מראי מקומת לח א ב 3
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

**מראי מקומת לח. לח: 3**

**תוד"ה המפקיר** כפשוטו קנין עבד אינו רק זכות אלא קנין, וכמו דקל לפירותיו דגוף העבד קנוי לאדון לגבי מעשה ידיו. וממילא לא מהני מחילה דמחילה מהני רק על זכות ושיעבוד ולא על קנין גמור .וזה מה שתי' הגמ' בקידושין דעבד עברי גופו קני. וכל קנינו של האדון הישראלי בעבד העברי הוא רק קנין ממון ולית ליה בגויה קנין איסור ומה שעבד עברי הותר בשפחה הוא הותר מיוחד שהותר לו כדי שיעבוד את רבו. אמנם לגבי דיני האיסור לא נשתנה בו כלום. וכן משמע בתוס' ריש הערל. אמנם עיין בריטב"א בקידושין טז. דכתב דמחילה בעבד עברי מהני על הקנין ממון שלו ומה שאמרה הגמ' עבד עברי גופו קנוי היינו על הקנין איסור. וזה דלא כהריטב"א בסוגייתנו. **פרקה ההוא תרמודאה לשם איתתא**. עיין רע"א בגליון הש"ס שהקשה האיך מהני השחרור הרי אינה ברשותו. עיין בנתיבות סי' שס"ג סוס"ק דהעיר דאינו מבין את קו' רע"א. הרי השחרור הוא על הקניין איסור ובזה אין הלכה שיהיה ברשותו. דלגבי הגדר שם האיסור בכל מקום היא נחשבת ברשותו.

**מצוה שאני.** עיין ברמב"ן וברשב"א שהקשו. וכי מפני שמצווה מדרבנן להתפלל בציבור נדחה לעשה שבתורה. ועיין רמב"ן שתי' דהאיסור דלעולם בהם תעבודו היינו שלא יתן להם מתנת חינם והקשה הרשב"א שהבין דכוונתו לאיסור לא תחנם והקשה דאיסור לא תחנם לא נוהג בעבד כנעני שהוא במקצת כישראל ומותר ליתן לו מתנת חינם. ועיין מאירי דביאר דאין המכוון דהיינו ממש איסור לא תחנם אלא דזהו משל כעין לא תחנם דהיינו דלעולם בהם תעבודו זה דלא תשחרורם בחינם אמנם לצרכיכם מותר לכם לשחרר וכאן שיש לו צורך משום מנין מותר. ועיין ברשב"א שמסיק דהיכן שהעבד עשה לו טובה אין איסור. ויל"ע דהרי הוא פליג על הרמב"ן כמו שמבואר בקושיית הרשב"א ולכאורה בתי' הרי הוא מסכים עמו ויל"ע בזה. ועיין בריטב"א ובר"ן דפי' דלא הוי עשה גמור. ומוש"ה מותר לצורך מצווה ועיין בחינוך מצווה שמז. **רד"ה בע"ש**. עיין רש"י ואיכא דמפרשי בע"ש ממש וכו'.ומבואר ברש"י דטעם האיסור משום שהוא נכנס לשבת כשהוא שבע. ועיין ברשב"א שהקשה מהא דקיי"ל בפסחים צט: כר"י דהולך ואוכל עד שתחשך. עיי"ש שתי' דהכוונה בר"י דעושה כאן עראי אמנם כאן שעושים כן בקביעות. חזי כמזלזל בכבוד שבת.

**המקדיש עבדו יצא לחירות**. יל"ע דאיך על ידי שאומר לשון הקדש דהיינו דליהוי עם קדוש כאמר איך באמיריה בעלמא העבד יוצא לחירות. ועיין בפנ"י דבר חידוש דהינו מדין אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. וד"ז צ"ע דאי"ז עשייה מדיני הקדש אלא מדיני גירות ומהיכי תיתי שבדבר כזה אמרינן אמירתו לגבוה. ולכאורה היה נראה לבאר באופן אחר דכשאומר עם קדוש כוונת הדברים דהוי הפקר וממילא העבד יהיה עם קדוש כיוון שיפקע הקנין ממון שבו וזה יביא לידי זה שהבעלים שלו ישחרר אותו. רק דדבר זה צ"ע. דאם כן תיקשי ממה שמבואר ברש"י בסמוך דאפילו באופן להדיא שאומר שמקדישו לדמי. מכל מקום חל בו השחרור כדין מתפיס תמימים לבדק הבית דאינו יוצא מידי מזבח ואם יסוד ההקדש להדיא מתפרש כמעשה הפקר ולא כחלות דין הקדש אטו יש דין דהמקדיש תמימים אינו יוצא מידי שחרור לעולם. וצ"ע בדבר זה. מהו הדמיון בין מקדיש תמימים לשחרור.

**מ"ט גופיה לא קדיש וכו'.** עיין ברשב"ם ב"ב עט. דמבואר מדבריו דיש ב' מיני קדושת דמים. א. מקדיש דבר שהדבר בעצמותו ראוי לשמש לבנין הבית כמו אבנים עצים וכדומה. ויש דברים שלא שייך להשתמש בגופם לבנין הבית אלא לדמיהם דהיינו שהגזברים ימכרו אותם וישתשמו בדמיהם לבדק הבית. וזה נקרא קדוש לימכר. וזה מה שכתב רש"י דגופיה לא קדיש כולל ב' ענינים שאינו ראוי להקרבה למזבח. וכן שאינו ראוי לשימוש גופיה לבדק הבית. ולדמי לא קאמר דהיינו שלא קאמר בהקדש שמקדישו לימכר.

**תוד"ה גופיה.** וא"ת ואמאי לא קאמר נמי וכו'. ויש לעיין דלכאורה שני הקושיות אחת הן לדמי וקדוש לימכר. ויתכן דאה"נ דהתוצאה בשניהם אחת. דהיינו שהוא קדוש לימכר אלא דזה נעשה בשני דרכים שונות. באופן שאומר לדמי אז הקדושה חלה לדמים ובאופן שאומר קדושה לימכר הקדושה חלה בגופו כלפי הדמים. דהיינו לימכר ואם כן זה מילתא אחריתי. וזה תי' התוס' דכיווון דלמעשה אפילו אם יאמר כן להדיא לא יחול כמבואר ברש"י להלן דהוי כמתפיס תמימים לבדק הבית ממילא אין נפק"מ בין שני צורות ההקדש ולא צריך להדגיש דקדושה לימכר לא קאמר כיוון דאפילו שאם יאמר כן להדיא לא יחול הקדושה. **רש"י ד"ה דליהוי עם קדוש קאמר.** פי' רש"י ישראל גמור. וצ"ע דכיוון דמבואר בגמ' דבעי גט שחרור אם כן לא נהיה ישראל גמור רק לאחר הגט שחרור. והגם שמבואר ברש"י לט: דלאחר שפקע הקנין ממון נאסר בשפחה. מכל מקום אין דינו כישראל גמור דלכאורה עדיין אינו חייב במצוות אלא לאחר שנשלם גירותו וצ"ע בזה. ואפשר שהמכוון הוא שרוצה שיהיה ישראל גמור. ותחילת הדבר שמפקיע את הקנין ממון. וממילא כבר זה עומד לזה שיפקיעו את הקנין איסור דיתכן דאחרי שפקע הקנין ממון אין איסור כבר להפקיע את הקנין איסור לחודיה ויל"ע בזה.

**רש"י ד"ה רשאין** מבואר דהגם שיש לגזברים בעלות לגבי מכירת ההקדש מכל מקום אינם בעלים על שחרורם והיינו משום ששחרורם הוא מלתא דהבעלות בגופן ואין להם בעלות רק למוכרן ולא בגופן וממילא אינם יכולים לשחררם. ויל"ע במכוון האם הביאור דיש להם בעלות על הממון ולא על האיסור וממילא כל מה שהגזברים יש להם בזה נפק"מ היינו רק לגבי למוכרם או דעצם הבעלות שלהם היא רק לגבי מכירה אבל לא שיש להם כלל בעלות על דמיהם. ויל"ע בזה. ועיין רמב"ן שהקשה, איך האחרים שהגזברים מוכרים להם מוציאים אותם לחירות יוצא שיש ללוקח יותר ממה שיש למוכר. ותי' דהקנין איסור נגרר בתר הקנין ממון. **ועיין באמרי משה סי' כ"ג ס"ק יב שהקשה סתירה בדברי הרשב"א** בסוגייתנו דסבר דבגזברין האיסור לא אזיל בתר הממון. ואילו לעיל גבי שבאי נקט הרשב"א דהאיסור אזיל בתר הממון והקשה האמר"מ מאי שנא ויל"ע בזה. **אי הכי גזברין מאי עבידתייהו.** ופי' כדקיי"ל דהמתפיס תמימים לבדק הבית וכו'. מהתוס' נראה דהבין ברש"י דבמתפיס תמימים חל מיד קדושת מזבח. דמשם הרי למד לענין עבד דנהיה מיד בן חורין. וצ"ע. ועיין בריטב"א שהקשה על רש"י ב' קושיות, ועיין במל"מ ערכין פ"ה ה"ה. דייק מהתוס' בזבחים ומהרמב"ם דחל עליהם הקדש דמים אלא דפודין למזבח והוא דין דאורייתא. ועיין ר"ן. ויל"ע אם המכון ברש"י הוא דנעשה בן חורין ממילא או דחייל על הפודה דין שיוצאינו לחירות. וכהמל"מ, ויל"ע בזה.