1 בגדרי חיובי בני העיר ובני החצר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / בני חצר ובני העיר

מוצש"ק אמור אור לי"ד אייר תשע"ב

א] ב"ב ד"ז:, בעא מיני' ר' אלעזר מר' יוחנן כשהן גובין לפי נפשות גובין או"ד לפי שבח ממון גובין, א"ל לפי ממון גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות, איכא דאמרי בעא מיני' וכו' לפי קירוב בתים הן גובין או"ד לפי ממון גובין, א"ל לפי קירוב בתים הן גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות, ופירש"י, ז"ל, קירוב בתים, בית הקרוב לחומה צריך לחומת העיר יותר מן הרחוק, עכ"ל.

והנה התוס' שם כתבו, ז"ל, לפי קירוב בתים הן גובין, פירש ר"ת ונותנין עניים קרובים יותר מרחוקים וכן עשירים קרובים יותר מעשירים רחוקים, אבל עשירים רחוקים נותנין יותר מעניים קרובים דלפי שבח ממון נמי הן גובין, עכ"ל, וכ"כ הרי"מ, ז"ל, בין ללישנא קמא בין ללישנא בתרא לפי שבח ממון הן גובין מיהו לישנא בתרא טפוי הוא דקא מטפייא דהאי שבח ממון לפי קירוב בתים הוא, תדע שהרי אם יש שם ב' בתים ששניהן קרובין ואין שוין בממון ודאי לפי שבח ממון הן גובין, א"נ אם יש שם בית קרובה ואין בה ממון כלל כלום עולה ע"ד שגובין ממנה כלל כיון שאין בה ממון למאי חיישא, אלא בוודאי אע"פ שקרובה היא כיון שאין בה ממון אין גובין ממנה כלום, הא למדת ששבח ממון הוא העיקר ומאי לפי קירוב בתים דאמרינן אף לפי קירוב בתים וכו', עכ"ל, וכ"כ הרא"ש והרשב"א והריטב"א.

אך במ"מ פ"ו משכנים ה"ד דקדק מד' הרי"ף והרמב"ם דאין גובין אלא לפי קירוב בתים, ולא לפי שבח ממון, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, גם צ"ב לדעתם מ"ש דאזלינן בתר קירוב בתים משום דבית הקרוב לחומה צריך לחומת העיר יותר מן הרחוק, ולא אזלינן בתר שבח ממון.

ב] ונראה לבאר בזה, דהנה מעיקר הא דאזלינן בתר קירוב בתים ובתר שבח ממון, מבואר דהך דינא דכל בני העיר מחוייבין להשתתף בכל צרכי העיר, הוא מכח ההנאה דיש להן מכך, וע"כ מי שאין לו הנאה כלל מכך א"צ להשתתף, וגם מי שיש לו הנאה, א"צ להשתתף אלא כפי מידת הנאה שיש לו מכך, וע"כ כגובין לבנות החומה, נותנין העשירים יותר מהעניים, ונותנין הקרובין לחומה יותר מן הרחוקים.

ועיקר הך מילתא מבו' גם מהא דת"ח פטורין מלהשתתף בכל צרכי השמירה, משום דת"ח ל"ב נטירותא, והרי דאף דהוי זה מצרכי העיר, מ"מ ת"ח דאינם צריכין לכך, אינם מחויבין להשתתף בזה.

ג] אמנם הנה בתשו' מהר"י מינץ סימן ז' כתב, ז"ל, דהרוב כופין המועט לקנות בית חתנות ולבנות ולסתור בו אע"פ שנופלין בזה טענות רבות דיש לזה טענה עדיין אין לי בנים או עדיין לא הגיעו לפרקן או כבר כל בני ובנותיי נשואין או באולי לא אשיאם בכאן או ההוצאה גדולה אפ"ה אין שומעין לטענותיו אלא בונין בית חתנות, כ"ש בעניין המקוה שאינה הוצאה כ"כ וצריכות לקהל הרבה יותר ויותר מלחי וקורה ובית חתנות וכו', וכן מה שטוענות הזקנות שאין צריכות למי טהור למי מקוה שהנדה טובלת בהן, תואנות הן מבקשות כדפירשתי, ועוד הן צריכות למי טהור לפי מנהג הנשים היקרות והכשרות שאפי' הזקנות טובלת בער"ה ועיוהכ"פ וכו', ומטעם זה יש לחייב גם האנשים אפילו הם אלמונים כי לפעמים הוא יום אד בערב ר"ה או בעיוהכ"פ וכו', עכ"ל, והובא דין זה ברמ"א סימן קס"ג סס"ג, ז"ל, כל צרכי העיר, אע"פ שמקצתן אינן צריכין כגון בית חתנות או מקוה וכדומה, אפ"ה צריכין ליתן חלקן, עכ"ל, ועי' גם בתשו' מהר"ם מינץ סימן ס"ז שכתב כן, ובתשו' צמח צדק סימן צ"ד כתב דה"נ אף אם יש ביהכ"נ בעיר, ואין בו מקומות לכל הקהל, כופין הנותרים את שאר הקהל להשתתף עמהם בבניית ביהכ"נ אחר, ז"ל, אבל בביהכ"נ דיכולין בני העיר לכוף זא"ז לבנות ביהכ"נ וכו', והרב ב"י כתב בשם רבינו ירוחם דאפילו מועטים יכולים לכוף את המרובים, ואפילו היכא שאין כולם צריכין לביהכ"נ כמו בנדו"ד שיש להם כבר בעיר ביהכ"נ אלא שאין מספיק לכולם צריכים לבנות עמהם, כמו שכתב בהדיא כן מהר"י מינץ בתשובה סימן והביאה הרב בהג"ה ש"ע סימן קס"ג וז"ל כל צרכי העיר אע"פ שמקצתן אינן צריכין כגון בית חתנות או מקוה וכדומה אפ"ה צריכין ליתן חלקן עכ"ל, הרי שייכא הם במילתא דידהו שמחוייבים לסייע להם מכיסם שיהא גם להם ביהכ"נ כמוהם, עכ"ל.

והנה מבו' מזה, דכופין רוב בני העיר את המיעוט אף לדבר שאינו צורך לאותו המיעוט, ומסתימת ד' הרמ"א מ' דהיינו אף בשאין בזה צורך כלל לאותו המיעוט, וכטעמא קמא דהמהר"י מינץ, וכן מבו' להדיא מד' הסמ"ע שם, עיי"ש, אך בשו"ת חת"ס או"ח סימן קצ"ג נקט לעיקר כטעמא בתרא, (וכתב דגם בבית חתנות איכא לטעמא בתרא אולי ימצא לו נין ונכד ושאר וכל כיו"ב, וצ"ע מ"ט יתחייב מכח זה, הרי אי"ז צורך דילי', דאי"ז מוטל עליו, וצ"ע), וצ"ע דמ"ש מהא דת"ח פטורין מלהשתתף בצרכי השמירה, משום דת"ח ל"ב נטירותא, והרי דאין כופין הרוב את המיעוט להשתתף בדבר שאינו צורך לאותו המיעוט, וגם צ"ע מהא דלענין חומה נותנין העשירים יותר מן העניים והקרובים לחומה יותר מן הרחוקים, אשר גם מזה מבו' דכל הא דכופין זא"ז הוא מכח ההנאה שיש להן בזה, וע"כ על כל א' להשתתף כפי מידת ההנאה.

ומזה קשיא גם על טעמא בתרא דהמהר"י מינץ דהוא צורך גם לנשים הזקנות וגם לאנשים האלמנים, דאכתי מ"ט גובין מכולם בשוה, ולא אמרינן דכיון דעיקר ההנאה בזה הוא לבנ"א שיש להם אשה שלא פסקו דמי', יגבו מהם את רוב הדמים, וכ"ה דבבנין החומה אמרינן דגובין מן העשירים ומן הקרובים לחומה יותר ממה שגובין מן העניים ומן הרחוקים מן החומה.

ומצינו כן גם בדינא דתוספתא שהביא הרי"ף בסוגיין, מי שיש לו בית בחצר אחרת משעבדין אותו לעשות עמהן דלת ונגר ומנעול לחצר ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו וכו', מי שיש לו חצר בעיר אחרת בני העיר משעבדין אותו לחפור עמהן בורות שיחין ומערות ואמת המים, ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו.

ובחי' הר"י מיגש פירש לזה, ז"ל, מי שיש לו חצר בעיר אחרת בני העיר משעבדין אותו לחפור עמהן בורות שיחין ומערות, פי' שאלמלי אותן שיחין ומערות לא הי' אדם יכול לדור באותה העיר, נמצאת אותה העיר חרבה, ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו, עכ"ל, ועד"ז כתב הרמ"ה, ז"ל, והני שעבודי כולהו דקתני גבי מי שיש לו בית בחצר אחרת וגם מי שיש לו חצר בעיר אחר, מטעמא דלא מיתגר לי' לבעה"ב ביתי' אלא היכא דעבדי לה לחצר דלת ונגר ומנעול, ולא מיתגר לי' לבעל החצר חצרו אלא היכא דאית בה בעיר בורות שיחין ומערות ואמת המים למשתי מיניהו מיא, דאל"ה לא חזיא לישוב וכו', והא דקתני כופין בני מבוי זא"ז, כשהי' שרוי עמהן במבוי קאי, דאל"ה לא כיפינן לי' לא ללחי ולא לקורה, דאי משום עירוב הא לא דייר בהדייהו, ואי משום אגרא בלא עירוב נמי מיתדר לי' לשוכר, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' הר"ן לקמן ד"ח., ז"ל, הא קנה ולא דר אינו כאנשי העיר אלא לדבר שהוא תועלת לדירתו אבל לא לדברים אחרים, והכי איתא בתוספתא וכו', כלומר שאין מחייבין אותו אלא בדברים הללו שהן תועלת דירתו, דמתוך שיש בעיר בורות שיחין ומערות באין לדור שם ושוכרין אותה ואם רצה למוכרה מוכרה ביותר, אבל לשאר הדברים אין מחייבין אותו, עכ"ל, והובא בנמו"י שם.

ומבו' מזה, דאף דיש לו בית באותו חצר ויש לו חצר באותה העיר, אינו חייב להשתתף בכלי צרכי העיר, משום דלית לי' הנאה מינייהו, והרי דאין בני החצר ובני העיר משועבדין זל"ז לכל צרכי החצר והעיר, ואין א' כופה את חבירו אלא לדברים דאית לי' הנאה מינייהו.

ואמנם דבזה י"ל, דמי שאינו דר בחצר ובעיר שאני, דכיון שאינו דר שם לא חשיב כאחד מבני החצר וכאחד מבני העיר להתחייב בצרכי החצר ובצרכי העיר, וע"כ אינו חייב אלא בדברים דאית לי' הנאה מינייהו, ועי' היטב בתשו' רבינו אביגדור כהן צדק שהביא המרדכי בפ' לא יחפור.

ומקור לזה, ממש"כ הרמ"ה שם, ז"ל, ואי אמר לא ניח"ל מאגרייהו ולא בצערייהו, דינא הוא דנחתי בני מאתא או בני חצר ואגרי לי' לבית או לחצר ושקלי אגריהו עד דמשתלמי שיעור מאי דחזי לי' למיתב בהדיהו בההוא חיובא ומסתלק, מידי דהוה אבית ועלי' של ב' שנפלו ואין בעה"ב רוצה לבנות, וה"מ דלא דייר בגויהו, אבל היכא דדייר בגויהו משכוני נמי ממשכנינן לי', עכ"ל, וצ"ב דמ"ש מי שאינו דר בבית או בחצר, דאין ממשכנין אותו, ממי שדר בהן דממשכנין אותו, ויל"פ דהוא משום דמי שדר בחצר?

אך י"ל דהוא משום שדר שם ודאי הוא נהנה, ורק מי שאינו דר מצי למימר לא ניח"ל לא בהו ולא באגרייהו.?

אך הגר"א הביא מקור לדינא דמהר"י מינץ ממי שיש לו חצר בעיר אחרת, וצ"ע אם זה מתישב עם ד' הראשונים הנז' דהא דחייב הוא משום ההנאה.

עוד ילה"ע דגיר' דילן בתוספתא וכן הובא בחי' הרשב"א, דגם מי שאינו שרוי בעיר, צריך להשתתף בתיקון המקואות, וצ"ע אם בזה יל"פ כד' ש"ר דהטעם הוא משום דאית לי' הנאה מזה, או דהוא מקור לדינא דמהר"י מינץ.

עי' דברי מלכיאל ח"א סימן ל"ו אות ב' שכתב דד' מהר"י מינץ הם רק בדברים ההכרחים לעיר, ולפ"ז י"ל דע"כ בחומה אין מחייבין למי שאינו צריך לשמירה, משום דחומה אינה דבר ההכרחי, וכמש"כ החזו"א, ועיי"ש בדברי מלכיאל אות ד' כתב דחומה אינו דבר ההכרחי, אך הוא כתב כן רק במי שאינו דר בעיר בקביעות, עיי"ש.

ועי' עוד במאירי, דכל הא דפטור מי שאינו דר בבית, הוא רק כשאין אחר דר במקומו, וכ"ה בפרישה, וצ"ע אם מד' ש"ר יש ללמוד דפליגי ע"ז, וצ"ע.

ומצינו כן גם בדינא דה' חצרות וכו', דג"כ אין גובין רק ממי שנהנה, אך י"ל דהתם אינם שותפין ממש, רק כלפי מה שהוא מועיל לכולם.

יל"ד בזה, לפמש"נ בדברינו בדין דברים הגובין לפי ממון מד' הרשב"א ורי"ו, דלכל צרכי העיר שהם תקנת העיר גובין לפי ממון, משום דהולכין אחר השגת ידו, ולא משום דיש לו הנאה טפי, ולפ"ז י"ל, דבדברים אלו דגובין לפי ממון משום דהם תקנת הציבור, ואי"ז תלוי בהנאה, י"ל דגם מי שאינו נהנה כלל חייב להשתתף, ורק בחומה דגובין לפי ההנאה, ודאי דמי שאינו נהנה א"צ להשתתף, וע"כ ת"ח דל"ב נטירותא פטורין.

אך לפ"ז נמצא, דבחפירת בורות, הי' לנו לחייב לת"ח אף אלמלי הא דגם הם זקוקין לכך, ובפירש"י מבו' לא כן, וצ"ע.

ולפ"ז יל"ד אם הך דינא הוא רק בצרכי בני העיר או גם בצרכי בני החצר, והיינו משום דיש להסתפק בדינא דהרשב"א, אם הוא דין מסוים בצרכי בני העיר, שהטילום חכמים על כל א' לפי השגת ידו, או הוא גם בצרכי בני החצר, ונפ"מ גם אם בצרכי בני החצר יתחייב מי שאינו נהנה, וצ"ע בזה.

ובאמת גם לפי הביאור הפשוט בדינא דמהר"י מינץ יש להסתפק אם הוא גם בחיובי בני החצר, או רק בחיובי בני העיר, אך בחיובי בני החצר י"ל דהוא רק משום דנהנה, דומיא דדינא דמהרי"ק בעלילות, ודומיא דמש"כ הנתיה"מ בכ"ד, וצ"ע אם יש מקום לחלק ביניהם.

ועמש"נ במק"א להסתפק כן גם לגבי דינא דדר י"ב חדש דה"ה כאנשי העיר, והוא חייב גם כשאין דעתו להשתקע בעיר, ואף בבנין חומה ובכל בנינים שהם דברים של קבע, ומאידך כל שלא דר י"ב חדש אינו חייב אף בדברים שעושין כן בכל יום, כמש"כ הרמב"ם דא"צ לשלם לשומרי העיר, וצ"ע אם ה"נ הוא בבני החצר.

גם יש להסתפק בדינא דבני העיר יש בהן כח להתנות, אם ה"נ הוא בבני החצר, או דרק בני העיר חשיבי כבי"ד, ועי' ביאור הגר"א ר"ס קס"ג דכל שותפין בעניני שותפותן הוו כבי"ד, אך כנראה כונתו רק בשותפות באומנות דעיר, וכמש"כ הראשונים בחמרים וכו'.

ועי' בתשו' מיימוני קנין כ"ז והגמי"י פי"א מתפילה, דנראה להדיא דגם בבני מבוי אזלינן בתר הרוב, וגם מבו' שם דדמי דינא דכופין בני העיר זא"ז לדינא דכופין בני מבוי זא"ז.

ועי' מש"נ בדברינו בדין אלו מצרכי העיר נגבין לפי ממון, לדון עוד בזה, עפי"ד מהרי"ל דבדברים הגובין לפי ממון נקבע דגובין לפי ההנאה, וע"כ מי שאין לו הנאה א"צ להשתתף, ומשא"כ בדברים הגובין לפי נפשות, עיי"ש באורך.

בשו"ת ר"ד אופנהים שבסוף שו"ת חוו"י סימן א' כתב, ז"ל, והנה לצורך החפירה צריך ליתן כל הקהל אף הישראלים והלוים כי קי"ל בטח"מ סי' קס"ג ס"ס ג' כל צרכי העיר אף על פי שמקצתן אינן צריכין כגון בית חתנות או מקוה וכדומה וכו' אפ"ה צריכים ליתן חלקם עכ"ל מש"ה מחויבים ליתן ובפרטות בנ"ד שישראל מוזהר ג"כ על הטומאה ברגל שנאמר והזהרתם מטומאתם מלמד שחייב אדם לטהר את עצמו ברגל עיין מס' ר"ה דף ט"ז. א"כ המה ג"כ מוזהרין ומצווין: וגם מצווין ישראל לשמוע ברכות כהנים מן הכהנים וכל שאינו שומע במזיד אינו בכלל ברכה א"כ בחדא מחת' ובחדא דימוס המה לשלם מקופות הקהל מה שחופרין בבית הכנסת, עכ"ל, ולכאו' צ"ע, דבצורך דמעט מן האנשים, לכאו' ודאי דאין לנו לחייב לכל בני העיר, דלא חשיב צורך זה כצורך העיר, וא"כ מ"ט חשבינן לצורכי הכהנים כצרכי העיר, - והעירוני דשמא הוא משום דלבא לביהכ"נ הוי צורך דכל העיר, וע"כ כל שמקצתם אין בידם לבא לביהכ"נ, הוי זה בכלל צרכי העיר, דומיא דמש"כ בשו"ת צ"צ דאם אין מקום למעט מהציבור בביהכ"נ, מחוייבין כל הציבור לבנות עוד ביהכ"נ אחר, וצ"ע בזה.

עי' תשו' מהרי"ל החדשות סימן קמ"ז דלכאו' מבו' מדבריו דהא דכופין בני העיר זא"ז ובני מבוי זא"ז אף אם א' אומר שאין לו צורך בזה, הוא משום דבצרכי בני העיר הולכין אחר הרוב, וכ"נ גם בתשו' מהר"י מינץ, ומבו' בדבריו דהוא חד דינא עם הא דהולכין אחר הרוב בתקנות בני העיר, בדינא דרשאין בני העיר להתנות, עיי"ש, וזה חידוש רב.

והנה לפ"ז אם רוב בני העיר לא ירצו, הי' בדין דלא יתחייבו, ואמנם באמת בד' מהרי"ל נראה דכל מה שהוצרך לזה דהולכין אחר הרוב, הוא רק בגונא דלאחד מהן באמת אין צורך בזה מחמת מצבו, עיי"ש, וזה ע"ד דינא דמהר"י מינץ, ולפ"ז רק בכה"ג הוא דאם הרוב לא יהיו צריכין מחמת מצבן, לא יהא ביד היחיד לכופן.

ועי' עוד במהר"י מינץ סימן ז' שדן אם המיעוט יכולין לכפות את הרוב, וכתב דאפשר דבדברים שנתפרשו אף המיעוט כופין את הרבים, וי"ל דגם דבריו קיימי רק בשהרוב טוענים שאין להן צורך בכך, ולא בגונא דהרוב אינם מרוצין להשתתף בזה אף דיש להן צורך, ובשו"ע סימן קס"ג ס"א כתב דאף המיעוט כופין, וכ"ה בפסקי ריא"ז ובמאירי, וצ"ע בגדר הדברים.

ועכ"פ הדבר ברור, דדינא דמהר"י מינץ הוא רק בשהרוב צריכין לכך, וכמפורש כן בדבריו, וזה דלא כמו שיש שנשתבשו בזה, ומשה"ק הסמ"ע סימן קס"ג סקל"ב על דינא דבית חתנות, מדינא דתשו' הרא"ש בשטרות, י"ל דהוא משום דהתם מ' דאיירי אף בשהוצרכו רוב הקהל לכך, וע"ז כתב דכיון דאינו ענין כללי, ליכא בזה להך דינא, אך שמא אחר דבד' הרמ"א ר"ס קס"ג נ' דבכל צרכי העיר כופין המיעוט את הרוב, ושלא כד' מהר"י מינץ, ע"כ אף בכה"ג הן כופין אותן, וצ"ע בזה.

מדינא דתשו' מהר"ם בעלילה והובא ברמ"א, מבו', דאף דגם בעלילה מתחייב כל הנהנה וכמש"כ מהרי"ק שורש ד' והובא בתרוה"ד, מ"מ אין לחייב בזה לכל בני העיר, דלא ע"ז הי' שותפותם, ומבו' דאם הי' שותפותם ע"ז, היו מתחייבים בכך כל בני העיר, אף אותם שלא חייבו אותם במס, וזה דבר חדש.

עי' עוד בתשו' הר"א כהן צדק שהביא המרדכי בפ' לא יחפור במי שאינו דר בעיר, אם צריך לשלם, ויל"ד אם יש ללמוד מדבריו לנידו"ד.

פלוגתת הפוסקים בסימן תרנ"ח במי שקנה אתרוג לעצמו, ובפשוטו למש"כ המהרי"ל דמי שאינו בעיר אינו חייב, ה"נ מי שיש לו אתרוג לעצמו, אך בכנה"ג כתב לחייבו משום דיתכן דיפסל אתרוגו, והובא בחת"ס או"ח סימן קצ"ג, עיי"ש.

ועיי"ש במהרי"ל דנשים א"צ להשתתף משום דאין להם הנאה, ויתכן דהוא רק באתרוג שנקט המהרי"ל שם דגם מי שאינו בעיר א"צ להשתתף, אך בדברים דגובין לפי נפשות דגם מי שאינו בעיר צריך להשתתף, י"ל דאף נשים צריכות להשתתף.

עוד מבו' מד' מהרי"ל, דאם האשה רוצה ליטול, ה"ה צריכה להשתתף בכך, ונ' דגובין לפי ממון, אף דהיא אינה מחויבת בכך, ולכאו' חשיב דיש לה הנאה פחותה ממה שיש לאנשים, ובע"כ דלא כל חילוק שיש בין בני העיר בהנאתם קובע לגבי חלוקת התשלום, וצ"ע.

ילה"ע, דגם הא דמי שדר בעיר י"ב חדש, חייב להשתתף בבנין החומה לדעת רוב הראשונים, אף אם אין דעתו להשתקע שם דומיא דחמרת וגמלת, הוא מתפרש טפי לפ"ד מהר"י מינץ, דחובת בני העיר הוא אף בדבר דאין להן הנאה, שהרי אדם זה אין לו הנאה מהחומה הקבועה, שהרי אינו עתיד להשתקע בעיר.

ואמנם דזה צ"ע, דהרי בחומה חזינן דגובין לפי ההנאה, ואפ"ה גובין גם ממי שדר בעיר י"ב חדש, ובע"כ דהטעם בזה הוא משום דה"ה ראוי לדור בעיר וליהנות, ולא אזלינן בתר מה שדעתו לעזוב את העיר, וצ"ע בזה.

ביאור הגר"א סקע"א, כתב על דינא דהרמ"א שם והא דאין נותנין מקרקעות, היינו מבתים וכדומה, שאינו מרויח בהן, אבל אם יש לאדם שנים או ג' בתים, ודר באחד מהן ומשכיר האחרים, או שיש לו שדות וכרמים שמרויח בהן, או שעוסק בפרקמטיא, צריך ליתן מהם, וכתב הגר"א, ז"ל והא דאין. תוספתא ב"ב שם מי שיש לו חצר בעיר אחרת כו' וצריך ליתן לפי ששוכר לאחרים, עכ"ל.

אך שם סקפ"א כתב על דינא דמקוה, ז"ל, תוספתא מי שיש לו חצר בעיר אחרת כו' אע"פ שאינו שותה מהן, עכ"ל, וצ"ע, וגם נת' לעיל דלכאו' זה דלא כמש"כ הראשונים בטעם הא דחייב להשתתף בבורות שיחין ומערות.

ועי' עוד בביאור הגר"א סימן רס"ד סקי"ב, שכתב על מש"כ הרמ"א שם, דאם ירד על דעת שניהן חייב ליתן לו מה שנהנה, מאחר שהציל של חבירו, ז"ל, כמו מי שיש לו בית בחצר אחרת וחצר בעיר אחרת בתוספתא הביא הרי"ף ורא"ש בפ"ק דב"ב, עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו, דאינו חייב בכך משום חיובא דבני העיר, דאל"כ מ"ט לא הביא מעיקר דינא דבני העיר, אלא הוא דין בפנ"ע דהואיל ויש לו תועלת מזה, ה"ה חייב לשלם, אך י"ל דמכוון הגר"א להוכיח משם דהך דינא הוא גם במי שאינו בן העיר, אך לעולם הוי הכל חד דינא, וכמו שנקט הנתיה"מ בסימן רס"ד שם ובכ"ד.

בעיקר הדברים יש מקום לפרש, דשאני בית חתנות ומקוה, שהוא צורך בני העיר, ומקרה הוא שאינו צריך לכך, ול"ד לקירוב וריחוק וכו', - ובהא דרבנן ל"ב נטירותא, יל"פ דהוא משום דהפורענות באה בשביל ע"ה, וע"כ הם הגורמין לכך.

וצ"ע היטב בתשו' מהר"ם שבמרדכי, דאפשר דבאמת נחלק ע"ד ש"ר ביסוד הדברים, וזהו מקור ד' מהר"י מינץ, עייש"ה, וצ"ע.

רמ"ה בדין קירוב בתים, דהוא משום דגורמין ההיקף, ומבו' ג"כ דהגורם את הצורך חייב לשלם יותר, וזה ע"ד המבו' בתוס' וברא"ש, וזהו שכתב הרא"ש דהואיל וכל הגזירות הם בשביל הממון אזלינן לפי ממון, ועי' בביאור הגר"א שכתב מקור לדינא דגורם מד' התוס' אלו, ומצינו כן כמה דינים דאזלינן בתר הגורם, עיי"ש.

עו"כ הרמ"ה שם, דאין כופין זא"ז רק לסלק היזק, ולא לתקן את העיר, וע"כ אין כופין לבנות חומה לדעת רשב"ג, אף דה"ז משביח את הנכסים, ולכאו' זה שלא כד' הר"ן דכופין את מי שאינו דר בעיר, משום דה"ז משביח את ביתו.

ובד' הנתיה"מ בסימן קע"ח מבו' ג"כ כן, דאין כופין זא"ז רק לדבר שהוא מציל מהפסד, ולא להשביח, ולדעתו דהך דינא אינו רק בבני העיר וכו', אלא בכל דבר המועיל לשנים, ה"ז מוכרח כן.

נתיה"מ סימן קע"ח סק"ג, ז"ל, ואין להקשות אמאי יכול כאן לכפותו ליתן לו חלקו, ומשמע דיורדין לנכסיו, ובבית ועליה [בסימן קס"ד סעיף ה'] אינו כופהו רק שיושב בה עד שיתן לו יציאתו, דשם גבי בית ועליה יכול לומר בעה"ב לבעל העליה מה לך לכפות, הרי כל ההוצאות שאתה צריך לבנין של מעלה בנה למטה ודור בו, והלא אף אם אני אבנה הבנין של מטה לא יגרע מהוצאתך כלום, ומה לך אם תבנה בנין שלך למעלה או למטה, משו"ה אין יורדין לנכסיו, משא"כ כאן שצריך הוצאות יתירים כיון שמוכרח לבנות חלק שניהם שא"א לבנות זה בלא זה, דיכול לומר לו כיון ששנינו צריכין לבנין זה נוציא ביחד ההוצאות ואיני רוצה להוציא הוצאות לבד.

ואפי' בשנים שאינן שותפין, כל שיש דבר שהוא מוכרח לשניהן ואין האחד רוצה לעשותו יכול השני לכפותו. וראיה לזה, מהא דבני העיר כופין זה את זה לבנות חומה ושאר דברים הנצרכים [סימן קס"ג סעיף א'], וכן בני מבוי ובני חצר המבוארים בהלכות נזקי שכנים [סימן קס"ב סעיף א' וסימן קס"א סעיף א'], וכן בסימן קס"ג סעיף ו' בהג"ה שכתב דכל בני עיירות שיש לחוש שגם עליהן יעבור דצריכין ליתן. ואין דומה למקיף את חבירו בסימן קנ"ח [סעיף ו'] דמדמין ליה לזה נהנה וזה לא חסר, דשם הוא דבר שאינו מוכרח, דסגי להו בנטירה בר זוזא. ובדבר המוכרח לשניהן באמת כופין זה את זה, דבהדיא תנן [תוספתא ב"מ פי"א ה"י] דכופין בני בקעה זה את זה לעשות חריץ ובן חריץ, אלמא דכל דבר המוכרח לשניהן וא"א להאחד לתקן לעצמו עד שיתוקן ג"כ חלק האחר, מחויב האחר ליתן חלקו. ועוד ראיה מסימן קס"א סעיף ו' גבי חמש חצירות השופכות מים לביב אחד דכולן מתקנות עם התחתונה, והטעם כתב הסמ"ע [שם סק"ח] משום דהמים יעמדו כנגד העליונה, ואמאי, לימא ליה מה לך בכך שמתקלקל (חצירו) [חצירי] יתקלקל ויתקלקל. וכן בסימן ק"ע [סעיף א'] גבי חמש גינות, דאילו היה רק התחתון לבד לא היה שום אדם יכול לכפות לתקנו, ועכשיו שהעליון ג"כ צריך לזה כופהו לתחתון.

והא דבסימן רס"ד סעיף ד' בהג"ה גבי שנים שנתפסו דאין חבירו חייב ליתן לו, ע"ש, שם מיירי שלא נתפסו על ענין אחד, ואפשר להציל עצמו זולת האחר, בזה שייכים הדינים שכתב שם, אבל כשנתפסו על ענין אחד וא"א להציל עצמו זולת האחר, כופה לחבירו ליתן לו חלקו, דומיא דשיירא שעמד עליה גייס דמחשבין לפי ממון או לפי נפשות כל חד כדינו [סימן ער"ב סעיף ט"ו], דמה לי גייס ומה לי שר שמעליל כי שביה כעסקי נפשות דמיא, ואם בא על עסקי ממון מחשבין לפי ממון, וכן הדין בספריו וספרי חביריו המוזכר שם [בסימן רס"ד].

ולזה נראה לפענ"ד, דה"ה בבית המשותף שנפל ולא נשאר רק הקרקע, ואינו עומד לשנות הקרקע לדבר אחר רק לבנין, שיכול לכופו לבנות, דהוי כמציל מההיזק דאחד יכול לכוף לחבירו כמו שכתבתי לעיל, ואין לדמותו למי שרוצה להשביח נכסי שותפות שאין יכולים לכפות זה את זה, דזה אינו, דכיון שאינו עשוי לשנותו לדבר אחר מופסד ועומד הוא וכהצלה מנזק דמיא, עכ"ל.

והנה בעיקר ד' הנתיה"מ בסימן קע"ח ובסימן קס"ד ורס"ד דדינא דכופין בני העיר זא"ז הוא משום דהוי זה צורך כולם, צ"ע היאך זה מתישב עם דינא דמהר"י מינץ דאם מי שאינו נצרך חייב להשתתף.

ואמנם מדינא דהמהרי"ק בעלילה מוכח כד' הנתיה"מ, שהרי התם אינם שותפין כלל, ומ"מ ה"ה חייב להשתתף.

ועי' עוד בחזו"א שכתב דמדינא דדר י"ב חדש דחייב אף שאין לו בית, מבו' דגם "שכנים" חייבין להשתתף בבנין החומה, ויל"ע דאולי בכה"ג אינו חייב רק אם יש לו הנאה מזה, אך לא מצינו חילוק בזה.

והנה לפי הנ"ל נמצא דב' דינים נאמרו בזה, חדא דכל בני העיר משועבדין להשתתף בצרכי העיר אף שאין להן הנאה בזה, ועוד דכופין שכנים זא"ז לדבר שיש לשניהם הנאה מזה, וזהו דינא דהמהרי"ק בעלילה, וצ"ע מקור ב' הדינים.

ובאמת מצינו כן גם בד' תשו' מהר"ם בתשו' מיימוני ובמרדכי, דבעלילה אינם שותפין, ומ"מ אותם שהעלילה עליהן נראה דכופין זא"ז, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל.

ואולי מקור ב' דינים אלו, הוא מהא דיתומים חייבין במידי דאית להו הנאה מינייהו, וי"ל דהיינו דביתומים ליכא לחיובי בני העיר וכמש"כ הרמ"ה, ורק בדברים דאית להו הנאה ה"ה מחוייבין מכח ההנאה, ודו"ק, אך בד' הרמ"ה נ' דטעם אחר יש בזה, עיי"ש, וצ"ע.

שו"ת מהר"ח או"ז סימן קנ"ג, נראה שבני העיר כופין זא"ז לעשות מקוה, כיון שפר"ת שאין לטבול בנהרות מההיא דמפצי, מעתה כולם צריכים למקוה והוי ליה כמו לחי וקור' למבוי. דתניא בתוספתא דב"מ פ' הבית והעליה, שכופין בני המבוי זה את זה לעשות לחי וקורה למבוי ולמה והלא הוא יכול לומר לכשתתקנו לחי וקורה, אבטל לכם רשותי שבמבוי ונמצא שאיני נהנה מלחי וקורה שלכם כלום ובההיא ברייתא נמי תניא כופין בני העיר זה את זה לבנות להם בית הכנסת; ולקנות להם ספר תורה, נביאים וכתובים, וה"ה מקוה שכולם צריכים. ולא דמי לחמש גנות המסתפקות מים ממעיין אחד ונתקלקל המעין, כולם מתקנים והעליונה אינה מתקנת עמהם, דהתם, אחר שתקנה העליונה לעצמה, אינה נהנית בזה כלום שיתקנו התחתונות ואדרבה היא מפסדת בזה. ועוד למה ראובן יתקן דבר, אבל דבר שהוא שמירה לכל הגנות, תניא בתוספתא: כופין בני הבקעה זה את זה, לעשות ביניהן חריץ ובן חריץ, לפי שהם שמירת כל הבקעה. כדתנן ס"פ בית כור, שחריץ ובן חריץ עושין שמירה לשדה, הלכך אין האחד יכול לומר אני אשמור לעצמי. ולא דמי לההיא דב"ב השותפין דרוניא אקפיה לרבינא מד' רוחות ומסיק דאי לא גלי רוניא אדעתא דניחא ליה, לא הוי יהיב כלום אף על גב דבעי נטירותא. דע"כ התם, אי לא גלי דעתיה, הוי אמינא דלא בעי שום נטירותא, כי לא היה נפסד הרבה. ומשום קיבורא דאהיני לא היה מקפיד וכו', וכן משמע מההיא דחמש גנות, שכולן מתקנות עם העליונה, כיון שהתחתונות נהנות בזה כשיצטרכו להשקות יהיו להם מים, צריכים לסייע להם וכן כאן גבי מקוה, עכ"ל.

מבו' בדבריו דכללא הוא דכל דבר שהוא צורך דכולם, כופין זא"ז להשתתף בו, והוא אף בשכנים, וכל הא דבההיא דרוניא ל"מ לכפותו, הוא משום דאי"ז צורך כ"כ, ומבו' בדבריו דנתחדש בזה דל"מ א' מהעיר לומר דאין לו צורך בזה, - גם מבו' בדבריו דשוה דינא דכופין בני העיר זא"ז, לדינא דה' גינות, וזה כיסוד ד' הנתיה"מ.

והנה בד' הרמב"ם פ"ו ה"ה והשו"ע סימן קס"ג ס"ב, מבו' דמי שאינו דר י"ב חדש אינו חייב בשכר הפרשים.

וצ"ע לפ"ד הנתיה"מ, דלכאו' כיון דיש לו הנאה מזה, מ"ט אין יכולין לכופו להשתתף, ועי' אג"מ חו"מ ח"א סו"ס מ' שנקט דבאמת צריך להשתתף במה שנהנה, וצ"ע, אך נראה הטעם עפי"ד מהרי"ל החדשות סימן נ"ט עיי"ש בד' השואל ובתשובת מהרי"ל, דבזה אמרינן דזה נהנה וזה לא חסר הוא, דכיון דבני העיר צריכין לעשות כן לצורך עצמן, אין גובין ממי שאינו מבני העיר, וצ"ל דל"ד לדינא דהמהרי"ק בעלילה דגובין אף מבני עיר אחרת, דהכא הוי עיקר הצורך לעיר זו, ואך שהוא בא לעיר זו ונהנה ממה שיש לבני העיר, ודו"ק, שו"ר בדברי מלכיאל ח"א סימן ל"ו סוף אות ד' שנראה דפירש דהוא משום דמי שאינו דר בקביעות א"צ לשמירה, והיינו דכל החשש הוא רק לזמן מרובה, ולפ"ז שמא יש מקום להבין דע"כ גם בשומרים שאי"ז דבר דקביעות, א"צ להשתתף אלא הקבועים בעיר, וצ"ע.

ועי' בתשו' חת"ס או"ח קצ"ג, דבני הכפרים הסמוכין צריכין להשתתף בכל צרכי העיר, ואילו התושבים הבאים מגלילות רחוקים אינם חייבים בשום דבר, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דבני הכפרים, אף דאינם מאנשי עיר זו, אך מ"מ כיון שהן משותפין עמם בקביעות, הוו בכלל החיוב, ומשא"כ תושבים אחרים הבאים לשם, אינם בכלל החיוב כלל, וע"כ אף אם יש להן הנאה, א"א לחייבן בכלום.

מהר"ם מר"ב ד"פ ל"ט, וראי' נמי מדאמר [בפ"ק] דב"ב (ז' ע"ב, ח' ע"א) כופי' בני העיר זא"ז לעשות חומה דלתים ובריח לפרשא ולטורזיינא אפי' מיתמי כל מילי דאית ביה נטירותא ליתמי אף על גב דאיכא התם מילי טובא דאי לאו איהו נמי היו מוציאי' כל כך כמו עתה לא שייך כגון זה כופין על מדת סדום וטעמא רבא איכא שאם לא היינו כופי' כל א' הי' אומר איני צריך והיה מחשב חבירו יעשה חוץ ממני ומתוך כך ידחה הדבר ויבא לידי סכנה להכי [+כן הוא בכת"י פארמא אבל בכת"י א"ד אי' להכי אמרי רבנן כופי' אלו וכיוצא באלו+ אחמור רבנן על] אלו

מהר"ם ד"פ אלף ט"ז, +מרדכי פ"ק דב"ב רמז תע"ח תע"ט והגמי"י פי"א מה' תפלה אות א'.+ עיר שאין בה אלא י' בני אדם ואחד מהם רוצה לצאת מן התפלה אם יכולי' לכופו שישאר נראה ודאי דאם אין להם [מנין] אלא עמו דכופי' אותו או לישאר או להשכיר במקומו דאמרי' בתוספתא דב"מ (פי"א) כופי' בני העיר זא"ז לבנות להם בית הכנסת ולקנות להם ס"ת כו' אלמא דכופי' אותו לכל שיש להם צורך גדול ה"נ כיון שהמנהג הוא בכל [תפוצת] הגולה במקום שיש להם אפי' א' או ב' פחות ממנין שמשכירי' להשלים מנינם בימי הנוראים שאין דרכן לצאת מבתיהם יכולי' לכופו לישאר או להשכיר בחריקיה ודמיא ממש להא דתניא נמי התם (תוספתא שם) מי שהיה בלן לרבים ספר לרבים נחתום לרבים ואין [שם אחר] אלא הוא והגיע שעת הרגל ומבקש לצאת לביתו יכולי' לעכב על ידו עד שיעמוד אחר תחתיו אבל [אם] יש שם [עשרה בלא] הוא אין יכולי' לכופו שישאר או שישכיר אחר במקומו ולא חיישי' שמא יצטרך אחד לנקביו או יארענו אונס אחר ויצטרכו להמתין עד שיעבור אונסו דא"כ אין לדבר סוף כדאמרי' בפ"ק דיומא (ב' ע"א) [הכא] נמי אי חיישי' לאונס דחד ניחוש נמי לאונס דתרי או דתלתא ואף על גב דחיישי' כה"ג בפ' י' יוחסין (פ"א ע"א) ובפ"ק דסוטה (ז' ע"א) דאמר רב יהודה אמר רב ל"ש אלא בעיר אבל בדרך עד דאיכא תלתא שמא יצטרך אחד לנקביו ונמצא מתייחד עם הערוה בעלמא לא חיישי' להכי אלא בעריות דוקא דבעריות החמירו. תדע דהא בההוא דתוספתא גבי בלן וספר לרבים לא מחייבי' לישאר או להעמיד אחר במקומו אלא כשאין שם אחר אלא הוא אבל יש שם אחר [בלא] הוא לא מחייבי' ליה לישאר דלמא יארע בו אונס באותו אחר אלמא להא לא חיישי' [ה"נ הכא] לא חיישי'. ועוד דאפי' אם הוצרך א' מהם לנקביו ואין יכול להעמיד עצמו רשאי לצאת ואין ש"ץ רשאי לשתוק עד שיחזור [כיון דהתחילו בי'] כדאמרי' בירושלמי (מגילה פ"ד ה"ד) אין פורסין על שמע פחות מי' ואם התחילו בי' והלכו מקצתן גומרי' ועל כולם הוא אומר ועוזבי ד' יכלו ורבינו נסים גאון ז"ל הביא ירושלמי זה במגילת סתרים שלו ואם ילך עוד אחד מן הקהל ולא ישארו אלא ט' אלו שנים שיצאו ישכירו אחר במקומו. ושכר החזן על היוצאים כמו על הנשארים למאי [דפרישית].

וששאלתם אם גובי' לפי ממון או לפי נפשות נ"ל דגובי' לפי ממון עשיר בעשרו עני בעניו תדע דאמ' בפ"ק דב"ב (ז' ע"ב) כופי' אותו לבנות לעיר חומה דלתים וכו' ואמרי' בגמ' [כשהן] גובי' לפי שבח ממון הן גובי' ולא לפי נפשות והא מלתא נמי להא דמיא שהרי מה /שאינן/ שאינו הולכי' חוץ לעירם למנין לעיר אחרת לפי שיש להם טורח להניח את בתיהם ריקם וממונם וחובותיהם. סוף דבר כל דבר [שתלוי] בממון ולא בסכנת נפשות אינם מחשבי' אלא לפי ממון כי ההיא דפ"ק דב"ב ודפ' הגוזל בתרא (קי"ו ע"ב) שיירא שהיתה מהלכת במדבר ועמד עליה גייס לטורפה מחשבין לפי ממון.

תשו' מהר"ם במרדכי סימן תס"ד, עוד השיב וז"ל וששאלתם אם יש לתת מס [מן] הבתים אם לאו זה הכלל הכל לפי מנהג העיר כדתניא בפ' הגוזל בתרא שיירא שהיתה מהלכת במדבר ועמד עליה גייס לטורפה מחשבין לפי ממון ואין מחשבין לפי נפשות ואם שכרו תייר לפניהם מחשבין אף לפי נפשות ובלבד שלא ישנו ממנהג החמרים אלמא אזלינן בתר מנהג ותניא נמי התם ספינה שהיתה מהלכת בים ועמד עליה נחשול של ים לטובעה והקילו ממשאם מחשבין לפי משאוי ואין מחשבין לפי ממון ובלבד שלא ישנו מנהג הספנים אלמא בתר מנהג אזלינן ואם אין מנהג קבוע בעיר חזינן אם הוא לצורך בנין חומת העיר ומגדלותיה לשמירת העיר ודאי יש ליתן מס מן הבתים וגם מן הממון כדתנן בפ"ק דבבא בתרא כופין בני העיר זה את זה לבנות חומת העיר דלתים ובריח דבעי מיניה ר"א מרבי יוחנן כשהן גובין לפי שבח ממון הן גובין או לפי קירוב בתים הן גובין א"ל לפי קירוב בתים הן גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות ואיתנהו לתרי לישני וקמ"ל לישנא קמא דאזלינן בתר ממון ולא בתר נפשות במקום שהולך על הממון ולא על הנפשות ואם הולך על שניהם אז אף לפי שבח ממון הם גובין ולא לפי שבח נפשות לבד (וקמ"ל לישנא קמא דאזלינן בתר ממון ולא בתר נפשות ואם על שניהם הולך אף לפי שבח נפשות הן גובין) וקמ"ל לישנא אחרינא דאזלינן נמי בתר קירוב בתים אלמא יש ליתן מס מן הבתים וראיה לדברי במקום שהולך על הנפשות ועל הממון אז יש ליתן מס משניהם מדקתני שכרו תייר לפניהם מחשבין אף לפי נפשות ואם יש בתים גבוהין שעושין לשאר בתים עין (אין) צריך ליתן יותר ומחשבין לפי שזה גורם העין וראיה לדברי מדקתני ומחשבין לפי המשאוי אלמא דבר הגורם היזק נותן יותר ולא מיבעיא אותם שיושבין תוך העיר שצריכים ליתן מס מבתיהם אלא אפילו אותם שיושבין חוץ לעיר ויש להם בתים בעיר יש להם ליתן מס מבתים שלהן כדתנן במסכת כלים ומייתי לה פרק האיש מקדש ובפרק שני דייני גזירות חומת העיר ומגדלותיה באין משירי הלשכה ואמאי לא יבנו אותה בני ירושלים עצמם משלהם אלמא משום דירושלים לא נתחלקה לשבטים ולכל ישראל יש להם הישוב הלכך באים משירי הלשכה שנתנו כל ישראל ותניא בתוספתא דב"ב מי שיש לו בית בעיר אחרת בני העיר משעבדים אותו לחפור עמהן בורות שיחין ומערות ושאר כל דברים אין משעבדים אותו היינו דברים דלא שייך בבתים אבל אינו ממעט ענין שמירת העיר [אף על גב] דלכאורה משמע הכי מדתנן בני העיר כופין זה את זה לבנות לעיר חומה דלתים ובריח [משמע] דוקא זה את זה שכולן באותה העיר דרין כופין לחומה דלתים ובריח [\*בס"א אין כופין הדרין חוץ לעיר לדלתים ובריח וחומה כי אם בורות שיחין ומערות דלא אשכחן חילוק דהכל לכריא כו'] (אבל הדר בעיר אחרת אין כופין [\*בס"א ואין כופין בני העיר אחרת] כי אם לבורות שיחין ומערות ואשכחן דחלוקין דהכל והכל) לכריא דפתיא ואפילו (\*מדרבנן) [\*מרבנן] פירוש לכרות בור מים וקי"ל הכל לגלי גפא לבר מרבנן פירוש סתימת שערים (\*ולכי) [\*לכי] דייקת ביה שפיר לא מצינו לפרש בה הכי דהא גבי חצר תנן נמי כופין בני חצר זה את זה לבנות בית שער ודלת לחצר ולא מצינו למימר דוקא זה את זה שכולן דרין באותה חצר אבל מקצתן דרין בחצר אחרת ויש להם בתים באותה חצר אין כופין אותן לבנות בית שער ודלת לאותה חצר דהא תניא בתוספתא ברישא מההיא שהבאתי לעיל במי שיש לו בית בחצר אחרת בני החצר משעבדים אותו לעשות עמהם דלת ונגר ומנעול לחצר ושאר כל דברים אין משעבדים אותו ואם היה שרוי עמהם באותו חצר משעבדים אותו על הכל אבל שאר מסים (\*קצבים) [\*קצובין] שנותנין בכל שנה למס לשר או לעירונים זו היא מחמת הריוח שמרויחים בעיר אין ליתן מס מן הבתים אבל אם יש לו שנים או שלשה בתים יש להם ליתן מס מהם דמ"ש מריוח אחר אבל מביתו לא יתן כלומר מבית דירתו לא יתן כמו אחר. אבל אם השר רוצה שיתנו כל אשר להם או חצי ממונם או מס גדול שאינו חושש מאין לוקחין אותו אז יתנו מן הכל ואפי' מן הבתים [\*שדר בהם] שלום מאיר בר' ברוך

עי' חזו"א סימן ד' בטעם דמי שאינו דר משלם על בורות שיחין ומערות, ואינו משלם על חומה, עיי"ש, אך בתשו' מהר"ם הנז' כתב דמשלם אף על החומה.

ובדבריו מבו', דדבר שהוא צורך הבתים גובין ממנו, ודבר שהוא צורך הדרים אינו גובה ממנו, עיי"ש.

שו"ת מהרי"ל פ"ט, שאלתי הנשר הגדול מהר"ש אם יכול ראובן לכוף את שמעון שיתן עמו מס בשוה, והשיב לי אין זה שאלה כי אם תואנה הוא מבקש, וזיל קרי בי רב הוא, כי דבר פשוט הוא לכ"ע אחד המרבה ואחד הממעיט איש לפי ממונו תכוסו עליו, והמנהג מבטל הלכה, כדאיתא פרק השותפין הכל כמנהג המדינה, דגרסינן עלה בירושלמי זאת אומרת מנהג מבטל הלכה.

ועוד לאו מנהגא הוא אלא דינא דתלמודא הוא כדאי' בפרק השותפין לפי שבח ממון הן גובין, וכתב המרדכי עליה כל מילתא דלית ביה סכנת נפשות לא אזלינן אלא בתר ממון, ופיר' המרדכי זהו נקרא שאין בו סכנת נפשות הואיל והשר אינו בא ברצון על הנפשות. וגדולה מזו כתב רבי מאיר במרדכי בהגוזל בתרא בתשובה המתחלת על ששאלת ראובן קבל עסקא וכו', וכתב שהמסים ניגבין מן העיסקא, וכתב וז"ל אף על גב שעשה השר תפיסה הדבר ידוע שלא בא השר על עסקי נפשות אלא על עסקי הממון אלא לפי שרוצה להכביד עליהם ולשאל הרבה וירא פן יברחו וצוה לתופשם, וכ"ש בנדון זה שמחשבין לפי ממון.

ועוד ראי' מתשובה שני' שהשיב מהר"ם וז"ל היכי שמסרה האשה תכשיטיה שהבעל חייב ג"כ לתת מס מאותן המעות, ש"מ שנותנין מס לפי ריבוי המעות. ונלאתי להאריך כי הדבר לפי ערך הממון, כי מעשה בכל יום שנותנים מס ממעות נכרים, אע"ג שהגוף אינו בעיר.

מהרי"ל ק"ז, [שאלה] +על אחד מבני הישוב שפירש לדרך קודם הרגל והניח בביתו אשתו, אם מוטל עליו לישא עם חביריו בעול החזן והמניין א'+ על אשה שהיא דרה בעיר ובעלה אין עמה, אם היא צריכה לתת לפי הנפשות לחזן לימים נוראים או לאתרוג.

[תשובה] מה שכתב מר לענין נשים ובעליהן אין עמהם והגיעו ימים נוראים, לענ"ד אם אין מנין זולת היוצאי', הואיל ופסק מהר"םדמוטל על היוצאין כעל הנשארין שכר חזן ומנין, אין בידי לחלק אם יצא ימים רבי' לפני הרגל או בקרוב, דאם כן נתת דבריך לשיעורי' כו', דהאי יערים ויצא חדש או חדשיים [קודם] ויפטר, ומדת הדין לוקה. אע"ג דראיית מהר"ם מההוא דמי שהי' ספר או בלן לרבים והגיע שעת הרגל כו' משמע דוקא כי הגיע זמן הרגל, התם היינו טעמא דכי יש שהות מצי אמר להו השכירו אחרינא בחריקאי ולית להו פסידא, אבל בנדו"ד כולה שתא חשיב הגיע שעת הרגל, דהדבר ידוע דהמנהג בכל תפוצות הגולה להשכיר חזן ומנין כמו שכתב מהר"ם ומוטל על היוצאי' כעל הנשארים, מהשתא הוא דמעכי עלי' שאם יצטרכו להמציא אחרים בחריקי' אית להו פסידא במה שאינו נשאר, וקל להבין, אבל אם הוא אנוס כמו שכתבת שאינו רשאי לבא במדינה, איני רואה לחייבו אפילו כבר הגיע זמן הרגל, דמצי אמר אנא הא קאימנא ואונס רחמנא פטרי' אם הוא אנוס ממש, אבל אם מחמת חובת ממון או פשיעה בזה לא יפסידו חביריו חלקם.

וכ"ז לענין תפלה וימים נוראים ומנין, אבל מה שכתבת ששיתפת האתרוג לא ידענא מנא לך, הא כיון שבעלה אינו שמה ונשים אפי' מדרבנן אינן חייבות במצות עשה שהזמן גרמא, דנהי שמכניסות עצמן לחיובא ומברכות כדפי' רבינו תם, מכל מקום מי יצריכם ליתן אפילו ממונא, כ"ש בעלה שאינו שמה וא"צ לאתרוג זה. אי"ז דומה לפסקי דלעיל דימים נוראים דמעכבי עלי', הואיל וצריכין לו להשלים המנין וגם הוא עצמו צריך כמו שביאר מהר"ם בתשובתו ולאו כל כמיניה להפריש עצמו מהן, אבל אתרוג לא דמי לכל הני ולא להני דתוספתא לעשות לחי וקורה למבוי וצרכי ציבור אשר פסק מהר"םדכופין זא"ז, דכל חדא צריך לאותה מצוה כמו חבירו, אבל אתרוג כתב מהר"ם בתשובה דגובין לפי ממון, דהידור מצוה מוטל על העשירים טפי מעל העניים אפי' כששניהם בעיר, וכל כה"ג דליתיה בעיר מנלן לחייבו ליתן מנפשות ואם האשה תרצה לברך עליו יכולין לעכב על ידה עד שתתן לפי ממון, עכ"ל.

מהרי"ל החדשות נ"ט, ע"ד נוטה שאין לכם על בני הסביבות כלום מחמת המניין, דינו כאן לא חזינן דכופין למניין אלא בן עירו כמו שכתב מהר"ם מההיא דתוספתא כופין בני העיר זה את זה כו', ומשם הוכיח דה"ה דכופין זה את זה להשכיר למנין [הואיל] ומנהג בכל תפוצות גולה כו'. אבל אין לכוף בני עיר אחרת. הא קמן אי בעו נשארים בעירם או ילכו למקום אחר, וא"כ מה לכם עליהם. ואם הם יגרשום מהם וכן יעשו להם קהילות וישובים אחרים א"כ יצרכו כל יישוב להשכיר מניין בפני עצמו. ויש לדמותו לסופר פי' מלמד תינוקות ולת"ח דלא מצי בני מבואות או בני מתא מעכבי עלייהו, ה"נ דבר מצוה הוא, וכן כשבורחין בר מינן בשעת הזעם מחמת רשע וכה"ג אין [יכולי'] בני העיר לגרשם מלהיות נשמטים שמה מעט עד יעבור זעם כמו שכתב ר"י או"ז, אע"ג דכתב מהר"ם דיכולים להוציא פרדכת מן העיר משום מיני מציאות וכמה רווחים שיבאו לידו ושכירות בתים שנתייקרים עלייהו, מ"מ סופרים ות"ח כדלעיל אין לגרש. ונדון זה נמי לא שנא.

אמנם מה שכתבת שיש לבני העיר פסידה מחמת רוב עם שיח', אם היה זה מבורר ובני הישובים מודים להם בזה היה לבני העיר לתקן בעניין שלא יהא פסידה כגון שישארו בביתם ולא יצאו אלא לצורך וכה"ג להשקיט הרשע.

ומה שכתבת שחוטפים מה שבא בשוק למכור, על זה יתקנו בני העיר על הנוכרים שלא יעשו ולא יקנו אלא כדי צורכם ולא ממקח שרוצה גוי לקנות, או בעניין שכל בעל הבית או אחד מבני העיר יקנה לנכרי כדי סיפוקו. וכה"ג שיהא להם שלום, ובקנס שאם לא ישמעו לקולם שאל יוציאום בתפילה ובתקיעת שופר ובזה יהיה להם מנוחה.

ומה שכתבת כיצד גובין לפי נפשות וממי גובין. כמה פעמים נשאלתי על ככה ואמרתי לעניות דעתי נראה דמכל נפש ונפש אפי' תינוק בעריסה. וראי' משיירא שמהלכת במדבר דגובין לפני נפשות היינו כל נפשות לצורך התיור כיון שהוא סכנת נפשות טעות הדרך במדבר מחמת הרעב וחיות, ה"נ כיון שפסק מהר"ם דחצי לפי נפשות מסתמא טעמו משום סכנת נפשות אם ילכו לעיר אחרת וא"כ כל הנפשות בסכנה, ועוד הבאתי ראי' מלשון מהר"ם שכתב לפי שבח נפשות, אכן כמה וכמה אמרו לי שלא שמעו אלא לגבות מאיש ואשה כפלים כאלמנה ולא מן הטף אלא מגדולים בני מצוה, ויש אומרים ג"כ מבתולות בנות מצוה ששומעות השופר. ועל כן אני אומר יבדק היאך המנהג נוהג ובתרי' אזלינן כה"ג עכ"ל.

מהרי"ק סימן ד', בהיות הדבר ידוע ומפורס' כי ענין תפיסת אחינו מק"ק רעגנשפו"רק יצ"ו ראוי הוא להיות מזיק ומסכן להרבה מקומות זולתי רעגנשפו"רק ובנותיה וכאשר כתבו להרבנים הנועדים בהיות בק"ק נורענבע"רק כדי להציל לקוחי' למות על לא חמס בכפם בעו"הר ויש לחוש פן ימצא איש או אשה או משפחה או יושבי כרכים או יחידים או מרובים אשר גם כן אין מנוקים מן הסכנה ומן הפחד שמא גם עליהם ח"ו יעבור זעם אם לא ימצא תקון והצלה בדבר ואף גם זאת יאמרו לא תגוש מקרי בעדינו הרעה. כלום יהיה לנו כי בשרירות לבנו נלך לכן נדרשתי אל רבות אשר שאלו ממנו לראות איזה דרך ישכון אור הדבר הזה להרים מכשול מדרך עמינו פן יכשלו איש באחיו ולא יהיה הדבר ולא יבא וראשונה אומר כי לפי הנראה לע"ד שכל אותם הקהילות אשר ראוי לחשוב וקרוב לודאי הוא ח"ו שגם עליהם היה עובר כוס התרעלה אם לא היה הדבר הזה מתוקן כפי האפשר שהדין נותן שישאו בעול גם הם מאחר שהצלת ק"ק רעגנשפו"רק היא הצלת' ונהפך בהפך ח"ו ואף על גב שלעת כזאת אין מעלילים מזה בשאר מקומות כי אם בעיר רעגנשפו"רק לבדה מ"מ דסוף סוף הפורענו' הי' מגיע גם להם נדונים הם על שם סופם וחייבים לסייע בהוצאת הצלת ק"ק רעגנשפור"ק יצ"ו וראי' לפי הנראה לע"ד מיהא דגרס בב"מ פרק המקבל אמר רבי יהודה האי כריא דנהרא תתאי מסייעי לעילאי עילאי לא מסייעי לתתאי וחילופא במיא דמטרא דתנן התם חמש גנות המסתפקו' ממעין אחד וכו' עד וכן ה' חצירות שהיו מקלחות מים לביב אחד ונתקלקל הביב כולם מתקנות עם התחתונות נמצאת עליונה מתקנת עם כל או"א ומתקנת לעצמם פירש"י שם וז"ל תתאי מסייעי לעילאי כשהעליוני' מתקנים כנגדם למעלה יש על התחתונים לסייעם שמכשולים העליונים מעכבים את המים מלירד נמצא תיקון העליונים לעזרת התחתונים וכו' עד וחילופא במיא דמטרא כגון בעיר שהמים קשים להרבות טיט ולקלקל הדרכים ועושין להם חריץ במורד להוריד המים חוץ לעיר ואם נתקלקל החריץ אותם העליוני' צריכים לסייע התחתונים לכרות כנגדה שכל זמן שלא ירדו המי' התחתונים למטה חוץ לעיר יעמדו העליונים במקומם עכ"ל והרי לך שמחיי' העליוני' לסייע בתקון התחתונים. כשעושים חריץ במורד כדי להוליך המים מחוץ לעיר משום טעמא שאם לא ירדו המים התחתונים למטה חוץ לעיר יעמדו העליונים במקומם ואע"ג דדבר פשוט הוא שמיד שיתערבו המים בשפל המורד לא יגיעו עדיין לראש המורד ואפילו הכי מחייבים העליונים שבראש המורד לסייע התחתונים היושבים בשפלת המורד בהיזק שכבר הגיע לחביריהם. ואע"ג שעדיין לא הגיע לעצמו כיון שיושבים בראש המורד דודאי צריך שיגברו המים ויעלו הגס הגס בטרם יגיעו לראש המורד כיון דסוף סוף גם עליה' יגיע ההיזק אין מוקדם ואין מאוחר וצריכים לסייע הכי נמי לא שנא דאע"ג שההיזק והסכנה מגעת ראשונה לק"ק רעגנשפו"רק מ"מ הדבר ידוע שגם ראוי לחשוב שגם הם יסתכנו ח"ו מחוייבים הם לסייע לק"ק רעגנשפו"רק וכדפירש', ואין נראה לחלק ולומר דבשלמא התם דין לחייב העליונים בתקון התחתונים משום דאע"ג שכבר הגיע היזק לתחתונים בטרם יגיע לעליונים מ"מ עתיד הוא ההיזק לבא לבסוף גם לעליונים דאם לא ירדו מים התחתונים חוץ לעיר יעמדו העליונים כדפי' רש"י אבל הכא לא ברי הזיקא כולי האי דיש להסתפק ולומר דבאולי לא תתפשט עלילת השקר והכזב הזה בשאר מקומות, שהרי אנו רואים בעו"ה כל מחשבתם עלינו להתנפל ולהתגולל עלינו ה' ברוב רחמיו יצילנו מידם כל כה"ג ברי היזיקא נמי וע"ז נאמר אשרי אדם מפחד תמיד ובכל מקום מצינו שחששו חז"ל לכל דבר שיש בו אפילו קצת סכנה ועשאוהו כודאי, וכדאמר בב"ב בפ"ק אמר רב פפא לשורא ולפרשא ולטורזינ' אפי' מיתמי כללא דמילתא כל מילי דאית ביה נטירותא רמינו עלייהו, והרי לך בהדיא דאפילו בחשש סכנה מועטת רמינן איתמי אלמא במקום סכנה אפי' סכנה כל דהו כגון פרשים שפירש רבינו נתן בעל הערוך בערך טרזין שקונים סוסים לפרשים כדי לרכוב חוץ לעיר לראות אם יבואו גייסות אלמא עשאוהו כודאי מפני הסכנה דפשיטא אם לא עשאוהו כודאי שלא היו מטילים אותם על היתומים דבכל מקום חשו חכמים הרבה מאד שלא להזיק ליתומים כדמוכח פ' הריבית הני זוזי דיתמי היכי עבדינן להו כי חזינן אינש דאית ליה דהבא כו' אבל דבר מסוים לא דילמא פקדון הוא ואתי מריה דפקדון כו' וכן חששא טובא התם שחשו חכמים שלא להזיק ליתומים אלא ודאי שבכל ספק סכנה אפילו בכל דהו לא הלכו בו חכמים אלא להחמיר. ועשאום כודאי כ"ש וכ"ש סכנה גדולה כזו ב"מ דודאי יש לחוש אליה. ולאו כל כמיניה למימר לא חיישינן לה. ומי שאינו חושש בדבר גדול כזה לא חש לכבוד קונו ונוח לו שלא נברא ועוד אפילו תאמר שאין זה אלא חשש סכנה בעלמא ולא תעשהו כודאי או כקרוב לודאי ואף על פי שכן הוא שקרוב לודאי מ"מ מי לא תנן כופין אותו לבנות בית שער ודלת וכופין אותו לבנות לעיר חומה דלתים ובריח. ותניא בברייתא מי שיש לו בית בחצר אחרת בני חצר משעבדין אותו לעשות דלת נגר ומנעול. והרי דבכל חשש סכנת גנבים או ליסטים כופין כל השייכים אל החשש ההוא לסייע בהצל' חשש כגון הדלת והנגר והמנעול לחצר וכן חומה דלתים ובריח לעיר כל שכן וכל שכן בחששא גדולה ועצומה כזו שהיא חס ושלום חשש הגוף והנפש וכדאמרינן אילמלא נגדו כו' שיש לחוש לכל השייכות בחששא ההיא שייסייעו בדבר ואפי' מגלימא דעל כתפייהו ואפילו היה להם למכור שער ראשם. ואמנם בי אין הדבר מצוי אלא לחכמי' ה"ה רבותיי הנועדים כהיום בק"ק נורענבר"ק יצ"ו כדי לגדור פרצה זו יהיה רצון מלפני אבינו שבשמים להסכים על ידם וחפץ ה' ית' בידם יצליח ע"פ התורה אשר יורו וע"פ המשפט שיאמרו מי ראוי להכניס בעול זה ומי אין ראוי ועל מי ראוי להחמיר או להקל ראוי ומחוייב הוא על כל איש ואיש יחיד או רבים לשמור ולעשות ויען כי בנורנבו"רק ובכמה עיירות אחרות באשכנז שאינם רשאים לכתוב בדרך גזירה מפני יראת המושלים והשרים או יהיה מה שיהיה אנכי הצעיר בא לחזק דבריהם ואף כי אין דבריהם צריכים חיזוק והנני גוזר בגזירה חמורה על כל יושבי ארץ אשכנז איש או אשה או משפח' יחיד ורבים שלא ימרו את פי רבותי הנועדים בנורנבו"רק בכל אשר ישימו על קהל או על קהילה יחיד או רבים לפרוע או לסייע בהוצא' עלילה זו אשר העלילו על אחינו ק"ק שברעגנשפו"רק יצ"ו בשקר ובכזב ובתרמית שיתחייב כל אחד וא' לפרוע ולא ימאנו ולא יסרבו אלא כערך רבותינו כן יקום עליהם אין להוסיף ומהם אין לגרוע. והאיש אשר יעשה בזדון לבלתי שמוע אל רבותינו הנועדים כהיו' בנורנבור"ק יבדל מקהל הגולה ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו וברמ"ח איבריו והשומע לי ישכון בטח ותבואהו ברכה. שמורה בכל יערוכה /וערוכה/. נאם הגבר אשר לא יצלח. הכותב ברוח נמוכה. נאם הצעיר יוסף קולון:

פתחי תשובה סימן רס"ד סק"ג, עיין בתשובת בית יעקב סימן קמ"ח שתמה על זה, דהא אמרו בגמרא ב"ב דכופין בני העיר זה את זה לעשות חומה דלתים ובריח כו' ואפילו מיתמי כל מילי דאית ביה נטירותא כו', והתם אף על גב דאי לא יתמי נמי היו צריכין להוציא כל כך כמו עתה, ואפ"ה צריכין היתומים ליתן לזה. שוב ראיתי בתשובת מהר"ם [דפוס פראג] סי' ל"ט שכתב בהדיא כן כו', עד וכיון דמהר"ם לא ס"ל הכי לא הו"ל לרמ"א לכתוב בפשיטות דלא כוותיה, ע"ש היטב. ועיין בתשובת שבות יעקב ח"א סי' קנ"ח שדחה דברי הבית יעקב הנ"ל, וכתב דודאי דברי הרמ"א בכאן הם עיקר לדינא וגם בתשובת אמונת שמואל סימן ל"ו פסק כן בפשיטות להלכה, **ועיקר החילוק הוא דיש לחלק בין דבר שנוגע לציבור וקהל ובין יחיד המדיין עם יחיד, דאל"כ יהיו דברי הרמ"א עצמם סתורים ממ"ש לעיל סימן קס"ג סעיף ו' בהג"ה בשם מהרי"ק באם בא עלילה על עיר אחת כו'** [עיין מה שכתבתי בסימן קס"ג שם ס"ק כ"ו]. ומהאי טעמא כתב שם במעשה שהיה בפראג שריפה גדולה רחמנא ליצלן, ובית אחד ברחוב יהודים ניצול שהיו בו ג' בנינים תחתיים ושניים ושלישים, והעליון כיון שראה שהשריפה גדולה כל כך שיבר הגג מעליו כדי שלא ידלק הבית וע"י זה ניצל הבית, ואח"כ תובע לתחתונים שיתנו גם המה לסיועת הגג, ופסק דאין בטענתו כלום, כיון שהעליון היה צריך לעשות הצלה זו בשביל עצמו, הוי כזה נהנה וזה לא חסר דפטור, ע"ש. ושם בשבות יעקב ח"ב סימן קנ"ו מעשה כעין זה, אלא דשם לא שיבר העליון מעצמו את הגג, רק השררה בא בעצמו למקום השריפה וציוה לשבר איזה גגות מעל הבתים הסמוכים כדי להצילם ונתכבתה השריפה, ובאו העליונים עם התחתונים למשפט אם מחויבים ליתן לסיוע הגגות, וכתב, דאף שפסקתי בח"א סי' קנ"ח בשאלה כזו דהתחתונים פטורים, מ"מ בנידון זה פסקתי דגם על התחתונים מוטל ליתן לסיוע תיקון הגג, כיון שנשבר ע"י ציווי השררה והם ירדו על דעת שניהם להצילם, משא"כ התם העליון עשה להצלת עצמו והתחתון ניצול ממילא. ומ"מ כיון שלעולם על העליון מוטל לתקן הגג [היכא שנתקלקל מעצמו כדלעיל סימן קס"ד סעיף א'], וא"כ ע"י שעושין עכשיו גג חדש משתכר העליון שלא יהיה צריך לתקן כל כך מהר כמו כשהיה גג ישן, זה יכול לנכות לו לפי ערך לפי מה שנהנה העליון בעשיית גג חדש והמותר יתנו שניהם בשוה, עכ"ד ע"ש. ועיין בתשובת חתם סופר חלק יו"ד סוף סימן רל"ט [אות ט'], עכ"ל.