67 משכנתא - בהילפותא משדה אחוזה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ה' כ"ב מרחשון תשס"ט

א] ב"מ דס"ז:, אמר מר זוטרא טעמא דמאן דאכיל בנכייתא, מידי דהוה אשדה אחוזה, שדה אחוזה לאו אע"ג דקא אכיל פירי טובא אמר רחמנא קא פריק לה בד' זוזי ה"נ ל"ש, ומאן דאסר אמר לך שדה אחוזה הקדש היא ורחמנא אוקמי' אפדיון הכא הלואה היא ומיחזי כרבית.

ופירש"י, ז"ל, ה"נ ל"ש, דהא חזינן דהיכא דיורד לספק ונותן מעות סלע לשנה ספק יהיו בה פירות ספק לא יהיו בה פירות הוו זביני מעיקרא ומיפרק בהכי, עכ"ל, ומבו' דמפרש דהא דמייתי' משדה אחוזה, היינו דמהתם חזינן דכה"ג שמנכה דמים מועטין, כיון דאיכא ספק שמא לא יהיו פירות, הוי זה תשלום ראוי בעד הפירות,[[1]](#footnote-2) וע"כ ה"נ יש להתיר משכנתא בנכייתא ול"ה כרבית.

ועד"ז הוא בל' הרמב"ן לעיל בתו"ד, ז"ל, וגמר לה נמי משדה אחוזה לומר דדרך מקח בהכי, עכ"ל.

ב] אמנם הנה בחי' הרשב"א כתב, ז"ל, הא דאמר ומאן דאסר אמר לך שדה אחוזה הקדש הוא, ק"ל ולמה הוצרכו לחזר אחר טעם זה, וכי מאן דאסר רבית קצוצה היא והא אף לדידהו אבק רבית הוא וכו', ותו קשיא לי מאן דאכיל נמי מאי קא מייתי משדה אחוזה למשכנתא בנכייתא למגמר מינה דלא הוי אבק רבית, ונ"ל משום דלרבינא בלא נכייתא רבית קצוצה איצטריך למגמר מהתם דבנכייתא כל דהו לשתרי, וכיון דשרי רחמנא בהדיא משרא שרי לה לגמרי דכיון דמנכה לי' מחוביה לא מחזי כרבית אלא כמוזיל גבי', ובודאי כל מאי דשרא רחמנא בהדיא ואמר דלעבדו הכין וכדאמר בשדה אחוזה דלפרקו בסלע ופונדיון לשנה ש"מ מילתא דהיתרא גמורה היא וליכא למיחש בה למידי, ולפיכך הני דלא אכלי נמי אצטריכו למיהב בה טעמא ולמימר דשאני התם דהקדש הוא ורחמנא אוקמיה אפדיון ובפדיון כל דהו סגי ליה, כנ"ל, עכ"ל, וכ"ה בנמו"י, ז"ל, ואפי' מדרבנן משמע דליכא איסורא כלל, דודאי כל מאי דשרא רחמנא בהדיא ואמר ליעבדו הכין כדאמר בשדה אחוזה, ש"מ מילתא דהתירא הוא לגמרי.

ומבו' בד' הרשב"א והנמו"י, דהא דמייתי' משדה אחוזה, היינו דמהא דהתם שרי רחמנא ולי"ב משום רבית, הגם דהוי כמשכנתא בנכייתא, ש"מ דלי"ב סרך איסור, ומינה שמעינן דמשכנתא בנכייתא שריא אף מדרבנן.[[2]](#footnote-3)

וכ"נ גם בד' הרא"ש סימן ל"ד, ז"ל, והא דמפרש טעמא דמאן דאכל משום דגמר משדה אחוזה, ה"פ כיון שהתורה "התירה" בשדה אחוזה א"צ להחמיר אפי' לצורבא מרבנן, עכ"ל.

ואמנם הדברים צ"ע, מה ענין הקדש שדה אחוזה למשכנתא, הרי התם הוי ההקדש על גוף השדה, והפודה פודה את גוף השדה, והוי לוקח גמור, ככל לוקח שדה בזמן שהיובל נוהג, וליכא בזה הלואה כלל.[[3]](#footnote-4)

ובחי' חת"ס פירש בדעת הרשב"א, ז"ל, דהרי שדה אחוזה חזינן דרחמנא אמר דאין השדה הקדש, אלא לא הקדיש רק נ' סלעים והשדה ניתן להגזבר למשכון בעלמא, וההקדש אוכל הפירות בנכייתא סלע ופונדיון לשנה והוא אתרא דמסלקי, ואפ"ה שרי, ונהי מגזבר לא מצינן למילף דאין ריבית בהקדש מ"מ מצינן למילף מהדיוט שפדה מההקדש ואח"כ חוזרין הבעלים וגואלים מיד ההקדש, שדינו עם ההדיוט כמו עם הגזבר, כמבואר במתני' מס' עירוכין וברמב"ם פ"ד מעירוכין ה"כ, וא"כ לאותו ההדיוט הוי הקרקע במשכונה ואוכל בנכי' והוא אתרא דמסלקי וכו', ואידך מ"ד ס"ל דיד ההדיוט הבא מכח הקדש דינו כהקדש ואין כאן היתר בפירוש מש"ה שפיר מצי רבנן למיסר במשכנתא בנכיתא באתרא דמסלקא, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ואמנם צ"ע רב בזה, שהרי המקדיש שדה אחוזה ולא גאלה יוצאת לכהנים ביובל, וא"כ היאך נימא דאין ההקדש חל כלל על גוף השדה.

וע"כ אולי יל"פ בד' הרשב"א והנמו"י, דהגם דהקדש שדה אחוזה חל על גוף השדה, מ"מ גדר הא דפודה הבעלים בסלע ופונדיון לשנה, היינו דהוי זה ביטול על ההקדש מכאן ולהבא, וע"כ נמצא דאם יגאל הבעלים מיד הפודה, הרי דהגם דהשנים שאכל הפודה הוו מקח גמור, מ"מ כיון שהדמים שנתן על השנים הבאות נתברר שהיו כהלואה, נמצא שבשכר ההלואה אכל בנכייתא, וזה למה שפירש הרמב"ן לעיל דטעמא דמאן דאסר משכנתא בנכייתא הוא משום דכיון שהלוהו אסור דמחזי כרבית שהרי המותר עליו במלוה והוא חייב בהם, וצ"ע בזה.[[5]](#footnote-6)

ג] והנה אמנם למש"כ התוס' דהתירא דמשכנתא דסורא הוא אף באתרא דמסלקי, וכן למש"כ הרמב"ן דמשכנתא דסורא דשרי הוא אף בשאמר לו הלוה שהוא יכול לסלקו, אלא שאין אחריות המלוה עליו ואי שטפה נהר נמי אינו נוטל כלום אלא פירות שהיא עושה ואינו יכול לכופו לפרוע לו חובו לא מזו ולא משאר נכסים, וכאשר כ"ה דעת הרמב"ם ספ"ו ממלו"ל, וכמו שפירש המ"מ שם, הרי נ' דאאל"פ דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא מהא דהתם שריי' רחמנא ולי"ב משום רבית, שהרי שדה אחוזה דמי למשכנתא דסורא, שהרי אין אחריות המלוה על המקדיש, ואם שטפה נהר אין ההקדש או הפודה נוטלין כלום, ואין להם אלא הפירות שהשדה עושה, ולא מצינו למילף מינה דמשכנתא בנכייתא שריא.

והרשב"א שפירש כן, נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דהתירא דמשכנתא דסורא הוא רק בשאין יכול הלוה לסלקו, כאשר כ"ה מבו' ממש"כ לעיל דא"א להעמיד מש"א איזיל ואטרח ואייתי זוזי וכו' במשכנתא דסורא דפירי הוא דזבין ליה וזוזי מאי עבידתייהו, עכ"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ בתו"ד להוכיח ממש"א ולית הלכתא כחכירי נרשאי וההוא ודאי לא במשכנתא דסורא מיירי דבמשכנתא דסורא מכירת פירות גמורה היא ואפי' חכיר לה מרי ארעא משרא שרי דלא מחזי כלל כרבית, עכ"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ עוד להוכיח דמשכנתא בנכייתא שריא, ממש"א לקמן גבי יבש האילן או נקצץ וכו' א"נ מטו זוזי לידיה ופריק לה ד' וה' שנים מקמי יובל, וההוא ודאי לאו במשכנתא דסורא היא דמשכנתא דסורא לא מצי פריק לה וכו', עכ"ל, וע"כ לדידי' שפיר יל"פ דהא דמייתי' משדה אחוזה, הוא דמהא דהתם שריי' רחמנא ש"מ דלי"ב סרך רבית.

ובד' הנמו"י בזה צ"ע, שהרי לעיל לח סוף ע"א הביא ד' הרמב"ם דמשכנתא דסורא הוא אף בשיכול הלוה לסלקו, וא"כ היאך פירש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דמהא דהתם שריי' רחמנא ש"מ דמילתא דהתירא היא לגמרי, הרי התם הוי זה כמשכנתא דסורא, אך באמת ממה שהביא הנמו"י לח ריש ע"ב הוכחת הרשב"א דמשכנתא בנכייתא שריא מסוגיא דלקמן דמטלו לי' זוזי ופריק לי' וכו', וכן ממה שהביא ד' הרשב"א דא"א להעמיד מש"א איזיל ואטרח ואייתי זוזי במשכנתא דסורא, מבו' שדעתו לעיקר כדעת הרשב"א, דהתירא דמשכנתא דסורא הוא רק בשאין יכול הלוה לסלקו, וגם כשהביא דעת הרמב"ם דשרי אף בשיכול הלוה לסלקו כתב לה בשם איכא דמפרשי, וע"כ שפיר פירש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דמהא דהתם שריי' רחמנא ש"מ דמילתא דהתירא הוא לגמרי.

אך אכתי צ"ע בד' הרא"ש, דמשמעות דבריו דמפרש כד' הרשב"א והנמו"י דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא מהא דהתם "התירה" התורה, והרי איהו ס"ל דמשכנתא דסורא שריא אף באתרא דמסלקי, וצ"ע בזה.

ד] והנה דעת הראב"ד דהא דאכל רבינא משכנתא בנכייתא הוא רק באתרא דלא מסלקי.

ובחי' הרשב"א בסוגיין תמה בזה, ז"ל, ומהא דאמר מאן דאכיל גמר משדה אחוזה שמעינן דמאן דשרי אפילו באתרא דמסלקי משרא שרי ובנכייתא ורבינא דאכיל אפילו באתרא דמסלקי אכיל, וזה שלא כדברי הראב"ד ז"ל וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בהמש"ד, ז"ל, וכבר כתבנו למעלה שאין דבריו מחוורין בזה דהא רבינא משדה אחוזה גמיר ואיהו בהכי אכיל, וכדאמר מאן דאכיל יליף ליה משדה אחוזה, ושדה אחוזה כל היכא דבעי לסלוקי פריק ומסלק את ההקדש, עכ"ל.

ולכאו' הי' נ' בישוב ד' הראב"ד דאזיל לטעמי', דהנה בפירש"י קידושין די"ז: ד"ה ולשדה אחוזה מבו', דהמקדיש שדה אחוזה ופדאה אחר מיד ההקדש, אין המקדיש יכול לגאול ממנו בע"כ, והמאירי שם פליג ע"ז וס"ל דיכול המקדיש לגאול ממנו בע"כ, ובפירש"י ערכין דל"ג. ד"ה וגואלו כתב, דילפי' לה מדכתיב לא יגאל עוד, ולדעת המאירי צ"ל דלא יגאל עוד קאי על אחר שהגיע היובל ולא פדאה דיוצאת לכהנים ולא יגאל עוד, וכרישא דקרא דאם לא יגאל את השדה, דהיינו שלא גאל עד היובל.

וכבר נת' במק"א לדעת רש"י, דגדר הך דינא דאין יכול המקדיש לפדותה ול"ד למוכר שדה אחוזה ומכרו הלוקח לאחר דביד המוכר לגאול אף מיד השני, הוא לטעמי' בערכין דכ"ה: דאם פדה אחר מיד ההקדש וגאל המקדיש מידו יוצא לכהנים ביובל, ונתחדש בזה דע"י שפדה אחר מיד ההקדש פקע כח הבעלים בזה, ול"מ שיחזור ויגאל ממנו להעמידה בידו, וע"כ מה"ט אף ל"מ לגאול ממנו בע"כ,[[6]](#footnote-7) ומה"ט מבו' בפירש"י בערכין דל"ג. דהמקדיש בתי החצרים ופדאה אחר, יכול המקדיש לגאלה ממנו בע"כ, ובשפ"א שם עמד ע"ז דמנלי' לרש"י דל"ד לשדה אחוזה, ולמש"נ ניחא, דבבתי החצרים שפדאן אחר, הרי לא פקע כח הבעלים, שהרי היא חוזרת לבעלים ביובל, וע"כ ודאי יכול הבעלים לגאלה בע"כ.

אך לדעת הרמב"ם פ"ד מערכין דס"ל דאם גאלה המקדיש מיד הפודה אין יוצאת לכהנים ביובל, והרי דלא פקע כח הבעלים, ודאי דיכול הבעלים לגאול ממנו בע"כ, וע"כ המאירי בקידושין שם לטעמי' דס"ל כדעת הרמב"ם, ס"ל דיכול הבעלים לגאול מן הפודה בע"כ.

והנה ממש"כ הרשב"א דשדה אחוזה הוי כאתרא דמסלקי, מבו' דס"ל דיכול המקדיש לגאלה מיד הפודה בע"כ, וע"כ הוי זה כאתרא דמסלקי, דהגם שהרשב"א הזכיר להא דכל היכא דבעי לסלוקי פריק ומסלק את ההקדש, מ"מ בע"כ כונתו דה"נ יכול לסלק את הפודה, שהרי הא דמייתי' מהא דהתם ליכא משום רבית, הוא מהא דאין איסור רבית על הפודה, וכמבו' כן בל' הגמ', וכמו שפירש החת"ס, והא דכלפי הפודה הוי כאתרא דמסלקי, הוא רק מכח שיכול הבעלים לגאלה ממנו בע"כ.

אמנם בדעת הראב"ד נ' דס"ל דאין המקדיש יכול לגאלה מיד הפודה בע"כ, שהרי דעתו בהשגות פ"ד מערכין דאם גאלה המקדיש מיד אחר יוצאת לכהנים ביובל, והרי דפקע כח הבעלים ע"י פדיון אחר, וא"כ הדין נותן שאין יכול לגאלה ממנו בע"כ, וכמש"נ בדעת רש"י, ולפ"ז הרי נמצא דשדה אחוזה דמי לאתרא דלא מסלקי, ושפיר ס"ל להראב"ד דלא שרי רבינא לאכול בנכייתא אלא באתרא דלא מסלקי.

אך יש להעיר ע"ז, שהרי גם לדעת רש"י ודעימי' נ' דאם גאלה בנו מיד ההקדש, יכול לגאלה ממנו בע"כ, וכמש"נ לעיל בהערה, וא"כ אכתי מצינו לאתויי מינה דמשכנתא בנכייתא שריא אף באתרא דמסלקי.

ה] אמנם באמת אי נימא דאין המקדיש יכול לגאלה מיד הפודה בע"כ, הרי כלל אאל"פ כד' הרשב"א דהא דמייתי' משדה אחוזה היינו דמהא דהתם שריי' רחמנא ש"מ דלי"ב סרך רבית, שהרי כיון שאין ביד המקדיש לסלק את הפודה, דמי למשכנתא דסורא דלכו"ע שריא.

וע"כ אי נימא דדעת הראב"ד דאין המקדיש יכול לפדות מיד הבעלים בע"כ, הרי בע"כ לפרש דהא דמייתי' משדה אחוזה, אי"ז מהא דשריי' רחמנא דשמעינן מינה דלי"ב משום רבית, אלא ילפי' מהתם דהוי זה דרך מקח, וכפירש"י והרמב"ן.

ולהאמור נמצא, דרש"י לטעמי' הוכרח לפרש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דהוי זה דרך מקח, ול"ה מצי לפרש כד' הרשב"א דמייתי' מהא דשריי' רחמנא וכו', שהרי לדעתו אין המקדיש יכול לגאלה מיד הפודה בע"כ, וא"כ הוי זה כמשכנתא דסורא דלכו"ע שריא.

ולפ"ז נ', דניחא בפשיטות דעת הראב"ד, דכיון דלא מייתי' מהא דשרי רחמנא בשדה אחוזה דש"מ דלי"ב סרך רבית, אלא מייתי' מהא דשדה אחוזה נפדית בסלע ופונדיון דש"מ דכל כה"ג הוי דרך מקח, הרי דשפיר י"ל דאף דשמעינן מהתם דנכייתא הוי דרך מקח, מ"מ לא שרינן אלא באתרא דלא מסלקי דהוי כמקח, ולא באתרא דלא מסלקי, דאף אי נימא דשדה אחוזה נפדית בסלע ופונדיון, אף שיכול המקדיש לסלקו, היינו משום דהתם הוי מקח גמור וליכא הלואה כלל, אך במשכנתא בנכייתא כל הא דחשבינן לה כמקח הוא רק באתרא דלא מסלקי, וז"ב, ועי' בחי' חת"ס שמבו' כן בדבריו דלפירש"י ל"ק קו' הרשב"א ע"ד הראב"ד, עיי"ש.

ו] והנה בחי' הרמב"ן בסוגיין הביא הנשיא רבי משה שחידש ואמר דנכייתא דאמור רבנן הוא דמנכה ליה דינר או סלע כשבא לפרעו ונפקא משכנתא מתותי ידיה ומשו"ה אסירא, אבל נכייתא דנהגו עלמא לנכויי שמינית זוז בכל שנה ושנה שריא דדמי למשכנתא דסורא שהרי אפשר דכלי כוליה חוביה בהך נכייתא פורתא פורתא, והרמב"ן תמה ע"ז טובא, ובסו"ד הוכיח לא כן, ז"ל, ובגמרא נמי מפורש דנכייתא דרבנן דומיא דשדה אחוזה היא סלע ופונדיון לשנה ואפ"ה אסרי, כדאמרינן התם לאו הלואה הכא הלואה, עכ"ל, וכן הק' בחי' הריטב"א והר"ן.

והנה אי נימא כפי' הרשב"א ודעימי', דהא דמייתי' משדה אחוזה היינו דמהא דהתם שריי' רחמנא ש"מ דלי"ב סרך רבית, ודאי דקשיא טובא ממש"א דמאן דשרי הוא מידי דהוי אשדה אחוזה, שהרי בשדה אחוזה כיון שמנכה לו סלע ופונדיון לשנה ודאי שרי.

אך אי נימא כפירש"י ודעימי', דהא דמייתי' משדה אחוזה היינו דמהתם שמעינן דהוי זה תשלום ראוי בעד הפירות ודרך מקח הוא, הרי די"ל דלא מייתי' משדה אחוזה אלא דמהתם שמעינן דהוי זה דרך מקח לנכות דבר מועט, וע"כ יש להתיר אף בשמנכה לו דינר כשבא לפרעו, ואידך מ"ד ס"ל דליכא למילף משדה אחוזה ול"ה זה דרך מקח לנכות דבר מועט, וע"כ אסר היכא שמנכה לו דינר כשבא לפרעו, והא דמודה דהיכא דמנכה לו כל שנה שרי לכו"ע, הוי זה היתר מסוים בהל' רבית משום דכה"ג הוי זה כמשכנתא דסורא.

ואמנם צ"ב בד' הרמב"ן שהק' מזה ע"ד ר"מ הנשיא, הגם דאיהו גופי' מפרש דהא דמייתי' משדה אחוזה היינו דשמעינן מהתם דדרך מקח הוא.

אך באמת בדקדוק ל' הרמב"ן מבו' שלא הק' ע"ד ר"מ הנשיא ממש"א דמאן דשרי מידי דהוי אשדה אחוזה, אשר קשיא דמה מייתי משדה אחוזה הרי התם מנכה לו כל שנה וזה ודאי שרי, דמזה ליכא ראי' כלל לדעתו, וכמש"נ, אלא הק' ע"ד ר"מ הנשיא מלישנא דגמ' דאמרינן התם לאו הלואה הכא הלואה, ומבו' דבהלואה אסור אף כה"ג דפדיון שדה אחוזה, הגם שמנכה לו כל שנה.

אך אכתי צע"ק בד' הרמב"ן, שהרי גם לדעתו יש להתיר דומיא דשדה אחוזה אף בהלואה, דכיון שאין הפודה יכול לסלק, הוי זה כמשכנתא דסורא, ובע"כ דמש"א דהכא הלואה היינו באופן דל"ה זה כמשכנתא דסורא, וא"כ הרי גם לדעת ר"מ הנשיא דס"ל דכל היכא שמנכה לו כל שנה הוי כמשכנתא דסורא, י"ל דמש"כ דהכא הלואה היינו באופן דל"ה זה כמשכנתא דסורא והיינו בשמנכה לו דינר כשבא לפרעו, וי"ל.

ז] והנה דעת הראב"ד ודעימי', דמש"א דרב כהנא ור"פ ורב אשי לא אכלי, היינו דמחמרי אנפשייהו ולא אכלי, וכמש"א לעיל דצורבא מרבנן אפי' בנכייתא לא ליכול, וכ"נ בד' התוס' סוד"ה רבינא שפירשו כן.[[7]](#footnote-8)

והנה לפ"ז צל"פ דמש"א דטעמא דמאן דשרי הוא מידי דהוי אשדה אחוזה, הוא דמה"ט אין לאסור אף לצורבא מרבנן, וכן פירש הרא"ש בסימן ל"ה, ז"ל, והא דמפרש טעמא דמאן דאכל משום דגמר משדה אחוזה הכי פירושו כיון שהתורה התירה בשדה אחוזה א"צ להחמיר אפי' לצורבא מרבנן, עכ"ל.

והנה זה ניחא אי נימא כד' הרשב"א ודעימי', וכן מ' בל' הרא"ש, דהא דמייתי' משדה אחוזה, היינו דממה שהתירה תורה בשדה אחוזה ש"מ דלי"ב סרך רבית, וי"ל דמה"ט אף אין מקום להחמיר בזה לצורבא מרבנן.[[8]](#footnote-9)

אך אי נימא כדעת רש"י ודעימי' דהא דמייתי' משדה אחוזה היינו דדרך מקח הוא, אשר כן נת' לעיל סק"ה בדעת הראב"ד גופי', הרי צ"ע דהיאך שמעינן מינה דאף לצורבא מרבנן שרי לאכול בנכייתא, והיינו, שהרי גם בלא הילפותא משדה אחוזה קים לן דמשכנתא בנכייתא שריא, ולי"ב משום רבית, והרי דחשבינן לה כדרך מקח, ואפ"ה מצינו למימר דצורבא מרבנן אין לו לאכול אף בנכייתא, וא"כ היאך שמעינן משדה אחוזה דאף צורבא מרבנן מצי אכל בנכייתא.

ונ' דצל"פ בזה, דבהתירא דמשכנתא בנכייתא יל"פ בתרי גווני, די"ל דהיינו משום דדרך מקח הוא, ולא חשבינן לה כלל כהוזלה, ואף שבאמת הוא מוזיל משום ההלואה, מ"מ כיון דהוי זה דרך מקח לא חשיב כלל כרבית, וי"ל דהיינו משום דהגם שמוזיל לו, מ"מ הוי זה קרוב לשכר ולהפסד, וע"כ הוא דשרי, וכ"ה בל' הטור סימן קע"ב.

ולפ"ז י"ל, דכל הא דצורבא מרבנן אפי' בנכייתא לא ליכול, הוא רק אי נימא דלא מצינו לחשוב משכנתא בנכייתא כדרך מקח, ונמצא שיש בזה הוזלה בעד האגר נטר, ואך דשרינן לה משום דקרוב לשכר ולהפסד, ובזה הוא דאמרי' דצורבא מרבנן לא ליכול, משום שיש בזה סרך רבית, דהגם דרבית זו מותרת משום דקרוב לשכר ולהפסד, מ"מ כיון שיש בזה רבית, אין לצורבא מרבנן לנהוג כן, אך אי נימא דמצינו לחשוב משכנתא בנכייתא כדרך מקח, ולא חזינן לה כלל כנתינת רבית, הרי דאף צורבא מרבנן רשאי לאכול וא"צ להחמיר, ואשר זהו דמייתי' משדה אחוזה, דחזינן דהוי זה דרך מקח, וע"כ ה"ז מותר אף לצורבא מרבנן.

ח] ובעיקר פלוגתת רש"י והרשב"א בביאור הא דמייתי' משדה אחוזה, בפשוטו הי' נ' דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה בפירש"י לעיל דס"ד: ד"ה קמ"ל כתב, ז"ל, ויש ללמוד מכאן שאסור להלוות על בית ולדור בו אפילו בנכייתא, דתנן לא ישכור ממנו בפחות, ולא דמי למשכונא של כרם, דהתם זימנין דלא שקיל ביה מידי ואפילו הכי מנכי ליה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דהתירא דנכייתא הוא אף בשמשכיר לו שדה אחרת, ורק בית וחצר אסור להשכיר לו בפחות משום דאין כאן ספק, ואף דההלואה הויא הלואה גמורה, ולפ"ז הרי בע"כ דהתירא דנכייתא הוא משום דלא חשבינן לה כלל כהוזלה, כיון שקונה הפירות על הספק, וכ"ה גם בל' רש"י בסוגיין ד"ה באתרא דמסלקי.

אך הרשב"א שם פליג ע"ד רש"י , ופירש דהא דלא ישכור ממנו בפחות ול"ה כמשכנתא בנכייתא, הוא משום דשאני משכנתא דכיון דמנכה לו מדמי המשכנתא בין עושה פירות בין אין עושה פירות ואפשר שכל חובו כלה בניכוי זה מותר, אבל הלוהו ודר בחצרו הקרן קיים בחובו אלא שהוא פורע לו מכיסו ממקום אחר והלכך אסור דהו"ל כרבית, עכ"ל.

ולפ"ד הרשב"א נמצא, דהתירא דנכייתא לאו היינו דלא חשבינן לה כהוזלה, אלא היינו משום דלא חשבינן לה כהלואה אלא כמקח, וע"כ לא שרי אלא כשמנכה לו מחובו, דהוי זה כמקח, אך כל שההלואה קיימת, אסור להשכיר לו בפחות.

ולפ"ז הי' נראה, דלדעת רש"י דעיקר התירא דנכייתא, הוא משום דלא חשבינן לה כרבית כלל, אלא מוזיל גבי' משום שנותן מעותיו על הספק, הרי דזהו דילפי' לה משדה אחוזה דכל דאיכא ספק מצינו לחשוב תשלום מעט כתשלום ראוי בעד הפירות, וכמו שפירש"י, ז"ל, דהא חזינן דהיכא דיורד לספק ונותן מעות סלע לשנה ספק יהיו בה פירות ספק לא יהיו בה פירות הוו זביני מעיקרא ומיפרק בהכי, עכ"ל.

אך לדעת הרשב"א דהתירא דמשכנתא הוא משום דהוי זה כזביני, אך לשכור ממנו בפחות אסור, הרי דאין לפרש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דשמעינן מינה דהוי זה תשלום ראוי בעד הפירות, דא"כ הי' לנו להתיר גם לשכור ממנו בפחות, ובע"כ לפרש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דאף התם הוי כמשכנתא ושריי' רחמנא.

ט] אך הנה אין הדברים מתישבים בדעת הרמב"ן, שהרי דעת הרמב"ן לעיל דס"ד: דלא כרש"י, אלא הא דלא ישכור ממנו בפחות הוא משום דמשכנתא כיון דמפיק דמי עלה כזביני דמיא שהרי מעותיו על אותה משכונא הם וכו', עיי"ש, ואפ"ה פירש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דמהתם שמעינן דדרך מקח בהכי.

ונ' הביאור בזה, דגם לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל התירא דמשכנתא הוא רק בדהויא ההלואה על המשכנתא, ומנכה לו דמי הנכייתא מחובו, הרי כ"ז הוא רק משום דמצינו לחשוב לזה כמקח, וכמו שפירש הרמב"ן דכזביני דמיא, אך אם ל"ה זה דרך מקח, הוה חשבינן לה כהלואה שפרעונה הוא באכילת הפירות, וזהו דמייתי' משדה אחוזה דכל כה"ג דרך מקח הוא, וז"פ.

1. ומל' רש"י שכתב "הוו זביני מעיקרא ומיפרק בהכי", נ' דהצד לאסור במשכנתא בנכייתא, הוא דכל שמוזיל לו יש לנו לדון דליכא מקח עתה על הפירות, דאם הי' מקח מעתה ל"ה מוזיל לו כולי האי, אלא הוי זה כהלואה שפרעונה הוא בפירות ששוים יותר, וע"כ הוא דאסור, וזהו דמייתי' משדה אחוזה דחזינן דלא חשבינן לה כלל כהלואה, אלא הוי זה זביני מעיקרא וע"כ מיפרק בהכי. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בחי' הרשב"א שם הק', עוד קשיא לי ונגמר מבית בבתי ערי חומה דלכו"ע שרי למיכל אפילו בלא נכייתא ובאתרא דמסלקי וכו', אלא דאכתי קשיא לי לרבה ב"ר הונא ורבא ורב אשי דאמרי דאפי' באתרא דמסלקי ובלא נכייתא משרא שרי דבר תורה וכו', ובבית בתי ערי חומה התירה התורה בהדיא, מפני מה אינה מותרת להם לכתחילה ואפי' מדרבנן ולמה מחמירין בה, ורבינא לא החמיר במה שהתירה תורה בהדיא, ומשמע דכלהו נמי לא הוו מחמרי בה אלו אשכחו דהתירה התורה זביני כי הני, אלא דשאני שדה אחוזה דהקדש הוא ורחמנא אוקמי' אפדיון, ויש לי לומר דעד כאן לא קא שרי אלא בנכייתא דמחזי כעין מכירת פירות וכמוזיל גביה, אבל בלא נכייתא מחזי כרבית וחיישינן דלא ליתי ליגע בשל תורה ברבית דעלמא כנ"ל, עכ"ל.

   ונ' בביאור דבריו, דהא דאסרו חכמים במשכנתא בלא נכייתא, הוא משו דדמי להלואה ברבית ואם נתיר בזה יבואו להתיר הלואה ברבית, וע"כ בזה שפיר י"ל דאף שהתורה התירה בהדיא, מ"מ יש לאסור משום גזירה, ומשא"כ במשכנתא בנכייתא אין לאסור משום גזירה, דל"ד להלואה ברבית שהרי מחזי כעין מכירת פירות ומוזיל גבי', וטעמא דמאן דאסר הוא משום דיש בזה סרך רבית, וע"כ מדרבנן הוי זה בכלל איסור רבית, וזה כמש"כ בשו"ת הגרע"א סימן כ"ח לגבי הא דאסרו חכמים לשאת חי בשבת, שאין האיסור משום גזירה, אלא משום דהוי קצת משא, עיי"ש, ובזה הוא דאמרי' דכל שהתירתו תורה בהדיא, ש"מ דלי"ב סרך רבית כלל.

   ופשוט דכל קו' הרשב"א היא לטעמי', שפירש דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא שלא אסרו חכמים דבר שהתירתו התורה בהדיא, אך לפירש"י ודעימי' שפירשו דהא דמייתי' משדה אחוזה הוא דמהתם חזינן דהוי זה דרך מכר, הרי לא מצינו כלל שלא אסרו חכמים דבר שהתירו התורה בהדיא, ושפיר אסרו חכמים משכנתא בלא נכייתא אף שהתירתו התורה בהדיא בבתי ערי חומה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה במיוחס לריטב"א עמד בזה, דהיכי מדמי לה דהתם מכירה ממש שנותן לו הפירות בד' זוז לשנה ואין כאן הלואה כלל, ופירש בשם ה"ר שלמי', ז"ל, וקס"ד דיובל הוא דמפקע לי' ועד יובל ל"ה לגמרי גוף הקרקע שלו, ומשום דנותן נ' סלעים דהוו הלואה אכיל פירי דהקדש טובא בנכייתא, וכי אתי יובל מפקיע לגמרי והוי שלו, והכא הדיוט שקיל רבית, דאע"ג דהקדש שרי למישקל רבית מהדיוט, הדיוט מהקדש לא, ואפ"ה שרי, ה"נ ל"ש וכו', עכ"ל, אך בדעת הרשב"א נ' דאין לפרש כן, שהרי הרשב"א לעיל כתב דשדה אחוזה הוי כאתרא דמסלקי, ואם הא דשדה אחוזה הויא כהלואה, הוא משום דהפדיון אינו על גוף הקרקע וכו', ואף כשפודה הבעלים עצמו הוי זה כהלואה, כמבו' בל' ה"ר שלמי', הרי דכיון דההקדש ל"מ לסלקו, הוי זה כאתרא דלא מסלקי, ולכאו' מה שיכול המקדיש לסלקו ל"מ מידי, ויל"ד בזה, (וגם למה שפירשה ה"ר שלמי' בשפדה הבעלים, הרי דא"א לסלקו כלל).

   ואמנם דעיקר פי' ה"ר שלמי' צ"ע, דהיאך שמענן מינה דמשכנתא בנכייתא שריא, הרי כיון דאין ביד ההקדש לסלק את הפודה, הוי זה כמשכנתא דסורא דלכו"ע שריא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. במה שפירש החת"ס דטעמא דמאן דאסר, הוא משום דיד ההדיוט הבא מיד הקדש הוא כיד ההקדש, לכאו' הי' מקום לפרש בע"א, דאיהו פליג וס"ל דבמקדיש שדה אחוזה לא חזינן לה כלל כהלואה, אלא הקדש הוא ורחמנא אוקמי' אפדיון, וכל שפודה המקדיש חשיב כחוזר ולוקח מיד ההקדש ומיד הפודה, וזהו מש"א דרחמנא אוקמי' אפדיון, דמה שפודה אי"ז משום דלא חייל ההקדש על גוף השדה, (או משום שבטל ההקדש מכאן ולהבא), אלא גזה"כ הוא שבידו לפדות וע"כ לא שמעינן מינה כלל דמשכנתא בנכייתא לי"ב סרך רבית, אך לפ"ז, מש"א דרחמנא אוקמי' אפדיון, לא קאי על פדיון הפודה מיד ההקדש, אלא על פדיון הבעלים, ואי"ז במשמעות ל' הגמ', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והא דלא מייתי' ממוכר שדה אחוזה, דנמי ביד הבעלים לגאלה, ונימא ג"כ דכל שגואל הבעלים הוי זה ביטול על המכירה מכאן ולהבא, נ' דהוא משום דהתם אם הוזל אין נותן המוכר אלא כפי דמי' של עכשיו, וכדתניא בערכין ד"ל., וע"כ ודאי דאי"ז ביטול על המכירה, ומשא"כ במקדיש שדה אחוזה, שנותן הבעלים לפודה סלע ופונדיון לשנה, אף אם שוי' הוא פחות מזה, ע"כ מפרשינן דהוי זה ביטול על ההקדש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ז נ', דאם גאלה בנו מיד ההקדש, יכול לגאלה ממנו בע"כ, שהרי כל שגאלה בנו יוצאת לאביו ביובל, וכדתנן בערכין דכ"ה., וכיון שלא פקע כחו, ודאי שיכול לגאלה ממנו בע"כ.

   ובאמת בלא"ה נ' שהוא כן, שהרי הא דאין יכול המקדיש לגאלה מיד הפודה בע"כ, פירש"י דילפי' לה מדכתיב ואם מכר את השדה לאיש אחר לא יגאל עוד, והך קרא הרי קאי על אחר ולא על בן, וכדדרשי' בערכין דכ"ה:, וע"כ אם גאלה בנו מיד ההקדש יוצאת לאביו ביובל, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לפ"מ שפירשו התוס' בשם ר"ת דהא דאכל רבינא בנכייתא הוא משום של"ה רוצה ליטול השם ולעשות עצמו צורבא מרבנן, הרי בע"כ לפרש דהא דאידך אמוראי לא אכלו היינו דס"ל דאסור לאכול בנכייתא, דאם הא דלא אכלו הוא משום הא דצורבא מרבנן לא ליכול, הרי נמצא דלא פליגי עם רבינא כלל בדין משכנתא בנכייתא, דכו"ע מודו דמשכנתא בנכייתא שריא ודצורבא מרבנן לא ליכול, ואי"ז מתישב במש"א בגמ' דטעמא דמאן דאכיל מידי דהוי אשדה אחוזה וכו' ומאן דאסר אמר לך וכו', והרי דפליגי בדינא, וצע"ק בל' תוס' והרא"ש בזה.

   שו"ר מש"כ בעה"ע בהל' אפותיקי סה., ז"ל, ור"פ דלא אכלי בנכיתא בצורבא מרבנן מחזיק להו ולאו משום דס"ל דאסור, ורבינא לא מחזיק נפשיה בצורבא מרבנן, ואי הוה חשש איסור לא הוה אכיל דהא אמרינן עליה בסוף גמרא דאיזהו נשך קיים רבינא כל מאי דאמור רבנן, ורב כהנא ורב פפי הרחקה יתירה עבדי, עכ"ל, וצ"ע היאך זה מתישב עם סוגיית הגמ' שנראה דפליגי בדינא, גם צ"ב במה שסיים דר"כ ור"פ הרחקה יתירה עבדי, שהרי כבר פירש מתחילה דהא דלא אכלי הוא משום דבצורבא מרבנן מחזיק להו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם לכאו' נ' דאי"ז כד' רש"י שפירש לעיל דהא דצורבא מרבנן אפי' בנכייתא לא ליכול, הוא משום שצריך לישר דרכיו ולהתקדש אף במותר לו פן ילמדו ממנו לזלזל באיסורין, דלפ"ז שפיר י"ל דאף שהתירה תורה להדיא משכנתא בנכייתא ולי"ב סרך רבית, מ"מ אין לצורבא מרבנן לאכול משכנתא בנכייתא שמא ילמדו ממנו לזלזל באיסורים, ונ' מזה דש"ר פליגי ע"ד רש"י, ומפרשי דהא דצורבא מרבנן לא ליכול, הוא משום שיש בזה סרך רבית, וע"כ הגם שלא אסרוהו חכמים, מ"מ אי"ז מן הראוי לצורבא מרבנן, וכמדומה דגם מש"כ ר"ת דרבינא ל"ה רוצה ליטול השם ולעשות עצמו ת"ח, אי"ז מתישב לד' רש"י. [↑](#footnote-ref-9)