חזקה דרבה ומחזיקין מאל_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

יבמות ל: חזקה דרבה ומחזיקין מאל"א

**א. ביאור קו' הראשונים מבהמה בחזקת איסור-**

מתני' וכולן שהיו בהן קידושין או גירושין בספק הצרות חולצות ולא מתייבמות, ובגמ' ספק גירושין ספק קרוב לו או לה לא קתני מ"ט אמר רבה אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק.

ובגמ' א"ל אביי אי הכי קידושין נמי אשה זו בחזקת היתר ליבם עומדת אל תאסרנה מספק.

והנה מבואר בגמ' דחזקה דרבה שייכא לא רק באופן של מחזיקין מאל"א כספק גירושין, שאין מחזיקין מאיסור אשת איש לעלמא לאיסור יבמה לשוק לעלמא, אלא גם בספק קידושין שהכל הוא איסור אחד על היבם משום אשת אח מ"מ מהני חזקה דרבה [תשובת רעק"א-קסז].

ויסוד דין חזקה דרבה פירש"י דמהשתא החזקנו שהיא בחזקת היתר לכשימות בעלה [וזכורני מהנוב"י שפי' החזקה באופ"א ודבריו נסתרים מד' רש"י].

ובראשונים הק' מדקי"ל (חולין ט. גבי לא בדק בסימנין ובדף י. גבי סכין פגומה) בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיוודע לך במה נשחטה וזה סתירה לחזקה דרבה?

וריטב"א ומאירי תי' דהתם לאו משום מחזיקין מאל"א אתינן עלה אלא שהבהמה בחזקת אינו זבוח מהשתא.

והנה בכוונת קו' הראשונים יל"פ בכמה אנפי:

א. לכאו' כוונת הראשונים להקשות היאך אמרינן בהמה בחזקת איסור עומדת הרי יש חזקה דרבה שתותר ע"י השחיטה.

אמנם מלבד דלשונם לא משמע כן, גם צ"ע היאך יש לדון חזקה דרבה בספק שחיטה כלל, הרי יסוד חזקה דרבה שהחזקנו שאם ימות הבעל תותר האשה, ובספק בשחיטה א"א לומר שהחזקנו שתותר ע"י שחיטה שהרי הספק שלנו גופא אם נעשה בה מעשה שחיטה?

גם לפי"ז מש"כ לתרץ דהתם הוא בחזקת אינו זבוח, צ"ב רב שהרי מבואר בסוגיין דחזקה דרבה הוא גם באיסור אחד כמו בספק קידושין ואינו ענין כלל להא דאין מחזיקין מאל"א?

ב. וע"כ פשוט שלא רצו הראשונים לדון חזקה דרבה בכל ספק שחיטה שתהיה בחזקת היתר דוודאי כש"כ שלא החזקנו היתר אלא אם תשחט כדין וכל שהוא ספק על עיקר השחיטה ל"ש חזקה דרבה.

רק כוונתם להקשות להיפך למה לא נחזיק הכא מאיסור לאיסור ונאסור גם בספק גירושין כמו גבי שחיטה, וכ"כ בחזו"א אה"ע פא-א.

ועצ"ע א"כ למה הוצרכו הראשונים להעמיד קושייתם על ספק גירושין שהוא חזקה מאיסור לאיסור והצרכו להקשות מהא דחולין, היה להם להעמיד הקו' בספק קידושין שהוא חזקה באותו איסור של אשת אח?

וביותר קשיא, דתי' הריטב"א דבהמה בחזקת אינו זבוח קיימא גם לא יועיל על הקו' מספק קידושין שהרי התם נמי איסור אחד הוא?

ג. ובפשוטו צ"ל דמבואר הכא דעיקר הנידון אם מחזיקין מאיסור לאיסור אינו דוקא מאיסור אחד למשנהו, אלא שהוא נידון כללי אם יש להחזיק איסור שעומד ליפקע.

וע"ז הק' הראשונים דהתם בבהמה חזינן שמחזיקים אבר מן החי אף שעומד ליפקע, א"כ ה"נ נחזיק האיסור של האשה אף שעומד ליפקע ויעמוד כנגד חזקה דרבה.

[ומה שהוא חזקה מאיסור לאיסור אחר לא אכפ"ל כלל בזה שההחזקה היא על עצם המצב שהוא איסור בפועל ולא על שם איסור מסויים].

ולכך קו' הראשונים ממחזיקין מאל"א תהיה גם לענין ספק קידושין דאף שהכל הוא איסור אחד מ"מ א"א להחזיק איסור שעומד ליפקע.

וע"ז תי' הריטב"א דגבי בהמה אין ההחזקה באיסור אבמה"ח אלא באיסור אינו זבוח ואיסור זה עתיד להשאר אם לא תשחט ולא יסתלק ולכך לא דמי אף לספק קידושין.

ד. ובאמת אדאתאן להכי היה מקום להוסיף ביאור בנו"א [וכ"נ שפי' בשער"י ב-יט], דקו' הראשונים הוא דעיקר המושג דמבואר גבי בהמה דמחזקינן מאיסור לאיסור הוא סתירה לעצם המושג של חזקה דרבה, דכשם שמחזיקין חזקת היתר על המצב העתידי ה"נ יש להחזיק שהאיסור יסתלק ויפקע האיסור לא שייך חזקת איסור כלל, וא"כ נהי דגבי ספק שחיטה ל"ש להחזיק חזקת היתר מכח חזקה דרבה שהרי הוא ספק אם נשחטה אבל מ"מ מכח חזקה דרבה גופא נחזיק שיסתלק האיסור לכה"פ כיון שהוא עומד להסתלק.

אבל אם אמנם עיקר ההבנה בזה לכאו' נכונה, מ"מ לשון הראשונים לא משמע שנתקשו על עיקר המושג של מחזיקין מאל"א שהוא סתירה בסברא לדין חזקה דרבה, רק קושייתם הוא מצ"ע למה לא נחזיק הכא בספק גירושין חזקה אף באיסור שעומד לפקוע ויעמוד כנגד החזקת היתר דרבה, וע"ע לקמן שגם בש"ש לא נחית לזה.

ועכ"פ לפי"ז למדנו מד' הראשונים שעיקר הנידון אם מחזיקין מאל"א אין הטעם משום שכל איסור נידון כהיתר כלפי איסור חבירו ולא חשיבי כל איסורי תורה כענין אחד, כהא דמצינו דאיכא למ"ד איסורין מבטלין זא"ז, רק הטעם משום שהיא בחזקת שיוסר ממנה האיסור הקודם, וכן האריכו הגר"ר יבמות-כז ושער"י ב-כ, וע"ע לקמן.

**ב. מהלך הש"ש-**

אבל באמת בש"ש ה-ו תי' קו' הראשונים כמו שצידדנו מתחילה, דלעולם י"ל דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, ודוקא בסוגיין א"א להחזיק מאיסור לאיסור שהרי יש לנו חזקה דרבה שתהיה מותרת לאחר מיתה והיא עדיפה מחזקת איסור, משא"כ בספק שחיטה דל"ש חזקה דרבה שתהיה מותרת שהרי מספק"ל בגוף השחיטה, הרי שפיר יש להחזיק אף מאיסור לאיסור.

[וכנראה זה כוונת התו"י:"כיון דסופו למות ולבסוף מת קרינן ביה שפיר בחזקת היתר לשוק"].

ביאור דבריו דלעולם מחזיקין מאל"א אף שעומד להסתלק, אלא שיש לדון חזקה דרבה להתיר והיינו שיש כאן חזקה מסויימת להתיר, ונקט הש"ש שחזקה זו עדיפה מחזקת איסור.

אלא דבספק בעיקר השחיטה לא שייך חזקה דרבה מידי לכך אין לאסור [וכנראה מדבריו קצת וממה שיובא לקמן בשמו שהבין שעיקר קו' הראשונים שנדון גם גבי בהמה דין חזקה דרבה וע"ז תי' שאין כאן חזקה דרבה כיון שהספק הוא בגוף השחיטה].

וזה דלא כעיקר הבנת הראשונים שא"א להחזיק מאיסור שעומד להסתלק, וחילייהו משום דפשיטא להו דא"כ יהיה עדיף על חזקה דרבה.

[ושו"ר בחזו"א אה"ע פא-א באר ד' הראשונים דלעולם אף אינהו מודו לעיקר הבנת הש"ש שאפשר להחזיק מאיסור לאיסור ואין בו חסרון אף שעומד האיסור להסתלק, רק שהוקשה להם דכיון דחזינן גבי שחיטה דמחזיקין מאל"א ה"נ הכא כנגד חזקה דרבה יהיה חזקת איסור וליהוי חזקה כנגד חזקה, אלא דלא ס"ל כתי' הש"ש דחזקה דרבה עדיפה משאר חזקת איסור.

אבל צ"ע כשה"ק לעיל דא"כ ליקשו טפי גבי ספק קידושין דהוי חזקה ממש וליהוי חזקה כנגד חזקה דרבה, וגם ע"ז לא יועיל מה שתי' הריטב"א דאין מחזיקין מאל"א, ועיי"ש בחזו"א סק"ב שנתקשה בזה בד' הריטב"א ועיי"ש מש"כ ולא הבנתי כוונתו].

**ג. עוד בד' הש"ש-**

ועפ"י יסוד הבנתו כתב בש"ש ה-ט ליישב דעת רבינו יונה שהובאה ברשב"א ור"ן חולין י. דכל ספק טריפה אזלינן לחומרא, וזה עפ"י תי' הרשב"א בסוגיא דשאני בהמה שמצ"ע כל שלא ייעשה בה מעשה המכשיר תשאר באיסורה, ופי' בש"ש כוונתו שכל דין חזקה דרבה הוא רק היכא שתותר ממילא בלא מעשה.

ועפי"ז נקט דה"נ ל"ש חזקה דרבה להתיר בספק טריפה שהרי לא ברור שתותר אח"כ כל שלא ייעשה מעשה לא נוכל להחזיקה בהיתר.

אבל לפמש"כ א"א לפרש כן שהרי מעולם לא עלה על דעת הראשונים לדון חזקה דרבה בספק שחיטה, רק דנו שא"א להחזיק אותה באיסור אבמה"ח שעתיד להסתלק, ולפי"ז צל"פ תי' הרשב"א שאינו סברא בחזקה דרבה אלא בחזקת איסור שיש להחזיקה באיסור זה כיון שמאליו בלא מעשה תשאר באיסורה, עיין לקמן.

וא"כ בספק טריפה הרי אין לנו חזקה זו שהרי א"א להחזיק שאם תשחט תשאר באיסורה ואדרבה היא בחזקת היתר לענין זה.

ועי' בחזו"א אה"ע פא-ד ואו"ש פ"א שחיטה שהעירו ע"ד הש"ש, דלא אמר הרשב"א דלא שייך חזקה דרבה אלא בספק שמא השתא היא נבילה שיש להעמידה על החזקה שבלא מעשה חדש תעשה נבילה, אבל באופן שוודאי יצאה מכלל נבילה וודאי אין להעמיד על חזקת איסור מכח איסור נבילה.

וכנראה טעם השגה זו הוא כמש"כ לעיל לפרש ד' הרשב"א דעיקר חילוקו של הרשב"א אינו בא לומר שלא שייך בשחיטה חזקה דרבה שוב הדר דינא דמחזיקין מאל"א, דלעולם אין מחזיקין מאיסור לאיסור כיון שעומד להסתלק, וכל ד' הרשב"א הוא סברא שתהיה בחזקת איסור כלפי איסור נבילה עצמו.

וע"ע בהג' רעק"א יו"ד ד-ב ג"כ כסברת הנך אחרונים דלא כהש"ש דלענין איסור אחר לא שייכא סבברת הרשב"א, וכ"נ בבינ"א שער רוב וחזקה-כב.

ועיקר ביאור שיטת רבינו יונה נתבאר עוד במקו"א.

**ד. שיטת התוס'-**

בתוס' לא נתקשו כלל בקו' הראשונים, רק נתקשו להיפך דמשמע דספק טריפות ויש ריעותא מחיים אסורה ולמה לא נתיר משום חזקה דרבה, והטעם שלא הוקשה להם קו' הראשונים בפשוטו אזלי לטעמייהו דבהמה בחזקת איסור שאינו זבוח הוא ואיסור זה אינו עומד להסתלק וכתי' הריטב"א ומאירי.

ויתכן להעמיס בשיטתם ג"כ שיטת הש"ש דכל היכא דליכא משום חזקה דרבה הדר דינא דמחזיקין אף מאל"א, אמנם אין לזה הכרח.

**ה. עוד בזה-**

והנה בשו"ת מהרי"ט הו"ד בש"ש ה-א דעתו דמחזיקין מאל"א, ולכך בספק אם יש לו אחין מחזקינן מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק.

וכבר תמה עליו בחמד"ש אה"ע עח-ה שהוא סותר לסוגיא יבמות דע"כ אין מחזיקין מאל"א משום חזקה דרבה?

אבל דעת מהרי"ט כנראה ע"ד הש"ש דלעולם שייך עיקר המושג להחזיק מאיסור לאיסור אינו סתירה לחזקה דרבה, ורק אם יש לנו חזקת היתר מכח כדרבה אז מועלת כנגד חזקת איסור, והתם בספק אחד ליכא חזקה דרבה להתיר שהרי אינו ידוע אם יותר האיסור כלל בשעת מיתה שמא יש לו אח מעיקרא, ופשוט.

והנה כד' מהרי"ט מבואר ברשב"ם ב"ב קלה. שיש להחזיק מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק, אבל בעליות דר"י ורשב"א שם תמהו ע"ז היאך אפשר להחזיק מאיסור לאיסור והוא כנגד הגמ' יבמות ל: וכדין חזקה דרבה, וכנראה דעתם כמבואר בד' הראשונים כאן דמסוגיין מוכח שא"א להחזיק איסור שעומד להסתלק ואף במקום דל"ש להחזיק היתר מכח חזקה דרבה.

[ובאתוו"ד-ח כתב לדון ע"ד מהרי"ט ורשב"ם מטעם אחר, די"ל דאף אם אין מחזיקין מאל"א בעלמא מ"מ איסור יבמה לשוק הוא מכח איסור אשת איש ובזה יש להחזיק מאיסור לאיסור שפיר שהכל חד איסורא הוא, והוא נידון נוסף אם אפשר להחזיק מאיסורין שהם שמות שונים ועי' לקמן משי"ת בזה].

**ו. עוד בדין מחזיקין מאל"א גבי נזיר שירד לטבול-**

והנה במשנ"ת שעיקר מה שדנו הראשונם בדין מחזיקין מאיסור לאיסור אינו מכח דהוי שתי שמות של איסור, רק משום שהאיסור הראשון עומד להסתלק א"א להחזיק שהוא ממשיך עי' בחי' הגר"ר יבמות-כז הביא עוד מקורות לזה.

א. הנה במהרי"ט שם יצא להוכיח דמחזיקין מאל"א, מהא דנזיר סג. ירד לטבול במערה ונמצא מת הרי הוא בחזקת טמא, ומוכרח דמחזיקין מאל"א, ופירש הר"מ בפיה"מ שהוא מתורת חזקה, ועיין בש"ש מש"כ ע"ז לפי לשון התוס' שם ובשער"י ב-כא באורך.

ובש"ש ה-ב דחה דשאני טומאת מת שהכל טומאה אחד הוא, משא"כ מאיסור אחד לאיסור אחר לא שמענו, ועי' קה"י יבמות-כב מש"כ לדחות זה.

גם יל"ד דשאני דין טומאה שכל הטומאה אחת היא אלא שיש כאן שני סיבות שונות לטומאה לכך שפיר מחזקינן דכשם שהיה עליו עד השתא טומאה ה"נ יש בו טומאה כעת, ולא דמי לאיסורין שכל איסור הוא בפנ"ע ואין להחזיק מאחד לחבירו.

ועוד כתבו באחרונים [קה"י יבמות-כג] לדחות ראייתו עפי"ד הגר"ח הנודעים [ועי' שער"י ב-כ ואו"ש פי"א שגגות] דכללא הוא בטומאה דכל שיש עליו שתי טומאות ויכול ליטהר מאחת מהם וטבל, לא נטהר כלל כיון שנשאר עליו טומאה הראשונה [והיינו טובל ושרץ בידו], א"כ ה"נ הכא כיון שמיד בטבילה נטמא ע"י המת לא עלתה לא טבילה כלל ונשאר בטומאה הראשונה א"כ לאו חזקה מאיסור לאיסור הוא רק נשארה בו טומאה הראשונה.

ובדעת מהרי"ט כתב הגר"ר דס"ל דאף לו יהי כן שע"י שיהיה בו טומאה השניה לא תסתלק גם טומאה הראשונה מ"מ יש מקום לדון שלא להחזיק מאיסור לאיסור לא משום שהם שתי שמות שונים אלא משום שהאיסור עומד להסתלק אם לא תתחדש בו טומאה נוספת שאינה נטהרת בטבילה.

ועכ"פ מד' הש"ש למדנו שיש לו נידון נוסף בדין מחזיקין מאל"א אם יש להחזיק מאיסור אחד לחבירו כיון שכל איסור משם אחר הוא, ולאו דוקא משום שהוא עתיד להסתלק, וע"ע לקמן בזה.

ואולי יש מקום לתי' האחרונים גם בזה, דכל שהוא נוגע בטומאה בשעת הטבילה יתכן שהוא חסרון בעיקר מעשה הטבילה והוא ספק על המעשה טבילה וכה"ג וכדאמר 'טובל ושרץ בידו', א"א להעמידו בחזקתו כמובן, וכן מבואר בשער"י שם.

ובאמת הוא מוכרח דאל"כ תיקשי התם למה לא נטהר מטעם חזקה דרבה שהחזקנו שעומד ליטהר ע"י טבילה?

וע"כ צ"ל כש"כ בשער"י ב-כ שיש כאן ספק על עצם מעשה הטבילה אם עשאו כדינו, וא"א להחזיק שייטהר אלא בטבילה מעלייתא וכאן הספק הוא על עיקר מעשה הטבילה.

[ויתכן דאף להסוברים דספק נקו"ה היא בחזקת היתר שעיקר טעמם משום שאינו אלא מטעם טרפות ולא חסרון בעיקר מעשה השחיטה.

אבל לפי"מ שצידדנו במקו"א בדעתם דאף אם הוא ספק על עיקר מעשה השחיטה מ"מ מחזקינן ליה מהשתא שאם יישחט יותר, לכאו' הוא נסתר מהכא.

אבל מ"מ יש לחלק, דדוקא גבי נקו"ה יש להחזיק את הבהמה במצב שראוי להיתר שחיטה אם ייעשה בו שחיטה, אבל הכא אינו שינוי במצב של האדם רק שבשעת הטבילה הוא נוגע במת, ואין כאן מעשה טבילה וזה וודאי לא החזקנו שיטבול כדין דוקא, ורק בדבר שהדין שלו תלוי במצב של האדם שייך לומר כן.

ומכל זה מבואר דטובל ונגע במת דל"מ אינו משום שהוא נטמא בטומאת מת חדשה דא"כ וודאי יש בו חזקה דרבה, אלא משום שיש חסרון בעיקר מעשה הטבילה, וזה חידוש גדול, וצ"ע.

ומ"מ לפי"ז שוב נסתרה ראיית מהרי"ט דמחזיקין מאל"א שהרי הכא הוא ספק על עיקר מעשה הטבילה וכלפי זה לא החזקנו שתסתלק הטומאה, וגם אם נבוא לדון משום שאין מחזיקין מטומאה אחת לאחרת הכא שאני דע"י שלא נטהר נשארה בו גם טומאה הראשונה, וא"א ללמוד מזה כלל לדין מחזיקין מאל"א, ודעת מהרי"ט שהוכיח מזה צ"ע דא"כ ה"נ תיקשי למה אין חזקה דרבה, ועיין לקמן משי"ת בשם האש"ל ולפי"ז תתיישב דעת מהרי"ט.

**ז. זבה בז' נקיים-**

ב. עוד הוכיח הגר"ר ראיה נוספת שעיקר הנידון בדין מחזיקין מאל"א הוא משום שהאיסור עומד להסתלק, עיי"ש הביא ד' הש"ש ו-ו, שהק' היאך אמרו בתוס' גיטין ב: דנדה נאמנת מטעם ע"א דלא איתחזק איסורא שתהא רואה כל שעה, וע"כ שאין מחזיקין מאל"א.

ותמהו עליו האחרונים דהא כל כמה שלא ראתה ז"נ בטומאתה הראשונה היא ולאו טומאה חדשה היא, ומה עניינו למחזיקין מאל"א.

ויותר מזה תיקשי דאף בספק אם נפלה עליו טומאה חדשה נתבאר מד' האחרונים דכל שלא נטהר מטומאה השניה נשארה בו גם טומאה הראשונה א"כ אין כאן מחזיקין מאל"א כלל?

ובאר הגר"ר יבמות-כז כוונתו דעיקר הטעם דאין מחזיקין מאל"א יל"פ גם באיסור אחד כל שהאיסור הקודם היה צריך להסתלק מצ"ע הרי א"א להחזיקו, וע"ז הוכיח הש"ש דע"כ אינה בחזקת איסור בכה"ג, ועיקר קו' הש"ש נתבאר ליישב במקו"א בענין ספק נקו"ה בכמה דרכים, וגם נתבאר שם למה אין דנין בזה חזקה דרבה, ואכ"מ.

[ולעיל הבאנו ד' הש"ש שטען על מהרי"ט שיש טעם נוסף שלא להחזיק איסור משתי שמות נפרדים, וכנראה ס"ל להש"ש ששני הטעמים אמת שלא להחזיק מאיסור לאיסור].

**ח. מחזיקין מנגע לנגע-**

ג. ע"ע בש"ש ה-ד שהוכיח מתוס' כתובות עה: גבי ספק בהרת קדם לשער לבן שהעמיד ר"ת דאיירי שהיה עליו נגע אחר של שחין ומכוה מקודם לכן, לכך חשיב ליה בחזקת טומאה.

וכתב בש"ש שיש ללמוד מזה דעת התוס' דמחזיקין מאל"א, ולכך ה"נ יש להחזיק מנגע לנגע.

וכנראה פשיטא ליה להש"ש דאף שדחה ד' מהרי"ט לענין טומאת מת שהכל טומאה משם אחד הכא לענין נגע שחין ובהרת שני שמות אינון ושפיר הוכיח דמחזיקין מאל"א.

אמנם עיין לקמן מה שנביא מהחזו"א שהנגע עיקרו הוא חולי בגוף האדם והמראה אינו אלא סימן לזה, וא"כ י"ל דחשיב הכל משם אחד.

וגם יל"ד כש"כ לעיל דמטומאה לטומאה שאני, חדא כש"כ לעיל משום שהכל טומאת נגע אחת היא רק מכמה סיבות, ולא דמי לאיסורין וכש"כ לעיל [ועי' מהרמ"ש כתובות עה:].

ועוד כתב בשער"י ב-יז,כ, עפ"י הנ"ל דכל שלא נטהר מטומאה אחת עדיין טומאה קודמת עליו.

והוסיף עוד בשער"י דגבי נגעים י"ל עוד טעם בזה, שבלא אמירת כהן לא נטהר כלל וכל שיש עליו נגע אחד ואין הכהן מטהרו לא נטהר גם מנגע הראשון.

ועכ"פ מכל הנ"ל נתבאר שאין להוכיח מזה לדין מחזיקין מאל"א משתי שמות שונים, אבל עצ"ע למה לא נימא דכיון שהאיסור עומד להסתלק א"א להחזיקו באיסור ואין להחזיק מאיסור לאיסור בכה"ג?

וביותר יש לתמוה על שיטת ר"ת למה לא נדון בו חזקה דרבה שלכשיסור הנגע יטהר?

ובאמת עי' בתו"ר נדה יט. שכבר תמה בזה על שיטת ר"ת היאך יתכן להחזיק בכה"ג.

ועי' בשער"י ב-יז מש"כ לבאר שאם נולד בו נגע אחר אין לכהן לטהרו וכל שאין כאן אמירת הכהן חסר בטהרה מהנגע והוי כספק טבילה שמעמידים בחזקת איסור כיון שאין כאן מעשה המטהר כלל, עיי"ש באורך.

ובחזו"א אה"ע פב-יב כתב בנו"א בזה"ל:"נהי שהמצורע יש לו חזקת היתר לכשיתרפא אבל עדיין לא נתברר אם נתרפא, שהרפואה והחולי הוא בגוף האדם ולא בהנגע, ואם נולדה בו אחרת קודם שנתרפא ואח"כ נתרפא מהראשונה עדיין אין בו נתרפא מצרעתו".

והוסיף:"ואפי' אם נולדה השניה אחר שנתרפא מהראשונה קודם טהרתו אי אפשר לטהרו בצפרים שהרי עכשיו הוא ספק מצורע ואין מעשה התגלחת והצפרים אלא בגוף בלתי מצורע והלכך יש כאן חזקת טמא", וזה כעין ד' השער"י.

ובעיקר משה"ק הכא גם בנזיר שירד לטבול וגם בספק בהרת למה לא נימא חזקה דרבה, עיין באש"ל יבמות-עב מש"כ לתרץ באופ"א [וכעי"ז באבי"ע פ"א שחיטה], דלא שייכא חזקה דרבה אלא בספק צר"ע שיש ספק על עיקר המתיר של המיתה שעד השתא החזקנו שהמיתה תתיר והשתא באים לשנות ולומר שהיא צריכה להתיר.

אבל בהא דנגע וספק טבילה אין כאן שינוי במה שהחזקנו, שהרי גם השתא אמרינן שיש בו כח להטהר אלא שיש כאן טומאה חדשה מכח נגע חדש ובזה לא החזקנו טומאה.

ומה שדנו התוס' גם לענין טריפה חזקה דרבה כתב אבי"ע פ"א שחיטה דה"נ בטריפה הוא סתירה לההיתר שחיטה כידוע מהאחרונים בשם הגר"ח, ואכ"מ, ועי' לעיל משה"ק על ד' מהרי"ט גבי נזיר שירד לטבול ולפי ד' האש"ל יתיישב היטיב.

**ט. תי' הרמב"ן-**

בעיקר קו' הראשונים מחזקת איסור של בהמה, עיין ברמב"ן מש"כ לתרץ בזה"ל:"ולאו קו' היא, דהתם אפשר שתצא מאיסור לאיסור כגון שנתנבלה, אבל הכא א"א שתצא מתחת בעלה שלא תהא מותרת לשוק, הלכך בחזקת היתר לשוק עומדת".

וברשב"א השיג ע"ז דה"נ אם הועילו הגירושין נמצא שיוצאת מתחת בעלה ותאסר לשוק ומ"ש משחיטה.

ועיין בבי"מ יו"ד-קי מש"כ לפרש כוונת הרמב"ן דאף בלא הספק שנולד בשעת שחיטה היתה יכולה לצאת מאיסור אחד לאיסור אחר ע"י שתתנבל מאליה וכה"ג מחזקינן מאיסור לאיסור, משא"כ גבי צר"ע שא"א לה לצאת לאיסור אלא ע"י מאורע זה שאנו מסופקין בו שקידש או גרש את הערוה, ואכתי צ"ב.

[ועיי"ש דלשיטת הרמב"ן מתיישבת קו' התוס' מספק טריפה ונולד ריעותא מחיים, דבטריפה יכולה לצאת לאיסור נבילה שפיר מחזקינן מאיסור לאיסור טריפה].

ועי' חמד"ש יו"ד-ג באר כוונת הרמב"ן כד' הש"ש שהבאנו לעיל שרצה לתרץ קו' הראשונים דגבי שחיטה לא שייך חזקה דרבה שתצא להיתר שהרי הספק בגוף השחיטה, וכבר נתבאר לעיל שאין נראים ד' הש"ש במהלך ד' הראשונים.

ועוד כתב הרמב"ן לתרץ:"ועוד שזו וודאי בחזקת איסור ליבם עומדת וכיון שכן ע"כ בחזקת היתר לשוק עומדת לכשימות בעל", וג"ז צ"ב.

**י. ביאור הש"ש בתי' הרשב"א-**

וברשב"א תי' ז"ל:"התם גבי בהמה כל שלא מתה או שמתה ממילא או שלא נשחטה כהלכתה אסירא עד שיתחדש בה ענין המכשירה, והלכך כיון שאתה בא לומר שנעשה בה מעשה המכשיר עליך הראיה, ודכוותה הכא כיון שזו מתחילה צר"ע היתה ואילו מת בעל ממילא הותרה לשוק והרי מת וקברו מוכיח עליו כשאתה בא לאוסרה עליך הראיה".

ובביאור תי' יש כמה דרכים:

א. הבאנו לעיל ד' הש"ש ה-ט שעיקר תי' הרשב"א הוא סברא מסויימת בחזקה דרבה דל"ש חזקה דרבה גבי שחיטה שמצ"ע אסורה עד שייעשה בה מעשה ודוקא היכא שניתרת ממילא שייך חזקה דרבה, וכ"כ עויו"ט-סט.

והנה למדנו מד' הש"ש יסוד חדש בדין חזקה דרבה דכל שצריך מעשה לא אמרינן חזקה דרבה, וביאור הדברים נראה עפ"י מה שחקר בשו"ת בית דוד-יז בגדר חזקה דרבה אם עיקרו משום שעומדת להיות מותרת אח"כ, או שעיקר החזקה היא דעכשיו היא במצב שאם יארע בה המאורע המתיר יוכל להתיר [וכ"כ גרש"ר גיטין-ד, ובמקו"א נתבאר נפק"מ בזה לענין ז' נקיים].

וד' הש"ש לכאו' מורים כצד הראשון דיסוד החזקה משום שעומד להיות מותרת ולכך כל שתלוי במעשה חדש ל"ח עומד לזה.

אמנם בעיקר ד' הש"ש לעיל נתבאר שזה שייך דוקא לפי שיטתו, אבל לפמש"כ שעיקר קו' הרשב"א שאין מושג להחזיק מאל"א ולא משום שצריך להחזיק היתר דוקא, הרי א"א לפרש תי' הרשב"א כהש"ש.

אבל באמת לשון הרשב"א בתי' מורה דדין מחזיקין מאל"א הוא גופא דומה לדין חזקת היתר בסוגיא יבמות, ולא רק שאין לזה סתירה אלא אדרבה היינו הך.

ויותר מבואר כן ברשב"א חולין ט. הביא הנידון בדין בהמה בחזקת איסור עומדת שיש שפי' שהוא מטעם אינו זבוח, שאין תחזיקנה בחזקת איסור אבמה"ח והרי כיון שמתה וודאי נסתלק איסור זה.

וע"ז כתב הרשב"א ז"ל:"דאפשר לומר כיון דמעיקרא בחזקת איסור אבמה"ח עומדת ועכשיו נמי לא נתברר אם נשחטה כהוגן הרי היא מוחזקת מאיסור לאיסור ויש לנו כיוצא בזה ביבמות ושם כתבתיה".

ודבריו תמוהים טובא, היאך הוכיח מיבמות הא התם מבואר איפכא שאין מחזיקין מאיסור לאיסור, וכמו שנתקשה הרשב"א כאן ונהי שכבר תי' בזה הרשב"א ביבמות אבל מ"מ איך שייך להביא מזה ראיה?

[ועי' חי' הגר"ח טעלז יבמות דחק כוונת הרשב"א דאביי יבמות לא. פליג ארבה בדין חזקה דרבה ולדידיה מחזיקין מאל"א, וצ"ע].

**יא. עוד ביאורים בתי' הרשב"א-**

והיטיב אשר דבר בזה בשער"י, שהרשב"א למד דענין חזקת איסור שיש בבהמה הוא גופא שייך לענין חזקה דרבה.

וביאור הדבר בפשוטו היה נראה לפרש, וכ"נ בשער"י ב-כ, דחדית לן הרשב"א בתירוצו ענין חדש, דבאמת עיקר הדין דמחזיקין בבהמה חזקת איסור היינו גופא מטעם חזקה דרבה, שיסודו הוא דלעולם אנו דנים את המצב כפי מה שיהיה מצ"ע בלא שינוי, וכיון שבהמה מצ"ע עומדת להאסר אם לא יהיה בה מעשה מחודש של שחיטה, הרי מהשתא היא בחזקת איסור לכשתמות ואם באת לחדש שנעשה בה מעשה שחיטה עליך הראיה.

וכשם דצר"ע היא בחזקת היתר כיון שאם תמות ממילא תותר אם לא יתחדש בה מאורע האוסר, ה"נ הכא כיון שאם תמות הבהמה היא במצב של איסור אם לא יתחדש בה מאורע המתיר הרי היא בחזקת איסור ממש כדינא דרבה.

וע"ע אבי"ע פ"א שחיטה שהבין כן ד' הרשב"א, ועיי"ש מש"כ לפרש עפי"ז ד' הרשב"א חולין ט:.

אלא שלפי"ז הדין נותן דכיון דמצ"ע אין מחזיקין איסור שעומד להסתלק רק הכא אתינן עלה משום חזקה חדשה שעומדת להאסר הרי גם אם מחיים לא היתה אסורה כלל יש לנו לדון חזקת איסור.

אלא דלפי"ז תמה ע"ז בשו"ת בית דוד-יז א"כ למה בעינן שתהיה אסורה משום איסור אבמה"ח מחיים, ואילו לשון הרשב"א מורה דבעינן איסור אבמה"ח, עי' בלשונו ביבמות-"התם גבי בהמה כל שלא מתה או שמתה ממילא או שלא נשחטה כהלכתה אסירא עד שיתחדש בה ענין המכשירה", משמע דדוקא ע"י שהיא בחזקת איסור מחייה אסרינן לה, וגם כל ד' הרשב"א חולין ט. משמע שהוא מטעם מחזיקין מאיסור אבמה"ח, וגם בסו"ד כתב:"דכיון דמעיקרא היא בחזקת איסור אבמה"ח וכו'" מבואר להדיא לא כן.

ועי' שער"י ב-יט ד"ה והנה, ובפ"כ ד"ה ובחי' מש"כ להוסיף ביאור בזה, דדוקא לענין צר"ע שיש לנו עכשיו איסור יש להחזיק שכשיפקע תוקפו של האיסור תחזור להיתר, אבל א"א להחזיק איסור חדש מכח מצב של עכשיו שאין בו איסור כלל?

וע"ז נקט הרשב"א דאיסור אבמה"ח הוא היוצר את איסור נבילה כשמתה, ולו יצוייר שלא היה לה איסור מחיים לא היה בה איסור נבילה לאח"מ, עיי"ש בשער"י בדברים מחודשים.

וע"ע בשער"י ב-ו הוסיף ביאור בזה, וזה עפ"י מה שחידש שם דדין טומאת נבילה נוצר ע"י איסור אבמה"ח שיש עליה שבזה היא מוגדרת כחיה ואח"כ כשמתה חשיב מיתה, אבל אי לאו איסור אבמה"ח אין לה דין חי ואם מתה אינה בכלל טומאת נבילה.

ולכך בשוחט ומפרכסת אף שמתה שלא מכח השחיטה מ"מ אין בה דין נבילה, דכיון שנסתלק איסור אבמה"ח שהתירתו שחיטה ממילא גם אח"כ כשמתה אין בה דין חיה שמתה, וזה דברים מחודשים והבאנו עוד במקו"א.

ג. אמנם אולי יל"פ סברת הרשב"א באופ"א שאין כוונתו לחזקה מחודשת כיון שצריך מעשה מחודש להתירה.

רק כיון דעיקר קו' הרשב"א היתה שאין להחזיק איסור אבמה"ח כיון שעומד להסתלק, ע"ז כתב הרשב"א דכיון שאינו ברור שהבהמה תותר אח"כ גם אחר שיסתלק האיסור ויתכן שיהיה בה איסור נבילה, הרי לא נסתלקה ההחזקה של האיסור על הבהמה.

והרי כבר נתבאר לעיל [וע"ע לקמן בזה] מד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דחזינן דלא אכפ"ל להו להחזיק מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה משום שהם שני איסורים שונים, רק כל מה שהפריע להראשונים הוא משום שהאיסור עומד להסתלק, וע"ז שפיר כתב הרשב"א דכיון שאיסור הבהמה אינו ברור שיסתלק שפיר יש לנו להחזיק את האיסור של הבהמה גם על אחר מיתה.

ולפי"ז אין כוונת הרשב"א לתלות זה דוקא משום ששחיטה הוא מעשה מחודש אלא עצם מה שיש כאן שני אפשרויות היאך תמות כבר הוא סיבה להחזיק את האיסור גם על אחר מיתה.

אבל לעולם וודאי א"א לאסור אותה מטעם חזקה דרבה ממש, שהרי יש לה שני צורות למות או ע"י שחיטה או ע"י מיתה, ולא ברור שתאסר אחר מיתה.

ומה שדימה הרשב"א יסוד זה לדין חזקה דרבה היינו דע"י חזקת האיסור הכא נוצר לנו החזקה שימשיך האיסור גם אח"כ, אבל הכא הוא רק בצירוף האיסור דהשתא, ורק הביא מחזקה דרבה ללמוד עיקר המושג שחזקה אינה צריכה להיות להמשיך את הדין שקיים השתא בבהמה, אלא שיש כאן החזקה מכח העתיד ג"כ, ודו"ק[[1]](#footnote-1),[[2]](#footnote-2).

**יב. ביאור הפלוגתא ט. אי מטמא במשא-**

ולכאו' הנפק"מ בין שני מהלכים אלו, יהיה היאך הדין בספק שחיטה אם יטמא במשא, הנה פליגי אמוראי חולין ט. לא בדק בסימנין אי הויא בחזקת איסור גם לענין טומאת נבילה.

ועיקר טעם מ"ד דס"ל דאף לענין טומאת נבילה חשיבא בחזקת איסור כתב הרשב"א שם בזה"ל:"עד השתא באיסורה הות קיימא והשתא מתה מספק אתה בא להוציא מידי טומאתה אל תוציאנה".

ובפשוטו מבואר ממ"ד זה כדרך הראשונה שהבאנו מהשער"י שיש כאן חזקה מחודשת שמצ"ע בלא מעשה מחודש הרי היא באיסור, ולכך גם לענין טומאה שלא היתה עד השתא בחזקת טומאה מוקמינן לה בחזקת נבילה.

אבל לפי מהלך השני שנתבאר הרי כל ד' הרשב"א שהיא בחזקת איסור הוא דוקא ע"י שגם השתא היא בחזקת איסור עומדת.

ובאמת, עי' בחי' רעק"א יו"ד-כז מש"כ לדינא דכיון דקיימא בחזקת איסור גם לענין טומאה ובאר הרשב"א שהוא מטעם שמצ"ע עומדת להאסר אם לא שיארע בה שחיטה א"כ ה"נ גם באופן שלא יהיה איסור אבמה"ח מחיים ג"כ יש להחזיקה בחזקת איסור, ונפק"מ דאף לענין עוף לר"מ שאין בו משום אבמה"ח מ"מ הוא בחזקת איסור עומד.

[וכתב רעק"א דכל מה שהוצרכו הראשונים לומר שהיא בחזקת אינו זבוח ע"כ קאי כמ"ד דאינו מטמא במשא, דלמ"ד דמטמא במשא ע"כ מוכרח יסוד הרשב"א שמחזקינן לה דלאח"מ תאסר].

אלא שבזה כבר תמה עליו באחיעזר יו"ד-ב-ד כמו שתמהנו לעיל דלשון הרשב"א לא משמע כן, וביותר דאף למ"ד דטמא טומאת משא כתב בזה"ל:"עד השתא באיסורה הות קיימא והשתא מתה מספק אתה בא להוציא מידי טומאתה אל תוציאנה", משמע להדיא דבעינן איסור אבמה"ח מחיים [ועיי"ש ברעק"א שהביא לשון זו וצ"ע היאך פירשה]?

וכבר נתבאר לעיל מהשער"י לבאר כוונת הרשב"א דדוקא ע"י שאיסור נבילה תלי באיסור אבמה"ח ויש בה סיבת האיסור כבר מהשתא לכך אפשר להחזיק חזקה דרבה, ולפי"ז וודאי צריך איסור אבמה"ח מחיים.

ומ"מ כתב בשער"י ב-ו דא"ש טעמיה דמ"ד דמטמא במשא שהיא בחזקת טומאה ג"כ, דדין טומאת נבילה נמי נוצרת ע"י איסור אבמה"ח לכך יש בה גם חזקת טומאה מכח חזקה דרבה.

אבל לפי מהלך השני שהבאנו צ"ע היאך נפרש טעמיה דמ"ד דמטמא במשא, וצ"ל כש"כ בש"ש ד-ג כתב הטעם דחזקת איסור מכרעת ג"כ לענין טומאה, כעין חזקת האם מהני לבת, ועיין שער"י ב-ו מה שהעיר עליו, ואכ"מ, וכעי"ז ברעק"א יו"ד-כה דלא ליהוי כתרתי דסתרי[[3]](#footnote-3).

ולפי מהלך זה הרי מבואר היטיב טעמיה דמ"ד דאינו מטמא במשא, אבל לפי דרכו של השער"י צ"ב.

מיהו באמת בשער"י ב-ו פי' עפ"י לשון הרשב"א שם דס"ל כהתוס' ט. דאף אם לא בדק בסימנין מ"מ יש רוב ששחט כהוגן אלא שהחמירו רבנן ולא החמירו לענין טומאה ומשמע דמעיקר הדין הרי היא בחזקת איסור גם לענין טומאה לכו"ע, אלא שלא החמירו רבנן משום שלא היתה בחזקה זו בפועל מחיים אף שיש לה חזקה בכוח.

ובסו"ד הביא ד' רעק"א יו"ד שם שלא פי' כן אלא דלהאי מ"ד אינו בחזקת נבילה לענין טומאה כלל, ואמנם כ"ה שיטת הר"מ כש"כ בכס"מ, אמנם ד' הרשב"א מורים לכאו' כד' השער"י.

ובאמת שיטת הר"מ שחיטה א-יב דקדקו בתבו"ש כה-ג ורעק"א-קסב דמשמע דלמ"ד דמטמא במשא הוא טומאה דאורייתא ולא ס"ל להר"מ שרוב שוחטין כהוגן כש"כ התוס' והרשב"א, וא"כ למ"ד דאינו מטמא הוא סברא מדאורייתא, וצ"ב.

ולכאו' צ"ל בדעתו כש"כ שאינה בחזקת איסור אלא במה שהיתה אסורה מחיים ולא לענין טומאה.

**יג. סיכום והוספות בדין מחזיקין מאל"א-**

הנה באחרונים דנו טובא אם מחזיקין מאיסור לאיסור או לא, ולפי כל המבואר הרי יש לדון בזה משני פנים:

א. יש לדון אם אפשר להחזיק מאיסור אחד לאיסור אחר, די"ל שכל איסור הוא נפרד מחבירו והוי כהיתר כלפי חבירו, וא"א להחזיק מאיסור אחד לחבירו, וזה נידון אם מחזיקין מאיסור לאיסור.

ולעיל נתבאר שבש"ש דן כן דאף אי נימא דמטומאת מת לטומאת מת חדשה מחזקינן מאיסור אחד לאיסור אחר לא מחזקינן.

וכן מבואר באתוו"ד-ח מש"כ די"ל שלא אמר הרשב"ם להחזיק אלא מאיסור אשת איש ליבמה לשוק ששניהם מענין אחד של אישות המת, אבל מאיסור אחר לחבירו לא.

וכן מבואר בשטמ"ק (הנדמ"ח) ט. שכתב בדעת רש"י דלא מחזקינן אלא מאיסור לאיסור ממין אחד דאבמה"ח ונבילה שניהם ממין אחד של איסור הן, אבל לא בשאר איסורין.

אבל בכמה פוסקים נקטו דמחזקינן גם מאיסור לאיסור אחר, עיין כו"פ ד-ב דמחזקינן מאיסור אבמה"ח לאיסור תקרובת ע"ז, ועוד הביא בס' שחיטת חולין מש"ש ה-ב וחכמ"א שער רוב וחזקה-כג שנקטו כן, דלא כהשטמ"ק.

וכתב בשער"י ב-כ דלפי המבואר אין על נידון זה שום גילוי בסוגיא יבמות הנ"ל דאף אי נימא דמחזיקין מאל"א מ"מ התם מטעם חזקה דרבה אתינן עלה.

ב. אמנם כתב בשער"י ב-כ דלפי המתבאר מד' הראשונים נמצא שבטלה כל החקירה, דאף אם נחליט שאפשר להחזיק מאיסור אחד לחבירו יש כאן חסרון אחר שהאיסור עומד להסתלק א"א להחזיק אותו באיסור.

ולפי"ז אף בספק אם נולד איסור שהוא איסור מאותו ענין של איסור הראשון מ"מ יהיה כאן חזקה דרבה שהאיסור מצ"ע עומד להסתלק ואין כאן חזקת איסור.

אמנם אכתי יהיה מקום לדון כפי תי' הרמב"ן והרשב"א ביבמות אם יצוייר אופנים כאלו אם נוכל שפיר להחזיק מאיסור לאיסור אחר.

ובאמת נראה דלפי המבואר בד' הראשונים משמע דפשיטא להו בנידון הראשון שיש מקום להחזיק מאיסור אחד לחבירו אף שהם איסורין אחרים אי לאו משום שהוא עומד להסתלק, חדא ממה שלא דנו לענין ספק גירושין אלא מטעם שעשוי האיסור להסתלק וכש"כ לעיל להוכיח בד' הריטב"א משמע דבעיקרא דמילתא ניחא להו שיש להחזיק מאיסור לאיסור אחר.

וגם לפמש"כ בד' הרשב"א במהלך השני הרי מתבאר להדיא שיש להחזיק מאיסור לאיסור אחר היינו מאבמה"ח לאיסור נבילה, שהרי צריכינן להאיסור אבמה"ח ומ"מ הוא מועיל להחזיק על ידו האיסור נבילה.

ולפי מהלך השני שנתבאר הרי ממילא נוכל להחזיק גם מאיסור אבמה"ח לתקרובת עכו"ם כש"כ הכו"פ דלעיל [אלא שיש מקום לחלק כד' השטמ"ק דאבמה"ח הוא איסור אחד עם איסור נבילה].

אבל לפי"ד השער"י בדעת הרשב"א הרי א"א להחזיק מאיסור לאיסור אלא ע"י שיש כאן אבמה"ח שהוא הגורם את האיסור נבילה, דדוקא בכה"ג שיש כאן כבר סיבת האיסור העתידי אפשר להחזיק על האיסור, א"כ לפי"ז לא דברו הראשונים אלא באיסור אבמה"ח ונבילה ולא בשאר איסורין.

וכ"ז לפי"ד הראשונים יבמות שיש חסרון במה שהאיסור עומד להסתלק אבל דעת הש"ש להכריע דלעולם מחזיקין איסור ולא אכפ"ל אף שהוא עומד להסתלק, אלא שאם יש חזקה דרבה כנגדו עדיף, וכל היכא שא"א לדון חזקה דרבה מאיזה טעם שפיר יש להחזיק אף מאיסור לאיסור [ובזה יפול הנידון אם אפשר להחזיק גם לאיסור משם אחר].

1. והנה כתב רש"י בכ"ד דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת היינו אבמה"ח.

   בפשוטו צל"פ שיטתו כדעת הרשב"א יבמות ל: דלעולם א"א להחזיק היכא שהאיסור עומד להסתלק רק שא"ה משום דמחזקינן לה שעומדת להאסר אם לא ע"י שחיטה, וכ"כ בשער"י ב-כ בדעתו ואין הכרח לחדש בו שיטה חדשה.

   אמנם יתכן דס"ל לרש"י דמחזיקין גם באיסור שעומד להסתלק כדעת הש"ש, כל היכא דליכא משום חזקה דרבה להיתרא.

   והנה כתב בשטמ"ק (הנדמ"ח) שלא אמר רש"י אלא באיסור אבמה"ח ונבילה שהם איסור אחד, וזה יתבאר לפי שני המהלכים שנתבארו בדעת הרשב"א:

   לפי מהלך השני הוא משום דדוקא מאיסור לאיסור דומה יש להחזיק ולא לאיסור משם אחר [ומאשת איש ליבמה לשוק נמי י"ל שהוא כאיסור אחד של אישות המת, עיין לקמן מהאתוו"ד, וא"ש שגם בזה משמע בראשונים גבי ספק גירושין שיש להחזיק מאיסור לאיסור אי לאו שעומד האיסור להסתלק].

   ולפי"ד השער"י הוא משום דדוקא איסור אבמה"ח הוא סיבה מהשתא לאיסור נבילה יש להחזיק חזקה על העתיד, אבל באיסור אחר שעדיין לא קיים כאן לא שייך זה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש להעיר בזה מד' המאירי גיטין ב: דע"א נאמן להעיד על שחיטת בהמה אף באופן דלאו בידו הוא, ואף דאיתחזק איסורא כיון שאינו אלא משום מחזיקין חזקה מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, הרי לאו חזקה אלימתא היא ונאמן בזה ע"א.

   ולכאו' ד' המאירי צ"ב דלכאו' א"א להחזיק מאיסור לאיסור ממש וכשה"ק הראשונים, וכל החזקה מאיסור אבמה"ח לפמש"כ הרשב"א הוא משום חזקה שלא ייעשה בה מעשה חדש א"כ שוב חזקה אלימתא היא?

   ואולי ס"ל כהש"ש דבאמת מחזיקין מאל"א כל היכא דליכא משום חזקה דרבה, וכפשטות לשון רש"י בכ"ד.

   אבל לפי מש"כ לעיל לבאר דברי הרשב"א באופן השני, דעיקר מה דמחזקינן מאיסור אבמה"ח לנבילה הוא חזקת איסור מכח שהיתה אסורה מחיים, בזה שפיר יל"פ דבריו גם לשיטת הרשב"א דמ"מ החזקה היא מאיסור אבמה"ח ולאו חזקה אלימתא היא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ע בביה"ל ח"ב כא-ו ואחיעזר ח"ב ב-ד וקה"י-יא דאיכא חזקה"ג שלא נשחטו רוב סימנין ולכך מטמא במשא בוודאי, אמנם לשון הגמ' ל"מ כן ומשמע שהוא מכח חזקת איסור. [↑](#footnote-ref-3)