כלים פכ_ה מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ה מ"ט**

א] **כלי הקדש אין להן אחורים ותוך,** בטו"א חגיגה ד"כ: כתב, דהא דתנן התם דאחורים ותוך ובית הצביטה לתרומה אבל לא לקדש, לא מיירי בגופן של תרומה וקדש, אלא לצורך תרומה וקדש, דליכא חלוקה אחורים ותוך ובית הצביטה לענין קדש, וכלי שנטמאו אחוריו במשקין, נטמא תוכו ובית הצביטה לטמאות את הקדש, ולפ"ז גם הא דתנן הכא דכלי הקדש אין להן אחורים ותוך, אי"ז דין מסוים בכלי קדש, אלא הוי הדין בכל הכלים דאין להן אחורים ותוך לענין קדש, וכן נראה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש ובד' הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ג וה"ו.

ב] בעיקר הך דינא דבקדש נטמא גבו נטמא תוכו, יש להסתפק אם היינו דלגבי קדש לא הקילו בטומאת משקין מבשאר טומאות, וליכא לעיקר החלוקה דאחורים ותוך, או היינו דלגבי קדש החמירו דכל שנטמא גבו נטמא כולו.[[1]](#footnote-2)

ונפ"מ בזה הוא במה שנסתפק בחס"ד ב"ב פ"ג ה"ז בדינא דידות דמנגבן והן טהורין אם הוא אף בקדש, והיינו דאי נימא דהא דנטמא גבו נטמא תוכו לקדש הוא משום דלגבי קדש שוה דין טומאת משקין לדין שאר טומאות, וליכא לעיקר חלוקת הכלי, ע"כ ה"נ כשנפלו משקין טמאין ע"ג היד, הו"ל כשאר טומאות דאם נגעה טומאה ביד נטמא הכלי, אך אי נימא דהא דנטמא גבו נטמא תוכו לקדש הוא משום דלגבי קדש החמירו דכל שנטמא גבו נטמא כולו, הרי דכ"ז הוא בשנפלו משקין טמאין על אחוריו, דכיון דאחוריו טמאין, אף תוכו טמא לקדש, אך כשנפלו משקין טמאין על הידות דאף הידות עצמן טהורין, טהור הכלי אף לקדש, ועי' במקד"ד סימן מ"ג סק"ה שעמד בזה.

ולכאו' נפ"מ עוד בזה, דהנה קי"ל דאחורי כלי שנטמאו במשקין אינם פוסלין אוכלי תרומה, ויש להסתפק אם הם מטמאין אוכלי קדש, ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דבקדש נטמא תוכו הוא משום דלגבי קדש שוה דין טומאת משקין לדין שאר טומאות, וליכא לעיקר חלוקת הכלי, הרי הוי טומאתו כטומאת כלי שנטמא במשקין מתוכו, שהוא מטמא אף את האוכלין, אך אי נימא דהא דבקדש נטמא תוכו, הוא משום דהחמירו בקדש דכל שנטמא גבו נטמא תוכו, הרי דכיון דעיקר טומאתו טומאת אחורים היא, בדין דלא יטמא את האוכלין.

ג] והנה באמת נתפרש דין זה בד' הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ו, ז"ל, אחורי הכלי שנטמאו במשקין ונגעו אוכלין באחורי הכלי הטמא וכו' ה"ה טהורין, שהכלי שנטמאו אחוריו בלבד אינו מטמא את האוכלין אלא לקדש בלבד, שהכלי שנטמאו אחוריו ה"ז טמא כולו לקדש כמו שביארנו ולפיכך מטמא אוכל הקדש, עכ"ל, ולפי הנ"ל לכאו' יש ללמוד מזה, דהא דבקדש נטמא תוכו, הוא משום דבקדש שוה דין טומאת משקין לדין שאר טומאות וליכא לעיקר חלוקת הכלי, וע"כ ה"ה מטמא אוכל הקדש.

אמנם נראה דמד' הרמב"ם גופי' מוכח לא כן, וזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, אבל אם נגעו משקין טמאים באחורי הכלי שיש לו תוך בין בכלי חרס וכו' נטמאו אחוריו בלבד וכו' ולא נטמא תוכו, בד"א לתרומה אבל לקדש כלי שנטמאו אחוריו נטמא כולו והרי כולו שני לטומאה, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דגם כלי חרס שנטמאו אחוריו נטמא תוכו לקדש, והנה אי נימא דהא דנטמא גבו נטמא תוכו לקדש, היינו דלענין קדש שוה דין טומאת משקין לדין שאר טומאות וליכא לעיקר חלוקת הכלי, הי' בדין דכ"ז הוא בשאר כלים דמקב"ט מגבן, אך כ"ח שאינו מקב"ט מגבו, הרי דהגם דאחוריו נטמאין במשקין, מ"מ לא יהא תוכו טמא, ובפרט למש"נ לעיל מ"א אות ד' ה' בטעם הא דאחורי כ"ח נטמאין במשקין, עיי"ש, וממש"כ הרמב"ם דאף כ"ח שנגעו משקין טמאין באחוריו נטמא תוכו, מבו' דעיקר דינא דקדש הוא, דכל שנטמאו אחוריו נטמא כולו, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ם, וע"כ אף כ"ח שנטמאו אחוריו במשקין, נטמא כולו לקדש.[[2]](#footnote-3)

ד] ומש"כ הרמב"ם שהכלי שנטמאו אחוריו במשקין מטמא אוכלי קדש, נראה דהוא משום דלא הקילו בטומאת אחורי הכלי שלא תטמא את האוכלין, אלא משום דקילי דאין טמא אלא אחוריו, וכמש"א בנדה ד"ז:, וע"כ כיון דלקדש אם נטמאו אחוריו נטמא כולו, לי"ב לקולא זו, וע"כ ה"ה מטמא אוכלי קדש.

ואמנם נראה לפ"ז, דלמשמעות ד' התוס' בנדה ד"ז:, דהא דכלים שנטמאו מתוכן במשקין פוסלין אוכלי תרומה ואחורי כלי שנטמאו במשקין אינם פוסלין אוכלין תרומה, הוא משום דבטומאת כלים מתוכן דהויא מי"ח דבר, גזרו עליהן טומאה אף לפסול את האוכלין, ואילו בטומאת אחורי כלים במשקין דהויא גזירה מאוחרת, לא גזרו עליהן טומאה לפסול את האוכלין, הרי דלפ"ז הדין נותן, דכלי שנטמאו אחוריו במשקין לא יטמא אף אוכלי קדש, שהרי אין טומאתו מגזירת י"ח דבר, שהרי קודם שגזרו טומאה על אחורי כלים, הי' הדין דכלי שנפלו משקין טמאין על אחוריו אף אחוריו טהורין, וממילא דהי' טהור אף לקדש, וכל טומאתו היא מכח הגזירה שגזרו טומאה על אחורי כלים, ובגזירה זו הרי לא גזרו עליהן טומאה לגבי אוכלין, וצ"ע בזה.

ה] **ואין להן בית הצביטה,** בד' הר"ש בפי' התוספתא מבו', דהא דתנן דאין להן אחורים ואין להן בית הצביטה, ב' דינים הם, דהא דאין להן אחורים ותוך היינו דאם נטמא אחוריו נטמא תוכו, והא דאין להן בית הצביטה היינו דאם יש משקין על אחוריו אסור לאוחזו בידיו טמאות בבית הצביטה, גזירה שמא יגע באחוריו.

ופשוט דכ"ז הוא להר"ש לטעמי', שפירש לעיל מ"ז דהא דתנן דכל הכלים יש להן בית הצביטה היינו דלא גזרינן שלא יטלנו בבית צביטתו שמא יגע באחוריו, וע"כ לפ"ז מתפרש הא דתנן בכלי הקדש דאין להן בית הצביטה, דגזרינן בהן שלא ליטלם בבית הצביטה שמא יגע באחוריהן, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם שם דהא דתנן דכל הכלים יש להן בית הצביעה, היינו דיש בהן לחלוקת בית הצביעה, ואם נטמאו אחורי הכלי לא נטמא בית צביעתו, הרי דלפ"ז מתפרש הא דתנן בכלי הקדש דאין להן בית הצביעה, דאם נטמאו אחוריהן נטמא בית הצביעה, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם בחגיגה רפ"ג, ולפ"ז נמצא דהא דאין להן אחורים ותוך והא דאין להן בית הצביעה, הוי חד דינא, דכשנטמא אחוריהן נטמא תוכן ונטמא בית הצביעה.

ו] והנה הר"ש הביא להא דתניא בתוספתא, אמר ר' יוסי מה זה לשון כפול כל שיש לו אחורים ותוך יש לו בית הצביעה וכל שאין לו אחורים ותוך אין לו בית הצביעה, ופירש הר"ש דהיינו, דמה לשון כפול שאתה שונה ואין להם בית הצביעה דמשמע שאסור לאוחזו בבית צביעתו, דלר"מ דאמר לידים טמאות שייך לשון זה שהכלי טהור ובקדש דגזרינן בית הצביעה שאין בו משקין שמא יגע באחוריו שיש בהן משקין, אבל ר' יוסי לטעמי' דס"ל לעיל מ"ז דלא אמרו אלא לידים הטהורות בלבד, והיינו דכל הא דלא גזרינן הוא רק בכלי שאחוריו טמאין וידיו טהורות ועליהן משקה טופח, דמותר לאחזו בבית הצביטה, וא"כ כיון דבקדש כולו טמא אפי' תוכו, מה שייך לשנות אין להם בית הצביעה שאסור לאוחזו בבית הצביעה כיון דתוכו נמי טמא.

ולפמש"נ נמצא דכל פי' זה בד' ר' יוסי, הוא רק להר"ש לטעמי' דהא דתנן ואין להן בית הצביטה היינו דאסור לאחזו בבית צביעתו שמא יגע באחוריו, אך להרמב"ם לטעמי' דהא דתנן דאין להן בית הצביעה היינו דאם נטמאו אחוריהן נטמא בית הצביעה, הרי דשפיר שייך לשנות לזה, וכבר כתב כן התוי"ט, עיי"ש, וניחא מה שתמה ע"ז במשנ"א.

ובמי"ט כתב דלדעת הרמב"ם מתפרש פירכת ר' יוסי בע"א, דכיון דתנן דאין להן אחורים ותוך, לא איצטריך למיתני דאין להן בית הצביעה, שהרי כל כלי שאין לו אחורים ותוך אין לו בית הצביעה, וכמו שפירש בביאור הגר"א ובזר זהב.

ז] ובעיקר מה שפירש הר"ש לד' ר' יוסי, דכיון דבקדש כולו טמא, ל"ש למיתני דאין להן בית הצביעה, שהרי כולו טמא, קשיא, דהרי הגם דל"ב להגזירה בגונא שנגע בידיו הטהורות בבית הצביעה ויש עליהן משקה טופח, דכיון דלקדש נטמא תוכו וכ"ש בית הצביעה, ודאי דידיו טמאות, ול"ב להגזירה שמא יגע באחוריו, הרי אכתי בעינן להגזירה בכלי שנטמא במשקין ויש משקין על אחוריו, שלא יגע בידיו הטהורות הנגובות בבית הצביעה שמא יגע במשקין שעל אחוריו, והרי גם לדעת ר"מ הא דאיצטריך למיתני דאין להן בית צביעה, הוא בכה"ג דיש משקין על אחוריו, וגזרו שלא יגע בידיו טמאות בבית הצביעה שמא יגע במשקין, ובכה"ג הרי איצטריך למיתני גם לדעת ר' יוסי, וכבר עמד ע"ז בחזו"א סימן כ"ט סק"י.

ועיי"ש שכתב לישב דלא איצטריך למיתני לה, דאפי' אין משקין על אחוריו נטמאו ידיו לקדש, דכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים לקדש, ואמנם כבר נת' לעיל מ"ח אות א' דפליגי בזה קמאי, וד' החזו"א אתיין לדעת הרמב"ם ודעימי' דפלוגתת רבנן ור' יהושע בפ"ג דידים היא לתרומה, אך לקדש מודו כו"ע דכל הפוסל את התרומה מטמא את הידים, אך לדעת הר"ש שם דפלוגתייהו היא לקדש, ולרבנן דקי"ל כוותייהו אינו מטמא את הידים אף לקדש, הדק"ל, דבעינן להגזירה בכה"ג דיש משקין על אחוריו ובא ליגע בבית הצביטה בידיו נגובות, דאין ידיו נטמאות מבית הצביעה, וגזרינן שלא יגע בבית הצביעה שמא יגע במשקין שעל אחוריו.

וצ"ל דר' יוסי ס"ל כר' יהושע דהפוסל את התרומה מטמא את הידים לקדש, וכאשר כ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ז לפי דרכו דר' יוסי ס"ל כר' יהושע, וע"כ לדידי' כיון דכל הכלי טמא לקדש, נטמאין ידיו מבית הצביעה, ול"ב להגזירה דשמא יגע באחוריו.

ח] **ואין מטבילין כלים בתוך כלים לקדש,** הר"ש כתב דבר"פ חומר בקדש מפרש רב אילא טעמא מפני שכובדו של כלי חוצץ, ורבא אמר גזירה שמא יטביל מחטין וצינוריות בכלי שאין בפיו כשפוה"נ.

ובגמ' שם דכ"ב. אמרינן דאיכא בינייהו סל וגרגותני שמילאן כלים והטבילן, למ"ד משום חציצה איכא, למ"ד דאמר משום גזירה שמא יטביל מחטין וצינוריות בכלי שאין בפיו כשפוה"נ, סל וגרגותני שאין בפיהן כשפוה"נ ליכא, והתוס' שם כתבו דאיכא ביניהו נמי כלי החיצון, דלמ"ד דהוא משום חציצה, אף הכלי החיצון לא עלתה לו טבילה, אך למ"ד דהוא גזירה משום כלי שאין בפיו שפוה"נ, עלתה טבילה לכלי החיצון.

ט] והנה בגמ' שם אמרינן דה"מ בכלי טהור, אבל בכלי טמא מיגו דסלקא טבילה לכולי' גופי' דמנא סלקא להו נמי לכלים דאית בי', ובתורי"ד שם פירש ענין המיגו, ז"ל, וטעמא דמילתא כיון שהכלי טמא ואנו צריכין שיכנסו המים לתוכו לטהרו, לא חשבינן להו כשאובין, ואע"פ שאין בפיו כשפוה"נ עלתה להן טבילה, אבל אם הכלי טהור המים שבתוכו נחשבין כשאובין, וצריך שפוה"נ לחברן עם המקוה, עכ"ל.

והנה התוס' שם כתבו דהגמ' קאי על מתניתין דאין מטבילין כלים בתוך כלים לקדש, וע"ז הוא דאמרינן דבכלי טמא מטבילין, דליכא למיגזר אטו כלי שאין בפיו כשפוה"נ, כיון דאף בכה"ג עלתה טבילה לכלים שבתוכו משום מיגו, ועיקר הך דינא דמטבילין כלי בתוך כלי טמא לקדש, כ"כ הרמב"ם בפי"ב משאה"ט ה"א, וכ"כ המאירי שם ד"כ:.

אך בפירש"י שם פירש דקאי על עיקר הדין דבכלי שאין בפיו כשפוה"נ לא עלתה טבילה לכלים שבתוכו, דה"מ בכלי טהור, אבל בכלי טמא עלתה להן טבילה, ולפ"ז לא נתפרש דהא דאין מטבילין כלים בתוך כלים לקדש הוא רק בכלי טהור, ובאמת בפירש"י בריש פירקא פירש למתניתין בששניהם טמאים, והתוס' שם דכ"ב. תמהו ע"ז דבכה"ג הרי ליכא למיגזר, ועיי"ש במהרש"א שכתב בדעת רש"י, דכ"ה דגזרינן כלים אף בשיש בהם כשפוה"נ משום דחזי לי' ע"ה ויטבול גם בכלי שאין בו כשפוה"נ, ה"נ איכא למגזר לגבי קדש בכלי החיצון טמא משום דחזי לי' ע"ה ויטבול גם בטהור, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

י] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ חומר בקדש פירש כטעמא דרב אילא, דמפני חומרת הקדש רואין כאלו אותה הקופה חוצצת בפני הכלים, אך בהלכותיו בפי"ב משאה"ט חזר בו, ופירש כטעמא דרבא דגזרינן שמא לא יהא בפי הכלי כשפוה"נ, ועפי"ז כתב שם דאם הי' הכלי החיצון טמא עלתה טבילה לכלים שבתוכו אפי' לקדש, אך בפיהמ"ש מקואות פ"ו מ"ב נראה דאף בכה"ג לא עלתה טבילה לכלים שבתוכו לקדש, ואזיל לטעמי' בר"פ חומר בקדש, דפירש דהוא משום שכבדו של כלי חוצץ, וע"כ אף כשהכלי החיצון טמא לא עלתה טבילה.

והמאירי בר"פ חומר בקדש תמה בזה עמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממקואות הכ"ו, ז"ל, אבל לקדש אין מטבילין כלים לתוך כלים טהורין כלל ואפי' היו בסל או בקופה, עכ"ל, וקשיא דלפ"מ שפסק הרמב"ם כטעמא דרבא, הרי דבסל או קופה עלתה טבילה אף לקדש וכמש"א בחגיגה שם, וצ"ע בזה.

יא] **כל הכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה,** הר"ש פירש דהוא כי ההיא דתניא בתוספתא דמצאן חקוקין וחישב עליהן, ובחזו"א סימן כ"ט סקי"ח כתב דמכוון ד' הר"ש לפרש דרק בכה"ג דאינם כלים גמורים ה"ה צריכין מחשבה, אך כלי הנעשה בידי אדם למלאכה א"צ מחשבה אחריתא, עכ"ד, ולכאו' הוא פשוט כן, דכל דנעשה בידי אדם למלאכה, ה"ה נעשה כלי ע"י מעשה זה, ול"ב מחשבה אחרת, אך בחזו"א ידים סימן ה' סק"ה צידד דאף בכלי הנעשה מאליו, כל הא דבעי מחשבה, הוא רק משום דבסתמא אינו מיוחד כ"כ לתשמיש שאין עשייתו שלימה, אבל אם היתה עשייתו שלימה ה"ה חשוב ככלי בלא מחשבה, עיי"ש.

יב] בתוי"ט כתב לדקדק מלישנא דגמ' בקידושין דלא סגי במחשבה אלא בעינן דיבור, עיי"ש, ועי' בתפא"י מש"כ לדון בזה.

ובאור גדול נקט, דאף אם לא סגי במחשבה ובעינן דיבור, מ"מ כל דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם שפיר מהני, עיי"ש, אך בחי' הגר"ש ב"ב סימן י"ז סק"א תמה ע"ז, דאומדנא דמוכח אלא דמה"ט ל"ה כדברים שבלב, אך במקום דבעינן דיבור ל"מ אומדנא דמוכח דסו"ס לא אמר מידי, עיי"ש, ואמנם יתכן דגם מש"כ התוי"ט דל"מ יחוד כלי במחשבה, הוא משום דדברים שבלב אינם דברים, וס"ל דהוא אף כשאינם סותרים לדברי פיו, וע"כ כל דהוי בלבו ובלב כל אדם שפיר מהני.

יג] בפירש"י קידושין דנ"ט. פירש להא דיורדין לידי טומאתן במחשבה, ז"ל, כגון גולמי כלים דאמר בהכל שוחטין כל שעתיד לשוף לשבץ ולגרר ואמר התם דאכתי חסרון מלאכה הוא וטהורים, ואם חישב עלי' שלא לשוף ושלא לשבץ הביאתו מחשבה זו לידי גמר מלאכה מכאן ולהבא, עכ"ל.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ח מכלים ה"ב כתב, ז"ל, ואלו הן גולמי כלי מתכות כל שעתיד לשוף אותו וכו', לפיכך העושה כלים מן העשת של ברזל וכו' הרי אלו טהורים מפני שכל אלו שנעשו גולמי כלי מתכות הן, עכ"ל, וכ"ה בפיהמ"ש לעיל פי"א מ"ג, ומבו' בדבריו דטהרת גולמי כלי מתכות שהוא עתיד לשוף ולשבץ וכו', הוא אף בשדעתו שלא לשוף ולשבץ, שהרי העושה כלים מן העשת אינם ראויין לשוף וכו' ואין דעתו לכך, ואפ"ה אין מקבלין טומאה, ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"כ המאירי בקידושין שם לדון ע"ד רש"י, ז"ל, ויש לפקפק לומר שמאחר שאין דרכם במלאכה זו אלא בשיפה ושבוץ אע"פ שזה גומר בדעתו כן בטלה דעתו ואי"ז גמר מלאכה, עכ"ל.

יד] **ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה,** ביסוד הך דינא דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, מבו' בסוגיית הגמ' בקידושין דנ"ט: דהוא משום דמחשבה דטומאה כי מעשה דמיא ולא אתי דיבור ומבטל מעשה, ובפשוטו היינו, דל"מ מחשבתו לבטל את יחוד הכלי, ועדיין תורת כלי עליו, וע"כ אינו עולה מטומאתו.

אמנם קשיא בזה מסוגיית הגמ' במנחות דס"ט., דבעי רמב"ח פיל שבלע כפיפה מצרית והקיאה דרך בית הרעי מהו, למאי אילימא למבטל טומאתה תנינא כל הכלים וכו' ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, לא צריכא דבלע הוצין ועבדינהו כפיפה מצרית, מי הוה עיכול הו"ל ככלי גללים ככלי אדמה ואין מקב"ט וכו', או"ד ל"ה עיכול, וקשיא טובא, דלפי המבו' בסוגיא דקידושין דהא דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה הוא משום דלא אתי דיבור ומבטל מעשה, הרי לכאו' כ"ז הוא אם באנו לטהרו משום מחשבתו, דבזה הוא דאמרינן דל"מ מחשבתו לבטל את יחוד הכלי, אך בפיל שבלע כפיפה מצרית שבאנו לטהרה משום דהו"ל ככלי גללים, ואי"ז כלל מכח מחשבתו, מ"ט ניבעי בזה שינוי מעשה, וכבר תמהו בזה הרש"ש שם והחזו"א סימן כ"ט סקי"ח, ובמשנת ר"א סימן ל' הוסיף בזה, דבפשוטו לו יצויר שיתבטל תורת כלי בלא שינוי מעשה, הי' זה מועיל שלא יקבל טומאה, וכל הא דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה הוא משום דלא בטל מיני' דין כלי במחשבה גרידא, אך הכא כיון דהוה עיכול הלא נעשה כלי גללים, ואין עליו תורת כלי, ומ"ט ניבעי בזה שינוי מעשה, ועמש"נ בזה להלן אות כ"ב בדעת רש"י.

טו] ומצאנו שכבר עמד ע"ז בחי' הריטב"א בב"ב דכ"ב., דאמרינן התם דרב אדא בר אהבה בעי מרב דימי מנהרדעא, פיל שבלע כפיפה מצרית והקיאה דרך בית הרעי מהו, ל"ה בידי' וכו', והתוס' שם כתבו דבלע הוצין בעא מיניה דאי כפיפה שלימה אמאי ל"ה בידי' מתני' היא, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ הר"ש במשנתינו, אך רבינו יונה והרשב"א שם כתבו בדרך קמא דבעי מיני' בבלע כפיפה שלימה, ומה"ט הקפיד ע"ז שלא השיבו, דמתניתין היא דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, ובחי' הריטב"א שם תמה על דבריהם, ז"ל, ואין התירוץ הזה נכון בעיני, דכיון דמשום בליעה אתינן עלה, את"ל דהתם נעשים ההוצין גללים אף בכפיפה נעשים כן ומאי שנא, דבכי הא לית לן למיבעי שנוי מעשה וכו', עכ"ל, וביאור דבריו הוא כמש"נ, דכיון שלא באנו לטהר משום מחשבתו, אלא משום דהו"ל ככלי גללים, אין להצריך בזה שינוי מעשה.

ולפ"ד הריטב"א צל"פ לסוגיית הגמ' במנחות כמש"כ החזו"א שם וכעי"ז כתב הרש"ש דה"ק, דאילימא דהאיבעיא היא רק בשבלע כפיפה משום דכל שבלע והקיאה אין משתמשין בה, תנינא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, אלא הוי האיבעיא אף בבלע הוצין ועבדינהו כפיפה, דאף דעשאה אחר שהקיאה וה"ה עומדת למלאכתה, מ"מ דילמא חשיבא ככלי גללים דאין מקב"ט, ולצד זה ודאי דאף אם בלע כפיפה והקיאה אינה מקב"ט, משום דהו"ל ככלי גללים, ול"ב בזה שינוי מעשה.

אך הנה בד' ש"ר בב"ב שם ובד' הר"ש ובד' התוס' והשטמ"ק במנחות, מבו' שפירשו לסוגיית הגמ' במנחות, דכל האיבעיא היא רק בבלע הוצין ועבדינהו כפיפה, אך בבלע כפיפה פשיטא דאינה עולה מטומאתה, משום דליכא שינוי מעשה, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ם פ"א מכלים ה"ז, וצ"ב הטעם בזה, ועי' בחזו"א שם מש"כ בזה.[[4]](#footnote-5)

טז] ובמשנת ר"א שם הוכיח מזה בדעת התוס' ודעימייהו, דהא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, אי"ז משום דמחשבה בעלמא אינה מועלת לבטל ממנו תורת כלי, אלא אף אם בטל מיני' תורת כלי, מ"מ דינא הוא דכל דנחתא לי' תורת קבלת טומאה, אף שבטלה סיבת הקבלה, אינו יוצא מתורת קבלת טומאה בלא שינוי מעשה.

ועיי"ש שהוכיח כן עוד, ממה שצידדו התוס' בסנהדרין דמ"ח. דהא דתנן לקמן פכ"ח מ"ה דכפה שהוא טמא מדרס ונתנו לספר טהור מן המדרס, איירי בדעביד שינוי מעשה, ואי נימא דכל הא דבעינן שינוי מעשה הוא משום דבמחשבה בעלמא לא בטל יחוד הכלי, הרי דהיכא דנאסר בהנאה וא"א להשתמש בו, ודאי דבטל תורת כלי מיני', ול"ב שינוי מעשה, עכ"ד, ונראה עוד, דיש ללמוד לזה גם מד' התוס' בשבת דנ"ח. והר"ש לקמן שם דפליגי וס"ל דא"צ שינוי מעשה, דעיי"ש שפירשו הטעם בזה, דכיון דנאסר בהנאה עי"ז חשיב כשינוי מעשה, ומשמע מדבריהם דלאו היינו דל"ב בזה שינוי מעשה, אלא דהא דחייל ע"ז איסור הנאה חשיב כשינוי מעשה, והרי דאילו ל"ה חשיב זה כשינוי מעשה, ל"ה עולה מטומאתו, אף שכבר אינו ראוי למדרס כלל, אך במשנת ר"א שם לא כתב כן, עיי"ש.?ועמש"נ בזה להלן שם?.

ואמנם לא נתפרש, היאך זה מתישב עם סוגיית הגמ' בקידושין דכל הא דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, הוא משום דמחשבה אינה מוציאה מידי מעשה, והרי דכל הא דבעינן שינוי מעשה הוא משום דאין כח במחשבה לבטל יחוד הכלי, ולא אמרינן דדינא הוא דאין הכלי עולה מתורת קבלת טומאה בלא שינוי מעשה.

יז] ואולי י"ל בזה, דהנה בפי' הר"ש לעיל פ"ז מ"ב כתב, ז"ל, ומיהו בפ' במה אשה פירשתי דאין חילוק בין קיבל טומאה ללא קיבל דמעולם אין דבר עולה מראיות טומאתו אלא בשינוי מעשה, עכ"ל, ומבו' בד' הר"ש, דהי' מקום לומר דכלי שעדיין לא קיבל טומאה עולה מראיות טומאתו בלא שינוי מעשה, וצ"ב דכיון דהא דבעינן שינוי מעשה הוא משום דמחשבה אינה מוציאה מידי מעשה ועדיין תורת כלי עליו, א"כ מ"ט נימא דמהניא המחשבה שלא יקבל טומאה מכאן ואילך.

ונראה לדון בזה, דלעולם עיקר הא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה דינא הוא, דכל דנחתא לי' תורת קבלת טומאה אינו עולה מזה אלא בשינוי מעשה, והא דפריך בקידושין דמ"ט אין מחשבה מוציאה מידי מחשבה ומשני דהוא משום דמחשבה דטומאה כי מעשה דמי, הוא משום דהא דאתי דיבור ומבטל דיבור היינו דבטל כח הדיבור הראשון, ואשר ע"כ ה"נ אם היתה מחשבתו מוציאה מידי המחשבה הראשונה והי' בטל מכאן ולהבא כח המחשבה הראשונה לייחד הכלי, ל"ה שייך בזה הדין דאין הכלי עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, דכ"ז הוא בכלי שהי' עליו תורת כלי לעולם, ועתה נתחדש בו סיבה המבטלתו מתורת כלי, אך כל שלא הי' עליו מתחילה תורת כלי אלא לזמן, שפיר הוא עולה מטומאתו כשעבר הזמן, וע"כ ה"נ אם הי' בטל כח המחשבה הראשונה לייחד הכלי, ל"ה בעינן בזה שינוי מעשה, וע"ז הוא דמשני דכיון דמחשבה דטומאה כי מעשה דמי, ע"כ ל"מ מחשבתו להוציא ממנה, והאמנם דבהא לחודי' לא סגי, דהגם דל"מ מחשבתו להוציא מידי המחשבה הראשונה, ומכח מחשבתו הראשונה יש עליו תורת כלי לעולם, מ"מ עכשיו שכבר אין עומד הכלי למלאכתו, בטל מיני' תורת כלי, דלבטל תורת כלי ל"ב שיתבטל כח המחשבה הראשונה שייחדתו לכלי, אלא אף שמתחילה נתייחד לכלי לעולם, מ"מ כל שעכשיו הוא מייחדו לדבר אחר ואינו עומד למלאכתו, אין עליו תורת כלי,[[5]](#footnote-6) וע"ז הוא דאמרינן דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, דאף דעכשיו בטל מיני' תורת כלי, מ"מ כיון דנחתא לי' מעיקרא תורת קבלת טומאה לעולם, אינו עולה מזה אלא בשינוי מעשה.

ולפ"ז זהו שדן הר"ש דשמא כלי שעדיין לא קיבל טומאה עולה מראיות טומאתו בלא שינוי מעשה, דהגם דאין המחשבה מוציאה מידי המחשבה הראשונה, מ"מ כיון דכבר אין הכלי עומד למלאכתו ובטל מיני' תורת כלי, הרי דהגם דבכלי שנטמא דינא הוא דאף אם בטל מיני' תורת כלי אינו נטהר מטומאתו אלא בשינוי מעשה, מ"מ בכלי שעדין לא קיבל טומאתו י"ל דליכא להך דינא, וכל שבטל ממנו תורת כלי, שוב אינו מקב"ט.[[6]](#footnote-7) ?העירוני ע"ז, דלפ"ז נמצא דכל שעשה מעשה, ומעשה מוציא מידי מעשה, בטל כח המעשה הראשון, וא"כ תו לא ניבעי לשבירה, אלא בלא"ה כיון שבטל כח המעשה הראשון בטל תורת קבלת טומאה דידי', וצ"ע?.

ולפ"ז מתישב שפיר מש"נ בדעת התוס' ודעימייהו דאף היכא שבטל מיני' תורת כלי ונעשה ככלי גללים, מ"מ דינא הוא דאינו עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, דכל המבו' בסוגיית הגמ' בקידושין דאם היתה מחשבה מוציאה מידי מחשבה הי' עולה מטומאתו, הוא רק משום דבטל כח מחשבתו הראשונה, אך כל שלא בטל כח מחשבתו הראשונה ומתחילה הי' עליו תורת כלי לעולם, הרי דאף אם נעשה ככלי גללים, אינו עולה מטומאתו בלא שינוי מעשה.[[7]](#footnote-8)

יח] בפירש"י קידושין דנ"ט. פירש, ז"ל, ואין עולין מטומאתן משקיבלוה, אלא בשינוי מעשה, שיעשה בה מעשה לקלקלם שישברם או ינקבם, וכן עד שלא יקבלו טומאה אין עולין מתורת קבלת טומאה שירדו במחשבה זו אלא בשינוי מעשה עד שיתחיל לשוף לשבץ ולגרר, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דכלי שקיבל טומאה, אינו עולה מטומאתו אלא בשעשה בו מעשה לקלקלו, אך כלי טהור עולה מתורת קבלת טומאה אף בשעשה בו מעשה לתקנו, ועיי"ש במהרש"א שפירש דד' רש"י קיימי כמ"ד בשבת דנ"ב: דשינוי מעשה לתקן נמי מעשה הוא, וכ"ז הוא קודם שנטמא, אבל אחר שנטמא לכו"ע בעינן שינוי מעשה לקלקל, עכ"ד, אך האחרונים הקשו ע"ז דבפירש"י בשבת שם פירש דהסוגיא קיימא בשנטמאו, והרי דגם כשכבר נטמאו מהני שינוי מעשה לתקן.?יל"ע בס' משכנות אפרים בשבת שם מש"כ לישב בזה?.

ובמג"ש בשבת שם פירש בד' רש"י, דאתיא כר' יהודה דשינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא, וכל הא דס"ל דלאו מעשה הוא, הוא רק לטהרו מטומאתו הראשונה, אך לבטלו מתורת כלי שלא יקבל טומאה אפי' שינוי מעשה לתקן הוי מעשה, ובסד"ט עמד ע"ז, דמ"ט פירש רש"י לסתמא דמתניתין כר"י.

יט] עוד צ"ע בזה, דהנה בביאור עיקר דברי רש"י דחלוק הוא דין כלי שנטמא דאינו עולה מטומאתו אלא בשעשה בו מעשה לקלקלו, מדין כלי שעדיין לא נטמא שעולה מתורת קבלת טומאה אף בשעשה בו מעשה לתקנו, פירשו במשנת ר"א סימן ל' ובחי' הגר"ש ב"ב סימן י"ז, דהוא משום דס"ל דכלי שנטמא אינו נטהר מטומאתו ע"י שבטל מיני' תורת כלי, ורק אם נעשה בו מעשה שבירה ה"ה נטהר מטומאתו, וע"כ אינו עולה מטומאתו אלא כשעשה בו מעשה לקלקלו דהוי זה מעשה שבירה.

והנה לפ"ז נמצא, דבדינא דמתניתין דאין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה נכללו ב' דינים נפרדים, חדא דאין כלי עולה מתורת קבלת טומאה אלא בשינוי מעשה דעי"ז פקע מיני' תורת כלי, ועוד, דהיכא דנטמא אין עולה מטומאתו אלא ע"י מעשה שבירה, וכ"כ בחי' הגר"ש שם, ועיי"ש שעמד ע"ז דהיאך כייל תנא לב' דינים אלו בחד כללא, הרי לא שייכי אהדדי כלל, עיי"ש בדבריו, עוד ילה"ע מל' רש"י בשבת דנ"ב: דשינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא לבטלו מתורת כלי, והנה הרי ד' רש"י שם קיימי בכלי שנטמא, ומבו' מזה דגם בכלי שנטמא הוי טהרתו ע"י שבטל מתורת כלי.

כ] ונראה לישב, דהאמנם דעת רש"י היא דכלי שנטמא אינו נטהר מטומאתו אלא ע"י שבירה, אך ל"ב דוקא שיקלקלו, אלא כל דבטל מתורת כלי זהו שבירתו, ואף אם עשה שינוי מעשה לתקן, כיון דעי"ז הוא בטל מתורת כלי, חשיב זה כשבירה וה"ה נטהר מטומאתו, ורק כשהתחיל לשוף לשבץ ולגרר הוא דל"מ זה לטהרו מטומאתו.

והטעם בזה הוא, דהנה בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"י מ"ד תניא דגולמי כלי מתכות ה"ה ככל הכלים אלא שהן טהורין, ובתוספתא שהביא הר"ש שם מ"א תניא דגולמי כלי מתכות מצילין בצ"פ, ומבו' מזה דגולמי כלי מתכות יש תורת כלי עליהן, והוא דין מסוים בקבלת טומאה דאינם מקבלין טומאה, ונראה דהטעם בזה הוא כמו שפירש"י בשבת דנ"ב:, ז"ל, שהוא גולם וכו', דכ"ז שלא ניקבה אינה מקב"ט דהא לא נגמרת מלאכתה ולענין טומאה כלי מעשה כתיב שגמר כל מעשהו, ומיהו לענין שבת שריא וכו', עכ"ל, ומבו' מזה, דטהרת גולמי כלים הוא גזה"כ מסוימת לענין טומאה, דאף דחשיב ככלי מ"מ אינו מקב"ט, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דכלי שנטמא אינו נטהר ע"י שהתחיל לשוף לשבץ ולגרר, משום דאין הכלי נטהר מטומאתו אלא ע"י שבירה, ולא חשיב כשבירה אלא כשבטל ממנו תורת כלי, אך כל שהתחיל לשוף וכו' דעדיין יש תורת כלי עליו, הרי דהגם דעכשיו אינו ראוי לקב"ט דאינו כלי מעשה, מ"מ לא חשיב זה כשבירה, ואינו נטהר מטומאתו.[[8]](#footnote-9)

כא] ולפ"ז נראה, דבאמת לא נשנו במשנתינו ב' דינים, אלא הוי הכל חד דינא, והיינו דאילו היו הכלים עולין מטומאתן במחשבה, הרי דהגם דכלי טמא אינו נטהר מטומאתו אלא ע"י ששברו, מ"מ כל שחישב עליו שלא להשתמש בו עוד הי' בטל ממנו תורת כלי, והי' נטהר מטומאתו דהוי זה כשבירה, וכן הי' כלי טהור עולה מתורת קבלת טומאה ע"י שחישב עליו לשוף וכו', דעי"ז הו"ל כגולמי כלים ולא חשיב ככלי מעשה, ובזה הוא שנתחדש דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, וע"כ אין כלי טמא עולה מטומאתו בשחשב עליו שלא להשתמש בו, דעדיין תורת כלי עליו ולא חשיב זה כשבירה, ואין כלי טהור עולה מטומאתו כשחשב עליו לשוף וכו', דעדיין תורת כלי מעשה עליו ולא חשיב כגולמי כלים.

כב] והנה בפירש"י במנחות דס"ט. פירש למש"א שם בפיל שבלע כפיפה מצרית, דאילימא למבטל טומאתה תנינא כל הכלים וכו' ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, ז"ל, למיבטל טומאתה, שהיתה טמאה קודם לכן וכו', ואין עולין מטומאתן, אם נטמאו, אלא בשינוי מעשה, כגון נשברו טהרו והכא ליכא שינוי מעשה דשלימה הקיאה, עכ"ל.

ובמשנת ר"א ובחי' הגר"ש שם כתבו, דבדוקא דקדק רש"י לפרשה בכפיפה שכבר נטמאת, שהרי בעיקר הא דאמרינן דאינה נטהרת משום דבעינן שינוי מעשה, קשיא דכיון שבאנו לטהרה משום דהו"ל ככלי גללים, ואי"ז כלל מכח מחשבתו, מ"ט ניבעי בזה שינוי מעשה, ונת' בזה לעיל אות י"ד ואילך, וע"כ פירש"י דאיירי בכפיפה שנטמאת, דאינה עולה מטומאתה אלא בששברה, וזהו דאמרינן דאילימא למיבטל טומאתה משום דנעשית ככלי גללים, תנינא וכו' ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, אשר נכלל בזה דכלי טמא אינו עולה מטומאתו אלא בשנשבר, וע"כ אין לטהרה מכח דנעשית ככלי גללים, כיון דאי"ז מעשה שבירה, עכ"ד.

אך למש"נ דהא דאין כלי טמא נטהר מטומאתו אלא ע"י שבירה, אי"ז בכלל דינא דמתניתין, ועיקר דינא דמתניתין הוא דל"מ מחשבתו לבטל ממנו תורת כלי, נראה דיל"פ לדעת רש"י בע"א, דהא הוה פשיטא לן דכל שבלע כפיפה טמאה אין לטהרה מטומאתה מכח הא דנעשה כלי גללים, דהגם דכבר אינה ראוי' לקב"ט, מ"מ כיון דעדיין תורת כלי עלי', לא חשיב זה כשבירה, וכל הס"ד דהיא נטהרת מטומאתה, הוא משום דאחר שבלעה והקיאה כבר אינה עומדת למלאכתה ובטל ממנה תורת כלי, וזה חשיב שפיר כשבירה, וע"ז הוא דפרכינן דהא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, והכא דשלימה הקיאה וליכא שינוי מעשה, לא בטל ממנה תורת כלי.

כג] **שם ר' יהודה אומר אין שינוי מעשה אלא לקלקול,** הר"ש פירש דהוא כדאמרינן בשבת דנ"ב: דקסבר ר' יהודה שינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא, ולעיל אות י"ח נתבאר פלוגתת המהרש"א והמגיני שלמה בדעת רש"י, דהמהרש"א כתב בדעתו, דגם רבנן דפליגי מודו בכלי שנטמא דאינו עולה מטומאתו בשינוי מעשה לתקן, והמג"ש כתב בדעתו דכל הא דלר' יהודה ל"מ שינוי מעשה לתקן הוא רק בכלי שנטמא, אך כלי טהור עולה מתורת קבלת טומאה אף בשינוי מעשה לתקן, ועיי"ש שהאריך להוכיח כן.

ובחי' הגר"ש ב"ב סימן י"ז סק"ו עמד בזה ע"ד המהרש"א, דמ"ט דר' יהודה דס"ל דאף כלי טהור אינו עולה מתורת קבלת טומאה ע"י שינוי מעשה לקלקל, הרי הא דאין הכלים עולין מידי טומאתן במחשבה בעלמא, הוא משום דלא אתי דיבור ומבטל מעשה, וא"כ מ"ט לא יועיל מעשה לתקן, הרי מ"מ כיון דאי"ז מחשבה בעלמא, בדין דיועיל זה לבטל ממנו שם כלי, אך לפ"ד המג"ש י"ל, דכל שכבר נטמא אינו עולה מטומאתו אלא ע"י שבירה, ובזה ס"ל לר' יהודה דשינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא ולא חשיב כשבירה, עכ"ד.

והנה לפמש"נ לעיל אות י"ז בדעת התוס' ודעימייהו דהא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, הוא דין בפנ"ע, דאף אם בטל מהן תורת כלי, מ"מ כיון דמעיקרא נחתא להו תורת קבלת טומאה, אינן עולין מזה אלא בשינוי מעשה, יל"פ דזהו דס"ל לר' יהודה דשינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא, דהגם דודאי ה"ז מועיל לבטל ממנו תורת כלי, מ"מ לא חשיב כשינוי מעשה להעלות הכלי מטומאתו.?שו"ר דאי"ז מתישב, שהרי נת' שם דאם היתה המחשבה מועלת לבטל כח הכלי הראשון, ל"ה בעינן שינוי מעשה, וא"כ כל שעשה מעשה, בדין דיועיל זה להוציא מידי הכלי הראשון, וא"כ מ"ט אינו נטהר, וצ"ע?

אך בפירש"י בשבת שם כתב דשינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא לבטלו מתורת כלי, ומבו' דהא דל"מ השינוי מעשה לתקן, הוא משום דאינו מועיל לבטל מתורת כלי, ואזיל לטעמי' דס"ל דליכא דין בפנ"ע דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, וכל הא דבעינן שינוי מעשה הוא רק משום דבמחשבה בעלמא אין בטל ממנו תורת כלי, וכמש"נ בדעתו לעיל אות כ"א כ"ב, וע"כ בע"כ דלדעת ר' יהודה ל"מ שינוי מעשה לתקן לבטלו מתורת כלי, וצ"ב הטעם בזה.

1. ובמקד"ד סימן ל"ט סק"ב כתב לחדש בדעת התוס' בחגיגה דכ"ה., דכלי חרס נטמא מגבו לענין קדש, וכתב לפ"ז, דזהו יסוד הדין דליכא לחלוקת אחורים ותוך לקדש, שהרי עיקר חלוקת אחורים ותוך אמרינן בבכורות דל"ח. דהוא משום דשויוהו רבנן ככ"ח, וכיון דלקדש אף כ"ח שנטמא גבו נטמא תוכו, א"כ ה"ה בטומאת משקין בשאר הכלים דשויוהו רבנן ככ"ח, עכ"ד, ולפ"ז ודאי דגדר הדין הוא דלקדש ליכא לעיקר חלוקת הכלי, אך עיקר דבריו מחודשים טובא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה תנן בפרה פ"י מ"ג, קלל של חטאת וכו' נגע באוכלים ומשקין ובכתבי הקדש טהור וכו', והרמב"ם בפיהמ"ש פירשה בקלל של חרס או של כלי אבנים שאינו נטמא מגבו, והאחרונים תמהו טובא מזה ע"ד הרמב"ם דאחורי כלי חרס נטמאין ממשקין, דא"כ כיון דלחטאת כלי שנטמאו אחוריו כולו טמא, וכדתנן בפרה פי"ב מ"ח, מ"ט אם נגע הקלל במשקין ה"ה טהור, ועמש"כ בזה במי נפתוח פרפר ל"ט אות ח' ט' ובמי"ט ומשנ"א בפרה שם ובמקד"ד סימן מ"ג סק"ה, ובמשנ"א ומקד"ד שם כתבו דהרמב"ם בהלכותיו בפי"ד מפרה ה"א נזהר מזה, ולא הזכיר אלא אוכלין טמאין ולא משקין, והיינו משום דבמשקין אפי' אם נגעו בהן נטמא האפר. - ואמנם כ"ז קשיא רק לפמש"נ ללמוד מד' הרמב"ם, דאף כ"ח שנטמאו אחוריו במשקין נטמא כולו לקדש, וה"נ נטמא כולו לחטאת, אך אי נימא דבכלי חרס דאינו מקב"ט מגבו, אף דנטמאין אחוריו במשקין, מ"מ אין כולו טמא אף לקדש ולחטאת, ניחא. - ולמש"כ במקד"ד סימן נ"א סק"ה, דהא דכלי שנטמאו אחוריו כולו טמא לחטאת, אי"ז חד דינא עם הא דכולו טמא לקדש, אלא הוא משום דאין מונין לחטאת, עיי"ש, ניחא, דע"כ בכלי חרס שאינו נטמא מגבו, אין כולו טמא, דהגם דחשיב כנגע באחוריו, אך הרי נגיעה זו הויא מגבו, ואין כ"ח נטמא מגבו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז צ"ל לדעת הר"ש בטהרות ספ"ח והרשב"א בשער המים, דהא דבכלי טהור לא עלתה טבילה לכלים שבתוכו אלא בשיש בפיו כשפוה"נ, הוא רק בשהטהו על צידו, אך כל שפי הכלי למעלה הוי חיבור אף שאין בו כשפוה"נ, אך הרמב"ם בפ"ג ממקואות הכ"ו והתורי"ד בחגיגה דכ"ב. פירשו להך דינא להיפך, דגם בכלי טמא לא עלתה טבילה לכלים שבתוכו אם הטהו על צידו, והרי"ד שם פירש דהיינו בכה"ג שלא שיקע כולו במים, שלא עלתה טבילה לכלי החיצון, ועי' ט"ז סימן ר"א סקי"ח וש"ך שם סקכ"ח שפירשו הטעם בע"א, וצ"ב, ולא מצינו דבכה"ג שפי הכלי למעלה מטבילין כלים בתוכו אף לקדש, משום דאף אם לא יהא בפיו כשפוה"נ עלתה טבילה לכלים שבתוכו, והיינו משום דגזרינן שמא יטביל בכלי שאין בפיו כשפוה"נ כשהוא מוטה על צידו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובד' המאירי בב"ב שם נראה, דבבלע כפיפה כיון שהקיאה שלימה, לא חשיב עיכול, וזה כמש"כ התוס' במנחות שם דכל דבר שהוא שלם וכו' ל"ה עיכול, ולפ"ז מתבאר היטב סוגיית הגמ' במנחות, דכל דבלע כפיפה ליכא למיתי עלה משום עיכול, וכל הצד דיעלה מטומאתו, הוא משום דכבר אינו עומד למלאכתו, וע"ז פרכינן דהא ליכא שינוי מעשה, וע"ז משני דאיירי בשבלע הוצין, ובכה"ג מיבע"ל דשמא הוה עיכול והו"ל ככלי גללים, וכעי"ז כתב הרש"ש במנחות שם בדעת הרמב"ם, עיי"ש, אך בד' רבינו יונה בב"ב שם מפורש לא כן, ז"ל, ודוקא בהוצין איבע"ל התם, אבל פיל שבלע כפיפה הואיל וכבר טמא הכלי וירד לי' טומאה, אינו בטל מתורת כלי ע"י עיכול, וכדתנן וכו' ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וזה ע"ד הא דהכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה, ואף אם מתחילה עשה בהן מעשה לצורך אחר, מ"מ כל שחישב עליהן ה"ה יורדין לידי טומאתן, ול"ב לזה שתבטל מחשבתו להמעשה שעשה מתחילה, אלא אף שהמעשה שעשה מתחילה קיים, מ"מ מועלת מחשבתו להוריד ע"ז תורת כלי מכאן ולהבא, וה"נ י"ל להיפך, דאף שהמחשבה והמעשה שעשה מתחילה לייחדו לכלי קיימין, מ"מ יש בידו לבטלו במחשבתו מתורת כלי. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך מאידך ממש"כ הר"ש שם, דשמא יש לחלק בין משכב ומושב לשאר כלים דכיון שיחדו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, נראה דליכא דין בפנ"ע דאין כלי עולה מקבלת טומאה אלא בשינוי מעשה, וכל הא דבעינן שינוי מעשה הוא משום דל"מ מחשבתו לבטל ממנו תורת כלי, ואשר ע"כ י"ל דבמדרס שפיר מהני מחשבתו, משום דבטומאת מדרס כל דבפועל אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אינו מקב"ט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועפי"ז י"ל ד' התוס' במנחות שם, שהקשו מהא דחיטין שבגללי בהמה דלקטן לאכילה מטמאין טומאת אוכלין, ואי הוו עיכול לא ליטמו טומאת אוכלין, ובשפ"א שם הק' דהרי התם כבר הי' אוכל וע"כ אינו עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, והיינו לפי המבו' בסוגיית הגמ' בסוכה די"ד. דכ"ה דאין כלי עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה ה"נ אין אוכל עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, וכמו שהביא הר"ש.

   ולפי הנ"ל י"ל, דהנה בל' הגמ' בסוכה שם מבו', דהא דבעינן מעשה הוא משום דלא בטלה מחשבתו הראשונה ע"י מחשבה בעלמא, עיי"ש, ולפ"ז י"ל, דלעולם הך דינא דאין כלי עולה מטומאתו אף כשבטל מיני' תורת כלי אלא בשינוי מעשה, הוא דין מסוים בטומאת כלים, ובאוכלין ליכא לדין זה, ולא מדמינן להו בגמ', אלא לענין הך דינא דאין מחשבה מוציאה מידי מחשבה, ול"מ מחשבתו להוציא מידי המחשבה הראשונה ועדיין תורת אוכל עליו, וכל דתורת אוכל עליו ה"ה מקב"ט אף אם אינו עומד בפועל לאכילה, וע"כ שפיר הקשו התוס', דאם הוי עיכול ובטל מהן תורת אוכל, מ"ט הן מטמאין טומאת אוכלין. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויל"פ עוד עד"ז, דהא דכלי טמא שהתחיל לשוף וכו' אינו נטהר מטומאתו, הוא משום דלא חשיב כשבירה אלא כשמבטלו שלא יהא עומד למלאכתו הראשונה, וע"כ רק אם שינהו לתשמיש אחר חשיב זה כשבירה, אך כל שהתחיל לשוף וכו', שעדיין הוא עומד למלאכתו הראשונה אחר שישוף וכו', לא חשיב זה כשבירה. [↑](#footnote-ref-9)