא גם לא יצאה מרשות האב לענין כסף קידושיה ומעש"י, ורק לענין חנק והפרת נדרים. והוכיח ד"ז מהא דלא מפרשינן דברי ר"ל דלכתובתה היינו דנדונית כנשואה לענין דאם נתגרשה הכתובה שלה ולא של אביה. ומפורש כדבריו ברשב"א בסוגיין, דלשמואל מעש"י לאב אף אחר מסירה, אף דלהפרת נדרים ולענין סקילה יצאה מרשותו.

לדעת תוס' דלשמואל נמי מסירה מהניא לכל מילי, עי' מהר"ם שיף דא"כ היינו דרב, ועי' מקנה בק"א נז א דמהסוגיא נח א דאיכא חשש סמפון במסירה אפי' למשנה ראשונה דמהני בדיקת חוץ ואוכלת בהגעת זמן ע"כ מוכח דבמסירה אינו מתחייב במזונות, והיינו דאיכא בין שמואל לרב, דלשמואל דוקא לענין איסורים ילפינן מחנק והפ"נ, ולרב לכל מילי הויא נשואה, אפילו לממונות.

ה. למ"ד מסירה כחופה, עי' ב"ש נז א הגדר דהוא מתורת הבאה לביתו, וכ"ה בבית יעקב לעיל ב א דהבאה לביתו ממש לכו"ע מהניא ופלוגתא דסוגיין אם המסירה לחודא חשיבא כהבאה לביתו, ועפי"ז כתבו דבאלמנה דל"ל חופה ה"ה דלא מהני מסירה. [וכ"כ בסידור דה"ח הובא בפ"ת סי' נה ב]. אכן בט"ז נז ד כתב דהרמ"א השמיט הא דבאלמנה ל"מ חופה משום דמנהגינו שהחתן הולך עמה מהחופה לבית הנשואין, והליכה זו קונה מדין מסירה. (ומשא"כ בדורות הראשונים שלא היו עושין חופה על כלונסות, והיא באה מעצמה אליו, דל"ה מסירה, דרק כשהוא הולך עמה), הרי דמסירה עדיפא מחופה. וע"ע חזו"א אהע"ז סג יח שמצדד בזה.

ומסירה בנדה דאינה ראויה לביאה, עי' ח"מ סא דלא עדיפא מסירה מחופה גופה. (וכ"ד השואל בתשו' הרא"ש שם), וב"ש נז א, וע"ע בית מאיר דכ' דלרש"י מסירה מתורת קירוב נשואין וא"כ ל"מ בנדה, אבל בר"מ ושו"ע מ' דהוא מתורת הכנסה לרשות וי"ל דמהני אפילו בנדה. ועמש"כ בזה החזו"א אהע"ז סג יא ויח.

עי' בית יעקב לעיל ב א דהק' לדעת ר"מ דחופה הוא יחוד מסוגיין דאיכא למ"ד מסירה כחופה, ולא מסתבר דבהכי פליגי. ותירץ דלא שייכא מסירה אלא כשהאב מוסר בתו ולא כשהיא מוסרת עצמה, [עי"ש הביאור דע"י מסירת אב ביד הבעל לכפותה לביאה וע"כ היא כנשואה ומשא"כ במסירת עצמה, ועי' הגרנ"ט ריש מכילתין בביאור החילוק]. ובחזו"א אהע"ז סג יח כ' לצדד דבאלמנה ליכא מסירה דהוי כהלך האב עמה כיון דהיא עצמה ברשות עצמה, אך סיים דברמב"ם ובשו"ע נז מפורש דאיכא מסירה באלמנה. [ומזה סתירה גם לתי' הב"י]. והגרנ"ט בריש מכילתין כ' לתרץ דבנשואין איכא תרי מילי קנין הנשואין ודיני האישות, ואה"נ מסירת עצמה נמי מועלת, אבל רק לקנין הנשואין, ולזכותי האישות הוא דסבר הרמב"ם דבעינן דוקא יחוד. ועצם היסוד דחלוקין הן זמ"ז עי' בבית מאיר סא דחופת נדה להרמב"ם מהניא להיתר ביאה לכשתטהר אבל לא לקנייני הנשואין. ועוד אשכחן דעת המ"מ דאפילו אי ביאה נשואין עושה היינו רק ליורשה וליטמא ולהפ"נ אבל לא להיתר ביאה, עי' שערי חיים קדושין לא.

ו. דין נכנסה לחצר לנשואין, אי הוי חופה גמורה אף לתרומה, עי' רש"י ד"ה בד"א, וב"ש נז ב דייק מדבריו דמהני לגמרי, ובפנ"י נחלק וביאר דמשום דהוי בדרך לא הוי חופה גמורה, וכ"כ בביהגר"א נה ט, וכ"ה בשעה"מ בשם אחד מן הראשונים הובא בחזו"א אהע"ז סג כא. ועי' תשובת הרא"ש שבב"י נז דמבואר כהב"ש. וע"ע רשב"א דמ' דבנכנסה סתמא, אף דהוי חצר שלו, א"ש דאינה אוכלת, ובהכניסה להדיא לנשואין הוקשה לו.

קו' הגרע"א מאשתני גופה.

אחרונים דדינה כבעולה לכל דבר לתוס' ואפילו לענין קנס.

מזונות בניו

עד גיל ו' חיוב וכופין, ועי' רא"ש בסוגיין בשם מהר"ם מרוטנבורג דאפילו ביש להם להתפרנס משלהם דומיא דמזונות אשתו, [ובר"ן סו"פ מציאת האשה דהחיוב הוא מתורת מזונות אשתו, ונפ"מ במתה דלא מחייב, אך להלכה הראשונים פליגי, עי' ד"מ עא דמוכח מדחייב הרא"ש בתשו' והריב"ש בבא על הפנויה, והגרע"א לקמן סה ואבנ"מ עא דהרי"ף והרמב"ם חייבו אפילו באופן דאין לו חיוב מזונות לאשה. וכ"מ עוד מד' הרא"ש בסוגיין דהנדון הוא כשיש להם נכסים ולא כשיש לאם נכסים]. וחיוב זה הוא דוקא בחיי האב ולא לאחר מותו, כן דייק המהר"ם לובלין בתשו' מהראשונים, הובא להלכה בח"מ עא. ועי' הגרע"א לקמן סה דלדעת הר"ן דהחיוב מתורת מזונות אשתו יש לדון דהיתומים יהיו חייבים כי היכי דחייבים במזונות אלמנה.

ולאחר גיל ו' תקנת אושא לחייב וכופין, ומסקינן דלית הלכתא כוותייהו, אלא רק מכלימין. ובטור קיב ובמ"מ דהחיוב עד ו הוא גם תקנת אושא. ועי' תשו' מהר"ם לובלין דב' תקנות הוו, ובראשונה הלכתא כוותייהו. ובאבנ"מ עא ג דר' אילעא חידש דהתקנה היתה אף ביותר מו' ולית הלכתא כוותיה, דתקנו רק עד ו'. וא"כ מבואר מדבריו דלר' אילעא גדר התקנה ביותר מו' הוא כמו פחות מו', ונפ"מ דאפילו ביש להם להתפרנס. ולפ"ז הא דלית הלכתא כוותייהו לא רק לענין הכפיה, אלא אף לענין עיקר החיוב, דלדידן כל המצוה היא מתורת צדקה ודוקא באין להם משלהם, וכ"כ לדינא הב"ח וב"ש עא. עי"ש בב"ח דדקדק כן מהא דמכלימין אותו דמניחם בלא פרנסה. [ול' השו"ע זנן כתקנת חכמים, ובביהגר"א ב כ' דצ"ע, ולהנ"ל כוונתו דמלשון זה דייק המהר"ם מרוטנבורג בפחותין מבני שש דחייב אפילו ביש להם, (עי' ט"ז ביאור הדקדוק), והרי בלמעלה מו' אין דין זה. וע"ע בית יוסף דהעתיק את הגמ' של תקנת אושא על דברי הטור דמצוה לזון, וכבר תמה עליו המהר"ל מפראג בסוף הטור. ותירץ המהר"ל ובב"מ דכונת הב"י והשו"ע רק לדמות לתקנת אושא לענין דהמצוה היא עד שיגדלו, אבל לא דהחיוב הוא מתקנת אושא].

ולדידן דמשום מצוה, ואפילו בלא אמיד, צ"ל דגדר המצוה מתורת צדקה, דמבואר ביו"ד רנא וש"ך ד דרשאי לזון מן הצדקה ואינו חשוב פורע חובו מן הצדקה, ועי' ש"ך רמט ג דאפי' ממעשר, דהרי זה הוי צדקה. ואף הט"ז רמט א דנחלק וסבר דאין אדם רשאי להוציא מעות מעשר שלו על מזונותבניו הקטנים מעל גיל שש, היינו רק הלכה בדין מעשר, דכיון דהיה נותן בלא"ה אינו רשאי ליתן ממעשר. כ"כ בדרך אמונה פ"ז מתנו"ע בשם האחרונים. ועי' אג"מ יו"ד ח"א קמג [ועי' פרי יצחק ח"ב כז שהשיג על הט"ז מדברי הראשונים].

ובע"א נחלקו ר"מ ור"י אי מצוה בבנים וכ"ש בבנות או להיפך, ועי' הגרע"א בדו"ח דנפ"מ באין לו די לשניהם. ועי' לקמן סז א בבאו יתום ויתומה להתפרנס, [פרש"י ממזונות של צדקה], מפרנסין קודם את היתומה. ואולי סברי הנך תנאי דהמצוה לא מתורת צדקה. אך יעוי' ברמב"ם י מתנו"ע דהזן בניו כדי שיעסקו בתורה ובנותיו כדי שילכו בדרך ישרה הרי"ז בכלל הצדקה, וע"כ הכונה דמשום דעוסקין בתורה והולכים בדרך ישרה אין בידם לפרנס עצמם ולכן הוי צדקה, וא"כ גם בדעת התנאים י"ל כן. וצריך לחלק בין המצוה שעל האב לפרנסה מקופה של צדקה. [אולם יעוין בשטמ"ק בשם הרשב"א לקמן דע"כ איירי בכסות ולא במזונות, דתנן בהוריות דהאיש קודם להחיותו. אכן בב"י רנא וש"ך כ' דמזונות לא הוי כמו להחיות].

ול' הטוש"ע דהמצוה עד שיגדלו. ותמה הדרישה הא בגדולים שייך נמי דין צדקה, והם קודמים מדין קרוב קודם. ועי' ב"ש עא ג דתירץ הדרישה דעד שיגדלו אין בידם לפרנס א"ע ומשא"כ כשיגדלו. עוד תי' הב"ש בשם רבינו ירוחם דעד שיגדלו עדיפי משאר קרובים, ומשא"כ לאחר שיגדלו. ותמהו ההפלאה והבית יעקב הרי מבואר בה' צדקה דבנו הגדול קודם לשאר קרובים. ותי' הבית יעקב דנפ"מ דהבן הקטן קודם לבן גדול. ובהפלאה כ' לחדש דכשמוציאין בכפיה ליכא דין קדימה לקרובים, [עי"ש טעמו דלא שייך כפיה כלפי דין קדימה של קרוב, דכח הכפיה משום הלאו כמש"כ התוס' וא"כ דוקא כשאינו נותן כלל צדקה]. ובמחנ"א צדקה א פירש בדעת הרי"ו דבעלמא אין כופין על קדימה של קרוב, ורק בקטנים. ועי"ש דדעת הרשב"א בתשובה דיש דין כפיה גם על דין הקדימה של הקרוב.

כפיה בצדקה

א.תוד"ה אכפייה. הק' דמתן שכרה בצדה. ומבואר דהכפיה רק מתורת כפיה על המצוות. עי' קצוה"ח רצ ג דהק' דלדעת הכס"מ דיש שעבוד נכסים בחיוב צדקה, א"כ י"ל דהירידה לנכסיו מחמת השעבוד. ועי' ריטב"א ר"ה ו דהכפיה בצדקה מפני שחייב עצמו ונכסיו, וכשם שכופין אותו לפרוע חוב מה שחייב להדיוט. וזה כדעת הקצוה"ח דהכפיה מדיני הממון. [אך עי"ש בריטב"א דזה נלמד מקרא דועשית אזהרה לבי"ד שיעשו ויכפו על נדרי צדקה, וצ"ל דזה גופא חידוש הכתוב דנעשה מחוייב ומשו"ה כופין. ומ"מ יש לומר דדוקא בנדרי צדקה נעשה מחויב מדין אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, וכהנך דסברי דאפילו בעניים אמרינן כן. אכן יעוי' בריטב"א בסוגיין דכופין על צדקה מקרא דועשית ולא דוקא בנדרי צדקה אלא בכל צדקה, דגלי רחמנא בצדקה שהוציא מפיו וה"ה לכל צדקה מפני מחסורם של עניים. ועי' הג"ר ראובן נדרים ז דהכונה דנדרי צדקה מהני לעשותו מחוייב בחיוב צדקה על מה שנדר]. ומבואר מתוס' והראשונים דלא תי' כן דסברי דליכא שע"נ בצדקה, והטעם עי' קה"י ב"ב ח דהוי ממון שאין לו תובעים. [ושאני מפדה"ב דיש בו שעבוד אף דשייך ביה נמי ה"ט, יעו"ש הטעם].

וברמב"ם מבואר דנשתטה יורדין לנכסיו לצדקה, ושוטה לאו בר מצוה הוא, וע"כ דהכפיה מדיני הממון, וכמש"כ הכס"מ בביאור דברי הרמב"ם דנשתעבדו נכסיו. ועדין צ"ב, דכל השעבוד הוא מחמת חוב המצוה, ושוטה דלאו בר מצוה תו אינו בכלל החיוב, וכבר עמד בזה המחנ"א צדקה א. וע"ע קה"י חגיגה ב בשם החזו"א שתמה מ"ש שוטה מקטנים דמבואר בגיטין נב דאינם בכלל חיוב צדקה. ועוד תמה הקה"י דאם שייך דין ממון אף בלא המצוה מה שייך לפוטרו מצדקה בהך דפרוטה דרב יוסף.

ב. במהרי"ט קכז הוכיח מהתוס' דע"כ עלתה לו המצוה אפילו שלא לרצונו, דאם לא עלתה המצוה למה יכופו. ומדמה לסלע שנאבדה ממנו ומצאה עני, עי"ש דמזה למד דיתום שהיה חולה והאפוטרופוס עשה לו צדקה שלא מדעתו, דיש לו זכות הצדקה שתגן עליו. עי' בס' אשר לשלמה ח"ג (?) מש"כ בזה. ובחי' אמו"ר שליט"א בעניינא דלא תאמץ.

ג. תירוצם דבדברים, עי' ר"ן דתמה מ"ש מלא אמיד, ועי' מהרש"א ומהר"ם שיף דהכא מיסרים אותו דמבטל מצוה דצדקה אלא שאין כח לכופו בממון.

ד. תירוצם דמחמת הלאו. צ"ב דהא דבמתן שכרה אין כופין הוא כדכ' רש"י חולין משום דלכך נתפרש בתורה מתן שכרה, לומר לך דאם לא תקיימנה זהו העונש, וא"כ מה אכפת לי שיש גם לאו. עי' חי' הגרש"ר ב"ב י בשם הגאון רא"ב קמאי דיש אופנים דיש רק עשה ולא לאו, ורק בזה הוא דגילתה התורה. וביאר בזה שיטת הרמב"ם דדוקא בפניו כופין, דהבי"ד גבאי צדקה וכיד עניים וכשתובעין ממנו הוי כמו שהעני תובעו וקאי בלאו, ומשא"כ שלא בפניו דליכא לאו. והגרש"ר שם השיג דל"מ כן ברמב"ם ובתוס'.

וע"ע שם אות ב בביאור התוס', דאין הכונה דבדין כפיה על המצוות המוטל על הבי"ד יש חילוק בין ל"ת לעשה, אלא דאיכא דין אחר של כפיה, לאפרושי מאיסורא, והוא מסור לכל אדם כמבואר במשובב ג, וכשעובר בלאו שייכא אפרושי מאיסורא ולא במבטל עשה, כמש"כ המשובב שם. עי"ש דהביא כן מהחוו"ד קסא, דכתב דנחתינן לנכסיה בצדקה ולא בריבית, דהכפיה בצדקה משום אפרושי מאיסורא מכח הלאו כהתוס', וע"כ גם יורדין לנכסיו, ומשא"כ בריבית שכבר עבר הלאו. [ועי"ש עוד באריכות דלפי"ז יש ליישב קו' האחרונים מלאו דהשבת העבוט]. ולפ"ז כוונת התוס' דמתן שכרה בצדה הוא רק הפקעה בדין הכפיה של הבי"ד, אבל דין אפרושי מאיסורא כדקאי קאי, דעלינו לעשות הכל למנוע העבירה.

.

ה. ע"ע בחי' הגרש"ר שם בענף ב דתמה ע"ד תוס' מה שייך כפיה על המצוה, הרי סו"ס לא יזכו הענים בממון ולא תתקיים המצוה, [דהגרש"ש ביאר החילוק בין כפיית בי"ד לפרעון חוב מצד כפיה על המצוות (דלקמן פו) להרמב"ן דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, להא דאין כופין על מצוה דהשבת ריבית, דבחוב כשיגיע הממון ליד הלוה יזכה מצד עצם חוב הממון, וכמו דזוכה בתפיסתו, ומשא"כ בריבית דליכא חוב ממון ולא יזכה בו, לא שייך כפיה מדין עד שאתה כופהו בגופו, דלא תתקיים המצוה], דבצדקה הרי ליכא חוב ממון דומיא דריבית, [יש לדון דאפילו להראשונים דליכא שעבוד נכסים ובעינן לדין כפיה על המצוות, מ"מ חוב ממון מיהא איכא. אך אכתי יקשה בנדרי צדקה, דאי ליכא דין אמירתו לגבוה כלפי עניים ליכא חוב ממון אלא מצוה בעלמא של נדר], ומה יועיל הכפיה על המצוות איך ייעשה הממון של העניים. ובשעורי הגרש"ר ב"ב שם מצדד די"ל דהמצוה תתקיים אפילו אם לא יזכו בממון, דדי במה שיש להם צרכיהם מממון שלו.

ו. עי' הפלאה קו"א עא דכתב דלפי"ד התוס' אין דין כפיה על קדימה של קרוב בצדקה, דכח הכפיה רק משום עבירת הלאו, וכשאינו מקדים הקרוב אלא נותן לאחר אין עבירת הלאו. ועי' מחנ"א צדקה א דנחלקו בזה הרשב"א בתשובה והרבינו ירוחם אם כופין על קדימה של קרוב. [ועי"ש במחנ"א דכתב דלמ"ד דנחתינן לנכסיה בשביל צדקה, ה"ה דמי שהלך למדנה"י דנרד לנכסיו בשביל מזון בניו, ולא מהני הא דעושה צדקה בכל מקום שהוא, דהרי יש קדימה לבניו וכופין על הקדימה. ומבואר דהבין בשיטה זו דלא רק דמלכתחילה קודם שנתן כופין אותו לנהוג כדין ולהקדים קרוביו ושלא ליתן לאחרים, אלא אפילו אם כבר נתן לא הועיל לו ושייך לכפותו על הקדימה].

ז. הבית יעקב הק' מה שייך פרוטה דר"י כיון דאיכא נמי לאו. וצ"ב די"ל בפשיטות דהלאו תוצאה מחיוב העשה, וכשמיפטר מהעשה לא קאי בלאו. ודברי התוס' הם רק לענין הכפיה, דהעשה קיים אלא דאין כח לכפותו מצד העשה ע"ז מהני דאיכא נמי לאו. [ואולי סבר דאם באנו לומר דהלאו תוצאה מן העשה, הרי הגדר דהלאו בא לאסור ביטול העשה, וא"כ לא שייך בו כפיה יותר מן העשה. ומוכח מד' התוס' דאינו תוצאה מהעשה, אלא צדקה יש בה עשה ולאו, ושפיר הק' הב"י דעוסק במצוה אינו מתיר איסורים. ועדין קו' צ"ב, דאין צ"ל דהגדר דהלאו בא לאסור ביטול העשה, אלא דהלאו מיתלא תלי בעשה, דרק במקום דמחוייב בעשה דצדקה נאמר לאו דלא תאמץ, אבל כשאינו מחוייב לא נאמר הלאו]. שו"ר שכ"כ לתרץ האו"ש פ"ג יו"ט, ועי' קו"ש ב"ב מח.

ח. בעיקר הקו' מ"ט כופים, עי' הגר"ח בכתבים (הנדמ"ח, בסוף הספר עמ' 22, והוא משיעורי ב"ב הנדמ"ח) דבצדקה נכלל בחיוב לראות שאחרים יתנו, וא"כ הכפיה אינה כדי שיקיים האדם את חובת הצדקה המוטלת עליו, אלא היא משום החובה המוטלת עליהם לראות שיתנו צדקה, ובזה ל"ש הכלל דמתן שכרה בצידה.

דברי הר"ן בסוגיין

א. הוכיח מנשתטה דיורדין מיהא בפניו. תמוה, דלקמן מסיק דדין נשתטה אפילו בלא אמיד ומשום האומדנא דהיה ניח"ל, וא"כ מנ"ל דכופין, דילמא בנשתטה משום האומדנא. וכבר הק' כן בתרועת מלך ר"ה סי' ב, והניח בקושיא.

עוד תמוה, דלכאו' החילוק בין בפניו לשלא בפניו הוא כמו שביאר הקצוה"ח לט סוס"ק א, רצ ג, דהכפיה מדין כפיה על המצוות ומטעמא דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, וע"כ לא שייכא כפיה אלא בפניו, [וכמבואר בר"ן לקמן צא, דלמ"ד פריעת בע"ח מצוה יורדין לנכסיו משום עד שאתה כופהו ודוקא בפניו], וא"כ בנשתטה, דחשוב שלא בפניו כמבואר להמדקדק בלשון הר"ן, למה יורדין לנכסיו, הא ל"ש ביה כפיה, והסברא דיוצא שלא לדעת ל"מ מידי כלפי כפיה, וא"כ מניה וביה מוכח דמחמת האומדנא יורדין.

בסו"ד, העמיד הברייתא דהלךבלא אמיד דלא כהרמב"ם, וצדד דלפ"ז באמיד ירדו לנכסיו אפילו בהלך, ותמוה, הרי רק מדין צדקה, וכבר הסיק דאין יורדין שלא בפניו. וגם בתחלת דבריו דכתב דאין יורדין שלא בפניו כדקתני בברייתא דהלך דאין עושין דבר אחר כתב בלשון "אפשר" ותמוה הרי מוכח כן מהברייתא. כן תמה הבית מאיר עא.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_

שיטת הרמב"ם דכפיה דוקא בפניו, קצוה"ח דמדין עד שאתה כופהו בגופו, ולכן דוקא בפניו. מחנ"א דבהלואה יורדין שלב"פ רק משום נעילת דלת, ולא שייך כן בצדקה. הגרא"ב קמאי דבפניו נוסף הלאו, דבי"ד יד עניים והו"ל כמו שהעני תובעו.

\_\_\_\_\_\_\_\_

החילוק בין נשתטה להלך, כס"מ דעושה צדקה בכל מקום שהוא, [ומחנ"א דסו"ס מבטל קדימת הקרובים]. וכ"ה בריטב"א לעיל מח. ועי' בית יעקב בסי' ע דלדבריהם זוהי כונת הגמ' דשאני יוצא לדעת מיוצא שלא לדעת, דביוצא לדעת עושה צדקה בכ"מ שהוא.

כותב כל נכסיו לבנו

גדר התקנה בסוגיין לרש"י, עי' רמב"ן ורא"ה דאפקוה מדיניה ושויוה כיורש, ומ' דזה גופא דמתנה לבנו אינה כמכר ולא הוי כמשעבדי הוא רק משום תקנה ולא מן הדין, ומהגרע"א בדו"ח מ' דמתנה אינה כמכר מעיקר הדין, ומ"מ בעינן לתקנה משום הסברא דנטרח לדידיה ולדידה. ובגהש"ס לקמן נד הק' סתירה מרש"י, ועי' בהפלאה דלק"מ דאנן קי"ל דלא כתקנת אושא, וא"כ גם מתנה לבנו אינו גובה. והגרע"א לשיטתו דהא דמתנה לבנו אינו כמכר הוא מן הדין ולא בעינן בזה לתקנת אושא.

וע"ע שיטת הרשב"א בסוגיין דמשום אומדנא דלא נתן אדעתא דהכי.

וע"ע הגרע"א תשו' קכט דפלוגתא בראשונים, דלהמרדכי תקנו דמתנה לבנו תהא כירושה, [יעו"ש בסו"ד דלא ממש ירושה, אלא כי היכי דגובה מיורשים משום שעבוד ה"נ יגבה ממתנה לבנו. וכ' נפ"מ לדינא דמקנה לבניו מהני להבריח מחלק חצי זכר], ולהרא"ה והראב"ד חשו הרבה לתקנת מזונות, והחמירו דתזון מהבעל של הבת וכ"ש מהבנים. [ולמסקנא דב"ב, גדר התקנה בבעל דשויוהו כיורש, ול"ש כן בנותן לבנו].

מסקינן דלית הלכתא כתקנת אושא. עי' מרדכי דהיינו דהוא אינו ניזון, אבל אשתו ניזונית. ויל"פ החילוק דמזונות דידה מן הדין היה גובה ממשעבדי אלא שהפקיעו מפני תקוה"ע, ובזה קי"ל כוותייהו דממתנה לבנו לא הפקיעו, [ובעינן בזה לתקנה, דמעיקר הדין לא פלוג ובכל גווני אינו גובה ממתנה, ורק בתקנה חידשו דבבנו דלא עבד ליה נח"ר גובה], וכן ביאר הגרע"א הנ"ל בטעמו, אבל מזונות דידיה צריך לחדש את עיקר הנתינה, ובזה לא קי"ל כוותיהו. [ולפ"ז מבואר מהמרדכי דמזונות דאשה מעיקר הדין היה גובה ממשעבדי, ודלא כהדרישה דלקמן]. ועויל"פ החילוק דכיון דהוא נתן המתנה לא חסו עליו ומשא"כ כלפי מזונות של אשתו.

בתוס'

דנו אם מתנה כמכר לענין התקנה דאין מוציאים ממשועבדים. מ' דהוא ספק מסויים במזונות, אבל במלוה ע"פ פשיטא להו דמתנה כמכר, וכ"מ מדבריהם לקמן דחזינן דאלים כח מתנה מיורשים לענין מע"פ. ומבואר כן בפנ"י, דכ' דזהו הביאור במש"כ בסו"ד דסברא היא דאין לחלק ושאני מדין אין נפרעין דמבעיא בגמ', וביאר הפנ"י כונתם דהכא גדר התקנה היה דיהא לה דין מע"פ וע"כ אינה גובה ממשעבדי, וממילא פשיטא דמתנה כמכר. [ולדבריו י"ל דזה גופא היה ספק התוס' בגדר התקנה דאין מוציאין, אם נשאר כמלוה בשטר אלא שאין מוציאים משום תקון העולם, ובמתנה דל"ש תקוה"ע מוציאין, או דמשום תקון העולם תקנו דיהא כמלוה ע"פ וממילא אין חילוק בין מתנה למכר].

אכן יעוין היטב ברא"ש קידושין פ"ג סי' יד, [ובתוס' הרשב"א בסוגין], דמדבריו מבואר דנדון אחד הוא במלוה ע"פ ובמזונות אשה. ועי"ש עוד בריש דבריו דס"ד לדקדק דאלים כח יתמי מכח מתנה, וצ"ב, דהו"ל לאקשויי מסברא דלא יתכן דבר זה, דהרי לעולם אין שייך לגבות ממתנה אלא מדין שעבוד, וא"כ כשאין גובה מיורשים, היינו דליכא שעבוד ומ"ט יגבה ממתנה. וע"ע בתוס' רא"ש שם לחלק בין כתובה למזונות לענין גביה ממתנה, עי"ש טעמו.

והא דפשיטא להו במע"פ ונסתפקו במזונות, יל"פ עפי"ד האבי עזרי יא מלוה יז בביאור דעתם, דהגדר בהא דמע"פ אינה גובה מלקוחות, דהפקיעו השעבוד לגמרי, והגביה מיורשים לא מחמת השעבוד אלא משום דרמי עלייהו מצוה לפרוע חובת אביהם, [ומשום נעי"ד תקנו דיוציאו], ולהכי אינו גובה מכל משעבדי, כמו מתנה וכיו"ב, אף דליכא בה פסידא. וכתב שם דהחולקים דמע"פ גובה ממתנה [רב האי גאון, ועי' רמב"ן יבמות מו א ב' דעות אי מע"פ גובה מהקדש או לא פלוג], היינו דלא הפקיעו השעבוד לגמרי. ולפ"ז הספק במזונות הוא אם עשאוהו כמע"פ, וא"כ אין בו שעבוד, או דנשאר מלוה בשטר ורק תקנו שלא יוציאו מלקוחות, וכנ"ל.

ומדדנו התוס' בהך דסוגיין בנותן לאחר, ש"מ דאף מזונות מחיים [דבהכי איירי בסוגיין], היה גובה ממשעבדי, ורק משום תקון העולם אינו גובה, והיינו דהוי חיוב ממון גמור ולא סתם חיוב לזונה. וא"ש טפי למש"כ הרמב"ם פי"ב מאישות דמזונות אף הם מתנאי כתובה. ועי' בית יעקב בסוגיין בשם הדרישה חו"מ צז דמזונות אשה מעיקר הדין אינו גובה ממשעבדי, והתקנה הוצרכה רק למזונות אלמנה, דיש לה דין שטר, [והטעם, דמה"ת אינו חוב ממון כלל אלא צריך לזון כשיש לו, ומדרבנן נעשה חוב, ודרבנן לא מדחה חוב דאוריתא].

אכן המהרש"א כתב דנדון התוס' רק לענין מזונות דלאח"מ. אבל מחיים פשיטא דאין גובה דהא מסקינן דלא כתקנת אושא. ותמוה, דאה"נ ליכא לתקנה, אבל עדין שייך נדון התוס' דיהא שייך במתנה גביה ממשעבדי מעיקר הדין, דל"ש בה תקון העולם, ונדון זה שייך אפילו במזונות מחיים. ועי' בית יעקב דתירץ דהמהרש"א סבר כהדרישה הנ"ל דמחיים אין גובה ממשעבדי מעיקר הדין.

ועי"ש במהרש"א דהכריח דהנדון כלפי לאח"מ, מדכתבו התוס' לחלק בין קרקע למטלטלין. ותמוה, דגם כלפי מחיים, כיון דהנדון הוא דיגבו ממתנה לאחר מתורת משעבדי, [דל"ש בזה תקון העולם], הרי מטלטלי לא משתעבדי. כן תמהו הפנ"י וההפלאה והקרני ראם. ועי' בית יעקב מש"כ בביאור דברי מהרש"א.

ומש"כ עוד המהרש"א דאיירי בשעבדו אחים, עי' פנ"י דהיינו כשיטת הראב"ד פי"ט אישות דמזונות אלמנה גובה רק ממשעבדי דלאח"מ. וע"ש עוד דלכאורה כן מדוקדק מהמשך התוס' שכתבו בסה"ד דמשמת נשתעבדו הנכסים, אך תמה בזה דמתוס' לקמן ר"פ הנושא מוכח כהמ"מ דנכסי אשתעבוד מחיים אפילו במזונות הבנות וכ"ש במזונות האלמנה. ועי' אבנ"מ צג כז ובית יעקב שם.

בסה"ד, מדהוצרכו לפרש דתקנת הגאונים לא מהניא כלפי מתנה, מוכח דגדר התקנה דחידשו שעבוד במטלטלין, ולא רק דחידשו כפיה על המצוה לפרוע [שנסתפק בזה הריב"ש שצב, הובא באבנ"מ ק ה], ולכן ס"ד דיגבה ממתנה.

שם. מש"כ דאינה גובה ממטלטלין שנתנו היורשים עי' בית יוסף סי' ק דנקט דדבריהם כלפי חוב דכתובה, והטור פליג דגובה ממה שמכרו, אכן דעת הב"ח ודרישה שם דאף התוס' מודו בחוב דכתובה דגובין ממה שמכרו היורשים ולא כתבו כן אלא כלפי מזונות. [ואשכחן עוד חילוק בין חוב הכתובה לחוב מזונות, בתוס' הרא"ש קידושין סה ב כלפי גביה ממתנה, עי' לעיל].

אל יבזבז יותר מחומש

ב' דינים, פטור - דא"צ להוציא יותר, ואיסור - דאסור להוציא יותר.

ועי' סי' תרנו ברמ"א דהפטור אינו רק בצדקה אלא בכל מצות עשה, ועי"ש דיש מקום לחלק מצדקה, והביאור דבצדקה ליכא חיוב כלל על יותר מחומש, ואינו מתורת פטור, ומשא"כ בשאר מצוות דהחיוב רמי על גופו, והוא בגדר פטור [וחשיב מבטל באונס], וליכא למילף מצדקה. עי' יסוד זה באג"מ יו"ד ח"א סו"ס קמה.

והשיעור במצוה עוברת אם הוא חומש או הון רב עי"ש בבית יוסף, ובאג"מ הנ"ל דאם הוא בגדר אונס דאונס ממון חשוב אונס מיפטר בהון רב, ואם הוא בגדר מסדרין מסתבר דיש שיעור של עישור או חומש. ועי' בכנסת אברהם בזה דהמהרש"ל ביש"ש נקט דכשם דפטור בהוצאת הון רב כך פטור מלדחוק חייו לצורך כן, עי"ש הגדרים בזה. ועי' לקמן.

ושיעור חומש במצוות לכאורה הוא כלפי כל מצוה ומצוה, אכן ממש"כ שם הא"ר בשם הרי"ו שנה ראשונה מן הקרן ואח"כ מהריוח מבואר דלכל המצוות הוא, עי' מש"כ בזה הבכורי יעקב שם. והגר"ח קנייבסקי שליט"א נקט דזהו ספק הירושלמי פ"א דפאה ה"א יעו"ש.

וטעם האיסור הוא כדי שלא יצטרך לבריות, כמבואר בברייתא. ואם הוא איסור או עצה טובה בעלמא עי' אג"מ יו"ד ח"א סו"ס קמג.

ובטעם הפטור יל"ע, די"ל דלא נתחייב בשיעור גדול כזה, ושאני מ"ע ממל"ת דצריך ליתן כל ממונו, דהתם עובר איסור ומשא"כ הכא דמבטל חיובו. אמנם עי' ביאה"ל תרנו בשם הראב"ד (ברשב"א ב"ק ט) דאף טעם הפטור הוא כדי שלא יצטרך לבריות, [היינו דאינו סתם פטור דלא מחויב בממון רב כ"כ, אלא לא נתחייב באופן שיבוא לידי צורך לבריות.[[1]](#footnote-1)]. ועי"ש דנפ"מ במי שיש לו פרנסה קבועה דלא שייך חשש זה דצריך להוציא, ויישב בזה הסוגיא דקדושין כט. [והמ"ב איירי שם כלפי מצוה עוברת, ויל"ע אם גם בצדקה כן, או דהתם ליכא כלל חיוב ביותר מחומש, ולא משום שעי"ז יצטרך לבריות].

האשה שמכרה בנכסי מלוג.

א. עי' רא"ה לעיל מט ב דבלא התקנה דהיו הלקוחות זוכין היינו רק לאחר מיתה, אבל פירות מחיים הבעל אוכל, דלענין הפירות הו"ל כמקבל מתנה לכל ימי חייה, וכיון שכן א"י למכור שהרי הוא מוקדם שזכה בהן משעת הנשואין. [ומ' לפ"ז דהא דתנן ר"פ האשה דאינה יכולה למכור בנכסים אינו תקנה מחודשת, אלא כן הוא מעיקר הדין, דהם שלו לפירות ואין בידה להפקיע זכותו, וצ"ב לפ"ז מהו החילוק בין נפלו לה קודם שנשאת לאחר שנשאת. ועי' מש"כ שם].

ב. עי' בית יעקב דהתקנה דוקא באופן שהמכירה צריכה לחול לאחר המיתה, דכיון דעד המיתה היו הנכסים בידה תקנו דלא תחול המכירה להפקיע ירושתו, אבל באופן שהיה לה רשות למכור לגמרי גוף ופירות מחיים ומכרה הכל מהיום, דבשעת מיתה כבר אינם בידה לא תקנו, ואין הבעל מוציא מיד הלקוחות.

ג. פלוגתת הרמב"ם והרא"ש אם מוציא מן הלקחות מחיים או רק לאחר מיתה. עי' רא"ש בסוגיין ובטור אהע"ז צ ט. ובקצוה"ח קג ט ואבנ"מ צ יב דאין הכונה דהנכסים שייכים לבעל מחיים אלא דהאלימו זכותו בפירות להיות ק"פ דידיה כקה"ג ומשו"ה מוציא אפילו מחיים, אבל הגוף שלה לענין פרוזבול, ולענין קנין אגב. [ובעיקר הפלוגתא העירוני דהרי הלוקח קנה הגוף מעכשיו ולא רק מהזמן דלאח"מ, וא"כ אם באנו לומר דהבעל הוא לוקח ראשון ע"כ צריך לעשותו לוקח מחיים. אך י"ל דאין הגדר בתק"א דעשאוהו לוקח, אלא דנתנו לו כח להפקיע המקח כאילו הוא לוקח, ורק כלפי הזמן של אחר מיתתה, שהיה צריך לרשת אותה אי לאו מכירתה. ועי' חזו"א אהע"ז עה ג בגדר תק"א אם הוא לוקח באמת מתקנ"ח או נתנו לו זכות של לוקח, ושם סק"ז כ' דפלוגתת הרמב"ם והרא"ש לא תליא בספק זה יעו"ש].

ד. בתוס', קו' דתיפו"ל משום ק"פ כקה"ג. עי' בית מאיר צב א דהק' דדוקא בהנך נכסים דדינה דאין יכולה למכור הוא דדמי לק"פ כקה"ג דגם שם בעל הגוף א"י למכור, אבל בנפלו קודם שנשאת דלמתני' ר"פ האשה יכולה היא למכור ע"כ דאין לבעל בהם ק"פ כקה"ג ובזה בעי' לתקנת אושא, דכוללת כל הנכסים [כתוס' עח ב, ועמש"כ שם]. ועי' לקמן בתירוצם דבסברא זו יישב גי' מהרש"ל.

ה. תירוצם דבאופן דל"ל פירות בעינן לתקנה, עי' קצוה"ח קג ט ואבנ"מ צ יב דהיינו דלא כרש"י דגדר התקנה היה שיהא אלים קנין פירות שלו להיות כקנין הגוף, דלפ"ז רק במקום שיש לו פירות שייכא התקנה. עי"ש בקצוה"ח בתו"ד חידוש, די"ל דלר"י הוכרחו התוס' לזה, אבל לר"ל הגדר כפשוטו דהאלימו הק"פ להיות כקה"ג. [והוקשה לו דכיון דכ' התוס' דהתקנה קיימת בציור של סילוק ע"כ דאף לר"ל כן הוא, וכיון דל"ל פירות מה שייכת התקנה, וכ' לחדש דסילוק שאני, דדעתו להסתלק רק מעצם זכיתו בפירות אבל לא מהזכות שזכה בגוף מכח זכותו בפירות. יעושה"ט. ונמצא דישאר לו קנין בגוף לפירות ואעפ"כ הועיל הסילוק דהפירות לא יהיו שלו, וזה חי' בגדרי סילוק, דיש לו את סיבת הזכיה בחו"מ ומסלק עצמו מעצם הזכיה, כעין הפקר].

ועי"ש עוד בקצוה"ח ביסוד תק"א, דאם הגדר דהאלימו ק"פ דידיה להיות כקה"ג וע"כ אינה יכולה למכור, א"כ מנ"ל דנכלל בתקנה גם דיש לו זכות של לוקח ראשון כלפי נכסי האשה, דמבואר כן בדין שומא הדרה בריש המפקיד, ובסוגיית הגמ' בסו"פ יש נוחלין. ועי' בהגרע"א הנדמ"ח בסוגיין מדו"ח בב"ב שעמד בזה.

ו. תירוצם הג. לגי' מהרש"ל, נמצא דבדו"ד אין לי בנכסיך ובפירותיהם אין הדין דמכרה ונתנה קיים, וכן דייק הב"י בשיטת הטור צב, והמהרש"א תמה בתרתי, דמפורש ברא"ש להיפך, ואיך יחלוק הטור על הרא"ש. [עי' הפלאה כאן ור"פ הכותב ליישב קו' זו]. וגם מסברא, דהלא אמר בנכסיך ובפירותיהן, ואיך יהא גרע בזה מהרישא שאמר רק מנכסיך. וכדברי מהרש"ל מבואר בתוס' החובל לפו"ר. [והמהרש"א לשיטתיה נדחק בביאור דבריהם]. ועי' ב"ש צב יב דל"מ סילוק רק מהפירות אלא צריך להסתלק מהגוף לפירות, ולכן הוסיף בנכסיך. [ובקרני ראם בביאור דעתם דאה"נ שייך להסתלק רק מהפירות אלא שהיא לא תוכל למכור, דהפירות דשלבל"ע והגוף לפירות שלו, ולכן מוסיף בנכסיך לתת לה גם זכות הגוף לפירות]. עוד תמה המהר"ם שיף ריש הכותב דכיון דל"ל פירות ממילא יכולה למכור, גם אם אין נכלל בסילוק. [וקו' זו היא רק כלפי פירות בחייה, אבל לענין לאח"מ לק"מ דתוכל למכור, דהרי לא נסתלק לענין מכירה. וא"כ קושייתו אינה על התוס' שכתבו דבכה"ג בעי לתק"א, אלא כונתו להקשות על מש"כ הב"י לדינא בשיטת הטור דבכה"ג אינה יכולה למכור. ובעיקר הקו' עי' תוס' רא"ש ר"פ הכותב שעמד בזה, וחידש דאפילו כשאין לו פירות היא א"י למכור משום ריוח ביתא].

ולגי' מהרש"ל סיימו דאין לאוקמא בדו"ד אין לי בנכסיך משום דמכרה קיים. ותמוה, דבכה"ג הרי אוכל פירות וא"כ מאי ס"ד לאוקמא בהכי אכתי תקשה לר"י ל"ל לתק"א תיפו"ל דק"פ כקה"ג. כן תמה המהר"ם שיף ריש הכותב, ובפנ"י כאן. [ועי' היטב במהרש"א כאן שזהו שורש כוונתו אלא שהוסיף בה דברים דתליא בר"י ור"ל וצ"ב. ועי' פנ"י]. ובבית מאיר כ' ליישב קו' זו, דכיון דסילק עצמו ממכירתה, תו ל"ל ק"פ כמו בעלמא, דהרי היא יכולה למכור ומשא"כ בעלמא, ולכן בעינן לתק"א. ודחו התוס' דכיון דמכרה קיים הרי סילק עצמו אף מן הגוף וא"כ גם תק"א לא מהני בזה. עי"ש.

ז. ולגי' מהרש"א, [וכגי' מבואר בתוס' הרשב"א בסוגיין], איירי בדו"ד אין לי בפירות נכסיך, דהסילוק רק מפירות, ובעי לתק"א כדי דלא תמכור הגוף לאח"מ. [ולענין מכירת הפירות בחייה, יש לדון דכיון דל"ל פירות פשיטא דיכולה למכור, עי' לעיל. ואם נימא כן יש לדון עוד דגם תק"א אינה מפקעת מכירתה, דהתקנה רק לענין מכירת הגוף לאח"מ ולא למכירת פירות בחייה. עי' בית מאיר הנ"ל דהוכיח יסוד זה מדלא מפרשינן למימרא דרב ושמואל דאפילו בנפלו קודם שנתארסה הבעל מוציא מיד הלקוחות דהוא משום תק"א, וע"כ דלא מהני תק"א בזה. וע"ע בזה בנ"י ב"ב שהובא באבנ"מ צא ה. ועמש"כ ריש האשה].

והוסיפו דאין לאוקמא בכותב בנכסיך ובפירותיהן, דבכה"ג הוי סילוק אף לענין מכירה. וכונתם דמשום כן אף אחר תק"א יכולה למכור, דהרי סילק עצמו. ועי' במהרש"א דבפרט זה נחלקו התוס' בהחובל וסברי דאחר תק"א אינה יכולה למכור. [ועי' בבית יעקב מש"כ ע"ד. וע"ע בדברי תלמיד הגרע"א בסוגיין]. ויל"ע בביאור שיטת התוס' בהחובל לדעתו, אם סברי דהסילוק היה רק מפירות בחייה ולא מהגוף לאח"מ ולהכי מהני תק"א דלא תמכור, או אף דהסילוק הוא מכל עניני מכירה מהני תק"א דלא תמכור, דחכמים רצו שלא תפקיע ירושתו ואפילו במקום שהוא הסתלק והרשה לה למכור, וזה חידוש. ולדינא, סתימת הטוש"ע צב דסילוק מועיל לענין מכירה, והרי אנן לאחר תק"א קיימינן, וא"כ מבואר כתוס' דידן. וכמו"כ מבואר להדיא ברא"ה ריש הכותב דלאחר תק"א הסילוק מועיל אף לענין מכירת הגוף לאחר מיתה. ועישה"ט בטעם הדבר דאם נימא דלאו ברשותה למזבן גופה של קרקע, פירות נמי הוו דבעל ולאו כל כמינה לזבונינהו, דאל"כ מאי ניהו זכותיה דבעל דאית ליה בהו, יעו"ש. [ובבית מאיר שם ביאר דין זה בע"א, דדעתו להסתלק מתרוויהו, בין מהפירות בחייה ובין ממכירת הגוף לאח"מ, וכ"ה בחי' הרי"מ ר"פ הכותב דשו"ט בדין זה מהך דיד בעהש"ט עה"ת ].

ח. באופן דל"ל פירות ויש לו פ"פ, עי' תוס' החובל דהוסיפו דסילק עצמו מפירות ומפ"פ, דאם יש לו פ"פ אמרינן דאף זה כקה"ג. וקשה לפ"ז בתוס' דידן דכ' דהנפ"מ כשנתן לה מתנה דל"ל פירות, והרי שיטת ר"ת בתוס' ב"ב נא ב דבכה"ג אוכל פ"פ. ותי' הג"ר ראובן ב"ב יז דזכותו בפ"פ לא מצד הנכסים שנתן לה מתנה, אלא דבפירות יש לו זכות לאכול פירותיהן, והתוס' ב"ק דוקא באופן שזכותו בפ"פ נובעת מהנכסים הראשונים. ועדין ק' בתי' הג' דכ' דו"ד אין לי בפירות נכסיך ולא הוסיפו כתוס' החובל דדוקא בסילק עצמו מפירות ומפ"פ, עי' בבית מאיר צב א דזה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש אם כופה אותה ליקח קרקע בפירות כדי להעמיד לו פ"פ או דדוקא בדשיירא הפירות ועשתה מהם פ"פ הוא דאוכלם. והתוס' דידן כשיטת הרא"ש, וכ"כ שם הגר"ר בסו"ד.

ט. עי' הגרע"א בנדמ"ח מגליון השו"ע חו"מ שפח דלענין פירות בחייה דאין צריך לתק"א בכל גווני הוי לוקח. ומציין לבית מאיר צא ד. וע"ע אבנ"מ צא ה.

בנצ"ב, עי' גמ' ב"ק פט דא"י למכור אפילו בלא תק"א. ועי' אבנ"מ צא ו אם הוא לוקח מדינא או מתקנה.

מזונות הבנות

פלוגתא מפורשת דרבי ורשב"א לקמן נא א, ולרבי עדיף מזון אשה ובנות מחוב דעלמא, וצ"ל דלדידיה שויוהו כחוב דרמי על גופייהו, וכדין מיניה. ועי' פנ"י דתמה דהו"ל למיבעי הלכתא כמאן.

עי' רש"י לקמן ד"ה או דלמא דמשום דתנאי כתובה ככתובה אין גובה ממטלטלין, ובפנ"י והגרע"א תמהו ל"ל לה"ט תיפו"ל דאפילו חוב דעלמא נמי אינו גובה ממטלטלי דיתמי, [וכלשון הגמ' בסוה"ע אילו בעל חוב הוה וברש"י והגרע"א]. והפנ"י תי' דחוב זה מתחדש רק בעת מיתה והוי כחוב שנתחייבו הם ומיניה גובה אפילו ממטלטלין. [וצ"ב קצת, דהרי ליכא חיוב הגוף עלייהו, ודוקא בירשו נכסים חייבים, ומשום השעבוד דאיכא אנכסי, ומה שייך לדון בו דין מיניה]. והגרע"א והבית יעקב בסוגיין נקטו דיש תוספת בטעם זה, לענין מטלטלין ביד אחרים, דלר"ט בחוב דעלמא גובה, [וגם ר"ע יודה בחוב דמזונות דאינו צריך שבועה], ומשום טעמא דתנאי כתובה אין גובה. [להגרע"א, דקי"ל כרבנן דר"מ דכתובה אין גובה ממטלטלין אפילו מיניה, וביד אחרים לא עדיף ממיניה. ולהבית יעקב הכונה דמלכתחילה לא תקנו מזונות בנות וכב"ד על מטלטלין. (ואולי כונתו כהגרע"א)].

מבואר בגמ' דלא דימה מסברא דין מזונות בנות לכתובת ב"ד אלא הוצרך לדקדק דשוין הן, וצ"ב מ"ט בכתובת ב"ד פשוט טפי. עי' פנ"י. וי"ל דבכב"ד הגדר דאת חיוב הכתובה שעליו חיבוהו לתת לבנים, ומשא"כ במזונות בנות הנדון אם תקנוה בתורת תנאי כתובה. ועי' לקמן נב ב בגמ' דהטעם בכתובת ב"ד דככתובה שויוה רבנן. ובאבנ"מ קיא ט ב' פירושים בראשונים אם הגדר דהיתה התקנה שיתן לבנים החיוב כתובה שהיה לו אל אמם, או דתקנו כתובת בנין דכרין מתורת תנאי כתובה וע"כ היא ככתובה. [ונפ"מ באופן ששעבד בכתובה מטלטלי אגב מקרקעי אם יגבו הב"ד גם ממטלטלי כיון דהכתובה היתה נגבית, אבל לאידך טעם לא יגבו דתורת תנאי כתובה עלה, וכתיבתו לא מהניא דהוי לדבר שלב"ל]. וע"ע רא"ש פ"י סי' ב דכב"ד אינה גובה ממטלטלי משום תנאי כתובה ככתובה.

המקור בבנין דכרין דדוקא ממקרקעי עי' רש"י דדייק מדברי ר"ש דמותר דינר מקרקעי, [ולקמן נב ב לא כתב כן, אלא הביא הך דסוגיין עי"ש בהפלאה], ויל"ע אם כונתו לדקדק מסברא, דסברת ר"ש דהמותר היינו ממה שנגבית הכב"ד עצמה, ורבנן לא פליגי אלא בדיני מותר, דלתורת מותר סגי גם במותר מטלטלי, או כונתו לדייק מלישנא דר"ש דעד שיהא יתר על ב' הכתובות דינר, מ' דהכל מקרקעי. וכצד זה מ' קצת ברא"ש הנ"ל, יעושה"ט. ובהפלאה בסוגיין נקט דמסברא הוא דכתב רש"י, וכדבריו מבואר בתוס' רי"ד לקמן צא.

עצם החיוב, עי' הגרע"א בסוגיין דהוי לדבר שלב"ל, וחל החיוב רק מכח תנאי בי"ד, [וכתב לדון לפ"ז אם יועיל במשעבד מפורש מטלטלי אגב מקרקעי, וע"ע בדבריו לקמן נא בתוד"ה מקרקעי דהוסיף לדון דתקנת הגאונים לא אלימא מאילו שעבד בפירוש, וממילא ל"ש תקנת הגאונים במזון הבנות]. ומבואר דחיובו לבנות, ובאבי עזרי פט"ז אישות כ' דהחיוב הוא לאשה לזון הבנות, וע"ע הגהת מלואי חותם לאבנ"מ קיא ט דבמאירי ריש פ"ה הביא דבירושלמי מפורש כדברי הגרע"א דהוי לדבר שלב"ל. [וע"ע באשר לשלמה תנינא כא דמזונות הוא מחיובי האישות, וחיוב זה הוא לאשה, וחיוב הממון שבמזונות הוא לבנות. ולא עיינתי כעת שם וצריך בדיקה].

מעיקר הדין גובה ממשעבדי ורק משום תקון העולם כמתני' דהנזקין. ויל"ע אם גם במכר האב מחיים, או דוקא במה שמכרו האחים, ולכאו' תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד פי"ח מאישות יד במזונות אלמנה דלהראב"ד חל החיוב לאחר מיתה, והמ"מ כ' דדעת הרמב"ם דחל מזמן הנשואין, וזמן הפרעון הוא לאחר מיתה, ועי' אבנ"מ צג כז. וצריך בירור אם גם במזון הבנות נחלקו. וע"ע הגר"ח פ"ב אישות ה"ט בסופו בדעת הראב"ד בדין בת הממאנת, דזכיית הבת בתנאי המזונות רק לאחר שנולדה הבת. וע"ע קו"ש ב"ב תמו דאם החיוב חל רק לאחר מיתה א"כ מדינא אינו גובה ממשעבדי של האב, ומאי קמבע"ל לרב לקמן סח האחין ששעבדו מהו, הא ע"כ המשנה דרק מפני תקוה"ע כלפי שעבוד דאחין. וכ' לדחות דסיבת החיוב היא בשעת הנשואין ודי בזה לשעבד נכסיו משעת הנשואין.

לאחר תקנת הגאונים גובה ממטלטלי, תוס' לקמן נא א. ועי' ר"ן דמ"מ יש קדימה לכתובה. וצ"ב הרי במטלטלין דתקנת הגאונים ליכא קדימה כמפורש בראשונים לקמן פו א. ותי' הבית יעקב קיב ז ובבית מאיר שם, דבעלמא גדר תקנת הגאונים דיהא אצל יתמי כמו מיניה, אבל מזונות בנות לא שייך במיניה, דהחיוב רק מיתומים, וע"כ דגדר התקנה דיהיה דין המטלטלין כדין הקרקע, וממילא שייך מוקדם ומאוחר כמו בקרקע.

פרנסה

עי' לקמן סט בגדר התקנה, דלא חידשו דבת יורשת אלא היא כבעלת חוב, ונפ"מ דאפשר לסלוקה בזוזי. וחידשו עוד דכבע"ח דאחי ולא בע"ח דאב, ונפ"מ למיגבי מבינונית ושלא בשבועה. ולא רק לאלם כוחה אלא גם לגרע, עי' טור סו"ס קיג בשם הר"י קרקושא, דמה"ט בע"ח דאב קודם לפרנסה, דהיא מאוחר. וע"ע באה"ט קיג יד בשם מהר"ם פדואה דלשאר מילי דינה כיורשת, וע"כ אם הניח מאה והיה חייב תשעים תיטול עישור רק מהנשאר דהיינו זוז אחד.

גדר החיוב, עי' אבנ"מ קיג א ובית מאיר דחייבו משום האומדנא דהיה מקיים המצוה דרמי עליה להשיא בתו, אבל אם לא משום המצוה לא סגי באומדנא דהיה נותן בפועל, וזהו טעם המהרי"ל שם דליכא פרנסה בנכסי האם, דלא כהנ"י בפ' י"נ בשם הריטב"א.

מסקנת הסוגיא, לדעת תוס' לקמן נא והרא"ש פ"ו יט והר"ן שם דכשנותנין מכח אומדנא אפילו במטלטלין, [עי' לשון התוס' דדעתו שתגבה ממטלטלי, וכ"ה ברא"ש שם דאם השיא בחייו ונתן לה מטלטלי, היינו דיש אומדנא כלפי הך מילתא דהיה נותן מטלטלין. והחברותא העיר מל' רש"י והמאירי לעיל בהא דאמרינן דלשמואל דמעלוייא דאב אפילו ממטלטלי, דקצת נראה דעצם הדבר דהחיוב תלוי באומד דעתו מחייבו אפילו ממטלטלין, ולא משום דאיכא אומד כלפי מטלטלין], וכשא"א לאמוד, שנותנים עישור, דוקא במקרקעי. והיה מקום לומר דהא דעישור דוקא ממקרקעי הוא משום דבכה"ג גדר החיוב הוא מתורת תקנה בעלמא, [וחלוק מאמידניה דגדר החיוב הוא מכח אומדנא], ותקנוה דוקא בקרקע, ובזה לא יועיל אם יהא אומדנא דהיה נותן מטלטלין. אכן בתוס' מפורש שזה אינו, דכתבו דבזה"ז איכא אנן סהדי דרגילים להשיא ממטלטלין והוי כמו אמידניה, וע"כ כונתם דגם כשנותנים עישור דינו לתת ממטלטלין. ועי' בית יעקב קיג ב דהטעם דמדינא עישור דוקא ממקרקעי, הוא משום אומדנא דרוצה שיהא לה קרן קיימת. [ומ"מ יעוין בתוס' לקמן סח ב דהוכיחו מהסוגיא דלרבי דמזונות גובה ממטלטלין מן הדין כ"ש פרנסה. וצ"ל בביאור דבריהם, דלרבי דחידשו במזונות דהוא כחוב דרמי על גופייהו כ"ש פרנסה דראוי להחשיבה כחוב שעל גופן, ושוב לא אכפת לן בהאומדנא דרוצה שיהא לה קרן קיימת]. ועוד אמר החברותא דיל"פ דלא חייבו בתקנה טפי מאילו חייב האב את עצמו בחיוב פרנסה לבנותיו, ולפיכך לא עדיף משאר חוב דאין גובה ממטלטלי דיתמי. ומ"מ באומדין שהיה נותן ממטלטלין גובה ממטלטלין דתקנו דינתן לה מה שהוא היה נותן אילו היה חי.

ודעת רוב הראשונים, עי' רא"ש ור"ן לקמן, דגם כשנותנים עישור מקרקעי, עצם השומא של עישור היא מכל הנכסים ואפילו ממטלטלין, אלא שמגבין דוקא מקרקעות, ודעת הרמב"ם דהעישור הוא רק מקרקעות.

בתוס' דהאומדנא רק לפחות מעישור ומ"מ גם ממטלטלין, עי' ר"ן לקמן הביאור דיותר מעישור הוא שלא כדין, ולא הלכו אחר אומדנא בדבר שאינו הגון, ומשא"כ לתת ממטלטלין. ועי' היטב דעת הראב"ד בטור, דלפירוש מהרש"ל מחלק בין השיא הראשונה ונתן יותר מעישור דנותנים לבין נתינה מכח אומדנא דאין מוסיפים, ובאבנ"מ קיג ג דלדעתו הביאור דאמרינן דלא היה עובר על דברי חכמים וליכא אומדנא, ומשא"כ כשנתן שראינוהו שעובר, ודלא כהר"ן דלא אזלינן בתר אומדנא כנגד תקנ"ח.

תקנת הגאונים לא מהניא בפרנסה, כן מדוייק בתוס' נא דהוצרכו להא דאנן סהדי דהיה נותן, וכן מפורש ברא"ש פ"ו יט דתקנו בכתובה, ומזונות מתנאי כתובה ומשא"כ פרנסה דליתא מתנאי כתובה, וכדקיימא קיימא. ובתוס' רי"ד לקמן סט נחלק דהרי התקנה היתה בכל חוב. וע"ע בית מאיר קיג א דנפ"מ בזה בלא ירשו אלא מטלטלין ואח"כ מתו האחים ונפלו הנכסים ליורשיהם, דלסברת תוס' והרא"ש דלא שייכא תקנת הגאונים ורק משום אומדנא, א"כ שוב לא יגבו דהא מטלטלי דיתמי לא משתעבדי, ותקנת הגאונים ל"ש בפרנסה. וכתב לדחות, דהגדר דמלכתחילה לא היתה התקנה אלא מקרקע, וכלפי מטלטלין ליכא תקנה ולא חל חיוב, (ולכן הוצרכו לאומדנא), אבל לאחר האומדנא, כיון שחל חיוב שוב הו"ל כמו שאר חובות דתקנו הגאונים לגבות ממטלטלין דיתמי.

מתני. אנשי גליל ואנשי יהודה. עי' ר"פ אלמנה דנסתפקה הגמ' אם יש ליתומים מעש"י תמורת המזונות לאנשי יהודה, ובתוס' שם בביאור הספק, וביאר האבנ"מ צה א עפי"ד שטמ"ק בשם תלמיד הרשב"א שם, דפלוגתייהו בעיקר גדר חיוב מזון האלמנה, דלאנשי יהודה י"ל דחיוב המזונות הוא משום עיכוב פרעון הכתובה, אבל לאנשי גליל דאין יכולים לפורעה גדר חיוב המזונות הוא דהוו כבעל, וע"כ יהא להם מעש"י כבעל. [והחברותא אמר דיל"פ עוד בכונת הרשב"א בפשיטות עפי"ד התוס' לעיל מז א דמעש"י לבעל משום איבה, והלכך כשאין ביד היתומים להפטר מן המזונות שייך איבה כמו גבי בעל, ומשא"כ לאנשי יהודה דאם רצו פורעים כתובתה לא שייך איבה, וצריך בירור בסוגיא שם]. וע"ע לקמן נג א בסוגיא דמוחלת ל"ל מזונות דכ' הר"ן בשם הרא"ה דהנדון אם מועיל מחילתה ליורשים לפוטרם ממזונות תלוי בפלוגתא דאנשי גליל ואנשי יהודה, ובקו' הערות וציונים כ' דהביאור בזה עפי"ד האבנ"מ דנחלקו בעיקר חיוב המזונות.

כתובת בנין דכרין

א. ומי איכא מידי דרחמנא אמר וכו', עי ט"ז קיג א בביאור השו"ט.

ב. עד עישור נכסי. לתוס' לעיל נ ב ולהר"ן פ' מציאת האשה ביותר מעישור הו"ל אעבורי אחסנתא ואסור. [ועי' היטב בדקדוק לשונם דתוס' כתבו דעד כמה שרי אע"ג דדמי לאעבורי אחסנתא, והר"ן כ' עד כמה מחייב ושרי דליכא משום אעבורי אחסנתא. והיינו דאם תכלית נתינתו כדי שיהא ממון לבתו אז הוי אעבורי אחסנתא, ומשנינן דתכלית הנתינה לא כדי שיהא לה ממון אלא כדי שיקפצו עליה, וממילא אין כאן אעבורי אחסנתא כלל, וזהו שכ' הר"ן דעד כמה מחייב ושרי, דמה שנותן משום חובתו להשיאה אינו אעבורי כלל. וזה ע"ד דברי הט"ז הנ"ל]. והשטמ"ק בשם הריב"ש שם הובא באבנ"מ קיג ג נחלק דרשאי להוסיף. [ועי' לקמן]. ולדינא כ' הרמ"א קיג די"א דאין להוסיף ואין נוהגין כן ועי' מש"כ בזה בקה"י כתובות מו.

ג. ככתובה שויוה רבנן. עי' אבנ"מ קיא ט ב' דרכים בראשונים, אם לא חיבוהו ביותר ממה שהיה נותן לפרעון כתובתה אם היה מת הוא קודם, או דתקנוה בתורת תנאי כתובה ועשו דינה ככתובה. ונפ"מ למשתעבד לה לכתובתה מטלטלי אגב מקרקעי, דמצד ההתחייבות דידיה אין יכול להתחייב לבנין דכרין דהו"ל לדבר שלא בא לעולם כדאמרו ב"ב קלא א, ורק מצד התנאי בי"ד, והם לא חייבו אלא בקרקע, אבל לאינך דמפרשים דמהראוי דיגבו מטלטלין ורק דלא אלים מעצם פרעון הכתובה, הכא דמשום ההתחייבות פורע במטלטלין שוב גם הב"ד יתן ממטלטלין. [ויש לדון בדבריו, דהא דכב"ד הוי תנאי כתובה היינו דתקנו להרחיב את חיוב הכתובה, והלכך אם יש בידו להשתעבד לעצם הכתובה למטלטלין ממילא נכללים בזה שאר החיובים שהם תנאי כתובה]. וע"ע בישועות יעקב דרך אחרת, דהגדר בחיוב דב"ד הוא דתקנו כתובה גם באופן שמתה, וחייבוהו לפרוע ליורשיה את כתובתה, ולהכי דינה להשתלם ממה שהכתובה משתלמת. וביאר בזה הא דמהני להשתעבד למטלטלי אג"ק. אך האחרונים העירו ע"ד, דא"כ למה אחר תקנת הגאונים אין גובה כב"ד ממטלטלין כמבואר בראשונים, והרי החיוב הוא לשלם את כתובתה. ועמש"כ בכ"ז באבי עזרי תליתאה פט"ז מאישות.

ד. תטרוף ממשעבדי ירתון תנן. עי' היטב תוס' ומהר"ם שיף. ובשעורי הגרש"ר ב"ב קלא (ס"ק קיב) דבפשוטו אין כאן הפקעה ממשעבדי, אלא תקנוה בתורת ירושה וממילא אין גובין ממשעבדי. אלא דתמה לפ"ז מ"ט גובה כתובת ב"ד ממתנת שכ"מ הלא מתנת שכ"מ עדיף מיורשים.

ה. שם. עי' הגרע"א בדו"ח לר"ש דבעי מותר דינר מקרקעי, הא לעולם יאמרו הלקוחות הנחתי, [וכשנגבה הך דינר תו ליכא מותר. ומבואר דאין בידו לומר ללקוחות הרי גם אם אם אגבה הבנ"ח לא אפרע אלא דינר וא"כ השאר דיני לגבות מכם, ולפ"ז כשהחוב ק' ויש בנ"ח י' אין בידו לגבות מהלקוחות קודם שיגבה מהבנ"ח. אך יש לדחות דהכא אם יגבה שוב לא יהא מותר דינר ויבטל דינו לגבות מהם, ומשא"כ התם דאף כשיגבה הי' יחזור ויגבה מהם השאר. ועי'] וכ"ה ההפלאה קיא ו והוסיף דהרי סוגיין אליבא דר"ש אזלא כדקאמר ר"י משום רשב"י. ותי' בתי' ב' דרק במקום דבלא הב"ד היה נחלה דאוריתא וע"י התקנה נעקרת תקנו מותר, ומשא"כ כשהנכסים ביד לקוחות דגם בלא הב"ד לא היה נחלה דאוריתא. וכ"כ ההפלאה לקמן צא א. [ולכאו' י"ל דכונתם אפילו אם יש קצת בנ"ח, דכלפי הבנ"ח אין לו זכות משום דליכא מותר, וכלפי הממון שביד הלקוחות אין דין מותר דינר דבממון זה בלא"ה ליכא נחלה, וטענת הנחתי ל"ש דהרי בכה"ג דליכא מותר אין לו זכות גביה מבנ"ח. אכן יעוי' היטב בלשון הגרע"א בדו"ח לקמן צ ב דמבואר דכונתו לתרץ דאיירי באופן דליכא כלל בני חורין, וצ"ב מ"ט לא ניח"ל במש"נ. וצ"ל דס"ל דהא דאין מותר דינר לא משוי ליה כאילו אין החיוב מוטל על הנכסים הבנ"ח כלל, ולכן עדיין שייכא טענת הנחתי, דבעצם רמי החוב על הבנ"ח, ומה שבפועל א"א להפרע מהם לא יבטל את זכותו לומר הנחתי, ועי' היטב בהפלאה בקו"א הנ"ל].

ו. עי' הגרע"א בשם שלטי גבורים דבכור אינו נוטל פי שנים בכתובת ב"ד. ונ' הביאור דהתקנה היתה שלא יפסיד האב מירושת הבעל וכאילו הנכסים נשארו ביד בתו, ולהכי אין לבכור פי שנים, דהרי אין נוטל פ"ש בנכסי האם. ומקור לגדר זה בתקנה הוא מסוגיא דלקמן במוכרת כתובתה לבעלה, וברש"י ד"ה או אין לה, דבאופן דהבעל מחזיק לא מתורת ירושה דידה אין תקנה, וכמש"נ. [ועוד מבואר בדברי הש"ג, דצורת השומא של חלק בכורה היא שרואין כאילו חלקו כל נכסי אביהם בין כל האחים ומזה נוטל חלק בכורה. והביאור עי' אבנ"מ קיא ד דכתובת ב"ד מדמינן בב"ב להנחלה דריב"ב, ואין בכח הנחלה להפקיע דין בכורה. ועי"ש דמביא דהתשב"ץ פליג. וע"ע מש"כ בנדון זה הבית יעקב קיא ח ע"ד הב"ש ט].

ז. מעשה דר"פ ויהודה בר מרימר. עי' היטב ט"ז הנ"ל דאיירי בעישור נכסים, ועצה טובה היא ולא חיוב, ולכן אין כופין. ובאבנ"מ קיג ג הק' מאי קאמר מעלאי היינו עשוי הא מצות חכמים כך היא, והוכיח דע"כ ביותר מעישור קאמר, ומוכח דרשאי להוסיף מדעתו. וע"ע בקה"י דהא דקאמר דלא לשוייה נפשיה הדרנא מוכח דאין זה איסור לתת יותר מעישור, דאם היה איסור בדבר לא היה אומר כן.

מוכרת ומוחלת כתובתה.

א. רב יימר במוכרת לבעלה. עי' היטב בלשון רש"י ד"ה או אין לה. ונ' מדבריו דהצד להפקיע דין ב"ד היינו דהבעל קנה הזכות שלא יצטרך לפרוע כתובתה, וא"כ גם חיוב הפרעון מדין כב"ד נכלל במקח, דקנה הבעל את כל חיובי התשלומים מכח הכתובה. ולפ"ז נדון הסוגיא אם מכירת כתובה לבעלה כוללת מכירה אף כלפי התנאי דכב"ד. אך יל"פ דבריו בע"א, דכל התקנה דב"ד דוקא אם כח הבעל בנכסים רק מתורת ירושה דידה, ומשא"כ הכא דקנה זכות בנכסיה בתורת לוקח, וממילא לא שייכא בזה התקנה דב"ד, דמתורת לוקח מחזיק בהם ולא מתורת יורש.

ב. ותיבעי לך מוחלת, עי' היטב רש"י דיש כאן נדון מחודש דבמכירה תפסיד משום דמטיא הנאה לידה, ומשא"כ במחילה. והביאור עי' ריטב"א דכשאוחזת בידה תמורה לכתובה חשוב כאילו נפרעה ואין מקום לחייבו בכב"ד. וסיבת ההכרח בפשט לפרש כן, עי' מהר"ם שיף.

ותירוצו של רב יימר דבמוכרת יש סברא דאנוסה היינו כדלקמן, דלא הוקל בעיניה. ודין מוחלת לדידיה עי' תוס' דפשיטא ליה דמפסדת, ועי' בשטמ"ק ומהרש"א ומהר"ם שיף דדעת רש"י דבתרווייהו מספק"ל.

ג. מימרא דרבא. במוכרת לאחרים עי' רש"י ד"ה יש, דבעינן לתרתי, גם דהמכירה לא היתה על צד זה דתמות היא אלא רק אם הוא ימות או יגרש, וממילא לא פקעה זכותה, וגם דלא נימא דמשום דמכרה נקל בעיניה להפסיד יורשיה, וא"כ לא יתקנו רבנן להפקיע כח ירושת הבעל להשיב הממון לרשותה, ולזה מהני דהיא אנוסה.

ובמוחלת פשיטא ליה דמפסדת, ופרש"י משום דהוקל בעיניה. מבואר דהא דמפסדת לא משום דאמרינן דבמחילתה נתכונה למחול גם על החיוב דכתובת ב"ד, [ונצטרך לדון אם היא בת מחילה כלפי חיוב זה שהוא ליורשים, עי' תוס' רי"ד ורשב"א וריטב"א בסוגיין], אלא דע"י דמחלה חזינן דנקל בעיניה להפסיד יורשיה, ושוב אין סיבה לתקן התקנה דכב"ד. ועי' לקמן.

ובמוכרת לבעלה דנסתפק, עי' רש"י משום דנקל בעיניה, וצ"ב תרתי. א. במה הוקל בעיניה, הרי אדרבה במוכרת לבעלה יש פחות הפסד ממוכרת לאחרים, דיורשיה יקבלו לכה"פ מקצת מתורת ירושת אביהם, ומשא"כ במוכרת לאחרים דמפסדת אותם לגמרי. ב. למה הוצרך לחדש טעם חדש, ומ"ט לא פירש כהך דתחילת הסוגיא דיש סברא דפקעה זכותה, דהבעל מחזיק לא רק בתורת יורש אלא גם בתורת לוקח. [וי"ל דהכרח דרש"י מדאמר דמוכרת לבעלה כמוחלת, והרי במוחלת הסברא משום דנקל בעיניה, וכנ"ל. ועי' בתורי"ד דפירש כפשוטו כמו בתחילת הסוגיא. ולדידיה א"ש, דהוא פירש גם במוחלת בע"א, עי' היטב בדבריו דמבואר דע"י דמחלה על עצם החיוב כתובה א"כ כבר מחיים דידה מחזיק בנכסים ולא מתורת ירושה ואין מקום לתקנה דב"ד, ומשום דלא אניסא ועשתה מדעתה תלינן הכי (וצ"ב), (ואין כוונתו דנכלל במחילה גם מחילה על הזכות דב"ד, דלקמן כ' לחלק דדוקא ב"ד הפסידה ולא מזון הבנות יעושה"ט בדבריו, וצ"ב לפ"ז מה נתחבט אם יש כח לאשה למחול כלפי הבנים, הרי לא מדין מחילת הכב"ד אתינן עלה). ולפ"ז אתי שפיר הא דמדמה מוכרת לבעלה למוחלת, דבתרווייהו הנדון דיש לו זכות מבלעדי הירושה].

עי' היטב מש"כ הגרע"א בישוב הקו' לרש"י, דאיירי במחלה הצ"ב ורבא נסתפק דתפסיד עי"כ גם המנה ומאתים, וזה רק משום דנקל בעיניה.

ה. עי"ש בהגרע"א, דבראשונים עוד ב' דרכים בסוגיין, בריטב"א, מוחלת כאילו נפרעה כתובתה, ומשא"כ מוכרת משום דזוזי אנסוה לא אמרינן דכאילו נפרעה, [ויבואר לפנינו]. וברמב"ם דהיא כמוחלת על כל תנאי הכתובה, ויבואר לקמן.

שי' הריטב"א בסוגיין. במחילה אמרינן דהיא כנפרעת ומשו"ה ל"ל כב"ד. [ובעצם היסוד דמחילה כפרעון עי' בקו"ש ריש ב"ב באריכות, ובקה"י סנהדרין סו"ס ה ועי' בסוגיא דלקמן], ומבואר, דעצם המחילה אין בה כדי להפקיע את הכב"ד, אף דהיא מפקעת את חיוב הכתובה, ורק משום דאמרינן דכאילו נתקבלה. [וצ"ת היטב בדבריו ובד' הגרע"א בסוגיין אם דקדוק זה מוכרח].

וצ"ב, דאשה שאם מת או גירש אין לה עיקר כתובה, ודאי דלא יהא בה דין כב"ד כשמתה היא, [דהתקנה היתה שהממון שהיה ראוי להנתן לה בתורת פרעון כתובתה יינתן לבניה]. וי"ל דאה"נ אם לא חל עיקר החיוב אין מקום לכב"ד, אבל אחר דנתחייב לה תו לא אכפת לן במה שהיא מפקעת את החיוב ע"י מחילה, דהזכות של הכב"ד היא לבנים, ומחילתה לא תועיל להפקיע מהם, ולכן הוצרך הריטב"א להסברא דמחילה כפרעון, דכיון דדיינינן דנתקבלה כתובתה מבעלה ודאי אין מקום לחזור ולתת לבנים. [ועי' או"ש יט אישות יב שביאר כן בדעת הראב"ד דל"מ מחילה להפקיע מזון הבנות, דהא דמהני להפקיע כב"ד משום דכאילו נפרעה].

וכמו"כ צ"ל בהך דנשאת עפ"י ע"א, דאקשינן בגמ' דהיא אנוסה, וצ"ב דסו"ס הרי אין לה עיקר כתובה, וממילא לא יהא לה כב"ד. ומבואר דאף דפקע חיוב הכתובה מהשתא מכח הזנות מ"מ לא יפקע דין הכב"ד דידה, [אלא דמסקינן דקנסוה להפסיד אף את הכב"ד. וע"ע בזה באבנ"מ קיב ה]. וצ"ל דהזנות הוי סיבה להפקיע ממנה את הכתובה, אבל החיוב של כב"ד דזכו בו הבנים אינו מפקיע. [ומהר"י כהן שמעתי דהגדר דמשום הזנות שוב אינו מחוייב לתת לה את כל חיובי האישות, והיינו דאין הגדר דאישות של אשה זונה היא אישות שאינה מחייבת חיובי כתובה, דא"כ היה הדין נותן דיפקע גם הכב"ד, וכנ"ל דאם ליכא לעיקר החיוב ודאי דלא יהא התקנה דכב"ד, וע"כ דאין ההפקעה מצד עצם האישות, אלא דדין הוא על הבעל דא"צ לפרוע את חיובי האישות בכה"ג, וע"כ אמרינן דכ"ז כלפיה דהיא זינתה, אבל לא כלפי הבנים].

והספק במכירה היינו אם גם במכירה אמרינן דכנפרעת, משום דזוזי אנסוה. וצ"ב. ומד' הגרע"א נראה דהבין בדבריו דמשום דזוזי אנסוה אין כאן אלא מכירה על צד דהוא ימות או יגרש, ולכן לא הוי כפרעון. וצ"ב. ונ' דיעוין בריטב"א בריש דבריו, דיש מכירה בטוה"נ ויש מכירה גמורה, והביאור דיתכן לתת דמים היום תמורת הממון של מחר כשימות או יגרש, ויתכן לתת דמים היום במקום עצם החיוב, ורק נתינה כזו הוי כפרעון, וזו כונת הגרע"א, דמשום דזוזי אנסוה אין כאן אלא מכירה כלפי הממון של מחר, והביאור, דאם לא משום דזוזי אנסוה לא היתה מוכרת, וא"כ אין רוצה בהנך דמים במקום עצם החיוב, אלא שמתוך שהיא זקוקה לדמים מוכרת הממון שלאחר זמן. [והחברותא הוסיף דאם לא משום דזוזי אנסוה, היינו אומרים דהבעל הוא דחפץ במכירה כדי להסתלק מחיוב הכתובה דרמי עליה, ואז היה חשיב דנותן הדמים תמורת עצם החוב של עכשיו וממילא הוי כפרעון, וזוזי אנסוה מהני דהיא יוזמת את המכירה, והוי מכירה כלפי הממון שלאח"כ].

ו. ושיטה אחרת להרמב"ם, דהנדון הוא כשמוחלת על הכתובה אם גם תנאי כתובה בכלל. [ולפ"ז לכאורה הוא נדון אחד כלפי כל תנאי הכתובה דהיינו מזון הבנות, ומזון האלמנה לאחר מיתה, וכ"כ הטור קה ח (ועי' דרישה שם) והריב"ש קמט, ועי' היטב בר"ן בסוגיא דלקמן דמוחלת ל"ל מזונות]. ובמוכרת לא אמרינן דמכרה אף תנאי הכתובה.

והרמב"ם חולק על סברת רש"י והריטב"א מדהוצרך להסברא דהמחילה היא כלפי הכב"ד, וכן מבואר מדברי הגרע"א שם דהוסיף דלהרמב"ם אין לדון אלא במחלה עיקר כתובתה אבל ל"ש להעמיד הספק במחלה רק הנדוניא, ומשא"כ לרש"י הרא"ה והריטב"א.

והעירוני דכמו"כ מוכח מהראשונים דלא סברי סברת הרמב"ם דדיינינן דהמחילה כלפי הכתובה וכל תנאיה, מדהוקשה להם הרי אסור לשהות עמה בלא כתובה והוצרכו לתשו' הרי"ף, והרי בפשוטו י"ל דאה"נ לא הועילה מחילתה לפוטרו מעיקר החיוב, אבל עד כמה שנכלל במחילה גם מחילה כלפי תנאי הכתובה חלה המחילה, ובזה לא יחזור ויתחייב. שו"ר דז"א, דהגרע"א הוכיח מדברי הרא"ש דסבר כהרמב"ם, ולהנ"ל יקשה איך הביא הרא"ש הך קושיא דאסור לשהות עמה בלא כתובה. וע"כ צ"ל דלההו"א דסברי הראשונים דמשום דאסור לשהות לא חלה המחילה ה"ה דלא היה תורת מחילה בתנאי הכתובה, [דהא דהמחילה היא אף כלפי הת"כ אין הכונה דדעתה למחול על תנאי הכתובה מצ"ע, אלא דכיון דמוחלת על כתובתה בסתמא אמרינן דהכתובה וכל תנאיה נכללים בשם כתובה, (ע"ד הגמ' ר"פ אע"פ דתוספת בכלל כתובה למוחלת יעו"ש), ומשו"ה כיון דכלפי העיקר לא חיילא המחילה לא יהא דין מחילה אף בתנאי הכתובה. ועי' עוד בזה בסוגיא דלקמן בדעת הרמב"ם], ולהכי הוצרכו הראשונים לחדש דעצם המחילה חלה, ודין איסור בעלמא הוא דאינו רשאי לשהות עמה, ושוב שייכא הסברא הנ"ל דאפילו אם יחזור ויתחייב לא בטלה המחילה שכלפי תנאי הכתובה.

ז. עי' תשו' הרי"ף בראשונים, ומש"כ כשמת היינו סמוך למיתה כ"ה ברא"ה וריטב"א, ומש"כ דמוחלת ליורשים שלו תמה הרשב"א דבכה"ג הרי ל"ש כתובת ב"ד, עי"ש תירוצו דהכונה שלא מחלה אלא לענין אם תתאלמן, ומפסדת כב"ד מפני שזלזלה.

וע"ע ברא"ש ובר"ן דשהה באיסור, ובריטב"א דדינו לכתוב אבל מחילתה מחילה, ומבואר מדבריהם דאף דמתחילה חל עליו החיוב אפילו אם לא כתב לה מכח התנאי בי"ד, מ"מ כשמחלה דכשרוצה לקיימה איכא איסור לשהות בלא כתובה, היינו איסור בעלמא, אבל אין הכונה דעי"כ חל ממילא חיוב מכח תנאי בי"ד, אלא דמוטל עליו לכתוב ולהתחייב. ועי' קו"ש ב"ב אות ד שעמד בזה מ"ט לא נימא דיהא מחוייב ועומד בתנאי בי"ד, וכ' דמזה מוכח דמחילה כפרעון וכאילו קיבלה. [והערוני דיש לתרץ עוד, דדוקא כששורש חיוב הכתובה מחמת עצם האישות עשו תנאי בי"ד, אבל כששורש החיוב הוא שלא תהא קלה בעיניו לא עשו תנאי בי"ד לחייב. ואף דגבי יבם בדל"ל מראשון תקנו לה משני ומסתבר דיתחייב אפילו לא כתב, י"ל דהתם הגדר דתקנו דאף אישות זו שהקנו לו מן השמים תחייב כתובה, וטעם התקנה משום שלא תהא קלה, ודו"ק].

ובב"ש סו י דהכתובה שכותב אחר המחילה אינה אלא מנה, ומתבאר עפ"י הראשונים דאין הגדר דהפקיעו חז"ל כח המחילה, אלא חלה המחילה ואיסור בעלמא הוא ולכן צריך לכתוב מחדש, ונמצא דהוי כתובה מחודשת מעכשיו, וכיון דבעולה היא כתובתה מנה. אמנם יעו"ש בהפלאה בקו"א ובבית יעקב וחזו"א אהע"ז סה ח שהוכיחו מכמ"ד דכתובתה מאתים. וע"ע בלשון הרא"ש בסוגיין דחוזר וכותב מאתים. ויש לדון דשורש השאלה תליא בדין מחילה כפרעון, דאם הגדר דנתקבלה כתובתה מסתבר כהב"ש, אך אם היא הפקעת וביטול החיוב י"ל דמשום האיסור עליו להחזיר החיוב לקדמותו, ולכן יכתוב מאתים כדברי האחרונים.

מוחלת כתובתה לבעלה ל"ל מזונות.

א. הראשונים דייקו מרש"י דדוקא מזונות דלאח"מ אבל לא הפסידה מזונות דמחיים דחיובו בהם לא מחמת הכתובה, וכן היא מסקנת הרא"ש והטור, וכ"כ המ"מ בדעת הרמב"ן והרשב"א בסוגיין. והרמב"ם יז אישות הובא בר"ן פליג, דאפילו מחיים ל"ל מזונות. וע"ע בר"ן לקמן צז ב (נז. מדפי הרי"ף) בשם הרשב"א (הובא בב"י צג) ובריטב"א בסוגיין דהק' סתירת הסוגיות אם מועלת מחילתה לפטור ממזונות, וכ' לחלק בין מחילתה לבעל למחילתה ליורשים, ולפ"ז מבואר דמפרשים הסוגיא כלפי מזונות מחיים וכהרמב"ם. וצ"ת.

ודעת הרמב"ם דל"ל אפילו מזונות מחיים יל"פ בתרתי, א. דאם ננקוט דמודה ליסוד הראשונים דחיובו בהם לא מחמת הכתובה, ע"כ צ"ל בטעמו דדעתה לכלול במחילתה כל תנאים שביניהם והרי היא כמוחלת בפירוש על המזונות, וכן מבואר בר"ן בדעתו. ב. אכן י"ל דדעתו דאף מחיים החיוב רק מחמת תנאי כתובה, עי' היטב בדבריו פי"ב אישות ד דהמזונות נכללים בתנאי כתובה, וביאר האבי עזרי כונתו דאחר התקנה דמעש"י תחת מזונותיה תו אין לה חיוב מזונות מחמת הדין דאוריתא אלא מחמת התנאי כתובה, יעושה"ט, וא"כ אף לדבריו אצ"ל דהיא כמוחלת בפירוש על המזונות, אלא כד' הראשונים דמחילתה על הכתובה בסתמא קיימא ממילא על כל תנאי הכתובה, דאף הם בכלל כתובה, ולדידיה גם מזונות מחיים בכלל תנאי כתובה. וע"ע אבן האזל א מלוה ח בביאור דעתו. ועי' לקמן ד.

ובאבנ"מ צג ו כ' להוכיח מגמ' דמזונות מחייםבכלל תנאי כתובה והק' על הראשונים בסוגיין, ועי"ש במגיה שתירץ דתרוייהו איתנייהו, חיוב מתורת תנאי כתובה וחיוב בעצם מה"ת או מתקנה תחת מעש"י, ובמחילתה אה"נ דנפקע החיוב דמתנאי כתובה, אבל סו"ס קאי אידך חיוב.

ב. בטעם פטור המזונות דלאח"מ. הנה לר"ח דפליג משום משיב רעה תחת טובה, עי' רא"ה דנתקשה מ"ש ממוכרת כתובתה דתו ל"ל מזונות מיורשים, ותי' דהתם כיון דמכרה הרי היא כנפרעת, [והגרע"א בדו"ח כ' בשמו דמוחלת הוי רק שאין רצונה לתבוע, אבל לא שיהא כנפרעת], והיינו דמכרה או משכנה הוו כגיבוי הכתובה, כלשון רש"י לקמן נד א ומשא"כ מחילה. [ויל"פ דאין זה שייך לנדון הכללי אי מחילת חוב חשובה פרעון, עי' קו"ש ריש ב"ב, דהכא מאי דל"ל מזונות כשנפרעה כתובתה, הוא משום דעי"כ דעתה לאנסובי ותו אין שם בעלה עליה, דזהו יסוד הפטור בתובעת כתובתה עי' רש"י גיטין לה, ותביעה כגביה רשב"א תשו' ח"ו ה, ובמוחלת ל"ש ה"ט דבעיא אינסובי]. [עי' בב"ח צג דחידש דהא דאית לה מזונות מחיים להראשונים היינו במוחלת דוקא, אבל במכרה או משכנה דהוו כגבוי אין לה אפילו מזונות מחיים. ולהנ"ל עצם החילוק בין מוכרת למוחלת מבואר ברא"ה, אלא דהוסיף הב"ח לפטור משום כן ממזונות בחיים, וזה חידוש גדול, וצ"ב, ועי' ח"מ ט"ז וב"ש שם דנחלקו].

[ועדין צ"ב טעמא דמאן דמחייב, דאף אם מוחלת אינה כנפרעת, סו"ס הא לית לה כתובה, והרי חיוב המזונות לאח"מ הוא עד שתגבה כתובתה. ומבואר, דעצם החיוב משום דשמו עליה, ואינו שייך לחיוב הכתובה ועיכוב הפרעון, ורק דבאופן שנפרעה אמרינן דדעתה לאינסובי ותו אין שמו עליה, ולהכי שייך דין מזונות גם באופן דל"ל כתובה, ועי' בע"ב].

ומעתה יל"ע בטעמיה דר' אלעזר דפליג, אם הוא משום דסובר דמחילה נמי חשובה כפרעון וכאילו גבתה, או דסובר דסגי במה דסו"ס אין לה כתובה דלא יהא לה חיוב מזונות דלאח"מ, ולביאורים הללו נמצא דיסוד הפטור הוא משום דהשתא ל"ל כתובה, וא"כ הפטור הוא דוקא כלפי מזונות דלאח"מ דמיתלא תלו בכתובה, אך יל"פ עוד בטעמא דר"א דכיון דמחלה בסתמא על הכתובה קיימא מחילתה ממילא על כל תנאי הכתובה, (ע"ד שאמרו ר"פ אע"פ דתוספת בכלל כתובה נפ"מ למוחלת עי"ש), כיון דחיוב המזונות דלאח"מ הוא מתנאי כתובה, ולפ"ז יהיה כן הדין אף בכל שאר תנאי הכתובה כגון כב"ד ומזון הבנות [אלא שיש לדון שהיא אינה בעלים למחול החיוב שלהם].

ובל' התורי"ד מבואר דטעמו משום דמחילה כאילו גבתה. וברש"י היה נראה כאידך טעם דהמחילה קיימא על כל תנאי הכתובה, אבל יעוין היטב בדברי הר"ן דמוכח דפירש דבריו בע"א, דכונתו דמזונות דלאח"מ מיתלא תלו בחיוב הכתובה וכל שאין לה כתובה ל"ל מזונות. וע"ע ברמב"ן ורשב"א דדוקא במוחלת כל כתובתה[[2]](#footnote-2)1, והרחיב בזה הרשב"א בתשו' ח"ו ה, הובא בב"י צג, דאפילו מחלה עיקר ותוספת ולא נדוניא יש לה מזונות, יעושה"ט באריכות, ועי' בטור דדמי למוכרת כתובתה דקי"ל לקמן צז ב דמקצת כסף ככל כסף, ומבואר דשורש הפטור במוחלת כמו במוכרת, [דאם הפטור במוחלת דדעתה לכלול המזונות נצטרך לומר דדוקא במחלה הכל דעתה אף על מזונות ולא במחלה מקצת, והטור כלל בחדא מחתא מוכרת ומוחלת וטעמם חלוק]. ועי' היטב הגרע"א בסוגיא דלעיל, דמש"כ הרמב"ם דמחילה על כתובה כוללת כל תנאי הכתובה הוא מהך דסוגיין דל"ל מזונות, אפילו מזונות מחיים, וע"כ דמחילתו כוללת הכל, אבל להטור דרק מזונות דלאח"מ אין לזה מקור מסוגיין, דאימא טעמא משום דהוי כמוכרת דל"ל מזונות. נמצא דלרוב הראשונים, מלבד הרמב"ם, יסוד הפטור בסוגיין משום דאין לה כתובה.

ג. שי' הרמב"ם יט אישות דמוחלת ל"ל אף מזון הבנות, הובא בר"ן בסוגיין, ותמה עליו, והראב"ד השיגו, דמחילה כפרעון והרי אפילו בנפרעת יש לבנות מזונות. ופסק הרמ"א קיב א כהראב"ד. ועי' ח"מ ד דנסתפק אי מהני מחילה בפירוש להראב"ד, ועי"ש באבנ"מ א דהוכיח דמהני מחילה בפירוש מדיכול להתנות מתחילה בשעת הנשואין, ובשעורי הגרש"ר ב"ב קלא אות קיא דהמחייב הוא האישות והחיוב בפועל הוא לבנות, והלכך מהני תנאי דמתחילה דלא יהא כאן מחייב כל עיקר, אבל אחר דחל החיוב תו לא מהני מחילתה. ועי' או"ש שם דטעם הראב"ד דהחיוב הוא לבנות ולכן לא מהני מחילת האם, [והאריך בזה באבי עזרי תליתאה פט"ז מאישות], ומה שהוסיף הראב"ד מחילה כפרעון הוא לבאר מ"ט מועלת מחילתה להפקיע כב"ד אף דהחיוב לבנים, דמחילה כפרעון וכאילו קיבלה.

ד. בעיקר הסברא דמוחלת על הכתובה מחלה על כל תנאי הכתובה, יעוי' היטב תשב"ץ ח"ב קלח דנתקשה מהא דגרושה אין לה כתובה ויש לה מזונות בנות, והיינו דהוא הבין דהגדר דכל דנתבטל עיקר כתובתה ממילא נתבטלו החיובים שהם תנאי כתובה, ועי' בשו"ת בנו הרשב"ש קלו דנראה כן מדבריו, דמתחילה הבין ברמב"ם דאין הכונה דדעתה למחול על כל תנאי הכתובה, אלא דדינא הוא דחיובן מיתלא תלי בחיוב הכתובה, וכל שנתבטל עיקר חיוב הכתובה ממילא בטלו הנך חיובים, ומתרץ דהגדר ברמב"ם דדעתה למחול על כל חיובי הכתובה ואף על תנאי הכתובה, ומשא"כ בגרושה. ועי"ש היטב דהוסיף דלפ"ז מהני להרמב"ם גם אם תמחול בפירוש רק על תנאי הכתובה. ועי' חלקת מחוקק קה יא דכתב כן בתורת חידוש דמהני אף אם לא מחלה על עיקר הכתובה אלא רק על התנאי דמזון הבנות. [ונ' שם דס"ד לומר דהוי חיוב לבנות ולא מהני מחילה דידה ורק ע"י הפקעת עיקר הכתובה ממילא פקעו תנאי הכתובה]. וע"ע בביאור החילוק בין גרושה למוחלת באבנ"מ קיב ב.

[ובעיקר הגדר הנ"ל דממילא פקעו כל החיובים, שמעתי מהר"י כהן די"ל דיסוד הדין בכל הנך מילי, דאינם חיוב בפ"ע אלא גדר החיוב בהם הוא הרחבת חיוב הכתובה, דהרחיבו חיוב הכתובה לכלול בו גם מזון אלמנה ומזון הבנות, ולהכי במקום דנתבטל חיוב הכתובה ממילא בטלו הנך חיובים].

ה. משיב רעה תחת טובה. עי' ר"ן דיש פוסקים כוותיה, והוא ברא"ה. ועי' הגרע"א בדו"ח שמסתפק לדעה זו במחלה עיקר ולא תוספת ואח"כ תבעה תוספת.

ובר"ן הק' סתירת הסוגיות, מהך דלא תבעה כ"ה שנים דאיבדה מזונות, ויש ב' דרכים בזה. א. הר"ן בשם הרא"ה דתלי באנשי גליל ויהודה. ועמש"כ לעיל במתני' בזה. ב. הריטב"א בסוגיין והר"ן לקמן פ' אלמנה (נז. מדפי הרי"ף) בשם הרשב"א, דיש חילוק בין מוחלת לבעלה למוחלת ליורשים. וטעם החילוק, בריטב"א כ' בפשיטות דמזונות מחיים לא שייכי לחיוב הכתובה, והר"ן חילק בע"א, דלבעלה סומכת עליו שלא ימנע מזונותיה ולא מחלה להו, וצ"ב דאי מיירי במזונות מחיים, מ"ט לא ניח"ל בביאור הריטב"א, ואולי סבר דיש מקום לפרש כהרמב"ם דהיא כמוחלת בפירוש כל תנאים שביניהם, ולכן הוצרך לפרש דסומכת עליו ולא מחלה להו.

קבורה בארוסה.

א. זיל קבר או הב לה כתובתה. עי' רמב"ן דאיירי בכתב לה מן האירוסין, ובתורי"ד דיש כתובה לארוסה, וצ"ב במה נחלק על הרמב"ן, ואולי סבר התורי"ד דאם דוקא משום דהוא כותב לה הוי חיוב בעלמא, ולא שייך ביה התקנה דקבורתה תחת כתובתה. [שו"ר דלכאו' אין לומר כן בתורי"ד, דבגמ' מקשינן מברייתא דקתני דבמת יש לה כתובה, ומוקמינן לה לקמן פט ב או דיש לארוסה כתובה או בדכתב לה, והתורי"ד עצמו כתב כן אהך ברייתא, הרי דמודה להרמב"ן]. ובטעם הרמב"ן י"ל עפמש"כ בשעורי הגרש"ר ב"ב , ומפורסם כן מהגרנ"ט, ועי' רמב"ם אישות, דיש לדון דבכתב לה תקנו כתובה, והדר הו"ל כשאר כתובה.

ב. שם. יתור הלשון או הב לה עי' היטב ברמב"ן דלהס"ד דקבורתה תחת עיקר הכתובה, היינו דעיקר הדין דכשמתה נתחייב לפרוע כתובתה אלא שאם רצה קובר ולא יתן. [ולמסקנא דתחת נדונייתה, מה שהוא יורש הוא ממילא מה"ת או מתקנה, אלא שתחת מה שהוא יורש חייבוהו לקוברה, ולפ"ז למסקנא חיובו הוא קבורה, ולא יוכל לומר דיחזיר נכסיה ותקבר מהם אם אין בהם מספיק, ודו"ק].

ובבית יעקב ביאר יתור הלשון, דגם להס"ד חיובו חלוק מבעל, דבבעל רמי עליה חיוב ממון דקבורה ונשתעבדו נכסיו, אבל בארוסה חיובו רק משום דממונה בידיו, וכמו דכל יורש מחייב בקבורת מורישו משום הנכסים שבידו. [וזה כעין הרמב"ן דלשון זה מורה דחיובו הוא ממון, ותחת הממון נתחייב קבורה, ומשא"כ בבעל דחיובו הוא קבורה, רק דסיבת החיוב היא הירושה].

ועי' היטב בחזו"א אהע"ז סט יב דבבעל גופיה שייך לחייב מדין יורש, אך בבעל יש עוד חיוב מכח התקנה, ונפ"מ דמדין יורש הוא דוקא כשירש נכסי מלוג, [דנצ"ב שבידו לא הוי כירושה גמורה לחייבו בקבורה מדין יורש נכסים, דהא דאינו מחזירם משום דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים. ומ"מ כלפי התקנה החשיבוהו כיורש נכסי הצאן ברזל וחייבוהו בקבורתה תמורתם, דסו"ס מחמת הנשואין זכה בנכסים הללו], והחיוב מדין בעל מהני דאפילו בלא ירש, וגם נפ"מ דמחייב לפי כבודו, יעו"ש. וע"ע לקמן פ ב בשומרת יבם שמתה מי קוברה, ובחי' הגר"ש היימן כתובות טז אות ב.

ג. רש"י ד"ה מתה אינו יורשה. דלא תקנו ירושה. מבואר דאיירי בהכניסה לו אלא שאינו יורש. וצ"ב בתרתי, חדא להאבנ"מ נב דבנצ"ב א"צ לדין ירושה אלא דלא הגיע הזמן לגבות כשמתה היא. ועוד, מסוגית הגמ' לעיל מז א דלר"נ הכניסה באירוסין וזכה, ולרבנן דלא זכה לא משום דאינו יורש אלא דדעתו דהאב דוקא משום אחתוני. וזה נכלל בתמיהת הגרע"א בסוגיין דהכא הוי כראב"ע, ולקמן כ' דיש לה תוספת היינו לרבנן דראב"ע יעו"ש.

ד. דלא קרינן בה לכשתנשאי, עי' תוס' דתלוי בפלוגתא דב"ש וב"ה, ובריטב"א דהכא לכו"ע, דהכונה להא דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים, והגדר, דלא אמרינן דתשלום הכתובה הוא על עצם האישות, [דאז נשלם החוב מיד ורק זמן הפרעון הוא לאחר שמת או גירש], אלא עצם החיוב נשלם רק בהפסקת האישות, כשמת או גירש, והלכך במתה לא חשיב דיורש ממנה ממון הכתובה[[3]](#footnote-3)1. [ורק באופן דמת הבעל ונפלה קמי יבם תלינן לה בפלוגתא דב"ש וב"ה לקמן פא א דהתם הבעל מת ראשון, וכבר נשלם החיוב, אלא דמשום דרמיא ליבום לא קרינן בה לכשתנשאי לאחר, ריטב"א שם].

ע"ע בית יעקב דתמה ע"ד תוס' לט א דחיוב הכתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו ובאלמנה משום חינא דבמתה ל"ש ב' הטעמים הללו ול"ל למדרש כתובה. וכ' לתלות בפלוגתא דכתובה דאוריתא ודרבנן.

עי' קו"ש ב"ב תקו דכ' דאי לאו ה"ט דמדרש כתובה היה לה כתובה משום טעמא דנסתחפה שדהו, עי"ש הגדרים בזה.

מזון הבנות בנתארסו.

א. לגי' רש"י ותוס' גבי דרב יוסף נמצא דהא דהאירוסין מוציאין אינו כמו בגר ונישואין, דהתם משום דהוו יציאה מרשות אב ואין דעתו של האב להתחייב מזונות באופן זה, אבל בנתארסה הפטור משום דהארוס זן אותה. וע"ע באבנ"מ קיב ד דלהרמב"ם הוא להיפך, דדעתו של הארוס להתחייב מזונות משום דהאירוסין מוציאין אותה ממזון הבנות. וע"ע בבית יעקב בסוגיין שהאריך בזה, אם האירוסין פוטרין בעצם או רק משום דהארוס זן אותה.

וע"ע בר"ן בשם הרשב"א באירסוה אחיה דאתי עלה מטעם מחילת המזונות, ובהגרע"א דבאירסה עצמה י"ל דא"צ למחילתה אלא עצם האירוסין מוציאין, ורק באירסוה אחיה דלאו כל כמינייהו אתינן עלה משום טעמא דמחילה כשנעשה מדעתה, עי"ש.

ב. באירסוה אחיה שי' ר"ח דלא מהני, ובר"ן ביאר טעמו דלאו כל כמינייהו להפסידה, ועי"ש באופן דנעשה מדעתה אם מהני מחילתה. ועי' הגרע"א דתמה דבהשיאוה נמי נימא דלאו כל כמינייהו, וכ' לדחות דע"י דהבעל חייב במזונותיה, מקיימים הם את חיובם, דהעמידו לה אחד שנותן לה מזונות, אך תמה דא"כ מהו הספק בממאנת הא מעולם לא פקע חיובם. [וראיתי שכ' לדון בדבריו, דכשמעמידים לה בעל שהוא "מחוייב" במזונותיה שפיר יש להם כח להפקיע חיובם. אך יל"ע בזה דהרי עי"כ יפקע חיובם גם על הזמן שאחר גירושין ונימא דמשום כן לאו כל כמינייהו].

ובמ"מ י"ט מאישות ביאר שיטת הר"ח דדוקא קידושי תורה מוציאין אותה ולא קידושין דרבנן. ועי' אבנ"מ קיב ד בבי' שיטה זו דאינו סותר לפירושו של הנגיד והרמב"ם בסוגיין. [והגרע"א נקט בדבריו דשי' הר"ח הוא דלא כהנגיד, והיינו לפירושו של הרשב"א דמשום דלאו כל כמיניה, יעושה"ט].

ג. בדברי הרשב"א בר"ן דהוי מחילה בקרקעות דל"מ בקטן, עי' הגהות אשרי לקמן סח דתמה דא"כ בנערה נמי, דעד בן כ' בעינן, ועי' בית מאיר קיג ז והגרע"א בסוגיין דתמהו על תמיהתו דמחילה דמי למתנה ולא למכר, ובמתנה הדין דבקטנה ל"מ ובנערה מהני.

ובתוס' לקמן פו א מבואר דמהני מחילת קטנה על כתובתה ולא אמרינן דמחילת קרקעות היא, עי' מש"כ בזה האבנ"מ קיב ג.

ד. גי' הרי"ף לפירוש הראב"ד בהשגות והר"ן [וכן מתבאר מדברי הריטב"א לקמן נד א גבי בעיא דבת ארוסה, יעו"ש]. הנדון לגבי מזונותיה מיורשי הארוס לכשתתאלמן ומדין מזונות אלמנה, ואיירי בכתב לה מן האירוסין ובהגעת זמן, [בפשוטו י"ל דהצריכו הא דכתב לה, כיון דכל חיוב מזון האלמנה הוא רק עד שתפרע כתובתה, ואם לא כתב לה אין חיוב כתובה, ול"ש מזון אלמנה. אמנם יעוי' היטב בל' הראב"ד, דמ' דכל הספק אם חידשו לה תנאי כתובה דמזון אלמנה לא שייך אלא בדכתב לה, דרק אם יש לה כתובה יש לה תנאי כתובה. וזה ע"ד הגמ' לקמן גבי בת ארוסה, דלפירוש רש"י והר"ן שם (דלא כהראב"ד) היינו בכתב לה והספק אם עי"כ יש לה כל תנאי כתובה ויהא לה דין מזון הבנות. ומאי דלא ניח"ל בהטעם דלעיל היינו דשייך חיוב מזונות בל"ל כתובה, דדוקא בנפרעה כתובתה הוא דפקע חיוב המזונות, ויתבאר לקמן בבעיא דבת שניה ואנוסה. העירוני די"ל דעדיפא נקט, דטעם זה דת"כ ככתובה מהני דבלא כתב ליכא לעיקר חלות החיוב, ומשא"כ אידך טעם דל"ל כתובה, היינו דבעצם שייך חיוב אלא שכל החיוב הוא רק כל זמן שיש לה כתובה ולא שייך בזו דאין לה כתובה].

ומש"כ דוקא בהגעת זמן היינו דפשיטא להו דאינו מתחייב מזון אלמנה אלא אם בחייה היה לה דין מזונות ממנו. [ושאני ממזון הבנות, דמשעבד עצמו לאחר מותו אף דלא מחייב בחייו, דהתם בחיים דרכו לזון אותם אעפ"י שאינו חייב, ולאחר מותו מתחייב לזונם כדי שלא יצטרכו להתבזות לחזר על הפתחים כמבואר בסוגיין ובפרש"י, אבל מזונות דאלמנה סיבת החיוב הוא רק משום דכל ששמו נקרא עליה משעבד עצמו להמשיך חיוב המזונות שהיה עליו בחיים. ומזה נובע גם חילוק הדין בגרושה, דיש לה מזונות בנות ואין לה מזונות אלמנה גם בלא נפרעה כתובתה, עי' היטב אבנ"מ קיב ב ד"ה ולענ"ד נראה. וכן לגבי ארוסה, דהספק דלקמן בבת ארוסה הוא אפילו קודם הגעת זמן ומשא"כ מזונות דאלמנה פשיטא להראשונים דדוקא בהגעת זמן, ועי' היטב אבנ"מ קיב ו]. ומוכח מזה עוד, דמזונות דהגעת זמן היינו מדיני האישות, דעשאוה כנשואה, דאי מטעם קנס אין סיבה שיתחייב לה מזון אלמנה מחמת המזונות הללו, [ול"ש לומר דהקנס היה גם על מזונות האלמנה, דהרי מבואר בגמ' לגי' זו דמשום דדעתו להתחייב הוא]. ועמד בזה הג"ר ראובן כתובות סי' א ס"ק ב.

ודין זה של מזונות אלמנה בארוס שכתב לה והגיע הזמן לא הובא בפוסקים, אלא בגליון השו"ע להגרע"א סי' נו, ועי"ש דהוכיח מתוס' יבמות נח א דאף הם סוברים כן.

ה. להלכה דקי"ל דעד שתארס, מבואר במהרש"א דבנתארסה ונתאלמנה בחיי אביה תלוי בפלוגתא דרש"י ור"ת בתוס' ד"ה אלמנה, דלדעת רש"י כבר יצאה שעה אחת לענין מזונות, ומשא"כ לדעת ר"ת הרי אפילו בנשואה ונתגרשה בחיי אביה יש לה. וברא"ש פסק דאלמנה מן האירוסין יש לה מזונות, ועי' קרבן נתנאל אות ב ובב"ש קיב ט ובבית יעקב.

ממאנת

לרש"י וש"ר הספק אם אמרינן דעקרה לגמרי הנשואין ומעולם לא יצאה מרשות האב למזונות. ולהרמב"ם י"ט מאישות שיטה אחרת, דבנתאלמנה או נתגרשה ודאי חוזרת לרשותו למזונות, והספק הוא בממאנת אם חוזרת, עי' בית יוסף דס"ד דגרע הואיל והיא גרמה, דמדעתה עשתה המיאון.

ע"ע רמב"ם יט אישות יד דבת ממאנת יש לה מזונות, והראב"ד השיג דלא משכחת בת, ובמ"מ תי' דלהר"מ בנים כסימנים משעת לידתן ולא משעת העיבור, אך תמה דמ"מ מנ"ל להרמב"ם, דכמו דל"ל כתובה ל"ל נמי תנאי כתובה. ועי' הגר"ח פ"ב אישות ט בסופו די"ל דהראב"ד נמי מודה להמ"מ דמשעת לידה, אלא טעם השגתו, דזכיית הבת נגמרת בעת הלידה ולא בזמן העיבור, וכיון דע"כ מיאנה קודם הלידה, א"כ בשעת הלידה כבר הופקעו הנשואין מעיקרן. [ונ' דהא דבעינן לזכיית הבת, היינו משום אידך קושיא דהמ"מ דכיון דל"ל כתובה לא יהא לה גם תנאי כתובה, ולהכי בעינן להא דנגמרה זכיית הבת דשוב לא תפקע זכייתה ע"י המיאון, ומשא"כ אם זכות דהאם הוא שפיר כ' המ"מ דלית לה כתובה ותנאיה].

וטעם הרמב"ם דחולק לא נתבאר בדברי הגר"ח, אם משום דסבר דגם בעודה עובר נגמרת זכייתה, [ויל"ע בזה בדין מזכה לעובר, ועי' היטב גמ' יבמות סז ב דכל כמה דלא נפיק לאויר העולם לא תקנו חכמים, ולכאו' הכונה דזכייתה לא חיילא, ((ואולי הכונה רק דאין הנכסים בחזקתה עד דתולד, אבל נגמרה זכייתה בתקנה, לענין דשוב לא יפקע ע"י המיאון) וצ"ת]. או דנחלק על עיקר ההנחה הנ"ל דדוקא אם נגמרה זכיית הבת הוא דלא יפקע ע"י המיאון, ואיהו סובר דאפילו אם לא זכתה הבת מ"מ לא יועיל המיאון להפקיע תנאי זה, דכיון דבשעתן היו הנשואין קיימין וכמו שהאריך הגר"ח שם, כבר חל התנאי לענין הבנות, ולא אכפת לי במה שע"י המיאון תו לית לה כתובה.

בש"ג בסוגיין בשם ריא"ז הביא דין דממאנת יש לה מזונות, וכ' וכן יש לבת ממאנת מזונות [כהרמב"ם]. וצ"ב דהנדון דבת ממאנת אינו שייך כלל לנדון הסוגיא אם יש מזון הבנות לממאנת. [ואולי כוונתו רק דשוו לענין הדין דיש להם מזונות].

בב"ש קיב ד כ' דנראה דחייב במזון הבנות בגרושה אף אם נתעברה קודם הגט וילדה אחר הגט. ותמוה, דמבואר כן בדברי הרמב"ם הנ"ל גבי בת ממאנת. עי' הפלאה בקו"א. ובבד קודש ח"ה כ' ליישב בזה עפי"ד הגר"ח הנ"ל, ותו"ד דהרמב"ם נחלק על הראב"ד בהא דחיילא זכיית הבת בעודה עובר, וחידש דלפ"ז לא תחול זכיית הבת קודם ארבעים יום משנתעברה, דהוי מיא בעלמא, ומשא"כ הב"ש חידש דעצם הדבר שממנו נתעברה והיא בתו גורם לחייבו לכשתולד, והלכך אפילו אם נתגרשה קודם שעברו מ' יום מהעיבור מ"מ יתחייב לה אח"כ.

בת יבמה

לתוס' בתי' א', איירי בדל"ל נכסים לראשון ותקנו עיקר כתובה משני והנדון הוא אם הוי חיוב בפ"ע ואין לו שם תנאי כתובה, ולא יהא לה משני, או אלימא כמותה ליהוי תנאי כתובה ככתובה, וכיון דתקנו לה עיקר נכללו בזה גם תנאי הכתובה. ועי' היטב מהר"ם שיף דמ' להיפך, דהסיבה לפטור הוא דתקנו חיוב זה רק בתורת תנאי כתובה, וכיון דכתובתה על נכסי הראשון ולא על השני, ל"ל נמי תנאי כתובה דמזונות.

ולתי' ב' עי' ב"ש קיב י דהספק בין בדאית ליה נכסים לראשון בין בדלית ליה, [ונראה דדייק לה מלשון הי"מ דאף בדאית ליה נכסים, ובפרט דהתי' הא' ביאר הספק בדל"ל, והי"מ לא באו אלא להוסיף דגם בדאית ליה אין לה מזנות מהראשון, אבל לא נחלקו על עצם ביאור הספק], ולפ"ז הספק הוא אם חייבו את השני גם בתנאי הכתובה או רק את עיקר הכתובה, כיון דיסוד החיוב הוא שלא תהא קלה בעיניו.

ודעת הרא"ש דהספק רק בדאית ליה לראשון נכסים, [עי' מהר"ם שיף דנקט כן אף בתוס'], ולדבריו הספק האם תקנו לחייבו בתנאי הכתובה לחוד, אבל בדל"ל לראשון דחייבוהו בעיקר פשיטא דיתחייב אף בתנאי הכתובה.

[והנה, נחלקו הראשונים אם כתובתה מיבם מנה או מאתים, עי' רמב"ם כ"ב אישות יד ושו"ע אהע"ז קסח וריטב"א לקמן פא א דכתובתה מנה, ובשטמ"ק לקמן פט להרא"ה והריב"ש כתובתה מאתים, [ועי' חי' הגר"ש היימן טז], ולכאו' הטעם דחייב מאתים, דחייבוהו להתחייב בכתובתו של הראשון, ויל"ע דא"כ יהא לה גם כל תנאי הכתובה, כמו מן הראשון, ויש לחלק].

לענין מזונות דידה, עי' תוס' וראשונים דפשיטא דיש לה מראשון.

לענין כתובת ב"ד, עי' תוס', ומבואר מדבריהם דאינו ספק אחד עם הספק דמזון הבנות, אם חייבוהו בכל תנאי הכתובה, אלא הוי ספק מסויים לחייבו בכב"ד, דכך היא דעתו של אב.

בת שניה

לענין מזונות הבנות, י"ל דשורש הספק הוא דתקנו החיובים הללו בתורת תנאי כתובה, ולא כחיובים בפ"ע, [היינו דהרחיבו את חיוב הכתובה לכלול גם דברים הללו], והלכך כל דל"ל כתובה ל"ל תנאיה. ולכאו' זהו גם הספק בבת אנוסה, אלא שי"ל דהשניה בעצם יש לה כתובה ורק שהפקיעו לה משום קנס, ומשא"כ אנוסה לרבנן דלא תקנו לכה כתובה כלל. ועי' היטב תפארת שמואל על הרא"ש אות ב.

לענין מזונות דידה, עי' תוס' לעיל ד"ה בת יבמה דלגבי דידה פשיטא דל"ל דהוי תנאי כתובה ככתובה, וצ"ב ל"ל לה"ט תיפו"ל דכל חיוב מזונות באלמנה הוא רק עד דיפרעו כתובתה, וזו דאין לה כתובה ממילא אין לה מזונות. ומבואר דאף דל"ל כתובה שייך דיהא לה מזונות, דהחיוב לא מחמת עיכוב הפרעון אלא מחמת ששמו עליה, ורק כשנפרעה כתובתה ונסתלקה מביתו נפטר, אבל זו שאין לה כתובה יהא לה מזונות, ועי' לקמן.

לענין תנאי דכתובת ב"ד, עי' אבנ"מ קיב ה דדיק מסו"ד התוס' הנ"ל דשייך בזה הספק, ותמה דהא כיון דאם נתגרשה ל"ל כתובה ה"נ בודאי לא יהא לה זכות דב"ד, ורק לענין מזון הבנות יש להסתפק, וכ' ליישב דכיון דדינא הוא דיש לה נדוניא ותוספת שייך בה כתובת ב"ד כלפי הנדוניא שהכניסה והתוספת. ויעו"ש דהביא דברי הרא"ה, הובא בר"ן בסוגיין, דל"ל כב"ד אף כלפי התוספת, וביאר דזה דוקא למאי דמסקינן בתיקו, דמחמת הספק תו ל"ל לא זכות מזון הבנות ולא זכות דב"ד.

בת ארוסה

עי' רש"י בדכתב, ותורי"ד [ומהר"ם שיף] תמה דא"כ מהו הספק הרי הת"כ לא כתב. ועי' באחרונים דביארו שורש הפלוגתא אם בכתב הוי התחייבות בעלמא, או דבאופן דכתב תקנו לה כתובה, [עי' רמב"ם פ"י מאישות והגרנ"ט] והוי חיוב כתובה. עי' שעורי הגרש"ר ב"ב לדף קלא ס"ק קי. ובתורי"ד וריטב"א דתקנו כתובה לארוסה, אבל עיקר החיוב בנשואין, נמצא דלהראשונים הללו שורש הספק אם בחיוב כתובה דארוסה חייבו אף בתנאי כתובה.

ולהראב"ד ברא"ש, וכ"ה בשו"ע קיב, ביאור אחר, דילדה בעודה ארוסה ונשאה אח"כ, ועי' היטב באבנ"מ קיב ו בביאור הספק, דאין הספק האם דעתו להתחייב לבת כזו דנולדה קודם הנשואין, אלא הספק האם בעת הנשואין יחול התנאי כתובה למפרע מזמן האירוסין, ואז כשנולדה הבת זכתה בתנאי דמזונות. [ומבואר דהבת זוכה בלידתה, וכדברי הגר"ח סופ"ב מאישות בדעת הראב"ד]. וע"ש עוד דלפ"ז בנולדה קודם אירוסין לא יהא לה מזונות אף אם נשאה.

וע"ע ברא"ש דהראב"ד לא ניח"ל בפירוש הראשונים, דכיון דהיא עצמה לית לה אף בתה לית לה. ומבואר דמדמה מזון הבנות למזון האלמנה. ועי' ריטב"א בסוגיין דפירש דמה"ט כל הנדון הוא במת אחר הגעת זמן. אכן באבנ"מ שם דייק מרש"י דאפילו קודם הגעת זמן, וכ' לחלק בין מזון האשה למזון הבנות. [ואף הריטב"א מודה דגבי מזון הבנות אין טעם לתלות בהגעת זמן, אלא דסבר כהראב"ד דלא אלים חיוב מזון הבנות מחיוב מזון דאלמנה, וכמבואר בלשונו, ולהכי העמיד לאחר הגעת זמן].

ועי"ש עוד באבנ"מ דל"ש מזון אלמנה בארוסה דשורש החיוב הוא משום דשמו עליה וארוסה אין שמו עליה. וצ"ב דהול"ל בפשוטו, דמזון האלמנה מתחייב רק משום לתא דמזון אשתו, וקודם הגעת זמן דאף בחייה לא היה חייב לא יתחייב במזון אלמנה, ומשא"כ מזון הבנות. וצ"ל דאה"נ, אלא דקשיא ליה מ"ט בארוסה ל"ל מזונות אלמנה אף לאחר הגעת זמן, כדדייק ממתני' דלקמן, וע"ז הוצרך לסברתו. [וצ"ל דסבר דפירוש הר"ן בסוגיא דלעיל נג ב ארוסה יש לה מזנוות יחידאה הוא].

ולענין מזונות אלמנה, עי' תורי"ד ושטמ"ק דה"ה דמבע"ל. ועי' אבנ"מ קיב ו דתמה דהרי מבואר במתני' דל"ל מזונות עד הגעת זמן, ותי' דהתם במזונות מחיים, והכא כלפי מזונות דלאח"מ. ומבואר מדבריו דנקט בכונתם דהספק הוא דיהא לה מזונות דאלמנה אפילו אם מת קודם הגעת זמן, וכמו מזון הבנות. אכן כבר נתבאר דבר"ן והשגות הראב"ד לעיל נג ב מבואר דהס"ד לחייב הוא דוקא בהגעת זמן, ומשום דמזון אלמנה הוא רק אם היה לה מזונות בחייו, ושאני ממזון הבנות. וא"כ ה"נ י"ל בכונת הראשונים בסוגיין, דהספק הוא אם יש לארוסה אף את תנאי הכתובה של מזון אלמנה, ומ"מ דוקא במת לאחר הגעת זמן דהיה לה מזונות בחייו, דאז שייכא התקנה דמזון אלמנה.

ולענין כתובת ב"ד עי' בריטב"א דלא יצוייר כיון דאין מכנסת לו באירוסין, וצ"ל דמשום כן שוב לא תקנו אף במנה ומאתים, דשורש התקנה במנה ומאתים הוא מחמת הנדוניא שמכנסת מאביה וכדלעיל בגמ'.

בת אנוסה

לענין מזון הבנות, לכאו' הספק האם תקנוהו כחיוב בפ"ע, או רק בתורת תנאי כתובה, וכל שאין לה כתובה אין לה את החיובים הללו. ועי' לעיל.

ולענין מזונות אלמנה, עי' תוס' וראשונים דה"ה דמבע"ל, ותמוה דהא חיוב מזונות אלמנה עד דתיפרע כתובתה, ובאנוסה לרבנן דל"ל כתובה ל"ש מזונות אלמנה. ומבואר דעצם החיוב אינו משום עיכוב הפרעון, אלא הוא משום האישות ומשום דשמו עליה, [עי' אבנ"מ הנ"ל קיב ו], ורק דבנפרעה כתובתה גליא דעתה דבעיא אינסובי ושוב אין שמו עליה, ולהכי באין לה כתובה מעיקרא שייך בה חיוב מזונות. ועי' לעיל דכן מוכח מהמ"ד דמוחלת יש לה מזונות, [והרא"ה פסק כוותיה, וגם להראשונים דפסקו כאידך מ"ד, יתכן דהראיה קיימת, וזה תלוי בביאור טעם החולק], ומארוסה לדברי הר"ן והראב"ד דהוצרכו להא דכתב לה רק משום דחיוב מזון אלמנה הוי תנאי כתובה, ולא כ' בפשיטות דאם ל"ל כתובה לא יהא לה מזונות. ומתוס' דשניה אין לה מזונות דתנאי כתובה ככתובה, ולא משום דאין לה כתובה.

וע"ע אבנ"מ צה א דכ' ביסוד פלוגתא דאנשי יהודה ואנשי גליל דלאנשי יהודה המזונות דאלמנה מחמת עיכוב הפרעון ולכן תלוי ביורשים, ולאנשי גליל מחמת האישות, ולכן אין יכולים לסלקה. ולפמש"נ תמוה מכל הנך דוכתי דליכא עיכוב פרעון ואעפ"כ שייך חיוב מזונות. [והראשונים בסוגיא דלקמן נתחבטו להוכיח הלכה כמי]. וע"ע בר"ן בשם הרא"ה בסוגיא דמוחלת דכ' לתלות דין מחילה ביורשים באנשי יהודה וגליל, ולא כ' כפשוטו דלאנשי יהודה כיון דל"ל כתובה אין כאן עיכוב פרעון ולא שייך חיוב מזונות, ואדרבה מבואר מלשונו דבעצם שייך היה חיוב מזונות, אלא דלאו כל כמינה להפסיד ליתומים, וצ"ע מזה על ד' האבנ"מ. וצריך לדחוק בכוונתו, דכיון דלאנשי יהודה חיוב המזונות תלוי בעיכוב הפרעון שוב אי אפשר לומר דהוו כבעל ויהיו אף הם בכלל הזכיה דהמעש"י, דסו"ס חיובם חלוק דהוא תלוי בעיכוב הפרעון, אבל אין כוונתו דלדידהו כל עצם החיוב הוא מחמת עיכוב הפרעון.

1. והנה, ביסוד האיסור דלא יבזבז י"ל דאינו משום לתא דהגברא שחששו עליו שיצטרך לבריות, אלא הוא משום לתא דהקופה של צדקה, שלא יתווספו אליה עוד אנשים, [וצריך בירור בזה], ולפ"ז יש לומר דגם יסוד הפטור של הראב"ד כדי שלא יצטרך אין הכונה משום הגברא, דחס רחמנא עליה שלא יגיע לידי הבזיון של הצטרכות לבריות, אלא יסוד הפטור הוא משום הקופה של צדקה, דכדי שלא יתוספו אליה עוד עניים פטרתו התורה מחיוב המצוה באופן זה. [↑](#footnote-ref-1)
2. 1 ולדבריהם, יתפרשו דברי הר"ן בסוגיא דלעיל בפשיטות, דלתשו' הרי"ף דבקיימא תחתיו יש לה עיקר א"כ לא מחלה כל כתובתה, וא"כ יהא לה מזונות, ומשו"ה הוצרך רש"י לפרש בסוגיין דמוחלת באלמנותה, (היינו סמוך למיתה כהרי"ף) דאז מוחלת הכל, ודחה הר"ן דאפילו במשהה אותה יצוייר דמחלה הכל, אף דאיסור הוא, ושייך לדון דמשום כן ל"ל מזונות דלאח"מ. [↑](#footnote-ref-2)
3. 1 ומ"מ שעבוד נכסים איכא מזמן הנשואין, אך זה עדין אינו מכריח דכבר חל החוב, דסגי בסיבת החיוב כדי שיהא שעבוד נכסים כהנמוק"י ב"ק דמזריקת החץ משתעבדים נכסיו. אמנם אכתי מוכח דיש חוב מהא דיכולה למכור כתובתה מחיים, וצ"ב הגדר בזה. ועי' כתבי הגר"ח דיש עליו חוב שיחול חוב ממון במיתה או בגירושין, וצ"ב. וע"ע אגרות משה אהע"ז ח"א קעב דהוכיח דכתובה גרע מחוב תו"ז מהא דלא מהני מעמד שלשתן בכתובה ומהני בחוב תו"ז, ומאידך הא איכא שעבוד נכסים, וביאר הגדר כהגר"ח דיש עליו חוב דיחול חיוב ממון לכשימות או יגרש. [↑](#footnote-ref-3)