17. בדין הנחה תוך ג_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

**בדין הנחה תוך ג'**

**בביאור דברי רבא דלרבנן צריך הנחה ע"ג משהו ובדין מעביר**

א]מבואר במשנה ק. זרק תוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד"א פטור זרק חוץ לד"א ונתגלגל לתוך ד"א חייב ובגמ' אמר ר' יוחנן והא שנח על גבי משהו ומבואר בגמ' דגם בהגיע לתוך ג' צריך שינוח על גבי משהו ובפשוטו מצאנו שלש שיטות ברבותינו הראשונים

א. דעת תוס' שעיקר המכוון שהחפץ יעצר ורק אז חשיב כמונח ואם הוא לא נעצר אפילו שהוא מונח על הקרקע אין זה נחשב הנחה ואם הוא נעצר באויר חשיב כמונח אפילו שהוא לא על הקרקע כיון שיש לבוד לקרקע הרי זה כנעצר על גבי קרקע [והנה בפשוטו זה נסתר מהגמ' בעירובין צ"ח שאוחז החפץ למעלה והגמ' אומרת שזה מקור רבא והרי שם זה לא זז וצ"ל שכיון שהגזירה שמא לא יחזיק וכה"ג הרי זה בהכרח יזוז וזה דלא כרמב"ן צ"ז.]

ב. דעת רש"י מפורש כתוס' שבנעמד באויר זה נחשב הנחה אפילו שלא על הקרקע אמנם עיין רעק"א במערכה סקי"א שכתב שמדויק ברש"י שרק כשזה לא על גבי קרקע יש דין שיעצר אבל אם זה על גבי קרקע לא צריך שזה יעצר ודבר זה מדויק ברש"י שבד"ה ודחפתו הרוח כתב באויר וכן בגמ' בע"ב מתגלגל כתב באויר דהינו שכל נידון סוגין כשזה באויר אבל אם זה על הקרקע ודאי חשיב כמונח אמנם מבואר ברש"י שזה דוקא אם מונח ממש על הקרקע אבל אם מונח על דבר שאין בו דע"ד ורק הוא לבוד לקרקע כה"ג צריך שיעצר לרגע דהינו שכל שדין ההנחה בגלל לבוד אין זה מונח אלא אם זה נעצר

ג. שיטת הרשב"א והריטב"א שצריך גם שינוח על גבי משהו וגם שזה יעצר וכל שחסר אחד מהתנאים אין זה נחשב מונח ודייקו את לשון הגמ' על גבי משהו שמשמע שזה על משהו וכן בבריתא מבואר שצריך שהרוח תעצור את זה ועיין בעל המאור ושאר הראשונים צ"ב. על הגמ' שאגד יד שמיה אגד והקשו הרי רבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו ותירצו שבמעביר מבואר בגמ' פ. שרבא מודה ולכאורא צ"ע הרי שם זה במציאות נח ומבואר דעתם כנ"ל שלא מספיק שזה נעצר אלא צריך שזה יהיה מונח על גבי משהו דללא זה חסר בהנחה

ועיין אגלי טל סימן פ"ד דהביא דנחלקו הראשונים בגדרי דין קלוטה כמי שהונחה האם זה כאילו בקרקע או שזה מונח באויר וע"ש שרק לדעת רש"י שבקרקע חשיב מונח שייך לומר שהגדר שזה מונח בקרקע שזה כל מה שנצרך אבל לתוס' והראשונים הנ"ל שיש דין שיעצר א"כ החידוש של ר"ע שעצם זה שזה ברשות אפילו שזה לא נעצר חשיב כמונח דלא מספיק לומר שזה כאילו מונח בקרקע ע"ש

והנה מבואר בגמ' ה. שרבי ס"ל שמרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע חייב ומבואר בגמ' שזה דוקא בכה"ג מצד שביתא כמאן דמליא ופשטות הגמ' שעד כמה שזה המצב זה ודאי סיבה לחייב ועיין רעק"א שהעיר דהניחא לרש"י שבמתגלגל על גבי קרקע כולם מודים אבל לראשונים שצריך שזה לא ינוע א"כ אפילו אם כמאן דמליא זה עדין לא סיבה לחייב וצ"ל שכונת הגמ' דגם הוא ס"ל לדין קלוטה כמי שהונחה אלא שצריך מקום ד' ולכן צריך כמאן דמליא ובזה א"ש דתוס' ח. כתבו דטעמא דר"ח דברה"י לא צריך הנחה על גבי ד' מצד שזה כמאן דמליא וצ"ע הרי זה רק דעת רבי ורבנן חולקים ובפשוטו צ"ל שנחלקו כמה עוזר כמאן דמליא אמנם לנ"ל א"ש דלרבנן לא עוזר הכמאן דמליא שיחשב מונח כיון שזה עדין זז

והנה הגמ' פ. אומרת הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת והעבירה דרך עליה חייב והגמ' שואלת הרי רבא אמר שצריך הנחה על גבי משהו והגמ' אומרת כאן בזורק כאן במעביר דהינו דאם אדם מעביר בידו תוך ג' בזה הוא חשיב כמונח ובטעם הדבר כתב רש"י [כן הוא פשטות לשונו] דידו חשיבה כקרקע והנה לכאורא כל זה רש"י לשיטתו שמה שזה מתנועונע זה לא חיסרון וכל החיסרון כשזה לא על גבי קרקע אבל לדעת תוס' שגם על גבי קרקע צריך שיעמוד א"כ כאן שידו זזה אין בזה שום מעלה במה שזה קרקע ולכאורא צ"ל טעם אחר דכיון שמה שידו זזה זה פעולה חדשה שנעשית כל רגע ממילא אין זה נחשב שזה לא נח ואדרבא מצד שזה לא על הקרקע אין בזה שום חיסרון ולכאורא איכא נפק"מ בין רש"י לתוס' במחזיק מגש בקצהו ועליו חפץ שהחפץ לא מונח על ידו דלתוס' זה כאילו מונח כיון שמה שזה זז זה על ידי האדם ולרש"י לכאורא זה לא כמונח דלא מצאנו דס"ל סברא זו, ועיין תוס' בפסחים פ"ה: שכתבו על פרים הנשרפים שלקחו במוטות דמבואר בגמ' שצריך הנחה והגמ' מעמידה בנגררין וכתבו תוס' דלאו דוקא על גבי קרקע אלא ה"ה באויר שזה כמו מעביר ומבואר כנ"ל והנה לשיטות הראשונים צריך להגיע לשתי הסברות דהינו שזה גם כמונח על גבי קרקע וגם שזה לא נחשב שזה נע [ולשון ר"ח שלא צריך הנחה וי"ל שס"ל כתוס' שיסוד החיסרון שזה נע וא"כ כאן זה עדין נע ודו"ק]

והנה עיין חזו"א שיצא לחדש שכל הדין שמעביר חייב רק אם האדם עומד באותו רשות וכן מבואר ברמ"ך שהקשה על הדין אגד יד שהרי צריך הנחה על גבי משהו והרי שם זה מעביר ובהכרח כנ"ל והנה לרש"י שהביאור מצד שידו כקרקע בזה אפש"ל שידו שאגודה לרשות אחרת אינה כקרקע אמנם לתוס' שהסברא שזה נחשב שזה לא זז לכאורא אין בזה סברא לחלק אמנם יתכן דגם לתוס' זה רק בצירוף שידו חשיבה כרשות שהוא נמצא שאז הנחה כל דהו עוזר והנה כבר הבאינו לעיל דהראשונים כתבו על הגמ' של ידו של עני שמה שחשיב הנחה זה מצד הדין של מעביר ומשמע שגם בידו ברשות אחרת יש את דין הגמ' ודלא כחזו"א [והחזו"א כתב ששם שאני כיון שמעמיד את ידו] וצ"ע

**בביאור שיטת ר' חלקיה בר טובי שתוך ג' הוא כמונח**

ב] והנה הגמ' לעיל מביאה שדעת רחב"ט שכל המחלוקת ר"ע ורבנן האם אומרים קלוטה כמי שהונחה זה דוקא למעלה מג' אבל תוך ג' לכו"ע חייב והקשו הראשונים שלכאורא ר"י ורבא בסוגין דלא כדבריו ודעת רוב הראשונים דבאמת פליגי דהיינו שנחלקו האם תוך ג' חשיב כמונח והנה לדעת רש"י לכאורא יש לבאר שיסוד מחלוקתם האם לבוד זה כאילו ממש בקרקע ולדעת תוס' לכאורא יש לומר שודאי מדין לבוד זה כאילו בקרקע רק נחלקו האם יש תנאי מצורת ההנחה שזה לא ינוע ולדעת הרשב"א לכאורא נחלקו בתרתי א. האם יש תנאי שהדבר לא ינוע ב. האם יש תנאי שהדבר יהיה מונח על גבי חפץ וללא זה חסר בהנחה

והנה צ"ב לפ"ז הברייתא בסוגין דמבואר דצריך שינוח תוך ג' דלכאורא זה דלא כרחב"ט והנה בפשוטו יש ברייתא כמוהו בגמ' צ"ז. אמנם עיין ריטב"א שכתב שכל דברי רחב"ט רק אם זה נעצר באויר ולא אם זה ממשיך לנוע ולכאורא הוא דוחק גדול דהרי ר"ע דיבר באופן שזה ממשיך לנוע עוד קשה על רחב"ט מהמשנה דהרי בהכרח מדובר שזה נח דאל"כ ברישא חייב כמבואר בראשונים ובתוס' כתבו דמדובר שזה לא המשיך ללכת מכוחו ועין חזו"א ק"ה ח' שזה דומיא דסיפא שאם זה חזר לתוך ד' בהכרח שכוחו הפסיק אמנם הרשב"א והריטב"א כתבו לדון שס"ל כחילוק הגמ' בין סופו לנוח לאין סופו לנוח ומשנתינו מדובר באין סופו לנוח והנה לרש"י שכוונת הגמ' שההבדל אם זה עומד ליפול באותו מקום א"כ הרי רחב"ט דיבר על ר"ע שזה לא עומד ליפול באותו מקום אמנם הר"ח והרשב"א ביארו שכונת הגמ' לחלק בין אם הקרקע היא מקום מדרון שזה ראוי לנוח או לא ולפ"ז יתכן שר"ע דיבר באופן שזה ראוי ליפול ורק שם ס"ל לרחב"ט שזה כמונח ולא בסוגין שזה מקום מדרון

אמנם עיין תוס' עירובין צ"ח: שכתבו לדון דבאמת לא נחלקו רבא ורחב"ט אלא שרבא דיבר בהיה למעלה מג' והגיע לתוך ג' וכה"ג צריך הנחה על גבי משהו ורחב"ט ס"ל בזרקו מראש תוך ג' לקרקע דכה"ג לא צריך הנחה על גבי משהו וצ"ב הסברא בזה ועיין אג"ט סימן פ"ד סקכ"ג שכתב לבאר שאם זה היה במצב עקור לגמרי כה"ג מצב זה הוא לא סיבה שיחול הנחה משא"כ אם כל הזמן הוא סמוך לקרקע מצב זה הוא מספיק להשאירו כמונח אמנם עדיין צ"ב הרי הנידון שיהיה מונח במקום אחר וביחס למקום חדש זה הוא אף פעם לא היה מונח ועיין נפש חיה שהקשה דא"כ מה הגמ' שואלת והא לא נח שהגמ' תגיד שמדובר שזרקו מתוך ג' ובפשוטו צ"ל שהגמ' העמידה באופן יותר מצוי ולא שזרק תוך ג' ועיין מאירי צ"ז. שכתב ליישב שרחב"ט דיבר בדין הוצאה מרשות לרשות ורבא דיבר בדין ד"א וביאר שכיון שזה באותו רשות לא חשיב כמונח דהינו שרחב"ט זה כדין קלוטה שזה רק ברשות אחרת מהמצב הקודם וכן שרה"ר גם חוץ לד"א זה לא כרשות אחרת ועיין בזה בס"ד מה שנתבאר לקמן

**האם תוך ג' לרחב"ט זה סיבה לפטור**

ג]והנה יש לעיין לרחב"ט שתוך ג' חשיב כמונח האם זה גם סיבה לחלק המעשה ואם זה יהיה תוך ג' בתוך הד"א זה סיבה לפטור ועיין אג"ט פ"ד ל"ה שהביא מהראש יוסף שפטור אמנם עיין בתוס' וברשב"א וריטב"א בסוגין שכולם כתבו שודאי שתוך ד"א זה לא סיבה לפטור והנה לענין קלוטה הראשונים דנו שתמיד יפטר תוך ד"א ובפשוטו כאן זה אותו נידון [ומה שהראשונים לא העמידו הנידון על סוגין דאין גמ' שמתגלגל בקרקע באמת לא יהיה פטור לרחב"ט וכן הוא בחזו"א ס"ב ח'] והנה לעיל מצאנו כמה תירוצים בראשונים רוב הראשונים תירצו שהילכתא גמירא להו ובפשוטו הכוונה שכיון שיש הלכה שיש חיוב של ד"א בהכרח שאין דין קלוטה לקולא אמנם לפ"ז כאן זה לא שיך דהרי סתם זריקה זה למעלה מג' [וכבר הקשה רעק"א שלר"י שרק ברצונו לנוח במקום זה אמרינן קלוטה או לתוס' שחילקו אם זה מתגלגל על הקרקע אמרינן קלוטה הרי אפשר להעמיד ההלכה באופן שונה] אמנם עיין תוס"ר כאן שכתב מפורש שכמו שלר"ע הילכתא גמירא להו ה"ה כאן וצ"ע שכאן אין שום הכרח ובהכרח צ"ל או כרש"ש צ"ז. שכונת תוס' שההלכה שבכל המקרים חייבים וכן באופן זה או שכונת הראשונים שלר"ע יש מקור והטעם באמת שגם דבר שזה נחשב הנחה לחייב זה לא חייב לחלק המעשה לשתים והראשונים למדו שכמו שלר"ע בהכרח כסברא זו ה"ה לרבנן ונפק"מ שגם במגרר על הקרקע שזה הנחה גמורה בכל אופן אין זה הנחה לפטור בדין ד"א

אמנם עיין ראשונים לעיל שכתבו ליישב שרק מרשות לרשות ס"ל לר"ע קלוטה ולא באותו רשות ועיין רשב"א כאן שכתב שה"ה כאן לגבי תוך ד"א שכיון שזה באותו רשות ודאי שזה לא כמונח ומשמע ששייך כאן את אותה סברא שיש בר"ע והנה בפשוטו לפ"ז גם לא יתחייב לאחר ד"א אמנם בראשונים כאן מבואר שיתחייב וכולם התקשו מהמשנה על רחב"ט אפילו שבדעת ר"ע ישבו כנ"ל שמרשות לרשות זה אחרת ובהכרח צ"ל כמבואר במהרש"א שכל ד"א זה כמו רשות אחרת אמנם לדעת הריב"א לעיל ה: שכה"ג לר"ע לא יתחייב לאחר ד"א ה"ה לרחב"ט וכן הבאינו לעיל מהמאירי והנה לכאורא צ"ב מה שדימו לר"ע ששם שזה לא הנחה ממש כה"ג כל ההנחה רק בזה שזה מחדש רשות אבל כאן לרחב"ט זה הנחה ממש ולכאורא בזה לא שייך לומר שזה באותו רשות אמנם מבואר מדברי הראשונים שבאמת גם ההנחה כאן זה לא הנחה גמורה אלא שזה כקלוטה דר"ע אלא גם רבנן מודים ולכן גם כאן שייך הסברא שזה באותו רשות אין קלוטה [והעירוני שכן משמע מתוס' בעירובין צ"ח: שלמדו מדין קלוטה לר"ע לדידן תוך ג' ע"ש]

והנה עיין נפש חיה שקשה שאם יש סברא לחלק בין באותו רשות לרשות אחרת א"כ מה הגמ' שואלת שרבא זה ר"י הרי ר"י דיבר באותו רשות ורבא חידש שגם מרשות לרשות זה כך והנה אם נימא שלאחר ד"א זה כמו רשות אחרת א"ש אבל לריב"א שזה לא כרשות אחרת צ"ע [וכן הקשה במשנת הגרא"ק סימן ה' סק"ב] והנה בעיקר הסברא של רשות אחרת לכאורא עיקר הסברא שההנחה לא מתיחסת למקום מסוים אלא לכלל הרשות וכן ביאר הקה"י אמנם מהא דמבואר בגמ' שבזרק מרה"י לר"ה ועבר ד"א ברה"ר אפשר לחייבו מדין קלוטה על ד"א דהינו שההנחה שחל בקלוטה מתיחסת למקום מסוים מבואר דלא כנ"ל [וכן עיקר הסברא צ"ב שעד כמה שזה הנחה גמורה רק שלא מתיחסת למקום מסוים א"כ למה שזה לא יחלק באמצע המלאכה] ובהכרח צ"ל שסברת הראשונים שמצב הקלוטה הוא לא סיבה להחשב הנחה רק עד כמה שזה מצב חדש ולא אם זה אותו מצב שמקודם ובלשון אחר אפש"ל שכל שאין כאן התחדשות ברשות הרי זה כמונח אבל אין כאן מעשה הנחה לחייב על זה ולכן זה לא מחלק המעשה לשתים אבל עקירה ממצב זה חשיב עקירה דהרי זה חשיב מונח [אמנם עיין סימן ה' וסימן ו' וסימן י' שהארכנו שיש שדנו שכל שזה לא מעשה הנחה ממילא חשיב המשך המצב הקודם ואין כאן מחייב של עקירה] והנה לפ"ז היה מסתבר שכל זה אם הוא באותו מצב מונח של מקודם אבל כגון בבא למעלה מעשרה ללמטה מעשרה שזה לא היה נחשב מונח למעלה מעשרה בזה יש כאן כן סיבה שיחשב כמונח דמצב ההנחה לא היה קודם ולפ"ז גם כאן בבא מלמעלה מג' ללמטה מג' חשיב שזה הגיע מרשות אחרת וא"ש שהגמ' לא כתבה שכאן זה באותו רשות

אמנם מדברי הראשונים חזינן לא כך דהרי כתבו שמה שהגמ' שואלת בתחילה והא לא נח זה גם לרחב"ט שזה לא פוטר כי זה באותו רשות וכן ביאר המהרש"א והרי בפשוטו מדובר שזה מגיע מלמעלה מג' ללמטה מג' כמבואר בתוס' בעירובין וא"כ כה"ג זה לא חשיב באותו רשות ומשמע בראשונים שגם זה חשיב אותו רשות ובהכרח שצריך דווקא התחדשות של רשות חדשה כדי שיחשב מעשה הנחה וצ"ע

**האם הנחה תוך ג' זה גם לענין עקירה מכאן**

ד] ועיין משנת הגרא"ק שהקשה דבגמ' מבואר שאגוז על גבי מים לאו היינו הנחתו והרי מבואר בגמ' שלחד מ"ד משפת מיא משחינן א"כ זה לא גרע מתוך ג' שלא צריך שינוח על גבי משהו ובפרט לרש"י שבמתגלגל לכו"ע לא צריך שינוח עוד הקשה וכן בנפש חיה דבגמ' מבואר שהקולט ממים שעל גבי כותל זה לא חשיב כמונח הרי זה לא גרע ממתגלגל וע"ש שכתבו לחדש דמה דס"ל לרחב"ט שתוך ג' זה כמונח אין זה כמונח גמור אלא שזה כדין קלוטה לר"ע וכדהבאינו לעיל מהראשונים ולפ"ז כתבו שכמו ששם מבואר בגמ' שזה רק לענין הנחה ולא לענין לעקור משם ה"ה לרחב"ט ולפ"ז א"ש הגמ' הנ"ל דאפשר להעמיד דמדובר לענין לעקור ממצב זה אמנם מפורש בראשונים שהדין שרבא עירובין צ"ח: שאם זה לא בקרקע מותר להחזיר מבואר דלא כרחב"ט והרי שם הנידון שיחשב עקירה חדשה הרי מפורש שזה גם לענין לעקור ממצב זה וכן בפשוטו כל סברת הגמ' בר"ע מצד הדין הנחה על מקום ד' ולכאורא כאן מצד זה לא חסר וצ"ע וכן בפשוטו למסקנא גם בדעת ר"ע אין הבדל בין עקירה להנחה

ובפשוטו צ"ל שהנחה על גבי מים החיסרון שזה לא מקום הנחה כי הוא דבר נייד ולא מצד שהחפץ לא מונח וכמבואר בראב"ד בשטמ"ק ב"מ ט: וכן מה שהקשו מכותל [וכעין זה כתב שם במשנת הגרא"ק] לא מיבעיא לרמב"ן שאין זה נחשב מקום אלא גם לראשונים שזה מקום צ"ל שמתי תוך ג' חשיב הנחה רק במקום שראוי לנוח שם אבל במקום שלא ראוי לנוח אין את מעלה זו והנה הרשב"א ביאר שזה כונת הגמ' שמתגלגל אין סופו לנוח ונקט שזה גם דעת רחב"ט אמנם לרש"י אין זה כוונת הגמ' ויתכן שזה סברא אמיתית רק ששם לא מדובר שזה לא ראוי לנוח ויתכן עוד ששם זה שיעור שאם יניח ללא שום תנופה זה ינוח משא"כ כאן זה מקום שביחס למים זה לא יכול לנוח ולכן גרע

**בדין הנחה תוך ג' לפטור בנח באותו מקום בקרקע**

ה]והנה הבאינו דהראשונים נקטו כדבר פשוט שתוך ג"ט לרחב"ט זה לא סיבה לפטור והנה מבואר בגמ' שכורת ז' ומשהו זה לא סיבה לפטור והקשה הרשב"א לרחב"ט שתוך ג' חשיב כמונח א"כ זה אגודו במקום פטור ותירץ שהגדר כאילו הקרקע עלה או הכלי ירד וא"כ זה תוך עשרה וצ"ב כוונתו הרי למעשה זה לא רה"ר במקום זה והנה צ"ב קושיתו הרי כתב שלא אומרים את ההנחה של רחב"ט לקולא אמנם הביאור פשוט כמו שביאר הנפש חיה שעיקר סברת הראשונים שהנחה זו היא רק הנחה לחייב אבל היא לא מחלקת את המלאכה לשתים אמנם כל זה שייך אם מקום ההנחה הוא במקום אחר אבל אם מקום ההנחה הוא באותו מקום א"כ במה שהחפץ יורד לקרקע אין כאן שם הנחה נוסף דהרי בשטח זה הוא כבר היה מונח ועיין תוס' בכתובות ל"א שכתבו שבעוקר בידו מן הקרקע לא חשיב שעקר עד שיצא מג"ט שבקרקע וצ"ע כנ"ל שהרי למה שלא יחשב עקירה אלא שזה כמו נגרר על הקרקע וביאר הנפש חיה כנ"ל שבנגרר על הקרקע שזה עובר מקום חשיב עקירה אבל כאן שזה עדין באותו מקום זה לא נחשב כלל שנעקר ממקומו וכן עיין תוס' צ"א. ד"ה כגון דמבואר דבמעביר אם לא היה שיעור בלבוד ורק בהנחה עצמה אי אפשר לחייב וצ"ל כנ"ל שהטעם כי אין כאן הנחה חדשה וז"ב

**בהא דמבואר בגמ' שאפשר לפטור בכורת מדין לבוד**

ו] והנה הגמ' ח. דנה שכוורת גבוהה ז' ומחצה פטור כיון שיש כאן לבוד ודעת תוס' שהנידון מצד לבוד שזה יוצר רשות אבל מצד איגודו במקום פטור אין חיסרון ודעת רש"י והרמב"ן שהנידון מצד איגודו במקום פטור וצ"ע לרבא ס"ל שצריך הנחה על גבי משהו א"כ אין כאן הנחה ואין סיבה שזה יפטור והרי אחרי שהכוורת נופלת זה הנחה גמורה ברה"ר ועיין חזו"א ס"ב סק"ה שכתב ליישב שגם לרבא כל שזה נח באותו מקום בקרקע חשיב מאז שזה הגיע לתוך ג' כהתחלת הנחה וממילא כל שזה היה בפטור אי אפשר לחייבו אמנם הרמב"ן כתב ליישב שכיון שזה ינוח באותו מקום כה"ג גם לרבא חשיב כמונח [אמנם עיין חזו"א סקי"ז שדייק מתוס' צ"א. ד"ה כגון שגם בנח באותו מקום בזורק לא חשיב הנחה עד שינוח ממש בקרקע וצ"ע] ועיין רעק"א שהקשה מהגמ' בסוגין דרבא דיבר בסופו לנוח וביאר רש"י שהכוונה באותו מקום אמנם הרשב"א והריטב"א ביארו שכונת הגמ' אם זה קרקע שיכול לנוח שם או לא ולפ"ז יתכן שבשני המקרים מדובר שאין סופו לנוח באותו מקום עוד הקשה רעק"א מהגמ' בעירובין צ"ח דכל שזה לא הגיע לקרקע לא חשיב כמונח אמנם הרמב"ן ביאר שהכוונה בצורה שזה לא עומד לנוח כלל והחזו"א סימן ק"ה סק"ט דחק שכונת הרמב"ן כנ"ל שכה"ג חשיב שההנחה התחילה תוך ג' אבל לא שאפשר לחייב על זה

והנה הגמ' דנה בזרק חוליה וזה ביטל הרה"י האם בהדי הדדי חייב או לא וקשה לרמב"ן שתוך ג' חשיב כמונח אם זה יפול באותו מקום א"כ שיתחייב רגע קודם וכן בגמ' בהמשך בזרק דף על גבי יתדות דהגמ' דנה דההנחה של החפץ הוא רגע אחרי והקשה רעק"א הרי זה חשיב מונח לפני שנח מצב לבוד וזה הרי בהדי הדדי ועיין חזו"א סקכ"ד שכתב שאדרבא ספק הגמ' האם הנחה שמצב לבוד אולי בזה אין חיסרון של בהדי הדדי