90 כדי אכילת פרס
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק פנחס י"ח תמוז תשס"ב

בדיני צירוף אכילה בכדא"פ, והמסתעף

א] זבחים דל"א: בעי רבה חישב לאכול כזית ביתר מכדא"פ מהו, לאכילת גבוה מדמי' לה או לאכילת הדיוט מדמי' לה וכו'.

ועי' שפ"א שהק' דכיון דכבר איפשיטא האיבעיא דבב' בנ"א מצטרף, א"כ מה איבעיא לי' תו ביותר מכדא"פ, הרי אי אפי' בב' בנ"א מצטרף הרי דל"ב חדא אכילה וא"כ מ"ט ניבעי שיהא בתוך כדא"פ, וכן הק' בכ' הגרי"ז, וכתב שם לבאר לפ"ז מה שפסק הרמב"ם דחישב לאכול ביותר מכדא"פ מצטרף, דאף דבגמ' לא איפשיטא האיבעיא, מ"מ ס"ל להרמב"ם דכיון דאיפשיטא האיבעיא דבב' בנ"א מצטרף, ודאי דמצטרף אף ביתר מכדא"פ, אמנם בד' התוס' ד"ה הא וד"ה ומאי מבו' להדיא דאף אי מצטרף בב' בנ"א אכתי יש מקום להאיבעיא דיתר מכדא"פ, וכן הק' הגרי"ז דכיון דמהני אף אכילת אש שאי"ז כלל מעשה אכילה, א"כ ה"נ בדין שיצטרף אף ביותר מכדא"פ.

ועיי"ש בכ' הגרי"ז שבי' בזה, ע"פ מש"א לק' ד"ע. דאיצטריך קרא בנבלת עוף טהור דמצטרף ביותר מכדא"פ דסד"א כיון דחידוש הוא יותר מכדא"פ נמי ליטמא, ומוכח מזה דבלא ההלכה דכדא"פ הי' מצטרף אף ביותר מכדא"פ וההלכה באה לחלק, דיותר מכדא"פ הוי מחלק בין האכילות, ולפ"ז י"ל דע"כ הגם דאף בב' בנ"א מצטרף אך מ"מ היכא שחישב לאכול ביתר מכדא"פ ה"ז מחלק להאכילות, ולא חשיב כלל דחישב על אכילה.

ובנוס"א דמחשבת ב' בנ"א כלל לא חיילא, ולא חייל בהקרבן רק שיהא נאכל, וע"כ הוי מחשבת פיגול, אך כשחישב לאכול ביותר מכדא"פ ה"ז כאילו לא חישב כלל אל רכילה, כיון שיותר מכדא"פ מחלק להאכילות, ונפ"מ בין ב' הדרכים במשה"ק התוס' ד"ה ביתר דלפשוט מדתנן ח"ז בחוץ ח"ז למחר, ולהדרך הא' ל"ק כיון דלא נכלל במחשבתו שיהא מחלק דכדא"פ, אך להדרך הב' דבב' בנ"א הטעם הוא דלא חיילא מחשבתו, הרי דבבחוץ ולמחר דחיילא מחשבה זו, שפיר הק' התוס' דאף בזה יהא להמחלק דיתר מכדא"פ, אך באמת יל"ד בזה, דהנה בעיקר משה"ק התוס' צ"ע, דהרי שפיר משכח"ל בחוץ ולמחר שיהיו בתוך כדא"פ, שיאכל ח"ז בחוץ בסוף בלילה, וח"ז למחר בתחילת היום, ולכאו' בהכרח דקו' התוס' היא דסתמא דעתו בחוץ היום, אך לפ"ז הרי שלפ"ד הגרי"ז ל"ק קו' זו, דמה שדעתו לאכול היום לא חייל כלל, וע"כ מצטרפין שפיר ב' המחשבות].

ב] אמנם בעיקר מה שנקט מרן הגרי"ז דבלא ההלכה דכדא"פ הי' מצטרף אף ביתר מכדא"פ, וההלכה באה לחלק, הנה בחולין ס"פ גיה"נ דק"ג:, בעא מיני רשב"ל מר"י חילקו מבחוץ מהו, ופירש"י מי מיצטרפי לחיובי' ככל שאר איסורים דקיי"ל דמיצטרפי שיעוריי' לחצאין בתוך כדא"פ וכו', או"ד כיון דחידוש הוא וכו' אין לך בו אלא חידושו וכי אכיל לי' בב"א מיחייב דסתם אכילה בב"א משמע אבל לחצאין לא, ומבו' מד' רש"י להיפך דאלמלי ההלל"מ דצירוף כדא"פ דוה בעי' שיאכל הכזית בב"א ונאמרה ההל' דסגי באוכל בתוך כדא"פ, וע"כ י"ל דבאבמה"ח דחידוש הוא אין חייב רק באוכל בב"א.

וכבר הק' בזה בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"מ ומנ"ח מ' קס"א מההיא דזבחים ד"ע. הנז', דלכאו' מהתם מוכח דאדרבה ההלכתא דצירוף כדא"פ באה למעט דביותר מכדא"פ אי"ז מצטרף, וע"כ בנבלת עו"ט דחידוש הוא ס"ד דיתחייב אף ביותר מכדא"פ, עיי"ש מש"כ בזה.

ונ' די"ל דודאי דלדעת רש"י בלא ההלכתא דצירוף כדא"פ לא הי' חייב רק בב"א, ומשום דלחייב באכילת איסור בעי' שיאכל הכזית באכילה אחת וע"כ בלא ההלכתא לא הי' חשוב אכילה א' רק בדאוכל בב"א וע"ז באה ההלכתא דאף בתוך כדא"פ חשיב אכילה א' וחייב, וע"כ באבמה"ח דחידוש הוא י"ל דאין לחייב רק בב"א ממש ולא נתחדשה בזה ההלכתא דכל כדא"פ חשיב כבב"א, אך בנבלת עו"ט דס"ד דחייב אף ביותר מכדא"פ היינו משום דכיון דחידוש הוא ס"ד דלא בעי' בזה שיהי' אכילתה באכילה אחת וע"כ הי' ס"ד דתטמא אף ביותר מכדא"פ.

וביותר ניחא להאחרונים שנקטו דטומאת נבלת עו"ט הויא טומאת מגע, ורק שנאמרה ההל' דמטמא רק בדרך אכילה, וע"כ הי' ס"ד דלזה ל"ב שיהי' אכילה אחת, (וביותר לפ"ד החת"ס בתשו' שם והרש"ש בנדה דמ"ב והאו"ש פ"ג מהל' שאה"ט, דבלא"ה בעי' שתהי' כל הנבילה בביה"ב ורק בכה"ג מצטרף בכדא"פ, וע"כ שפיר ס"ד דכיון דהכזית נבילה הוי בביה"ב דרך אכילה הגם שאי"ז אכילה אחת ה"ה טמא), אך משא"כ באבמה"ח דהוי מאיסורי אכילה לא ס"ד דיתחיב בזה אף בב' אכילות, וודאי בעי' בזה שיהי' אכילה א', אלא ס"ד להיפך דל"ח בזה אכילה א' רק אם הוי בב"א ממש, ודו"ק.

ולפ"ז הרי דאין ליישב כד' הגרי"ז הנז', כיון שנת' דבלא ההלכתא דכדא"פ הוה בעי' שיאכל בב"א, וכמש"נ.

אך בתוס' וש"ר בחולין שם פי' הסוגיא באופ"א, ולדעתם לא מצי' מקור לזה דבלא ההל' דצירוף כדא"פ הוי בעי' שיאכל בב"א, וי"ל שלדעתם הוא להיפך דבלא ההל' דצירוף כדא"פ הי' מצטרף אף לזמן מרובה, וכפשטות הסוג' דזבחים הנז', ועמש"נ באורך בדברינו בחולין פ' אוא"ב בדיני התראה סק"ד ואילך, ונת' שם דאזיל רש"י לטעמי' בדבריו בפ' אוא"ב שם.

ובמג"א סי' תע"ה סק"ד, ז"ל, ומהרי"ל כתב דיכול לאכול מעט מעט ובלבד שלא ישהה באכילתו יותר מאכילת פרס, אבל בסעיף ו' משמע דוקא בדיעבד יצא אבל לכתחילה צריך לאכול ביחד, וכ"מ בחולין ספ"ז דצריך לבלוע ביחד וכו', עכ"ל, ועי' פמ"ג שם שכתב לתמוה על הראי' מחולין ספ"ז, ועי' לבושי שרד שם, אמנם עכ"פ מבו' מד' המג"א דבלא ההלכתא דכדא"פ הוה בעי' שיאכל בב"א, ואשר ע"כ ס"ל דלענין מצוות הגם שאף בזה איכא לההל' דצירוף כדא"פ, מ"מ לכתחילה בעי' שיאכל בב"א, דכ"ה עיקר דין אכילה, וההלכתא דצירוף כדא"פ הויא רק בדיעבד, וכנ' שזהו גם מה שהוכיח מחולין ספ"ז, דמהתם מבו' שבלא ההלכה הי' הדין שבעי' שיאכל בב"א, וכנ"ל, וממילא פשיטא לי' דלכתחילה בעי' שיאכל בב"א, וצ"ע בזה.

ועכ"פ כיון שנתבאר דההלכתא דצירוף כדא"פ באה לרבות, דבלא ההלכה הוה בעי' שתהא האכילה בב"א ממש, הרי דא"א לבאר הסוגיא כד' מרן הגרי"ז, ושוב צ"ב איבעיא דגמ' בחישב לאכול כזית יותר מכדא"פ, וצ"ע בזה.

ג] ובעיקר מש"נ לעיל הנדון אם בלא ההל' דכדא"פ הוה בעינן שיאכל בב"א או שאדרבה הי' מצטרף אף לזמן מרובה, לכאו' נ' נפ"מ בזה באיסורין דאיכא בהו שיעור ואינן איסורי אכילה, אם אין מצטרף בזה רק אם הוי בב"א או דאדרבה מצטרף בזה אף לזמן מרובה, ולכאו' הוא תלוי במש"נ דפליגי הראשונים אי בלא ההלכתא דצירוף כבאכ"פ ל"ה חייב רק אם הי' אוכל בב"א או שהי' מצטרף אף לזמן מרובה.

והנה לענין מעילה מצינו במעילה ד"כ דצירף את המעילה לזמן מרובה, אך עי מנ"ח מ' קי"ג אות ב' שדן דשאני התם דילפי' לה מקרא דתמעול מעל ריבה, ובחי' הגר"ח הל' מעילה כתב דהיינו רק משום דדין גזילה בי', וע' גם באו"ש פ"ח ממאכ"א, ושו"ר ד' הרמב"ן בשבועות דכ"ד:, שכתב בדינא דצירף את המעילה לזמן מרובה, דהיינו משום דלגבי מעילה ל"ב צירוף, וכתב דע"כ אף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין לענין מעילה ואע"פ שחלוקין לחטאות, דכל שבהעלם א' מצטרפין, עיי"ש, וכן לענין מלאכות שבח מצינו דה"ז מצטרף, והיינו בהוציא חצי גרוגרת לרשות זו ואח"כ הוציא ח"ג לרשות אחרת וכמבו' בשבת ד"פ, ובכותב אות א' שחרית וא' בין הערבים כמבו' בשבת דק"ה, ובס' ראש יוסף שבת ד"ע:, כתב דהא דבשבת מצטרף, הוא משום דלא נאמרה הלמ"מ כדא"פ כ"א במאכלות אסורות לא בשאר ענינים, עכ"ד, ונ' דעתו דבשאר איסורי תורה מצטרף אף לזמן מרובה, וזה שלא כדבריו לגבי בישול בב"ח שהבאנו להלן, ובשאר איסורין לא מצינו הדבר מפורש בגמ'.

ויש לציין בזה לכ"ד בד' האחרונים, **א',** באיסורא דבל יראה ידוע ד' השאג"א סו"ס פ"א דליכא בזה איסור ח"ש משום דלא חזי לאיצטרופי, אך בבית מאיר או"ח סי' תמ"ב ס"ז תמה ע"ז דמי הגיד לו נבואה זו דאי"ז מצטרף ומ"ש מאיסורי שבת דה"ז מצטרף, עיי"ש בדבריו, ואמנם בל' השאג"א מ' קצת שכונתו דאי"ז חזי לאיצטרופי כיון דאם יקנה אח"כ עוד ח"ז יהי' אח"כ שיעור שלם ואי"צ לצירוף דמעיקרא, אך בבי"מ שם תמה ע"ז דשפיר בעי' לצירוף לחיוב מלקות, דהרי על ח"ז קמא א"א לחייב רק בשעה שקנאו דאח"כ הוי לאו שאין בו מעשה, ועי' גם במנ"ח מ' י"ט אות ה' שג"כ תמה על השאג"א דמ"ט לא יצטרף אף לזמן מרובה דומיא דצירוף מעילה ומלאכות שבת, ובמ' ח' אות ו' נסתפק בזה.

**ב',** בבישול בב"ח דאין חייב רק בכזית, עי' פרמ"ג בפתיחה להל' בב"ח שנסתפק אם אסור בזה ח"ש דאי"ז חזי לאיצטרופי, משום דצירוף כדא"פ נאמר רק על אכילה, ונקט בפשיטות דבכל איסורין אין מצטרף ואין חייב רק בבישל כזית בב"א, וכן נקט המנ"ח במ' צ"ב אות ב', ובמ' קי"ג הביא לד' הפרמ"ג הנז'.

ובס' יבין דעת סי' פ"ז סק"א תמה ע"ז דרק באיסורי אכילה בעי' לצירוף כדא"פ כיון דבעידנא דקאכיל האי ליתא לקמא, אך בבישול בבב"ח כל דבישל ח"ש ואיתי' בעיני' ואח"כ בישל עוד ח"ש ודאי חייב, וכתב דה"נ לענין קרחה על מת ולענין מחמץ מנחה ודאי מצטרף לזמן מרובה אם אכתי איתא לח"ש קמא, וכמו לענין שבת שמצטרף אם לא נשרף חצי גרוגרת קמא, עכ"ד, ואמנם דלפי הטעם שכתב בזה, הרי דלענין בל יראה צדקו ד' השאג"א שאי"ז מצטרף, דבזה ל"מ מידי מה דח"ז קמא איתי' בעיני', דכל רגע ורגע הוי שהי' נפרדת, ול"ד לבישול בב"ח דכל דהח"ז הראשון קיים חשיב דאכתי תוצאת הבישול קיימת, וז"פ, ואמנם כל דבריו לא שייכי רק אי נימא דבכל מלאכות שבת אין מצטרף בנשרף ח"ג קמא, אף עי' בפרמ"ג בפתיחה להל' שבת שדן בזה דשמא ל"ה הך דינא רק בהוצאה דמלאכה גרועה היא, ועי' בזה גם במנ"ח מ' תפ"ג אות ג', ועי' בהגה' הגרע"א ליו"ד סי' פ"ז שנד' בס' וזאת ליהודה, שנסתפק בדין זה אם דמי בישול בב"ח למלאכת שבת דמצטרף בהוציא ח"ג וכו'.

ובדין בישול פחות ממאכל ב"ד, אם אסור משום ח"ש, עי' פר"ח סי פ"ז סק"ב ובית מאיר שם.

**ג',** בד' המנ"ח בענין זה, הנה במ' קי"ג אות ב' דעתו נוטה דבכל מידי דלאו אכילה צריך להיות דוקא בב"א, ושאני גבי מעילה דגלי קרא, וע"כ אין חייב באיסוה"נ רק בב"א, דאל"כ הי' חייב אף באכילה ביותר מכדא"פ משום דעכ"פ אי' בזה הנאה, וכן בבישול בב"ח בעי' דוקא בב"א, וכן נקט גם במ' צ"ב אות ב' לענין בישול בב"ח, וכ"נ דעתו במ' קי"ז אות ג' לענין איסור הקטרת שאור דבעי' שיקטיר כזית בב"א, אך יל"פ דהתם היינו משום דאין הקטרה פחותה מכזית, וכל דל"ה כזית בב"א אין לזה תורת הקטרה.

אך מאידך בכ"ד נקט דבמידי דלאו אכילה מצטרף אף לזמן מרובה, עי' כן במ' ח' אות ו' לענין מותיר בקרבנות, אך בסו"ד שם מסיק דבנותר אין מצטרף מב' קרבנות כיון דכתיב ממנו, ובמ' ט"ו אות ז' לענין מוציא מבשר הפסח, ובמ' י"ט אות ה' לענין בל יראה, ובמ' קל"ה אות ד' לענין איסור חימוץ מנחות, ובמ' רע"ט אות י"ב לענין איסור סיכה בתרומה, ובמ' תס"ח אות ג' לענין קרחה על מת, ובמ' תפ"ג אות ג' לענין גוזז את הקדשים.

וע' עוד במ' ג' אות י"א שכתב דבאיסוה"נ שייך נמי צירוף דכדא"פ וביותר מכדא"פ לא מיחייב, דא"נ דחייב אף ביותר מכדא"פ א"כ יתחייב על האכילה ביותר מכדא"פ מטעם הנאה, ובשיעורי הגר"ש מכות אות תמ"ד הביא כן מהפרמ"ג בפתיחה כוללת להל' פסח וביו"ד הל' דם והל' בב"ח שדן בזה אם באיסור הנאה בעי' בב"א או מצטרף בכדא"פ, והגר"ש שם תמה ע"ז, דמ"ש באיסור הנאה שיעורא דכדא"פ דזהו שיעור במעשה אכילה גרידא, ומאי שיאטי' לאיסוה"נ, ועיי"ש דמסיק דבעינן בב"א ממש.

**ד',** ע' עוד בזה בס' אמרי בינה בב"ח סי' ב', ועיי"ש שכתב דלד' הפרמ"ג דבשאר איסורין אין מצטרף, צ"ל דהא דבשבת מצטרף הוא משום דכל יום שבת וקדושתו מצרף, ובס' נפש חי' יו"ד סי' י"ב, ועיי"ש שכתב בד' הפרמ"ג דחלוק מלאכת שבת דמצטרף דהתם האיסור בתיקון שנעשה ע"י המלאכה, ומשא"כ בבישול בב"ח דהאיסור בעצם מעשה הבישול, (וכמש"כ כן האחרונים דמה"ט חלוקין הו לענין בישול אחר בישול ולענין בישול בדבר המתכלה ואכמ"ל), והיינו דמשו"ז אף אם ח"ז קמא איתא בעיני' הוי כנשרף, דמה שה"ה קיים אינו שייך כלל לענין האיסור, ויש לדון לפי סברא זו בשאר איסורין שאינן איסורי אכילה ככל הנך שהבאנו לעיל, אי דמו למלאכת שבת או לבישול בב"ח.

עוד יש להעיר בהנידון אם בבל יראה מצטרף לאח"ז, דיתכן דזה תליא בהנידון אם איסורא דבל יראה הוי במה דאיכא ברשותו חמץ, או דהוי האיסור במה שמשהה חמץ ברשותו, דאי האיסור במה דאי' ברשותו חמץ מסתבר טפי דל"ש לצרף ב' זמנים דהרי לא הי' ברשותו כזית בשום זמן, אך אם האיסור במה שמשהה חמץ והוי כשאר איסורין דאסור מעשה ההשהי' שפיר י"ל דמצטרף, ונת' בזה במק"א, ועי' מקו"ח דל"ש פטור מתעסק באיסור בל יראה כיון שאין האיסור על מעשה, ומבו' שנקט דאיסור בל יראה הוי במה דאית לי' חמץ ולא במה שמשהה החמץ, ובד' הרמב"ם דקונה חמץ חשיב לאו שיש בו מעשה, נ' טפי דהאיסור בהשהיית החמץ, דאל"כ אין המעשה שייך לעבירת הלאו והוי רק היכ"ת לעבירת בל יראה, ועי' בזה בכ"מ בהל' חו"מ לענין מוצא חמץ ביו"ט שאין יכול לבער, וע' עוד בד' הר"ן ריש פסחים, ובד' רש"י בסוגיא דמפרש ויוצא בשיירא, ונת' בכ"ז במק"א.

ד] ואגב דאיירי' בדין צירוף דכדא"פ, נ' להוסיף בזה דברים.

דהנה בשו"ע סי' פ"א ס"א, קטן שהגיע לכלל שאחר כיוצ"ב יכול לאכול כזית דגן בכדי שיוכל גדול לאכול אכילת פרס מרחיקין מצואתו או ממימי רגליו, ובמג"א שם ק"ב ז"ל, ול"נ דבפפ"א משערין כפי מה שיכול גדול לאכול פרס פפ"א, וע' בפמ"ג שם ז"ל, ע' מ"א, אם לומר דשיעור פרס לפי המאכל ההוא כי יש מאכל פרס שלו נאכל מהר ויש שאינו נאכל מהר, צ"ע בזה, וע' מל"מ פ"ב מהל' ברכות הי"ב בענין שתית הקא"פע וכו' עכ"ל.

ועי' מנ"ח מ' שי"ג אות ה', שנקט דשיעור כדא"פ משערין בכל מין ומין כפי שיעור אכילת פרס ממין זה, ואך דאין משערין בכל אדם ואדם כפי שיעור שאוכל הוא פרס, אלא משערין באדם בינוני, וע' גם בדבריו במ' ג', וכן נקט גם בשו"ת תורת חסד או"ח סי' ל"ב, והביאו ראי' לזה מד' המג"א הנז', וע' להלן סק"ז שנת' לדחות הראי' מד' המג"א אך מד' האחרונים שנתנו שיעור קצוב לכדא"פ, מבו' דפשיטא להו דאין משערין בכל מין ומין לפי אכילת פרס דידי', אלא הוי שיעור קצוב, וע' חזו"א בקונטרס השיעורים דמשערין בפת חיטין מיסב ואוכל בלפתן, וכמו שמצי' בבית המנוגע, וכדתנן בנגעים פי"ג מ"ט, וכ"כ הבית אפרים או"ח סי' י"ג, הובא בשע"ת או"ח סי' ר"ח סקי"ב, וכ"נ בסידור הגר"ז דיני ברכת הנהנין פ"ח אות ב', ונ' הטעם בזה, עפ"ד רש"י חולין דל"ה. דשיעור כדא"פ הוא ממה שמצי' כן בבית המנוגע, וע"כ אף משערין בפת חיטין מיסב ואוכל בלפתן, וכדאשכחן בבית המנוגע, וע' להלן בזה, אך במ"ב תרי"ב סקכ"א אין נ' שמשערין בפת חיטין מיסב ואוכל בלפתן, עיי"ש וצ"ע.

ולכאו' יש להוכיח דשיעור כדא"פ הוי שיעור קצוב ולא אזלי' בכל מין ומין כשיעור אכילת פרס דידי', דהנה שי' הראב"ד בהשגות פ"י מהל' תרומות ה"ג, דאף צירוף דשתי' הוי בכדא"פ, והנה אי נימא דמשערין בכל מין ומין לפי אכילת פרס דידי', א"כ מ"ש לשער בשתי' כדי שיעור "אכילת" פרס, והי' לנו לשער כפי שיעור שתיית פרס, ולכאו' מוכרח מזה דיעור כדא"פ הוי שיעור קצוב, ואף בשתי' משערין בשיעור זה, אך מד' המנ"ח שם ד"ה ובזה, נ' שנקט באמת דבשתי' משערין כפי שיעור שתיית פרס, עייש"ה בדבריו, וצ"ע דאי"ז במשמע הדברים ואין נ' כן בשו"ע סי' תרי"ב, עיי"ש.

ובאמת שאף לדעת הרמב"ם דס"ל דבשתי' הוי הצירוף בכדי שתיית רביעית, מ"מ אכתי יש להוכיח כן, דהרי אף לדעת הרמב"ם, מ"מ בדין פסול גוי' הוי הצירוף בכדא"פ, כדאמרי להדיא בכריתות די"ג. ופסק כן הרמב"ם בפ"ח מהל' שאה"ט הי"א,[[1]](#footnote-2) וכן לענין שתויי יין, תנן בכריתות די"ב: שתה רביעית יין ונכנס למקדש ושהה כדא"פ.

והנה אי נימא דמשערין בכל מין ומין בכדי אכילת פרס דידי', א"כ הי' לנו לשער בשותה משקין טמאים בכדי שתיית פרס, והאמנם דבד' המנ"ח שם מבו' דס"ל דאה"נ משערין בכדי שתיית פרס, אך לענ"ד ק' לומר כן, שהרי כתב הרמב"ם ספ"ח מהל' שאה"ט, שתינוק היונק אפי' תאמר שינק רביעית "אפשר" שיש מתחילה ועד סוף יותר מכדא"פ שהרי אינו יונק בב"א, ואי נימא דמשערין כדי שתיית פרס, הרי היינו דבעי' שישתה חצי פרס בכדי שתיית פרס, וא"כ הרי פשיטא דאין התינוק יונק חצי פרס בכדי ששותה גדול פרס, ומהו שכתב הרמב"ם רק שאפשר שאי"ז בכדא"פ, וגם שמבו' ברמב"ם שכל מה שאי"ז בכדא"פ הוא משום שאינו יונק בב"א, והרי שאם הי' יונק בב"א הי' זה בכדא"פ, ואי נימא דמשערין בכדי שתיית פרס, הרי אף אם יונק בב"א אי"ז בכדי שתיית פרס, ובע"כ מזה דשיעור כדא"פ הוי שיעור קצוב בכל מילי, ואף בשתיית משקין טמאים משערין בכדי "אכילת" פרס, ואילו לד' המנ"ח הול"ל בכדי שתיית פרס, וז"ב.

[ועי' עוד בדברינו בסוגיא דטכ"ע סי' א' סק"ד, שנת' דמד' הראשונים בחולין דצ"ח:, מבו' שדעתם דשיעור הצירוף במשקין הוי נמי בכדי אכילת פרס, עייש"ה, ופשוט שמבו' נמי מדבריהם דמשערין בכדי "אכילת" פרס, ולא בכדי שתיית פרס].

ויש להוכיח כן עוד, דהנה בפירש"י חולין דל"ה. ד"ה דליכא כזית בכדא"פ, כתב דאין שום אכילה כשיעור מצטרפת וכו' יותר מכדא"פ, שכך נתנה תורה שיעור לשהיית אכילה בבית המנוגע וכו', והרי שעיקר דין הצירוף דכדא"פ ילפי' לי' מבית המנוגע, וממילא לכאו' ודאי דמשערין בפת חיטין, וכמו שנאמרה ההלכה בבית המנוגע.

אמנם יל"ד ולומר בזה, דלעולם שיעור הצירוף בכל מין ומין הוי כפי אכילת פרס דידי', ומה דילפי' מבית המנוגע היינו, דבבית המנוגע הויא ההלכה דאם שהה שיעור הזמן דאכילת פת חיטין נטמא, וע"כ התם הוי השיעור בכדא"פ דפת חיטין, וילפי' מהתם דשיעור אכילה בכל דבר הוי בכדי אכילת פרס דידי', דכ"ה דבבית המנוגע דדינו הוא דאם שהה שיעור הזמן דאכילת פת חיטין נטמא הוי שיעור זמן אכילה בכדא"פ, ה"נ הוא שיעור זמן אכילה בעלמא, ודו"ק, אך אכתי לכאו' אין מקום לחלק דהתם יהא השיעור מיסב ואוכל בלפתן ובשאר מילי לא נשער כן, דלכאו' לענין הך מילתא אין מקום לחלק, וצ"ע בזה.

ה] אמנם נ' די"ל דכ"ז הוא בשיעורא דכדי אכילת פרס, אך בשיעור דכדי שתיית רביעית שלא מצי' כפי"מ משערין לזה, נ' די"ל דדמשערין בכל מין ומין לפי שיעור שתיית רביעית דילי', דרק בשיעור כדא"פ נאמרה ההלכה בבית המנוגע דמשערין בפת חיטין, אמנם ראיתי באש"א מבוטשאטש שנקט דמשערין בכדי שתיית רביעית יין, וצ"ע בזה, ויל"ע עוד אי משערין בזה באדם בינוני או בכל אדם ואדם כפי שתיית רביעית דילי', ועי' מ"ב סי' תרי"ח סקכ"א, שנ' דעתו דגם לגבי שיעור כדא"פ משערין בכל אדם ואדם לפי שיעור אכילת פרס דילי', וכן נ' גם בחיי אדם כלל קמ"ה ס"ל, ועי' חזו"א בקונטרס השיעורים שתמה ע"ז, וע' מה שהאריך בזה בשו"ת דברי יציב או"ח סי' רס"א סק"ט.

והנה במל"מ פ"ג מהל' ברכות הי"ב הביא די"א שעל שתיית הקאוו"י מברכין לאחריו ואע"פ שיש מתחילת השתי' עד סוף השתי' יותר מכדי שתיית רביעית או יותר מכדא"פ, למר כדאית לי' ולמר כדאית לי', שאני הכא משום דדרך שתייתו בכך, ומצטרף אע"פ שיש יותר מכשיעור מתחילת שתי' ראשונה עד סוף שתי' אחרונה, וכתב ע"ז המל"מ דליתי', וראי' ממ"ש רבינו בספ"ח מהל' שאה"ט וז"ל, אשה שהיא ראשון לטומאה ומניקה את בנה הרי הבן טהור ולא גזרו עליו טומאה, שאפי' תאמר שינק רביעית אפשר שיש מתחילה ועד סוף יותר מכדא"פ שהרי אינו יונק בב"א, עכ"ל, והרי שאף גבי יניקה שדרך שתייתו בכך ואפ"ה אמרו שאם יש מתחילה ועד סוף יותר מכדא"פ שאינו מצטרף, עכ"ד המל"מ.

ועי' גם בס' תוספת יוהכ"פ יומא ד"פ: שהוכיח כן, ויעו"ש שהוכיח עוד ממש"א בס"פ לולב הגזול, דמרחיקין מצואת קטן וכו' בשאכל כזית בכדא"פ, והרי שאם שהה יותר מכך אין מרחיקין הגם שדרכו בכך, עוד הוכיח ממש"א בפ' אלו עוברין גבי כותח הבבלי דליכא כזית בכדא"פ, וכן בשכר המדי, ואם איתא דאמרי' דרך שתייתו בכך ומצטרף ביותר מכדא"פ הול"ל דכותח הבבלי יתחייב כרת באכילתו אפי' שוהה בכזית ביותר מכדא"פ וכן בשכר המדי וכו', אלא ודאי שטענת דרך אכילתו בכך ודרך שתייתו בכך ל"מ שיצטרף ביותר משיעור שאמרו חכמים בכדא"פ או בכדי שתיית רביעית למר כדאי"ל ולמר כדאי"ל, ועי' בערול"נ כריתות די"ג מה שדן בראיות אלו, ועי' עוד בס' שכנה"ג או"ח סי' ר"ד, שכתב דכה"ג צריך לברך משום דלענין ברכה אחרונה אזלי' בתר יתוב דעתא ולי"ב שיעור צירוף, ולדבריו הוי זה דין מסויים בברכה אחרונה, ול"ק כלל קו' האחרונים מיניקת קטן, ומצואת קטן, ומכותח הבבלי ושכר המדי.

והנה במנ"ח שם, כתב לפי דבריו דודאי מצטרף שתיית הקאוו"י אף ששוהה בשתייתו, ואמנם אין הטעם בזה משום דדרך שתייתו בכך, אלא הטעם הוא לטעמי' דשיעור כדא"פ משערין בכל מין ומין לפי כדא"פ דידי', וע"כ שיעור כדא"פ בזה הוי כשיעור שתיית פרס דקאוו"י, וע"כ ודאי שצריך לברך עליו, עיי"ש בדבריו, אמנם בד' המל"מ והתויוהכ"פ, אין נ' שדנו מכח טעם זה, אלא דנו דכל שדרכו בכך מצטרף אף ביותר מכדא"פ, ונפ"מ בזה נ"פ, בגוונא ששותה ושוהה בשתייתו יותר מדרך שתיית הקאוו"י, דלפ"ד המל"מ והתויוהכ"פ ודאי דבכה"ג אינו מצטרף, אך לד' המנ"ח אף בזה הרי שכל דל"ה בכדי שתיית פרס דקאוו"י ה"ז מצטרף, וע' גם בשו"ת תורת חסד שם שכתב כן, ועיי"ש שכתב דאף להמל"מ וסייעתו דס"ל דלא אזלי' בתר דרך שתייתו, י"ל דמודים דמשערין בכל מין ומין כפי דרכו, ורק דבשתיית הקאוו"י שאני, שרק משום חומו משתהה שתייתו יותר מדרכה של שתיי' בעצם.

וכתבו המנ"ח והתורת חסד דלפ"ז ל"ק כלל מההיא דיונק קטן, כיון דהגם דמשערין בכל מין ומין כשיעור אכילת פרס דילי' מ"מ משערין באדם בינוני, וכדחזי' כן בד' המג"א הנז', דלענין צואת קטן משערין בכל מין ומין בכדא"פ דידי', ומ"מ משערין בכדי אכילת גדול, ואין משערין בהקטן עצמו,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז מיושב גם מה שהוכיח התויוהכ"פ מצואת קטן, וכתב המנ"ח שם דלפ"ז נדחה גם ראיית התויוהכ"פ מכותח הבבלי ושכר המדי, דהגם דדרך שתייתן בכך, מ"מ אזלי' בתר שיעור כדא"פ דהחמץ, וע"כ אינו חייב עליהם.

ואמנם לפמש"נ להוכיח דשיעור כדא"פ הוי שיעור קצוב הרי אין לומר כן, אך נ' דמ"מ י"ל כן לענין שיעורא דכדי שתיית רביעית, דבזה נת' די"ל דמשערין בכל מין ומין כשיעור שתיית רביעית דידי', ולפ"ז הרי שבזה י"ל דבשתיית הקאוו"י הרי שכל ששותה בשיעור שתיית רביעית דידי' חייב לברך, ואמנם מ"מ אם שותהו ביותר מכדא"פ א"צ לברך, דאף במשקין מלבד שיעורא דכדי שתיית רביעית, איכא נמי לשיעורא דכדא"פ, וכדחזי' דלענין טומאת גוי' הוי השיעור בכדא"פ, ובשיעורא דכדא"פ הרי הוי זה שיעור קצוב, ולא אזלי' בכל מין בתר כדא"פ דידי', וז"פ, וע' שו"ת מהר"ם שיק שכתב כן מטעם אחר, וע' שלמי יוסף שם שתמה עליו.

ולפ"ז ניחא קו' האחרונים מההיא דיונק קטן ומצואת קטן ומכותח הבבלי, דבכל הנך דהוי שיעורן בכדא"פ, ודאי דלא אזלי' בכל מין ומין בתר אכילת פרס דידי', וע"כ ודאי דאף דדרכן בכך, מ"מ אין מצטרפין ביותר מכדא"פ.

ומיושב היטב לפ"ז משה"ק בס' תויוהכ"פ לעיל מינה, במש"א בפ' אלו עוברין לגבי כותח הבבלי ושכר המדי דפטור משום דלי"ב כזית בכדא"פ, וכן פסק הרמב"ם פ"א מהלכות חו"מ, וק' דשכר המדי הוא משקה ואליבא דהרמב"ם שיעורו בכדי שתיית רביעית, וכתב ליישב דאפשר דנקט כדא""פ משום כותח[[3]](#footnote-4), ולהנ"ל מיושב היטב, דאף בשכר המדי הוי שיעור צירופו בכדא"פ, דהרי הוי דרכו לשהות באכילתו, וע"כ אם באנו לדון שאין מצטרף משום דהוי ביותר מכדי שתיית רביעית, הרי דחשיב שפיר בכדי שתיית רביעית כיון שדרכו בכך, וע"כ כל מה שאינו מצטרף הוא משום שאי"ז בכדא"פ, דהוי זה שיעור קצוב, ולא אזלי' בכל מין לפי שיעור שתיית פרס דידי', ודו"ק, אך יש לפקפק בזה, דלכאו' בשכר המדי גם ליכא כזית בכדי שתיית רביעית דידי', דלכאו' אזלי' בתר שתיית רביעית של כל השכר, ולא אזלי' בתר החמץ המעורב, וממילא לכאו' לי"ב כזית בכדי שתיית רביעית של כל השכר, ויל"ע בזה.

ו] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה לעיל סק"ה הבאנו ד' המנ"ח והתורת חסד, שהביאו מד' המג"א לענין צואת קטן דמבו' דמשערין בכל מין ומין כפי שיעור אכילת פרס דידי', וע"ש שנת' דלכאו' יש להוכיח מכ"ד כדעת האחרונים דשיעור כדא"פ הוי שיעור קצוב, וצ"ע בד' המג"א הנז'.

ונ' ברור בזה, דלעולם מודה המג"א דשיעור כדא"פ לענין איסורין הוי שיעור קצוב, ולא אזלי' בכל מין ומין כפי שיעור אכילת פרס דידי', ורק לענין צואת קטן ס"ל להמג"א דאזלי' בכל מין ומין בתר אכילת פרס דידי', אך צ"ע דהרי שיעור כדא"פ בצואת קטן, ודאי נלמד משיעור צירוף דכדא"פ האמור באיסורין, וא"כ היאך מצינו לחלק ביניהם.

אך נ' פשוט בזה, דעיקר שיעורא דכדא"פ היינו, דשיעור האכילה דאוכל הוי בכדי אכילת פרס דידי', ואך דלענין איסורין הויא ההלכה דאין מחלקין בין המינים ומשערין בכדי אכילה דפת חיטין, וע"כ אזלי' בהו בתר כדא"פ דפת חיטין, דזהו שיעור האכילה דחיטין, אך עכ"פ שמעי' מינה דשיעור האכילה דכל דבר הוי כדי אכילת פרס דידי', דהרי חזי' דשיעור אכילה דפת חיטין הוי כדא"פ דידי', וע"כ לענין צואת קטן דלא נאמרה הך הלכתא דשיעורו הוי בכדי אכילה דפת חיטין, אלא הוי שיעורו בכל מין ומין בכדי אכילה דידי', הרי דמשערין בכל מין כדי אכילת פרס דידי', ודו"ק.

[ועיקר דבר זה, נת' בדברינו בסוג' דטכ"ע סי' א' סק"ד, בביאור ד' הרמב"ם דשיעור התערובת בכל מין ומין הוי כזית בכל ג' ביצים, וק' דא"נ דשיעור כדא"פ הוי שיעור קצוב בכל המינים, א"כ הול"ל דבכל תערובת ותערובת ניבעי שיהא כזית בשיעור שראוי לאכלו בכדי אכילת פרס, אך מ"ט ה"ז תלוי בג' ביצים דהתערובת, הרי איכא מיני תערובת שאכילת ג' ביצים דידהו הוי ביותר מכדא"פ, ואיכא מיני תערובת דאף אכילת ד' ביצים דידהו הוי בפחות מכדא"פ,[[4]](#footnote-5) ועיי"ש שנת' דאף להסוברים דאזלי' בכל מין ומין בתר כדא"פ דידי', נמי קשיא, לפ"ד המנ"ח דאזלי' בתר מין האיסור ולא בתר מין התערובת, ונת' שם בדעת הרמב"ם דמה דכזית בכדא"פ חשיב טעמו וממשו אי"ז מכח שראוי להתחייב עליו, אלא היינו דכל דאיכא בתערובת כזית בכדי אכילה א' דהתערובת חשיב דממשו קיים, וע"כ לענין זה ודאי אזלי' בתר כדא"פ ממין התערובת, יעו"ש עוד בזה].

ולפ"ז נ' דיל"ד דגם לענין ברכה אחרונה, הוי שיעור הצירוף בכדא"פ דכל מין ומין, דרק לענין איסורין נאמרה ההלכה דצירופן הוי בכדי אכילה דפת חיטין, אך לענין ברכה אחרונה דלא נאמרה הלכה זו, י"ל דמשערין בכל מין ומין בכדא"פ דידי', דזה ילפי' מההלכתא דכדא"פ באיסורין, דשיעור אכילה הוי בכדא"פ, וכנ"ל, ולפ"ז הרי י"ל דלענין שתיית הקאוו"י לחיוב ברכה אחרונה, ה"ז מצטרף אף ששוהה בשתייתו, כיון דלענין ברכה אחרונה אזלי' בכל מין ומין בתר כדא"פ דידי', ולפ"ז ל"ק ע"ז ממה שהוכיחו האחרונים דאף שדרך שתייתו בכך אי"ז מצטרף, דלענין פסול גוי' ולענין כותח הבבלי ושכר המדי, הרי בהו הוי ההלכה דאי' בזה שיעור קצוב דכדא"פ, וע"כ בהנך מילי לא איכפ"ל שדרכן בכך, וז"פ, אמנם אי"ז מיישב על הראי' מצואת קטן, דהתם נמי הרי אזלי' בכל מין ומין כשיעור אכילת פרס דידי', וכמש"נ מד' המג"א, וע"ז צ"ל דמ"מ אזלי' בתר אדם בינוני וכמש"כ המנ"ח והתורת חסד.

ושו"ר בקובץ צוהר אהל ברוך, מה שהאריך הגר"א הורביץ זצ"ל בנידון זה דכדא"פ אם משתער בכל מין ומין וכיצד הוא משתער, עיי"ש.

1. ובטעם הדבר דהתם שאני, ע' מ"מ פ"ג משביתת עשור ה"ד, וכ"מ בהל' תרומות שם, ורדב"ז בהל' מאכ"א פי"ד ה"ט, ולד' הכ"מ והרדב"ז ניחא דע"כ גם לענין שתויי היין הוי שיעור הצירוף בכדא"פ.

   וע' עוד ברבינו מנוח בהל' שביתת עשור, שכתב בדעת הרמב"ם דכל מה דהוי הצירוף בכדי שתיית רביעית היינו רק במקום דהוי השיעור בפחות מרביעית, כאיסור שתי' ביוהכ"פ דהוי במלא לוגמיו שהוא פחות מרביעית, וכהמחה את החמץ דשיעורו בכזית, ובשתיית דם דשיעורו בכזית, ע' בנין ציון סי' מ"ט – נ"ה, ומה שציין עוד בזה בשלמי יוסף חולין סי' קפ"ט סק"ה, ויש להעיר שמשה"ק האחרונים מיבמות דקי"ד: דאמריש התם דדם עד דאיכא רביעית, הנה בכל כת"י שם הגיר' כזית, ולק"מ, וכשתיית משקין של תרומה דשיעורן בכזית, כדתניא בתוספתא פ"ז דתרומות ה"ג, ופסק כן הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ב, אך בפסול גוי' דהוי שיעורו בחצי פרס דהיינו רביעית, אין לשער בכדי שתיית רביעית, וע' גם במהר"י קורקוס הל' תרומות שם, שג"כ דן לפרש כן.

   והנה בס' תוספת יוהכ"פ יומא ד"פ: כתב דלדעת הרמב"ם, ה"נ שיעור הצירוף בשתי' לברכה אחרונה הוי בכדי שתיית רביעית, וכן נקטו הפוסקים באו"ח סי' ר"י, אך לד' רבינו מנוח ומהר"י קורקוס הנז' אי"ז כן.

   ושו"ר עוד בשו"ת דברי יציב או"ח סי' רס"א, שעמד בד' הגר"ז דהגם דבל' יוהכ"פ נקט לעיקר דשיעור צירוף שתי' הוא בכדי שתית רביעית, מ"מ בסידורו בדיני ברכת הנהנין פ"ח נקט לעיקר ששיעור הצירוף הוא בכדא"פ, והביא שם מספר בשארית יהודה למהרי"ל אחי בעל התניא סי' ט"ו שנתעורר בזה, וכתב ששאל את אחיו ואמר לו שכ"כ לפי שלא סמך על מ"ש המג"א הנ"ל, אלא דאפי' להרמב"ם היינו דוקא ביו"כ ששיעורו מלא לוגמיו, אבל בברכה אחרונה אין סברא כ"כ לשער שתיית רביעית שבמהרה בכדי שתיית רביעית בשתיה בינונית, והביא מהרמב"ם פ"ה מנזירות הל' ה' ביין דנזיר דשיעורו ברביעית הצירוף בכא"פ עיי"ש.

   אמנם עיקר דבריהם ז"ל צ"ע רב, שהרי בהל' מאכ"א פי"ד ה"ט כתב הרמב"ם דאף שעור השהי' בשתיית רביעית של סתם יינם הוי בכדי שתיית רביעית, והרי להדיא שאף בדברים ששיעורם ברביעית הוי שיעור השהי' בכדי שתיית רביעית, שו"ר בס' ערול"נ כריתות די"ב:, שכתב מדעתו כד' רבינו מנוח הנז', והק' ע"ז מד' הרמב"ם בסתם יינם, ועיי"ש שכתב דבלא"ה ד' הרמב"ם שם צ"ע רב, עיי"ש בזה, ועיי"ש שג"כ כתב שלפ"ז הרי דלענין ברכה אחרונה מודה הרמב"ם דהוי הצירוף בכדא"פ, ודלא כד' התוספת יוהכ"פ הנז'.

   וע' עוד באו"ש פ"ה מנזירות סוף ה"ד שחידש בדעת הרמב"ם, דבהנך דכתיב בקרא שתי', הוי שיעור הצירוף בכדא"פ, ורק בהנך דאיסורן כתיב בל' אכילה הוי שיעור הצירוף בכדי שתית רביעית, ומה"ט בשתויי יין הוי שיעור הצירוף בכדא"פ, עכ"ד, ולדבריו נ' נמי דאף לדעת הרמב"ם הוי השיעור לברכה אחרונה בכדי אכילת פרס. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועוד דחה התורת חסד, דהתם גם בתינוק גופי' אין לומר שכל דרך יניקתו בכך דהרי חזי' דהוי רק ספק, ודבריו צ"ע, דמ"מ מסתבר דהוי זה בפחות מכדי יניקת פרס, וא"כ הי' לזה להצטרף, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ד רבינו מנוח ומהר"י קורקוס שהבאנו לעיל סק"ה דבמידי דשיעורו ברביעית, הוי צירופו בכדא"פ אף להרמב"ם ניחא, וע' גם מש"נ בסוג' דטכ"ע סי' א' סק"ד, די"ל דלדעת הרמב"ם הא דהוי טעמו וממשו בכזית בכדא"פ, אי"ז כלל משום שראוי להתחייב ע"ז, אלא הוי זה שיעור דחשיב שממשו קיים, יעו"ש בזה, ולפ"ז אולי ניחא, ויש להוסיף דאין לומר דאף דשכר המדי הוי משקה, מ"מ כיון דאתי' עלה משום החמץ המעורב בו הוי שיעורו בכדי שתיית רביעית, שהרי להדיא כתב הרמב"ם בהל' מאכ"א דהמחה את החמץ מצטרף בכדי שתיית רביעית, והיינו דהגם דחיובו בכזית, מ"מ לענין צירוף תליא בצורת המעשה, וכיון שהוי מעשה שתיי' הוי צירופו בכדי שתיית רביעית, וכמו שהבאנו לעיל סק"ה בהערה מד' הרדב"ז.

   ויש להעיר עוד, במש"כ הרמב"ם פ"ה מנזירות ה"ד, דיין שנתערב בדבש וכו' ושתה מן התערובת וכו' אינו לוקה עד שיהי' מדבר האסור בתערובת כזית בכדי ג' ביצים וכו', עכ"ל, וצ"ע דכיון דהוי זה שתי' הי' בדין שיהא שיעורו בכדי רביעית, אך בלא"ה צ"ע דמהו שכתב הרמב"ם דהשיעור הוא בכזית, הרי יין לנזיר שיעורו ברביעית, וע' קר"א נזיר דל"ה: שדן לומר דאיירי בדבש שהוא כאוכל, עיי"ש בדבריו, אך ל' הרמב"ם הוא "ושתה", ומ' דהוי זה משקה, וע' או"ש שם מש"כ לחדש בזה, ולעיל הע' א' הבאנו מה שהוכיח מזה בס' שארית יהודה בשם הגר"ז דברביעית מודה הרמב"ם דשיעור הצירוף הוא בכדא"פ, ולכאו' גם מזה יש ללמוד כמש"נ דשיעור כזית בכדא"פ להרמב"ם אי"ז משום שראוי להתחייב ע"ז אלא דזהו שיעור דממשו קיים, וע"כ אף במשקין הוי שיעור זה.

   ועיי"ש עוד בקר"א שהוכיח כן עוד דאף בתערובת משקין הוי השיעור בכזית בכדא"פ, מהא דאמרי רבנן דחייב בשרה ענבים במים, וע"כ היינו נמי דהוי טעם של כזית או רביעית איסור, והוא דבר שא"א דברביעית מים יהי' בה טעם מרביעית יין, וע"כ דמשערין בכדי ג' ביצים, ועיי"ש עוד בדבריו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושוב הראוני במורי' תשל"ו שהובא מהג"ר ראובן דענעבורג, שהוכיח מזה דשיעור כדא"פ משערין בכל מין ומין כפי אכילת פרס דידי'. [↑](#footnote-ref-5)