2 בבאור דינא דהרמת תרומה והמתסתעף לגדר חלות דמאי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 21 נוטל

י.טחן

**בבאור דינא דר' יהודה דמעלין את המדומע והמסתעף לגדר דין מדומע ואיסור מתקן דהפרשת תרומה**

1. **מבואר במתניתין דלר' יהודה ליכא איסור להעלות דמאי בשבת ובגמ' מקשה דאמאי לא חשיב מתקן,** ובתחילה תולה את זה בדינא דר''א ''דתרומה כמאן דאיתא בעינא דמיא'', דתלינן שסאה שנפלה היא סאה שעלתה, ואי מהני גם לקולא יהני גם להפקיע מזה ''תורת מתקן'', ולאחמ''כ מבארת דס''ל כרשב''א דמצי להפריש במחשבה בשבת ולכן לא חשיב מתקן גם במעשה כיון דמצי להפריש במחשבה.

ויש לעיין ראשית כל הא דהרמה חשיב תיקון. שנית. סברת הגמ' דתרומה כמאן דאיתא בעינא דמיא. שלישית. בבאור הא דע''י דמהני במחשבה לא חשיב מתקן.

**בבאור הא דחשיב דהרמה חשיב תיקון**

1. **ידוע שיטת רש''י בבכורות כ''ב ע''ב ד''ה תעלה, דמהני נתינת דמים בדין העלאה.** וז''ל, תיבטל ותיאכל עם חוליה ומשום גזירה יתן דמים לכהנים או ירים ממנה סאה ותאכל לכהנים. ויעוי''ש בתוס' דמביא מהירושלמי דהוי מחמת גזל השבט. ובפשטות מבואר ברש''י דליכא איסור בתערובת וגם מדרבנן איכא ביטול ברוב על התערובת רק משום גזל כהנים חייבוהו רבנן ליתן דמים לכהן כמו שמבואר ברא''ש פרק גיד הנשה סימן ל''ז. וז''ל, דהרמה אינה אלא מפני גזל השבט אבל אינה אוסרת המדומע. וא''כ קשה אמאי חשיב מתקן וכן תמה בתרומת הדשן סימן נ''ד. ובאמת בתוס' שם [וכן בר''ש בתרומות] פליגי על רש''י והוכיחו מהא דמבואר בסוגין את פלוגתת ר''א ורבנן אי מדמע לפי חשבון או לפי כולה דמוכח דאיכא בזה קדושת תרומה. וז''ל, דעד כאן לא פליגי ר"א ורבנן בפ' נוטל (שבת דף קמב.) ובפ"ק דתמורה (דף יב.) במדומע דלר"א מדמע בתרומה ודאי ולרבנן לפי חשבון אבל פשיטא דקדושת תרומה יש בה. וגם בתוס' לא תמה מהא דחשיב מתקן וצ''ב.

**ובתרומת הדשן סימן נ''ד דן בתחילה דעצם הדבר שמשער ומאמד בדעתו אם יש כאן ק"א ושוב שרי לאוכלו, נמצא דהשיעור והאומד שבו מביא לידי היתר וחשיב תיקון,** וגזרינן ביה משום תיקון על ידי מעשה.

**ולבסוף כתב דלמרות דאיכא ביטול מ''מ אסרו רבנן לאכול את התערובת כל כמה דלא מפריש מיניה,** אויהיב דמי לכהן, משום דחשו רבנן להפסד כהן, דלמא מישתלי ישראל, ולא יהיב ליה מידי, דממון שאין לו תובעין הוא. וכה"ג אמרינן בפ' הזהב נד ע"א דחיישינן לפשיעותא, ואסור לאכול מן הפדוי, כל זמן שלא נתן החומש, אף על גב דאין החומש מעכב. רק דתוס' והר''ש ס''ל דאפי' צד קדושה יש בו, ולא מפטר בדמים, דאחמור רבנן טפי משום גזל השבט. ויעוי''ש עוד דמבאר דהא דכתב הרא''ש דאין אוסר את המדומע, כונתו דליכא איסור בגוף התערובת אלא איסור אכילה חיצוני.

**ובקה''י בכורות סימן כ''א גם נקט כן מדעת עצמו ומבאר לפי''ז הא דלא הוקשה לתוס' מסוגין,** דבזה ס''ל כתרוה''ד דניתן לומר דאיכא איסורא כל זמן שלא הפריש, רק דהוכיחו מהא דאיכא בסאה שהפריש קדושת תרומה דגם מקודם איכא בתערובת תרומה. ובקה''י מיישב דלדעת רש''י צ''ל דאיכא שתי תקנות דמה שצריך להרים הוי מחמת גזל השבט רק דההרמה עצמה הוי סיבה שמה שהורם הוי תרומה לפי שמחזי כתרומה או מחמת שבפועל היא מתרת את התערובת ולכן מחזי כמפריש תרומה, ורק דכל כמה שמשלם דמים ואין כאן הרמה ליכא סיבה לחלות תרומה.

ומבואר לפי''ז עכ''פ בדעת רש''י דהא דחשיב מתקן הוי מחמת עצם המצב שקודם ההרמה איכא איסורא וכעת ע''י הרמה פקע האיסור, ולא בעינן שיהא יחס למעשה ההרמה כהפרשת תרומה מתוך התערובת, וא''כ צ''ב מה מהני הא דתרומה מכאן דאיתא בעינא להפקיע מזה איסור מתקן דסכ''ס איכא תיקון בפועל לפירות שהוסר מהם הסאה.

**ונראה מוכרח מזה דלאיסור מתקן בעינן דיהא שינוי בחפץ,** ולמרות דהוי איסור חיצוני כיון דסכ''ס הסיבה לחיוב נתינה נובע מחמת התרומה המעורבת, ומחמת זה רבנן אסרו את התערובת כדי לקיים את התביעה דגזל השבט הלכך גם בזה חשיב תיקון בחפצא, במה שמסיר מהתערובת את התרומה הגורמת את האיסור, ולכן כל כמה דחשיב כמאן דאיתא בעינא ולא כמעורב בתוך התערובת לא חשיב בהכי מתקן אלא כמסיר את המונע.

**'בבאור סברת ר''א דכמאן דאיתא בעינא דמיא**

1. **יעוין בגמ' דמביאה את המשנה של תרומה שנפלה לפחות ממאה חולין ונפל מן המדומע למקום אחר דלר''א מדמע לפי כולו ולרבנן לפי חשבון,** ומוכיחה הגמ' דלר''א חשיב כמאן דאיתא בעינא. ויש לעיין אמאי לא הוכיחה מהמשנה הקודמת דאיתא שם להאי פלוגתא דר''א ורבנן בדין הרמה דתרומה שנפלה למאה חולין אי מה שהרים הוי תרומה בכולו או לפי חשבון והרי במתניתין איירי בדין הרמה דאחד ומאה.

**ויעוין בתורי''ד** וז''ל, התם הוה אמרינן דטעמא משום דהגביה ואמר זו תהא התרומה שנפלה משום הכי מדמעת כתרומת ודאי, אבל כ"ז שהיא מעורבת עם החולין דומיא דמתני' לא אמרינן, להכי אייתי הך סיפא דאע"ג שהיא מעורבת קסבר תרומה בעינה מחתה. ומבואר בדבריו דמהא דבהרמה חל תרומת ודאי במה שהרים עדיין ליכא ראיה ביחס של התרומה בתוך התערובת קודם ההרמה דבזה אפשר דחשיב כמעורבת בכולה, ורק בהרמה נסתימה בהך סאה שהרים, ולכן הביאה את המשנה דסאה שנפלה בפחות ממאה דליכא בזה דין הרמה ובזה הנידון עומד על היחס של התרומה בתוך התערובת.

**רק דבעיקר הדבר יש לעיין דמאי שיאטיה דין הרמה דיסודו משום גזל השבט** ואיסורא דפירות הוי רק עד שעת ההרמה, לדין מדומע בפחות ממאה דהוי איסור בכל התערובת וליכא בזה דין הרמה הרי התם ודאי האיסור עומד בכל התערובת דהא נמכר לכהן חוץ מדמי חולין שבו, ומה שייך למידן דהוי כמאן דאיתא.

1. **ומבואר דשרש פלוגתת ר''א ורבנן הוי בעיקר איסורא דדמאי** דאי דיינינן לתרומה דכמאן דאיתא נמצא דליכא לה יחס עם התערובת רק דהוי סיבה חיובית לדון בכל סאה וסאה דשמא היא זו הסאה תרומה שנפלה ומחמת זה איכא איסורא בכל התערובת דהוי כטבל דאסור מחמת תערובת התרומה וממילא ליכא בזה דין ביטול מדרבנן [או מדאוריתא יעוין בתוס' נדה מ''ז דדן אי הוי מדאוריתא ויעוין עוד בתוס' ב''מ נ''ז ובשטמ''ק שם ואכמ''ל]. ורק דבאחד ומאה בהא ליכא שום יחס לצד תרומה. ולכן כל סאה שיוצאת מהתערובת נדונית בהך צד דהיא התרומה שנפלה, אולם אי לא דיינינן ליה דהוי כמאן דאיתא בעינא וחשיב חלק מהתערובת בהא התביעה לדון את הצד תרומה לא יכולה לחייב שנדון את הצד תרומה בכל סאה בתערובת דכיון דחשיב כחלק א''כ לענין זה דחשיבי כחלק מהתערובת וליכא להם יחס עצמי בהא דיינינן לביטול, דיסוד דין ביטול נובע מכח היחס של המיעוט כחלק מהמציאות המסופקת ומחמת זה לא דנים את הצד איסור [דהיחס לדין נקבע כפי הרוב שקיים לפנינו בספק]. ורק דדין דימוע הוי סיבה דנדון את הצד איסור גם בהיותו כצד מיעוט בספק, ולכן היחס של האיסור שקיים מכח זה הוא ''לפי חשבון'' דהצד איסור שהתרומה מעמיד הוא אחד ממאה מהצ''ט היתר. ולכן כל סאה דיוצאת מהתערובת אוסרת רק לפי חשבון.

**ומבואר לפי''ז דיסוד הלכתא דדימוע בתרומה לא התחיל מהעדר דין ביטול ברוב**, אלא דנובע מחמת היחס לצד תרומה שנמצא בתערובת דכל כמה דלא מתבטל לגמרי יחסו כצד [באחד ומאה] נתבע עדיין לתת קיום לצד תרומה דאיכא בתערובת ורק היחס של התרומה אי כמאן דאיתא או לא משפיע על אופן הקיום שנותנים לצד תרומה בתוך התערובת, ויעוין בתוס' נדה דף מ''ז ד''ה אתי דימוע, דמובא שם פלוגתא אי החולין עצמם נהפכו לתרומה או דמהני רק לענין דליכא ביטול על התרומה, ואי מהני לקדש את החולין ודאי חזינן דאיכא בזה דין חיובי לצד תרומה דמהני אפילו לקדש את החולין דמאחר דנתבע להעמיד קיום לצד תרומה גם בהיותו בתערובת אופן הקיום הוא שגם החולין יהיו נדונים בהך צד דתרומה. ואפשר דגם אי לא נדונים כתרומה מ''מ הוי כטבל דאסירי מחמת הצד תרומה דאית ביה.

**ומצינו בשערי יושר ש''ג פי''א דמוכיח מהרא''ש בחולין דבדין דימוע לא נאמר הגבלה בכח הביטול על איסור תרומה** ומצד הלכות ביטול סגי ברוב לבטל את האיסור תרומה, רק דהצד תרומה הוי סיבה לאסור את כל התערובת כמו בטבל דגם החולין נאסרים מחמת הצד תרומה דאית ביה ולכן נמצא דאין כח מבטל דאין כאן מבטל ומתבטל דהכל אסור וז''ל, דבאמת י"ל דמה דתרומה צריכה מאה הוא רק לבטל כח דין זה מן חלק התרומה, היינו דמאה חולין מבטלין דין דימוע, כלומר דבלא דין ביטול היה ראוי להיות דאף אם נפלה במאתים דתהא אוסרת החצי ויהיו הדין כחולין מעורבים עם טבל, אבל מחמת דין ביטול אין התרומה אוסרת כלום, אבל עצם איסור של תרומה בטל גם מדרבנן ברוב, ורק כשנפלה בפחות ממאה, דהכל נאסר, ממילא ליכא מי שיבטל את האיסור של תרומה דהרי כל המדומע אסור, ובנפלה למאה דנתבטל דין כח האוסר לאסור את המדומע היה ראוי ליבטל גם ברוב, רק מה שאסור לזרים הוא מחמת דין הרמה. ויעוין עוד במשנת ר' אהרון ב''ק סימן ג' [דף לד ע''ב] בהערה ו' דמאריך להוכיח דדין דימוע הוי דין חיובי.

1. **והשתא נראה דזהו גם יסוד הפלוגתא בדין הרמה דגם דין הרמה נובע מכח היחס של הצד תרומה מכח ממון השבט דלא בטיל.** רק מאחר דהמחייב לדון את צד התרומה נובע מהתביעה דממון השבט הלכך כל היכא דהרים סאה מהתערובת פקע איסורא, ולא הוי כמדומע דהמחייב לדון את צד התרומה נובע מעצם קיומה של התרומה בתערובת ולכן אוסר את כל התערובת, ורק דתוס' ס''ל דכל כמה דלא הרים סאה הוי סיבה לדון את הצד תרומה בתוך התערובת, ורש''י ס''ל דהוי רק סיבה לאסור את הפירות בשביל שיקיים את ההרמה, אולם בהא כו''ע מודו דהמחייב לדין הרמה דממנו נובע האיסור הוי מחמת הצד תרומה מכח ממון השבט ובזה הוי דומה למדומע לענין זה שגם הכא בפועל החולין נאסרים מחמת דדנים את הצד תרומה בהך תערובת, ולכן אי דנים את התרומה כאיתא בעינא א''כ גם ביחס לדין הרמה הוי כמאן דאיתא וכל כמה דהרים סאה דיינינן דזהו הסאה שנפלה אולם אי דיינינן ליה כחלק מהתערובת נמצא דההרמה הוי כמתיר על התערובת ולכן היחס של ההרמה כ''מתקן'' תליא בהך פלוגתא דר''א ורבנן איך דנים את הצד תרומה בתוך התערובת.
2. **ובבאור חילוק הגמ' בין חומרא לקולא** נראה דלענין להקל ולהפקיע מזה איסורא דמתקן לא דיינינן ליה לכמאן דאיתא, והבאור בזה נראה דביחס של תרומה בתוך התערובת בהא דיינינן ליה כחלק מהתערובת ורק היכא דדנים במסוים על הסאה, או בהרמה, או במדומע היכא דנפלה סאה למקום אחר בהא דיינינן להך סאה כמאן דאיתא.
3. **ויעוין עוד בגמ' שהוכיחה דדינינן ליה גם לקולא משיטת ר''ש דהיכא דנפל סאה תרומה למאה ואח''כ נפל סאה נוספת דר''ש מתיר אפילו שכעת ליכא מאה חולין מול התרומה** והבינה הגמ' דכל כמה דדנים את הסאה תרומה בתוך התערובת א''כ היכא דנפל עוד סאה תו לא שייך לדון כבר את כח המתיר כיון דכעת לא עומדים כמאה מול התרומה, אולם אי נדון את התרומה כאיתא בעינא וכמנותקת מהתערובת, א''כ נמצא דכל היחס של הצד איסור דתרומה קיים מחוץ לתערובת וכל כמה דבשעת נפילתה לתערובת איכא מאה תו לא דיינינן ליה כלל בהך תערובת, ולכן גם הנפילה השניה הוי ''נפילה למאה חולין'' ואיכא סיבת ביטול גם כלפי הסאה השניה. ורק דוחה הגמ' דמהא ליכא ראיה דאיכא למימר דכיון דבנפלה למאה אבטיל תו הוי ככולו חולין ולא אמרינן דחוזר וניעור, ות''ק ס''ל דהוי כמאן דנפלו בבת אחת דמי.
4. **ויעוין ברש''י ד''ה בטל במאה, וז''ל, והוו להו ככולהו חולין ומיהו כיון דצריך להעלותה על כרחך המעלה מתקנו.** ויש לעיין מה ראה רש''י צורך לבאר אליבא דר''ש הא דהרמה חשיב מתקן, ואולי ניתן לומר דסברת רבנן דחשבינן כמאן דנפלו בבת אחת דמי נובע מכח הדין הרמה דע''י כך איכא עדיין יחס לצד תרומה בתוך התערובת ור''ש ס''ל דהביטול הפקיע לגמרי את היחס של התרומה בתערובת ולכן הוקשה לרש''י דאמאי חשיב מתקן וכתב דאפ''ה דכיון דצריך את ההעלאה עדין איכא יחס לצד תרומה לענין החיוב העלאה [ומכח זה אסרו חז''ל את התערובת] ולכן חשיב מתקן. ויעוין בתפארת ישראל בפ''ה מ''ח מתרומות דמכריח לפי לפי מה דנקט הש''ך סימן צ''ט ס''ק כ''א דביבש ביבש לא אמרינן חוזר וניעור דהא דבתרומה חוזר וניעור הוי מחמת הדין הרמה ואולי יהא מוכח כן מרש''י ויעוין ברא''ש פרק גיד הנשה סימן ל''ז דמוכיח דאמרינן גם באיסורין דעלמא חוזר וניעור ודחה את האפשרות דהוי מחמת הדין הרמה.
5. **ובעיקר סברת ר''ש יעוין בר''ש פ''ה מ''ח ובשאר המפרשים דמביאים מהירושלמי דמפרש דפליגי דנחלקו ר"ש ורבנן אי ידיעתה מקדשתה או הרמתה,** ופי' הר"ש דקודם ידיעת הנפילה גם לר"ש אוסר, אך אחר הידיעה אזיל לשיטתו דכל העומד ליזרק כזרוק דמי, וה"נ כיון דסופו להרים כמורם דמי. ועי' באור גדול שם דבגמ' בשבת הן בס"ד והן במסקנא מוכח דטעמיה דר"ש לאו משום כל העומד הוא.

**ובעיקר באור טעמא דכל העומד יעוי''ש בשערי יושר דתמה דאי עיקר הך דינא דדימוע הוא להפקיע את כח הביטול דהרוב א''כ מה שייך בזה כל העומד** הרי כל כמה דנמצא עדיין בתערובת נמצא דליכא מאה כנגד התרומה והדר דינא דליכא בזה סיבה לביטול, ומוכח דליכא גרעון בכח הביטול רק דהוי דין דימוע דהוי סיבה לאסור גם את החולין, ובזה אמרינן דכל כמה דהרים את התרומה כיון דדיינינן לצד תרומה דקיים בהך סאה, נמצא דפקע מהך סאה לגמרי כח האיסור דהוי כמאן דליתא בתערובת ובזה שייך לדון כל העומד דהך הפקעה קיימת כבר בהיותה בתוך התערובת.

**בבאור הא דמהני הא דאפשר במחשבה להפקיע לאיסורא דמתקן**

1. **יעוין בתסו' רי''ד מחלק בין טבל דאסור בשבת גם במחשבה לדין הרמה** דמאחר דהוי רק מחמת גזל כהן לא חשיב מתקן ורק רשב''א דאסר במעשה ס''ל היכא דעשה מעשה מחזי כמתקן מחמת מעשהו אולם ר' יהודה ס''ל דכל כמה דמותר במחשבה אין כבר משמעות למעשהו. וז''ל, ואף על פי שכל תיקון דטבל הוא אסור בשבת ואפילו ע"י אמירה, הכא במדומע פליגי רבנן ורשב"א, דרשב"א סבר יכול הוא גבי מדומע ליתן עיניו בצד זה וליכול מצד זה בשבת, דכיון דבטלה התרומה בא' ומאה חולין גמורין היא, ומשום גזל כהן אמרו חכמים דצריך להרים ואסרו לו לאכול מאותם החולין עד שירים, הילכך אף על גב דלגבי טבל או דמאי אסור בשבת ליתן עיניו בצד זה וליכל בצד זה משום דהוי מתקן בשבת, הכא שרי, ורבנן פליגי עליה ואמרו כיון דאסרו אותו חכמים ליכול עד שירים אם יתן עיניו בצד זה ויאכל בצד זה הו"ל מתקן בשבת וכ"ש שאסרו להרים. ורשב"א היה מתיר ליתן עיניו בצד זה וליכול בצד זה שאינו ע"י מעשה אבל להרים שהיא מעשה בידים היה אוסר ואף על פי שהמדומע קל. ור' יהודא ס"ל כרשב"א בנותן עיניו מצד זה וכיון שזה מותר היה מתיר להעלות, דכמתוקן דמי כיון שיכול ליתן עיניו בצד זה וליכול בצד זה. ומבואר בדבריו דהגמ' הוכיחה מהא דליכא איסור במחשבה לרשב''א דליכא יחס להאי תיקון דנעשה ע''י ההעלאה.

**אולם יעוין בתוס'** **בגיטין לא א ד''ה במחשבה וכן במנחות נה דהקשו דכיון דתרומה חלה במחשבה א''כ אמאי אין מגביהין תרו''מ בשבת.** ומבואר דלא הוי יסוד ביחס של התיקון דאיכא בהעלאה אלא דעצם הדבר דמהני מחשבה הוי סיבה דליכא בזה איסור במעשה ההפרשה. ויעוי''ש דמיישב וז''ל, וי"ל דשאני מדומע שכבר הוא מתוקן אבל תחלת תיקונו של טבל לא שרינן משום דאפשר במחשבה. ובפשטות נראה בתוס' דבאמת גם טבל מותר להפריש בשבת במחשבה ורק בתחילת תיקונו לא מהני מה דמצי להפריש ע''י מחשבה, וכן מבאר השעה''מ פ''ד מתרומות וברש''ש בגיטין שם בכונת תוס', רק דהקשו לפי''ז בהא דטבל הוי מוקצה דאמאי לא נימא דמצי להפריש במחשבה. ויעוין ברש''ש ובקה''י חלק ה' סימן מ''ז דמישבים דרק תרומה ניטלת במחשבה דבמעשר לא מצינו דמהני מחשבה ונמצא דהוי טבל מכח חיובא דמעשר.

**ובבאור החילוק בין טבל למדומע אי מעשה הפרשה חשיב תיקון יעוין בקה''י חלק ה' סימן מ''ז דמבאר על פי הרמב''ם פכ''ג הי''ד דנקט דאיכא שתי טעמים באיסורא דהגבהת תרומה.** האחד. מצד דדומה למקדיש. שנית מצד דחשיב מתקן. ולפי''ז מבאר הקה''י דהא דמהני האפשר במחשבה הוי רק לענין איסורא דמתקן, דכיון דיש לו עצה לאכול שלא ע''י הגבהה הלכך לא חשיב מתקן בהך הגבהה, אולם ביחס לאיסור מקדיש כיון דחייל תרומה מכח הגבהתו מאי איכפת לן שיכול להקדיש במחשבה. ולכן במדומע דליכא טעם דחשיב כמקדיש לא מבעיא לר''ש דאמרינן סאה שנפלה היא סאה שעלתה, אלא גם לרבנן גדר התקנה שסאה אחת לא הותרה בדין ביטול כדי שיוציא ויתננה לכהן, ונמצא שכשמוציא סאה אחת השאר מותר מדין ביטול וכל מה דשייך לדון מצד מתקן ולכן ליכא בזה איסורא.

**אלא דבעיקר הבאור בתוס' יעוין במנחת אריאל דמביא מהפני דוד לחיד''א והמושב זקנים דנקטו בכונת תוס' דבתרומה אסור גם במחשבה**, ובבאור החילוק בין מדומע לטבל יעוין בקה''י שם וז''ל, דתיקון ע''י מחשבה אינו חשוב כמלאכה דמחשבה אינו מלאכה, אבל תחילת תיקונו של טבל דחל שם חדש דתרומה חשיב כמעשה, וכן כתבו תוס' בקידושין נט ב' ד''ה מידי דמש''ה אינו יכול לחזור בהפרשת תרומה מדין אתי דיבור מבטל דיבור לפי שהפרשת תרומה חשיב מעשה, ובודאי דגם במפריש במחשבה בלא דיבור אינו יכול לחזור בו והוא מטעם דעצם חלות התרומה חשיב מעשה ומש''ה אסור בשבת גם במחשבה.