בספיקו של רעק_א בסוגיית מיטב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

**בס''ד**

**בגדר דין מיטב**

**האם אזלינן בתר מעיקרא אחר שעת הנזק, או בתר שעת התשלומין**

א. כתב רעק''א 'ואולי י"ל באמת לדינא דמה דשיימינן בדמזיק היינו לגבי אותן נכסים שהיה לו בשעה שהזיק דחלה החיוב לשלם ממיטב שלו, אבל מה שקונה אחר שהזיק אף דצריך לשלם מהם בתורת מיניה אבל ליכא עלייהו דין תשלומי מיטב, וכמו למ"ד בדניזק שיימינן דנלענ"ד פשוט דהיינו רק מנכסים שהיה לניזק בשעת ההיזק דאטו אם ילך הניזק אח"כ קודם העמדה בדין ויקנה מובחר נכסים שבעולם יצטרך המזיק לשלם כפי המיטב ההוא, א"כ ה"נ יש לומר למ"ד בדמזיק שיימינן תליא הכל בשעת הנזק'.

ב. מצינו ג' מקומות שלכא' תלויים בנידון של רעק''א האם אזלינן בתר מעיקרא או בתר שעת ההזק, בדף ח' א' כגון דהיתה לו עידית ומכרה, ופרש''י ומכרה - לאחר הלואה דאישתעבדא ליה בינונית לב"ח מעיקרא בעוד שהיתה עידית בידו, ומפורש שחל חיובו כשעת ההלואה - ולולי דברי רש''י היה מקום לפרש כמוש''כ הנתה''מ בסי' ק''ב סק''ב, דאע''פ שמכרה אכתי הרי היא משועבדת, או דדווקא במכרה דלאו כל כמיניה וכו', אך גם הנתה''מ כתב דגובה ממנו משום שכבר נשתעבד, ומבואר בדבריו דלא סגי בלאו הכי -.

ג. נח' הראשונים בגיטין דף נ' א' בנשתדף עידי עידית, רש''י כתב דאין גובה מהעידית אלא מהבינונית, ולכא' מפורש ברש''י שמיטב תלוי בשעת הנזק, וכן נראה בתוס' שם שלא הקשו אלא מכח הורעת וכו' - ורש''י ס''ל כהרא''ש דבלא גילוי דעת א''א הורעת וכו' כ''כ הפנ''י שם, והמרומי שדה בדף ז' ב' - אך הרמב''ן והרשב''א והריטב''א והר''ן נח' וכתבו להדיא דדין מיטב תלוי בשעת התשלומין, וצ''ע כיצד יפרשו את דברי הגמ' בדף ח' א' בהיתה לו עידית ומכרה.

ד. בכתובות דף ק''י מבואר דאי בשל עולם הן שמין, כשלא היה לו בשעת ההלואה בינונית, ובשעת הפרעון יש לו בינונית, גובה המלוה מבינונית, ולכא' מוכח דאזלינן בתר שעת הפרעון, וצ''ע מדברי הגמ' בדף ח' א' דהיתה לו עידית ומכרה, דאזלינן בתר שעת ההלואה.

ה. בגוף הספק של רעק''א היה נראה קצת בדבריו דחקר האם דין מיטב אינו אלא שעבוד נכסים כעין אפותיקי - וא''ת הא באפותיקי אין דין הנחתי לך מקום כמבואר בתוס' ב''ב דף קנ''ז ב', ובפוסקים בסי' קט''ו, ולהלן מבואר שאין דין מיטב כשהניח לו זיבורית, י''ל דמיטב אינו ממש כדרגת אפותיקי, אלא יש לו זכות עדיפה בו - ולכן מה שלא נשתעבד בשעת הנזק אינו משתעבד אח''כ, או שמיטב הוא שעה''ג, או רק מצוה לשלם במיטב, אך יש שפירשו דמספקא ליה בגדר השעה''ג של מיטב, האם בשעת הנזק חל זכות לניזק לקבל מיטב, כעין הדין דארנקי חדשה, דזכותו לקבל את חובו במיטב, ובע''כ נקבע מהו מיטב בשעת הנזק, דמוכרח לחול דבר ברור, ואין יכול לחול דבר התלוי בעתיד, ובע''כ דנקבע שם מיטב בשעת הנזק, או''ד דמיטב הוא שעה''ג לשלם בצורה הכי טובה שיכול לשלם, וכמו שיש שעה''ג על פועל לעבוד, יש שעה''ג על המזיק לפרוע את החוב באופן הטוב ביותר שיכול.

ו. מצינו כמה נ''מ בין ד' הצדדים הנ''ל, רעק''א כתב נ''מ למד''א דבלש מזיק שמין, כשקנה קרקע אח''כ, לכא' נ''מ למד''א בשל עולם הן שמין, ולא היה לו וקנה אח''כ, לדברי החזו''א נ''מ אף למד''א בשלו הן שמין כשלא היה לו בשל עולם, עוד נראה נ''מ כשלא היה לו מספיק, וקנה עוד אח''כ, אם שומא יגבו, כמו דפשיטא דלר''י דבניזק שמין, די שיש לו מעט קרקע, וא''צ שיהיה לו קרקע בכדי כל החוב, אם אפותיקי לא יחול אח''כ.

**לכא' כל הד' צדדים נסתרים מדברי הגמ'**

א. הצד שאינו אלא מצוה לכא' מסתר מהא דאלמלא אהני קרא לא היה צריך לשלם יותר טוב, ואם אינו אלא מצוה מאי שנא מהנשבע לתת עידית, דודאי כשאין לו אלא יותר מדינו חייב לקיים את חיובו ביותר מדינו, וע''כ דמיטב הוא זכות של הניזק, והמצוה אינו יותר מהזכות ואכהמ''ל, ועוד לכא' מוכח דאינו רק מצוה מהא דאיכא שעבוד נכסים, ואף מהלוקח יכול הניזק לתבוע עידית, וע''כ דהוא זכות של הניזק, וכן לכא' מוכח מהא דהיתה לו עידית ומכרה.

ב. הצד שהוא רק שעבוד נכסים כעין אפותקי, לכא' נסתר מדברי הגמ' בכתובות ק''י א' דאם קיבל אחר ההלואה בינונית גובה מבינונית - ולהלן יבואר ישוב לצד זה -.

ג. הצד שהוא שעבוד הגוף שחל בשעת הנזק כעין זכות לקבל ארנקי חדשה, אינו נסתר מדברי הגמ' בכתובות דף ק''י א', משום שאע''פ שאין לו בשעת ההלואה בינונית, אפילו הכי חל שעה''ג לשלם בינונית דעלמא, ולכן אע''פ דאזלינן בתר שעת ההזק, גובה מבינונית שקיבל אח''כ, אך אכתי מדוייק מדברי הגמ' דלמד''א דבשלו הן שמין הסיבה שאינו גובה אח''כ מהבינונית שקיבל הוא משום שנעשה עידית, ואי נימא דרק בשעת ההלואה חל חיוב מיטב, ובשעת ההלואה היה לו רק שדה אחת כזיבורית דעלמא, לכא' לא חל חיוב בינונית משלו, דכשאין אלא שדה אחת אין בינונית, וא''כ לא חל לו זכות בינונית, דהרי התבאר שמוכרח לחול דרגת המיטב או הבנונית בשעת הנזק או ההלואה, ויש לדחות דהגמ' אמרה כן לרווחא דמילתא.

אך אכתי נסתר צד זה מדברי הראשונים בגיטין, דמפורש בדבריהם דאזלינן בתר שעת התשלומין.

ד. הצד שחל שעה''ג לשלם בצורה הכי טובה שיכול, אין סתירה לצד זה מהא דאיכא שעבוד נכסים, ואם לא נקבע מהו המיטב, כיצד חל על העידית או הבינונית שעבוד נכסים, דיש לדחות, דכל הנכסים משועבדים לשעה''ג של מיטב, והקרקע שיש באפשרותה לקיים את השעה''ג של מיטב, ממנו גובין מהלקוחות.

אך לכא' צד זה נסתר מהיתה לו עידית ומכרה, ומפורש שחל שעבוד לגבות קרקע זו אע''פ שבשעת התשלום אינה נחשבת בינונית, ומוכח שאין הגדר שחל שעבוד נכסים על כל הנכסים לקיום דין מיטב, ונקבע כשעת התשלומין, אלא חל שעבוד על הבינונית כעין אפותיקי - אלא דאין ראיה שחל רק אפותיקי, ויתכן שיש שעה''ג ומכח זה יש שעבוד מיוחד על הבינונית כעין אפותיקי -.

עוד יש לעיין על צד זה מדמיון הגמ' לבע''ח, ואם מיטב הוא הכי טוב שיכול לשלם, ואינו שומא, בבע''ח שדינו בבינונית לכא' א''א לומר כן ובודאי הוא רק שומא, ויש לדחות די''ל דגדר דין בינונית הוא בדיוק כמו עידית, אלא שתקנו ככל גדרי עידית אלא דיטול דרגא אחת פחות.

ה. וא''כ צ''ע בגדר דין מיטב, דלכא' מפורש שאינו אלא אפותיקי, וכן אינו אלא מצוה, ולדעת רש''י ותוס' בגיטין י''ל דהוא כעין זכות על ארנקי חדשה, ולכן תלוי רק בשעת ההזק, אך לדעת שאר הראשונים צ''ע כיצד שייך לומר שתלוי בשעת התשלומין, הא מפורש דבהיתה לו עידית ומכרה אזלינן בתר שעת הנזק, ויש שכתבו שחל גם כשעת הנזק וגם כשעת התשלומין, ולא הסתפק רעק''א אלא אם חל גם כשעת התשלומין, אך ודאי חל בשעת הנזק, אך צ''ע מהיכי תיתי ב' גדרים במיטב.

ו. גם לדברי רש''י יש לעיין מדוע הוצרך לומר דחל שעבוד על בינונית, הא הכל נקבע בשעת ההזק כמפורש בדבריו בגיטין, וא''כ א''צ שעבוד נכסים בכדי לגבות מבינונית, אלא מכח שעה''ג לשלם בינונית כפי שעת הההלואה גובה בינונית, וי''ל על פי מש''כ רש''י לעיל וז''ל עידית וזיבורית נזקין בעידית ובעל חוב וכתובת אשה בזיבורית - מדאורייתא ב"ח בזיבורית כדלקמן ורבנן הוא דתקון ליה בבינונית משום נעילת דלת ללוין והיכא דלית ליה בינונית ליתא לתקנתא., עכ''ל, ותמה הרש''ש מדוע הוצרך רש''י לכך, הא מבואר שאלמלא אהני קרא אין גובה יותר כשאין יכול לגבות כדינו, ופירשו דס''ל לרש''י דגדר תקנת בינונית שלא תנעול דלת, אינו ליטול בינונית, אלא שלא יתנו לו זיבורית, ולכן כשאין לו אלא עידית או זיבורית היה צריך לתת עידית ואינו יותר מדינו, ולכן הוצרך רש''י לכתוב שלא תקנו תקנה זו כשאין לו בינונית, בכדי שלא יפסיד הלוה - או משום שלא יקפוץ וילונו למד''א דמדאו' דינו בעידית - ולכן הוצרך רש''י כאן לכתוב שכבר נשתעבד הבינונית, דאל''כ כיון שכעת הוא עידית לא היו מתקנים, ורק משום שכבר חל, לא פקע.

**בגדר דין מיטב**

א. יש לחקור בדין מיטב, האם עצם חיובו הוא ממיטב, ודבר אחר אינו תשלום החוב, אלא כשאין לו רשאי לתבוע דבר אחר, דומיא דבע''ח שזכותו לקבל מעות, אך לכא' מפורש בהפלאה שאין הגדר כן, מדכתב דכשאין לו עידית יכול לפרוע לו בע''כ מזיבורית, ואין יכול לומר אמתין עד שיהיה לך עידית, ואילו היה כנ''ל לא היה יכול לפרוע לו בע''כ, וע''כ דדין מיטב הוא זכות נוסף, דמלבד מחוב עצמו, יש עוד שעה''ג לשלם את החוב ממיטב או מבינונית.

ב. ויש לחקור האם הנזק או ההלואה יוצרים את שני השעה''ג, דלכא' אין הנזק יוצר שעה''ג על ממיטב, דאין שייך מיטב בלא החוב, ולכן יותר נראה דאין הנזק יוצר את השעה''ג של חיוב מיטב, אלא החוב של נזקין או של הלואה, הוא סיבה ליצירת שעה''ג של מיטב או בינונית.

ג. ולפי''ז אע''פ שכלפי החוב בעצמו אין סיבה שיחול החוב אלא בשעת הנזק או ההלואה, אפילו הכי כלפי חיוב מיטב יש כל רגע ורגע סיבה לחיוב זה, ולכן ניחא מאד דחל גם בשעת ההלואה, וגם בשעת התשלומין, ואולי זהו ספיקו של רעק''א בחקירה זו, האם שעה''ג של מיטב חל רק בעשת ההזק, או כל רגע ורגע.

ד. ולפי''ז י''ל דגדר מיטב הוא אפותיקי לחוד, ואינו נסתר מדברי הגמ' בכתובות דף ק''י א', דכל רגע ורגע שיש חוב יש סיבה מחודשת לדין מיטב, ויש סיבה כל רגע שיחול אפותיקי, אלא שפשוט שחל אפותיקי רק על השדות שהשתעבדו, ואין יכול לחול אפותיקי על שדה שאינה משועבד לחוב, מכיון שכל דין מיטב הוא דין כיצד לפרוע את החוב, ולפי''ז י''ל שאין ראיה מאהני קרא דא''צ לשלם יותר וכו' די''ל דמיטב הוא אפותיקי ולא שעה''ג, ואין ראיה היכא שיש שעה''ג.

ה. לדברי רש''י בגיטין, יש לעיין למד''א בשל עולם הן שמין ואין לו אלא בינונית, מדוע ניזק גובה מבינונית, הא השעה''ג אינו אלא מעידית, ולכן בשפאי עידית אין חייב עידית, וא''א שחייב לשלם לכל הפחות מהקרוב לחיובו, וע''כ משום דכיון שבזה לא יתקיים חיובו אין ענין בדבר הקרוב לכך, וי''ל דאה''נ ונוטל מבינונית רק משום תיקון העולם וכמשו''כ רש''י שם ואינו מדין מיטב, ולפי''ז מיתומים לא יגבו אלא מזיבורית כמבואר שם - וכן לכא' יהיה הדין בהיתה לו עידית ומכרה, דלרש''י בגיטין גובה הניזק מבינונית רק מדין בע''ח, אך לשון רש''י דנשתדפה, ומשמע דבמכרה אין הדין כן וצ''ע - אך להנ''ל י''ל דדין מיטב הוא רק אפותיקי, ואפילו הכי כשקיבל בינונית אח''כ נעשה אפותיקי - ורק מיניה אך אין שעבוד נכסים לענין לגבות מלקוחות על דבר שקיבל אח''כ - וכשיש עידית חל על העידית ולא על הפחות, אך כשאין עידית מדין מיטב חל על הפחות, אלא דלדברי רש''י בגיטין ע''כ שאין סיבה כל רגע לדין מיטב, ולא יתיישב אלא לדברי הראשונים, אך לרש''י לכא' לא יגבו מיתומים.

ו. יש לדון כיצד הדין כשבשעת ההלואה היה לו רק ב' שדות, שדינו לגבות מזיבורית, ואח''כ קנה עידית, ושוב מכר את העידית, בפשטות מכיון שבשעת ההלואה לא היה נחשב לבינונית אלא לעידית, ובשעת הפרעון גם נחשב לעידית, לפי ב' הצדדים ברעק''א לא יגבה אלא זיבורית, אך להנ''ל שיש סיבה כל רגע לדין מיטב או בינונית, ברגע שקנה עידית, נשתעבדה הבינונית, ודינו כהיתה לו עידית ומכרה.

מהלך מחודש בגדר דין מיטב

א. י''ל גדר חדש בדין מיטב דלעולם אין מיטב לא שעבוד הגוף ולא שעבוד נכסים, על פי דברי האבי עזרי דבעצם היה יכול המלוה לגבות מהיכן שירצה, מכיון שיש לו זכות גוביינא בכל קרקע וקרקע, אלא דגלי קרא והאיש וכו' שיש זכות ללוה לעכבו מלקחת מה שירצה, ובנזקין גלי קרא דאין לו זכות, וממילא יכול ליטול איזה קרקע שירצה, ובאמת לדברי הריטב''א בקידושין שזה מש''כ בהאיש וגו' מהיכי תיתי שכתוב בדין מיטב יותר מאשר הפקעה מהאיש וגו', ומהיכי תיתי שיש לניזק עוד זכות.

ב. וא''ת כיצד גובה עידית מהלקוחות, י''ל דתמיד יכול הלוקח לדחותו משדה לשדה מדין מה מכר, משא''כ בנזיקין שלא שהמוכר אינו יכול לדחותו ממילא אף הקונה אין יכול לדחותו.

ג. אלא דלכא' הניחא לדעת היש''ש שיכול הניזק לקחת איזה קרקע שירצה, אך אם ביד המזיק להביא לו איזה עידית שירצה, וכן יכול להביא לו עידית אע''פ שחפץ בבינונית ע''כ דאין הגדר כן, ויש לדחות דכל היכא שיקבל הניזק עידית יש זכות עיכוב למזיק, ורק אין זכות למזיק לדחותו מעידית, אך לדחותו משדה לשדה יש לו זכות, וכעין זה י'ל בבע''ח דתקנו בינונית, דאין יכול לעכבו מלקחת בינונית, ואינו זכות שיש למלוה, אלא הפקעת כח העיכוב של הלוה כלפי בינונית.

ד. ולפי''ז יתיישב היטב דברי הראשונים בגיטין שעיקר דין בשעת הגבייה, וז''ל הרמב''ן 'ואין חיובו אלא בשעת תשלומין' דאין דין עידית לא שעבוד הגוף ולא שעבוד נכסים, אלא רק ביטול זכות המחוייב לעכב, ולכן ודאי הכל תלוי בשעת הגבייה, ותלוי רק בשעת הגבייה, ולהנ''ל גם דברי הראשונים קשורים לספיקו של רעק''א, דרעק''א מספ''ל בשדה שקנה אח''כ שאין עליו שעבוד נכסים, ובכה''ג י''ל שלא יהיה כלל דין מיטב לדברי הראשונים, אא''א נימא דיש שעבוד נכסים מיניה ממה שקנה אח''כ, או שיש שעבוד נכסים מעיקר הדין גם על מה שקנה אח''כ, ואינו אלא תקנה דרבנן כשמכר כמוש''כ המאירי בסוגיית דאיקיני.

ה. אלא דאכתי יקשה מדין היתה לו עידית ומכרה, הא כלל לא חל זכות בנכסים, וי''ל דס''ל כעין סברת הנתה''מ דנחשב כאילו יש לו עידית, דהרי אע''פ שמכרה אכתי יש עליה שעבוד, אך י''ל דבשעת ההלואה נקבע באיזה קרקע יש זכות ללוה לדחותו, וכיון שנקבע שאינו יכול לדחותו מהבינונית, שוב אע''פ שנהפך לעידית יכול לגבות ממנו.

ו. וא''ת היאך יש דין בינונית בשדה שקיבל אחר ההלואה, כמבואר בכתובות דף ק''י א' דגובה מהבינונית שקיבל אח''כ, וצ''ל כנ''ל דיש שיעבוד על דאיקיני, עי''ל דדי בשעבוד הגוף בכדי לגבות בלא דעת הלוה כמבואר בחלק מהראשונים בב''ב דף קע''ד ב' וכדביאר השע''י בש''ה, וגם כלפי שעה''ג יכול הלוה לדחותו רק מדין והאיש אשר אתה נושה בו, אלא דבדברי הרמב''ן בב''ב מבואר שא''א לרדת לנכסיו למד'א שעבודא לאו דאו', אלא רק כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ואולי למד''א שעבודא דאו' גם השעה''ג שונה, ולהך מד''א או לדידן מדרבנן אף מכח השעה''ג לחוד אפשר לרדת לנכסיו.

ז. יש לעיין על הנ''ל מדברי הרשב''א גיטין דף נ' ב' וז''ל אי לאו תקנתא דעבוד רבנן גבי לקוחות הוה אמינא **כיון דעיקר שעבודיה אהאי בינונית** הות אף על גב דשייר לוה זבורית קמיה מלוה כי גבי מבינונית דהוה שעבודיה עליה גבי, דא"ל מלוה ללוקח ארעא דידי גבי דידך היא עכ''ל, ולהנ''ל אין לו שיעבוד על בינונית יותר מזיבורית, ואולי י''ל דכוונתו דכיון שלמעשה היה גובה בינונית, לא שייך כאן דין אין נפרעין מן הערב תחילה.