ג
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות דפים ד-ז - הרב יחזקאל זילבר

**איסטטית היא זו.**

א. מתני'. באו אחרים והזימום אפי' מאה כולם יהרגו. ר"י אומר וכו'. רש"י פי' דהשנים שהזימו את הראשונים הזימו נמי את האחרונים וכן את כת השלישית וכן כולם.

יש לדון בשי' ר"י דאיסטטית היא זו, האם בטלה עדותם לגמרי, ושוב אפשר לקבל עדות הראשנים 'ולהרוג' הנידון על פיהם, או דכיון דאיסטטית הוא רק חשש בעלמא ולאו בירור גמור הוא, ולכך מספק אמרינן דאין מקבלין את 'הזמתן' ולהרוג את העדים על פיהם כיון שנראה לנו אומנדנא או רגלים לדבר שיש כאן שקר, אבל כלפי הנידון שהעידו עליו שהרג את הנפש מקבלין עדותם ואינו מהרג, דלא בטלה הזמתן בתורת ודאי. וכך כתב בשיעורי הגרש"ר אות רמב. וכן יש להסתפק בההיא איתתא האם אין מקבלין אותם בתורת ודאי או דמספק אין מוצאין ממון על פיהם. ונפק"מ בממון להחזיק. [עי' תוס' מרובה עב.].

ולפי"ז י"ל דברי הגמ' דא"ר אבהו בשקדמו והרגו וכו', וצ"ב מאי סק"ד הא נכשלו והרגו שלא כדין. וכתב בזה הגרש"ר בשיעורים שם דסק"ד דאם קדמו והרגו שפיר דינא קעבדו, דכיון דמעיקר הדין עדותן קיימת, אלא שאין בי"ד נזקקין להם, וכל עוד שלא ידעו מהדין הרמאות שפיר קאעבדי ואין כאן מכשול, אלא דהק' מה דהוה הוה.

ב. וגמ' מבואר שטעמא דר"י אמרינן בגמ' אטו כו"ע גבי הני הוו קיימי. ויל"ע וכי סבר ר"י ששנים לא יכולים להזים מאה, וכי ר"י חולק על המשנה בסמוך. ולכאו' צ"ל דאין ה"נ אם באו כולם בב"א והמזמין אומרים כולכם הייתם עימנו באותו היום במקום אחר נאמנים, ולא פליג ר"י אלא במקום שבאו בזא"ז, וכן מפורש ברש"י שכתב במתני' 'ואפי' הן מאה כיתות זו אחר זו וכת אחת הזימתן''

ולא מבעיא אם נפרש שכל כת העידה על מעשה רציחה בזמן אחר, ולא על מעשה אחד, שבזה בודאי שיש את סברת הגמ' אטו כו"ע גבי הנך הוו קיימי, אלא אפי' לדרכו של רש"י שפי' שכל הכיתות באו על אותו מעשה, [שפי' במתני' שבאו אחרים שהעידו עליו כעדות הראשנים], נמי י"ל דכל סברת ר"י הוא רק אם העדים העידו בזא"ז, וזה נראה שנטלו עצה ביניהם, שעל כל כת הם אומרים עימנו הייתם. אבל אם באו מאה והעידו עדות בזה גם ר"י יודה שהתורה חידשה ששנים נאמנים אפי' להזים מאה. ועי' בערל"נ.

**שיטת הר"ח.**

הראשנים הביאו שיטת הר"ח שפי' מתני' בזוממי זוממין, דכת שלישית הזימה את השניה, והרביעית את השלישית וכן כולם.

והרי"ף הק' לשיטה זו ג' קו'. חדא דאמרינן בגמ' דטעמא דר"י הוא משום 'אטו כולי עלמא גבי הני הוו קיימי' משמע שאיירי שכת אחת מזימה את כל הכתות הבאות להעיד על הנידון. ועוד דאמרינן במתני' בדעת רבנן באו אחרים וכו' אפי' מאה כולם יהרגו, ובשלמא אם מיירי שכת אחת מזימה את כולם שפיר סברי רבנן שכולם יהרגו, אבל מיירי דהני הזמי להני והני מוזמי להני א"כ למה כולם יהרגו, הרי צריך להיות שרק מי שיש עליו הזמה נהרג. ועוד דר"י אומר אינה נהרגת אלא כת ראשונה בלבד,

וכתב הרמב"ן דלפי שיטה זו רק אם באו ד' כיתות וכל אחת הזימה את שלפניה בזה אמרינן שאין נאמנים. אבל כת אחת יכולה להזים את הראשונה, וכת שלישית יכולה להזים את השניה, משום שיש לפנינו רק כת אחת זוממת, אבל אם באה כת רבעית ומזימה את השלשית, נמצאה שיש לפנינו ב' כיתות הנהרגות, הראשונה והשלשית ובזה ס"ל לר"י דאינה נאמנת.

ולפי"ז צריך לגרוס 'אטו כולי עלמא הני גבי הני הווי קיימי'. והביאור בזה כתב הרמב"ן ''דחיישינן דילמא איכא דמהדר ומוגר ומייתי סהדי שקרי, דאטו כו"ע הני גבי הני הוי קיימי' דהיינו שהחשש הוא שיש מישהו שמביא את העדים המזימים, ממש דומיא דההיא איתתא. ועוד כתב הרמב"ן דצ"ל דהא דאמרי רבנן כולם יהרגו, אין הכוונה כולם ממש אלא היינו מי שהזמה חלה עליו. והא דס"ל לר"י דאינה נהרגת אלא כת ראשונה בלבד, היינו דר"י ס"ל דאין מקבלין זוממי זוממין, ואינה נהרגת אלא כת ראשונה בלבד, היינו אותן שהוזמו ע"י הכת השניה. וכתב בסוף דבריו דהא דקאמר רבא 'אם אינה אלא כת אחת נהרגת', היינו דאי איכא כת אחת דנהרגת, הוא דנהרגין, בין אם לא באה אלא כת שניה דנהרגת כת ראשונה, ובין באה כת שלישית דנהרגת כת שניה בלבד, לאפוקי אם באה כת רביעית דאיכא ב' כתות הנהרגות התם אין נהרגין.

ב. והק' הרמב"ן דא"כ כת שלישית נמי עדותה בטלה לפי שא"א יכול להזימה, וכת שניה נמי אינה בזוממי זוממין, וכן דאמרינן בסנהדרין לענין עידי טריפה. 'וי"ל דשאני התם דלא קיימי עליהו הזמה אע"ג דאיזום בודאי, אבל הכא משום חששא בעלמא הוא דמבטלין סהדותא, ואילו ידעי דקושטא קאמרי מיקיימא עלייהו הזמה וכו', וביאור דבריו דגבי טריפה העדים אינם בר הזמה, דא"א לקיים בהם דין הזמה כיון שרצו להרוג גברא קטלא, משא"כ הכא בני הזמה הם, אלא שאין לנו מי שיזים אותם, וכשהחסרון הוא בעדים המזימים, לא חשיב עדות שא"א יכול להזימה. [אלא דכ"ז הוא רק בעדים שמעידים על טריפה, אבל בעדים שהם עצמם טריפה נמי אמרינן שאינם בזוממי זוממין, ובזה נמי אין חסרון במוזמים אלא במזימים. דמצד העדי טריפה עצמם שייך בהם עונש כאש"ז, שהרי רצו לחייב אדם שלם וכל החסרון הוא רק במזמים שאינם בזוממי זוממים].

**ומקשינן בגמ' אי איסטטית אפי' כת ראשונה נמי לא**. פי' [לשי' הר"ח דאלו מזימין את אלו] כיון שאין מקבלין את הכת הרבעית שבא להזים את הכת השלישית, [ומשום שיש חשש לא הורגים את הכת השלשית], א"כ איך מקבלין את הכת השניה להמית את הכת הראשונה. [כיון שיש כאן ב' כתות המעידות שלא להרוג הנידון]. ומפרקינן בשקדמו והרגו וכו', והק' הרמב"ן דאי איירי בקדמו והרגו, א"כ כלל א"א להזים את הכת שניה, דהא קיי"ל הרגו אין נהרגין. [ובאמת דקו' אינה ברורה, דאפשר דלעולם כלפי הכת השניה אין הזמה דהרגו אין נהרגין, ומיהו לאחר שבא כת שלישית לחייב הנידון ובא כת רביעית להזימם, סק"ד שיהרגו את הכת השלישית, וקמ"ל ר"י דאיסטטית היא זו ואינה נהרגת. ומזה נראה דאין הכת השלישית מעידה על הנידון כלל, אלא בא להזים את כת השניה, וע"ז הק' והא אין מקבלין אותה דהרגו אין נהרגין].

**ההיא איתתא וכו'** אמר ר"ל הוחזקה זו, א"ל ר"א אם היא הוחזקה וכו'. לימא ר"ל דאמר כרבי יהודה. ורב יוחנן דאמר כרבנן וכו'. דהיינו שהגמ' באה לדמות את שני הנידונים, האם חוששים על כת שמזימה את כל הכיתות שהיא כת שקרנית, לנידון של ר"י ור"ל באשה שהביאה עידי שקר האם חוששים שכל העידים שהיא מביאה שקרנים. וזה צריך הסבר.

וביארו הראשנים [בעה"מ רמב"ן וריטב"א] בדעת רש"י דשורש פלוגתם אחד הוא, האם במקום שיש אומדנא בלא ראיה שהעדים שקרנים, האם פוסלים מחמת זה עדות עדים. דסו"ס אין כאן ראיה או הוכחה כנגדן אלא רק אומדנא לחוד. וזה שורש פלוגתא דרבנן ור"י במתני', דרבנן סברי דבאומדנא בלא ראיה לא פסלינן עדות, אבל ר"י סבר דמחמת אומדנא שמזימים את כולם אמרינן דשקרנים הם. וה"נ בההיא איתתא שהוחזקה להביא עדים שקרנים, האם אזלינן בתר אומדנא לפוסלם. וכתב הריטב"א 'וקס"ד שהאומדנות ההלו שוות הן'. וכן לשון בעה"מ 'כללו של דבר לימא רבנן דלא אזלי בתר חזקה לפסול עדים כר"י, ורבי יהודה דאזיל בתר חזקה כר"ל'[[1]](#footnote-2). ומתרץ תלמודא דר"ל סבר דאומדנא דההיא איתתא הוי חמירי, כיון שמחזרת להביא עידי שקר, משא"כ במתני' דליכא דמחזר, ולכך גם רבנן מודו. ורב יוחנן סבר דאומדנא דמתני' הוי אלימא דאטו כו"ע גביהו הוו קיימי.

**פירוש הרי"ף.**

א. הרי"ף מפרש באופ"א, וגם ר"י מודה שכ"ז שלא הוזמו הכת הראשונה, כל כת עדים שתבא ותעיד כעדות הראשנים יקבלו את הכת השניה והשלשית, ואם יבאו עדים אח"כ ויעידו כנגד כולם גם ר"י מודה שיהרגו את כולם, אלא שסק"ד בגמ' דהא דקאמר ר"י במתני' איסטטית היא זו, כוונתו על הכת השניה שבא להעיד כעדות הראשנים. וס"ל לר"י דכיון שבא כת אחת והעידה ונמצאה זוממת, שוב אין מקבלין את הכת השניה שמעידה כמו הראשנים כלל, ואמרינן איסטטית היא זו, ואמרינן דודאי שקר היא מעידה ואין מקבלין עדותה ולא הורגים את הנידון. וממילא אם יביאו ויזימו את הכת השניה אינה נהרגת, דכיון דלא מקבלין עדותם כלל, נמצא שלא זממו כלום. ודמי ממש לפלוגתא דר"ל ור"י, האם אמרינן דבגלל שכת אחת הוזמה שוב לא מקבלין אותה עדות מכת אחת או לא, דר"ל סבר כר"י שמכיון שהביאה כת אחת שהוכחשה הוחזקה להביא עידי שקר, ולא מקבלין עוד עדות, אבל ר"י סובר כרבנן דאם היא הוחזקה כל ישראל מי הוחזקו, וממילא מקבין את העדות של הכת השניה, ונהרג הנידון על פיהם. ואם הוזמו כת שניה נהרגין.

וע"ז מתרץ תלמודא דר"ל ס"ל אפי' כרבנן דכיון שהיא מחזרת לכך לא מקבלין עדותם, אבל במתני' דאין מחזר ס"ל כרבנן. ור"י אמר לך אנא אמרי אפי' כרבי יהודה וכו', כאן חזרה בה הגמ' ואין הכוונה שהנזומים הם איסטטית, אלא דהעדים ודאי כשרים הם ומקבלין עדותם, דאם הראשנים הוחזקו כל ישראל מי הוחזקו, אלא המזימים הם איסטטית, מכיון שהמזמין באו להזים את כל הכיתות כולם ואטו כו"ע וכו'. [ואף שפסלינן את העדים מכח אומדנא, מ"מ הני ידיעי וכו' דאין פסול על העדים האחרונים].

ב. והק' בעה"מ על הרי"ף כמה קו'. חדא דאם הטעם שלא מקבלין את העדות של הכת השניה והשלשית כלל, א"כ מה הק' בגמ' אי הכי אפי' כת ראשנה נמי לא, הרי את כת הראשונה ודאי מקבלין, ואם לא היו מזימים אותם היו הורגים את הנידון על פיהם, וא"כ עכשיו שהם הוזמו כדין הורגין אותם מדין כאש"ז. וכתב הרמב"ן דכל פי' הרי"ף הוא רק בהו"א של הגמ' שר"ל ס"ל כר"י ור"י כרבנן, אבל למסקנא דאמרינן שטעמא דר"י הוא משום דאטו כו"ע גבייהו וכו' א"כ אין הטעם מפני שלא מקבלין את עדות כת השניה, אלא איסטטית קאי על המזימים שלא מקבלין את הכת שבא להזים את כל הכיתות, ולפיכך הק' אפי' כת ראשונה נמי לא כיון שאין המזמין נאמנים. וסוגית הגמ' לעיל קאי למסקנת הסוגיא.

ג. עוד הק' בעה"מ דאיך סק"ד של הגמ' לפרש בדעת ר"י במתני' דס"ל דאחר פעם אחת שנמצאו כת ראשנה זוממת שוב לא מקבלין עדות כת השניה, הלא אין חזקה בפעם אחת, וגם מעשה דההיא איתתא איירי בפעם השלישית, אבל אחרי פעם אחת עדין לא אמרינן שהוחזקה להביא עידים שקרנים. ותי' הרמב"ן במלחמות דבההיא איתתא לא איירי בהוזמו שני הכתות הראשנים אלא רק הוכחשו, ובהכחשה לבד אינם נפסלים דמאי חזית דסמכת וכו', וביותר הרי יכולין להעיד עדות אחרת כאמרינן זו באה בפני עצמה ומעידה וכו', וממילא אין השניה הבאה אחריה נפסלת, ולכך רק אחרי שהוכחשו ב' הכיתות יש רגלים לדבר שהאשה מביאה עידים שקרנים. אבל במתני' דאיירי שהכת השניה הזימה את הראשונה, הרי התורה האמינה לכת השניה והראשנים הם שקרנים ונפסלים אחר פעם אחת. וממילא הוחזק מיד בשקרן, ואם באו עוד כת והעידה כעדות הראשנים לא מקבלין אותם כלל. ודבריו צ"ב רב, איך כתב דאחר שבא כת ראשונה והוכחשה, אפשר לקבל כת שניה על אותו המעשה, הלא כיון שנתקבל עדות של המכחישים שלא היה מעשה מעולם, או שההורג והנהרג היו עלהם, נמצא דכת שניה מוכחשת ועומדת, שהרי היא אומרת כעדות הראשנים.

ד. עוד הק' בעה"מ אייך אמרינן שאחרי פעם אחת שנמצאו הראשנים שקרנים יותר לא מקבלין עדות, הרי חזקה זה או בב' פעמים או בג' פעמים [כרבי או כרשב"ג] אבל בפעם אחת לא אמרינן חזקה.

ותי' הרמב"ן במלחמות דאינו ענין כלל לדין חזקה, כמו שמצינו לגבי שטר שנמצא בו ריעותא [כגון שבאו עדים ואמרו לדידן אמר לן זייפו לי] הדין הוא שלא מגבינן ביה, והביאו שכל מקום שמצאנו ריעותא, זה עצמו סיבה לפסול, ולכך אינו תלוי בחזקה, דחזקה נאמר במקום שיש לתלות הדבר במקרה, כגון קטלנית, האם זה מקרה ולא מחמתה או לא, בזה נח' האם בב' או בג', אבל במקום שיש סיבה שמעוררת את הספק אין לתלות במקרה.

**מלקות קודם גמ"ד**

א. מתני' אין העדים נעשים זוממין עד שיגמר הדין וכו'. ואמרינן בגמ' חייבי מלקות מנין וכו' חייבי גלות מנין וכו', ופרש"י דקאי על מתני' מנין שאין מלקות דכאש"ז ואין מלקות בעדות ב"ג רק לאחר גמ"ד. אך בר"ח פי' דקאי על הדין דאין עונשין מן הדין ואין מזהרין מן הדין, וע"ז אמרינן וכן בחייבי מלקות וכן בחייבי גלות. ולדבריו אין מהסוגיא ראיה שבחייבי מלקות מכאש"ז או בחייבי מלקות של ב"ג צריך גמ"ד.

ובעיקר דדין זה שעד שיגמר הדין ודאי גזה"כ הוא, ומ"מ יש לדון האם עיקר החיוב הוא על העדות, אלא שהתורה אמרה דיש תנאי שהדיבור יגיע לידי גמ"ד, מ"מ עיקר החיוב הוא על ההגדה של העדות. או שההגדה של עדות השקר לא נגמרת אלא בשעת הגמ"ד, והיינו שכ"ז שלא נגמר הדין לא נשלמה הזממה שלהם, ורק כשנפסק עליו דינו חשיב השלמת הזממה. ואף שמבחינת העדים מיד לאחר עדותם נשלמה הזממה, שהרי קיי"ל שכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, וצ"ל שאפי' שמבחינת העדים נגמרה העבירה מיד אחרי העדות, מ"מ כ"ז שלא נגמה"ד העבירה אינה חמורה כ"כ, וכאש"ז הוא רק על עבירה חמורה שהביאה לידי גמ"ד[[2]](#footnote-3).

ודן בזה בשיעורי הגרש"ר, והביא שנפק"מ הוא באופן שהעידו על הנידון, ולפני שנגמר דינו נעשה גברא קטלא, [כגון שבאו עוד כת והעידו עליו עדות אחרת ונגמר דינו למיתה עפ"י הכת השניה], דאם עיקר המחייב הוא על ההגדה, והגמ"ד אינו אלא תנאי בעלמא, א"כ אפי' אם הוא יהיה גברא קטילא מ"מ בשעת הגדת העדות הוא לא היה גברא קטילא, אבל אם החידוש הוא שהשלמת העבירה היא רק בשעת הגמ"ד, א"כ כאן בשעת הגמ"ד הוא כבר היה גברא קטילא. [[3]](#footnote-4)

ולפי"ז צ"ב מה הק' חייבי מלקות מנין וכו' הרי אחרי שלמדנו [מנפש בנפש] בעדות נפשות שחיוב כאש"ז רק כאשר הזמימה הביאה לידי חיוב, א"כ ה"ה מלקות וגליות, ולמה הוצרך לזה גז"ש. וצ"ל דהיה מקום לפרש שהלימוד מנפש בנפש אינו גדר בדין הזממה, [שלפני הגמ"ד אין כאן זממה מושלמת], אלא היינו מפרשים שהתורה באה לומר שדין עונש מיתה לעדים זוממין נאמר רק באופן שהיה גמ"ד, דאין עונש אלא במקום זממנ גמורה ע"י גמ"ד. אבל בעידי מלקות אולי אפשר לתת עונש מלקות גם בלי גמ"ד, ורק על העדות לחוד.

ב. ועדין יל"ע דאמרינן בגמ' חייבי גלות מנין ופרש"י מנין שבעינן שיגמה"ד, הרי חייבי גלות זה כמו מלקות, ואחרי שיש גילוי במלקות שלפני גמ"ד לא הוי זממה, א"כ ה"ה חייבי גלות, ולמה צריך פסוק מיוחד. ועי' ברש"י ותוס'. ובביאור דבריהם צ"ל דהנה במלקות דעידי ב"ג וגלות דנו רבותינו האם ילפינן מקרא דוהצדיקו שיש כאן מלקות מחודשים שהם עונש על הזממה, או שאחרי שיש גילוי של והצדיקו לוקים על עבירת הלאו של ל"ת אפי' שהוא לאו שאב"מ מ"מ יש גילוי של והצדיקו. והנה כל ההסבר הנ"ל שהגדר בילפותא של רשע רשע, הוא שהעונש של כאש"ז הוא רק כשהושלם הזממה של העדים, ולכך בעינן גמ"ד, כ"ז הוא רק אם המלקות הם מדין כאש"ז, בזה שייך לומר שלפני גמ"ד לא הושלם הזממה, אבל אם המלקות אינם מדין כאש"ז אלא הם מלאו דל"ת, והמלקות הם על עבירת הלאו, א"כ מה שייך לומר שצריך גמ"ד, הרי את עבירת הלאו עברו העדים מיד שהעידו בבי"ד ונחקרה עדותם, ולכך צריך פסוק של רוצח רוצח לומר שאין מלקות אלא רק אם נגמה"ד על פיהם.

אלא שלפי"ז צ"ב באמת למה בעינן גמ"ד בעידי גלות הרי את עבירת הלאו עברו מיד בשעת עדות. וצ"ב. ועי' בסמוך.

**עדים שהעידו על איסור.**

א. בקצה"ח לח סק"ב שכ' דבעדים שהעידו על איסור והוזמו, חייבים משום כאש"ז, אף שאין בהם גמ"ד, דכל הטעם דבעינן גמ"ד הוא רק בשביל השלמת הזממה, אבל במקום שאי"צ גמ"ד כדי לחייבו, נמצא שנשלם הזממה שלהם מייד כשהעידו.

ב. במנ"ח מצוה לז אות ה' גבי עדות באיסורים האם יש כאש"ז, וכתב דאם העיד על חברו שיינו יין נסך אינו חייב כאש"ז, דאין חיוב כאש"ז בלא גמ"ד ובאיסורים אין גמ"ד [ונחלק על הקצה"ח הנ"ל]. וכתב שם וזה פשוט שאם אין בהם דין הזמה, אין בהם גם מלקות, דגם לחייב מלקות צריך גמ"ד, שהרי אין לוקין על עבירת הלאו של ל"ת אלא מחמת ויצדיקו וגו', ולכך בעינן דוקא גמ"ד, [ולשי' שם שעיקר המלקות הם מחמת ויצדיקו. ומ"מ משמע מדבריו שאם המלקות הם על עבירת הלאו ודאי לא בעינן גמ"ד, דעבירת הלאו היא מיד בשעת העדות]. ועי' שם עוד באות י' שכ' דלא מצא ראיה ברורה האם במלקות ב"ג צריך גמ"ד, דאפשר שכל הילפותא במתני' הוא רק לענין עונש מלקות דכאש"ז דילפינן מנפש וגו'. אבל על מלקות דאינם מכאש"ז אפשר שלוקין גם קודם מג"ד. ודבריו צ"ב רב הלא סוגיא ערוכה לפנינו דגם מחייבי מלקות במחייבי גלות אמרינן שצריך גמ"ד, וזה מלקות שלומדים מוהצדיקו. ואף שהר"ח העמיד הסוגיא לענין אין עונשין מה"ד, מ"מ הוא עצמו פי' שם את הסוגיא כרש"י, ומרש"י איכא ראיה ברורה, ומדוע כתב כעת לא מצאתי ראיה ברורה. וצ"ת. [[4]](#footnote-5) [[5]](#footnote-6)

ג. רבותינו האחרונים ביאור בכמה דרכים למה גם במלקות שהם על עבירת הלאו צריך שיגמר הדין על פיהם.

באו"ש פי"ח מעדות נקט בדעת הרמב"ם שגם אחרי שילפינן מקרא דויצדקו מ"מ המלקות הם על עבירת הלאו, והק' דא"כ למה פסק הרמב"ם שקודם שנגמה"ד אינם נענשים בעונש כאש"ז, מ"מ שילקו משום שעברו על הלאו דל"ת, אף שהוא לאו שאב"מ, מ"מ הרי גלי לן קרא דוהצדיקו שלוקים עליו. וכתב האו"ש דהנה הגמ' בתמורה ג. מבואר שכל לאו שאב"מ לא לוקים עליו, ואפ"ה גילתה התורה שלוקים על לאו דמימר, וביארו הראשנים שם סברא משום שבדיבורו נעשה מעשה, וגם בע"ז נמי מצינו סברא שבדבריהו נעשה מעשה, [והיינו דאף שהוי לאו שאב"מ מ"מ יש בו מעשה קצת] ולפי"ז כתב דכל מה שיש לנו גילוי שלוקים על לאו דל"ת אפי' שאב"מ מקרא דוהצדיקו, הוא רק בכה"ג שהיה בו גמ"ד, שהצדיקו את הרשע וכו', דחשיב דבדיבוריה איתעביד מעשה, אבל בלא גמ"ד הוי דיבור בעלמא.

ובחזו"א ב"ק יח סקי"ב כתב דאף שלוקין על עבירת הלאו, מ"מ כיון דלא מרבינן אלא מקרא דויצדקו שכתוב גבי ע"ז, לא מרבינן אלא לאחר גמ"ד דומיה דשאר הזמה. דהרי בלי קרא דוהצדיקו לא היו לוקים על לאו דל"ת, דהוי לאו שאב"מ, וכל המקור הוא מקרא דוהצדיקו שנאמר בע"ז, לכך בעינן דומיא דשאר דיני הזמה. והק' ע"ז דמבואר בגמ' ב"ק עד: דעדים שהוכחשו בנפש לוקין [למ"ד אין נהרגין], וקשה הרי אין מלקות על הלאו אלא בתנאי הזמה כמו שאין לוקין לפני גמ"ד, וא"כ למה יש דין מלקות דל"ת בהכחשה. וכתב שם 'דמסתבר למעט קודם גמ"ד ולא למעט הכחשה, דקודם גמ"ד לא נקבעה עבירה עדין'. והביאור הוא דאין ה"נ לוקין על עבירת הלאו, ולא צריך דיני הזמה, אלא שמסתבר שהתורה גלתה דלוקין על עבירת עדות שקר הוא רק בכה"ג שנקבעה העבירה בבי"ד, וזה נעשה עפ"י גמ"ד, אבל בהגדה לבד הוי כמו סיפור שקר, דאף שהוא עבירה מ"מ לא הוקבעה העבירה.

ובחי' הגרש"ר סי' א' אות ד' כתב באופ"א, דאף שהמלקות הם על עבירת הלאו, מ"מ נאמר בהם תנאי 'דוהרשיעו צדיק' בעדותן, דהיה סק"ד דסגי הגדת עדות להרשיע צדיק, קמ"ל רוצח וגו' דהרשעה מקרי שנגמ"ד של הצדיק למלקות, אבל בלא הרשעה עם גמ"ד אינה לוקה, וביאר בזה דברי הרמב"ן במלחמות סנהדרין פו: ע"ש.

**רש"י בד"ה חייבי גלות מנין** פי' דהני לאו מכאש"ז קא מתרבי וכו', ומגז"ש דרשע רשע א"א למילף דהאי קרא בנדונין כתיב. [ברש"י לא כתוב שמשום שהמלקות לאו מכאש"ז אלא מלאו דל"ת, אלא רש"י כתב דקרא בנדנין כתיב, דהיינו שרשע רשע לא מיירי במי שקיבל עונש של כאש"ז שהמלקות שלו צרכים גמ"ד, אלא על מי שהעידו עליו], ובריטב"א תמה בזה שהרי מפורש לעיל ב: דדרשינן האי קרא על העדים, דוהיה אם בן הכות הרשע מדובר על העדים שהרשיעו צדיק, וזה מדבר על מלקות של העדים, וא"כ בעינן גמ"ד. ותי' הריטב"א שפשטיה דקרא מיירי בנידונין ע"ש. והאמת י"ל ברש"י שכוונתו שסו"ס זממו עליו גלות ולא מלקות, וגם אם יש לזה תורת הזמה, מ"מ א"א ללמוד את זה בגז"ש דרשע רשע. והגרש"ר פי' לפני דבריו דאין הילפותא באה להשוות את דין הזממה של מלקות לדין הזממה של מיתה, אלא עיקר הילפותא היא שאין נחשב ש'הרשיעו' את הנידון אלא בגמ"ד, ובלא בזה לא הוי הרשעה המחייבת. ולכך כתב רש"י דכיון דעיקר קרא איירי על הנדונים שמתחייבים מלקות. אין לנו קרא על נדונים המתחייבים גלות במה הוי הרשעה עי' אות רנג.

**הרגו אין נהרגין.**

מתני' אין העדים וכו', שהרי הצדוקים אומרים עד שיהרג שנא' נפש וכו', אמרו להם חכמים והלא כבר נאמר וכו' והרי אחיו קיים, וא"כ למה נאמר נפש וכו'. יש לפרש מתני' בב' אופנים, חדא דדרשא דאחיו קיים הוא דוקא, דדין זממה שייך רק כ"ז שאחיו קיים, ולא לאחר מיתה שהוא עשה, ולפי"ז מבואר במתני' תרתי חדא דאם הרגו אין נהרגים שהרי אין אחיו קיים. ועוד דבעינן דוקא לאחר גמ"ד כעין נפש. אך יש לפרש באופ"א, דחכמים אומרים דכיון דכתיב אחיו והרי אחיו קיים הרי דנפש אינו נדרש לאחר מיתה דוקא כמו שהצדוקים אומרים, אלא נפש מתקיים לאחר גמ"ד. ולפי"ז עיקר דינא דרבנן במתני' דדין זממה הוא כשאחיו קיים, אבל אין מיעוט מה הדין כשאין אחיו קיים.

והנה אמרינן בגמ' תנא בריבי הרגו אין נהרגין, א"ל אביו ולאו ק"ו וכו'. הרי שיש כאן תוספת שאין במתני', והנה אי נימא דדרשא דאחיו הוא דוקא כשהוא חי והוי מיעוט כשאינו קיים, א"כ לא שייך כלל לחייבו מק"ו שהרי איכא קרא למעט למה צריך לומר דאין עונשין מן הדין. ע"כ שרבנן דמתני' באו להוציא מדברי הצדוקים שאמרו שאין העדים נעשים זוממין עד שיהרג, ע"ז חכמים הביאו ראיה שהרי אחיו קיים. וע"כ שהפסוק נפש הולך לענין גמ"ד. וממילא אין ראיה מדינא דמתני' שהרגו אין נהרגין, ובעינן לדרשא דברבי.

אמרו להם חכמים והלא כבר נאמר וכו' והרי אחיו קיים. מלשון רש"י משמע ש'אחיו' היינו אחיו קיים דאחרי מיתה לא מיקרי אחיו. [[6]](#footnote-7) וכך מבואר בשיטת הרמב"ם דדרשינן מקרא דלאחיו דרשא גמורה דאחיו שהוא קיים דוקא, דבפ"כ מעדות ה"ב כתב 'נהרג זה שהעידו עליו ואח"כ הוזמו, אינן נהרגין מן הדין שנא' כאש"ז לעשות ועדיין לא עשה, וד"ז מפי קבלה, אבל אם לקה זה שהעידו עליו לוקין', וכתב הראב"ד 'שיבוש הוא זה', וביאר בכס"מ שם דכיון דדרשינן כאש"ז ולא כאשר עשה א"כ מה נפק"מ בין מיתה למלקות. וביאר ברדב"ז שם דכיון דעיקר הדרשא שאם הרג לא נהרגין הוא מקרא לעשות לאחיו ועדין אחיו קיים, זה שייך רק במיתה דאם מת שוב אין אחיו קיים, אבל לאחר מלקות עדין אחיו קיים, וכן ביאר במאירי לעיל ג. דעיקר הדרשא הוא מלאחיו ''דמשהורגו אין כאן אחוה'', וכן מבואר להדיא בפיה"מ כאן. וקצת צ"ב שהרמ' הביא דרשא דכאש"ז ולא כאשר עשה. ועמד בזה בפנ"י.

ועי' נמי בריטב"א כאן שהק' 'איך דרשינן מלאחיו, והא אחיו מקרי גם לאח"מ כדכ' להקים לאחיו שם בישראל. 'ובגמ' לא נפקא דהרגו אין נהרגין אלא מכדתיב כאשר זמם ושאין עונשין מה"ד, אבל מלאחיו לא נפקא לן מידי, אלא לרווחא דמילתא נקטו רבנן ועדין אחיו קיים אע"ג דלא נפק להו מאחיו', מבואר בדבריו דרבנן דרשי מלאחיו שהוא דוקא כשהוא קיים ולא לאחר מיתה, ולכך הק' הלא גם לאח"מ הוי אחיו, אבל אי נימא דרבנן לא באו אלא לומר דגם מחיים הוא חיים הוא אחיו, אין מקום לקו' דאפשר דגם מחיים וגם לאח"מ הרי הוא אחיו. הרי שנקט בדברי רש"י דבמתני' קרא דלאחיו הוי דוקא מחיים ולא לאחר מיתה.

אלא שנחלק ע"ז וכתב שעיקר המיעוט הוא מכאש"ז ולא כאשר עשה, וכן מבואר ברש"י ותוס' לעיל ב: דהרגו אין נהרגין דרשינן מכאש"ז ולא כאשר עשה.

ולכאו' יל"ע דאי איכא מיעוט דכאש"ז ולא כאשר עשה שוב לא שייך לחייבו מק"ו ולא צריך לומר דאין עונשין מה"ד, ומה אביו של ברבי שואל הרי יש מיעוט מפורש בזה.

ווביאר בזה הגרש"ר בשיעורים אות רמה, דודאי אין זה מיעוט כאשר"ז ולא כאשר עשה, אלא דאין לנו דין מפורש בתורה מה הדין בעשה, דדין התורה המפורש הוא רק בזמם, אלא שהיה צריך להיות שנחייב בכאשר עשה מק"ו, דאם זמם כ"ש עשה, אלא שא"א ללמוד ק"ו דאין עונשין מה"ד, וממילא מכיון שאין עונשין מה"ד נמצא שיש לנו מיעוט על כאשר עשה.

והדברים מפורשים בל' הרמ'. דבתחילה כתב 'נהרג זה שהעידו עליו ואח"כ הוזמו, אינן נהרגין מן הדין', ואח"כ כתב 'שנא' כאש"ז לעשות ועדיין לא עשה, וד"ז מפי קבלה, והנה קודם כתב שאינן נהרגין מן הדין, ואח"כ כתב שנא' וכו'. ופשוט שכוונתו דאי לאו הדין דאין עונשין מה"ד, לא היינו ממעטים עשה מכאש"ז, די"ל דהתורה חייבה על כאש"ז, אבל לא נתבאר מה הדין אם עשה, אלא דכיון דאין עונשי מה"ד שוב א"א ללמוד מה הדין בעשה, וזה כוונת הרמ' 'אינן נהרגין מן הדין', וממילא איכא כאש"ז ולא כאשר עשה.

והביא לזה ראיה מדברי הריטב"א לעיל, דדעת הרמב"ן לעיל דבממון אם כבר שילם אינו חייב מכאש"ז כיון דאפשר בחזרה, הק' הריטב"א דאפי' שאפשר בחזרה והדר למריה, מ"מ למה אין משלמין על הזממה, כמו בגוונא שלא עשו מעשה, ותי' 'דהא ליתא, דמדין הזמה לא חייבהו הכתוב אלא בשלא עשו מעשה כלל, וכדכ' כאש"ז ולא כאשר עשה, וכל ששלם זה כאשר עשה הוא אפי' ממון שראוי להשתלם, דאע"ג דטעמא דאמרינן הרגו אין נהרגין היא מפני שאין עונשין מה"ד, וגבי ממון עונשין מה"ד, מ"מ לא חלקה תורה, וכיון דגבי קטלא קיי"ל כאשר זמם ולא כאשר עשה, ה"ה בממון אע"ג דהוי בדין אהדורי, שאין הפסוק נדרש לצדדין', וצריך לבאר דבריו דאם איכא מיעוט דכאש"ז ולא עשה ואין חילוק בזה בין מיתה לממון, למה הוסיף ואע"ג דטעמא אמרינן וכו' מפני שאין עונשין מה"ד, וצ"ל דאי לאו הדין דאין עונשין מה"ד, הו"א דבקרא כתיב שחייב כאשר זמם, אבל לא כתוב מה הדין בעשה, ואפשר שבזמם חייב בין עשה מעשה בין לא עשה מעשה, וע"ז תנא בריבי הרגו אין נהרגין, ופריך ולאו ק"ו, ומשנינן אין עונשין מה"ד, וממילא לאחר דמשני דאין עונשין מה"ד, הרי שלענין מיתה איכא מיעוט דכאש"ז ולא כאשר עשה, ממילא יש כאן פשט בפסוק אכש"ז ולא כאשר עשה, וממילא גם לענין ממון כן דאין הפסוק נדרש לצדדין.

**וכן נמי מבואר בתוס' ריש ב"ק ד:** ד"ה ועדים האם בממון איכא פטור בעשה, דעת הריטב"א לעיל ב: דאיכא פטור כמו במיתה ומלקות. אך בתוס' ב"ק ד: נקטו דבממון גם כשעשה חייב בכאש"ז. הביאו התוס' ב' טעמים ריב"א ור"י. דעת ריב"א דאפי' שילם עפ"י עדים זוממין חייבין, ולא שייך בממון כאש"ז ולא כאשר עשה דאפשר בחזרה. אך ר"י מפרש דאי"צ להאי טעמא, דגבי ממון עונשין מה"ד, והא דאמרינן במכות דהרגו אין נהרגין, היינו משום דהתם אין עונשין מה"ד. ובדעת ר"י מבואר שאין כאן מיעוט כלל, אלא שאין עונשין מה"ד, ולכך בממון שעונשין מה"ד ליכא פטור בכאשר עשה. אבל מ"מ מבואר בדעת הריב"א דהוי מיעוט מפורש בקרא דעשה פטור, ולכך צריך לבאר סברא מיוחדת בממון דאפשר בחזרה ולא הוי כלל עשה.

**בשי' הרמב"ם** בדין כאשר עשה במלקות. מצינו כמה דרכים באחרונים.

א. בחזו"א ב"ק סי' יח כתב דיש לדון בדין הרגו אין נהרגין האם איכא מלקות מל"ת, האם הוא דומה לעדים שהוכחשו בנפש דלוקין אף שאינם ברי הזמה כמבואר בב"ק עד:, או דדומה לעדים שהוזמו קודם גמ"ד דאין לוקין. וכתב שם דאי נימא דהא דאינם לוקין קודם גמ"ד הוא משום שלא נקבעה העבירה [הובא לעיל], א"כ הכא י"ל דאף שהרגו ואינם ברי הזמה מ"מ לוקין. וכתב דלפי"ז י"ל דעת הרמ' דלעולם מחמת הדין דכאש"ז כיון שלקו וכיון שהרגו אינם נהרגין ואינם לוקין, אלא דמ"מ לוקין משום הלאו דל"ת, [ואע"ג דהוי לאו שאב"מ מ"מ יש גילו של והצדיקו]. וכלפי הלאו דל"ת אין נפק"מ אי הוי זמם או עשה. ובדרך זה פי' בפנ"י (בדרך השניה) ובמנ"ח מצוה תקכד.

ודבריהם תמוהים וכבר עמד בזה המנ"ח דא"כ נמצא שאין חילוק בין מיתה למלקות, ובתרוויהו לוקין אף לאחר שעשו, וברמ' לא משמע שלוקין אלא במלקות. וביותר נמצא חידוש דין דאם העידו על אחד שעבר עבירה שיש בה כמה מלקות, אף שחייבו כמה מלקות, מ"מ אם הוזמו אינם לוקין אלא על לאו אחד דל"ת, והו"ל לרמ' לפרש דין זה.

ב. בחי' רבינו חיים על הרמב"ם הוסיף להק' מסוף דברי הרמב"ם שכתב 'וכן אם יצא הממון מיד זה ליד זה בעדותן חוזר לבעליו ומשלמין לו', בפשוטו כוונתו דהעדים חייבים משום דממון אפשר בחזרה, משמע דאל"ה הוי אמרינן גם בממון כאש"ז ולא כאשר עשה, ובזה ליכא לדברי הרדב"ז שהרי הכא נמי אחיו קיים, ושוב צ"ע מ"ש מלקות דלוקין אף בעשה.

וביאר דס"ל לרמ' דכיון דמצינו דבמלקות איכא דין שילקה בפני בי"ד כד' והפילו השופט והכהו לפניו, זהו עיקר דינו, ונמצא שכל קיומו של המלקות הוא רק בפני בי"ד, ובלא זה אין להם דין מלקות כלל רק הכאה וחבלה בעלמא. ולפי"ז כתב דלא שייך כלל כאשר עשה במלקות, דאף שלקה כבר, מ"מ כיון שהוזמו העדים ונתברר ואיגלאי מילתא שלא עבד ולא עשה כלום, ולא נתחייב בדין מלקות כלל, ולא חשיב שלקה בפני בי"ד, אלא הוי כמו הכאה מחוץ לבי"ד, וא"כ אין כאן עשה שאי"ז אלא חבלה בעלמא. [ואפי' שגם במיתה אחרי שהתברר שהם שקרנים שוב הנידון לא היה מחויב מיתה כלל, ולא הוי מיתת בי"ד, מ"מ מכיון שהוא נהרג ע"י העדים חשיב 'עשה', אבל במלקות יש בהם דין מיוחד בדין המלקות עצמם שהם יהיו בפני בי"ד, וכיון שנמצאו זוממין, ממילא לא הוי כאן קיום של מלקות, ועל המלקות אין דין עשה]. עכת"ד.

והק' הגר"ח דא"כ גם על זממה נמי א"א לחייב, שהרי הם לא זממו כלל לתת לו מלקות, שהרי הוא לא עבר עבירה מעולם ואין בו דין מלקות. וכתב דהנה מבואר לעיל דאם העידו עדים שהוא ב"ג שייך בו דין כאשר זמם, [בלי המיעוט של לו ולא לזרעו] ולכאו' תפ"ל שעד כמה ששקר בדבריהם לעולם לא יעשה ב"ג כלל, וא"כ לא זממו לעשות אותו ב"ג, אלא מוכח שבדין כאש"ז דנים כל שאם היתה עדותן אמת זה מספיק בשביל להחשיב את הזממה. ולכך גם במלקות כיון שאם היתה עדותן אמת היו מחייבים אותו מלקות, ממילא גם הם חייבים מלקות.

**אין עונשין מן הדין,** ידוע הק' מדוע חשיב עונשין מה"ד, הרי אפשר לחייב רק על הזמם לחוד, דהרי בתחילה כשהעידו שקר הם זממו, ואח"כ נוסף בו גם מעשה, וכי בשביל שנוסף בו עשיה בטלה ההזמה. ובשלמא בבת אביו שהיא גם בת אמו שם י"ל שכיון שנוסף בה גם שם אחות אמו ממילא הוי ערוה חדשה, ובזה אמרינן שאין עונשין מה"ד, אבל כאן הזממה נשארה בעינה גם אחרי הזממה[[7]](#footnote-8). ועי' באוה"ח עה"ת (דברים יט,יט) ועי' בקובץ ביאורים ב"ק אות כ.

ועי' בשיעורי הגרש"ר אות רנ שכתב דכשבא הזממה לידי מעשה הו"ל כולה מעשה אריכתא של עשיה, דאין כאן זמם אלא עשה, ולכך שייך בזה עונשין מה"ד.

**היקישא דשלשה לשנים.**

מתני'. עפ"י שנים וגו', אלא להקיש שנים לשלשה וכו'. וצריך לברר למה בעי' היקש מיוחד ששנים יכולים להזים שלשה. והנה הובא לעיל שי' הרמב"ם דע"ז גזה"כ היא, וכדברי רבא בב"ק עב: דע"ז חידוש הוא, וא"כ י"ל דסק"ד דהחידוש נאמר רק על שנים ולא על ג' ולכך צריך היקש שגם ב' מזימים ג'. אבל לשי' הטור דהוי סברא כיון דמעידין על גופן של עדים, צ"ב דהרי זה ברור ששנים יכולים להעיד על מאה שחיללו שבת, וא"צ לזה הקיש מיוחד, דזה ברור דכמו שעדים נאמנים להעיד על אחד ה"ה על מאה, וא"כ ה"ה בהזמה מכיון שהוי כמעדים על גופן של עדים כאילו חיללו שבת, ל"ל הקיש מיוחד. ואפי' אי נימא כמו שכ' לעיל שגם לשי' הטור יסודו הוא גזה"כ והגדר הוא שנעשו כבעלי דברים לעיל זה, מ"מ אחר שנתחדש שהם בעלי דברים על מקומם, שוב הוי כאילו מעדים ב' על מאה שחיללו שבת, וצ"ב. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות רנז.

והנה בכל הכחשה הא דאמרינן דתרי כמאה, ונחשב שיש כאן תרי ותרי, דכח של שני עדים הוא כמו כח של מאה, מבואר בראשנים דמהכא ילפינן לה. וכ"כ בריטב"א כאן 'והא דאמרינן בעלמא תרי כמאה מהכא הוא דנפקא לן'. דהיינו דהיה קשה להריטב"א דאם בהכחשה תרי כמאה א"כ מה החידוש בהזמה ששנים מזימין מאה. ולכך כתב דמהכא שמעינן לה. אלא דא"כ יש להתבונן לאידך גיסא, הלא כיון דע"ז גזה"כ הוא דתרי האחרונים נאמנים יותר מב' הראשנים, א"כ ה"נ גזה"כ דתרי נאמנים אפי' כנגד מאה, ומנלן דבכל הכחשה תרי נאמנים כמו מאה והוי תרי ותרי, אולי בעלמא בהכחשה אזלינן בתר רוב, כמו שבדינים אזלינן בתר רוב דעות. ומצינו בזה ב' נוסחאות.

א כתב הרמב"ם פי"ח מעדות ה"ג 'וזה שהאמינה תורה עדים האחרונים על הראשנים גזה"כ היא, ואפי' היו העדים הראשנים מאה ובאו שנים וכו' נאמנים, שהשנים כמאה ומאה כשנים, וכן בשתי כתי עדים המכחישות זו את זו אין הולכין בתר הרוב אלא דוחין את שתיהן'. קודם כתב דין הזמה ששנים מזימין מאה, ואח"כ כתב שגם בהכחשה שנים כמאה. ועי' בחי' הגר"ח פי"ב מגרושין הכ"א ד"ה אלא שתמה איך יליף הרמ' דין הכחשה מדין הזמה, הלא כיון דע"ז חידוש הוא שנאמנים האחרנים, ונאמנים גם אם הראשנים הם מאה, א"כ אין לפנינו כי אם תרי דהראשנים מוזמים, אבל בהכחשה שאין האחרנים נאמנים, נמצא שיש לפנינו מאה מול תרי, ומנלן דלא אזלינן בתר רוב דעות, וכתב הגר"ח דיסוד דין ההקיש לא בא ללמד דאין הולכין בהזמה בתר הרוב, אלא בא ללמד דין בהל' עדות דאין כלל דין רוב בעדות, דדין עדות הוא נאמנות של שנים, ואין יותר מנאמנות של שנים, ואין בעדות מרובין נאמנות יותר מעדות של תרי, ושקולים הם בעיקר הנאמנות שלהם. וממילא ילפינן דלא אזלינן בתר רוב, דאין כאן מעליותא כלל של רוב. ושפיר ילפינן דגם בהכחשה תרי כמאה.

ב. אמרינן בב"ק עב: רבא אמר ע"ז חידוש הוא, דהא תרי ותרי נינהו ומאי חזית דציית להני ציית להני, הלכך אין לך בו אלא משעת חידושו ואילך, ונראה מזה דחידוש התורה בע"ז נקבע רק במקום דאלולי חידוש התורה הוי תרי ותרי ומאי חזית וכו', ובמקום שהם שווים חידשה תורה דהאחרונים נאמנים, אבל אם לא היה דין שתרי כמאה בהכחשה, ובדין הכחשה היה הדין שתרי כנגד מאה אזלינן בתר הרוב כמו בדינים, בזה לא היה חידוש התורה שהאחרונים נאמנים, דהרי אינם שווים אלא אזלינן בתר רוב. ומזה ילפינן דאם בע"ז ילפינן בהיקשא דתרי נאמנים אפי' כנגד מאה, מוכח שגם בהכחשה תרי כנגד מאה הם שווים, ולכך במקום שהם שווים התחדש דין הזמה. ולפי"ז שפיר יש כאן רוב דעות אלא שהתורה חדשה דלא אזלינן בתר רוב. אבל לדברי הגר"ח התחדש שאין כלל מושג של רוב דעת בעדות.

וממילא מיושב גם לדעת הטור, דאף שיסודו גזה"כ שהם בעלי דברים ולכך האחרונים נאמנים, מ"מ בלא הקיש הו"א דבמקום שלשה אינם נאמנים דאזלינן בתר רוב, ולא הוי תרי ותרי ואין כאן חידוש התורה, וממילא גם בהזמה לא היו השנים נאמנים, ואינם בעלי דברים לענין זה, דכל מה שהם בעלי דברים זה רק במקום שיש גזה"כ שנאמנים, והגזה"כ תלויה בזה האם הם תרי ותרי.

**מה שלשה מזמין את השנים.** כתב הנמוק"י דהא דפשיטא ליה ששלשה מזמין את השנים 'דהא רובא נינהו', ודבריו צ"ב ל"ל למימר דרובא נינהו, תפ"ל דהמזמים נאמנים כיון שהאמינה תורה לאחרונים טפי מקמאי, ובאמת דברש"י בסמוך בד"ה ר"ע אומר משמע דלא כנמוק"י, דכתב רש"י דממילא ידעינן ששנים מזמין את השלשה, שהרי השנים כשרים לכל עדויות וכו', ואי בלא הקישא ס"ד דאזלינן בתר רובא, היכא ידע ר"ע ששנים מזמין את הג' מהא דשנים כשרים לכל עדויות, אולו רק בתרי ותרי נאמנין, אבל היכא דאיכא תלתא דמכחשים אותם אינם נאמנים.

**עד שיזמו כולן**

אין העדים נעשים זוממין עד שיזמו כולן. ונסתפקו רבותינו האם הוא דין בעדותם, שצריך שיתברר שקרם של כל העדים בתורת הזמה. שיאמרו העדים לכולם עימנו הייתם, אף שחלק מן העדים לא נתחייבו בעונש. או דבעינן שיתחייבו כולן בעונש כאש"ז. והנה רש"י כתב בד"ה שהרי דהא דבעינן עד שיזמו כולן היינו מדכתיב והנה עד שקר העד ואמר מר כ"מ שנ' עד הרי כאן שנים. נמצא שעיקר הילפותא היא מרישא דקרא דאיירי בשקרם של העדים, שצריך ששני העדים יהיו שקרנים ע"י הזמה. [[8]](#footnote-9)

וביותר יש ראיה מדברי רש"י בסמוך ד"ה רע"א לא הוצרך ללמדנו זאת דממילא ידעינן וכו' וממילא ידעינן שאין זוממין עד שיזמו כולם, שהרי כולם כאחד נעשו עדים, וקרא כתיב וכו', ולא בא אלא להחמיר עליו שלא תאמר וכו' ולא יעשו בו דין הזמה וכו'. מבואר שר"ע סובר שלא צריך ההקיש לענין הדין שעד שיזמו כולם, דזה ממילא שמעינן דאין העדים נעשין זוממין עד שיזמו כולן, מ"מ עדין לא ידעינן שהג' נענש, והיינו דבלא ההיקש הו"א שהשלישי לא נענש, אבל מ"מ בדין שעד שיוזמו כולם הוא בכלל העדות. ואם כולם הוזמו השנים יענשו והשלישי לא יענש, הרי מוכח דדין עד שיזמו כולם אינו דין בעונש הזמה אלא בביטול העדות ע"י הזמה.

אמנם באו"ש פכ"א מעדות ה"ט הביא לש' התוספתא פ"ו בסנהדרין שכ' לעולם אין אחד מן העדים נעשה עד זומם עד שיהו שניהם זוממין, ואין לוקה עד שיהו שניהם לוקין, ואין נהרג עד שיהו שניהם נהרגין, ולא משלם עד שהיו שניהם משלמין', משמע להדיא דלא סגי במאי בניזמו שניהם אלא בעי' נמי שיענשו כולם בעונש הזמה. [ובודאי דלא בעינן שיענשו כולם בעונש הזמה בפועל, ואם ברח אחד כולם פטורים, אלא הכוונה שיחול עונש הזמה על כל הכת].

והנה איתא בכתובות כ. א"ר אבהו אין מזימין את העדים אלא בפניהן ומכחשין את העדים שלא בפניהן, והזמה שלא בפניהן נהי דהזמה לא הוי הכחשה מיהא הוי. ונחלקו הראשנים שם האם הזמה שלא בפניהם הוי כמו הכחשה ממש והו"ל כתרי ותרי והוי ספק, או דהוי הזמה גמורה על העדות, אלא דלא חייבין בדין הזמה. עי' בריב"ש סי' רסו שנקט דעדות הראשנים בטלה לגמרי כשאר הזמה, דלענין ביטול העדות אי"צ דוקא בפניהם. אך ברמב"ם פי"ח מעדות ה"ה משמע דהו"ל כהכחשה דעלמא.

והק' בנוב"י אבה"ע סי' עב ד"ה עוד נ"ל, דאמרינן לעיל ג. עד זומם משלם לפי חלקו, ושו"ט לעיל איך משכחת לה הא אין העדים נעשין זוממין עד שיזמו כולן, ולדברי הריב"ש משכחת לה כשאחד הוזם בפניו ואחד שלא בפניו, ובדין עד שיזמו כולן איכא שהרי בטלה העדות לגמרי בתורת הזמה, והוכח שקרם של העדות, וא"כ אפשר להעניש רק עד אחד שהוזם בפניו, ובזה הוא משלם לפי חלקו.

ועי' בחי' הגרש"ר סי' ג' אות ז' שכ' דאף שהדין דעד שיזמו כולן קאי רק על בירור שקרם של העדות ולא על העונש, מ"מ בעינן שיהא הזמה גמורה על העדות ושיכול לבא לידי עונש כאש"ז מחמת ההזמה. אבל הדין דאין הזמה שלא בפניו, הוא חסרון בעצמם דין ההזמה. דלענין עונש אינו הזמה כלל, וליכא בירור השקר מאחר דאינם נאמנים.

אמרינן אין ע"ז נהרגין עד שיזמו שניהם, ואין לוקין עד שיוזמו שניהם. וכתב רש"י בחגיגה טז: 'אין לוקין אם העידוהו שחייב מלקות', ודבריו מופלאים דמשמע דבא לאפוקי אם העידו בו שהוא ב"ג דלוקין מוהיה אם בן הכות וגו', דאינו מפר' הזמה ואי"צ עד שיזמו שניהם. וא"כ יל"ע דאף אם העידו עליו שחייב מלקות והוזם רק ע"א, למה אינו לוקה מחמת הלאו דל"ת, דלאו מפרשת כאש"ז הוא. וצ"ע.

**מתני'. רע"א לא בא השלישי אלא להחמיר עליו וכו'.**

א. עי' רש"י דר"ע לא חולק על דינא דר"ש בדין דעד שיזמו כולן, אלא דס"ל דאינו צריך להקיש, אלא ממילא ידעינן לה. ועוד כתב הריטב"א בדעת רש"י דמסתבר דגם ר"ש מודה לר"ע וס"ל שהשלישי נהרג, וכן מדויק לישנא דמתני' דקאמר ר"ש 'שאם יזמו כולם נהרגין כולם, ונמצא שלא נחלקו ר"ע ור"ש אלא במשמעות דורשין.

ושמעתי להק' לשיטת רש"י שר"ע מודה לר"ש שבעינן עד שיוזמו כולם, וההיקש בא לומר שהשלישי נהרג, משמע דבלא"ה אינו נהרג, א"כ עדותו של השלישי הוי עדות שא"א יכול להזימה, ולא היינו מקבלין אותו לעדות, א"כ לא צריך כלל שהוא יוזם. ואיך אמרינן דמצד אחד הוא חלק מהעדות ובעינן עד שיזמו כולן, ומאידך אינו נהרג. וצ"ע. וביותר למה אין כאן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, הרי חלק מהעדות בטלה.

ב. אבל הריטב"א כתב וכ"כ התוס' בסנהדרין ט. ד"ה לא דר"ע חולק על דינו דר"ש וס"ל דאין צריך עד שיזמו כולן, אלא נהרגין אותן השנים שהוזמו. וביארו התוס' בסנהדרין שם הטעם, 'דקסבר דאין להקיש שלשה לשנים לענין זה, כיון דכתיב ועשיתם לו כאש"ז הרי זממו שנים שיש כח בידיהם להרוג בפני עצמם'' והיינו שהתוס' נקטו שהטעם של ר"ש שצריך שיזומו כולן הוא מפני שאם רק חלק מהעדים מוזמים לא מתקיים כאש"ז בעדים, וע"ז ההיקש בין שלושה לשנים. ור"ע חולק בזה וס"ל דסגי בזה שמתקיים הכאש"ז בשנים שיש להם כח להרוג, ונמצא שלא בא השלישי להקל עליהם שלא יקבלו עונש אם הוא לא הוזם. [ועי' בנמוק"י כאן שכתב כעי"ז אלא שכתב משום ששנים קמאי הם עיקר העדות שהרי יכולה העדות להתקיים על פיהם לחוד ואינם צרכים השלישי, ולפי טעם זה נראה דדוקא אם הוזמו ב' הראשנים חייבין שהם עיקר העדות, אך לדעת התוס' אפשר שאינו בדוקא, ואפי' אם יוזם השני והשלישי סגי, כיון שנתקיים כאש"ז בשנים שיש להם כח לעדות נפשות. ומ"מ ס"ל לר"ע דהקישא בא להחמיר דאם הוזם השלישי עמהם חייב מיתה].

ג. עוד כתב הריטב"א והתוס' בסנהדרין שם דאפשר דגם לשי' רש"י נחלקו בלהחמיר, דר"ש ס"ל דדוקא אם העידו כולם בתוכ"ד בזה אמרינן דגם השלישי נהרג, אבל אם בא השלישי לאחר תכ"ד של הראשנים אינו מצטרף, ובזה חולק ר"ע וס"ל דגם בכה"ג שבא אחרי כן חייב דהוא נטפל לעוברי עבירה. ונמצא שאם באו כולם בב"א בזה כו"ע מודו שבעינן שיוזמו כולם, וגם כולם נענשים, אבל לאחר כדי דיבור נחלקו האם השלישי נהרג. [ולפי"ז מיושב איך יכול להיות שבעינן עד שיזמו כולן ואפ"ה אינו נהרג, הרי זה עדות שאאי"ל, ולדברי הריטב"א ניחא דכל ההקיש בא לחייב במקום שהשלישי בא בפנ"ע, וכיון שבא אחרי כ"ד של הראשנים אין דין דעד שיזמו כולן, דדין עד שיוזמו כולם לא נאמר בכה"ג כמבואר בסמוך. ולכך אינו נהרג].

ובעיקר דינו של הריטב"א עי' בערל"נ שהביא שהדברים מפורשים באבות דר"נ פ"ל מ"ג. ומ"מ יל"ע בזה בתרתי, חדא למה הוא נהרג הרי באמת אינו מעלה ואינו מוריד, ומכיון שבא אחרי תוך כדי דיבור מה הועיל בעדותו, ובשלמא אם היו באים עוד כת עדים, הרי הם מחייבים, דאולי יוזמו עדות הראשנים כמבואר בתוס' סנהדרין פא., אבל בע"א בלבד מה הוסיף, וביותר יל"ע איך מקבלין עדותו כלל, הלא הוא ע"א ואינו מצטרף לראשנים כלל. וצ"ע.

ועי' בר"ח בגמ' דאוקימנא בבאו כולן תכ"ד, שכ' דהוי כאילו העידו כולן בב"א, ואין יכולין האחרונים לומר כי הראשנים הם שחייבהו, ואנחנו לא עשינו כלום, ודבריו צ"ב שהרי גם אם הם לא כת אחת ובאו שנים לאחר כ"ד נמי לא יכולין לומר לא עשינו כלום, כמבואר בתוס' סנהדרין פא., דאילו יוזמו העדים הראשנים נמצא מתחייב עפ"י, ואינו גברא קטלא אחרי שבאו עדים אלא לאחר שנגמ"ד. ואולי ס"ל לר"ח כתוס' לעיל שאחר שבאו עדים ונתקבלה עדותם, הוי גברא קטילא לענין כלפי דין זה שאינם נעשים ע"ז. וצ"ע. ועי' בשי' הגרש"ר אות רנט.

1. בבעה"מ הוסיף כאן דר"י ס"ל דכיון שהזימה כת זו שתי כיתות הוחזקו להיות זוממין, לכל מי שיבא ויעיד, ואין שפיכות דמים הנעשה על ידיהם אילו היינו שומעין להן חשובה אצלם, לפיכך אין לסמוך עליהם ולא להאמין לדבריהם, דהא עד זומם חידוש הוא שחידשה תורה דמאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני. ויש כאן תוספת בדבריו שמכיון שע"ז הוא חידוש שהאחרונים נאמנים לבטל עדות הראשנים, לפיכך י"ל שחידוש זה לא נאמר היכן שיש ריעותא בעדותם. וראיתי שהעירו בזה שסברא זו שייכא רק בע"ז אבל בההיא איתתא דלא מיירי בהזמה כלל לא שייכא סברא זו. ועי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וציינו בזה לדברי הגרנ"ט ב"ק קיד בתוך הדברים כתב שעדים דומה לזורק חץ, דאף שסיבת חיובו הוא על זריקת החץ, ולאחר שיצא החץ ממנו שוב אינו יכול להחזירו, מ"מ אינו חייב אלא על שעת הנזק בפועל, וה"נ ע"ז העדות הוא זריקת החץ, וכבר שהעידו לחייבו מיתה שהרג את הנפש, ולפני שנגמר דינו בבי"ד זה, נגמרה העדות. אבל החץ לא פגע אלא בשעת מג"ד, והחיוב הוא על שעת הפגיעה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וציין לזה הגרש"ר דאמרינן לעיל מעידין אנו באיש פלוני שגירש את אשתו ולא נתן וכו'. והק' התוס' הלא הם מפסידין את האשה שאר כסות ועונה. ותי' דאיירי באומרת גירשתני וא"כ מחלה על שאר וכסות וכו'. וכתב שם רע"א דכ"ז אם אומרת גרשתני בשעת עדותן, דאז אמרינן דכיון דבשעה שהעידו היא מחלה אינם חייבין, אבל אם מחלה לאחר שהעידו, מה בכך שמחלה הלא העדים הפסידו לה שאר כסות וכי בשביל שמחלה אח"כ יפטרו העדים מלשלם לה. מבואר בדבריו דאם בשעה שהעידו עדין לא מחלה, הם גרמו לה היזק, אף שבשעה שנגמר הדין עליה כבר מחלה, וכבר אין כאן היזק, מ"מ חיבין הם. [↑](#footnote-ref-4)
4. בשיעורי הגרש"ר [אות רנג] ביאר דהא דבעינן קרא מיוחד על חייב מלקות ולא ילפינן ליה מחייבי מיתה, משום שאין הגז"ש שאין מחייבין עונש לפני גמ"ד, [ואינו משום שהיה הו"א שכיון שבחייבי מיתה מחייבים את העדים מיתה לפיכך צריך גמ"ד]. אלא דגז"ש רשע רשע בא לחדש שהרשיע במיתה והרשיע במלקות שווים, דאולי רק הרשיעו במיתה צריך גמ"ד ולא הרשיעו במלקות, וע"ז צריך גז"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם באו"ש פי"ג מעדות ה"ו בהג"ה הביא בשם פתח הבית שבמקום שלוקים על הלאו דל"ת לא בעינן גמ"ד, וכתב שם שכל ההל' שיש בעדים זוממין, דאין העדים נעשים זוממין עד שיזומו כולן, ושבעינן גמ"ד, ושאין צריכים התראה, כ"ז הוא רק אם בעינן לחייבו מלקות מדין הזמה. אבל אם הוזמו לפני גמ"ד אין להם חיוב הזמה. ומ"מ כתב שם דלוקים משום עבירת הלאו דל"ת, אולם כ"ז הוא דוקא אם התרו בו על חטא זה כמו בכל חייבי לאוין בתורה ע"ש. וצ"ב מהיכן ילפינן תרי דיני מלקות מחד קרא דוהצדיקו. וביאר הגרש"ר בחי' סי' א', דאיה"נ עיקר קרא דוהצדיקו אתי לרבויי מלקות כשאין כאש"ז בפועל, והמלקות דוהצדיקו מתורת הזמה הוא, ולא גילוי על עבירת הלאו לחוד, ושפיר בעינן במלקות של חייבי גלות גמ"ד ושאר גדרי ותנאי הזמה, ומ"מ ילפינן מהתם דעל עבירה דעדות שקר איכא עונש אף שאין מעשה, ונמצא שגם על הלאו דל"ת איכא עונש מלקות, ומלקות זה הוא ככל מלקות על לאוין שבתורה שאי"צ לתנאי הזמה ולכך בעי התראה על לאו זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' ברש"ש שהק' מכמה מקומות שגם אחר מיתה נחשב אחיו, וכתב דאם הוא אחווה של קורבא, כגון אח מאבא בזה גם לאחר מיתה הוא אחיו, אבל אחיו במצוות בזה אמרינן שלאחר מיתה אינו אחיו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי"ז הק' על התוס' בריש ב"ק שהביאו את המכילתא אם על הפתיחה חייב על הכרייה לא כ"ש, אלא ללמדך שאין עונשין מה"ד, ולכאו' מה שייך כאן ללמוד מה"ד, הרי בכל כורה יש גם מעשה פתיחה. [↑](#footnote-ref-8)
8. עוד עולה בדברי רש"י שהטעם שצריך עד שיזומו כולם הוא משום שצריך ששני העדים יהיו שקרנים, כמבואר בקרא והנה עד שקר העד. אבל בתוס' בסנהדרין (המובא בסמוך) כתבו טעם אחר, שמדין כאש"ז צריך שיזומו שניהם ועי'. [↑](#footnote-ref-9)