12. בדין מוציא משאוי למעלה מעשרה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

**רוב הדברים מכתבי הגר"ר שמולאביץ שליט"א**

ב' תמוז ע"ג

**סימן י"ב**

**בדין מוציא משאוי למעלה מעשרה**

גרסינן צ"ב. אמר ר"א המוציא משאוי למעלה מעשרה חייב ויש לדון באיזה מלאכה מדובר וכן האם זה רק ביחס להוצאה או העברה ד"א ברה"ר ולא ביחס לעקירה והנחה או שזה גם ביחס לעקירה והנחה ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים וכדיבואר לקמן בס"ד

**ביאור שיטת הרשב"א**

א]והנה הגמ' צ"ז. מביאה ברייתא מרה"י לרה"י ועבר ברה"ר עצמה ר"ע מחייב וחכמים פוטרים מדקאמר ברה"ר עצמה פשיטא למטה מעשרה פליגי ובמאי אילימא במעביר למטה מעשרה הוא דמחייב למעלה מעשרה לא מחייב והאמר ר"א המוציא משאוי למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת אלא לאו בזורק ולמטה מעשרה פליגי אבל למעלה מעשרה פטור ש"מ דבקלוטה כמי שהונחה פליגי ע"כ והנה מבואר בגמ' שיש לחייב המעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר אפילו אם זה למעלה מעשרה וצ"ב בכוונת הגמ' למה לחייב כה"ג הרי לא היה הנחה ברה"ר ועיין רמב"ן וברשב"א וריטב"א דביארו שכוונת הגמ' ור"ע ס"ל מהלך כעומד ולכן חשיב שיש כאן הנחה ברה"ר וכה"ג מבואר בגמ' שיש חיוב למעלה מעשרה ורבנן פליגי וס"ל דמהלך לאו כעומד והנה לפ"ז מבואר בסוגין דמוציא מרה"י לרה"ר אפילו שנח על גבי האדם למעלה מעשרה חייב ובפשוטו זה הילפותא ממשא בני קהת דחשיב כמונח ברה"ר

והנה בפשוטו נתחדש כאן דאדם אפילו שהוא גבוה מעשרה אבל כל דבר שמונח על האדם חשיב כמונח בקרקע למטה מעשרה טפחים וגם אם יניח על אדם אחר למעלה מעשרה טפחים יהיה חייב וכן נקט בפשוטו התוס' רי"ד ק"ב. וכן הביא המ"מ פי"ג ה"ב דהדין שנתן בעל הבית בידו של עני זה גם אם ידו מונחת למעלה מעשרה טפחים וכן הוא בפשוטו דעת הרמב"ש הובא בריטב"א עירובין ל"ג: [ועיין לקמן מה שנכתוב בדעת התוס']

אמנם עיין רשב"א ה. שהביא ראשונים שגם אם ידו של העני למעלה מעשרה בעל הבית חייב וכתב וז"ל ואינו נראה בעיני וכו' חדא דמוציא למעלה מעשרה או מעביר למעלה מעשרה דחייב על כרחיה דוקא באדם אחד שעמד לפוש דעקירת גופו והנחת גופו כהנחת חפץ דמי ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת אבל אם הניחה במקום אחר דוקא בהניחה למטה משלשה וכו' עכ"ל דהינו שכתב שהדין של משא בני קהת זה לא סיבה אם מישהו אחר מניח על אדם למעלה מעשרה

ובביאור החילוק מצאנו בזה שלשה ביאורים א. החזו"א ס"ב אות י"ט סק"ג נקט דבעלמא חשיב למעלה מעשרה ורק אם היה גם עקירת גופו וגם הנחת גופו בזה יש מחייב חדש של משא בני קהת אבל בהיה עקירת גופו והנחת חפץ או עקירת חפץ והנחת גופו לאחר ד' הדין שפטור והדברים מאוד מחודשים שיש כאן כעין מחייב חדש וברשב"א משמע שהוא דין כללי שלמעלה מעשרה באדם זה כלמטה עיין בדבריו בעירובין. ב. פשטות לשונו שביחס לעקירת חפץ והנחת חפץ חשיב כלמעלה מעשרה אמנם ביחס לעקירת גופו והנחת גופו חשיב כלמטה מעשרה וגם אם יהיה רק עקירת גופו או רק הנחת גופו ועיקר הסברא שדנים כה"ג את האדם והחפץ כדבר אחד וממילא חשיב הנחתו למטה מעשרה [וכן הוא במשנת הגרא"ק סי"ד סק"ה] ג. עיין גר"ז שמ"ז ס"ב ס"ו שכתב [עיקר דבריו בדעת תוס' ה. ולא כתב מפורש שדבריו בדעת הרשב"א] שביחס לאדם אחר חשיב למעלה מעשרה אמנם ביחס לאדם עצמו שפועל גופו זה כמונח בארץ וגם אם יעשה הנחת חפץ על כתפו חשיב כמונח בארץ

והנה בלשון הרשב"א משמע שהעמיד את כל חיוב העני בידו למטה מעשרה וגם בהוצאה דעני שעשה הנחת ידו אמנם המ"מ הביא שרק בחיובא דבעל הבית ידו דעני למטה מעשרה ומשמע שבחיובא דעני בהוציא ידו חייב גם אם ידו למעלה מעשרה ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם עיקר סברתו שבעקירת גופו חייב א"כ בהוצאת העני את ידו והנחת ידו שזה הנחת חפץ לא יתחייב אלא אם ידו למטה מעשרה אמנם להבנת הגר"ז בהנחת ידו כיון שזה ביחס למעשה העני חשיב כלמטה מעשרה ורק הנחת בעל הבית בידו של עני צריך שידו יהיה למטה מעשרה

והנה בפשוטו לדעת הרשב"א כמו שלגבי ההנחה ילפינן ממשא בני קהת שגופו למעלה מעשרה חשיב כלמטה ממילא זה גם סברא לגבי עצם העברה דלא חשיב שזה עבר במקום פטור אלא כאילו זה למטה מעשרה אמנם צ"ע בזה דהגמ' ו. מחפסת מקור שאם עבר דרך מקום פטור חייבים והקשה הרשב"א למה הגמ' לא הוכיחה ממעביר ד"א ברה"ר שגם אם זה דרך עליו שזה למעלה מעשרה טפחים חייב ודחה ששם גופו למטה מעשרה וצ"ע מעיקרא מאי קאסבר הרי כיון שס"ל שגם אם יניח כך חייב א"כ מה שייך לדון שזה מקום פטור [וגם הרשב"א שם שדחה כך כי האדם למטה מעשרה רק דחה שאין ללמוד מזה אבל משמע שאין זה מוכרח שזה טעם החיוב] ב. ע"ש ברשב"א שדן למה הגמ' לא הוכיחה ממושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר שחייב גם אם זה למעלה מעשרה וכתב ששם זה לא נחשב מקום פטור אלא גזה"כ והוסיף שהרי כאן חייב אפילו שלא נח כלל ברה"ר ובמעביר ד"א אין חיוב אלא כשנח בסוף ברה"ר עצמה הא לא נח לא עכ"ל וצ"ב מה שכתב דבמעביר חלוק העברה מהנחה הרי ס"ל שמועיל הנחה בגופו למעלה מעשרה ודמיא דהכי בהעברה עצמה ג.עיין גמ' לקמן צ"ט: דר' מרדכי דן דזורק על גבי עמוד פטור כיון שממקום פטור קאתי והקשה הרשב"א למה הגמ' לא מוכיחה מהדין של מעביר ד"א ברה"ר דרך עליו שלומדים ממשא בני קהת שחיבים אפילו שזה עובר במקום פטור והדברים צ"ע הרי כיון שס"ל שבהנחה כה"ג גם חייבים וחשיב כלמטה מעשרה א"כ גם מצד העברה אין זה נחשב מקום פטור

אמנם עיין חזו"א סימן ס"ב י"ט סק"א במוסגר שנקט שכל החידוש של משא בני קהת זה ביחס לעקירה והנחה אבל ביחס להעברה זה מצד שלא איכפת לן שזה עובר דרך מקום פטור [ורק כתב שאם זורק היה פטור היינו לומדים שגם כאן יש מעלה שזה כמו למטה מעשרה ע"ש] ומבואר מדבריו שכל הסברא של משא בני קהת שדבר שמונח על אדם חשיב כמונח בקרקע זה רק ביחס לעקירה והנחה אבל כשזה במצב לא מונח אין סברא זו וחשיב עדין שזה למעלה מעשרה והאריך בזה בישועות דוד חלק אור"ח סימן ל"ו ולכאורא הסברא בזה שרק בתור שזה מונח מקום ההנחה מתיחס לקרקע אבל כל שזה במצב לא מונח שכה"ג רק הנידון איפה זה נמצא בזה דנים לפי המקום שבו הוא נמצא [אמנם עיין ריטב"א עירובין דמבואר שהסברא של משא בני קהת שייך גם בזמן העברה ובאמת בזה דחה הקושיא מדף צ"ט וכן עיין תור"פ עירובין צ"ח שנקט הסברא של בני קהת לגבי זמן העברה ועיין בזה עוד לקמן בדעת התוס"ר]

[והנה בתוס' ח: ורש"י בעירובין מבואר שבעומד ברה"י ומעביר ד"א ברה"ר למטה מעשרה אין זה כמקום פטור והקשה האבן העוזר הרי שיטת רש"י שידו זה כמקום פטור ולנ"ל א"ש שזה רק סברא לגבי ההנחה אבל לגבי זמן העברה זה לא שייך]

**ביאור שיטת התוס' ותוס"ר בעירובין**

ב]והנה עיין תוס' עירובין ל"ג. שכתבו שמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב ולמדו דבר זה מהגמ' צ"ז. דהינו שהוקשה להם מה הגמ' שואלת אילימא במעביר הרי גם לגבי למעלה מעשרה חייב הרי אין כאן כלל סיבה לחייב אלא בהכרח דיש מחייב של מעביר מרה"י לרה"י והנה לשונם זה במעביר ד"א והגרעק"א למד שכונתם לחייב מצד מעביר ד"א וכתב שמסברא גם בעוקר מכרמלית ומניח בכרמלית חייב אלא שהקשה מסתירת דברי התוס' שם והנה החזו"א נקט בכוונתו שלא צריך עקירה כלל והקשה מהגמ' קנ"ג: וזה תמוה כמבואר בגמ' ה: שאם עמד לכתף חוץ לד"א לא חייב חזינן שיש דין מעשה הנחה אמנם גם לומר שאין דין עקירה והנחה ברה"י אלא העיקר שיש עקירה והנחה כבר הוכיח הגרעק"א עצמו לא כך ובפשוטו הוא משנה מפורשת שאם זה נח למעלה מעשרה פטור אמנם היה אפשר לדחוק שזה גם רק עבר למעלה מעשרה אמנם בגמ' ז: דנה שחורי רה"ר אין זה הנחה אם זה לא כרה"ר אלא זה מקום פטור ושם מבואר שגם בעבר למטה מעשרה אין זה הנחה ומצאנו כבר במאירי שס"ל שבדין ד"א ברה"ר מועיל עקירה ברה"י אמנם דוקא ברה"י

והנה לשיטה זו לכאורא גם בזריקה יתחייב וכן נקט הגרעק"א בסוגיא דמהלך כעומד וצ"ע דתוס' כתבו מפורש להקשות שיזרוק מרה"י לרה"י הרי מפורש שאין איסור ובפשוטו דבר זה מוכח מהגמ' דלדברי רעק"א שהגמ' צ"ז. מדברת מדין ד"א ברה"ר א"כ כשדוחה שמדובר בזורק ואז מובן שצריך דוקא ד"א ברה"ר עצמה ולא למעלה מעשרה א"כ מבואר מפורש שבזורק פטור [אמנם למאירי לא קשה דמדובר בסוגין שלא היה ד"א ומה שמעביר חייב מצד מהלך כעומד וכראשונים לעיל] וצ"ל שכה"ג שאין עקירה והנחה ברה"ר צריך דוקא תוך עשרה ובפשוטו רגילים לבאר שיש שני צורת של מלאכה בד"א או עקירה והנחה ברה"ר ובזה לא איכפת לן איפה העברה או העברת ד"א ועקירה והנחה ברה"י ובזה צריך שיעבור דוקא ברה"ר ולפ"ז צריך שכל הד"א יעבור ברה"ר וכל זה מחודש מאוד

אמנם שמעתי לבאר דיתכן שודאי שיסוד המלאכה שזה היה ברה"ר והגיע ברה"ר למקום אחר לאחר ד' ובחלק של העברה זה יכול להיות למעלה מעשרה אמנם בחלק של עיקר המלאכה צריך דוקא רה"ר עצמו ומה שמועיל עקירה והנחה ברה"י אבל עיקר המלאכה מה שהחפץ היה בתחילה במקום אחד ברה"ר ועבר למקום אחר ומלאכה זו נעשתה גם ללא עקירה והנחה רק שיש תנאי של עקירה והנחה וזה יכול להעשות ברה"י ולפ"ז גם בהנחה ברה"י העברה יכולה להעשות למעלה מי' רק שצריך שתחילת העברה וסופה יהיה תוך י' ולפ"ז הילפותא המיוחדת של בני קהת זה שכאן גם למעלה מעשרה זה כרה"ר וחשיב הוצאה ממקום אחד למקום אחר ובזורק אין את חלק זה אבל מצד העברה שביניהם באמת לא צריך תוך עשרה ולא צריך למעשה בני קהת ולפ"ז אין שום מקור לדון דלרעק"א זורק אין חיוב רק אם כל העברה היה תוך עשרה ודו"ק [ויתכן שזה גם הביאור במאירי ולא שהכונה שעיקר המלאכה זה העברה ברה"ר וכגר"ח] [אמנם לפ"ז מוכח שיסוד הדין עקירה והנחה רק כי יש דין של מעשה עקירה והנחה ולא שיסוד המלאכה לשנות ממצב מונח למצב מונח וכן משמע קצת מדין כתיבתן זהו הנחתן ועיין סימן ב' סק"ג ובסימן א' מה שכתבנו בזה]

אמנם עיין רשב"א דמפורש שזה לא דוקא ביש ד"א ברה"ר דהקשה ממקרה שיש פחות מד"א בין רה"י לרה"י וכן האריכו בחזו"א סק"ג ובתוצאות חיים סימן א' דבפשוטו מבואר כאן לדעת תוס' מחייב חדש דכמו שמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב בדיוטא אחת ה"ה במעביר מרה"י לרה"י אפילו בשתי דיוטות וזה נלמד ממשא בני קהת ועיקר שיטה זו מובאת בפשוטו בתוס' ב. שהקשו דהמשנה תאמר מעביר והרי לא הקשו מד"א ובהכרח כוונתם למחייב חדש של הוצאה מרשות לרשות ועיין בתוס"ר ורשב"א ד: שהקשו למה לר"ע לא לומדים זורק ממעביר ונפק"מ שגם בזורק בשתי דיוטות יהיה חייב וע"ש שחילקו שכאן שהאדם הולך ודאי זה לא דומה לזורק ע"ש

והנה התוס' שם כתבו אחרי זה דבמוציא מרה"י לרה"ר אם יניח ידו למעלה עשרה לא יתחייב וכתבו שאפילו שמעביר דרך למעלה מעשרה חייב אבל ההנחה צריך שיהיה למטה מעשרה והוכיחו דבר זה מהגמ' ח. שלא נח והנה בפשוטו כל זה לשיטתם דמשא בני קהת זה מרה"י לרה"י דרך רה"ר ורק על זה מדובר א"כ לא היה שם הנחה אבל לשאר הראשונים שמדובר על הוצאה מרשות לרשות או ד"א ברה"ר א"כ ודאי אין כאן מקום ספק שודאי שמשמעות הגמ' שגם על הנחה חייבים א. מצד שכונת הגמ' מדין מהלך כעומד א"כ מוכח שזה גם לענין הנחה ב. שאין לומר שכל החידוש לגבי העברה דהרי זה לא צריך להגיע לדין משא בני קהת דזה לא גרע ממקום פטור דהינו דרך סטיו ורק לתוס' שהנידון מצד מלאכה חדשה א"כ יתכן שכל המשא בני קהת הוא לעצם המחייב ועוד שכאן צריך ילפותא שאפילו שכל המלאכה ברה"ר זה למעלה מעשרה וזה חידוש מיוחד כמבואר ברשב"א ו.

אמנם לכאורא נראה שאין זה כוונת התוס' שכל הדין של ר"א רק במוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר דהרי כתבו אפילו שבגמ' בהזורק מבואר שחייב זה רק על העברה אבל לא על ההנחה ומשמע דבאופן דהגמ' היה אפשר לדון על ההנחה וצ"ע דמרה"י לרה"י דרך רה"ר מה שייך לדון על ההנחה למעלה מעשרה הרי לא זה המחייב שר"א דיבר וכן הגמ' צ"ב. שמביאה את ר"א והרי שם המשנה זה על הוצאה מרשות לרשות ואין שם רמז שמדובר בדין מעביר ובפשוטו מבואר שזה ודאי שמשא בני קהת היה גם הוצאה מרשות לרשות וגם ד"א ברה"ר ורק שתוס' דנו שכל חידוש ר"א רק לגבי העברה ולא לגבי ההנחה והעקירה והנה לראשונים שהגמ' מצד מהלך כעומד א"כ מפורש שזה גם ביחס להנחה וכנ"ל ורק לדעת תוס' שהגמ' זה מצד מרה"י לרה"י א"כ אין מקור לחלק זה שמועיל גם לגבי ההנחה והנה לפ"ז הילפותא ממשא בני קהת לא שזה כמונח בקרקע דא"כ זה עוזר גם לגבי ההנחה אלא שהילפותא שלא איכפת לן שזה למעלה מעשרה [והנה אע"ג שאפשר ללמוד מסטיו אבל דרך אגב הזכיר ר"א שמקרים אלו אפשר ללמוד ממשא בני קהת ואין זה מקור לסטיו כדביארו התוס' לעיל שכאן מקום שתחתיו רה"ר ועיין ריטב"א צ"ט שכתב לדון שסטיו עדיף כיון שזה תוך עשרה שזה יכול להיות רה"ר משא"כ למעלה מעשרה]

ולכאורא יש להוכיח כן גם מתוס' במכילתין דבדף ב. הביאו את הדין של מושיט דהינו שנקטו כתוס' בעירובין ובכל אופן כתבו בדף ו. להקשות שנלמד ממוציא ומעביר ד"א ברה"ר וצ"ע איפה מצאנו שם שחייב למעלה מעשרה הרי לא זה היה במשא בני קהת ומה שלהלכה חייבים יתכן שזה מהמקור של סטיו וכן עיין צ"ט: שהקשו על נידון הגמ' שבעמוד זה עבר דרך מקום פטור הרי יש ראיה מהדין של ר"א וצ"ע מה ראיה שם זה מחייב חדש וכמו שלא הוכיחו מהדין של מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר כך אי אפשר להוכיח מהדין של מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר אלא בהכרח כוונתם מהוצאה שזה פשטות דבר ר"א ובהכרח כנ"ל שזה ודאי שר"א לא דיבר רק במוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר ולכן דנו שאפשר להוכיח את הדין של מקום פטור ממוציא מרשות לרשות וממעביר ד"א דרך מקום פטור [ועיין מה שכתבנו בסוגיא דכוורת]

והנה יש לדון בדעת תוס' בשבת האם ס"ל שבאמת כל החידוש רק על העברה ולא על ההנחה וכדעת תוס' בעירובין או שס"ל שזה מקור גם על ההנחה וכדעת שאר הראשונים והנה זה מפורש בדבריהם ה. שאם מניח על יד העני צריך שתהיה למטה מעשרה אמנם יתכן שבהנחת גופו ס"ל כרשב"א שיש חיוב מצד משא בני קהת והנה עיין תוס' ו. שכתבו לדון שנלמד שמעביר דרך סטיו חייב ממעביר ומוציא ואם נימא שגם אם יניח שם חייב לכאורא זה לא חשיב כמקום פטור וכן דייק מדבריהם ברעק"א וכן תוס' צ"ט. דנו להוכיח מר"א שחיבים במקום פטור ואם נימא שגם על ההנחה חייב א"כ אי אפשר ללמוד אמנם למה דהבאינו לעיל להוכיח מהרשב"א שהסבר של משא בני קהת שבהנחה זה לא סברא ביחס להעברה א"כ יתכן שכונת התוס' אפילו שבהנחה זה נחשב כלמטה אבל בהעברה שזה לא נחשב כלמטה כה"ג אם ינוח במקום פטור יהיה פטור

והנה תוס' ק"ב. הקשו על הגמ' שיש אוכל אכילה אחת וחייב עליה חמשה חטאות אם יצא אם אוכל בפיו והקשו התוס' הרי זה למעלה מעשרה ותירצו בתחילה שפיו בטל ללמטה מעשרה ואחרי זה כתבו ועוד דמעביר למעלה מעשרה כלמטה וחשיב כמונח ברה"ר ובפשוטו מבואר שגם לגבי ההנחה חשיב כמונח למטה מעשרה ודלא כתוס' בעירובין וכן בפשוטו זה דלא כתוס' ה. שכתבו שבבעל הבית המניח בידו של עני מדובר דוקא שידו למטה מעשרה והנה הבאינו דדעת הרשב"א דבהנחת גופו חשיב למטה מעשרה וא"כ יש לדון שכאן זה כמו הנחת גופו אמנם בפשוטו אינו כן דהרי כאן ההנחה באכילה כמבואר בתוס' ומדובר שגופו נייד וא"כ לכאורא זה רק הנחת חפץ ולדרך הגר"ז א"ש דלגבי האדם עצמו חשיב כלמטה מעשרה אמנם יתכן שכל שחל הנחה בחפץ חשיב גם הנחת גופו וכמבואר בתוס' ה: במה שהוכיחו מבהמה מהלכת ע"ש

והנה עיין תוס"ר בעירובין ל"ג. דנקט בביאור דין משא בני קהת שמדובר על מרה"י לרה"י דרך רה"י אמנם דן מסברא שכל שמונח על אדם שעומד על הקרקע חשיב כמונח בקרקע והביא להוכיח מהגמ' שאומרת הכא לא נח דמבואר דבנח פטור וכתב לדחות שכונת הגמ' שלא חשיב נח במקום פטור כי רגליו בארץ ע"ש והנה צ"ע עד כמה שיש הסברא שזה כמונח בארץ א"כ מה הגמ' שאלה כלל על רבא מדרך איסקופה והנה כאן יש לדחוק שזה כונת הגמ' ליישב אמנם צ"ע דהגמ' בעירובין צ"ח הרי נשארת בקושיא וכן בצ"ט. שדנה בעובר ברה"ר וגופו ברה"י והרי עד כמה שיש סברא שזה כמונח בארץ א"כ אין מקום לדמיון הגמ' ובפשוטו מוכרח בדעתו כנ"ל ברשב"א שכל סברתו רק ביחס להנחה אבל ביחס למצב שזה לא מונח זה לא שייך ולכן הגמ' בקושיא שנקטה שחשיב שגם באיסקופה זה לא נח וכן הוא סוגית הגמ' עירובין צ"ח צ"ט א"כ לא שייך לישב שזה כמו בקרקע וכן הגמ' ט. שעונה הכא נח הכא לא נח הכונה דבתחילה הבינה שחשיב שאין כאן הנחה במקום פטור כלל וכל הנידון כי זה עבר במקום פטור א"כ לא שייך הסברא כמאן דמונח בקרקע והגמ' עונה הכא נח והכא לא נח וממילא אין סיבה לפטור ואם יהיה מצב של מונח כה"ג ודאי זה כמונח בקרקע וזה הגמ' ידעה גם בהו"א ודו"ק בזה [והנה בלשון התוס"ר בעירובין ל"ג משמע שגם על העברה שייך לומר שזה כלמטה וצריך לדחוק שכונתו על ההנחה ולא על עצם העברה]

והנה בפשוטו דעת תוס' בעירובין שאין דין משא בני קהת על ההנחה ועיין חזו"א שהקשה א. מהדין של חיט שיוצא במחט שבאזנו וכן מבואר בגמ' ששיך חיוב בתפילין שבראשו אמנם אפשר לדחוק ששם מדובר שהולך לרה"י ותוס' לשיטתם שחיבים מרה"י לרה"י אמנם עיין שם שהקשה מהגמ' קנ"ג: שהיתה חבילתו מונחת על כתפו שצריך לרוץ כי אם יעמוד הרי עשה עקירה והנחה ובפשוטו זה למעלה מעשרה וכן בגמ' כי מטא לביתיה אי אפשר שלא קאי פורתא וקאביד עקירה והנחה והרי זה על כתפו והוא למעלה מעשרה ועיין גר"ז שהקשה עוד מהגמ' של עמד לכתף דבפשוטו זה על כתפו והרי זה למעלה מעשרה ועיין חזו"א וגר"ז שכתבו שצ"ל שכל דברי תוס' רק בעקירת חפץ והנחת חפץ אבל גם הם מודים בעקירת גופו והנחת גופו וזה כנ"ל דגם לתוס' במשא בני קהת היה גם ד"א והוצאה מרשות לרשות וכל נידון תוס' על עקירת חפץ וזה מדויק בלשונם שרק דיברו שזה לא דומה למעביר ששם הנידון לא מצד שזה כמונח בקרקע וצ"ע בזה

אמנם עדין צ"ע בגמ' קנ"ג. ששואלת שאי אפשר דלא קאי פורתא הרי לדעת החזו"א אם יעשה הנחת חפץ יהיה פטור וגם לפשטות דברי הרשב"א הרי יכול לעשות עקירת חפץ ולא עקירת גופו ולגר"ז ניחא כיון שלגבי גופו חשיב כלמטה מעשרה

**ביאור שיטת רש"י והרמב"ן**

ג]והנה עיין רש"י צ"ב. על מימרא דר"א שכתב וז"ל והא דתנן הזורק ד' אמות בכותל למעלה מעשרה טפחים כזורק באויר אלמא אין למעלה מעשרה טפחים רה"ר דווקא זורק אבל מעביר חייב דיליף מבני קהת במשכן עכ"ל והנה זה וודאי אין לומר כונתו שההבדל בין על אדם לכותל דהרי חילק בין זורק למעביר ולא למקום ההנחה ועיין חזו"א [ס"ב י"ט א'] שכתב שכונתו על דרך הרשב"א שרק בהנחת גופו חייב ולפ"ז כוונתו דבזורק גם אם יזרוק על אדם למעלה מעשרה יהיה פטור אמנם ע"ש בחזו"א דפשטות לשון רש"י שחילק בין מעביר לזורק דבמעביר גם אם יניח על כותל למעלה מעשרה יהיה חייב שזה הילפותא ממשא בני קהת אבל זורק גם זה ינוח על אדם יהיה פטור דבזה לא מצאנו ילפותא ממשא בני קהת [וכן ביאר במשנת הגר"א קוטלר סימן י"ד סק"ה] ועיין פסקי הרי"ד ח. לגבי זריקת כוורת שביאר כרש"י שפטור בגלל שלא מצאנו זריקת רשויות והקשה ממשא בני קהת וכתב שלא ילפינן זורק ממשא בני קהת ובפשוטו גם לגבי למעלה מעשרה והנה עיין חזו"א שדחה דבר זה דהגמ' ג: אומרת שמוציא ידו למעלה מעשרה מותר וביאר רש"י שזה כמו שמצאנו שהזורק בכותל למעלה מעשרה טפחים פטור הרי מפורש שרש"י דימה זורק למוציא מרשות לרשות אמנם לכאורא יש לומר שמשא בני קהת זה דוקא מעביר ולא מושיט שבזה הוא דומה לזורק

והנה מקור לשיטה זו עיין ברשב"א ה. שהביא את שיטת תוס' והקשה עליהם שרק עד שלשה או בכותל עד עשרה ולא למעלה מעשרה וצ"ב שכל שיטת התוס' מצד שאדם זה כמו תוך עשרה ולא רק בהנחת גופו ומשמע שהיה פשיטא ליה שבמניח על אדם אחר אין בזה מעלה של למעלה מעשרה ולכן הבין שס"ל שבמושיט מרשות לרשות גם למעלה מעשרה חיבים ולא במניח על אדם ולכן הקשה דבפשוטו אינו כן אמנם בפשוטו זה תמוה דבמושיט יהיה כן וכמו שהקשה החזו"א מהגמ'

ועיין פסקי הריא"ז פ"ק סוף הלכה א' [אות ל"ז ל"ח] שכתב שכל הדין של משא בני קהת זה רק במוציא מרשות לרשות ולא במעביר ד"א ברה"ר דהינו שנקט שמשא בני קהת זה מוציא מרשות לרשות [ויתכן שהמקור מהגמ' של רבא שדרך עליו חייב ומבואר שההנחה צריכה להיות למטה מעשרה והוקשה לו למה שלא יהיה כאן דין משא בני קהת אלא בהכרח שבד"א ליתא לדין משא בני קהת] אמנם הרשב"א והריטב"א נקטו שזה מעביר ד"א ברה"ר והוסיף וז"ל הזורק אינו דומה למעביר ברגליו ובין אם זרק מרשות לרשות ובין אם זרק ד' אמות ברה"ר אינו חייב עד שיניח למטה מעשרה כמו שמבואר בפרק הזורק וכן הזורק לתוך ידו של חברו אינו חייב אלא א"כ היתה ידו למטה מעשרה עכ"ל והנה בפשוטו כוונתו להוכיח מפרק הזורק מהגמ' צ"ז. שאומרת שאם במעביר הרי משא בני קהת אבל אם זורק רק למטה מעשרה ואם נימא דיש חילוק בין ביד אדם ללא יד אדם א"כ מה הראיה שזורק זה אחרת הרי שם זה באויר ואולי בזורק ביד אדם חייב אלא בהכרח שס"ל שאין חילוק בין יד אדם ללא יד אדם אם לא דנימא שזה עצמו כונתו וצ"ע

והנה הגמ' ח. מביאה את רבא שמעביר דרך עליו חייב והגמ' שואלת מדרך האיסקופה ועונה הכא נח הכא לא נח ועיין רש"י שמשמע שצריך הנחה למטה מעשרה והקשה הרש"ש שרש"י סותר משנתו שנקט צ"ב. שמדין משא בני קהת נלמד שגם הנחה על האדם למעלה מעשרה חייב והנה אם נימא שכאן מדובר שלא הזיז את גופו אלא רק את ידו ויש כאן עקירת חפץ והנחתו [וכמבואר בתוס"ר בעירובין ל"ג אמנם הריטב"א בעירובין והרשב"א צ"ט נקטו שמדובר במעביר על ידי הולכת גופו] א"כ א"ש או כדרך החזו"א שכל הדין משא בני קהת רק בעקירת גופו והנחת גופו או כנ"ל שכאן שזה כמו זורק דהרי לא מעביר בגופו ובזה לא נתחדש כלום

והנה עיין רמב"ן צ"ט: שביאר ספק הגמ' בזורק על גבי עמוד שיהיה פטור כיון שממקום פטור קאתי שהכונה שכיון שהאויר מעל העמוד הוא לא רה"י וכתב שלא קשה ממעביר דרך עליו ששם ההנחה במקום חיוב ומשמע שבאמת כל החיוב רק אם ההנחה למטה מעשרה ועיין תוצאות חיים שהקשה שהרי הרמב"ן ביאר שכונת הגמ' צ"ז. מצד מהלך כעומד א"כ מפורש שיש חיוב גם אם זה מונח למעלה מעשרה וא"כ למה כאן העמיד שמדובר שזה נח למטה מעשרה ואין לומר שכונתו שכיון שזה כמו נח בקרקע א"כ זה כמו שזה באויר למטה מעשרה דודאי מסתבר כמבואר ברשב"א שנשאר החיסרון שהחפץ בפועל למעלה מעשרה ולכאורא יתכן שדעתו כריא"ז הנ"ל שכל הגמ' זה רק בהוצאה מרשות לרשות אבל בד"א ברה"ר בזה אין החידוש של משא בני קהת עוד יתכן שדעתו כרש"י שרק לגבי מעביר נתחדש שזה כלמטה מעשרה ולא לגבי מוציא מרשות לרשות ולמד הגמ' של דרך עליו שעומד במקומו ובזה א"ש שהקשה מרבא ולא מר"א

ד]והנה הגמ' ח: מביאה את מימרא דרבא דהמעביר ד"א דרך עליו חייב ודעת רש"י והרמב"ם והבעל המאור עירובין ל"ג והרמב"ן ורשב"א צ"ט: דכונת הגמ' שהעביר למעלה מעשרה שזה מקום פטור והנה צ"ב מה רבא חידש הרי זה דין משא בני קהת וכבר הקשה כן הראב"ד בכתוב שם בעירובין אמנם עיין רש"י בעירובין שכתב שהחידוש שגם מתקיים כאן הדין ד"א אמנם צ"ע מה הגמ' שואלת מהדין שאיסקופה הרי כאן שיש דין משא בני קהת שזה כאילו מונח בקרקע ואין זה דומה לאיסקופה ולמה שנתבאר לעיל יש לדון א.לדעת הריא"ז דבדין ד"א לא נתחדש חידוש זה ב.לדעת תוס' שלא מדובר אלא על מוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר ג. אם נימא שרק בעקירת גופו וכאן מדובר בעקירת חפץ [אמנם הרשב"א צ"ט: והריטב"א בעירובין העמידו לרש"י בעקירת גופו ע"ש] ד. אם נימא שלגבי העברה אין הסברא של משא בני קהת שמגדיר כאילו זה מונח בקרקע