כסף ב - קנין בשוה כסף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ו' י"ד אד"א תשע"א

א] ב"מ דמ"ז., פשיטא דמים ואין מקפיד עליהן הא קאמרינן דקני, ופירש"י, ז"ל, נתן לו מעות או חפץ בשביל חפץ אחר בתורת דמים וכו', עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דמהני נתינת חפץ לקנות חפץ אחר בתורת דמים.

ולעיל דמ"ו: פירש"י בד"ה כיצד, ז"ל, כיון שזכה זה במטלטלין הראשונים שמשכן ואפי' בתורת דמים ע"מ להקנות לו חפץ שלו בדמים נתחייב זה לוקח שני וכו', עכ"ל, ובד' הרמב"ן בחי' שם מבו' דמפרש, דהמטלטלין שמשך עצמן הוו הדמים לקנות את החפץ, עיי"ש, ומבו' ג"כ דמהני נתינת שו"כ לקנות חפץ אחר בתורת דמים.

אך הי' מקום לפרש בד' רש"י שאינו קונה ע"י הפרה עצמה, אלא ע"י הדמים שהי' לו להתחייב בעד הפרה, דומיא דמקדש בשכירות למ"ד דאינה אלא לבסוף, דהוו הקידושין ע"י הדמים שהי' לו להתחייב בעד השכירות, ורק מה"ט הוא דהוי זה מילתא דלא שכיחא,[[1]](#footnote-2) ושו"ר כן בחי' הרי"מ סימן קצ"ה, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה מבו' בד' תור"פ ב"ק ד"ע: דמצי לקנות את הגניבה ע"י נתינת תאנה בתורת דמים, ואך דביטלו חכמים לקנין מעות, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א קידושין ד"ב. הובא בס' תורת הקנינים דקרקע נקנית בשו"כ.

ב] ובס' משנת ר"א קידושין כתב לדקדק מד' הרמב"ם דפליג ע"ז, וס"ל דל"מ שו"כ לקנות מטלטלין אחרים בתורת דמים, ופירש הטעם בזה, דקנין כסף הוא רק בדאיכא טיבעא ופירא, דטיבעא קני לי' לפירא, אך בב' חפצים אין א' מהם טיבעא לגבי חבירו, ולא מצינו לחשבו כדמי חבירו, וע"כ ל"מ לקנות בתורת דמים, וכ"כ גם בס' אבי עזרי.[[3]](#footnote-4)

ועיי"ש שכתב, דהך מילתא דלא מצינו לחשוב דבר כדמי חבירו אלא בדהוו טיבעא ופירא, מבו' כן ממש"כ הראשונים שהביא הב"י בסימן ר"ג ובשו"ע שם ס"ז, דמטבע אינו מחייב מטבע אחר דוגמתו, עיי"ש, ובמיוחס לריטב"א לעיל דמ"ו: כתב דזהו דפרכינן מהא דאמר ר"ל ואפי' כיס מלא מעות בכיס מלא מעות, ולא מצינו לפרושי דהא דקונים זא"ז היינו מחיייבים, דטיבעא אינו מחייב לטיבעא, והרי דכיון דתרוייהו טיבעא נינהו, אין א' מהם מחייב את חבירו, הגם דמטבע שפיר מצי לחייב למטבע דחריף טפי מיני', דחשיב כטיבעא כלפיו, וע"כ י"ל דה"נ בב' מטלטלין, לא מצינו לחשוב א' מהם כדמי חבירו.[[4]](#footnote-5)

ג] והנה בס' תורת הקנינים כתב להוכיח מגמ' ערוכה דקרקע נקנית בשו"כ, והוא מהא דס"ל לשמואל בעירובין דמ"ט. דעירוב משום קנין, וכתבו התוס' דהיינו דבהאי פת מיקני רשות להדדי, ואע"ג דפירי לא עבדי חליפין, מ"מ קנו בתורת דמים, והרי להדיא דקרקע נקנית בפת שהיא שו"כ, וכן מ' גם בל' הגמ' קידושין די"ג. ובל' הרמב"ם רפ"א ממכירה דקרקע נקנית בשו"כ, עיי"ש.

אך י"ל דהגם דקרקע נקנית בשו"כ, מ"מ מטלטלין אינם נקנין בשו"כ, והיינו משום דבמטלטלין וקרקע י"ל דהמטלטלין חשיבי כטיבעא לגבי הקרקע, דדמו טפי לכסף כיון שהם ראויין להוליכן למקום אחר ולמכרן, (ע"ד הא דחשיבי כמיטב), וע"כ הן קונין את הקרקע, וכ"ה דאשה ועבד עברי נקנין בשו"כ, משום דאינהו חשיבי לעולם כדבר הנקנה, אך בב' מטלטלין, י"ל דלא מצינו לחשוב חד מינייהו כטיבעא לגבי חבירו, וע"כ ל"מ קנו זא"ז בתורת דמים.

שוב העירוני, דכל הראי' מהתם הוא לדעת הסוברים דל"מ חליפי שוה בשוה בפירות, אך לדעת הסוברים דמהני חליפי שוה בשוה בפירות, אשר כ"ה דעת הרמב"ם ור"ת והרשב"א, יל"פ דהא דמהני עירוב משום קנין, אי"ז בקנין כסף, אלא בחליפי שוה בשוה.

ד] אמנם נ' דיש להוכיח מסוגיין דמטלטלין קונין זא"ז בתורת דמים, והוא מהא דבעי בחליפין ומקפיד עליהן אם קנו, ופירש"י, ז"ל, מי קנו תרוייהו במשיכה דחד מינייהו, או"ד הואיל והקפיד עליהן ה"ה כדמים והו"ל מעות ואין קונות עד שימשוך גם השני, עכ"ל.

והנה אי נימא דבב' מטלטלין לא מצינו לחשוב חד מינייהו כדמי חבירו, א"כ מאי מיבע"ל בחליפין ומקפיד עליהן שמא הו"ל כדמים, הרי ל"ש כלל לחשוב החליפין כדמים, וכל דלא מצינו לחשבו כדמים, נ' דודאי חשיב כחליפין, אף שהוא מקפיד עליהן, דכל הצד דל"מ חליפין במקפיד עליהן, הוא רק משום דעי"ז הו"ל כדמים, וכמו שפירש"י והר"ח, (אך העירוני דבגמ' אי"ז מבו' להדיא, ויל"פ דהא דל"מ החליפין במקפיד עליהן, הוא משום דחליפין הוי החלפת חפצים, וכל דמקפיד עליהן, והוי ההחלפה בשויות, ל"מ בתורת חליפין), ובע"כ מזה דגם בב' מטלטלין מצינו לחשוב לחד מינייהו כדמי חבירו, וזהו דמיבע"ל בחליפין ומקפיד עליהן, דשמא הו"ל כדמים ולא קני, וז"ב.

ה] והנה בפירש"י לעיל דמ"ד. כתב, ז"ל, כל המטלטלין קונים זא"ז וכו', בין בתורת דמים בכמה תתן לי את שלך בכך וכך וזה חוזר ואומר לו בכמה תתן לי שלך בכך וכך ונתרצו ומשך האחד נתקיימו הדברים, עכ"ל, ובגל' הגרע"א סימן קצ"ה פירש דהיינו, דמשיכת אחד מהניא לחייב את חבירו, עיי"ש, אך בחי' הגרע"א פירש דמכוון ד' רש"י לדינא דיש דמים שהן כחליפין, דה"ה קונים לגמרי משום דהו"ל מילתא דלא שכיחא, ומבו' לפ"ז דגם בב' מטלטלין מצינו לחשוב לחד כדמי חבירו. [[5]](#footnote-6)

אמנם הנה בפסקי רי"ד שם כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ונראה לי דלא שייכא תורת דמים במטלטלין כלל, אלא כל היכא דעבדי בין ששמין אותן בין מחליפין אותן, בין שמחליפין בלא שומא, חליפין הן, כדאמרינן לקמן חליפין ומקפיד עליהן קנה דכל חליפין מיקפד קפדי, ולא אשכחן תורת דמים במטלטלין כלל אלא תורת חליפין, ואליבא דר"נ דאמר פירי לא עבדי חליפין, אפי' בתורת דמים נמי לא קנו אלו את אלו וכו', עכ"ל.

ולכאו' מבו' מד' הרי"ד דבב' מטלטלין לא מצינו לחשוב חד מינייהו כדמי חבירו, וע"כ לעולם הוו חליפין, ולפ"ז גם ל"מ מטלטלין לקנות זא"ז בקנין כסף.

אך כבר נת' דמסוגיית הגמ' מוכח דשפיר שייך לחשוב חד מן המטלטלין כדמי חבירו, ומה"ט מיבע"ל בחליפין ומקפיד עליהן דשמא תורת דמים עליהן.

ומש"כ הרי"ד דלא אשכחן תורת דמים במטלטלין, מבו' בדבריו דהוא רק משום דמסקינן דחליפין ומקפיד עליהן כחליפין דמו, והיינו דהא דאין עליהן תורת מטלטלין, הוא משום דלעולם חזינן להו כחליפין, ומה"ט גופא הוא דאין עליהן תורת דמים.

ו] ויותר נ' בד' הרי"ד, דכל מה שנחלק ע"ד רש"י וס"ל דלא אשכחן תורת דמים במטלטלין, הוא רק בגוונא דאיירי רש"י, דייחדו ב' המטלטלין, ובכה"ג ס"ל להרי"ד דלעולם תורת חליפין עליהן.

ולפ"ז אזלי רש"י והרי"ד לטעמייהו, במה שנחלקו לעיל דמ"ה: בהפלוגתא אם מטבע נעשה חליפין, דפירש"י דהיינו בשבא להחליף שלא בתורת מו"מ אלא בתורת חליפין, אך הרי"ד שם נחלק ע"ז ופירש, ז"ל, בחליפין, פי' כגון שייחד לו את הכסף דומיא דמטלטלין ששניהם מיוחדין והאי הוי חליפין וכו', לא בדמים, פי' שלא ייחד לו את הכסף, אלא אמר לו תמכור לי דינר זהב בכו"כ דינרי כסף וכו', דומיא דמו"מ שאינו מייחד לו את הכסף, אבל אם ייחד לו את הכסף, לא קנה עד שימשכו שניהם וכו', כך נ"ל זה הפתרון, שהיחוד מוכיח אם הוא חליפין או דמים, ולא שהזכירו בדבריהם חליפין או דמים אלא המעשה מוכיח, עכ"ל.

ואשר ע"כ רש"י לטעמי' ס"ל, דאף שייחדו ב' המטלטלין, מ"מ כל ששמו אותם ונתרצו שיחייב א' מהן את חבירו בתורת דמים, ה"ז חל בתורת דמים, אך הרי"ד לטעמי' ס"ל דכל שייחדום הוו חליפין, ול"מ פירושו לחשבם כדמים, וז"ב.

ז] ולדרך זו נמצא, דמודה הרי"ד דמהני שו"כ לקנות בתורת קנין כסף, דכל הא דס"ל דחשבינן לי' כחליפין הוא רק היכא שייחדו, אך היכא שלא ייחדו אלא הסכימו ביניהם לקנות בכו"כ, ונתן לו שו"כ בתורת דמים, שפיר הוא קונה, ובאמת למש"כ הרי"ד בדמ"ד: גם אם ייחדו ה"ה קונה בתורת קנין כסף, דד"ת מעות קונות בכל טצדקי דאתני בהדי', עיי"ש, וצ"ב, אך גם לדרך קמא נראה, דה"ז מועיל לקנות בתורת קנין כסף, ועי' בזה.

1. ונפ"מ לדינא בזה, בגונא שיהא שיעור אונאה בשומת דמי הפרה, אך כלפי הדבר הנקנה ליכא בזה שיעור אונאה, דהוא שוה יותר ממה ששמו אותו, דלפ"מ שפירשו הראשונים בדעת רש"י, נראה דלא יהא דין אונאה בכה"ג, אך אי נימא דתחילה הוא מוכר הפרה בעד דמים, ובדמים אלו הוא קונה, הרי דבכה"ג יהא דין אונאה, וה"נ הוא להיפך, בגונא שבשומת דמי הפרה ליכא שיעור אונאה, אך כלפי הדבר הנקנה איכא שיעור אונאה, דהוא שוה פחות ממה ששמו אותו, וההפרש בין דמי הפרה לדמי הדבר הנקנה הוא שתות, דלפ"מ שפירשו הראשונים בד' רש"י נראה דיהא בזה אונאה, אך אי נימא דתחילה הוא מוכר הפרה בעד דמים ובדמים אלו הוא קונה, לא יהא בכה"ג דין אונאה, ועד"ז נפ"מ גם באונאה בדמי החפץ הנקנה.

   שו"ר בחזו"א חו"מ סימן ט"ז סק"ח, שכמדומה מבו' בדבריו, דכל ששמו ב' מטלטלין ונתנו א' בתורת דמים על חבירו, חשבינן לכל א' כמקח מיוחד לגבי אונאה, עיי"ש, ולפ"ז גם לפ"מ שפירשו הראשונים בד' רש"י, אם איכא שיעור אונאה בשומת דמי הפרה הויא אונאה אף שכלפי החפץ הנקנה אין בזה שיעור אונאה, ואם ליכא שיעור אונאה בשומת דמי הפרה, ל"ה אונאה, אף שכלפי החפץ הנקנה יש בזה שיעור אונאה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הגר"ח הל' מע"ש הביא ממתניתין דיש דמים שהן כחליפין, דשו"כ מועיל לקנות בתורת כסף, ובגליונות חזו"א תמה ע"ז, דהתם אין הקנין בשו"כ אלא בחוב, עיי"ש, ובד' הגר"ח נ' דאזיל בשיטת רש"י ופירשה דהוי הקנין בהדבר הנישום עצמו, וכמו שפירשו הראשונים בדבריו, והחזו"א שם כתב דדין זה מפורש במתני' ריש קידושין, דבפרוטה ושוה פרוטה, אך הגר"ח לא הביא משם, משום דאשה שאני, דלעולם הויא היא הדבר הנקנה והשו"כ הוי הדבר הקונה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בחי' הגרש"ש קידושין סימן ב' שכתב, ז"ל, ואם אדם קונה מטלטלין בשו"כ, אז תלוי בכונתם, אם מוכר החפץ מקפיד על החפץ של לוקח ואינו רוצה בדמים אחרים, והשני אינו מקפיד על עצם החפץ שמקבל מן המוכר, בזה אנון מבינים איזו בה הסחורה ואיזה הדבר הפורע והקונה את הסחורה, ואם שניהם מקפידין על החפצים, זהו ראשית ענין החליפין שמחליף חפץ בחפץ, ובכה"ג ל"ש פלוגתא דר"י ור"ל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך למש"כ רש"י ודעימי' דשו"כ מועיל לקנות בתורת קנין כסף, נ' פשוט דל"ד כלל, דשאני במטבעות דכיון דלגבי נפשי' הוי טיבעא, ל"מ לחייב כלל בדמיו, דטיבעא הוא דמי עצמו, וא"א לראות דבר אחר כדמיו, ורק מטבע דחריף טפי מיני' דחשיב כטיבעא כלפיו, מצינו לחשבו כדמיו, ומשא"כ בב' מטלטלין, שפיר מצינו לחשוב חד מינייהו כדמי חבירו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הר"ן והנמו"י לעיל דמ"ה:, דמי שמשך חפץ מחבירו לקנותו והתנה עמו ליתן לו כור חטים חדשים חייב ליתן לו כמו שפסק, ופירשו המחנ"א והקצוה"ח דהוא מדינא דהזהב מחייב את הכסף, והרי דמטלטלין מצו לחייב מטלטלין אחרים בדמיהם, אך בד' רש"י נתחדש טפי מזה, דאף מצו לחייב מטלטלין מסוימים, וזה שלא כד' הקצוה"ח סימן ר"ג שנקט דאין המקח מחייב דבר מסוים, ולדעתו צל"פ ד' רש"י כמש"כ בחי' הגרע"א דהמטלטלין קונים זא"ז בקנין כסף, דהו"ל מילתא דלא שכיחא.

   וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בריש פירקין דאם זהב הוי כפירא לכל מילי, ה"ה מחייב את הפירות, עיי"ש, וגם בב' מטבעות שוין מבו' בדבריהם, דאם הוה חשבינן להו כפירי הי' מחייב חד את חברי', והרי להדיא דמטלטלין מחייבין מטלטלין אחרים בדמיהם. [↑](#footnote-ref-6)