933 קדשים שמתו
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' ט"ו כסליו תשס"ג

**בדין קדשים שמתו**

**א. במה שנחלקו הראשונים אם אסורין בהנאה מדאורייתא. ב. בדין קדשים שמתו בקדשי בדה"ב, ואם אי"ב מעילה אף דלא חזו למידי, ובבי' סוגיא דפסחים דכ"ט. ג. בד' מהריט"א דקדשים שמתו אסורין כפסוהמ"ק, ובדין קדשים שמתו אחר שנתקיים דינם**

א] זבחים דס"ט:, תוד"ה ר' יהודה אומר, תימה אפי' נבילה גמורה לא תטמא לר"י דלא חייל אאיסור קדשים וכו', והק' האחרונים, רש"ש שפ"א חזו"א ואו"ש פ"ד ממאכ"א הי"ז, דהרי קדשים שמתו יצאו מידי מעילה ד"ת, וא"כ מ"ט לא יחול איסור נבילה, הרי ליכא כלל איסור קדשים.

[ועמש"כ בזה בקוב"ש ח"ב סי' כ"א, דאיכא איסור אכילה כמו חטאות המתות, ועמש"כ להשיג ע"ז בס' אחיעזר ח"ב סי' נ', ובגל' חזו"א שנד' בס' קובץ ענינים, וע' מהריט"א רפ"ה דבכורות שדן לומר דכל קדשים שמתו אסירי משום לא תאכל כל תועבה, (וע' שם שדן בזה באורך, וגם אם יש לאסור משו"ז בהנאה), אך ג"ז אינו מישב ד' התוס', דהרי ל"ח הך איסורא רק כשמתו, וחיילי עלי' איסור זה ואיסור נבילה בב"א, והעיר כן בס' נאו"י סי' י' סקט"ו].

ובקוב"ש שם הביא ד' הגר"ח, שהוכיח מד' התוס' דהגם דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, מ"מ אי"ב איסור הנאה מה"ת, וע"כ ל"ח ע"ז איסור נבילה, וכן הוכיח בס' משך חכמה פ' משפטים פכ"א, ובפשוטו נחלקו בזה רש"י ותוס' בקידושין דנ"ז:, דדעת רש"י שם, דשחו"ח אסורין משום דאין מה שיתיר איסורן, ותוס' הק' ע"ז דהא קדשים שמתו יצאו מידי מעילה, ובפשוטו דעת רש"י, דהגם דיצאו מידי מעילה איסורא מיהא איכא, [[1]](#footnote-2) ודעת התוס' דאף איסורא ליכא, אך עי' מהר"ם שם, שמ' שפי' דאף לדעת התוס' אסירי מה"ת, וע' אחיעזר ח"ב סי' ה' סק"ב וסי' כ"ז סק"ב, וצ"ע בזה.

ובטעם שי' תוס' בסוגיין אשר כ"ה דעת רש"י, דהגם דיצאו מידי מעילה, מ"מ אסירי בהנאה מדאורייתא, כ' בס' ישועות מלכו יו"ד סי' ע"א, דהגם דמעילה לית בהו, מ"מ אית בהו איסור הנאה, כדאשחן בקק"ל דלי"ב מעילה, ומ"מ אסורין בהנאה מדאורייתא, [[2]](#footnote-3) והיינו דהרי הא דקק"ל אין בהן מעילה, הוא משום דל"ה קדשי ד', כמש"כ רש"י ותוס' בכ"ד, ומ"מ אסירי בהנאה, ומד' תוס' כריתות דכ"ג: הוכיח מרן הגרי"ז דהוי זה איסור מעילה, עייש"ה, וה"נ קדשים שמתו דהא דלי"ב מעילה הוא משום דל"ה קדשי ד', הרי שמ"מ אי"ב איסור הנאה מדאורייתא, ואמנם בדין נעשה מצותו, דנמי פירש"י לעי' דמ"ו. ובחולין דקי"ז. שהוא משום דל"ה קדשי ד', הרי לי"ב איסורא כלל, וגם פקעה עיקר הקדושה, אבל י"ל דקדשים שמתו דמיין לקק"ל, דהגם דל"ה קדשי ד', מ"מ אי"ב איסור הנאה דאורייתא.

ויל"ב עוד הטעם בזה, כמש"כ המקנה בקידושין דנ"ז:, והמנ"ח מ' תמ"א סוף אות ב', והאחיעזר ח"ב סי' כ"ח סק"ו וסי' נ' סק"ט, דיש לאסור הנאה מקדשים שמתו, משום איסורא דלא תוכל לאכול בשעריך, דהוא איסור לאכילת קדשים קודם זריקה, ואף איסוה"נ במשמע, כדר' אבהו, וכבר הביאו כן מד' החינוך במ' תמ"ח, שכ' דעובר משום אוכל קדשים לפני זריקה במקדיש בהמתו היום לקק"ל ועבר ואכל ממנה אח"כ כזית, והרי דאף דבזה"ז הרי הוו החטאת ואשם קדשים שמתו, מ"מ עובר בהן משום אוכל קדשים לפני זריקה, וע' עוד בחינוך מ' תמ"ו, שכ' דבאכל חטאת ואשם בזה"ז, עובר וכו', מלבד האיסור שהוא בנהנה מן ההקדש, ומ' דאף בזה"ז איכא איסוה"נ מדאורייתא, אך במנ"ח שם כ' דכונת החינוך לאיסור דרבנן וצ"ע.

ויל"פ עוד הטעם בזה, כמש"כ האחיעזר ח"ב סי' י"ח סק"ה וסי' כ"ז סק"ב וסי' כ"ח סק"ו וסו"ס נ', עפי"ד המהריט"א בכורות רפ"ה, דקדשים שמתו ודאי לא עדיפי מפסוהמ"ק דאסירי לכלבים ובכל הנאות, ולא הותר בהן רק לאכלן אחר שחיטתן, וע' בזה בנאו"י סי' י' סקט"ו, וע' גם בס' קה"י קידושין סי' מ"א, שכ' כן בדעת התוס', ועמש"כ לפ"ז לישב דלא סתרי דבריהם הכא לדבריהם בקידושין הנז', כיון דהתם הרי שחטן, ואחר שחיטה ליתא לאיסורא דפסוה"מ, ויישב לפ"ז מה דקשיא ע"ד התוס' בקידושין, מד' המכילתא בפ' משפטים שהוכיח מזה האו"ש פ"ד ממאכ"א הי"ז דקדשים שמתו אי"ב איסורא מה"ת, וע"ע במנח"א בסוגיין במה שדן בזה,[[3]](#footnote-4) ובעיקר ד' מהריט"א נת' לקמן סק"ו ד' החזו"א ומשנת ר"א שאין דעתם כן, עיי"ש באורך.

וע' עוד בס' מקור ברוך ח"א סי' כ"ה, מה שהביא תשו' הגרי"י מפוניבז, לבאר טעם האיסור מדאורייתא, וכ' שם דהיינו רק בקדשי מזבח, אך בקדשי בדה"ב ליכא איסורא, ונד' תשו' זו בזכר יצחק ח"א סי' נ'.

ב] ובדעת תוס' בקידושין הנז', דס"ל דליכא בקדשים שמתו איסוה"נ דאורייתא, הנה מד' האחרונים נ' שפירשו, שדעת התוס' דקדשים שמתו פקעה קדושתם מיניהו, וע"כ לי"ב איסוה"נ כלל.

אמנם צ"ע ע"ז, דהרי השוחט ומעלה בחוץ חייב על ההעלאה, והנה הרי כל שחו"ח הוי כקדשים שמתו, ואי קדשים שמתו פקעה קדושתן מיניהו, הרי ל"ה שייך לחייב בזה על ההעלאה, כיון דלא קדשי כלל, וכבר הוכיחו מזה, דודאי לא פקעה הקדושה מקדשים שמתו, ע' בכ' הגר"ח שבס' מעתיקי שמועה שהוכיח כן, ועי' גם בחי' הגר"ח הל' מעילה, דקדשים שמתו מעילה הוא דלית בהו הא מיקדש קדשי, ונ' דעת התוס', דאף דקדושתן לא פקעה מיניהו, מ"מ כיון דאין ראויין לגבוה, לי"ב איסוה"נ כלל, ול"ד לשלמים דראויין למצותן.

ולכאו' יש להוכיח כן עוד, דקדשים שמתו לא פקעה קדושתן מיניהו, דהנה במעילה דט"ו. אמר ר"י קדשים שמתו יצאו מידי מעילה ד"ת, במאי אילימא בקדשי בדה"ב אפי' כי מתו נמי, לא יהא אלא דאקדיש אשפה לבדה"ב לאו אי"ב מעילה, ובתוס' שם ז"ל, הק' רבינו חיים כהן, דמי דמי אשפה ראוי' ליפדות אבל האי לאו בר פדיון הוא דלאו בני העמדה והערכה, י"ל דשמא קסבר קדשי בדה"ב ל"ה בכלל העמדה, א"נ מי לא עסקי' דהעמידן מחיים ולא הספיק לפדותן עד שמתו וכו', עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריהם דלדידן דקדשי בדה"ב הוו בכלל העוה"ע, הרי דהיכא שמתו קודם שהעמידן הוו בכלל קדשים שמתו ולי"ב מעילה.[[4]](#footnote-5)

והמנח"ב סי' פ"ו, הוכיח דקדשי בדה"ב שאין ראויין לפדיון לא פקעה קדושתיהו מינייהו, ממש"א בחולין ר"פ ראה"ג, דבקדשי בדה"ב ל"ב למעטן מראה"ג, כיון דהגיזה קדושה, ול"מ למיפרק לי' למ"ד דקדשי בדה"ב היו בכלל העוה"ע, ואי נימא דקדשי בדה"ב דלי"ל פדיון פקעה קדושתיהו מיניהו, א"כ הרי שפיר בעי' למעוטה, ועחזו"א בכורות סי' י"ח סוסקי"ז שדחה הראי' משם בג' אופנים, ולכאו' תיקשי מהתם ע"ד התוס' דס"ל דאף בקדשי בדה"ב אמרי' דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, ובע"כ דהגם דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, מ"מ לא פקעה קדושתיהו מינייהו, וע"כ ודאי דלי"ב חיוב דראה"ג למיהב לי' מידי דהקדש.

ג] אמנם האמת נ', דמעולם לא כיונו התוס' לומר דבקדשי בדה"ב נמי איכא לדינא דקדשים שמתו, וע' מנח"ב שם, שכ' דודאי קדשי בדה"ב דהוו ממון הקדש, לא פקע קדושתיהו כשאינן ראויין לפדיון, ובחי' הגר"ח הל' מעילה, כ' דמה"ט ל"ש בהו עיקר הדין דקדשים שמתו, כיון דהוו ממון הקדש בקנינם, ואמנם בגליונות החזו"א שם כ' לדמות קדשי בדה"ב שמתו לדין תרנגולת שמרדה, וכ"כ בס' עמק יהושע סי' ה', אך הדמיון צ"ע, ע' בזה באפיקי ים ח"ב סי' ח'.

ומש"כ התוס' דהיכא דאין ראוין לפדיון אין בהם מעילה, נ' דאי"ז כלל מדין קדשים שמתו, דהוי זה הפקעה מעיקר דין מעילה, אלא היינו כמבו' בפסחים דכ"ט. דהאוכל חמץ של הקדש בפסח לא מעל, למ"ד דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים ולא חזי החמץ לפדיון, ומבו' בתו"י כריתות די"ג: שהטעם בזה הוא משום דלא נהנה מן ההקדש שו"פ, אך ודאי אי"ז מדין קדשים שמתו, דהרי מבו' שם דהיינו אף למ"ד דחמץ אחה"פ מותר, וכיון דחזי לאחה"פ ודאי ל"ח קדשים שמתו, וכמו שכתב כן בחי' הגרי"ז במכתבים,[[5]](#footnote-6) וה"נ קדשי בדה"ב שמתו דלא חזו לפדיון, ולא שוו מידי, הרי דמה"ט לי"ב מעילה, כיון שאינו נהנה מן ההקדש שו"פ, ובתוס' שם בהמש"ד הביאו להסוגיא בפסחים.

ולפ"ז ניחא בפשוטו הסוגיא דר"פ ראה"ג, דאף דס"ל להתוס' דקדשי בדה"ב שמתו לי"ב מעילה, מ"מ ודאי דלא פקעה קדושתייהו, דאף אי נימא דמשום דינא דקדשים שמתו אף פקעה קדושתן מיניהו, אך כ"ז הוא בקדשי מזבח דאי"ב לדינא דקדשים שמתו שיצאו מידי מעילה, אך קדשי בדה"ב הרי נת' דלי"ב כלל לדין קדשים שמתו, ואף דבפועל ל"ש בהו מעילה כיון דלא נהנה שו"פ, אך כיון דלי"ב לדין קדשים שמתו, כיון שהוו ממון הקדש בקנינם, ודאי דלא פקע קדושתייהו מינייהו, וע"כ ודאי ל"ש בזה חיוב ראה"ג.

והנה בחולין דפ"ד. אמרי' דלמ"ד דקדשי בדה"ב היו בכלל העמדה והערכה, הויא שחיטת קדשי בדה"ב שחיטה שאינה ראוי', והק' בזה האחרונים, המקנה קידושין דנ"ז:, או"ש פ"ה ממעילה ה"י ד"ה וכיון שזכינו, מנח"ב סי' פ"ו, אחיעזר ח"ב סי' ה' סק"ב וסי' מ"ו סק"ה וסו"ס נ', וחזו"א בכורות סי' י"ח סוסקי"ז, דאי נימא דקדשי בדה"ב שמתו ואין ראויין לפדיון יצאו מידי מעילה, א"כ מ"ט הוי זה שחיטה שאינה ראוי', הרי כיון דלא חזו לפדיון לי"ב מעילה, והחזו"א שם כ' דאי איירי דיש להקדש צורך בהן ניחא.

והאחיעזר שם כ' דמוכח מזה, דאף דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה מ"מ אי"ב איסורא, ולפ"ז ניחא דע"כ חשיב שחיטה שאינה ראוי', אך אי נימא שטעם האיסור הוא משום אוכל לפני זריקה, או משום דלא עדיף מפסוהמ"ק, הרי דל"ש הך איסורא רק בקדשי מזבח ולא בקדשי בדה"ב, ורמז לזה האחיעזר בסו"ס נ'.

ולמש"נ בדעת התוס', נ' לישב היטב קו' זו, וזה לפמש"כ החזו"א קדשים דף ק"ע: מדפי הספר, בדעת תוס', דהאזהרה על אכילת הקדש הויא בכזית, וא"צ שיהא שו"פ, עיי"ש בדבריו, ובפשוטו כ"ה מפורש בד' התוס' במעילה דט"ו. שם ד"ה קדשי, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דע"כ אף דקדשי בדה"ב שמתו לי"ב מעילה, מ"מ אסירי באכילה מדאורייתא, דהא דלי"ב מעילה הרי הוא רק משום דלא שוו מידי ולא נהנה מהן שו"פ, וע"כ איסור אכילה שמוזהר אף כד לי"ב שו"פ, הוי אף בקדשי בדה"ב שמתו, ומש"א בפסחים באוכל חמץ של הקדש במועד, היינו רק דלי"ב חיוב מעילה, דחיוב מעילה בשוגג הוי רק בשו"פ, אך איסורא דאכילת הקדש, שפיר יהא אף בחמץ של הקדש במועד, כיון דאיסורא דאכילת הקדש הוי אף כשאין בו שו"פ, וע"כ שפיר הוי שחיטה שאינה ראוי', וז"פ וברור.

ויל"ד עוד בזה, דכיון דאף קדשי בדה"ב שמתו אי"ב בעצמותן דין מעילה, ורק דכיון דאי"ז שו"פ ל"ש בהן מעילה, הרי י"ל דמ"מ אי"ב איסורא דמעילה, וזה אי נימא בנהנה פחות משו"פ מן ההקדש דאסור מדאורייתא, (ע' מהר"י קורקוס ומל"מ ספ"ב ממעילה, וע' חי' הרשב"א גיטין די"ב: שמבו' בדבריו דאי"ז אסור רק מדרבנן, וע' מה שציינו בסהמ"פ ע"ד המל"מ הנז'), אך באמת נ' שאי"ז כן, דאיסורא דנהנה פחות משו"פ, הוי רק כשעכ"פ הוא שוה מידי, דבזה יש לאסור משום איסורא דחצי שיעור, אך במידי דלא שוי כלל ל"ש גם איסורא דח"ש, ואין לאסור כלל בהנאה מדאורייתא, וז"פ].

ד] והנה בחי' הגר"ח הל' מעילה, כ' בדעת הרמב"ם, דפליג ע"ד התוס', וס"ל דקדשי בדה"ב שמתו אי"ב מעילה, ומשמעות דבריו דנקט בדעת הרמב"ם דבפועל אי"ב מעילה, ולא אמרי' דלא שוו מידי ולא נהנה שו"פ, וצ"ע ע"ז מסוגיא דפסחים דכ"ט הנז', דמבו' להדיא דכל שאין ראוי ההקדש לפדיון לי"ב מעילה, [[6]](#footnote-7) והק' כן בגל' חזו"א והגר"י אברמסקי והקה"י שם.

והנה אמנם בחי' הגרי"ז במכתבים, כ' דל"ק מסוגיא דפסחים, דהא דלא מעל, אי"ז כלל משום דפקע דין מעילה מהחפצא, אלא משום דלי"ב הנאת שו"פ, וכ' שם די"ל שדעת הרמב"ם, דהגם דלי"ב הפקעת מעילה מגוף החפצא, מ"מ אין בו מעילה, משום דלא שוי מידי ואינו בכלל גזל הקדש בהנאת פרוטה, ודקדק כן מל' הרמב"ם, וצ"ע להבין הדקדוק, ולפ"ז ל"ק ע"ד הרמב"ם מסוג' דפסחים, (אך מד' הגר"ח לא מ' כן וכנ"ל, וגם שנ' דהרמב"ם פי' כן מש"א במעילה שם דאי בקדשי בדה"ב אפי' מתו נמי, דלא ניח"ל לפרש דאתיא כמ"ד דקדשי בדה"ב ל"ה בכלל העוה"ע, אלא אף דהוו בכלל העוה"ע מ"מ אי"ב מעילה, ומ' מזה דבפועל אי"ב מעילה).

אמנם נ' להוכיח בדעת הרמב"ם, דס"ל דבקדשי בדה"ב הגם דלא חזו לפדיון מועלין בהן, ולא אמרי' דבפועל לי"ב מעילה משום דלא שוו מידי, דהנה בגל' קה"י לחי' הגר"ח שם, הק' ע"ד הגר"ח, ממש"א בערכין ד"ה: ור"י האי לא לכם ולנו מאי עביד בי', אמר אבימי וערכו נגנז, אלא מעתה לא ימעלו בו, דתנן חמש חטאות המתות ומעות ההולכות לים המלח לא נהנין ולא מועלין וכו', והרי דמדמי' קדשי בדה"ב לקדשי מזבח דכל שאינו ראוי למצותו אין מועלין.

אמנם נ' דלא אך דל"ק משם ע"ד הגר"ח בדעת הרמב"ם, אלא אדרבה יש להוכיח מד' הרמב"ם שם כד' הגר"ח, דהנה הרמב"ם בפ"א מהל' ערכין הי"א והי"ב כ' דגוי שאמר דמי עלי וכו', ואם אמר לשמים נדרתי יגנזו, והרי שפסק דערכו נגנז, והק' הלח"מ שם בה"ו, במש"כ הרמב"ם בהל' מעילה פ"ה הט"ו דקדשי גויים אם הם לבדה"ב מועלין בהם, והא אמרי בגמ' דכיון שיגנז הוי כחטאת שמתו בעלי' ואין מועלין בהן.

ונ' דמזה מוכח כד' הגר"ח, דדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב שמתו מועלין בהן, וגם לא אמרי' דמ"מ כיון דלא שוו מידי אי"ז הנאת שו"פ, וע"כ אף שקדשי גויים נגנזין ולא שוו מידי, מ"מ מועלין בהן.

ומש"א בגמ' דאי ערכו נגנז הוי כחטאות המתות שאין מועלין בהן, הנה לא דימו לה בגמ' לקדשים שמתו אלא לחטאות המתות, ונ' לבאר בזה, דהנה הא דחטאות המתות אין מועלין בהן, נ' מד' התוס' במעילה די"ב. ד"ה וכי, דהוי זה חד דינא עם דינא דקדשים שמתו, וע"כ כ' דהו"מ פריך מחטאות המתות דקדושה שבהן להיכן הלכה, אמנם הנה בפירש"י מנחות ד"ד: תמורה דכ"ב. ומעילה ד"ג. ד"ה לא נהנין, פי' דהא דלא נהנין מחטאות המתות ל"ה אלא מדרבנן, ורש"י במעילה הוכיח כן מד' הגמ' שם, עיי"ש בדבריו, וכ"ה בתוס נזיר דכ"ד. ד"ה דמי, וע' ישועות מלכו יו"ד סי' ע"א שדחק מאד בד' רש"י ותוס' שמודים דאי"ב איסורא דאורייתא, ועיי"ש עוד שהוכיח מד' הירושלמי פ"ק דשבת, שאין איסורן אלא מדרבנן, וכ' שם דלדעת הרמב"ם דספד"א מה"ת לקולא ליכא ראי', עיי"ש, וע' עוד בתשו' הרי"ד סי' י' שפליג ע"ד רש"י, וכ' דאיכא בזה איסור דאורייתא, אך מבו' בדבריו דהוי זה איסור מפרשת חטאות המתות, דבכלל דין מתות נכלל איסור הנאה, עיי"ש, והרי דאי"ז כקדשים שמתו דאסורין בהנאה מה"ת לדעת רש"י, וכמו שהבאנו לעי' סק"א, ועמד בזה האחיעזר ח"ב סוסי"ג, ועיי"ש סו"ס נ', ועמש"כ בזה בס' קה"י מעילה סי' ב'.

ונ' הבי' בזה, דהנה הא דהני ה' חטאות אזלי למיתה, הרי לאו היינו דאינן ראויין למצותן ולי"ב דין פדיון וע"כ אזלי למיתה, כפשטות ל' רש"י מעילה רפ"ג, אלא היינו שחל עלייהו דין מיתה, ודינם הוא שהן מתות, ומוכח כן ממש"א בבכורות דל"ג. דאם נתכפרו בעלי' אחר שנפדתה חטאת בע"מ אזלא למיתה, ולראב"ש אפי' בשר בקדירה ונזרק דמה של תמימה אסורה, והרי דאף שכבר נפדתה, ובלא"ה אינה עומדת להקרבה, מ"מ כל שנתכפרו בעלי' חייל עלי' דין מיתה.

ונ' לפ"ז דהא דלי"ב מעילה, הוא משום שדין קדושתן הוא דלמיתה אזלן, וע"כ ל"ה בכלל קדשי ד' כלל ולי"ב איסוה"נ דאורייתא, ול"ד לקדשים שמתו דדין הקדושה הוא ליקרב, ורק דכיון שמתו ל"ש להקריבן, וע"כ אי"ב איסוה"נ מה"ת.[[7]](#footnote-8)

[וניחא לפ"ז מה שהעירו התוס' במעילה די"ב. הנז', דהו"מ פריך מחטאות המתות דלי"ב מעילה, ולמש"נ בדעת רש"י, הרי י"ל דמחטאות המתות ל"מ כלל למיפרך דקדושה שבהן להיכן הלכה, כיון שבהו הרי אדרבה דין הקדושה הוא דאזלן למיתה, ומכח דין הקדושה פקע דין מעילה מינייהו, ול"ד לקדשים שמתו שדין הקדושה דידהו הוי ליקרב, ורק דבפועל ל"ח לגבוה, ודו"ק, ובגיטין דכ"ח: מבו' בפשוטו דחטאות המתות ששחטן בעזרה הוי חולין בעזרה, - עחת"ס יו"ד סי' י"ב, ופרי יצחק ח"ב, ואחיעזר ח"ב סי' י"ג - ונ' מזה דפקעה מיניהו קדושתיהו, ול"ד לקדשים שמתו דלא פקעה קדושתיהו מינייהו וכמש"נ לעי' סק"ב, והיינו משום דשאני חטאות המתות שדין קדושתן הוא דאזלן למיתה, וע"כ חשיבי חולין בעזרה, וברפ"ג דמעילה תנן דחטאות המתות אינן עושין תמורה, ואילו בבכורות דט"ו: תנן דפסוהמ"ק עושין תמורה אף לאחר פדיונן, וזה מורה כמש"נ, דחטאות המתות גריעי כיון שדין קדושתן הוא דלמיתה אזלי].

וניחא בזה משה"ק המל"מ פי"ד מאבל הכ"א, במה שנחלקו בירושלמי בפ' חלק ה"ז, בקדשי עיה"נ דלר' יוחנן מועלין בהן ולר"ל אין מועלין בהן, ולדעת הרמב"ם דקדשי עיה"נ ימותו, א"כ מ"ש קדשי עיה"נ דלר"י מועלין בהן, מחטאות המתות דתנן דאין מועלין בהן, ולמש"נ ניחא, דשאני חטאות המתות שדין קדושתן הוא דאזלי למיתה, וע"כ לי"ב מעילה, ומשא"כ קדשי עיה"נ שדין קדושתן הויא ליקרב, ורק דמכח דהוו זבח רשעים הוי דינם שימותו, ומבו' בסנהדרין דמ"ז. דאחר שמתו ואי"ל כפרה, כל מה שאין הקדשים קריבין הוי מדין דחוי, ונת' בזה בדברינו בסוגיא דדחוי סי' א' עיי"ש, ועכ"פ מבו' מזה דבעודן ברשען לא חייל על קדשיהם דין שאין קדושתן ראוי' להקרבה, אלא היינו דבפועל א"א להקריבן, ע"כ ס"ל לר' יוחנן דיש בהם מעילה, אמנם נ', דמ"מ בע"כ דס"ל לר' יוחנן דקדשים שמתו יש בהן מעילה, דקדשי עיה"נ לכאו' חשיבי כקדשים שמתו, כיון דלא חזיין ליקרב, וניחא בזה מה שהשמיט הרמב"ם להך פלוגתא דר"י ור"ל, ועמד בזה המל"מ שם, ולהנ"ל ניחא, דכיון שכ' הרמב"ם רפ"ג ממעילה דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה ד"ת, א"כ ה"נ ודאי דאין מועלין בקדשי עיהנ"ד, וז"פ.

[שו"ר עיקר הדברים בכ' הגרי"ז לעי' דס"ז., עיי"ש שכתב דהא דחטאות המתות לי"ב מעילה, אי"ז מדין קדשים שמתו, אלא דהוא חלות דין מתות בקרבן, ובי' בזה מה דדין חטאות המתות מפקיע דין מעילה גם לאחר שחיטה, ודין קדשים שמתו ל"ה רק בנפסלו קודם שחיטה, וית' פרט זה לק' סק"ו, והיינו משום דבמתות דחל בהו דין מתות מפקיע מהם דין קדשי ד' ופקע מהם מעילה].

ונ' דזהו דמדמי בגמ' דאי ערכו נגנז, הוי כחטאות המתות ולי"ב מעילה, דהגם שנת' דקדשי בדה"ב שמתו יש בהן מעילה, אך היינו רק היכא שדין הקדושה הוא דהוו לגבוה, ורק דבפועל לא חזו למידי, אך אי אמרי' דערכו של נגנז, הרי היינו דזהו דין קדושתו שה"ה קדוש ליגנז, ואין עיקר הקדושה כלל לצורך גבוה, וע"כ דמי לחטאות המתות דלי"ב מעילה מכח הא דדין קדושתן הוא דאזלן למיתה.

ומה שפסק הרמב"ם דקדשי בדה"ב דגויים אי"ב מעילה, הגם שכ' דה"ז נגנז, ולא אמרי' דכיון שדין קדושתן הוא ליגנז לי"ב מעילה, נ' בפשיטות לפמש"כ הקרית ספר שם שמה שאינו נופל ללשכה הוי רק מדרבנן, ונמצא לפ"ז שדין הקדושה הוא דהוי לגבוה, וע"כ שפיר אי"ב מעילה, והגם דבפועל לא חזי לגבוה, מ"מ ס"ל להרמב"ם דקדשי בדה"ב אי"ב מעילה אף היכא דלא חזו למידי וכמש"נ, וע"כ כיון דעיקר קדושתן הויא לצורך גבוה הגם דבפועל לא חזו אי"ב מעילה, וכמש"נ, וע' גם בליקוטי הלכות בערכין שם, שכ' בדעת הרמב"ם, דלמסקנא מה דאין מקבלין הוי רק משום רפיון, וע"כ כיון דע"פ דין מותר לקבל אי"ב מעילה, והאו"ש פ"ח ממתנו"ע כ' דהוי זה רק חשש מדרבנן, וע"כ מועלין בו, ונ' דזה מתפרש ע"ד מש"נ, ועכ"פ מכוח מזה, דאף דבפועל לא חזי, מ"מ אי"ב מעילה.

ועכ"פ מוכח מזה בדעת הרמב"ם, דקדשי בדה"ב דלא חזו למידי מועלין בהן, ולא אמרי' דכיון דלא חזו לי"ב הנאת שו"פ, וצ"ע מזה ע"ד מרן הגרי"ז במכתבים שלא כ"כ, שו"ר בכ' הגרי"ז ערכין ד"ה: שכ' בדעת הרמב"ם בדומה למש"נ, ומבו' שנקט דבפועל אי"ב מעילה הגם דלא חזו למידי, ולא אמרי' דלי"ב הנאת שו"פ.

ונ' להוכיח כן עוד בדעת הרמב"ם, דהנה תנן במעילה די"ב: דהקדיש חמורה מועלין בה ובחלבה, ובירושלמי פ"ג דמעשרות הוכיחו מהך מתני' דבהמה טמאה א"צ העוה"ע, דאל"כ הרי שכיון שאינו ראוי לפדיון אין מועלין בו, ודחי דהא מני ר"ש היא דאמר דקדשי בדה"ב לא היו בכלל העוה"ע, ובמנח"ב סי' פו, תמה בזה ע"ד הרמב"ם דפסק בפ"ד מהל' ערכין הי"ב דאף בהמה טמאה של דה"ב בעי העוה"ע, ומ"מ פסק בפ"ג מהל' מעילה הי"ג דקדשי בדה"ב מועלין בהן ובחלבן ובביצתן, ועיי"ש במנח"ב שכ' בדעת הרמב"ם דס"ל דהבבלי חולק בזה על הירושלמי, וע' גם בנחלת יהושע סי' ט' ובאו"ש פ"ה ממעילה ה"י ובחזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז ובקה"י מעילה סי' ד' מש"כ להוכיח דהבבלי פליג בזה.

ועיי"ש במנח"ב שהוכיח מזה, שדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב מועלין בהן אף היכא דלא חזו למידי, וכן הוכיח האו"ש שם שכן דעת הבבלי, וזה מתאים עם מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דקדשי בדה"ב שמתו אי"ב מעילה.[[8]](#footnote-9)

ונ' להוסיף בזה, דהירושלמי לטעמי' אזיל, דהנה בירושלמי פ"ק דפסחים ה"ד אמר ר' יוסי, דחמץ בשעה חמישית הקדישו אינו מוקדש, לפי שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, והיינו שכיון דלי"ב דמים להקדש לא חייל ההקדש, ונ' דה"נ ס"ל להירושלמי דאף אחר שחל ההקדש, אם לא חזי ליפדות ולי"ב דמים להקדש פקע ההקדש מיני', וע"כ אין מועלין בו, אך בדעת הבבלי נ' דפליג בזה, וס"ל דשפיר מצי זכי הקדש אף במידי שאין ראוי לפדיון ולא חזי להקדש, והרמב"ם לא הביא בהלכותיו לד' הירושלמי, וע"כ ה"נ לא פקע ההקדש היכא דלא חזי לפדיון.

ה] ולפ"ז הדר צע"ר בזה, מסוגיא דפסחים דכ"ט הנז', דמבו' להדיא דאי אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים לי"ב מעילה, והרי דכל דלא חזי ההקדש לפדיון לי"ב מעילה, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, וע' מנח"ב ואו"ש שם מש"כ לישב בזה, וע' גם באחיעזר ח"ב סי' מ"ו.

ונ' לומר בזה בדעת הרמב"ם, דהנה בסוגיא שם דכ"ט: רב אשי אמר דכו"ע אין פודין ודבר הגורל"מ לאו כממון דמי, והכא בפלוגתא דריה"ג ורבנן קמיפלגי, מ"ד מעל כר"י ומ"ד לא מעל כרבנן, ועיי"ש בפירש"י ובתוס' שפי' דלמ"ד דשרי בהנאה חזי למיפרקי' ולהסיקו תחת תבשילו, ומחודש לפ"ז דהגם דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים מ"מ שרי להסיק תחת תבשילו, עיי"ש בתוס' דהיינו דוקא בקדשי בדה"ב דכל מה דאין פודין הוי מדרבנן, אך בתוהרא"ש שם נקט דאף בקדשי מזבח פודין להסיקו תחת תבשילו, וכ"ה שי' התוס' ב"ק דנ"ג:, ועמש"נ בזה בדברינו בדין אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים???.

והנה רש"י ותוס' הוכרחו לפרש כן, משום דאי נימא דלמ"ד דאין פודין להאכילן לכלבים, אף אסור להסיקו תחת תבשילו, א"כ מ"ט מעל לריה"ג, הרי לא חזי לפדיון, והבעה"מ שם גריס מכח זה, דכו"ע פודין להאכילן לכלבים, אך תוס' כתבו דאי גרסי' הכי, א"כ אף למ"ד דחמב"פ אסור בהנאה, מ"מ הרי חזי לפדיון שימכרנו הקדש לגויים, ועמש"נ בזה בדעת בעה"מ בדברינו בדין אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים??.

אמנם בדעת הרמב"ם נ' דמפרש שנויא דרב אשי, דלריה"ג דחמב"פ מותר בהנאה, הרי שהגם דאין פודין להאכיל כלבים ולהסיק תחת תבשילו ולא חזי לפדיון, מ"מ שפיר מעל, וכמש"נ בדעתו דקדשי בדה"ב מועלין בהן אף היכא דלא חזו למידי, ורק לרבנן דחמב"פ אסור בהנאה, אשר מה"ט הרי לי"ב תורת ממון, ע"כ אם אכלו בפסח לא מעל, דלא חשיב הנאת שו"פ כיון דלי"ב תורת ממון, והאמנם דאי היו פודין את הקדשים להאכילן לכלבים והי' ביד הקדש למכרו לנכרי, הרי שמה"ט הי' בזה מעילה, דהגם דחמב"פ לי"ב תורת ממון, מ"מ כיון שה"ז ראוי להקדש לקבל בעדו ממון, הרי שמכח זה כל שאכלו חשיב זה לקיחת ממון מהקדש, אך למ"ד דאין פודין להאכיל לכלבים, דלדידי' אין ביד הקדש למכרו לנכרי, תו ממילא הדר דינא דאין באכילתו משום לקיחת ממון מהקדש כיון דחמב"פ לאו ממון הוא כלל.

ועכ"פ נמצא לפ"ז דלא אך דלא קשיא עמש"נ בדעת הרמב"ם מסוגיא דפסחים, כיון דשאני התם דהחמץ אסור בהנאה ולי"ב תורת ממון, אלא אדרבה הסוגיא שם מסייעת לד' הרמב"ם, ממה דאמר ר"א שם דלמ"ד דחמב"פ מותר בהנאה, מעל האוכל חמץ, הגם דלא חזי החמץ למידי, וכמש"נ, וע' מנח"ב ואו"ש שם, שכתבו לבאר שנויא דר"א לפי דרכם בדעת הרמב"ם.

ובזה נ' לבאר ד' הריב"ש בסי' ת', שכ' להכויח דחמצו של נכרי אסור בהנאה, ז"ל, ועוד מתבאר זה בסוגיא שם, דשו"ט התם על הא דתניא האוכל חמץ של הקדש במועד מעל וי"א לא מעל, ואמרי' התם דכו"ע אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ובדבר הגורל"מ קמיפלגי וכו', פי' דכו"ע וכו', אלמא תוך הפסח לא חזי כלל חמץ של הקדש ואפי' בהנאה, דאי בהנאה הוי שרי, לכו"ע הול"ל מעל ואע"פ שאסור באכילה, דהא ממון גמור הוא ולאו גורם הוא, כדאמר התם באוקימתא דרב אשי דמ"ד מעל סבר כריה"ג דאמר חמץ אינו אסור בהנאה אפי' תוך הפסח, אלא ודאי חמץ של הקדש וכן של נכרי אסור בתוך הפסח ואפי' בהנאה, עכ"ל, ובתשו' אבנ"מ סי' ט' תמה על ראי' זו, דהרי כל מה דאמרי' דלריה"ג מעל, הוא משום דחזי לפדותו להסיקו תחת תבשילו וכמש"כ התוס', וזל"ש רק אי אף חמץ של הדיוט מותר בהנאה, אך לדידן דחמץ של הדיוט אסור בהנאה, הרי שאף אי נימא דחמץ של גבוה שרי, מ"מ לא חזי לי' לפדותו ולהסיקו תחת תבשילו, כיון שאחר הפדיון יהא זה חמץ של ישראל, ועמש"כ לישב באו"ש רפ"ז מערכין, עפי"מ שכתב שם דמהני פדיון להוציא ההקדש להפקר[[9]](#footnote-10) וע' עוד במה שהבאנו לעי' סק"ד בהערה מש"כ בחי' הגרש"ר לבאר ד' הריב"ש.

ולפמש"נ בדעת הרמב"ם, מבו' היטב ד' הריב"ש, דס"ל דמש"א רב אשי דלריה"ג דחמב"פ מותר בהנאה מעל, לאו היינו כמש"כ התוס' משום דחזי לפדותו להסיקו תחת תבשילו, אלא היינו דהגם דלא חזי לפדותו מ"מ כיון דאינו אסור בהנאה ואי"ב תורת ממון, מועלין בו אף היכא דלא חזי למידי, ואשר זהו שהוכיח הריב"ש, דאי נימא דחמץ של הקדש מותר בהנאה, הרי ממילא דהיו מועלין בו אף אי לא חזי למידי, כיון דאינו אסור בהנאה ואי"ב תורת ממון, וז"ב בדעתו.[[10]](#footnote-11)

**[**ואולי יל"ב לפ"ז גם ד' הר"ח בפסחים שם, דהנה אמרו בפסחים שם, דראב"א תנא לה להא שמעתתא משמי' דרב יוסף בהא לישנא, דכו"ע אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, והכא בהא קמיפלגי בדבר הגורל"מ כממון דמי, מ"ד מעל קסבר דבר הגורל"מ כממון דמי, ומ"ד לא מעל קסבר דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, ופירש"י שם דאליבא דר"ש הוא דפליגי דשרי לי' לאחר פסח אף לאכילת ישראל, ובהא פליגי מ"ד מעל סבר אף דהשתא לא חזי הואיל ולקמי' דבר הגורל"מ כממון דמי, עכ"ל, וע' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו מה שהאריך לבאר בשי' רש"י דחשיב לה דבר הגורל"מ.

אמנם בפי' ר"ח שם פי' ז"ל, פי' דבר הגורל"מ, כגון מי שגזל חמץ זה של הקדש, אם הוא בעינו מחזירו לו לנגזל ופטור, דתנן גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך, וכיון שאכלו נתחייב הנגזל לשלם לו ממון, ואע"פ שחמץ בפסח אינו ממון השבתתו גורם ממון, עכ"ל, ולא הוה ניח"ל לפרש כפירש"י, משון דס"ל דלמ"ד דחמץ אחה"פ מותר, ל"ח זה גורל"מ, אלא הוי ממון גמור, וכמבו' כן בדבריו באוקימתא דראב"י, דגריס הר"ח דכו"ע דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, ומ"מ לר"ש דאמר אחה"פ מותר בהנאה ממון מעליא הוא ולפיכך מעל, וכמו שפי' ר"ח שם.

והנה בפשוטו כונת הר"ח, דאירי הכא בגונא דחמץ זה של הקדש נגזל, וע"כ הוי החמץ גורל"מ לגזלן, וע"כ חייב האוכלו, וכן פי' ד' הר"ח בס' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ח ובס' אפיקי ים ח"ב סי' ח', ועיי"ש באחיעזר דצ"ל דאיירי שגזלו קודם הפסח, דאי גזלו בפסח לא מיחייב מידי, ועיי"ש עוד, שמבו' מזה שדעת הר"ח דגוזל הקדש חייב בקרן, ואכמ"ל בזה, אמנם עיקר הדברים צ"ב, דמה לי מה שה"ה גורם לממון לגזלן, ומה טעם יש בזה לחייבו במעילה להקדש, וע' בעה"מ שפי' בדומה לפי' ר"ח, ותמה עליו הקצוה"ח בסי' שפ"ו, וע' מה שפי' דבריו בס' עמק יהושע סי' ה', ובס' עוניו"ט סי' כ"ו, - וע' בני ציון סי' ל"ג שתמה על העוניו"ט – וע' גם באחיעזר ובאפ"י שם, ויל"פ עד"ז גם לד' הר"ח, גם צ"ע, דאם כונת הר"ח דאיירי בגונא דגזל מהקדש, הרי דלאידך אוקימתות דלא איירי בכה"ג, הי' בדין דאף אם דבר הגורל"מ כממון דמי מ"מ לא יהא בו מעילה, והר"ח גריס באוקימתא דראב"י ודר"א, דכו"ע דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, וצ"ע דמ"ט הוצרכו לזה, הרי כיון דלא איירי בחמץ שגזלו מהקדש, מה לי אי דבר הגורל"מ כממון דמי.

ואולי יל"פ ד' הר"ח, אף שאי"ז נ' בלשונו, דהנה מפי' ר"ח שם נ' דמפרש לכל האוקימתות דאתיין כמ"ד דחמב"פ אסור בהנאה, ודלא כפירש"י דמפרש לאוקימתא קמא דאתיין הברייתות כריה"ג, דהרי הר"ח שם באוקימתא קמא מפרש דאסור החמץ אף לאחר הפסח, וזהו כר"י דלדידי' אסור חמץ בהנאה, ונ' שהוכרח הר"ח לפרש דאתיא כר' יהודה, משום דלדידי' למ"ד דלאחה"פ מותר החמץ, הרי הוי ממון מעליא אף אי דבר הגורל"מ לאו כממון, וכמבו' בדבריו באוקימתא דראב"י וכמו שהבאנו לעי', ובע"כ דבאוקימתא קמא אזלי' כמ"ד דאסור לאחה"פ, ונ' דעתו כמש"נ בדעת הרמב"ם, דלמ"ד חמב"פ מותר בהנאה, הרי שאף אי לא חזי לפדיון, מ"מ מועלין בו, כיון דאי"ל תורת ממון, ורק למ"ד דאסור בהנאה ולי"ב תורת ממון, הרי דאם לא חזי להקדש למכרו לגוי, ל"ח לקיחת ממון מהקדש ולי"ב מעילה.

ולפ"ז י"ל, דלמ"ד דבר הגורל"מ כממון דמי, הרי שכיון דאם הי' אדם גוזל חמץ זה, הי' החמץ גורל"מ וכממון דמי, הרי שמה"ט איכא להחמץ חשיבות דממון, דהגם שאין חמץ זה ראוי לממון, מ"מ ה"ה ראוי להיות גורל"מ, וע"כ אי"ב מעילה, דכיון שה"ה ראוי להיות גורל"מ וכממון דמי, אי"ל חשיבות דממון, וע"כ הגם דלא חזי למידי מ"מ מועלין בו, וניחא לפ"ז מה שהוצרכו ראב"י ור"א למימר דלכו"ע דבר הגורל"מ לאו כממון דמי, כיון דאי הוי כממון הי' בו מעילה אף בגונא שלא נגזל החמץ, וכמש"נ, ואכתי צ"ע רב בכ"ז**]**.

ו] במה שהבאנו לעי' סק"א ד' מהריט"א, דכל קדשים שמתו אסורין בכל הנאות, משום דלא עדיפי מפסוהמ"ק דאסירי, והיינו דאי נימא דקדשים שמתו מותרין, הי' בדין דאף פסוהמ"ק יותרו, דהרי לא חזו לגבוה למידי, הנה עי' חזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז, שפליג ע"ז, וכ' דקדשים שמתו מותרין מה"ת, ואע"ג דפסוה"מ שנטרפו למ"ד אין פודין להאכילן לכלבים, אסורין אע"ג דלא חזו למידי, שאני פסוהמ"ק שאינו מטעם שהוא מקפח את ההקדש, דבפסוה"מ אין צורך גבוה בהן, אלא שינהגו בהן איסור שאמרה תורה, כמו שהיו נוהגין בקרבן עצמו בשעה שיש לגבוה צורך בהן, והלכך אם נטרפו אסורין לכלבים, אבל קדשים שמתו שאין בהן פדיון, וא"א לקיים בהן מצות פסוהמ"ק פקע קדושתייהו לגמרי, עכ"ד.

ובמשנת ר"א קדשים סוגיות סי' י"ב, כ' לבאר הטעם בזה, דלא אמרי' דכל פסוהמ"ק שנפדו הוו כקדשים שמתו, דהנה הרי דין קדשים שמתו לא הוי רק אם מתו קודם שחיטה, כמש"כ השפ"א ריש מעילה, וכ"ה בכ' הגרי"ז לעי' דס"ז., וע' בזה באורך באבי עזרי פ"ד ממעילה, ומוכח כן מכ"ד, ובפשוטו מוכח כן מהא דקדשים שנשחטו בפסול דאם עלו לא ירדו מועלין בהן אף בבשרן, הגם דהבשר לא חזי למידי, ובע"כ דכיון דנתקימה שחיטה בקרבן המועלת לדין אם עלו לא ירדו, תו הגם דלא חזי הבשר למידי ל"ה בכלל קדשים שמתו, ע' אבי עזרי שם שהוכיח כן.[[11]](#footnote-12)

והטעם בזה הוא משום דדין קדשים שמתו לאו היינו דכל דלא חזי למידי לי"ב מעילה, אלא הוי זה הפקעה בקדושתן דלאו קדשי ד' מיקרי, וכל שכבר נשלמה קדושתו מיקרי קדשי ד' אף אם השתא לא חזי למידי, וזה נ' בבי' מה שהוכיח הקר"א במעילה די"ב, מהא דהמקיז דם מועלין בו, ולא אמרי' דהוי כקדשים שמתו, [[12]](#footnote-13) ומוכח מזה דכל דעיקר הקרבן אכתי ראוי, מועלין אף בהדם הגם דלא חזי למידי, ונ' הטעם בזה, דהאמנם אם הי' דין קדשים שמתו דכל דלא חזי למידי אין מועלין בו, הרי שהי' בדין שלא ימעלו בדם הקזה, אך כיון שנת' דאף דבר דלא חזי למידי מועלין בו, ואך שכל שמתו קודם שחיטה ולא נשלמה קדושתן לי"ל תורת קדשי ד', הרי דשפיר י"ל דכל דעיקר הבהמה חזיא להקרבה, וחשיבא הבהמה קדשי ד', תו אף הדם שהוקז ממנה דהוי מכלל הבהמה, אי"ל תורת קדשי ד', ודו"ק.

ולפ"ז כ' הגרא"ק, דע"כ הוא דכל פסוהמ"ק לא חשיבי כקדשים שמתו, דכיון שנפדו ונתקיים בהן דין פדי', דהוי זה דין מדיני ההקדש, הרי דכבר נשלם דינם, ותו הגם דלא חזיין למידי מועלין בהן, ול"ד לקדשים שמתו קודם שנתקיים ונשלם דינם, דלא חשיבי קדשי ד' ואין מועלין בהן, עיי"ש בדבריו.

ונמצא לפי דבריהם, דמה דפסוהמ"ק אסירי מדאורייתא הגם דלא חזיין למידי, היינו רק היכא שנטרפו אחר פדיונן, אך כל שנטרפו קודם פדיונן, דלא חזיין ליפדות, ודאי הוו בכלל קדשים שמתו דאין אסורין מדאורייתא, ועיי"ש בדבריהם שכתבו כן.

1. וע' בס' נאו"י סי' י' סקט"ו, מה שדן להוכיח מד' רש"י לק' דקי"א: דקדשים שמתו אינן אסורין מדאורייתא, ובסקי"ז הביא מאביו הגרז"ס זצ"ל שדחה הראי' מד' רש"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. כמבו' כן בפירש"י פסחים דכ"ז: ד"ה בעצי שלמים, וכ"ה בתוס' נדרים ד"י. ד"ה אדם, ובנזיר דכ"ד: ד"ה שלאחר, ובתמורה ד"ג. ד"ה לא, ובכריתות דכ"ג: ד"ה בוולדות, (והוכיחו כן מסוגיא שם, ומדבריהם הוכיח מרן הגרי"ז דאי"ז איסור בעלמא, אלא הוי זה איסור מעילה, עייש"ה), ובמעילה די"ב: ד"ה חלב, (והוכיחו כן מדאמר בר"ה דכ"ח: דתקע בשופר של שלמים לא יצא יד"ח), וכ"כ הכס"מ פ"ב ממעילה הי"א בשם הרא"ש, ועמל"מ שם ה"א, (וע' פירש"י מנחות ד"ד: שכ' דליכא איסור דאורייתא בדמי שלמים, ובשטמ"ק בהשמטות שם תמה ע"ז, ובשעה"מ פ"ג מחומ"צ הי"א שיישב ד' רש"י, ועמש"נ עוד בהע' הבאה), והביאו מהמשיב דבר שהוכיח כן ממש"א בסוכה ד"ט., דכשם שחל שם שמים על החגיגה כך חל ש"ש על הסוכה, ומזה ילפי' דסוכה אסורה בהנאה, והרי דבחגיגה גופה איכא איסוה"נ, הגם דהויא קק"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לב' הדרכים האחרונים, הרי נמצא דכל מה דאמרי' דאיכא איסורא אף שמתו ואינן קדשי ד', היינו רק בבהמת קרבן שמתה, אך בדמי קרבן שאינן ראויין, הרי ל"ש לאסור מהנך טעמי, וז"ב מה שכ' השעה"מ בפ"ג מחומ"צ הי"ג בדעת רש"י דהגם דבהמת שלמים אסירא בהנאה מדאורייתא, מ"מ דמי שלמים לי"ב איסורא, והטעם בזה מתבאר ע"פ הנ"ל, דהא דשלמים אסירי מדאורייתא יל"פ שהטע הוא ג"כ משום הנך טעמי, וכמש"כ האחיעזר בסי' נ', וממילא דאין לאסור רק בבהמת שלמים דאי"ב לאיסורא דקודם זריקה ולאיסורא שנאמר בפרשת פסוהמ"ק, אך דמי שלמים שאין לאסרן משו"ז שריין מדאורייתא, אך בפירש"י פסחים דכ"ז: ד"ה בעצי שלמים, מפורש דאף עצי שלמים אסורין מדאורייתא ולא אימעטו אלא ממעילה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועקר"א במעילה שם, שפי' לפ"ז ד' הכ"מ רפ"ג ממעילה שהק' ע"ד הרמב"ם שם שכ' דקדשי מזבח שמתו יצאו מידי מעילה, והק' הכ"מ דמ' קדשי בדה"ב שמתו מועלין בהן ומ"ש מקדשי מזבח, והברה"ז תמה עליו דהרי בהדיא אמרו במעילה שם דבקדשי בדה"ב מועלין, ופי' הקר"א כוונת הכ"מ עפ"ד התוס' דכל מה דמועלין בקדשי בדה"ב היינו רק אי חזו לפדיון, ומה"ט ל"ד קדשי בדה"ב לקדשי מזבח, אך אי ל"ח לפדיון אין מועלין בהן, וזשה"ק הכ"מ ע"ד הרמב"ם דלדידי' קדשי בדה"ב שמתו ל"ח לפדיון, א"כ מ"ט מועלין בהן, ומ"ש מקדשי מזבח שמתו שאין מועלין בהן, (וע' חי' הגר"ח הל' מעילה מש"כ בדעת הרמב"ם, ונת' בזה בסק"ד), אמנם למש"נ למעלה, הרי שאף לדעת התוס' דהיכא דלא חזו לפדיון לי"ב מעילה, אי"ז חד דינא עם הא דקדשי מזבח שמתו יצאו מידי מעילה, דהתם היינו שפקע מיניהו דין מעילה, אך בקדשי בדה"ב שמתו לי"ב מעילה משום דאינו נהנה מההקדש שו"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם מד' האו"ש בהל' מעילה, נ' להדיא שפי' דהא דאוכל חמף של הקדש בפסח לא מעל הוי זה מדין קדשים שמתו, וכ"ה גם באחיעזר ח"ב סי' נ' ובכמה מן האחרונים, וצ"ע בזה,

   ובס' עמק יהושע סי' ה' ונחלת יהושע סי' ט', פי' דהא דלא מעל, הוא משום דפקע ההקדש, כיון שאי"ז בר דמים, (עדמש"א בירושלמי דבשעה חמישית הקדישו אינו מוקדש), וכ' שלזה כיונו התו"י בכריתות די"ג:, אך זה צ"ע, דכיון דחזי לאחה"פ מ"ט יפקע ההקדש, וכמו שתמהו עליו בס' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו סק"ה ובאפיקי ים ח"ב סי' ח', ועיי"ש באחיעזר שהעיר עוד ע"ז, דבגמ' מ' דאם אכל ממנו אחה"פ (לר"ש דשרי אחה"פ) מעל, ואי פקע ההקדש, הרי שגם לאחה"פ לא ימעול, אך עי' בנחלת יהושע שם, שכ' באמת דגם אחה"פ לא ימעול, (ובי' לפ"ז מה שלא פי' בעה"מ שם כפירש"י, עיי"ש בדבריו). [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר הסוגיא דפסחים צ"ע, דמ"ט לא שוה מידי להקדש, והרי יכול הקדש להאכילו לבהמותיו, וע' חזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז שכ' דאיירי כשאין להקדש צורך בהן, וצ"ע דמאי פסקה, ובחי' הגרש"ר פסחים דכ"ג, בי' בזה ד' הריב"ש סי' ת' שהוכיח מסוג' דהתם דחמץ של הקדש אסור בהנאה, ואינו מובן הראי' וכמו שתמה האבנ"מ בתשו' ח', (ועמש"נ בזה לק' סק"ה), ופי' הגר"ש מכוון הריב"ש, דאי הי' שרי בהנאה הרי הי' הקדש יכול להאכילו לבהמתו, אך כיון דאסור בהנאה אין הקדש יכול להאכילו, דאף הקדש אינו משתמש באיסוה"נ, כמבו' בפירש"י פסחים דכ"ג., עכ"ד, אך אי"ז מתישב בד' רש"י ותוס' וראב"ד בדכ"ט:, שמפורש יוצא מדבריהם דגם למ"ד דחמב"פ מותר בהנאה, מ"מ אם א"א לפדותו לי"ב מעילה, (וגם דברש"י ותוס' וראב"ד שם מבו' דמותר לההקדש למכור החמץ לגוי, ול"א דאסורין ליהנות מהחמץ, וי"ל), וע"ע בזה בס' מקו"ב ח"א סי' כ"ו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וראיתי שהעירו ע"ז, מהא דמדמי במעילה ד"ג. קדשים שמתו לחטאות המתות, אך נ' דהתם מדמי לה רק לענין אי תיקנו דין מעילה דרבנן משום דלא בדילי מיני', ולענין זה ליכא נפ"מ בין קדשים שמתו לחטאות המתות, (אך אכתי יל"ע, דמ"ט לא אמרי', דרק בקדשים שמתו דאסורין בהנאה מדאורייתא תיקנו בהן מעילה כ"ה דליבדלו מיני', אך חטאות המתות דאין אסורות מדאורייתא, לא תיקנו מעילה כ"ה דליבדלו מיני', כיון דגם אם לא יבדלו מהן לא יפגעו באיסור דאורייתא, וי"ל). [↑](#footnote-ref-8)
8. אך החזו"א שם כ' בדעת הרמב"ם, דהחלב ל"ב העוה"ע, ול"ד לגיזה דבעיא העוה"ע, וכמבו' בר"פ ראה"ג, וע' קה"י שם שהאריך בזה, ובכ' הגרי"ז תמורה דל"א: דקדק מד' הרמב"ם פ"ה ממעילה הי"ג, שכ' דאין מועלין בחלבן בהקדיש חמורה למזבח ובהקדיש תורים לבדה"ב, והיינו משום דבהנך גווני ל"ב העוה"ע, אך אה"נ בדברים הטעונים העוה"ע אין מועלין בחלבן. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויישב בזה קו' התוס' בסוגיא שם, דאף לריה"ג היאך יפדה הרי יעבור עליו בבל יראה, ותי' האו"ש דיכול לפדותו שלא ע"מ לזכות בו, וע' בחי' חמד"ש בסוגיא שם שכבר כ' לישב כן, ועיי"ש במה שדן בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך צ"ב בד' הריב"ש, מ"ט העמיד הראי' מאוקימתא דרב יוסף, ולכאו' ראיתו הויא לכל האוקימתות בסוגיא דפסחיםף דאי נימא דחמץ של הקדש מותר בהנאה, מה לי דאין לודין להאכיל לכלבים ולא חזי למידי, אך נ"פ בכונתו, דבכל האוקימתות דגמ', הי' מקום לפרש דאתיא כר' יהודה דס"ל דחמץ לאחה"פ אסור בהנאה ואף חמץ של נכרי, ולדידי' הרי ודאי דחמץ של הקדש אסור בהנאה, וע"כ ניחא שפיר מה דלא מעל, אך לאוקימתא דרב יוסף, דלדידי' אתיין הנך ברייתות כר"ש דאחה"פ מותר בהנאה, וכמו שהאריך הריב"ש שם לפרש, ולדידי' יש להוכיח דאף לר"ש אף חמץ של הקדש אסור בהנאה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם הנה בפירש"י כריתות דכ"ג., פי' דהא דמועלין בחתיכת נותר, אע"ג דאיסוה"נ הוא, הוי כשאר כל הקדשים שאסורין בהנאה ומעלין בהן, דהאי נמי חזי לגבוה דאם עלו לא ירדו, עכ"ל, והרי דאם הי' דין נותר דאם עלו ירדו לא הי' בו מעילה, הגם דנפסל אחר השחיטה, אך נ' דמ"מ אכתי אנו צריכין למש"נ למעלה, דהרי רש"י איירי שם בחתיכת בשר, דכלל לא הויא לגבוה ולי"ב דין עלו לא ירדו, ומהו שכ' רש"י דחזיא לגבוה דאם עלו לא ירדו, ונ' בי' ד' רש"י, דאף אחר שנשחטו הקדשים, מ"מ אם הי' חל בהו פסולא המפקיען מתורת הכשר קדשים, הוי פקע מינייהו תורת קדשי ד' והיו בכלל קדשים שמתו, אך כיון דנותר הוי ככל הפסולין שאם עלו לא ירדו, הרי שאין נותר מפקיע מתורת הכשר קדשים, וע"כ אף בבשר דל"ש בי' בפועל דין אם עלו לא ירדו, מ"מ חשיב שפיר קדשי ד', אך עכ"פ גם מזה מבו' כמש"נ, דכל דהוי קדשי ד', מועלין בהן אף היכא דלא חזו למידי, דהרי חתיכת נותר זו לא חזיא למידי, (אך החזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ז פי' הטעם דנותר ל"ח קדשים שמתו, דהוא משום שמצות נותר הויא צורך גבוה, ועדין מצות קדש עליהן שהן אסורין ומצותן בשריפה והן הן חפצי הקדש, ופי' כן ד' התו"י כריתות די"ג, אך בד' רש"י אי"ז מתישב. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומה שהביאו בשם הגרי"ז לבאר, דהמעילה במקיז דם, לא הויא רק בשעת ההקזה, ואה"נ אין מועלין אח"כ בהדם, צ"ע מסוגיא דמעילה שם, דפרכי' מ"ש פרש וזבל דאין מועלין בהן, מדם דמועלין בו, ובפרש וזבל הרי הוי נידון המעילה אחר שיצאו, וע' באחרונים במעילה שם שהוכיחו מזה דמועלין בדם אף אחר שיצא, וכ"ה בחזו"א בכורות סי' כ"א סק"ט, וצ"ע בזה.

    וע' עוד בקה"י מעילה סי' י"ב, שכתב דלמה שנסתפקו תוס' ביומא דנ"ט לפרש דהמעילה במקיז דם הויא מדרבנן, ניחא דע"כ מועלין בזה הגם דהוי כקדשים שמתו, כיון דאף בקדשים שמתו מועלין מדרבנן, אך בד' תר"י בברכות רפ"ה מפורש דהמעילה הויא מדאורייתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-13)