כלים פכ_ז מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ז מ"א**

א] **כלי חרס מטמא משום כלי קיבול,** מלישנא דמתניתין מ' דאף כלי חרס טומאתו היא בתורת כלי קיבול, וזה כמש"כ בחי' הגר"א לעיל רפ"ב דאף כלי חרס אינו נטמא אלא בשיש לו בית קיבול, וכן נ' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מ"א ומ"ג ובפי"ח מכלים ה"א, אך למש"כ הר"ש בכת"י והרע"ב לעיל רפ"ב דשאני כלי חרס מכלי עץ וכו', דכלי עץ וכו' טהורין כשאין להן בית קיבול אע"פ שיש להן תוך, וכלי חרס כה"ג טמא, משום דבתוכו תלה רחמנא, וכ"כ בתו"י וריטב"א שבת דט"ז., צ"ל דהא דתני הכא משום כלי קיבול ל"ד הוא, וצ"ע.

ב] **כל שאין לו תוך בכ"ח אין לו אחורים,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירשה דהיינו דכ"ח שאין לו תוך לא גזרו בו טומאת משקין, כמו שגזרו באחורי הכלים, [[1]](#footnote-2) ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאחורי כ"ח נטמאין במשקין, וזהו דקמ"ל הכא דאף דבטומאת משקין נטמאין אף אחורי כ"ח ול"ה כשאר טומאות דאינו נטמא אלא מתוכו, מ"מ כל שאין לו תוך לא גזרו בו טומאת אחורים, והטעם בזה נת' לעיל פכ"ה מ"א אות ג' בהערה דהוא משום דמלבד הדין דאין כ"ח מקב"ט אלא מתוכו, איכא דין בפנ"ע דכ"ח שאין לו תוך טהור, כדממעטינן לי' בתו"כ שהביאו הרמב"ם והר"ש לעיל פ"ב מ"ג מקרא,[[2]](#footnote-3) וע"כ אף דבטומאת משקין כ"ח נטמא מגבו, מ"מ אם אין לו תוך דאינו כלי הראוי לקב"ט, אף לא גזרו בו טומאת משקין.

ונראה דזהו דתנא הכא להך דינא דכל שאין לו תוך בכ"ח אין לו טומאת אחורים, אשר צ"ע כמו שעמד בתפא"י דמה ענינו למשנתינו ובפרט דכבר תני לה לעיל פ"ב מ"ג, ולפי הנ"ל נראה דתני לי' משום דזהו עיקר הנפ"מ בהא דכ"ח אינו נטמא אלא כשהוא כלי קיבול, דהא דאינו נטמא בשאר טומאות י"ל הוא משום דאינו מקב"ט אלא מתוכו, וזהו דקמ"ל דכל שאינו כלי קיבול אינו בר קבלת טומאה, וע"כ אינו נטמא בטומאת משקין, אף דכ"ח נטמא במשקין אף מאחוריו.

ג] והר"ש והרא"ש פירשו, דאיירי באחורים שיש להן תוך כגון במקום חקק בית מושבם, וקמ"ל דכל שאין תוך לעיקר הכלי, אחוריו טהורין אף שיש להן תוך, ובפשוטו הטעם בזה הוא למש"כ הר"ש בכת"י לעיל פ"ב מ"א דהא דכ"ח נטמא מחקק שבאחוריו, אינו אלא מדרבנן, ולא גזרו רבנן אלא בכלי שיש לו תוך גמור, דשייכא בי' קבלת טומאה מדאורייתא, וכ"נ בחזו"א סימן ד' סק"ו.

ונראה להוסיף בזה, לפמש"נ דמלבד דינא דאין כ"ח נטמא אלא מתוכו איכא דין בפנ"ע דכ"ח שאין לו תוך טהור, ואשר ע"כ הגם דגזרו רבנן דחקק בית מושבו חשיב כתוך ליטמאות, מ"מ כל שאין לכלי תוך גמור אלא חקק בית מושבו, חשיב ככלי שאין לו תוך, שאינו בר קבלת טומאה, דחקק בית מושבו לא חשיב כתוך גמור לחשוב הכלי ככלי שיש לו תוך, וע"ד שכתב הר"ש לעיל שם דאינו נטמא בחקק בית מושבו אלא במגע ולא באויר משום דל"ה תוך גמור ליטמא מדאורייתא, וגם לפ"ז מתפרש הא דתני לה הכא, וכנ"ל.

ד] ובד' ראב"ן סימן נ"ו נראה דמפרש, דקמ"ל דכ"ח שאין לו תוך אין אחוריו מקב"ט, אך כל שיש לו תוך אחורי מקב"ט, וכל הא דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, היינו לטמאות את כולו, אך גבו מיהא טמא, וכתב כן גם בדעת הר"ח בשבת דט"ז:, ובחי' הגר"א כתב דהכי הוא פשטא דמתניתין, עיי"ש, וגם לפ"ז מתפרש הא דתני לה הכא, דזהו הנפ"מ בהא דכ"ח אינו טמא אלא כשהוא כלי קיבול, דטומאת תוכו בלא"ה לא שייכא בי', שהרי אין לו תוך.

ה] **מוסיף עליו העץ שהוא מטמא משום מושב,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דכ"ח אינו נטמא במדרס, הוא משום דמקיש משכבו לו דיש לו טהרה במקוה, יצא כ"ח שאין לו טהרה במקוה, וזהו דעת חזקי' בשבת דפ"ד., ודעת רבא שם דילפי' לה מהא דכלי המוקף צ"פ אינו נטמא באהל המת, ומי לא עסקינן דיחדינהו לאשתו נדה ואפ"ה טהור.

ובפירש"י בעירובין דק"ד: ובבכורות דל"ח. כתב דהא דאין מדרס לכ"ח, הוא משום דלא חזי למדרס משום דנשבר אם יושב אדם עליו, ובגל' הש"ס בבכורות שם ובתורע"א לעיל פ"ב מ"ג ובסד"ט סימן קצ"ח סקס"ג תמהו ע"ז דבשבת ילפינן לה מקראי, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן ע', ובמשנת אליהו סוכה סימן כ'.

ו] והנה מהא דיליף רבא להא דכ"ח אינו נטמא במדרס מכלי המוקף צ"פ, מבו' דאף כ"ח שיש לו תוך אינו נטמא במדרס, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהקדמתו למכילתין שכתב דהא דכ"ח לא יהי' אב הטומאה לעולם, הוא משום דאינו ראוי למשכב ולמושב, והרי דאף כ"ח שיש לו תוך אינו נטמא במדרס.

אמנם הנה בד' הרמב"ם בהלכותיו לא נתפרש דין זה דכ"ח אינו נטמא במדרס, ובפ"א מכלים ה"ח כתב, ז"ל, פשוטי כ"ח וכו' אין מקב"ט מן הטומאות ולא טומאת מדרס וכו' שנא' אשר יפול מהם אל תוכו יטמא כל שיש לו תוך בכלי חרס מקבל טומאה ושאין לו תוך טהור, עכ"ל, ונ' להדיא דרק פשוטי כ"ח אינם נטמאין במדרס כ"ה דאינם נטמאין בשאר טומאות, אך כ"ח שיש לו תוך נטמא במדרס, ואף דילפי' דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נטמא במדרס, י"ל דהיינו רק בפשוטין דאין מקב"ט בשאר טומאות, ונתחדש דהן נטמאין במדרס, ומזה הוא דממעטינן כ"ח, אך כ"ח שיש לו תוך שנטמא בשאר טומאות, נטמא אף במדרס, וצע"ג.

ז] **וכן טבלא שאין לה לבזבז בכלי עץ טמאה,** בתו"כ פר' שמיני פ"ו מרבינן לה מקרא, ונחלקו הראשונים אם טומאתה מדאורייתא או מדרבנן, ונת' בזה לעיל פכ"ב מ"א אות א' ב'.

ובחי' הגר"א כתב דטומאתה היא משום דראוי להניח עלי' וחשיב קבלה, וכן נ' בחי' ומאורות הגר"א לעיל פ"ב מ"א, וצ"ע שהרי בתו"כ שם מרבינן לה לטומאה משום שהיא משמשת אדם ומשמשיו, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ח'.

ועיי"ש באות ג' בהערה שהבאנו מד' הראב"ד בכת"י בתו"כ פר' שמיני פ"ו דפירש דהא דמרבינן בתו"כ שלחן ודולבקי וטבלא הוא בשיש להן לבזבז, אך אם אין להן לבזבז אינם מקב"ט, וצע"ג ממשנתינו.

ח] והנה בסד"ט עמד בהא דתני ברישא דהעץ משום שנים, דהרי אית בי' משום שלשה, משום כלי קיבול ומשום מושב ומשום משמשי אדם ומשמשיו, וכתב לישב דכלי קיבול ומשמשי אדם ומשמשיו חדא מילתא חשיב, דמשמשי האדם ומשמשיו דמטמא משום דככלי קיבול חשיב, עכ"ד, והיינו דגדר דינא דמשמש אדם ומשמשיו טמא, הוא משום דתשמיש זה חשיב כתשמיש דקבלה, וע"כ הוי זה בכלל שם הטומאה דכלי קיבול, וי"ל עוד בזה לדעת הסוברים דטומאת משמש אדם ומשמשיו אינה אלא מדרבנן, וע"כ לא מני לה תנא בכלל שמות הטומאה דכלי עץ.

ט] **ובכלי חרס טהורה,** בטעם הא דטבלא של חרס טהורה משום שאין לה בית קיבול, ול"ד לכלי עץ דאף דפשוטיהן טהורין, מ"מ כל שהן משמשין אדם ומשמשיו טמאין, בפשוטו נראה דהוא משום דטומאת משמשי אדם ומשמשיו ילפי' לה בתו"כ מרבויא דכל כלי עץ ומהקישא לשק, וע"כ לא ילפינן מינה לטמאות אלא בכלי עץ והדומים לו, ולא בכלי חרס.

ולדעת הסוברים דטומאתן היא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא, י"ל דבכ"ח דליכא אסמכתא מקרא לטמאותן לא גזרו בהן טומאה, וי"ל עוד, דכלל אין מקום לגזור טומאה בפשוטי כ"ח, דאף אם הי' עליהן דין קבלת טומאה, הרי אין כ"ח מקב"ט אלא מתוכו, ובפשוטין דלי"ב תוך, לא שייכא קבלת טומאה.

ובחי' ומאורות הגר"א לעיל פ"ב מ"א מבו' דהטעם בזה הוא, דבכלי עץ כל שהוא מקבל ה"ה מקב"ט, וע"כ טבלא וכיו"ב טמאין מדרבנן דחשיבי כמקבלין, וזה לטעמי' דטומאת טבלא היא משום דראוי' להניח עלי' וחשיבא כקבלה, אך כ"ח אינו טמא אלא בשיש לו תוך, וטבלא וכיו"ב אף שהן מקבלין מ"מ אין להן תוך, וע"כ אינם מקב"ט, - וי"ל כן גם אי נימא דטומאת טבלא היא משום משמשי אדם ומשמשיו, וזה אי נימא דגדר טומאת משמש אדם ומשמשיו הוא משום דתשמיש זה חשיב כתשמיש דקבלה, וע"כ דינו ככלי קיבול המקב"ט וכמש"נ לעיל אות ח', ואשר ע"כ בכלי חרס דבעינן תוך ולא סגי במה דמשמש לקבלה, אינו טמא גם במשמש אדם ומשמשיו, וכ"כ בסד"ט.

י] **מוסיף עליו העור,** בחזו"א סימן ל"א סק"ב כתב דמבו' ממשנתינו, דפשוטי כלי עור המשמשין אדם ומשמשיו טמאין, דומיא דכלי עץ, אך למש"נ לעיל אות ח' לכאו' אי"ז מוכרח, ואמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פט"ז מ"ד נסתפק אם פשוטי כלי עור מקב"ט מדרבנן כמו פשוטי כלי עץ, ומ' בדבריו שם דנקט לעיקר דאינם מקב"ט, וזה דלא כמש"כ בפ"א מכלים ה"י דגם פשוטי כלי עור מקב"ט מדרבנן, ותיקשי ממשנתינו.

אך כבר נת' לעיל פכ"ד מ"ה אות א', דכל מה שנסתפק הרמב"ם בדין פשוטי כלי עור, הוא רק אם יש בהן להטומאה דרבנן דפשוטי כלים, אך טומאת משמשי אדם ומשמשיו ודאי דהיא אף בפשוטי כלי עור, ולפ"ז ניחא.

יא] **שהוא מטמא משום אהלים,** מבו' דכלי חרס וכלי עץ אין נטמאין משום אהלים, והרמב"ם והר"ש הביאו להא דתנן בשבת דכ"ז: דכל היוצא מן העץ אינו מטמא טומאת אהלים אלא פשתן, ובגמ' שם ילפינן לה מקראי.

והראשונים הק' בזה, דבכ"ד מצינו דכל הכלים המאהילין על המת טמאין, ומהו שנתחדש בטומאת אהלים דאין טמא בזה אלא פשתן, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, דהתוס' בשבת שם כתבו, דחידושא דטומאת אהלים הוא בדבר הקבוע שחיברו לקרקע, דאע"ג שמתחילה הי' בגד כיון שחיברו לאהל ביטלו מתורת בגד, ובזה נתחדש דין טומאת אהלים, ואין מיטמא אלא פשתן, וכ"כ הרי"ד והרמב"ן שם והראב"ד בפ"ה מטו"מ הי"ב, וכ"כ בפי' הרא"ש במשנתינו בדרך קמא ובחי' הגר"א.

ובחי' הרשב"א שם הק' ע"ז, דהא ממשכן גמרינן לי' ומשכן מטלטל הוה, ובשמעתין קרשים כעין קרשי המשכן מטהרינן ואינהו מטלטלין הוו ועל אדנים היו עומדים, עכ"ל, ובדעת התוס' ודעימייהו צ"ל או דס"ל כמש"כ בפי' הטור עה"ת פר' שמיני דהמשכן חשיב כמחובר משום דכתיב על פי ד' יחנו, או דלא ילפינן ממשכן אלא דאהל פשתן חשוב אהל ואהל קרשים אינו חשוב אהל, וע"כ אהל פשתן דיש עליו תורת אהל נטמא אף במחובר, ואהל עץ שאין עליו תורת אהל אינו נטמא במחובר, אך בתלוש, הגם דלא חשיב אהל, ה"ה נטמא מדין טומאת כלים דעלמא, - ומשה"ק הרשב"א מהא דמטהרינן קרשים כעין קרשי המשכן וכו', צ"ב, דבפשוטו אף לדעת התוס' דבתלוש ל"ב לחידושא דטומאת אהלים, כ"ז הוא בדבר הראוי לקב"ט, אך בקרשים שאין עליהן תורת כלי כלל, וגם אם הן משמשין ככלי, הוו פשוטי כלי עץ, מודו התוס' דאף כשהן מאהילין על המת אינם נטמאין,[[3]](#footnote-4) ועי' בסד"ט שעמד ע"ז.

יב] ובתוס' הרא"ש שם כתב, דחידושא דטומאת אהלים הוא בבגד שעשאו מתחילה לאהל, או אף בשארגו תחילה לבגד ועשה בו שינוי מעשה, דאין עליו תורת בגד לקבל טומאה, ואינו נטמא אלא משום טומאת אהלים, וכ"כ בפי' הרא"ש במשנתינו בדרך בתרא, והוסיף לפרש דהא דעץ אינו נטמא משום אהלים בתלוש, הוא בשאינו בר קבלת טומאה, ומשא"כ צמר ופשתים ועור טמאין טומאת אהלים אע"ג דלאו בר קבולי טומאה נינהו.

ובדעת התוס' ודעימייהו דפליגי ע"ד הרא"ש וס"ל דכל שלא חיבר הבגד ה"ה מקב"ט מדין טומאת בגדים, אף בשעשאו מתחילה לאהל, נראה דס"ל דתשמיש אהל חשיב ג"כ כתשמיש בגד, וע"כ אף בגד העשוי לאהל נטמא בטומאת בגדים, ול"ב לחידושא דטומאת אהלים אלא בשחיברו לקרקע דאינו נטמא מדין טומאת בגדים.

יג] ובחי' הרשב"א שם כתב, דשמא אפי' מטלטל כיון שעשה ממנו אהל אינו מטמא, דגמרינן לה בגז"ש וגזה"כ הוא, ולדעתו נראה דהוא אף בשלא עשה בו שינוי מעשה, דמ"מ כיון שייחדו לאהל, גזה"כ דאינו מקב"ט, וכ"נ גם בחי' הריטב"א שם.

יד] והנה משמעות ד' הרא"ש והרשב"א שם, דאף דפירשו דחידושא דטומאת אהלים הוא אף בתלוש, מ"מ מודו לדעת התוס' ודעימייהו דטומאת אהלים היא אף במחובר, עיי"ש בדבריהם, אך בחי' הריטב"א שם ובסמ"ג עשין רל"א כתבו דטומאת אהלים היא רק בדבר המטלטל, עיי"ש, וכ"ה בפי' הטור עה"ת פר' שמיני דהמשכן לא נטמא בטומאת אהלים, משום שהי' כמחובר דכתיב על פי ד' יחנו, ובמנ"ח מ' רס"ד בקומץ מנחה תמה ע"ד הטור, עיי"ש, ובחי' הגר"א במשנתינו נראה שנקט כן גם בדעת הרא"ש, עייש"ה.

וצריך להוסיף בזה, דאף שכתב הטור דהמשכן עצמו הי' חשוב כמחובר, מ"מ לא ילפינן מיני' לטמאות אהל אף במחובר, דלא ילפינן ממשכן אלא דהעשוי ממינים אלו חשוב אהל, אך כל שהוא מחובר, הרי דאף דחשיב אהל, מ"מ אינו מקב"ט, דדינא הוא כל דבר המחובר לקרקע אינו מקב"ט.

טו] בחי' הגר"א תמה ע"ד הרא"ש שכתב דמיירי הכא בעץ ועור תלושין אלא שאין ראויין לקב"ט, ז"ל, וצ"ע דטומאת העור באהל ילפינן ממשכן ומשרצים ומנגעים בשבת שם, ושם הכל במקבלין טומאה וצע"ג, עכ"ל, ומבו' דס"ל דלא נתחדש בטומאת אהלים, אלא דאין חיבורו לקרקע מפקיעו מתורת קב"ט, אך כל שאינו ראוי כלל לקב"ט, אינו נטמא בטומאת אהלים, וכ"כ במי נפתוח פרפר י"ד אות א' בדעת התוס' והראב"ד.[[4]](#footnote-5)

אך בד' הרא"ש מבו' דס"ל, דטומאת אהלים היא טומאה מחודשת, ואף דבר שאינו ראוי כלל לקב"ט, כל שנעשה אהל ה"ה נטמא בטומאת אהלים, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בהקדמתו למכילתין, דעיקר טומאת אהלים נתחדשה בדבר שאין עליו תורת כלי כלל, עיי"ש, וכן נראה גם בדבריו בפ"ה מטו"מ הי"א.[[5]](#footnote-6)

ובחזו"א אהלות סימן ט' סק"ג נקט בפשיטות דטומאת אהלים אינה מדין טומאת בגד פשתן וחידשה תורה שאף שנתחבר הבגד יטמא אלא טומאת בגדים כבר חלפה ממנו וטמא מדין אהל, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דאין טומאת אהלים אלא כ"ז שהוא נטוי כאהל ואם הרסו פקע טומאתו ממנו כדין כלי שנשבר.

טז] והנה דעת התוס' בביצה די"ד: דדבר הנטמא טומאת אהלים, נטמא אף בשאר טומאות, וכ"נ גם מד' התוס' בסוכה די"ט: וכמש"כ הפנ"י שם, ודעת הרא"ש בפי' לתמיד דכ"ט: והשטמ"ק בביצה שם דאינו נטמא אלא במת, ובחזו"א אהלות סימן ט' סק"ז הוסיף, דאף בטומאת מת אינו נטמא אלא בשהוא מאהיל על המת או המת מאהיל עליו שנעשה אהל לחצוץ, אבל אם נגע בו מת מן הצד טהור, ועי' עוד בדבריו בנגעים סימן א' סקכ"ו, ויש שפירשו דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דטומאת אהלים היא מדין טומאת בגדים דעלמא ולא נתחדש אלא דאין חיבורו בקרקע מפקיעו מתורת קב"ט, ה"ה נטמא בכל הטומאות, אך אם הוא טומאה מחודשת שחידשה תורה באהל, אינו נטמא אלא בטומאת מת, אך אי"ז מוכרח.

יז] בהא דתנן הכא דבגד נטמא משום אהלים, בפשוטו היינו רק בבגד העשוי מצמר או פשתן, שממינים אלו הי' אהל המשכן, אך בגד העשוי משאר מינים אינו נטמא בטומאת אהלים, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח ובתוס' הרא"ש בשבת דכ"ח. ובחי' הרשב"א שם דכ"ח: בשם ר"ה גאון.[[6]](#footnote-7)

אך בד' הרמב"ם בפ"ה מכלים הי"א שסתם וכתב דכשהי' האהל בגד ה"ה טמא, ולא חילק בין המינים, נראה דכל בגד נטמא משום אהל, וכ"נ גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובהקדמתו למכילתין ובפ"ב דשבת, ובס' טו"ד בהל' טו"מ שם הביא מחי' הר"מ קזיס בשבת שם שכתב בדעת הרמב"ם, דלא למדנו ממשכן דבעינן עשוי מצמר ופשתים כמו שהי' במשכן, אלא דבעינן בגד ארוג כמו שהי' במשכן, ומש"א דכל היוצא מן העץ אינו מטמא טומאת אהלים אלא פשתן, הוא משום דאין דבר היוצא מן העץ החשוב אריג אלא פשתן, עיי"ש.

יח] תניא בתו"כ שמיני פר' ז', מנין לרבות את האהלים ודין הוא ומה אם כלי עץ שטימא פשוטין טיהר אהלים, כ"ח שטיהר פשוטין אינו דין שיטהר אהלים, ת"ל כל כ"ח לרבות את האהלים, וכתב הראב"ד, ז"ל, ויש עוד לפרש ממה שאמרנו במס' שבת כל היוצא מן העץ אינו מיטמא טומאת אהלים אלא פשתן, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכ"ח מטמא משום אהל, ותמוה טובא ממשנתינו דתנן דכ"ח אינו מטמא אלא משום שם א'.

ונ' לדון בזה, דהראב"ד התם אזיל כדעת הרשב"א דבכלי עץ גזה"כ הוא דאף אם מן הדין הוי כלי הראוי לקב"ט, מ"מ כל שייחדו לאהל אינו מקב"ט,[[7]](#footnote-8) וזהו דילפינן מקרא דבכ"ח ליכא לטהרה זו, וכל שהוא כ"ח הראוי לקב"ט, ה"ה מקב"ט אף בשייחדו לאהל, אך מודה הראב"ד דכ"ח שאינו ראוי לקב"ט, אינו נטמא אף בשעשאו אהל, וכן נראה להדיא בתו"כ דאיירי בכ"ח שיש לו תוך, ובזה הוא דמרבינן דאף אם הוא אהל ה"ה טמא, ומשא"כ בפשתן ובעורות נתחדש טומאת אהלים אף בשאינם ראויים מצ"ע לקב"ט, וזהו דתנן הכא דכ"ח אינו טמא אלא משום כלי קיבול, וכל שאינו כלי קיבול אינו נטמא משום שם אחר, אך עור וכו' נטמאין גם משום אהלים אף בשאינם כלי קיבול ואינם ראויים מצ"ע לקב"ט, וצ"ע עוד בזה.

יט] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דשיעור אהל לקבל טומאה הוא בטפח על טפח, וכ"כ התוס' בשבת דכ"ז. ד"ה שכן, ובחי' הגר"א תמה ע"ז, דהא דתנן באהלות רפט"ז דעל עצמן בכל שהן, ובחזו"א סימן ל"ב סק"ב כתב בדעת הרמב"ם, דלא נתחדשה טומאת אהלים אלא בשיש בו שיעור אהל להביא טומאה ולחוץ בפני הטומאה, דוהזה על האהל כתיב והיינו אהל המטמא תחתיו, והא דעל עצמן בכל שהן, הוא בכלים הראויין לקב"ט, והן נטמאין בהאהלה על המת אף שאין בהן טפח, וכ"כ בסד"ט.

ואזלי הרמב"ם והגר"א לטעמייהו, דהנה ביסוד הדין דעל עצמן בכ"ש, יש להסתפק אם הוא משום דהוא מאהיל על המת ואף שאין עליו תורת אהל, או דהוא משום דכלפי עצמו חשיב כאהל אף בשאין בו טפח, ועי' בס' טו"ד פכ"ה מטו"מ ה"ו שהוכיח דנחלקו בזה הרמב"ם והגר"א, עיי"ש, וע"כ הרמב"ם לטעמי' דהא דעל עצמן בכ"ש הוא משום שהוא מאהיל על המת אף דאין עליו תורת אהל, ע"כ ס"ל דאין עליו טומאת אהלים, אך הגר"א לטעמי' דנתחדש בדינא דעל עצמן בכ"ש דכלפי עצמו חשיב כאהל אף בשאין בו טפח, ע"כ ה"ה נטמא בטומאת אהלים.

כ] **מוסיף עליו השק,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאריג השיער הוא הנקרא שק, וכ"כ בהקדמתו למכילתין דשק הוא אריג השער הדק שבו והעבה מאד, ובגד הוא אריג שאינו של שער אלא של פשתן וצמר ומשי וצמר גפן וזולתן, ובפ"א מכלים הי"ג כתב דהעשוי מן העזים או מצמר הגמלים או מזנב הסוס והפרה הוי בכלל שק, וכ"כ המאירי בשבת דכ"ו..

אך התוס' בשבת דכ"ז. כתבו, דשק הוא העשוי מן השער העבה של עזים, אך העשוי מן השער הדק של עזים הקרוי נוצה, הוי בכלל בגד, כדמרבינן לה התם מאו בגד, ומבו' התם דשיעורו בגע"ג, וכ"כ בתוס' הרא"ש וריטב"א שם, וכעי"ז כתבו התוס' שם דס"ד., עיי"ש, - ובדעת הרמב"ם צ"ל דס"ל דברייתא דמייתינן בדס"ד. פליגא על הברייתא דמייתינן בדכ"ז., ומה"ט כתב הרמב"ם דגם העשוי מצמר גמלים הוא בכלל שק, ודלא כהברייתא בדכ"ז. דמרבינן לה מאו בגד, ועי' חזו"א סימן ה' סק"ז.

כא] **שהוא טמא משום אריג,** בשבת דס"ד: מרבינן מקרא דאריג כ"ש טמא, והתוס' שם הקשו דבפ' במה מדליקין לא מרבינן אלא ג' על ג', ותירצו דהתם מיירי בבא מבגד גדול, אבל הכא מיירי באריג כ"ש דמתחילה לא הי' דעתו להוסיף עליו, וכ"כ הרשב"א שם, ומשמעות דבריהם דכל שבא מבגד גדול, אף שעכשיו תיקנו לתשמיש הראוי לו ואין דעתו להוסיף עליו אינו בכלל אריג, וכ"כ הרמב"ן שם בתי' קמא, והוסיף עוד דאף כשארגו מתחילה לכך, ל"ה בכלל אריג אלא אם אינו ראוי להוסיף עליו, אך בתי' בתרא כתב הרמב"ן, דאפי' אם בא מבגד גדול, מ"מ אם הוא ראוי למלאכה שתיקנו לה ולמלאכה זו אינו ראוי להיות גדול יותר ה"ה בכלל אריג.

והרמב"ם בפכ"ב מכלים ה"א כתב, ז"ל, בד"א בקרעים מן הבגדים, אבל האורג בגד בפנ"ע כ"ש ה"ז מקבל שאר טומאות, עכ"ל, ומ' מדבריו דלא חשיב כאריג, אלא כשארגו מתחילה לכך ואין דעתו להוסיף עליו וכד' התוס', אך בדבריו בפיהמ"ש במשנתינו מ' דכל דהוא כלי בפנ"ע ה"ה טמא, ואף אם הוא בא מבגד גדול, וכן מסיק בחזו"א סימן ל' סקכ"ה, וכתב דמש"כ הרמב"ם בהלכות דארגו מתחילה לכך, מלתא פסיקתא נקט דאורגו בתחילה לתשמיש מיוחד ודאי הוא לתשמיש חשיב, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת התוס', וכ"כ גם בסימן ל"ב סקי"ב והוכיח כן מתוספתא, וצ"ע בזה.

?העירוני דהרמב"ם בהלכותיו לא כתב להדיא להך דינא דהשק טמא משום אריג, והגם דבפ"א הזכיר דשק טמא בין אם ארוג ובין כשאינו ארוג, אך בשיעורי השק לא פירש דהארוג טמא בכ"ש, וצ"ע?.

כב] בטעם הא דעור אינו טמא משום אריג, כתב הרמב"ם דהוא משום דאין בו אריגה, ובפשוטו נ' דכונתו דאין דרך לארגו, וע"כ אין בו טומאת אריג, ומה"ט נמי אין עור טמא משום בגד, כיון שאינו עשוי באריגה, ומצינו כן גם לגבי ציצית, דמבו' במנחות ד"מ: דבגד של עור פטור מן הציצית משום דלא חשיב כבגד, ופירשו הלבוש באו"ח סימן י' והגר"ז שם דהוא משום דאינו נעשה באריגה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"א מכלים הי"ב דאין בגד אלא העשוי באריגה, ובחזו"א מקואות ליקוטים סימן ז' סק"ז כתב מכח זה, דהעשוי מגומי אינו בכלל בגד, עיי"ש.

אמנם הר"ש כתב, דאף אם עשה מן העור רצועות דקות וארגן אין בו טומאה, וצ"ב דמ"ט ל"ה בכלל אריג, ובפשוטו י"ל דהוא משום דאין הרצועות דקות כ"כ כעין חוטים, ואי"ז דרך אריגה, וי"ל עוד, דלא נתרבה טומאת אריג אלא בבגד ובשק, ולא בעץ ובעור שהן קשים טפי ואינם בכלל בגד ושק, אך באג"מ או"ח ח"ב סימן א' כתב לפרש בזה, דכיון דשייך לעשות ממנו הבגד בלא אריגה, אין לו חשיבות דארוג אף באופן שיצטרך לאריגה, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם.

כג] ועיי"ש באג"מ שכתב לחדש עפי"ז, דבגדים העשויין מניילון וכיו"ב, אין עליהן תורת בגד, דכיון דאפשר לעשות מהן בגד בלא חוטין ואריגה, ע"כ גם כשעשאן חוטין וארגן לבגד אין להן חשיבות אריג, והן פטורין מן הציצית, ולפ"ז ה"נ דכל בגדים אלו אינם מקבלין טומאה.

אך בדבריו ביו"ד ח"ג סימן נ"ג נקט דמן הדין שיקבלו בגדים העשויין מניילון וכיו"ב טומאה, וכתב דהא דלא נעשו חוטין אלא כעור הוא טעם לפטור מציצית ולא לענין טומאה, וצ"ע, ואך דמסיק דכיון שנעשה רק מהשמן הנמצא במעינות בעומק האדמה אינו מקב"ט אף מדרבנן דהו"ל ככלי אדמה, עכ"ד, וצע"ג, דלכאו' אף לו משכח"ל בגד העשוי מן האדמה עצמה הי' מקב"ט, שהרי לא נתחדש דין טהרה בכלי אדמה, וכל טהרתן הוא משום שאינם ממיני הכלים המקבלין טומאה, וא"כ כל שעשה מהן בגד ושם בגד עליו, יש לו לקבל טומאה, שהרי בגד הוי א' מן המינים שנתרבו לקבלת טומאה, והאג"מ גופי' כתב שם דבגד העשוי מדברים הגדלים מן העצים, הרי דאף אם הוי פנים חדשות, מ"מ ה"ה טמא, דלטומאת בגד ל"ב שיהא גידולי הארץ, וא"כ ה"נ אם נעשה בגד מן האדמה ה"ה טמא,[[8]](#footnote-9) - ובס' קובץ תשובות ח"ג סימן קל"ד כתב לטהר בזה מטעם אחר, דכיון שהוא עשוי מן הנפט הבא מבארות, חשיב כדבר הגדל בים דאף אם עשה ממנו בגד אינו מקב"ט, אך אם מה"ט, הרי דכל שמעורב בו גם מדבר הגדל ביבשה, ה"ה טמא, וכדתנן לעיל פי"ז מי"ג.

כד] בפירש"י ביצה דכ"ג: כתב, ז"ל, אמצעית וכו' משום כלי עץ לא מטמאה דאין קבולה קבול, ופירשו התוס' דהוא משום שאין נשאר בה כלל, אלא חכמים גזרו טומאה על הכברה משום ארוג וכו', עכ"ל, והתוס' שם הקשו ע"ז דלא שייך ארוג במעשה של עץ אלא בצמר או בפשתן, והתורי"ד הוסיף להקשות ממשנתינו דלהדיא דאין אריג נוהג בעץ אלא בשק ובבגד, ועי' בחי' הרא"ה ובשטמ"ק שם שהביאו בשם התוס' לתמוה ע"ד רש"י, והביאו להא דחבלים אינם טמאים, וצ"ע דהחבלים אינם אריגה, אך בכברה הרי הוי זה כאריגת עץ, וצ"ע בדעת רש"י.

כה] בחזו"א סימן כ"ח סקי"ז עמד בהא דתנן דמוסיף שק ובגד על העור שטמא משום אריג, דהניחא לדעת הרמב"ם בפכ"ג מכלים ה"ג דאף עור שקיצעו לאחיזה אינו טמא בפחות מגע"ג, הרי דזהו דמוסיף שק ובגד על העור, דכל שהן כלי בפנ"ע ה"ה טמאין אף בשאין בהן גע"ג, אך לדעת הראב"ד שם והתוס' דגם עור שקיצעו לאחיזה טמא בכ"ש, א"כ מהו דמוסיף שק ובגד על העור, הרי גם עור שהוא כלי בפנ"ע טמא בכ"ש, ועיי"ש שכתב דלפ"ד הר"ש דמכוון מתניתין דעור שעשה ממנו רצועות דקות וארגן אין בו טומאה, ניחא, אך הק' ע"ז דכ"ה דתפירה וקשירה חשיבי חיבור, ה"נ בדין דאריגה חשיבא חיבור, וא"כ כיון שהוא עור ראוי לאחיזה או לתשמיש ונאות ומיוחד לכך למה הוא טהור, ובסימן ל' סקכ"ד הוכיח מד' התוספתא שהביא הר"ש לעיל פכ"ו מ"ו דעור שארגו אינו טמא, וכתב דאפשר דאין אריג בעור חיבור דאין דרכו בכך, עיי"ש בדבריו, ועי' עוד במש"כ בסימן ל"ב סק"ב.

ונראה לישב היטב בזה, לדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' שהבאנו לעיל פכ"ו מ"ג אות ג' דאריג טמא אף בשאינו כלי קיבול, ולפ"ז נראה דזהו דתני הכא דבשק מלבד טומאת כלי קיבול וטומאת מדרס וטומאת משמשי אדם ומשמשיו, איכא ג"כ לטומאת אריג, וה"ה מקב"ט אף בשאינו כלי קיבול, אך בעור ליכא לטומאת אריג, וע"כ הגם דעור שחתכו לרצועות דקות וארגו חשיב כחיבור, מ"מ אינו טמא אלא בשעשה ממנו כלי קיבול או שייחדו למדרס או שהוא משמש אדם ומשמשיו.

כו] **מוסיף עליו הבגד שהוא מטמא משום שלש על שלש,** בחזו"א סימן ל"ב סק"ב עמד בזה, דמ"ט תני לה בשם בפנ"ע, הרי לא הזכיר התנא לחילוקי השיעורים דמפץ שיעורו ו' ועור ה' ושק ד', משום דהדר תני לי' במ"ב, וא"כ מ"ט תני להא דמוסיף עליהן הבגד שהוא טמא משום גע"ג, ועיי"ש שכתב דאפשר דמשום שהוא שיעור מועט ושיעורו חלוק לענין טומאת מת מטומאת מדרס תני לי' באפי נפשי', עכ"ד, ולכאו' לזה נתכוין בחי' הגר"א, ז"ל, ר"ל אע"ג שאינו טמא מדרס, משא"כ בכולם דצריך שיהי' בו שיעור למדרס.

אך נראה לפרש בזה בע"א, לפמש"נ לעיל פכ"ו מ"ג אות ג' בדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' דאריג ובגד טמאין אף בשאינם כלי קיבול, והנה לכאו' נראה דאף דשק מטמא משום אריג אף שאינו כלי קיבול, מ"מ כל שאין עליו חשיבות אריג, וטומאתו היא משום טומאת שק, אינו טמא אלא בשהוא מיוחד למדרס ומדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ או שעשה ממנו כלי קיבול, שהרי כל הא דבעינן בכלי עץ שיהא מטלטל מלא וריקן ילפינן לה מדומיא דשק, ולפ"ז הרי זהו דתני דמוסיף עליו הבגד שהוא מטמא משום גע"ג, דבבגד מלבד טומאת כלי קיבול וטומאת מדרס וטומאת משמשי אדם ומשמשיו וכו', איכא טומאה בפנ"ע כשיש בו כשיעור בגד, וה"ה טמא אף בשאינו כלי קיבול ואינו מיוחד למדרס, ומשא"כ בעור ושק דאינם טמאין אף בשיש בהן כשיעור אלא בשהן מיוחדין למדרס או שהן משמשין אדם ומשמשיו.

ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ הגר"א דשאני בגד דטמא בגע"ג אע"ג שאינו טמא מדרס, ומשא"כ בכולם דצריך שיהי' בו שיעור למדרס, והיינו דשאני בגד דהוא טמא אף בשאינו טמא מדרס, ומשא"כ בכולם דאינם טמאים אלא כשיש בהן שיעור למדרס, ובכה"ג הן טמאין טמא מת מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ועמש"נ לפרש עוד בזה להלן אות כ"ט.

כז] דעת הרמב"ם בפכ"ב מכלים ה"א, דהא דהבגד טמא בגע"ג אצבעות, הוא רק בבגדי צמר ופשתים, אבל בגדים של שאר מינין אין מקב"ט אא"כ הי' בהן גע"ג טפחים, ולמד לזה ממש"א רבא בשבת דכ"ז. דכי לית לי' לתדבר"י בשאר בגדים שלש על שלש, שלשה על שלשה אית לי', ?ועמש"נ להלן מי"ב?.

אך במי נפתוח פרפר ל"ו אות ג' ובשו"ת באר יצחק חו"מ סימן ה' כתבו בדעת הר"ש והרא"ש דפליגי ע"ז, וס"ל דשיעור גע"ג אצבעות לטומאת מת הוא גם בשאר מינים, משום דכל מה שחילקו בסוגיא דשבת בין צו"פ לשאר מינים, הוא רק לדעת תדבר"י דס"ל דסתם בגדים הוו צו"פ, אבל לרבנן דס"ל דבבגד נכלל כל מיני בגדים כדאמרינן ביבמות, הרי דאף שאר מינים מקב"ט בגע"ג אצבעות, עכ"ד, וראיתי להוסיף בזה, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל בפ"ג מציצית ה"ב דטלית של שאר מינים אינה חייבת בציצית מה"ת, ופסק כתדבר"י דבגד העשוי משאר מינים ל"ה בכלל בגד, וע"כ גם לענין טומאה אינם מקב"ט אלא מרבויא דאו בגד, ובעינן בהו גע"ג טפחים, אך לש"ר לטעמייהו דקי"ל דאף טלית של שאר מינים חייבת בציצית מה"ת ודלא כתדבר"י, הרי דה"נ לענין טומאה הוו אף שאר מינים בכלל בגד, והן מקב"ט בגע"ג אצבעות.?ועמש"נ בשלהי פירקין, וכן בפכ"ח מ"ח?.

כח] והנה מעיקר החילוק בזה דבגד של צו"פ טמא בגע"ג אצבעות, ובגד של שאר מינים אינו טמא אלא בגע"ג טפחים, נראה דיש ללמוד דשיעור גע"ג אצבעות בבגד, אינו משום דבכה"ג הוא ראוי למלאכתו, אלא הוא משום דשיעור בגד הוא בג' אצבעות,[[9]](#footnote-10) וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם וברא"ש דהא דשיעור בגד בג' אצבעות הוא משום דבפחות מזה אינו קרוי בגד, וכ"נ גם ממש"א בב"מ ד"ז. דשיעור בגד לגבי חליפין הוא בג' אצבעות, וממש"א בזבחים די"ט. דשיעור בגד לדין יתור בגדים הוא בג' אצבעות.

ונראה דזהו גדר הדין דבגד של צו"פ טמא בגע"ג אצבעות ובגד של שאר מינים אינו טמא אלא בגע"ג טפחים, דבאמת בגד פחות מגע"ג אינו ראוי כ"כ למלאכתו, כדחזינן דאינו טמא מדרס, ודמי לשק פחות מדע"ד ועור פחות מהע"ה, ומ"מ כיון דיש עליו חשיבות בגד ה"ה טמא, אך בגד של שאר מינים לא נתרבה לטומאה אלא כשיש בו גע"ג טפחים דהוא ראוי למלאכתו,[[10]](#footnote-11) ולפ"ז נראה ברור, דלדעת ר"ת ודעימי' דבגדי עניים טמאין מדרס בגע"ג אצבעות, ודאי דהיינו אף בבגד משאר מינים, ודו"ק?שו"ר דאי"ז ברור כלל, שהרי בד' התוס' בשבת דכ"ו: מבו' דיש סברא לומר דגע"ג כיון דלא חזי אף לעשירים אינו מקב"ט כלל, וע"כ י"ל דבשאר בגדים שלא נתרבה גע"ג אינו טמא אף בשל עניים, ואף למש"כ ר"ת בספה"י סימן ש"כ דלבגדי עניים ל"ב קרא אלא אתי מק"ו, היינו רק בצו"פ, אך בשאר מינים דלא אתי מק"ו י"ל דלא נתרבו לטומאה רק בשיעור חשוב דחזו אף לעשירים, ודו"ק?.

ומקור נאמן לזה נראה, מהא דתניא בשבת דע"ט. דהבגד והשק והעור כשיעור לטומאה דהבגד גע"ג טפחים למדרס וכו' כך שיעור להוצאה, ובשפ"א שם תמה ע"ז, דנהי דשיעור בגד למדרס הוא בגע"ג טפחים, משום דאינו ראוי למדרס בפחות מכך, אך כיון דלגבי טומאת מת סגי בגע"ג אצבעות, א"כ חשוב הוא, ומ"ט אין המוציאו חייב, ובשלמא שק ועור דגם לטומאת מת בעינן לשיעורים אלו, א"כ לא חשיב בפחות מכך, אבל בבגד קשה, עכ"ד, ומוכח מזה, דכ"ה דשק ועור פחות משיעורם אינם ראויים כ"כ למלאכתן, וע"כ לא חשיבי לענין הוצאה, ה"נ בגד פחות מגע"ג טפחים אינו ראוי כ"כ למלאכתו, וכל הא דהוא מקב"ט מת, הוא משום דבטומאת מת נתחדש דכל שיש עליו חשיבות בגד ה"ה טמא, והרי בגד העשוי משאר מינים שלא נתרבה לטומאה זו, אינו טמא אלא בגע"ג טפחים, אך לענין הוצאה לא חשיב, ובאמת הוא פשוט כן, דהרי חזינן דבגדי עשירים לא חזו בפחות מג' טפחים והוו מוקצה, וע"כ ודאי דלא חשיבי גם לענין הוצאה, וז"ב. ?צריך לתקן הנוסח, דלאו היינו דאי"ז ראוי למלאכתו, אלא דאי"ז עומד למלאכה, וע"כ לא חשיב לענין הוצאה, וז"ב - גם בעיקר דברינו צריך עוד בדיקה, שהרי הראשונים כתבו דהחילוק בין טומאת מת לטומאת מדרס היא דטומאת מדרס תליא ביחוד, ונראה דאי"ז דין מסוים בבגד ומשום טומאת בגד, ויש להוסיף עוד בדברינו, דבזה מתבאר כמה חילוקים שמצינו גם לגבי טומאת מת בין גע"ג לשלשה על שלשה, עי' בשלהי פירקין דל"מ השלכה לאשפה בשלשה על שלשה, וזה ג"כ מיוסד על הנ"ל דהחילוק בין גע"ג לשלשה על שלשה הוא גם בטומאת מת, וכמש"נ, ודו"ק היטב?.

כט] ולפ"ז נראה די"ל, דזהו דתני הכא דמוסיף עליו הבגד שהוא מטמא משום גע"ג, דבבגד נתחדש דכל שיש בו גע"ג ה"ה טמא אף שאינו ראוי כ"כ למלאכתו, דמה"ט אינו נטמא מדרס, ומשא"כ בשק ועור דאינם טמאים אלא בשיעור שהן ראויין למלאכתן, דבשיעור זה הן טמאין אף טומאת מדרס, וי"ל דזהו שכתב הגר"א, דשאני בגד דטמא בגע"ג אע"ג שאינו טמא מדרס, והיינו דאף שאינו טמא מדרס משום שאינו ראוי למלאכתו, מ"מ הוא טמא בשאר טומאות, ומשא"כ בשאר מינים שצריך שיהא בהן שיעור למדרס דבשיעור זה הן ראויים למלאכתן, וכל שאין בהן שיעור זה, אינם מקב"ט.

ל] מהא דתנן במתניתין דהבגד טמא משום ה' שמות, מ' דהא דבגד טמא משום כלי קיבול, הוא שם בפנ"ע, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דטומאתו הוא מכח דינא דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא, ומכח זה ה"ה טמא אף בכ"ש, עיי"ש.

ויש להעיר בזה, דבשלמא אי נימא דלא חשיב כאריג אלא כשארגו מתחילה לכך, ניחא דע"כ בכה"ג שעשה מן הבגד כלי קיבול ולא ארגו מתחילה לכך, אינו טמא אלא משום כלי קיבול, אך אי נימא דאף כשחתכו מבגד גדול והתקינו לכך חשיב כאריג, תיקשי דא"כ מ"ט בעינן לטמאות הבגד משום כלי קיבול, הרי בגד שעשה ממנו כלי קיבול לא גרע מאריג דטמא בכ"ש, וצ"ל דאיירי בשדעתו להוסיף עליו, דכה"ג אינו בכלל אריג, ואין טומאתו אלא משום כלי קיבול.

לא] והנה במקד"ד סימן נ"ג אות ד' הק' בהא דהבגד מטמא משום כלי קיבול, שהרי גע"ג מרבינן מקרא דוהבגד, וכן אריג מרבינן מאו בגד, אבל כלי קיבול דשיעורו בכ"ש מנ"ל דטמא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דמלבד הא דבגד אית לי' טומאה בפנ"ע משום בגד, יש לו טומאה ג"כ מדין כלי, דכלי העשוי מצמר הוא בכלל מעשה עזים, וכלי העשוי מפשתן ומכל הגדל בארץ הוי בכלל כלי עץ, וע"כ העושה כלי קיבול מן הבגד הוי כשאר כלים ושיעורן בכ"ש, עיי"ש.

אמנם כ"ז ניחא לדעת הרמב"ם בפ"א מכלים הי"ג דכל העשוי מן הגדל בארץ הוי בכלל כלי עץ, אך לדעת ש"ר דרק העשוי מן הדברים הקשים הגדלים בארץ חשיב ככלי עץ, ונת' בזה לעיל פט"ו מ"א אות ?, הרי דבגד העשוי מן הפשתן לא חשיב ככלי עץ, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בגד מטמא משום כלי קיבול.

ובחזו"א סימן כ"ח סק"ד כתב דלדעת ש"ר צ"ל דטומאת כלי קיבול העשוי מן הבגד, הוא או משום דאף בבגד פחות מגע"ג מהני מחשבה ועכ"פ מחשבה ניכרת מתוך מעשיו, או משום דכל שעשה ממנו כלי קיבול לא גרע מאריג, אך קשיא ע"ז לדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' דאריג דטמא הוא אף בשאינו משמש לקבלה, וא"כ בע"כ דהא דתני דטמא משום כלי קיבול, אי"ז מדינא דאריג כ"ש או מדין בגד פחות מגע"ג שחישב עליו, שהרי בזה ל"ב כלל שיהא עשוי לקבלה, עוד ילה"ע על דרך בתרא דטומאתו היא משום דלא גרע מאריג, דלפ"ז נמצא דאין הבגד טמא משום ה' שמות, שהרי כל הא דטמא כשהוא כלי קיבול, הוא רק מכח טומאת אריג.

ונראה מזה, דכל הא דבעינן בבגד שיהא בו ג' על ג', הוא רק כשאינו כלי גמור, ובאנו לחשבו ככלי משום חשיבות בגד שעליו, וע"כ כל שאין עליו גע"ג ואין עליו חשיבות בגד אינו מקב"ט, אך כל שהוא כלי קיבול גמור, לא גרע כלי קיבול העשוי מן הבגד מכלי קיבול העשוי משאר המינים, דהוא מקב"ט בכ"ש. ?והיינו משום דמין בגד הוי א' מן המינים הטמאים, כמו מין עץ ומין עור, וע"כ כל שעשה ממנו כלי ה"ה מקבל טומאה בתורת כלי בגד, שהרי אף בגד שאין בו שיעור בגד, הוי מין דבגד, ורק כשלא עשה ממנו כלי, הוא דאין עליו חשיבות לקב"ט אלא כשיש בו כשיעור בגד.?

?העירוני בהא דהעושה עוד לאחיזה כ"ש, דהרי אינו כלי קיבול, ומ"ט הוא מקב"ט, ולדעת התוס' י"ל דאיירי בעור הרך וה"ה מקב"ט מכח שראוי לקפלו, אך לדעת ש"ר תיקשי, וצ"ע כעת.

1. והר"ש והרא"ש כתבו דאין לפרש כן, דמה חידוש הוא דאחוריו טהורין כיון דאפי' מקום תשמיש שלו טהור, ומבו' בדבריהם דרק משום שאין לו תוך אין נטמאין אחוריו במשקין, אך כל שיש לו תוך נטמאין אחוריו במשקין, וכדעת הרמב"ם, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לעיל פ"ג מ"ה, ובישוב פי' הרמב"ם נראה, דהנה מד' הר"ש והרא"ש נראה דס"ל, דאף אם היו גוזרין בו טומאת אחורים, ל"ה נטמא אלא מאחוריו, אך במקום תשמישו ל"ה נטמא כלל, דגזירת טומאת אחורים, היא רק על אחורים, ולא על מקום תשמיש, וזהו שכתבו דכל דאף מקום תשמיש שלו טהור פשיטא דלא גזרו טומאה על אחוריו, וע"כ אין לפרש כן למשנתינו, אך הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש נראה, דהס"ד דיהא בהן טומאת אחורים, היינו דבהא דאחורים נטמאין בטומאת משקין נתחדש דלטומאת משקין ל"ב תוך, וע"כ ס"ד דה"נ פשוטי כ"ח נטמאין בטומאת משקין, ונמצא לפ"ז, דאם הי' בכ"ח שאין לו תוך לגזירת טומאת משקין, אף מקום תשמיש שלו הי' נטמא, ושפיר הוצרך להשמיענו דכ"ח שאין לו תוך אינו בר קבלת טומאה, וע"כ אינו נטמא אף במשקין, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בפירש"י בבכורות דל"ח. כתב, ז"ל, וקפריך כ"ח בתוכו תלה רחמנא, דאין מטמא אלא מתוכו דכתיב וכל כלי חרס אשר יפול מהם אל תוכו וגו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט, הוא רק משום דאין טומאתו אלא מתוכו וכל שאין לו תוך לא שייכא בי' קבלת טומאה, אך ליכא דין בפנ"ע דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט, ועמש"נ עוד בדעתו לעיל פכ"ה מ"א אות ב' בהערה.

   וזה נראה בביאור ד' הרע"ב שפירש דהא דתני הכא דכל שאין לו תוך בכ"ח אין לו אחוריים, היינו דאין כ"ח מקב"ט מאחוריו וכו', וצ"ע שהרי אף כ"ח שיש לו תוך אינו נטמא מאחוריו, ולפי הנ"ל נראה דמפרש הרע"ב, דהך בבא היא המשך להא דתנן דכ"ח טמא משום כלי קיבול, וע"ז תנן דדוקא כשיש לו בית קיבול ה"ה טמא, אך כל שאין לו תוך אינו טמא, משום דכ"ח אין לו אחורים, דאינו נטמא אלא מתוכו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז ילה"ע גם במה שהוכיח בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת שם דאף כלי עץ המטלטל העשוי לאהל אינו נטמא, מהא דתנן בספ"ק דסוכה דמחצלת שעשאה לסיכוך אינה מקב"ט, וצ"ע דבפשוטו במחצלת שהיא פשוטי כלי עץ ואינה מקב"ט, מודו התוס' דאף כשעשאה לאהל אינה מקב"ט, ורק אם עשאה לשכיבה ה"ה נטמאת מדרס, ונטמאת גם ט"מ מכללא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויישב בזה משה"ק המל"מ לדעתם דאהל מחובר מקב"ט, וס"ל נמי דאהל הנטמא טומאת אהלים אינו חוצץ בפני הטומאה, מהא דתנן ברפ"ח דאהלות דסקורטיא וקטבליא העשויים אהלים חוצצין בפני הטומאה, והראב"ד בפי"ג מטו"מ ה"ג כתב שהן פשוטי כלי עור, ובזה מבו' מה שהוצרך הראב"ד שם לפרש כן. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך ממה שכלל הרמב"ם בהל' טו"מ שם לכלי עץ בהדי הדברים הנטמאין משום אהל, ובפשוטו היינו בכלי עץ הראוי לקב"ט מצ"ע, נראה דטומאת אהלים אינה טומאה מחודשת שנתחדשה בבגד שק ועור, אלא היינו דנתחדש במינים אלו דתשמיש אהל חושבם לקבל טומאה, וע"כ שוה דינם לכלי עץ הראוי לקב"ט, שנטמא כשהוא מאהיל על המת, וכן נראה מדברי הסמ"ג ע' רל"א, ? באהל המיטלטל הנעשה מדברים המקבלין טומאה כגון מבגד או עור או שק?, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בתורי"ד בשבת שם מבו', דבגד העשוי מן הצמר אינו נטמא בטומאת אהלים, ורק בגד פשתן נטמא בטומאת אהלים, עיי"ש, וצ"ב דהרי ילפינן לה ממשכן שהי' מצמר ופשתן, ועי' בס' ברכת האהל סימן ט' מש"כ בזה, ולדעתו נמצא דהא דתנן הכא דבגד נטמא משום אהל הוא רק בבגד פשתן. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה שלא כדבריו בהשגות דחידושא דטומאת אהלים הוא בשהן קבועין בקרקע, וכל שאינם קבועין בקרקע אף שאר כלים טמאין, ובאמת גם מד' הראב"ד בתו"כ שם סוף פר' ו' נראה דס"ל דטומאת אהלים היא בתלוש, עייש"ה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואין לומר דכיון דילפי' דמה בגד מן הגדל בארץ, הרי דכל שעשוי מן הארץ עצמה, אינו מקב"ט, שהרי הך דינא דמן הגדל בארץ, אינו במסוים בטומאת בגד, אלא גם בטומאת שאר כלים, שהרי מה"ט מטהרינן בכלי עצם וכלי עור של חיות שבים, והרי כלי מתכת וכלי חרס ג"כ עשויין מן האדמה עצמה ומן הנחצב ממנה, והן טמאין, והיינו משום דהעשוי מן האדמה עצמה, חשיב כגדל בארץ. [↑](#footnote-ref-9)
9. והרי דעת רוב קמאי, דבגדי עשירים לא חזו בפחות מגע"ג טפחים והוו מוקצה, ואפ"ה הן טמאין טמא מת, ויתבאר בזה בעזה"י להלן ?מ"ב?, פכ"ח מ"ח, והיינו משום דכל שיש עליו תורת בגד טימאתו תורה אף שאינו עומד בפועל למלאכה, וי"א דהוא רק משום דחזי לעניים, ואכמ"ל, ואף לדעת רש"י דבגדי עשירים אין טמאין ט"מ בפחות מג' טפחים, י"ל דלא פליג על יסוד הדברים, אלא דס"ל דאף דעיקר שיעורא דגע"ג הוא דבכה"ג יש עליו תורת בגד, מ"מ כל שאינו עומד בפועל למלאכה אינו מקב"ט.?ועמש"נ בזה להלן מ"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ז נראה פשוט, דלגבי חליפין ולגבי יתור בגדים, אין לחלק בין בגד של צו"פ לבגד של שאר מינים, דכיון דאף בגד של שאר מינים חשיב כבגד לדינים אלו, ודאי דשיעורו הוא בג' אצבעות, שהרי הא דלענין טומאה בגד של צו"פ מקב"ט בג' אצבעות ושל שאר מינים אינו מקב"ט אלא בג' טפחים, אי"ז משום דבגד של שאר מינים אין עליו תורת בגד אלא בג' טפחים, אלא הוא משום דבגד של שאר מינים לא נתרבה לטומאה בשאינו ראוי כ"כ למלאכתו, ואי"ז ענין לגבי שאר דינים, וכן מסיק בבאר יצחק שם לענין חליפין, אך במקד"ד סימן ל"ו אות א' כתב דבשאר בגדים ל"ה יתור בגדים אלא בגע"ג טפחים, וצ"ע. - ?ויש להוסיף, דגם אי נימא כמש"נ למעלה לדון דהא דשאר בגדים אינם טמאים בפחות מגע"ג הוא אף בשל עניים, משום דלא חשיבי, כמבו' בד' הראשונים בשבת דכ"ו:, מ"מ לאו היינו דאין עליהן שם בגד, דלענין שם בגד אין לחלק בין מיני הבגדים, אלא היינו דאף דיש עליהן שם בגד, מ"מ בשאר בגדים לא נתחדש טומאת בגדים אלא בדחשיבי טפי, וזה הוי דין מסוים לענין טומאת בגדים, ואי"ז שייך כלל לענין חליפין ולענין יתור בגדים?. [↑](#footnote-ref-11)