43 טכ_ע לענין טומאה ושאר דינים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ועש"ק ויחי צום העשירי יהפכהו

ד' לששון ולשמחה ולמועד טוב בב"א תשע"ד

**א**

א] בכורות דכ"ב., אמר ר"ל משום ר"י נשיאה, הלוקח צירה מע"ה משיקו במים וטהור, ממ"נ וכו' ואי רובא ציר נינהו ציר לא בר קבולי טומאה הוא, מאי איכא משום הנך מיעוטא דמיא הנך בטלו להו ברובא, וכתבו התוס', ז"ל, ול"ד לשאר איסורין שהוא בנו"ט, דלא איתמר טכ"ע לענין טומאה,[[1]](#footnote-2) וכן נבילה בטילה בשחוטה לענין טומאה אפי' חזר ונתבשל הכל ביחד, עכ"ל.

ועד"ז כתב בפי' הר"ש טבו"י פ"ב מ"ג, ז"ל, והא דאין כל המקפה נפסלת דתחשב כתרומה מחמת טכ"ע, משום דעיקרה חולין היא ובחולין קנגע, ולענין איסור אכילה דוקא הוא דהוי כעיקר, תדע דאין טכ"ע ליחשב שחוטה כנבילה לענין טומאה, עכ"ל, וכ"ה במאירי פסחים דמ"ד., ז"ל, ואם מפני שנתן בו טעם אין לטעם טעם אלא באיסורין הא לטומאה לא, עכ"ל.

ובפשוטו יש ללמוד כן גם מד' רש"י בזבחים דע"ט., ז"ל, והיכא דאיכא חזותא, מילי דלא תלי בטעמא אלא בחזותא, כגון לענין טבילת מקוה בחזותא, עכ"ל, ומבו' דלענין מקוה ודכוותה, לא תליא בטעמא אלא בחזותא, - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ביבמות דפ"ב: ובתוה"ב בית ד' ש"א יח., דבמקוה דאינו מאיסורי אכילה אין הולכין אחר נתינת טעם, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ב] אמנם הנה בשטמ"ק החדש הביא מתוס' חיצוניות, שעמד בזה דמ"ט בטלין המים בציר הרי טכ"ע דאורייתא, וכתב בזה ב' דרכים, חדא, דכי איתרבאי טכ"ע לענין איסורא איתרבאי ולא לענין טומאה, וי"מ דמשו"ה בטלין המים ברוב ציר דכיון שנתערבו תו לא חזו לשתי' וכו', עכ"ל, והרי דלהני י"מ אמרינן טכ"ע גם לענין טומאה.

והעירוני דיש ללמוד כן גם מד' התוס' במנחות דכ"ב:, שהקשו בהא דפריך התם למ"ד דבתר מבטל אזלינן, מהא דיוצאין במצה מתובלת, ז"ל, יש לתמוה דמדמי "ההיא דלעיל שהטעם שוה", להך דהכא שאין הטעם שוה, דכיון שיש בתבלין טעם מצה ראוי לצאת יד"ח, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דכל הא דנבילה בטילה בשחוטה הוא רק משום דהטעם שוה, אך אם ל"ה הטעם שוה, ל"ה הנבילה בטילה בשחוטה, והרי דדינא דטכ"ע הוא אף לענין טומאה.

וכן נראה גם מד' התוס' בחולין דצ"ח:, שהק' על מה שפירש"י שם, דהא דאמר רבא דטכ"ע בקדשים אסור, היינו אף בדאיכא מאה וששים דהיתר, ז"ל, ועוד תימה דע"כ אין כ"ש אוסר בקדשים, דלא אסר במשהו אלא עולין דוקא לרבנן ומין במינו לר' יהודה כדאמרינן בהדיא בהקומץ רבה וכו', ועוד אמר בהקומץ רבה ב' מנחות ש[לא] נקמצו ונתערבו דבטל ברוב לרבנן דאמרי מב"מ בטיל, אלמא אין כ"ש אוסר בקדשים, עכ"ל, וגם בחי' הרשב"א שם הק' מההיא דב' מנחות, - והנה הרי הך דינא דכ"ש אוסר בקדשים, מבו' מלישנא דרבא דהוא מדינא דטכ"ע, וא"כ הרי דממשה"ק התוס' והרשב"א ע"ז מההיא דב' מנחות דבטלי ברוב, מבו' דדינא דטכ"ע הוא גם לגבי דיני הקרבה, - וצ"ע סתירת ד' הרשב"א, לדבריו ביבמות ובתוה"ב דרק לענין איסורי אכילה אזלינן בתר טעמא, וית' לפנינו בעזה"י.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ג] אך קשיא טובא ע"ד הני קמאי, דבכ"ד מצינו דדינא דטכ"ע ל"מ לענין שאר דינים, חדא, הוא בהא דתנן בזבחים דע"ז: דדם שנתערב במים אם יש בו מראית דם כשר, ובחולין דפ"ז. תנן דדם שנתערב במים אם יש בו מראית דם חייב בכיסוי, וכל שאין בו מראית דם אינו כשר לזריקה ואינו חייב בכיסוי, אף דיש בתערובת טעם דם, וכבר הוכיח כן בחי' הגרי"ז הל' טומאת צרעת, עיי"ש.

עוד מצינו כן בהא דתנן במקואות פ"ז מ"ב, דמקוה שיש בו מ' סאה מכוונות נתן סאה ונטל סאה כשר, ופירשו רש"י ותוס' וש"ר ביבמות דפ"ב:, דהא דה"ז כשר הוא משום דבטלה סאה זו דמי פירות ברוב, והרי דאף דליכא ס' במים וטעם המי פירות ניכר בהן, ה"ה בטלין.

עוד מצינו כן בהא דתניא בזבחים דע"ח: דדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו הולכין אחר הרוב, וכל דהרוב מים עלתה לו טבילה, אף דיש בתערובת טעם יין לבן וטעם חלב.

עוד מצינו כן בהא דתניא בתוספתא טהרות פ"ה ה"ה הובא בתוס' זבחים דע"ח:, דמי רגלים טמאים שנתערבו, כל שאין מראיתם ניכר ה"ה בטלין, ואף דטעמם ניכר בתערובת.

ד] ובאמת יש להעיר בזה גם בד' הר"ש שהוכיח דל"מ דין טכ"ע לענין טומאה מהא דנבילה בטילה בשחוטה, דכל ראי' זו היא רק אי נימא דאיירי בשנימוחו, וגם יש לדחות דהתם מין במינו הוא ולי"ב לדינא דטכ"ע, ואף דגזרו חכמים במינו אטו אינו מינו, י"ל דבטומאה לא גזרו דאפושי טומאה לא מפשינן, ולא הוכיח כן מכל הני דוכתי דחזינן דל"מ דינא דטכ"ע לענין שאר דינים, ואף דבכל הני דוכתי (מלבד בד' התוספתא בטהרות) אי"ז לגבי טומאה אלא לגבי שאר דינים, אך לכאו' אין לחלק ביניהם.

ה] עוד צ"ע בזה בד' רש"י בחולין דכ"ו. שפירש דהא דיין טמא אינו נטהר בהשקה למקוה, הוא משום דטעמא לא בטיל, ובקוב"ש פסחים אות קנ"ז כתב, דאף דלדעת רש"י טכ"ע לאו דאורייתא, התם הוי כטעמו וממשו דלא בטל מדאורייתא, - ובפשוטו מבו' מזה דהא דטעמא לא בטיל אי"ז רק לענין איסורי אכילה, אלא אף לענין שאר דינים, וצ"ע מכל הני דוכתי דמבו' דלענין שאר דינים ליכא לדינא דטעמא לא בטיל, גם צ"ע סתירת ד' רש"י לדבריו בזבחים דשאר דינים לא תלו בטעמא, ובקוב"ש שם עמד כן ע"ד רש"י דמ"ש מטומאה דלא אמרינן דטעמא לא בטיל.

**ג**

ו] ונראה לישב בזה, ולעיקר הדבר נתעוררתי מהרי"פ, דבאמת תרי גווני איכא בזה, והיינו דודאי עיקר דינא דטכ"ע הוא דין מסוים באוכל, וע"כ ודאי דבדינים דלא שייכי לתורת האוכל שבו, ל"ש כלל דינא דטכ"ע, וע"כ ל"מ דינא דטכ"ע לענין דין דם לזריקה ולכיסוי, ולענין דין מי פירות ויין וחלב דפסולין למקוה, ולענין טומאת מי רגלים דזב, דכל הני דינים לא תליין כלל בתורת אוכל שעל החפצא, ול"ש בזה כלל דינא דטכ"ע.

וזהו מש"כ רש"י בזבחים דע"ט., דלענין טבילת מקוה לא תלי בטעמא אלא בחזותא, והיינו דלענין טבילת מקוה, כיון דלא תלי בשם אוכל שבו, ע"כ אין לילך בזה כלל אחר נתינת טעם, אלא אחר המראה.

ז] ומה שנחלקו הראשונים בדין טכ"ע לענין טומאה, הוא רק בכגון נבילה הבטילה בשחוטה, דטומאת נבילות תליא בשם אוכל, שהרי נבילה שאינה ראוי' לגר אינה מטמאה, והרי דטומאת נבילה חיילא על האוכל, וכגון מים הטמאים בטומאת משקין הבטלין בציר, דטומאת המים היא מכח תורת משקין שעליהן, וכמש"כ התוס' חיצוניות דטעם טהרת המים הבטלין בציר, הוא משום דלא חזו לשתי', ועמש"נ במק"א בדין טומאת משקין שאין ראויין לשתי', ואכמ"ל, ובזה שפיר י"ל דמהני דינא דטכ"ע אף לענין טומאה.

וניחא גם ד' רש"י בחולין דאף לענין השקה אמרינן דטעמא לא בטיל, דכיון דהטומאה שעל היין היא מכח תורת משקה שעליו, הוי זה מידי דתלי בטעמא, וע"כ אמרינן בזה דטעמא לא בטיל.

ח] ובזה יל"פ גם ד' התוס' והרשב"א בחולין שהק' ע"ד רש"י מההיא דב' מנחות שנתערבו, די"ל דבמנחות תלי דין ההקרבה בשם אוכל שעליהן, וע"כ שפיר מהני בזה דינא דטכ"ע, ול"ד לדין דם לזריקה, דלא תלי כלל בתורת משקה שעליו, וודאי דדין הזריקה מתקיים אף אם אינו ראוי כלל לשתי', ומשא"כ במנחות דכל שאינם ראויים לאכילה י"ל דהן פסולין להקרבה, וצ"ע אם אכן הוא כן.

וניחא לפ"ז דלא סתרי ד' הרשב"א לדבריו ביבמות ובתוה"ב דלא אזלינן בתר טעמא אלא לענין איסורי אכילה ולא לענין מקוה, די"ל דאין מכוון הרשב"א דדין טכ"ע הוא רק לענין איסור אכילה ולא לענין שאר דינים, אלא מכוון הרשב"א דדין טכ"ע הוא רק לענין איסורי אכילה ודכוותייהו דתליין בתורת אוכל שעל החפצא, ומשא"כ לענין מקוה דאין פסול מי פירות תלוי בתורת משקה שעליהן, אך במנחות דדין הקרבתם תלוי בדין אוכל שעליהן, אזלינן בזה בתר טעמא.

ט] ויש להוסיף, דאף לדעת התוס' בסוגיין והר"ש דל"מ דינא דטכ"ע לענין טומאה, אי"ז דומיא דהא דל"מ דין טכ"ע בדם לענין זריקה וכיסוי וכו', דהתם לא שייך כלל עיקר דינא דטכ"ע, כיון דאין הדין תלוי בתורת אוכל שבזה, ול"ה מידי דתלי בטעמא, אך בנבילה הבטילה בשחוטה ובמים הבטלין בציר, הוי זה מידי דתלי בטעמא, והי' שייך בזה דינא דטכ"ע, ואך דלא נתחדש דין טכ"ע אלא לענין איסור ולא לענין טומאה.

**ד**

י] והנה הרש"ש בסוגיין כתב ע"ד התוס', דלכאו' פליגי בזה ב"ש וב"ה בפ"ב דערלה מ"ד, עכ"ד.

והיינו, דהנה בערלה שם תנן, כל המחמץ והמתבל והמדמע בתרומה ובערלה ובכלאי הכרם אסור, וב"ש אומרים אף מטמא, וב"ה אומרים לעולם אינו מטמא עד שיהא בו כביצה, והרי דפליגי ב"ש וב"ה אם דינא דמחמץ וכו' מהני אף לענין טומאה.

יא] והנה אמנם מד' התוס' והר"ש שלא הביאו מזה, מבו' דאי"ז ענין לדבריהם, והתם פלוגתא אחרינא היא.

והטעם בזה, דהנה כמדומה שנחלקו הראשונים שם בטעמא דב"ש, דהנה בפי' הריבמ"צ שם פירש, ז"ל, ב"ש אומרים אף המטמא, פי' אם נטל שאור טמא דתרומה ושל ערלה וחימץ בה עיסה, כל העיסה ניטמאת, וכן אם תיבל, וכן אם עירב, שנעשת העיסה כמו שאור, מה השאור טמא ואסור, אף העיסה טמאה ואסורה, עכ"ל, וכן פירשו הר"ש והרא"ש, ומבו' בדבריהם, דכל הא דס"ל לב"ש דאף מטמא, הוא רק בשחימץ בשאור טמא דתרומה או דערלה, וזה כמש"כ הרא"ש שם, דטעמא דב"ש הוא כיון שאוסרת ג"כ מטמאה אם היא טמאה אגב שהיא אוסרת, אך כל שחימץ בשאור טמא דחולין מודו ב"ש דאינו מטמא עד שיהא בו כביצה.

אך בפיהמ"ש להרמב"ם שם כתב, ז"ל, אמר שאם לש בשאור ונתחמצה העיסה ואפי' היה אותו השאור כ"ש הואיל ופעולתו ניכרת ה"ז אוסר וכו', וכן התבלין הואיל ופעולתן ניכרת אין חוששין לשעורן, ואם היה השאור וכו' או התבלין וכו 'תרומה, הרי כל אותה העיסה או אותו התבשיל מדומע וכו', ואם הי' השאור או התבלין מכלה"כ או ערלה וכו', הרי אותה עיסה ואותו תבשיל אסורין בהנאה וכו', ואמרו ב"ש אומרים אף מטמא, כלומר אם חימץ בשאור טמא או תבל בתבלין טמאין ואפי' היו פחות מכביצה ה"ז מטמא את הכל מפני שפעולתו ניכרת, עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דלדעת ב"ש דאף המטמא, היינו אף אם חימץ בשאור טמא דחולין או תיבל בתבלין טמא דחולין, וזהו שפירש דטעמא דב"ש הוא משום שפעולתו ניכרת, ולא פירש דהוא משום דה"ז אוסר, ואגב זה ה"ז מטמא, וכמש"כ הרא"ש.

יב] והנה לפ"ד הריבמ"צ ודעימייהו, דהא דס"ל לב"ש דאף המטמא הוא רק בשחימץ או תיבל בשל תרומה וערלה, דאגב שהיא אוסרת ה"ה מטמאה, הרי דאין ללמוד מד' ב"ש דמהני דינא דטכ"ע לענין טומאה.

ומאידך נראה, דגם מד' ב"ה דפליגי אין ללמוד דל"מ דינא דטכ"ע לענין טומאה, דעיקר הא דפליגי ב"ה הוא דאין העיסה הטהורה נטמאת, אך י"ל דמודו דהשאור הטמא אינו בטל, ואך דכיון דאין בו כביצה אינו מטמא, דמשום דינא דטכ"ע אין העיסה הטהורה מצטרפת לכביצה, לדעת רוב קמאי דאין ההיתר נהפך לאיסור, וגם להני קמאי דס"ל דמדין טכ"ע ההיתר נהפך לאיסור, י"ל דלענין טומאה מודו דאין הטהור נהפך לטמא.

ונפ"מ בזה, במה שנסתפק הרש"ש בערלה שם בהא דתנן דאינו מטמא עד שיהא בו כביצה, אם בעו שהעיסה תהא מוכשרת, עיי"ש, ובפשוטו נראה דזה תלי בפלוגתת הראשונים אם מהני דינא דטכ"ע לענין טומאה, דלהני קמאי דס"ל דל"מ דינא דטכ"ע לענין טומאה, הרי דהא דאם יש בו כביצה ה"ה מטמא, היינו משום שהוא מטמא את שאר העיסה, וע"כ אף אינו בטל, ולפ"ז היינו רק כשהעיסה מוכשרת, אך אם אינה מוכשרת ואינה מקבלת טומאה, בטל השאור אף שיש בו כביצה, אך להני קמאי דמהני דינא דטכ"ע לענין טומאה, הרי דאף אף אם אין העיסה מוכשרת ואינה מקבלת טומאה, מ"מ אין השאור הטמא בטל, וכיון שיש בו כביצה ה"ה מטמא אחרים.

יג] אך לדעת הרמב"ם דהא דס"ל לב"ש דאף המטמא הוא אף בשחימץ בשאור של חולין, לכאו' יש ללמוד מזה בדעתם דמהני דינא דטכ"ע אף לענין טומאה, ומד' ב"ה אין ללמוד דפליגי ע"ז, דלא מצינו דפליגי אלא דאין העיסה הטהורה מצטרפת לכביצה.

אמנם באמת נראה דלדעת הרמב"ם, כל הא דס"ל לב"ש דאף המטמא, הוא רק במחמץ ומתבל, דהא דלא בטלי הוא משום שפעולתם ניכרת, כמו שפירש הרמב"ם שם, ואי"ז כלל מדינא דטכ"ע, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם דדינא דמחמץ ומתבל הוא רק במין במינו, וכבר הוכיח כן בכ' הגר"ח החדש פ"ב דערלה, וכן נקט בחי' הגר"ח פ"י ממעה"ק, וס"ל לב"ש דה"ז מועיל גם לגבי טומאה, וכמו שפירש הרמב"ם שם דהא דאף המטמא הוא משום דפעולתו ניכרת, אך כשאי"ז מחמץ ומתבל, מודו ב"ש דאי"ז מטמא את הכל, אף אם ליכא בהעיסה ששים כנגד הדבר הטמא, - ולפ"ז אין ללמוד מד' ב"ש דגם לענין טומאה אזלינן בתר טעמא, וז"ב.

יד] וצריך להוסיף בזה, דהנה בפי' הרא"ש בערלה שם כתב, ז"ל, ב"ש סברי דאפילו חצי ביצה שחימץ או תיבל בה "או נדמעה" כיון שאוסרת ג"כ מטמאה, עכ"ל, וכעי"ז בפי' הריבמ"צ שם, והרי דהא דס"ל לב"ש דאף המטמא אי"ז דין מסוים במחמץ ובמתבל, אלא הוא אף במדמע.

אך נראה פשוט, דהרא"ש לטעמי' אזיל, דטעמא דב"ש דאף המטמא, הוא אגב שהיא אוסרת, וכ"ה גם דעת הריבמ"צ, וכמש"נ לעיל, וע"כ אף כשהיא אוסרת משום דימוע, ג"כ ה"ז מועיל לטמאות, אך לדעת הרמב"ם דטעמא דב"ש דאף המטמא, הוא משום דמהני דינא דהמחמץ והמתבל אף לענין טומאה, הוי זה דין מסוים במחמץ ומתבל.

ובאמת דלדעת הרמב"ם אין מקום לפרש כלל דדינא דדימוע יועיל אף לענין טומאה, שהרי דינא דדימוע הוא דין מסוים לענין איסור תרומה, ומהיכ"ת יועיל זה לגבי טומאה, דאף אי נימא דגם לענין טומאה בעינן שיהא שיעור ביטול, מ"מ הוי זה ככל איסורי תורה ששיעורן בששים, ומ"ט ניבעי בזה מאה, ורק לדעת הרא"ש דטעמא דב"ש דאף המטמא הוא אגב שהיא אוסרת, י"ל דכיון דהתרומה מדמעת עד מאה, ה"נ היא מטמאה עד מאה.

טו] ומכלל דברינו למדנו, דעיקר פלוגתת הראשונים התם, תליא בפירושא דמתניתין, דתנן דכל המחמץ והמתבל והמדמע בתרומה בערלה ובכלה"כ, דהריבמ"צ פירש דתני תלת גווני, המחמץ, המתבל, והמדמע, וע"ז תנן דבכל הני גווני ה"ז אוסר בין בתרומה בין בערלה ובין בכלה"כ, ובכל הני גווני פליגי ב"ש וב"ה אם אף המטמא, ולפ"ז הרי להדיא דהא דס"ל לב"ש דאף המטמא הוא גם במדמע, דכל דאין מאה כנגד התרומה הטמאה או אין מאתים כנגד הערלה הטמאה, ה"ז מועיל לטמאות את כל התערובת, ולפ"ז מוכח דטעמא דב"ש דאף המטמא הוא אגב שהיא אוסרת, וע"כ כל דליכא שיעור ביטול לתרומה או לערלה, אף ה"ז מועיל לטמאות.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש, ז"ל, אמר שאם לש בשאור ונתחמצה העיסה וכו' וכן התבלין וכו', ואם הי' השאור וכו' או התבלין וכו' תרומה, הרי כל אותה העיסה או אותו התבשיל מדומע וכו' וזה הוא ענין אמרם מדמע בתרומה, ואם הי' וכו' מכלה"כ או ערלה וכו' הרי אותה עיסה ואותו תבשיל אסורין בהנאה וכו' וזה הוא ענין אמרו ובערלה ובכלה"כ אסור, עכ"ל, ומבו' דמפרש, דהא דתנן מדמע, אי"ז בבא בפנ"ע, אלא ה"ק כל המחמץ והמתבל, מדמע בתרומה, ובערלה ובכלה"כ אסור, וגריס הרמב"ם במתניתין "מדמע" בתרומה, ודלא כהגיר' שלפנינו "והמדמע" בתרומה, וכ"ה בנוסה"מ להרמב"ם, והיינו דמחמץ ומתבל, ה"ז מועיל לעשות מדומע בתרומה, ולאסור בהנאה בערלה ובכלה"כ, וע"ז הוא דקתני דב"ש אומרים אף המטמא, דדינא דהמחמץ והמתבל מהני גם לענין טומאה, - ומ' לפ"ז כמש"נ, דכל הא דס"ל לב"ש דאף המטמא, הוא רק במחמץ ומתבל.

**ה**

טז] והנה התוס' בזבחים דע"ט. הק' בהך דינא דאם רוב ציר בטלין המים בציר, דמ"ט לא אמרינן בזה רואין, והיינו דנימא רואין את המים כאילו הן יין, ואם הי' מראיהן ניכר בציר, לא בטלי.

ומבו' בד' התוס' דפשיטא להו דלענין טומאת משקין נמי אזלינן בתר חזותא, וזהו דקשיא להו דנימא רואין כאילו הן יין, ועי' חזו"א ? שכתב לישב, דבטומאה דרבנן לא אמרינן רואין, והכא הנידון לגבי לטמאות אחרים, דאי"ז אלא מדרבנן.

אך הנה למש"נ לעיל ענף ב' בדעת רש"י ודעימי', הרי דלא אזלינן בתר חזותא אלא בדינים דלא תליין בשם אוכל שעל החפצא, אך בטומאת משקין דתלי דין הטומאה בדין המשקה שעל החפצא, לא אזלינן בתר חזותא, - ומאידך י"ל דגם בתר טעמא לא אזלינן, וכמש"כ התוס' והר"ש דלא אמרינן טכ"ע אלא לענין איסור אכילה, וע"כ שפיר בטלין המים בציר, וליכא למימר בזה רואין, ודו"ק.

?ועפי"ז יל"פ גם ד' הגרע"א בסוטה דט"ז: שתמה ע"ז הגרי"ז בספרו, וי"ל בדעת הגרע"א דלשם דם, סגי במה שבתורת אוכל אינו בטל, - וזה ע"ד מש"כ הגרי"ז שם דסגי במה שיש ע"ז שם דם, עייש"ה.

1. צ"ע, דמה מהני הא דלענין טומאה ליכא לדינא דטכ"ע, הרי לכאו' בכה"ג דציר ל"ב לדינא דטכ"ע, אלא יש בזה לדינא דטעמו וממשו דלא בטל, - ונראה מד' התוס', דלא ס"ל כלל דאיכא דין בפנ"ע דטעמו וממשו לא בטל, - והרי באמת לדעת התוס' דטכ"ע דאורייתא לא נתפרש בגמ' דאיכא דין בפנ"ע בטעמו וממשו דלא בטל, והנה אמנם במק"א נת' דמכ"ד נראה דגם להני קמאי דטכ"ע דאורייתא, איכא דין בפנ"ע כשממשות האיסור בתערובת דאינו בטל, אך בדעת התוס' הכא י"ל דלא ס"ל לזה, - ולדעת הסוברים דאיכא דין בפנ"ע דטעמו וממשו לא בטל, צ"ל דגם דין זה הוא רק לגבי איסורי אכילה דתלו בטעמא, ולא לגבי טומאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' עוד בר"ן בשלהי ע"ז לז. שכתב לדון בדעת הראב"ד, דכל הא דטעמו וממשו לוקין עליו, ה"מ לענין אכילה דשייך בה טעמא, אבל לענין הנאה כיון דלא שייך בה טעמא חד בתרי בטיל, עכ"ל, והרא"ש שם סו"ס ל' נחלק ע"ז, ז"ל, דבשאר איסור הנאה שנתנו טעם בהיתר נאסר אף בהנאה, דטכ"ע דאורייתא בין לאכילה בין להנאה, עכ"ל.

   ובטעם ד' הראב"ד דל"ש דינא דטכ"ע לענין איסור הנאה, צל"פ כמש"כ בתשו' הגאון בעל מגיני שלמה שנד' בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ה, בטעם הא דל"מ טכ"ע לענין טומאה, ז"ל, אע"ג דטכ"ע, מ"מ בטומאה ל"ש טעם, שהרי אינו רק נוגע בה כמ"ש רש"י ולא אמרו טכ"ע אלא אם טועם האיסור שאסרה תורה טעם האיסור כאיסור עצמו, אבל אם אינו טועם האיסור מה בכך שנותן טעם מ"מ כיון שאינו טועם כלום כבר נתבטל לענין דל"ה האיסור בעין כמו יבש ביבש כיון שאין בו טעם בטל, וה"ה לענין זה כיון שאינו טועם האיסור הוי כיבש ביבש, עכ"ל, ומה"ט גם לענין איסור הנאה ליכא לדינא דטכ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו יש ללמוד כן גם מד' תור"פ בפסחים דמ"ד. בדין מקפה של חולין ושום ושמן של תרומה, דבפשוטו מבו' בדבריו דמהני דינא דטכ"ע גם לגבי טומאה, עיי"ש, - אך י"ל דשאני התם, דל"ב שיחול דין טכ"ע לגבי הטומאה, אלא כיון דלענין איסור תרומה אמרינן טכ"ע, ודינו כתרומה, ממילא דינו כתרומה ליטמא בטבו"י. [↑](#footnote-ref-4)