22. סוגא דצובע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' ויגש

**בעניני צובע**

**הגדרת החילוק בין כותב לצובע**

א]הגמ' שבת ע"ה: אומרת הצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש ונפסק ברמב"ם בפ"י והקשו האחרונים הובא בבה"ל סימן ש"מ ס"ד ד"ה במשקין [לקראת הסוף] למה שלא יתחייב משום כותב ועיין קה"י סימן ל"ז דכתב דהנה יש לבאר למה כל צובע צורה הוי צובע ולא הוי כותב וכן למה כל כותב לא הוי צובע דהרי עשה צביעה על הנייר וע"ש דבתחילה רצה לבאר שכותב זה רק תוכן שזה דבר שאפשר לספרו הלאה אבל צורה שאין זה תוכן אין זה בכלל מלאכת כותב אלא הוי מלאכת צובע אמנם ע"ש שהביא דהרמב"ם כתב מפורש בפי"א הט"ז דהרושם רשמים וצורות בכותל ובששר [וי"ג בכוחל ובששר חייב] הרי מפורש שגם עשית צורה חשיב בכלל מלאכת כותב

וע"ש שכתב לבאר שכל צורה שנעשית במטרה ליפות את הדבר שעליו הוא נכתב הוי בכלל מלאכת צובע וכותב זה במקום שאדרבא הדבר שעליו נכתב הוא משמש במטרה שיהיה אפשר לכתוב עליו דכה"ג זה מלאכת כותב ולפ"ז ביאר שכאן שעשיית הצורה היא לצורך יפוי הכלי לא הוי בכלל מלאכת כותב ולדון מצד צובע לא שייך דמדובר שחרטו בכלי ואין זה צובע ויסוד הסברא מובאת בבה"ל הנ"ל שכתב דמה דמבואר ברמב"ם שהצר צורה בכותל חייב משום כותב מדובר שכל מטרת הצורה כדי לצבוע עליה וא"כ בה עצמה אין שום יפוי לכלי ולכן הוי כותב משא"כ בצר צורה שהצורה עצמה היא יופי הכלי בזה לא הוי כותב והוסיף דבזה מיושב קושית המג"א סק"ו וכוונתו דהמרדכי כתב שעוגה שיש עליה אותיות אסור לאוכלה והקשה המג"א הרי גם לצור צורה אסור וא"כ למה לא אסר גם עוגה שיש עליה צורה ויישב הבה"ל דכאן הרי הצורה היא ליופי העוגה ובזה אין לזה שם של כותב אלא רק צובע [ושם אין לאסור מצד זה דהרי אין צביעה באוכלים]

אמנם לכאורא כל זה דוחק להעמיד דהרמב"ם שכתב צורה בכותל מדובר שמעונין בצורה והכותל משמש לזה דבפשוטו גם אם כל הענין ליופי הכותל גם כן חשיב כותב ועוד דיש גורסים שם בכוחל ובששר שזה מיני צבע וא"כ הרמב"ם בכלל לא דיבר על מה צובע וודאי משמע שגם באופן שהמטרה ליפות דבר הוא בכלל האיסור ועיין גר"ז שהעתיק שעושה צורה בשטר ושם זה וודאי לצורך יפוי השטר

עוד קשה דבגמ' מבואר דנחלקו ר"א ורבנן האם כוחלת חייב בשבת דר"א מחייב ורבנן פוטרים וגירסתינו דהחיוב מצד צובעת אמנם הרמב"ם והערוך והסמ"ג גרסו משום כותב ובפשוטו ביאור מחלוקת ר"א ורבנן כמו שביאר הנשמת אדם שזה דבר שלא מחזיק הרבה זמן והנידון האם יש כאן חיסרון של אין מלאכתו מתקיימת וכן הוא בלשון הרמב"ן במלחמות פ' כל הכלים ומבואר שללא זה חייב וצ"ע למה שזה יהיה כותב הרי זה ודאי במטרה ליפות האדם ולא לצייר צורה של עיין ואין לומר שזה הטעם של רבנן שפוטרים משום כותב דא"כ שיאסר משום צובע לכל הפחות מדרבנן וברמב"ם מבואר שגם האיסור מדרבנן זה מצד כותב וכן הוא בשאר הראשונים וביותר דשיטת הסמ"ג דמעבירה כחל על פניה הוי צובע גם לרבנן שכוחלת פטור ובהכרח שכוחלת זה נידון של כתיבה ובזה אין לזה שם מלאכה אבל בתור צובעת אין חיסרון שזה לא מתקיים כמו שביאר הנשמת אדם ואם גם כאן הוי צובע למה שלא יתחייב בתור צובע

ובפשוטו מבואר מזה דהחילוק בין צובע לכותב זה לא אם מטרת הדבר ליפות הדף או מטרת הדף לשמש לכתיבה אלא ההבדל שכותב זה כל עשיה של צורה דאם הדבר שעשה על הנייר חשיב שיצר צורה דבר זה הוי כותב ורק אם הדבר שעשה הוא לא עצם הצורה אלא צביעה לדבר הקיים כה"ג הוי צובע ולכן כוחלת דהרמב"ם נקט שלא הכונה שצבעה את העין אלא שצירה על העין כעין מראה עין כמבואר ברש"י ששמוליך מכחול מסביב לעין כמו אדם שהמוליך קולמוס סביב לאות כה"ג הוי כותב אפילו שזה לצורך הדבר שעליו נעשה הצורה [וכמו שביאר בנשמת אדם] והראשונים שנקטו שזה צובע מצד שלמדו שלא מדובר שעשה צורה של העין אלא רק הניחה צבע כחול בעיניה ויתכן עוד בדעת הרמב"ם שגם אם צובעת העין אבל יתכן שכאן הענין זה לא שיהיה צבע בעין אלא זה להבליט את צורת העין וכה"ג הוי כעין כותב שיסודו עשית הצורה ולא יפוי הצורה הקיימת וכדלקמן

[והנה עיין תוע"ר על היראים אות קי"ח שהביא מהיראים וז"ל ולאו דוקא כותב אותיות אלא צובע על בשרו בדקדוק ובהקפדה מקרי כותב ואסור מדרבנן דתנן בפרק המצניע הכוחלת ר"א מחייב חטאת וחכמים אוסרים משום שבות ואמרינן בגמ' כוחלת משום כותבת עכ"ל ומבואר בדבריו שיסוד של כתיבה שמפקיעה מצביעה זה מה שעושה בצורה מדוקדקת ויסודו כנ"ל שדבר שמציאותו עשית צורה שזה צביעה בצורה מדודקת הוי כותב [אבל ודאי שאם צובע קטע מסוים שלא קשור לצורה ורק מדייק עד איפה לצבוע שזה צובע וצ"ע בזה]

**בביאור דברי הירושלמי דצר צורה השני חייב משום צובע ובדין צביעת כתב**

ב]והנה מבואר בירושלמי שהצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני חייב משום צובע ועיין בה"ל שביאר שהראשון עשה סימן איך לעשות אחר זה הצורה אם צבעים וביאר שהשני זה צובע כיון שזה כבר במטרה ליפות הכלי אמנם לנ"ל כה"ג כיון שהשני גם בא לעשות הצורה על הכלי רק רוצה שיהיה הצורה בצורה יפה כיון שזה מעשה עשיה של צורה לכאורא זה יהיה כותב ובפשוטו צ"ל דמדובר שהצורה עשויה כבר בצורה מושלמת ולא שעכשיו עושה על גבי הצורה בצורה שזה נמחק הדבר הקודם אלא רק עושה צבע לצורה וכה"ג כל מטרתו אינה עשיית הצורה שבזה אלא רק לתת צבע לצורה הקודמת הקיימת ועיין ליקוטי אגלי טל סימן כ"א שכתב לחדש יותר דגם אם עושה צבע אחר אבל מטרתו להבליט הצורה ולא שתהיה יותר יפה הוי כותב ולא צובע ע"ש

ומקור לכל זה מהא דמבואר במשנה ק"ד: דכתב על גבי כתב פטור ובפשוטו המטרה לחזק הכתב התחתון וכן הוא במאירי שם וכן הוא בספר הליקוטים על הרמב"ם בשם הרד"ע וצ"ע למה אין לחייב כה"ג משום צובע הרי יש כאן צורה ומטרתו ליפות צורתה ואין לומר שאין לו כאן ענין ביפוי הדף דהרי וודאי דצובע זה גם בצביעת צורה שהמטרה ליפוי הצורה וכדין הירושלמי אלא בהכרח כיון שכאן הענין זה הבלטת הצורה הקודמת ולא יפוי הצורה הוי עשית הצורה בעצמה שזה כותב ולא צובע [אמנם האגלי טל חידש שבדבר צבוע ומוסיף צביעה אין חיוב צובע וכדין דבר שמבושל כמאכל בו דורסאי אמנם המג"א וכן נפסק במ"ב נקטו שזה איסור דאוריתא גמור] והנה יש להקשות עוד דבסיקרא על גבי דיו למה שזה לא יהיה צובע דכאן הרי נתן לאות צבע אחר והנה אם דנים שהאות הקודמת נתבטלה לגמרי א"כ א"ש לנ"ל שכאן זה עשית צורה ולא רק נתינת צבע אמנם אם הגדר שזה הוספה על האות הקודמת ולכן לא חשיב כתב חדש א"כ צ"ב למה לא הוי צובע ולכאורא בהכרח שכאן גם דנים שעשיתו זה כתיבה ולא צביעה דכאן זה מעשה עשית צורה ולא מעשה נתינת צבע

והנה עיין בה"ל סימן ל"ג בצביעה של רצועות של תפילין דאם גוי צבע שחור שיכול לצבוע על גבי זה בסיקרא ואחרי זה לצבוע שחור דהרי דיו על גבי סיקרא זה עדיף אמנם כתב שיתכן שלגבי צביעה אין עדיפות לדיו על סיקרא וגם לגבי שבת יהיה פטור ומשמע שלמד מסוגין דסיקרא על גבי דיו זה גם לא סיבה לחייב משום צובע ולכאורא היה מקום לומר לנ"ל שכל סוגין זה מצד שזה מציאות של עשית צורה אבל אם זה מציאות של צביעה בזה וודאי שסיקרא על גבי דיו זה צביעה גמורה וכמו כל צביעה על רקע שיש הצורה הטבעית וצ"ע בזה ויתכן שזה הבה"ל לשיטתו שכל צורה שהיא בתור יפוי דבר אחר זה צובע וא"כ מבואר בהכרח שסברת הגמ' בסיקרא על גבי דיו שזה גם לא צובע אמנם לנ"ל אינו דומה כלל ודו"ק בזה

והנה עיין אגלי טל סימן כ"א שהקשה דתוס' י"ח: ד"ה ב"ש כתבו דגפרית הוי צובע על הכלי והנה רש"י ביאר י"ח. דיש צורה חרותה בכלי ועל ידי העשן הצורה בולטת ומבואר שהבלטת הצורה הוי צובע ולא כותב וע"ש מה שתירץ אמנם לכאורא הביאור ששם הצביעה זה הצבע השחור שעל כל הכלי והתועלת שיש לו שעל ידי זה רואים הצורה אבל המחייב על הצביעה של כל הכלי ולא על הבלטת הצורה וצ"ע

**בישוב הא דצר צורה בכלי לא הוי כותב**

ג]והנה לפ"ז הדרא קושיא לדוכתא למה מבואר בגמ' וברמב"ם שהצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש ולא יתחייב משום כותב והנה התו"ש יישב שיש כאן נפק"מ באופן שלא גמר הצורה דמצד כותב לא חייב אבל מצד מכה בפטיש כל חלק מהגמר הוא סיבה לחייב [עיין בה"ל ש"ב ס"ב ד"ה הלוקט]

ולכאורא יש לדון בזה עוד דהנה דנו האחרונים בצורה של האוכלים האם יש בזה איסור מוחק והמהר"ש הלוי חידש שכל הנידון בכתב נפרד שעל העוגה אבל אם זה מגוף העוגה אין איסור והנה יש שהבינו שזה סברא באוכלים שכה"ג אין לזה שם כתב ולפ"ז גם לחרות בעוגה יהיה מותר וצ"ע דהמ"ב עצמו סימן ת"ק סקי"ז כתב מפורש שאסור לכתוב על ידי חריתה באוכל וביותר דמפורש במ"ב תע"ה סקמ"ז שאם כתבו במצות סימן מה ראשון יש בזה איסור מוחק אפילו שזה חריתה בגוף המצה אמנם בפשוטו הסברא של המהר"ש שכיון שכל אוכל עשוי בצורה מסוימת א"כ כל שכותב עליה או עושה צורה בתור יפוי העוגה דנים את זה כצורת הפת ובחיד"א [בשו"ת חיים שאל הובא בברכי יוסף החדש] נקט שזה רק מתי שעשו את זה מתי שזה עיסה וזה וודאי מצד סברא הנ"ל והנה סתימת המ"ב לא כך אמנם הביאור שגם אחרי זה דנים שמשנה את צורת הלחם אמנם כל זה שייך בדבר שהוא קשור ליופי הלחם אמנם אם כותב על זה דבר שיש לו ענין בתור שזה המקום שמצא לכתוב וודאי שזה כתיבה גמורה ויש בזה איסור מוחק ואיסור כותב ולפ"ז יש מקום לומר שסברא זו שיכת גם בכלי וכל שחורת בתור יופי הכלי אין זה כתב אלא שזה צורת הכלי ולכן אין לחייב מצד כותב אלא מצד מכה בפטיש וקצת צ"ב האחרונים שהסכימו אם המהר"ש וכאן לא יישבו כך

**ב**

**בגדר האיסור צובע ובדין דרך לכלוך וצביעה שלא לצורך החפץ**

ד]והנה מבואר בשו"ע בסוף סימן ש"כ שאדם שאכל תותים ורמונים לא ינגב ידיו במפה כיון שיש כאן צובע אמנם הדרכי משה הביא מהאגור וכן המג"א הביא מהרדב"ז ועיין מ"ב שם שהביא כן מעוד אחרונים דכיון שזה דרך לכלוך אין בזה איסור צובע ועיין חכם צבי שהוכיח דבר זה מהא דמבואר בכתובות ה: דמותר לבעול אם סדין שיקלוט הדם וידע האם היא בתולה או בעולה ואין בזה איסור צובע ב.מהא דמותר לסנן היין בסודרין ואין בזה איסור צובע ובפשוטו ביאור הסברא היא כמו שביאר בחת"ס הכתובות ה: במהדו"ק שיסוד מלאכת צובע זה לא שדבר נשתנה צבעו אלא הוא השבחת הדבר על ידי צביעה ולכן כל שהצבע אינו משביח הדבר אין כאן המלאכה כלל ולכן בדם בתולים שאין בזה שום השבחה ביחס לסדין אין זה צובע וכן בדרך לכלוך שאין רואים הדבר כהשבחה של החפץ אין כאן עשית מלאכה כלל והנה בפשוטו לפ"ז אם יצבע צמר כדי לראות אם הצבע טוב וביחס לצמר אין בזה שבח אין בזה איסור צובע כיון שלא נעשה כאן מצדו השבחה לצמר וכן אם אדם יצבע דבר מחמת שרוצה ללמוד לצבוע צמר או להראות הצבע אין בזה איסור צובע

והנה בפשוטו לפ"ז צובע הוא רק אם עושה כדי להשביח הדבר שהוא נהיה יותר יפה אבל אם ירצה שיהיה צבוע למטרה אחרת כגון לסימן לא יהיה בזה איסור צובע והנה מבואר בגמ' שרב ס"ל ששוחט חייב גם משום צובע ומבואר בגמ' הטעם דניחא ליה שיראה שזה נשחט היום ויקפצו עליו קונים והנה בפשוטו כאן זה לא שמראה הבשר הוא יותר יפה ורק שיש לו ענין שהחפץ יהיה צבוע בדם שעל ידי זה ניכר שזה נשחט היום והנה שמואל חולק והרמב"ם פוסק כשמואל והיה מקום לומר שזה טעם מחלוקתו אמנם הרבה ראשונים הרי פסקו כרב ועוד דעיין פמ"ג ש"ג סקכ"ה שביאר שטעם שמואל שאין כונתו לדבר זה אבל ודאי שאם זה יהיה כונתו יהיה בזה איסור צובע ובנשמת אדם וחכם צבי דנו שאין צביעה באוכלים ולכן אין בזה איסור צובע ובדעת רב ע"ש שדן שכיון שזה לא ראוי לאכילה אין בזה הכלל דאין צביעה באוכלים והנה בעיקר הנידון האם יש צביעה באוכלים יש שני נידונים א.שבחפצא של אוכל אין צביעה אפילו אם זה לא לצורך אכילה ב. כשהמטרה לצורך שימוש האכילה ועיין חת"ס שכתב שלכן אין כאן הנידון של אין צביעה באוכלים דכאן הצביעה לא קשורה לאכילה והאריך בסברא זו הקה"י ולפ"ז יתכן שבזה עצמו נחלקו רב ושמואל האם בחפצא של אוכל והצביעה לא לצורך אכילה יש בזה הדין של אין צביעה באוכלים [והנה עיין פמ"ג שכתב שאם מוכר מיפה הסחורה אפילו שזה יפוי שהלוקחים רוצים לצורך האכילה הוי צובע כיון שהוא לא עושה לצורך אכילה וזה חידוש גדול דהרי למעשה מטרת הצביעה לתועלת האכילה אמנם בלשונו וכן בנשמת אדם נראה שהבינו שיסוד ההיתר של אין צביעה באוכלים זה מצד שאין דרך צביעה בזה ולכן גם עושה אין זלה חשיבות של צביעה ולכן הנשמת אדם אסר באוכל שדרכו לצובעו לצורך צביעה וכן הפמ"ג אסר לבעל חנוצת שהרי הוא דרכו לצבוע אפילו שזה לצורך אכילה ולפ"ז היום שהדרך להניח תבלינים לצורך צבע ובפרט במשקים יהיה אסור וצ"ע]

והנה לפ"ז הדרא קושיא לדוכתא למה הוי צובע הרי אין זה יפוי הדבר וכן עיין תוס' בחגיגה ח. שכתבו שאסור לעשות מעשר בהמה בשבת מצד שמסמן עליה בצבע אדום ומבואר שיש בזה איסור צובע אפילו שכל מטרתו רק לסימן ולא ליופי הבהמה וצ"ל שלא צריך דוקא לצורך יפוי הדבר אלא שכל שהצביעה היא לצורך הדבר הנצבע אפילו אם כדי שזה יראה טרי או כדי שידעו שהיא בהמת קודש הוי צובע אמנם עדיין וודאי יתכן שעצם היסוד נכון שצריך שזה יעשה לצורך הדבר הנצבע

והגרשז"א רצה לומר דיתכן שלא צריך שהצביעה לצורך החפץ אבל צריך שיהיה לו ענין בצביעת הדבר ולכן בבתולים או בדיקת עד רק מעונין להוציא הדם ולא מעונין כלל במה שהבגד נצבע משא"כ אם יהיה לו ענין שהדבר יצבע אפילו לצורך צדדי זה סיבה לאסור וע"ש שדן בסוג בדיקה שנותנים במי רגלים ולפי ציבעם יודעים המחלה או רמת הסוכר שזה יהיה אסור ובפשוטו אינו מובן דאם יסוד המלאכה זה לא השבחת החפץ א"כ מצד שאין לו ענין במה שזה נצבע הוי אינו מתכוין וזה פס"ר כמבואר בגר"א אבל אין סיבה שלא יהיה אפילו איסור דרבנן וצ"ע

והנה עיין רמב"ם פ"ט הי"ד דהעושה עין הצבע חייב והראב"ד השיג עליו שזה לא גמר מלאכתו דעיקר מטרתו לצבוע דברים אחרים ובפשוטו הרמב"ם חולק אמנם הנשמת אדם ביאר משדובר שמעונין במים צבועים לא לצבוע דבר אחר ודוחק והנה לכאורא כל דברי הראב"ד שייכים אם יסוד מלאכת צובע זה השבחת הדבר על ידי שהוא צבוע א"כ במקום שאין לו תועלת עצמית ס"ל שזה לא נחשב שהוא הושבח אבל אם המלאכה זה מה שצבעו השתנה הרי למעשה צבעו השתנה ובדעת הרמב"ם יתכן שס"ל שזה עצמו שבח מה שהוא נהיה חומר צביעה ולא שחולק על עצם היסוד וצ"ע

אמנם עיין יראים מצוה רע"ד דמפורש בלשונו שהטעם שאדם מותר לאכול תותים אפילו שזה דרך לכלוך מצד מקלקל ומשמע שיש כאן את עיקר המלאכה ורק שזה מקלקל ועל דרך זה בפשוטו הוא במג"א שחילק בין אדם שלא עומד לצביעה לדבר שעומד לצביעה ודימה למלבן שאסור דרך לכלוך ששם הכונה שהמלאכה לא הניקיון אלא מה שזה מתלבן וזה נעשה גם בדרך לכלוך ועיין גר"ז שהקשה מבדיקת שבעה נקיים איך מותר ולמה זה לא צובע על העד בדיקה וע"ש שחידש שמלאכת צובע זה יצירה שמצד עצמה אין לה חשיבות ורק מה שמעונין שהדבר יצבע יש כאן חשיבות של יצירה וע"ש שבזה חילק בין דבר שעומד לצביעה לדבר שלא עומד לצביעה ועיין בסמ"ג שלאחר שכתב שאשה שמעברת סרק על פניה הוי צובע שכתב שכל זה בכונתו לצביעה ומשמע כיסוד הגר"ז הנ"ל ובזה יתכן לבאר כל ההיתר דדרך לכלוך דהכונה שכל שאין לו ענין שהדבר יצבע אין לזה שם מלאכה מצד עצמו אמנם בבדיקת עד צ"ע הרי אדם רוצה לפעמים ללכת לשאול וממילא מעונין שהחפץ יצבע כדי שיוכל לשאול הצבע ובהכרח שכיון שזה לא לצורך הדבר הנצבע אין בזה איסור וצ"ע

והנה הגמ' אומרת שרב ס"ל שזה צובע כי ניחא ליה שיראה שזה טרי והקשו האחרונים למה צריך לטעם זה הרי רב ס"ל דבר שאין מתכוין מותר וכן משאצל"ג וא"כ יש כאן צביעה והקה"י הביא מהחזו"א שביאר שצריך תיקון ולא מספיק מה שזה לא קלקול ולכן הוצרכה הגמ' לטעם זה אמנם החת"ס ביאר לדרכו שכל שאין ענין בצביעה ואין כאן השבחה בחפץ אין כאן החפצא של המלאכה והגר"ז ביאר לשיטתו שכאן ללא מחשבה שמעונין במה שזה נצבע אין לזה חשיבות של יצירה

והנה ביארנו לעיל שמה שכל עשית צורה זה לא צובע דכל שהמציאות שעושה זה צורה מסוימת אין זה צביעה אלא כתיבה ולכאורא כל זה אם מלאכת צובע זה רק הההשבחה של החפץ בצביעתו א"כ שייך לדון שכיתוב של דבר זה כמו צביעה שלא משביחה דדנים שזה מציאות לעצמה ולא מתיחס לחפצא הנצבע אבל אם עצם מה שהדבר נצבע זה המלאכה וגם אם זה למטרה אחרת שלא קשורה לחפצא א"כ צ"ב מה איכפת לן שזה נחשב כתיבה הרי למעשה יש כאן צביעה על הדבר שעליו כותב ומה איכפת לן שהצביעה בצורה של כיתוב וצ"ע וצ"ל דדבר שהוא צורה אין מציאותו מוגדרת כצביעה לדבר שעליו אלא הוא דבר לעצמו ואין לזה שם צביעה ואמנם בתחילה כשאין עדין צורה זה מציאות של צביעה אמנם דנים על שם סופו שזה צורה ולא צביעה וצ"ע