מצות חליצה - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

פרק מצות חליצה

דף ק"א.

**מצות חליצה בשלשה:** עיין במרומי שדה שהוכיח מלשון מצוה דחליצה יש בה מצוה [ואינה רק מתיר] וכן הוא בשם הגר"ח. ועיין בביאור הגר"א קס"ט סק"ה שכתב על מה שפסק בשו"ע שחלץ בפני ע"ה כשרה דלשון מצוות חליצה הוא שהוא למצווה ולא לעיכובא [וכן הוא בגמ' לקמן ק"ו:]. ועיין עוד בבית שמואל סימן קס"ה סוף ס"ק ט' שכתב דמשמע שאם אין היבמה רוצה לחלוץ אין כופין וכתב שמהזוהר משמע דאיכא מצוה וכן הוא בתשובת חתם סופר אהע"ז ח"ב סימן פ"ה [וכן הוא בתשובת חכם צבי סימן א' לענין כוונת המצווה בחליצה ויתבאר לקמן] [וכן הוכיח בקוב"ש כתובות דף ס"ד. מדברי תוס' שם] ובעין יצחק אהע"ז סימן ס"ב הקשה מגמ' לעיל י"ח. דמשמע דאיכא מצוה ע"ש בארוכה בכל ענין זה ועיין בתשובת הרשב"א ח"א סימן י"ח שכתב שאין מברכין על היבום והחליצה שהם הכשר לפריה ורביה וצ"ל שכוונתו להתירה לשוק ומוכח דליכא עוד מצוה. ועיין עוד בחינוך [מצוה תקצט] שכתב דמצוות חליצה נוהגת בזכרים [וכן הוא לענין יבום במצוה תקצ"ח] ועיין עוד בברכי יוסף יו"ד סימן שמ"א סעיף ו' מה שהאריך בזה.

**בדין בית דין בחליצה:** צ"ע בגדר דין הבית דין בחליצה הא הוא מעשה בפניהם ואין פה הוראה. ועי' בתוס' לקמן ע"ב ד"ה ואנא דכל שפסול בממונות פסול בחליצה וע"ע בהמשך מש"נ בפלוגת התוס' והריטב"א אם ע"ה מהני לדיין ובתוס' [ד"ה אין בי"ד שקול] כתבו דאיכא להם דין בי"ד אם יפול מחלוקת. ועי' ברש"י לקמן דף ק"ד. ד"ה לנגעים שכתב שחליצה דין הוא דאיכא כתובה וע"ע בנודע ביהודה תנינא סימן קי"ד מש"כ דאין זו הסיבה שצריך בית דין אלא לענין מה שחשוב דין [ונפק"מ ללילה דבדליכא כתובה יהני] וע"ע בתשו' חתם סופר אהע"ז ח"ב סימן ?. וע"ע ברשב"א לקמן ק"ד. ד"ה אמר ליה רבא בסוף הדיבור מה שכתב לענין עמידה [ע"ש דכ' דענין עמידה לא חשיב דין מדכשר בהדיוטות וצ"ב כוונתו] [ועוד יל"ע אם אינו כשאר דין מהיכן ילפינן דבעי בי"ד ואפשר מדכתיב השערה וצ"ע].

**הא קמ"ל דבעינן בג' שיודעים להקרות כעין דיינים:** עיין בריטב"א מש"כ דמנלן שיהני הדיוטות גמורים שאינם ראוים לדין ועיי"ש שכתב דכיוון שחליצה דבשב"ע ואקיל ביה רחמנא דל"ב סמוכין הו"א אפי' הדיוטות [וצ"ע היכן בעינן ג' סמוכין בדבשב"ע הא רק לקבלת עדות ואמאי יהא דמי הכא לקבלת עדות בנפשות וצ"ע וע"ע בנובי"ת אהע"ז קי"ד שכתב דבעי בי"ד בגט ואפשר שיש סיוע מכאן וצ"ע ותשו' בחתם סופר אהע"ז ח"ב נ"ד פי' דברי הריטב"א לענין עישוי הגט].

**תוס' ד"ה מצות חליצה:** דעת תוס' שאפי' עמי ארצות גמורים כשרים [רק שידעו להקרות] ועיין בריטב"א [והובא בנמוקי יוסף] דפליג וס"ל דבעינן שידעו כל הלכות חליצה [אכן ל"צ שיהו מומחין לכל ענין] ולכאורה נחלקו בגדר בי"ד בחליצה אם הוא פסק בי"ד או דין אחר וצ"ע. והנה ברמב"ם פ"ד ה"י כתב שבדיעבד אף בפני ע"ה גמורים [שאינם יודעים להקרות] מועיל וצ"ע אם לריטב"א הוא לעיכובי דבלא"ה אינם דיינים. עיין בערוך לנר ובמרומי שדה מש"כ שסדר החליצה דכיוון שצריכים להקרות ע"כ צריך שיהיו בקיאים.

**תוס' ד"ה ואין בית דין שקול:** דעת תוס' בתי' א' שכיון שיש פלוגתא בחליצה ע"כ בעי נוטה וצ"ע הא תוס' לשיטתם דלא בעינן שידעו הלכות חליצה וכיצד יפסקו הדין וצ"ע. [ובעיקר תירוצי התוס' יש שביארו שנחלקו ב' התירוצים במש"כ אם הבית דין בחליצה הוא ככל פסק בי"ד או דין אחר ועיין בשער משפט סימן י"ח]. ובגוף הדין דבי"ד שקול לכאורה נחלקו ב' התי' בתוס' אם הוא גילוי על מנין הדיינים בבית דין או שרק במקום הכרעה ועיין בתוס' מגילה כ"א. שהקשו כיצד מהני בשומא תשעה וכהן הא הוה שקול ועיי"ש בריטב"א וברשב"א מש"כ דכיוון שאינו הכרעה לא בעינן שקול ולכאורה תלוי בב' התי' כאן.

**תוס' ד"ה מיבעי ליה: דשאני הכא דכתיב השערה משמע סנהדרין:** יל"ע בכוונת התוס' אם הכוונה סנהדרין הוא בית דין של כ"ג או ג' סמוכין וצ"ע בסברא דאמאי ניבעי כ"ג. ועיין עוד בריטב"א שכתב דההו"א מדכתיב זקני העיר וכתיב זקני פעמיים ומשמע שיהו ראויים לסנהדרין.

**מדאצטריך קרא למעוטי סומין:** עיין בזכרון שמואל במכתבים סימן י"א שהוכיח מהכא דהבי"ד אינם צריכים לראות את החליצה דא"כ מה ההו"א שיהני סומין וע"כ שהוא אינו גדר עדות עיי"ש. [ואיכא למימר דאינה ראיה דרק בעדים לקיומי צריך ראיה ברורה ובלא"ה סגי באומדנא ברורה].

עיין בריטב"א שהקשה דנימא דקרא אתי למעוטי דאף סומא בא' מעיניו פסול ועיי"ש שמקרא משמע למיעוטי רק בב' עיניים ועיין בקצוה"ח סימן ז' סק"ב שהביא מהנמוקי יוסף סנהדרין שהוכיח מסוגיין דסומא לגמרי פסול לדיני ממונות ועיי"ש שהקשה דנימא דקרא אתי למיעוטי בעין אחת עיי"ש מש"כ ובנתיבות שם ולפי ד' הריטב"א מיושב [ועיי"ש בקצות שהוכיח מתוס' בע"ב ד"ה ש"מ דפליגי] וע"ע בזכרון שמואל הנ"ל.

דף קא:

**בבי"ד של ישראל:** צ"ע דמ"מ נלמד דלא בעי סמוכים מדאיצטריך קרא למעינוטי גרים [שאינן נסמכים], עיין מהרש"א שיישב דבלא דין הדיטות לא הוה דרשינן האי בישראל לגרים.

**תוס' ד"ה הן ולא שלוחן:** עיין בקרן אורה מש"כ דלא הוה מיעוט משליחות אלא דין שבי"ד יקראו וברמב"ם השמיט דין זה ועיין בבית מאיר קס"ט סעיף ? ובאבי עזרי ריש פ"ד כתב שנכלל במש"כ הרמב"ם דבעי בית דין עיי"ש. ועיין ערול"נ שכתב דהקריאה לבי"ד הוא דין שבגופו עיי"ש.

**כי היכי דליפרסם מילתא:** עיין ברש"י ב' הטעמים ועיין בדרישה [קס"ט ז'] שהקשה דכל גירושין יצטרך פירסום וע"ע בבית שמואל ס"ק ד' שכ' דנפק"מ בין הטעמים בגרושה כבר ועיין בט"ז שם שכ' דהוא אסמכתא מקרא דגובה העיר.

עיין בריטב"א מש"כ דלא יהא מהשניים פסולים דיפסלו כל הדין [ומוכח שמצטרפים לדייני החליצה] אכן בייחדו שהם אינם מהדיינים מהני ובמשנה למלך פט"ז מעדות הוכיח דס"ל שיש דין נמצא קא"פ בדיינים וכן הוא בביאור הגר"א אהע"ז קס"ט ס"ק י"ז [ודלא כרש"י לקמן ק"ד: ד"ה חלצה בשניים]. וברא"ש הביא אור זרוע דפליג וס"ל שאינו פוסל ובתרומת הדשן סימן ? ס"ל דלא מהני ייחדו [וע"ע בתרגום יונתן דברים פרק כ"ה פסוק ז' שכתב דבעי ה' חכמין ויהיון ג' לדיינין ותרין לסהדין וצ"ע אם כוונתו עדים על החליצה או לפרסום. וע"ע בתשובות הגאונים שנחלקו אם בשטר החליצה כותבין שישבו ג' או ה' ולכאורה נחלקו אם מצטרפין].

**תוס' ד"ה ואנא גר אנא: לדיני ממונות נמי מיפסל:** צ"ע הא ע"ה כשר לדיין וא"כ גרע מדיני ממונות ונימא דה"ה לענין גרים.

**דאיצטריך לפסול אפילו לחליצת גרים:** מבואר בתוס' שבן גרים אע"ג שהורתו ולידתו בקדושה כיוון שאביו ואמו גרים גר כשר לדון אותו [דבלא"ה לא שייך חליצת גר [כמבואר בתוס' סנהדרין ל"ו:] ועיין בתוס' לקמן ק"ב. ד"ה לענין דעת ר"י דפליג דס"ל שכל שהורתו ולידתו בקדושה חשיב ישראל. [ומשמע מהראשונים שהנדון הוא רק ביבם אם הוא גר או ישראל וצ"ע אמאי לא דנו גם לענין היבמה הא ההיתר בה והיא גם עושה מעשה החליצה וצ"ע].

עיין ברא"ש וכן הוא בתוס' נדה מ"ט: ד"ה חדא שכתבו שהפסוק בא למעט אע"ג דקיבלו עלייהו ועיין בקובץ הערות סימן ע"ב ס"ק ז' שהקשה דמה שייך קבלה בחליצה דקבלה היא הודאה והכא לא שייך. וידוע לחלק דגר הוה ליה שם דיין והמניעה היא מצד שררה ובקבלה דידיה לא חשיב הודאה [ונפק"מ לענין חזרה דבקיבל קרוב וחזר בו קודם גמר דין יכול לחזור בו מקבלת הקרוב ונתבטל הדין ויכול לחזור אף מטענותיו שטען לפני הקרוב ובגר אע"ג שיכול לחזור מקבלת הדיין מ"מ אינו יכול לחזור מהטענות דהוה ליה שם דין אחר שקיבל] וכן הוא בדברי משפט חו"מ ז' ובעמק יהושע שם. וע"כ הכא יהני [ומ"מ מבואר שהדין הוא דין של היבם ולא דין שיהא נעשה בפני בי"ד וצ"ע.]. וע"ע בתרומת הדשן סימן רכ"ז שכתב שלא יהני קבלת קרובים בחליצה [הו"ד בדרכי משה קס"ט סק"ב] ובפתחי תשובה קס"ט סק"ד כתב מהישועות יעקב דלדעת תוס' והרא"ש יהני. וכן הוא בזכר יצחק סימן ? לענין לילה.

**א"נ כשר הוא לדון דיני ממונות בלא כפיה:** עיין קרן אורה מש"כ בכוונת דברי תוס' אם איירי בקבלה או שיש דין בלא כפיה עיי"ש ומהרא"ש מוכח שהם ב' דינים. עיין בדרכי משה חו"מ ריש סימן ז' שכתב מהמרדכי בסוגיין שפסול אף בלא כפיה ועיי"ש בקצוה"ח סק"א מה שביאר איסור זה שהוא כדיין שאינו הגון ואפשר דאף בלא כפיה חשיב שררה וצ"ע.

דף ק"ב.

**דבר תורה גר דן את חברו:** עיין קצוה"ח ז' סק"א שהקשה דהא בעינן לדיני ממונות סמוכין וכיצד ידון שאינו סמוך ועיי"ש שכ' שהוא ראיה לתוס' לעיל שבלא כפיה דן מדין תורה וע"ע מנחת חינוך מצוה תצ"א סק"ט.

**רש"י ד"ה בישראל:** משמע מרש"י דבעינן שיהא אביו ואמו מישראל וכן הוא דעת הרמב"ם פ"ד הלכה ה' [וצ"ע הא בנפשות אמו מישראל סגי וחליצה חמור יותר מנפשות וצ"ע וחזינן דהבי"ד בחליצה הוא דין מיוחד] ועיין בתוס ד"ה לענין חליצה שכתבו דבאביו לחודיה סגי [ואיירי באמו גיורת דבלא"ה כקטן שנולד] והובא ב' בדעות בטור ושו"ע סימן קס"ט סעיף ב'.

**תוס' ד"ה לענין חליצה:** דעת ר"י שבן גרים דהורתו ולידתו בקדושה אין גר יכול לדון אותו דקרינן עליה מקרב אחיך וצ"ע הא הוא אינו יכול לדון דהא אין אמו מישראל ולמה נחלק בקרא. ודעת תוס' לעיל שאף לאמו מישראל איירי ברייתא וצ"ע מנערה עיין בקרבן נתנאל ס"ק ד' מה שיישב.

**חולצין במנעל:** עיין נמוקי יוסף מש"כ למסקנא מחלוקת תוס' ושאר ראשונים אם חולצין במנעל במקום שאין סנדל. ובגוף החילוק בין מנעל לסנדל דעת רש"י במתני' שמנעל עור רך וסנדל קשה ועיין בריטב"א שפירש באופ"א ונפק"מ בפשט הגמ' בגזירה דמנעל המרופט.

**אי לאו דחמיתיה:** עיין בריטב"א מה שביאר ובביאור סנדלא דטייעא עיין ברי"ף מש"ב ובריטב"א בב' ביאורים.

**שהיתיר הוא ושמטה היא:** משמע הכא שההתרה היא חלק ממעשה החליצה וצ"ב אמאי ועיין בריטב"א שהביא מירושלמי דלרבא עיקר החליצה בהתרה. ועיין ברא"ש סימן ז' שביאר דבאמת אינה ממעשה החליצה אלא דכיוון שע"י התרת הקשר נופל המנעל חשיב חלק מהמעשה [או עיקר המעשה עיי"ש וצ"ע אם יהא כשר במנעל בלא רצועות לקשירה לפי"ז.

**שני מנעלים זה על גב זה:** עיין רש"י לעיל ד"ה א"ה דבחלץ שניהם בב"א מהני והוכיח מסוגיין ועיין בריטב"א מש"כ לענין בזה אחר זה. ובריטב"א כאן כ' מסוגיין דבחלץ על בתי שוקיים פסול דמעל דמעל ובתוס' חד מקמאי בע"ב כתב דחשיב גילויי כרעא ובבית שמואל קס"ט סקכ"ה כ' דבחלץ גם הבתי שוקיים כשר כשני מנעלים ובבית הלוי ח"א סי' ג' בהג"ה באות ד' הקשה דחלוק ב' מנעלים מבתי שוקיים והוכיח כן מהריטב"א [וצ"ע דהא רק חליצה אחרונה כשרה דראשונה מעל דמעל וכ"ה בריטב"א להדיא עיי"ש] ועיין באור גדול סימן מ' מה שהאריך בזה.

דף ק"ב:

**אמר רב יהודה אמר רב יבמה שהגדילה בין האחין: והא תניא בין שנתכוון היא וכו':** עיין בראשונים שהקשו דהא קתני חליצתה פסולה וכללא הוא שלשון פסולה הוא שפסולה מיבום וחוזרת על כל האחין ומה מקשינן על רב יהודה: ועיין ברמב"ן שהביא מהר"י מיגאש ב' אופנים [או שבאמת חליצה לבד אינה פוסלת או שפסול דווקא בכיוון אחד מהם והכא משמע שלא כיוונו שניהם] ועיי"ש שנחלק עליו וכן הוא ברשב"א ובריטב"א על תי' הב' ועיין ברמב"ן שכ' דס"ל שחליצה שלא בבי"ד אינה פוסלת כלל ועי' ברשב"א שנחלק וכ' דאה"נ ס"ל למקשה דפסולה היינו לגמרי.

**ואיכא דאמרי טעמא דלא חזינן וכו':** בביאור האיכא דאמרי מצינו בראשונים ג' דרכים: א. עיין ברש"י שכ' דחיישינן שמא כיוונו ומשמע לדבריו דבודאי לא כיוונו אינה פוסלת וכן נראה מד' התוס' [ועיין בבית שמואל קס"ט סקמ"ה מש"כ בכוונת התוס' ובערול"נ] וכ"ה ברמב"ן [עיי"ש שביאר דפסלינן כיוון דאיכא ר"ע דמכשיר בינו לבינה] ובריטב"א וכן הוא להדיא ברא"ש לקמן סימן י"א . ב. ברשב"א נראה דס"ל דאף בלא כוונה פוסל [וכ"נ בנמוק"י] וכן הוא בכס"מ בתי' א' בהלכה כ"ח] ג. עיין ברי"ף וברמב"ם פ"ד הלכה כ"ח וברא"ש שכ' דחיישינן שמא כיוונה ומשמע שרק בכוונה שלה מהני לפסול. ובבית מאיר קס"ט סעיף מ"ד נתקשה בזה אמאי רק כוונתה פוסלת [ואי משום מראית העין הא אינו גלוי כוונתה והוציא מזה דמדאורייתא כוונתה מהני וכן הוא בקרית ספר סוף פ"ד [והכא פסלו מדרבנן] אכן עיין בב"ש קס"ט סקמ"ה דכ' דכך החמירו רבנן [שאף כוונה שלה פוסלת].

**כונה בחליצה:** ובגוף המקור דבעי כוונה בראשונים פה נראה דהוא מדאורייתא [שבלא כיוונו אינו פוסל כלל] ובבית מאיר כתב דהוא הלכה למשה מסיני [ועיין בקרית ספר בפ"ד דלענין חליצה מוטעית כ' דהכונה דרבנן ובהמשך לענין שמא נתכוונה כ' דכוונת א' מן התורה] ובשער המלך פ"ו מאישות ה"ב בתו"ד [עמ' תכ"ד בהוצאת מכון י-ם ד"ה ועוד נ"ל] ג"כ צידד שהוא רק מדרבנן ונוגע לקמן ק"ו. לענין חליצה מוטעית.

**רש"י ד"ה הא חזינן דחלצה:** ואע"ג דלא נתכוונו לחליצת מצוה: צ"ע אם כוונתו שצריך להתכוון למצוה או שצריך להתכוון לחליצה הכתובה בתורה ועיין בקצות ער"ה סק"ד מהחכם צבי שהסתפק אם הכוונה היא כוונת מצוה או כוונת קנין וע"ע לשון הרמב"ם פ"ד הלכה ח' וצריך שתתכוון היבמה שתחלוץ לו ויתכוון הוא לחלוץ לה ויעשו מעשים אלו לשמן ובבית מאיר הנ"ל הוציא מזה שצריך **גם** כוונת המצוה ויתבאר בעז"ה לקמן ק"ד.

**חליצה פסולה:** בגוף הדין מהו חליצה פסולה ומהו אינו חליצה עיין באור שמח ריש הלכה ט"ז וכן הוא בפרי יצחק ח"א סימן מ"ג שכתבו שתלוי בדבר המפורש בקרא [דהמפורש אינה חליצה ודרשא הוא פסולה] אכן בקרית ספר כתב שתלוי אם כשר מה"ת [שבפסול מה"ת אינה חליצה].

וברמב"ם פ"ד הלכה כ"ז כ' דאותה שאמרו חליצה פסולה אם עברה ונישאת [לזר] אין מוציאין אותה מידו [ויחלוץ לה חליצה כשרה] ועיין מגיד משנה שהקשה דהא איכא חליצה פסולה דאינה ראויה מן התורה וכיצד תעמוד תחת בעלה וברמב"ם הלכה ט"ז כ' נתכוון הוא ולא נתכוונה היא חליצתה פסולה ואי נימא שהוא מה"ת יקשה קו' המ"מ ועיין בפרי יצחק סימן מ"ג' ד' מש"כ דלא מצא חליצה פסולה מן התורה וצ"ע מכאן וכן מהרבה מקומות עיי"ש מש"כ בזה [וע"ע בקרית ספר מה שביאר דין זה].

**סנדל התפור בפשתן:** עיין ב' הפי' ברש"י ובראשונים [רמב"ן רשב"א ריטב"א] הקשו לפירוש קמא דמאי שנא מקב הקיטע החפוי עור דמהני ועיין באור זרוע [ונמצא בסוף הגמ'] שיישב דבעי שהחופה את הרגל יהא עור והתם חפוי מבפנים. ובפי' השני שברש"י עיין בתוס' רי"ד מה שהקשה ובאור זרוע הנ"ל כ' שבמקום שכן המנהג אינו פוסל [וע"ע דרכי משה ס"ק כ"א שהביא האו"ז טכ' שנחלקו עליו וע"ע ס"ק י"ג] וע"ע בתורי"ד ובתוס' ישנים יומא ע"ח: שכ' באופ"א שהפשתן הוא חלק מהמנעל.

**ואימא תחש אין:** צ"ע הא התחש היה רק לשעה וא"כ כיצד יהא חליצה לדורות.

**הוא של עור ותרסיותיו של שער:** עיין רש"י שפי' דרצועותיו שער של עיזים ומשמע דבעינן דווקא מבהמה וכן הוא להדיא בנמוקי יוסף וברמב"ם [הלכה י"ט] כתב לחייו של שער ובטור [סעיף ט"ו] פסק דלא בעי רצועות עור [ועיי"ש בב"י ובב"ח ובדרישה אי בעי שער בהמה דווקא] ועיין לחם משנה מש"כ אי כיוון שהוא מבהמה קרוי תחש או דאין הרצועות מעיקר המנעל עיי"ש מש"כ בפירוש הסוגיא לפי"ז.

**תוס' ד"ה מאי מעל:** עיין מהר"ם ובערול"נ מש"כ בכוונת התוס' וכ"ה בתורא"ש דמנלן להכשיר.

**אמר ליה רבא ומשום תענוג בלא מנעל:** עיין קובץ הערות סימן ע"ג סק"ג' שכ' שנחלקו אם הדין ביוה"כ הוא דין עינוי והעובר מבטל העינוי הוא דהאיסור הוא על אכילה לעצמה וכדו' אלא דנלמד מקרא דענוי ועיי"ש שהקשה דאי נימא דהענוי הוא האיסור כיצד שייך אאחע"א עיי"ש. ובזכר יצחק סימן? כתב שהאיסור אכילה הוא דין איסור ושאר עינויים הם דין עינוי עיי"ש שיישב עפי"ז דעתמב"ם שכל עינויים מן התורה מהקו' דהמלך והכלה.

ובשו"ע או"ח תרי"ד נחלקו הפוסקים לענין מנעל יום הכיפורים אם הוא דומה לחליצה או דכל שאין מרגיש הקרקע מתחתיו לא קרוי עינוי ועיין בערוך לנר ובמשנה ברורה ס"ק ה' מש"כ.

דף ק"ג.

**בין עומד בין יושב בין מוטה:** בתוס' כ' דהו"א דמעומד בגמר דין ועיין בנובי"ת אהע"ז צ"ד [ד"ה ולא עוד] שתמה דהא למסקנא הוה כתחילת דין עיי"ש.

ברמב"ם הלכה ו' פסק שבחליצה היא יושבת וקריאה מעומד ובטור [סעיף ל'] תמה הא עיקר חליצה מעומד ועיין ברשב"א בסוגיין שהאריך בזה ובערוך לנר מה שיישב דכיוון שאי אפשר. וע"ע ברשב"א בסוף דבריו שהקשה אמאי לא ליצטריך עמידה כדין ועיי"ש שכ' שאינו דין וצ"ע בכוונתו עיי"ש.

**והחולצת מן הסומא חליצתה כשרה:** עיין ברמב"ם הלכה ח' שפסק דסומא אינו חולץ ועיי"ש בהשגת הראב"ד דדווקא באין אחר ועיי"ש במגיד משנה דלרמב"ם אינו לכתחילה ובמשנה למלך הקשה אמאי לא הוה חליצה פסולה דהא אינו ראוי לבילה ועיין בערול"נ מש"כ בדעת הרמב"ם. ועיין עוד בנודע יהודה אהע"ז תנינא צ"ד ובעונג יום טוב סימן קע"ד הוכיח מכאן שדבר הנעשה לאחר החליצה אינו מעכב אף באינו ראוי לבילה [וכן כ החלקת יואב סימן ? והאור שמח בהלכה ט"ז.

**באנפיליא של בגד:** עיין ברמב"ם הלכה י"ח שחילק בין חלצה במנעל של בגד דאינה חליצה לאנפיליא של בגד שהוא חליצה פסולה ועיי"ש במ"מ שהרשב"א פליג וע"ע בבית יוסף סעיף כ"ב שביאר בדעת הרמב"ם דכ"ד שלר"מ כשר לרבנן פסולה ולר"מ פסולה לרבנן אינה חליצה וע"ע בדרישה שם מש"כ.

**אמר אמימר האי מאן דחליץ צריך למדחסיה לכרעיה:** עיין ברי"ף שכתב שהוא מעכב וביארו הראשונים דס"ל דתרי המימרות טעמם שוה דכך הוא צורת החליצה [ןבערול"נ כ' שהוא הלמ"מ וע"ע בתשו' חת"ס אבע"ז ח"ב סי' ס"ט] ובהשגת הראב"ד נחלק [דלא מעכב] וכן הוא ברא"ש שהטעם הוא שלא יראה כיוצא מאליו וע"ע בבעל המאור ובספר הזכות לרמב"ן. ועיין בערוך לנר שכ' דנפק"מ אם צריך לדחוס בקרקע. ובדעת הרמב"ם: בטור כתב דס"ל כדעת הרי"ף ובבית יוסף ודרישה נחלקו שהוא מדין כל הראוי לבילה. וע"ע בנודע ביהודה תנינא אהע"ז צ"ד שהאריך בזה [עיי"ש לא תעשה החליצה באויר דלא חשיב מגן כשהרגל באויר.

**האי מאן דמסגי על ליחתא דכרעיה:** ברש"י כ' הטעם דהאי לאו רגלו ועיין ברא"ש שהביא מר"ח דאינו ראוי למדחסיה ובסוף דבריו הביא מהראבד דלא חשיב חליצה מעל כף רגלו [ותלוי בפי' במימרא קמא] וברש"י מו"ק כ' כראב"ד כאן ועיין ערול"נ.

**ובדין קיטע למטה מרגלו** דעת רש"י [ד"ה על ליחתא] שכשר ועיין ברא"ש שהשיג ומש"כ מהירושלמי [וע"ע בתו"י בתחילת הפרק] ועיין ברא"ש בארוכה בדין התרת הרצועות אם הוא חלק ממעשה החליצה.

**והא קא מתהניא מעבירה:** עיין בתוס' יומא פ"ב. שפירשו סוגיין שכיוון שנהנית אין ג"ע נדחה מפני פיקו"נ ותי' שכיוון שטובתן של רשעים רעה היא ל"ח הנאה ועיי"ש בתוס' שנחלקו ע"ז ובמהרי"ק שורש קס"ז מה שהביא מהר"י מפריש ובנודע ביהודה תנינא יו"ד קס"א מש"כ אם יש דין דהצלת כלל ישראל ובאור גדול סימן א' [דף י"ד:] מש"כ בזה.

עיין בתוס' מש"כ דלא שייך הכא קרקע עולם ועיין בנפה"ח פרקים פרק ? מש"כ שאחר מתן תורה אין לעשות עבירה לשמה ובהגהות [בנפה"ח החדש] הביאו מה שהקשה מיעל ועיי"ש מש"כ דכיוון דהצלת כלל ישראל וקרקע עולם הותר עיי"ש [וע"ע ברשב"א מה שביאר ענין הטיל בה זוהמא].

**הערה בענין מעל דמעל:** איכא בראשונים ובפוסקים כמה חומרות שלא יהא מעל דמעל כגון שלא יהא למנעל לשון ושיהו השרוכים על רגלו ועוד וצ"ע הא ברש"י לעיל [ק"ב. ד"ה אי הכי אפי' דיעבד] כתב דשני מנעלים בבת אחת כשר וצ"ע ועיין בבית יוסף סעיף י"ט שכתב דמה שכתב רש"י שם הוא בדיעבד אבל לכתחילה לא.

דף ק"ג:

**מנעל שאינו שלו:** עיין בריטב"א שכ' דבעינן לכתחילה משום פשוטו של מקרא וע"ע ברשב"א טעם אחר שיהא כמדת רגלו. [וצ"ע דאמרינן שופטים ושוטרים תתן לך אלו כלי הדיינים וא' מהם מנעל וא"כ לא מתאים למדת רגלו שמקנים לו] וע"ע בשו"ע דבמתנה ע"מ להחזיר ולא החזיר פסול וצ"ע

**בדין כתותי מיכתת שיעוריה:** בסוגיין נחלקו אמוראים בדעת רבא אם יש דין כתותי מיכתת שיעוריה בסנדל של חליצה ולכאורה הפלוגתא היא אי ס"ל מה שלענין טומאה חשיב בגד הוא ילפותא או שזה גילוי [ושייך ללמוד מזה] אכן עיין בכסף משנה פ"ח מלולב הלכה א' דנראה מדבריו שנחלקו אם שייך דין כתותי מיכתת שיעוריה בסנדל ויסוד הדבר כיוון שאין בו שיעור אלא הוא דין דבר המסויים.

וביסוד הדין דכתותי מיכתת שיעוריה לשון הראשונים בכל מקום הוא שחסר בשיעור וכן הוא בהגר"ח הלוי פי"ז משבת שדין כתותי מיכתת שיעוריה הוא דווקא במקום שיש דין שיעור ובגרע"א חולין ק"מ. [ובתשו' קס"ה] ביאר מה שיש שחיטה בבהמת עיר הנדחת [סנהדרין קי"ב.] ולא חשיב דליכא סימנים [מדין כתמכ"ש] כיוון שאין בהם שיעור ובתוס' חולין שם הסתפקו אם שייך להקדיש בהמת עיר הנדחת כיוון דכתותי מיכתת וצ"ע הספק ועיי"ש במהרש"א מה שביאר [ששייך לדבר המסויים] ובגרע"א שם. ובקהילות יעקב סוכה סימן כ"ה הקשה מכתותי מיכתת שיעוריה באתרוג שאינו דין שיעור אלא דין שיהא לקיחה ועיי"ש מה שייסד שדין כתותי מיכתת שיעוריה מבטל החשיבות עיי"ש.

וברש"י ד"ה שנכנס רובה לבית כתב דבכזית לא מבטל הדין דכתותי מיכתת שיעוריה גם להו"א ועיין במהרש"א מה שביאר ובערוך לנר ובקובץ הערות סימן ע"ג אות ו' ובקה"י שם.

**מה עביד הדין דכתותי מיכתת שיעוריה:** בתורת גיטין סימן קכ"ד כתב שחשיב כפירורים מפורדים [וע"כ גט פסול בכתותי מיכתת שיעוריה דבעינן שלם] ולשון הר"ן בסוכה ל"ה דחשיב כעפר ובשדי חמד אות כ' ס"ק נ"ד הביא מהמעשה רוקח פי"ז משבת שכ' שנחלקו בזה הפוסקים אם מבטל החפצא לגמרי או לאו וע"ע ברמב"ם פי"ז משבת החילוק בין לחי לקורה ובהגר"ח שם.

ומה שדנו בתוס' לענין גניזה אי עביד כתותי מיכתת שיעוריה עיין בערול"נ מה שביאר שהדין הוא כילוי על ידי גניזה ועיין עוד בשער המלך פ"ד מגירושין הלכה ב' בסוף דבריו שהביא משם בן השער אפרים שכ' שדין כתותי מיכתת שיעוריה רק במקום שיש מצות שריפה והקשה עליו מסוגיין עי"ש וע"ע בריטב"א סוכה ל"ה לענין ערלה ובקהילות יעקב הנ"ל מה שייסד שיש שני דין כתותי מיכתת שיעוריה וברמ"א אהע"ז קכ"ד כ' שבכל איסוה"נ יש דין כתמכ"ש ומקורו מר"ן גיטין ותמהו עליו כל הפוסקים שם ועיי"ש בביאור הגר"א מה שחילק בין נשרפין דעבודה זרה לנשרפין דערלה עיי"ש.

**בדין מצוות לאו ליהנות ניתנו:** עיין ברש"י מה שכתב דאע"ג דאסור בהנאה מצוות לאו ליהנות ניתנו ומשמע דחליצה הוה מצוה [דלענין גט בגיטין כ. לא מצינו שהקשו זאת אלא האבני מילואים בתשו' כ"א] ועיין בעין יצחק סימן ס"ב ס"ק ח' שדן בראיה זו וכ' דכיוון שלא תהא מותרת לשוק בלא חליצה ע"כ הוה מצוה וכשחיטה ועיי"ש בענף י"ב שד"ז תלוי במחלוקת הגרע"א והפליתי [בגליון שו"ע יו"ד סימן י'] אם שייך בשחיטה מללה"נ עיי"ש בארוכה ועיין ברמב"ן וברשב"א שהקשו דהא נהנית ממה שמותרת לשוק על ידי החליצה עיי"ש מה שתירצו וע"ע בריטב"א ובמאירי שכ' דההיתר לשוק הוא גרמא מהחליצה וכן הוא בריטב"א סוכה ל"א. דליכא למימר שנהנה משכר המצוה דהוה כגרמא וכסנדל של חליצה ע"ש. ובאבני מילואים כ"ח סק"ס [וכן כתבו לענין מה שזוכה בכתובה ע"י החליצה עיי"ש וצ"ע בעומק הפלוגתא עם הרמב"ן והרשב"א. וע"ע באבני מילואים תשו' כ"א מש"כ בזה. וע"ע ברמב"ן שהביא יש שתירצו דאע"ג דעבר על איסור הנאה מ"מ יצא והקשה עליהם מגמ' ר"ה דאמרינן [אם מצוות ליהנות ניתנו] שלא יצא וע"כ לא יהנה ולא יעבור [ובגוף הדין לרמב"ן איכא למימר שלא יצא מצד מהבב"ע או שזה הדין של לא ליהנות] ועיין בקובץ הערות סימן ע"ד סק"ב שהוא כדין אי עביד לא מהני לרבא. וע"ע בסימן י"א סק"ב ב' דנראה שדן לענין מצוה הבאה בעבירה עיי"ש.

**איסור מטומאה לא ילפינן:** עיין בקובץ הערות סימן ע"ג מש"כ בדין זה וע"ע בכתובות ס דמבואר התם דילפינן איסור מטומאה וצ"ע.

**של תקרובת עבודת כוכבים:** ברש"י כ' הטעם דכתותי מיכתת שיעוריה אכן ברמב"ם כ' דאינו ראוי להילוך וצ"ע מאי שנא מסנדל של עכו"ם וע"ע ברשב"א בסוגיין מש"כ ובמרומי שדה שהוא לשיטתו.

**תוס' ד"ה מטמא מאחוריו: אם נגע בנגע מאחוריו של בית:** עיין במשנה למלך פט"ז מטומאת צרעת מה שהאריך אם צריך לנגוע דווקא בנגע ובחזו"א בסוגיין

**תוס' ד"ה כיוון שנכנס:** דעת תוס' דחשיב ביאת מצורע טומאת אהל אכן עיין בר"ש פ"א מכלים משנה ד' דכתב דלא הוה טומאת אהל אלא דין אחר עיי"ש.

דף ק"ד.

**בדין חליצה בלילה:** ברש"י כתב הטעם שחשיב דין משום שגובה כתובתה והקשו האחרונים [עיין קרן אורה] דא"כ כל גט יהא פסול בלילה וכן כל שט"ח לא יהא כשר בלילה. ובנודע ביהודה תנינא קי"ד ובחתם סופר אהע"ז ח"ב סי' נ"ד ביארו דהא דחשיב דין הוא משום השערה והא דחשיב ד"מ הוא משום הכתובה ועיי"ש בחת"ס שכ' הגדר שיהא ראוי לדון על הכתובה וצ"ע א"כ הדיוטות אמאי מכשרי. ובביאור הגר"א על סדר חליצה ס"ק כ"ח כתב דכעידי מיתה בשלהי מסכתין וכוונתו לפלוגתא דתנאי לקמן קכ"ב: בעד א' על מיתת הבעל אם צריך דרו"ח ואמרי' בגמ' שנחלקו אי הוה כד"מ כיוון שזוכה בכתובה או כד"נ דהבא על א"א בחנק וע"ש בנמוק"י וע"ע בנודע ביהודה שם שלפי"ז חליצת ארוסה ל"צ בלילה [וצ"ע בעד מיתה בארוסה] וע"ע בפתחי תשובה סק"ט שבישועות יעקב נחלק וע"ע בחת"ס הנ"ל.

וברמב"ם הלכה ה' פסק דהוה חליצה פסולה וצ"ע דהא רבנן ס"ל כשרה ועיין במ"מ הלכה ה' שכ' שכן משמע מגמ' דאמרינן דעבד כיחידי וע"ע בספר הליקוטים מש"כ. [וע"ע ברמ"א סעיף ז' דאין חולצין בע"ש וכ' בביאור הגר"א דכד"מ] וע"ע בנתנבות סימן ז' סק"ב שמה שהו"א שצריך מומחין בחליצה כיוון שזה ד"מ ומשמע שלמד הדברים כפשוטם וצ"ע..

ובגוף הפלוגתא אי חשיב כתחילת דין או כגמ"ד צ"ע מה המחלוקת הא ליכא הכא טענות וטו"נ שאפשר לומר תחילת דין וצ"ע וע"ע בבית מאיר בסדר חליצה סעיך מ"ז שכ' שיש בה גם התחלה וגם סוף וע"ע בביאור הגר"א ס"ק מ"א שכ' שאזלינן לחומרא. וע"ע לענין גירות בתוס' לעיל מ"ו: שפסול בלילה וצ"ע מאי שנא מחליצה[[1]](#footnote-1).

**חלצה בשמאל:** עיין בתשו' נודע ביהודה אהע"ז תנינא סימן קנ"ו שכתב שלהלכה חלצה בשמאל לא הוה חליצה פסולה ועיי"ש שהוכיח מד' הרמב"ם שלא כתב שבשמאל פסולה אלא במי שנחתכה רגלו [וכ' דביאור ד' הרמב"ם שאינו ראוי לעמוד בימין וכעבודה ועי' באחיעזר ח"ג סי' כ' שהקשה דא"כ גם יבמה קטועת רגל תיפסל וע"ש בליקוטי הערות שהאריכו בזה] וע"ע בתשובת הגרע"א סימן קכ"ב תשו' מהחת"ס [כאשר נדפסה בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן ע"א] שהביא מראב"ן שכשר ע"ש שהאריך בזה [ובשדי חמד מערכה ח' כלל ע"ב הביא שפסול מדרבנן ובביאור הגר"א סעיף כ"ב כ' שפסקו כרבנן].

**בדין חליצת איטר:** עיין בראשונים פה [רמב"ן ריטב"א נמוק"י] בדיו אטר כיצד חולץ וע"ע בבית יוסף סעיף כ"ד שהביא השיטות בזה די"א בימינו [וכ"ה דעת הטור] וי"א בימין אדם [וכ"ה דעת הסמ"ג והסמ"ק] וי"א שחשיב שאין לו ימין [וכ"ד הרמב"ן בסוגיין] ולא יחלוץ כלל ועיין בתשו' החת"ס הנ"ל מש"כ בכל שיטות אלו [והגדר יד כהה בתפילין] וע"ע בבית יוסף שכ' בשם הר"ן של"ש בזא"ז דתהוי חליצה פסולה ובב"ח וכ"כ בבית שמואל ס"ק כ"ד כ' שיתכוונו שלא יהא חליצה אלא החליצה הכשרה. [וצ"ע הא כוונה אינה מעכבת לענין חליצה פסולה ועיין בפתחי תשובה ס"ק כ"ב שהאריך בזה]. וע"ע בתשו' החת"ס הנ"ל סימן צ"א מש"כ אי איטר היינו שעוקר רגל שמאל תחילה או שהו חלוש בהליכה ובפתחי תשובה ס"ק כ"ד מש"כ בזה..

**תוס' ד"ה אמר רבי ישמעאל:** בגמ' שבת י"ב: אמרינן דרבי ישמעאל הטה בשוגג וכתב בפינקסו שחייב חטאת שמינה וצ"ע הא הוה כה"ג וקרבנו ? ואפשר דאחר החורבן אינו כה"ג ומהאמרי אמת כ' עפ"י תוס' דידן דתרי רבי ישמעאל בן אלישע הוו וע"ע בבית הלוי ח"א סימן ט"ז ס"ק י"א שהביא מהכפתור ופרח שהוא אותו ר"י בן אלישע ומה שארע עמו היה לאחר החורבן ונראה דס"ל שבחורבן בטל הימנו כהונה גדולה.

**אי הכי אפי' גמ"ד נמי:** עיין ברשב"א שהקשה דהא הכי דעת ר"מ ונימא דר"א כר"מ עיי"ש וע"ע בתומים סימן ה' סוף סק"ד מה שיישב ובנתיבות סימן ז' סק"ב.

דף קד:

**חרש שנחלץ:** עיין ברמב"ם בפיה"מ מש"כ דכיוון דלא עביד מעשה חשיב שנחלץ וכן הוא בריטב"א דכל המעשה שיבם עושה הוא הכוונה ובחרש אין לו דעת לכוונה.

**רש"י ד"ה החרש שחלץ:** עיין ברש"ש מש"כ בכוונת רש"י ובערוך לנר ומרומי שדה.

**בדין חליצת אילם וחרש:** בסוגית הגמ' אם מצד בני קריאה או חסרון דעת עיין ברמב"ן מה שהאריך בזה בב' ביאורים [וצ"ע בדבריו בפשט השני שבתחילה נקט שחליצה גרעה מקנין ובתירוצו עדיף על קנין] ובריטב"א כאן וברשב"א חולין י"ב: מש"כ שם בדין עומד על גביו.

ברמב"ם הלכה י"ג פסק שחליצת חרש אינה חליצה כלל והקשו הראשונים ממתני שהוא חליצה פסולה ע"ש במגיד משנה ועיין בבית הלוי ח"ג סימן ב' מש"כ ובקרן אורה בסוגיין.

**יבמה שרקקה תחלוץ:** עיין ברמב"ן שביאר הו"א דסוגיין שרקיקה פוסלת מן התורה וברמב"ם הלכה י"ד נראה שכן הוא למסקנא עיי"ש במגיד משנה מש"כ ובקרן אורה בסוגיין ועיין בזכר יצחק סימן ע"ו אות ד' שייסד שיש חליצה המתרת ויש חליצת מצוה [שיסודה הוא גנאי ליבם] ובחליצה לבדה קיים רק ההיתר ולא המצוה ועיי"ש שביאר עפי"ז מה שרקיקה פוסלת [דהא יש גנאי]. וע"ע באור שמח הלכה ט"ז בכל מהלך הסוגיא כאן.

1. [ובגוף מה דע"י דהוה כגמ"ד פסול עיין בקצות סימן ה' שכ' דבגמ"ד בד"מ בדיעבד כשר בלילה כיון דהא גמ"ד בהתחילו ביום כשר ומשמע דגמ"ד כשר בלילה ועיין בגרש"ר ב"ב דף קי"ג: שהקשה מסוגיין דגמ"ד בלילה פסול וע"כ דה שכשר בהתחילו ביום הוא מחמת מה שהתחילו ביום וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-1)