צב ז_2
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

טעם החילוק בין כלי ראשון לכלי שני

**קי"ל** כלי ראשון מבשל כלי שני אינו מבשל, ומקור הדין בגמ' שבת מ: ש"מ כלי שני אינו מבשל, ובתוס' שם ד"ה וש"מ הקשו אי יד סולדת מ"ש כלי ראשון מכלי שני, ותי' דכלי ראשון שאני דדופנותיו חמין ומחזיק חומו, משא"כ כלי שני כיון שאין דופנותיו חמין הולך ומתקרר ע"ש, ויש להסתפק אם עיקר החומרא בכלי ראשון משום דפנותיו החמות, או להיפך עיקר הקולא בכלי שני משום דפנותיו המצננות, ונפק"מ בעירוי שיצא מכלי ראשון ועדיין לא הגיע לכלי שני, ועיין בזה חוו"ד כאן סוף ס"ט.

ג' שיטות בעירוי

**ועיין** תוס' שבת מב: ד"ה אבל וזבחים צה: ד"ה עירה שכ' ג' שיטות בדין עירוי, שיטת רשב"ם שדינו לגמרי ככלי שני, שיטת ר"ת שדינו ככלי ראשון ומבשל בכולו, (וכן מבואר ברמב"ן ובר"ן ע"ז עד: דלפי ר"ת אפשר להגעיל בעירוי, ובחזו"א יו"ד סי' ט' ס"ק ה' הביא כן בשם המרדכי סוף מסכת ע"ז), ומה דאמרינן בפסחים לשמואל חם לתוך צונן שרי דתתאה גבר, היינו דוקא בעירוי שנפסק הקילוח, אבל לא נפסק הקילוח דינו ככלי ראשון לכל דבר, ושיטת התוס' שעירוי מבשל כדי קליפה, כדאמרינן גבי חם לתוך צונן שאפי' לשמואל שתתאה גבר מ"מ אדמיקר ליה בלע פורתא.

**וכ'** התוס' שרשב"ם הוכיח שיטתו שהרי קי"ל תתאה גבר, ובתוס' זבחים צדדו שעירוי שלא נפסק הקילוח מבשל ככלי ראשון ולא אמרינן תתאה גבר, אבל נפסק הקילוח תתאה גבר ואין דינו כעירוי והגמ' בפסחים מיירי בנפסק הקילוח.

מדוע עירוי מבשל כדי קליפה

**והנה** להל' נקטינן שעירוי מבשל כדי קליפה, ויש להסתפק האם הטעם משום דתתאה גבר ואדמיקר ליה בלע, וא"כ באופן שאין תתאה הרי זה מבשל בכולו, א"ד מה שמבשל כדי קליפה אין זה מדין תתאה גבר אלא שאין בכחו לבשל יותר מכדי קליפה, כמו שיבואר לקמן.

כמה נידונים מדין עילאה ותתאה

**עוד** יש לדון האם דין תתאה גבר מצנן את העליון, וכלי ראשון שהונח על מקום קר בטל ממנו שם כלי ראשון, א"ד דין תתאה גבר הוא רק לענין לבשל ולהבליע בתתאה ובעילאה, אבל אין בו כח לבשל לעילאה, וספק זה יש להסתפק גם בתתאה חם האם הוא מחמם את העליון עד שדינו ככלי ראשון, או שזה רק לענין לבשל את העילאה אבל אין בכח תתאה לחמם לעילאה לבשל אחרים, והנה למ"ד עילאה גבר מבואר בגמ' פסחים שיש כח לעילאה לחמם את התתאה עד שחוזר התתאה ומבשל לעילאה, ולפ"ז צ"ע היאך משכחת לה כלי שני למ"ד עילאה גבר הא לעולם הכלי שני נעשה כלי ראשון, ועיין הערה[[1]](#footnote-1).

רמ"א

כלי ראשון שהועמד על כלי שני

**הג"ה** ואם נשפך חלב או שאר איסור רותח ע"ג קרקע והעמידו עליו קדירה חמה אם מה שנשפך אינו אצל האש לא הוי רק כלי שני ולכן הקדירה אסורה דבולע קצת והתבשיל מותר דתתאה גבר וכו' ע"כ, והיינו שהעמידו קדירה חמה בכלי ראשון, אבל מאחר שהתתאה הוא כלי שני אינו נבלע בקדירה מכח חומו, אלא שהעילאה בלע כדי קליפה דאדמיקר ליה בלע פורתא, ולהכי הקדירה אסורה כיון שבלע כדי קליפה אבל התבשיל מותר כיון שהקדירה עצמה היא הקליפה.

האם בתתאה גבר בטלה הכלי ראשון העילאה

**והנה** בחוו"ד סי' צא' ס"ק ה' כ' לדבר פשוט שכלי ראשון שהונח ע"ג דבר צונן, אף שכלפי אותו דבר שהועמד עליו אמרינן תתאה גבר ואינו בולע מהעילאה כי אם כדי קליפה, מ"מ ודאי שלא נצטנן הכלי ראשון ולא פסק כחו מיניה, ובתוך הכלי פשיטא שיש בישול, וכל הדין תתאה הוא רק כלפי התתאה עצמו שהוא גובר על החום של העילאה אבל לעולם העילאה כיון שהיה על האש נשאר דינו ככלי ראשון, ונמצא שהכא נמי אותו הקדירה שהעמיד על הכירה נשאר כלי ראשון, וא"כ צ"ע כיון שהכלי בלע כדי קליפה, למה אין הקדירה חוזר ונאסר מאותו הבליעה, שהרי הכלי עצמו כיון שהוא כלי ראשון הרי הוא בולע מכל חלקיו וצ"ע[[2]](#footnote-2), ועיין מה הבאנו לקמן מה שכ' הפמ"ג ס"ק לה' ע"ש.

לשיטת הט"ז שכלי שני מפליט ומבליע

**שם** לא הוירק כלי שני ע"כ, מבואר ברמ"א שמאחר שהוא רק כלי שני אין הכלי בולע מכחו, וכ' החוו"ד שלשיטת הט"ז לקמן קה' שגם כלי שני בולע ומפליט, רק שאינו בולע ומפליט כאחד, הכא נמי הקדירה אסורה, אלא שאינה אוסרת התבשיל שהרי צריכה ג"כ להפליט מהקדירה לתבשיל וזה דומה לבולע ומפליט כאחד, ולפ"ז כ' שאם הקדירה רותחת הרי היא בולעת מחמת עצמה ונאסר התבשיל, ע"ש, והיינו אפי' אם הקדירה כלי שני ג"כ נאסר, שהרי הכלי שני שעל הכירה מבליע בקדירה, והקדירה שהיא כלי שני מפליט והרי זה שני כחות של כלי שני ולא חשיב מפליט ומבליע כאחד[[3]](#footnote-3).

שיטת ר"י מפאריז

**בט"ז** ס"ק כה' הביא מ"ש האיסור והיתר בשם ר"י מפאריז שבגונא דהרמ"א צריך ששים כנגד מה שאומדין שיש חלב בעין תחת הקדירה, ומהרש"ל תמה עליו שאינו אלא כלי שני, והט"ז כ' שכוונתו שנשפך במקום שחם מהאש וא"כ הוה ליה כלי ראשון ע"ש, ובפמ"ג הביא שמנח"י תמה על הט"ז דא"כ למה נקט הר"י קדירה חמה אפי' צוננת נמי נאסר כולו כדין צונן לתוך חם דתתאה גבר[[4]](#footnote-4).

**ולולי** דבריהם אולי יש מקום לומר שבאמת כוונת הר"י מפאריז כנ"ל דכיון שהכלי עצמו דינו ככלי ראשון ונשאר דינו ככלי ראשון, אפי' כשבלע רק כדי קליפה מ"מ נאסר כל התבשיל כיון שע"כ הקדירה בולעת מדפנותיה וצ"ע[[5]](#footnote-5).

האם צריך לשער כנגד כל הלח

**כ'** החוו"ד ס"ק כ' מדברי הר"י מפאריז למדנו שאין צריך לשער רק מה שיש מתחת לקדירה, ולא צריך לשער כנגד כל החלב שנשפך, והרי היתר שנגע בחתיכת איסור צריך לשער נגד כולו דאמרינן שבלע כנגד כולו, ולמה אין צריך לשער כנגד כל החלב שנשפך, וע"כ מוכח דלח אינו חיבור ורק המקום שנגע אוסר ע"ש, אולם בפמ"ג סי' צ"ה שפ"ד ס"ק יח' נקט שצריך לשער כנגד כולו, וכן נקט החכמת אדם כלל מה' סעיף יד', אבל בהגהות הגרעק"א ד"ה הכל אסור נראה שהסכים לדעת החוו"ד, וע"ע דרכי תשובה (קכ"ט) שהביא דעות בזה.

**והנה** לעיל הבאנו מה שכ' התרומת הדשן דלהכי עירוי מבשל כדי קליפה משום שכל טיפה מחוברת לטיפה שלפניה, וחשיב כמחובר לכלי ראשון, ולכאו' מוכח מזה שלח חשיב חיבור, ודוחק לחלק בין חיבור לענין כח בישול לחיבור לענין טעם הבלוע, ועיין שו"ת משיב דבר ח"ב סי' כג' שכ' כהחוו"ד ולאו מטעמיה, אלא שבכל לח אין בו כי אם מה שנבלע בעצמו אבל אין יוצא ממנו טעם, ולכן אין צריך כי אם כנגד מה שיש לשער שנבלע בקדירה ולא יותר מזה, ולעיל הבאנו יסוד זה מהאגר"מ יו"ד סי' מא' ע"ש.

האם מעט רוטב מוציא הבלוע

**עוד** כ' החוו"ד שמוכח מדברי ר"י מפאריז שאין צריך לשער כנגד מה שנבלע בקרקע, כי אם כנגד מה שבעין תחת הקדירה, והטעם ע"כ משום שהרי קי"ל שאין הבלוע יוצא בלי רוטב, ואותו מעט רוטב שלא נבלע בקרקע לא חשיב רוטב להוציא מה שבלוע בקרקע, אולם למה שנתבאר לעיל שכל עיקר החומרא של הר"י מפריז הוא משום שנבלע מעט כדי קליפה בכלי שהעמיד על הכירה, פשיטא שאין צריך לשער כנגד כל הבלוע[[6]](#footnote-6).

**ועיין** יד יהודה שהק' דמ"מ אותו מעט רוטב הוא עצמו אוכל והרי קי"ל שמכלי לאוכל יוצא בלי רוטב, וא"כ אותו מעט רוטב קבל טעם מהכלי וחזר ונבלע בקדירה[[7]](#footnote-7), אלא שהחוו"ד לשיטתו בכל מקום שטעם שבלוע ברוטב ג"כ חשיב בלוע ואינו יוצא בלי רוטב, וכיון שאותו מעט חשיב רוטב אין הבלוע יוצא ממנו בלי רוטב ע"ש.

למה שנתבאר שלח שאני ק' טובא ההיתר הנ"ל

**אמנם** לדברי המשיב דבר והאגרות משה, שנקטו שבלח הוא עצמו נבלע בכלי ולא טעמו, א"כ הכא ע"כ כל שהרוטב עצמו בלוע מאיסור הרי הוא עצמו נבלע בכלי ולא שייך בזה אין הבלוע יוצא בלי רוטב, דזה רק אם צריך להוציא ממנו טעמו, ולכאו' גם החולקים על השיטה הנ"ל היינו רק שגם לח מוציא טעם בלי ממש, אבל הא מיהת הכל מודים שהלח עצמו נבלע בכלי, וא"כ איך אפשר להתיר מהטעם הנ"ל הא הלח שנאסר עצמו נבלע בכלי וצ"ע, וע"כ צ"ל שנקט החוו"ד שלח כלל אינו נבלע ורק טעמו נבלע ועיין לקמן, אלא שלשיטת הנצי"ב והאגר"מ הנ"ל פשיטא שאין צריך לשער כי אם כנגד מה שבעין כיון שאין לח מוציא טעם ופשוט.

בתתאה גבר האם נאסר כל התבשיל

**בש"ך** ס"ק לב' כ' אם מה שנשפך אצל האש דינו ככלי ראשון ואפי' העמידו עליו כלי צונן נאסר התבשיל דתתאה גבר ע"ש, עיין חוו"ד שתמה עליו דאם החלב אינו מכסה את כל שולי הקדירה, א"כ לא נבלע בקדירה כי אם מעט ולא כולו ולמה נאסר התבשיל ע"ש, וזה לשיטתו דלא אמרינן חם מקצתו חם כולו ליבלע בכולו, אבל למה שנתבאר לעיל שדעת המ"א שלענין הכלי עצמו ליבלע בכולו אמרינן חם מקצתו חם כולו ונבלע הרוטב בכל הכלי ה"ה בזה, אלא שאכתי צ"ע למה חוזר ויוצא מהכלי הא הכלי עצמו צונן, וע"כ צ"ל דכיון שתתאה גבר חשבינן לכל הכלי חם ומחמם לתבשיל שבתוכו ומוציא הבלוע בו, ואף דחזינן שלא הגיע ליד סולדת, מ"מ לענין בליעה ופליטה חשבינן ליה כחם, אלא שאכתי כל זה רק אי נימא שכלי חם מקצתו חם כולו אפי' להוציא בצד השני, רק שאינו מוציא כל הטעם ממקום אחד משום חם מקצתו חם כולו, שהרי רק למטה הוחם ולא למעלה ועיין לקמן.

שיטת החוו"ד שהרוטב שבפנים לא חשיב רוטב

**והוסיף** החוו"ד שאפי' אם הרוטב עובר את כל עובי הקדירה אכתי כל זה לגבי החתיכות שבתחתית הקדירה, אבל מה שלמעלה אינו נאסר, שהרי אין הבלוע יוצא בלי רוטב, והכא הרוטב שבפנים לא חשיב רוטב כיון שהוא צונן, ולענין זה לא מהני תתאה גבר כיון שחזינן להדיא שהוא צונן ע"ש, אמנם לדבריו צ"ע טובא [תיקון] לא ק' שהרי הבלוע יוצא מכלי לחתיכה בלי רוטב אלא שעכ"פ אינו מפעפע בחתיכות אלא דינו בצלי שמפעפע רק כדי נטילה דלכאו' הדין שאין הבלוע יוצא בלי רוטב בעינן שיהא הרוטב במקום שיוצא הבלוע, ואילו רוטב שבצד אחד אינו מוציא מהצד השני, שהרי שתי קדירות שנוגעים זו בזו אין הבלוע יוצא מאחד לשני כיון שאין רוטב ביניהם, וא"כ הכא לשיטת החוו"ד היה לנו להתיר התבשיל אפי' אם החלב עובר את דופני הקדירה, שהרי הרוטב שבפנים לא חשיב רוטב כיון שהוא צונן, ונהי אמנם שהחלב נבלע בקדירה בכל עוביה ואפי' במקצת מהדפנות, אבל אינו נבלע בתוכו כלל, שהרי בפנים אין רוטב ולמה יש לנו לאסור כלל, ואין לומר שכיון שתתאה גבר א"כ הרוטב שלמטה נבלע לגמרי בקדירה עד מקום שהוא מגיע מחוץ לקדירה, שכבר נתבאר לעיל שע"כ צ"ל ששיטת החוו"ד שרק הטעם נבלע בדופני הקדירה ולא הרוטב עצמו, וא"כ למה נאסר התבשיל וצ"ע.

אם הקדירה עומדת אצל האש

**כ'** הש"ך ס"ק לג' שאם הקדירה רותחת מחמת האש אפי' התבשיל אסור ע"ש, וכ' הפוסקים שאין כוונת הש"ך שהקדירה הורתחה מכח האש, דבזה כיון שעכשיו אינו אצל האש אינו בולע כיון דתתאה גבר, אלא כוונת הש"ך שאם היא עומדת עכשיו אצל האש, אינה מתקררת מכח התתאה ובולעת ממנה, ואפי' אם אין האש משפיע על התתאה, מ"מ כיון שהעילאה לא הצטנן הרי היא בולעת ממנה, ולכאו' משמע מזה שכל עיקר דין תתאה גבר משום שהוא מצנן לעילאה, דלמה שהבאנו לעיל מהחוו"ד, אף שאין התתאה מצנן את העילאה, מ"מ אין כח העילאה לבלוע מהתתאה שדרך החום לעלות, וא"כ הכא כיון שהתתאה נשאר צונן למה העילאה בולע ממנה וצ"ע.

כלי ראשון שהונח על כלי שני

**עיין** פמ"ג משב"ז כה' שהביא שיטת המנחת יעקב שכלי ראשון שנפל לתוך כלי שני אין דין תתאה גבר, וביאור דבריו שעיקר ההיתר מחמת שתתאה גבר ומצנן לעילאה, והכא ע"כ לא מצנן ליה שהרי התתאה חם ואף שאינו חום של כלי ראשון אבל אכתי לא יתכן דמקרר ליה לעילאה, והחולקים על המנח"י צ"ל שהוא כמו שכ' החוו"ד דלעולם אין כח בעילאה לבלוע מתתאה ואינו משום שמצנן ליה, אלא אפי' באופן שנשאר כלי ראשון ג"כ אינו בולע מתתאה.

טעם הקולא בעירוי שנפסק הקילוח

**שם** וקלוח מן הקדירה רותחת שהלך אל קדירה צוננת, אם נפסק הקילוח מן הקדירה הרותחת קודם שהגיע אל הצונן הוי נמי ככלי שני ע"כ, בביאור הגר"א ס"ק לו' ציין לדברי התוס' זבחים צו: דמבואר שם שחילקו התוס' בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח ע"ש, ובחזו"א סי' ט' ס"ק ה' הק' שבתוס' שם חילקו כן רק לענין שלא לאסור בכולו כדין כלי ראשון, אבל לעולם גם בנפסק הקילוח מבשל כדי קליפה, שהרי כ' כן על הגמ' פסחים דמיירי בנפסק הקילוח ואעפ"כ אוסר כדי קליפה, ובדעת הגר"א נראה דבאמת גם לדעת הרמ"א עירוי שנפסק הקילוח מבשל כדי קליפה, אבל הכא כבר התקרר כיון שהגיע לכירה צוננת[[8]](#footnote-8), וממילא הצטנן הטיפה ואינו מבשל כלום, וכן כ' הפמ"ג משב"ז ס"ק כ"ו, וממילא אתי שפיר שהגר"א ציין לשם דחזינן שבנפסק הקילוח אמרינן תתאה גבר ועיין הערה[[9]](#footnote-9).

לא נפסק הקילוח

**שם** ואם לא נפסק הוה כעירוי והקדירה הצוננת נאסרה אם היד סולדת בקלוח הנוגע בקדירה, והתבשיל שבתוכה שרי דאין עירוי אוסר רק כדי קליפה ע"כ, הנה מבואר בדברי הרמ"א שעירוי שלא נפסק הקילוח אף שנפל תחילה על כירה צוננת, מ"מ דינו כעירוי ומבשל כדי קליפה, וק' הא בכירה אמרינן תתאה גבר שהרי עירוי אינו מבשל אלא כדי קליפה, ומוכח שתתאה אינו מצנן את העילאה, אולם הכא היינו מטעם התרומת הדשן דחשיב הכל כמחובר לעילאה וכבר נתבאר שאין כח בתתאה לצנן את העילאה כשהוא בכלי ראשון.

שיטת הט"ז בטעם עירוי מבשל כדי קליפה

**וכ'** הט"ז ס"ק כ"ז שבב"י מוכח שהעירוי חשיב עילאה והבשר שנגעו חשיב תתאה, ולהכי כ' הב"י שאם הבשר רותחת אסור כולה כדין תתאה גבר, והט"ז כ' שלא נראה לו כלל אלא ודאי אין כאן לא עילאה ולא תתאה ודינם כנוגעים זה בזה שאוסר כדי קליפה ע"ש, ומוכח בדברי הט"ז שגם בלי תתאה גבר עירוי אינו מבשל כי אם כדי קליפה והטעם ע"כ כהנ"ל.

**אולם** בש"ך כ' דודאי הבשר חשיב תתאה וכ' לבאר בג' דרכים בזה, א' כיון שבא מלמעלה לעולם חשיב עילאה, ב' כל מה שנסמך עליו נקרא תתאה, ג' דמיירי שבאמת הבשר תתאה כגון שמונח בגומא ע"ש, ולפי הש"ך אין ראיה ליסוד הנ"ל.

חומרא בדין כלי ראשון לדבר הרמ"א הנ"ל

**והנה** מבואר שעירוי שלא נפסק הקילוח אף שנזחל ע"ג כירה צוננת אכתי חשיב כלי ראשון לבשל כדי קליפה, וע"פ זה כ' הפמ"ג או"ח סי' שי"ח א"א ס"ק לג' שכלי שני שהתמלאה מכלי ראשון בעירוי שלא נפסק הקילוח דינו ככלי ראשון, שהרי כל זמן שלא נפסק הקילוח היה כלי ראשון, ואף שעכשיו פסק הקילוח עדיין דינו ככלי ראשון, וכן מטו משמיה דחזו"א שהחמיר בדין כלי ראשון בשבת שהכוס הראשון דינו ככלי ראשון והיה שופך לכוס נוסף, והוא ע"פ דברי התרומת הדשן שלא נפסק הקילוח אפי' הלך על כלי צונן דינו ככלי ראשון.

**אולם** למה שנתבאר לעיל יש לדחות, דשיטת התרומת הדשן שדין כלי ראשון הוא מכח הדפנות החמות, וגם בעירוי יש דפנות המחממות כיון שכל טיפה מחמם את הטיפה שלידה והכל חיבור לכלי, ועכ"פ מאחר שעיקר חומרא דכלי ראשון הוא משום שיש דפנות המחממות ורק שעירוי חשיב חיבור לכלי ראשון, ממילא מיד שפסק החיבור דינו ככלי שני כיון שכבר אין לו דפנות המחממות, ומה שהוכיח התרומת הדשן מהא דחמי טבריה מעין שהמשיכו לבור, התם עדיין היה מחובר למעין, אבל אה"נ אם פסק החיבוד הדר דינו ככלי שני.

סתירה בדברי הש"ך

**ועיין** לקמן סי' צ"ה בש"ך ס"ק יח' שכ' בשם האיסור והיתר שאם עירה מים מכלי איסור ע"ג כלים, אין לאסור כי אם אותו כלי שנפלו המים עליו, וע"ש בפמ"ג שתמה דסתר מה שכ' כאן שאפי' נזחל ע"ג כירה כל שלא פסק הקילוח מבשל כדי קליפה אפי' שכבר נזחם ע"ג כירה וע"ש מה שכ' ליישב, ועיקר הסברא לחלק בין הכלי שנפל עליו לשאר הכלים הוא כהנ"ל, דעירוי מבשל כיד קליפה כיון דתתאה גבר, אלא שמיד שהגיע לכלי שני הצטנן כיון דתתאה גבר, וק' דהכא מבואר שתתאה גבר אינו מקרר עילאה כשהוא בעירוי שלא נפסק הקילוח.

**ולולי** דבריו היה נראה לחלק דהתם בכלים ע"כ נופל על שאר הכלים בכח שני שמכה על הכלי שנופל עליו ומתיז לאחרים, וכי האי גונא לא שייך סברת התרומת הדשן דחשיב כמחובר לכלי הראשון שמערה ממנו וצ"ע.

כשהעירוי תתאה

**והיכא** שהעירוי הוא תתאה כגון שנזחל למתחת לקדירה רותחת שהוא כלי ראשון, כ' הפמ"ג ס"ק לה' שכולו אסור, ואף שאין כח בעירוי להבליע יותר מכדי קליפה, (והיינו כמו שנתבאר לעיל שאין זה מטעם תתאה גבר), מ"מ הכא שהעילאה כלי ראשון לא שייך לומר שהתתאה מיקר ליה לעילאה כיון שהוא עירוי, ולכן נאסר כולו, שהרי ע"כ נבלע בקדירה כדי קליפה וחזר הקדירה ובולע מתחתית הקדירה ע"ש, ולכאו' מבואר בדברי הפמ"ג שהטעם כתתאה כלי שני שלא נבלע בעילאה רק כדי קליפה, היינו; משום שהתתאה מצנן לעילאה, וא"כ צ"ל שהכלי ראשון עצמו הצטנן וזה דלא כמו שנתבאר לעיל מהחוו"ד דלעולם הכלי ראשון נשאר כלי ראשון, אלא שבאמת לעיל הקשינו למה אין הכלי העילאה בולע ממה שנבלע בו כדי קליפה וצ"ע[[10]](#footnote-10).

**אולם** בב"ח סוף סי' צ"א וכן במנח"י כלל נה' ס"ק כג' מבואר שעירוי שהוא תתאה בכחו לבשל בכולו, והיינו שנקטו שדין עירוי ככלי ראשון ורק תתאה גבר לבטל כחו, ולכן היכא שהעירוי עצמו התתאה דין ככלי ראשון שאוסר בכולו ע"ש.

טיפה שנפלה על הכיסוי

**שם** טיפה הנופלת ע"ג כיסוי קדירה דינה כנפלה ע"ג קדירה נגד הרוטב והוא שהתחילה הקדירה להרתיח דאז עולה הזיעה תמיד ומגיע את הכיסוי ויורד משם אל הרוטב ע"כ, ובטעם הדבר עיין ביאור הגר"א שציין להא דאמרינן ס"ב שאם ניער או כיסה מתערב הכל, ובטעם דבכיסה מבואר בגר"א לקמן ס"ח שהוא משום שהזיעה מערב הכל, וא"כ צ"ל שזיעה חשיב כרוטב וחשיב הכל מקושר ומיד בטלה הטיפה שנפלה על הכיסוי.

אי בעינן זיעה או רתיחה

**ועיין** ט"ז ס"ק כח' שכ' שמהרש"ל פליג דאינו דומה לנפל כנגד הרוטב, והט"ז הסכים עם המהרש"ל מטעם אחר דהכא יש לחוש שמא באותו רגע לא עלה הרתיחה ע"ש, ובפר"ח תמה על הט"ז שהרי לעיל מוכח דלא חיישינן להכי שהרי בכיסה מיד הותרה החתיכה ולא חיישינן שמא באותו רגע לא עלה הרתיחה ע"ש, ועיין חוו"ד שתי' ע"פ הנ"ל דהכא בעינן דוקא שהרתיחה תעלה למעלה, דבזיעה לחוד לא חשיב מקושר, משא"כ לעיל לא בעינן כי אם שיהא הבל בכל הקדירה שאז נבלע הטיפה בכל הקדירה, ולזה ודאי כל שכיסה מיד ההבל מתפשט בכל הקדירה ע"ש.

לא התחיל להרתיח

**והיכא** שלא התחיל להרתיח כ' הש"ך שהתבשיל מותר, והפמ"ג דייק מזה שמ"מ הכיסוי נאסר אם הוא חם, ועיין משב"ז ס"ק כח' דמבואר שנקט שכל הכיסוי אסור עד סא' פעמים כנגד הטיפה ע"ש, ולכאו' זה תלוי במה שנחלקו הפוסקים לעיל אם טיפה שנבלעה בקדירה מתפשט בתוך הקדירה בלי רוטב, והכא נמי ליכא שום רוטב שהרי עדיין לא התחיל הקדירה להזיע.

התחיל להזיע ולא הרתיח

**והנה** בפמ"ג משב"ז ס"ק כח' מבואר שאם התחיל להזיע נאסר הכיסוי וגם התבשיל משום שהזיעה מפליט מהכיסוי וחוזר ונופל בקדירה, והיינו אפי' אם אין הגיעה יד סולדת בו אלא שהכיסוי חם ע"ש, ועיין דרכי תשובה שהביא מהזכרון לאברהם שחלק על הפמ"ג ע"ש.

וכוונת הפמ"ג לכאו' שנאסר הכיסוי כולו דבזיעה לחוד לא חשיב כנפלה כנגד הרוטב, וא"כ אדרבה יש להחמיר לאסור כל הקדירה והתבשיל, ומ"מ הפמ"ג החזיק בקושיית הפר"ח על הט"ז, והיינו ע"כ שהפמ"ג נקט שגם בדין ניער וכיסה עיקר ההיתר משום שהרתיחה שעולה עד למעלה אבל זיעה לחוד לא מהני להתיר החתיכה שנפל עליה הטיפה.

בדין כיסוי שאינו מכסה כולו

**היכא** שהיה הכיסוי נקוב או שלא הונח לגמרי על הקדירה, כ' גליון מהרש"א בשם או"ה דלא חשיב ככנגד הרוטב ע"ש, ולכאו' זה קאי בין אם הטעם משום זיעה, בין אם הטעם משום שהרתיחה עולה, שכל שאינו מכוסה לגמרי אין הזיעה והרתיחה מתערבב בשוה בכל הקדירה.

![](data:image/png;base64...)

1. **הנה** בתוס' שבת מב: זבחים צה: מבואר שר"ת נקט תחילה שעירוי מבשל כולו ככלי ראשון ממש, אלא שבתוס' זבחים שם מבואר שר"ת חזר בו מחמת הקושיא מתתאה גבר ונקט שמבשל רק כדי קליפה, ומה שהיה ק' לו לר"ת מגמ' פסחים עו. אף שהתם הוא עירוי שנפסק הקילוח, היינו משום שר"ת לא חילק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח, דבכל אופן עירוי ככלי ראשון, אלא שכיון שתתאה גבר אינו מבשל יותר מכדי קליפה, משמע לפ"ז שדין תתאה גבר הוא הסיבה לכך שעירוי מבשל כדי קליפה, ולפ"ז למ"ד עילאה גבר עירוי מבשל לגמרי, וצ"ע היאך משכחת לה כלי שני למ"ד עילאה גבר הא לעולם עילאה גבר ומחמם התתאה, ועיין בזה בפלתי סי' ק"ה ה' ע"ש.

   לפי רשב"ם תתאה גבר סיבה או סימן

   **והנה** לפי הרשב"ם שהוכיח שדינו ככלי שני דקי"ל תתאה גבר, יש להסתפק אם כוונתו שע"כ עירוי אינו מבשל שהרי לעולם תתאה גבר וזה עצמו סיבה לדין עירוי ככלי שני, א"ד רשב"ם הוכיח מדינו של שמואל שחם לתוך צונן שרי משום דתתאה גבר, ואי הוה סבירא לן עירוי ככלי ראשון לא היה לנו לדון דתתאה גבר וע"כ עירוי לאו ככלי ראשון, אבל לעולם עירוי ככלי שני לא מטעם תתאה גבר אלא שזה עצמו שיצא מכלי ראשון פסק מיניה כח כלי ראשון, ומה שצריך שם בפסחים לדין תתאה גבר ולא שרינן מצד שעירוי ככלי שני עיין לקמן.

   למה צריך דין תתאה גבר לפי הרשב"ם

   **והנה** לכאו' לצד הראשון שתתאה גבר הוא עצמו הסיבה שעירוי ככלי שני, ק' שהרי היה לנו לדון לכה"פ שמבשל כדי קליפה כדאמרינן בפסחים שם אדמיקר ליה בלע פורתא, (וכן נקטו התוס' באמת), ועיין חזו"א יו"ד סי' ט' שלפי הרשב"ם דין תתאה גבר הוא רק לענין להבליע ולהפליט, וע"ז אמרינן אדמיקר ליה בלע פרותא, אבל לענין בישול אינו מבשל כלל כיון שעירוי ככלי שני.

   ראיה ממהרש"א שעירוי מבשל כדי קליפה

   **אלא** שבמהרש"א שם מבואר שנקט שדין כדי קליפה הוא גם לענין בישול, שהרי שם בגמ' מבואר דלמ"ד עילאה גבר נפל מרוטבו על החרס נתחמם החרס וחוזר ומבשל את הרוטב ונפסל משום צלי מחמת דבר אחר, ואמרינן שם נטף מרוטבו על הסולת יקמוץ את מקומו, ומקשינן לשמואל דתתאה גמר כיון דסולת צוננת היא למה לי יקמוץ את מקומו בנוטל את מקומו סגי, וכ' רש"י דלא גרסינן ביטול את מקומו סגי דכיון שתתאה גבר אקורי מיקר ליה ואין כאן איסור כלל, ובתד"ה אלא קיימו גירסת הספרים ע"ש, ובמהרש"א שם הק' פשיטא שצריך כדי נטילה, שהרי אף דתתאה גבר אכתי אדמיקר ליה נתחמם הסולת פורתא והדר מטוי ליה לרוטב פורתא, ותי' מהרש"א דהכא ברוטב שהוא לח לא שייך כדי קליפה ע"ש, ומבואר שגם למ"ד תתאה גבר יש כאן בישול כדי קליפה, והכי מסתברא שהרי בגמ' מבואר שלמ"ד עילאה גבר יש בו כח לבשל לתתאה, וא"כ גם מה דאמרינן דתתאה מבלע בעילאה היינו בבישול, וא"כ ק' לפי רשב"ם למה לא אמרינן בכל עירוי שמבשל כדי קליפה.

   נצלה מכח האש

   **וע"כ** צ"ל דהתם שאני כמו שכ' הפלתי ועוד אחרונים הערה וכן מבואר בסעיף ט' ע"ש בביאור הגר"א דמיירי בצלי שהוחם מכח האש ונפל על הצונן, והתם אמרינן שאף שתתאה גבר מ"מ אדמיקר ליה בלע ומבשל פורתא, והיינו משום שכיון שהוחם מכח האש ע"כ בעינן למיקר ליה, ואדמיקר ליה בלע פורתא, אבל מים שנתבשלו בקדירה מיד כשיצאו מכלי ראשון בטל מינייהו שם כלי ראשון ואינו מבשל כלל, וא"כ מה שהוכיח רשב"ם מהא דתתאה גבר אינו מסיבת תתאה גבר, אלא שהוכיח מעיקר דינו של שמואל, דאם עירוי ככלי ראשון ע"כ דין הוא שהוא יבשל התחתון ולא להיפך, ולא יתכן כלל דין תתאה גבר כיון שהעליון מחמם את התחתון, והיינו שהרי היכא שהניח כלי ראשון על כירה צוננת לא אמרינן שכיון שתתאה גבר בטל מיניה שם כלי ראשון (ועיין לקמן), דכיון שהוא כלי ראשון גמור ודאי מבשל הוא גם תתאה, והכי נמי אם עירוי ככלי ראשון ממש ע"כ דין הוא שהעליון יבשל את התחתון, וע"כ מוכח מזה שעירוי אינו ככלי ראשון, אלא שהתם בדבר שהוחם מכח האש עדיף טפי שיש לו כח לחמם פורתא, וכן צ"ל לשיטות שחילקו בין עירוי שנפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח, ובלא נפסק הקילוח מבשל כדי קליפה ובנפסק דינו ככלי שני, וק' הא התם בפסחים נפסק הקילוח, וע"כ צ"ל דשאני התם שנתחמם מכח האש ועיין לקמן.

   **שיטת ר"י ור"ת בדין עירוי**

   **אבל** לפי ר"י ור"ת אחר החזרה, לעולם עירוי ככלי ראשון אלא שדין תתאה גבר מתגבר על דין כלי ראשון ומצננו לכלי ראשון, ולהכי אמרינן התם בפסחים אדמיקר ליה בלע פורתא משום שעירוי אפי' פסק הקילוח דינו ככלי ראשון, רק שתתאה גבר עליה ומבטל מיניה שם כלי ראשון, ולפ"ז רשב"ם ור"ת נחלקו בעיקר דין כלי ראשון וכלי שני, שלפי רשב"ם כל שיצא מדפנות המחממות אותו בטל ממנו שם כלי ראשון ודינו ככלי שני, [זולת היכא שהוחם מכח האש דבעינן עכ"פ שיצטנן מכח תתאה], ולהכי עירוי אינו מבשל כלל, משא"כ לפי ר"ת אפי' עירוי שפסק הקילוח עדיין דינו ככלי ראשון, רק שתתאה גבר ומתגבר על הכלי ראשון ומצננו, ואדמיקר ליה בלע פורתא ולהכי בולע כדי קליפה, ומהאי טעמא לא חילק רבינו תם בין פסק הקילוח ללא פסק הקילוח, משום שלעולם כל שאין לו דפנות המצננות דינו ככלי ראשון, ורק מכח דין תתאה גבר בטל מיניה שם כלי ראשון, ולפ"ז למדנו שתתאה גבר מצנן כלי ראשון עצמו, ועוד מבואר שדין עירוי מבשל כדי קליפה הוא מחמת דין תתאה גבר, ולמ"ד עילאה גבר או באופן שאין תתאה לכאו' מבשל כדי כולו ועיין לקמן.

   **לר"ת היאך משכחת לה כלי שני**

   **והנה** לפי ר"ת ק' טובא מה שהקשינו לעיל למ"ד עילאה גבר היאך משכחת לה כלי שני הא לעולם העליון מבשל לתחתון ומחממו, וזה אין לומר שעילאה גבר הוא רק לענין הבישול עצמו ולא לחמם את התתאה שיוכל הוא עצמו לבשל, דלהדיא מבואר בפסחים שם שלמ"ד עילאה גבר כשנפל על התתאה נעשה התתאה חם ומבשל אחרים, כמו שהבאנו לעיל, ועיין פלתי ק"ה ה' שהק' קושיא זו ותי' שע"כ לא משכחת לה עילאה גבר רק בנפסק הקילוח, אלא שק' דהתם בפסחים מיירי בנפסק הקילוח ואעפ"כ מבואר בגמ' שעילאה גבר אתתאה ומחממו שמבשל אחרים וא"כ קשה כנ"ל, אלא שבזה אפשר לומר כמו שחילק הפלתי דהתם מיירי בחום מכח האש ולכן אפי' שנפסק הקילוח צריך דין תתאה גבר, אבל שאר עירוי דינו ככלי שני, אלא שבתוס' מבואר שלפי ר"ת אין חילוק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח, וכל מה שלא בלע רק פורתא הוא משום דתתאה גבר וק' כנ"ל.

   **עכ"פ** נמצא לפ"ז שלפי רשב"ם עירוי ככלי שני משום שיצא מכלי ראשון ולא משום דין תתאה גבר, אלא שרשב"ם הוכיח משם שיטתו, אבל לפי ר"ת ור"י מה שעירוי מבשל כדי קליפה הוא מחמת דין תתאה גבר, ולעולם למ"ד עילאה גבר עירוי מבשל כולו, וכן מבואר להדיא בתוס' ע"ז עד: ד"ה דרש רבא וז"ל ומסקנא דמילתא פי' רבינו ברוך דמילתא דעירוי תליא בפלוגתא דרב ושמואל וכו' דפליגי אי תתאה גבר אי עילאה גבר וקיימא לן כמאן דאמר תתאה גבר מיהו גם עילאה מבשל ומבליע כדי קליפה דאדמיקר ליה בלע וכו' הלכך עירוי אינו לא ככלי ראשון ולא ככלי שני לגמרי אלא מבשל ומבליע הוא כדי קליפה ולא יותר ע"כ.

   **קושיית רעק"א על תוס' שבת מב:**

   **והנה** בתוס' שבת מב: ד"ה אבל כ' להוכיח שעירוי אינו מבשל בכולו, וז"ל וכן משמע בשילהי מסכת ע''ז (דף עו.) דאמר מר עוקבא זבן יורה מעכו''ם אהדר ליה גדנפא ומסיק כבולעו כך פולטו מה בולעו בניצוצות אף פולטו בניצוצות ואי עירוי ככלי ראשון מאי איריא משום דבלע בניצוצות אפילו בלע בליעה גמורה פלט בניצוצות שהוא עירוי אלא ודאי לא מבשל אלא כדי קליפה עכ"ל, ורעק"א שם בגליון הש"ס הק' מה הוכיחו משם הא התם הכלי עצמו חם, משא"כ היכא שעירוי נפל אצונן דאינו מבשל אלא כדי קליפה ע"ש, והיינו שכוונתו להקשות שהרי כל הטעם שעירוי מבשל כדי קליפה הוא משום דתתאה גבר, וא"כ היכא שהתתאה חם מה שייך לדון שעירוי מבשל רק כדי קליפה, ובשפת אמת פסחים מ: כ' לתרץ שמה שעירוי מבשל כדי קליפה אינו משום תתאה גבר, רק שכ' התוס' להוכיח כן דע"כ מזה שחזינן שתתאה גבר ע"כ פסק כחו ביציאתו מכלי ראשון ע"ש, אלא שהמגיה הק' שם דלהדיא מבואר בתוס' ע"ז עד. שדין עירוי מבשל כדי קליפה תלוי במחלוקת רק ושמואל בעילאה ותתאה ע"ש.

   **יישוב קושיית רעק"א**

   **אמנם** נראה דאכן כן הוא שיטת התוס' בע"ז שם, אבל תוס' שבת נקט שהטעם שעירוי מבשל כדי קליפה אינו מחמת דין תתאה גבר אלא שאין בכחו לבשל יותר מכדי קליפה וכמו שיבואר, דתוס' ע"ז אזלי בעיקר שיטת ר"ת שלא חילק כלל בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח והיינו משום שכל זמן שלא הגיע לכלי שני דינו ככלי ראשון, ורק שדין תתאה גבר מקררו ומבשל רק כדי קליפה ומשום הכי חזר רבינו תם ונקט שמבשל רק כדי קליפה אבל מעיקר שיטתו לא חזר בו, אבל תוס' שבת אזלי בשיטתם שצדדו בזבחים שיש לחלק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח, וזהו שיטת התרומת הדשן וכמו שיבואר לקמן, ולפ"ז הטעם שמבשל כדי קליפה אינו משום תתאה גבר אלא הוא דין בעצם כחו של עירוי וכמו שיבואר.

   **ביאור התרומת הדשן בדין עירוי**

   **דהנה** לעיל נתבאר שיש להסתפק בעיקר דין כלי ראשון, אם עיקר כחו משום שיש לו דפנות המחממות, או להיפך עיקר דין כלי שני משום שמצטנן בכלי שני, ונתבאר שלפי ר"ת עירוי ככלי ראשון משום שעיקר דין כלי שני משום שיש לו דפנות המצננות, ולפ"ז ע"כ צ"ל שדין עירוי שמבשל כדי קליפה הוא משום דין תתאה גבר שהרי כל זמן שלא גבר תתאה דינו ככלי ראשון ממש, אולם בתרומת הדשן סי' קפ"א כ' ביאור אחר, וז"ל הואיל והיה הקילוח נוזל והולך מתוך הרתיחה העומדת אצל האש, כל טיפה וטיפה אחרונה אינה מנחת את הראשונה שלפניה להתקרר וכו' ע"כ, ומבואר שלעולם בעינן כח הכלי ראשון, אלא שבעירוי יש את כח הכלי ראשון, שהרי כל טיפה וטיפה אינה מנחת וכו' וממילא חשיב הכל כמחובר לכלי ראשון העומדת אצל האש, נמצא לפ"ז עירוי ככלי ראשון רק מחמת שמחובר לכלי ראשון, וכל שפסק כחו מכלי ראשון בטל כחו, וא"כ יבואר היטב מדוע מבשל רק כדי קליפה, שהרי כל כחו של עירוי ליחשב ככלי ראשון הוא משום שהוא עדיין מחובר לכלי ראשון ואינו נותן לו להצטנן, אבל אכתי אין בו כח לבשל אחרים כיון שמיד עם התחברותו באחרים בטלה חיבורו לראשון, ולכן כ' התוס' שעירוי מבשל כדי קליפה כיון שעד שלא בטלה ההתחברות עדיין כחו ככלי ראשון, אבל מיד עם השפעתו על השני בטל כחו ולכן אינו פועל בו כי אם כדי קליפה.

   **ולפ"ז** מה שהוכיחו התוס' מדין תתאה גבר אינו אלא הוכחה לעיקר הדין וכמו שנתבאר לעיל בשיטת הרשב"ם, דאין זה הטעם שמבשל כדי קליפה אלא שאם עירוי היה דינו ככלי ראשון ממש לא היה מקום לומר תתאה גבר כיון שלעולם אין תתאה גובר על כלי ראשון ממש, וע"כ מוכח שעירוי לאו ככלי ראשון, אלא שהתם שהוא חום שהוחם ע"י האש ע"כ צריך לדין תתאה גבר, אבל שאר עירוי כיון שכל כחו משום שהוא מחובר לכלי ראשון הדין פשוט שמבשל רק כדי קליפה, אבל לעולם תתאה גבר אינו מתגבר על כלי ראשון, וגם בעירוי שלא פסק הקילוח אין כחו של תתאה גבר לצננו כיון שהוא מחובר לכלי ראשון, וכל מה שמבשל רק כדי קליפה הוא משום שאינו יכול לפעול יותר מכדי קליפה.

   **להנ"ל יתישב הסתירה בתוס'**

   **וע"פ** יתישב היטב קושיית הגרעק"א דהנה בתוס' זבחים צדדו לחלק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח אבל רבינו תם לא חילק ע"ש, והנה הצד לחלק בין נפסק ללא נפסק כבר נתבאר ע"פ סברת התרומת הדשן, דלעולם בעינן דפנות המחממות ליחשב כלי ראשון, רק שבלא פסק הקילוח עדיין יש חיבור לכלי ראשון וכמו שנתבאר, אבל נפסק הקילוח נפסק כח הכלי ראשון, ולפי הצד הזה מה שבעירוי שלא נפסק הקילוח מבשל רק כדי קליפה היינו משום שהעירוי עצמו אין לו כח יותר מכדי קליפה מהטעם שנתבאר, אבל לשיטת רבינו תם עצמו שלא חי' בין נפסק ללא נפסק והיינו משום שכל שלא הגיע לדפנות המצננות דינו ככלי ראשון, וע"כ מה שמבשל רק כדי קליפה הוא משום שתתאה גבר.

   **וממילא** אתי שפיר ששיטת התוס' בע"ז מבואר שהוא שיטת רבינו תם עצמו שלא חילק בין נפסק ללא נפסק הקילוח, וממילא מה שעירוי מבשל רק כדי קליפה הוא רק מטעם תתאה גבר ולכן כתבו התוס' שתלוי במחלוקת הנ"ל, אבל תוס' בשבת לא הזכירו כלל רבינו תם אלא הביאו את שיטת ר"י, וא"כ נראה שזהו באמת שיטת התוס' עצמם שחילקו בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח, ועיקר דין עירוי בוא מכח הכלי ראשון, ומה שמבשל רק כדי קליפה אינו משום תתאה גבר אלא מצד עיקר כחו של העירוי, ומה שהביאו תוס' מדין תתאה גבר אינו אלא להוכיח שעירוי לאו כלי ראשון וכנ"ל, וממילא הוכיחו שפיר מהא דמר עוקבא, אבל בתוס' שבת וזבחים לא הביאו כלל מהא דמר עוקבא ואתי שפיר.

   היוצא מהדברים, שלפי תוס' ע"ז וזבחים עירוי ככלי ראשון ממש שכל מה שכלי שני אינו מבשל הוא משום שיש לו דפנות המצננות, אבל מ"מ אינו מבשל כי אם כדי קליפה משום שתתאה גבר, ולפי זה אם אינו תתאה או שהעירוי הוא התתאה הרי הוא מבשל בכולו, ולפי תוס' בשבת עירוי מבשל כדי קליפה מחמת עצם דין עירוי וזה כשיטת התרומת הדשן שטעם עירוי משום שכל טיפה אינה מנחת לטיפה שלפניה להתקרר וכמו שנתבאר לעיל, ולפ"ז אינו תלוי בדין תתאה ואפי' עירוי שהוא תתאה ג"כ אינו מבשל יותר מכדי קליפה וע"פ זה יש נפק"מ גדולה להלכה וכמו שיבואר לקמן בפנים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובאמת נראה לדון בעיקר יסוד החוו"ד, דמה שהוכיח ממניח כלי ראשון ע"ג כלי שני דלא אמרינן תתאה גבר ועדיין דין כלי ראשון עליו, נראה פשוט דהיינו משום שאין כח בתתאה על העילאה כי אם במקום נגיעתם, והכא אינו נוגע בכולו אלא הניח הקדירה על הכלי שני, וא"כ אף אי נימא שתחתית הקדירה וכן אפי' מעט מדפנותיו נעשו כלי שני, מ"מ כל שאר הדפנות שהוחמו מהאש דינם ככלי ראשון ולכן נשאר שם כלי ראשון עליו, ואה"נ אם יטמין כלי ראשון כולו בתוך כלי שני פשיטא שיעשה הכל כלי שני, אבל לעולם תתאה גבר מקרר לעילאה כלשון הגמ' אדמיקר ליה בלע פורתא, וממילא יש לדון שכאן כיון שהחלק התחתון של הקדירה התקרר מכח התתאה שוב אין הקדירה בולע משם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולפ"ז אפי' יש רק מעט חלב ויש ששים בקדירה נגד החלב לא מהני, שהרי ע"כ לא חשיב כטיפה שנופלת על הקדירה כנגד הרוטב, שהרי התם עיקר ההיתר משום שנבלע בכל אחד כמו שביאר החזו"א, אבל הכא ע"כ נבלע בשני כחות, וא"כ נעשה כל מה שבתחתית הקדירה נבילה וצריך לשער כנגד כל תחתית הקדירה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובדין תתאה גבר אפי' אם לא ראינו שהעליון הוחם מ"מ אמרינן שנבלע בכולו ולכן אפי' אם הוא צונן גמור מ"מ בדין תתאה גבר נאסר כל העילאה, ולכן ק' למה הוצרך הר"י למינקט קדירה רותחת, אפי' צוננת נקטינן שנבלע דרך הקדירה ונאסר כולו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומה שצריך לשער כנגד כל מה שיש תחת הקדירה, ולכאו' לא צריך כי אם כדי קליפה, היינו משום שע"כ אין תחת הקדירה יותר מכדי קליפה שהרי אין צריך לשער כי אם מה שיש בין הקדירה לכירה וזה אפי' פחות מכדי קליפה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובאמת מסברא צ"ע כאן כיון שהחוו"ד נקט שלח אינו חיבור א"כ כל מה שנבלע כבר אינו מחובר למה שלמעלה ומה ענין להוציא מה שבלוע בקרקע ע"י רוטב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. אולם לכאו' יש לדון דע"כ צ"ל שקודם יצא כל טעמו של החלב עצמו ונבלע בקדירה ושוב בלעו אותו הרוטב מהטעם הבלוע למטה בקרקעות הכירה, והכא אין כאן בישול אלא מדין בליעה של עילאה ותתאה, וכי האי גונא אפשר דלא אמרינן שבולע משני כחות אלא כל מה שנבלע נבלע מיד, וזה לא יתכן שהקדירה בלע בכח אחד כל מה הטעם שהיה בלוע בקרקעות הכירה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. אמנם בלא נפסק הקילוח לא אמרינן שנצטנן הקילוח כמו שמבואר בהמשך הרמ"א, והיינו משום שיש גם את הסברא שכל טיפה מחמם את הטיפה שלפניה, ומ"מ אינו מבשל כי אם כדי קליפה כיון שאינו יכול להתגבר על התתאה ולכן אינו מבשל רק כדי קליפה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אולם למה שנתבאר לעיל ששיטת הרמ"א הוא כהתרומת הדשן שכל הכח של עירוי שלא נפסק הקילוח הוא משום שכל טיפה מחמם את הטיפה שלפניה, והיינו משום שעיקר כח כלי ראשון הוא מכח הדפנות החממות אותו, א"כ עירוי שנפסק הקילוח נעשה מיד כלי שני ודינו ככלי שני גם בלי תתאה, וא"כ קושיית החזו"א במקומה עומדת דאין ענין דברי התוס' דזבחים לכאן, ובדעת הגר"א צ"ל שהרמ"א למד שעירוי מבשל כדי קליפה משום דתתאה גבר אבל עירוי עצמו ככלי ראשון, והיכא דליכא תתאה מבשל בכולו, ודלא הט"ז שהבאנו לקמן. [↑](#footnote-ref-9)
10. וגם בזה יש להעיר שאדרבה יצטרכו ששים כנגד כל תחתית הקדירה שנעשה נבילה דאינו דומה לנפל כנגד הרוטב כיון שנבלע בשני כחות, תחילה מכח העירו ואח"כ מכח הקדירה, אלא שלשיטת הפמ" עצמו לא ק' שהרי אין צריך כאן את כח העירוי כלל כיון שלא אמרינן מיקר ליה נשאר דינו כלי ראשון גמור. [↑](#footnote-ref-10)