77 בדין הקזת דם והוצאת קוץ לאביו
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק פנחס כ' תמוז תשע"ג

א] סנהדרין דפ"ד:, דאיבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו, רב מתנא אמר ואהבת לרעך כמוך, ר"ד בר חיננא אמר מכה אדם ומכה בהמה מה מכה בהמה לרפואה פטור אף מכה אדם לרפואה פטור, ופירש"י, ז"ל, מה מכה בהמה לרפואה, כגון מקיז דם פטור מן התשלומין "שהרי לא הזיקה", אף מכה אדם דהיינו אביו לרפואה פטור ממיתה ואע"ג דחבורה היא, ואהבת לרעך כמוך, לא הוזהרו ישראל מלעשות לחבריהם אלא דבר שאינו חפץ לעשות לעצמו, עכ"ל.

והנה במש"כ רש"י דהא דמכה בהמה לרפואה פטור הוא משום שלא הזיקה, בפשוטו הי' נראה דהיינו, דליכא היזק כלל במכה זו, אלא אדרבה המכה מרפאת אותה.

ולפ"ז הרי דאף דילפינן מכה אדם ממכה בהמה דאף מכה אביו לרפואה פטור, אין לפטור מכח זה, אלא בכגון הקזת דם, דהויא המכה עצמה לרפואה, ולית בה היזק כלל, אך כל שבא להוציא מאביו דם לצורך בדיקה, דהוצאת הדם עצמה הויא היזק, הרי דהגם דהוי זה צורך רפואה, הוי זה בכלל מכה אביו.

ואמנם לדעת רב מתנה דהא דמותר להקיז דם לאביו הוא משום ואהבת לרעך כמוך, דלא הוזהרו ישראל מלעשות לחבריהם אלא דבר שאינו חפץ לעשות לעצמו, לכאו' בדין דיהא מותר לבן להוציא מאביו דם לצורך בדיקה, כיון דהוי זה צורך רפואה, והוא דבר שחפץ לעשות לעצמו.

ונמצא לפ"ז, דדין הוצאת דם מאביו לצורך בדיקה, תליא בפלוגתא דרב מתנה ורב דימי, דלרב מתנה אין בזה לאיסורא דמכה אביו, כיון דהוי זה צורך רפואה והוא דבר שחפץ לעשות לעצמו, ולרב דימי יש בזה לאיסורא דמכה אביו, כיון דהבדיקה עצמה הויא היזק, - ועי' בפסקי ריא"ז ובסמ"ג שהביאו לטעמא דרב מתנה, ולפי דבריהם יש להתיר בזה, אך הרמב"ן בתורת האדם הביא לב' הטעמים, וצ"ע בזה.

ב] ויש להסתפק עוד, אם מותר לבן ליקח תרומת דם מאביו, היכא דליכא אחר, ואי"ז פיקו"נ, ובפשוטו הי' נראה דבזה לכו"ע אסור, שהרי כתב השאילתות בסוף שאילתא ס"א דל"מ מחילת האב על הכאתו, ולפ"ז הרי דהא דבהקזת דם שרי משום ואהבת לרעך כמוך, הוא משום דהו"ל צורך האב, וע"כ י"ל דבתרומת דם דאי"ז צורך דגוף האב עצמו, לא שרינן מכח הא דואהבת לרעך כמוך.

אך הנה בחזו"א חו"מ סימן י"ט סק"ה כתב בדין חובל בחבירו, דאף אם אמר לו הכני פצעני ע"מ לפטור, דהוא פטור מתשלומין, מ"מ ה"ה עובר בלא יוסיף, והוכיח כן מסוגיין דפריך דאחר נמי שגגת לאו, ומ' דל"מ מחילתו, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז בהל' נזקי גוף ונפש ס"ד דאסור להכות את חבירו אפי' הוא נותן לו רשות להכותו, דאין לאדם רשות על גופו לכך, ולפ"ז אי נימא דכ"ה דל"מ מחילת האב על הכאתו, ה"נ אוסר ליקח תרומת דם מאביו, הרי דה"נ יהא אסור ליקח תרומת דם מאחר, היכא דאי"ז פיקו"נ, וזה לא שמענו.

ואמנם יש לדון בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפ"ה מחובל ומזיק ה"א דהאיסור להכות את חבירו הוא בדרך נציון, ולפ"ז י"ל דכל שהוא עושה כן לרצון חבירו, אי"ז דרך נציון, וע"כ לי"ב איסורא.[[1]](#footnote-2)

אך באמת משמעות ל' הרמב"ם שם, דרק בהכאה בעלמא הוא דלי"ב איסור אלא בדרך נציון, אך בחובל בחבירו, ל"ב שיהא דרך נציון,[[2]](#footnote-3) ויל"פ בזה משמעות ד' הרמב"ם שם, דליכא איסורא להכות לעצמו, ורק לחבול בעצמו אסור, עיי"ש, וכן נראה מהא דפריך בסוגיין דאחר נמי שגגת לאו, אף דלכאו' כיון שכונתו היא להוצאת הקוץ, לא חשיב זה כדרך נציון, אך באג"מ יו"ד ח"ג סימן ל"ו כתב דכיון שאינו נזהר כראוי הו"ל כדרך נציון, ועי' במש"כ בזה הגרי"פ ל"ת מ"ז, וצ"ע.

ג] ונראה מזה דהדבר חלוק, דכל וע"כ נראה ברור, דאף דל"מ מחילת האב, כ"ז הוא בדומיא דנטילת קוץ דאין חפץ האב שיחבול בו חבלה אחרת, ואך דהוא מוחל ע"ז כדי שיטול לו את הקוץ, ומשא"כ במקום שהאב עצמו רוצה שיחבול בו בנו, י"ל דלי"ב איסורא, דג"ז יש ללמוד להתיר מואהבת לרעך כמוך.

וי"ל דה"נ אם רוצה האב שיחבול בנו כדי לפטרו מעבודת הצבא וכיו"ב, דג"כ שרי, - והאמנם י"ל דהתם כיון שאין לו צורך בדבר זה עצמו, חשיב כחבלה, אך לפ"ז גם לאחר יהא אסור, למש"כ החזו"א דל"מ ע"ז מחילה, אך אי נימא דלאחר שרי, הרי דלפמש"נ גם לבן יהא מותר.

ועי' בשיורי ברכה יו"ד סימן רמ"א אות ח', ז"ל, הגם הלום ראיתי להרב האשכנזי הנז' שכתב על מה שכתבתי בספר ברכי יוסף בדין זה אות י"ג ואות י"ד, וז"ל נהירנא שראיתי בזה פלפול איני זוכר אם להרב שבות יעקב, או להרב פמ"א בתשובותיו או בשיטתו לקדושין, או זולת למי מקדושים, ואמנם נראה חילוק עוד בין מחיל ליקריה דרך מחילה בעלמא או בעושה על מנת כן, שבזה נעשה רצונו והרי בחפץ בדבר לגמרי אפילו בזיון גמור כאמי' (דר' טרפון) [דר' ישמעאל], אמנם הך דאסור להכות הוא ביעוט גמור שיכה הכה ופצוע או יקללנו, וזה ודאי לא ניתן למחול, ובן סורר הוא דניתן למחול לא זה, ואף שא"צ ראיה, ואפי' אתני עליה מקמי הכי שאין הדבר תלוי בו, מ"מ אחוינא חריפות של הבל, להביא ראיה לכל כי האי מילתא, מהא דפרק הנחנקין רב לא שביק לבריה למשקל סילוא, ושקלינן וטרינן עלה ואמאי לא מחיל ליה מעיקרא. עכ"ל, ולכאו' לפמש"נ יש לחלק בזה, דדומיא דאמו של ר' ישמעאל, כיון שהי' רצונה בכך לי"ב איסורא, ומשא"כ הכא דאין רצונו בכך, ואך שמתרצה למחול ע"ז.

אמנם צ"ע בזה, דאם אכן איכא נפ"מ רבתא לדינא בין ב' הטעמים, מ"ט לא דנו רבותינו הראשונים והאחרונים היאך קי"ל בפלוגתא זו, ונ' מזה דליכא נפ"מ לדינא כלל בפלוגתא זו.

והטעם בזה נראה, דהא דבמכה בהמה לרפואה לא חשיב כמזיק, אי"ז רק בגונא שנתרפאה עי"ז, ומשום שבפועל לא הוזקה כלל, אלא היינו משום דכל שעושה כן ע"פ הבעלים ולצרכם, אי"ז מעשה היזק כלל, ול"ב בזה לדין מחילה דומיא דקרע כסותי והיפטר, אלא כיון שהוא צורך הבעלים, לא חשיב זה כהיזק כלל, הגע עצמך, השוכר פועל לסתור את ביתו, אטו יהא בידו לתבעו מדין מזיק, אי לאו דחשיב כאומר ע"מ לפטור, הרי פשוט דאי"ז מעשה מזיק כלל, כיון דרצון הבעלים בכך, וה"נ האומר לחבירו הוצא דם ממני לצורך תרומת דם וכיו"ב, ודאי לא יוכל לתבעו מדין חובל, אף בלא דין "מחילה", אלא לא חשבינן לה כחובל בחבירו כלל, ודו"ק, - וניחא לפ"ז דלא פליגי הני תרי טעמי, דאי נימא דפליגי, מ"ט לא דנו הראשונים היאך קי"ל בזה.

ויש לסייע עוד לזה, דהנה המאירי פירש דנידון הגמ' מתחילה הי' משום החשש שיחבול בו יותר מצורך הרפואה, וכ"נ בד' השאילתות ש' ס"א, עיי"ש, ולפ"ז מבו' דגם ע"ז מהני הא דמכה אדם לרפואה פטור, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם בדין מכה בהמה, והיינו דכל כה"ג לא חשיב כחובל כלל, ול"ב לדין מחילה, וצ"ע מ"ש מטבח אומן שקלקל, וי"ל דהתם לא עשה כלל את הנצרך, ומשא"כ הכא שהוסיף לחבול בו, וכל' השאילתות, אך הרי ודאי דבכה"ג א"א לומר דאי"ז נזק כלל, וא"כ לפי דבריהם ודאי יש להתיר בנידו"ד.

והנה רבינו דוד והר"ן הביאו די"מ דאיירי הכא בפס"ר, וצ"ע דאם הוי פס"ר לכאו' הו"ל כמכה לרפואה, כיון דבע"כ כן הוא דרך רפויו, שהרי אף בחותך אבר לאביו יוצא דם הרבה שאינו מענין הרפואה, ומ"מ כיון דזהו דרך הרפואה שרי, ושמא המכוון הוא שהוא חובל בקוץ בצידו השני, ואי"ז כלל מצרכי הרפואה, ול"ד לחותך אבר שחיתוך האבר נצרך לרפואה, ומכח זה יוצא הדם, וצ"ע בזה.

ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, משמע ודאי דר"פ לא פליג אהקישא דלעיל דמוכחינא מינה דמה מכה בהמה לרפואה פטור והיינו פטור ומותר אף מכה אדם פטור דהיינו פטור ומותר דר"פ לאו בגוונא דפלוגתא קאמר למילתי' הלכך הקזת דם מותרת לאביו, וכ"ת ניחוש לשגגת חנק דדלמא לא תהי' רפואה לאביו, א"כ אף לאחר נמי יהא אסור להקיז דשמא יהרגנו ויהי' שגגת סייף שפעמים רבים יקרה שהקזה אחת תמית החולה כשהיא בטעות, ולא בהקזה בלבד איכא ספק הרג אלא בכל דבר של רפואה יש לך לומר כן שכולן הם סכנה לחולה שאפשר שסם זה אם יטעה הרופא בו ימית החולה, אלא ע"כ אית לן למימר שהרופא המומחה כשיטעה ברפואותיו אינו שוגג אלא אנוס שברשות הוא מרפא כדאמרינן בפ' החובל שנתנה רשות לרופא לרפאות ואין לו אלא מה שעיניו רואות כדאמרינן בדיין שטעה דליבי' אנסי', וא"כ המקיז את חבירו בהסכמת הרופא פטור ומותר אע"ג דאיכא שגגת הרג, אביו נמי אם מקיזו לרפואה אע"ג דאיכא שגגת חנק שרי, וטעמא דרב דלא הוה שביק לברי' למשקל סילוא ולמפתח כוותא דלמא חביל ה"ט דשמא יעשה חבורה לאביו ללא צורך, שיחשוב ליטול הסילוא ויחבלוהו במקום אחר אבל הקזה לרפואה מותר כמו שמותר להקיז לאחר, אבל אפשר לאסור להקיז לאביו מההיא טעמא דסילוא שלפעמים יטעה בהקזה ולא יכוין בווריד ויעשה חבורה שלא לצורך ואיכא שגגת חנק אבל לאחר דליכא אלא שגגת לאו מותר, וזהו דעת הריא"ף ז"ל ונכון הוא.

ושגגת לאו דאמרינן דמותר פי' בתוספות שהוא דבר שאין מתכוין ומותר באסור לאו כדאמרינן לגבי כלאים מוכרי כסות מוכרין כדרכן אבל באיסור מיתה לא הותר דבר שאין מתכוין, ואע"ג דהותר דבר שאין מתכוין באיסור מיתה דהיינו איסור שבת דאיכא סקילה ה"ט משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והיינו דאמרינן לעיל פ' ד' מיתות חומר בשאר מצות מבשבת דבשאר מצות שוגג בלא מתכוין חייב משא"כ בשבת, ואע"פ שפי' שם לענין חלבים ועריות מפני שכבר נהנה מ"מ אין רציחה יוצאה מן הכלל שהרי חייב עלי' התורה גלות אלא דהתם לא מיירי אלא בדבר ששגגת חטאת, ולפי פי' זה קשה מאי קושיא דמחט של יד דאי הוי דבר שאין מתכוין הא אמרינן דבשבת מותר משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה ובשאר חייבי מיתות חייב, ואי הוה פסיק רישי' ומ"ה קא מקשה דהוי איסור לגבי שבת א"כ אפילו שגגת לאו נמי כי הוי פסיק רישי' אסור, אלא נראה שהטעם הנכון דשגגת לאו מותר מפני שלא מצינו שענש הכתוב כלל ואפשר דאפילו בדיני שמים אינו מתחייב שאין לך לומר שעשה איסור כשהכניס עצמו לבית הספק שזה לטובה היתה כונתו לרפאות את חבירו, אבל בבנו ודאי אין אומרים כן שאפשר לו לעשות ע"י אחר והאחר ראוי לו ליכנס לבית הספק יותר ממנו מפני שאיסורו יותר קל אבל בנו אפשר שיטעה בנטילת הקוץ ויחבול באביו ויהי' שגגת חנק, וכן בשבת אם הי' בנטילת הקוץ שיכול לבא לידי איסור סקילה אסור ליטלו בשבת ולהמתין עד מחר וזהו כוונת רש"י ז"ל בפירושיו.

ז"ל הרמב"ם פ"ה מממרים ה"ז, המקיז דם לאביו או שהי' רופא וחתך לו בשר או אבר פטור, אע"פ שהוא פטור לכתחילה לא יעשה, אפי' להוציא סילון מבשר אביו או אמו לא יוציא שמא יעשה חבורה, בד"א כשיש שם אחר לעשות, אבל אם אין שם מי שיעשה אלא הוא וה"ה מצטערין ה"ז מקיז וחותך כפי מה שירשהו לעשות, עכ"ל.

והנה לגיר' זו "אפי' להוציא קוץ וכו'" צ"ב, מ"ט פשיטא טפי דאסור להקיז דם לאביו מלהוציא קוץ, - ובאמת גיר' הדפוסים היא "או להוציא קוץ", - ועי' ב"ח שכתב דלהוציא קוץ אסור מדינא, ולהקיז אי"ז אלא מידת חסידות, ולא שרי להוציא קוץ אף במקום דליכא אחר, וזה יתכן רק לגיר' הדפוסים, אך צ"ע דלכאו' כל המקור דלכתחילה אין לבן להקיז דם, הוא מהא דאסור להוציא קוץ, ואם להוציא קוץ חמיר טפי, מהיכ"ת דלכתחילה אין לו להקיז דם, - אך לגיר' דילן מבו' דאדרבה להקיז דם חמיר טפי, וצ"ע הטעם בזה.

ואמנם באמת בל' הרמב"ם נראה להדיא, דהא דלכתחילה לא יקיז דם, אי"ז כלל משום דשמא יחבול בו במקום אחר, וכמש"כ הראשונים, אלא הוא משום דההקזה עצמה הו"ל חבלה, ואף דהוא פטור משום דהו"ל לרפואה, מ"מ כל שיש אחר אין לו להכניס עצמו לכך.

וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם אע"פ שהוא פטור לכתחילה לא יעשה, והנה הרי מש"כ הרמב"ם דהוא פטור, היינו דהוא פטור על ההקזה וחתיכת האבר עצמו, ומ' להדיא דגם הא דלכתחילה לא יעשה הוא משום חבלה זו עצמה, דאם הא דלכתחילה לא יעשה הוא משום חשש אחר, לא א"ש הך לישנא, ודו"ק.

והכס"מ שלא פירש כן, הוא לפום גיר' דילי', דגריס "או", דלפ"ז מש"כ הרמב"ם בסו"ד שמא יעשה חבורה, קאי גם על הקזת דם, אך לגיר' דילן מבו' להדיא להיפך, והדברים ברורים בעזה"י.

והנה לפ"ז מוכח, דגם בהוצאת קוץ אם יחבול בו מכח זה, יש בזה להתירא דמכה אדם לרפואה, וכמבו' כן גם בד' המאירי, ואפ"ה אמרינן דאם איכא אחר אסור, וצ"ע לפ"ז בהא דקרי לי' שגגת חנק, ומ"ש משבת דלא חשיב כשגגת סקילה משום דהו"ל מקלקל או משאצל"ג.

אך באמת גם בד' המאירי מבו' כן, ז"ל, החובל בחבירו לרפואה כגון שחתך לו אבר או בשר לרפואה פטור אף על פי שפשע בו והזיק ואין צריך לומר בבהמה ולא עוד אלא באביו ואמו פטור בדיעבד אלא שלכתחלה אסור לו מעתה בן לא יקיז דם לאביו לכתחלה ולא יטול קוץ התחוב בבשרו ולא יפיס לו מורסא וכיוצא באלו מחשש חבורה ואם עשה לכונת רפואה פטור ודברים אלו דוקא בשיש אחר לעשות אבל אם אין שם אחר והם מסתכנים או מצטערים עושה ברשותם לכתחלה ומצוה עליו לעשות, עכ"ל, והרי דאף דיש בזה להתירא דמכה לרפואה, ומזה הוא שלמד המאירי דבבהמה כה"ג פטור, מ"מ לכתחילה לא יעשה, וזהו דינא דסוגיין, וקשיא כנ"ל דא"כ מ"ט חשבינן לה כשגגת חנק.

ועי' בד' הרמב"ן בתורת האדם, ז"ל, וקשיא לי הא דגרסינן בפ' אלו הן הנחנקין וכו', והשתא תמיהא לי א"כ לא יתעסק בקי ברפואות כלל דלמא טעי וה"ל שגגת סייף, ועוד מ"ש בן בהקזה דאביו ומ"ש אחר בהקזה דחברי', דהתם נמי דלמא מזיק לי', שכמה דברים של סכנה תלוין בהקזה. ועוד אם נחוש לרופא, אף החולה יחוש לעצמו, שאם מרפאין אותו בסממנים והוא אוכלן, בכוס של עיקרין ושתה אותן, שמא טעו בחולי או ברפואה ונמצא שהמית את עצמו, שטעותן של רופאים סם המות הוא, ונמצא שאף החולה עצמו בא לבית הספק, - וי"ל כיון שנתנה תורה רשות לרופא לרפאות, ומצוה נמי היא דרמיא רחמנא עלי' אין לו לחוש כלום, שאם מתנהג ברפואות כשורה לפי דעתו, אין לו בהן אלא מצוה, דרחמנא פקדי' לרפויי, וליבי' אנסי' למטעא, אבל בן אצל אביו כיון דאיכא אחריני למשקל לי' סילוא ולמפתח לי' בועי' לא שבקינן לבן למעבד הכי, דלא ליהוי מעייל נפשי' לספקא דחיוב מיתה, וכן הא דאקשינן עלה מהא דתנן מחט של יד ליטול בה את הקוץ ליחוש דלמא חביל בי' והוי לי' שגגת סקילה, התם נמי משום האי טעמא הוא דכיון דלאו סכנה היא ולאו חולי הוא כלל הוה לי' למשבקי' עד מוצ"ש דלא ליעול לספק חילול שבת, - ולהאי טעמא גבי הקזה כיון דחבלה גופה לרפואה היא, מותר לבן להקיז דם לאביו, דבנו ואחר שוין הם בכך, אם הקזה זו רפואה היא לו, לשניהם מותר ולשניהם מצוה, ואם טעו והמיתו, לשניהם עונש שגגת מיתת ב"ד, ועובדא דרב פפא ומר ברי' דרבינא לא פליגי אפשטא דבעיא דפשטו רב מתנא ורב דימי להתירא, - אבל רבינו הגדול ז"ל כתב איבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו ואסיקנא רב פפא לא שביק לי' לברי' למשקל לי' סילוא וכו', ואפשר לומר כן, דאע"ג דמכה אדם לרפואה פטור ומצוה דואהבת לרעך כמוך הוא, אפ"ה כיון דאיכא אחרינא לא שבקינן לברא למעבד הכי, דלמא חביל בי' טפי ממה שהוא בדרך הרפואה והוה לי' שגגת חנק, אבל למיתה לא חיישינן לא בבן ולא באחר, משום דעל כרחו הצריכן הכתוב לרפאות ואין לך ברפואות אלא ספק סכנה, מה שמרפא לזה ממית לזה, עכ"ל.

וזו שאמרו (קדושין פ"ב א') טוב שברופאים לגיהנם, לגנות דרכן של רופאים בפשיעות וזדונות שלהם נאמר, אבל לא שיהא חשש איסור בדבר, כדרך שאמרו שם נמי טוב שבטבחים שותפו של עמלק, הא אלו נהג עצמו כשורה כל שכן שהוסיף זכות לעצמו שאומנותו אומנות לסטים ולא למד ממעשיהם. והתם תנן (נדרים ל"ח ב') המודר הנאה מחבירו נכנס לבקרו עומד אבל לא יושב ומרפאהו רפואת נפשות אבל לא רפואת ממון, והוינן בה כי קתני רפואת נפשות בחנם רפואת ממון בשכר ליתני הכי ומרפאהו בחנם אבל לא בשכר, אלא רפואת נפשות גופו רפואת ממון בהמתו, ואתמר עלה בירושלמי שאפילו יש לו מי שירפאנו מותר לזה לרפאותו שלא מן הכל אדם זוכה להתרפאות, אלמא מצוה דרמיא עלי' עבד, והשבת אבידה דגופו היא. - אלא מיהו דוקא בבקי וביודע בחכמה ובמלאכה זו, ושאין שם גדול ממנו, אבל כל שאינו יודע בטיב מלאכה זו לא יהא לו עסק בה. וכן אם יש שם גדול ממנו אסור לו להתעסק בה כלל, ק"ו משאר דינין והוראות שבתורה, דהאיך יורה בספק נפשות במקום שיש גדול ממנו, ואם נתעסק בהן כלל שופך דמים הוא ובן גיהנם הוא בודאי, ואם ריפא שלא ברשות ב"ד והזיק חייב בתשלומין בבקי, וכ"ש אחר, שאין ב"ד מרשין למי שאינו בקי.

התוס' פירשו דהא דאסור להקיז דם, אף דקי"ל דדבר שאינו מתכוין מותר, הוא משום דשמא ידע שהוא פס"ר ולא יניח מלעשות, - ולפ"ז לכאו' אין לאסור אלא בדבר שאפשר שידע שהוא פס"ר, אך בדבר פנימי דא"א שיודע לו שהוא פס"ר, אין לאסור, - והנה אמנם בפשוטו תליא ד"ז בהנידון דפס"ר לשעבר, אך בל' התוס' נ' להדיא דלא אסרינן אלא אם יהא ידוע לו, ובע"כ חד מתלת, או דפס"ר לשעבר לא חשיב כפס"ר, או דלעולם חשיב זה כפס"ר דלהבא, ונת' במק"א, או דלא אסרו חכמים אלא אם יהא ידוע לו ואפ"ה יחבול בו דל"ה שוגג גמור.

והר"ן כתב לדון דמ"ט אסור, דממ"נ אם הוי דבר שאינו מתכוין ואסרינן לי' בחיוב מיתה, א"כ מאי פריך בשבת הרי בשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה ושרי דשא"מ, ואם הוי פס"ר וע"כ אסור, א"כ מ"ט שגגת לאו מותר, ופירש דהא דשגגת לאו מותר הוא מטעם אחר, ולא נתפרש דמ"מ מ"ט לי"ב להתירא דדבר שאינו מתכוין,

ומשמעות ד' הר"ן דאיירי בגונא דהוי פס"ר, עי' היטב בלשונו, - ובחי' רבינו דוד כתב דהכא חשיב כמתכוין, שהרי הוא מתכוין להוציא דם, והחשש שיטעה ויוציא במקום אחר שאינו כצורך הרפואה, - וצ"ע היאך יתפרש הא דמוציא קוץ, דאי נימא דהתם נמי איירי בגוונא שצריך לחבול בו לצורך הוצאת הקוץ, א"כ היאך שרי זה בשבת, דאי"ז שגגת סקילה אלא זדון סקילה, דרק באב דמותר לחבול בו לצורך הריפוי ובאנו לדון שמא יחבול בו במקום אחר, הו"ל שגגת חנק, אך בשבת הרי אף חבלה זו דלצורך הוצאת הקוץ אסורה, וא"כ הו"ל זדון סקילה, וצע"ג.

ושמא צ"ל דהגמ' אזלא כמ"ד דדבר שאינו מתכוין אסור, ואה"נ למ"ד דדבר שאינו מתכוין מותר אין לאסור בזה, אך לפ"ז לדינא יש להתיר, ואין נראה כן בד' רבינו דוד והר"ן, וצ"ע.

ממה שדנו לאסור להוציא הקוץ בשבת ופירשו הרמב"ן בתוה"א והר"ן דהוא משום דאפשר להמתין למוצ"ש, מבו' דאף דיש לו צער בזה, אי"ז טעם להתיר להוציא בשבת, - ואף שכתבו התוס' בשבת דק"ו. דמכח צער זה התירו לו איסור דרבנן, מ"מ לא התירו מכח זה שגגת סקילה וחנק, - ולפ"ז אין להתיר לבן להוציא קוץ וכו', אף אם בהוצאת הקוץ ע"י אחר מצטער האב טפי.

ועפי"ז נראה דאין להתיר גם במקום שצריך להוציא דמים ע"ז, דהאמנם אם הי' הנידון לחייב את הבן להוציא דמים, י"ל דאינו מחויב בכך, דכיבוד אב משל אב, אך כיון דביד האב עצמו להוציא דמים, ואם לא יוציא לו הבן את הקוץ וכו' ישכור האב אחר, אין לנו להתיר, וצ"ע.

הר"ן כתב דהא דשגגת לאו שריא, הוא משום דלא ענשה תורה ע"ז, וגם בדיני שמים אינו חייב כה"ג, ולטעמא בתרא אין להתיר שגגת לאו רק אם א"א באחר, - ונמצא לפ"ז, דאם יש אחר מומחה טפי שאין לחוש שיחבול בו, יהא אסור אף לאחר להוציא קוץ וכו', וצ"ע.

בל' המאירי מבו' דדינא דסוגיין הוא גם במקום סכנה, וזה דלא כמש"כ בשו"ת חלקת יעקב יו"ד סימן קל"א להתיר במקום סכנה, - אך עיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, חדא, דאיסור מכה אביו הותר במקום פיקו"נ, דומיא דשבת דהותרה, ועוד, דלא מן הכל אדם זוכה להתרפאות, - והנה טעמא בתרא אינו שייך רק בדבר התלוי בחכמה וכמש"כ שם, וי"ל דהמאירי לא איירי בכה"ג, וטעם קמא הוא שנוי בפלוגתת הראשונים, וי"ל דהמאירי ס"ל דאף שבת דחוי' היא.

בכמה ספרים הביאו מד' הב"ח בסימן רמ"א דאי"ז אלא מידת חסידות, וכ"ה בל' הסמ"ג, - אך עייש"ה בד' הב"ח דמסיק דלדעת הטור אסור מדינא, בין בהקזה ובין בנטילת קוץ, ולדעת הרמב"ם בנטילת קוץ אסור מדינא, ובהקזה אי"ז אלא ממידת חסידות, וזה לפי גירסתו בד' הרמב"ם, וכנ"ל.סב

1. ועי' מהרלב"ח בקונט' הסמיכה שכתב מכח ד' הרמב"ם אלו, דגם בהכני ע"מ לפטור ליכא איסורא, משום דאי"ז דרך נציון, עיי"ש, ועי' בד' הגרי"פ ל"ת מ"ז שתמה ע"ז, שהרי אף לחבול בעצמו אסור, והיאך תועיל רשותו להתיר לחבול בו, ועוד הק' ממש"א בסוגיין דאחר נמי שגגת לאו, וע"כ כתב דלא נתמעט בדרך נציון, אלא מכה שהיא לרפואה, או כגון האב המכה את בנו והרב המכה את תלמידו, עיי"ש בדבריו, - אך לכאו' גם לפי דבריו, בתרומת דם, יש להתיר, דלא חשיב כדרך נציון. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' מהרלב"ח בקונט' הסמיכה מ' שנקט בד' הרמב"ם דאף בחבלה ליכא איסורא אלא בדרך נציון, וכן נקטו באמרי בינה שבת סו"ס ל' ובאג"מ יו"ד ח"ג סימן ל"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)