זבים פ_ד מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ד מ"ד**

א] **לארכן טמאין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום שעל כל אחד ואחד נשען רובו פעמים על זה ופעמים על זה, ובמשנ"א דקדק מדבריהם דמחזקינן לה בודאי טומאה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ד, אך התוס' ותוס' הרא"ש בשבת צ"ג א' כתבו דאינם טמאין אלא מספק דפעמים שנישא רובו של זב על זה, וכן דקדק המשנ"א מד' רש"י שם, ועיי"ש במאירי שהביא ב' הדעות בזה.

והמאירי שם כתב לדעת הסוברים דטומאתן מספק, דהא דכולן טמאין, הוא משום דיש שם א' טמא בודאי ואין ידוע איזהו, יש לספק בכל א' מהם שזהו ומטמאין את כולם, עכ"ל, ומ' דכונתו לפרש דהא דטמא אף ברה"ר, הוא משום דא' מהן טמא בודאי, והו"ל כב' שבילין א' טמא וא' טהור דאם באו לישאל בב"א שניהם טמאין, וכ"כ המהרש"א בשבת שם במש"כ התוס' בד' טליות תחת רגלי הבהמה, דאם זימנין עקרה וכו' אף ברה"ר טמא, - ובשיירי טהרה כתב לפרש בזה, דאף דהכא לא נתפרש דבאו לישאל בב"א, מ"מ מטמאינן לכולהו, וכמש"כ המל"מ בפי"ט משאה"ט ה"א ד"ה שו"ר, דכל שנולד הספק בב"א, אף שבאו לישראל בזאח"ז, דינם כבאו לישאל בב"א, וי"ל עוד למש"כ המל"מ שם, דהיכא דטומאת שניהם מכח חד אתי דהיינו השרץ שנזרק ביניהם ואין ידוע באיזה מהם נגע, כי באו לישאל בזאח"ז כבב"א דמי, ועי' להלן אות ז' מש"נ עוד בזה.

ב] **לרחבן טהורין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דאין רובו נשען על א' מהן, ואין טמא משכב ומושב עד שישען רובו עליו, וכן פירש"י בשבת צ"ג א', והתוס' שם כתבו ע"ז דלפ"ז אתיא כר"ש דבעי שיהא רוב הזב נישא עליו, וזה לפ"מ שפירשו לעיל מינה, בהא דמטהר ר"ש לקמן מ"ז בד' טליות תחת ד' רגלי המטה, ובהא דמטהר ר"ש לקמן מ"ה במשכבות מרובין בכף מאזנים וכרעו הן, וכתבו בשם ר"י דאתיא אפי' כרבנן וטעמא דטהורות משום דה"ל כל אחד מסייע שאין בו ממש.

ג] והנה במש"כ התוס' דלפירש"י אתיא כר"ש, הק' הרש"ש שם, דודאי גם רבנן מודו דבעינן שיהא רובו של זב נישא על המשכב, כדתנן לקמן פ"ה מ"ה דמקצת טמא על המשכב טהור, והא דמטמאי רבנן בד' טליות תחת ד' רגלי המטה, הוא משום דהו"ל כאילו כל א' מרגליו נושאת את כולו, הואיל ובלתה אין יכול לעמוד, ובאמת דכ"ה מוכח גם מסוגיית הגמ' שם, דמייתינן מהא דמטמאי רבנן בד' טליות תחת ד' רגלי המיטה, דל"ב שיעור זיבה לכל א' וא', והרי להדיא דמודו רבנן דאין המשכב טמא אא"כ הוא נושא את רובו, דאילו הוה סגי שיהא נושא את מקצתו, הרי שפיר איכא שיעור לכל א' וא', וביותר קשיא ע"ד התוס', שהרי להדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש דהא דבמוטל על ה' כסיות לרחבן טהורין, הוא משום שאין א' מהן נושא את רובו.

ונ' בביאור ד' התוס', דהגם דמודו רבנן דאין המשכב טמא אא"כ הוא נושא את רובו, מ"מ יש לטמאות לדעתם בכה"ג ששוכב הזב על ה' ספסלים לרחבן, דהאמנם אם נדון על כל ספסל בפנ"ע אין הוא נושא את רוב הזב, אך הרי כל הספסלים יחד נושאין את רוב הזב, וע"כ כולן טמאין, - ובאמת דכ"ה מוכרח ממש"כ התוס' דאף לרבנן טהורין משום דהוי כל א' מסייע שאין בו ממש, ואי נימא דלרבנן ל"ב שישא המשכב את רוב הזב, א"כ מ"ט הוי כל ספסל כמסייע, הרי ודאי שבלא כל א' מן הספסלים הי' מקצת מגופו נופל מעט, ונמצא דכל ספסל וספסל נושא את מקצת הזב, ומ"ט חשיב כמסייע שאין בו ממש, ובע"כ דמשום הא דכל ספסל נושא את מקצת הזב אין לטמאות, דאין המשכב טמא עד שישא את רוב הזב, וכל מה שדנו התוס' לטמאות, הוא משום דכל הספסלים יחד נושאין את רוב הזב, וכלפי נשיאת רוב הזב, הוי כל ספסל מסייע שאין בו ממש.

ולפ"ז י"ל דזהו דתניא בתוספתא דטעם טהרתן הוא משום שאין א' נושא את רובו, ולא תיקשי ע"ד התוס' שפירשו דטעם טהרתן הוא משום דכל א' הו"ל כמסייע ואין בו ממש, דבאמת תרוייהו צריכי, דאם נדון משום נשיאת כל ספסל בפנ"ע, דבלא כל א' מן הספסלים הי' מקצת מגופו נופל מעט, הרי אינו נושא את רובו, ואם נדון משום נשיאת כל הספסלין יחד, הו"ל כל ספסל מסייע ואין בו ממש.

ד] ובדעת רש"י ודעימי' שפירשו דטעם טהרתן הוא משום דאין רובו נישא על א' מהן, ולא משמע מסתימת דבריהם דאתיא רק כר"ש, הי' מקום לפרש ע"ד זה, דלעולם מודו לד' התוס' דטעמא הוא משום דכל א' הו"ל מסייע ואין בו ממש, ומש"כ דטהרתם הוא משום דאין רובו נישא על א' מהן, אתו לפרושי מ"ט אין טמאין משום דבלא כל ספסל הי' מקצת מגופו נופל מעט, וע"ז הוא שכתבו דהוא משום דבעינן שינשא רובו על המשכב, אך הא דאינם טמאין משום דכולן יחד נושאין את רובו, הוא משום דכל א' הו"ל כמסייע, - ואמנם אי"ז במשמעות דבריהם שלא הזכירו כלל להא דמסייע אין בו ממש, ומ' דהכא דאף בלא ה"ט כולן טהורין.

ה] ומצינו הטעם בזה בחי' הגר"א, ז"ל, וכאן ובמ"ה ובמ"ז כולו נישא על כל א' רק שזה אינו יכול וכו', אבל ברישא בה' ספסלין אינו מוטל על כל א' אלא מקצת הגוף, עכ"ל, והיינו דשאני בד' טליות תחת רגלי המטה, דהזב נישא על כל א' מהמשכבות, וע"כ שפיר חשיב לדעת רבנן דרובו נישא על כל א' מהן, ואך דתלי בדינא דזה אינו יכול וזה אינו יכול, ומשא"כ בשוכב על ה' ספסלין לרחבן, שעל כל ספסל מוטל מקצת מן הזב, ל"מ מה דע"י כל הספסלים נישא כל הזב, דמ"מ כיון דעל כל ספסל בפנ"ע אין מוטל אלא מקצת הזב, לא חשיב כרובו נישא עליו, - וכ"נ בחי' הריטב"א בשבת שם שפירש כן, עיי"ש.

ובקונט' נר לרחל הוסיף בזה, דהנה באבנ"ז או"ח סימן קצ"ב סק"ד צידד, דאף למ"ד דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבין, מ"מ אם ישבו ב' כאחד על הפתח ומילאוהו וניצוד הצבי, שניהם פטורין, כיון שפעולות מחולקין, ודוקא בהוציאו או נעלו שניהם שעשו יחד מעשה א', שניהם חייבין, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז ה"נ הכא, כיון שכל ספסל נושא מקצת אחר מן הזב, לא חשיב דרובו של זב נישא על כל א' מהן, - ואף לפשטות הדברים דבשבת חייבין אף בכה"ג שכל א' עשה מקצת אחר, כ"ז הוא לענין שבת, דכל שע"י שניהם יחד נעשה המעשה, חשיב כל א' כעושה המעשה, אך לענין משכב דלא סגי במה שחשיב כל א' כעושה מעשה נשיאה דהזב, אלא בעינן שבפועל יהא רובו של זב עליו, וע"כ ל"מ מידי מה שכל הספסלין יחד נושאין את כל הזב, אלא כיון שעל כל ספסל אין מוטל אלא מקצת הזב, כולן טהורין.

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דהא דלארכן טמאין היינו שאורך הזב הוא על רוחב היריעות או הספסלים, ולפ"ז הא דלרחבן טהורין היינו כשאורך הזב הוא על אורך היריעות או הספסלין, וכבר עמד ע"ז הכס"מ בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ד דפי' הרמב"ם בפיהמ"ש הוא להיפך מפירושו בהלכות, וכ"ה דעת רבותיו של רש"י בשבת צ"ג א' דגרסי דלארכן טהורין ולרחבן טמאין, - ובטעמא דמילתא דכשאורך הזב הוא על אורך היריעות או הספסלין ה"ה טהורין, כתב רש"י בשבת שם דהוא משום דאמרינן שמא ביניהן שכב ולא עליהן, ובחזו"א סימן ג' סקי"א פירש דהיינו דלא שכב מעולם על א' מהן אלא ביניהן והי' תמיד על שנים, ואתיא כר"ש דמטהר בכה"ג, ועיי"ש בפירש"י שהק' ע"ז דאם תלינן לקולא, ומה"ט אמרינן דשמא ביניהן שכב ולא עליהן, א"כ מ"ט מטמאינן בספק נתהפך, - אך המאירי שם פירש לגיר' זו, דהא דלארכן טהורין, אי"ז משום דשמא ביניהן שכב, אלא הוא משום דידוע על איזה ספסל מהן שכב, וע"כ רק ספסל זה טמא וכולן טהורין, ולפ"ז ניחא קו' רש"י.

ועיי"ש במאירי שתמה על גיר' זו, דמ"ט לרחבן טמאין הרי לא נישא רובו עליהן, ובחזו"א שם כתב דהוא משום דשכיח שסומך על אחד מהן בעיקר כחו, ופעמים על זה ופעמים על זה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] **ישן ספק שנתהפך עליהן טמאין,** בד' התוס' בשבת צ"ג א' מבו' דהיינו אף ברה"ר, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם,[[1]](#footnote-2) ובשיירי טהרה עמד, דלמש"כ המהרש"א שם דהטעם לטמאות ברה"ר הוא משום דודאי א' מהן טמא והו"ל כב' שבילין, ונת' לעיל אות א', הרי ל"ש טעם זה בספק נתהפך עליהן, דלהצד דלא נתהפך עליהן, הרי כולן טהורין, ועיי"ש שכתב לישב, דהא דבספק נתהפך עליהן כולן טמאין אף ברה"ר, הוא משום דדרך ישן להתהפך, וע"כ אין לטהר משום הצד שלא נתהפך כלל, ואך דאף דדרכו להתהפך, אכתי מספקא לן על איזה מהן נתהפך, והא דכולן טמאין הוא מדינא דב' שבילין, עכ"ד, - ובחזו"א סימן ג' סקי"א כתב, דהא דמטמאינן בכל הני ספיקי אף ברה"ר, הוא גזירת חכמים שגזרו בספק, ועיי"ש שהוסיף דמצינו הרבה שהחמירו חכמים במדרס בספק ברה"ר.

ח] **הי' מוטל על ו' כסאות וכו' אין טמא אלא זה שתחת הגוף,** בחזו"א סימן סימן ג' סקי"ג כתב דהיינו אף בגונא דיכול לעמוד כשיטול אותו שתחת הגוף, ולא אמרינן דהו"ל מסייע ואין בו ממש, והיינו משום דמ"מ דעיקר משענתו עליו, וע"כ חשיב כמשכבו, וע"ד הא דס"ל לר' יוסי לקמן מ"ז דהסוס מטמא ברגליו משום דמשענת הסוס על רגליו, והכא כו"ע מודו, עכ"ד, ויש להוסיף ד' התורי"ד שהבאנו להלן מ"ז אות ? דרבנן לא פליגי על ר' יוסי ביסוד הדין, אלא הא דפליגי הוא משום דלא ס"ל להא דמשענת הסוס על רגליו, - ולפ"ד הגר"א שהבאנו לעיל אות ה', הוא מתבאר טפי, ודו"ק.

ט] **עומד על ב' כסאות ר"ש אומר אם רחוקין זמ"ז טהורין,** הרא"ש פירש דהוא משום דמתוך שהוא מרחיק רגליו זו מזו אין רובו נישא על א' מהן, וע"כ הן טהורין, ומשא"כ בב' כסאות קרובין דפעמים שהוא מגבי' רגלו אחת וכל משענתו על רגלו השנית, וע"כ שניהם טמאין.

והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"ש, ומבו' בדבריו דפליגי רבנן על ר"ש וס"ל דאף בכסאות רחוקין זמ"ז טמאין, ובאלי' רבה גריס הכי במשנתינו, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ד שכתב דעמד על ב' משכבות וכו' שניהם טמאין, ולא חילק בין קרובין לרחוקין.

ובחי' הגר"א ובא"ר פירש טעם הפלוגתא בזה, דאזלי לטעמייהו דפליגי לענין שבת בדין זה אינו יכול וזה אינו יכול, דלחכמים חייבין ולר"ש פטורין, וה"נ בעומד על ב' כסאות רחוקין דזה אינו יכול וזה אינו יכול, חכמים מטמאין ור"ש מטהר, וה"נ פליגי לקמן מ"ה ומ"ז בדין ב' משכות דזה אינו יכול וזה אינו יכול, עכ"ד.

י] אמנם הנה הראב"ד בהל' מטמאי מו"מ שם השיג ע"ד הרמב"ם, וכתב דקי"ל כר"ש דבעומד על ב' כסאות רחוקין טהורין, ואין בזה מחלוקת, וצ"ב דמ"ט מטהרי רבנן בזה, ומ"ש מהא דמטמאי לקמן מ"ז בד' טליות תחת ד' רגלי המטה, דזה אינו יכול וזה אינו יכול, - והגע עצמך, הרי שהיתה המטה עומדת על כסא א' בראשה זה וכסא א' בראשה השני, והי' הזב עומד ע"ג המטה, הרי ודאי דהיו ב' הכסאות טמאין, דומיא דד' רגלי המטה, ומ"ש עומד על ב' כסאות, מעומד על מטה הנסמכת על ב' כסאות, וצע"ג.

ובכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל כתב בזה, ז"ל, והנראה מוכרח מזה, דבמטה שורש המדרס על המטה הוא חל, ומדרס אחת היא, (ואף בבהמה כן דתחת ב' רגלים, ואף דל"ש שתעשה הבהמה מדרס, מ"מ שם מדרס המציאותי חל עלי', וז"פ), וממילא מדינא דזה אינו יכול חל על כל טלית דין חלק מהמדרס הכללי, לא כן בב' כסאות שהם עצם המדרס, א"א לחול על כל א' מהם שם מדרס כלל, ועדיין צ"ב רב בזה, עכ"ל.

יא] ואולי י"ל עוד בזה, דהנה בעיקר הא דמפליג ר"ש בין ב' כסאות רחוקין לב' כסאות קרובין, כתב בתוי"ט בשם מהר"ם, ז"ל, דכיון שרחוקין זמ"ז עומד על שתיהן בשוה חציו על זה וחציו על זה, אבל אם הן קרובין זל"ז שניהם טמאין דזימנין נשען רובו על זה וזימנין על זה, עכ"ל, ונ' בדבריו, דהא דבב' כסאות קרובין שניהן טמאין, אי"ז משום דפעמים מגבי' רגלו אחת וכל משענתו על רגלו השנית כד' הרא"ש, אלא הוא משום דזימנין נשען "רובו" על זה, ומשא"כ בב' כסאות רחוקין דעומד חציו על זה וחציו על זה.

ובפשוטו נראה בדעתו, דס"ל כמש"כ התוס' בשבת צ"ג א' דטעמא דר"ש דמטהר בד' טליות תחת ד' רגלי המטה, אי"ז משום דהו"ל זה אינו יכול וזה אינו יכול, אלא הוא משום דבעינן שיהא רוב הזב נישא על כל א', וע"כ בעומד על ב' כסאות קרובין דזימנין נשען רובו על זה מטמא ר"ש, ואף דהו"ל זה אינו יכול וזה אינו יכול, ומשא"כ בעומד על ב' כסאות קרובין דעומד חציו על זה וחציו על זה מטהר ר"ש, משום דאין רוב הזב נישא על א' מהן.

יב] אך יל"פ עוד בזה, דהוא ע"ד הא דתנן לקמן מ"ז דר' יוסי אומר דהסוס מטמא ברגליו וכו' שמשענת הסוס על רגליו, דכיון דעיקר משענתו על רגליו ה"ה מטמא, אף דאינו יכול לעמוד על רגליו לבד, וה"נ הכא דכוותה, דכל שעומד על ב' כסאות קרובין דזימנין נשען רובו על זה, הרי דכיון דעיקר משענת רובו היא על כסא זה ה"ה טמא, אף דאינו יכול לעמוד על כסא זה לבדו.

ולפ"ז י"ל דמה"ט כל שעומד על ב' כסאות רחוקין ה"ה טהור אף לדעת רבנן, דהנה בשבת שם מוכחינן מההיא דר' יוסי דמסייע אין בו ממש, ובתורי"ד שם פירשה, ז"ל, הרי אנו רואים שאין הסוס יכול להשען על רגליו בלא סיוע הידים, ואי אמרת מסייע יש בו ממש א"כ יהיו כל הד' רגלים טמאות כרגלי המטה דהו"ל זה אינו יכול וזה אינו יכול, אלא לאו משום דאמרי' מסייע אין בו ממש והילכך דמי לזה יכול וזה אינו יכול שהיכול חייב, ואע"ג דזה שיכול אינו צריך לסיוע של זה שאינו יכול כלל ואלה הרגלים צריכים לידים, מ"מ כיון דמסייע אין בו ממש ועיקר משענת הסוס היא על הרגלים טמאות הן ביכול ואינו יכול, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמכח הא דמשענת הסוס על רגליו, אין הטליות שתחת ידיו טמאות, דאף דא"א לו לעמוד על רגליו לחוד בלא סיוע ידיו, מ"מ כיון דעיקר משענתו על רגליו, חשבינן לידיו כמסייע בעלמא, וע"כ אין הטליות שתחת ידיו טמאות, ועמש"נ בזה להלן מ"ז אות ?.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בעומד על ב' כסאות רחוקין, דכיון דעומד חציו על זה וחציו על זה, הרי נמצא דלענין החצי שעומד על הכסא הראשון ועיקר משענתו עליו, הו"ל הכסא השני כמסייע ואין בו ממש, ולענין החצי שעומד הכסא השני הו"ל הכסא הראשון כמסייע ואין בו ממש, וע"כ הן טהורין, דכל א' אינו נושא אלא את חצי הזב, ואכתי צ"ע בזה.

1. וזה דלא כמו שנקט במשנ"א דכל הא דמטמאינן להו מספיקא הוא רק ברה"י, ואף דישן הוא, חשיב כיש בו דעת לישאל, וכדתניא בתוספתא פ"ג דטהרות ה"ו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)