תמורה פרק ד
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה - הרב אי_ש סטפנסקי

**ולד חטאת**

לעיל יא. מבואר דהשוחט את החטאת ומצא בה בן ד' חי נאכלת ליום ולילה כמו האם, וביארנו שם בשם החזו"א שדין מיתה חל רק משעת לידה ואף למ"ד במעי אמן הן קדושים, והגר"ח נקט דבן ה' חי חל בו דין מיתה לפני הלידה ומחמת כן לא מהני לו הקרבת אמו, עיי"ש.

**תמורת חטאת**

יל"ע מה הדין באמר על זכר שיהא תמורת חטאת. ולפי הצד בתוס' לעיל כ: ד"ה אבל דלא נאמרה ההלכה דתמורת אשם רועה אלא בזכר שהוא עצמו ראוי לאשם מסתבר דהוא הדין זכר לחטאת ליכא דין מיתה, אך לפי מש"כ שם דבמסקנא בכל גוונא רועה י"ל דהוא הדין בזכר לחטאת איכא דין מיתה. ולפי מש"כ הרמב"ם שאם הפריש זכר לחטאת לא חייל קדה"ג ולא אמרינן מיגו דנחתא יש לדון דהוא הדין בתמורה לא חייל כלל קדה"ג וממילא ליכא דין מיתה, וצ"ע.

**חטאת שמתו בעליה**

דין זה כולל כל אופן שהבעלים מחוייבים כפרה ואין יכולין להתכפר, כגון אשה שנדרה בנזיר והפרישה חטאת ואח"כ הפר לה בעלה, דקיי"ל בנזיר כב. שהחטאת תמות, וכן אב שהדיר בנו בנזיר והפריש חטאת ומיחו בו, דהנזירות נעקרת והחטאת תמות.

**ושאבדה ונמצאת בעלת מום**

יש בזה ג' דעות תנאים, לר' שמעון אפי' הפריש שתים לאחריות והקריב אחת השניה תמות, ואף בלא דיחוי דאבודה, דכיון שהופרשו על מנת להקריב או זה או זה הרי הם כקרבן אחד, וכשקרב האחד נעשה השני מותר חטאת, ודין מותר חטאת למיתה. ונראה שאם הפריש השניה שלא לשם אחריות אלא משום ששכח שהפריש וכיוצ"ב דאין שייכות בין ב' הקרבנות, מודה ר' שמעון דלא אזלא חברתה למיתה, דלא נעשית תחתיה בכפרה ואין דינה כמותר חטאת, והוא עפ"י הגמ' במנחות פ: וכפי שיבואר להלן. ועיקר דעת ר' שמעון יבואר בעה"ז בסוף הסוגיא.

**ביאור דעת רבי**

לדעת רבי דין מיתה נאמר באבודה בשעת הפרשה, דהיינו שהפריש שניה מחמת האבודה, ואפי' נמצאת קודם כפרה דינה למיתה לאחר כפרה, אלא שקודם כפרה אף שנעשה בה דיחוי מכל מקום עדיין אין דינה כמותר חטאת, ולכן רשאי להקריב אותה שנאבדה ושניה תמות (דמפריש לאבוד כאבוד), ורק בשעת כפרה השניה שלא הוקרבה נעשית מותר חטאת וחל בה דין מיתה. [ובדרך אגב מבואר כאן שדיחוי דאבודה אינו גורם לפסול בקרבן אלא לדין מיתה שיחול בה כאשר תעשה למותר חטאת דהיינו אחר כפרה, אמנם ברגמ"ה מבואר שלפי רבי לר' הונא לכתחילה אומרים לו להשתמש בשאינה אבודה לפי שלא ארע בה ריעותא דאבידה, משמע שריעותא מיהא אית בה ומכל מקום אין זה פסול].

ומצינו ב' אופנים להבין דעת רבי, דהנה תוס' בפסחים צז: ומעילה י. כתבו שאם הפריש שנים לאחריות ואח"כ אבדה האחת ליכא דין מיתה, ובטעם הדבר כתבו תוס' בפסחים: דשאר אבודין תחילת הפרשתן להקרבה, וכשנאבדו נדחו מהקרבה ובדין הוא שימותו, אבל מפריש ב' חטאות לאחריות דתחילת הפרשתן לדיחוי, כמו שרועה בלא אבדה הכי נמי באבדה. ויל"ע מדוע הוצרכו תוס' לומר דבאחריות תחילת הפרשתן לדיחוי, תיפו"ל דלא הפריש מחמת שהיא אבודה. ומוכח מדבריהם דהדיחוי של אבודה לרבי אינו מחמת שהפריש אחרת תחתיה ודחאה בידים אלא בעצם מאורע האבידה, ולכן כתבו שאם הפריש מעיקרא על דעת להקריב רק אחת מהן אין מאורע האבידה משפיע כלום שהרי בלא"ה הפריש על דעת להקריב רק אחת, משא"כ כשהפריש כל אחת על מנת להקריבה חל בה דין אבודה, ואף בנמצאת קודם הקרבה אם כיפר באחרת תמות דעצם מאורע האבדה גורם לדיחוי. וכן משמע מלשונם וכשנאבדו נדחו מהקרבה, והיינו בעצם האבידה. [יל"ע בהפריש לאחריות בזה אחר זה (לפי מה שנקט הקרן אורה במעילה שם דרשאי לעשות כן ודלא כתוס' בפסחים ומעילה שם) דבכה"ג ראשונה הפריש על מנת להקריב ושניה לאחריות, ואבדה ראשונה או שניה ומצאה והקריב אחת מהן, האם יש דין מיתה].

ולפי"ז נראה שאם נגזלה והפריש אחרת תחתיה ואח"כ אבדה ראשונה או שניה ומצאה, כאשר יקריב אחת מהן השניה תמות, דאין הדחיה מחמת ההפרשה אלא מחמת מאורע האבודה, ואף שהפריש אחרת בשעה שלא היתה אבודה אלא גזולה מכל מקום כיון שהפריש כל אחת מהן על מנת להקריבה שפיר מהני בה מאורע האבידה לתת לשניה דין מיתה.

אך החזו"א סי' ל"ה סק"ד והגרי"ז נקטו בפשיטות דאין מאורע האבידה גורם לדיחוי אלא מה שהפריש אחרת בשעה שהיתה אבודה. ולכן נקט החזו"א שם שאם נגזלה והפריש אחרת תחתיה ליכא דין מיתה אפי' אם תאבד אח"כ, עי' להלן מה שהקשה עפי"ז. ועי' להלן דהגרי"ד נקט בשם הגרי"ז שבזה גופא פליגי רבי ורבנן, ולכן לרבי אף לאחר שמצאה לא פקע הדיחוי ולרבנן פקע הדיחוי. [ואפשר לבאר עיקר דברי הגרי"ד אף לפי תוס' בפסחים, והוא שלפי רבי עיקר הדיחוי הוא במאורע האבידה, וזה נשאר גם לאחר שמצאה ולפי חכמים עיקר הדיחוי הוא המצב של אבודה, וכיון שנמצאת פקע הדיחוי]. וכן משמע טפי לשון הגמ' אבודה בשעת הפרשה, אך מתוס' מוכח שהדיחוי אינו תלוי בהפרשה.

ובשיטמ"ק משמע כדברי החזו"א, דבהא דאמר ר"ל חטאת שעברה שנתה רואין אותה כאילו עומדת בבית הקברות ביאר השיטמ"ק דבא ר"ל מדוע עברה שנתה לא הוי דיחוי כאבדה והפריש אחרת תחתיה ונתכפר באחרת, דהכא הויא כעומדת בבית הקברות והפריש אחרת ונתכפר שאינה מתה אלא רועה, דלא מיקריא אבודה, אלא הויא כמפריש ב' חטאות לאחריות דהשניה תרעה כך עברה שנתה תרעה. ומשמע מדבריו שעיקר הדיחוי באבודה הוא מה שזה גרם לו להפריש אחרת ולדחות את האבודה, משא"כ בעומדת בביה"ק או בעברה שנתה אין זה סיבה להפריש אחרת שהרי יכול להמתין עד שתצא או עד שיפול בה מום, וכאשר הפריש אחרת הרי זה כמפריש ב' לאחריות שאין כאן דחיה לחברתה, כיון שלא הפריש מחמת חיסרון בחברתה. ועוד פי' שם דמהא שהמתין לה עד שעברה שנתה אם כן לעולם לא היה בדעתו שיקריבנה והוי כמפריש ב' חטאות לאחריות, ונראה ביאור דבריו על דרך הנ"ל, דכיון שמתחילה המתין עד שיעבור שנתה ויפריש אחרת על כרחיך מה שמפריש אחרת הוא רק מחמת שרוצה להתכפר באחרת ולא מחמת שאחת נדחתה מהקרבה, ואין כאן דיחוי דהפרשה. ועכ"פ מבואר לפי"ז שהדיחוי הוא בהפרשה.

**ביאור דעת חכמים להחזו"א**

לדעת חכמים לפי פשטות הסוגיות (שאינה כדעת רב וכמש"כ תוס' ריש פירקין) ליכא דין מיתה אלא אם היתה אבודה בשעת כפרה, דבמה שנתכפר באחרת ולא באבודה דחאה מהקרבה ונעשית דחויה. ונקט החזו"א שם בשם תוס' בפסחים שכל זה בהפריש שניה בשעת אבידה, אך אם הפריש שנים לאחריות ואח"כ אבדה אחת מהן ונתכפר בשניה ליכא דין מיתה. וכן אם נגנבה או נגזלה והפריש אחרת תחתיה ואח"כ אבדה אחת מהן והקריב שניה ונמצאת אחר כפרה אינה מתה, כיון דליכא הפרשה בשעת אבודה. ומבואר לפי"ז שלפי רבנן תרתי בעינן, אבודה בשעת הפרשה ואבודה בשעת כפרה, ואם היתה גזולה באחד מהן ליכא מיתה. והנה בתוס' לפנינו בין במעילה בין בפסחים כתבו כן לרבי, אך לרבנן אפשר דדחיית כפרה אלימא טפי ואפי' הפריש שנים לאחריות דליכא דחיה בהפרשה כיון דהקריב בפועל אחת מחמת שהשניה אבודה הוי דחיה גדולה ותמות, אך החזו"א נקט דאף אליבא דרבנן אם הפריש לאחריות לא מהני שהיתה אבודה בשעת כפרה.

והיה מקום לפרש דעת החזו"א דעיקר הדיחוי לרבנן נגרם מחמת דחיה בשעת כפרה, אלא שאם הפריש לאחריות דמעיקרא דעתו להקריב רק אחת מהן ליכא דין מיתה. אך בדעת החזו"א אי אפשר לומר כן, דאם כן כאשר הפריש מחמת שהשניה גזולה נמי היה צריך דחיית כפרה לגרום דין מיתה, שהרי בכה"ג הפריש שניהם להקרבה. אלא משמע מדבריו דלרבי סגי במה שבשעת אבודה איכא דחיה אחת, ולרבנן בעי ב' דחיות בשעת האבודה, דחיית הפרשה ודחיית כפרה.

והקשה החזו"א אם כן מאי פריך כב: לרבא דאבודת לילה לא שמיה אבודה אילימא לרבנן מאי אריא וכו', לימא נפק"מ אף לרבנן באופן שהפריש בלילה, דאבודה בלילה חשיבא כגזולה וגנובה, ואם כן חסר בתנאי של דחיית הפרשה בשעת אבודה ואפי' היתה אבודה אח"כ גם ביום ונתכפר בשניה ואח"כ מצא ראשונה ליכא דין מיתה מחמת שלא היתה דחיית הפרשה בשעה שהיתה אבודה. (קושיא זו תלויה בב' הנחות שייסד החזו"א, חדא דלרבי הדיחוי הוא בהפרשה ולא בעצם מאורע האבידה, ועוד דרבנן לא פליגי על רבי אלא תרתי בעינן דחיה בשעת הפרשה ודחיה בשעת כפרה). וכתב ליישב בדוחק דלרבנן שעיקר הדחיה היא בכפרה אלא שיש תנאי שתהא נמי דחיה בהפרשה, כלפי זה לא אמרינן שאבודת לילה חשיבא כגזולה, כיון שהיתה אבודה נמי ביום ובלא"ה היה מפריש אחרת והוי כהפרשה אריכתא, ורק לרבי שעיקר הדחיה היא בהפרשה שייך לומר שאבודת לילה והפריש באותה שעה הוי כנגזלה והפריש אחרת. [וקצת יל"ע דאכתי הו"מ לאוקמי אף לרבנן באבדה בלילה והפריש ומצאה קודם הלילה, ושוב נאבדה ונתכפר באחרת, דהשתא אין זה אבודה אריכתא. ואפשר דכיון שהיה מפריש בלא"ה כשנאבדה פעם שניה נמי חשיב אבודה אריכתא, וצ"ע].

ונסתפק החזו"א בתירוץ הגמ' דאזלינן בתר תחילת אבידה, האם השתא הדר ביה וס"ל דאף לרבנן כיון שהפריש בלילה הוי כמפריש בשעה שהיתה גזולה, ולפי"ז איירי דוקא באופן שהפריש בלילה. או שמא אפי' באופן שהפריש ביום כיון שתחילת האבידה היתה בלילה הרי כל משך האבידה נחשבת כגזולה וגנובה דאם הפריש אחרת באותה שעה ליכא דין מיתה. וכתב דמסתימת הרמב"ם משמע דבכל גוונא ליכא דין מיתה.

**ביאור דעת חכמים להגרי"ז**

בכתבי הגרי"ז כב: הוכיח שאם הפריש שנים לאחריות ואבדה האחת ונתכפר בחברתה איכא דין מיתה, ואפי' לרבי הדין כן מכח ק"ו, ודלא כהחזו"א הנ"ל. דלהלן כד. תני ר' שימי בר זירי אבדה בשעת הפרשה לרבי מתה לרבנן רועה, ומקשה ר' פפא ולאו ק"ו הוא ומה אבודה בשעת הפרשה לרבנן רועה לרבי מתה אבודה בשעת כפרה דלרבנן מתה לרבי לא כ"ש. והתם על כרחיך איירי באבודה בשעת כפרה ולא בשעת הפרשה, דהיינו שהפריש שנים לאחריות ואח"כ אבדה אחת והקריב שניה ונמצאת ראשונה, דאם היתה אבודה אף בשעת הפרשה אין צריך לקל וחומר, ומוכח דאף בכה"ג איכא דין מיתה לרבנן, וכן לרבי מכח קל וחומר. ועוד הוכיח כן מקושיית הגמ' לרבא דאבודת לילה רועה איך משכח"ל כן לדעת רבנן, ומדוע לא מוקי בהפריש בלילה, וכמש"כ לעיל, ועל כרחיך דאין צריך דחיית הפרשה, ושפיר פריך דכיון שנתכפר בשעה שהיתה אבודה ביום הרי איכא דחיה ותמות. וכן דייק הגרי"ז מדברי הרמב"ם בפיה"מ, עיי"ש.

ונסתפק בכתבי הגרי"ז לעיל טו. לדעת רבנן האם הכל תלוי בדחיית כפרה לחוד, ודחיית הפרשה לא מהני מידי, או שמא אף דחיית הפרשה היתה מועלת למיתה אלא שאם נמצאת קודם כפרה כבר פקע ממנה שם אבודה בשעת כפרה. והוכיח הגרי"ז ג' ראיות שדחיית הפרשה נמי מועלת אלא שאם נמצאת קודם כפרה פקע שם אבודה. א, רגמ"ה לעיל טו. כתב דאם נמצאת קודם כפרה לרבנן רועה משום דאם רצה מזה זורק רצה מזה זורק, ומשמע דמטעם זה אזיל ממנה שם אבודה, דאי לרבנן העיקר תלוי בשעת כפרה אין צריך לכך. ב, רש"י כתב דכאשר איכא תרתי לריעותא אפי' נמצאת קודם כפרה תמות, והקשו תוס' הא ריבוי ריעותות גורם שלא תמות. ויישב הגרי"ז דתרתי לריעותא לא מהני מחמת ריבוי ריעותות אלא דבכה"ג שנמצאת בעלת מום או עברה שנתה לא פקע ממנה שם אבודה, ואף שמציאות האבידה פקע ממנה מכל מקום אכתי אי אפשר להקריבה בפועל. ג, בגמ' כב: מספק"ל בנמצאת אחר קבלה קודם זריקה האם עומד לזרוק כזרוק דמי, ואם נאמר דדחיית הפרשה לא מהני מידי וכל הדחיה היא ע"י הכפרה, לא מסתבר דיועיל לזה כל העומד, דהא לא דחאה בשעת כפרה בפועל, ועל כרחיך דסגי במה שדחאה ע"י הפרשה אלא שאם נמצאת בשעת כפרה פקע ממנה שם אבודה ולא מהני בה כפרה לקבוע דין מיתה, ובזה שייך לומר דכיון שהיתה אבודה בשעה שעמד לזריקה נעשית מותר חטאת וחל בה מיד דין מיתה. [והוא הדין אם ירצה בשעה זו (בין קבלה לזריקה) להשתמש עם השניה הרי זה תלוי בספק הגמ' וכן נקט הגר"ד פוברסקי בישועות דוד ח"ד סי' ט"ו, דכל העומד מהני לקבוע בשניה דין מיתה ואין צריך כפרה בפועל, ועי' שיעורי הגרמ"ד מש"כ בזה]. ודבר זה מבואר ביותר לפי מש"כ הגרי"ז דאפי' אם קרב האחד שלא לשמו דלא עלו לשם חובה ועדיין הוא מחוייב חטאת מכל מקום השניה תמות, דכבר נעשית מותר חטאת שדינה למיתה ואין צריך כפרה ממש, והוא הדין כל העומד לזריקה סגי לקבוע בה דין מותר חטאת.

ובדף כב: השלים הגרי"ז את דבריו באופן נפלא, דיש להקשות לפי מה שהוכיח מהגמ' כד. שבין לרבי ובין לרבנן מהני דחיית כפרה לחוד, מדוע נקטה הגמ' שלפי רבי אין מקום לספיקו של ר' פפא, הא שפיר יש להסתפק באופן שהפריש שנים לאחריות ונאבדה אחת מהן ונמצאת בין קבלה לזריקה. אך להנ"ל ניחא, דהיכא שהפריש שנים לאחריות ואתינן עלה רק מדין דחיית כפרה אין מקום לספק הגמ', דהתם כפרה בפועל בעינן ולא סגי בזה כל העומד, וכל הספק הוא באופן שהיתה אבודה בשעת הפרשה אלא שלפי חכמים כשנמצאת פקע ממנה שם אבודה, ובזה מספק"ל מה הדין בין קבלה לזריקה האם חל בה שם מותר חטאת קודם שפקע ממנה שם אבודה, ולפי רבי אין מקום לספק זה שהרי לא פקע ממנה שם אבודה כלל.

מיהו יש להקשות לדעת הגרי"ז, דהנה ברש"י מבואר שר"ל נקט שעברה שנתה דינה כעומדת בביה"ק מכח קושיא מאי שנא עברה שנתה מאבודה, מדוע לגבי אבודה בעינן שתהא אבודה בשעת כפרה (או תרתי לריעותא) ולגבי עברה שנתה סגי בזה לחוד, ורבא דפליג על ר"ל הוצרך ליישב קושיא זו דאבודה גרע טפי כיון שלא אסח דעתיה מיניה. וכן מבואר בתוס' בתירוץ הגמ' דכשם שיש להקשות מאי שנא דחויין דאין צריך שעת כפרה מאבודין דבעי שעת כפרה, וצריך לחלק דאבודין גרע טפי דלא אסח דעתיה מיניה, כך יש לחלק בין דחויין לעברה שנתה אליבא דר"ל. ועכ"פ מוכח דדחויין ועברה שנתה אין צריך שיהיו דחויין בשעת כפרה, ולהגרי"ז צ"ע היכן מצינו חילוק בין אבודה לעברה שנתה ודחויין, דלמא אף בעברה שנתה ודחויין דין מיתה הוא מחמת שכיפר באחרת. וביותר קשה, דהיכא שלא פקע דיחוי דאבודה נקט הגרי"ז שאף חכמים מודים דסגי בדיחוי דהפרשה, והכא הדיחוי דעברה שנתה ודחויין לא פקע בשעת כפרה, ודלמא משום הכי סגי בדיחוי דהפרשה, וצע"ג. [לפי החזו"א יש מקום לבאר דכיון דבעינן לגבי אבודה שידחה ב' פעמים בשעת הפרשה ובשעת כפרה לא שייך לומר כן לגבי דחויין ועברה שנתה, דהכל דחוי אחד ואין כאן תוספת דיחוי בשעת כפרה, ואכתי צ"ע].

**דעת רש"י דבתרתי לריעותא מודו רבנן**

לדעת רש"י הא דקתני ונמצאת בע"מ הוא בדוקא, ואיירי בנמצאת קודם כפרה, ואתיא אליבא דחכמים דרק בתרתי לריעותא איכא דין מיתה בנמצאת קודם כפרה. והקשו תוס' מהא דאבידת לילה לא שמה אבדה, אלמא כל דמוסיף ריעותא עדיף טפי. וי"ל בדעת רש"י דהיכא דלא חזי לא לגופיה ולא לדמיה כגון בלילה הרי זה מוריד לגמרי שם אבודה, אך היכא דחזי לדמיה כגון בע"מ ועברה שנתה אין זה מוריד שם אבודה ולא זו בלבד אלא דמצטרף לעשות תרתי לריעותא. ועי' לעיל תירוץ הגרי"ז על קושיית תוס'. עוד הקשו תוס' לדעת ר' אבא (כתב הקרן אורה במעילה י: דה"ה לר' הונא) על כרחיך נמצאת בע"מ לאו דוקא, דהא אבודה מתה אף בנמצאת קודם כפרה ללא תרתי לריעותא. ואם נאמר דהיכא דאיכא תרתי לריעותא אפי' שאינה אבודה מתה יש ליישב דהא דתנן במתני' תמות היינו שאין אפשרות להנצל ממיתה ואינו יכול להקריב את האבודה ולהציל את שאינה אבודה, וזה דוקא בנמצאת בע"מ דאיכא תרתי לריעותא. עוד הקשו מדוע לא דייק דמתני' כרבנן מהכא.

יל"ע לדעת רש"י מה הדין באבדה ונמצאת ואח"כ נעשית בע"מ או עברה שנתה. והנה לפי הגרי"ז דתרתי לריעותא מהני שלא יפקע ממנה שם אבודה פשוט שאם פקע ממנה שם אבודה ורק אח"כ נעשית בע"מ ליכא דין מיתה כלל. אך לפי החזו"א דעיקר הדחיה היא מה שהפריש בשעה שהיתה אבודה אלא דלרבנן תרתי בעינן, היכא דאיכא תרתי לריעותא מסתבר שאין צריך שהריעותא השניה נמי תהיה בשעה שהיא אבודה.

עוד נפק"מ נראה באופן שנאבדה ונמצאת בע"מ עובר ולאחר מכן עבר המום, האם איכא דין מיתה לאחר שכיפרו באחרת, דלפי הגרי"ז נראה פשוט דליכא דין מיתה, דכיון שהיתה ראויה להקרבה קודם כפרה ליכא דיחוי כלל, אך לפי החזו"א דהצירוף של התרתי אינו שייך זה לזה ואפי' עבר הדיחוי דאבודה כבר חל בה הפגם י"ל דהוא הדין במום עובר שעבר חל בה דין תרתי שאם יתכפר באחר תמות.

**ביאור מדוע דין מיתה חל רק לאחר כפרה**

**עפ"י הגמ' במנחות פ: בג' בהמות**

איתא במנחות פ: הפריש חטאתו ואבדה והפריש אחרת תחתיה ואבדה והפריש אחרת תחתיה ונמצאו הראשונות והרי שלשתן עומדות, אמר ר' זירא שאם הקריב את הראשונה שניה תמות ושלישית תרעה, דרק שניה עומדת תחתיה, וכן הקריב את השלישית שניה תמות וראשונה תרעה, ואם הקריב את השניה שתיהן ימותו. ולאביי שלשתן למיתה לפי שגם השלישית הופרשה תחת הראשונה. והביאור בזה דהדין מיתה חל רק בב' בהמות שהם זו תחת זו, כלומר שהפרשתן מתחילה היא באופן שיקריב אחת מהן ויש ביניהם קשר ושייכות בהפרשה, והרי הם קרבן אחד, וכשמקריב אחת חל דין מיתה בשניה לפי שהיא תחת זו שהוקרבה ונדחתה בהקרבה, אך כשאין שייכות ביניהם בהפרשה לא חל בהקרבת האחת דין מיתה לשניה לפי שאינה תחתיה ולכן אין בה דין מיתה. והקשר בהפרשה חל מחמת שהפריש אחת תחת השניה, ואפי' לפי ר' שמעון באופן שהפריש ב' לאחריות חשיב שפיר שייכות בהפרשה כיון שהפריש על מנת להקריב אחת מהן. [אין זה שייך לנידון מהו הדיחוי דאבודה האם מאורע האבידה או מציאות האבידה או הפרשה תחת אבודה, דהתם הנידון מהו הדיחוי, ולאחר שיש דיחוי כל הדין מיתה בפועל רק במה שחברתה הוקרבה תחתיה]. ועפי"ז נראה שאם הפריש אחרת מחמת ששכח את ההפרשה הראשונה, אף לר' שמעון ליכא מיתה כיון שלא נעשית תחתיו, והוי כהקריב את השלישית דליכא מיתה על הראשונה.

ובכתבי הגרי"ז לעיל טו. הוסיף לבאר שדין מיתה חל בעצם מה שהקרבן השני קרב והוא נעשה תחתיו, ואפי' אם לא כיפר עדיין ויכול להשתמש בקרבן השני לחטאת. ונפק"מ דאם קרב האחד שלא לשמה, כגון לשם חולין, דהקרבן כשר ולא עלו לבעלים לשם חובה, אף שעדיין הוא מחוייב חטאת ולא נתכפר מכל מקום חל דין מיתה על הקרבן השני, כיון שהקרבן השני שהוא שותף שלו בהפרשה קרב כבר.

ובמנחת אברהם זבחים ד. הוסיף לבאר כל הענין ביתר עומק, דההלכה של חטאות המתות נאמרה בקרבן שנעשה "מותר חטאת", וכך נאמרה ההלכה דמותר חטאת היכא דיש בה דיחוי דינה למיתה, [עי' תוס' נזיר כה. ד"ה מפורשין, דעיקר ההלכה נאמרה על מותר חטאת, וכל ה' חטאות חשיבי כמותר, עיי"ש], וכאשר הקרבן ששייך אליו קרב ממילא נעשה השני למותר, אע"פ שעדיין לא נתכפרו הבעלים. וכן ההלכה דכל שבחטאת מתה באשם רועה היינו דמותר אשם לרעיה, ועפי"ז כתב לבאר את התוס' בזבחים שם שאף בעולה ושלמים שייך שם מותר עולה ושלמים שדינו לרעיה, ואף שיכול להקריבם בתורת עולה ושלמים שהרי הן באין לנדבה מכל מקום שם מותר עלייהו ונאמרה בהם הלכה דילכו לרעיה דוקא, עיי"ש.

**ביאור הגרי"ד בפלוגתת רבי ורבנן**

בגמ' בע"ב אמר רבא אבודה דלילה לא שמה אבודה, ומקשינן אליבא דמאן, אי אליבא דרבנן הא היתה אבודה אף ביום, ואלא אליבא דרבי עד כאן וכו', וברגמ"ה כתב אלא אליבא דרבי דפליג וכו' ולא קשיא דעד כאן וכו', ומשמע מלשון הגמ' וביותר מדברי רגמ"ה דאף לרבי יש מקום להקשות אלא דמשני עד כאן לא קאמר רבי וכו'. ולכאורה לרבי לק"מ דשפיר איכא לאוקמי בהיתה אבודה רק בלילה ובזה אמר רבא דלא שמה אבודה.

וביאר הגרי"ד בשם הגרי"ז דרבי ורבנן פליגי ביסוד דיחוי דאבודה בשעת הפרשה, לפי רבי יסוד הדיחוי הוא במה שהפריש אחרת בשעה שהיתה אבודה, ולכן ס"ל דאפי' אחר שנמצאת לא פקע דיחוי זה, שהרי מכל מקום האבודה נדחתה בהפרשת חברתה, משא"כ לפי רבנן יסוד הדיחוי הוא בעצם המציאות שהיא אבודה, ולכן בנמצאת קודם כפרה פקע דיחוי זה שהרי עכשיו כבר אינה אבודה ולא חל בה דין מיתה בשעת כפרה. [לפי"ז לכאורה אם היתה גזולה והפריש אחרת ואח"כ נאבדה נמי דינה למיתה, ונפק"מ לפי רש"י היכא דנמצאת קודם כפרה והרי היא בעלת מום, כיון שהדחיה היא במציאות שהיא אבודה ולא בהפרשה. אך יתכן לומר דיש תנאי נוסף שתהיה הפרשת חברתה בשעה שהיא אבודה ולא בשעה שהיא גזולה, ואין זה סיבת הדחיה אלא תנאי בדין מיתה, וצ"ע].

ומעתה קושיית הגמ' היא בדרך ממנ"פ, לפי רבנן שהדחיה היא בעצם המצב שהיא אבודה, שפיר י"ל דאבידת לילה לא שמה אבודה כיון שיש כאן סיבה אחרת שאי אפשר להקריבה, אלא דקשה שהרי היתה אבודה גם ביום. ולפי רבי שהדחיה היא בהפרשת חברתה קשה מדוע אבידת לילה לא שמה אבודה, הא הלילה אינו סיבה להפריש אחרת, ומה שהפריש אחרת בלילה ודאי הוא מחמת האבידה, ומה איכפת לן שעכשיו לילה הא מכל מקום הפריש אחרת מחמת שהראשונה נאבדה. ומשני עד כאן לא קאמר רבי וכו', והיינו דאבודה בלילה הוי כגזולה והוי כהפריש אחרת בשעה שהיתה גזולה ואח"כ נאבדה. והדר משני אף לרבנן דאזלינן בתר תחילת האבידה, ואם מאורע האבידה היה בלילה דינה כגזולה ואע"פ שהיתה במצב של אבודה גם ביום אין שם אבודה עליה.

ועוד הוסיף הגרי"ד דסברא זו דאזלינן בתר תחילת האבידה היא רק לרבנן דהמצב של האבידה קובע, אך לפי רבי שהדיחוי מחמת ההפרשה לא מסתבר כלל לומר דאזלינן בתר תחילת האבידה, ואף לתירוץ הגמ' אם נאבדה בלילה והיתה אבודה גם ביום והפריש אחרת תחתיה ביום אין דינה למיתה, דלא אזלינן בתר תחילת האבידה כיון שאין הדיחוי מחמת מציאות האבודה. ועפי"ז יישב דברי רש"י כב. ד"ה והאמר רבא ואפי' לרבי דאמר אפי' נמצאת קודם כפרה מתה האי אינה מתה וכו' והיא נמצאת ביום המחרת וכו', וכונתו דלא מבעיא לרבנן יש להעמיד דברי רבא באופן שתחילת האבידה היתה בלילה אלא אפי' לפי רבי יש להעמיד באופן שהיתה אבודה רק בלילה. ולכאורה למסקנת הגמ' אף לרבי י"ל דאפי' היתה אבודה ביום לא הוי דיחוי כיון דתחילת האבידה בלילה. ולהנ"ל ניחא דלרבי ליתא לסברא זו אף למסקנא.

עוד ביאר הגרי"ד מש"כ רש"י נקטינן אבודה ולא גזולה בשעת כפרה, ולכאורה קשה מדוע ביאר דברי אביי רק לרבנן ולא לרבי. וביאר דלכאורה עיקר דברי אביי צ"ע מאי קמ"ל מה"ת דאף גזולה יחשב לדיחוי הא ההלכה נאמרה רק באבודה. אלא צ"ל דעיקר חידושו של אביי הוא דאם החטאת נגנבה ואח"כ נאבדה נמי חשיבא אבודה ודינה למיתה, ורק אם היתה גזולה בשעת כפרה ליכא דין מיתה, וזה מה שהדגיש רש"י נקטינן אבודה ולא גזולה בשעת כפרה, והיינו דאם היתה אבודה בשעת כפרה דינה למיתה. וכן דייק מדברי הרמב"ם דאע"פ שלגבי לילה אזלינן בתר תחילת האבידה לגבי גזולה לא אזלינן בתר התחלה. והביאור בזה י"ל בפשיטות, דאם נאבדה בלילה הרי בזמן אחד היא גם אבודה וגם לילה, וכיון דהתחלת האבידה היה בלילה לא שמה אבודה, אך אם נגזלה ואח"כ נאבדה, בשעה שהיתה גזולה לא היתה אבודה ובשעה שהיתה אבודה לא היתה גזולה, דהם ב' שמות נפרדים, ואין כאן תחילת אבודה ע"י גזולה. ומעתה ביאר הגרי"ד דכל זה שייך לרבנן, אך לרבי ליכא למימר חידוש זה בשעת הפרשה, דהיינו שאם נגזלה ואח"כ נאבדה והפריש אחרת הוי כהפריש בשעה שהיתה אבודה, דהא לעיל ביארנו שלפי רבי אף בלילה לא אזלינן בתר תחילת האבידה, ואם כן אכתי ליכא חידוש בדברי אביי כלל, ולכן פירש רש"י דברי אביי לרבנן ולא לרבי.

**דעת חכמים לפי רב**

לדעת רב חכמים נמי מודו דאבודה מתה אף בנמצאת קודם כפרה, ונחלקו בדעתו ר"ה ור' אבא, לדעת ר' אבא לעולם אבודה מתה ושאינה אבודה אינה מתה, דפלוגתת רבי וחכמים היא האם מפריש לאבוד כאבוד, (ויל"ע מה הדין בתרתי לריעותא לדעת רש"י, האם איכא דין מיתה גם על שאינה אבודה). ולדעת ר' הונא במשך ידו מקריב אחת והשניה מתה, דמפריש לאבוד כאבוד, ובנמלך אבודה מתה ושאינה אבודה אינה מתה, ופליגי רבי וחכמים האם בי"ד יאמרו לו להקריב את האבודה כדי להציל ממיתה או לא, ויבואר בעז"ה להלן. וכתבו תוס' דפשטות הסוגיות דלא כדעת רב אלא שלעולם נמצאת קודם כפרה ליכא מיתה ואפי' באבודה, ומוכח כן א, בגמ' כב: כמש"כ תוס' ד"ה אפי'. ב, בגמ' שם אבודה בכוס מהו, וכפי שיתבאר שם. ג, בגמ' כג. וקשיא לתרוייהו, ד, בגמ' מנחות פ. עיי"ש. ה, בגמ' בפסחים צז. ויבואר בעז"ה להלן. והחזו"א סי' ל"ה כתב דאין הכרח מכל הסוגיות הנ"ל, עיי"ש. ומאידך בגמ' במנחות פ: והרי שלשתן עומדות וכו' ופליגי אביי ור' זירא האם השתים האחרות ימותו או רק אחת מהן, מבואר דאיכא דין מיתה אף בנמצאת קודם כפרה, ולדידן איירי לרבי, אך לר' הונא יש להעמיד במשך ידו דתרוייהו למיתה.

ויש להוסיף עוד דאיכא ב' ברייתות דלא כרב, חדא הא דמייתי לעיל טו. והרי שתיהן עומדות מנין שאיזה מהן שירצה יביא ת"ל חטאת ואותה שניה מה תהא עליה ר' יהודה אומר תרעה ר' שמעון אומר תמות, ומשמע שכל אחת מהשתים שיקריב לדעת ר' יהודה שניה רועה. ועוד איכא בתוספתא ה"ו הפריש מעות לחטאתו ואבדו והפריש חטאת תחתיהן לא הספיק להקריבה עד שנמצאו רבי אומר ילכו לים המלח, ומודים חכמים וכו', והתם איירי בהקריב את שאינה אבודה ומכל מקום האבודה אינה מתה לרבנן. וצ"ל דודאי יש תנא שסובר דליכא מיתה אלא בנמצאת קודם כפרה, ורב אמר אליבא דתנא דמתני'.

**ואינה עושה תמורה**

מבואר ברגמ"ה דאף בזה הטעם משום שלא חזי לא לגופיה ולא לדמיה. וצ"ב דבשלמא לגבי מעילה איכא דין קדשים שמתו יצאו מידי מעילה כיון שלא הוו קדשי ה', אך לגבי תמורה אפי' פסה"מ עושין תמורה, ומנ"ל שצריך שיהיו ראויין לגופיה או לדמיה. ובחי' הגר"מ הל' מעילה הוכיח מכאן דע"י דין מיתה פקע קדושת הגוף לגמרי, ולכן נקט רש"י שאפי' איסור מעילה ליכא אלא מדרבנן, וגרע משלמים דאיסור מיהא איכא מהתורה. עיי"ש שדן בזה לכאן ולכאן.

**דף כב ע"א**

**אמר ר"ל חטאת שעברה שנתה רואין אותה וכו'**

רש"י להלן פי' דהוקשה לר"ל מאי שנא עברה שנתה מאבודה, דלגבי אבודה לדעת רבנן בעי דחיה בשעת כפרה, דהיינו שע"י שהקריב חברתה ולא המתין עד שימצאנה דחאה מהקרבה, ולגבי עברה שנתה סגי בדחיה זו, ולכן הסיק דעברה שנתה לחוד ליכא דין מיתה. ופריך ממתני' מדנקט ירעה על כרחיך קאי על עברה שנתה בלא מום ומכל מקום תמות, ומתרץ רבה דמתני' איירי בנאבדה ונפל בה מום עובר. ורבא מתרץ דנקט עברה שנתה לרבותא או להצטרף לתרתי לריעותא. ומקשה דאם כן אפי' נאבדה בשעה שעברה שנתה הוי אבודה, ומאי שנא מאבידת לילה. וממתני' לחוד לא קשה די"ל דסגי במה שהיתה אבודה קודם שנעשית בע"מ, (ויתכן דבעי שיפריש באותה שעה דיחשב שהפריש בשעה שהיא אבודה, דלאחר שנעשית בע"מ שוב אין לה שם אבודה), אך לפי רבא מוכח ממתני' דאפי' עברה שנתה מתחילת אבודה ועד סוף יש לה שם אבודה. ומשני דהתם לא חזי לדמי ופקע שם אבודה, אך עברה שנתה ובע"מ אין מפקיעין ממנה כלל שם אבודה. ומה שפירש רש"י קושיית הגמ' אף לרבי ביארנו לעיל בשם הגרי"ז.

ושוב מקשה לר"ל ממתני' דיומא אליבא דר' יוחנן דשניה שבזוג ראשון נדחית מהקרבה משום שבע"ח נדחין, והתם ליכא דחיה בשעת כפרה, ומאי שנא עברה שנתה דבעינן דחיה בשעת כפרה (דהיינו שתהיה גם אבודה). ולרש"י מסיק רבא דלא כר"ל, אך לתוס' מתרץ דבלא"ה יש להקשות מאי שנא יוה"כ מאבודה, ועל כרחיך צריך לחלק ביניהם והוא הדין יש לחלק דעברה שנתה דחזי לשאר קרבנות ליכא דין מיתה. ומש"כ תוס' כי היכי דאצטריך לשנויי אמתני' דבעי תרתי אבודה ובע"מ לכאורה היינו לשיטת רש"י, ולפי שיטתם נאמר דתליא רק באבודה ונקט בע"מ לרבותא. ובברכת הזבח לא הבין כן, עיי"ש.

ומבואר מדברי רש"י דר"ל חידש דעברה שנתה הוי כעומדת בבית הקברות מכח קושיא, מאי שנא מאבודה דבעי דחיה נוספת בשעת כפרה, ואם כן לרבי דסגי בדחיה דשעת הפרשה אין הכרח לזה, ולא עוד אלא דמוכח דלא כר"ל, דאם דימה ר"ל עברה שנתה לנמצאת קודם כפרה מוכח דאף בעברה שנתה תמות כמו באבודה. והתוס' לא הזכירו דבר זה, ומשמע דר"ל אמר כן מסברא דעברה שנתה אין זה דיחוי כלל והוי כעומדת בביה"ק, ואבודה גרע טפי דנתחדש בהלמ"מ דחשיב דחויה אך עברה שנתה אין זה דחוי כלל. ויתכן לומר כן אף בדעת רש"י, דאף דר"ל נקט כן מכח הכרח מכל מקום כך היא הסברא לכו"ע דעברה שנתה גרע מאבודה, ורק ההכרח קיים רק לחכמים.

והנה במשנה ביומא מוכח שהלמ"מ שנאמרה באבודה אין זה דוקא באבודה אלא כולל כל אופני דיחוי, וכן מוכח במעילה י: לגבי מעל והפריש מעות אחר כפרה, דהמעות ילכו לים המלח מדין דיחוי דאבודה. ולפי"ז נראה פשוט דאף אם רבא חולק על ר"ל אין זה הלמ"מ בפ"ע אלא זה כלול בהלכה של אבודה, ור"ל ורבא פליגי האם עברה שנתה נחשב לדחוי או לא. ולפי"ז לכו"ע ליכא ה' חטאות למיתה כיון שאבודה כולל כל הדחויין, וקושיית תוס' במעילה אינה רק לר"ל.

**דף כב ע"ב**

**אבודה דלילה לא שמה אבודה**

תוס' הקשו לר' אבא (כתב ברכת הזבח דה"ה לר' הונא) מאי פריך דלמא הנפק"מ באבידת לילה היא בהקריב את שאינה אבודה, דאבודה מתה אף שנמצאת קודם כפרה. וכתב החזו"א לדחוק דכונת הגמ' שהנפק"מ ברבא היא רק לרבי וה"ה לרבנן היכא דהקריב את שאינה אבודה, אך בהקריב את שאינה אבודה לרבנן ליכא נפק"מ, והדר אמר דאף בכה"ג איכא נפק"מ.

הקשו השפ"א והרש"ש לדעת רש"י דהיכא דהוי תרתי לריעותא מודו חכמים דתמות מאי פריך לרבנן, דלמא הנפק"מ דלא שמה אבודה בנמצאת בע"מ. והוסיף הרש"ש שלפי תוס' דרבא לא בא לחלוק על ר"ל קשה נמי דלמא הנפק"מ דלא שמה אבודה בעברה שנתה ואבדה.

**אמר אביי נקטינן אבודה ולא גנובה ולא גזולה**

א. יל"ע טובא לפי המבואר לעיל דאבודה כולל כל דיחוי בבהמה, כגון מת השעיר ביוה"כ לר' יוחנן דהשעיר לה' נדחה מהקרבה ודינו למיתה, וכן במעילה י: במעל והפריש מעות לאחר כפרה דילכו לים המלח, ואם נאמר בהלמ"מ דוקא אבודה ולא גזולה וגנובה איך יתכן לצרף לזה שאר אופני דחויין. וצ"ל דבאמת הלכה זו כוללת כל אופני דחויין (כשם שמתו בעליה כולל כל אופנים שנשאר חיוב כפרה ואי אפשר להתכפר מצד חיסרון בבעלים), אלא שאבודה אינה דחיה כלל, ובהלמ"מ נתחדש תרתי, דאבודה חשיב דחוי ושדין דחוי למיתה, וכיון שנקטינן אבודה ולא גזולה וגנובה הרי אין זה דחוי כלל.

ב. נסתפק הגרי"ז האם גזולה וגנובה איירי דוקא באופן שיודע מי הגנב והגזלן אך כשאינו יודע חשיב כאבוד, או שמא כיון שנעלם ממנו ע"י גניבה וגזילה לא חשיב כאבוד.

ג. רש"י כתב נקטינן אבודה בשעת כפרה מתה ולא גנובה ואח"כ החזירוה הבעלים, והקשה הגרי"ז מדוע פי' לרבנן ולא לרבי, הא אף לרבי נפק"מ בגנובה בשעת הפרשה.

**וכל שכן אבודה מרועה ולא ממנו**

הקשה השפ"א אפי' חשיב אבודה מדוע אזלא למיתה, הא הבעלים לא הפרישו את השניה מחמת האבדה, שהרי מהם לא היתה אבודה. ותירץ דנפק"מ באבדה מן הרועה בלילה ואח"כ מן הבעלים ביום והפרישו מחמת כן אחרת, דאם אבודה מרועה לחוד שמה אבודה הרי האבודה התחילה בלילה ולא שמה אבודה, אך כיון דלא שמה אבודה חשיב שהאבודה התחילה ביום ושמה אבודה.

**בעי ר' פפא אבודה בכוס מהו**

הקשו השפ"א והחזו"א לשיטת ר"ה ור' אבא דאבודה בכל גוונא מתה אף לשיטת רבנן אין מקום לספק זה, דהא הכא שחט את שאינה אבודה. ולפי מש"כ תוס' דסתם סוגיות דלא כתרוייהו ניחא, אך אכתי קשה לשיטת הרמב"ם דפסק כר' הונא ומכל מקום פסק לספק זה בהלכה א', והא לר"ה ליכא נפק"מ בספק. ובישועות דוד ח"ד סי' ט"ו תירץ דספק הגמ' לשיטת ר' הונא באופן שרוצה להשתמש באבודה לחטאת עצמה, האם חייל בה דין מיתה מיד בקבלה משום עומד ליזרק או לא.

עוד הקשה השפ"א דכיון ששחט את שאינה אבודה הו"ל כמשך ידו, ובזה ודאי אזלא למיתה. וכתב לדחוק דמשך ידו הוי רק כששניהם לפניו, משא"כ בנמצאת אחר שחיטה. (ויתכן לפי"ז שאם נמצאת אבודה קודם כפרה ואח"כ נגנבה או נגזלה ומחמת כן משך ידו להקריב את השניה נמי לא חשיב משך ידו). אמנם ברש"י להלן ללישנא בתרא מבואר דאם משך ידו לשחוט בשעה שהשניה אבודה ואח"כ נמצאת ראשונה הרי השניה למיתה אע"פ שלא שחט עדיין ואע"פ שאח"כ נמלך, והכא בשעה שמשך ידו אכתי היתה אבודה מכל מקום קרי ליה משך ידו, ודלא כהשפ"א.

**דף כג ע"א**

**הכל מודים שאם משך ידו וכו'**

לדעת ר' הונא היכא דנמלך בבי"ד (לא סגי במה שידע את הדין אלא צריך להמלך בבי"ד, עי' מה שיתבאר להלן בשם הגרי"ד) לכו"ע אבודה תמות ושאינה אבודה לא תמות, דמפריש לאבוד בלא דחיה נוספת לאו כאבוד, ופליגי רבי ורבנן האם עשו תקנה בקדשים, וביארו תוס' דאיירי באופן שהשניה יפה יותר, לדעת רבי כיון ששניה מובחרת מקריבין אותה אף שהקדש יפסיד שהראשונה תמות ולא תפול לנדבה, ולדעת חכמים עושים תקנה בקדשים, ובאמת היכא ששניהם שוים מודו כו"ע דיורו לו להקריב את האבודה משום הפסד קדשים. ונראה דזה כונת תוס' זבחים קיב. ד"ה הא מני, והיכא דנמלך מודה רבי שאם נתכפר באבודה דשאינה אבודה רועה, וכונתם היכא ששניהם שוים דבכה"ג אף לרבי יורו לו להקריב את האבודה, ושאינה אבודה רועה. אך רגמ"ה כתב דלרבי אמרינן ליה להתכפר באינה אבודה דלא אתיליד בה ריעותא, ולפי"ז אפי' בשניהם שוים מקריב את שאינה אבודה. אמנם אף לרגמ"ה נראה שאם הורו לו בטעות להקריב את האבודה מודה רבי דשאינה אבודה רועה, וכן לרבנן אם הורו לו בטעות להקריב את שאינה אבודה מודו שאבודה מתה, ועי' תפא"י.

ולשון רש"י ואפי' לרבנן דאמרי אבודה בשעת הפרשה רועה מודו וכו' צ"ע, דלרב מודו רבנן דאבודה בשעת הפרשה מתה, ורק שאינה אבודה רועה, וצ"ע.

והיכא דמשך ידו כיון שדחה בידים את השניה לכו"ע אף שאינה אבודה מתה, דלגבי זה אמרינן מפריש לאבוד כאבוד. ונחלקו ב' הלשונות ברש"י מה הכונה משך ידו, לפ"ק דוקא אם משך ידו והקריב בפועל שניה מתה, אך כל עוד שלא הקריב בפועל מהני להמלך בבי"ד ולהציל את שאינה אבודה. ולכן רישא דמתני' על כרחיך הקריב דוקא, דמשך להקריב לא עביד מידי בקרבן, ורישא רבנן ולא רבי. אלא דסיפא אתיא אף כרבנן, דאמרינן ליה ליטול מאלו ואלו ולא יצטרך לטרוח לבא לבי"ד שיורו לו להקריב את האבודה ולהציל את שאינה אבודה. וללישנא בתרא משך ידו היינו משך להקריב אע"פ שלא הקריב, ואפי' אח"כ נמלך ועשה עפ"י בי"ד לא מהני דכבר דחה השניה במשיכתו, ועפי"ז פי' רישא דמתני' במשך ידו לשחוט וקמ"ל דהשתא אין אפשרות להציל ממיתה, דבכל גוונא שניה תמות. וכתב רש"י דלפי"ז רישא אתיא לכו"ע, וביאר הגר"א עפ"י התוס' דבשניהם שוים מודה רבי דיאמרו לו להקריב את האבודה ולהציל את שאינה אבודה, ולכן נקטה המשנה משך ידו להקריב דוקא, דבלא משך יאמרו לו להקריב את האבודה. וסיפא אתיא אף כרבנן ובאופן שמשך ידו, ואין צריך לדחוק כפי' קמא דעדיף ליטול משניהם מאשר להמלך, דהא לאחר שמשך ידו שוב לא מהני להמלך בבי"ד.

ואמרינן בגמ' דרבי ורבנן דפליגי לר' הונא האם עשו תקנה בקדשים פליגי נמי בהא דקדשים נאכלים על השובע כאשר יש חשש שיבוא לידי נותר. והקשה הרש"ש לפי מש"כ תוס' דבחינם לכו"ע עשו תקנה בקדשים מדוע הכא לרבי לא יעשו תקנה שלא יבא לידי נותר. ותירץ העולת שלמה דהכא נמי יש מעלה לאכול על השובע, ואם נחוש לנותר יפסיד את הריוח לאכול על השובע, ודמי לסוגיין דיש ריוח להקריב את שאינה אבודה.

**דעת הרמב"ם להלכה**

הרמב"ם בפ"ד מהפס"מ ה"ג פסק כר' הונא דאם משך אחת משתיהן ונתכפר בה האחרת תמות, בא להמלך אומרין לו שיתכפר בזו שהפריש בראשונה והשניה תרעה עד שיפול בה מום ויפלו דמיה לנדבה. והנה בה"א כתב וחטאת שאבדה ונמצאת אחר שכיפרו הבעלים הרי אלו ימותו, ולכאורה כאשר הקריב את השניה הרי האבודה מתה אף בנמצאת קודם כפרה. וצ"ל דנקט מילתא דפסיקתא דבנמצאת קודם כפרה יש לדון איזה מהן הקריב ואם משך ידו או נמלך.

אך בהלכה ח' כתב כל חטאת שאבדה ונמצאת קודם כפרה (אע"פ שנמצאת בע"מ או אחר שעברה שנתה) אינה מתה אלא תרעה. נמצאת אחר כפרה אע"פ וכו' הרי זו תמות. והקשה הקרן אורה במעילה י: הא אבודה מתה בכל גוונא, ורק שאינה אבודה תרעה. ועוד הקשה דעל כרחיך איירי בנמלך בבי"ד דהא במשך תרוייהו למיתה, וכאשר נמלך אומרים לו להקריב את האבודה ושאינה אבודה תרעה, ואם כן האבודה או שהיא קריבה עפ"י הוראת בי"ד או שהיא מתה. וצריך לדחוק בכונת הרמב"ם שאם נמצאת קודם כפרה כיון שיאמרו לו להקריב את האבודה הרי שאינה אבודה הנשארת אינה מתה אלא תרעה, וסמך על מש"כ לעיל ה"ג. ובתפא"י כתב ליישב דאיירי שהורו לו בי"ד בטעות או מאיזה טעם להקריב את שאינה אבודה, ובכה"ג אף האבודה אינה מתה כיון שעשה עפ"י בי"ד. ודבריו צ"ע דאם כשהורו לו להקריב את שאינה אבודה אין האבודה מתה, מדוע אין מורין לו כן בכל פעם, הרי שאינה אבודה יפה יותר, ואם יורו לו להקריב את שאינה אבודה נמי יצילו את האבודה ממיתה.

ויתכן לומר דהרמב"ם פסק כר' הונא רק לגבי משך ידו, אך בנמלך ס"ל דאם נמצאת קודם כפרה ליכא מיתה כלל לא באבודה ולא בשאינה אבודה, והא דאומרים לו לך התכפר באבודה אין זה בשביל להציל את האבודה ממיתה אלא דמצוה להתכפר בראשון. ולפי"ז אתי שפיר מה שדייק בה"א נמצאת אחר כפרה, וכן מש"כ בה"ח דאבודה תרעה. וכן מיושב שפיר קושיית השפ"א והחזו"א איך פסק הרמב"ם את הספק של נמצאת בין קבלה לזריקה הא אבודה תמות בכל גוונא, דלהנ"ל היכא דלא חשיב משך ידו ליכא דין מיתה באבודה.

ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז בדעת תוס' והרמב"ם דבר חדש, שלפי ר' הונא אין הבדל בין אבודה לאינה אבודה, ולעולם איכא דין מיתה בשניהם, אלא שכאשר נמלך בבי"ד ואומרים לו צא והתכפר באבודה ושאינה אבודה תרעה כל זה הוא מכלל אמירתם, דהם נותנים דין רעיה לאינה אבודה וכיון שדינו כעולה ולא כחטאת שוב לא חל עליה דין מיתה בשעת כפרה. ולכן צריך להמלך בבי"ד דוקא, דצריך כח בי"ד לתת דין רעיה לאינה אבודה. ומה שאומרים לו כן ולא להפך אין זה משום שאבודה מתה בכל אופן אלא משום שמצוה בראשון, ואם יש להם סיבה לומר שיקריב את השניה ולא את הראשון הרי הם יתנו דין רעיה לראשון. ורבי סובר שלא עשו תקנה בקדשים ובי"ד לא נותנים דין רעיה לחברתה וממילא לעולם איכא מיתה על השניה. ולפי"ז פליגי רבי ורבנן בתרתי, חדא האם עשו תקנה לתת דין רעיה לשניה כדי להציל ממיתה, ועוד האם מצוה בראשון או בשני, ואין שייכות בין המחלוקות. ואף שלשון הגמ' דחוק טובא, מכל מקום אתי שפיר מה שתוס' הקשו כל הקושיות דלעיל רק לר' אבא ולא לר' הונא, דלפי ר' הונא בנמלך בבי"ד אפי' האבודה אינה מתה היכא דיאמרו לו להקריב את שאינה אבודה. וכן מיושב שפיר סתימת הרמב"ם דכל היכא דלא משך ידו אלא נמלך בבי"ד אין השניה מתה אלא תרעה. וכן אתי שפיר מדוע בעינן נמלך בבי"ד דוקא.

**תנן השני ירעה עד שיסתאב וכו'**

לדעת ר' יוחנן דבע"ח נדחין ושני שבזוג שני יקרב ושבזוג ראשון ירעה אתי שפיר מדוע ביחיד דינו למיתה שהרי חל בו דין דיחוי ודינו כאבודה, ואף לדעת ר' אבא היכא דנתכפר באינה אבודה אבודה מתה אף לרבנן. אך לדעת רב דאין בע"ח נדחין ושני שבזוג ראשון יקרב פריך במס' יומא סה. מדוע איכא דין מיתה הא הו"ל כמפריש שתים לאחריות דליכא דין מיתה. ומשני כיון דאמר ר' יוסי מצוה בראשון מעיקרא כמפריש לאיבוד דמי. ופירש רש"י דאדעתא דאיבוד אפרשיה ולא גרע מהפריש לאיבוד, ומתני' רבי היא דכאבוד דמי. והכא ס"ד דאתיא אף כרבנן ומשני דאתיא רק לרבי. והנה אין זה דומה למפריש לאיבוד דסוגיין, דהכא איירי במפריש תחת אבוד וכאן מפריש על דעת איבוד דהיינו שלא יקריבוהו, ומכל מקום מדמי להדדי, וכבר העיר בזה הגרי"ד.

והקשו תוס' מדוע הקושיא רק לר' אבא ולא לדידן דרבי וחכמים פליגי בעיקר הדין אם יש דין מיתה קודם כפרה, הא הכא הו"ל כמפריש שתים לאחריות דליכא דין מיתה כלל. ותירצו דס"ד לומר צד רביעי, דרבנן נמי מודו לרבי דבין אבודה ובין שאינה אבודה מתים אלא פליגי בנוטל מדמי שתיהן האם במותר איכא דין מיתה. ועוד כתבו שלפי ר"ה לא פריך די"ל דהוי כמשך אחת מהן בלא המלכה דשניה אזלא למיתה. וצ"ע מדוע חשיב כמשך ידו הא הכא עשה עפ"י בי"ד, וי"ל דמכל מקום מצוה בראשון הוי דיחוי גדול ובכה"ג מפריש לאיבוד כאיבוד כמו במשך ידו. ועי' חזו"א שהעיר דלפי מש"כ בסוף דבריהם שלפי ר"ה לא קשה שוב לא קשה מה שהקשו בתחילת דבריהם מדוע פריך רק לר' אבא, דעיקר הקושיא היא להוכיח בדעת רב כר' הונא.

ולהלן כד. פריך נמי לר' אושעיא מדוע לרב שני שבזוג שני דינו למיתה הא הוי כאחריות, ומשני משום מצוה בראשון הוי כמפריש לאיבוד, וכהסוגיא ביומא, ועדיין צריך להעמיד כרבי וכנ"ל. ובפשטות הגמ' בדף כג. ידעה את המסקנא ביומא ובדף כד., אך תוס' כתבו שהגמ' בדף כד. ידעה שמצוה בראשון ומכל מקום פריך מאי שנא ממפריש שתים לאחריות, והיינו משום שסברת ר' אושעיא שבשתים לאחריות אין דין מיתה הוא משום שמעיקרא הפריש על דעת להקריב רק אחת מהם וכמש"כ בפסחים צז. והובא בריש הסוגיא, והשתא אף שמצוה בראשון אין זה כמפריש לאיבוד אלא כמפריש לאחריות דהא מעיקרא ידע שהפריש על מנת שלא להשתמש בו אלא בזוג ראשון, ואדרבא, כיון שמצוה בראשון מעיקרא הפרישו על דעת כן. ומשני דהיכא שהפרישו להדיא על דעת שישתמש דוקא בשני ולא בו הרי זה גרע טפי והוי כמפריש לאיבוד.

ועוד כתבו דפריך לר"ה דוקא, והשתא ס"ל להיפך מהסוגיא דלעיל, דהתם ס"ל שלפי ר"ה מצוה בראשון דמי לדחיה דמשך ידו, והשתא ס"ל דאע"פ שמצוה בראשון אין זה דחיה גדולה כ"כ ודמי למפריש עפ"י בי"ד דבין לרבנן בין לרבי מפריש לאיבוד לאו כאבוד. ולפי"ז צ"ל דבתירוץ הדר ביה דמצוה בראשון חשיב דיחוי גדול.

**מהו דתימא לית ליה לר' שמעון נדבה קמ"ל דאית ליה**

במס' בכורות לג. מייתי ברייתא דלהלן היו לפניו ב' חטאות אחת תמימה ואחת בע"מ תמימה תקרב ובע"מ תפדה, ופירש רש"י שם דהדמים יפלו לנדבה. ולכאורה ת"ק כר' שמעון דבאחריות נמי איכא דין מיתה, ואם כן כאשר יקריבו את התמימה הדמים ילכו לים המלח. וביאר הגרי"ז שם דר' שמעון מודה לגבי דמים, דדוקא רועה לית ליה אך נדבה אית ליה. והנה הכא הדמים באו מכח בהמה ומכל מקום לא נאמר בהן דין מיתה. ומשמע מדברי הגרי"ז שם דהא דבאחריות אית ליה מיתה אין זה דין חיובי כשאר דין מיתה אלא דכיון דלית ליה רועה שוב אין מה לעשות בבהמה וממילא תמות, משא"כ בדמים ששייך לומר יפלו לנדבה דנדבה אית ליה. [וצ"ע דאכתי יוכל להמתין עד שיפול מום ויפדה והדמים ילכו לנדבה, ומדוע חשיב שאין מה לעשות בבהמה. ועוד צ"ע דבפשטות ר' שמעון מודה לגמ' במנחות פ: דהיכא שהקריב את השלישית אין דין הראשונה למיתה אלא תרעה, ושפיר משכח"ל רעיה אף לר' שמעון, וצ"ע].

**דף כד ע"א**

**אלא אליבא דר' שמעון האמר חמש חטאות מתות**

פירש רש"י בכל ענין שהן וחדא מינייהו שכיפרו בעליה, כלומר, דלשון כיפרו בעליה בסתמא משמע אף בלא אבודה. וכן פירש רש"י בהמשך הסוגיא כאבוה ס"ל דאמר ה' חטאות מתות. וכ"כ רגמ"ה והאחת מהן שכיפרו בעליה, ומבואר דאין הראיה מעצם דבריו שה' חטאות מתות אלא דכיפרו בעליה משמע בכל ענין. וכ"כ רש"י ותוס' בפסחים צז: סד"ה אלא שמואל.

ויש להעיר לפי' זה כמה הערות, א, מדוע נקטה הגמ' הלשון בסתמא ה' חטאות מתות. ב, לעיל טו. תנן חטאת היחיד שכיפרו בעליה מתה וכו' ר' יהודה אומר תמות ר' שמעון אומר וכו', והא לת"ק ולר' יהודה בעינן אבודה דוקא ומדוע נקט לשון כיפרו בעליה דמשמע בכל ענין. וצריך לדחוק דת"ק היינו ר' שמעון ובאמת לר' יהודה איירי באבודה דוקא. ג, מהו עברה שנתה דר' שמעון, בשלמא לולי ר"ל י"ל שאם עברה שנתה אינו יכול להמתין שיפול בה מום ולפדותה ולהשתמש בה לחטאת אלא מיד תמות, אך לר"ל הוי כעומדת בביה"ק, ועל כרחיך איירי בעברה שנתה והפריש אחרת וקמ"ל דראשונה תמות וכאחריות, ומדוע נקט לה בפ"ע הא הוי בכלל כיפרו בעליה. ובמתני' כבר אמר אביי דנקטה כן לרבותא דאבודה מתה אף בעברה שנתה, או לרש"י דהוי תרתי לריעותא, אך בדברי ר' שמעון אי אפשר לומר כן, דהא אפי' בלא אבודה מתה ואיזה רבותא יש בזה. ד, משמע בראשונים דאף לרבנן איכא ה' חטאות, וכ"כ הר"י קורקוס להדיא, ואם כן לר' שמעון איכא שש חטאות דהא מוסיף אחריות.

והנה תוס' במעילה י: הקשו לפי ר"ל היכן יש ה' חטאות הא עברה שנתה הוי רק רבותא, והוסיפו שלפי ר' שמעון לא קשה דהא אית ליה דכיפרו בעליה אפי' בלא אבודה כלל תמות. וצ"ב דמכל מקום ליכא ה', דהא כיפרו בעליה כולל כל אופני דיחוי ואפי' באחריות ועברה שנתה הוי כעומדת בביה"ק, והיכן יש כאן ה'. וצ"ל דבגמ' מצינו דכל מה שלפי ר' שמעון אפי' באחריות מתה היינו בבהמות, אך המעות לא ילכו לים המלח ע"י דיחוי דאחריות לחוד. ולפי"ז איכא ה' ולד תמורה מתו בעליה הפריש ב' לאחריות וכיפרו באחד מהם, והחמישי היינו כל אופני דיחוי כגון אבודה או דיחוי דיוה"כ לר' יוחנן וכיוצ"ב, ודיחוי זה הוא אפי' במעות, וכיפרו בעליה כולל שנים מהחמש ונקט עברה שנתה לרבותא, אך לרבנן הקשו דכיפרו בעליה אינו כולל תרתי, שהרי באחריות לחוד ליכא מיתה.

והנה הרמב"ם פ"ד מפסה"מ לא הזכיר כלל דאיכא ה' חטאות, והר"י קורקוס סוף ה"ז כתב ואיכא למידק לפי שיטת הרמב"ם דעברה שנתה הוי רק לרבותא ה' חטאות מתות היכי משכח"ל, והלכה רווחת בכל התלמוד ה' חטאות מתות וכו', וראיתי מי שסבר דהיינו לר"ש אבל לרבנן אינם אלא ד' ואמרו כן מפני שראו במקומות בתלמוד כר"ש ס"ל דאמר ה' חטאות מתות. וכבר נשמר רש"י מטעות זו וכתב ר"ש דאמר ה' חטאות מתות בכל ענין. עיי"ש שתירץ כתוס' במעילה דהחמישי היא עברה שנתה לרבותא, ועוד תירץ דלפי ר' הונא החמישי הוא נמצאת קודם כפרה ומשך ידו, עיי"ש.

ויתכן לומר בדעת הרמב"ם כדברי הסובר ברי"ק דה' חטאות היינו לר"ש אך לרבנן איכא ד', והא דאמר ר' שמעון כיפרו בעליה היינו כיפרו באחרת ע"י דיחוי, כגון אבדה או יוה"כ לר' יוחנן וכיוצ"ב, והא דאמר עברה שנתה היינו הפריש שתים לאחריות ואחת מהם עברה שנתה או עברה שנתה ומחמת כן הפריש אחרת, ולא נשתמש בדמי זו שעברה שנתה אלא בשניה, והוי כמפריש שתים לאחריות וכיפר באחת מהן, והלכה זו היא דין נוסף ונפק"מ שבמעות ליכא דיחוי זה אלא בבהמות. ולפי"ז מיושבות כל הקושיות שכתבנו לעיל, דבאמת הראיה דאית ליה אפי' אחריות היינו מדקאמר ה' חטאות וחד מינייהו עברה שנתה, אך מכיפרו לחוד אין ראיה דשפיר מתפרש על אופן של דיחוי כגון באבודה. ומדוייק מאוד לפי"ז המשנה לעיל טו. דבתחילה נקט ת"ק חטאת היחיד שכיפרו בעליה תמות, ואח"כ בדברי ר' שמעון נקט אף שכיפרו בעליה ועברה שנתה וכו', דרישא לת"ק רק כיפרו בעליה תמות ולא עברה שנתה דהיינו אחריות, וסיפא לר' שמעון אפי' עברה שנתה. ולפיכך לא מקשה לר"ל ממתני' דלעיל טו. וכן לר' שמעון מדוע נקט עברה שנתה, דהתם הכונה לאחריות. ולפי"ז מיושבת קושיית תוס' במעילה, דלר"ש איכא ה' משום שעברה שנתה היינו אחריות, אך לרבנן באמת ליכא ה' דעברה שנתה הוי רק לרבותא.

והנה לולי ר"ל נראה בתוס' במעילה דלא קשה מדוע נקט ה' חטאות, והיינו משום שיש לפרש דעברה שנתה בפ"ע הוי סיבה למיתה, וכן אבודה הוי סיבה למיתה. ואף ששאר דיחויין כלולים באבודה וכן עברה שנתה דהוי דיחוי כלול באבודה, י"ל דנקט דיחוי ממש בפ"ע ונקט אבודה בפ"ע, דהתם קמ"ל שאבודה נמי חשיב דיחוי, ובאמת כל הדיחויין כלולין בעברה שנתה שהוא הדיחוי הפשוט.

**אבדה בשעת כפרה לרבנן מתה לרבי רועה ק"ו וכו'**

עי' מש"כ לעיל בשם הגרי"ז דמוכח מסוגיין דבאבודה בשעת כפרה לחוד סגי בין לרבנן ובין לרבי מכח ק"ו, ודלא כהחזו"א.

**היו לפניו ב' חטאות וכו'**

הקשו תוס' כאן ובבכורות סתירה בדברי ת"ק ובדברי ראבר"ש, דבמתני' ת"ק סובר שאין על הפדויה דין מיתה כלל ובברייתא סובר שיש עליה דין מיתה עד השחיטה, וכן במתני' ראבר"ש סובר שיש על הפדויה דין מיתה עד השחיטה ובברייתא אפי' בשר בקדירה. ובכתבי הגרי"ז שם כתב דהשיטמ"ק כאן הקשה רק מדברי ראבר"ש ולא מדברי ת"ק, די"ל דת"ק דמתני' כרבי ורבנן דבעי אבודה בשעת הפרשה או אפי' בשעת כפרה, וברייתא כר"ש דאף בלא אבודה כלל איכא דין מיתה. ובדעת תוס' י"ל דיש להקשות מדוע הוצרכה המשנה לומר דמוכרה ויביא בדמיה אחרת, הא ליכא אבודה כלל, ועל כרחיך דאתא לאשמועינן דאף לר"ש ליכא מיתה אלא באחריות ולא בפדיון ואפי' קודם שחיטה, ושפיר הקשו מברייתא.

וברמב"ם מבואר דליכא סתירה כלל בדברי ת"ק, דפ"ד מפסה"מ ה"ג הביא ברייתא דידן ופסק כראבר"ש דאפי' אחר שחיטה נאסרת בהנאה, ולגי' הכס"מ פסק כת"ק דרק קודם שחיטה נאסרת, ונקט הרמב"ם דברייתא איירי באבודה וקמ"ל דלאחר פדיון ושחיטה פקע קדושתה לגמרי ולא חל בה דין מיתה. ודינא דמתני' פסק שם ה"ז המפריש חטאתו ועברה שנתה תרעה עד שיפול בה מום ותמכר ויביא בדמיה אחרת, וכן אם הפריש חטאתו ונפל בה מום יביא בדמיה אחרת. ומבואר שהביא את ב' הדינים, ועל כרחיך צריך לחלק דברייתא באבודה ואף על הפדויה חל דין מיתה עד השחיטה, ומתני' באינה אבודה וכרבי ורבנן דאין כלל דין מיתה. ובאמת צ"ע מאי קמ"ל הא אפי' באחריות ליכא דין מיתה וכל שכן בגוונא של פדיון.

ותירצו תוס' כאן דבמתני' איירי בהפריש שניה לאחריות אחר שנפל מום בראשונה, ובברייתא איירי בהפריש שתים לאחריות בבת אחת קודם שנפל מום בשניה. אך רש"י פי' דברייתא איירי בהפריש אחר שנפל מום בשניה, וכן נקטו תוס' בבכורות וחילקו באופן אחר, דברייתא איירי בהפריש אחרת תחת בעלת מום ומתני' איירי בפדה אותה עצמה דאף לר"ש ליכא דין מיתה כלל. ומשמע בתוס' שם שבמתני' פליגי מעיקר הדין האם דין מיתה נאמר רק בשתים לאחריות או אפי' בפדה את הבהמה עצמה, שלפי ראבר"ש בעלת מום שיצאה לחולין נחשבת כתחת בהמה שקרבה תחתיה וחל בה דין מיתה, וכאשר חל דין מיתה לכו"ע בעלת מום נאסרת אף לאחר פדיון. ולאחר שחיטה לכו"ע פקע לגמרי איסור קודש ולא חל דין מיתה. ובמתני' פליגי בפלוגתא נוספת, דהיכא שהפריש שתים לאחריות האם גזרו על הפדויה לאחר שחיטה או לא. ובכתבי הגרי"ז דייק מרש"י שלפי הברייתא ראבר"ש סובר שמעיקר הדין איכא דין מיתה אף לאחר שחיטה, דרש"י כתב שאכתי בקדושתה קאי אף לאחר שחיטה, ולפיו צ"ל דהוי מחלוקת בדעת ראבר"ש.

אך החזו"א נקט דמעיקר הדין לעולם אין על הפדויה דין מיתה ואף קודם שחיטה לראבר"ש, דאל"ה אפי' מתו הבעלים תאסר בהנאה וזו לא שמענו, ועל כרחיך דכל דין מיתה בפדויה הוא דרבנן.