תורה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים / אגדה

א] כתוב בפסוק כל אשר קרב אל המלאכה לעשות אותו וכתב הח"ח תורת הבית פרק ז' שזה לימוד לכל דבר רוחני שכל שאדם רוצה לעשותו הקב"ה עוזר בידו ועיין משנת הגר"א קוטלר ח"א הרחב פיך ואמלאו דמה דמובא בגמ' ברכות ג. שזה על דברי תורה אבל על שאר דברים לא צריך לשאול רק קצת כעני בפתח מצד שכאן כל דבר קטן זה החיים בעצמם

**נאמר בקרית מלאכי סיון פ"א**

### בצורה לזכות לכתרה של תורה

זכינו כולנו שעסוקים אנו כל היום מסביב עבודת ה' ועיקר העיסוק הוא בלמוד תורתינו הקדושה ודבר זה קבוע בלב כולנו שהמצוה הכי חשובה שיש זה לימוד התורה והשאיפה של כל אחד זה להגות בתורתינו הקדושה כל ימי חייו ולזכות להגיע כמה שיותר לדרגות גדולות בלימוד התורה כל אחד כפי כוחותיו והנה ודאי שזהו הדבר הכי נעלה אצל הקב"ה וכמו שכבר אמרו בתחילת פאה ות"ת כנגד כולם דהינו שאפילו שלא נתפרשו שכר המצוות אבל זה נתפרש ששכר תלמוד תורה הוא כנגד כל המצות ואמרו שם בירושלמי כל חפציך לא ישו בה זה הולך אפילו על חפצי מצוה והגמ' במגילה ט"ז: אומרת שגדול ת"ת יותר מהצלת נפשות ולומדים את זה ממרדכי שהיה עסוק בהצלת כלל ישראל והוא נחשב בדרגא פחות בגלל זה דהיינו שעיסוקו בתלמוד תורה היה נחשב יותר ומבואר בגמ' שהקב"ה אמר לדוד המלך ששלמה בנו יבנה את בית המקדש והוא לא יבנה אותו ורצה למות כיון שרצה בכבוד שמים שהבין שזה יותר חשוב מחייו הפרטיים והקב"ה אמר לו טוב לי יום אחד בחצירך מאלף ודרשו חז"ל שטוב לי יום אחד שאתה עוסק בתורה מאלף עולות שעתיד שלמה בנך להקריב דהיינו שהדבר הכי נעלה שיש זה לימוד התורה וכן אמרו גדול ת"ת שזה דוחה את בנין בית המקדש

ועל ידי לימוד התורה וידיעתה אדם נהיה חפצא של ת"ח ודרגתו גבוהה הרבה מאוד מהרבה אנשים עד כדי כך שיש מצוה מיוחדת את ה' אלקיך תירא לרבות ת"ח וכן את ה' אלקיך תירא לרבות ת"ח ועיין דרך ה' לרמח"ל בחלק ד' שמדבר שם על דרגת אהבת ה' ויראתו ושאר מעשי המצוות אמנם כתב שיש דבר אחד נעלה שמדרגתו למעלה מכל הנמצאים שזה לימוד התורה שמקרבים את האדם על הקב"ה הקירבה הכי גדולה שזה לימוד התורה ומבואר בגמ' שיש מצוה ודבקת בו והגמ' שואלת איך אפשר להידבק בהקב"ה והגמ' אומרת שעל ידי שנדבק בת"ח דהינו שהדבר שהכי קשור להקב"ה בעולם זה ת"ח דהינו הוגי התורה ויודעי התורה ואמרו שמי שמבזה ת"ח הוא אפיקורס דהינו שזה הדבר הכי חשוב שיש להקב"ה בעולמו ולכן מי שמבזה אותו הוא חמור ביותר ובגמ' מבואר שזה אפילו בזיון קטן כגון שמבזה חברו בפני ת"ח דהינו שכבודו של אדם זה חשוב אצל הקב"ה מאוד מאוד ועיין נפש החיים שער ד' שהאריך במעלת התורה הקדושה וע"ש שהביא מהרבה מקומות בזוהר שאפילו שבעולם האמת הדין הוא מאוד קשה אבל ת"ח מקבלים אותם בצורה אחרת לגמרי וידוע שהפרי יצחק כתב בצואתו שלא יספידו אותו וחתנו הרב מושקובסקי קיים צואתו ורק אמר דברי חיזוק ובא אליו בחלום והודה לו ואמר לו שדין שמים מאוד קשה וחטאי הלשון על כולם והוסיף אבל שת"ח זה אחרת

והנה כולנו רוצים להצליח בתורה ולהיות ת"ח וכולנו שואלים את עצמינו מה היא הדרך שאדם יכול לזכות להגיע לחיבור אם התורה אמיתי שבזה הוא דבק אם הקב"ה והנה יש הבדל גדול בין חכמת התורה לשאר חכמות שבשאר חכמות אדם לומד אותה וקולט אותה ואם לא קולט הוא לא קולט אבל חכמת התורה היא תלויה בקניני התורה דהינו שזה דבר רוחני כמבואר בנפש החיים וכולה מתנת שמים שמי שעושה את מה שנצרך זוכה שהקב"ה משפיע עליו שפע של תורה וכמו שכתוב כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה והנה הדבר הכי יסודי לזכות לתורה זה עמל התורה דהינו שאם אדם מתאמץ ללמוד כפי כוחותיו הוא זוכה שהתורה תשכון בו וכמו שאמרו יגעת ומצאתה תאמין לא יגעת ומצאת אל תאמין דהינו שאין מושג לקנות את התורה ללא מאמץ מצידו אמנם אם אדם יגע הוא וודאי מוצא ועיין גמ' יבמות קי"ז. שדורשת את הפסוק כמים הפנים אל הפנים כן לב האדם ופשוטו של מקרא זה שכמו שאדם מסתכל במראה הוא רואה בדיוק את עצמו כך אדם כלפי חברו כמו שהוא אוהב את חברו כך חברו אוהבו ור' יהודה דורש את זה על דברי תורה וביאר רש"י **לפי פנים ולב שאתה נותן לבך לתורה עומד לך להעמיד גירסא אם יגעת בה תמצא ואם לא יגעת לא תמצא** דהיינו שההשגה של התורה בבן אדם קשורה כפי כמה שעומל בה ובגמ' סנהדרין צ"ט: **נפש עמלה עמלה לו כי אכף עליו פיהו הוא עמל במקום זה ותורתו עומלת עליו במקום אחר ועיין רש"י שביאר וז"ל שמחזרת ומבקשת מאת קונה למסור לו טעמי תורה וסודיה וכל כך למה מפני שאכף עליו פיהו על דברי תורה** דהינו שעומל בתורה כל הזמן כמו אוכף שנמצא על החמור כל הזמן

והנה מצאנו בלימוד התורה שיש מעלה מיוחדת בלימוד מתוך אהבה לתורה כמו שדרשו על הפסוק ובאהבתה תשגה תמיד ואמרו בגמ' על ר' יוחנן אם יתן איש את הון ביתו באהבה שאהב ר' יוחנן את התורה בוז יבוזו לו ומצאנו פסוק במשלי פרק ח' **אני אוהבי אהוב ומשחרי ימצאוני** ועיין מלבי"ם שכתב וז"ל מי שכבר דבק בחכמה לאהבה אותה תהאב החכמה גם אותו ותגלה לו סודותיה כאשר יגלה האוהב סודותיו לאוהבו ותצרהו מכל חטא כמ"ש אהבה ותצרך כאשר ישמור האוהב את אוהבו עכ"ל והגמ' במנחות צ"ט: אומרת אמרו ראה הקב"ה את יהושוע שדברי תורה חביבים עליו ביותר שנאמר ומשרתו יהושוע בן נון נער לא ימיש מתוך האוהל אמר לו הקב"ה למשה כל כך חביבים עליך דברי תורה לא ימוש ספר התורה הזה מפיך וראיתי מעשה דבעל האור שמח למד אם חברותא ולא הבינו איזה ענין בלימוד התורה ואמר לחברותא בו ונתפלל ושניהם התפללו ושאל את החברותא מה התפלל ואמר לו שיבין את התורה וענה לו האו"ש שאני התפללתי שאני יאהב יותר את התורה דכמו שאמה שאוהבת את בנה מרגישה את צרכיו כך מי שאוהב את התורה מרגיש את כונת התורה ובאמת מצאנו בגמ' כמה שמחה היתה לחכמי ישראל מכל גילוי קטן בתורתינו הקדושה **ועיין גמ' נדרים נ:** מספרת על רבי שעשה חתונה לר"ש בריה וכתב על החתונה עשרים וארבע אלף דינרים והגמ' אומרת שרבי לא הזמין את בר קפרא משום שהוא היה משמח בחתונות וכשרבי היה שמח היה מגיע פורענות לעולם אבל החתן של רבי לא ידע מזה והזמין אותו לחתונה ויום לפני החתונה בר קפרא מגיע לביתו של רבי ואומר לה שתראי שמחר בחתונה אני אשב על הכסא ורבי ירקוד לפני ואמא שלך תמזוג לי כוס יין והגמ' מספרת שבאמצע החתונה בר קפרא נכנס לרבי ושאל אותה תועבה מה היא והגמ' אומרת שכל מה שרבי ביאר בר קפרא דחה לו עד שאמר לו תגיד אתה אמר לו בר קפרא אני לא מוכן בחינם אלא אם אני אשב ואשתך תמזוג לי את הכוס ואתה תרקוד לפני והגמ' מספרת שכך הוי שלש פעמים על תיבה זימה ותבל הוא והנה יש פה דבר לא מובן רבי באמצע שמחת חתן וכלה וכל עם ישראל נמצאים שם ועכשיו הכל מפסיק ואין זה כבוד הנשיאות והעיר שיבאר לו ביאור כמה מילים אמנם כל זה מחמת גודל אהבתם לתורה שהביאור של מילה אחת היה שוה להם כל כסף שבעולם והגמ' בהוריות מספרת שרבא היה לו ספק בדין ואחר האמוראים פתר לו הספק ומיד נישקו ונתן לו את בתו ובגמ' מנחות מספרת שאחד מתלמידי ר"א שלא מצא לו חבר בדברי רבו ופעם אחת שמע כדבריו וצהבו פניו דהינו התמלא שמחה מהידיעה של הד"ת והגמ' אומר בכה ואמר אשריכים ת"ח שד"ת חביבים עליכם ביותר דהינו שחזינן שצורך לימוד התורה זה רק מתוך אהבה וחביבות והגר"א כשהיה רוצה לקבל תלמיד היה בוחן כמה פעמים חוזר על דבר דהינו כמה אהבת התורה יש בו וידוע שפעם אחת ראו את הגרא"מ שך זצ"ל רוקד בשלג ושאלו אותה מה קרה ואמר שהיה עכשיו אצל הגרי"ז ושמע איזה ביאור ברמב"ם והוא רוקד מרוב שמחה ואמר שמרגיש שאיבד את הגן עדן שלו

והנה הלימוד מתוך אהבה לתורה שייך רק עד כמה שאדם מרגיש מתיקות בלימוד התורה ובתנד"א רבא **אמרו כך ת"ח בעולם הזה בד"ת כיון שקראו את המקרא ושנו את המשנה ודברי תורה מתוק עליהם הקב"ה מרחם עליהם ונותן בהם חכמה ובינה והשכל לעשות מעשים טובים ותלמוד תורה והכל יהיה מתוקן לפניהם** ואנו מבקשים כל יום בקשה מיוחדת והערב נא את דברי תורותיך בפינו דהינו שזה יהיה מתוק ועיין אגלי טל בהקדמה שכתב שרק על ידי לימוד התורה מתוך תענוג התורה נהית חלק ממנו וע"ש שביאר שלכן אין דין מצות לאו להנות ניתנו בלימוד התורה כי כך צורת לימוד התורה מתוך הנאה וכן הוא בח' ר"א מן ההר על נדרים

והנה הרבה פעמים אדם משתדל ללמוד ולא מרגיש מתיקות בתורה ולא מרגיש חשק ללמוד אמנם וודאי שאין החיסרון בתורה שהיא וודאי משמחי לב אלא החיסרון בו וכמו אדם שאוכל שוקלד ולא מרגיש מתיקות אין החיסרון אלא בחוש הטעם שלו דהיינו שלתורה יש כללים במי היא מתחברת ושוכנת וממילא אדם מרגיש אהבה מיוחדת אליה ובמי היא לא רוצה לשכון ודבר זה תלוי באישיות של האדם שאדם שאישיותו גדולה התורה שוכנת בו וזה המושג של הקניני תורה המובאים בפרקי אבות דרק על ידי שמשתדל בקניני תורה שזה יראת שמים ומדות טובות בזה התורה נקנית לו וכן יש לו את כל מעלותיה ולכן כל מי שרוצה באמת לגדול בתורה ולהיות דבוק בהקב"ה על ידי זה חייב לדאוג שיהיה אישיות נאצלת וכמה שאדם הוא יותר מתוקן התורה יותר שוכנת בו

והנה יש כמה דברים עיקריים א. זה יראת שמים שזה הכלי קיבול היסודי שהתורה תשכון בו וכמו שמבואר בגמ' בשבת שאם אדם יש בו חבילות של תורה ואין בו יר"ש זה כמו אדם שיש לו תבן ואין לו איפה להניח בהם וזה כמו אדם שיש לו בית אבל אין מפתחות להיכנס לחצר וכבר האריך בזה הנפש החיים וכפי שידוע החזו"א והגרי"ז מאוד דקדקו בקיום ההלכה שראו בזה את היסוד של הנהגת היראת שמים של האדם ב. צריך להרבות בתפילה להתפלל מעומק הלב להצליח בתורה וכמו שאמרו בגמ' בנדה שאחד ללא השני זה לא מועיל וכבר כתב החזו"א באגרת שאם יזכה האדם להרגיש את הרע הנמאס בהעדר ידיעת התורה עד שימס לבבו בבכי לפני המקום ב"ה הנה ידע האדם כי כבר זכה הרבה ואשרי חלקו וכבר מובטח הוא שתפילתו נשמעת דהיינו שתפילה מעומק הלב יש בכחה מאוד להועיל וכמה שהאדם יכיר במעלה של התורה וידע שזה לא בידו תלוי ההצלחה אלא בסיעתא דשמיא שיקבל משמים וירבה בתפילה יוכל להגיע לדרגות יותר גדולות ג. זה עניני בן אדם לחברו וכמו דמבואר בחז"ל שתלמידי ר"ע מתו בין פסח לשבועות שלא נהגו כובד זה לזה דהינו שהקב"ה רצה להראות שהתנאי לקבלת התורה זה לנהוג כבוד בחברו וראיתי מביאים שהמהרש"ל בתשובה כתב שאחרי ברכת התורה לומר כמה פסוקים שמתמצתים את חובת בתורה וכתב לא תלך רכיל בעמך לא תעמוד על דם רעך ולא תשנא אחיך בלבך לא תקום ולא תיטור ואהבת לרעך כמוך וראיתי מביאים שהגר"ח ברים היה מגיע מידי פעם לחזו"א ופעם זה היה נסיעה קשה והיה קשה ליסוע לב"ב לחזו"א אז אנשים שלחו דרכו שאלות וזה היה לו טיחא גדולה והא התנצל לחזו"א שהוא מטריד אותו אם הרבה שאלות והחזו"א אמר לו בשביל לזכות לתורה צריך להיות נשמה דיק' וכמה שאדם יותר עוזר לאחרים הוא יותר נשמה דיק ויותר זוכה לתורה ד. להיות שמח בחלקו דהינו שהוא באמת שמח שזוכה לשבת וללמוד ובזה מראה את הערכה הגדולה לתורה ומי שבאמת מעריך תורה ושמח בתורה הוא זוכה

### בצורה שהיצה"ר לא יטעה האדם [מרגלים]

מבואר בפרשתינו שעם ישראל בקשו לשלוח מרגלים ומשה רבינו עצמו לא ראה בזה שום חסרון וכמבואר בילקוט שאמרו ישראל משה רבינו נשלחה מרגלים והוא שאל אותם למה ואמרו לו שהרי הם יחביאו את כל ממונם ועל ידי זה נדע איפה החביאו ונמצא דיבורו של הקב"ה בטל וכיון ששמע משה הוטבו דבריו ביניהם דהיינו שבאמת הוא קיבל את דבריהם שכוונתם לשמים ובחר עשרה מרגלים שהם היו כולם אנשים גדולים כמו שכתוב בתורה כולם אנשים וכלב ויהשוע היו נחשבים פחות במעלה מהם כפי שרואים את הסדר בתורה ומבואר בזהר שמשה רבינו הכיר בחכמת הפרצוף והבחירה של שופטי ישראל היתה על ידי זה ובמדרש רבה מבואר על הפסוק כולם על פי ה' שאמר לו שהם ראוים ובסוף הם באו ואמרו בגנותה של א"י ובספורנו ביאר שטעותם היתה שחשבו שכיון שהם חטאו בעגל אין להם זכויות להגיע לא"י ושהקב"ה יעשה להם כל כך הרבה ניסים ומבואר בזוהר כמבואר במסילת ישרים שזה היה מחמת שידעו שבא"י לא יהיו כבר נשיאים דהיינו שבעומק הלב זה נבע מרצון לכבוד ועיין משנת הגר"א קוטלר שודאי מה שהם חששו זה מצד שיחסר להם בעבודת ה' רק שבעומק לבם חז"ל הבחינו שזה היה מחמת הרצון לכבוד ומצאנו גם אצל קורח שהיה אדם גדול מאוד ובכל אופן עשה מחלוקת על משה רבינו ומבואר במסילת ישרים שזה היה מחמת שרצונו היה בכבוד וגם שם ודאי עיקר טענתו שרצה תפקיד לזכות לעבוד את הקב"ה רק שהקב"ה שיודע תעלומות ידע שזה נבע מרצון לכבוד ועיין מסילת ישירם שהביא על ירבעם בן נבט שהקב"ה אמר לו חזור בך ואני ואתה ובן ישי נטייל בגן עדן ושאל מי בראש ואמר לו בן ישי בראש ואמר א"כ אני לא צריך והנה שם בתחילה הקב"ה אמר לו אתה ובן ישי דהיינו שהוא בראש אבל רצה לשמוע את זה מפורש והרצון הדק הזה לכבוד העבירו על דעתו

והנה באמת אנו שעומדים מהצד ולא נמצאים בתוך הנסיון הדבר נראה תמוה איך אפשר ליפול בכאלו עברות גדולות אמנם זה מכח היצר שיכול לפתות בן אדם לדבר שלמי שעומד מהצד הדבר אין לו שום הגיון והא בטוח שהוא צודק ובכל אופן האדם שבתוך הנסיון בטוח שכונתו לשמים ומעשיו נכונים וכל אחד יכול לבחון את עצמו שבזמן הנסיון האדם מחליט מה לעשות ואחרי שהנסיון עבר הוא תמה על עצמו שאין שום הגיון במה שהוא עשה

והנה א"כ הדבר מעורר בנו פחד גדול איך אנו הקטנים כל כך יכולים לעמוד בפני נסיונות היצר ושלא לטעות וכל אדם יש לו מלא הכרעות בחייו בדברים שיתכן שזה נובע מהיצר הרע ויתכן שזה נובע ממחשבה טובה כגון אדם רואה מישהו עושה מעשה לא טוב ומצד אחד צריך להוכיחו ומצד אחד יתכן שזה רק נוסע מגאוה או מקנאה בחברו או אדם עייף קצת ועכשיו צריך להחליט האם לישון או להמשיך ללמוד וכן בהרבה דוגמאות בחיים בדברים שמצד אחד יתכן שעושה עבירה גדולה ומצד אחד חייב לעשות כך ואיך נצליח באמת להתגבר על כל ניסיונות החיים והנה זה ודאי שהאדם צריך לדעת שלהחליט מה לעשות בזמן הנסיון היצר הוא מאוד גדול וזה כמעט לא מצאותי ואדם צריך תמיד בזמן הנסיון לא לקחת סיכון ורק לאחר הנסיון לבחון הדברים ואיך ראוי לעשות כשיגיע הנסיון אבל עדין יש הרבה פעמים שאדם משוכנע שצריך לעשות כצד אחד וזה טעות מחמת נגיעות או שלפעמים כל צד יש בו צד חיובי וצד שלילי והדבר מבהיל איך אנו יכולים לעמוד בנסיונות החיים

והעיצה היעוצה לזה מה שכתב החזו"א באמונה ובטחון פ"ג אות ל' שיש רעה חולה שאנשים לא סומכים על גדולי הדור בטענתם שעושים דבריהם מתוך נגיעה וכתב וז"ל **שחובת התלמיד להאמין כי אין נגיעה בעולם כח להטות לב חכם לעות המשפט כי מגמת החכם לזכות נפשו, ולהתגאל באיזה אשמה יכאב לנפשו יותר מכל מכה ופצע ואיך יתכן שבשביל בצע כסף או לעגי חנף יחבל נפשו לעות משפט** עכ"ל דהיינו שהחכם הדבר שאצלו הכי חשוב זה עשית רצון בוראו וממילא אפילו שודאי שכל אדם יש לו רצונות ועל פי רצונותיו הוא מכריע הדברים אבל הרצון הכי גדול אצל החכם זה עשית רצונו יתברך ולכן זה מה שמכריע אצלו איך להתנהג ונמשיל הדבר במשל אם אדם יש לו ספק מה לעשות ומכריע מה לעשות אבל אם ידע שאם טעה בהכרעתו יבוא לו מזה נזק גדול הרי אדם לא יקח סיכון והטעם לזה שגם אם יש לו רצון בדבר מסוים אבל יש תמיד דברים שלהם יש לו יותר רצון ולכן כל שידע שיש לו סיכון להפסיד דבר שמאוד חשוב לו הוא וודאי לא יעשהו ממילא אם אדם משריש בלבו כמה שלעשות עבירה זה חמור ושהדבר הכי חשוב שיש לו זה עשית רצונו ממילא כל נגיעה שתבא לו הרי הנגיעה שרוצה להיות מושלם ומפחד מהחטא זה יותר גרוע ובאמת מי שקורא קצת אצל הנהגתם של גדולי ישראל ורואה את הפחד שהיה להם מכל נדנוד חטא ושעל ידי זה ניצלו מכל מיני דברים רואה כמה שרק על ידי ההפנמה בגודל החטא יכול להציל את עצמו מעשית החטא

והנה דבר ראשון צריכים להתפלל על זה שלא נחטא וכמו בכלב שחשש הוא יתפס בעוון המרגלים והלך להתפלל על קברי אבות ובאמת הרגילות להתפלל על עליה ברוחניות או צריכים גשמיים אבל אין אנו רגילים לבקש מהקב"ה מקירות הלב שלא נעשה חטאים אמנם כלב שהבין בגודל הדבר לחטוא אצלו זה היה כמו למות והלך להתפלל על זה וזכה להנצל שלא יפול בחטא המרגלים וזה העבודה של בן אדם כמה שיותר להחדיר בלבו שהדבר הכי גרוע זה לעשות עבירה והדבר הכי טוב זה לעשות מצוה וכמה שכל מעשה טוב הוא שוה עולם ומלואו וודאי שדבר זה אינו מונח בטבע האדם וזה מפלאות הבורא כמו שהאריך בזה בכוכבי אור אבל על ידי התבוננות בחז"ל בגודל החטא ובגודל השכר על כל מצוה הדבר לאח לאט נכנס באדם עד שחי בצורה מוחשית את השכר ועונש כמו שראינו אצל גדולי ישראל ועל ידי זה יכול לעמוד בנסיון

**ההצלחה לפי המאמץ ולא לפי ההשגים**

כתב הרמב"ם הלכות תשובה שכל אדם יכול להיות כמשה רבינו ואף שהתורה העידה ולא קם נביא כמשה היינו לענין נבואה אבל לא לענין צדקתו והדבר פלא וכי אדם בדורינו יכול להגיע לדרגת משה רבינו ובאמת מקור דברי הרמב"ם זה חז"ל שכל אדם צריך להגיד מתי יגיעו מעשי למעשי אבותי אברהם יצחק ויעקב ועיין קובץ הערות בביאורי הגדות סוף סימן ז' שביאר דהנה מצאנו בתורה שמשה נקרא עבד ה' וביאר הרד"ק שהכונה שהוא שיעבד את כל כוחותיו לעשיית רצונו יתברך כמו עבד וביאר הגר' אלחנן לפ"ז שכונת הגמ' לעולם יגיעו מעשי למעשי אבותי הכונה שאדם ישעבד את כוחותיו לעשות את רצונו של הקב"ה כמו משה רבינו דהינו שזה ודאי אף אחד לא יכול לעשות מאמץ כמו משה רבינו ואין לו את הכלים לעשות את מה שמשה רבינו עשה אבל כל אדם יכול לעשות מצדו את המקסימום כמו שמשה רבינו עשה את המקסימום רק שכל אחד המקסימום שלו זה אחרת ומפורסם שהחזו"א שאל את הגר' דב יפה שהגר"א ישן שעתים ביום א"כ רב אשי וודאי ישן פחות ואמר לו שרב אשי ישן כמה שהוא היה צריך ואם היה צריך לישון שמונה שעות היה יושן שמונה שעות והרמב"ם כתב שרוב ימיו ישן שמונה שעות וכן העיד הט"ז על עצמו

ומצאנו בגמ' בברכות שר"א חלה ור' יוחנן בא לבקר אותו וראה שהוא בוכה ואמר לו למה אתה בוכה אם בגלל שמתו לך בנים אני נפטרו לי עשר בנים וזה השן של הבן האחרון ואם בגלל שלא הרבת בתורה הרי אמרו אחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכוין לבו לשמים והנה נתאר לעצמינו אדם עומד למות מהעולם כגדלותו של ר"א וכמה שהוא הגיע הוא מרגיש שחסר לו והיו אנשים הרי יותר גדולים ממנו ובוכה ור"י אומר לו אין לך סיבה לבכות שהרי העיקר שאדם כיון לבו לשמים דהינו שההשגים שהגעת זה לא משנה העיקר זה המאמצים מצדך ואתה עשית מה שאתה יכול לעשות

ובגמ' ברכות כ. אומרת אמר ליה רב פפא לאביי מאי שנא ראשנים דאתרחיש להו ניסא ומאי שנא אנן דלא מתרחש להו ניסא הרי בזמנינו לומדים יותר שהרי בשני רב יהודה היו לומדים רק סדר נזקין ובזמנינו לומדים כל הששה סדרי משנה וכשר' יהודה היה מגיע למשנה של האשה שכובשת ירק בקדירה אמר הויות דרב ושמואל חזינן הכא ולנו יש שלש עשרה ישיבות שלומדות עוקצין דהינו שאנחנו יש הרבה יותר ריבוי תורה וההשגים שלנו הם הרבה יותר גדולים וא"כ למה כשלא היה גשם רב יהודה היה רק חולץ את נעליו להתפלל והיה מגיע גשם ואנחנו מתפללים כל היום ולא מגיע גשם והקב"ה לא מתיחס אלינו והגמ' אומרת אלא רחנא ליבא בעי דהינו שהקובע זה לא ההשגים אלא זה המאמצים ורב יהודה ודורו התאמצו למען כבודו של הקב"ה יותר מדורו של אביי ורבא ובאמת לשון הגמ' שראשונים מסרי נפשיהו על קדושת השם דהינו שהם הקדישו מאמצים יותר לעבודת ה' ולכן הם היו אהובים יותר לפני הקב"ה

וידוע המעשה המובא בחז"ל [הובא בארחות יושר בכיבוד אב] שריב"ל שאל ליד מי הוא ישב בגן עדן ואמרו לו ליד קצב אחד והלך לעיר לשאול מי זה האדם ולא הכירו אותו עד שהגיע אליו בקצה העיר וראה אדם פשוט ושאל אותו מה מעשיך וענה לו אני קצב פשוט ושאל אותו בכל אופן מה אתה עושה וענה לו שיש לו הורים זקנים והוא מטפל בהם ומאכילם ומשקם ואין הדבר מובן הרי וודאי ריב"ל הגיע לדרגא הרבה יותר גדולה ואיך קצב יכול להגיע לדרגת ריב"ל אמנם וודאי שרעיון הדברים הוא שקצב זה ביחס לתפקיד שלו בעבודת ה' וביחס ליכולות שלו עשה את המקסימום שיכל וזה התבטא במצות כיבוד אב ואם שאת זה יכל לעשות ועשה בשלימות ולכן היה שיך שבגן עדן מקומו יהיה ליד ריב"ל

**[הוספה סימן פ"ג:** ועיין גמ' תענית כ. דמובא בגמ' שאביי היה מקבל שלמא משים פעם בשבוע ואבא אומנא כל יום וחלשא דעתיה דאביי ואמרו לו משים שהוא לא יכול לעשות מה שאבא אונא עושה שהיה מקיז דם והיה לו חדר המתנה נפרד לנשים וגברים וכן לא היה לוקח תשלום אלא היה קופה שכל אחד היה משלם וכן אם היה ת"ח היה נותן לו כסף להברות את עצמו וראיתי להביא בשם הגראי"ל דבפשוטו אביי היה אמורא וודאי הוא יותר חשוב אלא הביאור שאבא אומנא עשה מצדו תפקידו בעולם את המקסימום שהוא יכל ולכן מעלתו כה גדולה]

והדברים מפורשים בילקוט בשופטים ד' ד' ובתנד"א רבה פ"ט על הפסוק ודבורה אשה נביאה היא שפטה את ישראל בעת ההיא ודבורה אשה נביאה וגו' (שופטים ד' ד'), וכי מה טיבה של דבורה שהיא שפטה את ישראל ומתנבאת עליהם, הלא פנחס בן אלעזר עומד, מעיד אני עלי את השמים ואת הארץ, בין גוי ובין ישראל בין איש ובין אשה בין עבד בין שפחה הכל לפי מעשה שעושה כך רוח הקודש שורה עליו, אמרו, בעלה של דבורה עם הארץ היה, אמרה לו אשתו, בוא ועשה פתילות והולך לבית המקדש שבשילה, מה אם יהא חלקך [הכונה אולי יהיה חלקך] עם אנשים כשרים ותבוא לחיי העולם הבא, והוא [גירסת הילקוט והיא היתה עושה] היה עושה פתילות עבות, כדי שיהא אורן מרובה, לפיכך נקרא שמו לפידות. אמרו, שלשה שמות יש לו, ברק ולפידות ומיכאל, ברק, שפניו דומין לברק, לפידות, על שם שהוא עושה פתילות והולך לבית המקדש שבשילה, מיכאל, על שום מיכאל, הקדוש ברוך הוא בוחן לבות וכליות הוא, אמר לה, דבורה אתם נתכוונתם לשם שמים ועשיתם פתילות עבות כדי שיהא אורן מרובה, גם אני ארבה אותך בישראל וביהודה ובשנים עשר שבטי ישראל, ומי גרם לו (לפידות) [ללפידות] שיהא מבני אדם כשרים ויבוא לעולם הבא, אמרו, דבורה אשתו, עליה ועל כיוצא בה ועל הדומות לה ועל העושה כמעשיה הוא אומר, חכמות נשים בנתה ביתה וגו' (משלי י"ד א'). הדבר מבהיל דבורה לא זכתה לבעל ת"ח אלא לאדם פשוט אבל היא מצידה עשתה את המקסימום שיכולה ורצתה באמת להרבות כבוד שמים וזכתה שתחשב משופטי ישראל כדרגת אלעזר בן פנחס והתנד"א מדגי שזה לא היה איזה הנהגה מיוחדת אלא שכל איש הכל לפי מעשיו וזה ככל הנ"ל שהקובע זה מעשה בני האדם

והנה מי שמפנים את הדברים לבפנים זה נותן הרבה כוחות שאדם לא צריך להתיחס לכשרונות שלו ולא צריך להתיחס להצלחות שלו אלא צריך לקבל על עצמו להיות עבד ה' ולעשות מצידו המקסימום שהוא יכול דהינו להכיר בערך של כל מעשה טוב ולהשתדל לעשות כל מעשה בשלימות וזה הן במוגע ללימוד התורה הן לתפילה הן בשמירת כל המצוות כגון שבת כיבוד אב ואם ויש הרבה דברים שהם קשים אבל אם ידע שעל ידי שהוא ישתדל לעשות כל דבר כפי כוחותיו בזה עושה את תפקידו בעולמו כמשה רבינו ושאר חכמי ישראל וודאי זה הרבה יותר קל מאשר כשבן אדם מרגיש שההשגים שאני יגיע הם בין כה קטנים ומה אני כבר יכול להגיע

והדבר מאוד נוגע לכל חיי אדם שכל בן אדם יש לו את התוכנית חיים מה שהוא היה רוצה ואיך שהיה רוצה לחיות וכמעט תמיד הדברים לא הולכים כמו שהוא רוצה וכשזה קורה לבן אדם או שהוא נשבר ואמר אין לי כח וגם מי שמחזיק מעמד אבל רואה את הכל בדיעבד ומשתדל להמשיך ולשרוד ואז וודאי הכל נעשה בעצלתיים בצורה פחות טובה אבל שני הדרכים האלו אינם נכונים דביהדות הקובע זה לא ההשגים אלא זה ההתאמצות של הבן אדם לעשות מצדו מה שהוא יכול ואף אחד לא יודע מה תפקידו ואם הקב"ה מעמיד קשיים לבן אדם זה מצד שזה תפקידו בעולמו וממילא זה לא מצב של בדיעבד אלא דוקא הקב"ה העמיד אותו במצב זה כדי שיעבוד את הקב"ה במצב הזה ואם אדרבא על אף הניסיון יכול לעשות מה שמצידו יכול לעשות בזה הגיע לשלימותו וודאי שאם כל המטרה זה ההישגים ומה שאין לו יכולות לא יגיע לשום השיג אז מצבו היה מצב גרוע אבל כיון שעיקר מה שמבקשים מהאדם שיעשה מה שהוא יכול א"כ אדרבא הנסיון והקושי הוא רק טובת האדם שעל ידי זה יכול להתאמץ יותר ולהגיע להשגים יותר גדולים והדבר מפורש בתורה בחומש דברים שלמה הקב"ה נתן לעם ישראל את המן המאכילך מן במדבר וגו' למען ענותך ולמען נסותיך ולהטיבך באחריתיך דהינו שכל המטרה של הנסיון של המן זה היה כדי שעל ידי זה אדם יוכל לקבל טובה בסופו

וזה באמת המיחדות שיש בעם היהודי ובמי שמשעבד את כוחותיו לעשות רצון ה' כפי יכולתו שבאמת אדם שרואה את העולם כמטרה לעצמה להצליח להנות מהעולם אם לא הולך לו פתאום נהיה לו ילד חולה או שאין לו פרנסה מרגיש שחרב עולמו בעדו הרי כל התכנית שלו בחיים זה להנות מהעולם ולהצליח ואם אין לו את זה בשביל מה יש לו להיות פה ושמעתי מאחי שיש לו ילד חולה שהיה בית חולים כשהודיעו למישהו שילדו חולה אם אותה מחלה וההוא דפק את הראש בקיר ואיבד את הכרתו וזה באמת תחושה נכונה הוא רואת את כל הצלחתו בחיים הגשמים ולכן אדם שבנו מאוד חשוב לו וממילא איבד את מטרת חייו אבל ההרגשה האמיתית שצריכה להיות שודאי שעכשיו זה תפקיד אחר אבל לא השתנה כלום במטרה של החיים שכמו שעד היום היתי פה לעבוד את הקב"ה ולעשות את המקסימום שאני יכול כך עכשיו אני יכול לעבוד את הקב"ה ולעשות את המקסימום שאני יכול ואדרבא צריך לדעת שכיון שעיקר השכר של אדם לפי המאמץ כשאדם במצב רגיל שאין לו מחיב להתאמץ קשה מאוד להתאמץ ואדם שיש לו קשיים שזה מחיב אותו להתאמץ הוא יכול להגיע לדרגות הרבה יותר גדולים ועל ידי זה מתחבר להקב"ה הרבה יותר וכן הרבה דרגות ברוחניות שזה רק דיבורים בעולמא ורק אם אדם חי את הבטחון בהקב"ה בצורה מעשית ואת האמונה בהקב"ה זה מחדיר את הדברים בתוכו ובטבע הקב"ה טבע שנתינה מולידה אהבה וידוע שאדם שמשקיע בילד יותר יש לו אהבה יותר כך הקב"ה טבע בבריאה ומי שעושה בשביל הקב"ה יותר הוא זוכה להרגיש אהבת ה' יותר ואצל אברהם אבינו הקב"ה ביקש ממנו שיקריב את בנו יחידו אשר אהבת והמטרה והאלקים נסה את אברהם לשון נס שרק על ידי זה יכל להגיע לדרגתו הגבוהה

וראיתי מעשה שבזמן הגרי"ז שהיו כמה גבירים גדולים שירדו מנכסיהם ושאלו אותו על מה זה והגרי"ז אמר שנסיון העושר זה כמו סכין חד שאפשר לעשות עמו דברים טובים כגון לחתוך ירקות אבל אם נותנים לילד הוא מתחיל לחתוך האצבעות האמא לוקחת את הסכין והא מתחיל לבכות אבל זה לטובתו כך העושר אפשר לעשות עמו הרבה דברים טובים אפשר לפרנס יתומים ואלמנות לתמוך בתורה אבל אם האדם מגיע אם העושר להרגשה של כחי ועוצם ידי עשה לי את החיל הזה והוא מתחיל וישמן ישורון ויבעט וזה מקלקל לנשמה הקב"ה לוקח לו את הסכין הזה וזה מאוד נוגע שהרבה פעמים לאדם היו מעלות שניקחו ממנו וזה לטובתו והמשיכו ושאלו את הגרי"ז על איזה עשיר גדול שקראו לו ר' ברוך זלדוביץ שהוא היה מהעשירים הגדולים בזמן הגר"ח מבריסק והא היה נותן לכל צורך יהודי והיה תומך תורה גדול מאוד ובזמן המהפכה הקומוניסטית הפסיד את כל כספו והגיע לא"י בערום ובחוסר כל והגרי"ז ענה משל למה הדבר דומה יש באונברסיטה כל מיני לימודים שלוקחים מספר שנים ומה קורה אם מישהו כשרוני מאודם וגמר למוד מהר את כל הלימודים מעבירים אותו ללמוד עוד דבר כך אדם יורד לעולם כדי לעמוד בנסיון ויש אדם שנתנו לו את נסיון העושר וצריך את כל החיים כדי לעבור את נסיון העושר אבל יש אנשים מיוחדים שמספיק להם מספר שנים פחות כדי לעבור את נסיון העושר ולעמוד בו אז מה הקב"ה עושה לוקח ממנו את נסיון העושר ונותן לו את נסיון העוני שיתקדם עוד בחיים ויעמוד בעוד נסיון ובאמת האשה הזו האריכה ימים ואמרה לכל נכדיה אני עברתי בחיים את נסיון העושר ואת נסיון העוני בצורה מושלמת ואני אומרת לכם שהרבה יותר קשה נסיון העושר מנסיון העוני ובירכה את כל נכדיה שלא יתנסו בנסיון העושר

#### י"ד אד"א פ"ב – דברי חיזוק בביתר

הנמצאים כאן אלו שיכלו ללכת והתעסק בהשגת ממון ושאר עיסוקי עולם הזה אמנם כולם בחרו לעצמם להתעסק בתורה ולעשות נחת רוח להקב"ה והסיבה כי זכינו להכיר שסיבת הגעתינו לעולם זה לא בשביל העולם הזה אלא בשביל העולם הבא ובאמת לא מספיק מה שזה קבוע אצל האדם מילדותו אלא האדם צריך להשריש בעצמו תמיד מה מטרתו בעולמו ולמה הוא נמצא כאן ולמה הוא הוא שואף להגיע ואיך יוכל להגיע לדרגא הכי גדולה וכן חובה על האדם העסוק בלימוד התורה לדעת את ערכו הגדול וכמה חשוב אצל הקב"ה לימוד התורה של כלל ישראל והנה זה דבר שקבוע בלב כולנו שהמצוה הכי חשובה זה לימוד התצורה וכמו שאמרו בתחילת **פאה ו**תלמוד תורה כנגד כולם דהינו שאפילו שלא נתפרשו שכר המצות אבל אבל זה נתפרש שת"ת כנגד כולם ואמרו חז"ל בירושלמי שם כל חפציך לא ישוו בה אפילו חפצי שמים והגמ' **במגילה ט"ז** אומרת גדול ת"ת יותר מהצלת נפשות ולומדים את זה מרדכי שהיה עסוק בהצלת ישראל ובגלל זה נחשב פחות חשוב ממה שהיה קודם ואפילו שוודאי שהוא היה חייב לעשות את מה שעשה אבל אין דבר חשוב יותר מלשבת וללמוד ומבואר בגמ' שהקב"ה אמר **לדוד ה**מלך ששלמה בנו יבנה את בית המקדש והא לא יבנה אותו ורצה למות כיון שרצה בכבוד שמים שהבין שזה יותר חשוב מחייו הפרטיים והקב"ה אמר לו טוב לי יום אחד בחצירך מאלף ודרשו חז"ל שטוב לי יום אחד שאתה עוסק בתורה מאלף עולות שעתיד בנך להקריב לפני דהיינו שהדבר הכי נעלה שיש זה לימוד התורה וכן אמרו גדול ת"ת שזה דוחה בנין בית המקדש ודבר זה חשוב מאוד לאדם להשריש בעצמו כמה חשוב כל דקה של לימוד התורה וכמה אדם מתעלה על ידי זה ואין בידינו לשער את גודל השכר שמקבלים על כל דקה של לימוד התורה ובאמת לפעמים יש קושי לאדם ללמוד מחמת טרדות מסוימות או מחמת החיים אבל כל אדם מוצא זמן למה שחשוב לו וכמה שאדם יותר יעריך את מה שלומד זה יתן לו כוחות להתמודד אם הקשיים שיש לו וללמוד יותר זמנים

אמנם מצאנו בחז"ל שיש דרגא יותר מזה שיש אדם שיש עליו חלות שם ת"ח שעליו אמרו את ה' אלקיך תירא לרבות ת"ח וכן ואהבת את ה' אלקיך לרבות ת"ח ואמרו כל הנביאים לא נתנבאו אלא למשיא בתו לת"ח אבל ת"ח עצמם עין לא ראתה אלקים זולתך ויש מצוה מיוחדת ודבקת בו והגמ' שואלת איך אפשר להידבק בהקב"ה והגמ' אומרת על ידי שנדבק בת"ח דהיינו שהדבר שהכי קשור להקב"ה בעולם זה ת"ח ומבואר שמי שמבזה ת"ח הוא אפיקורס דהינו שזה הדבר הכי חשוב שיש להקב"ה בעולם ומי שמבזה את זה הוא בוזה לרצון ה' ובגמ' מבואר שזה אפילו בזיון קטן כגון שמבזה חברו בפני ת"ח ויסוד החיסרון בזה שלא מכיר מספיק במעלתו של ת"ח ועיין נפש החיים שער ד' שהאריך מאוד במעלת הת"ח והביא מהזוהר שהדין בעולם האמת מאוד קשה אבל לת"ח הכל יותר קל וידוע שהפרי יצחק כתב בצואתו שלא יספידו אותו וחתנו הרב מושקבסקי קיים את צואתו ורק אמר דברי חיזוק ואחרי זה בא אליו בחלום והודה לו ואמר לו שדין שמים מאוד קשה וחטאי הלשון על כולם והוסיף שת"ח זה אחרת

ומהו ת"ח א. צריך שיהיה בו יראת שמים וכמבואר בגמ' י**במות ק"ט ש**האומר אין לי אלא תורה אף תורה אין לו וכן נפסק בשו"ע יור"ד סימן רמ"ג שת"ח המזלזל במצוות ואין בו יראת שמים הרי הוא כקל שבקלים ועיין נפש החיים פרק ד' **שהביא מדרש** כל שהוא יודע ואין בו יראת שמים אין בו כלום ואמרו חז"ל ת"ח שאין בו יראת שמים נבלה סרוחה עדיפה ממנו דהינו שמתנאי הת"ח שיכיר בחומר החטא ויפחד מעשית חטאים ולא שיחשוב שהעיקר שהוא לומד אלא ידאג שיקים את כל דיני התורה כמו שצריך ב. צריך שיהיה בו מידות טובות כמבואר בגמ' גיטין ס"ב. מקמי פלגאה ניקום ובפשוטו הכונה שאדם בעל מחלוקת אין בו מדות טובות ג. העיקר כמבואר ביור"ד סימן רמ"ג **שיודע לישא וליתן בתורה ומבין מדעתו ברוב מקומות בתלמוד ופירושיו** ובפשוטו הוא המבואר בגמ' שבת קט"ו איזהו ת"ח שראוי למנותו על הציבור כל ששואלים אותו בכל מקום ואפילו במסכת כלה ועיין שו"ת תשב"ץ ח"א סימן ל"ד וסימן קמ"ו שנקט לגבי חיוב נידוי על מבזה ת"ח זה רק על כזה ת"ח [והנה ודאי שיש עוד תנאים להיות ת"ח כגון מיעוט תענוגי העולם הזה שכמה שאדם יותר רחוק מעניני עולם הזה הוא יכול להתחבר יותר אם התורה וכן שאר קניני תורה אבל זה רק מעלות ואינם עיכוב בשם ת"ח]

דהיינו שיש חיוב של ידיעת התורה כמו שאחז"ל ושננתם לבניך שיהיו ד"ת משוננים בפיך שאם ישאלך אדם אל תגמגם אלא אמור לו מיד ועיין נפש החיים שהביא מחז"ל שלעתיד לבוא שואלים לאדם על כל חלקי התורה ובגמ' סוכה כ"ח אומרת על ר' יוחנן שלא הניח משנה גמרא הלכה ואגדות ומסימת שעל זה נאמר להנחיל אוהבי יש ואוצרותיהם אמלא דבזכות שאוצרותיהם מלאות בתורה הם יזכו להרבה עולמות ובפשוטו המציאות של הת"ח זה לא אחד שיושב ולומד כל ימי חייו וודאי שזה דרגא גדולה אבל זה לא המציאות של ת"ח אלא ת"ח זה מי שיודע את רוב חלקי התורה ומבואר בגמ' שת"ח ששכח תלמודו צריכים לכבדו מצד שלוחות ושברי לוחות מונחים בארון דהינו שכל שאין התורה בקרבו היה מקום לומר שכבר לא צריך לכבדו ורק מצד שפעם היה ת"ח צריך לכבדו ובמשך כל הדורות מי אלו שהיו נחשבים ת"ח אלא שידעו את התורה בצורה יותר הקפית ועיין מג"א בהלכות חוה"מ שהיום אין ההיתר להספיד חכם בפניו דאין לנו ת"ח ורק מצד כבוד התורה מותר והנה מתמידים גם היום יש אלא שהעיקר זה ידיעת התורה

ויש להוסיף שאדם לא יכול להגיע לשלמות בתורה אלא על ידי ידיעה בכל חלקי התורה וכמה שיש לו ידעה ביותר חלקים הוא זוכה יותר להבין את שכל התורה וכמו שאומרים בשם **הח"ח** שאמר תורת ה' תמימה משיבת נפש שרק מתי שהיא תמימה שיודע את כולה היא משיבת נפש ועיין נפש החיים שעיקר טענתו על אלו שמשקיעים את עיונם בספרי מוסר שא"כ בסוף לא יהיה מי שידוע את התורה ועיין ח"ח בהקדמה לליקוטי הלכות שהאריך בחיוב של ידיעת התורה וע"ש שהוסיף **שלעתיד לבו**א מי שידע את התורה יוכל להבין את פנימותה ולא מי שלא ידע אותה כלל וכמדומה שבצל"ח הביא משל שזה כמו אחד שיודע אותיות ולא יודע לחברם וכשמגיע לעיר ומלמדים אותו לחברם ממילא יודע כבר לקרוא לגמרי וכך בעולם האמת מי שידע את התורה ברגע שיבארו לו עומק הדברים ממילא יבין את כל תורתו שלמד משך ימיו בצורה אחרת וע"ש עוד בנפש החיים שכתב שעיקר לימוד התורה **לשמה** זה מי שלומד לשם התורה לידע ולהבין דהיינו שאדם צריך ללמוד במטרה שהתורה הקדושה תהיה בעולם וזה דרך שהיא בלבות ישראל ולא שהיא בארון ספרים

והנה וודאי ששאיפה של כל יהודי זה להיות ת"ח וודאי שאם הקב"ה נתן לו לנו את האפשרות להיות ת"ח ואנחנו מסתפקים בדרגא לשבת וללמוד כל היום זה זלזול במתנה הגדולה שנתנו לנו וגם על זה יוצאת בת קול בכל יום ואומרת אוי להם לבריות מעלבונה של תורה ויתכן שזה בכלל כי דבר ה' בזה שלא מעריכים את המעלה של ת"ח וודאי שחיוב לימוד התורה זה הן ברוחב והן בעומק וידיעת התורה ללא הבנה זה ע"ה כמבואר בחזו"א שזה הכוונה מי שקרא ושנה ולא שימש הת"ח שזה אלו שמשנתם סדורה להם מקופיא ומתגאים כנגד דברי רבותינו והגרא"מ שך אמר פעם בשיחה שכמו שיש ביטול תורה בכמות יש ביטול תורה באיכות שאדם שיכל ללמוד בעומק יותר ומסתפק בעומק פחות זה גם ביטול תורה וכבר כתב הגר"ח מולאזין באגרת לנכדו שלא נבדלו גדולי ישראל אלא בדקות הסברא דהינו שגם לאחר שהיו גדולי ישראל וידעו את כל התורה כולה אבל כמה שאדם הבנתו בתורה יותר גדלותו בתורה היא יותר

והנה ימי שנותינו בהם שבעים שנה ואם בגבורות שמונים שנה ובשנים המבוגרות אדם כבר לא קולט כל כך דברים חדשים ואז באמת יכול יותר להשקיע ולהבין את מה שלמד וכמה שיש לו יותר ידיעות יכול דרך זה להגיע להבנה יותר עמוקה וכן אז הוא עסוק בלחתן ילדים ושאר טרדות והזמנים היפים של האדם זה בשנות הצעירות ובש"ס יש אלפים שבע מאות דף חוץ מזרעים טהרות ולכן מי שרוצה להיות ת"ח חיב לתכננן את ימי חלדו איך יזכה להיות ת"ח שבבא העת ויעמוד לפני בי"ד של מעלה יהיה לו חלות שם ת"ח **וזה מחייב** א. ללמוד במרץ דהיינו שינצל את כוחותיו למוד כמה שיכול ולא העיקר שהוא יושב ולומד וכבר כתב הגר"ח מולאזין שלימוד שעה באחת במרץ זה כמו שש שעות בעצלות והניסיון מוכיח שכמה שאדם לומד יותר אם הספק הוא לומד יותר בהתמדה ומחובר יותר לתורה הקדושה ומרגיש סיפוק פנימי ב. צריך ללמוד כל דבר עד הסוף ושידע ברור מה הוא הבין מה הוא לא הבין ולא שרק למד בערך את עיקר הענין שבזה לא זוכרים כלום וידוע שהחזו"א אמר שהיצה"ר מגיע לבן אדם ואומר לו אל תלמד עד הסוף שכל הוא יודע שלא ישאר לו כלום ג. וכן צריך כל אחד לתכנן שילמד בצורה אם חזרות שקובץ אל יד ירבה ושכל הזמן מוסיף לעצמו עוד בידיעת התורה וצריך להשקיע בזה מחשב שזה מעיקר תפקידינו בעולמינו

והנה העולה מכל הנ"ל שיש דרגא מיוחדת של ת"ח וכל אדם צריך לשאוף להגיע לזה וזה מחיב א. כל אחד בחיים עשה שידוך וקנה דירה ויעשה דברים מאוד גורליים כך כל אחד צריך לתכנן את חייו איך יכול לעשות שיהיה ת"ח וכמו שסטודנט מגיע לאונברסיטא יש לו תוכנית איך לאחר שנים יצא אם תעודה ביד כל אדם צריך לחשוב איך לעשות שכעבור כמה שנים הוא בדרגא יותר גדולה ממה שנכנס וכן איך יגיע למלאות את תפקידו בצורה הכי מושלמת ב. כמה שאדם זה יהיה יותר איכפת לו להרבות בתפילה שילמד בתורה נכונה שיהיה לו קניני תורה וכבר אמרו חז"ל שלאוקמי גירסא ה סיעתא דשמיא ג. לנצל את הזמנים כגון שישי שבת ובין הסדרים להספיק עוד דברים כמה שיותר וכמה שאדם בפנימיותו יבין את גודל היקר של ידיעת התורה זה ידחוף אותו ללמוד יותר ולהגיע ליותר וכל אשיותו משתנית ד. בעיקר הלימוד להגיע לסדרים בזמן ולנצל את כל הסדר שאז כמה שלאדם יש רצץ זמן יותר גדול יכול להגיע ליותר

ובאמת כדי לזכות להיות ת"ח זה מחיב עמל התורה שבאמת חלוק חכמת התורה משאר חכמות שרק צריך כישרון ושכל אבל חכמת התורה זה מתנת שמים וכמו שכתוב כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה ועיקר הדבר שעל ידו אדם זוכה למתנת התורה זה בעמל התורה וכמו שאמרו יגעת ומצאת תאמין לא יגעת ומצאתה אל תאמין והגמ' ביבמות קי"ז. אומרת כמים הפנים אל הפנים כן לב האדם ובפשוטו של מקרא שכמו שאדם מסתכל במים רואת את עצמו כך כלפי חברו כמו שהוא אוהב את חברו חברו אוהבו ור' יהודה דורש את זה על דבר תורה וביאר רש"י **לפי פנים ולב שאתה נותן לבך לתורה עומד לך להעמיד גירסא אם יגעת בה תמצא ואם לא לא תמצא** דהינו שהשגה של אדם בתורה זה כמה שהוא עמל בתורה ובגמ' סנהדין צ"ט **נפש עמל עמלה לו כי אכף עליו פיהו הוא עמל במקום אחד ותורתו עומלת עליו במקום אחר ועיין רש"י שביאר וז"ל שמחזרת ומבקשת מאת קונה למסור לו טעמי תורה וסודיה וכל כך למה מפני שאכף עליו פיהו על דברי תורה דהיינו שהוא עמל בתורה**

אמנם יש עוד צורה שצריך ללמוד התורה שעל ידי זה היא נקנית באדם וזה על ידי אהבת התורה וכמו שדרשו חז"ל על הפסוק ובאהבתה תשגה תמיד ואמרו בגמ' על ר' יוחנן אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה שאהב ר"י את התורה בוז יבוזו לו ומצאנו פסוק במשלי אני אוהבי אהוב ומשחרי ימצאוני ועיין מלבים שביאר מי שכבר דבק בתורה להאבה אותה תאהב הכחכמה גם אותו ותגלה לו סודותיה כאשר יגלה האוהב סודתיו לאוהבו ווהגמ' במנחות צ"ט אומרת **אמרו ראה הקב"ה את יהושע שדבר תורה חביבים עליו שנאמר ומשרתו יהושע בן נון נער לא ימיש מתוך האוהל אלר לו הקב"ה למשה כל כך חביבים עליו דבר תורה לא ימשו התורה הזאת מפיך** וראיתי מעשה אם האור שמח וכו' ובאמת מצאנו בחז"ל כמה שמחה היה לגדולי ישראל מכל דבר קטן כמבואר במעשה בגמ' בנדרים, ובהוריות שרבא נתן לו את בתו ובגמ' במנחות אשריכים ת"ח שד"ת חביבים עליכם ביותר והגר,א כשרצה לקבל תלמיד היה בוחן כמה יכול לחזור דהינו כמה אהבת תורה יש לו וידוע שהגרא,מ רקד בשלג וכו' דהינו שאדם צריך לעמול לדעת כמה חוב ידיעת התורה וכמה חשוב כל דבר קטן בתורה ועל ידי זה אוהב את זה

ובאמת הלימוד מתוך אהבה לתורה רק שייך על ידי שמרגיש מתיקות התורה שזה אחד מהדברים החשובים בלימוד התורה ובתנד"א רבה אמרו **כך ת"ח בעולם הזה בד"ת כיון שקראו את המקרא ושנו את המשנה ודברי תורה מתוק עליהם הקב,ה מרחם עליהם ונותן בהם חכמה ובינה** והשכל לעשות מעשים טובים וכו' ואנחנו מבקשים כל יום והערב נא וידוע האגלי טל בהקדמה שרק על ידי לימוד אם מתיקות התורה נהפכץ לחלק מהבן אדם וכן הוא בח' ר,א מן ההר שלא שיך לומר מצות לאו להנות ניתנו בתלמוד תורה כי צורת הלימוד הוא על ידי הנאה ולכן כל אחד צריך ללמוד בצורה שמרגיש סיפוק והנאה ועל ידי זה הדברי תורה נכנסים בו

#### שיחה סיום חג שבועות פ"ב – בית מדרש הגדול נוה יעקב

### בחשיבות לימוד התורה וקניניה

חג השבועות הוא יום שאין בו שום מצוה מיוחדת אלא רק לשמוח בקבלת התורה וכמבואר בגמ' בפסחים הכל מודים בעצרת דבעינן נמי לכם יום שניתנה בו תורה וברש"י שם ביאר להראות שנוח ומקובל לישראל יום שניתנה בו תורה וראיתי מביאים מהרוקח שאין שלמי ציבור אלא בשבועת אם שני הלחם אם שלמי ציבור שזה כמו קרבן תודה וזה בא לבטות את ההודאה על מתן תורה שזה הדבר הכי שמח של כלל ישראל ומבואר עוד בגמ' שר' יוסף היה עושה סעודה גדולה ועגל משולש והיה אומר **אי לאו האי יומא כמה יוסף איכא בשוקא** דהינו שר' יוסף ביום זה היה מבטא את המעלה הגדולה שזכה להיות האמורא רב יוסף ולא אדם פשוט וכן שמובא במעשה רב שהגר"א היה שמח ביום זה שמחה מיוחדת ומוסיף במאכליו להראות את גודל שמחתו בתורה הקדושה דהינו שמצות היום זה העיסוק בהכרה בגדול הזכות שקיבלנו את התורה הקדושה ובישיבתו של הח"ח היו מזיזים את כל הספסלים והיו רוקדים כמו בשמחת תורה

והנה יש מצות **ספירת העומר** שיסודה הוא על דרך הפשט כמבואר בחינוך הוא הצפיה לקבלת התורה דהינו שצורת ההכנה לקבלת התורה שנמסרה לנו הוא הצפיה לתורה ולכאורא הכונה שכדי לזכות בכתרה של תורה צריך להעריך את התורה ולדעת את גודל מעלתה וכמה שאדם מיקר ומעריך את התורה הוא זוכה יותר לדרגות בתורה הקדושה ומחובתינו לדעת באמת את גודל הזכות של יהודי שיושב ולומד ועיין סמ"ק מצוה ק"ה **ויחשוב אדם בשבחה של תורה ומתוך כך יאהבנה** ובגמ' בנדרים פ"א. אומרת ששאלו החכמים והנביאים על מה אבדה הארץ ולא ידעו לבאר עד שהקב"ה ביאר על עזבם את תורתי והגמ' מבארת **שלא ברכו בתורה תחלה** ועיין ר"ן בשם ר"י שזה מראה על חוסר הערכה שזה לא חשוב לברך ובחת"ס ביאר שהכונה שלמדו רק כדי לדעת איך להתנהג ולא שהתורה היא מעלה לעצמו דהינו שזה חטא גדול שהוא סיבה לחורבן הבית חזינן מזה את גודל החיוב להוקיר ולהעריך את חשיבות לימוד התורה מצד עצמו ולא רק כדי לדעת איך להתנהג או למטרה אחרת

והנה כפי מה שמבואר בחז"ל המצוה הכי גדולה שיש זה לימוד התורה ואפילו שלא נתפרשו שכרן של מצות כמבואר בראשונים כדי שאדם לא יבחר לעשות דוקא את המצות שיש עליהם שכר אבל על התורה כתוב במשנה **ותלמוד תורה כנגד כולם** ואמרו שם בירושלמי על הפסוק **וכל חפציך לא ישוו בה** הכונה אפילו חפצי מצוה דהינו שאין ערוך למצות תלמוד תורה והגמ' במגילה ט"ז: אומרת **גדול תלמוד תורה יותר מהצלת נפשות** והמקור ממרדכי שבתחילה נמנה בדרגא יותר גדולה ממה שנמנה לאחר שהציל את כלל ישראל והנה לכאורא אין לך מצוה גדולה יותר מהצלת כלל ישראל מכליה ובכל אופן זה נחשב שדרגתו ירדה וכמובן זה מה שהוא היה צריך לעשות אבל חז"ל באו ללמידנו את גודל יקרת מצות תלמוד תורה וכמו שאדם מרגיש סיפוק גדול מהצלת אדם ממיתה וכדו' אבל תלמוד תורה זה מצוה יותר גדולה ומבואר בגמ' בברכות שהקב"ה אמר לדוד המלך שהוא לא יבנה את בית המקדש אלא שלמה בנו אז דוד המלך שודאי הדבר שהכי חשוב לו זה כבוד שמים והכבוד שמים הגדול שהיה בעולם זה בנין בית המקדש אמר שרוצה למות בשביל כבודו של הקב"ה אבל הקב"ה אמר לו **טוב לי יום אחד בחצירך מאלף** דהינו שעדיף יום אחד שדוד המלך יושב ולומד מאלף עולות ששלמה יקריב בבית המקדש

והאדם הכי נעלה בעם היהודי זה ת"ח דהינו שיש הרבה יהודים שעושים מצות מאוד גדולות וודאי שכרם שמור עליהם אבל אין עליהם דינים מיוחדים אבל יש יהודי שיש לו חלות שם ת"ח שדרגתו גדולה מאוד ויש מצוה עשה מהתורה **ודבקת בו** והקשו חז"ל איך אפשר להידבק בהקב"ה הרי כולו אש ואמרו חז"ל שהכונה שיש מצוה להידבק בת"ח [וכמבואר ברמב"ם שזה לאכול עמו וללמוד מדרכיו] דהינו שת"ח כיבכול הוא חלק מהקב"ה ודביקות בו זה דביקות בהקב"ה ועד כדי כך דמבואר בגמ' ששמעון העמסוני היה דורש כל את שבתורה עד שהגיע ל**את ה' אלקיך תירא** פירש דהוא סבר שלא שייך לרבות משהו אחר חוץ מהקב"ה עד שבא ר"ע ולימד לרבות ת"ח דהינו שסתם יהיה מצות יראה זה יש גם באב ואם אבל כאן שזה סוג יראה שקשורה ליראה מהקב"ה וזה מצד שהת"ח הוא קדוש בקדושתו של הקב"ה ומבואר בתוס' שיש גם פסוק ואהבת את ה' אלקיך לרבות ת"ח רק שזה גםצ שמעון העמסוני דרש חזינן גודל יקרת הת"ח ועיין דרך ה' לרמח"ל דרך ד' פרק ב' שכתב וז"ל דיש השפעה אחת עליונה מכל ההשפעות שענינה הוא יותר יקר ומעולה מכל מה שיכול להימצא בנמצאים והיינו שהוא תכלית מה שאפשר שימצא בנמצאות **מעין אמיתת מעלתו יתברך** והוא מה שמחלק האדון יתברך שמו מכבודו ויקרו אל ברואיו אמנם קשר הבורא יתברך שמו את השפעתו הזאתבנין נברא ממנו יתברך והא התורה וכו' עכ"ל ומבואר מדבריו כנ"ל את גודל יקרת מי שלומד תורה

ומבואר בגמ' בסנהדרין בפרק חלק דמי **שמבזה ת"ח הוא אפיקורס** ומבואר בגמ' שזה לא דוקא בבזיון גדול אלא שמבזה חברו בפני ת"ח דהינו שזה הדבר הכי חשוב אצל הקב"ה בעולם והגמ' דורשת מהפסוק כי דבר ה' בזה הכרת תכרת הנפש ההיא עונה בה ומבואר בגמ' שגם מי שאומר שהם לא מועילם כלום לעולם דהינו שמי שלא מעריך באמת את ערך הת"ח עונו גדול מנשוא ועיין נפש החיים שער ד' שהאריך מאוד בחשיבות התורה והביא מהזוהר הקדוש בהרבה מקומות שאפילו שדין שמים הוא מאוד קשה אבל **ת"ח ועמלי תורה הדין הרבה יותר קל** שלגודל מעלתם כל צורת הדיון שלהם הוא הרבה יותר בקלות וידוע **שהפרי יצחק** כתב בצאותו שלא יספידו אותו וחתנו הרב מושקובסקי קיים צואתו ובא אליו אחרי זה בחלום ואמר לו שמודה לו שקים את צואתו ואמר לו שדין שמים מאוד קשה וחטאי הלשון עולה על כולם אבל ת"ח הכל אחרת ובאמת מקור הדברים בירושלמי פ"ד ה"ח שבכל המועדים כתוב שעיר עיזים אחד לחטאת ובשבועות כתוב רק שעיר עיזים לכפר עליכם **אמר להם הקב"ה מכיון שקבלתם עליכם עול תורה מעלה אני עליכם כאילו לא חטאתם מימיכם**

והנה כולנו רוצים לזכות בכתרה של תורה ולהיות בכלל אלו שיש להם תואר ת"ח ולזכות לכל המעלות המיוחדות שנאמרו בלומדי התורה וכל אדם שואל את עצמו מה הדרך לזכות להיות דבוק בתורה שאדם יגיע לדרגא שמי שדבוק בו כביכול הוא דבוק הקב"ה והנה חכמת התורה היא שונה מכל החכמות דבכל החכמות זה דבר מציאותי שמי שלומד ויש לו כשרון הוא יודע אבל חכמת התורה הוא דבר רוחני וכולה מתנת שמים ומי שמוצא חן בעיניו יתברך הוא זוכה לשפע של תורה וכמו שמאריך בזה הנפש החיים וכמבואר בפסוק כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה ויש האופנים שנמסר לנו מחז"ל שאם אדם לומד בצורה זו הוא זוכה לתורה הקדושה וכמבואר במשנה שיש ארבעים ושמונה קנינים לתורה דהינו שהזכיה לתורה זה לא רק על ידי לימוד התורה ויש קנינים שהם עיקר הצורה לזכות לתורה ויש קנינים שהם כדי להגיע לדרגות השלמות בת"ח

והנה הדבר הכי יסודי לזכות לתורה זה עמל התורה וכמבואר בחז"ל על הפסוק אדם כי ימות באוהל אין דברי תורה מתקימים אלא במי שממית עצמו עליה ולשון חז"ל הוא מדוקדק ואמרו **אין דברי תורה מתקימים** דהינו שאין אפשרות שד"ת יתיקמו אצל האדם אם הוא לא למד אותם מתוך עמל התורה ועיין **רמב"ם** הלכות ת"ת פ"ג הי"ב שכתב וז"ל אין דברי תורה מתקימים במי שמרפה עצמו עליהן ולא באלו שלומדים מתוך עידון אכילה ושתיה אלא במי שממית עצמו עליה ומצער גופו תמיד ולא יתן שינה לעיניו ולעפעפיו תנומה אמרו חכמים דרך רמז זאת התורה אדם כי ימות באוהל אין התורה מתקימת אלא במי שממית עצמו באהלי החכמים עכ"ל

ואמרו חז"ל במגילה **יגעת ומצאת תאמין לא יגעת ומצאת אל תאמין** דהינו שדברים שמגיעים ללא עמל הם לא מחזיקים והם לא נהים קנין אצל האדם ועיין גמ' יבמות קי"ז. שדורשת את הפסוק כמים הפנים אל הפנים כן לב האדם ופשוטו של מקרא שכמו שהאדם מסתכל במים שזה כמו מראה הוא ראוה את עצמו בדיוק כצורתו כך אדם כלפי חברו כפי שהוא אוהב את חברו חברו אוהב אותו והגמ' אומרת שר' יהודה דורש את זה על דברי תורה וז"ל **רש"י לפי פנים ולב שאתה נותן לבך לתורה עומד לך להעמיד גירסא אם יגעת בה תמצא ואם לא יגעת לא תמצא** עכ"ל דהינו שההשגה של אדם בתורה זה תלוי בדבר אחד כמה הוא משקיע בזה ובגמ' בסנהדרין צ"ט: **נפש עמלה עמלה לו כי אכף עליו פיהו הוא עמל במקום זה ותורתו עומלת עליו במקום אחר** ועיין רש"י שביאר וז"ל שמחזרת ומבקשת מאת קונה למסור לה למסור לו טעמי תורה וסודיה וכל כך למה מפני שאכף עליו פיהו על דברי תורה עכ"ל דהינו כמו אוכף שמונח על החמור כך הוא עומל בתורה כל הזמן ומבואר שאם אדם עומל בתורה התורה עצמה מבקשת מהקב"ה שיגלה לו סתרי תורה ועיין חזו"א ק"א א' ל"ז וז"ל **ועיקר סגולת התורה להביא את האדם לרוממות עילאה ולהכיר חובתו בעולמו באה על ידי עמל התורה וכל שאדם מוסיף ביגיעתו מנתק בזה חבלי היצר וממאס בתענוגי ההבלים ונפשו משתוקקת לרגשי קודש ועונג החכמה ומתק טהרת הלב וההכרה שלא בשר ודם האדם וכו'**

וגם עיקר השכר על תלמוד תורה זה לפי עמל התורה וכמבואר בחז"ל לפום צערא אגרא ובגמ' **בב"מ פ"ה.** מובא שבשעת פטירתו של ר' יוסי בן ר"א רצו לקוברו אצל אביו ונכרך שם נחש ולא נתן להיכנס ורננו האם העם אחריו ויצאה בת קול ואמרה לא מפני שזה גדול מזה אלא זה היה בצער מערה וזה לא היה בצער מערה דהינו שגם אם מצד גדלות וידיעת התורה הגיעו לדרגא שוה אבל כלפי השכר בעולם הבא הקובע זה העמל וכפי שידוע מהח"ח שביאר מה שאומרים בתפילה אחר הלימוד **שאנו עמלים ומקבלים שכר** והרי גם הם מקבלים שכר אלא שהם לא מקבלים על העמל אבל אנו מקבלים על העמל ודוד הלך אומר טוב לי כי עונתי למען אלמד חוקיך וכתב רש"י שטוב לי שהיה סובל יסורין כדי ללמוד חוקיך ואמרו חז"ל יפה אחד בצער ממאה שלא בצער ולמדנו בכל זה שהצורה לזכות לתורה ולזכות לחיי עולם הבא זה על ידי עמל התורה והקובע זה לא ההשגים אלא העמל והעבודה ועמל התורה זה מתבטא בכל קושי שיש לאדם הן בהתגברות על כל המניעים שמפריעים לו ללמוד הן בלימוד בצורה הנכונה אפילו שלפעמים זה לא קל וכל מאמץ שאדם עושה נגד טבעו הרי הוא בכלל עמל התורה

עוד מצאנו בלימוד התורה שצורת הלימוד צריך להיות מתוך אהבה דהינו שאדם ירגיש שאין שמחה כידיעה של עוד דבר תורה וכלימוד של עוד רגע וכמו שמצאנו על הפסוק **ובאהבתה תשגה תמיד** שהביאו חז"ל על ר' יוחנן אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה שאהב ר"י את התורה בוז יבוזו לו ומבואר במשלי פרק ח' שהתורה אומרת אני אוהבי אהוב ומשחרי ימצאוני וכתב המלבים וז"ל **מי שכבר דבק בחכמה לאהבה אותה תהאב החכמה גם אותו ותגלה לו סודותיה כאשר יגלה האוהב סודותיו לאוהבו ותצרהו מכל חטא כמו שכתב אהבה ותצרך כאשר ישמור האוהב את אוהבו** עכ"ל דהינו שמי שאוהב התורה באמת זה סיבה שיגולו לא צפוני התורה ובגמ' מנחות צ"ט: אומרת על הפסוק שנאמר ביהושוע **לא ימשו דברי התורה הזאת מפיך** שזה לא חיוב אלא ברכה דראה הקב"ה את יהושוע שדבר תורה חביבין עליו ביותר שנאמר ומשרתו יהושוע בן נון נער לא ימיש מתוך האוהל אמר לו הקב"ה ליהושוע כל כך חביבין עליך דברי תורה לא ימושו דברי התורה הזאת מפיך עכ"ל הגמ' דהינו שיהושוע זכה שידע את כל התורה ולא ישכחנה בזכות שדברי תורה היה חביב עליו וכמובן שזה התבטא שלימוד תמידי אמנם הגמ' לא אומרת שהקב"ה ראה שהוא לומד כל הזמן אלא זה היה לימוד שנבע מד"ת חביבין עליו ביותר וראיתי מעשה אם **האו"ש** דפעם אחת ישב ולמד אם החברותא שלו ולא הבינו משהו והחליטו להתפלל שיבינו מה שהתקשו בזה ולאחר שהתפללו האו"ש שאל את החברותא מה הוא התפלל וענה לו שיבין את התורה אמר לו האו"ש אני התפללתי שאני יואב את התורה יותר שכמו שאמה שאוהבת את בנה מרגישה מה חסר לו ומה רצונו כך כמה שאדם יותר אוהב את התורה הוא מבין מה רצון התורה והחזו"א בקובץ אגרות אגרת ג' כתב וז"ל **אמרו ברכות ס,ג. אם ראית דור שד"ת חביבין עליו פזר הזיווג של החכמה עם האדם אי אפשר בלי כמיהה ותיאבון דברי תורה חביבין כח החיבה פותח את המוח והלב לבלוע חכמה בינה ודעת אמרו עליו על ר' יוחנן אם יתן וגו'**

ועיין גמ' **בנדרים נ:** דרבי עשה חתונה לבנו ר"ש והוציא על הוצאת הנישואין עשרים וארבע אלף דינרים וזה היה לכבוד הנשיאות והגמ' אומרת שהוא לא הזמין את בר קפרא לחתונה ובגמ' נ"א. אומרת א"ל בר קפרא לברתיה דרבי למחר שתינא חמרא בריקודא דאבוך ובקירקני דאימך וביאר הר"ן שהכונה שאביך ירקוד לפני והאמא מקרקרת ומזמרת ובן אלעשא המחותן של רבי הזמין את בר קפרא והוא הגיע בחתונה ושאל את רבי מה זה תועבה ורבי הסביר לו ודחה כל מה שהסביר עד שרבי אמר לו תגיד לי אתה מה הפירוש אמר לו בר קפרא אני לא מוכן אלא אם אני יישב ואשתך תבוא ותמזוג לי כוס יין ואתה תרקוד לפני ואז אני אומר לך וביאר לו שהכונה תועה אתה בה וכן עשה על הפסוק זמה מה היא ותבל מהו והגמ' אומרת שבן עלאשה ואשתו לא יכלו לסבול המצב הזה וקמו והלכו והנה הדבר פלא יש כאן חתונה של גדול הדור והיה שם כל כלל ישראל כפי הנראה שלכן הוציאו כל הרבה הוצאות ובאמצע החתונה צריך להפסיק את הכל ורבי מוכן לעשות הכל בשביל לדעת פירוש של שלשה מילים בתורה אמנם רואים אנו את גודל אהבתם לתורה שבשביל לדעת עוד ביאור בתורה שלא יודע מוכנים הכל ואין דבר שעומד נגד זה וכמו אם היו מודעים עכשיו שהגיע בן שלא ראו אותו הרבה שנים שעל אף החתונה וודאי שהיו מתפנים לזה

ובגמ' **בהוריות י"א:** מספרת שרבא הסתפק מה הדין נשיא שנצטרע האם יש לו דין קרבן נשיא ואחד האמוראים הביא לו בריתא שיש לו דין נשיא והגמ' אומרת שהוא קם ונשקו על ראשו ונתן לו בתו ולא מדובר פה באיזה ידיעה משמעותית לכל דיני התורה אלא דין שלא נהג בזמנו של רבא אבל האבתם לתורה היתה ללא גבול עד כדי כך שנתן לו את בתו ובגמ' **במנחות י"ח.** שיוסף הבבלי היה יושב לפני ר"א והיה חביב עליו מאוד ואמר הלכה בשם רבו ר"א והגמ' אומרת צהבו פניו של יוסף הבבלי ושאל אותו רבו וכי עד עכשיו לא כינו השמועה וענה לו שאני שמעתי מר"א כמו שאמרת ולא מצאת לי חבר ועכשיו החזרת לי אבידתי זלגו עינו של ר,א דמעות ואמר אשריכים ת"ח שד"ת חביבים עליכם ביותר קרא עליו המקרא הזה מה אהבתי תורתך כל היום היא שיחתי ורואים מזה את גודל אהבתם לתורה ומקובל **שהגר"א** שהיה רוצה לקבל תלמיד לישיבה בדק כמ האתלמיד מסוגל לחזור על דבר דהינו לראות כמה אהבת התורה יש לו דבזה הגר"א ראה את הדר החשוב לזכות לכתרה של תורה וידוע שפעם אחת ראו את **האבי עזרי** רוקד בשלג ואמר להם שעכשיו יוצא מהגרי"ז ושמע איזה ביאור ברמב"ם ומרגיש שהפסיד את כל העולם הבא שלו וכפי שידוע כל גדולי ישראל ראו בחוש את אהבתם לתורה וכמה שמחו מכל ד"ת קטן

והנה עוד תנאי יש שהלימוד צריך להיות מתוך מתיקות וערבות ולא בצורה שאדם לא מרגיש מזה הנאה ובתנד"א רבה **אמרו כך ת"ח בעולם הזה בד"ת כיון שקראו את המקרא ושנו את המשנה וד"ת מתוק עליהם** הקב"ה מרחם עליהם ונותן בהם חכמה ובינה והשכל לעשות מעשים טובים ותלמוד תורה והכל יהיה מתוקן לפניהם עכ"ל ובברכת התורה יש בקשה מיוחדת **והערב נא** את דברי תורתך בפינו דהינו שהתורה תהיה עריבה אצלינו ועיין אגלי טל בהקדמה שכתב שרק על ידי לימוד מתוך מתיקות התורה נהיה חלק מהאדם ונחקקת במוחו ובלבו וע"ש שביאר שלכן במצות ת"ת לא שייך לומר מצות לאו להנות ניתנו כמבואר בט"ז כיון שצורת לימוד התורה זה דוקא מתוך מתיקות וכן הוא בח' ר"א מן ההר ודוד המלך אומר נחלתי עדותיך לעולם למה כי ששון לבי המה

ויש בזה עוד מעלה גדולה שאדם לומר בצורה של מתיקות ושהוא אוהב ונמשך לזה שאז הרבה יותר קל ללמוד בהתמדה כיון שהוא נהנה מכל רגע ובזה הוא מרגיש שזה הזמן הכי טוב שיש לו והמציאות שמי שלומד בצורה שנמשך ללימוד וכרגע יש לו מה שמענין הוא רץ ללמוד ומנצל הזמן ומי שלומד בצורה שזה לא ערב לו ממיאל הוא נשמך לכל מיני דברים אחרים ללא משים לב והכל מצד שאדם עושה למה שהוא נמשך

עוד יש בלימוד התורה שצריך ללמוד ברצף וידוע שיש מכתב של החזו"א באיגרת ג' וז"ל **ללמוד שעה ולהפסיק שעה אחת הוא קיום התוהו האפס והעדר הרי זה כזורע ושולח עליהם מים לסוחפן עיקר הלימוד הוא התמידי והבלתי נפסק בצימוד התמידי הוא סוד הקדושה וזה עושה תורתו קרעים קרעים אסף רוח** עכ"ל וכתוב בחז"ל כל המפסיק ממשנתו ואמר מה נאה אילן זה הרי זה מתחיב בנפשו ובגמ' מבואר שמי שמפסיק ממשנתו מאכילים אותו גחלי רתמים ובגמ' **סנהדרין צ"ט** ונואף אשה חסר לב אמר ר"ל זה הלומד תורה לפרקים שנאמר כי נעים כי תשמרם בבטנך יכונו יחד על שפתיך וכתב רש"י אימתי תשמרם בבטנך בזמן שיכונו יחד על שפתותיך עכ"ל ובגמ' מבואר שאסור לומר אסותה בבית מדרש מצד ביטול בית המדרש שיש כאן הפסקה באמצע הלימוד

והנה כמה שאדם לומר יותר ברציפות זה סיבה להתעלות לדרגא יותר גבוהה וידוע **המעשה אם ר"ע** שאחרי שנים עשרה שנים חזר עוד שנים עשרה שנים **ובגמ' בכתובות** שר' יוסף סיכם אם החתן שלו שיחזור לאחר שש שנים וחזר באמצע ויצא עליו אם כלי זיין ומה יקרה אם יעשה הפסקה באמצע אלא שר' יוסף הבין שכמה שיש יותר רצף התורה נקנית יותר אצל האדם דהינו שיש בזה ודאי מעלה של אדם ששקוע בלימוד וכל ימי חייו זה רצף אחד וגם כשצריך ללכת לעסקיו אבל דעתו על תלמודו והמגיד היה מזהיר את הב"י שלא יסיח רגע מלימוד התורה ואם רגע אחד פסיק קורה חורבנות שלמים בעולם העליון ובגמ' מבואר שת"ח אסור לו לעבור במקומת המטונפים דהוא לא יכול להפסיק מלחשוב בלימוד דזה הצורה של הת"ח אבל גם אם אנו לא בכזו דרגא אבל לפחות צריך שהזמן שכבר אפשר להתישב ללמוד להיות מנותק מכל הדברם האחרים ולא להפסיק בדיבורים או בשאר דברים דהינו שיש כאן שני נקודות א. שהצורה של ת"ח זה מי ששקוע בלימוד כל הזמן וכל עסקו בזה וכל מעיניו נתונים בזה ופי המבואר בגמ' שאמוראים לא הסיחו דעתם רגע בתורה וכך ראינו בכל גדולי ישראל ומספרים שאמרו לגר"א קוטלר שלחזו"א היה רוח הקודש והא אמר שהגר"ח מולאזין אומר שאדם לומד שלש שעות לשמה מה שחושב אחרי זה זה דעת תורה והחזו"א למד שישים שנים לשמה ודאי שזה כך ב. בצורת הלימוד שהזמן שמתישבים ללמוד הוא יהיה כמה שיותר ברצף ללא הפסקות ויש בזה הכרה בחשיבות של הדברים שמי שלומד הקב"ה יושב ושונה כנגדו ואם מפסיק לכל צורך זה מראה שלא רואה בזה כזה חשיבות הרי אדם שיש לו פגישה אם גביר שמרויח מכל רגע או שכל רגע עולה לו לא מפסיק בשביל כל דבר