גדרי תערובת לביטול ברוב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול

גדרי תערובת לביטול ברוב

**א. בגדרי תערובת ופלוגתת הרשב"א והר"מ בחמאה-**

בב"י-קטו הביא דעת הר"מ שאיסור חמאת עכו"ם הוא משום שהקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה שיתבטל במיעוטו.

והביא שם מהרשב"א בתוה"ב ג-ו שדחה בזה"ל:"שהביטול ברוב אינו מצד שהמיעוט מתערב ברוב שהרי חיטים של תרומה שנפלו לתוך החולין וכו' אע"פ שזה עומד בפנ"ע וזה בפנ"ע בטלים בשיעורן שכל שא"א יכול לברור דבר מתוך דבר אילו היית אוסר הרוב מפני המיעוט נמצא שאין המיעוט בטל וכו' גדולה מזו אמרו בשתי קופות בשתי עיירות שמצטרפות ומעלות את האיסור כ"ש בקום דחמאה".

מבואר לנו בד' הרשב"א יסוד גדול, דגדר תערובת לדין ביטול אינו תלוי בעירוב מציאותי אלא עיקרו הוא במה שהאיסור בא לאסור את ההיתר ועי"ז ההיתר מתנגד לאיסור ובזה אמרינן שאין המועט אוסר את המרובה, וה"נ אף שהוא ניכר ואינו מעורב מ"מ ע"י שהוא בא לאסור את ההיתר מתבטל.

אבל שיטת הר"מ משמע דבעי תערובת ממש, וצ"ב מה מוסיף לנו מה שיש כאן תערובת מציאותית והרי גם בלא זה יסוד הסתירה בין האיסור לההיתר הוא במה שהוא בא לאוסרו וכשה"ק הרשב"א?

ואולי יש לבאר דעת הר"מ דס"ל כש"כ בכ"ד דיסוד הביטול מתחיל במה שאין האיסור נידון בפנ"ע כאיסור רק דנים על כלל התערובת אם היא מותרת או אסורה, וכל כוחו הוא לאסור את התערובת, וכיון שאין בכוחו לאסור את התערובת נמצא שאין כאן איסור כלל, אבל כשהוא עומד לעצמו הרי אף אם אין בכוחו לאסור את הכל מ"מ לעולם לא יפקע ממנו האיסור וממילא נשאר הכל באיסור משום שהוא אוכל גם מן האיסור.

ועיקר יסוד זה שנתבאר שאין נידון על האיסור בפנ"ע רק שהוא אוסר את כלל התערובת, כנראה מבואר בש"ך סו-י ז"ל:"אלא שבאר יותר בהג"ה הטעם שיש להקל בתערובות והוא הואיל ובלא"ה תערובת חד בתרי בטל, ואע"ג דנהגינן להתיר אפי' הם רק ב' ביצים מ"מ תערובת מיקרי ובתערובת אשכחן חד בתרי בטיל", עכ"ל.

ומבואר דעת הש"ך שיש קולא באיסור שבתערובת שאין איסורו גמור, ואפי' חד בחד, והביאור דאין האיסור עומד לעצמו רק חשיב שיש כאן תערובת איסור וקיל טפי.

וע"ע בר"ן ע"ז מט. דהיתר זוז"ג הוא מתורת ביטול, וכבר נתקשה בשער"י ג-כה מה שייך ביטול חד בחד, ועיי"ש משכ"ב, וכנראה יסוד הענין הוא ג"כ ע"ד הש"ך הנ"ל.

וכעי"ז מצאנו היתר בח"ש בתערובת לכמה ראשונים וג"ז יל"פ עפ"י הנ"ל.

ובזה נתבאר במקו"א ד' הגמ' פסחים מד. שאם אין כזית בכא"פ בתערובת אין בו איסור, דכה"ג הרי הוא אבד בתוך התערובת, ונתבארו בזה כמה עניינים, עיין בשער"י ג-כח ד"ה ועפ"י שנראה דנחית ליסוד זה.

ועצ"ע שיטת הר"מ ממה שהכריח הרשב"א מביטול דיבש שאי"צ דוקא תערובת ואפי' בשתי עיירות נמי מבטלות זא"ז?

וכתב בט"ז קד-א בדעת הר"מ ז"ל:"בשלמא יבש ביבש נהפך האיסור להיתר מכח הרוב דגזיה"כ וכו' אבל בזה אין האיסור נהפך להיתר", ודבריו סתומים.

ואולי כוונת הט"ז שיש לחלק בזה בין ביטול דלח לביטול דיבש, שכל מה שהצריך הר"מ תערובת מציאותית הוא דוקא בביטול דלח שהרי הוא אוכל את האיסור ואין להתירו אלא ע"י שהוא מעורב, אבל ביטול דיבש שאינו אוכל את האיסור הרי יסוד הביטול הוא מטעם הלך אחה"ר בזה סגי אף בלא תערובת.

מיהו במקו"א נתבאר דבפשוטו וודאי גדר ביטול ברוב בלח וביבש שווים ואף ביבש אינו מתורת הלך אחה"ר, וראיה מדין צירוף שני קדירות, ועיין לקמן בזה.

ואולי ס"ל להט"ז שצירוף של יבש הוא ע"י הספק שמצרפם, אבל בלח לא מהני לצרף לתערובת ע"י שהוא אוכל בכל חתיכה גם את האיסור, ואינו מצטרף אלא ע"י תערובת, ועצ"ב, וע"ע לקמן בדין צירוף שתי קדירות.

**ב. עוד בדעת הרשב"א-**

ובפשטות היה נראה דלהרשב"א כל המושג ביטול שייך רק ע"י שהאיסור בא לאסור את ההיתר ומתנגד אליו, אבל בגוונא שלא תהיה התנגדות לא שייך ביטול.

אבל נראה דאף הרשב"א מודה דעיקר הביטול הוא ע"י תערובת, וכנראה יסוד הביטול אינו משום הסתירה בין ההיתר להאיסור רק דחשיבות התערובת נקבעת לפי הרוב, אלא דס"ל דאף אם אין מעורבים שייך שיקבלו שם תערובת ע"י שהאיסור סותר את ההיתר.

והיינו שגם לענין ביטול יבש ששיך המושג שיש כאן תערובת אחת שדנים על כולה כיון שיש סתירה בדיניהם ע"כ אנו דנים הכל יחד אם אסור או מותר ודמי לביטול דלח, אבל ביבש צריך סתירה ביניהם.

וראיה לזה מדין ביטול היתר באיסור שדעת רש"י והראב"ד ע"ז עג. שהיתר בטל באיסור, ואף הראשונים דפליגי כתבו שאינו בטל משום שדרך להוסיף על ההיתר.

ומבואר ששייך לדון שהיתר יתבטל לההפך להיות איסור, וצ"ע שהרי ההיתר אינו סותר את האיסור כלל שהרי לא בא להתיר את האיסור כלל [לכה"פ בלח דע"ז קיימי ד' הראשונים, ויתכן אף ביבש שע"י ההיתר נעשה ספק מ"מ סד"א לחומרא נמי, ויל"ד].

ובאמת כ"כ בשו"ת הרי"מ-ט טעם הסוברים דהיתר באיסור לא בטיל משום שאינו מתנגד להאיסור, אבל בראשונים מבואר לא כן.

וצ"ל דאף דדעת הרשב"א דמהני ביטול ע"י התנגדות זל"ז אי"ז עיקר המושג ביטול ועיקרו הוא ע"י תערובת, אלא דס"ל דאף בהתנגדות זל"ז מיקרי תערובת וגבי לח חשיב תערובת גם בלא התנגדות ביניהם, וע"ז פליג הר"מ.

אלא שיל"ע לפי"ז בביטול היתר בהיתר למה לא מתבטל כמבואר בר"ן נדרים נב. והרי הכל תלי בשם התערובת לחוד ואי"צ סתירה בין האיסור לההיתר?

וכנראה הביאור פשוט דלעולם עיקר הביטול הוא מכח קביעת שם התערובת אלא שא"א לקבוע שם בתערובת אלא כשיש בו חלות דין אבל בהיתר בהיתר לא.

[אמנם באמת הבאנו במקו"א דמשמעות תשובת הר"ן דהיתר בהיתר נמי בטיל גבי חמץ קודם זמנו, אמנם נתבאר במקו"א לתרץ זה.

אבל הבאנו דעת המקו"ח למעשה דהיתר בהיתר ממש ג"כ בטל].

**ג. אימרטוטי-**

ועיין ע"ז סט. נפל עכבר לגו חלא מאי וכו' התם אימרטוטי אימרטט, ופירש"י:"לחתיכות דקות ושרץ איסורו בעדשה כטומאתו וחיישינן דלמא בולע חתיכות קטנות בהדי שרץ".

ודעת הרמ"א משמע שהוא איסור מיוחד גבי עכבר משום שאיסורו כעדשה וכ"מ בפשטות לשון רש"י, ופי' הש"ך והגר"א כוונתו דשמונה שרצים שאוסרים כעדשה הוי כעין דין בריה דהא אי"צ כזית וסגי בכעדשה, עיי"ש.

ועוד פי' הגר"א דאבר שלם מן העכבר נמי הוי בריה דחייבים עליו בשמונה שרצים אף בכ"ש לכך חשיב, ונתבארו דבריו בסוגיא דבריה באבמה"ח.

אבל בב"י מבואר דדין זה אינו דוקא בשרצים אלא בכל איסורין נמי, וצ"ב טעמו.

וכתב בט"ז קד-א שאין בו ביטול משום שהוא ניכר, ועיין לקמן בגדר הדין של ניכר.

וד' הט"ז הוא ע"ד שיטת הר"מ גבי חמאה שכל הוא ניכר אינו בטל, אבל הוסיף הט"ז דאף הרשב"א יודה בזה, דבעכבר יש לחוש שמא יאכל חתיכות האיסור בפנ"ע ובזה אף הרשב"א יודה, ולא פי' כה"צ טעמו.

ועיין פמ"ג דכוונת הט"ז אף הרשב"א מודה בניכר, וצ"ב.

ובחוו"ד כתב דחיישינן שיאכל האיסור לחוד בלא שאר ההיתר, אבל מ"מ אינו מובן שהרי לפי טעמו של הרשב"א שיש ביטול כל היכא שהאיסור בא לאסור את ההיתר הרי ה"נ הכא הוא כן, וצ"ע.

**ד. ביטול לח ביבש-**

ברשב"א בתוה"ב (סא:) הק' בהא דאמרו ע"ז סו. חמרא חדתא בעינבי לאביי חשיב מין במינו ואינו בטל, ותיפו"ל שיתבטל ע"י חרצנים וזגים דלאו מינו דיין הוא [ונימא סלק את מינו וכו']?

ובבד"ה להרא"ה שם תי' דזגים אינם מעורבים ולא בטלי.

ודעת הרשב"א שהק' כן מבואר בתשובת הרשב"א ג-רלג דכיון שאם לא יתבטל היין הרי ייאסרו הענבים ממילא שפיר היבש מצטרף לבטל.

וזה כפי שנתבאר שיטת הרשב"א שאי"צ דוקא תערובת גמורה לדין ביטול, ועיקרו של ביטול סגי במה שבלא הביטול האיסור רוצה לאסור את ההיתר וההיתר מתנגד אליו שלא ייאסר ומבטלו דכללא דביטול הוא שאין מועט יכול לאסור את המרובה.

ודעת הרא"ה נראה דס"ל כשיטת הר"מ שא"א לבטל ביטול דלח אלא ע"י תערובת ממש.

ועוד נתבאר ענין זה במקו"א בנפרד ולא העלינו דבר ברור כ"כ בזה.

**ה. צירוף שתי קדירות בדעת הרשב"א ורא"ה במין במינו-**

ברשב"א בתוה"ב (כג.) האריך בדין איסור שנפל לשתי קדירות, עיי"ש שאם קדירה אחת אסורה ואחת מותרת תלינן בשאני אומר שנפל האיסור לתוך האיסור וההיתר נשאר בהיתרו.

וה"מ באיסורין דרבנן או באופן שמדאורייתא הוא בטל כגון שאין בו כזית בכא"פ וכמ"ד טכע"ק לא"ד, אבל באיסור תורה לא תלינן בשאני אומר.

עוד כתב הרשב"א שאם שני הקדירות היתר הם בזה וודאי אין לתלות בשאני אומר להתיר את שניהם, וא"כ שניהם אסורות.

אבל אם יש בשניהם יחד שיעור כדי לבטל את האיסור הרי מצרפים את שני הקדירות לשיעור הביטול.

וביאור דעתו פשוט דכיון שאם לא נתיר הרי ייאסרו שני הקדירות סגי בזה לצרפם לשיעור הביטול ואף שאין מה שיצרפם ושני קדירות שונות הם מ"מ יכולים להצטרף ע"י שהאיסור בא לאסור את שתי הקדירות.

וע"ע ברשב"א הביא תוספתא שאם יש בקדירה אחת מאה ושניה חמישים יש לתלות בשאני אומר שנפל לתוך הקדירה שיש בה מאה, והק' הר"ש תרומות ל"ל שאני אומר תיפו"ל משום צירוף שניהם לשיעור ואפי' בחמישים וחמישים נמי?

וכתב הר"ש דאין מצרפים אלא שתי קדירות של אדם אחד שסופן להתערב אבל של שני אנשים לא, וצ"ב.

אבל הרשב"א כתב עפי"ד דלעולם אף בשני בנ"א מצרפים, אלא שכיון שבקדירה אחת יש כבר מאה ובאחרת אין אלא חמישים, בזה א"א לצרף שתי הקדירות לביטול, וקדירה שיש בה חמישים אסורה מספק, שהרי הקדירה שיש בה מאה אינה מתנגדת להאיסור שהרי לא תאסר לעולם אף אם נפל בה האיסור, ולכך א"א לצרפה לשיעור הביטול [שהרי אין כאן תערובת אמיתית וכל התערובת הוא ע"י שהאיסור בא לאסור את ההיתר].

ומבואר מכ"ז דעת הרשב"א דאף בדין ביטול דלח מהני צירוף ע"י שהוא אוסרו מספק, ואף שאינו מעורב עמו כלל, ובפשוטו אזיל כפי דעתו גבי חמאה, וכ"כ בשו"ע הגר"ז קו"א-יח.

אבל הנה ברא"ה שם השיג על הרשב"א דלא נאמר כן אלא בדבר שאין בו נתינת טעם כגון תרומה שעולה במאה, אבל באיסורי טעם ואף במינו עד שישים לא מהני שני קדירות שהרי דכוותה באינו מינו היה נותן טעם ולא מהני ביטול בכה"ג.

ואזיל הרא"ה עוד לטעמיה, ע"ע באו"ש פט"ו הל"ב הביא ד' הרא"ה בכ"ד דצלי מפעפע אינו בטל בשישים דלא אמרו אלא בקדירה שהאיסור מפעפע בשווה, אבל בצלי יתכן שנבלע רק במקום מסויים ולא בכולו.

והק' עליו באו"ש תינח באינו מינו אבל במינו למה לא יועיל הכל להתירו והרי אין בו טעם, וא"כ יצטרף הכל לבטל שהרי הכל מסופק לנו אם נבלע בו?

וכתב דאזיל הרא"ה לטעמיה גבי שתי קדירות שא"א לצרף אף לענין מין במינו שהכל נקבע אילו היה באינו מינו היה נו"ט ה"נ הכא, ויתכן גם דס"ל להרא"ה דגדר חומרא דשישים במינו היינו שנתנו דין טכע"ק אף במין במינו ולא שייך ע"ז צירוף קדירות וה"נ לא מהני מקומות שלא פעפע בהם.

אבל להרשב"א וודאי יועיל להצטרף אף מקומות לא פעפע בהם לכה"פ במינו, וכמו בשני קדירות, וכדמשמע ברשב"א במה"ב (ה:) עיי"ש שדימה זה לעצמות שמועילות להצטרף לביטול אף שאין מסלקות את הטעם.

וע"ע ביד יהודה ע-יא (צו:) הביא ד' הר"מ פט"ו מאכ"א "בשר נבילה מליח שנבלל עמו בשר שחוטה אסור, משום שתמצית הנבילה נבלעת בגוף השחוטה וא"א לעמוד על הטעם ועל השיעור".

ופי' בב"י דא"א לעמוד על הטעם משום דהוי מין במינו [ואם היה אפשר לעמוד על הטעם היה מהני קפילא לקולא וכשיטת הר"מ שם], ועל השיעור ג"כ א"א לעמוד ואף שישים לא מהני.

ובאר יד יהודה דעתו דס"ל כרא"ה דמליחה אינו מתפשט בשוה ולא דמי לבישול.

[ומ"מ גבי צלי מבואר בר"מ טו-לב שהוא מתפשט בשוה כדעת הרשב"א, וכ"כ במנח"כ, וס"ל לחלק בין מליחה לצליה].

וביד יהודה (צה.) תמה ע"ז דמ"מ למה ייאסר במין במינו והרי יש להתיר משום ביטול יבש ביבש ויתבטל, עיי"ש מו"מ ארוך בזה.

ועוד תמה (צז.) למה לא יתבטל והרי סו"ס הכל נכנס בספק והרי הוא כשתי קדירות.

וצ"ל כש"כ או"ש דהרא"ה אזיל לשיטתו דא"א לבטל קדירות היכא שיש טעם ואף במין במינו נתנו חז"ל דין טעם ול"ש בו ביטול יבש, ועיי"ש ביד יהודה מה שנו"נ בזה.

ועיי"ש ביד יהודה שהביא מחי' הרי"מ חולין צו: דלפי"ד הרשב"א ל"ש הדין של הר"מ לענין מליחה שהרי לעולם יתבטל משום יבש כמו בשני קדירות.

[וביד יהודה (צז.) רצה לחדש דשיטת הר"מ דלא מהני צירוף קדירות לקולא כלל אף במקום שהצריכו שיעור מאה, עיי"ש באורך בזה אבל הוא דלא כהרשב"א והרא"ה ששניהם הסכימו להקל ע"י קדירות לכה"פ באיסורי ערלה ותרומה דאינו תלוי בטעם].

**ו. אם הר"מ יודה לצירוף קדירות-**

והנה בעיקר דינו של הרשב"א לכאו' הוא רק להרשב"א לשיטתו שכל מה שהאיסור בא לאסור מצטרף לשיעור הביטול, אבל לשיטת הר"מ דבעי תערובת דוקא לדין ביטול דלח ולא סגי במה שהוא אוסרו באכילה צ"ע היאך יצטרפו שתי הקדירות להדדי?

[ואין נראה לפרש שזהו גופא טעם הרא"ה בהשגתו על הרשב"א, שהרי ברא"ה נראה שהסכים לענין תרומה להתיר, ורק במינו שהוא איסור טעם בזה נקט לאסור, משמע דאף הוא מודה בעיקרא דמילתא שיש לצרף הקדירות אלא דס"ל שבאיסור שישים אסרו את הטעם וכלפי זה א"י להצטרף אלא מה שמבטל את הטעם, אבל לענין שיעור מאה מודה שמצטרף, ודוחק לומר שהוא קולא מיוחדת בדין שיעור מאה, ועיין בשער"י ג-ו כדברינו].

מיהו לפמש"כ בשם היד יהודה (צז.) הרי באמת נקט בשיטת הר"מ דלא מהני צירוף שתי קדירות לקולא כלל, עיי"ש שהאריך בזה, ולא ס"ל להר"מ כהרשב"א והרא"ה, עיי"ש.

וכה"ג יש לתמוה שהרי נתבאר לעיל דעת הרא"ה דאין מצרפים כל מה שייאסר לשיעור הביטול, ואיך כאן מסכים לדינו של הרשב"א לענין תרומה?

ואולי י"ל עפמש"כ לעיל בביאור ד' הט"ז דשאני ביטול דיבש דאף הר"מ מודה שאי"צ תערובת, ונתבאר שיש מקום לצדד שאינו דין דוקא בביטול דיבש משום הלך אחה"ר אלא דהספק מצרף את האיסור לההיתר, וא"כ י"ל דא"כ יודה הר"מ דיהני צירוף זה גם לענין ביטול דלח, ולא דמי לקום שאין כאן ספק וכל הצירוף הוא מטעם דהוי לח ס"ל להר"מ דבעי תערובת דוקא, והוא ראיה גדולה למהלך הנ"ל, אבל צ"ב בסברא.

ואחרי כתבי כ"ז ראיתי בשו"ע הגר"ז קו"א-יח שעמד בכל נידון זה בקצרה, ומדבריו שם נראה כמה נקודות דלא כש"כ:

א. דדעת החולקים על הרשב"א ס"ל דאף אם אין האיסור ניכר מ"מ כל שאינם מעורבים ממש אינו בטל, והביא כן מד' הטור גבי מקולין בסי' קי לאסור כיון שאין מעורבים ממש, ואף לענין ביטול דיבש, ודלא כש"כ עפי"ד הט"ז דכו"ע מודו ביבש.

ב. עוד כתב שהרשב"א גבי קדירות דס"ל שמצטרף אף באיסור תורה [עיין לקמן מו"מ ארוך בזה ואינו מפורש כן ברשב"א ורק הגר"ז מעצמו נקט כן] לשיטתו אזיל גבי חמאה, אבל הר"מ שחולק גבי חמאה יחלוק גם בדין קדירות, ויפרש כדעת הרא"ה שאינו אלא קולא בתרומה, וכנראה פי' דלא כש"כ אלא שהרא"ה והר"מ יחלקו בעיקר היסוד שא"א לצרף ע"י מה שהאיסור מספק את ההיתר אף לענין יבש ובעי תערובת דוקא אף לענין יבש והוא חידוש גדול ונתבאר עוד בסוגיא דיבש שיש הסוברים כן, ועיי"ש עוד בכל דבריו.

**ז. דעת הסוברים דאף ביטול יבש צריך תערובת-**

**השמטה-** אח"כ ראיתי דמש"כ דביטול אי"צ תערובת דוקא הוא פלוגתא גדולה בין האחרונים, עי' בשער"י ג-ו בזה, ומסיק שם דלכו"ע לא סגי במה שהאיסור אוסר את ההיתר ובעי דוקא תערובת, שהרי מבואר בתוספתא לחלק בין קופות למגירות, ובירושלמי מפרש הטעם משום דקופות דרכן להתפנות ולהתערב יחד משא"כ מגורות.

ומזה הוציא הר"ש חילוקו בין אדם אחד לשני בנ"א, והוסיף רשש"ק דע"כ אף הרשב"א מודה בעיקר החילוק כמבואר בירושלמי, אלא דס"ל במה שעשוי להתערב בפועל רק שבעליה אחת מצטרפות וחשיב תערובת מצ"ע ואף בשני בעלים.

וכן מש"כ הש"ך-קיא דבשני מינים אין מצטרפים הוא רק לשיטת הר"ש אבל להרשב"א מצטרף ע"י הבית אף שאין עשוי להתערב.

ועפי"ז יסד דוודאי לכו"ע בעי שם תערובת כדי להתיר, וכדמוכח ממגורות שאין בו היתר לצרף הקדירות ולא סגי במה שאחד אוסר לחבירו.

וכל מש"כ הרשב"א שאם יש בקדירה מאה ואינה נאסרת אינה מצטרפת הוא רק לחומרא דבלא שנאסרת אין כאן התנגדות בין הרוב להמיעוט, אבל לא סגי בזה ובעי נמי תערובת, וזה דלא ככל מש"כ.

ועפי"ז באר ד' הטור-קי בשם הרשב"א שאם נמצאת טריפה במקולין ואין ידוע איזה חתיכות טריפה בין שאר החתיכות בטל ברוב, והטור חלק ע"ז משום דכל קבוע כמע"מ דמי.

ובב"י תמה על הטור מ"ש מכל תערובת חד בתרי דבטל ולא שייך קבוע אלא אם ידוע איזה חנות טריפה והוא ניכר במקומו והוא אינו יודע מאיזה חנות לקח, אבל אם נפל טריפה במקולין וא"י איזה בהמה טריפה בזה וודאי בטל ככל יבש ביבש?

ובב"ח פי' דעת הטור שהבין דהרשב"א איירי באופן שמצאו ריאה טריפה ובכל חנות יש בהמה אחת, וכה"ג סבר הטור דשפיר מיקרי קבוע, וכל ההיתר של ביטול הוא בנמצאו כמה חתיכות בחנות אחת וא"י איזה הוא האיסור, אבל בכמה חנויות שאינו יודע איזה מוכרת טריפה חשיב קבוע.

ובפר"ח קי-כב דחה דאין הבדל בין תערובת חתיכות לתערובת של חנויות ובכל ענין לא שייך קבוע כיון שאינו ניכר ובטל ברוב, ועיין בכו"פ שיצא לתלות נידון זה במחלוקת הראשונים גיטין סד. גבי קידש אשה אחת, ועיין בשער"י האריך בזה ומסיק כהפר"ח.

ובשער"י פי' עפי"ד דחנות הוי כמגורות עיי"ש הטעם, ולכך אינו מצטרף לתערובת לעשות ביטול כלל ולאו מטעם קבוע הוא, עיי"ש.

ומיהו דעת רוב אחרונים שלא כד' השער"י, עיין בפמ"ג בפתיחה א-ב:"ראוי שתדע יבש ביבש מין במינו בטל מה"ת ברוב אף אם אחד בבית ואחד בעליה ואי"צ סמוך ומוקף, וכן אם אבד אחד מהן וכה"ג", וכ"כ במ"ז קט-א, וכ"כ בחוו"ד קי-ג, וחזו"א לז-יב,כא ומהרש"ם דע"ת לא-יג.

אבל בשער"י דחה דבריהם והביא שמצא כדבריו בשו"ע הגר"ז קו"א-יח, וכ"כ בבינת אדם שער הקבוע-ד באורך ובסוס"י ה' כתב שהבי"מ הסכים עמו, ועיין ביד יהודה ע-יא (צט.) מש"כ לדחות ראיותיו.

וביד יהודה מסיק כדעת הפמ"ג וכתב דלא אמרו הרשב"א והר"ש שאין מצטרפין אלא לצירוף של שיעור מאה לתרומה אבל לענין יבש ביבש שפיר מצטרפי מדינא אף שאינו של אדם אחד, והוא חומרא מיוחדת לענין תרומה עיי"ש, אבל לא באר החילוק כה"צ, וע"ע ביד יהודה קי-יא.

והנה לפי"ז צ"ע מה שהוכחנו מהרשב"א לגבי קום של חמאה אף שהוא ניכר מצטרף [והוכיח כן משתי קופות דמצטרפי], משמע שהכל היינו הך דע"י שהוא אוסר את ההיתר מצטרף אף בלא תערובת?

וכנראה צ"ל דבכה"ג חשיב שפיר תערובת שהרי מחמת התערובת א"א לאכול את ההיתר לחוד והוא מעורב היטיב אף שהוא ניכר, ורק לענין יבש שאין כאן תערובת אמיתית רק במה שהאדם מסופק בזה בזה בעינן תנאי שיהיו מעורבין יחד.

וכן יל"ד לענין ביטול יבש ולח מה שהוכחנו בדעת הרשב"א.

וע"ע מה שהבאנו לקמן מד' היד יהודה להוכיח כן מד' הרא"ה גבי שתי קדירות דל"מ באיסור תורה ביבש, ולא עיינתי בכ"ז רק כתבתי לזכרון].

**ח. דעת הרשב"א בצירוף שתי קדירות באינו מינו-**

א. בפר"ח קיא-טו,יט, ובהגר"א שם [וכעי"ז בט"ז קיא-ז] כתבו דבאינו מינו מודה הרשב"א שא"א לצרף שתי קדירות, והטעם בזה שיש לחוש שנותן טעם באחד מן הקדירות ואף אם נצרף שני הקדירות הרי עדיין נשאר בו טעם וטעם אסרה תורה אף אחר שישים, ורק במינו ס"ל להרשב"א שנתנו חז"ל דין שיעור ביטול ולא דין טעם.

[עוד טעם כתב הפר"ח משום שכשיטעם את האיסור יכירהו דחיך אוכל יטעם, וכש"כ הפר"ח טענה זו בכ"ד לענין ביטול יבש עיין קה-ט, קט-א].

והנה לפי"ד הפר"ח הדין נותן שלא הקילו גם באיסור דרבנן היכא שאינו מינו וצריך שישים שהרי סו"ס יש בו טעם, מיהו יתכן שהקילו רבנן בלא טעמא לצרף שתי הקדירות והם אמרו והם אמרו, ועיין פמ"ג שפ"ד קה-ל נסתפק בזה, ובפר"ח סקט"ו משמע שהתיר אף בזה.

ב. אבל בש"ך צב-ח בתחילת דבריו נראה שפי' ד' הרשב"א אף באינו מינו, ועפי"ז באר הדין דאין אומרים חנ"נ היכא שאינו ידוע לאיזה חתיכה נפל שכל החתיכות מצטרפות לבטלו, ואכ"מ, ורק בסו"ד כתב דטעם הטור שחלק על הר"מ הוא משום דאין מועיל צירוף אלא בדרבנן ולא באינו מינו שהוא איסור תורה, עיי"ש שציין לדבריו בסי' קה-ל שג"כ נקט שלא אמר הרשב"א אלא במינו אבל באינו מינו שהוא מדאורייתא אסור.

וכבר תמה על הש"ך בחזו"א טז-ג היאך יתכן לפרש ד' הר"מ עפי"ד הרשב"א בשתי קדירות והרי באינו מינו וודאי לא אמר הרשב"א שאיך יצטרפו שתי הקדירות.

וגם בש"ך קיא-טז נראה בדבריו שפי' ד' הרשב"א דמהני צירוף קדירות גם באיסור תורה, עיי"ש הביא מש"כ הרשב"א דהיכא שיש בקדירה אחת מספיק שיעור כדי לבטל אינה מצטרפת לשניה שאינו בכלל הספק דנפק"מ מזה היכא דא"א להתיר משום שאני אומר כגון שהוא איסור תורה, משמע דאף באיסור תורה מהני צירוף אם לא שיש בקדירה אחת כדי לבטל, וכ"נ בב"ח-קיא ד"ה אבל בדעת הרשב"א.

ומלבד שד' הש"ך סותרים להדדי, עוד צ"ע היאך יצטרפו שתי קדירות באינו מינו וכקו' הפר"ח.

וכן הבאנו לעיל מד' הגר"ז בקו"א-יח שנקט כהב"ח דאף באיסור תורה אמר הרשב"א, וכ"נ בפמ"ג שפ"ד צב-ח.

ובפמ"ג שם צידד שלא התיר הרשב"א באינו מינו אלא אחר שיערב שתי הקדירות והועיל הצירוף שיהיה מותר לו לערבן, וצ"ב רב.

[ואף שנתבאר במקו"א דטעם אחר שישים להרבה פוסקים אינו אלא מדרבנן, הרי כתב הטעם באו"ה שאחר שישים אינו אלא טעם קלוש, ולפי"ז לא שייך זה לכאן שהרי הוא טעם מעליא שאין שישים בכל קדירה.

ואף לפמש"כ במקו"א שיטת רש"י דדין שישים הוא שיעור מהלמ"מ ואף אם יש טעם הותר ע"י שיעור ביטול, וא"כ י"ל דלשיעור ביטול זה מצטרפים שפיר שתי קדירות, אבל מ"מ צ"ע דאף רש"י מודה שיש איסור דרבנן על הטעם ומה יתירו].

**ט. עוד בדין צירוף קדירות באינו מינו-**

ויש מקום לפרש שמצטרפים שתי קדירות לביטול עפי"ד הגר"ח הל' תרומות דדין שישים אינו בשביל לסלק את הטעם רק שיעור ביטול על הטעם, שבכוח שישים לבטל את הטעם ממילא הוא מבטלו, וממילא יש מקום לדון דה"נ לשיעור זה אפשר למצרף שני קדירות.

וכעי"ז מצאנו במה"ב (ה:) שגם דבר שאינו מבטל את הטעם יכול להצטרף לשיעור הביטול, עיי"ש שהוכיח כן מעצמות, וג"ז יתפרש ע"ד הגר"ח שהוא דין שיעור ביטול ולא ביטול מציאות הטעם.

ועפי"ז יתבאר לנו גם שיטת הרשב"א לענין צלי דפליג על הרא"ה וסגי בשישים, והרא"ה תמה דהא אינו מתפשט בשוה, אבל להרשב"א י"ל דאף באינו מינו יש להתיר אף שאינו מתפשט בשוה וכמו בשני קדירות דכל מה דבעינן הוא שיעור ביטול ולא אכפ"ל מהטעם כלום.

אבל מ"מ הוא רחוק קצת בעיני בסברא שהרי קדירה השנית אין לה שום משמעות כלפי ביטול הטעם ואין בה כח לבטל את הטעם של קדירה האחרת, וצ"ע.

ובביאור דעת הש"ך נתבאר עוד במקו"א לדון דיתכן כל דבריו הוא כלפי דין חנ"נ, עיין מש"כ בדין חנ"נ בלא נודע.

אבל אף שנתבאר דמסברא י"ל כן, מ"מ לא יתיישבו בזה סתירות ד' הש"ך, ובפשוטו צ"ל בדעת הש"ך כש"כ בפמ"ג שפ"ד קיא-טז ודגמ"ר מהדו"ת שם דמש"כ הש"ך שמצטרף באיסור תורה אין כוונתו באינו מינו אלא במינו ובשאין בקדירה רוב רק מע"מ דבזה אין לבוא מטעם שאני אומר שהרי הוא ספק דאורייתא [דמע"מ במינו יש בו איסור תורה או משום טכע"ק או משום שהצו"ר לא בטל, ודלא כהט"ז קב-י] אבל מ"מ בזה שפיר מהני צירוף שתי קדירות.

וא"ש בזה ג"כ סתירות ד' הש"ך דבאינו מינו וודאי לא מהני צירוף קדירות רק במינו [ואולי זה ג"כ כוונת הב"ח דמהני צירוף באיסור תורה].

**י. צירוף שני קדירות באיסור תורה של מע"מ במינו או ביבש-**

ולפי הנ"ל מתבאר בש"ך דמהני צירוף שתי קדירות אף באיסור תורה, ורק באינו מינו משמע דלא מהני.

אבל בפר"ח משמע דבאיסור תורה בכל ענין לא מהני צירוף שתי קדירות רק בדרבנן וכש"כ בפמ"ג, ועיין לקמן בדעתו.

ובביאור החילוק בין אינו מינו למע"מ במינו משמע בפמ"ג כסברא השנית שכתב בפר"ח דבאינו מינו א"א לצרף שהרי יכול קפילא לטועמו ולהבחין ולמה יתבטל, משא"כ במינו א"א לקפילא להבחין.

אבל יל"פ באופ"א עפמש"כ לעיל דבאינו מינו דינו הוא בטעם לא שייך צירוף, אבל במינו במע"מ נתבאר במקו"א לדון טובא אם יש בו דין טכע"ק או שכל איסורו הוא משום הצו"ר ובזה שפיר יהני צירוף שתי קדירות לשיעור ביטול, ונתבאר במקו"א.

ובפמ"ג כתב דבפר"ח משמע דלא מהני צירוף קדירות אלא באיסור דרבנן ולא באיסור תורה אף במינו במע"מ, וצל"ע שהרי אף דכ"מ לשון הפר"ח מ"מ הרי סברות הפר"ח לא שייכות אלא באינו מינו אבל במינו במע"מ למה לא יצטרפו הקדירות?

ואולי ס"ל להפר"ח דמע"מ במינו נמי איסורו משום טכע"ק ולכך גם בזה לא שייך צירוף קדירות.

ולפי"ז גם לענין יבש ביבש יל"ע אם מועיל צירוף קדירות לתרי כנגד חד, ולפי המבואר בפשוטו מהני שאינו אלא דין שיעור ואין בו טעם, ורק לדעת הפר"ח לא מהני כלל באיסור תורה.

[וראיתי ביד יהודה (צז.) שדקדק מד' הרא"ה דבאיסור דרבנן ושיעור דאורייתא נמי מהני צירוף קדירות, ובפחות משישים אף באיסור דרבנן ל"מ.

והנה מש"כ בשיעור דאורייתא ע"כ לא אייירי בלח דא"כ אף בשיעור דרבנן אסור עד שישים, וע"כ איירי ביבש ובאופן שהוא מע"מ ואין רוב אלא בצירוף הקדירות.

ומשמע דמ"מ לא הקילו לצרף שתי קדירות אלא באיסור דרבנן אבל באיסור תורה לא מהני, ומבואר דאף ביבש לא מהני.

ומבואר דעתו ע"ד החוו"ד ושאר פוסקים דלא מהני לביטול יבש לצרף משני מקומות שונים, וכש"כ רשש"ק שהבאנו לעיל בהשמטה].

**יא. ביטול בדבר הניכר-**

כתב בלבוש או"ח-תרלב ביטול בסכ"כ וסכ"פ בטל אף שניכר דומיא דדיינים, וה"נ ע"י מסככים על סוכה אחת חשיב צירוף (ומ"מ נראה פשוט שלא יתיר בג' חתיכות ניכרים בקדירה אחת שאין כאן צירוף לתערובת כלל[[1]](#footnote-2)), וע"ע ברש"י ותוס' סוכה ט: טו: ובר"ן שם.

ובט"ז סק"ג תמה ע"ז דדיינים שאני שאי"צ להתירו רק לסלק דעתו שלא יתנגד, משא"כ הכא צריך להתירו לא מהני אם הוא ניכר, ודבריו צ"ב כשה"ק ביד יהודה סט-סא דהא כל ביטול ילפינן מדיינים, ועיין חת"ס או"ח-קעח ביאור דבריו.

ויתכן לבאר ד' הט"ז עפ"י דברינו דלעיל שכל מציאות האיסור היא התערובת ואינו עומד לעצמו, וכשהוא ניכר הרי הוא אסור בפנ"ע כל היכא דאיתיה ואינו נידון בתוך התערובת, וממילא ס"ל שלא שייך בו ביטול ברוב כלל וכשיטת הר"מ לענין חמאה.

וע"ז ס"ל לחלק דדיינים שאני שאי"צ לתת דין על המועטין רק אלא לסלק כח הפסק שלהם, משא"כ בחתיכת איסור שהיא צריכה היתר לא מהני, ועי' בחת"ס הביא כעי"ז מספר הכריתות ביישוב קו' המרדכי היאך שייך ביטול בסנהדרין והרי הוא קבוע.

וביאור הדברים נראה עפמש"כ הגרש"ר סנהדרין ג: דאין ביטול ברוב יכול להחשיב את הדיין כאילו אמר להיפך מדבריו כש"כ אחרונים לענין ציצית וכה"ג שא"י אלא לסלק דינים ולא לתת דין חדש, ולא מהני אלא לסלק את הפסק של אותו דיין ולבטלו, וממילא הדר דינא דרובו ככולו [אבל משום רובו ככולו לחוד לא סגי שא"א רובו ככולו היכא שהמיעוט סותר את הרוב ופוסק להיפך].

ושו"ר במאירי סוכה ט: הק' היאך מהני ביטול בסכ"פ והרי הוא ניכר ותי' המאירי דמדאורייתא בטל גם בניכר אלא שהחמירו חז"ל באיסורין אבל במצוות לא החמירו עליו, וזה לכאו' כד' הלבוש להדיא [אמנם יתכן שלא אמר כן אלא בחבטן בסוגיא ט: שהוא מעורב אלא שיכול להסיר את האיסור ומשה"ק המאירי שהוא ניכר אין כוונתו כפשוטו אלא משום שיכול להסירו, אבל לעולם בניכר ממש כהא דסוכה טו: בתוס' גבי מקרה בשיפודין שהוא ממש ניכר יודה להתוס' שם שאינו בטל מדאורייתא דלא כהלבוש.

שו"ר ביד יהודה סט-סא כתב דוודאי מודה הלבוש דניכר אינו בטל, רק שאוכל הכל יחד ומתערב בפיו ואין כאן אלא משום מבטל איסור לכתחילה ומדאורייתא שרי, ודוחק].

**יב. מסקנת המתבאר וקצת בגדר ביטול ברוב-**

נתבאר לפי הנ"ל שני אופנים בהבנת ענין ביטול ברוב:

א. הנה בפשוטו יסוד הביטול ברוב הוא [כדעת שו"ת הרי"מ] מכח הסתירה שבין האיסור לההיתר, ובפשטות הכוונה משום שאם לא נתיר את האיסור הרי הוא יאסור את ההיתר ביבש מכח ספק ובלח מכח שע"כ הוא אוכל גם את האיסור.

ובמקו"א בארנו יותר בעומק הענין, לכאו' עצ"ע היאך מתנגד האיסור לההיתר והרי אינו מטיל דין איסור על ההיתר והנהגה כלפיו רק כל איסורו הוא מכח אכילת האיסור לחוד, ותינח לענין יבש י"ל דמטיל עליוו דין ספק איסור אבל בלח אין בו איסור כלל רק בפועל א"א לאוכלו ואריא הוא דרביע עליה?

הפשוט בזה דסגי במה שבפועל אסור לאוכלו דחשיב סתירה בין האיסור לההיתר.

ובמקו"א נתבאר דיסוד ביטול מתחיל ע"י שאין אפשרות לדון על האיסור בפנ"ע שהוא חלק מן התערובת וחשיב הכל נידון אחד על כלל התערובת שהיא אסורה ע"י האיסור שבתוכה, אבל אין האיסור נידון כמציאות לעצמו וממילא כל שאינו מצליח לאסור את התערובת כולה אין לו שום דין והותר, ונתבאר בכ"ד יסוד זה, ואכ"מ.

אבל מהלך זה קשה מאוד משיטות הסוברים שהיתר מתבטל באיסור [וכ"מ ברו"ר אי לאו משום דדרך להוסיף על ההיתר, ואכ"מ], והרי אין ההיתר סותר להאיסור כלל, שהרי מציאות האיסור לא נגרעה מידי וגם לגבי הנהגת האיסור הרי גם אחר שיש היתר יש כאן הנהגה של איסור משום סד"א לחומרא, ואכ"מ.

[עוד יל"ע לדרך זו שעיקר הביטול הוא מכח הסתירה שהאיסור אין בכוחו לאסור את המרובה, א"כ היאך ס"ל לר"י דמין במינו לא בטיל והרי סו"ס האיסור א"י לאסור את ההיתר ומה בכך שהם מתאחדים הרי סו"ס יש כאן סתירה מכח הדין כמו יבש שכך הוא כל דינו, ולא נתברר לי גדר ברור בזה].

עוד צל"ע לדרך זו בהא דדם הפר ודם השעיר הרי אין כאן סתירה ביניהם כלל שהרי אחד לא בא לאסור את חבירו, ואיך שייך לדון משום ביטול כלל.

וכן לענין מצוות כגון חיטים ואורז ועי' בחלק"י או"ח-לב משה"ק על חי' הרי"מ ממה דמהני ביטול גבי כיסוי הדם לקמן פז. אף שאינו סותר את דינו.

ב. אבל מהלך אחר בגדר ביטול נתבאר לעיל דאין יסודו משום שאין בכח האיסור לאסור את ההיתר, אלא יסודו הוא בחשיבות של התערובת שקובעים את החשיבות שלה כהיתר או איסור.

וביאור הדבר דכיון שיש תערובת אחת אין דנים את האיסור לבד וההיתר לבד אלא שיש כאן חפצא חדש של תערובת ודנים על שם כלל התערובת אם היא איסור או היתר [והוא קרוב לדין רובו ככולו].

והוכחנו כן ממה דהיתר בטל באיסור לקצת שיטות, ונתבאר לעיל באורך אף שאין ההיתר מתנגד להאיסור.

ומ"מ לענין היתר בהיתר י"ל דל"ש ביטול רק במה שיש בו חלות דין והנידון הוא איזה דין לקבוע בתערובת וא"ש בזה טפי הא דדם הפר ודם השעיר [וכ"ש דא"ש לשיטות דהיתר בהיתר נמי בטיל שזהו דעת המקו"ח ודעימיה כש"כ לעיל ובמקו"א באורך][[2]](#footnote-3).

[ובזה יתבארו לנו היטיב ד' האחרונים שהבאנו במקו"א גבי ביטול היתר בהיתר שנקטו דלא חשיב היתר בהיתר אלא בכגון נדר שעדיין לא נדר או חמץ קודם זמנו למ"ד היתרא בלע אבל בב"ח או כלאים זב"ז לא חשיב היתר בהיתר כיון שמהשתא הוא אסור עם אחר, ובפשוטו רגילים לפרש הטעם משום דבב"ח וכלאים יש בהם חלות דין איסור שלא לערבם עם המין האחר.

אבל לפי הנ"ל יתבאר באופ"א דעיקר הדין דהיתר בהיתר לא בטיל הוא משום דבעינן היינו שיהיה להאדם איזה נפק"מ בזה אבל אי"צ איזה חלות דין דוקא, ולכך דוקא בהיתר גמור דהשתא אין לו שום נפק"מ בזה ל"ש ביטול].

מיהו בהגר"א תמז-ד בשם ראבי"ה משמע הטעם דהיתר בהיתר לא בטיל משום דדמי לטבילה קודם הטומאה משמע שכל חלות הביטול הוא בדינים כש"כ לעיל.

ועיקר גדר זה קצ"ע ע"ז מד' הרשב"א גבי חמאה שהרי אין כאן חפץ אחד לדון עליו, אמנם יתכן דהתם נמי כיון שכך הצורה לאכול אותו בצירוף שניהם וא"א להפרידם הרי חשיב נמי כנידון אחד ודבר אחד לקבוע אם מותר לאכילה או אסור [אמנם ממה שדימה הרשב"א זה ליבש לא נראה כן].

אלא שענין זה ניחא בביטול של לח בלח אבל בביטול יבש ביבש [אי מטעם ביטול ברוב הוא ולא משום הלך אחר הרוב] קצת קשה לפרש כן, למה ייחשב הכל כתערובת אחת לקבל שם אחד והרי אינו אוכל הכל יחד רק חתיכה אחת ממנו, ואיך ייחשב כל התערובת כדבר אחד.

ונתבאר לעיל די"ל דאף ביבש יש נידון אחד על כלל התערובת ע"י הסתירה בדינים שביניהם.

אלא שבאמת הבאנו במקו"א פלוגתת האחרונים בדין יבש ביבש אם מצטרפים אחד בבית ואחד בעליה, ודעת כמה אחרונים שאין מצטרפים אלא בשל אדם אחד שעתידין להתערב, וכש"כ לעיל באורך דעת השו"ע הגר"ז והשער"י דלא כהפמ"ג, ולפי דבריהם נראה באמת דאף ביבש יסודו אינו מכח הסתירה שבין האיסור לההיתר אלא מכח שם תערובת, ומ"מ אכתי צ"ע לומר שיש כאן נידון אחד ממש.

וגם לפי מהלך זה כנראה ביבש ביבש יסוד הצירוף הוא רק ע"י שהאיסור אוסר את ההיתר, שהרי חזינן בד' הרשב"א גבי קדירות שאם אחת מהם לעולם תותר אינה מצטרפת וע"כ יסוד הצירוף הוא רק מכח האיסור שאוסר אחד את חבירו אלא דבזה לא סגי ובעינן נמי שם תערובת במציאות, והדברים צ"ב.

אמנם יל"ד לפרש עפמש"כ במקו"א דביטול יבש יסודו כעין הלך אחה"ר, ונתבאר שם דאדרבה דין הלך הוא כעין דין ביטול שיש כאן כמה צדדים היאך להתייחס לחפץ ואזלינן בתר רוב צדדים וא"א להמיעוט של הצדדים לקבוע את השם של החפץ, ולפי"ז הוא קרוב לביטול דלח שעיקרו הוא לקבוע את השם של החפץ עפ"י הרוב.

ואמנם בד' הרשב"א בתשובה דחתיכה גדולה מבטלת הקטנה א"א לפרש כן שאין כאן רוב צדדים, וע"כ צ"ל הכלל שאין למיעוט כח לסתור את המרובה, ואכתי צ"ע בכ"ז.

וע"ע במש"כ בענין יבש ביבש באינו מינו דעת השער"י דאם אין תערובת במציאות לא שייך ביטול אף אם הספק נופל על כל החתיכות, ואכ"מ, ועיי"ש מש"כ לענין נידו"ד.

ג. ויותר מחוור בכ"ז דבאמת חלוק דין לח מיבש, דבלח אף כשאין סתירה בין האיסור להיתר שייך ביטול לקביעת שם הדין של הדבר שהרי הוא תערובת אחת, אבל לענין יבש אינו נחשב כנידון אחד רק מכח הסתירה בדין אמרינן כן.

ואין לתמוה דא"כ שני דינים שונים הם, דבאמת הכל אחד הוא שאין המיעוט יכול לסתור את המרובה אלא דבלח חשיב סתירה לענין קביעת שם התערובת אף בלא שבא לאוסרו וביבש אין כאן שם אחד של תערובת וממילא צריך שיבוא לאוסרו כדי שיסתור לו.

וכעי"ז כתבו אחרונים לענין רובו ככולו דיסודו הוא שא"א למועט לסתור את המרובה ככל דין רוב אלא שבכל מקום הסתירה היא כפי עניינו של אותו ענין.

ובאמת לפי"ז לענין יבש לא שייך ביטול היתר באיסור מצ"ע ולא רק משום שדרך להוסיף על ההיתר.

וע"ע מש"כ במקו"א לענין טומאת משא בכמה אופנים עפי"ז [דבפשוטו טומאת משא מתבאר רק אי נימא שיסוד הביטול מכח הסתירה בין הדינים, וכ"כ משנת ר"א חולין-ז, אבל שם נתבאר עוד דרכים בזה].

**יג. עוד בביאור החילוקים בין לח ליבש-**

מצאנו בכ"ד חילוקים בין לח ליבש, לענין טומאת משא בכס"מ בשם מהריק"ו, ולענין חו"נ בפסח ברמ"א תמז-ד [לפי' המג"א שם], ולענין ידיעה יש שיטות שאי"צ ידיעה בלח, ולענין ביטול איסור לכתחילה דעת הנוב"י וחת"ס דביבש יש איסור תורה.

ובקו"ש דן די"ל דביטול לח הוא ביטול על מציאות הדבר ואינו רק לענין איסור והיתר.

אבל זה אינו נראה דהא אף ביטול בלח ילפינן מאחרי רבים להטות כמבואר ברש"י חולין צח:, וגם הרי הרבה שיטות דאף בלח בעי ידיעה מבואר שאינו ביטול במציאות, וגם מבואר בר"ן נדרים נב. דהיתר בהיתר לא בטיל.

ובפשוטו מבואר דוודאי הביטול הוא רק לענין הדין אלא דביבש כל הסתירה בין האיסור להיתר הוא מכח הספק של האדם ולענין הנהגה שלו [שהרי אם יוכר אח"כ יחזור לאיסור], משא"כ בלח הסתירה היא בעצם המאכל אם הוא איסור או היתר שכל המאכל הוא נידון אחד אם אסור או מותר וצריך לפסוק על כולו.

ואפשר לומר גם בנו"א דעצם מה שיתכן שיוכר אח"כ האיסור הוא סיבה שלא יפקע האיסור רק הנהגה של האדם, משא"כ בלח דתו אין בו לעולם ניהוג של איסור פקע דין האיסור שלו לגמרי.

וחילוק זה יכול לבאר כל העניינים הנ"ל.

[ולענין טומאת משא בארנו במקו"א עוד חילוק מהותי בזה, דביבש הסתירה בין האיסור להיתר הוא במה שהאיסור מספק אותו וכשאוכל הכל יחד אין כאן סתירה ואין כאן ביטול כלל משא"כ לענין לח עיקר הסתירה הוא במה שאוכל בכל פעם גם האיסור וגם ההיתר והאיסור מונע ממנו לאכול את ההיתר ואין שום חומרא במשא, ודו"ק].

**יד. דין ביטול באיסור גברא-**

יל"ע באדם שנשבע על חתיכה שלא יאכלנה ונתערבה באחרות אם יש בו ביטול.

ומסברא הפשוטה היה נראה דל"ש ביטול באיסור שעל הגברא רק באיסור שחל בחפצא שייך ביטול [וכ"נ שנקט בשער"י ג-כב לענין ממונא לא בטיל מטעם שאינו חלות דין בחפצא].

אבל בפמ"ג בפתיחה להל' פסח פשיטא ליה דבטל ברוב [רק מסיק דלא בטיל משום דשיל"מ], וכן פשיטא להפתחי תשובה קב-י בשם תשובת בית יעקב-קי ותשובה מאהבה ח"א-קב,קג [אלא שדנו די"ל דלא חשיב דשיל"מ דקי"ל דלכתחילה אין נשאלין על שבועה ואין בו מצוה לישאל דלכמה ראשונים אין נשאלין על שבועה[[3]](#footnote-4)].

ובפשוטו היה נראה דדוקא גבי לח יכול להתבטל אבל בפמ"ג הנ"ל מבואר להדיא דאף ביבש אמר כן.

ויל"ד בזה לשתי הדרכים שנתבאר לענין ביטול:

לדרך שעיקר הביטול משום שאין בכח האיסור לאסור את ההיתר הרי וודאי הכל תלוי באיסור הגברא שהרי לעולם ביבש אין האיסור אוסר את עצם החפצא אלא כלפי הנהגת הגברא, ומ"מ יש ביטול וה"נ י"ל לענין שבועה.

[וזה מתבאר לכאו' ג"כ משיטות האוסרים לאכול בב"א מדאורייתא דע"כ עיקר הביטול הוא כלפי האכילה שלו ולא משום שיש כאן נידון מציאותי אחד על הכל].

וה"נ לשיטות דעיקר הביטול הוא בהתייחסות לתערובת היאך לדון אותה כעין רובו ככולו, אלא דהיתר בהיתר לא בטיל לטעם זה משום שאין בו נידון, אבל באופן שיש בו איסור גברא שפיר יש ביטול, אמנם לדרך זו באמת הוא חידוש גדול ומסתבר היה לדון דכיון שאין כאן שינוי בחפצא ל"ש לדון ביטול על הגדרת החפץ, ודו"ק.

ב. משמע בד' הפמ"ג דאף באומר שבועה שאוכל שפיר שייך ביטול אם נתערב באחרות [אמנם זה תלי במש"כ במקו"א בדין ביטול במצוות].

ויש לדון כמו"כ לענין ברכות בנתערב לו דבר שלא ברך עליו בדבר שברך עליו אם שייך ביטול לפוטרו מברכה כיון שאיסור אכילה בלא ברכה אינו חלות דין בחפצא, [ועי' בשו"ע או"ח ריז-ח גבי ברכת הריח לכאו' מבואר להדיא שיש ביטול ואינו צריך לברך][[4]](#footnote-5).

ובספר שש"כ ב-מח הע' קטו כתב בשם הגרשז"א לדון דאיסור אכילה בלא ברכה בטל ברוב כהא דשבועה דאית ביה ביטול [אלא שיש לדון משום דשיל"מ, ועי' קה"י ברכות ואילה"ש זבחים פ.].

ובתיקונים ומילואים מסיק הגרשז"א דאינו בטל כיון דאיסור אכילה בלא ברכה הוי כעין ממונא דלא בטיל.

1. שו"ר שבפמ"ג שם נתקשה בזה על הלבוש דלמ"ד אין מבטלין אסור רק מדרבנן בטלת תורת איסורין שהרי לעולם יכול להביא שתי חתיכות של היתר להניח שם ובטל מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. בעיקר הילפותא דדם הפר ראיתי בחי' הגרי"ז הל' טו"צ באר שני אופנים בזה, בגהש"ס סוטה טז: נראה שלא שייך כאן דין ביטול ממש שהרי כך הוא דינו להזות מתערובת הדמים, אלא עיקר הילפותא הוא מקרי ליה רחמנא דם הפר ודם השעיר משמע דמצ"ע מיקרי ג"כ דם שעיר לכל מילי ולא נתבטל ברוב.

   ועפי"ז דן רעק"א לתרץ קו' התוס' שם היאך מביא דם ומים גבי צפור מצורע ולמה לא יתבטלו זב"ז והרי לאו מינו הוא, ואין דין טכע"ק רק לענין איסור אכילה?

   ותי' רעק"א דבאינו מינו שפיר קרי ליה דם השעיר לכו"ע כיון שלענין איסור אכילה וכה"ג שאוסר בנו"ט לא שייך בו ביטול שוב יש לקרות לו דם הפר אף דהכא שפיר יש בו ביטול.

   ולכאו' דבריו תמוהים דא"כ לענין כיסוי הדם נמי נימא הכי ול"ל שיהיה מראית דם תיפו"ל משום דלענין אכילה מיקרי דם שאין שישים במים?

   ובאר הגרי"ז עפ"י הנ"ל דשאני דם הפר ודם השעיר שאין הדין להזות מכ"א מהם אלא מהתערובת יחד א"כ ל"ש כאן ביטול כלל, רק הנידון הוא היאך קרי ליה רחמנא דם וכיון דלענין אכילה חייב שפיר קרי ליה דם, משא"כ לענין כיסוי הרי כל שאין מראה יתבטל ברוב.

   לפי"ד רעק"א אין להוכיח מדם הפר שאי"צ סתירה בין האיסור להיתר שאין כאן נידון של ביטול כלל, ודו"ק.

   אבל שיטת התוס' שלא תי' כן באר הגרי"ז דמשמע דמתורת ביטול אתו עלה, שדין הכפרה תלת תורה בדם הפר ובדם השעיר בכ"א בנפרד ושייך לדון בהם משום ביטול שיש כאן שני דינים סותרים, וע"ז ילפינן דמין במינו לא בטיל, אבל באינו מינו שפיר יש ביטול כיון שאין בו דין טכע"ק.

   והביא שהתוס' מנחות כב. הק' דנימא קמא קמא בטיל, מבואר שיש לדון כאן מתורת ביטול ממש שלא כדעת רעק"א שהילפותא הוא מדקרי ליה דם הפר.

   ולפי המבואר בפנים לכאו' ל"ש לומר שהם סותרים אלא לפמש"כ דאי"צ האיסור יבוא לאסור את ההיתר רק עצם מה שבאים לקבוע שם אחד על התערובת בהכי סגי לביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-3)
3. עי' בבדה"ש ביאורים קב-ד ד"ה מדבר האריך טובא בענין זה, והביא מהר"מ פ"ה נדרים הי"ד,טו, דמבואר כהפמ"ג דשבועה מיקרי ג"כ דשיל"מ.

   אלא דצ"ע דהא לית ביה מצוה לאתשולי?

   והביא מהעמק שאלה קלב-יח דמה דאמר נדרים הוי דשיל"מ משום מצוה לאתשולי הוא רק למ"ד אין פותחין בחרטה רק בפתח ואינו ברור שיוכל למצוא פתח ורק ע"י דמצוה כן ישתדל למצוא פתח, אבל למ"ד דפותחין בחרטה הוי דשיל"מ מצ"ע.

   עוד הביא מאמ"ב נדרים-י דמדינא דגמ' נזקקין גם לשבועה רק חומרת הגאונים שלא ליזקק לה, שפיר מיקרי דשיל"מ בזה, ואף שנהגו שלא להתיר אכתי חשיב דשיל"מ, ואף שבפועל לא יוכל להתיר מ"מ דמי למש"כ הר"ן פסחים לענין חמץ שאיסור חמץ אחה"פ משהו לא בא להקל עליו שלא ייחשב דשיל"מ [וביאור הדברים נתבאר במקו"א עפ"י שיטת הר"ן דדשיל"מ אינו מטעם עד שתאכלנו]. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם כ"ז בנתערב מאכל אחר אבל אם נתן עוד סוכר בתה וכה"ג שאינו מאכל בפנ"ע רק נעשה מאכל אחד עם התה כיון שברך על התה והכל אותו תה הוא אי"צ לברך שוב, חוט שני שבת ח"ב בסופו. [↑](#footnote-ref-5)