4 בגדר מעשה ההוצאה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק הזורק

בגדר מעשה ההוצאה

1. יעוין בגמ' בדף צ''ט ע''ב בספיקא דר' יוחנן בבור ט' ועקר ממנה חוליא והשלימה לי' אי דיינינן לעשית המחיצה ועקירת המחיצה בב''א, וכן בבור י' ונתן לתוכו חוליא ומיעטה לט' אי דיינינן להנחה ולביטול המחיצה בהדי הדדי או לא. ובגמ' מבואר דבזרק חוליא דהוי עשית מחיצה פשיטא יותר דלא דיינינן בהדי הדדי. ומבואר דהיחס של הרשות בשעת המעשה יכול להיות סיבה לחייב הן בעקר ממנה חוליא דע''י עקירת החוליא איכא לרשות בשעת המעשה, והן במיעוט חוליא דאיכא לרשות בשעת המעשה קודם מיעוט החוליא למרות דבשעת העקירה או ההנחה ליכא לרשות.

עוד מצינו בגמ' בזרק דף ונח על גבי יתידות דאיכא בזה הנחת חפץ ועשיית מחיצה בהדי הדדי דהיינו דרבי יוחנן. ורק דרבא נסתפק בזרק דף וחפץ על גביו, אי כיון דלא אפשר דלא מידלא פורתא והדר נייח הו''ל כעשיית מחיצה ואח''כ הנחת חפץ. ומבואר בגמ' דלולי האי דדיינינן לעשית המחיצה בשעת המעשה לא הוה מחייב מדין הוצאה למרות דבשעת ההנחה איכא שינוי רשות ורק שאני זרק דף דחשיב בהדי הדדי ותליא בספיקא דר' יוחנן מחפץ על גביו דשייך לדון את עשית המחיצה קודם הנחת החפץ.

1. עוד מצינו בגמ' בדף ק' ע''א בחידושא דאביי בבור ברשות הרבים עמוק עשרה ורחב ארבעה מלאה פירות וזרק לתוכה דפטור. מחמת דפירות מבטלי מחיצתא. וברמב''ן מדייק דהיכא דלא היתה מלאה פירות קודם ההנחה לא איכפת לן בהא דבשעת המעשה מתבטל המחיצות. וז''ל, פי' לא שאם זרק פירות לבור שיהא פטור שיהיו הן עצמן מבטלין המחיצות, דהא אמרן לעיל דפירות דלא מבטל להו לא מבטלי מחיצתא, ולא אמרי' בהו הנחת חפץ וסילוק מחיצה בהדי הדדי אתו, דהא איכא מחיצות ניכרות בשעת זריקה, אלא דכיון דמעיקרא ממליא פירות הזורק שם פטור שהרי נתבטלו קודם זריקה זו מתורת מחיצות שאין עומקו ורחבו ניכר ואינו משתמש לו. וכן מביא הריטב''א מהרמב''ן וז''ל, דלענין שבת בעינן היכר מחיצות כשבא להניח שם בתחלת הנחה מיהת לכל הפחות, והכא כיון שמלמטה פירות ואין העומק ניכר הרי אין כאן היכר מחיצות.

ומבואר דכיון דבפירות ליכא ביטול בגוף המחיצה אלא רק בדין מחיצות ניכרות הלכך בהא ודאי סגי שיהא מחיצות ניכרות בשעת עשיה. וצ''ב דאי הצד דלא מהני מחיצות בשעת עשיה הוי מחמת דבעינן דגם בשעת ההנחה יהא את היחס לרשות א''כ מאי איכפת לן החסרון ברשות אי הוי בגוף המחיצות או מחמת מחיצות ניכרות. ובאבי עזרי הלכות סוכה פ''ד הי''ג מבאר דמאחר דלא הוי ביטול בגוף הקרקע אלא ביטול על הרשות דהוי ''רשות'' שלא ראויה לשימוש, א''כ נמצא דהיחס של הביטול בא לאחר שנעמד כרשות, ולכן חשיב דאיכא לרשות קדימה לביטול [אמנם לא בזמנים אולם בשלבים איכא בזה קדימה] וצ''ב.

1. עוד יש לעיין בבאור החילוק בין עשית מחיצה לסילוק מחיצה ובריטב''א מבאר דהוי חילוק בין תחילת המעשה לסוף המעשה, דבעשית מחיצה החסרון מחמת דהרשות נוצרה מכח מעשיו ולא היתה קיימת קודם למעשה, ובסילוק מחיצה המעשה גרם לביטול הרשות שהיתה בתחילת המעשה ובזה דנה הגמ' אי בעינן את היחס לרשות גם בסוף המעשה. וז''ל, כלומר מי סגי לן בתחלת ההנחה שבא להניחה במקום מחיצות וחייב, או דילמא כיון דסופה איכא סילוק מחיצות לא חשיבא הנחה ברשות היחיד. ובתוס' בדף ח' מבואר שתי אופנים. או דהוי חילוק בין עקירה והנחה דעקירה בעינן עקירה חשובה. או דעצם הדבר דבעינן לדון על עשית רשות בשעת המעשה הוי סיבה שלא נדון את הרשות שמתחדשת בשעת המעשה [ובפנ''י מבאר דכן דעת רש''י שם].
2. וצ''ב בכל הנך סברות ונידונים דלכאורה אי מלאכת ההוצאה נובעת מכח התוצאה של השינוי שנעשה בחפץ ע''י יציאתו מרשות לרשות , א''כ העיקר תליא אי קרה שינוי בחפץ, וא''כ מה מהני מה שבשעת המעשה איכא רה''י או בשעת ההנחה איכא רה''י שיתחייב עי''ז, סכ''ס בחפץ לא קרה שינוי דהיחס לחפץ קיים בשעת הנחתו ברשות. וביותר קשה הא דמבואר בספיקא דזרק דף דלמרות דבשעת ההנחה הוא מונח ברשות היחיד מ''מ כיון דבשעה שבא להניחו עדיין ליכא לרשות פטור. והדברים צ''ב.
3. ונראה בהקדם מה דמצינו בריש המצניע דאיכא יחס בשינוי השיעור בחפץ בין העקירה להנחה. ואיכא התם ג' נדונים. האחד. בגוונא דנמלך לאכילה לאחר שתפחה, אי אמרינן דכיון דבעידנא דאפקה לא הוה ביה שיעור אכילה לא מיחייב, או דכיון דאילו אישתיק ולא חשיב עליה מיחייב אמחשבה דזריעה השתא נמי מיחייב. שנית. בהוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה, ונמלך עליה לזריעה דאמחשבה קמייתא לא מצי להתחייב כעת אי אמרינן דבתר השתא אזלינן ומיחייב. שלישית. בהוציא כגרוגרת לאכילה, וצמקה וחזרה ותפחה, אי יש דיחוי לענין שבת, או אין דיחוי לענין שבת.

ויש לעיין בבאור שרש ספיקות הגמ' דאי נימא דהחפצא דמלאכת הוצאה נעמד בתוצאה של השינוי רשות שנעשה בחפץ א''כ העיקרה וההנחה ענינם להעמיד את התוצאה, וגם אי בעינן חיבור בין העקירה להנחה הוי רק ביחס לתוצאה דבעינן לראות את העקירה כתחילת המעשה, וא''כ העיקר תלוי בסוף, ומאחר דבסוף עומד לאכילה או לזריעה צריך לדון את העקירה כהוצאה דזריעה או כהוצאה לאכילה וא''כ העיקר תליא אי איכא בזה שעור למחשבתו בסוף.

וביותר קשה הא דדנה הגמ' בזה דין דיחוי, וכי במלאכות התלויות בתוצאה כמו זריעה ובישול באופן שקודם גמר המלאכה יחסר מהשיעור וכי יפטר הרי סכ''ס איכא לתוצאה שעמידה את היחס למעשה ומאי איכפת לן מה שנעשה באמצע.

1. ונראה בהקדם מה דנראה ביסוד איסורא דמלאכת שבת דעיקר ענינה הוא ביציאה משביתה והעמדתו כעושה מלאכה, ורק בשאר המלאכות איכא תוצאה ממשית שמגדירה אותו כעושה מלאכה, משא''כ בהוצאה דהיחס קיים בגוף היציאה מרשות לרשות, רק למרות דעצם היציאה הוי שימוש של האדם ולא הוי מלאכה, מ''מ היכא דביציאה מרשות לרשות איכא הוצאת חפץ מצב זה מגדיר את את מעשה היציאה שלו כיציאה ממקום שביתתו, באופן שהיחס של ההוצאה בחפץ בא להגדיר את יציאת האדם מרשותו כ''מלאכה''.

ומה מאד נפלא לפי''ז המקור לאיסור הוצאה כמבואר בעירובין י''ז דילפינן ליה מאל יצא איש ממקומו דדרשינן אל יצא אל יוציא, ולפי''ז מישך שייכא לאיסור תחומין דענינו יציאת האדם ממקום שביתתו, רק איסור תחומין לא הוי ''מלאכה'' [יעוין בקובץ שעורים פסחים אות יג וז''ל, דתחומין אינו איסור מלאכה, ומה"ט לא הותרו ביום טוב מפני אוכל נפש], משא''כ היכא דאיכא הוצאת חפץ חשיב ''מלאכה''.

1. והשתא נראה דהא דבעינן את מעשה העקירה וההנחה במלאכת הוצאה ולא סגי בעצם ההוצאה מרשות לרשות הוי מחמת דכל כמה דליכא יחס בפעולתו לחפץ עצמו תו לא דינינן את מעשה הליכתו כמלאכה, ובזה יבואר דעת הרמב''ם פי''ג הי''ב דנראה מדבריו דהחסרון בההיא דמפנה חפצים מזוית לזוית הוי בגוף העקירה דלא חשיב מעשה עקירה כלל אלא כהזזת חפצים כמו שהוכיח התוצאות חיים –ולא כמו שמבואר ברש''י דהוי מחמת פטורא דמלאכת מחשבת, ולפי מה שנתבאר נראה דמאחר דבעינן שיהא יחס במעשהו להוצאת החפץ, הלכך בהא לא סגי במצב המציאותי שהעקירה הביאה להנחה, אלא בעינן שיעמיד במחשבתו את העקירה כמעשה הוצאה ולא הזזה בעלמא.
2. ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הנידון בדף פ' אי רשויות מצטרפות באופן שהוציא חצי זית לרה''ר אחת וחצי זית לרה''ר אחרת ובניהם איכא רשות אחרת אי מחייב ויעוין בר''ח שם דגריס משתי רשויות ומבאר דהנידון בהוצאה משתי רשות היחיד לרה''ר ובתסו' מהביא מהר''י דנקט דאירי בהנחה בתשי רושיות שונות וגרס לשתי רשויות [ויעוין בשפת אמן דדן אי מודה לר''ח במוציא משתי רשויות ויעוין היטב ביד רמ''ה ב''ב נה ע''ב]. והאחרונים הוכיחו דהוי חילוק בעיקר המלאכה דחשיב שתי מלאכות נפרדות וכן מבואר ביד רמ''ה שם בחד פירושא. ונראה דלפי מה שנתבאר ניחא היטב דמאחר דבעינן למשוי למעשהו יחס של התעסקות אחת של הוצאה א''כ כל כמה דמוציא לשתי רשויות או משתי רשויות כל יציאה נדונית בפני עצמה. ונראה דהא דהקשה תוס' שם מכתיבה דמחייב בכתב אות אחת בטבירה אות אחת בציפורי הוי מחמת דבכתיבה בעינן שיהא צירוף בין שתי האותיות ומהא דמהני בכתב בשתי מקומות חזינן דחשיב כמעשה אחד ולכן דיינינן ליה ככתיבה, ויעוי''ש מה דמיישב
3. והשתא נראה לבאר את הספיקות בריש פרק המצניע דנראה דהשרש להנך ספיקות נובע מכח הא דבעינן שיהא יחס בין העקירה להנחה ובעינן לראות את מעשה העקירה וההנחה כהתעסקות אחת של הוצאה [יעוי''ש בר''ח שם דמביא להאי דינא דר' יוחנן וכפה''נ הבין כרש''י דהוי דינא דמחשבת וס''ל דבעי שיכוון על ההנחה, ויסוד הך דינא נובע מכח הא דבעינן שייכות בין העקירה להנחה], ודבר זה יתבאר היטב על פי מה שנתבאר ביסוד מלאכת הוצאה, דעיקר ענינה ביחס להגדרת מעשה הגברא דיציאתו הוי מלאכה.

ולפי''ז יתבאר היטב הא דאיתא שם בגמ' דבהוציא כגרוגרת לאכילה ונמלך עליה לזריעה או להיפך דאיכא בזה חידוש כיון דאיכא למימר דבעינן עקירה והנחה בחדא מחשבה, וצ''ב מאי איכפת לן המטרה של הגברא בהאי עשיה, ונראה דמאחר דעיקר הנושא בהוצאה עומד על ההתעסקות של הגברא א''כ היה מקום לומר דבעינן לדון את מטרת התעסקותו ואי העקירה וההנחה נעשו לשתי מטרות שונות לא חשיב התעסקות אחת שיש בה עקירה והנחה.

והשתא נראה דשרש הנך ספיקות אי אזלינן בתר מחשבתו שבתחילה או בתר בסוף, הוי ביחס להגדרת התעסקותו, דכל כמה דאיכא גרעון בשיעור בתחילה ביחס למה שחשב כעת, איכא למימר דבזה כבר לא נוכל לדון את העקירה כהתעסקות אחת עם ההנחה כיון שלפי מחשבתו בשעת ההנחה ליכא שיעורא בהוצאה, ובזה כבר איכא ניתוק בין העקירה להנחה, וגם אי נימא דכיון דלא היה זמן שבו לא היה ניתן לחייב על עקירתו ולכן ליכא בזה ניתוק מ''מ היכא דנצטמק וכל זמן שלא חישב לזריעה לא ניתן לחייבו, בזה כבר איכא ניתוק, או דכיון דסכ''ס בסוף מעשהו איכא שיעורא תו מצרפינן לעקירה וההנחה.

ולפי''ז נראה לבאר גם את ספיקא דדיחוי, דנראה דדיחוי שייך היכא דבאים להגדיר את המעשה, ובזה איכא למימר דכיון דבשעה שנחסר מהשיעור לא ניתן לראות בזה התעסקות דהוצאה, תו פקע ממעשהו יחס של מלאכה.

ולפי''ז נראה לבאר הא דמבואר בדף צ''ט דלא דיינינן את העקירה והנחה בחפץ מצד עצמו, דלפי מה שנתבאר יוצא דהעשיה בחפץ באה רק להגדיר את יציאת הגברא כמלאכה, וא''כ ניחא היטב נידון הגמ' אי סגי במה דבשעת המעשה איכא רה''י בשביל לחייבו, או לפוטרו היכא דבשעת המעשה לא היה רה''י, דביחס לגברא אפשר דסגי דבשעת הניתוק של החפץ איכא רה''י דבזה מחשיב דיצא מרה''י באופן של התעסקות בחפץ וכן להיפך היכא דנכנס לרשות הרבים ורק בהנחה נהיה רה''י אפשר דחשיב שהתעסקותו היתה בהליכה ברה''ר.

1. ולפי''ז נראה לבאר את החילוק בין עשית מחיצה לביטול מחיצה, לא מבעיא לריטב''א דנראה דעיקר החילוק ביחס לגברא דהיכא דבשעת עשיתו ליכא כלל יחס לרשות ובעינן לדון את הרשות בשביל לחייבו איכא יותר חידוש לדון את היחס מכח ההתחדשות של הרשות בשעת מעשהו, משא''כ היכא דבתחילת עשיתו איכא רה''י אפשר דבהא סגי לחייבו ולא איכפת לן במה דבהנחה ליכא כבר לרה''י.

ולפי מה דמסיק תוס' בדף ח' דהוי חילוק בין עקירה להנחה נראה דהא הוי פשיטא לגמ' דאיכא יחס לתרווייהו בשעת המעשה גם למה שנוצר מכח מעשהו וגם למה שקיים קודם מעשהו, ורק דבעקירה איכא גרעון במה דבחד צד ליכא רה''י, משא''כ בהנחה אפשר דסגי במה דבחד צד שייך לדון בזה הנחה ברשות היחיד ולא איכפת לן במה דאיכא בזה ביטול לרה''י.

1. ולהך צד דשאני עשית מחיצה מביטול מחיצה נראה דלפי''ז עצם המצב דהוי רה''ר ורה''י בב''א בזמן העקירה או ההנחה לא הוי סיבה לגרע במלאכת הוצאה, כיון דמלאכת הוצאה אין ענינה בתוצאה בחפץ אלא רק למשויי כמתעסק בשינוי רשויות להא אפשר דסגי במה דבשעת העקירה היה רה''י למרות דביחס לחפץ כל זמן שהיה מונח ברשות הקודמת לא היה מונח ברה''י. וכן בהנחה למרות דבפועל בשעת הנחתו לא נח ברה''י מ''מ כיון דשינוי זה קרה לאחר שהונח נמצא דבזמן ההנחה איכא יחס לרה''י, ובזה סגי למשווי כמתעסק בהנחה בהך רשות. רק דשרש הנידון בגמ' הוא דכיון דעומד לפנינו שתי התיחסויות גם התיחסות חיובית של רשות היחיד וגם התיחסות של העדר רשות א''כ אפשר דעיקר היחס עומד להעדר כיון דליכא בזה יחס חיובי, ורק דבזה איכא חילוק בין עשית רשות לביטול רשות, דבעשית רשות כיון דהרשות לא נמצאת לפנינו קודם המעשה איכא יותר סיבה לדון את ההעדר מול הרשות, משא''כ בביטול רשות שהרשות עומדת לפנינו קודם המעשה, בזה איכא יותר חידוש לדון את ההעדר מול הרשות. וממילא אביי דדן בביטול מחיצה לפטור ודן את ההעדר גם בביטול רשות דהוי התחדשות מול הרשות הקיימת, כ''ש שנדון את ההעדר מול רשות מתחדשת, וא''כ ה''ה בכוורת לא נוכל לדון את היחס של הרשות בשעת המעשה כיון דבשעת המעשה איכא גם יחס של העדר רשות.
2. והשתא נראה לבאר הא דלענין מחיצות ניכרות מהני שעת מעשה, דנראה דהך חסרון דמחיצות ניכורת לא הוי בגוף המחיצות אלא הוי תנאי ברשות דבעינן שיהא יחס בין המחיצות להכשרת המקום לשימוש, וכל כמה דלא נוכל לראות את המחיצות כמכשירות את השטח לשימוש כיון דאיכא עליהם פירות שמרחיבות את שטחם איכא גרעון בעמידת הרשות מכח המחיצות ובזה אפשר דסגי ביחס שקיים בשעת המעשה ולא איכפת לן דבשעת ההנחה איכא גרעון במחיצות ורק היכא דגוף המחיצות נתבטלו בהא דנה הגמ' דאיכא בזה הפקעה על היחס של המחיצות אולם היכא דליכא חסרון בגוף המחיצות אלא רק בהכשרתם את הרשות בהא אפשר דסגי בשעת המעשה.