ציונים והערות -11 יבש ביבש ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

**שמעתתא דביטול יבש ביבש - ב' אדר א' מס' 11**

# גדר הביטול להרא"ש

# משא התערובת ומגעה

# הערות בתוס' בכורות כ"ג.

# בישל לתערובת מין במינו

# בישל לתערובת מין בשאינו מינו

# הערות בדברי הרא"ש

# פסק ההלכה

#

יש ללמוד את כל דברי הרא"ש סי' ל"ז מתחילתם ועד סופם **בזריזות**[[1]](#footnote-2), ויש להתמקד ביותר **בעצם שיטת הרא"ש דשרי לאכול הכל, וגדר הביטול לדידיה,** וכן **בדבריו** הדקים **בסוגיא בבכורות**, דענין זה שייך יותר לגוף שיטתו, ולשיטת הרשב"א דעסיקנא בה עד השתא, ולכך יש לעיין היטב בגמ' בבכורות כ"ג. ובתוס' שם ד"ה נבילה.

**שיטת הרא"ש** **דשרי לאכול כל התערובת יחד**, וכ"כ בתורא"ש צ"ט:, וכן פסק הטור כאביו הרא"ש[[2]](#footnote-3), ועי' ברא"ש דראיותיו הם מדלא אשמועינן הש"ס בשום דוכתי לאסור אכילת כולו, (כמו שרומז הש"ס ברימוני בדן ובטבעת וכו'), וכן מלשון 'ביטול'. ועי' בסוף הסימן דכתב הוכחה מסברא, **דאי לא יהתפך האיסור לא יהא שרי לאכול כלום**, וצריך לטרוח ולבאר מ"ט היה פשוט לו מסברא שלא לומר כדעת הרשב"א, ומהי יסוד פלוגתתם.

**וכן** **עיקר גדר דעת הרא"ש** צריך עמל רב להגדירו, דמצד אחד נראה דהאיסור נהפך להיתר גמור, עד כדי שכתב שגם בבישלם שרי, כיון דהוא טעם היוצא מחתיכה דהתירא. ומאידך, 'בנוסף איסור', אמרינן חוזר וניעור, אלמא לא בטל האיסור אלא רק היה כישן ששייך להעירו, וכן מתבאר דבמין בשאינו מינו אף דמדאורייתא בטל ברוב, מ"מ אם בשלו חוזר ונאסר, ומ"ט לא נימא ה"נ דהוא טעם היוצא מהיתר. **וכן** יש לעיין הרבה בסוף דברי הרא"ש במה שהקשה דבגמ' בבכורות איתא 'דטומאה כמאן דאיתא', ומטמא במשא, ותירוצו צ"ב טובא. [ובאמת גם לרשב"א צ"ע מהסוגיא בבכורות דמתבאר שם שאינו מטמא במגע אפי' בב"א, יעו"ש בכל דברי התוס'].

# גדר הביטול להרא"ש

**כתב הרא"ש** בתחילת דבריו, דגזה"כ הוא דנהפך האיסור להיות היתר, והוכיח כן מהלשון 'ביטול', ובסוף דבריו כתב ונעשה המיעוט כרוב **ולא נשאר בו שום איסור**. **ומתבאר** דחל דין **'ביטול'** על עצמו של האיסור, ומה"ט שרי לאכול הכל, וכן שרי לבשל, ד'הטעם' היוצא הוא טעם מחפצא דהתירא. **והיינו** דיסוד שיטתו היא סברא וגדר בעיקר דין ביטול, ולד' האחרונים דלהרשב"א אכילת כולו אסורה מעיקר הדין, א"כ שורש פלוגתתם היא בעיקר גדר ביטול, ועי' הערה דכן מתבאר בב"י[[3]](#footnote-4).

**גדר הביטול להרא"ש -** עי' **בחידושי רבי ראובן** [עומקא 402] דחקר אם כוונתו משום דבכל חתיכה דינה הוא שאין המיעוט יכול לאוסרה, ושרי לאוכלה בתורת היתר בפנ"ע ואי"צ לחשוש שהיא האיסור (וכדעת הרשב"א), וממילא **ה"ז גורם דיהא מותר לאכול הכל בב"א**, [וביטול היינו דאין כאן איסור דהוא היתר גמור], או"ד דהוא **דין חדש של ביטול**, וכמו בלח בלח דהדבר מוגדר ע"פ רובו, ה"ה יבש ביבש נמי, עכ"ד[[4]](#footnote-5). ועי' **בחידושי הגרש"ש** ב"מ סי' ח' ס"ק ג' וד', [עומקא], דמייסד כצד הראשון דדין ביטול ברוב הוא אחרי שביסודו ראוי לילך בכל חתיכה בתר הרוב לאוכלה ולינקוט דאינה מהרוב, אז חל הדין היתר הגמור[[5]](#footnote-6). **אמנם** דבר זה צ"ב טובא דכאילו ב' דינים איכא הכא, **וכן** יש לטרוח לבאר דברי הרא"ש בסוף הסימן דכתב דלא שייך היתר אי לא יהא הפקעה על כל האיסור וא"כ איך שייך לדון בו בתחילה דין היתר על כל חתיכה בפ"ע, ולפי הצד השני ניחא זאת. **אולם** באמת גם לצד זה יש להאריך הרבה ולבאר גדר הדבר מהיכ"ת דתערובת יב"י תהא כלח ולח, והרי אין זה 'דבר חדש' דיש לדון מהו ומה דינו, אלא דמעורב כאן איסור.

**תוס' בב"מ ו**:, ד"ה קפץ הקשהגבי קפץ אחד מן המנויים לתוכן כולן פטורין, וא"ת אותו הקופץ יבטל ברוב ויהיו כולן חייבין לעשר, ועי"ש **בשיטמ"ק בשם הריטב"א** שתירץ דאע"פ שבטל ברוב מ"מ אי"ז דין ודאי, ולא יהא בהם חיוב מעשר, דעשירי ודאי אמר רחמנא ולא עשירי ספק, והנה השיטמ"ק כתב שם כעי"ז גם **מהתורא"ש** [עומקא 63], ויש שהקשו סתירה מדבריו הכא דפקע האיסור להתם דאכתי נחשב ספק. **אבל** באמת לק"מ **וכמש"כ בשיעורי רבותינו** שם [שי' רבי דוד, ושי' רבי שמואל], דהתורא"ש לא קאמר כן על 'ביטול' אלא על כל דפריש, יעו"ש שהביא לקו' התוס' ותירץ דבע"ח חשיבי ולא בטלי[[6]](#footnote-7), ושוב הקשה וא"ת ונכבשינהו דניידי ונימא כל דפריש מרובא פריש ויהיו כולם חייבים לעשר, ותירץ דאפי' כי אמרי' כל דפריש מרובא פריש עשירי ספק מיקרי, אלא שהתורה התירה ספק זה באיסורין, דכתיב אחרי רבים להטות וכו', אבל הכא לעולם לא נפיק מכלל ספק עשירי, עכ"ל. והיינו דהרא"ש הקשה דיהא 'כל דפריש', ועל זה ענה דאי"ז אלא 'נקיטה' דיצא המנוי, אבל אי"ז 'ודאי' ויתכן שיצא עתה המנוי, אבל ביטול ברוב שפיר נחשב לודאי, דענין "ביטול" הוא, [וביטול לא מהני, משום דבע"ח הוא וכמש"כ בתחילה]. **אולם** בריטב"א הנ"ל מתבאר דהוא תירוץ גם על 'ביטול' דנחשב עשירי ודאי ולא עשירי ספק, וזה צ"ע הרי "ביטול" הוא דין ודאי[[7]](#footnote-8). ותירצו רבי דוד ורבי שמואל זצוק"ל, דביטול ברוב יש רק כשהרוב והמיעוט נותנים בתערובת דינים הסותרים זה את זה, ואז המיעוט בטל ברוב, אבל מכיון שעשירי ספק פטור ב'ודאי', א"כ גם קודם הביטול אין כאן סתירה בין דין הרוב לדין המיעוט מאחר שכולם פטורים, וממילא לא נאמר בכה"ג הך כללא דביטול ברוב. ועי' **חידושי הגרש"ש** שם דכתב באו"א, ע"פ דרך הא' דלעיל, דתחילת הדין ביטול הוא ע"י דראוי לדון בכ"א 'כל דפריש', וא"כ במעשר דלא מהני 'כל דפריש', ה"ה דלא יהני הביטול.

**והנה** עי' **בשיטמ"ק** זבחים ע"ג: אות ג' [עומקא 24], דכתב ללמוד מהסוגיא שם [דזבחים שנתערב בהם איסור ופרשו, דשרי אע"פ שיבואו י' כהנים בבת אחת ויקריבו] את עיקר דין הרא"ש דשרי לאכול הכל[[8]](#footnote-9), **ויל"ע** דהא שם איירי בהיתרא ד'כל דפריש' והיינו דעצם האיסור קיים, ואיך אפשר ללמוד מהתם **דגדר דין ביטול** הוא ביטול על עצם הדבר, ולצד הראשון ניחא. **אמנם** עי' היטב ברא"ש דלא הביא גמ' זו לעיקר דינו אלא לגוונא דבישל, ועי' לק' 'בענין חזר ובישל לתערובת' מה שיתבאר בזה, ואדרבה מדוקדק בדבריו דא"א ללמוד משם לעצם דין הרא"ש.

# משא התערובת ומגעה

**עי'** היטב **בסוגיא בבכורות** כ"ג. דדנה הגמ' בטומאה שנתערבה אי טומאה כמאן דאיתא או כמאן דליתא, ונפק"מ אי מטמאה במשא או לא, ופרש"י דאי כמאן דאיתא מטמאה במשא דסוף סוף נשא נבילה, והא דבמגע אינו טמא הוא משום **דאמרינן דבשחוטה נגע**[[9]](#footnote-10). **ולכאו'** גמ' זו היא ראיה גדולה לד' הרשב"א דאין לאכול הכל [וכמשא] אלא דוקא בזא"ז דאמרינן דאכל המותרת, וכ"כ שטמ"ק בזבחים דף עג: אות ג' [עומקא 24], והיא קושיא על הרא"ש, ובנוסח אחר יש לתמוה דעולה דנידון הגמ' שם זהו גופא נידון הראשונים.

**והנה** מסקנת הגמ' דמטמא במשא[[10]](#footnote-11), ולרשב"א ניחא הא דבמשא מטמא ובמגע לא, וכנ"ל, **אמנם** בפשטות הא דבמגע אינו מטמא הנ"מ בזא"ז, אבל במגע הכל בב"א יטמא, **ועי' תוס'** שם ד"ה נבילה, דבתחילה פירשו דנבילה ושחוטה איירי בתערובת יב"י, והיה כזית נבילה וב' כזיתי שחוטה, ואהא אמרינן דאינו מטמא במגע אלא במשא, וכתבו דבשלמא בנוגע בזא"ז אינו טמא דאמרינן דלא נגע בנבילה[[11]](#footnote-12), אבל נוגע בב"א טמא, והיינו דס"ל לתוס' כהרשב"א דאין לאכול הכל יחד[[12]](#footnote-13), והקשו דמשמעות הגמ' היא דכמו דמשא הוא בב"א ה"ה מגע בב"א, ואפ"ה טהור, וקשה מ"ט והרי נגע בודאי בטומאה, והניחו תוס' בצ"ע [ועי' לק'].

**ויישוב** לקושיתם מצינו **בר"י קורקוס** פ"א מאבות הטומאות הו"ד **בכס"מ** שם הי"ז [עומקא 81], "שכיון שהטומאה ע"י נגיעת בשרו בטומאה, וכל זית הוא בפנ"ע, חשיבא כל נגיעה באפי נפשה כי כל נגיעה ונגיעה מחולקת היא לבדה ובכל זית יש נגיעה בפני עצמה כי הבשר הנוגע בזית זה אינו הנוגע בזית זה וחשיב כנוגע וחוזר ונוגע, אבל נושאו ביחד אין מקום לחלק הזיתים ולעשותו כנושא כל זית בפני עצמו". **והיינו** דחלוק מגע ממשא, ד'מעשה נגיעה' הוא הנגיעה של חלק גופו שנוגע בטומאה[[13]](#footnote-14), ויש כאן כמה מעשים חלוקים אפי' שנוגע בב"א, משא"כ משא הוא עשיה כללית שה'אדם' פעל פעולת נשיאה, ואי"ז מתיחס לאותו אבר שהיה תחת הנבילה בשעת המשא[[14]](#footnote-15).[[15]](#footnote-16)

**ישוב דעת הרא"ש -** הנה על הרא"ש קשה דאי נהפך האיסור להיתר ושרי לאכול הכל, א"כ משא נמי[[16]](#footnote-17), **ותירץ הרא"ש** "דלא דמי טומאה לאיסור[[17]](#footnote-18), דבטומאה יש שני מיני טומאות מגע ומשא, ולאותה טומאה שראוי שיטמא כגון משא, שהרי הוא נושא את כולו, לענין זה לא נתבטל, אע"פ שלענין טומאת מגע נתבטל, וחוזר עוד וניעור, אבל לענין איסור אם נשאר בו שום צד איסור לא היה מותר באכילה". **והדברים סתומים** מ"ש מגע ממשא, ומ"ש משא מאכילה וכמו שהקשה **בשערי ישר** ג' פ"ז [עומקא 475], דנהי דבטומאה יש שני מיני טומאות, מ"מ לענין טומאת משא גופיה מ"ט לא נימא דכיון שכאשר נושא כל חתיכה לחוד אינו טמא, ע"כ דגם נשא הכל כאחד מוכרח שיהא דין ביטול, וכמו הכלל דכתב הרא"ש גבי אכילה, דאם נשאר בו צד איסור לא היה מותר באכילה אפי' בזא"ז.

**ועי' קהילות יעקב** בכורות כ"ד [עומקא 547] דביאר, דענין איסור אכילת התערובת הוא ענין שקיים **עתה** בתערובת, וע"כ נקבע בה דין היתר דליכא כאן כלל איסורי אכילה, אבל טומאה הוא נפק"מ ונידון על האיש רק **אחר** שנעשה טמא, דאז באה השאלה להלכה האם הוא מטמא אחרים וכדו', כי ליכא איסורא להיטמא, ולכך אין הכרח לקבוע "בתערובת" דליכא כלל טומאה. **ועי"ש** שכתב דלפי"ז איכא חסרון דברים ברא"ש, או קיצור מופלג, דהרי אינו מבאר החילוק בין טומאה לאכילה אלא מחלק בין מגע למשא[[18]](#footnote-19).

**ובשער"י** שם תירץ ע"פ יסוד בדין ביטול ברוב, דכח הרוב לבטל המיעוט הוא **כאשר יש התנגדות בין המיעוט להרוב**, [דהמיעוט מעכב את דין ההיתר של הרוב], בזה הוי הדין דמתבטל להרוב, ובאיסור אכילה כשבא לאכול הכל בב"א הרי המיעוט גורם 'לספק ולאסור', כל חלק שבא לאכול, ואף חלקי ההיתר א"א לעשות בהם השתמשות של אכילה, שמא הם המיעוט האסור, ולכך יש בכוח הרוב לבטלו, וכן במגע - כל חלק וחלק בתערובת אסור ליגע בו, שמא הוא המיעוט האסור, ולכך הרוב מבטל את המיעוט דלא יעכב את דינו, אמנם הנ"מ במגע דאף כשנוגע בהכל בב"א נחשב ג' נגיעות (וכמו דנתבאר לעיל מהר"י קורקוס), אבל פעולת משא דהיא **פעולה אחת שהתערובת נישאת**, א"כ המיעוט פועל את מניעת המשא **מחמת עצמו לחוד**, גם ללא שיתן עיכוב נשיאה לחלקי הרוב, דהנשיאה היא מעשה אחד, ולא נחשב שהמיעוט נתן דין 'שאין לישא את הרוב', ולפיכך במגע ובאכילה ייסד הרא"ש דהביטול מכריח **שיופקע** דין הטומאה והאיסור מכל החתיכות, וממילא גם אם יגע בכולן בבת אחת, יהיה טהור, (וכן שרי לאכול הכל בב"א), משא"כ לענין משא אין הרוב מפקיע הטומאה כלל, ומובן מש"כ הרא"ש **דשני מיני** טומאות הם, דבלא הוספה זו הרי עד כמה דבטל הטומאה א"כ בטלה לגמרי[[19]](#footnote-20). **אמנם** דבריו צ"ב טובא, דהרי כאשר יבוא לישא אחד אחרי השני בזה ודאי המיעוט מונע את חלקי הרוב מלישא אותם, שמא נושא את המיעוט הטמא, ונמצא דגם לגבי משא מונע המיעוט את שימושי הרוב, וא"כ הרוב יפקיע את הטומאה לגמרי (ככלל שייסד הרא"ש), והשער"י עצמו עמד בקושיא זו, עי"ש שתירוצו בזה מחודש.

# הערות בתוס' בכורות כ"ג.

**תוס' ד"ה נבילה.** בתחילה פירשו דנבילה בשחוטה היינו תערובת יב"י, והיה כזית נבילה וב' כזיתי שחוטה, וכתבו דבנגע בב"א יש לטמא כמשא ורק בנגע בזא"ז טהור[[20]](#footnote-21), **ועוד** פירשו דאיירי בנימוח, והיינו כתערובת לח בלח כמש"כ תוס' יבמות פ"ב. ד"ה רבי יהודה, ולפי"ז ניחא להו מ"ט הנוגע בב"א טהור, כיון דבטל ברוב.

**שם וקצת תימה וכו'.** היינו דכמו דלגבי משא כיון דודאי נושא הטומאה לא שייך תורת ביטול, ה"ה לגבי מגע כיון דנימוח ע"כ הוא נוגע בודאי בטומאה, וכתבו דיש לחלק. **וביאר בחזו"א** יו"ד סימן לו, ד [עומקא 519] "דמגע נידון כל מגע ומגע בפני עצמו, אבל משא אינה מתחלקת וענין אחד הוא, ובכל מקום דנבילה איתא היא נשאת", והיינו כהר"י קורקוס הנ"ל, דמעשה מגע מתיחס לאותו מקום שנגע בטומאה, ושייך לדון דאינו מתיחס ל'נבילה', משא"כ משא. **ודבריו** צ"ב דהא לעיל הניחו תוס' דמגע בב"א שוה דינו למשא, ולא היה ניחא להו בחילוק הר"י קורקוס, (עי' לעיל 'משא התערובת ומגעה'), ומ"ש הכא.

**ואפשר** לפרש כוונת התוס' באופ"א, דבמגע המטמא הוא "**מעשה מגע**", משא"כ במשא אין המטמא "מעשה המשא" אלא נתחדש דכל שהטומאה **נישאת** על ידו הרי היא מטמאתו[[21]](#footnote-22), ובזה חלוק יב"י מלח בלח, דלעיל דאיירי **ביבש ביבש** הוקשה להם דכיון דבב"א נוגע הרי הוא 'כודאי', ולא שייך בו דינא **דאמרינן** בשחוטה נגע, דעל ודאי ליכא ספיקא ונידון, אבל הכא דהעמידו **בלח בלח** דהוא נידון בהגדרת המציאות, ניחא להו, דאהני הביטול לומר **דהמגע לא 'מתיחס' לנבילה**, אבל משא דענין טומאתו הוא משום הא **דבפועל נישאת נבילה** ע"י **לא יהני לזה ביטול ברוב** וכיון דטומאה כמאן דאיתא שפיר יש כאן נבילה שנישאת[[22]](#footnote-23).

**וא"ת מאי שנא דלענין טומאת משא וכו' וי"ל כל משהו ומשהו שנכנס לבית הבליעה.** כוונת תירוצם דאיירי דוקא באכילה דאין בה ודאות של איסור, ועי' קובץ ביאורים [עומקא 409] דהא דמצורפים בשיעור כבא"פ אינו משוי ליה לאכילת איסור ודאית, דאינו נחשב 'פעולה אחת שיש בה ודאי איסור', ופשוט, (וכן לרשב"א דמתיר הכל בזא"ז שרי לאכול בכא"פ)[[23]](#footnote-24).

**אמנם** עי' **בקובץ הערות** סי' ה' [עומקא 416] **וקה"י** בכורות כ"ב [עומקא] שהקשו דהרי איירי נמי בלח ובזה לכו"ע יש בילה, וא"כ היכי שרי על ידי ביטול, הא כל משהו ומשהו שאוכל ודאי אכל חלק איסור שבו, וחצי שיעור אסור מה"ת. **ותירצו** דבלח בלח מטעם אחר שרי לאכול הכל וכן אינו מטמא במשא, והוא ע"פ מש"כ **הר"י קורקוס** הו"ד בכס"מ שם, דבחררת דם אהני הביטול גם למשא כי נתערבה החררה בדם וגנונים ונמחית בהם, **והוי הכל כמו הדם והגנונים ואין כאן עוד דבר** שיטמא, אבל כאן אין לומר כן, דבאפי נפשה קאי אלא שאינה ניכרת, ועי' **במשנה למלך** [פ"א מטמאי משכב הי"ד ד"ה עוד נראה, עומקא 79] שביאר כוונתו "דע"כ לא אמרינן דמטמא במשא אלא ביבש דכל אחד ואחד עומד בפני עצמו, אבל בתערובת לח בלח אינו מטמא אפילו במשא". **והיינו,** היסוד הידוע דלח בלח הוא ביטול במציאות ושם הרוב נקרא על כל התערובת, (עי' קוה"ע נ"ט ד'). והנה כוונתם דבאמת דברי תוס' דכל משהו ומשהו שנכנס לבית הבליעה לא קאי על לח בלח, **אמנם** צ"ע דהרי תוס' פירשו דנבילה בשחוטה היינו לח בלח, וא"כ ע"כ תירוצם קאי אלח נמי, וצע"ג, וכן הקשה בקובץ שמועות ל"ז [עומקא 414], והניח בצ"ע, אמנם עי' היטב בדברי מהר"ם מרוטנבורג שהביא את מהלך התוס' בשם רבינו שמשון וכתב להדיא דכאשר הוא נימוח כלל אינו מטמא במשא כיון דזו תערובת לח בלח, ואת כל דברי התוס' דהאכילה אינה ודאית וכו' הביא על יב"י, ואחר דבריו שם אין ספק דכן יש לפרש בתוס'.

**והנה** בעיקר דברי הר"י קורקוס הקשה **הקה"י** שם דהרי עיקר הסוגיא ד'כמאן דאיתא' איירי בלח ולח היינו ציר שנתערב בו מים טמאים, ותירץ דהא דאמרינן דלח בלח הוא מציאות חדשה, היינו דוקא **במין בשאינו מינו** דהנידון היה איזה מין זה, ובהא הכריע הרוב דאין כלל 'ממין' המיעוט, אבל **במין ומינו** דאין הנידון אלא על איסור והיתר, לא אמר בזה הר"י קורקוס דכמאן דליתא דמי יעו"ש, ועי' הערה.[[24]](#footnote-25)

**דמיסתבר דטומאת משא גופיה ליתא אלא מדרבנן**. עי' **שערי יושר** ג' ח' דכתב דמדברי הרא"ש משמע דלא סבר כן, וגם התוס' בעצמם כנראה מסתפקים בזה דהרי הקשו דליחייב באכילה כשאוכל כזית בכדי אכילת פרס. **וברמב"ם** אבות הטומאות שם נראה דהטומאת משא דאורייתא (וכ"כ המל"מ מטמאי משכו"מ א' י"ד, ופמ"ג בפתיחה או"ח תמ"ב), **ובאמת** הוא מפורש בירושלמי שנבילה שנתערבה בשחוטה "בטל מגעה דבר תורה", והיינו דמשא מד"ת מטמא (שיירי קרבן שם).

**סיכום פלוגתת תוס' והרא"ש -** עי' **שער"י** שם דעולה דתוס' כהרשב"א דאין לאכול הכל בב"א ודלא כרא"ש, דהרי הסיקו דיב"י ונגע בב"א נטמא כבמשא, ובזא"ז בין מגע בין משא טהור, אבל הרא"ש ס"ל דכאשר אין טומאה בזא"ז גם בב"א ליכא, ומשא ע"כ מטמא מ"מ, (כמו שנתבאר בשער"י לעיל), ומה דמחלקי בתוס' בין אכילה למשא, פשוט ליה להרא"ש דאין לחלק כן, ולכך הוצרך לחילוקו המחודש.

# בישל לתערובת מין במינו

**כתב הרא"ש** הילכך נראה דאם בישל שלשתן וכו' דהכל מותר. **הנה** מתבאר דשרי אע"פ דודאי אוכל האיסור, וכן אע"פ שנעשה לח בלח דדינו בס', וסדר דברי הרא"ש הוא, דעד כאן חידש דע"י ביטול ברוב שרי לאכול הכל יחד, ועתה הוסיף לחדש דגם בחזר ובישל שרי, דכל מה דהצריכו ס' במין במינו היינו כשלא נודע התערובת עד שנתבשל, אבל בנודע כבר נעשה היתר גמור.

**והנה** **הרשב"א** חולק וכתב דאם בישל נאסר ונעשה דינו כ'נבללים' דהצריכו בהם ס', **ובפשוטו** לטעמייהו אזלי, דהסיבה **שהרשב"א אוסר** היא משום דס"ל דצריך לאוכלן אחד אחד, והיינו דלא אמרינן נהפך האיסור להיתר, וא"כ כשנתבשלו הוא **'טעם'** דאיסורא[[25]](#footnote-26), כ"כ **בד"מ** אות ד', **והגר"א** ס"ק ט' וס"ק י"א[[26]](#footnote-27), והא **דמתיר הרא"ש** הוא לטעמיה דשרי אכילת כולו בב"א, וע"כ משום דנהפך ומוגדר הכל לדבר היתר והוא **טעם דהתירא**. **אמנם** עי' **ביש"ש** סי' מ"ז דפסק כהרא"ש דשרי לאכול הכל, וכ' לאסור בנתבשלו, דסו"ס הוא בכלל גזירת רבנן שהצריכו ס' בלח אטו שא"מ, [ודבריו צ"ע דהרי לא שייך גזירה בהתירא, ויש ליישב].

**והנה** נראה מד' הרא"ש דלא היה פשוט לו הדבר, והוצרך להוכיח כן, דכתב תחילה "ולא אמרינן נהי דכל זמן שהוא יבש הוא בטל ברוב מ"מ כשבשלו נפלט טעמו ואוסר וכו' דלא מצינו דבר המותר לאוכלו שיהא צירו אסור", ושוב הוכיח דשרי מהגמ' בזבחים, וצ"ע דאחר שכתב כן מסברא, מדוע הוצרך לגמ' בזבחים. **עוד** צ"ע דיסוד ההיתר המבואר הכא הוא משום דהוא ביטול גמור על עצם האיסור וזה אינו ענין לגמ' בזבחים דאיירי בדינא דכל דפריש. **ונראה** דהיה לרא"ש ב' סיבות לדון לאיסור, א. דהא בגוונא דנוסף עוד איסור ונשתנה התערובת חוזר ונאסר, ועי' לק' דבאמת בנתבשל באינו מינו דנרגש הטעם הוה כנתוסף איסור, וא"כ ס"ד דה"ה בטעם דמין במינו [מדרבנן דהרי גזרו אטו], ואהא כתב דכיון דהציר הוא חפצא דהתירא, לא דמי לניכר האיסור, דהכא נוסף היתר, ולא שייך הכא גזירה[[27]](#footnote-28). **ועדיין** היה מקום לדון דבעינן דבמשך כל זמן ההיתר של הרוב יתקיימו כל 'כללי הרוב', והכא ליכא, דעתה לח הוא ודינו בס', (ולא יחשב להתירא כיון דעתה אין ראוי לדונו בדין רוב), ואהא הוכיח מזבחים ע"ג: דאע"פ שעתה הוא קבוע אי"צ דסיבות וכללי הרוב יהיו כל זמן ההיתר.

**דעת הרשב"א** **- בתוה"ב** (י"ז.) דן להתיר בחילק האיסור לב' קדירות ובישלם (ולא יאכל אותם יחדיו). **ולכאו'** כיון דבישל יש לו דין לח וכמש"כ שם הרשב"א גבי בישל כל התערובת יחד, דהרי לא ס"ל לסברת הרא"ש, ועי' **ש"ך** ק"ט ס"ק י"ב דהביא ד' **הב"ח** דהרשב"א התיר אפי' בלא נודע, והש"ך גופיה פליג דלא התיר אלא אחר שנודע, ועי' **שפתי דעת** שם, אבל מ"מ גוף דברי הרשב"א עדיין צ"ע, **ולכאו'** מתבאר בזה דגם להרשב"א אי"ז דין כל דפריש, אלא דאין כח לאיסור שנתערב לספק ולאסור כיון דהוא מיעוט, וכך דין התערובת דאין לחשוש לאיסור בכל אכילה מסופקת, ודין הטעם כדין החתיכה, ולכך אע"פ שבישל כל שאינו אכילה ודאית של האיסור שריא ויש להאריך בביאור הדבר, ועי' **חזו"א** יו"ד ל"ו ס"ק ג'. **והנה, לט"ז** ודעימיה דכל מה דהצריכו ס' הוא משום שבודאי אוכל איסור, א"כ פשוט דבכה"ג שרי, ולא ברירא מהו חידוש הרשב"א בזה, ומ"ט כתב לשון אפשר.

# בישל לתערובת מין בשאינו מינו

**כתב הטור** סי' ק"ט בשם **ספר התרומה** דיב"י מין בשאינו מינו הצריכו ס' שמא יבשל התערובת, ויהא בזה איסור טכ"ע דאורייתא, (עי' דף מס' 10), **ומבואר** דאע"פ שנודע התערובת אם יבשלו יהא בו איסור טעם דאורייתא, וכ"כ **הר"ן** (על הרי"ף ל"ו.) דגזרו משום שמא יבשל ויבוא לאיסור תורה. **ובאמת** דכן משמע מלשון **הרא"ש** גופיה דכתב "אבל מין ומינו בדבר יבש ונודע תערובתו נעשה היתר גמור, ואפילו מדרבנן לא אצרכוה ששים **כיון דאף אם נתבשל לא יהיב טעמא**", אלמא דבאינו מינו דיהיב טעמא אסור, ולא אמרינן דכבר הותר[[28]](#footnote-29), ובפשוטו מתבאר בזה דהוא ד"ת. וכ"כ להדיא **הש"ך** סימן צ"ח ס"ק ו'.

**אמנם** צ"ע מ"ט ה'טעם' אוסר, והרי מהיתרא קאתי וכהנ"ל, וכבר נתקשה בזה **הט"ז** ק"ט ס"ק ב' יעו"ש, **ועי' שפתי דעת** ק"ט ס"ק ט' דהביא אחרונים דכתבו דבאמת כה"ג שנודע התערובת אינו אלא מדרבנן, וכן המשמעות **באיסו"ה** (כ"ג דין ח'), ולדבריהם לא גזרו שמא יבשל תערובת זו אלא אטו לח בעלמא (כ"כ יד יהודה ק"ט ס"ק ט'). אמנם עיקר השיטה דהוא איסור דאורייתא וביאר **הפמ"ג** פתיחה ח"א פ"ב ד"ה ומה [עומקא 108], דהוה כהוכר האיסור, דלכו"ע כשהוכר האיסור אמרינן דחוזר האיסור וניעור. ומתבאר בזה דההיתר הוא רק על האיסור כשהוא **במצב של תערובת**[[29]](#footnote-30), וא"כ ה"נ אע"פ שהוא ציר של היתר, מ"מ עד כמה דהוא ניכר **אי"ז התערובת שהותרה**. **בנוסח אחר** עי' **בשער"י** ג' י' דבטעם יש סברא מסוימת דחשיב כהוכר האיסור, כיון דעכשיו טועם את טעם האיסור בתוך ההיתר דהוא איסור חדש בפני עצמו מחמת טעם כעיקר, ומשו"ה אף דחתיכת האיסור הותרה מחמת דין ביטול ברוב וגם הציר היוצא ממנה כמוה, אבל כשהוא נותן טעם בהיתר מתחדש האיסור דהטעם הוא איסור בפני עצמו, ועל הטעם ליכא ביטול ברוב שאינו בתערובות, **והיינו** כמו שנקט הגר"ח [והוא היה צד רווח בשמעתא דטכ"ע] דאיסור טעם אין ענינו שה'ציר' לא בטל ואוסר, אלא הטעם הנטעם הוא גוף האיסור.

# הערות בדברי הרא"ש

**(עמ' קס"ד) ופר"י דלהכי נקט משלש וכו'.** והיינו דהתם איירי בדבר חשוב שאוסר התערובת, ולכך א"א ללמוד מהתערובת הראשונה להכא, אמנם התערובת השניה ס"ד לדמותה לכל תערובת, ואהא דחי דכל ההיתר בתערובת השניה הוא משום ס"ס, ומה"ט אין לאכול הכל דאז לא יהא בידו אלא ספק אחד, וכן מפורש בתוס' בזבחים שם. וצע"ג **בביאור הגר"א** ס"ק ה' דהביא דברי תוס' אלו לביאור פסק השו"ע כהרשב"א, וה' יאיר עינינו.

**דאפי' אכיל חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא, אלא משום דגז"ה**. לכאו' צ"ע דהא אפשר לתלות דאכילה זו מהרוב, ולא דמי לכל ספק וכמש"כ הרשב"א, ומבואר דהיה פשוט לו דליתא לדין זה, וכן מבואר בדבריו בסוף הסימן, ויש להאריך בזה.

**קודם שנודע תערובתו ולא נקרא עדיין עליו שם היתר. בש"ך** ק"ט ס"ק י"ב כתב דההיתר רק אחר הידיעה הוא דין דאורייתא (וכמו בההיא דזבחים בריצוי הדם על העור, דהוא דאורייתא), וכן נקט **החכמ"א** נ"א י"ח. **והביאור** בזה שאין היתר לפני "ידיעת ההתערבות", הוא משום שביב"י עסקינן דאין תערובת במציאות, אלא התערובת היא בידיעתו של האדם שאינו זוכר איזה חתיכה אסורה ואיזו מותרת, והוא דבר מובן, וכ"כ בשו"ת **נפש חיה** [עומקא 323] **ובקוה"ע** סי' נ"ח ב', **וכתבו שם** דלפי"ז אי"ז אלא בתערובת יב"י, אבל בלח בלח אין חילוק[[30]](#footnote-31), אולם **המנחת יעקב** ל"ח י"ט נקט דהוא רק מדרבנן, [וצ"ל דנחשב תערובת, כי כבר יש את הסיבה לאדם להסתפק אלא דלא נחשף אליה][[31]](#footnote-32).

**(עמ' קס"ה) דאף אם נתבשל לא יהיב טעמא.** כאן מבואר דיב"י מין בשאינו מינו בעי ס' שמא יבשלם, כמש"כ הרשב"א צ"ז:, וספר התרומה עי' טור ק"ט.

**וגם נמי לא דמי לטבעת של וכו' ונפל אחת מהן לים הגדול וכו'.** הנה גם האוסרים היינו הרשב"א לא אסרו בכה"ג דנפל אחד לים הגדול דהרי אי"ז ודאי איסור וא"כ ממה קאתי הרא"ש לאפוקי, ויש ליישב.

**דממה נפשך איכא בההיא אכילה ובההיא הקרבה חדא דהתירא.** וכן פרש"י בזבחים דההלכה לאכול ולהקריב שנים היא כעין מיגו. ולכאו' הוא דבר תמוה הרי עסקינן בדבר האסור באכילה ואסור בהקרבה, ומה שיש גם אכילת היתר אי"ז מחפה ומיקל את מה שאוכל איסור, ובשלמא כאשר אתינן להגיע לתוצאה ולוקח שנים, א"כ יש יותר סיכוי שיבוא לתוצאה כשרה אבל באיסור אכילה ואיסור הקרבה מה יהני השני, וחזינן דאיסור בתערובת קיל, ולכך לאוכלו יחד עם היתר הוא קל יותר, וצ"ע.

**וכה"ג אשכחן חילוק בין קודם ידיעה בין לאחר ידיעה וכו' אבל קודם ידיעה לא התיר.** מתבאר דחידוש הוא לומר דידיעה גורמת, דבפשטות הו"א אף בלא ידיעה, ואע"פ שכתבנו לעיל דכל תורת התערובת ביב"י היא חסרון הידיעה, מ"מ אם כבר קיימת המציאות שכאשר יחשף לה ודאי יהא לו ספק, א"כ כבר עתה קיימת התערובת. **אמנם** צ"ע דשאני התם דהוא ענין כל העומד וכו' ולכך תלוי במציאות כאשר יודע א"כ הוא עומד להיות, ומתבאר דכל העומד אין ענינו במציאות אלא משום שטעון הרמה וכל מה שדינו טעון להעשות נחשב כעשוי וצ"ע.

**(עמ' קס"ו) מימי לא ראיתי עור יוצא לבית השריפה וכו', אלמא ידיעה גורמת הדבר בין לאסור בין להתיר.** דין שריפה הוא לקדשים שכבר חל בהם שם קרבן ונפסלו, ולפיכך עור **אחר הפשט**, אין מצוי שדינו לשריפה, דאף אם הבשר נטמא או נעשה נותר אבל העור לא נטמא, וס"ל לרבי דאפשר לזרוק ע"מ להתיר [לשימוש הכהנים] את העור לחוד ואפי' שהבשר נפסל. **והנה** עיקר הקישור להתם הוא צ"ע, דשמעינן מזה דאין כוונת הרא"ש להלכה "בתערובת" אלא ליסוד כללי, ועי' **קוה"ע** נ"ח ב' דהביא **מהגרש"ש** דהוא דין כללי בספיקות דגם אלו שמותרים בתורת ודאי כביטול וכספק ממזר לא חל הדין היתר אלא כשנודע הספק.

# פסק ההלכה

**הטור** פסק כהרא"ש, אבל **בשו"ע** ק"ט ס"א פסק כהרשב"א דאין לאכול הכל, והוסיף די"א דאפי' בזא"ז לא יאכלם אדם אחד, וכ"כ **הרמ"א** לנהוג. **חזר ובישלו -** **כתב השו"ע** ס"ב אסור אפי' מין במינו, **כדברי הרשב"א**, [אם לא דיש ס' כנגד הטעם]. **וכתב הרמ"א** דבמקום הפסד יש לסמוך על הרא"ש, דאחר שנודע התערובת, הותר. [והא דלא כ"כ גם בס"א גבי אכילת התערובת מפני דלא שייך שם הפס"מ, דשפיר יכול לאוכלו בזא"ז, ורק בבישלו דצריך לזרוק התבשיל שייך הפס"מ].

**ברמב"ם** [ט"ו מפרה ופ"ה מאבוה"ט] **ובראשונים,** מבואר דקי"ל דטומאה שבטלה מטמאה במשא דלגבי זה טומאה כמאן דאיתא.

1. **בדברי הרא"ש ישנם ד' חלקים,** **א'.** חידש דשרי לאכול הכל, ולא דמי לגמ' בזבחים ע"ד. גבי רימוני בדן דאסרינן כל התערובת (דאינם בטלים מפני חשיבותם), ואי נתערבו באחרים שרי לאכול חלק, ואי נתערבו בעוד תערובת שרי לאכול הכל, דהתם משום ס"ס הוא דשרי, ולכך אי יאכל הכל לא יהא לו ס"ס, וכן לא דמי לגמ' שם דטבעת וכו' דענינה כהנ"ל. **ב'.** חידש דבישלם יחד נמי שרי, ואין טעמם הנפלט אוסר כיון דמהיתר קאתי, וכן ראיה מזבחים ע"ג:. **עוד כתב** דההיתר תלוי בידיעת התערובת, והוכיח זאת מפ"ה דתרומות, ומזבחים ק"ד. **ג'.** מיהו אם ניתוסף עליו איסור וכו', דאיסור הנו"ט (מין בשאינו מינו) שנתבשל ביותר מס' והותר, ושוב הוסיפו איסור, חוזר וניעור, ואפי' יב"י **מין במינו** שבטל ברוב, חוזר וניעור, ומשום דהוה כהוכר האיסור, והוכיח מכ"ד ואכמ"ל. [ענין חוזר וניעור עם כל פרטיו ויסוד הרא"ש דתלוי בידיעה הוא סוגיא בפ"ע]. **ד'.** בגמ' בבכורות אמרינן 'טומאה כמאן דאיתא' ולא בטל לגמרי, ומטמא במשא, ולכאו' א"כ ה"ה הכא דלא יאכל כולם יחד, ומחלק בין מגע ואכילה למשא. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ובאמת** שיטה זו היא שיטת רבו של הרא"ש המהר"ם מרוטנבורג, הו"ד בשו"ת הרשב"א ח"א סוף סי' תש"ל, ובשיטמ"ק זבחים ע"ג: בשם הר"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** בית יוסף סימן ק"ט [עומקא 87] דהביא דהסמ"ג כתב דיש להחמיר שלא לאכלן אדם אחד שנמצא שאוכל בודאי איסור, וכתוס', **ולפי דברי הרא"ש ודאי מותר, שהרי האיסור נתבטל ואין כאן איסור כלל, הילכך אפילו לאכלן אדם אחד שרי**, והנה צ"ע מאי קמ"ל הב"י, והרי הרא"ש להדיא כתב דשרי, וצ"ל דה"ק דהרא"ש העמיד **שבטל עצם האיסור** וא"כ לא **שייך** **חומרת** הסמ"ג, ורק למשנתו דהרשב"א שייך חומרא זו. ועי' עוד בב"י שם דהרשב"א (תוה"ב י"ז:) כתב דהאיסורים ששיעורם יותר מס' וכן חמץ בפסח דאינו בטל כן הוא הדין ביב"י, **ודבר ברור הוא שאין זה דרכו של הרא"ש אלא שהוא סובר דלגמרי נתבטל חד בתרי יבש ביבש וחזר הכל היתר גמור ואם כן אף באיסורים שהם למעלה מכדי נ"ט שרי וזהו שהתיר תערובת חמץ ביבש אפילו באכילה** עכ"ל, וזהו כמש"נ. אמנם לט"ז ודעימיה דאין כוונת הרשב"א אלא מדרבנן בעלמא, א"כ גם הרשב"א מודה לגדר ביטול דהרא"ש, ובב"י מבואר לכאו' דלא כדבריו, ועי' חידושי רבי שמעון ב"מ ח' ד' שהוכיח מדברי ב"י אלו דמחלוקת הרשב"א והרא"ש היא בעיקר דין ביטול, **וכן** עי' בסמוך דחקרו ב' צדדים בגדר דין הביטול לדעת הרא"ש, ולכאו' מדברי הב"י אלו יש להוכיח דהוא ביטול גמור. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ולפי"ז** יל"פ מש"כ הרא"ש לדייק כן מלשון ביטול, היינו כמו הבטל לקרקע נעשה כקרקע, וכביטל עפר לקרקע הסוכה [סוכה ד.], וכמש"כ בקובץ הערות נ"ט ג, וז"ל דאפשר לומר דהא דמיעוט בטל ברוב, ביאורו כמו בית שסיככו בזרעים בטלו מתורת אוכל [חולין קכ"ט:] משום שמתבטלין לגבי הבית ונעשה חלק מהבית, ה"נ בכל תערובות, שֵם הרוב על כל התערובות והמיעוט מתבטל לגבי הרוב, ונקרא שֵם הרוב גם על המיעוט". [↑](#footnote-ref-5)
5. **וכיסוד** זה דגם להרא"ש תחילת הדין בדין הלך אחר הרוב ורק לבסוף הוא היתר גמור, כתב נמי במשנת רבי אהרן ז' ג' ד"ה והנראה, ובנוסח אחר עי' קובץ שיעורים ח"ב בקונ' 'דברי סופרים' סי' ה' ס"ק כ"ז, ול"ד, [עומקא 406], ובדברי הגרא"ו בעוד דוכתי. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ואע"פ** שאינו אלא מדרבנן יש כח ביד חכמים להפקיע בשב ואל תעשה, ריטב"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ובאמת** גם התורא"ש הכניס תו"ד "ביטול" דמתהפך האיסור להיות היתר, וצ"ע, ועי' קובץ שמועות חולין אות מ"ג [עומקא 415] מש"כ בשם הגר"ח. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ובדעת** הרשב"א, עי' מטה יהונתן בגליון השו"ע [עומקא 125] דבאמת כהן אחד לא יקריב בב"א, ובדקדוק קאמר י' כהנים, ובדעת השיטמ"ק צ"ל דיסוד האיסור הוא באכילת המזבח ונחשב כאכילה בב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. **מש"כ** רש"י ד"ה ואי אמרת, וקי"ל דמי חטאת ואפר חטאת מטמאין במשא, עי' רש"ש דאין מבואר בשום מקום דאפר חטאת מטמא במשא, ורק מי חטאת מטמאים, אמנם עי' תוספתא בפרה [סוף פ"ז] ובהגר"א שם דמבואר כרש"י. אמנם להרמב"ם והסוברים דאפר אינו מטמא, ע"כ איירי באפר שנתערב וקידש בו, והקשה מרן הגרי"ז [פ"ד מפרה ה"ה] דא"כ מאי נ"מ בין מגע ומשא, דבשלמא לפרש"י דקאי על האפר עצמו, א"ש דלענין מגע איכא ביטול, אבל לענין משא ליכא ביטול, דטומאה כמאן דאיתא, אבל להרמב"ם מאי נ"מ בין מגע ומשא, הא אחר קידוש א"צ כלל להאפר, ואף אם יוציא את כל האפר המ"ח עצמם מטמאים, וא"כ ממנ"פ אם ברוב אפר מקלה נעשה עי"ז "מי חטאת" אמאי אין מטמא במגע, ואם לא נעשה "מי חטאת" אמאי מטמא במשא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בפשטות** היינו מדאורייתא, וכן מפורש בירושלמי, עי' לק' מש"כ בדברי התוס' בבכורות. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** רש"ש, וז"ל צ"ע מהא דשני שבילין בספ"ב דשבועות דהלך בזה ובזה ונכנס למקדש דחייב עכ"ל. ובאמת יש לתמוה בדבריהם, דסוף סוף ודאי טמא הוא כי הרי ברור שנגע בטומאה, ובשלמא לגבי אכילה אין בכח המיעוט לספק ולאסור אכילת כל חתיכה, ושפיר יש לנקוט דלא זוהי האסורה, ואע"פ דאחר דאכל שלשתן ידעינן בודאי דיש בקרבו איסור, אך אין בזה נפק"מ, כיון דכל מעשה אכילה הוא בהיתר אינו מביא קרבן, אבל כאשר נגע וחזר ונגע בכולן ודאי הוא איש טמא**.** [↑](#footnote-ref-12)
12. **פשוט**, וכן מבואר בסוף דבריהם, וכ"כ החזו"א ל"ו ס"ק י"ד [עומקא]. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ראיה** לזה דמעשה מגע הוא מתיחס רק לאותו אבר ומקום שנגע בטומאה, מדאיתא בגמ' זבחים ל"ב: ללמוד ביאה במקצת למקדש מטומאה שלעולם היא "נגיעה במקצת" ולכאו' ע"כ כשנגע באצבעו כל גופו נגע ומ"ט נחשב רק "במקצת" אלא שה'מעשה מגע' מתיחס לאותו חלק מבשרו שנגע בלבד. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** קובץ ביאורים להגרא"ו [עומקא 408] דהמג"א כתב בא"ח תמ"ב דנתערב חמץ קודם הפסח מין במינו ברוב אי"צ לבער, והקשו דבגמ' בכורות כ"ג מבואר דרק לגבי מעשה כנגיעה אע"פ שנגע בב"א מ"מ כל מעשה נידון לעצמו וטהור, אבל לענין משא דהוא מעשה אחד לגבי זה לא נתבטל, וא"כ לגבי ביעור נמי, עי"ש תירוצו. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובדעת** התוס' אי"צ לומר דפליגי על הר"י קורקוס, דשפיר יל"פ דס"ל דבמגע הם מעשים חלוקים, ומ"מ הקשו תוס' משום דביבש ביבש איירי וסוף סוף הרי בודאי הוא טמא בשעה זו וכהרשב"א דהאוכל בב"א (אע"פ שעשה כמה מעשי אכילה) הוא נחשב ל'ודאי', וכלפי ודאי ליכא ענין רוב. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ובאמת** גם להרשב"א יקשה, דהרי בלח בלח הוא מודה, והגמ' בפשטות איירי גם על לח כציר ומים וכדו', והיא הערה גדולה, אמנם בכס"מ בשם הר"י קורקוס נקטו דבאמת בלח בלח אינו מטמא במשא, עי' קובץ שמועות אות ל"ז [עומקא 414]. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** שיטמ"ק זבחים שם דכתב "טומאה שאני" ותו לא פירש, ונראה דכוונתו לחלק חילוק מהותי בין טומאה לאיסור, ועי' בדברי קה"י דבסמוך. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ובאמת** לדבריו אין חילוק בין מגע למשא, ומגע בב"א יטמא כמשא, דלא דמי לאכילה בב"א, אמנם לפימש"כ הר"י קורקוס אין מציאות של מגע בב"א. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ועי"ש** דלפי"ז מיישב הא דאפי' בלח בלח [כגון מים וציר] ג"כ מטמאים במשא דאפי' דלח בלח הוא תרכובת חדשה מ"מ כל מה דראוי להגדירו ע"פ רובו הוא כאשר המיעוט נוגד לרוב. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** בשיטמ"ק (כ"ד) בשם הרא"ש דסיים על זה דהוא דוחק (להעמיד שמעתין רק באז"ז), ועוד דבמשא נמי טהור בכה"ג, ולכך יל"פ בנימוח. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ועיין** בתוספות נדה דף כז, ב [ד"ה משום בטול ברוב] שנקטו בפשיטות להשוות טומאת אהל לטומאת משא. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי'** קה"י בכורות סי' כ"ב [עומקא 545] שבדף כ"ב. אמר רבי ירמיה לא שנו אלא לטבול בהן פיתו וכו', וקשה אמאי אין נטמא הפת מהמיעוט מים טמאים, והרי ע"כ באותו טיבול נגע בודאי במים הטמאים שבו, דבלח בלח יש בילה, וגם אין צריך צירוף נגיעות כיון שאין צריך שיעור למשקין המטמאים, ודמי אותו טיבול ממש לטומאת משא, יעו"ש. אבל לפי מש"נ בדברי התוס' א"כ טיבול דמי למגע ולא כמשא. [↑](#footnote-ref-23)
23. **הקה"י** [שם] כתב "קשה מאוד בביצה דף ל"ח דאמרינן וליבטיל מים ומלח לגבי עיסה, דאיירי לגבי איסור הוצאה מהתחום, הא עכ"פ מדרבנן כמאן דאיתי' הוא, ודמי לטומאת משא שהרי נושא גם המים ומלח שבה חוץ לתחומו, ועמד בזה בתשובת חתם סופר חיו"ד סימן פג, וכתב שם שלא מצא תירוץ נכון לזה, ועי' קה"י מש"כ ליישב לפי מה דיסד שם לחלק בין מינו לשא"מ [והו"ד לקמיה]. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ועדיין** יש לתמוה ולהתפלא בעיקר דברי הר"י קורקוס, דהרי הגמ' שם מדמה חררת דם, ומקשה דאי טומאה כמאן דאיתא אמאי אין מטמא במשא, ומסיק בקשיא, ואילו לדברי הרי"ק חררת דם שאני דבטלה החררה לגמרי בדם וגינונים ואין כאן עוד דבר שיטמא, וכבר עמד בזה המשנל"מ שם. **ושמעתי** ממו"ר הגרא"י שליט"א בשם אביו הגרי"ד לבאר, דהך סברא דביטול דלח בלח שאני, אהני רק לענין דנחשב ש"אינו במגע", (ולא כיבש דשפיר שייך מגע בטומאה, אלא שאינו יודע היכן הוא), ודעת הרמב"ם דכל שאינו במגע אינו במשא, ומה"ט פסק דחררת דם אינה מטמאה במשא, והסוגיא הכא אזלא למ"ד שאע"פ שאינו במגע ישנו במשא, ובזה מיושב נמי קו' קה"י מציר ומים, משום דלעולם גם בלח בלח אמרינן כמאן דאיתא, ולא אהני החילוק אלא להנ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. **אמנם** אין הכוונה משום זהו גופא דאוכל בודאי איסור, וכאכילת כולו בב"א דאסורה לרשב"א, דהרי הטעם כלח בלח הוא ומודה בזה הרשב"א. [↑](#footnote-ref-26)
26. **ולכאו'** מודה הרשב"א דלא דמי ל"חוזר וניעור", וכמו דיבואר לק' בדעת הרא"ש. **אמנם** בשו"ת הרשב"א ח"א תכ"ה [עומקא] כתב לאסור חזר ובישלן משום "חוזר וניעור", וצ"ע מ"ט הוצרך לזה דהא יכול לאסור לטעמיה, וכמש"נ. ועי' יד יהודה ס"ט ס"א דדברי הרשב"א בשו"ת הם 'חזרה' ממש"כ בתוה"ב. אמנם בפשוטו כתב כן בדעת ה'שואל' שם דסבר דשרי לאכול הכל יחד. **וכיו"ב** מצינו בדעת הטור דעי' בב"ח סי' ק"ט ד"ה ואם בישל התערובת, שהעיר בדעת הטור דבתחילה הביא רק דעת הרא"ש דשרי לאכול הכל ופסק כוותיה, ושוב הביא דעת הרשב"א לאסור בבישל ודהרא"ש מתיר (יעוש"ה ב"י וב"ח), ותירץ דלרבותא נקט, דאף בזה הרא"ש מתיר ודלא כהרשב"א, ואע"פ שהיה אפשר ליתן לו דין לח דבעיא ס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. **אמנם** לכאו' אי משום הא לחודא אי"ז שייך **בטעמו וממשו**, שהאיסור עצמו נימוח בבישול ונעשה טעם, וא"כ כל התערובת השתנתה, [אולם הדין שלמד מהגמ' בזבחים לכאו' אהני גם לטעמו וממשו], אבל באמת אפשר דאיפכא הוא דכל מה דהיה ס"ד לאסור הוא משום דאי"ז הדבר עצמו אלא 'איסור טעם', אבל בנימוח פשיטא דחפצא זה כבר הותר ומהיתר קאתי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. **וכן** מתבאר בדבריו דמדרבנן בעי ס' כיון שכשיבשל יהא בו איסור תורה, וכ"כ הרשב"א צ"ז:, וצ"ע דהטור והב"י שם דלא מצאו אלא לספר התרומה. [↑](#footnote-ref-29)
29. **וכתבו** האחרונים (עי' קוה"ע ע"א ז') דהוא משום דלא בטלה סיבת האיסור, והיינו דלא פרח האיסור מהחפצא אלא דהתערובת מעמידו בהיתר. [↑](#footnote-ref-30)
30. **ובשער"י** ג' י"ב ביאר ע"פ היסוד דידיה דכח הרוב הוא רק בשביל דהמיעוט לא יעכב את דינו, ולכן אי"ז אלא אחר שנודע, ויש לדון בדברים הרבה. [↑](#footnote-ref-31)
31. **בירושלמי** ערלה פ"ב (י"א.) נסתפק בגונא דחבירו יודע, אמנם הבעלים אינם יודעים. [↑](#footnote-ref-32)