עגלה ערופה יסוד קדושתה
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אי_ש סטפנסקי

**איסור הנאה בקדשים**

**איסור הנאה בדבר שנעשית מצותו**

במס' יומא נט: אמרינן אין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו, ולכן אין מועלין בדם לאחר כפרה, ופירש רש"י לאחר כפרה אין בו מעילה, דכיון דנעשית מצותו תו לא קרינן ביה קדשי ה'. ומקשינן ולא והרי תרומת הדשן, פירש רש"י דכתיב ושמו אצל המזבח דטעון גניזה, אלמא אסור בהנאה, וכיון דבהנאה אסור משום קדושתו מעילה נמי אית ביה. ומשני דהוי תרה"ד ובגדי כהונה ב' כתובין הבאין כאחד, דכתיב בהו והניחם שם. ולר' דוסא דראויין לכהן הדיוט הוי תרה"ד ועגלה ערופה ב' כתובין, דכתיב ביה וערפו שם, שם תהא גניזתה. וכתבו תוס' באמצע ד"ה והרי ותוס' רא"ש שם דלא איירי במעילה, כי לא מצינו דשייכא מעילה בע"ע, אלא איסור הנאה מן התורה קאמר. (וכן כתבו תו"י והוסיפו ואפי' היה שם מעילה וכו').

ומבואר ברש"י שהדין האמור בכל מקום אין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו, שהוא דין בין במעילה ובין באיסור הנאה, הוא דין באיסה"נ של קדשים, דכיון שכל המעילה וכל האיסור הנאה הוא מחמת שעומד לגבוה וקרינן ביה קדשי ה', כאשר נעשית מצותו פקע המעילה והאיסור הנאה, וחד דינא הוא. ולכן כתב רש"י שאין מעילה בדם לאחר כפרה משום שנעשית מצותו דהכונה היא שאין זה קדשי ה', דמטעם זה איכא נמי היתר לאיסור הנאה. וכן כתב דכיון שהתורה אסורה תרומת הדשן בהנאה אף שנעשית מצותו ממילא איכא נמי מעילה, דהא דנעשית מצותו ליכא איסה"נ וליכא מעילה חד דינא הוא. וכ"כ בפסחים כו. דתרומת הדשן אסורה בהנאה ומועלין בה כדכתיב ושמו אצל המזבח, ומבואר דתרוויהו חד דינא.

ונראה דרש"י אזיל לשיטתו דיסוד האיסור הנאה בקדשים הוא מליתא דמעילה, דבלאו שלא למעול מונח גם איסה"נ. והא דמבואר בגמ' ר"ה כח. דבשופר של שלמים לא יתקע ואם תקע לא יצא משום שלאו בני מעילה נינהו איסורא הוא דרכיב בהו ולא נפקי לחולין, ומבואר דאף דליכא מעילה בשלמים מכל מקום איכא איסה"נ מהתורה, הביאור דהוא דשלמים נתמעטו מדין מעילה בלבד, דליכא דין מעילה, אך איסור מעילה שגורם לאיסור הנאה איכא נמי בשלמים.

דהנה רש"י בפסחים כז: כתב שאם התפיס עצים לדמי שלמים, למוכרן וליקח בדמיהן שלמים, וקק"ל אין להם מעילה דלאו קדשי ה' קרינן ביה, שכולן לבעלים וכו', ואיסורא מיהא רכיבה עלייהו, וממעילה הוא דאימעטי במס' מעילה, עכ"ל. ומבואר גדר איסה"נ דשלמים דכל המיעוט הוא ממעילה ולא מאיסה"נ, ואין זה ב' דינים נפרדים. [ומש"כ רש"י דאין מעילה בקק"ל משום שאין זה קדשי ה' אין כונתו דאין זה קדשי ה' כלל, דאם כן איסה"נ נמי ליכא כמבואר בסוגיא דנעשית מצותו, אלא כונתו כמש"כ רש"י בזבחים פג: דלגבי מעילה בעינן שיהיו מיוחדים לשם, משא"כ קק"ל שאין זה מיוחד להשם, וכן הוא בתו"כ, אך לגבי איסה"נ כל שהוא קדשי ה' ועומד לשימוש גבוה סגי בהכי אף שאין זה מיוחד לשם]. וכן כתב רש"י בקידושין נז. ד"ה כקדשים, דקדשים אסורין בהנאה שהרי מועלין בהן, עכ"ל, ומבואר דהמקור לאיסה"נ הוא ממעילה.

וכן מוכח בתו"י יומא שם ד"ה אין לך דבר, דהקשו מנ"ל דאין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו, ותירצו דנפקא ליה מחטאות המתות דדרשינן בתו"כ שאין מועלין בהם שאינן למצוה, ה"נ דבר שנעשית מצותו אין מועלין בו, עכ"ל. ומבואר שהדין של נעשית מצותו נאמר בקדשים, דכל דבר שהאיסור הנאה שבו הוא מחמת קדשי ה' הרי זה ניתר כשנעשית מצותו משום שאין זה עומד לקדשי ה'. וכן מבואר בהמשך התו"י ד"ה משום דהוו, דהקשו מדוע לא חשיב צפורי מצורע למ"ד דאסור מחיים, והתם אסור נמי לאחר שחיטה. ותירצו לפי שאין זה קדשים אלא מעשה חוץ אבל שעיר המשתלח נקדש בפנים וע"ע אע"פ שמעשיה חוץ כתיב בה כפרה כקדשים. ומבואר דהתם חשיב רק דבר שאיסורו משום קדש, דהיינו משום קדשי ה', וצריך להיות ניתר כשנעשית מצוותו משום שאין זה קדשי ה', ולכן ע"ע שאיסור הנאה שבו הוא מליתא דקדושה דילפינן מכפרה כתיב בה כקדשים שייך בזה ענין נעשית מצותו, משא"כ צפורי מצורע.

**איסור הנאה בקדשים שמתו**

במס' מעילה יב. אמר עולא א"ר יוחנן קדשים שמתו יצאו מידי מעילה דבר תורה, ולא אמרינן קדושה שבהן להיכן הלכה, ומייתי ראיה מתורין שעבר זמנן דאין נהנין ולא מועלין. ופירש רש"י דלאו קדשי ה' נינהו, דלא חזו לגבוה וקדושת דמים נמי לית בהו דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, (דאם היה בהן פדיון אכתי הוי קדשי ה' דראוי לגבוה ע"י פדיון). וכ"כ תוס' מעילה ב. דכיון שהולכין לאיבוד לא איקרו קדשי ה'. ולכאורה לדעת רש"י ותו"י שכתבנו לעיל דאיסור הנאה דקדש נלמד מליתא דמעילה, וכל שאינו קדשי ה' כגון שנעשית מצותו תו ליכא איסה"נ, צריך להיות שאף קדשים שמתו פקע איסה"נ דאורייתא. וכן נקט הקוב"ש ח"ב סי' כ"א בדעת רש"י, דכל קדשים שמתו אסורין בהנאה רק מדרבנן, כיון שאין זה קדשי ה'.

ועפי"ז כתב דמש"כ תוס' זבחים סט. דאיסור נבלת עוף טהור לא חלה על איסור קדשים, והוכיח מכאן הגר"ח (וכן הוא בכתבי הגרי"ז זבחים קג.) דקדשים שמתו אסורים בהנאה מהתורה, היינו לשיטתייהו דנעשית מצותו אינו שייך לקדשי ה' אלא הוא דין בכל איסורי הנאה, ולפי"ז איסור הנאה דקדש אינו תלוי בדין קדשי ה', ולכן אף בקדשים שמתו איכא איסה"נ דאורייתא, אך לשיטת רש"י ליכא איסה"נ דאורייתא וקושייתם שם לק"מ. [מש"כ הקוב"ש לדחות ראיית הגר"ח דהתוס' שם קאי על איסור אכילה כמבואר בבכורות טז. צ"ע טובא, דהגמ' שם קאי רק על חטאות המתות, אך נבלת עוף טהור ליכא איסור אכילה אלא מדין איסור הנאה דקדשים].

אך הגר"ח בהל' מעילה נקט שאף לשיטת רש"י שאיסור הנאה דקדש תלוי בקדשי ה', ונעשית מצותו מותר בהנאה משום שאין זה קדשי ה', מכל מקום קדשים שמתו מתחלק, שכלפי מעילה אין זה קדשי ה' וכלפי איסור הנאה חשיב קדשי ה' ואיכא איסור הנאה דאורייתא. דכתב שם דקדשים שמתו רק מעילה הוא דלית בהו הא מיקדש קדשי, משא"כ בנעשית מצותן דעיקר קדושתן פקעה מינייהו עי"ז, ומכל מקום חד טעמא להו. ומטעם זה כתב שם דכשם שדין קדשים שמתו איכא רק בקדושת מזבח ולא קדושת בדק הבית כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם כך דין נעשית מצותו לא שייך בקדושת בדק הבית. והנה האבי עזרי הל' מעילה הקשה דלפי תוס' בתמורה שנעשית מצותו הוא דין בכל איסורי הנאה ולכן כל הנשרפין אפרן מותר, אין מקום להשוות קדשים שמתו לנעשית מצותן כלל, ופשיטא דבדק הבית לא גרע משאר איסורי הנאה כערלה וכלאי הכרם דשייך בהו דין נעשית מצותו. אך נראה פשוט דהגר"ח אזיל בשיטת רש"י ותו"י שדין נעשית מצותו הוי רק דין בקדשים ומשום קדשי ה', וכל הנשרפין אפרן מותר דין אחר הוא כמש"כ לעיל, ולכן דימה לדין קדשים שמתו.

ובביאור דברי הגר"ח נראה דכשם שבשלמים ליכא מעילה ואיכא איסה"נ מהתורה, וטעם הדבר דלגבי מעילה בעינן קדשים המיוחדים רק לה' ולא יהיה בהם הנאה לבעלים, ולגבי איסה"נ סגי במה שהם גם קדשי ה' וא"צ מיוחדים רק לה'. ואף שאיסור הנאה ומעילה תרוייהו חד דינא נינהו דקדשי ה' מכל מקום הם חלוקים בדרגתן דלגבי מעילה בעי טפי קדשי ה'. ולכן נקט הגר"ח דאף בקדשים שמתו בלא שנעשית מצותן אף דפקע דין מעילה משום שאינן עומדים עכשיו לקדשי ה' מכל מקום לגבי איסה"נ סגי במה שחל בהם קדשי ה', ולא יפקע דין קדשי ה' לגבי איסה"נ עד שנעשית מצותן. ועפי"ז יש לבאר ג"כ מש"כ תוס' מעילה יב: דחלב וביצים אין מועלין בהן משום שאינן קדשי ה' ומכל מקום איכא איסה"נ דאורייתא כמו בשלמים, והיינו דחל בהם דין קדשי ה' אגב הבהמה, ולגבי איסה"נ דאורייתא סגי בזה, אך מעילה בעי מיוחדים לה' טפי ולא סגי בשם קדשי ה' אגב הבהמה.

וכדברי הגר"ח יש להוכיח מרש"י קידושין נז: לגבי שחוטי חוץ, דהתם ילפינן איסור הנאה בחולין שנשחטו בעזרה משחוטי חוץ מה שלי בשלך אסור אף שלך בשלי אסור, ופירש רש"י מה שלי בשלך אסור בהנאה, דמי יתיר הנאה שנאסר בה מחיים אחרי שאין דמו נזרק. ומבואר להדיא דאף שאינו עומד לגבוה שהרי נשחט בחוץ והוי כקדשים שמתו מכל מקום כל שלא הותר הקרבן ע"י זריקה נשאר האיסור הנאה, וכ"כ מהר"ם שם, דרש"י נקט שקדשים שמתו אסורין בהנאה מדאורייתא, ומש"כ הקוב"ש בדעת רש"י צע"ג, וכבר העיר כן הקוב"ש בב"ק עו. אות ס"ה עיי"ש.

ובתוס' שם הקשו על רש"י הא כמו כן מצינו שזריקה מוציאה מידי מעילה, ואפ"ה אמרינן קדשים שמתו יצאו מידי מעילה ואע"ג שלא נזרק הדם, וכמו כן נאמר שהשחיטה תוציא מידי איסור אבר מן החי ויהיו מותרים באכילה. וביאר מהר"ם קושייתם דאע"פ ששחוטי חוץ אסורין בהנאה מדין קדש וכנ"ל מכל מקום כיון שאין בהם מעילה יש ללמוד להתיר חולין בעזרה באכילה מהא דהותר שחו"ח ממעילה. אך הרש"ש נקט דהתוס' פליגי על רש"י וסברי דקדשים שמתו מותרין בהנאה מהתורה, והא דאסורין באכילה הוא רק מדין נבלה אך שחו"ח כיון שנשחטו כדינם הרי הם מותרין אף באכילה, ושפיר הקשו על רש"י דנילף להתיר חולין שנשחטו בעזרה משחו"ח דמותרין אף באכילה, וכן נקטו בביאור דבריהם המקור ברוך סי' כ"ה קוב"ש סוף סי' כ"א וקה"י מעילה סי' ב'. ומכל מקום כתב הקה"י בשם המקנה שם דלאחר שילפינן איסור הנאה בחולין שנשחטו בעזרה כמש"כ תוס' שם בתירוצם, שוב ילפינן שחו"ח מחולין שנשחטו בעזרה דיש איסור מחודש של שחו"ח, שהרי במס' ב"ק עו. מבואר ששחוטי חוץ חשיב שחיטה שא"ר, אלמא אסור בהנאה.

שיטת תוס' בב"ק בנידון הנ"ל

תוס' בב"ק עו. הקשו מדוע שחוטי חוץ חשיבא שחיטה שא"ר לגבי דו"ה הא יכול לפדות בשעת פרכוס, דבר העמדה והערכה היא, ואין לך מום גדול משחיטה. ואף אם נאמר דפרכוס שלאחר שחיטה לא מהני ולא חשיב בר הו"ע מכל מקום לר"ל דאין צריך הו"ע בקדשי מזבח מאי איכא למימר. ובכתבי הגר"ח שם בסופו כתב דקושיא זו קשה ביותר לגבי בכור, דאין צריך פדיה כלל ומיד כשנפל בו מום מותר להדיוט, ואם כן כל בכור ששחטו בחוץ בלא מום יהיה מותר באכילה מהתורה משום ששחיטה עצמה חשיבא מום, ואף שמדרבנן אסור מדין קנס ככל מטיל מום בידים מכל מקום מהתורה שרי. וכתבו התוס' שלגבי פיגול אין להקשות שיפדה ויותר איסור קדש, דע"י פיגול חל איסה"נ מחודש שהרי דינו בשריפה, משא"כ שחו"ח דדינו בקבורה אין איסה"נ מחודש אלא שנשאר איסור קדש, ואם כן מדוע לא יועיל פדיון. [ובתוס' שאנץ תירץ בתחילה דכיון שנפסל שוב לא מהני פדיון להתירו, ודחה דכל הפסול הוא במצב של קדש, אך כאשר יפדה ויעשה חולין לא שייך פסול ויהיה מותר באכילה].

ותירצו דמום שהוא מחיים חשיב מום לפדות על ידו אבל מום שלאחר מיתה לא חשיב מום. כלומר, דאף שבמציאות מום שנעשה בשעת מיתה הוי מום לכל דבר מכל מקום לענין פדיה אין פודין אלא על מום שנעשה קודם מיתה. וביאר בכתבי הגר"ח דבמס' מנחות ק: איתא העופות העצים הלבונה וכלי שרת אין להם פדיון שלא נאמר פדיון אלא בבהמה, ומטעם זה בעי שהמום יפול בשעה שהיתה בהמה חיה ולא מתה. ואין זה תלוי בשעת הפדיון דהא כשנפל מום בבהמת קדשים ומתה למ"ד דאין צריך הו"ע ופודין להאכיל לכלבים רשאי לפדות, אלא זה תלוי בשעת ההיתר פדיון, דהמום צריך להיות בבהמה חיה. [וצ"ע דאם כן אכתי יקשה בבכור מדוע שוחט בכור תם אסור באכילה, הא אינו צריך פדיון. וצ"ל שדין זה דבעינן מום בבהמה אין זה תנאי במעשה הפדיון דלא נתחדש פדיון אלא על מום שמחיים, אלא הוא דין במתיר של המום, דמום שלאחר מיתה אינו פועל היתר בבהמה, בין בקדשים היתר פדיה ובין בבכור היתר אכילה בגבולין].

והוכיחו תוס' כן מברייתא בתמורה לב. מתו תמימים יקברו בע"מ יפדו, ומפרש ר"ל דבקדשי מזבח אין צריך הו"ע, ומכל מקום תמימים יקברו ולא אמרינן דיפדו מחמת שנעשו בעלי מומין ע"י המיתה, אלמא בין שחיטה ובין מיתה לא הוי כמום. ורעק"א כתב לדחות ראייתם דלעולם אין צריך מום מחיים, והתם לא הוי מום ולא שינוי בגופו, אלא דחיותו אזל ממנו, אבל האיברים כמו שהיו, משא"כ בשחיטה כיון שנחתך העור והצואר הוי מום. (תוס' נקטו דבין מיתה ובין שחיטה הוי מום אלא דמום שנעשה לאחר מיתה אין פודין, אך רעק"א נקט דפודין על מום שלאחר מיתה אלא שמיתה אין זה מום כלל). והוכיח כן מהגמ' בחולין ל. דשחיטה חשיבא מום, ועי' כתבי הגר"ח מש"כ לדחות ראייתו.

עוד ציין רעק"א לדברי רש"י ריש מעילה דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, דלא חזו לא לגבוה ולא להדיוט דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ומדוייק דלמ"ד פודין שפיר רשאי לפדותו ושוב איכא מעילה עד הפדיון, ומבואר דשחיטה חשיבא מום לענין פדיון. והגרי"ז בתמורה שם כתב דמקדשים שמתו אין ראיה, דאפשר דאיירי בהיה בהם מום ומתו, ולכן הוצרך רש"י לומר אין פודין לכלבים, אלא הראיה היא מהא דפירש רש"י כן לגבי קק"ד ששחטן בדרום, והתם לא נפל בהם מום קודם לכן שהרי שחטן כדינן בפנים. ולפי"ז כל הראיה מרש"י זה רק לגבי שחיטה ולא לגבי מיתה.

ובתמורה שם כתבו תוס' דמיתה לא חשיבא מום וציין רעק"א לדברי התוס' כאן ורש"י בריש מעילה. והנה רש"י שם פירש דמתו תמימין יקברו משום מעלה, ובפשטות מבואר ברש"י דאף מיתה הוי מום לפדות עליו אלא שלא יפדה משום מעלה, וכן נקט עולת שלמה שם. אך הגרי"ז שם נקט בפשיטות דלכו"ע מיתה לא הוי מום, וכל המחלוקת בין רש"י מעילה לתוס' בב"ק הוא על שחיטה, ולכן פי' דמה שהוצרך רש"י לומר דהוי מעלה היינו לר' יוחנן דקדשי מזבח צריכין הו"ע ואיירי בהקדישו לדמיו ומכל מקום תמימין יקברו (באופן דליכא מיגו דנחתא) משום מעלה. ולדעת רש"י במעילה וכן רש"י בתמורה לביאור העול"ש הדק"ל מדוע לא יוכל לפדות שחוטי חוץ.

וצ"ל כמש"כ רעק"א שם ליישב קושיית תוס' דכיון שבשעת שחיטה עבר על איסור שחיטת חוץ אסרה תורה, ושוב לא יועיל פדיון להתירו, דע"י הפדיה לא נעשו חולין למפרע, והניח בצע"ג. ולהאמור לעיל דבריו תלויים בפלוגתת הראשונים בקידושין, דלפי רש"י כל איסור שחו"ח הוא רק מחמת שנשאר איסור קודש בקדשים שמתו, ולפי"ז שפיר הקשו תוס' דיוכל לפדות ע"י מום של שחיטה והוצרכו לחדש דמום שלאחר מיתה אין פודין על ידו, אך לפי תוס' כפי שנקטו הרש"ש ועוד דאיסור שחו"ח הוא איסור מחודש הנלמד מחולין שנשחטו בעזרה, שפיר י"ל דלא יועיל על זה פדיון, והוי כפיגול שלאחר שנאסר שוב לא יותר אף במצב של חולין, וכן נקט בכתבי הגר"ח שם בסו"ד. [ובמגיה שם הקשה דאף איסור מיוחד זה הוא דוקא בקדש ולא בחולין, ואין דבריו מוכרחים]. ומכל מקום דעת רש"י צ"ע דבקידושין נקט שאין איסור בפ"ע ובתמורה לדעת האחרונים נקט דמיתה הוי מום לפדות עליו, ולפי"ז הדק"ל מדוע שחו"ח חשיבא שחיטה שאינה ראויה, וצ"ע.

והנה תוס' בבכורות לב: הקשו לפי מה דקיי"ל כר"ע דבכור נאכל לנכרים ומסתמא הוא הדין לכלבים, מדוע איתא בבכורות כא: בהמה שהפילה חררת דם יקבר, וכן שם כח. מי שאינו מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו יקבר וכן שם לז. השוחט את הבכור ונודע עד שלא הראהו הבשר יקבר, וכן בחולין סט: יצא רובו הרי זה יקבר, הא ראוי לכלבים. והקשה הרש"ש על קושייתם משחט שלא עפ"י חכם, דהתם כיון דקנסוהו שיחשב כתם שוב השחיטה אוסרתו מדין שחו"ח. ואזיל הרש"ש לשיטתו דשחו"ח הוי איסור מחודש, אך לפי התוס' בב"ק דאין איסור מחודש אלא שנשאר איסור קדשים, ובבכור כאשר נעשה בו מום פקע איסור קודש מאליו, שפיר הוכיחו התוס' דאסור לכלבים.

ומכל מקום קושיות התוס' צע"ג דהא בכל ד' האופנים הנ"ל לא נפל בו מום מחיים, ואם מחמת המיתה או השחיטה הא אין מום דלאחר מיתה מתיר את הבכור, ונשאר איסור קודש כמו בכור תם, והיכי ס"ד דתוס' שיהיה מותר לכלבים אף למ"ד פודין לכלבים. ובכתבי הגרי"ז כא. הקשה כן על קושיא א' דתוס' מחררת דם, דאין כאן מום כי אם נפל, ואסור מדין שגר בהמה, ודלמא משום הכי יקבר. ובמנחת אברהם שם יישב עפ"י התוס' בב"ק הנ"ל דכל מיתה הוי כמום, ועוד כתב דאף לפי רעק"א י"ל דחררת דם שנימוחה ודאי חשיב כמום. ודבריו קשים להולמן, דהא בכור לא ניתר ע"י מום דלאחר מיתה, דאל"כ תקשי בשוחט בכור תם בחוץ מדוע לא יהא מותר באכילה מהתורה וכקושיית הגר"ח בס"ד דתוס', ועל כרחיך שלפי מסקנת התוס' אין בכור ניתר ע"י מום דלאחר מיתה, והוא הדין שחיטה ומיתה.

ובמהרי"ט אלגזי פ"ה אות מ"א או"ק ז' נקט דמיתה וטריפה הוי כמום ושרי לפדות עליו, ומכל מקום בכור לא ניתר רק ע"י מום ממש, דלא אמרינן מומו היינו פדיונו אלא במום ממש. והקשה על תוס' דאם כן ליכא הוכחה מכל הנהו ראיות, דהתם ליכא מום.

**קושיא גדולה על שיטת תוס' בקידושין**

ובעיקר שיטת תוס' בקידושין דקדשים שמתו מותרין בהנאה מהתורה, צ"ע טובא מאי שנא מפסה"מ דאף לאחר פדיון נשאר איסור קודש ואסור בגו"ע והחלב אסור בהנאה, ולאחר שמתו אסורים לנכרים וכלבים. (במס' תמורה לא. הרחבנו בדין זה, ומסקנת הדברים שלמ"ד פודין את הקדשים להאכילן לכלבים משעת מיתה ואילך פקע איסור קדש, ולכן מותר להאכיל לנכרים וכלבים אף בלא שחיטה, ולמ"ד אין פודין לפי התוס' בבכורות לב: נתחדש שאיסור קדש ניתר רק בשחיטה ולא במיתה, ולכן אם נשחט כדינו והותר לישראל הרי זה מותר אף לנכרים וכלבים, ואם לא נשחט אסור בהנאה ככל איסור קודש. ולדעת הרמב"ן חולין סט: אף למ"ד אין פודין הותר איסור קודש במיתה, אלא שאסור לכלבים לעולם מגזיה"כ. והשתא קשה מדוע קדשים שמתו מותרין בהנאה למ"ד אין פודין יאסר לתוס' בכל הנאות ולהרמב"ן לכלבים).

ובאחיעזר ח"ב סי' כ"ז כתב דבתוס' בב"ק הנ"ל מוכח שאין בשחו"ח איסור מלבד האיסור קדש, ולכן הקשו שאיסור זה יותר בפדיון, וכתב דאף לפי תוס' בקידושין נשאר איסור קדש וכמש"כ מהר"ם שם (ודלא ככל האחרונים דלעיל) דהא לא גרע מפסה"מ שאין פודין להאכילן לכלבים. והיינו דמכח קושיא הנ"ל הוכיח כשיטת מהר"ם בתוס' דלא יתכן שיותר איסור קדש בקדשים שמתו, וכל איסור שחו"ח הוא משום שאין מי שיתיר איסור קדש, ולכן הקשו בב"ק שיותר ע"י פדיון.

ומהרי"ט אלגזי פ"ה אות ל"ז או"ק ג' ד"ה ואע"ג תירץ דבאמת קדשים שמתו יהיו אסורין בהנאה באיסור קדש מדין פסה"מ, דאם לאחר פדיון אסור כ"ש קודם פדיון, וכל מה שאמרו קדשים שמתו יצאו מידי מעילה היינו מעילה דוקא אך איסה"נ איכא, ורק בשחיטה נקטו תוס' דשרי לגמרי דהא שחיטה מתרת איסור קדש גם בפסה"מ. וכ"כ הקה"י מעילה סי' ב', ויישב בזה קושיית האור שמח פ"ד ממא"א הי"ז מדברי המכילתא פר' משפטים דיליף איסה"נ בשור הנסקל בק"ו מחטאת, שאם נשחטה בשרה מותר ואם מתה אפי' עורה אסור, כ"ש שור הנסקל שאם נשחט בשרה אסור שאם מת עורו אסור, ומבואר דקדשים שמתו אסורים בהנאה מהתורה, ולהנ"ל ניחא דהאיסור הוא מדין פסה"מ. אלא שדבריהם סותרים לכל היסוד של הגרי"ז דהטעם שפסה"מ אסורים בהנאה עד השחיטה הוא משום שנשאר איסור קדש, ולפי"ז לא שייך להעתיק איסור זה לקדשים שמתו, שהרי אין זה איסור מחודש אלא רק הגבלה בהיתר פדיון.

ובחזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז יישב באופן אחר, דכל שראוי לנהוג בהן דין פסה"מ הוי כראוי למצותן, וזה גופא נותן לזה דין קדשי ה', דהתורה רוצה שינהג בזה דין קדש לאסור בהנאה, ולכן אם ראוי לפדות במומן כגון למ"ד פודין להאכיל לכלבים ואין צריך הו"ע הרי זה אסור בהנאה, דחפץ התורה שיפדה ויהיה אסור עד הזביחה, אך למ"ד אין פודין או למ"ד דצריך הו"ע דאי אפשר לפדות הרי זה מותר בהנאה מהתורה מדין קדשים שמתו, והא דתנן יקבר היינו מדרבנן.

ובשו"ת אג"מ או"ח סי' נג ענף ב' תירץ דהא דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים היינו שאסור לפדות, אך אם פדה כבר הרי זה מותר לכלבים, דאין איסור הנאה בפסה"מ לאחר מיתה כלל. והוכיח כן מקדשים שמתו דמותרין בהנאה מהתורה, (ונקט פשוט כשיטת תוס' בקידושין). והנה לומר כן כפשוטו אי אפשר דהא בכור אין צריך פדיון ומכל מקום אסור לכלבים, ומשמע דאסור מהתורה. ובאבן האזל פ"ד מאיס"מ נמי נקט כן וכתב שבבכור איכא איסור בפ"ע, עיי"ש.

אך צ"ע לפי"ז הא דאיתא בב"ק נג: דשור פסה"מ שנפל לבור פטור משום דאין המת שלו, וכתבו תוס' שם דאתיא למ"ד אין פודין, דלמ"ד פודין יכול לפדות להאכילו לכלבים וחשיב כל הנאה שלו. ולדברי החזו"א והאג"מ למ"ד אין פודין הרי זה מותר מהתורה מדין קדשים שמתו, ומדוע חשיב מהתורה אין המת שלו, וצע"ג.

**איסור הנאה בחטאות המתות**

במס' מעילה ג. מקשינן מדוע חטאת שמתה מועלין בה מדרבנן ואילו חטאות המתות לא נהנין ולא מועלין בהן וכו'. ופירש רש"י שם דלא נהנין היינו מדרבנן, ואם כן על כרחיך לא מועלין היינו שאפי' מדרבנן ליכא מעילה, ושפיר פריך מחטאת שמתה. ומבואר דבחטאות המתות ליכא איסה"נ דאורייתא. וכ"כ רש"י תמורה כב. דלא נהנין היינו מדרבנן. והוכיח מכאן הקוב"ש כשיטתו בדעת רש"י דקדשים שמתו ליכא איסה"נ דאורייתא משום שאינם קדשי ה', והוא הדין חטאות המתות אינם קדשי ה' שהרי אזלי למיתה. וכן הוכיח החזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז דאף איסה"נ דאורייתא ליכא וכשיטת תוס' בקידושין הנ"ל. אך לשיטת הגר"ח דאיכא איסה"נ דאורייתא וכדמוכח מרש"י לגבי שחוטי חוץ צ"ע מה בין חטאות המתות לשאר קדשים שמתו.

ותירץ בחי' הגר"מ הל' מעילה (וכן הוא בכתבי הגרי"ז זבחים סז. וערכין ה:) דיש חילוק בין קדשים שמתו לבין קדשים שנשחטו כדינם ונגמר דין קדשים שלהם, דקדשים שמתו אף דלא חזו לגבוה וליכא מעילה מכל מקום לא פקע מהם דין קדשים, משא"כ קדשים שנגמרו כדינם, ובחטאות המתות נתחדש דהוי כקדשים שנגמר דינם והוי הפקעה על עיקר הדין קדש, ולכן אף איסור הנאה ליכא.

והנה הרבה מהאחרונים נקטו דחטאות המתות פקע מהם דין קדש לגמרי והוי חולין, והובאו בתורת המעילה סי' נ"ז, אך ביונת אלם סי' ל"ד כתב בשם הגרי"ז דבחטאות המתות לא פקע עיקר דין קדש שבהם, שהרי כל הדין מיתה הוא מדין קדש, ואי הוי חולין גמורים לא היה בהם דין מיתה. וכן בגמ' בכורות טז. יליף איסור אכילה לחטאות המתות, ואף זה בפשטות אינו איסור אכילה מחודש אלא הוא מדין קדשים שבו, ומבואר דנשאר בו דין קדש. ועי' תורת המעילה סי' נ"ז דלכאורה זה סותר לדברי הגרי"ז בזבחים וערכין, עיי"ש מה שכתב בזה.

ובקה"י מעילה סי' ב' תירץ דבקדשים שמתו הטעם שיש איסה"נ דאורייתא הוא משום שמעיקר הדין הם ראויים לפדיון אלא דבעינן העמדה והערכה או דאין פודין להאכילן לכלבים, אך אם יפקע מהם דין קדש הרי הם ראויים לגבוה, ונמצא שאי אפשר להפקיע מהם דין קדש, משא"כ חטאות המתות אפי' אם יפקע דין קדש אין ראויים לגבוה כיון שגם הדמים ילכו למיתה.

ובעיקר דין חטאות המתות עי' ישועות מלכו על הרמב"ם הל' מעילה פ"ג ה"ד שנקט בפשיטות דאסור בהנאה מהתורה, ודלא כרש"י בתמורה ומעילה. וכן הוכיח המקדש דוד סי' י"ט סק"ט מתוס' בנדרים י. דהמתפיס בחטאות המתות הוי כמתפיס בדבר הנדור, אלמא איסור בהנאה מהתורה. וכן משמע מתוס' זבחים עב. דהקשו ליחשוב במס' ע"ז חטאות המתות, ומבואר דאסורין בהנאה, ובפשטות משמע דהיינו מדאורייתא. וכן לכאורה צ"ל לדעת הראשונים דאיסור הנאה של קדש אינו מדין קדשי ה' אלא דין מחודש, אא"כ נאמר דבחטאות המתות פקע דין קדש לגמרי.

**איסור הנאה בעגלה ערופה**

**המקור לאיסור הנאה בע"ע**

מבואר במס' קידושין נז. אמרי דבי ר' ינאי כפרה כתיב בה כקדשים, ובכריתות ו. ילפינן ומערפו שם שם תהא קבורתה. והקשו תוס' ל"ל תרי קראי, ותירצו דתרוייהו צריכי, דאי משום כפרה ס"ד דוקא מחיים אסורה בהנאה כמו קדשים, אבל לאחר עריפה מותרת כיון שנעשית מצותה, קמ"ל וערפו שם, ואי מוערפו שם לחוד ה"א דוקא לאחר עריפה אסורה ולא מחיים קמ"ל כפרה כתיב בה כקדשים. ועוד תירצו דהא דיליף ר' ינאי מדכתיב כפרה אין זה עיקר הטעם, דהא ילפינן מיניה לדרשות אחרות, דטריפה פסולה וכן דכל מעשיה ביום, ועיקר דרשא מוערפו שם. וכתב מהרש"ל דהעיקר כתירוץ שני, דהא בגמ' כריתות כה. מבואר דילפינן שע"ע אסורה מחיים מדרשא דתנא דבי ר' ישמעאל נאמר מכשיר ומכפר בפנים ונאמר מכשיר ומכפר בחוץ וכו', ופירש רש"י שם דכשם שילפינן צפורי מצורע מע"ע כך ילפינן מכפר בחוץ ממכפר בחוץ דהיינו עגלה ערופה משעיר המשתלח דנאסר מחיים, ותוס' בקידושין פירשו באופן אחר, דחוזרים ולמדים ע"ע מצפורי מצורע עיי"ש, ועכ"פ מבואר דיש לימוד שלישי דנאסר מחיים, ועל כרחיך כתירוץ קמא אך לא מטעם כפרה כקדשים אלא מילפותא דמכשיר כמכפר.

ומהרש"א כתב דאפשר לקיים תירוץ קמא אליבא דר' יוחנן, דס"ל צפורי מצורע אין נאסרים מחיים, ועל כרחיך לית ליה מכשיר ממכפר, ומכל מקום ס"ל ע"ע נאסרת מחיים, ולדידיה על כרחיך ילפינן מכפרה כתיב בה כקדשים כדעת ר' ינאי רביה. והקשה הפנ"י דר' יוחנן בחולין פב. קאמר על דברי ר' שמעון שם עגלה ערופה אינה משנה, ועל כרחיך ס"ל דאין נאסרת מחיים, ואזיל לשיטתו דאף צפורי מצורע אין נאסרים מחיים, ושוב ליכא מ"ד דילפינן מכפרה כתיב בה כקדשים. ותירץ הרש"ש בחולין שם עפ"י מש"כ תוס' דהא דקאמר אינה משנה היינו משום שכך קים ליה מרביה ולא מכח הכרח, ושפיר י"ל דר' יוחנן נמי סובר שע"ע נאסרת מחיים. ובעונג יו"ט תירץ באופן אחר, וכפי שיבואר להלן.

**חקירה בגדר איסה"נ דע"ע**

הקה"י כריתות סי' ט"ז חקר בגדר איסה"נ דע"ע, האם הוא משום שיש בו צד קדושה, שהרי כפרה קעביד ואיסורו הוא מדין קדשים, או שמא הוי איסה"נ בעלמא כערלה וכלאי הכרם, ואף דילפינן מכפרה כתיב ביה כקדשים י"ל דהוי ילפותא בעלמא. [ויש בזה כמה נפק"מ וכפי שיבואר להלן, ונפק"מ פשוטה האם יש למנוע עכו"ם מלהנות בו, דפשוט שאין למנוע עכו"ם מלהנות בערלה וכה"כ, אך דבר שאיסור הנאתו הוא מחמת קדושתו ודאי יש למנוע עכו"ם מכך, דצריך לשמור על החפץ בקדושה]. וכתב לדייק מלשון הירושלמי בסוטה פ"ט ה"ו עד שהיא בחיים היא קדושה וכו' תצא מקדושתה, משמע דהוי קדושה.

וכתב הקה"י להוכיח מרש"י בקידושין נז. דאין זה משום קדושה, דבקושיית הגמ' למ"ד ע"ע נאסרת מחיים מאימתי נאסרת הוקשה לרש"י מאי פריך, מאי שנא מכל קדשים שנאסרים בהקדשתן, וביאר הואיל ואין דמיה קדושים לא קדושת מזבח ולא קדושת דמים אלא היא עצמה לעריפה, עכ"ל. ונקט הקה"י בכונתו שאין בה זכות ממון להקדש וגם לא קדושת הגוף לגבוה שהרי אינו קרב בפנים כלל, אלא איסה"נ גרידא מחמת שהיא עומדת לעריפה, ולכן מסתבר שאין זה נאסר בהקדש פיו אלא משעה שחל עליו שם ע"ע.

אך הקוב"ש ח"ב סי' כ"א אות ה' הוכיח מרש"י ותוס' ישנים ביומא דאיסורו משום קדשים, דהא ילפינן מהכא לשני כתובים דאע"פ שנעשית מצותו אסור, והיינו דאע"פ שהיה צריך להיות ניתר בעריפה משום נעשית מצותו דהיינו קדשים שמתו מכל מקום אסור, ואי איסורו כערלה וכה"כ אין זה שייך לנעשית מצותו כלל. וכן הוכיח שם מדברי התוס' ישנים שהקשו מדוע לא חשיב נמי צפורי מצורע, ותירצו לפי שאין זה קדשים אלא מעשה חוץ, אבל שעיר המשתלח נקדש בפנים, וע"ע אע"פ שמעשיה בחוץ כתיב בה כפרה כקדשים, עכ"ל. ומבואר דע"ע הוי קדשים ובזה היא חלוקה מצפורי מצורע. [הקה"י אזיל לשיטתו שנקט בדעת רש"י שקדשים שמתו אסורין בהנאה מהתורה, וכדכתב לגבי שחוטי חוץ שאין מי יתירם, ועל כרחיך דנעשית מצותו הוא דין אחר האמור בכל איסורי הנאה, אך כבר כתבנו לעיל בשם הגר"ח לחלק בין קדשים שמתו לנעשית מצותו, ולדעת רש"י נעשית מצותו הוי דין בקדשים דוקא].

והנראה פשוט שאין כונת רש"י בקידושין כמו שפירש הקה"י, דלפי דבריו הו"ל לרש"י לומר הואיל ואין בה קדושת הגוף וכן אין דמיה קדושים קדושת דמים, ומדוע כתב שאין דמיה קדושים קדושת מזבח וקדושת דמים. ולכן נראה בכונתו דאף שאיסור הנאה דע"ע הוא משום קדושה מכל מקום לא דמי לכל קדושת מזבח וקדושת דמים, דיש הבדל יסודי בין הקדש לשאר איסורי הנאה, דכל הקדש בין קדושת מזבח ובין קדושת דמים הרי זה חל על הערך הממוני של החפץ, משא"כ שאר איסורי הנאה דהוי איסור על גוף החפץ ואין לאיסור הנאה שייכות עם הערך הממוני של החפץ כלל. ובע"ע אע"פ שאיסורו משום קדושה אין זה קדושה שחלה על הערך הממוני אלא היא עצמה לעריפה, ולכן נקט רש"י שהאיסור לא יחול בהקדש פיו אלא בשעה שחל עליה שם ע"ע.

וכן מוכח במאירי קידושין שם, שכתב: עגלה ערופה אסורה בהנאה ומועלין בה שהרי כפרה כתוב בה כקדשים, שנאמר כפר לעמך ישראל, ולא סוף דבר משנערפה אלא אף בחייה, ולא משעת קיחה שהרי אין דמיה קדושים לא קדשת מזבח ולא קדשת בדק הבית אלא היא עצמה לעריפה, הא אין איסורה אלא משירד עליה שם ערופה והוא משעת הורדתה לנחל איתן ואילך, עכ"ל. ומבואר להדיא דאף דנקט שמועלין בה ויש בה קדושה ממש מכל מקום העתיק לשונו של רש"י שהרי אין דמיה קדושים וכו'. ועי' עוד להלן מה שיבואר בזה בשם נר למאור.

ומאידך כתב הקוב"ש שם להוכיח בדעת תוס' בזבחים עב: דאיסה"נ דע"ע אינו משום קדושה, דהקשו מדוע המשנה בע"ז עד. כשהיא מונה את כל האיסורי הנאה שאוסרים בכל שהוא אינה מונה פרוסה של לחם הפנים חתיכה של חטאת טמאה וחתיכה של קדשים שמתו. ותירצו, דבקדשים לא מיירי. והנה המשנה שם מונה עגלה ערופה, ומבואר דאין זה איסה"נ של קדשים. [וכן המשנה שם מונה פטר חמור וצפורי מצורע ואברי שעיר המשתלח, ולפי תוס' מוכח דאיסור הנאה שבהן אינו מדין קדשים]. וכתב הקוב"ש דהתוס' אזלי לשיטתם בשלהי תמורה דנעשית מצותו שייך בכל איסה"נ, ולכן אי אפשר להוכיח מהסוגיא ביומא דע"ע משום קדושה. ואין זה הכרח כל כך, די"ל בקדשים לא מיירי היינו בקדשים ממש שהוקדשו בפנים ונעשו קרבן ממש.

ונראה פשוט שכל החקירה היא רק למ"ד דע"ע נאסרת מחיים, אך למ"ד עריפתה אוסרתה דילפינן מוערפו שם ולא מכפרה כתיב בה כקדשים, אין זה משום קדושה כלל אלא כשאר איסורי הנאה. ואף שלמ"ד דנאסרת מחיים פשוט שאף לאחר עריפה האיסור הוא משום קדושה, דהא נתחדש בוערפו שם שלא אמרינן בזה נעשית מצותו, אלמא אין זה איסור הנאה מחודש אלא המשך האיסור הנאה הקודם, מכל מקום למ"ד דאינה נאסרת מחיים יסוד האיסור הוא מחמת העריפה. וכן מבואר בתו"י יומא שם דכתבו שלמ"ד עריפתה אוסרתה לא שייך לומר נעשית מצותו.

והנה בהא דילפינן כפרה כתיב בה כקדשים כתב רש"י ולא פרכינן אי מה קדש תופס דמיו אף ע"ע תופס דמיו, דאין משיבין על ההקש. והיינו דבגמ' לעיל מיניה ילפינן דכלאי הכרם אסורים בהנאה מדכתיב פן תקדש, ומקשינן אי מה קדש תופס דמיו (כלומר ומדוע מכרן וקידש בדמיהן מקודשת), וכן הוא לגבי שער נזיר, ובפשטות הוקשה לרש"י דאף לגבי ע"ע נימא דתופס דמיו, ומדוע מכרן וקידש בדמיהן מקודשת. אך צ"ע לפי"ז מה תירץ אין משיבין על ההקש, הא הקושיא היתה שנלמד מכאן שתופס דמיו. וכתב מהרש"ל דלא זו היתה הקושיא, דכיון שלא נלמד מלשון קדש אלא מלשון כפרה אין זה טעם שיתפוס דמיו, אלא הקושיא היא שנפרוך מה לקדש שתופס דמיו משא"כ ע"ע, ועל זה השיב רש"י אין משיבין על ההקש. אך מהרש"א שם כתב דתפיסת דמים הוי קולא ולא חומרא, ולא שייך בזה פרכא, ולכן מחק מהגירסא דברי רש"י. ובפנ"י כתב להקשות על המהרש"ל דכפרה כתיב בה כקדשים היינו קדושת מזבח, ולא אשכחן פדיון ותפיסת דמים בקדושת מזבח. ולכן כתב לפרש דברי רש"י באופן אחר, עיי"ש. ובמקנה כתב עליו דלא ילפינן מקדשי מזבח, דבלא"ה איכא למפרך בזה טובא שכן חייבים עליו משום פיגול וכדו', אלא הילפותא מקדשי בדק הבית דאף זה נחשב כפרה כדכתיב ונקרב את קרבן ה' אצעדה וצמיד לכפר על נפשותינו. ומבואר מחלוקת פנ"י ומקנה האם ילפינן ע"ע מקדשי מזבח או מקדשי בה"ב. אך אין ראיה מדבריהם האם ע"ע עצמה היא קדושה או דהוי איסה"נ בעלמא. [ומכל מקום בלשון המקנה שם מבואר דע"ע הוי קדושה כקדושת בה"ב, עיי"ש]. ויל"ע לדעת המקנה דילפינן מבדק הבית מהא דכתב הגרי"ז זבחים קג. דלגבי בדק הבית ליכא איסה"נ אלא מעילה גרידא, וכל האיסה"נ בקדשים נתחדש בקדושת מזבח, עיי"ש. ולפי"ז איך ילפינן איסה"נ לע"ע, הא בע"ע בפשטות ליכא מעילה כדלהלן. ודוחק לומר דילפינן איסה"נ בע"ע ממעילה דבדק הבית, וצ"ע.

**מעילה ופדיון בעגלה ערופה**

**וגדר הצד דהוי משום קדושה**

תוס' ביומא ס. נקטו בפשיטות דליכא מעילה בע"ע, והא דקאמר שני כתובים הבאים כאחד דאף שנעשית מצותו מועלין, האי מועלין לאו דוקא, וכן הוא בתוס' רא"ש שם. אך התו"י שם כתבו דאפי' את"ל שיש מעילה בע"ע ולשון הגמ' הוא בדוקא, מכל מקום לא תקשי דנילף בגז"ש דשם שם שיהיה מעילה אף במת, דלא שייך מעילה במת כיון שאינו הקדש. ועכ"פ מבואר דמספק"ל האם יש מעילה בע"ע. וכן כתב המאירי בקידושין שם דיש מעילה בע"ע, והובא לשונו לעיל. וכן מבואר בלשון תוס' הרשב"א פסחים כו. ולשון רבינו אליקים יומא שם. ומאידך המאירי בפסחים כו. ויומא ס. נקט דאין מועלין בע"ע, וכבר עמד בזה הנחל איתן סי' י"ג ס"ח אות א', עיי"ש שהאריך בשיטות הראשונים בזה לכאן ולכאן.

ובתוספתא פרה פ"ב ה"ד איתא חומר במוקדשים שאין נפדין אלא על מום קבוע ואין יוצאין ליגזז וליעבד וכו' משא"כ בעגלה. והוכיח מכאן המשנה למלך פ"י מרוצח ה"ו דע"ע נפדית לעולם כמו פרה אדומה. והקשו האחרונים מהגמ' בחולין פב. דמקשינן על ר' שמעון מדוע אין חייבים משום אותו ואת בנו על פרת חטאת הא ס"ל לר' שמעון שאפשר לפדותה, ואמרינן פרת חטאת אינה משנה. והדר מקשינן מדוע אין חייבין על עגלה ערופה הא נאסרת רק לאחר עריפה, ואמרינן דאינה משנה וכו', ומדוע לא מקשינן מהא דמהני פדיה, ועל כרחיך דלא מהני פדיה. ובקוב"ש ח"ב סוף סי' כ"א הקשה ממתני' דקידושין מכרן וקידש בדמיהן מקודשת, ואי מהני פדיה אם כן תופס את דמיו ומדוע מקודשת. וכתב דאין לומר דאיירי במכרו ולא נתכוין לחללו, דאם כן מאי פריך לגבי כלאי הכרם ושער נזיר אי מה קדש תופס דמיו וכו', נימא דאיירי באופן שלא נתכוין לחללו. וכן אין לומר דמהני פדיה ואינו תופס דמיו, ובאמת צ"ע טובא מדוע שאר האחרונים לא הקשו ממשנה מפורשת.

ובחזו"א פרה סי' ב' ואבי עזרי פ"ט מרוצח כתבו דאין כונת התוספתא לומר דמהני פדיון, דכיון דהוי איסה"נ גרידא לא שייך בזה ענין פדיון כלל, אלא הכונה שבקדשים איכא חומרא שמשעה שהקדיש קדושת הגוף שוב ליכא פדיון עד שיומם, ואילו בע"ע אף לאחר שהקדיש יכול להביא אחרת עד שיאסר בהנאה בהורדה לנחל איתן או בעריפה, אך לאחר שנאסר ודאי אין לו פדיון. אמנם המל"מ נקט דמהני פדיון בע"ע.

ובאור שמח פ"ט מרוצח נקט דכיון דמהני פדיון מוכח דע"ע היא קדושת דמים ממש. וכן נקט בספר נר למאור הובא בנחל איתן שם, דכיון שיש מעילה ופדיון בע"ע מוכח דהוי קדושת דמים ממש, ודלא כרש"י בקידושין שכתב דאין דמיה קדושים לא קדה"ג ולא קדושת דמים אלא היא עצמה לעריפה. אך בנחל איתן כתב דאי אפשר לומר דאיכא קדושת דמים ממש וכפרה אדומה, דהא תנן המקדש בעגלה ערופה אינה מקודשת משום דהוי איסורי הנאה, ואי הוי קדושת דמים בלא"ה אינה מקודשת משום שאין זה שלו, וכמו דלא תנן המקדש בפרת חטאת בחייה אינה מקודשת, ועל כרחיך דאין זה שייך לגבוה אלא שאיסור הנאה שבו הוא משום קדושה, וכפטר חמור דאף שאיסורו משום קדושה פשוט שאין זה שייך להקדש אלא הוי איסה"נ גרידא.

ולכן כתב דאע"פ שאין בזה קדושת דמים אלא איסה"נ גרידא מכל מקום שייך מעילה, וכמש"כ החזו"א לנדרים לד: שלפי מ"ד יש מעילה בקונמות לדעת תוס' והר"ן שם אין זה ממון הקדש ומכל מקום שייך בזה ענין מעילה, ואם מעל צריך לשלם קרן וחומש והדמים נתפסים באיסור הנאה של הקונם, וצריך להביא אשם. וכן בע"ע למ"ד דמועלין בו המועל צריך לשלם קרן וחומש ונתפס באיסה"נ דע"ע וצריך להביא אשם. ואכתי צ"ע מה שייך ענין פדיון באיסה"נ גרידא.

**ישוב דברי רש"י בבכורות עפ"י החקירה הנ"ל**

במס' בכורות ט: איתא דערלה כלאי הכרם שור הנסקל ועגלה ערופה צפורי מצורע ופטר חמור בשר בחלב כולן מטמאין טומאת אוכלין וכו', והוקשה לרש"י שם דלגבי שור הנסקל עגלה ערופה ופט"ח ליכא נפק"מ בטומאת אוכלין שהרי בלא"ה מטמאין טומאת נבילות. ותירץ דבשור הנסקל איירי ששחטו לאחר שנגמר דינו, דלא ירדה בו טומאת נבלות, ובע"ע איירי בשחטה לאחר ירידתה לנחל איתן דקיי"ל דהיא אוסרתה, ובפט"ח איירי בשחטו ועדיין מפרכס, דטומאת נבילות ליכא וטומאת אוכלין איכא. ועוד תירץ דנפק"מ כשאין בהם כביצה ורוצה לצרף לפחות מכביצה אוכל. והקשה השיטמ"ק שם קושיא עצומה על רש"י, בשלמא בשור הנסקל ופט"ח שפיר הוקשה לו מדוע איכא טומאת נבילות, אך בע"ע הא להדיא איתא בגמ' זבחים ע: דאם ערף ע"ע ליכא טומאת נבילות כיון שכפרה כתיב בה כקדשים, והיינו דעריפתה זוהי שחיטתה, דכיון שנתקיים בו דינו אין בו טו"נ, וכמו מליקה בעוף שאף לגבי זר ליכא טו"נ אלא איסור אכילה. [וכן קשה על השיטמ"ק שם בשם ר"י שדחה פירוש רש"י מדמוקי לה לאחר עריפה ואליבא דר' שמעון, אלמא איכא נפק"מ אף לאחר עריפה, והוכיח כתירוץ שני שנפק"מ לצרף לפחות מכביצה בצק. וקשה כנ"ל דמע"ע מעיקרא לק"מ].

וכן הוא להדיא ברמב"ם ספ"א דטומאת אוכלין, דכתב הערלה כלאי הכרם שור הנסקל שנשחט וע"ע בין שנשחטה ובין שנערפה וכו', והיינו דהוקשה לו הקושיא הנ"ל מה הנפק"מ בדין טומאת אוכלין תיפו"ל משום טו"נ, ולכן כתב בשור הנסקל דאיירי בנשחט, אך בע"ע איירי בין בנשחט ובין בנערף, וכמש"כ הרמב"ם פ"ג מאה"ט הי"ג ע"ע שנערפה כהלכתה טהורה כפרה כתיב בה כקדשים.

והנראה בדעת רש"י דהנה הקשה המנ"ח מצוה נ"ב הקשה בהא דאמרינן סקול יסקל השור ובעל השור נקי, איני יודע שנבילה היא ואסורה באכילה וכו', ומדוע לא אמרינן סקילתו זוהי שחיטתו ויהיה מותר באכילה. ובאבי עזרי פ"ב מאה"ט תמה עליו, חדא דסקילתו זוהי שחיטתו לא יתיר באכילה אלא בטומאת נבילות, דלאכילה צריך זביחה ממש. ועוד דמצות עריפה בע"ע זהו קיום דינה עבודתה וכפרתה, משא"כ שור הנסקל הדין סקילה הוא לאבד את השור ולא שייך בזה זוהי שחיטתו. וביותר כתב האבי עזרי דכל ענין דחייתו לצוק זוהי שחיטתו ועריפת ע"ע זוהי שחיטתו שייך בקדשים, וכדאיתא בגמ' וברמב"ם כפרה כתיב בה כקדשים, וכן הוא במליקת עוף דהוי ענין של קדשים, אך בשור הנסקל לא אמרינן כן, ולכן חילק הרמב"ם סוף פ"א מטו"א בין שור הנסקל לע"ע.

ומעתה י"ל בדעת רש"י דכל המבואר בגמ' זבחים דליכא טו"נ בע"ע לאחר עריפה היינו משום דכתיב בה כפרה כקדשים, אך למ"ד עריפתה אוסרתה או למ"ד ירידתה אוסרתה לפי הצד דאין זה משום קדושה אלא משום איסה"נ גרידא, לא שייך בזה עריפתו זוהי שחיטתו ואיכא טו"נ, ושפיר הקשה רש"י מה הנפק"מ בטומאת אוכלין לפי צד זה.

וכן מבואר בספר הישר (סי' תרל"ב הובא בספר נחל איתן סי' י"ב סעי' י' אות ב' בתיקון לשון) שאל הר"ר משה מפונטייזא לר"ת ששמע משמו דהא דאמרינן ע"ע אינה משנה הכונה שיש להעמיד את המשנה בעריפה, ומשום דעריפתה זוהי שחיטתה, ומתני' לצדדין קתני טריפה ושור הנסקל בשחיטה ממש וע"ע בעריפה. והשיב ר"ת שאין נראה לומר כן, שדוקא לגבי שעיר אמרינן דחייתו לצוק זוהי שחיטתו לפי שדחיה לצוק הוי כשחיטת עולת קדשים דזהו הכשירו של הקרבן, אך ע"ע הוי לכפרת חטא בעלמא, (ביאר הגרח"ק שם שדוקא בבהמת קדשים אמרינן דכך הוא צורת עבודתו והוי כמליקה, אך ע"ע אינה קדשים). ועוד חילק דבדחיה לצוק איכא גזיה"כ. ולא נתבאר בדברי ר"ת מדוע לגבי לטהר מידי נבלה אמרינן עריפתו זוהי שחיטתו. ועכ"פ מבואר דרק בקדשים אמרינן כן וכמש"כ האבי עזרי ליישב משור הנסקל וכמש"כ ליישב דעת רש"י בעגלה ערופה.

**ישוב הסתירה ברמב"ם עפ"י החקירה הנ"ל**

הרמב"ם פ"י מרוצח ה"ו פסק דע"ע נאסרת משעת ירידתה לנחל איתן, ומכל מקום פסק שם ה"ח לדינא דמתני' שאם נמצא ההורג עד שלא תערף תצא ותרעה בעדר, ואם נמצא אחר שנערפה תקבר במקומה שעל הספק באה וכו'. והקשה בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ט"ז דבגמ' מבואר שלפי ר' המנונא שע"ע נאסרת מחיים כאשר נמצא ההורג לא הותר האיסור, ואיך פסק הרמב"ם שתצא ותרעה בעדר.

ובאמת בירושלמי סוטה פ"ט ה"ו פליג על הסוגיא דידן, דשם איתא עד שהיא בחיים היא קדושה, מתניתא אמרה כן תצא ותרעה בעדר מהו תצא תצא מקדושתה. כלומר, דלשון תצא ותרעה בעדר משמע שמקודם לכן נאסרה וכיון שנמצא ההורג הותר האיסור. ומבואר דהירושלמי נקט שאין זה סתירה, ושפיר יתכן דחל איסור מחיים ומכל מקום הותר דהוי הקדש בטעות. ולפי"ז אתי שפיר שהרמב"ם פסק כהירושלמי ולא חש לסוגיית הגמ' דידן. אך עדיין צ"ב במאי פליגי הבבלי והירושלמי, ומדוע פסק הרמב"ם כהירושלמי ולא כהבבלי.

א. בזכרון שמואל סי' ע' תירץ דהנה יש לחקור מדוע חל איסה"נ מחיים, דיש לפרש שהירידה לנחל איתן היא חלק ממעשה העגלה ערופה, וכדכתיב בקרא והורידו וגו', וע"י שנעשה בה מעשה ע"ע חל עליה שם ע"ע, וכמו שלמ"ד עריפתה אוסרתה ע"י העריפה חל עליה שם ע"ע כך למ"ד ירידתה אוסרתה ע"י הירידה חל עליה שם ע"ע וממילא נאסרת בהנאה. ויש לפרש שההורדה לנחל איתן אינה חלק ממעשה הע"ע, ועיקר קיום דינה הוא בעריפה לכו"ע, אלא שבירידה לנחל איתן איכא הזמנה לע"ע, וחל עליה שם ע"ע עכשיו מחמת ההזמנה לעריפה שתעשה בה אח"כ. וכמו שמצינו באיסה"נ של בגד המת דהבגד יכול לקבל שם של בגד המת או ע"י השתמשות בפועל או ע"י הזמנה, והיחוד וההזמנה נותנים לבגד שם של בגד המת. [הקה"י חקר איזה סוג איסה"נ חל בירידה או בעריפה, עי' להלן, והגרש"ר חקר איך זה חל האם ע"י יחוד לע"ע, או ע"י שכבר התחילו בה עבודות דע"ע]. ומעתה יש לפרש דבזה נחלקו הבבלי והירושלמי, שלפי הבבלי האיסה"נ חל מחמת העבודות שנעשו בה ולכן לא שייך בזה הקדש בטעות, שהרי המציאות שהיא ע"ע אוסרתה בהנאה ואין זה שייך לדעת האדם כלל, משא"כ הירושלמי סבר שהאיסה"נ חל מחמת היחוד לע"ע, ובזה שייך שפיר יחוד בטעות כיון שצריך דעת לייחד לע"ע. ומעתה כיון שבסוגיא בסנהדרין מבואר דמהני מצד הזמנה שפיר פסק הרמב"ם כהירושלמי ולא כהבבלי. ועי' עוד בשיעורי ר' שמואל סנהדרין יד. מש"כ בזה.

ב. בשו"ת עונג יו"ט סי' ו' כתב ביאור מחודש ונפלא בגמ' ויישב עפי"ז הרבה קושיות בסוגיא, דהנה לעיל כתבנו דיש ב' אופנים לבאר מדוע ע"ע נאסרת מחיים, א, מחמת שהתחילו בה עבודות ע"ע, וכמו שלפי רבא עריפה אוסרת כך לפי ר' המנונא ירידה לנחל איתן אוסרת. ב, מחמת שהזמין וייחד את העגלה לע"ע. וכתב לחדש דלכו"ע מדין הזמנה וייחוד נאסרת מחיים, [הגרש"ר שם הקשה למ"ד הזמנה מילתא מדוע אינה נאסרת קודם ירידתה מדין הזמנה, ובעונג יו"ט שם תירץ דבעי מעשה זוטא כירידה לנחל כדי להחשב הזמנה]. ופליגי ר' המנונא ורבא האם נאסרת מדין עבודות, דלפי ר' המנונא חל בה שם ע"ע מחמת הירידה עצמה, ולפי רבא אין זה עבודה שנותנת שם ע"ע אלא רק מדין הזמנה נאסרת, וליכא למ"ד דאינה נאסרת כלל רק לאחר עריפה אלא פליגי מדוע נאסרת מחיים, האם מחמת איסור התורה או מחמת הזמנה. ונפק"מ שאם נאסרת מדין הזמנה כיון שפקע דינה כגון ששחט את העגלה או שנמצא ההורג וכיוצ"ב בטלה הזמנה, עיי"ש שהוכיח דהזמנה לחוד אפשר לבטל, משא"כ אם נאסרת מחמת שהתחילו העבודות אי אפשר לבטל. ובגמ' מקשה על רבא ממתני' דשחיטה שא"ר, דהתם בשעה ששחט את העגלה ביטל את ההזמנה ומכל מקום חשיב ליה שחיטה שא"ר.

וכן הראיה שהביא רבא ממתני' דאם נמצא ההורג קודם שנערפה תצא ותרעה בעדר, ובירושלמי אמרינן דאף אם נאסרה מחיים תצא מקדושתה, אין סתירה כלל בין הבבלי לירושלמי, דלכו"ע נאסרת מחיים אלא דתצא מקדושתה שייך רק אם נאמר שהאיסור הוא מדין הזמנה, [ולא מטעם שכתב הגרש"ר דהוי הזמנה בטעות מעיקרא, אלא משום שכאשר מתבטל דין ע"ע ממילא בטלה ההזמנה]. ובזה מיושב קושיית השפת אמת לפי הבבלי מאי קמ"ל מתני' דתצא ותרעה בעדר הא מעולם לא נאסרה. ולהנ"ל אתי שפיר דודאי אף לרבא נאסרת מחיים אלא דקמ"ל שכיון שנאסרה רק מדין הזמנה כשנמצא ההורג פקע דין ע"ע.

ובזה אתיא בפשיטות הסוגיא בסנהדרין, דלכו"ע ע"ע נאסרת מחיים מדין הזמנה ולא כר' המנונא, ואביי יליף מכאן לכל מקום דהזמנה מילתא, ורבא דוחה דבע"ע דהוי גוף הקדושה לכו"ע הזמנה מילתא ואי אפשר ללמוד לכל מקום. ומיושב שפיר קושיית התוס' שם דרבא עצמו סובר דע"ע נאסרת רק בשעת עריפה, דלהנ"ל גם רבא מודה דנאסרת מחיים מדין הזמנה. [ועפי"ז כתב לחלוק על המג"א שכתב עפ"י תוס' שם שלמ"ד עריפתה אוסרתה לא אמרינן הזמנה מילתא אפי' בגוף הקדושה, ולהנ"ל רבא אף למ"ד עריפתה אוסרתה מכל מקום מדין הזמנה נאסרת מחיים].

ולפי"ז הרמב"ם פסק כרבא דע"ע נאסרת מחיים רק מדין הזמנה, וכאשר נמצא ההורג בטלה ההזמנה, ושפיר פסק דאם נמצא ההורג מותרת בהנאה, ואין מזה סתירה לא לבבלי ולא לירושלמי וכולן נתכונו לדבר אחד. אך הקשה מדוע כתב הרמב"ם דמתה או נשחטה אסורה בהנאה, הא כיון דאיסורו משום הזמנה צריך איסור זה לפקוע כמו לגבי נמצא ההורג. ותירץ דמדרבנן אסרוהו בהנאה כל עוד שמוטל עליהם חיוב ע"ע, אך היכא שנמצא ההורג דשוב ליכא ענין ע"ע כלל לא אסרוהו בהנאה מדרבנן, עיי"ש שהביא דוגמא לזה.

ועפי"ז יישב מש"כ מהרש"א דר' יוחנן סובר שע"ע נאסרת מחיים אף דס"ל צפורי מצורע אסורין רק בשעת שחיטה, ולפיו כתבו תוס' בקידושין דבעינן קרא דכפרה כתיב בה כקדשים ולא ילפינן מכשיר ממכפר, וכבר הקשה הפנ"י דר' יוחנן סובר ע"ע אינה משנה ועל כרחיך דע"ע אינה נאסרת מחיים. ולהנ"ל ניחא דאף דס"ל לר' יוחנן דנאסרת מחיים היינו מדין הזמנה ולכן אצטריך כפרה כתיב בה כקדשים ללמד שהזמנה מילתא, ומכל מקום קאמר אינה משנה משום שכאשר שחט את העגלה נתבטל דין הזמנה.

ג. הקה"י סוטה סי' ז' ביאר דהנה שיטת תוס' והרמב"ם דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה ואף איסור הנאה ליכא, דאיסה"נ דקדשים הוא רק כאשר עומדים להשתמש בהם, (דלא כרש"י דרק מעילה ליכא אך איסה"נ איכא), ולגבי ע"ע יש לחקור האם איסה"נ הוא מטעם קדושה כדמשמע לשון הירושלמי שהובא לעיל עד שהיא בחיים היא קדושה וכו', או שמא הוי איסה"נ בעלמא כערלה וכה"כ, וכן משמע ברש"י קידושין נז. דביאר קושיית הגמ' מאימתי נאסרת הואיל ואין דמיה קדושים לא קדושת מזבח ולא קדושת בדה"ב אלא היא עצמה לעריפה. ומעתה י"ל דבזה פליגי הבבלי והירו', דהבבלי נקט דהוי איסה"נ בעלמא ואף לאחר שנמצא ההורג ואי אפשר להשתמש בה לא פקע האיסור, והירו' נקט דהוי איסור קדשים וכשנמצא ההורג ואי אפשר להשתמש בה הוי כקדשים שמתו דפקע איסה"נ.

והקה"י שם כתב דבנו הגרח"ק הקשה עליו מדברי הרמב"ם שאם מתה העגלה או שנשחטה אסורה בהנאה, אלמא לא הוי בכלל קדשים שמתו. ותירץ עפ"י התוספתא דאפשר לפדות ע"ע, ומעתה בנשחטה או שמתה אכתי שייך פדיון וישתמש במעות לע"ע אחרת, וכיון שיש לה פדיון לא שייך בזה קדשים שמתו, משא"כ בנמצא ההורג אין מה לעשות בכסף הפדיון ולכן הוי כקדשים שמתו דפקע האיסור הנאה. ועוד יש ליישב על דרך העונג יו"ט דלעיל, דקדשים שמתו אסורין מיהא מדרבנן, אלא דרבנן אסרו רק כל עוד יש צורך בע"ע, אך בנמצא ההורג לא גזרו מדרבנן.

ועי' מש"כ בכריתות כה. תירוצים נוספים על הרמב"ם.

**איסור הנאה בצפורי מצורע**

בגמ' קידושין נז. נחלקו ר' יוחנן ור"ל מאמתי נאסרין, ר' יוחנן סובר דנאסרין משעת שחיטה, [לרש"י רק השחוטה ולתוס' ורשב"א אף המשולחת משעת שחיטה עד השילוח], וילפינן מדכתיב כל צפור טהורה תאכלו לרבות את המשולחת לאחר שילוח, וזה אשר לא תאכלו מהם לרבות את השחוטה. ולפי ר"ל נאסרין משעת לקיחה, וילפינן מכשר ממכפר כתנדבר"י. ומקשה ר' יוחנן לר"ל דאם אפי' מחיים אסורה למה צריך פסוק דנאסר לאחר שילוח. ומתרץ ר"ל מהו דתימא מידי דהוה אקדשים דמחיים אסירי ואתיא שחיטה ומכשרה להו קמ"ל. ופירש רש"י והא נמי תתכשר לאחר גמר מצותה קמ"ל.

והנה התוס' ישנים ביומא ס. הקשו מדוע לא מייתי ג' כתובים מצפורי מצורע, דנאסר לר"ל אף לאחר שילוח. ותירצו דאין זה קדשים, והיינו דנעשית מצותו שייך רק בקדשים ולא באיסה"נ גרידא. וצ"ע דבגמ' מצריך קרא לאחר שחיטה משום דהוי כקדשים, ובפשטות נאמר כאן שאסור אף לאחר שנעשית מצותו כע"ע לאחר עריפה. ועוד הקשה הקוב"ש ח"ב סי' כ"א דכיון דיליף ר"ל מכשיר ממכפר והיינו מע"ע, כשם שע"ע הוי איסור קדשים לדעת התו"י כך צפורי מצורע הוי איסור קדשים.

ובעיקר קושיית התו"י מדוע לא אמרינן צפורי מצורע בפשטות יש ליישב דבע"ע לא מצינו מי שסובר עריפתה אוסרתה מלבד לשיטת רבה, ואף לר' יוחנן נקט המהרש"א דאסורה מחיים, משא"כ בצפורי מצורע ס"ל לר' יוחנן ולתנאים נוספים דאינן נאסרים מחיים, ולפי שיטה זו ודאי לא שייך נעשית מצותו.

ולפי מש"כ הקוב"ש בדעת תוס' בזבחים דכל המנויים במס' ע"ז שאוסרים בהנאה בכל שהוא אינם מדין קדשים מוכח דאף איסה"נ דצפורי מצורע אינם מדין קדשים, אמנם לפי שיטתם אף ע"ע אינה מדין קדשים. ועי' רמב"ן עה"ת פר' מצורע שכתב ואם כן יהיה הטעם כסוד השעיר המשתלח, ושם ישתלח לעזאזל המדברה וכאן לפורחות השדה. ולפי"ז מסתבר טפי דאיסורו משום קדושה כשאר קדשים המכפרין בחוץ.

ויל"ע לפי הצד דצפורי מצורע אסורים משום קדושה האם יש בזה מעילה ופדיון כע"ע, וצ"ע.

ולגבי הזמנה עי' עונג יו"ט סי' ו' שהקשה מדוע לא נאסרין לר' יוחנן מחיים מדין הזמנה כמו בע"ע, ותירץ דהוי כטווי לאריג, דכיון שנאסרות רק ע"י שהם שנים וזה חל בשעת שחיטה קודם לכן חסר בעיקר שם צפורי מצורע, עיי"ש, ועכ"פ מבואר דפשיטא ליה דשייך בצפורי מצורע ענין הזמנה. וכן פשיטא להגרש"ר בזכרון שמואל סוף סי' ע', והקשה מדוע נמצאת טריפה לאחר שחיטה אסורה בהנאה, נימא דהוי מקח טעות, עיי"ש, ומבואר דפשיטא ליה דשייך מקח טעות בצפורי מצורע כמו בע"ע.

**איסור הנאה בפטר חמור**

במס' בכורות ט: נחלקו ר' יהודה ור' שמעון האם פט"ח אסור בהנאה, ומבואר שם בלישנא בתרא דפליגי בקרא דלא תעבוד בבכור שורך, דלפי ר' יהודה ששותפות עכו"ם חייבת בבכורה ונותן חצי דמיו לכהן אתא קרא לאשמועינן דמכל מקום שרי בגו"ע וליכא קדושה אלא מתנו"כ גרידא, ולפי ר' שמעון ששותפות עכו"ם פטורה מבכורה ילפינן מהאי קרא דפט"ח מותר בהנאה. [ואנן קיי"ל דשותפות עכו"ם פטורה ומכל מקום אסורה בהנאה, עי' מהריט"א וחזו"א ועוד אחרונים].

וכתב רש"י אף על גב דמחייב ר' יהודה למיתב חצי דמיו לכהן שרי בגזה ועבודה שאין קדושה לחצאין, אבל פטר חמור לא ממעט מהאי קרא, וכל כמה דלא ממעט לא שרינן ליה דלא גרע מבכור בהמה טהורה, ולרבי שמעון ממעט ליה קרא, עכ"ל. ומבואר מרש"י דמסברא אסרינן פט"ח בהנאה משום דלא גרע מבכור בהמה טהורה, ולפי"ז נראה דיסוד איסורו משום קדשים ואין זה איסה"נ כערלה וכה"כ. [אך לפי מש"כ הקוב"ש בדעת תוס' בזבחים דכל איסורי הנאה שהמשנה במס' ע"ז מונה אינם מתורת קדשים מוכח דאף פט"ח אינו מתורת קדשים].

ויל"ע בשותפות עכו"ם בבכור בהמה טהורה לר' יהודה, דליכא דין קדשים אלא מתנ"כ בלבד, האם יש גם איסה"נ. ובפשטות הרי זה מותר בהנאה, דכל האיסור הנאה בבכור בהמה טהורה הוא מדין איסה"נ דשאר קדשים, וכשאינו קדוש כלל ליכא איסה"נ מחמת המתנות כהונה שבו. ומכל מקום בפט"ח נראה פשוט דהאיסור הנאה שבו הוא חלק מדין מתנ"כ, ובשותפות עכו"ם בפט"ח לר' יהודה איכא איסה"נ וצריך לפדותו בשה להפקיע איסה"נ. [וצ"ע איך חל איסה"נ על חצי הבהמה, שהרי חצי שייך לעכו"ם]. ועכ"פ מבואר דיש איסה"נ בפט"ח אף שלא מדין קדשים טפי מבכור בהמה טהורה, וצ"ל דאף דילפינן מפט"ח מבכור בהמה טהורה מכל מקום בכל מקום גדר האיסור הוא לפי גידרו. ולפי"ז ספק בכור בהמה טהורה שיש בה שותפות עכו"ם אין צריך להפריש מספק כלל, שהרי כל המצוה היא לתת לכהן וליכא איסה"נ, וכיון שבספק אין נותן לכהן אין צריך הפרשה כלל, משא"כ בספק פט"ח שיש בה שותפות עכו"ם צריך להפריש מספק כדי להפקיע איסורו.

והנה הגמ' מסתפקת האם הפודה פט"ח של חבירו הפט"ח של הבעלים או של הפודה, ופשט מהא דהגונב חייב כפל שהוא של הבעלים, ויסוד הספק האם הוי כקדשים שכל אחד יכול לפדות וזוכה בקדשים, או שמא כיון שיש לו ביני ביני הרי הוא כבעלים ואין אחר יכול לזכות בו. ולכאורה לגבי עגלה ערופה אף לפי התוספתא שיש פדיון נראה פשוט שאם אדם אחר פדה אין העגלה שייכת לו, דהאיסור הנאה שבה אינה על הערך הממוני של העגלה אלא שגוף העגלה אסורה וכמש"כ רש"י בקידושין, אך בפט"ח האיסור הנאה יותר דומה לקדשים שהוא חל על הערך הממוני של החפץ, ולכן מספק"ל האם הוא נחשב לבעלים או לא. אלא דצ"ע אם נאמר שאינו כבעלים מיהו הבעלים על הפט"ח, דבהקדש רשות גבוה הוא הבעלים אך הכא ודאי שאין זה ממון הקדש, וצ"ע בזה. ולגבי הקדש למזבח נסתפק הדבר אברהם סי' ט"ו סק"ז האם אחר יכול לפדות בעל כרחו (באופן שיש בו מום וכדו') והקרבן שייך לו, או שמא כיון שהוא בעלים בעצם ולא יצא ממנו מעולם אי אפשר לזכות ע"י פדיון.

והנה כל מש"כ הוא לפי ר' יהודה מחיים, אך לפי ר' שמעון לאחר עריפה דאסור בהנאה נראה פשוט דאין זה מדין קדושה אלא כערלה וכה"כ, ואף דילפינן מע"ע מכל מקום אין גדרן שוה. ויל"ע לדעת ר' יהודה לאחר עריפה האם משתנה הגדר והוי כאיסה"נ דערלה כמו לפי ר' שמעון, או שמא אין חילוק בגדר האיסור בין קודם עריפה לאחר עריפה. והנה בגמ' איתא דס"ד שלפי ר' יהודה לאחר עריפה שרי משום דהוי כפדיון קמ"ל דאסור, ובפשטות אסור משום דלא הוי כפדיון ונשאר האיסור הקודם, ואם כן הוי בגדר קדושה. אך בשו"ת רעק"א קמא סי' ק"ס מוכח דאין זה הגדר, דכתב שם שקודם עריפה כיון דמהני פדיון הרי זה תופס את דמיו, משא"כ אחר עריפה דלא מהני פדיון אינו תופס את דמיו. וצ"ע דמה שאין פדיון אחר עריפה משום שהוא מת, וכן במת הפט"ח אי אפשר יותר לפדותו ולכן צריך שריפה, ואם גדר האיסור קודם פדיון ואחר פדיון שוה וכל מה שנתחדש דאין עריפה כפדיון, מדוע משתנה הדין לגבי תפיסת דמים, הא הפדיון הוי סימן בעלמא. ועל כרחיך צ"ל דלאחר עריפה הוי איסור הנאה חדש והתם לא מהני פדיון ואינו תופס דמיו.

הקשה הקוב"ש סי' כ"א מדוע אין שייך נעשית מצותו להתיר בהנאה אחר עריפה. והיה מקום לומר דגזיה"כ ללמוד מע"ע לאסור אף לאחר עריפה, אך צ"ע מדוע הוצרכה הגמ' לבאר לדעת ר' יהודה דס"ד שעריפה במקום פדיון, תיפו"ל דלאחר עריפה נעשית מצותו. ומוכח דיסוד איסה"נ דפט"ח שונה מעגלה ערופה ושאר קדשים, דבע"ע התורה אוסרת בהנאה משום דעומד למצותו ויש לו יעוד מסויים ונקרא מחמת כן קדשי ה', ולכן לאחר עריפה נעשית מצותו שמשום כן נאסר בהנאה, משא"כ פט"ח יסוד האיסור אינו משום שעומד לפדיון אלא משום שהוא פט"ח, אלא שפדיון מתירו בהנאה, ולכן לאחר עריפה עדיין נשאר אצלו סיבת האיסור, ולא יועיל נעשית מצותו להתיר את האיסור הקודם, שהרי עדיין סיבת האיסור קיימת. וכן כתב לגבי חמץ בפסח דסיבת האיסור אינה מחמת תשביתו, ולכן גם לאחר שהשבית נמשכת סיבת האיסור לאוסרו בהנאה.