ח (א) - בדינא דרבי דביתא כמאן דמליא דמיא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' כ"ד סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ד:, דתניא זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע רבי מחייב וחכמים פוטרין, וא"ר יהודה אמר שמואל מחייב הי' רבי שתים א' משום הוצאה וא' משום הכנסה וכו', הא איתמר עלה רב ושמואל דאמרי תרוייהו לא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא אבל שאינו מקורה לא.

ופירש"י, ז"ל, כמאן דמלי, דבר סתום מכל צד הוי כמלא חפצים עד גגו דאין אוירו חשיב אויר, הלכך כל הנזרק לתוכו הוי כמונח, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמהני דינא דכמאן דמליא דמיא לחשבו כמונח, הוא דמכח זה חשבינן לי' כמלא חפצים ואין אוירו חשוב אויר, וע"כ הו"ל כמונח ע"ג קרקע.

ב] והנה לפ"ז פשוט, דמש"א בסוגיין דלרבי מהני ההנחה על ידו אף שאין בה ד', לאו היינו דלרבי ל"ב מקום ד', אלא היינו דכיון דביתא כמאן דמליא דמיא ואין אוירו חשיב אויר, הו"ל כמונח ע"ג מקום ד',[[1]](#footnote-2) - וכ"ה להדיא בד' הגרע"א לעיל בסוגיין ובמערכה ד"ה והנה בקושיית, ועיי"ש שכתב דמה"ט לדעת רבי אין מקום לחלק בין הנחה לעקירה, ולמימר דשמא אף ברה"י מקורה לא סגי אלא להנחה ולא לעקירה, דכיון דכיון דכמאן דמליא דמי והוי מקום ד', פשיטא דאין לחלק בזה,[[2]](#footnote-3) ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז לקו' התוס' לעיל בד"ה ודילמא ע"ד רש"י.

ולכאו' כ"ה מוכח גם מהא דהא דדחי הכא להא דמשני דמתניתין רבי היא, דהא לא אמר רבי אלא ברה"י מקורה, וכ"ת ה"נ במקורה התינח ברה"י מקורה ברה"ר מקורה מי חייב וכו', - ומבו' דברשות שאינה מקורה דלא אמרינן בה כמאן דמליא, בעי רבי הנחה ע"ג מקום ד', והרי דלא פליג רבי על עיקר דינא דמקום ד', אלא ס"ל דברה"י מקורה דכמאן דמליא דמי חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', וע"כ ברשות שאינה מקורה דל"ה כמאן דמליא, מודה רבי דבעינן מקום ד'.

**ב**

ג] והנה הגרע"א במערכה בד"ה ונלענ"ד כתב דפליגי רבוותא בדין מתגלגל ע"ג קרקע אם הוי כמונח, דבד' רש"י לקמן ד"ק: מבו' דמתגלגל ע"ג קרקע חשיב כמונח, וע"כ פירש שם דמש"א דמתגלגל ל"ה כמונח הוא רק במתגלגל באויר, אך התוס' שם כתבו דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, וכ"כ הריטב"א שם.

ועיי"ש בד"ה והנה לכאו' שכתב, דלרבי דמחייב ברה"י מקורה ומשום דכמאן דמליא דמי, מוכח דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, דאף דכמאן דמליא דמיא וחשיב כמקום ד', מ"מ הא החפץ לא נח והוי כמתגלגל על חפצים, עכ"ד.

ד] וצע"ק לפ"ז בהא דתניא לעיל דזרק "ונח" ע"ג זיז כ"ש רבי מחייב, ומ' דאף רבי אינו מחייב אלא בשנח ע"ג זיז כ"ש, אך אם הוא מתגלגל תוך כדי זריקתו על הזיז, אינו חייב, - ותיקשי דלרבי לטעמי' דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, מ"ט אינו חייב כשהוא מתגלגל ע"ג הזיז.[[3]](#footnote-4)

והנה אמנם י"ל, דהא דתני דנח ע"ג זיז כ"ש, הוא כדי לרבותא דרבנן דפטרי אף בכה"ג שנח ע"ג הזיז, - אך הנה בחי' הגרע"א בסוגיין הק' במה שדנו התוס' דמנ"ל לרב ושמואל דלא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה, והק' הגרע"א דמ"ט לא פירשו שלמדו לזה מהא דאמר רבי ונח ע"ג זיז כ"ש, דמוכח דס"ל דבעינן הנחה משהו ולא קלוטה באויר, עכ"ד, והרי דלא ניח"ל לפרש דהא דתני נח ע"ג זיז כ"ש, הוא לרבותא דרבנן דאף בכה"ג פטרי, אך בחי' הגרע"א לעיל בסוגיין במוסגר כתב כן בחד תירוצא, עיי"ש, והיינו משום דמשמעות לישנא דברייתא דלא מחייב רבי אלא בכה"ג, וא"כ הדק"ל דמ"ט לא מחייב רבי אלא בשנח ע"ג זיז כ"ש, הרי לדידי' יש לחייב אף כשהוא מתגלגל ע"ג הזיז.

**ג**

ה] והנה בגיטין דע"ט. אמרינן דרבי ס"ל דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וצ"ע דבסוגיין אמרינן דטעמא דרבי הוא משום דביתא כמאן דמליא דמי והוי כמונח, ואי"ז מדינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא.

ובפשוטו צ"ל בזה, למש"כ התוס' בסוגיין דסוגיא דהתם ס"ל דדינא דרבי הוא אף ברה"י שאינה מקורה, ולפ"ז הרי דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה, וזהו שאמרו כן התם.

ו] אך הנה מלבד דאי"ז מתישב למש"כ התוס' בב"ק ד"ע: בתי' בתרא דגם לסוגיא דגיטין לא אמר רבי אלא ברה"י מקורה, עיי"ש, ולפ"ז הרי מבו' מסוגיית הגמ' בגיטין, דגם הא דמחייב רבי ברה"י מקורה, הוא מדינא דקלוטה כמי שהונחה, וכ"ה בל' התוס' בב"ק שם לעיל מינה, ז"ל, דרבי לא אמר קלוטה כמי שהונחה דמיא אלא ברה"י מקורה, עכ"ל, - גם אי"ז מתישב בד' התוס' בגיטין שם שכתבו דסוגיא דהתם ס"ל דטעמא דרבי לאו משום קירוי אלא משום מחיצה אית לי' "דכמאן דמליא דמיא", והרי דגם לסוגיא דהתם הוי טעמא דרבי משום דכמאן דמליא דמי, ואפ"ה אמרו שם דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וזה צ"ב, ועי' בשפ"א שהרגיש בזה, וכתב בזה דברים מחודשים, עיי"ש.

ז] וראיתי לפרש בזה עפי"ד הגרע"א, דהנה לפי דבריו נמצא, דלדעת התוס' ודעימייהו נתחדש בדינא דרבי תרתי, חדא, דביתא כמאן דמליא דמיא ואין אוירו חשיב אויר, ועוד, דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח.

ולפ"ז י"ל, דזהו דבעינן להא דביתא כמאן דמליא דמיא, ולהא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, דהא דביתא כמאן דמליא דמיא ל"מ אלא לחשבו כע"ג קרקע, אך אכתי הרי הו"ל כמתגלגל, ומתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, ולזה הוא דבעינן לדינא דקלוטה כמי שהונחה, - אך בדינא דקלוטה כמי שהונחה לחוד לא סגי, דכל הא דס"ל לרבי דאמרינן קלוטה כמי שהונחה, הוא רק במתגלגל ע"ג קרקע, ולא במתגלגל באויר, וכאשר מצינו כן בד' התוס' לקמן ד"פ. בדעת ר"י, דלא ס"ל דקלוטה כמי שהונחה אלא במתגלגל ע"ג קרקע.

ח] אך הנה אי"ז מתישב היטב בל' הגמ' בגיטין, דהרי התם איירי כשהגיע הגט לאויר, ובזה הרי לא סגי בהא דקלוטה כמי שהונחה, אלא בעינן נמי להא דביתא כמאן דמליא דמיא, ומ"ט לא הזכירו התם אלא להא דקלוטה כמי שהונחה.

ט] ובעיקר הדברים יש להעיר עוד, דהנה לדרך זו דנתחדש בדינא דרבי תרתי, הרי נמצא דפליגי רבי ורבנן בתרתי, חדא, דלדעת רבי אמרינן דביתא כמאן דמליא דמיא ואין אוירו חשיב אויר, ולרבנן לא אמרינן דביתא כמאן דמליא דמיא, ומה"ט אף אם אחזתו הרוח באויר ה"ה פטור, וכן מה"ט פטרי רבנן אף כשנח ע"ג קנה למעלה מג', לפ"מ דס"ל בסוגיין דאף ברה"י בעינן הנחה ע"ג מקום ד', ועוד, דלדעת רבי מתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח ולדעת רבנן ל"ה כמונח, וזה צע"ק.

**ד**

י] עוד ילה"ע בזה, בעיקר הא דבעינן לאוקמה למתניתין כרבי דרה"י מקורה כמאן דמליא דמיא, ולא פרכינן עלה אלא דתינח ברה"י מקורה וכו', דא"כ מ"ט פטרינן בפשט העני את ידו המלאה לפנים, או כשנתן בעה"ב לידו והוציא, הרי אף דידו לא נייח, מ"מ הוי החפץ שבידו מונח מדינא דביתא כמאן דמליא דמיא.

והנה כעי"ז הק' התוס' לקמן דצ"ב. בהא דמוקי רבה למתניתין כר"ע דאמר קלוטה כמי שהונחה, דא"כ מ"ט שניהם פטורין, הרי זה שפשט את ידו המלאה או שנתן חבירו לידו יתחייב, דהו"ל כמונח מכח דינא דקלוטה, וכתבו לישב בתרי גווני, חדא, דרבה סבר אגד גוף שמי' אגד, ועוד, דלמעלה מג' מודו כו"ע דשמי' אגד דידו בתר גופו גרירא.

והנה לב' דרכים אלו ניחא גם קו' זו, דשפיר מצינו לאוקמה למתניתין כרבי דביתא כמאן דמליא דמיא, והא דפשט העני את ידו לפנים פטור, הוא או משום דאגד גוף שמי' אגד, או משום דלמעלה מג' לכו"ע שמי' אגד.

יא] אך אכתי קשיא למש"כ התוס' לעיל ד"ד., דהא דלרבה פטרינן בפשט את ידו, הוא משום דכשהחפץ בידו של עני או של בעה"ב לא שייך קלוטה, ופירש הגרע"א שם דלפי דבריהם לא אמרינן קלוטה אף כשהגוף והיד באותה רשות, וע"כ הוא דלא חשיב החפץ כמונח, ואי"ז מדינא דאגד, - ולפ"ז תיקשי, דכ"ז הוא בדינא דקלוטה, אך בדינא דרבי דכמאן דמליא דמי, לכאו' אין מקום לומר דלא אמרינן לה בחפץ שביד האדם, וא"כ לפ"מ דס"ד לאוקמה למתניתין כרבי, תיקשי דמ"ט פטרינן בפשט את ידו לפנים וכו', - ובפשוטו צ"ל דלהך ס"ד הוה בעינן למימר כמ"ד דאגד יד שמי' אגד, (דאף דבדעת רבה לא ניח"ל להתוס' למימר דס"ל הכי ודלא כהלכתא, וע"כ הוכיחו מזה דביד האדם לא אמרינן קלוטה, מ"מ בהך ס"ד י"ל דאתיא כהך מ"ד).

עוד העירוני בזה, דגם מש"נ דלמש"כ התוס' לקמן דלמעלה מג' לכו"ע שמי' אגד, ניחא, יש לפקפק בזה, דלמש"כ רש"י דהא דביתא כמאן דמליא הוא דהוי כמלא חפצים ואין אוירו חשיב אויר, והיינו דמה"ט חשיב כמונח ע"ג קרקע, י"ל דדמי לגונא דידו תוך ג', דלא גרירא בתר גופו, וצ"ע בזה.

**ה**

יב] ונראה לישב, דהנה נת' בסימן ח' (ב) סק"ד מד' הרמב"ן ודעימי', דדינא דר"ח דברה"י ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע ואף כשנח ע"ג קנה חשיב כהנחה ע"ג עיקר הרשות, ובהנחה ע"ג עיקר הרשות סגי בהנחה כ"ד, ול"ב הנחה מעליא.

ונת' שם מד' הרמב"ן והרשב"א, דמה"ט הי' מקום לחלק, דאף דברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, מ"מ ברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, והיינו משום דכל הא דלא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, אלא בעינן שיהא מונח ברשות, הוא רק כשאינו בעיקר הרשות, אך כל שהוא בעיקר הרשות, סגי במה שהוא קלוט בה, לחשוב שמקומו הוא ברשות.

יג] ולפ"ז י"ל בדעת התוס' ודעימייהו, דזהו הא דס"ל לרבי דזרק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י חייב, משום דביתא כמאן דמליא דמיא, דלאו היינו דכיון דכמאן דמליא דמי ע"כ הו"ל כמונח ע"ג קרקע, שהרי אף אם הו"ל כע"ג קרקע, הרי אכתי הו"ל כמתגלגל ע"ג קרקע דל"ה כמונח לדעת התוס' ודעימייהו, - אלא היינו דכיון דביתא כמאן דמליא דמיא, חשיב אף האויר כעיקר הרשות ממש, וע"כ בזה סגי במה שהחפץ קלוט במקום זה, לחשוב שמקומו הוא ברשות, דאף דברה"י שאינו מקורה לא סגי במה שהוא קלוט, אף דרה"י עולה עד לרקיע, מ"מ ברה"י מקורה דכמאן דמליא דמיא והוי האויר טפי מכלל עיקר הרשות, אמרינן בזה דקלוטה כמי שהונחה.

ולפ"ז ניחא מש"א בגיטין דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אף דהכא מפרשינן דטעמו הוא משום דביתא כמאן דמליא דמיא, והתוס' בגיטין וב"ק פירשו דגם לסוגיא דהתם הוי טעמו משום דכמאן דמליא דמיא, - דבאמת עיקר דינא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ואך דס"ל דלא אמרינן דכמי שהונחה דמיא אלא ברה"י מקורה דכמאן דמליא דמיא, וכמש"נ.

יד] וי"ל עוד, דלעולם עיקר דינא דרבי הוא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וכמש"א בסוגיא דגיטין, והא דבעינן להא דביתא כמאן דמליא דמיא, היינו משום דכל הא דס"ל לרבי דקלוטה כמי שהונחה דמיא, הוא רק בקליטה מעליא, אך בקליטה כ"ד מודה דל"ה כמי שהונחה, ולזה הוא דמהני הא דכמאן דמליא דמיא, דעי"ז הו"ל קליטה גמורה ברשות, ובזה הוא דס"ל לרבי דכמי שהונחה דמיא.

**ו**

טו] והנה נת' בסימן ו' (ב) ענף ו', דמש"א בסוגיין דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', היינו משום דכל דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ול"ב שיהא מונח ברשות, אין מקום כלל להצריך מקום ד', עיי"ש, - ולפמש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, הרי דה"נ מתפרש הא דמחייב רבי בזורק דרך רה"י, דאי"ז משום דחשיב כהנחה ע"ג מקום ד',[[4]](#footnote-5) אלא הוא משום דברה"י מקורה סגי בהנחה דקלוטה, וממילא דאין מקום להצריך מקום ד'.

ואמנם דכ"ז הוא ברה"י מקורה, אך ברשות שאינה מקורה דלא סגי בה בהנחה דקלוטה, ובעינן בה הנחה מעליא, מודה רבי דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', וזהו הא דפריך בסוגיין תינח ברה"י מקורה וכו'.[[5]](#footnote-6)

טז] ולפ"ז ניחא גם הא דפטרינן לרבי בפשט העני את ידו לפנים, ולא אמרינן דהו"ל כמונח מדינא דביתא כמאן דמליא דמיא, - דכיון דעיקר דינא דביתא כמאן דמליא דמיא, הוא דבזה אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, הרי דכל שהחפץ ביד העני לא אמרינן קלוטה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין, וע"כ ה"ה פטור, ומש"א הכא דברה"י מקורה ניחא הא דמחייבינן בשנתן לידו של בעה"ב, הוא משום דכל הא דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, הוא רק כשהיד עצמה אינה נחה וקלוטה ברשות, וכמש"נ בסימן ז' (א) סקי"ג.

**ז**

יז] והנה לפמש"נ בדעת התוס' ודעימייהו נמצא, דאף רבי מודה דליחשב כהנחה בעינן שינוח החפץ מתנועתו, וכל הא דס"ל דברה"י מקורה חייב, הוא מדינא דקלוטה כמי שהונחה, וי"ל דמה"ט גם במתגלגל ע"ג קרקע ברה"ר יהא חייב, דגם בכה"ג נימא קלוטה כמי שהונחה, כיון דהוא מונח על עיקר הרשות, אך בגונא דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, בעינן שינוח החפץ מתנועתו.

וניחא לפ"ז הא דתניא דזרק "ונח" ע"ג זיז כ"ש רבי מחייב, ומ' דאם לא נח מתנועתו פטור, והיינו מושם דהתם איירי ברה"י שאינו מקורה דל"ה כמאן דמליא, ובכה"ג לא סגי בהנחה דקלוטה, אלא בעינן הנחה גמורה, ובעינן שינוח החפץ מתנועתו.[[6]](#footnote-7)

יח] וניחא לפ"ז, דלא פליגי רבי ורבנן בתרתי, והיינו משום דלעולם מודו רבנן דביתא כמאן דמליא דמיא, ועיקר פלוגתייהו דרבי ורבנן היא, דרבי ס"ל דכיון דביתא כמאן דמליא דמיא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, והיינו או משום דבקלוטה בעיקר הרשות אמרינן דכמאן דמליא, או משום דע"י הא דכמאן דמליא הו"ל קליטה גמורה, ורבנן ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה אף דביתא כמאן דמליא, - וע"כ לרבי דאמרינן בכה"ג קלוטה כמי שהונחה, וסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ה"ה חייב אף שהחפץ הוא באויר ואף שלא נח מתנועתו, ולרבנן דאף בכה"ג לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ובעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, בעינן שיהא החפץ ע"ג מקום ושינוח מתנועתו, דרק עי"ז הוא דהו"ל כמונח וקבוע ברשות, וזה ע"ד שנת' בסימן ו' (א) סקי"ב, דהא דלר"ע הוי כמונח אף שהוא באויר ואף שלא נח מתנועתו, ורבנן פליגי וס"ל דבעינן שיהא ע"ג מקום ושינוח מתנועתו, אי"ז ב' פלוגתות, עיי"ש.

**ח**

יט] והנה אמנם כל מש"נ הוא בדעת התוס' ודעימייהו, אך בד' רש"י מבו' דהא דמחייב רבי ברה"י מקורה מכח הא דכמאן דמליא, הוא משום דחשבינן לי' כמלא חפצים ואין אוירו חשוב אויר, וע"כ הו"ל כמונח ע"ג קרקע, וצ"ל דמש"א בגיטין דע"ט. דטעמא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה, הוא לפום סוגיא דהתם דמחייב רבי אף ברה"י שאינה מקורה.

ולפמש"נ נראה דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, וע"כ שפיר יל"פ דהא דמחייב רבי הוא משום דחשיב כמונח ע"ג קרקע, אף שהוא מתגלגל, - אך להתוס' ודעימייהו דמתגלגל ע"ג קרקע לא חשיב כמונח, בע"כ דהא דמחייב רבי ברה"י מקורה, הוא משום דאמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, וכמש"נ.

כ] וארווחנא לפ"ז, דהנה בעיקר ד' רש"י לקמן דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, צ"ע דמנלי' הך מילתא, הרי פשטות הסוגיא שם דאף מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, ורש"י דס"ל דהוי כמונח, הוצרך לפרש דמש"א דמתגלגל ל"ה כמונח, הוא רק במתגלגל באויר.

ולפמש"נ י"ל, דמקור ד' רש"י לזה הוא מהא דמחייב רבי ברה"י מקורה, משום דכמאן דמליא דמיא והוי כמונח ע"ג קרקע, ומזה נלמד דהמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, דעד כאן לא פליגי רבנן, אלא דלא ס"ל דהמונח באויר חשיב כמונח ע"ג קרקע, אך בהא דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, לא מצינו דפליגי רבנן, - אך ש"ר דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, הוא משום דמפרשי דהא דמחייב רבי ברה"י מקורה, הוא משום דאמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, וע"כ אין ללמוד מזה דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח.

כא] והנה הבאנו לעיל סק"ב מש"כ הגרע"א, דלדעת רבי דמחייב משום דביתא כמאן דמליא דמיא, אין מקום לחלק בין הנחה לעקירה, ולמימר דשמא אף ברה"י מקורה לא סגי אלא להנחה ולא לעקירה, דכיון דכיון דכמאן דמליא דמי והוי מקום ד', פשיטא דאין לחלק בזה.

ולפמש"נ נמצא, דכ"ז הוא לדעת רש"י אשר כן נקט הגרע"א שם דהא דמחייב רבי הוא משום דהו"ל כמלא חפצים וחשיב כמונח ע"ג קרקע, דמכח זה חשיב נמי כהנחה ע"ג מקום ד', וע"כ אין לחלק בזה בין הנחה לעקירה, אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמחייב רבי הוא משום דאמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה, שפיר יש לחלק בזה בין הנחה לעקירה.

והנה הגרע"א שם כתב לישב לפ"ז לקו' התוס' לעיל ד"ה ודילמא ע"ד רש"י, עיי"ש בדבריו, ואכמ"ל, - ולמש"נ הנה באמת לרש"י לטעמי' הוא מתישב היטב, אך התוס' שהק' ע"ד רש"י, הוא לטעמייהו דגם דינא דרבי הוא משום דקלוטה כמי שהונחה, וע"כ אם חזינן בסוגיית הגמ' לקמן דצ"ז: דבדינא דקלוטה דרבי אין מקום לחלק לפי האמת בין הנחה לעקירה, ה"נ הוא בדינא דקלוטה דר"ע, ודו"ק.

**ט**

כב] ובעיקר מש"נ בזה בדעת התוס' ודעימייהו, הנה עד"ז נראה בדינא דרחב"ט לקמן דצ"ז. דתוך ג' לדברי הכל חייב, ותניא כוותי', - דהנה כתב הגרע"א במערכה ד"ה ומעתה י"ל, דלהך תנא בע"כ דהא דלמעלה מג' פטרי רבנן, אי"ז משום דבעי ניחותא דחפץ, שהרי חזינן דבתוך ג' חייב אף דהחפץ מתגלגל, ומה לי מתגלגל באויר או בקרקע, אלא ע"כ דהא דלמעלה מג' פטור, הוא משום דבעינן שיהא לחפץ מקום, עכ"ד.

ויש להעיר לפ"ז, דהנה נחלקו הראשונים לקמן ד"ק. לדעת רבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, אם הוא חייב כשאחזתו הרוח באויר, דדעת רש"י ותוס' דה"ה חייב, ודעת הרשב"א והריטב"א שם דפטור משום דבעינן הנחה ע"ג משהו, - וצ"ע דלדעת הרשב"א והריטב"א נמצא דרבא דס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו פליג על רחב"ט בתרתי, חדא, דלרחב"ט ל"ב שינוח החפץ מתנועתו, ולרבא אינו חייב אלא כשנח החפץ מתנועתו, וע"כ אף במתגלגל ע"ג קרקע פטור, לדעת התוס' וש"ר, ועוד דלרחב"ט ל"ב שיהא החפץ ע"ג משהו, ולרבא בעינן שיהא החפץ ע"ג משהו, וע"כ אף אם אחזתו הרוח באויר פטור, אף שנח החפץ מתנועתו.

וביותר צ"ע, למש"כ הראשונים לקמן שם, דהא דפליג רבא על ברייתא דרחב"ט, למד לזה ממתניתין ומברייתא דהתם, עיי"ש בדבריהם, - וצ"ע, דממתניתין וברייתא דהתם לא שמעינן, אלא דאינו חייב אלא כשנח החפץ מתנועתו, וא"כ מנ"ל לרבא דלא קי"ל כהך ברייתא גם בהא דס"ל דמהני הנחה באויר תוך ג' ול"ב הנחה ע"ג משהו, ושמא י"ל, דהא דבעינן הנחה ע"ג משהו, הוא משום דכל דאינו ע"ג משהו לא חזינן לי' כלל כקבוע במקום זה, והו"ל כמתגלגל, וע"כ דמו זל"ז, וצ"ע.

כג] ונראה די"ל בזה ע"ד הנ"ל, דהנה בל' התוס' לקמן ד"ק. ד"ה אחזתו הרוח, מבו' דהא דתוך ג' חייב, הוא משום דבכה"ג אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וזה ממש"כ שם, ז"ל, ורבא קאמר דרבנן דר"ע לי"ל קלוטה כמו שהונחה דמיא בשום מקום וכו' אפילו תוך ג', עכ"ל, ומ' דמאן דאית לי' דתוך ג' חייב, הוא משום דבתוך ג' אמרינן קלוטה כמי שהונחה, וכ"ה להדיא בד' המהרש"א שם ע"ד התוס' ד"ה והא לא נח, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן שם, במש"כ בטעם הא דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בזריקת ד' אמות, עיי"ש.

ולפמש"נ נראה די"ל בביאור הדברים בתרי גווני, חדא, דאף דלמעלה מג' לא סגי במה שהחפץ קלוט, ובעינן שיהא מונח בהנחה גמורה, מ"מ בתוך ג' דהוי החפץ בעיקר הרשות, סגי במה שהוא קלוט שם, וע"כ הוא דבתוך ג' אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, - והב', דאף דקליטה דלמעלה מג' ל"ה כמי שהונחה, מ"מ בקליטה בתוך ג' דהוי קליטה מעליא טפי, אמרינן דכמי שהונחה.

אך צ"ע מד' הרמב"ן וש"ר לקמן דצ"ז, דלכאו' מוכח מדבריהם דדינא דרחב"ט אי"ז משום דבכה"ג קלוטה כמי שהונחה, עיי"ש במש"כ דמר' יהודה נשמע לרבנן, ובאמת התוס' לקמן ד"ק. לא יישבו כן, וי"ל דהוא לטעמייהו דדינא דרחב"ט הוא משום קלוטה, ודו"ק, אך באמת מד' הריטב"א שם מ' לפרש בזה בע"א, עייש"ה, וצ"ע עוד בזה.

כד] ולפ"ז נמצא, דאף דלרחב"ט ל"ב שיהא החפץ ע"ג משהו, ול"ב שינוח מתנועתו, ולרבא בעינן שיהא ע"ג משהו לדעת הרשב"א והריטב"א, ובעינן שינוח מתנועתו, אי"ז ב' פלוגתות, אלא היינו דלרחב"ט דבתוך ג' אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וסגי במה שהחפץ קלוט שם, ה"ה חייב אף שהחפץ הוא באויר ואף שלא נח מתנועתו, ולרבנן דאף בכה"ג לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ובעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, בעינן שיהא החפץ ע"ג מקום ושינוח מתנועתו, דרק עי"ז הוא דהו"ל כמונח וקבוע ברשות, וא"ש היטב.

?הראוני בזה, ל' ס' העיתים סי' רד "רבי מחייב וחכמים פוטרין ורב ושמואל דאמרי תרויהו לא חייב רבי אלא בזמן שעברה ברה"י מקורה דאמרי ביתא כמאן דמלי דמיא וכאלו נחה ברה"י ועל זו הדרך סבר רבי קלוטה כמו שהונחה ומפורש בגיטין בפרק הזורק גט". ובמאירי צז, א כ' "זורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע פטור ואפי' בית מקורה שהוא מלא הבלא והיה לנו לומר ביתא כמאן דמלי דמי וכמונח הוא אין דנין בה כן אלא קלוטה לעולם אינה כמי שהונחה". וע"ע שו"ת מכתם לדוד או"ח סי' כא. ולש' הירושלמי פ"א ה"א "אמר רבי אבין רבי ובן עזאי ורבי עקיבא שלשתן אמרו דבר אחד רבי עבד אויר מחיצות כממשן בן עזאי עבד אויר כרמלית כממשה (להסוברים שם דפלוג' בן עזאי ורבנן בזורק) רבי עקיבה עבד אויר רשות הרבים כממשה, - וזה מתישב היטב עם מש"נ.

1. ועיקר הך מילתא דמהני הא דכמאן דמליא לחשבו כהנחה ע"ג מקום ד', מצינו כן גם בד' התוס' לקמן ד"ח., שפירשו דטעמא דר"ח דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא משום דאמרי' ביתא כמליא דמי וחשיב כמונח ע"ג מקום ד', והרי דמהני דינא דכמאן דמליא דמי, לחשבו כמונח ע"ג מקום ד', ואך דדינא דהתם הוא אף ברה"י שאינו מקורה, דגם בזה אמרינן דכמאן דמליא דמיא לענין דחשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך דינא דרבי דל"ב הנחה כלל, הוא רק ברה"י מקורה, דהוי כמאן דמליא טפי. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה משמעות ד' התוס' הרא"ש לקמן דצ"ז:, ז"ל, ועוי"ל וכו' דאי וכו' מאי קא מוסיף רב יהודה משמי' דשמואל דמחייב ב', ממלתייהו דרב ושמואל ידעינן לה, "כיון דאינהו אמרי דביתא כמאן דמלי דמי" מה לי לענין הנחה של הכנסה מה לי לענין עקירה של הוצאה וכו', עכ"ל, ומ' להדיא כד' הגרע"א דהא דפשיטא לן דאין לחלק בין הנחה לעקירה, הוא לפ"מ שפירשו רב ושמואל דטעמא דרבי הוא משום דביתא כמאן דמליא דמי. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח לכו"ע, י"ל דגם הא דתני דנח ע"ג זיז כ"ש, מתפרש אף במתגלגל, דגם מתגלגל חשיב כמונח, אך לדעת התוס' וש"ר דלדידן מתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, הרי לכאו' מתפרש הא דתניא דנח ע"ג זיז כ"ש, דהיינו בהנחה ממש. [↑](#footnote-ref-4)
4. דאף שכתבו התוס' לקמן ד"ח. דטעמא דר"ח דברה"י ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', הוא משום דכמאן דמליא דמיא וחשיב כמקום ד', מ"מ לסוגיין דס"ל דאף ברה"י בעינן מקום ד', י"ל דל"מ הא דכמאן דמליא דמיא לחשוב לההנחה כהנחה ע"ג מקום ד', - וגם דאף לד' התוס' שם, י"ל דהיינו רק כשהוא מונח ע"ג קנה, דמהני הא דכמאן דמליא לחשוב דהו"ל כע"ג מקום ד', אך הכא דאין החפץ מונח כלל, ודאי דאין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם ילה"ע בזה, למש"כ הרשב"א בסוגיין דאם ברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, דין הוא דברה"ר סגי בהנחה כ"ד ול"ב מקום ד', וא"כ ה"נ נימא דאם בביתא דכמאן דמליא דמיא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, דין הוא דאף ברשות שאינה מקורה סגי בהנחה כ"ד ול"ב מקום ד', וי"ל, - ואמנם כל הערה זו היא לדרך קמא שנת' דהא דברשות מקורה אמרינן קלוטה, הוא משום דהו"ל כעיקר הרשות, וע"כ סגי בזה במה שהחפץ קלוט שם לחשוב שמקומו הוא ברשות, אך לדרך בתרא דהא דברשות מקורה אמרינן קלוטה, הוא משום דהוי קליטה מעליא טפי, ניחא, ודו"ק.

   ומאידך לדרך בתרא נתחדש, דאף דברה"י מקורה דהוי קליטה מעליא, ל"ב הנחה, מ"מ ברשות שאינה מקורה דאי"ז קליטה מעליא ובעינן הנחה, בעינן הנחה מעליא ע"ג מקום ד', ולא אמרינן דהנחה שאינה על מקום ד', לא גרעא מקליטה דרה"י מקורה, ועמש"נ לדון עד"ז בסימן ז' (א) סקי"א, די"ל דאף אם ביד האדם לא אמרינן קלוטה ובעינן הנחה, מ"מ ל"ב בזה הנחה ע"ג מקום ד', דלא גרע הנחה זו, מקליטה ברשות, אך לדרך קמא ניחא, דרק ברשות מקורה סגי בקליטה, אך ברשות שאינה מקורה דבעינן הנחה גמורה, בעינן הנחה ע"ג מקום ד'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונראה די"ל, דאף לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, כ"ז הוא משום שהוא ע"ג קרקע שהיא עיקר הרשות, ובזה סגי בהנחה קלישתא דמתגלגל, אך כשהוא באויר ואינו על עיקר הרשות, הרי דמלבד הא דל"ה כמונח משום דאינו מונח ע"ג מקום, גם ל"ה כמונח משום שלא נח מתנועתו, - ולפ"ז מתישב לישנא דרבי דזרק "ונח" ע"ג זיז כ"ש, גם לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, דמ"מ מתגלגל ע"ג זיז כ"ש פטור, אך כבר נת' לעיל סק"ד בהערה, דלדעת רש"י י"ל דהא דתניא ונח ע"ג זיז, נכלל בזה אף מתגלגל דהוי כמונח. [↑](#footnote-ref-7)