שיעורים בהמה המקשה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / בהמה המקשה

**אלול ע"ח**

#### ט' אלול ע"ח

# ביסוד איסור דאבר היוצא

### הצדדים בגדר האיסור דאבר היוצא

א] מבואר בפירקין דהשוחט בהמה ויש בה ולד הרי הוא ניתר בשחיטת אמו ומבואר בגמ' ע"ב. דדעת ר"מ שזה לא מועיל לבן ט' שנולד חי אמנם דעת רבנן שגם כה"ג חל עליו היתר דאמו ומבואר במשנתינו דאם הוציא העובר את ידו ושחטו את אמו האבר אסור באכילה ודעת ר"מ לקמן ע"ב. שיש לו גם טומאת נבילות ומצד אבר מן החי ובפשוטו הביאור שלא חל עליו שחיטת אמו וכלשון הגמ' ע"ג. מי טיהרו לאבר זה מידי נבילה וכן הוא לשון הר"מ בפיה"מ שלא הועילה לו שחיטת אמו, וממילא כל שהיה מיתה רק על חלק מהבהמה יש בזה איסור אבר מן החי אמנם דעת רבנן שאין האבר מטמא טומאת נבילות אלא רק שהוא אסור באכילה ומבואר בגמ' ללשון הראשון דר' יוחנן ס"ל שכל האיסור של אבר היוצא רק אם בזמן השחיטה הוא היה חוץ למחיצה אבל כל שבזמן השחיטה הוא תוך הבהמה הרי הוא מותר באכילה אמנם דעת רב וכן מסקנת הגמ' שכל שהוציא את ידו נאסר אפילו אם החזיר את ידו ומבואר בגמ' שמקור האיסור מהפסוק ובשר בשדה טריפה לא תאכלו אותו שכיון שהוציא העובר ידו חוץ למחיצת אמו חשוב בשר בשדה ונאסר

והנה האריכו האחרונים בגדר האיסור האם הכוונה שנתחדש שכלפי האבר היוצא לא חל שחיטת אמו וממילא הוא אסור מצד אבר מן החי ועשה שאינו זבוח [וכן הוא בלשון פסקי הריא"ז במשנתינו וברי"י מלוניל] או שבאמת שחיטת אמו חלה עליו וכדחזינן שאין עליו טומאת נבילות רק שנתחדש עליו איסור חדש של ובשר בשדה טריפה והנה האחרונים נקטו שעד כמה שהגדר שלא חל עליו שחיטה ממילא יש בו איסור אבר מן החי ונפק"מ שזה אסור לבן נח וכן שיש לזה חשיבות של בריה שזה לא בטל ברוב כדין אבר מן החי [כמבואר במש"ז סק"ב ובאמרי משה סימן ד' סקכ"ד ואילך]

והנה עיין מש"ז סק"ב שכתב שדבר זה תלוי במחלוקת ר"מ ורבנן האם יש טומאת אבר מן החי דלר"מ דיש טומאת אבר מן החי חזינן שלא חל שחיטה כלל ביחס לאבר היוצא אמנם לרבנן שאין טומאת אבר מן החי אם הגדר שלא חל שחיטה כלל אין שום סיבה שלא יהיה לזה טומאת אבר מן החי אלא בהכרח שודאי שחל על זה שחיטה גמורה רק שיש על זה חלות איסור חדש של בשר היוצא וכן הוא ביד יהודה סימן י"ד סק"ג אמנם עיין אבי עזרי פ"ב מאבות הטומאות שכתב דהנה מצאנו בכמה דוכתי שחשיב שחיטה לגבי שלא יהיה לזה טומאת נבילות ולא חשיב שחיטה לגבי איסור נבילה כגון שחיטת עכו"ם לרמב"ם או שחיטת מומר לרמב"ן וכן בדין עריפת עגלה ושעיר המשתלח דאמרינן שילוחו זהו שחיטתו ואין לזה טומאת נבילות אבל יש לזה איסור אכילה של נבילה דהינו שחלוק הדין טומאת נבילות מהדין איסור נבילה ויתכן שזה נחשב מעשה שחיטה לגבי שלא יהיה טומאת נבילות אבל זה לא נחשב מעשה שחיטה לגבי שלא יהיה איסור נבילה וא"כ יתכן שגם כאן כיון שזה בהמה אחת וודאי חשיב שהיה כאן מעשה שחיטה ביחס לאבר לגבי שלא יהיה לו טומאת נבילות אבל לא חשיב שהיה עליו מעשה שחיטה כלפי הדין אכילה וכיון שכלפי זה לא היה עליו שחיטה ממילא יש כאן איסור אבר מן החי אמנם עדין צ"ע דממ"נ אם מתיחס לזה השחיטה א"כ כאן זה שחיטה גמורה ואם לא מתיחס השחיטה א"כ צריך להיות לזה טומאת נבילה ואין זה דומה לדוגמאות הנ"ל שאין כאן מעשה שחיהט גמור וצ"ל שזה ודאי שהשחיטה מתיחסת לזה רק שיש כאן הלכה שהחלות היתר של שחיטה לא חל על זה ובזה ס"ל לגמ' לחלק ששיך שזה יועיל לגבי שלא יהיה טומאת נבילות ולא לגבי האיסור

אמנם הרי בגמ' מבואר שמדמה דבר זה לטריפה והרי בטריפה הגדר שחל השחיטה לגמרי גם לגבי איסור נבילה ורק שיש בזה חסרון שחיטה שלכן יש איסור טריפה ולכאורא כה"ג זה לא סיבה לאיסור אבר מן החי וצ"ע וצ"ל שהגמ' רק מוכיחה שיש מושג שאפילו שהיה שחיטה בכל אופן יש חסרון בהיתר השחיטה וה"ה כאן אמנם שם זה רק סיבה לאיסור טריפה וכאן זה סיבה שלגבי אכילה לא חל שחיטה כלל וממילא יש בזה איסור אבר מן החי

והנה מבואר בגמ' שבדין ובשר בשדה טריפה לומדים כמה דינים א. דבשר קדשי קדשים שיצא חוץ לעזרה אסור ב. שבשר קדשים קלים שיצא חוץ לחומת ירושלים נאסר ג. שאבר שיצא ממחיצת אמו ושחטו את אמו שהוא אסור ד. עיין גמ' ק"ג: דבשר שנתלש מהבהמה אסור ועיין תוס' ביומא ל"ו: שנקטו דהוי לאו שבכללות ואין לוקין על כל זה אמנם עיין תוס' מכות י"ח. שכתבו שאין זה לאו שבכללות דיסוד האיסור בכל אלו שכל שיצא מחוץ למחיצתו יש בזה איסור רק שיש כמה היכי תימצות של יצא מחוץ למחיצתו והאריך בזה בחידושי הגרי"ז תחילת הלכות פסולי המוקדשים ובפשוטו מבואר שאין האיסור דסוגין איסור מצד דיני שחיטה אלא יש כאן איסור מחודש של יוצא וכמו בקדשים שיצאו וכן לתוס' ביומא מבואר שאין זה גילוי מילתא בעלמא שלא חל על זה היתר שחיטה דא"כ זה חוזר למלקות מצד אבר מן החי ולא שייך כאן החיסרון של לאו שבכללות אלא שיש כאן איסור חדש מצד ובשר בשדה ולכן ונקטו שזה לאו שבכללות

אמנם בפשוטו יש להוכיח מכמה דוכתי שגדר הדין דאבר היוצא זה חסרון שחיטה א. הגמ' לעיל ל"ב: מסתפקת בנטרפה הבהמה בין סימן ראשון לסימן שני האם שני הסימנים מצטרפים לשחיטה והסברא שזה לא יצטרף כיון שזה שני סוגי שחיטות שהסימן הראשון זה גם לגבי אכילה והסימן השני זה רק לגבי טומאת נבילות ותמהו האחרונים דלכאורא הסימן השני שחיטתו גם לגבי איסור אכילה רק שחל עליו איסור אחר של טריפה והוכיחו מזה שיסוד איסור טריפה זה חסרון בשחיטה [עיין אחיעזר ח"ב ס"ז סק"ח ובאמרי משה סימן ד' סקל"ב ובאתוון דאוריתא] והנה הגמ' אצלינו מסתפקת גם לגבי הוציא העובר את ידו בין סימן לסימן שכיון שהסימן השני לא מתירו ביחס לאכילה ממילא זה לא מצטרף כלל ובפשוטו מבואר מזה שיסוד החיסרון הוא חסרון שחיטה ביחס לאבר היוצא ולא שזה חלות איסור נפרד

ב. בגמ' מבואר שר"מ ס"ל שיש טומאת נבילות ובפשוטו שלא חל שחיטה כלפי זה וכמבואר בלשון הגמ' מי התירו לאבר משום נבילה ורבנן שחולקים לא אמרו סתם שכאן יש שחיטה גמורה רק יש כאן חלות איסור חדש אלא שזה כמו טריפה והנה בטריפה האריכו האחרונים שזה גדר של חסרון שחיטה ומשמע שגם כאן זה גדר של חסרון שחיטה דאם כאן זה רק איסור צדדי א"כ זה עדיף מטריפה דשם יש חסרון שחיטה אבל כאן זה איסור צדדי ולמה שיהיה לזה טומאת נבילות ומשמע שרבנן הודו לר"מ בעיקר הדבר רק כתבו לטהר כמו בטריפה

ג. בגמ' מבואר שיש טומאת טריפה לאבר היוצא והנה בעיקר הדין טומאה שם עיין נאות יעקב שזה מצד שיסוד איסור טריפה זה מצד חסרון שחיטה דאם זה איסור צדדי אין סיבה שיהיה לזה טומאה ולפ"ז מהא דגם כאן יש טומאה משמע שיסוד האיסור אבר היוצא זה חסרון שחיטה

ד. הגמ' לקמן ס"ט. דנה שלא יהיה איסור בחלב של בהמה שיש בה אבר היוצא ועיין רשב"א ור"ן שהקשו הרי יש על זה איסור טריפה ולמה שלא יאסר ותירצו שכיון שיסוד האיסור זה מצד חסרון שחיטה הוי ככל בהמה שיש בה אבר מן החי שחלבה מותר ועיין ש"ך סקי"א וכן נקט האמרי משה באריכות סימן ד' סקכ"ד שכונתו שבאמת האיסור כאן זה מצד חסרון שחיטה והוי אבר מן החי [אמנם עיין פמ"ג ויד יהודה סק"ג שביארו כונת הרשב"א אחרת ויבואר דבר זה אי"ה בסוגיא דלקמן]

ולכאורא היה מקום לומר דבאמת תרויהו איתנהו ביה דהינו שלומדים מהפסוק גם שיש כאן איסור מחודש וגם שלא חל על זה שחיטה ביחס להיתר אכילה ויתכן שהמקור לזה מצד שכל מה ששיך לדון שזה נחשב יצא ממחיצת אמו אם באמת לא חל על זה שחיטת אמו דעד כמה שחל על זה שחיטה לגמרי חשיב כאילו זה עדין בתוך המחיצה אמנם יש מקום מקור אחר להא דיש בזה שני דינים וכדלקמן

### בביאור הדין מקום חתך ונפק"מ להנ"ל

ב] והנה מבואר בגמ' דגם אם אבר היוצא אפילו אם חזר זה אסור אבל מקום חתך חוזר להיתרו ובטעם הדבר ביאר רש"י שזה מצד שכה"ג לא חשיב בשר בשדה רק שיש חיסרון שזה לא נחשב בהמה בבהמה ולכן אם בשעת שחיטה החזיר את ידו שאז חשיב בבהמה כיון שאין עליו שם בשר בשדה אין סיבה שיהיה אסור ומבואר בדברי רש"י שבדין אבר היוצא יש שני הלכות א. דין איסור של אבר היוצא ב. גם במקום שלא חשיב יוצא אבל כל שזה לא תוך הבהמה ממש לא חל עליו היתר שחיטה ועיין מש"ז סק"ב שהקשה דהרי דעת רבנן שאין טומאת נבילות חזינן שחל גם על היוצא שחיטת אמו וכתב שדברי רש"י רק אליבא דר"מ והנה דבר זה דוחק גדול ועיין רשב"א ע"ד. שהביא את דרשת רש"י וכן הוא בפסקי הרי"ד ומבואר שזה גם אליבא דרבנן ועיין לעיל מה שכתבנו לישב קושיתו ולחלק בין הדין אכילה לדין טומאה והנה למבואר ברש"י הנ"ל דיש באמת שני הלכות בדין אבר היוצא א. חלות איסור מחודש וזה אפילו בחזר בפנים אמנם יש עוד הלכה שכל שבשעת שחיטה זה לא תוך הבהמה לא חל על זה היתר שחיטה א"ש הסתירות הנ"ל דודאי דיש כאן איסור מחודש אבל יש בזה גם חסרון שחיטה אמנם לפ"ז בחזר האבר למקומו באמת כה"ג לא יהיה בזה חסרון שחיטה אלא רק איסור מחודש ומה שלגבי החלב זה לא סיבה לאסור בפשוטו מצד שכל מכח לא אמרינן וכל נידון הגמ' לאסור מצד החיסרון שחיטה ועיין מה שנבאר בזה בסוגיא דלקמן בס"ד

ובפשוטו הדברים מפורשים בחידושי הרשב"א בשם תוס' דהנה מבואר בגמ' לקמן ע"ג. שר' יוחנן אומר שכל המחלוקת רבנן ור"מ האם אבר מטמא זה רק באבר היוצא אבל באבר המדולדל לכו"ע מטמא והגמ' מבארת החילוק שאבר היוצא יש לו תקנה בחזרה משא"כ אבר המדולדל והקשו הראשונים ללשון השני דר' יוחנן מודה שלא עוזר חזרה א"כ מה הכוונה יש לו תקנה בחזרה ועיין רשב"א ס"ח: שהביא בשם תוס' שביארו שהכונה שלר"מ אבר היוצא אם הוא חזר אין לו טומאה וכן לרבנן דבעלמא יש טומאת טריפה אבל כאן אין לו טומאה ולכאורא כונתם דבאבר היוצא שגם אם היה חל טומאה אבל אם זה היה חוזר הוא לא היה טמא ממילא זה סיבה מראש שלא יחול על זה טומאה משא"כ באבר המדולדל עכ"ד ולכאורא הביאור בזה כנ"ל שמצד איסור דבשר בשדה טריפה שזה חלת איסור מחודש זה לא סיבה לטומאת נבילות ורק מצד החסרון שחיטה וזה מצד ההלכה של בהמה בבהמה וכה"ג שזה בחוץ לא חל על זה היתר אמו אבל כל שזה חזר חל על זה ההיתר של בהמה בבהמה וממילא אין בזה טומאה לר"מ וכן לרבנן מה שיש טומאה מצד טריפה זה רק מצד חסרון שחיטה וזה רק כשהוא בחוץ בזמן השחיטה ועיין רמב"ן בסוגיא דיש לידה לאיברים בשם י"מ וכן הוא בפסקי הריא"ז שכתב שגם אם יש לידה לאיברים והמיעוט נגרר אחרי הרוב זה רק אם רוב האבר נמצא בחוץ בשעת שחיטה אבל אם זה חזר אפילו שבאיסורו קאי אבל זה לא גורר המיעוט אליו

והנה עיין רשב"א שם שהקשה דהרי כאן זה רבנן ולרבנן כל הנידון של הטומאה זה רק דרבנן ומה שיך להוכיח מזה וצ"ב כונתו שסברת רבנן שכיון שגם עד כמה שיהיה טומאה אם יחזיר זה לא יטמא וכמו שבאמת ס"ל לר"מ לכן זה סברא שלא יטמא כלל וכן כלפי הדין טומאה דרבנן של טריפה זה מאותו טעם ועיין יבין דעת שתמה בזה וצ"ע, ומשמעות הרשב"א שלמד שכל יסוד האיסור של בשר בשדה זה שלא חל עליו שחיטת אמו ולכן עד כמה שגם בחזרה זה אסור הוא מצד שדנים כאילו זה עדין בחוץ ולא חל עליו שחיטת אמו א"כ ודאי שיהיה על זה טומאת נבילה וצ"ע

והנה עיין חידושי הר"ן שהקשה על רש"י שעד כמה שמקום חתך לא נחשב בבהמה א"כ למה שזה לא יחשב בשר בשדה טריפה וכתב ביאור אחד שעל פני השדה משמע בגלוי וביאור שני כתב שבאמת יש ילפותא מהדין של פרסה החזיר שמקום חתך מועיל לו חזרה ואין על זה החידוש שזה כמו טריפה והנה לפ"ז משמע שבאמת גם מקום חתך יסודו מצד שחל על זה איסור רק שנתחדש שכאן מועיל חזרה ולפ"ז לכאורא אין לנו מקור שיש שני הלכות אמנם יתכן שגם לפ"ז גדר הדין מה שלזה מועיל חזרה מצד שבדין בשר בשדה יש שני הלכות א. שלא חל על זה היתר שחיטה ב. שחל איסור יוצא ובמקום חתך נתחדש שיש רק החלק שלא חל על זה היתר השחיטה ולא שחל על זה איסור יוצא [ויש לעיין האם יהיה על מקום חתך מלקות דבשר בשדה ובפשוטו לרש"י לא יהיה מלקות אמנם לר"ן לביאור השני לכאורא כל שזה לא חזר הוא בכלל הדין בשר בשדה טריפה]

והנה בעיקר האיסור דמקום חתך דמבואר ברש"י שזה סברא מיוחדת מצד שלא חשיב בבהמה עיין מש"ז סק"ג דהקשה דהגמ' לקמן צ"ט. אומרת שיש פסוק מיוחד לחדש שמקום חתך מותר בזרוע בשלה וזה לא כמו אבר היוצא ועיין רש"י דביאר דנתחדש בדין מקום חתך שכל שיש מקום שמחובר לאיסור מקום החיבור גם אסור ועיין תוס' שזה נלמד מהפסוק פרסה החזיר אכול דמבואר שכל שלא החזיר זה אסור והנה שם הרי לא שייך איסור מצד חסרון שחיטה אלא שיש כאן הלכה חדשה שכל שהוא מחובר למקום האיסור הוא אסור וצ"ע על רש"י בסוגין שכתב שמקור האיסור מצד שזה לא בבהמה עוד צ"ע דברש"י שם מבואר דבאבר המדולדל באמת יש איסור מקום חתך וכן הוא ברשב"א ור"ן נ"ז. והנה שם לא שייך איסור מצד חסרון של בהמה בבהמה דהרי המקום חתך הוא מעיקר הבהמה ועיין מאירי ע"ו: ד"ה שהקשה כן דלמבואר ברש"י שיסוד החיסרון מצד שזה לא בהמה בבהמה מה זה שייך באבר המדולדל וצ"ע

והנה עיין תבו"ש סק"ט שכתב שגם אבר שיצא עד מקום פתח בית הרחם דלמבואר ברש"י שנתחדש שמקום זה הוא לא נחשב בבהמה ואין על זה איסור יוצא שכה"ג באמת המקום הנ"ל נאסר ואם זה יחזור הוא יהיה מותר אמנם בפשוטו למבואר בגמ' לקמן אין לאסור כה"ג כיון שזה לא מחובר לדבר אסור וכדהעיר בזה המש"ז סק"ג עוד יש לדון בחתך האבר קודם שחיטה האם מקום חתך אסור דבפשוטו למבואר בגמ' לקמן שיסוד האיסור זה מה דזה מחובר לאיסור א"כ כאן שבזמן השחיטה זה לא מחובר אין סיבה לאוסרו אמנם ברמב"ם מבואר שזה אסור וצ"ל שכיון שזה היה מחובר למקום איסור כל שזה לא חזר בפנים זה אסור וצ"ע

### ביאור השיטות שאין איסור אבר מן החי

ג] והנה בעיקר הנידון האם אבר היוצא יש בזה איסור אבר מן החי בפשוטו מצאנו כמה לשונות בראשונים שיש בזה איסור א. עיין משמרת הבית נ"ה. שכתב שבאבר היוצא יש איסור טריפה ואיסור אבר מן החי ב. עיין פסקי הרי"ד ס"ט. שכתב וז"ל הכא לית ליה תקנתא לאיסורא ובאיסור אבר מן החי קאי אע"ג דשחטו ג. עיין פר"ח סק"ה שכתב מפורש שיש איסור אבר מן החי אמנם עיין רמב"ם פ"ה ממאכלות האסורות ה"ט שכתב שאבר היוצא יש בו איסור ובשר בשדה טריפה ובהי"א כתב שאם חתך האבר מחיים יש בו איסור אבר מן החי ואם לאחר שחיטה של אמו האוכלו אינו לוקה ועיין ראב"ד שהשיג שאפילו שלא לוקה מחמת אבר מן החי אבל לוקה מצד ובשר בשדה טריפה ועיין מ"מ שדעת הר"מ שזה כמו חצי שיעור והכס"מ כתב שבאמת הרמב"ם מודה שיש מלקות מצד ובשר בשדה וכן הוא בסה"מ מצוה קפ"א והנה פשטות דבריהם מבואר שכל צד האיסור כאן הוא רק מצד ובשר בשדה טריפה ולא מצד אבר מן החי ועיין מ"ז ב' שהביא מלשונות הרשב"א בתוה"ב שיסוד האיסור מצד ובשר בשדה טריפה ולא הזכיר שיש בזה איסור אבר מן החי ובפשוטו משמע מזה שיש כאן איסור מחודש ולא חסרון שחיטה

אמנם בפשוטו אינו מוכרח כלל דיתכן דודאי דס"ל שגדר האיסור הוא מצד חסרון שחיטה רק שס"ל שכיון שס"ל לרבנן שאין טומאת נבלות דהינו שיש כאן חלות שחיטה על האבר וכל מה שחסר זה רק ההיתר שחיטה שחל על ידי השחיטה בזה לא חשיב אבר מן החי ולכן בהכרח כל האיסור מצד השם של ובשר בשדה טריפה דהינו שבשר זה שלא חל עליו היתר שחיטה שם איסורו הוא ובשר בשדה וכו' דהינו שמצב זה שאין לו שחיטה זה רק סיבה לאיסור טריפה ולא לאיסור אבר מן החי ומסתברא שיש בזה גם עשה של אינו זבוח שכיון שלא מתיחס שחיטה ביחס לאיסור אכילה אמנם יש ראשונים שאין איסור של אינו זבוח אמנם עיין שו"ת הרשב"א החדשות סימן מ"ז שכתב שהאיסור של בן פקועה של טריפה שחתכו ממנו חתיכה זה בשר מן החי חזינן שיש מושג של חסרון שחיטה שאין טומאת נבילות אבל יש איסור בשר מן החי

### ביסוד ההיתר דיצא האבר ואחרי זה כל הבהמה

ד] והנה עיין ב"י שנקט כדבר פשוט שכל האיסור של אבר היוצא זה רק אם שחטו את אמו כשהוא במעיה אבל אם הוא נולד כולו בזה ודאי שאין איסור על האבר דאל"כ הרי כל בהמה צורת הלידה שנולד קצת ועוד קצת [והפרי תואר דן שאם זה לידה ארוכה ודאי שלא חל איסור אמנם אם זה שני שלבים כגון שלאחר זה החזיר את ידו וילדה חזרה יתכן שזה אסור] והנה צ"ב בטעם הדבר ובפשוטו יש לבאר דבר זה בשני אופנים א. אם נימא שכל יסוד האיסור הוא חסרון שחיטה א"כ כל זה אם היה עליו שחיטה שלא חל על האבר אבל כל שלא היה שחיטה שחל על כל הולד אין כאן שום סיבת איסור אלא זה כבהמה רגילה אמנם אם נימא שיוצא זה חלות איסור חדש שחל כאן על האבר ומשמעות הגמ' שזה חל בשעת היציאה א"כ צ"ב למה אין כאן האיסור הנ"ל וצ"ל שכל השם יוצא זה שעד כמה שיש עליו שחיטה אמו ממילא חשיב יציאה ממחיצתו אבל כל שלא חל עליו שחיטה כלל של אמו אין לו שם יוצא ממחיצתו וכן ביאר בכרתי סק"ה שאיגלאי מילתא למפרע שאין זה יוצא ממחיצתו

והנה עיין כס"מ הי"א שדייק מלשון הרמב"ם שכל שהיה אבר היוצא וחתכו אותו יש בזה איסור אבר מן החי וגם איסור ובשר בשדה טריפה והנה כה"ג הרי לא היה עליו מעשה שחיטה כלל ולכאורא רק אם נימא שיסוד האיסור הוא איסור מחודש שיך לדון שכיון ששחטו את אמו אחרי זה ממילא יש לו שם יוצא אבל עד כמה שיסוד האיסור הוא חסרון שחיטה לכאורא כל זה אם יש סיבה שיחול עליו השחיטה של האם ולא אם לא היה סיבה כלל ולכאורא כל דברי הרמב"ם רק אם שחטו אחרי זה את אמו אם הולד בפנים אבל אם אחרי זה הולד נולד לכאורא זה יהיה מותר וצ"ע

### בביאור מחלוקת רש"י ותוס' ע"ה:

ה] והנה מבואר בגמ' ע"ד. שהשוחט את הבהמה ונמצאת טריפה כה"ג אסור לאכול את הולד ומבואר בגמ' דאיכא מ"ד שלא מועיל שחיטה של הולד ואיכא מ"ד דארבע סימנים אכשר ביה רחמנא דהינו שאפילו שנתחדש שמועיל לו שחיטה על ידי אמו אבל גם מועיל לו שחיטה על ידי עצמו והנה מבואר עוד בגמ' ע"ה: שבן פקועה שבא על בהמה והוליד ולד למ"ד חוששין לזרע האב אותו הולד אין לו תקנה וביארו הראשונים שכיון שיש לו שם שחוט מצד אביו לכן אין לו תקנה וכתב רש"י שלמ"ד ארבע סימנים אכשר ביה רחמנא יועיל שחיטה של הולד דהינו שרק אם נתחדש שכל שיש עליו שחיטת אביו לא מועיל בו שחיטה ה"ה כאן אבל אם שייך בו שחיטה גם כשחל עליו שחיטת אמו ה"ה כאן והראשונים שם חלקו על רש"י ונקטו שרק במקום שהשחיטה לא הועילה ביחס לולד שייך לעשות מעשה שחיטה בולד אבל כל שהשחיטה הועילה לגבי הולד להתירה לגמרי וחשיב שהוא כמנח בדיקולא לא שייך שחיטה רק ביחס לחלק מהבהמה הנצרך לה שחיטה

והקשו על רש"י דא"כ גם באבר היוצא תמיד יוכלו לשחוט את הולד דהינו דאם נימא ששיך שחיטה גם במקום שאין כל הבהמה צריכה שחיטה א"כ גם כה"ג יוכלו לשחוט את הולד כדי להתיר את האבר היוצא ועיין בכור שור ע"ה. בד"ה הרמב"ם שכתב דלכאורא אין זה דומה כלל דאצלינו הרי כבר חל על האבר איסור אבר היוצא ומה יעזור שישחטו אותו משא"כ בולד של בן פקועה שאביו בהמה מעליתא כל הנידון זה רק חסרון שחיטה ובזה חידש רש"י שמועיל שחיטה אמנם בפשוטו מוכח דעת תוס' שכל יסוד האיסור של אבר היוצא זה חסרון שחיטה ולא שיש כאן איסור חיובי ולכן כל שמועיל שחיטה על הולד אין כאן סיבת איסור כלל ובדעת רש"י יתכן באמת דס"ל שיש כאן איסור מחודש ולכן באבר היוצא לא מועיל שחיטה אמנם אין זה מוכרח וכדכתב הבכור שור דיתכן דגם הוא מודה שיסוד האיסור הוא חסרון שחיטה אלא דס"ל דכל מה ששיך שם שחיטה על הבהמה זה רק אם בכולה יש חסרון שחיטה אבל אם ביחס לסימנים אין חסרון שחיטה כלל לא שייך שחיטה רק ביחס לאבר מסוים ובאמת שכן משמעות לשונו ס"ט. דמה דבאבר היוצא לא מועיל שחיטה מצד שהסימנים כשחוטים ומבואר שאם היה שייך מעשה שחיטה אפילו שיש לו שם יוצא בכל אופן זה היה מותר

והנה בפשוטו מכל הראשונים מוכח כאן שיסוד איסור אבר היוצא זה לא חלות איסור מחודש אלא זה חסרון שחיטה אמנם צ"ע מהא דמבואר בתוס' שלא הוי לאו שבכללות ומשמע שיש כאן איסור מחודש וכנ"ל ועיין יד יהודה סק"ד ומשמעות דבריו שכל השם יוצא זה עד כמה שבאמת הבהמה צריכה את ההיתר שחיטה של האם אמנם עד כמה שהיה שחיטה לולד והיום יש לו סיבת היתר עצמי ממילא זה מפקיע מהאבר שם יוצא דהיום חשיב שאין האם מחיצתו וכמו ביצאה כל הבהמה והנה ודאי שלא מסתבר שפקע ממנו ההיתר שחל מחמת אמו אמנם זה סברא שלא חשיב יוצא ממחיצתו אלא אם כל דין ההיתר שלו הוא מחמת אותה מחיצה דיצא ממנו והדברים מחודשים

והנה כתבו הב"ח והש"ך י"ד סק"ז דבן פקועה דהאמא טריפה והוציא את ידו בשעת שחיטת האם דכה"ג אפילו שיש לולד היתר שחיטה אבל האבר היוצא אסור והפר"ח סק"ה ח' חלק עליו ונקט שזה מותר ועיקר טענתו שכיון שהדין שיש בו מעשה שחיטה בולד ולא חשוב שחוט וכל שיש בו שחיטה חל היתר על כולו ועיין אמרי משה סק"ל דבפשוטו יסוד מחלוקתם בגדר איסור דאבר היוצא דאם איסורו מחמת שיש לו חסרון שחיטה א"כ כאן לא חשיב שיש לו חסרון שחיטה אמנם אם נימא דיש כאן חלות איסור של אבר היוצא א"כ כאן כיון שהיה לו שחיטת אמו וחל על הולד שם שחיטה א"כ יש לו שם יוצא ובאיסורו קאי ועיין פר"ח שהוסיף דכן הוא מוכח בתוס' שנקטו דעד כמה שהדין של ד' סימנים מועיל גם במקום שלא כל הבהמה צריכה שחיטה זה יתיר גם את האיסור של אבר היוצא

והנה בעיקר דעת הש"ך עיין תבואות שור סק"ח שכתב לבאר או מצד שס"ל שאבר היוצא זה חלות איסור [ועיין שפ"ד סק"ז שכתב שזה נסתר מהש"ך סקי"א שביאר שזה חסרון שחיטה] עוד כתב לבאר שבאמת אבר היוצא מטריפה יש לו טומאת נבילות דלגביו באמת לא חל השחיטה כלל ולפ"ז חידש שכל מה שמועיל שחיטת בן פקועה של טריפה מצד שכל מה שחסר זה שחיטה ביחס לאכילה אבל ביחס לאבר שחסר שחיטה גם ביחס לטומאת נבילות בזה חשיב שהסימנים שחוטים כלפי דבר זה ולא יועיל שחיטת הולד ועיין שפ"ד סק"ז שכתב שזה נסתר משיטת הש"ך סימן י"ג סקי"ב שכתב שולד בן פקועה של טריפה שבא על בהמה מעליתא לולד יש תקנה בשחיטה ומבואר שאפילו שמצד אביו צריך שחיטה רק ביחס להיתר אכילה ומצד אמו צריך שחיטה לגמרי בכל אופן מועיל לו שחיטה ואין כזה מושג שהוא כשחוט ביחס להיתר טומאה שלו

והנה בעיקר הא דמבואר בש"ך שחשיב יוצא עיין יד יהודה שהקשה שכיון שחל עליו היתר לגבי טומאה ולגבי אכילה גם על האמא לא חל היתר א"כ אין סיבה שזה יחשב יצא ממחיצת אמו אמנם אם נימא כדבריו שיש בזה טומאת נבילות א"ש שיש לזה שם יוצא ויתכן שהשם יוצא זה עצם מה שהוא לא בפנים ולא מצד שהוא במצב שלא יכול לחול עליו היתר אמו וצ"ע אמנם עיקר דברי התבואות שור דבטריפה לא חל טהרה על האבר היוצא הוא מחודש כמבואר ביד יהודה

#### י"ב אלול ע"ח

# בדין אבר היוצא דקלוט, ובדין לידה לאיברים [ס"ח: ע.]

### בדין אבר היוצא דקלוט במעי פרה לר"ש

א] הגמ' מעמידה את הבריתא דפרסה החזיר אכול פרסות החזיר אכול לר"י הכונה שפסוק אחד בא למקום חתך ופסוק אחד בא לעיקר האבר אמנם אם נימא שלא מועיל חזרה לאבר היוצא מעמידה הגמ' פסוק אחד למקום חתך ופסוק אחד להתיר קלוט במעי פרה לר"ש שאפילו שאם הוא יוצא הוא אסור בכל אופן כל זמן שהוא לא יצא הוא מותר והנה בלשון הבריתא מבואר שהנידון בהחזיר ועיין רש"י שלגבי קלוט זה לאו דוקא דשם החידוש שאפילו שלא יצא כלל בכל אופן הוא ניתר בשחיטת אמו אמנם עיין חידושי הר"ן שהביא מהרא"ה שמדובר שהיה אבר היוצא של קלוט והבריתא חידשה שגם כאן אם החזיר מותר מקום חתך עכ"ד

והנה יש לדון בכונתו בשני אופנים דיתכן שבאמת כלפי הדין קלוט לא התחדש דין יוצא כלל וגם ביצא אבר אין על זה איסור של בהמה טמאה אלא רק של בשר היוצא מצד דין שחיטה ולכן באמת מועיל הדין חזרה של מקום חתך דאם באמת היה חל על זה שם בהמה טמאה בזה לא היה מועיל חזרה וכונת הרא"ה שהבריתא באה לרמז דין זה שלא חל איסור מצד השם בהמה טמאה אמנם יש מקום לבאר שבאמת על ידי שיצא חל איסור של בהמה טמאה על האבר וכן לגבי מקום חתך רק שכמו שבאבר היוצא של בהמה רגילה מועיל חזרה כלפי מקום חתך ה"ה כאן מועיל חזרה גם כלפי הדין קלוט והנה בעיקר הדין של מקום חתך שאם הוא חזר מותר יש מקום לבאר שהכונה שאפילו שהוא נאסר פקע איסורו ובפשוטו כן הוא לר"ן דיש בזה איסור בשר בשדה טריפה עוד יתכן לבאר שכל איסורו חל בשעת שחיטה וכן מסתבר לרש"י שכל יסוד האיסור מצד שזה לא בבהמה אמנם יש מקום לבאר שפוקע ממנו השם יוצא ולכן הוא מותר דהינו שתמיד יש חידוש שכל שהוא יצא הוא נשאר בשם יוצא וכאן אין חידוש זה ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד סק"א דלכאורא לגבי טמא אם כבר חל על זה שם טמא לא שייך שיפקע שם זה על ידי שהוא יחזור ע"ש

והנה בפשוטו יסוד הדין קלוט במעי פרה לר"ש שניתר בשחיטת אמו הגדר שלא חל עליו שם בהמה טמאה אלא ביציאתו ולכאורא לפ"ז לא מסתבר שביציאת אבר אחד חל עליו שם טמא דהרי זה בהמה אחת אמנם הנה עיין תוס' זבחים קי"ד. דמבואר שגם למ"ד ולדות קדשים במעי אימן הן קדושים אבל קלוט שנולד נפדה ללא מום ועיין חידושי הגר"ח סטענצל [החדש] שם דהגר"מ הוכיח מזה שהדין של בהמה טמאה זה סיבה להפקיע הקדושה דהינו שנקט שזה ודאי דבמעי אימו אין לו שם בהמה טמאה ואז באמת חל עליו קדושת הגוף ובכל אופן ביציאתו פוקע ממנו הקדושת הגוף ודחה הגר"ח שבאמת יש לו שם בהמה טמאה במעי אמו רק דיש הלכה שזה עדין לא נאסר כל שזה לא נולד והדין הפקעת קדושה זה לא קשור לאיסור בהמה טמאה אלא לשם בהמה טמאה ולכן כאן לא חל קדושה אפילו כשהוא במעי אמו עכ"ד ולפ"ז א"ש שאם הוציא אבר זה נאסר מצד שכבר יש כאן בהמה טמאה ושיך שיחול האיסור אפילו על חלק מהבהמה [ובמנחת אברהם שם הביא מהגרי"ז שכתב שכל הדין שחל קדושה במעי אמו מצד הדין הקרבה כשיולד אבל כאן שבלידה לא יהיה דין הקרבה זה סברא שלא חל קדושה במעי אמו ולפ"ז יתכן שבאמת אין לו עדין שם בהמה טמאה]

והנה יש לדון לר' יוחנן שמועיל חזרה גם על אבר היוצא האם זה גם על אבר בהמה טמאה ועיין זכרון שמואל שם דלכאורא בדעת ר' יוחנן יש לבאר שבאמת כל השם יוצא לא חל אלא בשעת שחיטה אבל באמת אם היה חל על זה כבר שם יוצא באמת ודאי שעל ידי חזרה זה לא סיבה שזה יחזור ויותר אמנם יתכן שבאמת חל על זה כבר שם יוצא רק שברגע שזה חזר שחיטת אמו מתירה גם את האיסור יוצא ויתכן שברגע שזה חזר זה מפקיע ממנו שם יוצא דהוא כבר לא יוצא והנה דעת תוס' שגם ר' יוחנן דורש הפסוק של בשר בשדה וגו' רק את הילפותא מטריפה שאין לו היתר הוא לא דורש אמנם דעת הר"ן שלר' יוחנן לא דורש הפסוק כלל ובהכרח שכל האיסור נלמד מצד שזה לא בבהמה והנה לכאורא כל הנידון הנ"ל שיך לתוס' שיש איסור יוצא אבל לר"ן שזה רק מצד שזה לא בבהמה ודאי מסתבר שזה רק בשעת שחיטה והנה בגמ' מבואר שללא ילפותא מיוחדת אפילו שיש איסור יוצא אם זה חזר זה לא סיבה להאסר ולכאורא הניחא אם השם יוצא חל בשעת שחיטה או שזה מפקיע שם יוצא אבל אם זה חלות היתר מחודש לכאורא ללא פסוק מיוחד מהיכי תיתי שזה כך וצ"ל שזה בכלל כל שבבהמה שזה מקור להתיר גם איסור שחל וצ"ע

ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד שכתב לכאורא לגבי השם בהמה טמאה דעל ידי יציאה חל על זה שם בהמה טמאה אין סיבה שהשחיטה תועיל רק אם זה מתיר את האיסור יוצא אבל אם זה מצד הפקעת שם יוצא או שלא חל שם יוצא אלא בשחיטה א"כ כאן זה לא שייך וכנ"ל וצ"ע

### ביאור המחלוקת האם יש לידה לאיברים ובביאור ספק הגמ' ביצא והחזיר עד שיצא רובו

ב] הגמ' אומרת בלשון השני שנחלקו האם יש לידה לאיברים או שאין לידה לאיברים ונפק"מ האם המיעוט אבר שבפנים נאסר וביאר רש"י שזה ודאי שלר' יוחנן שאין לידה לאיברים אם האבר חזר הוא מותר ומה שהגמ' אומרת נפק"מ לגבי מיעוט האבר הכונה שזה הנפק"מ בין הלשון הראשון ללשון השני והנה לפ"ז מבואר שכל הסיבה שאם האבר חזר הוא יחזור ויאסר רק מצד שכבר חל עליו שם לידה וממילא יש לו עדין את סיבת האיסור אבל עד כמה שלא חל שם לידה אבל שכשהוא בחוץ הוא סיבה לאיסור כל שהוא חזר הוא לא סיבה לאיסור אמנם הראשונים חלקו וביארו שזה ודאי שהאבר שיצא הוא באיסורו גם אם אין לידה לאיברים ומצד שיש פסוק שכל שזה יצא הוא אסור רק הגמ' אומרת שיש מחלוקת בגדר האיסור של האבר היוצא האם מצד שהוא חשיב כילוד וממילא זה סיבה לגרור המיעוט או שהוא לא חשיב כילוד והוא לא סיבה לגרור המיעוט

ועיין צל"ח שהקשה דאם יש לידה לאיברים א"כ מה צריך את הריבוי המיוחד שזה כמו טריפה שאם חוזר זה אסור הרי יש לזה עדין את השם לידה וחשיב כאילו זה בחוץ וכתב לדון שבאמת לרב האיסור מסברא והנה זה ודאי דללא פסוק אפילו שחשיב ילוד אבל לא מחלקים בהמה לשתים וכל שחל שחיטה על חלק חל על הכל אלא דכאן נתרבה שזה מתחלק ולפ"ז יתכן שללא פסוק הינו מבארים שמתי לא חל שחיטה על האבר תלוי בפועל האם בשעת שחיטה הוא בחוץ ורק לאחר שיש פסוק שגם אם חזר זה באיסורו מבארים שגדר הדבר שכל שהוא ילוד לא חל עליו היתר שחיטה אמו

והנה עיין צל"ח דכתב לדון דאם יסוד האיסור מצד השם לידה א"כ אם רוב האבר בפנים ומיעוט בחוץ שבזה חשיב שהוא לא ילוד א"כ לא יחול איסור על החלק שיצא והניחא אם הוא בחוץ בשעת שחיטה יש בזה חיסרון שהוא לא בבהמה אבל יועיל בזה חזרה וכתב לדון שבאמת מצד עיקר סיבת האיסור זה גם ללא השם לידה ולכן מה שיצא זה ודאי אסור רק שנתחדש שכל שביחס לנידון על האבר יש לזה שם לידה וממילא זה סיבה להגדיר כאילו יצא כולו ולפ"ז באמת אם יצא מיעוטו זה אסור ואין לזה שם לידה ולפ"ז תמה למה הגמ' לא מעמידה את הספק ביצא וחזר עד רובו אם יצא כל פעם מיעוט אבר ע"ש אמנם לכאורא הביאור שלגבי השם לידה אפשר לדון על כל חלק וחלק בעצמו ולא להעמיד את האבר כדבר אחד ולדון האם הוא ילוד או לא ולכן כלפי החלק שיצא מעמידים הנידון עליו לבד וחשיב ילוד ולא איכפת לן מה שזה לא ילוד מצד שנעמיד הנידון על כל האבר ובאמת זה סיבת האיסור ולכן גם אם יחזור הוא ישאר ילוד ורק שנתחדש שכל שיצא רוב אבר אפשר להעמיד השם לידה בתור האבר וממילא חשיב לידה ביחס לכל האבר

והנה הגמ' מסתפקת בהוציא את ידו והחזיר עד שבסך הכל הוציא את רוב הבהמה האם כה"ג אמרינן שיצא הרוב וחשיב כאילו הכל ילוד או שכיון דהדר הדר והנה מבואר בגמ' שכל הספק רק למ"ד אין לידה לאיברים דלמ"ד יש לידה לאיברים א"כ יש לו עדין שם ילוד וא"כ יש כאן רוב ילוד וודאי שזה מחיל שם ילוד על כל הבהמה והנה הרמב"ם לא העתיק את ספיקות דסוגין וכתב הכס"מ דהוא גרס שהספק למ"ד יש לידה לאיברים דהינו שאם אין לידה ודאי שכל שזה חזר פקע ממנו הלידה וכל הספק למ"ד יש לידה וצ"ב מה צד הספק ולכאורא יש מקום לומר שגם אם יש לידה אבל זה שם לידה של האבר כדבר פרטי והדין שהמיעוט נגרר אחרי הרוב שאם יש לידה על רוב הבהמה זה גורר את השאר וכאן לא היה מעשה לידה אחד על רוב הבהמה

ועיין ראשונים שהקשו על רש"י שלר' יוחנן אבר היוצא שחזר הוא מותר א"כ מה הצד שזה יצטרף לרוב הבהמה ומבואר בדבריהם דמה שזה נשאר באיסורו זה סיבה שיחשב לידה על רוב הבהמה שזה יגרור אליו המיעוט וצ"ב שהרי הסיבה שהאבר נשאר באיסורו כיון שחל עליו איסור אבל מצד עצם היציאה בזה שהוא חזר כבר אין לו סיבת איסור וא"כ מה זה ענין שבגלל זה יחשב שיש כאן לרוב שם ילוד ובפשוטו מבואר שנקטו שיסוד האיסור של אבר היוצא זה שלא מתיחס אליו שחיטת אמו ולכן נקטו שרק אם הוא עדין באיסורו שיך לדון שזה עצמו מחשיבו שהוא ילוד אבל אם זה מותר אין שום סיבה שיחשב ילוד בזה שרובו יצא החוצה וחזר ועדין צ"ע [והנה בפשוטו צ"ע לפ"ז למה מבואר בגמ' שאם לא אומרים כיון דהדר הדר לא חשיב בבת אחת הרי הספק מחמת שם האיסור שעליו שגדרו שזה עדין כיוצא וצ"ל שזה ודאי שבחזרתו כבר אין לו סיבה להחשיב לידה ורק מצד שפעם זה יצא והאיסור שחל מכחו נשאר לכן זה סיבה שיחשב לידה וצ"ע] ויש מקום לומר עוד שס"ל שהצד שאם זה חזר זה מותר רק מצד שזה מפקיע ממנו את השם יוצא וממילא ס"ל שזה ודאי גם צריך להפקיע את השם לידה לגבי שיחשב כילוד ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד והנה יש לעיין האם ספק הגמ' שיחשב ילוד גם לגבי טומאת נבילות או שבזה כיון שהאבר עומד בהיתרו בזה גם לא שייך לדון שהרוב ילוד ורק ביחס לדין אכילה דנה הגמ' שזה כך והנה בפשוטו למבואר בראשונים שכל מה ששיך לדון שזה ילוד מצד שזה באיסורו א"כ לגבי טומאה זה לא שייך אמנם אם הביאור בראשונים שאם אין איסור זה ראיה שזה מפקיע הלידה אבל לא שרק מצד האיסור הקיים זה סיבה לשם לידה א"כ א"ש שאם זה אסור ואין כאן הפקעה על מה שהיה ממילא עצם זה שהיה יציאה של רוב זה סיבה להחיל שם לידה על הכל והנה למבואר ברש"י שאין איסור על האבר ובכל אופן הגמ' דנה שזה כילוד וודאי שנידון הגמ' גם לגבי טומאת נבילות וצ"ע בזה ועיין לקמן מה שנכתוב בזה עוד

### בביאור ספק הגמ' ביצא אבר וחתכו עד רוב

ג] והנה הגמ' מסתפקת ביצא אבר וחתכו עד שיצא רוב הבהמה האם צריך לידה בבת אחת או לא וביאר רש"י שהספק הזה גם למ"ד יש לידה לאיברים אבל כאן שאין לידה על רוב בבת אחת זה לא סיבה שיחשב לידה על מה שבפנים ועיין רעק"א דמהא דהגמ' מסתפקת באת"ל מבואר שאם לעיל חשיב לידה ודאי שגם כאן חשיב לידה וביאר הטעם מצד שביצא אבר וחזר יש ודאי גם החיסרון שזה לא בבת אחת דהרי הלידה זה בזמן היציאה ואז יצא רק אבר אחד ואם שם חשיב לידה כ"ש כאן ורק אם שם זה לא לידה יש לדון שזה מצד חיסרון שזה לא בבת אחת ויש לדון מצד שכיון שזה חזר פקע מזה השם לידה והקשו לרעק"א דעד כמה דמבואר ברש"י שגם למ"ד יש לידה יש חיסרון מה שזה לא בבת אחת ובאבר שיצא וחזר מבואר בגמ' שיש החיסרון שזה לא בבת אחת א"כ למה הספק הראשון של הגמ' זה לא גם למ"ד יש לידה לאיברים וכתב רעק"א לישב דכל מה ששיך לדון שזה לא בבת אחת זה רק למ"ד אין לידה לאיברים שכל השם לידה היה רק בזמן היציאה אבל למ"ד יש לידה לאיברים שגם עכשיו זה עדין נחשב ילוד א"כ יש כאן לידה בבת אחת

והנה בעיקר הסברא שהגמ' אומרת שזה דוקא אם זה בבת אחת וכל שחתך אבר אבר אפילו שזה רובו לא חשיב לידה יש לבאר שהכונה שהלידה על הרוב שזה יגרור המיעוט זה רק אם הרוב מחובר ולא אם הוא נפרד אמנם יש מקום לבאר שהכונה שרק אם הרוב מחובר למיעוט זה גורר המיעוט אחריו אבל כל שהרוב נפרד למיעוט אינו גורר המיעוט אחריו והנה בגמ' של יצא אבר וחזר שם אין לידה על הרוב בבת אחת אבל הרוב מחובר למיעוט ומבואר שבכל אופן יש חיסרון של בבת אחת וכדביאר רעק"א ובהכרח שיסוד החיסרון כי הרוב לא היה לו לידה בבת אחת ועיין תוס' בע"א בד"ה סיפא בסופם שכתבו שביצא ראשו אין חידוש שגם מה שבפנים נגרר אחרי הרוב וחשיב לידה וכתבו ובנחתך הוא דמבעיא ליה לקמן דהינו שהוקשה להם דכאן רואים שהמיעוט לא נגרר אחרי הרוב ותירצו דשם זה נחתך ופשטות לשונם שהאיברים לא מחוברים למיעוט ועיין רש"ש שהקשה דלכאורא עיקר החילוק אם הראש מחובר כולו ולא אם הרוב מחובר למיעוט וכנ"ל

והנה עיין תוס' שהקשו דמבואר בגמ' בנדה שאם יצא רובו אפילו מחותך הרי אמו מטמאה טומאת לידה ותירצו שהאשה טמאה אבל מה שבפנים לא חשיב ילוד ולכאורא הכונה שזה ודאי שלרוב הולד יש שם ולד ולכן לגבי האשה חשיב שהיה לידה אבל אין סיבה שמה שבפנים יחשב כנולד ועיין חזו"א קי"ז סק"ו ז' שהקשה שא"כ גם סוף הלידה יהיה סיבה לטומאת לידה ותירץ שהמיעוט אין לו חשיבות ולד לטומאת לידה דהוא עצמו אין בו שיעור חיות אבל לגבי היתר כל בבהמה כל שהוא מגיע מולד זה מספיק סיבה להתירו והנה עיין תוס' בע"א שהקשו למה הגמ' לא מוכיחה שראשו זה כילוד מהא דזה פוטר מבכורה דהינו שנקטו שכל שזה חשיב כילוד זה גם ביחס למה שבפנים ועיין יד אברהם בגליון השו"ע ס"ד שהקשה דלמבואר כאן דחשיב לידה על מה שיצא ולא ביחס למה שנשאר א"כ מהא דזה פוטר מבכורה אין ראיה שגם מה שבפנים חשיב כילוד ולכאורא צ"ל דבראשו כל השם ילוד לא מחמת שיש לו חשיבות ולד אלא מצד שזה גורר שיחשב כאילו הכל נולד ולכן בזה אין סברא לחלק וצ"ע

### ביאור סוגית הגמ' ע. האם יש לידה ברוב אבר

ד] הגמ' ע. מסתפקת האם הלכו באיברים אחר הרוב וכגון שיצא חצי בהמה דיש בו רוב אבר האם חשיב כאילו היה לידה על כל האבר והנה בפשוטו נידון הגמ' לגבי בכור דהינו שהגמ' דנה שעד כמה שנדון שחשיב כאילו כל האבר ילוד ממילא חשוב כאילו כל הבהמה נולדה וכן הוא ברש"י ובשאר הראשונים [אמנם עיין רמב"ן בסופו שכתב וי"א בעיין למ"ד אין לידה למיסר מיעוט אבר שבפנים דהלכתא כותיה כדעת הגאונים עכ"ל ומשמע שהספק רק ביחס לאותו אבר אבל לא שיש צד שזה יחשב לידה ביחס לכל הבהמה והסברא בזה שכלפי נידון שהוא על כל הבהמה בבת אחת בזה אין שום סברא להעמיד רוב על אבר ולהחשיב שרוב הבהמה ילודה כיון שכל החלות דין הוא על החפצא של הבהמה ועיין לקמן]

והנה הבעל המאור כתב שכל הספק רק למ"ד אין לידה לאיברים דאולי כאן זה עדיף אבל למ"ד יש לידה לאיברים כיון שחזינן שיש שם לידה על אבר ממילא כאן וודאי שיחשב שיש לידה וממילא חשיב שרוב הבהמה נולדה ויש כאן קדושת בכור אמנם עיין רמב"ן שכתב וז"ל או דילמא אפילו למ"ד יש לידה לא אמרינן אלא שאין אני קורא בו בבהמה וקורא אני בו בשר בשדה אבל מ"מ לא מקרי ילוד לענין בכור עד שיצא דבפטר רחם תלא רחמנא והרי לא קידשוהו לא כתלי הרחם ולא אויר עכ"ל ובפשטות מבואר שזה ודאי שהסברא שנחשב האבר כילוד זה סברא להחשיב שרוב הבמה ילודה ולכן זה גם סיבה לדיני בכור רק שכתב שיש סברא לחלק שלגבי קדושת בכור שזה תלוי בפטר רחם לגבי זה לא שייך להחישב לידה ללא שהיה לידה בפועל וכל שלא היה בפועל רוב בהמה שנולדה זה לא עוזר ולפ"ז כלפי דין טומאת נבלות ודאי שלמ"ד יש לידה לאיברים יחשב שהכל ילוד ולא יועיל שחיטת אמו גם לגבי טומאת נבילות אמנם עיין תבואות שור סקי"א שכתב לדון שאין כונת הרמב"ן סברא מיוחדת כלפי בכור אלא כונתו שכל הדין לידה זה רק ביחס לאבר אבל ביחס לכלל הבהמה זה לא מועיל שלא אומרים שזה כאילו שרוב האבר יצא וממילא זה גם יגרור המיעוט הבהמה [ושמעתי לבאר עוד שכונת הרמב"ן שזה משהו אמצעי ולגבי שחיהט שצריך את הבפנים כדי שיותר בזה לא חשיב בפנים משא"כ בבכור שצריך את מה שזה בחוץ שישחב לידה בזה לא חשיב לידה] ועיין השלמה הובא בקש"ק שכתב עוד סברא לחלק שרק לגבי יוצא שהחלק שיצא כלפיו ודאי חל תורת לידה לכן הוא יכול לגרור את המיעוט אבל כאן שכלפי דין בכור אין לאבר לבד שם לידה דעד כמה שלא יחשב שכל הבהמה נולדה אין קדושה על כלום ממילא בזה יתכן שאין דין שהרוב גורר את המיעוט

עוד כתב הרמב"ן לבאר הסברא דלמ"ד אין לידה לאיברים כאן יהיה לזה לידה דדוקא שם כיון שרוב הבהמה בפנים לכן זה סברא שלא יגרר המיעוט אחרי הרוב אבל כאן שחצי בהמה בחוץ בזה יש סברא שיגרר המיעוט אחרי הרוב והנה משמעות הדברים שגם למ"ד אין לידה אבל החלק שיצא הוא ודאי נחשב כילוד אמנם לכאורא אין זה במשמעות הגמ' שדנה ביצא וחזר שלמ"ד יש לידה זה ודאי אסור ורק למ"ד אין לידה הוי ספק ומבואר שגם כלפי מה שיצא לא חשיב ילוד וצ"ל כוונת הרמב"ן שכיון שרוב הבהמה לא יצא לכן זה סברא שגם כלפי החלק שיצא לא חל על זה שם לידה וצ"ע דהרי כמו דלמ"ד יש לידה גם ביצא מיעוט אבר זה אסור מצד שחל לידה כלפיו וכנ"ל סק"ב ה"ה למ"ד אין לידה

והנה להלכה כתבו הראשונים דהוי ספק ולכן צריך להחמיר שאין הולד ניתר בשחיטת אמו בכה"ג ועיין תבו"ש סקי"ג שהביא מהמהרש"ל ופר"ח שאם יצא חצי ברוב אבר אבל מאידך חלק מהחצי זה מיעוט אבר שרובו בפנים בזה ממ"נ לא חשיב לידה דאם ניזל בתר רוב אבר לגרור המיעוט לבחוץ הרי יש רוב אבר אחר בפנים שזה סברא לגרור המיעוט לבפנים אמנם עיין תבואות שור שכתב לדון שכה"ג זה יהיה אסור משני טענות א. דברמב"ן מבואר דיש סברא שרק אחרי החלק שבחוץ שייך גרירה כיון שזה למיפק קאי אבל החלק שבחוץ לא נגרר אחרי החלק שבפנים וא"כ המיעוט אבר שבחוץ הוא ודאי שייך לבחוץ וכל הנידון האם המיעוט שבפנים נגרר אחרי הרוב ב. שכיון שהמיעוט שיצא הרי הוא ודאי אסור א"כ כלפיו יש סברא שהוא לא יגרר בפנים דהרי הוא עומד באיסורו דהינו דמה דיש איסור יוצא על האבר זה סיבה לדונו כאילו מבחוץ ובפשוטו מקור לסברא זו מהראשונים לעיל שכל צד הספק שמועיל השלמת הרוב זה רק מצד שהאבר היוצא באיסורו קאי אמנם אם כונתם שאם זה מותר בהכרח דיש הפקעה לדין הלידה אבל לא דמה שזה אסור זה סיבה להחשיבם מבחוץ וכנ"ל א"כ אין מקור שכאן כלפי הנידון האם חשיב שיש חשיבות של רוב ילוד לא יהיה טענה של ממ"נ שאין כאן חשיבות של רוב בחוץ ודו"ק בזה ולכאורא מהא דהראשונים לא כתבו לחלק שגם אם יש לידה לאיברים אבל כאן זה אחרת שרק לגבי יוצא כיון שהאבר נאסר והחשיבה התורה הדבר כילוד חשיב לידה לא לשאר דיני התורה משמע דמה שזה אסור זה לא יותר סיבה להחשב לידה וצ"ע

והנה כתב הש"ך דביצא חצי בהמה ברוב אבר דהוי ספק בגמ' אם ישחוט הולד יהיה מותר מה שבפנים ממ"נ דאם זה חשוב כילוד א"כ מועיל עליו שחיטה ואם מה שבפנים לא חשיב כילוד א"כ זה ניתר בשחיטת אמו אמנם עיין תבו"ש סקי"א שכתב דכיון דמבואר בראשונים שיש מקום לומר שגם למ"ד שאין לידה לאיברים זה מצד שרוב הבהמה בפנים אבל מתי שחצי הבהמה בפנים כה"ג יש לידה לאיברים א"כ יתכן דיש גם סברא שכל הדין לידה לאיברים זה רק ביחס לאותו אבר ולא ביחס לכללות הבהמה אמנם זה תלוי במה שביאר הרמב"ן שספק הגמ' גם למ"ד יש לידה לאיברים דאם כונתו שיש סברא מיוחדת לגבי בכור אבל לגבי שאר דיני התורה ודאי שחשיב כאילו כולו ילוד א"כ כאן שהנידון לגבי שחיטה בזה מבואר ברמב"ן שעד כמה שיש לידה חל לידה על הכל אבל אם סברת הרמב"ן לחלק כדביאר התבו"ש שכל הדין רוב זה רק ביחס לאבר ולא ביחס לכללות הבהמה א"כ זה סברא גם לגבי שחיטה שיחשב שכל הבהמה ילודה ולא תועיל לה שחיטה ודו"ק בזה

עיין תבו"ש סקי"ג בתוה"ד שהקשה למה הגמ' לא העמידה הספק שיצא מיעוט הבהמה ברוב אבר ואם נחשיב גם מיעוט האבר כאילו זה בחוץ יחשב שיצא רוב הבהמה אמנם זה רק למ"ד יש לידה לאיברים שהשם ילוד על האבר הוא גם אם הרוב בפנים אבל למ"ד אין לידה לאיברים ומצד שכל שהרוב בפנים זה סברא שהמיעוט אבר לא נגרר אחרי רובו א"כ גם כאן זה כך וע"ש שכתב שעד כמה שהנידון כלפי השם לידה של כל הבהמה בזה כיון שאדרבא רוב הבהמה בפנים אין סברא לומר דמה שחל תורת לידה על האבר זה יחשיב שרוב הבהמה נולדה וכל ספק הגמ' רק בחצי דהינו שדן לחלק שהדין לידה של האבר לא מחיב שזה יחשב דין לידה לגבי להחשיב שרוב הבמה ילודה לגבי לגרור הכל וכל זה לשיטתו לעיל בכונת הרמב"ן שיש סברא שגם אם יש לידה לאיברים יתכן שזה רק לגבי האבר ולא לגבי כל הבהמה אבל אם נימא דכונת הרמב"ן לחלק רק סברא שבכור זה אחרת וכל שחל דין לידה ביחס לאבר זה מחיב שם לידה על כללות הבהמה א"כ לכאורא ה"ה כאן

והנה מבואר בגמ' בתחילה לדון ביצא רוב הבהמה במיעוט אבר האם חשיב שהכל נולד או שכיון שרוב האבר בפנים חשיב כאילו כל האבר לא נולד וממילא יש כאן רוב שלא נולד והגמ' מסיקה שודאי שכל שיש לידה של רוב לא אומרים שהדין של האבר יקבע על כל הבהמה ובפשוטו מבואר שהדין לידה של רוב הבהמה זה עדיף מהדין לידה של אבר אחד וצ"ע הרי למ"ד יש לידה לאיברים מבואר דאפילו דרוב הבהמה בפנים בכל אופן דנים דיש לידה באבר אפילו דאדרבא רוב הבהמה לא ילודה ולכאורא הביאור דאפשר להעמיד נידון של לידה רק ביחס לאבר ובזה אין חיסרון מה דרוב הבהמה לא ילודה דיש כאן נידון של שם לידה על האבר ומה שביחס לכללות הבהמה זה לא חשוב לידה זה לא סיבה להפקיע הלידה החיובית שיש ביחס לאבר משא"כ כשיש לזה שם לידה מצד כללות הבהמה בזה ודאי שהשם לידה החיובי שיש מצד כללות הבהמה הוא גובר על מה דנעמיד נידון פרטי על האבר בעצמו ונחשיב שזה לא ילוד

### בנידון הגמ' ביצא האבר בעזרה ובירושלים

ה] והנה הגמ' לקמן דנה שאבר היוצא בעזרה מיגו דמחיצת העזרה זה מחיצה ביחס לקדשים זה גם דין מחיצה ביחס לדין אבר היוצא והנה אם נימא שכל יסוד החיסרון מצד איסור מחודש שחל כי יש לו שם יוצא יש מקום לדון שאין לו שם יוצא דכיון דהדין יוצא של קדשים ואבר זה אותו חלות דין איסור ממילא שיך בזה מיגו וכדביאר בחידושי הגרי"ז הלכות פסולי המוקדשים אמנם אם נימא שכל שהוא לא במחיצתו יש עוד חיסרון שביחס אליו אין מעשה שחיטה ומצד הדין כל שבבהמה א"כ כלפי זה אין סיבה לדין מיגו [עיין אבי עזרי פ"ב מאבות הטומאות שתמה בזה] ועיין רש"ש ס"ח. ובמלא הרועים ומהדו"ב בסוגין שהעמידו סוגין שהאבר חזר אמנם משמעות רש"י אינו כן כמבואר במהרש"א ומהר"ם אלא שהדין מיגו עוזר גם שיחשב שזה מחיצה ביחס לשיטת האבר שיצא ועיין תוס' שם שכתבו שאם כל הבהמה נולדה הגמ' לא הסתפקה ושם לא שייך לומר שחזרה ומשמע שכה"ג באבר שיצא הגמ' מסתפקת ומבואר שהשחיטה עוזרת גם אם זה במצב של יוצא ולכאורא צ"ל שזה ודאי שללא הדרשא של אבר היוצא גם מה שיצא זה היה נחשב בבהמה דכיון דעיקר הבהמה חל עליה היתר ממילא חל על הכל ורק לאחר שנתחדש שדנים את האבר כדבר לעצמו ממילא שיך גם להעמיד ילפותא שדנים חלק מסוים שהוא לא מתיחס לבהמה לגבי חלות השחיטה ולפ"ז כאן שדנה הגמ' שזה לא יוצא ממילא הדרינן שחשיב גם שזה בכלל אותה בהמה שיחול עליה היתר שחיטה

והנה עיין רש"י דבספק של קדשים קלים ביאר שהספק רק למ"ד יש לידה לאיברים ועיין מהרש"א שתמה למה אי אפשר להסתפק אם הוא נשאר בחוץ ויש ספק האם חשיב יוצא או לא וע"ש שביאר שכונת הגמ' שיסתפק לגבי קדשים קלים דהינו שגם אם מחיצת העזרה זה לא יוצא יתכן שמחיצת ירושלים זה יוצא דהינו שאפשר להעמיד ספק שאולי מחיצת ירושלים זה יוצא ועזרה זה אל יוצא וכתב רש"י שכיון שבהכרח הוא יצטרך לשחוט תוך העזרה ושם זה נחשב מחיצה א"כ אם מועיל חזרה אין נפק"מ במה שמחיצת ירושלים זה יוצא הרי כאן מדובר שחזר ובהכרח שכל הנפק"מ רק למ"ד שלא מועיל חזרה אמנם עדין צ"ב למה רש"י ביאר שהחזיר הרי עד כמה שזה כמ"ד שלא מועיל חזרה אפשר להעמיד שזה נשאר בחוץ וכתב שההוה נקט שאי אפשר להחזירה לעזרה ללא שתחזיר האבר כיון שהיא בקישוי לידה עכ"ד אמנם עיין ראש יוסף שהביא בשם רבינו גרשון לדון שבירושלים כיון שבפועל לשחוט שם אי אפשר א"כ שם ודאי שיש חסרון של כל שבבהמה דהינו שבחומת העזרה שיך לדון שכיון שזה לא יוצא זה גם בכלל כל בבהמה אבל כאן שזה לא מחיצה לגבי מעשה השחיטה זה ודאי מחסר וצ"ל שכל שזה היה נחשב שזה לא בבהמה בזה שזה נכנס לירושלים זה לא חוזר להחשב בבהמה ע"ש וצ"ע

#### י"ז אלול ע"ח

# בסוגיא דחלב דאבר היוצא

### בהא דסוגין תלוי בדין חוששין לזרע האב ולא לזוז"ג

א] מבואר בסוגין דבן פקועה דבא על בן פקועה והוליד בן אינו טעון שחיטה עוד מבואר בסוגין דאם האב בן פקועה והאם בהמה רגילה למ"ד חוששין לזרע האב הולד אין לו תקנה דהרי מצד אביו הוא כשחוט ומצד אמו אינו כשחוט אמנם למ"ד אין חוששין לזרע האב הרי הוא כאמו וצריך שחיטה ומועיל לו שחיטה וצ"ע דלכאורא אפילו אם חוששין לזרע האב אבל עדין שיהיה כאן היתר דזה וזה גורם דהרי קי"ל דזה וזה גורם מותר ועיין תוס' דהקשו דבר זה על המשך הסוגיא ולא על סוגיתינו ועיין חידושי הר"ן דכתב שכל הדין של זה וזה גורם זה מתי שאחד היתר ואחד איסור אבל במקום ששניהם היתר בזה אין להתיר מצד זה וזה גורם אלא זה תלוי בסוגיא דחוששין לזרע האב ומקור הדברים עיין תוס' לעיל נ"ח. בד"ה מכאן ואילך דהקשו על הגמ' שאומרת שביצה שנתעברה מתרנגולת טריפה היא מותרת מצד דזה וזה גורם מותר דהינו שמצד האב הרי זה היתר והקשו התוס' הרי קי"ל דחוששין לזרע האב לגבי אותו ואת בנו ולגבי חיה שבאה על בהמה ונולד ולד שיש לו שם חיה שדמו צריך כיסוי וכן בבהמה שבאה על חיה ונולד ולד שחלבו אסור מצד האב ותירצו דשם ששניהם היתר עד כמה שחוששין לזרע האב זה סיבה לאסור אבל במקום שאחד היתר ואחד איסור בזה כיון שזה וזה גורם מותר זה מותר וצ"ב הסברא מה ההבדל אם שניהם היתר או אחד היתר ואחד איסור

ועיין חידושי הגר"ח פ"ג ממאכ"א הי"א ובחזו"א סי"א סק"ב וכן בקובץ שמועות בסוגין אות כ"ט דביארו דהנידון של זה וזה גורם זה בדבר שמצד עצמו אין לו סיבת איסור וכל הנידון שהוא יקבל חלות איסור מצד הדבר שממנו הוא נגרם בזה יש נידון האם זה וזה גורם מותר או אסור כגון ביצת טריפה דהיא עצמה הרי לא טריפה רק שיש נידון שכיון שזה יוצא מטריפה זה יקבל איסור טריפה וכן בגמ' סנהדרין פ. לגבי בהמה שיש עליה פסול נוגח או נרבע ונתעברה דהולד מצד עצמו אין לו סיבת פסול ורק מכח שהוא נגרם מאיסור יחול עליו איסור אמנם הנידון של חוששין לזרע האב זה בדבר שסיבת דינו לא מצד שחל עליו חלות איסור מכח אביו אלא מכח המציאות שלו עצמו דהינו דמה שחיה צריכה כיסוי הדם אין זה מחמת שאביה חייב בכיסוי הדם אלא דכיון שהוא חיה ממילא הוא צריכה כיסוי הדם וכן מה דבן סוס הוא סוס זה לא מצד שכיון שנוצר מאיסור סוס חל עליו שם סוס אלא שמצד עצמו הוא אסור דהוא חשיב סוס ובזה הגמ' דנה מה קובע את מין הדבר האם רק מה האם או שגם האב קובע את מין הדבר ולכן אפילו אם זה וזה גורם מותר הסברא שכדי להחיל עליו חלות איסור שמצד עצמו אין לו צריך שכל הגורם יהיה אסור אבל ביחס לקבוע מה מציאותו בזה גם אביו לבד זה סיבה לאיסור [והנה הגר"ח נקט שהסברא של ביצה שזה נהיה עפרא זה רק לגבי דין זה וזה גורם ולא לגבי קביעת המין ודיק כן מהרמב"ם אמנם בתוס נדה נ: מבואר שזה גם לגבי קביעת המין, ועיין חזו"א שבכל נולד מאב טמא יש לדון גם מצד יוצא מהאיסור ולא רק מצד קביעת המין למ"ד זה וזה גורם אסור ע"ש]

והנה עדין יש לדון האם למ"ד שאין חוששין לזרע האב האם לגבי ענין של איסור דנים את האב כחד גורם דיתכן שעד כמה שלא חוששים לזרע האב זה גם סיבה שלא יחשב גורם וממילא חשיב שהוא נגרם רק מהאמא ואם היא היתר הוא יהיה מותר אפילו למ"ד זה וזה גורם אסור ואם היא איסור הוא יהיה אסור אפילו למ"ד זה וזה גורם מותר ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דתוס' בבכורות ז. ד"ה והא נקטו שזה סיבה שזה גם לא יחשב גורם אמנם עיין תוס' חולין נ"ח. בד"ה מכאן ובסנהדרין פ. דנקטו שאפילו אם אין חוששין לזרע האב אבל יתכן לאסור מצד זה וזה גורם והביאור כנ"ל שכל הסברא של אין חוששין לזרע האב זה רק ביחס לקביעת המין של הדבר אבל בתור שהוא נגרם ממנו ודאי יש מקום לחוש לו

[אמנם בעיקר מה דנקטו סברתם בכונת התוס' לחלק בין אחד איסור ואחד היתר צ"ע דתוס' ס"ב. ובנדה נ: דנו לגבי אפרוח שיצא מביצה שהאב מין אסור והאמא מין היתר שיש כאן דין יוצא מהטהור טהור וכיון שהאמא מותרת האפרוח מותר ואולי שם כיון שהביצה מותרת באכילה ודאי שהיוצא ממנה מותר וצ"ע]

והנה לפ"ז כוונת הר"ן דביחס לנידון האם חל על הולד שם שחוט וממילא לא יועיל בו שחיטה זה לא מצד דין נגרם מאיסור אלא זה לקבוע מה מציאותו האם הוא נחשב מין שחוט או שהוא נחשב מין שאינו שחוט [ועיין קובץ שמועות דהוכיח דבר זה גם מתוס' שרק בהמשך הסגיא הקשו דזה וזה גורם מותר אבל על תחילת הסוגיא לא הוקשה להם] אמנם לכאורא מסברא הדבר צ"ב דלכאורא מה דבהמה צריכה שחיטה אין הביאור שכיון שנולדה מבהמה שצריכה שחיטה ממילא גם היא צריכה שחיטה אלא היא מצד עצמה צריכה שחיטה [ועיין נאות יעקב סימן כ"ב בהגהה שהקשה דמה צריך פסוק שעובר ניתר בשחיטת אמו אם הוא בן ט' חי תיפו"ל שעובר ירך אמו ותירץ דברגע שהוא יוצא חי ממילא יש לו סיבה מצד עצמו להצריך מחדש שחיטה כי הוא חי דהינו שהדין שחיטה זה לא מגיע מכח אביו אלא מצד עצם מציאותו] ולכאורא א"כ ולד בן פקועה מצד מינו הוא צריך שחיטה רק שנתחדש שכיון שהוא נוצר מבהמה שחל עליה כבר היתר שחיטה ממילא גם עליה חל החלות שחוטה של אמו דהינו שכמו שולד טריפה זה סיבה שיחול עליו החלות איסור טריפה של האמא כך כאן זה סיבה שיחול עליו החלות היתר שחל על אמו ולכאורא נידון זה תלוי בדין זה וזה גורם ועד כמה שק"ל דזה וזה גורם מותר דהינו דכדי להחיל על דבר חלות אחר ממה שהוא מחמת עצמו צריך שכל הגורם יהיו איסור א"כ כאן צריך להיות שבן פקועה שבא על בהמה רגילה הולד צריך שחיטה דלא חל עליו תורת שחוט כלל [ועיין חידושי הר"ן דבקושיתו דנקט שזה קשור לדין זה וזה גורם נקט שהולד לא יצטרך שחיטה ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה עמוד רע"ה וביד יהודה סימן י"ג סק"י בסופו שהקשו דכאן ודאי אין צד שיפטר משחיטה דכיון שצריך שחיטה מצד עצמו א"כ כל הצד לפוטרו משחיטה רק אם שני הגורמים הם היתר ואם אחד גורם של היתר למ"ד זה וזה גורם מותר לכאורא הוא צריך שחיטה בתורת ודאי ולמ"ד זה וזה גורם אסור לא יועיל לו שחיטה כי הוא כחציו שחוט אבל ודאי שאין צד לומר שלא יצטרך שחיטה כלל למ"ד זה וזה גורם מותר]

ועיין שערי יושר [ש"ג פכ"ה עמוד רכ"ה] דבהכרח צ"ל דקים להו לחז"ל דבהמה שחל עליה היתר שחיטה חשיב כמין שחוט וממילא כלפי הולד אין זה בגדר חלות היתר שחל עליו אלא חשיב דבר שמתחילת יצירתו הוא יצירה שלא צריכה שחיטה ולכן דבר זה תלוי בדין חוששין לזרע האב

והנה בגמ' מבואר שהנידון להחשיבו כשחוט זה תלוי בדין חוששין לזרע האב אמנם יש לעיין אם האמא בן פקועה והאב בהמה מעליתא דכאן צריך מכח האב לחול עליו את עיקר החיוב שחיטה האם זה תלוי בדין חוששין לזרע האב ויתכן לומר שכאן לכו"ע זה אסור דגם אם זה לא יקבל שם אינו שחוט דזה תלוי במין אבל שיך לדון שיחול עליו חיוב שחיטה מדין יוצא למ"ד זה וזה גורם אסור דהינו דנחדש שבכל אינו שחוט יש גם דין איסור וכן הוא במאירי ס"ט. דכה"ג לכו"ע זה אסור ועיין יד יהודה שדן שכיון שזה וזה גורם מותר כאן לכו"ע זה מותר אמנם ברשב"א ע"ט. ובר"ן שם מבואר שזה תלוי בנידון של חוששין לזרע האב

### האם אבר היוצא תלוי בדין חוששין לזרע האב או זוז"ג

ב] והנה הגמ' בתחילה מעמידה ספק כלפי בן פקועה דיש בו אבר היוצא האם הולד אסור והגמ' אומרת שזה אסור גם ללא האבר היוצא ומצד דחוששים לזרע האב לכן הגמ' מעמידה את הספק שמדובר שבן פקועה דיש בו אבר היוצא בא על בהמה דכותיה ועיין חידושי הר"ן דדייק מלשון הגמ' שהכוונה שגם האמא יש בה אבר היוצא וע"ש שביאר הטעם דאם האמא מותרת א"כ למ"ד זה וזה גורם מותר אין שום סיבה שלולד יהיה אסור ומה דהגמ' לא העמידה שרק האמא היתה ולד בן פקועה אם אבר היוצא דגם כה"ג למ"ד זה וזה גורם מותר כיון שהאבא הוא היתר לא יהיה עליה איסור אלא שהר"ן שם נסתפק שאם אין חוששין לזרע האב זה סברא שזרע האב לא יגרום לא דין זה וזה גורם להיתר ולא לאיסור דהינו דעד כמה שכלפי קביעת המין האב לא קובע ממילא זה גם סברא שהוא לא נחשב גורם לולד וזה תלוי במחלוקת הראשונים דהובא לעיל ודו"ק

והנה מבואר בדברי הר"ן דחלוק הדין אבר היוצא מעיקר הדין בן פקועה דהינו דהנידון שעל הולד יהיה איסור דאבר היוצא זה לא מצד הדין חוששין לזרע האב אלא זה מצד הדין זה וזה גורם ובפשוטו הביאור דאבר היוצא יסודו דין איסור ואין זה קביעת המין ואין זה דומה לעיקר הדין בו פקועה דיסודו קביעת המין וכנ"ל וכן ביאר בקובץ שמועות סקכ"ט ולכאורא הניחא אם דין אבר היוצא יסודו דין איסור מחודש אבל אם יסודו זה דין חסרון שחיטה א"כ כמו דכלפי הנידון האם הוא שחוט או לא זה תלוי בדין חוששין לזרע האב דהינו דיש מין שצריך שחיטה ויש מין שהוא כשחוט גם כלפי אבר היוצא זה כמו בהמה שצריכה שחיטה שבא על בהמה של בן פקועה דלא צריך שחיטה דהינו דזה יחשב מין הצריך שחיטה שבא על מין דאינו צריך שחיטה ובפשוטו זה ראיה אלימתי אמנם יתכן שכיון שקי"ל כרבנן שאין לאבר טומאת נבלות דהינו שהשחיטה מתיחס אליו א"כ ודאי שחשיב שגם הוא בישרא בעלמא מצד מינו רק דיש בו הלכה שלא חל ההיתר שחיטה על האבר ודבר זה הוא בגדר איסור ולא בגדר קביעת המין ויתכן שזה גם אליבא דר"מ דהרי הכל זה בהמה אחת ויתכן שודאי שהשחיטה מתיחסת אליו רק שהחלות היתר לגבי טומאת נבלות לא חל עליו וזה רק דין איסור שיש על האבר וצ"ע בזה ועיין בזה עוד לקמן בגדר איסור דאבר היוצא [והנה אם כוונת הראשונים שההבדל אם זה איסור והיתר יתכן שכאן שאין שחיטה חשיב איסור אמנם לכאורא אין בזה שום סברא]

והנה בעיקר מה דמבואר בר"ן דהנידון של אבר היוצא זה קשור לדין זה וזה גורם א"כ לפ"ז צ"ב מה הגמ' בתחילה שואלת דמה הספק באבר היצא שבא על בהמה דתיפו"ל שבן פקועה שבא על בהמה יש כאן איסור מצד חוששין לזרע האב דהגמ' תתרץ דכונתו להסתפק דגם אם אין חוששין לזרע האב בכל אופן באבר היוצא זה סיבה לאסור מצד שכאן זה דין איסור וזה יאסר למ"ד זה וזה גורם אסור אמנם זה תלוי בנידון הראשונים לעיל האם למ"ד אין חוששין לזרע האב בכל אופן זה סיבה לאסור למ"ד זה וזה גורם דאם עד כמה שאין חוששין זה גם לא נחשב גורם איסור א"כ א"ש שכונת הגמ' שכל צד הספק לאסור גם מצד גורם של איסור רק מצד חוששין לזרע האב וא"כ מצד זה לבד זה צריך להיות אסור אבל אם ננקוט כדעת תוס' בסנהדרין פ. ולעיל נ"ח. דגם אם אין חוששין לזרע האב זה סיבה לאסור מצד גורם א"כ צ"ע כנ"ל ועיין תוס' בסנהדרין באמת שכתבו שמסוגין קשה על דבריהם ועיין מלא הרועים שביאר שכונתם כנ"ל ועיין מהרש"א דמשמע שהגמ' לא רצתה להעמיד סוגין כמ"ד זה זה גורם אסור

והנה עיין רש"י שכתב על הספק של הגמ' של אבר היוצא שהספק לחנניא והנה בפשוטו מבואר שנקט שהאמא לא היה בה אבר היוצא ולכן כל האיסור מצד חנניה ובפשוטו מבואר שנקט דלא כר"ן אלא שגם אבר היוצא זה קשור לנידון של חוששין לזרע האב ואם ננקוט שבאבר היוצא יסודו חסרון שחיטה א"ש שבאמת זה קשור לנידון של חוששין לזרע האב אמנם אין זה מוכרח בכונתו דיתכן דס"ל שבאמת כל צד האיסור רק מצד זה וזה גורם אסור אלא שנקט שאם אין חוששין לזרע האב זה לא נחשב גורם של היתר וכדעת תוס' בבכורות ועיין הגהות יעבץ שנקט שאם אין חוששין לזרע האב חשיב גורם של היתר ודבריו צ"ב

והנה עיין תוד"ה דאתא הבן פקועה דכותיה דכתבו וז"ל שיש בו איסור יוצא בחד אבר עכ"ל דהינו דביארו דמדובר שהאמא שהיא בן פקועה גם שם היה אבר היוצא ועיין מהרש"א דביאר מצד דס"ל כר"ן הנ"ל שהנידון של אבר היוצא זה תלוי בדין זה וזה גורם וכיון דקי"ל דמותר לכן הגמ' העמידה ששניהם יש בהם אבר היוצא אמנם עיין בכור שור שהקשה דהרי בהמשך הסוגיא הקשו דמה צד לאסור הרי זה וזה גורם מותר ובפשוטו צ"ל שסוגין למ"ד זה וזה גורם אסור וא"כ צ"ע למה להעמיד שגם באמא יש אבר היוצא וצ"ל שתוס' רק הקשו הרי מותר אמנם בהכרח צ"ל שהמשך הסוגיא לא קשור לדין זה וזה גורם [עיין תו"ח מה שביאר בזה] אבל כאן שזה ודאי תלוי לכן הגמ' העמידה כה"ג אמנם עין רמב"ן שהביא מתוס' שבאמת סוגין רק למ"ד זה וזה גורם אסור ועיין בכור שור שכתב דבאמת תוס' ס"ל מסברא שכאן גם הדין אבר היוצא כיון שזה רק חסרון שחיטה זה תלוי בנידון של חוששין לזרע האב רק שהוקשה להם למה הגמ' לא אומרת שהספק רק אליבא דחנניא ולכן כתבו שהאמא יש בה אבר היוצא ובאמת האבא מדובר שאין בו אבר היוצא והספק לכו"ע דאם אין חוששין לזרע האב א"כ כולו איסור אלא דצ"ב דמה הקשו התוס' בהמשך הסוגיא דהרי זה וזה גורם מותר דכונתם דלשון הגמ' תלתא איסורי חזינן שהגמ' דנה לאסור מצד השם איסור שבו כמו חלב ודם ולכן הקשו דא"כ זה תלוי בזוז"ג ולכאורא כל זה דוחק וצ"ע

והנה בעיקר הנידון האם כלפי איסור יוצא זה מצד חסרון שחיטה ולכאורא זה תלוי בדין חוששין לזרע האב או שזה נידון של חלות איסור ולכן זה תלוי בדין זה וזה גורם הנה הגמ' מבארת שהספק האם כמו שאפילו שבאמא יש בה איסור חלב ודם זה לא סיבה שהולד יאסר ה"ה מה שיש איסור יוצא זה לא סיבה לאסור או שיש הבדל בין שני שמות של איסור לשלש שמות של איסור ועיין אמרי משה סימן ד' סקכ"ה שהקשה דלכאורא זה לא דומה כלל דכלפי איסור חלב ודם הרי הולד הוא לא חלב ודם רק שיש לאסור מצד דין יוצא ובזה כל שעיקר הדבר היתר אין סיבה לאיסור יוצא אבל כאן הרי בהמה מצד עצמה צריכה שחיטה וכל צד הפטור לכאורא שכיון שזה נולד מבהמה שאין לה דין שחיטה זה מפקיע מהולד דין שחיטה א"כ כל שחלק מהבהמה צריכה שחיטה וודאי שהוא יותר חידוש לומר שכיון שזה נולד מבהמה שרובה לא צריכה שחיטה גם הולד זה כך והרי אם הבהמה יהיה חצי יוצא לכאורא כה"ג כלפי הולד מאי חזית שהולד יתיחס לחלק השחוט יותר מהחלק שלא שחוט ואם מצד איסור יתכן שכל שאין כאן סיבה שלמה לאיסור לא יחול איסור אלא בהכרח שכל האיסור רק מצד חלות איסור חדש ולא שזה מצד חסרון שחיטה ע"ש אמנם יתכן שכלפי הסברא של כל מכח הגמ' מדמה דכיון דהגמ' נקטה שכאן למ"ד זה וזה גורם אסור זה סיבה לאסור וכל סיבת ההיתר דכל מכח לא אמרינן ה"ה כלפי הנידון של חוסר שחיטה של חלק מהולד [ויתכן שעיקר הסברא של כל מכח שהמושג של נגרם זה המהות של הדבר דהינו נשמת הדבר ולא סתם חלק ממנו ולכן גם אם חציו אסור לא יהיה איסור על הולד]

[והנה מבואר בר"ן ובמהרש"א ששיך לדון על זרע האב מצד נגרם מאיסור וזה דלא כעמודי או סימן מ"ט שנקט שכיון שהזרע זה סרוח וממנו פקע האיסור לא שייך לדון דין נגרם ממנו כמו לגבי ביצה שהגמ' אומרת שלא חשיב נגרם מאיסור כיון שזה מסריח וחלק על רעק"א סימן ר"ד וצ"ל שדוקא שם שזה פנים חדשות ועיין חזו"א בכורות י"ז סקי"ג]

### בביאור ספק הגמ' לגבי חלב של אבר היוצא

ג] הגמ' מסתפקת בבן פקועה שניתר בשחיטת אמו ויש בו אבר היוצא שאסור באכילה האם חלבה מותר באכילה או לא ומבואר בגמ' הצדדים האם זה דכמו דכל חלב זה אבר מן החי וזה צריך להיות אסור והתורה התירה ה"ה כאן או דנימא שתמיד יש לו היתר לאיסורו וכאן אין לו היתר לאיסורו ממילא החלב אסור ועיין חידושי הרשב"א ובתוה"ב נ"ה. [ובר"ן בסוגין] דהקשה דהרי כל חלב של טריפה הדין שזה אסור ולמה שכאן זה יהיה מותר הרי יש על זה איסור ובשר בשדה טריפה ותירץ וז"ל **ושמא י"ל דהכי קמיבעיא ליה אבר זה אין בו איסור מחמת עצמו כטריפה כלל אלא מחמת שאין לו סימנים להתירו בהן על ידי שחיטה והרי כל הגוף כבשר המונח בדיקולא והאבר שיצא הוא לבדו נשאר חי וא"כ מה הפרש יש בין חלב זה לשאר חלב הבא מהחי מי גרע חלב הבא מכח אבר אחד חי מכח בהמה שכולה חיה או דילמא מגרע גרע דהתם חיותו עומד לתקן על ידי שחיטה אבל חיותו של אבר זה אין לו תקנה עולמית על ידי שחיטה ואסור וסלקא בתיקו** עכ"ל

והנה פשטות לשונו דחידש שבכל אבר היוצא אין בזה שם איסור טריפה אלא כל איסורו מצד שהוא חי ואין לו היתר שחיטה וא"כ כמו שכל דבר חי שלא היה עליו היתר שחיטה החלב מותר ה"ה כאן החלב מותר או שכאן כיון שזה אבר מן החי שאין לו אפשרות לשוחטו לכן אין היתר על החלב ולפ"ז מבואר בדבריו שיסוד האיסור דאבר היוצא זה לא חלות איסור מחודש אלא זה חסרון שחיטה וחזר בו ממה שכתב בקושיתו וכן הוא בש"ך סקי"א ובט"ז שנקטו שבדינא דרב משרשיא החלב שלו יש לו סיבת איסור מצד אותו ספק של הגמ' שהולד אין לו שחיטה וכן האריך באמרי משה ס"ד סקכ"ד ואילך והנה צ"ב א. דאין זה במשמעות לשונו שחזר בו ממה שנקט שיש כאן חלות איסור טריפה ושינה את כל גדר האיסור ובאמת עיין בבד"ה נ"ה. שהשיג על הרשב"א שאין כאן קושיא שכל האיסור כי אין לו שחיטה וממילא למה שהחלב יאסר וכל הצד לאסור רק מצד שבפועל אין לו שחיטה וכתב שלכן גם בן פקועה שבא על בהמה רגילה שלולד אין תקנה החלב אסור דבפועל אין שחיטה לאמא והרשב"א במשמרת הבית השיג עליו שיש מקום לקושיתו ומשמע שבאמת יש כאן מסקנא אחרת בגדר האיסור של אבר היוצא ובאמת דעת הרשב"א ח"ג סימן שס"ג שחלב של בהמה עקורת סימנים מותר אפילו שאין שחיטה לאמא והרא"ה בבד"ה ב"ב ש"א [כ"א:] חלק עליו וזה כשיטתו כאן שהגמ' חידשה שחסרון שחיטה שאין לו היתר החלב אסור וכן לגבי בן פקועה של טריפה לשיטות שלא מועיל לו שחיטה כתב הרשב"א בתשובה חדשות מ"ז דהחלב מותר דהינו שנשאר דבסתם בהמה דאין בה שחיטה מצד חיסרון מציאותו זה לא סיבה לאסור החלב ורק כאן כיון שזה איסור יוצא זה יותר חמור

אמנם עיין מש"ז סק"ב ויד יהודה סק"ג דכתבו שודאי שאין הגדר שזה חסרון שחיטה דהרי קי"ל שאין לאבר טומאת נבלות חזינן שהשחיטה מתיחסת להכל ובהכרח שהאיסור הוא מצד חלות אבר היוצא ולכן ביארו שכונת הרשב"א שודאי שכאן זה איסור מחודש של ובשר בשדה אמנם כונתו דכיון שאין לאבר סיבת איסור עצמי כטריפה אלא כל סיבת האיסור כיון שהוא נחשב כחי ואין בו שחיטה אמו ממילא כמו שאין איסור על החלב מצד אבר מן החי של האמא לכן זה גם סיבה שלא יהיה איסור מצד ובשר בשדה טריפה של האמא

והנה בעיקר הנידון האם אבר היוצא זה איסור או חסרון שחיטה יש כאן משמעויות לכאן ולכאן והארכנו בזה בשיעור הראשון א. דעיין לעיל שהוכחנו מהר"ן דביאר דסוגין זה מצד זה וזה גורם משמע שהדין של אבר היוצא זה חלות איסור וכן הוכחנו דפשטות הסוגיא שדימתה איסור חלב ודם לאבר היוצא משמע שזה נידון של איסור וכן תוס' במכות שנקטו שלא הוי לאו שבכללות דהכל איסור יוצא משמע שזה חלות איסור וכן הרמב"ם שאבר היוצא שנחתך קדם שחיטה יש בו איסור יוצא מוכח שזה חלות איסור וכן מהרשב"א שנקט שכל הספק על החלב בסוגין ולא בעיקור או בבן פקועה של טריפה משמע שכאן זה חלות איסור אמנם הראשונים שהקשו על רש"י שארבע סימנים אכשר ביה רחמנא בדינא דרב משרשיא שא"כ גם באבר היוצא צריך להועיל שחיטה מבואר שלמדו שזה רק חסרון שחיטה ולא חלות איסור וכדהוכיח בבכור שור שם אם לא שנדחוק כיד יהודה שכונתם שאם יועיל שחיטה זה יפקיע השם יוצא ע"ש מה שכתבנו בישוב הדברים וכן מאידך בהא דלגמ יש צד שהלב מור משמע שסוגין מצד חסרון שחיטה וצ"ע בישוב הדברים

ועיין מגנזי הגר"ח סימן ס"ה ס"ו ויש לבאר על פי דרכו דהנה עיין בשיעור הקודם שהבאינו דבלשונות הראשונים משמע שהאיסור רק מצד ובשר בשדה טריפה ולא מצד אבר מן החי וכתבנו לבאר שאפילו שיסוד האיסור הוא חסרון שחיטה אבל מצד זה זה לא היה סיבה לאיסור דכיון שהשחיטה מתיחסת לאבר היוצא וכדחזינן שאין טומאת נבלות ולכן צריך להגיע ללאו חדש רק שגדר הלאו שמצב זה שיש לו חסרון שחיטה הוא אסור באיסור יוצא ולפ"ז יוצא שמצד אחד יסוד החיסרון כאן זה חסרון שחיטה ועד כמה שיתקיים בו דין שחיטה אין בו איסור כלל אבל מצד שני היום יסודו הוא דין איסור דמצד החסרון שחיטה זה לא היה סיבה לאסור [והגר"ח שם ביאר שגדר האיסור שעד כמה שרוצין לדון שיש לו שחיטת אמו ביחס לזה יש איסור יוצא אמנם עד כמה שיש לו שחיטה מצד עצמו כלפי זה אין לו דין איסור וכעין סברת רעק"א לגבי בן פקועה של טריפה] ולפ"ז א"ש דמצד אחד מבואר בראשונים ע"ה: שאם יועיל שחיטה אין איסור כיון שכל יסוד האיסור הוא מצד חסרון שחיטה אבל מאידך אין לאסור אלא מצד זה וזה גורם כיון שהיום יסוד האיסור הוא איסור חדש של אבר היוצא [אמנם מבואר שאם זה וזה גורם אסור זה סיבה לאסור אפילו אם אין חוששין לזרע האב וזה יותר מחודש שאפילו שביחס לנידון האם הוא שחוט זה נידון של חוששין לזרע האב אבל כיון שכאן זה לא סיבה לאסור אין לדון מצד זה [ויתכן שזה כמבואר ברמב"ן שדן לאסור אפרוח שיצא מצד יצא אפילו שלאמא מועיל שחיטה] ויתכן שזה באמת שיטת רש"י שהגמ' זה מצד חוששין לזרע האב דהינו דכאן צריך להגיע לשניהם וכן א"ש שהגמ' לא העמידה הספק אפילו אם אין חוששין ומצד זה וזה גורם אסור דללא חוששין אין לאסור גם מצד זה וזה גורם ורק מצד שניהם יחד יש לאסור וצ"ע] וכן מה שהגמ' דנה לאסור החלב יתכן שזה רק כאן כיון שיש עליו חלות איסור מחודש ולכן אין זה דומה לכל אבר מן החי ולעקורת סימנים והרשב"א רק ישב שכיון שכל יסוד האיסור מכח חסרון שחיטה א"כ כמו שכל חסרון שחיטה זה לא סיבה לאסור החלב ה"ה כאן וא"ש לשון הרשב"א שמצד אחד כתב שזה דין איסור טריפה ומאידך כתב שאין לאסור יותר מכל חלב

### הערות באיסור החלב דסוגין

ד] א. בעיקר המבואר בסוגין לאסור החלב מצד שהוא יצא מבהמה שיש בא אבר היוצא עיין קה"י שהביא מהפלתי להקשות דכמו דהגמ' לעיל אמרה דכל מכח לא אמרינן ולכן הולד לא נאסר כיון שעיקר אמו הוא היתר א"כ למה לגבי החלב זה אחרת והט"ז כתב שזה מגיע ממש מכל אבר קצת ועיין קה"י שכתב לבאר דהנה מבואר בגמ' שללא פסוק היה על החלב איסור אבר מן החי ועיין קה"י בבכורות דהביא מהנודע ביהודה שזה מצד אבר מן החי עצמו אמנם רעק"א ביאר שצד האיסור מצד איסור ציר דהינו שבאמת החלב הוא כחלק מהבהמה אלא שזה לא בשר וסיבת איסור מצד שזה לא גרע מציר של אבר החי שהוא בכלל האיסור אמנם יסוד איסורו מצד שהוא מציאות של דבר מהחי אמנם ולד של בהמה דיש בה אבר היוצא בזה אין סיבת איסור אלא מצד נגרם ולא שהוא עצמו סיבת האיסור ולפ"ז ביאר שכל הדין של כל מכח לא אמרינן זה אם באים לאסור מצד הדין נגרם שזה מתיחס לעיקר הדבר אבל כל שדנים לאסור שהוא עצמו סיבת האיסור בזה כל שחלק מהבהמה יש בה סיבת איסור זה סיבה גם כאן לאסור ועיקר הדבר מבואר בפלתי פ"ז סק"י שצריך ילפותא מיוחד לאסור חלב של בהמה אסורה וולד של בהמה אסורה ע"ש שבזה ישב קושית תוס' אמנם בפשוטו מתוס' מבואר לא כך [ועיקר יסודו מבואר בחות דעת פ"א סק"ב]

והנה בלשון הרמב"ם מבואר שחשיב איסור של תערובת דהינו שחלק מהחלב מתיחס שיוצא מהאבר היוצא ועיין אחרונים שדנו שהרי זה מין במינו ויש ודאי רוב וכל שיש ספק שישים זה צריך להתבטל ולכן יש שדנו שאם יש שישים בבהמה כנגד אבר היוצא יש מקום להתיר החלב אמנם עיין גליון הדגול מרבה שכתב שכאן זה נולד בתערובת ולא שייך ביטול ברוב ורק שיך ביטול בשישים שזה בעוצם מיעוטו וכמאן דליתיה ועיין יד אפרים שהעיר דלכאורא כאן שזה מין במינו לא שייך ביטול בעוצם מיעוטו וצ"ל שכיון שבמין במינו כל שיש שישים חשיב בעוצם מיעוטו כך במינו עיין בצל"ח

#### כ"ג אלול ע"ח

# בסוגיא דבן פקועה של טריפה ובגדרי איסור טריפה

### בביאור הדין שאפילו שהולד הוא לא טריפה הוא אסור

א] מבואר במשנה חולין פ"ה. דנחלקו ר"מ ורבנן האם שוחט ונמצאת טריפה יש בזה חיוב כיסוי הדם ומבואר בגמ' שיסוד מחלוקתם האם שחיטה שאינה ראויה הוי שחיטה דר"מ ס"ל דהוי שחיטה ורבנן ס"ל דלא הוי שחיטה דהינו שכל דיני התורה דנאמרו על דבר שהיה בו שחיטה הכונה שחיטה שמתירה באכילה אבל כל שיש על הדבר איסור כגון טריפה או שוחט לע"ז אין לשחיטה זו מעלת שחיטה והגמ' שם פ"ה: אומרת לא לכל אמר ר"מ שמה שחיטה מודה ר"מ שאין מתירתה באכילה והגמ' שואלת שזה פשיטא שטריפה אסורה באכילה והגמ' מעמידה שמדובר ששחט בהמה טריפה ונמצא בה בן ט' חי דתמיד הדין הוא שהוא ניתר בשחיטת אמו אבל כאן כיון דהאמא זה שחיטה שאינה ראויה לכן הוא לא ניתר והגמ' שואלת שהרי לר"מ אין היתר בן פקועה והגמ' מתרצת דרבי סבר כרבנן שיש היתר של בן פקועה וסבר כר"מ ששחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה עכ"ד הגמ'

והנה מבואר בגמ' שהולד של טריפה ששחטו את אמו אין בו טומאת נבלות כאמו אבל הוא אסור באכילה כמו אמו ובפשוטו הדבר צ"ע דהרי הולד הוא לא טריפה דלגבי הדין טריפה הוא לא נידון כירך אמו וא"כ כיון שאמו נשחטה וחל עליה היתר שחיטה גם עליו חל היתר שחיטה אלא דלאמו יש איסור טריפה אבל כיון שלבן אין איסור טריפה אין סיבה שהולד יהיה אסור ומצאנו בזה לכאורא כמה ביאורים בראשונים

א. פשטות הגמ' שזה סברא שלגבי הדין היתר אכילה שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה דהינו שכיון שהחפצא אסור ממילא זה מחסר בדין שחיטה ששחיטה שבפועל לא מתירה באכילה חסר בכח שחיטה גם לגבי המתיר של שחיטה ועיין קה"י סימן כ' שהביא מחידושי הר"ן סנהדרין קי"ג בהמה שחציה עיר הנידחת ואסורה בהנאה וחציה היתר ששחיטתה לא מועיל גם לגבי החצי המותר כיון שחצי מהשחיטה זה אינה ראויה דהינו ששחיטה כזו אין לה כח להתיר באכילה ולפ"ז ה"ה בהמה שור הנסקל גם לא יחול היתר על הולד וכן הוא ברעק"א ס"ט. דאם ישחוט קדשים בחוץ אפילו אם העובר חולין הרי הוא כולד טריפה שאין לו היתר אכילה וכן הוא פשטות לשון רש"י שם והנה בפשוטו יהיה על זה איסור נבילה או לכל הפחות איסור אינו זבוח שכל ששחיטה זו אין לה כח לפעולה ממילא היא נבילה ועיין קה"י שתמה על זה מגמ' וכן הוכיח בסימן י"א שכל טריפה אין לה איסור נבילה אמנם יתכן שבאמת יש איסור אינו זבוח בכל טריפה וצ"ע

ב. עיין תוה"ב ס. וכן בחידושיו ע"ד. שהקשה כנ"ל שהרי לא חסר כלום בשחיטה של האמא ולמה שהבן יהיה אסור ולכאורא כונתו לישב שיש כאן סברא בדין כל בבהמה דהינו שההיתר של בן פקועה זה רק דמה שחל היתר באמא חל בולד וכל שבאמא לא חל היתר לא חל בולד ונתחדש שכל שבפועל זה אסור כזו שחיטה יש בה חיסרון שאינה מתירה את הולד אמנם לגבי הדין טומאה כיון שהשחיטה הועילה כלפי האמא שאין לה טומאת נבלות ממילא גם כלפי הולד אין לו טומאת נבלות [והנה יסוד דבריו זה על דרך הר"ן דיש כאן סוג שחיטה שלא מועילה כלפי הולד אלא שבר"ן משמע שגם כלפי האמא זה כך וברשב"א משמע שזה רק סברא כלפי ההיתר של הולד דהינו שזה סברא בדין כל בבהמה ולרשב"א ודאי שטריפה אין בזה איסור נבילה ולא עשה של אינו זבוח ועיין לקמן דיש לבאר דבריו אחרת אמנם ודאי שזה אפשרות בביאור הסוגיא על דרך הר"ן ולא ממש כדבריו]

ג. עיין רש"י ע"ה. בד"ה אוסר שכתב וז"ל ובשחיטת הטריפה לא משתרי שהרי הוא כאחד מאיבריה וכן שם בע"ב בד"ה טעון שחיטה כתב וז"ל דבשחיטת אמו אינו ניתר דא"כ הרי הוא כאחד מאיבריה ועיין רש"י ביצה ו. ד"ה הטריפה שכתב וז"ל בנה אסור אם נמצא בתוכה דעובר ירך אמו הוא הואיל ובשחיטת אמו אתה בא לאוכלו עכ"ל ועיין רעק"א סימן י"ג סק"ז בסופו שביאר שבאמת דנים העובר כחלק מהאמא ולכן יש בו איסור טריפה רק שכל ששוחטים אותו בזה הוא נבדל מאמו וחשיב שאינו טריפה אבל כל שלא שחטו אותו חשיב כאמו בזה שנשחט יחד עמה ויש לו שם טריפה ולדבריו לכאורא החלב של בהמה זו יהיה אסור כדין חלב טריפה אמנם פשטות לשון רש"י כמו שביאר בקה"י סימן כ' דיש כאן ממ"נ דעד כמה שרוצים להתירו בתור חלק מאמו ממילא הוא טריפה דהינו דאם נבוא לדון שיש עליו היתר שחיטה ביחס לדין היתר שחיטה יש לו איסור טריפה אבל עד כמה שישחטו אותו דהינו שלא דנים אותו להיתר מצד שהוא כחלק מאמו ממילא אין לו סיבה להחשב טריפה ולפ"ז החלב יהיה מותר דכלפי החלב אין סיבה לדונו כחלק מאמו דגם ללא ההיתר שחיטה של האמא הוא מותר אמנם הדבר צ"ב מה שייך לדון איסור בתור ממ"נ

ד. עיין בחידושי הגרי"ז במכתבים בסוף הספר שהביא בשם הגר"ח שיסוד דין טריפה זה חסרון שחיטה דהינו שזה לא סתם חלות איסור חדש שחל על זה אלא חשיב שיש בו חסרון בדין היתר שחיטה שיש בו ולפ"ז ביאר הגמ' כפשוטה שכיון שהאם טריפה ובאמת יש כאן חסרון כלפי היתר שחיטה שלה ממילא גם כלפי הולד אפילו שהוא לא טריפה אבל לא יכול להועיל בו שחיטה יותר ממה שמועיל באמו ולפ"ז ודאי שאם יהיה איסור אחר על האמא כגון שור הנסקל או שחוטי חוץ שזה לא מחסר בעיקר ההיתר שחיטה שם ודאי שהולד של בן פקועה יהיה מותר וכביאור זה ביארו באחיעזר ח"ב סימן ז' ובאמרי משה סימן ד' סקל"ב

### המקורות דמצאנו דטריפה יסודו חסרון שחיטה

ב] ומקור ליסוד זה א. מהרמב"ם פ"ב מאבות הטומאות שכתב ששחיטת עכו"ם אינה מטמאה אלא מד"ס והוסיף וז"ל וא"ת הלא היא אסורה באכילה דבר תורה לא כל האסור באכילה מטמא שהרי הטריפה אסורה באכילה ואינה מטמאה עכ"ל וצ"ב דאין זה דומה כלל דטריפה יש לה שחיטה מושלמת ואין לה סיבה לטומאה אבל כאן שכלפי איסור אכילה חשיבה נבילה א"כ ודאי דהוא חידוש לומר שלגבי טומאה לא חשיב נבילה אלא בהכרח שגם טריפה יש בו חסרון בהיתר השחיטה ומזה למד הרמב"ם דכמו דשם חזינן שבכל אופן זה לא מטמא ה"ה בשחיטת עכו"ם

ב. עיין חזון יחזקאל חולין פ"א מ"ז דהביא מלשון הגמ' כ. ששחיטת טריפה בלשון המשנה הוי שחיטה פסולה וצ"ב דהשחיטה היא כשירה אלא שיש עליה איסור צדדי ומשמע שיסודו הוא חסרון בשחיטה וכן הביא מלשון רש"י פסחים כ"ה. בד"ה נבילה ע"ש ועיין לשון הגמ' ט. בלא בדק בסימנים דהוי טריפה וצ"ב דשם זה נבילה רק דזה לא מטמא ומשמע כנ"ל ועיין אתוון דאוריתא סימן ט"ז שהאריך בגמ' זו

ג. עיין אתוון דאוריתא סימן ט"ז דהוכיח מהא דמבואר במשנה שטריפה יש לה טומאה לגבי מוקדשים וצ"ע מה ראו רבנן לתקן טומאה על איסור טריפה ומה זה שונה משאר איסורים וחזינן שיש בזה דמיון לאיסור נבילה וביאר הנ"ל שיסוד דין טריפה זה חסרון בהיתר השחיטה

ד. הגמ' ל"ב: דנה בהמה שנהיתה טריפה בין סימן לסימן האם כיון שהסימן הראשון מתיר באכילה והסימן השני רק עושה שלא יהיה טומאת נבלות לכן הגמ' דנה שזה לא יצטרף ועיין אחיעזר ח"ב סימן ז' אות ז' וכן באתוון דאוריתא סימן ט"ז שהקשו וכי מחמת שחל איסור על הבהמה זה סיבה לראות את השחיטה של הסימן השני כשחיטה אחרת אמנם אם נימא שיש בזה חסרון בשחיטה א"ש דבאמת תחילת השחיטה זה שחיטה גמורה גם כלפי היתר אכילה משא"כ סוף השחיטה זה סוג שחיטה שאין דינה להתיר באכילה

ה. עיין אמרי משה סקל"א שהוכיח מהא דרבנן מוכיחים מטרפה לאבר היוצא דאפילו שזה אסור באכילה ה"ה אין לזה טומאה והנה שיטת הרשב"א [עיין שיעור הקודם דהבאינו השיטות בזה אמנם שיטת הרא"ה ודאי שזה רק חסרון שחיטה] שאבר היוצא יסודו זה חסרון שחיטה וצ"ב מה זה ענין לטריפה דשם אין שום חסרון שחיטה אלא זה חלות איסור אחר אלא בהכרח דכל טריפה יש בזה חסרון בשחיטתו וזה סיבה לאיסור אכילתו ובכל אופן אין בזה טומאה ה"ה כאן

ו. עיין אחיעזר ח"ב ס"ז סק"ז שהביא ממשנתינו דדנה שכמו שבהמה טמאה יש לה טומאת נבילה ה"ה טריפה ובגמ' מבואר שצריך פסוק שזה לא מטמא וצ"ב הדמיון דבהמה טמאה הרי יש בה גם איסור נבילה דהינו שלא נתחדש בה שחיטה אבל טריפה הרי יש בה שחיטה כמו כל בהמה ואין בה איסור נבילה ומה פתאום שיהיה לזה טומאת נבלות אלא בהכרח שכיון שיסוד האיסור זה מצד חסרון שחיטה א"כ יתכן שזה סיבה גם שיהיה לזה טומאת נבלות ולכן צריך ילפותא שאין לזה טומאת נבלות [ועיין אתוון דאוריתא ריש סימן ט"ז דהגדיל הראיה דהביא מתוס' זבחים ס"ט ששור הנסקל שאסור באכילה אין שום צד שיהיה לו טומאה כיון שזה איסור צדדי ע"ש וצ"ע מה זה שונה מטריפה אלא בהכרח כנ"ל]

ז. עיין זבחים ס"ט. דמבואר במשנה דר"מ ס"ל שמליקת טריפה מטהר מטומאת נבלות ומבואר במשנה שלומד דבר זה ק"ו מבהמה דמטמאה במגע ובמשא בשחיטת טריפה זה סיבה שלא יהיה טומאה כ"ש בעוף שטומאתו קלה שהדבר המתירה אפילו אם הוא טריפה זה מטהר מטומאתו ועיין אחיעזר ח"ב ס"ז סק"ז בד"ה וביותר דהקשה דמה הדמיון דמליקת עוף הרי יש איסור נבילה לגבי אכילה משא"כ בשחיטת בהמה אין בזה איסור נבילה וכן בגמ' שבת קל"ו. לגבי בן ח' מבואר דאיכא מ"ד שלומד שכמו דבטריפה השחיטה מועילה לגבי טומאה ה"ה כאן והנה בבן ח' הרי לגבי אכילה יש בו איסור נבילה וא"כ צ"ב הדמיון דטריפה יש בו שחיטה מושלמת ולמה שיהיה טומאה משא"כ בן ח' וע"ש שהוכיח מכל זה דגם טריפה יסוד איסורו זה חסרון שחיטה לגבי אכילה והגמ' מדמה חסרון שחיטה שגורם לנבילה או שגורם לטריפה דשניהם זה לא סיבה לטומאה [ועיין לשון הרשב"א שם דיסוד החיסרון בטריפה שאין בזה היתר אכילה]

ח. עיין ל"ב. דשחט סימן אחד ר"ע ס"ל שהיא טריפה דהינו ששחיטה גרועה אין טומאת נבלות ואיסור נבילה אבל יש בה איסור טריפה וצ"ב עד כמה דהוי שחיטה למה שזה יהיה נבילה ומה זה שונה מבכל שחיטה ובפשוטו מבואר דכמו דטריפה יסודו שאין כאן שחיטה שלמה לכן זה אסור ממילא גם כאן לא הוי שחיטה שלימה ולכן זה אסור באיסור טריפה וע"ש מה שביארנו

והנה בעיקר היסוד הנ"ל דבכל טריפה יש חסרון שחיטה עיין חידושי הגרי"ז שכתב שאפשר לבארו בשני אופנים א. אפשר לבאר שחסר במעשה השחיטה דהינו שכל שהבהמה זה מציאות של טריפה ממילא שחיטתה חשיב שחיטה גרועה שאין בכוחו להתיר באכילה ועיין משנת הגרא"ק סימן ד' סק"ג שביאר יותר שכיון דמבואר ברמב"ם פ"ד ממאכ"א שטריפה יסודו זה חסרון חיות דיש בבהמה וזה מקצת נבלות וס"ל שאיסור נבילה ואיסור טריפה מצטרף [עיין אבנ"מ תשובה ד' שהביא המקור לזה ועיין תוס' ל"ב. דיש להם צד שכל שטריפה נהיה נבילה פקע האיסור טריפה ועיין חזו"א סי"ד שזה מצד שיסוד טרפות זה מקצת מיתה וכל דיש מיתה גמורה יש מקום לדון שפקע האיסור של המיתה החלקית ועיין אחיעזר ח"ב סימן ו' סק"ה דהא דחל נבילה על טריפה ולא אומרים אין איסור חל איסור כיון שזה מין איסור אחד דשניהם זה מצד המיתה שבדבר] ובפשוטו הביאור דשניהם יסוד האיסור זה חסרון החיות ממילא שחיטה שמתירה באכילה זה שחיטה שמוציאה את כל החיות אבל כל שחלק מהחיות יצאה שלא על ידי שחיטה כה"ג אין בכח שחיטה זו להתיר באכילה דהיתר אכילה רק חל אם כל החיות יצאה על ידי שחיטה [אמנם צ"ע לשיטת הרשב"א בשו"ת סימן צ"ח שיותרת חיה י"ב חודש ובכל אופן יש בזה איסור טריפה וכה"ג לא שייך לדון שחסר במעשה השחיטה]

ב. אמנם כתב הגרי"ז לדון שבאמת מצד השחיטה לא חסר כלום דהינו שזה מעשה שחיטה מושלם אלא שנתחדש בתורה שכיון שלבהמה זו יש חסרון של טרפות ממילא אין בכח השחיטה להחיל על הבהמה היתר אכילה דהינו שהחיסרון הוא לא במעשה השחיטה אלא בחלות ההיתר שחל מכח השחיטה וע"ש שביאר דנפק"מ בביאור למה בן פקועה לא חל ההיתר דאם נימא שחסר במעשה השחיטה עצמו א"כ ודאי זה סיבה לגבי הולד דלא יתכן דבולד יש שחיטה יותר מהאמא אמנם אם נימא שזה רק חסרון בהיתר שחל מכח השחיטה א"כ כלפי הולד שהוא לא טריפה אין סיבה שלא יחול בו היתר שחיטה מושלם כיון שמתיחס אליו שחיטה מושלמת אמנם בזה יתכן לבאר שכיון שיסוד ההיתר מצד כל בבהמה דהינו שהגדר שרק ההיתר שחל על האמא חל על הולד וכיון שעל האמא לא חל היתר מכח השחיטה להתירה באכילה ממילא גם כלפי הולד לא חל ההיתר להתירה באכילה אמנם דייק מלשון הרמב"ם ורש"י שיסוד החיסרון כי גדר ההיתר דבן פקועה שדנים הולד כחלק מאמו וממילא מה שלא חל שם לא שייך שיחול בולד

והנה בעיקר הביאור הנ"ל שבטריפה יש חסרון שחיטה צ"ב מה הכונה ובפשוטו עד כמה שיש חסרון שחיטה יש כאן איסור נבילה לגבי אכילה [וכן נקט באחיעזר ח"ב ס"ז סק"ז] אמנם הדבר מחודש מאוד שכל טריפה יש גם איסור נבילה ועיין תוס' כ. דמפורש שבטריפה אין איסור נבילה אמנם יתכן שודאי שזה לא חסרון שחיטה שזה סיבה לאיסור נבילה אבל זה סיבה שיהיה בזה עשה דאינו זבוח וכן נקט באמרי משה סוף סימן ד' ובאבני נזר סימן י"ח אמנם עיין מהרש"א שבועות כ"ד. וכן רעק"א סימן י"ג שנקטו שאין בזה עשה דאינו זבוח ולפ"ז צ"ב מהו חיסרון שחיטה הנ"ל ובפשוטו היה מקום לומר שיסוד האיסור אכילה שמצאנו בתורה בטריפה זה מה דיש בזה חסרון שחיטה דהינו שהחסרון חיות גורם שאין לזה תורת שחיטה לגבי אכילה אמנם הדבר צ"ע דהרי גם מחיים יש איסור על הבהמה שהרי חלבה אסור והנה שיטת הרמב"ם שנקו"ה הוי נבילה מחים חזינן שכל שאי אפשר לשוחטה מצד חסרון חיות דיש לה זה מחשיבה כבר מעכשיו כנבילה וא"כ יתכן שגם טריפה כיון שיש לה חסרון חיות שגורם שאין לה שחיטה מושלמת זה עצמו יסוד האיסור טריפה וכן ביאר באתוון דאוריתא אמנם כל הראשונים חלקו על הרמב"ם וס"ל שזה לא סיבה לאיסור מחיים ויתכן דרק שם מצד דס"ל דלא הוי נבילה מחים אבל כאן נתחדש בתורה שזה סיבה לאיסור גם מחיים וצ"ע אמנם לגרא"ק א"ש שיסוד איסור טריפה זה מה שחסר לה חיות וזה הסיבה שזה אסור מחים וכן זה הסיבה שהשחיטה לא מתירה אותה כיון שזה לא מוציא את כל החיות על ידי שחיטה

והנה מבואר במשנה שדנה שלטריפה יהיה טומאה כמו בהמה טמאה ועין אחיעזר שהוכיח מזה שטריפה יש בה חיסרון שחיטה כמו בהמה טמאה דיסוד דינה שאין בה דין שחיטה והנה כל זה אם טריפה עצם מציאותו הוא הסיבה שיש בו חסרון שחיטה אמנם אם נימא שזה מצד דיש בו חסרון חיות א"כ לכאורא אין זה דומה לבהמה טמאה דשם לא שייך חיסרון זה

והנה מבואר ברשב"א הובא בש"ך סימן כ"ז דשוחט את הטריפה ומפרכסת ותלש ממנה אבר אין בזה איסור אבר מן החי לישראל וממילא גם לעכו"ם זה מותר מצד מי איכא מידי ועיין אתוון דאוריתא ובמשנת הגרא"ק דהקשו דעד כמה דנימא שבשחיטת טריפה אין לזה שם שחיטה כלפי אכילה א"כ למה שלא יחשב שזה עדין חי כלפי הדין אכילה וממילא התולש ממנה אבר יהיה בזה איסור אבר מן החי והנה למהלך הגרא"ק שכל יסוד החסרון שחיטה מצד שלא כל הוצאת החיות דרך שחיטה א"כ כאן ממ"נ כלפי מה שלא חל שחיטה היא כבר מתה ולא שיך בזה אבר מן החי וכלפי מה שנשאר חל כאן שחיטה אמנם אם נימא כצד השני שנתחדש דמה שהיא חפצא של טריפה זה מחסר בשחיטה שלא יתיר לגבי אכילה אפילו שמצד מעשה השחיטה לא חסר א"כ קשה כנ"ל והגרא"ק נקט בדעת הרמב"ם לאסור ע"ש

והנה בעיקר הדין דבבהמה שחוטה אין אבר מן החי במפרכסת ביאר הזכר יצחק שזה מצד שהחלות היתר שחיטה מתיר גם את האיסור אבר מן החי ולפ"ז יש להקשות דכאן דלא היה חלות היתר שחיטה אין סיבה שלא יהיה אבר מן החי אמנם עיין מה שכתבנו שם מלשון הרשב"א הרמ"ה והתוס"ר שעיקר הסברא דהמושג שחוט זה שהוא מת דהינו שניטל חיותו מכח שחיטה ולכן כל שחל עליו דין שחיטה חשיב כמת ולפ"ז יתכן דמה שחל עליו תורת שחוט כלפי טומאת נבלות זה גם מספיק להחשב כמת דלא יהיה בו איסור אבר מן החי ולכן גם בטריפה אפילו שיש כאן חסרון שחיטה כלפי היתר אכילה אין לתלישתו איסור אבר מן החי [ונפק"מ בדין שעיר המשתלח דמבואר בגמ' דשילוחו הוי שחיטתו והאריך באחיעזר סימן ז' ח' שזה רק לגבי טומאה אבל איסור נבילה יש עליו ויש לעיין בתלש ממנו אבר האם יהיה בזה איסור אבר מן החי או דכיון דחשיב שמת כלפי דין טומאה זה מספיק שלא יהיה בזה דין אבר מן החי אמנם יש לחלק בין דבר שיש בו איסור נבילה דבזה יתכן שהתיר מנבילה הכונה שזה לא מת מאליו ולא שיש כאן חלות שחיטה עיין סוגיא דאין שחיטה לעוף מהתורה] אמנם בפשוטו אם נימא דבאבר היוצא יש אבר מן החי א"כ מוכח דאפילו דדנים שמיתתו מחמת השחיטה ואין בזה טומאת נבלות בכל אופן כלפי איסור חשיב דיש כאן אבר מן החי אם לא דנחלק שהחיות של מפרכסת שעומדת למות כל שהיה דין שחיטה חשיב כמת משא"כ בן פקועה שזה חיות גמורה ועיין לקמן וצ"ע בזה

### מהו שם האיסור דולד טריפה

ג] והנה מתבאר בסוגין דבן פקועה דטריפה אין בו היתר אכילה אמנם במיתתו אין בו טומאת נבלות והנה יש לעיין מה שם איסורו והנה בפשוטו למבואר ברש"י דיסוד איסורו מצד שדנים אותו כחלק מאמו א"כ יש עליו איסור טריפה וכן נקט רעק"א סימן י"ג אמנם אם הביאור ברש"י דזה סברא של ממ"נ א"כ יש כאן איסור בצירוף של שני הדברים דהינו שיתכן לדונו כדבר נפרד ויש בו איסור אבר מן החי ויתכן לדונו כניתר בשחיטת אמו ואז יש עליו איסור טריפה ונפק"מ דלרעק"א לכאורא החלב אסור אמנם לביאור הנ"ל ביחס לחלב יש לדונו כדבר לעצמו וממילא החלב מותר ולכאורא בתלשו ממנו אבר הוא יהיה מותר לבן נח כיון שכלפיו הרי אין איסור טריפה ממילא יש לדון שזה כחלק מאמו ושהיה עליו שחיטה רק שהוא טריפה ואין זה סיבת איסור לבן נח ועיין לשון ח' הרא"ה ע"ה דמבואר שהאיסור בולד הוא איסור טריפה ובלשון הרשב"א בתוה"ב בסופו דהוא טריפה

והנה לדעת הר"ן והרשב"א שיש כאן סברא שלא חל השחיטה כלפי הולד מצד שזה שחיטה שאינה ראויה והוי חיסרון בעצם או שזה סברא בדין כל שבבהמה לכאורא אין סיבה שיהיה לה איסור טריפה דהרי היא לא טריפה אלא כל חסרונה שלא חל עליה השחיטה וחשיב שיש לה עדין חיות כלפי דין האיסור ולכן כל שתמות לבד יהיה בזה איסור נבילה וכל שיתלשו ממנה אבר יהיה בזה איסור אבר מן החי וכן הוא בשו"ת החדשות סימן מ"ז שהתולש ממנה אבר יש בזה איסור אבר מן החי וכן נקט הפמ"ג מש"ז י"ד ב' ובחזו"א ג' סק"ג ד"ה ואם

ולדרך האחרונים שכלפי הולד חשיב חסרון שחיטה וזהו דין איסורו בפשוטו את אותו חסרון שחיטה דיש בטריפה יהיה גם בולד ואם נימא דשם שם האיסור של טריפה הוא החיסרון שחיטה א"כ גם כאן יהיה איסור טריפה אמנם אם נימא דשם מצד החסרון שחיטה זה רק עשה של אינו זבוח א"כ גם כאן זה יהיה כך אמנם למהלך הגרא"ק שיסוד החיסרון שחיטה בטריפה כי חלק מהחיות יצא שלא על ידי שחיטה א"כ הכונה שכאן כלפי חלק מהחיות לא חשיב שהיה שחיטה א"כ עד כמה שתמות מאליה יהיה בזה איסור טריפה שזהו יסודו שכל שחלק מהחיות לא יצא על ידי שחיטה הוי טריפה

והנה יש לדון האם חלבו של הולד הנ"ל יש בו איסור חלב ולכאורא למבואר ברש"י שיסוד האיסור מצד טריפה א"כ ביחס לחלב אפשר לדונו כחלק מאמו ואין לה איסור חלב אמנם למבואר בראשונים שכלפי היתר האכילה לא חל עליו השחיטה ורק כלפי הדין טומאה א"כ ביחס לאיסור חלב יתכן שזה לא סיבה להתירו ובפלתי סימן י"ד נקט לאיסור

ועיין עוד רעק"א סט"ז ס"י שדן בבן פקועה של טריפה שהוא עצמו טריפה שאין איסור לשוחטו באותו יום של אמו כיון שלגבי טומאת נבלות הרי גם אם ימות לא טמא ולגבי היתר אכילה לא חל עכשיו שום היתר והנה לרש"י לכאורא ודאי הוא כך אמנם לראשונים דבמיתתו יש בו איסור נבילה או אבר מן החי א"כ יש כאן שחיטה שמועילה שלא יהיה עליו איסור נבילה וצ"ע בגדרי איסור אותו ואת בנו

### בביאור החלוקה המבוארת בסוגין דהוא חי לגבי אכילה ולא לגבי טומאת נבלות

ד] והנה מבואר בגמ' שאפילו שהוא לא ניתר בשחיטת אמו אבל אין לו טומאת נבלות ומבואר בגמ' לחד מ"ד שמועיל לו שחיטת עצמו דהינו שחשיב שיש לו חיות ואפשר לשוחטו והנה לכאורא הניחא לראשונים שכלפי היתר אכילה לא חל עליו השחיטה א"כ חשיב שיש לו עדין חיות וממילא אפשר לשוחטו אבל לגרי"ז שהגדר שיש לו רק את אותו חסרון דיש בשחיטה של טריפה א"כ הניחא לגרא"ק שהחסרון שביחס לחלק מהחיות לא היה שחיטה א"כ גם כאן ביחס לחיות הולד המושלמת לא היה שחיטה אמנם לדרך הגרי"ז שזה רק סברא בחלות היתר שחל מכח השחיטה אבל חשיב מעשה שחיטה מושלם דהינו דיש כאן הוצאת החיות גמורה על ידי שחיטה א"כ לכאורא אין סיבה שיחשב שיש כאן חיות עדין שלא חל עליה שחיטה

ובפשוטו צ"ל שכל מה דעל ידי שחל שחיטה על הדבר חשיב כמת זה רק עד כמה שחל עליו היתר שחיטה דיסוד הדין שחוט שניטלה חיותו על ידי שחיטה אבל כל שחסר לו בהיתר שחיטה דהינו שלא חל עליו שם מת על ידי שחיטה ממילא חשיב שיש לו עדין חיות ובפשוטו מבואר כך גם מהדין של אבר היוצא שאין טומאה ויש איסור לשיטות שזה אבר מן החי דהינו שכיון שכלפי היתר אכילה לא חל עליו השחיטה ממילא חשיב כחי לגבי איסור אבר מן החי

אמנם קשה דהרי מבואר ברשב"א שמפרכסת טריפה שתלש ממנה אבר אין בזה איסור אבר מן החי חזינן שאפילו שיש חיסרון של ההיתר שחיטה אבל חשיב שהוא מת מחמת השחיטה וא"כ גם כאן כלפי הולד זה כך והניחא לגרא"ק דיסוד החיסרון בטריפה שחלק מהחיות לא יצא על ידי שחיטה א"כ בבהמה טריפה חיות זו כבר לא קימת וממילא כל מה שיש כאן עכשיו יצא על ידי שחיטה ולכן אין בזה מפרכסת משא"כ בסוגין דאדרבא הולד יש לו חיות גמורה והשחיטה רק חל על חלק מהחיות ממילא חשיב שיש בו חיות ואפשר לשוחטו אמנם לבאור הגרי"ז צ"ע וצ"ל דמפרכסת שזה חיות שעומדת למות מכח השחיטה חשיב כמת אבל כאן זה חיות שלא עומדת למות זה מספיק סיבה שיחשב כחי ויועיל שחיטה

והנה מבואר בסוגין דאם הבהמה מתה אין לה טומאת נבלות ולכאורא צ"ע דעד כמה דמבואר שלבהמה זו חשיב שיש לה חיות עדין ולכן שייך לשוחטה א"כ למה מה שחיות זו מתה זה לא סיבה לדין נבילה ואין זה דומה כלל לכל הדוגמאות דמצאנו דאין טומאת נבלות ויש איסור נבילה דשם חשיב שזה לא מת מאליו אלא שחיותו יצאה על ידי מעשה היתר רק שזה לא מעשה שמחיל היתר שחיטה אבל כאן שחשיב שנשאר לו חיות א"כ למה שלא יהיה טומאת נבלות ובאמת עיין חידושי הר"ן ע"ה. דכתב שנידון הגמ' שם שעד כמה שמועיל לו שחיטה זה מחיב שיהיה לו גם טומאת נבלות ולכאורא הביאור כנ"ל שעד כמה שזה חי לגבי שחיטה ממילא במיתתו יש לו דין טומאה ובאמת זה גם קשה לשיטות שאבר היוצא חשיב חי כלפי איסור אבר מן החי אבל אין בו טומאה ומבואר שכלפי טומאה שיך חלות דבמיתתו לא יחשב מיתה שזה סיבה לטומאה וצ"ע

### בביאור השקו"ט בין ר"מ לרבנן

ה] הנה מבואר במשנתינו דר"מ ס"ל דאבר היוצא יש לו טומאת נבלות ורבנן ס"ל דאין לו טומאת נבלות ומבואר בגמ' דר"מ טען דעד כמה שאין טומאה גם אין סיבה לאיסור אכילה ורבנן הוכיחו מטריפה דאפשר לחלק בין טומאה לאיסור אכילה ור"מ מחלק שזה דוקא בדבר שהוא גופה אבל בדבר שהוא לא גופה בזה אין מקום לחלק ורבנן דחו דאדרבא חזינן שדבר שהוא לא גופה זה יותר סיבה להתיר עכ"ד הגמ' והנה בביאור מחלוקתם עיין פמ"ג י"ד ג' שביאר שכונת ר"מ שעד כמה דמבואר שלא חל היתר אכילה כלפי האבר מסתבר שהסיבה כי לא מתיחסת אליו השחיטה א"כ זה גם סיבה שיהיה עליו טומאה ולפ"ז הטעם שזה מטמא לא מצד איסור אבר היוצא אלא מצד שאין לו שחיטה ורבנן שענו שמצאנו בטריפה שיש איסור אכילה ואין טומאה ע"ש שביאר שרבנן חולקים בגדר הדברים ודנו שכאן אין הגדר שלא חל שחיטה אלא רק שזה איסור שחל עליו וממילא הביאו דוגמא שחל עליו איסור ואין לו טומאה אמנם לאחרונים דנקטו שיסוד איסור טריפה זה חסרון שחיטה א"כ יתכן לבאר דרבנן הסכימו אם ר"מ שזה גדר שלא חל עליו היתר שחיטה אלא שהוכיחו שכמו דבטריפה אפילו דיש חסרון שחיטה בכל אופן זה לא מטמא ה"ה אצלינו וכנ"ל סק"ב

והנה ר"מ חילק בין זה לטריפה מצד דשם זה גופה ויש לבאר שכונתו דשם דיסוד החיסרון מצד חסרון בשחיטה ממילא שיך לדון שזה לא סיבה לגבי טומאה כיון שלגבי טומאה יש כאן שחיטה גמורה אבל כאן שיסוד החיסרון שזה לא גופה דהינו שלא מתיחס לזה השחיטה ממילא בזה אין סברא לחלק בין טומאה לאיסור אלא שא"כ צ"ב מה רבנן עונים שהרי מצאנו שדבר שזה לא גופה זה יותר טוב שכל זה במקום שאין בזה חסרון אבל כאן דיש חיסרון ממילא זה סברא שאין השחיטה מתיחסת לזה כלל ועיין תפארת יעקב דביאר דאם נימא דרבנן חולקים וס"ל שהשחיטה מתיחסת לאבר ורק דיש לזה איסור נפרד א"כ יתכן שזה עצמו שבאו להוכיח שהרי כלפי דבר שזה לא גופה השחיטה מתיחסת יותר ממילא גם כאן מסתבר שזה רק חלות איסור ולא חסרון שחיטה אמנם אם נימא שלרבנן הגדר שמתיחס חלקית א"כ צ"ב כנ"ל

ובפשוטו צריך לבאר שכונת ר"מ שמסתבר שבדבר שהוא לא גופה ממילא כל שיש חסרון בהתיחסות השחיטה זה סברא שלא יתיחס כלל דהינו שכאן שחיטה גרועה לא תועיל כלל ולפ"ז א"ש מה דרבנן ענו לו דבדבר שהוא לא גופה חזינן ששחיטה מועילה יותר ולכן גם כאן כמו דבטריפה זה מתחלק גם כאן זה מתחלק

אמנם עיין יד יהודה י"ד ג' שביאר שגם לר"מ ודאי שהגדר שחל השחיטה על העובר אלא דיש איסור יוצא אלא שס"ל שהאיסור יוצא זה סיבה לטומאה כמו לגבי טריפה אם לא היה ילפותא ולפ"ז רבנן הוכיחו מטריפה דאפילו דיש בזה איסור ובכל אופן האיסור טריפה הוא לא סיבה לטומאה ור"מ עונה שזה לא דומה דשם שזה מגופה זה סיבה שהאיסור לא יהיה סיבה לטומאה אבל כאן שזה לא גופה זה סיבה שיהיה גם טומאה וצ"ב הסברא בזה וצ"ל שבדבר שהשחיטה בגופה זה מועיל שלא יהיה טומאה משא"כ בשחיטה שזה לא בגופה בזה כל שזה אסור זה סברא שיהיה על זה טומאה

והנה מבואר במשנה נידון האם לדמות טריפה לבהמה טמאה ובפשוטו אין זה ענין למחלוקת ר"מ ורבנן אמנם עיין פיה"מ [וכן הוא במאירי ובפסקי הרי"ד] דביאר שזה מדברי ר"מ שדן שהטעם בטריפה מצד שהיה לו שעת הכושר ובאמת בלא היה לו שעת הכושר זה מטמא וה"ה כאן זה כמו שלא היה לו שעת הכושר והנה מבואר שר"מ דימה אבר היוצא לטריפה מבטן ולכאורא שם זה לא מצד שלא מתיחס אליו שחיטה אלא זה מצד שהאיסור טריפה זה סיבה לדין טומאה ומשמע כיד יהודה הנ"ל

והנה עיין בעל המאור דנקט שגם לר"מ דשחיטה של בן ט' חי לא מועיל להתירו באכילה אבל זה מטהרו מטומאת נבלות והרמב"ן ע"ה: השיג עליו דהרי ר"מ אמר שאין לחלק בין איסור לטומאה וכונתו שכאן זה גם לא גופה ועיין צל"ח שכתב לדון בולד טריפה לר"מ עד כמה שחל היתר בבן ט' או בבן ח' וכאן לא חל היתר האם יהיה לזה טומאה דהינו האם יש כאן החילוק שזה לא גופה ולכאורא זה תלוי בביאור החילוק לעיל דאם הכוונה שכיון שזה לא גופה ממילא עד כמה שלא מתיחס השחיטה לאכילה ממילא אין בזה שחיטה כלל א"כ כאן שהשחיטה מתיחסת לגמרי רק כיון שיש חיסרון באמא זה לא חיסרון אבל אם הסברא שבדבר שזה לא גופה לא מועיל שחיטה לא גמורה א"כ גם כאן זה חיסרון

והנה עיין תחילת פרק בהמה המקשה דהבאינו מתוס' שלר"מ באבר היוצא שחזר אפילו שהוא אסור אבל אין לו טומאת נבלות וצ"ע למה אין כאן את סברת ר"מ שזה לא גופה ולכאורא זה תלוי בנ"ל שאם עיקר טענתו דממילא כלפי זה לא חל שחיטה כלל א"כ כאן שחל על זה שחיטה ודאי שגם הוא מודה לחלק אמנם אם טענתו שכל שזה לא גופו כל שאין על זה שחיטה גמורה זה לא מועיל כלל א"כ לכאורא גם כאן יש חיסרון זה

### בהא דהגמ' העמידה החידוש רק בבן ט'

ו] עיין סק"א דהבאינו את הגמ' שהעמידה החידוש של בן פקועה של שחיטה בבן ט' חי והנה הקשו הראשונים פ"ה: למה הגמ' העמידה החידוש דאם האמא טריפה לא מועיל שחיטה בבן ט חי ושואלת שלר"מ זה לא חידוש הרי אפשר להעמיד בבן ח' או בן ט' מת שבזה גם לר"מ חל ההיתר והתחדש שאם האמא טריפה השחיטה לא מועילה לגבי העובר ועיין תוס' ובר"ן דביארו דעובר שהוא נפל זה ודאי חשיב כירך אמו ויש עליו איסור טריפה דהוא כחלק מאמו ורק בבן ט שבזה הרי יש לו חיות עצמית יש מקום לדון שאין עליו איסור טריפה וממילא יותר על ידי שחיטת אמו אמנם הרמב"ן חלק עליהם וכתב שלצד הגמ' שמועיל שחיטה דטריפה להתיר העובר גם כה"ג זה היה מתיר הולד ולא דנים שיש עליו איסור טריפה מצד אמו

וכתב לישב שהגמ' נקטה בן ט' דיש בזה יותר חידוש דכאן הרי השחיטה של האמא נצרך רק שיחשב כשחוט משא"כ בבן ח' זה יותר פשוט דשם כל היתרו מצד שחיטת אמו דהרי ללא שחיטת אמו הוא חשיב נבילה ואין שחיטת טריפה מתרת טריפה עכ"ד ומבואר ברמב"ן דבאמת מאותה סיבה שבבן ט' לא מועיל השחיטה זה גם לגבי בן ח' רק שבבן ח' זה יותר פשוט דהינו דיש כאן חיסרון בשחיטה כלפי האמא שזה אינה ראויה ויש כאן נידון האם חיסרון זה מהוה סיבה כלפי הולד ובזה נתחדש שזה מהוה חיסרון ובזה יותר פשוט שבמקום שהנידון שהשחיטה תתיר דבר אסור שזה לא יועיל למקום שזה מתיר דבר שהוא היתר אמנם לצד הגמ' שדנים שאין שום חיסרון בשחיטת האמא זה באמת היה מתיר גם את הבן ח' כמו כל שחיטה שמתירה את העובר והנה צ"ב דכיון דנפל הרי הוא נבלה וכל מה שחל בו היתר זה כי דנים אותו כחלק מאמו ועד כמה שאמו טריפה איך יתכן שיחול בו היתר ובפשוטו משמע שבאמת הוא נידון כדבר לעצמו ונתחדש שכל שנעשה שחיטה באמו זה מתיחס אליו ומתיר אותו וממילא אם השחיטה של אמו זה היה שחיטה גמורה לא היה סיבה שלא יחול עליו היתר ורק לאחר שנתחדש שיש כאן חסרון בשחיטת אמו לכן זה לא יכול להתירו רק שעדין היה מקום לומר שכל שמצד הולד אין לו שום חיסרון בזה גם שחיטה שיש בה חיסרון תועיל לו קמ"ל שגם כלפי זה יש חיסרון ועדין צ"ע

אמנם הרשב"א הקשה דעד כמה שיש חידוש גם בבן ח' א"כ אפילו שזה יותר חידוש בבן ט' אבל עדיף לדבר בבן ח' שיהיה חידוש גם לר"מ ולא לדבר בבן ט' שהחידוש רק לרבי ולכן ביאר הרשב"א שבבן ח' או בבן ט' מת שבו עצמו לא שייך שחיטה בזה פשוט ששחיטת אמו לא תועיל לו כיון שזה שחיטה שאינה ראויה ורק בבן ט' שבו עצמו מועיל שחיטה היה מקום לומר שזה יועיל וקמ"ל שזה לא מועיל עכ"ד ובפשוטו כוונתו כמבואר בבכור שור ע"ד. שחלות צורת ההיתר בבן ט' חי חלוק מההיתר על הנפל דבמקום שבולד עצמו שייך שחיטה שייך לדון שהגדר כאילו היה שחיטה בולד עצמו משא"כ בדבר שלא מועיל שחיטה בזה לא שייך לדון שזה כאילו היה שחיטה בולד דהרי הוא לא בן שחיטה אלא הגדר דדנים אתו כחלק מאמו והשחיטה שחלה באמו חלה בו ולכן כתב הרשב"א שכל שצד ההיתר דשחיטת אמו תועיל לו בזה ודאי שכיון שזה שחיטה שאינה ראויה זה לא יועיל לולד ורק אם שייך לדון שזה כאילו יש שחיטה בולד בזה יש מקום לדון שכיון שהוא לא טריפה לא איכפת לן שכלפי האמא זה שחיטה שאינה ראויה [והנה בפשוטו כל זה אם נידון הגמ' בגדרי כל בבהמה ובזה יש לחלק דבבן ח' יש יותר סיבה שלא יהיה ההיתר הנ"ל אבל למבואר בר"ן עיין לעיל סק"א שיסוד הנידון בגדרי שחיטה שאינה ראויה דהינו שהצד שזה יועיל דהוי שחיטה גמורה ואיסור אחר גרם לה א"כ לצד זה אין מקום לחלק וצ"ע]

#### ז' תשרי ע"ט

# בביאור מחלוקת ר"מ ורבנן בהיתר דבן ט' חי

### בביאור שיטת ר"מ

א] מבואר במשנתינו ע"ד. דר"י ס"ל דההיתר דבן פקועה נתחדש גם על בן ט' חי ור"מ ס"ל שזה רק בבן ח' אפילו חי או בן ט' מת ועיין פסקי הרי"ד דביאר דלכו"ע כל שהוא בן ט' חי חשיב בהמה בפני עצמה רק שלר"מ דורשים מכל בבהמה שרק אם זה לא בהמה בפני עצמה חל בה היתר דאמו ולרבנן דורשים בהמה בבהמה שגם אם יש לו שם בהמה בפני עצמו חל עליו היתר דאמו [וצ"ב שזה מחלוקת אמוראים לעיל מה הדרשא וצ"ל שעיקר כונתו שנחלקו האם חל היתר על דבר שהוא בהמה בפני עצמה] אמנם בלשון רש"י ושאר הראשונים משמע שזה ודאי שלא חל היתר על בהמה בפני עצמה אלא שנחלקו האם בן ט' חשיב בהמה בפני עצמה או שעדין רואים אותו כטפילה לאמו שזה בכלל כל בבהמה ועיין רש"י שביאר דלר"מ חדשים גרמי לשויה בהמה ולרבנן חדשים ולידה גורם לשויא בהמה בפני עצמה ועיין ראשונים שתמהו על רש"י שביאר שלר"מ חדשים לבד עושה אותו לבהמה דא"כ למה בן ט' מת ניתר בשחיטת אמו הרי יש כאן חדשים וזה סיבה שיחשב בהמה בפני עצמה

ובישוב שיטת רש"י מצאנו כמה שיטות בראשונים בפסקי הרי"ד כתב שכל שהוא מת חשיב שאין לו חדשים דהינו דכל מה שהוא חשיב בהמה בפני עצמה שלא יחול בה היתר שחיטת אמו רק אם זה בן ט' חי וכן הוא בלשון המ"מ פ"ז ה"ג וברמב"ן כתב שרק בן ט' חי כיון דיש לו דין שחיטה עצמית לכן הוא חשיב לעצמו אבל כל שהוא מת ואין לו שחיטה עצמית ממילא הוא טפל לאמו וניתר בשחיטת אמו והנה בפשוטו לפ"ז אם כששחטו את אמו הוא היה חי אפילו שמת קודם לידה זה נאסר וכמבואר ברמב"ן ורשב"א ויתכן נפק"מ בין טעם הרי"ד לרמב"ן בתלש אבר מבן ט' חי ונשאר במעי אמו האם חל עליו היתר דלמבואר ברמב"ן חל עליו שחיטה אמנם לרי"ד שכל הסברא כי זה חשיב שאין חדשים א"כ בתלש חלב מבואר בר' יוחנן ע"ה. שחשיב שיש כאן חדשים וביבין דעת ס"ד סק"ג נקט שזה מותר

אמנם עיין רא"ש שהקשה דא"כ גם בנמצא מת נחשוש אולי בשעת שחיטה הוא היה חי ומת אחרי זה [ועיין יד יהודה י"ג סק"ה בד"ה אבל שמדובר ששחטו מיד ובתורת יקותיאל סימן ס"ד דן מצד כשעת מציאתן שיש להקל בזה ע"ש וכן הוא בבכור שור ע"ד.] ולכן כתב הרא"ש שכל שהוא מת קודם לידתו הוא מותר אפילו לר"מ וצ"ב הסברא דעד כמה שבשעת שחיטה הוא לא ניתר בשחיטת אמו א"כ איך אחרי זה הוא נהיה מותר ואם הוא הותר בשחיטת אמו למה זה נאסר בלידתו ועיין קובץ הערות סימן נ"ט סק"ו שחידש שהדין שחיטה זה לא הלכה ברגע השחיטה אלא הבהמה צריכה כל הזמן את היתר השחיטה ולפ"ז ביאר שאפילו שבשעת שחיטה הוא היה חי ולא הותר אגב אמו אבל כל שאחרי זה הוא נטפל לאמו ועכשיו הוא יכול להיות נשחט אגב אמו ממילא מה שיש באמו שחיטה זה סברא להתיר אותו דכמו דבה המעשה שחיטה מתיר אותה גם אחרי זה כך זה מתיר את ולדה עכ"ד והנה אין זה במשמעות לשון הרא"ש שכתב שזה לא נאסר אלא אם זה יצא חי לאויר העולם ומשמע שרק אז חל איסור ולא שבזה שהוא מת חל עליו היתר ועוד שהקשה על רש"י שחדשים גרמי א"כ אם היה חי בזמן השחיטה זה צריך להיות אסור והרי לא הוקשה לו שאם מת קודם שחיטה שהוא לא יותר וא"כ גם אם בזמן השחיטה היה חי אבל אחרי זה יחול היתר אלא מבואר שזה פשיטא ליה שכל שבשעת שחיטה הוא לא הותר לא שייך שיחול על זה היתר

ובפשוטו מבואר בלשון הרא"ש שבאמת גם בתור חי חל עליו היתר ורק ביציאתו הוא נאסר ויש לבאר דבר זה בכמה אופנים יתכן שזה מיתלא תלי וקאי שכל שהוא יוולד לעצמו ממילא כבר מראש זה סיבה לדונו כדבר לעצמו שלא ניתר בשחיטת אמו וכן משמע קצת בלשון הרמב"ן בשם תוס' אמנם אין זה במשמעות לשון הרא"ש וכן הדבר צ"ב מסברא עוד יש לבאר שהשחיטה חלה עליו רק בתור שהוא טפל לאמו אבל ביחס לחיות עצמית לא חל עליו היתר ולכן כל שלא היה לידה והוא טפל לאמו חל עליו היתר אבל ביחס למצב שהוא דבר לעצמו לא חל היתר שחיטה ויתכן עוד שכל שהוא נולד ונהיה חיות לעצמו חשיב שיש כאן תוספת חיות וביחס לחיות חדשה זו לא היה שחיטה כלל [וכסברת הנאות יעקב סימן כ"ב בהגהה]

והנה ברש"י בע"ב [בד"ה למעוטי ובד"ה חלבו דמאי] כתב שצריך אוירא וחדשים ועיין יד יהודה י"ג ריש סק"ה דהאריך דדעתו כדעת הרא"ש שרק על ידי שיוצא לאויר חל עליו האיסור וכן הוא באו"ז סימן תנ"ט ועיין רש"ש שכתב לגרוס בע"א חדשים ואוירא וכן משמע קצת בלשונו בתחילה שכתב שאין בזה לא חדשים ולא אוירא ומשמע שצריך את שניהם אמנם כל הראשונים הביאו בשם רש"י כגריסתינו וצ"ע

והנה עיין גמ' פ"ה: שאומרת ששוחט טריפה זה לא מתיר את הולד שגם ר"מ מודה ששחיטה שאינה ראויה לגבי זה לא שמה שחיטה והגמ' שואלת שלר"מ הרי לא מועיל שחיטה בבן ט' חי ומעמידה החידוש לרבי שס"ל כר"מ בדין שחיטה שאינה ראויה וס"ל כר"י שגם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו ועיין תפארת יעקב שם על תוס' שהקשה קושיא עצומה דלדעת הרא"ש הגמ' יכלה להעמיד כר"מ ומדובר בבן ט' חי בשעת שחיטה והוא מת קודם הלידה דבזה הרי חל עליו שחיטה בזמן השחיטה וכיון שאחרי זה מת הוא נשאר בהיתר שחיטת אמו והיה מקום לומר שאין בו איסור טריפה ובזה חידשה הגמ' שהוא אסור, והנה אם נימא שבאמת רק בלידתו יש פה חיות חדשה שביחס לזה לא היה היתר אבל כל שהוא ולד חל עליו היתר זו קושיא עצומה אמנם אם נימא כנ"ל שכל השחיטה חלה עליו בתור מצב שהוא טפל לאמו ולא בתור חיות נפרדת א"כ יתכן שהשחיטה שהיא בתור טפל לאמו זה בהכרח סיבה שיהיה עליו דין טריפה כאמו וכמו בבן ח' ואין בזה שום חידוש ועדין צ"ע

והנה הגמ' ע"ד. מסתפקת האם מועיל לשחוט עובר במעי אמו ומבואר בגמ' שהספק אפילו לר"מ ובביאור הסברא שלא יועיל לשוחטו עיין רשב"א וכן הוא ברעק"א שזה מצד שכיון שחיותו זה אגב אמו חשיב שאין לו סימנים לשחיטה דהינו שלא דנים את הסימנים שלו כמקום חיותו ויש צד שזה תלוי האם דין שחיטתו אגב אמו ולכן זה תלוי בר"מ ורבנן דהינו שכל שיש לו שחיטה עצמית חשיב סימניו סימנים וחיות עצמית ויש מקום לדון שגם לר"מ שלא ניתר אגב שחיטת אמו בכל אופן חשיב שאין לו סימנים ולפ"ז אין זה ענין לנידון האם ד' סימנים שרי ביה רחמנא אמנם עיין רי"ף שהשמיט ספק הגמ' הנ"ל וביאר הר"ן מצד שנקט שאם ד' סימנים אכשר ביה רחמנא אין סיבה שלא יועיל לו שחיטה דהינו שנקט שיסוד החיסרון של סוגין זה כמבואר במאירי שאין לבהמה שני דיני שחיטה וכיון שדינו שנתר בשחיטת אמו ממילא אין לו דין שחיטה עצמי ולכן למה דקי"ל דד' סימנים התיר רחמנא דהינו שיש לו גם דין שחיטה עצמי ממילא אין מקום לספק הגמ' וע"ש שהביא מתוס' שאין זה דומה לגמ' של ד' סימנים דדוקא שם בטריפה שאין לו שחיטת אמו ממילא יש לו שחיטת עצמו דהינו שגם הם נקטו שנידון סוגין מצד שאין שני דיני שחיטה וביארו דכל הצד שבטריפה מועיל שחיטה מצד ששם אין לו שחיטת אמו ועיין רעק"א שלפ"ז באמו טריפה יועיל שחיטה במעי אמו ע"ש ועיין רעק"א שהקשה איך אפשר לומר שספק הגמ' מצד שאין לבהמה שני דיני שחיטה הרי הגמ' מעמידה הספק גם לר"מ והרי לדבריו בבן ט' חי אין לו דין שחיטה אגב אמו ולכאורא לדעת הרא"ש שלר"מ השחיטה מועילה גם עד כמה שהוא חי בזמן השחיטה א"ש שבאמת יש לו עכשיו דין שחיטת אמו והנה לביאור הנ"ל שרק בלידתו מתחדש לו חיות שעל זה לא היה שחיטה א"כ במעי אמו יש לו ודאי דין שחיטת אמו וא"ש כנ"ל אמנם גם אם נימא שהשחיטה רק חלה ביחס למצב שהוא כחלק מאמו א"כ זה עצמו שיש בו יחס של חלק מאמו שבביחס להסתכלות זו יש לו שחיטה אגב אמו זה סיבה שלא יהיה לו שחיטה עצמית ודו"ק אמנם צ"ע שהר"ן בחידושיו לא ביאר כתוס' אלא כרמב"ן ועיין יד יהודה י"ג ה' ד"ה והרשב"א שבאמת זה סתירה מהחידושים לפירושו

והנה מבואר בגמ' דר"ל ס"ל דהתולש חלב מבן ט' חי אין בו איסור חלב כיון שאין כאן אוירא דלידה ועיין חידושי הר"ן שכל זה לר"י אבל לר"מ ודאי שחשיב חלב אמנם הרא"ש חלק ונקט שזה גם לר"מ ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דהר"ן בחידושים נקט כדעת הרמב"ן שכל שזה חי לא מועיל עליו שחיטת אמו דהינו שיש לו שם בהמה ממילא ודאי שגם לחלבו יש שם חלב אמנם לרא"ש שגם לר"מ כל שזה עדין לא יצא לאויר העולם הרי הוא טפל לאמו וחל עליו היתר אמו ורק על ידי יציאתו לאויר העולם חל עליו הדין שחיטה ממילא לגבי החלב זה לא סיבה שזה יהיה אסור והנה צ"ע דהרשב"א לעיל ביאר כרמב"ן וכאן ביאר שר"ל זה גם לר"מ וכדעת תוס' שגם מת לאחר שחיטה הוא מותר [ותמה בזה היד יהודה בד"ה והרשב"א] ומשמע שדעתו דלר"ל ודאי זה כתוס' אמנם לר"י שיש לזה כבר שם חלב לא יתכן שלר"מ זה יותר וצ"ע הסברא בזה

והנה בעיקר מה דדנו בראשונים בסברת ר"מ לכאורא למה דביאר הבכור שור ע"ד. [עיין לקמן בדעת הרמב"ם] דחלוק ההיתר של בן ט' חי מבן ט' מת דבן ט' חי גדר הדבר כאילו היה שחיטה בו עצמו ובן ט' מת או בן ח' חי הגדר שהוא טפל לאמו והשחיטה באמו חשיב שחיטה גם בו עצמו וכמשמעות הרשב"א פ"ה: לפ"ז בפשוטו היה מקום לבאר שסברת ר"מ שבן פקועה רק התחדש הגדר שהוא כחלק מאמו וחל שחיטה עליו משא"כ הגדר שכאילו בו עצמו היה שחיטה את זה לא ס"ל ולפ"ז ודאי שאם שחטו את אמו כשהוא היה חי הוא אסור ובפשוטו מהא דהראשונים לא ביארו כך משמע שלא ס"ל כך וצ"ע אמנם לרא"ש שהתיר גם אם מת לאחר שחיטה אין ראיה וצ"ע

# בביאור מחלוקת ר"י ור"מ לגבי גיד וחלב

### שיטת התוס' והרא"ש והרמב"ן ובביאור סברת ר"י בתולש חלב מבן ט' חי

ב] מבואר בבריתא ע"ד: דנחלקו ר"מ ור"י לגבי גיד וחלב של שליל האם הוא ניתר בשחיטת אמו דר"מ ס"ל שזה אסור ור"י ס"ל שזה מותר והגמ' מביאה את רב הושעיא בשם ר"א דנחלקו לשיטתם האם בן ט' חי מועיל שחיטת אמו דלר"מ שלא מועיל שחיטה ה"ה שהחלב והגיד אסור ולר"י שמועיל שחיטת אמו להתירו באכילה ה"ה שזה מתיר את חלבו וגידו ולפ"ז בבן ח' אפילו חי ובבן ט' מת שבזה גם לר"מ מועיל שחיטת אמו ה"ה שמותר גידו וחלבו והנה בפשוטו גם גיד וגם חלב כל מה שזה אסור לר"מ רק מצד שלא מועיל לזה שחיטה ולכן בבן ט' מת זה מותר וכן נקטו הרמב"ן ובתוס' וברא"ש ולפ"ז להלכה שקי"ל כר"י שבן ט' חי מועיל לו שחיטת אמו ממילא גם הגיד והחלב מותר

והנה מבואר בגמ' ע"ה. בלשון הראשון דהטילה נפל דר"י ס"ל דאוירא גרים ויש לזה שם חלב ור"ל חולק שצריך דוקא חדשים וכתב רש"י שה"ה שצריך אויר דהינו שצריך את שניהם יחד אמנם בלשון השני הגמ' אומרת שבן ח' לכו"ע זה מותר מצד שחדשים גרמי דהינו שלפני ח' חדשים אין לזה שם חלב [והרשב"א ע"ה. וברמב"ן צ"ב: נקטו דבפשוטו גם גיד זה כך שלא חשיב שם גיד ללא חדשים אמנם תוס' פ"ט: כתבו לדון שרק חלב שצריך חלב שור אין לזה שם חלב עד שיהיה בן ט' חי אבל גיד שאין הלכה שיהיה גיד של שור ממילא בזה לכו"ע לא צריך חדשים אלא יש לזה שם גיד מתחילת בריתו וכן משמעות הרמב"ם עוד מבואר ברשב"א פ"ט: וברמב"ן צ"ב: שבגיד מודה ר"ל שתלש מבן ט' חי חייב אמנם בתוס' צ. בד"ה מבכרת משמע שגם זה בכלל מחלוקתם] אמנם בתלש חלב מבן ט' חי והוציאו לחוץ ר"י אומר שחלבו כחלב בהמה חדשים גרמי ור"ל ס"ל שאין חלבו כחלב בהמה כיון שצריך חדשים ואוירא והנה בפשוטו לר"י חל שם חלב מיד שזה נהיה בן ט' וצ"ע א"כ איך לר"י שחיטת אמו מתירתו הרי זה כבר נאסר בתור חלב ועיין רש"י ותוס' שכתבו שזה היתר מצד כל שבבהמה ומשמע שאפילו שכבר חל על זה שם חלב ויש לזה סיבת איסור בכל אופן נתחדש בתורה שכל שזה היה במעי אמו בשעת שחיטה זה ניתר וכן הוא בלשון הרשב"א בסוגין וכן הוא באריכות ברא"ש ועיין ראשונים שתמהו א"כ למה ביחס לאיסור דם לא נימא דחל ההיתר דכל בבהמה ובר"ן ע"ד. כתב כיון שזה שתיה ולא אכילה א"כ זה לא בכלל משמעות התורה וברא"ש כתב שזה בכלל דם הבהמה והוי כדם האיברים ובט"ז סימן י"ג ביאר שזה אותו דם של הבהמה עצמה ובחידושי מהר"ם קזיס וביד יהודה סימן י"ג סק"ג ובקה"י ביארו שכונתו שגדר ההיתר שדנים הולד כחלק מאמו ושאין לזה שם חלב וגיד וממילא לגבי דם שכל דם אסור זה לא שייך

והנה מבואר בגמ' ק"ג. שטריפה שנולדה בבת אחת חל איסור חלב וטריפה ואבר מן החי והקשו שם התוס' הרי ר"י ס"ל שאיסור חלב חל כבר בחדשים אפילו לפני שזה יצא לאויר העולם וכתבו להוכיח מזה שגם ר"י מודה שלא חל האיסור אלא כשזה יוצא לאויר העולם רק חולק על ר"ל שלא צריך אוירא דלידה אבל ודאי צריך שיצא לאויר העולם ופשטות לשונם שכמו שלר"ל לא חל שם חלב עד שהבהמה תולד כך לר"י לא חל על זה שם חלב עד שזה יצא לאויר העולם אפילו לא בתור לידה של כל הבהמה אמנם עיין רמב"ן צ"ב: וברשב"א פ"ט: שביארו שבאמת לא חסר כלל בשם חלב וגיד אלא שכיון שהולד הוא במצב שאם תשחוט את אמו הוא יהיה מותר זה עצמו סיבה להחשיב שעדין לא חל עליו איסור כיון שהוא במצב שאפשר להתירו בשחיטת אמו

והנה מבואר בגמ' שלגבי הקרבה לר"ל מסברא אין לו דין הקרבה כי אין לו שם חלב אבל לר"י צריך להיות לו דין הקרבה ורק מצד מיעוט אין לו דין הקרבה וצ"ע שהרי גם לר' יוחנן הרי הוא ניתר בשחיטת אמו ולא חשיב חלב ועיין רשב"א צ"ב: ובתוה"ב שפירש שלר"ל שחסר בשם חלב זה גם לגבי הקרבה משא"כ לר"י יש לזה שם חלב רק ששחיטת אמו מתירתו ממילא לגבי הקרבה זה לא סיבה שלא יקריבו אותו [ועיין מהרש"א] ולכאורא למבואר בתוס' שגם לר"י צריך אוירא רק שלא צריך אוירא דלידה א"כ גם לדבריו אין לזה עדין שם חלב וכמו שלר"ל לידה אחרי שחיטה זה לא סיבה שיחול שם חלב ה"ה לר"י והנה בעיקר דברי ר"ל עיין ראש יוסף צ"ב: שהקשה למה מה שהולד יוצא לאחר שחיטה לא חשיב אוירא דבהמה וכתב לדון שכיון שזה כבר כבישרא בדיקולא לא חשיב אוירא דבהמה אמנם דחה שהרי מבואר בגמ' ע"ד: שמה שלא נוגע לאכילה חשיב שה גמור וא"כ אין סיבה שלא יחשב אוירא דבהמה ולכן ביאר שעיקר הסברא שכיון שזה הותר בשעת השחיטה לא חל אחרי זה איסור אמנם יש לדון שאיסור חלב נחשב עסקי אכילה אמנם עיין מנח"ח מצוה קמ"ז שנקט שלאחר מיתת האמא אפילו שלא דרך שחיטה לא חשיב אוירא דבהמה ולכן לל"ק כה"ג לא יחשב חדשים [וכן משמע מתוס' ע"ה. ובר"ן ובמאירי שדנו שגם בקרעה לדברי המתיר היה מקום לומר שלא יועיל שחיטה ובהכרח מצד שזה נשאר כאבר הבהמה ועיין רמב"ם פ"ב מאבות הטומאה ה"ז] ולפ"ז יתכן שגם ביצא חי אבל כיון שהאמא מתה לא חשיב לידה ולר"ל החלב מותר ולפ"ז א"ש שזה רק סברא לר"ל שצריך אוירא דבמהמה שזה לידה אבל לר"י שצריך רק אוירא דחלב זה נעשה אפילו שאין כאן לידה

אמנם עיין רעק"א שכתב שאם שחט הולד במעי אמו לר"ל שעדין לא חשיב חלב לא יחול על זה איסור חלב וכתב שלתוס' שגם לר"י בעינן אוירא דחלב גם לא יחול על זה איסור חלב ומבואר שנקט שכל ששחטו הבהמה והולד ניתר אגב אמו לא חשיב אוירא וכנ"ל מהראש יוסף ולפ"ז קשה כנ"ל

והנה תוס' בתחילת דבריהם כתבו דלר"י מה שמותר החלב מצד שיש היתר מיוחד של כל בבהמה וצ"ע למה דחידשו שגם לר"י צריך אוירא דחלב א"כ מה הוצרכו לגזה"כ מיוחדת דכמו דלר"ל זה מועיל ה"ה לר"י ועיין ראש יוסף צ"ב: שהקשה כן על הרא"ש שתמה למה החלב מותר לר"י הרי כמו שלר"ל לא קשה כי לאחר שחיטה לא חשיב אוירא ה"ה לר"י ומכח זה כתב שהרא"ש פליג על תוס' אמנם בתוס"ר מבואר שס"ל כתוס' וכן קשה כנ"ל בתוס' עצמם ואם נימא דלא כרעק"א הנ"ל א"ש שלאחר שחיטה לא חשיב אוירא דלידה אבל אוירא דחלב חשיב ולכן הוצרכו לגזה"כ אמנם לרעק"א הנ"ל צ"ב ולכאורא מוכרח מזה דמה שכתבו התוס' שגם לר"י צריך אוירא דחלב אין הביאור שזה סברא בעצם אלא שכל זה נלמד מהא דיש גזה"כ שזה ניתר בשחיטת אמו ולא מסתבר שזה סתם גזה"כ אלא גדר הדבר שזה נחשב כחלק מהאמא ולכן לא חשיב חלב וכלשון התוס' בד"ה מה חלב וכן מבואר בגמ' ק: שלגבי טמאה שאין היתר של כל בבהמה ודאי שזה נוהג בשליל וזה חל במעי אמו ובזה א"ש שלגבי הקרבה זה לא חיסרון כיון שהדבר מצד עצמו הוא חלב גמור ורק שלגבי היתר אכילה יש כאן חלות מיוחד לדונו כחלק מאמו ולכן אין איסור חלב וגיד וכן א"ש קושית הראשונים למה החלב מותר דהרי מצד עצמו יש לזה שם חלב [והנה בפשוטו לר"ל אין זה קשור להיתר של כל בבהמה אמנם פשטות הגמ' ק: גם לר"ל ומבואר שגם לדבריו זה מצד הדין כל בבהמה וכן הוא בתוס' שם אמנם לדבריו שזה סברא גם לגבי תולש חלב בהכרח שזה מפקיע מזה שם חלב לגמרי ולכן הגמ' דנה שלגבי הקרבה יהיה בזה הקרבה ועדין צ"ע]

והנה הגמ' פ"ט: אומרת שוולדות קדשים חל איסור גיד ומוקדשין מיד בתחילת יצירתו וכמ"ד שיש איסור בגיד של שליל והקשו התוס' בד"ה בולדות הרי מבואר בר"א שרק בבן ט' נחלקו ר"מ ור"י אבל בבן ח' גם לר"מ חל ההיתר בשליל וא"כ זה לא חל מתחילתו אלא כשהוא נהיה בן ט' ותירצו שזה רק סברא שחל היתר על ידי שחיטת אמו אבל הדבר מצד עצמו הוא אסור אמנם הרמב"ן שם כתב שבאמת סוגיא זו דלא כר"א שלדבריו חשיב שעדין לא חל איסור והנה בפשוטו מסברא פשוטה, לרמב"ן זה רק סברא בדין אין איסור חל על איסור שלא חשיב שהאיסור הראשון חל שימנע איסור אחר מלחול אבל ודאי שגם אם יהיה איסור אחר זה לא סיבה שאיסור גיד לא יהיה קיים אמנם לתוס' שהגדר שגם לר"י צריך אויר העולם א"כ אין כאן עדין סיבת איסור אמנם בפשוטו מבואר כאן דלרמב"ן זה סברא לא רק בדין אין איסור חל על איסור אלא דחשיב שלא חל האיסור כלל ואם בשעת הלידה יש כבר איסור אחר לא יחול איסור חלב וכן מבואר שגם לתוס' שכתבו שצריך אויר העולם אין הביאור שחסר בשם חלב כמו לר"ל אלא שבדין כל בבהמה התחדש לדון את החלב כחלק מאמו ושיותר בשחיטת אמו ולכן הוא לא אסור וס"ל שכיון שמצד עצמו יש לו שם חלב מושלם ורק יש כאן חלות מחודש של טפילות לאמו שלכן לא חל על זה עדין איסור כה"ג חשיב שאיסור זה כבר קים כלפי שגם אם יחול איסור קודם הלידה ודאי שיחול האיסור חלב וגיד וטריפה וכדביארנו לעיל [ועיין רעק"א בדו"ח מכת"י שם שבאמת תמה בזה על תוס' שהרי קודם שיצא לאויר זה עדין לא חלב לתוס']

והנה בגמ' פ"ט. בהמשך מבואר שלר"י שלא נוהג גיד בשליל ממילא לא יחול על מוקדשים והתוס' תמהו דהרי חשיב גיד ורק שהשחיטה מתירה אמנם עיין תוס"ר שכתב לישב שכיון שגם לר"י צריך אוירא דחלב ממילא כיון שזה עדין לא חל חשיב איסור חל על איסור אמנם מבואר שזה תלוי בר"י ור"מ [וכן הוא בדבריו בד"ה וקאסבר] וצ"ע דבפשוטו בגדר הדין כל בבהמה תאכלו לא מצאנו הבדל ביניהם ואם לר"י מה שצריך אויר זה סיבה שיחשב שיש כאן הדין אין איסור חל על איסור ה"ה לר"מ בבן ח' זה סברא שיחשב שעדין לא חל האיסור וצ"ע ועיין רעק"א שם

### ביאור שיטת הרשב"א

ג] אמנם עיין רשב"א פ"ט: צ"ב: ובתוה"ב שהביא בשם תוס' שכל דברי ר' אושעיא רק ביחס לדין חלב דשם כתוב בתורה חלב שור וממילא אין לזה שם חלב אלא א"כ יש לזה שם בהמה ולכן הדבר תלוי האם הוא ניתר בשחיטת אמו ולכן לר"י דהוא ניתר בשחיטת אמו ולא חשוב בהמה ה"ה דלא חשוב חלב משא"כ לר"מ שחשיב בהמה ולכן הוא לא ניתר בשחיטת אמו ה"ה דהוא חשיב חלב [ומבואר שללא שזה חשיב חלב אפילו שלא היה על זה שחיטת אמו בכל אופן זה היה מותר ולכאורא מצד שלידה לאחר שחיטה לא חשיב לידה ולא חשיב אוירא וכנ"ל סק"ב] משא"כ בבן ח' או בבן ט' מת דמועיל לו שחיטת אמו דלא חשיב בהמה ה"ה דלא חשיב חלב אמנם לגבי גיד דשם לא כתוב בתורה שזה דוקא של שור בזה ר"מ ס"ל שאפילו שזה במצב שזה ניתר בשחיטת אמו בכל אופן זה אסור ור"י ס"ל דיש היתר דכל בבהמה שגם זה ניתר בשחיטת אמו והנה זה ודאי דר' יהודה שמתיר אפילו בבן ט' חי זה לשיטתו שזה בכלל הדין של כל בבהמה אבל ר"מ שחולק זה לא לשיטתו אלא שס"ל שאין היתר כלפי השם גיד לכן גם בן ט' מת זה אסור וה"ה בן ט' חי גם אם היה מועיל לו שחיטת אמו בכל אופן זה אסור והנה בפשוטו לפ"ז זה נאסר מיד ביצירתו רק דזה תלוי בנידון הראשונים האם הדין חדשים זה גם הלכה בגיד [ובמשמרת הבית נ"ט. נקט שזה אסור והאריך בזה היד יהודה י"ג ה' בד"ה ואח"כ] וע"ש שבזה ישב את הגמ' פ"ט. שתולה במחלוקת ר"י ור"מ האם גיד חל בתחילת יצירתו וצ"ע הרי ר"א אמר שזה לשיטתם וא"כ כל המחלוקת בבן ט' חי [והנה צ"ב קושיתו הרי יש על זה איסור רק שחל על זה היתר בשחיטה ולא משמע ששאל מצד מה שחידש אחרי זה שממילא חשיב שזה לא חל וצ"ע אמנם ברמב"ן מבואר שהקושיא מצד חידוו הנ"ל שזה סברא שעדין לא חל איסור] אמנם לנ"ל א"ש שר"מ חולק בגיד גם במקום שיש עליו את היתר של אמו וע"ש שלפ"ז אפילו שלהלכה קי"ל שבן פקועה מותר אפילו בבן ט' חי וזה מכריח לפסוק כר"י לגבי חלב אבל לגבי גיד שיש כאן מחלוקת אחרת האם הדין כל בבהמה מתיר את זה ממילא אדרבא כיון שיש סתם משנה בתחילת פ' גיד הנשה כר"מ ממילא בזה קי"ל כר"מ עכ"ד

והנה צ"ב מהיכי תיתי להמציא שני מחלוקת בין ר"מ לר"י וצ"ל שסתימת המשנה שר"מ אוסר גיד גם בבן ט' מת ובהכרח שיש כאן מחלוקת האם הדין בן פקועה מתיר איסורים ולגבי חלב מסברא זה ודאי מותר לר"מ וכל צד האיסור רק מצד שיש לו שם בהמה ובאמת לר"י יתכן שגם אם חלב זה לא היה תלוי בשם שור בכל אופן זה היה מותר כמו דגיד מותר אבל בזה יש עוד סיבה להתיר לשיטתו ונפק"מ להלכה שאפילו שקי"ל כר"מ לגבי גיד אבל לגבי חלב קי"ל שבן ט' מותר

והנה מה שצ"ב שכיון שקי"ל כר"י שבן ט' חי יש לזה שם חלב א"כ עד כמה שקי"ל כר"מ שהדין כל בבהמה לא מתיר איסורים א"כ כאן היה צריך לפסוק שזה אסור ועיין יד יהודה י"ג סק"ה [פ"ט. בד"ה והרשב"א] שכתב שלדעת תוס' שצריך אוירא דחלב א"כ חסר בשם חלב ולכן זה מותר אמנם צ"ע דהרי הרשב"א ביאר כרמב"ן שרק מצד שלא חל האיסור כיון שזה ניתר בשחיטת אמו אבל לא שחסר בשם חלב ועד כמה שבזה קי"ל כר"מ א"כ אין סיבה שלא יחול על זה שם חלב וגם לתוס' למה דנתבאר שאין הכונה שחסר בשם חלב אלא הכונה שגדר היתר התורה שזה כחלק מאמו ולכן אין לזה שם חלב א"כ עד כמה שאין כזה דרשא א"כ זה לא שייך וצ"ל שכיון שביחס לדין בהמה שלו זה ודאי נחשב כחלק מהבהמה ולכן אין בזה דין שחיטה ממילא זה ודאי סיבה שגם מחסר בשם חלב בתור תוצאה מזה וצ"ע

והנה מבואר בר"מ דבן ט' מת חלבו מותר והנה בשעת חיותו הרי הוא היה אסור לרמב"ן ולכן אם היו שוחטים אותו אז באיסורו עומד ובכל אופן אם מת קודם השחיטה זה מותר ובהכרח שכיון שעכשיו זה חוזר ונטפל לבהמה הוא בכלל ההיתר של כל בבהמה וצ"ע עד כמה דר"מ ס"ל שכל בבהמה לא מתיר איסורים ורק חלב מצד שאין לזה שם חלב שור א"כ כאן שזה כבר נאסר זה צריך לעמוד באיסורו וצ"ל שרק בגיד שסיבת האיסור קימת הדין כל בבהמה לא מתיר איסורים אבל בחלב שעד כמה שנידון כחלק מאמו חשיב שאין כאן חלב שור ממילא כה"ג ס"ל שחל ההיתר של כל בבהמה והנה הרשב"א הקשה על הרמב"ם שאסר חלב בן ט' חי למה אם הוא מת זה מותר וצ"ע למה לדבריו זה אחרת אמנם החילוק דהרמב"ם שלמד לאסור מצד ר' יוחנן א"כ זה סיבה גם במת אבל לרשב"א כלפי הדין חלב אין קשר בין תולש למקום שהוא ניתר בשחיטת אמו

#### ח' תשרי ע"ט

### ביאור שיטת הרמב"ם

ד] והנה הרמב"ם אפילו שפסק להלכה כר"י שהיתר דבן פקועה הוא אפילו בבן ט' חי בכל אופן פסק שחלבו אסור דהינו שנקט דיש כאן מחלוקת ר"מ ור"י האם הדין שחיטה דבן פקועה מתיר איסור חלב וגיד ופסק כר"מ שזה אסור והנה בפשוטו זה דלא כר' אושעיה שזה לשיטתם אלא דיש כאן מחלוקת ר"מ ור"י האם הדין כל בבהמה מתיר איסור גיד וחלב דלר"י זה מתיר ולר"מ זה לא מתיר ופסק בזה כר"מ ועיין רא"ש ורשב"א דנקטו שמקורו ממחלוקת ר"י ור"ל ונקט שלר"י שחדשים גרמי בהכרח שהשחיטה לא תתיר ור"ל שס"ל שאוירא גרמי זה כר"י שמועיל לו שחיטת אמו ותמהו הראשונים דלא מסתבר שר"י ור"ל נחלקו במחלוקת תנאים ובמ"מ כתב שהרמב"ם נקט שכונת ר' אושעיא רק שר' יהודה שמתיר זה לשיטתו שמועיל שחיטה אבל באמת ר"מ שאוסר זה לא לשיטתו אלא דהוא ס"ל ששחיטה לא מתיר איסורים ומה שבן ח' מותר מצד שס"ל שחדשים גרמי כלשון השני ודבריו צ"ע שעד כמה דבר"י מבואר שבן פקועה זה מתיר איסורים ואין מקור מר"מ דחולק כי זה לשיטתו א"כ מהיכי תיתי לחדש שלר"מ יש כאן עוד סיבת איסור וע"ש במ"מ שכתב גם שהמקור לפסוק כר"מ מר"י שנקט שתולש חלב מבן ט' חי הוא חייב ותמה הראש יוסף צ"ב: דהגמ' שואלת מבריתא דמבואר שהחלב לא קרב וצ"ע הרי שם זה ר"י ולדבריו הרי בהכרח כר"ל וגם על שיטתו קשה דהינו דלמבואר בראשונים שסברת ר"י זה באמת רק לר"מ ולא לר"י

ועיין ראש יוסף צ"ב: וכן הוא בחידושי מהר"ם קזיס שביארו שהרמב"ם נקט לגבי גיד שמשמעות המשנה שר"מ חולק גם בבן ח' ובהכרח שדעת ר"מ שהדין כל בבהמה לא מתיר איסורים וכסברת הרשב"א ור"י ס"ל שזה מתיר איסורים והנה לפ"ז מחלוקת ר"י ור"ל זה גם אליבא דר"י דלר"י שזה מתיר איסורים ה"ה שזה מתיר בן ט' חי והם דיברו בתולש אמנם אליבא דר"מ שזה לא מתיר איסורים בזה לר"ל שצריך אוירא דלידה א"כ כל שמועיל שחיטה להן ט' חי א"כ חלבו מותר דאין לו סיבת איסור אבל לר"י שחדשים גרמי א"כ לר"מ שזה לא מתיר איסורים א"כ אפילו שמועיל שחיטה בבן ט' חי אבל חלבו יהיה אסור ובזה א"ש קשית ר"י מחלב להקרבה דבאמת שם זה ר"י שמועיל שחיטה וגם החלב מותר באכילה אבל מצד זה הוא לא סיבה להקרבה משא"כ לר"ל שלא חל על זה שם חלב זה סיבה גם לגבי הקרבה ובזה א"ש גם מקור הרמב"ם שר"מ חולק שזה לא מתיר איסורים מהדין שגיד אסור גם בבן ח' והנה בפשוטו זה דלא כר"א דהרי ר' יהודה זה לא לשיטתו דהרי אפשר לסבור שמועיל שחיטה בבן ט' ובכל אופן החלב אסור וכן הוא בשו"ת הרדב"ז אלף תקנ"ט ובמהר"ם קזיס ועיין אבי עזרי פ"ז ממאכ"ס שר"א ס"ל כר"ל ולדבריו זה ר"י לשיטתו אמנם הראש יוסף ביאר שכונת הגמ' שזה לשיטתם הכונה שר"י שמתיר זה רק שייך לשיטתו שמועיל שחיטה אגב אמו אבל באמת גם לשיטתו אפשר לסבור שהחלב אסור וכמו שבגיד ס"ל לר"מ לאסור עכ"ד

והנה מדויק בלשון הרמב"ם שבן ט' מת חלבו מותר וצ"ע שכיון שכבר היה חדשים וחל על זה איסור א"כ מה מועיל מה שהיה כאן שחיטת אמו ובפשוטו זהו תמיהת הרשב"א ע"ה: על הרמב"ם ועיין מ"מ שכתב שכל שהוא מת חשיב שאין כאן חדשים דהינו שכל החשיבות של חדשים זה רק עד כמה שיש בזה חיות אבל ללא חיות זה חוזר ונטפל לאמו וממילא זה מותר וצ"ל שאפילו שזה כבר נאסר אבל כל שסיבת האיסור פוקעת זה חוזר ומותר והנה בפשוטו לפ"ז גם תולש חלב מבן ט' מת יהיה פטור כי חשיב שאין כאן חדשים וכן הוא בלשון השו"ע סימן ס"ד ס"ג וכן משמעות רש"י בקושיא מהקרבה וכן נקט המהר"ם קזיס בדעת הרמב"ם אמנם עיין אמרי משה סימן ד' סק"כ וביד יהודה י"ה' בד"ה וברור שדיקו מלשון הרמב"ם שרק לגבי שוחט בן פקועה חילק בין חי למת אבל לגב תולש חלב לא חילק אלא שכל שכלו חדשיו זה אסור ובפשוטו מבואר שחשיב שיש כאן עדין חדשים ולפ"ז צ"ע למה בבן ט' מת אין איסור חלב

והנה הכס"מ דייק מלשון הרמב"ם שתולש חלב מבן ט' חי והניח במעי הבהמה זה מותר ועיין פר"ח שתמה בזה דעד כמה דס"ל לרמב"ם שהדין שחיטה לא מתיר איסורים ובן ט' חי חלבו חשיב חלב כמבואר בר"י וגם שחיטה של אמו לא עוזרת להתיר החלב א"כ למה עד כמה שזה נפרד זה אחרת וזה גרע מבן ט' מת דאפשר לדון שפקע מזה חדשים אבל כאן הרי זה חשיב חדשים כמבואר בגמ' ועיין אמרי משה סימן ד' סקכ"ב שכתב לדון שדעת הרמב"ם כתוס' שלא חל איסור עד יציאתו לאויר העולם ולכן כל שהוא מת או שחתך חתיכה כיון שבשעת שחיטה הוא הרי ניתר ממילא על ידי יציאתו זה לא נאסר ורק בבן ט' חי כיון שזה שה גמור יש כאן סיבה שיחול איסור עכ"ד אמנם מהלך זה צ"ע דאין שום מקור לחידוש זה של הרמב"ם וזה דלא ככל הנ"ל שהמקור מר"י או מהמשנה לגבי גיד

ועיין ראש יוסף צ"ב: ורמז לזה בסימן ס"ד דהנה בפשוטו גדר ההיתר של בן פקועה בכולם שוה שחשיב שהוא כחלק מאמו והשחיטה של אמו מתירה הולד כאחד מאיבריה אמנם עיין בכור שור שכתב לדון שחלוק הדין של בן ט' חי משאר עוברים דבן ט' חי דשם הוא בהמה לעצמו ושייך בו שחיטה ממילא הגדר דהשחיטה של אמו נחשב שזה נעשה בו משא"כ בנפל שם הגדר שהוא חלק מאמו והשחיטה מועילה עליו והנה בפשוטו לרמב"ם טעם האיסור מצד ששחיטת בן פקועה זה לא מתיר איסורים אמנם לנ"ל יש לבאר שרק במקום שגדר ההיתר של הולד כאילו שחטו אותו א"כ כמו שבאמא חלבה אסור ה"ה כאן וכטענת הרא"ש אמנם בנפל שגדר הדין שחיטה שלו שהוא כאחד מאיברי הבהמה בזה באמת זה סיבה גם להתיר איסורים שכיון שזה כאבר מהבהמה לא חשיב חלב שעל הקרב ולא גיד הנשה ומיושב סברת הרמב"ם שכל שתלש חלב שכה"ג זה טפל לאמו וחל עליו היתר בתור אבר מאיבריה בזה הוא סיבה באמת להתיר איסורים עכ"ד ובזה א"ש גם מה דבבן ט' מת חל היתר על החלב דכה"ג דגדר ההיתר שהוא כאחד מאיבריה ממילא זה סיבה גם להיתר על חלב אמנם לכאורא כל זה אם נימא דבגיד חל היתר בבן ח' וכל מה שהרמב"ם פסק לאיסור זה בבן ט' חי וכן הוא בב"י סימן ס"ה ס"ז וכן כתב הרמ"א שם אמנם למה דהבינו מהראש יוסף ששם הרמב"ם אסר גם בבן ח' וכפשטות לשונו בהכרח שבדין שחיטה לא נתחדש להתיר איסורים ולפ"ז צ"ע סברת הרמב"ם להתיר תלש חלב והשאירו בפנים וגם החילוק ששחיטה מועיל על בן ט' מת ותלש חלב של בן ט' מת חייב אם לא שנדחוק כמהר"ם קזיס שבאמת פטור וצ"ע אמנם יתכן לומר שגיד שחל גם בבן ח' חזינן שזה לא קשור לשם בהמה בזה יש סברא שזה לא בכלל ההיתר של כל בבהמה לדונו כחלק מאמו משא"כ חלב שבן ח' מותר חזינן שצריך שם בהמה בזה כל שהוא ניתר בשחיטה כחלק מאמו זה סברא להתיר משא"כ אם הגדר שמתיחס אליו שחיטה עצמית וצ"ל שמקור הרמב"ם שחלב זה אחרת זה מדינו של ר' יוחנן אמנם הפלא בכל מהלך זה דפמ"ג דא"כ אין לרמב"ם שום מקור ליסודו אם לא דנימא שמסברא זה כך ועיין אמרי משה מה שהאריך בזה

והנה בעיקר ההיתר דבן פקועה האריכו האחרונים [עיין אתוון דאוריתא סימן י"ד זכר יצחק סימן ל"ה ובשערי יושר ש"ב פכ"ב ובקה"י סימן ובאמרי משה סימן ד'] והנה הם העמידו צד שאין הגדר בכלל שהיה שחיטה ביחס לולד אלא שזה גזה"כ שכל שחל היתר בבהמה ממילא כל מה שבתוכה ניתר וצד שני שכאילו היה שחיטה בולד עצמו והקשו מכמה הלכות כגון חלב גיד וטריפה ששם לא שיך שמה שיש בזה שחיטה זה יועיל אמנם בפשוטו הגדר שדנים שזה כחלק מאמו וממילא השחיטה שנעשתה באם חשיב שנעשה בו עצמו וזה עצמו שדנים אותו כחלק מאמו זה סיבה שלא יהיה בזה איסורים וכנ"ל בביאור סברת הרא"ש אמנם עדין יתכן כנ"ל שחלוק ההיתר מבן חח' ששם הגדר שזה כחלק מאמו וההיתר חל כאחד מאיבריה לבן בן ט' חי שצריךלדון שיש שחיטה ביחס לולד בעצמו ויתכן שגם בן ט' יש מקום לדון מצד שני הגדרים עצמם

והנה בעיקר היסוד הנ"ל שחלוק גדר הדין שחיטה בבן ט' חי ממתי שהוא נפל מצאנו לזה כמה מקורות א. ההגהות אשר"י הביא מהאו"ז שדן שבן פקועה שהוא טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו וביאר הבכור שור שכיון שגדר ההיתר כאילו היה בו שחיטה ממילא כל שהוא טריפה לא שייך שיחול עליו היתר דהרי לא מועיל שחיטה בטריפה משא"כ אם הוא נפל שגדר היתרו אגב אמו ממילא לא שייך בו איסור טריפה אמנם צ"ע מה זה שונה מחלב וגיד ובפשוטו לא ס"ל כרמב"ם וצ"ל שתמיד יש היתר כל שבבהמה ולגבי טריפה לא נתחדש היתר זה והנה דעת הרמב"ם שחלב וגיד לא הותר אבל טריפה הותר וצ"ל ששם שהחסרון מצד חוסר חיות ובזה ודאי נתחדש בדין שחיטה שגם מת חשיב כחלק מאמו ושיש בו חיות ולא חשיב טריפה אמנם עדין צ"ע דאם בן ט' שחיטתו עצמית א"כ למה שיותר בו איסור טריפה וגרא"ק א"כ שביחס לחוסר חיות שיש לו הוא טפל לאמו וחשיב חי ויתכן עוד ששם טריפה לא שייך בו כל שחיותו אגב אמו שחיטתו בתור מעשה שחיטה באמו ב. עיין רשב"א פ"ה: שביאר שכל הצד שיועיל שחיטת טריפה להתיר הולד זה רק בבן ט' דשם הגדר כאילו היה בו עצמו שחיטה ויתכן שחיסרון אמו לא שייך בו משא"כ בבן ח' שכל דין שחיטתו בתור אגב אמו כיון שהיא טריפה הוא ודאי אסור ומבואר כנ"ל אמנם יתכן שודאי ששיך לדון גם בבן ט' חי שיועיל לא גרע מנפל אמנם לנ"ל מבואר שכל שיש לו חיות לעצמו לא שייך בו ההיתר של בן פקועה אלא אם זה יתיחס אליו ג. הגמ' ע"ד. מביאה מחלוקת אמוראים האם במת אבר היוצא מטמא משום נבילה ובפשוטו החילוק דבחי הגדר כאילו היה בו עצמו שחיטה ולכן זה גם ביחס לאבר היוצא משא"כ במת אמנם שם מדובר בבן ח' כמבואר בתוס'

והנה בעיקר הדבר האם גדר היתר דבן פקועה זה שכאילו יש שחיטה בולד או שדנים אותו כחלק מאמו וכאחד מאיבריה ולכן הוא ניתר או שזה סתם הלכה שכל שבבהמה שחל היתר על מה שנמצא בתוכה עיין אתוון דאוריתא סימן י"ד שהאריך בזה וע"ש שהביא מהרא"ש בפרה שדן שהשוחט פרה מעוברת זה פסול כי שחט שני פרות יחד ומשמע שיש כאן שחיטה נפרדת על הולד וכן ברמב"ם פי"ב משחיטה ה"י כתב שלא חשיב אותו ואת בנו כי עובר ירך אמו ומשמע שיש כאן שני שחיטות וכן בגמ' בתמורה י"ב: דנה שגם אם האמא חולין והולד קודש חשיב שחוטי חוץ ובפשוטו עד כמה שאין שחיטה פרטית על הולד אלא זה רק בתור חלק מאמו זה לא סיבה שיחשב שחוטי חוץ והנה בפשוטו עד כמה שזה מתיר איסורים מבואר שהגדר שזה כחלק מאמא אמנם למבואר ברמב"ם שזה לא מתיר איסורים בבן ט' חי יש מקום לבאר כנ"ל ועיין זכר יצחק סימן ל"ה שהאריך לבאר כך בדעת הרמב"ם וכתב שזה המחלוקת ע"ה: האם יש היתר בבן בנו דאם הגדר שזה סתם חלת היתר א"כ גם בנו מותר אבל אם הגדר שהיה בו מעשה שחיטה זה לא סיבה שהבן שבו לא היה מעשה שחיטה הוא יהיה מותר והרמב"ם פסק כשיטות שמותר ובזה ביאר למה השמיט הרמב"ם הדין של רב משרשיא מצד דולד בן פקועה אין עליו שום היתר וכנ"ל וכן הוא באמרי משה בתחילתו אמנם כל זה אם ננקוט כזכר יצחק שם דגם בן ט' מת לא חל עליו היתר חלב אבל למה דנקטו האחרונים דבזה חל היתר בהכרח שודאי שבגדר הדין שזה חלק מאמו ולכן זה ניתר ורק ביחס לגיד ובן ט' חי זה לא סיבה להתיר וכנ"ל אם לא דנימא שלגבי חלב זה עצמו שחשיב כחלק מאמו שיעשה בו מעשה שחיטה זה מחסר בשם חלב

והנה עיין סימן י"ג לגבי דינא דרב משרשיא דבן פקועה שהתעברה דעת הב"ח שכל שהוא במיעה הוא בכלל היתר אמו והש"ך חולק שכיון שהוא לאו בר שחיטה אין סיבה שיהיה היתר לולד והנה בפשוטו לדעת הב"ח זה גם אם ינחרו את האמא ובפשוטו מבואר שנקט שההיתר של כל שבבהמה זה לא שמעשה השחיטה מתיחס לולד אלא שכל שהאמא מותרת חל היתר על מה שבתוכה וכיון שהאמא מותרת ממילא גם הולד שנוצר בה הוא מותר אמנם הש"ך חלק על זה