הוצאה דרך למעלה מי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

אור ליום ה' כ"ד אייר תשס"ח

**בביאור דעות הראשונים בדין הנחה ע"ג האדם למעלה מי'**

**א, בדעת התוס' ותוס' הרא"ש בעירובין דל"ג.. ב, בדעת הריטב"א בעירובין שם ובדעת הרשב"א בשבת ד"ה.. ג, בדעת רש"י בשבת דצ"ב. והריא"ז בפ"ק דשבת. ד, בדעת התוס' בשבת. ה, בדעת הרמב"ן בשבת דצ"ט:. ו, בדינא דרבא דהמעביר דרך עליו, ובסוגיא דשבת ד"ח:.**

שבת דצ"ב., המוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת.

בדין זה דמוציא למעלה מי', מצינו כמה דעות בד' הראשונים וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**

א] כתבו התוס' בעירובין דל"ג., ז"ל, אי נמי דכי מטי לי' עד מקום הנטיי' יניח על ידו או על כתיפו למעלה מי', דהא דמחייב בהזורק מעביר למעלה מי' היינו דוקא בדלא נח למעלה מי', דהכי מוקי לה ההיא דפ"ק דשבת גבי אסקופה דאם נטל ונתן שלשתן פטורין ופריך נימא תהוי תיובתא דרבא דאמר המעביר חפץ כו' ומשני התם לא נח הכא נח, עכ"ל.

ובתוס' הרא"ש נוספו דברים בד' התוס', ז"ל, ויניח וכו' למעלה מי', דאע"ג דאדם הנושאו רגליו עומדות ברה"ר, לא חשיב כמונח ברה"ר כיון שאין רה"ר למעלה מי', כדמוכח גבי זרק כוורת אפי' אינה רחבה ו' אם ראש קרומיות למעלה מי' פטור משום דאיגודו במקו"פ, כ"ש כשהחפץ במקו"פ, דלא עדיפי רגליו העומדות ברה"ר לשוויי כמונח ברה"ר יותר מראש תחתון של הכוורת שמונח ברה"ר, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' שדעתם דהמוציא דרך למעלה מי' אינו חייב אלא בשהניחו למטה מי', אך אם נח למעלה מי' פטור, אך הגר"ז בקו"א לסימן שמ"ז דן לומר דכל ד' התוס' שם הם רק לפירש"י בההיא דמעביר דרך עליו, אך לדעתם חייב אף בכה"ג שעמד כשהחפץ עליו למעלה מי', עיי"ש בכל דבריו.[[1]](#footnote-2)

ונ' פשוט דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל לעיל מינה דדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הוא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דס"ל דילפי' מהתם חיוב מחודש במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר שכן הי' במשא בני קהת, וכמו שפירשו הראשונים בדבריהם, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, וכן מוכח בתוס' שבת ד"ב. ד"ה שבועות, (והרשב"א והריטב"א תמהו ע"ז שבמשא בני קהת היו נושאין אחר שפירקו המשכן ומניחין קודם שהקימו המשכן, ולא הי' אלא מעביר ברה"ר, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"ט בזה, ועי' עוד באבנ"ז סימן רנ"ז ובשערי ציון סימן ח' ובתוצאות חיים סימן י"א), ובזה הוא שנתחדש דחייב אף למעלה מי'.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נ', דלא מצינו כלל למילף מינה לחייב במוציא מרה"י לרה"ר והניח למעלה מי', ומתרי טעמי, חדא דמהתם לא שמענו אלא דחייב בשהעביר למעלה מי', אך היכא שההנחה היא למעלה מי' לא מצינו למילף מינה לחייב, ועוד, דכיון דלא מצינו שחייב למעלה מי' אלא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, הרי ליכא למילף מינה כלל להוצאה דלמעלה מי' כלמטה, שהרי יתכן דבמלאכת מעביר דרך רה"ר נתחדש דחייב אף דרך למעלה מי', דאף כה"ג חשיב כמעביר דרך רה"ר, דומיא דהא דהמושיט מרה"י לרה"י דרך למעלה מי' חייב, ולא מצינו כלל למילף מינה דאף בהוצאה מרה"י לרה"ר חייב למעלה מי',[[3]](#footnote-4) וע"כ זהו שכתבו התוס' דיש לנו לפטור בזה דומיא דזורק כוורת וכו', והיינו דכיון דס"ל דלא מצינו למילף ממשא בני קהת לחייבו, ע"כ ודאי דיש לנו לפטרו דומיא דזורק כוורת, וז"ב.

אמנם הנה בדעת התוס' בשבת מוכח מכ"ד, דהגם דס"ל בדף ב. כדעת התוס' בעירובין דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, מ"מ ס"ל דדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא גם במוציא ובמעביר ד' אמות, דבמשא בני קהת הי' בין העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובין הוצאה מרה"י לרה"ר והעברת ד' אמות ברה"ר, ויתבאר בזה בעזה"י להלן ענף ד' סקי"ב ואילך.

ולפ"ז נ' דיש לפרש כן גם בד' התוס' בעירובין, ואך דס"ל דלא ילפי' מהתם לחייב בשהניח למעלה מי', ובאמת כן מ' בל' התוס', דבכלל הא דמיחייב בהזורק במעביר למעלה מי', נכלל דגם המוציא דרך למעלה מי' חייב, ואך דבעי' שינוח למטה מי', והרי דדינא דר"א דהמוציא למעלה מי' חייב הוא בין במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובין במוציא מרה"י לרה"ר ומעביר ד' אמות ברה"ר, וזה כמש"נ להלן שם בדעת התוס' בשבת.

ב] אמנם בתוס' הרא"ש שם פליג ע"ד התוס', ז"ל, ולי נראה דל"ד, דודאי חפץ א' שמקצתו בתוך י' ומקצתו למעלה מי', לא חשיב כמונח ברה"ר כיון דאיגודו למעלה במקו"פ, אבל חפץ שמונח על כתפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם, דבמקום שהוא עומד שם חשיב כמונח החפץ, וכן מעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' אפי' למעלה מי' כיון דרגלי האדם למטה מי' חשיב כמעביר החפץ למטה מי', עכ"ל.

ונתחדש בד' הרא"ש דאדם ל"ד לחפץ אלא נקבעת עמידתו ע"פ מקום רגליו, ומכח זה הרי שאף חפץ המונח עליו חשיב כמונח כולו במקום עמידת רגליו, ול"ד לחפץ שמונח על הארץ ומקצתו למעלה מי' דפטור.[[4]](#footnote-5)

והנה לא הזכיר הרא"ש כלל דילפי' לה ממשא בני קהת, והיינו משום שדעתו שם כדעת התוס' דדינא דר"א דמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, וליכא למילף מינה כלל לחייב במוציא מרה"י לרה"ר למעלה מי'. וכמש"נ לעיל סק"א, ואך דס"ל דאף דלא ילפי' לה ממשא בני קהת, מ"מ מן הדין יש לחייב בשנח החפץ למעלה מי', דחשיב כמונח למטה מי', כיון שרגליו הם למטה מי'.

ונ' דגם התוס' שם מודו דהאדם עצמו חשיב כמונח כולו למטה מי' כיון שרגליו הם למטה מי', דאל"כ תיקשי לדידהו מהא דתנן דאם היתה שבת והוציאו בפיו חייב, ופירשו התוס' בעירובין ד"כ. דבליעתן זוהי הנחתן, ואי נימא דגם האדם עצמו למעלה מי' חשיב כנמצא במקו"פ, א"כ מ"ט הוא חייב הרי בית הבליעה הוא למעלה מי', ותמה בזה הגר"ז בקו"א לסימן שמ"ז סק"א, ובע"כ דמודו התוס' דהאדם עצמו חשיב כמונח כולו למטה מי', ועי' היטב בד' התוס' לקמן דק"ב. ד"ה והוציאו, שמבו' בדבריהם בתי' קמא דאף בלא הא דהמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה"ר, יש לחייב בהנחה שבבליעתו, משום דהאדם עצמו בטל אגב רה"ר ואינו חולק מקום לעצמו, וחשיב שהמאכל מונח ברה"ר, עיי"ש, ואך דס"ל דכ"ז הוא על האדם עצמו, אך חפץ המונח על האדם למעלה מי', לא עדיף מחפץ המונח על הקרקע ואיגודו למעלה מי' דפטור, ואולי י"ל בזה גם משה"ק הגר"ז שם מהא דהעומד ברה"ר ורוקק לרה"י חייב, והרי כתבו תוס' בעירובין ד"כ. דהרוק נח בפיו, אך להנ"ל אולי י"ל דמ"מ הרוק טפל טפי לגופו, וע"כ חשיב כגוף האדם דחשבי' לי' כמונח כולו למטה מי'.

ג] וילה"ע ע"ד הרא"ש, דאם אכן חפץ המונח על האדם נגרר אחר רגליו וחשיב כמונח למטה מי', א"כ מה הוצרך ר"א לחדש דהמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הרי ל"ב כלל למילף ממשא בני קהת להך מילתא דחייב אף למעלה מי', שהרי אף במוציא מרה"י לרה"ר ובמעביר ד' אמות ברה"ר דלא ילפי' להו ממשא בני קהת, מחייבי' בשנח למעלה מי' משום דחשיב כמונח למטה מי' במקום רגליו, וא"כ מה"ט יש לחייב גם במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר אף למעלה מי', ומה בעי' למילפה ממשא בני קהת.

עוד ילה"ע בד' הרא"ש, דהנה במה שהוכיחו התוס' שם מסוגיא דלעיל ד"ח: גבי אסקופה דאם נטל ונתן שלשתן פטורין, דפריך נימא תהוי תיובתא דרבא דאמר המעביר חפץ כו' ומשני התם לא נח הכא נח, והרי דאם נח למעלה מי' פטור, כתב הרא"ש שם לדחות, ז"ל, ונראה לי דלאו ראי' היא דה"פ התם, הכא נח כלומר האדם העומד על האסקופה רגליו נחות על האסקופה הלכך כשבמיא החפץ כנגדו על האסקופה הו"ל כנח על האסקופה במקום שרגליו עומדות, אבל בדרבא לא נח האדם על מקו"פ, ואע"פ שהעביר החפץ דרך מקו"פ ל"ה כנח במקו"פ לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות, עכ"ל.

וצ"ב דל' הגמ' דדחי הכא נח התם לא נח, מ' דבההיא דרבא הגם שעבר דרך מקו"פ מ"מ לא נח שם, ואי נימא דהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות, ומה"ט לא חשיב שנח במקו"פ, א"כ הרי מה"ט גם לא חשיב כלל שעבר דרך מקו"פ, ואי"ז במשמע ל' הגמ'.

וביותר קשיא, דאם אכן לא חשיב כלל שעבר החפץ דרך מקו"פ, א"כ מה פרכי' מעיקרא מברייתא דעומד אדם על האסקופה אההיא דרבא, ולדעת רש"י פרכינן דמהך ברייתא שמעינן דהמעביר דרך מקו"פ פטור, ודלא כרבא דמחייב במעביר דרך מקו"פ, ואי נימא דחפץ שעל האדם נגרר אחר רגליו וחשיב כמונח במקו"פ, הרי לא שמענו כלל מד' רבא דמחייב במעביר דרך מקו"פ, ומאי פרכינן עלה.

והאמנם יש לדחוק דזה גופא נכלל בשנויא דגמ' דהתם לא נח, וכמו שפירש הרא"ש דלא חשיב כנח במקו"פ כיון שהחפץ נגרר אחר רגליו, ומה"ט גם לא חשיב כעבר דרך מקו"פ.

אך אכתי תיקשי בסוגיא דעירובין דצ"ח., דפריך אי הכי תוך ד' אמות נמי נגזר דילמא מעייל מרה"ר לרה"י, וכי תימא כיון דמפסקת כרמלית לית לן בה והאמר רבא המעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' והעבירו דרך עליו חייב, ע"כ, והרי להדיא דממילתא דרבא שמענו דאף דמעביר דרך מקו"פ חייב, וזה צ"ב, שהרי בההיא דרבא לא חשיב כלל כעבר במקו"פ, כיון שהחפץ נגרר אחר מקום עמידת רגליו.

וביותר תיקשי, מסוגיא דעירובין דצ"ט. דמסייעינן לההיא דרבא, מהא דתנן התם דעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר ובלבד שלא יוציא חוץ לד' אמות, הא הוציא חייב חטאת, ופירש"י, ז"ל, הא הוציא החפץ מד' אמות חייב אע"ג דהוא עומד בגבוה והגביהו למעלה מי' והעבירו, לא אמרינן העברת מקו"פ הוא, אלמא בתר הנחה ועקירה אזלינן והרי נטלו מתחילת ד' והניחו לסוף ד', עכ"ל, ואם הא דמחייב רבא בהעביר דרך עליו הוא משום דחשיב כמעביר למטה מי' במקום רגליו, הרי ל"ד כלל להתם שהוא עומד ברה"י ומעביר ברה"ר, דודאי אין לנו לחשוב שהעברת החפץ היא למטה מי', ובע"כ דהא דמחייב רבא במעביר דרך עליו, הוא משום דחיוב מעביר ד' אמות הוא אף בשהעביר דרך מקו"פ, וכמו שפירש"י דבתר הנחה ועקירה אזלינן.

וכבר תמה כן בתור"פ בעירובין שם ע"ד רש"י, ז"ל, פ"ה דרך עליו למעלה מי' דהשתא העבירו דרך מקו"פ ואפ"ה חייב וכו', וקשה וכו' ועוד דאמר פ' המצניע המוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, אלמא לא חשיב מקו"פ למעלה מי' באדם שמעביר חפץ בידו כיון דרגליו בארץ, עכ"ל.

והמוכרח מכ"ז הוא כמש"כ עד"ז בס' ישועת דוד סימן ל"ו לדעת ש"ר דילפי' להא דהמוציא למעלה מי' חייב ממשא בני קהת, והבאנו דבריו להלן סק"ו, דכל הא דחשבינן דהחפץ הוי כמונח במקום עמידת רגליו, הוא רק בשעה שהוא נח, דכיון שהוא נח וקבוע במקום זה ה"ה נגרר אחר מקום עמידת רגליו וחשיב כמונח בארץ, אך בשעת ההעברה שאינו קבוע במקום זה, אינו נגרר אחר מקום עמידת רגליו וחשיב כעובר במקו"פ.

וצריך לדחוק לפ"ז במש"כ תוס' הרא"ש "וכן מעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' אפי' למעלה מי' כיון דרגלי האדם למטה מי' חשיב כמעביר החפץ למטה מי'", שאין כוונתו בשעת ההעברה, אלא בשעה שמניחו למעלה מי', וזה דחוק בלשונו, וצ"ע.

ואשר זהו שהוצרך ר"א למילף ממשא בני קהת לחייב במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי', כיון דבשעת ההעברה חשיב כעובר במקו"פ, וע"כ ל"ה לנו לחייבו אלא משום דכן הי' במשא בני קהת.

וצריך להוסיף, דל"ד להא דהמעביר ד' אמות דרך עליו חייב וכן המוציא מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' חייב, ולא הוצרכנו למילפה ממשא בני קהת, דהתם עיקר האיסור הוא בההעברה מתחילת ד' לסוף ד' ובההוצאה מרה"י לרה"ר, וע"כ שפיר יש לחייבו אף שעבר דרך מקו"פ, וכדילפי' לה לעיל ד"ו. ממה שהוציאו במשכן דרך צידי רה"ר שהם מקו"פ, אך במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, שמכלל עיקר המלאכה הוא ההעברה דרך רה"ר, הרי דהי' לנו לומר דאינו חייב אא"כ העבירו דרך למטה מי' שהוא רה"ר, וקמ"ל ר"א דילפי' ממשא בני קהת לחייב אף בהעביר דרך למעלה מי', וז"פ.

ואשר ע"כ הגם דהמעביר ד' אמות דרך למעלה מי' והניחו שם חייב, משום דחשיב כנח במקום עמידת רגליו, מ"מ מהא דחייב אף שהעבירו דרך למעלה מי', שמעינן דהמעביר דרך מקו"פ חייב, דבשעת ההעברה חשיב כעובר במקו"פ, ומחודש לפ"ז, דאף בשעה שהאדם עומד ברה"ר, מ"מ כיון שהחפץ נייד, לא חשבינן לי' כנמצא במקום עמידת רגליו, וזהו דפרכינן עלה מברייתא דאסקופה, וע"ז משני דהתם לא נח, דהגם דעבר דרך מקו"פ, מ"מ ההנחה הויא במקום רגליו ולא נח במקו"פ.

**ב**

ד] והנה כ"ז הוא לדעת תוס' ותוס' הרא"ש דס"ל דלא ילפי' ממשא בני קהת לחייב במוציא מרה"י לרה"ר למעלה מי' והניחו שם, ובזה הוא דפליגי, שדעת התוס' דכה"ג פטור, ודעת הרא"ש דכה"ג חייב דמסברא חשבינן לי' כמונח במקום עמידת רגליו, אך דעת ש"ר דלא ס"ל כלל דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב דדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הוא במוציא מרה"י לרה"ר או במעביר ד' אמות ברה"ר, ובזה הוא דיליף דאף למעלה מי' חייב.

ולדעתם נ' דודאי הוא חייב אף בשנח למעלה מי', דאי נימא דלא מחייב ר"א אלא בשהניחו למטה מי', ל"ה בעינן למילפה ממשא בני קהת, דלא גרע ממוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו דחייב, ול"ב למילף ממשא בני קהת אלא לחייב בשנח למעלה מי'.[[5]](#footnote-6)

ובתור"פ בעירובין שם פליג ע"ד התוס', ז"ל, וזה אינו דכיון דרגליו בכרמלית על הנוף גם ידו הוי כרמלית, כמו מוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, אע"ג דידו הוי מקו"פ כיון דרגליו ברה"ר חייב, ה"נ כיון דרגליו הוי בכרמלית הוי ידו ככרמלית, עכ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' להלן שם דפליג ע"ד התוס' ולא ס"ל לחיובא דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולפ"ז דינא דר"א דמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא במוציא מרה"י לרה"ר, ובע"כ דמחייב אף בשנח למעלה מי', וכמש"נ.

ה] אמנם פליגי בזה הראשונים, דבתורי"ד לקמן דק"ב. כתב, ז"ל, אם פשט בעה"ב ונתן לתוך ידו של עני אע"פ שגבוה ידו י' או ששם על כתיפו של עני חייב דכל גופו של עני כרה"ר דמי, עכ"ל,[[6]](#footnote-7) ולדעתו ילפי' לה ממשא בני קהת, וכמו שפירש בפסקי רי"ד בסוגיין דהא דיליף ר"א ממשא בני קהת, הוא לחייב במוציא מרה"י לרה"ר ומניחו למעלה מי', עיי"ש, וכ"ה בחי' הריטב"א בעירובין דל"ג., ז"ל, כמו שתירץ הר"מ בר' שניאור ז"ל, דכי היכי דאמר ר"א שהמעביר משוי על כתפו למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, ה"ה למוציא מרה"י לרה"ר שאע"פ שהוציאו למעלה מי' טפחים חייב ואפי' עומד לפוש,[[7]](#footnote-8) דל"ש מקו"פ בדבר שהוא מונח בגופו של אדם או בידיו שרגליו בארץ, כי מה שמונח בידו או בגופו למעלה ה"ה כמונח למטה בין רגליו, וכשעומד לפוש הו"ל כאלו מניחו בקרקע, ולא עשו למעלה מי' ברה"ר שיהא מקו"פ אלא במה שאינו ביד אדם כגון עמוד וכיוצ"ב שאינו רחב ד' וכו', ושיטה זו היא המחוורת בעיני יותר, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דחפץ המונח ע"ג האדם חשיב כמונח למטה מי', ואף אם הניח אחר ע"ג אדם למעלה מי' חשיב כמניח ברה"ר, וכן נ' גם בדעת התוס' לקמן דק"ב. וכמש"נ בדעתם להלן סקט"ו, וכן מ' גם בד' תוס' הרא"ש שהבאנו לעיל סק"ב, ואך דלדידי' הוי כן מסברא ולדידהו ילפי' לה ממשא בני קהת.[[8]](#footnote-9)

אמנם בחי' הרשב"א לעיל ד"ה., ז"ל, ואיכא מרבוותא דכתבו דמתניתין אפילו למעלה מי' היא, ואע"ג דלמעלה מי' ברה"ר מקו"פ הוא, כיון דקי"ל המוציא משוי למעלה מי' חייב וכן המעביר ברה"ר למעלה מי' חייב, ה"נ אע"פ שידו של עני למעלה מי' הנותן לתוכה כאילו נותן ברה"ר, וסייעו להא משמעתין וכו', ואינו נראה בעיני מכמה טעמים, חדא דהמוציא למעלה או המעביר למעלה מי' דחייב ע"כ דוקא באדם אחד שעמד לפוש דעקירת גופו והנחת גופו כעקירת חפץ והנחת חפץ דמי ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת, אבל אם הניחה במקום אחד דוקא כשהניחה למטה משלשה או שטחה בכותל למטה מי' בדבילה שמינה וכיוצא בה כדאמרינן לקמן, אבל אם העבירה למעלה מי' והניחה למעלה מי' פטור וכו', ועוד דגרסינן בירושלמי העני חייב אמר רב יהודה בשם שמואל והוא שתהי' ידו של עני בתוך י' לקרקע, עכ"ל, ועמש"נ להלן סק"ח דמ' בד' הרשב"א דמפרש דעת הני רבוותא דחייב אף בשהניח במקום אחר למעלה מי', ונת' שם שכ"ה דעת רש"י והריא"ז.

ומבו' דעת הרשב"א, דכל הא דמוציא משוי למעלה מי' חייב, הוא רק בשעמד לפוש, אך אם נתנו ע"ג אדם אחר למעלה מי' פטור,[[9]](#footnote-10) ונ' מלשונו שהטעם בזה הוא, דהיכא דהי' ההנחה על החפץ בפנ"ע, הרי שאף שמניחו ע"ג אדם מ"מ חשבינן הנחתו היא למעלה מי', ורק היכא דהויא ההנחה על הגוף דהנחת גופו כהנחת חפץ דמי, והיינו דחיילא ההנחה על הגוף והחפץ יחד, הרי דהנחה זו הויא למטה מי', וע"כ הוא דחייב, ועמש"נ עוד להלן סק"ו בהערה בביאור הטעם לחלק כן.[[10]](#footnote-11)

וילה"ע בזה בד' הרשב"א לעיל ד"ג:, ז"ל, ולי נראה דאפילו להוציא למעלה מי' אסור לכתחילה וכו', ורבינו הרב נ"ר כתב דלכתחלה אסור משום דדמיא למוציא למעלה מי' דאסור כדאמרינן בפרק הזורק אמר ר"א המוציא משוי למעלה מי' טפחים חייב, עכ"ל, וכעת לא זכיתי לעמוד על הנידון בזה אם יש לאסור בהוצאת ידו למעלה מי' טפחים מכח דינא דר"א.

ו] אמנם צ"ע בד' הרשב"א שכתב להקשות לעיל ד"ו., ז"ל, וא"ת אמאי לא אמר לי' מידי דהוה אמעביר ד' אמות ברה"ר דרך עליו דחייב ולפי שכן הי' משא בני קהת וכו', עכ"ל, וצ"ע דמאי קשיא לי' מהתם, הרי התם אף אם הניח עליו חייב, והרי דחשיב כנח ברה"ר עצמה, וא"כ מה"ט הוא חייב גם בהעביר דרך עליו, וגם הרי בגמ' שם אמרו דליכא למילף ממעביר חפץ ברה"ר דהתם כל היכא דמנח לי' מקום חיוב הוא, וא"כ הרי ה"נ ליכא למילף ממעביר דרך עליו שהרי אם מנח לי' התם מיחייב, ובאמת מפורש הוא בד' הרשב"א שם דאם הניח שם אינו חייב, ז"ל, והכא וכו' וכן במעביר ד' אמות למעלה מי' או מוציא דרך עליו שהוא למעלה מי' לכו"ע אינו חייב אלא בשנח לבסוף ברה"ר עצמה הא לא נח לא, עכ"ל, ותמוה שזה סותר לד' הרשב"א לעיל ד"ה. שכתב שאף אם עמד בעוד החפץ עליו למעלה מי' חייב.

ואין לפרש דמכוון ד' הרשב"א הוא בשהי' העקירה שלא ע"י עקירת גופו, ונימא דבכה"ג אינו חייב אף אם הניחו ע"י הנחת גופו, וכמש"כ החזו"א שהבאנו לעיל בהערה, ובכה"ג שפיר חשיב שהעביר דרך מקו"פ, דאי"ז מתישב בד' הרשב"א שכתב דהא דחייב הוא לפי שכן הי' משא בני קהת, ובע"כ דאיירי בעקירת והנחת גופו שכן הי' משא בני קהת.

עוד צ"ע בד' הרשב"א, במשה"ק לקמן דצ"ט: בהא דבעי היכא דממקו"פ קא אתיא אם חייב, דתפשוט מהא דאמר רב המעביר ד' אמות דרך עליו חייב, ואמרינן המוציא משוי למעלה מי' טפחים חייב שכן הי' משא בני קהת, עיי"ש, וצ"ע שהרי התם אף אם הניח למעלה מי' חייב, והרי דלא חשיב כלל כמקו"פ, וא"כ היאך חזינן בזה דמיחייב אף בשעבר דרך מקו"פ, וביותר צ"ע במשה"ק הרשב"א שם על ד' הרמב"ן, שחילק דלא מיבע"ל אלא בשההנחה אתיא ממקו"פ, ז"ל, ואינו מחוור בעיני דאטו מוציא משוי למעלה מי' אם עמד לפוש מי לא מחייב, וכן מעביר דרך עליו ועמד בסוף ד' מי לא מחייב, עכ"ל, וצ"ב רב, דאדרבה כיון שאף אם עמד לפוש מיחייב, והרי דחשיב דההנחה היא במקום חיוב, א"כ מה"ט גם לא חשיב שההנחה אתיא ממקו"פ.

וכבר עמד ע"ז בס' ישועת דוד סימן ל"ו, והוכיח מזה דכל הך דינא דהנחה ע"ג האדם חשיב כהנחה בקרקע, הוא רק בההנחה, דחשיב כמניח ע"ג הארץ, אך בשעת ההעברה כ"ז דלא נייח ודאי דהוי ההעברה למעלה מי' העברה במקו"פ,[[11]](#footnote-12) וע"כ שפיר הק' הרשב"א בד"ו. דנילף מינה דהמעביר דרך מקו"פ חייב, שהרי אם ינוח למעלה מי' פטור, והגם דאם יעמוד יהא חייב, אך הרי היינו משום דחשיב דהוי ההנחה למטה, אך אם ינוח במקום ההעברה יהא פטור, וזהו גם מש"כ הרשב"א דאינו חייב אא"כ נח ברה"ר עצמה, וע"כ נמי שפיר הק' דנילף מינה דאף דאתיא ההנחה ממקו"פ חייב.[[12]](#footnote-13)

ובאמת הוא מוכח כן, מהא דמותבי' לעיל ד"ח: אההיא דרבא דהמעביר דרך עליו חייב, מהא דתניא דאם נטל ונתן שלשתן פטורין, ולפירש"י שם דהמעביר דרך עליו היינו שהעבירו למעלה מי', וכן נקט הרשב"א לקמן דצ"ט:, מתפרש פירכת הגמ' דכ"ה דאם נטל ונתן שלשתן פטורין משום דעבר דרך מקו"פ, ה"נ בההיא דרבא שהעבירו דרך עליו הי' לנו לפטור משום שהעבירו דרך מקו"פ, וקשיא טובא שהרי בההיא דרבא לא חשיב שעבר דרך מקו"פ, שהרי חזינן דאף אם הניחו למעלה מי' חייב, והרי דחשיב כמקום חיוב, וקשיא כן גם בסוגיא דעירובין דצ"ח. ודצ"ט. וכמש"נ לעיל סק"ג, וכבר תמה בזה בתור"פ בעירובין דצ"ט. הבאנו דבריו לעיל סק"ג, ובע"כ דהגם דחייב כשהניח למעלה מי' משום דחשיב כהנחה למטה, אך בשעת ההעברה חשיב דמעביר דרך מקו"פ, וזהו דפרכי' עלה מברייתא דהמעביר דרך מקו"פ פטור.[[13]](#footnote-14)

וכבר כתב כן החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, ז"ל, דדוקא לענין עקירה והנחה חשיב על האדם למעלה מי' כמונח ברה"ר, אבל העברה אינו ענין למקום אלא אויר רה"ר ואין אויר רה"ר למעלה מי', וגם בדינא דר"א במוציא שעקר גופו והניח גופו אי העביר ד' אמות צריך טעם דרבא דאע"ג דהעביר דרך מקו"פ אינו מפסיד בזה וכו', עכ"ל, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ב סקי"ט אות א' שדן לומר כן.

[ועיי"ש שדן לפרש עוד, דההיא דרבא אתיא בשלא היתה עקירתו או הנחתו ע"י עקירת והנחת הגוף, וע"כ בזה ליכא לדינא דמשא בני קהת לדעת הרשב"א, וכתב שם עוד דכיון דהדין הוא דאף בזורק דרך למעלה מי' חייב, ומשום דהעברה דרך מקו"פ אינו מפסיד גם בזורק, והלכך לא ילפי' גם מבני קהת רק לענין עקירה והנחה אבל העברה אע"ג דחשיב מקו"פ למעלה מי' לא איכפת לן, עכ"ד, אך כמדומה דכ"ז אינו מתישב בד' הרשב"א לעיל ד"ו. שכתב דהא דמעביר דרך עליו חייב הוא לפי שכן הי' משא בני קהת, ומ' דלפי האמת ילפי' לה ממשא בני קהת, ואפ"ה מפרשינן לה דהא דחייב לאו היינו משום דחשיב כהעברה במקום חיוב, אלא הוא משום דבהעברה חייב אף בשעבר דרך מקו"פ, גם ילה"ע על דרך קמא מל' הרשב"א לקמן דצ"ט:, ז"ל, וכן מעביר דרך עליו ועמד בסוף ד' מי לא מחייב, עכ"ל, והרי להדיא דבמילתא דרבא הוא חייב אם עמד בסוף ד', ונ' מל' הרשב"א דמפרש למימרא דרבא דאיירי במעביר דרך הילוך והוי החפץ למעלה מי', וכמו שפירש כן בחי' הריטב"א עירובין דצ"ח. לפי פירש"י, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דמשא בני קהת, (דאם הוא עומד במקומו ומעביר החפץ דרך למעלה מי', לכאו' ל"ש בזה דינא דמשא בני קהת לדעת הרשב"א), ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ט.

**ג**

ז] בפירש"י בסוגיין, ז"ל, המוציא משאוי למעלה מי', מעבירו באויר בידו וכו', והא דתנן הזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' כזורק באויר, אלמא אין למעלה מי' רה"ר, דוקא זורק אבל מעביר חייב דיליף מבני קהת במשכן, עכ"ל.

והנה מבו' בד' רש"י, דדינא דהמוציא למעלה מי' חייב, הוא אף בשהניחו למעלה מי', וע"כ הוא דקשיא לי' מהא דתנן הזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' כזורק באויר.

ובביאור מש"כ רש"י לחלק דדוקא זורק אבל מעביר חייב, הנה אין לפרש שכונתו כדעת תוס' הרא"ש והריטב"א דהא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא משום שכל מה שעל גוף האדם חשיב כמונח בארץ, ול"ד לזורק בכותל למעלה מי' שאי"ז מונח על גוף האדם, דא"כ אין החילוק כלל בין מעביר לזורק, אלא בין מניח על גוף האדם לבין מניח על הכותל, ואף בזורק יהא חייב אם נח על גוף האדם למעלה מי', וכבר עמד ע"ז הגר"ז בקו"א לסימן שמ"ז סק"א.[[14]](#footnote-15)

ובחזו"א סימן ס"ב סקי"ט פירש בזה שדעת רש"י היא כדעת הרשב"א דהא דהמוציא למעלה מי' חייב הוא דוקא כשנח בהנחת גופו, ז"ל, ומש"כ רש"י צ"ב א' ד"ה המוציא, דדוקא בזורק פטור למעלה מי', לאו דוקא זורק אלא כשההנחה הוא על דבר אחר ולא על האדם, וכונת רש"י דמעביר הוי עקירת הגוף והנחת הגוף אבל זורק הנחתו על דבר אחר, עכ"ל, והיינו דמש"כ רש"י דדוקא זורק, הוא משום דזורק לעולם אין הנחתו ע"י הנחת הגוף, ולעולם אינו חייב בשנח למעלה מי'.

אך אכתי לא נתישב היטב בזה ל' רש"י, שהרי בההיא דזורק בכותל למעלה מי' הי' פטור גם במעביר, כיון שלא נח על גוף האדם, ואי"ז במשמעות ל' רש"י.

ח] ואולי י"ל בדעת רש"י, דהנה ז"ל הרשב"א לעיל ד"ה., ואיכא מרבוותא דכתבו דמתניתין אפילו למעלה מי' היא, ואע"ג דלמעלה מי' ברה"ר מקו"פ הוא, כיון דקי"ל המוציא משוי למעלה מי' חייב וכן המעביר ברה"ר למעלה מי' חייב, ה"נ אע"פ שידו של עני למעלה מי' הנותן לתוכה כאילו נותן ברה"ר, וכו', ואינו נראה בעיני מכמה טעמים, חדא דהמוציא למעלה או המעביר למעלה מי' דחייב ע"כ דוקא באדם אחד שעמד לפוש דעקירת גופו והנחת גופו כעקירת חפץ והנחת חפץ דמי ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת, אבל אם הניחה במקום אחד דוקא כשהניחה למטה משלשה או שטחה בכותל למטה מי' בדבילה שמינה וכיוצא בה כדאמרינן לקמן, אבל אם העבירה למעלה מי' והניחה למעלה מי' פטור וכו', עכ"ל.

וצ"ב בפשט ד' הרשב"א, שהרי בפשוטו דעת הני רבוותא דמחייבי בהניח בידו של עני למעלה מי', הוא משום דס"ל דילפי' ממשא בני קהת שהנחה שעל גוף האדם חשיבא כהנחה למטה מי', וע"כ אף בשהניח ביד אחר למעלה מי' חייב, וכאשר כ"ה דעת התוס' הרא"ש והריטב"א דחייב במניח על גופו של אדם למעלה מי' משום דחשיב כהנחה למטה מי', וא"כ מהו שכתב הרשב"א כשנחלק עליהן, דאם הניח במקום אחר ל"מ רק אם הניח למטה מג' או שטחה בכותל למטה מי' וכו' כדאמרי' לקמן, הרי בהניח על חפץ אחר או שטחה בכותל גם לדבריהם אין מקום לחייבו אלא למטה מי', ורק בשהניח על אדם ה"ה חייב אף למעלה מי', והו"ל להרשב"א למימר דדוקא באדם א' שעמד לפוש, אבל אם הניחה על אדם אחר אינו חייב אלא בשהניחה למטה מי'.

ומבו' מזה, דהרשב"א פירש בדעת הני רבוותא, דילפי' ממשא בני קהת לחייב בהוצאה לרה"ר אף בשהניח למעלה מי', וע"ז הוא דפליג הרשב"א דאינו חייב אלא בשעמד לפוש, אבל אם הניח על מקום אחר פטור, וזה הוה פשיט"ל דכ"ה דבהניח על מקום אחר למעלה מי' פטור, ה"נ בהניח על אדם אחר, דלא ס"ל לחלק דהנחה ע"ג אדם שאני.

ט] ונ' לפ"ז בדעת רש"י, שדעתו כדעה זו דילפי' ממשא בני קהת לחייב אף בשהניח למעלה מי', ואשר זהו דקשיא לי' מהא דתנן דהזורק למעלה מי' כזורק באויר, וע"ז הוא שתירץ דלא ילפי' לחייב בשהניח למעלה מי' אלא במעביר, אבל בזורק אינו חייב אלא בשהניח למטה מי'.

ומקור גדול לזה מצינו ממה שפירש"י לעיל ד"ח. בפטורא דזריקת כוורת, דהוא משום דבמשכן לא היו זורקין רשויות, ובתו"י שם הק' ע"ז שהרי אשכחן מיהא שהיו מוציאין רשויות כגון ארון ומזבחות, ובישוב ד' רש"י כתבו האחרונים דס"ל דהגם דבמעביר חייב גם על העברת רשויות דומיא דמשא בני קהת, מ"מ זורק פטור, וכבר כתבו כן בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז, עיי"ש, והרי להדיא דלא ילפי' ממשא בני קהת לחייב אלא במעביר ולא בזורק.

והנה אמנם בחזו"א שם כתב להוכיח בדעת רש"י דאף במעביר אינו חייב בשהניח במקום אחר למעלה מי', ז"ל, וזה נלמד מהא דאמר שבת ג' ב' כאן למעלה מי' ופרש"י דהוי מקו"פ כדתנן הזורק בכותל למעלה מי' פטור אלמא דאין חילוק בין זורק למוציא וכו', עכ"ל.

אמנם נ' די"ל בזה, דכ"ה דפירש"י דזורק אינו חייב בשהניח למעלה מי', ה"נ מושיט אינו חייב, שהרי מעביר ומושיט תרי גווני נינהו, ודעת הרמב"ם דהמושיט אינו אלא תולדה, (ועי' הוריות ד"ד. דאמרי הוצאה הוא דאסירא מושיט וזורק שרי, ופירש"י דמושיט וזורק לא כתיבי בהדיא), וע"כ במוציא ידו לרה"ר למעלה מי' דהוי זה מושיט, חשיב כהוצאה למקו"פ ואינו חייב אם ינוח שם, וז"ב.

י] ועפי"ז נ' לבאר היטב ד' רש"י לקמן ד"ט., ז"ל, דרך עליו, שהגביהו למעלה מי' דלא שליט בי' אויר רה"ר והוי מקו"פ, חייב "כי הדר אנחי'" ואע"ג דדרך מקו"פ אזל, עכ"ל, והרש"ש שם עמד ע"ד רש"י דמבו' דאינו חייב אלא אם הדר אנחי' למטה מי', עי' בדבריו, וצ"ע דזה סותר לד' רש"י בסוגיין דמפורש דחייב אף בשהניח למעלה מי' וכמש"נ לעיל סק"ז, וע' גם בראש יוסף לעיל ד"ה. שתמה ע"ד רש"י, ועמש"נ לישב בזה להלן סקכ"?.

אמנם לפמש"נ מתבארים היטב ד' רש"י, דההיא דמעביר דרך עליו, בפשוטו איירי בשעומד במקום א' ומעביר בידו מתחילת ד' לסוף ד',[[15]](#footnote-16) ובזה הרי הוי כמושיט, וע"כ אינו חייב אלא בשהניחו למטה מי', וכנ"ל, ובחזו"א שם עמד דממש"א בסוגיא שם דהתם לא נח, מבו' דאם נח בפני הכותל למעלה מי' פטור, והרי דאף המעביר אינו חייב בשנח למעלה מי', ובמש"נ נתישב.

ובזה מבו' היטב עיקר הסוגיא שם, דמייתי' מההיא דרבא דהמעביר דרך מקו"פ חייב, אשר צ"ב שהרי דינא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא משום דחשיב כלמטה מי' וכדחזינן דאף אם הניחו שם חייב, וא"כ היאך שמעינן מינה דהמעביר דרך מקו"פ חייב, וקשיא כן גם בסוגיא דעירובין דצ"ח. ודצ"ט. וכמש"נ לעיל סק"ג, וכ"ה להדיא בל' רש"י עירובין דצ"ט., ז"ל, הא הוציא וכו' לא אמרינן העברת מקו"פ הוא, אלמא בתר הנחה ועקירה אזלינן, והרי נטלו מתחילת ד' והניחו לסוף ד', עכ"ל, והרי להדיא דהא דמחייב הוא משום דלא איכפת לן בהעברה שתהא דרך מקו"פ, והבאנו שם שעמד בזה בתור"פ עירובין דצ"ט., ועמש"נ שם לישב בזה, ונת' בזה עוד לעיל סק"ו ולהלן סקי"ח, ולמש"נ בדעת רש"י ניחא, שהרי במושיט לא נתחדש כלל לחייב למעלה מי', והא דהמעביר דרך עליו חייב הוא רק משום דאף המעביר דרך מקו"פ חייב, וזהו שהדגיש שם רש"י דחייב כי הדר אנחי', להשמיענו דהא דחייב אינו משום דחשיב כלמטה מי', אלא לעולם חשיב כלמעלה מי' ואינו חייב אא"כ הניח למטה מי', והא דחייב הוא משום דאף המעביר דרך מקו"פ חייב.

יא] ומצאתי דברים מפורשים בזה בפסקי ריא"ז לעיל פ"ק דין ל"ח, ז"ל, הזורק אינו דומה למעביר ברגליו ובין וכו' אינו חייב עד שיניח למטה מי' כמו שמבואר בפ' הזורק, וכן הזורק לתוך ידו של חבירו אינו חייב אא"כ היתה ידו למטה מי' וכו', עכ"ל.

והנה מש"כ הריא"ז דכן מבו' בפ' הזורק, נ' פשוט שכונתו למש"א לקמן דצ"ז. דאי במעביר והאמר ר"א המעביר משוי למעלה מי' וכו' אלא לאו בזורק ולמטה מי' הוא דמיחייב וכו' ש"מ בקלוטה כמי שהונחה פליגי, ומזה הוא שלמד הריא"ז דהזורק אינו חייב אלא בשנח למטה מי', וע"כ אף דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה אינו חייב אלא בזורק למטה מי'.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' הריא"ז, דהמעביר מרשות לרשות דחייב אף למעלה מי', הוא אף בשנח במקום אחר, דאם אינו חייב אלא בשהניח ע"ג אדם, א"כ אין ללמוד מסוגיא דפ' הזורק לחלק בין מעביר לזורק, דלעולם י"ל דהזורק דומה למעביר ברגליו, והא דזורק למעלה מי' פטור הוא משום דהוי קלוט באויר ולא נח ע"ג אדם, וכן נ' להדיא בדבריו בדין ל"ז, ז"ל, אבל המעביר מרשות לרשות אע"פ "שלא הניח למטה מי'" חייב, לפי שההוצאה שמרשת לרשות מן ההוצאה הנעשית במלאכת המשכן למדו אותה, והרי במלאכת המשכן היו נושאין בני קהת הארון והמזבח למעלה מי', והרי "למעלה מי' כלמטה מי' אצל ההוצאה", עכ"ל, ונ' להדיא דהמעביר מרשות לרשות חייב אף בשהניח במקום אחר למעלה מי'.

ולפ"ז נמצא שדעת הריא"ז היא כמש"נ בדעת רש"י, דהמעביר חייב אף בשהניח במקום אחר למעלה מי', והזורק אינו חייב אלא בשהניח למטה מי', ואך דבחד מילתא פליג הריא"ז ע"ד רש"י, דדעת רש"י מבוארת דהא דהמעביר למעלה מי' חייב, הוא אף בהעברת ד' אמות, (וזהו שהק' מההיא דזורק ד' אמות בכותל), ואילו דעת הריא"ז דרק המעביר מרשות לרשות למעלה מי' חייב, אך המעביר ד' אמות ברה"ר אינו חייב אא"כ הניח למטה מי'.

ויש מקום לדון שכ"ה גם דעת הרי"ד לקמן דק"ב., דמש"כ שם דחייב אף בנתן על ידו של עני למעלה מי' או על כתיפו, אי"ז משום דהנחה ע"ג אדם למעלה מי' חשיב כהנחה במקום רגליו, אלא משום דמעביר חייב אף במניח למעלה מי', ומש"כ שם דכל גופו של עני כרה"ר דמי, אין כונתו דמה"ט לא פטרינן לי' משום הנחה במקו"פ, אלא כונתו לפרש הא דאין האדם חולק לעצמו, דע"ז קאי כל דבריו שם, אך הא דחייב אף שמניח באויר למעלה מי' שהוא מקו"פ, הוא משום דבמעביר נתחדש דחייב אף בהניח באויר למעלה מי', וצ"ע עוד בזה.

שו"ר דברים מפורשים בזה, בפסקי רי"ד לעיל ד"ח., ז"ל, רחבה ו' פטור, פי' דוקא בזורק שלא מצינו שהיו זורקין רשויות במשכן, אבל במוציא חייב שהרי מצינו שהיו מעבירין רשויות הארון והמזבח, וכ"ה דילפי' מהתם לקמן בפ' המצניע לחייב למוציא למעלה מי', נילף נמי מהתם לחייב במוציא רשויות אע"פ שבזורק פטור, עכ"ל, ונ' להדיא מזה דגם דינא דמוציא למעלה מי' חייב, הוא רק במוציא ולא בזורק, וכמש"נ בדעת רש"י, ועי' רש"ש שם שג"כ דן לפרש כן.

ובבה"ג הל' שבת כתב, ז"ל, ה"מ דזרק בתוך י' טפחים אבל למעלה מי' טפחים פטור דתנן הזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' טפחים כזורק באויר וכו', וה"מ בזורק, אבל המעביר אפילו למעלה מי' חייב, דאמר ר"א המוציא משאוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, עכ"ל.[[16]](#footnote-17)

ומשמעות דבריו הוא כמש"נ בדעת רש"י, דבמעביר למעלה מי' ילפי' ממשא בני קהת דחייב אף בשהניח במקום אחר למעלה מי', ורק בזורק לא ילפי' ממשא בני קהת ולא מיחייב בשנח למעלה מי', אך יש לדחות דהבה"ג נקט ל' הגמ' בדצ"ז. שחילקו בזה בין מעביר לזורק, ואה"נ אף במעביר אינו חייב רק בשנח ע"ג גופו למעלה מי'.

שו"ר גם בעבוה"ק ש"ג, ז"ל, כבר ביארנו שרה"ר אינה תופסת למעלה מי' טפחים, לפיכך הזורק וכו' בכותל וכו' למעלה מי' טפחים ה"ז אויר מקום פטור, בד"א בזורק, אבל במעביר אפילו העביר חפץ למעלה מי' טפחים חייב, שכל מלאכת שבת לא למדוה אלא ממשכן ומשא בני קהת למעלה מי' הי', עכ"ל, ונ' מזה שחזר בו ממש"כ בחידושיו, וס"ל כדעת הני מרבוותא דהא דמוציא למעלה מי' חייב הוא אף בשהניחו במקום אחר למעלה מי', ורק בזורק למעלה מי' פטור, ואכתי צ"ע בזה.

**ד**

יב] כתבו התוס' לעיל ד"ה. ד"ה כאן למטה מי', קשה לר"י וכו' דע"כ ידע דמתני' מיירי למטה מי' וכו', דכל למעלה מי' הוי מקו"פ ולא מיחייב וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' שדעתם דהמניח ע"ג אדם אחר למעלה מי' אינו חייב.

ובפשוטו הי' נ' שדעתם היא כדעת התוס' בעירובין, דכל עיקר דינא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הוא רק במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, אך במוציא משוי מרה"י לרה"ר ליכא כלל להך דינא והאמנם ודאי הוא חייב אף שהיתה ההעברה עצמה דרך למעלה מי', דלא גרע מהמוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו, אך בההנחה אינו חייב אא"כ הניח למטה מי'.

והדברים מתישבים כן להתוס' לטעמייהו לעיל ד"ב. ד"ה שבועות שנקטו דאיכא חיוב במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובפשוטו דעתם כדעת התוס' בעירובין דזהו דאמר ר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב דאיירי בכה"ג שמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר שכן הי' במשא בני קהת, וע"כ ליכא למילף מינה לחייב במוציא מרה"י לרה"ר והניח על גוף האדם למעלה מי'.

יג] אמנם צ"ע בזה מד' התוס' לעיל ד"ו., ז"ל, התם כל היכא דמנח לי' מקום חיוב הוא, ומוציא ומושיט ומעביר ד"א בר"ה דרך למעלה מי' דחייב, אע"ג דאי הוה מנח לי' למעלה מי' פטור, מ"מ תחתיו במקום שמהלך מקום חיוב הוא, אבל סטיו הקרקע נמי מקו"פ הוא, עכ"ל, ואי נימא דלא ילפי' ממשא בני קהת לחייב במוציא ובמעביר דרך למעלה מי', א"כ אין לנו מקור כלל לחייב בזה, וליכא למילף מינה לחייב אף במקום שאם מנח לי' התם מיפטר, ורק אחר דילפי' דהמעביר מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב, הוא דמחייבי' במוציא ומעביר דרך למעלה מי', ובע"כ מד' התוס' דהא דהמוציא והמעביר דרך למעלה מי' חייב ילפי' לה ממשא בני קהת, וזהו שהקשו דנילף מינה דהמעביר דרך מקו"פ חייב אע"ג דאי מנח לי' התם מיפטר.

וכן נ' גם מד' התוס' לקמן דצ"ט: שהקשו בהא דבעי דדילמא כיון דממקו"פ אתיא לא מיחייב, דתיפשוט מהא דאמרי' לעיל המוציא משוי למעלה מי' חייב, והרי דמפרשי לההיא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב דאיירי במוציא מרה"י לרה"ר, דאם מפרשי לה במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, הרי ליכא למיפשט מינה דחייב אף בדאתיא ממקו"פ, דומיא דלא פשטינן לה מהא דהמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב.

יד] ולכאו' בעכצ"ל בדעת התוס', דהגם דס"ל דבמשא בני קהת הי' העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, מ"מ גם הי' גוונא דהוצאה מרה"י לרה"ר ודהעברת ד' אמות ברה"ר, וע"כ מצינו למילף מינה לחייב בכל גווני שהעביר למעלה מי', בין במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דע"ז קאי הסוגיא בדצ"ז. ובין במוציא מרה"י לרה"ר ובמעביר ד' אמות ברה"ר דע"ז קאי התוס' בד"ו. ובדצ"ט., וע"כ שפיר הקשו התוס' בד"ו. דנילף מינה לחייב במעביר דרך סטיו, ושפיר הקשו התוס' בדצ"ט. דתיפשוט מינה דאע"ג דממקו"פ אתיא מיחייב.[[17]](#footnote-18)

ומה שנקטו התוס' לעיל ד"ה. דבעה"ב שהניח ביד העני למעלה מי' פטור, יל"פ בתרי גווני, חדא דס"ל דליכא למילף ממשא בני קהת אלא לחייב על ההעברה למעלה מי', אך על ההנחה אין חייבין אלא בשהניח למטה מי', ואה"נ אחר שלמדנו דאף המוציא מרה"י לרה"ר דרך סטיו חייב, ל"ב כלל למילף ממשא בני קהת במוציא מרה"י לרה"ר, אלא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר ובמעביר ד' אמות ברה"ר, עוד יל"פ דס"ל כדעת הרשב"א דהא דהמוציא למעלה מי' חייב אף בשהניחו למעלה מי', הוא רק בשעמד לפוש והניחו ע"י הנחת גופו, אך כל שהניחו ע"ג אדם אחר אינו חייב אלא בשהניחו למטה מי'.[[18]](#footnote-19)

ולכאו' יש לסייע לדרך קמא ממש"כ התוס' לעיל ד"ו. דמוציא וכו' דרך למעלה מי' דחייב אע"ג דאי הוה מנח לי' למעלה מי' פטור, והרי שדעתם דאינו חייב אלא בשהעביר דרך שם, אך אי מנח לי' התם לא מיחייב, אך אין הדבר מוכרע, שהרי כבר נת' לעיל סק"ו בדעת הרשב"א שם שג"כ עמד בזה, דצל"פ דהגם שדעתו דאי מנח לי' התם מיחייב, אך היינו רק משום דחשיב כמניח למטה, אך אי מנח לי' התם באופן שלא יהא חשוב כמונח למטה מיפטר, ויל"פ כן גם בל' התוס', וכמש"כ כן בס' ישועת דוד סימן ל"ו, אך ל' התוס' שסתמו וכתבו דאי מנח לי' התם מיפטר, לא מ' כן.[[19]](#footnote-20)

טו] והנה כתבו התוס' לקמן דק"ב. ד"ה והוציאו בפיו, ז"ל, דבליעתו הויא הנחה אע"פ שמהלך וכו' ואע"ג דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד' בטל הוא אגב רה"ר וכו', ועוד דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה"ר, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' שדעתם, דהמעביר דרך למעלה מי' והניחו שם חייב, דחשיב מונח ברה"ר, וצ"ע שזה סותר לדבריהם לעיל ד"ה. שנקטו דאם מניח ביד העני למעלה מי' מיפטר, ולדבריהם לעיל ד"ו. שכתבו דהמוציא והמעביר דרך למעלה מי' אי מנח לי' התם מיפטר, וכבר רמז לזה הגרע"א בגהש"ס לעיל ד"ו. ולקמן דק"ב..

והנה בסתירת דבריהם לדבריהם לעיל ד"ו., י"ל לפי הדרך השני' שנת' לעיל סקי"ד, דמש"כ התוס' שם דאי מנח לי' התם מיפטר, היינו אי מנח לי' התם באופן שלא יהא מונח למטה, אך מודו התוס' דאי עמד לפוש חייב, דחשיב שהחפץ מונח למטה מי', וזהו שכתבו התוס' לקמן דק"ב. דחשיב כמונח ברה"ר.

אך צ"ע אם י"ל כן, דאי נימא כדרך זו שנתבארה בד' התוס' לעיל דכל הא דמיחייב בשהניח למעלה מי', הוא משום דבשעת ההנחה חשיב שהוא מונח למטה מי', אך בשעת ההעברה חשיב שהוא למעלה מי', לכאו' הדין נותן דכ"ז הוא כשהאדם עצמו נייח, אך בבלע כשהוא מהלך, אין לנו לחשוב האוכל כמונח למטה מי', וצ"ע בזה.

וגם אכתי תיקשי סתירת דבריהם למש"כ לעיל ד"ה., דאף אי נימא דלא פטרו התוס' לעיל ד"ה. אלא בשהניח ע"ג אדם אחר, ולא בשעמד הוא עצמו, הרי לכאו' היינו משום שלא ילפי' לחייב אלא בהנחת גופו ולא בהנחת חפץ, וא"כ בבלע אוכלין דהוי זה הנחת חפץ לא הי' לנו לחייב למעלה מי' מכח הך דינא, וצ"ע בזה.

ולפ"מ שפירש הגר"ז בסימן שמ"ז בדעת התוס' הבאנו דבריו לעיל סקי"ד בהערה, דלגבי עצמו לא חשיב גופו למעלה מי' כמקו"פ ולגבי אחר חשיב כמקו"פ, מתישב היטב סתירת ד' התוס' לדבריהם לעיל ד"ה., ודו"ק.

**ה**

טז] בחי' הרמב"ן לקמן דצ"ט: כתב, ז"ל, או"ד כיון דממקו"פ קא אתיא לא, איכא למידק הכא ולפשטי' מהא דתניא מחנות לפלטיא דרך סטיו וכו', ובתוס' מתרצים שאני התם דכה"ג הוי במשכן אבל הכא לא הוה במשכן, ואין טעם זה מספיק וכו', ועוד דאכתי קשיא דהאמר רבא המעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' אע"פ שהעבירו דרך עליו חייב וכו', ונראה לי לתרץ דרב מרדכי פשיטא לי' דכל דאתי ממקו"פ למקום חיוב ונח במקום חיוב ובאויר של חיוב בזורק חייב וכי קא מבעי לי' כגון דהשתא נמי ברשות של אויר פטור קא מנח וכו', הלכך ההיא דמחנות לפלטיא דרך סטיו לא קשיא וכו', ומעביר חפץ דרך עליו חייב דממקום חיוב קאתיא להנחתה וכו', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם כתב ע"ז, ואינו מחוור בעיני דאטו מוציא משוי למעלה מי' אם עמד לפוש מי לא מחייב וכן מעביר דרך עליו ועמד בסוף ד' מי לא מחייב, עכ"ל.

והנה יש שפירשו בדעת הרמב"ן, דס"ל כדעת התוס' בעירובין דל"ג. דכל הא דמעביר ומוציא למעלה מי' חייב, הוא רק בשהניחו למטה מי', ואשר זהו שכתב הרמב"ן דממקום חיוב קאתיא להנחתה.

אמנם נ' דאי"ז מתישב מתרי טעמי, חדא שהרי בחי' הרמב"ן לקמן דצ"ז. פירש בהא דבעי לאוקמי לפלוגתת ר"ע ורבנן במעביר, דהא דר"ע מחייב הוא משום דס"ל דמהלך כעומד, והנה הרי התם אמרו בגמ' דאף למעלה מי' חייב מדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, והרי להדיא דחיובא דמוציא משוי למעלה מי' הוא אף בשההנחה היא למעלה מי', וכבר עמד ע"ז בתוצאות חיים סימן י"ג סק"ב.

ועוד דממקומו הוא מוכרע דדינא דמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא אף בשנח למעלה מי', דאם אינו חייב אלא בשלא נח למעלה מי', ל"ה בעינן למילפה ממשא בני קהת, דלא גרע ממוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו דחייב, ול"ב למילף ממשא בני קהת אלא לחייב בשנח למעלה מי', וכמש"נ כן לעיל סק"ד.

והתוס' בעירובין דס"ל דאינו חייב בשנח למעלה מי', הוא משום דס"ל דדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, לא קאי כלל על מוציא מרה"י לרה"ר אלא על מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובזה הוצרכנו ללמוד ממשא בני קהת לחייבו, אך מוציא מרה"י לרה"ר לא ילפי' לי' כלל ממשא בני קהת, וכמש"נ לעיל סק"א, אך להרמב"ן לטעמי' בדצ"ז. דפליג וס"ל דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר פטור, ודינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' הוא במוציא מרה"י לרה"ר, הרי בע"כ דהא דהוצרכנו ללמוד ממשא בני קהת דחייב אף למעלה מי', היינו לחייב אף בשנח למעלה מי' וכמש"נ, והאמנם יש לדחוק דהוצרכנו ללמוד ממשא בני קהת לחייב במעביר ד' אמות דרך למעלה מי', דלא נימא דבעי' שתהא ההעברה ברה"ר, אך אי"ז מתישב בלישנא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי', דמ' דקאי במוציא מרה"י לרה"ר, אך בד' הריטב"א בעירובין דל"ג. נ' דהי' מקום לפרש ד' ר"א רק במעביר ולא במוציא, ולפ"ז יש מקום לדחוק כן גם לדעת הרמב"ן.

עוד הי' מקום לפרש בד' הרמב"ן, דס"ל דכיון מדינא דמשא בני קהת חשיב כמונח למטה, הרי ממילא דחשיב דבשעה שמונח הוי כולו במקום חיוב, וע"כ ל"ד לאיבעיא דרב מרדכי שפירש הרמב"ן דכל הפטור הוא רק בגונא דהשתא נח באויר של מקו"פ.

אך אי"ז מתישב בל' הרמב"ן שכתב דבמעביר דרך עליו "ממקום חיוב קאתיא להנחתה", ולא כתב דבמקום חיוב מנחא, והרי להדיא שאינו חייב אלא בשהניח למטה מי', דבכה"ג ממקום חיוב קאתיא להנחתה.

יז] והאמת יורה דרכו, דהנה ילה"ע עוד בד' הרמב"ן, שהביא מה שתירצו התוס' דלא מצינו למיפשט מהא דחייב במוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו, משום דכה"ג הי' במשכן, וכתב ע"ז דאכתי קשיא דהאמר רבא המעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' אע"פ שהעבירו דרך עליו חייב וכו', וצ"ע דלכאו' לדעת התוס' ג"ז ניחא, שהרי אף העברה דרך למעלה מי' הי' במשכן, וכדיליף לה ר"א ממשא בני קהת, ובאמת בחי' הרשב"א כתב כן, שהתוס' תירצו דשאני מעביר ומוציא שכן הי' במשכן.

ויש ללמוד מד' הרמב"ן, דהא דמעביר דרך עליו חייב לא ילפי' לה כלל ממשא בני קהת, אלא דין אחר הוא.

ובפשוטו יל"פ בזה, כמש"נ לעיל סק"ט בדעת רש"י, דדינא דמשא בני קהת הוא רק במעביר, ובמעביר דרך עליו דהוי מושיט ליכא להך דינא, וע"כ בזה אינו חייב אלא בשנח למטה מי', והא דהוא חייב אף שעבר דרך עליו, הוא משום דחייבין על העברת ד' אמות אף בשעבר דרך מקו"פ, ושפיר הק' הרמב"ן דניפשוט מינה דהגם דממקום פטור קאתיא ה"ה חייב, ול"מ לשנויי דשאני מעביר דרך עליו שכן הי' במשכן.

ויל"פ עוד בזה, שדעת הרמב"ן היא כדעת הריא"ז בפסקיו בפ"ק ה"א דין ל"ז, ז"ל, המעביר חפץ ברה"ר מתחילת ד' לסוף ד' אע"פ שהי' מעבירו למעלה מי' וכו' חייב, ונראה בעיני שאינו חייב אא"כ הניחו למטה מי' וכן כשעקרו היתה ידו למטה מי', אבל אם לא היתה עקירה והנחה למטה מי' פטור, שכ"ז שהחפץ מונח למעלה מי' ה"ה כמונח במקו"פ שאין דנין החפץ אלא במקום שהוא עומד ולא במקום שרגליו של זה עומדות וכו', בד"א במעביר ד' אמות ברה"ר, אבל המעביר מרשות לרשות אע"פ שלא הניח למטה מי' חייב, לפי שההוצאה שמרשת לרשות מן ההוצאה הנעשית במלאכת המשכן למדו אותה, והרי במלאכת המשכן היו נושאין בני קהת הארון והמזבח למעלה מי', והרי למעלה מי' כלמטה מי' אצל ההוצאה, עכ"ל.

והנה אמנם בחי' הריטב"א לקמן דצ"ז. ובחי' הרשב"א והריטב"א בעירובין דל"ג. נקטו דמשא בני קהת הי' העברת ד' אמות ברה"ר, והרשב"א שם כתב דמ"מ ילפי' מינה אף לחייב המוציא משוי מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' חייב, עיי"ש הטעם בזה, ועי' בד' הריטב"א בעירובין בשם הר"מ ב"ר שניאור, אך בד' הריא"ז מבו' דס"ל משא בני קהת הי' הוצאה מרה"י לרה"ר, וזה כדעת התוס' בעירובין דבני קהת היו נושאין מן המקדש קודם שפירקוהו, ואך דהתוס' ס"ל דהוי זה העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולדעת הריא"ז נ' דהניחו את הכלים קודם שהוקם המשכן, וע"כ הוי זה הוצאה מרה"י לרה"ר, (ועי' שערי ציון סימן ח' וחזו"א סימן ס"ב סקי"ט), ואשר ע"כ ס"ל דלא ילפי' ממשא בני קהת אלא לחייב במוציא למעלה מי', אך המעביר למעלה מי' והניחו שם אינו חייב, שלא הי' כן במשכן.[[20]](#footnote-21)

וי"ל בדעת הרמב"ן דס"ל כדעת הריא"ז דלא ילפי' ממשא בני קהת אלא לחייב בהוצאה למעלה מי' ולא לחייב בהעברת ד' אמות למעלה מי' דזה ל"ה במשא בני קהת, ואשר זמש"כ הרמב"ן ע"ד התוס' דאכתי קשיא ממעביר דרך עליו דחייב, שהרי העברת ד' אמות דרך למעלה מי' ל"ה במשכן.

וסמך גדול לזה הוא ממה שלא הק' הרמב"ן אלא מדינא דרבא דהמעביר דרך עליו, ולא הק' מדינא דר"א דמוציא משוי למעלה מי', והרשב"א הק' גם מהך דינא, ולמש"נ הטעם בזה, דמדינא דר"א דמוציא משוי למעלה מי' ל"ה מצי להקשות ע"ד התוס', שהרי הי' כן במשכן, וע"כ לא הק' אלא מדינא דרבא דהמעביר דרך עליו חייב אף של"ה כן במשכן, ולהלן סקי"ח יתבאר עפימש"נ דלדעת הרמבן ל"ק כלל מההיא דמוציא משוי למעלה מי', עיי"ש.

ואשר זהו מה שתירץ הרמב"ן דהא דהמעביר דרך עליו חייב, הוא משום שמניחו למטה מי', וממקום חיוב קא אתיא להנחתה, דהגם דלדעת הרמב"ן דינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא אף בשהניחו למעלה מי', אך הרי היינו רק במוציא מרה"י לרה"ר, אך במעביר ד' אמות ברה"ר אינו חייב אלא בשהניחו למטה מי', וכמש"נ, וז"ב בדעת הרמב"ן.[[21]](#footnote-22)

יח] ומקור ד' הרמב"ן והריא"ז להך מילתא דדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא רק במוציא ולא במעביר, נ' ברור שהוא מסוגיית הגמ' לעיל ד"ח: ובעירובין דצ"ח., דמייתי' מהא דרבא דהמעביר מתחילת ד' לסוף ד' דרך עליו חייב, דהמעביר דרך מקו"פ חייב, אשר קשיא טובא דמה מייתי' מינה, הרי במעביר דרך עליו לא חשיב כלל כמעביר דרך מקו"פ, שהרי ילפי' ממשא בני קהת דלמעלה מי' למטה מי' ואף אם נח שם חייב, וקשיא כן גם בסוגיא דעירובין דצ"ח ודצ"ט. כמש"נ לעיל סק"ג, והבאנו שם שעמד בזה בתור"פ בעירובין דצ"ט., ולעיל סק"ו נת' לדעת הרשב"א דהגם דילפי' ממשא בני קהת לחייב בשנח למעלה מי' ולא חשיב כנח במקו"פ, כ"ז הוא בשעה שנח, אך בשעת ההעברה חשיב זה כמקו"פ, וזהו דמייתי' מהא דרבא דהמעביר דרך עליו חייב, שאף המעביר דרך מקו"פ חייב.

אך בדעת הרמב"ן והריא"ז נ' דס"ל דהא דילפי' ממשא בני קהת דבמוציא למעלה מי' לא חשיב כמקו"פ, הוא אף בשעת ההעברה, ומזה הוא שלמדו הרמב"ן והריא"ז דלא ילפי' ממשא בני קהת לחייב למעלה מי' אלא בהוצאה, אך בהעברת ד' אמות אינו חייב בשנח למעלה מי' דהוי זה מקו"פ, והא דמחייב רבא במעביר דרך עליו, הוא משום דחייבין אף על העברה דרך מקו"פ, ושפיר מייתי' מינה דמעביר דרך מקו"פ חייב, וז"ב.

והנה לעיל סקי"ז נת' דמה שלא הק' הרמב"ן לקמן דצ"ט: מדינא דמוציא משוי למעלה מי' חייב, הוא משום דזה ל"ק לפ"ד התוס' שהרי הי' כן במשכן, אמנם באמת לא סגי בזה, שהרי הרמב"ן גופי' לא ניח"ל בד' התוס', ותירץ דכל האיבעיא היא היכא דממקו"פ אתיא להנחתה, ובמוציא דרך סטיו ובמעביר דרך עליו ממקום חיוב אתיא להנחתה, ולכאו' אכתי תיקשי מההיא דמוציא משוי למעלה מי' חייב אף בשהניח למעלה מי' הגם דממקו"פ אתיא להנחתה.

אך לפמש"נ נ' פשוט, דלהרמב"ן לטעמי' מעיקרא ל"ק מההיא דמוציא משוי למעלה מי', שהרי כבר נת' לעיל סק"ו דמשה"ק הרשב"א מההיא דמעביר ומוציא דרך למעלה מי', הגם דממקו"פ אתיא להנחתה, אשר צ"ב שהרי חזינן דאף אם נח למעלה מי' חייב, והרי דלא חשבי' לה כלל כמקו"פ, וא"כ מ"ט חשיב דאתיא ממקו"פ, הוא משום דלא ילפי' ממשא בני קהת דלא חשיב כמקו"פ, אלא בשעה שנח, אך בשעת ההעברה חשיב זה כמקו"פ, וע"כ נמצא דממקו"פ אתיא להנחתה, וכ"ז הוא להרשב"א לטעמי' דס"ל דבשעת ההעברה חשיב זה כמקו"פ, ולדעתו הוא מוכח כן מסוגיית הגמ' דמייתי' מההיא דרבא דהמעביר דרך מקו"פ חייב, אך להרמב"ן לטעמי' דס"ל דהא דילפי' ממשא בני קהת דמוציא למעלה מי' לא חשיב כמקו"פ הוא גם בשעת ההעברה, הרי ל"ק כלל מהא דהמוציא למעלה מי' חייב, שהרי אף בשעת ההעברה ל"ה זה מקו"פ ולא אתיא להנחתה ממקו"פ, וז"ב.

יט] וי"ל עוד בזה בדעת הרמב"ן, דס"ל כדעת הרשב"א דלא ילפי' ממשא בני קהת אלא בשהניח גופו והנחת גופו כהנחת חפץ, אך כשמניח החפץ בפנ"ע על גופו למעלה מי' פטור.

ואשר ע"כ ס"ל דבההיא דמעביר דרך עליו, דפשטא דלישנא מ' דהוא עומד במקום א' ומעביר החפץ מתחילת ד' לסוף ד' דרך למעלה מי', ועי' היטב בתוס' הרא"ש בעירובין דל"ג. דמבו' דמפרש דאיירי בכה"ג, ונמצא דהוי ההעברה וההנחה על החפץ בפנ"ע, ליכא בזה לדינא דמשא בני קהת.

ומה"ט מבו' בסוגיא דלעיל ד"ח: ובסוגיא דעירובין דצ"ח. ודצ"ט. דבמעביר דרך עליו חשיב כמעביר דרך מקו"פ, דהגם דמוציא משוי למעלה מי' חייב ולא חשבינן לה כמקו"פ, אך במעביר דרך עליו שהוא עומד במקומו ומעביר החפץ דרך למעלה מי', וליכא העברה על גופו אלא על החפץ בפנ"ע, ליכא לדינא דמשא בני קהת, והא דחייב הוא משום דאף המעביר דרך מקו"פ חייב, ויתכן דמזה הוא שלמד הרמב"ן דדינא דרבא איירי בעומד במקומו ומעביר דרך למעלה מי', ודבכה"ג ליכא לדינא דמשא בני קהת.

ואשר זהו מש"כ הרמב"ן ע"ד התוס' דאכתי קשיא ממעביר דרך עליו דחייב, שהרי מעביר דרך עליו לא הי' במשכן, שבמשכן הי' העברת גופו, ובזה ילפי' ממשא בני קהת דחשיב כלמטה מי', אך העברת חפץ בפנ"ע ל"ה במשכן.

וזהו מה שתירץ הרמב"ן דהא דהמעביר דרך עליו חייב, הוא משום שמניחו למטה מי', וממקום חיוב קא אתיא להנחתה, דהגם דלדעת הרמב"ן דינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא אף בשהניחו למעלה מי', הרי היינו רק בשמניח גופו, אך בהנחת חפץ אינו חייב אלא בשמניחו למטה מי', וע"כ במעביר דרך עליו דאיירי בהעברת והנחת חפץ אינו חייב אלא בשהניחו למטה מי'.

ומה"ט גם לא קשיא לי' להרמב"ן שם מדינא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, דנילף מינה לחייב אף דממקו"פ אתיא להנחתה, דהתם לא חשיב כלל דממקו"פ אתיא להנחתה, דחשיב דאף ההעברה היתה דרך מקום חיוב, דילפי' ממשא בני קהת דלמעלה כלמטה, דהאמנם לדעת הרשב"א מוכח מסוגית הגמ' לעיל ד"ח: דבשעת ההעברה חשיב זה כמקו"פ, וע"כ הק' דנילף מינה לחייב אף היכא דממקו"פ אתיא להנחתה, אך לדעת הרמב"ן דדינא דמעביר דרך עליו איירי במעביר החפץ בפנ"ע דרך למעלה מי' דבזה ליכא לדינא דמשא בני קהת, הרי דשפיר י"ל דדינא דמשא בני קהת דלמעלה מי' כלמטה הוא אף בשעת ההעברה, וע"כ ל"מ למילף מינה לחייב אף היכא דממקו"פ אתיא להנחתה.

ואמנם בד' הרשב"א שם דס"ל דהמעביר דרך עליו חייב אף בשהניחו למעלה מי', מוכח דמפרש לההיא דמעביר דרך עליו דאיירי בשהעבירו דרך הילוך והוי החפץ למעלה מי', וכמו שפירש כן בחי' הריטב"א עירובין דצ"ח. לפי פירש"י, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ד וכמש"נ לעיל סוסקי"ז בהערה, וכן נ' גם בפסקי רי"ד לעיל ד"ח:, וע"כ איכא בזה לדינא דמשא בני קהת, ולטעמי' למד הרשב"א מסוגיא דלעיל ד"ח: ועירובין דצ"ח. ודצ"ט. דכל דינא דמשא בני קהת דלמעלה כלמטה הוא רק בשעת ההנחה, אך בשעת ההעברה חשיב כמעביר דרך מקו"פ, וכמש"נ לעיל סק"ו בדעתו.

ובאמת הוא מבו' כן בל' הרשב"א שם, ז"ל, וכן מעביר דרך עליו "ועמד" בסוף ד' מי לא מחייב, עכ"ל, והרי דאיירי במעביר דרך הילוך, וזה כמש"נ בדעתו, ויש לציין עוד לד' הרשב"א לעיל ד"ו., ז"ל, מידי דהוה אמעביר ד' אמות ברה"ר דרך עליו דחייב ולפי שכן הי' משא בני קהת, עכ"ל, והרי דהא דהמעביר ד' אמות דרך עליו חייב, ילפי' לה ממשא בני קהת, וכ"ה גם בד' הרשב"א לקמן דצ"ט: דמעביר דרך עליו הי' במשכן.

**ו**

כ] בבעה"מ עירובין דל"ג. פירש למימרא דרבא במעביר דרך למעלה מי', והראב"ד בכתוב שם כתב ע"ז, ז"ל, גם מה שסבר בפירוש דברי רבא דאמר המעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' אע"פ שהעבירו דרך עליו חייב, והוא סובר שעל למעלה מי' קאמר, טועה הוא, דההוא רבי אלעזר הוא דאמר לה ממשא בני קהת, ובמילתי' דרבא פירושא אחרינא איכא וכו', עכ"ל.

ובתוס' הרא"ש שבת ד"ח: הק' על פירש"י דמעביר דרך עליו היינו דרך למעלה מי', דא"כ אמאי מותבי' מברייתא שם על מימרא דרבא, ולא מותבי' מינה על מימרא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב.

ובתור"פ עירובין דצ"ט. הק', דבמעביר דרך למעלה מי' לא חשיב כלל כמעביר דרך מקו"פ, שהרי למעלה מי' כלמטה, וכדחזינן דאף אם הניח למעלה מי' חייב.

ולפמש"נ בדברינו נמצא כמה דרכים לישב בזה.

חדא, לפשטות ד' תוס' ותוס' הרא"ש בעירובין דמילתא דר"א היא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ומילתא דרבא הוא במעביר ד' אמות ברה"ר, וזהו שחידש רבא, וגם מה"ט ל"מ לאותובי אמילתא דר"א, דהתם הוי חיוב מחודש בהעברה דרך רה"ר, ונתחדש דאף שעבר דרך למעלה מי' חייב, וע"ז ליכא למיפרך מידי, כ"ה דלא מצי למיפרך אהא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב.

ולד' התוס' ניחא גם קו' תור"פ, שהרי דעתם דאה"נ אם הניח למעלה מי' פטור, והרי דשפיר חשיב כמקו"פ.

עוד י"ל בזה, לפמש"נ בסק"ט בדעת רש"י, דדינא דר"א דהמוציא למעלה מי' חייב שכן משא בני קהת, הוא רק במעביר ולא במושיט וזורק, וע"כ במעביר דרך עליו דהוי מושיט ליכא לדינא דר"א, והא דמחייב רבא הוא משום דבהעברת ד' אמות חייב אף שהעביר דרך אויר מקו"פ, ונת' כן לעיל סק"י לבאר בזה ד' רש"י לעיל ד"ט. עיי"ש, ונמצא דדינא דר"א ודינא דרבא ב' דינים הם.

ובזה מיושב קו' התוהרא"ש, דל"ה מצי לאותובי אדר"א, שהרי במוציא משוי למעלה מי' דחייב ה"ה חייב אף בשהניחו למעלה מי', והרי דל"ה כלל כמקו"פ, ול"ד לעומד על האיסקופה שהיא מקו"פ, וכד' תור"פ אך אמילתא דרבא שפיר מותבי', שהרי איירי במושיט דבזה אם נח למעלה מי' חייב, וחשיב כמקו"פ, ואפ"ה אם העבירו דרך עליו חייב, וע"ז מותבי' מברייתא דעומד על האיסקופה דחזינן דאם העביר דרך מקו"פ פטור, ומיושב גם קו' תור"פ הנז'.

ועד"ז הוא מתישב לדעת הריא"ז שהבאנו לעיל סקי"ז דדינא דמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא רק בהוצאה ולא בהעברת ד' אמות, ובהעברה אינו חייב אלא בשנח למטה מי', ונת' שם לדון כן גם בדעת הרמב"ן, אך חידש רבא דמ"מ אם העביר דרך למעלה מי' חייב, משום דבהעברת ד' אמות חייב אף שהעביר דרך אויר מקו"פ, וגם לפ"ז ניחא קו' הראב"ד וקו' תוס' הרא"ש וקו' תור"פ.

וי"ל עוד דגם אי נימא כדעת ש"ר דגם במעביר ד' אמות חייב בשנח למעלה מי', מ"מ י"ל קו' תוס' הרא"ש, דאמילתא דר"א ל"ה מצי לאותובי, דהומ"ל דהוי זה גזה"כ דחייב בכה"ג דומיא דמשא בני קהת ולא ילפי' מיני', אך כיון שחידש רבא דגם במעביר ד' אמות ברה"ר דרך עליו חייב, והרי דילפי' מינה לעלמא, ה"נ הי' לנו לחייב בההיא דעומד על האיסקופה, וזהו דמותבי' אמילתא דרבא, ובזה ניחא גם קו' הראב"ד, דרבא אתי לאשמועינן דמילתא דר"א הוא גם במעביר ד' אמות ולא רק במוציא מרה"י לרה"ר.

וי"ל עוד, כמש"נ לעיל סקי"ט לדון בדעת הרמב"ן, דמילתא דרבא איירי בעומד במקומו ומעביר החפץ בידו מתחילת ד' לסוף ד' דרך למעלה מי', וכה"ג לי"ב לדינא דמשא בני קהת, דס"ל כדעת הרשב"א דדינא דמשא בני קהת הוא רק בעקירת והנחת גופו, וה"נ בשעת ההעברה ל"ש דינא דמשא בני קהת אלא בשמעביר גופו עם החפץ, וע"כ חשיב כמעביר דרך מקו"פ, וזהו שחידש רבא לחייב בכה"ג, ומתישב קו' הראב"ד, ובזה מתישבים גם קו' תוהרא"ש ותור"פ.

גם י"ל עוד עד"ז, לפ"מ שנקט החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט לדעת הרשב"א, דהיכא דל"ה עקירת גופו, אינו חייב על הנחת גופו למעלה מי', עמש"נ בזה לעיל סוסק"ה בהערה, אשר לפ"ז מתפרש מימרא דרבא בגונא שלא הי' עקירת גופו או ל"ה הנחת גופו, ובכה"ג הוא דחשיב כהעברה דרך מקו"פ, וכ"כ החזו"א שם, ולפ"ז מתישבים קו' הראב"ד וקו' תוס' הרא"ש וקו' תור"פ.

וי"ל עוד קו' הראב"ד, לפמש"נ לעיל סק"ו להוכיח כמש"כ בס' ישועת דוד, דאף דחייב אף בשהניח למעלה מי' משום דלמעלה מי' כלמטה, כ"ז הוא בשעת ההנחה, אך בשעת ההעברה חשיב כהעברה למעלה מי', ולפ"ז זהו שחידש רבא טפי ממימרא דר"א, דר"א איירי בהוצאה מרה"י לרה"ר, דבזה ליכא חיסרון כלל בהעברה דרך למעלה מי', דלא גרע ממוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו, וכל החיסרון הוא בהנחה למעלה מי', ובזה הוא שנתחדש דהנחה למעלה מי' כלמטה, אך רבא חידש דגם בהעברת ד' אמות ברה"ר חייב במעביר דרך עליו, ולא אמרי' דבעי' שתהא כל ההעברה ברה"ר עצמה.

כא] ועד"ז הוא גם במה שהוכיחו התוס' בעירובין דל"ג. דממש"א בגמ' התם לא נח, מ' דאם נח למעלה מי' פטור, אשר ק' מזה לדעת ש"ר דס"ל דאף אם נח למעלה מי' חייב, ותוס' הרא"ש שם כתב דמכוון הגמ' הוא דהתם לא נח במקו"פ דחשיב דהויא ההנחה למטה מי', אך ל' רש"י שם דחייב כי הדר אנחי', וכבר דקדק הרש"ש שם שאינו חייב אא"כ הניחו למטה מי', ועמש"נ בזה לעיל סק"י.

ולפי הנ"ל י"ל בזה בעוד כמה דרכים, **א**, למש"נ בדעת רש"י, דכיון דמעביר דרך עליו והוי מושיט לא ילפי' לה ממשא בני קהת ואינו חייב בשנח למעלה מי'. **ב**, לדעת הריא"ז דבמעביר ד' אמות ברה"ר לא ילפי' ממשא בני קהת ואינו חייב בשנח למעלה מי', ונת' לדון כן גם בדעת הרמב"ן. **ג**, למש"נ לדון בדעת הרמב"ן דדינא דרבא איירי בשעומד במקומו ומעביר דרך עליו, דבכה"ג ליכא לדינא דמשא בני קהת, ואם הניחו למעלה מי' פטור, וכמבו' כן בד' הרמב"ן לקמן דצ"ט:, (ולדרך זו נתישבו גם ד' רש"י שכתב דחייב כי הדר אנחי', גם אי לא נימא כמש"נ לעיל בדעתו). **ד**, לפ"ד החזו"א דאיירי בשהי' עקירת חפץ, דבכה"ג אינו חייב אם הניחו למעלה מי' לדעת הרשב"א. **ה**, דהגם דאם הניח למעלה מי' חייב, מ"מ בשעת ההעברה חשיב כמעביר במקו"פ, ומכוון הגמ' הוא דהתם לא נח בהך מקו"פ, אך אה"נ אילו הוה נייח על ידו הי' חייב, דלא חשיב כנח במקו"פ, וכן מבו' בתו"ד החזו"א סימן ס"ב סקי"ט לפרש כן, עיי"ש.

1. והנה הגר"ז שם עמד בזה להוכיח מכ"ד דחייב אף בשנח למעלה מי', חדא הוא ממתני' דכריתות דאם היתה שבת והוציאו בפיו חייב, ופי' התוס' דהוא משום דבליעתו זו היא הנחתו, ואף דהויא ההנחה למעלה מי', ועי' לקמן סק"ב מש"נ לישב בזה, ונת' שם לדון לפ"ז גם במשה"ק הגר"ז שם מהא דהעומד ברה"ר ורוקק לרה"י חייב אע"פ שהרוק נח תחילה בפיו, עיי"ש.

   עוד הוכיח מסוגיא דר"פ מי שהחשיך בהיתה חבילתו על כתיפו, דמבו' שם דאם עקר והניח חייב, עיי"ש, וכן ממש"א שם דלא שרי ליתן ע"ג בהמתו אלא בשמניח עלי' כשהיא מהלכת, אך אם מניח עלי' כשהיא עומדת אסור משום דקעבדא עקירה והנחה, אע"ג דסתם בהמה גבוהה י' טפחים כדאיתא בפ' הפרה, והרי דאף בעקירת החפץ שלמעלה מי' חייב, עוד דקדק כן ממש"א לעיל ד"ה: דחוץ לד' אמות לפוש חייב לכתף פטור ולכתף משמע שהמשוי על כתיפו כדפרש"י שם ואפילו הכי חייב בלפוש, (אך מה שהוכיח כן עוד מסוגיא דלקמן דצ"ז., הנה לפ"מ שפירשו הראשונים דעת התוס' דדינא דר"א דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, הוא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דכן הי' במשא בני קהת, ניחא).

   ובחזו"א סימן ס"ב סקי"ט אות ג' הוכיח כן עוד ממש"א לעיל די"א: דלא יצא וכו' בקיסם שבאזנו, ומבו' דאם יצא כן בשבת חייב חטאת אף שאזנו למעלה מי', וכ"ה לעיל די"ב. ביצא בתפילין, עיי"ש, אך ראיתי לישב בזה להתוס' לטעמייהו דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב, ולפ"ז י"ל דזהו טעם האיסור לצאת בקיסם שבאזנו, וזהו הטעם שדנו לאסור בתפילין,

   ובצפנת פענח פי"ב משבת הוכיח כן עוד מהא דתניא לעיל דנ"ט: דאם יצאה בעיר של זהב חייבת חטאת, עיי"ש, אך לדעת התוס' צ"ל דאיירי בשהניחתה ע"ג קרקע, או שישבה ע"ג קרקע דהויא ההנחה למטה מי', ועד"ז צ"ל לדעתם במש"א לקמן דקמ"ז. דהיוצא בטלית מקופלת מונחת לו על כתיפו בשבת חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הגרע"א בכ"ד פירש ד' התוס', דהא דחייב במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, הוא משום העברת ד' אמות ברה"ר, ונתחדש בזה דאף שהעקירה וההנחה היו ברה"י, מ"מ הוא מתחייב על ההעברה ברה"ר.

   והנה לפ"ז צ"ל, דמש"כ התוס' שם דאי בעי זריק לי' וכו' דזורק פטור, הוא משום דכל הך דינא דהמעביר ד' אמות דרך למעלה מי' חייב הוא רק במעביר ולא בזורק, וזה דלא כמו שהבאנו להלן סק"ו בהערה לדקדק מל' מתני' לקמן ד"ק. לחייב אף בזורק, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א לעיל ד"ה. דהזורק דרך למעלה מי' חייב, ובפשוטו הטעם בזה הוא, דהא דהמעביר למעלה מי' חייב, לאו היינו משום דחיוב העברת ד' אמות הוא אף בשעבר הד' אמות דרך מקו"פ, אלא הוא משום דכיון שהאדם המעביר עומד ברה"ר ומעביר חשיב דהויא ההעברה ברה"ר, וע"כ אין מקום לחייב רק במעביר ולא בזורק.

   ובאמת לד' הגרע"א הוא מוכח כן מיני' ובי', שהרי אי נימא דחיוב העברת ד' אמות ברה"ר הוא אף בשעקר והניח ברה"י, הרי בע"כ דעיקר המלאכה היא בהעברת הד' אמות, וא"כ ודאי בעי' שתהא ההעברה ברה"ר עצמה ואין לנו לחייב בשהעביר למעלה מי' אלא משום דחשיב כלמטה, וז"ב.

   אמנם תמוה טובא בזה מסוגיית הגמ' לקמן ד"ח: לפירש"י שם דהתוס' בעירובין שם קיימי בשיטתי', דמייתי' מההיא דרבא דהמעביר דרך מקו"פ חייב, עיי"ש, והרי דדינא דרבא דהמעביר דרך עליו חייב, לאו היינו משום דחשיב כלמטה והויא ההעברה ברה"ר, אלא הוא משום דהמעביר דרך מקו"פ חייב, ועד"ז קשיא גם מסוגיא דעירובין דצ"ח., וראיתי להעיר בזה גם מסוגיית הגמ' בעירובין דצ"ט. דמבו' לפירש"י שם דלדעת רבא העומד ברה"ר ומעביר ד' אמות ברה"ר למעלה מי' חייב, הגם דהתם לא מצינו למימר דחשיב דהחפץ הוי ברה"ר מכח שמונח על האדם, שהרי האדם עצמו ל"ה ברה"ר, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואפשר שזהו משה"ק בחי' הרשב"א שם בתו"ד, ז"ל, ותדע לך שאלו כולה מילתא הוה יליף ממשא בני קהת א"כ לא ליחייב במוציא למעלה מי' מרה"י לרה"ר שהרי בני קהת מרה"ר לרה"ר נדצ"ל מרה"י לרה"י הי' וכל מלאכות דשבת דילפינן ממשכן בדוקא ילפינן, דאי לא תימא הכי מושיט מרה"י לרה"ר יהא חייב, אלא בדוקא ילפינן מרה"י לרה"י דרך אויר רה"ר והכא נמי מאי שנא, אלא ודאי לא ילפי' ממשא בני קהת אלא דלמעלה כלמטה, עכ"ל, ולמש"נ בדעת התוס' אה"נ לא ילפי' ממשא בני קהת לחייב במוציא מרה"י לרה"ר למעלה מי', גם י"ל בזה כמש"נ להלן בדעת התוס' בשבת דבמשא בני קהת הי' בין העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובין הוצאה מרה"י לרה"ר והעברת ד' אמות ברה"ר, וע"כ שפיר ילפי' מינה לחייב במוציא ובמעביר דרך למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה המאירי לעיל ד"ח. כתב, ז"ל, הי' הכלי גבוה למעלה מי' אפי' לא הי' רחבו ד' פטור שכלו אחר שפתו הוא נגרר וה"ה כזורק מרה"י לרה"ר או ברה"ר מתחלת ד' לסוף ד' למעלה מי' שפטור וכן בכל גוף אחר שמקצתו במקו"פ, ואע"פ שהמעביר חפץ ברה"ר אף למעלה מי' חייב בזו כל שהוא נח בארץ למטה מי' הוא, אבל זו אף כשהוא נח בארץ מקצתו למעלה מי' הוא, עכ"ל, ומ' בדבריו, דאם ישא אדם חפץ הגבוה יותר מי' טפחים, יהא פטור.

   אך באמת אין לומר כן, שהרי במשא בני קהת נשאו את המזבח שהי' גבהו י' אמות, ומינה ילפי' שהמוציא משוי למעלה מי' חייב, והרי להדיא דאף במעביר חפץ הגבוה מי' טפחים חייב, ועי' מקו"ח סימן רס"ו וישועות מלכו או"ח סימן נ"ב מה שתמהו ע"ד המג"א בסימן רס"ו, שנקט דבמעביר רשות אינו חייב, ועיי"ש בישועו"מ מש"כ לישב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והאמנם י"ל דאף אם אין חייב אלא בשהניח למטה מי', מ"מ בעי' למילף ממשא בני קהת לחייב בהעברת ד' אמות דרך למעלה מי', דבזה ס"ד דבעי' שתהא כל ההעברה באויר רה"ר, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי משמעות ד' ר"א דקאי על מוציא משוי מרה"י לרה"ר, ובזה הרי ל"ב למילף ממשא בני קהת לחייב בשהוציא דרך למעלה מי', ואמנם עי' בחי' הריטב"א עירובין דל"ג. דמבו' דהי' מקום לפרש ד' ר"א רק על העברת ד' אמות, דזהו שהי' במשא בני קהת, עיי"ש, ולפ"ז יש מקום לישב כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם להלן סקי"א נת' לדון שדעת הרי"ד היא כדעת נכדו הריא"ז, דהמעביר חייב אף בשהניח במקום אחר למעלה מי', ואי"ז כלל משום דהנחה על גוף האדם חשיב כהנחה במקום רגליו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומשמעות ד' הריטב"א, דהר"י דפליג וס"ל דאינו חייב בשהניחו למעלה מי', הוא משום דס"ל דלא ילפי' מוציא ממעביר, ודינא דר"א הוא רק במעביר דומיא דמשא בני קהת שהי' במעביר וכמש"כ הריטב"א לעיל מינה, וכן פירש החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט, אך ראיתי להעיר ע"ז, שהרי דעת ר"י גופי' לעיל מינה דמשא בני קהת הי' מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, וא"כ לדעתו אין מקום לחלק בין מעביר למוציא, וגם דלדעתו לכאו' אין מקום ללמוד ממשא בני קהת לחייב במעביר והניח למעלה מי', ואם אכן ס"ל לחייב בזה בע"כ דהוי זה מסברא וכמש"נ לעיל סק"ב בדעת תוס' הרא"ש, וא"כ אין לנו לחלק בין מעביר למוציא, גם רחוק הדבר לומר דד' ר"א קיימי רק במעביר, שהרי נקט לישנא דהמוציא משא למעלה מי'.

   ובע"כ מכוון ד' הריטב"א, דהאמנם דעת הר"י היא דאף במעביר אינו חייב בשהניח למעלה מי', ומשום דלדעתו במשא בני קהת הי' מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, אך דעת הר"מ בר שניאור דמשא בני קהת הי' מעביר ד' אמות ברה"ר וילפי' מינה לחייב אף בשהניח למעלה מי', והוסיף הר"מ דכ"ה דהמעביר חייב ה"נ המוציא חייב, אך אין כונתו שדעת הר"י היתה לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף בזה מש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, דודאי כל שהמשוי מונח על כתפו כיון דבגופו נח בקרקע אפי' הוא כולו למעלה מי' פשיטא דחייב, ולא נצרכה אלא למשוי התלוי באויר כדפירש"י ז"ל, עכ"ל, והיינו דעיקר הך מילתא דמשוי המונח ע"ג האדם הוא כמונח ע"ג קרקע הוי זה מסברא, ול"ב למילפה ממשא בני קהת, ורק במונח על ידו באויר הוא דבעי' למילפה ממשא בני קהת לחייב, וזה ע"ד המבו' בד' התוס' לעיל ד"ג. לדעת רש"י דידו לא נייחא ע"ג קרקע וכתיפו נייח ע"ג קרקע, ועי' גם בד' התוס' לעיל ד"ה: דידו לא חשיבא כמהלכת, אלא איהו הוא דמסגי תותה וקא ממטי לה, אך אי"ז מוכח, דיל"פ דאה"נ ל"ב קרא לחייב במשוי המונח על ידו, אלא במשוי שנושא בידו והמשוי תלוי באויר, וילפי' מינה דגם במונח על ידו חשיב כמונח ע"ג קרקע, וזה כמש"כ הריטב"א בעירובין, והא דילפי' ממשא בני קהת לחייב, ולכאו' הרי התם נשאו בכתף והיאך ילפי' מינה לחייב במשא על ידו, נ"פ דהוא משום דהגם שנשאו ע"י הכתף, אך המשוי עצמו הי' באויר, וע"כ דמי למוציא משוי בידו, (וכ"ה ל' הריטב"א דלא נצרכה אלא למשוי התלוי באויר). [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה לעיל סק"א בהערה הבאנו מה שהוכיחו האחרונים מכ"ד דחייב אף בשנח ע"ג גופו למעלה מי', ולדעת הרשב"א ניחא דבהני דוכתי איירי בשעומד לפוש, דבכה"ג חייב אף שהחפץ נח למעלה מי', אך אכתי קשיא מסוגיא דר"פ מי שהחשיך, דפריך סו"ס כי מטי לביתי' א"א דלא קאי פורתא וכו', ומשני דזריק לי' כלאח"י, ולד' הרשב"א הרי לכאו' כל דזריק לי' ועביד עקירה בהחפץ ל"ה מלאכה כלל, כיון דהויא העקירה מלמעלה מי', ולד' החזו"א שהבאנו להלן בהערה שפירש בדעת הרשב"א דאינו חייב אלא בדעביד עקירת גופו והנחת גופו, תיקשי טפי דמאי פריך דא"א דלא קאי פורתא, הרי מצי להכניס לביתו ולהניח החפץ עצמו ע"ג קרקע, אמנם אם נפרש בד' הרשב"א כמש"כ הגר"ז שהבאנו להלן בהערה דלגבי האדם עצמו לא חשיב גופו למעלה מי' כמקו"פ, או דלגבי דבר שכבר נמצא ע"ג גופו לא חשבי' לי' כמקו"פ, ניחא, וז"פ.

   גם קשיא לדעת הרשב"א, מהא דאם היתה שבת והוציאו בפיו חייב, הגם שההנחה הויא בבית הבליעה שהוא למעלה מי', וכן מהא דהעומד ברה"ר ורקק לרה"י חייב, ובהני גווני הרי הויא ההנחה והעקירה על החפץ, אך בזה י"ל כמש"נ לעיל סק"ב בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך יש מקום לפרש ד' הרשב"א, ע"ד שכתב הגר"ז בסימן שמ"ז ס"ו בדעת התוס', הבאנו דבריו להלן סקי"ד בהערה, דכל הא דלא חשיב גופו למעלה מי' כמקו"פ הוא רק לגבי עצמו, אך לגבי חבירו חשיב כמקו"פ, עיי"ש, גם יל"פ כמש"כ בקו"א שם דלא חשיב כמקו"פ רק לגבי דבר הבא לשם ממקום אחר.

    אך ילה"ע ע"ז, דמשמעות ד' הרשב"א בסו"ד שהביא לד' הירושלמי דבעי' שיהא יד העני למטה מי', הוא דאף בשנטל מיד בעה"ב והוציא אין העני חייב אלא בשידו למטה מי', וזה לא א"ש לדרך זו, אך למש"נ למעלה הוא מתבאר היטב, דכה"ג דלא עביד הנחת הגוף אלא הנחת היד, הוי זה הנחה במקו"פ, שהרי היד עצמה הויא למעלה מי', אך יש לדחות דל"ב להעמיד דיד העני למעלה מי', אלא בסיפא דמיחייב בעה"ב שהוציא ונתן לתוך ידו של עני, שו"ר שכ"ה במ"מ פי"ג משבת ה"ב.

    ובחזו"א סימן ס"ב סקי"ט אות א' נקט כמ"פ בדעת הרשב"א, שאינו חייב אלא בשהי' העקירה וההנחה ע"י עקירת והנחת גופו, אך היכא שעקר החפץ והניחו עליו למעלה מי' והעביר ד' אמות והניח את גופו אינו חייב, וכ"ה בתו"ד שם אות ג' והיינו דמפרש ד' הרשב"א דאין החילוק מסברא בין היכא שעקר או הניח גופו להיכא שעקר או הניח החפץ, אלא הוא משום דהגזה"כ דמשא בני קהת איירי בעקירת והנחת גופו, וכ"כ החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, ז"ל, ולדעת רשב"א דוקא בעוקר ומניח גופו כמשא בני קהת, עכ"ל, וע"כ יל"פ דהוא רק היכא דגם העקירה וגם ההנחה היו בעקירת והנחת גופו דומיא דמשא בני קהת, אמנם צ"ע בזה, מהיכ"ת דמשא בני קהת הי' רק ע"י עקירת והנחת גופו, והאמנם אורחא דמילתא דא"א לטעון ולפרוק המשוי בלא לעמוד, אך הרי החזו"א סימן ס"ב סוסק"ג כתב דמה שעומד כדי להטעין הוי כעמידה לכתף, עיי"ש, וא"כ נמצא דהי' בזה עקירת חפץ, אך שמא נושאי המזבח והארון ל"ה טוענין בעצמן, אלא היו אחרים טוענין עליהן, ובכה"ג שפיר חשיב עקירת גופן כעקירה ולא חשבינן לה כעמד לכתף, כמבו' כן בחזו"א שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויל"פ בזה בתרי גווני, דיל"פ דהיינו דבשעה שהחפץ מונח חשיב כמונח כולו במקום רגלי האדם, אך בשעת ההעברה לא חשיב כלל כנמצא במקום רגליו, ויל"פ עוד, דלעולם חשיב שהחפץ הוא במקו"פ, ואך דכד דייני' על הנחתו אמרינן דהנחתו היא במקום רגליו.

    ואמנם לדרך בתרא תיקשי, דמ"ט הוא חייב, ומה עדיף מזרק כוורת לרה"ר שאינו חייב משום דאיגודו במקו"פ, והאמנם בחי' הרשב"א לקמן דצ"ט: כתב בדעת הרמב"ן דלא פטרי' באיגודו במקו"פ אלא בכוורת שאוכלת כל הרשות, אך נ' להדיא בד' הרשב"א שלא הוצרך לזה אלא בדינא דהתם, אך בדינא דהמעביר והמוציא למעלה מי' דחייב, ל"ב לזה, עייש"ה, וכ"ה גם בד' תוס' הרא"ש עירובין דל"ג. (שהבאנו לעיל סק"ב) דהא דלא פטרינן בהנחת חפץ ע"ג האדם למעלה מי' משום הא דאיגודו במקו"פ, הוא משום דחפץ שמונח על כתפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם דבמקום שהוא עומד שם חשיב כמונח החפץ, ובע"כ כדרך קמא דבשעת ההנחה חשיב שהחפץ נמצא במקום רגליו.

    אך באמת אין הדבר מוכרע, דבל' תוס' הרא"ש נ', דדינא דאיגודו במקו"פ הוא חיסרון בהנחת החפץ, דמכח הא דאיגודו במקו"פ לא חשבי' לי' כמונח ברה"ר, וע"ז הוא דמהני הא דבמניח על כתיפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם, דמכח זה חשיב דהנחת החפץ הוא בקרקע, וע"כ הוא חייב אף שהחפץ עצמו נמצא במקו"פ, וצ"ב עוד בזה.

    ונ' דאדרבה יש להוכיח כדרך זו, דאי נימא דבשעה שהחפץ מונח חשיב כמונח כולו במקום רגלי האדם, א"כ מאי קשיא לי' להרשב"א שם ע"ד הרמב"ן, הרי מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א שם דלא נסתפק רב מרדכי אלא היכא דממקום פטור אתיא "ובמקום פטור מנחא", אך כל שבשעת הנחתו אינו כלל במקו"פ פשיטא לי' דחייב, וא"כ במוציא משוי למעלה מי' ועמד לפוש, הרי דאי נימא דבשעה שהחפץ נח חשיב שנמצא כולו למטה, ואינו נמצא כלל במקו"פ, אי"ז ענין כלל לאיבעיא דרב מרדכי, ובע"כ מד' הרשב"א, דגם בשעה שהחפץ מונח חשיב שהוא נמצא למעלה, ואך כד דייני' על הנחתו אמרי' דהנחתו היא במקום רגליו, וזהו שדימה לה הרשב"א לאיבעיא דרב מרדכי.

    ועפי"ז נ' לבאר היטב מה שחילק הרשב"א דהא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב אף בשנח למעלה מי', הוא רק בשהי' הנחת גופו ולא בהנחת חפץ, אשר צ"ב דאם אמרי' דלמעלה כלמטה א"כ יהא חייב גם בהנחת חפץ ואם לא אמרי' דלמעלה כלמטה א"כ יהא פטור גם בהנחת גופו, ולפמש"נ נ', דאמנם אילו הי' חשוב חפץ המונח למעלה כנמצא למטה, ל"ה מקום לחלק בין הנחת גופו להנחת חפץ, אך כיון דלעולם הוי החפץ למעלה, ואך הנחתו הוא דחשיבא כהנחה למטה, הרי דבזה שפיר יש לחלק בין היכא דעביד הנחת גופו, דבזה אמרי' דהנחת גופו והחפץ יחד הוו למטה, לבין היכא דעביד הנחת חפץ דהנחה זו נעשית למעלה, ודו"ק.

    ועי' עוד במאירי לעיל ד"ח. שכתב דהמוציא משוי למעלה מי' אינו חייב אלא משום שכל שהוא נח בארץ למטה מי' הוא וע"כ ל"ד לזרק כוורת, (והבאנו דבריו לעיל סק"ב בהערה), ויל"פ כוונתו כד' הרשב"א דרק היכא שאוכל כל הרשות פטרינן משום איגודו במקו"פ, ולפ"ז מתבאר שדעתו דאף בשעת ההנחה חשיב דהחפץ הוא במקו"פ, ואך כד דייני' על הנחתו הוא דאמרי' דההנחה הויא במקום רגליו, וע"כ שפיר יש לפטור בזה משום הא דאיגודו במקו"פ. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך אכתי צ"ע בזה, דרחוק הדבר לומר דהך מילתא הוא דבר מוכרח דלא מצינו לחשוב דאף ההעברה דרך למעלה מי' הויא כהעברה במקום חיוב, דומיא דהא דבשעת ההנחה חשיב כנח למטה, ואי לא נימא הכי, א"כ לא מצינו למילף מינה דהמעביר מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב, שהרי אם הי' הדין דפטור, שפיר יש לנו לפרש דהא דחייבין בהעברה דרך למעלה מי', הוא משום דחשיב כהעברה במקום חיוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה אמנם משמעות ל' הריטב"א בעירובין דאף כשהאדם מהלך לא חשיב החפץ שעליו כנמצא במקו"פ, אך נ' דבע"כ צל"פ שכונתו היא רק בשעה שהאדם עומד, אך בשעת ההעברה חשיב כהעברה דרך מקו"פ, וכאשר כן מוכח מסוגיא דלעיל ד"ח: ומסוגיא דעירובין, וכנ"ל.

    ויש להוכיח גם ממש"כ הריטב"א לעיל ד"ה:, ז"ל, דהא הזורק ברה"ר ד' אמות אע"פ שעברה למעלה מי' חייב, כדאמרינן גבי מעביר ד' אמות ברה"ר, עכ"ל, ואם המעביר ברה"ר למעלה מי' חשיב כמעביר למטה, הרי לא מצינו למילף מינה דאף הזורק ד' אמות ועבר למעלה מי' חייב, ובע"כ דהא דהמעביר דרך למעלה מי' חייב הוא משום דחיוב מעביר הוא אף בשעבר דרך למעלה מי', וע"כ שפיר ילפי' מינה דה"נ הזורק דרך למעלה מי' חייב, וז"פ.

    ועיקר הך מילתא דזורק ד' אמות דרך למעלה מי' חייב, ראיתי לדקדק כן ממתני' לקמן ד"ק. דהזורק ד' אמות בכותל למעלה מי' טפחים כזורק באויר, ומ' דכל הפטור הוא משום שנח בכותל למעלה מי', אך בלא זה הי' חייב אף שהיתה ההעברה דרך למעלה מי', (ולפירש"י לקמן דצ"ט: איירי התם בד' אמות מצוצמות, ובע"כ דהי' חלק מן הזריקה דרך למעלה מי'), אך לעיל סק"א בהערה נת' דלפ"ד הגרע"א בביאור ד' התוס' בעירובין דל"ג., מבו' בד' התוס' דזורק דרך למעלה מי' פטור, ועיי"ש מש"נ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם בפסקי רי"ד שם כתב, ז"ל, ואע"ג דתנן לקמן וכו', דוקא לגבי זורק "דלא נקיט חפצא בידי'" אבל המוציא "דנקיט לחפצא" אפי' למעלה מי' חייב, עכ"ל, ויש מקום לפרש בדבריו שכונתו לחלק בין מניח ע"ג האדם לבין מניח ע"ג כותל, אך אין מקום לפרש בדבריו כמו שפירש החזו"א בד' רש"י לחלק בין הנחת גופו לבין הנחת חפץ, שהרי בדבריו בתורי"ד לקמן דק"ב. מפורש דגם בהנחת חפץ ע"ג אדם למעלה מי' חייב, אך יש מקום לפרש בדבריו דכונתו לחלק בין זורק למעביר, כמש"נ להלן סקי"א לדון בדעתו דס"ל לחלק בזה, ופירש אימתי חשיב כזורק ואימתי חשיב כמעביר. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם בחי' הריטב"א עירובין דצ"ח. מבו' דלדעת רש"י איירי במעביר ברגליו, עיי"ש, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן דצ"ט: שפירש כן, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ט, וכן נ' גם בל' הרמב"ם פי"ב משבת הי"ד, וכמש"נ להלן סוסקי"ז בהערה, וכן נ' גם בד' פסקי רי"ד לעיל ד"ח:, ולפ"ז לא א"ש, אך אך בד' תוס' הרא"ש בעירובין דל"ג. מתבאר דמפרש לה בשעומד במקום א' ומעביר בידו מתחילת ד' לסוף ד', ולהלן סקי"ט נת' לדון כן בדעת הרמב"ן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובשו"ת ספר הישר סימן ח' דן שם באיבעיא דרב מרדכי לקמן דצ"ט:, וכתב בסו"ד, ז"ל, מצאתי בה"ג דקאמרו והיכא דזרק נמי מרה"י לרה"ר וכו', וה"מ דזרק בתוך י' טפחים אבל למעלה מי' פטור דתנן הזורק ד' אמות וכו', ואע"פ שראי' שלהן אינה ברורה בידי דהא לא נח בחור דאית בי' ד', מ"מ פוסקות הן לפטור ודוק ותשכח בתחלת הלכות שבת, עכ"ל, ומבו' בדבריו שלמד מד' בה"ג לפטור באיבעיא דרב מרדכי, וצ"ע היכן נתפרש כן בד' בה"ג, וכנראה מפרש ד' בה"ג לפטור בין בזורק מרה"י לרה"ר ובין בזורק מרה"ר לרה"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולכאו' הי' מקום לפרש בע"א, דהגם דמשא בני קהת הי' העברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, מ"מ כיון שנתחדש התם דחייב אף בשהעביר למעלה מי', ילפי' מינה גם למוציא ולמעביר שחייבין אף בשהעבירו דרך למעלה מי', אך אין נ' לפרש כן מכמה טעמים, חדא, דלכאו' א"א ללמוד מהא דהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב להוצאה דלמעלה מי' כלמטה, שהרי יתכן דבמלאכת מעביר דרך רה"ר נתחדש דחייב אף דרך למעלה מי', דאף כה"ג חשיב כמעביר דרך רה"ר, דומיא דהא דהמושיט מרה"י לרה"י דרך למעלה מי' חייב, ולא מצינו כלל למילף מינה דאף בהוצאה מרה"י לרה"ר חייב למעלה מי', ועוד דכל המקום לומר דמצינו למילף מינה, הוא רק אם נפרש דהא דהמעביר מרה"י לרה"י דרך למעלה מי' חייב, הוא משום דחשיב דהחפץ עובר במקום רגליו למטה מי', וע"כ ה"נ יש לחייב במוציא ובמעביר דרך למעלה מי', אך א"כ לא הקשו התוס' בד"ו. ובדצ"ט: מידי, שהרי לא חשיב כלל כמעביר דרך מקו"פ, ולא אתיא לי' הנחתה ממקו"פ, וגם מד' התוס' בד"ו. שהק' דנילף דהמוציא דרך מקו"פ חייב, מהא דהמוציא והמעביר דרך למעלה מי' חייבין, ואם כל הא שהן חייבין הוא משום דילפי' לה ממעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי', הי' להם להקשות מהא דהמעביר דרך רה"ר למעלה מי' חייב, ולא להקשות ממוציא ומעביר שאין ילפותא בהן עצמן לחייב בדרך למעלה מי', וז"ב. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך הגר"ז בסימן שמ"ז ס"ו פירש דעת התוס' בע"א, ז"ל, ואם הוא עומד ברה"י וחבירו ברשות הרב והניח החפץ ביד חבירו והיא גבוהה למעלה מי' שהוא מקו"פ שניהם פטורים, שאף שלגבי חבירו עצמו אין יד שלו נחשבת לו מקו"פ לפי שנגררת אחר גופו העומד על קרקע רה"ר כמש"נ, מ"מ לגבי אדם אחר גם גופו הוא מקו"פ למעלה מי' וכו', ושם ס"ז כתב, ז"ל, ולכן יש להתיר במילה בשבת וכו', ואח"כ תניח וכו' את התינוק על ידי אשה אחרת העומדת בחוץ שהן ג"כ למעלה מי', שי"א שהן מקו"פ לגבי אדם אחר כמש"נ למעלה וכו', אבל העומדת בחוץ לא תטול מעל ידי העומדת בפנים שהרי לגבי עצמה אין ידי' חשובות מקו"פ, וכשנוטלת התינוק בידי' הרי זה כאלו הניחתו בארץ כמש"נ למעלה וכו', עכ"ל.

    והרי שמחלק בדעת התוס' דלגבי האדם עצמו נגרר ידו אחר גופו העומד על קרקע רה"ר ולא חשיב היד כמקו"פ, ולגבי אחר חשיב היד כמקו"פ, וע"כ אם הניח אחר על ידו למעלה מי' פטור, וצ"ב הטעם בחילוק זה.

    ולפי דבריו מתישב מה שעמדנו להלן סקט"ו, בסתירת ד' התוס' לקמן דק"ב. לד' התוס' לעיל ד"ה., וז"פ.

    ובקו"א שם נ' שפירש הגר"ז דעת התוס' בע"א, ז"ל, ועכצ"ל שדעת התוס' לחלק בין הנחה ממש שהונח כאן ממקום אחר, ובין הנחה שע"י עמידת גופו כי גופו עומד בארץ וכן בעקירה ודו"ק, וכה"ג מבו' ברא"ש שם והביאוהו בתוס' בדף כ' לענין שהוא במקום אחד ופיו או ידו במקום אחר דלא חשיבה הנחה במקו"פ אלא א"כ הונח שם ממקום אחר, והתוס' דהכא ס"ל כן מטעמא אחרינא גם אם הם במקום אחד למעלה מי', וכן ס"ל ג"כ לתוס' בשבת דף ה' ע"א וכו', עכ"ל, והרי שמחלק דלגבי הנחה ממקום אחר חשבינן לה כהנחה במקו"פ, ולגבי דבר שהי' קודם לכן על גופו, לא חשבינן לי' כמקו"פ, ופירש כן גם מה שחילקו התוס' בעירובין ד"כ., ואכ"מ, ועפי"ז הוא שפירש דהתוס' בעירובין מודול הך דינא דהמעביר למעלה מי' חייב אף בשנח למעלה מי', ואך דבהאי גוונא דאיירו התוס' דכי מטי לי/ עד מקום הנטי' יניח על ידו או על כתיפו למעלה מי', חשיב כהנחה במקו"פ, כיון שמניח על ידו ועל כתיפו ממקום אחר.

    וצ"ב במש"כ הגר"ז שם בסו"ד, ז"ל, והנה לפי דעת התוספות אין צריך ליזהר מי שהחשיך להניח כיסו על גבי בהמתו כשהיא מהלכת כו' אם היא גבוה י', עכ"ל, וצ"ב שהרי האיסור להניח ע"ג בהמתו, הוא משום דאיהי עבדא עקירה, וא"כ אף כשהיא גבוהה י' יש לאסור, שהרי לגבי דבר המונח ע"ג הגוף לא חשבי' לי' כמקו"פ, וצ"ע בזה.

    וע"פ דבריו אלו, יל"ע אם י"ל סתירת ד' התוס' לקמן דק"ב. לדבריהם לעיל ד"ה., דלכאו' גם בדבריהם לקמן דק"ב. חשיב כבר ממקום אחר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. וגם ד' התוס' לקמן דצ"ט: שנקטו דהמוציא למעלה מי' חשיב דממקו"פ אתיא, מתישבים לב' דרכים אלו, דלדרך קמא הוא משום דלא ילפי' ממשא בני קהת דחשיב כלמטה מי' שהרי אינו חייב על ההנחה למעלה מי' אלא ילפי' מינה לחייב אף בשהעביר למעלה מי', ולדרך בתרא הוא משום דהגם דחייב אף בשהניח למעלה מי', היינו משום דבההנחה חשיב שהחפץ מונח למטה מי', אך בשעת ההעברה חשיב שהוא עובר למעלה מי', וכמש"נ כן לעיל סק"ו בביאור ד' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-20)
20. וילה"ע ע"ד הרשב"א והריטב"א מסוגיא דר"פ הזורק, דבעי זריקת ד' אמות מנלן דמיחייב ושו"ט אם הי' כן במשכן ולבסוף פריך ותו מעביר ד' אמות ברה"ר מנלן דמחייב, ומסיק אלא כל ד' אמות ברה"ר הלכתא גמירא לה, ולפ"ד הרשב"א והריטב"א מאי פריך, הרי הי' העברת ד' אמות ברה"ר במשא בני קהת, אך בלא"ה יל"ע כן דאטו לא עמדו לפוש בזמן מסעם, וא"כ הי' גם העברת ד"א ברה"ר, ושו"ר בשערי ציון סימן ח' סק"ב שעמד בזה, עיי"ש.

    ובתורי"ד ר"פ הזורק, ז"ל, הוצאה גופא היכא כתיבא, פי' משום דהוצאה לאו מלאכה היא מש"ה לא בעי היכא הות הוצאה במשכן וכו', אבל המוציא מרשות לרשות שאינה מלאכה ואין ללומדה ממשכן, שאם ההוצאה שהיו עושים כשהיו מביאים הנדבה היא חשובה מלאכה א"כ כל פסיעה ופסיעה שהיו עושים תחשב אותה מלאכה, אלא ודאי לא תקרא מלאכה אלא מה שהיו עושים האומנים בגוף המשכן הילכך אם לא יאסור אותה הכתוב בפירוש אין לנו לאוסרה ומש"ה בעי היכא כתיבא, ואחר שלמדנוה מן המקרא לומדין תורותי' מן המשכן שהרי המוציא משוי למעלה מי' והמעביר אנו לומדין מן המשכן וכו', עכ"ל, ולדבריו ניחא, אך בד' התוס' בריש מכילתין מבו' דלא ס"ל כדבריו, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-21)
21. וקרוב הדבר, שכ"ה גם דעת הרמב"ם, שכתב בפי"ב משבת הי"ב, ז"ל, וכן המוציא על כתיפו חייב אע"פ שהמשאוי למעלה מי' טפחים ברה"ר שכן הי' משא בני קהת וכו', עכ"ל, ובהי"ד כתב, ז"ל, המעביר חפץ מתחלת ד' לסוף ד' ברה"ר אע"פ שהעבירו למעלה מראשו חייב, עכ"ל.

    והנה מסתימת דבריו בהי"ב מ' דחייב אף בשהיתה ההנחה על כתיפו, ואילו בדבריו בהי"ד מ' דאינו חייב אלא בשהעבירו למעלה מראשו ולא נח שם, וגם מ' דאי"ז בכלל הדין שנלמד ממשא בני קהת, אלא הוי זה דין בפנ"ע, מדלא כללו עם דינא דמוציא על כתיפו דחייב אע"פ שהמשא למעלה מי' טפחים, ואי נימא שדעת הרמב"ם היא כדעת הרמב"ן והריא"ז מבוארים דבריו היטב, וז"ב.

    והנה הרמב"ם בפי"ד הט"ו כתב, דהי' עומד במקו"פ ונטל חפץ מרה"י או מאדם העומד שם והניחו ברה"ר או ביד אדם העומד שם פטור, עכ"ל, ומבו' דכה"ג שהוא עומד במקו"פ ומעביר חפץ בידו חשיב כנח במקו"פ ופטור, וצ"ב לפ"ז הא דמשני הגמ' לקמן ד"ט. דהתם לא נח הכא נח, ולכאו' כ"ה דהכא נח כיון שהאדם עומד במקומו ומעביר ידו, ה"נ התם נח, ולכאו' בע"כ צל"פ בזה כמש"כ תוס' הרא"ש בעירובין דל"ג. דמש"א התם לא נח היינו דלא נח במקו"פ, דחשיב כנח במקום עמידת רגליו, אך זה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם דאם נח למעלה מי' פטור, והיינו משום דמפרש מש"א התם לא נח, דאילו הי' נח למעלה מי' הי' פטור, וכמו שמצינו בד' התוס' בעירובין דל"ג. שלמדו כן מהתם.

    ושמא י"ל בזה, דהרמב"ם מפרש לההיא דמעביר דרך עליו דאיירי במעביר ברגליו והמשא על ראשו למעלה מי', וכמו שפירש כן בחי' הריטב"א עירובין דצ"ח., ולהלן סקי"ט נת' כן גם בדעת הרשב"א, וכאשר כ"ה מבו' בלשונו שכתב שהעבירו למעלה מראשו, ולא כתב שהעבירו "דרך" למעלה מראשו, דל' דרך עליו מ' דהוא עומד במקומו ומעביר ידו דרך עליו, אך ל' הרמב"ם נ' דמעביר ברגליו והמשוי הוי למעלה מראשו, ולפ"ז הרי דזהו דמשני דהתם לא נח, דכיון שהוא מעביר ברגליו ולא עמד, נמצא דלא נח החפץ כלל, ומשא"כ הכא שהוא עומד במקו"פ ומעביר חפץ בידו, חשיב כנח במקו"פ וה"ה פטור, וז"ב.

    והנה אמנם לפ"ז נמצא, דהעומד במקום א' ומעביר מתחילת ד' לסוף ד' דרך למעלה מי' יהא פטור, ולכאו' זה נסתר מסוגיית הגמ' בעירובין דצ"ט. דמדמי' התם דכ"ה דמחייב רבא במעביר דרך עליו, ה"נ חייב העומד ברה"י ומטלטל ברה"ר חוץ לד' אמות, אך באמת הרמב"ם ברפט"ו משבת פסק דכה"ג פטור, אך בד' הרמב"ם שם מבו' דאינו פטור אלא משום שהוא עומד ברשות אחרת, אך אם הוא עומד באותה רשות ה"ה חייב, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-22)