סה - סימן שכ_ו ס_ג י_ י_א י_ג, שכ_ז ס_ב ד_
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## מים שהוטמנו באיסור ונתחממו מבעו"י

א] השו"ע בסימן שכ"ו ס"ג כתב דאמת המים שהיא חמה אסור להמשיך לתוכה אפי' מערב שבת וכו' ואם המשיכו אסורין אפי' המים שנכנסו לה מער"ש בחיצה ובשתיה כאילו הוחמו בשבת, והבית מאיר כתב דהיינו דאף אם נתחממו המים מבעו"י אלא שנשארו מוטמנים בשבת אסורין, וכ"כ המ"ב בסקי"ד, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש בשבת ל"ט ב' (ד"ה מעשה), עיי"ש.

אך הפנ"י בשבת ל"ח ב' כתב דלמש"כ הראשונים שם דלא אסרו כשעבר והטמין בדבר העומד בחמימותו, (וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"א), הרי דה"נ בגונא דהטמין מים צוננים מבעו"י ונתחממו קודם שבת לי"ב איסורא כיון דמכח ההטמנה בשבת האסורה אינו אלא עומד בחמימותו, וכ"נ להדיא בד' התורי"ד שם ל"ט א', וכ"כ הראש יוסף שם ל"ח ב' ול"ט ב', וכ"נ בדבריו בפמ"ג במש"ז בסימן רנ"ז סק"ב, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב בסימן רנ"ט (ד"ה והנה ברמב"ן).

ב] ובטעם האוסרים בזה כתב המנחת שלמה בח"א סימן ה' בהג"ה דהוא משום דבתחילת ההטמנה שהיתה העבירה היו המים צוננים, והיינו דאף דהאיסור בהטמנה הוא מכח מה שנשארו טמונים בשבת, מ"מ כל דמכח מעשה ההטמנה מבעו"י נשארו טמונים בשבת הוי מעשה ההטמנה מעשה איסור ויש לאסור את המים שהוחמו עי"ז.

ולכאו' הטעם בזה הוא משום דאיסור הטמנה אינו רק בשהיית ההטמנה בשבת, אלא הוא במעשה ההטמנה עצמו, (עמש"נ בזה בגליון מס' 5), וע"כ כל דמכח מעשה ההטמנה מבעו"י נשארו המים טמונים בשבת, הוי האיסור במעשה ההטמנה מבעו"י, (אך אם איסור הטמנה הוא בשהיית הטמנה, הרי דאף בכה"ג דנשארו המים טמונים בשבת אין האיסור במעשה ההטמנה מבעו"י אלא במה שהניח המים טמונים בשבת, ולא היה לנו לאסור את המים שהוחמו קודם השבת).

ולפ"ז פשוט דכל האיסור בזה הוא רק כשנשאר הדבר מוטמן בהטמנתו הראשונה, אך כל שסילק את ההטמנה קודם השבת אחר שהוחמו וחזר והטמינם אין המים אסורין, דמעשה ההטמנה הראשון אינו מעשה איסור כלל, ומעשה ההטמנה השני שהוא מעשה איסור לא הועיל לחמם את המים אלא להעמידם בחמימותם, (אך במנחת שלמה שם לא פסיקא ליה ד"ז, וצ"ע).

## סיכה בחֵלב

ג] הרמ"א בס"י כתב דאסור לרחוץ ידיו בשבת בחֵלב שנימוח בשבת והוי נולד, ומבו' דבחול שרי לסוך בחלב, והגר"א כתב לאסור בזה משום דסיכה כשתיה דומיא דהא דאסור לסוך ביוהכ"פ ותנן בשבת פ"ו א' דהוא משום דסיכה כשתיה, (והביאו הביאוה"ל), וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ח דכיון דסיכה כשתיה אסור לסוך בחלב לתענוג, וכ"כ המרדכי בשבת סימן של"ט והשבה"ל בסימן קי"ז והארחות חיים בהל' שבת סימן שמ"א.

ובדעת המתירים בזה מצינו כמה דרכים, דהתוס' ביומא ע"ז א' כתבו דהוא משום דלא נאסר סיכה כשתיה אלא או באיסורי הנאה או ביוהכ"פ משום תענוג או בתרומה משום דאיכא אסמכתא מקרא דולא יחללו,[[1]](#footnote-2) וכ"כ התו"י והריטב"א שם, וכ"נ בד' הרשב"א וש"ר בנדה ל"ב א', - והתוס' הרשב"א בפסחים כ"ד ב' כתב בשם ר"ת דל"ה סיכה בכלל שתיה אלא בשמן (כדמסמכינן לה אקרא דכשמן בעצמותיו) לפי שהוא נכנס בגוף יותר, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ו סוף חלק כ"ז, (וכן פירשו הגר"א הכא והמחזיק ברכה בסימן תרי"ד סק"א בד' התוס' בנדה שם), ועד"ז כתב הפסקי רי"ד בנדה שם דדוקא סיכת שמן חשובה כשתיה משום שהוא חשוב משקה וצלול ונבלע באברים, וה"נ בסיכת יין וחָלב שהן משקין ונבלעין, אך סיכת שמן וחֵלב ל"ה כשתיה, - ובתשו' הרשב"א החדשות סימן ס' כתב דהא דסיכה כשתיה הוא רק בשמן שעשוי אף לסיכה אבל בשאר מילי לא משום דאין דרך הנאתן בכך.

ד] ונפ"מ בין הדרכים הוא אם כ"ה דמותר לסוך בחלב ה"נ מותר לסוך בשמן האסור, דלדעת התוס' ביומא ודעימייהו דהא דמותר לסוך בחלב הוא משום דלא נאסרה סיכה כשתיה בשאר איסורין, ה"נ מותר לסוך בשמן האסור, אך לדעת ר"ת ודעימיה ולדעת הרשב"א דהא דמותר לסוך בחלב הוא משום דסיכה בחלב ל"ה כשתיה, הרי דסיכה בשמן דהויא כשתיה אסורה אף בשאר איסורין.

ומאידך נפ"מ בזה אם אסור לסוך ביוהכ"פ בחלב ושאר מילי, דלדעת ר"ת ודעימיה ולדעת הרשב"א דהא דמותר לסוך בחלב הוא משום דסיכה בחלב ל"ה כשתיה, הרי דאף ביוהכ"פ מותר לסוך בחלב, וכאשר כ"ה להדיא בספר הבתים שערי שביתת יוהכ"פ שער א' בשם ר"ת, אך לדעת התוס' ביומא ודעימייהו דאף סיכה בחלב הויא כשתיה אלא שלא נאסרה סיכה כשתיה בשאר איסורין, הרי דביוהכ"פ דאסרו בסיכה כשתיה אסור אף לסוך בחלב.

## סיכה שאינה של תענוג

ה] בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ס"ב כתב דאף לדעת האוסרים סיכה בכל המינים ובכל איסורי תורה, היינו רק בסיכה של תענוג אך סיכה שאינה של תענוג ל"ה כשתיה וכמש"כ המחנ"א בפ"ח ממאכ"א הט"ז, ולפ"ז יש להתיר בכל סיכה שאינה של תענוג.

אך הנה מצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהתוס' הרשב"א והתור"פ בפסחים כ"ד ב' כתבו כן דהא דסיכה כשתיה היינו רק בסיכה שהיא לתענוג, אך סיכה במקום מכה דלאו ליהנות עביד ל"ה כשתיה, (ובד' התוס' הרשב"א מבו' דאף אם הא דסיכה כשתיה הוא מדאורייתא היינו רק כשהיא לתענוג), וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בדמאי פ"א מ"ד.

אך הנה התוס' וש"ר בנדה ל"ב א' הוכיחו דהא דסיכה כשתיה ביוהכ"פ אינה אלא מדרבנן ממה שהתירו לסוך למי שיש לו חטטין בראשו, וכ"נ בד' הסה"ת בסימן רל"ח, ומבו' מדבריהם דעיקר הא דסיכה כשתיה הוא אף בסיכה שאינה לתענוג,[[2]](#footnote-3) וע"כ אם הא דסיכה כשתיה הוא מדאורייתא היה לנו לאסור אף במי שיש לו חטטין.

ו] והך מילתא דגם סיכה שאינה של תענוג הויא כשתיה, יש ללמוד כן מהא דתניא בתוספתא דתרומות ספ"ט דהחושש בראשו וכל מי שעלו לו חטטין סך את השמן, ולמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"א דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתיה, הרי דמהא דמותר לסוך תרומה בחושש בראשו וכשעלו לו חטטין יש ללמוד דאף סיכה שאינה של תענוג הויא כשתיה, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפי"ג ממעשר הט"ז דכל סיכה הנבלעת בגופו היא כשתיה, עיי"ש.

עוד יש ללמוד כן ממה שאמרו בירושלמי בפרק בתרא דיומא (ובמע"ש פ"ב ה"א ושבת פ"ט ה"ד ותענית פ"א ה"ו) דאף סיכה שאינה של תענוג אסורה ביוהכ"פ, והביאוהו הר"ח שם ע"ח א' והריטב"א שם ע"ג ב' והר"ן שם ע"ז ב', וכ"כ הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ והרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ט והטוש"ע בסימן תרי"ד ס"א, והרי דאף דעיקר איסור סיכה ביוהכ"פ הוא משום דהויא כשתיה, מ"מ אסרו אף בסיכה שאינה של תענוג, והיינו משום דאף סיכה שאינה של תענוג הויא כשתיה.[[3]](#footnote-4)

ז] אך בד' התוס' הרשב"א ותור"פ בפסחים שם משמע דס"ל דכל סיכה שאינה של תענוג מותרת ביוהכ"פ, (וזה לטעמייהו דסיכה שאינה של תענוג ל"ה כשתיה), וכ"כ הרא"ש בדמאי שם דביוהכ"פ לא אסרו סיכה שאינה של תענוג, והסמ"ג ל"ת ס"ט הביא כן מירושלמי דסיכה שאינה של תענוג מותרת, (אך נסתפק דשמא לא התירו אלא כגון לחולה ולחטטין).

## מרחץ שלא פקקו נקביו

ח] השו"ע בסי"א כתב דמרחץ שלא סתמו נקביו וכו' צריך להמתין לערב בכדי שיעשו לפי שאסור לעשות כן גזירה שמא יחתה בגחלים, ומקור דין זה הוא מד' הר"ן בשבת מ' א' שפירש בהא דתניא התם דמרחץ שפקקו נקביו מער"ש למוצ"ש רוחץ בו מיד דהא דתני דפקקו נקביו היינו משום דכל שלא פקקו נקביו אע"פ שמאליו הוחם בשבת צריך להמתין למוצ"ש בכדי שיעשו לפי שאסור לעשות כן גזירה שמא יחתה בגחלים.

אך הנה בד' הרשב"א בשבת שם מבו' דלא נאסר להשהות את נקבי המרחץ פתוחין ואין לחוש שיבא לחתות, (ורק כשהוא רוחץ בו בשבת הוא דיש לחוש שיבא לחתות בו כשהנקבים פתוחים והוא דולק והולך בעודו רוחץ בו), והא דתניא דמרחץ שפקקו נקביו כתב הרשב"א שם לעיל מינה דהיינו משום דכל שלא פקקו נקביו אסור ליכנס אף להזיע שמא יבא לרחוץ.

ט] ובעיקר מש"כ השו"ע לאסור בזה במוצ"ש, צ"ל דאיירי כשהוסיפו המים חום בשבת, (כל' השו"ע שמאליו הוחם בשבת), דאם אינם אלא עומדים בחמימותן אינם נאסרין בדיעבד, וכמש"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"א.

## מלאכה הנעשית לצורך נכרי ולצורך ישראל

י] השו"ע בסי"ג כתב דעיר שישראל ונכרים דרים בה ויש בה מרחץ רוחצת בשבת אם רוב נכרים מותר לרחוץ בה במוצ"ש מיד, ואם רוב ישראל או אפי' מחצה על מחצה אסור למוצ"ש עד כדי שיוחם, ובטעם האיסור במחצה על מחצה כתב המ"ב בסקל"ט דכיון דהם מחצה על מחצה בשביל שניהם הוחם, ומקור הדברים הוא מפירש"י בשבת קנ"א א' (ד"ה רוחץ בה) שכתב דלדעת שמואל דספיקא שרי, הא דמחצה על מחצה אסור הוא משום דודאי בשביל ישראל ונכרים הוחמו שהרי לא לאדם אחד לבדו הוחמו דנימא ספיקא לנכרי ספק לישראל, וכ"כ הרא"ש שם סו"ס ט', וכ"כ וכ"כ הרי"ף שם קכ"ב א' והרא"ש שם סימן י"ד דהא דמחצה על מחצה אסור הוא משום דמחצה על מחצה כרוב ואדעתא דרובא קא מחממי, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ט.

ואמנם הנה ד"ז תליא בפלוגתא, דהנה הסה"ת שם כתב ללמוד מדין זה דדבר הנעשה בשביל ישראל ובשביל נכרי אסור במוצ"ש בכדי שיעשו, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ה ס"ו והרמ"א בסימן תקט"ו ס"ו.

אך הנה החמד משה בסימן רע"ו ס"ד האריך להתיר בזה,[[4]](#footnote-5) וכ"נ להדיא ממש"כ הריטב"א בשבת קכ"ב א' דהא דאסרינן ברוב ישראל הוא משום דתלינן בכונת העושה דבתר רובא אזיל וכאילו מיעוטא דנכרים ליתנהו והוי כעושה בשביל ישראל, והרי דלא אסרו אלא כשעשייתו היא רק בשביל ישראל, אך כל שעושה גם בשביל נכרי שרי, - ולפ"ז בע"כ דמה שאסרו במחצה על מחצה הוא כמש"כ הריטב"א שם דהוא משום דתולין דעיקר הכונה היא בשביל ישראל, ועד"ז כתב בפירש"י שם קכ"ב ב' (ד"ה אדעתא דרובא) דהוא משום דבמחצה על מחצה ליכא למיקם עלה דמלתא דאיכא למימר עיקר דעתיה דמדליק בשביל ישראל ואיכא למימר עיקר דעתיה דמדליק בשביל נכרי, ואכמ"ל.

## סיכה ומשמוש לצורך רפואה

יא] השו"ע בסימן שכ"ז ס"ב כתב דסכין וממשמשין להנאתו וכו', ומבו' דלא הותר לסוך ולמשמש בבני מעים אלא להנאתו, וכ"ה מבו' בפירש"י וש"ר בשבת קמ"ז א' שפירשו להא דתנן התם דסכין וממשמשין הוא להנאתו.

אך בפירש"י בסנהדרין ק"א א' (ד"ה וממשמשין במעיים) כתב דהא דממשמשין במעיים היינו של חולה,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הרמ"ה והמאירי שם, (וכ"כ הריבב"ן בשבת שם דאיירי כשיש לו כאב במעיו), ובטעם הא דלא אסרו בזה משום רפואה כתב בפירש"י שם דהוא משום דסיכה איתקש לשתיה, וכ"כ הרמ"ה שם.

וצ"ב דמה מהני הא דסיכה איתקש לשתיה, הרי אף שתיה אסורה בדבר שאינו מאכל בריאים דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, וגם סיכת שמן אסורה היכא דמוכחא מילתא דהוא לרפואה כדתנן בשבת קי"א א' דאסור לסוך שמן ורד ע"ג המכה, (ואם הכא לא מוכחא מילתא משום דדרך למשמש להנאתו, א"כ יש להתיר אף בלא הא דסיכה כשתיה, כמו שמצינו בשבת ק"ח ב' דמותר ליתן ע"ג העין דברים המרפאין היכא דלא מוכחא מילתא, וכן מצינו עוד בכ"ד), - ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סקמ"ו, וצ"ע.

## אם יש להתיר לסוך רגלו בשמן וליתן בתוך המנעל משום דהוי כדבר שאינו מתכוין

יא] השו"ע בס"ד כתב דלא יסוך רגלו בשמן והוא בתוך המנעל או הסנדל מפני שהעור מתרכך ודמי לעיבוד, והוא משבת קמ"א ב' דתניא דסך כל גופו שמן ומתעגל ע"ג קטבליא ואינו חושש וא"ר חסדא לא שנו אלא שיעור לצחצחו אבל שיעור לעבדו אסור.

ואמנם הנה הבעה"מ שם כתב דלא קי"ל הכי, דלפ"מ דקי"ל כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר שרי אף כשיש בו שיעור לעבדו, ונחלק ע"ד הרי"ף שם שכתב לדינא לאסור בזה, (וכ"כ הרא"ש שם והרמב"ם בפכ"ג משבת ה"י), והמאירי שם כתב דהטעם לאסור בזה אף דדבר שאינו מתכוין מותר, הוא משום דהו"ל פס"ר.

אך הרמב"ן במלחמות שם כתב בשם הראב"ד דהא דלא שרינן בזה משום דבר שאינו מתכוין, דהוא משום דבסך את גופו כשיעור לעבד את הקטבלא ומתעגל עליה בידים הוא מעבד ומה לי מעבד בידו ומה לי מעבד בגופו, ואי"ז כדבר שאינו מתכוין אלא כעושה הוא בידים, וכ"כ הר"ן שם, והריטב"א שם הוסיף לפרש דמתוך שהעור מתעבד בידים אפי' לר"ש אסור.

וצ"ב שהרי אף בגורר מטה כסא וספסל הוא עושה בידים, ואפ"ה כל דהוי דבר שאינו מתכוין שרי, (ועמד ע"ז השביתת השבת בכללי דבר שאינו מתכוין סק"ז), ואף אי נימא דבגרירה אין עשיית החריץ בידים ממש, הרי שרינן דבר שאינו מתכוין גם בהפשטת עור בשבת קי"ז א' ובכ"ד אף שהוא עושה בידים ממש.

יב] והתהל"ד הכא בסק"ג כתב לפרש לד' הרמב"ן דהיינו משום דהכא הוא מתכוין לגוף המלאכה ואך שאינו מתכוין לתכליתה ובכה"ג ל"ה כדבר שאינו מתכוין,[[6]](#footnote-7) וצ"ע, שהרי בכ"ד מצינו דאף כשהוא מתכוין למעשה המלאכה ואינו מתכוין למלאכה האסורה חשיב כדבר שאינו מתכוין, וכמו שאמרו בשבת ק"ג א' במזרד זרדים דהוי כדבר שאינו מתכוין משום שאינו מתכוין ליפוי הקרקע אף שהוא מתכוין למעשה הקצירה מן הקרקע, וכן אמרו שם קי"ז א' דהמפשיט את העור לצורך הבשר ולא בעי ליה לעור הו"ל כדבר שאינו מתכוין אף שהוא מתכוין למעשה ההפשטה, וכן אמרו שם קל"ג א' במילה כשיש שם בהרת דהו"ל דבר שאינו מתכוין אף שהוא מתכוין למעשה הקציצה (ועמש"כ בזה הרשב"א שם), וכ"כ התוס' בכ"ד דהמפיס מורסא כדי להוציא ליחה חשיב כדבר שאינו מתכוין אף דהוא מתכוין לפתיחת המורסא, וכן מצינו עוד בכ"ד, וכ"ש דהכא שאינו מתכוין כלל לעיבוד הנעל דחשיב כדבר שאינו מתכוין אף אם הוא מתכוין לנתינת השמן ע"ג העור, וצ"ע.

יג] ושמא יש לפרש לדברי הראב"ד דהא דליכא הכא להתירא דדבר שאינו מתכוין הוא משום דחשיב כעושה מעשה בפנ"ע בידים לעיבוד העור במה שהוא נותן השמן ע"ג המנעל, ול"ד לשאר דוכתי דשרי בדבר שאינו מתכוין אף כשהוא עושה בידים, דבכל הני גווני המעשה שעושה בידים הוא לכונה אחרת וליכא מעשה בפנ"ע בידים למלאכה האסורה, ואכתי צ"ע.

## צביעה ע"ג צביעה

יד] המ"ב בסקט"ז כתב דאסור לצחצח המנעלים ע"י המירוח שחור ובשעה"צ סקי"ז כתב דהוא משום ממרח, וצ"ב דמ"ט לא אסר בזה משום צובע, (וכמש"כ בסקי"ב במשיחת השמן דיש בזה חשש צביעה), ולכאו' הוא משום דאיירי גם כשהמנעל כבר שחור ואף שמוסיף צבע שחור לי"ב משום צובע דאין צביעה ע"ג צביעה.

ומצינו כן בד' האהל מועד בדרך ט' נתיב ט' שכתב דאם יצא דם מבשרו נותן שם בגד אדום שאין בזה משום צובע אבל בגד שאינו אדום אסור, ומבו' דבגד אדום מותר לצבעו באדום ולי"ב משום צביעה, וכ"נ בד' הא"ר בסימן ש"כ סקכ"ד, וכ"כ המור וקציעה בסו"ס שכ"ח, (אך כתב דאם היתה כהה ועשאה עזה יש בזה משום צביעה).

אך הנה המג"א בסימן ש"כ סקכ"ה ובסימן שכ"ח סקנ"ב נקט דאף בגד אדום שהוא צבוע כל צרכו, אסור לצבעו באדום, וכ"כ המ"ב בסימן ש"כ סקנ"ט ובסימן שכ"ח ס"ק קמ"ו, (ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קע"ב), ולפ"ז הרי דלהמ"ב לטעמיה ה"נ הכא יש לאסור משום צובע, והדק"ל דמ"ט הוצרך בזה לאיסור ממרח.

טו] אמנם הנה בד' הביאוה"ל בסימן ל"ג ס"ד (סוד"ה פסול) מבו' דפשיטא ליה דהצובע סיקרא ע"ג סיקרא בשבת אינו חייב משום צובע, עיי"ש, וצ"ל דמש"כ דאסור לצבוע בגד אדום בשבת הוא מדרבנן, אך מדאורייתא לי"ב משום צובע.

ולפ"ז ניחא מה שהוצרך המ"ב הכא לאיסורא דממרח, דאם משום איסור צובע, הרי כיון דאין האיסור בכה"ג אלא מדרבנן ל"ה אסרינן בכדי שיעשו, וכמש"כ השו"ע בסימן שכ"ה סט"ו דכל שלא נעשה אלא איסור דרבנן א"צ להמתין בכדי שיעשו, ורק משום דנעשה איסור תורה דממרח הוא דצריך להמתין בכדי שיעשו.

1. המחנ"א בפ"ח ממאכ"א הט"ז כתב דמשמעות דבריהם דהא דסיכה אסורה באיסורי הנאה הוא משום דבאיסורי הנאה אמרינן דסיכה כשתיה, ועיי"ש שתמה ע"ז דהא דאסרו סיכה באיסורי הנאה אי"ז משום דחשבינן לה כשתיה, (דא"כ ל"ה אסרינן בזה אלא מדרבנן), אלא הוא משום דהו"ל הנאה, וכמש"כ כן התוס' בנדה ל"ב א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"כ השעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ג בסו"ד, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהוצרכו לאסור סיכה ביוהכ"פ מכח הא דסיכה כשתיה, דמה"ט ה"ז אסור אף כשאינה לתענוג. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"כ התוס' ביומא ע"ז א' (סוד"ה דתנן), ואך שפירשו הטעם בזה בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב כתב דל"ד למש"כ הרמ"א בסימן תקט"ו לאסור כשליקט הנכרי לצורך שניהם, (וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ה לאסור כשליקט וצד בשביל ישראל ונכרי), דשאני בנר דכיון דנר לאחד נר למאה אמרינן דעיקר ההדלקה היא אדעתא דידי', אך בליקוט פירות אך דנעשה לצורך שניהם, היינו או לצורך נכרי או לצורך ישראל, וכל שיקנה ישראל הוא לבדו יהנה מהם ולא הנכרי, ונמצא דנעשית המלאכה לצורך הישראל, (וגם מעיקרא היתה כוונת הנכרי דשמא יהא זה לישראל לבדו). [↑](#footnote-ref-5)
5. בס' מנחת עני להגרי"ד זיצנהיים ח"א בע' סיכה עמד בסתירת ד' רש"י, ועיי"ש דמסיק דב' דינים הם, דהא דתנן בשבת שם דסכין וממשמשין ומשמע דהוא בכל הגוף (וכמו שפירש"י) הוא להנאתו, והא דתניא דסכין וממשמשין בבני מעים הוא בחולה, דאם בבריא הסך להנאתו הרי תנן דמותר לסוך ולמשמש אף בכל הגוף וכ"ש דשרי בבני מעים, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דתניא בשבת קמ"ז ב' דבעי שינוי הוא רק בחולה הסך וממשמש בבני מעים דהו"ל עובדא דחול כיון דדמי לרפואה, אך בבריא הסך וממשמש להנאתו א"צ שינוי, וע"כ לא תני במתניתין שם קמ"ז א' דצריך שינוי, (והיינו משום דאי"ז עובדא דחול דלי"ב סרך מלאכה ושום דבר ולא נעשה שום דבר כדרך שעושין בחול), - אך זה דלא כמש"כ הטוש"ע הכא דלא הותר לסוך ולמשמש להנאתו אלא ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-6)
6. צ"ב שהרי אינו מתכוין כלל ליתן השמן ע"ג העור אלא להניח רגלו בתוך המנעל, ובכה"ג ודאי דהוי כדבר שאינו מתכוין. [↑](#footnote-ref-7)