6 - מ_מ שעבוד מיניה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

בס''ד

**שעבוד מיניה**

בד' מקומות מצינו בראשונים ובאחרונים ענין שעבוד מיניה

במטלטלין, במלוה על פה, בדאיקני בלא כתב דאיקני, ולמד''א שעבודא לאו דאו'

ובשעבוד מיניה מצינו ב' דרכים

במטלטלין ובמלוה על פה ובדאיקני י''ל שיש שעבוד גמור כל עוד לא מכרן, ורק כשמכרן פוקע השעבוד מדרבנן, או אפי' מדאו' במטלטלין משום סברת לא סמכא דעתיה, אך כל עוד לא מכרן הרי זה שעבוד גמור

אך י''ל שיש רק דרגת קלושה של שעבוד שכל כוחה לגבות רק מיניה, ושעבוד זה מצינו בדברי הנתה''מ בסי' ל''ט ועוד אחרונים בדעת התוס' דאף למד''א שעבודא לאו דאו' מיניה יש שעבוד, וא''כ י''ל דאף לראשונים שחלקו על זה וס''ל דאין כלל שעבוד למד''א שעבודא לאו דאו', י''ל דכל זה רק למד''א שעבודא לאו דאו', אך למד''א שעבודא דאו' יש ב' שעבודים, ובמלוה על פה, או מטלטלין, או דאיקני י''ל שאע''פ שאין שעבוד גמור יש שעבוד מיניה.

נ''מ לענין לרדת לנכסיו אף שלא מחמת המצוה, כגון לרמב''ן כשאינו בפנינו או נשתטה, ולרשב''א אף כשהוא בפנינו

נ''מ לענין דין קדימה

יש שנקטו דשעבוד מיניה מהני לגבות מיורשים, וא''כ יש לשיטתם נ''מ לענין גביה מיורשים וכדלהלן

ואולי הוא גם נ''מ לענין שבועה אם נחשב כפירת שעבוד קרקעות

**במטלטלין**

כתוב בגמ' ב''ק דף יא ב דגובים מטלטלין מיניה ואפי' מגלימא דעל כתפיה

יש לחקור האם הכוונה לגוביינא מכח שעה''ג, או דמיניה יש שעבוד נכסים על מטלטלין, וי''ל שיש שעבוד גמור על מטלטלין מיניה, ולא נפקע השעבוד אלא רק כשמכר את המטלטלין או מת, אך אף להסוברים שאין שעבוד מיניה, וכמבואר מכל השיטות דס''ל שאין דין קדימה אפי' לכתחילה במטלטלין, אכתי י''ל דיש שעבוד מיניה וירדו לנכסיו.

א. ז''ל רמב''ן בב''ב קכה ב והאי טעמא דר' נתן ודאי ליתיה אלא בבעל חוב ששעבודו מחיים אף על המטלטלין, דמיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה, ועי''ש, ובשבועות דף לז ב כתב וז''ל וכי גבי מיניה גבי ומיניה ואפי' מגלימא דעל כתפיה הילכך שעבוד מטלטלין הוא דרמי על כל מאי דאית ליה לדידיה שעבודא דאורייתא כדמוכח בפרק גט פשוט מוהאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה.

ב. ז''ל תוס' ביבמות דף צט א ד''ה כתב, אבל מיניה מודו רבנן דמשתעבדי כמו בבעל חוב דאפילו מגלימא דעל כתפיה.

ג. ז''ל הריטב''א קידושין סה ב ד''ה ורבי מאיר, מהא שמעינן דלרבנן אפילו מחיים לא משתעבדי מטלטלי לכתובה, מה שאין כן בחוב דעלמא דמיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה.

ד. ז''ל המאירי בב''ב דף קנז א ואף על פי שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם בזו תכף כשקנאה **נשתעבדה** לכל הקפותיו מאליו כמו שאמרו מיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה, ומאידך כתב המאירי בב''ב דף קעה ב וז''ל שבמטלטלין לא נאמר לעולם שעבודא דאוריתא שלא סמכה עליהם דעת מלוה ואם מפני שהוא גובה מהם בחיי לוה אין זה כלום שמה שהוא גובה ממנו **אינו מתורת שעבוד.**

ה. ז''ל ספר התרומות שער מ''ג ח''ד סי' א' דאע"ג **דלא כתב ליה דאקנה** קני וגבי מכל מאי דמשכח ליה ואפילו קננהו בתר הכין, כדאמרינן מיניה ואפילו מגלימא דעל כתפיה, דאע"ג דמטלטלי לא משתעבדי **מיניה משתעבד** ... שהרי לא נכנסו תחת שעבודו אלא כל זמן שהן נמצאין תחת ידו מטעם מיניה ואפילו מגלימא דעל כתפיה עכ''ל, ומבואר בדבריו דכשם שיש שעבוד מיניה על מטלטלין כך יש גם שעבוד מיניה על דאיקני.

ו. עי' קצוה''ח בסי' ק''ד סק''ב דנקט שאין שום שעבוד במטלטלין אפי' מיניה, ואין אלא מצוה לפרוע חוב מהם, וכ''כ בסי' ק''ז סקי''א דלכן לא הוי מזיק שעבודו של חבירו, וכ''כ הנתה''מ בסי' פ''ה סוף סק''ח ובסי' קי''ב סק''ד, ועי' בקצוה''ח שכתב דכיון שאין שעבוד אפי' מיניה, אינו חייב לשלם כשאין המלוה תובע אותו - ואולי גם מש''כ הקצוה''ח בסי' ל''ט סק''א דלמד''א שעבודא לאו דאו' אין שעבוד גם מיניה, ונח' על האחרונים שכתבו בדעת התוס' בסוף גט פשוט שיש שעבוד מיניה, ואולי הוא משום דהקצוה''ח נח' על המושג של שעבוד מיניה שאינו אלא שעבוד לגבות ממנו ולא מלקוחות - ובדברי התומים גם מבואר שאין שעבוד כלל מיניה במטלטלין דכתב בסי' קי''ז סקי''ב ולפי זה במטלטלין דליכא שעבוד תורה ומצי למוכרן ודיתמי לא משתעבדי כלל, אם כן אין כאן שעבוד על נכסים רק אקרקפתא דגברא מונח לפרוע ומכין אותו עד שיפרע אבל על החפצים לא חל שעבוד, וכ''כ בסי' ע''ג סק''ז וז''ל דכאן איירי דלית ליה קרקע רק מטלטלין, והם לא רמיא עלייהו שעבודא כלל רק על קרקפתא דלוה מוטל מכח פריעת בעל חוב מצוה, והוי כמאן דאמר שעבודא לאו דאורייתא וכל שכן מיניה ואפילו מגלימא דעל כתפאי, וכ''כ בסי' פ''ח סקי''ח וז''ל דהא דבעל חוב גובה ממטלטלין, לאו דאינהו משעבדי ... רק מיניה אפילו מגלימא וכו' מכח פריעת בעל חוב מצוה, וכ''כ בסי' צ''ט סק''ז, ובסי' ק''ד סק''י.

ז. בדברי הגר''א בסי' ק''ד סק''ב מבואר דכוונת הגמ' בב''ק מיניה וכו' הוא שיש שעבוד נכסים, ולכן יש דין קדימה לכתחילה גם במטלטלין, אלא שיתכן וכוונתו לשעבוד גמור, ורק כשמכר או הוריש נפקע השעבוד, ואין מקור מדבריו לשעבוד המחודש של מיניה.

ח. הנתה''מ בסי' ל''ט סק''ב והבית מאיר והשער המלך, כתבו דתוס' בב''ב דף קע''ה ב כתבו שאף למד''א שעבודא לאו דאו' יש שעבוד נכסים מיניה, וצ''ב היכן ראו דבר זה בתוס' ולכא' הוציאו כן ממש''כ התוס' ''ואין נראה לפרש דהאי דמ"ד לאו דאורייתא היינו אפי' מיניה דהא פשיטא שחייב לשלם ואם אין לו מעות פשיטא דאינו פטור בכך אלא יתן לו סובין או קרקע (או) ימכר ויתן לו מעות'' ומבואר דדנו תוס' שאינו חייב לשלם אם אין לו מעות, משום שחיובו מעות ולא דבר אחר, ורק מכח שעבוד מיניה יש זכות לגבות ממנו כשאין לו מעות, ולפי''ז מש''כ בגמ' מיניה אפי' וכו' ע''כ הוא מכח שעבוד נכסים, דבלא שעבוד נכסים אין חייב לפרוע כשאין לו מעות.

ט. עי' תוס' כתובות דף פו א ד''ה לאשה ובהמרש''א שם, דע''י תקנת הגאונים שגובים ממטלטלי דיתמי, יש שעבוד נכסים מיניה, אך אין דין קדימה משום שאין גובים מלקוחות, ואי נימא שיש שעבוד גמור מיניה, אלא שאין גובים מלקוחות משום שאין קול, משום שאין תקנת הגאונים עדיף משעבד מטלטלין להדיא שלא אגב קרקע שיש שעבוד מדאו' ואין גובים מלקוחות משום תקנת השוק, מדוע אין קדימה מיניה, וע''כ שע''י תקנת הגאונים יש שעבוד מיניה, ומועיל לגבות מיניה ומיתומים ולא מלקוחות, אלא שיש לדחות דבע''ח מאוחר דמי ללוקח, וכמוש''כ הראשונים לגבי מלוה על פה מוקדם ומלוה בשטר מאוחר דשעבוד כמכר.

**במלוה על פה**

חקרו במלוה על פה למד''א שעבודא דאו' האם הפקיעו את השעבוד במלוה על פה, ותקנו לגבות מיורשים משום נעילת דלת, או דלמא דתקנו שלא לגבות מלקוחות אע''פ שיש שעבוד נכסים, אך מצינו שיטות דאין שעבוד אלים, ויש שעבוד מיניה.

ולכא' חקירה זאת היא גם בשעבד מטלטלין, אך לא שעבדם אגב קרקע, דמבואר בב''ב דף מד ב דתקנו שלא לגבות מלקוחות משום שאין להם קול, ודעת הרשב''א ועוד ראשונים שדינו כמלוה על פה דגובים מיורשים, ואין גובים מלקוחות - אלא שמבואר בתוס' בכתובות דף מט ב ד''ה הוא ובב''ק דף קח ב ד''ה לוה, דמלוה על פה אינו גובה ממקבל מתנה, ובשעבד מטלטלין, גובה ממקבל מתנה, ומבואר דבשעבד מטלטלין שחל שעבוד מחמת הקנאת הלוה יש שעבוד מיניה, ולא הפקיעוהו אלא כשמכרן, משא''כ במלוה על פה תקנו שההלואה לא תשעבד -

א. כתב ספר התרומות שער מג ח''ד אות ג' על דאיקני וז''ל גם מצאנו לה"ר אב"ד ז"ל שכך דעתו נוטה דלגבי יורש אף על גב דלא כתיב ליה דאקני גבי מיניה ... הא קי"ל מלוה ע"פ גובה מן היתומים, וכיון **דמשתעבד ליה מחיים דאבוהון כדאמרינן מיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה**, מיתמי נמי גבי ליה, עכ''ל, ומבואר בדבריו שגם במלוה על פה וגם בדאיקני יש שעבוד מיניה, שהוא סיבה לגבות גם מיורשים.

ב. ולשיטתו צ''ל דבמטלטלין אין אפי' שעבוד מיניה, משום דלא סמכא דעתיה, אלא דלשון הגמ' מיניה וכו' נאמר גם בדאיקני, וגם במטלטלין, ודוחק לומר שהכוונה שונה, ובמטלטלין לא ירדו לנכסיו, ובדאיקני ירדו לנכסיו, ולכן י''ל דבמטלטלין שפקע השעבוד מיניה כשמת, וכלשון הריטב''א בקידושין דף יג ב כתב וז''ל אבל לא מן המטלטלין, דכיון שהן עשויין להבריח לא סמך עליהן בעל חוב ולא לקחם לערבים **לאחר** שנתרוקנו לרשות יורשין או לקוחות עכ''ל ומשמע שמחיים יש שעבוד על מטלטלין.

**בדאיקני**

י''א דאף אם לא כתב דאיקני הנכסים משתעבדים מדאו' אף לענין לגבות מלקוחות, אך לשיטות שאין שעבוד מדאו' לענין לגבות מלקוחות, אכתי יש לדון אם יש בהם שעבוד דמיניה.

א. הובא לעיל מספר התרומות בשם הרב אב''ד דיש שעבוד מיניה, שהוא סיבה לגבות גם מיורשים.

ב. כתב המל''מ בפכ''א מהלכ' מלו''ל ה''א וז''ל אלא שיש להסתפק ולומר דאף מאן דאית ליה דלוה וקנה ואחר כך הוריש דמשתעבד לבעל חוב אף שלא דבתרון כתב דאיקני הוא דוקא בנכסים שבאו ליד המוריש בחייו ואף שקנאה אחר שלוה מכל מקום כיון שנשתעבדו לו בחייו אף שנפלו קמי דיורשים גובה אותם ב"ח דברא במקום אבוה קאי ומיניה ואפילו מגלימא דעל כתפיה אבל בנכסים שלא באו ליד המוריש מעולם אף דנימא דב"ח גובה מהראוי הוא דוקא בדכתב דאיקני דאי לא אינו גובה מהם ב"ח דמעולם לא נשתעבדו לו עכ''ל, ומבואר בדבריו כדברי הרב אב''ד.

ג. בדברי התוס' בב''ב דף קנז א ד''ה דאיקני, ובדף קנז ב ד''ה את''ל, יש שהוכיחו דס''ל דאף אם דאיקני לא קנה, יש שעבוד מיניה מכח ההלואה, וגם זה קשור קצת לדין דשלב''ל, ותוס' בדף קנז ב כתבו דאף אם דאיקני ומכר והוריש אינו גובה, יש להסתפק בלא מכר והוריש, אם כתב דאיקני, וצ''ב מדוע רק אם כתב דאיקני, ויש שרצו לבאר דאף על שעבוד מיניה צריך לכתוב דאיקני, ורק ע''י שכתב דאיקני יש שעבוד מיניה, אע''פ שאין שעבוד לענין לגבות מלוקח ויורש, וצ''ע.

ד. בש''ך בסי' ק''ד סקט''ו כתב שיש שעבוד מיניה אף אם לא כתב דאיקני, וז''ל וכיון דמיד בשעת קנייה נשתעבדו לשניהם דמיני' ואפי' מגלימיה דעל כתיפי' ... אבל כאן שלא הי' בשעת הלואה לא נשתעבדו לו אלא שיש לו בהם זכות להגבותם כל זמן שנמצאו בידו.

ה. כתבו התוס' בב''ב דף קנט א וז''ל ואף על גב דאמרן לעיל דאיקני קנה והוריש לא משתעבד היינו משום דשמואל לטעמיה דאית ליה מלוה על פה אינו גובה מן היורשין אבל לדידן דאית לן גובה מן היורשין הויא כמו מלוה - כך תיקן הגליון, והכוונה מלוה בחולם - ומשתעבד אף על פי שלא בא לעולם עכ''ל, ונראה שיש שעבוד מיניה בדאיקני, ויורשים הוי כמיניה, דעומדים במקום אביהם, ויש שעבוד נכסים מהם, ולדברי התומים ניחא דיש שעבוד גמור, אך לחולקים צ''ל דיש שעבוד מיניה, והוא סיבה לגבות גם מהיורש שעומד במקום מורישו.

**למד''א שעבודא לאו דאו'**

א. הנתה''מ בסי' ל''ט סק''ב כתב בדעת התוס' בסוף גט פשוט דלכו''ע יש שעבוד נכסים מיניה ונח' בגדר השעבוד אם ''שעבוד הוי כקנין ואינו יכול למכור ולהוריש'' או דלא אלים השעבוד כקנין ''וכשמכר והוריש קודם הגביה שוב אינו יכול לגבות מהן'' וכתב נ''מ בנשתטה אחר ההלואה שא''א לגבות מיניה מכח מצוה, אם יורדים מדאו' לנכסיו או לא.

ב. וכן מבואר בשער המלך פי''ט מהלכ' מלו''ל דכוונת התוס' דמיניה לכו''ע שעבודא דאו', וכן מבואר בבית מאיר אה''ע סי' צ''ו סעי' ט''ו.

ג. הקצוה''ח סי' ל''ט סק''א הוכיח מהתוס' בב''מ ד ב דלמד''א שעל''ד אין שעבוד נכסים אפי' מיניה, מדהקשו התוס' רק למד''א שע''ד אמאי כל הלואה אינו נחשב כפירת שעבוד קרקעות, ולא הקשו לכו''ע, ועי''ש בתוך דבריו שביאר את דברי התוס' בסוגיין דבמיניה פשיטא וכו' הכוונה מדין שעבוד הגוף, ולא כהנתה''מ וסייעתו שפי' משום שעבוד נכסים, והבית מאיר שם הקשה על דבריו כקושיית הקצוה''ח מתוס' בב''מ עי''ש ביישובו.

ד. הריטב''א - המיוחס לריטב''א - בב''מ דף סז ב הביא שנח' הראשונים אם למד''א שעבודא לאו דאו' יש שעבוד מיניה.

ה. מכל הראשונים שדנו למד''א שעבודא לאו דאו' אם יורדים לנכסיו משום עד שתכפהו בגופו כפהו בממונו, או שאין יורדים לנכסיו אלא כופים אותו עד שישלם, מוכח שאין שעבוד נכסים אפי' מיניה דידיה, ומבואר בדבריהם דאף אם יש שעבוד מיניה דידיה אינו אלא למד''א שעבודא דאו', וכן הוא בראשונים בקידושין יג ב דביארו את קושיית הגמ' בכתובות פו א על ר''פ לדידך וכו' דהכוונה לדידך דשעבודא לאו דאו', ומבואר בדבריהם דאין אפי' שעבוד מיניה למד''א שעבודא לאו דאו'.

ו. ובדעת הנתה''מ והשער המלך והבית מאיר בדעת התוס' מבואר ששעבוד מיניה אינו סיבה לגבות מיורשים, ולא כדברי הרב אב''ד והמל''מ שכתבו לענין דאיקני ומלוה על פה ששעבוד מיניה הוא סיבה לגבות מיורשים.

ז. למד''א שעבודא לאו דאו', לכא' פשוט שלא תקנו חז''ל מידי במטלטלין, ולא תקנו שעבוד מיניה - לדעת הראשונים שלמד''א שעבודא לאו דאו' אין שעבוד אפי' מיניה - וכך מבואר בתומים בסי' ק''ד דא''צ אפי' לכתוב שלמד''א שעבודא לאו דאו' אין דין קדימה במלוה על פה, ובמלוה על פה היה מקום לדון בדבריו דכיון דגובים מיורשים א''כ י''ל דתקנו שעבוד, ורק חזרו ותקנו שלא יגבו מלקוחות, ופשיטא ליה לתומים שלא תקנו כן, וכ''ש במטלטלין שלא תקנו מידי - ויש להעיר על דברי התומים מדברי התוס' דאף למד''א שעבודא לאו דאו' יש שעבוד מיניה, וא''כ מדוע מכח זה אין דין קדימה, וי''ל דהתומים ס''ל כהקצוה''ח דאף לתוס' אין שעבוד מיניה, עי''ל דשעבוד מיניה אינו סיבה לדין קדימה כמבואר בש''ך סי' ק''ד סקט''ו - ועי' אבני נזר חו''מ סי' מ''ט שכתב שתקנו שעבוד רק כשבא לרשות יורשים, אך מיניה אין שעבוד במלוה על פה, ונ''מ דמיניה דידיה לא יהיה דין קדימה במלוה על פה, ומיורשים יהיה דין קדימה, וכ''כ הדברי משפט בסי' קי''ב סק''א לענין דאיקני, דלדעת הרשב''ם והנמוק''י דדאיקני משתעבד רק מדרבנן משום נעילת דלת, א''כ לא תקנו שעבוד אלא מלקוחות, ולא מיניה, ומיניה לא יהיה דין קדימה מכח מה שכתב דאיקני.

**החולקים על שעבוד מיניה**

א. הובא לעיל מדברי התומים והקצוה''ח והנתה''מ לענין מטלטלין שאין אלא מצוה, ורק מכח המצוה כופין אותו לשלם.

ב. הקצוה''ח בסי' ק''ד סק''ט נח' על דברי הש''ך שכתב שאף אם לא כתב דאיקני יש שעבוד מיניה, וכתב שאין אלא מצוה, וז''ל וזה דאין לו דאקני ומיניה לא בתורת שיעבודא דאורייתא שקיל אלא חיובא הוא דרמיא משום מצוה כמו למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא דמיניה גבי' בע"כ משום מצוה.

ג. בקצוה''ח הנ''ל מבואר בתוך דבריו שגם במלוה על פה אין אלא מצוה, וז''ל וזה שאין לו דאקני אין לו שעבוד על הנכסים אלא מיניה הוא דגבייא משום פריעת בע"ח מצוה ומתורת מלוה ע"פ עכ''ל אלא שאולי כוונתו למד''א שעבודא לאו דאו' עי''ש בהמשך דבריו.

ד. הובא לעיל שהקצוה''ח נחלק על דברי הנתה''מ וס''ל דאף לתוס' אין שעבוד מיניה למד''א שעבודא לאו דאו'.

ה. הקצוה''ח בסי' קי''ב סק''א פי' את דברי הגמ' מיניה וכו' מכח שעה''ג וז''ל וכיון דגופו נתחייב בחיוב זה ממילא צריך אח"כ לשלם כיון דכבר נתחייב, ומיניה אפילו מגלימא דעל כתפיה, אבל שעבוד צריך שיחול על גוף הנכסים ...

ו. בנתה''מ במהדו''ק בסי' ק''ד סק''ז כתב בכוונת הש''ך הנ''ל לענין דאיקני, דס"ל דבנכסים שקנה אחר ההלואה אין עליהם שעבוד כלל. ובצד זכות שיש להמלוה, כונתו דמוטל על גוף הלוה חוב לפרוע החוב אפילו מגלימא דאכתפאי, ומכ"ש בנכסים שקנה אחר ההלואה, עי''ש בהמשך דבריו שמבואר שאין שום זכות למלוה בנכסיו אם לא כתב דאיקני עי''ש.

ז. התומים בסי' קי''א סק''ב כתב אבל בדלא כתב ליה דאקני דאין לו שעבוד על הקרקע רק אמרינן בגמרא (ב"ב קנז א) מיניה ואפילו מגלימא דכתפיו והיינו פריעת בע"ח מצוה כופין אותו לשלם.

ח. כתב האבני מילואים סי' צ''א סק''ו והנה לפמ"ש הר"ן פ' מי שהי' נשוי [מט, ב מדפי הרי"ף] דבמלוה ע"פ לא שייך דין קדימה ושניהם שוין ע"ש, וא"כ במלוה ע"פ דליכא שעבו' נכסי' אלא דמיני' גובין אפי' מגלימא דעל כתפי'.

ט. כתב התרומת הכרי בסי' פ''ח סעי' כ''ח משום דהקרקעות טורף מתורת שיעבוד אבל על המטלטלי' ליכא תורת שיעבוד, והא דגובה מיני' הוא רק משום פריעת בעל חוב מצוה הוא ולא מתורת שיעבוד.

**סיכום הדברים**

א. המקור המפורש להדיא שיש שעבוד מיניה, שהוא סיבה לגבייה מיניה ולא מלקוחות, הוא בדברי האחרונים בדברי התוס' בדף קעה ב דלמד''א שעבודא לאו דאו' יש שעבוד מיניה, ומחמת זה יורדים לנכסיו, ואין צורך לדין כופין על המצוות, ולגבי מטלטלין ודאיקני מצינו כן בדברי האבני נזר בחו''מ סי' מ''ט מחודש ה' אות ו' והילך עי''ש דהאריך לייסד שיש ב' שעבודים, ושעבוד מיניה חל אף בדאיקני, ואף במטלטלין, וככל הנ''ל, וכתב שכן הוא בדברי הרשב''א בקידושין עי''ש,

ב. שאר המקורות יש קצת לפקפק בהם, ובפרט שרבותינו הקצוה''ח והנתה''מ והתומים, והתרומת הכרי לא ס''ל משעבוד זה וכנ''ל, ופי' את דברי הגמ' מיניה וכו' רק מצד כופין על המצוות, ולא ירדו לנכסיו שלא בפניו, ולכן י''ל דכוונת כל הראושנים הנ''ל במה שכתבו שיש שעבוד במטלטלין וכד' הכוונה רק למצוה, דהנה התרומת הכרי הנ''ל כתב בראשית דבריו וז''ל אבל היכי שאין לו כח לטרוף מהלקוחות ואין השיעבוד חל רק על בני חרי האי שיעבודא לאו ש"ק בלחוד הוא שהרי גם מטלטלי' משועבדים לו דמיני' דידי' אפי' מגלימא דעל כתפי', עכ''ל ואח''כ ביאר דבריו וז''ל משום דהקרקעות טורף מתורת שיעבוד אבל על המטלטלי' ליכא תורת שיעבוד, והא דגובה מיני' הוא רק משום פריעת בעל חוב מצוה הוא ולא מתורת שיעבוד עכ''ל, ומבואר שכשכתב שהמטלטלין משועבדים הכוונה רק למצווה.

ג. וכן מבואר בדברי הנתה''מ במהדו''ק בסי' ק''ד על דברי הש''ך שכתב להדיא שאף בדלא כתב דאיקני יש שעבוד, ויש לו זכול לגבות את הקרקע, ופי' הנתה''מ דכוונת הש''ך רק למצוה עי''ש.

ד. עי' בדברי המהרש''א בב''ב דף קנט א כתב דכל מה שגובין מלוה על פה מיורשין, אינו אלא משום שהיה שעבוד למלוה על נכסים אלו בחיי האב, ורק כה''ג יש מצוה על היורשים לפרוע חובת אביהן עי''ש, וא''כ כך יש לפרש את דברי הרב אב''ד, ואולי גם את דברי המל''מ הנ''ל.

ה. כתב הרמ''ה בב''ב דף קעו א אות קמ''ד וז''ל וכי תימא דילמא כי שמעינן מהאי קרא דשעבודא דאורייתא מבני חרי ממשעבדי מי שמעת. כי מעיינת בה שפיר אפילו ממשעבדי נמי שמעת לה דעל כרחיך מדחייביה רחמנא למיתב משכון ש"מ איכא שעבוד נכסים, וכיון דאיכא שעבוד נכסים כל היכא דאיתינהו משתעבדי ליה לבעל חוב. עכ''ל, ומשמע מהרמ''ה שאין מושג של שעבוד מיניה ולא שעבוד מלקוחות.

ו. כתב השער המלך בפי''ט ממלו''ל וז''ל וכבר היה אפשר ליישב לזה דאף רש"י לא כתב כן אלא לגבי יורשין דעלה קאי ומשום דכיון דשעבדם בפי' חל עלייהו השעבוד וכיון דיורשין מכח אבוהון קא אתו טריף להו אבל מן הלקוחות אף על גב דשעבדם בפי' אינו יכול לשעבד מדאורייתא בחובו את נכסיו מן הלקוחות וכמ"ש התוס' שם ד"ה ד"ת עכ''ל, ומבואר שיש שעבוד שמועיל לגבות רק ממנו ומיורשיו, ולא מלקוחות.

ז. האבני נזר חו''מ סי' מ''ט מחודש ה' אות י''א הוכיח מדברי בעל התרומות דיש ב' עניני שעבוד, ובמטלטלין אינו אלא שעבוד מיניה, דהרי כתב בעה''ת דיש שעבוד מיניה במטלטלין, ואפי' הכי כתב שאין במטלטלין דין קדימה אפי' לכתחילה, והקשה מאי שנא ממש''כ הבעה''ת שיש דין קדימה במלוה על פה, וע''כ דמה שכתב בעה''ת שיש שעבוד במטלטלין הכוונה רק שעבוד דמיניה, וזה אינו סיבה לדין קדימה, משום שבא מכח השעבוד שיש עכשיו, ולא מכח השעבוד שחל משעת ההלואה, משא''כ השעבוד במלוה על פה שהוא שעבוד שמחמתו גובה גם מלקוחות הוא סיבה לדין קדימה, שהרי בא מכח השעבוד שחל מעיקרא, שהרי אין סיבה לשעבוד אחר שמכרן.

ח. ואולי זהו גם כוונת הפנ''י בכתובות דף פו א שכתב וז''ל וכן בדאקני אי לא משתעבד דנהי דמיניה משתעבד היינו משעת גוביינא ואילך מש"ה כתב ר"י דלא שייך בהו דין קדימה דהו"ל כאילו זמנן שוה כיון דלא משתעבדו ליה אלא בשעת גוביינא עכ''ל, ואולי כוונתו דשעבוד מיניה הוא שעבוד שמתחדש כל רגע ורגע מכח השעה''ג, ולכן גובה מכח השעבוד שחל בשעת גוביינא.

ט. ואולי זה הכוונה בדברי הרי''ף בכתובות דף פו א וז''ל הילכך בין שטר חוב וכתובה יוצאין ביום אחד בין ששניהן כעין לוה ולוה ואחר כך קנה בין מטלטלי בזמן הזה הואיל ושעבודא דתרוייהו בהדי הדדי קאתו וליכא דינא דקדימה לחד מינייהו עכ''ל ובדברי הרי''ף היה אפשר לומר דמש''כ ושעבודא דתרוויהו וכו' הוא רק על ב' האופנים הראשונים, אך הב''ח בסי' ק''ד סק''ד העתיק כן כשדיבר רק על מטלטלין, ואולי הכוונה כנ''ל דהשעבוד דמיניה מתחדש כל רגע ורגע וכנ''ל.

י. האבני נזר כתב דברשב''א מבואר שיש ב' עניני שעבוד, וז''ל הרשב''א והא דלא גבי ב"ח ממטלטלי דיתמי אינה תורה דמדינא גבי אלא משום דלאו עיקר אסמכתין אמטלטלי והלכך כל שאינן ביד לוה ממש לא גבי מינייהו, אלא דכל שהוא קיים וישנן תחת ידו גבי מינייהו משום דשעבוד נכסיו ואפי' שעבוד מטלטליו נגרר אחר שעבוד גופו וכל היכא דאיהו משתעבד נכסיו נמי משתעבד ... אבל היכא דמית לי' לוה ונפלו מטלטלי קמי יתמי כיון דעיקר אסמכתי' דלוה ליתי' אמטלטלי לא גבי מינייהו עכ''ל, ונראה ברשב''א שיש שעבוד שנגרר אחר שעבוד גופו, אך העירו דלשון הרשב''א ''דשעבוד **נכסיו** ואפי' שעבוד מטלטליו נגרר אחר שעבוד גופו'' וא''כ י''ל דכוונת הרשב''א שכל שעבוד נכסים נגרר אחר שעה''ג, וכל מה שכתב הרשב''א אינו אלא לומר דאע''פ שגם מטלטלין בכלל השעבוד דאין סיבה שלא יגרור שעה''ג שעבוד על מטלטלין כמו שגורר שעבוד על קרקע, אפי' הכי כשמת פקע השעבוד.

**גבייה מיורשים**

בפשטות א''א לגבות מיורשים בלא שעבוד נכסים גמור, אך התבאר די''ל דדי בשעבוד מיניה בכדי לגבות מיורשים, ובגמ' בב''ב בדף קנז א אמר ר''נ דגובים מיורשים אף אם דאיקני לא קנה מחמת מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם, וכך פסקו הרבה ראשונים, והטור והשו''ע שגובים מיורשים אף אי לא כתב דאיקני.

א. התומים כתב דלמד''א שעבודא לאו דאו' תקנו לגבות מיורשים במלוה על פה אע''פ שאין שעבוד כלל במלוה על פה, ותקנו כל היכא דאיכא מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם, וא''כ בכלל תקנה זו לגבות מיורשים אף היכא דלא כתב דאיקני, דהרי גם במלוה על פה אין שעבוד ותקנו לגבות, וזהו כוונת הגמ' בסוף גט פשוט שגובין מלוה על פה מיורשים משום נעילת דלת, ובקידושין אמרה הגמ' דגובים מיורשים מלוה על פה משום דשעבודא דאו', משום דלמד''א שעבודא דאו' הרי אין תקנה לגבות משום נעילת דלת, ולכן רק משום דשעבודא דאו' גובים מלוה על פה מיורשים - ולכא' לא אשכחן תקנה משום נעילת דלת למד''א שעבודא דאו', אך עי' בדברי הקצוה''ח בסי' קי''ב סק''א דהביא מהרשב''ם ועוד דכל הדין דגובה ממה שקנה אחר ההלואה אף כשכתב דאיקני אינו אלא תקנה דרבנן משום נעילת דלת - ועולה מדברי התומים הוא דאי שעבודא דאו' אין גובין מיורשים כשאין שעבוד, כגון בדלא כתב דאיקני, ולמד''א שעבודא לאו דאו' תקנו לגבות מיורשים אף היכא דליכא נעילת דלת, וכל זה רק בקרקע דסמך עליו, משא''כ במטלטלין שאינו סומך עליהם אין נעילת דלת ולא תקנו, ואע''פ שכשלוה לא לוה על דעת מה שיקנה אח''כ, אך גם אינו מסלק את עצמו ממה שיקנה, משא''כ במטלטלין - ודבר זה תלוי בגדר הדין שאין שעבוד במטלטלין, דהרמ''ה כתב דרק אם על דעת הנכסים אלו לוה הרי הם נעשים ערבים, כמבואר לענין ערב דעל אמונתו הלוהו, אך לשון הרשב''א הוא דסליק נפשיה ממטלטלין, ומשמע שיש סיבה לשעבוד, רק דסליק נפשיה -

ב. ובדעת הסוברים דקי''ל שעבודא דאו', ואפי' הכי גובין מיורשים אף אי לא כתב דאיקני, כתב התומים דבע''כ צ''ל דס''ל דמדאו' אף דאיקני משתעבד אף כשלא כתב דאיקני, ותקנו שלא לגבות מלקוחות, ולא תקנו שלא לגבות מיורשים, והכריח את דבריו - בסי' ק''ד סק''ז - מהא דאין גובים מטלטלים מהיורשים, ומוכח דמחמת המצוה לחוד א''א לגבות, וכך לכא' מוכח בגמ' בקידושין דף יג ב דגובים מלוה על פה מיורשים רק משום דשעבודא דאו'.

ג. ובסמ''ע ובביאור הגר''א ריש סי' ק''ז היה נראה קצת דאין שעבוד מדאיקני, ואפי' הכי גובים מיורשים אף היכא דלא כתב דאיקני, מכח המצוה שיש על היורשים, והמצוה הוא לא מצות כבוד אב אלא פריעת בע''ח מצוה, דכיון דהיורש עומד במקום מורישו, יש עליו פריעת בע''ח מצוה - והתבאר במקו''א דאולי הוא מחמת שיש למלוה ממוני גבך על רשות היורש, שהוא הרשות של אביו, כמוש''כ הסמ''ע בסי' קי''ב סק''ב דהוא משום דרשות יורש לאו כרשות לוקח דמי - ובמטלטלין אין עליו מצוה פריעת בע''ח אלא רק כבוד אב, עי' בסמ''ע שם, אך יקשה מהגמ' בקידושין דמבואר דרק מחמת שעבודא דאו' גובה מלוה על פה מיורשים, וכן מבואר בסוף גט פשוט דרק מחמת נעילת דלת גובה מלוה על פה מיורשים אי שעבודא לאו דאו', ומבואר דא''א דיש על הבן מצות פריעת בע''ח ומכח המצוה גובים.

ד. והתבאר די''ל דיש שעבוד מיניה על דאיקני, אע''פ שאין שעבוד גמור, ושעבוד מיניה מהני לגבות מיורשים, ולא דמי למטלטלין דאיו שעבוד אפי' מיניה, או דהשעבוד מיניה אינו נשאר כשמת משום דלא סמכא דעתיה.

ה. אולי י''ל דאע''פ דדי במצוה לחוד בכדי לכוף את היורשים כדנראה בסמ''ע ובביאור הגר''א, אפי' הכי אמרה הגמ' בקידושין דגובים מיושרים מלוה על פה רק משום דשעבודא דאו', ובסוף גט פשוט משום נעילת דלת, בכדי לרדת לנכסים, דאע''פ שאף בלא שעבוד כופין אותו אך לא ירדו לנכסים, ואפי' לרמב''ן כאן לא ירדו דעל היורשים אין שעה''ג, ולא שייך דין עד שתכפהו וכו' כמבואר בשערי יושר ש''ה פ''ב, ונ''מ דירדו לנכסיו אף שלא בפניו, ואע''פ שבלא שהיורשים מצווים לא היו יורדים לנכסיו, אך א''צ שיהיו כאן, אלא כל שיש עליהם מצוה, יש שעבוד נכסים - כמבואר בתו''ר דהערבות הוא רק אם יש מצוה, ולכן גם הוצרך הגר''א לומר שהמצוה הוא פריעת בע''ח מצוה ולא די בכבוד אב - עוד נ''מ במה שיש שעבוד נכסים כתב הברוך טעם בב''מ דף יד היכא שהלוה אומר שיודע הוא שחייב גם לאחרים בע"פ שא"א לכפותו לשלם רק לזה משום פריעת בע"ח מצוה דהא לפי דבריו עליו לשלם גם לאחרים משא"כ כשנחתינן לגבות מדין שיעבוד לא מהימן שחב לאחרים.

ו. עוד י''ל דאף למד''א שעבודא דאו' גובים אף בדלא כתב דאיקני על פי מש''כ הרי''ף בסוף גט פשוט, דפי' את דברי ר''פ דגובין מיורשים משום נעילת דלת כמד''א שעבודא דאו', וס''ל דבלא נעילת דלת כיון שעקרו חז''ל את השעבוד בכדי שלא יגבו מלקוחות אף מיורשים לא יגבו, אלא שתקנו לגבות מיורשים משום נעילת דלת, ולמדנו שתקנו לגבות מיורשים כל היכא דאיכא נעילת דלת, וא''כ ה''ה בדאיקני, אלא שלכא' בדברי הרי''ף א''א לומר כן דהרי כתב דאוקמא אדאו' משום נעילת דלת, ובדאיקני אין זה שייך, והרי''ף הכריח את פי' זה מדברי הגמ' בקידושין דאמר ר''פ דגובה מלוה על פה מיורשים משום דשעבודא דאו', וא''כ בדאיקני שאין שעבוד מדאו' אין גובין מיורשים, ואולי בדעת הר''י מגא''ש שם י''ל כן עי''ש, והראשונים בקידושין יג ב תמהו על דרך זו של הרי''ף והר''י מגא''ש דאי שעבודא דאו' א''צ טעם בכדי לגבות מיורשים, דאין סיבה להפקיע מיורשים, וא''כ לדבריהם אין תקנה למד''א שעבודא דאו', וא''כ א''א ליישב בכך את הסוברים שגובים מיורשים בדלא כתב דאיקני אף למד''א שעבודא דאו'.