קכג - א
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / יש נוחלין

**הקדמה קצרה בגדר ירושה.**

האחרנים יסדו לן שדין ירושת ממון חלוק מיסודו מקנין, דבקנין היינו שהוא מעביר את הממון והחפץ עובר מרשותו לרשות הקונה, אבל בירושה היורש הוא קם תחת רשות אביו, וזה נחשב שגם לאחר מיתה אין הממון עובר לרשות היורשים, אלא הממון הוא ברשות תפוסת הבית, [ודבר זה יבואר בעהי"ת לקמן] והיורשים כיון שהם עומדים במקום המת הרי הם הנציגים של תפוסת הבית, והם זוכים בנכסים. מ"מ עד החלוקה הממון נחשב עדין של המת דהיינו תפוסת הבית. ולכך יכולים היורשים לזכות גם בדברים שלא מהני בהם קנין, כגון דבר שלא בא לעולם וכדו', דאין הירושה קנין, אלא שהוא קם תחת רשות אביו לעמוד להיות הנציג של תפוסת הבית, וממילא כל מה שיבא לרשות זו הוא זוכה בזה.

ובפשיטות דבר זה הוא רק הגדרה לגבי הממון של האב, כמבואר בשו"ע רעו סעי' ו' בהג"ה דאין היורשין יורשין דברים שאין בהם ממש, או טובת הנאה בעלמא שאינו ממון. וביאר הגר"א סקכ"ג דהמקור להא דבמקום שאין ממון אין דין ירושה 'כמ"ש ברפ"ד דכתובת גבי קנס', כוונתו דמבואר שם דאין אדם מוריש קנס לבניו, דהיינו שאם מת קודם שהעמיד את המחוייב קנס לדין, אין היורשין זוכין בזכות תביעה שהיה לאב לתבעו בדין. הרי שירושה יש רק על ממון ולא רק על זכויות בעלמא.

אך מצינו שגדר זה שייך לא רק לממון.

הובא לעיל דברי שמואל שהמוכר שט"ח לחברו וחזר ומחלו מחול, ודעת התוס' דמהנהי מחילה משום שהקנין מהני רק מדרבנן, אבל דעת ר"ת דמהני הקנין מה"ת ואפ"ה מהני מחילה, וביארו בזה הראשנים לפי ששני שעבודים יש לו למלוה על הלוה, שעבוד גופו של לוה שהוא מתחייב לפרוע לו, והוא עיקר השעבוד, ועוד איכא שעבוד על הנכסים אם הוא לא יפרע, ומדין ערב הם כדאמרי' בב"ב נכסוהי דבר איניש אינון ערבין ביה, ושעבוד הגוף שיש למלוה על הלוה לאו בר מכירה הוא, הלכך אינו נמכר אלא שעבוד נכסים בלבד, ואע"פ שאינו נמכר לא פקע, אבל כי חזר ומחלו פקע שעבוד הגוף וממילא פקע שעבוד נכסים שאינו אלא מדין ערב'. עכת"ד. והק' ע"ז הר"ן למה יתומים חייבים לפרוע חוב אביהם מהנכסים, למה לא נימא שברגע שהלוה מת פקע שעבוד הגוף, וממילא יפקע גם השעבוד נכסים. וידוע דברי התומים בזה בסי' סו סקמ"ג 'וצ"ל דאף במת לוה כשיורש זוכה בנכסים אף הוא משתעבד כמו לוה עצמו, ועליו מוטל לפרוע כמו אביו הלוה'. ויש אריכות דברים בדברי התומים, אבל מ"מ זה ברור שאם הגדר בירושה הוא שהוא זוכה בנכסים שהוריש לו אביו, ודאי שלא היה מקום לדון שבן קם תחת אביו לשעבוד הגוף, ורק אם הגדר הוא קם תחתיו והוא הנציג של תפוסת הבית שייך לדון שעד כמה שהוא קם תחת אביו לזכויות, כך הרי הוא קם גם כלפי שעבוד הגוף של ממוני גבך.

ודבר זה מצינו גם בסוגין קכד. שאם יצא עליהן שט"ח בכור נותן פ"ש, וילפינן מקרא שאם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי, דהיינו שע"י שהוא לא יקבל פ"ש לכך הוא לא יתן על החוב פ"ש. והראשנים הק' מה נפק"מ בזה, הרי ממ"נ גם אם הבכור יקבל רק חלק אחד מ"מ הבע"ח יקח משאר חלקים מהאחים, ותי' דנפק"מ אם האחים אינם כאן אלא במדה"י, והתוס' כתב כגון שהאחים הם קטנים ע"ש. אבל הר"י מיגש תי' שיש דין שהבע"ח חייב לטפל בקרקע ולטרוח בה ולמכור, ולא יכול לומר למלוה שהוא עצמו יטפל ולטרוח, ומוכח מהסוגיא שלא רק הלוה חייב לטרוח בזה אלא שגם יורש חייב לטפל בנכסים כמו הלוה עצמו, ולא דמי למקום שהמלוה בא לגבות מלקוחות שהם ודאי לא חייבים לטרוח, אלא המלוה בא וגובה. וזה הפשט בסוגיא האם הוא חייב לטרוח על חלק אחד או על ב' חלקים. והרשב"א נחלק עליו וס"ל שאין כלל חיוב אפילו על הלוה עצמו לטרוח בנכסים, אבל מ"מ מוכח מהר"י מיגש שיש ליורשים שעבוד הגוף וחייבים לטרוח בנכסים, הרי שקם תחתיו שייך לא רק על זכות ממון, אלא קם תחתיו הוא תחת הרשות הממון של האב.

**הקדמה קצרה בגדר ירושת בכורה**

ויש לחקור בדין בכור נוטל פ"ש, האם הגדר הוא שבכור קם תחת שני בנים, ולכך מגיע לו פ"ש, או שקם תחתיו הוא רק על חלק פשוט, והחלק בכורה הוא גדר אחר, והוא מדין מתנה, ובזה אין קם תחתיו. [הדין הוא שאם נותן קרקע במתנה, הקרקע חוזרת ביובל, וקרקע שבחלק פשיטות אינו חוסר ביובל, ועל חלק בכורה נח' בזה ר"א ורבנן, ולר"א הוא חוזר ביובל, משום שנחשב מתנה, ומ"מ בדעת רבנן שאינו חוזר ביובל, יש לחקור האם הוא קם תחתיו כמו ב' בנים, או שהוא קם תחתיו רק על חלק פשיטות, אבל על חלק בכורה הוא מתנה].

אמרינן בסוגין קכד. שבכור ופשוט שיורשו לומדים מפסוק שהבכור מקבל שני חלקים כאחד משום בר מצרא, ונמצא שכל הגורל הוא רק באיזה צד מקבל הבכור והפשוט, אבל החלק האמצעי מקבל הבכור בלי גורל, והק' התוס' לעיל יב: למה צריך פסוק תפ"ל שכופין על מדת סדום, ותי' התוס' חדא שלא נתן לו כח הכתוב אלא כב' אחים ואילו היו שני אחיו רוצים להשתתף לא כפינן לשלישי לתת להם חלק ביחד, משום שהשותפות לא הופך אותו לתביעה אחת, ולכן אין כופין על מדת סדום בכה"ג, ועוד תי' התוס' דבכור מתנה קרייה רחמנא כדאמר ביש נוחלין דכתיב לתת לו ואין לכוף את הנותן. ואולי בזה נח' תי' התוס' דלתי' קמא הרי הוא קם במקום ב' אחים, ולכך הוי כמו שותפות ואין בזה דין כופין, ולכך צריך ילפותא, ולתי' בתרא חלק בכורה הרי הוא מתנה, ובמתנה אין דין כופין.

אך עדין יש להסתפק מי הוא הנותן מתנה, דמלשון תוס' משמע שהוא מתנה מהאחים, ולכך אין בזה דין כופין, והוא דבר מחודש, ובדרך זה נקט בנתיה"מ רעח סק"ט – ויתבאר לקמן. אך אפשר לפרש שהגדר הוא שהאב נותן מתנה לבכור. ויתבאר כ"ז לקמן.

**הקדמה קצרה לסוגיין.**

הכלל הוא דאין בכור יורש פי שנים בראוי, מצאנו זה כמה ענינים, עיקר דין ראוי הוא בירושה, כגון שמת ראובן בחיי אביו יעקב, וירש חנוך את ראובן, ואח"כ מת אבי אביו יעקב, וירש חנוך את נכסי יעקב מדין משמוש, וזה הוא נכסים שנפלו לו לאחר מיתה, וילפינן מקרא דכל אשר ימצא לו פרט לראוי.

עוד יש דין ראוי לענין שבח שהשביחו בנכסים מאליהם, ובזה פליגי רבי ורבנן, דלרבנן אינו נוטל בכל שבח פ"ש, ולרבי בשבח שהשביחו הנכסים מאליהם נוטל פי שנים. ומ"מ בשבח שהשביחו היתומים אין פלוגתא ולכו"ע אין הבכור יורש פ"ש.

עוד מצאנו דין ראוי בדין מלוה שחייבים לאב, דלרבי נוטל פ"ש, ולרבנן נחלקו אמוראים לקמן קכד:

[ודין ראוי הוא גם לענין בעל, אלא דלענין שבח אין שייך בו ראוי, וכמבואר בגמ' קכה: ועוד יש דין ראוי לענין בע"ח, [וכן לענין ירושת יבם] כמבואר בבכורות נב. והאריכו בזה הראשונים לקמן].

והטעם דאינו יורש בראוי, מבואר בגמ' בבכורות נב. דילפינן מכל אשר ימצא לו, דאינו יורש אלא במצוי לאביו. ולגבי שבח מבואר בגמ' קכד. דילפינן מלתת לו במתנה קרייה רחמנא, ואין לו עד שתגיע לידו. ובגמ' קכד: מבואר דילפינן מכל אשר ימצא לו.

**בדין מכירי כהונה**

א. ת"ר הבכור נוטל פי שנים בזרוע ובלחיים וכו', והק' בגמ' ממ"נ אי דאתי לידי אבוהון פשיטא, ואי דלא אתי לידי אבוהון ראוי הוא וכו', ותי' הכא במכירי כהונה עסקינן וכו'. ופירש הרשב"ם בד"ה ה"ג 'ומזכין לו זיכוי גמור במתנות בהמותיהן', ובפשיטות היינו זיכוי גמור ע"י קנין, ואח"כ בד"ה ודאשתחיט כתב, אע"פ שעדיין לא הופרשו הרי הם כאילו באו לידו שאלו אוהביו גמרו ומקנו לי המתנות כשהן עדיין בגוף הבהמה ודמי שהוחזק בהן בחיים וכו', והעיר באור זרוע דיש כאן גמגום בדברי הרשב"ם דמתחילת דבריו משמע שאינו נוטל פ"ש אלא א"כ בזיכה להם זיכוי גמור, ואח"כ חזר בו רשב"ם וכתב 'וגמרו ומקנו' והיינו גמרו בליבם. ובאמת ברש"ש כתב מיד בדברי הרשב"ם דמזכין לו היינו 'בליבם', וצריך להוסיף בזה דהדבר מוכח כן, חדא דאם מיירי בזיכה להם בקנין לא היתה הגמ' צריכה להעמיד במכירי כהונה, ועוד דאם מיירי ע"י קנין, שוב הוי פשיטא שבכור נוטל פי שנים, שהרי הוא ממון האב.

והדברים צ"ב דאם אין מעשה קנין איך זוכה בזה הכהן, ואיך מהני מה שמקנה לכהן בליבו. ועי' בקוב"ש שיבאר בזה [וכן הביא בתשו' רעק"א מהדו"ק לז בסוף התשובה] עפ"י המבואר בתוס' בבכורות יח: ד"ה אקנויי שיש דברים שמהני בהם קנין ע"י גמ"ד לחוד, ובגוונא שיש אנן סהדי שגמר ומקנה מהני גם בלא מעשה קנין, והיסוד הוא מכתובות קב: שבתנאים של שידוכין אי"צ מעשה קנין והן הן הדברים הנקנין באמירה, והיינו שמהני הקנאה בלב משום שיש גמירות דעת ברורה. [[1]](#footnote-1)

ועולה לדעת הרשב"ם שהאב זכה במתנות כהונה, ולכך פירש הרשב"ם שעיקר החידוש הוא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, והיינו דהא דבמכירי כהונה חשוב מוחזק אינו חדוש דהוא זוכה בהם לגמרי. ועוד עולה לפי"ז שאין הבעלים יכולים לחזור בהם, שהרי הוא קנין גמור. וכן הביא בקצה"ח סי' רעח סקט"ו בשם המהרי"ל דכיון שחל הקנין אין הישראל יכול לחזור בו. וכן נקט בעליות ר"י כאן דכיון שעשאוהו כזוכה אינו יכול לחזור בו.

וצריך להוסיף בזה, דהנה מבואר בגמ' דאם לא נשחט בחיי אביהם הוי ראוי, ואם נפרש בדברי הרשב"ם כפשוטו דיש כאן זיכוי גמור הרי פשיטא דמהני גם מחיים, וצ"ל דאינו מזכה לכהן סתם ממון, אלא הזכוי הוא על 'מתנות כהונה', ולפני שחיטה כיון שאין להם עדיין דין מתנה אינו מזכה.

**ב' ביאורים בשי' התוס'.**

ב. בתוד"ה הכא פי' באופ"א, וכתבו והיינו טעמא שזהו מתנה מועטת ואסור לחזור בו ואפי' בדברים בעלמא, ואע"פ שאם רצה יכול לחזור בו מכל מקום כל כמה דלא הדר ביה הוי כמוחזק. והיינו דכיון דהוי מתנה מועטת [כיון שהוא רק טובת הנאה] לכך יש בזה איסור לחזור בו מדין מחוסר אמנה ושארית ישראל לא יעשו עולה. ונמצא שאפילו שאין כאן קנין גמור של מתנות רק איסור לחזור בו, יש בזה דין ירושה.

ועפ"י דברי התוס' כאן יצא בקצוה"ח [סי' רז סק"ט וסי' רעח ס"ק טו] לחדש דגם מי שנשבע ליתן חפץ לראובן, ומת ראובן חייב לתת את המתנה ליורשיו, ולא אמרינן שכל מה שיש הוא רק מצוה על הנשבע לקיים שבועתו, שהרי מבואר בתוס' כאן שכיון שיש איסור לחזור בו זה מספיק להחשיב שהאב זכה בזה, כ"ש בשבועה חמורה שיש להחשיב שהאב מוחזק בו. והוסיף ע"ז הקצה"ח בסי' רעח דלא רק שהוא חייב לתת ליורשי ראובן, אלא שיש בזה גם ירושת בכורה ובכור נוטל בזה פי שנים, [אלא דהקשה מדברי הגמ' לקמן גבי ההוא סבתא דחשוב ראוי אף שאסור לה לחזור]

והקצות הביא ראיה לדבריו [בסי' רז סק"ט] מדברי המרדכי והאו"ז שדנו במי שנדר ליתן מעות ליתומה לצורך נישואיה ומתה היתומה, ונחלקו האם צריך ליתן ליורשים או דאמדינן דעתו שלא נתן אלא כדי להשיאה, ועכשיו שמתה לא על זה היה דעתו עכת"ד, מבואר מדבריהם דאלמלי הך סברא פשיטא מצד הנדר לחוד הוא מחייב לתת ליורשים.

והדברים צ"ב דמה שייך בזה כלל דין ירושה, הרי אין לאב זכות תביעה ממונית על הנשבע, או על הישראל שהתחייב לתת לו את המתנות כהונה, [דאין זה אלא חיוב על הנשבע לקיים שבועותו, וכן על הישראל לקיים דבריו ולא להיות מחוסר אמנה], וכיון שאין לו שום זכות ממון לא שייך בזה כלל לא דין ירושה, ולא דין ירושת בכורה. ועמדו בזה בקוב"ש ובקה"י[[2]](#footnote-2).

[ובנתיה"מ שם סקי"א נחלק על דברי הקצות וכתב דע"י שבועה אינו נחב מוחזק אע"פ שאין יכול לחזור בו, וכל מה דכתבו התוס' דבמכירי כהונה לא הוי ראוי אלא מוחזק משום שאסור לחזור בו, היינו דוקא במתנ"כ דמהני בהם תפיסה של הכהן, ונמצא שכל מה שיש לבעלים בו הוא רק טובת הנאה, ועד כמה שאסור לו לחזור אין לו בעלות על הטובת הנאה, וממילא יכול הכהן לתפוס את המתנ"כ, וזה יהיה של הכהן, משא"כ בנשבע לחברו ליתן לו, לא מהני בו תפיסה עד שיהיה הקנאה מהבעלים, ולכך הוי ראוי. וגם זה צ"ב סו"ס הרי כ"ז שהכהן לא עשה תפיסה לא נעשה הממון שלו, ואינו יכול להוריש דבר שאינו ממונו, וממילא גם לא יהיה כאן ירושת בכורה, מאחר שאין הזכיה מהאב כלל].

ג. ויש כמה ראיות שאין כוונת התוס' שיש כאן איסור בעלמא, אלא זכיה של הכהן ממש, דהנה התוס' כתבו בתחילת דבריהם 'בכל דוכתא עביד מכירי כהונה מוחזק'. והביאו מפרק כל הגט דמבואר שם דישראל שהלווה לכהן מעות על המעשרות יכול ליקח המעשרות לעצמו, דחשוב כאילו הכהן זכה בהם ומקנם לישראל עבור המעות, והק' שם בגמ' הרי עדין לא באו המתנות ליד הכהן, ותי' בחד תירוץ דמיירי במכירי כהונה, הרי להדיא דהגדר הוא דנחשב ע"י זה כשלו שיוכל ליתנם לישראל. מפורש שלא רק שיש כאן איסור על הנותן לחזור בו אלא נחשב שהכהן זכה בזה זכיה גמורה. ולא רק דין איסור, כמו שהבין בקצה"ח, אלא דא"כ צ"ב מהו שכתבו התוס' והיינו טעמא וכו'.

ועוד דאמרינן בב"מ מט. שיכול לומא ישראל לבן לוי יש לך אצלי מעשרות, וממילא יכול הבן לוי לעשות אותם תו"מ על מקום אחר, ואמרינן בגמ' שם דמכאן יש ראיה שאסור לישראל לחזור בו. משום שארית ישראל וכו', והק' הראשנים אייך הבן לוי זכה בהם הרי הוא לא עשה קנין, ואייך זה שלו, ותי' דמיירי במכירי כהונה, ותמה ע"ז בקצה"ח סי' רד סק"ג ממ"נ אם מכיירי כהונה הוי קנין למה הישראל יכול לחזור בו, [ומה הראיה שבמתנה מועטת אסור לחזור בו, הרי הכא מיירי במכירי כהונה שזה קנין גמור]. ואם לא הוי קנין למה איך הוא יכול לעשות אותם תו"מ על מקום אחר. ע"ש. מ"מ יש מכאן ראיה שמכירי כהונה הוא זכיה גמורה ולא סתם איסור.

ובקוב"ש כתב לבאר דברי התוס' על דרך מה שכתב ברשב"ם דכיון שאסור לחזור בו גמר ומקני קנין גמור, והא דכתבו התוס' שיכול לחזור בו הוא משום שקיל להו לרבנן בדעתו שרוצה להקנות בתנאי שיוכל לחזור בו כל זמן שירצה, וזה מחודש מאד לומר שיש כאן אומדנא כזאת.

ומצינו דרך אחרת בקה"י סי' לז. והקדים בזה הקדמה בגדר ירושה, דנחלקו בגמ' ביבמות סז. האם עובר במעי אמו יורש, [נפק"מ האם הוא מאכיל את עבדיו תרומה] ומבואר התם דלמ"ד אין זכיה לעובר, נמצא ששאר הבנים הם יורשים את כל הנכסים, מ"מ מבואר התם דלאחר שנולד העובר והרי הוא בר זכיה, הוא זוכה בחלקו, [ומבואר התם בתוס' שהזכיה שלו היא למפרע, דהיינו שזוכה בשדה ובשבח למפרע]. והדברים צ"ב דאם לא זכה בשעת מיתה איך הוא חוזר וזוכה בנכסים. והביאור בזה דבשעה שמת האב אין הוא מזכה את הנכסים לבנים, וירושה לא הוי העברת הממון לבנים, אלא שכל הממון שייך לתפוסת הבית, והנכסים הם בחזקת רשות האב, וכיון שהבנים הם הנציגים של רשות האב ממילא הם זוכים בנכסים, וכל בן הוא נציג של תפוסת הבית [וזהו 'שם יורש']. נמצא דכ"ז שהעובר במעי אמו רק האחים הם הנציגים של תפוסת הבית, וממילא הנכסים הם שלהם, אבל מיד כשנולד העובר הרי יש כאן עוד נציג של תפוסת הבית וממילא נוטל בחלקו למפרע, משום שהסיבה שהוא זוכה היא סיבה שעומדת מיד בשעה ראשונה.

ועפי"ז יש לבאר דמתנות כהונה הרי הם ממון השבט גם קודם נתינה, ולכך המזיק מתנות כהונה פטור דהוי ממון שאין לו תובעין, שהבעלים יכול לומר לכהן אחר אני רוצה ליתן, אבל אילו היה בא כהן אחד בהרשאה מכל הכהנים שבעולם שפיר היה יכול לתבוע דמי המתנות כהונה, משום שהממון הוא ממון השבט, ואילו היה רק כהן אחד בעולם הוי כל המתנות כהונה שלו גם טרם שבא לידו, משום שהוא הנציג היחיד של כל בני השבט, וברור שאם יולד אח"כ עוד כהן חוזר להיות שאין הוא הנציג היחיד, דכיון שכל הזכיה שלו הוא מחמת שהוא הנציג היחיד וגם השני בא מחמת שהוא הנציג, נמצא שלא זכה בזה.

וזה ג"כ הענין של מכירי כהונה, דביאר רש"י בגיטין שם דכיון שהוא רגיל לתת לכהן זה שאר כהנים מתיאשים מזה, והביאור בזה הוא כנ"ל דסתם מתנות כהונה הם ממון השבט, אבל ברגע ששאר כהנים מתיאשים מזה נמצא שהוא הנציג היחיד של שבט הכהונה, והזכיה שלו במתנות כהונה הוא לא מכח הקנין שלו, אלא פשוט הוא בעל השבט, והו"ל כאילו הוא הכהן היחיד שבעולם, וזה כוונת תוס' דמבואר בכל מקום שהוא נחשב מוחזק בזה, והטעם דכיון שאסור לו לחזור בו ממילא שאר כהנים מתיאשים והוא הנציג היחיד של השבט, אבל מ"מ ברגע שהבעלים חוזר בו, ורוצה לתת לכהן אחר הרי הוא כמי שנולדו עוד כהנים, ונמצא שאין הוא הכהן היחיד שבעולם, והדר הוי של כל בני השבט, אבל מ"מ כל זמן שלא חזר בו הרי הוא זוכה בו זכיה גמורה מדין הנציג היחיד של ממון השבט.

וא"כ נמצא שאין מדברי התוס' ראיה כלל לנידון של הקצה"ח שגם בלא זכיה בממון עצמו יש ירושה בגלל שאסור לו לחזור בו.

[ויש כאן הערה, הרי זה ברור שאחר שהכהן זכה בזה זכיה גמורה הרי הממון חלוט אצלו, וכיון שהממון שלו שוב אינו של ממון השבט, א"כ גם בכה"ג שהוא עדין לא זכה בזה זכיה פרטית, אבל מ"מ כיון שהוא הכהן היחיד בעולם, שוב אינו צריך עוד מעשה קנין כדי לחלטו להיות שלו, אלא ממילא הדבר נהיה שלו, ושוב לא יועיל בזה שיולדו כהנים חדשים או שהבעלים יחזור בו. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות שנא]

ד. אך עדין יש להעיר בזה דאף אם נפרש שהאב זכה במתנות כהונה מדין שהוא בעל ממון השבט, ונחשב זכיה גמורה מכח בעל השבט, מ"מ זה לא ממון פרטי שלו, וא"כ איך הוא יכול להורישו לבניו, הרי אין לו בו כח בממון מחמת עצמו, שהרי אינו שלו, ובשלמא למוכרו ע"י שמוכר נעשה של הקונה שזהו גופא זכותו, אבל להוריש לאחר מיתה צ"ב שהרי כיון שאינו שלו לגמרי אלא בתורת ממון השבט, כאשר מורישו נחשב של בניו משום דין כהונתם, ולא משום ירשת האב.

ה. אך נראה להביא ראיה לעיקר היסוד שכתב הקצה"ח. דהנה אמרינן בגמ' האי הזרוע והלחיים והקיבה היכי דמי וכו', ואי דלא אתי לידי אביהן ראוי הוא. הראשונים הקשו דאם האב לא זכה בזה נמצא שאין הם יורשים כלל ממון האב, ומה שייך להק' ראוי הוא, דראוי היינו שהממון הגיע ליורשים מחמת האב, אלא שהאב לא היה מוחזק בזה בחיו, ובאמת בר"י מיגש גרס בגמ' ואי דלא אתא לידי אבהון 'אמאי', דהיינו שזה גופא בכלל קו' הגמ' שאין כאן כלל ירושה. וכתב רבינו יונה 'י"ל דה"ק אפילו אם התנה בעל הבית לתתם לאביהם, ומחמת כך נתנם ליורשין, מ"מ ראוי הוא, והביאור הוא כמו שכתב בריטב"א דכיון שהוא ממחויב ליתן משום מחוסרי אמנה, אך עדין צ"ב רב מאי אכפת לי שאסור לחזור בו אבל סו"ס האיסור לחזור בו הוא איסור על הנותן, אבל לאב אין כלל זכות תביעה ממונית על המתנות כהונה וא"כ למה יש כאן ירושה, ומוכח מזה דכיון שאסור לחזור בו שפיר יורשין בניו, וזה כדברי הקצה"ח דמי שנשבע לחברו הרי היורשים יורשים את הממון. אלא שהקצה"ח חידש שיש בזה גם דין ירושת בכור. והדברים מחודשים מאד, כמו שכתבנו לעיל, דמה שייך כלל ירושה הרי אין לאב שום תביעה ממונית[[3]](#footnote-3).

ומקובל לפרש שכוונת ר"י ששיך ירושה גם בכה"ג שאין למת ממון ממש, או זכות ממון, ועפ"י היסוד שהובא לעיל דיסוד דין ירושה אינו קנין בנכסי האב, אלא הוא קם תחתיו של האב וממילא הוי הנכסים שלו, ולכך י"ל שאם הבטיח או נשבע לתת לאב [אף שאין לאב כלל זכות תביעה שהמבטיח או הנשבע יקים הבטחתו או שבועותו] מ"מ הרי הבן עומד במקום אביו, ואם הוא יקים הבטחתו או שבועותו אצל הבן נחשב הדבר שהוא מקיים את חובת שבועותו, ולכך הוא נחשב שהבן עומד במקום אביו בזה.

ובשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות נ' פי' באופ"א וכתב שיש אומדנא שבהבטחה של הנותן מונח שאם הוא ימות הוא יתן את המתנה למי שבדיני ירושה הוא קם במקום אביו, וממילא הוא מחוייב לתת ליורשים וע"י זה הוא מקיים הבטחתו, ובזה הדין שאם הוא צריך לתת לבנים מדין יורשים הרי הוא צריך לתת לבכור פי שנים, וע"ז הק' בגמ' דראוי הוא ומצד גדרי ירושה אינו חייב לתת לו פי שנים.

וזה גם ביאור דברי הקצה"ח שבשבועה מונח אומדנא שהקיום של השבועה יתקיים או ע"י שהוא יתן לו את המתנה או ע"י שהוא יתן למי שראוי לירש אותו. ולכן הכל תלוי בדין ירושה.

**ומתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין.** ענין ההרמה בתו"מ הוא הפרשת התרו"מ מן שאר החלקים, ובזה מתברר מהו החלק של הכהן, ודבר נאמר בקדושין נח. בישראל שנפלו טבלים מבית אבי אמו כהן, האם נחשב הדבר שהופרש בחיי הכהן וזכה בהם הכהן, ויכול הישראל למכור התרומה לכהן משום שהוא ממונו, אבל אם לאו כמי שהורמו דמי, חייב הישראל להפריש תרו"מ ולתת אותם לכהן.

בעליות דרבינו יונה הקשה הרי הנדון במתנות שלא הורמו, אי הוי כמי שהורמו דמיין, הוא כאשר מעורב בכרי חלק הכהן, והנדון אם קודם שקרא עליהם שם תו"מ שייך לומר שיש כאן חלק כהן, אבל הכא בזרוע ולחיים והקיבה שהמתנות ניכרות ומופרשות לעצמן, מה שייך בזה כמי שהורמו או לא. ובאמת בתוס' מכח קו' זו כתב דהכא לכו"ע אמרינן כמי שהורמו דמין וכו'. ותירץ דדוקא אם מתנות שלא הורמו כמי שהורמו ויש להם שם מתנה גם קודם ההפרשה, ושייך בהם זכיה במכירי כהונה, משא"כ אי לאו כמי שהורמו דמיין ואין עליהם שם מתנ"כ לא מהני מכירי כהונה אלא צריך הרמה 'ונתינה' לכהן.

ולכאו' כוונת דבריו דבדין מכירי כהונה התחדש דע"י זכיה זו של הכהן נחשב הדבר כנתינה לכהן, כמבואר בגיטין ל. ודין נתינה זו שייך רק אם אפשר להחשיב את המתנ"כ בתור ממון השבט, ורק בדבר ששם תרומה עליו שייך לדון שבמכירי כהונה נחשב הדבר כנתינה, אבל אם חסר לו עדין שם מתנ"כ לא שייך לקיים בו נתינה ע"י מכירי כהונה.

**מוקדשין לאו דידיה נינהו.** וכתב הרשב"ם דחטאות ואשמות לא שייך ירושה כלל שין לבעלים בהם כלום, ויש בהם מעילה, העיר הרש"ש הרי בלא"ה לא שייך ירושה בחטאת ואשמות משום שאין מה לעשות איתם, שחטאת שמתו בעליה למתה אזלא, ואשם שמתו בעליו ניתק לרעיה ודמיו יפלו לקיץ המזבח.

והוסיף הרשב"ם ואפילו שלמים דאין בהם מעילה, מ"מ אינם ממונו [כרבנן דאמרי קדשים קלים ממון גבוה נינהו], דמקדש מיהא קדשי, ולא קרינא בהו בכל אשר ימצא. והיינו דקו' הגמ' דאף ששיך בזה ירושה מ"מ הוי ראוי, ואין הבכור נוטל פי שניים. והדברים צריכים הסבר, דלכאו' אין זה ירושה מהאב כלל, כיון דאינו ממון שלו, וצ"ל דאע"ג דאינו שלו אפ"ה שייך בו ירושה, דהאב מוריש להם את הזכות אכילה. אלא דא"כ מה פריך ראוי הוא, הלא עד כמה שהוא מוריש להם זכות אכילה לא הוי ראוי, שהרי היה את זה לאב מחייב. וי"ל דכיוון דאינו שלו ממש ואינו יכול למכור את זה, וכל מה שיש לו זה רק זכות אכילה, נחשב הדבר ראוי כמו מלוה דאינו מצוי אצלו.

**הניח להן אביהן** פרה מוחכרת ומושכרת וכו' בכור נוטל פי שנים. הראשנים נחלקו בדין הברייתא, האם מיירי על דמי השכירות שבאים מחמת עבודת הבהמה, כמו שפירש הרשב"ם בריש קכד. ד"ה אף וכן משמע נמי בתוס'. אך ברבינו יונה פי' דכל הברייתא קאי אלוד שנולד, דפירש תיבת 'וילדה' על שני הדינים גם על מושכרת וגם על רועה[[4]](#footnote-4).

ובדעת הרשב"ם והתוס' שפי' דקאי על דמי השכירות שקיבלו, ונחשב כשבח דממילא דבכור נוטל פי שנים [לרבי]. ולכאו' הדבר צ"ב הרי חיוב דמי השכירות נעשה כבר בחיי האב, בשעה שעשה השוכר קנין שכירות, ונעשה כאן חיוב ממון ככל מלוה שחייב לאב, והדבר תלוי בדין מלוה, ומה ענין זה לשבח דממילא.

ובפשיטות צ"ל דאין ה"נ אם השכירות הוא לזמן קצוב הוי כמו מכר ונתחייב דמים עבור הקנין, אבל אם השכירות הוא דינר לחודש התם אין הדמים עבור קנין שכירות אחד ארוך, אלא עבור ההשתמשות בפועל, וכיון שהם ירשו את הפרה והוא השתמש בשלהם נמצא שהוא חייב להם דמי השכירות, וזה הוי שבח דממילא.

ובאמת ברבינו יונה חילק בין דמי השכירות שנתחייב בה בחיי האב לבין דמי השכירות שהתחייב לאחר מיתת האב, דמה שהתחייב עבור הזמן ששכרה בחיי האב יש לה דין מלוה וזה תלוי בסוגיא דלקמן קכד: אי בכור נוטל פ"ש במלוה לרבנן, אבל דמי השכירות דלאחר מיתת האב, [דהיינו דמכח קנין השכירות הראשון שהיה בחיי האב, עדין מוחזק הבהמה אצל השוכר], בזה יש דין שבח דממילא ורק לרבי נוטל. והנה מדנקט רבינו יונה שיש חילוק בין דמי השכירות שמחיים לבין דמי השכירות שלאח"מ מבואר דאין קנין השכירות מחייבת, אלא שההשתמשות של כל יום היא מחייבת, ועי' בקונה"ס כלל ז אות ה' שכתב שיותר נראה ששכירות קרקעות ומטלטלין הוי כמקח שמתחייב לשלם דמי המקח מיד בשעת השכירות, וה"נ מתחייב לשלם מיד על קנין השכירות. ורק בפועלים שאינה קנין [דפועל יכול לחזור אפי' בחצי היום] בזה מתחייב עבור המלאכה, ובזה נחלקו אי ישנה לשכירות מתחלה ועד סוף או אינה לשכירות אלא לבסוף. וע"ע בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות מא.

1. ומקובל לבאר בזה עפ"י דברי החזו"א חו"מ סי כב שכתב כלל גדול יהיה לך בקנינים שכל הענין במעשה הקנין הוא לעשות גמירות דעת לקנין, וממילא בדברים שיש אנן סהדי שיש גמירות דעת אי"צ בהם מעשה קנין, ויש בזה אריכות דברים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. והעיר בזה הגרש"ר בסוף אות נא, דא"כ למה במלוה לרבנן זה ראוי, הרי גם שם הוא התחייב לתת לו, והוא יותר מחוייב מנשבע ומכירי כהונה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובריטב"א ובר"י תי' דברי הגמ' בעוד אופנים, והוא - דגם המקשן ידע דמיירי במכירי כהונה, אלא דס"ד שלא נשחטה הבהמה בחיי האב, או באופ"א דלא הוי ידע דכמי שהורמו דמי, והדברים צ"ב דבשלמא דהא דתי' דלא הוי כמו שהורמו וכו' שפיר שייך לומר דכיון דסו"ס כבר נשחט הבהמה יש כבר זכות תביעה למכירי כהונה, אבל במה שכתב שמיירי שלא נשחט, צ"ב הרי כיון שלא נשחט אין כאן 'מתנות כהונה' ולא זכה בהם האב כלל, וממילא אין דין נתינה ליורשים. וצ"ב [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בריטב"א שהביא ראיה לדבריו דמיירי לענין הולד, דאמרינן בגמ' בסמוך 'השתא מוחכרת וכו' רועה באפר מיבעיא וכו', ובשלמא אי מיירי על ענין אחד דהיינו הלוד, לכך הק' בגמ' השתא וכו', אבל מיירי בשני ענינים מה הק"ו מאחד לשני. ולכאו' דבריו צ"ב דודאי אפילו שהם שני ענינים שייך לעשות ק"ו, שאם דמי שכירות שאין הוא מוחזק בהם כ"כ חשיב מוחזק, ק"ו ולד הפרה שהוא מוחזק. אבל זה אינו קשה דהריטב"א שם כתב דאפילו הניח בהמה רקנית ונתעברה וילדה בכור נוטל פ"ש, וא"כ אדרבא ודאי שיש סברא הפוכה לומר שדמי שכירות האב מוחזק טפי מולד הבמה, ומזה הוכיח הריטב"א דשניהם מיירי לענין הולד. [↑](#footnote-ref-4)