דיני חמץ שעבר עליו הפסח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### שיעור שב"ק פ' קדושים כ"ט ניסן פ"ב – בית מדרש הגדול נוה יעקב

# דיני חמץ שעבר עליו הפסח

### בדין חמץ שעבר עליו הפסח במזיד ובאונס ובעבר עליו בבל יראה רק מדרבנן

א] מבואר בגמ' פסחים כ"ח: דנחלקו תנאים בחמץ לאחר הפסח האם הוא אסור מדאוריתא וקי"ל כר"ש שאין בו איסור אמנם מבואר בגמ' שר"ש אוסר החמץ מדרבנן ולשון הגמ' קנסא קא קניס ר"ש הואיל ועבר בבל יראה ומבואר בגמ' שם דבחמצו של עכו"ם כיון שהוא לא עבר בבל יראה ואין לו איסור בשהיתו זה לא נאסר והנה לשון הגמ' שעבר בבל יראה ובפשוטו הכונה בל יראה מדאוריתא ויש לדון במקום שלא עבר איסור דאוריתא אבל עבר רק איסור דרבנן האם זה נאסר והנה עיין ר"ן ו. שנקט שחמץ של ישראל שמונח שלא ברשותו אינו עובר בזה בל יראה מדאוריתא והוכיח שיש בזה איסור מדרבנן מהא דמבואר במשנה שישראל שנתן חמצו לעכו"ם בתור משכון שזה אסור לאחר הפסח והרי זה אינו ברשותו ומבואר שיש בזה איסור מדרבנן עכ"ד ומבואר שאפילו שזה רק בל יראה מדרבנן בכל אופן זה נאסר וכן הוא בחידושיו כ"ט. ועיין מהר"ם חלאוה כ"ט. שכתב שגם בביטלו שזה רק איסור דרבנן בכל אופן כיון שעבר בבל יראה מדרבנן זה גם סיבה לאיסור והוכיח מסתימת הגמ' שמדובר גם בביטל וכן הוא במג"א סוף סימן תמ"ז וע"ש בגר"ז שביאר שאפילו שזה מצד שמא יבוא לאוכלו אבל הגדר שמדרבנן עובר בבל יראה ולכן זה בכלל הקנס [ומבואר במ"ב שגם ביו"ט אחרון חל איסור חמץ שעבר עליו הפסח והחזו"א הסתפק האם עבר פסח קודם חצות זה סיבה לאיסור]

והנה כתב הרמב"ם פ"א ה"ד שכתב וז"ל חמץ שעבר עליו הפסח אסור בהנייה לעולם ודבר זה קנס הוא מדברי סופרים מפני שעבר על בל יראה ובל ימצא ואפילו הניחו בשגגה ובאונס כדי שלא יניח אדם חמץ ברשותו בפסח כדי שיהנה ממנו לאחר פסח עכ"ל ומבואר מדברי הרמב"ם שגזרו גם בעבר באונס ועיין מקו"ח תמ"ח סק"ט שאפילו שבעלמא לא גזרו שוגג אטו מזיד אבל כאן הרי אם היה מקיים את דינו היה מבער את החמץ ממילא כה"ג זה סיבה יותר לקנוס אמנם במהר"ם חלאוה כ"ט. ביאר שאסרו בכל מקרה כדי שאדם לא יערים ויאמר שהיה אנוס ועיין לקמן

והנה יש לעיין האם גם במקום שעבר איסור רק מדרבנן זה נאסר בשוגג או רק בעבר מדאוריתא ובפשוטו עד כמה שהיה כאן גזירה גם על אונס וגם על דרבנן מהיכי תיתי שזה יהיה שני גדרים וכן הוא במ"מ שכתב שמקור הרמב"ם מישראל שמשכן חמצו אצל עכו"ם שודאי מדובר גם בביטל ובכל אופן מבואר שזה אסור אפילו שהוא אנוס שהעכו"ם לא נתן לקחת החמץ [והכס"מ דחה שיכל לשלם חובו והיה מקבל החמץ]

והנה מבואר בגמ' בב"ק צ"ו: שגזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר הרי שלך לפניך ומבואר שהחמץ נאסר בהנאה ועיין רמב"ן ל"א: וכן הוא בריטב"א שם בשם הרא"ה שאין לאסור מצד הגזלן שהרי זה לא שלו אלא בהכרח שהאיסור מצד הנגזל אפילו שהוא אונס גמור ועיין רמב"ן שהוסיף שהוא לא עבר בבל יראה ויתכן מצד שזה לא מצוי בידו ויתכן מצד שזה לא בביתו [ובשטמ"ק בב"ק צ"ז הביא מהר"מ מקרקסטא שהנגזל והגזלן לא עוברים דהינו שהגזלן לא חיב באחריותו שהרי הוא חיב מצד מעשה הגזילה] ועיין מהר"ם חלאוה שהוסיף שהוא ודאי ביטל ומבואר שכל שיש לישראל חמץ שדינו לבערו אפילו רק מדרבנן זה נאסר בהנאה אמנם המהר"ם חלאוה דן שאולי זה בגלל הגזלן דהינו שקנסו אפילו אם מי שעבר בבל יראה זה לא הבעלים ולכאורא זה תלוי בנידון האם חמץ של עכו"ם שקיבל עליו אחריות ועבר עליו הפסח הוא נאסר בהנאה והדבר נפק"מ במי ששלח חמץ בדואר שהמקבל ודאי לא עובר כי לא זכה בזה והנה השולח אנוס ואין יכול לבערו ובאגרות משה ח"א קמ"ו נקט שזה אינו ברשותו ולא יכול למוכרו [וצ"ב טעמו הרי יכול להודיע למקבל שלאחר שזה יגיע אצלו הוא רוצה את זה] והמקבל עדין לא זכה בזה בכל אופן זה יאסר כמו נגזל [הוספה ניסן פ"ד ועיין תמ"ח ס"ג בבה"ל שהביא הנידון בגזל חצ וכתב שעכו"ם שגזל חצץ מישראל זה לא נאסר ולכאורא זה רק אם סיבת האיסור בגלל הגזלן אבל לפשטות הראשונים שזה מצד הנגזל זה נאסר וצ"ע]

ועיין רמב"ן שהביא עוד מהגמ' ל"א: בחנות של עכו"ם ופועלים ישראל ומצאו חמץ לאחר הפסח שזה אסור בהנאה שכה"ג הבעלים ודאי הפקירו והעכו"ם לא זכה כי זה אינה משתמרת ובכל אופן זה אסור מדרבנן דהינו שרבנן לא סמכו על הביטול וההפקר וכיון שמדרבנן זה נחשב שיש כאן חמץ שדינו לבערו ממילא זה אסור בהנאה וכאן יש חידוש יותר גדול שלכאורא אין חיוב על הפועלים לבדוק אם יש שם חמץ שלא ידוע להם וזה לא ברשותם וחשיב הפקר בדיני התורה ולא עומד להם

והנה בפשוטו לפ"ז בכל אונס זה נאסר ועיין מ"ב שהביא מהבית מאיר שאם העכו"ם לקח את החיטים שלו ואפה לחם שלא מדעתו והביא לו לאחר פסח שזה אונס שלא הוי ליה לאסוקי אדעתא זה לא נאסר וצ"ב מהיכי תיתי לומר חילוק כזה ומה זה גרע מנגזל

### בדין מצא חמץ בביתו ובדין חמץ שהפקירו

ב] והנה עיין רא"ש הובא בטור סימן תמ"ח שכתב שאם אדם מצא חמץ בביתו לאחר שביטלו בכל אופן זה נאסר והביא מהירושלמי שמפקיר חמצו שר"י אוסר את זה מצד שחוששים להערמה וביאר הרא"ש שהכונה שהוא לא יפקיר ויאמר שהוא הפקיר והנה צ"ב למה הירושלמי צריך להגיע לטעם זה ולא אמר שכיון שמדרבנן חייב לבערו לכן זה נאסר ובבית מאיר ובתוה"ש סימן ו' כתבו שהרא"ש נקט שמצד איסור דרבנן זה לא סיבה להאסר וכה"ג זה רק אסור מצד חשש הערמה שאמר שהפקיר והוא לא הפקיר או שאומר שמבטל ובאמת הוא לא ביטל ולפ"ז דנו לחדש שבמקום שהוא אנוס בזה לא גזרו אם רק עובר מדרבנן אמנם הפר"ח תמ"ח סק"ה ביאר שהכונה שהוא ביטל ובדק ולא מצא שכה"ג לא היה צריך לקנוס ורק מצד שמא לא יבטל ויאמר שביטל גזרו דהיינו שכל שביטל ובדק גם מדרבנן לא עבר בבל יראה שהרי עשה כל מה שצריך וממילא אין כאן סיבה לקנס שאין כאן בל יראה באונס ובכל אופן מצד הערמה קנסו ויתכן שגדר הקנס שכל שזה היה חמץ של ישראל זה אסור וכנ"ל מהראשונים ועיין מ"ב תמ"ח סק"ט וסכ"ה שהעמיד שנחלקו האחרונים במקום שהוא ביטל והיה אנוס במה שלא ביער האם זה נאסר או לא וכתב שבמקום הפסד מרובה יש להתירו בהנאה אבל לא באכילה דהינו שכלפי איסור אכילה נקט שודאי אסור גם באונס אבל לגבי איסור הנאה הקיל בזה ועיין בה"ל ס"ג בד"ה אפילו שזה בין אם היה אנוס על הבדיקה או שהיה אנוס על הביעור

והנה בעיקר דין הירושלמי שגם בהפקיר זה נאסר מצד הערמה עיין שו"ת הרשב"א סימן ע' שביאר שאין הכונה שישקר אלא שהכונה שעד כמה שזה יהיה מותר א"כ הוא לא יפקיר בלב שלם וכן לא יבטל בלב שלם אלא יהיה דעתו על זה ולכן רבנן אסרו דבר זה בהנאה שממילא ביטולו והפקרו מכל הלב וכן ביאר במהר"ם חלאוה כ"ט. וזה דלא כרא"ש הנ"ל ועיין שו"ע סימן תל"ו סקי"ז שלכן באוצר של חיטים שיש למטה חיטים מחומצות שלא חייב לבער מצד שזה כמו נפל עליו מפולת בכל אופן זה אסור לאחר הפסח וביאר הרשב"א מצד שאם זה יהיה מותר יהיה דעתו עליו ועיין מ"ב סקי"ז ובשער הציון שם שבנפלה עליו מפולת דשם זה לא עומד להתגלות ובזה הביטול הוא ודאי בלב שלם בזה אם גילו המפולת לאחר הפסח החמץ מותר דהינו שנתחדש כאן שחמץ כזה שעל ידי איסורו הוא יבטלו בלב שלם זה עצמו סיבת איסור אמנם זה לא שייך בחמץ שביטולו מצד עצמו ואין סיבה שלא יבטל גם אם זה יהיה מותר והנה לפ"ז יש עוד סיבה שגם בביטל ובאונס לא יכול לבער שהחמץ אסור כדי שביטולו יהיה בלב שלם וצ"ל שזה הרחבה לטעם של קנס

והנה בדין הפקיר חמצו והניחו ברה"ר על דעת לזכות בו לאחר פסח אם זה ישאר שם בזה בפשוטו יש כאן ודאי את דין הירושלמי שזה אסור וביותר שכה"ג הוא חייב לבערו ועובר בבל יראה מדרבנן וכן הוא במ"ב תמ"ה סקי"ח וכן הוא בגר"ז ובמקו"ח סימן תמ"ח ובפר"ח תס"ז ט' אמנם בהפקירו שלא על דעת לחזור ולזכות בו המקור חיים שם חידושים י"ד ובתמ"ט סק"ב בד"ה אך נקט שכמו שלא חייב לבערו כך זה לא נאסר וכן משמע במ"ב תמ"ח סק"ב שחמץ של הפקר לא נאסר ובפשוטו זה ישראל שהפקירו אמנם הגר"ז תמ"ח סכ"ט נקט שגם זה בכלל האיסור ולכאורא ברמב"ן הנ"ל של פועלים ישראל שודאי היה כאן הפקר גמור ובכל אופן זה נאסר משמע כגר"ז ואולי רק שם כי זה עומד לישראל אמנם אם זה מצב של זוטו של ים כגון שזה באשפה וכדו' יתכן שזה מציאות של הפקר ובזה אין זה חשיב כחמצו של ישראל [ושמעתי לדון בישראל שיקנה לחברו החמץ והוא יפקיר הפקר גמור שלא על מנת לזכות בו ורק המקנה יהיה דעתו לזכות לאחר פסח האם זה יאסר ויותר מסתבר שזה לא יאסר]

והנה עיין מ"ב תמ"ח סקכ"ה שאם היה בספינה ונזכר שיש לו חמץ בתוך ביתו ולא היה לו עכו"ם למכור לו ועמד והפקיר בפני עידים יוכל לחזור ולזכות בו לאחר פסח כיון שזה מה שהיה צריך לעשות מעיקר הדין וצע"ג כונתו הרי יש כאן חשש הערמה שלא יפקיר כהוגן וכן יש כאן את סברת הרשב"א בתשובות ובפשוטו זה לא גרע מחמץ הנמצא בחנות שלא היה מוטל עליו לעשות כלום ובכל אופן זה נאסר

**והנה העולה מהנ"ל לדינא שחמץ שעבר עליו הפסח ועבר עליו בבל יראה מדאוריתא בזה הוא ודאי אסור אפילו אם הכל היה באונס וכן במקום שעבר בל יראה מדרבנן כגון שזה לא ברשותו או שביטלו בכל אופן זה נאסר גם בהנאה ובמקום שעבר מדרבנן כגון שביטלו ונאנס ולא ביערו פשטות הראשונים שגם כה"ג זה אסור באונס אמנם יש אחרונים שדנו שזה רק אסור באכילה ומותר בהנאה והמ"ב כתב שבמקום הפסד מרובה יש להקל בזה ובהפקיר חמצו והניחו ברה"ר והיה דעתו עליו לאחר פסח זה ודאי נאסר ואם לא היה דעתו עליו נחלקו בזה האחרונים ויש להקל בזה ובחמץ שנפל עליו מפולת ועומד שיגלו המפולת אפילו שאין חיוב ביעור אבל זה ודאי נאסר**

### בדין חמץ של חש"ו או ממון עניים

ג] עיין מ"ב סימן תל"ד סקט"ז שהביא מהפמ"ג שחמץ של חש"ו אם אין לו אפוטרופוס החמץ לא נאסר מצד שאין את מי לקנוס דהינו שקטן זה לא סיבה לקנוס אותו והנה מבואר שאם יש לו אפוטרופוס זה נאסר וע"ש שזה מצד שזה חייב באחריותו וכתב שאם הגיע קרוב לשעה שישית ולא מצליח למכור שיסתלק מאחריותו וזה יהיה מותר לאחר פסח והנה המ"ב פסק שגם בשכח ולא מכר אין זה פשיעה והאפוטרופוס פטור ולפ"ז לכאורא גם אם לא הסתלק החמץ לא נאסר דהרי בקבלת פשיעה זה לא סיבה לאסור כמבואר במ"ב סימן ת"מ ובעיקר הדבר עיין רעק"א תמ"ח שציין לפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ב אות ב' ששם נסתפק שכיון שאסרו גם באונס ממילא גם כאן זה אסור ומצד לא פלוג וכתב שאם זה מצד הערמה כאן זה לא שייך והחלקת יואב סי"ט הביא דהכרעת הפמ"ג לאיסור ולכאורא נפק"מ במי שאין לו הכרה ולא מכרו את חמצו שזה לא יאסר ולכאורא אם קטן קיבל חמץ על מנת שאין לאביו רשות בו ושמרו זה לא יאסר [אמנם אם אדם יקנה חמצו לקטן זה ודאי יאסר ויש לדון שאין איסור של לא תאכילום כיון שעובר ללא מעשה עיין בית אפרים שלמד כן מבב"מ ס"ט:]

והנה עיין חלקת יואב סי"ט שדן בגבאי צדקה שאינו חייב באחריות והיה לו חמץ ולא מכרו האם זה נאסר והנה לגבי איסור בל יראה כתב שהגבאי ודאי לא עובר והעניים יש מקום לדון שכיון שזה ממון שאין לו תובעין וזה לא עניים ידועים זה לא בעלות שזה סיבה לבל יראה וכמו שמבואר במשנה מ"ו: שאם מפרישים חלה בטומאה אם טובת הנאה אינה ממון אין בזה בל יראה ומשמע גם מצד שבט הכהנים אמנם דייק שלאחר יו"ט צריכים לשרוף התרומה דהינו שזה נאסר מצד לא פלוג כמו בנגזל שכל שזה של ישראל זה אסור וכמו בקטן ע"ש אמנם דן שממון עניים זה הפקר לעניים ואין זה ממון עניים ולכן זה לא נאסר ע"ש וצ"ע

### בדין חמץ נוקשה וביסוד שיש איסור אכילה והנאה

ג] והנה בלשון הגמ' מבואר שטעם האיסור הואיל ועבר עליו בבל יראה ועיין בב"י סוף סימן תמ"ז שהביא מהריב"ש דדייק דכל הקנס רק אם עבר בבל יראה אבל עד כמה שהיה לו חובת ביעור אבל לא עבר בבל יראה כה"ג זה לא נאסר ולפ"ז כתב שחמץ נוקשה שקי"ל כרבנן שאין בו בל יראה וכל החובה לבערו רק מצד שמא יבוא לאוכלו בזה אינו אסור לאחר הפסח [ועיין לעיל סק"א שחמץ לאחר ביטול ודאי נאסר ועיין מג"א סוף תמ"ז דשם הגדר שיש בל יראה מדרבנן] והנה בפשוטו עד כמה שאין הקנס א"כ הוא מותר גם באכילה וכן נקט המג"א והגר"א שם אמנם עיין מ"ב שם שהביא הרבה אחרונים שנקטו שרק איסור הנאה אין בזה אבל איסור אכילה יש בזה וכן נקט להלכה דהיינו דנקטו שבקנס של חמץ שעבר עליו הפסח היה שם שני איסורים א. איסור אכילה ב. איסור הנאה וחידשו עוד שלשון הגמ' הואיל ועבר בבל יראה זה רק ביחס לקנס של האיסור הנאה אבל לא ביחס לקנס של האיסור אכילה וצ"ב מהיכי תיתי לומר כך והיה מקום לומר דיש קנס כללי שמצאנו בכל עובר על איסור כגון מבטל איסור לכתחילה וכגון מעשה שבת ובאמת גם במקום שאין את הקנס המיוחד של סוגין זה אסור מצד הקנס הכללי אמנם זה אינו דהרי שם זה מותר בשוגג ועוד דשם הדבר אסור לעיקר שימושו והרי חמץ נוקשה עיקרו לא לאכילה ומבואר שאיסור רק לאכילה ובהכרח שמצד הקנס הכללי כאן כיון שלא עשה מעשה אלא זה בשב ואל תעשה בזה לא מצאנו שקנסו וצריך להגיע לקנס מיוחד ובגמ' מבואר שקנסו לאסור בהנאה וחידשו רבותינו שודאי מונח בזה גם איסור אכילה ויתכן מקומות שאין האיסור הנאה אבל יש האיסור אכילה ולכאורא הדברים מחודשים מאוד [אמנם יתכן המקור מלשון הגמ ל"א: בספק עבר עליו הפסח שמותר באכילה ואצ"ל בהנאה וכן במקרה שזה אסור כתוב בהנאה ואצ"ל באכילה ומשמע שיש כאן שני נידונים ועיין ב"ח סימן תמ"ט]

והנה דבר זה דהיה קנס מיוחד ביחס לאיסור אכילה מצאנו בפוסקים שנקטו ביחס לכמה דוגמאות שיש בזה רק איסור אכילה ולא איסור הנאה [וכן מבואר מכל האחרונים הנ"ל לגבי חמץ נוקשה] א. עיין טור סימן תמ"ח שהביא מהעיטור שחמץ שביטלו שבכל אופן זה נאסר זה רק באכילה ולא בהנאה והטור חלק עליו וכך קי"ל [אמנם לעיטור יש מקור מחמצו של עכו"ם שנקט שיש איסור אכילה ורק בהנאה זה מותר] ב. עיין שער הציון ס"ט שהביא מהתשב"ץ שבביטל ובאונס לא ביער שזה רק אסור באכילה ומותר בהנאה ג. עיין מ"ב סימן תמ"ט שהביא מהב"ח שבספק חמץ שעבר עליו הפסח זה אסור באכילה ולא בהנאה ד. עיין מ"ב תמ"ח להלכה בביטל ובאונס לא ביער שיש להתירו בהנאה ולא באכילה במקום הפסד מרובה ה. עיין תנ"ג סקכ"ד כ"ח שדבר שהוא ספק חמץ, שעבר עליו הפסח יש אחרונים שהתירו באכילה ואסרו בהנאה

והנה הנידון בחמץ נוקשה הוא נפק"מ בעוגיות העשויות אם מי פירות שבזה למג"א אין בזה איסור חמץ שעבר עליו הפסח ואם נעשה ברוב מי פירות עיין בה"ל תס"ב ס"א בד"ה ממהרים שהביא ראשונים שחולקים ונטה להקל וכן בחזו"א קי"ז סקי"ב והנה בפסח ודאי צריך להחמיר בזה אמנם בנמכר לגוי יש בזה הרבה יותר מקום להקל עיין לקמן

### בדין חמצו של עכו"ם והפקר

ד] יש לדון בחמצו של עכו"ם שעושה לו מחיצה ולא עשה האם זה נאסר ובפשוטו כיון שזה לא היה שלו מעולם זה לא גדר של בל יראה וזה כמו חמץ נוקשה שזה לא נאסר ויתכן שגם לשיטות שזה נאסר באכילה בנוקשה אבל שם זה חובת ביעור אבל כאן שזה חובת מחיצה זה לא סיבה לאיסור ועיין חזו"א קכ"ד ב. בד"ה אם שנקט שזה לא נאסר ויש לדון בעכו"ם שהפקיר חמצו בביתו של הישראל שיש לו חובה לבערו או להוציאו מרשותו מצד שמא יבוא לאוכלו ועיין מקור חיים תמ"ט סק"א שנקט שזה נאסר ומשמע שנקט שמדרבנן זה כאילו שלו ויש על זה חובת תשביתו וצ"ע והנה עיין נוב"י קמא סימן כ' שמי שמת קודם פסח בזמן שזה אסור בהנאה ועדין אין בל יראה והם לא זכו בזה החמץ לא נאסר וגם אם מת באמצע פסח אבל נקט שהקנס חל בסוף הפסח ואין סיבה לקנוס הבנים ולכן זה מותר והחזו"א קי"ח סק"ד נקט שכל שרגע אחד בפסח הוא עבר בבל יראה זה כבר נאסר והנה מבואר שמצד שהיה להם חובה לבערו בתור חמץ של הפקר שברשותם זה ודאי לא נאסר ועיין מ"ב תל"ה סק"ב שצריכם לנעול הבית ואם לא צריך לבער אמנם בנוב"י משמע שאפילו שירשו הבית וזה ברשותם ולא דן כל שזה יאסר מצד זה

### בדיני תערובת חמץ קודם הפסח

ה] והנה בעיקר היסוד המבואר כאן בריב"ש שבחמץ נוקשה אפילו שחייב לבערו אבל כיון שזה רק מצד שמא יבוא לאוכלו אין בזה איסור מצאנו באחרונים שדנו לגבי כמה דברים וכדלקמן ונבאר דיני תערובת חמץ בס"ד

א. עיין מ"ב סימן תמ"ז סקק"ב לגבי תערובת חמץ מין במינו שהתערב קודם פסח שאם אין שישים חייב לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו דכה"ג גם בעבר עליו הפסח זה מותר באכילה והא"ר כתב שזה אסור באכילה ומותר בהנאה והנה בפשוטו זה אותו נידון של חמץ נוקשה שזה רק מצד שמא יבוא לאוכלו וכן הוא בא"ר ולפ"ז למה שהמ"ב פסק לאוסרו באכילה גם כאן זה אסור אמנם בשעה"צ שם ובמ"ב תמ"ב סק"א נטה להקל ומשמע שכאן זה יותר קל וצ"ב מהיכי תיתי לחלק בזה ואם נימא שחמץ נוקשה אסור באכילה מדאוריתא יתכן שלכן זה יותר חמור **והנה הדבר נפק"מ בקמח שעבר לתיתה קלה במים דבפשוטו גם אם החמיץ זה רק חלק ממנו אבל רובו לא החמיץ**

ב. לגבי תערובת של מין בשאינו מינו ביש בו ממשות של איסור עיין מ"ב תמ"ב סק"א דאם יש בזה כזית בכדי אכילת פרס הוא ודאי עובר בל יראה מדאוריתא וזה ודאי נאסר ואם אין בזה כזית בכדי אכילת פרס בזה נחלקו הראשונים האם עובר בבל יראה אמנם קי"ל להחמיר ולכן ודאי שזה נאסר לאחר הפסח ואם יש שישים שבזה הוא אסור רק מדרבנן בנתערב בפסח וחייב לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו בכל אופן אם השאיר אותו עד אחר פסח זה מותר באכילה ובפשוטו זה תלוי במחלוקת הא"ר והמג"א הנ"ל לגבי תערובת של מין במינו אמנם יש לצרף את השאילתות שחמץ בפסח בטל בשישים

ג. אם בישל בכלי חמץ ואין שישים דהינו שזה טעמו ולא ממשו המ"ב תמ"ב סק"א הביא בזה מחלוקת אחרונים האם יש בזה בל יראה דדעת החק יעקב שאין בזה בל יראה וזה רק אסור מצד שמא יבוא לאוכלו ולכן נקט שזה מותר לאחר הפסח בהנאה אבל באכילה ראוי להחמיר ולכאורא הכונה כמו חמץ נוקשה וכאן הרי איסור אכילה הוא מדאוריתא ולכן חמיר ממין במינו והעולת שבת נקט שיש בזה בל יראה ולכן זה אסור לאחר הפסח בהנאה וכתב המ"ב שבמקום הפסד מרובה יש להקל להתירו בהנאה ולכאורא ה"ה אם יש שישים אבל זה מעמיד יש כאן בל יראה מדרבנן וזה אסור וכן הוא בגר"ז בקו"א תמ"ב ט'

ד. עיין בה"ל סוף סימן תמ"ז שדן בתערובת חמץ מין בשאינו מינו ואין בזה כזית דהינו דלעיל מדובר שיש כזית שלא בכדי אכילת פרס א"כ הכלי מצרף לכזית ויש כאן בל יראה אבל במקום שאין בזה כזית וכתב דדעת המג"א שאין בזה בל יראה אמנם המקור חיים חולק שיש בזה בל יראה וכדין חצי שיעור דהינו שיש מחלוקת אחרונים האם יש איסור חצי שיעור בחמץ והמג"א נקט שאין איסור חצי שיעור וכמבואר בדבריו בסימן תמ"ד והנה עיין גר"ז תמ"ב סק"ט שכתב שמדרבנן ודאי יש איסור חצי שיעור וכיון שיש כאן בל יראה מדרבנן זה ודאי אסור וכמו לאחר ביטול וכמו חמץ שאינו ברשותו וכנ"ל ולכאורא כן מבואר בעולת שבת הנ"ל שנותן טעם אפילו שאין כזית בכל אופן יש כאן חצי שיעור של בל יראה ובדעת המג"א לכאורא זה רק בביטל כמבואר בדבריו סימן תמ"ב שנקט שפחות מכזית שביטל אין איסור אפילו מדרבנן וצ"ע סתימת הבה"ל ולמעשה הניח בצ"ע ולכאורא עיקר הכרעתו כעולת שבת ממילא גם כאן זה אסור וכגר"ז וכן נקט החזו"א קט"ז סקי"א והנה בעיקר הדין שהכלי מצרף לכזית עיין חוט שני שנסתפק בכמה כלים שמונחים בכלי אחד **ונפק"מ לפעמים בכמה קופסאות קטנות שאין בכל אחד כזית של חמץ שיתכן שאין בזה איסור אבל אם מונח כמה קופסאות בקופסא אחת זה אסור**

והנה מבואר בגמ' ו: שפירורין מבטל בטלי דהינו שהם הפקר מצד עצמם והחזו"א נקט שבכל אופן יש דין לבערם מצד שמא יבוא לאוכלו ועיין חזו"א סוף סימן קי"ט שכתב שהם נאסרים לאחר הפסח והוסיף שאפילו שכאן אין צד שלא יבטל יפה אבל לא פלוג רבנן דהינו שאסרו כל חמץ שלו לאחר ביטול דהינו שיש כאן בל יראה מדרבנן אמנם אם נימא שאין חיוב לבערם כלל לכאורא מסתבר שלא יאסרו וצ"ע

עוד נפק"מ בקניה של תרופה שיש בה חומר ממתיק שהוא חמץ כמו שמצוי באקמול וכדו' ולפעמים רוצים לקנות מחנות שאינה שומרי תו"מ ולא מכרו את חמצם דעל פי רוב אין בזה כזית בכדי אכילת פרס ויש לצרף את הבה"ל הנ"ל ויתכן עוד שכיון שזה רק נאכל לחולים חשיב חמץ נוקשה שיש דיעות שזה לא נאסר כלל אמנם המ"ב הכריע שזה אסור באכילה ויתכן שבצירוף לשני הסברות יש להקל ועיין סימן תס"ו שעה"צ ד' שלחולה מותר חמץ שעבר עליו הפסח אמנם מקורו מהחק יעקב ומפורש שם שהכונה בהנאה אבל לא באכילה וכדין כל איסורים דרבנן שגם לחולה אסור באכילה כדרך

### בדין תערובת שנתערב לאחר הפסח

ו] בדין חמץ שנתערב לאחר הפסח נחלקו הראשונים ומצאנו בזה שלש שיטות א. עיין מג"א סוף סימן תמ"ז שכתב שדעת רוב הראשונים שזה בטל ברוב בין מין במינו ובין מין בשאינו מינו ועין יד יהודה צ"ט סקי"ח שאפילו שטעם כעיקר מדאוריתא אבל כיון שזה רק איסור מצד קנס לכן הקילו שזה בטל ברוב אפילו בנותן טעם ועיין מג"א שכן הוא פשטות הסגיא שר"י ס"ל שחמץ בפסח אסור בנותן טעם ולאחר הפסח זה מותר ובהכרח שהכונה שגם בנותן טעם זה מותר ב. הטור וכן נקט השו"ע שזה כשאר דיני ביטול שאם זה לח בלח תמיד צריך שישים ואם זה יבש ביבש אם זה מין במינו זה בטל חד בתרי ולכאורא אם זה יהיה דבר חשוב כגון דבר שבמנין או חתיכה הראויה להתכבד זה לא יהיה בטל ג. עיין בית יוסף שהביא מההגהות מימוני שזה כשאר דיני ביטול בתורה וכנ"ל אמנם מועיל בזה יוליך הנאה לים המלח ומשמעות דבריו שגם כה"ג זה עדין מותר רק בהנאה ואסור באכילה אמנם הב"י כתב שלא ידע סברא לחלק וכן פסקו האחרונים והמ"ב, ועיין חזו"א קי"ט סקכ"ג שתמה דהנה בעיקר הדין האם מועיל יוליך הנאה לים המלח בכל האיסורים דעת הרשב"ם שמועיל והראשונים חלקו עליו אמנם גם בדעתו מבואר ברא"ש ע"ז פ"ג ס"ט שזה רק בהנאה אבל באכילה זה נשאר אסור וא"כ אפילו אם כאן נסמוך על הרשב"ם אבל לגבי אכילה לא מועיל יוליך הנאה לים המלח אמנם יתכן שנקט שכאן שזה איסור מצד קנס כל האיסור שלא יהנה אמנם צ"ע שהרי מבואר מהאחרונים שיש אופנים שזה אסור רק באכילה ומשמע שיש איסור אכילה ולא רק איסור הנאה וכדהארכנו לעיל ואולי כאן גם האיסור אכילה יסודו ההנאת אכילה וכל זה חידוש

והנה לענין הלכה השו"ע פסק כטור שזה כדין ביטול של כל האיסורים והרמ"א פסק שמועיל יוליך הנאה לים המלח וזה גם לגבי אכילה והמ"ב סקק"ה כתב שבמקום הפסד מרובה יש לסמוך על רוב הראשונים שמועיל ביטול ברוב גם באינו מינו ובחזו"א משמע שנקט לעיקר שיש להקל בזה אמנם כתב המ"ב שבעירב בידים על מנת לבטלו זה כדין מבטל איסור בידים שבמזיד זה אסור [והנה לכאורא גם אם נתערב דבר שבמנין או חתיכה הראויה להתכבד זה לא עדיף מנותן טעם וכן מבואר ברמ"א קי"ב סי"ד לגבי פת עכו"ם הובא בגליון מהרש"א סק"א וכן הוא ביד יהודה צ"ז סק"ה לגבי איסורים הבטלים ברוב]

והנה בפשוטו דין מעמיד זה כדין נותן טעם ולשו"ע זה אסור אמנם לרוב הראשונים זה מותר אמנם המ"ב סקק"ו הביא בזה מחלוקת וכתב שבמקום הפסד מרובה יש להתיר בהנאה על ידי יוליך הנאה לים המלח ומבואר שזה גרע מנותן טעם דשם התיר במקום הפסד מרובה ועיין חזו"א קי"ט סקכ"ד שתמה בזה דמהיכי תיתי שזה יותר חמור אמנם באחרונים הנ"ל מבואר שמעמיד כל החפצא נקרא על שמו וזה גרע [ועיין מנחת ברוך סימן מ"א שדן בזה מתוספתא] והנה הדבר מאוד נפק"מ במשפרי אפיה ושמרים שיש לזה דין מעמיד אמנם על פי רוב זה נעשה אם עוד דברים ולא רק אם חמץ וממילא יש כאן ההיתר של זה זה גורם שאין לזה דין מעמיד ונותן טעם

והנה עיין שער הציון תמ"ח סק"ד ששותפות עכו"ם וישראל ועבר עליו הפסח אם הרוב של עכו"ם זה כדין חמץ שעבר עליו הפסח בתערובת שיש דיעות שזה מותר וצ"ב הרי זה נתערב קודם הפסח אמנם הביאור שכאן הרי דינוי היה שיחלוק ויבער רק את חלקו כך לא היה קנס ביחס לחלק השני וממילא זה כמו נתערב לאחר פסח ולפ"ז במפעלים שהרוב של עכו"ם תמיד יש להקל שזה תערובת חמץ שעבר עליו הפסח ועיין שאג"א סימן צ' וכן ראיתי מביאים בשם הגריש"א שיש להקל בזה מטעם הנ"ל

**בדיני ספק חמץ שעבר עליו הפסח נתבאר בשיעור של ליל שבת**

### בדין חמץ שנמכר לגוי

ז] בשו"ע מבואר שאדם יכול למכור את חמצו לעכו"ם ולאחר הפסח לחזור ולקנות ממנו וזה מותר באכילה ובהנאה וכדין חמצו של עכו"ם לאחר הפסח והמ"ב לא הביא שום צד להחמיר בזה לא לגבי להשאיר חמץ בפסח ולא לגבי חמץ שעבר עליו הפסח והנה במעשה רב לגר"א מובא שלא לסמוך על מכירת חמץ אלא אם זה מכירה עולמית וקצת משמע שחשש להערמה וכדעת הבכור שור ובפשוטו לשיטה זו החמץ נאסר שיש כאן בל יראה מדרבנן עוד הובא שם במעשה רב שלא אכל אחרי פסח מחמץ שמכרו לעכו"ם מצד שהמכירה גרועה ובפשוטו מצד שלפעמים יש חסרון מצד דיני הקנינים אמנם בפשוטו יש עוד יש טעם להחמיר מצד שחסר בגמירות דעת ואפילו אם מצד הישראל כיון שלא רוצה לעבור בבל יראה מוכן למכור בכל לבו אבל מצד העכו"ם וודאי שלא גומר בדעתו ברצינות ויש לדון האם זה בלבו ובלב כל אדם דאל"כ הוי דברים שבלב אמנם מי שסומך בהיתר עיסקא על חתימה אם כל בנק או חנות של חילוני שרק עושה מצד בקשת החרדי בפשוטו כאן זה לא גרע וודאי שאיסור חמץ שעבר עליו הפסח הוא יותר קל מאיסור ריבית אמנם יתכן שיש הבדל ששם יש ודאי הלואה וממילא לא יכולה לחול אחרת מההסכם של שני הצדדים אבל כאן יתכן שהגוי מצדו מסתכל שאין שום עיסקה וכן יתכן מצד המוכר ודו"ק בזה

והגריש"א הורה שחילוני שמוכר את חמצו מחמת שהרבנים אמרו לו למכור כדי שיהיה לו הכשר זה דברים שבלבו ובלב כל אדם שלא מתכוין למכור והחמץ אסור לאחר הפסח ורק אם החתימו אותו על מסמך שכתוב שזה תקף בחוקי המדינה בזה אפילו שיתכן שלא גומר בדעתו אבל זה כבר לא דברים שבלב וממילא יש כאן מכר ואין כאן איסור של חמץ שעבר עליו הפסח אמנם לפעמים זה היה בדרך אצל הסוכן והוא לא מכר את חמצו כלל ובזה יש לדון שזה ספק חמץ שעבר עליו הפסח

והנה יש שטוענים שבמקום שמכר על פי רבותיו גם אם יש בזה איסור הערמה או שזה לא חל מחמת שבאמת הקנינים שלא כדין או שיש כאן חוסר גמירות דעת מחמת העכו"ם אבל לא שייך כאן קנס כיון שהוא עשה על פי רבותיו שאמרו לו כך לעשות והנה למבואר ברשב"א שרבנן אסרו כדי שהביטול יהיה בכל לבו א"כ ודאי שגם כאן יש את סיבת האיסור אבל גם אם נימא שזה קנס אבל כיון שחזינן שקנסו אפילו בשוגג ואונס וכמו בנגזל וכנ"ל סק"א דהינו שכל שהיה מציאות של חמץ של ישראל בעולם זה אסור א"כ ודאי שגם כאן זה לא גרע רק שלשיטות שבביטל וכל האיסור מדרבנן בזה באנוס לא גזרו יש לדון שכאן הוא כמו אונס אמנם בפשוטו קי"ל גם שם להחמיר כמבואר בראשונים וגם המ"ב לא הקיל אלא בהפסד מרובה ובהנאה

אמנם לכאורא לגבי דברים שזה ספק חמץ שעבר עליו הפסח בזה אפילו אם נימא שכיון שמספק הוא היה צריך לבערו יש כאן סיבת איסור עיין מה שכתבנו בשיעור בליל שבת בסופו אבל כל זה דוקא במקום שהוא מזיד אבל במקום שזה אונס וסיבת האיסור מצד לא פלוג מסתבר שזה רק מתי שזה מציאות ודאית של חמץ שעבר עליו הפסח אבל בספק יש להקל וכן מפורש בשו"ת התשב"ץ ח"ב סימן קצ"ט ודו"ק בזה

ובאמת שבחמץ שמכרו לגוי ורק מצד חומרא לא רוצים להשתמש בזה וודאי יש להקל במקום ספק ולכן בכל מה שנתבאר לעיל שיש בזה מחלוקות יש להקל ולגבי קמח שנטחן קודם פסח שיש שחששו מחמת שאולי זה החמיץ הנה בפשוטו גם למ"ב הוא רק ספק ובפשטות צורת הלתיתה היום זה קרוב לודאי שזה לא החמיץ ולכן במקום שהיה מכירה לעכו"ם אין מקום להחמיר בזה

### בדין ביטל קודם שמכר

ח] אם ביטל חמץ קודם המכירה ונימא שלא חל המכירה בכל אופן אם החמץ היה במקום שהושכר לעכו"ם א"כ הגוי זכה בזה בקנין חצר שאומרים לו שיכוין לזכות בכל הדברים בחצרו גם בתור זוכה מההפקר ומבואר במ"ב שנקט שעכו"ם זוכה בחצר מדעתו אמנם אם זה לא מונח במקום שמושכר לעכו"ם צ"ע אם יש להקל בזה ועיין בשיעור בליל שבת הגדול