כלים פי_א מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ו**

א] **פיקה של מתכת ר"ע מטמא וחכמים מטהרין,** בטעמא דחכמים דמטהרין, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום שאין לה שם בפנ"ע, שאם יאמר האדם הפיקה אין ידוע למה כוונתו וכו' עד שיאמרו פיקה של כוש, ומפני שהיא בעלת שם לווי אינה נטמאת, ובטעמא דר"ע דמטמא, כתב הרע"ב, דהוא משום דיש לו שם בפנ"ע.[[1]](#footnote-2)

ובתוי"ט תמה, דא"כ במאי פליגי חכמים ור"ע, נלך ברחובות קרי' ונשאלה את פיהן של יושבי העיר היאך הם קורים, ועיי"ש שדן לפרש דמר כי אתרי' ומר כי אתרי' ולא פליגי, אך הק' ע"ז דא"כ ל"ה להו להרמב"ם והרע"ב לפסוק הלכה כחכמים, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ד תמה עוד ע"ז, שהרי להדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש במ"ד דפליגי, ועי' בתפא"י שם מש"כ לפרש בזה.

ובחזו"א שם כתב לישב, דעיקר דינא דשם בפנ"ע הוא למעט כלי שאין משמש אלא בשיתוף ואין המלאכה נקראת על שמו אלא הוא נטפל לכלי אחר ובשעת פירוקו חשיב כמקצת כלי, ושם ל"ד הוא, אלא שם נקרא מחמת השימוש והעיקר תלוי בשימוש, עכ"ד, ולפ"ז טעם פלוגתא דר"ע וחכמים הוא כמש"כ בחזו"א שם סקי"ג, דר"ע ס"ל דלאו מקצת כלי הוא, דאין הפיקה מתחברת אל הכוש אף בשעת מלאכה, אלא שהפיקה משמשת מלאכתה להכביד הכוש וחשיב לה כלי מעשה, וחכמים ס"ל דלא חשיבא ככלי מעשה שאינה אלא עזרת הכוש, עכ"ד.

אך מד' הרמב"ם שפירש דהא דפיקה אין לה שם בפנ"ע, הוא משום שאם יאמר האדם הפיקה אין ידוע למה כוונתו כיון ששם זה מונח על כל כדור מעוגל וכו', עכ"ל, מבו' להדיא דעיקר הדין תלי במה שבפועל יש לו שם לווי.

ג] וכבר נתבאר לדון בזה לעיל מ"ב אות ג', שהרי הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"ב מ"ב ובפ"ט מכלים ה"א פירש, דטהרת כלי שאין לו שם בפנ"ע הוא משום דחשיב כמקצת כלי, ולפ"ז הרי פשוט דכל הא דבעינן שיהא לו שם בפנ"ע, הוא רק כשעיקר תשמישו הוא ביחד עם כלי אחר, דבכה"ג כל שאין לו שם בפנ"ע לא חשיב כלי שלם בפנ"ע אלא הוי מקצת כלי, אך כל דחשיב דהוא משמש בפנ"ע, ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, אך צ"ע מל' הרמב"ם שם הט"ז דמשמע דאף כלים המשמשין בפנ"ע בעינן שיהא להם שם בפנ"ע.

ולפ"ז י"ל דטעמא דר"ע דמטמא בפיקה של מתכת, הוא משום דס"ל דמה שהיא משמשת להכביד הכוש, הוא תשמיש בפנ"ע, ולא חשבינן דמשמשת יחד עם הכוש, וכמש"כ החזו"א, וע"כ לא איכפת לן במה שאין לה שם בפנ"ע, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דכיון שכל תשמישה הוא לסייע לכוש, לא חשיבא כמשמשת בפנ"ע, וכמש"כ החזו"א, וע"כ כיון שיש לה שם לווי, חשיבא כמקצת כלי, ואינה מקב"ט.

ד] אך בהלכות כלים פ"י הי"ג כתב הרמב"ם, דהא דפיקה טהורה הוא משום שהיא משמשת את העץ, וחזר בו ממש"כ בפיהמ"ש דהא דטהורה הוא משום שיש לה שם לווי,[[2]](#footnote-3) ובטעם החזרה י"ל בתרי אנפי, או דס"ל דבאמת אין לה שם לווי, אלא קורין אותה פיקה, או דס"ל, דהא דכל שאין לו שם בפנ"ע חשיב כמקצת כלי, הוא רק היכא שקורין אותו על שם הכלי משום שאינו חשוב בפנ"ע, אך בפיקה דהא דקורין לה פיקה של כוש, הוא רק משום שאם יאמר אדם הפיקה אין ידוע למה כונתו כיון ששם זה מונח על כל כדור מעוגל, לא חשיבא כמקצת כלי.

ה] ובמש"כ הרמב"ם דהיא משמשת את העץ, הק' במשנ"א, שהרי בכל דוכתא פשיטא לן דהצינורא היא עיקר הכלי והיא של מתכת, כמש"כ הרמב"ם בפרה פי"ב מ"ח ובפי"ב מפרה ה"י, עיי"ש שכתב דכוש שפותלין בו חבלים שנטמא, לא יזה לכתחילה לא על הפיקה ולא על הכוש אלא על הצינורא, אך הר"ש והרא"ש שם פירשו למתניתין, דלא יזה לא על הכוש לבדו ולא על הפיקה לבדו, דצריך להזות על שניהם לפי שאינם חיבור, ובכוש של פשתן מזה על א' מהן לכתחילה, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום שהן מחוברין מעשה אומן.

עוד צ"ע, דהנה מהא דתנן התם דאם הזה מוזה, הרי מבו' דהויא הכוש חיבור לצינורא, וע"כ ודאי דאף הכוש נטמא בטומאת הכלי, וא"כ היאך מצינו לטהר את הפיקה משום שהיא מתכת המשמש את העץ, הרי בפשוטו כל הך דינא דמתכת המשמש את העץ טהור, הוא רק בשמשמש פשוטי כלי עץ שאינו מקב"ט, אך הכא דהכוש מקב"ט, מ"ט תהא הפיקה המשמשת אותו טהורה.

ו] והנה בעיקר הך דינא דלא יזה לכתחילה על הפיקה ועל הכוש אלא על הצינורא, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא מפני שהוא עיקר הכלי, ונראה מזה דהכוש לא חשיבא כחלק מן הכלי הטמא, ואינה אלא כיד הכלי, וע"כ הגם דמזין על יד הכלי לכתחילה, מ"מ כיון שאינה מחוברת בחיבור גמור, אין מזין עלי' לכתחילה, ולכאו' הטעם בזה הוא משום שהיא עשוי' מן העץ, ופשוטי כ"ע טהורין, וע"כ רק עיקר הכלי המקב"ט היא הצינורא שהיא של מתכת, וכ"נ ממה שהזכיר הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכות להא דהכוש הוא של עץ.

ולפ"ז נמצא, דמש"כ הרמב"ם דהצינורא היא עיקר הכלי, לאו היינו דכל חלקי הכלי הם טפלין לצינורא, אלא היינו דכיון דהכוש הוי פשוטי כ"ע שאין מקב"ט, ע"כ עיקר הכלי המקב"ט הוא הצינורא, ולפ"ז יש להבין הא דחשבינן להפיקה כמשמשת את הכוש, והא דלא חשבינן לה גם כמשמשת לצינורא, נ' דהוא משום שמלאכתה היא לסייע לכוש ע"י שמכבדת עליו, ואינה מסייעת לצינורא.

ולפ"ז י"ל, דע"כ שפיר מטהרינן לפיקה משום שהיא משמשת את העץ, אף שהכוש עצמו הוי חיבור לכלי, וזה אי נימא דיד הכלי אינו מקב"ט עם הכלי, ואינו אלא מכניס ומוציא טומאה, ולפ"ז שפיר י"ל, דכיון דהכוש עצמו אינו נטמא בטומאת הכלי, שהרי אינו אלא כיד, ע"כ חשיבא הפיקה המשמשת את הכוש, כמתכת המשמש את העץ שאינה מקב"ט.

ז] בחזו"א סימן י"ד סקי"ג כתב דמדלא תני הכא דין שעת חיבורן, נראה דר"ע מטמא אף שלא בשעת חיבורן וכו' ולרבנן אף בשעת חיבורן טהורה וכו' וגם בטומאת הכוש איננה מפני שאינה חיבור לה, עכ"ד.

אמנם מהא דתנן בשלהי פרה דבשעת חיבורן הוו הכוש והפיקה חיבור אף להזאה, ובכוש של פשתן מזה לכתחילה, ואף בכוש של רובן מהניא ההזאה בדיעבד, יש ללמוד דכ"ש דהוו חיבור לטומאה, ולפי' הר"ש והרא"ש שם הרי הדבר מפורש דאף הפיקה נטמאת, שהרי בכוש של רובן צריך לכתחילה להזות גם עלי', והא דלא תני הכא להך דינא דבשעת חיבורן הכל טמא, כנראה דהוא משום דלא תני לזה, אלא היכא דתנן דפרק א' מקבל טומאה ופרק א' אינו מקב"ט, כדלעיל מ"ה ולקמן מ"ז.[[3]](#footnote-4)

ח] **ומצופה טהורה וכו' ומצופין טהורין,** הרמב"ם פירש, דאם היתה של עץ מצופה ה"ה טהורה, ואזיל לטעמי' לעיל מ"ד דס"ל דכלי עץ המצופה מתכת אינו מקב"ט, ועמש"נ שם בדעתו.

אך הר"ש והרא"ש כתבו דהוא כעין שפירשו לעיל במצופה דקלוסטרא, והנה הר"ש והרא"ש לעיל שם פירשוה, שעשא הקלוטסרא מברזל טהור וצפוי' ממתכת טמא כמו שמזהבין כלי כסף לנוי, וטהורה משום דבתר עיקרה אזלינן, וה"נ הכא איירי בשעיקר הכלים הוו מברזל טהור וצפויין ממתכת טמא, וטהורין משום דבתר עיקרן אזלינן.

ותמוה לפ"ז, בהא דתנן דסימפוניא אם יש בה בית קיבול כנפיים בין כך ובין כך טמאה, ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא בין מצופה בין שאינו מצופה, ואם דינא דמצופה במתניתין הוא לענין טומאה ישנה ובשעשה הכלי מברזל טהור וצפויו מברזל טמא, א"כ מ"ט אם יש לה בית קיבול אף מצופה טמאה, הרי לענין טומאה ישנה לא אזלינן בתר הצפוי, ומאי נפ"מ בזה בין כלי שיש לו בית קיבול לכלי שאין לו בית קיבול, והרי דינא דכלי שעשאו מברזל טהור שציפהו בברזל טמא אינו חוזר לטומאה ישנה, הוא אף בכלי שיש לו בית קיבול, וכדמשמע בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ד דכלים טהורין שאנכן באנך הטמא טהורין, ולא חילקה התוספתא בזה, וכבר תמהו בזה המי"ט והחזו"א סימן י"ד סק"ח.

ועיי"ש בחזו"א שכתב לפרש ד' הר"ש, דהא דלא אזלינן בהני גווני בתר צפוי, הוא משום דהוי הצפוי לנוי, וגם לגבי קבלת טומאה מתחילה לא אזלינן בתר צפוי, וע"כ הגם שפירשה הר"ש בברזל טהור המצופה בברזל טמא ולענין טומאה ישנה, מ"מ איירי נמי בשל עץ המצופה מתכת ולגבי קב"ט מתחחילה, ובזה הוא דתנן דסמפוניא שיש לה בית קיבול, ה"ה מקבלת טומאה אף כשהיא של עץ ומצופה מתכת, אך זה דחוק בל' הר"ש, וגם אי"ז מתישב עם ד' הר"ש בכת"י לעיל מ"ד שפירש דהא דלא אזלינן בקלוסטרא בתר צפוי, הוא משום דלא גזרו טומאה ישנה היכא שעיקר הכלי מברזל טהור, וצ"ע בזה.

ט] **והמקל,** הר"ש והרא"ש הביאו למש"א בפ' במה בהמה, דמקל של בהמה של מתכת טמא הואיל ואדם רודה בהן, ומ' דמפרשי למתניתין במקל של בהמה, אך במי"ט כתב שכונתם, דלא נימא דמתניתין איירי רק במקל של אדם, אלא אף מקל של בהמה טמא, ועיי"ש שכתב דממש"כ הרמב"ם פ"ח מכלים ה"ט דמקל של בהמה של מתכת הואיל ואדם רודה אותה בו מקב"ט, ובפ"י ה"י הביא לדינא דמתניתין דמקל טמא בכלל חביריו הכוש והאימה, מבו' דהכא איירי במקל של אדם, ול"ב בזה לטעמא דאדם רודה וכו', אלא לפי שהוא משענתו, עכ"ד.

י] **סימפוניא אם יש בה בית קיבול כנפיים בין כך ובין כך טמאה,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דהוא משום דהבית קיבול אינו מצופה, ואזיל לטעמי' לעיל מ"ד, דאף כלי עץ הראוי לקב"ט, כל שציפהו אינו מקב"ט, וע"כ אם הי' הבית קיבול מצופה, לא היתה הסימפוניא מקבלת טומאה.

אך בחי' הגר"א כתב, ז"ל, דכל המצופין ה"ה ככלי עץ כנ"ל, ולכך אם יש וכו', עכ"ל, ואזיל הגר"א לטעמי' דס"ל דלא אזלינן כלל בתר צפוי, וכלי עץ הראוי לקב"ט המצופה מתכת, מקבל טומאה, וכמש"נ לעיל מ"ד אות י"ט, וע"כ כל שיש לסימפוניא בית קיבול ה"ה מקבלת טומאה, אף אם היא מצופה, ואם אין לה בית קיבול, הוי כפשוטי כלי עץ שאין מקב"ט, דאף שהיא מצופה מתכת, לא אזלינן בתר הצפוי.

יא] **שם בר"ש, פי' גאון חטם של גמל, והיינו פיקה דברייתא דלעיל ותרי תנאי ואליבא דר"ע, ונראה שהוא בלטויי"ל בלע"ז,** משמעות ד' הר"ש, דמש"כ דהיינו פיקה דברייתא דלעיל ותרי תנאי ואליבא דר"ע, הוא רק לפי' הגאון דפיקה הוא חטם של גמל, אך לפ"מ שפירש דהוא בלטויי"ל, אי"ז פיקה דברייתא, וא"צ לומר דתרי תנאי ואליבא דר"ע, וזה צ"ב.

ובעיקר מש"כ הר"ש דתרי תנאי ואליבא דר"ע, הנה בחי' הגר"א הגי' מכח זה במתניתין ר"ע מטהר וחכמים מטמאין, ועיי"ש מה שסייע עוד לזה, ומאידך בהגה' הגר"א לעיל מ"ד הגי' בתוספתא א"ל טהורה וכו' אלא שעקיבא מטמא.

יב] **שם, תניא בתוספתא וכו' עשה בה בית קיבול כנפים טמאה ואינו טמא אלא המשמש את הצורך,** הרמב"ם פי"ד מכלים הי"ד כתב בסתמא דסימפוניא שיש לה בית קיבול כנפים אע"פ שהיא מצופה טמאה, והשמיט לדינא דתוספתא דאינו טמא אלא המשמש את הצורך, ועי' בחס"ד שכתב דס"ל דמתניתין דתני בסתמא דטמאה, פליגא על התוספתא, אך י"ל עוד בזה, שסמך הרמב"ם על מש"כ שם פ"ב ה"ב, ז"ל, כל אלו וכיוצ"ב אע"פ שהן פשוטי כלי עץ, הואיל ויש בהן בית קיבול כ"ש מקבלין טומאה דין תורה, ואין טמא מן התורה אלא בית קיבול לבדו שיש בהן והמשמש את בית הקיבול משאר הכלי שבית הקיבול צריך לו, אבל היתר על הצורך משאר הכלי הפשוט טהור מן התורה וטמא מדבריהן, כמו שביארנו, עכ"ל, והאמנם התם כתב הרמב"ם שהוא טמא מדבריהם, אך בפשוטו הוא משום דפשוטי כ"ע טמאין מדבריהם, אך הכא הרי שאר הכלי הוי כלי המצופה שאינו מקב"ט אף מדבריהם.

יג] והנה בעיקר הך דינא דבפשוטי כ"ע שיש בהן בית קיבול כ"ש, נטמא אף המשמש את הבית קיבול, יש להסתפק אם הוא מדין יד, או היינו דאף הוא חשיב מכלל הכלי קיבול, דהא דכלי קיבול מקב"ט, אי"ז רק המקום המקבל, אלא כל הכלי קיבול מקב"ט.

והנה לדעת הרמב"ם דכלי המצופה אינו מקב"ט כלל, לכאו' הא דכשיש בה בית קיבול שאינו מצופה נטמא אף המשמש את הצורך, לא מצינו למימר דהוא משום שהוא מכלל הכלי קיבול, דמ"מ כיון שהוא מצופה אינו ראוי לקב"ט, ובע"כ דהוא מדין יד, אך י"ל, דלעולם הא דהמשמש את הצורך מקב"ט הוא משום דהוא מכלל הכלי קיבול, והא דהוא מקב"ט אף שהוא מצופה, הוא משום דהא דכלי מצופה אינו מקב"ט, הוא דהצפוי מבטל את הכלי, וי"ל דכ"ז הוא רק היכא שעיקר הכלי מצופה, אך כל שעיקר הכלי אינו מצופה, אין הצפוי מבטל את שאר הכלי, והוא ראוי לקבל טומאה.

יד] ובזר זהב כתב, דהא דאינו טמא אלא המשמש את הצורך, הוא משום דהשאר שאינה משמש הוי בית קיבול שאינו עשוי למלאות, עכ"ד, ונראה מדבריו, דכיון דהוי הכל כלי אחד, הרי דאף החלק שאינו משמש את הצורך, הוי מכלל הכלי קיבול, ואך דהא דכלי קיבול מקב"ט, הוא רק במקום המקבל, אך המקום שאינו מקבל, אינו מקב"ט, ולפ"ז מסתברא דהא דהמשמש את הצורך מקב"ט, הוא מדין יד.

טו] **שם חליל המצופה טהור ואם יש לו בית קיבול כוסות טמא,** הרמב"ם פ"י מכלים הי"ד כתב, ז"ל, וסמפוניא וחליל וכו', היו של עץ ומצופין מתכת טהור, חוץ מן הסמפוניא שאם הי' בה בית קיבול כנפים וכו' טמאה, עכ"ל, ומבו' להדיא דחליל המצופה טהור בכל גווני אף אם יש לו בית קיבול כנפיים, ובחס"ד כתב דס"ל דמתניתין שלא חילקה אלא בסימפוניא, ס"ל דחליל המצופה אינו טמא אף בשיש לו בית קיבול, ועיי"ש מה שפירש הטעם בזה, וצ"ב.

1. ויש להעיר בזה, למש"כ הגר"ח בפ"י מכלים דהא דפרק כלי שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט, הגם דלקבלת טומאה בעי' שיהא כלי מעשה, הוא משום דלזה מהני הא דההדיוט יכול להחזירו והוא ראוי לתשמישו בהדי אחריני, ונת' בזה לעיל מ"ב ? ולהלן מ"ז?, ולפ"ז צ"ל דהא דס"ל לר"ע דהפיקה מקב"ט וחשיבא ככלי מעשה, וחכמים נמי לא פליגי אלא משום דאין לה שם בפנ"ע, הוא משום דההדיוט יכול להחזירה ולחברה לכוש, וזה צ"ע, שהרי בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פי"ב מ"ח מפורש דפיקה של פשתן מחוברת לכוש מעשה אומן, והכא נמי איירי בפיקה של פשתן, כמבו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכה"ג מצינו בדין שלשלת העשוי' לעצים דתנן לקמן פי"ד מ"ג דטהורה, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום שאין לה שם בפנ"ע, ובפ"ט מכלים הי"ד פירש דהוא משום שהיא משמשת את העץ, ועמש"נ בזה שם אות ?. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירוני די"ל עוד בזה, דבהני דתנן דבשעת חיבורן הכל טמא, היינו דבשעת חיבורן הוי הכל מעיקר הכלי, ומשא"כ הכא דאף בשעת חיבורן אין הפיקה מקב"ט אלא מדין יד, וכמש"נ לעיל אות ו' לדעת הרמב"ם, דאף הכוש אינו מקב"ט אלא מדין יד הצינורא, ועי' עוד בפי' הרא"ש לקמן פכ"א מ"א דהפיקה הויא יד הפלך, אך אי"ז מתישב לפי' קמא דהר"ש לעיל מ"ה דהא דלחיים טהורין הוא משום שאינו עשוי אלא לנוי והוי כתכשיטי בהמה וכלים דטהורין, ונת' לעיל שם אות ג' דהא דבשעת חיבורן הכל טמא, הוא מדין יד. [↑](#footnote-ref-4)