=ח - בדין עבר מקצת מן הוסת ולא בדקה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ח**

**בדין עבר מקצת מן הוסת ולא בדקה**

**א**

א] **נדה ט"ז א',** אשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה וכו', כתנאי, ר"א אומר טמאה נדה, ר' יהושע אומר תבדק, - והראב"ד בבעה"נ ריש שער הוסתות, למד מהא דקאמר ר' יהושע תבדק, דאע"ג דוסתות דרבנן, מ"מ היא אסורה לשמש עד שתבדק, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל ט"ו א', והרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג'.

**ויש** להסתפק בהך דינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, מכח הא דחיישינן שראתה, אם היינו רק כשעבר כל הוסת, דחזקה היא שבא האורח בזמנו, אך כ"ז שלא עבר אלא מקצת מן הוסת, אינה אסורה מכח זה, שהרי אפשר שיבא האורח אח"כ, וליכא חזקה שכבר בא האורח, וע"כ ביום הוסת עצמו, אינה אסורה אלא מכח החשש דשמא תראה, ולא מצינו לאסרה גם מכח החשש שראתה בתחילת הוסת, או דאף כשעבר מקצת מן הוסת ולא בדקה, מצינו לאסרה גם מכח הא דחיישינן שראתה.[[1]](#footnote-2)

ב] **ונראה** שנחלקו בזה האחרונים, דהנה התפארת למשה בסו"ס קפ"ד כתב דאם עבר הוסת ולא בדקה, היא אסורה אף בשאר קריבות, וכ"כ בחי' חת"ס שם סקי"ח, וכתב דאף דבעונת הוסת עצמה אינה אסורה אלא בתשמיש, מ"מ בעברה שעת וסתה היא אסורה אף בשאר קריבות, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה.[[2]](#footnote-3)

**והנה** אי נימא דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה הוא אף כשעבר עלי' מקצת מן הוסת, הרי הי' הדין נותן דכי היכי דאם עבר הוסת ולא בדקה, היא אסורה אף בשאר קריבות, ה"נ בעונת הוסת עצמה, היא אסורה בשאר קריבות כ"ז שלא בדקה, כיון שעבר עלי' מקצת מן הוסת, והדבר ברור דאין הדין כן, ובעונת הוסת עצמה היא מותרת בשאר קריבות אף קודם שבדקה, - ובע"כ מד' התפארת למשה והחת"ס, דבעונת הוסת עצמה אין לאסרה מכח דינא דעבר הוסת ולא בדקה, וע"כ אף דכשעבר הוסת ולא בדקה, היא אסורה אף בשאר קריבות, מ"מ בעונת הוסת עצמה היא מותרת בשאר קריבות אף קודם שבדקה.[[3]](#footnote-4)

ג] **אמנם** הנה הגר"ז בסימן קפ"ט ס"א כתב בדעת רש"י והרמב"ן, דעיקר דינא דעונה בינונית הוא להצריכה בדיקה, אך לי"ב לדין פרישה מבעלה, וכתב שם לפ"ז דהיא מותרת לבעלה אף ביום העונה עצמו ע"י בדיקה.

**והנה** אי נימא דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא רק כשעבר כל הוסת, הרי הי' בדין דבעונה בינונית דליכא דין פרישה, תהא מותרת לו ביום העונה אף בלא בדיקה,[[4]](#footnote-5) - וממש"כ הגר"ז דאינה מותרת לו ביום העונה אלא ע"י בדיקה, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם בקו"א סק"א בביאור ד' רש"י לעיל ט"ו א', עיי"ש, יש ללמוד דס"ל דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא אף כשעבר מקצת הוסת, וע"כ אף ביום העונה עצמו אינה מותרת לו אלא ע"י בדיקה.[[5]](#footnote-6)

**ב**

ד] **ובעיקר** נידון זה אם איסורא דעבר הוסת ולא בדקה הוא אף כשעבר מקצת מן הוסת, נראה דכמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא בגונא דבאמצע הוסת נכנסה למחבא ולא בדקה, אם היא אסורה אף לאחר הוסת, וכן אם היא אסורה בעודה במחבוא, לדעת הסוברים דכשהיא במחבוא ליכא דין פרישה, דאם כל הא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה הוא רק כשעבר כל הוסת, הרי דבכה"ג דבסוף הוסת היתה במחבא ה"ה מותרת, אך אם הא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה הוא אף כשעבר מקצת מן הוסת, הרי דכיון דבתחילת הוסת לא היתה במחבא, ה"ה אסורה.[[6]](#footnote-7)

ה] **עוד** נפ"מ בזה הוא, במה שאמרו ביבמות ס"ב ב' דחייב אדם לפקוד את אשתו בשעה שהוא יוצא לדרך, ואפי' סמוך לוסתה, ודעת רוב קמאי דהיינו דחייב לפקדה בתשמיש, והתירו בזה לאיסורא דסמוך לוסתה, וכן פסק השו"ע בסימן קפ"ד ס"י.

**והנה** הרי הדבר פשוט, דאם עבר הוסת ולא בדקה, ובעלה רוצה לצאת לדרך, היא אסורה לו בלא בדיקה, דאף דנימא דביסוד הדין התירו ביוצא לדרך אף לאיסור זה דעבר הוסת ולא בדקה, מ"מ כיון דיש בידה לבדוק, ודאי דאין לנו להתירה בלא בדיקה.

**ולפ"ז** יש לדון ביוצא לדרך בעונת הוסת עצמה, אם היא מותרת לו בלא בדיקה, דאי נימא דכל הא דעבר הוסת ולא בדקה ה"ה אסורה, הוא רק כשעבר כל הוסת, הרי דביוצא לדרך בעונת הוסת עצמה שלא עבר אלא מקצת מן הוסת, ה"ה מותרת לו בלא בדיקה, אך אי נימא דאף כשעבר מקצת מן הוסת ולא בדקה אסורה, הרי דאף ביוצא לדרך בעונת הוסת עצמה, כיון שכבר עבר מקצת מן הוסת, אינה מותרת לו בלא בדיקה.[[7]](#footnote-8)

ו] **עוד** נפ"מ בזה הוא, דהנה בשבועות י"ח א' אמרו דהי' משמש עם הטהורה ואמרה לו נטמאתי, אסור לפרוש באבר חי, אלא ימתין עד שימות האבר, והחוו"ד בסימן קפ"ה סק"ז כתב דה"ה אם שימש סמוך לוסתה ונזכר באמצע תשמיש, דצריך ג"כ לפרוש ממנה באבר מת, דכיון דאסורה בתשמיש, אף אסור לפרוש ממנה באבר חי.

**והפרד"ר** בסו"ס קפ"ה נחלק ע"ז וכתב דיש לו לפרוש מיד באבר חי, דכיון דעיקר האיסור סמוך לוסתה הוא משום דחיישינן שמא תראה בשעת תשמיש, יש לו לפרוש מיד מכח החשש שמא תראה, ובמה שיפרוש עכשיו באבר חי ליכא איסור, מאחר שעדיין לא ראתה.

**והנה** בגונא דעבר הוסת ולא בדקה ושכח ובא עלי', בפשוטו לכו"ע הוא אסור לפרוש באבר חי, כיון דאיסורה הוא משום החשש שראתה, וכ"ה בחוו"ד סימן קפ"ט סקכ"ז, ולפ"ז הרי דאי נימא דאיסורא דעבר הוסת ולא בדקה הוא אף כשעבר מקצת מן הוסת, הרי דגם כששכח ושימש בעונת הוסת קודם שבדקה אסור לפרוש באבר חי, אא"כ נימא דמכח החשש שתראה אח"כ יש לו לפרוש באבר חי, אף דהוא עובר בזה על איסורא דעבר הוסת ולא בדקה, אך אי נימא דאיסורא דעבר הוסת ולא בדקה הוא רק כשעבר כל הוסת, הרי דבשכח ושימש בעונת הוסת קודם שבדקה, אין איסורה אלא משום דין הפרישה בעונת הוסת, ובזה י"ל דהוא צריך לפרוש מיד, וכמש"כ הפרד"ר.

**ג**

ז] **ובפשוטו** הי' נראה דנידון זה תליא בפלוגתת הראשונים, דהנה נתבאר בסימן ט"ז סק"ו וסק"י שנחלקו רבוותא בדין מי שוסתה הוא לכל השעה או לכל העונה, אם היא מטמאה טהרות מתחילת וסתה, או דאינה מטמאה טהרות אלא מסוף וסתה, דדעת הרשב"א ודעימי' דהיא מטמאה טהרות מתחילת וסתה, ודעת הראב"ד דאינה מטמאה טהרות אלא מסוף וסתה.

ח] **ובד'** הבית מאיר בסימן קפ"ט סי"ט מבו' דפשיטא לי', דכל שיש לה וסת לכל העונה לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת העונה, והיינו משום דכל הא דכשהיתה למודה לראות בתחילת הוסת מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הוסת, הוא משום דחזקה היא שראתה בתחילתו.

**וכ"נ** גם מד' הגרע"א, דהנה לעיל בסוגיין מפרשינן להא דאמר רב דהגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף בדקה, דאם בדקה ומצאה טמאה טמאה טהורה טהורה, דהיינו כשבדקה עצמה כשיעור וסת, והק' הגרע"א, ז"ל, ק"ל דא"כ איך אמר מצאה טמאה טמאה, דודאי החידוש רק דמטמא למפרע, ואי בבדקה עצמה כשיעור וסת מה למפרע איכא, הא בראתה בעת וסת די' שעתה, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דכשעבר הוסת וכו' מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת הוסת, ורק אם היא למודה לראות בסוף הוסת, אין מטמאין להטהרות שעשתה בתוך הוסת, הרי דשפיר קאמר דמצאה טמאה טמאה, דהיא טמאה מתחילת הוסת, ובע"כ מד' הגרע"א דלעולם לא מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת הוסת, ורק אם היא למודה לראות בתחילת הוסת, הוא דמטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הוסת, משום דחזקה היא שראתה בתחילתו, וזהו שהק' דמאי קאמר דמצאה טמאה טמאה, הרי לא מטמאינן לה למפרע כלל.[[8]](#footnote-9)

ט] **ובפשוטו** נראה דבזה הוא דתליא דין עבר מקצת הוסת ולא בדקה אם היא אסורה, דאי נימא דכל שוסתה הוא לכל השעה או לכל העונה, מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתו, והרי דכשעבר הוסת חיישינן שראתה בתחילתו, ולא מוקמינן לה בחזקת טהרה, הרי הדין נותן דה"נ אם עבר מקצת הוסת בפנ"ע ולא בדקה היא אסורה, - אך נימא דכל שוסתה הוא לכל השעה או לכל העונה, לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתו, והרי דבתחילת הוסת אכתי מוקמינן לה בחזקת טהרה, ולא מטמאינן אלא להטהרות שעשתה בסופו, ומשום החזקה דאורח בזמנו בא הרי הדין נותן דאם עבר מקצת הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת, כיון דאכתי קיימא בחזקת טהרה.

י] **אמנם** יש לדחות בזה, דאף אי נימא דכשעבר הוסת מטמאינן אף להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, מ"מ י"ל דכשעבר מקצת מן הוסת ולא בדקה, היא מותרת, - והטעם בזה, דכיון שלא הרגישה, יש לנו לומר שלא ראתה, והגם דכשעבר כל הוסת אסרינן לה אף שלא הרגישה, היינו משום החזקה דאורח בזמנו בא, דמכח זה אמרינן דיש לחוש שראתה בלא הרגשה, או דארגשה ולאו אדעתה, אך כל שלא עבר אלא מקצת מן הוסת ולא הרגישה, יש לנו לומר שעדיין לא ראתה, דאי"ז נסתר מהחזקה דאורח בזמנו בא, שהרי היא עתידה לראות בהמשך הוסת.[[9]](#footnote-10)

**ומאידך** יש מקום לדון, דאף אי נימא דכשעבר הוסת לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, מ"מ י"ל דכשעבר מקצת הוסת ולא בדקה ה"ה אסורה עד שתבדוק, וזה לפמש"נ בסימן ו' ענף ב' בדעת הרמב"ן ועוד מקמאי, דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, לאו היינו דהיא ספק טמאה עד שתבדוק, אלא הוי זה דין בדיקה בעלמא, ולפ"ז נמצא דהא דכשבדקה אחר הוסת ומצאה טמאה היא טמאה למפרע הוא דין בפנ"ע, ואי"ז חד דינא עם הא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, היינו רק שהיא אסורה לבעלה ולהתעסק בטהרות עד שתבדוק, אך לא מטמאינן להטהרות שנגעה בהן, וכל שמצאה עצמה אח"כ טמאה מטמאינן למפרע להטהרות שנגעה בהן, - ולפ"ז יש מקום לומר, דהגם דהא דכשבדקה ומצאה טמאה היא טמאה למפרע, הוא רק מסוף הוסת, מ"מ הך דינא דכשעבר הוסת הצריכוה חכמים בדיקה, הוא אף כשעבר מקצת הוסת, דכיון דחיישינן שתראה אף בתחילת הוסת, וכדחזינן דאיכא דין פרישה, הצריכוה חכמים בדיקה.[[10]](#footnote-11)

**ד**

יא] **והנה** בריש מכילתין תנן דכל אשה שיש לה וסת די' שעתה וכו', והמגיני שלמה בכללי חזקה שנד' בס' ראש אפרים כתב, דהא דכשיש לה וסת די' שעתה, היינו דאינה מטמאה טהרות שנגעה בהן קודם תחילת העונה, אך טהרות שנגעה בהן אחר תחילת העונה ה"ה טמאות, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דאם בדקה אחר הוסת ומצאה טמאה חוששת לוסתה, ומטמאינן להטהרות שעשתה בשעת הוסת, וכ"כ המרכה"מ בגופי הלכות פתח ט"ז, ועד"ז נראה בד' החוו"ד סימן קפ"ד סק"ט, דהא דדי' שעתה היינו דאינה מטמאה טהרות שנגעה בהן קודם שעת הוסת, אך טהרות שנגעה בהן בשעת הוסת טמאות, עיי"ש.

**אך** הנה מהא דתנן התם דכיצד די' שעתה, היתה יושבת במיטה ועסוקה בטהרות ופירשה וראתה היא טמאה והן טהורות, משמע דמטהרינן להטהרות שעשתה רגע אחד קודם שמצאה את הדם, אף דכבר הוי זה שעת וסתה, ולפ"ד המג"ש והמרכה"מ צריך לדחוק, דאיירי כשהיתה עסוקה בטהרות קודם תחילת הוסת ובשעת תחילת הוסת פירשה וראתה, ובכה"ג אין הטהרות טמאות.

**וכ"נ** להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ז"ל, כגון שהיתה רגילה לראות מל' יום לל' יום או מחדשים לחדשים, הרי אם ראתה דם ביום הידוע "אינה ממעטת על יד כלל", עכ"ל, ונראה להדיא דכל שראתה במשך יום הוסת, אינה מטמאה למפרע כלל, ואף אינה מטמאה מתחילת הוסת.[[11]](#footnote-12)

יב] **ולכאו'** מוכח מזה, דכל הא דכשעבר הוסת ובדקה ומצאה טמאה היא טמאה למפרע מתחילת הוסת, הוא רק כשהיא למודה לראות בתחילתו, דחזקה היא שראתה בתחילתו, אך בלא"ה לא מטמאינן לה למפרע אלא מסוף הוסת, ושפיר תנן דאם ראתה בשעת הוסת די' שעתה ואינה מטמאה למפרע.[[12]](#footnote-13)

**אך** למש"נ מד' הרשב"א ודעימי' דלעולם מטמאינן לה למפרע מתחילת הוסת, תיקשי דמ"ט כשראתה בשעת הוסת די' שעתה, ולא מטמאינן לה למפרע מתחילת הוסת, ועמש"נ בסימן י' סקט"ז בישוב קו' זו לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש.

יג] **ונראה** די"ל בזה, לפמש"נ בסימן ט' דמשמעות ד' הראשונים דהא דעבר וסתה ולא בדקה טמאה, הוא רק כשלא בדקה כלל בשעת וסתה, אך כל שבדקה בשעת וסתה, אף שלא בדקה אלא בתחילתו, ואכתי יתכן שראתה אח"כ, ה"ה טהורה, ואף אם בדקה אח"כ ומצאה טמאה, אינה טמאה למפרע, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל, דזהו הא דתנן בריש מכילתין דאם יש לה וסת די' שעתה ואינה מטמאה להטהרות שנגעה בהן קודם שמצאה דם, ולא מטמאינן לה מכח דינא דוסתות דמטמאינן להטהרות מתחילת הוסת, די"ל דאיירי כשבדקה בתחילת הוסת ומצאה טהורה, דכבר הוחזקה בטהרה בשעה זו, ובכה"ג דינא הוא דאף אם נמצאת אח"כ טמאה לא מטמאינן לה למפרע,[[13]](#footnote-14) ואין לדון לטמאותה למפרע אלא מכח דינא דמעל"ע, ובזה הוא דתנן בשעת הוסת די' שעתה, ולא מטמאינן לה למפרע.[[14]](#footnote-15)

יד] **ואמנם** אי נימא דהא דמהני בדיקה בתחילת הוסת, דינא הוא דמהני בדיקה בתחילת הוסת להחזיקה בטהרה לכל הוסת, יש מקום לדון דכל שראתה אח"כ בשעת הוסת עצמה, בטל כח הבדיקה, ותו יש לטמאות להטהרות למפרע.

**אך** למש"נ בסימן ט' סק"ט דהא דמהני הבדיקה בתחילת הוסת, הוא משום דכל שהוחזקה בטהרה בשעת הוסת עצמה, אית לה חזקת טהרה מעליא, הרי דאף אם ראתה אח"כ בשעת הוסת עצמה, לא מטמאינן לה למפרע, וכמש"נ שם כן בדין יומא דמשלם שית, דאם בדקנוה בתחילת היום ונמצאת נערה, ואח"כ נמצאת בוגרת, לא אמרינן דמעיקרא נמי בוגרת היא.

1. ויש להוסיף, דגם אי נימא דאם עבר מקצת הוסת ולא בדקה ה"ה אסורה, כ"ז הוא בגונא דעבר מקצת משעת הוסת, או בנשים דידן שאין להן שעה קבועה לוסתן, אך אשה שיש לה שעה קבועה לוסתה, ועדיין לא הגיעה שעה זו, י"ל דאין לאסרה מדינא דעבר הוסת, ולמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט דדין הבדיקה הוא רק בשעת הוסת עצמה, ודאי דהוא כן.

   ועד"ז הוא להיפך, דגם אי נימא דאם עבר מקצת מן הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת, כ"ז הוא קודם שעברה שעת הוסת, אך אם עברה שעת הוסת ולא בדקה, יש לאסרה גם מדינא דעבר הוסת, ונפ"מ דלדעת התפארת למשה והחת"ס שהבאנו להלן סק"ב תהא אסורה אף בשאר קריבות, וכן יהא בזה לכל הנפ"מ שנת' בענף ב'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בסד"ט שם סקי"ג נחלק ע"ז, וכתב דכיון דאיסורא דשעת הוסת חמיר מאיסורא דעבר הוסת ולא בדקה, שהרי בשעת וסתה היא אסורה אף בוסת שאינו קבוע, וכשעבר הוסת אינה אסורה אלא בוסת קבוע, הרי דאם בעונת הוסת עצמה התירו שאר קריבות, כ"ש דכשעבר הוסת ולא בדקה היא מותרת בשאר קריבות. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ גם בד' המל"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט בסו"ד, עיי"ש שכתב דהא דתולין כתם בטמאה, היינו רק בטמאה מחמת שראתה, אבל אם לא ראתה אלא שהיא טמאה משום שמא תראה כגון עונה אחת סמוך לוסתה דקי"ל דאסורה לבעלה, ואיכא מ"ד דאיסור זה הוא מה"ת, מ"מ אם לבשה חלוק זה באותה עונה אינה תולה בה כיון דאין איסורה על מה שעבר אלא משום חששא דלעתיד, עכ"ד, ומשמע דאיירי אף כשלא בדקה, דאף בכה"ג לא אסרינן לה משום העבר, אלא משום חששא דלעתיד, והיינו משום דרק כשעבר כל הוסת, הוא דאמרינן מכח חזקת הוסת שראתה, אך כ"ז שלא עבר כל הוסת, לא אמרינן שכבר ראתה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובסימן ב' סק"ד נתבאר לפרש כן בד' רש"י לעיל ט"ו א' דבעונה בינונית א"צ בדיקה אלא כשעבר יום ל', דאף דיום העונה הוא יום ל', מ"מ כיון דבעונה בינונית ליכא אלא דין בדיקה, אין לאסרה מכח זה אלא כשעבר עלי' כל יום העונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט כתב, דדין הבדיקה בעונת הוסת הוא שיהא ידי' בין עיני' כל העונה, ואם יש לה שעה קבועה, סגי במה שתבדוק בכל שעה זו, ומבו' בדבריו דלמ"ד דוסתות דאורייתא הוא לעיכובא, דכל שלא הי' ידי' בין עיני' כל העונה, או כל השעה, כשיש לה שעה קבועה, ה"ה אסורה, ולכאו' מבו' מזה דס"ל כד' הגר"ז דיש לאסור אף כשעבר מקצת הוסת ולא בדקה, וע"כ הוא דהיא צריכה בדיקה בכל זמן הוסת, ולא סגי במה שהיא בודקת בסופו.

   אך באמת אין ללמוד מזה לנידו"ד, דאף דנימא דאם עבר מקצת הוסת ולא בדקה היא מותרת ולא חיישינן שראתה, הרי היינו משום דליכא בזה להחזקה דאורח בזמנו בא, דאפשר שתראה בסוף הוסת, אך כל שבדקה בסוף הוסת ולא ראתה, הרי דמכח חזקת אורח בזמנו בא יש לנו לומר שראתה בתחילת הוסת, וע"כ היא צריכה בדיקה בכל זמן הוסת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם כל מקום הספק בזה הוא כשבתחילת הוסת לא היתה במחבא ובסוף הוסת היתה במחבא, אך אם בתחילת הוסת היתה במחבא ובסוף הוסת לא היתה במחבא, ודאי דהיא אסורה, וכאשר כן נראה בד' הט"ז בסימן קפ"ד סקי"א, וכ"ה להדיא בתפארת למשה שם, והיינו משום דכל שלא ראתה בתחילת הוסת, מחזקינן מכח חזקת הוסת שתראה בסוף הוסת, וע"כ היא אסורה, - ומשא"כ כשהיתה בסוף הוסת במחבא, י"ל דאינה אסורה מכח מה שעבר עלי' תחילת הוסת, כיון דליכא חזקה שתראה בו, ואפשר שתראה בסופו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והראוני בתפארת למשה בסימן קפ"ד ס"י שכתב דהא דשרינן ביוצא בדרך, הוא בבדיקה קודם תשמיש, אך כמדומה דאין טעמו משום דעבר מקצת מן הוסת, שהרי נת' לעיל סק"ב ללמוד מדבריו דס"ל דאיסורא דעבר הוסת ולא בדקה, הוא רק כשעבר כל הוסת, אלא טעמו הוא משום דביום הוסת עצמו לא עדיף מאשה שאין לה וסת, דחיישינן לדעת הרמב"ם והרא"ש דהיא צריכה בדיקה קו"ת, ומה"ט תהא צריכה בדיקה קו"ת, אף אם כבר בדקה בתחילת היום. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך יש לדחות, דס"ל להגרע"א כמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט דלמ"ד דוסתות דאורייתא לא מטהרינן לה כשעבר הוסת, אלא כשהי' ידי' בין עיני' כל שעת הוסת, ולא סגי במה שבדקה בסוף הוסת, דאם לא בדקה אלא בסוף הוסת, יש לחוש שראתה דם בתחילת הוסת ונפל לארץ, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו דאם הגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף בדקה ומצאה טהורה טהורה, הוא כשהי' וסתה לרגע אחד, וזהו שהק' הגרע"א דבכה"ג מאי קאמר דבדקה ומצאה טמאה טמאה, הרי אינה טמאה למפרע כלל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומה"ט נראה, דאף למש"כ התוס' לעיל ט"ו א' והרא"ש בריש מכילתין דכיון דאיכא דין פרישה סמוך לוסת, כ"ש דיש לאסרה לאחר הוסת, מ"מ שפיר י"ל דאם עבר מקצת הוסת ולא בדקה היא מותרת, אף דאיכא דין פרישה אף בתחילת הוסת, והיינו משום דאחר שלא הרגישה, יש לתלות שעדיין לא ראתה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך יותר נראה דאין לחלק בזה, והיינו משום דאחר דלענין טהרות מצינו דלא מטמאינן אלא להטהרות שעשתה בסוף הוסת, הרי דגם לענין חיוב הבדיקה, כיון דלא מצינו להא דהיא צריכה בדיקה אלא כשעבר כל הוסת, מהיכ"ת נימא דגם כשעבר מקצת הוסת היא צריכה בדיקה, והרי לענין טומאת הטהרות מצינו דיש לחלק ביניהם, וא"כ גם לענין בדיקה אין ללמוד להצריך בדיקה לאחר שעבר מקצת הוסת, מהא דמצרכינן בדיקה כשעבר כל הוסת. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ס' ב' ד"ה בעלה פטור דכל שיש לה וסת אינה מטמאה למפרע כלל, - ורחוק לומר דאיירי דוקא כשראתה דם בתחילת העונה ממש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם אכתי קשיא בזה, דאף דלא מטמאינן לה למפרע מתחילת הוסת מכח חזקת הוסת, מ"מ מ"ט לא מטמאינן לה למפרע מכח דינא דמעל"ע, דהרי כל הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, הוא משום דאמרינן דאורח בזמנו בא, או משום דשלא בשעת וסתה היא מסולקת דמים, וזה אינו טעם שלא לטמאותה למפרע מתחילת הוסת, ובחזו"א סימן פ' סקי"ח כתב לישב, דהוא משום דכל דליכא מעל"ע לא גזרו כלל, כמו שאמרו לקמן ל"ו א' בדין רואה אחר דם טוהר.

    ויש להוסיף, דבזה ניחא מה שאמרו לעיל בסוגיין דאם ראתה אחר וסתה חוששת לוסתה וחוששת לראייתה, ופירש"י דהיינו דאם מעל"ע של ראייתה הוא קודם לוסתה, היא טמאה מעל"ע, והתוס' שם כתבו דאף דאם יש לה וסת די' שעתה, מ"מ הכא שראתה שלא בשעת וסתה ה"ה מטמאה למפרע, וצ"ב, דאף שראתה שלא בשעת וסתה, מ"מ כל שבאנו לטמאות למפרע ולחוש שראתה קודם, יש לנו לתלות שראתה בשעת וסתה, ומ"ט מטמאינן לה קודם לוסתה, - אך לפ"ד החזו"א ניחא, דכל שבאנו לחוש לראייתה ולטמאותה מכח זה למפרע, הרי דאי נימא דתלינן לה בוסתה ואינה מטמאה מעל"ע, לא תטמא למפרע כלל, ונימא שראתה עכשיו, ואף דמטמאינן לה למפרע מכח הא דחוששת לוסתה, אך בהצד דחוששת לראייתה, אינה טמאה למפרע כלל, וע"כ שפיר מטמאינן לה מעל"ע, שהרי הנידון שלפנינו הוא אם לטמאותה קודם מעל"ע, או שלא לטמאותה כלל למפרע, ובזה הוי ככל אשה שראתה שלא בשעת וסתה, דהיא טמאה למפרע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דאף למ"ד דוסתות דאורייתא דלדידי' י"ל דאף אם בדקה בתחילת הוסת ומצאה טהורה, ה"ה טמאה, כיון דחזקה אורח בזמנו בא, ובפרט לדעת התוס' ודעימייהו דהוי כודאי ראתה, מ"מ מהני מה שבדקה בתחילת הוסת ומצאה טהורה, דעי"ז לא מטמאינן לה אלא מסוף הוסת, והיינו משום דהחזקה דאורח בזמנו בא לא מהניא אלא לטמאותה מסוף הוסת, דקודם לכן ליכא להחזקה שבא האורח, שהרי אפשר שיבא בסוף הוסת, וכל הא דבעלמא מטמאינן לה מתחילת הוסת, הוא משום דלא קיימא בחזקת טהרה, אך כל שבדקה בתחילת הוסת וקיימא בחזקת טהרה, אינה טמאה אלא מסוף הוסת. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולא תיקשי ע"ז מסתימת מתניתין דלא נתפרש דאיירי בכה"ג, משום דעיקר מתניתין הוא להשמיענו דליכא בזה לטומאת מעל"ע, וזה הוא בכל גווני, ואך דכל שלא בדקה בתחילת הוסת, ה"ה טמאה מתחילת הוסת מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-15)