עניני צידה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

**בס"ד**

**עניני צידה**

**סימן א'**

**בענין צבי חולה**

א. מח' רש"י ור"ח בחילוק הגמ' בין אישתא לאובצנא, וביאור כונת הביאוה"ל בדברי ר"ח. ב. עפ"י הנ"ל ביאור חילוק רש"י בין אישתא לאובצנא, ויישוב צידה בתולעת. ג. בדברי המשנ"ב נר' לדינא דלא כחילוקנו. ד. בביאור דברי ה"ה שדימה סוגייתנו לשיסה בו את הכלב.

א. ת"ר הצד צבי סומא וישן חייב, חגר זקן וחולה פטור. ובהמשך שם והתניא חולה חייב אר"ש ל"ק הא בחולה מחמת אישתא הא בחולה מחמת אובצנא. ופירש"י אובצנא עייפות שאינו יכול לזוז במקומו וניצוד ועומד הוא. ומשמע דחולה מחמת אישתא יכול לזוז ממקומו וזהו החילוק ביניהם. אמנם ק' דאם חולי מחמת אישתא אינו מפריע לו לברוח, א"כ מהו החידוש דחולה חייב ומה אכפ"ל בחוליו וצ"ע.

ובה"ה הביא בשם ר"ח דפירש את חילוק הגמ' להיפך דמחמת אובצנא חייב עיי"ש (אמנם בר"ח שבפנינו כתוב כרש"י, וכבר העיר כן בביאוה"ל) ובביאוה"ל הק' מה הטעם לחלק כן, ובמה קיל מחמת אישתא יותר ממחמת אובצנא, וכ' דאין לומר שכיון שהוא זמני ותתבטל העייפות מאליה חייב לר"ח, שהרי להדיא בגמ' דחגבין בשעת הטל פטור משום שעיניהם מתעוורות אף שהוא זמני, וכ' שם דבעייף שאינו יכול לילך ודאי מודה ר"ח וכמבו' בא"ר. ודבריו צריכים ביאור סו"ס מהו טעמו של ר"ח לחלק בין אובצנא לאישתא כיון שלא אכפ"ל במה שהעייפות תעבור, ודוחק גדול לומר דכונתו דבאובצנא מיירי שיכול לברוח, ובאישתא אינו יכול לזוז וצ"ע.

והנראה ברור בכונת הביאוה"ל דנשאר עם החילוק שהעלה דלר"ח כל הפטור בחולה הוא מחמת שנחשב שהוא במצב שאינו בורח ול"ש בו צידה, אבל עייפות שתעבור מאליה מהר לא נחשב שזה מצבו, וממילא אף שאינו מחוסר צידה חייב, ולא קשה מחגבין בשעת הטל, דשם הם עוורות ואין כאן כלל מעשה צידה, אלא מעשה לקיחה ולכן אפי' שזה זמני פטור, משא"כ כאן לא חסר במעשה צידה, רק צריך לדון על החיה אם נחשבת ניצוד, ועייף לא חשיב נצוד, ולכן כשעייף ואינו יכול לזוז כלל, ודאי מודה ר"ח דפטור כחגבין בשעת הטל דאין כאן מעשה צידה כלל.

ב. ועלה בידינו שאף שבגמ' מבו' דגדר ניצוד תלוי בחד שיחיא (או בהבא מצודה) מ"מ יש שני רמות של אינו מחוסר צידה, ה**א**' כשאינו זז ממקומו דלא הוי מעשה צידה כלל, וה**ב**' בחד שיחיא דההיתר משום דחשיב כנצוד, ובזה מחלק ר"ח בין אובצנא לאישתא וכמוש"נ.

ועיי' במשנ"ב סקנ"ז שהביא דברי החיי"א דבעופות שאינם בורחים כלל כשבאים לקחתם ויושבת במקומה ודאי שרי, ומשמע שם בתוה"ד דאם צריך לתופסם אף שא"צ מצודה אסור מדרבנן עייש"ה, ולכאו' הביאור הוא עד"ר מש"כ, דכשיושבת במקומה לא הוי מעשה צידה כלל.

ונראה עפימש"נ לבאר את שיטת רש"י שחילק בין אובצנא לאישתא, והוק' לן דאם מחמת אישתא יכול לברוח מה החידוש שחייב ומה אכפ"ל בחוליו, ונראה דודאי גם בחולי מחמת אישתא מיירי דא"צ מצודה ומטי ליה בחד שיחייא, דאל"כ מה אכפ"ל בחוליו, רק דנתחדש דלא נפטר מחמת זה, וכל שיעור חד שיחייא נאמר רק להחשיבו כניצוד, אבל צבי ביער אף דלא מטי ליה בחד שיחיא משום חוליו חייב, ורק באופן שאינו יכול לזוז ממקומו לא חשיב מעשה צידה[[1]](#footnote-2).

אמנם לשון רש"י הוא 'כיון שאינו יכול לזוז נצוד ועומד' ומשמע שהוא סברא להחשיבו ניצוד ויש ליישב, וגם יתכן לומר עד"ר שנתב' דיש שני צורות להחשיבו כנצוד ועיי' מה שנכתוב לק' סימן ב' בענין דגים.

ובנוס"א י"ל שסובר רש"י שכל מה שחשיב ניצוד בחד שיחייא הוא רק במקום סגור, אבל ביער חשיב נצוד רק כשאינו זז כלל ואם זז הוי מחוסר צידה שאחרי זמן יברח.

ועפי"ז יתכן ליישב גם הא דכ' רש"י ריש פ' י"ד דשייך צידה בתולעת ומק' העולם דלכאו' מטי לה בחד שיחייא[[2]](#footnote-3) (וכבר הק' כעי"ז על רש"י התורי"ד בביצה) ולפימש"נ מיושב דבמקום פתוח כל שזזה ממקומה חשיב צידה ואכתי צ"ע בסברא זו.

ג. אמנם במשנ"ב סק"ז כ' דכל חולה שיכול לתופסו בשחיה אחת חשיבי כניצודין ועומדין, ולדברינו בצד הראשון לשיטת רש"י דהחילוק בין אובצנא לאישתא, דרק באובצנא פטור משום שאינו זז כלל, וכיון שהט"ז כ' דהשו"ע כרש"י, א"כ מוכח דלא נאמר ההיתר של חולה במטי ליה בחד שיחיא וכמוש"נ (דחולה שיכול לברוח ודאי לא נחשב כלל חולה כלפי"ז ) ורק לר"ח אפשר שכך הדין, וגם הוא מודה בעייפות ודברי המשנ"ב בזה צ"ע.

ובאמת דין זה דסגי בחד שיחייא בחולה לא הוזכר בשום פוסק (מלבד תי' הפמ"ג בדעת הרי"ף עיי"ש) והוא חדוש גדול, ואף שמדברי הרמב"ם שכ' זקן וקטן מבואר דגם כשהולך קצת שייך ההיתר, מ"מ לול"ד המשנ"ב יתכן דהשיעור הוא פחות מחד שיחייא, ונראה דגם לרש"י עומד במקומו יתכן שהוא ל"ד (אא"כ נרצה להשוותו לתולעת) ועכ"פ צריך שיוכל לקחתו בקל, ועיקר כונת רש"י לאפוקי חד שיחייא דחייב. אמנם אם כנים דברינו צ"ע מהו השיעור שחשיב כעומד במקומו שמתיר חולה.

ד. בעיקר דברי ה"ה שהביא דעת ר"ח ז"ל (פ"י הכ"ב)וז"ל: אובצנא כגון שהיו עייפים מחמת כלב או מחמת דבר אחר הרי זה חייב והך הן דברי רבינו במש"כ המשלח כלבים עכ"ל. ובמשב"ז תמה מה זה שייך לדברי הרמב"ם דסברת ר"ח היא שאובצנא לא פוטרת, וסברת הרמב"ם דמשלח כלבים חייב, ועיי"ש באשל אברהם שיישב קו' זו והובא במשנ"ב ולא הבנתי כלל כונתם בפירוש המגיד משנה עייש"ה וצ"ע.

והנראה בכונת המ"מ דלא הבין חילוק בין חולי מחמת אובצנא דיתחייב למחמת אישתא דיפטר, ולכן פירש כונת ר"ח דשלח כלבים לעייף ואח"כ תפסו, ולכן הזכיר הר"ח מחמת כלב, ומזה הוציא הרמב"ם דמשסה כלבים חייב, ואף דבדברי ר"ח עדיף טפי דהוא תפסם בסוף מ"מ מוכח דאנו מצרפים את מעשה הכלב למעשה שלו דאל"כ הו"ל כצד חולה ופטור וממילא חייב גם משסה.

ובאמת גם לשון הרמב"ם הוא דמשסה כלב חייב אם עמד בפניו ומכח זה תפסו, ונראה שצריך גם מעשה האדם וגם לצרף מעשה הכלב אליו וחייב מכח שניהם, ואכתי צ"ע בסברת הרמב"ם.

**סימן ב'**

א. ביאור הראב"ד והרמ"א דדגים חמירי כיון שמכוסים. ב. לבאר עפ"י יסוד הסי' הקודם דאכתי יש חילוק דאם נתפסים בקל שרי. ג. ביאור המשנ"ב של דגים בקופסא עפ"י הנ"ל.

א. הרמב"ם הל' יו"ט פ"ד ה"ז כ' דדגים בביבר גדול אסור לצודם, ובראב"ד שם פליג דכיון דמכוסים מן העין אפי' בביבר קטן אסור, וכן פסק הרמ"א תצ"ז ס"א אין צדים דגים מן הביבר אפי' אינם מחוסרים צידה, וכ' הפוסקים דהטעם משום שמכוסים מן העין, אבל מים צלולים שרי. וסברא זו צריכה ביאור מה אכפ"ל שהם מכוסים סו"ס א"צ הבא מצודה, והיה מקום לפרש עפ"י המשך לשון הרמ"א 'לפי שהכיכר רחב הרבה והדגים נשמטים' דכונתו דכיון שהם מכוסים חשיב מחוסר צידה דקשה יותר לתפוס אותם כיון שאינו רואה אותם וזו גם כונת הראב"ד, אמנם לפ"ז חשיב כה"ג מחוסר צידה, וברמ"א מפורש דהאיסור הוא אפי' שאינם מחוסרים צידה.

ולכן נראה ברור בכונת הראב"ד דמה ששרי בדבר שאינו מחוסר מן העין הוא משום שחסר ביחס שלו לרשות האדם, ולא נחשב ברשותו כיון שמכוסה מהעין, וממילא חייב עליו אף שאינו מחוסר צידה, ומש"כ רמ"א 'לפי שהביבר רחב והם נשמטים' הוא שצריך עוד טעם אחר וכמו שיתבאר.

ב. דהנה מבו' שם ס"ה דשרי באמת המים (והוא גמ' בביצה כה.) וע"כ דכל האיסור רק כשנשמטים (וכמו שביאר המשנ"ב סק"ב ובשעה"צ סק"ד) דיש טורח לתפסם, אבל בתופסם בקל אין לאסור על אף שמכוסים מן העין.

ונמצא שמתב' בדין דגים שיש שני רמות של אין מחוסר צידה, הא' דבלי טורח תופסים אותו ובזה בכל אופן פטור, והב' דא"צ הבא מצודה ובזה הדין תלוי אם רואה את הבע"ח או שהוא מכוסה.

וביאור הדבר י"ל עד"ר שכ' לעיל, דיש נדון אם חשיב נצוד וברשותו של אדם דלא שייך בו צידה, ובזה חידש הראב"ד דבמכוסים לא נאמר היתר זה, ומלבד זה יש עוד היתר אם תופסו בקל דלא חשיב צידה[[3]](#footnote-4), וזה שרי גם במכוסה מן העין וכמוש"נ, ועל פי זה מתבארים גדרי הדינים שנתקשינו לעיל מתי חשיב מעשה לקיחה דבמקום שא"צ טורח לא הוי צידה.

ג. והנה במשנ"ב שם סקי"ד מביא להקל דבתיבה שאינה מקום חיותם, אפי' רחבה והמים מכסים לא שייך בה צידה, והוא פלא עצום היכן מצינו היתר זה הא כל שמחוסר צידה חייב חטאת.

ועפימש"נ נראה דודאי אם הוי מחוסר צידה לא מהני כלל מה שהוא בתיבה, רק דכאן מיירי שאינו מחוסר צידה[[4]](#footnote-5), רק דחייב חטאת משום שהדגים מכוסים ולא חשיב ברשותו וכמוש"נ, ולזה מהני שהוא בתיבה להחשיבו כברשותו והדברים נכונים.

ואחר שנתב' שגם המשנ"ב סובר דדין הבא מצודה שייך רק להחשיבו ברשותו ולא שבפחות מזה לא שייך צידה, מתחזק התמיהה על מש"כ דחולה שתופסו בחד שיחייא פטור (דהיינו שיטרח עליו אבל לא יצטרך לנוח כ"ה דעת המשנ"ב בחד שיחייא ודלא כרש"י), דלכאו' לא חשיב שם ברשותו, ואולי צ"ל דחשיב ברשות כל אדם כיון שא"צ לו יותר מחד שיחייא, ועכ"פ סברת רש"י מובנת מאוד וכמוש"נ.

**סימן ג'**

**בענין ארי בגרזקי שלו ומסתעף.**

א. תמיהה בדברי הרמב"ם שדימה דין ארי בגרזקי שלו לדין צבי בבית גדול, וכן תמיהה בב"י שדימה לכורת. ב. ביאור שיטת הרמב"ם והב"י שדין ארי בגרזקי הוא סוג צידה מחודש. ג. תמיהה גדולה בדברי הב"ח שכ' דלר"י דמחייב בביבר גדול פוטר ביש לו חלונות. ד. יישוב נפלא לב"ח עפ"י הנ"ל דבזה נח' ר"י וחכמים.

א) כ' הרמב"ם פ"י הי"ט דרץ אחר צבי לטרקלין רחב פטור וכו' שאם יבא לקחתו צריך לרדוף אחריו ולצוד אותו משם, לפיכך הצד ארי אינו חייב עד שיכניסנו לכיפה שלו שהוא נאסר בה. ומק' מה כונת הרמב"ם ב'לפיכך' ומאי שיך דין ארי שפטור בו עד שיכניס לגרזקי שלו, לדין צבי שהכניסו לטרקלין רחב.

ובגמ' קז: הובא דין זה דארי לא הוי צידה אלא בגרזקי שלו, ופירש"י דאפי' תופסו אינו צידה דכשכועס משחית והולך, ואם זו כונת הרמב"ם ודאי אין לזה שום שייכות לצד צבי לטרקלין רחב.

והנה שיטת הרמ"ה דאסור לסגור תיבה אם יש בה זבובין, והטור שט"ז מביאו וחולק בזה להתיר כיון שכשיפתחנה הזבובים יברחו, ומחלק מכוורת דאסור אף שהדבורים יברחו כשיפתחנה עיי"ש. ובב"י שם כ' לחלק בין כוורת לזבובים דבאמת כיון שאינו יכול לתפוס הזבובים ע"י הסגירה (כיון שאם יפתח יברחו) לא חשיב צידה, ושאני דבורים דהוי כארי בגרזקי שלו, ולא ביאר כונתו מה הטעם לחייב בכוורת ומה השייכות לארי בגרזקי וצ"ע.

ב. והנראה בזה דסוברים הרמב"ם והב"י דצד ארי לבית פטור ולא משום שיכול לצאת מן הבית (אמנם יש מהאחרונים שפי' כן את הרמב"ם) דודאי אינו יכול לצאת מן הבית ואעפי"כ פטור, והטעם משום שכל המחייב בצד צבי לבית קטן הוא שבקל יכול לתופסו שם אבל ארי כיון שאין הכנסתו לבית מועילה שיוכל לתופסו בקל שהרי אינו יכול להכנס להחזיקו פטור, רק נאמר בארי אופן צידה מחודש דכשמכניסו לגרזקי שלו שהוא מקום המיוחד לו להחזיקו ולאוסרו, זה עצמו הצידה שלו ולא משום שעל ידו קל לתופסו אלא זוהי צורת ההחזקה של ארי ולכן מתחייב בזה.

ובזה מתב' היטב דברי הרמב"ם דכיון שמכניס צבי לטרקלין רחב פטור משום שעדיין קשה לתופסו שם ולא מהני מה שאינו יכול לילך למק"א, לפיכך הצד ארי פטור (אא"כ הכניסו לגרזקי) דלא מהני מה שהכניסו לבית כיון שאינו יכול לתופסו.

ובזה מתבאר היטב גם הב"י דהטעם לחייב דבורים משום שזו צורת ההחזקה שלהם דלעולם אין מחזיקים אותם אלא בכוורת וזהו מקומם, ולזה דימה הב"י ארי בגרזקי שלו דשם נתחדשה צורת צידה זו וכמוש"נ והדברים נכונים.

ועיי' בחזו"א שכ' כעין זה בביאור סברת הטור לחייב בכוורת אמנם כ' דזהו רק בצירוף שאם היה אדם בתוך הכוורת היה תופסם דבלו"ז אין לזה שייכות לצידה, אבל לפימש"נ בדעת הב"י א"צ לתנאי זה וכמו בארי שא"א לתופסו וצ"ע. ובסברת החזו"א אפשר לומר שבצורת הצידה סבר דדנים אילו היה אדם בפנים ולא מהטעם שכתבנו בארי, רק דבתקון של הצידה חסר כיון דאינו יכול ליכנס בלי שיברחו, ועל זה מהני מה שרוצה להחזיקם כך ודו"ק, אבל למש"כ זוהי סברא גם בעיקר הצידה.

ג. והנה הב"ח פירש את מש"כ רש"י במשנה דהטעם שצד צפור לבית פטור משום שיוצא דרך חלונות, וק' דבגמ' מבו' הטעם דצפור דרור הוי מחוסרת צידה בבית וכמוש"כ רש"י שנשמטת מזוית לזוית, ומחדש הב"ח דרש"י כ' כן במשנה בדעת ר"י דצבי לביברין חייב, וה"ה דפטור בצפור לבית משום חלונות, אבל הטעם שנשמטת לצדדין אינו טעם אלא לרבנן אבל לר"י חייב כשאין חלונות אפי' נשמטת לצדדים ע"כ תו"ד הב"ח.

ודבריו תמוהים טובא מהי"ת דלר"י חייב אפי' כשהוא בית גדול בלי חלונות, הא לא מצינו חומרא בדעת ר"י[[5]](#footnote-6), וגם עיקר דבריו דצפור לבית עם חלונות תלוי במח' ר"י וחכמים צ"ב דאם יכולה לברוח מה שייך כאן צידה ואפי' לרבנן.

ד. ועפימש"נ נראה לבאר בדעתו, שנח' ר"י וחכמים בעיקר גדר צידה בבית אם הוא משום שאינו יכול לברוח משם, או משום שיכול עכשיו לתופסו בקל, דאם הוא משום שיכול לתופסו הוי צידה דוקא לבית קטן דמטי בחד שיחיא ולא אכפ"ל שיכול לברוח לאחר זמן, (אמנם ודאי צ"ל שלא יברח מיד אלא אחר זמן ימצאם ויברח) ואם הטעם משום ששמור לו שם פטור כשיש חלונות אבל לא אכפ"ל אם צריך מאמץ לצודו, ולפי"ז מתב' גם מה שנקט הב"ח דר"י הוא גם לחומרא כשהבית סגור אבל גדול דכיון שגדר הצידה בית לר"י הוא מכח ששמור לו שם לא אכפ"ל בבית גדול

ולפימש"נ לעיל בדעת הרמב"ם והב"י נמצא ששני גדרי החיוב הנ"ל הם מח' ר"י ורבנן, וקיי"ל כרבנן דגדר החיוב שיכול לתופסו, מלבד ארי בגרזקי דלכ"ע חייב כגדרו של ר"י מכח שהוא החזקה לארי, ויתכן דלרבנן כל שדרך לתופסו ממש לא נאמרה בו צורת הצידה של ארי לגרזקי שלו.

**סימן ד'**

**בדברי הרשב"א דפוטר בסוגר דלת ועיקר כונתו לשמור הבית.**

א. יסוד הגרש"ש בצידה עפ"י דברי הרשב"א. ב. סתירה לזה מדברי הרשב"א בביצה, ויישוב עפ"י היסוד שנתחדש בסי' הקודם. ג. עור איות ליסוד הגרש"ש. ד. יסוד האב"נ דיש ב' מיני צידה, ולפי"ז חילוק להלכה עפ"י הנ"ל.

א. הרשב"א הביא מהירו' דכשסוגר הדלת על ביתו אף שמכוין גם לצוד הצבי מותר, וכבר תמה הר"ן דאפי' רק יודע שצד צבי חייב משום פס"ר, ועיי' בחי' הגרש"ש דייסד מכח זה דצידה גריעא משאר מלאכות כיון שאינה מעשה בגוף הניצוד, ולכן צריך שיחשב שעשה מעשה צידה ולא שייך לחייב מכח פס"ר, (ואפי' כיון לצוד מותר דכיון שעיקר כונתו לשמור הבית לא חשיב מעשה צידה) ועיי"ש שהביא מהטור הנ"ל לענין זבובים וכן מרש"י לענין דבורים דלא גרסו בגמ' דאפי' לר"ש יאסר משום פס"ר בכורת, דבצידה לא נאמר פס"ר[[6]](#footnote-7).

ב. אמנם ק' דהרשב"א עצמו בביצה מק' דפס"ר אסור לר"ש ולמה שרי לכסות כורת ומת' עד"ר שכ' התוס' דמיירי שיש חור קטן ואינו פס"ר[[7]](#footnote-8), וק' דלשיטתו בצידה ל"ש כלל לאסור משום פס"ר ואפי' מכוין גם לזה שרי וצ"ע.

ואולי למש"נ דכורת הוי צידה שונה מצידת צבי לבית, דבכורת שהוא מקומו. הצידה משום שעצם היותו בכורת זוהי החזקתו, ולא משום שיכול לקחתו בקל, אולי יש לחלק דכל סברת הגרש"ש היא באופן צידה של צבי לבית דלא עצם היותו בבית הוא הצידה, אבל בכורת וכן ארי בגרזקי חייב בפס"ר, ולפי"ז רש"י לשיטתו שחולק על הגדר הנ"ל בארי בגרזקי ומפרשו באופ"א וכמוש"נ, לכן סובר דגם שם שייך ההיתר אפי' בפס"ר, ואכתי צ"ע טובא בסברא זו. ואולי יש ליישב עפ"י חילוק זה אבל עד"ר הפשט דכורת שהיא מקום הדבורים, סגירתה מתפרשת כמעשה צידה על הדבורים מצ"ע, ולכן חייב בפס"ר.

ג. בעיקר סברת הגרש"ש דצידה היא מלאכה גרועה אולי יש להוכיח כן גם מהתוס' והראשונים דף יז' שכ' דפריסת מצודה בשבת מותרת מה"ת אם אינו צד מיד כ"כ התורא"ש והביאוהו הראשונים, ובתוס' כ' דאינו מה"ת כיון שאינו צידה ודאית ולכאו' כונת התוס' ג"כ כתורא"ש דהפטור משום שאינו צד מיד אלא דבצד דודאי מהני גם כה"ג ואכהמ"ל. ויתכן שאף אם בשאר מלאכות כה"ג יחשב מלאכה מ"מ בצידה בעינן יותר מעשה ישיר ולכן לאח"ז לא חשיב צידה, ואולי יש לדחות דבשאר מלאכות ג"כ יהיה פטור דהוי כגרמא, ואף שמצינו שזורה ורוח מסייעתו חייב שם הוא ודאי ולכן חשיב מלאכה וכמוש"כ התוס' ואכתי צ"ע.

עוד יש לדקדק כיסוד זה מדברי הרמב"ם דצד נחש שרי אף שפוסק דמלשאצל"ג חייב מ"מ הוי מתעסק, ודבריו צ"ב טובא הא צד ממש את הנחש ומה שייך כאן מתעסק, ולפי הנ"ל את"ש דצידה שאינה שינוי בגוף הניצוד, כל שמתעסק בהצלת עצמו לא חשיב צד (וכמדומה דבחרח"ה פי' בענין אחר).

ד. והנה במשנה דהצד צבי לבית וצפור למגדל כ' רש"י (והביאוהו הפוסקים) דרץ אחר הצבי והניסו לבית ונעל אחריו, ותמוה דבנעילה לבד מתחייב וכמבו' במשנה הבאה דישב בצד הבית, וראיתי בשו"ת אב"נ שחידש דהאב של צידה הוא כשמכניס הצבי לבית ונועלו והתולדה היא כשנועל לבד, ולכן פירש"י במשנה הראשונה את האב של צידה. (ואכתי צב"ק המשנ"ב שהביא דין זה אף שלא נפק"מ בזה כלום).

ועפ"י סברת הגרש"ש נראה לומר דזה גופא החילוק בין האב לתולדה דהאב הוא כשעשה מעשה בצבי עצמו, והתולדה כשעשה מעשה רק בבית, ולפי"ז נראה מאוד דכל דברי הגרש"ש בדעת הרשב"א הם רק כשנעל לבד אבל אם הכניס ונעל דהוי מעשה בגוף הצבי חייב בכל גווני.

ולפימש"כ שגם דברי הרמב"ם שהתיר לצוד מזיקים משום דחשיב כמתעסק שלא יזיקו שייכים לסברא זו, א"כ שרי רק כגון לנעול הדלת ולא להכניסם[[8]](#footnote-9), וז"ל הרמב"ם כיצד הוא עושה כופה עליהם כלי או מקיפם או קושרם. והנה כופה ומקיף הוי כנעילת דלת דאינו עושה מעשה בגוף הניצוד, אבל קושרם אם כונת הרמב"ם שיקשור העקרב הוי מעשה בגוף הניצוד ודלא כמוש"כ אמנם צ"ע אם זו כונתו שהרי אין דרך כלל לקשור נחשים ועקרבים.

1. ויתכן עוד לפלפל שסברת רש"י היא עד"ר הר"ח שאובצנא הוי מצב זמני ולרש"י גם חולה הוא מצב זמני ולכן לא מהני חד שיחייא, אבל זקן אף שהולך פטור דלעולם הוי ניצוד, ועיי' מה שצדדנו לק' דעומד במקומו ל"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. עוד יש לחלק ע"פ פשוטו דבדברים קטנים שיכולים להתחבא ולהעלם ודאי שייך צידה בכל אופן, שהרי אם לא יקחנו הוא יברח ואפי' אם שרי בצבי למשנ"ב בס"ה הוא משום שאם לא יראהו הוא יראהו אחר וצ"ע, ועיי' לעיל שצדדנו דלרש"י כל ההיתר אם אינו זז כלל.

   ויש מחדשים מחומר הקו' שדנים כל מין לפי מה שהוא וכך היא צידה בתולעים אבל בצבי בכה"ג פטור וצ"ע בסברא זו, ואם סברא זו נכונה יתכן ליישב כך את מה שהק' בתחילה על רש"י מה החידוש בחולה אם יכול לברוח, ולפי"ז קצת א"ש דס"ד שאם הצבי במצב פחות מהרגיל למינו, זה כבר סיבה לפטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובנוס"א י"ל דיש שני סיבות להחשיב הדבר כניצוד, צד הראשון משום שהם ברשותו, וצד השני משום שבקל יהיו ניצודים, ויותר נר' כמו שכ' למעלה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואף שהביא שם המשנ"ב צד להתיר אפי' אם צריך להביא מצודה, אין כונתו דהוא בגדר הבא מצודה דבזה פשוט שחייב וכמוש"נ, רק שהוא צריך כלי לצודו ומ"מ לא חשיב כהבא מצודה, וכמפורש שם בט"ז שהוא מקור דין זה עייש"ה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומגיסי רא"נ שמעתי ליישב את רש"י עד"ר הב"ח ובלי חדוש הב"ח דר"י לחומרא, דרש"י מיירי בצפור רגילה דלר"י גם בה פטור בבית אף שאינה מחוסרת צידה משום החלונות. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואכתי צ"ע למה לר"י דאינו מתכוין אסור מבו' בגמ' שם שאסור וגריעא מלר"ש בפס"ר, ואולי י"ל דזה שייך לענין של עשה אינו מתכוין כמתכוין, אבל פס"ר הוא רק בכלל המעשה ולא נתכוין לזה, ועיי' גם תוס' שבת קי: שמביא מהשאלתות דלשתות סם עקרין הוי סרוס רק לר"י ולא לר"ש כיון שאין מתכוין, והתוס' שם חולק דהוי פס"ר ומודה ר"ש, ומוכח כהנ"ל דמסרס צריך דוקא כונה, רק לר"י הוי כמתכוין . [↑](#footnote-ref-7)
7. ואגב דאיירינן בהא אכתוב מה שנתקשיתי ביישוב התוס' שם דמיירי שנשאר נקב קטן ולכן לא הוי פס"ר, ותמוה דאם בכה"ג חשיב כניצוד הוי פס"ר ואם כה"ג לא הוי כניצוד א"כ ודאי דלא הוי צידה בינתיים, ומה שייך לומר דלא הוי פס"ר הא אין כאן שום ספק במציאות אלא יש לדון בדין מצב כזה של חור קטן אם חשיב כניצוד ושרי מה"ת לצוד ממנו או לא, אבל לא אכפ"ל כלל אם בסוף היא תברח או לא. ויש דוחקים דודאי מצב כזה חשיב ניצוד אא"כ היא מיד בשעת סגירה רואה את החור, ולכן לא הוי פס"ר דשמא רואה את החור ואכתי צ"ע, אמנם במשנ"ב נראה לדינא לא כך אלא שבכל חור קטן חשיב שהוא צידה בלי פס"ר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ע בדברי הפוסקים בצד פרעוש שעוקץ אם מבו' בפוסקים דשייך היתר זה גם על נטילה בידו ממש. [↑](#footnote-ref-9)