חבורה רשבא חזרה מבטול
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

בס"ד

**בדברי הרשב"א בענין חזרה מבטול**

א) הרשב"א דף כו מביא את ביאור רש"י שהאיסור לר"א שביטל ביתו וחצירו להוציא מביתו משום שהוי חזרה מהביטול, ומק' עליו שם 'לפי דברי הרב ז"ל לא אמרו שאסור לו להוציא מביתו אלא עד שלא החזיקו בחצר, אבל אם החזיקו הם בחצר, כבר החזיקו ואינו יכול לחזור, וכדתניא התם בפרק הדר מי שנתן רשותו וכו' אבל החזיקו בני המבוי במבוי בין בשוגג בין במזיד אינו אוסר, וכיון שכן קשה היאך שנה סתם ביתו אסור לו להכניס ולהוציא דמשמע לכולי שבת ואפי' לאחר שהחזיקו הם' עכ"ל, ועיי"ש מה שדחק בזה, ולמעשה נוקט שם הרשב"א כשיטת רש"י.

ויש לתמוה בדבריו איך שייך להרשב"א להבין שהאיסור מביתו לחצירו הוא משום חזרה, הא כ' הרשב"א בדף סט: וז"ל 'ואפילו קדם והוציא הוא משלהן לא אסר, דכאורח הוא לגביהן וממקום המותר לו הוציא, ולא אמרו שאוסר אלא במוציא או מכניס ממקום האסור לו' דהיינו שכל דין חזרה הוא רק בהוצאת איסור, וא"כ למה במבטל ביתו וחצירו שייך שיחשב חזרה הא לא הוי איסור וצ"ע.

עוד שמעתי לתמוה (מהגרח"ו) דלמה לא תי' דר"א סבר בהא כר"י דלא מהני חזקה, ולכן אסור אפי' אחר חזקה, וקו' זו יש לתמוה ביותר על מה שכ' הרשב"א בעבוה"ק דבביטל ביתו וחצירו שרי להוציא, ולכאו' ע"כ צל"ב דמיירי אחר חזקה וכמו שביארו הפו' בדברי השו"ע[[1]](#footnote-2), וק' דהרשב"א שם מביא ב' שיטות אם קיי"ל דחזקה מהני שלא יחזור בו או לא, ולמה כאן פשיט"ל שמהני ושרי להוציא מביתו לחצר אחר חזקה וצ"ע.

ב) והנה בעיקר הקו' דאם החזרה תלויה באיסור איך כשביטל ביתו הוי חזרה, באמת גם שיטת התוס' סח: נר' דהחזרה היא רק בהוצאת איסור[[2]](#footnote-3), וגם בדבריו ק' כנ"ל למה חשיב חזרה בביטל ביתו וחצירו, ועוד יש להק' למה חשיב חזרה ברבים שבטלו חצירם כשמוציאים לבית היחיד, הרי גם כאן אין איסור לולי החזרה, ולמה חשיב חזרה[[3]](#footnote-4).

והנראה ברור ביישוב הקו' מרבים שבטלו, דכל מה שכ' הרשב"א שרק באיסור הוי חזרה, הוא משום שבלא איסור אין ההוצאה חזרה דמוציא כאורח, דהיינו שמהות החזרה היא כשמוציא כבעלים שאז חוזר בו מהביטול וכמובן, ובלא איסור יש לפרש הוצאתו כאורח ואין זה חזרה, וכן נר' מלשון הרשב"א שכ' 'ואפילו קדם והוציא הוא משלהן לא אסר, דכאורח הוא לגביהן וממקום המותר לו הוציא' דהיינו שבשביל שלא יחשב חזרה צריכים ב' דברים שיחשב אורח ושיהיה דבר המותר[[4]](#footnote-5).

וממילא ברבים כיון שאינם אורחים, א"כ גם בלי איסור הוי חזרה דהא אינם אורחים, וכל מה שהוצרך הרשב"א לסברא של איסור, הוא רק כלפי יחיד שמוציא מביתו לחצר שיכול להיות אורח בחצר, ובזה הטעם רק משום איסור שלכן לא חשיב אורח אלא מוציא כבעלים והוי חזרה[[5]](#footnote-6).

ועפי"ז היה מקום ליישב בפשוטו הדין שבביטל ביתו וחצירו הוי חזרה[[6]](#footnote-7), דנאמר שגם בביתו יש סברא שאין אדם נעשה אורח בביתו, וממילא כל מה שכ' הרשב"א דבעינן איסור הוא רק שם שמיירי שחוזר מחצירו, אבל כאן שמיירי בביתו שאינו נהיה אורח, ודאי הוי חזרה בכל אופן.

ג) ובאמת כן מבו' בשיטת הר"ן דף סח שכל ביטל חצירו וביתו אסור אפי' אחר חזקה להוציא, משום שאין אדם נעשה אורח בביתו, וביאור הדבר כמו שכ' הרשב"א דף סט: דברבים אף שאחר חזקה לא מהני חזרה מ"מ אסורין וז"ל שם 'דלא כמוציאין מרשותו של יחיד לחצרו של יחיד הם אלא כמוציאין מרשותו של אותו יחיד לרשות המשותפת להן'.

ובביאור הדבר נראה לומר דאף שהרשות היא של מי שבטלו לו, מ"מ כלפי הוצאתם כיון שאינם יכולים להיות אורחים ע"כ נחשב שהם מוציאים כבעלים, דכיון שמוציאים כבעלים כלפי הוצאתם נחשב שמוציאים מרשותם לרשותו[[7]](#footnote-8), וה"ה סובר הר"ן דאין אדם נעשה אורח בביתו, ולכן אפי' אחר חזקה שלא מהני חזרה, מ"מ הוא אסור, דבהכרח דנים את מעשיו בביתו כמעשה בעלים, וכלפי הוצאתו הוי כהוצאה מביתו לחצר חבירו[[8]](#footnote-9).

ועפי"ז מובן היטב דחשיב חזרה במוציא מביתו, כיון דאינו נעשה אורח בביתו, וכל שאינו נעשה אורח, גם בלי איסור הוי חזרה, וכמו שנתבאר כלפי רבים שהוציאו.

אמנם אכתי ק' דהרשב"א הרי כ' להדיא דרק קודם חזקה אסור להוציא מביתו, וע"כ שחולק על הסברא דאין אדם נעשה אורח בביתו, והדק"ל למה חשיב חזרה בלי איסור, כיון שיכול להחשב כאורח.

ד) ואגב דאיירינא בזה אבאר מה שבאמת עיקר מה שחולק הרשב"א על הר"ן ק"ק, דכיון שהרשב"א נתקשה שמש' שאסור בביטל ביתו וחצירו אפי' אחר חזקה, למה מיאן הרשב"א בסברת הר"ן דאין אדם אורח בביתו ומכח זה יהיה אסור אפי' אחר חזקה כרבים ולכאו' זו סברא פשוטהש מוזכרת בגמ' כו, וביותר תמוה דהר"ן עצמו בדף כו כ' להדיא דשרי אחר חזקה, והוא סותר עצמו למה שכ' בדף כו וצ"ע.

והנראה בזה דהנה הגמ' כו: דנה האם בביטל ביתו וחצירו לרבנן מהני הביטול, וז"ל הגמ' 'טעמא דרבנן משום דלא עביד איניש דמסלק נפשיה לגמרי מבית וחצר, והוי כי אורח לגבייהו. והאי כי אמר מבטילנא לאו כל כמיניה' ומבואר שבשביל שיחול הביטול צריך להחשיבו כאורח בביתו, והדבר צ"ב שהרי רבים אף שאין הם אורחים בחצר בכל זאת יכולים לבטל חצירם, וצריך לחלק דבחצר שייך לדון שהם מבטלים ומסתלקים, ולכן על אף שאינם אורחים יכול לחול הביטול, אבל בבית על אף שהוא מבטל הא ע"כ הוא נשאר בבית, וע"כ צריך לדונו כאורח, ואם נימא שאין אורח בביתו לא מהני הביטול.

והנה הב"י דקדק מהר"י והטור דגם רבים אם בטלו ביתם וחצירם מהני, והדרכ"מ פליג דאדר' מש' דרבים אין נחשבים אורחים, וממילא גם ביתם אין יכולים לבטל, ולכאו' נר' שנח' מהי מסקנת הגמ' למה מהני באמת לבטל ביתו, דהדרכ"מ הבין דהמסקנא היא שהוי אורח בביתו, וא"כ ברבים שאינם אורחים ע"כ לא מהני הביטול, אבל הב"י הבין דהמסקנא היא שעל אף שאינו אורח בביתו מ"מ מהני הביטול ודלא כסברא הפשוטה של הגמ' שבעינן להחשב אורח בשביל זה, וממילא גם ברבים מהני, ולכאו' גם הר"ן סובר כב"י דהגמ' נשארת עם סברתה שאינו נעשה אורח בביתו, ואעפי"כ מהני הביטול, ומזה הוציא הר"ן דאסור אפי' אחר חזקה כרבים כיון שאינו נעשה אורח בביתו[[9]](#footnote-10).

ועפי"ז נר' ליישב הסתירה בר"ן שסובר דאף שמסקנת הגמ' שכיון שביטל להדיא שייך ביטול אפי' שאין נעשה אורח דאנו דנים כלפי הביטול שבאמת יסתלק מכאן, מ"מ ודאי דזהו דבר מחודש טובא לומר כן והוא רק מכח שביטל להדיא, אבל לר"א שבסתם ביטל ביתו על כרחך שהוא משום שסובר שאדם נעשה אורח בביתו כיון שבעין יפה מבטל (דבסתמא ודאי סברת הגמ' נכונה שלא שייך סילוק גמור בביתו כיון שממשיך לגור) ולכן בדף כו שמיירי לר"א שודאי סובר שאדם נעשה אורח בביתו אסור רק קודם חזקה, ובדף סח שמיירי לדידן דאינו נעשה אורח אסור אפי' אחר חזקה.

ובדברי הרשב"א (שנתקשינו למה מיאן בסברת הר"ן שלא נעשה אורח בביתו) י"ל כנ"ל ולכן מיאן לאסור לר"א גם אחר חזקה, וי"ל יותר בפשיטות שסובר כדרכ"מ דכל שאינו נעשה אורח לא שייך כלל לחול ביטול, וע"כ שמבו' בגמ' שנעשה אורח בביתו.

ומ"מ נשאר הקו' למה הוי ההוצאה מהבית לחצר חזרה הרי אין זה איסור וגם יכול להחשב אורח בביתו וכמוש"נ, וכן למה לא תי' הרשב"א דר"א כר"י דמהני חזרה גם אחר חזקה.

ה) והנה הגמ' סח: מק' סתירה האם מהני חזרה ומת' כאן קודם חזקה כאן אחר חזקה, ומק' התוס' והרא' מה הס"ד להק', הא ודאי מבו' במשנה דיש חילוק בין קודם חזקה לאחר חזקה, ובחי' ראמ"ה כ' ליישב באופן נפלא, דהנה לשון הביטול במשנה סט: נתן רשותו ויש מקומות שכתוב לשון ביטל רשותו, והיה מקום לחלק דבביטל רשותו הוא נסתלק, וכשיחזיק הנ"ל זוכה, אבל קודם שיחזיק אינו זוכה הנ"ל, אבל נתן מש' שנותן לו וא"כ מהני אפי' קודם שהחזיק הנ"ל שהרי נתן לו, וזה הגמ' מק' דבנתן אין חילוק, ומת' דגם בנתן יש חילוק דכל שלא מחזיק אינו זוכה, ומבואר בדבריו דביטול קודם זכיה לא הוי נתינה לשני, אלא רק מסתלק, ורק בחזקה השני זוכה.

וברשב"א כ' באופ"א דמש' נתן הוא אחר הזכיה ולכן הגמ' סברה שכל נתן הוא אחר הזכיה, ולכאו' בביאור הדבר הם שווים, שקודם הזכיה חלה רק ההסתלקות שלו ולא חלה הנתינה לשני, ורק בחזקה חלה המתנה לשני.

ו) והנה בפשוטו הא דמהני חזרה קודם חזקה ולא אחר חזקה, הוא משום דאחר חזקה כבר זכה ברשות מי שביטלו לו, ולא שייך שיחזור בו, ודמי לקנין דלא מהני חזרה, אמנם התוס' סג: כ' דאם הרבים יוציאו הוי חזרה ויחשב רבים במקום גוי, ומיירי ודאי גם אחר חזקה (שהרי התוס' שם דן שהם לא מרויחים מהביטול) ולכאו' מבו' דמהני חזרה גם אחר חזקה, וכן ביאר דברי התוס' בבית מאיר, וא"כ מבו' דלהתוס' חזקה לא דמי לקנין ואין כלל כזה שאחר חזקה לא שייך לחזור, וא"כ צל"ב מה מהני בכלל החזקה, וכמו שחשיב חזרה קודם חזקה ה"ה אחר חזקה, ומה מהני חזקה.

והנראה מוכרח בדברי התוס' דכשאדם מוציא מביתו לחצר שביטל, יש לדונו בב' אופנים או שמוציא בחצר כמו בעלים, וממילא הוי חזרה, או שמוציא בחצר כאורח של מי שביטלו לו ואז אין זה חזרה, וזה מהני החזקה שכיון שזכה הנ"ל בחצר ממילא מיחשיב כאורח ואין זו חזקה, אבל קודם החזקה כיון שלא זכה הנ"ל, לא שייך להחשיבו כאורח וממילא הוי חזרה[[10]](#footnote-11).

ז) ואם כנים הדברים נראה ליישב עפי"ז הקו' בדברי הרשב"א דעל אף שהרשב"א סובר דמהני חזקה כמו קנין שלא יועיל כלל חזרה, אמנם מלבד זה גם מודה שיש מעלה לחזקה שהשני זכה ויכול המבטל להחשב כאורח שלו, אלא שסובר הרשב"א דבחצר ודאי יכול להחשב כאורח אצל השני גם קודם חזקה, כיון שיש לשני חלק בחצר[[11]](#footnote-12), אבל במבטל ביתו דאין למקבל הביטול חלק כלל בבית, ממילא קודם חזקה לא שייך להחשיבו אורח דהא השני לא נמצא כאן כלל, ובזה מתיישב דהוי חזרה גם בלי הוצאת איסור, וכמו שנתב' לעיל דבלי להחשב אורח ודאי דהוי חזרה.

ובזה מתיישב גם מה שהק' למה לא כ' הרשב"א דלר"י דמהני חזרה אחר חזקה אסור לו אפי' אחר חזקה (וכן בעבוה"ק מוכח דשרי גם לר"י וכמו שנת') דיתכן דכל מה שפליג ר"י הוא רק שאין החזקה כקנין ומהני חזרה גם אחר חזקה, אבל בעצם זה שחזקה מהני להחשיב שהוא של מקבל הביטול ויכול להחשב אורח ודאי מודה, ולכן מותר בכל אופן אחר חזקה דכיון שיכול להחשב אורח לא חשיב חזרה כיון שאין כאן איסור[[12]](#footnote-13).

1. ואף שבדעת הרמב"ם שנקט להיתר בסתמא, הגאו"י וקר"א ועו"א חילקו דבביטל ביתו להדיא מותר אפי' קודם חזקה, הוא לכאו' רק סברא אם נבאר האיסור להוציא מביתו לר"א כראב"ד דלא ביטל את ביתו לגמרי, אבל כשמבטל בפירוש ביטל לגמרי, או שנבאר האיסור לר"א באופן אחר, אבל לרשב"א שהאיסור לר"א משום חזרה אין מקום לחלק בזה, וע"כ כמו שנקטו הגר"א והמג"א בדעת השו"ע שפ שו"ע שמיירי אחר חזקה. [↑](#footnote-ref-2)
2. עייש"ה בד"ה והוציאו שכ' דחזקה היא בין הוצאה בין הכנסה, כיון שהיה אסור לו קודם, וממילא גם חזרה הוי גם בהכנסה עכ"ד, ולכאו' כונתו דגם חזרה היא משום האיסור (וכדברי הרשב"א) וממילא חשיב גם הכנסה לחזרה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם בדברי הרשב"א אולי יש ליישב לשיטתו שכ' שלרבים אסור גם אחר חזקה, ובפשוטו היינו שאינו מדין חזרה, וממילא את"ש שהוי חזרה, אמנם יתכן שכיון שלא נאסר מכח הביטול לא חשיב כלפי"ז הוצאה באיסור, עיי' בהע' 5 במה שנבאר מה האיסור פועל להחשיב חזרה, שבזה תלוי אם שייך ליישב כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ודוחק לפרש שכונתו במה שכ' שהוא אורח, שזה הוא הטעם להיתר, דהא זה מפורש במשנה שהוא מותר, ואין צריך לבאר כאן הטעם, וע"כ שהם ב' תנאים שלא יחשב חזרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר הסברא דע"י האיסור חשיב כעשייה של בעלים והוי חזרה, בדברי הרשב"א היה מקום לפרש בפשיטות שהטעם שהוצאה באיסור זה חזרה, משום שבעצם כל פעולה בביתו אנו נוקטים אותה כבעלים, רק כיון שביטל ועפ"י דעת חכמים הוא של השני, נוקטים שעושה אותה על דעת חכמים כאורח וממילא לא הוי חזרה, אבל עד כמה שבפעולה זו עובר על דיני רשויות א"כ לא מתחשב בהל' רשויות ואנו חוזרים לפרוש הפשוט של המעשה לראות אותו כבעלים, אמנם בתוס' זה לא יתכן שהרי דימה את חזרה לחזקה, ובחזקה הסברא שכיון שהביטול התיר לו את הפעולה נחשב חזקה, וא"כ חזרה ע"כ הסברא שכיון שהביטול אוסר לו את הפעולה נחשב חזרה ודו"ק, (אמנם יש מקום גדול לחלק בין הרשב"א לתוס' בביאור סברת האיסור, כיון שלתוס' בהכנסה מהני גם בלי איסור, ולרשב"א לא מהני כמו שיתב' בהע' הבאה) ובדעת התוס' כבר ביאר הגרח"ו דכיון שע"י הביטול הוא נאסר, ממילא השמוש נחשב כחזרה דאנו רואים את השמוש ככל האפשר מרשותו לרשותו, ואף שהיה אסור גם בלי חזרה, מ"מ הביטול הוסיף באיסור דהוסיף לחלק את הרשויות ואכתי צ"ע בסברא זו, והנה ברמב"ם כ' שהאיסור מבית לחצר הוא משום שנר' כמרה"י לרה"ר (וכ"ה בעבוה"ק ש"ג או' עד) וכבר תמהים דהא אסור גם מרשות ראובן לרשות שמעון, ויש שמפלפלים שהם ב' איסורים דמצד חילוק הבעלים באמת מבית לחצר שרי, וצריך לאסור מצד גזירה משום רה"י ורה"ר, ולפי"ז את"ש טפי שבאמת מביתו לחצר הביטול אסר אותו מצד חילוק רשויות, שלא היה אסור קודם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובדעת התוס' יש ליישב עפ"י מש"כ בבית מאיר דכל דברי התוס' שבין הוצאה בין הכנסה הוי חזרה הוא רק באופן האסור, אבל באופן המותר רק הוצאה דהיינו הכנסה לרשות המבוטלת הוי חזרה, וכן מש' שם בתוס' דף סח: דכ' את ענין האיסור להסביר למה אפי' הכנסה הוי חזרה, וממילא י"ל שבביטול ביתו וחצירו בין הוצאה בין הכנסה הוי הכנסה לרשות המבוטלת, וממילא הוי חזרה גם בלי איסור, אבל ברשב"א מבו' להדיא דבין הוצאה ובין הכנסה בעינן איסור להחשיב חזרה, ולפי"ז נר' דבמה פועל האיסור להחשיב חזרה, יש חילוק בין התוס' לרשב"א, דברשב"א אף שהוא פעולה של שמוש ברשות, בעינן לאיסור שלא יהיה אורח, אבל לתוס' אם הוא שמוש ברשות כהכנסה ודאי הוי חזרה, והאיסור בא להחשיב כמעשה בעלים אפי' דבר שלא חייב להחשב שמוש מצ"ע, ועיי' בהע' הקודמת שיתכן שהם ב' סברות חלוקות לגמרי. [↑](#footnote-ref-7)
7. ודוגמא לדבר הוא דברי הראב"ד שמרשות ראובן לרשות ראובן ושמעון, לראובן מותר ולשמעון אסור, דהיחס לרשות משתנה לפי מי שהוציא, דכשמוציא ראובן חשיב כמוציא מרשותו, וה"ה הכא. [↑](#footnote-ref-8)
8. דבחצירו הרי נעשה אורח וממילא שם חשיב כחצר חבירו, ורק בביתו חשיב כביתו כיון שאינו נעשה אורח. [↑](#footnote-ref-9)
9. בדעת הב"י היה מקום לומר באופ"א שסובר שהלשון אורח בדף כו אינו שייך לענין האורחים בדף סט, שהרי כאן הוא לעניין עצם מה שהם בבית, וכאן זה לענין ההוצאה ואינם שייכי זל"ז, וגם רבים יכולים להיות אורחים לענין דף כו, אמנם הדרכ"מ ודאי הבין שזה אותו ענין של אורחים, וגם הר"ן שנקט שאינו נעשה אורח בביתו ודאי הוציא את זה מהגמ', וע"כ שדימה שני הענינים וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומה ששרי למבטל להוציא קודם חזרה מבית הרבים לחצר אף שהשני לא זכה, משום שעל אף שלא חל הזכיה של השני מ"מ חל ההסתלקות שלו, ואין כאן אלא את הרבים בחצר. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויתכן ששורש מח' התוס' והרשב"א אם יכול להחשב אורח בחצר קודם חזקה, הוא לשיטתם אם גדר החצר כרשות משותפת או חלקים נפרדים ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה לפי"ד ק' דאם לא שייך להחשב אורח קודם חזקה, הדק"ל איך מהני הביטול בבית, הא הגמ' אומרת שביטול יכול להיות רק אם יכול להחשב אורח, ויש מקום ליישב זה בכמה אופנים, אבל באמת נר' שלרשב"א עצמו הוק' קו' זו, דעיי"ש בדף כו בסוף הענין שכ' וז"ל 'ואף על גב דאכתי דאיר ביה בהדייהו אינו אלא כאורח והילכך אינו אוסר עליהם מלהוציא אפי' מביתו, אבל כשיוציא מביתו לחצר לא הוי כאורח ממש שלא יאסור בהוצאתו אלא חוזר הוא במה שסילק עצמו ונעשה בעל הבית. והנה בלא דברינו אינו מובן כלל מה הוק' לו איך מהני החזרה אפי' שנעשה אורח, הא כל חזרה מהני ביחיד אף שיכול להחשב אורח ומה זה שייך לסוגיין, אבל לפימש"נ כונתו להק' שכאן הרי כל מה שהוי חזרה הוא משום שקודם חזקה לא יכול להחשב אורח, וממה שחל הביטול בבית אף שלא נסתלק ע"כ נחשב כאורח גם קודם חזקה, ובזה מחלק דאינו כאורח ממש, ועכ"פ ממה שנתקשה בזה זו הוכחה גדולה למש"כ דכאן הוי חזרה לא כשאר חזרות אלא משום שלא יכול להחשב אורח קודם חזקה, ובעיקר ביאור חילוקו בפשוטו נר' שסובר שאורח בדף כו זה ענין אחר מאורח בדף סט עיי' מש"כ בהע' 9, ולפי"ז יתכן שנסתר מה שכ' באות ד' דמיאן בסברת הר"ן דאינו נעשה אורח ביתו, משום דבר"א מוכח דנעשה אורח ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)