חבורה מלאכת צד 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

חבורה מלאכת צד.

***ת"ר הצד צבי סומא וישן חייב חיגר וזקן וכו' מ"ש הני וכו'* הני עבידי לרבויי הני לא עבידי לרבויי והתניא חולה חייב לא קשיא הא בחולה מחמת אישתא הא בחולה מחמת אובצנא.** עיין פי' רש"י דפי' לרבויי היינו שרגילין לישמט, ובסומא ובישן ברגע שמרגישין יד אדם הם נשמטין מיד. ומבואר מדבריו דהחילוק בין חולה שהוא פטור לחולה שהוא חייב דחולה מחמת אישתא חייב דהגם שהוא חולה אמנם עדיין יכול לישמט משא"כ היכן שהוא חולה מחמת אובצנא אז הוא פטור. אינו יכול לזוז ממקומו וחשיב ניצוד ועומד. וממילא שייך בהם צידה. אמנם עיין פי' ר"ח שפי' באופן אחר. ומבואר מדבריו דרביי פי' אורב והעניין הוא דאם צריך אריבה אז זה חשיב צידה אמנם אם מהני תפישה שאינה צריכה אריבה אין בזה משום מלאכת צד דאם קל לתופשו אין לזה שם מלאכת צידה וכמו דחזינן במשנה דצידה חייל רק במי שמחוסר צידה ופי' רש"י שקשה לתופשו. ולפי"ז הר"ח לא צריך לפרש כפי' רש"י שאובצנא אינו יכול לזוז ממקומו דאפילו אם הוא יכול לזוז מכ"מ כיוון שקל לתופשו אין על זה שם מלאכת צידה. והנה יש לעיין בצבי שנכנס לבית ונעל בפניו דמבואר דחייב הגם שלא קשה לתופשו דאין הנעילה קשה לתופשו. ונראה דין צריך שהמעשה יהיה קשה אלא דהדבר הניצוד הוא באופן שהוא קשה לתופשו וגם אם נזדמן שזה קל עדיין זה מעשה צידה. וממילא צבי שהוא רץ הוא דבר שקשה לתופשו וכן כשהוא בבית אם לא ינעל את הבית זה דבר שקשה לתופשו והנידון הוא בדבר הניצוד ולא בפעולת הצידה אם היא קשה או לא וקל להבין.

אמנם עיין ברמב"ם בפ"י הכ"ד. דהצד חולה פטור ועיין היטב הלכה כ"א והלכה כ"ב. ומבואר שם בדברי הרמב"ם דהצד את הישן ואת הסומא חייב. ובהכ"ב כתב המשלח כלבים כי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחרי הצבי או שעמד בפניו והבהילו. עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת צד וחייב. וכן העושה כדרך זו בעופות. ועיין שם בדברי המ"מ שם שכתב שזה כפי' ר"ח והביא שהר"ח פי' להפך מפי' רש"י דבאובצנא הם חייבים שהיו עייפים מחמת הכלב או דבר אחר אז הוא חייב. אמנם אם עייפתו היא מחמת החולי. אז הוא פטור. והבין המגיד משנה דשורש כוונתו הוא לדברי הרמב"ם. אמנם עיין בביאוה"ל סי' שט"ז ס"ב בד"ה או חולה דמעיר דבדברי ר"ח לפנינו מפורש להפך. והרמב"ם כתב בעמד לפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת צד והוא חייב. והנה בביאור הדברים נראה באופן זה דהנה מבואר ברמב"ם דאינו חייב אלא אם כן שילח את הכלב וגם הוא היה שותף בזה שהוא רדף אחרי הצבי או שעמד בפניו והבהילו. ומשמע דאחד מהפעולות אין זה מספיק. והנה יש מקום לעיין מדוע אינו חייב על אחד מהפעולות. ועיין שם במ"ב סק"י דביאר דהטעם הוא משום שכן דרך הציידים. ואע"ג דהוי גרמא מכל מקום כיוון דכך הוא דרך המלאכה חייב. כך מבואר שם בביאוה"ל. ואפשר שהטעם שבעינן לשני הדברים משום שכך דרך המלאכה. ובאמת אם דרך המלאכה היה בשילוח בעלמא באמת היה חייב על שילוח לבד אמנם המציאות הוא שדרך המלאכה היא ע"י שהצייד משתתף בפעולת הצידה.

אמנם באמת נראה לי לבאר באופן אחר. דכוונת הרמב"ם היא בדווקא. דהנה מצינו בזורה ורוח מסעייתו דהוא חייב ומבואר בגמ' בב"ק דאע"ג שמעשה כעי"ז בניזקין יהא פטור בשבת הוא חייב. והטעם הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה. והרי נעשית מחשבתו. ומבואר דיסוד דין מלאכה הוא לאו דווקא שהכל נעשה ע"י אלא גם בעשיית פעולה שעי"ז נעשית מחשבתו גם כן נחשבת מלאכה. אמנם נראה דהגם שמלאכת מחשבת אסרה תורה זהו אם הגמר שלא המעשה נעשה על ידי מה שנעשית מחשבתו וזהו ע"י גרמתו. אמנם בעינן שהוא גם יהא חלק מהמעשה מלאכה דלא מחייבים על גרמא לבדה. אמנם אם הוא רק רדף אחרי הצבי אבל לא שילח את הכלב אם כן אין זה נחשב שהמעשה נעשה בגרמתו אלא רק אם שילח את הכלב שתפשו וגם השתתף במלאכה אז מחייבים אותו משום מלאכת מחשבת.

ונראה להוסיף. דיש לדון מהו גדרה של מלאכת צידה האם זהו התפישה לבדה או דהרדיפה היא גם חלק מהמלאכה. והנה אם זהו התפישה לבדה צריך ביאור מה אכפ"ל דהוא השתתף ברדיפה מכל מקום התפישה נעשית לגמרי על ידי הכלבים ונראה להביא ראיה דהרדיפה היא חלק ממלאכת הצידה דהרי המשנה הביאה דוגמא של רודף באופן דהיה רודף אחרי הצבי והכניסו לבית ונעל אחריו ויל"ע דהרי במשנה להלן מבואר דבנעילה לבד מתחייב ומדוע המשנה דיברה על הרדיפה ג"כ. אלא בהכרח דהרדיפה היא באמת חלק מהמלאכה וממילא באופן שהאדם השתתף ברדיפה. הגם שלגבי התפישה זה רק נעשה בגרמתו וזה למעשה נעשה על ידי הכלבים. מכל מקום כיוון שהוא שילח אותם והוא נשתתף במלאכה הוא חייב והוי תולדת צד. והנה לגבי התפישה דזה הנעילה דאפילו אם הוא נכנס מעצמו והוא נעל דמבואר במשנה השנייה דהוא חייב, באמת יש לדון האם הוי תולדה או הוי אב ובשו"ת אבני נזר או"ח סי' קצ"ה הבין דהוי תולדה משום שכל צידה דממילא הוי תולדה והוא למד דלא כהמ"מ אלא דמקור דברי הרמב"ם הוא מהברייתא הזו דזו צידה דממילא. אמנם בעיני נראה לא כן אלא כהמ"מ ומכל מקום אפשר דהוי תולדה משום שצידה לגמרי הוי במקום שהוא גם אורב. ואפילו אם נאמר דלא הוי תולדה משום שהעיקר הוא התפישה מכל מקום הרדיפה למעשה היא חלק מהאב ונפק"מ דגם אם הוא שותף לרדיפה ולא שותף לתפישה הרי זה נחשב אב. והנה המרכבת המשנה פליג על האבנ"ז והמ"מ והוא טוען דמקור דברי הרמב"ם הוא מסברא משום שבענין אחר לא מצא תולדה. והנה לפי דברי המ"מ מבואר דמקור דברי הרמב"ם היא מהפי' שאובצנא הוא פטור משום שנעשה על ידי הכלבים אמנם הפי' הוא להפך דשם הכלבים הם עשו את הרדיפה והוא עשה את התפישה. [ושמא הרדיפה היא חלק מהתפישה ואין זה כמו הבנתינו שזה שני דברים. אמנם אפשר שזה דבר אחד ואפשר באמת שזה שני דברים ואין זה נפק"מ אם הוא עושה את התפישה והוא גורם לרדיפה והגם שתפישה כזו לבדה אין זה צידה משום שהוא ניצוד ועומד מכל מקום הוא גרם את הרדיפה שעייפה את את הכלב. והכל ביחד הוא מעשה הצידה. ורק באמת דמענין דהרמב"ם דיבר על ציור הפוך מדברי הגמ' ושמא הרמב"ם בא לחדש שאע"ג דאינו חלק מפעולת התפישה לבדה מכל מקום נחשב שהוא שותף במעשה . ובאמת היה מקום לומר דהוא אב מכל מקום לא הוי מעשה צידה שלם דעיקר הצידה הוא בצירוף הרדיפה. ובאמת לפי"ז אתי שפיר שהרמב"ם לא השמיט את החילוק בין חולה מחמת אישתא לחולה מחמת אובצנא וזה נכלל בכלל חידושו של שילוח הכלבים. למעשה הגרי"ש אלישיב ביאר באופן אחר את החילוק בין המשניות דכהאדם מכניס את הבהמה לבית אסור לו לנעול את הבית אפילו אם כוונתו לצורך הבית דעשה מעשה בבע"ח עצמו. ולדרכינו הביאור דבמציאות זה גמר הרדיפה. לעומת אם הבע"ח נכנס לבית מעצמו והוא נועל את הבית בשביל לשמור עליו דאין זה נחשב צידה וזה החילוק בין שני המשניות. והביא כן בשם הרשב"א שהתיר כשנעל את הבית היכן שכוונתו לשמור על הבית ולא על צידת הבע"ח.

והנה הטור פסק דבחולה פטור ולא חילק בין חולה לחולה. והב"י תמה על הטור מדוע לא חילק ועיי"ש מה שיישב. והנה אם הטור סבר כרש"י באמת צ"ע מדוע לא כתב שחולה מחמת אישתא חייב. ועיין בביאוה"ל שדן בזה. ורצה לדון דשמא כוונתו דמחמת עייפות חייב. ומחמת אישתא פטור. והמכוון אינו כהבנת הרמב"ם דהיה שותף במעשה הצידה דהרי כתוב שם שהעייפות היתה מחמת דבר אחר ובפשוטו משמע דאין המכוון מחמת דבר שהוא עצמו שילח. [ואפשר שהרמב"ם יחלוק ויסבור שדבר אחר כן המכוון על דבר שהוא עצמו שילח.] אלא החילוק הוא בין עייפות שזה דבר שעובר מעצמו לבין חולי דהעייפות נסתלקת ממילא ואין זה כמו חולי דלא נסתלק ממילא ואינו נחשב כניצוד ועומד. והביאהו"ל דחה פי' זה דהרי בחגבים בשעת הטל דגם עובר דבר זה אח"כ מכל מקום זה נחשב כניצוד. והנה יש לחלק. ולומר דנכון שאצל חגבים זה מגיה ממקום אחר מכל מקום חל בהם חולי והם צריכים ריפוי רק אפשר שהריפוי הוא ממילא משא"כ עייפות דאין זה חולי ולא בעינן ריפוי אלא התאוששות וזה דבר שגם כלפי המצב העכשוי לא רואים את זה כמצב גמור ואינו נחשב שהוא מחוסר צידה דברגע שיתאושש יוכל לברוח וממילא כל חולי הוא פטור ואובצנא באמת לא נחשב חולי ולכן הוא חייב דעייפות הוא חייב כיוון שאי"ז חיסרון שחל בבהמה אלא מצב עראי שעובר ממילא.

ועיי"ש שהביא הרמ"א מכל בו שמשסה חייב משום צידה והמג"א כתב דהיינו מדרבנן דהרי הוא רק שיסה ולא היה שותף במעשה והאחרונים תמהו דהרי לשון חייב משום צידה הוא דאוריתא וביארו דהרמא הביא את הכל בו בקיצור וכוונתו כהרמב"ם ושכן משמע בדבריו בפנים. עיי"ש. ![](data:image/x-emf;base64...)והנה מלשונו כתוב ורדף ומשמע שהאדם עצמו רדף וזהו כהרמב"ם דכתב ורדף. אמנם השפ"א שבת דף יז הבין דהכל בו חלק על הרמב"ם ושזה כוונת המג"א. ובתחילה חשבתי ששמא יש הבדל בין משסה לבין משלח. אמנם לשון הכלב בו משמע לא כן. דהרי גם הוא כתב המשלח. ויל"ע בזה.

ועיי"ש שנסתפק אם רדף אחרי בהמה עד שנעשה עייף וחיגר אם במעשה זה עצמו יש בו משום צידה אף שלא תפשו בידיים או שמא אין דרך צידה בכך.

***ת"ר הצד צבי סומא וישן חייב חיגר וזקן.***  צידת בע"ח איטיים כגון צב או נמלה. או תולעים וחלזונות נחלקו פוסקי זמנינו האם נחשב כצידה עיין שש"כ פכ"ז הערה קנ"ד דעיין בשו"ע סעיף ט' התרי כינים וביאר השש"כ דשם הקושי הוא למוצאן אלא לא לצודן. וכל שקל לתופשו אין בו צידה וכנ"ל בכל בעלי חיים איטיים אלא דהם מוקצה ומשום כן יזהר שלא לתופשם בידו. ובארחות שבת ח"א פי"ד הערה כא שדעת הגרי"ש אלישיב לאסור. והנה ברבינו ירוחים מבואר לאסור צידת תולעים וחלזונות ובאמת הגרנ"ק. שחייבים על צידת בע"ח איטי משום שכך הוא כוחו ואין זה ניצוד ואין זה דומה לבע"ח שטבעו הוא לברוח. ובשם הרב וואזנזר שמסכים שמדאוריתא זה מותר מ"מ נאסר מדרבנן. ולצמצם את מקום המחיה של נמלים התיר הגרנ"ק משום שאין במינו ניצוד ובצידה דרבנן שהוא מצמצם את מקום המחיה שלהם יש להתיר.. צידת דג מת האג"ט בורר ס"ק יא. סעיף ב' הג"ה. עיין ב"י סי' שט"ז סעיף ב' שתמה על הרי"ף מדוע השמיט ברייתא זו. ועיין בביאוה"ל. ריש סי' שט"ז. אמר רב ששת לא קשיא הא בחולה מחמת אישתא. הא בחולה מחמת אובצנא. היינו חולה מחמת עייפות שאין יכול לזוז ממקומו. ועיין מ"מ פ"י הכ"ב שלמד איפכא בדעת הרמב"ם. ועיין בביאור הלכה סי' שט"ז סעיף ב. ד"ה חולה בסופו. ועיין ב"י שתמה על הטור מדוע לא חילק בזה

**ת"ר הצד חגבין גזין צרעין וכו' חייב דברי ר"מ וחכמים אומרים כל שבמינו ניצוד חייב שאין במינו ניצוד פטור.** רש"י פי' דגזין היינו מין טהור. ובריטב"א החדשים כתב דהיינו מין טמא אמנם הוא נאכל לגויים. ועיין בביאוה"ל ס"ג בד"ה אין. ועיין רמב"ם פ"י הכ"ד. ובחי' המאירי בסוגייתנו דלדעת חכמים חשיבי כולהו אין במינו ניצוד. דאף שהן ראויין לאכילה אין אדם טורח לצודן. [עיין במל"מ מאכ"א פ"א הכ"א. שהקשה על רש"י דבבכורות דף ז: מבואר להדיא דגזין הוא מין טמא.

**אין במינו ניצוד.** יל"ע בטעם הפטור שלא אין במינו ניצוד. ועיין בקרית ספר שכתב שאינו דומיא דמשכן שהיו צדין לצורך. ויל"ע דלכאורה זה מלאכה שאצל"ג. מכל מקום לדעת רבי יהודה חייבין על מלאכה כזו. ואפשר שכאן שאני דזה סוג מלאכה של לא לצורך ולא דאצל הגברא המסוים הזה זה נעשה שלא לצורך וכלפי בע"ח כאלה דאין דרכם להיות ניצודים חסר בעצם השם של המלאכה. ויל"ע בזה. אמנם עיין אבנ"ז או"ח סי' קפ"ט סעיף ז' שביאר דבמלאכת צידה לא נעשה שינוי בדבר הניצוד אלא ענין המלאכה שנכנס הבע"ח לרשותו. לכך כשאין תועלת בכניסתו לא חשיב צידה. אלא רק כמונעו לצאת להזיק. **והנה יש לעיין**, בבע"ח שאין במינם ניצוד אבל האדם עצמו צדן לצורך האם יש בזה צידה. עיין במתני להלן קז. ושאר שקצים ורמשים הצדן לצורך חייב. ועיי"ש ברש"י ד"ה שלא לצורך פטור. ומבואר דחשיבי אין במינם ניצוד ומכל מקום בצדן לצורך חייב. ועיין בתוס' ד"ה שלא דפליג על רש"י ויל"ע במאי תלויה מחלוקתם. עיין ברמ"א סי' של"ט סעיף ד' דמדויק מדבריו לגבי אדם האם חשיב אין במינו ניצוד. ולענין פריסת מצודה להצלת תינוק הטובע. עיין באבנ"ז סי' קפט סעיף ב' דחשיב תולדת צד ועיי"ש שהביא ממנחות סד. מהתוס' שם..

**כל שאין במינו ניצוד דינו דהוא פטור אבל אסור.** עיין תוס' להלן קז: ד"ה הצד. ונחלקו הראשונים והפוסקים באופן שסוגר תיבה שיש בה זבובים ואין כוונתו לצידה. עיין בריטב"א בסוגייתנו בשם בעל התרומות לאסור ועיין בטור סי' שט"ז שהביא דעתו ושורש חידושו הוא דיש פס"ר גם באיסור דרבנן. ועיין שו"ע סי' שט"ז סעיף ד' ועיי"ש בביאור הגר"א. אמנם התרומת הדשן סי' סד' והמאירי כט: סוברים דאין איסור פס"ר באיסור דרבנן. ועיין בדברי הטור עצמו דפליג עליו. כיוון שאם יפתח הזבובים יברחו אין לזה שם צידה ועיין בב"י ובב"ח שדנו בזה בהרחבה. ועיין עו"ד בט"ז סק"ג. ובמ"ב סקט"ו ובחזו"א או"ח סי' נ"ב סעיף טו. עיי"ש. **הצד חגבים בשעת הטל פטור בשעת השרב חייב וכו'.** והנה בטעם הפטור בשעת הטל עיין פי' רש"י. ועיין פי' ר"ח. והנה לפי' רש"י יל"ע מאי שנא מצבי סומא שחייב על צידתו. עיין ברש"ש שעמד בזה. ועיין שפ"א ועיין ביאוה"ל סי' שט"ז סעיף ב' ד"ה הצד.

**אליעזר בן מהבאי אומר וכו'.** בפר"ח מבואר דע"י שהן מקלחות והן נופלות למקום אחד אין בהם כח לילך ומשום כן נחשבות מזומנות ליקח. אמנם עיין בפי' רש"י. ויל"ע בכוונתו האם משום כן כל אחת מהן מזומנת ליקח. או דכיוון דבוודאי יוכל לתפוס חלק מהם אין לפעולתו חשיבות של מעשה צידה. או משום שדנים את כל החגבים כדבר אחד והרי הם מזומנים ליקח חלק מהם. ויל"ע בזה.  **שם.** לפי המבואר לעיל דחגבים חשיבי יש במינם ניצוד אם כן ברייתא זו היא כחכמים אמנם להראשונים דחשיבי אין במינם ניצוד אם כן ברייתא זו בהכרח אתיא כר"מ. ועיין בביואר הלכה סי' שט"ז סעיף ג' ד"ה אין מה שהוכיח מהירושלמי כשי' רש"י.