כד - סימן ש_ח סכ_ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## יחוד לשבת אחת בדבר שאין דרך לייחדו מחמת חשיבותו

א] השו"ע בסכ"ב כתב בדעה קמייתא דבדבר שאין דרך לייחדו לכך בעי יחוד לעולם ובדבר שדרכו בכך סגי ביחוד לשבת זו, והמג"א בסימן רנ"ט סק"ב כתב בדין מוכין דאין מטלטלין אותן אלא כשייחדן לעולם, והפמ"ג והמחה"ש שם פירשו לדבריו דהוא משום דהו"ל כדבר שאין דרך לייחדו דבעי יחוד לעולם, וכ"כ המ"ב שם סק"ה ובשעה"צ סק"א.

אך בד' הלבוש שם ס"ב מבו' דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, וכ"כ העטרת צבי שם סק"ב, וכ"כ השה"ג בפרק במה טומנין בדעת הטור, והשעה"צ שם תמה ע"ז דהרי הו"ל דבר שאין דרך לייחדו, ומ"ט יהא סגי בזה ביחוד לשבת אחתת.

ב] ולכאו' צ"ל בדעת הלבוש, דלא חשיב כדבר שאין דרך לייחדו אלא כשאין דרך לייחדו משום דאינו ראוי כ"כ לתשמיש זה, אך כל שהוא ראוי לתשמיש זה אלא דאין דרך לייחדו משום דהוא חס עליו, (ואם יטנף ולא יהא ראוי למלאכתו שפיר ייחד אותו להטמנה), חשיב כדבר שדרך לייחדו, והא דמוכין אין דרך לייחדן להטמנה אי"ז משום שאינם ראויין כ"כ להטמנה אלא משום חשיבותן, וע"כ שפיר סגי בהו ביחוד לשבת אחת.

ג] ויש להוכיח כן, דהנה הר"ן בפ' במה טומנין כתב דגיזי צמר דרך לייחדן וע"כ סגי בהו ביחוד לשבת אחת, וקשיא טובא ממה שאמרו בב"ב י"ט א' דאין דרכן של בנ"א להטמין בגיזי צמר, והיאך נימא דהוי דבר שדרך לייחדו, - ובעכצ"ל למש"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב שם דהא דאין דרך להטמין בגיזי צמר הוא משום חשיבותן, והרי דגיזי צמר ראויין להטמנה, אלא דמפני חשיבותן אין מטמינין בהן, ואם יטנפו באופן שלא יהיו ראויין לעשות מהן בגדים יעמידם להטמנה, וע"כ חשיבי כדבר שדרך לייחדו להטמנה דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, וזה כמש"נ בדעת הלבוש דרק דבר שאינו ראוי כ"כ לתשמיש זה שיחדוהו אליו, הוא דל"מ בו יחוד לשבת אחת, אך דבר הראוי לתשמיש זה שיחדוהו אליו אלא שאדם חס עליו ואינו מייחדו לכך שפיר סגי בו ביחוד לשבת אחת.

## יחוד לשבת אחת אם מהני אף לשבת אחרת

ד] במש"כ השו"ע דבדבר שדרך לייחדו סגי ביחוד לשבת אחת, לא נתפרש אם היינו דמותר לטלטלו באותה שבת שייחדה, או דמותר לטלטלו אף בשבת אחרת.

ויש ללמוד לזה ממש"כ הרמב"ן בשבת נ' א' בפי' בתרא בדין מוכין וגיזי צמר שטמן בהן, דבאותה שבת שטמאן הן מותר לטלטלן שעדיין יחודן עליהן, אך בשבת אחרת אסור לטלטלן שכבר בטל יחודן, וכ"כ בפי' הר"ן שם, ומבו' דיחוד לשבת זו אינו מתיר לטלטל אלא באותה שבת ולא בשבת אחרת.

אך משמעות ד' הרמב"ן שם דלפי' קמא כל שטמן בהן מותר לטלטלן אף בשבת אחרת, וכ"ה להדיא בפי' הר"ן שם, ויש להסתפק אם הוא משום דפליגי בעיקר הדין בזה דאף שלא ייחדן אלא לשבת זו מ"מ יש עליהן מכח זה תורת כלי לעולם, או דהוא משום דס"ל דכל שטמן בהן הו"ל כיחוד לעולם, (וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י שם ד"ה רבינא אמר).

ה] ולכאו' היה נראה דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים, דהנה הרא"ש בפ' במה טומנין סימן ח' בדעת התוס' בל"מ מחשבה לצורך חול ובעי מחשבה לצורך השבת, ונחלק ע"ז וכתב דמהני אף מחשבה לצורך חול, וכ"כ השו"ע בס"כ בדין חריות דסגי במה שחשב עליהן מבעו"י לישב עליהן אפי' בחול, - ולכאו' פלוגתא זו תליא בנידון זה, דהתוס' דס"ל דל"מ מחשבה לצורך חול, הוא משום דס"ל דיחוד לשבת אחת ל"מ להתיר לטלטל בשבת אחרת, וה"נ מחשבה לצורך חול ל"מ להתיר לטלטל בשבת, אך הרא"ש והשו"ע דס"ל דמהני מחשבה לצורך חול, הוא משום דס"ל דיחוד לשבת אחת מהני להתיר לטלטל אף בשבת אחרת, וה"נ מחשבה לישב עליהן בחול מהני להתיר לטלטלן בשבת.

אך הנה הגר"ז בס"נ כתב דהא דמהני מחשבה לצורך חול, היינו כשנמלך שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה עד שיצטרך לפנותם, ובכה"ג מהני מחשבתו אף דל"ה דעתו בפירוש גם בשבת אלא נמלך כן על ישיבת החול, אך כל שלא נמלך שיהיו עומדים ומיוחדים לישיבה אלא שחשב לישב עליהן ל"מ אלא כשחשב לישב עליהן בשבת, (ועמש"כ התהל"ד בסקכ"ו להוכיח כן), ולכאו' הוא משום דיחוד לשבת זו אינו מועיל לשבת אחרת, וה"נ יחוד ליום אחד בחול אינו מועיל לשבת, וע"כ כל הא דמהני מחשבה לצורך חול הוא רק כשנמלך עליהן שיהיו עומדין ומיוחדין לישיבה עד שיצטרך לפנותם, דאף דל"ה דעתו בפירוש גם בשבת מ"מ מהני המחשבה גם לשבת.

ו] אמנם הנה הא"ר בסקמ"ח כתב דמד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תשנ"ז והר"ן בפ' במה טומנין מבו' דל"מ מחשבה לצורך חול, ולכאו' הוא משום דמשמעות דבריהם שם דאף אם סגי ביחוד לזמן בעינן יחוד לשבת זו, ול"מ יחוד לחול, ולפ"ד הגר"ז דכל מש"כ הרא"ש דמהני יחוד לחול הוא כשנמלך עליהן שיהיו עומדין ומיוחדין לישיבה עד שיצטרך לפנותם, לכאו' אין ללמוד מד' הרשב"א והר"ן דפליגי ע"ז, ובע"כ מד' הא"ר דהא דלדעת הרא"ש והשו"ע מהני מחשבה לצורך חול, היינו אף כשלא חשב אלא לישב עליהן בחול, ולפ"ז הרי דלדעתם ה"נ מהני יחוד לשבת אחת להתיר לטלטלם אף בשבת אחרת, וצ"ע.

## יחוד לעולם בדבר המתכלה בשימושו

ו] בגל' הגרע"א בסכ"ב כתב בשם התו"ש בסימן שי"ב סק"ד דהמייחד נייר חלק לקנח בו אם הוא נייר טוב שראוי לכתיבה, לא סגי ביחוד לשבת זו אלא בעינן יחוד לעולם, ובתשו' שבט הלוי ח"ה סו"ס מ' תמה בזה, דהא דבעינן יחוד לעולם היינו באבן וכה"ג דלאחר התשמיש שלמענו מיחדו עכשיו עומד שוב להיות אבן מוקצה בעלמא וע"כ בעינן יחוד לעולם, אבל נייר שיחדו לקנוח הרי יחדו לדבר שלאחר מכן א"א עוד להשתמש בו לכתיבה, והו"ל כיחוד לעולם.

ובביאור ד' התו"ש והגרע"א נראה בפשיטות דכל שלא יחדו לקנח בו אלא בשבת זו לא חשיב כלל כיחוד לעולם, שהרי אם לא ישתמש בו בשבת זו יחזור ויכתוב בו, ונמצא דיחודו לקינוח אינו יחוד גמור, וע"כ בעינן שייחדו לכך לעולם דגם אם לא יהא נצרך להשתמש בו ישתמש בו לקינוח פעם אחרת.

ז] ומאידך יש להעיר בזה, דהנה התו"ש בסקצ"ו הוכיח מד' הר"ן דבמכניס עפר לצורך תשמישו לא שייך יחוד לעולם כיון דאינו אלא לכסות בו רוק או צואה, ואם כיסה פעם אחת שוב אינו ראוי לכסות בו פעם אחרת אלא בעפר אחר, וא"כ כל מיעוט ומיעוט שבו אינו ראוי אלא לשבת אחת, ולפ"ז הרי דה"נ במייחד נייר לקנח בו לא שייך יחוד לעולם

אך הנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז כתב דבמכניס עפר בעינן שייחד לה מקום להיות מוכנת לצרכיו דהו"ל יחוד לעולם, ומבו' דשפיר חשבינן לה כיחוד לעולם כיון דהוא מיחד קופה זו להשתמש בה תמיד ואינו עתיד להחזיר את העפר, ולא חשיב כיחוד לזמן אלא אם דעתו להחזיר העפר למקומו לאחר השבת, אך מה שיפסד העפר בשימושו אי"ז מפקיע מינה תורת יחוד לעולם, ולפ"ז ה"נ במייחד נייר לקנח בו חשיב כיחוד לעולם, כיון דאף אם לא ישתמש בו בשבת זו ישתמש בו בפעם אחרת.

## יחוד במוקצה מחמת חיסרון כיס

ח] התו"ש והגרע"א שם כתבו דאף לדעת המרדכי שהביא השו"ע הכא דאף יחוד לעולם ל"מ וצריך שיעשה בו מעשה של תיקון, מ"מ במייחד נייר חלק לקנח בו מהני יחוד לעולם, משום דלאו בר מיעבד מעשה הוא, ומבו' בדבריהם דאם היה בר מיעבד מעשה ל"ה מהני יחוד לעולם, והיה צריך שיעשה בו מעשה של תיקון.

ויש בזה מקום עיון, דהנה הריטב"א בשבת קכ"ה ב' כתב במה שאמרו שם בגשוש של ספינה דקפיד עליה ולא מהני בו יחוד, דאם היה הגשוש כלי ודאי דסגי ליה במחשבה להוציאו מידי הקצאה בעלמא והו"ל כלי שמלאכתו להיתר, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכל שהוא כלי ואיסורו הוא משום שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, הרי דכל שחישב עליו וייחדו למלאכת היתר כבר ליכא לעיקר ההקצאה, וכל הא דבעינן מעשה הוא היכא דבעינן לאשוויי כלי, דלא סגי לזה במחשבה בעלמא ובעי מעשה, (ועד"ז מצינו בד' הריטב"א שם נ' א' דהא דבגיזי צמר לכו"ע סגי ביחוד הוא משום דחזו להטמנה, והיינו דכיון דחזו להטמנה יש תורת כלי עליהן ועיקר איסורן הוא משום דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס, וכמש"כ הריטב"א שם לעיל מינה, וכל שיחדן להטמנה ליכא לעיקר ההקצאה).

אך בפירש"י שם פירש דהגשוש הוי כלי והא דאסור לטלטלו הוא משום דהוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, ואפ"ה ל"מ בזה מחשבה, ולא אמרינן דכל שחשב ע"ז ליכא לעיקר ההקצאה, ולכאו' צ"ל דהוא משום דאיירי התם במחשבה לזמן, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שם, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז, ובפי' הר"ן בשבת נ' א'), וכיון דעדיין עומד הגשוש למלאכתו עדיין ההקצאה קיימת, וע"כ בעינן בזה לדין יחוד, דע"י שהוא מיוחד ועומד גם לישיבה ל"ה מוקצה, - ומצאנו עד"ז בד' הגרע"א בביצה ב' ב' בדין סכין של שחיטה ומילה, דכל שנמלך עליו וכבר אינו מחזיקו לשחיטה ומילה בטל עיקר ההקצאה דחסרון כיס, אך כל שעדיין הוא מחזיקו לשחיטה ומילה אלא דלפי שעה רוצה להשתמש בו לאיזה דבר עדיין הקצאתו קיימת.

אך בד' התו"ש והגרע"א מבו' דלדעת הסוברים דל"מ יחוד לעולם בלא מעשה, הרי דאף במוקצה מחמת חיסרון כיס ל"מ יחוד לעולם בלא מעשה, אף שמיחדו לעולם לתשמיש אחר וכבר אינו עומד למלאכתו, וכ"נ בד' הרמ"א בסימן ש"י ס"ז, עיי"ש, וצ"ע.