50 הערות בדף נג ע_ב
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק בראשית כ"ח תשרי תשס"ז

א] ע"ז דנ"ג:, דאמר רב יהודה אמר רב ישראל שזקף לבינה להשתחות לה ובא גוי והשתחוה לה אסרה, מנלן דאסרה, א"ר אלעזר כתחילה של א"י דאמר רחמנא ואשריהם תשרפון באש, מכדי ירושה היא להם מאבותיהם ואין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ואי משום הנך דמעיקרא בביטולא בעלמא סגי להו, אלא מדפלחו ישראל לעגל גלו אדעתייהו דניחא להו בע"ז וכי אתו גויים שליחותא דידהו עבדי, ה"נ ישראל שזקף לבינה גליא דעתי' דניחא לי' בע"ז וכי אתא גוי ופלח לה שליחותא דידי' קעביד וכו', אימא כל דבהדי עגל ניתסרו מכאן ואילך נישתרי מאן מוכח.

ובשו"ת הגרע"א תנינא סי' ק' הק', דמ"ט נאסרו אשירות שעבדו בזמן העגל, הרי הוו מחוברין, ולדעת רבנן אין נאסר אלא בשנטעו מתחילה לכך, ותירץ, ז"ל, וי"ל דאותן אשירות דמעיקרא שנטעו לע"ז דנאסרו אלא דהי' מהני ביטול, ומ"מ קודם ביטול שם ע"ז עליהן, בזה כשעבדו אותם ג"כ אח"כ כשאיוו לאלקות הרבה דגלי דעתי' דניח"ל הוי כעבדן ישראל ונאסרו לענין דל"מ עוד ביטול, דאף שהם מחוברין, מ"מ הנטיעה הי' לע"ז, ומכח העבודה שלאח"כ מיקרי ע"ז דישראל ואין לו ביטול, ונולד מזה דין חדש, באילן שנטעו הגוי לע"ז ואח"כ השתחוה לו ישראל מדעת הגוי אין לו ביטול, כיון דמתחילת נטיעה הי' לע"ז, וכשעבדו אח"כ ישראל עדין לא פקע מיני' שם ע"ז, וצ"ע, עכ"ל.

אמנם יש להעיר בזה, דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין נסתפק אם הא דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה ביטול הוי זה דינא דאורייתא או אי"ז אלא מדרבנן.

והנה אי נימא דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה ביטול מדאורייתא, הרי בע"כ מוכח דלא זכו ישראל באשירות שנעבדו קודם שניתנה הארץ לאברהם, דאם היו זוכין בהן, א"כ מאי פריך הגמ' דאי משום הנך דמעיקרא בביטולא בעלמא סגי להו, הרי כיון שזכו בהן ישראל ל"מ להו ביטול, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן,[[1]](#footnote-2) וא"כ בע"כ דמש"א בגמ' דכשעבדו ישראל לעגל גלו אדעתיייהו דניח"ל ונאסרו האשירות שנעבדו בזמן העגל, איירי באשירות שנטעו אחר שניתנה הארץ לאברהם, והדק"ל היאך הן נאסרין, בזמן העגל כבר הוו מחוברין ומחובר אינו נאסר.

ב] והנה הי' מקום לדון, ושו"ר כן בחזו"א סי' ס' סק"ו, דאף דכשנטעו האשירות לא חייל עלייהו כלל תורת ע"ז, כיון שירושה היא לישראל מאבותיהם ואין אדם אוסר דבר שאינו שלו, מ"מ כיון שנטעו לשם ע"ז, סגי בזה לענין דתו אח"כ נאסר האילן ע"י השתחואה, דאף שאין אדם אוסר דשא"ש מ"מ חשיב כנטעו מתחילה לכך, ויש להוסיף בזה, שהרי בשעת הנטיעה הוי זה דידהו, וע"כ אף שאין בכחן לאסור את האילן היוצא משום דלאו דידהו, מ"מ י"ל דעכ"פ חשיב כנטעו מתחילה לכך, גם יתכן לפרש דענין נטעו מתחילה לכך הוא דהוי זה כעשיית מעשה דמהני להפקיע חיסרון מחובר, ויל"ע בזה.

אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ן גופי', דהנה בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ה:, ז"ל, מיבע"ל לאילן שנטעו מתחילה לכך, פי' ואליבא דמ"ד ע"ז של גוי אסורה מיד וכו', ומיהו למ"ד נמי ע"ז של גוי עד שתעבד מיבעי להו לאילן שעבדו ונטעו, א"נ נטעו ועבדו קודם השרשה דמתסר כבית וכו', ומיהו משמע ודאי דנטעו מתחילה לכך ואח"כ עבדו בע"ז דעד שתעבד מותר, דהא בשעת עבודה דהוא זמן איסור מחובר הוא, הלכך באילן שתחתיו ע"ז לא משכח" ל דמיתסר אלא כשהיתה שם ע"ז ונטעו עלי' לצל או שגדעו ופסלו עלי', א"נ תוספתה לשמואל, א"נ קודם השרשה, וי"א דנטעו מתחילה לכך ואח"כ עבדו מיתסר בע"ז דעד שתעבד, דאהניא לי' תפיסת ידי אדם דמעיקרא, ואיני מוצא בזה טעם, עכ"ל, אך בחי' הר"ן שם נחלק ע"ד הרמב"ן, עיי"ש, וע' עוד בתורי"ד לעיל דמ"ז:, ובתוס' הרא"ש לעיל דמ"ח:, ואכמ"ל בזה.

והנה לדעת הרמב"ן דל"מ הא דנטעו מתחילה לכך אא"כ ה"ז נאסר מיד, אך כל שאי"ז נאסר מיד ל"מ מידי הא דנטעו מתחילה לכך, הרי ליכא למימר דהא דנאסרו האשירות שעבדו בזמן העגל, הוא משום דאהני להו הנטיעה שנטעום מתחילה לכך, שהרי לדעת הרמב"ן שלא נאסרו בשעת הנטיעה, ל"מ מידי הא דנטעום מתחילה לכך, וא"כ לדעתו הדק"ל דמ"ט נאסרו האשירות שנעבדו בשעת העגל, וצע"ג.

ג] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה ז"ל התוס' בר"ה די"ג. ד"ה ולא קציר נכרי, ואע"ג דירושה היא להם מאבותיהם כדאיתא בע"ז פרק רבי ישמעאל דאמר רחמנא ואשריהם תשרפון באש מכדי ירושה היא להם מאבותיהם ואין אדם אוסר דבר שאינו שלו, מ"מ יש לו במה שזרע, ומ"מ דייק התם שפיר משום אשרות שמדורות הראשונים, עכ"ל.

ובפרשת דרכים דרך הקודש דרוש תשיעי נתחבט בכוונת ד' התוס', והגי' בדבריהם, עיי"ש.

ד] והנה אמנם ביאור ד' התוס' נלמד ממש"כ בתו"י שם, ז"ל, ואפי' אמרי' אין קנין לגוי וכו' מ"מ במה שזרע יש לו חלק וכו', והא דאמר בע"ז וכו' דאשירות דא"י אסורים מטעם דהו"ל ע"ז של ישראל, היינו נמי שהי' להם חלק במה שנטעו כדמפרש ובשביל חלקם הו"ל ע"ז של ישראל, והא דפריך התם ירושה היא מאבותיהם ואין אדם אוסר דשא"ש השתא ק' מאי פריך הא מ"מ הי' להם חלק במה שנטעו וכו', וי"ל דפריך מהנך אילנות שהיו בו בשעה שניתנה בברית בין הבתרים לאאע"ה, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דקשיא להו אהא דפריך בסוגיין דאין אדם אוסר דשא"ש, דמאי פריך, הרי יש להגויים חלק, ועיי"ש בפרד"ר שג"כ פירש דזהו דקשיא להו להתוס', וע"ז הוא שתירצו דמכוון הגמ' להנך אילנות שהיו מעיקרא שזכו ישראל בכולן ואין לגויים חלק בהן ושוב עבדום הגויים, והדבר ברור שזהו מכוון התוס' במש"כ דמ"מ דייק התם שפיר משום אשירות שמדורות הראשונים.

ויש להוסיף, דאין להקשות ע"ז דאם ל"ש הא דאין אדם אוסר דשא"ש אלא בהני אשירות שהיו מעיקרא, א"כ מאי פריך הרי י"ל דהא דאמרה תורה ואשיריהם תשרפון באש הוא משום האילנות שנטעום הגויים אח"כ, אך פשוט דלק"מ, דלאילנות אלו שנטעום הגויים אח"כ, כיון שנאסרין משום חלק הגוי, מהני להו ביטול, וכ"ה בפרד"ר שם.

אך צ"ב לפ"ז דא"כ שפיר יל"פ דמכוון הגמ' לאשירות שנטעו אח"כ, דהגם דיש להגויים חלק בהן, הרי משום חלק זה מהני להו ביטול, וע"כ אם הי' אדם אוסר דשא"ש הי' נאסר אף חלק הישראל, אשר ל"מ לו ביטול, וזהו דפריך דאין אדם אוסר דשא"ש ואין חלק הישראל נאסר, והגם דחלק הגויים נאסר, הרי מהני לו ביטול.

והאמנם אי נימא דמש"כ התוס' דיש לו במה שזרע, היינו דכל מה שזרעו הוי שלהן, ניחא, אך בד' התו"י הרי מפורש דאין להן אלא חלק, וגם לישראל יש חלק, וכמש"נ להלן סק"ה, ולפ"ז צ"ע כנ"ל, וצ"ע בזה.

ד] אמנם ד' התוס' צ"ע, דהיאך מצינו לפרש דמכוון הגמ' הוא להני אילנות שהיו בו בשעה שניתנה הארץ לאאע"ה, וע"ז הוא דפריך דאין אדם אוסר דשא"ש, הרי לכאו' הני אילנות כלל אין לאסרן, שהרי הא דאמרה תורה ואשיריהם תשרפון באש הוא רק באילנות שנטעום מתחילה לכך, וא"כ הני אילנות שלא נטעום מתחילה לכך היאך הן נאסרין.

וצ"ל בזה, דלעולם איירי באילנות שנטעום מתחילה לשם ע"ז, ואך דמ"מ כיון דהוי זה ע"ז של גוי מהנ י להו ביטול, ואף שניתנו לאאע"ה בברית בין הבתרים מ"מ אכתי אית להו ביטול מדאורייתא, דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל יש לה ביטול מדאורייתא, וכתי' בתרא דהרמב"ן ודעימי', וע"כ אם הי' אדם אוסר דשא"ש שפיר היו אשירות אלו נאסרות בעבודת הגויים, וכמש"כ הגרע"א דאשירות שנטעו לשם ע"ז, הגם דמהני להו ביטול, מ"מ כבר איכא עלייהו תורת נטעום מתחילה לכך, דנאסרין אף ע"י העבודה שנעבדין אח"כ.

האמנם דקשיא, דא"כ אף אם הי' אדם אוסר דשא"ש נמי הי' מהני להו ביטול, דכ"ה דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל יש לה ביטול מה"ת, אשר היינו משום דכל הא דע"ז של ישראל אין לה ביטול הוא דוקא בשעבדה ישראל וכמש"כ הרמב"ן, א"כ ה"נ ע"ז של ישראל שעבדה גוי יש לה ביטול, וא"כ מאי פריך רק משום הא דאין אדם אוסר דשא"ש, הרי אף אם הי' אדם אוסר דשא"ש הי' מהני להו ביטול.

ונ' מד' התוס' מקור גדול למש"כ הגרע"א בשו"ת ח"ג סי' ג', דאף אם ע"ז של גוי שבאה ליד ישראל יש לה ביטול מה"ת, מ"מ ע"ז של ישראל שעבדה גוי בענין שיכול לאסרה אין לה ביטול מה"ת, וע"כ אם הי' אדם אוסר דשא"ש לא הי' לע"ז זו ביטול מה"ת, עיי"ש בדבריו, ונת' בזה להלן סק"ז ואילך.

ולפ"ז מתבאר היטב ד' התוס', דלעולם מכוון הגמ' הוא להני אילנות שנטעום מתחילה לכך קודם שניתנה הארץ לאאע"ה, ואך דלתורת ע"ז משום הא דנעבדו תחילה שפיר מהני להו ביטול, דע"ז של גוי שזכה בה ישראל יש לה ביטול מה"ת, אך מ"מ אם הי' אדם אוסר דשא"ש היו נאסרין משום מה שנעבדו אחר שניתנו לאאע"ה, וע"ז ל"ה מהני להו ביטול, דע"ז של ישראל שעבדה גוי אין לה ביטול.

ולפ"ז מכוון הגמ' הוא, דהני אשירות שהיו בשעה שניתנה הארץ לאאע"ה, הרי דאם משום מה שעבדום הגויים אחר שנתנו לאאע"ה אין לאסור, משום דאין אדם אוסר דשא"ש, ואם משום מה שעבדום הגויים קודם שניתנו לאאע"ה אין לאסור, משום דסגי להו בביטול.

ה] ויש להעיר עוד בד' התו"י, במה שפירשו דהא דאמר בסוגיין דאשירות דא"י אסורים מטעם דהו"ל ע"ז של ישראל, היינו משום שיש לישראל חלק במה שנטעו, ובשביל חלקם של ישראל הו"ל ע"ז של ישראל, ומבו' להדיא בדבריהם כמש"כ בטו"א בר"ה שם, דמש"כ התוס' דיש לו במה שזרע, היינו רק שיש להם חלק בזה, אך גם לישראל יש חלק בזה, עיי"ש, ובאבי עזרי פ"ה מע"ז תמה ע"ז, ובד' תו"י מפורש כד' הטו"א.

וצ"ב דמ"ט הוצרכו לפרש כן, הרי שפיר יל"פ דמכוון הגמ' הוא להני אשירות שהיו בו בשעה שניתנה הארץ לאאע"ה, דהני אשירות הוו כולן של ישראל, שהרי על הני אשירות היתה קו' הגמ' מעיקרא דאין לאסרן משום דאין אדם אוסר דשא"ש, וע"ז הוא דמשני דכיון דפלחו ישראל לעגל גלו אדעתייהו דניח"ל בע"ז, וע"כ שפיר נאסרו אשירות אלו בעבודת הגויים שעבדום בזמן העגל, וצ"ע בזה.

ו] ובד' הגרע"א ח"ג סי' ג' שהבאנו לעיל סק"ד, יש להוסיף בזה דברים.

ז"ל הגרע"א שם, והנה וכו' למ"ש הב"י רס"י קמ"ו בשם הסמ"ג דע"ז של נכרי שבא ליד הישראל מה"ת יש לה ביטול וכו', אולם דברי הסמ"ג אלו לאו דכו"ע נינהו דהרמב"ן לא ס"ל הכי, וראי' לזה ממ"ש הר"ן בשמו פ"ד דע"ז וסובר הרמב"ן ז"ל דכל כה"ג בבטולי בעלמא סגי להו אע"ג דע"ז של נכרי שבאה ליד ישראל אין לו ביטול וכו' והזקיקו לומר כן וכו' ומלשון זה משמע דהרמב"ן בא לחלוק שלא נדמהו לע"ז של נכרי שבא לישראל, ואם איתא דהרמב"ן ס"ל כהסמ"ג, תיקשי על ראיית הרמב"ן דדלמא באמת כי הדדי נינהו ומדרבנן אין לו ביטול, ומ"מ דיוקא דהש"ס שפיר מדיוקא דקרא ואשריהם דהא מה"ת סגי לי' בביטול.

ולומר דראיית הרמב"ן הכי דמדייקי' בסוגי' מכדי ירושה הוא להם ואין אדם אוסר דשא"ש, ולכאורה לשיטת הסמ"ג לו יהא דא"א דשא"ש הא מ"מ מה"ת סגי בביטול כיון דלא עבדה ישראל מעולם, אלא ע"כ דבעי לאסוקי הראי' אף לר"י דס"ל דע"ז של ישראל אסור' מיד, ולדידי' לא בעי' עבודת ישראל, ובאמת ע"ז של נכרי שבא לישראל לדידי' מדאורייתא אין לה ביטול, ולזה שפיר יקשה דלמא אסרום במעשה, אלא ע"כ כיון דבעי' מעשה ומקרי ברשות נכרי לאסרה, לעולם קיימא ברשותי' עד שיחזור ויקח ממנו הישראל, וה"נ ממילא לדידן אפי' מדרבנן שרי, מ"מ נ"ל דוחק להעמיס כן בכוונת הרמב"ן.

גם נ"ל דע"כ לא שרי הסמ"ג אלא בע"ז של נכרי שבא לישראל, אבל באם הוא של ישראל ואח"כ עבדה נכרי בענין דיכול לאסרה, מדאוריי' אין לה ביטול, דכל שבשעת עבודתה היא ברשות ישראל מקרי ע"ז של ישראל, וראי' לזה ממסקנא דסוגיין דמסקי' דשליחות עביד, והיינו דנ"ל לא דהכוונה דמדין שליחות אתינן עלה, דהוי כעבדה ישראל, דהא קיי"ל אין שליחות לנכרי וכו', אלא דעיקר הסברא דכל דניח"ל לישראל אין רשות ישראל מעכבת על הנכרי לאסרו, ובכה"ג אדם אוסר דשא"ש כיון דניח"ל לבעלים בהכי, וא"כ להסמ"ג למסקנא יקשה על ר"ע מה בכך דשליחותי' עביד, הא לא עבדה ישראל ומה"ת בביטול סגי להו, אלא ע"כ ברור בכה"ג כל שבשעת עבודתה היא של ישראל מה"ת אין לה ביטול, וא"כ אין ראי' דהסוגי' בעי למידק אף לר' ישמעאל, ואם כן ראי' הנ"ל מהרמב"ן קמה וגם נצבה כנלע"ד, עכ"ל הגרע"א ז"ל.

והנה אנו שזכינו לד' הרמב"ן מצינו בזה דברים מפורשים בדבריו, ז"ל, ולי נראה דהנהו נמי בביטול בעלמא סגי להו, ואע"ג דירושה היא לכם מאבותיכם, כיון שעל כרחם אסרוה משום מעשה ע"ז דנכרי היא ולאו דישראל, ואע"פ שאמרו שאפי' נכרי שעובד ע"ז של עצמו משבאת ליד ישראל אין לה בטלה, זו יש לה בטלה וכו', אי נמי עיקר קרא כי כתיב בישראל העובד ע"ז כתיב, אבל ע"ז דנכרי ביד ישראל יש לה בטלה מן התורה ולא אסרוה אלא משום גזירה, עכ"ל.

ומפורש בד' הרמב"ן, דבתי' קמא ס"ל דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה ביטול מה"ת, וע"כ הוצרך לחלק בין ע"ז של גוי שבאה ליד ישראל, לבין ע"ז של ישראל שאסרה הגוי ע"י מעשה, וזה כמו שהוכיח הגרע"א מד' הר"ן בשם הרמב"ן, ואמנם בתי' בתרא כתב הרמב"ן דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל יש לה ביטול מה"ת, וזה כד' הסמ"ג.

ז] אמנם מש"כ הגרע"א דמודה הסמ"ג דאם הוא של ישראל ואח"כ עבדה נכרי בענין דיכול לאסרה, אין לה ביטול מה"ת, דכל שבשעת עבודתה היא ברשות ישראל מקרי ע"ז של ישראל, עכ"ד, הנה בד' הרמב"ן מפורש לא כן, שהרי זהו שתירץ בתי' בתרא, דהגם דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה, מ"מ מהני לזה ביטול, משום דכל הא דל"מ ביטול הוא רק "בישראל העובד ע"ז", אבל ע"ז דגוי ביד ישראל יש לה ביטול מה"ת, וכ"ה בחי' הרשב"א בשם הרמב"ן, והרי להדיא דאף דהויא ברשות ישראל בשעת עבודתה, מ"מ יש לה ביטול, דכל הא דע"ז של ישראל אין לה ביטול הוא רק בשעבדה ישראל.

והנה הגרע"א הוכיח כן מהא דמסיק בסוגיין דנאסרו האשירות משום דשליחותא דידהו עבדי, והרי אי"ז מדין שליחות דאין שליחות לגוי, אלא היינו דכל דניח"ל לישראל אין רשותו מעכבת על הגוי ובכה"ג אדם אוסר דשא"ש, וא"כ וא"כ אי נימא דע"ז של ישראל שעבדה גוי יש לה ביטול, א"כ מה בכך דשליחותי' עביד, הרי לא עבדה ישראל ומה"ת סגי לה בביטול, עכ"ד.

ועיקר ד' הגרע"א דאין מכוון הגמ' לדין שליחות, כ"ה בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, ראיתי מקשים והא אמרי' בפ' איזהו נשך אין שליחות לגוי ואמרי' נמי אין שליח לדבר עבירה, ואין זו קושיא של כלום דלא אמרי' אין שלד"ע אלא שלא יתחייב השולחו, ואין שליחות לגוי נמי שיהא חשוב הוא כגוי או הגוי כמותו, אבל שליחות דהכא אינו אלא הוכחה בעלמא דברצונו הוא עובדה והוא מרשהו, ולא מישתרי משום דהוי דבר שאינה שלו, עכ"ל.

אמנם לפ"ד הרמב"ן ודעימי' צ"ל, דהגם דע"ז של ישראל שעבדה גוי יש לה ביטול, מ"מ היכא דניח"ל להישראל בע"ז והגוי שליחותי' קעביד אין לה ביטול, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בשם הרמב"ן, ז"ל, דמדאורייתא לא אמרו שאין לע"ז של ישראל בטלה אלא בשעבדה על ידו "או על יד שלוחו", עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ואמנם צ"ב הטעם בזה, וכמשה"ק הגרע"א, שהרי הא דשליחותי' עביד אי"ז מדין שליחות שהרי אין שליחות לגוי, גם אין שלד"ע, אלא לכאו' היינו דכל דניח"ל לישראל אין רשותו מעכבת על הגוי וכה"ג אין אדם אוסר דשא"ש, וא"כ מ"ט בכה"ג הוי זה כע"ז של ישראל שאין לה ביטול.

ח] ונ' בזה, דהנה בד' הגרע"א שם מבו' וית' בזה בעזה"י להלן סק"ט, דלמ"ד דע"ז אין נאסרת עד שתעבד, היינו שאין איסורה משום יחודה לע"ז, אלא מעשה העבודה הוא מעשה האוסר.

אמנם בדעת הרמב"ן ודעימי' יל"פ, דלעולם אף למ"ד דאין נאסרת עד שתעבד הוי איסור הע"ז משום יחודה לע"ז, ואך דס"ל דאין מתיחדת לע"ז ע"י הזמנה ומעשה בעלמא, אלא ע"י שנעבדת להע"ז, ומעשה העבודה הוא דיהיב עלה תורת ע"ז.

אשר לפ"ז י"ל, דהא דשליחותי' עביד היינו, דכיון שמתרצה הישראל לעבודת הגוי, תו חייל עלה תורת ע"ז מכח הישראל, דהאמנם אם מעשה העבודה הוא האוסר, א"כ ודאי אין לאסור מכח הישראל, אך למש"נ דאין מעשה העבודה האוסר, אלא היינו דהיחוד לע"ז הוי ע"י שהיא נעבדת, הרי דשפיר י"ל דכל דניח"ל להישראל ביחודו של הגוי ושליחותי' קעביד, תו חייל היחוד מכח הישראל, ול"ב בזה לדין שליחות, וזה ע"ד מה שדנו האחרונים דבשולח אחר להקנות ל"ב בזה לדין שליחות, ואכ"מ.

האמנם ילה"ע ע"ז, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ה: הוכיח מסוגיא דלעיל דנ"א., דאף דנאסרו האשירות משום הא דשליחותי' קעבדי, מ"מ הוי דינם כע"ז של גוי, דלמ"ד דאין ע"ז של גוי נאסרת עד שתעבד ה"נ לא נאסרו האשירות עד שיעבדו, עיי"ש, ולכאו' זה מורה כד' הגרע"א דאין האיסור כלל מכח הישראל, וע"כ דינם כע"ז של גוי דלר' ישמעאל אין נאסרת מיד.

אמנם באמת נ', דמעיקר מה שדן הרמב"ן שם שמא כיון דשליחותי' דישראל עבוד מיתסרן מיד כחומר שבשתיהם, מת' שדעתו היא כמש"נ, דהא דשליחותי' דישראל עבוד היינו דהוי האיסור מכח הישראל, ואשר זהו שדן שמא ה"ז נאסר מיד כע"ז דישראל.

והא דבאמת אי"ז נאסר מיד, נ' דהוא משום דהא דלר' ישמעאל ע"ז של ישראל נאסרת מיד ושל גוי אינה נאסרת עד שתעבד, היינו משום דיחוד לעבודת ישראל חמור, ומשוי לה לע"ז מיד, ואילו יחוד לעבודת גוי לא משוי לה לע"ז מיד, ואשר ע"כ אף דהיכא דשליחותי' דישראל עביד הוי האיסור מכח יחוד הישראל, הרי מ"מ הוי יחוד הישראל לעבודת הגוי, דמתרצה הישראל ליחודו של הגוי, וע"כ כיון דיחודו של הגוי לא משוי לי' לע"ז מיד, לא עדיף יחוד הישראל מיני', ודו"ק.

ויש להוסיף, שהרי כתב בחי' הרשב"א לעיל די"ט: דע"ז שעשה ישראל למכרה לגוי, דינה כע"ז של גוי, ולמ"ד דע"ז של גוי אינה אסורה עד שתעבד, אף ע"ז שעשה ישראל למכרה לגוי אינה אסורה עד שתעבד, ובפירש"י שם לכאו' מבו' לא כן, אלא דינה כע"ז של ישראל, אך עיי"ש בהגה' מראה כהן שהגי' בד' רש"י, שדינה כע"ז של גוי שאינה נאסרת עד שתעבד, והרי דהגם דהישראל מייחדה לע"ז, מ"מ כיון שה"ה מייחדה לעבודת גוי, הויא כע"ז של גוי שאינה אסורה עד שתעבד, וא"כ ודאי ה"נ הכא דכוותה.

ט] והנה עוד נתחדש בד' הגרע"א, במש"כ בתו"ד, ז"ל, אף לר' ישמעאל דס"ל דע"ז של ישראל אסור' מיד, ולדידי' לא בעי' עבודת ישראל, ובאמת ע"ז של נכרי שבא לישראל לדידי' מדאורייתא אין לה ביטול, ז"ל.

ומחודש בד' הגרע"א, דהך מילתא דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל יש לה ביטול מה"ת, הוא רק למ"ד דע"ז של ישראל אינה אסורה עד שתיעבד, אך למ"ד דע"ז של ישראל אסורה מיד, אף ע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה ביטול מה"ת.

ונ' בביאור דבריו, דס"ל דלמ"ד דע"ז של ישראל אינה אסורה עד שתיעבד, היינו דמעשה העבודה לע"ז אוסרתו, ואשר ע"כ לא חשיב כע"ז של ישראל, אא"כ הוי מעשה העבודה האוסרת ביד ישראל, אך כל שעבדו הגוי ואח"כ בא ליד ישראל לא חשיב כע"ז של ישראל, אך משא"כ למ"ד דע"ז של ישראל אסורה מיד, אשר היינו שהיא אסורה מכח ההזמנה לע"ז, הרי דלדידי' כל שבאה ע"ז דגוי ליד ישראל, חשיבא שפיר כע"ז של ישראל, דאכתי ההזמנה לע"ז קיימת, והשתא כשהע"ז היא ביד ישראל ה"ה נאסרת כע"ז של ישראל מכח הזמנה זו.

ונ' דמה"ט הוא שכתב הגרע"א הבאנו דבריו לעיל דאם עבד הגוי דבר של ישראל באופן שה"ז נאסר, מודה הסמ"ג דחשיב כע"ז של ישראל, והיינו משום דהא דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל ל"ח כע"ז של ישראל, הוא משום דעבודת הע"ז האוסרת ל"ה ביד ישראל, וע"כ כל שעבדה הגוי כד הויא של ישראל, חשיב שפיר כע"ז של ישראל.

אך ילה"ע ע"ז, שהרי כבר נת' לעיל סק"ח מד' הראשונים, דשֵם ע"ז של ישראל וע"ז של גוי לגבי אם ה"ז נאסר מיד, לא תלי בהבעלים דהע"ז, אלא ה"ז תלוי בהיחוד דהע"ז, דאם הוי היחוד לעבודת ישראל הוי זה ע"ז של ישראל, ואם הוי היחוד לעבודת גוי הוי זה ע"ז של גוי, אשר לפ"ז צ"ב ד' הגרע"א שכתב דד' הסמ"ג הם כמ"ד דע"ז של ישראל אינה אסורה עד שתעבד, וצ"ב דכיון דאתינן לאסרה משום היחוד שייחדה הגוי לעבודתו, א"כ ליכא למיתי עלה משום דינא דע"ז של ישראל אינה אסורה עד שתעבד, דכלפי הך דינא הרי אף עתה הוי דינה כע"ז של גוי, וצ"ע בזה.

1. והאמנם להצד דע"ז של גוי שזכה בה ישראל יש לה ביטול מה"ת, תו שפיר י"ל דזכו ישראל באשירות שנעבדו מעיקרא, ואפ"ה יש להן ביטול מדאורייתא, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בשם הרמב"ן.

   ויש להוסיף, די"ל דנידו"ז אם זכו ישראל באשירות שנעבדו מעיקרא, תלוי בהפלוגתא אם מדאורייתא מהני ביטול לע"ז של גוי שעבדה ישראל, ואי"ז רק מכח ההכרח מסוגיין וכנ"ל, דאם ל"מ לזה ביטול מדאורייתא, ממילא מסתברא דלא זכו בזה, וכמש"כ בחי' הר"ן דכיון שהן אסורין בהנאה אין טעם שיזכו בזה, אך אם מהני לזה ביטול, שפיר י"ל דזכו בזה, כיון שה"ז ראוי להן ע"י ביטול, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם אכתי צ"ב בזה במש"א בגמ' דמכדי ירושה היא להםן מאבותיהם ואין אדם אוסר דשא"ש, וקשיא דאף אם הי' אדם אוסר דשא"ש מ"מ הרי הוי זה כע"ז של גוי דמהני לה ביטול, ואי נימא כד' הגרע"א דכל שעבדה גוי כשהיא ברשותו של ישראל, ניחא, אך למש"נ בד' הרמב"ן דאף כה"ג יש לה ביטול, קשיא הכי, וכבר עמד בזה הגרע"א בתו"ד, וכתב דדין זה דע"ז של גוי שבאה ליד ישראל אין לה ביטול, הוא רק לר"ע דע"ז של ישראל אין אסורה עד שתיעבד, אך לר' ישמעאל דע"ז של ישראל אסורה מיד, אף ע"ז של גוי שבאה ליד ישראל חשיבבא כע"ז של ישראל ואין לה ביטול, ומכוון הגמ' הוא להביא הראי' גם לדעת ר' ישמעאל, עכ"ד, אך הדברים מחודשים טובא, עמש"נ בזה להלן סק"ט, ואולי עדיפא מינה קפריך, דאכתי לא הזכירה הגמ' להביטול ומעיקרא פריך דכלל לא נאסר, ותו פריך דאף הנך דמעיקרא דנאסרו מ"מ מהני להו ביטול, זה ע"ד מש"כ הרמב"ן לעיל בדנ"ב. לגבי איבעיא דבטול בתקרובת דאורחא דתלמודא דמפרש דבריו חדא חדא ויגדיל תורה וכו'.

   אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי כל עיקר הפירכא מיוסדת ע"ז דע"ז של ישראל שעבדה גוי יש לה ביטול, דהא דפריך דאין אדם אוסר דשא"ש לאו פירכא היא שהרי אדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה, אלא כל עיקר הפירכא היא משום דהוי זה כע"ז של גוי, וא"כ מה הזכירו כלל להא דאין אדם אוסר דשא"ש, וצ"ע רב בזה, אך קצת י"ל, שהרי בל' הרמב"ן מבו' דאי"ז ודאי שעבדו ע"י מעשה, אלא קשיא לי' שמא עבדום ע"י מעשה, אשר לפ"ז י"ל דזהו דפריך דאין אדם אוסר דשא"ש, וליכא לשנויי דהאיסור הוא משום הני שעבדום ע"י מעשה, שהרי מ"מ הוי דינם כע"ז של גוי שיש לה ביטול.

   ואולי מכח זה יש לדחוק, דכל מש"כ הרמב"ן בתי' בתרא דכיון שעבדם גוי הוי דינם כע"ז של גוי שיש לה ביטול, הוא רק אם הא דאסר הגוי הוא משום דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה, דכה"ג הגם דחשיבי של ישראל, מ"מ אין בכח הגוי לאסור לה"של ישראל", שהרי כל כחו לאסור הוא משום דחשיב כדילי', ואשר ע"כ חשיב כע"ז של גוי שיש לה ביטול, אך משא"כ אם הי' אדם אוסר דשא"ש, הי' ביד הגוי לאסור לה"של ישראל", והי' דינו כע"ז של ישראל שאין לה ביטול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)