יז - נענועין
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / לולב הגזול - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק דברים חזון תשפ"ג

**א**

א] סוכה ל"ז ב' והיכן היו מנענעין וכו', נענוע מאן דכר שמי', התם קאי כל לולב שיש בו ג"ט כדי לנענע בו כשר, וקאמר היכן מנענעין.

והנה בעיקר דין נענועין, בפשוטו הי' נראה דאי"ז אלא מצוה דרבנן, שהרי בקרא כתיב ולקחתם לכם והיינו לקיחה בעלמא ולא נתפרש בקרא דצריך לנענע, ומה"ט הוא שאמרו לקמן מ"ב א' דמדאגבהי' נפיק בי' אף שלא נענע, ומצאתי בעזה"י כן בס' הפרדס לרש"י עמ' ר"ב, ז"ל, דאין הולכה והבאה שהיא סוף הנטילה עיקר זולתי ההגבהה והיא תחילת הנטילה שהיא מה"ת שנא' לקחתם לכם וכו' וכיון דאגבהי' נפיק בי' אע"פ שלא הוליך ולא הביא מדאמר בהגהה בעלמא נפק ש"מ "הולכה והבאה מדרבנן" ולא מעכבא, עכ"ל, וכ"כ הבעה"ע בהל' לולב, ז"ל, ונטילת לולב עיקר הנטילה ומברכין עליו והנענועין דרבנן הוא דומיא דביעור חמץ מן התורה והבדיקה דרבנן ומברכין על הביעור ולא על הבדיקה, עכ"ל, וכ"כ האבודרהם בסדר תפילת סוכות דאין מברכין על הנענוע שהוא מדרבנן אלא על הנטילה שהיא מדאורייתא.

ובפשוטו כ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בסימן כ"ו שכתב בהא דמיבע"ל בירושלמי אם הולכה אחד והבאה אחד או הולכה והבאה שתיהן אחד, דכתבו התוס' כיון דלא איפשיטא עבדינן לחומרא וכו' "ואע"ג דנענוע זה מדרבנן" משום חביבות המצוה אמרו כן, עכ"ל, אך הבעה"ע בהל' לולב כתב בדין זה דכיון דנענוע דרבנן לקולא אמרינן.

ב] ולכאו' לפ"ז נמצא דהא דתנן בריש פירקין דשיעור לולב הוא ג"ט וכדי לנענע בו, אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא סגי בג"ט, דכיון דמדאורייתא מדאגבהי' נפיק בי' וליכא מצות נענוע, אין מקום להצריך שיהא בלולב כדי לנענע בו, וכ"כ הערול"נ בנדה כ"ו ב' ובתשו' בנין ציון סימן ל"ג.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ הברכ"י בשם הרי"ד דיכול לברך על לולב שאין בו אלא ג"ט במקום שאין לו אחר, ומשמע דשאר הפסולים אין נוטלין אף בדליכא אחר וגם לולב שאין בו ג"ט אין נוטלין, ורק כשיש בו ג"ט ואין בו ד"ט נוטלין בדליכא אחר, והיינו משום דמדאורייתא סגי בג"ט.

**ב**

ג] אך לא היו לפניו ד' הרי"ד עצמם, כמש"כ בבנין ציון שם, דז"ל הרי"ד בתשו' סימן קי"ד, ועל הלולב ששאלת דאי איקרי ול"ה כולו אלא ג"ט אי הויא ברכה לבטלה ולא נפיק בי', אודיעך כי בודאי לכתחילה בעינן ד' בשדרו של לולב, אבל בשעת הדחק שלא יימצא אחר הוא כשר וראוי לצאת בו, דהא בלולב היבש וכו' ואמרו לו חכמים אין שעת הדחק ראי', אלמא אפי' רבנן דפסלי היבש בשעת הדחק היכא דליכא אחרינא מודו, ה"נ בכל הפסיליות דפסלתן לי' משום דל"ה הדר, אם היא שעת האונס דלא משתכח אחרינא נפיק בי', עכ"ל, ולהדיא בדבריו דטעם הא דהכשיר בשעת הדחק בלולב שאין בו ד"ט, אי"ז משום דמדאורייתא סגי בג"ט, אלא הוא דומיא דכל פסולי הדר דכשרים בשעת הדחק.[[1]](#footnote-2)

ד] ואמנם דהדברים צ"ב וכמו שעמד הבנין ציון שם, שהרי לא הכשיר הרי"ד בלולב שאין בו שיעור ג"ט, והיינו כמש"כ הריטב"א לעיל ל"א ב' דאף דפסולי הדר כשרים בשעת הדחק, מ"מ כל שאין בו שיעור פסול אף בשעת הדחק, וא"כ מ"ט הכשיר בשעת הדחק בלולב שאין בו ד"ט.

גם צ"ע שהרי בל' הרי"ד מבו' דרק פסולי הדר כשרים בשעת הדחק, ולמד מהא דיבש כשר בשעת הדחק דה"ה לשאר פסולי הדר, וכ"ה מבו' בפסקיו לעיל ל"א ב', ז"ל, אבל אם א"א שלא ימצא אחר והיא שעת הדחק גם רבנן מודו שמוטב שנקיים המצוה בזה ואע"פ שאין בו הדר מצוה ממה שנפסיד המצוה לגמרי, עכ"ל, והוא טעם מסוים כלפי פסולי הדר, וא"כ מ"ט הכשיר בלולב שאין בו אלא ג"ט, הרי פסולו הוא משום חיסרון שיעור ואי"ז פסול הדר, ובל' הרי"ד מבו' להדיא דגם פסול זה חשיב כפסול הדר, וזה צ"ב, - ובאמת בד' הריטב"א שכתב דכל הפסולין משום חיסרון שיעור פסולין אף בשעת הדחק מבו' מסתימת דבריו דהיינו אף בלולב שאין בו אלא ג"ט, דכיון דלי"ב שיעור לולב שהוא ד"ט פסול אף בשעת הדחק, וד' הרי"ד שהכשיר בזה, צ"ב.

**ג**

ה] ובעיקר הך מילתא אם הא דבעינן שיהא בלולב ד"ט הוא מדאורייתא, כבר הביא הבנין ציון שם למש"כ התוס' לעיל ז' ב' ד"ה סיכך, דאין לומר דטפח סוכה מדרבנן ומדאורייתא בכ"ש, שהרי בפ' המפלת קחשיב דופן סוכה בהדי ה' ששיעורן טפח ואמרינן התם דלא חשיב קורה טפח משום דהוי מדרבנן ולא חשיב אלא הנך דכתיבן ולא מפרש שיעורייהו, עכ"ד, ולפ"ז הרי מוכח דגם הא דבעינן שיהא שדרו של לולב יוצא טפח הוא מדאורייתא, דהרי חשיב לה התם בהדי ה' ששיעורן טפח,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הקרית ספר בפ"ז מלולב, ז"ל, ובכלל שיעורין הלמ"מ דטפח שדרו של לולב היוצא מן ההדס דהוי דאורייתא כדמוכח פרק המפלת, עכ"ל.

אך הדברים צ"ב וכנ"ל, דהרי לכאו' עיקר דין הנענוע אינו אלא מדרבנן, וא"כ היאך נימא דהא דבעינן שיהא בלולב טפח כדי לנענע הוא מדאורייתא, הרי מדאורייתא ל"ב נענוע כלל.

ו] והחת"ס לקמן מ"ב א' עמד בזה ובתחילת דבריו כתב דמהא דבעינן שיהא בלולב כדי לנענע ש"מ דהלמ"מ היא שצריך לנענע עכ"פ נענוע כ"ש, והק' ע"ז ממה שאמרו דמדאגבהי' נפיק בי' אף שעדיין לא נענע בו, וכתב דצ"ל דראוי לבילה בעינן שיהא ראוי לנענוע ואז יוצא יד"ח בהגבהה בלא נענוע.

והנה לכאו' מבו' לפ"ז דאף דאין הנענוע מעכב, מ"מ עיקר מצות הנענוע היא מדאורייתא, אלא דאי"ז מעכב, וע"כ יש מקום להצריך ראוי לנענע מדינא דראוי לבילה, דאם מדאורייתא ליכא מצות נענוע כלל, מ"ט ניבעי שיהא ראוי לנענוע, וכמש"כ התוס' דכל היכא דבעינן שיהא ראוי לבילה הוא משום דמצוה לעשות כן, (מלבד מהא דבעינן בטבילה ראוי לביאת מים).[[3]](#footnote-4)

**ד**

ז] ולכאו' גדר הדברים הוא, דאף אין הנענוע מעכב ומדאגבהי' נפיק בי', מ"מ מצות הנטילה כהלכתה היא בהדי נענוע, דזהו נטילה מעליא, וע"כ איכא קיום מדאורייתא בנענוע, אלא דאי"ז מעכב, - וכיון דמצות הנטילה כהלכתה היא בהדי נענוע ע"כ הוי שיעור לולב ג"ט וכדי לנענע בו, דבעינן שיהא בו כדי לקיים מצות לולב כהלכתו, והחת"ס כתב דהוא מדינא דראוי לבילה.[[4]](#footnote-5)

והך מילתא דהנענוע הוא מכלל מצות הנטילה, ואי"ז קיום בפנ"ע, הוא מבו' כן בד' הרמב"ם בפ"ז מלולב ה"ט, ז"ל, "ומצוה כהלכתה" שיגבי' אגודה של ג' מינין בימין ואתרוג בשמאל ויוליך ויביא ויעלה ויוריד וינענע הלולב ג' פעמים בכל רוח ורוח, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הראשונים בסוגיין דנענוע הוא שיירי מצוה, ובגמ' לא נתפרש כן אלא על תנופה, והרי דהנענוע אינו מצוה וקיום בפנ"ע אלא הוא שיירי מצוה דהנטילה, דהנטילה כהלכתה היא בהדי נענוע.

וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' לקמן ל"ט א' לדון דהא דמברכין על הלולב אחר הנטילה אף דמדאגבהי' נפיק בי', הוא משום דלא גמרה מצותו עד אחר נענוע, וכתבו לדחות דנענוע אינו אלא (מכשירי) [שיירי] מצוה בעלמא ולא מעכב, והרי דהנענוע הוי גמר במצות הנטילה.

וכ"נ מהא דתניא לקמן מ"ב א' דקטן היודע לנענע חייב בלולב, ומהא דאינו חייב בלולב כשאינו יודע לנענע מבו' דקיום המצוה כהלכתה דנטילת לולב הוא בהדי נענוע, וע"כ הוא דכל שאינו יודע לנענע אינו חייב בלולב.

ח] ולפ"ז נראה בדעת הרי"ד דאף דכל שאין בד' מינים כשיעור אין יוצאין בהן אף בשעת הדחק, והיינו משום שלא הכשירו בשעת הדחק אלא לפסולי הדר ולא לשאר פסולין וכ"ש דלא הכשירו לאותם הפסולין משום חיסרון שיעור, מ"מ לולב שיש בו ג"ט יוצאין בו בשעת הדחק, דהא דלולב שאין בו אלא ג"ט פסול הוא מכלל פסולי הדר.

והטעם בזה הוא, דאף דהנענוע אינו מעכב, מ"מ כיון דקיום המצוה כהלכתה הוא בהדי נענוע, ע"כ כל שאין ראוי הלולב לכך יש בו לפסולא דהדר, דעיקר פסולא דהדר הוא משום הידור מצוה, דכיון דמשום הידור מצוה בעינן שיהיו המינים הדר והקיום המעליא של מצות ד' מינים הוא בדהוו הדר, ע"כ הוא דמיפסלי כשאינם הדר כיון שאינם ראויים לקיום המצוה בשלימות, וה"נ הוא בלולב שאין בו כדי לנענע בו דכיון דאינו ראוי לקיום המצוה בשלמות פסול, - וע"כ הוא דבשעת הדחק שהוכשרו פסולי הדר, משום דמוטב שנקיים המצוה בזה שאין בו לקיום המצוה בשלימות ממה שלא נקיים המצוה כלל, ה"נ הוכשר לולב שאין בו אלא ג"ט דכל פסולו הוא משום שאינו ראוי לקיום המצוה כהלכתה, - ויש להוסיף מש"נ בסימן ו' דמטעם אחר כל הפסול בזה הוא מדינא דהדר, שהרי כל הא דבעינן שיצא מן ההדס טפח כדי שיהא הנענוע ניכר הוא רק כשנוטלן יחד, אך כל שנוטל כל מין בפנ"ע שפיר ניכר הנענוע, אלא דכיון דלהידור מצוה בעינן נענוע ובעינן אגד, ע"כ אין ראוי הלולב למצותו בהידור אלא כשיש בו טפח נוסף כדי לנענע בו, וע"כ הוא דפסול מדינא דהדר.[[6]](#footnote-7)

**ה**

ט] ובגדר הך מילתא דהנענוע הוא מכלל מצות הנטילה ואינו קיום בפנ"ע, בפשוטו היינו דכיון דהצריכה תורה ליטול את הלולב ולמצוה צריך גם לנענע, הוי הכל חדא מצוה דלולב שציותה תורה ליטלו ולנענע בו, - אך צ"ע דמנ"ל עיקר מצות נענוע מה"ת, אחר דבקרא לא כתיב אלא ולקחתם לכם, ושמא הוא מהלמ"מ.

י] ונראה לפרש בזה, דהנה בפי' הגרי"פ במילואים סימן ה' כתב ביסוד דין הנענוע דהוא משום דבמקדש כתיב ושמחתם לפני ד' אלקיכם שבעת ימים, וודאי דבהגבהה כ"ש לחודה לא שייכא בה שמחה כלל אא"כ יעשה גם הנענועים שגם הם מכלל עיקר המצוה, דהנענועים משום שמחה נינהו, וכמו שכתב בס' הפרדס בשם רש"י דנענע רש"י משום שמחה, והביאו השבה"ל בסימן שס"ז, וכ"כ המאירי בסוגיין דהנענועים הם להתעוררות שמחה.

ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דהנענועים הוו מכלל המצוה הוא במקדש דעיקר המצוה היא ושמחתם, אך במצות נטילה דאורייתא בגבולין דהיא מקרא דולקחתם אין הנענועים מכלל המצוה ומדאגבהי' נפיק בי', ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז דבמצות המקדש מעכבין הנענועים, וה"נ אחר תקנת ריב"ז מעכבין הנענועין אף בגבולין.

י] והנה ד' הגרי"פ מיוסדים על מה שנקט דמצות הנטילה בגבולין ביום הראשון ומצות הנטילה במקדש כל ז' ב' מצוות הן, וע"כ י"ל דמצות הנטילה בגבולין היא בלקיחה בעלמא, ומצות הנטילה במקדש דהיא מצות שמחה היא בהדי נענוע, ועי' בדבריו עשין נ"ג שהאריך לדון בענין זה, וכ"כ בכ' הגר"ח לעיל ט' א'.

אך כבר נתבאר בסימן ד' ענף ח' דבד' הריטב"א מבו' דלא כן, ז"ל, והא דאמרינן דל"ב לכם משלכם אפי' במקדש אלא יום ראשון וכו', לפי שמצות לכם אינו חומר בגופן של ד' מינין אלא שהחמיר הכתוב ביום הראשון כמו שהחמיר בציצית ובסוכה דכתיב ועשו להם משלהם תעשה לך משלך, לא למדו ממנו לשאר ימים, שהרי היום הראשון חמור משאר ימים שהוא נוהג בגבולין מן התורה, ולפיכך אין לנו להחמיר בענין זה שאמר לכם ביום הראשון שיהא נוהג בשאר ימים כמו ביום הראשון, אבל כל שפסולו מפני שאינו הדר נוהג בכולם מן התורה בימים של תורה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דהא דבשאר הימים ל"ב לכם במקדש, אי"ז משום דמצות המקדש היא מצוה בפנ"ע ולא מצינו שהצריכה בה תורה לכם, אלא הוא משום דכ"ה דהקילה תורה בשאר הימים דאינו נוהג בגבולין, ה"נ אין להחמיר ולהצריך לכם, ובע"כ מדבריו דמצות הנטילה במדינה ובמקדש חדא מצוה היא, דאם ב' מצוות הן ל"ה בעינן לטעם זה, - וביותר יש ללמוד כן מעיקר מש"כ דהיום הראשון חמור משאר הימים שהוא נוהג בגבולין מה"ת, ואם מצות המדינה ומצות המקדש ב' מצוות הן, הרי לא מצינו כלל דמצות לולב במדינה ביום הראשון חמורה ממצות לולב במקדש בשאר הימים, שהרי ב' מצוות הן, ומצוה זו דולקחתם לכם מקומה אף בגבולין, ומצוה זו דושמחתם לפני ד' מקומה במקדש, ואי"ז חומר ביום הראשון מבשאר הימים, - ובע"כ מד' הריטב"א דמצות לולב חדא היא, אלא דביום הראשון החמירה תורה וחייבה בנטילת ד' מינים אף במדינה, ובשאר הימים לא החמירה תורה ואין חייבין בנטילה אלא במקדש, וזהו שכתב דה"נ הוא במה שהחמירה תורה והצריכה לכם, דהוא רק ביום הראשון ולא בשאר הימים.

וכבר הביא החלקת יואב בקונט' קבא דקשייתא דכ"ה להדיא בד' הבעה"מ בר"פ לולב וערבה, ז"ל, אבל בשאר הימים וכו' שמצותו מה"ת אינה אלא במקדש משום דכתיב ושמחתם לפני ד' אלקיכם שבעת ימים, "וכאילו אמר עד תשלום שבעת ימים" כי הראשון מצותו מן התורה בכל מקום, עכ"ל, ולהדיא דחדא מצוה היא ובמקדש הצריכה תורה ליטול אף בשאר הימים, וזהו שהוצרך לפרש דהא דכתיב ושמחתם לפני ד' שבעת ימים, אף דביום הראשון נוהגת מצוה זו אף במדינה, הוא כאילו אמר עד תשלום שבעת ימים, אך אם הוא ב' מצוות, שפיר ניחא הא דכתיב ושמחתם לפני ד' שבעת ימים, דמצוה זו נוהגת כל שבעה, ואף ביום הראשון איכא למצוה זו.

יא] ולפ"ז נמצא דאף מצות הנטילה בגבולין ביום הראשון היא מצות שמחה, דומיא דמצות נטילה במקדש כל ז' דכתיב בה ושמחתם, והר הוי זה חדא מצוה עם מצות הנטילה בגבולין ביום הראשון.

וכ"ה להדיא בד' החינוך במצוה שכ"ד, ז"ל, וכמו"כ מצות הלולב עם ג' מיניו מזה השורש היא, לפי שימי החג הם ימי שמחה גדולה לישראל וכו' וציוה הקל לעמו לעשות לפניו חג באותו העת לזכותם להיות עיקר השמחה לשמו. ובהיות השמחה מושכת החומר הרבה ומשכחת ממנו יראת אלהים בעת ההיא, ציונו השם לקחת בין ידינו דברים המזכירים אותנו כי כל שמחת לבנו לשמו ולכבודו. והי' מרצונו להיות המזכיר מין המשמח כמו שהעת עת שמחה כי צדק כל אמרי פיו, וידוע מצד הטבע כי ארבעה המינין כולם משמחי לב רואיהם וכו', וטעם שאינו נוהג במדינה אלא יום אחד לפי שידוע כי עיקר השמחה ביום ראשון הוא, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דגם מצות לולב בגבולין היא מצות שמחה, וזהו דקשיא לי' דמ"ט אינו נוהג במדינה אלא יום אחד אף דמצות שמחה היא כל ז', וכתב דהוא משום דעיקר השמחה ביום ראשון, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ט ל"ה הלולב ניטל בשמיני עצרת שיש בו שמחה גדולה לישראל, וכתב דהוא משום דכולו לשם, וע"כ א"צ זכרון אחר.

יב] ולפ"ז י"ל דאף במצות נטילת לולב בגבולין כיון דעיקר המצוה היא משום שמחה, ע"כ מפרשינן דהקיום המעליא של הנטילה הוא בהדי נענוע, שיש בזה שמחה, ואמנם דאי"ז מעכב דבקרא לא כתיב אלא ולקחתם, אך מ"מ קיום המצוה כהלכתה מדאורייתא הוא בהדי נענוע,[[7]](#footnote-8) - ולפ"ז אי"ז ב' דברים שהצריכה תורה בלולב ליטלו ולנענע בו, אלא הם ענין אחד, וכנ"ל.[[8]](#footnote-9)

**ו**

יג] ויש להוסיף בזה, דהנה בירושלמי בפירקין הי"א אמרו בהא דכתיב ושמחתם לפני ד' אלקיכם שבעת ימים, אית תניי תני בשמחת לולב הכתוב מדבר, אית תניי תני בשמחת שלמים הכתוב מדבר, מ"ד בשמחת שלמים הכתוב מדבר ביום הראשון ד"ת ושאר כל הימים ד"ת וריב"ז מתקין על ד"ת, מ"ד בשמחת לולב הכתוב מדבר ביום הראשון ד"ת ושאר כל הימים מדבריהן, וריב"ז מתקין על דבריהם, ויש התקנה אחר התקנה.

והיחוסי תנו"א בע' ר"י בן זכאי כתב דגרסינן איפכא דמ"ד בשמחת לולב הכתוב מדבר יום ראשון מד"ת פירוש בגבולין, ושאר ימים מד"ת במקדש, וריב"ז מתקן על דברי תורה פי' כיון דבמקדש דבר תורה תיקן בגבולין מדבריהן זכר למקדש, ומ"ד בשמחת שלמים הכתוב מדבר יום ראשון ד"ת פירוש בין במקדש בין בגבולין, ושאר הימים מדבריהם אף במקדש, וריב"ז מתקן על דבריהן, וכתב דמה שאמרו דיש התקנה אחר התקנה, פירכא היא, דכי יש לעשות זכר למקדש בדבר שאינו מה"ת.[[9]](#footnote-10)

והגרי"פ במילואים שם עמד בזה דלמ"ד דמה"ת אין נוהגת מצות לולב אף במקדש אלא יום אחד, מ"ט תיקנו חכמים במקדש ז' ימים, כדתנן דבראשונה הי' לולב ניטל במקדש שבעה, ומ"ט תיקנו כן במקדש ולא במדינה.[[10]](#footnote-11)

יד] ונראה לפרש בזה לפמש"נ דעיקר מצות לולב הוא משום שמחה, וכדכתיב ושמחתם לפני ד' שבעת ימים וקאי על לולב, ומצות לולב במקדש ובמדינה חדא מצוה היא, וי"ל דאף למאן דפליג וס"ל דהא דכתיב ושמחתם לפני ד' שבעת ימים בשמחת שלמים הכתוב מדבר, מודה דמצות לולב היא משום שמחה, ואף דלדידי' ליכא מקור לזה מקרא, מ"מ לא מצינו דפליגי תנאי ביסוד מצות לולב.

ולפ"ז נראה דמה"ט הוא שתיקנו שיהא לולב ניטל במקדש שבעה, שהרי עיקר מצות שמחה בסוכות היא במקדש, וכדכתיב ושמחתם לפני ד' אלקיכם שבעת ימים, ומה"ט היו עושין במקדש שמחת בית השואבה ז' ימים, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח מלולב הי"ב דבחג הסוכות היתה שם במקדש שמחה יתירה שנא' ושמחתם לפני ד' אלקיכם שבעת ימים, וע"כ תיקנו חכמים ליטול לולב במקדש כל ז' משום שמחה.

**ו**

טו] והנה במשנתינו תנן דהיו מנענעין בשעת ההלל, והתוס' כתבו, ז"ל, ובשעת ברכה לא מצינו אם חייב לנענע בתחלת נטילה, אלא מדאמרינן בפירקין קטן היודע לנענע חייב בלולב משמע דמנענע בתחלת הברכה אע"פ שאינו יודע לקרוא הלל, ועוד מדתניא במס' ברכות בסוף תפילת השחר הקדים לצאת לדרך מביאין לו שופר ותוקע לולב ומנענע מגילה וקורא בה משמע דמנענע בלא הלל, עכ"ל, וכ"כ עוד מקמאי.

אך הנה הרמב"ם בפ"ז מלולב ה"ט וה"י כתב, ז"ל, ומצוה כהלכתה שיגבי' אגודה של שלשה מינין בימין ואתרוג בשמאל ויוליך ויביא ויעלה ויוריד וינענע הלולב ג' פעמים בכל רוח ורוח, כיצד מוליך ומנענע ראש הלולב ג' פעמים ומביא ומנענע ראש הלולב ג' פעמים וכן בעלי' וירידה, והיכן מוליך ומביא בשעת קריאת ההלל וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דאין מנענעין בשעת הברכה אלא בשעת קריאת ההלל, ומטו בה שכן דקדק הגר"ח זצ"ל מדבריו,[[11]](#footnote-12) ותיקשי לדידהו ממה שהוכיחו התוס' דמנענעין בשעת ברכה.

טז] והנה השבה"ל בסימן שס"ז כתב בשם אחיו ר' בנימין להוכיח דצריך לנענע בשעת ברכה, מהא דקתני דלולב שיש בו ד"ט כדי לנענע בו כשר, ולכאו' מכוון דבריו הוא דאם אין מנענעין בשעת הברכה אלא בשעת קריאת ההלל, היינו משום דאין הנטילה מכלל מצות הלולב אלא הוא מדיני ההלל, וא"כ מ"ט בעינן שיהא בלולב כדי לנענע בו.

יז] אך הנה הבעה"ע בהל' לולב כתב, ז"ל, ומדלא אדכיר נענוע דברכה ש"מ עיקר נענוע בהלל היא, אלא מי שאין לו לולב בשעת הלל מנענע בברכה, כדתנן מי שהשכים לצאת לדרך מביאין לו שופר ותוקע לולב ומנענע והתם שלא בשעת תפילה, עכ"ל, וכ"כ ההגמי"י בפ"ז מלולב ה"י בשם רבינו שמחה די"ל כן,[[12]](#footnote-13) ובזה ניחא גם משה"ק התוס' מהא דקטן היודע לנענע חייב בלולב אף שאינו יודע לקרוא הלל, דכל שאינו מנענע בשעת קריאת ההלל צריך לנענע בשעת הברכה.

והנה לפ"ז מבו' דהא דמנענעין בשעת קריאת ההלל לאו היינו דעיקר מצות נענוע הוא מדיני ההלל, דלעולם מצות נענוע היא מדיני הלולב, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם דהוא נטילה כהלכתה, אלא דהזמן הראוי לנענע הוא בשעת קריאת ההלל,[[13]](#footnote-14) - וניחא לפ"ז הא דבעינן שיהא בלולב כדי לנענע בו, משום דמצות הנטילה כהלכתה היא בהדי נענוע.

**ז**

יח] ואמנם צ"ב בגדר הך מילתא דאף דמצות הנענועין הוא מכלל עיקר מצות הנטילה, מ"מ הזמן הראוי לנענועין הוא בשעת קריאת ההלל, ולכאו' קריאת ההלל לא שייכא לנטילת הלולב, ומ"ט תהא מצות הנענועין דהלולב בשעת קריאת ההלל.

וי"ל בזה, וכעת ראיתי שכתב עיקר הדברים בס' ברכת אברהם, למש"כ הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש א' די"ל דהלל של נטילת לולב דאורייתא וכמו שאמרו בפסחים קי"ז א' דאפשר ישראל שוחטין פסחיהן ונוטלין לולביהן ולא אמרו שירה, וכיון דהלל בסוכות הוא מכח הנטילה, דהנטילה מחייבת בקריאת ההלל,[[14]](#footnote-15) ע"כ שפיר הוי הזמן הראוי לנענוע בשעת קריאת ההלל שהוא שירה שמכח הלולב.

ויש להוסיף, דהנה בחי' הגרי"ז בפר' אמור כתב לפרש לפ"ד הרמב"ן להא דכתיב ולקחתם לכם ביום הראשון וגו' ושמחתם, דהא דכתיב ושמחתם היינו קריאת ההלל, דהיא משום שמחה, וכמו שאמרו בערכין י"א א' דתחת אשר לא עבדת את ד' אלקיך בשמחה ובטוב לבב דאיזהי עבודה שהיא בשמחה ובטוב לבב הוי אומר זה שירה, והרמב"ן שם כתב די"ל דהלל ברגלים דאורייתא משום שמחה, וכיון דהנענוע הוא משום שמחה ע"כ ראוי שיהא הנענוע בשעת קריאת ההלל שהיא משום שמחה.

**ח**

יט] המרדכי בשלהי פירקין בסימן תשס"ג הביא מירושלמי ואינו לפנינו בהא דקטן היודע לנענע חייב בלולב דלא סוף דבר לנענע אלא מוליך ומביא מעלה ומוריד כשורה ומנענע, וה"נ בהא דיודע להתעטף בציצית אביו לוקח לו טלית, לא סוף דבר להתעטף אלא להשליך ב' כנפות לאחוריו וב' כנפות לפניו ואוחז בציצית כשורה בשעת ק"ש, והוא מד' הראבי"ה בסו"ס תרפ"ג, - ומבו' דמלבד הא דמוליך ומביא ומעלה ומוריד איכא נענוע גרידא, וס"ד דסגי במה שיודע לנענע, וקמ"ל דבעינן שיהא מוליך ומביא ומעלה ומוריד, וזה צריך פירוש.

כ] ונראה ג' דרכים בזה, חדא, דהנה בפי' ר"ח בסוגיין כתב, ז"ל, והיכן היו מנענעין וכו', ונענוע זה זולתי מוליך ומביא מעלה ומוריד וכו' אלא צריך לנענע בהולכה ובהובאה בג' פעמים זולתי מוליך ומביא מעלה ומוריד וכו', והעמדנו עיקר דבר זה מתלמוד א"י דגרסינן התם וכו' תני צריך לנענע ג"פ על כל דבר ודבר, ר' זעירא בעי הכן חד והכן חד או הכן והכן חד וכו', עכ"ל, והרמב"ן בסוף הל' לולב הביא לדבריו ופירשם, ז"ל, ודבריו מפורשים לומר שנענוע זה הוא מוליך ומביא וחוזר ומוליך ומביא וחוזר ומוליך ומביא שיהיו ג' פעמים, וכן יראה מדבריו שעיקר נענוע האמור בלולב בין בשעת נטילה בין בשעת ההלל הם נענוע הולכות והבאות אלו, ורבא דקאמר וכן בלולב הצריך עוד למוליך ומביא ומעלה ומוריד פעם אחת לקיים מצות תנופה ככבשי עצרת, וכמדומה שהוא מנענע תחלה בהולכה והבאה שלש פעמים שהוא עיקר הנענוע, וחוזר ומוליך ומביא מעלה ומוריד לעצור רוחות רעות וטללים רעים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דב' דינים חלוקים נשנו כאן, חדא, דצריך לנענע דהוא הולכה והבאה ג"פ, ועוד, דמוליך ומביא ומעלה ומוריד לקים מצות תנופה ולעצור רוחות רעות וטללים רעים.

ועד"ז מצינו בשבה"ל סימן שס"ז בשם רש"י, ז"ל, כן מצאתי במנהגות הגאונים ז"ל שהי' מנענע רבינו שלמה ז"ל לאחר שהוליך והביא שניהם והעלה והוריד, וטעמו משום שמחה רקדו כאילים היינו הנענוע, עכ"ל, והרי דב' דינים נשנו כאן חדא דמוליך ומביא ומעלה ומוריד, ועוד דצריך לנענע משום שמחה.

ולפ"ז הרי דזהו שאמרו בירושלמי דאף דעיקר הנענוע הוא בהולכה והבאה ג"פ, מ"מ לדינא דקטן היודע לנענע לא סגי בזה במה שיודע לנענע בהולכה והבאה, אלא בעינן שיהא יודע להוליך ולהביא ולהעלות ולהוריד, דאף דאי"ז מעיקר מצות לולב, מ"מ כיון דתיקנו חכמים לעשות כן בלולב, ליכא מצות חינוך כשאינו יודע לעשות כן,[[15]](#footnote-16) ומדמינן לה להא דאינו בר חינוך ציצית אלא כשיודע להשליך ב' כנפות לפניו וב' כנפות לאחריו ואוחז בציצית בשעת קר"ש, אף דאי"ז מעיקר מצות ציצית.

כא] ועד"ז י"ל עוד, דהנה הרמב"ם בפ"ז מלולב ה"ט וה"י כתב, ומצוה כהלכתה שיגבי' אגודה של ג' מינין בימין ואתרוג בשמאל ויוליך ויביא ויעלה ויוריד וינענע הלולב ג' פעמים בכל רוח ורוח, כיצד מוליך ומנענע ראש הלולב ג"פ ומביא ומנענע ראש הלולב ג"פ וכן בעלי' וירידה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דבעינן תרתי, חדא, הוא מוליך ומביא ומעלה ומוריד, ועוד דבכל רוח מנענע את הלולב ג"פ,[[16]](#footnote-17) וחלוקין הן זמ"ז, דההולכה וההבאה וכו' הוא בכל המינים והנענוע הוא בלולב (דמכסכס את עלי הלולב).

ולפ"ז הרי דזהו דס"ד דלהא דיודע לנענע סגי במה שיודע לנענע את הלולב, ול"ב שיהא יודע להוליך ולהביא ולהעלות ולהוריד, דשֵם נענוע הוא על נענוע הלולב, אך ההולכה וההבאה וכו' לא קרינן לה נענוע, וזהו דקמ"ל דבעינן שיהא יודע להוליך ולהביא ולהעלות ולהוריד.

כב] ובד' הראבי"ה נראה לפרש בע"א, דהנה הראבי"ה שם לעיל מינה כתב, ז"ל, ונראה בעיני שכל אלו הנענועים הם בשעת ברכה, אבל האי נענוע דמתניתין בהודו לד' וכו' נענוע בעלמא הוא, ואההיא נענוע דמתניתין מפרש בירושלמי למה מנענע כדי לנענע כוחו של קטיגור, פירוש שלא יהי' יתד תקועה במקום נאמן, והדר קאמר רב אחא בר יעקב ממטי לי' ומנענע כד מברך, וכן משמע כד מברך ממטי לי', אבל בנענוע ראשון שהזכיר לא ממטי לי' אלא בנענוע בעלמא קא עביד, ודמי להא דא"ר יצחק למה תוקעין כשהם יושבין וחוזרין ותוקעין כשהן עומדין כדי לערבב השטן וההיא דישיבה עיקר, ווכ' והנהו דעמידה הן לערבוב, ה"נ הכא גבי נענוע, עכ"ל, והביאו הרא"ש בסימן כ"ו.

ולכאו' מבו' מדבריו דעיקר מצות נענוע היא בנענוע כ"ד, אלא דהצריכו חכמים נענוע כסדר זה דמוליך ומביא וכו', ולא הצריכו לזה אלא בנענוע דבשעת ברכה, אך בנענוע דהלל סגי בנענוע כ"ד.

ולפ"ז הרי דזהו שאמרו בירושלמי דלדינא דקטן היודע לנענע לא סגי במה שיודע לנענע נענוע כ"ד, אף דמתקיים בזה עיקר מצות נענוע, אלא בעינן שיהא מוליך ומביא מעלה ומוריד, אף דאי"ז מעיקר מצות נענוע, דמ"מ כיון שתיקנו חכמים לעשות כן, ליכא מצות חינוך כשאינו יודע לעשות כן, ומדמינן לה להא דאינו בר חינוך ציצית אלא כשיודע להשליך ב' כנפות לפניו וב' כנפות לאחריו ואוחז בציצית בשעת קר"ש, אף דאי"ז מעיקר מצות ציצית.

כג] ויש להוסיף דהנה לעיל סק"א נתבאר מד' הרא"ש דדין הנענועין אינו אלא מדרבנן, וזהו שכתב הרא"ש דמן הדין הי' לנו להקל בספיקא דנענועין.

אך למש"נ בביאור ד' הרא"ש בשם הראבי"ה דעיקר מצות נענוע הוא בנענוע כ"ד, שמעתי לדון דלעולם מודה הרא"ש דעיקר מצות נענוע הוא מדאורייתא, ומש"כ דהוא דרבנן הוא על סדר הנענועין שהצריכו חכמים דד"ז אינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דספק בסדר הנענועין הוא ספק בדרבנן.

**ט**

כד] ועיקר מש"נ דעיקר מצות נענוע הוא בנענוע כ"ד, העירוני דמצינו עוד עד"ז, דהנה הרמ"א בסימן תרנ"א סי"א כתב דבאיזה ענין שנענע יצא בדיעבד, והמג"א שם סקכ"ב הק' דהרי אפי' לא נענע כלל יצא כדאמרינן בגמ' מדאגבהי' נפק בי', וכתב די"ל דאם לא נענע טוב לחזור וליטלו ולנענע, עכ"ל, ומבו' דאם לא נענע כלל טוב לחזור וליטלו, ואם נענע בנענוע כ"ד שלא כסדר הראוי א"צ כלל לחזור וליטלו, ולכאו' הוא מתפרש כדרך זו, דעיקר מצות נענוע היא בנענוע כ"ד, אלא דלמצוה בעלמא בעינן לנענע כסדר הראוי, אך אם נענע נענוע כ"ד שלא כסדר הראוי, כבר נתקיימה מצות נענוע, וא"צ כלל לחזור וליטלו ולנענע.

כה] ומעיקר ד' המג"א מבו' דמצות נענוע היא בהדי הנטילה, ואם כבר הניח את הלולב ליכא לעיקר מצות נענוע, - דאל"כ מ"ט כתב דאם לא נענע טוב לחזור וליטלו ולנענע, ומבו' דאינו מצווה בכך אלא טוב שיעשה כן, ולכאו' כיון דמעיקרא צריך לנענע, אכתי רמי עלי' מצות נענוע, ובע"כ דכיון שכבר הניחו ליכא לעיקר מצות נענוע, אלא דטוב לחזור וליטלו ולנענע, וע"כ הוא דאם כבר נענע נענוע כ"ד, לא רמי עלי' לחזור ולנענע כסדר הראוי, וצ"ע.

עוד נתחדש בד' המג"א דאף מדרבנן אין הנענוע מעכב, וע"כ אי"ז אלא טוב לחזור וליטלו ולנענע, והפמ"ג שם פקפק בזה די"ל דמה שאמרו דמדאגבהי' נפיק בי' היינו מדאורייתא, אך מדרבנן אין יוצא יד"ח בלא נענוע.[[17]](#footnote-18)

**י**

כו] הראשונים הוכיחו דלדין נענוע בעינן לכסכוס העלים, מהא דבעינן שיהא הלולב יוצא מן ההדס טפח, ואם סגי בהולכה והבאה וכו', מ"ט בעינן שיהא הלולב יוצא.

והבעה"ע בהל' לולב כתב לדחות, ז"ל, ועיקר אין בו נענוע אלא מוליך ומביא מעלה ומוריד וכו', וז"ש ולולב שיהי' בו ג"ט וכדי לנענע בו ולא קאמר שצריך לנענע אלא שצריך שיצא מן הדס כדי לנענע בו, ופחות מטפח אין בו כדי הולכה והבאה "שצריך כדי תפיסת יד", עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו דהא דבעינן שיהא לולב יוצא טפח, אי"ז כלל משום דבעינן שיהא הלולב טפח מע"ג ההדס כדי שיהא הנענוע ניכר, אלא הוא משום דבעינן לאחוז את הלולב בידו ושיעור תפיסת יד הוא טפח.

וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל, ואמרו ג"ט כדי לנענע בו, ר"ל וכדי לנענע בו, כלומר "כדי שיאחזנו בידו" וינענענו והוא שיעור טפח, עכ"ל.

כז] ואמנם הדברים צ"ב דאף דשיעור אחיזת יד היא טפח, דטפח הוא שיעור ידו של אדם, מ"ט בעינן מכח זה דמלבד הג"ט דהלולב יהא עוד טפח.

ולכאו' הביאור בזה דכיון דשיעור לולב הוא ג"ט, ע"כ בעינן שיתקיים הנענוע בכל הג"ט, והלולב שבתוך ידו אין מתקיים בו דין נענוע, וע"כ בעינן שיהא מע"ג ידו ג"ט, ולפ"ז לכאו' אף כשיש בלולב ד"ט בעינן שיאחזנו למטה שיהא בו ג"ט מעל מקום אחיזת ידו.

והא דסגי במה שיש בלולב ד"ט, ול"ב שיהא גם בהדסים והערבות ד"ט, י"ל דהוא משום דעיקר מצות הנענוע הוא בלולב,[[18]](#footnote-19) וכאשר כ"ה לדעת הסוברים דנענוע הוא נענוע ממש וכסכוס העלים, דהוא רק בעלי הלולב,[[19]](#footnote-20) ומה"ט בעינן לדעתם שיהא הלולב יוצא טפח מההדס, וע"כ סגי במה שיש בלולב ד"ט.[[20]](#footnote-21)

כח] אך ממש"כ הרמב"ם בהלכותיו ורבים מקמאי דכל שההדסים והערבות ארוכים יותר בעינן שיהא הלולב יוצא מהן טפח, מבו' להדיא דהא דבעינן שיהא טפח יוצא הוא שיהא טפח יוצא מע"ג ההדסים והערבות כדי שיהא הנענוע ניכר, וע"כ כל שהם ארוכים יותר צריך שיהא הלולב יוצא מהן טפח, - דאי נימא דהא דבעינן שיהא לולב יוצא טפח הוא משום דשיעור אחיזת ידו הוא טפח, ליכא נפ"מ כלל במה שההדסים והערבות ארוכים יותר, וצ"ע.

1. ולפ"ז משמע דפסולא דלולב שאין בו ד"ט הוא פסול דאורייתא, וע"כ לא הכשיר הרי"ד כשאין לו אחר אלא דומיא דפסולי הדר דכשרים בשעת הדחק, ויש לדחות דהוצרך לזה משום דס"ל דכל שפסלו חכמים אין יוצא יד"ח המצוה אף מדאורייתא, וע"ד מש"כ התוס' לעיל ג' א', וי"ל עוד דהוצרך לזה דמה"ט ה"ז כשר אף מדרבנן ומברכין ע"ז, דאם הי' פסול מדרבנן, ל"ה מברכין ע"ז, וכמש"נ במק"א מש"כ הפמ"ג לדון דאף אם כשפסלו חכמים יוצא יד"ח המצוה מדאורייתא, מ"מ אין מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולדעת הסוברים דהא דבעינן שיהא בלולב ד"ט אינו אלא מדרבנן, תיקשי ממה שהוכיחו התוס' מסוגיית הגמ' בנדה דהוא מדאורייתא, וצ"ל כמש"כ הפנ"י לעיל ז' ב' דיש מקום לפרש דמה שאמרו בנדה שם דלא חשיב קורה טפח משום דהוא מדרבנן, היינו משום דעיקר דין קורה הוא מדרבנן, וכ"נ בל' רש"י בנדה שם, ז"ל, בדרבנן כגון מבוי "דכל מצותו" מדברי סופרים, עכ"ל, אך לולב הוא מדאורייתא שפיר חשיב לי' אף דשיעורו אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הערול"נ ובבנין ציון שם, ועיי"ש שכתב להוכיח כן למש"כ שם בדעת כמה מקמאי דשיעורא דלולב טפח כדי שיאחזנו וכו' אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה המאירי בסוגיין הביא מה שהוכיחו דנענוע היינו נענוע העלין ולא סגי בהולכה והבאה מהא דבעינן שיהא בלולב טפח רביעי כדי לנענע בו והיינו כדי שיהא הנענוע ניכר והרי דבעינן נענוע עלים דאם ל"ב אלא הושטה הרי ההושטה בכ"ש, וכתב ע"ז, ז"ל, ולדעתי אין טענה זו כלום שאם כן אף אתה צריך לומר שיהא הנענוע מעכב שהרי השיעור מעכב הוא, אלא שצורך השיעור אינו אלא מפני שהלולב עיקר כמו שכתבנו וצריך שתהא נטילתו מפורסמת עד שיהא ראוי לנענוע ולהושטה הניכרת, ואע"פ שההושטה והנענוע אין מעכבין ראוי לכך מיהא בעינן שכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו וכל שאין ראוי לבילה בילה מעכבת בו, עכ"ל, ומבו' דאף דל"ב נענוע עלים אף למצוה מ"מ בעינן שיהא ראוי לכך, ושמא היינו רק משום דבעינן נענוע למצוה, וע"כ יש מקום להצריך שיהא ראוי גם לנענוע עלים, אך אם ל"ה בעינן נענוע למצוה, ל"ה מקום להצריך שיהא ראוי לנענוע עלים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמעתי לפרש עוד בזה, למש"כ התוס' לעיל ל' א' דשיעורא דאתרוג הוא משום דבעינן מינכר לקיחתו, וע"כ אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', ומבו' דשיעורא דד' מינים הוא שיהא בהם שיעור הראוי ללקיחה, ואי"ז רק דין במעשה הלקיחה, אלא הוי זה שיעור בהאתרוג, ולפ"ז י"ל דשיעורם הוא שיהא בהם שיעור הראוי ללקיחה כהלכתה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והגרי"ז זצ"ל נקט דבעינן שינענע באותו לולב שיצא בו יד"ח המצוה, וזה מכח הנ"ל דנענוע אינה מצוה וקיום בפנ"ע אלא הוא מכלל מצות הנטילה דנטילה כהלכתה היא בהדי נענוע, וע"כ י"ל דבעינן שיהא הנענוע באותו לולב שיצא בו יד"ח. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירו דד' הרי"ד מתישבים לטעמי' דס"ל דפסולי הדר נוהגים בכל הימים, דלדעת החולקים דפסולי הדר אינם נוהגין בשאר הימים, והא דלולב שאין בו ד"ט פסול ודאי דהוא אף בשאר הימים, ובע"כ דאין פסולו משום פסול הדר אלא הוא פסול בפנ"ע, - ומה"ט מבו' בד' הריטב"א דלולב שאין בו כדי לנענע בו פסול אף בשעת הדחק, ול"ד לפסולי הדר דכשרים בשעת הדחק, והיינו משום דכל שאינו ראוי לנענוע אין שמו עליו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והרא"ש בסימן כ"ו כתב דהא דמנענעים באנא ד' הושיעה נא וכו' היינו ע"פ המקרש דכתיב אז ירננו עצי היער וכו' ואיתא במדרש לפי שבר"ה באין לדין ישראל ואומות העולם ואין יודעין מי יצא זכאי ומי יצא חייב נתן הקדוש ברוך הוא מצוה זו לישראל "שיהו שמחים בלולביהם" כאדם היוצא מלפני השופט זכאי שהוא שמח והיינו דכתיב ירננו עצי היער כלומר ירננו בעצי היער כאשר יצאו מלפני ד' זכאין כשבאין לשפוט את הארץ ובמה ירננו בהודו ובהושיעה נא, עכ"ל, ומבו' דמצות לולב היא משום שמחה שיהיו שמחים בלולביהם, ומבו' דהנענוע הוא מכח הא דיהיו שמחים בלולביהם, וזה כמש"נ. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם הנה התוס' בסוגיין כתבו, ז"ל, וטעמא דב"ה אע"פ שאין אנא ד' הושיעה נא תחילת הפרק ולא סוף הפרק מנענעים, משום דכתיב אז ירננו עצי היער מלפני ד' כי בא לשפוט את הארץ וכו', והיינו ירננו שמנענעים את הלולב "ומשבחין" בהודו ובאנא ד' הושיעה נא, עכ"ל, ומשמע שהנענוע הוא משום שבח, ומה"ט הוא שמנענעין בשעת ההלל, וזה כמו שאמרו בפסיקתא וועוד אמרתי לכם שתקחו לולב ותנענעו לפני, ואעפ"י שאתם עושין כן אין אתם גומלין לי אלא פורעין לי, למה, שבשעה שהוצאתי אתכם ממצרים עשיתי את ההרים לנענע מלפניכם שנא' ההרים רקדו כאלים וכו', ומבו' דהנענועין הוו משום שבח, ולפ"ז י"ל דהא דהנענועין הוו מכלל מצות הנטילה הוא משום דמצות הנטילה היא ג"כ משום שבח והודאה, וע"כ מנענעין בשעת ההלל דהוא שבח והודאה, וסמך לזה הוא ממה שאמרו בירושלמי דיבש פסול משום דלא המתים יהללו קה, - והעירוני די"ל עוד, לפ"מ דתניא בתענית ב' ב' דד' מינים הללו אינם באים אלא לרצות על המים, ולפ"ז הרי דהנענוע שהוא כדי לעצור טללים רעים הוא מענין אחד עם עיקר הנטילה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וי"ל בדעת המ"ד דאף במקדש אינו נוהג כל ז' אלא מדרבנן ואפ"ה תיקן ריב"ז ליטול לולב כל ז' זכר למקדש, למש"כ הגרי"ז במנחות ס"ו א' דהא דלולב ניטל במדינה שבעה זכר למקדש לאו היינו דתיקנו מצות לולב במדינה, אלא הוא מצוה מיוחדת שתיקנו חכמים כדי לעשות זכר למקדש, וע"כ לא איכפת לן דאף במקדש אין מצות לולב כל ז' אלא מדרבנן, דמ"מ כיון דבמקדש איכא מדרבנן מצות לולב כל ז', תיקנו ליטול במדינה כדי לעשות זכר למקדש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שייסד לקושייתו על מה שפירש דלהך מ"ד אין מצות לולב דאורייתא אלא במדינה ולא במקדש, והק' דבמדינה איכא מצות לולב דאורייתא ביום הראשון ואפ"ה לא תיקנו חכמים בשאר ימים, ובמקדש דליכא מצוה מדאורייתא כלל תיקנו חכמים ליטול לולב כל ז', - אך דבריו תמוהים, דודאי דגם במקדש איכא מצות לולב מדאורייתא ביום הראשון, כאשר כ"ה להדיא בד' היחוסי תנו"א, דלא גרע מקדש מגבולין, אלא דליכא מצוה במקדש טפי מבגבולין. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך הנה שו"ר בפי' רבינו מנוח שם שפירש לד' הרמב"ם דלעולם עיקר הנענועין הם בשעת הברכה וזהו שכתב הרמב"ם בתחילת דבריו דיוליך ויביא וכו' והיינו בשעת הברכה, וע"ז כתב הרמב"ם והיכן מוליך ומביא בשעת קריאת ההלל, והיינו דמלבד הנענועין שבשעת הברכה הי' מנענעין בשעת ההלל, וע"ז הוא שכתב דהיינו בהודו לד' כי טוב וכו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ושו"ר הדברים מפורשים כן בתשו' רב נטרונאי גאון בתשוה"ג שע"ת סימן ש"ט ובהל' הרי"צ גאות בהל' לולב, ז"ל, ולענין נענוע אם שלא בשעת תפלה נטלו מברך עליו ומנענעו ומחזירו למקומו וכו', ואם בעת תפילה נוטלו מברך עליו ומנענע בהודו לד' כי טוב תחלה וסוף ובאנא ד' הושיעה נא בלבד, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולפ"ז י"ל דבעינן שתהא קריאת ההלל והנענועין סמוכין לעיקר הנטילה, ובלא"ה י"ל דלמש"נ להלן מד' הרמב"ן דמשום הלולב קוראין את ההלל דאפשר ישראל נוטלין לולביהן ואין אומרים שירה, בעינן שיהא ההלל סמוך לנטילה, וכ"כ הגר"א בסימן תרמ"ד ס"א דמה"ט נוטלין הלולב אחר שחרית קודם קריאת ההלל, עיי"ש, - אך מד' הבעה"ע ורבינו שמחה משמע דכל הא דמי שהשכים לצאת לדרך מביאין לו לולב ומנענע, הוא רק משום דלא יהא לולב אח"כ בשעת ההלל, אך אם יהא לו לולב בשעת ההלל סגי במה שמנענע בשעת ההלל אף דאי"ז סמוך לעיקר הנטילה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ושמעתי להוסיף בזה, דהנה הר"ן לעיל ל"ב ב' כתב, ז"ל, וה"ר יונה מנח בי' סימנא מי בעל דברים יגש אליהם, שהלולב שנאמר בו דברים הרבה דהיינו "ברכת לולב והלל" שיעורו י"ג"ש דהיינו י"ג גודלים ושליש, עכ"ל, ומבו' דההלל נאמר על הלולב, וע"כ חשיב שנאמר בלולב דברים הרבה, וזה מתפרש כמש"נ. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם הנה הרמב"ן נסתפק דהבבלי פליג על הירושלמי בדין הנענוע, ולהירושלמי הוא מוליך ומביא ג"פ ולהבבלי הוא מוליך ומביא ומעלה ומוריד, - אך לגירסת הראבי"ה והמרדכי הרי נתפרש להדיא בד' הירושלמי דבעינן גם מוליך ומביא ומעלה ומוריד. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואך דלדעתו אי"ז ב' דינים חלוקים שלא שייכי להדדי כלל וכמש"כ הרמב"ן, שהרי חזינן דצריך לנענע ג"פ בהולכה ולנענע ג"פ בהבאה וכו', - אך היינו דאחר דבעינן להוליך הלולב ולהביא ולהעלות ולהוריד בעינן נענוע בכל חד מינייהו. [↑](#footnote-ref-17)
17. וי"ל בדעת המג"א דאם מדרבנן לא יצא יד"ח בלא נענוע, הרי דאף אחר שהגביהו אכתי הוה חשיב כטעה בדבר מצוה, וממה שאמרו דאחר שהגביהו אינו בכלל טועה בדבר מצוה, בע"כ דאין הנענוע מעכב, - והכפו"ת לקמן מ"ב א' כתב לדון כן בדעת הרמב"ם דקודם הנענוע חשיב כטועה בדבר מצוה, ז"ל, ואפשר דטעמו דהרמב"ם וכו' משום דסוגיא דהכא סברה כיון שהגביהו יצא בו והנענועים הם שיורי מצוה ולא חשיבי לברך עליהם, אבל בריש פסחים מוכח דאפילו הגביהו ויצא בו מברך על הנענועים על נטילת לולב, וכיון דאכתי לא יצא לגמרי דהרי מברך על נטילת לולב על הנענועים, א"כ חשיב דלא יצא אע"ג דלא הפכו ולא הוציאו בכלי וכו', עכ"ל, וזה ע"ד מש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. והמאירי בסוגיין כתב בהא דבעינן שיהא הלולב יוצא טפח, ז"ל, שצורך השיעור אינו אלא מפני שהלולב עיקר וכו' וצריך שתהא נטילתו מפורסמת עד שיהא ראוי לנענוע ולהושטה הניכרת, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך כבר נתבאר לעיל סקכ"א דבל' הרמב"ם מבו' דמצות הולכה והבאה היא בכל המינים ומצות נענוע היא רק בלולב. [↑](#footnote-ref-20)
20. וראיתי לדון בנוטל את כל המינים בזאח"ז, אם צריך לנענע כל מין ומין, או א"צ לנענע אלא את הלולב, ותליא בהנ"ל, ולמשמעות ד' הרמב"ם לכאו' צריך להוליך ולהביא ולהעלות ולהוריד את כל מין ומין, אך לנענע אינו מנענע אלא את הלולב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)