כלים פכ_ז מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ז מ"ט**

א] **סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהור מן המדרס,** הר"ש והרא"ש כתבו דאיירי בשעשה בו שינוי מעשה, אך בתשו' הרי"ד סימן ט"ז עמד בזה כתב דלטהר מטומאת מדרס ל"ב שינוי מעשה, דכיון דלגבי מדרס בעינן כלי המיוחד לכך שלא נאמר לו קום ונעשה מלאכתינו וכו', והלכך סדין שהי' וכו' כבר אינו ראוי לישיבה, עכ"ד, ועמש"נ לדעתו לעיל פ"כ מ"ו אות ט', דהא דתנן התם דאינו טהור עד שיקשור או עד שיקבע, הוא משום דכל טהרתו הוא כשאינו "ראוי" לישיבה, דבכה"ג אמרינן דאף בלא שינוי מעשה בטל יחודו למדרס, אך כ"ז שהוא ראוי למדרס, ל"מ מחשבתו לייחדו לתשמיש אחר, אלא ע"י שינוי מעשה, וע"כ לא מטהרינן לי' עד שיקשור או עד שיקבע, דעי"ז חשיב דאינו ראוי למדרס.

ב] **אבל טמא מגע מדרס, אמר ר"י וכי באיזה מדרס נגע זה,** עד"ז פליגי ת"ק ור"י לקמן מ"י בדין שלשה על שלשה שנחלק, ובחולין דע"ב: מפרשינן דר"מ ס"ל דטומאת בית הסתרים מטמאה, וע"כ ה"ז טמא מגע מדרס, ור' יוסי ס"ל דטומאת בית הסתרים אינה מטמאה, וע"כ אי"ז טמא מגע מדרס, ובפירש"י שם פירש, דלר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, ע"כ ה"ז טמא מגע מדרס משום שנגעו זב"ז בעודן מחוברין,[[1]](#footnote-2) אך לר"י דטומאת בית הסתרים אינה מטמאה, לא מטמאי זל"ז בעודן מחוברין, משום דהוי זה בית הסתרים, ואין עליו אלא טומאת מדרס, וכשנחלק ואין בו שיעור מדרס, ה"ה טהור לגמרי.

אך בפירש"י פסחים די"ח. כתב לגבי מי חטאת, דיש עליהן טומאת מגע מחמת עצמן, דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן, ועי' בחזו"א סימן ל"א סק"א מש"כ בדבריו, ולכאו' לפ"ז גם הכא יש לטמאות משום דחשיב הבגד כנוגע בעצמו, וכ"ה משמעות ל' התוס' במנחות דכ"ד:, והא דתלינן לה בפלוגתא דמגע בית הסתרים, הוא משום דנגיעה זו שנוגע בעצמו, אי"ז נגיעה הנראית, והוי כמגע בית הסתרים.

אמנם כמדומה שראיתי בשם מרן הגרי"ז זצ"ל שפירש בד' רש"י, דדוקא במי חטאת שהן מטמאין בכ"ש מצינו לטמאותן מכח הא שהן נוגעין בעצמן, דכל כ"ש וכ"ש נוגע בעצמו, אך בבגד שאינו מטמא אלא בכשיעור, א"א לטמאות משום שכל כ"ש נוגע בעצמו, וע"כ פירש"י דטעם הטומאה הוא משום שנוגע זב"ז, ויתכן לפ"ז, דמה שהוצרך רש"י בפסחים לפרש דטעם טומאתן הוא משום שהן נוגעין בעצמן, הוא משום דקשיא לי' דמ"ט לא תלינן לה בפלוגתת ר"מ ור"י, דס"ל דגם במשקין חשיב מגע טיפה זו בחברתה כבית הסתרים, וע"ז כתב דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן, וזה מהני לכו"ע.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דטעמא דר' יוסי הוא משום שעשייתו וילון ה"ה כשבירת כלי לאחר שנטמא שהוא נטהר בלא ספק, ונ' להדיא בדבריו, דטעמא דר' יוסי אי"ז משום שאין עליו כלל טומאת מגע מדרס, אלא הוא משום דעשייתו וילון הויא שבירה גמורה המטהרת את הכלי לגמרי, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ג מכלים ה"ט, ז"ל, שלשה על שלשה שנטמא במדרס ואח"כ נחלק טהר מן המדרס ואין בקרעים אלו טומאה כלל "והנם כשברי כלי שנטמא", עכ"ל.

והנה בהא דאמר ר' יוסי אא"כ נגע בו הזב טמא במגע הזב, פירש הרמב"ם בפיהמ"ש דהיינו אם נגע בו לאחר שעשאו וילון, ובפשוטו נראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דמטהר ר' יוסי הוא משום דעשייתו וילון היא שבירה גמורה המטהרת את הכלי לגמרי, וע"כ יש לטהר אף אם נגע בו הזב תחילה, ובע"כ דמש"א ר' יוסי דאם נגע בו הזב טמא, היינו בשנגע בו אחר שנעשה וילון, אך קשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' במנחות דכ"ד: דמפרשינן דהיינו בשנגע בו הזב אחר שנעשה מדרס, ואם אמרינן שבע לי' טומאה, היינו אם נגע בו הזב מעיקרא, וכבר עמד ע"ז המל"מ פי"ב משאה"ט ה"י ופכ"ג מכלים ה"ט, ועי' במי"ט מש"כ בזה.

ד] ובחי' רא"ל ח"ב סימן ל"ט עמד עוד בזה, מסוגיית הגמ' בחולין דמפרשינן דטעמא דר"מ הוא משום דמגע בית הסתרים מטמא, וצ"ע דמה מהני הא דמגע בית הסתרים מטמא, הרי מ"מ כעשאו וילון הוי זה שבירה המטהרתו, ואי נימא דר"מ פליג בהך מילתא וס"ל דאין השבירה מטהרת מטומאת מגע מדרס, א"כ מנלי' דר"מ ס"ל דמגע בית הסתרים מטמא, הרי י"ל דאיירי כשהי' שם מגע ממש, כגון שהי' הטלית מקופל או שדרס עליו הזב ברגלו, ופליגי אם חשיב כשבר כלי או לא.

ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דמש"א דהוי זה טומאת בית הסתרים, היינו דעצם פרישתו מהסדין כשנעשה ממנו וילון והלכה לה טומאת מדרס ממנה, חשיב כמגע טומאה, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דאנו חושבים אותו כוילון שנגע במדרס, אלא דהואיל והנגיעה היא כשנפרשה ממנו הטומאת מדרס, חשיב טומאת בית הסתרים ול"ה בגלוי, ובזה הוא שנחלקו ר"מ ור"י אם טומאת בית הסתרים מטמאה או לא, עכ"ד, ועיי"ש שהאריך לבאר סוגיית הגמ' במנחות לדעת הרמב"ם.

ה] וי"ל עוד בזה, דהנה במה שהוצרך הרמב"ם לפרש דטעמא דר' יוסי הוא משום דהוי כשבר כלי, נראה דהוא משום דמן הדין הי' שיהא הוילון טמא טומאת ראשון, דאף שנעשה וילון ופקע שם מדרס מיני', אי"ז טעם אלא שתפרח ממנו טומאה חמורה דמדרס, אך טומאה קלה דשייכא בכל הכלים, לא תפרח ממנו, עי' במרכה"מ פ"ג מטו"א ה"ט ובשפ"א מנחות דכ"ד: שעמדו ע"ז, וע"ז הוא שפירש הרמב"ם דטעמא דר' יוסי הוא משום דהוי זה כשבירת כלי המטהרתו מטומאתו לגמרי.

ולפ"ז נראה ועי' בחי' רא"ל שם, דכל הא דכשעשה מסדין וילון חשיב זה כשבירת כלי, הוא רק כלפי הטומאת מדרס שחלה עליו מכח תורת סדין שעליו, ובזה הוא דאמרינן דה"ה נטהר מטומאה זו לגמרי, ולא נשתייר עליו טומאת ראשון, אך כל שנטמא הסדין בטומאת מגע מדרס, דטומאה זו לא חיילא עליו בתורת סדין, אלא בתורת כלי דעלמא, ל"מ מה שעשאו וילון לטהרו מטומאה זו, וה"ז ככל כלי ששינהו מפשוט לפשוט דתנן לקמן פכ"ח מ"ה דאינו נטהר מטומאתו, ומה"ט הוא דס"ל לר"מ דה"ז טמא מגע מדרס, משום דטומאת בית הסתרים מטמא, וכיון שנטמא הסדין במגע מדרס, אינו נטהר מטומאתו כשעשאו וילון.

ולפ"ז הרי דגם לדעת ר' יוסי דמטהר, מ"מ אם נגע בו הזב מתחילה ונטמא בטומאת מגע הזב, לא יטהר מטומאתו כשעשאו וילון, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' במנחות, וזה דלא כמש"נ לעיל אות ג' דמה שהוצרך הרמב"ם לפרש לד' ר' יוסי בשנגע בו הזב אחר שנעשה וילון, הוא משום דאם נגע בו מתחילה הי' נטהר מטומאתו כשעשאו וילון, וצ"ע בזה.

ו] כתב ראבי"ה סימן תתקפ"ו, ז"ל, וכללו של דבר כל מקום שבטל ממנו שם הראשון ומכל מקום עוד תורת כלי עליו, טהר מן המדרס וטמא מגע מדרס. כדתנן וכו' סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהר מן המדרס אבל טמא מגע מדרס, ודכוותה שנינו גבי שלשה על שלשה שנחלקו, ור' יוסי פליג אתרווייהו וקאמר באיזה מדרס נגע זה אלא שאם נגע בו הזב טמא מגע זב, "ורבנן ס"ל בשעת פרישתו מאביו קיבל טומאה" כדאיתא בפרק המקשה,[[2]](#footnote-3) והטעם שכשעשאו וילון אינו מייחד עוד למושב ומיהו תורת כלי יש לו, וכן שלשה על שלשה כשנחלקין יש מגע"ג לטמא מת וכו', עכ"ל, ובהמש"ד כתב, ז"ל, ומה שתחילת טמאה טומאת מגע, משום דהוי כנוגע בעצמו וכו' בשעת פרישתו, כדאמרינן בפרק בהמה המקשה, אבל שלש על שלש הבאות מבגד גדול בשעת פרישתו מאביו קיבל טומאה ובשלשה על שלשה נחלקו, עכ"ל, עוד כתב שם, ז"ל, ואני אומר דלאו מטעמי' משום דנוגע כל חד בחברי', אלא כדפרישית לעיל דחשבינן ליה כאלו טומאה מדנפשי' בשעת פרישה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעמא דר"מ דמטמא הוא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט, וצ"ל דזה תליא אם טומאת בית הסתרים מטמאה, וכמש"כ בחי' רא"ל בדעת הרמב"ם.

ז] **אא"כ נגע בו הזב טמא במגע הזב,** דעת אביי במנחות דכ"ד: דהיינו אף בשנגע בו הזב אחר שנטמא מדרס, והוכיח מזה דלא אמרינן שבע לה טומאה, ורבא דחי די"ל דאיירי בשנגע בו הזב קודם שנטמא מדרס, והא דהוא נטמא מדרס אחר שנטמא טומאת מגע זב, הוא משום דטומאת מדרס הויא טומאה חמורה, ?ועמש"נ בזה להלן מ"י היאך קי"ל בזה?, והתוס' שם כתבו, דלדעת אביי דלא אמרינן שבע לי' טומאה, צ"ל דאיירי בבגד שלא נקפל משדרס עליו הזב, וכתבו עוד דאף לרבא צ"ל דלא מיירי בשדרס עליו ברגליו ערום וכו' דא"כ אתיא לי' מדרס ומגע בב"א ובב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, אלא איירי כגון שיש פשוטי כלי עץ מפסיקין,[[3]](#footnote-4) או דברים שאין מטמאין מדרס.

ח] והנה התוס' שם הקשו, דלדעת אביי התם דס"ל דאם אמרינן שבע לי' טומאה, היינו אף בב' טומאות בב"א, א"כ מ"ט לא דקדק דלא אמרינן שבע לי' טומאה מהא דס"ל לת"ק דטמא מגע מדרס, אשר היינו משום דבב"א באה לו טומאת מדרס וטומאת מגע לפי שנוגע בעצמו, וכתבו דדייק מר' יוסי דלא נימא דזהו גופא טעמא דר' יוסי דמטהר משום דאמרינן שבע לי' טומאה, ובסו"ד הביאו ד' הר"ר שמעון דל"ש שבע לי' טומאה בטומאה הבאה מעצמו, וע"כ שפיר ס"ל לת"ק דנטמא מגע מדרס מכח נגיעתו בעצמו, ולפ"ז נמצא, דגם לדעת רבא צ"ל דאיירי הכא בבגד שלא נקפל משדרס עליו הזב.

והנה לא נתפרש בד' התוס' טעמא דמילתא דלא אמרינן שבע לי' טומאה בטומאה הבא מעצמו, ועי' בחזו"א סימן ל"א סק"א מה שדן לפרש בזה, ובסו"ד הוכיח לא כן מד' התוס' בעירובין דכ"ד., דגם כשבאנו לטמאות הסנדל מחמת נגיעתו באוזן, לא אמרינן שבע לי' טומאה, עיי"ש, ונראה דהטעם בזה הוא, דכל דינא דשבע לי' טומאה הוא רק למנוע חלות טומאה אחרת, אך בטומאה הבאה לו מעצמו, שבאנו לדון שתחול אותה טומאה עליו בקלישות, ואי"ז טומאה אחרת, די"ל דהא דהנוגע באב הטומאה נעשה ראשון לטומאה, אי"ז טומאה מחודשת, אלא היא אותה הטומאה שהיתה על האב דנקלשה על הנוגע והוי ראשון לטומאה, ל"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה.[[4]](#footnote-5)

ט] בד' התוס' במנחות הנז' מבו', דלפ"מ דמסקינן דבב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, ניחא הא דמטמא ר"מ מגע מדרס, משום שחלו עליו מדרס ומגע מדרס בב"א, ובכ' הגרי"ז שם הק', שהרי תחילה חיילא הטומאת מדרס, ואח"כ חייל מכח זה גם מגע מדרס, וא"כ מ"ט לא נימא בזה שבע לי' טומאה, דאין טומאת המגע חלה על טומאת המדרס, והיינו ל"ד לשאר גווני דבב"א חיילי תרוייהו, משום דאין א' חל על השני, אלא מעיקרא חלין שניהם, אך הכא דמעיקרא חל מדרס ואח"כ חל מגע מדרס, הרי דהגם דהוי זה בשעה אחת, בדין דנימא בזה שבע לי' טומאה.

ונראה מזה בדעת התוס', דהא דבב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, אי"ז משום דל"ש בזה כל עיקר דינא דשבע לי' טומאה, כיון דלא חייל א' על חבירו, אלא חיילי תרוייהו מעיקרא, אלא הוא משום דבב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ אף בכה"ג דחלות אחת הויא חלות מוקדמת, מ"מ כיון שהן חלין בזמן א', לא עדיף חד מחברי', ולא אמרינן שבע לי' טומאה.[[5]](#footnote-6)

י] בס' משנת טהרות הביא להק' בשם הגרד"ל שליט"א, דלדעת רש"י בכ"ד דכלים נטמאין במשא הזב, א"כ הרי כשדרס הזב על הסדין ה"ה נטמא גם בטומאה קלה במשא הזב, וא"כ כ"ה דמודה ר' יוסי דאם נגע בו הזב לא פרח ממנו טומאה קלה, א"כ אף כשלא נגע בו הזב בדין שישתייר עליו טומאה קלה דמשא הזב, ועד"ז הק' בס' דעת שלמה לדעת ר"ת שהביאו התוס' בעירובין דכ"ז., דאף דבר שאינו ראוי למשכב נטמא בטומאה קלה במשכב הזב, דא"כ מ"ט נטהר הסדין כשעשאו וילון מטומאה זו, הרי אף דפקע תורת מדרס מיני', מ"מ בדין דתשתייר בו טומאה זו דחיילא על כל כלי.

וראיתי לישב בזה, דהנה בדינא דר"ת דאף דבר שאינו ראוי למשכב נטמא בטומאה קלה, בפשוטו טומאה זו הויא ג"כ מכח דהוי זה משכב הזב, ואך דבדבר הראוי למשכב חיילא מכח זה טומאה חמורה, ובדבר שאינו ראוי למשכב לא חיילא אלא טומאה קלה, ולפ"ז י"ל דבדבר הראוי למדרס דחיילא טומאה חמורה מכח משכב הזב, לא חייל מלבד זה גם טומאה קלה, שהרי אי"ז ב' טומאות נפרדות דנימא דחיילי תרוייהו, וע"כ כשעשאו וילון ופקע תורת מדרס מיני', לא נשתייר עליו טומאה קלה.

ועד"ז יש מקום לומר גם לדעת רש"י דכלים נטמאין במשא הזב, דהנה בד' הרמב"ן בנדה דנ"ה. מבו', דהא דמשכב ומושב מטמאין את היושב עליהן, הוא מדין היסט, עיי"ש, ובפשוטו לפ"ז ה"נ הא דהזב מטמא את המשכב ומושב, הוא מדין משא, דמשכב ומושב נטמאין טומאה חמורה בנשיאת הזב, וזה מתישב טפי לדעת רש"י דשייך ענין משא בכלים, ולפ"ז י"ל דבמשכב ומושב שנשאו את הזב דחייל עלייהו טומאה חמורה במשא הזב, לא חייל מלבד זה גם טומאה קלה, וע"כ כשעשאו וילון ופקע טומאת מדרס מיני', לא נשתייר עליו טומאה קלה.

1. ובעיקר מה שפירש רש"י בחולין יש להסתפק אם היינו משום דכל דאיכא בבגד שלשה על שלשה סגי בחלק ממנו לטמאות, וע"כ נמצא כל מקצת ומקצת מכח מה שנוגע בשאר הבגד, אף דבשאר הבגד אין שלשה על שלשה, (וי"ל דהיינו רק משום שיש בו שלש על שלש, ואכמ"ל), או דהיינו דכיון דמגע בית הסתרים מגע הוא, חשיב כנוגע בכולו, דכ"ה שאם דבר אחר נוגע במקום א' בבגד חשיב כנוגע בכל הבגד, ה"נ חצי הבגד שנוגע בחצי האחר, חשיב כנוגע בכל הבגד, ובל' השטמ"ק מנחות דכ"ד: מ' כדרך קמא, עיי"ש. ? והעירוני, דאי נימא דכשיש בבגד שלשה על שלשה סגי בגע"ג ממנו לטמאות, והיינו ע"ד ד' הגר"ח, דכל שהוא ראוי למדרס, חיילא טומאה על כל גע"ג שבו, א"כ מ"ט תנן לעיל מ"ז דאם נטל חוט א' אחר שהשלים ה"ה נטהר, הרי כיון דעכשיו הוא ראוי למדרס, בדין דלא תיפקע הטומאה, ודו"ק, וי"ל, יתכן דיש להוסיף בזה בדברינו לעיל מ"ז?. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ע, דבגמ' שם לא נתפרש דהטעם הוא משום דבשעת פרישתו וכו', אלא בדין גע"ג הבא מבגד גדול, אך בהא דמטמא ר"מ בשלשה של שלשה שנחלק לא נתפרש בגמ' דהוא משום דבשעת פרישתו וכו', - וצ"ל דמכוון הראבי"ה הוא, דכ"ה דאמרינן התם דבגע"ג הבא מבגד גדול לכו"ע טמא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט, ה"נ הא דמטמא ר"מ בשלשה על שלשה שנחלק הוא מה"ט, ואך שנחלקו ר"מ ור"י אם גם בכה"ג אמרינן דבשעת פרישתו מקב"ט, וכמש"כ הראבי"ה בהמש"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרש"ש בעירובין דכ"ד. ובחולין דע"ב: והחזו"א בסימן ל"א סק"ד תמהו בזה, דמאי נפ"מ אם הוו פשוטי כלי עץ מפסיקין או כלי קיבול, הרי ממ"נ אם ה"ז עומד למדרס, אף פשוטי כלי עץ טמאין מדרס, ואם אי"ז עומד למדרס, אף כלי קיבול אינם טמאין אלא טומאת ראשון, ואינם מטמאין את הסדין, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרי באמת מסברא הי' מקום לומר, דבכלל הטומאה החמורה נכלל הטומאה הקלה, ואף אם פקע הטומאה החמורה נשתיירה הטומאה הקלה, אך אי"ז כן, דהואיל וחלה הטומאה בתורת טומאה חמורה, הרי דכל דפקע הטומאה החמורה ליכא בזה טומאה קלה, אך כל דאיכא מגע בית הסתרים, חיילא הטומאה אף בתורת טומאה קלה, ול"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז מצינו בדין אאחע"א, דבפשוטו הי' נראה דהא דבב"א חיילי תרוייהו, הוא משום דאי"ז איסור חל "על" איסור, אך יש ללמוד לא כן, ממש"כ התוס' כתובות ד"ל:, ז"ל, וריצב"א פי' דמיירי אפי' באוכלין דלא מאיסי וכיון דתחב לו בבית הבליעה ובלע ונהנה מיד חשוב באין כאחת אע"פ שאין כאחד ממש, כדאשכחן בסוף פרק ד' אחין דמפרש בעל מום ששמש בטומאה דאתו בהדי הדדי כגון שחתך אצבעו בסכין טמאה אע"פ שאי אפשר שלא יגע בסכין קודם שיחתוך, עכ"ל, וצ"ב, דהניחא לגבי דין קלב"מ, שפיר יש להבין דאף שאי"ז כאחד ממש, חשיב כזמן אחד ואיכא בזה לדינא דקלב"מ, אך בההיא דבע"מ ששימש בטומאה דאתינן עלה משום אאחע"א, מה לי דחשיב זה כבב"א, הרי מ"מ כיון שכבר חל איסור טומאה, ל"מ חל עליו איסור בע"מ, - ומבו' מזה, דהא דבב"א חיילי ב' האיסורים, אי"ז משום דבכה"ג אי"ז איסור חל "על" איסור, אלא הוא משום דב' איסורים החלים בב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ חיילי תרוייהו, וזהו שכתבו התוס' דאף בשאי"ז ממש בב"א, חשיב כב' איסורים החלים כאחד, ולא עדיף חד מחברי', וע"כ חיילי תרוייהו. [↑](#footnote-ref-6)