11 בגדר צירופא דעקירה והנחה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בגדר צירופא דעקירה והנחה והמסתעף לספק הגמ' בשני כוחות באדם אחד

1. **נראה דהא פשיטא דכיון דבהוצאה בעינן את הניתוק של החפץ מהרשות שהיה בו והעמדתו ברשות אחרת,** א''כ בעינן לתרווייהו גם לעקירה שבזה איכא ניתוק מהרשות, וגם להנחה שבזה איכא את הקביעה ברשות השניה, רק דיש לעיין אי הוי שתי חלקים נפרדים וכל שלב נפעל בפני עצמו בלי שייכות לשלב השני, או דבעינן שההנחה תהא מונחת כבר בעקירה ולא כדבר מתחדש. ולכאורה היה נראה לתלות בזה את הנידון בדינא דר' ספרא [ה' ע''ב]במעביר חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהם להוציאן פטור שלא היתה עקירה ראשונה לכך. ומבואר דבעינן שבשעת העקירה יתכוון להוציא ויש לדון אי בעינן גם שיעקור ע''מ להניח ברשות השניה או דסגי במה דנתכון לעקור מהרשות ולא רק לטלטל באותה רשות, דאי נימא דהוי שלב בפני עצמו א''כ עיקר הא דבעינן מחשבתו להגדרתו כעוסק במעשה הוצאה ולא במעשה טלטול, אולם אי בעינן את היחס להנחה בגוף מעשה ההוצאה א''כ כל כמה שהמעשה לא עומד כחלק מתהליך ההנחה לא הוי חפצא דמלאכה וא''כ בעינן למחשבתו גם לגבי ההנחה.

ויעוין בטור שמ''ו [לגירסת הב''י] דאיכא איסורא להוציא מרה''י למק''פ דרך רה''ר. ומבאר הב''י דלמרות דמהלך לאו כעומד דמי וא''כ הוי הוצאה מרה''י למק''פ, מ''מ גזרינן שמא יעמוד. ובתוספת שבת שמ''ו סק''ג תמה דאיך יתחייב אי עמד כיון דלא נתכוון להוציא לרה''ר. ובפמ''ג משבצות זהב סימן שמו ס"ק מיישב או דגם זה הוי מדרבנן רק דלא הוי גזירה לגזירה דכולה חדא גזירה היא , או שמא לפעמים יתכוין לעקור מרשות היחיד ולפוש ברה"ר, או דלא דמי להמפנה חפציו מזוית ונמלך פטור דעקירה ראשונה לאו עקירה כלל משא"כ זה נתכוין לעקור מרה"י עכ"פ כי נח ברשות הרבים אפשר חייב עכ''ד. ומבואר דיש מקום לומר דבעינן שיהא בדעתו להניח. ויעוין בתוצאות חיים סימן ט' ס''ק י''א דנקט דמסברא היה נראה דכיון דעיקר הא דבעינן למחשבה הוא רק במה שנוגע למעשה המלאכה ולכן סגי בהא דחשב להוציא דבזה אי לא יחשוב להוציא הוי מבחינתו מעשה טלטול, אולם מהיכי תיתי דבעינן שיכון לגמור את המלאכה, וכמו שבכותב שתי אותיות לא בעינן שיהא בדעתו לכתוב את האות השניה ה''ה הכא. רק דמביא מהירושלמי דנקט דבעינן שיטול ע''מ להניח. וכן איתא ברשב''א בעבודת הקודש שער ג' פרק ה' ה''ב וז''ל, אין המכניס והמוציא חייב עד שיעקור מרשות זה ע''ד שיניחנו ברשות השני עכ''ל. ומבואר דבעי עקירה על דעת להניח. ולכאורה מבואר בזה דחלק מצורת מלאכת ההוצאה שהעקירה תעמוד כתחילת שלב ההנחה.

וה''ר רפאל איזנברג הביא מהר''ח דף צא עמוד א מה דמבאר שם בשרש ספיקות הגמ' שם אי דיינינן את שיעור ההוצאה לפי מחשבתו בשעת עקירה או דבעינן לדון כפי מה שחשב בשעת ההנחה יעו''ש כמה חילוקים בהך ספיקא. ומסיים הר''ח וז''ל, ועיקר דהא מלתא דכולה עקירה והנחה במחשבה דאיסורא דקאמרינן (לעיל ד' ה' ב') אמר רב ספרא א"ר אמי א"ר יוחנן המפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן [והוציאן] פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך. ומבואר דשרש ספק הגמ' מחמת דבעינן לראות את ההנחה כבר בשעת העקירה.

1. **ויעוין בגמ' בדף ה' ע''א בעי ר' יוחנן זרק חפץ ונעקר הוא ממקומו וחזר וקיבלו מהו מאי קמבעיא ליה אמר רב אדא בר אהבה שני כחות באדם אחד קא מבעיא ליה שני כחות באדם אחד כאדם אחד דמי וחייב או דילמא כשני בני אדם דמי ופטור.** ויעוי''ש ברש''י ותוס' דמבארים דשרש הספק הוא אי כיון דאיהו עביד עקירה והנחה חייב או דכיון שחטפו מהילוכו ולא הניח החפץ ללכת עד מקום הילוכו הו''ל עקירה קמייתא בלא הנחה. ולכאורה היה נראה דתליא ביחס של ההנחה לעקירה אי בעינן שבשעת מעשה העקירה כבר יעמוד בה ההנחה, דאי הוי שתי מעשים נפרדים מאי איכפת לן שחטפו מהילוכו סוף סוף עביד עקירה והנחה. אולם נראה דניתן לומר דגם אי בעינן לראות את העקירה כתחילת ההנחה אפשר דסגי בעצם הדבר שהיא אפשרה את ההנחה ולא בעי דההנחה תפעל רק מכוחה.
2. אלא דיש לעיין בהא דנקטה הגמ' את צד הפטור מחמת דהו''ל כשתי בני אדם, והרי בשני בני אדם הוא עשה רק עקירה ומאי שיאטיה להכא דפעל את העקירה וההנחה רק דהוי חסרון בצירוף של ההנחה לעקירה. ויעוין בתורא''ש ד''ה ה"ג רש"י כשני בני אדם דמי ופטור. וז''ל, דטעמא דבשני בני אדם פטור דכיון שלא הניחה לילך עד מקומה לא הויא הנחה, ה"נ כיון שחטפה מהילוכה ולא היתה עדיין עומדת לנוח אינה נקראת הנחה, או דילמא כאדם אחד דמי, דגבי שני בני אדם האי דפטור לאו משום דלא חשיבא הנחה אלא משום דהוי שנים שעשאוה הילכך האי דעבד הכל חייב. ומבואר דספק הגמ' הוי בעיקר טעמא דשני בני אדם פטור אי הוי חסרון בגוף המלאכה שעשה רק עקירה, או דבגוף המלאכה ליכא חסרון כיון דחשיב ג''כ שפעל בהנחה דהכח שלו העמיד את החפץ במקום שנח בו ורק דהוי כשתים שעשו וממילא הכא ליכא להאי חסרון.

ומצינו בשפת אמת דהגדיר את ההנחה כשתים שעשו ולא דיינינן למקבל כעוקר את החפץ היכא דקיבל מי גשמים כיון דלא הוא זה שפעל את ההנחה לבדו. וז''ל, ונראה דס"ל דנהי דעקר ממקומו וקיבל פטור הזורק, מ"מ לגבי המקבל נמי לאו עקירה חשיב והוי כמו שנים שעשאו להנחה זו כיון שגוף הנחה נעשה בכח הזורק אלא שהמקבל שינה הנחתו מכמו שהי' עומד להיות נגמר לכך גם לגבי המקבל לאו עקירה הוא כנ"ל ולפ"ז א"ש מה דמיבעי' לי' בקדם הוא עצמו וקיבל שיהי' פטור כיון דמעשה השני' נמי אין בה הנחה גמורה.

1. ויעוין עוד ברש''י ד''ה כשני בני אדם דמיא ופטור וז''ל, דהוו להו שנים שעשאוה, דכיון שלא הניח החפץ לילך עד מקום הילוכו ולנוח, אלא רץ אחריו ועכבו הויא ליה עקירה קמייתא בלא הנחה. ומבואר ברש''י דגם להך צד דהוי חסרון בגוף המלאכה הוזקק להאי טעמא דשתים שעשאוה. וצ''ב דהרי בשתים שעשאוה החסרון הוא המעשה דזה עוקר וזה מניח, ומאי שיאטיה להכא דהמעשה נעשה ע''י אחד רק דהוי חסרון במלאכה דבעינן שההנחה תהא מונחת בעקירה. ונראה מוכח מרש''י את יסוד הגרי''ז מובא בברכ''ש ב''ק סימן ל''ט דפטורא דזה עוקר וזה מניח שאני מפטורא דשתים שעשו. וז''ל, ושאלתי פי הגאון האמיתי הצדיק האב''ד דבריסק והשיב לי דגבי מלאכת שבת הבאור הוא דדין בידיים הוא דין בהגברא דהיינו דלא עשה העבירה מגזה''כ דלא תעשה כל מלאכה וממילא ע''י דהגזה''כ הוא בהגברא דעשית העבירה דמלאכת שבת שתהא בידיים אם שנים שעשאוהו אינה עשית מלאכה מגזה''כ ממילא ליכא גם מלאכה אבל לא דהוי דין בחפצא כמו הדין דזה עוקר וזה מניח. ומבואר דמיעוטא דבעשותה דזה עוקר וזה מניח לא שייך למיעוטא דשתים שעשו, דבשתים שעשו איכא לכל אחד יחס לכל העשיה, רק דתרויהו עשו הך עשיה, משא''כ בזה עוקר וזה מניח דכל אחד פעל חלק ובזה המיעוט הוי בעיקר צורת המלאכה, דלולי הך מיעוטא היינו אומרים דגם באופן זה איכא לצורת מלאכה דהוצאה ע''י דאתעביד בשיתוף דתרוויהו, וחדית לן קרא דאיכא חסרון בעיקר צורת המלאכה היכא דחד עוקר וחד מניח. ונראה דיסוד הך מיעוטא נובע מהא דבעינן דההנחה תעמוד בגוף העקירה, וזה מה דהביא רש''י מהך פטורא דשתים שעשאוהו דלולי הך מיעוטא לא היה דרישה שההנחה תעמוד בתוך העקירה, ותו ליכא גרעון בעקירה במה דלא מונח בה ההנחה.
2. ובעיקר באור ספק הגמ' יעוין בתורא''ש מה דתמה על רש''י וז''ל, ולא מסתבר להסתפק בזה דכיון שעשה הכל חייב, אף על פי שלא הניחה לילך עד מקום שהיתה ראויה לילך, דהוי כמו נתכוון לזרוק ח' וזרק ארבע, ויש לעיין בקושיתו דלכאורה היה נראה דס''ל דהעיקר תליא במה שנעשה על ידו עקירה והנחה ולא בעינן שההנחה תהא מונחת בעקירה, אולם יש לעיין מה הביא מההיא דנתכוון לזרוק ח' וזרק ד', דהרי התם ליכא גרעון מצד מעשה המלאכה דהחפץ נח מכוחו, רק דכל הנידון מצד מחשבתו. ונראה דגם הרא''ש מודה דבעינן שיהא יחס להנחה בגוף העקירה, רק דס''ל דסגי במה דהעקירה מאפשר את ההנחה ולא בעינן שיהא לה יחס בגמר ההנחה. והוכחתו מהא דליכא חסרון מחשבה בנתכון לזרוק ח', למרות דהוא נתכוון לאופן של הנחה בגמר ח', ומוכח דעיקר היחס הנדרש בעקירה שהיא תעמיד הנחה, ולזה סגי במה דנתכון לעקור באופן שיהא נחה מכח האי עקירה ולכן ליכא גרעון במה דמחשבתו היתה שינוח בסוף ח', דההנחה הסופית לא צריכה להעמד בעקירה. והא דבנתכון לזרוק ד' וזרק ח' פטור הוי מחמת דהתם הוא העמיד את העקירה עם אפשרות הנחה רק תוך ד', ובזה הוי חסרון בגוף מחשבתו על העקירה שהביאה למלאכה.
3. ובגוף החסרון בעקר ממקומו וקיבל יעוין בר''ח בסוגין וז''ל, וא"ר יוחנן עמד במקומו וקיבל. כגון שזרק לחבירו דבר מה חייב בזה שנעשית מחשבתו. נעקר ממקומו אחרי שזרק שקיבלה פטור הזורק שהרי לא נצטרכה כוונתו לקבל באותו מקום ממילא באה לידו. ומבואר דגם בעקר חבירו וקיבל ליכא חסרון במעשה, וכל החסרון הוא במחשבתו, דמכיון דבעינן שמחשבתו תעמוד ביחס להנחה והוא חשב שההנחה תהא במקום אחר הלכך איכא בזה חסרון במחשבתו. וכן מבואר במאירי בדעת הר''ח וז''ל, ומ"מ יש מפרשים בה הואיל ולא נח במקום שהיה דעתו עליו מתחלה ויראה לדעת זה שאם כיון מתחלה לכך חייב.

ויעוין עוד בר''ח במתניתין בדף ק''ב ע''א וז''ל, קלטה אחר פטור וכן אם קלטה כלב וכן אם נשרפה פטור טעמא מאי פטור משום דלא נעשית מחשבתו הא אם נחה במקום שהיתה מחשבתו בעת שזרקה חייב.

ולכאורה היה נראה דהר''ח לשיטתו בדף צ''ז ע''ב דנתכוון לזרוק ח' וזרק ד' פטור [כשיטת רש''י ותוס' שם, וברשב''א והרמב''ם ספי''ג פליגי וס''ל דחייב], אולם יש להוכיח מהרמב''ם פי''ג הי''ג דגם נקט כהר''ח בבאור המשנה בדף ק''ב וז''ל, הזורק חפץ מרשות לרשות או מתחלת ארבע לסוף ארבע ברשות הרבים וקודם שינוח קלטו אחר בידו או קלטו כלב או נשרף פטור, מפני שאין זו הנחה שנתכוין לה, לפיכך אם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב. למרות דהרמב''ם ס''ל דנתכון לזרוק ח' וזרק ד' חייב.

1. ונראה דראשית כל יש לעיין בסברת הר''ח דאמאי ליכא בזה חסרון במלאכה מחמת דההנחה לא נעשתה מחמתו. ונראה דהר''ח ס'ל דכיון דכוחו הוא זה דהעמיד את החפץ במקום שנח בו ורק דהמקבל גרם שכוחו יעצור בהאי מקום וממילא ינוח בידו, בזה אפילו לא חשיב שתים שעשו, דדיינינן למקבל רק כמקום, דהרי הא פשיטא דאי לאחר שעקר את החפץ ימלאו באמצע הרשות חפצים שיגיעו עד מקום מרוצת החפץ ויעצרו שם את החפץ דבזה ודאי לא חשיב שתים שעשו, וא''כ גם בגוונא דהוי כח אדם ס''ל לר''ח דיינינן ביה כמצב בעלמא ולכן ליכא חסרון מצד המלאכה, ולפי''ז נראה דגם ליכא בזה חסרון דנתכוון לזרוק ח', דרק היכא דמלאכה דידיה כוללת גם את ההנחה בפועל, בהא בעינן שיהא לו יחס לצורה שבה ההנחה אמורה להיות, אולם היכא דקבלו אחר דבזה מלאכה דידיה הוא בהעמדת החפץ לחבירו, א''כ בזה ליכא חילוק בין ח' לד' דבתרוייהו היחס לתנועת החפץ בלי יחס להנחתו.

רק דעדיין יש לעיין בבאור החסרון במחשבה, ונראה דכיון דאופן פעולתו השתנתה, דכל כמה דאחר קבלו נמצא דמלאכתו הושלמה בקבלת האחר, הלכך בזה איכא חסרון במחשבתו כיון דנתכון לאופן אחר של מלאכה, ובהאי חסרון כו''ע מודו. ומה מאד מדויק לשון הר''ח, שהרי לא נצטרכה כוונתו לקבל באותו מקום ממילא באה לידו, ומבואר דעיקר החסרון במחשבתו הוא דבאותו מקום ממילא באה לידו. ונראה דהוי דהוי מצד השינוי בצורת המלאכה.

1. **רק דיש לעיין בהא דנקטה המשנה בדף ק''ב לההיא דקלטו אחר בהדי קלטתו כלב או כבשן**, וברש''י במשנה שם מבואר דהוי שתי חסרונות נפרדים. דבקלטו אחר הוי חסרון בגוף המלאכה כיון דההנחה לא נעשתה מכוחו, ובקלטו כלב הוי חסרון דמקום ד', [ויש לעיין מרש''י בדף פ' ע''א ד''ה כמי שקלטה כלב, דנקט דגם בכלב החסרון מחמת שההנחה לא נעשתה מכוחו], אולם בר''ח מבואר דטעמא דכולהו מחמת שלא נתקיימה מחשבתו. ולפי מה שנתבאר דהחסרון במחשבה הוא מחמת דלא הוי צורת ההנחה שנתכוון אליה א''כ צריך לומר דגם בקלטה כלב איירי דהכלב קלטתו מאמצע הילוכו, וכן בכבשן הלהבה שיצאה מהכבשן תפסה אותו קודם ההנחה. וצ''ע דהרי בגמ' שם מבואר דהא דמהני היכא דחשיב להניח בפי הכלב או בפי הכבשן הוי מצד דמחשבתו משווי ליה מקום, ומבואר דבפי כלב איכא חסרון בגוף המקום, וא''כ מאי שיאטיה לקלטו אחר, ונראה דאיכא בזה שתי חסרונות. האחד. מצד מחשבתו. שנית. דגם היכא דחשיב להניח בפי הכלב איכא חסרון דמקום ד', ומהא דמהני היכא דחישב להניח שם הוכיחה הגמ' דמחשבתו משווי ליה מקום, וכן מדויק לשון הר''ח שם. וז''ל, ומשום דלא נעשית מחשבתו הוא דפטור, ואף על גב דבעינן עקירה והנחה במקום ד' ופי הכלב אין בו ד' כיון דאחשביה הוי ליה כאלו אית ביה ד'.
2. ובשיטת הרמב''ם יש לעיין בסתירת דבריו דבפרק יג הלכה יג נראה דס''ל כהר''ח. וז''ל, הזורק חפץ מרשות לרשות או מתחלת ארבע לסוף ארבע ברשות הרבים וקודם שינוח קלטו אחר בידו או קלטו כלב או נשרף פטור, ''מפני שאין זו הנחה שנתכוין לה, לפיכך אם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב''. אלא דיעוין בהלכה טו וז''ל, הזורק ונחה בתוך ידו של חבירו, אם עמד חבירו במקומו וקבלה הזורק חייב שהרי עקר והניח, ואם נעקר חבירו ממקומו וקבלה פטור, זרק ורץ הזורק עצמו אחר החפץ וקבלו בידו ברשות אחרת או חוץ לארבע אמות פטור כאילו נעקר אחר וקבלו, ''שאין ההנחה גמורה עד שינוח החפץ במקום שהיה לו לנוח בו בשעת עקירה''.ונראה דהחסרון בשייכות בין ההנחה לעקירה.

ויעוין במרכבת המשנה וז''ל, והעיקר בכוונת רבנו דאפילו אדם העומד במקומו, כל שהיה החפץ הולך ח' אמות וקלטו אחר בסוף שש הו"ל הנחה שלא נתכוון לה, אם לא היכא שנתכוון שיקלטנו אחר דאז אף על גב שלא היתה יד הקולט פשוטה בשעת עקירה, ונמצא אותו המקום שנח בו היה בשעת עקירה אויר בעלמא, מ"מ מחשבתו משויה ליה מקום ולפ"ז שייך מחשבתו משוה ליה מקום אף בקלטה אחר, ומ"ש רש"י ז"ל נעקר ממקומו הוא הדרך בעקר ידו וקלטה. אבל לקמן הט"ו איירי בידו של חברו פשוטה בשעת עקירה, הילכך אף על גב דלא אחשביה לידו ואפילו נתכוון לזרוק שמנה וזרק ד' נמי חייב שהרי היתה ראויה לנוח בשעת עקירה במקום שנחה דהיינו בידו הפשוטה. ויעוין עוד בהלכה טו וז''ל, ואם נעקר וכו'. שאע"פ שהיתה ידו פשוטה ולא קלטה מ"מ הרי לא היתה נחה בידו אלו לא נעקר ממקומו.

ונראה בכונתו דבהלכה י''ג איירי בעומד המקבל במקומו ולא נעקר ממקומו, רק פשט את ידו וקלט את החפץ, משא''כ בהט''ו איירי שנעקר ממקומו ובלי שעקר ממקומו לא היה יכול לקלוט את החפץ. ומחדש המרכה''מ דכל היכא דהמקבל עומד במקומו ולא צריך לעקור ממקומו למרות דע''י שפשט את ידו עקר את החפץ בתוך הילוכו, מ''מ מאחר דעמד במקומו לא דיינינן ליה כעשיה אלא כמצב בעלמא כמו שבארנו לעיל בדעת הר''ח דלא דן את החסרון בגוף ההנחה, כיון דכח הזריקה שנתן העוקר העמיד את החפץ במקום שבו הוא נח לבסוף, ונמצא שהוא אפשר את ההנחה, רק דהר''ח ס''ל דבכל גוונא דיינינן ליה כמצב ולא כעשיה, אולם הרמב''ם ס''ל דרק בגוונא דנמצא במקומו בזה לא דנים את הוזזת היד כמעשה מחודש מצדו אלא כמקום קבלה. משא''כ היכא דעקר ממקומו דבזה חשיב כמעשה.

ולפי''ז היה נראה דהרמב''ם ס''ל כהר''ח כמו שנתבאר לעיל דלמרות דליכא חסרון בגוף המלאכה אולם מאחר דנתכון להנחה בקרקע וכעת ההנחה נעשתה מכח המקבל למרות שנידון כמצב מ''מ הוי אופן אחר של הנחה. ולכן תליא בכונתו כמו שנקט הרמב''ם דאין זו הנחה שנתכוון לה. רק דבמרכה''מ מבואר דלא הוי רק חסרון מחשבה, אלא דהמחשבה משווי ליה מקום. וכפה''נ שהוציא את זה מהרמב''ם בהט''ו דמבאר הא דעקר ממקומו לא מהני ''שאין ההנחה גמורה עד שינוח החפץ במקום שהיה לו לנוח בו בשעת עקירה'' ומבואר דההנחה צריכה להיות מונחת בעקירה, ובזה לא שייך שיהא חילוק בין עקר ממקומו לעקר ידו. רק דהחילוק הוא דבעקר ידו, כיון דגופו נמצא באותו מקום מהני הא דחישב כבר בשעת העקירה דאופן הקבלה יהא ע''י פשיטת היד, דבזה נוכל לדון את גם את האויר שבו הניח את היד כמקום הנחה מאחר שהאויר משמש להנחת היד חשיב כחלק ממקומו של האדם העומד שם, ונמצא דהוי מונח כבר בעקירה שינוח שם, רק אם לא כיון לכך בעקירה כין דהוי התחדשות לא נוכל לראותו כחלק ממקום ההנחה.

ולפי''ז הא דנקטה הגמ' בדף ק''ב להא דמחשבתו משווי ליה מקום הוי ביחס לעיקר החסרון בקלטו אחר או כלב, ולא כמו שהבאנו מהר''ח דהוי נידון בפני עצמו בדין מקום דע''ד.

1. והא דנקט במרכבת המשנה דהיכא דעקר ממקומו לא יהני גם היכא דלא עקר אותו ממרוצתו אלא נח בידו, לכאורה תליא בבאור הא דלא מהני בעקר ממקומו, דאי הוי מחמת דההנחה לא מונחת בעקירה, א''כ העיקר תליא בהא דבשעת העקירה לא היה עדיין להך מקום [ויש לעיין היכא דהגביהו את הקרקע דבזה נראה דכיון דההנחה מתיחסת לקרקע למרות דבשעת העקירה הקרקע היתה יותר נמוכה מ''מ הוי אותו מקום הנחה, אולם היכא דהאדם הניח את ידו חשיב מקום הנחה מחודש רק דגם בזה יש לעיין כיון דסכ''ס הוי מקום הנחה תו לא איכפת לן היכן נח דעיקר היחס של העקירה הוא שינוח בהך מקום]. אולם אי הוי חסרון במחשבתו דכיון לאופן של הנחה בלי עשיה של אחר א''כ אפשר דכל כמה דלא עקרו באמצע הילוכו אלא רק דנח בידו בהא ודאי דיינינן ליה כמקום ההנחה ולא כעשיה.

ובאמת בר''ח מוכח דס''ל דהיכא דעקר האחר ממקומו וקבלה בידו ולא עקר את החפץ באמצע הילוכו דבזה ליכא חסרון הנחה, דיעוין בר''ח דגרס בספק הגמ' בעקר הוא מקומו וקיבל דאי הוי כשתי כוחות בשתי בני אדם מחייב. ויעוין בתוס' דהצד לחייב הוי רק היכא דעקר ועמד במקומו וקיבלה, דהיכא דעקר באמצע הילוכו לא נתעבדה מחשבתו דהוא נתכוון שמעשהו יגמר בגמר הכח שהעמיד במעשהו. וז''ל, וה"נ כי קבלה הוא עצמו ולא חטפה מהילוכו ליחייב ''דהא איתעביד מחשבתו''. ובראשונים נתקשו דהרי בשתי כוחות בשתי בני אדם איירי בעקר אחר ממקומו וקיבל ובזה פטור. ויעוין ברמב''ן ורשב''א דמבארים דהכוונה לגוונא דהשני עמד במקומו וקיבל, וה''ה באדם אחד איירי שעקר ממקומו וקיבלו בידו ולא שעקרו באמצע הילוכו. ורק מקשה הרמב''ן דבהא חשיב כח אחד ולא שתי כוחות. ומבואר ברמב''ן דבגוונא שקיבלו במקומו למרות דנעקר ממקומו לא חשיב שתי כוחות אלא שחשיב כמו שהניח בקרקע דחשיב מקום הנחה.

1. ועיקר החילוק בין היכא שעקר וקיבל במקומו להיכא שעקרה ממקום הילוכו יעוין בירושלמי שבת הלכה א' וז''ל, ר' יוחנן בעי היה עומד בר"ה וזרק וקידם וקלטה מהו. ולאו מתני' היא קלטה אחר קלטה כלב או שנשרפה פטור. ר' שמואל בשם ר' זעירא בחוטף כן הא אם קלט חייב. מה בין נחה לארץ לנחה לתוך ידו. תמן למה הוא חייב. תמן הוא זרק ואחר קיבל. ברם הכא הוא זרק הוא קיבל. ומבואר דהירושלמי הקשה על ספיקא דר' יוחנן דאמאי ליכא בזה את החסרון של קלטה אחר דלא מכוחו נח, וה''ה היכא שהוא עצמו עקר הוי כח אחר ולא הכח הראשון. ובזה מחלק הירושלמי בין חוטף בדרך הילוך החפץ או היכא דהלך למקום הנחת החפץ, ור' יוחנן נסתפק בכה''ג דקיבלו במקום שהיה אמור לנוח שם ורק דנסתפק דשמא רק היכא דקיבלו אחר דהיכא דקיבלו הוא כיון שהוא זה שזרק והוא זה שקיבל נמצא שמהמקום שנעקר לשם חזר ונח. ומבואר להדיא דאיכא חילוק בין עקר ממקום הילוכו לקבלו במקום שהיה אמור לנוח.
2. **וחזינן בירושלמי דפירש כהר''ח בבאור ספק הגמ' באדם אחד דהצד לפוטרו הוי מחמת דהוי כמעביר מיד ליד רק דבירושלמי שם חזינן באור אחר מכפי מה שמקובל בכונת הר''ח** דידוע מה שהעירו האחרונים דהרי נקטינן דעקירת גוף כעקירת חפץ והנחת גוף כהנחת חפץ א''כ כל כמה דעקר את גופו נמצא שהחפץ שינה את מקומו. ומישבים על פי היסוד דאדם לא הוי כמדף אלא הוי מקום בפני עצמו וחפץ שמונח על האדם משתייך לאדם, ורק דכל היכא דהעקירה נעשית בו כדי לעקור את החפץ שעליו בהא דיינינן את עקירת הגוף כמעשה בחפץ. ולפי''ז מתפרש לשון הגמ' בפשיטות ''דעקירת גופו כעקירת חפץ'' דהיינו שדנים את עקירת הגוף כעקירת חפץ. ונמצא דכל כמה דלא נדון עשיתו בחפץ מכח העקירה בגופו חשיב דלעולם החפץ נמצא באותו מקום, הלכך כל היכא דנותן מימינו לשמאלו כיון דלא הזיז את גופו חשיב כנמצא עדין באותו מקום ולא השתנה מקומו ולא חשיב ''מעביר ד''א''. ורק דדנה הגמ' בגוונא דזרק את החפץ ועקר את גופו ללא החפץ, והעמיד את גופו במקום אחר, דבזה לא שייך לדון את הגוף כחפץ דבשעה שעקר את הגוף לא היה עליו את החפץ, א''כ נמצא דשמקבל את החפץ הגוף עומד כ''מקום'', וממילא ליכא בזה העברת ד''א דהחפץ חזר למקום שהיה מקודם. ורק דיש מקום לדון איך היחס לגוף היכא דשינה את מקומו דכיון דהמיקום של הגוף הוי חלק מהגדרת מקום הגוף הלכך כל היכא דהגוף שינה את מקומו הוי כגוף אחר וחשיב שינוי מקום, או דעצם הדבר דאותו גוף היה גם במקום הקודם חשיב כאותו מקום.

אלא דיעוין בירושלמי שם א"ר יודן פשיטא ליה לר' יוחנן שזרק בימין וקלט בשמאל שהוא חייב. ומה צריכה ליה בזורק בימין וקלט בימין. רבנן דקיסרין ר' שמי בשם ר' אחא אפילו זרק בימין וקלט בשמאל צריכה ליה חייב. אין תימר פיו. ופיו כיון שאוכלה כאחר הוא. ברם הכא ידו כאחר הוא. ר' מנא בעי מעתה הוציא כגרוגרת בשתי ידיו יהא פטור משום שנים שעשו מלאכה אחת. א"ל ר' חייא בר אדא ודא הוא בעשותה. ולא כן תני יחיד שעשאה חייב. שנים ג' שעשו פטורין. ויעוין בחת''ס בסוגין דמבאר דכונת הירושלמי להוכיח מהמשנה דכריתות אם הי' שבת והוציא בפיו דמייתי לקמן ס"פ הזורק ע"ש ומפרש ירושלמי שהי' גופו מונח ברה"י וראשו על האסקופה ויוצא פיו לחוץ ונתן מאכל לתוך פיו ובלעו דחייב, ומ"ש מפיו לבית הבליעה חייב ומימינו לשמאלו דפטור, ומשני התם נשתנה הענין דהשתא הוה בליעה ואכילה אבל מיד זה ליד זה לא נשתנה הענין כלל עכ''ל. ומבואר בירושלמי דבזרק בימין ועקר ממקומו וקלט בימין פשיטא ליה דלא חשיב כאחר שקיבל, והיכא דקלט בפיו פשיטא ליה דחשיב כאחר, ורק דדן מיד ימין ליד שמאל אי חשיב כאחר. ורק דתמה עליו ר' מנא דאי יד חשיב כאחר א''כ אי הוציא בשתי ידיו הוי כשתים שעשו ויישב לו ר' חייא בר אדא דמ''מ חשיב יחיד שעשאה. והשתא אי נימא דשרש הספק הוי ביחס של גוף האדם כמקום אי שינוי מיקומו של האדם משפיע על היחס של גופו כמקום דהוי מקום אחר, א''כ מ''ש אי הוי אותו כף יד, וכן מ''ש מפיו, עוד יש לעיין מה הצד דיחשב שתים שעשו הרי לא עסקינן בהלכות מעשים.

ומבואר בירושלמי דהחסרון במעשה הוצאה, דלמרות שאי נדון את היחס בין החפץ לרשות שנמצא שם הוי רשות אחרת, מ''מ מצד הגברא ליכא בזה התעסקות של הוצאה דהוי כמעביר מיד ליד ולכן היכא דקיבלו בפיו כיון דאוכלו בהא ודאי דיינינן ליה כהוצאה כיון דפעל שינוי בהנחה, ורק דדן הירושלמי בזורק ביד ימין וקיבלו ביד שמאל אי הך חילוק משווי ליה כהתעסקות בהוצאה דיינינן ליה כשתי מעשים, ולפי''ז מבואר הא דהקשה ר' מני דהיכא דיוציא ביד ימין ויד שמאל הוי כשתים שעשו דכיון דהאי שינוי יוצר יחס בהלכות מעשים דהוי כשתי מעשים נפרדים א''כ יחשב שההוצאה נעשתה בשתי מעשים נפרדים והוי חסרון בהוצאה דכל עשיה זקוקה לעשיה השניה, ולזה יישב לו ר' חייא דכיון דסכ''ס הוי גברא אחד שפועל בשתי ידיו חשיב מעשה אחד.

ונראה דזה גם הבאור בירושלמי לגירסת הר''ן [במיוחס לר''ן] בהא דהביאו מפיו דלא הוי ראיה לפטור מהיכא דזרקה וקלטו מפיו אלא להיפך דהוי ראיה לחייב מהא דשתי אכילות פחות מכזית מצטרפים בפה. וז''ל, אין תימא פיו ופיו בתמי' כלומ' שאכל חצי זית חלב וחזר ואכל חצי זית אחר דהוא חייב והכא נמי דכותי' וליחייב, אפ"ה לא דמי דהתם כיון שאכלה כאחד היא ומצטרפת האכילה, אבל הכא נהי דביד שמאל קלט מ"מ ידו היא והרי היא כאלו קלט בימין ופטור או דלמא כיון שקלטה בשמאל חייב עכ''ל. ונראה דכונתו להוכיח מהא מהא דמצטרף שתי אכילות בפה דהיכא דהוי חד גברא לא דיינינן חילוק מעשים, דאי הוי דיינינן חילוק מעשים כל אכילה היתה נדונית בפני עצמה ולא היה שייך לצרפה, ובאור חילוקו בין אכילה להוצאה נראה דבאיסור אכילה החפצא דאיסורא קיים בתוצאת האכילה מכיון שבתוצאה איכא צירוף אצל הגברא לא איכפת לן אופן המעשה, משא''כ בהוצאה דהמלאכה קיימת בגוף ההתעסקות של ההוצאה ולא הוי כשאר מלאכות דאיכא תוצאה ממשית שנתבע על עשיתה, בהא שייך לדון דיינינן לכל מעשה בנפרד.

1. ובעיקר באור הר''ן בכונת הירושלמי יעוין בכתבי הברכ''ש סימן ט' וז''ל, **דהכא כיון דממקום שנעקר שמה נח א''א להצטרף עקירה והנחה כמו בכל הוצאות, דהתם מקום העקירה הוי מקום שמשם נעקר החפץ ובמקום שנח הוי מקום ההנחה, ונמצא דעקירה גמורה היא דההנחה הוי במקום אחר, משא''כ הכא כיון שממקום שנעקר ג''כ שמה נח, נמצא דבעת ההנחה הוי מקום זה מיוחד להנחה ועקירה הראשונה כבר בטלה בעת ההנחה וא''א שיצטרפו עכ''ל.** ומבואר בדבריו דבשביל לצרף את העקירה להנחה בעינן שגם בשעת ההנחה נוכל לדון את העקירה, ומכיון שההנחה נעשית באותו מקום שבו נעשתה העקירה נמצא דאי נדון את העקירה שנעשתה מהך מקום הוי סתירה להנחה, רק אי נדון כל מעשה לחודיה בזמן שנעשה, וזה מה דחדית לן הירושלמי דלצירופא דעקירה והנחה לא מהני היחס של כל אחד בשעה שנעשה דבזה איכא ניתוק בין העקירה להנחה.

ובבאור קושית הירושלמי מאכילת שני חצאי זיתים יעוי''ש וז''ל, ולכן שפיר פריך הירושלמי דהתם בפיו ופיו שאכל שני חצאי כזית לא היה בזו האכילה שיעור חיוב ואפ''ה מצטרפת. **ונראה דכונתו דמאחר דגם בשביל לאשווי לאכילת כזית בעינן צירוף בין שתי מעשי האכילה א''כ חזינן דגם היכא דכל אכילה מצד עצמה לית ביה חפצא דאיסורא מ''מ מהני הצירוף לאשוויי למעשה איסור, ומבואר דלצירוף סגי בעצם הדבר שנעשו שתי המעשים, א''כ גם בעקירה והנחה למרות דכל מעשה בפני עצמו ליכא בו איסורא מ''מ יהני הצירוף**  מעצם הדבר שנעשו שתי מעשים עקירה והנחה.

**ובישוב הירושלמי יעוי''ש בברכ''ש וז''ל, ומשני דהתם הלכה למשה מסיני דמצטרף רק האכילות לאכילות, ולא שני חצאי כזית.** ובהמשך דבריו שם איכא חסרון דברים. ונראה בכונתו דהך צירופא דשיעור כזית לא הוי בגוף היחס לשיעור כזית אלא ביחס לאכילה שחיב חדא אכילה וממילא לא איכפת לן דבכל אכילה הוי חצי זית מאחר דהוי חדא אכילה ולכן בעקירה והנחה לא שייך הך צירופא דבעקירה והנחה בעינן את הצירוף בגוף המציאות של העקירה והנחה דנוכל לראות את שתי התוצאות כאחד ולא לכל אחד בפני עצמו ובזה לא נתחדש דדיינינן בזה דין צירוף.