12תשלום הוצאות בפוסק על השער - עותק
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

תשלום הוצאות בפוסק על השער

בסוגיא (סג.- סג:) הובאו טעמים לדין "פוסקין על השער אע"פ שאין לו". לרבא – הוא משום "מה לי דמיהן מה לי הן", ולרבה ורב יוסף – הוא משום "דאמר ליה שקילא טיבותך ושדייא אחיזרי...". שואל רב אדא בר אבא את רבא "והא בעי למיתב זוזי לספסירא". ונאמרו בגמ' שני תירוצים, תירוץ ראשון – "א"ל דקא יהיב ליה נמי", ותירוץ שני – "רב אשי אמר זוזי דאינשי אינהו עביד ליה ספסירותיה".

ביאור שאלת רב אדא

רש"י מפרש – ששאלת רב אדא בר אבא היא על סברת רב ורב יוסף, שלא שייך לומר "מאי אהנית..." כיון שסוף סוף נהנה – שחסך את דמי הספסר. אולם השיטמ"ק מביא בשם הראב"ד, שהשאלה היא על כל דין פסיקה על השער - שיש כאן רבית, שהרי נהנה ע"י הקדמת המעות - שחסך את דמי הספסר.

והיינו, שלרש"י – אין הקושיא על רבא, ועל אף שחוסך את דמי הספסר – אכתי אין כאן בעיה של רבית [כדלקמן], ושפיר שייך להתיר משום "מה לי דמיהן מה לי הן", ושאלת רב אדא היא רק - שלא שייך סברת "מאי אהנית..." כיון שסוף סוף נהנה. משא"כ לראב"ד, ריוח זה של דמי הספסר נחשב כרבית - ומשום כך קשה על דין המשנה אף לשיטת רבא.

נ"מ בזה, שאם טעמו של רבא וטעמם של רבה ורב יוסף הם טעמים נפרדים [כמבואר בשיטמ"ק בריש פירקין בשם תוס' שאנ"ץ, אמנם עיין לקמן דברי הריטב"א בשם הראב"ד], א"כ לשיטת רש"י אליבא דרבא - לא יצטרך לשלם את דמי הספסר. משא"כ לשיטת הראב"ד - שיש כאן בעיה של רבית, א"כ אף אליבא דרבא יצטרך לשלם את דמי הספסר. והוא נ"מ להלכה - אם נימא שקיי"ל כרבא, שאליבא דרש"י - לא יצטרך לשלם את דמי הספסר [אא"כ נימא שקיי"ל כרב אשי – הסובר שאין כלל בעיה של דמי הספסר].

הגירסא בגמ'

יתכן לפרש, שהפלוגתא הנ"ל – תליא בגירסת הגמ'. דבגירסא דידן כתוב "א"ל רב אדא בר אבא לרבא", אולם ברא"ש (סימן ט') הגירסא היא בסתם "א"ל רב אדא בר אהבה". והיינו שלגירסת הרא"ש – לא קשה על רבא מידי, משום שאין ריוח זה נקרא רבית [כדלקמן], ויתכן שכן היה גירסת רש"י. משא"כ לגירסא דידן – יש כאן קושיא אף על רבא וכנ"ל.

דמי הסרסור – להלכה

הרא"ש (שם) מוכיח מסוגיתינו "שאין לו ללוקח להשתכר כלום בקנייה זו, ע"כ יראה לי שמנכה לו החסרונות שהיתה התבואה חסרה אם היתה בביתו משעת פסיקה ועד שעת פרעון לפי הזמן ולפי המדה". והוא לכאורה כשיטת הראב"ד – הסובר שנידון הסוגיא הוא אליבא דכו"ע, אא"כ נימא - שפסק כשיטת רבה ורב יוסף ודלא כרבא.

הרא"ש הנ"ל פסק כרב אדא – שבעינן שהלוקח לא ירויח מהקנייה, אולם לא הזכיר שמשלם את דמי הסרסור. והיינו שפסק כרב אשי [שהוא בתראה], הסובר שאין דמי הסרסור נחשבים כריוח – כיון שלפעמים קונים בלי סרסור. אולם הטור והשו"ע (סימן קעה ס"ה) פסקו - שאף משלם את דמי הסרסור, והוא צ"ב - אמאי פסקו כרב אדא ודלא כרב אשי. ועיין פרישה (סקי"ז) שנדחק, שבזמן רב אשי היה שייך לקנות בלא סרסור ואילו בזמן הטור "לא היו חמרין שיוליכו לבית הלוקח בלי סרסור", ובזה אף רב אשי מודה.

והנה, פשטות הסוגיא איירי – שלא היה סרסור בעיסקא זו, וכן מפורש בדברי רש"י שם – "צריך הלוקח ליתן למוכר דמי הסרסור" - וע"כ שמדובר שאין כאן סרסור. לפי"ז, צ"ל שכוונת רב אדא היא - שאם בעלמא הלוקח משלם את דמי סרסור, א"כ - כאן שלא היה סרסור, הרויח הלוקח - ואסור משום רבית. ומשום כך דייקו הראשונים (מאירי, ראב"ד) מהסוגיא – שבעלמא הלוקח נותן דמי הסרסור [עיין מאירי, שהביא י"א - ששניהם נותנין דמי הסרסור].

אולם לשון השו"ע (סימן קעה ס"ה) "שאם מנהג שהלוקח נותן שכר הסרסור צריך שיתן הוא", וכן הוא בטור. מלשון "שיתן הוא" משמע דאיירי שיש כאן סרסור, והיינו שהבינו שהסוגיא איירי באופן שהיה סרסור. ובזה פסקו הטור והשו"ע, שאם המנהג בעלמא שהלוקח נותן - א"כ גם כאן חייב ש"יתן הוא" כדי שלא יהא בעיה של רבית. והוא צ"ב - מאי קמ"ל, והיאך פליג רב אשי.

ונראה ליישב ע"פ דברי הפרישה (סימן קעה אות יז), המבאר בשני אופנים – את דין תשלום הסרסור. באופן הראשון, מפרש הפרישה - שמדובר על סרסור שבשעת פסיקה, והו"א – שהיות ובנידון דידן הלוקח לא קיבל סחורה, בכה"ג - המוכר ישלם לסרסור, וקמ"ל - שאף כאן משלם הלוקח [שלא יהא חשש רבית, או כדי שיהא שייך סברת מאי אהנית... כנ"ל]. אמנם לפירוש זה, דברי רב אשי - לכאורה צ"ב.

באופן השני, מפרש הפרישה - שמדובר על סרסור שבשעת קניית הפירות, "והיינו דזה שפוסק עמו אין לו תבואה משלו וצריך לקנותו אח"כ מן השוק ואז יצטרך ליתן סרסרות" ומשום כך ס"ל לרב אדא - שמחויב הלוקח לשלם למוכר [כמפורש בדברי רש"י הנ"ל] את הסכום שיצטרך לשלם אח"כ לסרסור. וצריך לפרש בכוונתו, דאף באופן זה – ס"ל לרב אשי שאינו משלם, משום שהלוקח טוען שהוא יכל להשיג באותו מחיר בלי לשלם את דמי הסרסור – וא"כ עדיין שייך סברת "מאי אהנית...".

לווה נישוך אולם המלוה לא הרויח

באופן השני של הפרישה, חזינן אופן שהלווה [המוכר] נישוך – שיצטרך לשלם את דמי הסרסור, אולם המלוה [הלוקח] לא הרויח כלל [שהרי יכל להשיג פירות אלו בלי תשלום דמי הסרסור], והוא לכאורה פלוגתת רב אדא ורב אשי – אם נחשב לרבית. והוא צ"ב, שהוא לכאורה נגד סוגיא ערוכה ב"טרשא דרב פפא" (סה.), שס"ד לרב פפא – שאינו נחשב כרבית והגמ' דחתה את שיטתו. ונצטרך לומר שרב אשי סבר כרב פפא, ואתי שפיר שהטור והשו"ע פסקו דלא כרב אשי - שהרי גם שם קיי"ל דלא כרב פפא (סימן קעג ס"א). אולם הוא דוחק גדול, לדחות את שיטת רב אשי – משום סוגיא מפורשת לקמן.

פלוגתת הראשונים בדין חסרונות

הבאנו את דברי הרא"ש, שלמד מסוגיין – שחייב לשלם לו את החסרונות. ובשיטמ"ק (סג:) תמה על הרא"ש – דא"כ היאך לא הוזכר דין זה בסוגיא. משום כך חולק השיטה על הרא"ש, ומבאר בשני אופנים.

באופן הראשון מבאר השיטה "ואפשר לי לומר דדבר זה לא מינכר לפיכך לא גזרו בו רבנן". באופן השני מבאר השיטה, שיש הבדל בין דמי ספסירא לבין דמי חסרונות. דבספסירא, המוכר נפסד – שהרי יתכן שימצא מישהו שיקנה בלא ספסירא "ויתן לו דמי יותר מדמי שווין תחת דמי הספסירא שאינו נותן", משא"כ בחסרונות "לא פסיד מידי שהרי אוכלן עתה, ואע"ג דפסיד היוקר כנגד החסרונות – דבר זה ודאי לא מנכר ולא גזרו בו רבנן".

מלוה מרויח אולם הלווה אינו נישוך

חזינן כאן נידון שהלווה [המוכר] לא נישוך – כיון שאוכלן עתה ולא היו חסרונות, אולם המלוה [הלוקח] מרויח - שהרי קנה סחורה בלי להוציא דמי חסרונות [והוא היפך הציור של טרשא דרב פפא]. ובזה נחלקו הרא"ש והשיטה, שלרא"ש – נחשב כרבית, ואילו השיטה ס"ל [בדרך זביני] - שאינו נחשב רבית.

ובריטב"א [מובא בשיטמ"ק שם] – להדיא כדעת הרא"ש, שלמד מסוגיין כלל "ושמעינן מהכא דכל שהמלוה מרויח בסבתו של לוה במעותיו אע"פ שאינו מחסרו כלום כיון שעל ידו הוא בא לו אסור דהכא אין המוכר מחסר כלום אלא שהלוקח מרויח אותו", עיי"ש שצייר נ"מ לדינא.

סיכום

באופן שהלווה נישוך אולם המלוה אינו מרויח, מפורש בסוגיא דטרשא דרב פפא – שהוא אסור. ובדברי הפרישה לכאורה נראה, שרב אשי סבר כדעת רב פפא ודלא כהילכתא, והוא דוחק כנ"ל.

באופן שהלווה אינו נישוך אולם המלוה מרויח - נחלקו הראשונים. לרא"ש ולריטב"א - הוא אסור, ואילו לדעת השיטה, כל שאין הלווה נישוך - לא אכפת לן כלל שהמלוה מרויח בסיבת הלווה.

ביאור שיטת הרא"ש

נתבאר, שלגירסת הרא"ש נראה – שקושית רב אדא היא רק על רבה ורב יוסף, משא"כ לטעמו של רבא – לא קשיא כלל, ולא אכפת לן שהלוקח מרויח את דמי הסרסור. ולגירסא זו, ע"כ ס"ל כדעת השיטה – שאין זה נחשב כרבית אא"כ הלווה נישוך, וכל פלוגתת השיטה והריטב"א הוא לגירסא דידן - שקושית רב אדא היא לכו"ע. והשתא צ"ב, שהרא"ש הסיק למסקנא מסוגיין – שאסור ללוקח להרויח מהקנייה, ומשום כך מחייבו הרא"ש לשלם חסרונות וכנ"ל, ואמאי לא סגי ליה לרא"ש בטעמו של רבא - שלשיטתו לכאורה אין צורך לשלם חסרונות.

ונראה לבאר, אמאי לטעמו של רבא – לא אכפת לן שהלוקח מרויח. דנתבאר בשיעורים לעיל בשיטת התוס', שהיות וקונה לענין מי שפרע – נחשבים הפירות ברשות הלוקח, ומשום כך אין היוקרא וזולא נחשבים כרבית. ובשער דעה (סימן קעה סק"א) נראה שהבין [בפוסק על השער] - שנחשב קנין גמור בפירות ולא נחשב כהלוואה כלל, ומשום כך פוסק השער דעה - שיכול לפסוק אף על יותר פירות מאשר שילם. שהרי כנגד החלק ששילם – יש קנין גמור ולא הלוואה, ואת החלק הנוסף - מותר למוכר למכור לו בזול, ואינו נחשב רבית – כיון שאין כאן הלוואה כלל. לפי"ז אתי שפיר גם נידון דידן – שלא אכפת לן מדמי החסרונות, שהרי נחשב ברשות הלוקח לגמרי.

אמנם אף לשיטת השער דעה, צ"ל שאינו קנין גמור ממש, דאל"כ יהא אסור משום סאה בסאה, כדאיתא בתוס' (סג. ד"ה "בשמשך"). אולם אכתי סגי בקנין זה לגבי חסרונות וכדו', ואתי שפיר - שאליבא דרבא לא אכפת לן שהלוקח מרויח את דמי הסרסור ואת דמי החסרונות.

אם נימא - שקיי"ל כטעמו של רבא, וכן נראה בדברי הש"ך והט"ז בסימן קעג סק"ג וכן הוא בט"ז בסימן קעג סק"י בשם הריב"ש בריש תשובה שו – שהביאו את הטעם של מי שפרע, ולשיטתו נתבאר - שלא אכפת לן שהמלוה מרויח. וא"כ צ"ב כנ"ל, אמאי הרא"ש [והטור והשו"ע] פסקו – שמשלם דמי חסרונות.

ונראה ליישב ע"פ דברי הריטב"א (הישנים, דף עב:, מובא במקור מים חיים בריש סימן קעה), המבאר בשם הראב"ד – שבעינן לשני הטעמים. הטעם - שהמוכר יכול להשיג פירות שמשום כך נחשב כ"יש לו", הוא טעם - אמאי אין איסור רבית בזה שהלווה [המוכר] לכאורה נישוך, ואילו "מאי אהנית..." נצרך - כדי לבאר אמאי אין איסור רבית בזה שהלוקח [המלוה] מרויח, והוא כדברי הריטב"א החדשים הנ"ל – שלא סגי בהכי שהלווה לא נישוך ובעינן נמי שהמלוה לא ירויח. ומדברי הריטב"א האלו, פורך המקור מים חיים הנ"ל את דברי השער דעה הנ"ל – הסובר שסגי בהכי שנחשב ברשות הלוקח.

להנ"ל, פשוט שצריכים גם לטעמו של רבה ורב יוסף, ואתי שפיר שהרא"ש פסק שמשלם דמי חסרונות, דאל"כ -לא נוכל לומר "מאי אהנית...". אלא שבאמת צ"ב, אמאי לא סגי בקנין של מי שפרע – גם לענין המלוה, וכדעת השער דעה.

שיטת היד אברהם

הבאנו את דברי הט"ז והש"ך - שקיי"ל כטעם של "מי שפרע". שואל היד אברהם (סימן קעה ס"ד), שבסוגיא (בדף סג:) מפורש, שכדי שיהא מי שפרע – בעינן "איתחזויי לבי דרי", אולם – תנאי זה לא הוזכר בשו"ע, וע"כ – שלא קיי"ל כטעם של מי שפרע. לכן סבירא ליה ליד אברהם, שלא קיי"ל כטעם זה של מי שפרע - אלא כטעם של מאי אהנית... וכדו'.

ואף שרש"י ביאר את "בא בהלוואתו" – משום מי שפרע, מבאר היד אברהם - ששם ודאי לא בעינן איתחזויי לבי דרי, משום ששם אין לו אפשרות לגבות את החוב באופן אחר, ומשום כך סמכה דעתיה – אף בלא איתחזויי לבי דרי [וכן התוס' - שהביאו טעם זה לענין יצא השער, ודאי ששם לא שייך איתחזויי בי דרי – שהרי אין לו פירות]. וכל הנידון הוא באופן שמשלם כסף ויש לו [בלא יצא השער], שלכאורה בעינן איתחזויי לבי דרי - כדי שיהא מי שפרע, כמפורש בסוגיא.

כדברי היד אברהם, מצינו להדיא בדברי השיטמ"ק (סג:) בשם הרבינו פרץ, שדין מי שפרע לא נאמר לגבי רבית "דהא קאמר לקמן פוסק עמו על הגדיש ולא קאמר שיהא צריך לאיתחזויי אחר מכאן אבי דרי".

אולם בשיטמ"ק שם בשם השיטה, ס"ל שוודאי סוגיית מי שפרע נאמרה לענין רבית, דאל"כ אמאי הובא בפירקין ולא בפרק הזהב. וכדמוכח בדברי רש"י הנ"ל ובדברי הריב"ש שהובאו בט"ז כנ"ל - שהוא משום מי שפרע [אמנם, מודה היד אברהם שיש אופן ששייך טעם של מי שפרע לענין רבית – והוא בבא בהלוואתו וכנ"ל, והוא לכאורה שיטת ביניים בין השיטה לבין רבינו פרץ].

סיכום

באופן שבא בכסף ויש לו, נחלקו אם הוא מטעם מי שפרע. שיטת הריב"ש והשיטה – שהוא משום מי שפרע, אולם לשיטת הרבינו פרץ והיד אברהם – אין זה משום מי שפרע. והוא נ"מ, שאם הוא משום מי שפרע – לכאורה א"צ לשלם חסרונות.

הערה על היד אברהם

היד אברהם, בונה את דבריו - אהא שלא הוזכר בהלכות רבית שבעינן איתחזויי בי דרי. וראיתו צ"ע, שהרי אף בחו"מ בדיני מי שפרע - לא הוזכר תנאי זה, והיא הערת הט"ז בחו"מ סימן רט על ס"ג.

אמנם הרי"ף (לה.) והרא"ש (סימן ט') הזכירו תנאי זה, וכן הוא ברמב"ם פכ"ב ממכירה ה"ד. וא"כ דיוק היד אברהם אתי שפיר רק בשיטת הרמב"ם, שהזכירו רק בהלכות מכירה ולא בהלכות רבית.