24 גופין מוחלקין
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ט"ז אלול תשס"ד

**א'**

א] כריתות דט"ז. אמר ר' עקיבא שאלתי את רבי אליעזר בעושה מלאכות הרבה בשבתות הרבה מעין מלאכה אחת בהעלם אחת מהו חייב אחת על כולן או חייב על כל אחת ואחת, אמר לו חייב על כל או"א מק"ו, ומה נדה וכו' חייב על כל או"א שבת וכו' אינו דין שיהא חייב על כל או"א, אמרתי לו אם אמרת בנדה שיש בה שתי אזהרות שהוא מוזהר על הנדה והנדה מוזהרת עליו תאמר בשבת שאין בה אלא אזהרה אחת, אמר לי הבא על הקטנות יוכיח שאין בה אלא אזהרה אחת וחייב על כל או"א אמרתי לו אם אמרת בקטנות שאף על פי שאין בהן עכשיו יש בהן לאחר זמן תאמר בשבת שאין בה עכשיו ולא לאחר זמן, אמר לי הבא על הבהמה יוכיח, אמרתי לו הבהמה כשבת.

והנה בסוגית הגמ' נחלקו אמוראי בפירוש השו"ט במתני', ודעת רבה דבעי מיני' אם שבתות כגופין דמי או לא, ולקמן די"ז. מפרשי' לדידי' דפשיט לי' ר"א מנדות ומקטנות דחייב על כל גוף וגוף דגופין מחלקין, וה"נ שבתות מחלקין, וע"ז פריך ר"ע דשבת גרע שכן אין בה אלא אזהרה אחת.

ובפשוטו ע"ז מיתי ר"א מבהמה שגם בזה יש חילוק גופין, הגם דאינה מוזהרת, ור"ע אמר דהבהמה כשבת, ולפ"מ דאמר רבה דלא קיבלה מיני', היינו דמיבע"ל לר"ע אף בבא על כמה בהמות אם אמרי' בזה גופין מוחלקין, אך בשטמ"ק בהשמטות אות י"ג פירש דהא דמייתי ר"א מבהמה היינו לטעמי' דחייב על כל ביאה וביאה אף בבהמה אחת, עיי"ש באורך, וכ"ה בשטמ"ק אות י"ב בסופו, (וכ"נ בתוהרא"ש סנהדרין דנ"ד:, ויותר מזה מחודש מדבריו, דכיון שאמר ר"ע הבהמה כשבת, היינו דבאמת מיבע"ל שמא בבהמה חייב על כל ביאה וביאה, עיי"ש, אך השטמ"ק בהשמטות פשיטא לי' לא כן, עיי"ש), אך בשטמ"ק שם בדיבור שנשמט מן התוס' מבו' דלמ"ד דשבתות כגופין בעי מיני' מתפרש ד' ר"א דהבא על הבהמות יוכיח, וכ"נ גם בשטמ"ק דט"ז: אות ה', וכן נקטו רבותינו האחרונים.

ובחי' הגרע"א תמה, ז"ל, גם ק"ל לרבה דלא קיבלה ממנו, ובהמה כשבת היינו דגם בבהמה מיבעיא לי' כיון דהיא אינה מוזהרת עליו, הא במתני' ג' פ"ה דחולין שחטה ואח"כ שחט ב' בני' סופג שמונים, הרי דגם בבהמה אמרי' גופין מחולקים, עכ"ל.

וכבר עמד בזה השטמ"ק בהשמטות שם אות י"ג, ז"ל, ומ"מ קשה לרבה דקאמר דמיבע"ל לר"ע אי שבתות כגופין דמיין או לא והשיב לו שבת כבהמה ומיבע"ל בבהמה כמו גבי שבת אם בא ה' ביאות על הבהמה וכו', וכן לעיל קמיבע"ל נמי לר"ע באוכל נותר מה' זבחים אם חייב על כל א' וא' אי לא ולא קיבל תשובה מה שהשיב לו ר' יהושע, אלמא בהמות לאו כגופין מוחלקין דמיין, וקשה דהא תנן בפ' אוא"ב שחטה ואח"כ שחטה ב' בני' סופג פ' לכו"ע משום דגופין מוחלקין הן, וגם בשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה פליגי סומכוס ורבנן וכו', ועו"ק דקאמר בפ' גיד הנשה בשר מן החי ובשר מן הטריפה אינו חייב אלא אחת ואפי' מב' בהמות וכו', ואמאי הא בהמות גופין מוחלקין הוו, וי"ל דהיינו טעמא גבי בשר מן החי ובשר מן הטריפה דאינו חייב אלא אחת, משום דשפיר איסורייהו בחתיכה אחת מן הבהמה וכו', וניחא ההיא דאוכל נותר מה' זבחים דאיסורייהו שייך בחתיכה אחת, אבל ההיא דהכא הבא על הבהמה קשה אמאי אינו חיב אלא אחת והלא שייך האיסור בכל הגוף והבהמה וכו', עכ"ל.

אמנם למה שדנו האחרונים לפרש דההיא דאוא"ב איירי בב' התראות, הבאנו דבריהם להלן סק"ב ועיי"ש בזה, ל"ק כלל קו' זו.

ב] והנה לעיל ד"ט: בתוד"ה והיא שפחה לחייב על כל שפחה ושפחה, ז"ל, תימה דהכא בעינא לחלק אע"ג דגופין מוחלקין, והתם בפ' אותו ואת בנו משמע דפשיטא דחייב גבי שחטה ואח"כ שחט בני' משום דגופין מוחלקין, וכן לקמן בפרק אמרו לו דאמרי שבתות כי גופין דמיין, עכ"ל.

והנה הרבה מן האחרונים תמהו ע"ד התוס' דמאי קשיא להו מהכא, הרי הגם דבעלמא פשיטא לן דגופין מוחלקין, מ"מ ס"ד בשפחה חרופה דלא יהיו גופין מוחלקין, שהרי בשפחה חרופה מביא קרבן א' על עבירות הרבה, הגם שהתרו בו על כל אחת וחלוקין הן זמ"ז, וע"כ ה"נ הגם דגופין מוחלקין מ"מ הי' בדין שיביא קרבן א' על גופין הרבה, וע"כ הוא דבעי' קרא לדין גופין מוחלקין בשפחה חרופה, וכאשר כן נ' להדיא בסוגיא שם, דבעי מיני' הבא על ה' שפחות חרופות בהעלם א' מהו, ופשיט לי' דחייב על כל אחת ואחת, ובעי מ"ש מה' העלמות בשפחה אחת וכו', והרי דלא בעי מ"ש מה' ביאות בשפחה אחת, אלא בעי מ"ש מה' "העלמות" בשפחה אחת, והיינו דהגם דבעלמא גופין מוחלקין, מ"מ בשפחה חרופה דמביא קרבן א' על ה' העלמות בשפחה אחת הגם דחלוקין הן זמ"ז, ה"נ בדין שיביא קרבן א' על שפחות הרבה.

ונ' דאין לפרש דמכוון קו' התוס' הוא, דאכתי הי' סגי בקרא לחילוק גופין בשפחה חרופה, והוה ילפי' מינה לנדה, (ושו"ר בספר אגודת אזוב הל' שגגות אות ג' דל"ט:, שדן לפרש כן כונת התוס', ועיי"ש מש"כ לישב בזה), שהרי נ' פשוט דאי לא כתיב קרא אלא בשפחה חרופה, ולא הו"ל קרא בעלמא דגופין מחלקין, הי' לנו לומר דכל דין גופין מחלקין הוא רק היכא דהוו העלמות חלוקות, ואך דדינא הוא דמביא קרבן א' על העלמות הרבה, ובזה הוא דילפי' דל"מ הבאת קרבן א' על עבירות הרבה של גופין חלוקין, אך היכא דהוו בהעלמה אחת (אשר בזה אף בשאר איסורים מביא קרבן א'), לא מצינו דמהני חילוק גופין, וע"כ בעי' למילף מקרא בנדה דגופין חלוקין אף בהעלמה א', ואך דבשפחה לא סגי לזה, כיון דמביא קרבן א' על העלמות הרבה, וע"כ בעי' לקרא בשפחה דבגופין מחולקין ליכא לדינא דמביא קרבן א' על העלמות הרבה, (ואף בהעלמה אחת גופין מחולקין, דומיא דנדה דמהני חילוק גופין אף בהעלם אחד), וז"פ.

והנה ד' האחרונים מיוסדים על מה שפירשו ד' התוס', דעיקר קושייתם היא מהא דבעי' קרא בשפחה לחייב על כל שפחה ולא ילפי' לה מנדה, אשר מזה חזינן דלא ילפי' מנדה לעלמא, וא"כ מנלן דבאוא"ב ובשבתות איכא חילוק גופין, אך באמת נ' דיל"פ מכוון קו' התוס', דלא קשיא להו אך מהא דבעי' קרא בשפחה לחייב על כל שפחה ושפחה, אלא קשיא להו אף מהא דבעי' קרא בנדה לחייב על כל אשה ואשה, ואשר זהו שהקשו דהכא בעי' קרא לחילוק גופין בין בנדה ובין בשפחה, ואילו התם חזינן דמסברא פשיטא לן דגופין מוחלקין הגם דליכא קרא לזה, ולפ"ז הרי אין לישב דשאני שפחה חרופה וכו', שהרי אכתי קשיא מהא דבעי' קרא בנדה לחייב על כל אשה ואשה.

ואמנם דזה צ"ע, שהרי לכאו' שפיר י"ל, דלעולם מסברא אין גופין מוחלקין, וילפי' מקרא דבנדה גופין מוחלקין, ומזה ילפי' לעלמא דגופין מוחלקין, ומאן לימא לן דבעלמא ידעי' מסברא דגופין מוחלקין, ועד"ז תי' הערול"נ שם קו' התוס', דהא דבעי' קרא בשפחה, ול"מ למילף לה מנדה, הוא משום דשפחה קיילא שאינה בכרת, אך אחר דילפי' מקרא חילוק גופין אף בשפחה, תו ילפי' במה הצד מנדה ושפחה לעלמא דגופין מוחלקין, אך נ' דיל"פ בזה, דס"ל להתוס' דהא דבאוא"ב איכא דין חילוק גופין, ודאי לא ילפי' לה מנדה, שהרי ל"ד לנדה שהיא מוזהרת וכדפריך ר"ע במתניתין, וגם אין ללמוד בהמה מאשה, ובע"כ דמסברא קים לן התם דגופין מוחלקין, וכן הא דשבתות כגופין ודאי לא ילפי' לה מנדה, והתם ניחא טפי וכמו שהעירוני, שהרי מ"ד התם דשבתות כגופין דמי מפרש דהא הוה פשיט"ל לר"ע דשבתות כגופין דמי, וימים שבינתים הוא דבעי מיני', ופשיט לי' ר"א מנדה דימים שבינתים וכו', ופריך עלה ר"ע לא אם אמרת בנדה וכו' והיא מוזהרת עליו וכו', והרי דס"ל לר"ע דל"מ למילף שבתות מנדה, וא"כ הרי בע"כ דהא דס"ל דשבתות כגופין דמיין לא יליף לה מנדה, אלא מסברא הוא דקים לן הכי דגופין מוחלקין, וזהו שהק' התוס' דהכא בעי' קרא לחילוק גופין, ואילו באוא"ב ובשבתות פשיטא לן מסברא דגופין מוחלקין.

ובתוס' קידושין דע"ז:, במש"א שם בבא על ג' אלמנות הרי גופין מוחלקין הרי שמות מוחלקין, וכתבו התוס', ז"ל, נראה דבכדי נקט שמות מוחלקין, שהרי בא על ג' נשים נדות בהעלם א' חייב על כל או"א ואע"פ שהן שם א כלומר שכולם נשים לאיש א' וכו', וצ"ב רב דמה נפ"מ בג' נשים נדות אם הוו נשים לאיש א' או לג' אנשים, וע' מרומי שדה שם, וצ"ב, עכ"ל, ובפשוטו מבו' מדבריהם, וכן למד מדבריהם השעה"מ פי"ז מאיסו"ב, דס"ל דדין גופין מוחלקין ל"ה דין מסוים בנדה ושפחה, אלא אף בעלמא אמרי' גופין מוחלקין.

אמנם הנה התוס' בסנהדרין דנ"ד: ד"ה הנרבע לזכור והנרבע לבהמה, ז"ל, אע"ג דגופין מוחלקין לא מחייב ר' ישמעאל אלא אחת, וגבי ה' נשים נדות וכו' וה' שפחות חרופות וכו' דמחייב על כל אחת ואחת, משום דדרשי' ואשה לחלק על כל אשה ואשה והיא שפחה לחייב על כל שפחה ושפחה, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, והרי דפליגי ע"ד התוס' לעיל ד"ט: ובקידושין דע"ז:, אלא ס"ל דלא אמרי' גופין מוחלקין רק היכא דאיכא קרא לזה, וכמו שהוכיחו כן התוס' לעיל מסוגיא דהתם.[[1]](#footnote-2)

והשעה"מ פי"ז מאיסו"ב הי"א תמה ע"ד התוס' בסנהדרין, ממש"א בקידושין דע"ז. דבא על אלמנת ראובן ועל אלמנת שמעון ועל אלמנת לוי הרי גופין מחולקין הרי שמות מחולקין, והרי להדיא דאף בעלמא גופין מחולקין, ואף אי נימא דהתוס' בסנהדרין פליגי על דבריהם בקידושין שם שכתבו דבכדי נקט שמות מחולקין, אלא נימא דס"ל דגופין מחולקין לחוד ל"מ לחלק בעלמא אא"כ הוו נמי שמות מחולקין, הרי מ"מ היכא דהוו גופין מחולקין ושמות מחולקין אמרי' דחייב על כל א' וא', וא"כ בנרבע לזכור ולבהמה אמאי אין חייב אלא א', הרי הוי גופין מחולקין ושמות מחולקין, דאם אפי' אלמנת ראובן ואלמנת שמעון חשיב שמות מחולקין, כ"ש נרבע לזכור ולבהמה, עכ"ד.

אמנם יל"ד לישב ד' התוס', דמודו לד' התוס' בסנהדרין דלא אמרי' גופין מוחלקין רק היכא דאיכא קרא, ואך דס"ל דבאלמנות שפיר ילפי' מנדה ומשפחה דגופין מוחלקין, וה"נ באלמנה, דאי ניפרוך מה לנדה שכן כרת שפחה תוכיח, וכמש"כ כן הערול"נ לעיל ד"ט:, ורק בנרבע לבהמה דאין זנות לבהמה והוי מין איסור אחר, לא ילפי' לה מנדה ושפחה, וי"ל עוד דבהמה ל"מ למילף מנדה ושפחה כדפריך ר"ע במתניתין דמה לנדה שיש בה ב' אזהרות הוא מוזהר והיא מוזהרת משא"כ בבהמה, אך אלמנה שפיר ילפי' מינייהו, וע' כן בד' הגרע"א בגליון השעה"מ, דאי נימא דשבתות כגופין בעי מיני' ולא קיבלה מיני', הרי דליכא דין גופין מוחלקין רק במקום שיש בה ב' אזהרות, וע"כ ניחא הא דבנרבע לזכור ולבהמה לא אמרי' גופין מוחלקין.[[2]](#footnote-3)

עוד יש לתמוה ע"ד התוס', שהרי כבר הבאנו מה שהוכיחו התוס' לעיל ד"ט: דאף בעלמא אמרי' דגופין מחולקין, מהא דבאוא"ב שחטה ואח"כ שחט ב' בני' חייב ב', ומהא דשבתות כגופין, ותיקשי מזה ע"ד התוס' בסנהדרין דס"ל דבעלמא לא אמרי' גופין מוחלקין.

אמנם הנה על הא דאוא"ב י"ל כמו שדנו האחרונים שם, ע' ערול"נ והגהות הגראמ"ה, דנימא דאיירי בשהתרו בו על כל א', וע"כ הוא דחייב ב' דהתראות מחלקות, ומצינו כן במאירי חולין שם דפירש להדיא דאיירי בשיש שם התראה על כל אחד,[[3]](#footnote-4) והאחרונים תמהו ע"ד התוס' דמהיכן הוה פשיטא להו דאיירי בחדא התראה והא דחייב ב' הוא משום דגופין מחולקין, ויתכן דס"ל להתוס' דאי בהתראה א' פשיטא דסופג שמונים, ומאי קמ"ל מתניתין, והישועות מלכו פ"א מאיסו"ב כתב דע"כ איירי בהתראה אחת, דאי בב' התראות א"כ למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, מה איריא בשחט ב' בני, אפי' באחד והתרו בו על כל סימן וסימן לוקה ב', וכ"כ גם בספרו יבין דעת ר"ס ט"ז, ועמש"נ בזה להלן ס???.

והא דשבתות כגופין דמי, הנה זה ניחא בפשיטות למה שפירש"י בסוגיא דט"ז. דהא דשבתות כגופין היינו כגופי מלאכה שאינם דומין כזריעה וקצירה, וע"כ הוא דחייב תרתי, ובפשוטו למד רש"י כן מהא דמבו' בסוגיא שם דל"מ הא דשבתות כגופין רק בשגגת מלאכות ולא בשגגת שבת, ואם הא דכגופין דמי היינו כגופי נדות, א"כ מ"ש שגגת שבת משגגת מלאכות, וע"כ פירש"י דהיינו כגופי מלאכות, ואשר ע"כ דוקא בשגגת מלאכות חייב ב', דבשגגת מלאכות חייב על כל אב מלאכה ומלאכה, ומשא"כ בשגגת שבת דאין חייב על כל מלאכה ומלאכה, ע"כ אף לא מתחייב תרתי מכח הא דשבתות כגופין דמי, ולדעת ש"ר דמפרשי דשבתות כגופי נדות דמי, צ"ב מ"ש שגגת שבת משגגת מלאכות, ועמש"נ בזה להלן ???, ולפ"ז ניחא בפשוטו דהגם דבעלמא לא אמרי' דגופין מוחלקין, מ"מ שבתות כגופי מלאכות דמו, וע"כ הוא דחלוקין זמ"ז, ול"ש זל"ז כלל, וכבר עמד בזה הרש"ש בדף ט"ז. דתוס' בסוגיין פליגי על פירש"י בדט"ז..[[4]](#footnote-5)

עוד יש לתמוה ע"ד התוס'?

ג] והנה בתוס' הרא"ש קידושין דע"ז:, ז"ל, הרי גופין מוחלקין הרי שמות מוחלקין, הכא אמרי' דחייב בגופין מוחלקין על כל גוף וגוף אע"ג דליכא אלא חד קרא, והכי אמרי' בפ' אוא"ב שחט אותה ואת ב' בני' סופג שמונים, וקשה דבס"פ גיד הנשה אמרי' אכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה לר' יוחנן אינו חייב אלא אחת משום דתרוייהו נפקי מקרא מובשר בשדה טריפה לא תאכלו, ואפי' הי' מב' בהמות דהוו גופין מוחלקין לא מיחייב אלא חדא, וי"ל דלא דמי, דהתם איסור טריפה ובשר מן החי תרי גווני איסורין נינהו ותרוייהו נפקי מחד קרא הלכך לא מיחייב אלא אחדא, אבל הכא אי הוה אכיל טריפה מב' בהמות דהוי גופין מוחלקין מיחייב תרתי, עכ"ל.

והנה למדנו מד' הרא"ש דהא דגופין מוחלקין הוי אף בעלמא ואף בבהמות שחוטות, ודלא כמש"כ תורי"ד בקידושין דבשחוטין לא אמרי' גופין מוחלקין משום דלא חשיבי, שהרי כתב דאי הוה אכיל טריפה מב' בהמות דהוי גופין מוחלקין חייב תרתי, והרי דגם בהמות שחוטות חשיבי גופין מוחלקין, דאין לומר שמכוון הרא"ש הוא לתלש בשר מב' בהמות טריפות ואכלן, דכה"ג כתב הרי"ד דחשיבי גופין מוחלקין,[[5]](#footnote-6) שהרי ד' הרא"ש קיימי על סוגיא דחולין באכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה, והתם מכוון בשר מן הטריפה היינו מבהמה שחוטה, דאם היא חי' הרי חייב עלי' גופה גם משום בשר מן החי.

וצ"ע דסותר הרא"ש ד' עצמו בסנהדרין, שנקט שם דליכא חילוק גופין רק בנדה ושפחה ולא ילפי' מינה לעלמא.

עוד יש להקשות ע"ד הרא"ש בקידושין מכ"ד, חדא הוא ממתני' לעיל דט"ו: דשאלו ר"ע השוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם א' מהו חייב על כל א' וא' או א' על כולן וכו', והרי דאף דה' גופין נינהו לא אמרי' בזה גופין מוחלקין, וא"כ מ"ש באוא"ב ובבשר טריפה דאמרי' גופין מוחלקין.[[6]](#footnote-7)

אמנם י"ל בזה, ???

עוד קשיא ע"ד הרא"ש ממתני' דהתם, דאמר ר"ש וכו' כך שאל ר"ע באוכל נותר מה' זבחים בהעלם א' מהו וכו', והרי דאף דבאין מה' גופין, מ"מ לא אמרי' בהו גופין מוחלקין, והתו"י שם פירשו הטעם בזה דל"ד לנדה שיש בה ב' אזהרות שהוא מוזהר עלי' והיא עליו, וכ"ה בפי' מבעלי התוס' לתו"כ פר' ויקרא, ועיי"ש מש"כ טעם נוסף בזה וצ"ב רב, ויל"פ עוד דהוא משום דבשחוטין לא אמרי' גופין מוחלקין, וכ"ה מבו' מתו"ד התורי"ד בקידושין שם, אך הנך תרי טעמי לא אתיין לדעת הרא"ש, דס"ל דמהני חילוק גופין אף היכא שאין ב' מוזהרין כאוא"ב וכבשר טריפה, ואף בשחוטין כבשר טריפה.[[7]](#footnote-8)

עוד קשיא ע"ד הרא"ש, ממתניתין דילן דלדעת רבה ס"ל לר"ע דלא אמרי' גופין מוחלקין רק בעריות שאף היא מוזהרת, וא"כ היאך כתב הרא"ש לדבר פשוט דאמרי' גופין מוחלקין אף בבשר מן החי ובשר מן הטריפה, הגם שאין כאן אלא אזהרה אחת, הרי זה תליא בפלוגתת תנאי במתניתין.

עוד קשיא ע"ד הרא"ש מההיא דסנהדרין דנרבע לזכור ונרבע לבהמה לר' ישמעאל אינו חייב אלא אחת, והרי דליכא חילוק גופין רק בנדה ובשפחה ולא בעלמא, וא"כ מ"ש באוא"ב ובבשר מן החי ובשר טריפה דאמרי' בהו חילוק גופין.??והק' כן ???ואמנם יל"ד דתי' הרא"ש מהני ע"ז???

עוד קשיא ע"ד הרא"ש, ממש"א במעילה דט"ז. דפליגי רב ולוי אם נבלת טהורה וטמאה מצטרפין לאכילה, והנה הרי לדעת הרא"ש בפשוטו יש לנו לחשוב נבילות דב' בהמות כגופין מוחלקין, כ"ה דבשר ב' בהמות טריפות חשיב גופין מוחלקין אף אם תלשו לאחר מיתה, וא"כ היאך מצטרפין הרי מסקי' בשבת דע"א. דכל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכ"ה שאין מצטרפין לחיוב קרבן ה"נ בדין שלא יצטרפו לחיוב מלקות, וכמש"כ כן הישועו"מ ריש הל' איסו"ב דכל שחלוקין לחטאות אף אין מצטרפין למלקות, דלא אשכחן בשום דוכתא לחלק בין חיוב חטאת לחיוב מלקות.

אמנם ע"ז י"ל דאיסור נבילה כיון דחייל רק לאחר מיתה אין לנו לחשבו כגופין מוחלקין, אך אכתי תיקשי ממש"א שם דלמ"ד דאבמה"ח נוהג בטמאה אף חיי פרה וחיי גמל מצטרפין, ואם חשיבי כגופין מוחלקין, היאך מצטרפין הרי כל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכבר עמדו הישועו"מ ריש הל' איסו"ב והאפיקי ים ח"ב סי' ?? בקו' זו ע"ד תורי"ד בקידושין, וע' לעיל סק"ב בהערה מש"נ לישב בזה לדעת הרי"ד, וי"ל כן גם לדעת הרא"ש.

ד] עוד צ"ע בזה בד' הרמב"ם, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ה משגגות הלכה ג' ד', מכאן אתה למד שזה שאמרו חכמים הבא על הזכור והביא זכור עליו בהעלם אחת חייב חטאת אחת, במה דברים אמורים כשהיה אותו הזכור עצמו, אבל אם היה זכור אחר, בין שבא על שנים בין שבא על זה והביא זה עליו חייב על כל גוף וגוף, והוא הדין בבא על הבהמה והביא בהמה עליו. ה אשה שהביאה עליה בהמות הרבה בהעלם אחת חייבת חטאת על כל בהמה ובהמה, שהרי גופין מוחלקין, והרי זו כמי שנבעלה לאנשים הרבה בהעלם אחד שהיא חייבת חטאת על כל איש ואיש, עכ"ל.

והאחרונים תמהו על מה שפסק הרמב"ם דאף בבהמות איכא חילוק גופין, ממה שפסק הרמב"ם שם פ"ו ה"ב, ז"ל, וכן השוחט חמשה זבחים בחוץ בהעלם אחת, אינו חייב אלא חטאת אחת, הא למה זה דומה למשתחוה לחמש צורות בהעלם אחת, עכ"ל, והרי דאין גופי הבהמות מחלקין, וע' מל"מ שם פ"ו שתמה כן ע"ד תורי"ד.

והגרע"א בגליון המל"מ כתב לישב לדעת הרי"ד, די"ל דדוקא בנהנה חייב משום גופין מוחלקין דדמי לה' נשים נדות, וכמו דאמרי' בכריתות דט"ו מה לאוכל שכן נהנה.

והשעה"מ פי"ז מאיסו"ב כתב לישב, דכיון דהחיוב לא בא לו אלא בגמר שחיטה, ל"ח כגופין מוחלקין, דלא אמרו אלא בבע"ח דוקא שהם חיים, וכעי"ז כתב הפמ"ג בפתיחה להל' שבת ד"ה וידוע, ובס' ראש יוסף חולין דמ"א. ודק"א. ובס' גוו"ר כלל ס"א, והמנ"ח מ' קפ"א אות ז' כתב שאי"ז נראה, דהגם דנבילה היא, מ"מ כיון שהם חיים שייך בהו גופין מחולקין, וע' עוד באבנ"ז או"ח סו"ס קי"א מה שתמה ע"ד הפמ"ג, ועיי"ש מש"כ לישב דכיון דבסוף שחיטה הוו מתים ול"ח גופין יכול להביא קרבן א' על כל סופי השחיטות, ויתכפרו בזה גם תחילת השחיטות מדין גרירה, ועיי"ש שכתב לישב מ"ש מאואו"ב.

עוד כתבו לישב בזה, ע' מש"כ הגר"ז אוסבסקי בס' כתבי בית ישראל, וחזון יחזקאל, דל"ש הא דגופין מוחלקין, רק היכא דהוי האיסור על הגופין, דהגופין הם שאסורין, ובזה הוא שחלוקין הגופין זמ"ז, דחשיבי כב' גופי עבירה, אך משא"כ באיסור שחוטי חוץ, י"ל דלאו היינו דמדיני הקדשים הוא שאסור לשחטן בחוץ, והוי זה מאיסורי קדשים, אלא היינו דמעשה שחיטה דקדשים בחוץ אסור, ואי"ז איסור על הקדשים, ויש להביא סמך לזה??? וע"כ ל"ש בזה חילוק גופין.

ומה דהשיב לו ר' יהושע דיש ללמוד ק"ו מתמחוין דמחלקין, ואין מחלקין כן, דשאני מעילה דהוי איסור על החפצא, וע"כ בזה הוא דתמחויין מחלקין, הוא משום דהא דתמחויין מחלקין בלא"ה אינו חילוק בהחפצא, שהרי ודאי אי"ז כב' גופי עבירה, ואין חילוק תמחויין אלא חילוק המעשים לחשבן לב' מעשים חלוקין, ובזה ליכא נפ"מ בין איסורים שעל החפצא לאיסורא דשחוטי חוץ.

ובזה תירצו קו' הגרע"א במתניתין דיליף ר"א מנדה דגופין מחולקין לשבת, והק' הגרע"א שם, ז"ל, קשה לי איך ילפי' שבת מנדה הא איכא למיפרך דשבת שאני שכן נהנה, כמ"ש הרע"ב במ"ט, ולכאו' יש מקום לומר, דאתיא הך מתני' כת"ק במשנה ט', דס"ל דיליף ר' יהושע שוחט ה' זבחים מה' תמחויין, ולא ס"ל לחלק מכח הא שכן נהנה, אך כנר' מכוון קו' הגרע"א, דהרי במתני' שם פליג וס"ל דלא כך שאלו, והיינו משום דס"ל דל"מ למילף מאוכל שכן נהנה, וא"כ מ"ט לא פליג במשנה זו דיליף ר"א שבתות מנדה).

אך לפי דרך זו ניחא, די"ל דכל הפירכא שכן נהנה היינו כד אתינן לדון מדין חילוק תמחויין, שעיקרו הוא מדין חילוק המעשים, שמכח שטעמיהם חלוקין חשבי' להו כב' מעשי אכילה, וע"ז שפיר אמרי' די"ל דכל חילוק זה הוי רק היכא שנהנה, דבזה חשיב כל תמחוי כאכילה לעצמו, אך משא"כ בשחיטת זבחים אין מתחלקין המעשים מכח זה, וע' תוס' שבת ד"צ. דבהוצאת שבת אין תמחויין מחלקין, וע"ש בשיטה להר"ן בשם רבינו יהונתן???, אך משא"כ כד יליף ר"א שבתות מנדה, דדין חילוק גופין בנדה היינו דחשיבי' כב' איסורים ושמות נפרדים דכל נדה ונדה הויא איסור לעצמה, הרי שע"ז ליכא למיפרך שכן נהנה, דאי"ז טעם לחשוב ב' גופין לב' איסורין מכח הא שהוא נהנה, ונ' להוסיף טעם בזה, דכל טעמא דשכן נהנה ל"מ רק כד אתינן לחלק מעשי הגברא, ובזה אמרי' דכל שהגברא נהנה יש לחלק טפי המעשים, אך משא"כ בדין חילוק גופין דנדה שאין אנו דנים לחלק מעשי הגברא, אשר בזה יש לחלק אם הגברא נהנה או אינו נהנה, אלא אנו דנים לחלק איסורי החפצא, הרי שבזה מה לי אם הגברא נהנה או אינו נהנה, ודו"ק.

וביותר ניחא אם חילוק גופין הוי ב' איסורים ושמות??

אמנם צ"ע בזה, מדין אוא"ב, וי"ל דאיירי בב' התראות, ע' מה שהבאנו לעיל סק"???

עוד צ"ע מדין תמורה?

**ב'**

ה] ונראה לדון בכ"ז, בהקדם, דהנה בדינא דמתני' נזיר דמ"ב. מכות דכ"א. דנזיר שהי' שותה יין כל היום אינו חייב אלא אחת, אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל א' וא', נת' במק"א פלוגתת הראשונים בזה, דדעת רש"י והרמב"ם ודעימייהו דהא דברישא אינו לוקה אלא אחת משום חיסרון ההתראה נגעו בה, וע"כ בסיפא שהתרו בו על כל שתי' ושתי' חייב על כל או"א, אך דעת התוס' ודעימייהו דהא דברישא אינו חייב אלא אחת הוא משום דליכא חילוק ביניהם וחשיב הכל כשתי' אחת, והא דבסיפא חייב על כל או"א הוא משום דהתראות מחלקות, ועיי"ש מש"נ באורך דעות הראשונים בזה, וביאור סוגיא דמכות ד"כ:.

והנה אמנם לענין קרבן מודו כו"ע דבאכל בהעלם א' אינו חייב אלא א', והנה ??? ויל"פ דילפי' לזה מקרא

והנה לדעת רש"י ודעימי' תיקשי, בכ"ד דמצינו שנחלקו אם לוקין על כל או"א או אין לוקין אלא אחת, וכגון בפלוגתא בחלב שור כשב ועז אם לוקה א' או לוקה על כל או"א, וצ"ע דממ"נ היכי איירי, אם התרו בו על כל או"א, הרי אף אם הוו שם א' נמי לוקה על כל או"א, ואם לא התרו בו אלא מתחילה, הרי אף אם הוו ב' שמות נמי אינו לוקה אלא א',[[8]](#footnote-9) אך לדעת התוס' ניחא, דאיירי שהתרו בו מתחילה על כולן, ול"מ למי מר אישתלאי כיון שהתחיל בעבירה תוכ"ד להתראה, והגם דג' שמות נינהו, (והי' מסתבר דכה"ג ל"מ מה שהתחיל לעבור תוכ"ד להתראה, שהרי על עבירה זו לא התחיל לעבור), אך הרי מפורש בחי' הריטב"א מכות דכ"א. דגם בהתרו בו על ג' שמות והתחיל לעבור על א' מהן תוכ"ד להתראה, מהניא ההתראה לחייבו על כולן, עיי"ש, (ובלא"ה נמי י"ל דאיירי שתחילה אכל מעט מכל שם ושם, והתחיל לעבור בכל ג' האיסורים תוכ"ד להתראה).

והפשוט בזה, דהגם דס"ל לרש"י ודעימי' דאף בלא חילוק התראות יש לחייבו על כל שתי' ושתי', אלמלי חיסרון ההתראה, אך היינו רק בדהוו ב' שתיות בזאח"ז, אך בשתה ב' רביעיות בב"א ודאי אינו חייב אלא א', ואף דאיכא התראה אתרוייהו, ובכה"ג הוא שנחלקו באכל חלב שור כשב ועז אם אינו חייב אלא אחת או חייב על כל או"א.[[9]](#footnote-10)

ובעיקר הדבר דבדהוי בב"א אינו חייב אלא אחת, הנה מצינו כן בחי' הריטב"א מכות ד"כ:, ז"ל ולפי גירסא זו אין לפרש בבת אחת שעשה במקום אחת בפעם אחת קרחה גדולה כשיעור חמש קרחות, דא"כ למה לי למיפרך ממתני' דנזיר, בלאו דידה נמי פשיטא שזה כאוכל אכילה גדולה של חלב שיש בה כמה זיתים בבת אחת שאינו חייב אלא אחת, עכ"ל, וע' מנ"ח מ' רח"צ אות י"ז.

והנה יל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דכל דהוי בב"א הוי זה שתי' אחת ואי"ז אלא איסור א', וכדחזי' דאף למ"ד דאכל ב' זיתי חלב בהעלם א' חייב על כאו"א, מ"מ אם אכל ב' זיתי חלב בב"א אינו חייב אלא אחת, וכמש"כ כן הראשונים בשבת דצ"ב:, ועד"ז מבו' בסוגיא להלן דט"ו., דאף למ"ד דמחייב ר"א בקצר וקצר ב' חטאות, מ"מ אם קצר בב' מקומות בב"א אינו חייב אלא אחת, ועוד יל"פ, דלעולם אף לגבי מלקות בעי' חילוק דומיא דהא דבעי' חילוק לקרבן, ואך דלגבי מלקות דליכא העלמה המצרפתן, הרי דכל דהוו בזאח"ז ה"ז מחלק ביניהם, אך כל דהוו בב"א ה"ה מצורפין למלקות, וע' להלן ??? בזה.

ונ' להוסיף עוד בזה, דלרש"י לטעמי' הוא מיושב היטב, וא"צ להעמיד כשאכל בב"א, דהנה בפירש"י חולין דפ"ג. מבואר לפ"מ שפירשו בדעתו התוס' הרא"ש והתורת חיים שם, וע' ראש יוסף שם שכתב דהכי דייק ל' רש"י, דאכל ב' זיתי חלב בכדא"פ אינו חייב אלא אחת אף אם התרו בו על כל או"א, והתוס' הרא"ש שם תמה ע"ז דודאי ה"ה חייב ב' דהתראות מחלקות, ונת' במק"א באורך בזה דרש"י לטעמי' דלדידי' לא מצינו כלל דבכח התראות לחלק, שהרי לדידי' הא דנזיר וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, וע"כ הוא דאם התרו בו על כל או"א חייב על כל או"א, ולא מצינו כלל דין חילוק התראות, וע"כ כל שאכלן בכדא"פ דחשיב כאכילה אחת אינו חייב אלא אחת, אך באמת י"ל, דאם אם מהני התראות לחלק, היינו רק בשהפסיק יותר מכדא"פ דמצורפין הן למלקות ומהני ההתראה לחלק, אך באכלן בתוך כדא"פ דהוו אכילה א' ממש, ל"מ בזה חילוק התראות.

ומצינו עוד דרש"י אזיל לטעמי' בזה, והוא בפירש"י שבת דע"א. ד"ה חלב וחלב, ז"ל, ב' זיתים והפסיק ביניהם יותר מכדא"פ דהוו להו ב' אכילות, עכ"ל, ובס' אפיקי ים ח"ב סו"ס ה' עמד ע"ד רש"י, דמה הוצרך לפרש דאיירי בהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, הלא החידוש במתני' הוא גם בכדא"פ שהרי בחלב ודם כה"ג חייב ב', וכן לרבה אליבא דר"א בכריתות דט"ו ע"א דבקצר וקצר חייב תרתי, וה"ה אוכל ב' זיתי חלב, א"כ גם בכדא"פ יתחייב ב', ומה דחקו לרש"י לפרש דוקא ביותר מכדא"פ.

אמנם נ' ברור דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דהאוכל ב' זיתי חלב בתוך כדא"פ אינו חייב ב' מלקיות אף בשהתרו בו על כל או"א, והיינו משום דהוי זה אכילה אחת ואין לחייב עלי' תרתי, וע"כ אין לפרש דמתני' דאכל חלב וחלב בהעלם א' אינו חייב אלא אחת איירי בשאכלן בתוך כדא"פ, שהרי מתני' אתיא לאשמועינן לדינא דלגבי קרבן כל דהוי בהעלם א' אינו חייב אלא א', ואילו בשאכלן בתוך כדא"פ הרי ל"ב להך דינא, שהרי אף במזיד כה"ג אינו חייב אלא א' משום דהוי זה אכילה אחת, וע"כ בע"כ לפרש למתני' בשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ.

ונ' עוד לפ"ז, דגם מש"כ האפיקי ים דלדעת ר"א דקצר וקצר חייב תרתי, ה"נ חייב ב' בשאכל ב' זיתי חלב בתוך כדא"פ, הנה לפמש"נ יל"ד בזה, די"ל דאף דמחייב ר"א תרתי היינו רק בשקצר וקצר בזאח"ז, דל"ש ב' הקצירות זל"ז וליכא צירוף ביניהם והוו ב' קצירות, וע"כ הוא דחייב תרתי, אך באכל ב' זיתי חלב בב"א דהוי הכל אכילה אחת, י"ל דמודה ר"א שאינו חייב אלא אחת, וכ"ה דמבו' בכריתות דט"ו. דקצר וקצר בב"א מודה ר"א שאינו חייב אלא אחת, והיינו משום דהוי הכל קצירה אחת, הרי דה"נ אכל ב' זיתים בתוך כדא"פ דהוי הכל אכילה אחת אינו חייב אלא אחת, ???צ"ע למש"נ להלן יתכן דצריך לחלק בין עניני בב"א, וזה מדמייתי' מסומכוס לאכל ב' זיתי חלב דחייב ב' חטאות???.

ויש לדון עוד דבר חידוש בזה, דאף הא דתנן דאכל ב' זיתי חלב בב' העלמות חייב ב', היינו רק בשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, אך בשאכלן בתוך כדא"פ אינו חייב אלא אחת, והטעם בזה הוא, דכל הך דינא דהעלמות מחלקות, היינו רק היכא דהוו ב' אכילות, אשר בכה"ג אם הי' זה במזיד הי' חייב ב', ואך דכיון דהוי זה בשוגג ובהעלמה אחת ההעלמה מצרפתן, ובזה כל דהוי בב' העלמות אינם מצורפין זל"ז וחייב על כל או"א, אך משא"כ היכא שאכלן בתוכדא"פ, אשר בזה להא דאינו חייב אלא אחת ל"ב לצירוף ההעלמה, שהרי אף במזיד כה"ג אינו חייב אלא אחת משום דהוי אכילה אחת, ע"כ אף אם הוי זה בב' העלמות אינו חייב אלא אחת.

ואי נימא הכי, מתישב טפי מה שפירש"י למתני' דאכל חלב וחלב בשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, שהרי במתני' תנן דאם אכלן בהעלם א' חייב א', והרי דאם אכלן בב' העלמות חייב ב', ואילו בשאכלן בתוכדא"פ הרי אף אם אכלן בב' העלמות נמי אינו חייב אלא אחת.[[10]](#footnote-11)

אך האמת נ', דהעלמות מחלקות אף בשאכל בתוכדא"פ, דהרי חזינן בפירש"י ותוס' בשבת דע"ב., דהגם דבשפחה חרופה קי"ל דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, מ"מ הי' בדין דאם בא על שפחה חרופה בשוגג ונודע לו וחזר ובא עלי', יהא חייב ב' חטאות כיון דהוו ב' שגגות, ואך דכיון דמביא על המזיד כשוגג ואין החיוב מכח השגגה, אין הידיעה מחלקת, והרי דאף דמביא קרבן א' על עבירות הרבה, מ"מ על שגגות הרבה ל"מ להביא קרבן א', וכ"ה מבו' גם בחי' הריטב"א שם, אך עיי"ש בחי' הנד' ע"ש הר"ן בשם הרא"ה שבאמת כתב כן דל"מ בזה חילוק העלמות, שהרי מביא קרבן א' על עבירות הרבה, והיינו משום דכל שגגה ושגגה הוי מחייב לעצמו, ועד"ז מצינו גם בחי' הרמב"ן שבועות דכ"ב., דמסיק שם דבמעילה דקי"ל דצירף את המעילה לזמן מרובה, ע"כ מצטרף אף מב' תמחויין, כיון דל"ב צירוף, ומ"מ פשיטא לי' דב' העלמות אין מצטרפין לחיוב, וכאשר כ"ה גם בפירש"י לקמן די"ח: וברמב"ם פ"ה ממעילה ה"ד, ולכאו' מפורש כן בסוגיא לקמן די"ח:, עייש"ה דמבו' דלדעת ר"ל אף ידיעות ספק מחלקות לצירוף מעילה, והיינו משום דכל העלמה והעלמה הויא מחייב לעצמו ואין מצטרפין, ואשר ע"כ נ' ברור דאף באכל ב' זיתים בתוך כדא"פ, הגם דהוו אכילה אחת, מ"מ היכא דהוו בב' העלמות ה"ה חלוקין לחטאות.[[11]](#footnote-12)

ולפ"ז ניחא הא דפליגי באכל חלב שור כשב ועז אם לוקה א' או לוקה על כל או"א, דאיירי בשאכלן בתוך כדא"פ, וע"כ אם אינם אלא שם א' אינו לוקה אלא א', ואף אם התרו בו על כל או"א ל"מ ההתראות לחלק ואינו חייב אלא א', אך אם הוו ג' שמות לוקה על כל או"א.

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כדעה זו דלמלקות ל"ב חילוק ויש לחייבו על כל אכילה ואכילה, היכא דאיכא התראה מעליא, ול"ד לחיוב קרבן בשוגג דבעי' חילוק העלמות, מצאתי שכ"ה גם דעת הר"י מיגש בשבועות דכ"ב. הובא בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ופריק רב פנחס שאני שבועות מתוך שחלוקות לחטאות, שאם אכל כזית תאנים וחזר ואכל כזית ענבים בהעלם אחד מתחייב ב' חטאות, דלא דמו לחלב וחלב דאלו חלב שם אחד וגוף אחד, אבל תאנים וענבים אלו אע"פ ששם אחד הם שהרי כללן בשבועה אחת ונעשו שניהם איסור אחד, כיון דגופין מוחלקין הן אם אכל וחזר ואכל בהעלם אחד מתחייב ב' חטאות, כמו שמתחייב באוכל חלב ודם בהעלם אחד, והא דמיא לאוכל ה' חתיכות מה' זבחים של נותר שהוא חייב ה' חטאות הואיל וגופין מחולקין הן כדמפרש בפ' אמרו לו, וכיון דחלוקין הן לחטאות לא מצטרפי, אבל קונמות שאין שם חיוב חטאת כלל אלא מלקות בלבד הוא דמתחייב במזיד אין שם דרך לומר חלוקין הן ולא מצטרפי, "שהרי לענין מזיד אפי' אכל כזית תאנים וחזר ואכל מאותן תאנים עצמן שהוא שם אחד וגוף אחד מתחייב הוא מלקות על כל אחד ואחד ועל כל אכילה ואכילה", וכיון שכן לגבי תאנים וענבים אין כאן דרך לומר כיון דחלוקים לחטאות לא מצטרפי דהא תאנים וענבים חלוקים הם ואפ"ה לענין אצטרופי מצטרפי, כך פי' הרב הלוי ז"ל, עכ"ל.

והנה מפורש בד' הר"י מיגש, דחלוק הוא דין שוגג לענין קרבן מדין מזיד לענין מלקות, דבדין שוגג לענין קרבן כל שאכל זית חלב וחזר ואכל זית אחר בהעלם א' אינו חייב אלא אחד, וע"כ שייך בזה דין חילוק גופין דכל דהוו מב' גופין אף אם אכלן בהעלם א' חייב ב' חטאות, וכדיליף לה ר' יהושע במתני' לעיל דט"ו: בק"ו מדין חילוק תמחויין, אך משא"כ בדין מזיד לענין מלקות חייב על כל אכילה ואכילה מלקות אף בלא חילוק גופין, וע"כ לא משכח"ל חילוק גופין כלל לענין מלקות.[[12]](#footnote-13)

אמנם ילה"ע בזה בד' הר"י מיגש, שהרי כבר נת' לעיל דהגם דלענין מלקות יש לחייב על כל כזית וכזית אף בלא חילוק, היינו רק היכא שאכלן בזאח"ז, אך בשאכלן בב"א, ולדעת רש"י אף בשאכלן בתוך כדא"פ, אין לחייב אלא א', וא"כ תיקשי במש"כ הרי"מ דלגבי מלקות לא משכח"ל דין חילוק גופין, ולכאו' הרי שפיר משכח"ל בשאכלן בב"א, דכה"ג בלא חילוק גופין אינו חייב אלא אחת, ומשום חילוק גופין יתחייב ב' חטאות.

ויש ללמוד מזה בדעת הר"י מיגש, דל"מ חילוק גופין רק בשאכלן בזאח"ז, אך כל שאכלן בב"א ל"מ חילוק גופין לחייב תרתי, וע' כן במנ"ח ואפיקי ים ???, וע"כ לא משכח"ל דין חילוק גופין לענין מלקות, דאם אכלן בזאח"ז אף בלא חילוק גופין חייב ב', ואם אכלן בב"א אף בדהוו גופין מוחלקין אינו חייב אלא א'.

ויל"פ הטעם בזה, דל"מ חילוק גופין רק היכא דהוו ב' אכילות, אשר בזה מן הדין הי' לנו לחייבו תרתי וכדחזינן דחייב ב' מלקיות, ואך דההעלמה מצרפתן יחד וע"כ הוא דאינו חייב אלא אחת, ובזה מהני חילוק גופין דל"מ להו צירוף ההעלמה, אך כל דהוו אכילה אחת דל"ב בזה לצירוף ההעלמה, הרי שבזה ל"מ כלל חילוק גופין.

והנה לעיל נתבאר עפי"ד רש"י דהגם דלענין מלקות ל"ב חילוק, מ"מ אם אכלן בתוך כדא"פ אין חייב אלא אחת, ואי נימא כן גם לדעת הר"י מיגש, הרי יש ללמוד לפ"ז דאף דל"מ אף חילוק גופין ותמחויין היכא שאכלן בתוך כדא"פ, דכיון דהוי זה אכילה אחת ל"מ בזה חילוק, והיינו כמש"נ לעיל דכל דהוו אכילה אחת דל"ב בזה לצירוף ההעלמה ל"מ בזה כלל חילוק גופין.

ז] אמנם צ"ע רב בזה, דאי נימא דל"מ חילוק גופין ותמחויין היכא שאכלן בתוך כדא"פ, א"כ היאך שייך כלל דיהני חילוק גופין ותמחויין לקולא שלא יצטרפו לחיוב, הרי בע"כ איירי שאכלן בתוך כדא"פ, דאל"כ הרי בלא"ה לא מצטרפי, וכל שאכלן תוך כדא"פ הרי ל"מ כלל חילוק גופין ותמחויין.

ועד"ז צ"ע במש"נ לעיל סק"??? לדון לדעת רש"י, דל"מ חילוק העלמות רק היכא שהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, אך היכא שאכלן בתוכדא"פ דהוי זה חדא אכילה, ל"מ בזה חילוק העלמות לחייבו תרתי, וצ"ע לפ"ז, דא"כ היאך מהני חילוק העלמות לקולא שלא יצטרפו ב' חצאי זית לחייב, וכמבו' כן לעיל די"ב: דאכל ב' חצאי זית ונודע לו בינתים לא מצטרפי למ"ד דיש ידיעה לח"ש, והרי כיון דאכל ב' החצאי זית בתוכדא"פ, בדין דלא יהני בזה חילוק העלמות.

ונ' דצ"ל בזה, דהנה הגם שאמרו לעיל די"ב: לחד לישנא דאף לר' יהושע דתמחויין מחלקין היינו רק לחומרא שהם חלוקין לחטאות ולא לקולא אלא אף ב' תמחויין מצטרפין לחיוב, מ"מ בכ"ד מצאנו גווני דחילוק, דהגם דל"מ זה לחלק לחטאות לחייב תרתי מ"מ מהני זה לחלק שלא יצטרפו.

ומצינו כן חדא, במה שפירש"י בשבת דק"ה., בהא דתנן הכותב ב' אותיות בב' העלמות א' שחרית וא' בין הערבים, ר"ג מחייב וחכמים פוטרין, ופירש"י א' שחרית וא' בין הערבים, כיון דהו"ל שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' שתמהו ע"ז.[[13]](#footnote-14)

וד' רש"י צ"ע רב, שהרי במתני' ר"פ כלל גדול מפורש דאין חייב אלא על כל שבת ושבת, והיינו בשגגת שבת, ובשגגת מלאכות תנן דחייב על כל אב מלאכה ומלאכה, ובסוגיין ובפירש"י מבו' דה"ז תלוי בפלוגתת אמוראי אם היינו כל אב מלאכה שבכל השבתות, או היינו כל אב מלאכה שבכל שבת ושבת, אך עכ"פ על אותה מלאכה שבאותה שבת לא מיחייב תרתי, ולא אמרי' דכיון דהי' לו שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות.[[14]](#footnote-15)

ואשר מוכרח בד' רש"י, דהגם דבעשה ב' פעמים מלאכה אי"ז חלוק לחטאות באותה שבת, הגם דהו"ל שהות לידע, אך מ"מ בעשה ב' חצאי מלאכה ואתינן לצרפן לחיוב, הרי שבזה כל דהוי בינתים שהות כדי לידע תו לא מצטרפי.[[15]](#footnote-16)

ונ' לבאר הטעם בזה, עפי"מ דגרסי' בירושלמי פ"ק דשבת ה"א, דתני הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת בהעלם אחד חייב בשני העלימות פטור, רבי יוסי אומר בעלם אחד ברשות אחד חייב בהעלם אחד, בשתי רשויות או בשני העלימות ברשות אחד פטור וכו', כמה דרבי יוסי מדמי רשויות להעלימות לפטור כך מדמה רשויות להעלימות לחייוב, שאם הוציא כגרוגרת בפתח זה וכגרוגרת בפתח זה בעלם אחד שמא אינו חייב שתים, אמר רבי יודן רבי יוסי מדמה רשויות לאכילת פרסיים שאם אכל חצי זית בתוך כדי אכילת פרס הזה וחצי זית בתוך כדי אכילת פרס הזה שמא אינו פטור, אכל כמה זיתים בכמה פרסים בעלם אחד אינו חייב אלא אחת, רבנין דקיסרין אמרין עד דאת מדמי לה לחלבים דמיני' לשבת, שאם ארג חוט אחד בתוך בגד הזה וחוט אחד בתוך בגד זה שמא אינו פטור, ארג כמה חוטין בכמה בגדים בעלם אחד אינו חייב אלא אחת, ע"כ סוגית הירושלמי.

והסוגיא מתפרשת בפשיטות, דס"ד לדמויי דכ"ה דס"ל לר' יוסי דדבהוציא ב' חצאי גרוגרת לב' רשויות לא מצטרפי לחיוב, ה"נ חלוקין הן לחטאות, וע"ז דחי דל"ד, דהא דלא מצטרפי ב' חצאי גרוגרת לב' רשויות דמי להא דלא מצטרפי ב' חצאי כזית ביותר מכדא"פ וכהא דלא מצטרפי ב' חוטין בב' בגדים, ומ"מ אינם חלוקין לחטאות, וה"נ הגם דס"ל לר' יוסי דאין מצרפין הוצאה לב' רשויות מ"מ אינם חלוקין לחטאות.

והטעם בכ"ז פשוט שהוא???

ומצינו כן עוד, בחי' הרשב"א שבועות דכ"ב, ז"ל, ומסתברא לי דהא דרב פנחס לאו דחלוקות לחטאות שיהא חייב שתי חטאות וכו', אלא ה"ק שבועות חלוקות לחטאות כלומר אילו אכל חצי זית נותר ואכל חצי זית אחר לאחר שיעור אכילת פרס ואפי' בהעלם אחד אינן מצטרפות לחטאת כאלו אכלן באכילה אחת, לפי שריחוק הזמן שבין זו לזו מחלקן לאותן אכילות, והלכך אף הככרות מחלקות שלא ליעשות כאכילה אחת, שאם אכל כחצי זית מזו וכחצי זית מזו אין מצטרפין לאכילה אחת, ובשאמר אכילה משתיהן ושבועה שלא אוכל משתיהן, אבל שבועה שלא אוכל פת או שלא אוכל סתם ואכל ושתה אכילה אחת היא, ואפי' כשאכל מזה כזית ומזה כזית בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת ומשתי ככרות מצטרפין כמתני', עכ"ל, והרי דהיכא דנשבע על אכילה משניהם, הגם שאינם חלוקין לחטאות, מ"מ אינם מצטרפין לחיוב, ומדמינן לה לאכל ביותר מכדא"פ שאינן מצטרפין לחטאות, והיינו דכ"ה דהתם הגם שאין חלוקין לחטאות מ"מ אין מצטרפין, ה"נ באמר אכילה משניהם דהגם דשבועה אחת היא, מ"מ ???

ונ' דעד"ז מתפרש גם שיטת רש"י,

אך האו"ש פ"ז משגגות ה"י כתב דל"ש כ"ז רק במה שמחלק אף במזיד דלי"ב חשיבות מלאכה, אך מה שאינו מחלק רק בשוגג הוי טפי חילוק לחייבו ב' חטאות מאשר לפטרו לגמרי בחצאי זיתים, ולכן מייתי הש"ס מתמחויין מחלקין דאינו מחלק רק לחטאות ולא לחייבו ב' מלקיות בהתראה אחת, וכו', אך לפמש"נ דאך מהני חילוק תמחויין למלקות צ"ע בזה, ואולי כונתו רק לגבי אכל בב"א.

עוד נ' לפי דבריו די"ל דכל דינא דכל דחלוקין אין מצטרפין הוי רק לקרבן ולא למלקות, ולפ"ז ייושב קו' האחרונים ע"ד התורי"ד מסוגיא דמעילה, ודו"ק.

ועד"ז מצינו גם לדעת הרמב"ם, דמשמעות דבריו ????, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש הנדמ"ח, ועיי"ש שמתחילה פי' הרמב"ם דאיירי במלאכה א' ממש, ושינה הרמב"ם פירושו ופירשה דאיירי בג' מלאכות מעין מלאכה א', ועיי"ש ו' מקומות שתיקן הרמב"ם מכח זה, ונ' להדיא מזה שדעת הרמב"ם דדוקא בכה"ג הוא דחלוקין לחטאות.

והאחרונים תמהו ע"ד הרמב"ם,

ונ' די"ל בדעת הרמב"ם ע"פ הנ"ל, והיינו דהגם דהעושה מלאכה אחת בב' שבתות אי"ז חלוק לחטאות, ורק בעושה ב' מלאכות מעין מלאכה אחת בב' שבתות הוא דחלוקין הם לחטאות, מ"מ כד כתב אות א' בשבת זו ואות א' בשבת אחרת לא מצטרפי לחיוב, דכיון דשבתות כגופין דמו???, וכן ???, וע"כ הגם דהיכא דקצר וחזר וקצר בב' שבתות לא מיחייב תרתי, אך היינו משום ???, אך משא"כ בכתב אות א' בשבת זו ואות א' בשבת אחרת כיון דהוו כב' גופין בשגגת מלאכות, וכיון דהוו כב' העלמות בשגגת שבת, ל"ש לצרפן למלאכה אחת, וע"כ לא מיחייב.???

ועד"ז מצינו גם בחי' הנד' ע"ש הר"ן בשבת ד"פ., ז"ל, הא דקתני לב' רשויות פטור וכו', אבל הכא איסור הוצאה לא תליא אלא ברשויות ורשויות הא מחלקות, והוה לי' כמי שאכל חצי זית חלב מחתיכה זו וחזר ואכל חצי זית אחר מחתיכה זו דאין זו תלוי' בזו ומיקרו ב' העלמות, ומאן דפליג עלי' סבר דאין רשויות מחלקות דשם רה"ר אחת היא, עכ"ל, ???

ח] אמנם הנה כבר הבאנו דלעיל די"ב: מצינו איפכא, דלחד לישנא אף לדעת ר' יהושע דתמחויין מחלקין היינו רק לחומרא לחייבו ב' חטאות בשאכל ב' זיתי חלב מב' תמחויין ולא לקולא לפטרו היכא שאכל ב' חצאי זיתים מב' תמחויין, והרי ד???, וזה להיפך ממש"נ בכל הנך דוכתי דלצרף ב' חצאי זית לחיוב בעי' טפי צירוף מהצירוף דבעי' בב' זיתים שלא יתחייב אלא קרבן א', ולכאו' הוי זה סברות הפוכות.

ובפשוטו צ"ל, דאה"נ יש בזה מקום לכאן ולכאן, דמחד גיסא איכא גווני דאף היכא שה"ה מצורפין ואינם חלוקין לחטאות, מ"מ אינם מצורפין לחייב עליהם חטאת דאי"ז מעשה אכילה א', וכאוכל ביותר מכדא"ם, אך מאידך איכא גווני דאף דחשיב זה מעשה אכילה א' וע"כ ה"ה מצורפין לחייב עליהם חטאת, מ"מ כיון שכל זית וזית חשוב לעצמו????.

ונ' דזה מתישב קצת לפמש"כ הר"ן בחי' שנד' ע"ש הריטב"א בשבת דע"א., בביאור טעמא דמ"ד דהגם דתמחויין חלוקין לחטאות מ"מ ה"ה מצטרפין, ז"ל, ובהא הוא דשו"ט דאיכא למימר דאפי' מאי דחשיב לחלק בין ב' שיעורין שלמים לא חשיב לחלק בין ב' חצאי זיתים, לפי שזיתים שלמים חשובין וראויים להתחלק ומשו"ה מחלקן אפי' חילוק קטן, משא"כ ב' חצאי זיתים שמתוך שכל א' שיעור קטן אינו ענין בפנ"ע ונגרר אחר חבירו ואינו מתחלק ממנו אינו בחילוק גדול וכו', עכ"ל.

ולפ"ד הר"ן, הרי שפיר י"ל, דלעולם לצרף ב' חצאי זית לחיוב בעי' שיהיו מצורפין טפי מהצירוף דבעי' בב' זיתים לפטרן בקרבן א', ואך דחצי זית כיון דלא חשיב אינו מתחלק אלא בחילוק גדול, וע"כ הגם דתמחויין מחלקין לחומרא ואין ב' הזיתים מצורפין, מ"מ י"ל דאינם מחלקין לקולא ואיכא צירוף מעליא בין ב' חצאי הזית, אך לעולם כל דליכא צירוף מעליא, הרי די"ל דהגם דאינם חלוקין לחטאות מ"מ אין מצטרפין, דלצרף ב' חצאי זית לחיוב בעי' שיהיו ממש אכילה אחת ומלאכה אחת, וע"כ בכל הנך דוכתי שהבאנו שפיר י"ל דהגם דאין חלוקין לחטאות, מ"מ כיון דל"ה מעשה א' ממש או כיון דל"ה העלם א' ממש אין מצטרפין לחיוב.

אך אכתי צריך ליתן טעם, באלו מיני חילוק אמרי' דהגם דמהני לחלק זיתים שלמים מ"מ ל"מ לחלק חצאי זיתים משום שכל א' נגרר אחר חבירו, ובאלו מיני חילוק אמרי' להיפך דהגם דלא סגי בזה לחלק ב' זיתים לחטאות מ"מ סגי בזה לחלק ב' חצאי זית שלא יצטרפו.

ט] ונ' להוסיף עוד בזה בדעת הר"י מיגש, דהנה עיקר ד' הרי"מ שם צ"ב, שכתב דבקונמות שאין שם וכו' אלא מלקות בלבד וכו' אין שם דרך לומר חלוקין הן ולא מצטרפי, שהרי לענין מזיד אפי' אכל כזית תאנים וחזר ואכל מאותן תאנים עצמן שהוא שם אחד וגוף אחד מתחייב הוא מלקות על כל אחד ואחד ועל כל אכילה ואכילה, וכיון שכן לגבי תאנים וענבים אין כאן דרך לומר כיון דחלוקים לחטאות לא מצטרפי דהא תאנים וענבים חלוקים הם ואפ"ה לענין אצטרופי מצטרפי, עכ"ל, וצ"ב דמה לי דלא משכח"ל חילוק תמחוין לענין מלקות, הרי בפשוטו יסוד כללא דכל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין היינו, דכ"ה שמהני חילוק זה לחלק לחטאות באכל ב' זיתים שיהא מחויב ב' חטאות, ה"נ מה"ט גופא מהני ג"כ לחלק באכל ב' חצאי זית שלא יצטרפו, וא"כ מה לי דלא משכח"ל חילוק תמחויין במזיד משום דבמזיד אף בלא חילוק תמחויין ה"ה חייב ב', הרי מ"מ כיון דאם הוה בעי' חילוק למלקות היו התמחויין מחלקין, הרי דמה"ט גופא אף לא יצטרפו לחיוב, ומה טעם יש לומר דלא יצטרפו ב' חצאי זית מב' תמחויין לקרבן משום דלגבי קרבן משכח"ל דמהני חילוק תמחויין לחייב ב', ואילו לענין מלקות שפיר מצטרפין ב' חצאי זית מב' תמחויין משום דבפועל לא משכח"ל דמהני חילוק תמחויין לחייב ב' מלקות.

ואשר מוכח מד' הר"י מיגש, דהך כללא דכל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, לאו היינו דמאותו טעם שחלוקין הן לחטאות אף בדין שלא יצטרפו, אלא היינו דהא דחלוקין לחטאות ה"ז גורם שלא יצטרפו, והיינו דכיון דכל ???

אך האבנ"ז חו"מ סי' קצ"ב פשיטא לי' שאי"ז כן, ז"ל שם, דמפני שחלוקין לחטאות לאו טעמא הוא, אלא דכשם שחלוקין לחטאות דשתי עבירות הן כן אינם מצטרפין מטעם זה, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ מכח זה.

ואשר זמש"כ הרי"מ, דכיון דלענין מלקות לא משכח"ל חילוק גופין, ???

אמנם יש להעיר בזה, דמ"ט באמת כל הא דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין הוא רק משום דהא דחלוקין לחטאות גורם שלא יצטרפו, ומ"ט לא נימא דכ"ה דחלוקין לחטאות מה"ט גופא גם לא יצטרפו.

אך לפמש"נ לעיל ??? הוא מבו' היטב, דל"מ למימר דמאותו טעם שחלוקין הן לחטאות אף לא יצטרפו, שהרי כל הא דחלוקין הן לחטאות היינו בשהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ, אך אילו אכלן בתוכדא"פ אין חלוקין לחטאות, וא"כ הרי ה"נ הי' בדין שאף יצטרפו לחיוב, כ"ה דבכה"ג אינם חלוקין לחטאות, וע"ז הוא שנאמר כללא דכל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, אשר היינו ???, ואשר ע"כ אף דבתוכדא"פ אין חלוקין לחטאות, מ"מ כיון ש???.

ואי דתיקשי, דמ"מ כיון שמכח הא דחלוקין הן לחטאות אף אינם מצטרפין ואף שאכלן בתוכדא"פ, א"כ מה"ט גופא נימא שאף יהיו חלוקין לחטאות הגם שאכלן בתוכדא"פ, דכ"ה דאינם מצטרפין ה"נ בדין שיהיו חלוקין לחטאות, אמנם זה ניחא בפשוטו, וכמש"נ לעיל סק"?? דאשכחן כמה גווני דהגם שאין מצטרפין לחיוב מ"מ אינם חלוקין לחטאות, וה"נ הכא דכוותה.

ומתישב קצת לדרך זו, הא דקשיא לן לעיל ??? דלכאו' הם סברות הפוכות, דמחד גיסא חזינן לגבי חילוק תמחויין דאף היכא שאינם מצורפין כ"כ וחלוקין הן לחטאות, מ"מ לחד לישנא בגמ' ה"ה מצטרפין, והרי דלצירוף ב' זיתים שלא להתחייב ב' חטאות בעי' צירוף טפי מהצירוף דבעי' לחייב בב' חצאי זית, ואילו מאידך בכ"ד חזינן דלצירוף ב' חצאי זית לחיוב בעי' צירוף טפי מהצירוף דבעי' בב' זיתים שלא להתחייב ב' חטאות, אך למש"נ בדעת הר"י מיגש א"ש היטב, דלעולם לצירוף ב' חצאי זית לחיוב בעי' צירוף טפי, והא דבתמחויין אמרי' לחד לישנא דהגם דחלוקין לחטאות ה"ה מצטרפין, היינו משום דבאכלן בתוכדא"פ אף אינם חלוקין לחטאות, וע"כ ה"נ ה"ה מצטרפין.

אך אכתי לא נתישב לגמרי, דמ"מ תיקשי דהתם חזינן דבב' זיתים שהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ בעי' צירוף טפי מהצירוף דבעי' בב' חצאי זית שאכלן בתוך כדא"פ, ואילו בכל הנך דוכתי שהבאנו חזינן דבב' חצאי זית שאכלן בתוך כדא"פ בעי' צירוף טפי מהצירוף דבעי' בב' זיתים שהפסיק ביניהם יותר מכדא"פ.

**ג'**

י] והנה מעתה כאשר נבא לדון בדינא דשחטה ואח"כ שחט ב' בני' דסופג פ', אשר כתבו התוס' לעיל ד"ט: דהוא מדין גופין מוחלקין, והוי זה חד דינא עם דינא דגופין מוחלקין לחטאות, וכן במה שנקטו האחרונים דהא דהמיר ה' בהמות בא' לוקה חמש הוא משום דין חילוק גופין, וכן במש"א בירושלמי ד??

אמנם הנה לפ"מ שהבאנו דעת רש"י ודעימי' דס"ל דהא דנזיר שהי' שותה יין וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, אך אלמלי כן הי' לוקה על כל כוס וכוס, ונת' בזה דהיינו משום דלחיוב מלקות על כל או"א ל"ב חילוק, ול"ד לחיוב קרבן דכל דליכא חילוק בין המעשים אינו חייב אלא חטאת אחת.

ולפ"ז פשוט דהא דשחטה ואח"כ שחט ב' בני' סופג פ' ל"ב בזה כלל לדין חילוק גופין, דכל מה דבעי' לדין חילוק גופין היינו רק לענין חיוב קרבן, דבזה כל דהוו בהעלם א' ה"ה מצורפין זל"ז ואינו חייב אלא חטאת אחת, ובזה הוא שנתחדש דכל דהוו גופין חלוקין ה"ה חלוקין לחטאות, אך משא"כ בההיא דשחטה ואח"כ שחט ב' בני' לגבי חיוב מלקות, הרי אף בלא חילוק גופין חייב ב' מלקיות, שהרי לענין מלקות ל"ב חילוק כלל, וע"כ כל ששחט ב' בני' והוי זה ב' מעשי עבירה חלוקין לוקה על כל או"א.

ונ' להוסיף בזה, דהנה הרי נת' לעיל דאף לדעת רש"י ודעימי' דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו לוקה אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, מ"מ כל דעביד ב' פעמים איסור בב"א אינו לוקה אלא א', ואף דליכא חיסרון התראה, משום דהוי זה אכילה אחת וכו', ולפ"ז הרי לכאו' בגונא ששחט ב' בני' בב"א דסתימת מתני' נ' דאף בכה"ג סופג פ', הרי שבזה הא דלוקה ב' היינו רק משום דין חילוק גופין, דאלמלי דין חילוק גופין הוה דייני' ב' השחיטות כחדא מעשה, ולא הי' לוקה אלא א'.

אמנם נ', דהגם דהא דבכה"ג ששחטן בב"א לוקה ב' הוא משום דהוו ב' גופין, אך ל"ב בזה לדינא דגופין מוחלקין האמור לגבי קרבן, דדינא דגופין מוחלקין לגבי קרבן היינו דהגם דהוו בהעלמה אחת וה"ה מצורפין זל"ז, מ"מ כיון דהוו ב' גופין ה"ז מחלקן, ועמש"נ לעיל ?? באורך אם היינו משום דהוו כב' גופי עבירה, או הוי זה חילוק המעשים, אך משא"כ לגבי מלקות דבזה כל מה שה"ה מצורפין זל"ז הוא משום שעשאן בב"א והוי זה חד מעשה, הרי שבזה כל דהוו גופין מוחלקין לא חשבי' להו כחד מעשה, והוי כעשאן בזא"ז שלוקה על כל או"א, ול"ב בזה לדינא דגופין מוחלקין, אלא היינו דכל דהוו ב' גופין ואי"ז מעשה א' אין טעם כלל לצרפן, דהוי כעשאן בזאח"ז שאינם מצורפין זל"ז.

ולפ"ז ניחא קו' השטמ"ק והגרע"א במתניתין, דלדעת רבה דלא קיבלה מיני' ר"ע וס"ל דלא אמרי' גופין מוחלקין בבהמה, דא"כ מ"ט בשחטה ואח"כ שחט ב' בני' סופג פ', אך לפמש"נ א"ש היטב, דהגם דדינא דגופין מוחלקין הויא רק בעריות שאף היא מוזהרת, מ"מ שחטה ואח"כ שחט ב' בני' סופג פ', דל"ב בזה כלל לדינא דגופין מוחלקין, וכמש"נ.

וניחא נמי ד' התוס' בסנהדרין דנ"ד: דס"ל דדינא דגופין מוחלקין הוי רק בנדה ושפחה ולא ילפי' מיני' לעלמא, אשר תמה השעה"מ מההיא דבא על ג' אלמנות לוקה על כל או"א, וכן תמוה מההיא דשחטה ואח"כ שחט ב' בני' סופג שמונים, אך לפמש"נ הרי שאי נימא דהתוס' בסנהדרין אזלי כדעת רש"י ודעימי' א"ש בפשוטו, דע"כ הגם דלא אמרי' גופין מוחלקין רק בנדה ובשפחה, אך כ"ז הוא לגבי קרבן, אך לגבי חיוב מלקות שפיר חייב על כל או"א משום דל"ב בזה חילוק כלל.

אמנם העירוני דההיא דג' אלמנות לא נתישב בזה, שהרי הא דהתם אמרי' דלוקה על כל או"א משום דגופין מוחלקין, אשר צ"ע לדעת רש"י ודעימי' דאף אם ל"ה גופין מוחלקין נמי הי' לוקה על כל או"א, שהרי לגבי חיוב מלקות ל"ב חילוק כלל, ונת' בזה במק"א דאה"נ לפי האמת ל"ב בזה לחילוק גופין, אלא דאכתי לא הביאה הגמ' שם לדינא דנזיר שהי' שותה וכו' דאם התרו בו על כל כוס לוקה על כל או"א, ואשר ע"כ אכתי הי' מקום לומר דבאלמנה א' אין לוקה על כל ביאה וביאה, וזהו דאמרי' דבג' אלמנות ודאי לוקה על כל או"א דגופין מוחלקין, והנה לפ"ז הרי נמצא דאף דאכתי ס"ד דלגבי מלקות נמי בעי' חילוק, מ"מ בג' אלמנות אית בהו חילוק גופין, והרי דדין חילוק גופין ל"ה במסוים בנדה ושפחה אלא ילפי' מיני' לעלמא, וכאשר כ"ה בתוס' בקידושין שם, דמש"א שם גופין מוחלקין הוי חד דינא עם דין חילוק גופין בנדה, אך למה שיתבאר בעזה"י להלן סק"? בדעת התוס' הרא"ש דאף אם בעי' חילוק גופין לגבי מלקות, מ"מ ל"ה חד דינא עם דין חילוק גופין לגבי קרבן, א"ש היטב גם קו' זו.

] ומעתה נבא לישב ד' תוס' הרא"ש, והנה אמנם דעת תוס' הרא"ש לעיל מינה מבוארת כדעת התוס' ודעימייהו דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת אי"ז משום חיסרון ההתראה, דהרי כיון שהתחיל לעבור בתוכ"ד ל"מ למימר אישתלאי, אלא הוי זה משום דהוי הכל שתי' אחת, והא דאם אמרו לו אל תשתה אל תשתה והוא שותה חייב על כל או"א, הוא משום דהתראות מחלקות, וכ"ה להדיא בפי' הרא"ש נזיר דמ"ב, ז"ל, חייב על כל שתי' ושתי', דהתראות מחלקות.

והנה לפ"ז הרי נמצא דהא דבב' גופין לוקה ב' בעי' בזה לדין גופין מוחלקין, שהרי אף לגבי מלקות בעי' לדין חילוק, וכ"ה להדיא בכל ל' תוהרא"ש בקידושין הנז' דבעי' לדין גופין מוחלקין, וכל דבריו שם הם לענין מלקות.

אמנם נ' די"ל בדעת הרא"ש, דמ"מ חלוק הוא דין גופין מוחלקין לגבי מלקות מדין גופין מוחלקין לגבי קרבן, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה לדעת התוס' ודעימייהו דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום דאי"ז אלא שתי' אחת, בפשוטו הוי זה חד דינא עם הא דאכל חלב וחלב בהעלם א' אינו חייב אלא אחת, והיינו משום דכל דליכא חילוק בין השתיות ובין האכילות חשבי' לכולהו כשתי' וכאכילה אחת, וע"כ אינו לוקה אלא א' ואינו חייב אלא קרבן א', וכן כי היכי דבאכל חלב וחלב אם נודע לו בינתים העלמות מחלקות והוי זה כב' אכילות וחייב על כל או"א, ה"נ בנזיר שהי' שותה אם התרו בו בינתים התראות מחלקות והוי זה כב' אכילות וחייב על כל או"א, וכן נקט האפיקי ים ח"ב סי' ה'.

ומצינו כן בפי' הר"ן לנדרים די"ז., ז"ל, וכשם שלהתחייב קרבן ומלקות בעי' חילוק בין כל זית וזית אי למלקות בהתראה אי לקרבן בב' העלמות וכו', דבכל איסורים שבתורה על כל זית וזית הוא חייב, ואפ"ה אינו לוקה ב' אלא בהתראות חלוקות ולקרבן נמי אינו חייב אלא א' אלא בב' העלמות, עכ"ל, ונ' להדיא דיסוד הדין לגבי מלקות ולגבי קרבן חד הוא, והיינו כמש"כ הר"ן להלן דבלא חילוק לא מיקריא אלא אכילה אחת, והוי זה בין לגבי מלקות ובין לגבי קרבן, ועיי"ש שדימה הר"ן דה"נ הוי כן במי שתלה נזירותו בתנאי אם אוכל, וע"כ בעי' בהו חילוק בין האכילות, ולענין מלקות התראות מחלקות ולענין קרבן העלמות מחלקות.

אמנם באמת יש מקום לדון בזה, דהנה בחי' הריטב"א מכות דכ"א., ז"ל, טעמא דהכא פירש ר"י ז"ל, דהכא כיון שכל היין ששתה שם אחד וגוף אחד, אע"פ שהולך ושותה בזאח"ז הכל נחשב שתי' אחת, כיון שאין כאן אלא התראה אחת וכו', אמרו לו אל תשתה ואל תשתה והוא שותה חייב על כל אחת ואחת. אע"פ שהיה שותה בלא הפסק, ולדעת ר"י ז"ל הוא הדין שאם היה מפסיק בינתיים דחייב בהתראה אחת, דאכל שתי' ושתי' חיילא התראה, דהא עבדינא כגופין מחולקין וכו', עכ"ל.

והנה למדנו מד' הריטב"א, דלדעת ר"י דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום דהוי הכל שתי' אחת, היינו רק בשלא הפסיק בין השתיות, אך בשהפסיק ביניהם הוו מעשי שתי' חלוקין וחייב על כל או"א, והנה עיקר הדין מבו' גם בפי' ריב"ן מכות ד"כ:, ז"ל, אינו חייב אלא אחת הואיל ולא אתרו בו אלא חדא התראה, ואע"ג דשתייתו בזאח"ז היא דשתי' בבת אחת כל היום ליכא, עכ"ל, ומבו' דעתו דאילו היתה שתייתו בלא הפסק, הרי דמה"ט ל"ה חייב אלא א', משום דהוי הכל חדא שתי', ואך דכיון דשתי' בב"א בכל היום ליכא ובע"כ הפסיק ביניהם, הרי דבע"כ הא דאינו חייב אלא אחת הוא מטעמא אחרינא, והיינו משום חיסרון ההתראה, וכמבו' בדבריו להלן שם, אך הריטב"א ניח"ל לפרש דהא דתנן דאינו חייב אלא א' היינו בשלא הפסיק ביניהם.

והנה לפ"ז הרי חזינן דל"ד דין מלקות לדין קרבן, דלענין מלקות הא דאינו חייב אלא אחת היינו רק בשלא הפסיק ביניהם, דכה"ג הוא דהוו כשתי' אחת, ואילו לענין קרבן אף בשהפסיק ביניהם אינו חייב אלא קרבן א', והיינו משום דלענין קרבן ההעלמה מצרפתן, וכל דהוו בהעלמה אחת חשיבי כחדא, וע"כ אינו חייב אלא קרבן א'.

והנה אמנם בד' התוס' במכות שם ד"כ: נ' להדיא דפליגי ע"ד הריטב"א בזה, וס"ל דאף אם הפסיק בין השתיות חשיב כשתי' אחת ואינו חייב אלא א', ונת' בזה במק"א, ולדעתם הרי דמי דין מלקות לדין קרבן בזה.

אמנם נ' די"ל דגם לדעת התוס' ל"ד דין מלקות לדין קרבן, דהנה לדעת התוס' דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת הוא משום דהוי זה שתי' אחת, והא דאם התרו בו על כל כוס וכוס לוקה על כל או"א הוא משום דהתראות מחלקות, הרי בפשוטו ה"נ אף בחבר שא"צ התראה, מ"מ אם הי' שותה יין ולא התרו בו על כל כוס וכוס אינו חייב אלא א', שהרי הא דאינו חייב אלא אחת אי"ז משום חיסרון ההתראה, דנימא דחבר שא"צ התראה לוקה על כל או"א, אלא היינו משום דהוי הכל שתי' אחת, ואך דאם התרו בו על כל כוס וכוס התראות מחלקות, אך כל שלא התרו בו, הרי שהגם דאיהו ל"ב התראה, מ"מ אי"ז מחלק השתיות זמ"ז והוי הכל שתי' אחת ואינו חייב אלא א', והרי לדעת הר"ן אף בתלה נזירותו בתנאי אכילה בעי' שיתרו בו לחלק האכילות זמ"ז, ואטו נימא התם דאם הוי חבר א"צ להתרות בו כדי לחלק, הרי התם בלא"ה אי"ז התראה על איסור.?

והנה לפ"ז הרי אי נימא דדין מלקות שוה לדין קרבן, הרי דהי' בדין שחבר נזיר ששתה רביעית יין, ואחר כמה ימים שתה עוד רביעית יין, לא יהא חייב אלא מלקות א', כיון דליכא חילוק התראות ביניהם, וכ"ה דלגבי קרבן אכל חלב היום ואכל חלב לאחר זמן בהעלם א' אינו חייב אלא חטאת אחת.

ונ' לדון דאי"ז כן, ואף לדעת התוס' דבלא חילוק התראות חשיב הכל שתי' אחת ואף שהפסיק ביניהם, מ"מ היינו רק בדהוי כל השתי' המשך זל"ז ולא הסיח דעתו באמצע, אך כל שגמר לשתות והסיח דעתו ואח"כ חזר ושתה, לא חשבי' לזה כשתי' אחת, ויש לחייבו על כל שתי' ושתי', בדהוי חבר דאין לפטרו משום חיסרון התראה, ודינא דמתני' דאינו חייב אלא א' משום דהוי הכל שתי' אחת, היינו כלישנא דמתני' שהי' שותה יין כל היום, והיינו בשלא הסיח דעתו באמצע, וע"כ חשיב הכל שתי' אחת.

ויש להוסיף עוד, דהרי מתני' דנזיר שהי' שותה יין וכו' ע"כ איירי בכה"ג, שהרי לדעת התוס' הא דלי"ב משום חיסרון התראה הוא משום שהתחיל לעבור בתוכ"ד של התראה, והרי פשוט דל"מ הא שהתחיל לעבור בתוכ"ד של התראה, רק היכא שלא הסיח דעתו אח"כ, אך אם הסיח דעתו אח"כ ושוב חזר ועבר ודאי בעי' שיחזרו ויתרו בו, שו"ר בקר"א נזיר דמ"ב. שכתב דבעינן שלא יפסיק ביניהם כדי דיבור, וצ"ע, וע"כ ודאי דאיירי מתני' בשלא הסיח דעתו, אך באמת י"ל דמתני' איירי בכל גווני, שהרי בכל גווני יש לפטרו, שאם לא הסיח דעתו בינתים יש לפטרו משום דהוי הכל שתי' אחת, ואם הסיח דעתו בינתים יש לפטרו משום דכבר מצי למימר אישתלאי, וז"ב.

ואם כניס הדברים נמצא, דאף לדעת התוס' ל"ד דין מלקות לדין קרבן, דלענין מלקות הא דאינו חייב אלא א' היינו משום דהוי הכל מעשה א' משום שלא הסיח דעתו באמצע, אך לגבי קרבן הרי אף בהפסק זמן רב אינו חייב אלא אחת הגם דהוו ב' מעשים, ואך דכיון דהוו בהעלמה אחת ה"ז מצרפן וחשיבי כמעשה א', וע"כ אינו חייב אלא אחת.

] ומעתה נראה בדעת הרא"ש, דחלוק הוא דין גופין מוחלקין לענין מלקות מדין גופין מוחלקין לענין קרבן, דלענין מלקות הרי אילו הפסיק והסיח דעתו בין מעשה למעשה הי' חייב על כל או"א ול"ב חילוק ביניהם, וכל מה דבנזיר שהי' שותה וכו' אינו חייב אלא אחת, היינו משום דבמציאות הוי הכל כמעשה שתי' אחד, ואשר ע"כ נתחדש דכל דהוו גופין מוחלקין ה"ז מחלק המעשים ולא חשבי' לזה כמעשה א', וע"כ הוא דלוקה על כל או"א, וכפי הנראה הוי זה מסברא ול"ב קרא לזה.

אך לגבי קרבן דאף בשהוו ב' מעשים חלוקין נמי אינו חייב אלא אחת, והיינו משום דההעלמה מצרפתן לחדא, הרי דבזה ל"מ הא דגופין מוחלקין וחשיבי כב' מעשים, שהרי בלא"ה הוי זה ב' מעשים, שהרי הפסיק זמן רב ביניהם, ואפ"ה אינו חייב אלא אחת משום דהוו בהעלמה אחת, וא"כ מה יתן דהוו נמי ב' גופין, ולזה ילפי' מקרא דואל אשה לחייב על כל אשה ואשה דין גופין מוחלקין לחיוב קרבן.

ולפ"ז נ' ברור, דכל ד' הרא"ש בקידושין דאמרי' גופין מוחלקין אף בבע"ח ואף בשחוטין, היינו רק בדין גופין מוחלקין לענין מלקות, אשר הוי זה מסברא דכל דהוו ב' גופין וחשיבי כל א' לעצמו הוי זה ב' מעשים ולא חזינן להו כחדא, ודין זה הוי אף בבע"ח ואף בשחוטין, אך דין גופין מחלקין לענין קרבן הנלמד מקרא דואל אשה, ל"ה רק בנדה ובשפחה ולא ילפי' מינייהו לעלמא, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש בסנהדרין.

וניחא בזה דלא סתרי ד' הרא"ש זל"ז, דהרא"ש בקידושין הרי איירי לענין מלקות, ולא הזכיר שם הרא"ש כלל לדין גופין מוחלקין לגבי קרבן בה' נשים נדות, (כמו שהזכירו לזה התוס' והתורי"ד שם), ומשום דלדעתו ל"ש דין גופין מוחלקין האמור בגמ' לגבי מלקות לדין גופין מוחלקין דה' נשים נדות, ובזה הוא דס"ל דבכל מילי אמרי' דגופין מוחלקין, והוי זה כב' מעשים, אך הרא"ש בסנהדרין הרי איירי לענין קרבן, אשר בזה בעי' קרא לדין גופין מוחלקין, ובזה ס"ל להרא"ש דדין גופין מוחלקין נלמד רק בנדה ובשפחה ולא ילפי' מינייהו לעלמא.

וניחא בזה ד' הרא"ש בסנהדרין דדין גופין מוחלקין הוי רק בנדה ושפחה, אשר צ"ע מסוגיא דקידושין דאמרי' גופין מוחלקין בג' אלמנות, וממתני' דאוא"ב דאמרי' גופין מוחלקין בשחטה ואח"כ שחט ב' בני', ולמש"נ א"ש בפשוטו, דכ"ד הרא"ש בסנהדרין הם בדין חילוק גופין לקרבן, אך דין חילוק גופין למלקות הוי בכל איסורים ואף בבהמות.

וניחא בזה דלא קשיא ע"ד הרא"ש בקידושין ממתניתין דלעיל דט"ו: וממתני' דילן, דליכא לדין גופין מוחלקין בבהמות, שהרי כ"ד הרא"ש דאמרי' גופין מוחלקין בבהמות היינו רק לענין מלקות, שדין גופין מוחלקין בזה הוי מסברא דעי"ז הוי זה ב' מעשים, וה"ט שייך גם בבהמות, אך משא"כ דין גופין מחלקין לענין קרבן הנלמד מקרא, אינו אמור בקרא אלא באשה, ובזה הוא שנחלקו ר"א ור"ע אם ילפי' בהמה מאשה לזה, וזה ע"ד ד' תוהרא"ש בסנהדרין דלא ילפי' מדין חילוק גופין בנדה ושפחה לעלמא.

וכן ל"ק ע"ד הרא"ש מסוגיא דסנהדרין דנרבע לזכור ונרבע לבהמה אינו חייב אלא אחת, והרי דלא אמרי' גופין מוחלקין בבהמות, שהרי אה"נ בדין גופין מוחלקין לגבי קרבן מודה הרא"ש דהוי זה דין מסוים בנדה ושפחה ולא ילפי' מינייהו, וכמש"כ כן הרא"ש בסנהדרין הנז'.

ובזה נ' לישב גם משה"ק האחרונים ממש"א במעילה ???ומיושב היטב ד' הרא"ש בעזה"י.

ובזה ניחא גם ד' התוס' בסנהדרין דנ"ד: הנז', דס"ל דלא אמרי' גופין מוחלקין רק בנדה ובשפחה, אשר קשיא מההיא דבא על ג' אלמנות לוקה על כל או"א, וכן מההיא דשחטה ואח"כ שחט ב' בני' דסופג שמונים, ולמש"נ ניחא, דכל ד' התוס' הם לגבי קרבן, אשר בזה בעי' לההלכתא דחילוק גופין, ו???, אך לגבי מלקות ??? דהתם דין חילוק גופין הוי מסברא,??.

] אמנם הנה שו"ר מש"כ בתוס' ישנים מכות דכ"א:, ז"ל, בשור וחמור הוי חד, דאפי' ק' שוורים וק' חמורים אינו חייב אלא מלקות א' משום לא תחרוש, אא"כ התרו בו על כל חרישה וחרישה כדתנן לעיל גבי נזיר, דלא אשכחנא לעיל גופין מוחלקין לחייב בהתראה אחת על עבירה שם א' רק נידות מואל אשה וגו', עכ"ל,[[16]](#footnote-17) והרי להדיא דס"ל דאף לגבי מלקות לא אמרי' גופין מוחלקין.

והנה קשיא לדעת התו"י מההיא דקידושין דבא על ג' אלמנות חייב על כל או"א, והרי דאף בעלמא אמרי' גופין מוחלקין, ותו"י לעיל מינה ד"כ: הביא למש"א בקידושין דהבא על ה' אלמנות דחייב ה' בחדא התראה, וצ"ל בזה, דמקרא דואל אשה האמור בנדה ילפי' לכל איסורי ביאה דגופין מוחלקין, וע"כ בג' אלמנות אמרי' דגופין מוחלקין, אך שאר איסורי תורה לא ילפי' מנדה, ולא אמרי' בהו חילוק גופין, ובפשוטו י"ל עוד, דלא ילפי' מנדה רק להיכא שיש ב' אזהרות ולא לשאר איסורי תורה, וכאשר כן פריך ר"ע במתניתין, ולדעת רבה פריך הכי על דין גופין מוחלקין.

עוד קשיא לדעת התו"י מההיא דשחטה ואח"כ שחט ב' בני' דסופג שמונים, והרי דאף בעלמא אמרי' גופין מוחלקין, וכמו שהוכיחו כן התוס' לעיל ד"ט:, וצ"ל כמש"כ האחרונים הבאנו דבריהם לעיל סק"ב דאיירי בב' התראות.

] תנן במכות דכ"א: יש חורש תלם א' וחייב עליו משום שמונה לאוין החורש בשור וחמור והן מוקדשין וכו', ופירש ריב"ן שם, ז"ל, והן מוקדשין, בגמ' מוקי ליה בבכור בכור שור ופטר חמור וקעבר בהן משום לא תעבוד בבכור שורך, ואליבא דרבי יהודה דאמר בפ"ק דבכורות פטר חמור אסור בהנאה דבכלל לא תעבוד הוא וכו', אי נמי וכו' שור וחמור דקתני במתני' לאו דוקא דשור ושה קאמר, והאי דנקט חמור משום לישנא דקרא דגבי כלאים כתיב שור וחמור, והוא הדין לכל שני מינין וכו', עכ"ל.

והשעה"מ פ"ט מכלאים הי"א כתב, דמד' ריב"ן מבו' דלקי משום לאו דלא תעבוד תרתי, ואף דאיירי בהתראה אחת, והיינו משום דגופין מוחלקין, וכ"ה מבו' גם בד' ריב"ן לעיל מינה, דאם חורש בכמה שוורים ובכמה חמורים נלקטים איסורים הרבה עליו, ולכאו' היינו משום חילוק גופין, ותמה ע"ז מההיא דסנהדרין דנרבע לזכור ונרבע לבהמה אינו לוקה אלא א', אשר הוכיחו התוס' שם דלא אמרי' גופין מוחלקין רק בנדה ושפחה דגלי קרא, ולדעת ריב"ן תיקשי ע"ז ממתני' דיש חורש תלם א' דחזינן דאף באיסורא דלא תעבוד בבכור שורך אמרי' גופין מוחלקין.

ועיי"ש עוד בשעה"מ שכתב, דלהך א"נ שכתב ריב"ן, חמור דקתני מתני' בחמור של קדשי בדה"ב מיירי וקעבר אשור משום לא תעבוד בבכור שורך ואחמור משום הזיד במעילה, עיי"ש, ועיי"ש מה שתמה מכח זה על פי' זה, (ועיי"ש גם בהמש"ד שכתב די"ל דלסוגיא דסנהדרין יתפרש מתני' כהפי' השני שכתב ריב"ן, וג"ז הוא לפ"מ שפירש ד' ריב"ן), ולא הבנתי, שהרי ד' ריב"ן ברור מללו דל"ד נקט חמור אלא היינו שה, והיינו דאיירי בשה קדשי מזבח, ונ' שהוכרח הריב"ן לזה, משום דאין לפרש מתני' בחמור של בדה"ב, שהרי אמרו בגמ' שם דמילתא דאיתא בשאלה לא קתני, וכמו שתמהו התוס' בפסחים דמ"ז. מה"ט על פירש"י שם, ובע"כ דאיירי בשה בכור, והוא מפורש כן בהמשך ד' הריב"ן דליכא במתני' כלל איסור מעילה משום דקק"ל אין מועלין בהן קודם זריקה, עיי"ש.

ולמש"נ לעיל ?? ניחא בפשיטות, דהגם דס"ל להריב"ן דאף בשאר איסורי תורה ואף בבהמות אמרי' גופין מוחלקין, היינו רק לענין מלקות ולא לענין קרבן, וביותר ניחא להריב"ן לטעמי' דס"ל לעיל שם ד"כ: דהא דנזיר שהי' שותה וכו' אינו לוקה אלא אחת הוא משום חיסרון ההתראה, וע"כ הגם דס"ל להריב"ן שם דבגונא דלא הפסיק בין השתיות אף בלא"ה אינו לוקה אלא אחת משום דהוי הכל חד מעשה שתי', מ"מ לזה ודאי מהני חילוק גופין לחשבו כב' מעשים נפרדים, אך משא"כ לענין קרבן דכל דהוי בהעלם א' אינו חייב אלא חטאת אחת, לא אמרי' גופין מחולקין רק בנדה ושפחה דגלי קרא, וז"ב, אך באמת עיקר הקו' מההיא דנרבע לזכור ולבהמה י"ל בגווני אחריני, ע' מה שהבאנו לעיל סק"?? בהערה.[[17]](#footnote-18)

ועיי"ש עוד בשעה"מ, שתמה במה שפירש"י בפסחים דמ"ז. דחמור דמתני' איירי בחמור של בדה"ב וחייב משום מעילה, והתוס' שם הק' עליו דבחינם דחק דבשור גופי' מיחייב משום מעילה אם הוא עולה או חטאת, ותמה בזה השעה"מ דטפי הו"ל להקשות, דאדתני מתני' יש חורש תלם א' וחייב עליו משום ח' לאוין, ליתני חייב עליו משום י' לאוין ובחורש בשור ושה, דמיחייב אשור תרתי משום לא תעבוד ומשום לאו דמעילה ואשה נמי מיחייב ב', וכמו כן ק' טובא לפי' ר"י שכתב דלאו דמעילה לא קא חשיב, דאכתי קשה דאדתני שור וחמור אמאי לא תני שור ושה וליתני ט' דאשור עובר משום לא תעבוד ואשה נמי עובר משום לא תעבוד, ועיי"ש שדן לומר דכיון דאיירי בהתראה א' אינו לוקה אלא א', אך כתב דמד' ריב"ן הנז' מבו' לא כן, ומשום דאמרי' בזה גופין מחולקין, אך בלא ד' הריב"ן י"ל דלא אמרי' גופין מחולקין רק בדהוי בזא"ז, (עמש"נ בפרט זה ב???), או דלא אמרי' גופין מחולקין בבהמות.

אך העירוני, שכבר נתישב זה בפירש"י בפסחים דמ"ז. סוד"ה והן מוקדשין, ז"ל, הרי ג' לאוין חלוקין ולא חשיב אלא לאוין חלוקין, עכ"ל, וע"כ ניחא דלא תני שור ושה ועובר משום י' לאוין, וכן לפירוש ר"י לא תני שור ושה ועובר משום ט' לאוין, כיון דלא חשיב אלא לאוין חלוקין, והדברים מפורשים כן בחי' הריטב"א במכות שם, ז"ל, והא דלא חשיב מרן ז"ל חמור בפטר חמור וכו', איבע"א כר' יהודה דאמר אסור בהנאה, וכיון דתרווייהו משום דלא תעבוד נינהו ליכא למחשבינהו בתרתי, דתנא לאוי קא מני לא איסורי, ומה"ט נמי לא חשיב שור וחמור מקדשי בדק הבית, דא"כ חד לאו נינהו משום ולא ישאו עליו חטא וכו', עכ"ל.

1. ולדעת התוס' בקידושין תיקשי מההיא דנרבע לזכור ולבהמה שאינו חייב אלא אחת, ועמש"כ בזה השעה"מ שם והגרע"א בגליון השעה"מ, וע' עוד בשטמ"ק בסוגיין מה שיישב הא דנרבע לזכור ולבהמה לא אמרי' בי' גופין מוחלקין, וע' עוד באו"ש פ"ה משגגות ה"ג מה שפירש טעמא דסוגיא דסנהדרין דל"מ בזה חילוק גופין, וי"ל עוד, דמכוון התוס' בקידושין הוא דילפי' דין גופין מוחלקין מנדה לאלמנה, אך לבהמה ל"מ למילף דאין זנות לבהמה, ולפ"ז לא פליגי התוס' בקידושין עם התוס' בסנהדרין, וכמש"נ לדון כן להלן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש ללמוד מד' רבינו הגרע"א, דלדין חילוק גופין לא סגי בהא דא' מן העבירות אי"ב תורת חילוק גופין, אלא בעי' דב' העבירות יהא להן תורת חילוק גופין, וע"כ הגם דהנרבע לזכור שניהם מוזהרין, מ"מ כיון דהנרבע לבהמה אין בה אלא אזהרה אחת ל"ה זה חילוק גופין, ועד"ז נ' לדעת התורי"ד בקידושין דע"ז: דתלש חלב מחמש בהמות ואכל בהעלם אחד וכו' על כל אחת ואחת, ואילו אם אכל חלב מה' בהמות שחוטות אינו חייב אלא אחת ויש להסתפק בתלש חלב מבהמה אחת ואכלו ואכל עוד חלב מבהמה שחוטה אם חייב א' או ב', ול' התורי"ד נ' דכה"ג אינו חייב אלא אחת, והיינו משום דלחילוק גופין בעי' שעל ב' העבירות יהא תורת גופין המחולקין וכד' הגרע"א הנז', אך יש מקום לחלק בין נידון הגרע"א לנידון זה, דבנידון הגרע"א הוו ב' העבירות גופין, ורק שאין דין גופין מוחלקין רק היכא דאיכא ב' אזהרות, ואילו בנידון זה אין על העבירה השני' תורת גופין.

   שו"ר עוד בזה, מש"כ הדברי אמת קונט' לאוין ע"ג ב', לישב מה דקשיא על הרי"ד מחולין דק"ג דמשמע התם דאכל אבמה"ח מב' בהמות בהתראה א' דאינו לוקה אלא א', וכתב דיש לדחות דאה"נ כה"ג חייב ב', אלא דאבמה"ח ובשר מן הטריפה אף מב' בהמות תליא בפלוגתת ר"י ור"ל, וע"ז הוא שאמרו דאיירי בב' בהמות, עכ"ד, והרי להדיא דהגם דהבשר מן החי אית לי' חשיבות גופין, מ"מ כיון דהבשר מן הטריפה לי"ל חשיבות גופין, לי"ב חילוק גופין.

   ויש להוכיח כן עוד, דהנה בס' ישועו"מ ריש הל' איסו"ב הק' ע"ד הרי"ד שכל שתלש מן החי חשיב גופין מוחלקין, ממש"א במעילה דלר' יהודה דאבמה"ח נוהג בטמאה חיי פרה וחיי גמל מצטרפין, ואי נימא דהוי גופין מוחלקין, א"כ הרי כל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, ולא אשכחן בשום דוכתא לחלק בין חיוב חטאת לחיוב מלקות, עכ"ד, וע' אפיקי ים ח"ב סי' ??? מש"כ בישוב קו' זו, אמנם ע"ד י"ל בפשיטות דהרי איפליגו לישני לעיל די"ב: אם תמחויין מחלקין אף לקולא, וע"כ ה"נ חילוק גופין דדמי לתמחויין, וכדיליף ר' יהושע לעיל דט"ו: גופין מתמחויין, וכמבו' בתורי"ד דהא דס"ל לר' יהושע דין חילוק גופין בנותר מה' זבחים הוי חד דינא עם דין חילוק גופין בעלמא, להך לישנא הוי רק לחומרא ולא לקולא, וי"ל דהגמ' במעילה אתיא כהך לישנא, אך אכתי קשיא מברייתא דמעילה שם, דתניא דאכל ח"ז מפרה וח"ז מגמל בין בחיי' ובין במיתתה מצטרפין, ואי נימא דהך מילתא תליא בפלוגתת תרי לישני, א"כ הרי הו"ל לסיועי מהך ברייתא להך לישנא דאין תמחויין מחלקין לקולא, אך באמת יעו"ש בתוס' דיל"פ הך ברייתא דהיינו בין בחיי גמל ומיתת פרה או איפכא, ולפ"ז לא מצינו דאף חיי שניהם מצטרפין, ורק חיי א' ומיתת השני מצטרפין, דהגם דחיי זה חשיב גופין מוחלקין, מ"מ כיון דמיתת זה ל"ח גופין מוחלקין, לי"ב לדין חילוק גופין, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולדעת רש"י ודעימי' שהבאנו להלן סק"?? דס"ל דאחר כ"ד מצי למימר אישתלאי אף אם כבר התחיל בעבירה תוכ"ד, הרי בע"כ לפרש דההיא דשחטה ואח"כ שחט בתה ואח"כ בת בתה דאיירי בשהתרו בו על בתה ואח"כ התרו בו על בת בתה, שהרי לישנא דמתני' מ' דאיירי ששחטן בזאח"ז, ואם לא התרו בו אלא מתחילה, הרי כבר אין שחיטת בת בתה בתוכ"ד דההתראה, ולא הי' לנו לחייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואף לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש שם והתוס' לעיל ד"ט: דהיינו דהוו כגופי נדות, נמי יל"ד לישב בזה, דהנך גופין חלוקין טפי משאר גופין, וע"כ בזה פשיטא שהן חלוקין לחטאות, ומוכח כן למש"כ התו"י לעיל דט"ו: בהא דבעי ר"ע באוכל נותר מה' זבחים, דל"ד לבא על ה' נשים נדות בהעלם א' דחייב על כל או"א לדברי הכל, דהנהו יש בהן ב' אזהרות שהוא מוזהר והיא מוזהרת, עכ"ל, והעירוני דאכתי קשיא לדעת ר"ח דשבתות כגופין פשיטא לי' לר"ע, והרי שהגם דליכא ב' אזהרות נמי אמרי' גופין מוחלקין, וא"כ מ"ט נסתפק ר"ע באוכל נותר מה' זבחים, ובע"כ דלר"ח דשבתות כגופין פשיטא לי' לר"ע, הוי זה חילוק טפי משאר חילוק גופין, וע"כ מהני זה אף לגבי איסור שבת הגם דליכא ב' אזהרות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם זה צ"ב רב, כמו שתמהו ע"ז הישועו"מ ריש הל' איסו"ב וכתבים סי' י"ט וביבין דעת ר"ס ט"ז והחזו"א כריתות סי' ל"ז סק"א, דמה נפ"מ אימתי נתלש מן הבהמה, הרי עתה בשעת האיסור כבר אי"ז חי, וע' ביבי"ד שם בסו"ד שכתב דאולי איירי הרי"ד בתלש בפיו ואכלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו דהנה הא דבשוחט ה' זבחים לא אמרי' גופין מוחלקין בפשוטו משום חד מתלת טעמי, או משום דבהמות לא חשיבי גופין מוחלקין, או משום דלא מהני חילוק גופין אלא בנדה שיש בה ב' אזהרות שהוא מוזהר והיא מוזהרת, או משום דל"מ חילוק גופין רק היכא שנהנה, וכל הנך טעמי ל"ש לדעת הרא"ש שנקט דין חילוק גופין אף באוא"ב ובבבשר טריפה דהוי בהמות, ואין בהן אלא אזהרה אחת, ובאוא"ב גם אינו נהנה, וגם מש"כ השעה"מ לישב דהא דלא אמרי' גופין מוחלקין בשוחט ה' זבחים הוא משום דאחר השחיטה כבר אינו חי וע"כ לי"ב חשיבות גופין, נמי לא א"ש לדעת הרא"ש דס"ל דאמרי' גופין מוחלקין אף בשחוטין. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם בזה י"ל בפשיטות, דהנה עוד קשיא ע"ד הרא"ש, מהא דפליגי ר' ישמעאל ורבנן לעיל ד"ד. באכל שור כשב ועז, דלר' ישמעאל חייב על כל א' וא' ולרבנן אינו חייב אלא א', ואמרי' התם דמודה ר' ישמעאל לענין קרבן שאינו מביא אלא חטאת אחת, ולדעת הרא"ש דאף בשחוטין איכא חילוק גופין, א"כ הגם דחלב שור כשב ועז הוי שם א', מ"מ יהא חייב ג' משום חילוק גופין, ולכאו' נ' דע"ז ל"מ מה שתירץ הרא"ש על בשר מן החי ובשר מן הטריפה, דהתם הוו ב' גווני איסורין, אך משא"כ חלב שור כשב ועז הוי זה חד איסורא, ועד"ז קשיא גם מסוגיא דחולין דפ"ג., ת"ש אכל ב' גידין מב' יריכות מב' בהמות סופג שמונים וכו', מאן ת"ק אילימא רבנן דפליגי עלי' דסומכוס, ומה התם דגופין מוחלקין פטרי רבנן הכא לא כל שכן, והרי להדיא דהגם דבאין הגידין מב' בהמות, לא חשיבי גופין מוחלקין, וע"כ פשיטא לן דלרבנן אין חייב אלא א'.

   והפשוט בזה, דהגם דאף בשחוטין איכא חילוק גופין, אך היינו רק באיסור שחל על הבהמה, כאיסור טריפה וכן איסור בשר מן החי, דהוי זה איסור על הבהמה שהבשר הנתלש ממנה בחיי' אסור, אך משא"כ איסור חלב ואיסור גיד, דל"ה האיסור על הגוף, אלא על החלב ועל הגיד, ל"ש בזה כלל חילוק גופין, וי"ל עוד, דהגם דבשחוטין נמי איכא חילוק גופין, היינו רק באיסורין דשייכי לחיות הבהמה, כאיסור טריפה ואיסור בשר מן החי, ולא באיסור חלב וגיד.

   ולפ"ז מתישב גם הא דבנותר מה' זבחים ל"ש חילוק גופין, דאיסור נותר ל"ח על הגוף, אלא הוי איסור החל על בשר קדשים, ול"ש האיסור לגוף כלל, וע"כ לי"ב חילוק גופין, אך יש מקום לומר, דכיון דשורש איסור נותר הוא מכח קדושת הגוף דהבהמה, ע"כ אף בזה הי' בדין שיהא חילוק גופין, (ויש להעיר בזה מד' הרמב"ן בשבועות דכ"ב:, שמבו' בדבריו דאם ב' הקדשות לא היו מצטרפין לחיוב, אף לא היו מצטרפין לחייב עליהם משום נותר, והרי דאיסור נותר מישך שייך לההקדש, וע"כ אם אין ב' הקדשות מצטרפין לחייב, אף אין מצטרפין לחייב עליהם משום נותר). [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם נ' די"ל בזה, דאיירי בשהתרו בו מתחילה על שלשתן, והתחיל לאכול משלשתן בתוכ"ד להתראה, ואח"כ השלים לאכול כזית מכאו"א, ובכה"ג הרי דלמ"ד דחייב על כל או"א, אף בזה יש לחייב על כל או"א, דל"מ למימר אישתלאי כיון שהתחיל באכילת כל א' בתוכ"ד דהתראה, וה"ז ככל אכילת איסור שמצטרפת לחיוב בתוך כדא"פ, הגם שרק תחילת האכילה הי' בתוכ"ד להתראה, וע' בזה באפיקי ים ח"ב סי' ה', אך משא"כ למ"ד דאינו חייב אלא א', אין לחייבו אלא על הכזית הראשון שאכל משלשתם, דעל הב' הכזיתים שאכל אח"כ מצי למימר אישתלאי.

   אמנם העירוני דיש לפקפק בזה, דהנה הקר"א בנזיר דל"ח. נקט, דאף למ"ד דאכל חלב שור כשב ועז חייב ג', מ"מ אף מצטרפין הן למלקות כיון דשם א' הם, וע' גם במנ"ח מ' תמ"ד, שנקט במעשר דגן תירוש ויצהר דלא מצטרפי, אך בסוף מ' ש"ג דן בלחם קלי וכרמל אם מצטרפי, ובקומץ מנחה שם כתב שודאי מצטרפין דאף נבילה וטריפה מצטרפין, מכ"ש כאן אף שהם ג' לאוין מ"מ הג' לאוין אסורים משום חדש וכולל אותם שם א', ולפ"ז ה"נ מעשר דגן תירוש ויצהר מצטרפי, והיינו דל"ש למימר בזה דכל שחלוקין הן לא מצטרפי, דהא דחלוקין הן הוא משום דכל חדא אי"ב שם בפנ"ע, והא דמצטרפי הוא משום דשם א' כוללן, ועד"ז מצינו לדעת הרמב"ן בשבת דע"א.. דפיגול ונותר מצטרפין לחיוב קרבן, כיון שנכללו בכל שבקודש פסול, והרי שהגם שחלוקין ה ן לחטאות מ"מ ה"ה מצטרפין, והיינו משום דהא דחלוקין הן לחטאות הוא משום דכל חדא אית לי' שם בפנ"ע, והא דמצטרפין הוא משום דשם א' כוללן, ולפ"ז יל"ד ולומר דאם אכל מתחילה כזית משלשתן וכבר נתחייב ע"ז משום השם הכללי דחלב, תו אף שהשלים ואכל כזית מכאו"א אין לחייבו ג' מלקיות, אך מסברא נ' שאי"ז כן, ואף כה"ג חייב ג' מלקיות, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דא"צ להעמיד דבלע ב' כזיתים בב"א, אלא סגי דנימא דבלע מעט יותר מכזית בב"א, דתו אין לחייבו תרתי, וז"פ, אך לפ"ז באכל חלב שור כשב ועז דהוו ג' כזיתים, אף לרבנן יתחייב עכ"פ ב' מלקיות, שהרי אמרו לעיל די"ד. דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' זיתים, ונמצא דכל שאכל ג' זיתים הרי בע"כ אכלן בזאח"ז, ויש לחייבו תרתי, (אמנם למש"כ תו"י בדי"ד. שם ניחא, אך התוס' בעירובין ד"פ: וביומא ד"פ: לא ס"ל כן, עייי"ש), וי"ל עוד, דאף אם בלע בזאח"ז, מ"מ כל שלא הפסיק כלל ביניהם, חשיב כבב"א שאינו חייב אלא אחת, וכאשר כן מבו' להדיא בפי' הריב"ן במכות ד"כ:, ומבו' שם דבהא דנזיר שהי' שותה יין וכו' תרתי איכללו בה, חדא בששותה בלא הפסק דבזה לא מיחייב אלא חדא משום דהוי הכל שתי' אחת, והא דאם התרו בו וכו' חייב על כל או"א הוא משום דהתראות מחלקות, ועוד בשהפסי' בשתייתו, דבזה הא דלא מיחייב אלא חדא הוא משום חיסרון ההתראה, והיכא שהתרו בו וכו' דאיכא התראה על כל חדא וחדא חייב על כל או"א, וכמש"נ בזה במק"א, וע' קר"א נזיר ???. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לציין בזה למש"כ הכס"מ פ"ו משגגות הי"א בשם מהר"י בירב בדעת הרמב"ם, דכל הך דינא דר' יוחנן דידיעה שאחר המעשה מחלקת, היינו רק בשאכל ב' זיתי חלב בב' אכילות והי' הפרש בין אכילת זית לזית, אך אם אכל השנים זאח"ז בסמוך באכילה אחת שלא הי' הפרש זמן בין אכילת הראשון לשני, אין ידיעה שאחר המעשה מחלקת, עכ"ד, ובס' ראש יוסף שבת דע"א. פירש דאכילה אחת היינו בתוך כדא"פ, וע' גם בס' אגודת אזוב שגגות אות י"ג דמ"ב. שכתב שחלוק הוא אם הוו ביותר מכדא"פ או בתוכדא"פ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך ל' הר"ן בנדרים די"ז. נ', דחילוק העלמות הוי כחילוק התראות, ולפ"ז יש מקום לומר דלא יהני חילוק העלמות בשאכל ב' זיתי חלב בתוכדא"פ, וע' להלן ??? בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש בחי' הרמב"ן שהביא ד' הר"י מיגש בקצרה, ורבים נשתבשו לפרשו דס"ל דל"מ חילוק גופין ותמחויין רק לגבי קרבן ולא לגבי מלקות, ולגבי מלקות אף בדאיכא חילוק גופין ותמחויין אינו חייב אלא אחת, וכמו שנקט כן האו"ש פ"ז משגגות ה"י דל"מ חילוק תמחויין לענין מלקות, (אך איהו איירי בשאכל ב' זיתי חלב בב"א), אך בד' הרי"מ מפורש להיפך, וכנ"ל, וגם בד' הרמב"ן בהמשך דבריו, מפורש דעתו דמהני חילוק תמחויין אף לענין מלקות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולפ"ז רש"י אלו מתישב מש"א לקמן די"ז. דלרבא דאמר ס"ל לר"ע שבתות כגוף א' הן, בשלמא הא דתניא חייב משכח"ל בין בזדון שבת ושגגת מלאכות דשבתות כגוף א' הן וכו', והשטמ"ק בהשמטות דט"ז: אות כ"ב הק' בזה, דהיאך מצינו לפרש הברייתא בזדון שבת ושגגת מלאכות, הרי א"כ מ"ט דרבנן דפטרי הרי שבתות לאו כגופין דמו, עיי"ש מש"כ בזה, אך לדעת רש"י א"ש בפשיטות, דהגם דמודו רבנן דשבתות לאו כגופין דמו, מ"מ אין מצטרפין ב' שבתות לחיוב דהוו כב' העלמות, שהרי אפי' שחרית ובין הערבים ס"ל לרבנן דאין מצטרפין משום שיש שהות לידע, וכ"ש ב' שבתות. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם שו"ר שכבר עמד בזה התויו"ט במתני' שם ספי"ב דשבת, דבמתני' ר"פ כלל גדול מבו' דבשגגת מלאכות אפי' ימים שבינתים ל"ה ידיעה לחלק, ובשגגת שבת רק ימים שביניתים הוו ידיעה לחלק, אבל משחרית לערבית לא, דאלת"ה א""כ אמאי תני דחייב על כל שבת ושבת, הרי אתה יכול למצוא שיתחייב על כל שבת ב' חטאות אם עשה שחרית וערבית, עכ"ד, והראש יוסף בר"פ כלל גדול כתב די"ל דהא דלא אשמועינן רבותא א' שחרית וא' בין הערבים, י"ל אגב רישא או אגב סיפא וכו', עכ"ד, והרי שנקטו שלדעת רש"י אה"נ אף ה"ז חלוק לחטאות.

    אך באמת ק' מאד לומר כן, שהרי פירש"י ר"פ כלל גדול דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא משום דא"א שלא שמע בינתים שאותו יום שבת הי', אך בשהות משחרית עד בין הערבים שאפשר שלא נודע לו ודאי ל"ה ידיעה לחלק, וכ"ה בל' רש"י דהו"ל שהות בינתים כדי לידע, והיינו שהי' יכול לידע, אך ודאי אפשר שלא נודע לו, וגם ל"מ ימים שבינתים לחלק רק בשגגת שבת ולא בשגגת מלאכות, וכמו שפירש"י ר"פ כלל גדול הטעם דמשום הפסק ימים אין לו לידע אא"כ ישב לפני חכמים, ואילו הכא משמע מסתימת ד' רש"י דאיירי אף בשגגת מלאכה, והיינו משום דבלא"ה לא נודע לו, והא הוו ב' העלמות הוא משום דיש שהות כדי לידע, וה"ט שייך גם בשגגת מלאכות, וז"פ, אמנם באמת מד' הראש יוסף שם מבו' דפירש דכ"ד רש"י הם בשגגת שבת, וכ"כ הרש"ש בשבת דל"ה:, ויישב בזה משה"ק התוס' ע"ד רש"י מהא דכתב אות א' בצפורי וכו', די"ל דהתם איירי בשגגת מלאכות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם אכתי צ"ע בזה, מהא דקי"ל במעילה דצירף את המעילה לזמן מרובה, ומפורש בפירש"י לעיל דט"ו: דהיינו אף לחיוב קרבן, והנה הרי אין מצטרף למעילה אלא בדהוי בהעלם א', וכמו שפירש"י לקמן די"ח: ד"ה ומכאן, וכ"ה ברמב"ם פ"ה ממעילה ה"ד ובחי' הרמב"ן שבועות דכ"ב., וכאשר מבו' לכאו' בסוגיא שם, עייש"ה, וא"כ היאך מצטרף לזמן מרובה הרי כיון שיש שהות בינתים הו"ל כב' העלמות.

    ונ' לדון בזה, דהנה בחי' הרמב"ן שבועות דכ"ב., ז"ל, שהרי אמרו אכל היום ונהנה למחר ואפי' מכאן ועד שלש שנים מצטרפין שנאמר תמעול מעל ריבה, והא אכילה והנאה תרי מילי נינהו ובעלמא כה"ג לא מיצטרפי, וכולהו שאר אכילות נמי בכדא"פ הוא דמיצטרפי והכא אפי' שלש שנים, אלמא גבי מעילה לא בעינן צירוף הילכך שני תמחויין ושני גופין נמי מצטרפין אע"פ שחלוקין לחטאות דכל בהעלם אחד מצטרפין וכו', עכ"ל, והנה מבו' בד' הרמב"ן דהגם דלענין מעילה ל"ב צירוף, וע"כ אף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין, מ"מ ב' העלמות אין מצטרפין, וצל"פ הטעם בזה, דב' העלמות כיון דהוו ב' מחייבים ל"ש שיצטרפו לחיוב.

    ולפ"ז נ', דהגם דס"ל לרש"י דכל שיש שהות לידע הו"ל כב' העלמות, אך הרי חזינן דל"מ זה לחלק לחטאות, והטעם בזה נתבאר דהוא משום דל"מ חילוק זה רק דלא חשבינן להו ככתיבה אחת וע"כ הוא דאין מצטרפין לחיוב, אך ל"מ זה לחלק, וכמו שהביאו בירושלמי מהא דבאכילה יותר מכדא"פ, הגם דאין מצטרפת לחיוב מ"מ אי"ז חלוק לחטאות, וה"נ הכא דכוותה, ולפ"ז נ' דל"ש כ"ז רק לגבי מלאכת שבת דבעי' שיהיו מצורפין ב' חצאי המלאכה זל"ז, דהגם דה"ז מצטרף כל השבת, מ"מ בעי' שיצטרפו זל"ז, שהרי כותב אות א' במקום זה ואות א' במקום אחר אם אין ראויין להצטרף יחד לא מיחייב, אך משא"כ לגבי מעילה דל"ב צירוף כלל, הרי שהגם דב' העלמות אין מצטרפין, היינו רק היכא דאיכא ידיעה גמורה ביניהם דהוו ב' מחייבים, ואף חלוקין הן לחטאות, אך היכא דאיכא שהות זמן ביניהם כדי לידע, הגם דמהני זה דל"מ לצרפן ולחשבן כמעילה אחת, אך כיון דלמעילה ל"ב צירוף כלל, ע"כ שפיר מצטרפי בכה"ג, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה פשטות ל' התו"י נ' שדבריו קיימי על איסורא דלא תחרוש בשור ובחמור וכמש"כ משום לא תחרוש, וצ"ב לפ"ז דלכאו' באיסורא דלא תחרוש בשור ובחמור אף אם חורש בק' שוורים וחמורים אי"ז אלא איסור א', דומיא דבגד שיש בו כלאים, דגם אם יש בו חוטים רבים אי"ז אלא איסור א', ומהו שדן התו"י שילקה כמה מלקיות, אך ל' התו"י נ' דאיירי בחרישות נפרדות, וע"כ שפיר ניחא דהוי זה איסורים נפרדים, אך אכתי צ"ב מש"כ בתחילת דבריו "דבשור וחמור הוי חד", ומשמע דבא להשמיענו דלא נימא דלוקה ב' חדא על השור וחדא על החמור, ואם דבריו קיימי על איסורא דלא תחרוש בשור ובחמור הרי אין מקום לדון שילקה ב' על השור ועל החמור, שהרי האיסור הוי על שניהם יחד, והי' מקום לדון לפרש דבריו על איסורא דמוקדשין, ואתא לאפוקי ממה שפירש ריב"ן שם בפי' קמא דהוי ב' מלקיות משום לא תעבוד על השור ועל החמור (דאיירי בפטר חמור), אך אי"ז נראה בדבריו, שהרי להלן מינה פירש דאיירי דהחמור הוא חולין. [↑](#footnote-ref-17)
17. וי"ל עוד בדדעת הריב"ן, דהא דס"ל דלוקה תרתי משום לא תעבוד, אי"ז כלל מדין חילוק גופין, אלא היינו משום דהתראות מחלקות, שהרי איירי שהתרו בו מתחילה על כל ח' הלאוין, וי"ל דאף התראות חלוקות שקודם המעשה מהני לחלק המעשים, וכדאמרי' הכי בירושלמי, ועמש"נ בזה בדברינו בחולין דפ"ג. בדין התראה, ויש להוסיף שכן מ' בד' התוס' מכות ד"כ: דמ' בדבריהם דאוכל ב' זיתי חלב בב' התראות חייב ב', (וע' מנ"ח מ' רח"צ אות י"ז בזה), והיינו שהתרו בו קודם האכילה על כל זית וזית, אך משא"כ בההיא דסנהדרין בנרבע לזכור ונרבע לבהמה דאיירי בשוגג דליכא חילוק ביניהם, ע"כ אינו חייב אלא אחת, אך השעה"מ שם פשיט"ל דכיון דאיירי בהתראה אחת, והיינו דאף דהתרו בו על כל הלאוין, אך הוי זה כהתראה אחת, דחילוק התראות הוא רק בהתראות בין המעשים, אין לחייב אלא אחת, ורק משום חילוק גופין הוא דיש לחייבו על כל או"א. [↑](#footnote-ref-18)