ציונים והערות -7 ברשותו ורשוהר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# בור ברשותו ובור ברה"ר (מ"ט: -נ.) טבת מס' 7

**בור ברשותו**

**בור ברה"ר**

**מעשה כרייה בבור ברשותו**

**החופר סמוך לרה"ר והחופר לאושין**

הנה דעת משנתינו וכן הלכה, דחיובא דבור הוא בין ברה"ר ובין ברה"י, אולם בסוגיין מתבאר דלרבה בור ברשותו הוא פלוגתא, ור"י ס"ל דחייב רק בבור ברה"ר. ורב יוסף ס"ל דבבור ברה"ר הוא הפלוגתא ור"ע ס"ל דחייב רק בבור ברה"י. **וכמה נידונים עיקריים בסוגיין,** **א.** לבאר טעמו דמ"ד דבור ברשותו פטור. **ב.** לבאר טעם הפלוגתא בבור ברה"ר, ואם הוא חלוק בגדרו מבור ברשותו. **ג.** לברר דין בור הנמצא ברשות אחרת מפתחו. **ד.** אם יש תורת בור במקום דאין שם הילוך הרבים ורק סמוך בצד אחד לרה"ר, (והגוונא דהתירו בזה).

**ראוי ללמוד תחילה היטב את כל הגפ"ת מהמשנה דף מ"ט: החופר בור ברה"י, עד דף נ: מתני' החופר בור ברה"ר. (בפלוגתת רב ושמואל באסו"מ דלא אפקרינהו נעסוק בעזה"י מיד אחר שמעתא זו).**

**הראש**ונים **העיקריים בסוגיין: חי' הרשב"א בשמעתין, רשב"א לקמן נ"א. (ד"ה בור של שני). רא"ש סי' ז', מלחמות (דף ל"ד ד"ה ולעולם)**, **תוס' מ"ח. ד"ה אע"ג (והסוגיא שם). ועי' פנ"י (ובפרט בג' הד"ה הראשונים בדף נ.) ובמהר"ם שי"ף.**

# בור ברשותו

**מ"ט: אמר רבה וכו' לא נחלקו אלא בבור ברשותו וכו'.** בטעמא דר' ישמעאל, דפוטר בבור ברשותו, מצינו ב' דרכים עיקריות בראשונים, וכדלהלן.

**א. רש"י** (ד"ה כ"ע) פירש משום כי אפקרנא לך רשותי לאו לאחיובי וכו', וכן הביא **ברשב"א** בשם רש"י, 'אדעתא דאקבל נזקי הבור לא הפקרתי רשותי'. וכ"כ **פסקי הרי"ד,** 'דאדעתא דהכי לא אפקר שתכנס בהמתו בחצרו ויתחייב בנזקי בור'. **ובפשוטו** היה נראה דהוא **כתנאי ושיור** בהפקר.[[1]](#footnote-2) **אמנם במלחמות** לעיל כ"ח: (דף ל"ד ד"ה ולעולם) כתב בנוסח אחר, דהוא משום דא"ל האי בירא ברשות כריתיה וכי אפקרנא רשותי ויהיבנא משלי לרה"ר לאו לאחיובי נפשאי עבידנא **ואינהו הו"ל לעיוני**, וצריך להתייגע הרבה בהבנת הדברים[[2]](#footnote-3). [[3]](#footnote-4).

**והנה רש"י** לקמיה נ. ד"ה בעל התקלה, כתב דאם הפקיר גם בורו, הוה בור ברה"ר וחייב. ובפשוטו קאי אף לר' ישמעאל, וכ"כ **התורי"ד** בכוונתו, וצ"ע דלמה בכה"ג אין יכול לומר לו כי אפקרנא וכו'. **ומתבאר** דהסברא דכי אפקרנא הוא רק כאשר הבור עדיין ברשותו **ומונעים ממנו להשתמש** ולקיים את בורו (עי' הערה לעיל). **אולם הפנ"י** נדחק מכח קושיא זו, דאין כוונת רש"י שם בדעת ר"י, ובאמת לדעת ר"י דאמרינן כי אפקרנא הרי הוא פטור מ"מ, יעו"ש, (ודברי הפנ"י צ"ע מרש"י מפורש בדף כ"ח: ד"ה דאפקרינהו, וכו', ועי' נחל"ד שם).

**עי' תוס'** (ד"ה בבור) **וברשב"א** (ד"ה לא), דלד' רש"י אם סמך הבור מתחילה לרה"ר יהא חייב, [והק' ע"ז ממש"א להלן גבי חופר לאושין וכו'[[4]](#footnote-5)]. ועי' **מהר"ם שי"ף** שחידש לצדד דדעת רש"י דבאמת פטור גם בסומך לרה"ר, ואדרבה התם פטור לכו"ע, ומשום שהרשות בידו לחפור ברשותו בכל מקום שירצה, ועיי"ש שדקדק כן מד' רש"י לעיל כ"ט:, והא דבהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו חייב לר"ע, היינו דע"י ההפקר הולכין הרבים סביב לבורו, וההפקר עצמו הוי ככריית הבור, (כמש"כ רש"י מ"ח. ד"ה הכא), ועיי"ש מש"כ לבאר הגמ' דחופר לאושין.

והנה דברי מהר"ם שי"ף תמוהים דהרי אם שרי לחפור סמוך א"כ מה גרע מה דהפקיר והרי אפי' מכאן ולהבא יוכל לכרות שם בור ובפשוטו היה ניתן לחלק בין הפקיר רוח אחת לבין הפקיר את כל סביבות הבור אבל אי"ז משמע כלל בדבריו, וכן מוכח לא כן ממש"כ גבי מצמצם ואי"ז אלא רוח אחת, וע"כ צריך לחדש דכוונתו לומר דהפקיר רשותו ובורו היינו דהפקיר גם את 'רשותו' גם במקום הבור אמנם שייר לעצמו את 'שימושי בור', ונפק"מ דאם יסתם הבור יוכלו בני רה"ר לעבור שם כי בעצם 'המקום' 'והרשות' הם כבר מופקרים וכחלק מרה"ר, ומה"ט הוה בור ברה"ר, אבל אם באמת חילק את 'המקומות' והפקיר את שטח זה ולא את שטח הבור, אינו חייב, וצ"ע.

**ב. תוס' והרשב"א** פירשו טעמא דר"י דפוטר משום 'תורך ברשותי מאי בעי, שלא היה לו להתקרב כ"כ לרשותי, (וכ"כ תוס' לעיל כ"א: וכ"ח:), וכ"כ **בעה"מ** (דף ל"ד). **וטעמא דר"ע** דמחייב, עי' **תור"פ**, דהוא משום דזכות בני רה"ר ללכת ברה"ר ולא היה לו לצמצם כ"כ. וכ"כ **התוס'** לעיל כ"א: **וכיו"ב כתב הרא"ש** בסימן ז', וצריך להאריך לבאר סברת פלוגתתם, וכן לפרש מה ענינם וטיבם של 'טענות' ו'זכויות' אלו, והרי סוף סוף הוא מעמיד תקלה ברה"ר.

# הפקיר רשותו ובורו

**דעת רש"י** נ. דאם הפקיר אף בורו הו"ל בור ברה"ר וחייב, (והובא לעיל), וכ"כ **רש"י לעיל** כ"ח:, ועי' **תוס'** שם שכתבו דאדרבה בכה"ג לכו"ע פטור[[5]](#footnote-6), כיון דחפר בהיתר וגם עכשיו שהפקיר לאו בעל הבור הוא, וכ"כ **הרשב"א** שם, ולקמן נ"א. (ד"ה בור של שני) וז"ל כשהפקיר רשותו ובורו לכ"ע פטור, **דליכא משום כי יכרה דהא ברשות קא עביד,** ומשום ולא יכסנו ליכא, דמכי הפקירו לא קאי ברשותי' ואינו חייב בשמירתו, עכ"ל. וכ"כ **הרמב"ן במלחמות**, **והתורי"ד** בסוגיין, **והרא"ש** בסימן ז', וכ"כ **הרמב"ם** בפי"ב מנז"מ ה"ב, וכתב דהא דפטור הוא משום שנא' בעל הבור ישלם מי שיש לו בעלים וזה הפקר ובתחילה ברשות חפר, (וצ"ב מ"ט בעינן לזה מיעוטא דקרא).

**עי' מהר"ם שי"ף** בסוגיין דטעמא דרש"י הוא משום דבההפקר עצמו חשיב כנותן תקלה ברה"ר, וכמש"כ רש"י לעיל מ"ח., והאריך בכל זה באמר"מ סימן כ"ט סקי"ג, (עומקא 346), עיי"ש, ובמק"א נתבאר דדרכו של האמרי משה לומר דההפקר עצמו הוא מעשה כרייה היא מחודשת מאוד אלא דעת רש"י דכל 'הרשות' לכרות היא עד כמה דהוא לא מעמיד זאת לרבים אבל כאשר מעמיד זאת לרבים שוב הוא חייב על הכריה וכ"כ מרן אדמוח"ז שליט"א בבד קודש סי' ה', ועוי"ל לפי מש"כ רש"י מ"ח. גבי גללים דאדם אחראי על ממונו שלא יהא לבור (וזה נקרא 'פשיעת כרייה' עי' ברכ"ש סי' י"ב), וא"כ הפקיר רשותו ובורו היינו דאדם אחראי שממונו לא ייעשה לבור אפי' שבשעה שהוא יהא בור כבר לא יהא ממונו.

# בור ברה"ר

**דף נ. ורב יוסף אמר וכו' בבור דאית ליה בעלים עסקינן וכו' כי פליגי בבור ברה"ר וכו'.** עי' רד"ה הנהו, דהפוטר ברה"ר ס"ל דחיובו הוא רק על 'ממונו'. **והנה** בטעמא דמ"ד דבור ברשותו פטור (ר"י אליבא דרבה), ביארו הראשונים סברתו **דלא שייך** לחייב על בור ברשותו, וכדלעיל, אבל הכא לא ביארו מ"ט **לא שייך** לחייב על בור ברה"ר. ולק"מ, דשפיר מובן **דס"ל דאין לחייבו באחריות כשאינו ממונו**, (ולא דמי כלל למה שנתקשו הראשונים בסברת הפוטר בור ברשותו), ואדרבה מ"ד דמחייב ברה"ר הוא המחודש, וגדר חיובו איתא לעיל כ"ט: דהוא משום דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, אלמא מה שברשותו יותר פשוט דהוא חייב. **ובאמת** צ"ע בטעמא דמילתא, דמ"ט בעי 'לכאילו הוא ברשותו', דהא לכאו' מסברא אמינא מה שהוא כורה ופותח מחייבו יותר מאשר בור שברשותו (שירש או קיבל במתנה), וצ"ע.

**גדר 'עשאו הכתוב' -** בגמ' כ"ט: אמרינן דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ובפשוטו היינו דהתורה זיכתה לו את הבור לרשותו[[6]](#footnote-7). **אמנם** עי' **תוס'** ג: ד"ה וממונך דמבואר דאינו ממונו, ואין הכונה דהתורה זיכתה לו. וכ"כ **בר"פ** כ"ב. ד"ה ורשב"ל, דאשו משום ממונו אי"צ שיהא שלו, וכמו בור ברה"ר דחייב על תקלתו, (ובאמת להדיא איתא בשמעתין דעל בור ברה"ר א"א לקרוא לו 'בעל הבור' אלא 'בעל התקלה'), וא"כ צ"ב מה כוונת הגמ' להוסיף בעשאו הכתוב, ועי' **מאירי** בשמעתין.

**עי' רמב"ן** בקו' דינא דגרמי (עומקא 18) ד"ה נשברה, דליכא לחיוביה לבור ברה"ר מדינא דגרמי שהרי לא גרם לו נזק אלא הלה בא ונתקל בה וכו', שהרי הלה מדעתו בא כאן ויכול לומר לו אני לא באתי אצלך אתה הוא שבאת בגבולי אף על פי שאין אותו רשות שלו, ועוד שהתורה פטרה בור ברשות הרבים וגזה"כ, עכ"ל. ועי' **ברכ"ש** סי' י"ח מש"כ בזה.

# בור בתר פתחו

**תוס' ד"ה החופר. כללא דמילתא בכל הך שמעתתא וכו' דנחשב הבור כאילו הוא במקום שהפתח שם.** עי' **מהרש"א,** דזה נלמד מהא דבכולא שמעתין בור ברה"י ופתחו לרה"ר נידון בדין בור ברה"ר, ובור ברה"ר הפתוח לרה"י נידון בדין רה"י[[7]](#footnote-8), ויל"ע בזה טובא וכדלקמיה.

**למ"ד דפוטר בור ברה"ר –** הנה למ"ד שפוטר על בור ברה"ר, טעמו משום דבעינן דהבור יהא בבעלותו, וק' דא"כ מ"ט פטרינן ליה כשפתחו לרה"ר, והרי ניזוק הוא **בבורו שהוא ממונו**, ובשלמא לרבנן דר"נ דמוכרח **'דהמפיל'** יהא חלק מהבור, א"כ ניתן להבין שפטור, כיון דבעינן 'דהמפיל' גם יהא בבעלותו, אבל לר"נ, והכי קי"ל, דגם באחר שהפיל לבורו חייב, א"כ ה"נ יתחייב דהרי עצמו של הבור ממונו הוא. **וכן צ"ע** איפכא כשהבור ברה"ר ופתחו ברה"י, דחייב, וקש' דהרי **הנזק נעשה בדבר שאינו ממונו**, ואף להני קמאי דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, היינו רק לדעת שמואל, אבל לרב לא[[8]](#footnote-9). **ועי' פנ"י** ריש נ. (וכן במתני' בתו"ד בד"ה בפרש"י), דמבואר שם סברא, דכשפתחו ברה"י דבפועל **הוא המשתמש והנהנה מכל הבור**, וע"כ קאי ברשותיה לענין נזיקין ומקרי ממונו, וכן כ' שם (בדיבור דאח"כ) איפכא דבפתוח לרה"ר הרי **כל שימושו עומד לבני רה"ר** והוה כבור שאינו שלו[[9]](#footnote-10).

**למ"ד דפוטר בור ברשותו -** עי' **רשב"א** (נ.) דהקשה אהא דאמר ר"י דכל חיובו הוא משום 'בעל התקלה', דע"כ גם הוא ס"ל דיש מחייב של 'בעל הבור', דהיינו חופר ברשותו ופתחו לרה"ר, דנחשב חבטא דידיה וחייב, ואף לרב חייב בכה"ג על חבטו[[10]](#footnote-11), והיינו דנוקט הרשב"א **דיש לחייבו נמי משום עיקרו של הבור**. והסיק דאה"נ דכיון שפתחו לרה"ר ל"מ למימר תורך בביראי מאי בעי, יעו"ש (ואין ברור בדבריו מה בדיוק הקשה ומה תירץ), ועי' הערה[[11]](#footnote-12). [[12]](#footnote-13)

# מעשה כרייה בבור ברשותו

**מ"ט: אמר רבה בבור ברה"ר וכו' אלא שעל עסקי כריה ועל עסקי פתיחה באה לו.** (וכן לקמיה נ. בדברי רב יוסף בדעת ר"י). **מבואר** דבור ברה"ר יסוד חיובו הוא משום **'מעשה הכריה והפתיחה'**, אבל בור ברשותו לכאו' אי"צ לזה, ו'המחייב' הוא משום ממונו, **ובירושלמי** (פ"ה ה"ו) **ובילקוט** (הובא בביאור הגר"א ת"י) איתא דגם הלוקח או היורש בור הרי הוא חייב אע"פ שלא כרה אותו (והיינו בבור ברשותו[[13]](#footnote-14)), ונפסק כן **ברמב"ם** פי"ב מנזק"מ ה"ג. **ועי' מלחמות** לעיל כ"ח: (ל"ד מדפי הר"ף) דמשמע דאין חיובו כלל מתורת כריה, אלא **כיון דהו"ל ממונו עליו לסלק נזקו.** וכ"נ בד' **הרשב"א** לעיל שם ולקמן נ"א., ומבו' בדבריהם דאיכא תרי גווני דחיוב, **הא',** בכריה שלא ברשות דמתחייב על עסקי פתיחה וכריה, **והב',** בבור ברשותו דהוא חייב בשמירתו ובסילוקו.

**אמנם** עי' לעיל בסוגיא דף מ"ח. דכיון דהו"ל למלויי ולא מלייה **כמאן דכרייה דמי**, ובפשטות נראה דבעי 'כריה' רק דזה גופא נחשב ככריה, (אך צ"ב מהו תחילת המחייב בזה, ומ"ט בעי למלוייה, וע"כ משום ממונו גרידא ולא בעי 'כריה' וצ"ע). **ועי' ברכ"ש** סימן י' סק"ד דהא דבעינן לה"ט, הוא משום דגם בבור ברשותו אינו חייב אלא בדאיכא פשיעת כריה, עיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב. וכיו"ב **בחי' הגר"נ** לעיל כ"ח ב' אות ז' דהוא משום דבבור שאינו הולך ומזיק אין לחייבו אלא כשהוא פושע בעצם העמדת הבור. ועי' **אהא"ז** פ"ב נז"מ י"ז דנקט דלא בעי להחשיבו ככריה, ובעזה"י נעסוק בזה עוד הרבה בנידון זה אם בור ברשותו בעי כריה או לא.

**והנה** בגמ' (נ.) קאמר לר"ע דהנהו מצרך צריכי וכו', הו"א כריה הוא דבעי כיסוי וכו'. **ולכאו'** מתבאר בזה דיש תורת כרייה ופתיחה אף בבור ברשותו, דאי דהמחייב הוא 'ממונו' אין משמעות למעשה הכריה והפתיחה, וצ"ע. **וכעי"ז** הביא **בשיעורי רבי דוד** זצוק"ל מספר **ים התלמוד** דהק' דמאי ס"ד דיהא 'פותח' פטור בבור ברשותו, ומי גרע משור שחפר בור בחצר חבירו דחייב משום דעליה דידיה רמיא למלויי, וכמש"א לעיל מ"ח., ועי' **אמר"מ** סל"ו סוסק"ח, דאין לומר דנפ"מ כשלא הי' לו פנאי לסלק דלכך בעינן לחידושא דפותח, דהא כל היכא דאחר שנעשה בור ה"ה חייב לסלק, ה"נ הוא חייב לשמור את ממונו מעיקרא שלא יעשה בור. ועי' **'מפרשי הים'** שם, שתירץ דכל הא דמחייבינן משום דעליה דידיה רמיא למלויי, הוא אחר שנתרבה דאף פותח חייב. ועי' **קובץ ביאורים** אות ל"ה, מש"כ נפק"מ דבעי לפתיחה גם כשהבור ברשותו.

# החופר סמוך לרה"ר והחופר לאושין

**דף נ'. החופר בורות ברה"י הסמוכה לרה"ר וכו'.** בברייתא זו ובברייתא דלקמיה, מתבאר דגם הסומך לרה"ר הוא נחשב 'בור', ואע"פ שאין מקום ההילוך על הבור וסביבותיו. **ובטעמא דמילתא**, עי' **תוס'** לעיל כ"ח: (ד"ה ה"מ) דחיובו משום דחפר באיסור, וכ"כ **הרא"ש** בסימן ז', כי העוברים ברה"ר אינם יכולים ליזהר שלא יתקרבו לרשות הסמוך לרה"ר ואין מחיצה ביניהם. אך **ברשב"א** לעיל שם (ד"ה וממה שכתב) לכאו' מתבאר דלא נחשב כריה באיסור, כיון דהוא כרה ברשותו, אמנם חייב **משום דצריך לשמור את בורו שלא יזוקו בו אחרים**, יעו"ש, [ונפ"מ כשהפקיר אח"כ את בורו, דלדעת התוס' והרא"ש חייב, וכ"ה להדיא בהג"א בפ' המניח סימן ד', ולדעת הרשב"א תלי בהנידון בהפקיר רשותו ואח"כ הפקיר בורו אם חייב].

**אולם** באמת יש לידע דעד ברייתא זו לא נזכר אלא בור **הנמצא על מקום שהולכים שם**, כגון בור ברה"ר, וכן בור ברשותו והפקיר רשותו, אבל כה"ג **שחופר ברשותו ואין אדם הולך שם,** אלא דבסמוך ליה (ד' טפחים[[14]](#footnote-15)) הולכים שם, לא מצינו דהוי בור. **ובאמת** **ברמב"ם** לא נזכר חיובא דחופר ברשותו הסמוכה לרה"ר (ועי' בים של שלמה מש"כ בזה). וכן מבואר **במאירי (**ד"ה החופר), שכ' דהחופר סמוך לרה"ר פטור, אף אם עשה כן שלא לצורך יסוד, **ומשום שרשותו הוא**, ואם נכנס בתחום רה"ר חייב עכ"ד. [וצ"ל לדבריו דכ"ז למסקנת הגמ' דארווח ארווחי, והיינו דהרחיב היסודות אף בשטח של רה"ר, ובזה אמרינן דרק בלאושין שרי דהתירו להם לחפור ולהעמיד היסודות ואח"כ היו מכסים, וזה מה שסיים המאירי דכשאינו לאושין אי נכנס לתחום רה"ר חייב]. וכ"כ להדיא **המהר"ם שי"ף** בדעת רש"י דלמסקנא בגונא דאין רשות הליכה בכל סביבות הבור אי"ז כריה באיסור כלל, ופטור לכו"ע, (ועי"ש 'בביאור' למהר"ם שי"ף איך שביאר ההו"א דלאושין).

**היתר דלאושין - פירש"י,** דדרך לעשות כן ואינו פושע. אמנם צ"ע מה טעם יש בזה, ומה ענין 'פשיעה' להכא, והא סוף סוף העמיד תקלה. ועי' **חי' הראב"ד** (עומקא 110) דפטרינן משום 'דעביד ברשות', ול"ד להא דמחייבי רבנן בנר חנוכה, משום דהתם ברה"ר ממש הוא, אבל הכא בור ברשותו הוא וברשות קעביד, עכ"ד, וכיו"ב מתבאר **ברשב"א**[[15]](#footnote-16). וצריך לבאר מהו החילוק בין רה"ר לרשותו. **ועי' רשב"א** לקמן נ"א. ד"ה בור, דמבואר דפטורא דחופר לאושין, הוא משום דחיובא דבור הוא רק **כשהכריה** היא שלא ברשות, אבל חופר לאושין **ליכא 'כי יכרה**'. וכ"נ בד' **הרמב"ן במלחמות** לעיל (דף ל"ד ד"ה ולעולם).

**עי' טור** סימן ת"י דחופר לאושין פטור אף כשמרחיבו ברה"ר, וכתב **הב"י** שם דכן פירש רש"י ארווח **לרה"ר**. **אולם** עי' **בחינוך** מצוה נ"ג, וכן עי' **הג' הב"ח** וכ"כ **הב"ח בספרו**, דבספרים ישנים הגירסא ברש"י **דהוא מקצה מקום**, וכבר כ"כ **היש"ש** סימן כ"א והאריך דיש לחייב בזה, וכתב דהא דמוקמינן לה בארווח ארווחי לרה"ר, הוא במקצה מקום והוה כמו כרה בור ברה"ר, אולם **אינו אלא הקצאה לרה"ר ולא שייך לרה"ר ממש**, וכ"כ **הש"ך** שם סק"א, **והגר"א** שם סקי"ח[[16]](#footnote-17).

# הערות בגפ"ת

**מתני'. החופר בור ברה"י וכו'.** אינו מובן מה ענין כאן רה"י, והול"ל 'בור ברשותו', וכלשון הגמ' (נ.). וכן הא דתנן רה"ר ודאי אין הכונה לגדרי רה"ר, אלא כל מקום דרשאים לילך שם ואפי' יחידים.

**הנה** לרבה דבור ברה"ר הוא יותר פשוט לחיוב, א"כ מתני' היא ע"ד לא זו אף זו קתני, ולרב יוסף דחיוב בור ברשותו הוא מוסכם ופשוט, א"כ בפשטות מתני' היא ע"ד 'זו ואצ"ל זו'. אמנם עי' **בפנ"י** דפירש דלכו"ע הוא לא זו אף זו, יעו"ש.

**רש"י מתני' וכו' ולא תימא דהא תני סיפא וכו'.** יל"ע מ"ט לא מוכיח ממשנה זו גופא דפתחו ברה"ר, ומבואר בברייתא דהסובר דבעי דוקא בעל הבור פוטר בכה"ג. (וצ"ל דמעצם המשנה לא מוכח כן ואדרבה בסברא היה ניתן לדון דסגי בבעלות על עצם הבור).

**תד"ה ברה"י וכו' של אדם אחר וכו' ובא אותו אדם והפקיר רשותו.** מבו' דראובן החופר בור בחצר שמעון, ושמעון לא הפקיר רשותו, והוזק שם לוי שנכנס ג"כ שלא ברשות, פטור החופר, אף דל"ש בזה פטורא 'דברשותי מאי בעית'[[17]](#footnote-18).

**בא"ד וכו' כיון דהחופר משלם וכו'.** עי' **גהש"ס** שציין לד' **התוס'** לעיל מ"ח. וכן מבואר **בנמו"י**, עיי"ש. ולפי"ז מש"כ התוס' דפטורו הוא משום דמשלם נזקי החצר, היינו לומר דדינא דהתם דעל בעל החצר רמיא למלויי, הוא רק משום דהחופר **משלם** נזקי החצר, וכ"ה **בחי' הראב"ד** לעיל שם, ועי' **ביאור הגר"א** סימן תי"ג סוסק"ה שכתב ללמוד כן מד' התוס' הכא. **אך בשטמ"ק** שם **בשם תוס' שאנץ** כתב דיש לפטור בזה משום תרי טעמי, חדא משום דעל בעל החצר מוטל למלאותו שלא יזיק אחרים, ועוד, דכיון דהחופר משלם לו נזקי החצר, על בעל החצר למלאותו אף כלפי עצמו, ומבו' דעל בעל החצר החיוב אפי' לא שילמו לו, ומה שכ' שמשלם הוא טעם **נוסף.**

ועל עיקר קו' התוס' עי' **בתורא"ש** דתירץ באופן נוסף **וכתב** דאיירי הכא קודם שנודע לבעל החצר חפירת הבור, וע"כ חייב החופר בנזקי הבור, וכ"כ **הנמו"י והטור** בסימן ת"י. **ועי' בתור"פ** דתירץ, דאיירי הכא בגונא דאינו ראוי להזיק אחרים, דלא הפקיר רשותו, וע"כ אין על בעל החצר למלאות, וחייב החופר בנזקיו, (ועי' יש"ש סימן כ"א. דמ"מ אחר ששילם לו נזק החצר, פטור, והכא איירי כשעדיין לא שילם לו, יעו"ש שהאריך)[[18]](#footnote-19).

**תד"ה על הכרייה.** עי' **מהדו"ב** דלכאו' אי"ז עונשין 'מן הדין', אלא דבכל כורה יש גם פותח, ובכלל מאתים מנה. ועי' **כתבי הגר"ח** **החדש** (ריש מכילתין) דבעינן לק"ו לחייב 'כורה' אף כשכסהו וחזר ונתגלה, דאם משום פותח הרי דכל שכיסהו נסתלקו מעשיו ואף אם חזר ונתגלה פטור.

**ברה"י הסמוכה לרה"ר -** **בפירש"י** כתב כגון מקצה מקום מרשותו לרה"ר דהו"ל הפקיר רשותו, כ"ה הגיר' שלפנינו, וכן גרס **המהרש"א** (וביאר דרש"י לטעמיה דמחייב לכו"ע בחופר סמוך לרה"ר), וכן גרסו **מהר"ם ומהר"ם שי"ף**, אך **המהרש"ל והב"ח** הפכו הגיר'. וצ"ע לגירסתינו מ"ט הוא פטור, הרי הו"ל כהפקיר רשותו **ואח"כ** חפר בור דחייב. וצ"ל דשייר לעצמו זכות לחפור שם בור לצרכו, והו"ל כהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, ועד"ז מצינו בד' רש"י לעיל כ"א א'.

**חפר ופתח ומסר לרבים פטור.** עי' **ראב"ד** (עומקא 112) דהיינו **כשמתחילה לא עשאו אלא לצורך הרבים,** דלא נעשה בעל הבור אפי' שעה אחת, ועיי"ש שכתב דל"ד למשליך נזקיו לרה"ר ע"ד הפקר דחייב אף שלא נעשה בעל התקלה שעה אחת, דהתם כשהיו ברשותו הי' בעלים עליהן, אבל הכא ל"ה בעלים מעולם, (ועי"ש עוד). וצ"ב טעם החילוק בזה. **ועי' רמב"ם** פי"ג מנז"מ הכ"ג, דהחופר בור לצורך הרבים מותר, ומשמע דעיקר **פטורו** הוא **משום דמותר לחפור**, וכל שחפירת הבור היא ברשות, אינו חייב עליו, וכמבו' בד' הרמב"ם פי"ב ה"ב, והיינו כהראב"ד. וכ"כ **הטור** סימן ת"י בשם **הרמ"ה**, דאם חפר מתחילה לצורך עצמו ונמלך למסרו לרבים, אינו נפטר עד שימלאהו או יכסהו, (וכהראב"ד). **אבל הטור** נחלק ע"ז, דכיון דמוסרו עתה לרבים והן צריכין לו מאי נ"מ שחפרו מתחלה לצרכו, וצ"ע אם שייך לומר כן בדעת הרמב"ם.

**אמרתי דבר שאותו צדיק מצטער בו, וכו' ואע"פ כן מת וכו'**. וצ"ע, דהרי טענה נכונה היא דדבר שאותו צדיק מצטער בו יכשל בו זרעו, ועי' **תוס'**. **והגר"מ שפירא** זצוק"ל היה רגיל להביא את **השיטמ"ק** דכתב, ולרבינו נראה לפרש "אמרתי", כלומר השמעתי דבר זה לפני הקב"ה, והם "דבר שנצטער בו אותו צדיק יכשל בו זרעו", והסכים הקב"ה לדברי, שכן דרכו של הקב"ה שמסכים לסברת הצדיקים שבדור, וכשמת בנו בצמא, כבר מת רבי חנינא בן דוסא, עכ"ל. וביאר דחזינן דגם דבר שהוא נכון מסברא, מ"מ צריך גברא רבה שיתבע ויבקש זאת, וכמו דאיתא בפרשת בהעלותך דע"י שתבעו "למה נגרע", זכו לפסח שני, והיינו סוג תפילה שהיא 'תביעה' למה נגרע ולכאו' אם הוא מושכל 'שלמה נגרע' א"כ מ"ט הקב"ה לא נתן מתחילה פסח שני וע"כ כהנ"ל, עכ"ד.

# דף כ"א.

**להשלמת סוגיא זו ראוי ללמוד לסוגיא לעיל כ"א. לימא בבור ברשותו קמיפלגי וכו'.** ועי"ש **פרש"י** ומה שהקשה עליו **תור"פ**, ועי' היטב תירוצו, והוא כדברי רש"י בשמעתין נ. ד"ה דארווח. **ועי' תלמיד ר"ת** דמקום הפירות עצמו לא הפקיר, וע"כ הו"ל כהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו. וע"ע **בתור"פ** דכיון דהנחת הפירות היא ברשות, אין לחייב בזה אלא משום חיובא דבור דממונו, וע"כ אינו חייב אלא בפירות שלו.

**עי' תוס'** שפירשו דפלוגתייהו תליא בדין בור ברשותו, דלמ"ד דבור ברשותו חייב ל"מ למימר תורך בביראי מאי בעי, דאין אדם יכול לצמצם כ"כ וה"ה התם גבי פירות. **ומבו'** דהפלוגתא בבור ברשותו אי"ז פלוגתא מסוימת בדיני בור. ועי' **ראב"ד** שם דלמ"ד דבור ברשותו חייב, והיינו דכיון שהפקיר רשותו הו"ל כרה"ר גמורה דעליו לשמור בורו, ה"נ עליו לשמור פירותיו, ולמ"ד דבור ברשותו פטור, דעליהן לשמור כיון דהוי הבור ברשות, ה"נ אין עליו לשמור פירותיו. **ומבו'** דהפלוגתא אם בור ברשותו חייב, היא אם בכה"ג דהוי הבור ברשות, על בעל הבור לשמור, או דבכה"ג על ההולכים שם לשמור.

**דבשלמא בור וכו' אלא פירות מי איכא למימר לאו אדעתיה. בפירש"י** כתב דהיינו דמה"ט אף אם הוחלקה בהן פטור, דאע"ג דכל תקלה בור הוא, ה"מ ברה"ר דאין לו רשות לתת שם תקלה. ועי' **תור"פ** שהק' דהא דכל תקלה בור היא הוא אף כשיש לו רשות, דומיא דפותחין ביבותיהן. ועי' **תלמיד ר"ת** דאף ברה"ר הוא פטור דאי"ז תקלה, עיי"ש.

# פסק ההלכה (סי' ת"י)

**הרי"ף והרמב"ם** פסקו כסתמא דמתני' דחייב בין בבור ברשותו ובין בבור ברה"ר. ועי' במ"מ, דהיינו דקי"ל כר"ע לפי רבה, או דקי"ל כר' ישמעאל לפי רב יוסף. אמנם ברא"ש סי' ז' כתב דקי"ל כרבה בכולא תלמודא, וכן קי"ל כר"ע מחבירו, וכן העתיק הגר"א, ועוד כתבו דסתם מתני' כן. **ואין חולק בפסק זה.**

**ס"ב.** בור שהוא בבעלותו, אפי' ירשו או נחפר מאליו או ע"י בהמה וכדו', הרי הבעלים חייב למלאותו וחייב בנזקיו, **וברמ"א** הוסיף את דברי התוס' דגם אדם בר דעת דכרה בור ברשות אחר, אם נודע לבעל החצר ולא כיסהו הרי הוא כאילו חפרו בעצמו, אמנם הגר"א ציין על זה **דהרמב"ן** פליג, אך **הטור** פסק כתוס'.

**ס"ו.** החופר ברה"ר, או פתחו לרה"ר, או לרשות חבירו. וכן **החופר סמוך לרה"ר פחות מד"ט חייב** (סמ"ע ס"ק י"ג, והיינו כהרא"ש סי' ז' ותוס' כ"ח:).

**חפר** ופתח ברשותו והפקיר רשותו ולא בורו, חייב, אבל הפקיר רשותו ובורו או שהפקיר בורו שברשותו פטור שנאמר בעל הבור ישלם מי שיש לו בעלים, ומשום עסקי כרייה ופתיחה נמי א"א לחייבו דהרי ברשות כרה.

**ס"ח.** הבונה סמוך לרה"ר רשאי לחפור לצורך היסודות אפי' על שטח רה"ר (ואח"כ יכסה), ואם הוזקו בו פטור. כן דעת **הטור והסמ"ע**, אבל דעת **היש"ש, הב"ח, הש"ך, והגר"א ובאר הגולה** דאם הניחם ברה"ר חייב לשלם אף דשריא ליה (וכמו שהבאנו בפנים מהראב"ד).

**מעשה** באדם שגר בקומה ב' והרחיב את דירתו, ולצורך כך הניח פיגומים שחלקם היה על המדרכה, ובחשיכה ניזוק בהם אדם. **הנה** לד' **הטור** פטור כדין לאושין, אמנם **רוב האחרונים הנ"ל** ס"ל דאע"פ דשרי, מ"מ יש לו לשלם, ולכך עיקר הדין הוא שישלם.

**ללימוד סוגיא זו (מ"ט: נ.) סגי בכשבוע ומחצה, והמשך סוגיא זו הוא לימוד פלוגתת רב ושמואל באסו"מ בדלא אפקרינהו, ויתבאר בעזה"י בדף מס' 8**

1. **ומרן בעל הבד קודש** שליט"א, ביאר (סימן ה') דבור וכל תקלה ברה"ר, הוא דוקא כשאין לו זכות להניחה שם, אבל כשיש לו זכות וקנין ברה"ר שיהא לו שם בור לתשמישו, אינו מחוייב לכסותו ולסלקו, שהרי זו היא זכותו שיהא לו שם החזקת בור, ועל בני רה"ר להיזהר, וזו כוונת רש"י 'כי אפקרנא', דכשהפקיר רשותו ולא בורו, לא הפקירו לענין זה שיהא עליו לסלק בורו משם, והשאיר לעצמו זכות החזקת בורו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי'** מלחמות שם, דמאן דמחייב בור ברשותו ולא אמרינן דכי אפקרנא וכו', הוא משום **דממונו הוא** וחייב לסלק נזקו, והיינו דיש מחייב משום זה גופא שהבור הוא 'ממונו', **וצריך לבאר פלוגתת התנאים.** [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי' חידושי הראב"ד (לעיל כ"א.** עומקא 94**)**, **דטעמא דמאן דפטר בבור ברשותו, הוא משום דברשות קעביד, וע"כ על ההולכים שם לשמור את עצמם, ובתו"ד כתב דהוא משום דלא הפקיר רשותו להסתלק משם לגמרי,** (וזה ע"ד רש"י), **וטעמא דמאן דמחייב, דאף דהו"ל ברשות, מ"מ על בעל הבור לשמור את בורו.** [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי'** מהרש"א שביאר מ"ט לא הק' התוס' מהא דתניא לקמן דברה"י הסמוכה לרה"ר פטור, ומוקמינן לה כר"י, משום דאדרבה רש"י לשיטתו פירש דאיירי במקצה מקום מרשותו לרה"ר דהו"ל כהפקיר רשותו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ואי"ז** ענין לר' ישמעאל (דפטר בהפקיר רשותו ולא בורו), דהרי לשיטתם טעמו הוא משום תורך ברשותי, ואי"ז שייך בכה"ג **דכבר אין לו רשות כלל**, אלא פטור אחר הוא ולכו"ע הוא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והיינו** דזיכו לו זאת רק לגבי להתחייב עליו, אמנם בר"י מיגש ב"ב קע"ה: מתבאר דהחופר בור ברה"ר נעשה כשלו ומורישו לבניו להתחייב עליו, דפירש שם בגמ' דמת בעל הבור קודם שימות השור, **וחייבים היורשים.** (אמנם לדבריו צ"ע הסוגיא שם דא"כ היורשים הם החייבים מחמת עצמם, ושפיר אפשר להעמידם בדין ומה הראיה דשיעבודא דאורייתא וצע"ג). ועי' מהרי"ל דיסקין בקו"א אות רנ"ה (עומקא 403), דדן בזה אי יוכל להורישו כיון דעשאו הכתוב, ועי' מקור חיים (תמ"ח ס"ק ט') גבי חמץ בפסח דאדם מורישו לבניו משום דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו. **אמנם פשטות כל הראשונים דליכא בזה ירושה** (והדין דהוריש בור הוא על בור ברשותו, כ"כ בשעה"מ), וכ"כ בנוב"י קמא או"ח סי' כ' וחק יעקב (תל"ב) גבי חמץ בפסח. [↑](#footnote-ref-7)
7. **כן** מוכח מר' ישמעאל דהחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר זהו בור האמור בתורה, וכן דלמ"ד דבור ברה"ר פטור, ה"ה פטור על בור כה"ג שפתחו לרה"ר, כ"כ הפנ"י נ. ד"ה בפירש"י בד"ה לניזקי בור. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכן צ"ע לרב דס"ל דבור ברה"ר חייב רק על הבלו, משא"כ בור ברשותו חייב על אף על החבט משום דחבטא דידיה היא, וצ"ע בבור זה (ברה"ר ופתוח לרה"י) מ"ט נחשב לחבטא דידיה. ובאמת הדין בזה אינו מפורש, אבל כן הוא פשטות הדברים לפי ה'כללא' שכתבו התוס', וכן מתבאר מהתוס' נ"ד. ד"ה בין, דלמ"ד דבור ברה"ר פטור, לא משכח"ל לדינא דרב דאין חייב על חבטו, דבכל מקום שיתחייב בהבל יתחייב נמי בחבט. הרי מבואר דגם הא דמודה רב בבור ברשותו משום דחבט דידיה, הוא אף בבור ברה"ר ופתחו ברה"י, דאל"כ הרי משכח"ל גוונא (ברה"ר ופתחו לרה"י) שיתחייב בהבל ולא יתחייב בחבט, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-9)
9. מצינו נמי כענין זה במכות י"ב: במערה הלך אחר פתחה, ולכאו' הוא מאותה סברא, ויל"ע בדברי תוס' והפנ"י כאן אם גם בדיני ממונות דעלמא יהני ומצוי באחד מהשכנים שיש לו גישה ל'חלל' האם יכולים כולם לתבוע ממנו דמי שכירות, דפשטות דברי הפנ"י כאן דאי"ז חידוש מסוים בנזקין דהרי לא עסקינן הכא 'בעשאו הכתוב' אלא דבאמת נחשב בעל הבור, ונראה דבאמת אי"צ לשלם להם שכירות ומ"מ לא נעשה לשלו גמור ונפק"מ דאם יתחדש מצב דלשכן אחר גם יש אפשרות להיכנס לאותו החלל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ומשמע** דאף לשמואל אין לחייב בכה"ג אלא משום בעל הבור, וצ"ע דמ"ש מנתקל באבן ונישוף בקרקע דדעת הרשב"א דחייב. ולכאו' ע"כ מבואר בזה דגם התם חיובו משום **דכל סביבות האבן נעשה לחלק מהבור**. [↑](#footnote-ref-11)
11. **לכאו'** ברשב"א מבואר דפליג על תוס' ולית ליה **להאי כללא** **דבור 'אזלינן בתר פתחו'**, (דאל"כ מאי קשיא לי' להרשב"א בחופר ברשותו ופתחו לרה"ר, והרי רה"ר הוא כיון דמשמש את בני רה"ר), וס"ל דכל הטעם דאהני 'פתחו' אי"ז משום כללא 'דאזלינן בתר פתחו', אלא טעם מסוים הוא במ"ד דפוטר בור ברשותו, דהוא משום תורך ברשותי וזה לא שייך בפתחו ברה"ר, וא"כ לכאו' מאן דבעי 'ממונו' ופוטר ברה"ר יפטור אף בפתחו לרה"י, (וצ"ע טובא מסוגיית הגמ' נ. מיתיבי החופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י וכו' אלא סיפא וכו'), ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועי'** תלמיד ר"ת דמתניתין לא זו אף זו, דלא מיבעיא חופר ברה"י ופתחו לרה"ר דאיכא תרתי לריעותא (סיבות לשלם), דכל הבור שלו, ועוד דל"מ למימר ברשותי מאי בעי, אלא אפי' ברה"ר ופתחו לרה"י דאיכא תרתי לטיבותא, דאין הבור שלו, ועוד דמצי אמר ברשותי מאי בעית, חייב. ומבואר דאף החופר ברה"י ופתחו לרה"ר, אית ביה להחומר דבור ברשותו, ולא אמרינן דאזלינן בתר פתחה להגדירה כבור ברה"ר וכדברי הרשב"א. (אמנם ק' דלר"י אליבא דר' יוסף דס"ל דיש ב' סיבות חיוב, מ"מ לא קאמר בפתוח לרה"ר דחייב אלא משום רה"ר כדקאמר זהו בור וכו', וצ"ע). [↑](#footnote-ref-13)
13. **שער** המשפט ת"י ס"ק א', ועי' לעיל. [↑](#footnote-ref-14)
14. **פנ"י** על תוס' מ"ט: ד"ה החופר. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי'** רשב"א לק' בהא דמוקמינן לה להלן בארווח ארווחי לרה"ר, שהקשה דא"כ מ"ט פטור, ומ"ש מנר חנוכה, והיינו דלהו"א דאיירי בחופר ברשותו, ל"ד לנ"ח דחייב, דהתם עביד ברה"ר ממש, **והיינו כמש"כ הראב"ד,** אך לפ"מ דמוקמינן לה בארווח ארווחי לרה"ר, קשה, ותירץ דהוא משום תקנת עולם, ואף דבמוציא זבלו חייב, הכא הוי יותר תיקון העולם וישוב המדינה וכולה מדינא ניח"ל בהכי דכולהו מצרך צריכי להא. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי'** ערוה"ש שם ס"ט דמד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שהשמיטו לדין זה, נראה דלפ"מ דקי"ל דכל העושים ברשות חייבין לשלם אף זה בכלל. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וכמבו'** לעיל י"ד דבחצר שאינה של שניהם חייב על הקרן, ועי' תוס' מ"ז: ד"ה אימא, ועי' ברכ"ש סימן כ"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועי'** תלמיד ר"ת, דאף בגונא **דאם נפל שם אחר חייב בעל החצר בנזקיו,** דעלי' דידי' רמיא למלויי, מ"מ החופר חייב בנזקי **בעל החצר עצמו**, אך בתוס' שאנץ ותור"פ כתבו דאין לחלק כן. [↑](#footnote-ref-19)