שיעור כ קסח טו-סוף הסימן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור כ**

**~ סימן קסח סעיף טו-יז ~**

## [סעיף טו] טרוקנין דהיינו שעושין גומא בכירה ונותנים בה קמח ומים מעורבין בה ונאפה שם, מברך עליו בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש, ואם קבע סעודתו עליו, מברך המוציא וברכת המזון.

הטעם שמברך על פת טרוקנין 'מזונות'

בגמרא (ברכות לז, ב) מבואר דטרוקנין חייבים בחלה אך טריתא פטורה מן החלה [ע"ש הגירסאות בגמרא], ומפרשת הגמרא דטרוקנין היינו כובא דארעא, ובפירוש טריתא מצינו כמה ביאורים בגמרא איכא דאמרי דהיינו גביל מרתח ואב"א נהמא דהנדקא ואב"א לחם העשוי לכותח. ובהמשך הסוגיא שם מבואר שעל כובא דארעא דהיינו טרוקנין, מברכים בורא מיני מזונות ואם קובע סעודתו עליו מברך עליו המוציא ויוצא בו ידי חובתו בפסח. ומבואר שיש עליו דין פת גמורה ולכן יוצא בו יד"ח בפסח, אך לא התבאר בגמרא מה הטעם שלא מברכים עליו המוציא כשלא קבע עליו סעודתו, וגם לא נתבאר מה ההבדל בין פת טרוקנין לטריתא.

והנה המג"א (ס"ק מ והביאו המשנ"ב ס"ק פח) ביאר הטעם שעל טרוקנין לא מברכים המוציא, משום שהוא עשוי מבלילה רכה מאוד, ודמי למש"כ השו"ע לעיל (סעיף ח) על אותם שבלילתן רכה ודקים מאוד שקורין ניבאלי"ש שמברכים עליהם בורא מיני מזונות, ואם קובע עליהם סעודה מברך המוציא. ונראה דהטעם שמברך רק מזונות הוא משום שאין הדרך לאכול פת זו לשובע, אלא נאכל לקינוח סעודה, ודמי לפת הבאה בכיסנין שמברך עליה מזונות ואם קובע עליה מברך המוציא.

אמנם ברמב"ם (ברכות פרק ג הלכה ט) כתב וז"ל 'עיסה שנאפת בקרקע כמו שהערביים שוכני המדברות אופים הואיל ואין עליה צורת פת מברך עליה בתחלה בורא מיני מזונות, ואם קבע מזונו עליה מברך המוציא' עכ"ל, ומשמע שהטעם שאין מברכין המוציא על פת טרוקנין הוא משום שאין עליה צורת פת [אך צ"ע קצת לפי זה מדוע אם קבע עליו סעודתו מברך עליו המוציא הרי אין לו תואר פת, וצ"ל דאין עליו תואר לחם גמור, אך יש עליו קצת תואר פת שיחשב כפת הבאה בכיסנין וצ"ע].

ובלבוש כאן נראה פירוש נוסף שכתב וז"ל 'טרוקנין והיינו שעושין גומא בכירה ונותנין בה מים וקמח ומערבין בה ואופין אותה שם, מסתמא אינו נקרא לחם, שאין זה דרך לישה ולא דרך אפיית לחם, ואין מברכין עליו אלא בורא מיני מזונות' ונראה שכתב טעם חדש דהטעם שאין מברכין על טרוקנין המוציא הוא משום שאין זה דרך לישה ואפיה. ועולה שיש ג' דיעות בגדר דין טרוקנין ובטעם שלא מברכין עליו מזונות, לדעת המג"א הוא משום שבלילתו רכה, וברמב"ם משמע שהוא משום שאין עליו תואר לחם, ולדעת הלבוש הוא משום שאינו בדרך לישה ואפיה. ובביאור הלכה כאן (ד"ה קמח) הביא ג' פירושים אלו ונשאר בצ"ע לדינא.

האוכל 'עוגת טורט' ב**תוך הסעודה**

ויש נפק"מ בין כל השיטות הנ"ל לעניין האוכל 'עוגת טורט' בתוך הסעודה, דהנה עוגה זו עשויה מבלילה רכה ביותר, ולכאורה לדעת המג"א דמי לטרקונין דבלילתה רכה מאוד ומברך עליה מזונות כדין פת הבאה בכיסנין, וא"כ יש לברך עליה גם בתוך סעודתו, וכמו שהתבאר לעיל (סעיף ח) שאם אוכל פהב"כ בתוך סעודתו [באופן שאין ספק שהוא פת הבאה בכיסנין כמבואר שם] מברך לפניה. אכן לפי הטעם המבואר ברמב"ם עוגת טורט לא דומה לטרוקנין, כיון שמסתבר שלעוגת טורט יש תוריתא דנהמא, וכן לפי סברת הלבוש דטרוקנין היינו פת שאין הדרך לאפותה, נראה דעוגת טורט אינה נחשבת כטרוקנין לעניין זה כיון שהדרך לאפותה. וא"כ עולה שהאוכל עוגת טורט בתוך הסעודה יש מחלוקת אחרונים האם עליו לברך עליה בתוך סעודתו וצ"ע לדינא. ואמנם עפ"י רוב לשים את העיסה של עוגת טורט במי פירות וגם נרגש טעם המי פירות, וממילא יש מקום לצרף ולברך על אותה עוגה בתוך הסעודה משום דהוי כפת טרוקנין לדעת המג"א, ועוד דכיון שהוא נילוש במי פירות הוי ככל פת הבאה בכיסנין שצריך לברך עליה אפילו בתוך סעודתו, ונראה דהמברך עליה בתוך הסעודה לא הפסיד.

## [המשך סעיף טו] אבל טריתא דהיינו שלוקחין קמח ומים ומערבים אותה ושופכים על הכירה והוא מתפשט ונאפה, אין עליו תורת לחם כלל ואין מברכים עליו אלא בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש, ואפילו קבע סעודתו עליו.

דין פת טריתא

בגמרא (שם) מבואר שיש חילוק בין טרוקנין לטריתא לגבי חיוב חלה דטרוקנין חייבין בחלה וטריתא פטורה מחלה, אך לא נתבאר מה החילוק המציאותי בין טרוקנין לטריתא, ולכאורה לדעת המג"א [שהובא לעיל] שהטעם שמברכין על טרוקנין בורא מיני מזונות הוא משום שהבלילה רכה מאוד, צ"ל שטריתא הוא דק ביותר, ואף אחר האפיה ניכר שהוא רך, ולכן אין מברך המוציא אפילו בקבע עליו סעודה. ולפי דעת הרמב"ם הנ"ל שעל טרוקנין מברך מזונות משום שאין בו תואר לחם, צ"ל שעל טריתא אין תואר לחם כלל ולכן הוא פטור מחיוב חלה.

והנה מבואר בשו"ע שיש עוד חילוק בין טרוקנין לטריתא שבטרוקנין אם קובע סעודתו מברך המוציא וברכת המזון, ובטריתא אף אם קובע עליו סעודתו אינו מברך אלא מזונות. ואף שלא נתבאר להדיא בגמרא שיש הבדל בין טרוקנין לטריתא לעניין קביעות סעודה, ס"ל לשו"ע דתלי הא בהא, וכיון שטרוקנין חייב בחלה יש עליו שם פת ואם קבע סעודתו עליו מברך עליו המוציא, אך טריתא שאין עליו שם פת ומשום כך אינו חייב בחלה, א"כ הוא הדין שאינו מברך המוציא אף אם קובע עליו סעודתו. וכ"כ בביאור הגר"א דדין פת לגבי חיוב חלה ולגבי ברכת המזון במקום שקבע עליו סעודה תלויים זה בזה. אמנם דעת המג"א (ס"ק מא) שכל מה שמצינו שיש חילוק בין טרוקנין לטריתא הוא לגבי פטור טריתא מחלה, אך אם קבע עליו את סעודתו מברך המוציא. ובמשנ"ב (ס"ק צ) הביא פלוגתת האחרונים הנ"ל לגבי מי שקבע סעודתו על טריתא אם מברך עליו המוציא וברכת המזון או מזונות, ולא הכריע בפלוגתא זו.

אמנם במשנ"ב לעיל (ס"ק לח) כתב בשם הפוסקים שעל 'וואלאפלאטקע"ס' שנעשין דקין וקלושים הרבה דאין לברך עליהם המוציא אפילו בדקבע עליהם סעודה, כיון שאין עליהם תורת לחם כלל ודמיא לטריתא, ומבואר דנקט שבטריתא אפילו אם קבע עליו סעודתו אינו מברך עליו כי אם מזונות, שהרי המשנ"ב דימה את אותם 'וואלאפלאטקע"ס' לדין טריתא. ומוכח שהמשנ"ב צידד לדינא שהעיקר כדעת השו"ע ושאר האחרונים דאף אם קובע סעודתו על טריתא אין מברכים עליו המוציא.

אך יל"ע בזה שהרי מה שפסק המשנ"ב לעיל שעל ה'ואפלטק"ס' מברך בורא מיני מזונות אפילו כשקבע עליהם סעודתו, מקור דבריו הוא מהמג"א (ס"ק מ), ומוכח דאף לדעת המג"א שאם קובע סעודתו על טריתא מברך המוציא וברכת המזון, מכל מקום על ה'ואפלטק"ס' אינו מברך אלא מזונות ואפילו אם קבע עליו סעודתו. ובאמת המג"א לא כתב שברכתו מזונות משום דדומה לטריתא אלא צ"ל דאף לדעת המג"א אם הוא נאפה כל כך דק מברך עליו מזונות אפילו בדקבע, ורק המשנ"ב דימה את ה'ואפלטק"ס' לטריתא משום שצידד כדעת השו"ע וכנ"ל.

הברכה על ופלים ואם קבע סעודתו עליהם

והעולה לדינא שאותם 'ואפלטק"ס' לכו"ע אינו מברך עליו מזונות ואפילו אם קבע סעודתו עליהם. ונראה דה"ה שעל אותם ופלים המצויים בזמנינו שעושין אותם מאוד דק דמי ל'ואפלטק"ס' שלכו"ע מברכים עליהם מזונות אפילו בתוך הסעודה ואפילו אם קובע סעודתו עליהם. [ודלא כמו שהביאו בשם הגריש"א (עי' בסוף הספר וזאת הברכה בירור הלכה סימן יב) דכיון שאחר שמצרפים כמה רקיקים יחד הוא נעשה עבה, אינו דומה לדין טריתא, שהרי לפי הבירור המציאותי בימינו אין הבצק נאפה עם השוקולד, אלא אופין כל רקיק ורקיק בפני עצמו, והוא ממש דומה לטריתא שמרחו עליו שוקולד דפשוט שאין עליו שם פת ומברך עליו מזונות אפילו בתוך הסעודה ואפילו אם קבע עליו סעודתו.

[ויש להעיר שבאותם 'ופלים' על פי רוב אין לברך עליהם ברכה אחרונה, כיון שרק אם אוכל מהם כזית בכדי אכילת פרס אז הוא יכול לברך עליהם 'על המחיה', וכיוון שאותם ופלים אינם נאפים יחד עם המילוי, נראה שלא מצרפים את המילוי לשיעור של ברכה אחרונה, וא"כ צריך לאכול כמות מאוד גדולה של ופלים כדי להתחייב בברכה אחרונה של על המחיה.]

## [סעיף טז] נהמא דהנדקא, והוא לחם שאופין בשפוד ומושחין אותו בשמן או במי ביצים, וכן לחם העשוי לכותח שאין אופין אותו בתנור אלא בחמה, מברך עליו בורא מיני מזונות.

פת שאפאה בחמה

במג"א (ס"ק מג) הקשה דהכא סתם השו"ע שלחם שאפאו בחמה מברך עליו בורא מיני מזונות, ואילו ביורה דעה (סימן שכט סעיף ז) לגבי חיוב חלה פסק השו"ע שאם עשאה כעבין דהיינו שעשה אותו בצורת לחם חייבים בחלה, ואם לאו אינו חייב בחלה ע"ש, ומבואר שאם אפה אותו בצורת לחם יש עליו שם פת ולכאורה יש לברך עליו גם המוציא, ותירץ המג"א דדין זה שאם עשאה בצורת פת יש עליו שם לחם יאנו ברור כל כך, ורק לגבי חיוב חלה החמירו שאם עשאה בצורת פת חייב בחלה, אך לגבי ברכה מספק אמרינן שיברך רק מזונות ומעין ג'. ומסיק שם המג"א שלפי זה אם אכל מאותו לחם הנאפה בחמה ושעשו אותו בצורת פת, שיעור של כדי שביעה, שבזה יש חיוב ברכת המזון דאורייתא, צריך להחמיר ולברך מספק ברכת המזון.

אמנם הגר"א בביאורו עמד בקושיית המג"א וכתב דהטעם שלחם שאפאו בחמה חייב בחלה אם עשאו בצורת לחם, הוא משום דמיחלף בשאר פת, או משום שיש לחוש שמא יבוא לאפותו כדרכו, אך לגבי ברכת המוציא לא שייך לגזור, וכיון שאפיה בחמה אינה אפיה גמורה אין מברך עליה אלא מזונות.

ועל פי זה יש שדנו שפת שאפו אותה במיקרוגל דמברכין עליה מזונות, משום דדמי לפת שנאפתה ע"י חמה דלא חשיב אפיה, וה"נ לא נאפה בתנור. אמנם נראה שאין לדמות בזה דכיון שאחר האפיה לא ניכר שאפו אותו במיקורגל, א"כ יש על זה תואר לחם, ויש להחמיר שברכתו המוציא.

[סעיף יז] פשטיד"א הנאפית בתנור בבשר או בדגים או בגבינה, מברך עליה המוציא וברכת המזון. הגה: ודוקא שאפאו בתנור בלא משקה, אבל אם אפאו במחבת במשקה, אין לברך עליו ואין לאכול רק תוך הסעודה, כמו שנתבאר.

הברכה על דבר שנאכל לקביעות כגון פשטיד"א ממולאת או פיצה וכדו'

וביאר המשנ"ב (ס"ק צד) דעל הפשטיד"א מברך המוציא אפילו כשלא קבע עליה סעודתו, דכיון שהדרך לאכול את הפשטיד"א לרעבון ולשובע הוי כמו כל פת, ואינו כפת הבאה בכיסנין שברכתם מזונות משום שפהב"כ אין עשוי אלא לקינוח סעודה ולמתיקה משא"כ פשטיד"א. אמנם כתב המשנ"ב שם דאם עשאן רקיקין קטנים ומעורב בהם פתיתין של בשר וניכר שהם נעשו לקינוח אחר הסעודה, דינו כפת הבאה בכיסנין דאינו מברך עלייהו בהמ"ז כשלא קבע עליהם סעודתו.

ונראה ביאור סעיף זה על פי מה שכבר התבאר דהטעם שעל פת הבאה בכיסנין אינו מברך המוציא אלא מזונות הוא משום שפת זו נאכלת לקינוח ואין הדרך לקבוע סעודתו עליהם, אך דבר שהדרך לקבוע סעודתו עליו מברך המוציא, והכא נמי אותה פשטיד"א תלי אם היא עשויה מרקיקין קטנים מברך עליה מזונות כיון שנאכלת רק לקינוח סעודה, אך אם הם בחתיכות גדולות כיון שהדרך לאוכלם לשובע מברך עליהם המוציא וברכת המזון.

ויש בזה נפק"מ למאכלים שונים שלפעמים נאכלים לקינוח ולפעמים נאכלים לשובע, וכגון פיצה או בורקס, שאם מכינים מנה גדולה הרי זה עשוי לשובע ויש לברך עליו המוציא, אך אם מכינים אותו כחתיכות קטנות ומטרת הכנתם היא רק לקינוח, יש לברך עליהם מזונות דדמי לרקיקין קטנים שאין הדרך לאוכלם לשובע.

אמנם יש הרבה פיצות שלשין אותם בחלב, ולכאורה בזה יש לדון דהוי כפת הבאה בכיסנין כיון שהוא נילוש במי פירות, וא"כ אף אם אוכל חתיכות גדולות של פיצה יש לברך עליהם בורא מיני מזונות כדין פהב"כ. אכן יש לפקפק בזה שהרי לדעת הרמ"א (לעיל סעיף ז) כדי להחשיבו כ'נילוש במי פירות' צריך שיהיה ניכר הטעם של המי פירות, וכשנילוש בחלב לא ניכר טעמו כל כך [אכן הבאנו לעיל בשיעורים (על סעיף ז) דהשו"ע הרב לא הזכיר דין זה שצריך שיהיה מינכר טעם המי פירות ע"ש].

אך יש לדון דאף אם הוא נחשב כנילוש במי פירות מכל מקום צריך לברך עליו המוציא כיון שהוא נאכל לשובע, וכמו שמצינו לגבי דין ממולא דאף שבעלמא הוא נחשב כפהב"כ, מכל מקום אותה פשטיד"א הנאכלת לשובע מברך עליה בורא מיני מזונות, א"כ י"ל דאף לגבי דין נילוש נימא שכל שנאכל לשובע מברך עליו המוציא וברכת המזון. וצ"ע לדינא. אמנם באופן שאוכלים ממנה הרבה כשיעור ד' ביצים אז ודאי יש לחוש דהוי קביעות סעודה, ויש לאוכלו רק בסעודה.

במשנ"ב (שם) הביא שהמג"א (ס"ק מד) הסתפק לגבי פת הנילושה במי ביצים אי חשיבא כפת הבאה בכיסנין. וע"ש שהוכיח המג"א מתוס' (ביצה טז, ב ד"ה עיקר) דהוי כפת גמורה, והאחרונים דחו דהוי פת הבאה בכיסנין. ויל"ע מדוע שיחשב כפת הבאה בכיסנין הרי דעת הרמ"א לעיל (סעיף ז) שצריך שיהיה ניכר טעם המי פירות בעיסה, ולכאורה טעם המי ביצים לא ניכר בעיסה כלל. ושמא י"ל דאפילו היכא שלא ניכר הטעם בעיסה מברך מזונות [לדעת אותם אחרונים] כיון שאין אנשים קובעים על זה סעודה כלל [ואולי י"ל שזה המחלוקת של האחרונים האם עיסה שעשויה עם מי ביצים אם אוכלים את זה לשובע או לא]. וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. פת טרוקנין מברך עליה מזונות ואם קובע עליה סעודתו מברך המוציא וברכהמ"ז.
2. מצינו ג' שיטות בטעם דין זה למג"א משום שבלילתו רכה ביותר, לרמב"ם שאין ניכר תואר פת, וללבוש כיון שאין הדרך לאפותו.
3. האוכל עוגת טורט בתוך הסעודה לדעת המג"א דמי ממש לטרוקנין וצריך לברך עליה מזונות אפילו בתוך סעודתו. אמנם לדעת הרמב"ם לכאו' יש לו תואר פת וצ"ע לדינא.
4. פת טריתא מברך מזונות ולדעת השו"ע אפילו אם קובע סעודתו ולמג"א אם קובע מברך המוציא.
5. על וופלים נראה שמברך מזונות אפילו בתוך הסעודה.
6. פת שאפאה בחמה מברך עליה מזונות, ונראה שהנאפה במיקרוגל דינו כאפיה בתנור.
7. פשטיד"א הנאכלת לשובע מברך עליה המוציא אפילו שהיא ממולאת. ויל"ד אם ה"ה שמברך עליה המוציא אפילו שנילושה במי פירות.
8. עיסה שנילושה במי ביצים נח' האחרונים אם הוי כפהב"כ.