תקמה שיעור 5
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / חול המועד, סדר ב תשפד

שיעור הל' חוה"מ, סי' תקמ"ה, אלול תשפ"ד, שיעור 5

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בדין כתיבת תפילין במועד, ובהיתר דבר האבד**

## מלאכה לצורך מצוה

### במעשה אומן

בשו"ע (תקמה,א) דאסור לכתוב בחוה"מ אפי' אות א', ואפי' להגיה אות א' בס"ת אסור, והוא ממתני' (מו"ק יח,ב), ובב"י (שם) דדעת הרא"ה דהאיסור הוא רק לכתוב לצורך אחרים אך לצורך עצמו מותר, ודומיא דהתירו לכתוב לעצמו תפילין ומזוזות, ובמ"ב (שם, שעה"צ א) דמשמעות הב"י לדינא שלא כדעת הרא"ה ולאסור אף בס"ת שלו, וכתב ע"ז 'ולא אבין הטעם, דמ"ש מכתיבת מזוזה דמותר לכתוב לצורך עצמו שצריך לה במועד לכו"ע והלא הכא ג"כ באם חסר בתוכה אות א' אין לו מצות עשה דכתיבת ספר תורה', עיי"ש.

אמנם, מה דפשיטא למ"ב להתיר לצורך מצוה אפי' מעשה אומן, צ"ע דזה נסתר מהרמ"א (תקמד,א) דלא הותר בנין ביהכ"נ אף דהוא דבר מצוה, וסיים מהריב"ש (רכו) דה"ה לשאר צרכי מצוה אסור לעשות מעשה אומן, ועי' ברשב"א בתשו' (ד,שכו) שכבר ביאר בזה, דלא משום כל מצוה התירו אלא דוקא כתיבת תפילין 'דצריך להם וא"א לו לעולם ואפי' לשעה בלא הם' אך לא להגיה בס"ת אף דאיכא מצוה שאסור להשהות ס"ת שאינו מוגה משום ואל תשכן וכו', וכן בנין ביהכ"נ דאפשר להם להתקבץ ולהתפלל במקום אחר, עיי"ש[[1]](#footnote-1).

### במעשה הדיוט

ומ"מ, כתב במ"ב (תקמה,ב) דהאיסור להגיה אות א' בס"ת היינו כגון לעשות מר' ד' וכה"ג אבל להפריד תיבות דבוקים או אות שהיה רישומו ניכר להעביר עליו קולמוס מותר, ומקו"ד מהא"ר בשם שכנה"ג (הגב"י,ד) דהפרדת אותיות דבוקים הוא רק מעשה הדיוט ושרי, עיי"ש, ומתבאר לפי"ז דאף שלא הותר מעשה אומן לצורך מצוה מ"מ במעשה הדיוט שרי.

וכ"מ בל' הרמ"א (הנ"ל) דלצורך מצוה לא הותר מעשה אומן, ומשמע דהדיוט מיהא שרי[[2]](#footnote-2), וכ"ה ברמ"א להלן (תקמה,ג) דלא נאסר בתפילין לאחרים (בשכר ולצורך אחר המועד) אלא כתיבתן אבל עשייתן שרי, ובמ"ב (יז) דלצורך מצוה לא גזרו, ועיי"ש במחצית ובחיי"א (קיא,ב) דנאסר רק מעשה אומן אך עשייתן דהוא מעשה הדיוט שרי לעולם[[3]](#footnote-3).

ודו"ק כן בב"י (ט) לגבי כתיבת חידו"ת במועד, דדעת התוס' והרא"ש להתיר מצד דבר האבד והרשב"א מחמיר, וסיים 'ולפי מה שנתן הרמב"ם (פ"ז הי"ד) טעם לכתיבת חשבונותיו מפני שכתיבות אלו אין אדם נזהר בתיקונן מאוד ונמצאו כמעשה הדיוט, אפשר דה"ה דשרי לכתוב דבר חידוש שאין אדם נזהר מאוד בתיקון כתיבתו שאין כוונתו אלא שלא תשכח מפיו', והוא צ"ב, דהא אפי' דס"ל דהכתיבה חשיב מעשה הדיוט מ"מ לא הותר אלא לצורך המועד דוקא, אך להנ"ל דמעשה הדיוט לצורך מצוה מותר ניחא דכתיבת חידו"ת הוי צורך מצוה וא"כ לרמב"ם דהוא מעשה הדיוט שרי.

והנה, במ"ב (מז) סיים דאף שהותר כתיבת חידו"ת מטעם דבר האבד מ"מ צריך לכתוב משיטא, (ומקו"ד בט"ז יג), ותמוה, דאי חשיב דבר האבד שרי אף מעשה אומן, ואי לא חשיב דבר האבד אסור אף מעשה הדיוט (דהא אי"ז צורך המועד כלל), ולעיל (שיעור 4) צידדנו להוכיח מכאן דאפי' בדבר האבד לא הותר מעשה אומן היכי שיכול לעשותו בהדיוט, עיי"ש[[4]](#footnote-4), אך להנ"ל יש לפרש דהוא מכח שחוששים לדעת הרשב"א דאי"ז דבר האבד, אך מ"מ מותר במשיטא לפי שהוא מעשה הדיוט וצורך מצוה, ודו"ק.

ולפי"ז, גבי הכנסת ס"ת במועד, שנהגו שהסופר מניח כמה אותיות שכותב בהן רק את המסגרת בלא המילוי, אי שרי למלאותן במועד, דהוא תלוי אי חשיב מעשה הדיוט או אומן, (ויש לדון בזה, דהא חזינן דהרבה לא מצליחים למלא כראוי ואפשר דחשיב מעשה אומן, ובפרט שיש שמקפידין שהמסגרת של האות לא תהיה שלימה והוא משלימה, ועי'), אכן, דאפי' אי נחשב מעשה הדיוט צ"ע להתיר בזה להניח לכתוב כן במועד דוקא, דהלא יכולים לעשות הכל קודם המועד או לאחריו ואין צורך מיוחד לכתוב דוקא במועד.

## כתיבת תפילין ומזוזות לאחרים

### לצורך המועד

במתני' (יח,ב) ר"י אומר כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו, אבל לצורך אחרים אסור, וברש"י דהאיסור לאחרים הוא משום שלוקח שכר, ומשמע דבחינם שרי אף לאחרים, ולפי"ז הוא ככל שאר מלאכות במועד דאין חילוק בין עושה לעצמו או לאחרים, ורק דאסור ליטול שכר (וכנ"ל סי' תקמב), אולם ברמב"ם (יו"ט, ז,יג) נקט דמותר לכתוב רק לצורך עצמו אך לאחרים אסור אפי' בחינם, וכ"פ בשו"ע (תקמה,ג) כהרמב"ם, אך הרמ"א (שם) פוסק כרש"י.

וכתב במ"ב (י) ע"ד השו"ע דמותר לכתוב תפילין לעצמו- אפי' להניחן אחר המועד, דאילו להניחן בתוך המועד [במקומות שנוהגין להניח בחוה"מ] אפי' לאחרים שרי, ובשעה"צ (י) הכריח כן, דלשיטות דאין מניחין תפילין בחוה"מ בע"כ דמתני' התירה אף לצורך אחר המועד, ואף לשיטות דמניחין תפילין בחוה"מ ג"כ מוכח בירושלמי (ג,ד) דמותר לכתוב לעצמו לצורך אחר המועד, ושכ"כ בתשו' הרא"ש (כג,ג) והריטב"א (שם) דמותר לכתוב בשביל אחר המועד שיהו מזומן לו לקים מצותו.

והנה משמעות דבריו דמה שאסרו הרמב"ם והשו"ע לצורך אחרים הוא מכח דס"ל דאין מניחין תפילין בחוה"מ ונמצא דא"צ להם רק לאחר המועד ומשו"ה אסור לאחרים, אך אילו היו מניחין במועד שפיר היה יכול לכתוב אף לצורך אחרים כיון שהוא לצורך המועד, אכן דזה אינו, דהא הרמב"ם והשו"ע איירו אף בכתיבת מזוזה דצריך לה במועד, ואפ"ה כתבו דמותר לכתוב רק לעצמו ולא לצורך אחרים, וצריך לדחוק דכוונת המ"ב רק לדעת הרמ"א שלצורך המועד מותר לכתוב אף לצורך אחרים בחינם, וצ"ע מה דחקו לפרש כן ע"ד השו"ע.

### לצורך אחר המועד

אמנם בעיקר סברתו דלצורך המועד מותר לכתוב אף לאחרים בחינם, ולצורך אחר המועד מותר לכתוב רק לעצמו ואסור לאחרים כלל, צ"ב טעם החילוק, דמה חילוק יש בין מצות תפילין דידיה ממצות תפילין דאחרים, וכי היכי דשרינן לכתוב לעצמו מהטעם דאין לך דבר האבד גדול מזה[[5]](#footnote-5) (דודאי מיירי כשא"י לכתוב אחר המועד, ופשוט) ה"ה לישתרי לצורך תפילין דאחרים שא"י לכתוב להם לאחר המועד, וכדאשכחן בשאר מלאכות דהותר מלאכת חוה"מ אף לצורך אחרים (כמבואר תקמב,א[[6]](#footnote-6))[[7]](#footnote-7).

ובאמת שבשו"ע לא מפורש לאסור לכתוב לצורך אחרים בחינם, ויתכן דהוא מודה לרש"י דהאיסור רק לאחרים בשכר, וכ"ה להדיא בב"י (ג, ד"ה כתב הסמ"ג) דלדברי האוסרים להניח תפילין במועד צריך לפרש בכוונת הירושלמי שהתיר לכתוב רק לעצמו ולא להניח היינו להניחן בקרן זוית כדי למוכרם אבל אם אין לחברו תפילין וצריך להם כדי להניחם במוצאי יו"ט יכול לכותבן, עיי"ש (ושלא כמש"כ הב"י (לעיל שם) בדעת הרמב"ם שאוסר לאחרים אפי' בחינם), וצ"ע.

### אין לו מה יאכל ובכדי פרנסה

שו"ע (שם) דבאין לו מה יאכל כותב ומוכר לאחרים כדי פרנסתו, וברמ"א הוסיף או שיהיו לו הוצאותיו יותר לשמחת יו"ט, ומקו"ד בטור (שם) דמותר לכתוב לאחרים אפי' בשכר כדי שיהיה לו הוצאותיו יותר בריוח לשמחת יו"ט ואפי' יש לו מה יאכל, ובפשוטו נח' אי הותר לכתוב לצורך אחרים בשביל הרוחה או רק בשאין לו מה יאכל, וכ"ד בביה"ל (ד"ה או) מהמג"א (סק"ט, ט"ס י') דדעת השו"ע כהרמב"ם (ז,יג) דהותר רק באין לו מה יאכל, והרמ"א נקט כרש"י (יט,א) שפי' דהותר כדי פרנסתו בהרוחה, ואפי' כשיש לו מה יאכל, [וכ"ה בב"י (שם) דנח' הראשונים אי לצורך מצות תפילין התירו טפי משאר מלאכות (ושרי אפי' בהרוחה) או לא (ושרי רק באין לו מה יאכל)], וכתב במג"א דלפי"ז היה לו לרמ"א לכתוב בל' יש אומרים, אך שכן דרכן בהרבה מקומות לכתוב דבריו שלא בל' מחלוקת.

אך כתב הביה"ל דהמעי' בטור (שהוא מקו"ד הרמ"א) שהתיר לכתוב להרווחה מבואר דהוא מיירי שכותב לצורך להניחם במועד (דס"ל דמניחין תפילין בחוה"מ), ומאחר שהוא לצורך המועד יש להתיר אפי' להרוחה לחוד, אך השו"ע ס"ל דכותב לצורך אחר המועד (דס"ל דאין מניחין תפילין במועד) ומשו"ה אין להתיר להרוחה רק כשאין לו מה יאכל, ושלפי"ז הרמ"א לא חולק ע"ד השו"ע אלא מוסיף דכשכותב לצורך המועד יש להתיר אפי' להרוחה, לחוד, וציין שכ"מ בלבוש ובב"ח, עיי"ש, וכן סתם דבריו במ"ב (יד וטז).

וצ"ע, דמהכ"ת דהדיוק של הטור להתיר אפי' בהרוחה הוא רק מצד דס"ל שלובשן במועד, ולכאו' מש"כ רש"י להתיר לצורך הרוחה הוא מצד הדיוק דלא קתני דבאין לו מה יאכל שרי (כדקתני במתני' שם לגבי כתיבת שט"ח) אלא קתני כותב כדי פרנסתו, ומשמע דשרי אפי' לצורך הרוחה לחוד, וא"כ אי"ז תלוי כלל בנידון אי מניחין תפילין בחוה"מ ואפי' כשכותבן להניחן לאחר המועד שרי להרוחה.

ודו"ק דלפי"ז א"ש בפשיטות כוונת הרמ"א (שם) שסיים 'ואם כתבן כדי להניחן במועד בכל ענין שרי', ומשמע דעד עכשיו שהתיר לכתוב לצורך הרוחה מיירי אף שכותב לצורך אחר המועד, ובמ"ב (טז) נדחק בזה לפי דרכו [דזה קאי אדברי השו"ע שהתיר לכתוב רק לצורך עצמו ומשמע דלאחרים אין היתר כלל, וע"ז כתב דכשכותב להניחן במועד יש להתיר אף לצורך אחרים, עיי"ש].

ובגדר אין לו מה יאכל, דעת המג"א (תקמא,א) דהיינו שאין לו כלל לאכול אפי' לחם ומים, ודעת הא"ר (שם,ג) והלכה ברורה (שם,א) דהיינו שאין לו צרכי יו"ט ואפי' יש לו לחם ומים, וכן צידד בחי"א (נשמ"א קו,ד), וציינם במ"ב כמה מקומות (סי' תקמב,ז ובשעה"צ יב, וסי' תקמה,לח ובשעה"צ מ, ביה"ל סי' תקמא,ה ד"ה שנוי, תקמב,ב ד"ה מה, תקמה,ג ד"ה ואם), ומשמעות דבריו (בשעה"צ תקמב,יב ובבה"ל שם) דנוטה לעיקר כדעת המג"א.

אכן, עיי"ש בהלכה ברורה שהוכיח ממש"כ בריטב"א (מו"ק יג,א) דההיתר באין לו מה יאכל הוא לצורך שמחת יו"ט (דטעם איסור המלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ומשו"ה התירו באין לו מה יאכל כדי שלא ימנע משמחת יו"ט) וא"כ יש להתיר כל שאין לו כדי צורך שמחת יו"ט, ואפי' יש לו לחם ומים, עיי"ש, ודו"ק כעי"ז בביה"ל (תקמב,ב ד"ה על ידי) דדעת מור וקציעה דבאין לו מה יאכל יכול לעשות מלאכה רק לצורך עצמו או אשתו ובניו הקטנים שחייב במזונתם אך לא לצורך בניו הגדולים אלא יחזרו על הפתחים אם אינם יכולים לעשות בעצמם, ותמה ע"ז בביה"ל דאיזה שמחת החג יהיה לו אם בניו יחזרו על הפתחים, עיי"ש, וא"כ לסברא זו למה לא נתיר באין לו מה יאכל ג"כ לשאר הוצאות דאיזה שמחת יו"ט יש בלחם ומים לחוד.

ועי' בספר חוהמ"כ שהביא דהרבה פוסקים נקטו להקל בזה, ושכן נראה לעיקר, עיי"ש.

## שינוי בדבר האבד

נתבאר מהשו"ע (תקלז,א) דבדבר האבד מותר אפי' מעשה אומן וא"צ לשנות, אכן דלהלן (תקמ,א) דאם נפרץ גדר גינתו בונהו מעשה הדיוט, ופי' במ"ב (ב) דכיון דליכא כ"כ פסידא (דאין לחוש לגנבי, רק לשאר אנשים שיכנסו שם) לא הותר כ"א מעשה הדיוט, וכעי"ז לעיל (תקלז,יג) דאין צדין אישות בשדה לבן כדרכו אלא בשינוי, ומשום דליכא פסידא כ"כ, ומבואר דהיתרא דדבר האבד בלא שינוי הוא רק בהפסד גדול, וכ"ה להדיא בשו"ע (שם,ד) דציר הדלת והמפתח וכו' שנשברו יכול לתקנם בלא שינוי מפני שזה הפסד גדול הוא (שאם יניח הפתח פתוח ודלתות שבורות נמצא מאבד כל מה שבבית), עיי"ש.

וע"ע בשו"ע (תקמא,ד) דאסור לתקן מנעלים במועד, ובמ"ב (י) דאף שיתקלקלו יותר עי"ז שלא מתקנן אסור לתקן 'דלא מיקרי דבר אבד אלא שעיקר הדבר נפסד אבל בשביל מעט תוספות קלקול לא', ושם נאסר אפי' במעשה הדיוט, ומבואר דאיכא ג' דרגות, דבהפסד גדול הותר אף בלא שינוי, ובליכא כ"כ פסידא בעי' שינוי, ובהפסד מעט אסור אפי' בהדיוט, וצ"ע הגדר בכ"ז.

ולכאו' לפי"ז אין היתר לכבות מנורה במועד, דזה חשיב הפסד מעט דאסור אפי' מעשה הדיוט בעלמא, אך מ"מ מסתברא דלפי מה שיסד הראב"ד דמשערין טרחה מול הפסד, א"כ כל החילוקים הנ"ל הן דוקא בדאיכא טרחה, אך בליכא טרחה כלל (ככיבוי חשמל) שרי אף בהפסד מעט וא"צ לשנות.

## כתיבת שטר מכירה ומתנה

ברמ"א (סעי' ו) דמותר לכתוב שטר מכירה במועד, ובמ"ב (לט) דכשלקח הקרקע קודם המועד אסור לכתוב במועד אא"כ היה אנוס או שלא היה לו פנאי לכתוב קודם המועד, והטעם, דאי"ז הפסד כ"כ דהא אפי' יחזור בו המוכר יכול ליקח קרקע אחרת, ובשעה"צ (מו) דה"ה דאי יחזור הלוקח יוכל למכור קרקעו לאחר.

ומשא"כ בשטר מתנה דמותר לכתוב, וכמש"כ בשו"ע (סעי' ה'), דאם יחזור בו איכא פסידא, וכמש"כ במ"ב (כ) בשם התוס' (יח,ב).

## גדר מכוון מלאכתו במועד

בשו"ע (תקלח,א) מי שהפך את זיתיו או שהיה יינו בבור וארע אנס או ששכח או נתעצל שהיה סבור שהיה יכול לשהות לאחר הרגל וכו', ומשמע דדוקא כשהיה סבור מעיקרא שאפשר להשתהות עד לאחר הרגל ואח"כ במועד רואה שאם יניחם עד לאחר המועד יפסדו, וכ"ה במ"ב (שם,ד), ולפי"ז כשידע שא"א להשתהות עד לאחר הרגל חשיב מכון מלאכתו במועד, אך להלן בשעה"צ (תקמ,כג) דדי לנו להחמיר בכון מלאכתו במזיד לעשותה במועד אבל אם לא כון אלא מתוך התעצלותו נמשך הדבר עד חל המועד נראה דשרי.

ומשמע בשו"ע דשכחה ג"כ חשיב אונס[[8]](#footnote-8), ודקדק כן במג"א (קח,ח), ולמד מזה דה"ה בשכח להתפלל דחשיב אונס ויש לו תשלומין, ועיי"ש דלפי"ז ה"ה כשהיה זכור מעיקרא (אך נתעצל ולא עשה) ולבסוף שכח דיש לו תשלומין, דאונס ביום אחרון חשיב אונס, ושלא כדעת האגודה (גיטין, קלב, הו"ד בב"י חו"מ רז) דלא חשיב אונס, וראייתו ממתני' (ערכין, לא ב) לגבי בתי ערי חומה דמתחילה היה נטמן ביום אחרון של יב"ח כדי שיהא חלוט לו (והתקין הלל שיהא חולש מעותיו ללשכה) וש"מ דאף שביום האחרון היה אנוס אי"ז נחשב אונס מאחר שהיה יכול לפדותו מעיקרא, עיי"ש, ודחה במג"א דהתם אף דחשיב אונס לא מהני דאונס לאו כמאן דעביד, עיי"ש, ולפי"ד ה"ה לגבי חוה"מ דאף כשהיה יכול להופכן קודם המועד ונתעצל ואח"כ נאנס דחשיב אנוס ולא נחשב כון מלאכתו.

ובחת"ס בתשו' (חו"מ, סי' מ"ב) חלק ע"ד המג"א ונקט דלגבי תפילה שכחה אי"ז אונס, דמאחר שהגיע זמן תפילה מחויב הוא להתפלל מיד, וכשעבר ולא התפלל חשיב כפושע, והוסיף לדחות את הראיה מהשו"ע (כאן) דכששכח לא חשיב מכון מלאכתו, דהתם העצלה היתה מחמת טעותו באומדנא שלא יפסדו עד לאחר המועד, אך כשהיה ברי לו שא"א לעשות אחר המועד ואפ"ה נתעצל לומר שעדיין יש לו זמן לגומרם קודם המועד ואח"כ שכחם דאפשר דחשיב מכון מלאכתו במועד, אך נסתפק דאפשר דדוקא לגבי תפילה חשיב פשיעה לפי שיש מצוה להזדרז ולהתפלל מיד, ומשא"כ לגבי חוה"מ דאין מצוה בזריזתו כלל ואפי' לכתחלה יכול להמתין עד סוף הזמן דאפשר דחשיב אונס[[9]](#footnote-9).

ומ"מ לדינא נקטו הפוסקים להקל בזה.

## מסקנת הדברים:

א. לא הותר מעשה אומן אפי' לצורך מצוה זולת בתפילין ומזוזות, אכן מעשה הדיוט לצורך מצוה משמע בב"י וברמ"א שמותר, וסיום כתיבת אותיות הס"ת בעת הכנסת ס"ת יש להסתפק אי חשיב מעשה אומן או הדיוט, ומ"מ מסתבר דאפי' בהדיוט אין להתיר מאחר שא"צ לכתוב דוקא במועד ושפיר יכול להקדים את הכתיבה קודם המועד או לאחריו.

ב. לכו"ע מותר לכתוב תפילין לעצמו אף כשצריך להם רק לאחר המועד, אך לאחרים אסור לאחר המועד, וצ"ב בטעם האיסור, [ובב"י גופיה נקט להתיר], ובמ"ב משמע דלשיטות שמניחין תפילין בחוה"מ צריך להתיר אף לצורך אחרים בחינם, וצ"ע דא"כ למה אסר השו"ע לכתוב מזוזה לאחרים.

ג. נח' הראשונים אי שרי לכתוב לאחרים בשכר לצורך הרוחה או רק כשאין לו מה יאכל, ובמג"א נקט דנח' בזה השו"ע והרמ"א, אך במ"ב נקט דלצורך אחר המועד מותר רק באין לו מה יאכל ולצורך המועד שרי אף להרוחה, ודבריו צ"ע, וגדר אין לו מה יאכל, נח' אי דוקא כשאין לו אפי' לחם ומים או אף כשאין לו כל צרכי יו"ט, ובמ"ב משמע דהעיקר להחמיר בזה, אך הרבה פוסקים מקילין, וכ"נ בספר חוהמ"כ.

ד. אף דקימ"ל דמלאכת דבר האבד מותרת בלא שינוי, מ"מ הוא דוקא בהפסד גדול, אך בליכא פסידא כ"כ בעי' שינוי, ובהפסד מעט אסור אף בשינוי, ומ"מ כשאין טרחה כלל יש להתיר אף בהפסד מועט בלא שינוי, וע"פ מש"כ הראב"ד דלעולם משערין טרחה מול ההפסד.

ה. מבואר בשו"ע דבשכח לא חשיב מכון מלאכתו במועד, וכ"נ במג"א והוסיף דה"ה בנתעצל מעיקרא ולבסוף שכח, אך בחת"ס מפקפק דאפשר שהיה צריך להזדרז ולעשות מעיקרא וחשיב פושע, ולדינא יש להקל.

1. וצ"ע בדעת השו"ע (סעי' ב') שהתיר להגיה ס"ת לצורך ציבור שאין להם ס"ת אחר לקרות בו, או להגיה ספרים ללמוד בהן משום דהוא דבר האבד, והוסיף דאף מותר לכתוב כל הס"ת ע"י סופרים הרבה מטעם 'דצורך המועד הוא לקרות בתורה בצבור במועד', וכ"ה בב"י (שם), ומשמע דכתיבת ס"ת לא חשיב דבר האבד, אולם בב"י (בסוהסי') הביא מהאורחות חיים דהאיסור להגיה ס"ת היינו רק ספר עזרה שא"צ לו עד יוה"כ אך אם צריך לקרות בו מגיהין אותו במועד בין במקרא בין בתלמוד שאין לך דבר האבד גדול מזה, עיי"ש, וכן העתיק בחיי"א (קיא,א) דמותר לכתוב ס"ת במועד לצורך ציבור דהוי דבר האבד דהיא מצוה עוברת, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך במ"ב (שם, ח) גופיה פי' בכוונתו 'דמעלת המצוה לא מהני להתיר בשביל זה מלאכת אומן אף כשצריך לה במועד, ומעשה הדיוט מותר לצורך המועד אף כשאין בה מצוה', ומשמע דלצורך מצוה שאינו צורך המועד אסור אף במעשה הדיוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובערוה"ש (ט) העתיק מהלבוש דבעשייתן ליכא טרחא כ"כ ככתיבה ולצורך מצוה התירו, ונקט שלפי"ז יש להתיר רק הכנסת הפרשיות להבתים ותפירתן ולחתוך הרצועות ולהכניסן בהתפילין, אבל עשיית הבתים בעצמן הוי יותר טירחא מכתיבת הפרשיות ואסור אף לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-3)
4. בשע"ת (תקמה,א) העתיק מהמור וקציעה דאי צריך לעשות בית למזוזה יעשה מעשה הדיוט, ולכאו' טעמו דלצורך המצוה סגי במעשה הדיוט וא"צ אומן דוקא (וכ"מ בגמ' ב"מ קא,ב דסגי בגובתא דקניא), ויתבאר מדבריו דמלאכה שאפשר לעשותה בהדיוט אסור לעשותה באומן, [אמנם דבמור וקציעה הוא במוסגר וצ"ע דעתו בזה]. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכמש"כ הרשב"א (הנ"ל), וכ"ה ברמ"ע מפאנו (סי' ק"ח) דהיתר כתיבת תפילין הוא מצד דלא גרע מדבר האבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. אכן דדעת הרמ"א (שם, מהכל בו) להתיר בדבר האבד אפי' בשכר, והכא בתפילין לכו"ע אסור בשכר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. וע"ע בב"ח (סוסי' תקמה) דמותר לכתוב חידו"ת במועד (אף כשאין לחוש לשכחה) מטעם דבכל עת ורגע מוטל עליו לעמול ולחדש בתורה ואי יתעכב מלכתוב חידושיו במועד יצטרך ללומדן שנית לאחר המועד ויתבטל באותו זמן מלחדש חדושים אחרים באותה שעה ואין לך דבר האבד גדול מזה, ולכאו' לסברא זו כ"ש דיש להתיר לכתוב תפילין לצורך אחר המועד כיון שאם לא יכתוב עכשיו יתבטל ממצות תפילין אחר המועד ואין לך דבר האבד גדול מזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכ"ה האחרונים מהנמו"י (ב"ק, י' ב') דמשו"ה אמרי' (ב"ק כו,ב) דהיתה לו אבן בחקו ושכחה ונפלה והזיקה דפטור מד' דברים, דמאחר ששכחה לאו פושע הוא דאנוס הוא לגבי שכחה דשכחה חשיב אונס [וכדאמרי' (שבועות, כו,א) גבי שבוע לבך אנסך], עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובסו"ד ציין לנמו"י (מו"ק, ב,ב) בשם הראב"ד דהאיסור להשקות זרעים דוקא כששכח או נתעצל מלהשקותן קודם המועד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)