בענין גוזל ובא אחר והאכילו הגזלן בעזרת השם יתברך
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

**מח' הראשונים בשיטת רב חסדא דחייב לפני יאוש אם ה"ה 'במאכיל'**

**ספר המאור בסוגיין [ל"ח. מדפי הרי"ף בד"ה תנן]** כתב דהקו' לרב חסדא ממתני' הוא מסיפא דקתני והניח לפניהם והיינו כשאכלום מעצמם, אבל ברישא 'דהגוזל ומאכיל לבניו ליכא מאן דפליג דודאי פטור הוא בכל ענין ואפילו לפני יאוש שהמאכיל לאחרים כאוכלם הוא עצמו דמי דהוצאה דידיה הוא, וכש"כ לבניו ובנותיו דמזונותיו עליו, וע"כ לא קאמר ר"ח אלא בבא אחר ואכלה אבל כשהאכילו הגזלן לא קאמר דהוצאה דידיה הוא והגזלן הוא שחייב לשלם', והקו' הוא מסיפא דקתני הניח לפניהם ולקמן מוקי לה ר"ח כשאכלום דבלא אכלום חייבים דרשות יורש לאו כרשות לוקח עיי"ש, **והראב"ד ב'כתוב שם'** השיג על דבריו 'אין הסברא הנכונה מעידה ע"ז ולא השכל מורה עליו' [ועיי"ש מש"כ להכריח דהקו' היא דוקא מרישא ולא מסיפא, ודבריו שם צ"ב רב], ועי' **בנימוקי יוסף שם [ל"ח: מדפי הרי"ף]** שהביא כד' בעה"מ **בשם הרא"ה בשם זקנו הרז"ה** והסכים לזה, וכן נראה מפירוש **רבינו יהונתן קי"א: בד"ה הגוזל ומאכיל את בניו** דפטורין מלשלם 'משום דאינהו לא גזלי ליה ולא מידי' ולא כתב דמיירי דוקא אחר יאוש, **ובד"ה והניח לפניהם** כתב דאם באו הבנים ואכלום פטורים משלם ומוקמינן לה בגמ' לאחר יאוש דאי לפני יאוש 'היורשין עצמם גזלנים הם ומחייבי לשלומי', ומשמע דס"ל כבעה"מ דברישא פטורין לעולם אפי' לר"ח ואפי' לפני יאוש 'דאינהו לא גזלי ליה ולא מידי', והיינו דזה שהאב הוא המאכיל מפקיע מהם שם גזלנים, וכן דעת **ההשלמה ב"ק פ' הגוזל ומאכיל סימן א'** דבמאכיל את בניו פטורים הבנים מלשלם אפילו לרב חסדא והביא ב' ראיות לזה, א. מהמשך ד' הגמ' **בדף קי"א:** דאחר דמוקמינן להברייתא בהניח לפניהם דפטורים דאיירי בשאכלום משום דרשות יורש כרשות לוקח דמי מקשינן אדרב חסדא ולמה לא הקשו מיד מתחילת הברייתא דקתני דהגוזל ומאכיל את בניו פטורים ומשמע דבכהא"ג שהאכילם הוא פטורים לעולם אפי' לפני יאוש, [ועי' **בתוס' שם בד"ה אין** שהקשו כן ועיי"ש מש"כ ליישב], ב. מהברייתא **בדף קי"ב.** דבגוזל ומאכיל פטורים ובאכלום חייבים ולרב חסדא בע"כ מתוקמא לפני יאוש ואפ"ה כשהאכילם הוא פטורים, [ועי' **תוס' קי"ב. בד"ה קטנים** מש"כ ליישב בזה].

**וברשב"א קי"א: בד"ה אמר רב חסדא** חולק על הבעה"מ וכ' דודאי מרישא מקשינן [ועיי"ש מה שהביא **בשם רבינו חננאל** ודבריו צ"ב אם הוא הוכחה לבעה"מ או לחולקים עליו], והוכיח כן הרשב"א מהא דאי' **בדף קט"ו.** בגנב 'ומכר' לאחר ואח"כ הוכר הגנב דפליגי בה רב ור' יוחנן אם הדין עם הראשון או אם השני, ומוקים לה אביי דאיירי בשנאכל ופליגי בדרב חסדא, וגם מדברי רב יוסף שם משמע דלרב חסדא חייב השני, והרי דאפילו כשמכרו הראשון לשני דהוי כמאכיל לו חייב השני לרב חסדא, [ועיי"ש משה"ק עוד מהמשך ד' הגמ' ודבריו צ"ב עי' במגיה שם ברשב"א מוסד הרב קוק], ועוד הק' דודאי הקושיא דוקא מאופן דהאכילם הגזלן מדעתו דאי כשאכלום מעצמם אף לאחר יאוש פטורים, דלא חשיב שנוי רשות אלא כשהוא מדעת הגזלן עיי"ש, [ויש בד' הרשב"א הללו חידוש עצום, דהפטור באכלום לאחר יאוש לרב חסדא הוא מדין 'שנוי רשות', ואע"פ דהא קיי"ל דרשות יורש לאו כרשות לוקח ולכן מוקמינן לה דוקא כשאכלום כמבואר בגמ', עי' **ברשב"א שם בד"ה אמר רבא** דרשות יורש חשיב 'שנוי רשות כל דהו' דמהני דוקא באין גזילה קיימת דאין משלמים כלום עיי"ש, והדברים צ"ב רב, ונרחיב בזה בעז"ה להלן בדעת רב חסדא], וכ' שכן נראה מדברי **הרב אב ב"ד ז"ל** וכן דעת **הראב"ד ז"ל** דאפילו כשהאכילם הגזלן חייבים לר"ח, והביא שכן מפורש **בתוספתא פ"י ה"י** דבגוזל ומאכיל לבניו גדולים הם חייבים עיי"ש, ועי' עוד **ברשב"א קי"א: בד"ה אמר לך רמי בר חמא** שהוסיף לבאר ולהוכיח דמה שמחייב ר"ח היינו אפילו כשהאכילם האב, דהא כל מה דפוטר רמב"ח היינו דוקא כשהאכילם האב ולא כשאכלום מעצמם, ונסתפק אם כשהניח לפניהם ולא אמר להם כלום ומחמת פשיעת אי אמירתו אכלום אי נחשב כמאכילם לפטור לרמב"ח או דבכהא"ג מחייב רמב"ח עיי"ש, וכן מבואר בהדיא מד' **התוס' קי"א: בד"ה אין וקי"ב. בד"ה קטנים** דלרב חסדא חייב השני אף כשהאכילו הראשון עיישה"ט, וכן דעת **השיטמ"ק בדף קי"א: בד"ה וכתב הרמ"ה ז"ל בפריטיו ובדף קי"ב. בד"ה וכתב הרמ"ה ז"ל בפריטיו** דהחיוב לרב חסדא הוא גם כשאכל השני מדעת הראשון ואפי' כשהאכילו הראשון עיי"ש, וכ"כ **בפסקי הרי"ד קי"א: בד"ה תנן** דלרב חסדא 'אם האכילם לפני יאוש דינו גם הבנים כאילו הם גזלוהו', וכן דעת **הרא"ש בפ' הגוזל ומאכיל סי' א'** דלפני יאוש חייב השני לר"ח אף בגוזל ומאכיל עיי"ש, וכ"כ **בשיטה לנ"ל שיוחס לריטב"א בדף ל"ה: בד"ה אלא תחזור פרה** דדינא דר"ח הוא ודאי אף כשאכלה השני מדעת הראשון ולאו דוקא כשנטלה השני מעצמו והוכיח כן מהא דאי' **בדף קט"ו.** דבמכר הראשון לשני ואכלה השני לרב חסדא הדין עם השני [כהוכחת הרשב"א הנ"ל], ועי' **במגיד משנה פ"ה מגזו"א ה"ד בשם קצת מן המפרשים** דאפילו האכילו הגזלן גובה הנגזל מזה שאכל וכ' שכן משמע מד' **הרמב"ם שם** שלא חילק, ועי' **במחנה אפרים גזילה סימן ו'** שכ' שהדבר מפורש בהדיא בד' הרמב"ם שם דהפטור אפילו במאכיל הוא דוקא לפני יאוש.

**ובמחנה אפרים שם** הקשה על הבעה"מ ודעימיה מסוגיא ערוכה **בכתובות ל:** דבתחב לו חבירו בבית הבליעה יש לחייב את הבולע אי מצי לאהדורי ע"י הדחק [משום נהנה או משום גזלן עי' **ברש"י ותוס' ובראשונים שם],** וכ' דצ"ל דכל מה שפוטר בעה"מ את השני כשהאכילו הראשון הוא ראק כשהיה שוגג על הגזילה אבל כשהיה מזיד חייב אפי' כשהאכילו הראשון עיי"ש, [ומד' **הרשב"א הנ"ל** לא משמע כן שהרי הק' על הבעה"מ דבע"כ החיוב לר"ח איירי כשאכל השני מדעת הראשון דאי שלא מדעתו אף לאחר יאוש חייב לר"ח כיון דלא חשיב שנוי רשות עיי"ש, ואי נימא דלא פטר בעה"מ אלא כשהשני שוגג לק"מ דאמנם מיירי הפטור לאחר יאוש כשהוא מדעת הראשון אבל כשהשני ג"כ מזיד דאז לפני יאוש חייב ולאחר יאוש פטור ודו"ק.

יבוא אי"ה עוד המשך בענין זה וגם

**בשיטת רב חסדא דחייב לפני יאוש בטעם וגדר חיובו**