בעל חוב קונה משכון
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

קונטרסמראי מקומות

**בעניןבעל חוב קונה משכון והמסתעף**
מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: 052-7688672נערך בעזהשי"ת שלהי חודש מנחם אב תשע"דעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א
**.**

**בעזרת השם יתברך**

**שיטות הראשוניםבדין חיוב אחריות המלוה בהמשכון**

**שיטת הסוברים דחייב באונסין**

במס' **שבועות דף מ"ד.א. ובב"מ דף פ"ב.א.** מפורש בהדיא בגמ', דדינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון מהני לענין חיוב אחריותו של המלוה על המשכון, ונחלקו הראשונים בזה מהו חיוב האחריות שיש להמלוה על המשכון.

**ברש"י בבא מציעא דפ"ב.א. בד"ה שקונה משכון** כ' ש'קונה לכל מילי להתחייב באונסין', וכך הם דברי **רש"י בפסחים דף ל"א: בד"ה קונה משכון** שכ' 'כל ימי הלואה קנוי לו ואינו עליו לא כשומר חינם ולא כשו"ש שפטורין באונסין אלא כולו ברשותו ובאחריותו עומד'.

וכן הוא שיטת **הראב"ד בהשגותיו על הרמב"ם [שכירות פ"י ה"א]** ש'קונה אף לאונסין כר' יצחק', וכך הם דבריו **בהשגות הראב"ד על הרי"ף [במס' שבועות סו"פ שבועת הדיינין נד' בש"ס וילנא בסוף המס' אחרי הרי"ף דף 32]** שכ' 'קונה משכון לגמרי משמע ואפילו באונסין נמי מחייב עליה', וכך הם דבריו **בהשגות הראב"ד על בעל המאור בשבועות שם** והו"ד **בשיטה מקובצת בבא מציעא דפ"ב.א. בסוף העמוד בד"ה כתוב בספר המאור** שכ' 'שהוא חייב באונסין משום דפרעון הוי', עיי"ש, וכן הוא **בשיטה מקובצת ב"מ דף ק"ד.א. בד"ה וז"ל הראב"ד לא ימשכננו יתר על חובו** 'דהא דר' יצחק איכא למימר דלהתחייב באונסין לחוד קאמר דכמה דאיתיה בידיה דמלוה מיחייב באונסין אבל כי אהדריה ללוה בשעת מלאכה ומת מתוך החזרה אמאי יעשה מטלטלין אצל בניו דלאו כפרעון הוי משו"ה אקשי ליה מר' יוחנן דאמר פרעון הוי' [וית' להלן בעזהשי"ת].

וכך הוא שיטת **ספר העיטור הלכות מלוה על המשכון [כרך א' ח"ב דכ"ב:]** שהביא מתחילה שיטת הסוברים דאינו אלא שו"ש על המשכון 'ור' יצחק דאמר קונה משכון לאו לאיחיוביה באונסין אלא אלא דאי קדיש ביה קידושיו קידושין', ובהמשך דבריו חלק על דבריהם וכ' 'ומסתברא כיון דקיי"ל כר' יצחק דשלא בשעת הלואה קונה משכון אפילו באונס אבד חייב, דאי לא קני לכל מילי לא מיקדשא ביה'.

וכן הוא שיטת **בעל המאור [שבועות פ' שבועת הדיינין דף כ"ה.א. מדפי הרי"ף]** שכ' 'אפילו כשאבד באונס חייב המלוה בתשלומיו דלדידיה הוא דאיתניס כיון דבע"ח קונה משכון כר' יצחק'.

וכן הוא שיטת **רבינו אפרים [הו"ד בספר התרומות שער מ"ט חלק ד' אות ח']** שכ' 'דקנה משכון לגמרי משמע ואפילו באונסין מיחייב עליה' עיי"ש.

וכן הוא שיטת **מהר"מ חלאווה פסחים דף ל"א.א. סוף ע"א בד"ה ומעתה** 'קני ליה למעותיו ולהתחייב באונסיו' עיי"ש.

וכן הוא שיטת **רבינו ברוך שבהגהות מרדכי סוף ב"מ [אות תס"ב]** שכ' 'דאין בע"ח קונה משכון אלא במשכנו ע"י ב"ד וגזה"כ הוא כדר' יצחק, אבל משכנו סתמא בלא כפיה, בין משכנו בשעת הלואתו בין שלא בשעת הלואתו לא קנה, דדוקא לענין גנו"א חייב בההיא הנאה ווכו' אבל נאנסו ביד המלוה ישבע שנאנסו ויקבל חובו', ועי' **ש"ך סימן ע"ב סק"ט [דף ק"פ טור ב']** שכ' דמד' המרדכי הללו מוכרח דס"ל דמדר' יצחק הרי הוא חייב באונסין, ועיי"ש שכ' דכן מבואר בדברי **ראב"ן בפ' האומנים ובפ' שבועת הדיינין** שכ' כן בהדיא, [ועיי"ש בד' ראב"ן וצ"ע שאי"מ כן בהדיא ולכאו' מבואר בהיפך], וכ' עוד הש"ך שכן מבואר **בתוס' רי"ד פ"ק דקידושין** [וצ"ע ששם בדף ח: בסוגיא דמשכון לא כ' התורי"ד כלום בענין זה אי חייב באונסין או לא].

\*\*\*\*\*\*

בעיקר שיטת רש"י ז"ל ודעימיה דס"ל דחייב באונסין, הנה **בתוס' ב"מ דפ"ב: [ד"ה אימור] וברמב"ן בחידושיו לב"מ הנ"ל ובמלחמות בשבועות הנ"ל,** תמהו בזה אמאי יהיה חייב באונסין והרי לא הוי כשואל שכל הנאה שלו, שהרי אסור לו להמלוה להשתמש בהמשכון, והלוה הוא זה שמשתמש בהמשכון כשמחזיר לו כסות יום ביום וכסות לילה בלילה, ואם ישתמש בו המלוה הרי צריך להעלות שכר להלוה, ונראה מדבריהם שהבינו דלשיטת רש"י חיובו באונסין הוא משום דהוי שואל ולכן הקשו על דבריו, [ועי' **ש"ך סימן ע"ב סק"ט ק"פ סוף טור א'** שכ' בדרך הראשון דאמנם המלוה יכול להשתמש בהמשכון כשהוא אצלו עיי"ש, אך הש"ך גופיה ס"ל שם דחיובו באונסין לשיטת רש"י אינו מטעם שהוא שואל וכדלהלן].

אבל באמת בד' כל הראשונים שהזכרנו מפורש דטעם חיוב אונסין אינו מתורת שומרין ושואל אלא דכיון דקנה המשכון לכל מילי ממילא הוא דחייב באונסין, וכל' **הראב"ד הנ"ל בהשגותיו על הבעל המאור** ד'חייב באונסין דפרעון הוי' וכל' **העיטור הנ"ל** דבהכרח דקני אף להתחייב באונסין מדמהני המשכון לקדש בו האשה 'ואי לא קני לכל מילי לא מיקדשא ביה', ומפורש בזה בהדיא דמהני דעצם חלות הקנין בהמשכון הוא הגורם חיוב האונסין, וכ"ה בד' **בעל המאור הנ"ל** 'דחייב המלוה בתשלומיו דלדידיה הוא דאיתניס כיון דקונה משכון', וכ"ה לשון **רש"י עצמו בב"מ הנ"ל** שכ' 'קונה משכון לכל מילי להתחייב באונסין', וכ"ה לשון **רש"י בפסחים הנ"ל** דאינו עליו לא שו"ח ולא שו"ש 'אלא כולו ברשותו ובאחריותו הוא עומד', ומשמע בהדיא דכונתו שעצם קנינו ובעלותו מדר' יצחק הוא העושה חיוב אונסין.

ועי' **בש"ך סי' ע"ב סק"ט [ק"פ סוף טור א' ותחילת טור ב'] הנ"ל** שג"כ נקיט בפשיטות בדעת רש"י דחיובו באונסין אינו מתורת שואל, ואפילו אי נימא דאינו רשאי להשתמש בו מ"מ חייב באונסין 'דהרי הוא שלו לגמרי', ועי' גם בדבריו בתחילת הס"ק [דף קע"ט] שג"כ כ' כן דחיובו באונסין משום דקנאו והוא שלו לגמרי, ועי' בדברי הש"ך הנ"ל שכ' כמ"פ הלשון דהוי 'כאילו הב"ד הגבו לו בחובו' והוא כלשון הראב"ד הנ"ל ד'פרעון הוי'.

ועיין **בישועות ישראל [סימן ע"ב סק"ד]** שכ' דבד' **השיטמ"ק ב"מ דף ק"ד.א. בשם הראב"ד** מבואר דאחריותו של המלוה אינה רק על אונסין בפחת הדבר אלא גם ב'זולא' של המשכון מפסיד המלוה וכ' שם הישועו"י: 'והטעם דנחשב באחריותו לגמרי 'וכפרעון דמי' עיי"ש, ומבואר כנ"ל.

והנה לשיטה זו מוכרח לכאורה דבזה שקנה המשכון 'נפרע החוב' וממילא כשנאנס המשכון הפסיד, דאם ליכא פרעון על החוב מה סיבה היא זו שבקנין המשכון יהיה חייב באונסין, אטו בעלותו של האדם בממונו הוא סיבה להתחייב לשלם הממון לאדם אחר אם יאנס הממון, וזה פשוט לכאורה.

ועיין **בחידושי הר"י מיגש [שבועות דף מ"ד.א. בד"ה ואקשינן** וכו' **נקיטינן השתא** וכו' **ואם תאמר]** שהביא סברא זו דמלוה על המשכון חייב אף באונסין 'דהא מיקנא קניא ליה גופיה ולדידיה הוא דאיתניס לדידיה הוא דאיתביד', ותמה ע"ז 'אלא מעתה היכא דקא בעי לוה למיפרקיה למשכונא הכ"נ דלא מצי פריק ליה, א"כ המלוה על המשכון קרית ליה?, קונה הוא, אלא לאו ש"מ מדקרי ליה מלוה דאי בעי למיפרקיה למשכוניה מצי פריק, וכיון דמצי פריק ליה ממילא שמעת דהא דאמר רי"צ בע"ח קונה משכון לאו מיקניה גופיה ממש הוא אלא לאשתעבודיה ליה בחובי הוא דקני ליה' וכו' עיי"ש,

וצריך לומר בהכרח, דמה שיכול הלוה לפדות את המשכון ולפרוע חובו בדבר אחר הוא בגדר 'תנאי' בקנין המשכון שיוכל הלוה לפדותו, אבל כ"ז שלא פדאו הלוה של המלוה הוי לגמרי 'ונפרע חובו' בעצם קנין המשכון ולכן הוא חייב באונסין שהרי הפסיד פרעון חובו, אמנם עדיין צ"ע דא"כ נמצא דאליבא דאמת כבר אין בזה תורת 'הלואה' כלל ואינו אלא פרעון הלואה בתנאי שיצטרך להחזירו כשיתן לו תמורתו, ומצינו כמה ראיות מוכרחות דיש תורת 'הלואה' אף כשיש קנין משכון מדר' יצחק, כמבואר **בגיטין דף ל"ז.א.** ובדברי הראשונים שם, דהא דמשכון אינו משמט מדר' יצחק' נלמד הדבר ממקרא מיוחד, אם משום דעי"כ שקונה משכון לא קרינן בה לא יגוש, אם משום שעי"כ שקונה משכון לא קרינן ביה ואשר 'יהיה לך אצל אחיך' תשמט ידך דזה הוי 'של אחיך בידך' כמבואר להלן בעזהשי"ת, ואם לא הוי הלואה כלל מה שמיטה שייכא בזה, וכן מצינו להלן כמה ראשונים והראב"ד מכללם דס"ל דמהני 'מחילה' אף במלוה שיש עליה משכון, ואם כבר הוי 'פרעון' ממש כל' הראב"ד הנ"ל ורק שיש תנאי והתחייבות בעלמא להחזיר המשכון כשיביא לו תמורתו מה שייכא 'מחילה' בזה, וצע"ג.

\*\*\*\*\*

ויעויין **ברמב"ן ב"מ דף פ"ב.א. [בד"ה והכא בדשוה ובדר"י פליגי]** שתמה בזה על שיטת רש"י ז"ל מהא דאי' **בב"מ דף פ"ב.א. ובשבועות דף מ"ד.א.** דבעינן לאוקמי לפלוגתא דר"א ור"ע במלוה על המשכון אי חייב באחריותו דקמפלגי בדר' יצחק, ושם בסוגיא אמרינן דמתני' דקתני דמלוה על המשכון שו"ש קאי כר"ע עיי"ש, והרי להדיא דלהס"ד דבעינן לאוקמי מתני' משום דר' יצחק אינו אלא שו"ש, ויעויין **בחידושי הרשב"א בב"מ שם [בד"ה והכא בדשוה בסה"ד]** שכ' דאה"נ להקס"ד דבעינן לאוקמי מתני' כדר' יצחק ודאי דרי"צ אינו אלא לדין שו"ש, ודברי רש"י הם למסקנא דבלא"ה לא מצינן לאוקמי מתני' כדרי"צ משום דרי"צ איירי רק שלא בשעת הלואתו ומתני' איירי בשעת הלואתו, ומעתה מפרשינן לדרי"צ להתחייב באונסין.

ועיי"ש **ברשב"א בב"מ שם [בד"ה הנ"ל ובד"ה הכא שמשכנו בשעת הלואתו בסה"ד]** שכ' דלדעת רש"י הוא מוכרח דדינא דר' יצחק אף למסקנא אינו שלא בשעת הלואתו, דבשעת הלואתו הרי משנה מפורשת היא דאינו אלא שומר שכר, וכן הוא מפורש **בספר העיטור הנ"ל ובבעל המאור הנ"ל ובמרדכי בשם רבינו ברוך הנ"ל,** דמשכון בשעת הלואתו דלית ביה קנין דר' יצחק אינו אלא שומר שכר, וכן הוא מפורש **בדברי הראב"ד בהשגותיו על הרי"ף הנ"ל** דרק בשעת הלואתו חייב באונסין אבל שלא בשעת הלואתו אינו אלא שו"ש, וכ"מ בדברי **הראב"ד בהשגותיו על הרמב"ם הנ"ל** שהשיג על הרמב"ם ד'שלא בשעת הלואתו חייב באונסין' ומשמע בהדיא דבשעת הלואתו פטור.

אבל יעויין **בהשגות הראב"ד על בעל המאור הנ"ל** שכ' להיפך דבין בשעת הלואתו ובין שלא בשעת הלואתו חייב באונסין דפרעון הוי, וצ"ע בזה בסתירת ד' הראב"ד, ועוד צ"ע בזה איך יפרש הראב"ד בהשגותיו על בעל המאור את דברי המשנה **בב"מ דף פ:** דתנן בהדיא דהלוהו על המשכון שומר שכר הוא, ועי' **בישועות ישראל סימן ע"ב סק"ד** שעמד בזה ע"ד הראב"ד וכ' דלשיטתו יתפרש מתני' דאינו אלא שו"ש דאיירינן על שווי המשכון יותר מחובו, עיי"ש מה שביאר אמאי הוי בזה שו"ש.

ועיין בדברי **רבינו אפרים בספר התרומות הנ"ל** שמבואר לכאורה בדבריו דזהו פלוגתא דר"א ור"ע אי בשעת הלואתו איכא דינא דרי"צ או דאינו אלא בשעת הלואתו, שכ' שם דבשעת הלואתו אם נאנס המשכון כיון דפלוגתא הוי וספיקא הוא האיך קיי"ל להכי אם המשכון שוה שיעור חובו אין הלוה חייב לפרוע לו מספק, עיי"ש היטב, וצע"ג דבגמ' מפורש דפליגי בדין פרוטה דר' יוסף ואי הוי שומר שכר ולא אי מדינא דרי"צ חייב באונסין.

\*\*\*\*\*\*

ויעויין **ברמב"ן בב"מ שם ובמלחמות פ' שבועת הדיינין דכ"ה.א. מדפי הרי"ף** שהק' על שיטת רש"י ודעימיה מהא דאי' **בבבא קמא דף ל"ו:** גבי שור תם לרי"ש דס"ל דיושם השור בב"ד ובע"ח הוא וזוזי הוא דמסיק ביה, אי תפסו ניזק לגבות הימנו נעשה עליו שו"ש לנזקין, והרי בכהא"ג הוי שלא בשעת הלואתו ומ"מ מפורש דאינו אלא שו"ש, ועי' **בש"ך [סי' ע"ב סק"ט דף ק"פ טור א]** שכ' ליישב דשאני התם דהוי קנס שלא חייל חיובו קודם העמדה בדין וממילא לא מהני תפיסתו לקנות בו קנין משכון עיי"ש, [ועיי"ש עוד מש"כ ליישב דכיון דקאי לר' ישמעאל דסבר דבע"ח הוא וזוזי הוא דמסיק ביה ויכול לסלק ליה בזוזי ממילא ליכא בזה קנין משכון עיי"ש, ודבריו אינם מובנים, דהא אף במשכון דקני ליה מדרי"צ מצי לסלוקי ליה ולפרוע חובו ממקום אחר, ועוד דד' רי"ש הרי לא איירי כשתפסו ניזק, וקושיית הרמב"ן הרי היתה שאם תפסו ניזק יחול בו קנין משכון, וצע"ג].

**שיטת הסוברים דאינו אלא שומר שכר**

**הרי"ף בשבועות פ' שבועת הדיינין [דף כ"ה.א. מדפי הרי"ף]** פסק דהלוהו על המשכון בין בשעת הלואתו בין שלא בשעת הלואתו אינו אלא שומר שכר, וכ"כ **התוס' בב"מ דף פ"ב: [ד"ה אימור] בשם שערים דרב האי גאון [בספר משפטי שבועות ח"ב שער י"ז דף קט"ז: בהוצאה החדשה]** [יעו"ש שכ' שהוא כדרך 'אפותקי' למלוה וקנאו הממשכן והוא באחריותו אם נגנב או אבד, לדבריהם דהלוהו על המשכון שומר שכר עיי"ש], וכ"כ **התוס' בב"מ שם והתוס' בשבועות דף מ"ד.א. [ד"ה מכאן לבע"ח שקונה משכון] בשם בה"ג [בהלכות שבועות]** עיי"ש, וכ"כ **הרא"ש בב"מ פרק השוכר את האומנין סימן י"ח ובשבועות פרק שבועת הדיינין סימן כ"ט ובקידושין פרק האשה נקנית סימן י'** וכ"כ **הרמב"ן בב"מ דפ"ב בשם רבינו חננאל** וכן דעת **הר"י מיגש בשבועות דמ"ד** וכן דעת רוב הראשונים ז"ל עיין **בתוס' ב"מ פ"ב: ד"ה אימור ושבועות מ"ד.א. ד"ה מכאן וקידושין ח: ד"ה מנין וגיטין ל"ז.א. סוף ד"ה שאני ופסחים דף ל"א: ד"ה בדר' יצחק קמפלגי וברא"ש ובמלחמות ה' סו"פ שבועת הדיינין ובחידושי הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן** בסוגיות הגמ' הנ"ל, דעת כולם מסכמת דמלוה על המשכון אפילו שלא בשעת הלואתו דודאי קני ליה מדר' יצחק אינו עליו אלא שומר שכר.

והוכחתם מסוגיות הגמ' **בשבועות מ"ד.א. וב"מ פ"ב.א.** דמפורש בדברי הגמ' דבעינן לאוקמי למתני' **ב"מ פ:** דקתני הלוהו על המשכון שומר שכר דטעם האחריות הוא משום דבע"ח קונה משכון, והרי דהא דרי"צ לא מהני אלא לחיוב שומר שכר ולא לחיוב אונסין, [ועי' לעיל משנ"ת בזה בדעת רש"י].

\*\*\*\*\*\*

**ובתוס' בב"מ שם והרא"ש בקידושין שם** הקשו בזה, מאיזה טעם יהיה שומר שכר, דאי קני קנין גמור יתחייב אף באונסין ואי לא קני קנין גמור אמאי יהיה שו"ש, ותי' התוס' והרא"ש, דהואיל ויש לו הנאה שיכול לקדש בהמשכון את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות להכי הוי עליה שומר שכר, וכ"כ **הרמב"ן בב"מ שם** דמהאי טעמא הוי שו"ש הואיל ונהנה הנאה זו שיכול לקדש בו את האשה ולקנות עבדים וקרקעות, והוסיף הרמב"ן דיש לו גם הנאה מהמשכון שאינו נעשה מטלטלין אצל בניו כדאיתא **בב"מ דף קט"ו.א.** וכן מבואר בד' שאר הראשונים הנ"ל דמהאי טעמא הוי שומר שכר.

ועי' להלן שנתבאר בעזהשי"ת שדעת רוב הראשונים דלמסקנא משכון בשעת הלואתו ג"כ קני ליה מדר' יצחק, אמנם דעת **התוס' והרא"ש בסוגיות הנ"ל** דד' הגמ' **בשבועות דמ"ד.א. וב"מ דפ"ב.א.** דכי אמר ר' יצחק בע"ח קונה משכון היינו רק שלא בשעת הלואתו קאי אף למסקנא, ועיין **בתוס' בב"מ שם וברא"ש בקידושין שם** שכתבו דלפי זה בע"כ דמשכון בשעת הלואתו לא מצי לקדש בו את האשה, דאעפ"י שלכמה ענינים נחשב אף משכון בשעת הלואתו 'אלים שעבודיה' כמו שהוכיחו הראשונים להלן וית' להלן בעזהשי"ת, אמנם כיון שעיקר דינא דר' יצחק מבואר בסוגיות הנ"ל שהוא לענין חיוב אחריות וע"ז מחלקינן בין בשעת הלואתו לבין שלא בשעת הלואתו, אם אמנם בשעת הלואתו ג"כ יכול לקדש בו את האשה אמאי לא הוי מהאי טעמא שו"ש כמו שלא בשעת הלואתו, ולכן הכריחו מזה דשלא בשעת הלואתו אעפ"י ד'אלים שעבודיה' כיון דלא קני ליה בקנין ממש מדר' יצחק א"י לקדש בו את האשה.

אמנם יעויין **בתוס' בקידושין דף ח: ד"ה משכון דאחרים,** שכתבו דהא דר' יצחק מהני אף בשעת הלואתו שיכול לקדש בו את האשה, דאעפ"י שבשעת הלואתו ליכא לעיקר דינא דר' יצחק ד'קונה' משכון מ"מ כיון דשלא בשעת הלואה קונה קנין גמור אף בשעת הלואה 'אלים שעבודיה' לענין שיכול לקדש בו את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות', ותימה לפי"ז במש"כ שם מיניה וביה **התוס' בקידושין בד"ה מנין לבע"ח שקונה משכון** דמדינא דר' יצחק לא מיחייב באונסין ורק 'קנה את המשכון להתחייב בגניבה ואבידה', ולפי סברת הראשונים הנ"ל דטעמא דהוי שומר שכר שלא בשעת הלואתו הוא משום דיש לו הנאה מזה שיכול לקנות בו ולקדש בו האשה הרי הנאה זו יש לו ג"כ בשעת הלואתו ואמאי אז לא הוי שו"ש.

ועיין **בפני יהושע גיטין דף ל"ז: בד"ה בא"ד ומיהו בפ"ק דקידושין** וכו', שכתב דמוכרח מד' התוס' בקידושין דטעמא דהוי שומר שכר אינו משום שיכול לקדש בו את האשה, אלא בההיא הנאה דתפיס ליה אחוביה הוי שומר שכר, ומשא"כ בשעת הלואתו לית ליה הנאה זו משום דאי לאו דיהיב ליה המשכון לא היה מלוהו כלל והיה נשאר במעותיו, אבל אחר שכבר הלוהו ללא משכון הרי הוא נהנה בזה שלוקח עתה המשכון לתפוסו אחובו עיי"ש, והדברים מתמיהים, דאי מהאי טעמא הוטא דהוי שו"ש מה זה שייך לדר' יצחק דבע"ח קונה משכון, והרי בגמ' בהדיא תלו דין האחריות שהוא מדר' יצחק וכן החילוק בין בשעת הלואתו לשלא בשעת הלואתו הוא משום דד' רי"צ איירו רק שלא בשעת הלואתו, וסברא זו שהוא נהנה בזה שתופסו אחובו אינו שייך לדרי"צ כלל, ובאמת כדברי הפנ"י מפורש בהדיא **בחידושי הר"י מיגש בשבועות דמ"ד.א.** שזהו החילוק בין בשעת הלואתו לשלא בשעת הלואתו דרק שלא בשעת הלואתו שכבר לוה ללא משכון נחשב הדבר שיש לו הנאה מהמשכון דתפיס ליה אחוביה, ומיניה וביה כ' שם דהיינו הא דאמרינן דדינא דר' יצחק שייכא רק שלא בשעת הלואתו, יעו"ש, ותמוה כנ"ל דמה שייכא דין זה לדר' יצחק דבע"ח 'קונה' משכון ואיך תלוי הדבר בזה שליכא קנין דרי"צ רק בשעת הלואתו, וצע"ג.

**ובאבני מילואים סימן כ"ח סקכ"ט** כתב בזה דרך מחודש, דס"ל להתוס' דזה שיכול לקדש האשה ולקנות בתורת 'קנין כסף' זה אינו נחשב הנאה לעשותו שו"ש כיון שאף במעותיו היה יכול לקדש, וכל ההנאה היא בזה שיכול לקנות עבדים וקרקעות ע"י המשכון שהוא 'כלי' בתורת חליפין, וזה הרי לא היה יכול לעשות במעותיו שאין מטבע נעשה חליפין, [וסברא זו הוזכרה בד' **התוס' בב"מ והרא"ש בקידושין שם,** אלא שהתוס' בב"מ והרא"ש בקידושין כ' עוד סברא דאחר שכבר נתן המעות יש לו הנאה מזה שיש לו המשכון לקנות בו, אבל סברא זו לכאו' לא שייכא רק שלא בשעת הלואתו], ועפי"ז חידש האבני מילואים, דאימת נחשב 'כלי' לקנות בו בחליפין רק כשיש לו 'קנין' בהמשכון, אבל כשיש לו רק 'אלים שעבודיה' בהמשכון אעפ"י שהוא 'ממון' לקנות בו בתורת 'קנין כסף' אבל אינו נחשב 'כלי' לקנות בו בחליפין ולהכי אינו נעשה אז שו"ש, עיי"ש, והוא מהלך מחודש מאוד.

ובפשטות מתבאר בזה מד' התוס' בקידושין, דזהו עצם קנין המשכון לחייבו באחריות שומר שכר, ואין זה משום 'שכר והנאה' שיש לו עבור חיוב השמירה, אלא הוא נובע מעצם קנין המשכון שקנאו להיות שו"ש, וכ"ה לשון התוס' בקידושין הנ"ל דמדר' יצחק 'קנה המשכון להתחייב בגניבה ואבידה' אלא שהוא תמוה מאוד היכן מצינו קנין כזה שאהני לחייבו בחיוב שו"ש ולא באונסין, וכתמיהת התוס' בב"מ והרא"ש הנ"ל.

\*\*\*\*\*\*

ועיין **ברמב"ן במלחמות ה' בשבועות סו"פ שבועת הדיינין דכ"ה: מדפי הרי"ף** שהקשה על עצמו, מהא דאי' **במכות דף ט"ז.א.** גבי לאו הניתק לעשה אין לוקין עליו למ"ד שתלוי ב'קיימו ולא קיימו' משכח"ל שיהיה לוקה על הלאו בנכנס לביתו לעבוט עבוטו ונשרף המשכון דכיון שלא קיים העשה שבו לוקה עליו, ומשנינן דכיון דחייב בתשלומין אינו לוקה ומשלם, והק' הרמב"ן דאי אינו חייב באונסין הרי משכח"ל עדיין קיימו ולא קיימו כשנשרף המשכון באונס דאז הרי אינו חייב בתשלומין וצריך ללקות עליו, ועיי"ש שתי' דאה"נ דבכהא"ג משכח"ל שפיר קיימו ולא קיימו, עיי"ש, ותימה, דאי מלוה על המשכון הוי רק שומר שכר, וחיובו הוא משום שיש לו שכר על שמירתו מחמת שיכול לקנות בו עבדים וקרקעות ולקדש בו האשה ואינו נעשה מטלטלין אצל בניו כד' **הרמב"ן בב"מ דפ"ב: הנ"ל** א"כ הרי קיי"ל דחיוב שומרין הוי רק משעת אונסין ומחייב לפי האונסין דשעת האונס כמפורש בהדיא **ברמב"ן ב"מ דף מ"ג.א. בד"ה הא דאמרינן איתבר ממילא** [ועיי"ש שביאר טעם החילוק מגזלן שחייב כשעת הגזילה], וכיון שכן אפילו אם אירע פשיעה או גניבה ואבידה שחייב בה מתורת שומר שכר ג"כ לא שייך לומר בזה 'אין לוקה ומשלם', שהרי המלקות באין לו על שעת לקיחת המשכון וחיוב הגנו"א באה לו על שעת הגניבה, ועי' **בכתובות דל"ד:** דמפורש להדיא דלמ"ד דשואל מחייב משעת אונסין דין קילבדר"מ תלוי הוא בשעת אונסין ולא משעת משיכה, וא"כ למה הוקשה להרמב"ן רק על האופן שנאנס המשכון אמאי אינו לוקה ולא הוקשה לו אף בפשיעה וגנו"א אמאי אינו לוקה והרי אינו חייב אז בתשלומין.

ולכאורה מפורש בזה בד' הרמב"ן דדין חיוב שומר שכר מכוח קנין משכון דר' יצחק, אינו חיוב מדין 'שומרין' אלא הוא שייך לעצם חלות ה'קנין' דקני ליה מדר' יצחק דזה מחייבו באחריות כשומר שכר, והדברים צ"ב כנ"ל דממנ"פ אי הוי קנוי לו לגמרי יתחייב אף באונסין ואי אינו קנוי לו אף בגנו"א לא יתחייב, ועוד תימה שהרי בהדיא כ' **הרמב"ן בב"מ דפ"ב.א. הנ"ל** דהחיוב הוא מדין שומרין כיון שמקבל שכר והנאה על שמירתו וצע"ג.

ועיין בספר **יונת אלם [עמ' 21] בשם הגר"ח זצ"ל** דגדר חיוב אחריות במשכון תלוי במח' הראשונים הנ"ל, דלסוברים דחייב באונסין והאחריות משום דקנה המשכון ושלו נאבד, האחריות הוי כשווי המשכון בשעת לקיחתו, דאז קנאו ואז נתחייב תמורתו, אבל לסוברים דהאחריות הוי רק כשו"ש חיובו הוי ככל שומרים שחייבים רק כשעת האונס, אמנם בד' **הרמב"ן במלחמות הנ"ל** מפורש היפך דבריו, שהרי סובר דחייב רק באחריות כשו"ש ומ"מ אם היה פשיעה או גניבה ואבידה אינו מתחייב מלקות על לקיחת המשכון באיסור, ובע"כ דחיובו הוי בשעת לקיחת המשכון.

**משכנו בשעת הלואתו ושלא בשעת הלואתו**

**שיטת הסוברים לחלק לגבי קנין דר' יצחקבין בשעת הלואתו לשלא בשעת הלואתו**

**בב"מ דף פ"ב.א. ובשבועות דף מ"ד.א.** בעינן למימר דחיוב האחריות של המלוה על המשכון הוא משום דקני ליה מדר' יצחק, ומקשינן ע"ז: 'אימור דאמר ר' יצחק שלא בשעת הלואתו, בשעת הלואתו מי אמר'.

ושיטת כמה מהראשונים ז"ל דחילוק זה נשאר גם למסקנא דליכא קנין מדר' יצחק שלא בשעת הלואתו, וכן הוא דעת **בעל המאור [שבועות פ' שבועת הדיינין דכ"ה.א. מדפי הרי"ף]** דשלא בשעת הלואתו קני ליה מדר' יצחק וחייב באונסין, ובשעת הלואתו לא קני מדרי"צ ואינו אלא שומר שכר, וכ"כ עוד **בבעל המאור פסחים דף ל"א: דף ט: מדפי הרי"ף** לעיקר החילוק בזה דדינא דר' יצחק הוי רק שלא בשעת הלואתו, וכ"כ עוד **בעל המאור גיטין דף ל"ז.א. דף י"ט.א. בדפי הרי"ף**  וכן הוא דעת **העיטור [כרך א' חלק ב' הלכות מלוה על המשכון דף כ"ב: מדפי הספר]** כשיטת בעל המאור הנ"ל, וכן הוא דעת **רבינו אפרים** הובאו דבריו **בספר התרומות שער מ"ט חלק ד' אות ח']** לחלק כן דשלא בשעת הלואתו חייב באונסין ובשעת הלואתו אינו אלא שו"ש, [אלא שבד' רבינו אפרים נראה בזה שהוא מח' תנאים, עי' משנ"ת לעיל בזה בעזהשי"ת], וכן נראה מדברי **הראב"ד בהשגתו על הרמב"ם [שכירות פ"י הלכה א'] ובהשגותיו על הרי"ף בסו"פ שבועת הדיינין** דהך דינא דקונה מדר' יצחק לחיוב אונסין [לשיטתו] אינו אלא שלא בשעת הלואתו [דלא כהמפורש בדבריו **בהשגותיו על בעל המאור סו"פ שבועת הדיינין** דאף בשעת הלואתו קונה מדר' יצחק לחיוב אונסין, ועי' משנ"ת לעיל בעזהשי"ת], וכן מבואר בדברי **רבינו ברוך בהגהות מרדכי סוף ב"מ** דדוקא בשעת הלואתו חייב באונסין אבל שלא בשעת הלואתו הוי רק שו"ש, וכ"כ **הרשב"א בב"מ דפ"ב.א. [בד"ה הכא בדשוה בסה"ד ובד"ה הכא שמשכנו בשעת הלואתו בסה"ד]** דלשיטת **רש"י בב"מ דפ"ב.א. ובפסחים דל"א:** דס"ל דהקנין מדר' יצחק מהני שיתחייב באונסין, מוכרח הדבר דאף אליבא דאמת לא נאמר דינא דרי"צ אלא שלא בשעת הלואתו, דאל"כ יקשה בזה ממשנה ערוכה **בב"מ דף פ:** דתנן בהדיא דהלוהו על המשכון שו"ש, [ועי' משנ"ת לעיל בזה בדעת **הראב"ד בהשגותיו על בעל המאור סו"פ שבועת הדיינין]** דאף בשעת הלואתו חייב באונסין מדרי"צ], וכן הוא הכרעת **הש"ך [סימן ע"ב סק"ט]** כשיטת הסוברים דשלא בשעת הלואתו איכא דר' יצחק וחייב באונסין, ובשעת הלואתו ליתיה לדרי"צ ואינו אלא שו"ש.

וכן דעת כמה מהראשונים הסוברים דהקנין דר' יצחק אינו מחייבו באחריות אלא כשומר שכר, דדינא דר' יצחק ליתיה אלא שלא בשעת הלואתו, אבל בשעת הלואתו ליתא לדר' יצחק ואפילו שומר שכר אינו, יעויין **בתוס' פסחים דל"א: בד"ה בדר' יצחק קמפלגי ובד"ה שקונה משכון ובתוס' גיטין דל"ז.א. בד"ה שאני משכון ובתוס' קידושין דף ח: בד"ה משכון דאחרים ובד"ה מנין לבע"ח שקונה משכון** וכן הוא דעת **הרא"ש פ"ק דקידושין סימן י'** דשלא בשעת הלואתו מהני קנין דר' יצחק להיותו שומר שכר הואיל ונהנה בהמשכון שיכול לקדש בו את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות, ובשעת הלואתו ליתא לדר' יצחק עיי"ש.

ועי' **רשב"א ב"מ פ"ב: [בד"ה והכא בדשוה בסה"ד]** שכ' דלשיטה זו מתני' **בב"מ פ:** דקתני הלוהו על המשכון שומר שכר הוי בהכרח דלא כר' יצחק, דהרי כל קנין דר' יצחק לשיטה זו הוא רק לחיוב אחריות כשו"ש, ואם בשעת הלואתו ליתא לדרי"צ אפילו שו"ש אינו, אמנם **הרא"ש בב"מ פ' השוכר את האומנין סימן י"ח ובשבועות פרק שבועת הדיינין סימן כ"ט** כ' דמתני' דבשעת הלואתו הוי שומר שכר לא הוי מדר' יצחק אלא מדשמואל **בשבועות מ"ג: וב"מ פ"ב.א.** דיש הסכמה מצד המלוה שאם יאבד המשכון יאבדו מעותיו, או דחיובו בשומר שכר הוא משום פרוטה דרב יוסף כמבואר **בשבועות מ"ד.א. ובב"מ שם.**

\*\*\*\*\*

**הרא"ש פ"ק דקדושין סימן י'** כ' לבאר לפי שיטת **רש"י ודעימיה** דמלוה על המשכון חייב באונסין, דאעפ"י שעיקר הקנין דר' יצחק נאמר רק שלא בשעת הלואתו, מ"מ לגבי המבואר **בקידושין דף ח:** דמהני הא דר' יצחק לענין לקדש בו את האשה, נאמרו הדברים גם לגבי בשעת הלואתו, 'כיון דקני ליה שלא בשעת הלואה קנין גמור, א"כ בשעת הלואה נמי אלים שעבודו ליחשב ממונו לקדש בו את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות', אמנם בהמשך דבריו כ' דלשיטת הסוברים דליכא קנין מדר' יצחק לענין חיוב אונסין ואינו אלא שומר שכר, והטעם דנחשב שומר שכר הוא משום שיש לו הנאה ממנו שיכול לקדש בו את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות, א"כ בשעת הלואתו דליכא חיוב אחריות זה מדר' יצחק כמפורש **בב"מ פ"ב.א. ושבועות מ"ד.א.** בע"כ דאינו נחשב ממונו לקדש בו את האשה ולכן אז אינו שומר שכר מדר' יצחק, וכ"כ **התוס' בב"מ דף פ"ב: סוף ד"ה שאני משכון,** עיי"ש.

אמנם התוס' **בקידושין דף ח: ד"ה משכון דאחרים וכדרבי יצחק** כ' לגבי לקדש בו את האשה במשכון דאחרים דמהני הכא אף במשכון דבשעת הלואתו, וכ' בזה: 'אע"ג דרבי יצחק איירי במשכון שלא בשעת הלואתו, מצינו למימר כיון דבעל חוב קונה משכון קנין גמור עד שיפדה בשעת הלואה נמי אלים שעבודיה ליחשב ממון לקדש בו את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות', ועי' משנ"ת לעיל בעזהשי"ת במשה"ק האחרונים **הפני יהושע והאבני מלואים** דהרי **התוס' בקידושין שם בד"ה מנין לבע"ח** כ' דקנין משכון דרי"צ אינו אלא למהוי שו"ש, ואי בשעת הלואתו נמי יכול לקדש בו את האשה אמאי אינו נעשה גם אז שו"ש, ועי' משנ"ת לעיל בעזהשי"ת בזה.

\*\*\*\*\*

**בתוס' פסחים דל"א: בד"ה בדר' יצחק קמפלגי,** הקשו במאי דאמרינן **בשבועות מ"ד.א. ובב"מ פ"ב.א.** דדינא דרי"צ לא הוי אלא שלא בשעת הלואתו, דהא **בפסחים דל"א:** אמרינן דמכוח דינא דר' יצחק עובר הישראל בבל יראה על משכונו של גוי ואין עובר הישראל בבל יראה כשמשכונו ביד הגוי ב'הלוהו על חמיצו' דהיינו בשעת הלואתו, והרי דדינא דרי"צ הוי גם בשעת הלואתו, ותי' 'כיון דשלא בשעת הלואה קונה לגמרי כדר' יצחק, א"כ לענין חמץ יש לנו לחושבו כאילו הוא שלו לעבור בבל יראה אף בשעת הלואה דחשבינן ליה מצוי, וכ"כ שם בהא דמבואר **בגיטין דל"ז.א.** ד'מלוה על המשכון' דהיינו בשעת הלואתו אינו משמט, ואעפ"י דבשעת הלואתו ליתא לקנין דר' יצחק 'כיון דקני ליה שלא בשעת הלואה בשעת הלואה נמי חשיב של אחיך בידך', וכ"כ **התוס' בגיטין דף ל"ז.א. בד"ה שאני משכון** 'מאחר דקני ליה מדר' יצחק שלא בשעת הלואתו אלים נמי שעבודיה בשעת הלואה דלא משמט דקרינן ביה ולא של אחיך בידך', וכ"כ שם לגבי הא דמהני קנין משכון אפי' בשעת הלואתו לעבור על החמץ באיסור בל יראה 'דאלים שעבודיה אפילו בשעת הלואתו דמיקרי שלך הואיל שלא בשעת הלואה קני לגמרי', [ועיי"ש מה שהוכיחו מהא דאף מקבל פקדונות מהנכרים עובר בב"י וית' להלן בעזהשי"ת], וכ"כ **התוס' בקידושין דף ח: בד"ה משכון דאחרים**  לגבי הא דמשכון בשעת הלואתו אינו משמט 'כיון דקני ליה בשעת הלואתו לגמרי סברא הוא דיקנה בשעת הלואתו שלא ישמט דחשיב של אחיך בידך', וכ"כ שם לגבי הא דמהני משכון בשעת הלואתו לגבי חמץ 'וכיון דקני ליה כדרי"צ שלא בשעת הלואתו בשעת הלואתו נמי קני ליה לענין דקרינן ליה שלך אי אתה רואה', וכ"כ **הרא"ש בפ"ק דקידושין סימן י'** לגבי שמיטה 'כיון דקני ליה שלא בשעת הלואה קנין גמור לכל הפחות בשעת הלואתו קני ליה לענין שלא ישמט דחשיב של אחיך בידך', וכ"כ שם לגבי חמץ 'דכיון דקני ליה שלא בשעת הלואה קנין גמור , קני מיהא בשעת הלואה לענין זה דקרינן ביה שלך אי אתה רואה.

וכ"כ **בעל המאור [פסחים דף ל"א: דף ט: מדפי הרי"ף]** ליישב הא דמהני דר' יצחק לענין חמץ ואעפ"י דאיירי התם בשעת הלואתו דליתא בזה קנין דר' יצחק 'שאני הכא דכיון דסופו לגבותו קנאו למפרע, הואיל ואיכא שום צד בעולם דקני ליה מדר' יצחק ומהני ליה תפיסתו, הכא נמי מהני ליה תפיסתו וגבייתו שהוא גובה אותו בחובו שיהא קנוי לו משעת הלואתו', וכ"כ **בעל המאור בגיטין דף ל"ז.א. די"ט.א. בדפי הרי"ף** לגבי שמיטת כספים 'מיגו דמשכח"ל צד דקני ביה כדר' יצחק והוא שמשכנו שלא בשעת הלואתו מהניא ליה נמי תפיסתו אפילו במשכנו בשעת הלואתו שהוא כנגוש ועומד ולא קרינן ביה לא יגוש הואיל ואיכא שם משכון בעולם דקניא ליה'.

ועיין **ברמב"ן במלחמות ה' ע"ד בעל המאור בפסחים שם** שתמה על דבריו 'אלו דברי הבאי, וכי בשביל שהוא קונה במקום אחד יקנה כאן שלא כדין, וא"כ אפילו ישראל מנכרי יקנה הואיל וישראל מישראל יקנה', ועיין **ברשב"א גיטין דל"ז.א. בד"ה הא דאמרינן בא"ד** שתמה על דבריו 'ודברי רבינו ז"ל מתמיהין, דאטו טעמא דמשכון דלא משמט איתיה אלא משום דתפוס ונגוש ועומד הוא, ואי האי משכון לאו נגוש הוא מאי אהני לן מאי דאפשר במשכון אחר דעלמא למהוי קנוי לו כדרי"צ', ועיי"ש שהק' עוד דא"כ אף כל הלוהו על חצירו לא ישמט הואיל ומשכח"ל דלא משמט כשסיים לו השדה או משכנתא באתרא דלא מסלקי, וכה"ק **הרשב"א בב"מ דף פ"ב.א. ד"ה הכא שמשכנו בא"ד** עיי"ש.

ועיין **בפני יהושע גיטין דף ל"ז.א. ד"ה תוספות ד"ה שאני משכון** שכ' ע"ד התוס' הנ"ל: 'אינו אלא דברי נביאות וכהלכתא בלא מטעמא, דמאן פליג לן כיון דבשעת הלואתו לא שייכא בדר"י א"כ מנ"ל דקונה בשום ענין אפילו לשמיטה ולחמץ בפסח', ועיי"ש שביאר דאעפ"י שלא בשעת הלואתו הוי קנין יותר אלים מבשעת הלואתו, ילפינן מדרי"צ דאעפ"י שבמשיכתו אינו קונה קנין גמור כיון שנתנו לגוביינא אהני הקנין למילתיה מדר' יצחק, ומה"ט מהני גם הקנין בשעת הלואתו כיון דלגוביינא שקליה לענין כמה דברים, עיי"ש

ועיין **בקהילות יעקב קידושין סימן י"ח** שכ' ביאור דברי התוס' והבעה"מ, עפי"ד **הש"ך [חו"מ סימן ע"ב סק"ט]** שכ' בבי' ד' **הבעל המאור בגיטין הנ"ל** לענין שמיטת כספים דכיון דשלא בשעת הלואתו קני ליה מדרי"צ מהני זה אף אבשעת הלואתו שאעפ"י שאין קונה מדרי"צ אינו משמט, דהא דשלא בשעת הלואתו קונה מדרי"צ היינו משום דאז נעשה המשכון עבור גוביינא וכבר חייל בזה באמת הגוביינא, וממילא ה"ה במשכון שבשעת הלואתו אם הגיע זמן הפרעון אעפ"י שלא החליטו ב"ד הגוביינא נעשה ממילא המשכון לגוביינא, ולכן כשהגיע שנת השמיטה ועכשיו אם לא תהיה הגוביינא הרי יפקע החוב מכוח דינא דשמיטת כספים, ממילא כבר עומד המשכון לגוביינא ונעשה מעצמו בזה קנין דר' יצחק, ולהכי באמת אינו משמט עיי"ש, ולפי"ז כ' הקה"י, דאמנם בשעת הלואתו ליכא כלל קנין מדרי"צ ואינו אלא שעבוד בעלמא, אבל כיון ששעבוד זה כבר עומד מתחילתו לכך שיקנה אותו ממילא מעצמו כשיגיע זמן הפרעון, ממילא מהני זאת שיהיה כבר נחשב 'מצוי' ביד המלוה ומועיל זאת לענין חמץ ג"כ עיי"ש באורך, ועיי"ש מש"כ לבאר עוד בזה גם לפי שיטת הסוברים דאינו קונה המשכון לגמרי לחיוב אונסין עיי"ש, ועי' עוד **בשיעורי נתיבות שלום על הש"ס מס' בבא מציעא בסוגיא דבע"ח קונה משכון** מש"כ בביאור דברי הראשונים בזה.

**גדר וטעם החילוק בין 'שעת הלואתו' ל'שלא בשעת הלואתו'**

**בשבועות דף מ"ד.א. ובב"מ דפ"ב.א.** אמרינן: 'אימור דאמר רי"צ שלא בשעת הלואתו בשעת הלואתו מי אמר', **ובפירש"י ב"מ פ"ב.א. ד"ה אימור דאמר ר' יצחק** כ' דקרא מיירי במשכנו ע"י שליח ב"ד 'דההוא ודאי לגוביינא שקליה וליכא לדמויה למשכנו בשעת הלואתו', וכ"כ **בפירש"י שם דפ"א: בד"ה כאן שמשכנו בשעת הלואתו** בהא דבעינן ליישב מתני' דתנן דהמלוה על המשכון שו"ש עם ד' ר"א דאינו חייב באחריותו, דמתני' איירי שלא בשעת הלואתו ור"א איירי בשעת הלואתו, וכ' רש"י: ומתני' כשמשכנו שלא בשעת הלואתו אלא לאחר זמן כשתבעו מעותיו בב"ד ולא שילם דההוא ודאי לגוביינא שקליה', **ובפירש"י שבועות מ"ד.א. ד"ה אימור דאמר רי"צ כ'** 'שלא בשעת הלואתו כגון ע"י ב"ד דבהכי משתעי קרא', ומבואר בד' רש"י שני דברים המגדירים 'שלא בשעת הלואתו' מה שהוא על ידי 'בית דין' ומה שהוא 'לגוביינא'.

ועי' **בפירש"י שבועות מ"ד.א. ד"ה ובדשמואל קמפלגי וב"מ פ"ב.א. ד"ה ובדשמואל פליגי** שכ' לפרש הא דאמרינן בגמ' שם דפלוגתא דר"א ור"ע בדשמואל ובשלא שוה שיעור חובו, דבדשוה שיעור חובו כו"ע מודו 'דלגוביינא שקליה' ולכן אבד המשכון אבדו מעותיו, ורק כשלא שוה שיעור חובו פליג ר"א משום דבזה ס"ל דכיון דלא שוה שיעור החוב לאו לגוביינא נקטיה אלא 'לזכרון דברים בעלמא', ועי' **ברמב"ן ב"מ דפ"ב.א. ד"ה לימא,** שכ' דלפי"ז למסקנא דאמרינן דפליגי בדשוה שיעור חובו ופליגי בדר' יצחק או בדרב יוסף נקטינן בזה דלכו"ע 'לאו לגוביינא שקליה', ומ"מ בעינן למימר בזה דקונה מדר' יצחק, אמנם יעויין **ברמב"ן שם בד"ה והכא בדשוה** וכו' **ורבינו האי גאון** וכו' שכ' 'כדר' יצחק דאמר קונה משכון לגוביינא ולא לזכרון דברים בעלמא,', ומשמע דר"ל דזה עצמו החידוש שנאמר בדברי ר' יצחק דהמשכון לגוביינא, וצ"ע.

ועי' **בפרש"י בשבועות שם** שכ' דלפי ההו"א דפליגי ר"א ור"ע בדשמואל, בהלוהו אלף בשטר ונתן לו משכון דאי' בברייתא דמודה ר"א דאבד המשכון אבדו מעותיו, הטעם דמודה בזה ר"א משום דבכהא"ג פשיטא דשקיל המשכון לגוביינא, ואבל שלא בשטר אמרינן דכיון דשוה יותר משיעור חובו 'לזכרון דברים בעלמא הוא', ועי' **בתוס' שם [בד"ה מאי לאו בסה"ד]** שהק' על פירש"י, דהא למסקנא אמרינן דפליגי בשוה שיעור זוזי, ובזה ליכא למימר דלזכרון דברים בעלמא נקטיה, דהא אינו משמט אף משכון בשעת הלואתו כדאי' **בגיטין דל"ז.א.** ומפורש בזה שנחלקו **רש"י והרמב"ן בדעת רש"י** הנ"ל עם **התוס'** הנ"ל, דלרש"י ולהרמב"ן בדעתו נקטינן דמשכנו בשעת הלואתו לאו לגוביינא נקטיה, ושזהו יסוד החילוק בין משכנו בשעת הלואתו לשלא בשעת הלואתו, ואילו לדעת התוס' מפורש בהדיא בדבריהם דאף משכנו בשעת הלואתו לגוביינא נקטיה, ומכל מקום ליכא בזה לקנין המשכון מדר' יצחק, ולדבריהם צריך גדר אחר לחילוק בין בשעת הלואתו לבין שלא בשעת הלואתו.

ועי' **רמב"ן ב"מ דף פ"ב.א. סוף ד"ה הא דאמרינן** שכ' דמשכון בשעת הלואתו 'לאו לגוביינא מסרו מעתה אלא לכשלא יפרע בזמנו', ומפורש בדבריו דאף כשהוא בשעת הלואתו ניתן המשכון לגוביינא לכשיגיע הזמן ולא יפרע לו, אלא ש'מעתה' לא ניתן המשכון לגוביינא, וצ"ע דלפי"ז הדין נותן דאף משכון שבשעת הלואתו אם הגיע הזמן ולא פרעו נעשה ממילא מעצמו למשכון שלא בשעת הלואתו, ואמנם כן הוא מפורש **בש"ך סי' ע"ב סק"ט [דף ק"פ טור א']** דאף כשמשכנו בשעת הלואתו אם הגיע הזמן שנתברר שאין לו ממשה לשלם אלא ממשכון זה דפשיטא דקנה כאילו הגבוהו לו ב"ד שלא בשעת הלואתו עיי"ש.

\*\*\*\*\*\*\*

ועי' **תוס' רי"ד קידושין דף ח:** שכ': שמשכנו שלא בשעת הלואתו וקני ליה לגוביינא שרשאי למוכרו ולהיפרע ממעותיו, כדתנן משלושים יום ולהלן מוכרו בב"ד, דלהכי משכנוהו ב"ד כדי שיפרע חובו ממנו, אבל משכנו בשעת הלואתו אינו רשאי למוכרו ולא חשיב דידיה, ומפורשבזה בד' התורי"ד דיש חילוק ממש לדין הגוביינא מהמשכון בין בשעת הלואתו לשלא בשעת הלואתו, דבשעת הלואתו ניתן לו רשות למכור המשכון בב"ד אחר ל' יום ומשא"כ במשכנו בשעת הלואתו אין לו שום כוח גביה מהמשכון יותר משאר נכסים, אמנם דבריו צע"ג, שהרי מח' הוא **בב"מ דף קי"ד.א.** ולהתנא קמא צריך להחזיר המחרישה ביום והכר בלילה לעולם כ"ז שהוא חי ואין יכול לגבותו בחובו כלל, ועי' **רא"ש ב"מ פרק המקבל סימן מ"ז בשם רבינו תם ז"ל** שכ' דאף למ"ד דס"ל דאין מסדרין לבע"ח ואין משאירין לו אפילו כלי אוכ"נ בשעת הגוביינא, מ"מ כשנטלו בתורת משכון א"י למוכרו לעולם דאיירי 'שהמלוה לקחו להיות בטוח ואין נוגשו לפרעון', אבל כשלוקחו לפרעון איכא מ"ד דס"ל דאין מסדרין לבע"ח, וכ"כ **הרמב"ן בב"מ דף קי"ג.א. ד"ה תנא תנא קמיה דרב נחמן** וכו' **ושוב ראיתי בתוס'** שכ' כן **בשם התוס'** דמתני' איירי כשנטלו למשכון ולא לפרעון עיי"ש, ועיין **ברמב"ן שם** בתחילת דבריו שכ' לפי דרכו של רש"י דרבנן דמתני' ס"ל דמסדרין לבע"ח ובהא הוא דפליגי אדרשב"ג, ועכ"פ הרי מפורש דעת רבנן דבהאי משכון דאיירי ביה קרא דולך תהיה צדקה אין המלוה גובה אותו לעולם אחא חייב חהחזירו לעולם ללוה ביום או בלילה, ואיך הביא ד' התוס' רי"ד לד' רשב"ג בזה דדינו שמוכרו אחר שלושים יום והגדיר שזה כל המעליותא של שלא בשעת הלואתו שיש זכות למלוה למוכרו אחר ל' יום, ועי' **ברמב"ם הלכות מלוה ולוה פ"ג הלכה ה' ובטור ושו"ע חו"מ סימן ע"ב סעי' ט"ו** שפסקו בזה הלכה כרבנן, ואולי התורי"ד פפסק כרשב"ג ולפי"ז כל דינא דרי"צ תלוי בפלוגתא דרבנן ורשב"ג, וצע"ג בזה, ובפשוטו יש ללמוד מדין המתני' **בדף קי"ג.א. הנ"ל** דקנין דרבי יצחק אינו שייך לזה שיכול לגבותו בפועל יותר משאר דברים, דאדרבה במאי דאיירי קרא דולך תהיה צדקה א"י לגבותו כלל כשהוא משכון אצלו, ולפי"ז צ"ל במש"כ הראשונים הנ"ל ד'לגוביינא שקליה' שהוא הגדרה בעצם קנין המשכון שיש לו תורת 'וגביינא' ואין כוונתם שיכול לעשות בזה גביית חוב ממש יותר משאר נכסיו, וצ"ע בזה.

\*\*\*\*\*\*\*

ועיין **במשנה למלך [פ"י ממלוה ולוה ה"א] בשם מהרי"ט צהלון,** שכ' דאף במשכנו 'מדעת הלוה' אחר ההלואה הרי הוא בכלל 'משכנו שלא בשעת הלואתו', **והמל"מ שם** חלק עליו וכ' דאם הוא מדעת הלוה לעולם הוא נחשב כמשכנו בשעת הלואתו, והאחרונים הקשו על דבריו מהא דאי' **בב"מ דף קי"ד:** לענין חיוב השבת המשכון כסות יום ביום וכסות ליללה בלילה דהוא רק במשכון שלא בשעת הלואתו אבל בשעת הלואתו אינו חייב להשיב, **וברמב"ם פ"ג ממלוה ולוה ה"ה** כ' דאף במשכנו אחר הלואתו 'מדעת הלוה' הר"ז נחשב 'משכנו שלא בשעת הלואתו', ועיין **בשער המלך הלכות אישות פ"ה הלכה כ"ג ד"ה ובהיותי** שהקק כן על המל"מ, והביא שם שכשיטת הרמב"ם בזה דאף כשהוא מדעת הלוה הוא נחשב משכנו בשעת הלואתו כן הוא דעת **הבעל המאור והמלחמות בב"מ קי"ד:** [וכ' בזה ליישב קושיית הראב"ד האיך משכנו בכלל כלים שיש בהם צורך ללוה והא איכא איסורא למשכן ריחיים ורכב וכלי אוכ"נ, וכ' דמשכח"ל כשמשכנו מדעת הלוה שלא בשעת הלואתו דבזה מ"מ איכא חיוב החזרת המשכון עיי"ש], אמנם **בהשגות הראב"ד על בעל המאור שם** חולק על דבריו וכ' שאם הוא מדעת הלוה הר"ז נחשב כמשכנו בשעת הלואתו עיי"ש, ועיין **בקצוה"ח סימן ע"ב סק"ב** שהוסיף לחזק קושיית השעה"מ מד' הרמב"ם הנ"ל, דאי אף כשהוא מדעת הלוה יש חיוב החזרת המשכון שלא בשעת הלואתו, א"כ הרי אף על זה קאי קרא דולך תהיה צדקה, וא"כ הרי מפורש דאף בזה איכא דינא דבע"ח קונה משכון, ועי' **בנתיבות המשפט שם בסק"ו** שכ' ליישב דברי המל"מ, שהכל תלוי בזה אם כבר הגיע זמנו שאין לו משלם ויש רשות לב"ד למשכנו אז אפילו כשנתן הלוה מדעתו יש לו דין שלא בשעת הלואתו ובזה איירי הרמב"ם הנ"ל ובזה מודה המשנה למלך, וד' המל"מ איירי באופן שאעפ"י שהוא שלא בשעת הלואתו אבל עוד לא הגיע הזמן שצריך לעשות גוביינא דבי דינא דאז נחשב הוא כבשעת הלואתו עיי"ש, ועי' **במשובב נתיבות שם** שכ' דאינו במשמע כן מד' המל"מ.

**\*\*\*\*\*\***

ועיין **ברמב"ן במלחמות ה' סו"פ שבועת הדיינין** שהוכיח מהא דאיתא **בב"ק דף ל"ו:** דאמרינן התם דאי 'תפסו ניזק' נעשה שומר שכר עליו, דדין בע"ח קונה משכון לא מהני אלא לשוויי ליה שו"ש, ומפורש לפי"ז בד' הרמב"ן, דאף במשכון שנעשה ע"י תפיסת הבע"ח איכא בזה דינא דבע"ח קונה משכון.

וכן הוכיח **בקצות החושן [סי' ע"ב סוף סק"ב]** מהא דאי' **בב"מ דף ל"א:** דילפינן מקרא דכתיב השב תשיב מ"מ דאפילו משכנו שלא ברשות ב"ד איכא חיוב השבת העבוט, וכן הוא **בתמורה דף ו.א.** דאף כשנטלו שלא ברשות ועבר על איסור לא תבוא אל ביתו ליקח עבוטו קונה המשכון וגלי בזה בקרא דהשב תשיב דהכא אמרינן דאי עביד מהני עיי"ש, ואי קרא דמצות ההשבה איירי אף כשמשכנו שלא ברשות ב"ד, הרי בע"כ דאף מה שנאמר 'ולך תהיה צדקה' איירי בכהא"ג.

אמנם הביא שם הקצוה"ח לדברי **הר"ן על הרי"ף בשבועות [דף י"ח.א. מדפי הרי"ף]** בביאור שיטת **הר"י מיגש** שכ' דהחייב ממון לחבירו ונתן לו מדעתו משכון כשתבעו לא הוי בכלל 'הילך' לענין לפוטרו משבועת מוב"מ, וביאר הר"ן בסברתו, דליכא קנין משכון על ידי משיכה כיון דאינו קונה גופו אלא לשעבודו, ורק בשעת הלואתו קונה המשכון ע"י מעותיו, או שלא בשעת הלואתו קונה ע"י גוביינא דבי דינא עיי"ש, **ובקצוה"ח שם** תמה בזה מההוכחות הנ"ל דאיכא קנין משכון אף בתפיסת הלוה שלא ברשות ב"ד עיי"ש, ועי' מש"כ בזה באורך **בדברי חיים דיני הלואה סימן מ"א.**

\*\*\*\*\*\*\*

**בקידושין דף י"ט.א.** אמרינן דהמקדש במלוה דידה שהניחה לו משכון עליה, מקודשת מדר' יוסי ב"ר יהודה דס"ל דמעות הראשונות לאו לקידושין ניתנו ומקדש האדון את האמה העבריה במחילת העבדות, והוי מלוה שהיא עצמה משכון עליו, ועיין **ברמב"ן במלחמות [שבועות דכ"ו.א. מדפי הרי"ף]** שהוכיח מזה, דקנין משכון מדר' יצחק איכא אף כשמשכנו בשעת הלואתו, שאל"כ איך מקדשה במשכון דידה ומ"ש ממשכון דאחרים שכל מה שיכול לקדשה הוא משום דקני לה מדר' יצחק, ועיין **ברמב"ן קידושין דף י"ט.א. בד"ה המקדש במלוה שיש עליה משכון** שהוכיח כן דמהך דינא דילפינן מאה העבריה דמהני לקדש במשכון דידה שמעינן דדינא דרי"צ נאמר אף במשכנו בשעת הלואתו, ומפורש בזה בד' הרמב"ן דבהך דינא דאמה העבריה יש לו דין משכנו 'בשעת הלואתו', וכן מבואר בדברי **התוס' בקידושין די"ט.א. בד"ה במלוה שיש עליה משכון** שכ' דהכא איירינן במשכנו בשעת הלואתו דע"ז ליכא דינא דר' יצחק, והקידושין הם בעצם המלוה שמקדשה בהנאת מחילת מלוה, והחידוש הוא דחא נימא דבזה שמקדשה בדבר שיש בו משכון מיגרע גרע, והיינו דזה ילפינן מדרבר"י דאף התם יש לו דינא דמשכנו בשעת הלואתו, וכן הוא מבואר **בחידושי הרשב"א קידושין די"ט.א. בד"ה אמר רבא אמר רב נחמן,** דיש מפרשים דחידוש זה גופא אשמעוינן ללמוד מדר' יוסי ב"ר יהודה, דאף במשכון בשעת הלואתו יכול לקדשה, ומהכא גופא שמעינן דקנין משכון מדר' יצחק הוא גם במשכנו בשעת הלואתו עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הריטב"א בקידושין י"ט.א. בד"ה ואמר רבא אמר רב נחמן** דמדר' יוסי ב"ר יהודה בדין אמה העבריה שמעינן דדינו של רב יצחק נאמר אף במשכנו בשעת הלואתו, עיי"ש,

אמנם יעויין **ברשב"א ב"מ פ"ב.א. בד"ה הכא שמשכנו בשעת הלואתו** שדחה בזה להוכחת הרמב"ן הנ"ל וכ' דהכא ודאי לגוביינא שקיל לזה המשכון שהרי מגרעת מפדיונה ויוצאה, והיינו שהממון ששילם האדון מתחילה הוא ה'מלוה' והיא עצמה המשכון לחוב זה והרי משתלם חוב המלוה מעבודתה שעובדת כל שעה וזהו ממש משכון לגוביינא, ועווד כ' שם שהוא ממש כמשכנתא דסורא שיוצאה המשכון בסוף זמנו כשנפרע החוב לגמרי, ומילא ודאי לגוביינא שקליה ויש לו דין משכנו שלא בשעת הלואתו עיי"ש.

ולכאורה מד' **הרמב"ן והתוס' והריטב"א הנ"ל** מוכרח הדבר, דאף במשכון שנטלו בשעת הלואה ממש 'לגוביינא עכשיו' אין לו דין 'משכנו שלא בשעת הלואתו', וצ"ב לפי"ז מה ההגדרה של 'משכנו שלא בשעת הלואתו' ובמה הוא עדיף על משכנו 'בשעת הלואתו', ועוד צ"ב בזה מד' **הרמב"ן בב"מ דפ"ב.א. הנ"ל** דו"ק ותשכח.

\*\*\*\*\*\*\*

**שיטת הסוברים דאף בשעת הלואתו קונה מדר' יצחק**

דעת כמה מהראשונים ז"ל דקנין משכון מדר' יצחק נאמר אף במשכנו בשעת הלואתו, יעויין **בשיטמ"ק ב"מ סוף דפ"ב בשם השגות הראב"ד על בעל המאור** [ולשיטתו שם לעולם חייב באונסין מדר' יצחק ואף בשעת הלואתו] **רמב"ן במלחמות ה' שבועות דף כ"ו מדפי הרי"ף ופסחים דף ט: מדפי הרי"ף ובחידושי הרמב"ן ב"מ דפ"ב.א. ובחידושי הרשב"א שם ובחידושי הרשב"א שם ובחידושי הרמב"ן הרשב"א והריטב"א קידושין די"ט.א. בד"ה אמר רבא אמר רב נחמן,** וכן הוא מוכרח בפשטות לדעת הסוברים דכל קנינו של ר' יצחק מהני רק לשוויי ליה שומר שכר [עי' בזה לעיל באורך], והרי תנן במתני' **ב"מ דף פ:** דהלוהו על המשכון שומר שכר, ואי ליכא דינא דר' יצחק אלא שלא בשעת הלואתו אמאי הוי שו"ש בשעת הלואתו, ואי הוי שומר שכר מטעם אחר משום פרוטה דרב יוסף, א"כ מה הועיל בזה כלל דינא דר' יצחק, ומזה הוכיח **הרשב"א בב"מ דפ"ב.א.** דאליבא דאמת נאמר דינא דר' יצחק אף בשעת הלואתו, עיי"ש בדבריו.

ועיקר הוכחת **הרמב"ן והראשונים הנ"ל** הוא מהא דאיתא **בפסחים דל"א:** ליישב המשנה בדין 'הלוהו על חמיצו' דנחשב חמיצו של המלוה, דהוא מדין בע"ח קונה משכון, והרי בהדיא דאף כשמשכנו בשעת הלואתו איכא לקנין המשכון מדרי"צ, וכן הוכיחו מהא דאיתא **בגיטין דל"ז.א.** דטעם מתני' דקתני 'המלוה על המשכון' אין שביעית משמטתו דהוא משום דקני ליה מדר' יצחק עיי"ש, וכבר הבאנו לעיל מה שתירצו התוס' על הוכחות הללו.

**וברי"ף שבועות סו"פ שבועת הדיינין וברמב"ם פ"ח משכירות ה"א ובטושו"ע חו"מ סימן ע"ב סעי' ב'** פסקו דהלוהו על המשכון הוי לעולם שו"ש בין כשמשכנו בשעת הלואתו ובין שלא בשעת הלואתו עיי"ש, ובפשטות משמע דס"ל דדינא דר' יצחק הוי גם בשעת הלואתו, ומיהו **בסמ"ע שם סק"ח וסק"ט** נקיט דדינא דרי"צ הוי רק כשמשכנו שלא בשעת הלואתו, והא דבשעת הלואתו הוי שו"ש לאו מדר' יצחק הוא אלא משום דמצוה קעביד ומרוויח פרוטה דרב יוסף עיי"ש.

**\*\*\*\*\***

**דין בע"ח קונה משכון לגבי איסור בל יראה בחמץודין 'למפרע הוא גובה' מכוח דינא דר' יצחק**

**בפסחים דף ל"א:** מבואר בגמ' דמכוח דינא דר' יצחק מהני לענין איסור חמץ, דהמלוה נידון כבעל המשכון לענין חמץ בין לקולא ובין לחומרא עיי"ש, **ובתוס' שם ד"ה אלא הכא כשהרהינו אצלו בשם ריב"א** הוכיחו מהסוגיא שם דאיירי כשלא בא המשכון לידי גביה בסוף ול"ש בזה דין 'למפרע הוא גובה' לאביי, דאל"כ איך יפרש אביי דעת התנא דס"ל התם דאין המלוה נחשב בעל המשכון לענין איסור בל יראה עיי"ש, ומפורשבזה דעת התוס', דעצם קנין המשכון שיש לו להמלוה מועיל הוא לענין בל יראה אפילו כשלא בא בסוף לידי גוביינא, וכן מבואר בפשטות מדברי **הרמב"ן במלחמות ה' [פסחים דף ט: מדפי הרי"ף]** שכ' דלמסקנא דמוקמינן לה בשהרהינו אצלו הטעם דמהני לענין חמץ 'לאו משום גוביינא' ובפשטות כוונתו כד' התוס' הנ"ל דדין בע"ח קונה משכון לענין חמץ אינו שייך לגבייתו שבסוף ומדין למפרע הוא גובה, אלא עצם קנינו בהמשכון גם כשלא גבאו בסוף מהני לענין חמץ.

אמנם **בפירש"י בפסחים שם בד"ה אלא ובסוף ד"ה לא קשיא** משמע בהדיא דכל מאי דאהני הא דבע"ח קונה משכון היינו דבזה אף רבא מודה דאמרינן 'למפרע הוא גובה' והיינו דרק אם בא לידי גביה לבסוף מועיל קנין המשכון לענין בל יראה, וכן הוא מפורש בהדיא **ברמב"ן קידושין דף ח: בד"ה ובמשכון דאחרים** שכ': 'משמע לי מסוגיא דפסחים דל"ד: דמשכון דתפיס ליה המלוה ברשותו, אם לא פרעו בזמנו והוחלט המשכון בב"ד למפרע הוא גובה ואי זבין מלוה או אקדיש משעת הרהנה שפיר אקדיש ושפיר זבין', ומפורש בדבריו דרק מכוח דאמרינן למפרע הוא גובה 'כשגבאו בסוף' מהני קנין המשכון לענין בל יראה, אבל כשלא גבאו בסוף, אעפ"י שגם אז איכא לקנין משכון מדר' יצחק כמפורש בדברי **הרמב"ן בקידושין ש**ם בהמשך דבריו [עיי"ש בדרך השני דלקדש בו את האשה יכול אף כשלא גבאו בסוף דמהני קנין המשכון שיוכל להקנות לה החוב שלא יוכל למחול עליו להלוה], מ"מ לא סגי בקנין זה לענין קביעת שם הבעלים גבי חמץ, ולכן למד הרמב"ן מהכא דמכוח דינא דר' יצחק נאמרה גם ההלכה של 'למפרע הוא גובה', ועיי"ש בדברי **הרמב"ן בקידושין שם** בדרך הראשון, שכ' דהא דמהני קנין דר' יצחק לענין שיוכל לקדש את האשה במשכון דאחרים כמפורש **בקידושין דף ח:** איירינן רק בגוונא שגבה בסוף את המשכון שאז איגל"מ שהוא שלו לגמרי ויכול לקדש בו את האשה ולכן אינו קידושין במלוה אלא בממונו ממש עיי"ש.

ועיין **בבעל המאור [פסחים דף ט: מדפי הרי"ף]** שכ' לפי דרכו דדינא דר' יצחק נאמר רק שלא בשעת הלואתו, דלפי"ז הא דמבואר בפסחים שם דמכוח דינא דר' יצחק אמרינן אף בשעת הלואתו שנחשב חמיצו של בעל המשכון לענין חמץ 'שאני הכא כיון שסופו לגבותו קנאו למפרע הואיל ואיכא שום צד בעולם במשכון דקני ליה מדר' יצחק ומהניא ליה תפיסתו הכ"נ מהניא ליה תפיסתו', ומבואר אף בדבריו דכל קנין המשכון דאיירינן בסוגיא דפסחים המועיל לענין בל יראה הוא רק כשסופו לגבותו היינו כשגבאו לבסוף ומדין למפרע הוא גובה, [אלא שלדבריו י"ל דבמשכנו בשעת הלואתו דאיכא בזה ממש דינא דר' יצחק מועיל הדבר אף כשלא גבאו לבסוף מחמת עצם קנין המשכון ודו"ק, ובדברי **התוס' הנ"ל בשם ריב"א** מפורש הדבר דאף במשכנו בשעת הלואתו דליכא בזה דינא דר' יצחק [לשיטתם] מ"מ מהני בזה לענין חמץ אפילו כשלא גבאו בסוף, שהרי הסוגיא בפסחים איירי בשעת הלואתו וע"ז כ' התוס' דאיירי כשלא גבאו בסוף, ודו"ק.

ועיקר שיטה זו דמועיל דין בע"ח קונה משכון לענין דנימא בזה למפרע הוא גובה צ"ב רב, דהרי **בפסחים דל"א.א.** אמרינן דטעמא דרבא דס"ל דאמרינן מכאן ולהבא הוא גובה הוא משום דכיון דאי בעי מצי לסלוקי ליה בזוזי אשתכח דהשתא הוא דקני, ואי נימא דעצם קנין המשכון לא מהני לענין בל יראה כשלא גבאו בסוף, אמאי באמת אמרינן למפרע הוא גובה ומועיל לבל יראה, והרי אף במשכון איכא הטענה דאי בעי מצי לסלוקי ליה בזוזי אשתכח דהשתא הוא דקני.

ועיין מה שהאריכו ביסוד זה דגבי משכון אמרינן לכו"ע 'למפרע הוא גובה' **בנתיבות המשפט סימן ס"ו סקי"ב וסימן ע"ב סק"ה ובדברי חיים דיני הלואה סימן מ"א.**

**\*\*\*\*\***

**דין בע"ח קונה משכון לגבי שמיטת כספים בהחוב**

**\*\*\*\*\***

**דין בע"ח קונה משכון במשכון דאחריםלענין קדושי אשה ולקנות בו עבדים וקרקעות**

**\*\*\*\*\***

**דין בע"ח קונה משכון לקדושי אשה במשכון דידה**

**\*\*\*\*\***

**דין בע"ח קונה משכוןלענין שאינו נעשה מטלטלין אצל בניו**

**\*\*\*\*\***

**דין מחילת המלוה על החוב במקום משכוןובדין משכונו של ישראל ביד הגר ומת הגר**

**\*\*\*\*\***

**בע"ח קונה משכוןלענין ירושת בכור ובעל וגביית בעל חוב**

**\*\*\*\*\***

**בדין זכות השתמשות המלוה במשכון**

**\*\*\*\*\***

**דין קנין המשכוןלענין מכירת החוב לאחר ע"י המשכון**

**\*\*\*\*\***

**בדין קנין המשכון לענין אי הוי 'הילך'
ובדרכי קניית המשכון בכסף ומשיכה וגביית ב"ד \*\*\*\*\***

**דין בע"ח קונה משכוןלגבי מוחזקות המלוה בספיקות ממון**