18 ביטול מקח בקרקעות, ובהמבו_ בכ_ד דבדין אונאה נלמד דל_מ לקצוץ אלא כדמיו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום א' כ"ה אייר תשע"א

א] ב"מ דנ"ז., אמר רבא אמר ר"ח בעי רבי אמי אונאה אין להם ביטול מקח יש להם או אין להן, אמר ר"נ הדר אמר רב חסא פשיט רבי אמי אונאה אין להם ביטול מקח יש להם וכו', ופירש"י, ז"ל, ביטול מקח, יותר משתות, יש להן או אין להם, מי אמרינן מאל תונו הוא דאימעוט והא לאו בכלל אונאה הוא אלא מק"ט הוא, או"ד כיון דלאו דבר שבמדה הוא ולא אטעיי' בדיבורי' כשאר דין אונאה הוא, עכ"ל.

והנה כתב הרי"ף, ז"ל, הא מילתא חזינא בה פלוגתא ביני רבואתא, איכא מאן דסבירא לי' כי האי מימרא דר' אמי ור' יוחנן דאונאה אין להן ביטול מקח יש להן וכו', ואנן עיינינן במילתא שפיר ואסתבר לן דהאי מימרא דרבי אמי ודר' יוחנן ליתי', משום דחזינן לרב נחמן דהוא בתרא דס"ל אין אונאה לקרקעות כלל ואפילו שוה מאה במאתים, דאמרינן בענין דבר מצרא זבין במאתן ושוה מאה סבור מינה מצי א"ל לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, א"ל מר ינוקא ברי' דרב חסדא לרב אשי הכי אמרי נהרדעי משמי' דרב נחמן אין אונאה לקרקעות, ועוד דגרסינן בפרק האיש מקדש וכו' אמר רבא וכו' והא דאמרת יתר על שתות בטל מקח לא אמרן אלא במטלטלי אבל במקרקעי אין אונאה לקרקעות, ועוד אמרי' בב"ק וכו' דבר השוה כל כסף ומאי היא קרקע דאין להן אונאה, שמעינן מהני כולהו דאין לקרקעות לא אונאה ולא בטול מקח והא דר' אמי ור' יוחנן ליתא דקי"ל כרב נחמן דבתרא הוא והלכתא כותי' בדיני, ועוד דרב נחמן גופי' הוא דאמרה משמי' דחסא משמי' דר' אמי והוא לא סבר לי' כותיהו, עכ"ל.

ב] אמנם הנה בפירש"י קידושין דמ"ב: גריס בסוגיא דהתם, והא דאמרן שתות קנה ומחזיר אונאה לא אמרן אלא במטלטלי אבל במקרקעי אין אונאה לקרקעות, וכ"ה גירסת השאילתות ש' קל"ט, ולגיר' זו הרי מבו' דאדרבה ס"ל לרבא דביטול מקח יש להן, וכל הא דמפלגינן בין מטלטלין לקרקעות, הוא רק באונאה שתות.

וכן נ' גם בד' רש"י ב"ק די"ד:, ז"ל, דבר השוה כל כסף וכו' דאין להן אונאה שאפילו קנאן ביותר מדמיהן "שתות" אין מוכר חייב להחזיר לו וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דמפרש, דאה"נ ביטול מקח יש להן, והא דקרינן להו שוה כל כסף, הוא משום דבאונאת שתות אינו חייב להחזיר לו האונאה.

אך הדברים צ"ע, דאם אכן כל הא דאין להן אונאה הוא רק בשתות, א"כ מ"ט קרינן לה שוה כל כסף, וכמשה"ק הרי"ף.

והאמנם י"ל כמש"כ התוס' בב"ק שם דדבר השוה כל כסף ל"ד דיתר מפלגא יש להם אונאה וכו' אלא שוה כל כסף יותר ממטלטלי, עכ"ל, וכ"ה ברא"ש בפירקין סימן כ"א, אך לכאו' זה מתישב לדעתם דרק יתר מפלגא יש להם אונאה, אך משתות עד פלגא אין להן אונאה, אך לדעת רש"י דכל החילוק שבין קרקעות למטלטלין הוא רק בשתות עצמה, אי"ז מתישב כ"כ.

עוד קשיא לדעת רש"י ממה שהוכיח הרי"ף מסוגיא דלקמן דק"ח., דבזבין במאתן ושוה מנה, אמרינן דאין אונאה לקרקעות.

ובפשוטו צ"ל בזה בדעת רש"י, דאה"נ רב נחמן גופי' ס"ל דאף ביטול מקח אין להן, אך אנן קי"ל כסוגיא דילן דביטול מקח יש להן, וכאשר דן בזה הרא"ש, והרמב"ן הביא בשם הר"ח שנסתפק בזה, והגם דרבא בקידושין קאי על מימרא דר' נחמן, מ"מ פליג עלי' בהך מילתא, וכאשר כ"כ התוס' בכתובות ד"ק. בשם רשב"ם, במש"א רבא בקידושין דאם שויי' שליח מצי למימר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, דפליג בזה רבא על ר"נ.

ג] אמנם הנה באמת בעיקר מה שהוכיח הרי"ף מסוגיא דלקמן דאין לקרקעות ביטול מקח, מצינו באו"ז סימן ש"נ שהביא פי' ר"ח, ז"ל, ואע"ג דסוגיא דשמעתין דאין אונאה לקרקעות ואפילו ביטול מקח אין בהם אליבא דרב נחמן, ה"מ בענין דבר מצרא בלחוד אבל לענין מו"מ ביטול מקח אית בהו כר' יוחנן, עכ"ל, והרי דס"ל שאין ללמוד מהתם לדעלמא שאין לקרקעות ביטול מקח, וי"ל כן גם בדעת רש"י.

אך עיקר ד' הר"ח לא נתפרשו, שהרי לכאו' התם אי"ז נידון מסוים בדינא דבר מצרא, אלא תלי בדינא דמו"מ דעלמא, דאם במו"מ דעלמא כה"ג המקח קיים, אף התם צריך המצרן לשלם לו מאתים, וא"כ אם במו"מ דעלמא כה"ג המקח בטל, מ"ט לענין דינא דבר מצרא אמרינן דכה"ג אין אונאה לקרקעות, וצריך המצרן לשלם לו מאתים.

ומצאנו תוספת ביאור בזה בד' רבינו ברוך שם, ז"ל, סבור דמצי אמר לי' וכו' ומאי דאוסיפת מתנה הוא דיהבת לי' ולא יהיב לי' אלא מאה, אמרי נהרדעי משמי' דר"נ אין אונאה לקרקעות ומאתן יהיב לי', ואע"ג דקי"ל בפרק הזהב משמי' דרבי יוחנן דביטול מקח יש להן, ה"מ היכא דלא ניח"ל ללוקח, אבל הכא ניח"ל ללוי ואיכא למימר דהא תוספת דיהב לי' משום דחביבא לי', עכ"ל.

ד] ונ' בביאורו, דהנה בעיקר נידון הסוגיא שם בזבן במאתן ושוה מאה, כתב הרא"ש שם סימן כ"ה, ז"ל, ולא שיתן המצרן מאה ללוקח ליקח הקרקע ויפסיד הלוקח מאה, דאי"ז הישר והטוב שיפסיד הלוקח אם נתאנה ויפסיד מאה זוזי וכו', אלא נפ"מ וכו', עכ"ל, אמנם הנה הרמב"ם בפי"ד משכנים ה"ד כתב, ז"ל, לקח שוה מנה במאתים אינו יכול לסלקו עד שיתן המאתים, עכ"ל, והרי דקמ"ל דאינו יכול לסלקו עד שיתן המאתים, ומבו' מזה דאי הוה אמרינן בזה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי הי' מנכה לו מן הדמים ולא הי' נותן לו אלא מאה, וצ"ב שהרי אי"ז הישר והטוב וכקו' הרא"ש.

ועמש"נ בזה בדברינו בדינא דבר מצרא סק"ז, דדעת הרמב"ם דיסוד דינא דבר מצרא הוא, אינו דמדין ועשית הישר והטוב יש על הלוקח לקנותו בעד המצרן, אלא היינו דכיון דהישר והטוב הוא שתהא קרקע זו למצרן, ע"כ תיקנו חכמים שיש ביד המצרן ליקח את הקרקע מיד הלוקח וליתן לו את הדמים שנתן בעדה, ועי' אבהא"ז פי"ג משכנים שכתב כעי"ז, וע"כ אלמלי הא דאין אונאה לקרקעות, הי' זכאי המצרן ליקח את הקרקע מיד הלוקח וליתן לו מאה, דזהו דמי הקרקע, עיי"ש עוד בזה.

ה] ולפ"ז נראה, דזהו דאמרינן התם בזבין מאה במאתן דאין אונאה לקרקעות, הגם דקי"ל דביטול מקח יש להן, דבאמת התם שידע הלוקח שהוא קונה הקרקע ביותר מדמי', ל"ש דין ביטול מקח כלל, וע"כ המקח קיים, שהרי אין הלוקח קונה את הקרקע בעד המצרן, דנימא דיש בזה ביטול מקח כלפי המצרן, ואך דאם הי' דין אונאה לקרקעות, הוה חשבינן שלא נתן הלוקח בדמי הקרקע אלא מאה, והדמים היתירים שנתן הוו מתנה בעלמא, כל' רבינו ברוך, ולא הי' על המצרן לשלם לו אלא מאה, וע"ז הוא דאמרינן דאין אונאה לקרקעות, וחשבינן להמאתים שנתן שהם דמי הקרקע, וע"כ צריך המצרן ליתן לו מאתים.

ו] והביאור בזה, דהנה כתב הרמב"ן לעיל דנ"ג., ז"ל, אלא שאם הי' במעשר שוה פרוטה ומחצה צריך שיכוין להתפיס כל הפרוטות באותו מעשר, דבכה"ג שרי דאוזולי במקח וממכר הוא וכולן נתפסות וכו', הא במתפיס ב' פרוטות למעשר שוה פרוטה ומחצה לדעת שיהו כולן מעשר כולן נתפסות שאין אונאה בחלול, עכ"ל.

וד' הרמב"ן צ"ב, דמה הוצרך להא דאין אונאה בחילול, הרי איירי בכה"ג שיודע המחלל שאין המעשר אלא שוה פרוטה ומחצה, ואפ"ה דעתו לחללו על ב' פרוטות, ובכה"ג הרי ל"ש דין אונאה כלל.

ונ' מד' הרמב"ן, דבפרשת אונאה נתחדש דאין בידו לקבוע בדמי החפץ יותר משויו, ואף היכא דידע המתאנה ומחיל, ל"מ לקבוע שיהיו דמים אלו דמי החפץ, ואינו מתחייב בכך אלא בתורת מתנה בעלמא, וכמו שנקט המחנ"א אונאה סימן י"ג, ועי' דברי משפט סימן רכ"ז סק"ו וסק"ז שנקט ג"כ כן, ועיי"ש סק"ז שכתב דמ"מ ה"ה חייב בכך, וכמבו' בד' הטור סימן ר"כ, והיינו משום דבמשיכת החפץ נתחייב ליתן לו מתנה זו, וכמש"כ הדרישה שם, (וזה שלא כד' המחנ"א שם), ואשר ע"כ אילו הי' דין אונאה בחילול, הרי דאף שדעתו לחלל שוה פרוטה ומחצה על ב' פרוטות, לא היו נתפסות ב' הפרוטות בקדושת מעשר, שהרי ל"ה שווי המעשר אלא פרוטה ומחצה, וכל הא דמצי לחלל שוה פרוטה ומחצה על ב' פרוטות, הוא רק משום דאין אונאה בחילול, ומצי לקבוע דדמי המעשר הם ב' פרוטות.

ויש להוסיף, דלפ"ז מסתברא מילתא דזהו עיקר דינא דחזרת אונאה, דכל שקצצו על המקח יותר משויו או פחות משויו, לא חיילא קציצה זו, שהרי א"א להרבות או למעט בדמי המקח, וע"כ חייל המקח כפי הקציצה הראוי', ורק היכא דידע המתאנה ומחיל או שמחל אח"כ, הוא דחיילא קציצה זו בתורת מתנה בעלמא, וכמש"כ הדברי משפט שם.

ז] ועד"ז נ' בביאור ד' רש"י בסוגיין, דמבו' בדבריו דכל הא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא משום דאין אונאה להקדש, ומ' להדיא מדבריו, דאם הי' דין אונאה להקדש, ל"ה חל החילול כלל, וצ"ע דגם אם הי' דין אונאה להקדש, מ"ט ל"ה חל החילול, ומ"ש מאונאה להדיוט דחייל המקח והוא חייב להחזיר האונאה, ובד' הרמב"ן במע"ש שהוצרך להא דאין אונאה לחילול, הי' מקום לומר, דהוא משום דבמע"ש ל"ש דין חזרת אונאה כלל, וע"כ מכח דין אונאה ל"ה חל החילול כלל.[[1]](#footnote-2)

ונ' דהוא משום דאם הי' דין אונאה להקדש, ל"ה מצי לקבוע שדמי ההקדש הם שו"פ, וע"כ ל"ה חל החילול כלל, דחילול לא חייל אלא על כל דמיו, וזה שלא כמבו' בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין דחילול מצי חייל על מקצת מדמיו, אם אך הוא חייב להשלים הדמים, ודו"ק.[[2]](#footnote-3)

ח] ולכאו' יש ללמוד כן גם מד' הרמ"ה ב"ב דפ"ז., שפירש מש"א התם דזלזולי בשכירות שרי מן הדין, ז"ל, דכי חיישי רבנן במו"מ לשכר הקדמת מעות, ה"מ במו"מ דשייכא בי' אונאה, ואי בעי למיהדר בי' ולמתבע מיני' אונאתי' מצי תבע, הלכך כי מחיל גבי' נמי איכא שכר הקדמת מעות, אבל שכירות פועל דכי מוזיל גבי' ועביד בהדי' בפחות לא מצי למתבעי' בדין אונאה וכו', הלכך כי מקדים לי' מעות נמי ומוזיל גבי' ליכא אגר נטר לי ואמטו להכי מותר, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דבדברים שיש להן אונאה, הרי דאף היכא שהוזיל להדיא בדמיו, בעינן בזה לדין מחילה על דין חזרת אונאה, וחשיב כנותן לו שכר בעד הקדמת המעות, ומשא"כ בדברים שאין להן אונאה, לא חשיב כלל כנותן שכר בעד הקדמת המעות, אלא חשבינן שהוזיל בדמי המקח.

ונ' דהיינו, דבדברים שיש להן אונאה, ל"מ לקבוע בדמי הדבר יותר או פחות משויו, ומן הדין ה"ז מחייב את שויו, ומה"ט כל שנטל המוכר יותר משויו או שנתן הלוקח פחות משויו, איכא דין חזרת אונאה, כיון דמן הדין מחייב את המקח את דמיו, וע"כ אף היכא שהוזיל להדיא בדמיו, אכתי לא חשבינן להו כדמי המקח, אלא הא דכה"ג לי"ב אונאה, הוא משום שמחל על חיוב דמים זה, וע"כ כל שמחל לו משום המתנת המעות, הו"ל אגר נטר, ומשא"כ בדברים שאין להן אונאה, מצי לקבוע בדמי הדבר יותר או פחות משויו, ואי"ז אגר נטר כלל.

אך באמת נ' דאי"ז מוכרח כלל, דגם אי נימא דמהניא המחילה דעי"ז חשיב דזהו דמי המקח, מ"מ כיון דבעינן בזה למחילתו, ע"כ חשיב זה כאגר נטר, ומשא"כ בדברים שאין בהן אונאה דל"ב למחילתו ע"ז, לא חשיב זה כאגר נטר, וי"ל עוד עד"ז, שהרי חזינן בכ"ד דגם היכא שיודע הלוקח שיש בזה אונאה, אפ"ה ביסוד הדין אית לי' זכות תביעת חזרת אונאה, ואך דכיון שנתרצה בכך, הו"ל מחילה על דין האונאה, וע"כ הו"ל אגר נטר.

ט] ולפ"ז נראה, דמה"ט אם הי' דין אונאה לקרקעות, הרי דכל דזבין שוה מאה במאתן, הוה חשבינן דדמי המקח אינם אלא מאה, והמאה הנותרים הם כמתנה בעלמא, אך כיון דאין אונאה לקרקעות, ע"כ חשבינן דכל המאתים הוו דמי המקח, וכמש"כ בדברי משפט שם סק"ז דבקרקעות דאין אונאה, הרי דכל הדמים שקצב בעד הקרקע חשיבי כדמי הקרקע.

והיינו, דהגם דקי"ל דביטול מקח יש להן, הרי לאו היינו דא"א להוסיף על דמיהן יותר משתות, דלעולם כיון שנתמעטו מאונאה מצי להוסיף על דמיהן אף יותר משתות, ואך דכל שלא ידע הלוקח מכך הו"ל מק"ט דאדעתא דהכי לא עביד, אך כל שידע הלוקח ונתרצה לכך, הוי הכל בכלל דמי המקח, ואמנם למש"כ הסמ"ע סימן רכ"ז סקנ"ב דדין ביטול מקח דקרקעות הוי בכלל לא תונו, עיי"ש, לכאו' היינו דלא מצי להוסיף על דמיהם בשיעור דביטול מקח, אך דברינו מתישבים למשמעות ד' רש"י בסוגיין דדין ביטול מקח אינו כלל מכח קרא דלא תונו.

ואשר זהו מש"א בדינא דבר מצרא, דכל דזבין שוה מאה במאתן, הרי דאם הי' דין אונאה לקרקעות דנמצא דהמאה הנותרים הוו מתנה בעלמא, ל"ה המצרן מתחייב ליתנם לו, ורק משום דאין אונאה לקרקעות וחשבינן דכל המאתים הוו דמי המקח, ע"כ אין ביד המצרן להוציא הקרקע מידו, אא"כ יתן לו מאתים, שזהו הדמים שנתן בעד הקרקע.[[3]](#footnote-4)

י] ובזה ניחא גם מה שאמרו דעשו"ק שוה כל כסף, אשר קשיא לדעת רש"י דיש להן ביטול מקח ביותר משתות, דא"כ מ"ט חשיבי כשוה כל כסף, אך להנ"ל ניחא, דעשו"ק שנתמעטו מאונאה, הרי הן שוין כל כסף, ובידו לקצוץ בדמיהן אף הרבה יותר משוויים, והאמנם דאם לא ידע חבירו מכך יהא בזה ביטול מקח, דאדעתא דהכי לא קעביד, ועיקר הנפ"מ בזה הוא רק באונאת שתות, וזהו שפירש"י שם כן, אך ביסוד הדין ה"ה שוין כל כסף, ובידו לקבוע בדמיהן כל כסף, וע"כ כל דידע ונתרצה בכך, הוי הכל בכלל דמי המקח, ונפ"מ בכך לדינא דבר מצרא, וכמש"נ.

יא] והנה התוס' בגיטין דל"ז. כתבו בשם רשב"ם, דהא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש, הוא משום דקרקע כ"ש שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות, והתוס' הקשו ע"ז דהא אמרינן דביטול מקח יש להן, ועיי"ש בחי' הרשב"א שכתב די"ל בדעת רשב"ם, דס"ל דקי"ל דאף ביטול מקח אין להן, וכ"ה מבו' בד' רשב"ם גופי' ב"ב דס"ט ד"ה מק"ט, ושם דק"ו. ד"ה ינכה, דאין לקרקעות ביטול מקח ואף ביותר מפלגא.

אך צ"ע בזה, שהרי הך דינא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש, הוא ברייתא ערוכה, ואם כל הא דכותבין ע"ז פרוזבול הוא משום דאין אונאה לקרקעות, א"כ תיקשי מהך ברייתא למ"ד בסוגיין דביטול מקח יש להן.

ולפמש"נ י"ל בד' רשב"ם, דכיון דאין אונאה לקרקעות, ע"כ מצינו לחשוב דקרקע כ"ש שוה כל החוב, והגם דאם יתן קרקע כ"ש בעד כל דמי החוב ולא ידע המלוה מזה, יהא זה ביטול מקח דאדעתא דהכי לא עביד, מ"מ כיון שמצינו לחשוב דכל החוב הוא דמי קרקע זו, והרי אם יתרצה שכנגדו לכך, יהא חשוב דכל החוב הוא דמי הקרקע, (ול"ד לדברים שיש בהן אונאה, דאף אם נתרצה שכנגדו לכך לא מצינו לחשוב כדמי הדבר אלא כפי שויו), חשיב כל החוב כגבוי בידו.[[4]](#footnote-5)

יב] ובזה יל"פ גם ד' רשב"ם ב"ב דס"א: שכתב דהדמים מודיעין ליכא למימר לא גבי בירה ולא גבי בקעה דהא אין אונאה לקרקעות, וכ"כ רשב"ם שם דס"ז. ד"ה אלא אוירה, והתוס' שם הקשו ע"ז, ז"ל, אין נראה לר"י דזה אינו בשביל ששוה יותר דהא הקדשות ועבדים נמי אין להם אונאה, אלא גזה"כ הוא ושייך שפיר הודעת דמים, ועוד דהא ביטול מקח יש להן, עכ"ל.

והקו' השנית ניחא לדעת רשב"ם גופי' דאין לקרקעות ביטול מקח ואף במכר שוה פרוטה במנה או שוה מנה בפרוטה, וכ"ה במאירי שם, דהא דליכא הודעת דמים בקרקע, הוא משום שאין אונאה וביטול מקח בקרקע, אך אכתי צ"ע, שהרי ד' רשב"ם בדס"ז. באו לפרש למתניתין דפליגי תנאי במכר את החצר אם מכר בתים בורות שיחין ומערות או לא מכר אלא אוירה, ואי נימא דכל הא דלא אמרינן הדמים מודיעין בקרקע, הוא משום דאין להן ביטול מקח, תיקשי מהך מתניתין למ"ד דביטול מקח יש להן.

ולפמש"נ יש לדון בביאור ד' רשב"ם, דס"ל דהודעת דמים אי"ז ראי' בעלמא דממה שקצבו דמים אלו מוכחא מילתא שהי' דעתם ע"ז, אלא היינו, דכיון דא"א לקצוב על המקח יותר מדמיו, ע"כ כל שקצב דמים על המקח, וסתמא דמילתא לא היתה הפסיקה על המקח בתורת מתנה, מהני זה לפרש על מה נעשה המקח, כיון דא"א שיהיו דמים אלו דמי המקח אא"כ הוי המקח על דבר זה.

ואשר זהו מש"כ רשב"ם דבמכירת קרקעות ל"ש הודעת דמים, דאין אונאה לקרקעות, והגם דהא דאין להן אונאה הוא מגזה"כ, מ"מ כיון דלי"ב דין אונאה ומצי לקצוץ בדמיהן יותר או פחות משוויים, ע"כ אין בכח הדמים לפרש על מה נעשה המקח, שהרי בין אם נעשה המקח על דבר זה ובין אם נעשה על דבר זה, שפיר הוו דמים אלו דמי המקח, ולא אמרינן דממה שקצבו דמים אלו יהא ראי' דודאי הי' כונתם לכך דאל"כ ל"ה מתרצה, דהוכחה זו לא סגי בה לקבוע על מה נעשה המקח.

ולפ"ז מתישבים ד' רשב"ם, גם למ"ד דביטול מקח יש להן, דמ"מ ל"ש בהן הודעת דמים, שהרי הגם דיש להן ביטול מקח, מ"מ שפיר מצי לקצוץ בדמיהם יותר משוויים, ואך שאם לא ידע שכנגדו מכך הוי מק"ט דאדעתא דהכי לא עביד, וכמש"נ.

1. ואמנם אי נימא דבאונאה יותר משתות, מלבד דבטל המקח משום דהו"ל מק"ט, וכמש"א בב"ב דצ"ה., גם איכא דין ביטול מקח מכח פרשת אונאה, דומיא דדינא דר"י הנשיא דבאונאה שתות רצה אומר תן לי מקחי, דזה ודאי הוי מפרשת אונאה, ואי"ז מדין מק"ט, (שהרי חזינן דבקרקעות ליכא לדינא דר"י הנשיא, אף להצד דיש להן ביטול מקח ביותר משתות), וע"כ אם הי' דין אונאה בהקדשות, הרי דמכח זה הי' בטל החילול באונאה יותר משתות, אך עיקר הדברים אינם נראין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נ' גם בביאור ד' הגר"א יו"ד סימן רצ"ד סק"כ, שכתב דבחילול מע"ש מן הדין דלא יועיל לחלל שוה מנה על שו"פ, דדוקא בהקדש מהני משום דאין אונאה להקדש, ועיי"ש דמסיק דה"ז תלוי בפלוגתת ר"מ ור"י אם מע"ש ממעון גבוה או ממון הדיוט, ובשו"ת אור גדול החדשות סימן י' העיר ע"ז, ז"ל, ודברי הגר"א זצ"ל צ"ב קצת, דמה ענין חילול לאונאה, כיון דשניהם לעצמו, אמנם .. מגמ' דב"מ נ"ז א', ויעו"ש רש"י ד"ה ומר לי"ל דשמואל, דחילול דינו כמקח, אמנם איננו מוכרח, דהתם כיון ... וע"י החילול לעולם הו"ל מקח, דהו"ל שנוי מרשות גבוה לרשות הדיוט, אבל לענין מעשר... דבין קודם החילול ובין אחר החילול הו"ל חדא רשותא אי ממון הדיוט הוא, ואין החילול רק להתיר האיסור, אינו ענין כלל לאונאה, עכ"ל.

   ונ' בביאור ד' רבינו הגר"א, דהגם דל"ש דין אונאה בחילול מע"ש, מ"מ דינא הוא דא"א לקבוע בדמי הדבר יותר או פחות משויו, ורק בהני שנתמעטו מאונאה נתחדש דמצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים, דאם ל"ה מצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים,ל"ה חיילא קציצה זו, והי' בזה דין חזרת אונאה, אך בחילול מע"ש שלא נתמעט מאונאה, הרי דהגם דל"ש בו דין אונאה, מ"מ ל"מ לקבוע שדמי המע"ש הם פחות משויו, וע"כ ל"מ לחלל שוה מנה על שו"פ, ושו"ר בקה"י זרעים סו"ס כ"ב שכתב כעי"ז.

   ובדעת הרמב"ן שכתב דמהני חילול מע"ש על יותר מדמיו משום דאין אונאה בחילול, נ' דס"ל דכל עיקר הך מילתא דא"א לקבוע בדמי החפץ יותר משויו, הוא מחידושא דפרשת אונאה, ובחילול מע"ש דליכא לדין אונאה, שפיר מצי לקבוע בדמיו יותר משויו, אך הגר"א דפליג ע"ז ס"ל, דהך מילתא דא"א לקבוע בדמי החפץ יותר או פחות משויו, הוא מסברא, ורק בהני דנתמעטו מאונאה הוא שנתחדש דמצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים, וע"כ הגם דל"ש בחילול מע"ש דין אונאה, מ"מ ל"מ לקבוע בדמיו יותר או פחות משויו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצריך להוסיף, דזה ניחא למש"כ האחרונים לקמן שם לדעת רש"י, דס"ל דלדעת ר"נ לא מסלקינן לי' משום דינא דבר מצרא, דהא דאמר רב נחמן דאין אונאה לקרקעות, קאי על ביני אחי וביני שותפי דמסלקינן לי', אך אי נימא דהא דאמר רב נחמן דאין אונאה לקרקעות, לא קאי כלל על דינא דמסלקינן לי', אלא קאי בעלמא, הרי בע"כ דאתי לאשמועינן דאף ביטול מקח אין להן, שהרי מתניתין היא דאין אונאה לקרקעות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דבאמת עד"ז הוא למה שפירשו התוס' שם דהא דסגי קרקע כ"ש הוא דמצי לגבות בזה כל חובו וכקטינא דאביי, והרי דכל דאיכא היכ"ת שתהא גביית כל החוב ע"י קרקע זו, סגי בכך לחשוב כל החוב כגבוי בידו, ושפיר י"ל עד"ז גם בד' רשב"ם. [↑](#footnote-ref-5)