21מוכר חבית של יין
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

מוכר חבית של יין

הטור והשו"ע (סימן קעג סי"ד) מעתיקים את דברי הרמב"ם (פ"ח ממלוה ולוה ה"ג) המחלק את דין חבית לשני אופנים.

1. "חבית של יין שהיא שווה עתה דינר ומכרה לו בשתים עד הקיץ על מנת שאם תארע בה תקלה הרי היא ברשות המוכר עד שימכרנה הלוקח, הרי זה מותר שאם אבדה או נשברה אינו משלם כלום ואם לא מצא למכרה ולהרויח בה הוה ליה להחזירה לבעלים".
2. "וכן אם מכרה לו בשתים ואמר ליה היתר על שתים יהיה שכרך בשביל שאתה מטפל למכרה ואם לא תמצא למכרה כמו שתרצה החזירה לי, הרי זה מותר אע"פ שאם אבדה או נגנבה או החמיצה תהיה ברשות לוקח".

באופן הראשון של הרמב"ם ביאר הב"ח, דהא שיכול להחזירה אם לא ימצא למכרה – כלול בתנאי של "תקלה", כיון שהא שלא יכול למכרה הוא - משום שמחירי היין ירדו, ואף אם ימכרנה בזמן היוקר - מחירו לא יגיע לשתי דינרים. והיינו, שמדובר שרק הזכירו בתנאי "שאם תארע בה תקלה" ולא פירטו, ופירושו הוא – אבדה או שנשברה או שלא יוכל למכור באופן של ריוח.

משא"כ בסיפא - שהאחריות היא על הלוקח, ע"כ היה תנאי מפורש - שאם לא יצליח למכור יוכל להחזירה למוכר. וא"כ, בסיפא - נעשו שני תנאים ביניהם, א. שהיתר על שתים יהא שכרו, ב. שיוכל להחזירה.

עוד יש לדקדק בדברי הרמב"ם, שהזכיר "החמיצה" רק בסיפא ולא ברישא. וביאורו פשוט, דברישא אין צורך להזכירו, דאף במכירה רגילה – כן הוא, כמפורש בסוגיא בב"ב צח. וברמב"ם (מכירה פי"ז ה"ג) דבאופן שקונה כדי להשתמש בה מעט מעט או למוכרה מעט מעט – אחריות החימוץ הוא על המוכר. ובסיפא הזכירו הרמב"ם לרבותא, דאף שהלוקח קיבל על עצמו אחריות גמורה – אף על דבר שבדרך כלל הוא באחריות המוכר, אעפ"כ נחשבת ברשות המוכר – כיון שיכול להחזירה.

שיטת הב"י

הב"י מפרש ברמב"ם, שהיה כאן תנאי מפורש בין המוכר ללקוח – שלא ימכרנו בפחות משתים, וממילא – כל שמוכרו בפחות "פושע הוי" וחייב לשלם למוכר שתי דינרים.

עוד מדייק הב"י, שאף ברישא כן הדין – שהיתר על שתי דינרים שייך ללוקח, אף שהרמב"ם הזכירו רק בסיפא. ולשיטתו, אין כלל שני מקרים ברמב"ם - אלא "לא זו אף זו". והיינו, שעיסקא זו מותרת – לא רק באופן שהאחריות היא על המוכר [שאזי ודאי נידון כשלוחו ולא כהלוואה], אלא אף באופן שהאחריות היא על הלוקח – כן הוא, שסגי בהא שיכול להחזירה – לתת לעיסקא שם של שליחות ולא הוי הלוואה.

משום כך, תמה הב"י על הרמב"ם אמאי האריך כ"כ - "לא הוה ליה למימר אלא ואפילו היה אחריותה אם אבדה אם החמיצה על הלוקח – מותר, וצ"ע".

שיטת הדרישה

הדרישה (סק"י) דוחה את דברי הב"י הנ"ל, וטוען שבדברי המגיד משנה מפורש – ששני האופנים ברמב"ם הם שני מקרים שונים, שהרי על המקרה הראשון כותב המגיד משנה "אולי זה ביאור לטרשא דרב חמא הנזכר בגמ' (סה.)", ואילו לדין השני – לא מצא המגיד משנה מקור. ובאמת שקדמו ספר התרומות (שמ"ו ח"ד סל"ג), הכותב כדברי המ"מ – שדברי הרמב"ם באופן הראשון "נראים שהם נוטים לטרשא דרב חמא שפסקנו שהוא מותר מפני שעומד באחריותו", אמנם, ספר התרומות מצא מקור אף לדין השני של הרמב"ם – והוא שיטת רב ש"מותר שליש בשכרך – מותר" (סט.).

והיינו שספר התרומות פירש, שהאופן השני ברמב"ם ש"היתר על שתים יהיה שכרך" - הוא דומיא ד"מותר שליש בשכרך", שמשום שקיבל שכר טרחו - מותר אף באחריות הלוקח. משא"כ באופן הראשון - שלא נאמר תנאי זה, הוא דומיא דטרשא דרב חמא – שבעינן אחריות על המוכר. והוא דלא כדברי הב"י, שהבין שאין כאן כלל שני מקרים.

ואולי אף המ"מ ידע מקור זה, אלא שס"ל שאינו מקור גמור לדברי הרמב"ם. שהרי בדין חמרין מפורש ברמב"ן (עג.), שלא סגי בשכר עמלו - כדי להתיר קבלת אחריות, ובעינן אף טעמא של "מגלו להו תרעא" [הארכנו בנידון זה בשיעורים לעיל]. וע"כ, שאף ספר התרומות - לא התכוון שהוא מקור גמור, ועיקר ההיתר הוא, שכיון שיכול להחזיר – נחשב ששייך למוכר ואינו אלא שלוחו, אלא שבעינן טעמא – אמאי המוכר קיבל אחריות [שאל"כ דבר זה גופא יחשיבו להלוואה], וע"ז מצא ספר התרומות מקור, שריוח בעצם המכירה נחשב כשכר עמלו – אף שאינו ריוח ודאי.

ובר מן דין, שהרמב"ם פירש את סוגיית "מותר שליש בשכרך" באופן אחר (הלכות שותפין פ"ו ה"ב) - כמו שהעיר הגידולי תרומה שם, וא"כ אין זה יכול להיות המקור לדברי הרמב"ם בסוגיא דידן, ומובן – שהמ"מ לא הביאו כמקור.

שיטת הלבוש

הלבוש (הובא בט"ז סק"כ) פירש את שיטת הרמב"ם – שאין כאן אגר נטר כלל, והא דמתחייב שתי דינרים, היינו משום שיכול להמתין ולמכרו במחיר זה בקיץ "ואם לא ימצא למכרה יחזירנה לו ואם מכרה והפסיד בה איהו דאפסיד אנפשיה דלמה מכרה היה לו להחזירה". והיינו, שכשמוכרה בפחות משתים, אין הכסף הופך להלוואה – שנחשיב את התשלום כרבית, אלא עדיין נחשב כשלוחו. והא שמשלם שתי דינרים, הוא משום שהזיק את בעה"ב – שלא היה לו למוכרה בכזה מחיר.

מקשה עליו הט"ז, שהרי ודאי הא שמכרה לפני הקיץ – הוא משום שהוצרך למעות, והוא דומיא דטרשא דרב פפא – המוזכר בס"א, שגם שם שילם ביוקר לפני הזמן כיון שהוצרך לסחורה – אף שאם היה ממתין לזמן היוקר לא היה כאן רבית כלל, והתם נפסק לאיסורא - ולא מתירים משום ש"איהו דאפסיד אנפשיה". [הא דלא מקשה מכל הלוואה, שמשום שהוצרך למעות - משלם רבית "ואיהו דאפסיד אנפשיה". החילוק פשוט, דבהלוואה רגילה, אף אם ימתין זמן מרובה – הכסף לא יהא שווה יותר, וא"כ היא רבית גמורה, משא"כ בנידון דידן ובנידון דס"א, אם היו ממתינים לזמן היוקר – לא היה רבית כלל].

לכן, מחלק הט"ז באופן אחר – בין נידון דידן לבין טרשא דרב פפא. דבטרשא דרב פפא – עשה מקח גמור עם הלוקח שמשלם לו עכשיו כזמן היוקר. משא"כ בנידון דידן, המוכר לא אמר לו למכור לפני הזמן, ואם היה מחכה לזמן היוקר – לא היה כאן לא נשך ולא תרבית, והא שמכר מוקדם "הלוקח עשה מעצמו מה שתחת ידו". ומביא סברא זו מהב"י [בדין חבילה], דבאופן שהלוקח נוטל ומשתמש מעצמו – לא שייך איסור רבית. וביאור הדבר, דהיות ואמר לו למכור רק בשתים [ואינו מעונין שימכרנו קודם, כיון שאזי ייהפך להלוואה ויחול איסור רבית], א"כ זה שהלוקח מכר מוקדם – הוא כלוקח מעצמו ולא כלוקח הלוואה. והוא כאילו התנה עמו, שאם ימכרנו לפני הזמן – ישלם לו שתים [מה שהפסיד משום שמכרו קודם הזמן], והוא תנאי בעלמא ולא הלוואה כלל.

ונראה, שאפשר לפרש ככל הביאור הזה - בשיטת הלבוש גופא, אף שהט"ז לא הבין כן בדבריו.

וכי תימא, שא"כ הוא לכאורה כגזלן בעלמא – שאינו משלם אלא כשעת הגזלה, והיאך נחייבו על ההפסדים שנגרמו למוכר [קושית החוו"ד בסקכ"ב]. אינו כן, דהוא דומיא להא דאיתא בסימן קעז ס"ה "מותר ליתן עיסקא למחצית שכר ולהתנות שלא להתעסק אלא בדבר פלוני ואם ישנה שיהיה כל האחריות על המקבל וכן כל תנאי שירצה כגון שהתנה שלא ישמור הכספים אלא תחת הקרקע ואם שינה והפסיד כל ההפסד למקבל ואם הרויח הוא לאמצע", ועיין שם ברמ"א שמותר לו לשנות לכתחילה ואינו כגזלן, אלא שאזי מתקיים התנאי - שנהפך הכל לאחריות המקבל, אף שנשאר בגדר פקדון. וכן הוא בנידון דידן, שסיכם אתו שיחכה עד זמן הקיץ, וכל שמכרו קודם - בעי לתת לו שתים, כפי התנאי שהתנה עמו.

שיטת החוו"ד

הבאנו את קושית החוו"ד, אמאי חמיר דין חבית - מדין גזלן שאינו משלם אלא כשעת הגזילה, ויישבנו קושיא זו בשיטת הט"ז והלבוש. אולם החוו"ד, משום קושיא זו, פליג - וס"ל שברישא אינו משלם אלא את הסכום שקיבל עבור הסחורה. אמנם בסיפא מודה החוו"ד שמשלם לו שתי דינרים, אף שמכרו בפחות. וטעמא דמילתא מבאר החוו"ד, דכל שמשלם לו שכר טרחו - הוי כפועל ממש, וס"ל לחוו"ד שפועל הוי כשותף - שנפסק ברמ"א (חו"מ סימן קעו סי"ד) שאם מכר את הסחורה לפני הזמן "הוי פשיעה וחייב לשלם לחברו היזקו", ולא כגזלן – שאינו משלם אלא כשעת הגזלה [והא שברישא אינו נידון כפועל, אף שגם שם - היתר על שתים שייך ללוקח כמפורש בב"י כנ"ל. צ"ל, שהיות ולא סוכם שהוא עבור טרחו, א"כ הוא ריוח צדדי בעלמא, ואין זה נותן לו שם פועל - לחייבו בנזק].

החילוק בין הרישא לבין הסיפא לענין אחריות

הדרישה דן, מאי שנא רישא – שבעינן דווקא באחריות המוכר שאל"כ תוספת התשלום ייחשב כרבית, ומאי שנא סיפא – שאף באחריות הלוקח אין זה נחשב כהלוואה ומשום כך אין התוספת נחשבת כרבית וכנ"ל.

מבאר הדרישה [ע"פ ביאורו של החוו"ד בסקכ"א וביתר ביאור בסימן קסז סק"א] – שברישא משתמש בכסף, ואילו בסיפא לא סיכם אתו שישתמש בכסף. וא"כ, ברישא שמותר לו להשתמש בכסף, אם יהא באחריות הלוקח – ייחשב מתחלה להלוואה, והתוספת תשלום – לרבית, ואילו כשהוא באחריות המוכר – אין זה נחשב כהלוואה כמו שהארכנו בשיעור הקודם. משא"כ בסיפא - שאינו רשאי להשתמש בכסף, א"כ אין כאן הלוואה כלל אלא שליחות, והא שהלוקח מקבל אחריות - אינו אלא משום ש"מתנה ש"ח להיות כשואל".

אמנם בשיטת הלבוש, לא מצינו חילוק זה - בין משתמש בכסף לבין אינו משתמש. וע"כ צריך לחלק בין הרישא לסיפא, שהכל תלוי רק בלשון ההסכם – אם הוא בלשון שליחות או בלשון מכירה. דבסיפא - התנה להדיא שאינו אלא שליח, ומשום כך לא אכפת לן שהלוקח יקבל אחריות. משא"כ ברישא שלא התנה כן – הכל תלוי באחריות, וכל שהלוקח יקבל אחריות - ייהפך הכסף להלוואה.

סיכום

בשיטת הלבוש, חילקנו בין הרישא לסיפא - שהכל תליא בלשון התנאי.

לשיטת הפרישה, ההבדל בין הרישא לסיפא הוא – שברישא מותר לו להשתמש בכסף, ולכן אם היה באחריות הלוקח – היה נהפך מיד להלוואה, משא"כ בלא אחריות – אינו הלוואה אלא שליחות.

לשיטת הב"ח, תליא אם יכול להחזירו תמיד, דברישא שיכול להחזירו רק עד הקיץ ואח"כ ייהפך לשלו, משום כך אם יהא באחריות הלוקח – ייהפך מיד להלוואה. משא"כ בסיפא – שיכול להחזירו תמיד, לעולם הוי סרסור ואינו הלוואה כלל – אף שהוא באחריות הלוקח. [אמנם הש"ך (סקכ"ט) פליג וס"ל שברישא אינו יכול להחזירו כלל].

שכר עמלו להלכה

לכל השיטות הנ"ל, דינא דרישא הוא – שמותר באופן שהמוכר קיבל אחריות, אף שלא מוזכר כלל ששילם לו שכר עמלו. והוא מתאים רק לשיטות הראשונים בדין חבילה, הסוברים שמותר שם אף בלא שכר עמלו [רש"י או"ז ועוד]. אולם לדידן, דקיי"ל בסט"ו כשיטת התוס' בדין חבילה – שבעינן דווקא שישלם לו שכר עמלו ומזונו, לכאורה אף בדין חבית – יהא אסור אא"כ שילם לו, ולא משמע כן בשו"ע.

חיזוק הקושיא הנ"ל ע"פ דברי הגר"א

שיטת התוס' בדין חבילה - שבעינן שישלם לו את שכר עמלו כנ"ל. והם לשיטתם - בטרשא דרב חמא (סה.), שאף שהוא באחריות המוכר – אכתי בעינן "שבקי להו מכסא" - כדי שלא ייחשבו כטורחים עבור רב חמא תמורת ההלוואה. אולם בשיטת הרמב"ם, מדייק הגר"א - שלא הזכיר פרט זה של שבקי מכסא בדינא דרב חמא.

מבאר הגר"א (סק"ל) שהרמב"ם פירש את הסוגיא שם באופן אחר. דהשבקי להו מכסא – אינו שכר עמלם, אלא שהוא ביאור – אמאי הלוקחים רצו שיהא באחריות רב חמא. אולם ברגע שהסחורה באחריות רב חמא – אין כאן כלל הלוואה אלא שליחות, ולא בעינן כלל שישלם להם שכר עמלם ומזונם. ואף שטורחים עבורו, לא אכפת לן – כל שאין כאן שם הלוואה.

וא"כ, לדידן שבעינן שם תשלום שכר עמלו ומזונו - דלא כשיטת הרמב"ם, קשיא כנ"ל - היאך סתמו הטור והשו"ע בדין חבית שלא בעינן שכר עמלו.

הדרישה (סק"י) התקשה כנ"ל, ויישב - שכאן אין טורח גדול, שהרי אינו נוסע עבורו אלא יושב בחנותו ומוכר. והוא דחוק – לומר שאין זה נקרא טורח, והוא דלא כפשטות הסוגיא של עיסקא - שטורח זה וודאי נחשב כדבר המחייב תשלום.

לכאורה היה אפשר ליישב בפשיטות - ע"פ דברי הב"י שם, שגם ברישא - היתר על שנים שייך ללוקח [ודייק כן בדברי הרמב"ם], וא"כ אפשר להחשיב ריוח זה - כקבלת שכר עמלו. וכדין הסיפא, שמפורש בדברי הרמב"ם וביתר שאת בדברי ספר התרומות הנ"ל – שריוח זה נחשב כשכר עמלו.

עוד אפשר ליישב ע"פ שיטת הפרישה, שביאר - שברישא משתמש בכסף [ומשום כך חמיר דינו מהסיפא כנ"ל], א"כ יתכן לומר שנחשב כשלו מתחלת העיסקא – אף שהוא באחריות המוכר, ומשום כך לא קשיא כלל אמאי אינו משלם לו שכר עמלו – שהרי בשלו הוא טורח. אלא שבדברי הדרישה הנ"ל, חזינן שלא פירש כן, דא"כ - מאי קא קשיא ליה כלל ואמאי הוצרך להידחק שאין זה נחשב כטורח.