ציונים והערות 4חרב כחלל
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים מט-נד - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתא ד'חרב הרי הוא כחלל' תשרי תשפ"ד מס'4

בשמעתא דחרב כחלל, יש לברר ה' ענינים עיקריים, א. באיזה כלים מיירי ופלוגתות הראשונים בזה וסברותיהם. ב. מה דיניה של טומאה זו, ואי היא שווה ממש לכל דיני מת או לא. ג. האם הנזיר מגלח כשנטמא בכלים אלו ואי כהן מוזהר עלה. ד. גם בכלים הנוגעים בטמא מת דינם דהן אב הטומאה כט"מ, ויש לברר אם הוא אותו דין או דין בפ"ע. ה. יש לעמול ולברר את עיקר גדר האי חידושא דחרב כחלל.

הראשונים העיקריים בשמעתא זו תוס' דף נ"ד: רמב"ן עה"ת פ' מטות (עומקא תורת הראשונים), רמב"ן ב"ב דף כ' (עומקא), הר"ש באהלות ריש פ"א, הר"ח בפסחים י"ד: הרשב"א משאנץ בפסחים י"ד: , ודברי הרמב"ם בענין זה בטו"מ ובהלכות נזירות.

# באיזה כלים מיירי

באיזה כלי נתחדש דהוא נעשה כמת, מצינו ג' שיטות בראשונים.

**דעה א'** היא דעת ר"ת[[1]](#footnote-2) ורח"כ, וכן דעת הרא"ש (נ"ג:) דרק בכלי מתכות איכא להאי דינא דנעשים כמת. והנה דעה זו צ"ע טובא מהו יסוד החילוק בזה והא לא מצינו בשום מקום חילוק דין בין כלי מתכות לשאר כלי שטף. ובאמת עי' בתוס' הרשב"א משאנץ בפסחים (הוא הר"ש על המשניות) דעמד בהערה זו וכתב 'ואין חילוק בשום מקום בטומאת מת בין כלי מתכות לשאר כלים'. וי"ל בקרא כתיב 'חרב' ולכך דווקא כלי מתכות דס"ל דהם נחשבים חרב, (ואף דלא הרג עימו), ואי"ז חילוק מצד התורת כלי, אלא דס"ל דכל ברזל נחשב כחרב, וכדאיתא בסוף פ' יתרו כי 'חרבך' הנפת עליה ותחללה, ועי' רש"י שם דברזל מקצר ימיו של אדם וכדכתיב לא תניף עליה ברזל[[2]](#footnote-3), ועי' רש"י מסעי ל"ה ט"ז שברזל ממית בכל שהוא), וכך משמע מלשון הר"ש דכתב דלשיטה ב' חרב כחלל שנזכר בש"ס לאו דווקא, אלמא לר"ת בדווקא הוא, וכמש"נ.

**דעה הב'** היא דעת הרמב"ם (פ"ה מטו"מ ה"ג) דכתב דכל הכלים נעשים אבי אבות כמת, וכן הביאו תוס' והר"ש בשם הר"י מסימפונט, וכן דעת הרמב"ן ב"ב דף כ' (עומקא), וכך הכריע הגר"א (יו"ד שס"ט ס"ק ב') להלכה, דפשטא דמתני' (באהלות פ"א) דתנן סתמא 'כלים' משמע כל הכלים, ועי"ש באריכות דבריו בזה. והנה המקור לדעת ר"ת ודעימיה דדוקא כלי מתכות הוא מדנקט קרא 'חרב' וכמש"נ, והמקור לומר דכל כלים, הוא כמו שהביאו התוס' מדדריש בספרי מוכבסתם **בגדיכם**, אלמא כל הכלים בכלל, (ור"ת מיישב בתכשיטים מכסף וזהב יעו"ש), ועי' ברמב"ן דמיישב הא דכתיב 'חרב' לדעת הרמב"ם ודעימיה, דנימא דחרב קאתי לאפוקי כלי חרס.

**דעה ג'** דדווקא חרב שהרגו בה, כן הביא הר"ש בסו"ד בשם הר"י מסימפונא, וכן הוא בתוס' רשב"א משנץ פסחים י"ד. ד"ה בנר, בשמו, דרק כלי שנהרגו ע"י הוא בתורת חרב כחלל. ועי"ש דהרי"מ אזיל לטעמיה דאיירי בכל הכלים והוקשה לו א"כ מ"ט קאמר קרא חרב כחלל, (בשלמא אי דווקא בכלי מתכות א"כ חרב כחלל היינו ברזל לכך כתב דדווקא חרב), אמנם תוס' בשמעתין והר"ש בתחילת דבריו הביאו נוסחא אחרת בשם רי"מ. וכשיטה זו כתב נמי הר"ח בפסחים בשם הגאונים (עומקא 228) וחלק עליהם, וכן משמעות פיה"מ באהלות פ"ק, וכמש"כ במשנה אחרונה (אמנם ב'יד' משמע לא כן).

**והנה** בפשטות הכוונה (לדעה ג') דנתחדש דמשום שהיא הרגה ועשאתו חלל, לפיכך היא נעשית החרב טמאה כחלל, (עי' רבינו בחיי עומקא 234), אמנם צ"ע מיומא כ"ג. דכשהמת מפרפר עדין לא נטמאה סכין ואם הוציאוה אז שוב אין הסכין טמאה, אלמא בעי **'מגע' במת והוא המטמא** ולא מה שהיא הורגתו, וע"כ דמה שהרגה נותן לזה שם 'חרב', ו'בחרב' נתחדש שכשנוגע במת הוא נעשה כחלל. ועי' בתוס' הרשב"א שם דכתב '**ובלבד שיהא כלי שנהרג בו אדם'** משמע אדם בעלמא, והיינו דגם כאשר תיגע ה'חרב' (שהרגה את ראובן), במת אחר (שמעון) נמי תיעשה כחלל, אלמא הא דבעי הרגה הוא רק כדי לאשויי שם חרב.

**והנה** בעיקר שיטה זו ילה"ק, והרי מצינו להאי דינא גם בכלי שנגע בטמא מת והתם לא שייך לומר שהרגה[[3]](#footnote-4), וי"ל מצינו בזה דברים מפורשים בדברי הר"ח בפסחים י"ד: (עומקא), דהתם איתא לדין חרב כחלל גבי נר שנגע בטמת מת, (כדאיתא שם שנגע בולד הטומאה), ודינו דהוא אב הטומאה כט"מ, וכתב הר"ח דיש גאונים דפירשו דדוקא בחרב דהרג, וא"כ ה"ה הכא מיירי דהרג עם הנר, עכ"ד (והיינו דהנר הרגה בעבר וכבר נטהרה ומ"מ יש לה שם חרב, או דהרגה באופן שפירפר, ולכך כשנוגעת במת נטמאת), ומבואר דעיקר שיטה זו לומר דבעינן כלי שיש בו שם 'חרב' ולכך מטמא אף כשנוגע במת אחר או בטמא מת, ועדיין צ"ב[[4]](#footnote-5).

# אי נזיר מגלח עליה וכהן מוזהר עליה

**בתוס'** נ"ד: מבואר דלר"ת נזיר מגלח וממילא גם הכהן מוזהר, ורבינו חיים כהן טען עליו דא"כ איזה בית אשר תבנו לי וכו' וע"כ דאין הכהן מוזהר ואין הנזיר מגלח, וכ"ד הרמב"ם פ"ג מאבל דאין הכהן מוזהר, וכ"כ דאין הנזיר מגלח, (ועי' רמב"ן ב"ב דאפשר דהנזיר מגלח ואפ"ה אין הכהן מוזהר יעו"ש). ובאמת דעת ר"ת דנזיר מגלח צ"ב וכי עדיף על רובע הקב ורביעית דם, (וברמב"ם כתב ההגדרה דבעינן עצמו של מת וכי חרב כחלל הוא עצמו של מת), ועי' ברמב"ן ב"ב דף כ' דהביא תוספתא מפורשת דאין הנזיר מגלח אלא על המת בלבד, ולא על כלים הנוגעים במת (כדברי רבינו חיים כהן).

**ועי"ש** עוד דהוכיח מהא הרמב"ן דח"כ אינו מטמא באהל, דאי היה מטמא באהל א"כ החרב כמת לכל דבר והנזיר יגלח עליו. ועי' בחי' רבי שמואל פסחים סי' ט' דהאריך בענין זה, וכתב דדברי הרמב"ן צ"ע דהרי לכמה ראשונים מטמא באהל ואפ"ה אין הנזיר מגלח (כפשטות התוספתא) והוא משום דלגילוח בעינן עצמו של מת ואינו תלוי בגדרי אהל וכדחזינן ברובע הרב ורביעית דם דמטמאים באהל ואפ"ה אינם עצמו של מת, יעו"ש שהאריך[[5]](#footnote-6).

**לדינא גבי כהן,** עי' רמ"א יו"ד שס"ט שהביא ב' דיעות בזה, וכתב דהמנהג להקל, ועי"ש בגליון רע"א דהרמב"ם מתיר ומשמעות הדברים דבא לומר דכן היא עיקר ההלכה, וכן הגר"א שם הכריע להקל.[[6]](#footnote-7)

# אי מטמאה באהל ואי נעשית באהל

**בתוס'** בשמעתין בנידון בשאלת רבינו חיים כהן (נ"ד:) מבואר דנקטו הראשונים דמטמאה באהל, וכ"כ תוס' נ"ג: ד"ה חרב, ולכאו' זהו פשטות הדברים דכיון דהיא כ'חלל' היינו כמת ממש א"כ היא מטמאה במגע במשא ואהל, וכן דעת הר"ש פ"ג מ"ג, אמנם הרמב"ם פ"ה מט"מ י"ג כתב דמטמא רק במגע ומשום דבטומאת אהל כתיב אדם כי ימות באהל, תנאי הוא באהל שיהא 'אדם', וכן הסכים עמו הרמב"ן ב"ב דף כ'. הו"ד לעיל, (ובעיקר קו' רח"כ איזה בית אשר תבנו לי וכו' היא רק משום דנקט כתוס' דח"כ מטמא באהל, אבל אי כרמב"ן והרמב"ם שאינו מטמא באהל לק"מ, פשוט, וכ"כ הר"ן בב"ב שם).

**ברמב"ם** שם כתב דבמשא נמי לא מטמאה 'שהמשא למת עצמו אינו מפורש', והיינו דטומאת משא לא כתיב במת אלא נלמד מק"ו מנבילה דאינה מטמאה באהל ק"ו לאדם דמטמא באהל, וא"כ חרב דאינה מטמאה באהל לא תהא בכלל הק"ו. (ויל"ע דכיון דסוף סוף נתחדש דחרב כחלל וכמת א"כ מאכפ"ל דלא שייך בזה הק"ו ויש ללמוד מזה דלא נאמר דהוא כמת ממש וכן אפשר לבאר בהא דאין בו אהל), אמנם בזה הרמב"ן לא הסכים עמו וס"ל דמשא החרב מטמא. ועי' רש"י חולין דף ע"א: דחרב אין מטמאה במשא 'דאין טומאת משא אלא למי שהטומאה יוצאה ממנו'[[7]](#footnote-8), ותוס' שם חלקו והוכיחו ממדרס הזב שמטמא במשא אף שאין טומאה יוצאה ממנו, ומקובל ליישב בזה דמדרס הזב הוא אב הטומאה בפ"ע מחמת זה גופא ששמו מדרס הזב, ואינו 'קבלת טומאה', ולכך לא דמיא כלל ושפיר נחשב כטומאה עצמית, ובדעת תוס' אפשר דהבינו דגם חרב כחלל הוא טומאה בפ"ע, ויש להאריך בענין זה אם החרב היא בגדר קב"ט או דזה עצמו סיבת טומאה בפ"ע, והרבה נפק"מ בחקירה זו (עי' לק' מש"כ בזה).

**האם נעשית חרב ע"י אהל**. ברח"כ מפורש שנעשית ח"כ ע"י אהל כמש"כ "שהיה באהל המת", ועי' במאירי שבת י"ז הביא שיטה דח"כ שנטמא באהל אינו חוזר ומטמא באהל (ועי' היטב לשון תוס' נ"ג: ד"ה חרב), ורק הנטמא במגע חוזר ומטמא באהל, וצ"ב.

# אי בעי הזאת ג' וז'

**ר"ת** ורח"כ נקטו בפשיטות דהנטמא מהחרב טעון הזאה, (דטומאתו טומאת מת היא), ולכך הוקשה להם לוקמי למתני' דתנן דטעון הזאה בח"כ, וכ"כ הר"ש בשם הירושלמי, וכן דעת הרמב"ם, וזהו פשטות הדברים כיון דכמת הוא, אולם הרמב"ן ב"ב דף כ' ועה"ת בפרשת מטות (עומקא 232) כתב דאדם הנוגע בחרב כחלל אף דטמא ז' כמת מ"מ אי"צ הזאה[[8]](#footnote-9), ודייק לה מקראי[[9]](#footnote-10), (והו"ד בביאור הגר"א שס"ט ס"ק ב'), ומקור דבריהם הוא משמעתין (נ"ד:) דקפריך והני כלים בני הזאה אינון, אלמא ח"כ אינו בר הזאה, וכן ציין רע"א בגליון הש"ס לבעל המאור בחולין, ומיושב קו' התוס' הראשונים (ועי' רש"ש בשמעתין דהאריך בזה).

**דעת** הרמב"ם (פ"ה מטו"מ ה"ג) דכל כלים הנוגעים במת הם כמוהו, ומטמאים טומאת ז', ובעי נמי הזאה ג' וז', אולם נזיר שאני, דאינו טעון הזאת ג' וז', ועי' רמב"ם (פ"ז מנזירות ה"ח) אחר שמנה את הטומאות שאין הנזיר מגלח עליהם, כ' ז"ל נגע באהל המת או בכלים הנוגעים במת אינו מזה בשלישי ובשביעי, ויראה לי שדין זה מיוחד בנזיר, אבל כל אדם שנטמא בכלי טומאת שבעה יזה בגו"ז, עכ"ל, ועי' רידב"ז דהרמב"ם למד דזו כוונת הגמ' כאן דפריך הני כלים בני הזאה נינהו דכוונת הגמ' דבנזיר לאו בני הזאה נינהו[[10]](#footnote-11).[[11]](#footnote-12). ובעיקר דברי הרמב"ם תמה הכס"מ שם כ' 'דבר תימה שיהא הנזיר קל משאר בני אדם', ושמעתי ממו"ר הגרא"י דהגרי"ז אמר דא"א ללמוד את הרמב"ם כפשוטו דנזיר א"צ להזות ג' וז', דנזיר אינו חלוק מאדם אחר וכמו שהקשה הכס"מ, אלא כוונת הרמב"ם היא דליכא הזאה מפרשת 'נזירות טומאה' ונפק"מ דימי טומאתו עולין לו, אבל למעשה ודאי דצריך להזות, ובלא הזאת ג' וז' הוא טמא, דנזיר אינו חלוק מאדם אחר, **ורק** דלפי"ז יקשה סיום דברי הרמב"ם דכ' וכן יראה לי כו', והא להגרי"ז זהו מש"כ הרמב"ם מתחילה, והגרי"ז נתקשה בזה ואמר דאין לו פשט בזה אבל מ"מ הפשט ברמב"ם הוא כנ"ל, דא"א ללמוד אחרת, ע"כ שמעתי בשיעור בבריסק, וכעי"ז הודפס בחי' הגרי"ז (צילומים).

# פשט דברי הגמ' דף נ"ד:

**גמ'** נ"ד: הכי נמי מסתברא מדקתני וכלים הנוגעים במת הני כלים בני הזאה אינון וכו', והקשו התוס' מאי קפריך דלמא טעונים הזאה משום ח"כ ולהמבואר לעיל ישנם ה' מהלכים בפשט הגמ'.

**א. ר"ת** ודעימיה למדו מזה דבשאר כלים ליכא ח"כ, והוכרח לגמ' דלא איירי בכלי מתכות דא"כ הנזיר יגלח, (ולרח"כ דאין הנזיר מגלח על כלי מתכות י"ל דמשמע לגמ' דאיירי בכל כלים). **ב.** דעת ר"י מסימפונט נדחקו תוס' דפירכת הש"ס לא קאי אכלים אלא אימי ספרו וגמרו. **ג.** ר"י מסימפונט המובא בר"ש, דס"ל דדוקא כלי שהרג, ומתני' משמע בכל כלים**. ד.** הרמב"ן ובעל המאור מפרשים דח"כ אין בו הזאה. **ה.** הרמב"ם ס"ל דיש הזאה אבל מ"מ מדין נזיר אינו מזה, ועי' רידב"ז דמקורו מגמ' זו. (עי' פרש"י והרא"ש דכלי הוא אב הטומאה והנוגע בו אינו אלא ראשון ולכך לא שייך ביה הזאה נראה דהבינו דכלל אין כאן ח"כ כמהלך א' או ג', ולא כדברי הרמב"ן והרמב"ם דהוא 'אב הטומאה' ואין בו הזאה).

# גדר טומאת חרב כחלל

**יל"ע** הרבה בעיקר האי חידושא דדין הכלי הנוגע בחלל שהוא כחלל, והוא דבר מחודש עד מאוד, והרי כלי בעלמא היא ואיך יש בה שם חלל, והנה נתבאר לעיל דדעת הרמב"ן ודעימיה שח"כ אי"צ הזאה, ובפשוטו הוא צ"ב טובא דעד כמה דנתחדש דהחרב מטמא כמת וטומאת שבעה היא מהו גדר הדין בזה דאמרינן דהזאה לא בעי, ולכאו' מתבאר בזה דטומאה חדשה היא. ומאידך עי' ברא"ש נ"ג: ד"ה או במת, דמת שלם או במת דכתב דמת שלם לא איצטריך קרא, דמק"ו דחרב כחלל ילפינן לה, ונשמע מדבריו דגדר דין מת הוא לכל עד כדי שיש ללמוד ממנו דינא 'דמת שלם', וכן הוא לכל הראשונים דפליגי ויש בו תורת הזאה אלמא הא דאמרינן חרב כחלל הוא כפשוטו, וצ"ב טובא.

**אמנם** מצינו משכב הזב ומושב הזב וכדו', דדינו כדין הזב לכל דבר, וא"כ ע"ד זה יהא ניתן להבין נמי לחרב שנגעה בחלל דהיא 'כלי החלל', אמנם במשנה ריש אהלות תנן דגם כלים שנגעו בט"מ דינם כמוהו, ויל"ע בזה הרבה דבשלמא הנוגע בחלל נימא דנתחדש בו שיהא כחלל אבל הנוגע בטמא מת הרי אינו אלא 'מקבל טומאה' ואין בט"מ שם והגדרה דחלל, וא"כ היה צריך להיות דהטומאה יורדת ובזה לא שייך לכאו' גדר הנ"ל דהוי ככלי המת. והנה מקור הדברים עי' בתוס' נ"ד: דהוא מהספרי, בחלל חרב בא הכתוב ולימד על החרב שהוא מטמא טומאת שבעה, למדנו לכלים ואדם, כלים ואדם וכלים מנין ת"ל וכבסתם בגדיכם וכו', וכיון דתרי קראי נינהו אפשר דב' דינים חלוקים וגדריהם שונים, אולם הראשונים השוו האי דינא לדין כלי שנגע במת[[12]](#footnote-13), דהרי מהתם הוכיחו ראשונים דאי"צ כלי מתכות ור"ת נדחק להעמיד בכלי כסף וזהב ולא אמר דהוא דין אחר, (ובפשטות משום דשני דינים אלו נישנו במסכת אהלות בלשון 'כלים' לכך מסתברא דאין חילוק ביניהם).

**ועי'** בר"ש שכתב 'כלי מתכות בטומאת מת **דינן שיעשה כדבר שהוא נוגע** אם נגע במת דינן כמת ואם נוגע בטמא מת נעשה כטמא מת', נראה דהכל דין אחד וגדרו הוא הלכה בכלים דאינם יורדים דרגה.

אמנם באמת יש מקום לחקור אי ח"כ הוא חידוש בכח המטמא דמת שעושה הכלי כמוהו, או דהוא דין בכלי שאינו יורד, והנה לכאו' מהא דגם ט"מ עושה ח"כ היה נראה דהוא דין בכלי, (וכמשמעות הר"ש הנ"ל) אבל מאידך תנן התם דכלי שנוגע בכלי שנגע בט"מ אינו כיו"ב, אלמא הוא חומר במת ובט"מ ולא דין בכלי שאינו יורד, וצ"ע.

**עי' חי'** ר' ראובן כתובות סימן ו' דחקר אם ח"כ הוא דין קבלת טומאה מהמת או דין טומאה בפ"ע, והביא דבתוס' ב"ק דף ב: הקשו אהא דקאמר הש"ס דאבות הטומאה תולדותיהם לאו כיו"ב, דבח"כ חזינן דתולדותיהם כיו"ב, שמעינן מדבריהם דהח"כ הוא בגדר תולדה אלמא אינו טומאה עצמית, ועי"ש שהביא דהגר"ח אמר דחרב דנגע בחלל אינו דין קבלת טומאה אלא הוא דין טומאה עצמית דהחרב נעשה כמת, ומיושב קו' התוס', והוסיף דכלים הנוגעים בט"מ הוא כן דין קב"ט ועי' הערה[[13]](#footnote-14), ויש להאריך בדבר[[14]](#footnote-15).

# כלי הנוגע בראשון

**ברמב"ן** ורשב"א חולין דף ב: הביאו דעת ר"ח דאדם ט"מ ראשון (היינו אדם שנגע באדם דנגע במת) מטמא כלים, ובפשטות כוונתו דאף דבעלמא 'ראשון' אינו מטמא כלים מ"מ מדין חרב כחלל הוא דהכלי נעשה כהמטמא ה"ה הכא הכלי יהא 'ראשון', (וכיו"ב יש ברע"ב פסחים פ"ק מ"ו), אמנם הרמב"ן והרשב"א שם פליגי, ויסוד פלוגתתם עי' קוב"ש פסחים אות ס"ז דפליגי ביסוד הדין דכלי אינו מקב"ט אלא מאב הטומאה, האם היא הלכה בכלי דאין שייך שיהא שני, או דהיא הלכה בקבלת הטומאה, דהר"ח והרע"ב ס"ל דכל הדין הוא דהכלי לא יכול להיות במצב של שני ולפיכך הכא שיהא ראשון שפיר נטמא, והרמב"ן והרשב"א ס"ל דהלכה היא דאין כלי מקב"ט אלא מאב, (ויש שפירשו סברת הרמב"ן והרשב"א דהרי ההלכה דח"כ היא דווקא במת, ונימא דה"ה הנוגע במת נחשב בכלל טומאת מת עצמה, אבל ראשון אין בו שם מת).

1. **תוס'** בשמעתין, וכ"כ הר"ש פ"א מ"ב בשם ר"ת, וכן דעת תוס' בכל דוכתי, עי' ב"ק ב: וב"ב דף כ'. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ברמב"ן** עה"ת שם כתב דרק ברזל אסור אבל כסף מותר להניף והיינו דאינו חרב, אולם תוס' בשמעתין הוכרחו לומר דגם כסף וזהב בכלל חרב, ובאמת ציינו דבתוס' השלם עה"ת שם כתבו דכל מיני מתכות אסור, (ולטעמייהו אזלי), ועי"ש עוד ברמב"ן דכתב דרק כשיש פיות כורתות נחשב חרב. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ועי'** לק' דהראשונים נקטו דהוא חד דינא ועי"ש ברשב"א משנץ דנראה דגם רי"מ זה הוכיח דבריו מוכבסתם בגדיכם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. **כל** הנ"ל הובא בספר משנת טהרות. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** בדברי הגר"ח בספרו הלכ' טו"מ פ"ז ה"ד מתבאר דיש דנקרא 'מת' לגבי טומאת אהל אמנם אינו כ"כ עצמו של מת לגבי גילוח, דיעו"ש דכתב דטומאת קבר היא בצירוף המת, מהא דנזיר וכהן לוקין על קבר, ומהא דימי טומאתו אין עולין לו, ואילו הנוגע בכלים הנוגעין במת ימי טומאתו עולין לו, וז"ל ונראה דהכי מוכח מהא דפסק הרמב"ם בפ"ג מהלכות אבל הלכה ב' ז"ל וכן אם נגע הכהן בקבר לוקה, אבל נוגע הוא בבגדים שנגעו במת אף על פי שמיטמא בהן טומאת שבעה עכ"ל, והיינו משום דאזהרת כהנים נאמרה רק על טומאות הפורשות מן **המת עצמו**, ומכל מקום הרי פסק דבנטמא **בקבר** לוקה, ובעל כרחך דהאב הטומאה של קבר הוא **כמו שהוא עם המת ביחד**, ועל כן כהן לוקה על טומאתו וכו' ובנטמא בכלים שנגעו במת הלא מבואר בנזיר דף נ"ד [ע"ב] דימי טומאתו עולין גם למנין הנזירות, וכן פסק הרמב"ם בפרק ז' שם הלכה ח', אלא ודאי דקבר שאני דטומאתו היא כמו שהוא עם המת ביחד, ואף על גב דקבר הוי אב הטומאה בפני עצמו מגזירת הכתוב דאו בקבר, אבל מכל מקום זה שהוא עם המת ביחד זהו הקבר שבקרא, ועל כן נזיר וכהן לוקין עליו ואין ימי טומאתו עולין למנין הנזירות, עכ"ל, מבואר דישנם ג' דרגות 'עצמו של מת' הנצרך לגילוח נזיר, 'עם המת עצמו' דעל זה מוזהר נזיר וכהן ולוקה, והדרגה הג' הוא מה שאינו מוגדר עצמו של מת כלל כמו כלים הנוגעים במת דהימים עולים לו למנין נזירותו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **מנח"ח** רס"ג ג' דדן אי בשעה שהוא מחובר לח"כ אולי יוכל ליגע במת ממש דהוא כבר מחולל ועומד, ונפק"מ רבתי היא לכל הכהנים דכל שנושא שעון או משקפים הרי נושא ח"כ ובאותה שעה יהא רי לו למעבד. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** רש"ש שם דלגבי אהל דעת רש"י כהרמב"ם, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וחזינן** דטומאת שבעה דיש במת אינה שייכת לדין הזאה ג' וז' אלא דין בפ"ע הוא וכמו בזבה וכדו' דיש בהם טומאת שבעה ימים. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ועי'** חי' מרן רי"ז הלוי עה"ת מש"כ בפלוגתת הרמב"ם והרמב"ן זו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועיי"ש** בהשגות ז"ל ודבריו צ"ב ויל"פ דהנה הראב"ד בהלכות טו"מ ס"ל דדוקא כלי מתכות וכמש"כ הכס"מ שם, וס"ל דמה דכתיב וכבסתם בגדיכם דנוג ח"כ בכל הכלים היינו בחיבורן, ולשיטתו הגמ' מתפרשת כפשוטו דהני כלים לאו בני הזאה ניההו דלא מיירי בחיבורין, כך שמעתי בשיעור בבריסק. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וסיים** שם הרמב"ם ז"ל וכן יראה לי שזה אינו מזה בגו"ז, אם נגע בכלים כדי שיעלו לו ימי טומאתו בכלי, ממנין ימי נזירותו, עכ"ל, ולפי"ז הו"מ נמי למיפרך הכא דכלים הנוגעים במת ימי טומאתו עולין לו, ואילו במתני' קתני מתחיל ומונה מיד דימי טומאתו אין עולין לו]. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אמנם** הר"ש הביא דהרי"מ פירש דכלים שנגעו בט"מ נעשה אה"ט הוא דווקא בחיבורין ולפי"ז ליכא הלכה דכלי שנגע בט"מ נעשה כמוהו, ובאמת צ"ע דעת כל הראשונים איך ילפינן לה מוכבסתם בגדיכם דלמא התם משום דבחיבורים הוא כן הקשה המשנל"מ פ"ה מט"מ ה"ג ד"ה וראיתי. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכן מצינו דהגר"א נקט דב' דינים חלוקים הם דכתב באדרת אליהו פ' חוקת, שהנוגע בח"כ בעי הזאה, אבל כלי הנוגע באדם ט"מ, הגם דאינו יורד דרגה וטמא ז' מ"מ לא בעי הזאה, וצ"ב דאף אי הוא בגדר 'מקבל טומאה' מ"מ ליבעי הזאה ככל טומאת מת.** [↑](#footnote-ref-14)
14. **הרש"ש** בחגיגה דף כ"ג: יצא לדון בדבר החדש ולומר דכאשר הסכין עברו לה ז' ימים והזאה ומחוסרת רק טבילה והערב שמש א"כ אדם וכלים הנוגעים בה יהו כמוה ולא יהו טמאים שבעה ועוד כתב שם דאם החרב היום ביום ג' לטומאת שבעה כך לא תטמא אלא למשך ד' ימים כמוה, והדברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-15)