מראה מקומות מא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראה מקומות מא: מב. 21**

**תוד"ה מיחם קשה דהכא משמע וכו'** התוס' ראש בסוגייתנו והתוס' ביוא כתבו דיש ליישב את שי' רש"י בסוגיא ביומא דדווקא צירוף עששיות הוא דרבנן. שאינם כלים אלא שעומדים לעשות כלים ואין הצירוף גמר מלאכתן. ואין האיסור בצירופן מן התורה אלא מדרבנן. משא"כ בסוגייתנו דאיירי בכלים גמורים שם הצירוף הוא גמר מלאכתן ונאסר מן התורה. עיין ברמב"ן בסוגייתנו מב. גרס כרש"י דהתם אלא דמפרש שעששיות מתוך שהן חמות הרבה ואינן מצטרפות במים משום שהמים נהיים פושרים ואין צירוף אלא במים צוננין. עיין ריטב"א שגרס כגי' התוס' אך הקשה על התוס' דלא משמע שיש חילוק בדין אינו מתכוון בין שבת לשאר מקומות ומשום כן ביאר שלעולם צירוף לא הוי אלא איסור דרבנן ובמקדש הקילו וכן ביאר התורי"ד ביומא. והנה יש לעיין מהו גירסת הרמב"ם בהאי ענינא עיין במגיד משנה הלכות שבת פי"ב ה"ב. ובלח"מ הלכות יוהכ"פ פ"ב ה"ד. ועיי"ש באבן האזל. **שם.** והנה הרמב"ן במלחמות תי' באופן אחר דזה ספק פס"ר דשמא כבר הכלי נצטרף. ועיין בביאוה"ל סי שט"ז סעיף ג' שהביא את שי' הט"ז דספק פס"ר לשעבר דהביאור דעושה מעשה שאינו יודע אם יפעל ויתכן שלאחמ"כ יתברר לו שהיה פס"ר אינו בכלל פס"ר. כגון שסוגר דלת הבית ואינו יודע אם יש בו חיה הניצודה דאם יש בו הרי מעשיו הוי בוודאי פס"ר וחידש הט"ז דלא הוי פס"ר והביא שם את הגרע"א ביו"ד סי' פ"ז ס"ו. דלכאורה פליג אמנם מדברי המלחמות האלו הביא ראיה להט"ז עיי"ש. ועיין בזה היטב. ולכאורה יש לתלות נידון זה בגדרי פס"ר מהו מהות פס"ר דהאם פס"ר הופך את זה למתכוון או דלמא דהפס"ר מגדיר שהדבר הוא בכלל מעשיו אפילו שאינו מתכוון וכדדיברנו בחבורה. ועיין כאן לשון התורא"ש בסופו. **בא"ד ומיהו בלאו הכי קשה לפי' דהא ר"י אסר בגרירה וכו'** אע"ג דבגרירה ליכא איסורא דאוריתא. עיין בתוספות פסחים קא. ד"ה והלכה שכתבו דגרירה גריעא משאר דברים שאין מתכוון ודמי לפס"ר. ועיין רש"ש.

**בא"ד אבל צירוף דגבי שבת לא אסור אין מתכוון וכו'** מבואר מדברי התוס' שחילקו בין אין מתכוון בשבת שגם לדעת ר"י אינו נאסר אלא מדרבנן לאינו מתכוון של כל התורה ששם איסורו הוא מן התורה. ולכאורה פשטות דברי רש"י ביומא אינם כן אלא דאיסור אינו מתכוון הוא לעולם מן התורה. אמנם עיין להלן ברש"י קכא: ד"ה דילמא דנקטו כחילוק התוספות. אמנם הריטב"א בסוגייתנו הובא לעיל וכן ביומא. וכן ברמב"ן להלן עה. וכן מבואר ברשב"א כתובות ה. והנה המחלוקת של רבי שמעון ורבי יהודה איננה דווקא לגבי שבת אלא דנחלקו בכל התורה. אלא דהתוספות למדו דבשבת כו"ע מודו דאין חיוב מן התורה ונחלקו האם יש חיוב מדרבנן ולכאורה זהו לשיטתם בכל התורה דלרבי יהודה שבכל התורה חייב באינו מתכוון בשבת עכ"פ נאסר מדרבנן. ולכאורה זהו כשאר דברים שהחיסרון בהם הוא משום מלאכת מחשבת שנאסר מדרבנן ולר"ש אין זה רק חיסרון מיוחד של מלאכת מחשבת אלא החיסרון של כל התורה כולה שאין זה נחשב מעשיו קיים גם בשבת וממילא מותר. **בא"ד ואע"ג דהוי פס"ר פטר ר"ש משום דהוי מלאכה שאצל"ג. וכו' והא דנקט לישנא מתכוין ושאינו מתכוין וכו' משום רבותא דר"י וכו'**. עיין תוס' כריתות כ: ד"ה סבירא ליה. והנה יש לעיין מהו הצירוף של סברא זו דהרי רבי יהודה מחייב במלאכה שאצל"ג וכן הוא מחייב באינו מתכוון באופן של פס"ר והנה כיוון דבכריתות איירי באופן של פס"ר שר"י מחייב באינו מתכוון מדוע סד"א דאם שניהם נצטרפו לפונדק אחד יהיה פטור ומהו הרבותא. וביותר קשה על פי' ריבב"ן דפי' דבאמת זהו גופא הפשט כאן בגמ' דאע"ג דהוי פס"ר כיוון דהוי מלאכה שאיצל"ג מותר ועיי"ש ושם אפשר דאיירי לר"ש ואין פס"ר במלאכה שאצל"ג. ועיין מהרש"א ומהר"ם.

**בא"ד ובההיא דהחותה את הגחלים וכו'**. התוס' דנו במבואר בכריתות בחותה את הגחלים מדוע לא מוזכר שם גם את הרבותא שאינו מתכוון והנה התוספות ביומא שם פירשו שהחותה את הגחלים פי' שאינו חותה בגחלים כדי להבעירן אלא למשוך את הגחלים אצלו להתחמם. ואינו צריך שיובערו יותר ממה שהובערו עכשיו והתוספות דנו דגם פעולה זו נחשבת פס"ר ואינו מתכוון ואצל"ג. והתקשו התוספות מדוע שינתה הגמ' בלשונה. וכתבה כאן את הלשון אינו מתכוון והתוספות תי' שאינו מתכוון הוא באופן שלא ניחא ליה בהבערה זו וכאן אע"פ שאין זה כוונתו אבל מכל מקום כיוון שהוא מקרב אליו את הגחלים כדי להתחמם ניחא ליה בהבערה זו. וממילא אינו נחשב אינו מתכוון דנחשב כמתכוון ומכל מקום זה נקרא מלאכה שאצל"ג משום שברור שיש מספיק גחלים שיוכל להתחמם גם בלי הבערה זו ואם כן כיוון שאינו נהנה בבירור הויא מלאכה שאצל"ג והתוספות חילקו בין מקרה זה לבין המקרה בפרק הבונה ששם נהנה בבירור ושם נחשב מלאכה שצל"ג. והנה צריך ביאור בחילוקי הדברים. דעולה ג' דרגות דאם לא ניחא ליה זה נחשב אינו מתכוון אם ניחא ליה זה כבר לא נחשב אינו מתכוון אבל עדיין נחשב מלאשאצל"ג. ואם הוא נהנה בברור זה נחשב כבר צל"ג. ולכאורה בביאור דבר זה יש לדון מהו החסרון באין מתכוון האם הביאור דאז אין זה מתייחס וכמו אונס. או דאין זה נחשב מעשה המלאכה אלא רק תוצאה ממנו והתורה חייבה את האדם על מעשה המלאכה ולא על התוצאה למשל בלבישת כלאים התורה חייבה את האדם על לבישת כלאים ולא על פעולה אחרת שכתולדה ממנו יש לבישה וכדי לחייב את האדם צריך להגדיר את הפעולה שלו כמעשה לבישה וזהו שורש הנידון באינו מתכוון. וכן יש לעיין בגדר מלאשאצל"ג מהו גדרה . ועיין להלן צד. תוד"ה ר"ש וברש"י שם. ולפי"ז יש לדון ולבאר את דברי התוספות.

**שם.** הנה שיטת הערוך הובא בתוס' ביומא לד בסופו [ בדף לה.] דפס"ר דלא ניחא ליה מותר. והנה יש לעיין לדבריו מדוע בכריתות חייב רבי יהודה בנתכוון לכבות את העליונות והובערו תחתנות מאליהן הרי זה פס"ר דלא ניחא ליה. [והתוספות ביומא שאזלו כדרך התוספות כאן לא סברי כהערוך.] ועיין היטב בחי' הגר"ח הלוי פ"י משבת הי"ז שביאר בדעת הרמב"ם דפירש הסוגייא בכריתות כפשוטה שתלוי באינו מתכוון ועיי"ש היטב בדבריו. ועיין בחי' רבי שלמה כתובות סי' ג' שדייק מדברי הראשונים להפך מהרא"ש בשמונה שרצים בסי' ט דכתבו דדברי הערוך הם רק בשבת אבל בכל התורה פס"ר דלא ניחא ליה אסור. והנה כבר ידוע דאין המכוון דהערוך עצמו סבר כן דהרי הערוך הביא ראיה ממוכרי כסות ששם איירי לגבי כלאים. וכן הרא"ש בפרק הבונה הביא ראיה להערוך מהסוגיא דמזלפין יין על גבי אישין דשם איירי לגבי איסור לכבות את המזבח. אלא המכוון הוא דהרא"ש והר"ן פסקו כהערוך רק לגבי שבת ולא לגבי כל התורה כולה אלא דיש לעיין האם כוונתם דנאסר מן התורה או דלמא דאינו נאסר אלא מדרבנן.

**תוד"ה לא שנו.** ברש"י מבואר דשיעור לצרף כשמלאהו כולו ושיעור להפשיר הוא כשלא מילאהו כולו. ורק רש"י מפרש דקאי כרב אדא שפינה ממנו את החמין דאם לא פינה את החמין סובר רש"י דלא שייך צירוף כלל והתוס' פליגי וסוברין דאם פינה ממנו החמין מצרף בכל דהו ואם לא פינה את החמין אז יש את החילוק בין מילאהו כולו למילאהו חציו. ועיין מהרש"א ומהר"ם. ועיין הגהות ראמ"ה. והתו"י בסוף העמוד קאי כשי' התוס' אמנם מפרשים דשיעור לצרף זהו כשנתן מים מרובים שיצננו את החמים שבו ושיעור להפשיר הוא מים מעוטים שאינם מועילים לצנן את החמים וממילא לא יעשה הצירוף.