שטז ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שטז - צידה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שטז

##### הלכות צידה

##### שיעור ד

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ו] **ישב אחד על הפתח ומלאו, יכול השני לישב בצדו, ואפי' אם עמד הראשון והלך לו, השני פטור ומותר, והראשון חייב.**

## צבי בביתו ונפתח הדלת, אי הוי צידה בסגירתו

א] וכתב המ"ב (ס"ק כה) וז"ל "ומיירי שבעת שהלך הראשון לא זז השני ממקומו כלל, וכגון שהליכתו היתה לתוך הבית וכו', ונמצא כשהלך הראשון נשאר הוא על מקומו, וע"כ מותר לו לכתחלה לישב עד שתחשך אף שהוא מתכוין בשביל הצבי, כיון דאינו עושה מעשה מחדש אלא הוא שומר להצבי שכבר ניצוד, דאם היה להיפוך, שהשני ישב מבחוץ והראשון מבפנים, א"כ היה צריך השני לקום ממקומו בעת שהלך הראשון לחוץ, וממילא נתבטלה צידת הצבי, וכשחוזר השני לישב על מקומו למלא את הפתח הרי הוא חייב משום צידה".

והוא דעת התוי"ט (שבת פי"ג משנה ז) דכל שהוצרך השני לקום כדי ליתן לראשון ללכת, והיה רגע אחד שהיה הפתח פתוח, בטלה הצידה, וכשחוזר השני לישב הרי הוא צידה דאורייתא, ולכך מפרש באופן שהלך הראשון לתוך הבית, או באופן שהשני בא לפתח מתוך הבית, דאז כשהראשון הולך לחוץ, עדיין הוא נצוד, ולכך פטור ומותר.

ב] אמנם דעת המג"א (ס"ק יא) דכל שנצוד כבר, אף שרגע אחד הפתח פתוח אין בו איסור צידה, וכמ"ש 'ותימא דאטו מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו, ונפתח הפתח יהא אסור לסתמה, אלא ע"כ כיון שהוא ניצוד כבר שרי', ועיי"ש שדייק כן מלשון רש"י (קו: ד"ה ישב). אמנם כבר מבואר בשעה"צ (ס"ק כט) דכל האחרונים חולקים על המג"א, וביותר דבא"ר (ס"ק טז) הביא תוספתא (פי"ג הלכה יג) דמפורש להדיא כדעת התוי"ט, ולכך פסק המ"ב כדעת התוי"ט ורוב האחרונים.

ג] ומ"מ דעת הבה"ל (ד"ה והלך) בשם הפמ"ג, דאפשר להקל בזה בצידה דרבנן, וז"ל "ולפ"ז אם קנה עוף מחדש קודם השבת, ועדין לא הורגל העוף בהבית, וארע שנפתח הדלת אסור לסגרו אח"כ, דנחשב ע"י זה צידה גמורה ויש בזה חיוב חטאת וכו', ודוקא כשהבית קצר דמטי ליה בחד שחיה, אבל אם הבית גדול, או שהעוף כבר מרגל בבית ובא הוא מעצמו לערב למקומו, דאין בצידתו לכו"ע רק איסור דרבנן וכדלקמן בסעיף יב, יש לומר כה"ג לא גזרו על סגירת הדלת אחרי שכבר נצוד פעם אחת [פמ"ג]". עכ"ל. הרי דדעת הבה"ל להקל בצידה דרבנן כדעת המג"א דאין בו איסור צידה. אמנם בתהל"ד (ס"ק ו) כתב דאחר שהביא הא"ר מהתוספתא, אין מה להסתפק בזה כלל, ולדעתו אף בצידה דרבנן אין להקל בזה כלל. וכן נראה למעשה דאין להקל בזה אף בצידה דרבנן.

## צד בלא ידיעה או בשוגג, אי שרי להמשיך צידתו

ד] כתב הבה"ל (ד"ה חייב) "ודוקא בשידע בעת הנעילה שצבי בתוכו, אבל אם אח"כ נודע לו שיש שם צבי פטור, דזה דומה לנתכון להגביה תלוש וחתך מחובר דאנוס הוא, ואפי' אם נתכון אח"כ שלא לפתוח הדלת עד הערב משום הצבי ג"כ אין איסור בדבר, וה"ה בישב על הפתח ולא ידע שצבי בתוכו, ואח"כ נודע לו שיש שם צבי, מותר לו לישב ולשמור עד שתחשך מפני שקדמה צידה למחשבה" עכ"ל. והוא דעת הרמב"ן (שבת קו: ד"ה הא) דכל שקדמה צידה למחשבה אין איסור בדבר, דהרי הוא כמתכוין להגביה את התלוש ונמצא מחובר דאנוס הוא, ולכך מותר להמשיך ולשמור על הצבי עד שתחשך, דעכשיו אינו עושה מעשה צידה, אלא ממשיך ושומר את הצידה שהייתה כבר.

ה] וכל זה כשישב על הפתח ולא ידע שיש שם צבי, אבל אם צד בשוגג, הסתפק בזה בבה"ל (ד"ה ישב) ונקט למעשה דאסור להמשיך ולשמור על הצבי, כיון שעבר איסור דאורייתא אע"פ שהוא בשוגג.

## מתעסק, אם עבר באיסור דאורייתא

ו] והנה ידוע מש"כ רעק"א (מהדו"ק סי' ח) דמתעסק דכל התורה אע"פ דפטור מקרבן, מ"מ עבר באיסור דאורייתא, וכן המתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר עבר באיסור דאורייתא, ומ"מ גבי שבת באופן שחסר גם במלאכת מחשבת לא עבר איסור, וכגון בהיתה לו אבן בחיקו ולא הכיר בה, שלא נתכוין לשום מעשה, בזה גם לא עבר איסור דחסר במלאכת מחשבת [ועיי"ש דיישב בזה הגמ' בב"ק כו: גבי נפלה אבן מחיקו, דהוצרכו לדרשא דמלאכת מחשבת, דמשום מתעסק, פטור לענין נזיקין משום קים ליה בדרבה מיניה עיי"ש]. והנה הבה"ל דימה כאן סגירת הדלת ולא ידע שיש שם צבי, לנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר, דהא התכוין לסגירת הדלת אלא שלא ידע שכלול בזה צידה, ולכאו' דומה למתעסק דכל התורה כולה, דלדעת רעק"א עובר איסור, ואעפ"כ ס"ל לבה"ל דחלוק משוגג, דבשוגג חשיב שעבר איסור ויש בו מעשה שבת, ולכך אסור להמשיך לשמור ולצוד, משא"כ בלא ידע כלל, הוי מתעסק ולא עבר איסור, ולכך אין בו מעשה שבת. נמצא דדעת הבה"ל דלא כרעק"א, אלא דמתעסק דכל התורה ג"כ לא עבר באיסור דאורייתא.

ז] ונפקא מינה כגון במי שנשען על הקיר ובלי ידיעתו הדליק את האור, דלדעת המ"ב בוודאי מותר להנות מאור, דס"ל דאף במתעסק דכל התורה לא עבר איסור ואין בו מעשה שבת, ואף לדעת הרעק"א יש מקום לומר דדמי לנפל אבן מחיקו שלא הכיר בה שאינה מלאכת מחשבת, ואף לדעת רעק"א לא עבר איסור [ושונה מסגירת דלת, דסו"ס התכון לסגירת הדלת].

ח] עוד כתב המ"ב (ס"ק כה) "נכנסה לו צפור תחת כנפי כסותו, אף דכבר נצוד ועומד הוא, מ"מ אסור לו ליקח בידו, משום מוקצה דבע"ח, אלא יושב ומשמרו עד שתחשך, או אם יש לו בית הולך ומניחו שם". ומקורו בגמ' (שבת קז.). ויש לעיין דהא זה טלטול מן הצד לצורך דבר המוקצה, והדין הוא שאסור לטלטלו כל שאפשר לנערו, ודוחק לומר דהוא באופן שאינו יכול לנערו, וצ"ע.

## הנועל את ביתו לשומרו ובשביל הצבי

ט] עוד כתב המ"ב (שם) "אסור לנעול את ביתו כדי לשמור כלי ביתו, אם יודע שיש צבי בתוכו, אע"פ שאין מתכון לצידת הצבי, דהוי פסיק רישה ואסור מן התורה, וכ"ש אם מתכון בשביל שניהם". ובא להוציא מדעת הרשב"א (שבת קז.) דס"ל דכל שמתכוין לשמור ביתו, אף שמתכוין שיהיה נצוד בתוכו מותר, והוכיח כן מהירושלמי, אמנם שאר הראשונים חלקו עליו, וכמבואר במ"ב, ובשעה"צ (ס"ק לג) דלא מיבעיא בנתכוין לשניהם דאסור [וכמו שהוכיח בספרו אהבת חסד (פ"ז בנתיב החסד אות ג) דלא אפשר וקא מכוין אסור], אלא אפי' בנתכוין לשמור ביתו בלבד ג"כ אסור דפסיק רישא הוא.

י] ובמחנה ישראל (פרק לא) כתב הח"ח להקל לחיילים להוציא את התפילין לרה"ר אגב הוצאת הנשק, וסמך דבריו על דעת הרשב"א הנ"ל, ומפרש שם דכל כה"ג אין בו איסור אלא משום ריבוי בשיעורים, ודעת הרשב"א דריבוי בשיעורים דרבנן, ובצידה שאין בה טורח הקילו והתירו, ולכך אף בהוצאה הקיל לחיילים בשעת הדחק, כיון דאין בו אלא איסור דרבנן.

יא] אמנם בתוס' בשבת (צ. ד"ה המוציא) נראה דהוצאת כמה דברים יחד נחשב ככמה מלאכות, ולא כריבוי בשיעורים. ועיין עוד בשו"ת חלקת יואב (או"ח סי' יא) דדן באופן שסוגר הדלת על כמה בע"ח אם חשיב כמה מלאכות או מלאכה אחת, והביא מתוס' במכות דף כ' דבגופין מוחלקין חשיב כמה מלאכות. ולפ"ז בוודאי אין מקום להקל לטלטל התפילין אגב הנשק, כיון דהוא כמה מלאכות, ואף בצידה כה"ג עובר שני איסורים. ועיין עוד בחלקת יואב שם, שביאר בדעת הרשב"א, דבאמת סגירת דלת על בע"ח בלי שהכניסו לשם בעצמו, אינו חשיב מעשה צידה ממש אלא גרמא, אלא דאם כוונתו לצידה חייב כיון דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והו"ל כזורה ורוח מסייעתו, אך כל שמתכוין לשמור ביתו, אין שייך לאסור משום פסיק רישא, דכיון דלא מכוין לזה הוי ליה גרמא. וכעי"ז פי' בשו"ת שבה"ל (ח"ג סי' מא אות ב) דכל דברי הרשב"א בצידה של סגירת דלת, דאינו מעשה בגוף הבע"ח. ולפ"ז יש להחמיר להוציא תפילין אגב הוצאת הנשק.

[סעיף ז] **הצד נחשים בשבת, או שאר רמשים המזיקים, אם לרפואה חייב, ואם בשביל שלא ישכנו מותר.**

## מלאכה שאצל"ג במקום צער, וצידת נחש כדי שלא ישכנו

יב] הנה צידת נחש, בפשוטו וכן דעת רוב הראשונים, דהוי מלאכה דאורייתא, דחשיב ממין הניצוד דצדין אותו לרפואה, ומה דמותר לצודו כדי שלא ישכנו, הוא משום דחשיב מלאכה שאין צריכה לגופה, ולכך התירו במקום צער. ובאמת אע"פ דהקילו גבי נחש, אינו אלא גבי נחש, אבל בעלמא אין מתירין במקום צערא, דמלאכה שאצל"ג חמירא טפי, ולא הקילו בסתם צער, כמבואר במ"ב לקמן (סי' שכח ס"ק צ) דאסור לקנח ברטיה מכתו, כשיודע שמוציא דם, וז"ל השעה"צ שם (ס"ק סח) "ואין להקשות אמאי לא נימא דהוי מלאכה שאין צריך לגופה ובמקום צערא לא גזרו, אפשר דהכא אין כ"כ צער אם לא יקנח" וכו'. הרי דאע"פ דיש לו קצת צער, כמבואר גם במ"ב שם [דהתיר מחמת כן להחליף בגד על מכתו כדי שלא יסריח, כיון שיש לו קצת צער עיי"ש], ולא התירו משום כן הוצאת דם, הרי דמלאכה שאצל"ג חמיר טפי ואין להתיר אלא במקום נזק וצער גדול.

וכן מבואר ג"כ גבי פרעוש (סעיף ח) דהתירו לצודו ולא להורגו, הרי דאף שאצל"ג ויש לו צער לא התירו להורגו, ושאני צידה דהוי דרבנן, כיון דאין במינו ניצוד. וכן מבואר לעיל בבה"ל בשם הפמ"ג (סי' רעח סעיף א ד"ה החולה) דאין להתיר מלאכה שאצל"ג אלא במקום צער של רבים, אבל לא בשל יחיד.

## נחש אם הוא ממין הנצוד

יג] ובעיקר צידת נחש, דעת השו"ע דהוי מינו ניצוד, וכן דעת רוב הפוסקים, ובבה"ל (ד"ה נחשים) הביא קו' החמד משה מדוע הרמב"ם השמיט הדין שהצד נחש לרפואה חייב, ותי' הבה"ל בתרי אנפי **א.** דס"ל לרמב"ם דאתיא כר"ש, דאילו לר"י דמחייב במלאכה שאצל"ג, אף שלא לצורך חייב, והרמב"ם לשיטתו דפוסק כר"י, ולכך אף בלא לרפואה חייב [והצד שלא ישכנו שרי, דהוי כמתעסק כמבואר בבה"ל]. **ב.** דהרמב"ם סובר דנחש אינו ממין הניצוד, ולכך אף הצדו לרפואה פטור אבל אסור [וזה הטעם דמותר לצוד שלא ישכנו כיון דאינו אלא צידה דרבנן, דאל"ה אין להתיר דהרמב"ם מחייב במלכאה שאצל"ג].

ובאמת תי' צ"ב דוודאי רגילות לצודו לצורך רפואה, ואמאי לא נחשיבו ממין הניצוד, ואע"פ שרק מיעוט צדין אותן לכך ורובן צדין אותן להורגן, אין בכך כלום, כמבואר בסעיף ח' דשמונה שרצים רובן צדין אותן לצורך ולכן הצדן בסתמא חייב, משא"כ שאר שרצים בסתמא אין צדין אותן לצורך, ומשו"כ הצדן בסתמא פטור, ואילו הצדן לצורך חייב, הרי דאף מיעוט צדין אותן לא איכפ"ל וכל שצדן לצורך חייב, וא"כ מ"ש נחש דבוודאי יש הצדין אותן לרפואה, ומדוע לא נחשיבו כמין הניצוד וצ"ע.

**דינים העולים**

1. צבי הנכנס לבית, וישב אחד על הפתח ומלאו, ואח"כ בא השני, אע"פ שהלך הראשון ונשאר השני, הראשון חייב, והשני פטור ומותר.
2. היה רגע אחד שהיה הפתח פתוח, דעת התוי"ט דאף השני חייב משום צידה, ולדעת המג"א אין בו עוד איסור צידה, והכרעת האחרונים והמ"ב כדעת התוי"ט דיש בו איסור צידה. ומ"מ דעת הבה"ל להקל בזה בצידה דרבנן [כגון בבית גדול דלא מטא בחד שיחייה, או באינו ממין הניצוד], ולדעת התהל"ד אין להקל בזה, אחר שמפורש בתוספתא כדעת התוי"ט, וכן למעשה קשה להקל בזה.
3. ישב על הפתח, או שסגר הדלת, ונודע לו שיש צבי בתוכו מותר לישב שם עד מוצ"ש [מ"ב בשם הראשונים]. אבל אם ידע שיש שם צבי וצדו בשוגג אסור לישב שם [בה"ל. ולכאו' מוכח דס"ל במתעסק דאין בו איסור ודלא כרעק"א].
4. דעת הרשב"א דמותר לסגור דלת ביתו כדי לשמור הבית אף שמתכוין גם לצידה, ולא נקטינן כן, אלא כדעת רוב הראשונים שאפי' באינו מתכוין אסור.
5. הצד נחש לרפואה חייב, וכדי שלא ישכנו מותר, דהוי מלאכה שאצל"ג והקילו במקום צער, ודווקא כאן הקילו, אבל בעלמא לא הקילו במלאכה שאצל"ג אלא במקום צער דרבים או צער גדול. והצד סתם [לא בשביל שלא ישכנו, ולא בשביל רפואה] הוי מלאכה שאצל"ג ופטור. ולדעת הרמב"ם דפוסק כר"י חייב [ושלא ישכנו שרי דחשיב מתעסק].
6. נחש. לדעת השו"ע הוי ממין הניצוד, והבה"ל דן בדעת הרמב"ם דאפשר דלא חשיב ממין הניצוד.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**