יא - שבת ה_ ב_ - ו_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**ה' ב' - בן עזאי סבר מהלך כעומד, - עי' בפירש"י כתובות ל"א ב' דהיינו, דעקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, - אך עי' ריטב"א עירובין צ"ח א', שכתב בדינא דרבא דהעומד במקומו ומעביר החפץ מתחילת ד' לסוף ד' דרך עליו חייב, דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי כ"ש דלית לי' לההיא דרבא שהוא עומד במקום, ועי' אבנ"ז ר"מ סקכ"ט שהק' דשאני מהלך דנח רגלו ועמידת רגלו הוי עמידת גופו דכעמידת חפץ דמי, אבל המעביר ידו ולא נח בידו במקום א' ליכא הנחה כלל, וכ"כ המהרש"א בעירובין שם דבכה"ג מודה בן עזאי דחייב, ועיי"ש בסקל"א ובסימן רנ"ח שכתב בדעת הריטב"א, דהא דמהלך כעומד הוא משום דלעולם הוא עומד על רגל אחת, ולעולם נחשב הוא עומד במקום עמידת רגלו האחד, ורבנן דפליגי הוא משום דגוף האדם נייד כשהוא מהלך, וע"כ אף דעמידת רגלו הוי עמידה, מ"מ כיון דגופו נייד ל"ה הנחה, וע"כ ה"נ במעביר דרך עליו, דלבן עזאי אף דידו עם החפץ ניידי, מ"מ כיון דרגליו עומדים במקום הוי כמונח, ועיי"ש במש"כ בדעת המהרש"א דפליג.**

**עי' רמב"ן וריטב"א דלבן עזאי מהלך כעומד לפוש דמי, אך עי' רשב"א כתובות ל"א ב' שכתב בשם הראב"ד, דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקו"פ, אבל במעביר ברה"ר לא אמר, דלא עדיף מעומד לכתף, וצ"ע דא"כ מ"ט מהני זה לחייב במפנה חפצים ברה"י, הרי עמידה לכתף ל"מ בזה, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' מש"כ בזה, וצ"ע, - ולכאו' היינו דמהלך כעומד לא עדיף מעמד לכתף, וע"כ אי"ז פוטר אלא במקו"פ, דאף עמד לכתף י"ל דפוטר בזה, וזה דלא כמש"כ רש"י בסוגיין בד"ה חייב, דאף במעביר דרך מקו"פ אינו פטור אלא כשעמד לפוש, ועי' בשיעורי הגר"נ סימן א' וסימן ו' בזה.**

**ועי' בס' חפץ ה' שעמד בזה דמה עדיף מהלך כעומד מעמד לכתף דל"ה כמונח, וכתב דבן עזאי ס"ל דעמד לכתף הוי כמונח, וכתב דלפ"ז מודו רבנן לעיקר הא דמהלך כעומד, ואך דס"ל דעמד לכתף ל"ה כמונח, וע"כ אף דמהלך כעומד, ל"ה כמונח, והק' דאי"ז במשמעות ל' הגמ', עיי"ש, וגם אי"ז מתישב לדעת הסוברים דבעמד לכתף הוי החפץ עצמו כמונח, ובמהלך הרי ל"ה החפץ כמונח, וגם אי"ז מתישב בד' הריטב"א בעירובין דפלוגתייהו היא גם במעביר דרך עליו.**

**ועי' אבנ"ז סימן רנ"ח דכל הא דעמד לכתף ל"ה כמונח, רק בחפץ שבתחילה ל"ה מונח, דאינו נעשה מונח בעמידתו לכתף, ומשא"כ לבן עזאי דלעולם הוא כמונח, לפמש"כ שם בדעת הריטב"א, מהני אף הנחה דלכתף, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"א בירושלמי דמשכח"ל מעביר ד"א בקופץ, לאו היינו דקפץ כל ד"א בב"א, אלא כיון דכשקופץ נעקר החפץ, תו אינו נעשה מונח בעמידתו, דהו"ל כעמד לכתף, אך בתוס' הרא"ש כתב דהיינו בקופץ מתחילת ד' לסוף ד'.**

**ועי' בשיעורי הגר"נ סימן ו' שכתב למש"כ הרמב"ם בפי"ג ה"י דהא דעמד לכתף ל"ה כמונח, הוא משום דה"ז כמהלך, וע"כ לבן עזאי דמהלך עצמו הוי כעומד, ל"ש עיקר דינא דעמד לכתף.**

**עי' תוס' שהביאו מירושלמי דפריך דלבן עזאי אין אדם מתחייב על ד"א לעולם, ומשני דמשכח"ל בקופץ, אך הרמב"ן כתב דבירושלמי אין פירוק מפורש ע"ז, וכן ליתא בירושלמי שלפנינו, וכתבו דהש"ס דידן לא חשיב לה פירכא, כיון דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, - ובד' התוס' מבו' מב' הספיקות דהריב"א דהוא דין מסוים בהעברת ד' אמות דלא אמרינן בה מהלך כעומד, ועי' רש"ש לקמן צ"א ב' דהא דלא ילפינן מינה לחייב במהלך דרך מקו"פ, הוא משום דלא גמרינן מהלכה, - אך עי' רמב"ן ורשב"א שכתבו דהא דלא ילפינן מינה, הוא משום דדילמא שאני במעביר ד"א דמקום חיוב הוא לכו"ע, ומשא"כ הכא דמקו"פ הוא לכו"ע ואין דנין קל מחמור להחמיר עליו, וכ"כ התוס' בכתובות ל"א ב', ועי' מהרש"א שם שהק' ממש"א התם דלבן עזאי מחייבינן על העקירה ביציאתו מהרשות, אף דהוי מקום חיוב, ועי' תוס' הרא"ש בסוגיין שעמד בכעי"ז, וכתב דרק לענין לפטור לא אמרינן מהלך כעומד במקום חיוב, ועי' קה"י סימן ו' שכתב לישב בע"א.**

**עי' ריטב"א בשם הרמב"ן, דלא אמר בן עזאי אלא כשיש שם שינוי רשות ומשא"כ בד"א ברה"ר שהכל ברשות אחת, וכ"כ בתורי"ד מאירי ושיטה לר"נ, וכ"כ הראב"ן בשו"ת שבסוה"ס, - אך עי' רמב"ן לפנינו ורשב"א שכתבו כן בדינא דקלוטה, ולא כתבו כן בדינא דמהלך כעומד, וי"ל דס"ל כד' רש"י דלבן עזאי איכא עקירה והנחה, וע"כ אין לחלק בזה בין רשות אחרת לאותה הרשות, ול"ד לקלוטה דהוי הנחה אריכתא, גם י"ל דס"ל כמש"כ האחרונים להוכיח מסוגיא דכתובות דאמרינן מהלך כעומד אף באותה הרשות, - ועי' שפ"א ואבנ"ז סימן ר"מ סקמ"א שהק' ממש"א בכתובות ל"א א' דלבן עזאי לא אמרינן עקירה צורך הנחה, משום דהוא מתחייב על העקירה ביציאתו מהרה"י, ועי' בחי' מהרי"ט בתו"ד ובהגה' הגרע"א על הר"ן שכתבו להוכיח כן מסוגיא דהתם דאף באותה רשות אמרינן מהלך כעומד, ועי' קה"י סימן ו' מש"כ בזה.**

**עי' תוס' דהא דזורק ד' אמות ברה"ר חייב לר"ע, הוא משום דהלכתא גמירי לה, ועי' תו"י לעיל ד' ב' ורמב"ן וש"ר מש"כ בזה, ונת' בזה לעיל שם, - ועי' בחי' הגרע"א דאכתי תיקשי במש"א לקמן צ"ז ב' דהזורק מרה"י לסוף ד"א ברה"ר חייב לר' יהודה גם משום מעביר משום דקלוטה כמי שהונחה, ומ"ט לא אמרינן דהוי כמונח בתוך ד"א, ובזה ליכא למימר דהלכתא גמירי לה, דהרי לר' יהודה לא אמרינן קלוטה בכל גוונא, וכמש"כ התוס' כמה דרכים בזה, ושפיר משכח"ל לההלכתא בגונא דלא אמרינן קלוטה, - ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לקמן ק' א' דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד"א, ועיי"ש במהרש"א דהוא דומיא דקלוטה לר"ע דאינו מפסיק בתוך ד', וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, והרי שפיר משכח"ל לההלכתא כשעבר למעלה מג', ועי' ראש יוסף בסוגיין שכתב מה"ט דבאמת הנחה דתוך ג' מהניא להפסיק בתוך ד"א, וכ"כ בפמ"ג מש"ז סימן שמ"ו סק"ז, אך זה שלא כד' התוס' לקמן שם, ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' לקמן ח' ב' דמגרר ד' אמות ברה"ר חייב, ולא פטרינן לי' משום דהוי כמונח בתוך ד', אף דמשכח"ל לההלכתא כשאינו מגרר, - ועי' רש"ש לקמן צ"ז ב', דבההלכתא דד' אמות נלמד לחייב בכל צדדי ד' אמות, וע"כ ילפינן מינה דה"ה חייב אף בקלוטה דר' יהודה, ולפז ניחא גם הא דמחייבינן כשעבר תוך ג' ובמגרר, אך בד' תוס' הרא"ש בסוגיין מפורש דהא דמחייבינן בקלוטה תוך ד"א, הוא משום דלא משכח"ל חיוב זורק ד"א בע"א, וצ"ע, - ועי' נפש חי' סימן י', דלפ"ז לפ"מ שנסתפק הריב"א דלא מחייבינן חוץ לד' בהנחה דקלוטה, ה"נ לא מחייבינן בשאר הנחות דאינם מפסיקין בתוך ד', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ו שכתב ג"כ לדון בזה, וכתב די"ל דהנחה דתוך ג' כלל ל"ה הנחה לקולא, ואף מעביר דרך סטיו תוך ג' חייב, וע"כ הוא דאי"ז מפסיק בתוך ד"א, וממילא דחוץ לד"א ודאי דסגי בהנחה זו.**

**עי' תוס' בשם הריב"א שנסתפק אם חייב לבן עזאי אף בעמד לפוש בתוך ד', וכן אם חייב כשלא עמד חוץ לד', ומבו' דהוי זה דין מסוים בהעברת ד"א דל"מ מהלך כעומד, אך למש"כ התוס' בכתובות וש"ר דגדר ההלכתא היא דל"מ ההנחה דמהלך כעומד במקום חיוב, פשיטא דאם עמד לפוש בתוך ד' פטור, ודחוץ לד' חייב אף אם לא עמד, - ועי' שפ"א דהצד דעמד לפוש בתוך ד' חייב, הוא משום דההלכתא היא דאף דמהלך כעומד מ"מ אי"ז מועיל לפטור בתוך ד"א, וע"כ גם אם עמד לפוש בתוך ד"א חייב, וכתב דלפ"ז פשיטא דחוץ לד' אמות חייב אף אם לא עמד, והא דמספק"ל אם חייב חוץ לד' אמות כשלא עמד, הוא רק אי נימא דעמד לפוש בתוך ד"א פטור, ומשום דההלכתא היא דבהעברת ד"א לא אמרינן דמהלך כעומד, וע"כ ה"נ חוץ לד' אינו חייב כשלא עמד, וכתב דלפ"ז להצד דההלכתא היא דבתוך ד"א חייב אף שהוא כעומד, יהא חייב אף אם עמד לפוש בתוך ד' וחוץ לד' לא עמד, וכ"כ בקה"י סימן ו', - אך בחי' הגרע"א מבו' דאף אם ההלכתא היא דבתוך ד"א לא אמרינן מהלך כעומד, מ"מ מספק"ל להריב"א אם חוץ לד' אמות אמרינן, או דכיון דבתוך ד"א היינו דנים דמהלך לאו כעומד, א"א לחייב חוץ לד' דהו"ל כתרתי דסתרי, או דאף דתוך ד"א היינו דנים דל"ה כעומד, מ"מ חוץ לד"א הוי כעומד, - ועי' בהג"ה בחי' הגרע"א שכתב בשמו, דספיקא דהריב"א הוא אם ההלכתא היא דלא אמרינן מהלך כעומד אלא במקום חיוב, וממילא דחוץ לד' אמות דהוי מקום חיוב חייב אף אם לא עמד, או דההלכתא היא דלא אמרינן מהלך כעומד באותה רשות, וממילא דאף חוץ לד' אמות אינו חייב בשלא עמד, ונקט דחוץ לד' אמות חשיב כאותה רשות, וכ"ה במאירי לקמן צ"ז א', אך בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ק' א' נראה לא כן, וצ"ע.**

**עי' בתוס' הרא"ש בשם הריב"א, דליכא למימר דדוקא בכרמלית אמרינן דמהלך כעומד משום דאויר כרמלית מפסיקו, וע"כ אין מהלך כעומד מפסיק בתוך ד', דאם הטעם משום הפסק כרמלית, אפי' זורק ומושיט נמי, - ועיי"ש שהק' ע"ז דשפיר י"ל דרק בהפסק כרמלית אמרינן דמהלך כעומד, אבל במושיט וזורק שלא הלך דרך כרמלית חייב, וזה ע"ד ד' התוס' בכתובות דלא אמרינן מהלך כעומד אלא במקו"פ, וכתב דמסוגיית הגמ' בכתובות ל"א א' מוכח דאמרינן דמהלך כעומד אף במקום שאין אויר כרמלית מפסיק, - ועיי"ש שכתב עוד בעיקר ספיקא דהריב"א דאין להסתפק בזה, וודאי דחוץ לד' אמות אמרינן מהלך כעומד לחייבו, ורק בתוך ד"א לא אמרינן מהלך כעומד, משום דד"א גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בענין אחר, וכן אם עמד לפוש בתוך ד"א, ודאי דהוא פטור לבן עזאי.**

**עי' תוס' דהריב"א נסתפק עוד , דשמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחייב חוץ לד' אמות, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן, ועי' תוס' הרא"ש שכתב דודאי חייב, דרק בתוך ד"א לא אמרינן קלוטה משום דד"א הלכתא גמירי לה וא"א להתחייב בע"א, וצ"ע ממש"כ בתוס' הרא"ש לקמן ק' א', דהא דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד"א, הוא דומיא דהא דקלוטה לר"ע אינו מפסיק, והרי בהנחה דתוך ג' אפשר בע"א.**

**עי' מהרש"א שהק' דמ"ט לא נסתפק אם לר"ע חייב אף כשהניח בתוך ד', וע"ד שנסתפק לבן עזאי אם חייב אף כשעמד לפוש בתוך ד', וכתב דיש לישב, - ועי' שפ"א דהיינו משום דלבן עזאי הוי בכל אמה כעקירה והנחה מחדש, ואפ"ה חייב, י"ל דה"נ בעמד ממש וחזר והלך חייב, אך לר"ע, הרי אף דהנחה דקלוטה אינה מפסקת בתוך ד', י"ל דהוא משום דכל הזריקה היא בכח הראשון ובכה"ג דוקא חייבה תורה, ואין ללמוד מזה לחייב אף בהניחו באמצע ד' וחזר לעשות עקירה חדשה, וי"ל עוד, דהרי אף לבן עזאי לא נסתפק ריב"א לחייב אלא כשעמד לפוש בתוך ד', אך אם הניח החפץ בתוך ד' דהוי הנחה מעליא טפי, ודאי דפטור, וה"נ לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, די"ל דהנחה גמורה עדיפא מהנחה דקלוטה, ובזה לא מצינו דחייב, וכעי"ז כתב בקה"י סימן ו'.**

**עי' בחי' הגרע"א שם שהק' על ספיקא דהריב"א ממש"א לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, והרי דדינא דקלוטה כמי שהונחה מהני אף לגבי דין העברת ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגרע"א לקמן שם שכתב דאולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד"א, לבין ההנחה לסוף ד"א, - עוד הק' הגרע"א, דאם א"א לחייב בהנחה דקלוטה חוץ לד"א משום דהוי תרתי דסתרי, א"כ מ"ט זורק מרה"י לרה"ר מתחייב בהנחה דקלוטה, הרי כשהי' מקצתו ברה"י ומקצתו ברה"ר לא היינו דנים קלוטה לפטור, דאם היינו דנים קלוטה, הי' פטור, וכמשמעות ד' רש"י לקמן צ"א ב', וכמש"כ המ"מ בפי"ב משבת הי"א לפרש בדבריו, וכ"כ הרא"ש בפירקין סימן ט"ז, ותו אין לחייבו ברה"ר על ההנחה דקלוטה, ומבו' דבלא ד' הריב"א ניחא הא דאין ההנחה דקלוטה מפסקת כשהחפץ בב' הרשויות, דדמי להא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד"א, וצ"ל דהיינו די"ל דמהא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד"א, נלמד דהנחה דקלוטה אינה מפסקת כלל, וע"כ אף אינה מפסקת בהוצאה מרה"י לרה"ר כשהחפץ בב' הרשויות, ועי' נפש חי' סימן י"ב וחזו"א סימן ס"ב סוסק"ו ושיעורי הגר"נ סימן ג' וסימן ה' מש"כ בזה.**

**עי' תוס' דדינא דמפנה חפצים ל"ה כבן עזאי, והביאו כן מסוגיא דכתובות ל"א א', ועי' ר"ן שהוכיח מזה דאף דר' יוחנן מפרש לדינא דבן עזאי, מ"מ איהו גופי' ס"ל כרבנן, ותמה ע"ד הרי"ף שנראה בדבריו דקי"ל כבן עזאי, - ועי' בהגה' הגרע"א על הר"ן שהק', דבסוגיא דכתובות שם מוקמינן לה בהגביהו ע"מ להוציאו, והיאך שמעינן מינה דלבן עזאי חייב אף בהגבי' ע"מ להצניע, ומבו' דיש מקום לומר, דאף דהמגבי' ע"מ להוציא חייב משום עקירה אחרונה, ולא אמרינן עקירה צורך הנחה, מ"מ המגבי' ע"מ להצניע פטור, וכנראה הוא משום די"ל דאף לבן עזאי לא בטלה עקירה ראשונה, וע"כ כל שהעקירה הראשונה היתה בפטור, אינו חייב, וצ"ע, ועיי"ש שכתב דהצד דהמפנה חפצים פטור אף לבן עזאי, הוא דשמא לא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, וע"ז שפיר הוכיחו מסוגיא דהתם, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הר"ן, ועי' שטמ"ק בכתובות שם דיש דל"ג שם דהגבי' ע"מ להוציאו, ואיירי בהגבי' ע"מ להצניע, ולפ"ז ניחא, ועי' בחי' חת"ס מש"כ בענין זה.**

**מידי דהוה אמעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' וכו', - עי' אבהא"ז פ"ג מגניבה שהוכיח מזה דבהעברת ד"א ברה"ר אין כל הד"א גורמי החיוב, אלא עיקר החיוב הוא מה שמוציא ממקום שבתחילת ד' למקום שבסוף ד', וכמו מוציא מרשות לרשות, וע"כ מדמינן לההעברה בתוך ד"א להעברה דרך מקו"פ.**

**התם כל היכא דמנח לי' מקום חיוב הוא, - עי' תוס' ורשב"א שהק' ממעביר ד"א ברה"ר דרך למעלה מי' דחייב אע"ג דאם הוה מנח לי' למעלה מי' פטור, - ועי' גהש"ס שציין לד' התוס' לקמן ק"ב א', והיינו דבד' התוס' שם מבו' דאף אם הניח על האדם למעלה מי' חייב, ועי' בחי' הגרע"א לקמן שם שעמד בסתירת ד' התוס' בזה, ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א שכתב לעיל ה' א' דאף אם בשעת ההנחה הי' למעלה מי' חייב, וצ"ל דאף דכשמניח שם חייב דחשיב כהנחה למטה מי', מ"מ בשעת ההעברה חשיב כלמעלה מי', (וכ"ה מבו' עוד מכ"ד), ונמצא דעבר החפץ דרך מקום שאם הי' מניח שם הי' פטור.**

**ומודה בן עזאי בזורק, - עי' בפי' ר"ח דהוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ומבו' דהנחה דקלוטה במקו"פ מהניא להפסיק המלאכה, ועד"ז מבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"ח א' לפי' ר"ח שם, וכן פירשו הרשב"א והריטב"א שם, אך לדעת רש"י שם דכשעברה ברה"ר בתוך ד' אמות ל"מ ההנחה דקלוטה להפסיק, יש להסתפק אם הכא ג"כ ל"מ להפסיק, או דשאני התם דבזריקת ד' אמות גמרא גמירי לה דל"מ הנחה דקלוטה להפסיק, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' דמנ"ל לר' יוחנן דבן עזאי לא**

**ס"ל דקלוטה כמי שהונחה דמי ופטור בזורק, וכתב דעיקר ד' ר' יוחנן הם לאשמועינן דטעמא דבן עזאי אינו משום דלא אשכחן כה"ג אלא משום דמהלך כעומד, וממילא דבזורק חייב אי ס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא קאמר דמודה במושיט, דזה אתיא אף אם ס"ל לדינא דקלוטה, והוכיח מזה דאמרינן קלוטה אף בחפץ שביד האדם, וע"כ ליכא נפ"מ בין זורק למושיט.**