= ד -דש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עג: א"ר פפא - עד. ת"ר היו לפניו, ביצה יב: אושפנזיכי' - א"כ מצינו, שם יג: תנן התם - יד. מתניתין.

כ"ה אלול ע"ט

דף מס' 1

**מלאכת דש**

**ע"ג ב' -** **האי מאן דשדא פיסא לתמרי וכו' ואחת משום מפרק,**[[1]](#footnote-2)נחלקו הראשונים בטעם הא דחשיב כמפרק, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דמפרק התמרים מן המכבדות, והוי תולדה דדש שמפרק תבואה משבלי', והתוס' וש"ר כתבו בשמו דהוא משום דמפרק האילן מן התמרים שעליו, וכ"כ בפי' רבינו פרחי'. - **ב** התוס' כתבו בשם רשב"ם דיש על תמרים קליפה העליונה וכשמכה בתמרים מפרק את הקליפה מן התמרים. - **ג** הרמב"ן כתב דהתמרים נתלשין עם המכבדות וכשהן נופלין לארץ מכחו הן נחבטין ונדושין ונפרקין התמרים מן המכבדות, וכ"כ הר"ן והשיטה להר"נ, ועד"ז כתב בפי' המיוחס להרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ה.

**הפרדת אוכל מפסולת שאינו בתוכה**

למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דחייב משום דש הוא על פירוק התמרים מן המכבדות, צ"ל דהא דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דאינו חייב משום מפרק אלא כשהן נתלשים עם המכבדות ואח"כ הם נפרקין, והתולש תמרים מן המכבדות המחוברות לאילן אינו חייב משום מפרק, הוא משום דאין דישה במחובר, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"נ בד' המאירי בשם י"מ.[[2]](#footnote-3)

וממשה"ק הרמב"ן ודעימי' ע"ד רש"י מהא דבוצר וגודר ומוסק אינו חייב ב', מבו' דס"ל דמלאכת דש הוא כשמפריד את האוכל מן הפסולת המחוברת לו, אף שאינו בתוכה, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח בסוגיין שכתב דדש הוא המפרק פסולת המחוברת לאוכל ומכינתן לברירה, וכ"כ הערוך בע' דש ג', וכ"ה מבו' גם ממה שכתבו דמנפץ הוא הנופץ עפרורית מן האוכל, ונתבאר להלן.

אך בד' הריטב"א משמע שנחלק על עיקר דברי רש"י, דפירוק התמרים מן הדקל ל"ה כלל מענין דש, דאין דש אלא כשמוציא האוכל מן הפסולת "שהוא בתוכה", אך המפריד אוכל מן הפסולת המחוברת בו, אינו בכלל דש, וכ"כ המאירי בסו"ד, דמה"ט מאן דקניב סילקא אינו חייב משום מפרק שאין מפרק אלא מוציא דבר ממקום שנסתר שם ומפרישו ממנו, וכ"ה משמעות ד' התוס' הרא"ש שכתב דל"ד לדש כלל.

והפמ"ג באש"א בריש סימן ש"כ דקדק מל' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה וליחשוב נמי כותש ולקמן צ"ה א' ד"ה מפרק דל"ה בכלל דש אלא כשמפרקו מן המלבוש שהוא מכוסה בו, והמפריד אוכל מן הפסולת שאינו מכוסה בו אינו חייב משום מפרק,[[3]](#footnote-4) וצ"ע לפ"ז דמ"ט ס"ל דהמפרק תמרים חייב משום מפרק, - אך בד' הריא"ז ה"א דין י' מבו' דהא דהמפרק תמרים חייב משום מפרק, משום דמפרקן זמ"ז מן האשכול שלהן "שהם תכופין בו" ודומה לדש, וכ"ה מבו' בד' המאירי, שכתב דל"ד מפרק תמרים לחותך את הסילקא שאינו מפרק, דאין מפרק אלא מוציא ממקום שנסתר שם ומפרישו ממנו, והרי דמפרק תמרים חשיב כמוציא ממקום שנסתר, וצ"ע.[[4]](#footnote-5)

**הדש והמנפץ והמנפט כולן מלאכה אחת הן,** בפירש"י כתב דהיינו המנפץ פשתן מגבעולין,[[5]](#footnote-6) והמנפט צמר גפן שמפרק גרעינין ממנו, - והאג"ט דש סוסק"ב הוכיח מזה דמלאכת דש הוא אף כשמפריד האוכל מהפסולת שאינו בתוכה, שהרי הפשתן מקיף על הגבעולין, ובצמר גפן ג"כ משמע דחיובו הוא משום הצמר גפן שהוא מקיף על הגרעינין, - אך בל' הפסקי רי"ד וריא"ז ה"א דין י"ג מבו' דהגבעולין מקיפין את זרע הפשתן, וכמש"כ דמוציא זרע הפשתן מן הגבעולין, וע"כ יש בזה משום דש, וגם במנפט, משמעות דבריהם דחיובו הוא על הוצאת הגרעינין מן הצמר גפן, (וכ"נ גם בל' רש"י), וכ"כ השביתת השבת בפתיחה למלאכת דש סק"ה.

בפי' ר"ח כתב דהמנפץ, הוא הנופץ עפרורית מן האוכל, וכ"כ הערוך בע' דש ג' ובע' זר ב', ומבו' דמלאכת דש הוא אף בכל פירוק מפסולת המחוברת לו,[[6]](#footnote-7) (ועמש"כ בזה הטל אורות בריש מלאכת הדש), והאג"ט דש סקי"ג כתב דהיינו רק כשהי' העפרורית עליו משעת גידולו, דכיון דאין דישה אלא בגידו"ק, צריך שיהא כן משעת גידולו,[[7]](#footnote-8)

והר"ח והערוך שם כתבו דמנפט הוא המולל שבלים, והשעה"צ בסימן שי"ט סקי"א כתב דמשמע דס"ל דהמולל שבלים חייב מדאורייתא משום דש, וכ"כ התורי"ד לקמן קמ"ד א', ודלא כפירש"י בביצה י"ב א' ד"ה מוללין דאין מלילת שבלים אסורה אלא מדרבנן.

בפירש"י משמע דמנפט הוי תולדה דדש, ובד' המאירי משמע דגם מנפץ הוא תולדה דדש, אך בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אע"ג משמע דהם אב דדש, משום דהם דש ממש, אלא שזה בתבואה וזה בפשתן, וכ"נ בשיטה להר"ן.[[8]](#footnote-9)

**החילוק בין דש לבורר**

בפי' ר"ח והערוך שם מבו' דעיקר החילוק בין דש לבורר וזורה ומרקד הוא דדש הוא כשמפרק את הפסולת המחוברת לאוכל ומכינתן לברירה וכו', ובורר וזורה ומרקד מעבירין פסולת המעורבת באוכל ואינה מחוברת כקליפה ועפרורית אלא מעורבת בלבד, ומבו' דליכא איסור ברירה בהפרדת פסולת המחוברת לאוכל, אלא ה"ז בכלל דש.[[9]](#footnote-10)

אך בפירש"י לקמן ק"מ א' כתב דהא דאין שפין את הכרשינין הוא משום בורר, וכ"כ עוד מקמאי, וכמש"נ שם, ומבו' דמלאכת בורר היא אף בהפרדת פסולת המחוברת לאוכל,[[10]](#footnote-11) - וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן ש"כ בשם ר"ת דסחיטת בוסר אסורה משום בורר, - וכ"ה מבו' ממש"כ הב"י בסו"ס שכ"א בשם כמה מקמאי דקילוף פירות אסור משום בורר, ועמש"כ השביתת השבת בורר סקמ"ה בשם הטל אורות.[[11]](#footnote-12)

כ"ו אלול ע"ט

דף מס' 2

**הפרדת אוכל מפסולת שאינה מחוברת לו**

**ע"ג ב' -** בד' הר"ח והערוך מבו' דמלאכת דש הוא רק במפרק מן הפסולת המחוברת באוכל, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ט סוף ס"ט דאף דאסור להוציא הקטניות מן השרביטין משום דש, מ"מ כל שאין הקטניות מחוברות כלל בשרביטין שכבר ניתקה מהם מערב שבת אלא שהיא מונחת כך בתוכם, מותר להוציאם,[[12]](#footnote-13) כשעושה כן לאלתר דלי"ב משום ברירה, - אך הביאוה"ל שם ס"ו נקט לעיקר דאיסור דישה הוא אף כשאינו מחובר, וכ"כ האג"ט דש ס"ג, - והא"ר בסימן שי"ט סי"א כתב בשם המהר"ש והמהרי"ל דמלאכת דש הוא רק בדבר שאינו דבוק אלא הוא בתוך הקליפה, וכ"כ הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ, עיי"ש, והאג"ט דש סקט"ו אות י"א תמה ע"ז, ועיי"ש באות י"ג שכתב לפרש ד' המהר"ש ומהרי"ל בע"א.

**דש לאלתר**

בד' השו"ע והרמ"א בסימן שי"ט ס"ו מבו' דמלאכת דש אסורה אף לאלתר, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן שי"ט ס"ד והמג"א שם סק"ח, וכ"כ הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ ד"ה ומעתה ושם סקכ"ט, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ט ס"ט, והמ"ב שם סוסקכ"א ובשעה"צ שם סקט"ו, וכ"ה מבו' בדבריו בביאוה"ל סו"ס שכ"א, וכן נקטו הפוסקים בכ"ד.

אך בתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס ע"ה כתב דמלאכת דש מותרת לצורך לאלתר, דומיא דברירה לאלתר דשריא, וכ"כ הדרכי משה בסימן תרי"א סק"ב בשם המהר"א מפראג, וכ"נ בד' השעה"צ שם ס"ק ט' י', וכ"ה משמעות ד' הסה"ת בסימן ר"כ וההגמ"ר בסימן תס"ד, ועמש"כ בזה הטל אורות בריש מלאכת הדש, והאג"ט דש סק"ג.

**כותש**

**ולחשוב נמי כותש,** בפירש"י כתב דהיינו כותש חטין במכתשת להסיר קליפתן, והא דלא חשיב לה הוא משום דדמיא לדש, וכ"כ התורי"ד והמאירי והשיטה להר"נ, - אך בפי' ר"ח מבו' דכותש דמי לזורה בורה ומרקד דהוא מפריש האוכל מן הפסולת, וכ"כ הרמב"ן דהויא בכלל בורר, - ובד' התוס' הרא"ש מבו' דכותש הוי בכלל טוחן, וכ"כ הריטב"א.

**שכן עני אוכל פתו בלא כתישה,** בפירש"י כתב דאף דהויא במשכן ואב מלאכה היא, כיון דתנא לי' דש לא תנא לה, וזורה ובורר ומרקד סידרא דפת נינהו וכיון דהוו במשכן והכא אתחיל בסידורא דפת תנינהו, ומשמעות דבריו דלעולם הוי אב, דומיא דזורה ובורר ומרקד דהוו ג' אבות, אלא דהא דלא תני לה במתניתין הוא משום דעניים אין עושין כן, וע"כ אי"ז בכלל סידורא דפת, והריטב"א כתב בשם רש"י דכותש בסממנין הוי אב בפנ"ע,[[13]](#footnote-14) והק' ע"ז דא"כ נפישי לה אבות, ומנינא דמתניתין הוא לאשמועינן דליכא אלא ל"ט חטאות, ובחי' הגרע"א הק' ע"ד רש"י מהא דדרש רבי מקרא דאלה הדברים דל"ט מלאכות הויין.

אך התוס' והרמב"ן נקטו בדעת רש"י דמכח הא דעני אוכל פתו בלא כתישה, ל"ה כותש אב בפנ"ע, וכ"כ התורי"ד, וכ"כ הגרע"א בדעת הרמב"ם והפוסקים, ועד"ז כתב בפי' ר"ח דכיון דלא חשיבא שאין כל אדם אוכל בכתישה, ע"כ אינה אלא כתולדה, וכ"כ המאירי דכותש הוי תולדת דש, - והתוס' הק' דליחשוב כתישת סממנין שהיתה במשכן, דאע"ג דעני אוכל פתו בלא כתישה, מ"מ לענין סממנין מלאכה חשובה היא, וכתב דל"ד קאמר דאוכל פתו בלא כתישה, אלא ה"ה דצובע בסממנין בלא כתישה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

והתוס' הרא"ש כתב בשם ר"ת דהא דפריך דלחשוב נמי כותש, אי"ז משום שהיתה כתישת סממנין במשכן, דזה הוי בכלל טוחן לגמרי, אלא משום שהיתה כתישת חטין, שהיו אופין בפת במשכן לבדוק את התכלת, וע"ז משני דכיון דעני אוכל פתו בלא כתישה, ה"נ באותו פת שהי' במשכן כיון שלא הי' לצורך אכילה ל"ה כותשין, והרמב"ן תמה ע"ז, עיי"ש.

התוס' בביצה י"ג ב' כתבו דלתלוש מן השבלים הוי מפרק שהוא תולדה דדש, אך כל שנתלשו מן השבלים והם עוד בקליפתם החיצונה, מותר לקלפם בשבת ולי"ב משום דש, וכ"כ המג"א בסימן שי"ט סק"ח, ונתבאר להלן, ובחי' הגרע"א בסוגיין הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דכותש חייב משום דש, וכן הק' בגל' הגרע"א שם,[[14]](#footnote-15) - וי"ל בדעת התוס' דס"ל כפי' ר"ח והרמב"ן דחיוב כותש הוא משום בורר, או כפי' התוס' הרא"ש והריטב"א דחיובו הוא משום טוחן.[[15]](#footnote-16)

**ביצה י"ב ב' - מוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוי דש כלאחר יד ואף בשבת אי"ז דאורייתא, והגר"ז בקו"א בסימן תק"י סק"א פירש דהא דחשיב כלאח"י, הוא משום דמולל השבולת והזרע נופל מאליו, אך אם הי' מפרק הזרע בידו הוי דש גמור.[[16]](#footnote-17)

אך התורי"ד בשבת קמ"ד א' כתב דהמולל מלילות בשבת חייב משום דש, וכ"נ בד' הר"ח בשבת ע"ג ב' והערוך בע' דש ג' ובע' זר ב' שפירשו דמנפט הוא המולל שבלים, ועמד ע"ז השעה"צ בסימן שי"ט סקי"א.

**למחר מנפח מיד ליד ואוכל,** הרי"ד בספר המכריע סו"ס כ"ג הוכיח מהכא דמותר לברור בידו לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, שהרי המנפח על יד ואוכל בורר פסולת מתוך אוכל, שמפריך את הקשין ומניח את גרעיני החטים, ואפ"ה שרי, והרמב"ן בשבת ע"ד א' כתב לישב, דהא דשרי הוא משום דעושה ע"י שינוי ואין דרך ניפוח בכך.

**קילוף שעורים**

**י"ג ב' -** **המקלף שעורים וכו',** בפירש"י בד"ה ואוכל פירש דמקלפן מתוך שבולת שלהן, והתוס' הק' דא"כ היאך מקלפא דביתהו לרב כסי כסי, הרי בברייתא דלעיל משמע דאסור למלול בשבת, וכתבו דהתם מיירי לתלוש מן השבלים שהוא מפרק והוי תולדה דדש, אך הכא מיירי שכבר נתלשו מן השבלים ובא לקלף את הקליפה החיצונה, ולכך שרי, ומבו' בדבריהם דפירוק השעורים מן השבלים הוי בכלל דש, וקילוף השעורים מקליפתם החיצונה אינה בכלל דש, וכ"כ המג"א בסימן שי"ט סק"ח.

ובטעם החילוק בין פירוק השעורים מן השבלים לבין קילוף השעורים מקליפתם החיצונה, מצינו כמה דרכים, **א** הפמ"ג באש"א סימן שי"ט סק"ח פירש דהוא משום דהקליפה הדקה המחוברת בטלה מאד לגבי אוכל, וע"כ לי"ב משום דש, והביאו בגל' הגרע"א סו"ס שכ"א, ובאש"א ר"ס ש"כ הק' לפ"ז דמ"ט מותר לשבור אגוזים מקליפתן בשבת ולי"ב משום דש, והביאו הגרע"א בגל' סימן שי"ט ס"ו.

**ב** האג"ט דש סק"ו אות ד' כתב דהא דקילוף השעורים מקליפתם החיצונה לי"ב משום דש, הוא כשנשתייר בהם הקליפה הפנימית, דכיון שלא פירק את השעורה מכל מלבושי' אי"ז בכלל דש, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם קילף את ב' הקליפות חייב משום דש, וכתב עוד דלפ"ז הקולף את החטים חייב משום דש, וכ"כ שם סקי"א ונחלק ע"ד המג"א שם שהתיר לקלף חטים.

**ג** בתשו' מהרש"ג ח"ב סימן ק"ח כתב דדש הוא מלאכת שדה, וע"כ לא נאסר אלא לתלוש מן השבלים שהוא מלאכת שדה, אך קילוף השעורים מקליפתן החיצונה שדרך לעשותו בבית, לי"ב משום דש,[[17]](#footnote-18) - וי"א דלא תלי בפועל אם דרך לעשות כן בשדה או בבית, אלא היינו דמלאכת דש הוא רק בפירוק האוכל מקליפה שאינה נצרכת לו, וקליפה זו באופן הרגיל דרך לקלפה בשדה, (כיון דאינה נצרכת לפרי), אך פירוק האוכל מקליפה הנצרכת לו ובאופן הרגיל דרך לקלפה בבית, לי"ב משום דש.

**ד**המגן אבות כתב דאין מכוון התוס' כלל לחלק ביסוד הדין בין השבלים לקליפה החיצונה, אלא היינו דמלאכת דש הוא רק ע"י מעשה דישה, או ע"י מלילה הדומה לדישה, דנעשה המעשה בכל הגרעין, אך קילוף אינו בכלל דישה, כיון דלא נעשה המעשה אלא בקליפה,[[18]](#footnote-19) וע"כ הוא דקילוף השבלים הנעשה ע"י מלילה הוי בכלל דישה, וקילוף השעורים מקליפתן החיצונה הנעשה ע"י מעשה קילוף, אינו בכלל דישה,[[19]](#footnote-20) - וי"ל כן בדעת רש"י, דהא דשרינן הכא לקלף שעורים מן השבלים, היינו בגונא דה"ז נעשה ע"י מעשה קילוף, ובכה"ג אי"ז בכלל דישה, ומשא"כ במולל מלילות דהוא דומיא דדישה.[[20]](#footnote-21)

1. התוס' ד"ה מפרק כתבו בשם ר"ת דמפרק חייב משום ממחק דכשחולב ממחק את הדד ומחליקו, והמהר"ם פירש לפ"ז דגם מה שאמרו הכא דחייב משום מפרק היינו משום ממחק, וכתב דהוא דוחק, - אך בספר הישר לר"ת סימן כ"ג כתב דאיכא תרי גווני, דמפרק בגידו"ק חייב משום דש, ומפרק שאינו בגידו"ק כחולב חייב משום ממחק, וכ"כ הרשב"א והמאירי לקמן צ"ה א', וכ"כ המאירי ביבמות קי"ד א' ובכתובות ס' א', וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, ובזה מתישב משה"ק הטל אורות (במלאכת הדש) מסוגיין ע"ד הסוברים דמפרק תולדה דקוצר, (דא"כ היאך הוא חייב שתים משום תולש ומשום מפרק, הרי הוו ב' תולדות דאב אחד), והיינו משום דבמפרק בגידו"ק מודו דהוא תולדה דדש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והמנחת פתים בסימן של"ו הביא כן מפירש"י בכתובות ס' א' ד"ה מפרק שכתב דמפרק הוא הנותק דבר ממקום שגדל בו "ולא מן המחובר" אלא מן התלוש, וכבר ע"ז הטל אורות במלאכת הדש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמ"א בסימן של"ו ס"ח דיחור של אילן שנפשח מערב שבת מן האילן, ובו פירות, מותר לתלוש הפירות ממנו בשבת, ולא אסרינן בזה משום מפרק, וכ"כ גם במש"ז סימן שי"ט סק"ד וסימן של"ו סק"ח, ועי' בדבריו באש"א שם סקי"א מש"כ בזה, וצ"ב, וכ"נ גם בד' הגר"ז בסימן ש"ה סכ"ח דאין מפרק אלא כשמפרק ממקום שנתכסה בו, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהמפרק אוכל מאוכל אינו בכלל מפרק, מפני דאין זה נחשב כיסוי לזה, - והאחרונים האריכו בענין זה, עמש"כ בזה המנ"ח במוסך השבת דש סק"א, והאג"ט דש סק"ב, והשביתת השבת בפתיחה למלאכת דש סק"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך צ"ע, שהרי המפרק אוכל מאוכל אינו חייב משום דש, וכל הא דבפירוק התמרים חייב משום דש, הוא משום שמפרקן מן המכבדות, וא"כ מה מהני לזה הא דהתמרים תכופין באשכול, וי"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. בפירש"י כתב דצמר גפן הוא גידו"ק, וע"כ קרי ניפוט דילי' תולדה דדש שמפרק גרעינין ממנו ולא קרי לי' תולדת מנפץ דצמר, וכ"כ המאירי, ועמש"נ במ"מ למלאכת מנפץ בביאור דבריהם, - והמאירי כתב עוד, דשאני ניפוץ דצמר דאין שם ניפוץ גרעינין מתוך הצמר, וכ"נ בד' השיטה להר"נ, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה דמלאכת מנפץ היא בפשתן שאין בו גבעולין, ואם יש בו גבעולין הוי תולדת דש, והביאו החיי אדם בכלל כ"ג והמ"ב בסו"ס שד"מ, - והחיי אדם שם כתב דהמנפץ פשתן מן הגבעולים חייב ב', משום מנפץ ומשום דש, ועמש"כ ע"ז המנ"ח במוסך השבת (דש סק"א ומנפץ). [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל דמה"ט לא פירש"י כפי' זה, דס"ל דל"ה בכלל דש אלא כשמפרק מן הפסולת שהוא מכוסה בה, וכמש"כ הפמ"ג בדעתו, ונתבאר לעיל, והשביתת השבת דש סקי"ז הביא לפרש בד' רש"י, דס"ל דכיון דל"ה הפסולת עליו מתחילת ברייתו ל"ה בכלל דש, - ובהגה' לשנו"א בפירקין כתב לפרש דהוא משום דהעפר אינו גידו"ק, וע"כ לי"ב משום דישה, דאין דישה אלא בגידו"ק, אך זה תליא אם הא דאין דישה אלא בגידו"ק תליא בהאוכל או בהפסולת, (ועמש"נ בזה במ"מ סוחט דף מס' 5), וגם הוא שלא כדעת הסוברים דעפר חשיב כגידו"ק, (ונתבאר במ"מ למלאכת מעמר). [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ע שהרי דעת ר' יוחנן לקמן קמ"ה א' דחייבין על סחיטת כבשים ושלקות, אף שלא גדלו המשקין בתוך הכבשים והשלקות, ועמש"כ בזה האג"ט בסק"ז אות ט"ז ואילך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ע בד' הר"י מלוניל שכתב בתחילת דבריו דמנפט הוא תולדה דדש, וכל' רש"י, ובסו"ד כתב דדש גמור הוא ואב אחד הוא, וכל' השיטה להר"נ. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך צ"ע ממש"כ הר"ח לקמן בסוגיין דהכותש שהוא מסיר את קליפת החטים חייב משום בורר, וכ"כ הערוך בע' כתש א', והרי דאף בהפרדת קליפת החטים שהיא מחוברת לחטים חייב משום בורר, ושמא בפעולת הכתישה תחילה נפרדת הקליפה מהחטים ואח"כ הוא מסיר אותה, והסרת הקליפה שכבר אינה מחוברת אסורה משום בורר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שנתבאר דבירושלמי שם אמרו דהא דאין שפין את הכרשינין הוא משום דש, והובא בפי' ר"נ גאון שם, וזה מתישב עם ד' הר"ח והערוך דהסרת פסולת המחוברת לאוכל אסורה משום דש ולא משום בורר. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם י"ל, דכל מש"כ הר"ח והערוך דבפסולת המחוברת לי"ב משום בורר אלא משום דש, הוא בגונא דאחר הדישה אכתי היא מעורבת עם הפסולת וצריכה ברירה, וכמש"כ דמפרק את הפסולת המחוברת לאוכל "ומכינתה לברירה", אך כל שע"י דישתה היא מתבררת מן האוכל, יש בזה משום בורר, וע"כ הוא דשיפת כרשינין וקילוף פירות וסחיטת בוסר הוו בכלל בורר, - אך ממש"כ הערוך דדש הוא המפרק וכו' ומכין אותה לברירה וכו' ""וכן מי שהוא מפרק מן האוכל פסולת שהוא מחובר בו כדי שיהא נכון לאכילה", מבו' דאף בכה"ג שמפרק את הפסולת המחוברת כדי שיהא נכון לאכילה ואינו מחוסר ברירה, חיובו הוא משום דש ולא משום בורר, - וכ"נ גם ממש"כ הר"ח דזורה בורר ומרקד כולן מעבירין פסולת המעורבות באוכל "ואינה מחוברת כגון קליפה" שצריכה פירוק או כגון עפרורית שצריך ניפוץ "אלא מעורבת בלבד", ומשמע דכל שהיא מחוברת, אף שהוא מפרידה לגמרי, חיובו הוא משום דש, ולא משום בורר, וכ"נ מהא דהסוחט חייב משום דש, אף דע"י הסחיטה הוא נפרד לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ופירש כן בד' הט"ז שם סק"ד, וכן פירשו הלבו"ש שם והאג"ט דש סקט"ו אות א', אך הפמ"ג שם פירש לדברי הט"ז בע"א. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך פירש דהיינו דכותש בסממנין הוא אב מלאכה בפנ"ע, אך כותש בחטין אינו אב כיון שהעני אוכל פתו בלא כתישה, ומשמעות דבריו שם דהוא בכלל טוחן, (וע"כ לא משכח"ל שיתחייב מ' חטאות, אלא כשעשה כתישה בסממנין), - ונתחדש לפ"ז דאף דדמי פעולת כתישה בחטין לכתישה בסממנין, מ"מ כתישה בסמנין דחשיבא הויא אב, וכתישה בחטין דלא חשיבא אינה בכלל אב זה אלא היא תולדה דטוחן, וצ"ע דאף אם כיון דלא חשיבא אינה אב מלאכה, מ"מ מ"ט הויא תולדה דטוחן ואינה תולדה דכותש. [↑](#footnote-ref-14)
14. והאג"ט דש סק"ו אות ד' הוכיח מזה כדבריו דכל מש"כ התוס' דקילוף שעורים מקליפתן החיצונה ל"ה בכלל דש, הוא רק בשעורים, אך בחטים הו"ל בכלל דש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-15)
15. ורש"י שפירש דכותש חייב משום דש, הוא לטעמי' בביצה שם שפירש בע"א, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב לפ"ז, בהא דבעי מיני' מהו לפרוכי ומיכל מינייהו ביו"ט, ופירש"י דהיינו לפרוכי השרביטין ולהוציא הזרע וכו' דתולדת דישה היא, היינו דכל שמוציא הזרע בידיו הוי תולדת דישה, וזהו דפשיט לי' דלא הותר אלא כלאח"י, אך בחי' המאירי מפורש דגם עיקר האיבעיא היא בפירוך שאינו מלאכה דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בירושלמי בפ' כלל גדול אמרינן דהאי מאן דשחיק תומא כד מפרך ברישא חייב משום דש, והובא בד' רבים מקמאי, אף דהדרך לעשות כן בבית. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש מקום לדמותו למש"כ ההשלמה לקמן ע"ה א' דהא דחובל אינו חייב משום דש, ול"ד לפציעת חלזון דלר' יהודה הויא בכלל דישה, הוא משום דדוקא פציעה שהוא דוחק את הבשר כדי שיוציא את דמו דמי לסחיטה, ומשא"כ בחובל דאע"פ שיוצא הדם אין בו משום דישה דלאו סחיטה היא כלל, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בד' הרמ"א בסימן שי"ט ס"ו שאסר לקלף אגוזים מתוך קליפתם הירוקה, והיינו משום דהו"ל בכלל דש, מבו' דמלאכת דש הוא אף כשמפרק ע"י מעשה קילוף. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובזה מתפרש מש"כ רש"י בשבת ע"ד א' דכותש חטין במכתשת להסיר קליפתן הוא תולדה דדש, ולא תיקשי ע"ז ממה שאמרו הכא דקילוף שעורים אינו בכלל דש. [↑](#footnote-ref-21)