הפסק טהרה וז_נ
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב יהודה ויינר

**כולל עטרת שלמה ביתר עילית**

**אלול תשפ"ד**

**להערות והארות**

**[PHONE_REMOVED]**

או בכתובתY0527676171@gmail.com

# מראי מקומות עניני הפסק טהרה וז' נקיים

# דף ס"ח ע"א

# חזקת הנדה כשלא בדקה כלל

**מתני' נדה שבדקה עצמה יום שביעי שחרית ומצאה טהורה וכו' ה"ה בחזקת טהורה, בדקה עצמה ביום שביעי שחרית ומצאה טמאה וכו' ה"ז בחזקת טמאה.** בתוס' הרא"ש כתב לדקדק, דברישא משמע דדוקא כשבדקה ומצאה טהורה ה"ה בחזקת טהרה, אבל כל שלא הפרישה בטהרה כלל ה"ה בחזקת טמאה, אך בסיפא משמע דדוקא כשבדקה ומצאה טמאה ה"ה בחזקת טמאה, אבל אם לא בדקה כלל ה"ה בחזקת טהורה.[[1]](#footnote-1)

אמנם שוב כתב דבהכרח כל שלא הפרישה בטהרה ה"ה בחזקת טמאה, דסו"ס הלא בתחילה ודאי ראתה, וכ"ה דכשבדקה ביום השביעי ומצאה טמאה ה"ה בחזקת טמאה וחיישינן שראתה בשמיני תשיעי ועשירי, ה"ה כשבדקה בששי ומצאה טמאה יש לחוש שראתה בשביעי שמיני תשיעי ועשירי, דמ"ל חשש ג' ימים מחמת ראיית שביעי ומ"ל חשש ד' ימים מחמת ראיית ששי, ומשום כך אין לומר דברישא הוצרכו להפרשת טהרה רק משום דלאחר ימים בדקה ומצאה טמאה. ולכן כתב ליישב דלעולם כל שלא הפרישה בטהרה ה"ה בחזקת טמאה, והאי דנקט בסיפא בדקה בשביעי ומצאה טמאה, לאו דוקא הוא, וה"ה באחד משאר ימים, ונקט שביעי משום דבעי למיתני וביה"ש לא הפרישה, ע"ש.

וכן מבואר ג"כ בפרש"י להלן דף ס"ט ע"א בד"ה והכא אשמועינן וכו' שכתב דממתני' מוכח דמשהוחזק מעיין פתוח, אין להחזיקה בטהרה עד שתבדוק ותמצא שפסק, וכ"כ בסד"ט בסי' קצ"ו ס"ק כ"ג ד"ה אלא דקשה לי וכו' ובשו"ת הגרעק"א ז"ל מהדו"ק תשו' ס' ד"ה וראיתי וכו' להוכיח ממתני' דלעולם היא בחזקת טמאה עד שתפריש בטהרה, ויעוי"ש שהביאו מתשו' הזכרון יוסף דכל שעברה הימים שדרכה לראות ה"ה בחזקת טהרה, וכתבו להוכיח דלא כן ממתני', ע"ש, וכ"כ האבנ"מ בתשו' סי' כ"ג ד"ה והנה ביש לה וכו', וכ"כ המשנ"א כאן, וכתב דהא דנקט ומצאה טמאה הוא משום דאיידי דנקט רישא מצאה טהורה תני סיפא מצאה טמאה, וה"ה אם לא בדקה כלל.

אמנם יעוי' בשו"ת החת"ס יו"ד תשו' קמ"ב ד"ה אלא אפי' וכו' שעמד בסתירת דקדוק לשון המשנה, ולכן כתב דאף כשלא הפרישה בטהרה ה"ה בחזקת שלא תהא רואה זמן רב כל כך, ובהמשך דבריו כתב עוד דאין להחזיקה כזבה מחמת ראיית נדות,[[2]](#footnote-2) ולכן אף שראתה בודאי בימים הראשונים מ"מ ה"ה בחזקת טהרה ואף כשלא הפרישה בטהרה, ורק כשבדקה ביום השביעי ומצאה טמאה, דממילא הרי הופקעה מהרוב, דהרי רוב נשים אין רואות בשביעי, וכיון דמפקא מרובא אתרע חזקתה לגמרי, ולכן רק כשמצאה טמאה ביום השביעי ה"ה בחזקת טומאה, אך כשראתה בימים הראשונים אינה בחזקת טומאה אף דלא הפרישה בטהרה בשביעי, והא דתנן ברישא דהפרישה בטהרה הוא משום דלאחר ימים מצאה טמאה ובכה"ג ה"ה טמאה למפרע משום דל"ל חזקת טהרה ממש מלמפרע, ויעוי"ש שכתב לפרש לפ"ז פלוגתת רב ולוי בגמ' דנחלקו בדוקא כשמצאה טמאה בשביעי ולא בימים הקודמים לשביעי, דבכה"ג שראתה בשביעי הופקעה מכלל שאר נשים,[[3]](#footnote-3) אבל בלא"ה ודאי אינה מביאה קרבן ונאכל, דה"ה בחזקת שאינה רואה באותן הי"א יום,[[4]](#footnote-4) ויעוי"ש עוד בהמשך דבריו מש"כ לפרש בדברי רש"י הנ"ל דאין כוונתו דנדה ל"ה בחזקת טהרה בלא שהפרישה בטהרה, יעוי"ש, וכעי"ז כתב החזו"א ביו"ד סי' צ"ב ס"ק כ"ב בישוב דעת הזכרון יוסף הנ"ל, ע"ש.

וע"ע באו"ז בריש הל' נדה שכתב דאי"צ שתפריש בטהרה אלא רק להתירה לבעלה, אך לענין טהרות אף שלא הפרישה בטהרה ה"ה בחזקת טהרה, ואם טבלה בלא שהפרישה בטהרה ונגעה בטהרות ה"ה טהורים, ע"ש, אך מאידך בהשג' הרז"ה לבעלי הנפש שער הספירה אות ג' הביא ממקצת החכמים שכתבו להיפך, דכל הבדיקות רק לענין טהרות נאמרו, אבל לבעלה דיה בהרגשה ואי"צ בדיקה כלל, אלא שכתב דלא נתכוונו לנו דברים הללו, ע"ש.[[5]](#footnote-5)

# בדין הפס"ט אם הוא מה"ת או מדרבנן

בתשו' הגרעק"א ז"ל שם בד"ה ועל הנוגע וכו' כתב דמשמע מלשון הרמב"ן והב"י דבדיקת הפס"ט היא מה"ת ע"ש, וכ"כ החוו"ד בסי' קצ"ו ס"ק ג'.[[6]](#footnote-6) וכן דקדק בבדי השלחן ר"ס קצ"ו בביאורים ד"ה בודקת וכו' מדברי הרמב"ם והמאירי שכתבו דכשבדקה בשביעי שחרית ומצאה טמאה לבביה"ש לא הפרישה בטהרה ולאחר הימים בדקה ומצאה טהורה מביאה קרבן מספק ואינו נאכל, ומדמביאה קרבן מבואר דספק דאורייתא הוא,[[7]](#footnote-7) ע"ש.

אמנם האו"ז בריש הל' נדה כתב להדיא על דין ההפרשה בטהרה המוזכר במתני' דבדיקה זו אינה כ"א דרבנן, ע"ש, וכ"כ האבנ"מ בתשו' סי' כ"ג ד"ה והנה ביש וכו' להוכיח מד' התוס' בגיטין דף ב' ע"ב וביבמות דף ס"ח ע"ב דנדה לא מיקרי איתחזק איסורא משום דאינה בחזקת שתהא רואה כל שבעה, ומבוא' דמדינא אף בלא הפס"ט לא הויא בחזקת טומאה, ע"ש,[[8]](#footnote-8) ועי' בשער"י ש"ו פ"א ד"ה ובספר אבנ"מ וכו' מש"כ לדחות בזה.

ויעוי' עוד בתוהרא"ש להלן דף ס"ט ע"א ד"ה ואי ס"ד וכו' שכתב להסתפק בזה אם חומרא בעלמא הוא ומדרבנן, או דבעיא הפסקה מה"ת, ע"ש.

וע"ע בחוו"ד שם שהק' דהלא בלא הרגשה אינה מטמאת מה"ת, וכמבוא' לעיל דף נ"ז ע"ב, וא"כ מה"ת בלא"ה מכיון דלא ארגשה אינה מטמאה, והוכיח מכאן דאף בלא הרגשה ה"ה סותרת מה"ת, יעוי"ש,[[9]](#footnote-9) וע"ע בתשו' החת"ס סי' קע"ז מש"כ בזה, וכבר נתב' בזה במקומו בס"ד, ע"ש.

**נדה שבדקה עצמה יום שביעי שחרית ומצאה טהורה וכו', ור"י אומר כל שלא הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה ה"ז בחזקת טומאה, וחכ"א אפי' בשנים לנדתה בדקה ומצאה טהורה וכו'.** בפרש"י ד"ה אפי' בשנים וכו' כתב דג' מחלוקות בדבר, דלת"ק אינה בחזקת טהרה ע"י בדיקת שחרית אלא רק כשבדקה בשביעי ומצאה טהורה, ולר"י אפי' בשביעי לא מהניא בדיקת שחרית אלא בעינן שתפריש בטהרה בבין השמשות, ולרבנן בתראי מהני אפי' בשני. ובתוהרא"ש כתב דלפירושו ד' מחלוקות בדבר, דבגמ' בע"ב איכא למ"ד דמהני אפי' בראשון,[[10]](#footnote-10) ואמנם כן מבוא' בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ה' דד' מחלוקות בדבר, וכ"ה להדיא במאירי ובאו"ז ריש הל' נדה, יעוי"ש, אולם הרא"ש גופי' נחלק ע"ז וכתב דליכא אלא תרי תנאי, דרבנן בתראי במתני' מפרשי מילי דת"ק, ולעולם אף לת"ק אי"צ בדיקה בשביעי דוקא, ולדידהו מהני אף ביום הראשון כמסקנת הגמ', והא דתנן במתני' דבדקה בשני היינו משום דאין דרך אשה לבדוק ביום ראשון אחרי שכבר בדקה פעם אחת ומצאה טמאה, א"נ דנשנית לפי הטעות שטעה רבי שלא שאל בראשון, ועי' להלן בגמ' שם דנחלקו בזה הראשונים.

# בדין בדיקה מן המנחה ולמעלה ביום הראשון

הב"י בסי' קצ"ו סעי' ב' כתב לדקדק מלשון המשנה שנחלקו ת"ק ור"י בבדיקת שחרית, וע"ז אמרו רבנן בתראי דלא מהני אלא כשבדקה בשני ולא בראשון, וא"כ הרי לא מיעטו ביום הראשון אלא רק בדיקת שחרית, אבל בדיקת בין השמשות שלא הוזכרה במשנה לא נתמעטה אף ביום הראשון, וכ"כ לדקדק מלשון הרשב"א בתוה"ב שכתב דרבי לא שאל בראשון משום דקסבר בראשון לא עלתה לה בדיקה אלא אם כן הפרישה בטהרה בין השמשות, ומדוקדק בזה, דבדיקת בין השמשות מהני לכו"ע אף ביום הראשון,[[11]](#footnote-11) ועע"ש בסוף דבריו שהסיק שכ"ה גם דעת הרמב"ם, ומה שלא כתב כן בפירוש היינו לפי שאין דרכו ברוב המקומות אלא להעתיק לשון המשנה או הגמרא כמו שהוא, יעוי"ש, וכן מבוא' בדקדוק לשון רש"י בד"ה אפי' בשנים וכו' שכתב לפרש הפלוגתא על בדיקת שחרית, וכן מבוא' בדבריו שפי' מה שאמרו רבנן ובין השמשות לא הפרישה דהיינו ביום הבדיקה ולא ביום השביעי, ומבוא' דאם הפרישה בבין השמשות ביום הבדיקה מהני לכו"ע ולהלן ע"ב ד"ה מי איכא וכו', וכ"כ לדקדק בדבריו בחידוד הלכות לעיל דף נ"ג ע"א ברש"י ד"ה שלא הפרישה וכו' ובסד"ט סי' קצ"ו סק"ט ד"ה מיהו מה שפירש וכו' ע"ש, אך השמלה בסי' קצ"ו ס"ק ג' ד"ה ואכתוב כתב דאין ראי' מפרש"י בע"ב ע"ש, וכן פסק הרמ"א שם בסעי' ב', וכמש"כ בביאוהגר"א שם אות ח', וכעי"ז מבואר בביאוהגר"א שם סק"ד שכתב על מש"כ השו"ע דהבדיקה תהא סמוכה לבית השמשות, דהיינו כדי להחמיר לכתחילה כרבי יהודה דמתני', ע"ש, ומבוא' דכל שבודקת סמוך לבית השמשות מהני אף לר"י אע"ג דל"ה ביום השביעי, ע"ש, ויעוי"ש מה שהק' לפ"ז דנימרו רבנן לנפשייהו מ"ל הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה מ"ל הפרישה שחרית.

אמנם הרמב"ם בפיה"מ כתב להדיא דלרבי יהודה בעינן שתהא הבדיקה בשביעי בין השמשות, ומבואר דלר"י לא מהני קודם יום השביעי כלל, וכ"כ החוו"ד שם ס"ק ב' להוכיח בדעת התוס'[[12]](#footnote-12) להלן ע"ב דלמ"ד דבראשון לא מהני הרי דלא מהני אף מן המנחה ולמעלה, שהרי כתבו דבראשון אף לר"י לא מהני בדיקת שחרית, וא"כ מה שאמר רבי וטעיתי שלא שאלתי היינו על בדיקה מן המנחה ולמעלה, וכמבוא' במהרש"א שם, וכ"כ בחידוד הלכות לעיל שם, ע"ש, וכ"כ החזו"א בסי' צ"ב אות מ"א, ויעוי"ש עוד שכתב דלפ"ז י"ל דלא פליגי רבנן בתראי ורבי דברייתא, דבראשון לא מהני אלא מן המנחה ולמעלה, ולכן במתני' אמרו בשני דמיירי בבדיקת שחרית, ובברייתא שאמר רבי טעיתי שלא שאלתי בראשון היינו מן המנחה ולמעלה,[[13]](#footnote-13) ע"ש. אמנם בפרד"ר בפתיחה לסי' קצ"ו עמ' שע"א אות ג' כתב לפרש בדברי התוס' באופ"א, ולפ"ז כתב לדחות דאין ראי' מד' התוס', ע"ש, וכ"כ לדחות החזו"א שם ס"ק מ"ד.

וע"ע בהל' נדה להרמב"ן פ"ב הל' ב' שכתב דבראשון לא מהני אא"כ יהיו ידי' בין עיני' כל בין השמשות, ומבואר עכ"פ דבדיקה מן המנחה ולמעלה לא מהני בראשון, וכ"כ בחי' הר"ן בסוגי', וכ"כ בביאוהגר"א שם בדעת הרמב"ם, ע"ש.[[14]](#footnote-14)

ועי' בסד"ט סי' קצ"ו ס"ק ט' ד"ה ובדברי הבית יוסף וכו' שכתב לתמוה על דברי הב"י דאף לרבי יהודה מהני בדיקה ביום הראשון מן המנחה ולמעלה, דאי ס"ל דמהני בדיקה מן המנחה ולמעלה בשאר ימים כ"ש דיהא מהני בדיקת שחרית בשביעי, דטפי יש לחוש כשבדקה בחמישי מן המנחה ולמעלה שמא תחזור ותראה ממה שיש לחוש לזה כשבדקה בשביעי שחרית דאינו משך זמן ארוך עד טבילתה, ובפרד"ר שם כתב ליישב דלעולם בעינן דיום זה איתחזק לנקי, יעוי"ש.[[15]](#footnote-15) ועוד כתב להקשות במש"כ הב"י כמו"כ בדעת רבנן בתראי, דאפי' אי נימא דס"ל דדוקא בשני ולא בראשון אך עכ"פ מן המנחה ולמעלה מהני אף בראשון, דלפ"ז מ"ט אמרו במתני' אפי' בשנים לנדתה וכו' ולא אמרו אפי' בראשון, ועוד הקשה מאי מקשי' בגמ' בברייתא דתניא אפי' בראשון דבראשון מי איכא למ"ד, די"ל בפשיטות דמיירי בראשון מן המנחה ולמעלה,[[16]](#footnote-16) ויעוי"ש מש"כ דאף להב"י לא מהני אלא כשהיו ידי' בעיני' כל ביה"ש, ע"ש. אך בביאוהגר"א מבואר לא כן, שכתב לענין בדיקה בעלמא דמהני לר"י סמוך לביה"ש אף בשלישי.

# בזמן הבדיקה לרבי יהודה

**רבי יהודה אומר כל שלא הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה ה"ז בחזקת טמאה.** בלשון רבי יהודה מבואר דאי"צ אלא שתפריש בטהרה מן המנחה ולמעלה, וכל שהפרישה מן המנחה ולמעלה מהני. ויעוי' בב"י בסי' קצ"ו ד"ה ובין וכו' שכתב דמשמע דמן המנחה קטנה ומעלה קאמר, ולפ"ז כתב להוכיח מדברי ר"י דבבין השמשות ממש לא מהני, דכבר ספק לילה הוא, ע"ש.[[17]](#footnote-17) אמנם בהג' הרד"ל ז"ל כתב דפליגי בזה ת"ק ור"י, ולת"ק בעינן שתפריש דוקא בין השמשות, ור"י לטעמי' דס"ל דמפלג המנחה ולמעלה הוא זמן תפילת הערב, וכדתנן בברכות דף כ"ח ע"א, וממילא כבר חשוב קצת כיום השמיני,[[18]](#footnote-18) וכדעת ר"ת דלר"י ה"ה לק"ש ושאר דברים, ולכן לדידי' מהני מן המנחה ולמעלה, ע"ש.

והנה בדברי הרד"ל מבואר שפירש מה שאמר ר"י מן המנחה ולמעלה דהיינו מפלג המנחה ולמעלה. אמנם הפליתי בסי' קצ"ו סק"א כתב להיפך, דמכיון דס"ל לר"י דמפלג המנחה היינו משעה י"א חסר רביע כבר הוא לילה, א"כ לדידי' כבר לא מהני שתפריש בזמן זה, ולכן קבע רבי יהודה שתבדוק מן המנחה ולמעלה, וכוונתו מב' שעות ומחצה ולמעלה, ובדוקא קודם לפלג המנחה.

אך בסד"ט בסי' קצ"ו ס"ק ט' ד"ה והן אמת וכו' כתב לתמוה על דברי הב"י שכתב לפרש בדברי ר"י דמן המנחה ולמעלה היינו מנחה קטנה, דהלא בפרש"י בד"ה אפי' בשנים וכו' כתב דלרבי יהודה דלא מהני בדיקת שחרית אין הבדיקה מטהרתה עד שתפריש בין השמשות, ומבואר דאדרבה לא מהני לר"י אלא רק כשתפריש בין השמשות, ומה שאמר רבי יהודה מן המנחה ולמעלה כוונתו בבין השמשות, וכן פירש"י לעיל דף נ"ג ע"א ד"ה שלא הפרישה, וכן פי' הרע"ב כאן, אלא שהביא דהרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ה' ביאר בסברת רבי יהודה דלא מהני אלא רק שתפריש מן המנחה ולמעלה, דס"ל דהפסקת טומאה והפרשתה בטהרה בשחרית לאו מידי הוא ולא מהני כלום דחוששין דשמא תחזור ותראה בו ביום אלא אם כן מן המנחה ולמעלה שיצא רובו של יום בטהרה, ויעוי"ש מש"כ לטעמי' דלדעת ת"ק מהניא בדיקה רק ביום השביעי שחרית, דהיינו משום שדרך נשים להפסיק ביום שביעי וטובלות לערב, ע"ש, ולדבריו מן המנחה היינו תחילת זמן המנחה,[[19]](#footnote-19) ויעוי"ש עוד מש"כ בזה.

# דף ס"ח ע"ב

# אם נחלקו רבנן בתראי דמתני' ורבנן דברייתא

**בראשון מי איכא למ"ד, אין והתניא אמר רבי שאלתי וכו', בראשון לא שאלתי וטעיתי שלא שאלתי וכו' ומעיקרא מאי סבר, הואיל והוחזק מעיין פתוח.** בתוהרא"ש לעיל ע"א במשנה כתב בדעת רש"י דלמסקנת הגמ' פלוגתא היא, דלרבנן בתראי במתני' לא מהני אלא רק כשבדקה בשני, אך רבי במסקנתו ס"ל דמהני אף בדיקה בראשון, ע"ש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם דלרבנן בתראי לא הויא בחזקת טהרה אלא כשבדקה בשני ולא כשבדקה בראשון, ובדבריו שם מבוא', יעו"ש, וכ"כ בחי' הרמב"ן שם, ויעוי"ש שכתב לדון דאף כשבדקה אח"כ ומצאה טהורה לא תהני הפרישה של ראשון לנדה, וכ"כ המאירי שם והרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ה', והנה בדברי הרמב"ם מבוא' דאף לרבי אי"ז אלא ספק אם מהני בדיקה בראשון, ובדברי הרא"ה מבוא' דאף פשיטא לי' לרבי טפי לאיסורא, ויעוי"ש שכתב לדקדק בדברי רבי שנצטער שלא שאל על הראשון, אולם הרמב"ן כתב להדיא דרבי מטהר אף בראשון.

אמנם בתוהרא"ש שם נחלק ע"ז וכתב דאף רבנן בתראי דמתני' ס"ל דמהני בדיקה בראשון, וכמובא לעיל במתני', וע"ש מש"נ מ"ט אמרו במתני' בשני אף דס"ל דמהני גם בראשון, וכ"כ הרשב"א במשמה"ב שם דלמסקנת הגמ' מה שאמרו רבנן בתראי במתני' בדקה בשני לא דוקא הוא וה"ה ג"כ בראשון, יעוי"ש. וע"ע בחזו"א סי' צ"ב אות מ"א שכתב בדעת התוס' ג"כ דלא פליגי, ורק דבמתני' מיירי בבדיקת שחרית, ובברייתא מיירי בבדיקה מן המנחה ולמעלה, ע"ש. ועי' לעיל הערה י"ב.

# דין בדיקה ביום הראשון בזבה ובזה"ז

בסד"ט סי' קצ"ו ס"ק ל"ד ד"ה וקושיא וכו' כתב לדקדק מלשון הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש שער ה' שכתב דאף שכל הנשים ספק נדות ואפשר שהיא נדה ומעיינה פתוח מ"מ מהני הפס"ט בראשון, דדוקא נדה מעיינה פתוח, אבל זבה אע"פ שראתה אינה בחזקת מעיין פתוח, דכל י"א יום ה"ה בחזקת טהרה, ולפ"ז בזבה לכו"ע מהני בדיקה בראשון. ויעוי"ש שכתב להקשות לפ"ז דבזה"ז ודאי בדין דיהא מהני הפס"ט בראשון, דמאי איכפ"ל דבזה"ז כל הנשים ספק נדות סו"ס ממנ"פ אם היא נדה הרי אי"צ ז' נקיים וא"כ פשיטא דמהני הפס"ט בראשון, ואם היא זבה ג"כ מהני בראשון דאין מעיינה פתוח, ויעוי"ש שכתב להוכיח מכאן דמכיון דבנות ישראל החמירו ע"ע להצריך ז"נ על כל ראי', ממילא אפי' ברירא לן דנדה היא ג"כ צריכה ז"נ, דהחמירו עליהם כדי שלא תחלק בין ראי' לראי', ע"ש,[[20]](#footnote-20) וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסי' קצ"ו עמ' שס"ט ד"ה ותו י"ל וכו' והחוו"ד שם סוף סק"א, ע"ש. וע"ע בשמלה שם ס"ק ד' ד"ה ואולם וכו'.

אמנם בגוף הדברים דפשיטא לי' להסד"ט ודעימי' דבזבה לכו"ע מהני הפס"ט בראשון, עי' בחזו"א סי' צ"ב אות מ"ו שכתב להסתפק בזה, יעוי"ש.

**תוד"ה אמרו וכו' וי"ל דהתם מיירי כשהפרישה ביום שראתה בו שחרית, והכא מיירי בבדקה שחרית ומצאה טהורה.** מבואר דביום שראתה בו לעולם לא מהני בדיקה אלא רק מן המנחה ולמעלה, ובדיקת שחרית ביום שראתה בו לא מהני לכו"ע. והנה הרמ"א בר"ס קצ"ו כתב דאף דלכתחילה יש לבדוק סמוך לבין השמשות, מ"מ בדיעבד מהני אף בדיקת שחרית, ובחוו"ד שם ס"ק א' כתב דמשמע דמהני אפי' ביום שפסקה בו, וכתב לתמוה שלא הביאו סברת התוס' דביום שפסקה בו לא מהני, ויעוי"ש שכתב דכ"ה גם דעת רש"י לעיל דף נ"ג ע"א, וכ"כ המהרש"ל שם, אך יעוי' בחידוד הלכות שם מש"כ לתמוה ע"ז דהלא לפי' התוס' מוכח דפליגי אף בבדקה מן המנחה ולמעלה, ובפרש"י מבוא' דמן המנחה ולמעלה מהני לכו"ע ואפי' ביום הראשון, ע"ש, ואמנם כ"כ בחכמת אדם כלל קי"ז סעי' ז' דביום שראתה בו דם לא מהני בדיקת שחרית אפי' בדיעבד אלא רק סמוך לבין השמשות ממש, ע"ש.

אולם השמלה בסי' קצ"ו ס"ק ג' כתב דסו"ס הלא לתי' הא' בתוס' לעיל דף נ"ג ע"א אין ראי' לזה, וכן הרמב"ם לא הזכיר מזה כלל, וכן מפורש דלא כהתוס' בדברי הראב"ד והרמב"ן, וכן דעת הרשב"א והסמ"ג והרבנו ירוחם, וא"כ אינו תימה אם סמכי' בדיעבד על כל הנך רבוותא, ולכן כתב לחלוק על החכמ"א הנ"ל, ע"ש. וע"ע בסד"ט סי' קצ"ו ס"ק ט' ד"ה גם מה שפסק וכו' שכתב דאף שדרך הרמ"א לפסוק כתוס' והרא"ש, כאן נמשך אחר הב"י שכתב דאף הרא"ש ס"ל כן, ויעוי"ש מש"כ לחלוק על הב"י בזה, ע"ש.

וע"ע בפרד"ר שם בשפ"ח ס"ק ו' ד"ה והנה וכו' שכתב דלפי הסוברים בדעת התוס' דאף כשראתה בלילה א"י לפסוק אלא רק מן המנחה ולמעלה, א"כ כל יום שראתה בו נחשב יום הראשון, וממילא מש"כ הרמ"א בסעי' ב' דביום הראשון אפי' בדיעבד לא מהני אלא רק סמוך לבין השמשות, זהו ממש דברי התוס' דביום שפסקה בו אינה פוסקת אלא מן המנחה ולמעלה, ע"ש.[[21]](#footnote-21)

בחוו"ד שם כתב להקשות עוד למש"כ הרמ"א דבדיעבד מהני בדיקת שחרית, דמכיון דאנן לא בקיאינן בדם ולא בימי נדה וזיבה, ממילא בכל יום יש להסתפק שמא הוא יום ראשון דלא מהני בדיקת שחרית לכו"ע,[[22]](#footnote-22) ע"ש, אך בשמלה שם ס"ק ד' כתב דיש לתרץ בפשיטות דהלא הטעם להחמיר ביום הראשון הוא משום דהיום נפתח המעיין, אך כל שראתה ב' או ג' ימים קודם לכן, אף דשמא דם טוהר או דם זיבות הי' מ"מ הרי כולם ממעיין אחד הן, והא קמן דנפתח מעיין זה ימים, ע"ש.

# בדין הבדיקה אם בעינן שתהי' בחורין וסדקין

הראב"ד בבעלי הנפש סי' ג' אות א' כתב דבבדיקת הפס"ט אין צריכה להכניסו לחורין ולסדקין אלא רק כשבודקת לטהרות, אבל לבעלה אי"צ לבדוק בחו"ס, וכתב להוכיח כן מדברי הגמ' לעיל דף ה' ע"א דעד שלפני תשמיש אינו ממעט כפקידה משום דמתוך שמהומה לביתה אינה מכנסת לחו"ס, ומבואר דעד שקודם תשמיש אינו בדיקה אלא רק לתשמיש ולא לבדיקה משום שאינה מכניסתו לחו"ס, אלא שהביא יש מי שאומר שלא הקלו בזה אלא בבדיקת המעלות, אבל בבדיקת הפס"ט וז"נ לא הקלו ובעינן בדיקה מעולה כבדיקה לטהרות, אך כתב דמסתברא כלישנא קמא, דמכיון שהקלו על הבדיקה דאפי' בשנים לנדתה מהני בדיקת ההפס"ט, אלמא בבדיקה כל דהו סגי לה, וממילא אף אי"צ לבדוק בחו"ס,[[23]](#footnote-23) יעוי"ש, אך יעוי' בהשג' הרז"ה שם שכתב לתמוה על דמיון הדברים, דהענין שהקלו לבדוק בשני לנדותה אי"ז קל שהקלו בבדיקה אלא קל שהקלו אחר הבדיקה,[[24]](#footnote-24) ע"ש. וע"ע בנובי"ק סי' מ"ו מד"ה והנה תסמר וכו' ואילך שהאריך להוכיח כן, וכתב דכ"ה גם דעת הרי"ף והרמב"ם, ע"ש.

אמנם הרשב"א בחי' לעיל שם ובתוה"ב ד"ה ובאמת שהדעת וכו' כתב ע"ז דהיאך אפשר שיהא בעלה שהוא איסור כרת קיל ממעלת עסק הטהרות, ולכן כתב דלעולם אף לבעלה צריכה לבדוק בחו"ס, ומה שאמרו לעיל מתוך שמהומה לביתה אינה מכנסת לחו"ס היינו דחיישינן לפשיעה מתוך שמהומה לביתה, ולא דדין הוא שלא תכניס לחו"ס, אך יעוי"ש שהביא מהרמב"ן דדוקא בדיקת הפס"ט שהוא להעלותה מטומאה לטהרה צריכה חורין וסדקין, אבל בדיקת ז"נ דבחזקת טהרה עומדת בבדיקה כל דהוא סגי, ע"ש, וכ"ד הרא"ש בסי' ה' ע"ש. אכן יעוי' בסד"ט סי' קצ"ו ס"ק כ"ג בד"ה מיהו נראה וכו' שכתב להוכיח דאף להסוברים דבעינן בדיקה בחו"ס אי"ז אלא רק מדרבנן, ולפ"ז כתב דאף שהחמירו בזה אפי' בדיעבד מ"מ היכא דאי אפשר לא החמירו, ע"ש, ועד"ז כתב החזו"א בסי' צ"ב אות כ"א, ע"ש. וע"ע בשמלה שם ס"ק י"א שהאריך בזה.

ובביאור הטעם דבעינן בדיקה בחו"ס כתב הנוב"י שם בד"ה והנה עיקר וכו' שכתב דהיינו משום דחיישינן שמא כותלי בית הרחם העמידו הדם, וכן מבוא' בחוו"ד שם סק"ד, אך בסד"ט שם כתב להקשות דהלא לבעלה אין לחוש לזה כלל, דדם בבית החיצון אינו מטמאה לבעלה,[[25]](#footnote-25) ולכן כתב לפרש דבעינן לבדוק בחו"ס משום דחיישינן דעדיין הדם זב דרך צדדי פתח המקור לכתלי הפרוזדור לחו"ס שלא כנגד העד, והובאו דבריו בשו"ת הגרעק"א ז"ל סי' ס' ד"ה אחת וכו', ובהמשך דבריו כתב לפרש עוד, דאין בדיקת ההפסק לברר שאינה רואה עתה בשעת הבדיקה, דאטו תהי' שופעת כנהרא, אלא דמכיון שנמצא המוך נקי אחר בדיקת חו"ס נתברר שפסקה זמן מה, דאל"כ דרך הדם להתעכב בחו"ס, וכיון שלא נמצא דם אפי' בחו"ס נתברר שפסק המעיין, ע"ש, ובחזו"א סי' צ"ג אות ד' כתב לבאר דכל שלא נמשך הבדיקה בשיעור זמן של כלות הדם מחו"ס אינו בירור כלל על הפסקת ראייתה, דכן הוא הדרך להתעכב ולהפסיק, הלכך לא חשיב הפס"ט עד שתמצא טהרה בחו"ס, ע"ש, וכ"כ בסי' צ"ב אות כ"א, ויעוי"ש שכתב לפ"ז דיהני גם קינוח כמה פעמים סמוכות, דהתורה לא נתנה בזה גדרים אלא רק לעמוד על ידיעת הדבר עפ"י המובן, ע"ש. וע"ע בדבריו בסי' פ"א ד"ה נראה וכו' שכתב דממילא אם תרחץ ויהי' נקי לפי שעה ותבדוק מיד, לא יהני אף אם תבדוק בחו"ס, ע"ש.

בקושיית הרשב"א היאך יתכן דבדיקה לטהרות חמורה מבדיקה לבעלה שהוא איסור כרת, יעוי' בסד"ט שם שכתב לתמוה דמאי קשיא לי' הלא חזינן שהחמירו בטהרות טפי מלבעלה, דהלא לטהרות מטמאה מעל"ע משום דחיישינן דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם ולבעלה לא חיישינן לזה, והרי להדיא דכל לבעלה לא חיישינן דכותלי בית הרחם העמידו הדם ורק לטהרות חששו לזה, וא"כ מה"ט ממש לטהרות תהא צריכה לבדוק בחו"ס לברר דכותלי בית הרחם לא העמידו הדם, ולבעלה דלא חיישינן לזה אי"צ לבדוק בחו"ס, יעו"ש. ועד"ז כתב בשו"ת הגרעק"א ז"ל מהדו"ק סי' ס' ד"ה הנה דעת וכו' ליישב, דדוקא לענין טהרות החמירו לבדוק בחו"ס משום דחיישינן שמא הדם עצור בסדקים ומטמא לאשה טומאת ערב, אבל לבעלה מכיון דידעינן שפסק המעיין מה לנו אם הדם עצור בחו"ס, דסו"ס אינה רואה עתה אלא מקודם, ואי"צ אלא לברר שכעת אינה רואה,[[26]](#footnote-26) ע"ש.[[27]](#footnote-27)

**מתני' הזב והזבה שבדקו עצמן ביום הראשון ומצאו טהור וביום השביעי ומצאו טהור ושאר ימים שבנתיים לא בדקו ר"א אומר ה"ה בחזקת טהרה.** במשנה אחרונה כתב דבלשון ר"א מבוא' דמדין חזקה הוא, ומתבאר בזה דמהני חזקה בכדי שיעלו לז' נקיים, ולפ"ז יש להקשות מ"ט בעינן בדיקות כלל, דהלא סו"ס ה"ה מפסקת בטהרה קודם הז"נ, וא"כ כבר מוחזקת היא בטהרה, ויעוי"ש מש"כ ליישב דחזקה דשעת הפרשה קודם הנקיים לא מהני מכיון דבעינן נקיים בדוקים והרי לא נתחזקו הנקיים עצמן, יעוי"ש, וכעי"ז כתב הסד"ט בסי' קצ"ו ס"ק י"ח ד"ה ומה שכתב הרשב"א וכו', דכיון דכתיב וספרה לה גזיה"כ הוא שיהיו הימים מוחזקים בטהרה ע"י בדיקה שבדקה בז"נ עצמן מלבד הבדיקה של הפסק טהרה,[[28]](#footnote-28) ע"ש, ולהלן שם ס"ק ל"ד ד"ה ועל פי דברינו וכו' כתב דלענין ספירה הוי גזיה"כ דדלמא ראתה, ע"ש, וכ"כ עד"ז בנובי"ת סי' קכ"ז ד"ה ומה שהקשית וכו', הו"ד להלן בדברי ר"ע. וע"ע בחזו"א סי' צ"ב אות ה' שכתב להסתפק דאפשר דלא איכפת לן אם ידיעת הנקיות תהא לאחר הספירה, דסו"ס יודע לו שעברו ז"נ, ורק דבירור ע"י חזקת הפרשת טהרה לא מקרי ספירה, ע"ש, וצ"ב.

**הזב והזבה שבדקו עצמן ביום ראשון וכו' רבי יהושע אומר אין להם אלא יום ראשון ויום שביעי בלבד.** בפרש"י לעיל דף ז' ע"ב כתב לבאר בדעת ר"י וז"ל, דחוששים שמא ראו בינתיים, ומיהו אי הוה ידעה בודאי שראתה בינתיים סתרה לנקיות הראשון דרחמנא אמר ואחר תטהר אחר אחר לכולן שלא תהא טומאה מפסקת בינתיים, אבל השתא חששא היא ומונה לסירוגין, עכ"ל. ובפשטות הדברים צ"ע, דמכיון דחיישינן שראתה בינתיים א"כ בדין הוא שלא יעלה לה אלא רק היום השביעי, שהרי אם ראתה ה"ה סותרת להיום הראשון. ואמנם בתוהרא"ש לעיל שם כתב דלעולם ס"ל לר"י כר"א, ורק מדרבנן הוא שאין עולין לה אלא ראשון ושביעי, ע"ש, וכ"כ הגר"א באלי' רבה במתני' וכ"כ המהר"ם בסוגיי', וכתב להוכיח כן מהמובא בגמ' דא"ל ר"א לר"י דאי חיישינן דלמא חזאי בספק אתי לאיחלופי בודאי, דלכאו' הול"ל דאי חיישינן דלמא חזאי בספק א"כ הו"ל לסתור הכל משום דלמא חזאי, ולכן כתב דאף לר"י מה"ת מוקמינן לה אחזקתה ול"ח דלמא חזאי, ורק מדרבנן הוא דאין עולין לה אלא ראשון ושביעי, וכ"כ הבית מאיר בסי' קפ"ז סעי' ה'.

אך יעוי' בסד"ט סי' קצ"ד ס"ק ד' ד"ה ועוד קשה וכו' שכתב להקשות ע"ז, דא"כ יהי' גזירת חכמים כמילתא בלא טעמא, דאם גזרו לחוש דלמא ראתה ולא אזלינן אחר חזקה, א"כ מה"ט הו"ל לגזור דהימים הראשונים ג"כ לא יעלו, דהיא היא, ואם קנס בעלמא הוא על שעברה על דברי חכמים, א"כ לא א"ש דברי ר"א שאמר אבל הכא אי חיישינן דלמאי חזאי בספק וכו', דהלא אי"ז משום חשש דלמא חזאי אלא רק קנס בעלמא, ויעוי"ש שכתב לפרש דראי' בלא הרגשה סותרת מה"ת רק יום אחד, ורק מדרבנן הוא שסותרת כל השבעה, וכשלא בדקה לא חששו אלא לספיקא דאורייתא, ומכיון דלא ארגשה הרי אף אם ראתה אינה סותרת מה"ת אלא יומו, ולכן היום הראשון שבדקה בו עולה לה,[[29]](#footnote-29) אך ר"א ס"ל דמכיון דחיישינן מדרבנן דלמא ראתה בדין הוא לחוש אף לספיקא דרבנן, ויעוי"ש מש"כ לבאר מ"ט אי"ז גזירה לגזירה, יעו"ש.

ובאופ"א כתב בסי' קצ"ו ס"ק ל"ד ד"ה ועל פי דברינו וכו', דלעולם מאחר שהפסיקה בטהרה ה"ה בחזקת טהרה ולא חיישינן כלל דלמא חזאי, ורק דגזיה"כ הוא דלא להוי ספורים עד שיהיו ספורים לפנינו ע"י בדיקה, וילפי' לזה מדכתיב וספרה לה, דליכא ספורים בלא בדיקה, ומעתה ס"ל לר"י דאף כשלא בדקה לעולם אין ספק כלל דלמא חזאי, אלא דגזיה"כ הוא שלא יעלו לה בלא בדיקה, ולכן כל הימים שלא בדקה בהן לא עלו לה, אך מ"מ לא סתרה להיום הראשון שבדקה בו, דסתירה ל"ה אלא כשראתה, ור"א ס"ל דמ"מ יש לגזור משום דאתי לאיחלופי בודאי ראתה שלא תסתור כל הימים, ומה שאמר אי חיישינן דלמא חזאי בספק, ר"ל דלענין ספירה הוי גזיה"כ דדלמא ראתה, ולכן אין עולה לה לספירה בפועל, יעוי"ש, וכ"כ החזו"א בסי' צ"ב ס"ק א' ב' ובסי' צ"ג ס"ק א', ע"ש. וכן מבוא' בתוהרא"ש לעיל דף ז' ע"ב דיסוד דברי ר"י הוא משום דבעינן בדוקין לפנינו, ורק שכתב דענין זה דבעינן בדוקין לפנינו אינו אלא מדרבנן לדעת ר"י, ע"ש, וכן מבוא' להדיא בבית מאיר שם.

**ר"ע אומר אין להם אלא יום ז' בלבד.** בפרש"י, שמא ראו בנתיים וסתרו ספירתן הראשונה. בנובי"ת תשו' קכ"ז ד"ה ומה שהקשית וכו' כתב דבהכרח אין כוונת רש"י דר"ע ס"ל דחיישינן דלמא ראתה, דא"כ מ"ט לא פליג לעיל ע"א כשפסקה בשביעי שחרית דלא תעלה לה הטבילה אח"כ משום דחיישינן דלמא ראתה אחר ההפס"ט קודם הבדיקה, ובהכרח דמאחר דהפרישה בטהרה לא חיישינן דלמא ראתה כלל, וטעמי' דר"ע הוא משום דס"ל דבעינן ספורין לפנינו, ומש"כ רש"י דשמא ראתה בנתיים, אין הכוננה דחיישינן לזה, אלא רק דמכיון שצד האפשר הוא שתראה, לא מקרי ספורין לפנינו אפי' אם באמת לא ראתה, ע"ש, וכעי"ז כתב החזו"א בסי' צ"ב אות א' דר"ע ס"ל דיום בלא ידעה שהוא נקי דין התורה הוא שאינו נחשב נקי כלל, ולענין לסתור בספירה יש לחשבו כיום שראתה בו וכעי"ז הובא לעיל מדברי הסד"ט דגזיה"כ הוא דלענין סתירה חיישינן דלמא ראתה, וע"ע בדבריו בסי' צ"ג אות ב' שכתב להוכיח דלא ס"ל לר"י דחיישינן דלמא ראתה, דא"כ אף יום השביעי לא יעלה לה, שהרי הוא יום שפוסקת בו, ובהכרח דסו"ס מוקמינן לה אחזקתה משעת ההפס"ט, ויעוי"ש שנסתפק בביאור דעת ר"ע אם הוא משום דס"ל דמכיון דדבהכרח דיינן להיום שלא בדקה בו כראיה ממש לענין שלא יהי' נחשב ליום ספור ממילא דיינינן לי' כראי' ממש אף לענין סתירה,[[30]](#footnote-30) או דלעולם גזיה"כ הוא דבעינן רצופין, ומשום כך אין הראשון עולה לה דסו"ס לא הוי רצופין, ע"ש.

**אבעיא להו הזב והזבה שבדקו עצמן יום ראשון ויום שמיני וכו' אמר רב היא היא, תחלתן אע"פ שאין סופן.** מבואר דטעמי' דרב משום דמהני תחילתן אע"פ שאין סופן, ובערול"נ הקשה דא"כ מ"ט נקט שבדקו ג"כ בשמיני, דהלא בדיקה זו לא מועלת כלל, יעוי"ש מש"כ בזה, ועי' בחזו"א סי' צ"ב אות ה' ואות ו' שכתב להסתפק בזה, דאפשר דהא דנקט בדקה בח' הוא משום דרבי חנינא, אך לרב לעולם אפי' לא בדקה בסופן כלל, ואפי' בדקה בח' ומצאה טמאה, מ"מ כבר נשלם ספירתה ביום הז', ויעוי"ש שכתב להסתפק עוד אם נימא דדוקא הוא ואף לרב לא מהני אלא כשבדקה בח', אם בעינן שתהא הבדיקה קודם הטבילה או דמהני אף אחר הטבילה דסו"ס נתברר כעת שהיו לה ז"נ, ע"ש. אמנם בלשון הרמב"ן בהל' פ"ב הל' ג' שכתב דכשבדקה רק בא' מג' ימים ראשונים, בודקת בשעת טבילתה ע"ש, וכן מבואר ברמב"ם בפ"ו מהל' איסו"ב הל' כ"ב. ועי' בשמלה סי' קצ"ו ס"ק ו' שכתב לדקדק כן מלשון הרמב"ם, וביאר בזה, דמכיון דהענין דמהני תחילתן אע"פ שאין סופן הוא משום דמוקמינן לכל הימים בחזקת טהרה, ממילא כל היכא דאיכא לברורי מבררינן,[[31]](#footnote-31) יעוי"ש.

הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סופ"ב כתב דלדעת רב מהני אף כשבדקה באמצע הז"נ, והוכיח כן ממתני' בדין הפסקת הנדה שכשבדקה ביום השביעי שחרית ומצאה טהור ואחר הימים בדקה ומצאה טמא הרי זו בחזקת טהרה, וחכ"א אפילו בשני לנדתה בדקה עצמה ומצאה טהור הרי היא בחזקת טהורה, והרי הכא בעיא בדיקה והכא בעיא בדיקה, הכא סגי לה בבדיקת האמצעי והכא נמי סגי לה בבדיקת האמצעי, יעוי"ש, וכן דעת הרמב"ן בהל' נדה פ"ב הל' ג', וכ"כ הרא"ש בסי' ה', וביאר דעדיף האמצע יותר מן הסוף דבזה איתחזק בטהרה כל הימים שאחר הבדיקה, ע"ש, אולם בהשג' הרז"ה לבעה"נ שם נחלק ע"ז, וכתב דאין להוכיח מבדיקת נדה הקלה לבדיקת זבה החמורה, דנדה אינה צריכה אלא הפרשת טהרה בין השמשות והזבה צריכה שבעה נקיים, ואם באנו ללמוד מבדיקת התחלה והסוף, מנין לנו שתהא בדיקת האמצע כבדיקת התחלה או כבדיקת הסוף, ע"ש, וע"ע בתוה"ב להרשב"א בית ז' שער ה' שצידד דיש ללמוד דמהני בדיקה באמצע הז"נ מדמהני בדיקה בסוף, אך הסיק דמ"מ יש להחמיר, יעוי"ש, ובבדה"ב שם תמה ע"ז דאנן שבעה נקיים ספורים בעינן, ובשלמא כי איכא תחילתן או סופן י"ל דסליק לז' ספורים, דכי איכא בתחילתן ז' ספורים גרירי בתריה, וכי איכא סופן י"ל דבז' ספורים דלקמיה גרריה בתריה, אבל בדיקה דבאמצע זיל הכא ליכא ז' ספורים וזיל הכא ליכא ז' ספורים, ע"ש, וע"ע במשמה"ב שם.

# דף ס"ט ע"א

**רש"י ד"ה מהו, דלרבי יהושע ודאי אין להם אלא שמיני בלבד, דאע"ג דתליא מילתיה בבדיקה ומונה ימים הבדוקין אפילו בסירוגין, ה"מ בראשון ושביעי דחזו לאיצטרופי לחד מנינא, אבל שמיני לאו מסדר ספירת הראשון הוא ולא מצטרף.** הענין בזה צ"ב, דהלא אם בדקה בשביעי מצטרף השמיני לראשון אף שאינו מסדר הספירה דידי', ומאי איכפ"ל בזה שיש ז' ימים ביניהם שלא בדקה בהן. ועוד צ"ב, דהלא נתבאר בדעת ר"י דס"ל דיום דלא בדקה בו לא חיישינן שראתה ולכן אינו סותר, ורק דמכיון שאינו בדוק לפנינו אינו עולה לז"נ, וכמובא לעיל במתני' בביאור דעת ר"י, וא"כ מאי איכפ"ל דז' ימים לא ספרה, סו"ס לא מחזקינן לה שראתה, וא"כ בדין הוא שלא תסתור, ועי' בחזו"א סי' צ"ב אות ד' שכתב דס"ל לר"ע דבחיסרון ספירה כהאי מודה לר"ע דסותר, ויעוי"ש עוד בתחילת דבריו שצידד לומר דדוקא כשבדקה ביום הז' מהני לכל הז"י שקדמו לו, אבל כשלא בדקה עד היום הח' נחשב מקצת היום הראשון שאחר הבדיקה שאינו ספור, אך כתב לדחות דסתמא קתני ואפי' בדקה ביום השביעי בסוף היום, ע"ש, וצ"ב.[[32]](#footnote-32)

בהל' נדה להרמב"ן פ"ב הל' ה' והרשב"א בתוה"ב הקצר והרא"ש בסי' ה' כתבו דאם בדקה עצמה רק בשמיני לא עלה לה אלא שמיני, ע"ש, וצ"ב מ"ט לא מהני מדין סופן אע"פ שאין תחילתן, ותתחיל מנין הז"נ מהיום השני. ומתבאר דבהכרח מתחיל מנין הז"נ מהיום הראשון אחר ההפס"ט, והענין צ"ב. ועי' בסד"ט ס"ק י"ח ד"ה והנה הראיה וכו' ובשמלה ס"ק ז' ובחזו"א סי' צ"ב אות ח' מה שביארו בזה.

בדגול מרבבה בסי' קצ"ו כתב לחדש דאף לרבי חנינא אי"צ בדיקה דוקא בראשון ושביעי, אלא מהני ג"כ שתבדוק בשלישי ושביעי, ויעוי"ש שכתב לדקדק כן מדברי הסמ"ג שכתב דיש להחמיר שלא יהי' יותר מה' ימים בין בדיקה לבדיקה, וממילא כשבדקה בשלישי ושביעי מהני משום דסו"ס לא עברו יותר מה' ימים בין בדיקה לבדיקה, יעו"ש, ויעוי' בפת"ש שם ס"ק ו' שעמד ע"ז דבנובי"ת תשו' קכ"ח סתר משנתו בזה, ע"ש.

במעיל צדקה סי' ס"ג כתב לחדש דאם הסיחה דעתה משמירת הז"נ לא עלו לה, ועי' בחכמ"א כלל קי"ז סעי' י"ב שכתב דכשהסיחה דעתה סתרה הכל, וצריכה להפסיק בטהרה מחדש ע"ש, ועי' בסד"ט ס"ק י"ח שהאריך בזה, ועי' בחזו"א סי' צ"ב אות י"א שכתב בפשיטות לחלוק ע"ז. וע"ע בסד"ט שם ד"ה והנה הראיה וכו' שמבואר בדבריו דאף צריכה היא לדעת באיזה יום היא ע"ש, אך השמלה שם בס"ק ז' כתב לחלוק ע"ז, ע"ש.

הפת"ש בסי' קצ"ו ס"ק ד' הביא מהשל"ה דיש לספור בפה, ויעוי"ש שהביא החולקים ע"ז, וע"ע בחי' החת"ס כאן מה שהביא בזה מהמהר"ם מטיקטין.[[33]](#footnote-33)

**איני והא כי אתא רבין אמר מתיב ריב"ח טועה ולא ידענא מאי תיובתיה וכו', ואי ס"ד לא בעינן ספורין לפנינו ביממא נמי נטבלינה דילמא יולדת זכר בזוב היא ועבדה לה ספורין**. מבוא' דלרב דאי"צ בדוקין לפנינו הטועה צריכה לטבול כל יום מכשבאה לפנינו שמא עבדה לה ספורין, ועי' בחי' הרמב"ן שכתב להקשות דסו"ס הלא לא הפסיקה בטהרה, ויעוי"ש מש"כ בזה, ועי' בזה בתוהרא"ש. ועי' במהרש"א בד"ה גמ' ואי ס"ד וכו' שכתב בדעת התוס' דאף שלא הפסיקה בטהרה סו"ס הלא דלמא פסק מעיינה בפועל, ומכיון דאי"צ בדוקין לפנינו ה"ז ספק שמא בפועל טהורה היא, יעוי"ש. אך בד' הראשונים מבוא' דכל שלא הפסיקה בטהרה לא מהני ז"נ אף אם באמת היו נקיים.

# שיעורים

# בפלוגתת התנאים בימים הראויים להפסק טהרה

**והמסתעף לגדרי החזקה הנעשית ע"י הפסק טהרה**

דף ס"ח ע"א תנן נדה שבדקה עצמה יום שביעי שחרית ומצאה טהורה ובין השמשות לא הפרישה ולאחר ימים בדקה ומצאה טמאה ה"ה בחזקת טהורה וכו', רבי יהודה אומר כל שלא הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה הרי זו בחזקת טמאה, וחכ"א אפי' בשנים לנדתה בדקה ומצאה טהורה וביה"ש לא הפרישה ולאח"ז בדקה ומצאה טמאה ה"ז בחזקת טהורה, ובפרש"י ד"ה אפי' בשנים וכו' ושלש מחלוקות בדבר, לת"ק שביעי הוא דמטהרתה בדיקת שחרית אבל שני לא, ולר"י אפי' בדיקת שביעי שחרית לא מטהרה עד שתפריש ביה"ש, ולרבנן בתראי אפי' בשני, עכ"ל. ומדוקדק בלשון רש"י דהפלוגתא היא דוקא בבדיקת שחרית, ומתבאר בזה דבדיקה מן המנחה ולמעלה מהניא בכל הימים לכו"ע, ולא נחלקו אלא רק בבדיקת שחרית אם מהניא בשני או עכ"פ בשביעי, וכ"ה לשון רש"י להלן ע"ב ד"ה מי איכא וכו' דאף לרבנן בתראי לא מהני בדיקת צהרים בראשון, ומדוקדק דדוקא בדיקת צהרים לא מהני, אבל בדיקה מן המנחה ולמעלה מהני אף בראשון, וכ"כ לדקדק בדברי רש"י בחידוד הלכות לעיל דף נ"ג ע"א ובסד"ט סי' קצ"ו ס"ק ט'. ויעוי' עוד בב"י ר"ס קצ"ו שכתב לדקדק כן מלשון הרשב"א בתוה"ב ריש שער ז' שכתב וז"ל, רבי לא שאל בראשון, דקסבר דבראשון לא עלתה לה בדיקה אלא אם כן הפרישה טהרה בין השמשות הואיל והוחזק מעין פתוח, עכ"ל, וכתב לדקדק בדבריו דאף למאי דרבי לא שאל בראשון וסבר דבראשון לא עלתה לא בדיקה, מ"מ אם הפרישה בטהרה ביה"ש עלתה לה בדיקה, יעוי"ש.[[34]](#footnote-34)

אולם לכאורה יל"ע בזה מהמשך דברי הרשב"א שם שכתב להכריע דאף ביום הראשון עלתה לה בדיקה ודלא כסברת רבי מעיקרא, וביאר בזה וז"ל, אשכחן בברייתא דמיפשטא בהדיא מה לי הפרישה טהרה מן המנחה ולמעלה בשביעי מה לי הפרישה בראשון, שמעינן מינה דראשון כשני דכיון דפסק פסק, וכ"ש עכשיו שהורגלו במוך דחוק שאין לך בדיקה גדולה מזו, עכ"ל, ולכאורה מתבאר בזה דאף באופן שנתנה מוך דחוק מ"מ יש לדון דלא תעלה לה בדיקה משום דהויא בדיקת יום הראשון, והלא לפמש"כ הב"י לדקדק מלשון הרשב"א דאף למאי דסבר רבי מעיקרא מ"מ מן המנחה ולמעלה עלתה לה בדיקה אף בראשון, א"כ אם נתנה מוך דחוק הרי לא פליגי בזה כלל ולכו"ע מהני אף ביום הראשון, וממש"כ הרשב"א להכריע כרבנן דתעלה לה בדיקה ביום הראשון, והוסיף בזה דמכ"ש שהורגלו במוך דחוק, מבואר דאף באופן זה יש לדון בפלוגתא אם מהני שתפריש בטהרה בראשון, דאל"כ הרי אי"ז ענין לדבריו כלל, והרי דבסוף דברי הרשב"א מתבאר דאף כשבדקה מן המנחה ולמעלה תליא בפלוגתא דמתני', ולכאורה דברי הרשב"א סתרי אהדדי, וצ"ע.

אמנם בגוף דברי הרשב"א שכתב דמכ"ש דמהני בדיקה ביום הראשון מכיון שהורגלו במוך דחוק, לכאורה יל"ע בזה, דהלא מכיון שנתנה מוך דחוק א"כ הרי ודאי שלא ראתה ביום הראשון, וא"כ אין לדון אלא רק שמא תראה ביום השני, והרי ביום השני ודאי לא חיישינן שתראה, דהלא בדיקת שחרית ביום השני ודאי מהני ולא חיישינן שתראה אחר הבדיקה, ונידון הרשב"א כאן אינו אלא אם תועיל בדיקה ביום הראשון, וא"כ כשנתנה מוך דחוק דודאי הוא שלא ראתה ביום הראשון הלא פשוט הוא דמהני, וצ"ע בדברי הרשב"א דמשמעות דבריו דאף כשנתנה מוך דחוק שייך הנידון בזה להפלוגתא אם עלתה לה בדיקה ביום הראשון, וצ"ע.

והנה בביאור הגר"א בסי' קצ"ו סק"ד כתב בביאור מש"כ השו"ע דבדיקת ההפס"ט תהי' סמוכה לבית השמשות, דהיינו כדי להחמיר לכתחילה כרבי יהודה דמתני', יעו"ש, ומבוא' בזה דאף לדעת רבי יהודה מהני כל שבודקת סמוך לבית השמשות ואפי' בשאר הימים, דהלא הבדיקה שם לא הויא ביום השביעי, ומתבאר בדעת הגר"א כדעת רש"י והרשב"א דאף לר"י מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה בשאר הימים. אולם מאידך בהמשך דברי הגר"א שם בס"ק ח' הביא דעת הרמב"ן והרמב"ם דלא מהני בדיקה ביום הראשון אלא רק אם היו ידי' בין עיני' כל בין השמשות, אך לא מהני שתבדוק מן המנחה ולמעלה. ואשר לכאורה מתבאר בזה בדעת הגר"א דחלוק בזה היום הראשון משאר הימים, דביום הראשון לא מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה [היינו להניד ס"ל דלא מהני שתפריש בטהרה ביום הראשון], אך בשאר הימים לכו"ע מהני מן המנחה ולמעלה, ולא נחלקו בזה אלא בבדיקת שחרית. ויש לבאר החילוק בזה.

והנראה בזה, דהנה בגוף הדברים יעוי' בסד"ט שם ד"ה ובדברי הבית יוסף וכו' שכתב לתמוה בזה, דהיאך יתכן לומר דלכו"ע תעלה לה בדיקה ביום הראשון מן המנחה ולמעלה, דהלא אם מועלת בדיקה בשאר הימים מן המנחה ולמעלה כל שכן דתעלה לה בדיקת שחרית בשביעי, דטפי יש לחוש כשבדקה בחמישי מן המנחה ולמעלה שמא תחזור ותראה ממה שיש לחוש לזה כשבדקה בשביעי שחרית דאינו משך זמן ארוך עד טבילתה, יעוי"ש. והנה הלא זה ברור דאם כן הוא דכשבדקה בשני שחרית יש לחוש שראתה שוב אחר הבדיקה א"כ וודאי דיש לחוש לזה אף כשבדקה בראשון מן המנחה ולמעלה, ומכיון דמבואר דמהני בדיקה בראשון מן המנחה ולמעלה בהכרח דלא איכפ"ל בזה דיש לחוש שתראה שוב בשני, והיינו משום דסו"ס כעת הפרישה בטהרה, וכל שחל הפרשתה בטהרה לא איכפ"ל בזה דשמא תראה עוד לאחר מכאן, דסו"ס כעת הפרישה בטהרה וחלה הפרשתה ומעתה ה"ה בחזקת מעיין סתום. ומעתה יש לעי' מ"ש בבדיקת שחרית להני דסברי דלא מהני משום דיש לחוש שמא תראה לאחר מכאן, דמאי איכפ"ל בזה, סו"ס הרי כעת הפרישה היא בטהרה, וכנ"ל. ובלא"ה יש לדון בכ"ז מסברא, דמכיון דהפרישה בטהרה והוחזק מעיינה שהוא סתום, מ"ט כלל יש לחוש שמא תחזור ותראה.

ואשר נראה מבואר בזה, דאה"נ דכל שהוחזקה בתורת שהפרישה בטהרה שוב אין לדון לחוש שמא חזרה וראתה, דמוקמינן לה אחזקתה, ואין לדון בזה אלא רק באופן דאילו תהא חוזרת ורואה הרי ממילא דאף בזמן הבדיקה נחשבת היא שלא הוחזקה בתורת שהפרישה בטהרה, והענין בזה הוא, דהנה כבר נתבאר לעיל בכ"ד [ועי' משנ"ת לעיל דף נ"ז ע"א בביאור דברי הראשונים ביסוד דין הרגשה], דיסוד טומאת נדה לאו משום מעשה הראי' הוא, ואין הדם בעצמותו מטמא להאשה, אלא דכשהאשה רואה הרי היא טמאה משום שהיא אשה שראתה דם, וענין הראי' בפועל הוא רק דממילא האשה היא אשה שראתה דם ומעתה טומאתה הוא מחמת עצמה, ואין מעשה הראי' שנעשה בגוף האשה מטמאה, אלא דמכיון שראתה דם הרי דמשום זאת גופא שהיא אשה שראתה דם ה"ה נדה וטמאה, ולפ"ז הלא בהפס"ט אין הענין לברר דבפועל אינה רואה דם, אלא דיש לה לברר דבעצמותה לאו רואה דם היא, וא"כ כל שתהא בעצמותה בתורת הרואה דם, אף אילו בפועל לא תראה דם, עדיין לא תעלה לה הבדיקה בתורת הפרשה בטהרה, דענין ההפרשה בטהרה נצרך שיהי' בתורת האשה בעצמותה וכנ"ל. ומעתה י"ל דאף כשתפריש בטהרה, אם תחזור ותראה ביום הבדיקה גופא, הרי ממילא אף בזמן הבדיקה תהא בתורת הרואה דם אף דבפועל בזמן זה לא ראתה, דמכיון שראתה ביום זה קודם הבדיקה ואחר הבדיקה הרי ב' הראיות נחשבים כראי' אחת, וממילא נחשבת אף בזמן הבדיקה שהיא בתורת הרואה דם, וא"כ הרי לא הפסיקה בטהרה כלל.

וי"ל בזה ביתר ביאור, דהלא מבואר בכ"ד דחלוק זב מזבה דזב תלוי בראיות והזבה בימים, והיינו דאף כשתראה ב' ראיות אם הן ביום אחד לא חשיבי אלא כראי' אחת, ומאידך אם ראתה ראי' א' בב' ימים חשיבי כב' ראיות, ומתבאר בזה דכל שראתה ביום אחד חשיב כראי' אחת, [ובב"ק דף כ"ד ע"א הקשו לר"מ מ"ט לא אמרי' ק"ו דמכיון דכשראתה בג' ימים ה"ה טמאה ראתה ג' ראיות ביום א' לא כ"ש, [ואף לר"מ מבואר בפרש"י שם דגזיה"כ הוא דלא דרשינן ק"ו, ומתבאר דבלא"ה שייך לדון ק"ו בזה], ומתבאר בזה, דהענין דהזבה טמאה בג' ימים לאו משום דדין הוא דטומאתה ע"י ראיית ג' ימים, דא"כ אין מקום לדון ק"ו בזה כלל, אלא דלעולם טומאתה בג' ראיות, ורק דבעינן שיהיו הראיות בג' ימים, ומבואר דכשרואה ג' פעמים ביום אחד אי"ז נחשב כג' ראיות אלא כראי' אחת]. וממילא אם ראתה ופסקה בטהרה ושוב ראתה הרי חלוק בזה אם ראתה שוב ביום שפסקה או ביום אחר, דבאופן שראתה ביום אחר הרי מה שראתה אח"כ ומה שראתה קודם אין נחשבים לראי' אחת, אולם באופן שחזרה וראתה ביום שפסקה הרי מה שראתה קודם הבדיקה ומה שראתה אחר הבדיקה חשיבי כראי' אחת, ושוב אף בזמן הבדיקה גופא ה"ה בתורת הרואה דם, ולא עלתה לה הבדיקה כלל.

ולפ"ז נראה לבאר הענין המבוא' בסוגי' דכשיש לחוש שתראה שוב אחר שתפריש בטהרה לא מהני הפרשתה בטהרה, דאף דסו"ס הלא הוחזק מעיינה שהוא סתום, אך מ"מ מכיון דאם תחזור ותראה הרי ממילא לא הוחזקה כלל, א"כ הרי לענין החשש אם תחזור ותראה אין החזקה מועלת כלל, ומכיון דאכתי יש לחוש שתראה שוב ואם תראה שוב הרי אף בשעת הבדיקה אכתי בעצמותה ה"ה בתורת אשה הרואה דם, שוב אין בבדיקה גופא תורת הפרשה בטהרה כלל, דמכיון דאף אחר שבדקה יש לחוש שתחזור ותראה באותו היום וממילא אין הבדיקה נחשבת כהפרשה בטהרה כלל ואין בבדיקה בירור שלא תראה אח"כ, ממילא הרי אין בבדיקה בירור דלאו בתורת אשה הרואה דם היא.

ומעתה הלא מתבאר היטב המדוקדק בדברי רש"י דלא פליגי אלא רק בבדיקת שחרית אך כשבדקה מן המנחה ולמעלה מהני לכו"ע, וכ"כ הב"י לדקדק מדברי הרשב"א, ובסד"ט כתב לתמוה דמכיון דכשבדקה בשביעי שחרית חיישינן שתחזור ותראה א"כ היאך מהני בשאר הימים מן המנחה ולמעלה וכנ"ל, אך לפמשנ"ת הענין בזה הוא, דלעולם כשבדקה מן המנחה ולמעלה אין לדון שתחזור לראות באותו היום, דכיון שהפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה כבר מוחזקת היא עד סוף היום, וכמש"כ בבדה"ב ריש שער ז' דכשבדקה מן המנחה ולמעלה לא חיישינן שתראה משום שיצא רוב היום בטהרה, ע"ש, והרי כל שמוחזקת היא שלא תראה ביום הבדיקה גופא כבר אין לחוש שתראה בשאר הימים, דלעולם אין החשש בזה אלא רק באופן דיש לחוש שתחזור ותראה ביום הבדיקה וממילא ה"ז נידון דלא הפסיקה בטהרה כלל, אבל באופן שאין לדון שמא תראה ביום הבדיקה שוב אין לחוש שמא תראה ביום אחר, שהרי ביום אחר אין זה אלא ראי' בפנ"ע, ואף אילו תראה ביום השני אכתי כשהפרישה בטהרה הי' בזה תורת הפרשה בטהרה, והרי כל שהפרישה בטהרה לא איכפ"ל בזה דיש לחוש שמא אח"כ תראה, דסו"ס מכיון שהפרישה בטהרה הוחזקה בטהרה, ואין לחוש להסתפק שמא תראה שוב.

והנה בחי' הרמב"ן בסוגיי' כתב לבאר בדעת רבנן בתראי דמהני הבדיקה רק מיום השני ולא בראשון, וז"ל, דוקא בשנים אבל בראשון הואיל והוחזק מעיין פתוח לא, דתחילת נדה אין דרכה לפסוק ביומה, ואפי' בדקה ומצאה טהור חוששין לה שמא חזרה וראתה, עכ"ל, ומבואר בזה דמכיון דאין דרך הנדה לפסוק ביומה, לכן חיישינן שמא חזרה וראתה, ולפ"ז הרי זהו חשש בפועל שמא תראה, ואי"ז רק כמו שנתבאר דמכיון שאם תראה לא עלתה לה הבדיקה ממילא אינה מוחזקת ע"י הבדיקה, אלא דלעולם חיישינן לזה שמא תראה משום שאין דרכה לפסוק ביומה. ואמנם בלשון הרמב"ן משמע דבראשון לא מהני כלל, ואף לא מן המנחה ולמעלה, וכן מבואר בהלכותיו בפ"ב הל' ב' דבראשון לא מהני אלא רק כשהיו ידי' בין עיני' כל בין השמשות, ומבוא' דביום הראשון לא מהני מן המנחה ולמעלה, ודלא כמש"כ הב"י בדעת הרשב"א, [אכן בב"י הביא גם דברי הרמב"ן הנ"ל ומשמעות דבריו שלא נחלק בזה על הרשב"א, יעוי"ש, ויתבאר להלן אי"ה], ולפמשנ"ת הדברים מדוקדקים מאוד, דהענין דמהני מן המנחה ולמעלה הוא דוקא באופן דאין חשש בפועל שתראה אלא רק דמכיון שאם תראה לא עלתה לה הבדיקה ובבדיקה אין מתברר שלא תראה א"כ ממילא הרי אינה מוחזקת ע"י הבדיקה, ובזה נתחדש דמן המנחה ולמעלה שהוחזק רוב היום בטהרה ה"ה מוחזקת ע"י הבדיקה, אך לפמש"כ הרמב"ן דביום הראשון יש לחוש שתראה משום שאין דרכה להפסיק בראשון, ואי"ז רק בתורת חיסרון בבדיקה אלא ענינו חשש בפועל שתראה, בזה אין מקום לחלק כלל בבדיקה מן המנחה ולמעלה, דלעולם יש לחוש שתחזור ותראה.

אמנם הלא הרמב"ן כתב לבאר בזה דעת רבנן בתראי דס"ל דמהני בשני, ורק בראשון לא מהני משום שאין דרכה לפסוק בראשון, אבל לת"ק ור"י דס"ל דבעינן בדיקה דוקא בשביעי לכאו' אף לדעת הרמב"ן הענין בזה כמשנ"ת, דבשאר הימים הלא דרכה לפסוק, וא"כ אי"ז כענין היום הראשון דחיישינן שתראה מחמת שאין דרכה לפסוק בראשון, וא"כ מה דלא מהני בשאר הימים אינו בתורת חשש בפועל שתראה אלא רק דמכיון דיתכן שתראה וממילא לא הוחזקה בטהרה כלל א"כ כל שאין מתברר בבדיקה שלא תראה הרי שלא הוחזקה בטהרה כלל, וכמשנ"ת, ולזה הלא מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה וכנ"ל, וא"כ בשאר הימים אף להרמב"ן תהני בדיקה מן המנחה ולמעלה לכו"ע, וכמשנ"ת. ולפ"ז מבוארים היטב דברי הגר"א שכתב דבשאר הימים מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה אף לרבי יהודה, אך ביום הראשון הביא דלהרמב"ן לא מהני אלא רק כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות, וכנ"ל, והיינו משום דדוקא ביום הראשון דאף אחר שהוחזקה בטהרה חיישינן שמא תראה, בזה ס"ל להרמב"ן דלא מהני אף מן המנחה ולמעלה, אבל בשאר הימים דמאחר שהוחזקה אין לחוש שוב שמא תראה, ורק דאם לא הוחזקה שלא תראה שוב ביום זה אחר הבדיקה ממילא לא הוחזקה ע"י הבדיקה כלל וכנ"ל, בזה מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה, דעי"ז ה"ה מוחזקת שלא תראה ביום זה וממילא עלתה לה הבדיקה.

ונראה עוד בדעת הרמב"ן בזה, דהנה בדברי הרמב"ן בחי' מבואר דלא מהני שתפריש בטהרה אלא רק בשני ולא בראשון, ומשמעות הדברים דלא מהני אף כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות, דלא מהני אלא רק שתפסוק בשני, [וכן משמע קצת בדברי הרשב"א בתוה"ב דהמחמירים דלא מהני בדיקת הפס"ט בראשון, אף כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות לא מהני], ולכאו' צ"ע בזה דהיאך יתכן כלל דלא יהא מהני שתתן ידי' בין עיני' כל בין השמשות, דהלא באופן זה ודאי לא ראתה שוב ביום הראשון, וביום השני בלא"ה לא חיישינן, דהלא ס"ל דבדיקת שחרית בשני מהני, וכמש"כ בתחילת דברינו להקשות בד' הרשב"א. ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת בביאור דברי הרמב"ן דביום הראשון לא מהני שתפסיק בטהרה משום דמכיון שאין דרך להפסיק בראשון ממילא אף שהפסיקה חיישינן שתחזור ותראה, ומעתה י"ל דאף שתתן ידי' בין עיני' כל בין השמשות ג"כ לא מהני, דסו"ס מכיון דתחילת הבדיקה הי' בראשון אכתי חיישינן שתחזור לראות, ומעתה חיישינן אף בשני שתחזור ותראה, דסו"ס אין דרך לפסוק בראשון ולכן כל שפסקה בראשון חיישינן שתחזור ותראה, ואף בשני יש לחוש לזה, ודוקא כשבדקה בשני לא חיישינן שתחזור ותראה משום דיתכן שפסקה בשני, אך באופן דהפסיקה בראשון לעולם חיישינן שתחזור ותראה משום דאין דרך לפסוק בראשון.

האומנם דבהל' הרמב"ן בפ"ב הל' ב' כתב להדיא דמהני שתתן מוך דחוק ביום הראשון כל בין השמשות, אך לכאורה בדבריו בחי' בסוגיי' מבואר דלעולם לא מהני שתפסוק אלא רק בשני, ומשמעות הדברים דאף שתתן ידי' בין עיני' כל בין השמשות לא מהני, ולכאורה יל"ע בסתירת דברי הרמב"ן בזה.

והנראה בזה, דהנה בגוף דברי הרמב"ן דס"ל דקיי"ל דלא מהני בדיקת הפס"ט ביום הראשון אלא רק בשני, יעוי' בדברי הרשב"א בתוה"ב ריש שער ז' שכתב להכריע דקיי"ל דמהני בדיקה אף ביום הראשון, ובמשמה"ב כתב להוכיח דלמסקנא רבי הדר בי' מהלשון בגמ' שאמרו ומעיקרא מאי קסבר, כלומר דודאי טעמא דמסתבר הוא, וא"כ מעיקרא מאי סבר דלא שאל, ע"ש, ולדעת הרמב"ן דקיי"ל כרבנן בתראי דלא מהני ביום הראשון צ"ע לשון הגמ' דמקשי' מעיקרא מאי קסבר, דלכאו' טפי הול"ל מ"ט דרבנן בתראי דס"ל כן. ונראה בזה לפמשנ"ת דס"ל להרמב"ן דחלוק ענין היום הראשון משאר הימים, דביום הראשון הוא בתורת חשש בפועל שתראה מחמת שאין דרכה לפסוק, ובשאר הימים אי"ז חשש שתראה אלא רק חיסרון בגוף הבדיקה וכנ"ל, וזהו דעת רבנן בתראי דלא מהני אלא מיום השני ואילך ולא ביום הראשון וכנ"ל, ולכן לא הקשו כלל מ"ט דרבנן. אלא דזה לא יתכן אלא בדעת רבנן בתראי, אבל רבי שאמר טעיתי שלא שאלתי דאטו כולהו לאו בחזקת טומאה קיימי וכיון דפסק פסק ראשון נמי כיון דפסק פסק, ומבואר בזה דס"ל לרבי דיום הראשון ענינו ממש כשאר הימים, ומתבאר בזה דלא ס"ל כמושנ"ת דחלוק ענין היום הראשון משאר הימים, דא"כ אין שייך לומר ע"ז וטעיתי שלא שאלתי דאטו כולהו וכו', דביום הראשון הוא נידון בפנ"ע ואינו ענין כלל לשאר הימים, ובהכרח ס"ל לרבי דאף ביום הראשון אין הנידון אלא רק לענין החזקתה ע"י הבדיקה וכמשנת"ל לענין שאר הימים, ואף ביום הראשון אי"ז בתורת חשש בפועל שמא תראה, וזהו דמקשי' בדעת רבי מעיקרא מאי קסבר, דמכיון דס"ל דהיום הראשון ענינו כשאר הימים וכדמוכח ממה שאמר וטעיתי שלא שאלתי דאטו כולהו וכו', א"כ מ"ט לא שאל ביום הראשון ג"כ, וע"ז אמרו דס"ל דמכיון דהוחזק מעיינה פתוח אינה מוחזקת ע"י בדיקה ביום הראשון שלא תראה שוב ביום זה גופא וממילא לא עלתה לה הבדיקה כלל, אולם רבנן בתראי ס"ל בפשיטות דחלוק היום הראשון וכנ"ל. [ויתכן דאף הרשב"א ס"ל כן, ולא כתב אלא להוכיח דלא כהרא"ה בבדה"ב שם שכתב דאף רבי גופי' במסקנתו לא פשיטא לי' דמהני בראשון ע"ש].

והנה הלא נתבאר דלהמבואר בדברי הרמב"ן דביום הראשון לא עלתה לה בדיקה משום דאין דרך לפסוק ביום הראשון א"כ אף כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות לא מהני, ולפ"ז מכיון שנתבאר דאף להס"ד דרבי שלא שאל בראשון מ"מ לא ס"ל כדעת רבנן דביום הראשון חיישינן שמא תראה אלא דלעולם ענין היום הראשון הוא כשאר הימים ורק דביום הראשון אינה מוחזקת לכל היום ע"י בדיקה מן המנחה ולמעלה, א"כ נמצא דמ"מ אם נתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות ביום הראשון יהא מהני אף להס"ד דרבי שלא שאל ביום הראשון, דדוקא לדעת רבנן דס"ל דכשהפסיקה ביום הראשון חיישינן שתראה שוב מה"ט לא מהני אף שתתן ידי' בין עיני' כל בין השמשות, דסו"ס מכיון דפסקה בראשון חיישינן שתראה בשני, אבל לרבי דס"ל דענין היום הראשון הוא כשאר הימים, ממילא אף להס"ד דס"ל דלא מהני בראשון מ"מ כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות מהני וכנ"ל. ולפ"ז י"ל דדוקא בחי' שביאר הרמב"ן דעת רבנן בתראי שאמרו דמהני בדיקה דוקא בשני ולא מהני בראשון, וכתב לבאר בזה דהיינו משום דמכיון דאין דרך לפסוק בראשון לכן חיישינן שתראה, ממילא לזה אף לא מהני שיהיו ידי' בין עיני' כל בין השמשות, דסו"ס אין דרך לפסוק בראשון ויש לחוש שתראה בשני וכנ"ל, אך בהלכותיו שפסק הרמב"ן דלא מהני בדיקת הפס"ט בראשון י"ל דאי"ז משום דס"ל דקיי"ל כרבנן בתראי אלא משום דס"ל לחוש לדברי רבי בתחילה שלא שאל בראשון, [וכ"ה בפיה"מ להרמב"ם ע"ש], ולכן כתב דמהני כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות, דאף להס"ד דרבי שלא שאל בראשון מ"מ מהני שתתן ידי' בין עיני' כל בין השמשות, דמכיון דודאי לא ראתה שוב ביום הבדיקה ממילא הרי הפסיקה בטהרה, וכמבואר.

ומעתה לפכמשנ"ת נראה ליישב מש"כ להקשות בסתירת דקדוק דברי הרשב"א, דבתחילת דבריו כתב דלהס"ד דרבי שלא שאל ביום הראשון ס"ל דלא מהני ביום הראשון אם לא בדק מן המנחה ולמעלה, ומבואר בדבריו דאף לרבי מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה, ובהמשך דבריו שכתב להכריע כמסקנת רבי דמהני אף ביום הראשון כתב ומכ"ש שהורגלו במוך דחוק, ומבואר דאף בכה"ג שייך זאת להפלוגתא אם מהני בדיקה ביום הראשון, ואף דהלא בדיקה מן המנחה ולמעלה, דלפמשנ"ת דלרבנן בתראי חלוק היום הראשון משאר הימים וענינו דחיישינן שמא תראה, אך לרבי אף להס"ד שלא שאל בראשון מ"מ אי"ז משום דחיישינן שמא תראה אלא רק דסבר דלא הוחזקה וככל המבואר, לפ"ז י"ל דהרשב"א לא כתב דמהני מן המנחה ולמעלה אלא רק בהס"ד דרבי שלא שאל בראשון, דמ"מ מכיון דס"ל דענין היום הראשון הוא כשאר הימים א"כ אף ביום הראשון מהני מן המנחה ולמעלה, וכמושנ"ת דכשבדקה מן המנחה ולמעלה כבר הוחזקה בטהרה ושוב אין לחוש שתראה, אבל בהמשך דבריו שכתב להכריע דמהני אף ביום הראשון, והרי בזה כתב להכריע אף דלא כרבנן בתראי דס"ל דמהני דוקא בשני, ולדידהו דביום הראשון לא מהני משום דחיישינן שתראה, וממילא אף אם הוחזקה בטהרה עדיין יש לחוש שתראה משום דאין דרך לפסוק וכמושנ"ת, ממילא הרי אף מן המנחה ולמעלה לא מהני, ואף מוך דחוק י"ל דלא יהא מהני, וע"ז כתב הרשב"א להכריע דמהני בדיקה ביום הראשון ודלא כרבנן בתראי, והוסיף דמכ"ש מכיון שהורגלו במוך דחוק וודאי לא ראתה ביום הראשון, וא"כ ודאי עלתה לה הבדיקה, ואי"ז רק מחמת שהוחזקה שלא תראה ביום זה אלא דודאי לא ראתה, וממילא הרי הוחזקה בטהרה, ושוב אין לדון אלא רק בתורת חשש בעלמא שמא תראה, ולזה ס"ל דאין לחוש מאחר והוחזקה בטהרה, ודו"ק היטב בזה.

והנה הב"י שם אחר שכתב לדקדק מדברי הרשב"א דלכו"ע מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה ואפי' ביום הראשון, כתב לדון בזה בדעת הרמב"ם, וז"ל, אבל הרמב"ם בפרק ו' מהלכות איסורי ביאה הל' כ' פסק להחמיר כחכמים דמתניתין דסברי דבדיקת ראשון לאו בדיקה היא ולא חילק בין שחרית לבין השמשות כלל, ומיהו הרב המגיד הביא דברי הרמב"ן שכתב בדברי המחמירים כלשון הזה, ראתה בזמן הזה יום אחד בשחרית ופסקה בו ביום אינה מונה מיום המחרת עד שתחזור לבדוק ויהיו ידיה בין עיניה כל בין השמשות שחזקת היום הראשון כולו טמא שהוחזק מעין פתוח ודמיה חוזרין לה אף על פי שפסקה בשחרית ויש מיקל בדבר מכיון שבדקה ופסק הדם ולאחר זמן מצאה טהורה הרי זו בחזקת טהורה עכ"ל ואם היה סובר הרב המגיד שדעת הרמב"ם לאסור בבדקה ביום ראשון אפילו בבדקה בין השמשות לא הוה שתיק מלפרושי דדעת הרמב"ם היא מוחלקת מהשתי סברות שכתב הרמב"ן הילכך נראה לי דהרמב"ם לא אסר בראשון אלא בשלא בדקה בבין השמשות אבל אם בדקה בין השמשות ומצאה טהורה טהורה דתו ליכא למיחש למידי ומה שלא כתב כן בפירוש היינו לפי שאין דרכו ברוב המקומות אלא להעתיק לשון המשנה או הגמרא כמו שהוא, עכ"ל. ולכאורה הדברים צ"ע רב, דהלא בדברי הרמב"ן מבואר דלא מהני מן המנחה ולמעלה אלא רק כשנתנה ידי' בין עיני' כל בין השמשות, ובפשוטו בכה"ג אף להרמב"ם מהני דלא גרע מבדיקת שחרית ביום השני, ובלשון הב"י מבואר דמכיון שלא כתב הרה"מ דהרמב"ם נחלק ע"ז ממילא מוכח דס"ל דמהני כשתבדוק מן המנחה ולמעלה, וצ"ע דהלא אין זה דברי הרמב"ן כלל.

אך לפמשנ"ת דאף כשנתנה ידי' בין עיני' אין לדון דיהא מהני אלא רק מדין בדיקה ביום הראשון, וכמו שנתבאר דאם לא מהני בדיקה ביום הראשון כלל א"כ אף כשנתנה ידי' בין עיני' לא מהני משום דכשהפסיקה בראשון יש לחוש שתראה בשני, וממילא מש"כ הרמב"ן דמהני כשנתנה ידי' בין עיני' זהו מדין בדיקה ביום הראשון, הלא לפ"ז שתי הסברות שכתב הרמב"ן ס"ל דמהני בדיקה ביום הראשון, ורק נחלקו אם מהני כבדיקה ביום השני ממש וממילא מהני אף בשחרית, או דביום הראשון שמעיינה פתוח יש לחוש שתראה ומהני רק כשאין לחוש שתראה ביום זה גופא ולכן מהני רק כשנתנה ידי' בין עיני', וע"ז כתב הב"י דמדלא כתב הרה"מ דדעת הרמב"ם מוחלקת משתי הסברות שכתב הרמב"ן א"כ בהכרח אף הרמב"ם ס"ל דמהני בדיקה ביום הראשון, ורק דס"ל דלא מהני אלא כשאין לחוש שתחזור ותראה בראשון, ומעתה מכיון שלא נזכר ברמב"ם ענין נתנה ידי' בין עיני' בין השמשות, א"כ בפשוטו ס"ל כסתמא דמתני' דכל שבדקה מן המנחה ולמעלה אין לחוש שתראה ביום זה גופא, ומש"כ הב"י להוכיח דס"ל כהרמב"ן הוא רק לענין זה דמהני בדיקה ביום הראשון, וכנ"ל.

והנה לפמשנ"ת דלעולם כל שתראה ביום ההפסק הרי דלא הוחזקה בתורת מעיין סתום ע"י ההפסק כלל, א"כ באופן שיהי' ספק ראי' אחר שהפרישה בטהרה קודם סוף היום לא תהא בחזקת טהרה להכריע שלא ראתה, דהלא אם ראתה א"כ מעולם לא הוחזקה בטהרה כלל, ואין לדון מכח החזקת טהרה לענין מה שבו תלוי אם היא מעיקרא בחזקת טהרה, וז"פ. והנה כבר נודע לדון כשנתנה מוך דחוק אחר שהפסיקה בטהרה ומצאה דם על המוך אם יש לה לתלותו במכה או דזהו כדין ההפס"ט דלא מהני בו תליות כלל משום דבעינן שתוחזק בטהרה, ומטו משמי' דמרן הגר"נ קרליץ זצ"ל דלא מהני תליות במוך דחוק, וכן שמעתי משמי' דהגר"נ קופשיץ שליט"א, והוסיף דהלא כשתראה אחר ההפסק ביום ההפסק גופי' מהמראות דאין להחמיר בהן אלא רק בהפס"ט ודאי דאין להקל בזה מחמת שכבר הפסיקה בטהרה, עכ"ד. ולפמשנ"ת הרי הדברים מוכרחים דאין לתלות דם שנמצא במוך במכה כלל, וכן אין להקל ביום הבדיקה בכל מראות הדם דיש להחמיר בהן בהפס"ט, דהלא מכיון דאם זהו דם ממש הרי לא עלתה לה הבדיקה כלל ולא הוחזקה בטהרה, א"כ אין לדון להקל בזה מחמת שכבר הוחזקה ע"י ההפס"ט, דהלא הנידון בזה הוא בהפס"ט גופי' אם הוחזקה בו או לא.

בפיה"מ להרמב"ם כתב וז"ל, וחלק ר' יהודה על הבבא הראשונה ואמר שאם בדקה עצמה ביום שביעי לנדתה בשחרית ומצאתה טהור ולאחר ימים בדקה ומצאה טמא הרי זו בחזקת טומאה, אבל תהיה בחזקת טהרה אם בדקה יום שביעי מאחר המנחה ומצאתה טהור ולאחר ימים בדקה ומצאתה טמא וכו', וחכמים אומרין שאפילו בדקה עצמה ביום השני לנדתה בשחרית ומצאתה טהור ולא בדקה עצמה יותר על כך, ובא יום השביעי בין השמשות ולא הפרישה, ולאחר ימים בדקה ומצאה טמא הרי זו בחזקת טהרה, אבל אם בדקה עצמה ביום ראשון ומצאתה טהור ולא בדקה אחר כך אין זה מועיל, כי ביום הראשון הוחזק המעין פתוח, ולפיכך התנה בסתם משנה ואפילו בשנים לנדתה, עכ"ל. ומבואר בדבריו דכל הפלוגתא במתני' אם מהני הבדיקה בשאר הימים הוא רק כשמצאה טמאה, אבל כשמצאה טהורה מהני, אולם ביום הראשון למ"ד דלא מהני הרי דלא מהני אף כשלא מצאה טמאה לאחר מכן, וכ"ה משמעות לשון הרמב"ם בפ"ו מהל' איסורי ביאה הל' כ', וכן מבואר במאירי ע"ש.

ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת דחלוק ענין החשש ביום הראשון בשאר ימים, דבשאר ימים אי"ז בתורת חשש שמא תראה אלא רק דמכיון שאם תראה ממילא ל"ה הפסק לכן לא מהני באופן שאינה מוחזקת שלא תראה ביום זה ע"י הבדיקה אבל ביום הראשון זהו חשש שמא תראה מצ"ע ואי"ז רק בתורת חיסרון בהפס"ט אלא חשש שתראה וכנ"ל, וממילא ביום הראשון לעולם לא מהני הבדיקה משום דסו"ס חיישינן שמא תראה, [ומכיון דחיישינן שמא תראה הרי דממילא גם לא עלתה לה הבדיקה כלל, ויש לפרש בזה לשון הרמב"ם שכתב דכשבדקה ביום הראשון אע"פ שמצאה בו טהור ה"ז כמי שמצאה טמא], אולם בשאר הימים דלעולם אי"ז חשש שתראה, ורק דבפועל אם תראה ממילא לא עלתה לה הבדיקה וכנ"ל, י"ל דס"ל להרמב"ם והמאירי דלעולם אין לדון דלא עלתה לה בדיקה משום שאם תראה ל"ה בדיקה, דמכיון דאין לחוש שתראה א"כ אין לדון כלל שמא תראה, ואכתי דיינינן לה שהפסיקה בטהרה, אך כל שלאחר הימים מצאה טמאה, דבזה הלא היא טמאה לפניך, ורק דיש לדון אם זהו מאחר הבדיקה או שנתחדשה הטומאה כעת, לזה לא מהני הבדיקה כלל, דמכיון שאם ראתה ביום הבדיקה לא עלתה לה הבדיקה, הרי אין מוכרע ע"י הבדיקה שלא ראתה ביום הבדיקה, ודו"ק.

# ביסוד דין טהרת ז' נקיים

דף ס"ח ע"ב מתני' הזב והזבה שבדקו עצמן ביום ראשון ומצאו טהור וביום השביעי ומצאו טהור ושאר ימים שבינתיים לא בדקו, ר"א אומר ה"ה בחזקת טהרה. מבואר דס"ל לר"א דמהני חזקת טהרה לז' נקיים, ובמשנה אחרונה הקשה דא"כ מ"ט בעינן בדיקה ביום הראשון, דסו"ס ה"ה בחזקת טהרה ע"י שהפרישה בטהרה קודם להז"נ, ויעוי"ש שכתב לבאר דדין הוא שתהא מוחזקת ע"י בדיקה בהז"נ גופייהו, יעוי"ש, וכעי"ז כתב הסד"ט בסי' קצ"ו ס"ק י"ח ד"ה ומה שכתב הרשב"א וכו', דכיון דכתיב וספרה לה גזיה"כ הוא שיהיו הימים מוחזקים בטהרה ע"י בדיקה שבדקה בז"נ עצמן מלבד הבדיקה של הפסק טהרה, יעוי"ש, ויש לבאר הענין בזה. גם יש לעי' בזה, דהנה בתוס' להלן דף ס"ט ע"א ד"ה שבעה וכו' כתבו בפשיטות דלא מהני בדיקה בלילה, וכ"כ להלן דף ע"א ע"ב ד"ה הרואה וכו' ע"ש, והלא הלילה מכלל הז"נ הוא, דאם ראתה בלילה אין היום עולה לה, ואעפ"כ לא מהני שתהא מוחזקת בטהרה ע"י בדיקת הלילה, ויל"ע בטעמא דמילתא, דסו"ס הלא אף ע"י הבדיקה בלילה ה"ה מוחזקת בטהרה אף ביום, וענין החזקתה בזה נעשה ע"י בדיקה בהז"נ, ומבואר בדברי התוס' דלא מהני משום דדין הוא שתבדוק ביום, וצ"ב.

עויל"ע בזה, דהלא להלן דף ס"ט ע"א מבואר דדעת רב דר"א ס"ל דאי"צ בדוקין לפנינו, ולכאו' למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו א"כ מדין הז"נ גופייהו אי"צ בדיקות כלל, וכל ענין הבדיקות אינו אלא לברר בפועל שהיו ז"נ ותהא טהורה בודאי, [מלבד בדיקת ההפס"ט דבדברי הראשונים מתבאר דבלא הפס"ט אינה נטהרת כלל אפי' מספק, ויתבאר להלן], וכמבואר להלן שם דהטועה טובלת בכל יום שיש להסתפק שנשלמו בו הז"נ, [[35]](#footnote-35)וא"כ הלא אין הבדיקה מגוף דין הז"נ אלא רק בירור דבפועל היו לה הז"נ, ושוב צ"ע מ"ט לא מהני מה שהוחזקה בטהרה ע"י שהפרישה בטהרה, דלכאו' מש"כ המשנ"א והסד"ט דדין הבדיקות שיהיו בהז"נ אי"ז שייך אלא רק בבדיקות שהן מדין הז"נ גופייהו ולא בבדיקות שלא נעשות אלא רק לברר דבפועל היו לה ז"נ.

והנה להלן דף ס"ט ע"א מבואר דלמ"ד דלא בעינן ספורין בפנינו א"כ טועה טובלת כל לילה בז' ימים הראשונים משום דמספק"ל בכל יום שמא נשלמו בו ימי הז"נ, ובחי' הרמב"ן ז"ל ובתוהרא"ש הקשו דמ"ט מספק"ל בזה והלא לא הפרישה בטהרה, ויעוי"ש מש"כ בזה, אמנם יעוי' במהרש"א שכתב להוכיח בדעת התוס' דאי"צ שתפריש בטהרה אלא לענין שתהא בודאי טהורה, אבל לענין טבילה בזמנה מצוה אף דלא הפרישה בטהרה בודאי מ"מ משום ספיקא דלמא הפרישה בטהרה צריכה טבילה בזמנה, יעוי"ש, אולם בדברי הראשונים שלא ניח"ל בזה מבואר דס"ל דאף אם באמת הפרישה בטהרה, מ"מ כל שלא בדקה לא מהני כלל, ואי"צ טבילה מספק כלל, ומבואר בזה, דכל שלא הפרישה בטהרה ע"י בדיקה קודם הז"נ לא מהני הז"נ אף למ"ד דלא בעינן ספורין בפנינו, וצ"ע בטעמא דמילתא.

ואמנם כ"ה מבואר ג"כ בדברי הרמב"ן בהל' נדה פ"ב הל' ה' והרשב"א בתוה"ב הקצר והרא"ש בסי' ה' שכתבו דאם בדקה עצמה רק בשמיני לא עלה לה אלא שמיני, ע"ש, וכ"כ השו"ע בסי' קצ"ו סעי' ה', ולכאורה יש להקשות בזה מ"ט לא מהני מדין סופן אע"פ שאין תחילתן, ותתחיל מנין הז"נ מהיום השני, ומתבאר בזה דבהכרח מתחיל מנין הז"נ רק מהיום הראשון אחר ההפס"ט, וכמש"כ בשמלה שם ס"ק ז' ובחזו"א סי' צ"ב אות ח', אך מ"מ הלא מבואר דהיום השמיני גופא עולה לה, ואף דהלא אי"ז סמוך לבדיקת ההפס"ט, וא"כ מתבאר בזה, דלעולם אי"צ שיהיו הז"נ סמוכים לבדיקה אלא רק כשבדקה בסופן, או כשלא בדקה כלל ולענין דאי"צ לטבול מספק, אבל כל שבדקה ביום הראשון אי"צ שיהי' סמוך לההפס"ט, וצ"ב הענין בכ"ז.

והנראה בזה, דהנה בגוף דעת ר"ע דבעינן בדוקין לפנינו, וכל שלא בדקה אף אם באמת היו לה ז"נ לא נטהרה כלל, לכאורה יל"ע בטעמא דמילתא, דסו"ס הלא עברו עלי' ז"נ, ומאי איכפ"ל אם ידעה שהיו נקיים או לא, [ולעיל דף ל' ע"א מבואר דאף כשבדקה בין השמשות דהוא ספק לילה, וסו"ס הוי ספק אם בדקה, ה"ה טובלת מספק אף למ"ד דבעינן בדוקין לפנינו, ומבוא' דאי"צ אלא מעשה בדיקה, ואף אם בפועל מספק"ל אם בדקה], ואשר נראה מבואר בזה, דס"ל לר"ע דיסוד טהרת ז"נ לאו משום דבפועל עברו עלי' ז' ימים נקיים הוא, אלא דמעשה הבדיקה הוא המעשה המטהרה, והיינו דמעשה הבדיקה אשר מתברר בו נקיות הזבה הוא נידון כמעשה המטהר, וכל שלא בדקה אף דבפועל עברו עלי' ז"נ לא נטהרה כלל, דטהרתה נעשית ע"י מעשה הבדיקות. ולפ"ז נראה, דאף למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו, מ"מ אין הענין בזה משום דס"ל דטהרת הזבה הוא ע"י דבפועל עברו עלי' ז"נ, אלא דמכיון דבפועל היו הז' ימים נקיים, הרי שהי' גופה נקי בימים אלו, וזאת גופא הוא מעשה טהרתה, ואף שלא בדקה וביררה שהיו הימים בנקיות, מ"מ מכיון דבפועל הי' מעיינה סתום ולא ראתה דם, הרי דזאת גופא שהי' גופה נקי הוא מעשה המטהרה, ואי"ז רק דמכיון דבפועל ז' ימים לא ראתה דם ממילא אפשר לה ליטהר.

אמנם סו"ס הלא פשוט הוא דדין הוא שיהיו גם הימים גופייהו נקיים בלא דם, ולעולם כל שראתה דם ה"ה סותרת לכל הז', ואי"ז רק דבדיקתה מטהרתה אלא דבעינן ימי ז"נ. ונראה דב' ענינים נפרדים הן, דלעולם בכדי שיהי' אפשר להזבה ליטהר הרי בעינן שיהיו לה ז' ימים נקיים, אך מ"מ המעשה המטהרה הוא מעשה הבדיקה או זאת גופא שהי' גופא נקי מדם, אלא דאי"ז מועיל אלא רק כשבדקה בהז"נ, דאם בדקה ביום שאינו מכלל הז"נ הרי אי"ז מעשה המטהרה כלל, דאין מעשה בדיקה מהני לטהר אלא רק כשנעשה בז' נקיים. באופן דלעולם נצרך שלא תראה כלל כל הז"נ משום דאם תראה הרי דאי"ז ז"נ, ומאחר שלא ראתה כל הז"נ והרי דהימים הללו דיינינן להו בתורת ז"נ, שוב מהני הבדיקה הנעשית בהן בתורת מעשה המטהרה למ"ד דבעינן בדוקין לפנינו, ולמ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו טהרתה בפועל הוא ע"י זאת גופא שהי' גופה נקי בלא ראי' בהז"נ.

ונראה להוכיח כן מדברי התוס' בכתובות ובמנחות שכתבו דאין לברך על ספירת הזבה משום דדלמא תראה ותסתור, ואי"ז כספירת העומר וכיובל דלעולם אפשר לספור, ולכאו' יל"ע בזה, דבשלמא יובל דמצוותו בב"ד א"כ לעולם אפשר לספור, אבל בספיה"ע מ"ט כאו"א אי"צ לחוש שמא לא יוכל לספור, והרי אף יש לחוש שמא ימות וכדאי' בגיטין דף כ"ח ע"ב דשמא ימות אמרי', [וכ"ה מוכח בד' התוס' גופייהו שלא כתבו אלא דיש לחוש שתסתור אך לא כתבו דא"א לברך משום דשמא ה"ה רואה כעת בזמן הברכה גופא, והיינו משום דסו"ס מוחזקת היא בטהרה, ואין לחוש שמא כעת היא רואה, ואין לחוש אלא רק שמא תראה לאחר מכן], ובהכרח דלא חיישינן לזה משום דסו"ס כעת מצוותו לספור, וא"כ מ"ש ספירת ז"נ, דסו"ס הלא כעת ה"ה סופרת, וביום הראשון שספרה שפיר ספרה, ומאי איכפ"ל אם אח"כ תסתור. ומתבאר בדברי התוס' דכל שתראה לאחר מכן ממילא אף מה שספרה נתברר דלא הי' זה ספירה כלל. וכן מבוא' בחי' החת"ס בסוגיי' שהביא מהמהר"ם מטיקטין שכתב דלפי"ד התוס' הנ"ל אי"צ הזבה לספור בפה משום דהלא אם תספור תחזור לקדמותה, ואין זה סברא דיצוה הקב"ה לספור מה דאפשר להיות שקר שנאמר היום יום ראשון לנקיים ואפשר שאינו נקי, יעוי"ש, ומבואר דכל שתסתור אף מה שספרה בתחילה הוא שקר, ולכאו' צ"ע בזה, דסו"ס הימים הראשונים היו נקיים, ומ"ט נחשב ספירתה ביום הראשון לשקר מחמת שלא היו לה ז"נ.

ולפמשנ"ת דב' ענינים הן, דלענין ז"נ נצרך שיהיו לה ז"נ בלא דם, ושוב מהני בדיקתה כשהיא נעשית בז"נ, לפ"ז הלא כל שראתה וסתרה כל הז"נ הרי ממילא לא היו ימים אלו בתורת ז"נ כלל, וכל דלא הוו ז"נ הרי אין הבדיקה מועלת בהן, ולכן כל שראתה וסתרה הרי אף מה שספרה ביום הראשון לאו כלום הוא, ואי"ז מצוה לברך ע"ז ואף דיינינן לזה כשקר, דמכיון שלא נעשית הבדיקה בז"נ הרי אי"ז בדיקה המועלת לטהרתה, דאין בבדיקה זו תורת ספירה לזבה כלל מכיון שלא נעשית בז"נ.

ובזה הלא מתבאר בפשיטות הענין דאף דבפועל ה"ה מוחזקת בטהרה ע"י בדיקת ההפס"ט, מ"מ בעינן בדיקה בראשון ג"כ משום דלעולם לא מהני אלא כשהוחזקה ע"י בדיקה הנעשית בהז"נ גופייהו, וכמש"כ המשנ"א וכנ"ל, ולדברינו הענין בזה הוא משום דמכיון דאין טהרתה רק משום שעברו עלי' ז"נ אלא רק דענין טהרתה הוא ע"י מעשה הבדיקה, ורק דס"ל לר"א דמהני לזה בדיקה בראשון ושביעי, אך עכ"פ טהרתה הוא ע"י הבדיקה, ממילא אי"ז מועיל אלא רק כשנעשה בהז"נ גופייהו, דבדיקת ההפס"ט שלא נעשית בהז"נ הרי לא נעשית בזמן הראוי לטהרתה, ולעולם אינה נטהרת ע"י מעשה הבדיקה אלא רק כשנעשה בהז"נ. ולפ"ז א"ש ג"כ מש"כ התוס' דלא מהני בדיקה בלילה, ואף דבפועל הלא הלילה מכלל הז"נ הוא מ"מ לא מהני מה שהיא מוחזקת ע"י הלילה, ולפמש"נ הדברים מבוארים, דהענין דהלילה הוא מכלל הז"נ זהו לענין הימים גופייהו שיהיו בתורת ז"נ, דכל שראתה בלילה הרי אי"ז יום נקי ואינו מכלל ז"נ, אך בהל' הבדיקה גופא נאמר דאין ספירה בלילה ודין הבדיקה שתהא נעשית ביום, ומ"מ אין הבדיקה מועלת אלא רק כשנעשית בז"נ, וכל שראתה בלילה ואין יום זה מכלל ז"נ לא מהני הבדיקה כלל.

ולפ"ז יתכן לומר, דאף למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו, ולדידי' אף אם לא בדקה כלל ה"ה טהורה מספק, מ"מ לענין שתהא טהורה בודאי בעינן שתבדוק בהז"נ גופייהו ולא מהני לזה שתבדוק קודם הז"נ ותהא בחזקת טהרה, דמכיון דיסוד טהרת הז"נ הוא דבזה גופא שהי' היום נקי זהו המעשה המטהרה, ממילא בכדי שתהא טהורה בתורת ודאי נצרך שיהי' נקיות הימים בתורת ודאי, וכל שאין הימים בדוקין לפנינו וממילא הרי זהו ספק אם הי' היום נקי הרי דאף טהרת הז"נ ל"ה אלא בתורת ספק, ואי"ז רק דמספק"ל בפועל אם נטהרה או לא אלא דתורת המעשה המטהר גופי' הוא בספק, וא"כ כשבודקת לברר שהיום נקי הרי הבדיקה היא מכלל מעשה הטהרה גופא, דעי"ז נעשה מעשה הטהרה בתורת ודאי, ומכיון דהבדיקה היא מכלל מעשה הטהרה ממילא דין הוא שתהא הבדיקה בהז"נ גופא, וכמש"כ המשנ"א והסד"ט וכנ"ל.

והנה לכאו' יש להבין בדעת רבי יהושע דבעינן בדיקה בכל יום, דבפשיטות הענין דס"ל דלא מהני חזקה, אולם לכאו' יל"ע בזה, דסו"ס הרי אין ידי' בין עיני' כל הז"נ, ואף ביום הראשון אי"צ לבדוק בתחילת היום ממש, [ולדעת התוס' אף לא מהני בדיקה בלילה, ומ"מ מהני בדיקה ביום מדין סופן], ובהכרח דמהני לזה חזקה, וא"כ יש להבין מ"ט בעינן בדיקה בכל יום. ולפמשנ"ת י"ל דס"ל דאין לדון לכללות הז"נ כחדא, אלא דכל יום נידון לעצמו, וטהרת הזבה נעשית ע"י ז"פ יום נקי, וממילא כלפי כל יום בעינן שתהא מוחזקת ביום זה ע"י בדיקה שנעשית ביום זה גופא, וכמו שביארו המשנ"א והסד"ט בדעת ר"א, ובזה פליגי ר"א ור"י, דלר"א כל הז"נ נחשבים כענין אחד, וטהרת הזבה נעשית ע"י בדיקה המבררת שהיו הז' ימים בנקיות, אך לר"י כל יום נידון בפנ"ע, ולא מהני החזקה ביום א' להיום הב'.

ולפ"ז יש לבאר מש"כ הרמב"ן והרא"ש דאף למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו מ"מ לא מהני כל שלא הפרישה בטהרה, דלפמשנ"ת י"ל דאף למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו מ"מ זהו רק לענין מעשה הטהרה הנעשה בהז"נ, דבזה ס"ל דאי"צ מעשה בדיקה בפועל אלא כל שבפועל הי' גופה נקי הרי דזהו מעשה הטהרה דידה, אך עכ"פ כ"ז הוא לענין מעשה הטהרה, אבל מ"מ לא מהני זאת אלא רק כשנעשה בז"נ, דמלבד ענין הטהרה הנעשית ע"י הנקיות הרי בעינן שיהיו הימים בתורת ז"נ וכמשנ"ת, ובזה נתחדש דאין הימים נעשים בתורת ז"נ אלא רק ע"י שתפריש בטהרה קודם לכן, דע"י בדיקת ההפס"ט נעשו הימים בתורת ז"נ, וממילא כל שלא הפרישה בטהרה לא מהני אף למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו.

ובזה מבואר גם מש"כ הראשונים דכשבדקה בשמיני אין עולה לה אלא בתורת יום הראשון, ונתבאר דלא מהני מדין סופן אע"פ שאין תחילתן משום דבעינן שיהיו הז"נ סמוך לבדיקת ההפס"ט, ומ"מ לא אמרי' כן אלא רק לענין דין סופן אע"פ שאין תחילתן, אבל כשבדקה ביום הראשון מהני אף כשלא היו הז"נ בסמוך לבדיקת ההפס"ט, ולפמשנ"ת הדברים מבוארים היטב, דהלא בדברי הגמ' מבואר דמדין סופן אע"פ שאין תחילתן לא מהני אלא למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו, ומכיון שנתבאר דאף למ"ד דאי"צ בדוקין לפנינו מ"מ אי"ז אלא רק לענין הבדיקות בהז"נ בפועל, אבל לענין הימים גופייהו שיהיו בתורת ז"נ לא מהני אלא רק כשהפרישה בטהרה, ולפ"ז י"ל דלעולם לא מהני בדיקת ההפס"ט אלא רק להז' ימים הסמוכים לבדיקה, דמכיון שהפרישה בטהרה ממילא נעשו הימים הסמוכים לבדיקה בתורת ז"נ, אבל כל שלא בדקה סמוך לבדיקת ההפס"ט שוב אין בהן תורת ז"נ ע"י בדיקת ההפס"ט, ומעתה לא מהני אלא רק ע"י שתבדוק ביום הראשון וע"י הבדיקה בתורת יום הראשון נעשו הימים בתורת ז"נ, וממילא לא מהני זאת אלא רק כשבדקה בראשון, אבל כשבדקה בסופן לא מהני מדין סופן אע"פ שאין תחילתן, דאף דמהני זאת לדיני הבדיקות מ"מ לא מהני זאת לענין תורת הימים גופייהו שיהיו נחשבים לז"נ, וה"ז כבדקה שלא בז"נ, וכמבואר.

[והנה בהל' הרמב"ן פ"ב הל' ג' מבואר דאף לרב דמהני תחילתן אע"פ שאין סופן מ"מ בעינן שתבדוק קודם הטבילה, ועי' בשמלה סי' קצ"ו ס"ק ו' שכתב לדקדק כן מלשון הרמב"ם, וביאר בזה דמכיון דהענין דמהני תחילתן אע"פ שאין סופן הוא משום דמוקמינן לכל הימים בחזקת טהרה, ממילא כל היכא דאיכא לברורי מבררינן, אך לכאו' הדברים צ"ע, דהלא כל בנ"א מותרים בנשותיהן ולא אמרי' דמכיון דאיכא לברורי מבררינן, ואף בזה הלא בדין הוא לסמוך על בדיקת ההפס"ט, וכ"ה דבנדה מהני הפס"ט ואי"צ לברר עוד כלל, ורק בז"נ נתחדש דבעינן שיהי' הבירור מהז"נ גופייהו, וכאן בלא"ה אין הבדיקה בימי הז"נ. ובביאור דברי הרמב"ם והרמב"ן נראה, דס"ל דלענין תורת הימים כנקיים בעינן בדיקה תחילה וסוף, ולא מהני לזה חזקה בעלמא משום דאי"ז ענין חשש אלא ענין הגדרת היום, ולזה נצרך בדיקה תחילה וסוף, ורק דאי"צ שתהי' הבדיקה בהימים גופייהו, וכמשנ"ת דלענין הימים אי"צ בדיקה בהז"נ. ויתכן דיהני אף בדיקה אחר הטבילה, וכמו שנסתפק בזה החזו"א בסי' צ"ב אות ה'].

ב. דף ס"א ע"ט בפרש"י ד"ה מהו וכו' ביאר דלרבי יהושע במתני' דכשבדקה בראשון ושביעי עלו לה רק לשני ימים, כשבדקה בראשון ושמיני לא מהני משום דלא חזו לאיצטרופי לחד מנינא, ולכאורה הענין בזה צ"ב, דהלא מבואר בדעת ר"י דס"ל דיום דלא בדקה בו לא חיישינן שראתה ולכן אינו סותר, ורק דס"ל דבעינן בדוקין לפנינו ומכיון שאינו בדוק לפנינו אינו עולה לז"נ, אך מ"מ מכיון דלא חיישינן שראתה אינו סותר ורק אינו עולה, וכמבואר בתוהרא"ש לעיל דף ז' ע"ב ובסד"ט בסי' קצ"ו ס"ק ל"ד ד"ה ועל פי דברינו וכו',[[36]](#footnote-36) וא"כ מאי איכפ"ל דז' ימים לא ספרה, סו"ס לא מחזקינן לה שראתה, וא"כ בדין הוא שלא תסתור, ועי' בחזו"א סי' צ"ב אות ד' שכתב דס"ל לר"ע דבחיסרון ספירה כהאי מודה לר"ע דסותר, יעוי"ש, והדברים צ"ב, וע"ע בנובי"ת תשו' קכ"ח שמבואר בדבריו בביאור דברי רש"י דבעינן שיצטרפו ב' הימים זל"ז, וכתב לבאר דכשבדקה בראשון ושביעי ושמיני מהני משום דהשביעי מצרפן,[[37]](#footnote-37) ויעוי"ש מש"כ להוכיח לפ"ז, [ולפ"ד החזו"א אי"צ לזה כלל, דסו"ס אין בזה סתירה, ומבואר בדבריו דהענין הוא דבעינן שיצטרפו הימים זל"ז], ולכאורה הענין בזה צ"ב.

ולפמשנ"ת דלעולם המטהרה בפועל הוא הבדיקות, אלא דמ"מ לא מהני הבדיקות אלא רק כשנעשו בז"נ, וכל שנעשו הבדיקות שלא בז"נ הרי אין בזה ספירה המטהרת להזבה כלל, וכמשנ"ת, לפ"ז י"ל דכל שבדקה בראשון הלא לענין הבדיקה שנעשית בראשון אין היום השמיני נידון בתורת ז"נ כלל, וכל שאינו בתורת ז"נ הרי אין הבדיקה בו נחשבת כספירה המטהרת לזבה כלל, וממילא אין הראשון מצטרף להשמיני משום דכלפי הראשון אין השמיני בתורת ספירה המטהרת לזבה כלל, וכן לענין השמיני אין הראשון בתורת ז"נ כלל וממילא אין הבדיקה בו בתורת ספירה המטהרת לזבה, ולכן אין לדון לטהרה ע"י הבדיקה שנעשית בראשון וע"י הבדיקה הנעשית בשמיני, דאין לדון תורת ספירה בראשון אלא רק אם לא תהי' תורת ספירה בשמיני.

1. אכן לפ"מ שהביא האו"ז בריש הל' נדה בשם הרשב"ם דדין הבדיקה הוא רק לבעלה ולא לטהרות וכמובא להלן, לכאו' לפ"ז יש ליישב בפשיטות, דמכיון דלטהרות ה"ה בחזקת טהרה אף בלא בדיקה ולבעלה לא הויא בחזקת טהרה אלא ע"י בדיקה, ממילא לעולם ל"ה בחזקת טהרה לכל מילי אלא רק אחר שתפריש בטהרה, ומאידך לעולם ל"ה בחזקת טומאה לכל מילי אלא רק אם בדקה ומצאה טמאה, ומשום כך תנן ברישא דדוקא כשבדקה ומצאה טהורה ה"ה בחזקת טהרה, והיינו משום דלבעלה ל"ה בחזקת טהרה אלא רק אחר שתפריש בטהרה, ובסיפא תנן דדוקא כשבדקה ומצאה טמאה ה"ה טמאה משום דסו"ס לענין טהרות ל"ה בחזקת טומאה אלא רק כשבדקה ומצאה טמאה. ועד"ז יש ליישב לפ"מ שהביא הרז"ה ממקצת מהחכמים להיפך, וכמובא להלן. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך לכאו' לפ"ז אף כשבדקה בשביעי ומצאה טמאה לא תהא בחזקת טמאה בימי הזבות, דסו"ס הלא מה שמצאה טמאה הוא נדות, והיאך תהא מוחזקת עי"ז לראיית זיבות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומשמעות הדברים דכל המבוא' לעיל דף ל"ט ע"א דבימי זיבה ה"ה בחזקת טהרה אי"ז אלא דוקא כשלא ראתה ביום השביעי, אמנם לענין קביעות וסת יל"פ אף לדברי החת"ס דה"ה בחזקת טהרה משום דלא אמרי' אלא דהופקעה מכלל שאר נשים אלא רק בראי' זו אך לענין שאר ראיות ה"ה בכלל שאר נשים, וא"כ יתכן גם שלא תטמא מעל"ע משום דאין להחזיקה שהופקעה מכלל שאר נשים אלא רק משעת ראייתה ואילך. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם בתוהרא"ש שם הק' היאך תביא קרבן מספק כיון דקיי"ל כל י"א יום בחזקת טהרה, ולטעמי' כאן דלא ס"ל לחלק בזה שראתה ביום ז'. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולדבריהם א"ש בפשיטות מה שהק' בתוהרא"ש בסתירת דקדוק לשון המשנה, וכנ"ל בהערה א'. [↑](#footnote-ref-5)
6. אמנם בדברי החוו"ד מבוא' דהיינו משום דבעינן שיהיו הימים בדוקים לפנינו, וכל שלא הפסיקה בטהרה אי"ז נחשב שהן בדוקין לפנינו, ולפ"ז לכאו' בנדה דאורייתא דא"צ ז' נקיים אין ההפס"ט מה"ת, אולם בד' הגרעק"א ז"ל לכאו' מבוא' דמשום דבחזקת טומאה היא, וכמבוא' בהמשך דבריו שהוכיח ממתני' דכל שלא בדקה לעולם היא בספק טומאה, וא"כ ה"ה בנדה. ולפ"ז יל"ע היאך כתב הגרעק"א להוכיח מד' הרמב"ן והב"י שכ"כ לענין ז"נ, אך יתכן דס"ל דאילו הי' בחזקת טהרה הי' מועיל להיות נחשב בדוקין לפנינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. אכן לפמש"כ החת"ס והחזו"א לחלק כשראתה בשביעי דדוקא בכה"ג ל"ה בחזקת טהרה בלא בדיקה משום שהופקעה מרוב הנשים, ועי' בחת"ס שם שכתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם הנ"ל ע"ש, לפ"ז יש לדחות דדוקא בכה"ג הויא הבדיקה מה"ת. [↑](#footnote-ref-7)
8. אך לכאו' אין להוכיח מדברי התוס' אלא רק דלא הויא בחזקת טומאה אף בלא שתפריש בטהרה, אך אכתי י"ל דלז"נ בעינן בדיקה מה"ת משום דבלא"ה לא הוו בדוקים לפנינו, וכדעת החוו"ד, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם אין מתבאר בזה אלא רק להצריך בדיקה לז' נקיים, אך אכתי תיקשי בנדה דאורייתא, דסו"ס כל שאינה מרגשת אינה טמאה מה"ת. והחוו"ד לטעמי' שהצריך הפס"ט מה"ת רק משום דבלא"ה לא הוו ז"נ בדוקים לפנינו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. בדברי הרא"ש מבוא' דהעמיד הדברים דוקא לפי פרש"י, ויל"ע בזה דלכאו' ב' ענינים הן, דאף לפרש"י דרבנן בתראי פליגי ולת"ק לא מהני בדיקת שחרית אלא בשביעי, מ"מ אכתי י"ל דלרבנן בתראי מהני אף בראשון, ומ"מ אמרו בשני מחמת ב' הטעמים שכתב הרא"ש, ובדברי הרא"ש משמע דתליא זאת באם פליגי ת"ק ורבנן בתראי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. אולם לכאו' צ"ע לפ"ז בלשון הרשב"א שם בד"ה ואע"ג דר' וכו' שכתב לבאר דיהא מהני בדיקה בראשון משום דרבי יהיב טעמא דמסתבר לטהר בראשון, וכ"ש עכשיו שהורגלו במוך דחוק שאין לך בדיקה גדולה מזו, ע"ש, והלא לפ"מ שדקדק הב"י מדברי הרשב"א דמן המנחה ולמעלה מהני לכו"ע אף בראשון, א"כ כל שהניחה מוך דחוק והיינו בביה"ש הרי לכו"ע מהני ואי"ז שייך להפלוגתא בסוגיי' כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויעוי"ש דבדבריו מבואר דכן ס"ל לרש"י לעיל דף נ"ג ע"א ע"ש, וצ"ע דבפרש"י בסוגיי' מבואר לא כן, וכמו שהק' בחידוד הלכות שם לפי' המהרש"ל, ובדעת המהרש"ל י"ל דס"ל כמש"כ הפרד"ר והחזו"א דאף לפי' התוס' י"ל דמהני מן המנחה ולמעלה ביום הראשון, אך לפמש"כ החוו"ד דבדברי התוס' מוכרח דלא מהני מן המנחה ולמעלה בראשון לר"י, א"כ הדרק"ל בסתירת דברי רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. אך לכאו' צ"ע לפ"ז מה שאמרו רבנן לרבי יהודה מ"ל הפרישה בטהרה בז' מן המנחה ולמעלה מ"ל הפרישה בטהרה בראשון, ולפ"ד החזו"א היינו בראשון מן המנחה ולמעלה, דהלא בזה לא פליג רבי יהודה כלל, ועי' להלן הערה י"ג. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולכאו' מתבאר בדבריו דחלוק בזה היום הראשון משאר הימים, דביום הראשון הביא פלוגתא אם מהני מן המנחה ולמעלה, ולענין שאר הימים כתב דבעינן שתהא הבדיקה מן המנחה ולמעלה לחוש לכתחילה לדעת ר"י, ומבואר דמהני לר"י מן המנחה ולמעלה בכל הימים. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולפ"ז אף אם תבדוק ביום השמיני לא מהני אלא רק מן המנחה ולמעלה, דסו"ס בעינן שיוחזק היום, אולם לפמש"כ הרמב"ם בפיה"מ דלר"י בעינן דוקא ביום השביעי, א"כ לכאו' ביום השמיני מהני אף בדיקת שחרית, ועי' בהג' הרד"ל שכתב להסתפק בדי"ז. [↑](#footnote-ref-15)
16. אך לכאו' קושייתו בזה צ"ע, דמכיון דמן המנחה ולמעלה לא פליגי כלל ומהני לכו"ע בכל הימים, לכן לא אמרו רבנן בתראי דמהני אפי' בראשון מן המנחה ולמעלה, דבזה אף לר"י מהני, ולכן אמרו אפי' בשני שחרית דבזה לא מהני לר"י, וסו"ס הלא בדיקת שחרית בשני הויא רבותא טפי' מבדיקה מן המנחה ולמעלה בראשון, דהלא לר"י בדיקה מן המנחה ולמעלה בראשון מהני ובדיקת שחרית בשני לא מהני, ומה"ט גם לא פירשו בגמ' בברייתא דבראשון שאמרו היינו מן המנחה ולמעלה, דהלא בזה אף ר"י לא פליג, ורבנן בברייתא הרי הוכיחו דלא כר"י משום דמ"ל הפרישה בטהרה בז' מן המנחה ולמעלה מ"ל הפרישה בטהרה בראשון, ובהכרח כוונתם לבדיקת שחרית שנחלק בה ר"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך לכאו' הוכחתו בזה צ"ע, דהלא לר"י בדיקת שחרית לא מהני, וא"כ עיקר כוונתו לומר דמן המנחה ולמעלה כבר מהני, ולרבותא נקטי', ואכתי י"ל דבביה"ש כ"ש דמהני, וכ"ה לפ"ד הרד"ל דבסמוך דדוקא לר"י הוא דמהני כבר מן המנחה ולמעלה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולכאו' יש לדון בזה לפ"מ שצידד הרד"ל ז"ל גופי' בהמשך דבריו דיסוד דברי ר"י הוא דבעינן שתפריש בטהרה סמוך לטבילה, וה"ה בשמיני לא תהני בדיקת שחרית כשטובלת בליל תשיעי, אף דזהו רק גזירה משום סרך בתה, דסו"ס בפועל אין הבדיקה סמוכה לטבילה, ע"ש, ולפ"ז לכאו' מה מהני דחשוב קצת כתחילת שמיני, סו"ס מכיון דאינה טובלת עד הלילה הרי אין הבדיקה סמוכה לטבילה. ואין לומר דבדיקה מן המנחה ולמעלה כבר נחשבת סמוכה ללילה, דא"כ יהני זאת אף לולא דחשוב כתחילת יום שמיני. ויתכן דאף דבשיעור הזמן שמן המנחה ולמעלה עד הלילה נחשב זאת סמוך, מ"מ כל שהוא בב' ימים הרי הימים מחלקים. אמנם לכאו' בלא"ה צ"ל כן, דאטו הפוסקת סמוך לבין השמשות לא יהני כשטבלה אחר חצות הלילה, כ"ה דלא מהני שתפריש בטהרה בחצות היום ותטבול בתחילת הלילה, ובהכרח דאין הנידון אלא משום חילוק הימים. [↑](#footnote-ref-18)
19. אך לכאו' אף לדברי הרא"ה אי"ז כדעת הב"י, דהב"י כתב דמן המנחה ולמעלה היינו מנחה קטנה, אך להרא"ה דהענין הוא שיצא רוב היום בטהרה א"כ לכאו' מהני מזמן מנחה גדולה שכבר יצא רוב היום. [↑](#footnote-ref-19)
20. ויתכן לפרש בזה, דהענין שהצריכו ז"נ אינו משום דחששו בפועל שמא כעת היא זבה, אלא דגזרו אף על הנדה שתהא נצרכת לסדר טהרת הזבה. [↑](#footnote-ref-20)
21. אך לכאו' צ"ע דהלא הרמ"א כ"כ על דברי השו"ע שכתב דצריכה לבדוק עצמה במוך דחוק שיהא שם כל בין השמשות, ובזה לכאו' ודאי אין כוונתו אלא רק על יום הראשון לראייתה ממש, דמהיכ"ת להצריך מוך דחוק ביום שפסקה לראות, ולהדיא מבוא' לעיל דף נ"ג ע"א דמהני מן המנחה ולמעלה. [↑](#footnote-ref-21)
22. הלשון שכתב דלא מהני לכו"ע לכאו' צ"ע, דהלא דעת הרשב"א דקיי"ל דמהני ביום הראשון, ואף דבשו"ע סעי' ב' מבואר בפשיטות לא כן, מ"מ יתכן דלענין הספק אם הוא יום הראשון סמכי' ע"ד הרשב"א. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומתבאר בזה דלטהרות דלא הקילו אף לא יהא מהני בדיקה בשני, והפלוגתא בסוגיי' הוא דוקא לבעלה, אבל לטהרות לכו"ע לא מהני אלא רק ביום השביעי. [↑](#footnote-ref-23)
24. ואמנם לכאו' ד' הראב"ד צ"ע, דמה ענין הבדיקה ביום השני שנתחדש דלא חיישינן שתראה לאחר הבדיקה, לענין אם בעינן בדיקה בחו"ס שענינו מעשה הבדיקה גופי', ולכאורה מתבאר בזה, דס"ל להראב"ד דאף הענין דלטהרות צריכה לבדוק בחו"ס הוא משום דאל"כ אף שאינה רואה כעת יש לחוש שתראה תיכף אחר הבדיקה, וכמש"כ החזו"א בסי' צ"ג ס"ק ד', ע"ש. [↑](#footnote-ref-24)
25. ובדעת הנוב"י יתכן די"ל דס"ל דהאשה טמאה אף ביציאת הדם מהבית החיצון ולחוץ, וכמש"כ לדון בזה הפת"ש בר"ס קפ"ג, ויתכן דהנוב"י לטעמי' דס"ל דזיבת דבר לח בבית החיצון הוי הרגשה כמש"כ בסי' נ"ה ד"ה ומעתה וכו'. [↑](#footnote-ref-25)
26. אך לכאו' לפ"ז אי"ז חומר לענין טהרות אלא רק דסו"ס לענין טהרות טמאה טומאת ערב אם נשאר דם בחו"ס ולבעלה אינה טמאה, ובדברי הראב"ד מבוא' דהענין הוא דהחמירו לטהרות, וכמש"כ להוכיח כן מהא דהקילו לבעלה לבדוק בשני. [↑](#footnote-ref-26)
27. ובדעת הרשב"א יתכן לומר דס"ל דאף יציאת הדם מהבית החיצון מטמא וכנ"ל, וממילא אף לבעלה יש לה לבדוק שלא נשאר דם בחו"ס. [↑](#footnote-ref-27)
28. ונתחדש בזה, דאף דבפועל לא ספרה אלא בראשון ושביעי ולענין שאר הימים סמכינן על חזקתה, מ"מ מכיון דהחזקה נעשית ע"י בדיקה שנעשית ביום מן הז"נ, מהני זאת לתורת ספירה לכל הז"נ, ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-28)
29. אך לכאו' צ"ע דבמשנה נזכר ג"כ זב, והרי לא מצינו בזב מה"ת דאינו מטמא אלא בהרגשה, ולכאו' זב אף בלא הרגשה סותר הכל מה"ת. [↑](#footnote-ref-29)
30. לכאו' יל"ע בזה, דמכיון דדעת ר"ע דבעינן בדוקין לפנינו, א"כ אי"צ לחשבו כראי' ממש, דאף דלא ראתה בו כלל מ"מ לא הוי ספור לפנינו. ויתכן דהמכוון בזה הוא ע"ד הנוב"י הנ"ל, דאילו לא הי' בצד האפשר שתראה הרי הי' נחשב כבדוק לפנינו, ורק משום דיש לדון ביום זה שראתה בו הוא שנחשב שאינו בדוק לפנינו, וממילא הרי דיינינן לזה דדלמא הי' בו ראי'. [↑](#footnote-ref-30)
31. אך לכאו' הדברים צ"ע, דהלא כל בנ"א מותרים בנשותיהן ולא אמרי' דמכיון דאיכא לברורי מבררינן, ואף בזה הלא בדין הוא לסמוך על בדיקת ההפס"ט, וכ"ה דבנדה מהני הפס"ט ואי"צ לברר עוד כלל, ורק בז"נ נתחדש דבעינן שיהי' הבירור מהז"נ גופייהו, וכאן בלא"ה אין הבדיקה בימי הז"נ. [↑](#footnote-ref-31)
32. גם יש להעיר דבלשון רש"י נראה דהענין בזה הוא דלא חזי לאיצטרופי ולאו משום לתא דסתירה הוא. ולכאו' מתבאר בזה, דלעולם דיינינן לכל יום מהז"נ בפנ"ע, וכל יום שאין יום נקי בא' מז"י הסמוכים לו, אינו נידון כיום המועיל לדין ז"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
33. ומש"כ שם דאם תספור אפשר להיות שקר, שהיאך תאמר היום יום ראשון לנקיים ואפשר שאינו נקי, יל"ע בזה, דסו"ס יום זה הוא נקי, ומשמעות דבריו שם דדיינינן לכל הז"נ בחדא מחתא, ואם תסתור התברר דכל הימים לא היו ראויים לנקיים כלל, ע"ש. [↑](#footnote-ref-33)
34. אולם לכאורה י"ל דמש"כ הרשב"א דלא עלתה לה בדיקה אא"כ הפרישה בטהרה בין השמשות כוונתו בין השמשות ביום השביעי, וכאשר כ"ה המכוון במתני' דתנן ובין השמשות לא הפרישה כמש"כ בפיה"מ להרמב"ם ע"ש, [אכן רש"י לטעמי' דס"ל דלכו"ע מהני בכל הימים מן המנחה ולמעלה פי' דהיינו שלא הפרישה בין השמשות דאותו היום, וכמבואר בדבריו שכתב דלא הפרישה ביה"ש ולסוף ז' טבלה], וע"ד מש"כ הסד"ט בסי' קצ"ו ס"ק ט' ד"ה וי"ל וכו' לפמש"כ התוס' לעיל דף נ"ג ע"א במה שאמר רבי יוסי שם דלא הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה דהיינו שלא בדקה כלל, דלפ"ז מה שאמר רבי יוסי מן המנחה ולמעלה היינו משום דלכתחילה יש לבדוק מן המנחה ולמעלה, ולעולם היינו שלא בדקה כלל, ע"ש. [↑](#footnote-ref-34)
35. ואין לומר דלעולם אף מדין הג"ז גופייהו בעינן בדיקה בתחילתן או בסופן, ואף הטועה אי"צ לטבול קודם שתבדוק ביום שבאת לפנינו ומהני מדין סופן אע"פ שאין תחילתן, דהלא בתוהרא"ש שם מבואר דחיישינן שהפרישה בטהרה משום דמהני זאת בכל יום שהפרישה, אך לא חיישינן שבדקה ז' ימים קודם שבאת לפנינו, יעוי"ש, וכעי"ז כתבו בחי' הרשב"א לעיל דף ל' ע"א ע"ש, ומבואר בזה דמהני אף אם הרחיקה לההפס"ט, והלא ברא"ש כאן בסי' ה' ובתוה"ב להרשב"א בית ז' שער ה' מבואר דלא מהני בדיקה מדין סופן אע"פ שאין תחילתן אלא רק בסמוך לבדיקת ההפס"ט, אך אם בדקה בשמיני אינו עולה לה אלא לבדיקת יום הראשון, [וכמו שיבואר להלן], וא"כ כאן שהרחיקה בדיקת ההפס"ט [דהלא אין לחוש שמא בדקה בדוקא ח' ימים קודם שבאת לפנינו], אף אם תבדוק ביום שבאת לפנינו אי"ז עולה אלא לבדיקת יום הראשון, ובהכרח דהא דמטבלינן לה כשבאת לפנינו הוא בלא בדיקות כלל. אמנם יש לדון בזה לפמש"כ החזו"א בסי' צ"ב אות ח' דדי"ז דבדיקת שמיני אינו עולה לה אלא ליום הראשון הוא מדרבנן בעלמא. [↑](#footnote-ref-35)
36. אמנם מש"כ הסד"ט גופי' בסי' קצ"ד ס"ק ד' ד"ה ועוד קשה וכו' לפרש דחיישינן דלמא ראתה בלא הרגשה ובכה"ג אינה סותרת ואינה עולה, לכאו' צ"ע, דהלא מבואר במתני' דר"י ס"ל כן אף בזב, והלא בזב לא נזכר דין הרגשה כלל, ואף כשלא הרגיש ה"ה סותר. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויש להסתפק בכוונתו אם היינו צירוף בעלמא, דסו"ס הראשון והשביעי מצטרפין, והשביעי והשמיני מצטרפין, ואי"צ גם שהראשון והשמיני יצטרפו, או דמכיון דהשביעי מצטרף לראשון ומצטרף לשמיני לכן מהני מדין השביעי, ונפק"מ בזה אם יהני ג"כ כשתבדוק בראשון ובשביעי ובשמיני ובי"ד. [↑](#footnote-ref-37)