חנטה לקיטה ושליש
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף י ע"א**

**ופירות נטיעה זו אסורין עד ט"ו בשבט**

בגמ' ילפינן דאחד בתשרי ר"ה לנטיעה, דהיינו לגבי מנין שנות ערלה, מדכתיב ובשנה הרביעית, ויליף שנה שנה מתשרי דכתיב מראשית השנה. תו אמרינן דמכל מקום הפירות אסורים עד ט"ו בשבט, דכתיב ובשנה הרביעית, ו' מוסיף לאסור אף בשנה הרביעית. ופירש רש"י דלגבי נטיעות אזלינן בתר ר"ה, ולגבי אילנות אזלינן בתר ט"ו בשבט, ולכן מנין השנים בתחילה תלוי בר"ה, ואכתי צריך להשלים שנה שלישית עד ט"ו בשבט. ומצינו בחשבון השנים ג' שיטות ראשונים:

א. שיטת הרז"ה דלעולם צריך שימלאו ג' שנים לנטיעה ואח"כ ממתינים עד ט"ו בשבט, כל שחנט קודם לכן אסור אחר כן מותר. ובטעמא דמילתא ביארו הר"ן והריטב"א, דכל שחנט קודם ט"ו בשבט גדל מחמת גשמים של שנה שעברה, ולכן הוא מתייחס לשנה הקודמת. והקשה הריטב"א מה הנפק"מ בזה שאחד בתשרי ר"ה לנטיעה, הרי הוא צריך להמתין עד ט"ו בשבט. ותירץ, דנפק"מ למנין השנים, דאם נטע אחר ט"ז אב לא עלתה לו שנה וצריך להוסיף עוד שנה למנין השנים, [ולא איירי בהיתר הפירות אלא במנין השנים], וכתב דדין זה גזרת הכתוב הוא. וכ"כ תוס' ד"ה ופירות.

ב. שיטת הראב"ד בהשגות דכל שנטע אחר ר"ה, דאין לו ג' שנים שלמות אזלינן בתר ט"ו בשבט, אך אם נטע פחות מל' יום קודם ר"ה, דיש לו ג' שנים שלמות סגי בהכי, ואין צריך להמתין עד ט"ו בשבט. וכן כתב הרא"ש בדעת רש"י, דכתב בסוף דבריו: לכך הועילו לה ל' יום שלפני ר"ה שממהר התירה מט"ו בשבט ועד ר"ה. ומבואר דאם לא הספיק ליטוע ל' יום קודם יהיו הפירות מותרים בר"ה.

וכתב לזה הרא"ש ב' ראיות: א' מלשון הגמ' ופירות נטיעה זו אסורין עד ט"ו בשבט, משמע שרק פירות נטיעה זו שעלתה לה שנה, ולא בנטע תוך ל' יום לר"ה. ב' דאמרינן פעמים שברביעית ואסורים משום ערלה, משמע דרק לפעמים אזלינן בתר ט"ו בשבט, דיש חילוק מתי נטע. ועי' ברז"ה שדחה את ב' הראיות. [ומסתבר דזה המקור לחלק, דכיון דכתיב "ובשנה" דמשמע לחז"ל פעמים כך ופעמים כך, מסתבר דאם עברו ג' שנים שלמות לא נתחדש דין ט"ו בשבט, ומשאירים על הסברא דאזלינן בתר ר"ה].

ובשיטה זו נחלקו הראשונים מה הדין בנטע בין ר"ה לט"ו בשבט. הריטב"א כתב דמסתבר שלפי שיטה זו לא נתנו דבריהן לשיעורין, וכל שעלתה לו שנה בר"ה אין חילוק בין שנטעה ל' יום קודם ר"ה או אפילו נטעה לאחר ר"ה שעבר מיד, שגם זו אין לה שנה שלימה לגמרי, כי מי חלק לנו בין ל' יום או יותר, וכיון שאין לדבר קצבה ביותר מל' יום אף כל שחסר יום א' מן השנה. וכן נקט הש"ך, דכתב שאם נטע בין ר"ה לט"ו בשבט הפירות אסורים יותר מג' שנים, עיי"ש.

ועי' חזון איש (דיני ערלה אות ו') שנקט לפי שיטה זו דאזלינן בתר קליטה, ולפי"ז אם נטע אחר ט"ז אלול כיון דנקלט אחר ר"ה צריך להמתין עד ט"ו בשבט. [ולפי"ז לא אזלינן בתר ר"ה אלא אם נטע בין ט"ז אב לט"ז אלול].

אך הרז"ה כתב בדעת החולקים: אבל בנוטע לאחר ר"ה מיד או שנטע פחות מל' יום לפני ר"ה כל שנות הנטיעה כלות בר"ה. ומבואר דאף לאחר ר"ה דליכא ג' שנים שלימות אזלינן בתר ר"ה. וכן כתב להדיא הריא"ז בשלטי גיבורים. וביאר השפת אמת, דלדידהו סגי שיעברו על האילן ג' פעמים ר"ה וג' פעמים ט"ו בשבט, וכאשר נקט קודם ט"ו בשבט הרי הוא משלים ג"פ ר"ה וג"פ ט"ו בשבט בר"ה השלישי, ואין צריך להמתין עד ט"ו בשבט.

ג. שיטת הרמב"ם פ"ט ממע"ש ה"ח דיש ג' חילוקי דינים, אם נטע בין ט"ו בשבט לט"ז אב, אזלינן בתר ט"ו בשבט של השנה הרביעית. אם נטע בין ט"ז אב לאחד בתשרי, אזלינן בתר ר"ה, וכשמלאו ג' שנים הפירות מותרים. ואם נטע בין אחד בתשרי לט"ו בשבט, מונין ג' שנים מעת לעת.

וטעמו של הרמב"ם דמונין ג' שנים מעל"ע, ביאר החזון איש (שביעית סי"ז ס"ק לא), דכמו שאם נטע קודם ר"ה סגי בג' שנות עולם, ואין צריך להמתין עד ט"ו בשבט, כך אם נטע אחר ר"ה סגי בג' שנים שלימות מעת לעת. אך הקשה, דמהא דצריך להמתין מיהא עד ר"ה ולא סגי בג' שנים שלימות מעל"ע, מוכח דבעינן מר"ה לר"ה דוקא, וכן הקשה הטורי אבן ר"ה שם, עיי"ש.

והנה הכס"מ נקט בדעת הרמב"ם, דג' שנים שלימות מעת לעת היינו מזמן הקליטה, ולא סגי בג' שנים מזמן הנטיעה. אך בביאור הגר"א יו"ד רצד נקט בדעת הרמב"ם דסגי בג' שנים מזמן הנטיעה, וכן נקט השפת אמת שם. ועי' חזון איש שנתקשה מדוע נטע קודם ר"ה לא עלתה לו שנה עד שיקלט קודם שיעלה לו שנה, ואילו נטע אחר ר"ה סגי בג' שנים מיום הנטיעה.

ונראה לבאר דעת הגר"א, דהנה הרמב"ם שם כתב: באחד בתשרי ר"ה לערלה ולרבעי, ומאימתי מונין לערלה ורבעי משעת נטיעה. ואינו מונה מר"ה לר"ה אלא ל' יום בשנה חשובין שנה, והוא שתקלוט הנטיעה קודם ל' יום. וצ"ע מדוע כתב דמונין משעת נטיעה, הא כתב אח"כ דבעינן שתקלוט קודם ל' יום. ונראה בביאור הדברים דלעיקר המנין סגי בג' שנים מיום הנטיעה, אלא דלהחשיב שנה לא סגי בל' יום עד שיעברו ל' יום מיום הקליטה, והוא תנאי בחשיבות שנה ולא במנין השנים. ומעתה פשוט דלגבי מנין ג' שנים מעת לעת אין צריך למנות מהקליטה, דהכא אינו ענין לחשיבות שנה כלל, ולגבי מנין השנים סגי ביום הנטיעה. [אלא דהחזון איש נתקשה בזה גופא, מדוע לגבי חשיבות שנה בעינן קליטה ולגבי מנין השנים סגי בנטיעה, אך מכל מקום בלשון הרמב"ם מדוייק מאוד כהגר"א].

ובדרך אמונה שם ביאר דעת הרמב"ם, דהיכא דנטע קודם ט"ז אב, הרי הפירות של השנה הראשונה באים מכח מי גשמים של שנה שעברה, ולכן שייך למיזל בתר ט"ו בשבט, אך היכא דנטע אחר ט"ז אב, הרי הפירות של השנה הראשונה באים בלא מי גשמים, ובכה"ג לא אזלינן כלל בתר ט"ו בשבט. ועפי"ז יישב סברת הגר"א דהכא אזלינן בתר נטיעה ולא בתר קליטה, דכל הטעם למיזל בתר קליטה הוא משום דרק לאחר הקליטה מועילים לו מי הגשמים, אך בכה"ג דלא תלוי בגשמים כלל אזלינן בתר נטיעה כפשטיה דקרא דכתיב ונטעתם.

והנה לגבי שביעית ומעשר דעת הרמב"ם דחנטה דפירות אינו משעה שנופל הפרח אלא משיגיעו לעונה"מ. אך לגבי ערלה כתב וכל מה שיוציא וכו' משמע דסגי בהוצאה גרידא, ומודה בזה הרמב"ם לשאר הראשונים. ועי' מקדש דוד (ס' סק"א) דערלה שאני דחל גם על הפגין. והחזון איש (שביעית ס"ז סק"כ) יישב באופן אחר, עיי"ש דדבריו צריכים ביאור.

**דף י ע"ב**

**דתנן אין נוטעין וכו'**

החזון איש (שביעית סי' יז ס"ק כ"ח) הביא מתרומת הדשן דדוקא באילן נחלקו התנאים בזמן הקליטה, אך בזרעים וירק לכו"ע סגי בג' ימים. והוכיח כן מהמדרש: נוטעים בה אילן ומשריש לשלשים יום, וזורעין בה ועומדת לשלשה ימים. ודחה החזון איש שם, דלכו"ע יתכן שהקליטה תקדים לשלשה ימים, אלא דלעולם אינה מאחרת יותר מל' יום. וכונת המדרש דעל פי הרוב אילן משריש ל' יום וירק ג' ימים, אך אכתי מידי ספיקא לא נפיק, והחמירו חכמים למיזל בתר ל' יום לחומרא דזהו השיעור האחרון של הקליטה. ועיי"ש דכתב דיתכן שלגבי כלאים לא החמירו, ובירק סגי בג' ימים לכו"ע.

עוד כתב, דלכו"ע איכא מעט קליטה אחר ג' ימים, אלא פליגי בשיעור הקליטה הנדרשת.

עוד כתב בדיני ערלה (אות ו'), דשיעור י"ד של קליטה הוא בסתמא, אך אם ראה שלא נקלט או שראה שנקלט קודם הולכין אחריו.

**קא סבר יום ל' עולה לכאן ולכאן**

בפסחים נה ע"א אמר רבינא חד מקצת היום ככולו אמרינן תרי מקצת היום ככולו לא אמרינן. ולפי"ז צ"ל דהא דתניא ל' יום לפני ר"ה היינו בתחילת ל', שיהיו לו ל' יום שלמים, דאם נטע באמצע ל' אב לא אמרינן מקצת היום ככולו על יום ל' אב וגם על יום כ"ט אלול. ובחזון איש (שביעית סי' יז ס"ק כט) תירץ, דרק לר' יוסי דסגי בג' ימים לא אמרינן תרי מקצת, דנמצא זוטר שיעורא כולי האי, אך למ"ד ל' יום ולמ"ד שתי שבתות אמרינן תרי מקצת לכו"ע.

והנה לעיל מקשינן אליבא דר' אליעזר לדברי האומר ל' צריך שלשים ושלשים, ומשמע דבעינן ס' יום שלימים, ולכאורה הכא אמרינן דיום ל' עולה לכאן ולכאן, וסגי בנ"ט יום. ותירץ החזון איש שם, דהא דאמרינן יום ל' עולה לשניהם היינו לר' מאיר דסגי בכל שהוא להחשב שנה, ולכן אפילו מקצת היום מהני, אך לר' אליעזר דבעינן ל' יום צריך ל' יום שלימים דוקא.

אך אכתי יש להקשות מדוע צריך ששים יום שלימים, נימא בתחילתו מקצת היום ככולו. ותירץ החזון איש שם דבאמת סגי בנ"ט יום ופלגא, והא דחשיב ליה ל' ול' היינו דיום הששים נחשב כיום שלם מדין מקצת היום ככולו, והרי יש לו ס' יום. [והא דלא אמרינן תרי מקצת ולסגי בנ"ט יום לחוד, כבר תי' החזון איש דלהחשב שנה בעינן ל' שלמים, ולא סגי במקצת, ולכן צריך שתגמר הקליטה קודם שיתחילו ל' יום האחרונים של השנה].

ולהלכה קיי"ל דל' יום בשנה חשובים שנה, ולענין קליטה קיי"ל י"ד יום. ולפיכך כתב הרמב"ם פ"ט ממע"ש ה"ט, דאם נטע מ"ד יום קודם ר"ה עלתה לו שנה, כיצד, הנוטע אילן מאכל בט"ו באב וכו', נטעו בששה עשר באב משנת עשר, לא עלתה לו שנת עשר וכו'. והקשה המנ"ח מצוה רמ"ו, מדוע לא סגי בנטע ביום ט"ז אב, נימא מקצת היום ככולו, ונגמרה הקליטה לאחר י"ד יום שהם בסוף כ"ט אב, ונשארו ל' שלימים להחשב שנה. ואין לומר דבעינן י"ד שלימים לקליטה, דהא בפסחים מבואר לר' יוסי דסגי בג' ימים דאין צריך ג' ימים שלמים, ואיכא מ"ד דאפילו תרי מקצת מהני. ותירץ, דהרמב"ם סמך על גמ' במנחות דמשמע דבעינן י"ד יום שלמים.

ובנוב"י תירץ, דלמ"ד שתי שבתות לא סגי בי"ד יום על ידי מקצת היום ככולו, דמהא דנקטו לשון שתי שבתות משמע דבעינן שבועות שלמים.

אך החזון איש שם ובסי' כו סק"ב דחק את לשון הרמב"ם והפוסקים דאין כונתם שאם נטע באמצע ט"ז אב לא עלתה לו שנה, אלא אם נטע בסוף ט"ז עד שלא נשאר כלום מיום ט"ז לא עלתה לו שנה, דליכא י"ד יום לקליטה עד ל' אב, אך אם נטע מעט קודם שקיעת החמה של ט"ז אב עלתה לו שנה. וכן לגבי שביעית נקט דמותר ליטוע ביום ט"ז אב, ורק ביום י"ז אסור, ודלא כהתויו"ט ריש מס' ר"ה דנקט שלפי הרע"ב והרמב"ם יום ט"ז נחשב כשנה הבאה.

[המנ"ח שם בקושייתו הוסיף להקשות, מדוע לא יוכל ליטוע אף בי"ז אב ונימא יום שלשים עולה לכאן ולכאן, ואפילו לרבינא דלא אמרינן תרי מקצת מכל מקום יום ל' עולה לשניהם. ומבואר מדבריו דיום ל' עולה לכאן ולכאן אין זה מדין מקצת היום ככולו, אלא דכל היום שלשים יכול להחשב גם כיום ההשרשה וגם כיום הראשון לשלשים יום בשנה חשובים שנה, וצ"ע].

**דין פירות האילן לגבי קדושת שביעית**

בראשונים מצינו ג' שיטות האם קדושת שביעית בפירות האילן תלויה בחנטו אחר ר"ה, או בחנטו אחר ט"ו בשבט:

דעת הרמב"ם (פ"ד ה"ט) הגר"א (בהגהותיו על התו"כ) ותוס' רעק"א (ר"ה פ"א מ"א) דאזלינן בתר ר"ה בלבד, דכל פרי שחנט בין ר"ה של שביעית לר"ה של שמינית קדוש. וכן מוכח בדעת רש"י (סוכה לט ע"ב) לכה"פ לגבי תחילת שביעית, דבהא דאמרינן שם לולב בר ששית הנכנס לשביעית הוא ואין בו קדו"ש, פירש רש"י, דעל כרחיך בט"ו יום שמר"ה עד החג לא גדל וקיי"ל אילן בתר חנטה. ולא פירש כפשוטו דעד ט"ו בשבט ליכא קדו"ש.

דעת רבינו חננאל (ר"ה טו ע"ב) פרי חדש (שם) טורי אבן (ר"ה יד ע"א ד"ה הואיל) פני יהושע שם והשל"ה (שער האותיות אות ק' בדיני מאכ"א) דאזלינן בתר ט"ו בשבט בלבד, וכל פרי שחנט בין ט"ו בשבט של שביעית לט"ו בשבט של שמינית קדוש, אך חנט קודם לכן אינו קדוש.

דעת הר"ש משאנץ והראב"ד (בתו"כ פר' בהר) דאזלינן בתרוייהו לחומרא, דכל פרי שחנט מר"ה של שביעית עד ט"ו בשבט של שמינית יש בו קדו"ש. ועי' קהלות יעקב (שביעית סי' ד') שביאר דעתם דיש ב' סיבות לתת לפירות קדו"ש, חדא, מחמת קדושת הארץ, דכיון שהם חנטו מכח קרקע שיש בה קדושה אף בהם יש קדו"ש, וזה תלוי בר"ה. ועוד, מחמת שהם פירות שמתייחסים מצד עצמם לשנה השביעית, וזה תלוי בט"ו בשבט. ועי' עוד מקורות במשפטי ארץ פט"ו הערה 1.

ובטעם הראשונים דאזלינן בתר ר"ה כתב החזון איש (שביעית סי' ז ס"ק יג), דדוקא לענין מעשר אזלינן בתר שנה של גידול הפירות, אך לענין שביעית כשם שאיסור חרישה וזריעה מר"ה עד ר"ה כך כל קדו"ש בשנה השביעית תליא.

והוכיח כן מהגמ' בסוכה שם, דאתרוג הנלקט בשביעית קודם החג קדוש בקדו"ש לפי שבאתרוג אזלינן בתר לקיטה. והא אכתי אתרוג הוא אילן, והו"ל למימר דכל שנלקט אחר ט"ו בשבט של שביעית יהא קדוש, דהחילוק בין אתרוג לשאר אילנות נאמר רק לגבי חנטה ולקיטה ולא לגבי ר"ה או ט"ו בשבט. ובדעת שאר הראשונים כתב החזון איש, דכיון דאזלינן בתר לקיטה ולא בתר חנטה ממילא אזלינן בתר ר"ה ולא בתר ט"ו בשבט, דכל הטעם דאזלינן בתר ט"ו בשבט הוא משום שגדל על מי שנה שעברה, וסברא זו שייכת רק לגבי חנטה. אך הקשה הקה"י (שביעית סי' ד'), הא לגבי מעשר מבואר דאפילו למ"ד אתרוג בתר לקיטה מכל מקום תלוי בלקיטה של ט"ו בשבט, ומדוע לגבי שביעית תלוי בלקיטה של ר"ה, ועל כרחיך דלעולם אזלינן בתר ר"ה. עיי"ש מש"כ ליישב ע"ד הפלפול.

**דף יב ע"ב**

**תנן התם התלתן**

רש"י כאן פירש דתלתן הוא מין תבלין. אך בב"ק פא ע"א פירש דהוא מין קטנית.

**משתצמח**

רש"י פירש דמשתצמח היינו שהזרע צומח בתוכו, כלומר שהתלתן יצמיח זרע. אך הראשונים הביאו מהירושלמי כדי שתזרע ותצמח, ומבואר דהפירוש משתצמח שיוכל להצמיח תלתן אחר. ובשפת אמת יישב שיטת רש"י דהשלב שהוא חייב הוא משעה שהזרע צומח בתוכו, אלא דהירושלמי בא להוסיף שדוקא סוג זרע שיכול להזרע ולהצמיח הוא קובע לשיעור המעשרות, וסוג זרע כזה משעה שהוא צומח בתוך התלתן חייב במעשר. אך שאר הראשונים למדו דהירושלמי בא לתת שיעור בשלב של גידול הפרי ולא בסוג הזרע.

וכתב השפת אמת, דלגבי תבואה שאין לה זרע מודה רש"י לשאר הראשונים דמשעה שראויה התבואה להזרע ולהצמיח היא חייבת במעשר. ועי' ערוך לנר שיישב שיטת רש"י דהבבלי פליג על הירושלמי בזה.

**התבואה והזיתים משיביאו שליש**

**דעת רש"י**

רש"י פירש את המשנה בין לענין תלתן ובין לענין תבואה וזיתים דאיירי לגבי לעשר מהחדש על הישן. והקשה הריטב"א איך יתכן לומר כן, הא בזיתים אזלינן בתר חנטה ולא בתר שליש. [הריטב"א הקשה כן כפי שיטתו, אך שיטת רש"י דבענבים וזיתים אזלינן בתר שליש, וכדלהלן, ולפי"ז לק"מ]. עוד הקשה, דכל המשניות בפ"ק דמעשרות איירי לענין חיוב ופטור, דאין הפירות חייבים במעשרות קודם שיעור זה מחמת שאינם ראויים לאכילה, ולא איירי לגבי קביעות השנים.

ותירץ הפני יהושע, דרש"י סובר שלגבי דאורייתא אין חילוק בין קביעות השנים לחיוב ופטור, דאי חשיב פרי לגבי קביעות השנים הוא הדין חשיב פרי לגבי לחייבו במעשרות. ולכן לגבי תבואה וזיתים שחייבים במעשרות מהתורה אם חייבים במעשרות בשיעור שליש הוא הדין אזלינן בתר שליש לקביעות השנים. והא דאזלינן בתר חנטה בשאר פירות דהוא קודם עונה"מ, זה רק מדרבנן. [עיי"ש דגם הרמב"ם סובר כן, אלא שלפי הרמב"ם כל פירות האילן חייבים במעשר מהתורה, ולכן הוצרך הרמב"ם לחדש דשיעור חנטה הוא עונת המעשרות, דלגבי דאורייתא אין לחלק ביניהם, ורש"י לשיטתו דכל הפירות חייבים במעשר רק מדרבנן]. ועי' עוד בתוס' רי"ד מה שתירץ שיטת רש"י.

אך יל"ע בתירוצו של הפנ"י מדוע בתלתן פירש רש"י דאיירי לענין קביעות השנים, הא תלתן חייב במעשרות רק מדרבנן. ואליבא דאמת לדעת רש"י בכל הקטניות אזלינן בתר לקיטה או גמר פרי, ולא בתר עונת המעשרות.

עוד כתב רש"י דתבואה דמתני' כולל דגן ותירוש, דכתיב כתבואת גורן וכתבואת יקב, ואף בתירוש אזלינן בתר שליש. והקשו התוס' הא בפ"ק דמעשרות איכא לענבים שיעור אחר, ועל כרחיך אינם בכלל תבואה דתנן הכא. [ואין לומר דרש"י איירי לגבי קביעות השנים, ואילו הענבים משיבאישו איירי רק לגבי חיוב ופטור, חדא, דרש"י פירש כן במשנה, דהתבואה דתנן התם כולל גם ענבים. ועוד, דלגבי חיוב דאורייתא אין חילוק ביניהם, וכמש"כ הפנ"י. ועוד, דשיעור משהבאישו הוא קודם לשליש, ואם חשיב פרי לגבי חיוב מעשרות משהבאישו, כל שכן דחשיב פרי לגבי קביעות השנים].

ותירצו התוס' רי"ד והפני יהושע, דרש"י הדגיש בדבריו "תירוש" ולא כתב ענבים, דענבים שעומדים לאכילה באמת שיעורן משהבאישו, ואילו ענבים העומדים לסחיטה לעשות מהם יין שיעורן משיביאו שליש. [ולפי מה שנקט הפנ"י דבכל החייבים מדאורייתא שיעור קביעות השנים שוה לשיעור חיוב ופטור, על כרחיך צ"ל דענבים העומדים לאכילה לא חייבים במעשרות מהתורה. וזה צ"ע דהא שיטת רש"י בב"מ פח ע"ב דאף זיתים וענבים העומדים לאכילה חייבים במעשר מהתורה, וכמש"כ הרמב"ן שם, ועי' חזון איש שביעית ס"ז סקכ"ד, וצ"ע].

ועוד י"ל דרש"י גרס רק הבאושים, וס"ל דאין זה ענבים.

הר"ש פ"ב משביעית מ"ז נקט נמי כרש"י דבענבים וזיתים אזלינן בתר שליש, ולא מטעמיה דרש"י דתבואה דמתני' כולל גם ענבים, אלא דתבואה דקרא כולל גם ענבים וזיתים, ולכן כאשר ילפינן מ"ועשת את התבואה לשלש השנים" שמעינן דאף בענבים וזיתים אזלינן בתר שליש. והקשה הר"ש אם כן מדוע לענין חיוב ופטור שיעור ענבים הוא משהבאישו, הא ילפינן מקרא דיש בהם שם אוכל משהביאו שליש. ותירץ, דשיעור הבאישו בענבים חשוב כמו שליש בתבואה וזיתים, וכעין זה כתב בחידושי הר"ן ר"ה שם. ועוד תירץ הר"ש, דהבאישו ושליש שיעור אחד הוא.

והנה ב' תירוצי הר"ש מועילים רק ליישב את הקושיא מהפסוק, דבתבואה דקרא כלול גם ענבים, אך לרש"י דאף תבואה דמתני' כולל ענבים על כרחיך צריך ליישב כהתוס' רי"ד והפנ"י.

עוד כתב רש"י, דהא דמקשה מנה"מ קאי רק על תבואה וזיתים, אך הא דאזלינן באילן בתר חנטה ובירק בתר לקיטה הטעם הוא משום דחיובן רק מדרבנן, וקבעו חכמים שיעורים אלו משום שאילן גדל על מי שנה שחנט בה וירק גדל על מי שנה שנלקט בה, אך תבואה וזיתים וענבים שחייבים במעשרות מהתורה צריך מקור לשיעור שליש. וע"ז מייתי קרא דועשת את התבואה, והאי תבואה כולל גם זיתים וענבים, ובכולהו אזלינן בתר שליש.

ומבואר ברש"י דבזיתים וענבים אזלינן בתר שליש אף לקביעות השנים, ואינו כשאר אילנות דאזלינן בתר חנטה, לפי שחיובן מדאורייתא. והקשה בחידושי הר"ן אכתי מדוע אזלינן בפירות האילן בתר ט"ו בשבט ולא בתר א' בתשרי כתבואה, דאף דחשיבות חנטה בפרי כחשיבות שליש בתבואה מכל מקום חזינן דאזלינן בתר א' בתשרי. ואין לומר דילפינן מערלה דאזלינן בתר ט"ו בשבט, דהא בזיתים וענבים מוכח דלא ילפינן מערלה, דהא אזלינן בהו בתר א' בתשרי כתבואה.

ותירץ, דלגבי חיוב מעשר דאורייתא לא ילפינן מערלה למיזל בתר ט"ו בשבט, דהא לגבי ערלה גופה ר"ה לנטיעות ומנין השנים הוא א' בתשרי, אלא דחידשה התורה בקרא דובשנה הרביעית שיש התחלה אחרת לצמיחת פירות האילן בר מתשרי, ומסברא היינו שבט שהוא התחלת חנטת אילנות, וכלפי איסור אינו בדין שתהא מקצת שנה אסורה ומקצתה מותרת, ולכן אמרה תורה שיהא איסורה נמשך עד ט"ו בשבט, אבל לענין מעשר שאינו נידון של איסור אלא חיוב לעשר פעם בשנה אין לאיסור זה של שבט ענין בו. ולפיכך כלפי זיתים וענבים דחיובן מדאורייתא אזלינן בתר שליש ובתר א' בתשרי.

אבל בפירות האילן שחיובן מדרבנן, לא הלכו בו חכמים בתר שליש לפי שרוב האילנות אין מביאין שליש כאחת, והעדיפו למיזל בתר חנטה שהיא ידועה. ועוד דכיון דגלי לן קרא לגבי ערלה ששבט הוא התחלה לפירות האילן, אף למעשר קבעו לו התחלה זו. כלומר, דכלפי חיוב דרבנן העדיפו חכמים למיזל בתר חנטה ובתר ט"ו בשבט, אך כלפי חיוב דאורייתא הפשטות היא דאזלינן בתר שליש ובתר א' בתשרי.

ומבואר בר"ן להדיא דלפי רש"י בזיתים וענבים דאזלינן בתר שליש אזלינן בתר א' בתשרי. וכן מבואר ברש"ס פ"ה מ"א, עיי"ש. אך החזון איש (שביעית ס"ז ס"ק יב ד"ה ולדעת) נקט בדעת רש"י דאף דזיתים וענבים אזלינן בתר שליש, מכל מקום אזלינן בתר ט"ו בשבט. ודייק כן מהתוס' לקמן טו ע"ב דכתבו: בחינם נקט זיתים דמודה בהו ת"ק דתבואה וזיתים אחר שליש ולא אחר חנטה, ולא כתבו דמודה בהו ת"ק דאזלינן בתר ר"ה ולא בתר ט"ו בשבט. ומשמע דאף לתוס' דלגבי זיתים ס"ל דאזלינן בתר שליש מכל מקום אזלינן בתר ט"ו בשבט. וכן דייק מסתימת המשנה ריש ר"ה דט"ו בשבט ר"ה לאילנות, ומשמע לכל האילנות. וכתב, דאע"ג דהסיבה שאזלינן בתר ט"ו בשבט הוא משום שהאילנות מתחילים לחנוט, ואין זה שייך לשליש כלל, מכל מקום הוא שנה קבועה לכל מילי. [וכל זה דלא כהר"ן והרש"ס כדלעיל].

ונראה פשוט דלשיטת רש"י אף לענין שביעית אזלינן בזיתים וענבים בתר שליש, ואע"ג שהחילוק בין זיתים לענבים כתב רש"י לגבי מעשרות, דרק זיתים וענבים חייבים במעשרות מהתורה, כל זה כתב רש"י לפרש את קושיית הגמ' מדוע מקשה רק על תבואה ולא על שאר פירות וירקות, אך לאחר דילפינן מועשת את התבואה דאזלינן בתר שליש, ותבואה כולל גם זיתים וענבים, הרי זיתים וענבים חלוקים משאר פירות האילן לכל מילי. וכן פסק החזון איש שם סקט"ז ד"ה תבואה. אך לגבי ערלה נראה דאין הבדל בין זיתים וענבים לשאר פירות האילן.

**דעת הריטב"א**

הריטב"א נחלק על רש"י, ונקט דזיתים וענבים אינם חלוקים כלל משאר פירות האילן, ואזלינן בהו בתר חנטה ובתר ט"ו בשבט, בין לגבי מעשר לקביעות השנים ובין לענין שביעית. והא דתנן "התבואה והזיתים משיביאו שליש" איירי לגבי חיוב ופטור, דזיתים ראויים לאכילה משיביאו שליש כמו תבואה, אך לגבי קביעות השנים לא אזלינן בתר שליש. אמנם לגבי תבואה קי"ל לחכמים דלענין קביעות השנים נמי אזלינן בתר שליש, דכיון דלא שייך בהו חנטה וכפי שיבואר להלן אין סברא לחלק בין קביעות השנים לחיוב ופטור, וכדתנן שיעור שליש לגבי חיוב ופטור ממילא זהו השיעור גם לגבי קביעות השנים, וע"ז מקשה מנה"מ ומייתי קראי דתבואה ראויה לאכילה משהביאה שליש, ובזה אין חילוק בין קביעות השנים לחיוב ופטור.

והא דקאמרינן לקמן יג ע"ב תבואה וזיתים בתר שליש, והתם איירי לענין קביעות השנים, תירץ הריטב"א דהתם נקט כן אגב מתני' דאיירי לגבי חיוב ופטור, אך באמת זיתים בתר חנטה כשאר פירות. אמנם לגבי חיוב ופטור שיעור זיתים כשיעור תבואה, דתרוייהו ראויים לאכילה משהביאו שליש.

והמקור דאזלינן בכל הפירות בתר חנטה כתב הריטב"א דהוא מסברא, שהאילן כבר גדול וניטע שרשו בארץ גזעו שותה ומתרוה בכל גשמי שנה, וכשהגיע לחנטה כבר קיבל כל יניקתו הצריכה להביא הפרי לכלל שלימות. ואף דבפועל אינו ראוי לאכילה, מכל מקום בכח כבר יש בו שלימות של כל הפרי. משא"כ תבואה קודם שהביאה שליש אין לה שום שלימות ואפילו בכח, כי אין לה גוף עיקרי ניטע בארץ לקבל יניקה לגמרו על ידו את הפרי, ורק אחר שהביאה שליש כמו דמהני לעונה"מ כך מהני לקביעות השנים. ועיי"ש שביאר על דרך זה גם הא דאזלינן בפירות בתר ט"ו בשבט ובתבואה בתר א' בתשרי. וכתב שם דכן פירש רש"י, אמנם רש"י פירש כן רק לגבי חיוב מעשר דרבנן, והריטב"א נקט דסברא זו מועלת גם לחיוב מעשר דאורייתא, ולכן בזיתים וענבים אזלינן בתר חנטה ובתר ט"ו בשבט אף לענין מעשרות.

**דעת תוס'**

תוס' נקטו דמתני' איירי רק לגבי חיוב ופטור, וע"ז מקשה מנה"מ דאזלינן בתר שליש ומייתי קראי. והקשו מדוע מקשה על תבואה וזיתים טפי משאר פירות המנויים שם. ועוד, מה הראיה מהא דאזלינן בתר שליש לגבי שביעית דאזלינן בתר שליש לגבי חיוב ופטור, הא חזינן לגבי שאר פירות ולגבי ענבים דיש חילוק ביניהם, דלגבי שביעית אזלינן בתר חנטה ולגבי חיוב ופטור בתר עונה"מ.

ותירצו, דבכולהו ניחא דקבעו חכמים שיעור חיוב ופטור משעה שראויים לאכילה, אך בתבואה וזיתים הוקשה לגמ' דהם ראויים קודם לכן, וע"ז מייתי קרא דאפילו לענין קביעות השנים אזלינן בתר שליש, כל שכן לענין חיוב ופטור, שהרי בעלמא חנטה קודם לעונה"מ. ועי' פני יהושע וערוך לנר שם. [עי' חזון איש (שביעית ס"ז ס"ק יא) שהקשה, אי ילפינן עונה"מ משביעית מדוע לא ילפינן לחייב כל הפירות במעשרות משעת חנטה, דהא ר' יוסי סובר בפסחים נב ע"ב דסמדר נחשב פרי, ובשאר פירות גם חכמים מודים. אלא על כרחיך דלגבי עונה"מ ילפינן מתבואת זרעך דבעינן שיהא נזרע ומצמיח, ואם כן מהתם ידעינן דחייבים רק משהביאו שליש ולא קודם לכן. ויתכן לומר דלגבי חיוב מעשרות פשוט לגמ' דבעינן פרי מעליא, ולא סגי בפרי שנאכל ע"י הדחק, והא דסמדר נחשב פרי הוא רק לגבי ערלה וכדו' דאין צריך שם פרי מעליא, וגם מה שנאכל ע"י הדחק חשיב אוכל. אלא דס"ד דתבואה קודם שליש חשיב פרי מעליא, וקמ"ל קרא דאין זה מעיקר הפרי, ולא חשיב בהכי שנגמרה התבואה].

והנה מבואר בתוס' דבענבים אזלינן בתר חנטה לקביעות השנים, וכדעת הריטב"א ולא כדעת רש"י. אך לגבי זיתים בפשטות מבואר בדבריהם דאזלינן בתר שליש אף לענין קביעות השנים. ובאמת מהכא אין ראיה, דיתכן לבאר בכונתם דהא דכתיב ועשת את התבואה לשלש השנים איירי רק בתבואה ולא בזיתים, והא דמייתינן ראיה לענין חיוב ופטור דרק משעה שהביאו שליש ראויים לאכילה זה רק לתבואה, אלא דמסתבר דכמו שלגבי תבואה לא חשבינן ליה כאוכל קודם שליש כך בזיתים. אמנם להדיא כתבו התוס' לקמן (טו ע"ב ד"ה כגון) דלכו"ע בזיתים אזלינן בתר שליש ולא בתר חנטה. אך צ"ע מנ"ל לחלק בין זיתים לענבים, הא לדעת התוס' "תבואה" לא כולל זיתים וענבים, ומה"ת לחלק בין זיתים לשאר אילנות, וצ"ע.

ובתוס' בתחילה הקשו מדוע לא אזלינן בענבים בתר שליש כמו בתבואה וזיתים, ומנלן כל הנך שיעורין המפורשין בכל אחד ואחד. ודבריהם צ"ע דהא להלן כתבו דבכולהו ניחא דחזו כשיעור המפורש בהם, וחכמים שיערו בכל פרי מאימתי הוא ראוי לאכילה, וצ"ע.

ותירצו התוס' דכל אותן שיעורין הוא הבאת שליש שלהם. והוכיחו כן מהירושלמי דיליף ששיעור התלתן משתצמח מתבואת זרעך, ומבואר דכולהו חד שיעורא. [תוס' נקטו בפשיטות שהירושלמי בא ללמוד מנלן שהתלתן משתצמח, וכן נקט בפירוש הרא"ש שם. אך הר"ש ור"י במ"צ שם והר"ח והריטב"א כאן נקטו דקאי על תבואה וזיתים, וס"ל לירושלמי שמשתצמח ושליש חד שיעורא. ויתכן דכונת התוס' להוכיח דכשם שמשתצמח ושליש חד שיעורא הוא כך כל הנהו שיעורין הם שליש].

ובר"ש פ"ב משביעית נמי כתב דכל הנהו שיעורין הוא הבאת שליש שלהם מטעם אחר, דהר"ש סובר ד"תבואה" דקרא כולל גם ענבים וזיתים [ודלא כהתוס'], והקשה אם כן מדוע בענבים אזלינן בתר משהבאישו [שהוא קודם שליש], הא להדיא כתיב בקרא דקודם שליש אינם ראויים אפילו לגבי קביעות השנים וכל שכן לגבי חיוב ופטור. וע"ז תירץ בתירוצו השני דחד שיעורא הוא, והוא הדין כל השיעורים במשנה שם זהו הבאת שליש שלהם, [דלא מסתבר לומר כן רק בענבים].

אך הריטב"א והר"ן כתבו רק לגבי תלתן, דמשתצמח ושליש חד שיעורא הוא, וכמבואר בירושלמי, אך שאר פירות אינם שייכים לשיעור שליש.

הקשו התוס' והר"ש שם, אם כל הנהו שיעורין הם הבאת שליש, מדוע לא סתם התנא דשיעור כולהו משיביאו שליש. ותירצו, דבכולהו אפשר לתת סימן להבאת שליש חוץ מתבואה וזיתים דאין סימן להבאת שליש שלהם. אך אכתי יל"ע מדוע לא נקט התנא סימן משתצמח כמו שנקט בתלתן, הרי בירושלמי מבואר דגם תבואה מביאה שליש כאשר היא ראויה להצמיח, ומאי שנא תלתן מתבואה וזיתים, וכן הקשה התויו"ט פ"א מתרומות מ"ה.

ותירץ בתוס' רעק"א שם, דלגבי תלתן יש סימן לזה שהיא נזרעת ומצמחת ע"י הנחה בכוס מים, כמבואר בירושלמי והובא בתוס' ד"ה משתצמח, אך לגבי תבואה וזיתים ליכא לסימן זה, ולכן שיעור שליש עדיף משיעור נזרע ומצמיח.

אמנם הריטב"א והר"ן הקשו כקושיית התויו"ט, מדוע בתלתן נקט משתצמח ובתבואה וזיתים נקט שליש, הא חד שיעורא הוא. ותירצו, דבתלתן אין הבאת שליש שלו ניכר כמו בתבואה וזיתים, ולכן הוצרך התנא לנקוט סימן אחר. אך אכתי יל"ע מדוע לא נקט התנא שיעור משתצמח בתבואה וזיתים כמו בתלתן. ויתכן לומר דהריטב"א והר"ן מודו לתירוץ רעק"א שהסימן המובא בירושלמי הוא רק בתלתן ולא בתבואה, אלא שהוקשה להם מדוע לא נקט התנא שיעור שליש גם בתלתן, וע"ז תירצו שאין הבאת שליש שלו ניכר. ולפי"ז בתבואה וזיתים שיעור שליש ניכר טפי, ובתלתן שיעור משתצמח ניכר טפי. [תוס' לא יכלו לתרץ כהריטב"א והר"ן דבתבואה שיעור שליש ניכר טפי, דאם כן בכל הפירות ננקוט שיעור שליש, ועל כרחיך דשיעור שליש ניכר פחות משאר סימנים, ורק להריטב"א והר"ן דבכל הפירות אינו שיעור שליש כלל שייך לומר דשיעור שליש ניכר טפי]. ועי' עוד תוס' רי"ד מש"כ בזה.

ובשו"ע סי' שלא סעי' טו כתב: התבואה והזיתים שלא הביאו שליש פטורים מתרו"מ, ומנין יודע, כל שזורעה ומצמחת בידוע שהביאה שליש. ומשמע דשיעור שזורעה ומצמחת ניכר יותר משיעור שליש, ולפי"ז הדרא הקושיא מדוע לא נקט התנא בתבואה וזיתים משתצמח, וצ"ע.

**דעת הר"ש**

הר"ש פ"ב דשביעית נקט דהא דתנן בפ"ק דמעשרות התבואה והזיתים משיביאו שליש איירי רק לגבי חיוב ופטור, ותבואה פירושו דגן לחוד, שהרי בענבים יש שיעור אחר, אך "תבואה" דקרא כולל דגן תירוש ויצהר, ולכן בכולהו אזלינן בתר שליש בין לענין מעשר [לקביעות השנים] בין לענין שביעית. ומקשינן הכא מנ"ל דבתבואה וזיתים אזלינן בתר שליש לענין חיוב ופטור, הרי הם ראויים קודם לכן, ומשני דילפינן מקרא דאפילו לענין קביעות השנים אזלינן בתר שליש, כל שכן לענין חיוב ופטור.

אך הקשה, אם כן מדוע בענבים לגבי חיוב ופטור אזלינן בתר משהבאישו, הא לגבי קביעות השנים אזלינן בתר שליש וכל שכן לגבי חיוב ופטור. ותירץ בתחילה דשיעור משהבאישו בענבים חשוב כמו שליש בתבואה וזיתים אע"ג דעדיין לא הביא שליש. [לכאורה לפי"ז אף לענין קביעות השנים אזלינן בענבים בתר משהבאישו. וצ"ע דהא להדיא כתיב בקרא דקודם שליש לא חשיב, שהרי תבואה דקרא כולל ענבים, ומה שייך בזה סברא דחשיב]. ועוד תירץ דחד שיעורא הוא, וכמש"כ לעיל בדעת התוס'.

ובהא דאזלינן בפירות האילן בתר חנטה ובירק בתר לקיטה מצינו ג' שיטות ראשונים:

דעת רש"י דהוא סברא בחיוב דרבנן, וכמש"כ לעיל בהרחבה בשם הר"ן והפני יהושע. וצ"ע לפי"ז מדוע לגבי שביעית אזלינן בפירות בתר חנטה.

דעת הריטב"א דהוא סברא אף בחיוב דאורייתא.

דעת הר"ש דכולהו ילפינן מקראי, דתבואה וזיתים וענבים בתר שליש ילפינן מועשת את התבואה. פירות האילן בתר חנטה ילפינן מערלה דכתיב ובשנה הרביעית. ואף דבגמ' ילפינן לה לגבי ט"ו בשבט, מסתבר דאם תלוי בט"ו בשבט אזלינן בתר חנטה, דאין לשליש יום קבוע. [אך זיתים וענבים גזיה"כ הוא למיזל בתר שליש ולא לילף מערלה]. וירק בתר לקיטה ילפינן מבאספך וכו' מה גורן ויקב וכו'. וקטניות בתר השרשה ילפינן בתו"כ מקרא.

דעת הרמב"ם דאילן בתר חנטה ילפינן מועשת את התבואה, דשיעורו שליש, וכדלהלן.

**דעת הרמב"ם**

כתב הרמב"ם ריש הל' מע"ש ה"ב: וכן פירות האילן שבאו לעונה"מ קודם ט"ו בשבט של שלישית אע"פ שנגמרו ונאספו אחרי כן מתעשרין לשעבר וכו'. ומבואר דאזלינן לקביעת השנים בתר עונה"מ. וכן כתב לגבי שביעית בפ"ד משמיטה ה"ט: בא' בתשרי ר"ה לשמיטין וליובלות, פירות ששית שנכנסו לשביעית אם היו תבואה או קטניות או פירות האילן והגיעו לעונת המעשרות קודם ר"ה הרי אלו מותרין.

וכתב הר"י קורקוס דהרמב"ם פירש חנטה היינו עונת המעשרות, ואין זה שני זמנים. וכן מבואר באבן עזרא על הפסוק התאנה חנטה פגיה דהיינו המתיקה פגיה, ומשמע דהוא שלב מאוחר בגידול הפרי. [החזון איש (שביעית ס"ז ס"ק יב) הקשה דבקרא משמע דחנטה היינו פגין, ופגין הוא שלב מוקדם יותר מעונה"מ. ותירץ דלשון חכמים לחוד ולשון מקרא לחוד. ולכאורה י"ל דכונת הפסוק דהפגין הבשילו והגיעו לכלל תאנה, ולעולם בשלב שנחשב חנטה כבר אינם פגין].

וכתב דאע"ג דבגמ' אמר רבה אמור רבנן אילן בתר חנטה תבואה וזיתים בתר שליש, אין זה שני זמנים אלא דבאילן ניכר הדבר ע"י חנטה, וכמו שכתבו התוס' דכל השיעורים דעונה"מ הם שליש אלא שיש בהם סימן.

וכתב הרי"ק דמסתבר לומר כן, דהא פירות שחנטו בשניה והגיעו לעונה"מ בשלישית חיוב המעשר חל בשלישית, ומדוע יקבעו את שנות המעשר לפי השלב של קודם חיובן. [ובדעת שאר הראשונים כתב המקדש דוד (ס' סק"א ד"ה הנה כתב הריטב"א) עפ"י מש"כ הריטב"א דשיעור חנטה הוא דהפירות הגיעו לכלל שלימות בכח, ולכן חשיבי שהגיעו בחנטה לכלל חיוב בכח, שהרי אף להרמב"ם לא חל חיוב בפועל בעונה"מ, שהרי הם מחוסרין תלישה, אלא דהפירות הגיעו לשלב שאם יתלשו יתחייבו במעשרות, ואם כן גם לשאר הראשונים י"ל כן].

וכתב הרי"ק דהרמב"ם יישב בזה ג' קושיות:

א. בגמ' ילפינן דתבואה וזיתים בתר שליש לעונה"מ משביעית, והא לגבי פירות האילן שביעית קודם לעונה"מ. אמנם להרמב"ם הכל שיעור אחד ואין חילוק ביניהם.

ב. מה המקור לפירות בתר חנטה, ולהרמב"ם כולהו ילפינן מועשת את התבואה לשלש השנים, דשיעור עונה"מ בכולם הוא שליש.

ג. מדוע בזיתים אזלינן בתר שליש ובשאר פירות [ובכללן ענבים] בתר חנטה, הא זיתים נמי בכלל פירות האילן נינהו. אמנם להרמב"ם אין ביניהם חילוק כלל.

אך המקדש דוד (שם ד"ה הנה המהרי"ק) הקשה ע"ז דבתרי דוכתי בירושלמי מבואר דחנטה קודם לעונה"מ. חדא, בפ"ה דשביעית איתא דמצאת העלין ועד הפגין נ' יום, מן הפגין ועד שיתין הנובלות נ' יום, ומשיתין הנובלות עד התאנים נ' יום, ליקט תאנה ואינו יודע אימתי חנטה מונה ק' יום למפרע. ומבואר דחנטה היינו פגין, ושיעור פגין הוא קודם לעונה"מ.

ועוד איתא בירושלמי ספ"ד דשביעית, דחרובין שלשולן זהו חנטן, ובמשנה שם מבואר דמשישלשלו הוא קודם עונה"מ. ועי' חזון איש סי' ז סקי"ט שיישב קושיא זו.

ולפיכך נקט המקדש דוד (שם ד"ה והנה זה) דגם הרמב"ם מודה דחנטה הוא קודם עונה"מ, כמבואר בדברי רבה דאילן בתר חנטה תבואה וזיתים בתר שליש. אלא דהרמב"ם הוכיח מהירושלמי פ"ה משביעית דבאילן אזלינן בתר שליש ולא בתר חנטה.

אך הקשה דבב' מקומות הזכיר הרמב"ם שיעור חנטה בפירות, [ומוכח מזה כהרי"ק דשיעור אחד הוא]: א. פ"ב מבכורים ה"ז כתב: לא יביא מפירות שחנטו קודם ט"ו בשבט על פירות שחנטו אחר ט"ו בשבט. ב. פ"א ממע"ש ה"ג: והחרובין אע"פ שחנטו פירותיהן קודם ט"ו בשבט מתעשרין להבא.

עוד הקשה, דפ"ט ממע"ש ה"י כתב הרמב"ם לגבי ערלה: הנוטע אילן מאכל בט"ו באב בשנה העשירית וכו' וכל מה שיוציא האילן בתוך זמן זה הרי הוא ערלה אע"ג שנגמרו לאחר כמה ימים. ומשמע מלשון שיוציא דתלוי קודם עונה"מ.

ותירץ המקדש דוד עפ"י סברת הרי"ק דלעיל, דהטעם דאזלינן בפירות בתר עונה"מ לפי שעל ידי שיעור זה באו לכלל חיוב מעשרות. וכן לגבי שביעית קדושת שביעית חלה בפירות משבאו לעונה"מ. [וכתב, דהא דאסור לקצוץ אילן קודם שיעור עונה"מ, היינו משום שהוא מפסיד את הפירות שעתידין לצאת לאחר מכן, וחשיב הפסד בפירות שהגיעו לעונה"מ. ומבואר מדבריו דאם ילקוט פרי קודם עונה"מ אין בזה קדושת שביעית. אך החזון איש שביעית ס"ז ס"ק יב נקט דקדושת שביעית חלה קודם עונה"מ, והוכיח מאיסור קציצת האילן]. אך לגבי ערלה ובכורים אפילו בפרי קטן מאוד איכא איסור ערלה וחיוב בכורים, ולכן אזלינן בהו בתר חנטה ולא בתר עונה"מ.

ולגבי חרובין יישב, דהרמב"ם שם כתב דאיירי בחרובין שאינן ראויין למאכל רוב אדם, ואם כן לעולם אינו ראוי לאכילה אלא על ידי הדחק ומכל מקום חייבוהו חכמים, ובזה אין מקום לחלק בין חנטה לעונה"מ, שהרי כל מה שיהא ראוי לאכילה בעונה"מ הוא כבר ראוי בחנטה.

ובחזון איש (שביעית ס"ז סקי"ב) כתב בדעת הרמב"ם כהרי"ק דחנטה היינו עונה"מ, וכתב דהרמב"ם סובר כתי' שני בר"ש וכהתוס' בר"ה דכל השיעורים שנישנו בעונה"מ היינו הבאת שליש שלהם, דהא כתב בפ"ב ממתנות עניים ה"ז: וכן בפירות האילן אם נגמרו שליש גמירתן חייבין. ומבואר דשיעור פרי הוא שליש גמירתן.

**דין הפרי קודם עונה"מ**

עונת המעשרות הוא שלב בגידול הפרי שכבר התחיל להתבשל, והוא ראוי לאכילה שלא ע"י הדחק. ובמס' פסחים (נב ע"ב) מבואר דיש שלב מוקדם יותר בפרי שכבר נחשב פרי למקצת דברים: בגפן לפי ר' יוסי משיעשה סמדר ולפי חכמים משיעשה בוסר, בתמרים כפניות, בחרובין משירשרו, בזיתים משיניצו, בתאנים פגין, ובשאר אילנות משיוציאו. ומצינו כמה דברים דכבר בשלב מוקדם חשיב פרי:

א. לגבי איסור ערלה אף קודם עונה"מ אסור, וכן כל שיוציא קודם ט"ו בשבט אסור אף שלא הגיע לעונה"מ, ובזה מודה הרמב"ם, וכמש"כ לעיל בשם המקדש דוד.

ב. לגבי שביעית אסור לקצוץ את האילן שיש בו פירות אפילו קודם עונה"מ, דחשיב פרי לענין זה דאסור להפסידו. [ולעיל כתבנו דלפי החזון איש אף קדושת שביעית יש בו, אך להמקדש דוד האיסור לקצוץ הוא משום הפסד הפרי שלא יגיע לעונה"מ].

ג. לגבי שביעית מותר לאכול בשדה אף קודם עונה"מ באופן שהדרך לאכול כך, דחשיב פרי לענין זה.

ד. לגבי חיוב בכורים אפילו קודם עונה"מ חייב, כדאיתא בירושלמי רפ"ג דבכורים דדוקא בשעת הבאה בעינן פרי גמור, אך בשעת הפרשה אפילו פגין אפילו בוסר.

ה. לגבי טומאת אוכלין נחלקו ר"ע וריב"נ (עוקצין פ"ג מ"ו) האם איכא טו"א בבוסר. אמנם לגבי כפניות איתא במס' עירובין (כז ע"ב) דאיכא טו"א הואיל וחזי למתקן ע"י האור, ולכן אין מערבין בהן דהשתא אינן ראויין.

ונסתפק החזון איש (מעשרות ס"א סק"ד) האם בוסר לר"ע מק"ט משום דחזי למתקן, ולפי"ז אין מערבין בו, והא דכפניות מק"ט הוא לר"ע, דאילו לריב"נ לא מהני סברא זו דחזי למתקן כמו דלא מהני בבוסר. או שמא בוסר לר"ע מק"ט משום שהוא פרי השתא, ולפי"ז מערבין בו, והא דכפניות מק"ט הוא לכו"ע, דהיכא דחזי למתקן מודה ריב"נ דחשיב פרי.

ו. בתבואה איכא שם פרי קודם עונה"מ לגבי לחייב בחלה, ולגבי איסור חמץ. ועי' חזון איש שם שנקט דהוא הדין לגבי שמערבין בו וניקח בכסף מעשר ומטמא טו"א.

ז. לגבי ברכה אפילו על סמדר מברכין, אך ברכתו בפה"א ולא בפה"ע, עי' חזון איש שם.

ח. לגבי אתרוג הבוסר נחלקו ר"ע וחכמים בסוכה לו ע"א האם כשר או פסול, ואמרינן שם דאפילו לחכמים דאתרוג בוסר חייב במעשר דהוא ראוי לאכילה מכל מקום יתכן דהוא פסול דאינו הדר. ואפילו לר"ש שפוטר ממעשר זה רק משום שאינו נזרע ומצמיח, אך למצוה כשר.

ושיעור חנטה לשאר הראשונים דהוא קודם עונה"מ, נסתפק החזון איש האם הוא סמדר או בוסר. ובסי' ז' סוף סקט"ז הסיק דזיתים וענבים וחרובין הוא משיעשה בוסר, ובשאר אילנות משיעשה סמדר, עיי"ש.

**האם בעינן נזרע ומצמיח לחיוב מעשר**

לגבי אתרוגים נחלקו חכמים ור"ש במעשרות פ"א מ"ד האם הם חייבים בקוטנם או לא. ובסוכה לו ע"א מבארינן דר"ש פוטר ממעשר אע"ג דהם ראויים לאכילה כשהם קטנים לפי שנאמר "עשר תעשר את כל תבואת זרעך" כדרך שבני אדם מוציאין לזריעה. ופירש רש"י שם דרק פרי העשוי לצמוח חייב במעשרות, ואתרוגים קטנים אינם ראויים להזרע ולהצמיח. וכתב, דלגבי תפוחים אף ר' שמעון מחייב כשהם קטנים לפי שהם ראויים להזרע ולהצמיח, אמנם בקטני קטנים ר' שמעון חולק אף בתפוחים, דאף שהם ראויים לאכילה אינם ראויים להצמיח.

והקשה הכפות תמרים בסוכה שם, דהרמב"ם פ"ב ה"ה כתב: איזו היא עונת המעשרות משיגיעו הפירות להזרע ולצמוח וכו', וכן בירושלמי ילפינן דבתבואה אזלינן בתר שליש מהאי קרא, ומבואר דלכו"ע צריך שיהיו הפירות ראויים להזרע ולהצמיח, ואם כן מדוע לפי ת"ק אתרוגים קטנים חייבים, הרי אינם ראויים להזרע ולהצמיח. [וכן הקשה הרש"ש. אך מש"כ כן בשם תוס' בר"ה צ"ע, דהתוס' שם לא כתבו דהם פטורים משום שאינם נזרעים ומצמיחים, ויתכן שהם פטורים משום שאינם ראויים לאכילה].

ותירץ הכפו"ת, דלפי הירושלמי והרמב"ם צ"ל דת"ק ור' שמעון פליגי במציאות האם אתרוגים קטנים ראויים להזרע ולהצמיח, אך לכולי עלמא צריך שיהא ראוי לכך. וביאר, דמשום כך התנה הרמב"ם שהאתרוגים חייבים משעה שהתעגלו ולא קודם לכן, דקודם שהתעגלו אינם ראויים להזרע ולהצמיח אף לפי ת"ק. אמנם רש"י פירש שלפי ת"ק מספיק שיהיה ראוי לאכילה ואין תנאי שיהיה ראוי להזרע ולהצמיח, ולפיו צ"ל דת"ק אינו דורש כלל דרשא זו, ודלא כהירושלמי והרמב"ם.

החזון איש (ס"א סק"ד) תירץ בדעת הרמב"ם דלכו"ע אתרוגים קטנים אינם ראויים להצמיח, ומכל מקום ת"ק מחייב במעשר, לפי שבדבר שראוי לאכילה כשהוא קטן כמו כשהוא גדול אין נאות לפוטרו מחמת שאינו נזרע ומצמיח, וכן כתב בשביעית ס"ז סקי"ב, עיי"ש.

ובדרך אמונה יישב, דהא דקאמר ר' שמעון כדרך שבני אדם מוציאים לזריעה היינו דדרך בני אדם לכתחילה להוציא לזריעה בשלב זה, ואתרוגים קטנים אין דרך להוציא לזריעה, אך אם יזרעו אותם הם מצמיחים. והשתא לת"ק ילפינן מהקרא שיהא נזרע ומצמיח, ולר' שמעון ילפינן כדרך שבני אדם רגילים לזורעו.

והנה מבואר מכל האחרונים הנ"ל דמש"כ הרמב"ם משיגיעו הפירות להזרע ולצמוח הוא תנאי בחיוב מעשר, וכן נקט המל"מ שם. ולכאורה יותר נראה לבאר ברמב"ם דהוא סימן לשיעור פרי הראוי לאכילה, דבין לפי רש"י ובין לפי הירושלמי והרמב"ם גם לת"ק ילפינן מהאי קרא שיהא נזרע ומצמיח, אלא שלפי ת"ק הפסוק לא בא להוסיף תנאי לחיוב מעשר, אלא לתת סימן בעלמא שהתבואה נחשבת ראויה לאכילה וחייבת במעשרות משעה שהיא נזרעת ומצמחת, וכן בשאר פירות יש לסימן זה, מלבד אתרוגים ותפוחים שהם ראויים לאכילה אף לפני שהם ראויים להזרע ולהצמיח, ולפיכך הם חייבים גם כשהם קטנים על אף שאינם ראויים להזרע ולהצמיח. ואילו ר' שמעון סובר שהכתוב בא להוסיף תנאי בחיוב מעשרות, ולפיכך הם פטורים עד שיהיו ראויים להזרע ולהצמיח, ולפי"ז מיושב. ועי' מש"כ בזה מעשרות פ"א מ"ד.

**דף יג ע"ב**

**ביאור סוגיית הגמרא בדין קטניות**

**דעת רש"י ותוס'**

דעת רש"י ותוס' דמעיקר הדין אזלינן באורז ודוחן בתר לקיטה כירק, אלא דתקנו חכמים למיזל בהו בתר השרשה לפי שאינם נלקטים כאחת, וחיישינן שמא יעשרו מהחדש על הישן. ואע"ג דכל הירקות אינם נלקטים כאחת, תירץ הרשב"א דכל הירקות אוכלים אותם מיד, ואין חשש שיעשרו מחדש על ישן, אך קטניות מצניעים אותם לזמן מרובה.

[ברש"י ד"ה אשתמיטתיה מדוייק דאורז ודוחן לאו דוקא, אלא בכל הקטניות אזלינן בתר השרשה, ודלא כשיטת הרמב"ם, וכן נקט התורת זרעים בדעתו. אך הדרך אמונה (מע"ש פ"א ה"ב בביה"ל) נקט בדעת רש"י דשאר קטניות בתר לקיטה, וכן יש להוכיח מפול המצרי דלפי רבנן אזלינן בתר לקיטה אף בזרעו לזרע].

ומקשה אביי מדוע יש חשש שיעשר מהחדש על הישן, הא בגוונא שנתערבו יוכל לערב אותם יחד ולעשר, ותלינן שהמעשר יצא לפי חשבון, וכדאמר רש"ש דיש בילה. ומשני, דחכמים סוברים שאין בילה, ולכן אכתי איכא למיחש שמא יעשר מהחדש על הישן. ובתוס' הקשו, דאם כן יקשה מדוע לרש"ש אזלינן בתר השרשה, הא לדידיה יש תקנה בצבירת גורנו לתוכו, ולא תירצו מידי. ועי' חזון איש שביעית ס"ז ס"ק יז.

והדר מייתי דשמואל פוסק כרש"ש, ומקשינן מהא דשמואל פוסק דאין בילה ביבש, ומשני דשמואל סובר הכל הולך אחר גמר פרי. וביארו התוס', דלתנא דמתני' דאזיל באורז ודוחן בתר השרשה משום שיש חשש שיעשר מהחדש על הישן, על כרחיך ס"ל דלקיטה היינו לקיטה ממש, דבזה יש חשש דפרכין פרכין לפי שאין נלקטין כאחת. אך שמואל עצמו סובר דלקיטה בירקות ובקטניות אינו לקיטה ממש אלא גמר פרי, [כלומר, משעה שאין משביח עוד בגידולו - חזון איש], ובזה ליכא לחשש דיעשר מחדש על ישן כיון דנגמרים כולם כאחת, ולכן לשמואל השאירו אורז ודוחן על עיקר הדין דאזלינן בתר גמר פרי.

והשתא הא דאמר שמואל הלכה כרש"ש כונתו דאם השריש מקצת קודם ר"ה ומקצת אחר ר"ה אפשר לצבור גורנו לתוכו, שהרי כולם מתעשרין להבא, דהא לא אזלינן בתר השרשה אלא בתר גמר פרי. ובאמת באופן שמקצת נגמר קודם ר"ה ומקצת אחר ר"ה אין מעשרין מזה על זה, ולא מהני צבירת גורנו לתוכו, דשמואל פוסק שאין בילה ביבש. [יש לעיין מדוע לתנא דמתני' תקנו חכמים למיזל באורז ודוחן בתר השרשה ולא תקנו למיזל בתר גמר פרי, שהוא קרוב יותר ללקיטה ונגמר פריין כאחת. וכן יל"ע מדוע לא תקנו למיזל בתר שליש כתבואה וזיתים, ולא מסתבר לומר דהשרשה וגמר פריין כאחת והבאת שליש אינו כאחת, וצ"ע].

וכתב החזון איש (שם סק"ח), דלפי מש"כ תוס' בשם התורת כהנים דלגבי שביעית ילפינן מקרא דאזלינן באורז ודוחן בתר השרשה, יתכן ששמואל מודה לגבי שביעית, דכל הטעם שנחלק שמואל זה רק משום שאין את הטעם דפרכין פרכין בגמר פרי, אך אי ילפינן מקרא אין סיבה ששמואל יחלוק ע"ז.

וברש"י ותוס' הקשו איך פליג שמואל על סתם משנה דאזלינן בתר השרשה. וכתב רש"י דשמואל אשכח תנא כוותיה ואני לא ידעתי מאן ההוא תנא. והחזון איש (שם סק"ה) כתב, דהתנא שסובר כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב על כרחיך סובר דאזלינן בתר גמר פרי ולא בתר לקיטה ממש, וכמש"כ תוס' לקמן יד ע"ב.

ובדברי יחזקאל תירץ דבתוספתא איתא בשם רשב"ג, דלפי ב"ש אזלינן בתר שעה שתרמלו ולפי ב"ה אזלינן בתר גמר פרי, והשתא י"ל דשמואל ס"ל כוותיה.

ובתוס' ד"ה הו"א נקטו דרבנן פליגי על רש"ש וסברי דבפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר לקיטה כשאר קטניות, דאין בזה את החשש לפרכין פרכין, ורש"ש חייש אף בפול המצרי לפרכין פרכין. והא דלא אמר שמואל הלכה כרבנן לפי ששמואל קאי גם על אורז ודוחן.

**דעת בעל המאור**

הבעה"מ כתב ליישב קושיית תוס' לדעת רש"ש דיש בילה מדוע תקנו למיזל בתר השרשה, דרש"ש עצמו סובר דאזלינן בתר גמר פרי לכל דבר ולכן ליכא חשש פרכין, ולדידיה ליכא דין השרשה כלל. והא דקאמר דפול המצרי שזרעו לזרע וכו' אין תורמין ומעשרין מזה על זה וכו' צובר גרנו לתוכו, היינו לטעמייהו דחכמים דאזלי בתר השרשה אכתי מהני צבירת גורנו לתוכו, ואמרו חכמים דאין בילה.

ולפי"ז מיושב נמי מדוע אמר שמואל הלכה כרש"ש, דאין זה רק לענין הא מילתא דיכול לתרום מזה על זה, אלא הוא פוסק לגמרי כרש"ש. וכן מיושב מה שהקשו רש"י ותוס' כמאן ס"ל לשמואל, דלפי"ז שמואל סובר כרש"ש.

ובהשגות הראב"ד על הרז"ה הקשה דבפירוש פליג רש"ש במשנה ח' וס"ל דאזלינן בתר השרשה בפול המצרי. אמנם הרשב"א נקט דאף במשנה י"ל דרש"ש אמר כן לשיטתייהו דרבנן, אלא דהקשה דבתוספתא גרסינן להא מילתא באפי נפשה, ולא קאי על רבנן כלל.

ולדעת בעה"מ מסתבר לומר דרבנן סוברים אף בפול המצרי דאזלינן בתר השרשה, דאי ס"ל הכי רק באורז ודוחן איך יתכן לומר דרש"ש אמר כן לשיטתייהו דרבנן, הא בפול המצרי אף לרבנן אזלינן בתר לקיטה.

ובפשטות גם לדעת בעה"מ גמר פרי פירושו שאינו משביח עוד בגידולו, ואורז ודוחן נגמרים כאחת כמש"כ תוס'. אך הרשב"א והריטב"א נקטו בדעת בעה"מ דגמר פרי פירושו דלאחר הלקיטה עדיין הקטניות לחים וממתינים עד שיתייבשו ולאחר מכן כונסים אותם לאוצר, וכאשר מתייבשים הקטניות היינו גמר פרי. ולפיכך אין בזה חשש פרכין פרכין דכולם מתייבשים כאחת.

**דעת הראב"ד**

הראב"ד בהשגותיו על הרז"ה כתב ליישב קושיית תוס' מדוע לרש"ש אזלינן בתר השרשה, דגם אם יש בילה ויכול לצבור גורנו לתוכו, אכתי לא רצו חכמים לסמוך שיבלול בשוה, והעדיפו למיזל בתר השרשה. והא דמקשה אביי ויצבור גורנו לתוכו, אין זה קושיא על עיקר דברי רבה מדוע הוצרכו לתקן למיזל בתר השרשה, אלא מדוע לא תנן במתני' תקנתא דמהני צבירת גורנו לתוכו כדאמר רש"ש. וכעין זה כתב הריטב"א בשם הראב"ד, דאביי הקשה מילתא באפי נפשה, דבמשנה משמע דצריך לעשות גורן נפרד למה שהשריש קודם ר"ה ולמה שהשריש אחר ר"ה, ומדוע לא יצבור גורנו לתוכו, ומשני דאין בילה.

ועי' עוד בחזון איש שם סק"ח שיישב כעין זה, דמתחילה לא עבדינן תקנה למיזל בתר השרשה מטעם פרכין פרכין, דהא יש תקנה בצבירת גורנו לתוכו, ולכן הקשה אביי על רבה, אך לאחר ששמע רש"ש מרבנן דעבדינן תקנתא לא נחלק עליהם, דגם לדידיה עדיף למיזל בתר השרשה מאשר לסמוך על צבירת גורנו לתוכו.

עוד כתב הראב"ד שם, דהא דאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי אינו לקיטה דירקות, דבכל הירקות אזלינן בתר לקיטה ממש, ורק באורז ודוחן ופול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר גמר פרי, ודלא כהתוס' דשמואל פליג בכל הירקות. [ואפשר להשוות דבריו עם שיטתו בהשגות על הרמב"ם, דהא דאזיל שמואל בפול המצרי בתר גמר פרי היינו שליש, וביאר בחזון איש דהיינו בפול המצרי דוקא, לפי שפסק כרבנן דרש"ש וס"ל דלא שייך בזה את החשש של פרכין פרכין, והשאירו על עיקר דינו דאזלינן בתר שליש, אך באורז ודוחן הא דאזיל שמואל בתר גמר פרי אינו שליש אלא מעט קודם הלקיטה].

**דעת הרמב"ן**

הרמב"ן נקט דבכל הקטניות אזלינן בתר שליש כתבואה, ולא בתר לקיטה כירק, לפי שהזרע נאכל ודמי לתבואה. ובאורז ודוחן תקנו חכמים למיזל בתר השרשה לפי שאינו מביא שליש כאחת. ומהאי טעמא לא תקנו נמי למיזל בתר לקיטה כירק, דגם אין לקיטתו כאחת.

ומקשה אביי מדוע הוצרכו למיזל בתר השרשה הא איכא תקנה בצבירת גורנו לתוכו, ומשני דלפי רש"ש בלא"ה לא קשה, דלידיה אזלינן בתר השרשה מעיקר הדין, דהא ס"ל דגם בפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר השרשה אף דהתם ליכא פרכין פרכין, ועל כרחיך יש לו טעם אחר. ורבה אמר טעם זה רק לפי חכמים דבפול המצרי אזלינן בתר שליש כשאר קטניות ומכל מקום באורז אזלינן בתר השרשה, ולדידיהו לא קשה דס"ל אין בילה.

עוד כתב הרמב"ן, דהא דאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי איירי רק בפול המצרי שזרעו לזרע, דס"ל כרבנן שדינו כשאר קטניות דאזלינן בהו בתר שליש, כיון דליכא בהו טעמא דפרכין פרכין, אך באורז ודוחן מודה דאזלינן בתר השרשה. וכן כתב הריטב"א, והקשה דבגמ' אמרינן ואי אמר שמואל אין בילה הו"א כרבנן ס"ל, והא באמת הוא סובר כרבנן לכל דבר. ותירץ, דכרבנן ס"ל היינו כמו דס"ל לרבנן באורז ודוחן כך ס"ל לשמואל אף בפול המצרי, דס"ד דגם בזה איכא לטעם דפרכין פרכין, קמ"ל הכל הולך אחר גמר פרי.

אך צ"ע מדוע לא אמר שמואל הלכה כרבנן ותו לא. ויתכן דשמואל הוא זה שחידש דרבנן פליגי על רש"ש בפול המצרי, ולכן הוצרך לומר דהלכה כרש"ש דצובר גורנו לתוכו ולאו מטעמיה, דבאמת אין בילה אלא דאזלינן בתר שליש ולא בתר השרשה.

אך בהא דאמרינן ואי אשמועינן הכל הולך אחר גמר פרי הו"א אפילו תבואה וזיתים נמי קמ"ל הלכה כרש"ש במאי דפליג, צ"ע טובא, דהא לדעת הרמב"ן בפול המצרי אזלינן בתר שליש כתבואה וזיתים. וכן הקשה הפני יהושע לדעת הראב"ד דס"ל נמי הכי. ומה שתירץ החזון איש (יבואר להלן) אין זה מיישב לדעת הרמב"ן, וצ"ע.

[הריטב"א לעיל יב ע"ב לגבי תלתן כתב, דאם זרעו לזרע אזלינן בתר צמיחה לזרעים ולא בתר לקיטה, וכדאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי. ומבואר דביאר גמר פרי דשמואל בתר שליש, כהרמב"ן והראב"ד. ואילו בריטב"א בסוגיין נקט דגמר פרי הוא לאחר לקיטה כאשר הקטניות מייבשים. ואולי בסוגיין כתב כן רק לדעת בעה"מ, ובאמת ס"ל להריטב"א כהרמב"ן, וצ"ע].

**דעת הרמב"ם**

הרמב"ם פ"א ממע"ש פסק דבקטניות אזלינן בתר עונת המעשרות, דהיינו שליש כתבואה וזיתים, [ודלא כרש"י ותוס' דאזלינן בתר לקיטה כירק]. ובירק אזלינן בתר לקיטה ממש, [ודלא כהתוס' דהיינו גמר פרי]. ובאורז ודוחן אזלינן בתר גמר פרי, כדעת שמואל, [ומבואר דגמר פרי אינו לקיטה ואינו שליש, אלא משעה שאין משביחין עוד במחובר. ואפשר דתליא בנגמר - חזון איש שם ס"ק ט"ז].

והנה לגבי פול המצרי נמי כתב הרמב"ם דאזלינן בתר גמר פרי, עי' להלן. ובפשטות גמר פרי דהכא הוא כאורז ודוחן, דאינו לקיטה ואינו שליש, אלא נגמר גידולו. אך אי אפשר לומר כן, דהא הרמב"ם בה"י כתב להדיא דבפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר שליש, וכן כתב הראב"ד שם ד"ה והוא. ועל כרחיך דגמר פרי דפול המצרי הוא שליש, וגמר פרי דאורז ודוחן הוא נגמר גידולו, ודוחק גדול הוא.

ובפני יהושע הקשה, איך יתכן לומר דשיעור גמר פרי הוא שליש, הא בגמ' איתא דאי אמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי הו"א אפילו תבואה וזיתים נמי, ומבואר דגמר פרי אינו שליש. ותירץ החזון איש (שם סק"ו), דהא דאמר שמואל הכל הולך אחר גמר פרי כולל שני דברים, באורז ודוחן כונתו לנגמר הפרי ממש, ובפול המצרי כונתו לשליש, עיי"ש.

ובמקדש דוד (ס' סק"ג ד"ה הנה לדידן) יישב, דהרמב"ם והראב"ד סוברים דזרעו לזרע היינו לקחת ממנו זרעים לזריעה, ומשעה שהביא שליש ראוי להזרע ולצמוח, ואם כן לגבי זרעים חשיב גמר פרי, דאינו צריך יותר מזה, אך היכא דכונתו לאכול את הזרע באמת לא סגי בשליש.

וכתב החזון איש (ס"ק י"ז), דלפי"ז צ"ל דאורז ודוחן שונים משאר הקטניות משום שאינם מביאים שליש כאחת, ואע"ג דלתנא דמתני' ולרש"ש תקנו למיזל בתר השרשה, שמואל סובר שהתקנה היתה למיזל בתר גמר פרי. דלתנא דמתני' תקנו שלא למיזל בתר שליש מחמת החשש שיעשר מהחדש על הישן, ולכן תקנו השרשה, אך לשמואל הטעם שלא אזלינן בתר שליש אינו מהאי טעמא, אלא סברא היא דכל ששדה אחת חלוקה בהבאת שליש אין ראוי לקבוע בו הבאת שליש לשנת המעשר, אך בתר גמר פרי שפיר איכא למיזל.

עוד כתב החזון איש (סק"ו), דמהא דאמר שמואל הלכה כרש"ש אע"ג דס"ל אין בילה מוכח דבפול המצרי לא אזלינן בתר השרשה אלא בתר שליש כשאר הקטניות, ופסק להלכה כרבנן. [והא דלא קאמר להדיא הלכה כרבנן יתכן כמש"כ לעיל בשם הריטב"א, דשמואל חידש דרבנן פליגי]. אך צ"ע מנ"ל דהלכה כרבנן, דלמא שמואל לטעמיה דהכל הולך אחר גמר פרי, ולכן אף דקיי"ל כרש"ש ואין בילה יכול לצבור גרנו לתוכו משום דאזלינן בתר גמר פרי, ומדוע פסק הרמב"ם בפול המצרי בתר שליש ולא בתר גמר פרי, וצ"ע.

כתב הרמב"ם בהל' ח: וכן פול המצרי אע"פ שמקצתו השריש לפני ר"ה ומקצתו לאחר ר"ה צובר גרנו לתוכו ותורם ומעשר מן הכל כאחד, שהכל הולך אחר גמר פרי. והשיג הראב"ד, אם הכל הולך אחר גמר פרי אין צריך לצבור גרנו לתוכו, דהא קיי"ל דאין בילה אלא ליין ושמן. כלומר, דברמב"ם משמע שצריך לצבור גורנו שלא יעשר מזה לזה, והקשה ע"ז חדא מדוע צריך לערבן יחד, הא קיי"ל דאזלינן בתר גמר פרי. ועוד, דאם צריך לערבן לא מהני דהא קיי"ל דאין בילה.

ובדעת הרמב"ם יישב הכסף משנה, דהא דקאמר צובר גרנו לתוכו אין זה חיוב לעשות כן, אלא דאפילו אם יצבור גרנו מהני כיון דאזלינן בתר גמר פרי.

והר"י קורקוס כתב עוד ליישב דעת הרמב"ם, דשמואל בא לבאר דברי רש"ש, דלעולם רש"ש נמי סובר דאין בילה שוה בשוה ואי אפשר לסמוך על בילה לעשר מזה על זה. אלא דמעיקר הדין ס"ל לרש"ש דאזלינן בתר גמר פרי ולא בתר השרשה, אלא דלרווחא דמילתא אמר לצבור גרנו לתוכו, ולסמוך על בילה זו לחומרא בעלמא. ולפי"ז מיושבות קושיות התוס' כמאן ס"ל לשמואל, וכן מאי טעמא דרש"ש, דלפי"ז שמואל פוסק כרש"ש לגמרי, וס"ל דמעיקר הדין אזלינן בתר השרשה. ולפי"ז יצא חידוש לדינא דאין לסמוך באורז ודוחן על גמר פרי לחוד אלא צריך לצבור גרנו לתוכו, ושפיר דייק הרמב"ם וכתב צובר גרנו לתוכו.

העולה מדברינו דנחלקו הראשונים בביאור דברי שמואל:

לרש"י ותוס' שמואל מחדש דבכל הירקות לא אזלינן בתר לקיטה ממש אלא בתר גמר פרי, ואיכא תנא כוותיה דאמר כל הספיחין מותרים חוץ מספיחי כרוב. ולפי"ז אין מקום לתקן השרשה באורז ודוחן או בפול המצרי, ובכל הירקות והקטניות אזלינן בתר גמר פרי.

לבעה"מ שמואל מחדש כנ"ל, ואף רש"ש סובר כן דלעולם אזלינן בתר גמר פרי ולא בתר לקיטה, ולכן אין חשש שיעשר מהחדש על הישן, והא דקאמר במתני' השרשה הוא לטעמייהו דרבנן.

ולפי מה שנקטו הרשב"א והריטב"א בדעת בעה"מ שמואל ורש"ש סוברים דאזלינן בתר גמר פרי שלאחר הלקיטה, כלומר לאחר שיתייבשו הקטניות.

לדעת הראב"ד בהשגותיו על הרז"ה שמואל סובר דבאורז ודוחן ובפול המצרי שזרעו לזרע אזלינן בתר גמר פרי, אך בשאר הירקות אזלינן בתר לקיטה ממש.

להרמב"ן שמואל איירי רק בפול המצרי שזרעו לזרע, ופסק כרבנן דפליגי על רש"ש דאזלינן בפול המצרי בתר גמר פרי דהיינו שליש, כמו בכל הקטניות. אך באורז ודוחן מודה דאזלינן בתר השרשה.

להרמב"ם שמואל איירי רק באורז ודוחן, וקמ"ל דאזלינן בתר גמר פרי דהוא מעט קודם הלקיטה, אך בכל הירקות אזלינן בתר לקיטה ממש, ובכל הקטניות ובפול המצרי אזלינן בתר שליש כתבואה וזיתים.

**תוד"ה מתוך, ושמא בשביעית בזה"ז ורבי**

הרמב"ן תירץ עוד, דאין חייב בשביעית מהתורה אלא הגדל בחיוב ונלקט בחיוב, אך ירקות שגדלו בששית ונלקטו בשביעית, וכן קטניות שהביאו שליש בשביעית ונלקטו בשמינית, קדושים רק מדרבנן. [אך אכתי יל"ע דאורז ודוחן שהושרשו בששית והביאו שליש ונלקטו בשביעית, מהתורה יש בהם קדושת שביעית. וצ"ל בכונת הרמב"ן דמהתורה צריך לגדול בתוך השביעית משעת ההשרשה עד הלקיטה].

הריטב"א תירץ בשם הראב"ד, דהשיעורים והענינים הללו הכתוב מסרן לחכמים לתקן בהם כמו שיראו, והא דאמרו חכמים למיזל בתר השרשה משום חשש שיעשר מהישן על החדש הוי סברא בדאורייתא, דמסתבר דאזלינן בתר השרשה.

**דף יד ע"א**

**תניא ריה"ג אומר וכו' - ביאור הסוגיא**

לדעת ריה"ג ילפינן מגורן ויקב דאזלינן בתר שנה שגרמה את עיקר הגידול, ובתבואה עיקר הגידול הוא שליש, [מש"כ רש"י לפי שראויה ליקצר בדוחק, תמה הרש"ש דבחנטה ליכא למימר הכי, דהא השתא אין הפירות ראויין לאכילה כלל. אלא הו"ל למימר דמאותה שעה ראויה התבואה להגדל ולהגמר, דהיינו מכח המים שעלו בעת הבאת שליש. וכן כתב הריטב"א לעיל יב ע"ב]. וכן בחנטה עיקר הגידול הוא חנטה, אך בירקות אין הבדל בין תחילת הגידול לסופו, וכיון שגם שנה זו גרמה לגידול כמו שנה שעברה אזלינן בתר שנה שנלקטו בה.

ולדעת ר"ע ילפינן מגורן ויקב דמין שמספיק לו מי גשמים מתעשר לשנה שהביא שליש או חנטה, אך מין שצריך גם השקאה חוץ ממי גשמים אינו מתעשר לפי שליש אלא בתר לקיטה.

וכתב רש"י דכל זה אסמכתא בעלמא, שהרי מעשר פירות וירק דרבנן. ובתוס' בקידושין (ג ע"א) כתבו כן בתירוץ קמא. ועוד כתבו, דילפינן לשביעית באם אינו ענין, שהרי שביעית נוהגת מהתורה אף בפירות וירק. ובפני יהושע הקשה לדעת רש"י ותירוץ ראשון בתוס' מנ"ל דאזלינן בירק בתר לקיטה לגבי שביעית, הא הוי נידון דאורייתא, והכא הוי אסמכתא בעלמא. ותירץ, דמצד הסברא אזלינן בכל דבר בתר לקיטה, אלא דגלי קרא לגבי תבואה וזיתים דאזלינן בתר שליש, אך ירק דליכא ילפותא נשאר הדין דאזלינן בתר לקיטה. [וכל זה לגבי שביעית דאורייתא, אך לגבי מעשר דחיוב ירק מדרבנן, כאשר חכמים באים לקבוע שנת המעשר בירק לולי הבנין אב היו קובעים בתר שליש כתבואה]. וכתב, דלפי תירוץ שני בתוס' לולי הבנין אב מגורן ויקב ס"ד ללמוד ירקות מתבואה דאזלינן בהו בתר שליש, ולכן אצטריך בנין אב שלא ללמוד מתבואה.

ודבריו צ"ע איך יתכן לומר דלפי רש"י ותירוץ קמא בתוס' הא דאזלינן בירק בתר לקיטה לגבי שביעית הוא מסברא, הא בגמ' מבואר דהנפק"מ בין ריה"ג לר"ע איך ללמוד את הבנין אב הוא לגבי בצלים הסריסים שמנע מהם מים, ושם איירי לענין שביעית, ועל כרחיך גם לגבי שביעית ילפינן מבנין אב, וצע"ג.

**מאי בינייהו א"ר אבהו בצלים הסריסים וכו'**

**דעת רש"י**

לדעת רש"י המשנה אתיא כריה"ג, דלידידה אזלינן בתר שנה שגמרה את הירק בפועל, וכיון שמנע מהם ל' יום קודם ר"ה הרי השנה החדשה לא גידלה את הירק כלל. אך לדעת ר"ע דאזלינן בתר מין הגדל על מי גשמים, על ידי שמנע מהם לא נהפך הירק למין אחר.

והקשה הרשב"א לפי"ז מדוע צריך למנוע מים ל' יום, הא כל שלא השקה את הירק אחרי ר"ה אין הירק גדל על מי השנה החדשה. וכבר כתבו האחרונים דרש"י לפנינו יישב קושיא זו, דכתב דכל ל' יום עדיין הקרקע לחה מחמת ההשקאה, ואם כן השנה החדשה גידלה את הירק על ידי הלחות הקיימת בה. [דאין צריך שהשקאה של השנה הזו תגדל את הירק, אלא סגי בלחות הקיימת בקרקע מהשנה הקודמת]. ומסתבר דהרשב"א לא גרס כן ברש"י, ועי' גליוני קה"י שנקט דזה גליון, שאינו כ"כ כסגנון רש"י.

**דעת הירושלמי**

הראשונים ביארו את הגמ' עפ"י הירושלמי להיפך, דלפי ר"ע דתלוי במין הגדל על מי גשמים, כאשר מנע מים ל' יום על מנת להקשותו ולהשתמש בו לזרע הרי זה נהפך למין שגדל רק על מי גשמים, ומעתה דינו כתבואה ופירות דלא אזלינן ביה בתר לקיטה. אך לפי ריה"ג דאין זה תלוי במין, אלא האם גדל על מי שנה זו או לא, לא מהני מנע ממנו מים כלל.

ויל"ע דאכתי כיון שמנע ממנו מים אינו גדל על מי שנה זו, [וכמש"כ רש"י לפי פירושו], ומדוע לריה"ג אזלינן בתר לקיטה. ותירצו הרשב"א והריטב"א דהכא איירי בהשקה מעט אחר ר"ה, דלפי ר"ע כיון שנהפך למין הגדל על מי גשמים תו לא אזלינן בתר לקיטה, ולפי ריה"ג הא גדל על מי שנה זו. אך אם באמת לא יחזור וישקה כלל אף לריה"ג לא אזלינן בתר לקיטה. [ויל"ע מדוע לא מוקי מתני' אף כריה"ג ובאופן שלא חזר והשקה כלל].

וכתב רש"י לפי פירוש זה, דדוקא בבצלים הסריסים ופול המצרי מהני מניעת מים ל' יום, כיון שדרכן לעשות כן, אך בשאר ירקות בטלה דעתו. אמנם לפי פירוש רש"י לא ביאר מדוע דוקא מינים אלו, דלכאורה לריה"ג כל ירק שמנע ממנו מים ולא גדל על מי שנה זו מתעשר לשעבר. ואולי רק במינים אלו רגילים להשקותן פעם בל' יום, והוא הדין כל ירק לפי הרגילות להשקותו, וצ"ע.

הר"י קורקוס פ"א ממע"ש ה"ט כתב דאם מנע מהם מים ל' יום חשיב כנלקטו כבר, וכן הוא בפיה"מ הנדפ"ח. וצ"ע לפי"ז לפרש הסוגיא מדוע זה תלוי בריה"ג ור"ע.

**ספק הירושלמי**

והנה בירושלמי על המשנה דבצלים מספק"ל האם נעשה כבעל למפרע או מכאן ולהבא, ונפק"מ באופן שלקט מקצת בתוך הל' יום ומקצת לאחר ל' יום, האם מעשרין מזה על זה או לא. והנה במשנתינו מבואר דאיירי במנע מהם מים ל' יום קודם ר"ה, ובזה ממנ"פ מתעשר לשעבר, דמה שלקט קודם ר"ה נלקט בשנה שעברה, ומה שלקט אחר ר"ה מתעשר לשעבר. ותירץ החזון איש (מעשרות ס"א סקי"ג) דספק הירושלמי האם מעשרין מזה על זה משום דהוו כב' מינים, ואע"ג דאפשר לעשר מזרעו על ירקו, מכל מקום אם בתחילה זרעו לירק ואח"כ מנע ממנו מים אין מעשרין ממנו על המקצת שלא מנע ממנו מים, והניח בצ"ע.

ובס"ק י"ד פירש, דאיירי באופן שמנע ממנו מים כמה ימים קודם ר"ה ונגמרו ל' יום אחר ר"ה, ולקט מקצת בתוך ל' יום אחר ר"ה ומקצת אחר ל' יום, דאותן שלקט בתוך ל' יום מתעשרין להבא, ואותן שלקט אחר ל' מתעשרין לשעבר.

כתב התורת זרעים, דלפי מש"כ רש"י שהלחות קיימת בקרקע ל' יום פשיטא דמתעשרין להבא, שהרי כל עוד שלא עברו ל' יום עדיין לא חשיב שמנע מהם מים כלל, וכשמנע מהם מים מיד הם נעשים כשדה הבעל. [ורש"י הוכרח לזה לפי שיטתו דמתני' כריה"ג, ולפי"ז מבואר דאם מנע מים ל' יום חשיב גדל על מי שנה שעברה, ולכן הוצרך לומר דכל ל' יום איכא לחות בקרקע, אך לפי הירושלמי דמתני' כר"ע אין הכרח לומר כן]. ולכן כתב דלפי הירושלמי מיד כשמנע מהם מים על דעת להקשותן הרי הם נחשבים כשדה הבעל, והל' יום הוא שיעור בתורת יציאתן מדין ירקות להיות כשדה הבעל. וע"ז מספק"ל האם נעשה כשדה הבעל למפרע.

אך אכתי יל"ע מדוע יצאו מיד מדין ירקות, הא כל עוד שלא עבר את זמן השקאתן אין כאן שינוי מרגילותן. וביאר המקדש דוד (ס"ס סק"ג ד"ה כתב רש"י), דלפי הירושלמי זמן השקאתן אינו פעם בל' יום אלא פחות מכאן, דרגילין להשקותן כל הזמן, וכשעבר הזמן שרגילים להשקותן יצאו מיד מתורת ירקות, ומכל מקום בעינן ל' יום, וע"ז מספק"ל האם נעשו כבעל למפרע, דהיינו משעה שעבר הזמן שרגילים להשקותן ולא השקה, או מכאן ולהבא, דהיינו לאחר ל' יום.

החזון איש שם נסתפק האם הא דמנע ממנו מים קודם ר"ה היינו קודם שהגיע לעונה"מ, אך אם הגיע לעונה"מ כבר נקבע דינו כירק ותו לא מהני מנע מים, או שמא עד הלקיטה מהני מנע מים להופכו לבעל.

ועוד נסתפק האם הא דנעשה כבעל היינו למפרע משעת השרשה לרש"ש, ומשעת גמר פרי לרבנן [לפי הצד דמהני מניעת מים גם לאחר גמר פרי], או שמא נעשה כבעל רק משעה שמנע מים. ונפק"מ כשמנע מים לאחר ר"ה אך ההשרשה והגמר פרי היו קודם ר"ה.

ובסיפא דמתני' שם איתא, דשל בעל שמנע מהם מים ב' עונות דברי ר' מאיר, וחכמים אומרים שלש. ופירש הר"ש דבצלים הסריסים ופול המצרי שגדלים בבית הבעל אינם צריכים השקאה כולי האי, וסגי להם במעט השקאה, והכא לא יצאו מתורת ירק עד שימנע מהם ב' או ג' עונות. [יש לעיין האם הדרך להשקות אותם פעם בב' או ג' עונות, ולכן לא חשיב שמנע מהם מים עד שיעברו ב' או ג' עונות. או שמא "עונה" הוא השיעור שרגילים להשקותן, ורק לאחר שמנע מהם מים ב' או ג' פעמים שרגילים להשקותן יצאו מתורת ירק. דכיון דסגי להו במעט מים אע"ג שרגילים להשקותן טפי לא חשיב מנע אלא בב' פעמים].

ולפי מש"כ לעיל ביאור המשנה לדעת רש"י, דבשל בעל כלה הלחות שבקרקע רק לאחר שמנע מים ב' או ג' עונות. ולדעת הירושלמי לא מוכח שרוצה למנוע מים כדי להקשותן עד שימנע מים ב' או ג' עונות.

**נגמר גידולו**

כתבו התוס' בע"ב, דהא דאמר ירק בתר לקיטה היינו גמר גידולו, דאם נגמר גידולו בששית אף שנלקט בשביעית ליכא קדו"ש. והוכיחו כן מבצלים הסריסים שמנע מהם מים ל' יום. וכתבו, דאפילו מאן דפליג התם הכא מודה, דלפי ריה"ג כיון דנגמר גידולם בששית נמצאו גדלים על מי שנה שעברה, ולר"ע נמי כיון דתו לא גדלי על כל מים, יוצאין מתורת ירקות הגדלים על כל מים.

והנה במש"כ דלריה"ג כיון דנגמר גידולו אינו גדל על מי שנה זו יל"ע, דבשלמא לרש"י דמתני' כריה"ג, ואזלינן בתר המציאות האם גדל על מי שנה זו ניחא, אך לתוס' דמתני' כר"ע, ולפי ריה"ג לא מהני מניעת מים, ולא אזלינן בתר המציאות האם גדל על מי שנה זו, מדוע נגמר גידולו מהני. ולפי מש"כ הרשב"א והריטב"א דמתני' בחזר והשקן לאחר ר"ה, ובאמת אם לא חזר והשקה כיון דלא גדלי על מי שנה זו מתעשרין לשעבר, ניחא. אך בתוס' לא משמע כן, דמשמע שחילקו בין מנע מים ל' יום לנגמר גידולו. וצ"ל דכאשר באים לקבוע את הדין האם אזלינן בירק בתר לקיטה, מסתבר יותר לקבוע בתר גמר פרי ולא בתר לקיטה ממש, שהרי הילפותא היא מהא דגדלים על מי שנה שעברה, אך לאחר שקבענו דאזלינן בתר גמר פרי אין הבדל בכל ירק וירק אם גדל על מי שנה זו או לא.

ומש"כ התוס' דלר"ע יצאו מתורת ירקות הגדלים על כל מים, לכאורה זה דלא כרש"י שכתב דלא מהני הפקעה מתורת ירק רק בבצלים הסריסים ופול המצרי, כיון שרגילים לעשות כן, אך בשאר ירקות בטלה דעתו, והכא מבואר בתוס' דבכל הירקות מהני. אך י"ל דרש"י כתב כן רק לגבי מנע מים, דאין רגילים לעשות כן ובטלה דעתו, אך לאחר שנגמר לא שייך לומר בטלה דעתו, ובזה י"ל בכל הירקות דנעשו כמין שאינו גדל על כל מים.

ובתורת זרעים הקשה דבירושלמי מבואר דמיד כשמנע מים נעשו כבעל, ומכל מקום איכא שיעור ל' יום שיצאו מתורת ירק, ואם כן גם לאחר שנגמר גידולם ליבעי ל' יום.

ובעיקר דבריהם הקשה התורת זרעים, מה שייך לומר בירקות שגדלו ונגמרו על כל מים שהם יצאו מתורת ירק במה שנגמר גידולם, הרי לא שינה כלום מדרך הירקות. ולא דמי כלל לבצלים הסריסים שמנע מהם אע"ג שלא נגמר גידולם, ושינה אותם מדרך הירקות.

**באחד בשבט ר"ה לאילן מ"ט הואיל וכו'**

פירש רש"י שכבר עבר רוב ימות הגשמים שהוא זמן רביעה, ועלה השרף באילנות, ונמצאו הפירות חונטין מעתה. כלומר, דדרך הפירות לחנוט מט"ו בשבט ואילך. אך התוס' פירשו, דכל החנוטים קודם זמן הזה היינו על גשמי שנה שלפני תשרי. כלומר, דכל פרי שחנט קודם ט"ו בשבט חנטתו באה אף מחמת מי גשמים של שנה שעברה, וכן כתב הריטב"א לעיל יב ע"ב. ובירושלמי כאן מייתי לשני פירושים אלו. [ושם איתא כלשון הגמ' כאן כפירוש רש"י, ופירוש התוס' שם מייתי בלשון אחר].

ובטורי אבן הבין דברי התוס' דלעולם אזלינן בתר א' בתשרי, אלא שאם חנט קודם ט"ו בשבט הרי זה מחמת הגשמים שקודם א' בתשרי. והקשה ע"ז טובא. אך החזון איש (שביעית ס"ז סקי"ג) כתב דזה רק סיבה מדוע קבעו את ט"ו בשבט כתחילת שנה, אך ודאי ט"ו בשבט הוא זמן בפ"ע. ועי' קהלות יעקב שביעית סי' ד' שהאריך בזה.

עוד כתבו התוס' דהא דלא אזלינן בתר תשרי כמו בשליש בתבואה משום דדרשינן פעמים שברביעית וכו'. כלומר, דלגבי שליש בתבואה נמי י"ל דכל שהביא שליש קודם ט"ו בשבט גדל אף על מי שנה שעברה, אלא דלגבי פירות איכא גזיה"כ למיזל בתר שיעור אחר. והטעם שקבעו ט"ו בשבט ולא תאריך אחר משום שגדל על מי שנה שעברה. [ילפותא זו אצטריך מהתורה או לשביעית אי אזלינן בתר ט"ו בשבט, או למעשר ולענין ענבים וזיתים דאזלינן בתר ט"ו בשבט כמש"כ החזון איש, אך להר"ן דאזלינן בתר ר"ה אם נאמר דשביעית אזלינן בתר ר"ה לא אצטריך ילפותא זו מהתורה].

ולדעת רש"י הובא לעיל בשם הר"ן דכיון דמעשר פירות דרבנן העדיפו לקבוע ט"ו בשבט ולא אחד בתשרי, עיי"ש. ולפי"ז אין צריך לילפותא מערלה. אך בשם החזון איש הובא דבזיתים וענבים אזלינן בתר ט"ו בשבט אף דחיובן דאורייתא, ועל כרחיך צ"ל דאף לרש"י ילפינן מערלה, וצ"ע.

**דף יד ע"ב**

**דתנן אתרוג שוה לאילן בג' דרכים וכו'**

הקשו התוס' מדוע לא אזלינן בתר חנטה לכל דבר, כיון שגדל על כל מים כירק למאי דפרישית לעיל דההיא דרשה אתיא לשביעית דאורייתא. כלומר, דלפי תירוצם הראשון דהאי דרשא אסמכתא בעלמא, ולגבי שביעית אזלינן בתר לקיטה מעיקר הדין, וכמש"כ לעיל בשם הפני יהושע, שפיר אזלינן לגבי שביעית בתר חנטה לכל דבר, כיון דאינו תלוי במים כלל, ורק לגבי מעשר דרבנן אסמכוה לתבואה דתלוי במים. אך לתירוצם השני דעיקר הבנין אב אתא לשביעית קשה.

ותירצו, דדרשינן לגבי ערלה מבשנה הרביעית דאזלינן בפירות בתר חנטה. ובתוס' רא"ש הוסיף דהתם מיירי בכל אילנות, וילפינן מיניה לענין שביעית. ומבואר מדבריהם דהא דאזלינן בכל הפירות בתר חנטה אינו שייך לבנין אב, אלא ילפינן מערלה, ורק לגבי ירק ילפינן מבנין אב דאזלינן בתר לקיטה, ולכן פרי שדומה לירק אכתי אזלינן בתר חנטה מחמת הילפותא מערלה אע"ג דאיכא ילפותא מבנין אב. ועי' עוד בכפות תמרים לט ע"ב שביאר דברי התוס'.

אך יל"ע איך ילפינן מערלה, דלכאורה התם מבואר רק דלא אזלינן בתר ר"ה אלא בתר ט"ו בשבט, ואכתי יתכן דאזלינן בתר לקיטה. וצ"ל כמש"כ הר"ש פ"ב דשביעית מ"ז, דכיון שאמרה תורה למיזל בתר ט"ו בשבט מסתבר דתלוי בחנטה, דרוב האילנות חונטים מט"ו בשבט ואילך.

תוס' בריש קידושין תירצו, דהא דאזלינן בתר חנטה לשביעית היינו לחומרא, כגון אם חנט בשביעית ונלקט בשמינית. ולפי"ז צ"ל דמעיקר הדין אזלינן אף לשביעית בתר לקיטה, וחכמים החמירו למיזל אף בתר חנטה. ועי' עצמות יוסף שם מה שהקשה על תירוצם, ובשער המלך פ"א ממע"ש מה שכתב ליישב.

עוד תירצו, דאע"ג דאתרוג גדל על כל מים אין לנו לחלקו מדין שאר אילנות לענין שביעית, כיון דלענין ערלה ורבעי לא חלקתו תורה משאר אילנות. ודרשא דדגורן ויקב לירקות אתא ולא לאתרוג. ורק לגבי מעשר דרבנן תקנו למיזל בתר לקיטה הואיל וגדל על כל מים כירק. וביאור הדברים דהוי ילפותא דאזלינן בפירות בתר חנטה ובירק בתר לקיטה, ואין מתחשבים בכל מין האם גדל על כל מים או לא. [ומכל מקום כתבו התוס' דמחמת ילפותא זו אזלינן בתר גמר פרי ולא בתר לקיטה ממש, דכאשר באים לקבוע בכל הירקות בתר לקיטה מסתבר דאזלינן בתר גמר פרי מחמת ילפותא זו].

**באו"ד, ומיהו קשה מאתרוג וכו'**

המהרש"א תמה מה קשה להו מאתרוג, הא איירי התם בחנט קודם ט"ו בשבט ונגמר פרי אחר ט"ו בשבט, ומה שליקט הרבה אח"כ לית לן בה. ועי' כפות תמרים לט ע"ב מה שיישב, ובשער המלך פ"א ממע"ש מה שהקשה עליו.

**דף טו ע"א**

**בעא מיניה ר' יוחנן מר' ינאי אתרוג ר"ה שלו אימתי**

הכפות תמרים לט ע"ב הקשה איך יתכן למיזל בתר ט"ו בשבט, הא אם דין אתרוג כירק לענין מעשר הו"ל למיזל בתר ר"ה, ואיך נסבול ב' הפכים בנושא אחד, והניח בקושיא.

ובפני יהושע בתחילה כתב ליישב דמעשר פירות דרבנן, ולגבי קביעות השנים השאירו את האתרוג כשאר פירות. אך לשיטת הרמב"ם דמעשר פירות דאורייתא ומכל מקום באתרוג אזלינן למעשר בתר לקיטה על כרחיך הוי דרשא גמורה. [וכן יש להוכיח מזיתים דאזלינן בתר שליש, ומכל מקום כתב החזון איש דאזלינן בתר ט"ו בשבט]. ולכן כתב דכיון דילפינן מערלה דאזלינן בתר ט"ו בשבט, וכמש"כ התוס' לעיל יד ע"א, כל שנוהג בו ערלה אזלינן בתר ט"ו בשבט, ואף באתרוג נוהג ערלה. [ואף שהריטב"א לעיל יב ע"ב כתב סברא למיזל בתר ט"ו בשבט, שהאילן שתה רוב גשמי שנה עד שבט, אין זה אלא טעמא דקרא, אך השתא הוי דין בכל הפירות].

ובערוך לנר יישב דהטעם דאזלינן בתר ט"ו בשבט הוא משום שאז מתחדש שנתו, כיון שיש לו עיקר שמחמתו גדל הפרי, וטעם זה שייך גם באתרוג, דאע"ג שהוא גדל על כל מים מכל מקום יש לו גם עיקר שגדל מחמתו, ויש בו את ב' הבחינות, ואין בזה סתירה כלל, עיי"ש.

והנה לגבי שביעית נחלקו הראשונים האם אזלינן בתר א' בתשרי או בתר ט"ו בשבט. ובחזון איש (שביעית ס"ז ס"ק יג) הקשה מהגמ' בסוכה לט ע"ב דמבואר דאזלינן באתרוג בתר ר"ה. ותירץ, דהתם אתיא כרבותינו דדינו כירק לכל דבר, ואזלינן בתר לקיטה אף לענין שביעית, ולכן אזלינן בתר ר"ה, אך בשאר פירות דאזלינן בתר חנטה יתכן דאזלינן בתר ט"ו בשבט. והקשה הקהלות יעקב שביעית סי' ד' מאי שנא ממעשר דאף דאזלינן באתרוג בתר לקיטה מכל מקום אזלינן בתר ט"ו בשבט. עיי"ש מה שהאריך לתרץ בזה.

**אמר רבה אתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית וכו'**

**דעת רש"י**

שיטת רש"י דשביעית פטורה ממעשר מדין הפקר בלבד, דכיון דאמרה תורה להפקיר הרי הפקר פטור ממעשר, וילפינן לה מדכתיב "ויתרם תאכל חית השדה", ואם כן דין מעשר בשביעית תלוי בדין הפקר של פירות שביעית, דהפטור ממעשר חל מחמת הדין הפקר.

והא דמקשה אביי בשלמא סיפא לחומרא פירש רש"י, דלכאורה הרישא סותר לסיפא בדין מעשר, דאי אזלינן בסיפא בתר חנטה מדוע ברישא פטור ממעשר, הא חנט בששית. וע"ז משני דאזלינן לחומרא לגבי שביעית, דחייבים להפקיר בין בחנט בשביעית בין בנלקט בשביעית, וממילא בתרוייהו פטור ממעשר. ואע"ג דלגבי מעשר הוי קולא, מכל מקום הקולא היא תוצאה מהחומרא. [ובריטב"א הוסיף דשביעית דאורייתא ומעשר דרבנן, ולא איכפת לן להקל בזה. כלומר, דכאשר באו חכמים להחמיר בשביעית לא איכפת להו דיצא מזה קולא לגבי מעשר, כיון דמעשר דרבנן]. אלא דהקשה אביי אם כן מדוע פטרת ברישא מביעור מחמת שחנט בששית, הא אזלינן לחומרא. ובאמת עיקר הקושיא היא דשני הדינים ברישא סותרים, דאי פטרת מביעור אין טעם לפטור ממעשר.

ומשני יד הכל ממשמשין בה, כלומר, דכיון דיש בשדה זו אתרוגים או פירות אחרים שחנטו בשביעית, וחייב להפקיר השדה מחמתן, הרי במציאות בני אדם נכנסים שם וממשמשין בהן, והרי זה פוטר ממעשר. [עי' חזון איש (שביעית ס"ז סק"ט ד"ה והא) שהקשה, אם הוא פרדס שמור מאי איכא למימר. ולכן כתב דלישנא בעלמא הוא, ועיקר הטעם דחכמים לא החמירו לעשר מאחר ולא יצא מזה תקלה והעמידוהו על עיקר הדין. אמנם לדעת רש"י מעיקר הדין צריך לעשר, ואי אפשר לומר כדבריו].

ור' המנונא פליג בהא מילתא, וס"ל דכיון דעל ידי גזל הם ממשמשין לא חשיב הפקר לפטור ממעשר. ובביאור פלוגתתם עי' אפיקי ים ח"ב סי' כד, כה וקהלות יעקב שביעית סי' ו'.

ומקשה מדברי ר' שמעון דאין לחייב בביעור ובמעשר אלא אם כן חנט ונלקט בשביעית. ולדעת רש"י צ"ע טובא, דבשלמא הא דששית הנכנסת לשביעית פטורה מביעור וממעשר י"ל דהפטור ממעשר הוא משום יד הכל ממשמשין בה, אך הא דשביעית הנכנסת לשמינית פטורה מביעור וממעשר צ"ע, דאם ליכא דין ביעור מה יפטור ממעשר, וכן הקשה בחי' הר"ן. ותירץ, דכיון דבשביעית היתה הפקר, כשנכנסה שמינית בעליה מהפקירא קא זכו בה, ומשום הכי פטורה מן המעשר. ועי' קהלות יעקב שביעית סי' ד' שהוכיח מכאן שירק בשביעית נחשב הפקר אע"ג שלאחר מכן נלקט בשמינית, דאין זה מברר למפרע שלא היה שייך לשביעית, עיי"ש שהאריך בזה.

ומשני תנאי היא, דאבטולמוס ור"ג סוברים דאזלינן בתר לקיטה למעשר ובתר חנטה לשביעית, וממילא פטור מעשר בשביעית תלוי בחנטה בלבד, ונחלקו רבה ור"ה בחנט בששית ונלקט בשביעית האם יש טעם לפטרו מחמת יד הכל ממשמשין בה. [וברש"ש הקשה לשיטת רש"י דאכתי מדברי ר' שמעון מוכח דאמרינן יד הכל ממשמשין, ומנלן דתנאי פליגי עליה בהא, ואכתי יקשה לר' המנונא. ועי' חזון איש שם שלפי דעת תוס' מיושב וצ"ב].

והשתא איכא ד' שיטות תנאים: דלפי ר' אליעזר אזלינן בתר חנטה בלבד לכל דבר. לפי ר"ג ואבטולמוס למעשר בשאר שנים אזלינן בתר לקיטה בלבד, ולשביעית אזלינן בתר חנטה בלבד. לרבותינו אזלינן בתר לקיטה בלבד לכל דבר. לפי ר' שמעון בעינן תרוייהו לחייב בשביעית. והוא הדין מצי לאוקמי דברי רבה ור' המנונא כר' אליעזר דאזלינן רק בתר חנטה, אלא דר' אליעזר שמותי הוא.

ומסיק ר' יוחנן ור"ל דאתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית לעולם ששית, ופירש רש"י דחייבת במעשר ופטורה מביעור. ואזיל לשיטתו דהא בהא תליא ולא יתכן לחלק ביניהם, ואי פטורה מביעור ממילא חייבת במעשר. [וס"ל לר"י ור"ל כר' המנונא ולא כרבה]. ולפי"ז אין ראיה איך סוברים ר"י ור"ל לגבי מעשר בשאר שנים, דיתכן דס"ל כאבטולמוס ור"ג ורבותינו דאזלינן בתר לקיטה, ויתכן דס"ל כר' אליעזר דאזלינן בתר חנטה.

**דעת תוס'**

תוס' כתבו דלפי אבטולמוס ור"ג דאזלינן בתר חנטה לשביעית ובתר לקיטה למעשר אתיא דברי רבה כפשוטם ואין צריך ליד הכל ממשמשין בה. דס"ל דיש שני סיבות לפטור ממעשר בשביעית, חדא מחמת הפקר הפירות, וכמש"כ רש"י, ועוד סיבה מחמת התייחסות השנים, דבשנה השביעית לא חידשה התורה דין מעשר כלל. ולכן כל שלפי דיני מעשר דשאר שנים האתרוג מתייחס לשנה השביעית אינו חייב במעשר אף שאינו הפקר.

ואביי מקשה בשלמא סיפא לחומרא וכו' משום דס"ל שאין לחלק בין דיני שביעית לדיני מעשר, [עי' חזון איש שם שנתקשה מה הס"ד דאביי]. ולכן הוצרך רבה לתרץ יד הכל ממשמשין בה, דיש סיבה לפטור ממעשר בלא הפקר מחמת יד הכל, אך למסקנא דרבה ור' המנונא ס"ל כאבטולמוס ור"ג אין צריך לזה, דבששית הנכנסת לשביעית פטורה מביעור משום שלגבי שביעית אזלינן בתר חנטה, ופטורה ממעשר משום שלגבי דיני מעשר אזלינן בתר לקיטה, ובשביעית הנכנסת לשמינית חייבת בביעור משום חנטה, ופטורה ממעשר משום הפקר הפירות.

וכתב הרש"ש, דלפי"ז צ"ל דר' המנונא שמחייב במעשר בששית הנכנסת לשביעית סובר כר' אליעזר דאזלינן בתר חנטה אף בדיני מעשר. [וכן נקט השער המלך פ"א ממע"ש ופ"ד משמו"י]. והקשה הרש"ש דלפי"ז כדמשני תנאי היא הו"ל לאתויי דעת ר' אליעזר, דהא רבה ור' המנונא נחלקו באבטולמוס ור' אליעזר. אך החזון איש (שם ד"ה ופריך) כתב דר' המנונא מתיישב אף לאבטולמוס ור"ג, דאע"פ שבשאר שנים אזלינן בתר לקיטה מכל מקום ראוי להחמיר בששית הנכנס לשביעית למיזל בתר חנטה למעשר מדרבנן כמו לענין שביעית מהתורה.

ולדעת תוס' יש לבאר בדעת ר' שמעון, דס"ל דלגבי מעשר אזלינן בתר חנטה ולגבי שביעית בעינן תרוייהו, ולכן ששית הנכנסת לשביעית פטורה ממעשר מחמת יד הכל ממשמשין בה, ושביעית הנכנסת לשמינית פטורה ממעשר מחמת החנטה בשביעית. וכן כתבו התוס' ד"ה שאין, ואזלי לשיטתייהו.

והא דמסקי ר' יוחנן ור"ל דאתרוג בת ששית הנכנסת לשביעית לעולם ששית, ופטורה מביעור וחייבת במעשר, לדעת הרש"ש ושער המלך צ"ל דס"ל כר' אליעזר דאזלינן בתר חנטה אף למעשר בשאר שנים, דאל"ה מדוע לא נפטור ממעשר מחמת ההתייחסות לשנה השביעית. ולדעת החזון איש י"ל דס"ל כר"ג והחמירו לענין מעשר למיזל בתר חנטה כמו לענין שביעית.

**דעת בעל המאור והריטב"א**

הרז"ה גרס בדברי רבה "ובת שביעית שנכנסה לשמינית חייבת במעשר וחייבת בביעור". וביאר הריטב"א דיש מקום לפרש דברי רבה כפשוטם, דס"ל כר"ג דאזלינן למעשר בתר לקיטה ולשביעית בתר חנטה, ולכן ששית שנכנסה לשביעית פטורה מביעור וממעשר, ושביעית שנכנסה לשמינית חייבת בביעור ובמעשר. כלומר, דס"ל דאין צריך לעשר בשביעית רק מחמת התייחסות השנים, שהתורה לא חייבה לעשר בשנה השביעית, אך הפקר אינו סיבה לפטור ממעשר. וכבר הקשה הרשב"א על בעה"מ מדוע גרע הפקר דשביעית מכל אדם שמפקיר פירותיו דאין הפירות חייבים במעשר, ועי' להלן. וע"ע חזון איש שביעית ס"ז ס"ק יד שהקשה, מדוע יתחייב במעשר הא בשנה השביעית היה הפקר במחובר, ואף שהלקיטה בשמינית מכל מקום כבר היה הפקר וזכו הבעלים מההפקר. ותירץ, דאף דמעיקר הדין פטור ממעשר מכל מקום החמירו חכמים.

ואביי סובר דהפטור ממעשר בשנה השביעית אינו מחמת התייחסות השנים לשנה השביעית, דהתורה לא חייבה לעשר פירות שמתייחסים לשנה השביעית, אלא מחמת קדושת הפירות, דהתורה לא חייבה לעשר פירות שהם קדושים בקדו"ש, והשתא לא שייך לחלק ביניהם, והפטור ממעשר נמי תלוי בחנטה, ולכן הקשה, דבסיפא י"ל דלעולם אזלינן רק בתר חנטה כדעת ר"ג, ומכל מקום החמירו חכמים לענין מעשר בשביעית למיזל אף בתר לקיטה גזירה אטו שאר שנים דאזלינן בתר לקיטה, אך ברישא מדוע פטרינן ממעשר, הא אזלינן רק בתר חנטה, דהא פטרינן מביעור.

ומשני רבה, יד הכל ממשמשין, כלומר, דלעולם אזלינן רק בתר חנטה, ומכל מקום ברישא פטרינן ממעשר משום יד הכל ממשמשין, ובסיפא מחייבינן במעשר מחמת הגזירה אטו שאר שנים.

ובדעת ר' המנונא נחלקו הרז"ה והריטב"א, הרז"ה נקט דר"ה פליג רק ארישא, ומודה דבסיפא חייבת בתרוייהו. אך הריטב"א נקט דר"ה ס"ל שלעולם דין מעשר כדין שביעית, ולכן ששית שנכנסת לשביעית פטורה מביעור וחייבת במעשר, ולא ס"ל יד הכל ממשמשין בה, ושביעית הנכנסת לשמינית חייבת במעשר ופטורה מביעור, דלגבי קדושת שביעית אזלינן רק בתר חנטה, ולא גזרו חכמים.

ומקשינן מר' שמעון, דבששית הנכנסת לשביעית פוטר ממעשר ומביעור, וכדברי רבה, וקשה לר"ה. ובשביעית הנכנסת לשמינית פוטר ממעשר ומביעור, ולרבה קשה תרוייהו, דאיהו מחייב במעשר ובביעור, ולר' המנונא קשה רק מביעור, דאיהו מחייב בביעור ופוטר במעשר, וכן כתב הריטב"א לשיטתו, אך לבעל המאור אף לר"ה קשה תרוייהו.

ומשני תנאי היא, דאבטולמוס אזיל בשביעית בתר חנטה בלבד, ודלא כר' שמעון, ופליגי רבה ור"ה אליביה מה הדין לגבי מעשר בשנה השביעית, האם אזלינן בתר חנטה כשאר דיני שביעית או שמא החמירו חכמים למיזל אף בתר לקיטה. וכתב הריטב"א דקיי"ל כאבטולמוס אליבא דר' המנונא, ויתכן דכתב כן משום דר' יוחנן ור"ל הכי ס"ל, דאזלי בתר חנטה בין למעשר דשביעית בין לביעור. [אך לגבי מעשר דשאר שנים יתכן דס"ל כר"ג ואבטולמוס דאזלינן בתר לקיטה].

עוד כתב בעה"מ בשם ה"ר משה, דהא דאמרי רבותינו אחר לקיטתו בין למעשר בין לשביעית היינו לחומרא, אך מעיקר הדין לכו"ע אזלינן בתר חנטה. ואבטולמוס פליג עלייהו לגבי שביעית דאזלינן בתר חנטה בלבד, ולגבי מעשר מודה דמחמרינן למיזל אף בתר לקיטה. ועוד כתב, דלמעשר דקאמרי היינו מעשר בשנה השביעית, אך בשאר שנים יתכן דס"ל כרבן גמליאל דאזלינן רק בתר לקיטה, ויתכן דס"ל כר' אליעזר דאזלינן רק בתר חנטה.

ולפי"ז מוכח כדעת הרז"ה דבין לרבה ובין לר' המנונא לענין מעשר בשביעית אזלינן לחומרא אף בתר לקיטה, ורק לענין ביעור אזלינן בתר חנטה בלבד כדעת אבטולמוס. ועי' חזון איש (שביעית ס"ז ס"ק טז), דבשביעית היוצאת לשמינית לכו"ע איכא קדושת שביעית, דאזלינן בתר חנטה לדין ביעור, ולדעת הרז"ה חייבת במעשר ואין כן דעת שאר פוסקים. [ואף לדעת הריטב"א ר' המנונא פליג ופוטר ממעשר, וכתב הריטב"א דקיי"ל כר' המנונא].

**דעת הראב"ד בהשגות על הרז"ה**

הראב"ד גרס נמי כהרז"ה דלפי רבה שביעית שנכנסה לשמינית חייבת במעשר ובביעור, אך כתב דר' המנונא בתרתי פליג, וס"ל דבין לשביעית ובין למעשר אזלינן בתר חנטה. והיינו לפטור מעשר בשביעית, אך בשאר שנים אזיל בתר לקיטה כדעת ר"ג.

ובתירוץ הגמ' תנאי היא ביאר, דר' המנונא סובר כאבטולמוס דאזיל לגבי שביעית רק בתר חנטה, בין לביעור ובין למעשר שבה. ורבה סובר כרבותינו, ופירש דבריהם דהא דאמרו אחר לקיטתו בין למעשר בין לשביעית היינו בין למעשר בשאר שנים בין למעשר בשנה השביעית, אך לגבי ביעור מודו דאזלינן בתר חנטה. וכתב, דרבה חזר בו ממה שפירש דששית הנכנסת לשביעית פטורה ממעשר משום דיד הכל ממשמשין בה, אלא הפטור הוא משום דלגבי מעשר אזלינן רק בתר לקיטה, [וכמש"כ תוס' דלמסקנא אין צריך לטעם דיד הכל ממשמשין]. ואע"ג דרבותינו דאמרו בין לשביעית איירי לכל דיני שביעית, כדמוכח בסוגיא בסוכה לט ע"ב, מכל מקום רבה פסק כוותיהו לענין מעשר בשביעית.

**דעת הרמב"ם**

הרמב"ם פ"א ממע"ש ה"ה כתב, דבאתרוג אזלינן לגבי מעשר בתר לקיטה כירק. ואע"פ שהולכין אחר לקיטתו, מכל מקום אתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית אפילו היתה כזית ונעשית ככד חייבת במעשרות. ובהל' שמו"י פ"ד הי"ב כתב, דאפילו היה כפול קודם ר"ה ונעשית ככד בשביעית חייב במעשרות כפירות ששית, ואפילו היה ככד בששית הואיל ונלקט בשביעית הרי הוא כפירות שביעית, ומתעשר כפירות ששית להחמיר.

וביאר הר"י קורקוס שיטתו דלגבי מעשר בשאר שנים אזלינן רק בתר לקיטה, אך לגבי שביעית אזלינן לחומרא, ולכן ששית שנכנסה לשביעית חייבת בביעור מחמת הלקיטה, ומכל מקום חייבת במעשרות מחמת החנטה. ולפי"ז משמע דשביעית שנכנסה לשמינית חייבת בביעור, דלחומרא אזלינן אף בתר חנטה, וכן חייבת במעשר מחמת הלקיטה, וצ"ע שלא הזכיר כן הרמב"ם להדיא. אך החזון איש (שם סק"י) נקט דמעיקר הדין אזלינן בתר חנטה בין לביעור בין למעשר בשביעית, אלא דחכמים החמירו לענין ביעור למיזל אף בתר לקיטה, אך בשביעית היוצא לשמינית לא מצינו שהחמירו, ואזלינן רק בתר חנטה, ולכן יש לפטור ממעשר.

וכתב הר"י קורקוס דיצא להרמב"ם דין זה משום שפסק כרבותינו, דנימנו וגמרו דאזלינן בתר לקיטה בין לשביעית ובין למעשר. וס"ל דר"י ור"ל מבארים דרבותינו אזלו לשביעית בתר לקיטה לחומרא, ולכן ששית שנכנסה לשביעית חייבים עליה משום טבל, דלחומרא אזלינן בתר חנטה. והא דקאמרי "לעולם ששית" היינו למעשר בלבד ולא כרש"י.

ומבואר בדעת הרמב"ם דהא דשביעית פטורה ממעשר אינו מחמת מציאות ההפקר, שהרי בששית הנכנסה לשביעית איכא דין ביעור ומכל מקום חייב במעשר, וכן אינו מחמת התייחסות השנים כתוס', שהרי לגבי השנים אזלינן רק בתר לקיטה, אלא צ"ל כבעה"מ וריטב"א דהדין קדושת שביעית בפירות פוטר ממעשר, וכיון דאזלינן לגבי שביעית לחומרא שייך לחייב במעשר.

**דעת הראב"ד בהשגות על הרמב"ם**

הראב"ד השיג על הרמב"ם, דהוא תופס דברי ר' יוחנן ור"ל דאתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית לעולם ששית וחייבים עליה משום טבל ופטורה מהביעור, ואם כן אזלינן בתר חנטה לשביעית אף להקל. וכונתו להשיג דלפי ר"י ור"ל דינו כששית אף לפטור מביעור, וכמש"כ רש"י, ועל כרחיך צ"ל דס"ל לר"י ור"ל כאבטולמוס ור"ג ולא כרבותינו.

ובליקוטי הלכות הוכיח כרש"י והראב"ד דהא דאמרי ר"י ור"ל "לעולם ששית" כולל גם דאין חייבת בביעור ודלא כהרמב"ם, דהא לשון זה לעולם ששית אמר גם ר' המנונא, ומשמע דדין אחד הוא, ור' המנונא ודאי קאי גם על ביעור דהא קאי על דברי רבה.

ועי' אור שמח שנקט בדעת הראב"ד עפ"י הירושלמי בבכורים, דבכה"ג שהלקיטה היא בשנה השביעית ומכל מקום חייב במעשר מחמת החנטה, אזלינן לענין סדר השנים בתר החנטה, דאם חנט בחמישית ונלקט בשביעית צריך לעשר מעשר שני, ואם חנט בששית ונלקט בשביעית צריך לעשר מעשר עני, עיי"ש.

**בדין מעשר בפירות שביעית**

במכילתא סוף משפטים דרשינן מקרא "ויתרם תאכל חית השדה", מה חיה אוכלת ופטורה ממעשר אף אדם אוכל ופטור ממעשר. ומצינו ג' שיטות ראשונים בגדר הפטור ויש בזה כמה נפק"מ להלכה.

**שיטת רש"י:** דהפטור הוא מחמת המציאות שצריך להפקיר פירות שביעית, והתורה פטרה פירות הפקר ממעשר. והראיה לזה, דרש"י פירש בקושיית אביי בשלמא סיפא לחומרא, דחכמים החמירו לחייב בביעור בין מחמת חנטה ובין מחמת לקיטה, ואע"ג שיצא מזה קולא לפטור ממעשר. ומבואר דאם במציאות צריך להפקיר מספק הרי זה פוטר ממעשר ולא אמרינן דלגבי מעשר ניזל נמי לחומרא. [ומש"כ הריטב"א דבמעשר אזלינן לקולא משום דמעשר בפירות דרבנן, אין כונתו דלפיכך אזלינן לקולא בתרוייהו, דהא אין זה טעם לפטור ממעשר כפי עיקר הדין, ודוחק לומר דהוי ספק השקול. אלא כונתו דלא איכפת לחכמים להחמיר לגבי שביעית אף שיצא מזה בתוצאה מוכרחת קולא לגבי מעשר].

ובטורי אבן הקשה מדוע צריך קרא ד"ויתרם", תיפו"ל מקרא ד"ובא הלוי" דכל הפקר פטור ממעשר. ובחזון איש (שביעית ס"ט סקי"ח) כתב ליישב, דכיון דחיוב הפקר הוא משום קדושתו ס"ד דלא אמרה תורה להקל עליו ולהפקיעו ממצות מעשר.

**שיטת תוס':** דמלבד הפטור הנ"ל יש פטור נוסף, דבאופן שמצד סדר השנים הפרי מתייחס לשנה השביעית הרי הוא פטור מצד הסברא, דלא אמרה תורה דין מעשר בשנה שביעית כלל. ולכן כתבו דלפי ר"ג דאזלינן באתרוג למעשר בתר לקיטה ולשביעית בתר חנטה, אתרוג שחנט בששית ונלקט בשביעית פטור ממעשר מעיקר הדין אע"ג דאין בו קדושת שביעית. [החזון איש שביעית ס"ז סק"ט הוסיף, דאע"ג שעיקר טעם הפטור הוא מדין הפקר, מכל מקום כיון דיצא מזה שאין שנת השביעית ראויה לגדל פירות פטרה תורה שנה זו אף אם ימצא מקרה יחידי כמו אתרוג ששית הנכנס לשביעית].

ובמקדש דוד הקשה לדעת תוס', למה לי קרא ויתרם, תיפו"ל לפטור ממעשר משום שהתורה לא חידשה מעשר בשנה השביעית. ותירץ, דנפק"מ לפירות שחנטו בין ר"ה של שביעית לט"ו בשבט, דמצד דיני מעשר הפירות מתייחסים לשנה הששית, והרי הם טעונים מעשר ככל פירות ששית, ובזה הוצרכה התורה לפטרו בקרא דויתרם מחמת דין שביעית, שהרי לגבי שביעית אזלינן בתר ר"ה.

**שיטת הרמב"ם הרז"ה והראב"ד בהשגות על הרז"ה:** דהתורה פטרה ממעשר פירות שביעית, דהיינו פירות שיש בהם קדושת שביעית לכל דבר. ולא מחמת מציאות ההפקר אלא מחמת דין שביעית שבו. ולפיכך נקטו דאם מחייבינן פירות ששית שנכנסו לשביעית בביעור מספק, דאזלינן גם בתר לקיטה לשביעית, אין זה טעם לפטור ממעשר, שהרי לחומרא חשיב שאין להם קדושת שביעית.

וכבר הקשה הרשב"א על הרז"ה, מדוע לא נפטור בכה"ג מדין הפקר דעלמא, שהרי אם האדם הפקיר מעצמו את הפירות הם פטורים ממעשר, ומדוע הפקירא דשביעית לא יפטור ממעשר אף דמפקיר מחמת הספק.

ויתכן ליישב, דהפקירא דשביעית לא דמי לכל הפקר, שהרי התורה זיכתה לכל אדם ליטול פירות שביעית לאכלה בלבד, וכל מה שאינו לאכלה אסור לו לזכות בפירות, [ואף שאפשר לקדש בזה אשה, דיש לו בזה קנין ממוני, מכל מקום יש לו הגבלות בזכויות על החפץ], ובכה"ג אינו בכלל הפקר דעלמא, וצריך לפוטרו מדין ויתרם דגזיה"כ הוא שפירות שביעית פטורים ממעשר.

אמנם הבית יוסף נקט בדעת הרמב"ם דהפטור הוא מחמת מציאות ההפקר, וכפי שיבואר להלן. והקשה השער המלך (פ"ד משביעית) אם כן מדוע חייב הרמב"ם פירות ששית שנכנסו לשביעית במעשר, הא מספק יש בהם קדושת שביעית והרי הם הפקר. ועי' מקדש דוד (ס' סוף סק"א) מה שיישב בזה.

**אדם שעבר ושמר ולא הפקיר:** נסתפק הבית יוסף בשו"ת אבקת רוכל האם הוא חייב במעשר, וביאר המנחת חנוך (מצוה פד) את ספיקו, האם הפקר בשביעית הוא חיוב על הגברא להפקיר, וכאשר לא הפקיר אף שעבר על מצות עשה מכל מקום הפירות שלו, ומי שיקח את הפירות עובר על גזל, ולפי"ז הפירות חייבים במעשר. או שמא הוי אפקעתא דמלכא, ואף שעבר על עשה ששמר על הפירות מכל מקום הפירות הפקר, ולכן הם פטורים ממעשר. [ועי' חזון איש שביעית סי"ט ס"ק כד שנקט דהוי אפקעתא דמלכא, וכן הוא לשון רש"י כאן בדברי ר' המנונא].

ומבואר דהיה פשוט להבית יוסף דפטור מעשר תלוי במציאות של ההפקר, וכדעת רש"י שכתבנו לעיל. אך לפי מש"כ לעיל בדעת שאר הראשונים דהפטור ממעשר הוא מחמת קדושת שביעית שבפירות ולא מחמת מציאות ההפקר, וכל שכן לפי מש"כ בדעת תוס' דהתורה לא חידשה כלל מעשר בשנה השביעית, פשוט דיש לפטור ממעשר, וכן נקט המבי"ט.

[עי' כפות תמרים לט ע"ב תוד"ה ולשביעית דהביא ראיה למבי"ט מהירושלמי לפי גירסתו שם, ולכאורה בירושלמי שם מבואר כדעת התוס' דאם מצד התייחסות השנים דינו כשביעית הרי זה פטור ממעשר אף שאין בזה קדושת שביעית כלל, ואין הפטור מצד אפקעתא דמלכא כמש"כ שם אלא מצד שלא חידשה תורה מעשר בשביעית].

**פירות נכרים שנמרחו ביד ישראל:** לפי מש"כ לעיל, לדעת רש"י והבית יוסף דהפטור ממעשר תלוי במציאות של ההפקר, מסתבר דיש לחייב פירות נכרים במעשר. דלא מבעיא לפי הצד דאין קדושת שביעית בפירות נכרים, או לפי הצד דהוי חיוב על הגברא להפקיר, דבפירות נכרים לא שייך הפקר כלל. אלא אפילו אם יש קדושת שביעית בפירות נכרים והוי אפקעתא דמלכא, מסתבר דהתורה לא תפקיר פירות לאדם שאינו מצווה על שמירתם בקדושה. [כעין זה כתב החזון איש סוף סי' כ ד"ה ואמנם, עיי"ש].

ולפי מש"כ בדעת הראשונים דקדושת שביעית גורמת לפטור ממעשר ולא מציאות ההפקר, מסתבר דזה תלוי בפלוגתת האחרונים האם יש קדושת שביעית בפירות נכרים.

ולפי מש"כ בדעת התוס' דהתורה לא חידשה כלל מעשר בשנה השביעית, יש לפטור ממעשר בפירות נכרים לכו"ע. [אך אכתי פירות שחנטו בין ר"ה לט"ו בשבט של שביעית, דמצד התייחסות השנים דינם כשנה ששית, וכל הפטור הוא מצד פירות שביעית, וכמש"כ לעיל בשם המקדש דוד, הרי זה תלוי בפלוגתת האחרונים האם יש קדושת שביעית בפירות נכרים].

**פירות שחנטו בין ר"ה לט"ו בשבט של שביעית:** יש לפטור לכו"ע מצד דין שביעית שבפירות, אף שמצד התייחסות השנים דין ששית עליהם.

**פירות שחנטו בין ר"ה לט"ו בשבט של שמינית:** לפי רש"י ושאר הראשונים דהפטור הוא מחמת ההפקר או מחמת קדושת שביעית, יש לחייב במעשר, לפי מה שנקטו רוב האחרונים דקדושת שביעית תלויה בר"ה ולא בט"ו בשבט. אך לפי תוס' יש לפטור משום שלגבי התייחסות השנים דין שביעית עליהם, ואין מעשר בשנה שביעית. ועי' קהלות יעקב שביעית סי' ז'.

**דף טו ע"ב**

**אמר ר' נחמיה בד"א וכו'**

פירש רש"י דבמין שאין נגמר כאחת אזלינן בתר חנטה כדאמרינן לגבי קטניות מתוך שעשויין פרכין פרכין. וביארו הטורי אבן והשפת אמת, דר' נחמיה אזיל בתר לקיטה מעיקר הדין, [וכמש"כ הפנ"י דבירק לגבי שביעית אזלינן בתר לקיטה מהתורה לפי שכך הוא עיקר הדין בלא ילפותות, והשתא ס"ל לר' נחמיה דלא ילפינן אילן מתבואה], אלא דבפירות שאין נגמרים כאחת תקנו חכמים למיזל בתר חנטה כדי שלא יעשר מהחדש על הישן. [ועי' מקדש דוד (ס' סק"א ד"ה בר"ה) שהקשה הא גם החנטה לא נעשית כאחת, והוכיח כן מהירושלמי לגבי תאנה, ומה הועילו חכמים בתקנתם, אכתי יעשר מהחדש על הישן].

והקשו, אם כן מדוע הוצרך לומר דבזיתים אזלינן בתר לקיטה משום שעושין בריכה אחת, תיפו"ל משום שהם חייבים מהתורה, ובדאורייתא אזלינן בתר לקיטה. והוכיחו כדעת הרמב"ן דזיתים העומדים לאכילה אינם חייבים מהתורה במעשר.

אך הקשה השפת אמת, לפי"ז מה משני מעשר חרובין דרבנן ושביעית דאורייתא, הא בדאורייתא צריך למיזל בתר לקיטה, שכך הוא עיקר הדין בלא תקנה מיוחדת. ויתכן ליישב, דודאי ר' נחמיה ס"ל דמעיקר הדין אזלינן בפירות בתר לקיטה בין למעשר בין לשביעית, אלא דהעם נהגו כוותיה ולא מטעמיה, דאנן קיי"ל דמדין תורה אזלינן בתר חנטה, ומכל מקום במעשר דרבנן נהגו כר' נחמיה למיזל בתר לקיטה.

**אמינא לך אנא מעשר חרובין דרבנן ואת אמרת לי שביעית דאורייתא**

נחלקו הראשונים בביאור הסוגיא: הרמב"ם פ"א ממע"ש ה"ג כתב דהחרובין מתעשרין להבא הואיל ומעשרותיהן מדברי סופרים. וכתב, יראה לי שאין הדברים אמורין אלא בחרובי צלמונה וכיוצ"ב שאינן ראויין למאכל רוב אדם והן הן שמעשרותיהן מד"ס, אבל שאר החרובין יראה לי שהן כשאר פירות האילן. כלומר, דהרמב"ם אזיל לשיטתו דכל פירות האילן חייבין במעשר דאורייתא, והכא השיב לו דנהגו העם בחרובי צלמונה כר' נחמיה לפי שמעשר חרובי צלמונה דרבנן, לפי שהוא מין גרוע, והלכו בו בלבד בתר לקיטה.

והקשה הראב"ד לפי"ז מה הקושיא מבנות שוח, הא הכא איירי בחרובין דדוקא שהם מין גרוע. ותירץ הר"י קורקוס דרק למסקנא השיב לו כן, דמתחילה ס"ד דנהגו כר' נחמיה בכל החרובין והוא הדין בכל הפירות, ואף בדאורייתא אזלינן בתר לקיטה, וע"ז הקשה לו מבנות שוח, והשיב דנהגו רק בחרובין שהן דרבנן. ועי' חזון איש (שביעית ס"ז סקכ"ג) מש"כ על זה, וע"ע טורי אבן.

עוד הקשה הראב"ד, דבגמ' מפלגינן בין מעשר לשביעית, ולא בין חרובין לשאר פירות. ובשפת אמת יישב דהגמ' נקטה האמת, דלגבי שביעית אפילו חרובי צלמונה דאורייתא ואזלינן בתר חנטה. ועוד יישב דאף בנות שוח הוא מין גרוע, [וכמו שיבואר להלן בשם ר"ת], ובמעשר הוא חייב רק מדרבנן ואזלינן ביה בתר לקיטה, ומכל מקום שביעית דאורייתא. אך דחה, דאם כן הו"ל להרמב"ם לנקוט אף בנות שוח דאזלינן ביה למעשר בתר לקיטה.

דעת הראב"ד דכל הפירות חייבין רק מדרבנן, וחרובי צלמונה פטורין לגמרי כיון שאינן ראויין למאכל אדם. [דבתו"כ ובירושלמי מרבינן פירות האילן וממעטינן חרובי שיטה וצלמונה, והשתא לדעת הרמב"ם דכל הפירות מדאורייתא ממש שפיר י"ל דחרובי שיטה וצלמונה פטורים מדאורייתא וחייבין מדרבנן, אך לדעת הראב"ד דהכל אסמכתא, על כרחיך דממעטינן חרובי שיטה וצלמונה לגמרי, ואף מדרבנן פטורים].

וכתב, דהעם נהגו כר' נחמיה בחרובין דוקא לפי שאין רוב העולם רצין אחריהם כשאר פירות מניחין אותן באילן הרבה, ולא נחשבו בעיניהם עד שעת לקיטה. וע"ז הקשה לו מבנות שוח דאף הם שוהים באילן זמן מרובה ונחשבים כפרי גרוע ומכל מקום אזלינן בתר חנטה. [ביאור הדבר עי' מקדש דוד (שם ד"ה כתב הראב"ד) דקודם לקיטה לא נחשב בעיניהם למאכל אדם אלא למאכל בהמה, ורק כשלקטו לצורך אדם חשיב מאכל אדם, ולכן אי אפשר למיזל בהו אלא בתר לקיטה דרק מהלקיטה חל ע"ז שם מאכל אדם].

והשיב ר' אבא דאע"ג דנהגו אין זה מעיקר הדין, ולא אזלינן בתר מנהג זה. והקשה לו ר' יוסי מדוע שבקינן להו לעשות כן, ותירץ ר' אבא לפי שמעשר פירות דרבנן, ובאיסור דרבנן שבקינן להו. [ויל"ע לפירושו מדוע הוצרכה הגמ' לומר דשביעית דאורייתא, הא לגבי שביעית המשנה נקטה את עיקר הדין דאזלינן בתר חנטה, ואף אם שביעית היתה דרבנן ולא מחינן לנוהגים בתר לקיטה מכל מקום המשנה נקטה את עיקר הדין]. וכעין זה כתב הריטב"א בשם ר"ת.

ועוד כתב הראב"ד, דמכל מקום אין זה אלא מנהג, והיכא דלא נהוג הולכין אחר חנטה. כלומר, דמלבד מה דנחלק על הרמב"ם בביאור הסוגיא, נחלק עליו גם האם לפסוק כמו המנהג ההוא או לא.

ובתוס' כתבו דנהגו העם בחרובין כר' נחמיה לאו דוקא בחרובין, אלא הוא הדין בכל פירות שלקיטתן כאחת, ודלא כהראב"ד. ולפי"ז כדמשני מעשר חרובין דרבנן הוא הדין בכל הפירות, דבכל מילי דרבנן נהגו למיזל בתר לקיטה בפירות שלקיטתן כאחת. וצ"ל דלא קיי"ל כמנהג זה, וכמו שהסיק הראב"ד, דהא בכל דוכתא קיי"ל דפירות האילן בתר חנטה.

**תוד"ה כגון, אחר שליש ולא אחר חנטה**

תוס' אזלי לשיטתם לעיל יב ע"ב דבזיתים אזלינן בתר שליש. ובחזון איש דייק מהא דלא הקשו נמי מדוע אזלינן בתר ט"ו בשבט, דאע"ג דבזיתים אזלינן בתר שליש מכל מקום אזלינן בתר ט"ו בשבט כשאר אילנות. ולפי"ז מוכח דהא דאזלינן בתר ט"ו בשבט הוא מדאורייתא. ועי' מש"כ לעיל ע"א בדברי הפני יהושע והערוך לנר לגבי אתרוג.

וכתב הפני יהושע דלפי הרמב"ם דבכל הפירות אזלינן בתר עונת המעשרות שפיר נקט זיתים, דלפי ת"ק אין הבדל בין זיתים לשאר פירות.

**קדושת שביעית בירק שנלקט בשמינית**

המקדש דוד סי' ס סק"ג נסתפק בירק מחובר לקרקע בשנה השביעית, האם מותר להפסידו בעודו מחובר או לא. דלכאורה כיון שיכול להשאירו לשנה השמינית ויפקע ממנו קדושת שביעית שוב אין איסור להפסידו.

וכן נסתפק האם מותר לאדם ללקוט ירק בשביעית ולהפסיד את הבעלים שיוכלו ללוקטו בשמינית. [וכן נסתפק שם בדבר שאפשר ללוקטו לעצים ולא יהא בו קדו"ש, האם אדם רשאי ללוקטו לאכילה ולהחיל עליו קדו"ש ולהפסיד בכך את הבעלים. ופשט דרשאי].

ובאפיקי ים ח"ב סי' כד נסתפק לומר, דבירק כיון דאזלינן בתר לקיטה, כל עוד שלא עשה לקיטה לא חל עליו קדושת שביעית כלל, דחסר בשלב שמביא לו קדו"ש, עיי"ש שהאריך בזה.

אך החזון איש (שביעית סי' יא סק"ז) נקט לגבי ביעור, דלפי הרמב"ם שביעור הוא ביעור מהעולם, ירק שיצא משביעית לשמינית חייב בביעור, דכיון שחל עליו חובת ביעור שוב לא מועיל מה שיצא לשמינית. ונסתפק שם בירק שהתחיל לגדול בששית, דהשתא אינו שייך לשביעית מחמת עצם גידולו, וכיון שיכול ללוקטו בשמינית אין לו שייכות לשביעית כלל, עיי"ש. ועי' בהרחבה בקהלות יעקב שביעית סי' ג'.