זבים פ_ד מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ד מ"ו**

א] **הזב בכף מאזנים ואוכלין ומשקין בכף שני' טמאין,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכאן אין חילוק בין כרע הזב או כרעו האוכלין, דאף אם כרעו האוכלין והמשקין ה"ה טמאין בהיסט הזב, וכ"כ הר"ש והרא"ש.

ובטעמא דמילתא פירש הרא"ש, דאף אם כרעו הן נמי הזב מסיטן דמכחו הוגבהו מעל הארץ דאם ל"ה הזב בכף שני' היו הם שוקעין ומונחין בארץ, וכ"כ הר"ש בפי' התוספתא בפי' בתרא, אך בפי' קמא פירש בע"א, וצ"ב, ועי' חזו"א סימן ג' סק"א, ולפ"ז איירי מתניתין בגונא שהאוכלין מוגבהין כ"ש מן הארץ, וע"כ חשיב דהזב מסיטן וה"ה טמאין, וכ"ה להדיא בתוספתא שהביא הר"ש.

ב] אמנם הנה בשבת פ"ג א' מייתינן למתניתין דזב בכף מאזנים ואוכלין ומשקין בכף שני' כרע הזב טמאין כרעו הן טהורין, ובפירש"י שם כתב דאם כרעו הן ונשאו את הזב טהורין, משום דאוכלין ומשקין אין נטמאין בטומאת משכב ומושב ואין נטמאין במשא, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א שם, וכתבו דאף דבמשנתינו תנן בסתמא טמאין, קאי על הא דתנן לעיל בזב בכף מאזנים ומשכבות ומושבות בכף שני', דאם כרע הזב טהורין מטומאת מדרס, וע"ז הוא דתנן דבזב בכף מאזנים ואוכלין ומשקין בכף שני' אם כרע הזב טמאין בטומאת היסט, והריטב"א הוסיף, דאתי לאשמועינן, דהא דתנן במשכבות ומושבות שהן טהורין, היינו מדין משכבות, דהא ודאי מדין היסט ראויים ליטמא כאוכלין ומשקין,[[1]](#footnote-2) - והגר"א במשנתינו כתב דגרסינן הכא כרע הזב טמאין כרעו הן טהורין, וכגיר' הגמ' בשבת, וכ"כ בחי' הגר"א לעיל מ"ה.

ב] והנה מסתימת ד' רש"י ודעימי' משמע, דכל שכרעו הן ה"ה טהורין, אף בגונא שהן גבוהין כ"ש מן הארץ, וכ"ה מבו' להדיא בביאור הגר"א לתוספתא ?, וצ"ע דמ"ט הן טהורין בכה"ג, הרי אם ל"ה הזב בכף שני' היו הם שוקעין ומונחין בארץ ונמצא דהזב מסיטן, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, אך בחזו"א סימן ג' סק"א כתב דלדינא אין פלוגתא בזה.

ונראה פשוט בזה, דודאי דאם היו האוכלין והמשקין תחילה בכף מאזנים, ואח"כ נתנו את הזב בכף שני' והגבי' את האוכלין כ"ש, ה"ה טמאין בהיסט הזב, ולא נחלק אדם בזה מעולם, ומש"כ רש"י ודעימי' דכרעו האוכלין טהורין, היינו משום דמלישנא דכרעו האוכלין נראה דלא איירי בכה"ג, דבכה"ג הרי לא כרעו האוכלין בפועל והכריעו את הזב, שהרי אדרבה תחילה היו על הארץ והזב הגביהן, (ולישנא דכרעו אינו מתפרש דכף המאזנים שהם בה כורעת טפי), אלא איירי בגונא שכרעו האוכלין בפועל והכריעו את הזב, והיינו או בגונא שהי' הזב תחילה בכף מאזנים ואח"כ נתנו את האוכלין בכף השני' והכריעו את הזב, או בשהיו שניהם תחילה בשוה (שהיו כפות המאזנים מונחות על הארץ), ואח"כ תלו את המאזנים והכריעו האוכלין את הזב, ובכה"ג נמצא, דאף דהאוכלין מוגבהין מן הארץ מכח הזב, מ"מ לא זזו האוכלין ממקומן ע"י הזב.

והנה בכה"ג הדין תלוי בפלוגתת הראשונים אם כל הנישא ע"ג הזב טמא מטעם היסט, אף שלא הסיטו הזב ממקומו, דלפ"ז אף הכא יש לטמאות להאוכלין והמשקין המוגבהין מכח הזב אף שלא הזיזן הזב ממקומן, או דטומאת היסט היא רק כשהזיזו הזב ממקומו, דלפ"ז הכא אף שהאוכלין והמשקין מוגבהין מכח הזב, מ"מ כיון שלא הסיטן הזב ממקומן ה"ה טהורין, וכ"ה בחזו"א סימן ג' סוסק"א לענין טומאת משא, - ולפ"ז ניחא ד' רש"י ודעימי' שסתמו דכל שכרעו הן טהורין ומ' דהיינו אף בגונא שהן גבוהין כ"ש מן הארץ, והיינו משום דס"ל דטומאת היסט היא רק כשהזיזו הזב ממקומו, וע"כ כל שכרעו האוכלין ולא הזיזן הזב ממקומן, ה"ה טהורין, - ועי' בפי' הר"י מיגש בשבת שם, הובא באוצרות דעת, שנראה כן להדיא דמה"ט הוא דכרעו האוכלין טהורין, משום שלא הזיזן הזב ממקומן, עיי"ש.

?לכאו' לפ"ז מוכח בד' הר"ש, דל"ב להזיז, אלא כל שהוא נושאו ה"ה טמא, וזה דלא כמש"נ לעיל ספ"ג בדעתו ולקמן פ"ב מ"ב, וצ"ע גם אם אחר דינא דאבן מסמא, תו לעולם יש לטמאות בהיסט אף שאינו מזיזו, או דרק כשהוא מעליו, דיש בזה לדינא דאבן מסמא, אך כשאינו מעליו ממש אין בזה לדינא דאבן מסמא, ואינו טמא אלא כשהוא מזיזו, וצ"ע.

ג] ובס' שוהם וישפה פ"ח ממטמאי מו"מ ה"ו עמד בזה בד' הרמב"ם שם שסתם וכתב דבין שכרעו הן וכו' טמאין, ולא התנה דהיינו דוקא במרוחקין מן הארץ כ"ש, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש, - ולא נתפרש בדבריו טעמא דהרמב"ם דמטמא אף בכה"ג שאינם גבוהין מן הארץ כ"ש, אף דאין הזב מסיטן כלל, וראיתי לפרש בזה, דהוא משום דאף כשכרעו האוכלין לגמרי ואינם גבוהין מן הארץ, מ"מ ודאי דמכח כובד הזב לא נחו מיד כמו שהיו נחים אם ל"ה הזב בכף השני', ומה שהזב מעכב בנפילתן שלא ירדו במהרה, חשיב ג"כ שהן מוגבהין מכחו, וע"כ הן טמאין, אך לכאו' אי"ז מתישב לפשטות ד' הרמב"ם שם בריש הפרק, דמ' דטומאת היסט הוא רק כשמזיזו הזב ממקומו, וכן צידד בחזו"א סימן ד' סק"ז, ונת' לעיל פ"ג מ"ג אות ה', וצ"ע בזה.

ד] והרש"ש כתב דיל"פ עוד להא דהאוכלין והמשקין טמאין אף בשכרעו הן, לדעת ר"ת שהביאו התוס' בעירובין כ"ז א' דאף דבר שאינו ראוי למו"מ שאינו נטמא מדרס, היינו רק דאינו טמא טומאה חמורה לטמא אדם וכלים, אך ה"ה טמא טומאה קלה לטמא אוכלין ומשקין, עיי"ש, ולפ"ז הרי דמה"ט אף אם כרעו האוכלין והמשקין ה"ה טמאין בטומאה קלה דמו"מ, ונתחדש בדבריו דדינא דר"ת, אי"ז רק בכלים, אלא הוא אף באוכלין ומשקין, וצ"ע. - וכתב דיל"פ עוד, לפ"ד רש"י בנדה נ"ד ב' דכלים נטמאין במשא הזב, וע"כ אם כרעו האוכלין והמשקין ה"ה טמאין בטומאת משא, ועמש"נ להלן אות ז', עכ"ד.

ה] והנה לעיל מ"ה תנן, בזב בכף מאזנים ומו"מ כנגדו כרע הזב טהורין, ובחזו"א סימן ג' סק"א כתב דעכצ"ל דכרע הזב היינו שירד על הארץ או שהכריע כל הכף ואין המשכבות מכריעין אותו כלל, דאם הי' הזב מוגבה מכח המשכבות היו טמאין מדרס, ועיי"ש שעמד ע"ז, דא"כ גם במשנתינו הו"ל לאפלוגי דכרעו הן טהורין כשכרעו הן והזב לא הגביהן כלל.

אמנם הנה למש"נ לעיל אות ג' לדקדק מד' הרמב"ם דהא דמטמאינן כשכרעו האוכלין והמשקין הוא אף שאינם גבוהין מן הארץ כ"ש, הרי דאף אי נימא דהא דתנן במו"מ דאם כרע הזב טהורין היינו בשירד על הארץ, אכתי תיקשי דמ"ט אינו טמא מדרס, ומ"ש מהא דכרעו אוכלין ומשקין טמאין אף בשאינם גבוהין מן הארץ כלל.

ואמנם באמת בד' הרמב"ם מפורש דחלוק בזה דין טומאת מדרס מדין טומאת היסט, וכמש"כ בפיהמ"ש דכאן אין חילוק בין כרע הזב או כרעו הן וכו', ולהדיא דהגם דלענין מדרס יש חילוק בזה, מ"מ לענין היסט אין חילוק בזה, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ו, ז"ל, הזב בכף מאזנים וכלי העשוי למשכב וכו' בכף שני' כנגדו, כרע הזב ה"ה ככלים שנגע בהן שהרי הסיטן, כרעו הן טמאין משום משכב ונעשו אב שהרי נשאו הזב וכאילו עמד עליהן, הי' בכף שני' שאר הכלים וכו' בין שכרעו הן בין שכרע הזב כולן ראשון לטומאה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דאף דבטומאת היסט, אף כשכרעו הן חשיב שהזב מסיטן וה"ה נטמאין בהיסט, מ"מ בטומאת מדרס אינם נטמאין אלא כשכרעו הן, אך כשכרע הזב אינם טמאין מדרס.

ובס' שוהם וישפה שם כתב לפרש הטעם בזה, דדוקא לענין היסט חשבינן אותו שהוא למטה כאילו הוא ג"כ ניסט, אבל לא אמרינן שיהיה כאלו הוא למעלה עליהם ממש, אלא כשהוא באמת למעלה, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרמב"ם שכתב דהא דכרעו הן טמאין משום משכב, הוא משום דנשאו הזב "וכאילו עמד עליהן", וע"כ כ"ז הוא כשהן באמת למעלה דאז חשבינן לי' כאילו עמד עליהן, ומשא"כ כשהן למטה, אף שהזב מוגבה מכחן, מ"מ לא מצינו לחשוב דכאילו עמד הזב עליהן, וע"כ אינם טמאין מדרס.

ו] ובחזו"א שם כתב דבע"כ גם לענין טומאת מדרס יש לטמאות אף בכה"ג שהזב מוגבה מכח המשכב אף שהמשכב למעלה והזב למטה, והוכיח כן מהא דתנן לעיל פ"ג מ"א דהזב והטהור שישבו בספינה וכו', ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום נתלה, ותנן התם עלו על הנסר וכו' מחגירין וכו', ולא מפליג אם צד הזב גבוה או שצד הטהור גבוה, עכ"ד, ?אך באמת ממש"כ הר"ש שם ופעמים מכריע הטהור ובגדיו, מוכח להיפך, ועמש"נ להלן, וצ"ע?, וכ"ה מוכח מהא דתנן לעיל שם מ"ב דכשהן מעלין זא"ז מן הבור טמאין בגדי הטהור מדרס, ואף כשהטהור מעלה את הטמא, ובכה"ג הרי המשכב למעלה והזב למטה, ואפ"ה ה"ה טמא מדרס.

אמנם נראה פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דמפרש לכולה פירקא דהתם לענין טומאת היסט, וגם הא דבזב וטהור שישבו בספינה טמאים בגדי הטהור מדרס, הוא רק משום דחיישינן שדרס עליהן הזב, וע"כ אין ללמוד מהתם דטומאת מדרס בנתלה היא אף כשהמשכב למעלה והזב למטה, ושפיר י"ל דבכה"ג אין המשכב טמא מדרס.

אך אכתי צ"ע רב בזה, מהא דתנן לעיל מ"א דר' יהושע אומר דכפה שבראשה טמאה מדרס וכלים שבראש הנס בספינה טמאין מדרס, ולכאו' היינו משום שהן משתתפין בהכרעת הנדה, והרי להדיא דכל שהמשכב מכריע את הזב ה"ה טמא מדרס, אף כשהוא למעלה והזב למטה, ועמש"נ לעיל שם אות ג' לדון בזה, דר' יהושע פליג בהך מילתא על רבנן, ועיי"ש מש"נ עוד בזה, וצ"ע.

?עוד ילה"ע בזה מל' הר"ש לעיל פ"א, ופעמים מכריע הטהור ובגדיו, ומבו' להדיא דרק "פעמים" הוי זה כן, ואי נימא דל"ב שיהא מעליו, הרי לעולם הוא כן, ובע"כ דגם לדעת הר"ש ל"מ זה לענין מדרס, - וגם לגבי עולין באילן כתב הר"ש דנשען העליון על התחתון, ולא אמרינן דגם התחתון נשען על העליון, דאלמלי העליון הי' נופל טפי, וצריך בדיקה במציאות הדברים, ונ' מזה דכל ששניהם מכריעין זא"ז, נקבע דהתחתון הוא נושא את העליון.

שוב העירוני דלק"מ, דלאו גזה"כ הוא שיהא מעליו, אלא היינו דכל ששניהם מכריעין זא"ז, ובאנו לחשוב מי למעלה ומי למטה, אמרינן דהמכריע העיקרי הוא דחשיב למטה, והיינו דכיון דדינא הוא דבעינן שיהא חשוב שהוא עליו, ע"כ כל ששניהם מכריעין זא"ז, א"א לנו לחשוב את שניהם כלמטה, ויש לנו להכריע ביניהם, - וכ"ה בכ' הרא"ו, ולפ"ז לק"מ מכפה שבראשה, ומההיא דמעלין זא"ז מן הבור, דהתם להצד דהוא מכריעו, אך שבפועל הוא למטה והוא למעלה, לא איכפת לן, וכל הא דתלי מי למעלה ומי למטה, הוא רק כששניהם מכריעין זא"ז, ומה"ט לא הוכיח החזו"א רק מפ"ג מ"א, אך כבר נת' דבל' הר"ש שם נראה דאה"נ אי"ז אלא ספק.

?בכ' הרא"ו כתב, ז"ל, וצ"ל בזה דחלוק דין משכב מדין היסט, דבהיסט כל שהאוכלין נישאין ומוגבהין מכח הזב הו"ל מעשה היסט וטמאים, אמנם במשכב צריך שיחול שם "משכב" ומדרס הזב על המשכבות, והכא שהזב מכריע את המשכבות והם נתלין עליו, אף שגם הזב מוגבה קצת מכחן, מ"מ א"א שיחול עליהן שם משכב הזב, דאדרבה הם נישאים על הזב ונתלים עליו, ולא חשיבי משכב לזב הנושא אותם, וכמדומה דזה תלוי במש"נ בפ"ה אם טומאת משכב הוי טומאה בפנ"ע, או הויא מכח היסט, ודו"ק, - ובתוספת ביאור, דענין שם משכב, צריך לדון מהו עיקר המשכב, ועליו חל שם משכב, לא כן לענין היסט אי"ז סתירה ששניהם נושאין זא"ז. - וכן מוכח לפי' הגר"א בתוספתא דשניהם מוגבהין מן הארץ כ"ש, ואפ"ה להצד שהזב כרע טהורים ממשכב, אפי' שהזב מוגבה מכח המו"מ שכנגדו, וצ"ע דבשלמא לענין היסט נת' דטעמא דהגר"א הוא משום דצריך הזזה אבל לענין משכב הרי ודאי א"צ הזזה, וכל שהזב נשען על המשכב טמא מדרס אף שלא הזיז המשכב את האדם וא"כ כיון שהזב מוגבה כ"ש מן הארץ מכח המו"מ שכנגדו למה אינם נעשין מומ, אלא עכצ"ל כמש"נ, דאם הזב מכריע את המו"מ והם נישאים ונתלין עליו, ל"ש שיחול עליהן שם מדרס ומשכב הזב.

וכמוכ"כ חזינן עוד לד' הגר"א דבכרע הזב אף בלא הזזה כגון שקדם הזב טמאין האוכלין מדין עליונו של זב וכמש"נ וא"כ צ"ב מדוע בכרעו האוכלין טהורים אפי' כשמוגבהין מן הארץ כ"ש, הרי עדיין מוגבהין הן מכח הזב קצת ונישאים עליו, ויטמא מדין עליונו, והרי נת' דלדין עליונו א"צ הזזה, דמ"ט בכרע הזב טמאים, ולמה בכרעו הם לא חשיב כעליוו של זב ועכצ"ל דלא חשיב "עליונו" של זב, דאדרבה בעיקר הדבר הם הנושאים והמכריעים של הזב, ואם היו ראויים למשכב היו נעשים משכב, ואיך נחשיבם "עליונו" של זב.

וכן נראה לבאר בד' הריטב"א שכתב בכל הענין דנתלה בכף מאזנים חשיב כעליונו של זב, ובו"ס כתב בשם התוס' דבעינן לדין היסט היכא דמזיז הדבר בלא שיהא עליונו כגון בכף מאזנים, או שהסיטן בקנה כשהן ע"ג קרקע, וצ"ע הרי בתחילה כתב דבכף מאזננים הוי עליונו וכי חזר בו בתוכ,ד בלי לפרש דבריו, וי"ל דאיירי בכרעו האוכלין ומשקין והם עיקר הנושאים של הזב דלא חשיב כעליונו של זב, וכמש"נ, ואפ"ה אם הוגבהו מן הארץ כ"ש מכח הזב ה"ה טמאים בהיסט הזב.

וצ"ע על מש"כ בדין משכב דצריך לדון מי הוא עיקר המשכב, ממתניתין דנוטלת עריבה מלאה בגדים שמשאן כבד, ופירשו הרמב"ן והגר"א דנטלה את העריבה לבדה, וחזינן דאע"ג דהיא עיקר הנושאת את הבגדים, אפ"ה חשבינן נמי להבגדים כנושאין אותה, כיון שנחשב שהיא נשענת ג"כ עליהן.

עוד קשיא מסיפא דבמת הכל טהור, ופירש הר,"ש דאם כרע האדם טמא, ומ' דאם כרע המת טהור, ומ' דאיירי אף כשגבוה מן הארץ דומיא דרישא, וא"כ מ"ט לא יטמא במשא, - ולדעת הר"ש פ"ה מ"ג דבמת לא סגי במשא בלא הזזה, ניחא, דע"כ באופן שקדם האדם ואח"כ הכניסו המת וכרע, אף שנשאר המת מוגבה מכח האדם מ"מ אינו טמא, ואה"נ באופן שהכניסו המת תחילה ואח"כ הכריעו האדם, ודאי דהוא טמא.

אבל לדעת הרמב"ם דבמת סגי במשא בלא הזזה, תיקשי דא"כ גם בכרע המת יטמא האדם, - ושמא י"ל למש"נ לעיל דלא איירי בשמוגבה מן הארץ כ"ש, אלא דמה שהוא מתעכב בהכרעתו חשיב כהיסט, וא"כ י"ל דל"מ זה אלא ליחשב כהיסט, אך אין ע"ז תורת משא, והיינו דדוקא בזב דאיכא לדין אבן מסמא, סגי במה שהוא נישא ע"ג הטמא, אף דליכא מעשה משא, ומשא"כ במת, עכ"ד הרא"ו.

ונראה לדון עוד, דבכף מאזנים לעולם אין לדון מדין משא, כיון שאינו נושא בפועל את המת, אלא מכח הוא מוכרע, ובעינן בזה לדין היסט, וע"כ כל שאינו מזיזו ממקומו אינו טמא, - אך תיקשי, שהרי גם בזב אינו טמא אלא בהיסט, ואפ"ה הוא טמא בכה"ג, וא"כ כ"ש דבמת יטמא בכה"ג, וצ"ע.?

ז] **ובמת הכל טהור,** הר"ש והרא"ש פירשו, דאף אם כרעו הן טהורין, משום דכל שהמת נישא עליו בכף מאזנים לבד מאהל טהור, וקשיא טובא מזה לדעת רש"י בנדה נ"ד ב' ד"ה אי דכלים נטמאין במשא, וכ"ה גם בפירש"י שם נ"ה א' ד"ה אי, וס"ט ב' ד"ה כדכתיב.

ועי' בסד"ט בפ"ק דכלים לב: שכתב דכל מש"כ רש"י דהכלים נטמאין הוא רק כשהן תחת הזב, אך כשהן בכף מאזנים אף שהן מכריעין את הזב, אינם טמאין, ולפ"ז ניחא, וצ"ע בזה.

ח] **חוץ מן האדם,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו, דאם הי' המת בכף מאזנים והאדם בכף שני' וכרע החי, נטמא כיון שנשא את המת, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ומבו' בדבריהם דאם כרע המת אין החי נטמא, וצ"ע דמ"ש מרישא שכתבו דאף אם כרעו האוכלין והמשקין ה"ה טמאין בהיסט הזב, ופירש הרא"ש דהוא משום דמכחו הוגבהו מעל הארץ דאם ל"ה הזב בכף שני' היו הם שוקעין ומונחין בארץ, וא"כ ה"נ הכא בדין, דאף אם כרע המת, יהא החי טמא, כיון שמכחו הוגבה המת מעל הארץ, דאם ל"ה החי בכף השני' הי' המת שוקע ומונח בארץ, ועי' רש"ש שעמד בזה ע"ד הרע"ב, ובס' שוהם וישפה פ"ח ממטמאי מו"מ ה"ו כתב דעכצ"ל דהכא איירי כשהמת על הארץ ואינו מוגבה כלל מכח החי, וצ"ע. ? - אי נימא דבמשא המת בעינן הזזה, ובהיסט הזב ל"ב הזזה, ניחא, די"ל דהכא איירי כשהיו שניהם בשוה וכרע המת, ונמצא דאין החי מזיז את המת, ומשא"כ בזב ל"ב הזזה, ועמש"נ לעיל בזה, ועי' בכ' הרא"ו.

ט] **ועל גביו מדף לטמא אוכלין ומשקין,** הר"ש כתב דלישנא דמדף הוא טומאה קלה, וכדכתיב קול עלה נדף, והיינו שאינו טמא טומאה חמורה לטמא אדם ובגדים אלא טומאה קלה לטמא אוכלין ומשקין, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלישנא דמדף דהכא אינו מל' עלה נדף, אלא הוא נגזר מן אמרם ריחו נודף, כלומר מפיץ ריחו למרחק רב, והושאל הביטוי הזה לזב שמטמא כלים שעל גביו ואפי' היתה ביניהם חציצה רבה כאילו ריחו נודף ומגיע אליהם ומטמאן, אך בפיהמ"ש בפרה פ"י מ"א פירש ללישנא דמדף דהכא, דהוא משום שהוא כאילו נגרמה לו תנועה קלה ע"י הזב מחמת השענותו עליו, והוא מל' עלה נדף, גם בפיהמ"ש בפרה פ"ו מ"ב כתב דלישנא דמדף הוא לפי שהוא מעליו מלשון עלה נדף, וכבר עמד התוי"ט בסתירת דבריו, וצ"ע.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם הי' ע"ג הזב אוכלין ומשקין נטמאו ואפי' הי' בינו וביניהם הרבה חציצות, ומבו' בד' הרמב"ם דטומאת עליונו נוהגת גם באוכלין ומשקין, וכ"כ הר"ש בתו"ד בפי' התוספתא, דאוכלין בתוך כלי שע"ג הזב נעשו ראשון לטומאה, משום טומאת עליונו, - והרמב"ם והר"ש פירשו כן להא דתניא בתו"כ זבים פר' ג' ה"ג, דילפינן מדכתיב וכל כלי עץ ישטף במים, לטמאות אוכלין ומשקין וכלים שע"ג הזב, אך בפי' הראב"ד שם פירש דמרבינן להו לטומאת היסט, וכ"ה בפירש"י שבת דפ"ג., וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ה דאף אוכלין ומשקין ואדם שע"ג הזב נטמאין בטומאת עליונו, - וצ"ע מזה על מש"כ בחזו"א סימן ד' סק"ז לצדד בדעת הר"ש דאוכלין ומשקין ואדם וכ"ח אין נטמאין משום עליונו.

יא] **מה שאין המת מטמא,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש נראה דמפרש למשנתינו, דלאו היינו דחמור זב ממת דזב מטמא כלים שתחתיו ושעל גביו, ומת אינו מטמא כלים שתחתיו ושעל גביו, שהרי הן טמאין משום שהמת מאהיל עליהן או הן מאהילין על המת, (ואף הן מטמאין אדם לטמא בגדים, להרמב"ם לטעמי' דבכל כלים אמרינן חרב ה"ה כחלל), אלא החומר בזב מבמת הוא, דבזב נתחדשה טומאה בכלים שתחתיו יותר מכלים שנוגע בהן, ואילו במת דין כלים שתחתיו וכלים שנוגע בהן שוה.

יב] אך הר"ש פירש למשנתינו כפשטה, דמת אינו מטמא כלים שתחתיו ושעל גביו כמו שהזב מטמא, וכתב הר"ש דבהא דמתחתיו אין המת מטמא, י"ל דהיינו אף דטומאה בוקעת ויורדת, דמ"מ אין משכב ומושב שתחתיו מטמא אדם לטמא בגדים, ובס' אהעו"ז ומשנת חכמים כתבו דהר"ש לטעמי' דס"ל דבשאר כלים לא אמרינן חרב ה"ה כחלל, וע"כ אין נעשין המשכב והמושב שתחתיו אלא אב הטומאה, ואין מטמאין אדם לטמא בגדים, ועיי"ש שתמהו ע"ד הרע"ב שכתב הכא כפי' הר"ש, ולהר"ב לטעמי' בפ"ק דאהלות מ"ב דאמרינן חרב ה"ה כחלל אף בשאר כלים, הרי דמשכב ומושב שתחת המת מטמאין אדם לטמא בגדים, ועי' משנ"א ורש"ש שעמדו ג"כ בזה.

יג] ובהא דאינו מטמא על גביו, הק' הר"ש, שהרי מת מטמא כלים שעל גביו לטמא אוכלין ומשקין, ופשוט דמה שנקט לטמא אוכלין ומשקין, הוא משום דזהו הא דתני בזב דעושה על גביו מדף לטמא אוכלין ומשקין, אך ודאי דמת מטמא כלים שעל גביו אף לטמא אדם וכלים, וניחא משה"ק הרש"ש, וכתב דאיירי בגונא דעלי' מפסקת, א"נ כגון אבן גדולה או נסר גדול שהמת מצד אחת והמשכב מצד אחר זה שלא כנגד זה, עכ"ד, וכ"כ הרא"ש, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"ה מטו"מ הי"ד, ומבו' בדבריהם דאף דאין הכלי ע"ג הזב ממש, אלא מן הצד, ה"ה טמא משום עליונו, וגדולה מזו מבו' בד' הר"ש בפי' התוספתא דאף בכף מאזנים חשיב כעליונו, ונת' בזה לעיל מ"ה אות א'.

יד] ובמקד"ד סימן נ"ב סק"ג כתב לישב קו' הר"ש, דמשכח"ל שהי' על גביו כ"ח המוקף צ"פ, דטומאת עליונו של זב היא אף בכ"ח המוקף צ"פ, ול"ש בזה הא דאין כ"ח מטמא מגבו, כיון דאי"ז מדין נגיעה רק דמרבינן מאשר יהי' הזב תחתיו דכל אשר הזב תחתיו מתטמא, א"כ הזב הוא תחת תוכו כמו תחת גבו, ובמת כה"ג טהור, עכ"ד. - ועי' עוד בס' אהעו"ז במש"כ בישוב קו' הר"ש, ועמש"כ על דבריו בחזו"א אהלות סימן י"ב סק"ב.

טו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' נותנין עליהן חומרי נושא וחומרי נישא,** הר"ש פירש דהיינו דלענין אוכלין ומשקין נישא חמור, ולענין משכב ומושב נושא חמור, ובפשוטו קאי על הא דתניא אע"פ שאין מרוחקין מן הארץ אלא כ"ש, ופירש הר"ש בפי' בתרא דהיינו דאף בכה"ג שהאוכלין מכריעין את הזב, אם הן מרוחקין מן הארץ כ"ש חשיבי כנישאים ע"ג הזב, כיון שאם ל"ה הזב בכף שני' היו מכריעין עדיין יותר, וע"ז הוא דתני דנותנין עליהן חומרי נושא וחומרי נישא, והיינו דהא דבכה"ג חשבינן להו כנישאים ע"ג הזב, היינו באוכלין ומשקין, דחומר הוא בהן לדונם כנישאין ע"ג הזב, אך במשכבות ומושבות כה"ג נותנין עליהן חומרי נושא, וה"ה טמאין משכב, ועי' בחס"ד מה שהוסיף לפרש בזה.?ולמש"נ דא"א במשכב שיהא גם נושא וגם נישא, ניחא, דזהו דתני, דאף דחשבינן להו כנישאים ע"ג הזב, וא"כ נימא דלא חשיבי כמשכב, וע"ז תני דאי"ז כן, דבעיקרם הם נושאי הזב, וע"כ חשיבי כמשכב?.

טז] והגר"א גריס ואם אינה ידועה אע"פ שאין גבוהין מן הארץ אלא כ"ש נותנין עליהן חומרי נושא וחומרי נישא, ובביאור הגר"א פירש דהייינו דאם לא ידעינן אם כרעו הן או הזב, הרי דבאוכלין נותנין עליהן חומרי נושא דהיינו שהזב כרע והן טמאין בהיסט הזב, ובמשכב ומושב נותנין עליהן חומרי נישא דהיינו שהזב כרע והן טמאין טומאת משכב, ושניהם טומאתן בספק.

יז] והנה הר"ש בריש מתניתין הביא מהא דתניא בתוספתא הכא דאע"פ שאין מרוחקין מן הארץ אלא כ"ש, דאף אם כרעו האוכלין והמשקין ה"ה טמאין, דחשיב שהזב מסיטן, כיון דאם ל"ה הזב בכף שני' היו מכריעין יותר, ואמנם דעת רש"י ודעימי' דכל שכרעו הן טהורין אף כשהן גבוהין כ"ש מן הארץ, וכן דעת הגר"א, ולכאו' תיקשי לדידהו מד' התוספתא המפורשים דאע"פ שאין מרוחקין מן הארץ אלא כ"ש, אך לגיר' הגר"א ניחא, דלא נתפרש דין זה כלל, - וראיתי להוסיף בזה דאדרבה, לגיר' הגר"א יש ללמוד מד' התוספתא דבכרעו אוכלין ומשקין אינם טמאין בהיסט, שהרי הא דאין ידוע מי הכריע את מי, לכאו' בע"כ איירי כשב' כפות המאזנים אינם על הארץ, וכדתניא דהן גבוהין מן הארץ כ"ש, דאם כף אחת על הארץ, ידוע מי המכריע ומי המוכרע, ואפ"ה לא מטמאינן להו אלא מספק דשמא הכריעם הזב, ומבו' דאם הכריעו הם את הזב אינם טמאין בהיסט, אף דאם ל"ה הזב בכף שני' היו מכריעין יותר.

?ויש לציין לדברים אלו לעיל כשנת' דעת רש"י ודעימי', עיי"ש?.

יח] **שם, פי' הזב כורע הו"ל משכב עליונו של זב וכו',** הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ו כתב דכה"ג נטמא המשכב בהיסט הזב, ובחס"ד כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דטומאת עליונו אינה אלא מדרבנן, וע"כ דיינו לטמא משום מדף היכא שהדבר הוא על הזב ממש, אבל בכה"ג שאינם על גביו אלא דלפי שהזב כרע למטה הכלים ההם עלו למעלה, לא חשבינן להו כאילו הם על גביו לדונם כדין מדף, ואי לאו דמסיט אותם הזב ע"י הכרעתו לא היו טמאים כלל, עכ"ד, ועי' לעיל פ"ג מ"ג אות ו' שנת' ללמוד כן מד' הרמב"ם, אך מה שהוכיח החס"ד כן מד' הרמב"ם הכא, יש לדחות, דנקט הרמב"ם לטומאת היסט ולא לטומאת עליונו, משום דטומאת היסט היא טומאה דאורייתא.

ובד' הר"ש שפירש דטומאת המשכב בכה"ג היא משום עליונו, צ"ע דלעיל פ"ג מ"ה פירש הר"ש דבכה"ג דהזב בכף מאזנים ומשכב ומושב כנגדו וכרע הזב טמאין במשא הזב, ומ"ט הכא הוצרך לפרש דטומאתן היא משום עליונו של זב, וצ"ל דאה"נ דהן טמאין גם בטומאת היסט הזב וגם בטומאת עליונו, והתם נקט חד טעמא והכא נקט חד טעמא, וצ"ע. - ובביאור הגר"א לתוספתא פירש ג"כ דטומאתם הוא משום עליונו, וכן פירש הגר"א גם לעיל מ"ה, וכן פירש גם בהא דתנן במשנתינו דאוכלין ומשקין שבכף שני' טמאין, וצ"ע דמ"ט לא פירש דטומאתם היא גם משום היסט.

?ובכ' הרא"ו פירש דהוא משום דאיירי גם כשקדמו הם לזב, ונמצא שלא הזיזו את הזב כלל, ובכה"ג אין טמאים אלא מדין עליונו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע.

יט] **שם, שהאוכלין בתוך הכלי והוא המדף וכו' אבל אי קיימי תחת הזב הרי אוכלין שבתוך הכלי שניים ופוסלין א',** במשנ"א הק' דמ"ט הוצרך הר"ש לפרש כן, ולא פירשה כפשוטו דה"ק דאוכלין ומשקין שעל הזב ולא נגעו בו טמאין ואוכלין ומשקין שתחת הזב ולא נגעו בו טהורין לגמרי, עוד הק' עמש"כ הר"ש דאי קיימי תחת הזב הוו האוכלין שניים, שהרי כל שהן בכלי שאינו ראוי למשכב ה"ה טהורין לגמרי, - אך בד' הר"ש נראה דמשמע לי' דלא איירי בשיש דבר חוצץ בין הזב לבין האוכלין והמשקין והמדף, וע"כ קשיא לי' דכיון שאין דבר חוצץ ביניהם, הרי אף האוכלין והמשקין שתחת הזב הוו ראשון, וע"כ פירש דאיירי באוכלין ומשקין בתוך הכלי, ובזה הוא דמפלגינן, דאם הן ע"ג הזב הוו האוכלין והמשקין עצמן ראשון לטומאה, ואם הן תחת הזב, הוו האוכלין והמשקין שני לטומאה, שנטמאו במגע הכלי שנוגע בו הזב והוי ראשון לטומאה.

כ] **שם, עוד תניא בתוספתא וכו' והזבה אינה טעונה ביאת מים חיים,** בפירש"י שבת ס"ה ב' הביא מרבינו הלוי דזבה טעונה ביאת מים חיים, ותמה עליו מהא דתניא הכא דחומר בזב מבזבה וכו' וזבה אינה טעונה ביאת מים חיים, וכ"כ רש"י בנדה ס"ז א', אך בסנהדרין פ"ז א' ובבכורות נ"ה א' פירש"י עצמו דזבה טעונה מים חיים, ועי' שאילת יעבץ ח"א סימן פ"ח וערול"נ בנדה שם שכתבו לישב דעה זו דלא קי"ל כהתוספתא בזה, עיי"ש בדבריהם.

כא] **שם, וזבה פעמים שהיא רואה ג' ראיות לג' ימים ואינה מטמאה בהן,** הר"ש פירש דהיינו בימי טוהר, דאף שהיא רואה בהן ג' ראיות בג' ימים אינה מטמאה בהן, - ובחס"ד הק' דזב נמי פעמים שהוא רואה ואינו מיטמא כגון הרואה קרי שאינו מיטמא בזיבה מעל"ע, וכן כל אותן ז' דברים שתולין לו לזב, וכתב לישב, דבהני גווני הא דאינו נטמא הוא משום דאי"ז ראיית זיבה, וצ"ע אם זה מתישב לדעת הסוברים דהא דקרי פוטר מזיבה הוא מגזה"כ, אך כל שראה ג' ראיות זיבה בג' ימים לעולם הוא טמא, ולא נמצאו בו ימים שיצילו אותו מלטמא באותן הראיות, ומשא"כ בזבה שנמצאין בה ימים שמצילין את דמי' מלטמא אף שהן דמים גמורין, - ועיי"ש שכתב דאתיא כרב דס"ל בנדה ל"ה ב' דדם טוהר מעין אחד הוא והתורה טיהרתו, דללוי דאמר התם דב' מעינות הם נמצא דאי"ז ראיות זיבה כלל, ולא חשיב דאיכא ימים שמצילין את דמי' מלטמא, עכ"ד, ויש להוסיף דלמש"כ התוס' בנדה ל"ו ב' בתי' בתרא, דגם לדעת לוי דב' מעינות הם, אין טהרתו אלא במקום שהתורה טיהרתו, וע"כ בגיורת שילדה ואח"כ נתגיירה אין נותנין לה ימי טוהר, ניחא הא דחשיב דאיכא ימים שמצילין את דמי' מלטמא אף לדעת לוי.

כב] ובביאור הגר"א כתב, דהא דזבה פעמים שהיא רואה וכו' ואינה מטמאה בהן, הוא או בימי טוהר, או בקושי הסמוך ללידה, וצ"ע דלכאו' טהרת דם קושי הסמוך ללידה, הוא דדם זה אינו דם הראוי לטמא, וא"כ הדק"ל דהרי גם בזב פעמים שהוא רואה ואינו מטמא כשראה מחמת אונסו, וצ"ל לפמש"נ במק"א, דעיקר טהרת דם קושי הוא משום שהולד מטהר הדמים שבאו מחמתו, וכמש"א בנדה ל"ו ב' דמטהר אני בולד שיש טהרה אחריו, ואכמ"ל.

כג] **שם, זב אין מינו סותרו משא"כ בזבה,** הר"ש פירש דהיינו דזב שראה בימי הספירה קרי אינו סותר אלא יומו אע"ג דאיכא צחצוחי זיבה, אבל זבה מינה סותרה כל ז' לעולם, ובחס"ד תמה ע"ז דא"כ הו"ל קולא בזב דאינו סותר אלא יומו, והיכי מני לה בהדי חומרי דזב, וכן הק' במרומי שדה ובחזו"א סימן ג' סקט"ו.

ובביאור הגר"א פירש דהיינו, דזב אף דבר שאינו מינו סותרו, דאף אם ראה קרי סותר יומו, ובזבה אין סותר אלא זיבה, ובחזו"א שם כתב דאע"ג דפולטת ש"ז נמי סותרת יומה, י"ל דהכא איירי באינה מינה היוצא מגופה דהיינו לובן, דאינו סותרה, ועי' בחס"ד מש"כ לפרש בזה בע"א.

כד] והר"ש כתב די"מ דהא דאין מינו סותרו היינו דאם ראה ב' ראיות ושלישית באונס אין זו השלישית סותרת אלא הזיבות אלא זב גמור הוי, ומשא"כ בזבה דאם ראתה ב' ימים בשופי וקשתה בשלישית וילדה אינה זבה, וכתב דפי' זה לא יתכן מפני כמה קושיות, ובחס"ד כתב דהקושיות הנופלות על פי' זה הם, דשאני ראי' שלישית של זב דכבר נזקק לספירת ז' וע"כ אף ראי' שלישית באונס מצטרפת לחייבו קרבן, ומשא"כ בזבה דבב' ראיות הראשונות עדיין אין עלי' שם זבה אלא שומרת יום, ועיי"ש מש"כ להקשות עוד על פי' זה, ובחזו"א סימן ג' סקט"ו כתב דקשיא ע"ז גם דלא שייך להזכיר כאן מינו, וגם לא שייך כאן סותרו שהרי גם בזבה אין כאן סתירה אלא שאין ראי' ג' מצטרפת, וגם אין המכוון רמוז כלל בדברי התנא, עכ"ד.

כה] **שם, חומר בזבה שהזבה מטמאה וכו' בראי' כ"ש,** הר"ש פירש דהיינו דזבה מטמאה בראי' ראשונה, וזב בראי' ראשונה אינו אלא כבעל קרי, ובחס"ד כתב דהיינו כב"ה לעיל רפ"א, וי"ל דאתיא אף כב"ש, שהרי מודו ב"ש דאם לא ראה אח"כ ראי' שני' אין הראי' הראשונה מטמאתו אלא כבעל קרי, ומשא"כ בזבה דהיא נטמאת בראי' ראשונה אף אם לא ראתה אח"כ ראי' שני', וכעי"ז כתב בזר זהב.

ובמנחת ביכורים כתב דיל"פ עוד, דהא דזבה מטמאה בכ"ש, היינו דל"ב שיעורא בראי', ומשא"כ בזב דבעינן שיעורא כחתימת פי האמה, ואתיא כר"נ משום ר' ישמעאל בנדה מ"ג ב'.

כו] **שם, חומר בזב וכו' ומטמא כלי שטף במגע,** הר"ש בסו"ד כתב דכדי נסבה, שהרי טמא מת נמי מטמא כלי שטף במגע, אלא אגב כ"ח בהיסט נקטי', אך בתחילת דבריו כתב דהא דתני מטמא כלי שטף במגע, קאי על הא דמטמא הזב אדם לטמא בגדים וכלי שטף במגע, ומשא"כ בטמא מת דאינו מטמא אדם לטמא בגדים וכלי שטף במגע, וכתב דל' הברייתא חסר, ועי' בחס"ד שפירש כן בד' הר"ש דהוא ב' דרכים בפי' הך בבא.

כז] **שם, וכלי חרס בהיסט,** בהגה' הגר"א גריס כלי חרס המוקף צ"פ, ולגיר' זו נתפרש בתוספתא דכ"ח המוקף צ"פ נטמא בהיסט, וזה שלא כדעת רש"י בשבת פ"ד ב' דכ"ח המוקף צ"פ אינו נטמא בהיסט משום שלא בא לכלל מגע.

1. ועיי"ש ברמב"ן שכתב דהא דקאמר התם דתנן, אף דבמשנתינו לא נתפרש לחלק בין כרע הזב לכרעו הן, אפשר שבברייתא שנוי' בלשון הזה שבגמ', ולפי שהענין הזה שנוי במשנה קאמר דתנן, והריטב"א כתב דכיון דמכרע ממתניתין גופה דכי קתני טמאין אכרע הזב קאי, דאילו כשכרעו הן ע"כ הן טהורין שאין טומאת משא באוכלין, אוסיפנא בלישנא דמתניתין פירושא דידה, וגרסינן לה כאילו איתניא הכי בהדיא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)