12 בגדר הנחה במלאכת הוצאה ובבאור יסוד החסרון באגוז ע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בגדר הנחה במלאכת הוצאה ובבאור יסוד החסרון באגוז ע''ג מים והמסתעף לפלוגתת בן עזאי ורבנן אי מהלך כעומד

1. יעוין בגמ' ד' ע''ב דדנה לחלק בין עקירה להנחה לענין מקום ד', וברשב''א נקט להאי חילוקא לענין רה''י דגם אי ליכא בה דין מקום ד' מ''מ דן הרשב''א דאיכא בזה חילוק בין עקירה להנחה. ובעקירה גם ברה''י בעי מקום ד' [וכן נקט המ''מ פי''ז הי''ז בדעת רש''י וכן איתא בריטב''א דף ד' ע''א בריש סוגין]. ויעוין עוד בחת''ס דף ה' ד'ה אגוז דמביא מהראב''ן דנקט להאי חילוקא לגבי חסרון דלא נייח דאגוז ע''ג מים דהוי רק בעקירה.

ויעוין עוד בראבי''ה בתשובות תתקס''ח דמאריך בהאי יסוד ומיישב לפי''ז את הקושיא מהא דאמר רבא דהוציא דיו כשיעור שתי אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דאמאי ליכא חסרון דלא נייח, דהתם איירי בהנחה. וכן את קושית הראשונים מספינה, דהתם חזינן רק דחשיב הנחה. ועוי''ש עוד דמחדש לפי''ז דלמרות דדינא דרבא דתוך ג' בעי הנחה ע''ג משהו הוי גם למאן דאית ליה קלוטה כמי שהונחה מ''מ הוי רק בעקירה דלענין עקירה לא דיינינן להא דקלוטה כמי שהונחה. וז''ל, ומנא תימרא דשאני בין הנחה לעקירה, מדפרכינן בפ"ק דשבת (ד ע"ב) גבי פשט העני, ודילמא הנחה הוא דלא בעינן מעל גבי מקום ד' עקירה בעינן. אף על גב דפשיט' ליה לבסוף, שמעינן מינה דעקירה קילא טפי שצריך לעקור מהנחה גמורה.

1. ולכאורה צ''ב דבפשטות כיון דכל מהות המלאכה היא ההוצאה מרשות לרשות. א''כ בעינן שההנחה תפעל את ההפקעה שפעל בעקירה ומה דסגי להנחה בהכרח דסגי גם לעקירה. ומה שייך שיהא בזה חילוק בין עקירה להנחה.

ויעוין ברשב''א בדף ד' ע''ב וז''ל, אלא סברא בעלמא קאמר דדלמא בגמר מעשה בכל דהו סגי ליה אבל בתחלת מעשה עקירה חשובה בעינן. וצ''ב כונתו דמה המשמעות של גמר מעשה ותחילת המעשה הרי המלאכה מורכבת משתי השלבים ההוצאה וההנחה, ודוחק לומר דהוי סברא בהלכות מעשה המלאכה דאיכא יחס לתחילת המעשה וסופו דבתחילת המעשה בעינן מעשה יותר חשוב. והא ודאי דאין לומר דעיקר הצלאכה היא ההוצאה דא''כ מה קשיא לגמרא בריש הזורק הכנסה מנלן. ויעוין בשפת אמת דרצה לומר דלשיטת ר' פפא ריש פרקין דהכנסה נמי הוצאה קרי [ומפרש טעמא דכל עקירת חפץ ממקומו תנא הוצאה קרי לה] הטעם הוא משום דכן הוא לשון הפסוק אל יצא וגו' ופירושו לא יפיק דעיקר המלאכה היא מה שמוציא החפץ מאותו הרשות שמונח בו רק דכל זמן שאינו מכניסו לרשות ההפוך לא נחשב הוצאה גמורה ומאי דקפיד רחמנא שלא להוציא מרשות לרשות הי' הקפידא על ההוצאה ויש לעיין וכי אי יוציא מהרשות ולא יניח כלל אלא ישורף את החפץ יתחייב מדין מוציא ומוכרח דההנחה לא הוי היכי תימצי בעלמא למנוע את חזרתו של החפץ לרשות שיצא ממנה אלא דהוי חלק מצורת ההוצאה דהוצאה ענינה המעבר מרשות לרשות והמעבר עשה משתי גורמים ההוצאה וההנחה דאדם שעובר מקום כל זמן שלא ישב באותו מקום שעובר אליו לא נשלמת העברתו וא''כ קשה דמה דסגי להנחה בהכרח דסגי גם לעקירה.

1. ונראה דבדין הנחה איכא תרי דינים. האחד. היחס של החפץ לרשות דבזה בעינן שיהא מונח ברשות, או קלוטה אי הוי כמי שהונחה. שנית. אופן עמידת החפץ לאדם. ונראה דהנך חסרונות של מקום דע''ד ולא נייח הוי ביחס של עמידת החפץ לאדם [כמו שיתבאר להלן], ומצד היחס של החפץ לרשות ליכא גרעון, ונמצא דביחס לשנוי של החפץ מהרשות שהיה בה איכא הפקעה גמורה גם היכא דליכא מקום דע''ד ולא נייח ורק לענין היחס של העמדת החפץ לאדם איכא גרעון וא''כ שייך לומר דכל הדרישה שההנחה תעמיד את מה שהעקירה הפקיעה הוי רק ביחס של החפץ לרשויות, דבזה כל כמה דליכא שנוי ברשויות לא הוי ''הוצאה'' דעיקר המלאכה היא השינוי ברשות, רק מאחר דבעינן שיהא משמעות בשינוי הרשות ביחס להעמדת החפץ לאדם לכן בעינן שהעקירה תהא ממצב שבו החפץ עמד לבעלים דבזה איכא נפק''מ במעשה ההוצאה בהעמדת החפץ לבעלים. ואפשר דזהו כונת הרשב''א דבתחילת העקירה ששם פועל את ההפקעה בעיקר העמדת החפץ בעינן עקירה חשובה שתפעל בעיקר העמדת החפץ, משא''כ בהנחה שבאה רק להעמיד את המעשה כמעשה הוצאה בחפץ בהא סגי רק את היחס של ההמצאות ברשות.
2. ונראה דהא דמבואר בפסחים פה ע''ב דבדין איסור הוצאת בשר פסח מחוץ למחיצות אכילתו וכן בדין טומאת בגדים למוציא פרים הנשרפין מחוץ לעזרה דבעי עקירה והנחה כהוצאה דשבת, הוי רק לענין היחס של החפץ לרשות דזה נצרך לעיקר היחס של המעשה כ''מעשה הוצאה'' אולם במה שנוגע לאופן עמידת החפץ לאדם נראה דזה שייך לחפצא ד''מלאכת הוצאה'' ולא לגוף ''מעשה ההוצאה''.
3. ורק דיש לעיין במסקנת הגמ' בדף ד' דליכא חילוק לענין מקום ד', אי הוי מחמת דבהוצאה בעינן שהשינוי ברשות יהא שינוי גם באופן העמדת החפץ לאדם, דעד עכשיו עמד בהאי רשות וכעת עומד ברשות אחרת. או דגם למסקנא עיקר המלאכה הוא השינוי ברשות, רק דמאחר דבעינן דיהא משמעות ביחס של העמדת בחפץ הלכך לא סגי בהא דהעקירה היתה ממקום ד', דכל כמה דלא הניח וקבע את החפץ באופן עמידה אחר ממה שהיה הוי חסרון בהפקעה שלו מהרשות שהיה בה דכיון דהיחס שלו לרשות הקודמת הוי גם באופן העמדתו הלכך לא דיינינן את המצאותו כעת ברשות השניה כהפקעה על עמידתו ברשות הקודמת אלא רק כהמצאות זמנית. ולפי''ז ניתן להבין דלא בעינן לכל גדרי ההנחה שהיו ברשות הקודמת, מאחר דבעינן רק למשוי הפקעה גם ביחס של עמידתו בהאי רשות, ולזה סגי רק שהמקום יהא מקום הנחה, אולם במה שנוגע לאופן עמידת החפץ במקום כגון הנך חסרונות דלא נייח או הא דבעינן הנחה ע''ג משהו [לדעת הראבי''ה דגם אי כמי שהונחה הוי חסרון בעקירה] בהא לא בעינן דההנחה גם תיעשה באותו אופן.
4. ונראה דיש להוכיח דלא בעינן לכל גדרי ההנחה שהיו ברשות הקודמת מיסוד התוס' בעירובין צ''ח ע''ב בהא דמבואר ברבא דבעינן בתוך ג' הנחה ע''ג משהו, ובתוס' הקשה מהא דאיתא בפרק הזורק דתוך ג' באויר חשיב הנחה. ומיישב וז''ל, דהכא שבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג' הוא דבעי רבא הנחה על גבי משהו אבל התם איירי שהיה החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו להכי חשיב כמונח דהא מודה רבא דהמעביר בתוך שלשה דכמונח בקרקע דמי. ומבואר בדבריו דדינא דתוך ג' בעי הנחה ע''ג משהו תליא באופן העקירה דאי העקירה היתה מלמעלה מג' בעי הנחה ע''ג משהו, ואי הוי מתוך ג' סגי בהנחה באויר, ואי נימא דבהנחה בעינן שהשינוי ברשות יהא שינוי גם באופן העמדת החפץ לאדם, דעד עכשיו עמד בהאי רשות וכעת עומד ברשות אחרת. א''כ מאי איכפת לן אופן העקירה סכ''ס חסר בעמידתו בהאי רשות. וחזינן ג''כ דעיקר היחס הוא לעקירה. [ויעוין בחזו''א סב סקכ''ג בסופו וז''ל, ונראה טעמם דכל תוך ג' שם מעביר הלה ובמלאכת מעביר א''צ הנחה ע''ג משהו והכי קים להו לחז''ל וצ''ב].

ובבאור חילוק התוס' נראה דהא דבעינן הנחה ע''ג משהו הוי ג''כ מהאי דינא דהנחה דבעי להעמדת החפץ דבזה אמרינן דלבוד משווי ליה כמונח רק ביחס לתנאי המקום, אולם מאחר דבעינן את היחס של העמדת החפץ מכח הקרקע הלכך בעינן שיהא מונח ע''ג משהו. ולפי''ז ניתן לומר דהיכא דעקר מלמעלה מג' כיון דלמעלה מג' היחס שלו כמונח הוא מכח עמידת רגליו בקרקע וחשיב כמונח בקרקע, הלכך בשביל להפקיע את ההנחה שהיתה ברשות הקודמת בעינן להעמיד הנחה בקרקע והנחה בקרקע מחייבת הנחה ע''ג משהו, אולם היכא דעקר מתוך ג' כיון דאיכא קיום להנחה ע''ג משהו מכח אחיזת היד דהיד עצמה חשיב מקום ההנחה בהך רשות [והגוף ליכא בו השפעה על ההנחה כיון דהוי תוך ג' לקרקע] נמצא דהעקירה היא מהיד ובזה סגי במה דמעמיד את החפץ ברשות השניה בתוך ג' באויר דבשביל הניתוק מאחיזת היד סגי במה דמעמיד את החפץ כעת בדין לבוד לקרקע אחרת דגם ברשות שהיה בו היחס לקרקע הוי מדין לבוד.

1. והשתא נראה לבאר באור הנך חסרונות דמקום ד' ולא נייח. ונראה דלא מבעיא חסרון דמקום דע''ד דענינו דבעינן דיהא מונח במקום שדרך להשתמש בו, כמו שמבואר בפיה''מ וז''ל, לפי שכל פחות משעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים, וכיון שביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עליה כמו שנשארים הדברים הקטנים מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה לפיכך נחשבת כמקום שיש בו ארבעה על ארבעה. דבזה ודאי איכא למימר דלא הוי חסרון ביחס של החפץ לרשות באופן דנימא דחשיב כהנחה ארעית, אלא הוי חסרון בהעמדת החפץ לאדם.

ויש להוכיח כן מהא דנקט הרמב''ם פרק יג הלכה דחסרון דאגוז ע''ג מים הוי מחמת דבעינן מקום ד', וז''ל, אבל אם היה כלי צף על גבי מים ופירות בתוך הכלי ופשט ידו ולקח מן הפירות והוציא פטור, שהרי לא נחו הפירות על גבי הארץ ''ונמצא שלא עקר מעל גבי מקום ארבעה'', ואין צריך לומר אם היו הפירות צפין על פני המים והוציאם שהוא פטור. והשתא אי נימא דהוי חסרון בשייכות למקום מחמת דהוי הנחה ארעית א''כ צ''ב ספק הגמ' באגוז בכלי וכלי ע''ג מים אי סגי בהא דמצד עצמו ואי נימא דהוי חסרון בשייכות למוקם הרי גוף הכלי לא שייך לרשות כיון דהוא ע''ג מים והוי כאגוז ע''ג מים וא''כ מאי איפת לן דהכלי ביחס לאגוז הוי כנייח מצד עצמו סכ''ס הכלי מנותק מהרשות וממילא גם האגוז מנותק. ומוכח דעיקר החסרון באופן עמידתו לאדם ומאחר דהוא מונח בדבר דלא נייד נמצא דהוא חשיב כעומד לאדם בהך רשות.

1. ונראה דגם לשיטת הראשונים דחסרון דלא נייח הוי חסרון בפני עצמו מוכח מספק הגמ' באגוז דלא הוי ביחס של החפץ לרשות. ובבאור הדבר נראה דלא מבעיא לדעת תוס' דהקשה על דינא דאגוז ע''ג מים מהא דספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטי ליה דמבואר דהנידון הוא ביחס לחפץ עצמו, ולא ביחס למקום שהוא מונח, דכיון דהחפץ נייד לא חשיב כמונח ברשות, וכן מבואר ברש''י בד''ה מהו דתימא, דמעמיד את החידוש במים ע''ג מים ביחס למים שבא להניחם דניידי ואזלי. וחסרון זה נראה ודאי דהוי בהעמדתו של החפץ לאדם.

אלא גם לשיטת הראשונים דהקשו רק על דינא דאגוז בכלי וכלי ע''ג מים. ומבואר דס''ל דיסוד החסרון הוא במקום שבו מונח החפץ. ולכן מאגוז ע''ג מים ל''ק להו דהמים לא נייחי ומאי שיאטיה להא דהספינה חשיבא כמונחת על המים. ורק דהקשו מאגוז בכלי דמ''ש מספינה דחשיבא כמונחת וה''ה הכלי חשיב כמונח ולא נייד, ולזה יישבו דשאני חסרון מהלכת בקנין דלא הוי מחמת עצם הדבר שהיא מתנועעת אלא מחמת מה דהוי ''מהלכת'' ובזה אמרינן דכיון דכח ההילוך לא קיים בה לא חשיבא ''מהלכת'', אולם לגבי חסרון דלא נייח דנה הגמ' דאפשר דעצם הדבר דהוא מתנועע הוי חסרון. וז''ל הרשב''א, דהתם גבי קנין כל חצר שאין היא עצמה מהלכת קונה אף על פי שאחרים מוליכין אותה כספינה וכקלתה הקשורה בה, אבל גבי שבת בעינן שיטול החפץ ''ממקום נח'', להכי מספקא לן דלמא אף כשהכלי צף במים ואגוז בתוכו בעינן שיהא האגוז מונח במקום שאינו מתנענע אפילו מצד תנועת אחרים.

ולכאורה לפי''ז נראה דהוי הלכה בגוף הרשות דתהא רשות קבועה, אולם נראה דגם בזה התנאי דלא נייח הוי ביחס של הרשות כמעמידה את החפצים שנמצאים בה עבור האדם ולא בעצם היחס של החפץ כנמצא בהך רשות ולא הוי הלכה ''ברשות'' אלא ''במקום שבו החפץ עומד בהך רשות''. ולכן דנה הגמ' אי סגי במה דהאגוז כלפי הכלי חשיב כנמצא במקום דלא נייח.

1. ובעיקר החסרון דלא נייח יעוין בשטמ''ק בשם הראב''ד [ב''מ ט' ע''ב] דהוי דוקא במים. וז''ל, דהנחה על גבי משהו מיהת בעינן ומיא כאוירא בעלמא דמו ולא משום ניידא ממש קפדינן אלא משום דהוו כאוירא בעלמא. ובבאור הדבר נראה דכיון דמים הוי מציאות לא ממשית א''כ כל היחס של המונחות במים הוא מכח מה דהם טפילים לקרקע דחשיב כמונח בקרקע, ולכן כל כמה דניידי איכא ניתוק ביניהם לקרקע וחשיב מונח באויר. ונראה דגם בזה כל החסרון הוא בהעמדתם לאדם דהיכא דמונחים במים צורת העמדתם הוי דרך הקרקע דהמים הוי כאויר דלא הוי מקום השתמשות.
2. ובעיקר הא דנתבאר דלשיטת תוס' וכ''נ ברש''י החסרון הוי ביחס לחפץ, נראה דיתבאר לפי''ז הא דנקט תוס' דהחסרון הוא מחמת דאין דרך להצניע כן חפצים ויעוי''ש [ויותר מבואר בתורא''ש]דמחלק בין הניח ע''ג כלי שמונח על אדם מהלך דבזה פשיטא דלא מהני לאגוז בכלי וכלי ע''ג מים דבזה דנה הגמ' אי מהני וצ''ב וכי הוי מדינא דשלא כדרך ולאחר יד. ונראה דמאחר דבעינן בהנחה יחס להעמדת החפץ לאדם ע''י המקום שמונח בו הלכך כל כמה דאין דרך להצניע באופן זה הוי גרעון ביחס בין המקום להאי חפץ.

ונראה עוד לבאר הא דחזינן חילוק נוסף בין תוס' והראשונים דתוס' הקשה על ספיקא דאגוז מהא דרכוב כמהלך דמי ובראשונים לא הקשו כן, ונראה דתוס' לשיטתו שהנושא הוא ביחס לחפץ, הלכך עיקר הנידון עומד ביחס לחפץ אי הוי כיושב בכלי וכל כמה דחזינן דהוי כמהלך תו איכא ניתוק בינו לרשות. אולם הראשונים דהעמידו את התנאי דנייד בגוף הרשות איכא למימר דשאני הנידון ברכוב כמהלך דהוי ביחס לחפץ הרכוב דבזה אמרינן דעצם מציאותו כרוכב הוי כמהלך ובזה לא יהני מה דהדבר שמונח עליו מצד עצמו הוא לא נייח דסכ''ס החפץ הוא ''רכוב'', משא''כ הכא דהנידון ביחס לרשות בהא שייך לדון אי דיינינן לרשות מצד עצמה או דיינינן את הכח שמניע אותה כחלק ממנה.

1. והשתא נראה לבאר הא דאיתא בתוס' בהא דהוציא דיו וכתבן כשהוא מהלך דכתיבתן זו היא הנחתן דהוי מחמת שהניחן במקום שישארו שם לעולם. ונראה דהוי לשיטתו דהחסרון ביחס של עמידת החפץ בהאי רשות דע''י דנייד איכא נתוק בינו למקום שמונח עליו א''כ נמצא דבגוף המקום ליכא חסרון למרות דהמקום נייד וחשיב כמקום הנחה ברשות וכל כמה דיינינן ליה כמקום הנחה ליכא חסרון במה דלא נייד, רק דעיקר החסרון ביחס בינו לחפץ שמונח עליו ובזה איכא למימר דכל כמה דישאר שם לעולם הוי כחד עם המקום שמונח עליו. ויעוין במאירי וז''ל, שמא דוקא באותיות שהנחתן הנחה גמורה מה שאין כן באגוז שאין הנחתן אלא עראי.

ויעוין בתוס' ערובין דף כ' ע''א סד''ה לא יעמוד אדם, דמוכיח מהא דכתיבתן זו היא הנחתן דגם בבולע משקין בפיו ברה''ר למרות דגופו נמצא ברשות היחיד לא דיינינן ליה כמוציא מרה''ר לרה''י אלא כשבולעם מיד חשיב כנחים, ונראה דגם זה הוי לשיטתו בגדר דלא נייח דהוי בחפץ ולהכי הוכיח דהיחס של החפץ כמונח קיים בעצם היותו על הקלף דזהו מקום הנחתו ובקלף הוא לא נייד, והוכיח מזה תוס' דההנחה היא היכן שנמצא מימושו של החפץ והלכך גם באכילה היכא שנכנס לפיו כיון דשם מימושו של האוכל שם חשיב מקום הנחתו.

אולם אי נימא דהוי הלכה בגוף המקום דבעינן דלא יהא נייח א''כ מאי איכפת לן הקביעות של הדיו במקום דס''ס המקום לא נייח, ונראה לפי מה שנתבאר דגם לשיטת הראשונים דהוי הלכה במקום הוי ביחס של הרשות כמעמידה את החפצים שנמצאים בה עבור האדם וא''כ איכא למימר דתליא באופן השימוש ומאחר דצורת השימוש של דיו הוא בהעמדתו בנייר בלי שייכות למקום שמונח בו הלכך לענין הך שימוש ליכא גרעון במה דהנייר מונח על דבר דלא נייח, כיון דכך צורת העמדת הרשות האי שימוש. ויעוין בתוס' ר''י הזקן וז''ל,

1. ונראה עוד דאיכא חילוק בבאור הא דמים ע''ג מים היינו הנחתן דמהא דמדמי ליה בגמ' לפלוגתת ת''ק ור''י בן נורי בשמן שצף ע''ג יין אי טבול יום דפוסל במגעו חשיב כנגע גם ביין, נראה דהוי נידון ביחס של המים אי הוי כגוף אחד עם מה שתחתיהם, ומים ע''ג מים כו'ע מודו דחשיב כחד. וכן מבואר במאירי והרמב''ם [יעוין במג''א שמ''ז סק''ה]. ויש לעיין דבשלמא אי החסרון במקום א''כ כל כמה דהוי כגוף אחד חשיב כמונחין בקרקע וממילא לא שייך בהו להאי חסרון דלא נייחי, אולם אי הוי חסרון בגוף החפץ דלא נייח א''כ מה יהני דחשיב כחד סכ''ס המים לא נייחי, ואפשר לבאר בזה שתי אופנים.

אופן א'. על פי הא דמבואר בפנ''י ד''ה אלא, ובחת''ס ד''ה שקלט, דכל הנידון של הגמ' רק במה שיוצא חוץ לגומא וכ''נ בלשון הרמב''ם ''מע''ג גומא מלאה''. וחזינן דמה שנמצא בתוך הכלי חשיב שהכלי מחזיקו, דהיחס של הכלי נובע מתוכו וכל מה דאיכא בתוכו חשיב שהכלי מחזיקו, ולכן בהא ליכא לחסרון דלא ניידי [גם אי נימא דהוי חסרון במים] דכולהו חשיבי כמוחזקים בכלי, וא''כ איכא למימר דכל כמה דחשיב כחד שוב דיינינן גם למים מעל הכלי כמונחים בכלי ולא מחוץ לכלי.

אופן ב'. ניתן לומר דלחסרון דלא נייחי בעינן שכח התנועה יהא במעמיד של המים ברשות, דע''י כך חשיבי כמנותקים מהרשות, אולם היכא דחשיב כמונחים בקרקע מכח הא דחשיבי כחד א''כ הוי כמתגלגל בקרקע. ולא מבעיא לדעת רש''י דמתגלגל בקרקע חשיב כמונח, אלא גם לדעת תוס', [יעוין ברעק''א במערכה ב' י''א דמעמיד בזה פלוגתא בין רש''י לתוס'] נראה דהכא כיון דלא עומדים לצאת מהרשות ליכא חסרון בהא דניידי באותה רשות שמונחים בה.

1. ויעוין במאירי בסוגין דמביא פלוגתא אי דינא דמים ע''ג מים היינו הנחתם הוי גם במעינות המושכין. וז''ל, ויש אומרים דוקא במונחים בגומא אבל נגרים לא כמו שכתבנו, ויש חולקים לומר שכל שהם נגרין בו קרקע הוא וכמונחים על הקרקע הם. ולכאורה נראה דתליא בפלוגתא אי מתגלגל בקרקע חשיב כמונח. אולם נראה דהכא גרע כיון דכח התנועה קיים בגוף המים ולכן איכא בזה סיבה לנתק אותם ממקומם.

ויש להביא ראיה דהלא נייד דמים גרע מהרמב''ן בעירובין דף מו [בסוף דבריו לענין תחומין בספינה] דכתב דנהרות המושכין ומעינות הנובעים אינם קונים שביתה במקומם דכל דנייד לא קרינן ביה אל יצא איש ממקומו ויעוי''ש דפליג על הראב''ד דנקט דגם אדם המהלך חשיב כלא נייח ולא קנה שביתה וברמב''ן מחלק בין אדם למים למרות דגם אדם לא נייח דנקטינן דמהלך לאו כעומד. ואפשר דהחילוק בין מים שכח התנועה קיים בהם עצמם ולא הוי גורם חיצוני שמעמיד בהם כח, לבין אדם דלמרות דלא נייח כיון דבעי להחלטתו ובחירתו נמצא דהלא נייד לא הוי מעצם מציאותו.

ונראה עוד דלפי דרך הראשונים דהחסרון דלא נייד דסוגין הוי בגוף המקום א''כ לא שייכא כלל לחסרון דלא נייד דתחומים, דהתם הוי ביחס לחפץ, ובזה אפשר דס''ל דגם היכא דהמעיין כולו נמצא בחד רשותא ליכא בזה שביתה דכל היכא דבעינן יחס לחפץ החסרון הוא בגוף המציאות דנייד ולא איכפת לן דחשיב כנייד בקרקע. ויעוין בקה''י סימן ו' סוף סק''א דנקט דלא שייכא להדדי יעוי''ש מה דמבאר בזה.

ובעיקר מה שנתבאר בחסרון בהנחה בסוגין דלא הוי ביחס של החפץ לרשות יש לעיין מהא דמבואר בתוס' דדן גם באדם מהלך את נידון הסוגיא רק דנקט דאין רגילות להניח על אדם, ובתו''י נקט דבכלי ע''ג אדם תליא בספק הגמ' באגוז, ובדיו ע''ג אדם מהלך חשיב באמת כמונח. ולכאורה מאחר דנקטינן דמהלך לאו כעומד דמי א''כ איכא ניתוק בין האדם לרשות, וממילא איכא חסרון בעצם היחס של החפץ כנמצא ברשות, ומה שייך לדון דביחס למה שמונח בכלי דיינינן כלא נייח כלפיו. ויעוין בכתבי הברכ''ש שבת סימן י' סק''ד דהקשה כן ויעוי''ש מה דמיישב ונראה מדבריו שם דהחסרון במעשה עקירה והנחה הוי רק היכא דהעקירה וההנחה הוי בגוף דהגוף הוא מהלך.

ונראה בהקדם מה דיש לעיין בבאור הנידון אי מהלך כעומד דמי דהרי הא פשיטא דבכל פסיעה רגל אחד עומדת ורגל אחד מהלכת ונמצא דכל רגע איכא הנחה ויעוין ברש''י כתובות ל''א ע''ב דזהו באמת טעמא דבן עזאי דמהלך כעומד. ובפשטות נראה דעצם הדבר דהוא במצב של הילוך וכל הנחה עומדת כחלק מתהליך ההליכה הוי סיבה לנתק את היחס שלו ברשות. אולם נראה דאיכא למימר דלענין היחס לרשות גם ''מהלך'' הוי צורה של עמידה ברשות כיון דסכ''ס הוא הולך ברשות, רק דלענין מה דבעינן מקום הנחה בהא דנו בן עזאי ורבנן אי מציאותו כמהלך הוי גרעון בתורת מקום להנחה.

ויעוין בכתבי הברכ''ש ס''ס י''א וז''ל, ע''כ נראה דודאי בן עזאי וחכמים לא פליגי רק אם החפץ מונח על אדם מהלך מקרי נח, דב''ע סובר דמקרי נייח דמה שהאדם מהלך תחתיו אין זה מבטל הנחת החפץ, ובריושלמי מוכח כדברי יעוי''ש וכן הלשון מורה כן דלשונו דבן עזאי ''מהלך כמונח דמי'', וכן גם בבבלי לא אמרינן בזה''ל, ''מהלך כנח'', רק ''מהלך כעומד'' וממילא החפץ מקרי נייח, ורבנן סברי דאין זה דרך הנחה דאפילו לגבי חפץ מקרי הגוף נייד.

ולפי''ז כל כמה דאגוז בכלי חשיב כמונח דדיינינן את המונחות ביחס לכלי, גם באדם ליכא לחסרון דמהלך או כעומד כיון דדנים את ההנחה בכלי שבגוף דמצד עצמו לא נייד. או לתוס' דהוי ביחס לכלי דדנים את הלכי כמונח מצד עצמו כיון [דלא נייד בגוף] רק מתנועע ע''י האדם הנושאו. ומכח זה הוכיח תוס' דחשוב כמהלך, ולפי''ז ניחא היטב הא דבדיו ע''ג אדם מהלך דחשיב הנחה דכיון דכל הנושא במקום ההנחה א''כ בהא איכא להאי סברא דכתיבתם זו היא הנחתן כמו שנתבאר לעיל.

והא דלא הוקשה לתוס' דאי חפץ שמונח על אדם חשיב הנחה במאי פליגי ת''ק ובן עזאי נראה דפלוגתת בן עזאי ורבנן הוי בעקירת גופו דכפי איך שנתבאר דבעקירת גופו בעינן שהעקירה תעמוד בגוף עצמו דהחפץ חשיב כמונח אצל האדם וכל היחס של העקירה בחפץ הוי מחמת שגם היכא שפעל במעמיד של החפץ ברשות חשיב עקירה בחפץ ונמצא דמעשה העקירה צריך לעמוד בגוף האדם ובזה ודאי איכא לחסרון דמהלך דכל הצד לדון את החפץ כנייח הוי רק היכא דבאים לדון את העקירה וההנחה בחפץ עצמו ובזה איכא למימר דהחפץ מצד עצמו נייח משא''כ היכא דהעקירה היא בגוף.

רק דלכאורה יש לעיין מהא דהוכיח התוס' ממניחו עליה כשהיא מהלכת דלא הוי כמונח למרות דהתם העקירה היא בגוף הבהמה. ולפי מה שנתבאר ליכא ראיה להכא דהעקירה וההנחה הוי בחפץ ויעוין ברש''ש דהעיר מזה [ויעוין בשפת אמת מה דדחק בבאור ראית תוס']. ונראה דאי נימא כמו שהוכחנו בסוגיא דעקירת גופו דבבהמה ליכא להאי נידון, ולכן הגמ' לא הוכיחה מפרק במה בהמה יוצאה [דאיכא איסורא גם היכא דהניחו עליה חפץ] דעקירת גופו כעקירת חפץ. ובבאור הדבר נראה דמאחר דכל הנידון בעקירת גופו נובע מחמת היחס של האדם כמקום ההנחה של החפץ ולכן כל כמה דלא נדון את העקירה בגוף ליכא בזה עקירה בחפץ דנמצא לעולם באותו מקום ורק דשינה את המקום. א''כ פשיטא דבהמה לא חשיב מקום ביחס לחפץ אלא רק כעמוד המחזיק את החפץ ברשות ולכן השינוי במקום הבהמה חשיב שינוי ישיר בחפץ והוי עקירה בחפץ.

1. ונראה להוכיח דחסרון דמהלך הוי חסרון בדין מקום להנחה, מהא דנקט הפנ''י בד''ה אמר ר' אבין, בשיטת הרי''ף דאיכא בזה חילוק בין עקירה להנחה. וז''ל, דאפשר דבן עזאי גופא לא קאמר מהלך כעומד דמי אלא לענין הנחה משא"כ לענין עקירה לעולם בעינן עקירה גמורה וכמו שכתבתי לעיל בשם תוספות ישנים לענין עקירת גופו כעקירת חפץ דבהנחה פשיטא לן טובא וכדמפליג הש"ס [דף ד' ע"ב] נמי אליבא דר"ע לענין קלוטה בין עקירה להנחה וכתבו התוספות [ד"ה ודילמא] משום דקרא דאל יצא איש ממקומו אעקירה קאי וא"כ ה"נ דכוותיה ''דלענין עקירה לא אמרינן מהלך כעומד דמי דממקומו משמע ממקום קביעתו ולא דרך הלוכו'' משא"כ לענין הנחה בכל דהו מיקרי הנחה. ונראה דגם התו''י דמחלק לענין עקירת גוף בין עקירה להנחה הוי מחמת דכל הנושא דהיחס של החפץ הוי לאדם והאדם לא הוי כמדף הוי רק היכא דבאין לדון את מקום העמדת החפץ לאדם דבהא דיינינן ליה כמונח אצל האדם אולם ביחס המציאותי לרשות גם אדם הוי כמדף, ולכן כל כמה דבהנחה סגי ביחס המציאותי לרשות וליכא יחס למקום תו דיינינן ליה כמדף בעלמא.