אין מבטלין איסור לכתחילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / אין מבטלין איסור לכתחילה

חולין צח: ביטול איסור לכתחילה

**א. גדר איסור ביטול לכתחילה-**

הבאנו במקו"א דעת הראב"ד דאיסור ביטול לכתחילה הוא מדאורייתא, ושא"ר פליגי שאינו אלא מדרבנן [והנוב"י כתב דביבש מודו כו"ע שיש בו איסור תורה], והארכנו לבאר שיטת הראב"ד מה"ת שיהיה בו איסור תורה.

והשתא נבוא לדון בדעת הראשונים דדין אין מבטלין הוא איסור דרבנן, ויל"ע בגדר האיסור.

ולכאו' יש בזה שני אופנים עיקריים:

א. יתכן דמודו בעיקר הגדר שנקט הראב"ד שיש כאן איסור על עצם מעשה הביטול, אלא דס"ל שאין איסור תורה בזה רק מדרבנן מנעו אותו.

וגדר האיסור כש"כ לדעת הראב"ד או שלא לעשות טצדקי להתיר האיסור, או שהאיסור עצמו תובע שלא נסתפק עליו עכ"פ מדרבנן.

ב. ביד יהודה כתב עפ"י לשון הלבוש או"ח-תרכו שהוא גזירה שמא ייקל בעיניו ויבוא לאוכלו בלא ביטול [או כש"כ ביד יהודה שלא ידקדק על השיעור של הביטול, וכ"נ בהג' פרישה קכב-ה ובפמ"ג שפ"ד קג-ו] לכך לא התירו אלא דיעבד.

מקור גדול מאוד לדרך זו מצאנו בד' הרשב"א גבי כלי שפע שאם אין חשש שיבוא לידי איסור התירו לבטל לכתחילה וכ"ה בכמה ראשונים ע"ז לג: גבי שכר, והבאנו הענין במקו"א, אמנם הרבה ראשונים פי' הגמ' שם באופ"א.

ומקור לזה הביא הרשב"א בתוה"ב מפסחים ל. קדירות בפסח יישברו ומקשי ליעבד בהו שלא במינן וחזינן שאין בו משום ביטול איסור לכתחילה כיון שלא בלע אלא משהו אין לחוש שלא ישתמש בשיעור של ביטול.

[מיהו עי' מש"כ בדין כלי שפע באורך שכמה אחרונים פי' ד' הרשב"א באופ"א].

אמנם בתוס' פסחים ל. נתקשו בקו' זו ותי' באופ"א דע"י הפסד הקדירה חשיב דיעבד, וגם שא"ר תי' באופ"א דכל שנשתמש בהיתר והשתא ליתא לאיסורא בעיניה מותר לבטל לכתחילה כעין דאמרו ביצה ד: מיקלא קלי איסורא, עיי"ש, ומבואר לכאו' דלית להו האי סברא וס"ל דדין ביטול אינו מטעם גזירה שמא יטעה בשיעור, ועי' בהגר"א צט-יז.

[אמנם בטור-קכב חלק על רשב"א של כלי שפע רק משום שגם בזה יש לחוש שמא יקרה וישתמש בו במועט אבל בעיקר הסברא הודה לו].

**ב. ביטול שלא ע"מ לאכול-**

והנה בפשוטו עיקר האיסור הוא דוקא במבטל ע"מ לאוכלו אפי' לא אכלו עבר באיסור, ורק אם הוא מבטל שלא ע"מ לאוכלו כלל שרי.

וכ"כ בגליון מהרש"א על הט"ז צט-טו להתיר לבטל אם אינו משתמש בזה, והוסיף בבדה"ש צט-ה שאף אם יימלך אח"כ לאוכלו שרי כיון שהביטול היה בהיתר.

אבל בפר"ת צט-ח לדון שאף אם אינו אוכל מה שביטל רק שולחו לנכרי אע"פ כן אין לבטל איסור לכתחילה, ועיי"ש שכתב שהוא דוקא לשיטות שהוא איסור תורה אבל אם הוא איסור דרבנן אין איסור בזה.

וכנראה ביאור דעתו דאיסור זה דאין מבטלין הוא קפידת התורה על עצם הביטול של האיסור, ואי"צ צירוף של האכילה כלל.

וכנראה אזיל לטעמיה שאיסור זה הוא מהלמ"מ וס"ל שהוא איסור חדש על מעשה הביטול, אבל לפמש"כ דגדר איסור תורה הוא שהאיסור עצמו מחייבו שלא לבטל וודאי לא שייך זה אלא אם הוא אוכל או ישראל אחר אוכל.

ומ"מ מבואר דעת הפר"ת דה"מ אם הוא איסור תורה אבל אם הוא איסור דרבנן אין הקפידה משום עצם הביטול ואין איסור אלא בעושה ע"מ לאכול שעיקרו הוא מטעם גזירה.

**ג. גדר לכתחילה ודיעבד ואם מתירים במקום הפסד-**

יש לדון בגדר ההיתר של דיעבד, אם עיקר הכוונה דאחר שנתבטל תו אין טעם לאסור ורק מתחילה אסור לעשות מעשה הביטול אבל אין איסור על האכילה.

או דבאמת היו חז"ל אוסרים המאכל גם דיעבד אחר הביטול שאין לאוכלו אלא שהתירו במקום הפסד המאכל.

ומצאנו בפוסקים שדנו להתיר ביטול איסור לכתחילה במקום הפסד:

א. בתוס' פסחים ל. כתבו דאיסור שנבלע בכלי חרס הוי כמו דיעבד כיון שאין תקנה לכלי לא חשיב מבטל איסור לכתחילה [אמנם רק בצירוף שלא נבלע אלא משהו מחשבינן ליה כדיעבד, עיי"ש, וצ"ב].

והנה בכה"ג הרי עדיין לא עירבו במאכל ולמה ייחשב כמו דיעבד וע"כ עיקר ענין דיעבד היינו דבמקום הפסד לא אסרו, וכן הוכיח בדה"ש.

ב. ברשב"א בתוה"ב (יט.) שהק' הרא"ה למה אין איסור נטל"פ לכתחילה מדאורייתא דהא אין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא להראב"ד?

וכתב הרשב"א דא"כ אתה מפסיד את הקדירה.

[אמנם דברי הרשב"א תמוהים טובא דלשיטת הראב"ד שהוא מדאורייתא הרי ע"כ גדר דיעבד אינו משום הפסד המאכל אלא דאדרבה כל האיסור הוא רק מתחילה, הוא אחר הביטול דוקא וכל שעדיין לא נתבטל מה יתיר לו האיסור ומה יהני מקום הפסד?

ובבדה"ש צט-ה באר סברתו דכל שהביטול מועיל לדבר אחר מלבד האיסור עצמו לא אסרה תורה, שעיקר האיסור הוא במה שעושה טצדקי להמלט מן האיסור, וע"ע מש"כ במקו"א בשיטת הראב"ד.

אמנם העיר ע"ז בבדה"ש דלפי"ד הרשב"א והתוס' ה"נ היה הדין נותן שאם נפל איסור לתוך היתר בלא רוב נמי יהיה מותר לרבות עליו מפני שאל"כ יפסיד ההיתר הראשון והוי במקום הפסד?

ובאמת הביא מהשד"ח בשם מזמור לדוד שאם כבר נתערב חד בחד לכו"ע אין איסור ביטולו אלא מדרבנן, וכתב הטעם עפ"י הנ"ל דכיון שמבטל כדי שלא להפסיד את ההיתר שפיר דמי, ובמקו"א נתבאר עוד אריכות בדינו של השדי חמד הנ"ל.

אמנם יתכן דלא דמי דהכא חשיב כמבטל את האיסור ספק דאורייתא לחומרא והכל אסור מספק ואינו חשוב מקום הפסד, ופשוט.

ג. בפמ"ג מ"ז צז-א הביא ד' הצ"צ שאסר לתת חלב ביין כיון שרגילים לאוכלו עם בשר הו"ל מבטל איסור לכתחילה, ובפמ"ג הביא מכנה"ג הגה"ט צז-ג שהתיר וכ"כ בשם מהר"י אשקאפה, וכתב הפמ"ג דוודאי מודה שאסור לבטל חלב בפת כדי לאוכלו עם בשר ולא התיר אלא ביין משום הפסד היין הוי כדיעבד.

חזינן מד' הפמ"ג דאף בכל הפסד של מאכל חשיב דיעבד ושרי בשביל זה לבטל איסור לכתחילה.

אמנם ד' הפמ"ג תמוהים טובא, עי' בכנה"ג בפנים באר טעמו משום דאין איסור ביטול לכתחילה בב"ח דהיתר בהיתר הוא ולעולם לא בא לכלל איסור, וכתב שהאריך בזה בתשובה, וממילא וודאי יתיר גם לבטל חלב בפת ע"מ לאוכלו בבשר, וכ"ה באמת בכנה"ג הגה"ט צט-יד ובתשובתו בשו"ת בעי חיי-קלו, וכבר העיר בשדי חמד כללים א-א (ד"ה וביטול) ע"ד הפמ"ג בזה.

[וראיתי מי שרצה לבאר ד' הפמ"ג דעיקר ההיתר משום אינו מתכוין כש"כ המג"א-תמז ע"ד הצ"צ הנ"ל, אלא דלכתחילה מבואר בט"ז-קלז ובפמ"ג בכ"ד שיש לאסור אף כשאינו מתכוין אם אפשר בענין אחר וע"ז כתב דמשום ההפסד הוי כדיעבד, וצ"ע].

ואם נבוא לבאר הענין, לכאו' הוא תלוי בדרכים הנ"ל, לדרך הראשונה לכאו' כל האיסור הוא במעשה הביטול ואחר שנתבטל תו אין טעם לאוסרו שכבר עבר על האיסור, ולהכי בדיעבד שרי אבל אין היתר מיוחד של דיעבד.

אבל לפי דרך השניה י"ל דעיקר הגזירה גם על האכילה, אלא שהתירו במקום הפסד המאכל.

**ד. דיעבד שלא במקום הפסד-**

ויל"ד גם לאידך גיסא דלפי המבואר יש צד לומר שעיקר האיסור שאסרו חז"ל אינו דוקא על מעשה הביטול רק על האכילה של הדבר שנתבטל, אלא שבמקום הפסד לא אסרו, ומה"ט נתבאר דבמקום הפסד לא אסרו אף לבטל מתחילה.

ולפי"ז יל"ד היאך הדין איפכא, באופן שכבר נתבטל אבל אין בו הפסד אם יש איסור לאוכלו משום ביטול לכתחילה.

ועיין בדה"ש צט-ו הביא צד זה מרדב"ז-תתקעח שנקט דלכתחילה אין לקנות מן הנכרי איסור שנתבטל דהוי כמו אין מבטלין איסור לכתחילה.

ובפשוטו ביאור דבריו כנ"ל שלא התירו בדיעבד אלא משום הפסד אבל כשאין הפסד אסור אף אחר שנתבטל, וצ"ל דמ"מ אם נתבטל אצל ישראל מותר לקנות ממנו דכיון שיש הפסד בזה לא אסרו כלל [עי' בדה"ש נתקשה בזה][[1]](#footnote-2).

והיה מקום לפרש ד' הרדב"ז באופ"א דעיקר טעמו משום דאצל העכו"ם לא חשיב כנתבטל שהרי אין שום משמעות מביטול זה, והרי הצריכו ידיעת הספק לצורך הביטול א"כ י"ל דאצל העכו"ם ל"ש ביטול, וכשהוא קונה הוא פועל בזה את הביטול משא"כ כשקונה מישראל.

אמנם זה מהלך מחודש וגם בלשון הרדב"ז בפנים מבואר להדיא טעמו שלא התירו אלא משום הפסד ממונו.

וביותר מבואר צד זה במהרש"ל שהביא בארוך מש"ך-צו שאם נתבטל בשר במאכל אסור לאוכלו לכתחילה בחלב, ובש"ך תמה עליו שהרי בדיעבד כבר נתבטל, וכנראה דעת מהרש"ל דדמי למבטל איסור לכתחילה כיון שיכול לאוכלו בפנ"ע וכדעת הרי"ף גבי ריחא ודמי לד' הרדב"ז הכא[[2]](#footnote-3).

**ה. ביאור ד' הרדב"ז ומהרש"ל שיש איסור גם דיעבד-**

אמנם עיקר צד זה אינו מבואר כה"צ, דלכאו' לפי"ז נמצא שעיקר איסור ביטול לכתחילה הוא באכילה של דבר שנתבטל ולא במעשה הביטול, וזה אינו שהרי וודאי המבטל איסור לכתחילה ואחר אוכלו הרי המבטל עובר את האיסור ולא האוכל, שהרי האוכל מותר לו לאכול בכה"ג [אם לא כשביטל בשבילו משום קנס כמבואר בשו"ע-צט ובש"ך].

וכנראה לפי"ד צ"ל שלא אסרו דרבנן דוקא מעשה הביטול או דוקא מעשה האכילה, אלא האיסור הוא להשתמש באיסור ע"י ביטול, וכשהוא מבטל כדי שאחרים יאכלו הרי מתייחס האיסור אל המבטל שהוא יצר את השימוש בביטול, אבל לאחר אין איסור לאכול כיון שהוא מקום הפסד התירו, משא"כ בקונה מגוי דבר מבוטל הרי הקונה הוא היוצר את ההיתר של דיעבד והשימוש בביטול והאיסור רמי עליו, ועצ"ע.

[ומזה נלמד שאין לפרש טעם האיסור לדרכו של הרדב"ז משום שהוא פוגע באכילתו בחפצא דאיסורא דא"כ לא יהיה איסור על המבטל כלל וזה לא יתכן[[3]](#footnote-4)].

**ו. עשיית איסור א"ר לגר ונטל"פ-**

כתב במנ"י מו-ט שבכלל איסור זה שלא להביא איסור לכלל היתר, הו"ד במ"ז פד-כד, כגון לשרוף האפר לצורך רפואה [אא"כ הוא חולה שמותר לו].

וזה דבר חידוש ג"כ דאף שאינו מתורת ביטול ברוב כלל מ"מ יש בו איסור ביטול לכתחילה, ולפי"ד הלבוש שפיר יתבאר דגזרו גם בכה"ג שמא יבוא להקל באיסור.

אבל ברא"ה בבד"ה (לו:) מבואר שמותר לשרוף בכה"ג שאינו בכלל מבטל איסור לכתחילה.

ועוד נתבאר דעות האחרונים בזה בגדרי אין עושין נטל"פ לכתחילה.

ובאמת כדרך זו מבואר בפמ"ג מ"ז קג-א בדעת המנח"כ שאסרו רבנן לאכול נבילה שא"ר לגר אבל בתערובת לא אסרוהו ואף ברוב איסור, וכתב בפמ"ג דלפי"ז אסור לכתחילה לערבו בתערובת משום ביטול איסור לכתחילה, הרי דאף שאין ההיתר מתורת ביטול מ"מ אסרו לבטל לכתחילה כל שההיתר הוא מכח התערובת[[4]](#footnote-5).

**ז. ביטול לכתחילה בגרמא-**

זבחים עג: ניכבשינהו וניניידי, וצ"ע היאך מותר לבטל איסור לכתחילה, ונתבאר במקו"א באורך אם יש איסור ביטול לכתחילה בהלך אחה"ר, ואכ"מ.

וכבר עמד בזה בבינ"א שער הקבוע סוף אות כג, ותי' דמתחילה כשמכניס עדיין אינם ניתרים ואח"כ הם נדים בגרמתו ובגרמא מותר לבטל איסור לכתחילה ולא נאסר אלא בידיים כדמשמע בר"ן ע"ז, עיי"ש, ועי' לקמן בענין זה.

ובבדה"ש צט-ה בביאורים הביא מד' הב"ח-קי שנראה דאף בגרמא נאסר, וכן דקדק מהרדב"ז-תתקעח (תקעז) שדן אם מותר להערים כדי שיפול ויתבטל לכתחילה משמע דאף בגרמא אסור אי לאו הערמה, ולפי"ז צריך למש"כ בפנים לתרץ הגמ' זבחים הנ"ל.

וע"ע בצ"צ-פ מש"כ לבאר נידון הגמ' חולין קיב. גבי כותח שאין להניח לידו מלח שלא יפול, וכתב הצ"צ דהא פשיטא לגמ' שאם יתן בידיים הוי כמבטל רק הנידון אי שרי להניח לידו ואח"כ יפול ויתבטל, אי גם בכה"ג מיקרי מבטל לכתחילה, ומסקנת הגמ' דשרי ולא חשיב מבטל בידים, ויל"ד דהתם נמי מותר משום הערמה דהוי כאינו מתכוין.

ועוד הביא מנתיה"מ רלד-ג במוכר דבר איסור לחבירו וחבירו בטלו בשישים די"ל שנאסר משום מבטל לכתחילה שהמוכר ה"ה כמבטל במזיד אף שלא עשה בידים וממילא נאסר גם למי שנתבטל בשבילו.

אמנם הביא מהר"ן ע"ז כא. דמשמע כד' הבינ"א שאין איסור אלא בידים ולא בגרמא.

ונפק"מ מנידון זה דן בבדה"ש צט-ה לענין אמירה לעכו"ם לבטל לכתחילה דמבואר בב"י שאסור, ויש לדון אי חשיב כמבטל בידים שהרי הוא נעשה מחמתו ועל ידו, או דהוי ככל דין אמירה לעכו"ם [ונפק"מ להתיר לחולה דהוי כשבות דשבות שהרי לדעת הרבה פוסקים דין ביטול לכתחילה אינו אלא מדרבנן].

**ח. ביטול איסוה"נ-**

בחוו"ד צט-ח באיסורי הנאה לכו"ע אין מבטלין איסור לכתחילה מדאורייתא, שהרי הוא נהנה ממנו בעצם הביטול שמתרבה לו עוד ממון להשתמש בו.

ויישב בזה קו' הש"ך צט-יט מנר חנוכה שכתב השו"ע תרעז-ד שאם נתערב מותר השמן אסור להוסיף עליו עד שישים והרי בשו"ע סי' צט מתיר בזה, וע"ז תי' דבאיסוה"נ יש בו הנאה מעצם הביטול.

וכבר צווח עליו ביד יהודה צט-יב דאין שום איסור הנאה בנ"ח ומותר למוכרו רק שאסור להשתמש בו שימוש של חול הסותר למצוותו.

אבל בשפ"ד סקי"ז וכו"פ סק"ה מבואר דאף באיסורי הנאה כן שהרי נתקשו בגמ' גיטין נד: דמקשי התם היאך קנס ר"י שוגג אטו מזיד בפוצע אגוזי פרך והא מדאורייתא ברובא בטיל ורק מדרבנן אין דברים החשובים בטלים, ונתקשו למה הוצרכה הגמ' לכ"ז ולימא בפשיטות דעיקר האיסור דאין מבטלין לכתחילה הוא מדרבנן להרבה ראשונים ואין לקנוס שוגג אטו מזיד [וכש"כ הש"ך וט"ז סי' צט דלא כהפר"ח שם]?

ובאמת בפר"ת צט-ח הוכיח מזה כדעת הראב"ד דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדאורייתא וכ"נ בכו"פ שהבאנו לעיל שנקט בביאור גמ' זו.

אבל בישועו"י צט-ג כתב לדחות עפי"ד הנוב"י שהבאנו לעיל דביבש ביבש לכו"ע אין מבטלין איסור מדאורייתא ולא פליגי אלא בלח.

והנה לד' החוו"ד לא תיקשי מידי שהרי התם איירי באיסור ערלה והוא איסוה"נ ובזה יש איסור תורה, וכבר עמד ביד יהודה סקי"ב לתרץ קו' הכו"פ עפי"ד החוו"ד, וכ"כ ישועו"י או"ח תרעז-א.

ובהג' ברו"ט על הכו"פ תי' באופ"א דערלה שיש בה מצות שריפה הרי ע"י ביטול מבטל מצות שריפה, ויש בו איסור תורה לבטלו, עיי"ש.

וע"ע בכ"ז במנח"ש תניינא שהאריך בראיות שלא כהחוו"ד הנ"ל.

**ט. ביטול איסור דרבנן-**

בר"מ פט"ו הכ"ו ושו"ע צט-ו פסקו שמותר לרבות על איסור דרבנן שנפל ואין בו משום מבטל איסור לכתחילה.

ועיין שפ"ד סקי"ז דאף בחד בחד או שהאיסור רבה על ההיתר נמי מותר להוסיף עליו ולבטלו, ואף שעדיין לא היה בו ביטול ברוב [ועיין בפמ"ג שפ"ד-יט דלדידן באופנים דקי"ל חנ"נ אין היתר זה שגם ההיתר נאסר והוי כמו שהאיסור בעיניה ואסור לרבות עליו, ואינו מוכרח לפמש"כ במקו"א שאין ההיתר נאסר אלא מגדיל את השיעור].

ועפי"ז כתב בהג' רעק"א קא-ז חידוש מופלא, דה"נ באיסור דרבנן שהוא חה"ל ונתערב בתערובת, רשאי לחתוך אותה כדי שתתבטל, דחה"ל הוי כמו תערובת חד בחד וכשחותך אותה הוי כמוסיף על הביטול דשרי באיסור דרבנן.

אמנם יש חולקים ע"ד רעק"א, עי' תשובת ראשי בשמים א-מד חלק ע"ד רעק"א וא"א לחתוך דאל"כ בטלת דין חה"ל באיסור דרבנן דלעולם יוכל לבטלו.

וכנראה שיש לדון בזה, דהנה בעיקר ד' הר"מ הק' חלק"י תניינא-ה בהא דמבואר בר"מ מאכ"א טז-ו שחביות הוי דבר שבמנין ואינו בטל, אבל אם פתחן בטלות, ומשמע בר"מ שאסור לפותחן לכתחילה וצ"ע שהרי אינו אלא איסור דרבנן והוא מעורב כבר ולמה לא יוכל לפתוח והוי כמו שמוסיף עליהם ומבטלן?

ותי' עפ"י לשון הר"מ טז-א דדבר שבמנין חשיב שאינו בתערובת כלל ואין יסודו משום דהוי כמע"מ, עיי"ש, וכ"כ יסוד זה כ"כ בי"מ קי-קונטרס הקבוע כו: עפ"י לשון הר"מ.

ועיקר הדבר צ"ב רב, דסו"ס הרי הוא מעורב והוי כספק איסור ואיך יתכן לומר שאינו חשוב בתערובת כלל?

וכנראה ביאור הדברים דיסוד הטעם שמותר לרבות על חד בחד אינו משום שכבר היה כאן ספק, רק יסודו עפ"י המבואר בלשון הש"ך סו-י דאף חד בחד איסורו קלוש קצת מחמת התערובת כיון שהוא צריך לאסור את כל התערובת מספק וי"ל שהוא הטעם שלא אסרו רבנן לבטלו שהרי בלא"ה הוא כבר מעורב ואינו איסור חשוב כ"כ, אבל בדבר חשוב שאינו בטל ברוב ה"נ לא הוקלש איסורו במה שהוא מעורב, ועצ"ב רב.

מיהו ע"ע בד' שער"י ג-כח בהא דמבואר בב"י-קא בשם הסמ"ק שאם חתיכה נתבטלה ואח"כ נעשתה חה"ל שוב אינה חוזרת לאיסור, דכל שלא הוכר האיסור אינו נאסר, והנה לפי"ד החלק"י דדבר שבמנין הוי כמי שאינו בתערובת לכאו' הוי כהוכר האיסור, ויל"ע, אבל בחי' ר"מ קזיס ספ"ז נתן טעם אחר בזה, ז"ל:"וכן נראה שהרי מה שחה"ל אינה בטלה חומרא דרבנן היא וכיון שנתבטלה ונעשית היתר אין ראוי שתאסר עוד"

**י. ביטול דבר היתר עבור מי שהוא אסור עליו-**

יל"ע אם מותר לכהן לבטל תרומה עבור הישראל שהיא אסורה עליו, וכנראה בחי' רעק"א צז. משמע לאסור בזה עיי"ש שפי' הברייתא קדירה שבישל בה תרומה לא יבשל בה חולין שהוא איסור על עצם הבישול משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ומשמע להדיא דאף כהן אסור לבשל עבור ישראל.

ואח"כ ראיתי כעי"ז בפמ"ג מ"ז קב-יז שנסתפק אם אחד אסור בנדר אם מותר לאחר לבטל עבורו, ומסיק שנראה שיש בזה משום אין מבטלין.

ויש לדון בזה לפי המבואר במקו"א בדעת כמ"פ דדין אין מבטלין האיסור עצמו תובע ע"ז [ומה"ט לכמה ראשונים יש בו איסור תורה כעין לפנ"ע], י"ל דנידון זה תלוי בנידון האמונת שמואל שאין לפנ"ע של עיקר האיסור היכא שאינו מוזהר עליו, ומשום לפנ"ע של ב"א לחבירו לא שייך הכא שהרי חבירו עושה בהיתר וכש"כ לעיל.

מיהו גבי נדר נראה דוודאי אף שאין הנדר עליו שייך בו לפנ"ע שהרי הוא מצווה על עיקר איסור נדר, ופשוט.

ויש מקום לפרש ד' הפמ"ג דוקא באיסור נדר שהוא איסור חפצא ומוטל גם עליו שלא יתקלקל החפצא עיין שער"י ג-כה.

1. ויש להאריך בענין זה, בב"י-צז ז"ל:"כתב האגור נשאל מהר"י מולין [הוא מהרי"ל בשו"ת החדשות-פג] על פת שנאפית עם צלי של נכרים בדיעבד, והשיב רוה"פ פסקו דריחא לאו מילתא היא בתנורים שלנו ואם יש פת אחרת [באגור-'לקנות'] דעתי נוטה דחשיב כמו לכתחילה ולמה יניח את ההיתר ויאכל את האיסור [באגור-'ספק איסור'] אבל אם יש דוחק למצא פת אחרת יש לסמוך על רבותינו המתירים".

   ובב"י כתב שאין דבריו נראים בעיני דבדיעבד היתר גמור הוא ואפי' אם יש לו פת אחרת מותר לאכול מפת זו.

   בפר"ח קח-ז כתב דמשמע בב"י דאיירי בפת של ישראל שאפאה עם פת של נכרים, וע"ז נקט בב"י דוודאי חשיב כדיעבד, אבל לפנינו באגור משמע דאיירי בפת שאופה העכו"ם אם מותר לקנות ממנו ובזה וודאי יש להחשיבו כלכתחילה.

   אבל בד"מ קח-ג נראה להדיא שהבין ד' האגור לענין לקנות מן העכו"ם ומ"מ כתב דנראה לו כהב"י דחשיב כמו דיעבד ושרי, ולכאו' ה"נ בנידון הרדב"ז.

   אבל באמת יתכן שאין לדמות לנידו"ד דהתם איירי לענין ריחא מילתא דלכתחילה אסור, והכא הוא ענין אחר של ביטול איסור לכתחילה וי"ל דס"ל להרדב"ז דכיון שאצל העכו"ם לא היה נפק"מ בביטול וכל ענין הביטול חל כשישראל קונה אותו לכך אסר הרדב"ז טפי וחשיב כמו לכתחילה.

   אבל הביא שם מד' התורת חטאת לה-א שדימה ענין ריחא לקניית דבר שנתבשל בכלי שאב"י מן העכו"ם, וכתב שטוב להחמיר כמהרי"ל אבל המנהג בקראקא להקל בזה כד' הב"י.

   ומ"מ לענין דינא עי' ברמ"א קח-א שאסר לקנות לכתחילה פת שנאפתה בתנור עם פת של עכו"ם משום ריחא מילתא לכתחילה, וכתב ביבי"א שם דלפי"ז ה"נ יש להחמיר בנידון הרדב"ז.

   אמנם כבר תמהו האחרונים על הרמ"א שם דהא בכ"ד לענין כלי שאב"י ולענין אין מבטלין איסור קי"ל דהוי דיעבד?

   ועי' בפמ"ג שפ"ד קח-ו הביא מהמנ"י לה-ב דפת שאני שהוא עיקר מאכל האדם וחייש הרמ"א בזה טפי למכשול.

   [מיהו הרבה אחרונים נקטו לדינא דוודאי קניה מהעכו"ם לא חשיב כמו לכתחילה ולא קבלו התי' דפת שאני, עי' בחזו"א לה-א מה שהביא מהגר"א, וביד יהודה קח-י, דדוקא לענין פת שאפאה על הצלי לענין לאוכלו בחלב קי"ל כהרי"ף להחמיר בזה משא"כ בפת שאפאה עכו"ם חשיב כדיעבד, ועיקר טעם האגור שהחמיר בזה אינו משום דחשיב כלכתחילה אלא משום שחשש לכתחילה לדעת האוסרים ריחא אף בתנורים שלנו וזמש"כ האגור בשם מהרי"ל למה תניח את ההיתר ותאכל 'ספק איסור', ואינו ענין לדין לכתחילה ודיעבד של פת שאפאה עם הצלי דהתם מעיקר הדין חשיב כלכתחילה ואסור].

   אמנם באמת מצאנו קצת מקורות לד' הרדב"ז להחשיב את הקונה מעכו"ם כלכתחילה, בשו"ת יבי"א שם הביא מד' המאירי במגן אבות ענין יג שאחד מן החכמים אמר שאין לקנות מן העכו"ם דבר שנתבשל בכלי שאב"י, ובמאירי דקדק דבריו מד' הר"מ מאכ"א יז-יח פולין ועדשים ששולקים הגויים אסורים משום גיעולי עכו"ם, ולא חילק בין קדירה בת יומא או אינה בת יומא, וכבר תמה עליו הרמ"ך שם בהג' דהא קי"ל סתם כלים לאו בני יומן נינהו, וכתב המאירי טעמו משום איסור לכתחילה לקנותו, ועיין בכס"מ שם ובהג' רד"ע ע"ד הר"מ מש"כ ליישב דבריו באופ"א וע"ע ברשב"ץ ג-י.

   ומ"מ לדינא בשו"ת מהר"ם לובלין-קד התיר לקנות דבר שנתבטל אצל העכו"ם, והביאו הפמ"ג שפ"ד קג-יד וחת"ס יו"ד-סב, וע"ע בנובי"ת יו"ד-נו שהתיר זה וכ"כ בשו"ת תורת חסד או"ח כא-א לתמוה על הרדב"ז, וע"ע באמ"ב בב"ח-יד שתמה על הרדב"ז מד' הראשונים דמשמע שמותר לקנות דבר שנתבטל אצל העכו"ם.

   אמנם בכת"ס או"ח-פז [ד"ה אפילו] יצא לבאר ד' הרדב"ז דדוקא אם יש לו לקנות היתר באותו שווי אסר הרדב"ז, אבל אם אין לו באותו שוויות שרי, ואמנם כתב שאינו נראה כן בד' הרדב"ז, וראיתי שיש נוהגים להחמיר כן.

   [ודע דבתשובת הרשב"א הובאה בב"י-קלד כתב שכל דבר שרגילות העכו"ם לערב עמו דברים טמאים יש בו איסור דרבנן מטעם גזירה כמו שגזרו על פת וגבינה ושאר דברים, אבל בנובי"ת-נו הוכיח שהראשונים חולקים על הרשב"א]. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע בט"ז צה-ג בשם מהרש"ל שאסור לאכול עם חלב דבר מאכל שנתבשל בכלי בשר שאב"י ואף שהוא נטל"פ מ"מ הוי כמו לכתחילה ויתכן שהוא מטעם אין מנבטלין וכשיטתו הכא, אמנם התם י"ל שהוא מטעם נטל"פ לכתחילה, עי' מש"כ (בדין נ"ט בר נ"ט לכתחילה) בביאור ד' הגר"א והרמ"א ומהרש"ל שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"ע היאך יפרש הרדב"ז מש"כ הפוסקים שאם אינו מתכוין לבטל שרי לכתחילה ומה גרע מקונה דבר מבוטל, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונראה דא"א לפרש בזה כד' היד יהודה דחיישינן שמא לא ידקדק בשיעור הביטול שהרי אף ברוב איסור שרי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)