מ_מ כ_נ כ_ה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / חזקות - הרב יהודה אלבוים / מ_מ

בס''ד

**כאן נמצא כאן היה**

רבא אמר רישא כאן נמצא כאן היה, והכי ס''ל לשמואל למסקנת הגמ' בדף עו ב - כ''ה בתוס' בחולין דף נא א ד''ה המוציא, ובלשון תוס' בדף עו א ד''ה וחדא, ובחלק מהראשונים בסוגיין - וכן פסקו הרמב''ם בסוף פ''כ מהלכ' מכירה, והשו''ע בסי' רכ''ד.

נח' הראשונים ביסוד דין כ''נ כ''ה, האם הוא כח מכריע כעין רוב וחזקה, והוא הכרעה שכאן נעשה השינוי, במקום זה או ברשות זו, או''ד דאינו אלא דין דאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות, ואינו כח מכריע כלל.

נח' הראשונים האם דין כ''נ כ''ה תלוי במקום, או בבעלות, דעת הרי"ף והבעה''מ והר''ן בסוגיין והרמב"ם בפ"כ מכירה הי"ד דתליא במקום שבו נמצא, ודעת רש''י והתוס' והרא''ש - והרא''ש גרס כן גם בדברי הרי''ף - דתלוי בבעלות מי נמצא הריעותא, והרמב''ן הביא בשם ר''ת שנח' בשאלה זו האמוראים בדף עו בדעת שמואל.

**דעת רש''י**

א. בדברי רש''י ד''ה רבא אמר, נראה שאין כח מכריע בדין כ''נ כ''ה, אלא כל כוחו הוא רק דאין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות.

ב. לכא' לדעת רש''י אין נצרך דין כ''נ כ''ה ברישא, דהרי אין כ''נ כ''ה לנקוט שהיה ברשות זו, אלא רק לנקוט שלא היה ברשות שלא נמצאו בו המומין, ולכן בסיפא אין ריעותא ולכן חייב כתובה - ועי' בתוס' הרא''ש - ולפי''ז רבא חידש שחזקה''ג עם ריעותא אינה מוציאה ממון, ועוד חידש שמכח דין כ''נ כ''ה אין ריעותא בנמצאו המומין ברשות הבעל.

ור''א ורב אשי שנח' על רבא י''ל דלא נח' אלא על החידוש הראשון, אך לא נח' על דין כ''נ כ''ה, א''נ י''ל דס''ל דאף אחר אירוסין אע''פ שעדיין לא כנסה נחשבת כברשות הבעל, ואמרינן כ''נ כ''ה ברשות הבעל, ויתיישב לפי''ז הא דמצינו בכמה דוכתי דלא מהני חזקה''ג להוציא ממון, ורק בסוגיין דאין ריעותא ברשות האב מהני חזקה''ג להוציא ממון - עי''ל כמוש''כ התוס' רי''ד בדף יב ב דלא אמר ר''ג דע''י חזקה''ג לחוד מוציאין ממון אלא רק בצירוף חזקת חיוב, אך בספר התרומות שער כ"ט חלק ב' סימן ו' מבואר דדעת ר''ג דאף בלא חזקת חיוב מהני חזקה''ג בצירוף ברי ושמא להוציא ממון -

ג. יש לדון בדעת רש''י האם אין דין חזקה''ג כלל במקום ריעותא דהרי מומין לפניך, או''ד דרק אין כח בחזקה''ג עם ריעותא להוציא ממון, אך לענין שאר דיני התורה מהני, ונ''מ האם ברישא צריכה גט רק מספק ואם קידשה אחר צריכה גט משניהם, או שהרי היא בחזקת א''א.

ד. כמה אחרונים נקטו בדעת רש''י בקידושין עט א ד''ה בהא אמר, דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא כשחסר לפניך, עי' באריכות בשער המלך פ''ג מהלכ' אישות הי''ד, ולכא' כך מבואר ברש''י בסוגיין, אלא דכל מש''כ רש''י הוא בדעת רבא, אך לדעת ר''א ורב אשי מבואר דאף חזקה עם ריעותא מהני להוציא ממון, וגם בדעת רבא י''ל כנ''ל דרש''י לא אמר כן אלא לענין להוציא ממון.

ה. הראשונים והאחרונים האריכו בדין חזקה עם ריעותא, עי' תוס' בכתובות דף כג ב ד''ה תרוויהו, בענין חזקה בזרק גט ספק קרוב לו ספק קרוב לה, עי' בשו''ע יו''ד סי' ק''א סעי' א' ובנו''כ שם בענין התר שנשרה עם איסור וספק אם נשרה מעת לעת, אי מוקמינן לה אחזקת התר, ועי' מחנ''א אישות ג, ש''ך יו''ד סי' נ' סק''ג, ש''ש ש''ג פ''ז, ש''ו פי''ח, ש''ה פ''ט, אבנ''מ כז יח, עונג יו''ט סי' עא, שערי יושר ש''א פי''ז, קו''ש ב''ב אות קלג, ולכא' אין לך ריעותא גדולה מחסר לפניך, וא''כ מדברי ר''א ורב אשי מוכח דאף במקום ריעותא אזלינן בתר חזקה''ג, אלא דעי' במהרי''ט אלגזי פ''ד דף לו א שכתב דבנולד בבכור מום מחיים וספק אם הוא מום קבוע או לא, ושחטו, אין אומרים דיש חזקת הגוף, והו''ל ספק, ולא דמי למקוה דאע''פ שחסר לפנינו יש חזקה, וכן במומין, משום דהתם בשעת הטבילה היה חזקה, משא''כ כאן בשעת שחיטה לא היה חזקה, כי כבר היה ריעותא, וכל שיש ריעותא אין חזקה - ושיטת התוס' בנדה דף ב ב ובחולין דף י ב דיש חזקה גם כשחסר לפנינו, וגם במקום ריעותא, ועי' בתוס' בחולין שדימו ריעותא דחסר לפנינו, לריעותא אחרת עי''ש -

ו. ולמדנו מדברי המהרי''ט אלגזי דעדיף היכא דחסר לפנינו, מאופן שיש ריעותא, ומאידך מצינו די''א דכל שחסר לפניך אין כלל חזקה, משום דהשתא הוא ודאי לא כדמעיקרא, משא''כ במקום ריעותא שאין חזקה דהשתא כנגד חזקה דמיעקרא י''ל שיש דין חזקה, עי' תוס' יבמות דף סח א ד''ה רישא, ותוס' גיטין דף יז א ד''ה משום, והובא לעיל שהרבה אחרונים נקטו בדעת רש''י בקידושין דף עט א, דכל שחסר לפניך אין דין חזקה דמעיקרא, והו''ל ספק.

ז. עי' שערי יושר ש''ב פט''ו דכתב דכיון דאין דין כ''נ כ''ה מכריע שנעשה ברשות זו, אלא דין כ''נ כ''ה הוא שאין ריעותא ברשות אחר, וא''כ לא מהני כ''נ כ''ה אלא כשהנידון אם ברשות האחר נעשה שינוי, אך כשהנידון אם ברשות זה נעשה שינוי אין בכח דין כ''נ כ''ה להכריע שנעשה כאן, אע''פ שאם לא נעשה ברשות האחרת ע''כ אין נעשה כאן השינוי, ולכן באשה שהשאילה חלוקה ומצאו כתם, אין בכח כ''נ כ''ה להכריע שנעשה הכתם ברשות השניה לענין לחייבה בכיבוס הבגד עי''ש.

**בענין יסוד הש''ש בדין כ''נ כ''ה**

לאחר שהתבאר בדברי רש''י דאין דין כ''נ כ''ה כח המכריע, אלא הוא דין דאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות, א''כ יש לדון מחמת איזה דין מחוייב הבעל בבכתובה בסיפא, י''ל מכח חזקה''ג שאיןו בו ריעותא, אך הש''ש נקט שאין כח החזקה''ג להוציא ממון וכדלהלן.

א. הש''ש ש''ב פ''ד ביאר דאין כח בחזקה''ג להוציא ממון בלא טענת ברי, והא דבסיפא מחוייב כתובה אף בלא טענת ברי, אינו משום חזקה''ג, אלא מכיון דכ''נ כ''ה אין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות, וכל שאין ריעותא אמרינן דמהיכי תיתי דהיה בה מומין ברשות אביה, ונמצא דאין מוציאין ממון לא ע''י כ''נ כ''ה ולא ע''י חזקה''ג, אלא ע''י כ''נ כ''ה אין ריעותא ברשות האב, ומכח המהיכי תיתי מוציאין ממון, ולפי''ז דין חזקה נצרך רק כשיש ריעותא ברשות זו, אך כשאין ריעותא ברשות זו, א''צ לדין חזקה, דהיינו דדין חזקה נצרך כשהנידון באיזה זמן נעשה שינוי, ולא כשהנידון באיזה רשות נעשה השינוי.

ב. ולכא' לא אמר הש''ש כן אלא במקום שיש מהיכי תיתי להסתפק, כגון על מומין או על טריפה, דמומין או טריפה הוא נגד טבעו של עולם, אך בספק מיתה, או גדלות, או ספק אם פירסה נדה, או ספק בן ט' - עי' תוס' יבמות דף סח א ד''ה רישא - אפי' אי נימא דיש דין חזקה בדבר העשוי להשתנות, אך אין כאן מהיכי תיתי.

ג. ומבואר בדברי הש''ש, דלא רק חזקה''ג עם ריעותא דחסר לפניך לא מהני להוציא ממון, אלא גם חזקה בלא ריעותא דחסר לפניך אין בכוחו להוציא ממון - עכ''פ בלא סיוע של ברי ושמא - ורק משום שע''י שאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות הוי מהיכי תיתי דנעשו בה מומין מוציאין ממון, אך אלמלא דבריו היה אפשר לומר דאין מהיכי תיתי מכיון שיש מומין לפנינו, ולא מהני על כך דין אין מחזיקין וכו', אלא דע''י אין מחזיקים וכו' אין ריעותא בחזקה, וכל שאין ריעותא בחזקה בכח חזקה''ג להוציא ממון וכדמוכח בתוס' כדלהלן אות ד' - וכמו חזקת קטנות, או חזקת חי, או חזקת טהרה בנדה, דאף כשלא חסר לפנינו אין כאן מהיכי תיתי, דהרי אדם עשוי למות, וקטן עשוי להגדיל, ודרכה לראות דם, ולכן אע''פ שאף בכה''ג יש חזקה, אך אין כאן מהיכי תיתי, אלא יש כאן חזקה בלא ריעותא דחסר לפנינו -.

ד. ולפי דברי הש''ש במקום שאין שייך לומר מהיכי תיתי להסתפק, אין כח כלל בדין כ''נ כ''ה, וכגון במחליף פרה בחמור ואין ידוע מתי ילדה, דאע''פ שנמצאת ברשות הקונה וכ''נ כ''ה, אך אין מה''ת שלא ילדה ברשות המוכר שהרי עומדת ללדת, ואין אלא חזקה''ג, וא''כ בכה''ג אם המוכר מוחזק, אין הלוקח יכול להוציא ע''י דין כ''נ כ''ה, אע''פ שיש גם חזקה''ג שילדה אח''כ, מכיון שאין כאן מהיכי תיתי, וכ''כ הש''ש בש''ב פ''ט ליישב את קושיית התוס' בדף עו ב, וא''כ מדברי התוס' שלא תי' כן - וכמבואר בש''ש שם פ''י - מוכח שכל שאין ריעותא בחזקה''ג בכח החזקה''ג להוציא ממון, וכ''ה בתוך דברי רעק''א - ח''ה סי' ע''ח, הודפס בב''מ דף ק - דכתב דמתוס' ד''ה ותנא תונא משמע דסברת כל שנולד הספק ברשותו הוא רק בצירוף חזקה''ג עי''ש, ועי' בקצוה''ח סי' רכ''ד סק''ב דגם כתב דלא מהני סברת כל שנולד וכו' אלא כשיש חזקת הגוף דווקא ושאר חזקות לא מהני, וסתר מש''כ בש''ש, ואולי משום שבתוס' מוכח כן, נקט כדברי התוס' לדינא, ועי' בריטב''א בדף עו ב דגם כתב שמהני כ''נ כ''ה להוציא ממון רק בצירוף חזקה''ג, אך מדברי הרשב''א בחולין דף יא הוכיח הש''ש דאף בלא חזקה''ג אמרינן כ''נ כ''ה.

ה. עוד כתב הש''ש דאפי' חזקה''ג בצירוף ברי ושמא לא מהני להוציא ממון, ורק מכח מהיכי תיתי מוציאין ממון, אלא דכתב הש''ש בש''ב פ''ח דכל זה אינו אלא כשחסר לפניך, אך כשאין חסר לפניך אע''פ שיש ספק לפנינו, מהני ברי ושמא בצירוף חזקה''ג להוציא ממון, ונמצא לפי דבריו, דמכח מהיכי תיתי מוציאין ממון אף בלא סיוע של ברי ושמא, ומכח חזקה''ג כשאין חסר לפניך, מוציאין ממון בצירוף ברי ושמא אף כשיש ריעותא לפנינו, וכשחסר לפנינו אף בצירוף ברי ושמא אין חזקה''ג מועיל להוציא ממון.

ו. אלא דהש''ש בפ''י הביא מהריב''ש דפי' את דברי התוס' בדף עו ב דלא אמרינן דבכח חזקה''ג להוציא ממון כשאין ריעותא מכח דין כ''נ כ''ה, אלא רק במקום שהחזקנוה במקודשת, או במחליף פרה בחמור דהחזקנו שחל המקח, ורק כה''ג שבאים לבטל קידושין או מקח, בכח חזקה''ג בלא ריעותא להוציא ממון, וכתב הש''ש דכן הוא להדיא בתוס' בחולין דף נא עי''ש, וז''ל הריטב''א בדף עו ב בביאור סברת רמי בר יחזקאל דכל שנולד ספק ברשותו עליו להביא ראיה דסבירא לן השתא דכיון שהמשיכה ברורה לפנינו הבא לבטל המקח לומר שיש בו טעות עליו להביא ראיה לעולם, ועי' שערי יושר ש''ב פט''ו, ולכא' לדברי הריב''ש אין מקור מסוגיין דיש דין כ''נ כ''ה כשלא החזקנו עד עתה כן, וא''כ גם אין ראיה לענין איסור והתר, והפוסקים באו''ח סי' תס''ח הוכיחו מסוגיין דאמרינן כ''נ כ''ה באיסורים וצ''ל דרק בסוגיין דהוא להוציא ממון נצרך גם הנ''ל.

ז. כתב המקור חיים סי' תס''ז סקי''א והנוב''י אה''ע סי' ל''א דכשם שאין מחזיקין איסור או טומאה ממקום למקום כך אין מחזיקין טהרה ממקום למקום - ועי' ריטב''א נדה דף ד א ד''ה נגע - ולדבריו ע''כ צ''ל כדברי הש''ש, דהרי ברשות הבעל אין ידוע שהיה זמן שלא היו בה מומין, וא''כ אין דין חזקה שלא היו בה מומין כשכנסה - אלא די''ל דיש חזקה שברשות האב לא היו בה מומין, אע''פ שאין חזקה שכששכנסה לא היו בה מומין עי' לעיל בדעת רש''י אות ז' - ולדברי הש''ש ניחא דאע''פ שאין חזקה''ג, אך אין ריעותא ברשות האב, ואמרינן דמה''ת שהיה בה מומין ברשות האב.

**דעת הרי''ף והרמב''ם והבעה''מ והרא''ה והריטב''א והר''ן**

א. מבואר בשטמ''ק מהרא''ה והריטב''א, דמכח דין כ''נ כ''ה א''צ ברישא גט, ומבואר דכ''נ כ''ה מכריע אף כנגד חזקת הגוף, ואף כנגד מה שהוחזקה עד עתה בא''א, ועי' בשטמ''ק דתמה היאך ע''י כ''נ כ''ה מותרת לשוק בלא גט, ועי' ב''ש סי' ל''ט סקי''א דהוכיח מדברי הטור דא''צ גט.

ב. וכן מבואר בדברי הרי''ף ובעה''מ והר''ן וכן פסק הרמב''ם בסוף פ''כ מהלכ' מכירה, דכתבו דכ''נ כ''ה תלוי ברשות ממש, ולא בבעלות, ולכן כתבו דלמסקנת הגמ' בדף עו ב דכל שנולד ספק ברשותו עליו הראיה, הכוונה שאם החמור המת נמצא ברשות בעל החמור עליו הראיה, אע''פ שחזקת ממון, וחזקת הגוף מסייע לו, אפילו הכי כח כ''נ כ''ה עדיף, ועל בעל החמור להביא ראיה, וא''כ לדבריהם ה''ה דבמתני ברישא א''צ גט.

ג. עוד מבואר בדבריהם, דבדין כ''נ כ''ה תלינן שנעשו בה מומין לפני האירוסין, ושמת החמור לפני המכירה, וכתב הנתה''מ בסי' קי''ב סק''ב דהוא מדין חזקה דהשתא, וכ''ה ברש''ש בסוגין דף עה ב, וצ''ע וכי בכח חזקה דהשתא להוציא ממון, עוד צ''ב הא בכל מקום עדיף חזקה דמעיקרא מחזקה דהשתא, וכתב רעק''א וז''ל - הודפס ברמב''ם מהדורת פרנקל בסוף פ''כ מהלכ' מכירה - אף דבכ''מ דאיתרע חזקה''ג אמרינן השתא הוא דאיתרע כמו בנגעים אף דהנ''ל הוא בבית אחד, שאני הכא כיון דבנתיים נעשה ענין המכירה לצאת מרשות מוכר ללוקח אמרינן כיון דנמצא החמור מת בבית המוכר כאן היה תמיד, דאיתרע בעת שהיה הכל ברשותו, ולא נעשה הריעותא רק בשלו ולא בשל אחרים ומכח זה אמרינן דלא נתקיים הקנין שלא יהיה איתרע רשות אחרת שלא נמצא הריעותא בביתו עכ''ל, ועי' שערי יושר ש''ב פי''ד.

ד. ולדברי רש''י ותוס' והרא''ש דס''ל דכל שנולד ספק ברשותו עליו הראיה, הכוונה ברשות מי שהחזקנו שהוא בבעלותו, אין ראיה מדברי הגמ' דמהני דין כ''נ כ''ה כנגד חזקה''ג, דבחמור על בעל הפרה להביא ראיה, וכן במחט על הטבח להביא ראיה, ובתרוויהו יש חזקה''ג כנגדם, וכן ע''י כ''נ כ''ה אין ריעותא ברשות המוכר, ואין מקור בדבריהם דיש כח בדין כ''נ כ''ה בלא חזקה''ג, או בלא מהיכי תיתי, ובדברי רש''י בדף עה ב נראה שאין כח בדין כ''נ כ''ה אלא לגרום ריעותא וכנ''ל.

ה. וכן לדברי הראשונים שכ''נ כ''ה תלוי ברשות ממש, מוכח מהסוגיא דדין כ''נ כ''ה הוא לנקוט שנעשה ברשות זו לפני המכירה, וכעין חזקה דהשתא וכנ''ל, משא''כ לדברי הראשונים דס''ל דדין כ''נ כ''ה תלוי בבעלות, א''כ בדין כ''נ כ''ה רק מצינו לנקוט שנעשה אחר המכירה, וא''כ אפשר לפרש בדבריהם דע''י כ''נ כ''ה יש חזקה''ג בלא ריעותא, או כדברי הש''ש, ונמצא דמח' הראשונים בגדר דין כ''נ כ''ה, מיתלא תליא במח' אם כ''נ כ''ה תלוי ברשות ממש, או בבעלות, דאם תלוי ברשות, מוכח בסוגיא דכ''נ כ''ה הוא כח המכריע בלא סיוע של חזקה''ג, ואף מהני כנגד חזקת הגוף.

ה. ובתוס' דף עו א ד''ה וחדא מפורש דכ''נ כ''ה אינו עדיף מחזקת הגוף, ורק כ''נ כ''ה בצירוף חזקת ממון עדיף מחזקה''ג, ואף נראה בתוס' דחזקה''ג עדיף מכ''נ כ''ה, דכתבו תוס' דטעמי האשה עדיפי - כ''כ המקור חיים או''ח סי' תס''ז סק''ו, וכ''ה במרדכי כתובות סימן ר"ו וז''ל שאני התם דחזקת הגוף מסייע למוכר דאוקי חיותא בחזקת שאינה טריפה והשתא הוא דנטרפה אבל הכא אין שום חזקה מסייעת למוכר.

ו. יש לעיין לדברי הראשונים דכ''נ כ''ה תלוי בבעלות, מדוע אמרינן כ''נ כ''ה דמת החמור ברשות הקונה, או שנעשו בה מומין ברשות הבעל, הא על זה גופא אנו דנים אם חל המקח או לא, ואי לא חל המקח הרי לא נמצאו ברשותו, ואולי י''ל על פי מה שכתבו דאין הפירוש בכל מקח טעות דכלל לא חלה המכירה, אלא שיש לו זכות לבטל את המקח, אלא דיל''ע אם אפשר לומר כן גם בקידושין, ועי' בתוס' רי''ד בדף יב ב דכתב דלר''ג נאמנת רק בצירוף חזקת חיוב, ואע''פ שהנידון הוא על זה גופא אם מעיקרא נתחייב לה כתובה, ואולי כוונתו דהוחזק לפנינו שחייב כתובה וצ''ב - ולכא' כדברי התוס' רי''ד כתב הריטב''א בסוגיין בדף עו א וז''ל וא"ת לרבן גמליאל הא איכא לבעל נמי חזקה דממונא, לא חשיבא ליה כלום במקום שהוא טוען שמא כיון דחיובו ברור לפנינו כיון שנכנסה ונתחייב לה בכתובתה, ולכא' זהו גם כוונת הריב''ש שהובא לעיל שפי' כן בדברי התוס' בדף עו ב -

--------------------------------------------

א. כתב הב''י באו''ח סי' תס''ז ורבינו ירוחם כתב בשם הרשב"א שאם נמצאת חטה בכלי שהדיחו התרנגולת אמרינן כאן נמצאה וכאן היתה כמו במומין ולא אמרינן שבאת מן התרנגולת וכן הורה הלכה למעשה עכ"ל, והובא ברמ''א בסע'י י''ב, עוד כתב הרמ''א שם סעי' י''א דאם נמצאה חטה בתוך מצה, אמרינן כ''נ כ''ה, ונפל במצה זו אח''כ ולא נפלה לעיסה, ושאר המצות מותרות וכתב המג''א שם סקט''ז דאמרינן כ''נ כ''ה רק משום שאין מחזיקים מרשות לרשות או מחתיכה לחתיכה, ממצה זו לעיסה, אך אם לקחו מהעיסה מעט, ואח''כ נמצאה בעיסה חטה, אף מה שנטלו ממנה אסור, ולא שייך לומר כאן דאין מחזיקים וכו' כי הרי בא מהעיסה, ואין דין לא להחזיק מזמן לזמן, אלא רק ממקום למקום או מחתיכה לחתיכה.

ב. כתב המקור חיים סי' תס''ז סקי''א דלא שייך לומר אין מחזיקין ממקום למקום במידי דאתי מגופא רק במידי דאתי מעלמא, משום הכי ביין ונמצא חומץ או בהמה ונמצא טריפה לא שייך סברא דממקום למקום רק במידי דאתי מעלמא ונפל לכאן שייך סברא דאין מחזיקין ממקום למקום, משום הכי במומין דאין המקום גורם רק הרשות ומזלא דבעל גרים. תדע דהא מצי אמרה ליה נסתחפה שדהו משום הכי תולין סברא דממקום למקום ברשות ולא במקום. וכן גבי טבח וחמור שם דמזלא דמוכר ולוקח גורם הרשות גורם לחלק ולא המקום, עכ''ל ועי''ש שביאר לפי''ז את דברי התוס' בדף עו א דרק בג' מקומות אזלינן בתר חזקה שהשתא עי''ש.

ג. הקונה ג' אילנות יש לו קרקע, ואף אם ג' האילנות יצאו מאילן אחד, כל שמעל הקרקע נראה כג' אילנות יש לו קרקע, ואם המוכר טוען שבשעת המכירה היה נראה כאילן אחד, ואחר המכירה נתכסה הקרקע בעפר ולכן נראה כג' אילנות, נח' הראשונים בב''ב דף פב א דעת הרמב''ן דהקונה הבא להוציא קרקע מחזקת מ''ק של המוכר עליו הראיה, אך הריטב''א כתב דעל המוכר להביא ראיה משום שאני אומר כך נמצאו וכך היו, ותמה הגרנ''ט בכתובות דף ט דלכא' מדין כ''נ כ''ה היה צריך להיות הדין דתלינן שנשתנה ברשות הלוקח, וכמו במתני' בסיפא, דהרי ברור שבהתחלה היה זה אילן אחד, והספק מתי הגיע העפר לפני המכירה או אח''כ, עי''ש באריכות מש''כ בישוב הקושיא.