בדין חזרת בעה_ב באונס, ובסוגיא דספינה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

יום ועש"ק נצו"י כ"ד אלול תש"ע

**א**

א] ב"מ דע"ט., ת"ר השוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך, רבי נתן אומר אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן, היכי דמי וכו', אלא בספינה סתם ויין זה, אם לא נתן אמאי לא יתן, נימא ליה הב לי ההוא חמרא ואנא מייתינא ספינתא וכו', ופירש"י, ז"ל, נימא ליה הב לי ההוא חמרא גופי', ואנא מייתינא ספינתא אחריתי, הואיל והספן יש בידו להשלים תנאו וזה מעכב, ישלם כל השכר, עכ"ל, וכ"כ הרי"ף שם, ז"ל, וספינה סתם ויין זה אע"פ שלא נתן יתן, משום דמצי א"ל הב לי ההוא יינא ואנא מייתינא ספינה אחריתי, דלא אוגרנא לך אלא ספינה בעלמא, וכיון דלא מצי יהיב ליה ההוא חמרא בעיניה יהיב ליה כוליה אגרא, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והתוס' שם הקשו, ז"ל, דאמאי יתן לו כלל מחצי הדרך שלא הלך אפילו כפועל בטל כיון שאירעו אונס, הא אמרינן לעיל היכא דהשוכר אנוס דאתא מיטרא דא"צ להשקותה דהוי פסידא דפועלים, ומשמע לעיל דכל אונס שאירע לבעה"ב שלא היה לו לידע יותר מן הפועלים הוי פסידא דפועלים וכו', עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ב] והי' מקום לישב בזה, למש"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שכ"ח, בדין ראובן שהשכיר בית לשמעון לשנה והחזיק בבית ודר בו וכו' ומת שמעון תוך הזמן, דלא מיפטר משום טענת אונס, שזה לא מחמת דירתו שלו ממש מתחייב לו, אלא מפני שזה מכר לו ביתו לשנה, עיי"ש בדבריו, ובפשוטו כונתו דאף דבשכירות פועלים כה"ג הוי זה פסידא דהפועל, כיון דהבעה"ב אנוס, מ"מ בשכירות בתים דשכירות ליומא ממכר הוא, הוי זה פסידא דהשוכר, אך דעת מהר"ם שהביא המרדכי בסוגיין דאף בשכירות בתים כה"ג ה"ה פטור, וכן הכריע הש"ך סימן של"ד סק"ב.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז הרי יל"פ דהכא איירי בששכר את הספינה לבדה, דהוי זה שכירות כלים, וע"כ אף שנאנס השוכר וטבע יינו, ה"ה חייב לשלם שכר כל השכירות, ועי' מחנ"א שכירות סו"ס ה' דמשמע קצת פירש כן, עיי"ש.

אמנם בפשוטו איירי הכא בששכר את הבעלים להוליך את ספינתו, וכאשר כ"ה מבו' בל' רש"י ד"ה אם נתן וד"ה נימא, דקרי לי' ספן, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בסוגיא דלהלן ד"ה משום שינוי דעתא, ובכה"ג הוי זה שכירות פועלים, ולפ"ז הרי מלבד דהי' לנו לפטור את השוכר מתשלומי שכר הבעלים, גם יתכן דהי' לנו לפטרו גם משכר הספינה, ומתרי טעמי, חדא די"ל דבשוכר ספן להוליך בספינתו, אי"ז אלא שכירות פועלים, והספינה הויא ככלי דהפועל שעושה בו את מלאכתו, וכמש"כ המחנ"א גזילה סימן י"א, אך זה שלא כד' התרוה"ד סימן שי"ח ופסקו הרמ"א סימן רכ"ז סל"ג, ועוד, דכיון דשכירות הבעלים אי"ז קנין גמור אלא פסיקה בעלמא כשאר פועל, אינה קונה גם את הספינה, וכמש"כ כן בחזו"א ב"ק סימן כ"ג סוסק"י וסקי"ב וסקי"ח.

וכ"ה מוכרח מד' הרשב"א גופי', שהוכיח בתשו' ח"ו סימן רכ"ד מסוגיין דכה"ג שנאנס בעה"ב ואינו צריך למלאכת הפועל הוי פסידא דבעה"ב, עמש"נ להלן סק"ג, ואם איירי הכא בשכירות הספינה עצמה, הרי אין ללמוד מהכא לדין זה, שהרי דעתו דבשכירות כלים ליכא כלל לפטורא דאונס, ובע"כ דמפרש הרשב"א דאיירי הכא בששכר את בעלי' להוליכה, וע"כ שפיר למד מהכא לדין שכירות פועלים.

ג] והנה למש"כ הראב"ד בהשגות הרי"ף פ' מי שאחזו בשם יש מי שאומר, דכל שהתחיל הפועל במלאכה ואתא מיטרא הוי פסידא דבעה"ב, ונת' הטעם בזה ב?, מתישב היטב קו' התוס', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"ו סימן רכ"ד, עיי"ש שנקט כדעה זו, וכמש"כ בשו"ת חכם צבי הנוספות סימן ט' אות ל"ג, ולמד כן מסוגיין דאמרינן דבכה"ג הוי פסידא דבעה"ב.

ועד"ז מצינו בשטמ"ק לעיל דע"ח. שהביא מתשו' אחרת שכתבו, דבשכר מלמד וחלה הבן או שמת הוי פסידא דבעה"ב, דומיא דאמרינן הכא בספינה סתם ויין זה דנוטל כל השכר, ועיי"ש שלמדו כן מפי' ר"ח שפירש בהא דאגר אגירא לרפקא ואתא מטרא, דסיירי' לארעא מאורתא פסידא דפועלים, דהוא משום דיכול בעה"ב לומר לפועלים לכו חפרו וכו', וגם בהא דפסק נהרא פסידא דפועלים פירש, דהוא משום שבעה"ב יכול לומר הביאו מן הנהר האחר, וכתבו ע"ז, ז"ל, משמע לפירושו דפסידא דפועלים הוי טעמא, כי היכי דאמרינן ביין סתם וספינה זו הא חמרא והא ספינתא, ה"נ מצי למימר הך ארעא לכו חפרו, לכו והביאו מן הנהר האחר, עכ"ל, והיינו דלא מיפטר בעה"ב אלא היכא דחשבינן שהעיכוב הוא מחמת הפועלים, שאין בידם לחרוש ואין בידם להשקות, דבהני גווני דמיא לספינה זו ויין סתם, דאמר לי' הב לי ספינתא דאנא מייתינא חמרא, אך היכא שאין העיכוב מחמת הפועלים, הוי פסידא דבעה"ב, וזהו שאמרו דבספינה סתם ויין זה אמר לי' הב לי חמרא ואנא מייתינא ספינתא.[[4]](#footnote-5)

אך דעת ש"ר דאף אם התחיל הפועל במלאכה ואח"כ נאנס בעה"ב, הוי פסידא דהפועל, ולדעתם קשיא דמ"ט בספינה סתם ויין זה נוטל כל שכרו.

**ב**

ד] ובישוב קו' זו מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, דהתוס' הביאו תי' ריב"ן, ז"ל, דלעיל שהפועלים לא אבדו כלום רק שנתבטלו אין נותן להם כלום, אבל הכא שהמשכיר הפסיד ספינתו כפועל בטל מיהא אית ליה כיון שמזומן לקיים תנאו, עכ"ל, וצ"ב הטעם בזה, עי' אבהא"ז פ"ה משכירות שתמה מאד בזה.

ובחי' הריטב"א כתב בשם הרא"ה, ז"ל, מיירי וכו' שנתחייב לו להוליך יינו עד מקום פלוני וכו', וכעין קבלנות היא שמוטלת עליו לעשות, ואין אחד מהם יכול לחזור בו כלל וכו', והיינו דקאמר וכו' ואי דאמר ליה ספינה סתם ויין זה אם לא נתן אמאי לא יתן לו ואפילו כל שכרו שהרי מזומן הוא להשלים תנאו וקבלנותו, וכיון שאין העכבה מצדו חייב לו בכל שכרו, דכי אמרינן פסידא דפועלים דוקא פועל או קבלן דעלמא שלא נשכר אלא בדיבור בעלמא, אבל קבלן שנתחייב לגמרי להוליך דבר ידוע או לעשותו ומשך הדבר, והיינו משום דכל שמשך הפועל את הדבר שעושה בו את מלאכתו, הוי זה קנין דתו ל"מ לחזור בהן, וכמש"כ כן הריטב"א לעיל דע"ז., ודאי כל שאין העכבה מצדו ואירע בו שום אונס אין לו להפסיד משכרו כלום, עכ"ל, ויסוד דין זה דכל שנתחייב הקבלן בקנין חייב בעה"ב אף בשנאנס, כתב הריטב"א גם לעיל דע"ח., עיי"ש, ועי' גם בד' הריטב"א גיטין דע"ד: דכמדומה דדבריו שם מתפרשים ג"כ כן, וגם בב"י סימן של"ד הביא לדין זה בשם תלמידי הרשב"א, (וכבר מצינו במק"א דתלמידי הרשב"א שהביא הב"י הי' גם תלמיד הרא"ה, ודבריו אתיין בשיטת הרא"ה), אך בד' ש"ר מ' דלא ס"ל לחלק בזה, וצ"ב הנידון בזה.

ובהגמי"י פ"ה משכירות הביא בשם מהר"ם שכתב לישב בזה, ז"ל, יש לחלק דלעיל איירי בשכירות והכא בקבלנות, עכ"ל, וצ"ב הטעם בזה, דלכאו' אם באנו לחלק הרי אדרבה איפכא מסתברא, דכיון שלא נעשתה התוצאה, טפי יש לפטור את בעה"ב בקבלנות מבשכירות.

וישוב אחר לזה מצינו בתשו' רבינו יואל שבאו"ז סימן רמ"ג, ז"ל, ראובן שהשכיר מלמד לבנו ולאחר כך נעשה חולה נ"ל הואיל וראובן אנוס יש לו למלמד להשלים עיכוב החולי וכו', ואם מת הבן תוך שנתו יכול לתובעו כל שכרו, כדאיתא בפרקין השוכר את הספינה וטבעה לו בחצי הדרך וכו', אם בספינה סתם ויין זה וכו', אם לא נתן אמאי לא יתן, לימא ליה הב לי חמרא ואנא מייתינא ספינתא, והכא נמי לבנו זה השכירו ומצי אמר ליה הב לי ברך ואלמדהו וכו', וכשחלה הבן אין שייך לומר תן לי ואני אלמוד שאי"ז שייך לומר אלא כשמת והניח חיים לכל ישראל, עכ"ל, והרי דחלוק הוא היכא שטבע היין או שמת הבן, דמצי למימר לי' הבא לי חמרא ואנא מייתינא ספינתא ותן לי בנך ואלמדנו, מהיכא דחלה הבן או שאר אונסין דלא מצי למימר לי' הכי, וצ"ב טעם החילוק בזה, וכבר תמה ע"ז מהר"ם הובא בהגמ"י פ"ה משכירות, ז"ל, וכיון דהיכא דחלה התינוק אפילו כל הזמן הוי פסידא דמלמד, היכא דמית איך יתכן לומר שאבי התינוק יפסיד יותר יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, אע"פ שהוא בעצמו כתב שיש לחלק לא נראה לי, עכ"ל, גם בד' התוס' ודעימי' מבו' דפשיט"ל דאין לחלק בזה, וצ"ב הפלוגתא בזה.

**ג**

ה] ובביאור הדעות בזה נראה, דהוא מיוסד על פלוגתת הראשונים בטעם פטורא דחזרת בעה"ב באונס, וכמו שיתבאר.

ותחילת דבר נבא לבאר דעת הריטב"א בזה, דהנה דעת הריטב"א בריש פירקין מבוארת, דכל עיקר הדין דאם חזר בו בעה"ב צריך ליתן שכר, הוא משום דהו"ל כדבר האבד, והוי זה רק בגונא שהיו נשכרין מאתמול, (וי"א דאף אם לא היו נשכרין, מצו למימר שהיו טורחים ונשכרים), וכתב דחיובא דדבר האבד הוא משום שדעתם להתחייב ע"ז בההיא הנאה וכו', ועיי"ש שכתב דהא דבאונס פטור, הוא משום דאונסא לא קביל אנפשי'.

ולפ"ז הרי פשוט, דכל הא דפטור בעה"ב כשנאנס, הוא רק כד אתינן לחייבו מדינא דדבר האבד, דבזה הוא דפטור כשנאנס, משום דאונסא לא קביל אנפשי', אך היכא דעביד קנין, דכבר נתחייב בעה"ב בשכרם ול"מ לחזור בו, אינו נפטר בטענת אונס, ואשר זהו מש"כ הריטב"א דהכא כיון שנתחייב לגמרי להוליך דבר ידוע או לעשותו ומשך הדבר, והוי זה כקנין, הרי דאף דאירע בו שום אונס, אינו מפסיד משכרו.[[5]](#footnote-6)

אמנם כ"ז הוא להריטב"א לטעמי', דהא דכשחוזר בו בעה"ב הוא חייב בשכר כל היום, הוא מכח דינא דדבר האבד, אך לדעת ש"ר דס"ל דכל שחזר בו בעה"ב אחר תחילת מלאכה, ה"ה חייב בשכרן, אף אם לא היו מוצאין להשתכר מתחילה, אשר היינו משום שכבר נתחייב בעה"ב בשכרן, ואפ"ה אם נאנס בעה"ב אינו חייב בשכרן, בדין דאף אם נתחייב הקבלן בקנין ונאנס בעה"ב, יהא פטור, אך צ"ע שהריטב"א בדע"ח. כתב דהרא"ה כתב כן בשם הרמב"ן, ולהנ"ל אי"ז מתישב להרמב"ן לטעמי', וצ"ע בזה, וע"כ לא תירצו כן ש"ר, ובד' התוס' מבו' דפשיטא להו דאף אם נשכר בקנין, ונאנס בעה"ב, הוי פסידא דהפועל, עי' בחי' הגרע"א שעמד ע"ז.

**ד**

ו] ובביאור תי' ש"ר נראה, ובהקדם, דהנה לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל שהתחילו במלאכה נתחייב בעה"ב בשכרן, וע"כ אם חזר בו ה"ה חייב לשלם להן שכרן, צריך פירוש, דמ"ט היכא שנאנס בעה"ב אינו נותן להם כל השכר, אף שנתחייב להן בשכרן בתחילת מלאכה, ויל"פ לזה בכמה גווני, ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, וכמו שיתבאר.

ז] והנה בפשוטו הי' מקום לפרש הטעם בזה, ולהלן יתבאר מקור לזה מד' הראשונים ז"ל, דכל הא דחייב בעה"ב לשלם לפועלים כשחזר בו, אף שלא עשו לו מלאכה, הוא משום שהם מעמידים את עצמם לבעה"ב לעשיית מלאכתו, אך כל דאיכא אונס וא"א לעשות מלאכתו, לא חשיב דמעמידים עצמם לעשיית מלאכתו, וע"כ הוא פטור.

ח] אמנם מד' ראבי"ה יש להוכיח דלא סגי בזה, דהנה באו"ז סימן רמ"ה הביא ד' ראבי"ה שכתב, ז"ל, שאם הביטול מחמת גזירת המושל בעיר ואי אפשר למלמדים ללמוד הוה ליה מכת מדינה, עכ"ל, והובא בהג"א, ולמד לזה מדינא דהמקבל שדה מחבירו, ואכלה חגב או נשדפה אם מכת מדינה היא מנכה לו מן חכורו, עיי"ש, והובא דין זה ברמ"א סימן שכ"א ס"א, ועיי"ש בסמ"ע ובביאור הגר"א שתמהו ע"ז, ועי' ט"ז וש"ך מש"כ בזה.

ומבו' מזה, דהא דפטור בעה"ב באונס, הוא רק משום דמזלייהו דהפועלים גרם, וחשיב שהעיכוב הוא מחמתם, וכאשר כ"ה בל' רש"י לעיל דע"ו: ודע"ז., ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין דנמי פשיטא לי' כן, עיי"ש מש"כ בזה, וע"כ הוא דאין בעה"ב חייב בשכרם, ואשר ע"כ כל דמכת מדינה היא, ולא גרם מזלייהו דהפועלים, חייב בעה"ב ליתן להם כל שכרם.[[6]](#footnote-7)

והאמנם גם לפ"ז נראה דשורש הדין הוא כמש"נ לעיל סק"ז דכל חיובא דבעה"ב הוא רק כשמעמידים הפועלים את עצמם, ואך דאלמלי הא דמזלייהו גרם, הוה חשבינן לי' שהפועלים מעמידין את עצמם, ובעה"ב הוא שאינו מעמיד את שדהו באופן הראוי, ורק משום דמזלייהו גרם, הוא דחשבינן שהם אינם מעמידין את עצמם למלאכת בעה"ב.

ט] ובד' הש"ך סימן של"ד סק"ב מצינו טעם אחר בזה, ז"ל, עוד י"ל דאטו במכירה גופא כשיש אונס בדבר והוא בענין שהו"ל להמוכר להתנות מי לא נתבטל המכר, וה"נ כיון דטעמא הוא דבעה"ב הוי כמו פועל וה"ל להתנות, בטל השכירות, עכ"ל, ועי' גם בל' הראב"ד שהביא המיוחס לריטב"א, דבאתא מיטרא פטורו הוא משום דאדעתא דהכי לא אגרינהו, ומבו' בדבריו דטעמא דמילתא הוא, משום שאין דעת בעה"ב לשכור פועלים אא"כ יהא צריך להם, והפועל הו"ל להתנות שהוא נשכר בכל אופן, ואם לא התנה, ה"ז מתפרש שאינו נשכר אלא אם יהא הבעה"ב צריך לו, ואמנם כ"ז הוא בשנאנס הבעה"ב, אך אם פשע הבעה"ב, הרי דאדרבה הי' מוטל עליו להתנות, וכל שלא התנה, חיילא השכירות אף על אופן זה.

ויתכן דאי"ז משום אומדנא וכעין תנאי, אלא כיון שפירש להם בעה"ב שהוא שוכרם לכך, הרי דכל שאין המלאכה קיימת, אינם שכורים לו כלל, וכן נ' בל' התוס' בגיטין דע"ד:, ז"ל, דשאני התם שאינו אלא שכיר יום שלא שכרו בעל הבית אלא לדלות וכיון שלא הוצרך אינו שכירו, עכ"ל, ?ועי' מחנ"א שכירות סימן ה' שעמד על ל' התוס',?ועמש"נ להלן לבאר לפ"ז דעת מהר"ם דחלה המלמד נוטל שכרו וחלה התינוק אינו נוטל שכרו, וכ"ז הוא משום דהפועלים מתרצים בכך, אך כל שהי' לבעה"ב להודיעם, חיילא שכירותם לגמרי.

י] והנה למש"כ הש"ך דטעם הא דפטור בעה"ב כשנאנס, הוא משום דאדעתא דהכי לא שכרו, ונתבטל השכירות, נ' לכאו' דאין מקום לחלק בין היכא שנטבע היין ומת הבן, לשאר אונסין, דכיון דבשאר אונסין אמרינן דאדעתא דהכי לא שכרו ובטלה השכירות, כ"ש דהיכא שנטבע היין ומת הבן בטלה השכירות.

ומד' רבינו יואל שחילק בזה נראה דמפרש, דהא דפטור בעה"ב באונס, הוא משום דלא חשיב שהפועל מעמיד את עצמו למלאכה, כיון שא"א לו לעשות מלאכתו, וכ"ז הוא היכא שהשדה קיימת או שהבן קיים, דכה"ג חשיב שאין הפועל מעמיד את עצמו למלאכה זו, ומשא"כ היכא שנטבע היין ומת הבן, מצי אמר הפועל הב לי חמרא ואנא מייתינא ספינתא ותן לי בנך ואלמדנו, והיינו דכ"ז שאין בעה"ב מעמיד לו את היין ואת הבן, אין מוטל על הפועל להעמיד עצמו למלאכה, וע"כ לא חשיב שהעיכוב הוא מחמת הפועל שאינו מעמיד עצמו למלאכה, אלא הוי העיכוב מחמת בעה"ב שאינו מעמיד את היין ואת הבן, וכל כה"ג הוי פסידא דבעה"ב.[[7]](#footnote-8)

יא] ונ' דהתוס' דס"ל דאין לחלק בזה, הוא משום דס"ל דאף היכא דאתא מיטרא או פסק נהרא, חשיב דהפועל מזומן לקיים את תנאו, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ בתחילת דבריהם, ז"ל, כיון שמשכיר יכול לקיים תנאו ושוכר אינו יכול לקיים א"כ מזלו גרם, והוי כחוזר בו ויתן לו מחצי הדרך שלא הלך כפועל בטל, עכ"ל, וע"ז הוא שהקשו דמ"ש מכל אונס שאירע לבעה"ב, והרי דס"ל דכל דהפועל יכול לעשות פעולתו ואירע אונס לבעה"ב, אמרינן דמזלו של בעה"ב גרם, וא"כ ודאי דחשיב דהפועל מעמיד עצמו למלאכת בעה"ב, וכ"ה מבו' גם בסו"ד התוס' שכתבו דהכא וכו' כיון שמזומן לקיים תנאו, עכ"ל, והרי דס"ל דבכל אונס דבעה"ב, חשיב שהמשכיר והפועל מזומן לקיים תנאו.

ולפ"ז הרי לדעת התוס', בע"כ דהא דהיכא שנאנס בעה"ב א"צ לשלם לפועל את שכרו, אף דחשיב שהפועל מעמיד את עצמו למלאכה ומזלו של בעה"ב גרם, הוא משום דאדעתא דהכי לא שכרו ונתבטל השכירות.

ולפ"ז נ', דזהו מש"כ התוס' דשאני הכא כיון שהמשכיר מפסיד ספינתו, דכיון דכל הא דפטור בעה"ב כשנאנס, הוא משום דאדעתא דהכי לא שכרו, וחשיב כפירש שאינו שוכרו באופן זה, הרי דבזה י"ל דכ"ז הוא בכל אונסין, אך היכא שהמשכיר הפסיד ספינתו הוי שכירותו, ודאי לא נתרצה המשכיר להשכיר לו על תנאי זה, וע"כ ה"ז מתפרש שהוא משכיר לו אף אם תטבע הספינה ויטבע היין, וממילא דלי"ב לפטורא דאונס.

יב] וארוחנא בזה, דהנה במש"א בסוגיין דבספינה זו ויין זה אם נתן לא יטול, פירשו התוס', ז"ל, כיון שנתן לו שכרו נתרצה שיהא שלו לאלתר, אע"ג דאינה משתלמת אלא לבסוף לדעת כן נותנו שיהא שלו לאלתר אם לא ישאר בו, עכ"ל, ובתרוה"ד סימן שכ"ט למד מד' התוס', דדינא דחזר בו בעה"ב באונס הוי פסידא דפועלים, הוא רק בשעדין לא נתן להם את השכר, אך אם כבר נתן להם את השכר, הוי זה פסידא דידי', כיון שנתנו לדעת כן שיהא שלו לאלתר אם לא ישאר בו.

אך צע"ג בזה מד' התוס' שהקשו בספינה סתם ויין זה, דאמאי יתן לו כלל מחצי הדרך שלא הלך, וכתבו ע"ז, ז"ל, והכא נמי ע"כ פריך שיתן אפי' שכר חצי הדרך שלא הלך, מדניח"ל הא דקתני אם נתן לא יטול דמשמע אם נתן כל שכרו לא יטול כלל, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם, דאי נימא דלא פריך אלא שיתן שכר חצי הדרך שהלך, הרי דה"נ בדין דאף אם נתן יטול שכר חצי הדרך שלא הלך, וצ"ע דאף דאם לא נתן לא יטול שכר חצי הדרך שלא הלך כיון שחזר בו באונס, מ"מ בדין דאם נתן לא יטול כלל, כיון שנתרצה שיהא שלו וכו', ובאמת זהו מה שהביאו התוס' להלן בשם ריב"ם, דלא פריך אלא אמאי לא יתן שכר חצי הדרך שכבר הלך וכו', ומ"מ אהא דקתני אם נתן לא יטול דמשמע דלא יטול כלל אפי' שכר חצי הדרך שלא הלך לא קשה לי' וכו', עכ"ד.

ולכאו' מוכח מד' התוס' בדעת הריב"ן, דל"מ ה"ט דנתרצה שיהא שלו וכו', אלא אם לי"ב לפטורא דאונס, כיון שהמשכיר הפסיד ספינתו, ואך שבאנו לפטור את השוכר, משום שאין המשכיר מקיים את תנאו, שהרי טבעה ספינתו ול"מ להביא ספינה אחרת שהרי אמר ספינה זו, וע"ז אמרינן דמ"מ לא יטול כיון שנתרצה שיהא שלו, כ"ז שלא ישאר בו לקיים תנאו, כיון שאף הוא אינו מעמיד את יינו, אך אילו הי' בזה לפטורא דאונס, ל"ה מהני ה"ט, אלא אף אם נתן יטול, ושו"מ בדברי משפט סימן ש"י סק"ד שכבר עמד ע"ז דמוכח מד' התוס' דבפטורא דאונס אף אם נתן יטול, עיי"ש.

ואמנם צ"ב הטעם דפשיטא להו לריב"ן לחלק בזה, דמ"ט לא נימא דכ"ה דמהני הא דנתן השכר דלא יטול אף שאין המשכיר מקיים את תנאו, ה"נ נימא דמהני הא דנתן השכר, דלא יטול אף שנאנס השוכר.

ולמש"נ י"ל בזה, דכיון דהא דכשנאנס השוכר הוי פסידא דהמשכיר, הוא משום דאדעתא דהכי לא שכרו, הרי דע"כ פשיט"ל לריב"ן דבזה ל"ש ה"ט שנתרצה שיהא שלו וכו', שהרי אדרבה אדעתא דהכי לא נתן לו, וע"כ ל"ש ה"ט שנתרצה שיהא שלו, אלא אחר דאמרינן דלי"ב לפטורא דאונס, וודאי נתן לו גם אדעתא דהכי, אלא שבאנו לדון דכיון שאין המשכיר מקיים את תנאו אינו בדין שיזכה בשכר, וע"ז הוא דאמרינן דכיון שנתן לו את השכר, לדעת כן נתנו שיהא שלו לאלתר אם לא ישאר בו, ואכתי צ"ע בזה.

**ה**

יג] ובביאור ד' מהר"ם שחילק בזה בין שכירות לקבלנות, דכל מש"א דבאתא מיטרא פסידא דפועלים הוא רק בשכירות, אך בקבלנות כה"ג הוי פסידא דבעה"ב, עמש"נ ב? לפרש בזה שדעתו כדעת הראב"ד בהשגות הרי"ף בפ' מי שאחזו, וכ"ה מבו' בד' הדרכי משה סימן של"ד שפירש כן בדבריו, עיי"ש.

ובאבהא"ז פ"ה ממכירה כתב לבאר בזה, לדעת ר"ת דמשיכת תספורת הויא קנין דל"מ הקבלן לחזור בו, וע"כ ה"נ הכא כיון דמשך השוכר את הספינה, תו ל"מ הספן לחזור בו, ונתחייב בעה"ב בכל שכרו, וכ"ז הוא בקבלנות, אך בשכירות דמצי בעה"ב לחזור בו, וכמש"כ התוס' לעיל דמ"ח., לא נתחייב בעה"ב בכל שכרו, כיון שעדין ביד הפועל לחזור בו, עכ"ד.

אך צ"ע בדבריו, דאם הא דהכא הוי פסידא דהשוכר, הוא משום שנקנה לו הספן במשיכת הספינה, ומכח זה נתחייב לו בכל שכרו, א"כ מעיקרא מאי קשיא להו מסוגיא דלעיל, הרי התם לא מצינו דהוי פסידא דפועלים אף בשנקנה לו הפועל בקנין, וילה"ע עוד עד"ז, שהרי לפ"ז נמצא, דכל מש"כ מהר"ם דבקבלן הוי פסידא דבעה"ב, הוא רק בשנקנה לו בקנין, אך אם לא נקנה לו בקנין הוי פסידא דהקבלן, וא"כ נמצא דבגונא דהגמ' לעיל דע"ז., יהא פסידא דהפועל אף בקבלן, ואי"ז במשמעות ל' מהר"ם.

וע"כ נ' די"ל באופ"א על דרכו, דלעולם לא איירי הכא בשנקנה לו בקנין דמשיכת הספינה, אלא איירי בתחילת מלאכה גרידא, ואך דס"ל למהר"ם כפשטות דעת תלמידו הרא"ש בתשובה דאין הקבלן יכול לחזור בו אחר תחילת מלאכה, וע"כ כבר נתחייב בעה"ב בכל שכרו, וע"כ אף אם נאנס, הוי פסידא דידי', ומשא"כ בשכירות שיכול הפועל לחזור בו, עדין לא נתחייב בעה"ב חיוב גמור בכל שכרו, וע"כ כל שחזר בו באונס, הוי פסידא דהפועל.

**ו**

יד] כתבו התוס', ז"ל, אלא אפי' לא נתן יש לו לתת כל השכירות, שהרי קנה המשכיר כל השכירות במשיכת השוכר את הספינה, כיון שמזומן המשכיר לקיים תנאו, או אפי' בלא משיכה כיון שמשכיר יכול לקיים תנאו ושוכר אינו יכול לקיים א"כ מזלו גרם, והוי כחוזר בו ויתן לו מחצי הדרך שלא הלך כפועל בטל, וקשה דאמאי יתן לו כלל מחצי הדרך שלא הלך אפילו כפועל בטל כיון שאירעו אונס וכו', עכ"ל.

והנה מבו' בל' התוס', דחלוק הוא טעם חיובו של השוכר בשמשך את הספינה מטעם חיובו היכא שלא משך, דהיכא דמשך את הספינה, ה"ה חייב משום שקנה המשכיר לכל השכירות, ואילו היכא שלא משך ה"ה חייב, משום שמזלו גרם, ומבו' עוד בדבריהם דגם חלוקים הם בדינם, דאם משך השוכר את הספינה, יש לו לתת "כל השכירות", ומשא"כ היכא שלא משך את הספינה אינו חייב לשלם לו אלא כפועל בטל.

?אך במרדכי הביא ד' התוס' דמשלם לו כפועל בטל היכא דמשך השוכר את הספינה, עיי"ש.

ונ' בביאור דבריהם, דכל הא דבחזר בו בעה"ב מנכה כפועל בטל, הוא רק משום שביד בעה"ב לחזור בו, וכל הא דחייב ליתן לו שכרו, הוא משום הפסד הפועל, ובזה הוא דאמרינן דכיון דעי"ז נפטר מעבודתו, לא חשיב שהפסיד אלא כשיעור פועל בטל, אך היכא שמשך השוכר את הספינה וקנה המשכיר לכל השכירות, הרי דל"מ לנכות לו כפועל בטל, שהרי מי שעבד ובא חבירו וסייעו ליבטל מעבודתו, ל"מ לתבעו מדין נהנה, וע"כ כיון שכבר נתחייב השוכר בכל השכירות, הרי דהגם שההנה למשכיר שיתבטל מעבודתו, אין מנכה לו כפועל בטל.?

ועי' ש"ך סימן של"ד סק"ב דבשכר בית ומת לדעת הרשב"א דחייב לשלם לו כל שכרו, אינו מנכה לו כפועל בטל, ועי' בנתיה"מ שם סק"ב שפירשה, אך בד' הגר"א שם סק"ה מבו' לכאו' דפליג וס"ל דמנכה לו כפועל בטל, עיי"ש, וה"נ הכא דכוותה.

ויש להוסיף, דהנה בחלה המלמד להסוברים דנותן לו שכרו, אינו מנכה לו כפועל בטל, ומוכח כן, שהרי מדמינן לה לעבד עברי, והתם ודאי אינו מנכה לו כלום, ונ' הטעם בזה, משום דדינא דחלה הוא שהקילה התורה בדין הפועל, דסגי במה שיעבוד מחצה מן הזמן, וא"כ הרי נמצא דמקיים בזה עיקר דין עבודתו, וע"כ ל"ש לנכות בזה כפועל בטל, דדמי לשוכר פועל, שבידו ליתן לו עבודה קשה ועבודה קלה, דאף אם יש בידו ליתן לו עבודה קשה ונתן לו עבודה קלה, אינו מנכה לו כפועל בטל, (ול"ד לד' הקצוה"ח בסימן של"ג, דהתם איירי בשחזר בו בעה"ב, ואנו דנים כמה הוא חייב לשלם לו, ובזה אמרינן דכל שנשתכר עי"ז שהוקלה מלאכתו, מנכין לו משכרו, אך כל שקיים הפועל את דין שכירותו, הרי דע"ז קצב עמו בעה"ב שכר, ואינו מנכה לו כפועל בטל, ומה"ט גם אם יחזור בו הבעה"ב, לא ינכה לו, שהרי לא הרויח כלום מחזרתו.

צ"ע לדעת הסוברים דבחלה המלמד נוטל כל שכרו, דמ"ט בספינה זו ויין סתם אינו נוטל את שכרו.

והנה אי נימא דאיירי הכא רק בשכירות הספינה שהיא שכירות כלים, ניחא, דלא נתחדש הך דינא דחלה, אלא בפועל דהוא דומיא דע"ע, אך בשכירות כלים ליכא להך דינא.

אך לפשטות הדברים דעכ"פ איכא הכא גם שכירות הספן, צ"ע דמ"ט לא ישלם לו ע"ז דומיא דחלה.

ולמש"כ המהר"ם לחלק בין חלה המלמד לחלה התינוק, וכן מבו' גם בתשב"ץ ח"א סימן ס"ד שחילק כן, הרי דאי נימא כמש"כ המחנ"א דהוא משום דמזלי' גרם, ניחא.

אך בתשו' הר"ש כתב להדיא דגם אם חלה התינוק הוא נוטל כל שכרו, ולפ"ז הדק"ל.

אמנם באמת קשיא ע"ד הר"ש, מההיא דפסק נהרא בפלגא דיומא דפסידא דפועלים, אשר מזה הוכיח מהר"ם לחלק ביניהם.

ולכאו' הי' מקום לישב לפמש"כ התשב"ץ ח"א סימן ס"ד, עיי"ש שכתב לישב הקו' על דעה זו מהא דשוכר את הפועל ושמע שמת לו מת או שאחזתו חמה דאינו נותן לו שכרו, ז"ל, ואע"ג דגבי פועל שנאנס ולא השלים מלאכתו מוכח בפ' האומנין שאינו נוטל אלא שכר מה שעשה, אפ"ה גבי מלמד יש לדמותו יותר לעבד עברי משאר פועלים, דחד טעמא אית להו דפועל שאין שוכרין אותו אלא ליום א' לא מסיק אדעתי' בעה"ב שיבא אליו אונס שיצטרך להתנות עמו, ומש"ה אין לו אלא שכר מה שעשה, אבל עבד הנמכר לשש שנים כולי עלמא ידעי שא"א לו שיעבוד כל הזמן ההוא, שהרי רגיל הוא האדם שיחלה תוך זמן גדול, ומשו"ה אם חלה לא ישלם לו אחר שש וה"ה נמי למלמד ששוכר עצמו לשנה שנוטל שכירותו משלם אף אם יחלה, עכ"ל, ולפ"ז לכאו' מתישב גם הקו' מההיא דפסיק נהרא.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בפסיק נהרא אמרינן דאם עביד דפסיק והוו בני מתא פסידא דפועלים, והרי דאף דבעה"ב אסיק אדעתי' שיבא אונס זה, מ"מ הוי זה פסידא דפועלים, וא"כ ה"נ בדין דאם חלה התינוק, הגם דכיון דהוי זה זמן רב אסיק הבעה"ב אדעתי', מ"מ כיון שגם הפועל אסיק אדעתי' בכך, הוי פסידא דהפועל.

ומש"כ כן התשב"ץ, הוא רק לפ"מ שחילק מהר"ם בין חלה המלמד לחלה התינוק, וכמבו' בד' התשב""ץ שג"כ מחלק בזה, וע"ז כתב דכל הא דחלה המלמד מפסיד, הוא רק בדהו"ל לאסוקי אדעתי', אך אם ל"ה לאסוקי אדעתי', אינו מפסיד, וז"ב.

ולפ"ז הדק"ל לדעת המהר"ם, מההיא דפסק נהרא דפסידא דפועלים, ולכאו' אחר דאמרינן דבין חלה המלמד ובין חלה התינוק צריך ליתן לו כל שכרו, מ"ט גרע פסיק נהרא דהוי פסידא דפועלים.

ובדבר הקושיא מההיא דספינה, עי' באולם המשפט שכתב לישב, דכיון דבספינה זו ויין זה אינו נוטל שכר כלל, וכמו שפירשו התוס' הטעם בזה, א"כ דמי לחלה כל שש שאינו נוטל שכרו.

אך לפ"ז צ"ל, דגם לדעת מהר"ם שחילק דרק בהקדים שכרו אינו מנכה לו, היינו רק בחלה ג' ולא בחלה ו', וכן נקט הקצוה"ח, אך פשטות ד' הרמ"א לא מ' כן, ונת' במק"א, וצ"ע בזה.

וכן מבו' להדיא בד' הראב"ד בגיטין וגם בד' הרשב"א בסוגיין, דבשלים עבידתא חייב אף אם אינו פושע, עי' בדבריהם.

ז"ל הגמי"י פ"ה משכירות, כדאיתא התם ולימא ליה הא ספינה הבא חמרך מכאן פסק רבינו יואל הלוי דהשוכר מלמד לבנו ומת התינוק דנותן לו כל שכרו דמצי למימר המלמד אייתי ברך ואלמדנו אנא הא קאימנא, ולא נ"ל כי הוא עצמו פסק היכא דחלה התינוק אם לא היה רגיל להיות חולה ה"ל למלמד לאתנויי שאם יחלה התינוק שלא יפסיד בזה ואם לא אתני פסידא דמלמד הוי, כדאמרינן לעיל גבי האי מאן דאגיר אגירא לדוולא ופסק נהרא דמפליג בין אי הוה רגיל דפסיק נהרא בין לא הוה רגיל דפסיק, וכיון דהיכא דחלה התינוק אפילו כל הזמן הוי פסידא דמלמד, היכא דמית איך יתכן לומר שאבי התינוק יפסיד יותר יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, אע"פ שהוא בעצמו כתב שיש לחלק לא נראה לי, אלא כדברי ריב"ן וכו', ועוד יש לחלק דלעיל איירי בשכירות והכא בקבלנות עכ"ל מה"ר מאיר זצ"ל בחידושיו, עכ"ל.

והרי דקשיא לי' ע"ד רבינו יואל, דמה חילוק יש בין מת הבן לחלה הבן, דמ"ט בחלה ל"ש לומר תן לי בנך ואלמדנו.

וכמו שדימה הרשב"א בתשו' לזה, ועי' מרדכי שהביא דיש מדמים לזה,

לדעת הסוברים דבחלה נוטל את שכרו, צ"ע דמ"ש מהיכא דפסיק נהרא שאינו נוטל את שכרו, וכתב מהר"ם בתשו' מיימוני קנין סימן ל"א דחלוק חלה התינוק מחלה המלמד, ובמרדכי תמה ע"ז דכ"ש הוא, ובאמת בתשו' הר"ש שם סימן ל' כתב דגם בחלה התינוק הוא חייב, דכ"ש הוא מחלה המלמד, וצע"ג מההיא דפסיק נהרא, ובמחנ"א שכירות סימן ד' כתב, דכשחלה המלמד אמרינן דמזלא דבעה"ב גרם, ומשא"כ בחלה הבן, עיי"ש

ויל"פ עוד בזה ע"פ הנ"ל, דהא דבאונס הוא פטור, הוא משום שלא שכרו אלא למלאכה זו, וכל שאין מלאכה זו קיימת אינו שכור, וכ"ז הוא כשהמלאכה אינה קיימת, אך כשהפועל חלה, שפיר הוא שכור לכך, ולפ"ז אין מקום לחלק בין חלה התינוק למת התינוק, וזה כד' מהר"ם בהגמי"י פ"ה משכירות שתמה על חילוק רבינו יואל בזה, ושו"ר כעי"ז בחי' רמ"ש דע"ו: אות י"א, עיי"ש.

וצ"ל לפ"ז, דבפסק נהרא, ל"ה זה כאונס דהפועל, וכמש"כ ר"ח, וכמו שנקט הגרע"א, דא"כ הרי גם בזה הוה חשבינן דהוא שכור לו ואך שהוא אנוס מלעשות את המלאכה, אלא בפסק נהרא חשיב דאין המלאכה קיימת, וכמש"נ בדעת מהר"ם בהגמי"י פ"ה משכירות, ואתיין ד' מהר"ם לטעמי', ודו"ק.

ובעיקר מה שחילק מהר"ם בין חלה המלמד לחלה התינוק, יל"ע אם אחר שחזר בו וכתב דכל הא דחלה אינו מפסיד, הוא רק בשכבר נתן לו כל שכרו, דלפ"ז י"ל דכבר אין מקור לחלק בין חלה המלמד לחלה התינוק, ואף בחלה התינוק הוי הדין כן דאם הקדים שכרו אינו מחזיר לו, וכאשר באמת כ"נ דעת מהר"ם גופי' בתשובתו בשוכר בית ומת, שכתב דאם הקדים שכרו אין מחזירין לו.

אמנם בד' הרמ"א נ' דאכתי יש לחלק בזה, שהרי בד' הרמ"א בריש סימן של"ד מבו' דפטורא דאונס הוא אף היכא שהקדים בעה"ב את שכרו, עיי"ש, ואילו בסימן של"ד הביא הרמ"א ד' מהר"ם, ובע"כ דס"ל דגם בזה יש לחלק בין חלה המלמד לחלה התינוק, ועי' עוד בחי' רמ"ש בדע"ו: במה שהעיר בדין זה ע"ד הפוסקים.

בהא דבספינה סתם ויין זה צריך לשלם שכר כל הדרך, צ"ע, דאם הוא מביא לו יין אחר והלה אינו מתרצה להוליכו, מ"ט הוא צריך לשלם לו שכר כל הדרך, ומ"ש מכל היכא שחזר בו בעה"ב שאם מוצא הלה בעה"ב אחר שישכירנו, אינו חייב לו, וכ"ש הכא דבעה"ב עצמו מביא לו מלאכה אחרת, הי' בדין שכיון שבידו להשכיר עצמו לבעה"ב זה להוליך את היין האחר, לא יהא על בעה"ב לשלם לו מכח הפסיקה הראשונה.

ומצינו ד' דרכים בזה, חדא, הוא מש"כ רבינו יואל לדון, וכ"כ ההג"א מתחילה, דכל הא דמצינו בסוגיא דלעיל דמצי למיהב לי' עבידתא אחרינא, היינו רק בשלא פירש מלאכה ידועה, או בששכרו לנכש ונותן לו לנכש בשדה אחרת, כשלא פירש לנכש שדה זו, אך במלאכה ידועה ל"מ לשנותו למלאכה אחרת.

וצריך להוסיף, דלכאו' הגם דאינו משועבד לבעה"ב לעשות מלאכה אחרת, מ"מ הרי לא גרע מאם מוצא להשתכר במקום אחר דאינו חייב ליתן לו שכר.

אך הביאור בזה הוא כמש"כ הריא"ז, דכל הא דאם מוצא מלאכה במקום אחר פטור בעה"ב, הוא רק מכח הך דינא דביד בעה"ב לשנותו למלאכה אחרת, וע"כ ה"נ בידו לומר לו השכר עצמך לאחרים, הגם דצ"ב דהגם דביד בעה"ב לשנותו למלאכה אחרת, אך הרי אין בידו לשנותו לעשות מלאכה של אחר, וכמו שהביא הרמב"ן מתוספתא, וצ"ב, ואשר ע"כ כיון שבששכרו למלאכה מסוימת אין בידו לשנותו למלאכה אחרת, אף אינו נפטר במה שאומר השכר עצמך לאחרים.

והדרך השני' הוא מש"כ ההג"א בסו"ד לחלק בזה בין פועל לקבלן, דבפועל מצי לשנותו למלאכה אחרת, ובקבלן דאינו כעבד ל"מ לשנותו למלאכה אחרת, והיינו כנ"ל, דבפועל דיכול לשנותו למלאכה אחרת, אף מצי לומר לו השכר עצמך לאחרים, ומשא"כ בקבלן, וזה כמש"כ המרדכי דלד' מהר"ם בקבלנות ל"מ למימר לי' השכר עצמך לאחרים, עיי"ש, ולכאו' הוא מטעמא דהג"א.

והדרך השלישית הוא מש"כ הג"א בתי' קמא, ונ' בביאורו, דלעולם ל"מ בעה"ב לשנותו למלאכה אחרת, וע"כ בספינה סתם ויין זה, צריך ליתן לו שכר חצי הדרך שהלך, דאף שאין הספן מוליך יין אחר, לא חשיב שאינו משלים את מלאכתו, שהרי אין מוטל עליו להוליך יין אחר, ומ"מ שכר חצי הדרך שלא הלך א"צ לשלם לו, והיינו משום דדמי לאומר לו השכר עצמך לאחרים, ולפי תי' זה אף היכא שאינו משועבד לבעה"ב למלאכה אחרת, מ"מ כל שבידו להשכיר עצמו לכך, אין בעה"ב מחויב בשכר הזמן שלא עבד לו, והיינו דמה שנקט ההג"א מתחילה דתליא זב"ז, אי"ז מסברא, אלא מכח מש"א בגמ' דבספינה סתם ויין זה נותן לו כל שכרו, והרי דכיון שאינו משועבד להוליך יין אחר, אף ל"מ למימר לי' לך השכר עצמך להולכת יין אחר, וע"ז כתב דהגמ' התם לא איירי רק על חצי הדרך שהלך, ולפ"ז שוב שפיר י"ל דאין לחייבו על הזמן שלא עבד לו, כל שבידו להשכיר עצמו לאחרים.

והדרך הרביעית הוא כמש"כ החזו"א למש"כ הראשונים דהכא מצאה הקפידא מקום לנוח, ופירש הש"ך דהוא רק משום שטבעה הספינה, והיינו דהגם דבעלמא הוא משועבד אף למלאכה אחרת, מ"מ הכא שטבעה הספינה, אינו משועבד להביא ספינה אחרת לצורך הולכת יין אחר, וע"כ נמי ליכא בזה לדינא דהשכר עצמך לאחרים, וכמש"נ מד' הריא"ז, דכל הא דמצי למימר השכר עצמך לאחרים, הוא רק משום שהוא משועבד לבעה"ב למלאכה אחרת.

בתרוה"ד סימן שכ"ט נקט כתי' ריב"ן דהיכא דהפסיד ספינתו ליכא לפטור אונס, ונקט נמי דהיכא שלא שכרו למלאכה ידועה ליכא לפטור אונס וכד' רש"י בלא סיירי' מאורתא, וצ"ע דלמש"נ אין הדברים מתישבים זע"ז.

בד' רבינו יואל מבו' דגם באתא מיטרא הוי פסידא דפועלים ודלא כהר"ח, והיינו משום דלדעתו לא תלי אם בעה"ב נצרך או שאינו נצרך, אלא תלי אם החפץ שנעשה בו המלאכה קיים או לא, דרק אם אינו קיים מצינו למימר דכ"ז שאין הבעה"ב מעמיד את החפץ, אין מוטל עליו להעמיד עצמו למלאכה, ומשא"כ בשאר גווני.

אך דעת ר"ח דחלוק הוא היכא שאין מוטל על הפועל לעשות את המלאכה, מהיכא דמוטל עליו ואך דאינו בידו.

?אך בחי' הגרע"א נקט לא כן בד' התוס', ועיי"ש שעמד על דבריהם, דמנא להו דאף בקנין מצי לחזור בו באונס, עיי"ש, ולמש"נ דהוא כעין תנאי, ניחא, דע"כ אין לחלק בזה.

ויש להוסיף, שהרי בד' התוס' מבו' דהוו ב' דינים חלוקים, וכמש"נ, וא"כ תיקשי דמנא להו דאף היכא שנתחייב לו מהני אונס לפטרו, ולמש"נ ניחא, וכאשר כן נקט הש"ך ומכח זה הק' ע"ד הרשב"א.

בל' הריטב"א מ' דאינו מנכה כפועל בטל, אך בדע"ח. כתב דאם יש להן לישכר אינו חייב.

בראב"ן בשו"ת סימן צ"ח כתב, ז"ל, אני אליעזר משיב על עסק ראובן ששכר בית משמעון לשתי שנים והקדים ונתן לו השכר של ב' שנים, ובתוך אותן ב' שנים ברחו היהודים מן העיר מפני פחד נפשם וברח גם הוא והניח הבית ריקם, ואח"כ חזרו היהודים וגם הוא ורוצה שישלם לו שמעון מה שהיה חוץ מביתו, ושמעון משיב ביתי היה לפניך ואתה חוכרתו ואיני משלם לך. נראה בעיני טענת ראובן טענה גמורה לפי שמכת מדינה הוא וממתניתין שהבאת, דתנן המקבל שדה ואכלה חגב או שנשתדפה אם מכת מדינה הוא מנכה לו מן חכורו, ל"ש הקדים ונתן החכירה ל"ש לא הקדים דכיון דדינא הכי מה לי הקדים ומה לי לא הקדים, והא דתנן מנכה לו מן חכירו ולא תני יחזיר לו חכירו, אורחא דמילתא נקט דאין חכירה ושכירה משתלמין אלא לבסוף ואם הקדים ונתן ל"ש. ומה שהבאת מהשוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך דקאמר ר' נתן [ע"ט א] אם נתן לא יטול, ההוא כדמפרש ואזיל דקאמר ספינה זו ויין זה ואין השוכר יכול להביא היין שהרי טבע והלך לו ומ"ה לא יחזיר המשכיר מה שנטל, ואילו היה שוכר יכול להביא את היין מי לא מודה ר' נתן דצריך להעמיד לו ספינה או יחזיר לו שכרו, ה"נ כיון דראובן בא ואומר תשלים לי ימי שכירתי חייב להשלים לו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דגם בשאר אונסין שייך דין השלמה, שמוטל עליו להשלים וליתן לו ימים נוספים לדור בבית, ואם אינו משלים יש לו לנכות משכרו, וע"כ הוא דלי"ב לדינא דאם נתן לא יטול, משום שמוטל עליו להשלים.

1. אך התוס' להלן כתבו בשם הריב"ם, דלא פריך אלא שיתן לו שכר חצי הדרך שהלך, וכן דעת הרא"ש, ואך דדעת הריב"ם דהיינו רק בשלא נתן, אך אם נתן ניח"ל הא דלא יטול אף שכר חצי הדרך שלא הלך, ואילו בתוס' הרא"ש כתב דאף הא דאם נתן לא יטול הוא רק את שכר חצי הדרך שהלך, עיי"ש.

   וצע"ג בד' תוס' הרא"ש להלן, שכתב להדיא דבספינה זו ויין זה אם נתן לא יטול אף את שכר חצי הדרך שלא הלך, עיי"ש, וכ"ה בקיצור פסקי הרא"ש ובטור סימן שי"א, וקשיא טובא, דכיון דאף בספינה סתם ויין זה נקט הרא"ש דכל הא דאם נתן לא יטול הוא רק את שכר חצי הדרך שהלך, כ"ש בספינה זו ויין זה שיטול את שכר חצי הדרך שלא הלך, וצע"ג בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הגרע"א הק' ע"ד התוס', ז"ל, ולא ידעתי מנין זה לתוס' מסוגיא דלעיל, דלא מצינו דהוי פסידא דפועל זולת באתא מטרא דס"ל דהוי פשיעה דתרווייהו ול"ש לומר מזלך גרם רק פסידא דידי' שלא התנה דשכיח שיבא מטר והו"ל להתנות, אבל באונס גמור י"ל דאם אירע אונס בשל בעה"ב ופועל מצי אמר הא קאמינא הוי פסידא דהבעה"ב, עכ"ל.

   ולא זכיתי לעמוד על ד' רבינו, שהרי בד' התוס' לעיל דע"ז. מבו' להדיא דבאתא מיטרא אי"ז פשיעה דידהו, אלא הוי זה כאונס, וע"כ נקטו דבאתא מיטרא בפלגא דיומא ניחא הא דהוי פסידא דפועלים אף אם לא סיירי' לארעא מאורתא, וכ"ה בהג"א בסימן ד', ורק באתא מיטרא בליליא נסתפקו לומר דאם לא סיירי' לארעא מאורתא הוי זה פשיעה דבעה"ב, דאחר שראה דאתא מיטרא, לא הי' לו להוליכן לשם, עיי"ש, ויש להוסיף, דבהך מילתא אם באתא מיטרא חשיב כאונס או כפשיעה, נחלקו הראשונים, דבד' תוס' ותוס' הרא"ש מבו' דהוי זה כאונס, וכ"ה בד' הראב"ד שהביא המיוחס לריטב"א, ואילו בד' הר"ן והנמו"י מבו' דהוי זה פשיעה, וכ"ה מוכרח מד' הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הרשב"א בתשו' ח"ו סימן רכ"ד שהבאנו להלן סק"ג שנקט דגם בשכירות פועלים חייב בכה"ג שמת בעה"ב, ואמנם י"ל דאה"נ מש"כ הרשב"א לחייב בשמת השוכר, אי"ז משום דשכירות בתים שאני, אלא אף בשכירות פועלים הוא כן, אך צ"ע שהרי הרשב"א פירש דהטעם הוא משום דשכירות ליומא ממכר הוא, ובשכירות פועלים לא אמרינן דממכר הוא, וכמש"כ הרשב"א לעיל דנ"ו:, אך מ' בדבריו שם דלא פסיקא לי' הך מילתא, וא"כ שמא בתשובתו ס"ל דגם שכירות פועלים ממכר הוא.

   אמנם שו"ר במחנ"א שכירות סימן ה' שמבו' בדבריו שפירש דאין מכוון הרשב"א דשכירות בתים שאני, אלא אף בשכירות פועלים הוא כן, וכמש"כ הרשב"א בחלק ו', ונקט המחנ"א שם לעיקר דגם שכירות פועלים ממכר הוא, וציין למש"כ בהל' שכירות פועלים סימן א', וכ"נ להדיא בדרכ"מ סימן של"ד, שהביא ד' הרשב"א בשוכר בית ומת, וכתב עלה דכן מ' לקמן סו"ס של"ה בתשו' הרשב"א, והיא תשו' הרשב"א בחלק ו' הנז', אך בסמ"ע סימן של"ד סק"ג פירש דמכוון ד' הרשב"א הוא לחלק בין שכירות בתים לשכירות פועלים דשאני שכירות בתים דממכר הוא, עיי"ש.

   ויש להוסיף, דלכאו' יש לסייע לדרך זו בד' הרשב"א, שאין כונתו דשכירות בתים שאני משכירות פועלים, דשכירות בתים ממכר הוא, ושכירות פועלים ל"ה ממכר, דא"כ מנלי' להרשב"א שם דגם בשכירות בתים אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, הרי בגמ' לא נתפרש להא דישנה מתחילה ועד סוף אלא בשכירות פועלים, ואם אכן שאני גדר שכירות בתים משכירות פועלים, מהיכ"ת דגם בשכירות בתים אינו מתחייב בדמיו מתחילה, אלא ישנה מתחילה ועד סוף, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בחי' הגרע"א בסוגיין נקט נמי די"ל דל"ה פסידא דפועלים אלא היכא בדפסק נהרא דהוי זה כאונס דהפועל, ומשא"כ באונס דבעה"ב דמצי הפועל למימר אנא הא קאימנא.

   אך באמת אי"ז כמבו' בד' הר"ח, דהגרע"א שם נקט דבשדה לחה הוי זה כאונס דבעה"ב, וכל הא דהוי זה פסידא דפועלים, הוא רק משום דהוי זה מילתא דשכיחא ואי"ז אונס כלל, עיי"ש.

   אך בד' הר"ח מפורש דגם בזה יכול לומר בעה"ב לפועלים לכו חפרו, והרי שדעתו דלא תלי כלל מכח מי אין המלאכה ראוי' ליעשות, אלא תליא אם מוטל על הפועל לעשות את המלאכה ואך שאין בידו לעשותה, דבכה"ג הוי זה פסידא דהפועל, או שאין מוטל עליו כלל לעשות את המלאכה, דבכה"ג הוי זה פסידא דבעה"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב עד"ז, ז"ל, עוד י"ל בישוב קושית תוס', דהא דאמרי' פסידא דפועלים לאו משום דתלינן יותר במזלייהו משל בעה"ב, אלא משום דהבעה"ב יכול לחזור כיון דלא היה קנין רק התחיל במלאכה דהוי רק קצת קנין ויכול לחזור רק דידו על התחתונה וכו', ומשו"ה היכא דחוזר מחמת אונס אין ידו על התחתונה, משא"כ בקנין ממש שכבר נתחייב לו אפשר דהוי פסידא דהבעה"ב, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בנתיה"מ סימן של"ד סק"ב תמה על דין זה, ז"ל, מהיכ"ת יהי' עדיף מכת מדינה מאילו איתרמי האונס בבעה"ב דהוי פסידא דפועל, דהא ה"נ הבעל הבית לא פשע מידי דהוי כאילו שניהם אינן יודעין מהאונס, עכ"ל.

   ולכאו' י"ל בדעת ראבי"ה, דהא דאם איתרמי האונס בבעה"ב הוי פסידא דפועל, הוא כמש"כ רש"י דמזלי' גרם, דגם אונס זה שאירע בבעה"ב יש לתלותו במזל הפועל, אך משא"כ במכת מדינה דלא גרם מזלו, ל"ה פסידא דפועל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונ' להוסיף לפ"ז, דבגונא שנשכר ללמד את הבן במקום פלוני ואין מוטל עליו להביאו לשם, ומשום מחלתו אין ביד הבן לילך למקום זה, הוי פסידא דהאב, דכה"ג דמי למת הבן, כיון שאין הבן קיים במקום שמוטל עליו ללמדו שם, וה"נ הוא ביין זה, שאף אם לא נטבע היין, אלא הוא בביתו הנעול ואבד המפתח, כיון שאינו מביא את היין לספן, מצי אמר תן לי יינך ואוליכנו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)