פיה_מ מסכת נגעים
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

**מ ס כ ת נ ג ע י ם**

**פרק ראשון**

**[א] מראות נגעים שנים שהן ארבעה. בהרת עזה כשלג, שניה לה כסיד ההיכל. והשאת כקרום ביצה, שניה לה כצמר לבן דברי ר' מאיר. וחכמים אומרין שאת כצמר לבן, שניה לה כקרום ביצה.**

התחיל בחלוקת מראות נגעי עור הבשר כפי שעשה הכתוב. והם שני מראות בהרת ושאת, ונחלקים לארבעה מראות, בהרת ושניה לה, ושאת ושניה לה. הוא אמרוֹ יתעלה[ויקרא יג, ב]אדם כי יהיה בעור בשרו שאת או ספחת או בהרת [[1]](#footnote-2)וספחת אינה ממראות נגעים החשובים כל אחד בפני עצמו, והוא אמרם [ספרא תזריע פרשה א] מה לשון ספחת טפלה שנאמר[ש"א ב, לו]ספחני נא אל אחת הכהנות. ועניינו שהיא נלוֵית, והזכירה הכתוב בין השאת והבהרת לקבוע לנו ענין ספחת לשתיהן יחד, כלומר לשאת ולבהרת, ויהיו אם כן שאת וספחתה ובהרת וספחתה.

ושני המראות הללו, כלומר שאת ובהרת, הן מראה הלובן, אמר יתעלה [ויקרא יג, י]שאת לבנה, ואמר [שם, ד]בהרת לבנה. וכמו כן בלי ספק המראות הנספחים להן. ונמצאו ארבעה מראות שכולם מתייחסים ללובן ומשתנים בחוזק ובחולשה, והלבנה ביותר שבהן היא הבהרת[[2]](#footnote-3).

וענין **עזה כשלג** בלובן חזק כשלג, והוא אמרוֹ [שם, ד] ואם בהרת לבנה היא, ובא הפירוש [ספרא שם] היא לבנה ואין למעלה ממנה, כמה תהא לבנוניתה, כשלג. ולמטה ממנה בלובן **כסיד ההיכל.** הרי אלו שני מראות הבהרת[[3]](#footnote-4).

ומראה השאת **כצמר לבן** והוא צמר נקי בן יומו[[4]](#footnote-5), כלומר יום לידת הטלה, קודם שיתלכלך, אם נרחץ אותו הצמר ונתלבן ברחיצה, והוא ענין אמרוֹ נקי. והמראה הזה הוא לובן חזק יותר מסיד ההיכל. ולמטה ממנו בלובן **כקרום ביצה.** והם שני מראות השאת.

ור' מאיר סובר שאחרי קרום ביצה יש מראה אחר והוא שני של שאת, ואף שהוא חלוש בלובן יותר מקרום ביצה[[5]](#footnote-6), וחכמים סוברים שכל מה שהוא חלוש בלובן מקרום ביצה אינו ממראה נגעים[[6]](#footnote-7). והלכה כחכמים.

**[ב] הפתוך שבשלג כיין המזוג בשלג, הפתוך שבסיד כדם המזוג בחלב דברי ר' ישמעאל. ר' עקיבה אומר אדמדם שבזה ושבזה כיין המזוג במים, אלא של שלג עזה ושל סיד דיהה הימנה.**

**פתוך** המראה המעורב מן הלובן והאודם, והוא גם כן ממראות נגעים, ואע"פ שאין זה מבואר בשאת אלא אמר[ויקרא יג, י]שאת לבנה בלבד, אבל נתבאר בבהרת, אמר [שם, ד]או בהרת לבנה אדמדמת. ובספרא[שם]מנין ליתן את האמור בבהרת בשאת ואת האמור בשאת בבהרת תלמוד לומר צרעת היא. לפי שכתוב בבהרת צרעת היא וכמו כן בשאת[[7]](#footnote-8).

עלה בידנו מזה שארבעת המראות הללו כולן אם נתערבה עם כל אחד מהם אדמימות מעטה עד שנהיה לובן שנלוית לו אדמימות הרי זה גם כן נגע צרעת. אמר שמדמים כל מראה מהם כאלו נתערב בו יין ומשוים אליו את מראה הצרעת[[8]](#footnote-9), והזכיר מהם שני מראות, כלומר כשלג וכסיד, והוא הדין לשאר המראות. וכך ציירו בתלמוד[שבועות ו, א]על זה, ארבעה כוסות מלאים חלב שוים בשיעוריהם, אחד מהם הוסיפו בו שתי טפות דם, ובשני ארבע טפות, ובשלישי שמונה טפות, וברביעי שש עשרה טפות. ועל פי יחס זה של התערובת משוים את ארבעת המראות המורכבים מן הלובן והאודם, כי ככל שיהיה הלובן חלוש, במעט אדמימות המתערבת בו הוא נראה ביתר אדמימות ובחזקה. ועל כן יהיה מעט האדמימות עם מראה קרום ביצה, כמו שש עשרה טפות של דם באותו שיעור של חלב, שבזה תהיה אדמימות נראית וניכרת[[9]](#footnote-10), והבן זאת[[10]](#footnote-11). ופירוש **דיהה** עמומה, בבהירות מועטת. והלכה כר' עקיבה.

**[ג] ארבעה מראות האלו מצטרפין זה עם זה לפטור, להחליט, ולהסגיר. להסגיר את העומד בסוף שבוע ראשון, לפטור את העומד בסוף שבוע שני, להחליט את שנולד לו מחיה או שער לבן כתחלה, בסוף שבוע ראשון, ובסוף שבוע שני, לאחר הפטור. להחליט את שנולד לו פשיון בסוף שבוע ראשון, ובסוף שבוע שני, לאחר הפטור. להחליט את ההופך כולו לבן מתוך הפטור. לפטור את ההופך כולו לבן מתוך החלט או מתוך הסגר. אלו מראות נגעים שכל נגעים תלויות בהן.**

**מצטרפין זה על זה** לכל הדינים[[11]](#footnote-12). אחר כך ביאר כיצד מצטרפין ונחשוב אותם כמראה אחד כדי שנחייב בכך אחד משלשת הדינים, או לפטור או להסגיר או להחליט. כי כאשר מחייבת הצטרפותם והיותם כמראה אחד שיאָמר לו טהור אתה, וזהו **לפטור,** או להשהות את הענין שבעת ימים, וזהו **להסגיר,** או לפסוק דינו ולומר לו טמא אתה, וזהו **להחליט,** עושים זאת.

והתחיל לבאר דין דין ואמר **להסגיר את העומד בסוף שבוע ראשון,** והיינו כי עוד יתבאר לך בפ' רביעי של מסכתא זו [מ"י] שמי שהיתה בגופו בהרת כחצי גריס ואין בה מחיה ולא שער לבן, ונולדה לו אחר כך בהרת כחצי גריס סמוכה לראשונה ובה שערה אחת לבנה, הרי זה טעון הסגר שבעת ימים. ואם היה אדם מוסגר ובגופו גם כן בהרת כחצי גריס[[12]](#footnote-13), ובסוף השבוע נולדה לו שאת כחצי גריס ובה שערה אחת לבנה[[13]](#footnote-14) סמוכה לבהרת שהיתה בו[[14]](#footnote-15), הרי זה גם כן מסגיר כמו שאם היתה בהרת ובהרת.

אחר כך אמר **לפטור את העומד בסוף שבוע שני** כגון שהיה סימן הצרעת שהסגיר אותו בו שבוע שני מקצתו מראה בהרת ובה כגריס ובצדה סמוכה לה מראה שאת כגריס, אחר כך נחסר מקצת מראה השאת ונותר מראה הבהרת בשיעורו, הרי הוא טהור לפי שכבר פחתה הצרעת[[15]](#footnote-16), ונחשוב אותן יחד כמראה אחד[[16]](#footnote-17), ועוד יתפרש כל זה להלן.

אחר כך אמר **להחליט את שנולד לו מחיה** והיינו כי עוד יתבאר לך בפ' שלישי של מסכתא זו [מ"ג]שסימני הטומאה בצרעת בעור שלשה סימנין, מחיה או שער לבן או פשיון. והמחיה, הוא שיהיה כשיעור עדשה מרובעת של בשר בריא בתוך המקום הנגוע. ושער לבן, הוא שיהיה במקום המנוגע שתי שערות לבנות או יותר. והפשיון, הוא שהנגע מתפשט ויגדל שטחו בגוף ואפילו כל שהוא.

והנה המחיה או שער לבן הרי הן סימן טומאה לעולם, בין שהיה זה בתחלת בואו לכהן, והיינו ענין **כתחלה[[17]](#footnote-18),** או שנולד אחד מהם בשבוע ראשון או בשבוע שני, או לאחר שאמר לו הכהן טהור אתה, וזהו ענין אמרוֹ **לאחר הפטור.** והוא אמרוֹ יתעלה[ויקרא יג, ז]אחרי הראותו אל הכהן לטהרתו ונראה שנית אל הכהן, כלומר שנולד בו דבר חדש לאחר שפסק עליו דין טהרה, ישוב אל הכהן שנית.

ואם היה באדם סימן צרעת ובה שתי מראות, מקצתה מראה בהרת ומקצתה מראה שאת, ושוב נולד באחד מהמראות מחיה או שער לבן, הרי הוא מוחלט לטומאה, לפי שהן יחד נחשבות כמראה אחד, בין שהיה אותו השער לבן או המחיה בתחלה, והוא בתחלת בואו לכהן, או שנולד בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע שני, או לאחר שטיהרו הכהן ואמר לו טהור אתה.

אמר וכמו כן הן מצטרפין **להחליט את שנולד לו פשיון,** וברור הוא שלא יהיה פשיון אלא לאחר שבוע ראשון, כי התוספת אינה נודעת אלא בהשוואה בין השיעור שהיה בנגע בתחלת עמדו לפני הכהן לבין מה שהוא עתה לאחר היום השביעי. וכל זמן שתהיה בנגע תוספת, בשבוע הראשון או השני או אחר הפטור, הרי הוא טמא. ואם היה באדם סימן צרעת ומקצתו מראה בהרת ומקצתו מראה שאת, ונתפשט אחד המראות בשטח הגוף, או שהיה הסימן אשר הסגיר אותו בו מראה בהרת, והיתה התוספת שנתפשטה בסוף שבוע מראה שאת, הרי הוא מוחלט לטומאה בכל זה מאחר שנולד פשיון, כי שני המראות יחד נחשבים כמראה אחד[[18]](#footnote-19).

אמר וכמו כן מצטרפין מראות נגעים **להחליט את ההופך כולו לבן מתוך הפטור,** וענין דברים אלו, כי עוד יתבאר בפ' השמיני של מסכתא זו[מ"א]שהאדם שנראה בו סימן צרעת ונֶאמר לו פטור אתה הואיל ולא היה שם מחיה ולא שער לבן, ואחר כך התפרשׂה הצרעת על כל גופו הרי הוא טמא[[19]](#footnote-20), וזה שאמר יתעלה[ויקרא יג, ג]כולו הפך לבן טהור הוא, אינו אלא במוחלט לטומאה אם התפשט הנגע בכולו לאחר שהיה טמא, אבל אם היה אדם שיש בגופו בהרת ופטרו הכהן, ואחר כך פשט בכל גופו מראה שאת הרי זו מצטרפת עם הבהרת הראשונה ויהיה מוחלט לפי היסוד שאמרנו, וזהו אמרוֹ להחליט את ההופך כולו לבן מתוך הפטור.

וכן אם היה מוחלט בבהרת טמאה, כלומר שהיה בה שער לבן או מחיה או פשתה בעור, ולאחר ההחלט פשט בכל גופו מראה שאת, הרי הן כמראה אחד ונֹאמר כולו הפך לבן טהור הוא, וזהו ענין אמרוֹ **לפטור את ההופך כולו לבן מתוך החלט או מתוך הסגר,** לפי שאם פשטה הצרעת על כל גופו כשהוא מוסגר הרי זה גם כן טהור, כי המוסגר הוא טמא כמו המוחלט כפי שביארנו בתחלת כלים [פ"א מ"ה].

וכל האופנים הללו שציירנו בפירוש ההלכה הזאת במראה הבהרת והשאת, הוא הדין עצמו אם היה הנגע משלשת המראות או מארבעת המראות המנויים, כי כולם נחשבים כמראה אחד לכל הדינים, לפטור להסגיר ולהחליט. וכל מקום שאמרנו בציורים הללו סימן צרעת או מקום צרעת, כוונתנו בזה השיעור המטמא בנגעים, והוא כגריס, ועוד נבאר את זה [לקמן מ"ה].וכבר שאל ר' יהושע בנו של ר' עקיבה לר' עקיבה על אלו הארבעה מראות מה היא תועלת חלוקתן במנין מאחר שכולן נחשבין מראה אחד ומצטרפין לכל הדינים, היו אומרים כל לובן שהוא כקרום הביצה או בלובן חזק יותר ממנו הרי הוא נגע צרעת, והוא אמרוֹ בתוספתא [נגעים רפ"א] ויאמרו מקרום ביצה ולמעלה טמא ומצטרפין זה עם זה, אמר לו מלמד שאם אינו בקי בהן ובשמותיהן לא יראה את הנגעים. כלומר שלא נמנו אלא לצורך בקיאות בחלוקת המראות ובהבדל ביניהם, עד שיאמר המראה הזה בהרת וזה שאת וזה שני של בהרת וזה שני של שאת[[20]](#footnote-21).

ומן הראוי שתדע שר' עקיבה סובר שתולדת הבהרת היא לבנה יותר מן השאת[[21]](#footnote-22), אבל חכמים אומרים שהשאת לבנה יותר מסיד ההיכל שהוא תולדת הבהרת כמו שכבר הזכרנו [מ"א], ושסיד ההיכל יותר לבן מקרום ביצה, ויהיה אם כן סדר המראות לדעת חכמים בחוזק ובחולשה כך, בהרת, אחריה השאת, אחריה תולדת הבהרת, אחריה תולדת השאת, כמו שנתבאר בגמר שבועות[ו, א].ומה שאמרהרי **אלו מראות נגעים** כוונתו לארבעה הפשוטים ולארבעה המורכבים מהם ומן האודם כמו שביארנו.

**[ד] ר' דוסא[[22]](#footnote-23) בן הרכינס אומר מראות נגעים שלשים וששה. עקביה בן מהללאל אומר שבעים ושנים. ר' חנינה סגן הכהנים אומר אין רואין את הנגעים כתחלה לאחר שבת שהשבוע שלו חל להיות בשבת, ולא בשני שהשבוע השני שלו חל להיות בשבת, ולא בשלישי לבתים שהשבוע השלישי שלו חל להיות בשבת. ר' עקיבה אומר לעולם רואין. חל להיות בתוך השבת מעבירין לאחר השבת, ויש בדבר להקל ולהחמיר.**

כבר ביארנו בהלכה שלפני זו שלא טרחנו במנין המראות אלא בעבור ההתמחות והבקיאות במראות, מטעם זה אמר ר' דוסא הואיל ואי אפשר מבלעדי הבקיאות, הנה המראות שמן הראוי שיהיה בקי בהן הן שלשים וששה[[23]](#footnote-24). וביאורו, כי הנגעים ששה מינים, ראשית נגעי עור בשר, והשני נגעי שחין ומכוה[[24]](#footnote-25), והשלישי נגעי קרחת וגבחת, והרביעי נגעי ראש וזקן והם הנקראים נתקים, והחמישי נגעי בגדים, והששי נגעי בתים. ולשון התוספתא[נגעים פ"ג הי"ב]השחין והמכוה שניהם סימן אחד ושניהם טומאה אחת, ולמה נחלקו שאין מצטרפין זה עם זה. ועוד נאמר שם הקרחת והגבחת שניהן סימן אחד ושניהן טומאה אחת, ולמה נחלקו שאין מצטרפין זו עם זו. וכל זה יתבאר להלן. וכבר הוקדם לך כי מראות נגעים בעור הבשר שמונה, ארבעה פשוטים והארבעה שמעורבת בהן אדמימות כמו שביארנו, והם אותם שאומרים עליהם ארבעה בחלוק וארבעה בפתוך. ובתוספתא[פ"א ה"ב]אמרו מראות שעור הבשר מיטמא בהן השחין והמכוה והקרחת והגבחת מיטמאין. ועוד נאמר שם הנתקין מטמאין בכל מראה[[25]](#footnote-26). וכאשר עלו בידנו כל ההקדמות האלו יהיו מראות נגעים באדם שלשים ושנים, שמונה בעור הבשר ושמונה בשחין ושמונה בקרחת[[26]](#footnote-27), והן עצמן בנתקים[[27]](#footnote-28), ובנגעי בגדים שני מראות, ירקרק ואדמדם, ובנגעי בתים גם כן שני מראות, ירקרק ואדמדם. הרי אלו שלשים וששה מראה, לפי שנויי המראות והמקום אשר יהיה בו המראה.

ואמר עקביה בן מהללאל כיון שהדבר כך מצד הבקיאות הרי הן שבעים ושנים, כי כל המראות הללו לפי שנויי מראיהן ושנויי מקומות המראות, יש שיהיו בתחלה ויש שיהיו לאחר ראיה שקדמה שצריך להשוות בין מה שהן עכשיו ובין מה שהיו בו קודם, או בשבוע ראשון או שני או שלישי, כי פעמים ההסגר מגיע לקצו בנגעי בתים בשבוע שלישי כמו שיתבאר[[28]](#footnote-29). ואלו הן שבעים ושנים מראה, שלשים וששה בתחלה כמו שמנינו אותם, והן עצמן בסוף לאחר ההסגר, איזה זמן שיהיה ההסגר, או שבוע אחד או שני שבועות או שלשה, כפי שהדין מחייב. ואל הענין הזה רמז בתוספתא [רפ"א] מנין אתה אומר כהן שהוא בקי בנגעין ולא בנתקין בנתקין ולא בקרחות באדם ולא בבגדים בבגדים ולא בבתים במראה ראשון ולא במראה שני במראה שני ולא במראה שלישי לא יראה את הנגעים עד שיהא בקי בהן ובשמותיהן תלמוד לומר [ויקראיד,נד-נז]זאת התורה לכל נגע הצרעת ולנתק ולצרעת הבגד ולבית ולשאת ולספחת ולבהרת ולהורות ביום הטמא וכו'. כלומר שלא יורה עד שיהיה בקי בכל המראות האלה בהבנת העניינים ובידיעת השמות המורים על כל ענין מהם. למוד את העניינים הללו כי הם נפלאים מאד, וכבר הוקשה המנין הזה על כל מי ששמעתי שמעוֹ או ראיתי את דבריו, וכבר עזרנו ה' בהבנתו[[29]](#footnote-30).

ואשוב להשלים פירוש ההלכה. אמר **ולא בשני שהשבוע השני שלו חל להיות בשבת** והיינו כי שבוע שני מתחיל מניינו מן היום השביעי של שבוע, שנמצא שהיום השביעי משותף לשני השבועות יחד[[30]](#footnote-31). וכמו כן שלשת השבועות של נגעי בתים, היום השביעי הוא משותף לשבוע הראשון ותחלת השני, והיום השלשה עשר משותף לסוף השבוע השני ותחלת השלישי. ויהיה מספר שני השבועות שלשה עשר יום, ומספר שלשת השבועות תשעה עשר יום, ועל כן אם התחיל בראיה ביום שני חל היום השלשה עשר ביום שבת, ואם התחיל בראיה ביום שלישי חל היום התשעה עשר ביום שבת. וזה יתבאר בפ' שלישי של מסכתא זו. ואמר ר' עקיבה שהוא מתחיל בראיה באיזה יום שיזדמן, ואם חל יום השלמת שבוע מן השבועות ביום שבת שאסור לראות הנגע בו כיון שזה כמו דין מן הדינים[[31]](#footnote-32), יאחר את הראיה לאחר השבת. ויש שיהא באיחור הזה לאחר השבת חומרא לבעל הצרעת או קולא, והוא יבאר זאת. והלכה כר' עקיבה.

**[ה] כיצד להקל, היה בו שער לבן והלך לו שער לבן, היו לבנות והשחירו, אחת לבנה ואחת שחורה והשחירו שתיהן, ארוכות והקצירו, אחת ארוכה ואחת קצרה והקצירו שתיהן, נסמך השחין לשתיהן או לאחת מהן, הקיף השחין את שתיהן או אחת מהן, או חלקן השחין ומחית השחין והמכוה ומחית המכוה והבוהק. היתה בו מחיה והלכה לה המחיה, היתה מרובעת ונעשת עגולה או ארוכה, מבוצרת ונעשת מן הצד, מכונסת ונתפזרה ובא השחין ונכנס לתוכה והקיפה. חלקה או מעטה השחין ומחית השחין והמכוה ומחית המכוה והבוהק. היה בו פשיון והלך לו הפשיון, או שהלכה לה האום, או שנתמעטה ואין בזה ובזה כגריס. השחין ומחית השחין, המכוה ומחית המכוה, והבוהק, חולקין בין האום לפשיון. הרי אלו להקל.**

שים לב ליסודות האלה, והם, שכל נגע צרעת שיעורו לא פחות מכגריס מרובע, ושנגעי עור הבשר מטמאין בשלשה סימנים איזה מהם שיהיה, והם שער לבן או מחיה או פשיון, וכבר נזכר זה לעיל[מ"ב].

ודע כי מתנאי שער לבן שיהיה בנגע, לא שיהיה בשחין או במכוה או מחית השחין והמכוה או בתוך הבוהק[[32]](#footnote-33), אף אם היה השחין הזה אשר בו השער הלבן בתוך הנגע[[33]](#footnote-34). וכן המחיה אם היתה בשחין שבתוך הנגע אינה סימן טומאה[[34]](#footnote-35). וכן הפשיון שלא יהיה מן עור הבשר לתוך השחין או למחית השחין או לתוך המכוה או למחית המכוה או לבוהק[[35]](#footnote-36). ועוד יתבארו כל היסודות הללו וראיותיהם. וכל זמן שנולד לנגע מה שיציל את אחד משלשת הסימנין האלה שלא יהיה סימן טומאה הרי היא קולא לבעל הנגע.

ומתנאי נגעי עור בשר שיהיה סובב לו מכל צד עור הבשר כדי שיתכן בו הפשיון באיזה צד שיהיה. ולשון ספרא[פרשתא א פ"ב ה"א]בעור הבשר שיהא כל החוצה לו סמוך לעור הבשר ראוי לפשיון, שאם היה סמוך לראש ולזקן ולשחין ולמכוה ולקרחת אינו מוחלט[[36]](#footnote-37).

וכן שתי השערות הלבנות האלו שהן סימן טומאה, כאשר יהיו שתיהן או אחת מהן קצרה פחות מן השיעור שיתבאר להלן[פ"ד מ"ד]או שהיו שחורות או שהיו בצד שחין או מחית השחין או מכוה או מחית המכוה הרי זה אינו מוחלט[[37]](#footnote-38). וכן אם נולד בין מקום צמיחת שתי השערות[[38]](#footnote-39) שחין או מחית השחין או מכוה או מחית המכוה או בוהק[[39]](#footnote-40) הרי זה אינו מוחלט, ועוד יתבארו יסודות כל זה.

והנגע הראשון שהיה בגוף בעת עמוֹד האדם תחלה לפני הכהן נקרא **אום,** והנוסף עליו אם התפשט אחר כך נקרא **פשיון.** וכאשר גדל הנגע ונסתלק המקור ונשארה התוספת, או שנשאר מקצת המקור עם התוספת וסך כל מה שנשאר עם מה שנוסף הוא פחות מכגריס הרי זה אינו טמא[[40]](#footnote-41). וכן אם נולד בין המקור והתוספת אחד מן הדברים אשר לא יהיה בהם פשיון, כגון שהיה בין המקור ולתוספת שחין או מכוה או מחית השחין או מחית המכוה, או שנולד בין האום ולתוספת בוהק והבדיל ביניהם, כבר ניצול מלהיות מוחלט בפשיון בגלל הנולד שנולד.

והזכיר לך בהלכה הזאת את כל הדברים האלה שהתחדשותם מסלקת סימני טומאה, כי יתכן שיהיה יום השבת שהוא שביעי שלו טמא או קרוב להחלט, ויולד לו אחד מן הנולדים המצילים אותו מן ההחלט במשך היום וליל יום ראשון, ובבוקר ימָצא במצב אחר, ונמצא שיש לו באיחור קולא. ואפשר שיהיה ביום השבת בלתי מוחלט ויגרום לו האיחור שיהיה ביום ראשון מוחלט כפי שיזכיר בהלכה הבאה.

ומתנאי המחיה שאם היתה כעדשה מצומצמת שתהיה מרובעת כמו שנבאר[רפ"ו].וכן מתנאי כל מחיה שתהיה מוקפת בתוך הנגע והנגע סובב לה ואז תהיה סימן טומאה, והוא אמרוֹ **מבוצרת.** אבל אם היתה בצד הנגע כך # אינה סימן טומאה. ומתנאי המחיה גם כן שיהיה שיעור העדשה שבה מחובר כולו כגוף אחד, אבל אם היתה מפוזרת בתוך הנגע נקודה כאן ונקודה כאן, אף אם יש בין כולן כעדשה, ואע"פ שכל חלק ממנה מבוצר בתוך הנגע, אינה סימן טומאה. וכן אם חלקה השחין או הקיפה או מעטה אינה סימן טומאה, עד שתהיה כולה מכונסת ומבוצרת בתוך הנגע, לא בתוך בוהק או שחין או מכוה שבתוך הנגע, לפי שאמר יתעלה [ויקרא יג, י]ומחית בשר חי בשאת[[41]](#footnote-42). וכמו כן בשאר מראות הנגעים לא יהיו סימני טומאה עד שיהיו בתוך הנגע, לא מן הצד, ואז יהיו סימני טומאה כמו שהקדמנו, ועוד נבאר זאת בפ' רביעי של מסכתא זו [מ"ו].

**[ו] כיצד להחמיר, לא היה בו שער לבן ונולד לו שער לבן, היו שחורות והלבינו, אחת שחורה ואחת לבנה והלבינו שתיהן, קצרות והאריכו, אחת קצרה ואחת ארוכה והאריכו שתיהן, נסמך השחין לשתיהן או לאחת מהן, הקיף השחין את שתיהן או את אחת מהן, או חלקן השחין ומחית השחין, המכוה ומחית המכוה, והבוהק, והלכו להן. לא היתה בו מחיה ונולדה לו מחיה, היתה עגולה או ארוכה ונעשת מרובעת, מן הצד ונעשת מבוצרת, מפוזרת ונתכנסה, בא השחין ונכנס לתוכה והקיפה, חלקה או מיעטה השחין או מחית השחין, המכוה ומחית המכוה, והבוהק, והלכו להן. לא היה בו פשיון ונולד בו פשיון. השחין ומחית השחין והמכוה ומחית המכוה והבוהק חולקין בין האום לפשיון והלכו להן. הרי אלו להחמיר.**

כל ההלכה הזאת מבוארת אם הובן כל האמור לעיל, כי הכוונה בה שהיה טהור ביום השביעי שהוא יום השבת, ולמחר ביום ראשון נולד לו דבר הגורם לו טומאה, כגון הופעת מחיה ושער לבן ופשיון. או שהתבטלו אותם הדברים שהיו מצילים אותו, כגון שהיה עניינו ביום השבת כפי שהזכיר, שהיה השחין סמוך לבהרת[[42]](#footnote-43), וכן שאר הדברים שביארנו שהם מצילים, ואחר כך בטלו אותם המצילים, והוא ענין אמרוֹ **והלכו להן,** כלומר שנסתלקו במשך יום השבת וליל יום ראשון, ובבוקר והנה הוא טמא, הרי זה להחמיר[[43]](#footnote-44).

וכבר נתבאר לך מן ההלכה הזאת ומשלפניה ששער לבן אינו סימן טומאה אלא אם כן היה בתוך הנגע, אבל אם היה שחין או מכוה בתוך הנגע, ושער לבן באותו השחין או המכוה, אינו סימן טומאה, ועל כן אמר **נסמך השחין לשתיהן או לאחת מהן** וכו'[[44]](#footnote-45).

ומן הראוי שתדע שהמחיה לא תהיה סימן טומאה עד שתהיה מבוצרת בתוך הבהרת והנגע מקיף אותה מכל צד, וכן שתהיה מכונסת, אבל אם היתה המחיה מן הצד, דהיינו שהיתה כמין רצועה של בשר חי שהתפשט ונכנס לתוך הנגע ואינו מוקף בנגע מכל צד, אינה סימן טומאה, ועוד יתבאר זה [פ"ד מ"ג]. וכן המחיה שהיתה מפוזרת בתוך הנגע אינה סימן טומאה. והואיל וכך הוא הרי נתבאר שמה שאמר **מבוצרת ונעשת מן הצד מכונסת ונתפזרה** הוא על המחיה, וכן כל האמור בהמשך לזה באמרוֹ **הקיפה השחין חלקה מעטה** וזולת זה, הכל מכוון על המחיה כמו שביארנו בהלכה הקודמת ובזו. ואלו הן כל היסודות שעל פיהם נוהג כל האמור.

**פרק שני**

**[א] בהרת עזה נראת בגרמני כהה, והכהה בכושי עזה. ר' ישמעאל אומר בית ישראל אני כפרתן הרי הן כאשכרע לא שחורים ולא לבנים אלא בינונים. ר' עקיבה אומר יש לציירים סמנים שהן צרין צורות שחורות ולבנות ובינוניות, מביא סם בינוני ומקיפו מבחוץ ותראה כבינוני. ר' יהודה אומר מראות נגעים להקל אבל לא להחמיר, ויראה הגרמני בבשרו להקל, והכושי כבינוני להקל. וחכמים אומרין זה וזה כבינוני.**

**גרמני** שם הלבן מאד, מיוחס אל העצם אשר שמו גרמא[[45]](#footnote-46). והבהרת נראית בגוף הלבן מאד בלובן חלוש[[46]](#footnote-47), וכן הבהרת שהיא בלובן חלוש נראית בגוף השחור לבנה מאד[[47]](#footnote-48).

וענין **אני כפרתן** אהיה פדיונם, והיא אִמרה שאומרה האומר מרוב אהבה, שכיון שהזכיר את מראיהם הממוצע גדל חינם בעיניו ואמר אני כפרתן[[48]](#footnote-49). ו**אשכרע** מין ממיני הארז, בינוני במראה בין הלבן והשחור. יש אומרים שהוא "אלבקס"[[49]](#footnote-50), ותרגום ברוש תדהר ותאשור[ישעיה מא, יט]בירון מורנין ואשכרעין.

ובא לנו בכתוב[[50]](#footnote-51) שמראות נגעים הם בהתיחסות לגוף אשר בו הנגע, והוא אמרוֹ [ויקרא יג, ב]בעור בשרו, ובא לנו כתוב אחר שהם בלי יחס לגוף, והוא אמרוֹ [שם, ג] בעור הבשר. ר' יהודה אומר הואיל ומראות נגעים בתחלה להקל כמו שיתבאר להלן[פ"ה מ"ד]הרי הן ביחס אליו, כלומר אל עור בשרו, אם היה בזה קולא, ואינם ביחס לגופו אם היה בזה חומרא[[51]](#footnote-52), ולכן אמר **יראה הגרמני בבשרו** הואיל וזו קולא. **וכושי כבינוני** הואיל ויש בזה קולא. וחכמים אומרים שכולם כבינוני[[52]](#footnote-53), ואמרוֹ בעור בשרו אינו אלא כבינוני[[53]](#footnote-54). והלכה כחכמים[[54]](#footnote-55).

**[ב] אין רואין את הנגעים בשחרית ובין הערבים, ולא בתוך הבית, ולא ביום המעונן, לפי שהכהה נראת עזה. ולא בצהרים לפי שעזה נראת כהה. ואמתי רואין, בשלש ובארבע ובחמש ובשבע ובשמונה ובתשע דברי ר' מאיר. ר' יהודה אומר בארבע ובחמש ובשמונה ובתשע.**

**בין הערבים** שם עֲרוב היום.ו**צהרים** קרוב לחצות היום מלפניו ומלאחריו[[55]](#footnote-56). ומה שמראות נגעים ביום ולא בלילה הרי זה בכתוב, לפי שכל מקום שדִבר בנגעים לא נֶאמר אלא במלת יום. ובספרא[ויקרא פרשתא ב, ה"ב]יכול כל מראה היום יהא כשר תלמוד לומר לכל מראה עיני הכהן מה כהן פרט לשחשך מאור עיניו[[56]](#footnote-57) אף היום[[57]](#footnote-58) פרט לשחשך מאור היום מכאן אמרו אין רואין את הנגעים בשחרית[[58]](#footnote-59) וכו'. והלכה כר' יהודה.

**[ג] כהן הסומא באחת מעיניו או שכהה מאור עיניו לא יראה את הנגעים, שנאמר** [ויקרא יג, יב] **לכל מראה עיני הכהן. בית האפל אין פותחין בו חלונות לראות את נגעו.**

**כהה מאור עיניו** שנחלשה ראִיתו עד שאינו רואה כראִית הבריאים[[59]](#footnote-60).

ואמר ה' בנגעי בתים[ויקרא יד, לה]כנגע נראה לי בבית, שיהיה נראה מאליו למביט בו[[60]](#footnote-61), וכך אמרו[ספרא ה, ה] [[61]](#footnote-62)נראה לי ולא לנרי[[62]](#footnote-63), מכאן אמרו בית האפל אין פותחין בו חלונות וכו'.

**[ד] כיצד ראיית הנגע, האיש נראה כעודר וכמוסק זיתים, והאשה כעורכת וכמנקת את בנה, כאורגת בעומדין לשחי ליד הימנית. ר' יהודה אומר אף כטווה פשתן לשמאלית. כשם שהוא נראה לנגעו כן הוא נראה לתגלחתו.**

אמר בראית נגעים [ויקרא יג, יב] לכל מראה עיני הכהן[[63]](#footnote-64), שאינו צריך לבדוק[[64]](#footnote-65) את הקמטים וקפולי האיברים כדי שיראה אם יש שם נגע או בשר חי, אלא כשהתפשט והוא ערום ועמד לפני הכהן[[65]](#footnote-66), הרי כל מקום שנראה בו כשהוא באופן האמור הוא זה שמיטמא בנגעים.

והתחיל לבאר את האופן ואמר, שיעמוד האיש כמי שחופר, והוא הנקרא **עודר,** או כמי שמנער את עץ הזית והוא הנקרא **מוסק**[[66]](#footnote-67)**,** הרי כל הנראה בו כשהוא בשני אופנים אלו מתטמא בנגעים. והאשה תתפשט ערומה ותשב על הארץ ותפשוט את איבריה כפשיטת העוסקת בבצק[[67]](#footnote-68), ופשיטת המניקה את בנה, וכאופן האורגת בכלי האריגה העומד[[68]](#footnote-69) ופושטת את ידה הימנית עד שמתגלה בית שחיה, כי אי אפשר לאורגת מבלי לפשוט ידה הימנית בשיעור כזה[[69]](#footnote-70).

ור' יהודה אומר שכמו כן[[70]](#footnote-71) תשב באופן של הטווה את הפשתן ופושטת את ידה השמאלית עד שמתגלה גם בית שחיה. וכל מה שנראה מגוף האיש בשני אופנים אלו או מגוף האשה באופנים הללו הוא זה ששמים לב אליו בנגעים, וזהו שאמר ה' לכל מראה עיני הכהן.

וכן בעת התגלחת שאמר בה[ויקרא יד, ח]וגלח את כל שערו, גם כן אינו חייב לגלח כל שאינו נראה מגופו כשהוא באופנים האלה. ואין הלכה כר' יהודה[[71]](#footnote-72).

**[ה] כל הנגעים אדם רואה חוץ מנגעי עצמו. ר' מאיר אומר אף לא נגעי קרוביו. כל הנדרים אדם מתיר חוץ מנדרי עצמו. ר' יהודה אומר אף לא נדרי אשתו שבינה לבין אחרים. כל הבכורות אדם רואה חוץ מבכורות עצמו.**

כבר נתבארו בבכורות [פ"ו] המומין אשר אם נולדו בבכור הוא נאכל במומו ואינו קרב, ונתבארו כל התנאים בזה. ואין הלכה כר' יהודה, ולא כר' מאיר[[72]](#footnote-73).

**פרק שלישי**

**[א] הכל מטמאין בנגעים חוץ מן הגוים וגר תושב. הכל כשרים לראות את הנגעים, אלא שהטומאה והטהרה בידי כהן, אומרין לו אמור טמא והוא אומר טמא, אמור טהור והוא אומר טהור. אין רואין שני נגעים כאחת בין באיש אחד בין בשני אנשים, אלא רואה את הראשון ומסגירו ומחליטו ופֹטרו, וחוזר לשני. אין מסגירין את המוסגר, ולא מחליטין את המוחלט, ואין מסגירין את המוחלט, ולא מחליטין את המוסגר. אבל בתחלה בסוף שבוע, המסגיר מסגיר, והמחליט מחליט, מסגיר ופוטר, מחליט ופוטר.**

**הכל** ואפילו העבדים[[73]](#footnote-74) והקטנים בשנים, ואפילו קטן בן יומו מטמא בנגעים[[74]](#footnote-75).

ואתה תמצא לשון התורה בכל הנגעים והסגירו הכהן [ויקרא יג, ה], טמא יטמאנו הכהן [ויקרא יג, מד], וטהרו הכהן [ויקרא יג, ו], הרי שנתן את גזר הדין בהסגר וההחלט והפטור בידי הכהן[[75]](#footnote-76). ודע שהחלל פסול לראית נגעים, לפי שאמר[ויקרא יג, ב]או אל אחד מבניו הכהנים, וידוע שבני אהרן הם כהנים, אלא אמר הכהנים עד [[76]](#endnote-2)שיהוא בכיהונם להוציא חללים[[77]](#footnote-77).

ואמר וראהו הכהן [ויקרא יג, ג ועוד], כלומר שלא יראה אלא נגע אחד. וכאשר ראה ודן בו מה שדן, חוזר ורואה נגע אחר[[78]](#footnote-78), וכן אם היו שני נגעים באדם אחד לא יראה את שניהם כאחד לפי שאמר ה' וראה הכהן את הנגע [ויקרא יג, ג][[79]](#footnote-79).

ומה שאמר **בתחלה בסוף שבוע** עניינו שכל הדינים האלה לא יהיו אלא או בתחלת עמדוֹ לפניו שאז יפטור או יסגיר או יחליט, או בסוף שבוע, בין בסוף השבוע הראשון, או השני אם היה ממי שטעון הסגר שני. אבל שיסגיר או יחליט או יפטור לפני תום השבוע או לאחריו, לזה אין לו רשות, לפי שהכתוב פסק שלא תהיה הראיה אלא בתחלת הענין או בסופי השבועות[[80]](#footnote-80).

ומה שאמר **אין מסגירין את המוחלט** כוונתו בזה שאם נולד לו נגע המחייב הסגר בתוך ימי חלוטו לא יסגירנו בו[[81]](#footnote-81), והסמיכו את זה [ספרא פרשתא א פ"א ה"ז] לאמרוֹ[[82]](#endnote-3)לא יסגירנו כי טמא הוא [ויקרא יג, יא].וכן אין מחליטין בתוך ימי החלט אם נולד לו נגע אחר המחייבו גם כן את ההחלט. ולא יחליט במה שמחייב החלט בתוך ימי הסגר. ולא יסגיר בנגע אחר בתוך ימי הסגר[[83]](#footnote-82).

וכבר נתבאר בספרא[פרשתא א פ"ב ה"ח]שהוא רשאי לומר לו בעת אחת, או בתחלה או בסוף שבוע, הרי [[84]](#endnote-4)את מוסגר בזה ומוחלט בזה, או מוחלט בזה ומוסגר בזה[[85]](#footnote-83), אבל לאחר שפסק את אחד משני הדינים שמחייב הנגע האחד אינו חוזר ודן אותו במה שמחייבו הנגע השני כשהוא בתוך הסגרו של נגע ראשון או בתוך חלוטו[[86]](#footnote-84).

ומה שאמר **מסגיר ופוטר** עניינו שהוא בתחלה או בסוף שבוע יאמר לו הרי את מוסגר בנגע זה ופטור מזה, וכמו כן יש לו לומר לו הרי את מוחלט בנגע זה ופטור מזה[[87]](#footnote-85).

[[88]](#footnote-86)וכבר נתבאר בתוספתא[נגעים פ"א הי"ב]שהכהן אשר יראה את הנגע בתחלת הענין הוא זה שרואהו בסוף שבוע ראשון ובסוף שבוע שני[[89]](#footnote-87), והוא בעצמו אשר יסגיר או יחליט או יפטור. ואם מת הכהן הראשון רואהו כהן שני. ואם ראה את הנגע הכהן והסגירו ומת הכהן הרי דין הפשיון כבר נסתלק באותו השבוע, כי הפשיון יוָדע רק בהשואה למה שהיה מקודם[[90]](#footnote-88). וכבר הקדמנו שלא יראה את הנגעים אלא מי שנעשה בקי בכל מיניהם, כמו שביארה התוספתא[נגעים רפ"א]באמרם עד שיהא בקי בהן ובשמותיהן. ובספרא[ויקרא יא, נד]ולהורות ביום הטמא וכו', אמרו מלמד שאינו רואה את הנגעים עד שיורנו רבו[[91]](#footnote-89).

**[ב] חתן שנראה בו נגע נותנין לו שבעת ימי המשתה לו ולביתו ולכסותו. וכן ברגל נותנין לו כל ימות הרגל. עור הבשר מטמא בשני שבועות, ובשלשה סימנין בשער לבן ובמחיה ובפשיון. בשער לבן ובמחיה בתחלה, בסוף שבוע ראשון, ובסוף שבוע שני, לאחר הפטור. בפשיון, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, לאחר הפטור. ומטמא בשני שבועות שהן שלשה עשר יום.**

אמר יתעלה[ויקרא יד, לו]וצוה הכהן ופנו את הבית וכו', הרי שהמתין לו הכתוב משך זמן מסויים[[92]](#footnote-90) עד שיפנה כל מה שבבית ואז יראה ויפסוק עליו[[93]](#footnote-91). אמרו בספרא [שם] אם ממתינין לדבר הרשות לא ימתינו לדבר מצוה, ולכן חתן שהוא עוסק במצות פריה ורביה[[94]](#footnote-92), או כל אדם במועד[[95]](#footnote-93) שגם הוא עסוק בשמחת הרגל, מניחים לו עד תום המועד או ימי המשתה. וכן ביתו ובגדיו אם נולדה בהן צרעת אין רואין אותן עד לאחר המועד או ימי המשתה כדי שלא יתעצב באופן מאופני העצבות.

ומה שאמר **בשני שבועות** כוונתו בזה שפעמים הוא מסגירו שבוע לאחר שבוע במקצת נגעי עור בשר שמתחייב בהם כך, ולשון התורה [ויקרא יג, ה]והסגירו שבעת ימים שנית. אבל הסימנים האלה הרי כולם כתובים, אמר [שם, ג] ושער בנגע הפך לבן וטמא אותו, ואמר[שם, ח]והנה פשתה המספחת בעור וטמאו הכהן, ואמר[שם, י-יא]ומחית בשר חי בשאת צרעת נושנת היא. ואע"פ שלא ביאר הכתוב בבהרת מחית בשר חי, מכל מקום כל מה שביאר בבהרת חל בשאת, וכל מה שביאר בשאת חל בבהרת, כמו שביארנו בתחלת המסכתא הזאת[מ"ב],וכמו כן בשאר מראות נגעים. הרי נתברר לך מזה שכל אחד מארבעת המראות הלבנים, או שמעורבת בהם אדמימות מעטה כפי שקדם בתחלת המסכתא, אם היה באיזה מראה מהם שנולד בגוף, אחד משלשת הדברים האלה והם שער לבן או מחיה או פשה בעור, הרי הוא טמא, בין שנראה הסימן הזה בתחלה או בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע שני או לאחר הפטור. וכבר ביארנו שהפשיון לא יצוייר שיהיה בתחלה.

והודיענו ששני השבועות הן **שלשה עשר יום** וזה לפי שיום שביעי של שבוע ראשון עולה לכאן ולכאן כמו שביארנו בפרק הראשון [מ"ד].

**[ג] המכוה והשחין מטמאין בשבוע אחד, ובשני סימנין בשער לבן ובפשיון. בשער לבן בתחלה, בסוף שבוע, לאחר הפטור. בפשיון, בסוף שבוע, לאחר הפטור. ומטמאין בשבוע אחד שהוא שבעת ימים.**

הכתוב לא דן בשחין ומכוה שנולדה בהם צרעת, הסגר שני, אלא כתוב בהם הסגר שבעת ימים בלבד במה שטעון הסגר, ולאחר השבוע יחליט או יפטור. ולא הזכיר בהם מחיה אלא אמר בנגע השחין[ויקרא יג, כ]ושערה הפך לבן, ועוד אמר בו[שם, כב]ואם פשה תפשה בעור. ואמר במכות אש[שם, כה]והנה נהפך שער לבן בבהרת, ועוד אמר בה[שם, כז]אם פשה תפשה בעור. ואיני צריך לחזור בכל מקום שהפשיון לא יתכן אלא לאחר משך זמן, לא פחות משבוע, כפי העיקר שכבר נזכר.

**[ד] הנתקים מטמאין בשני שבועות, ובשני סימנין בשער צהוב דק ובפשיון. בשער צהוב דק כתחלה, בסוף שבוע ראשון, ובסוף שבוע שני, לאחר הפטור. בפשיון, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, לאחר הפטור. ומטמאין בשני שבועות שהן שלשה עשר יום.**

**נתקים** הם נגעי הראש והזקן, והם שאמר יתעלה בהם[ויקרא יג, ל]נתק הוא, והזכיר בהם גם כן[שם, לג]והסגירו שבעת ימים שנית, והזכיר בסימן הטומאה [שם, ל]ובו שער צהב דק, ועוד אמר[שם, לו]והנה פשה הנתק בעור.

**[ה] הקרחת והגבחת מטמאות בשני שבועות, ובשני סימנין במחיה ובפשיון. במחיה בתחלה, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, לאחר הפטור. בפשיון, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, לאחר הפטור. ומטמאות בשני שבועות שהן שלשה עשר יום.**

כלומר הנגעים הנולדים בקרחת ובגבחת אמר ה' בהם[ויקרא יג, מג]כמראה צרעת עור בשר, שכשם שצרעת עור בשר מטמאה במחיה ובפשיון ובשני שבועות כמו כן הצרעת הזאת שתהיה בקרחת ובגבחת[[96]](#footnote-94). ולא יצוייר כאן שער לבן, לפי שקרחת וגבחת הן מקום שאין בו שער[[97]](#footnote-95).

**[ו] הבגדים מטמאין בשני שבועות, ובשלשה סימנין בירקרק ובאדמדם ובפשיון. בירקרק ובאדמדם בתחלה, בסוף שבוע ראשון, ובסוף שבוע שני, לאחר הפטור. בפשיון, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, לאחר הפטור. ומטמאין בשני שבועות שהן שלשה עשר יום.**

אמר בנגעי בגדים[ויקרא יג, מט]ירקרק או אדמדם, ועוד אמר[שם, נא]כי פשה הנגע בבגד[[98]](#footnote-96), ועוד אמר בהם[שם, נד]והסגירו שבעת ימים שנית.

**[ז] הבתים מטמאין בשלשה שבועות, בשלשה סימנין בירקרק ובאדמדם ובפשיון. בירקרק ובאדמדם בתחלה, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, בסוף שבוע שלישי, לאחר הפטור. ובפשיון, בסוף שבוע ראשון, בסוף שבוע שני, בסוף שבוע שלישי, לאחר הפטור. ומטמאין בשלשה שבועות שהן תשעה עשר יום. אין בנגעים פחות משבוע אחד ולא יתר על שלשה שבועות.**

אמר בנגעי בתים[ויקרא יד, לז]שקערורות ירקרקות או אדמדמות, ועוד אמר בהם[שם, לט]והנה פשה הנגע בקירות הבית. אבל שלשה שבועות האלה אינם כתובים בפירוש, אלא הם מן הכתוב והפירוש המקובל. והיינו כי אמר [שם, לח]והסגיר את הבית שבעת ימים, ואחר כך צוה שאם מצאו שכבר פשה יעקור את אותן האבנים ויסלק את הטיח ויטוח את הבית פעם שניה, והוא אמרוֹ[שם, מב]ועפר אחר יקח וטח את הבית. אחר כך בא הכתוב ואמר[שם, מד]ובא הכהן וראה והנה פשה הנגע בבית, ובא בקבלה[ספרא שם]שהפסוק הזה אינו אמור בצרעת שחזרה בבית לאחר טיחתו, כי אז אין אנו צריכים פשיון, אלא כל זמן שנראתה בו צרעת הורסים את הבית, והוא אמרם צרעת ממארת לגזרה שוה, מה צרעת ממארת האמורה בבגדים יטמא את החוזר אף על פי שאינו פושה אף צרעת ממארת האמורה בבתים יטמא את החוזר אף על פי שאינו פושה. ולא נאמר הפסוק הזה שאמר והנה פשה הנגע בבית אלא לאחר שבוע שלישי, דהיינו שאם נראתה הצרעת בבית והוסגר שבעת ימים ולא פשתה ושוב הוסגר שבעה שניים ופשתה, אזי עוקרים את האבנים ובונים באבנים אחרות וטחים את הבית ומסגיר אותו שבוע שלישי, ואם אחר כך פשה הנגע הורס אותו, ובו נאמר והנה פשה הנגע בבית. ועוד נוסיף לך ביאור במקומו במסכתא הזאת. וכבר נתבאר שאין אצלנו הסגר בכל מיני הנגעים פחות משבוע אחד, והם נגעי שחין ומכוה, ולא יותר משלשה שבועות, והם נגעי בתים. וכבר נתבאר לך שכל מיני הנגעים הם ששה מינים, נגעי עור בשר, ונגעי שחין ומכוה, ונגעי ראש וזקן, ונגעי קרחת וגבחת, ונגעי בגדים, ונגעי בתים. ושלכל מין מהם סימנים שכאשר הם נראים מטמאין, וסימן אחד משותף לכולם והוא הפשיון, שכל זמן שנראה מטמא, ושהוא לא יהיה אלא לאחר שבוע אחד או יותר. וכל זה מובן.

**פרק רביעי**

**[א] יש בשער לבן מה שאין בפשיון, יש בפשיון מה שאין בשער לבן, ששער לבן מטמא כתחלה ומטמא בכל מראה לובן ואין בו סימן טהרה. יש בפשיון שהפשיון מטמא בכל שהוא ומטמא בכל הנגעים חוץ לנגע, מה שאין כן בשער לבן.**

מאחר שהזכיר לעיל את הסימנין אשר בהן תהיה הטומאה התחיל לסדר את הדינים המיוחדים בכל אחד. ואמר ששער לבן חמור יותר מן הפשיון באיזה דברים, והפשיון חמור ממנו בדברים אחרים. והיינו כי **שער לבן מטמא בתחלה** כמו שקדם, והפשיון אינו אלא לאחר שבוע כמו שקדם. ושער לבן מטמא **בכל מראה לובן** ואין הפשיון כן, לפי שאם היה נגע צרעת בעור הבשר ופשה בעור והיתה אותה התוספת לבנה אלא שהיתה בלובן חלוש למטה מקרום ביצה הרי הוא טהור, והוא אמרם [ספרא פרשתא ה פ"י, א]בוהק הוא טהור הוא, יכול לא יטמא משום אום אבל יטמא משום פשיון, תלמוד לומר פרח בעור טהור הוא. הרי שמצאנו בפשיון מראה לובן ואינו מטמא[[99]](#footnote-97). וכן שער לבן לא יהיה לעולם סימן טהרה, והפשיון פעמים יהיה סימן טהרה, אם כסה את כל הגוף והתפשט בו, הוא אמרוֹ [ויקרא יג, יג]כולו הפך לבן טהור הוא.

ובפשיון יש גם חומרא יותר משער לבן, והיא ששער לבן יש לו שיעור והוא שתי שערות לא פחות מכן, והפשיון בכל שהוא. ושער לבן אינו מטמא עד שיהיה בתוך הנגע כמו שיתבאר, והפשיון אינו אלא מחוץ לנגע שנראה תחלה. והפשיון סימן טומאה בכל ששת המינים, ושער לבן הוא סימן טומאה בשני מינים בלבד, בנגעי עור בשר ובנגעי שחין ומכוה.

**[ב] יש במחיה מה שאין בפשיון ויש בפשיון מה שאין במחיה, שהמחיה מטמאה בתחלה ומטמאה בכל מראה ואין בה סימן טהרה. יש בפשיון שהפשיון מטמא בכל שהוא ומטמא בכל הנגעים חוץ לנגע, מה שאין כן במחיה.**

כבר הזכרנו [לעיל פ"א מ"ה]שהמחיה אינה מטמאה מן הצד אלא בתוך הנגע כמו שיתבאר[לקמן מ"ג],וששיעורה לא פחות מכעדשה. והיא סימן טומאה בשני מינים בלבד, בנגעי עור בשר ובנגעי קרחת וגבחת. והמחיה באיזה מראה שיהיה הבשר החי ההוא הרי זה טמא, מה שאין כן הפשיון. ואם [[100]](#endnote-5)היבנת מה שקדם בהלכה שלפני זו יתבאר לך כל מה שאמרנו[[101]](#footnote-98).

**[ג] יש בשער לבן מה שאין במחיה, יש במחיה מה שאין בשער לבן, ששער לבן מטמא בשחין ובמכוה, במכונס ובמפוזר, ובמבוצר ושלא במבוצר. יש במחיה שהמחיה מטמאה בקרחת ובגבחת, הפוכה ושלא הפוכה, ומעכבת את ההופך כולו לבן, ומטמאה בכל מראה, מה שאין כן בשער לבן.**

כבר הוקדם לך [פ"ג מ"ד]ששער לבן סימן טומאה בשחין ובמכוה, ואין בשחין ובמכוה בשר חי, כי אותו העור כבר נשתנה שהרי הוכה כמו שיתבאר להלן [ספ"ו].

**במבוצר ושלא במבוצר** כלומר ששער לבן בין שהיה בהיקף הבהרת מן הצד בדקדוק[[102]](#footnote-99) או שהיה מבוצר בתוך הנגע, והמחיה אינה כן, אלא מתנאיה שתהיה בתוך הנגע מבוצרת בו, לא מן הצד, ושתהיה מכונסת, לא שיהיה חלק של בשר חי במקום אחד וחלק במקום אחר ובשני החלקים יחד יש כעדשה, אף ששני החלקים בתוך הנגע.

והמחיה היא סימן טומאה גם בקרחת ובגבחת. ואין שם שער כלל כמו שכבר ביארנו.

וענין אמרוֹ **הפוכה ושלא הפוכה** מה שאבאר לך, והוא כי שער לבן אינו סימן טומאה כשקדם לנגע, כגון שהלבין מקצת השער ובגוף אין צרעת, ואחר כך נולד נגע צרעת באותו המקום, שאז אינו סימן טומאה, אלא עד שתקדם הצרעת והיא זו שתשנה את השער ותעשהו לבן, והוא אמרוֹ [ויקרא יג, י]והיא הפכה שער לבן[[103]](#footnote-100), ועוד יתבאר זה לקמן[מ"ו]בתכלית ביאור. אבל המחיה אינה כך, אלא אם נולד נגע סביב מקום בגוף ונשאר בתוכו בשר חי הרי היא מחיה שאינה הפוכה, ואם נולד נגע בגוף והלבין המקום ואחר כך נהפך בתוך אותו הנגע חלק ונעשה בשר חי, וזו היא מחיה הפוכה, הרי כולן סימן טומאה. **וההופך את כולו** אם נשארה בו מחית בשר חי הרי הוא טמא עד שתיעלם המחיה, ושער לבן אינו מזיק לו. וכבר ביארנו שהמחיה מטמאה בכל מראה, אבל השער במראה הלובן בלבד, חזק או חלוש.

**[ד] שתי שערות, עיקרן משחיר וראשן מלבין טהור, עיקרן מלבין וראשן משחיר טמא. וכמה יהיה בלבנונית, ר' מאיר אומר כל שהוא. ר' שמעון אומר כדי לקרוץ בזוג. היתה אחת מלמטן ונחלקה מלמעלן והיא נראית כשתים טהור. בהרת [[104]](#footnote-101)ובה שער לבן ושער שחור טמא, אין חוששין שמא מיעט מקום שער שחור את הבהרת מפני שאין בו ממש.**

אמר יתעלה[ויקרא יג, ג]ושער בנגע הפך לבן, שיהיה לובן השער סמוך לנגע. **כדי לקרוץ בזוג** בגודל שאפשר ללקטן במלקטת[[105]](#footnote-102). וקבלנו[ספרא פרשתא א פ"ב ה"ב]מיעוט רבים שתים.

וכבר הודעתיך[לעיל פ"א מ"ה]שכל נגע שהוא פחות מכגריס הרי הוא טהור. ואם היתה בהרת כגריס מצומצם ובה שער שחור ושער לבן הרי הוא טמא[[106]](#footnote-103), כי שיעור הנקב שיוצא ממנה השער הוא מועט מאד ואין לו שיעור ניכר בכדי למעט את השיעור[[107]](#footnote-104).

והלכה כר' מאיר באמרו שהלבנונית [[108]](#endnote-6)**כל שהוא[[109]](#footnote-105).** אבל שיעור שתי השערות בכללן, כלומר [[110]](#endnote-7)הלבנה והשחורה שבהן, או שהיתה השערה כולה לבנה, הרי זה צריך שיהיה ארכה כדי שתהא נטלת בזוג כמו שיתבאר בפ' ששי של נדה[[111]](#footnote-106)[מי"ב].

**[ה] בהרת כגריס וחוט יוצא המנה, אם יש בו רחב שתי שערות זוקקה לשער לבן ולפשיון אבל לא למחיה. שתי בהרות וחוט יוצא מזו לזו, אם יש בו רחב שתי שערות מצרפן, ואם לאו אינו מצרפן.**

זה ברור ומובן. ומן הראוי שתזכור תמיד ולא אצטרך לשְנותו בכל מקום כי אמרוֹ **בהרת** הוא על דרך משל, ואין הבדל בכל הדינים בין הבהרת ובין שאר השמונה מראות, ארבעה בחלוק וארבעה בפתוך, שקדם תיאורן [פ"א מ"ב], ודע זאת[[112]](#footnote-107).

**[ו] בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה ושער לבן לתוך המחיה, הלכה מחיה טמאה**[[113]](#footnote-108) **מפני שער לבן, הלך שער לבן טמא מפני המחיה. ר' שמעון מטהר מפני שלא הפכתו הבהרת. בהרת היא ומחיתה כגריס ושער לבן בתוך הבהרת, הלכה מחיה טמאה מפני שער לבן, הלך שער לבן טמא מפני המחיה. ר' שמעון מטהר מפני שלא הפכתו בהרת כגריס. ומודה שאם יש במקום שער לבן כגריס שהוא טמא.**

כבר קדם ששער לבן בפני עצמו סימן טומאה, וכן המחיה. ואם היתה בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה בנוסף על שיעור הגריס, ושער לבן בתוך המחיה, ואחר כך סרה המחיה ונותר שער לבן בתוך הבהרת, אומר ר' שמעון שאז אינו סימן טומאה כי אותו השער הלבן לא הבהרת הפכה אותו ללבן שהרי בבשר חי היתה צמיחתו, וה' אמר[ויקרא יג, י]והיא הפכה שער לבן, עד שיהיה הנגע הוא זה ששינה את השער. וחכמים אומרים מאחר שנהיה שער לבן בתוך הנגע הרי הוא טמא כפי שאמר [שם, ג]ושער בנגע הפך לבן, ומה שאמר והיא הפכה שער לבן, שלא יקדם שער לבן לנגע כמו שיתבאר[מי"א][[114]](#footnote-109). וכן אם היה בצירוף הבהרת עם המחיה כגריס, ושער לבן בבהרת שהיא פחות מכגריס, וסרה המחיה ונעשה המקום כולו לבן, והוא בהרת כגריס, אומר ר' שמעון שהשער הלבן הזה לא הפכתו בהרת כגריס, כי [[115]](#endnote-8)כשהיה השער הזה לבן היתה הבהרת פחות מכגריס, וכבר אמר והיא הפכה שער לבן. ואין הלכה כר' שמעון בשני המאמרים.

**[ז] בהרת ובה מחיה ופשיון, הלכה מחיה טמאה מפני הפשיון, הלך[[116]](#footnote-110) הפשיון טמא מפני המחיה, וכן בשער לבן ובפשיון. הלכה וחזרה בסוף שבוע הרי היא כמות שהית. לאחר הפטור תראה כתחלה. היתה עזה ונעשת כהה או כהה ונעשת עזה הרי היא כמות שהית, ובלבד שלא תמעט מארבע מראות. כנסה ופשתה או פשתה וכנסה, ר' עקיבה מטמא וחכמים מטהרין.**

הלכה הבהרת[[117]](#footnote-111) בסוף שבוע שהוא מוסגר ושוב חזרה כשיעור שהיתה, לא נֹאמר שזהו פשיון מאחר שזה נוסף על מה שהיה[[118]](#footnote-112), כי השוואת הפשיון אינה אלא למה שהיה בתחלת השבוע, ועל כן אמר **הרי היא כמות שהית**[[119]](#footnote-113)**.**

וכן[[120]](#footnote-114) אם חזרה לאחר שכבר נעלמה הבהרת לגמרי ופסק עליו שהוא טהור[[121]](#footnote-115) **תראה כתחלה,** ולא נשוה אותה לראשונה ונחשוב זאת פשיון[[122]](#footnote-116), הואיל וכבר סרה האום כולה, ומה שנולד מחדש הוא נגע אחר[[123]](#footnote-117). אבל אם נותר ממנה משהו ונוסף בה[[124]](#footnote-118) לאחר שפסק עליו שהוא טהור הרי הוא טמא מוחלט, כמו שהוקדם לך בפרק שלפני זה [משנה ב] שהפשיון סימן טומאה אחר הפטור בכל ששת מיני הנגעים.

וכן אם התחזק לובן הנגע או פחת הרי הוא כפי שהיה תחלה, ובתנאי שלא יהיה בלובן פחות מקרום ביצה שהוא האחרון שבארבעת מראות הנגעים.

ואם נתמעט שיעור הנגע ממה שהיה ואחר כך גדל כפי שנתמעט וחזר לשיעור שהיה תחלה, או שנוסף בו על השיעור שהיה תחלה ושוב נתמעט כפי שהוסיף וחזר לשיעור שהיה, ר' עקיבה מחשיב כל זה פשיון ומטמא[[125]](#footnote-119) שהרי כבר נתפשט הנגע בגוף[[126]](#footnote-120). וחכמים סוברים שאין זה פשיון הואיל והוא עתה בסוף השבוע או אחר הפטור[[127]](#footnote-121) כפי שהיה תחלה[[128]](#footnote-122), ואין מתחשבים בתוספת ובהתמעטות[[129]](#footnote-123) שנולדו בתוך הזמן. והלכה כחכמים.

**[ח]. בהרת כגריס ופשת כחצי גריס ועוד, והלך מן האום כחצי גריס, ר' עקיבה מטמא וחכמים מטהרין.**

יסוד שתי הדיעות הוא שר' עקיבה סובר שכאשר היתה תוספת באיזה אופן שתהיה הרי זה פשיון[[130]](#footnote-124). וחכמים סוברים שהפשיון הוא כשנוסף על הנגע שהיה תחלה, וכאשר **הלך מן האום כחצי גריס** הרי לא נותר נגע שלם, ואפילו אם היה הנותר מן האום עם הפשיון יתר מכגריס הרי הוא טהור. ואין הלכה כר' עקיבה.

**[ט]. בהרת כגריס ופשת כגריס ועוד, הלכה לה האום, ר' עקיבה מטמא, וחכמים אומרין תראה כתחלה.**

ענין **תראה כתחלה** שיסגיר שבעת ימים כמו שאִלו היה בא לפנינו לפני שתקדם ראייה. ואין הלכה כר' עקיבה.

**[י]. בהרת כגריס ופשת כגריס ונולד לפשיון מחיה או שער לבן, והלכה לה האום, ר' עקיבה מטמא, וחכמים אומרין תראה כתחלה.**

**ר' עקיבה מטמא** מצד הפשיון ולכן הוא לדעתו טמא איך שיהיה השער הלבן או המחיה[[131]](#footnote-125). ולדעת חכמים שמים לב לשער הלבן ולמחיה, שאם היו בשיעור האמור ולפי האופן שנזכר לעיל הרי זה טמא, כי שער לבן ומחיה מטמאין כתחלה לדברי הכל כפי שנתבאר לעיל. והלכה כחכמים.

**[יא]. בהרת כחצי גריס, ואין בה כלום, נולדה בהרת כחצי גריס, ובה שערה אחת, הרי זו להסגיר. בהרת כחצי גריס, ובה שערה אחת, נולדה בהרת כחצי גריס, ובה שערה אחת, הרי זו להסגיר. בהרת כחצי גריס ובה שתי שערות, ונולדה בהרת כחצי גריס ובה שערה אחת הרי זו להסגיר[[132]](#footnote-126). בהרת כחצי גריס ואין בה כלום, נולדה בהרת כחצי גריס ובה שתי שערות הרי זו להחליט. מפני שאמרו אם בהרת קדמה לשער לבן טמא, ואם שער לבן קדם לבהרת טהור, ואם ספק טמא, ור' יהושע קהה.**

כבר הודעתיך[לעיל מ"ו]כי דין שתי השערות שילבינו בנגע כגריס, ועל כן יסגיר בכל פרטי ההלכות הללו עד שיראה מה שיתחדש ממה שיחייב פטור או החלט.

וכבר אמר לך את העיקר בכל זה והוא אמרוֹ **מפני שאמרו אם בהרת קדמה לשער לבן טמא.** וכבר הודענוך שהראיה לזה אמרוֹ והיא הפכה שער לבן, עד שתהיה הבהרת היא זו ששינתה את שתי השערות, ומאחר שלא נולדו שתי השערות האלו אלא לאחר שהושלמה בהרת כגריס הרי הוא טמא.

ופירוש **קהה** הסתייג מסברא זו ורחק ממנה, והוא ממה שאמר הכתוב[ירמיה לא,ל]תקהינה שניו, נקרא ענין השינים בשם זה, כיון שהשינים נמנעות מללעוס את הדבר וליקרב אליו. ואמרו [נדה יט, א] מאי קהה קיהה וטיהר, כלומר רחק מן הסברא הזאת מאד[[133]](#footnote-127) וטהר את הספק הזה[[134]](#footnote-128). ואין הלכה כר' יהושע[[135]](#footnote-129).

**פרק חמישי**

**[א] כל ספק נגעים טהור חוץ מזה ועוד אחר, ואי זה זה, זה מי שהיתה בו בהרת כגריס והסגירה, בסוף שבוע והרי היא כסלע, ספק שהיא היא ספק שאחרת באה תחתיה, טמא.**

**חוץ מזה** רומז אל הספק שקדם[ספ"ד]והוא אם הבהרת קדמה לשער לבן או שער לבן קדם לבהרת[[136]](#footnote-130). והספק הזה השני שהזכיר, כי אִלו נתברר לנו שאותה הבהרת שהיתה כגריס גדלה עד שהיתה כסלע היה טמא בפשיון, ואלו נתברר לנו גם כן שאותה הבהרת הראשונה כבר סרה וזו שאנו רואים עתה היא אחרת ויותר גדולה ממנה ונולדה במקומה, היה הדין שתראה כתחלה כמו שקדם בפרק שלפני זה [מ"ז][[137]](#footnote-131), ומאחר שחל ספק הרי הוא טמא. ושני הספקות הללו בלבד מטמאים בנגעים[[138]](#footnote-132).

**[ב] החליטו בשער לבן והלך שער לבן וחזר שער לבן, וכן במחיה ובפשיון, בתחלה בסוף שבוע ראשון בסוף שבוע שני לאחר הפטור הרי הוא כמות שהיה. החליטו במחיה והלכה מחיה וחזרה מחיה, וכן בשער לבן ובפשיון, כתחלה בסוף שבוע ראשון בסוף שבוע שני לאחר הפטור הרי הוא כמות שהיה. החליטו בפשיון והלך הפשיון וחזר הפשיון, וכן בשער לבן, בסוף שבוע ראשון בסוף שבוע שני לאחר הפטור הרי הוא כמות שהיה.**

היסוד שהוא מודיע לך אותו שהמצורע שהוחלט באחד מסימני טומאה והלך אותו הסימן שהוחלט בו וחזר סימן טומאה אחר, הרי הוא טמא כמות שהיה הואיל ונשאר בו סימן טומאה, ואינו טהור עד שיסתלקו כל סימני טומאה[[139]](#footnote-133), כפי שאמר יתעלה [ויקרא יד, ג] נרפא נגע הצרעת מן הצרוע, ולשון ספרא [שם] נרפא שהלך לו נגעו, נגע שהלך לו שער לבן, הצרעת שהלכה לה המחיה[[140]](#footnote-134).

אמר שאם **החליטו בשער לבן והלך שער לבן וחזר שער לבן** אחר, או הלך שער לבן כליל[[141]](#endnote-9) ונולדה בו מחיה, או הלך שער לבן לגמרי ונולד לו פשיון, וזה הוא ענין אמרוֹ **וכן במחיה ובפשיון,** אין הבדל בין אם אותו ההחלט שהחליט בשער לבן היה בתחלה או בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע אחרון או שהיה לאחר הפטור, משהוחלט הרי הוא טמא כל זמן שנמצא בו סימן טומאה, והוא אמרוֹ **הרי הוא כמות שהיה.** וכן אם החליטו במחיה ונעלמה אותה המחיה ונולדה לאחר מכן מחיה אחרת, או שנעלמה המחיה לגמרי[[142]](#footnote-135) ונולד פשיון או שער לבן הרי הוא טמא כמו שהיה, בין שהיה ההחלט באותה המחיה בתחלה או בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע שני או לאחר הפטור. וכן אם החליטו בפשיון שאינו יכול להיות אלא בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע שני או לאחר הפטור, ואחר כך הלך הפשיון הזה ונולד פשיון אחר, או שהלך הפשיון כליל ונולד שער לבן, הרי הוא טמא. ולא נֶאמר בפיסקה הזאת שהלך הפשיון ונולדה המחיה, כי לא כל זמן שהלך הפשיון ונולדה המחיה בתוך האום יהיה טמא, כי יתכן שבהליכת הפשיון ולידת המחיה יתמעט הנגע מכגריס ויהיה טהור[[143]](#footnote-136) כפי שיתבאר בפרק שאחרי זה[מ"ב].

**[ג] שער פקודה, עקביה בן מהללאל מטמא וחכמים מטהרין. אי זה הוא שער פקודה, מי שהיתה בו בהרת ובה שער לבן, הלכה הבהרת והניחה שער לבן במקומו וחזרה, עקביה בן מהללאל מטמא וחכמים מטהרין. אמר ר' עקיבה מודה אני בזה שהוא טהור, ואי זה הוא שער פקודה, מי שהיתה בו בהרת כגריס ובה שתי שערות והלך הימנה כחצי גריס והניח שער לבן במקום הבהרת וחזר. אמרו לו כשם שבטלו את דברי עקביה אף דבריך אינן מקיימין.**

כבר הודעתיך[פ"ד מ"ו] את היסוד בזה והוא אמרוֹ יתעלה והיא הפכה שער לבן, שהפכתו הבהרת. אומר עקביה בן מהללאל שהכוונה שישנה את השער הלבן הזה מין הבהרת, ומאחר שהפכתו בהרת והלכה ובאה שניה הרי הוא טמא, כי השער הלבן הזה שבבהרת הזאת כמו כן הפכתו בהרת[[144]](#footnote-137). וחכמים אומרים שהכוונה שיהיה השער הלבן הזה מחמת בהרת מסוימת, ועד שתהיה בהרת זו עצמה היא אשר שינתה אותו ולא זולתה. והוא אמרם בספרא[פרשתא ג ה"ג]והיא הפכה שהפכתו היא ולא שהפכהו חברתה. ור' עקיבה אוחז משתי הדיעות כפי שאתה רואה[[145]](#footnote-138). ומה שזה נקרא **שער פקודה** הוא על דרך משל, כאִלו הבהרת הפקידה אותו במקומו והלכה לה עד שתחזור ותמצא אותו[[146]](#footnote-139). והלכה כחכמים[[147]](#footnote-140).

**[ד] כל ספק נגעים כתחלה טהור עד שלא נזקק לטומאה. משנזקק לטומאה ספקו טמא. כיצד שנים שבאו אצל כהן בזה בהרת כגריס ובזה כסלע, בסוף שבוע בזה כסלע ובזה כסלע, ואין ידוע באי זה מהן פשת, בין באיש אחד בין בשני אנשים טהור. ר' עקיבה אומר באיש אחד טמא בשני אנשים טהור.**

אם היתה הבהרת הזאת שאירע בה הספק בעור הבשר, ואירע הספק הזה בסוף שבוע ראשון, הרי השנים מוסגרין בהכרח[[148]](#footnote-141), כי זה שהיתה בו כסלע ונשארה כסלע טעון הסגר שבוע שני, כי העומד בראשון יסגיר בשני כמו שכתוב [ויקרא יג, ה].ואם אירע הספק הזה בסוף שבוע שני הרי אז יהיו שניהם טהורים כמו שאמר הכתוב בעומד בשני[שם, ו]וטהרו הכהן[[149]](#footnote-142), אלא שאמר כאן שניהם טהורים ואפילו בשבוע ראשון שכל אחד מהם טמא ממה נפשך שהרי הוא או מוסגר או מוחלט כמו שביארנו, והטעם בזה כיון שאין זה ברור אם הנגע הזה שבזה הוא להסגיר או להחליט[[150]](#footnote-143). וכמו כן אם היו שתי הבהרות באיש אחד אשר גם הוא טמא ממה נפשך, הואיל ואינו ברור הנגע אשר יפסוק עליו טומאה מחמתו הרי הוא טהור, שנאמר [שם, ג] וטמא אותו[[151]](#footnote-144), כינוי זה הולך על הנגע[[152]](#footnote-145), והוא אמרם [ספרא פרשתא ד ה"ח]את הודאי מטמא ואינו מטמא את הספק. ור' עקיבה אומר מכל מקום הרי פשה הנגע. ואין הלכה כר' עקיבה.

**[ה] משנזקק לטומאה ספקו טמא. כיצד שנים שבאו אצל כהן ובזה בהרת כגריס ובזה כסלע, בסוף שבוע בזה כסלע ועוד ובזה כסלע ועוד, שניהן טמאין. אף על פי שחזרו להיות כסלע וכסלע שניהן טמאין עד שיחזרו להיות כגריס. זה הוא שאמרו משנזקק לטומאה ספקו טמא.**

ידוע שאם סר הפשיון שהוחלט בו הרי הוא טהור, ומאחר שהוחלטו שניהם בפשיון שהיה קיים בהם יחד ואחר כך חזר בזה כסלע ובזה כסלע, אִלו ידענו בבירור מי זה שהיתה בתחלה בהרתו כסלע היה טהור שהרי הלך הפשיון, ומאחר שחל ספק **שניהם טמאים** הואיל וכבר הוחלטו, ואין בספק כדי להוציאו מחזקתו[[153]](#footnote-146), והוא אמרם[ספרא שם ה"ט]וטהרו את הודאי הוא מטהר ואינו מטהר את הספק. ואם חזר בזה כגריס ובזה כגריס הרי נתברר בודאי שהלך הפשיון משניהם אשר הוחלטו בו, ולכן שניהם טהורים.

**פרק ששי**

**[א] גופה של בהרת כגריס הקלקי מרובע. מקום הגריס תשע עדשות. מקום עדשה ארבע שערות. נמצאו שלשים ושש שערה.**

**גריס** חצי גרגר של פול[[154]](#footnote-147). ו**קלקי** מיוחס אל מקום[[155]](#footnote-148), היה הפול של אותו המקום גדול[[156]](#footnote-149) ונוטה לרבוע[[157]](#footnote-150). אחר כך התנה וביאר כי עד שיהיה הנגע מרובע – בשהיה מצומצם כשיעור הזה ואז הוא מטמא, אבל אם היה בו יתר על שיעור המרובע הזה הרי הוא מטמא באיזו צורה שתהיה[[158]](#footnote-151). וכן המחיה אשר שיעורה כעדשה ובתנאי שתהיה גם כן מרובעת כמו שהזכרנו[פ"א מ"ה][[159]](#footnote-152),וכבר ביארה התוספתא את זה בכמה מקומות[[160]](#footnote-153). אין אנו מתנים בה את הרבוע אלא אם כן היתה כעדשה מצומצמת, עד שתהיה העדשה בה כמו עיגול בתוך מרובע שנוגעות צלעותיו בהיקף אותו העיגול, אבל אם היה במחיה יתר על שיעור זה עד כדי שיהיה מרובע כעדשה נכנס בתוכה הרי היא מטמא באיזו צורה שתהיה. שים לב לעיקרים הללו.

ואמר יתעלה בשאת [ויקרא יג, י]והיא הפכה שער לבן ומחית בשר חי בשאת, ואמרו בספרא [שם]יכול לא תהא טמאה עד שיהא בה שער לבן ומחיה, תלמוד לומר צרעת נושנת היא, היא טמאה ואינה צריכה דבר אחר לסעדה. הרי נתברר שהיא מטמאה באחד מהם כמו שקדם כמה פעמים, ומה שאמר בשר חי ושער לבן, הוא כדי ליתן לנו בה שיעור שאינה נהיית נגע עד שיהיה בה כדי לקבל שער לבן ומחיה. וכבר אמרנו [פ"ד מ"ד] כי מיעוט רבים שנים, אם כן באמרו שער לבן היינו לפחות שיהיו שתי שערות, ומאחר שאמר בשר חי ושער לבן ולא נֶאמר בבשר החי שיעור, הרי שצריך שיהיה הבשר החי בכדי צמיחת שתי שערות[[161]](#footnote-154). והיה אפשר לומר לפי זה שיהיה רוחב הנגע מקום צמיחת ארבע שערות, כדי שיתכן בו בשר חי במקום צמיחת שתי שערות, ושער לבן בשתי השערות הנותרות, אכן לפי שאמר בשר חי בשאת, הצריך שיהיה הבשר החי באמצע הנגע לא בצדו כפי שביארנו[לעיל פ"א מ"ה]שהמחיה אינה סימן טומאה אלא אם כן היתה מבוצרת בתוך הנגע לא שתהיה מן הצד. אם כן לפי זה רוחב הנגע מקום צמיחת שש שערות כדי שיתכן שתהיה באמצעיתו מחיה מקום צמיחת שתי שערות וישאר מקום צמיחת שתי שערות מימין המחיה ושתי שערות משמאלו.

וכאשר היה הנגע מרובע יהיה שיעורו מקום צמיחת שלשים ושש שערות, והוא כגריס הקלקי, שהרי הוא ברוחב שש על אורך שש, ויהיה בו כאורך שלש עדשות על רוחב שלש עדשות, כי העדשה ארכה מקום צמיחת שתי שערות ורחבה מקום צמיחת שתי שערות, כלומר המרובע המקיף את העדשה שהוא שיעור המחיה כמו שקדם.

וככלל אומר לך שהשיעור הלכה למשה מסיני[[162]](#footnote-155), ואלו הן[[163]](#footnote-156) אסמכתות ורמזים שרמז בהן הכתוב, וכבר כפלנו יסוד זה כמה פעמים[[164]](#footnote-157). וכבר הודעתיך [לעיל פ"ג מ"ז] שאמרנו צרעת צרעת לגזרה שוה, כי כל נגע צרעת אין שיעורו פחות מכן[[165]](#footnote-158), והוא אמרם [ספרא פרשתא ג פ"ג] בנין אב לכל הצרעות שיהו כגריס.

**[ב] בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה, רבת הבהרת טמאה, נתמעטה טהורה. רבת המחיה טהורה[[166]](#footnote-159), נתמעטה טהורה.**

זה מובן על פי שני העיקרים שהקדמנו [לעיל מ"א], והם שהבהרת מטמאה אם היה בה כגריס או יותר, והמחיה כעדשה או יותר[[167]](#footnote-160).

ואם **נתמעטה** המחיה מכעדשה כבר טהר שהרי הלך סימן הטומאה. וכן אם רבת המחיה טהור שהרי הבהרת נתמעטה מכגריס[[168]](#footnote-161), בהנחה שהבהרת היא כגריס מצומצם, ולכן אינה מטמאה אלא בכעדשה מצומצמת.

**[ג]. בהרת כגריס ובה מחיה פחותה מכעדשה, רבת הבהרת טמאה, נתמעטה טהורה. רבת המחיה טמאה. נתמעטה ר' מאיר מטמא, וחכמים מטהרין שאין הנגע פושה לתוכה.**

אם **רבת הבהרת** הרי היא טמאה משום פשיון.

ואם נתמעטה המחיה סובר ר' מאיר שגם זה פשיון שהרי התפשטה הבהרת בבשר החי שהיה בתוכה. וחכמים אומרים שהפשיון אינו אלא חוץ לנגע לא שיפשה לתוך המחיה שבתוכו, וראיה לזה אמרוֹ[פרשתא ה פ"ח ה"ד]נגע הנתק, הקיש נגע לנתק מה נתק אינו פושה לתוכו[[169]](#footnote-162) כמו שיתבאר [לקמן פ"י] אף הנגע אינו פושה לתוכו.

ומה שאמר **רבת המחיה טמאה** הוא שתהיה כעדשה בלבד, אבל אם היתה יתר על כן הרי היא טהורה[[170]](#footnote-163) כמו שקדם בהלכה שלפני זו[[171]](#footnote-164). והלכה כחכמים.

**[ד] בהרת יתרה מכגריס ובה מחיה יתרה מכעדשה, רבו או שנתמעטו טמאין, ובלבד שלא יתמעטו מכשיעור.**

**שלא יתמעטו מכשעור** שלא תהיה הבהרת פחות מכגריס ולא תהיה המחיה פחות מכעדשה. ודע את הענין הזה שאבאר לך עתה, והוא שאם היתה בהרת גדולה, כלומר יתרה מכגריס, ובתוכה מחיה גדולה, אם היתה הבהרת יתירה על המחיה בשיעור מקום צמיחת שתי שערות מכל צד או יותר הרי היא טמאה, ואם היתה פחות מכן הרי היא טהורה לפי שהבהרת נתמעטה במחיה כפי שקדם [לעיל מ"ב][[172]](#footnote-165). וזה ברור אם הבנת כל מה שביארנו בפרק הזה.

**[ה] בהרת כגריס ומחיה כעדשה מקפתה וחוץ למחיה בהרת, הפנימית להסגיר והחיצונה להחליט. אמר ר' יוסי אין המחיה סימן טומאה לחיצונה, שהבהרת לתוכה[[173]](#endnote-10). נתמעטה והלכה לה, רבן גמליאל אומר אם מבפנים היא כלת[[174]](#footnote-166), סימן פשיון לפנימית והחיצונה טהורה. ואם מבחוץ, החיצונה טהורה. ר' עקיבה אומר בין כך ובין כך טהורה.**

האופן הזה שהוא דן בו הוא שתהיה בהרת ובתוכה בשר חי ובתוך הבשר החי בהרת שניה בצורה זו **#** וכיון שיש בשר חי בתוך בהרת החיצונה נהיה מוחלט בחיצונה, אבל בהרת הפנימית הרי הוא מוסגר מחמתה עד שיראה אם יולד בה סימן טומאה ויהיה טמא או תשאר במצבה ויהיה פטור מאותה הבהרת. ור' יוסי אומר שהמחיה הזאת שהיא בצורה זו אינה מחיה הואיל ויש בתוך אותה המחיה בהרת, ולא תהיה המחיה סימן טומאה עד שתהיה כולה בשר חי ולא יהיה בתוכה כלום[[175]](#footnote-167).

אחר כך אמר שאם נעלם הבשר החי החוצץ בין שתי הבהרות ונהיתה בהרת אחת[[176]](#footnote-168), אומר רבן גמליאל רואים אם הבהרת הפנימית היא זו שהתפשטה בו הרי הוא טמא בפנימית לפי שהיא פשתה בעור, והחיצונה טהורה לפי שהלכה המחיה, או נתמעטה מכשעור אם נותר ממנה פחות מרוחב שתי שערות. ואם הבהרת החיצונה היא זו שהתפשטה בבשר החי שבתוכה ומיעטה את המחיה או העלימה אותה כליל הרי החיצונה טהורה, כי הפשיון לא יהיה למחיה שבתוך הנגע כמו שקדם אמרם[לעיל מ"ג]שאין הנגע פושה לתוכה[[177]](#footnote-169). ור' עקיבה אומר כשם שלא נחשוב את הפשיון למחיה שבתוכה ולכן החיצונה טהורה[[178]](#footnote-170), כך לא נחשוב אותו פשיון למחיה שבתוך חברתה[[179]](#footnote-171), ועל כן אם התפשטה הפנימית למחיה שבתוך הבהרת החיצונה אינו פשיון[[180]](#footnote-172). ואין הלכה כר' יוסי[[181]](#footnote-173). והלכה כר' עקיבה[[182]](#footnote-174).

**[ו] אמר ר' שמעון אמתי בזמן שהיא כעדשה מובאת, היתה יתרה מכעדשה, המותר פשיון לפנימית והחיצונה טמאה[[183]](#footnote-175), היה בה בהק פחות מכעדשה, סימן פשיון לפנימית ואינו סימן פשיון לחיצונה.**

**כעדשה מובאת** עניינו דקדוק השיעור, כעין אמרם בתלמוד מצומצם. כאלו נטל כעדשה בדקדוק והביא והניח שם. ואין הלכה כר' שמעון, אלא אין פשיון בבשר שבין שתי בהרות כלל כפי הצורה שקדמה, ואפילו היה אותו הבשר ברוחב גדול[[184]](#footnote-176).

ואם היה אותו הדבר המבדיל בין שתי הבהרות **בוהק פחות מכעדשה** הרי הפנימית כשהתפשטה בו ונעשה אותו הבוהק מראה מארבעת מראות זהו פשיון, לפי שהבהרת פושה לבוהק[[185]](#footnote-177). ואל יטעך אמרם בספרא[פרשתא ב פ"ב, יז]צרעת היא פרט לשפשת לבוהק, כי ענין המאמר הזה כשיהיה לפשיון מראה הבוהק, וכל המאמר האמור שם מורה על כך[[186]](#footnote-178).

ואשוב להשלים פירוש ההלכה. אבל החיצונה אינה פושה לתוכה, ומה שהתנה ב[[187]](#endnote-11)**פחות מכעדשה** לפי שאם היה כעדשה הרי הוא מחיה, לפי שכבר הוקדם לך [פ"ד מ"ב]שהמחיה מטמא בכל מראה[[188]](#footnote-179).

**[ז] עשרים וארבעה ראשי אברים באדם שאינן מטמאין משום מחיה, ראשי אצבעות ידים ורגלים, ראשי אזנים, ראש החוטם, וראש הגויה, וראשי הדדין שבאשה. ר' יהודה אומר אף של איש. ר' אלעזר[[189]](#footnote-180) אומר אף היבולֹת והדלדולין אינן מטמאין משום מחיה.**

אמר ה' בנגעים[ויקרא יג, ג] וראהו הכהן וטמא אותו, ובא בקבלה[ספרא פרשתא א פ"ב ה"ח-ט]וראהו עד שיהא רואהו כאחת, שאם היה בראש חוטמו ושופע [[190]](#footnote-181)הלך והלך, בראש אצבעו ושופע הלך והלך, אינו טמא, מכאן אמרו עשרים וארבעה ראשי אברים אינן מטמאין משום מחיה. וענין המאמר הזה שהנגע צריך שיהיה בשטח אחד באופן שהכהן רואה את כולו כאחת. ואם היה הנגע באחד מראשי האברים האלה והמחיה בקצה האבר[[191]](#footnote-182) הרי הוא מתחלק בשני שטחים[[192]](#footnote-183) כיון שהקצוות האלה כעין עגול, ולכן אם היה נגע באחד מן האברים האלה ומחיה בקצהו אינו מטמא ואע"פ שהמחיה בתוך הנגע הואיל ואינו רואה את הנגע בכללו עם המחיה בשטח אחד[[193]](#footnote-184). ו**יבולֹת** "אלת'ואליל".ו**דלדולין** הבשר התלוי ברפיון כגון התפיחות הרכות והמורסות. **וראש הגויה** ראש אבר הזכרות[[194]](#footnote-185). והוא מונה ראשי אזנים באחד, וכן ראשי הדדין[[195]](#footnote-186). ואין הלכה כר' יהודה, ולא כר' אלעזר[[196]](#footnote-187).

**[ח] אלו מקומות באדם שאינן מטמאין בבהרת, תוך העין, ותוך האזן, ותוך החוטם, ותוך הפה, והקמטים, והקמטים שבצואר, תחת הדד, ובית השחי, כף הרגל, והצפורן, הראש והזקן, השחין והמכוה והקדח המורדין, אינן מטמאין בנגעים, ואינן מצטרפין בנגעים, ואין הנגע פושה לתוכן, ואינן מטמאין משום מחיה, ואינן מעכבין את ההופך כולו לבן. חזר הראש והזקן ונקרחו, והשחין והמכוה והקדח ונעשו צרבה, הרי אלו מטמאין בנגעים, ואינן מצטרפין, ואין הנגע פושה לתוכן, ואינן מטמאין משום מחיה, אבל מעכבין את ההופך כולו לבן. הראש והזקן שלא העלו שער, הדלדולין שבראש ושבזקן נדונין כעור הבשר.**

אמר ה' במראות נגעי עור בשר, כלומר הבהרת ומה שלמטה ממנה,[ויקרא יג, ב]והיה בעור בשרם[[197]](#footnote-188), ועל כן לא יהיו **תוך העין ותוך האוזן ותוך הפה ותוך החוטם [[198]](#footnote-189)ובקמטים,** והם קפולי הבשר והגומות, וכן בקפולי בשר הצואר[[199]](#footnote-190). ולא ב**בית השחי** והם "אלאבאט"[[200]](#endnote-12). **וכף הרגל** והיא תחתית הרגל. והצפרנים. לפי שכל אלה אינם עור הנראה לעין[[201]](#footnote-191).

וכן הראש והזקן אינם מתטמאים בנגעי עור בשר. ולשון ספרא [פרשתא ה פ"ז ה"ט]יכול תהא הבהרת מטמא בראש ובזקן, תלמוד לומר נתק הוא צרעת הראש או הזקן הוא, אין לראש ולזקן טומאה אלא מטומאת נתקים בלבד[[202]](#footnote-192), והם נשירת השער הטבעי וצמיחת שער צהוב שם כמו שיתבאר במקומו[[203]](#footnote-193). ו**שחין** היא המכה על ידי כל דבר הפוצע כגון האבן והעץ[[204]](#footnote-194) והברזל[[205]](#footnote-195) וזולתן. ו**מכוה** מכה על ידי האש או דבר שנתחמם באש כגון האבן החמה והברזל החם[[206]](#footnote-196) וכיוצא בהן. ו**קדח** המכה הנהוית מלֵחיות של דלקת וקדחת בגוף כגון התפיחות והאבעבועות הבוקעות את העור וקורעות אותו[[207]](#footnote-197), והוא מן אמרוֹ[ירמיה יז, ד]כי אש קדחתם באפי, כלומר הבערתם אותה. ואומרים על האבר הלקוי מורד, ואמרו [ע"ז כח, ב]עין שמרדה. וענין אמרוֹ כאן **המורדין** שהיו המכות האלו טריות שעדיין לא התחיל בשרם להתקשות ולהרפא, אלא הוא בשר טרי שכאשר נוגעים בו הוא מכאיב, ועל כן הושאל לו שם מורד כי הוא סולד מן המגע ואינו נענה לו[[208]](#footnote-198), ואין זה עור. והוא אמרם [ספרא פרשתא ג פ"ד ה"ב]את כל עור הנגע עור הראוי לקבל נגע, פרט לשחין המורד ולמכוה המורדת ולקדח[[209]](#footnote-199) המורד[[210]](#footnote-200).

ומה שאמר **אין מצטרפין בנגעים** כלומר אם היה הנגע מקצתו בעור הבשר ומקצתו במקומות הללו הנזכרים[[211]](#footnote-201). **ואין הנגע פושה לתוכן** שאם היה נגע בעור הבשר ופשה לאחד המקומות הללו אינו פשיון. ולכן אם היה הנגע בצד אחד המקומות הללו הרי הוא טהור כמו שביארנו בתחלת המסכתא [פ"אמ"ה][[212]](#footnote-202).

וכן אם היה הדבר שבתוך הנגע אחד מאלה לא נחשוב אותו מחיה[[213]](#footnote-203). ואם נהפך כולו לבן ונותרו ממנו מקומות אלו כמות שהן הרי הוא טהור לפי שאמר ה' בו [ויקרא יג, יב]את כל עור הנגע, והמקומות הללו אינן ראויות לנגע[[214]](#footnote-204).

ואם נשר שער הראש והזקן משרשו ונהיה קרח כולו כאחד[[215]](#footnote-205) הרי הוא אז מטמא בנגעים, וזה כתוב בתורה [שם, מב]וכי יהיה בקרחת או בגבחת וכו', וזהו אמרוֹ **חזר הראש והזקן ונקרחו**[[216]](#footnote-206)**.** או אם נרפאו אותן החבלות והתחילו להתקשות הרי הן אז מטמאות בנגעים, וזה גם כן לשון התורה[שם, יט]והיה במקום השחין שאת לבנה וכו', והיתה מחית המכוה בהרת כו' [שם, כד].והוא אמרוֹ **ונעשו צרבה** מן אמרוֹ[שם,כג]צרבת השחין, כלומר רשומו וסימנו. ועוד נבאר לך במקומו במסכתא הזו[פ"ט מ"ב]את הראיות שהשחין והמחיה הנזכרים בתורה הן אלה שהתחילו להבריא ולא נשלמה הבראתן ולא נתקשו בתכלית התקשותן. אבל אע"פ שהן מטמאין בנגעים אינן מצטרפין בנגעים, אלא אם היה הנגע משותף בין השחין והמכוה או בין הראש והזקן אינו מצטרף שיושלם השיעור משניהם יחד, אמרו[ספרא שם]ובשר כי יהיה בעורו שחין וכו' או בשר כי יהיה בעורו מכות אש וכו' מלמד שאין השחין והמכוה מצטרפין זה עם זה, כיון שהכתוב חלקן. ואם היה כחצי גריס בשחין וכחצי גריס במכוה אין מצטרפין, וכן ראש וזקן, אמרו [שם] בראש או בזקן מלמד שאין מצטרפין זה עם זה[[217]](#footnote-207). **ואין הנגע פושה לתוכן** ואע"פ שנצרבו כמו שביארנו. ואמרו בספרא[שם]כשם שאין מצטרפין זה עם זה כך אין פושין מזה לזה. ומה שאמר **אינן מטמאין משום מחיה** כמו שביארנו, והוא שאם היה שחין או מכוה בתוך הבהרת אע"פ שנעשה צרבה לא נחשוב אותו מחיה[[218]](#footnote-208).

**אבל מעכבין את ההופך כולו לבן** לפי שהן ראוין לנגעים, כלומר קרחת וגבחת ושחין ומכוה שנצרבו כמו שהקדמנו. וכבר אמרנו שכל דבר שהוא ראוי לנגעים מעכב, לפי שאמר בזה שנהפך כולו לבן [שם, יג]והנה כסתה הצרעת את כל עור הנגע, עור הראוי לנגע[[219]](#footnote-209).

**והראש והזקן שלא העלו שער** קודם שיצמח בהן שער, והנה בזקן הרי זה ידוע, ובראש אינו מצוי, כי יש והוא נולד בלי שער הראש ויצמח לאחר מכן או לא יצמח. **והדלדולין שבראש ושבזקן** שאם נסרכים מהם יבלות ותפיחות רכות עם מראה בשר, מבלי שער עליהן בלי ספק, הרי דינם כדין עור הבשר שמיטמאין בנגעי עור בשר[[220]](#footnote-210), ומעכבין את ההופך כולו לבן[[221]](#footnote-211).

**פרק שביעי**

**א.**  **אלו בהרות טהורות, שהיו בו קודם למתן תורה, בגוי ונתגייר, בקטן ונולד, בקמט ונגלה. בראש ובזקן, בשחין ובמכוה ובקדח [[222]](#footnote-212)המורדין, חזר הראש והזקן ונקרחו, השחין והמכוה והקדח ונעשה צרבה, טהורין. הראש והזקן עד שלא העלו שער והעלו שער ונקרחו, השחין והמכוה והקדח עד שלא נעשו צרבה ונעשו צרבה וחיו. ר' אליעזר בן יעקב מטמא שתחלתו וסופו טמא. וחכמים מטהרין.**

אמר יתעלה[ויקרא יג, ב]אדם כי יהיה בעור בשרו, מן הדבור ואילך[[223]](#footnote-213), לפי שאמר יהיה בלשון עתיד[[224]](#footnote-214). **בקמט ובנגלה** כי האדם אם היה גופו שמן ואחר כך כחש בשרו, מתגלים בו אותם הקמטים שהיו נסתרים. וכבר ביארנו לעיל[פ"ו מ"ח]שראש וזקן שהיו מבלי שער, בין שלא הצמיחו שער כלל אזי הם מיטמאין בנגעי עור בשר, או שהצמיחו ואחר כך נעלם אזי הם מיטמאין בנגעי קרחת וגבחת. וכי השחין והמכוה והקדח אם היו לחים, והם הנקראים **מורדין** כמו שביארנו [שם], אינן מיטמאין אז במין ממיני הנגעים. ואם **נעשו צרבה** והיינו שהתחילו להתקשות, הרי הן אז מיטמאין בסימני שחין ומכוה כמו שקדם. ואם חיו והיינו שנרפאו רפואה שלימה, כלומר השחין והמכוה, הרי הן חוזרין להיות כעור הבשר ומתטמאין בסימני עור ובשר, והוא ענין אמרוֹ וחיו. ועוד יתבאר כל זה להלן.

ומה שאמר **עד שלא נעשו צרבה** עניינו שנולד הנגע בהן בעודן בדין עור הבשר קודם שנפשט העור, והיתה בהרת טמאה בלי ספק, ואחר כך נעשו צרבה וטהר אותו הנגע שהיה בעור הבשר בהולד השחין או המכוה בו כמו שנתבאר בתחלת[[225]](#footnote-215) הפרק הראשון של מסכתא זו[[226]](#footnote-216), ואחר כך **חיו** השחין והמכוה, שחזרו לדין עור הבשר, וחזר אותו הנגע להיות טמא. **חכמים מטהרין** לפי שהם אומרים מאחר שנדחה נדחה, ואין הנגע מטמא אלא אם כן לא נולד בו דבר הגורם לדחותו ולהוציאו מלהיות נגע, משנראה בגוף עד עתה. והלכה כחכמים.

**ב. נשתנו מראיהן בין להקל בין להחמיר. כיצד להקל, היתה כשלג ונעשת כסיד ההיכל וכצמר לבן וכקרום ביצה ונעשת מספחת שאת או מספחת עזה. כיצד להחמיר, היתה כקרום ביצה ונעשת כצמר לבן כסיד ההיכל וכשלג. ר' אלעזר בן עזריה מטהר. ר' אלעזר חסמא אומר להקל טהור, להחמיר תראה כתחלה. ר' עקיבה אומר בין להקל בין להחמיר תראה כתחלה.**

הענין הזה קשור לזה שלפניו, והיינו כי אותן הבהרות שמנה ואמר שהן טהורים בגלל איזה זמן או איזה מצב, אם נשתנו מראיהן והתחזק הלובן שלהן או פחת לאחר אותו הזמן או לאחר שנסתלק אותו המצב, כגון שנשתנה מראה הבהרת, שהיתה בו בעודו גוי או קודם מתן תורה, לאחר הכנסו לאמונה או לאחר מתן תורה, או שנשתנה מראה הבהרת שהיתה בקמט לאחר שנגלה, ר' אלעזר בן עזריה אומר שהוא טהור הואיל והנגע טהור מעיקרו. ור' אלעזר חסמא אומר שאם התחזק לבנה אזי הוא טמא ואנו אומרים כאלו הנגע נתחדש עתה. ור' עקיבה אומר **תראה כתחלה.**

ומה שאמר כאן **כסיד ההיכל וכצמר לבן** אין הכוונה בזה שהיתה כסיד ההיכל ופחת מראיה ונעשה כצמר לבן, לפי שכבר ביארנו בתחלת המסכתא [פ"א מ"א] שצמר לבן לדעת חכמים הוא לבן יותר מסיד ההיכל, וביארנו ענין זה, אלא כוונתו בזה שהבהרת העזה שהיה מראיה כשלג נעשת כמראה סיד ההיכל, או מראה השאת שהוא צמר לבן, או מראה קרום ביצה, וכאלו אמר שאין הבדל בין שחזר מראיה כמראה חברתה שהיא השאת, או מראה תולדה דידה או מראה תולדה דחברתה והוא אמרוֹ **נעשת מספחת שאת או מספחת עזה[[227]](#footnote-217).** והיינו כי המראה שנחלש ופחת לָבנו קראו ה' מספחת, והוא אמרוֹ [ויקרא יג, ו]והנה כהה הנגע מספחת היא, וקבלנו בפירושו שבאמרו כאן כהה אין כוונתו שפחת לָבנו עד שנהיה חלוש יותר מקרום ביצה שהוא סוף מראות נגעים, כי כל מה שהוא פחות מקרום ביצה הרי הוא בוהק כמו שכבר ביארנו [רפ"ד], אלא כוונתו בזה שפחת ממה שהיה ולא חרג מארבעת מראות נגעים, והוא אמרם בספרא [פרשתא ב פ"ב ה"ה] והנה כהה יכול למטה מארבע מראות תלמוד לומר הנגע, אי הנגע יכול במראיו תלמוד לומר כהה, הא כיצד כהה מן הכהה לא למטה מארבע מראות. וכאלו בא עם כלל זה כאן ואמר נעשת מספחת שאת, כלומר ירדה מלובן השאת והוא[[228]](#footnote-218) מראה הביניים שבין תחלת צמר לבן עד סוף קרום ביצה[[229]](#footnote-219), או מספחת עזה, כלומר ירדה מחוזק לובן בהרת עזה והוא[[230]](#footnote-220) המראה שבין תחלת מראה השלג עד תחלת מראה השאת. והבן זאת. והלכה כר' עקיבה.

**[ג] בהרת ואין בה כלום, כתחלה, בסוף שבוע ראשון, יסגיר. בסוף שבוע שני, לאחר הפטור, יפטור. עודהו מסגירו ופוטרו ונולדו לו סימני טומאה יחליט. בהרת ובה סימני טומאה יחליט. עודהו מחליטו והלכו להן סימני טומאה, כתחלה, בסוף שבוע ראשון, יסגיר. בסוף שבוע שני, לאחר הפטור, יפטור.**

כבר נתבאר בפ' שלישי של מסכתא זו שסימני טומאה בנגעי עור בשר הן שער לבן או מחיה או פשיון, ובנגעי שחין ומכוה שער לבן או פשיון, ובנגעי קרחת וגבחת מחיה או פשיון, והוא מדבר כאן בנגעי עור בשר או נגעי קרחת וגבחת שיש בהן שני שבועות כמו שקדם, והוא הדין בשאר הנגעים. וענין ההלכה הזאת שאם חשב לטמא או לטהר, ולפני שיבטא זאת בשפתיו ועדיין לא נקבע הדין, נולד בנגע דבר המחייב להיפך ממה שחשב לומר, הרי זה פוסק כפי הענין האחרון, ולא נֹאמר מאחר שהיה בר החלטה הרי דינו דין המוחלט ואינו יכול להסגיר[[231]](#footnote-221) כי אין מסגירין את המוחלט כמו שקדם[רפ"ג],והוא הדין בשאר העניינים.

**[ד] התולש סימני טומאה והכווה את המחיה עובר בלא תעשה. ולטהרה, עד שלא בא אצל כהן טהור, לאחר החלטו טמא. אמר ר' עקיבה שאלתי את רבן גמליאל ואת ר' יהושע כשהולכין לנדוד, בתוך הסגרו מה הוא, אמרו לי לא שמענו, אבל שמענו עד שלא בא אצל כהן טהור, לאחר החלטו טמא. התחלתי מביא להם ראיות. אחד עומד לפני הכהן ואחד עומד בתוך הסגרו טהור, עד שיטמאנו הכהן. מאמתי היא טהרתו, ר' אליעזר אומר כשיולד לו נגע אחר ויטהר ממנו, וחכמים אומרין עד שתפרח בכולו או עד שתתמעט בהרתו מכגריס.**

**התולש סימני טומאה** שעקר שער לבן או חתך את המחיה[[232]](#footnote-222) וכל כיוצא בזה. וכבר הבאנו כלל במסכת מכות[רפ"ג]שכל מקום שנאמר השמר פן ואל אינו אלא מצות לא תעשה, ואמר יתעלה[דברים כד, ח]השמר בנגע הצרעת, אם כן כל מי שמסיר נגע צרעת מגופו או מגוף חבירו[[233]](#footnote-223) או מן הבגד לוקה מלקות[[234]](#footnote-224).

כל זה לענין קיום העונשין בדבר שתלוי באיסור והתר, וצריכים לזה את כל תנאי קיום העונשין, כלומר עדים והתראה ודיינין כמו שנתבאר במקומו, אבל לענין הטומאה והטהרה הרי זה כפי שהזכיר, שאם הסיר את הנגע לפני שיראה הכהן הרי הוא טהור, ואם הסיר אותו לאחר ההחלט הרי הוא טמא. ואם הסיר אותו בתוך ימי הסגר[[235]](#footnote-225), בזה שאל ר' עקיבה לרבן גמליאל ור' יהושע בעת עברם למקום שהיה שמו נדוד ולא היתה בידם תשובה על זה. והביא הוא ראיות המורות שהוא טהור. וכבר ביארה התוספתא [פ"ג ה"ד]ענין ראיות ר' עקיבה ושהם הודו לו, והוא אמרם שם מפני מה עד שלא בא אצל כהן טהור, לא מפני שלא ראה כהן סימני טומאה, אף תוך הסגר טהור עד שיראה כהן סימני טומאה, אמרו לו יפה אמרת. ואל יטעך אמרוֹ אף תוך הסגר טהור ותחשוב שזה סותר את היסודות שנתבארו בתחלת הסדר [כלים פ"א מ"ה] שמצורע מוסגר טמא, כי מובן הדברים כך, אף תולש סימני טומאה תוך הסגר, טהור יהיה לאחר תום ימי ההסגר, הואיל ולא ימצא בו הכהן סימן טומאה ולא קדמה לו גם כן ראיית הסימן. אחר כך חזר לדון תנא קמא במי שהסיר סימני טומאה לאחר ההחלט ואמר **מאמתי היא טהרתו.** והלכה כחכמים וכר' עקיבה[[236]](#footnote-226).

**[ה] מי שהיתה בו בהרת ונקצצה טהורה. קצצה מתכוון, ר' אליעזר אומר כשיולד לו נגע אחר ויטהר ממנו. וחכמים אומרין עד שתפרח בכולו. היתה בראש הערלה ימול.**

מאחר שדבר בתולש סימני טומאה מן הנגע, דבר במי שחתך את הנגע בכללו[[237]](#footnote-227). וכבר ביארה התוספתא[פ"ג ה"ה]שכאשר חתך את הבהרת בכללה עם מקצת בשר חי הסובב אותה משטח הגוף, הרי זה אין לו טהרה עולמית לדברי הכל, וכאשר חתך מקצת הבהרת ושייר ממנה כל שהוא הרי הוא יטהר כשתפרח בכולו לדברי הכל, ולא נחלקו במשנה אלא במי שחתך בצמצום[[238]](#footnote-228). והלכה כחכמים.

אחר כך אמר שאם היה נגע **בראש הערלה ימול** ואע"פ שהוא חותך את הנגע, ואין מדובר על יום שמיני לפי שזה ברור, כי אם מילה בזמנה דוחה שבת שזהו אסור סקילה איך לא תדחה צרעת שהוא איסור לאו כמו שהזכרנו, אלא מדובר כאן במילה שלא בזמנה שהיא דוחה צרעת, כי המילה מצות עשה וחתיכת הצרעת מצות לא תעשה[[239]](#footnote-229), ומן העיקרים אצלנו כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם יכול אתה לקיים שניהם מוטב ואם לאו יבא עשה וידחה את לא תעשה[[240]](#footnote-230).

**פרק שמיני**

**[א] הפורח מן הטמא טהור. חזרו בו ראשי אברים טמא, עד שתתמעט בהרתו מכגריס. מן הטהור טמא. חזרו בו ראשי אברים טמא, עד שתחזור בהרתו לכמות שהיית.**

דע שהמצורע אם היה מוחלט באיזה סימן מן הסימנין שהיה ההחלט, או אם היה מוסגר, ואחר כך פרחה צרעת בכולו ונהפך לבן, הרי הוא טהור כמו שאמר הכתוב [יג, יג]. אבל אם נפטר ויצא טהור, שהיתה בו בהרת שאין בה סימן טומאה, ואחר כך פרחה בכולו הרי הוא טמא[[241]](#footnote-231). וכן אם בא בתחלת עמדו לפני הכהן והוא כולו לבן הרי הוא גם כן טמא[[242]](#footnote-232), לפי שהכתוב לא דן בו בטהרה אלא לאחר שקדמה הטומאה. ולשון ספרא[פרשתא ג פ"ו ה"ד]יכול הבא בכולו לבן בתחלה יהא טהור תלמוד לומר הוא, הוא טהור ואין הבא בכולו לבן בתחלה טהור אלא טמא[[243]](#footnote-233). וזהו ענין אמרוֹ **הפורח מן הטהור טמא.** וכבר נתבאר בספרא[שם]שפורח מתוך הסגר טהור, כיון שהמוסגר טמא כפי היסוד שקדם [פ"ז מ"ד]אם כן כבר קדמה הטומאה.

אמר **חזרו בו ראשי אברים טמא** כלומר זה שנהפך כולו לבן לאחר הטומאה שהוא טהור, אם חזר להיות אפילו אחד מראשי אברים בשר חי הרי הוא טמא אע"פ שראשי אברים אינן מטמאין במחיה כמו שקדם[פ"ו מ"ד],וזה לפי שאמר ה'[ויקרא יג, יד]וביום הראות בו בשר חי יטמא, באיזה מקום שיֵראה[[244]](#footnote-234), ובתנאי שיהיה כעדשה או יותר, כמו שאמרו[תוספתא פ"ג ה"ז]נאמר כאן בשר חי ונאמר להלן בשר חי, כלומר במחיה, מה בשר חי האמור להלן בכעדשה, כמו שביארנו בפ' ששי, אף כאן בכעדשה[[245]](#footnote-235).

ואם פרח כל העור של אדם טהור, כלומר לאחר שנפטר, שהוא טמא כמו שביארנו, ואחר כך נתגלו בו ראשי אברים, הרי הוא נשאר בטומאתו. וככל שיתגלה בשר חי הרי הוא טמא עד שיתגלה כולו ותשוב הבהרת שנפטר בה כמות שהיתה לפני שהתפשטה ואז הוא טהור כיון שנסתלק הפשיון[[246]](#footnote-236).

**[ב] בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה, פרחה בכולו ואחר כך הלכה לה המחיה, או שהלכה לה המחיה ואחר כך פרחה בכולו טהור. נולד לו מחיה טמא. נולד לו שער לבן, ר' יהושע מטמא וחכמים מטהרין.**

**נולד לו מחיה טמא** כמו שכתוב[ויקרא יג, יד]וביום הראות בו בשר חי יטמא. ור' יהושע אומר מחיה סימן טומאה ושער לבן סימן טומאה, כשם שהוא מתטמא כשנולדה מחיה כך מתטמא כשנולד שער לבן. וחכמים מביאים ראיה ממה שאמר [שם, טז]או כי ישוב הבשר החי[[247]](#footnote-237), ואומרים בשר חי מטמא ואין שער לבן מטמא, רצונם לומר להופך כולו לבן[[248]](#footnote-238). והלכה כחכמים[[249]](#footnote-239).

**[ג] בהרת ובה שער לבן, פרחה בכולו אף על פי ששער לבן במקומו טהור. בהרת ובה פשיון, פרחה בכולו טהור. וכולן שחזרו בהן ראשי אברים הרי אלו טמאין. פרחה במקצתו טמא, פרחה בכולו הרי הוא טהור.**

אמר שאם היה שער לבן במקומו הרי הוא טהור אפילו לדעת ר' יהושע[[250]](#footnote-240).

וכבר ביארנו[מ"א]שענין חזרו ראשי אברים שחזר בשר חי ואפילו כעדשה בראש אבר אחד מהן[[251]](#footnote-241).

ומה שאמר **פרחה במקצתו טמא פרחה בכולו טהור** להשמיעך שאין מתנאֵי אמרוֹ יתעלה [ויקרא יג, יג]כולו הפך לבן, שיהפך בבת אחת, אלא אפילו פרחה בו מעט מעט, כשתהיה על כולו יטהר[[252]](#footnote-242).

**[ד] כל פריחת ראשי אברים שבפריחתן טהרו טמא, כשחזרו טמאים. כל חזירת ראשי אברים שבחזירתן טמאו טהור, נתכסו טהור, נתגלו טמא, אפילו מאה פעם.**

**שבפריחתן טהרו טמא** הוא אשר אמרנו[מ"א]בשהיה טמא ואחר כך פרחה בכולו ונהיה טהור, הרי אותם ראשי האברים שמחמת התפשטות הצרעת גם עליהם, נעשה טהור, אם סר מהם הנגע וחזר בהם בשר חי כעדשה הרי זה חוזר להיות טמא, והוא אמרוֹ **כשחזרו טמאים.** וכמו כן זה שהיה טהור בפריחת הצרעת בכולו, ונטמא בחזרת ראשי אברים לבשר חי, הרי אותם האברים אשר בהיראות בשר חי בהם נטמא זה שהיה טהור, אם התפשטה הצרעת על כולם וחזרו ונתכסו שנית, הרי זה חוזר להיות טהור, ואם נתגלו אחר כך חזר להיות טמא, וכך תמיד **אפילו מאה פעמים** כאשר נתגלה בו אבר יטמא, וכאשר פרחה בכולו טהור. וזהו לשון התורהאמר [ויקרא יג, טו]וראה הכהן את הבשר החי וטמאו, ואמר אחריו[שם, טז]או כי ישוב הבשר החי ונהפך ללבן וטהר הכהן את הנגע.

**[ה] כל הראוי ליטמא בנגע הבהרת מעכב את הפריחה, וכל שאינו ראוי ליטמא בנגע הבהרת אינו מעכב את הפריחה. כיצד, פרחה בכולו אבל לא בראש ובזקן בשחין במכוה ובקדח המורדין****[[253]](#footnote-243). חזר הראש והזקן ונקרחו, השחין והמכוה והקדח ונעשו צרבה[[254]](#footnote-244), פרחה בכולו אבל לא בכחצי עדשה[[255]](#footnote-245) סמוך לראש ולזקן, לשחין ולמכוה ולקדח, חזר הראש והזקן ונקרחו, השחין והמכוה והקדח ונעשו צרבה, אף על פי שנעשה מקום המחיה בהרת טמא, עד שתפרח בכולו.**

ההלכה הזאת כולה נתבארה כבר עם יסודותיה בסוף הפרק הששי של מסכתא זו[מ"ח].

ומה שאמר **אף על פי שנעשה מקום המחיה בהרת** כלומר אותו החלק שנשאר מן הגוף, והוא כחצי עדשה סמוך לראש או למחיה[[256]](#footnote-246) אשר נותרה מן הגוף לפני שיהיו אותם המקומות ראויין לבהרת, הרי הוא טמא, עד שתכסה הצרעת את הראש והזקן הואיל ונקרחו, וכן לשחין ולמכוה הואיל ונעשו צרבה הרי נהיו ראויין לנגע הבהרת[[257]](#footnote-247), ולכן הן מעכבין[[258]](#footnote-248).

**[ו] שתי בהרות אחת טמאה ואחת טהורה, פרחה מזו לזו ואחר כך פרחה בכולו טהור. בשפתו העליונה, ובשפתו התחתונה, בשתי אצבעותיו, בשני ריסי עיניו אף על פי מודבקין זה לזה והן נראין כאחת[[259]](#footnote-249) טהור. פרחה בכולו אבל לא בבוהק טמא. חזרו בו ראשי אברים כמין בוהק טהור. חזרו בו ראשי אברים פחות מכעדשה, ר' מאיר מטמא. וחכמים אומרין בוהק פחות מכעדשה סימן טומאה בתחלה ואינו סימן טומאה בסוף.**

**בהרת טמאה** היא זו שיש בה שער לבן או מחיה או פשיון. והודיעך כאן שאם היה באדם שתי בהרות אחת טמאה ואחת טהורה ופרחה הצרעת בכולו מן הטהורה הרי הוא טהור, ואין אנו עושין אותו כפורח מן הטהור אשר הוא טמא כמו שקדם[מ"א][[260]](#footnote-250).

**אף על פי מודבקין זה בזה והן נראין כאחת טהור** ענין דברים אלו שאם פרחה הצרעת בכל גופו וכסתה שני אברים קרובים זה לזה, קרבתם זו אינה מועילה אלא אם כן היה נראה הלובן מכסה את שניהם יחד כמו שהוא מכסה אבר אחד. ואם למשל שתי האצבעות כשהן פשוקות נראה בין שתיהן בשר חי וכשהן צמודות האחת לשניה והן נראין כאחת נראה הלובן מכסה את שתיהן הרי הוא טהור. וזהו ענין אמרוֹ אף על פי מודבקין זה לזה, כלומר אע"פ שאינן נראות כולן לבן אלא בהצמדן זו לזו הרי הוא טהור[[261]](#footnote-251).

ואמר יתעלה בזה שהלבין כולו [ויקרא יג, יב]והנה כסתה הצרעת, ועל כן צריך שיהיה המראה הלבן המכסה את גופו צרעת לא בוהק[[262]](#footnote-252), וכל זמן שכסה את גופו אחד מארבעת המראות או כולם הרי הוא טהור כמו שביארנו בתחלת המסכתא [פ"א מ"ג] שהם מצטרפין לפטור את ההופך כולו לבן[[263]](#footnote-253). אבל אם כסהו הלובן והיה מקצת אותו הלובן צרעת ומקצתו בוהק הרי הוא טמא עד שיעשה אותו הבוהק כאחד מארבעת המראות. ואם כסתה אותו הצרעת ונהיה טהור כמו שאמרנו, ואחר כך נתגלו בו ראשי אברים אבל לא חזרו להיות בשר חי אלא שפחת הלובן בהן עד שנעשו בוהק, הרי הוא טהור כפי שהיה, לפי שאמר [שם, יד]וביום הראות בו בשר חי יטמא, לא מקום לבן. ואמר יתעלה [שם, יד]או כי ישוב הבשר החי ונהפך ללבן, ולא נאמר ונהפך לצרעת כמו שאמר תחלה והנה כסתה הצרעת. העולה מכל זה שבפריחת הצרעת אינו נטהר ונאמר בו כולו הפך לבן עד שיעשה מקום הבוהק צרעת, ובעת הראות בשר חי לאחר מכן אינו מתטמא בו עד שיסור ממנו הלובן לגמרי ואפילו בוהק לא ישאר באותו הבשר החי.

**חזרו בו ראשי אברים פחות מכעדשה** כלומר אם היה בשר חי כעדשה, ופחות מכעדשה מאותה העדשה בוהק[[264]](#footnote-254), אומר ר' מאיר הואיל והבשר החי אינו כולו בוהק, אלא מה שיש בו מן הבוהק הוא פחות מכעדשה וכל פחות מכעדשה אין מתחשבים בו, הרי הוא טמא[[265]](#footnote-255). והדברים הללו לא אמרם ר' מאיר אלא לדברי ר' יוסי האומר שאם נראה בשר חי בראשי אברים אינו מטמא עד שיהיה כעדשה, ואמר לו ר' מאיר לפי סברא זו אפילו היה מקצת אותה העדשה בוהק. אבל דעת ר' מאיר לומר שבשר חי כשנראה בזה שנהפך כולו לבן הרי הוא נטמא בכל שהוא כמו שנתבאר בספרא [פ"ה ה"א].וחכמים אומרים שבפריחת הצרעת בגופו אם כסתה את כולו זולת פחות מכעדשה בשר חי ושאר שיעור כעדשה השלימו בוהק הרי הוא נשאר בטומאתו, ונֹאמר כי כלל העדשה נחשב בשר חי, לפי שאמר[שם, יב]והנה כסתה הצרעת, וזה בוהק, כמו שקדם. אבל אם כסתה אותו הצרעת וטהר, ונתגלה בו בשר חי כעדשה ומקצתה בוהק, כלומר מקצת אותה העדשה, אינו סימן טומאה, ולא נחשוב את כולה בשר חי עד שיתגלה בשר חי חוץ מבוהק כעדשה כפי היסוד שאמרנו. ואין הלכה כר' מאיר[[266]](#footnote-256).

**[ז] הבא בכולו לבן יסגיר. נולד לו שער לבן יחליט. השחירו שתיהן או אחת מהן, הקצירו שתיהן או אחת מהן, נסמך השחין לשתיהן או לאחת מהן, הקיף השחין את שתיהן או את אחת מהן, או חלקן השחין ומחית השחין והמכוה ומחית המכוה והבוהק, נולד לו מחיה או שער לבן טמא. לא נולד לו לא מחיה ולא שער לבן טהור. וכולן שחזרו בהן ראשי אברים הרי אלו כמו שהיו. פרחה במקצתו טמא. פרחה בכולו הרי הוא טהור.**

כבר ביארנו[לעיל מ"א]כי הבא בעמדו תחלה לפני הכהן והוא כולו לבן הוא נקרא **הבא בכולו לבן,** ושהוא טמא, כמו כן אמר כאן **יסגיר,** וכבר ידעת שהמוסגר טמא. ואם נולד לו שער לבן יחליט. ואם נתחדש לאותו השער הלבן אשר החליטו בו דבר המסירו מלהיות סימן טומאה, והם הדברים שמנה, אחד מהם איזה שיהיה, ואחר כך נולד לו סימן טומאה אחר, בין מחיה או שער לבן, הרי הוא טמא[[267]](#footnote-257). ואם לא נולד לא שער לבן אחר ולא מחיה אלא ניצול מן השער הראשון שהחליטו בו באחד מאותם המצילים, ולא נולד סימן טומאה, הרי הוא טהור.

ומה שאמר **וכולן שחזרו בהן ראשי אברים הרי אלו כמו שהיו** הוא כפי שאפרש לך, והוא כי זה שנידון בטומאה ואחר כך כסתה אותו הצרעת הרי הוא טהור כפי שנתבאר, וכן מי שכסתה אותו הצרעת טרם בואו אל הכהן והסגירו וטהר לאחר ההסגר בזה שלא נולד לו סימן טומאה, או מי שבא כולו לבן ואחר כך החליטו וסר הדבר אשר החליטו בו וחזר להיות טהור כמו שנתבאר בהלכה הזאת, הרי כל אחד מאלו השלשה בני אדם אשר כולם טהורים מחמת פריחת הצרעת, שהאחד מהם כסתה אותו לאחר הטומאה, והשני כסתה אותו טרם בואו לפני כהן ואחר כך הוסגר ונפטר, והשלישי כסתה אותו טרם בואו לפני כהן ואחר כך הוסגר והוחלט ונפטר לאחר ההחלט בסור סימן הטומאה, הרי כל אחד מהן כאשר יתגלו בו ראשי אברים, כפי שתיארנו שיתגלה בו כעדשה בשר חי, הרי זה חוזר להיות כפי שהיה תחלה, אם היה לבן ונתגלה בשר חי חזר להיות טמא כפי שהיה לפני שכסתה אותו הצרעת[[268]](#footnote-258). ואם כסתה אותו הצרעת לאחר מכן ונתכסו אותן המקומות שנתגלו חזר להיות טהור[[269]](#footnote-259).

וכבר ביארנו בפרק הזה שענין אמרוֹ **פרחה במקצתו טמא בכולו טהור** היינו אפילו גדלה קמעה קמעה עד שכיסתו הרי זה טהור[[270]](#footnote-260), ולא נֹאמר עד שתכסהו בבת אחת ואז יהיה טהור. ומה שחזר ושנה דינים אלו כאן ואע"פ שכבר הזכיר את הדין הזה עצמו בפרק הזה [מ"ד], וכמו כן הזכיר חזירת ראשי אברים ואמר נתכסו טהור נתגלו טמא אפילו מאה פעמים, הוא כדי שלא תחשוב שאין זה אלא במי שנהפך כולו לבן לאחר ההחלט, אבל במי שכסתה אותו לפני ההגעה לכהן אינו כן[[271]](#footnote-261), לכן הודיעך שכולם שוים בדינים הללו כמו שביארנו.

**ח. ואם בכולו פרחה כאחת, מתוך הטהרה טמא, ומתוך הטומאה טהור. הטהור מתוך הסגר פטור מן הפריעה ומן הפרימה ומן התגלחת ומן הצפרין. מתוך החלט חייב בכולן. זה וזה מטמאין בביאה.**

כל זה מובן וכבר קדמו יסודותיו. וכבר ביארנו דין המוסגר והמוחלט בתגלחת וצפרין בפרק הראשון של כלים[מ"ה],וכי ענין **מטמאין בביאה** שאם נכנס לאהל טימא כל מה שבתוכו על פי התנאים שיתבארו בפ' שלשה עשר של מסכתא זו [מי"א].

**ט. הבא בכולו לבן ובו מחיה כעדשה ופרחה בכולו ואחר כך חזרו בו ראשי אברים, ר' ישמעאל אומר כחזירת ראשי אברים בבהרת גדולה. ר' אלעזר בן עזריה אומר כחזירת ראשי אברים בבהרת קטנה.**

**בהרת גדולה** היא כשהצרעת מכסה את כל הגוף. אומר ר' ישמעאל שאם נתגלה כעדשה בראשי אברים הרי הוא טמא כדין חזירת ראשי אברים בהופך כולו לבן והוא בעל בהרת גדולה. ור' אלעזר בן עזריה אומר מאחר שבבואו אל הכהן היה כולו לבן ובו מחיה הרי דינו כדין בעל בהרת קטנה, ואם נתגלה בו כעדשה בראשי אברים לא יטמא, כי ראשי אברים אינם מטמאים משום מחיה בבהרת קטנה כפי היסוד שכבר הבאנו בפרק הששי [מ"ז].והלכה כר' ישמעאל[[272]](#footnote-262).

**י. יש מראה נגעו לכהן ונשכר, יש מראה ומפסיד. כיצד מי שהיה מוחלט והלכו להן סימני טומאה, לא הספיק להראותו לכהן עד שפרחה בכולו טהור, שאלו הראהו לכהן היה טמא. בהרת ואין בה כלום, לא הספיק להראותו לכהן עד שפרחה בכולו טמא, שאלו הראהו לכהן היה טהור.**

בפיסקה הראשונה אִלו ראה הכהן אותו כש**הלכו סימני טומאה** היה פוטר אותו, וכשהיתה פורחת הצרעת בכל גופו לאחר מכן היה טמא על פי היסוד שאמרתי לך[לעיל מ"א]שההופך כולו לבן מתוך הפטור טמא. ובפיסקה השניה כשהיתה בו **בהרת ואין בה כלום** אִלו ראה הכהן אותו היה מסגירו כפי שקדם בפ' השביעי[מ"ג].ואם פרחה בגופו לאחר מכן היה טהור כפי שביארנו [לעיל מ"א]שההופך כולו לבן מתוך הסגר טהור, ולפי שהזניח את עצמו עד שפרחה בכולו נהיה טמא כפי שקדם[מ"ז]שהבא בכולו לבן יסגיר, וידוע שכל מוסגר טמא הוא.

**פרק תשיעי**

**א. השחין והמכוה מטמאין בשבוע אחד בשני סימנין בשער לבן ובפשיון. אי זה הוא שחין, לקה בעץ באבן בגפת או במי טבריה, כל שאינו מחמת האש זה הוא שחין. אי זה הוא מכוה, נכוה בגחלת או ברמץ, כל שהוא מחמת האש זו היא מכוה.**

ידוע שיש בטבריה מים חמים, ואמר שמימות החמים שהם מתחממים בעברם על פני מקורות הקלקנתוס והגפרית ודומיהם, אין דינם כדין חמי האור[[273]](#footnote-263). וכבר קדם בפרק השלישי ביאור כל הסימנים.

**ב. השחין והמכוה** **אינן מצטרפין זה עם זה ואינן פושין מזה לזה ואינן פושין בעור הבשר ולא עור הבשר פושה לתוכן. היו מורדין טהורין. עשו קרום כקלפת השום זו היא צרבת השחין האמורה בתורה. חזרו וחיו אף על פי שמקומה צלקת נדונין כעור הבשר.**

כבר קדם פירוש ההלכה הזאת ונזכרו יסודותיה בסוף הפרק הששי, ולא נשאר אלא תוספת ביאור בתיאור השחין והמכוה. והיינו כי הגוף כשנחבל ונבקע העור ונגלד מאיזו סבה שתהיה, בין מסבה הנראית לעין או מסבה שהיתה לשעבר[[274]](#footnote-264), הרי אותו המקום שנפשט אינו מתטמא בנגעים כל זמן שהוא טרי והבשר גלוי, והוא הנקרא **מורד.** וכאשר הבריא הפצע ונתקשו פניו והרי הן כשאר העור ולא נשאר אלא רושם בלבד כפי שנשאר בשאר החבלות והתפיחות החיצוניות, הרי שאז דינו כדין העור הבריא שלא נחבל ויטמא בנגעי עור הבשר. וכאשר הבריא והתחיל להתקשות ונוצר עליו קרום דק אזי הוא נקרא שחין או מכוה או קדח, על פי הסבה שגרמה לפצע, ואז הוא מתטמא בנגעי שחין ומכוה הנזכרים בתורה. והרושם הנותר בגוף לאחר שנשלם רפוי הפצע והתקשותו ופניו דומים לעור הוא נקרא **צלקת.** ולשון ספרא[פרשתא ג פ"ו ה"ה]ובשר כי יהיה בעורו שחין, יכול מורד, תלמוד לומר ונרפא, [[275]](#footnote-265)או ונרפא יכול עד שיעשה צלקת, תלמוד לומר שחין, הא כיצד, נרפא ולא נרפא, וכן הוא אומר צרבת עד שתקרום כקלפת השום. ואמרו שם [פרשתא ד פ"ז ה"ג] מכות אש, יכול מורדת, תלמוד לומר והיתה מחית המכוה, יכול עד שתעשה צלקת, תלמוד לומר מכות אש, הא כיצד, חיתה ולא חיתה, וכן הוא אומר צרבת המכוה עד שתקרום כקלפת השום.

ודין הקדח והשחין אחד הוא לשניהם לפי שהם שני מינים של שחין[[276]](#footnote-266), אם הוא נגרם מחמת לחיות דלקתיות כמו שביארנו[לעיל פ"ו מ"ח]קראוהו קדח, ואם נגרם ממכה באבן או עץ ודומיהם קראוהו שחין. ובספרא[פרשתא ג פ"ו ה"ו]אין לי אלא שחין שעלה מאליו מנין לקה בעץ באבן וכו' תלמוד לומר שחין שחין רבה.

**ג. שאלו את ר' אליעזר, מי שעלתה לתוך ידו בהרת כסלע ומקומה צרבת השחין, אמר להם יסגיר. אמרו לו למה, לגדל שער לבן אינה ראויה, ולפשיון אינה פושה, ולמחיה אינה מטמאה. אמר להן שמא תכנס ותפשה. אמרו לו והלא מקומה כגריס. אמר להן לא שמעתי. אמר לו ר' יהודה בן בתירה אלמד בו. אמר לו אם לקיים דברי חכמים הין. אמר לו שמא יולד לו שחין אחר חוצה לו ויפשה לתוכו. אמר לו חכם גדול אתה שקיימתה דברי חכמים.**

כבר קדם[פ"ד מ"ג]שהשחין והמכוה אינן מיטמאין במחיה, וסימן הטומאה בהן הוא שער לבן או פשיון. וכבר קדם [לעיל מ"ב]כי שחין ומכוה אינן פושין לעור הבשר ולא עור הבשר פושה לתוכן, אלא יהיה הפשיון בשחין עצמו. וידוע שבכף האדם לא יצמח שער, ולכן תיארו לר' אליעזר הנחה זו, והיינו שהיה בכף שחין לפי האופן המותנה בו, והיתה בהרת מכסה את כל אותו השחין, ואמר **יסגיר.** והקשו ואמרו לו לאיזה ענין מצפים בהסגר הזה, הרי הבהרת הזאת אין שער צומח בה ולא מחיה מטמאה בה, ואין לה להיכן לפשות לפי שהיא בתוך השחין ועור הבשר מקיף אותה ואין השחין פושה לעור הבשר. ואמר להם שתועלת ההסגר שמא תכנס בסוף השבוע עד שתיעשה כגריס ויפטור אותו הכהן, ואחר כך תפשה בשאר השחין שכנסה ממנו[[277]](#footnote-267), וזה הוא פשיון ויהיה מוחלט, כי הפשיון מטמא אחר הפטור כמו שקדם בפ' שלישי[מ"ג].ואמרו לו זה יתכן אם היתה הבהרת כסלע כמו שהנחנו שאז יתכן שתכנס ותעמוד על כגריס, כי אם היה מקומה כגריס מה תועלת ההסגר, כלומר אם היה בתוך הכף שחין כגריס ובהרת במקום השחין. ואמר **לא שמעתי** כלומר לא שמעתי מה תועלת ההסגר בהנחה השניה הזאת. ואמר לו ר' יהודה בן בתירה אני אומַר בשאלה הזאת דבר. ואמר לו ר' אליעזר אם תמצא פנים המחייבים את ההסגר ותראה מה תועלת ההסגר הרי זה טוב ואמוֹר, ואם אתה מקיים את הטענה שאינו טעון הסגר הרי שלא אשמע ממך דבר, כי קבלתי שהוא טעון הסגר, ואיני יודע איזה דבר יתכן שיתחדש בהסגר הזה הגורם טומאה, שהרי זו היא תכלית ההסגר. והודיענו ר' יהודה את התועלת בהסגר כפי שאתה רואה ואמר **שמא יולד לו שחין אחר חוצה לו ויפשה לתוכו** שהרי השחין פושה לשחין כפי היסוד שאמרנו, וזה דבר נכון.

**פרק עשירי**

**[א] הנתקים מטמאין בשני שבועות בשני סימנין בשער דק ובפשיון. בשער צהוב דק לקוי קצר דברי ר' עקיבה. ר' יוחנן בן נורי אומר אפילו ארוך. אמר ר' יוחנן בן נורי מה הלשון אומר דק מקל זה דק קנה זה, דק לקוי קצר או דק לקוי ארוך. אמר לו ר' עקיבה עד שאנו למדין מן הקנה נלמוד מן השער, דק שערו של פלוני, דק לקוי קצר ולא דק לקוי ארוך.**

כבר ידעת[לעיל פ"ו מ"ח]שהנתקים הם נגעי ראש או זקן, והודעתיך שהם, כלומר הראש והזקן, אין מצטרפין זה עם זה ואין פושין מזה לזה[[278]](#footnote-268), והודעתיך כי הנגעים האלה אשר יהיו בשני האברים הללו הם שיעדר השער הטבעי ויגדל במקומו שער צהוב דק, או הפשיון, והוא התפשטות המריטה ונשירת השער[[279]](#footnote-269), וזהו אמרוֹ[ויקרא יג, ל]שער צהוב דק.

ו**צהוב** הוא המראה הזהוב, והוא מראה מעורב מן הצהוב[[280]](#endnote-13) והאדום[[281]](#footnote-270), אמרו[ספרא פרשתא ה ה"ה]למה הוא דומה לתבנית הזהב, וזהו ענין **לקוי**, כי לקה אומרים למי שניזוק באיזה אופן שיהיה מן הנזקים, ולכן קוראים את קלקול מראה השער הזה לקוי[[282]](#footnote-271).

ונשאר מה שאמר יתעלה **דק**,אומר ר' עקיבה שעניינו **קצר,** ולכן הוא אומר כי אמרוֹ צהוב דק היינו לקוי קצר. ור' יוחנן בן נורי אומר שענין דק דקיק[[283]](#footnote-272), אבל ארכו אינו מועיל[[284]](#footnote-273), והביא ראיה מלשון בני אדם קנה דק ומקל דק, ואפילו היה ארוך, וזהו ענין אמרוֹ **דק לקוי קצר או דק לקוי ארוך,** כלומר שהוא טמא[[285]](#footnote-274), ודק הוא נקרא, בין שהיה לקוי ארוך או לקוי קצר הואיל והוא דק[[286]](#footnote-275). ור' עקיבה מוכיח מן אמרם **דק שערו של פלוני** וכוונתם לקצרו ולא לעביו, ועל כן אינו מטמא לדעתו אלא דק לקוי קצר, אבל דק לקוי ארוך אינו סימן טומאה, וזהו אמרוֹ **ולא דק לקוי ארוך.** והלכה כר' עקיבה.

**[ב] שער צהוב דק מטמא מכונס ומפוזר, מבוצר ושלא מבוצר, הפוך ושלא הפוך, דברי ר' יהודה. ר' שמעון אומר אינו מטמא אלא הפוך. אמר ר' שמעון ודין הוא, מה אם שער לבן שאין שער אחר מציל מידו אינו מטמא אלא הפוך, שער צהוב דק שיש שער אחר מציל מידו אינו דין שלא יטמא אלא הפוך. אמר ר' יהודה כל מקום שצריך לומר הפוך אמר הפוך, אבל הנתק שנאמר בו** [ויקרא יג, לב] **ולא היה בו שער צהוב, מטמא הפוך ושלא הפוך.**

**מבוצר** כשאותו השער הוא באמצע הנתק והנתק עודף עליו מכל צד. **ושלא מבוצר** כשאותו השער הוא בצד הנתק. **הפוך ושלא הפוך** בין שנולד השער הצהוב בנתק, וזהו הפוך, או שקדמה הופעת השער הצהוב להופעת הנתק, וזהו שלא הפוך, כפי שביארנו במחיה בפרק הרביעי[מ"ג].ור' שמעון אומר אינו סימן טומאה אלא אם כן הנתק הוא זה שהפכו ועשאו צהוב דק, כמו שער לבן שבבהרת כפי שקדם ביאורו[שם].והקל וחומר הזה שדן ר' שמעון מובן אם למדת שני יסודות, האחד מהם שהבהרת אם היה בתוכה שער שחור ושער לבן הרי היא טמאה מאחר שיש בה שתי שערות לבנות לפי תנאיהן, והיסוד השני שהנתק אם היה בו שער צהוב דק לבדו הרי הוא טמא, אבל אם צמח שער שחור באותו הנתק עם השער הצהוב הרי הוא טהור, וזה לפי שאמר ה' [ויקרא יג, לא]ושער שחור אין בו, מכאן ראיה[[287]](#endnote-14) שאם היה בו שער שחור עם השער הצהוב הרי הוא טהור. ור' יהודה אומר שכל שהותנה בו שיולד השער לאחר הנגע אמר ה' בו הפך, כפי שאמר בצרעת עור בשר [שם, י] והיא הפכה שער לבן, והנתק שאמר בו [שם, לב]ולא היה בו שער צהוב, ולא נאמר ולא הפך שער צהוב[[288]](#footnote-276), הרי הכוונה שכל זמן שיש שם שער צהוב הרי הוא טמא, בין שקדם שער צהוב לנתק או שקדם הנתק לשער צהוב. והלכה כר' יהודה[[289]](#footnote-277).

**[ג] הצומח מציל מיד שער צהוב ומיד הפשיון, מכונס ומפוזר, מבוצר ושלא מבוצר. המשואר מציל מיד שער צהוב ומיד הפשיון מכונס ומפוזר ומבוצר, ואינו מציל מן הצד עד שיהא רחוק מן הקמה מקום שתי שערות. שתי שערות אחת צהובה ואחת שחורה, אחת צהובה ואחת לבנה, אינן מצילות.**

כבר הודעתיך[לעיל מ"א]שהנתק הוא נשירת השער ממקצת הראש ומקצת הזקן. ואם היה באותו המקום שתי שערות משער צהוב דק הרי הוא טמא. וכן אם התפשט הנתק בראש או בזקן, אם היה עם אותו השער צהוב שתי שערות שחורות הרי הוא טהור. ואם אירע שהשער השחור צמח בנתק הרי זה נקרא **הצומח.** ואם אירע שנותרו בנתק כשנולד שתי שערות שחורות או יותר עם השער הצהוב הרי זה נקרא **המשואר**, ושניהם מצילין. וענין מצילין, שאם היה עם השער הצהוב הרי אותו הנתק טהור. והחילוק ביניהם, שהצומח בכל מקום שצמח הוא מציל, והמשואר אם נשאר בתוך הנתק באופן שהוא מבוצר הרי זה מציל, ואם נשתייר מצד הנתק הרי זה אינו מציל, כי זו היא צורת הנתק שימרט מקום וישאר השער סביב לו[[290]](#footnote-278). ואם היה אותו השער השחור שבצד הנתק רחוק מכלל שער הראש או הזקן הרי זה גם כן מציל, וזהו אמרוֹ **עד שיהא רחוק מן הקמה שתי שערות.**

אחר כך ביאר כי אמרוֹ[ויקרא יג, לז]ושער שחור צמח בו, צריך שיהיו שתי שערות או יותר ושתיהן שחורות, אבל אם היתה האחת לבנה או צהובה והשניה שחורה אינן מצילות[[291]](#footnote-279).

**[ד] שער צהוב שקדם את הנתק טהור. ר' יהודה מטמא. ר' אליעזר בן יעקב אומר לא מטמא ולא מציל. ר' שמעון אומר כל שאינו סימן טומאה בנתק הרי הוא סימן טהרה בנתק.**

כבר הוקדמה לך[לעיל מ"ב]שיטת ר' שמעון שסובר בשער צהוב שקדם שאינו סימן טומאה, וכאן הוא אומר שכל מה שאינו סימן טומאה הרי הוא מציל ויהיה דינו דין שער שחור[[292]](#footnote-280). וכבר אמרנו שהלכה כר' יהודה[[293]](#footnote-281).

**[ה] כיצד מגלחין את הנתק, מגלח חוצה לו ומניח שתי שערות סמוך לו כדי שיהא ניכר אם פשה. החליטו בשער צהוב והלך שער צהוב וחזר שער צהוב, וכן בפשיון בתחלה בסוף שבוע ראשון בסוף שבוע שני לאחר הפטור, הרי הוא כמות שהיה. החליטו בפשיון והלך הפשיון וחזר הפשיון, וכן בשער צהוב בסוף שבוע ראשון בסוף שבוע שני לאחר הפטור, הרי הוא כמות שהיה.**

כתובים הם בתורה שהנתק אם לא היו בו לא שער שחור ולא שער צהוב מסגיר אותו שבעת ימים, ואם עמד בעינו ולא נולד לו שער לא צהוב ולא שחור ולא פשה, הרי דינו שיגלח סביבו ויסגירו שבעת ימים שנית, והוא אמרוֹ[ויקרא יג, לג]והתגלח ואת הנתק לא יגלח. ובא ללמדנו איך תהיה התגלחת סביב הנתק בסוף שבוע ראשון[[294]](#footnote-282). ומן הראוי שאזכיר כאן שהנתק מטמא במראה עמוק ושלא במראה עמוק[[295]](#footnote-283), ומה שהזכיר ה' בנתקים מראה עמוק הוא לענין מה שנתבאר בקבלה[[296]](#footnote-284)והוא אמרם [ספרא פרשתא ה ה"ד]יכול אם נתקו אדם יהא טמא תלמוד לומר מראה עמוק, מה מראה עמוק בידי שמים אף אני אין לי אלא בידי שמים. אבל נגעי עור בשר בלבד אינו נקרא נגע ויטמא בסימנין אלא אם כן היה מראהו עמוק כפי שכתוב, ואמרו[פ"ב ה"ה]מראהו עמוק ולא ממשו עמוק, ושיערו זאת באמרם כחמה שהיא עמוקה מן הצל, כי כך נראה למראית העין הצל מעל השטח המואר[[297]](#footnote-285).

ואשוב להשלים פירוש ההלכה. אמר **וחזר שער צהוב וכן בפשיון** כלומר או הלך שער צהוב שהוחלט בו ונולד לו פשיון, הרי הוא נשאר בטומאתו, בין החליטו באותו השער הצהוב בתחלה או בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע שני או אחר הפטור, בדומה למה לביארנו בנגעי עור בשר בפרק החמישי[מ"ב],ואם הבנת מה שאמרנו שם תהיה אצלך ההלכה הזאת כאינה צריכה פירוש.

**נשלח עד מ"ז אבל משנה זו עשיתי מחדש**

**[ו] שני נתקים זה בצד זה ושטה של שער מפסקת בינתים, נפרץ ממקום אחד טמא, משני מקומות טהור. וכמה תהא הפרצה, מקום שתי שערות. נפרץ ממקום אחד כגריס טמא.**

כבר הוקדם לך[לעיל מ"ג]ששער שחור המשתייר בתוך הנתק מציל ובתנאי שיהיה מבוצר, ואינו מציל מן הצד, וזה לאמרוֹ [ויקרא יג, לא]ושער שחור אין בו, וקבלנו [ספרא פ"ח ה"ז]עד שיהא בתוכו, ועל פי היסוד הזה אם היו **שני נתקים זה בצד זה ושטה של שער שחור ביניהן** ונתחבר נתק לנתק משני צדדים הרי נהיו שניהם יחד נתק אחד ושער שחור בתוכו, ולכן אמר **משני מקומות טהור,** וזו צורתו[[298]](#footnote-286). **#**

ודע כי שיעור הנתק כגריס כי אמר ה'[שם]נגע הנתק, הקיש נגע לנתק מה נגע כגריס אף נתק כגריס [ספרא שם ה"ד].ולכן אם היתה אחת משתי הפרצות שנפרצו בין שני הנתקים כגריס[[299]](#footnote-287) הרי הוא טמא, לפי שנמצא שער שחור מצד הנתק הזה שהוא כגריס, כלומר מקום הפרצה, שהרי נעשה כבר מקום הפרצה נתק בהיותו גדול ובשיעור נתק[[300]](#footnote-288). וכך אמרו בספרא[שם]בביאור טעם הדבר, אמרו מפני שלא כנס שער שחור לתוכו.

**[ז] שני נתקים זה לפנים מזה ושטה של שער מפסקת ביניהן, נפרץ ממקום אחד טמא, משני מקומות טהור. וכמה תהא הפרצה, מקום שתי שערות. נפרץ ממקום אחד כגריס טהור.**

נתק לפנים מנתק, הוא שיהיה אחד בתוך השני, ואם נפרץ ממקום אחד יהיה הנתק הפנימי טמא לפי ששער שחור מצדו. ואם נפרצה השטה של שער משני מקומות נעשה הכל נתק אחד ושער שחור בתוכו, וזו צורתו[[301]](#footnote-289). #

וכן אם נפרצה השטה ממקום אחד והיתה אותה הפרצה כגריס הרי הפנימי נהיה טהור[[302]](#footnote-290) כי נהיו הפנימי והחיצון נגע אחד ושער שחור בתוכו, ואין שער שחור נמצא בו מן הצד כפי שהוא נמצא בנתק בצד נתק[[303]](#footnote-291). וזה מבואר מתוך עיון בשתי הצורות שציירנו.

**[ח] מי שהיה בו נתק ובו שער צהוב טמא. נולד לו שער שחור טהור. אף על פי שהלך לו שער שחור טהור. ר' שמעון בן יהודה אומר משום ר' שמעון כל נתק שטהר שעה אחת אין לו טומאה לעולם. ר' שמעון אומר כל שער צהוב שטהר שעה אחת אין לו טומאה לעולם.**

לדעת תנא קמא הנתק טהור ואפילו הלך ממנו השער השחור ונותר השער הצהוב בעינו הרי הוא טהור, אבל אם צמח בו שער צהוב אחֵר לאחר שנשר השער השחור שהיה בו, או שפשה בעור, הרי הוא טמא[[304]](#footnote-292). ור' שמעון בן יהודה אומר שהנתק הזה שטהר אינו מתטמא לעולם ואפילו פשה בעור לאחר שהלך השער השחור, ואפילו נולד בו שער צהוב אחר[[305]](#footnote-293). ור' שמעון אומר שאם פשה בעור לאחר שנשר השער השחור הרי הוא טמא, אבל אם נולד בו שער צהוב לאחר מכן הרי הוא טהור, הואיל והשער הצהוב המצוי בו עתה טהור ואינו סימן טומאה בגלל השער השחור שהיה עמו, וכמו כן כל שער צהוב שיופיע אינו נהיה סימן טומאה בנתק הזה[[306]](#footnote-294). וראיית שלשתם ממה שאמר [ויקרא יג, לז]נרפא הנתק טהור הוא[[307]](#footnote-295). והלכה כתנא קמא[[308]](#footnote-296).

**[ט] מי שהיה בו נתק כגריס וניתק כל ראשו טהור. הראש והזקן אין מעכבין זה את זה דברי ר' יהודה. ר' שמעון אומר מעכבין זה את זה. אמר ר' שמעון ודין הוא, ומה אם עור הפנים ועור הבשר שיש דבר אחר מפסיק ביניהן מעכבין זה את זה, הראש והזקן שאין דבר אחר מפסיק ביניהן אינו דין שיעכבו זה את זה. הראש והזקן אינן מצטרפין זה עם זה, ואין פושין מזה לזה. אי זה הוא הזקן, מן הפרק של לחי ועד פיקה של גרגרת.**

אם **נתק כל ראשו** אינו נקרא אז נתק אלא היא קרחת. וכן אם נשר שער הזקן כולו אין זה נתק אלא יהיה דינו כדין ראש קרח ויטמא אז בנגעי קרחת וגבחת כמו שביארנו לעיל[פ"ומ"ח] [[309]](#footnote-297).ולמדנו זאת מן אמרוֹ[ויקרא יג, מ]ואיש כי ימרט ראשו וכו', שהרי דין זה כולל את האנשים והנשים, ולא אמר איש אלא כדי שנלמד שהאיש שהלך ממנו השער המיוחד בו בכללו, והוא שער הזקן, או אם הלך שער הראש מכל אדם, הרי הכל טהור ושזה נקרא קרח, וזהו ענין אמרם[ספרא פ"י ה"ג]ואיש להביא את הזקן[[310]](#footnote-298).

אחר כך אמר **הראש והזקן אין מעכבין זה את זה** ואם נתק כל ראשו הרי זה קרח ואע"פ שנותר שער זקנו, והוא טהור. וכן אם נתק כל זקנו ונותר ראשו, כי שניהם נפרדים לכל הדינים כמו שביארנו כמה פעמים. ומה שאמר ר' שמעון **עור הפנים ועור הבשר שיש דבר אחר מפסיק ביניהן** כלומרשער הזקן, **מעכבין** רומז לענין הופך כולו לבן[[311]](#footnote-299).

ו**פרק של לחי** פרק של לחי העליון[[312]](#footnote-300). ובתוספתא [פ"ד הי"ב] מותח את החוט מאוזן לאוזן, כל שמן החוט ולמעלה זה הוא ראש, מן החוט ולמטה זה הוא זקן[[313]](#footnote-301). ו**פיקה של גרגרת** ראש השפוי כובע והבשר המקיף את השפוי כובע מבחוץ נקרא **פיקה[[314]](#footnote-302).**

**[י] הקרחת והגבחת מטמאות בשני שבועות בשני סימנין במחיה ובפשיון. אי זו היא קרחת, אכל נשם, סך נשם, מכה שאינה ראויה לגדל את השער. ואי זו היא קרחת, מן הקדקד שופע לאחוריו עד פיקה של צואר. אי זו היא גבחת, מן הקדקד שופע לפניו עד כנגד השער מלמעלן. הקרחת והגבחת אינן מצטרפות זו עם זו ואינן פושות מזו לזו. ר' יהודה אומר אם יש שער ביניהן אינן מצטרפות, ואם לאו הרי אלו מצטרפות.**

מה שאמר תחלה **אי זו היא קרחת** היא שאלה על אופן אבדן השער, באיזו סבה יאבד ויקרא קרחת, אם זה אירע בגלל ליחיות רעות בגוף או התגברות יובש הרי זה ידוע[[315]](#footnote-303), והוסיף כאן שני דברים, אחד מהם שהיה שם גורם גלוי כגון **מכה שאינה ראויה לגדל שער,** והשני שאכל דבר המשיר את השער, או שסך בדבר המשיר את השער מעיקרו, אע"פ שיתכן שיצמח אחר כך הרי עתה בעת העדרו דנים אותו בדין הקרחת והגבחת[[316]](#footnote-304). ו**נשם** שם צמח, ואולי הוא מין ממיני ה"יתוע" שזו היא פעולתו, והוא אמרם[ספרא פ"י, ה"ו]או מה קרחת שאינה ראויה לגדל שער אף גבחת שאינה ראויה לגדל שער, מנין אכל נשם סך נשם, תלמוד לומר קרחת קרחת רבה[[317]](#footnote-305)

אחר כך עסק בתחום המקום אשר אם אבד ממנו השער נקרא קרחת או גבחת. ולשון התורה שאבדן השער שכלפי הפנים נקרא גבחת, ושכלפי העורף נקרא קרחת. ו**קדקד** גובה גבנונית הראש. ו**פיקה של צואר** החוליה הראשונה מחוליות הצואר. ואמר יתעלה[ויקרא יג, מב]בקרחתו או בגבחתו, אמרו[ספרא שם]מלמד שאין הקרחת והגבחת מצטרפות, כגון שהיה נגע כגריס משותף ביניהן, מקצתו בקרחת ומקצתו בגבחת. וכן אם היה הנגע באחד מהן בקצה הגבול ופשה לשני, אינו פשיון כמו שביארנו כמה פעמים [פ"א מ"ד פ"ו מ"ח]. ואין הלכה כר' יהודה[[318]](#footnote-306).

**פרק אחד עשר**

**א. כל הבגדים מטמאין בנגעים חוץ משל גוים. הלוקח בגדים מן הגוים יראו כתחלה. עורות הים אינן מטמאין בנגעים. חבר להם מן הגדל בארץ אפילו חוט אפילו משיחה דבר שהוא מקבל טומאה טמא.**

כוונתו באמרו **כל הבגדים** בגדי כל בני אדם בין גדולים בין קטנים בין עבדים בין נשים, ולכן מיעט בגדי גוים[[319]](#footnote-307), אבל החומר של הבגדים המתטמאין בנגעים ידוע שהם[[320]](#endnote-15) הצמר והפשתים בלבד, אמר יתעלה[ויקרא יג, מז]בבגד צמר או בבגד פשתים, אבל בגדי המשי וצמר הגפן וזולתם אינן מתטמאין בנגעים. וכלי העור גם כן מתטמאין בנגעים, אמר יתעלה[שם, מח]או בעור או בכל מלאכת עור. ובתנאי שיהיה אותו העור מבעלי החיים שביבשה לא מבעלי החיים שבמים, וזה לאמרוֹ [שם] לפשתים ולצמר או בעור, אמרו[ספרא פי"ג ה"ט]מה פשתים וצמר מן הגדל בארץ אף עור מן הגדל בארץ[[321]](#footnote-308). ואל יקשה לך אמרם בצמר שהוא מן הגדל בארץ, כי בעלי החיים אינם מתקיימים אלא מן הצומח[[322]](#footnote-309). וכבר ביארנו בפ' שבעה עשר של כלים[מי"ג]שכל שבים טהור.

ואם למשל חיבר חתיכת בד של פשתן לעור של בעל חיים ימי ואותו החבור הוא חבור העושה אותם חבור לטומאה, כלומר שאם נטמא זה נטמא זה, דהיינו שחיברן בשתי תכיפות או יותר כמו שביארנו בסוף כלאים, הרי אותו העור של ים מטמא אז בנגעים[[323]](#footnote-310), לפי שאמר או בעור, איזה עור שיהיה, וזהו ענין אמרוֹ **דבר שהוא מקבל טומאה[[324]](#footnote-311),** כלומר אם היה אותו החבור חבור העושהו מקבל טומאה כאשר נגעה טומאה באותו הדבר הגדל בארץ, הרי אותו העור מטמא אז בנגעים אע"פ שהוא של ים[[325]](#footnote-312), והוא אמרם בספרא [שם]או בעור להביא את שחבר לו מן הגדל בארץ כל שהוא אפילו חוט אפילו משיחה ובלבד שיחברנו לו כדרך חבורו לטומאה.

**[ב] צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה, אם רוב מן הגמלים אינו מטמא בנגעים ואם רוב מן הרחלים מטמא בנגעים. מחצה למחצה מטמא בנגעים. וכן הפשתן והקנבס שטרפן זה בזה.**

**קנבס** "אלקנב", והוא צמח שמפיקים ממנו שער כעין הפשתן, ידוע אצל כל בני אדם, והבגדים הנעשים ממנו ידועים. וכבר ידעת את העיקר שאין מטמא בנגעים זולת צמר ופשתים.

**[ג] העורות והבגדים הצבועין אינן מטמאין בנגעים, הבתים בין צבועין ובין שאינן צבועין מטמאין בנגעים דברי ר' מאיר. ר' יהודה אומר העורות כבתים. ר' שמעון אומר הצבועין בידי שמים מטמאין, ובידי אדם אינן מטמאין.**

ר' יהודה סובר שעורות צבועין מטמאין בנגעים כמו הבתים. ופסק ההלכה שבגדים צבועים אינן מתטמאין בנגעים, בין שהיה אותו הצבע שאינו לבן טבעי או מלאכותי, עד שיהיו לבנים, הוא אמרם[ספרא פי"ג, ה"ג]מה פשתן כבריתה אף צמר כבריתו, אוציא את הצבועים בידי אדם ולא אוציא את הצבועים בידי שמים, תלמוד לומר לפשתים ולצמר מה פשתן לבנה[[326]](#footnote-313) אף צמר לבן. אבל העורות אם היו צבועים בידי אדם אינם מתטמאין בנגעים כמו שאמר ר' שמעון[[327]](#footnote-314).

**[ד] בגד ששתיו צבוע וערבו לבן, ערבו צבוע ושתיו לבן, הכל הולך אחר הנראה. הבגדים מטמאין בירקרק שבירוקין ובאדמדם שבאדומין. היה ירקרק ופשה אדמדם, אדמדם ופשה ירקרק, טמא. נשתנה ופשה, נשתנה ולא פשה, כאלו לא נשתנה. ר' יהודה אומר יראה כתחלה.**

אמר ה' בטומאת בגדים[ויקרא יג, מט]ירקרק או אדמדם, ויסוד מיסודות הלשון הוא שאין מוסיפין אות וכל שכן אותיות ללא ענין, וכי יש מן התוספות שמוסיפין אותן לחזוק והפלגה, ומאחר שאמר ירקרק ואדמדם ולא אמר ירוק ואדום, ידענו שנתכוון בזה הירוק בירקות חזקה והאדום באדמימות חזקה[[328]](#footnote-315). וכן מה שאמר בנגע אדם [שם, מב] לבן אדמדם, ולבנה אדמדמת[שם, יג]עניינו גם כן חוזק האדמימות, כלומר שיהיה אותו המראה מעורב מן המראה הלבן עם האדמימות החזקה[[329]](#footnote-316), שנהיה מהם המראה שקראוֹ פתוך כמו שביארנו בתחלת המסכתא[מ"ב].ודע כי נגעי בגדים גם הם כגריס כמו שכבר ביארנו בפרק הששי[מ"א]באמרם [ספרא פ"ג ה"א]בנין אב לכל הצרעות שיהיה כגריס[[330]](#footnote-317).

**נשתנה ופשה** הוא שנתמעט המראה מחזקו אלא שהתפשט בשטח הבגד. **נשתנה ולא פשה** או שהתחזק המראה והוסיף חוזק ולא נתפשט בגופו, דינו כדין זה שלא נשתנה בשום אופן, אלא כאלו הוא עמד בעיניו ויסגיר שבעת ימים שנית לאחר כבוסו כמו שביאר הכתוב[[331]](#footnote-318). ור' יהודה אומר **יראה כתחלה** ודינו כדין זה שהובא בתחלה לפני ההסגר[[332]](#footnote-319). ואין הלכה כר' יהודה.

**ה. העומד בראשון יכבס ויסגיר. העומד בשני ישרף. הפושה בזה ובזה ישרף. הכהה בתחלה, ר' ישמעאל אומר יכבס ויסגיר. וחכמים אומרין אינו זקוק לו. הכהה בראשון יכבס ויסגיר. הכהה בשני קורעו ושורף מה שקרע וצריך מטלית. ר' נחמיה אומר אינו צריך מטלית.**

**עומד** הוא זה שלא נוסף בשיעורו ולא התחזק מראהו. ו**כהה** הוא זה שנתמעט מראהו מחזקו. וכל זה בכתובים. ואמר יתעלה[ויקרא יג, נו]וקרע אותו מן הבגד, ואמר[שם, נז]באש תשרפנו את אשר בו הנגע, הרי כל שיש בו נגע צוה לשרפו. ונחלקו ר' נחמיה ותנא קמא בהטלאת המקום שנחתך ממנו הנגע. ואין הלכה כר' נחמיה, והלכה כחכמים.

**[ו] חזר נגע על הבגד מציל את המטלית. חזר על המטלית שורף את הבגד. הטולה מן המוסגר בטהור, חזר נגע על הבגד שורף את המטלית, חזר על המטלית הבגד הראשון ישרף, והמטלית תשמש את הבגד השני בסימנין.**

אמר יתעלה[ויקרא יג, נז]ואם תראה עוד, ובאה הקבלה[ספרא שם]אין עוד אלא במקומו, שתראה במקום שנראתה תחלה, ולכן אם נראה נגע במטלית שטלה במקום הנגע הראשון ששרף, ישרוף את הבגד כולו כמו שכתוב[שם]פרחת היא באש תשרפנו. אבל אם נראה הנגע במקום אחר בבגד הרי זה נידון כפי שדנים בבגד שלא נראה בו קודם לכן נגע ואין המטלית נשרפת, ואין אנו אומרים כבר היה כאן נגע במקום הזה ושוב חזר, וזהו אמרוֹ **מציל על המטלית. הטולה מן המוסגר בטהור** היינו שלקח חתיכת בד מבגד מוסגר וטלה בה בגד טהור, ואחר כך נראה נגע באותו הבגד הטהור, הרי זו נשרפת אותה המטלית שנלקחה מבגד מוסגר ורואין אותה כאלו בה נראה הנגע. ואם נראה נגע באותה המטלית הרי זה שורף את הבגד המוסגר שנחתכה ממנו. וכן רואין את הנגע שנראה בה כאלו נולד בבגד משאר הבגדים, שאם היה בו סימן טומאה נשרף הבגד כולו, וזהו ענין אמרוֹ **והמטלית תשמש את הבגד השני בסימנין.**

**[ז] קיטא שיש בה פסיפסין צבועים ולבנים פושין מזה לזה. שאלו את ר' אליעזר והרי הוא פסיפס יחידי, אמר להן לא שמעתי. אמר לו ר' יהודה בן בתירה אלמד בו, אמר לו אם לקיים דברי חכמים הין. אמר לו שמא יעמיד בו שני שבועות והעומד בבגדים שני שבועות טמא. אמר לו חכם גדול אתה שקיימתה דברי חכמים. הפשיון הסמוך כל שהוא, והרחוק כגריס, והחוזר כגריס.**

עושים בגדים מחוברים מטלאים קטנים מרובעים, טלאי מכל צבע, ונקראים "סטרנג'יה" – ולובשים אותם הנערים והנשים – שדומים ליריעת ה"סטרנג'"\*. והיו בלי ספק בזמנם נלבשים בימות הקיץ, ולכן קראו אותם **קיטא** והוא תרגום קיץ[בראשית ט, כב].ושם הטלאי האחד מאותם הטלאים **פסיפס,** והוא לשון הקטָנָה של פס ידא[דניאל ה, ה],והיא הכף, וכיון שהוא קטן כשיעור כף נקרא כך פסיפס, וברבים **פסיפסין.** אמר שאם היו בה פסיפסין לבנים ונולד נגע בפסיפס לבן אחד מאותן הפסיפסין, הרי זה מסגיר את הבגד כולו. ואם נולד נגע בפסיפס לבן אחר הרי הוא מוחלט שהרי כבר פשה, לפי שכבר אמר כלל שהפשיון הוא מפסיפס לפסיפס, והוא אמרוֹ **פושין מזה לזה,** ונחשוב את כולם כבגד אחד ואע"פ שיש ביניהם פסיפסין צבועין שאינן מתטמאין בנגעים כפי העיקר שאמרנו. ואין אנו אומרים שכל פסיפס מהם בגד בפני עצמו, ולכן אין אנו צריכים שיהיה בכל פסיפס לבן מהם שלש על שלש לפי שכולם נחשבים כבגד אחד. וכבר אמר ר' נחמיה בתוספתא[נגעים פ"ה ה"י]לעולם אינו מטמא בנגעים עד שיהא בלבן שלה שלש על שלש, ואינה הלכה. ושאלו את ר' אליעזר אם היה פסיפס אחד לבן בלבד בבגד הזה והשאר צבועין ונולד נגע באותו הלבן, אמר להם יסגיר. ואמרו לו ומה תועלת ההסגר מאחר ואין שם דבר אחר לבן שיהיה בו הפשיון. ואמר איני יודע מה תועלת ההסגר כאן, בדומה למה שקדם בפרק התשיעי [מ"ג].וביאר ר' יהודה בן בתירה את תועלת ההסגר ואמר כי אפשר שישאר הנגע בעינו באותו הפסיפס יחידי שני שבועות ויהיה מוחלט וישרף הבגד כולו כמו שכתוב בתורה בזה[ויקרא יג, כה] והנגע לא פשה טמא הוא באש תשרפנו, וזה דבר נכון. אחר כך חזר לדיני הפשיון בבגדים ואמר ש**פשיון הסמוך כל שהוא** לפי שאמר [שם, נא] כי פשה, באיזה שיעור שיהיה, ואם לא פשה אותו הנגע בבגד אלא נולד נגע במקום אחר באותו הבגד, הרי זה צריך שיהיה כגריס שהוא שיעור הנגע, לפי שאמר ה'[שם]כי פשה הנגע בבגד, עד שתהיה התוספת שיעור נגע. **והחוזר כגריס** אם חזר נגע ונראה בבגד לאחר שטהר, וזהו לשון התורה[שם, נו]ואם תראה עוד בבגד וכו' את אשר בו הנגע, שצריך שיהיה בו שיעור נגע בשעת השריפה.

\*לוח משחק משובץ, עי' בפיהמ"ש שבת רפכ"ג.

**[ח] השתי והערב מטמאין בנגעים מיד. ר' יהודה אומר השתי משישלק, והערב מיד, והאונין של פשתן משיתלבנו. וכמה יהא בפקעת ותהא מטמא בנגעים, כדי לארוג הימנה שלש על שלש שתי וערב, אפילו כולה שתי אפילו כולה ערב. היתה פסיקות אינה מטמא בנגעים. ר' יהודה אומר אפילו פסיקה אחת וקשרה אינה מטמא בנגעים.**

לשון התורה[ויקרא יג, מז]או בשתי או בערב וכו'. ו**שתי** הוא "אלסדא". ו**ערב** אללחמה". וההבדל בין השתי והערב בצמר ברור מאד, כי השתי בו דק ביותר והערב חוטו עבה. אבל בגדי הפשתים הרי השתי והערב שבהן היינו הך, או שיש ביניהם הפרש מועט מאד שאין משגיחין בו. ור' יהודה לומד מן אמרוֹ[שם, מז-מח]בבגד צמר או בבגד פשתים או בשתי או בערב, ואומר מה בגד משתגמר מלאכתו אף כולם משתגמר מלאכתן, ועל כן אין מתטמא לדעתו שתי של צמר עד שישרה במים חמים כדי שיתרכך **וימתח,** והוא אמרוֹ **משישלק,** והפשתן הטווי עד שיתבשל וילבין. ו**אונין של פשתן הם** חבילות הפשתן הטווי. וחכמים אומרים כי באמרו או בשתי או בערב הבדילן מן הבגדים, ושהן כולן מתטמאין מיד. וכבר ביארנו[כלים רפכ"ז]כי השיעור המועט ביותר המתטמא בנגעי בגדים שלש אצבעות על שלש אצבעות. ו**פקעת** היא שקוראין אותה המון העם "כבה". אם היה באותו הטווי בשיעור שאפשר לעשות ממנו שלש על שלש שתי וערב הרי הוא מתטמא בנגעים. **היתה פסיקות** היינו שהיתה אותה הפקעת מקובצת מחוטים מפוסקים מלופפים חוט על חוט. ואמר ר' יהודה אפילו היתה לפיפה אחת קשורה אינה מתטמאה עד שתהיה הפקעת כולה חוט אחד. ואין הלכה כר' יהודה.

**ט. המעלה מן הפקעת לחברתה, מן הסליל לחברו, מן הכבד העליונה לכבד התחתונה, וכן שני דפי חלוק שנראה נגע באחד מהן הרי השני טהור. בנפש המסכת, ובשתי העומד, הרי אלו מטמאין בנגעים מיד. ר' שמעון אומר השתי אם היה רצוף מטמא.**

כבר הזכרנו ש**פקעת** היא "כבה'" של חוטים. ועושים כמין שפופרת של קנה מעץ נקובה וכורך עליה האורג את החוטים, והיא מפורסמת אצלם, והיא הנקראת **סליל.** ו**כבד העליונה** ו**כבד התחתונה** שתי הקורות אשר השתי מתוח ביניהן בכלי האריגה העומד, וכבר פירשנו זאת בפ' עשרים ואחד של כלים [מ"א].וכאשר העתיק את החוט דרך העברה מפקעת לפקעת ומסליל לסליל ונהיו שתי הפקעות או שני הסלילים מחוברים על ידי חוט אחד ונולד נגע באחת מהם הרי השניה טהורה. וכן כשכורך את החוטים מאותה הקורה העליונה על התחתונה, והיינו מה שהאורג קורא "תסדיה", ונולד נגע בחוטים הכרוכים על אחת משתי הקורות, הרי החוטים הכרוכים על הקורה השניה טהורים. וכן **שני דפי חלוק** היינו בשעת הגזירה אם נשארו שתי חתיכות בד מחוברות בחוט מן השתי או מן הערב ונראה נגע באחת מהן הרי השניה טהורה. ומה שאמר **בנפש המסכת ובשתי העומד** כלומר אם נראה הנגע בחוטי הערב ההם שנארגו באותו הבגד שבכלי האריגה, ובשתי המחובר בו שעדיין לא נארג וזהו שתי העומד, הרי הכל נטמא לפי שהם יחדו כדבר אחד, כלומר כל מה שבין כבד העליונה לכבד התחתונה, הן זה שנארג ממנו והן מה שנשאר עומד. ור' שמעון אומר שהשתי העומד אם היה מסודר ומתוקן כפי שעושים האורגים בעת האריגה הרי הוא אז מתטמא בנגע שנראה בנפש המסכת, אבל אם לא היה מסודר ולא ערוך לאריגה הרי הוא כמובדל מנפש המסכת. ואין הלכה כר' שמעון.

**י. נראה בשתי העומד האריג טהור. נראה באריג השתי העומד טהור. נראה בסדין שורף את הנימין. נראה בנימין הסדין טהור. חלוק שנראה בו נגע מציל את האמריות שבו אפילו הן ארגמן.**

**סדין** מעיל קטן. ו**נימין** "אלהדב".**\*** ו**אמריות** "אלצנאיף ואלעלאמאת".\* ולמדו זאת מן אמרוֹ[ויקרא יג, נב]ושרף את הבגד או את השתי או את הערב בצמר או בפשתים, והיה ראוי לו לומר ושרף את בגד הצמר או הפשתים, ומזה שאמר בצמר או בפשתים מוכח שיש מהן שנשרף ויש שישאר, וקבלנו [ספרא שם]שמניחים ממנו את האמריות ואפילו היו ארגמן שהוא צמר, שלא תהא סבור שהאמריות אינן ניצולות מן השריפה אלא אם כן היו ממשי וזהב וכיוצא בזה, אלא אפילו היו מצמר או פשתים.

\*"אלהדב". חוטי השתי המשתיירין בקצה הבד. \*"אלצנאיף ואלעלאמאת". שפתות הבגד העשויות בצבע אחר.

**יא. כל הראוי לטמא טמא מת אף על פי שאינו ראוי לטמא מדרס מטמא בנגעים, כגון קלע של ספינה ווילון ושביס של שכבה ומטפחות ספרים וגלגילון ורצועות מנעל וסנדל שיש בהן רוחב כגריס, הרי אלו מטמאין בנגעים. סגוס שנראה בו נגע, ר' אליעזר בן יעקב אומר עד שיראה באריג ובמוכין. החמת והתורמל נראין כדרכן, ופושה מתוכו לאחוריו ומאחוריו לתוכו.**

כבר ביארנו בכמה מקומות בכלים שיש דברים רבים שמטמאים במת ואינם מטמאים במדרס הזב לפי שאינם עשוים למשכב, ומכללם קלע של ספינה והפרוכת ומטפחות של סַפָּרִים, כמו שביארנו בפ' עשרים וארבעה של כלים[מי"ג].ושם[ט"ז]2ביארנו את הסבכות שאינן מתטמאות במדרס במת[[333]](#footnote-320). ומה שהתנה ב**רוחב גריס** ברור מאד כי לא יהיה נגע בפחות מכגריס מרובע כפי היסוד שקדם4[רפ"ו].ו**גלגילון** חגור שחוגרו האדם, ואולי הוא לשון יחיד מן אמרוֹ [ישעיה ג, כג][[334]](#footnote-321).ו**סגוס** "אלברנוס" וכדומה מבגדי הצמר הגסים. והיסוד בזה כי אמר ה' בנגעי בגדים[ויקרא יג, נה]פחתת היא בקרחתו או בגבחתו, ואמרו בספרא [שם]בקרחתו אלו השחקין, כלומר הבגדים הבלויים שאִבדו את שעירותם ונעשה שטחם חלק. בגבחתו אלו החדשים, כלומר הבגדים החדשים שהם שעירים[[335]](#footnote-322). ובגדי הצמר כשהם חדשים, וכל שכן העבים שבהם כגון הסגוסים והאדרות והמעילים כשהם חדשים[[336]](#footnote-323), הם מתגרגרים ונהיה על פני האריג גרגרים של צמר בולטים, והם שקרא אותם **מוכין** מחמת דמיונם למוכין, והוא הצמר שממלאים בו את הכרים והכסתות וזולתן.אומר ר' אליעזר כשנגענראהבסגוס או בדומה לו צריך שיהיה הנגע בגוף האריג ובגרגרי הצמר הבולטים על פניו[[337]](#footnote-324). והלכה כר' אליעזר בן יעקב. וכבר ביארנו בפ' עשרים של כלים4[מי"א]ש**חמת ותורמל** הם כלי עור. וענין **נראין כדרכן** שאין אנו מחייבין להפכם כדי שנראה מה שנולד בתוכם, ואין אנו בודקים בין קפוליהם ותפירותיהם[[338]](#footnote-325).

**יב. בגד המוסגר שנתערב באחרים כולן טהורין. קצצו ועשאו מוכין טהור ומותר בהנייתו. והמוחלט שנתערב באחרים כולן טמאין. קצצו ועשאו מוכין טמא ואסור בהנייתו.**

כל זה ברור כי בגד המנוגע אסור בהנאה לפי שאמר יתעלה[ויקרא יג, נז]באש תשרפנו[[339]](#footnote-326).

**פרק שנים עשר**

**א. כל הבתים מטמאין בנגעים חוץ משל גוים. הלוקח בתים מן הגוים יראו כתחלה. בית עגול, בית טריגון, בית הבנוי בספינה, ובאסכריה, על ארבע קורות, אינו מטמא בנגעים. אם היה מרובע אפילו על ארבע עמודים מטמא.**

אמר יתעלה[ויקרא יד, לד]ונתתי נגע צרעת בבית ארץ אחוזתכם, וקבלנו[ספראפרשתא ה ה"ו]אחוזתכם מטמא בנגעים ואין אחוזת גוים מטמא בנגעים[[340]](#footnote-327), וכשם שאין אחוזתם מטמא בנגעים כך אין בגדיהם וגופן מטמאין בנגעים[[341]](#footnote-328). וכפל מלת קירות בנגעי בתים שתי פעמים, ומיעוט קירות שתים, ולכן אינו מיטמא בנגעים עד שיהיה בעל ארבעה קירות. ו**בית טריגון** הוא שיהיה לו שלשה כתלים[[342]](#footnote-329).

ו**אסכריה** מין של בניינים שאינו מחובר בארץ אלא בולט באויר[[343]](#footnote-330), ועל כן אינו מתטמא בנגעים לא הוא ולא בית שבספינה, לפי שאמר בבית ארץ אחוזתכם, עד שיהיה מחובר בארץ. ומה שאמר **אפילו ארבעה עמודים** כלומר ואפילו לא היו אלא ארבעה עמודים בארץ[[344]](#footnote-331) ועליהם קירוי[[345]](#footnote-332) הרי הוא מיטמא בנגעים אע"פ שהוא פתוח מארבעה צדדים.

**ב. בית שאחד מצדדיו מחופה בשיש, אחד בסלע ואחד בלבנים ואחד בעפר, טהור. בית שלא היו בו אבנים ועצים ועפר ונראה בו נגע ואחר כך הביא בו אבנים ועצים ועפר, טהור. וכן בגד שלא ארג בו שלש על שלש ונראה בו נגע ואחר כך ארג בו שלש על שלש, טהור. אין הבית מטמא בנגעים עד שיהיו בו אבנים ועצים ועפר.**

**שיש** "אלרכ'אם". והכוונה שאינו מיטמא בנגעים עד שיהיו קירותיו מאבנים ועפר[[346]](#footnote-333), והלבנים אינן מאבן[[347]](#footnote-334), ואין הבית הבנוי מהן מיטמא בנגעים. ואמר יתעלה**[[348]](#footnote-335)** [ויקרא יד, מה]ונתץ את הבית את אבניו ואת עציו ואת כל עפר הבית, מורה שיהיה בנוי מאבנים ועצים ועפר ואז יטמא[[349]](#footnote-336).

**ג. וכמה אבנים יהיו בו, ר' ישמעאל אומר ארבע. ר' עקיבה אומר שמנה. שר' ישמעאל אומר עד שיראה כשני גריסין על שתי אבנים או על אבן אחת. ר' עקיבה אומר עד שיראה כשני גריסין על שתי אבנים ולא על אבן אחת. ר' אלעזר בר' שמעון אומר עד שיראה כשני גריסין על שתי אבנים בשני כתלים בזוית, ארכו כשני גריסין ורחבו כגריס.**

מן הצורך שתדע כי שיעור נגעי בתים שני גריסין, לפי שאמר [ויקרא יד, לז]וראה הכהן את הנגע והנה הנגע, מלמד שאין הנגע מטמא אלא בכשני גריסין[ספרא שם][[350]](#footnote-337).ולדעת ר' ישמעאל האומר שאם נראה כשני גריסין על אבן אחת טמא, לפחות שיהיה בבית ארבע אבנים, אבן אחת בכל כותל, כדי שיהיה כל כותל מכתלי הבית ראוי לנגעים. ולדעת ר' עקיבה האומר ששני הגריסין על שתי אבנים דוקא, אם כן לא פחות משמונה אבנים[[351]](#footnote-338). ור' אלעזר בר' שמעון אומר כי מה שאמר ה'[שם]בקירות הבית מצריך שיהיה הנגע בארבעת הכתלים[[352]](#footnote-339), כגריס בכל כותל מן הכתלים שמהם נעשית הזוית, ויהיה הנגע הזה שרחבו כגריס וארכו כשני גריסין משותף בין שני כתלים כדי שיהיה בקירות, וזה לא יתכן אלא אם כן יהיה בזוית כך#. והלכה כר' עקיבה.

**ד. עצים כדי ליתן תחת השקוף. ר' יהודה אומר כדי לעשות סנדל לאחורי השקוף. עפר כדי ליתן בין פצים לחברו. קירות האבוס וקירות המחיצה אינן מטמאין בנגעים. ירושלם וחוצה לארץ אינן מטמאין בנגעים.**

כבר אמר יסוד[לעיל מ"ב]שצריך שיהיה בו עצים[[353]](#footnote-340).ו**שקוף** העובי העליון של הפתח. אמר שאפילו חתיכת עץ שמייצב בה הנגר בעת הרכבת המשקוף, כשיעור זה אם היה בו יטמא הבית[[354]](#footnote-341).ו**סנדל** חתיכת עץ שמשווה בה מאחור כדי ליישר את פני המשקוף[[355]](#footnote-342). ואין גדר השיעורין האלה ידוע בכדי לומר בהם הלכה כפלוני[[356]](#footnote-343).ו**פצים** הוא חצי האבן או חצי הלבינה. וכאשר שׂמים את שני החצאים אחד בצד השני נותר ביניהם חלל שממלאים אותו בעפר. ו**אבוס** "אלמעלף"[[357]](#footnote-344). ו**קירות המחיצה** הוא מקום מקורה שאינו עשוי לדירה אלא הוא עשוי להסתיר תחת צלו את הבהמות מן השמש[[358]](#footnote-345). ומה שבתי חוץ לארץ אינם מתטמאים בנגעים הרי הוא לשון התורה, כי תחלת הפרשה[ויקרא יד, ב]כי תבאו אל ארץ כנען[[359]](#footnote-346). ומה שירושלם אינה מטמאה בנגעים, הוא לאמרוֹ[שם]ארץ אחוזתכם[[360]](#footnote-347), וירושלם לא נתחלקה לשבטים[[361]](#footnote-348), אלא היא בית עבודה משותף לכל העולם[[362]](#footnote-349).

**ה. כיצד ראית הבית, ובא אשר לו הבית והגיד לכהן לאמר כנגע נראה לי בבית** [ויקרא יד, לה]**. אפילו תלמיד חכמים ויודע שהוא נגע ודאי לא יגזור ויאמר נגע נראה לי בבית, אלא כנגע נראה לי בבית. וצוה הכהן ופנו את הבית** [שם, לו] **אפילו חבלי עצים אפילו חבלי קנים דברי ר' יהודה. ר' שמעון אומר עסק הוא לפנוי. אמר ר' מאיר וכי מה מטמא לו, אם תאמר כלי עצו ובגדיו ומתכתו מטבילן והן טהורין, ועל מה חסה התורה, על כלי חרשו ועל פכו ועל טפיו, אם כך חסה התורה על ממונו הבזוי קל וחומר על ממונו החביב. אם כך על ממונו קל וחומר על נפש בניו ובנותיו. אם כך על של רשע קל וחומר על של צדיק.**

**חבלי עצים וחבלי קנים** אגודות עצים ואגודות קנים[[363]](#footnote-350). **עסק הוא לפנוי** כלומר טרדה ועמל הוא לחייבו לסלק חבלי עצים וחבלי קנים, כי יהיה עסוק מלפנות את הכלים. ו**עסק** העמל והיגיעה , מן אמרוֹ4[בראשית כו, כ]כי התעשקו עמו[[364]](#footnote-351). וכבר ידעת שכלי חרש אין להם טהרה במקוה, והזכיר מכלי חרש את הפחות שבהן בדמים והוא פך השמן וטפי[[365]](#footnote-352), והוא כלי קטן מאד שפיו צר ואין יוצא ממנו אלא טפה טפה כמו שביארנו בכלים [פ"ג מ"ב][[366]](#footnote-353).ומה שאמר **אם כך על של רשע** לפי היסוד שנבאר לך, והוא כי הצרעת הזאת הנזכרת בתורה אינה אלא כפי שאמרו[[367]](#footnote-354) עונש לבעל לשון הרע כדי שיהא מובדל מבני אדם וינוחו מהיזק לשונו. והיא מתחילה בביתו, או שישוב ויתעורר או שהיא עוברת למצעים שלו, והוא אמרוֹ[ויקרא יג, מח]בכל מלאכת עור, או שישוב או שהיא עוברת לבגדיו בבגד צמר[שם, מח],או שישוב או שהיא עוברת לגופו בעור בשרו[שם, ב].וזהו דבר על דרך הפלא והאות כמו מי שׂוטה, הלוא תראה שהם דברים בלתי טבעיים ולא הגיוניים בשום פנים[[368]](#footnote-355). שהרי הבגדים והבתים דוממים, והשינוי המתחדש בהם אינו צרעת אלא בכינוי התורה, לפי האופן שהזכרנו. וכן בנגעי אדם תראה שעשה את הנתקים צרעת, והוא "דא אלת'עלאב"[[369]](#footnote-356), ומטהר הפך כולו לבן, והרי הוא תכלית הצרעת וחזקה ועצמתה, אלא הם עניינים תוריים כפי שהזכרנו, ועל פי היסוד הזה קראו רשע.

**ו. אינו הולך לתוך ביתו ומסגיר, ואינו עומד בתוך הבית שהנגע בתוכו ומסגיר, אלא עומד על פתח הבית שהנגע בתוכו ומסגיר, שנ'** [ויקרא יד,לח] **ויצא הכהן מן הבית אל פתח הבית והסגיר את הבית שבעת ימים. בא בסוף שבוע וראה אם פשה, וצוה הכהן וחלצו את האבנים אשר בהן הנגע** [שם, מ]**, ולקחו אבנים אחרות והביאו אל תחת האבנים ועפר אחר יקח וטח את הבית** [שם, מב]**, אינו נוטל אבנים מצד זה ומביא לזה, ולא עפר מצד זה ומביא לזה, ולא סיד מכל מקום. אינו מביא לא אחת תחת שתים ולא שתים תחת אחת, אלא מביא שתים תחת שתים, שתים תחת שלש, שלש תחת ארבע. מיכאן אמרו אוי לרשע ואוי לשכנו, שניהן חולצין, שניהן קוצעין, שניהן מביאין את האבנים, אבל הוא לבדו מביא את העפר, שנ' ועפר אחר יקח וטח את הבית, אין חברו מטפל עמו בטיחה.**

אמר יתעלה[ויקרא יד, מ-מב]וחלצו את האבנים ולקחו אבנים אחרות, ועל כן אין חולצין פחות משתים[[370]](#footnote-357) ואין מביאין פחות משתים[[371]](#footnote-358) [ספרא שם]. ומה שאמר **ולא סיד מכל מקום** לפי שאמר[שם]ועפר אחר יקח, והסיד אינו עפר אלא אבן שרופה. ולשון רבים זה שנקט באמרו וחלצו ולקחו והביאו, הולך על בעל הבית המנוגע ועל שכנו אם היה הכותל משותף בין שני בתים[[372]](#footnote-359), והוא אמרוֹ כאן **אוי לרשע ואוי לשכנו.**

**ז. בא בסוף שבוע וראה, אם חזר, ונתץ את הבית את אבניו ואת עציו ואת כל עפר הבית והוציא אל מחוץ לעיר אל מקום טמא** [ויקרא יד, מה]**. הפשיון הסמוך כל שהוא, והרחוק כגריס, והחוזר בבתים כשני גריסין.**

זה כפי שקדם בנגעי בגדים[[373]](#footnote-360), והוא כי נאמר בנגעי בתים גם כן[ויקרא יד, לט]והנה פשה הנגע בקירות הבית, ולכן אם היה הפשיון בקירות הבית, לא סמוך לנגע הראשון, צריך שיהיה נגע והוא כגריס כמו שביארנו[[374]](#footnote-361). וכמו כן אמר בנגע חוזר[שם, מג]ואם ישוב הנגע ופרח בבית, שנתפשט שיעור נגעי בתים שהוא שני גריסין באורך וברוחב גריס אחד, כפי העיקר שאמרנו בפרק הזה[[375]](#footnote-362).

**פרק שלשה עשר**

**א. עשרה בתים הן, הכהה בראשון וההולך לו, קולפו והוא טהור. הכהה בשני וההולך לו, קולפו והוא טעון צפרים. הפושה בראשון, חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. חזר נתץ. לא חזר טעון צפרים. עמד בראשון ופשה בשני, חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. חזר נתץ. לא חזר טעון צפרים. עמד בזה ובזה, חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. חזר נתץ. לא חזר טעון צפרים. אם עד שלא טהרו בצפרים נראה בו נגע הרי זה ינתץ. ואם משטהרו בצפרים נראה בו נגע יראה כתחלה.**

2אמר כי עשרה אופנים יהיו לבית ולהם דינים שונים כפי שיזכיר. הראשון שיחלש מראה הנגע בשבוע ראשון. והאופן השני שילך הנגע לגמרי בשבוע ראשון, והדין בשני האופנים הללו שיקלוף את מקום הנגע וישאר הבית טהור. והאופן השלישי שיחלש מראה הנגע בשבוע שני, והאופן הרביעי שילך הנגע לגמרי בשבוע שני, והדין בשני האופנים הללו שיקלוף את הבית[[376]](#footnote-363) וטעון טהרת צפרים כפי שיבאר זאת. ואם הוסיף הנגע בשבוע ראשון הרי הדין בזה חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע, ואם חזר הנגע לאחר מכן נותץ את הבית כולו, וזהו האופן החמישי. ואם לא חזר הנגע הרי הוא טעון שתי צפרים, וזהו האופן הששי. ואם נותר הנגע בעינו בשבוע ראשון ופשה בשבוע שני, וזהו האופן השביעי, הרי הדין בזה חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. ואם חזר הנגע הרי הוא טעון צפרים, וזהוהאופן השמיני. ואם נותר הנגע בעינו בשבוע ראשון ובשבוע שני, וזהו האופן התשיעי, הרי דינו חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע. ואם חזר הנגע נותץ את הבית, וזהו האופן התשיעי\*. ואם לא חזר טעון צפרים, וזהו האופן העשירי[[377]](#footnote-364). והדינים האלה שהודיע אותם באופנים אלו, מהם כתובי התורה ומהם קבלה שהסמיכו אותם על רמזים בכתוב. והנה הכתובים בתורה הרי הם הדינים שהזכיר בפושה בשבוע ראשון שאמר בו חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע, חזר נתץ, לא חזר טעון צפרים. ואמר יתעלה באותה הפרשה4[ויקרא יד,מד-מה]2ובא הכהן וראה והנה פשה הנגע, ואמר אחר כך ונתץ את הבית, אמרו4[ספרא שם]2במי הוא מדבר, אם בפושה בראשון הרי אמור[[378]](#footnote-365), הא אינו מדבר אלא את שבא בסוף שבוע ראשון ומצאו עומד ובא בסוף שבוע שני ומצאו פושה, ודן בו אותו דין עצמו של פושה בראשון, לפי שאמר בפושה בראשון4[שם, לט]2ושב הכהן, ואמר בענין הזה שפירשו שהוא בפושה בשני4[שם,מט]2ובא הכהן, ואמרו4[ספרא שם]2שיבה היא ביאה, מה שיבה חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע אף ביאה חולץ וקוצהוטחונותן לו שבוע[[379]](#footnote-366). ועוד אמריתעלהבאותה הפרשה ואם בא יבא הכהן וראה והנה לא פשה הנגע, אמרו במי הוא מדבר, אם בפושה בראשון הא אמור, אם בפושה בשני הא אמור[[380]](#footnote-367), הא אינו מדבר אלא את שבא בסוף שבוע ראשון ובסוף שבוע שני וראה והנה לא פשה הנגע. ועשו גם כן את דין עומד בראשון ובשני כדין פושה בשני, לפי שאמר כאן בעומד בראשון ובשני ואם בא יבא הכהן, ואמר בפושה בשני ובא הכהן וראה, כמו שביארנו. ועוד אמרו[[381]](#footnote-368) נאמרה צרעתממארת בבתים ונאמרה צרעת ממארת בבגדים, מה צרעת ממארת האמורה בבגדים עשה את העומד בשני כפושה בשני אף צרעת ממארת האמורה בבתים עשה את העומד בשני כפושה בשני. וכבר קדם שדין פושה בשני כדין פושה בראשון, הרי שהדין בפושה בראשון ובפושה בשני ובעומד בראשון ובשני, חולץ וקוצה וטח ונותן לו שבוע, חזר נתץ, לא חזר טעון צפרים כפי שכתוב במשנה זו. ואמר יתעלה באותה הפרשה וטהר הכהן את הבית כי נרפא הנגע ולקח לחטא את הבית וכו', והיה לו לומר ולקח לחטא אותו, ומפני שאמר לחטא את הבית אמרו4[ספרא שם]2הרי כאן בית אחר, מכאן לכוהה בשני וההולך לו שהוא קולפו וטעון צפרים. ומאחר שעלה בידנו הדין בעומד בראשון וכוהה בשני או הלך הנגע בשני שהוא טעון צפרים, עשינו כוהה בראשון וההולך לו בראשון אינו טעון צפרים[[382]](#footnote-369). אלו הן כלל האסמכתות הרומזות על הדינים הללו המקובלים[[383]](#footnote-370).

\*כ"ה בכתה"י, ובדפוסים השמיטו כאן וזהו האופן התשיעי.

**1ב. האבן שבזוית, בזמן שהוא חולץ חולץ את כולה, בזמן שהוא נותץ נותץ את שלו ומניח את של חברו, נמצא חומר בחליצה מבנתיצה. ר' אלעזר אומר בית הבנוי ראש ופתין, נראה בראש נוטל את כולו, נראה בפתין נוטל את שלו ומניח את של חברו.**

**1האבן שבזוית** 2כלומר שהיא בזוית משותפת בינו ובין בית חברו[[384]](#footnote-371).ו**1ראש פתין** 2מין של בניינים שהיתה צורתו מפורסמת באותו הזמן אצלם, כמין חגורות וקישורים המחברים את הכתלים, ומאותה הצורה יתבאר הדין הזה[[385]](#footnote-372).

**1ג. בית שנראה בו נגע והיתה עליה על גביו, נותן את הקורות לעליה. נראה בעליה, נותן את הקורות לבית. לא היתה עליה על גביו, אבניו ועציו ועפרו נתצין עמו, ומציל על המלבנים ועל שריגי החלונות. ר' יהודה אומר מלבן הבנוי על גביו ניתץ עמו. אבניו ועציו ועפרו מטמאין כזית. ר' אלעזר חסמא אומר במה שהן.**

**1מלבנים** 2תבניות מרובעות המצויות בגגו מעל התקרה[[386]](#footnote-373). ו**1סריגי החלונות** 2השבכות שבחלונות, יש שהן מעץ, וכן מן המתכות[[387]](#footnote-374). ואין הלכה כר' יהודה[[388]](#footnote-375), ולא כר' אלעזר[[389]](#footnote-376).

**1ד. בית המוסגר מטמא מתוכו, והמוחלט מתוכו ומאחוריו. זה וזה מטמאין בביאה.**

2אמר ה' בבית המוסגר4[ויקרא יד, מו]2והבא אל הבית כל ימי הסגיר אותו יטמא, שאינו מטמא אלא מתוכו[[390]](#footnote-377). ואמר במוחלט4[שם, מד]2צרעת ממארת היא בבית טמא הוא, אמרו4[ספראשם]2טמא הוא הוסיף לו טומאה שיטמא בין בתוכו בין מאחוריו, והנוגע בו מאחוריו יטמא[[391]](#footnote-378). וכבר ידעת שענין **1מטמאין בביאה** 2שמתטמא כל מה שיכנס לתוכם כפי שיתבאר עתה[[392]](#footnote-379).

**1ה. הבונה מן המוסגר בטהור, חזר נגע לבית חולץ את האבנים. חזר על האבנים, הבית הראשון ינתץ, והאבנים ישמשו את הבית השני בסימנין.**

2זה דומה למה שביארנו בפ' אחדעשר4[מ"ו]2באמרוֹ הטולה מן המוסגר בטהור, והענין בשתי ההלכות אחד[[393]](#footnote-380).

**1ו. בית שהוא מסך על גבי בית מנוגע, וכן אילן שהוא מסך על גבי בית מנוגע, הנכנס לחיצון טהור דברי ר' אלעזר בן עזריה. אמר ר' אלעזר מה אם אבן אחת הימנו מטמא בביאה הוא עצמו לא יטמא בביאה.**

**1אבן אחת ממנו מטמאה בביאה** 2אם היתה בתוך האהל מתטמא כל מי ששם כמו שיתבאר[[394]](#footnote-381), כל שכן הבית בכולו אם נמצא תחת אהל[[395]](#footnote-382). והלכה כר' אלעזר[[396]](#footnote-383).

**1ז. הטמא עומד תחת האילן והטהור עובר, טמא. הטהור עומד תחת האילן והטמא עובר, טהור. אם עמד טמא. וכן באבן המנוגעת טהור. אם הניחה הרי זה טמא.**

2אמר ה' במצורע4[ויקרא יג, מו]2מחוץ למחנה מושבו, ובא בקבלה4[ספראשם]2מושבו טמא[[397]](#footnote-384). ולכן אם ישב תחת האילן הרי נעשה אותו המקום טמא, ואם נכנס אדם תחת אותו הסוכך נטמא. אבל אם היה אדם טהור יושב תחת אהל ועבר המצורע תחת אותו האהל והוא מהלך, אינו מתטמא הטהור אלא אם כן עמד[[398]](#footnote-385) המצורע שם שאז נעשה אותו האהל מושבו ויהיה טמא[[399]](#footnote-386). וכן אבן המנוגעת וכלים המנוגעים, אם נחו באהל נטמא[[400]](#footnote-387), וכל מי שנכנס שם עמהן תחת האהל מיטמא. ועוד נבאר ראיות כל זה[[401]](#footnote-388).

**1ח. טהור שהכניס ראשו ורובו לבית טמא נטמא. וטמא שהכניס ראשו ורובו לבית טהור טמאהו. טלית טהורה שהכניס ממנה שלש על שלש לבית טמא נטמאת. וטמאה שהכניס ממנה אפילו כזית לבית טהור טמאתו.**

2היסוד הוא כל הבא ראשו ורובו[[402]](#footnote-389) כבא כולו[[403]](#footnote-390), וכשם שהבגד אינו מתטמא בהולד הנגע בו אלא אם כן היה בו שלש על שלש או יותר כמו כן אינו מתטמא בבית מנוגע אלא אם כן היה הנמצא ממנו בבית מנוגע שלש על שלש או יותר אזי מתטמא הבגד כולו[[404]](#footnote-391), אבל אם היה הבגד עצמו מנוגע, משיהיה ממנו כזית בבית טהור טמאהו[[405]](#footnote-392), כי בגדים מנוגעים ואבני בית מנוגע ועציו ועפרו מטמאין כזית בביאה. ולשון ספרא4[ויקרא יג, נט]2ולצרעת הבגד ולבית, מקיש בגד לבית מה בית מטמא בביאה אף בגד מטמא בביאה, אין לי אלא בגד מנין לרבות אתכולם תלמוד לומר זאת תורת נגעצרעת בגד הצמר וכו', מקישן לבגד מה בגד מטמא בביאה אף כולם מטמאין בביאה[[406]](#footnote-393).

**1ט. מי שנכנס לבית מנוגע, כליו על כתפיו וסנדליו וטבעותיו בידו, הוא והן טמאין מיד. היה לבוש בכליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו בידו, הוא טמא מיד, והן טהורין עד שישהה כדי אכילת פרס, פת חטין ולא פת שעורין, מיסב ואוכלה בלפתן.**

2אמר ה'4[ויקרא יד, מו]2והבא אל הבית כל ימי הסגיר אותו יטמא, הנה הודיענו שכל מה שיהיה בבית המנוגע מתטמא[[407]](#footnote-394). ואמר אחרי כן4[שם, מז]2והשוכב בבית יכבס את בגדיו, לא דן על בגדיו בטומאה אלא אם שכב בבית. ושוב אמר אחרי כן והאוכל בבית יכבס את בגדיו, ואין הבדל בין אוכל בין שוכב, כי לא באכילתו הוא מתטמא[[408]](#footnote-395), אלא כוונת הכתוב היא מה שהזכירו4[ספרא שם]2ליתן שעור לאוכל כדי שיאכל שוכב[[409]](#footnote-396), שמי שהתעכב בבית מנוגע משך זמן שאפשר לאדם בו להסב ולאכול חצי ככר לחם[[410]](#footnote-397) חטים עם לפתן מן הלפתנים נטמאו בגדיו אשר עליו, בין אכל בין לא אכל, בין אם היה שוכב או עומד או איך שיהיה, כי המכוון שישהה בשיעור זה[[411]](#footnote-398). ומה שאמר **1פת חטים בלפתן** 2לפי שהוא משך זמן מועט, כי הלחם הטוב עם לפתן אוכלים אותו מהר ואינו זקוק ללעיסה מרובה. ושיעור הפרס הזה שיאכל, כלומר שישהה כשיעור אכילתו ויטמאו בגדיו, שלש ביצים מן הביצים הבינוניות בשיעורן מביצי התרנגולות כמו שביארנו בפ' שמיני של ערובין4[מ"ב][[412]](#footnote-399).

**1י. היה עומד בפנים ופשט ידו לחוץ וטבעותיו בידיו, אם שהה כדי אכילת פרס טמאות. היה עומד בחוץ ופשט ידיו לפנים וטבעותיו בידו, ר' יהודה מטמא מיד. וחכמים אומרין עד שישהה כדי אכילת פרס. אמרו לו לר' יהודה מה אם בזמן שכל גופו טמא לא יטמא את שעליו עד שישהה כדי אכילת פרס, אף בזמן שאין כל גופו טמא לא יטמא את שעליו עד שישהה כדי אכילת פרס.**

2טענת ר' יהודה היא מה שאומר לך, והיינו כי הכל מסכימים שהגוי שנכנס לבית מנוגע מתטמאים בגדיו אשר עליו מיד כיון שהוא בעצמו אינו מתטמא כפי הכלל שאמרנו בהקדמה[[413]](#footnote-400), ומאחר שמצאנו שהאיש המתטמא מציל כלים שעליו מלטמא מיד ואינם מתטמאים עד שישהה כדי אכילת פרס, והאיש שאינו מתטמא בעצמו אינו מציל כלים שעליו אלא הם מתטמאים מיד, כמו כן המכניס ידיו לבית המנוגע הואיל ואינו מתטמא הוא עצמו מתטמאים כלים שעל ידיו מיד. והלכה כחכמים[[414]](#footnote-401).

**1יא. מצורע שנכנס לבית כל הכלים ששם טמאין אפילו עד הקורות. ר' שמעון אומר עד ארבע אמות. כלים מיד טמאין. ר' יהודה אומר אם שהה כדי הדלקת הנר.**

2אין הלכה כר' שמעון, ולא כר' יהודה[[415]](#footnote-402).

**1יב. נכנס לבית הכנסת עושין לו מחיצה גבוהה עשרה טפחים על רוחב ארבע אמות, נכנס ראשון ויוצא אחרון. כל המציל צמיד פתיל באהל המת מציל צמיד פתיל בבית המנוגע. כל המציל מכוסה באהל המת מציל מכוסה בבית המנוגע דברי ר' מאיר. ר' יוסי אומר כל המציל צמיד פתיל באהל המת מציל מכוסה בבית המנוגע. כל המציל מכוסה באהל המת אפילו מגולה בבית המנוגע טהור.**

**1על רוחב ארבע אמות** 2כלומר שיהיה המקום שמבודדים לו ארבע אמות על ארבע אמות כדי שיהיה לו מושב בפני עצמו[[416]](#footnote-403). ויכנס לפני שיכנס אדם אחר לבית הכנסת, ויצא לאחר יציאת כל אדם כדי שלא יטמא בני אדם בעברו ביניהם[[417]](#footnote-404), או שמא יעמוד בעת הלוכו ויטמא כל מי שעמו באהל אחד כמו שקדם[[418]](#footnote-405). ור' מאיר אומר הואיל ובית המנוגע מתטמא כל מה שיש בו וכן אהל המת הרי דין שניהם שוה. ור' יוסי אומר שטומאת מת חמורה לפי שהיא טומאת שבעה, וטומאת בית המנוגע טומאת ערב, ועל כן הואמורידו דרגה כפי שאתה רואה[[419]](#footnote-406). והנה דיני צמיד פתיל ודיני הכלים המצילים באהל המת בכסוי בלבד כבר קדמו בכלים ואהלות, וביארנו את כל הכלים המצילים בצמיד פתיל ואיכותם בפ' עשירי של כלים. וביארנו שהאהל מציל כל מה שיש בו בכסוי בלבד, וכבר הפלגנו בביאור ענין זה בפ' חמישי של אהלות4[מ"ג].ושם ביארנו את אמרם בספרי4[במדבר יט, טו]2כלים מצילין בצמיד פתיל באהל המת ואהלין בכסוי, וביארנו ענין זה, דרשהו משם. ובתוספתא 4[נגעים פ"ז הי"ב]2הבור והחדות שבבית המנוגע אף על פי מגולין כלים שבתוכן טהורים. וכבר ביארנו בפ' חמישי של אהלות4[מ"ו]2שאינן טהורין באהל המת אלא אם היו מכוסין. וזהו סתם כדעת ר' יוסי, והלכה כר' יוסי[[420]](#footnote-407).

**פרק ארבעה עשר**

**א. כיצד מטהרין את המצורע, היה מביא פיילי של חרש חדשה ונותן לתוכה רביעית מים חיים, ומביא שתי צפרים דרור, ושוחט את אחת מהן על כלי חרש ועל מים חיים, וחופר וקוברה בפניו. ונוטל עץ ארז ואזוב ושני תולעת וכרכן בשירי הלשון והקיף להם ראשי גפיים וראש הזנב של שניה וטבל והזה שבע פעמים לאחר ידו של מצורע. ויש אומרים על מצחו. וכך היה מזה על השקוף שבבית מבחוץ.**

הסדר הזה כולו כתוב בתורה. ושיהיה כלי חרש חדש הוא קבלה [סוטה טו, ב][[421]](#footnote-408). ותרגם יונתן בן עוזיאל מזרק[במדבר ז, יג]פיאלי[[422]](#footnote-409). ושיהיו המים רביעית הוא קבלה, אמרו [סוטה טז, ב] מים שדם הצפור נכר בהם שיערו חכמים רביעית[[423]](#footnote-410). וכמו כן קבירת צפור שחוטה היא קבלה[[424]](#footnote-411). ו**שירי הלשון** כלומר שאריות לשון של זהורית והוא שני תולעת והוא צמר צבוע ב"קרמז", והוא אמרם [ספרא ויקרא יד, ד]ששנתו תולעת[[425]](#footnote-412), ושיעורו משקל שקל[[426]](#footnote-413). **לאחר ידו של מצורע** על גב ידו. **ויש אומרים** הוא ר' נתן[[427]](#footnote-414). ואין הלכה כר' נתן.

**1ב. בא לו לשלח את הצפור החיה, אינו הופך את פניו לא לים ולא לעיר ולא למדבר, שנ'** [ויקרא יד, ז] **ושלח את הצפור החיה אל מחוץ לעיר אל פני השדה. בא לו לגלח את המצורע, העביר תער על כל בשרו וכבס בגדיו וטבל, וטהר מלטמא בביאה והרי הוא מטמא כשרץ. ונכנס לפנים מן החומה. מנודה מביתו שבעת ימים, ואסור בתשמיש המטה.**

2כל זה ברור והוא כתוב בתורה, שהרי אמר לאחר טהרת הצפרים4[ויקרא יד, ח]2וכבס המטהר את בגדיו וגלח את כל שערו ורחץ במים וטהר ואחר יבא אל המחנה וישב מחוץ לאהלו שבעת ימים, וענין אמרוֹ וטהר, שהוא טהר מלטמא בביאה כפי שהיה, ואינו מטמא משכב ומושב כפי שהיה קודם[[428]](#footnote-415) כמו שביארנו בהקדמה, אלא שאינו טהור טהרה גמורה, שהרי אחרי כן יאמר פעם שניה וטהר[[429]](#footnote-416). וענין **1כשרץ** 2שהוא מטמא במגע, לא במשא, אדם וכלים[[430]](#footnote-417). וכבר ביארנו הראיות בזה בתחלת כלים. ואמרוֹ מחוץ למחנה מורה על היותו אסור בתשמיש המטה[[431]](#footnote-418).

**1ג. ביום השביעי מגלחו תגלחת שניה כתגלחת הראשונה, וכבס בגדיו וטבל, וטהר מלטמא כשרץ, והרי הוא טבול יום אוכל במעשר, העריב שמשו אוכל בתרומה, הביא כפרתו אוכל בקדשים. נמצאו שלש טהרות למצורע ושלש טהרות ליולדת.**

גם זה כתוב בתורה, אמר ה'4[ויקרא יד, ט]2והיה ביום השביעי יגלח את כל שערו את ראשו ואת זקנו ואת גבות עיניו ואת כל שערו יגלח וכבס את בגדיו ורחץ את בשרו במים וטהר. **שלש טהרות למצורע** כבר ביאר אותן. ושלש של יולדת, האחת מהן לאחר שבעה לזכר וארבעה עשר לנקבה שהיא בהם בנדתה, וכאשר תמו הזמנים הללו טובלת ונטהרת מלטמא משכב ומושב, ואחר כך תשאר שלשים יום ושלשת ימים לזכר וששים וששה לנקבה בדמי טהרה בכל קדש לא תגע[ויקרא יב, ד],2והיא במשך זמן זה כמגע טמא מת לקדשים כמו שיתבאר בסוף נדה4[פ"י מ"ו],2ותהיה ראשון לטומאה במשך זמן זה. וכאשר השלימה אותם נטהרה טהרה שניה ותטבול ותהיה טבולת יום. אחר כך תביא קרבן ותשלם טהרתה לאכול בקדשים, והיא טהרה שלישית כמו שנאמר בכתוב[שם, ח]וכפר עליה הכהן וטהרה. וכבר ביארנו בתחלת ברכות שטבול יום אסור בתרומה ומותר במעשר. ובחגיגה[פ"ג מ"ג]2נתבאר שמחוסר כפורים אסור בקודש ומותר בתרומה. ובכרתות4[רפ"ב]2ביארנו שמצורע ויולדת מכלל מחוסרי כפרה. וכל זה ברור לפי שהם כתובים בתורה[[432]](#footnote-419).

**[ד] שלשה מגלחין ותגלחתן מצוה, הנזיר והמצורע והלוים. וכולן שגלחו שלא בתער, או ששירו שתי שערות לא עשו כלום.**

2כל אלה כתובים. ובלוים אמר כשבחרם יתעלה במדבר לעבודתו4[במדבר ח, ז]2והעבירו תער על כל בשרם והטהרו, ותגלחת זו לא היתה אלא במדבר בלבדואינה נוהגת לדורות[[433]](#footnote-420).

**[ה] שתי צפרים מצותן שיהו שוות במראה ובקומה ובדמים ולקיחתן כאחת. אף על פי שאינן שוות כשרות. לקח אחת היום ואחת למחר כשרות. שחט את אחת מהן ונמצאת שלא דרור יקח זוג לשניה, וראשונה מותרת באכילה. שחטה ונמצאת טרפה יקח זוג לשניה, הראשונה מותרת בהנאה. נשפך הדם תמות המשתלחת. מתה המשתלחת ישפך הדם.**

אפילו אם היה אומר ה' ולקח צפרים, היינו לוקחים שתים כי מיעוט צפרים שתים, ובאמרו [ויקרא יד, ד] שתי צפרים נתכוון בזה להשוואה ביניהן בכל העניינים[[434]](#footnote-421). ושוב אמר [שם, ו] את הצפור האחת, את הצפור החיה, הרי שהבדיל ביניהן[[435]](#footnote-422), והעולה מזה שמצוה מן המובחר שתהיינה שוות בכל העניינים, ואם אי אפשר הרי זה מותר. וענין **תמות המשתלחת** שתהא מונחת עד שתמות כמו שביארנו בפ' שני שעירי יום הכפורים[[436]](#footnote-423). וממה שאמר חיה, נצטוינו שלא תהיה טרפה[[437]](#footnote-424).

**[ו] מצות עץ ארז ארכו אמה ועביו כרביע כרעי המטה, אחד לשנים ושנים לארבעה. מצות אזוב לא אזוביון ולא אזוב כחלי ולא אזוב רומי ולא אזוב מדברי, ולא כל אזוב שיש לו שם לוי.**

**אחד לשנים ושנים לארבעה** 2כלומר שיחלוק רגל המטה לשנים ושוב יחלוק כל חצי מהן לשנים ויהיו ארבעה. ומה שהוצרך לכל זה ולא די לו באמרו **כרביע כרעי המטה,** 2כדי שלא יעלה על הדעת שזה באומד ואם היה דק יותר או עבה יותר הרי זה מותר, על כן הודיענו שידקדק שיהיה רביע כרע המטה לא פחות[[438]](#footnote-425). **אזוב** הוא "אלצעתר" שמשתמשים בו בני אדם במאכליהם. וענין **שם לווי** "אסם מצ'אף". שלא יהיה משתייך למקום, כשם שאומרים במיני העשבים של נהר של גנה של שדה, או יתייחס לאיזה עיר או הר, אלא שאומרים עליו אזוב בסתם[[439]](#footnote-426). וכבר ביאר התלמוד4[נדה כו, א]2שהאזוב הזה לא יהיה בארכו פחות מטפח[[440]](#footnote-427).

**[ז] ביום השמיני מביא שלש בהמות חטאת ואשם ועולה. והדל היה מביא חטאת העוף ועולת העוף.**

לשון התורה4[ויקרא יד, י]2וביום השמיני יקח שני כבשים תמימים וכבשה אחת וכו', ואם דל הוא ואין ידו משגת ולקח כבש אחד אשם וכו'4[שם, כא],2ושתי תורים או שני בני יונה וכו' 4[שם, כב][[441]](#footnote-428).

**[ח] בא לו אצל האשם וסמך שתי ידיו עליו ושחטו וקבלו שני כהנים את דמו, אחד בכלי ואחד ביד, זה שקבל בכלי בא וזורקו על גבי מזבח, וזה שקבל ביד בא לו אצל המצורע, ומצורע טבל בלשכת המצורעין, בא ועמד בשער ניקנור, ר' יהודה אומר לא היה צריך טבילה.**

הדם שמזה על המצורע לוקחו בידו לא בכלי, לפי שאמר4[ויקרא יד, יד]ולקח הכהן מדם האשם ונתן הכהן על תנוך אוזן וכו', ואמרו4[ספרא שם]מה נתינה בעצמו של כהן[[442]](#footnote-429) אף קבלה בעצמו של כהן[[443]](#footnote-430). והצריך שיהיה המצורע לאחר טבילה באותו היום השמיני ואז יזה עליו את הדם. ור' יהודה אומר שאינו טובל באותו היום השמיני הואיל וכבר טבל מבערב, כלומר ביום השביעי כמושהוקדם לך4[לעיל מ"ג]מה שאמר ביום השביעי מגלחו וכו' עד וכבס בגדיו וטבל.וחכמים אומרים שהמצורע כיון דדש בטומאה בימי חלוטו והוא מורגל שלא להשמר, אולי נטמא לאחר טבילתו בשביעי, ועל כן הצריכוהו טבילה מספק ואע"פ שלא הסיח דעתו. ור' יהודה אומר הואיל והוא שומר עצמו ולא הסיח דעתו אינו צריך טבילה[[444]](#footnote-431) ואין אנו אומרים שמא מפני רגילותו בטומאה נטמא ולא ידע. ואין הלכה כר' יהודה[[445]](#footnote-432).

**[ט] הכניס ראשו ונתן על תנוך אזנו, ידו ונתן על בהן ידו, רגלו ונתן על בהן רגלו. ר' יהודה אומר שלשתן היה מכניס כאחת. אין לו בהן יד, בהן רגל, אזן ימנית, אין לו טהרה עולמית. ר' אליעזר אומר נותן הוא על מקומן. ר' שמעון אומר אם נתן על של שמאל יצא.**

מצורת המקדש שציירנו במדות יתבאר לך כי שער ניקנור הוא בין עזרת נשים ועזרת ישראל[[446]](#footnote-433), וכבר נתבאר לך בפרק הראשון של כלים[מ"ח]שבעזרת ישראל אין נכנס מחוסר כפורים[[447]](#footnote-434), ודם האשם גם כן אסור להוציאו חוץ לעזרה, ועל כן עומד המצורע מחוץ לפתח ומכניס ראשו לעזרת ישראל כדי להזות עליו את הדם[[448]](#footnote-435). והנה **בהן** יד ורגל, ידוע שהוא האגודל. אבל **תנוך** 2אזן, הוא זה שנציין לך עתה, והוא כי גוף סחוסי עגול בולט על פני האוזן כלפי הפנים, שאם נוגע בו האדם ימצא שהוא חזק בדומה לעצם, ומחוצה לו בשר רך כפוף סובב את האוזן כולה, ולפנים ממנו הוא תוך האוזן, ואותו הגוף הסחוסי הוא המבדיל בין הבשר הכפוף שמבחוץ שהוא סוף האוזן ובין תוך האוזן השקוע, ואותו המבדיל הוא תנוך האוזן שעל איזה חלק ממנו שיהיה או על כולו ניתנים השמן והדם, והוא אמרם4[ספרא יד, יד]תנוך אוזן זה גדר האמצעי[[449]](#footnote-436). ואין הלכה כר' יהודה[[450]](#footnote-437), ולא כר' שמעון, ולא כר' אליעזר[[451]](#footnote-438).

**[י] נטל מלוג השמן ויצק לתוך כפו של חברו, ואם יצק לתוך כף עצמו יצא. טבל והזה שבע פעמים כנגד בית קדש הקדשים, על כל הזייה טבילה. בא לו אצל המצורע, מקום שהוא נותן את הדם שם הוא נותן את השמן, שנ'** [ויקרא יד, כח-כט] **אל מקום דם האשם והנותר מן השמן אשר על כף הכהן יתן על ראש המטהר לכפר, אם נתן כפר, אם לא נתן לא כפר דברי ר' עקיבה. ר' יוחנן בן נורי אומר שירי מצוה הן בין שנתן בין שלא נתן כפר, ומעלין עליו כאלו לא כפר. חסר הלוג עד שלא יצק ימלאנו, משיצק יביא אחר כתחלה דברי ר' יעקב. ר' שמעון אומר חסר הלוג עד שלא נתן ימלאנו, משנתן יביא אחר כתחלה.**

כל זה מן הכתוב. ומה שאמר **על כל הזיה טבילה** כלומר שיטבול אצבעו בכל הזיה בשמן אשר בכפו, ואין לו לטבול אצבעו פעם אחת להזות ממנו שתי הזאות או שלש[[452]](#footnote-439). ואין הלכה כר' יוחנן בן נורי[[453]](#footnote-440), ולא כר' שמעון[[454]](#footnote-441).

**[יא] מצורע שהביא קרבנו עני והעשיר, או עשיר והעני, הכל הולך אחר החטאת דברי ר' שמעון. ר' יהודה אומר אחר האשם.**

ר' שמעון דן כפי עניינו בשעת הקרבת החטאת לפי שבה חלוק העני מן העשיר[[455]](#footnote-442), אם הקריב חטאת העוף כשהיה עני ושוב העשיר לאחר מכן משלים קרבנות עני ואין מצריכין אותו להביא קרבן עשיר, וכן אם הקריב חטאת בהמה לפי שהיה עשיר והעני משלים קרבן עשיר. ור' יהודה רואה אותו בעת הקרבת האשם שבו הושוו העני והעשיר כמו שהתבאר בכתוב, והוא המיוחד בטהרת מצורע[[456]](#footnote-443). והלכה כר' יהודה[[457]](#footnote-444).

**1יב. מצורע עני שהביא קרבן עשיר יצא. ועשיר שהביא קרבן עני לא יצא. מביא אדם על ידי בנו, על ידי בתו, על ידי עבדו ושפחתו קרבן עני, ומאכילן בזבחים. ר' יהודה אומר אף על ידי אשתו מביא קרבן עשיר, וכן כל קרבן שהיא חייבת.**

ברור הוא שקרבן עני הואתחליףבעת מיעוט היכולת[[458]](#footnote-445). ומה שאמר **מביא אדם על ידי בנו ועל ידי בתו קרבן עני** ואע"פ שהוא עשיר, הואיל ואין הקרבן מצד עצמו אלא הוא מקריב על זולתו, ובתנאי שיהיו בנו ובתו עניים[[459]](#footnote-446), אבל אשתו כיון שהוא מחויב בקרבנותיה אינו מקריב עליה אלא קרבן עשיר לפי שהיא כגופו[[460]](#footnote-447). ואמר ר' יהודה שכשם שהוא מקריב על אשתו קרבן עשיר כמו כן כל קרבן שהיא חייבת, כלומר קרבן זיבות ויולדת[[461]](#footnote-448), הרי הוא חייב בו, ואינו מקריבו עליה קרבן עני אם היה עשיר. והלכה כר' יהודה[[462]](#footnote-449).

**[יג] שני מצורעין שנתערבו קרבנותיהן וקרב קרבנו של אחד מהן ומת אחד מהן, זו שאלו אנשי אלכסנדריה את ר' יהושע, אמר להן יכתוב נכסיו לאחר ויביא קרבן עני.**

כבר ביארה התוספתא[נגעים פ"ט ה"ח]על איזה ענין היתה שאלת אנשי אלכסנדריה, וביארה גם כן יסודות התשובה הזאת וטעמיה, וזהו לשון התוספתא, נזרק דם של אחת מהן ומת אחד מן המצורעין, כלומר דם של אחת משתי חטאות שנתערבו[[463]](#footnote-450), זו שאלו אנשי אלכסנדריה את ר' יהושע ואמר להן, להביא חטאת בהמה אינו יכול שאין חטאת בהמה באה על הספק, וחטאת העוף אינו יכול, שהעשיר שהביא קרבן עני לא יצא, וכיצד יעשה[[464]](#footnote-451), יכתוב נכסיו לאחר[[465]](#footnote-452) ויביא קרבן עני ונמצא עני מביא חטאת העוף, אמר להם ר' יהושע עכשיו שאלתם דבר של חכמה[[466]](#footnote-453). וממה שראוי שאבאר אותו כאן כדי להשלים ענין המסכתא הוא שטהרת מצורע הראשונה, כלומר הנעשית בהסתלק נגע הצרעת בשתי צפרים ועץ ארזואזוב, היא נוהגת בפני הבית ושלא בפני הבית, בארץ ובחוצה לארץ, הואיל ואין להם קשר בשום ענין מכל זה, ויטהר המצורע בהן וישאר מחוסר כפורים כמו הזבים והזבות והיולדות שבזמנינו היום כאשר טהרו שהם מחוסרי כפורים. ולשון התוספתא4[נגעים רפ"ח]2הוא שטהרת מצורע בארץ ובחוצה לארץ[[467]](#footnote-454). ועוד נאמר שם הכל כשרים לטהר את המצורע אפילו זב ואפילו טמא מת[[468]](#footnote-455), וכשם שמצוה לטהרו כך מצוה לטמאו, וכהן שטמאו מצוה לטהרו שנ'[ויקרא יג, נט] לטהרו או לטמאו.ועוד נאמר שם אין מצורע מטהר מצורע[[469]](#footnote-456). ואני מהסס מאד בתגלחת שניה שהרי אנו עוברים בה על מצות לא תעשה שהיא גלוח כל הראש והזקן מבלי שנשיג בה תכלית, כי לא תתכן בזמנינו זה הבאת כפרה עד שיטהר מטומאת צרעת טהרה מושלמת שמחמתה הוא מגלח תגלחתשניה, ולכל היותר אנו אומרים יבוא עשה וידחה את לא תעשה כאשר מתקיים העשה בשלמותו, וזה מקום עיון וספק[[470]](#footnote-457). ובספרא [ויקרא יד, ד]2אמר ר' יהודה שבתי היתה והלכתי אחר ר' טרפון לביתו, אמר לי יהודה בני תן לי סנדלי ונתתי לו, ופשט ידו לחלון ונתן לי ממנה מקל ואמר לי יהודה בני בזו טהרתי שלשה מצורעים, ולמדתי בה שבע הלכות, שהיא של בירות[[471]](#footnote-458), ובראשה טרף[[472]](#footnote-459), וארכה אמה, ועביה כרביע כרע המטה אחד לשנים ושנים לארבעה, ומזין ושונין ומשלשין[[473]](#footnote-460), ומטהרין בפני הבית ושלא בפני הבית, ומטהרין בגבולין. והוכיח זאת, שהרי ר' טרפון היה לאחר החרבן, והיה המעשה הזה בחוצה לארץ כפי מה שנראה לו משיחתו עמו.

בריך רחמנא דסייע בהדן

1. ועל פסוק זה הוא שדרשו (שבועות ו ע"ב), הטיל הכתוב ספחת בין שאת לבהרת וכו' כמש"כ רבינו. והר"ש הביא את הפסוק שנאמר בסוף הפרשה כולה (ויקרא יד נו): לשאת ולספחת ולבהרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן פירשו רוב הראשונים. ודעת בעל המאור (ריש מס' שבועות) והראב"ד (פ"א ה"ב), שלפי התנא של המשנה, מראה הסיד ומראה צמר לבן שוים הם בדרגת הלובן, אלא שהם חלוקים בגוון או במישושם, [לפי שישנם חילוקים בגוונים של הלובן גם כאשר דרגת הלובן שוה, כמו שהאריך לבאר הרמב"ן בשבועות שם]. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה לשון רבינו לקמן: 'והם שני מראות השאת', ומשמע, ששם התולדה כשם האב ואינו שם נפרד. ויש בזה נפק"מ, דהא הכהן צריך שיהיה בקי בהם ובשמותיהם (שבועות ו ע"א, רבינו לקמן מ"ג). ולפ"ז מה שאמרו בשבועות (שם) 'שנים שהם ארבע' מתפרש, שהם ארבע מראות ושני שמות. וניחא טפי לפי רבינו בחיבורו (פ"א) ולקמן (מ"ג) שכל המראות מצטרפות זו לזו ונמצא שאין נפק"מ מלבד מזו, כמו שכתב רבינו לקמן (שם), שכל הנפק"מ מכלל זה - לכהן שיהיה בקי בהם ובשמותיהם.

   ותנא דמסייע לרבינו מצאנו ביונתן בן עוזיאל דגבי (ויקרא יג, ד) 'ואם בהרת לבנה היא בעור בשרו ועמוק אין מראה מן העור ושערה לא הפך לבן והסגיר הכהן את הנגע שבעת ימים', תרגם יונתן, דקאי על הסיד שהיא תולדת הבהרת, ואעפ"כ קראה הכתוב בהרת, הרי לנו מפורש כדברי רבינו.

   ובזה ניחא מה שהקשו על רבינו לקמן (פ"י מ"ה) ובחיבורו (פ"א ה"ו) שפסק שאם מראיה אינו עמוק מעור בשרו אין זה נגע אלא צמח מן הצמחים, והקשו, הא קרא להדיא (שם שם) כתיב שאם מראיה אינו עמוק מסגירים אותו, ותי' הכס"מ (שם) שאיירי בשאת שאע"פ שעמוקה היא מ"מ אינה כ"כ עמוקה כמראה הבהרת. ובחזו"נ תמה, הרי קרא להדיא איירי בבהרת ולא בשאת. ולפי הנ"ל ניחא דקרא איירי, בספחת הבהרת אשר אינה עמוקה כמו הבהרת, אשר גם שמה בהרת, וכמו שהעמיד יונתן ב"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. שבועות ו ע"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וביאר המי נפתוח (אמנה נ) שרבינו שמפרש שצמר לבן דר"מ הוא פחות מקרום ביצה, ומשמע שלאו היינו צמר לבן דחכמים, דצמר לבן דחכמים צמר נקי הוא, ואילו צמר לבן דר"מ לאו נקי הוא. ועיין תוס' בשבועות (ה ע"ב ד"ה שאת) שאף הוא פירש כן, אמנם מלשון התוס' משמע שצמר דר"מ הוא פחות מסיד ההיכל ולא פחות מקרום ביצה, ואילו לרבינו הוא אף פחות מקרום ביצה, ועיין בזה במי נפתוח פרפר ג. ובחזו"א (סי' ב ס"ק א) נקט גם בדעת התוס' שהוא פחות מקרום ביצה.

   ולפירוש זה, 'צמר לבן' אין פירושו צמר נקי, אלא צמר שצבעו לבן ולאפוקי מצבע אחר. ומה שאמרו בגמ' צמר נקי - אוקימתא היא. וכן משמע מרבינו בד"ה כצמר לבן שכתב: 'והוא אמרו נקי' ולא: 'והוא אמרו לבן'. וע"ע שו"ת רדב"ז (או"ח סי' רז). ועיין בפירוש רבינו לקמן (פ"ז מ"ב). [↑](#footnote-ref-6)
6. משמע שבזה נעוץ שורש מחלוקתם, מהו הבוהק. ומשמע לפ"ז שידעו מהו הבוהק, ונחלקו, אם הוא פחות מקרום או פחות מצמר לבן שאינו נקי. וכן כתב הרמב"ן בשבועות (שם), שחז"ל ידעו מהו הבוהק. וכן הוכיח בשו"ת דברי ריבות (סי' כה הובא בגליון הש"ס שם) בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. היינו 'צרעת היא' שנא' בפסוק זה גבי בהרת לבנה אדמדמת, ו'צרעת נושנת היא' שנא' בשאת (ויקרא יג, יא) או 'צרעת פורחת היא' (שם מג, מב) שנא' בפתוך גבי קרחת וגבחת. והר"ש גרס "ת"ל נגע צרעת", ולשיטתו רבויא הוא ואי"ז ג"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. נחלקו הראשונים אם הפתיכה היא באמצע הנגע או שכל הנגע פתוך ומעורב: רש"י בשבועות ( ו ע"א ד"ה שבזה ושבזה וע"ש מהרש"א) ס"ל שרק אמצע הנגע מעורב, ודעת הרמב"ן (שם) שכל הנגע מעורב. ומלשון רבינו 'ומשוים אליו את מראה הצרעת' ולא 'ומשוים אליו את המראה הפתוך', קצת נראה שהנגע כולו פתוך, וכן משמע בחיבורו (פ"א ה"ה). [↑](#footnote-ref-9)
9. מבואר שהשיעור הוא בכדי שתהיה האדמומית ניכרת, והראב"ד (תו"כ פרשתא ב ה"ה) הביא ע"ז דוגמא מהא דאיתא בסוטה (טז ע"ב) 'מים שדם הציפור ניכר בהם'. אמנם ע"ש בראב"ד שנראה מדבריו, שבזה גופא נחלקו ר' ישמעאל ור"ע, דר"ע ס"ל דבעינן אדום שבאדומים, ולהכי ממשיל במים, שהאודם ניכר והלובן אינו ניכר. [↑](#footnote-ref-10)
10. כ"ז כתב רבינו לביאור דעת ר"ע [כמש"כ כאילו נתערב בו יין וכו' **והזכיר מהם** שני מראות, וכו' **כשלג וכסיד**]. ולכאורה כוונתו שחוזק האודם עצמו המעורב ושיעורו, שוים בכולם, ומ"מ בגוון הנראה מכח התערובת, נחלקים הם זה מזה, שכיון שחלוקים הם בלובן, נמצאת האדמומית הנראית של זו יתירה מאדמומית הנראית של זו. וכעיקר פירוש רבינו פירשו גם הר"ש (מ"ד) והראב"ד (פ"א ה"ד).

    ומשמע שפירוש דברי ר"ע במתני' 'כיין המזוג במים אלא של שלג עזה ושל סיד דיהה הימנה' היינו, שכל החילוק בין המראות הוא בזה, שזו כסיד וזו כשלג, ומה שאמר 'של סיד דיהה' קאי על הלובן של הסיד, שבהיותו דיהה, המראה המתקבל מהאודם המעורב בו, אדום יותר, אולם מצד חוזק האודם עצמו המעורב אין ביניהם חילוק, ובא משל הכוסות להוסיף את היחס שביניהם, שגוון האדמומית המתקבלת בשאת כפולה מזו של הבהרת, וכיוצ"ב בספחתם, וכ"כ החזו"א (סי' ב ס"ק ה). ועיין רמב"ן (שבועות דף ו ע"ב).

    ויתכן שבזה גופא הוא דפליג ר' ישמעאל וס"ל שהחילוק שבין המראות הוא בחוזק האודם, שהאודם המעורב בבהרת חלש מהאודם המעורב בשאת, שזה אדום כדם וזה אדום כיין. ועיין רמב"ן (שם) וחזו"א (שם). ומה שאמר 'המזוג בחלב' הוא משום שהדם אינו נמזג בסיד, כמש"כ הראב"ד (תו"כ פרשה ב ה"ה). וע"ש, שאת עיקר המחלוקת, פירש באופן אחר.

    ודברי רבינו לכאורה סותרים סופם אל תחילתם, שהרי כתב שכל ענין שיעור אדמומית זו הוא בכדי 'שבזה תהיה אדמימות נראית וניכרת', ולפי רבינו, שבמראה לובן חלש, תהיה האדמומית ניכרת בכמות אודם פחותה מאשר במראה לבן חזק קשה, אמאי בשאת, לא סגי בעירוב של שיעור דם פחות משיעור הדם המעורב בבהרת. וצ"ל שקיימא להו לחז"ל ששיעור האודם שוה בכולם, ואמדו חז"ל את כולם לפי שיעור הבהרת, משום שאם נשער את כולם בשיעור שיוכר האודם בקרום ביצה אזי, בבהרת לא תוכר אדמומיתו כלל. וראה בפירוש רבינו לקמן (פי"א מ"ג) שאדמדם היינו אדום חזק, ובחזו"נ (שם) תמה, ולהנ"ל ניחא, שרק אדום חזק ניכר בבהרת.

    אמנם עדיין צ"ע, היאך מראה של כוס חלב שיש בו שש עשרה טיפות דם מורה שהוא קרום ביצה, דלמא בהרת היא אלא שמעורב בה הרבה מן האודם. וצ"ל שהכרת סוג הצרעת אינה ניכרת מתוך האדמומית אלא מתוך מראה הלובן עצמו, שאף שהוא מעורב עם האודם עדיין אפשר להכיר בו, וכמש"כ הראב"ד (תו"כ שם) בביאור דעת ר' ישמעאל, ודו"ק בלשון רבינו 'עד שנהיה לובן שנלוית לו אדמימות'. אי נמי י"ל, דספחת שאת פתוכה, אין פירושה שבאמת יש כאן קרום ביצה ואודם מעורבים זה בזה, אלא שהגוון של צרעת פתוכה דומה למראה שנוצר מהעירוב ביניהם, והעירוב הוא סימן בעלמא למראה זה, וא"כ מה בכך שיכולה לבוא גם בבהרת עם הרבה דם. [ולפ"ז 'פתוך', נגע הוא לעצמו, ואין גידרו, שפתיכת אודם אינה מקלקלת את הנגע הלבן].

    ובעיקר פירוש רבינו, בחיבורו (פ"א ה"ד) כתב בהיפך, שהבהרת דומה לכוס חלב שנפל בה שש עשרה טיפות וכו', [ובערוה"ש ניסה ליישב ע"ש]. וכתבו האחרונים שחזר בו רבינו מפי' וסבר, שמראה הפיתוך עצמו הוא מראה אחד לכל הנגעים, וחילוקי הנגעים הוא בכמות האודם העורב, שבכדי לקבל מראה פתיכה שוה בכולם, צריך להוסיף לבהרת יותר אודם מאשר לשאת. ולפי פירוש זה, יש שלמדו, שהמשל דכוס חלב אינו אלא בכדי לידע מהו המראה, ונפק"מ שבאדמימות יתירה מזו, אי"ז נגע, [וא"א לומר נפק"מ שבפחות אודם אי"ז מראה פתוך, שהרי בפחות משיעור זה אין האודם ניכר, כמש"כ הראב"ד בתו"כ (שם), הכס"מ, ורבינו כאן], אולם א"א בזה להבחין בין הנגעים. ולפ"ז צ"ל שאיירינן בכוס מסוים, דאל"כ מה באו חז"ל לומר בזה, וכתב החזו"נ שצ"ל שהוא כוס המוזכר בכל מקום שהוא רובע רביעית.

    אולם מלשון רבינו שם ['הפתוך שבבהרת הוא המראה הרביעי וכו''] נראה שחלוקים המראות זו מזו, וכבר העיר ע"ז המי"ט (חרד"נ ב). ונראה בזה, שאף שגוון הצבע המתקבל שוה בכולם מ"מ חזק הוא יותר בבהרת מאשר בשאת, [משום שעירבוב צבעים כהים יוצר צבע כהה ועירבוב צבעים בהירים יוצר צבע בהיר, אף שהגוון עצמו זהה בשניהם]. וכן נראה ברמב"ן בשבועות (שם) בביאור דעת ר"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. המהר"ם פירש דרישא דמתני' קאי אצירוף המראות בבא בתחילה לכהן, אולם מדברי רבינו כאן מבואר לא כן, דהא פירש רישא דמצטרפים לכל הדינים המבוארים לקמן במתני'. [↑](#footnote-ref-12)
12. דהיינו שבמשך השבוע הראשון פחת הגריס שהיה בו מתחילה, וכמובן שאין כוונת רבינו שהוסגר מתחילה בחצי גריס. [↑](#footnote-ref-13)
13. לכאורה לאו דוקא נקט רבינו באופן שהיה בה שיער, ולא העמיד כן אלא משום שבכה"ג דברה המשנה שם. [↑](#footnote-ref-14)
14. הוקשה לרבינו הא דלא תנן, מסגירו מתחילה, ולכך פירש, שיש באופן זה חידוש נוסף. ועיין מים טהורים שעמד ע"ז מ"ט פירש רבינו שאיירי בכה"ג שנולדה הבהרת בסמוך לשאת ולא בכה"ג שחצי מן הבהרת הפך לשאת, והוכיח מהכא דס"ל לרבינו, שבכה"ג שהפכה הבהרת לשאת, לא בעינן לדין צירוף, ומשו"ה גם בהרת שהפכה לספחת השאת טמאה [גם לשיטות שאין ביניהם צירוף], ודלא כתוי"ט בדעת הר"ש, ועיין רש"ש. ולכאורה כן מוכח מהא דהצריך רבינו בחיבורו (פ"א הי"א) קרא, לאם כהה בסוף שבוע השני מארבע מראות, שהוא טהור, והא ודאי דמראה שכהה מארבע מראות, אינו מצטרף. וע"ע בחזו"א (סי' ב ס"ק יב). [↑](#footnote-ref-15)
15. משמע דס"ל לרבינו כשיטת תוס' (חולין י ע"ב ד"ה אלא), דהמוסגר בנגע גדול וכנס, אף שעדיין יש בו גריס, טהור. וכן היא שיטת הראב"ד (תו"כ פרשתא א סופ"ב). אמנם לכאורה מקורו של תוס' מדאמר קרא 'הנגע עמד בעיניו' שקאי אסוף שבוע ראשון, וקשה, א"כ למה לא העמידה דין זה בסוף שבוע ראשון. ועיין בהערה הבאה. ובעיקר החידוש של תוס', עיין רש"י ויקרא (יג, ה) וברא"מ שם. ועיין בחזו"א (סי' ד ס"ק כג) שהביא מהר"ש (פי"א מ"ז) בשם התוספתא (פ"ה ה"ה) דאינו טהור, וכן נראה מגי' הר"ש בתוספתא (פ"ח מ"ט) וכ"כ המהר"ם (פ"ח מ"ז ד"ה פרחה) ועיין בתוי"ט (שם מ"א). [↑](#footnote-ref-16)
16. מבואר דאם לא היו כמראה אחד, היה הנגע טמא, ומכאן הוכיח המי נפתוח (כט, ג) דס"ל לרבינו כשיטת רש"י, שאם בסוף שבוע שני עמד הנגע בעיניו, הרי הוא טמא. אמנם כבר הביא המ"נ מפירוש רבינו לקמן (פ"ה מ"ד וכ"כ רבינו בפ"ו מ"ה) ובחיבורו (פ"א ה"י), שם כתב רבינו שהוא טהור, וצ"ע. ועיין רש"ש. ואולי אפשר לומר, דלעולם אם הנגע עומד בעיניו הרי הוא טהור, ומ"מ מאחר שבסוף שבוע הראשון נצטרפו ונקבעו הבהרת ושאת יחד, הו"א נקבע עליהם שם הנגע דוקא כשהם ביחד, והשתא שהלכה מקצת השאת ונשארה הבהרת ללא השאת, נגע חדש הוא, ובעי הסגר, ולהכי צריך שיצטרפו גם לענין פטור. ולפ"ז אין ראיה דס"ל לרבינו שנגע שהתמעט משיעורו ועדיין יש בו גריס הוא טהור, [כמש"כ בהערה הקודמת], דהא דנטהר אינו משום שכנס הנגע, אלא משום דעמד בעיניו, ומ"מ הוצרכה המשנה לחדש בכנס הנגע, משום דאז, הו"א שנדון את הבהרת כנגע חדש. [↑](#footnote-ref-17)
17. הרש"ש והמשנה אחרונה, דייקו מדברי הר"ש, שהכהן צריך לראות בעצמו שהנגע קדם לשער הלבן, ולא מהני בזה עדות שהשיער הלבין לאחר הופעת הנגע. ועיין בחזון איש (סי' ג ס"ק ב) שהסיק שאין צריך שיראה זאת הכהן בעצמו. וכן משמע קצת מלשון רבינו. [↑](#footnote-ref-18)
18. מבואר מדברי רבינו דאין פשיון אלא משום שמראהו מצטרף. והר"ש (פ"ג מ"ג) כתב שיש פשיון גם במראה שאינו מצטרף, ולשיטתו באה משנתנו לומר, שאם יש גריס בב' מראות המצטרפים, ופשה, הרי הם מצטרפים להחליט. ועיין בחזו"א (סי' ב ס"ק יב) שהביא מתוספתא (פ"א ה"ב): 'הפסיון מטמא אע"פ שאינו מאותו מראה אלא ממראה אחר ובלבד שיהיה מארבע מראות', אמנם אין כאן קושיה על דברי רבינו, שהרי שיטת רבינו (לקמן בסיפא, ובחיבורו פ"א ה"ג), שכל ד' מראות מצטרפים, וכך ביאר רבינו את הרישא דמתני' כמש"כ הכס"מ (פ"א ה"א). [↑](#footnote-ref-19)
19. עיין ר"ש כאן ובפ"ח (מ"א) מה שהקשה מתו"כ. ולרבינו צ"ל כמו שכתב הר"ש כאן. [↑](#footnote-ref-20)
20. עיין לעיל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובחיבורו (פ"א ה"ב) פסק רבינו כחכמים דאחר הבהרת בא השאת, ועיין בקרית ספר (שם) ובשירי קרבן (ירושלמי שבועות ב, ב) שתמהו מפירוש רבינו כאן על מש"כ הכס"מ (פ"א ה"ג) בביארו בדעת רבינו, שכל המראות מצטרפות זל"ז. [↑](#footnote-ref-22)
22. בו"ו: ר' חנינה סגן הכהנים אומר מראות נגעים ששה עשר. ר' דוסא וכו'. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומבואר שצריך להיות בקי בכולן בשביל להורות באחד מהם, וכן פסק רבינו (פ"ט ה"ב). ובתוס' (ערכין ג ע"א ד"ה דמסברי) ורא"ש (פ"ג מ"א) מבואר שסגי להיות בקי במראה זה שרואהו עכשיו. וע"ע סמ"ג (רלג) וכס"מ (שם) ובחזו"א (סי' ב ס"ק ח). [↑](#footnote-ref-24)
24. והר"ש מנה שחין ומכוה כשנים, ועיין מים טהורים בחרד"ן. וע"ע מלבי"ם (אות קיא) שביאר עפ"ז מה שנחלקו הר"ש והרמב"ם אם ספק שחין ספק מחיה טמא. [↑](#footnote-ref-25)
25. דעת רבינו [עי' בהערה הבאה] שמנינו ח' בנתקים משום שמטמאים בכל השמונה מראות. ומכאן למדנו שדעת רבינו לבאר את התוספתא 'בכל מראה' היינו בכל מראה משמונת המראות, אמנם בהמשך דברי התוספתא איתא שם 'אפי' שחורים בלבן' וכו' וכבר תמה בזה החזו"א (סי' ג ס"ק יא) ואכן הגר"א ל"ג אלא: 'מטמאין בכל מראה' ואולי גם רבינו גרס כן. והרמב"ן עה"ת והראב"ד בהשג' (רפ"ח) ובתו"כ (ריש פרשתא ה) כתבו להוכיח מהאי תוספתא שבעינן בנתק מראה ושהוא מטמא בכל מראה. ולדעת רבינו צ"ע שהרי דעתו (רפ"ח) שנתק אינו צריך מראה. וצ"ל שמ"מ דרך הנתק לבוא במראה [עי' רמב"ן עה"ת]. ועדיין צ"ב למה צריך הכהן בקיאות מיוחדת בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. בד"ו: ח' בעור הבשר וח' בשחין ומכוה וח' בקרחת וח' בגבחת וכו'. מגי' זו משמע שקרחת וגבחת נמנים בשנים. ועי' במי"ט שהאריך בביאור זה. אולם הר"ב והתוי"ט הבינו דקרחת וגבחת אחת הן כשם ששחין ומכוה אחת הם, וכמו שהוא בתרגום שלפנינו. ועיין במי"ט מה שהאריך להקשות, ולתרגומינו, דקדוקיו ליתא. [↑](#footnote-ref-27)
27. והר"ב הקשה דהא קיי"ל דנתקים מטמאים בכל המראות ומה שייך בהם שמונה. ודעת רש"י (זבחים פח ע"ב ד"ה מראות נגעים) כדעת רבינו, שגם הנגעים שייך למנותם וחשיב לבנים ופתוכים. ועיין בתוי"ט בשם הקר"א מה שדקדק בזה מלשון רבינו. וע"ע מי"ט. [↑](#footnote-ref-28)
28. משמע מלשון רבינו שעקביה ב"מ מנה את השבוע הראשון השני והשלישי משום ההשואה לשבוע הקודם להם. והקשה העזרת כהנים (תו"כ פרשתא ב פ"ב ה"ו), הא מצד המראה, הגוון נראה הנגע בהשוואתו בדיוק כמו שהוא נראה בתחילתו, ולמה צריך בזה בקיאות מיוחדת עד שמנאם לשבעים ושנים. וצ"ל, שלמרות שמצד הגוון היסודי, דומה המראה בשבוע השני לשבוע הראשון, מ"מ דרך הנגע, שבפשותו בסוף ההסגר, חל בו שינוי כל שהוא. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיין ר"ש תוס' (שבועות ה ע"ב ד"ה שנים שהם ארבע) וא"ר. [↑](#footnote-ref-30)
30. כדדרשינן בתו"כ (פרשתא ב פ"ב). [↑](#footnote-ref-31)
31. עיין מל"מ ה' יו"ט (פ"ז הט"ז) משנ"א, תפא"י, וחזו"א (סי' ד ס"ק יז). [↑](#footnote-ref-32)
32. משמע דהא דאיתא במתני' "השחין ומחית השחין והמכוה ומחית המכוה והבוהק" קאי אכולהו, ולא דוקא אחילקן. תוי"ט. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכ"פ בחיבורו (פ"ב ה"ד) ולכאורה מפרש בזה הא דתנן 'הקיף השחין וכו'' ועיין משה"ק הכס"מ דתיפו"ל שטמא מצד השחין עצמו, וע"ש מה שתי'. ובאחרונים תי' או דאיירי בשחין שאין בו שיעור, או דמיירי בשחין ללא מראה בהרת, ועי' חזו"א (סי' ג ס"ק יז) שדחה תי' זה. [↑](#footnote-ref-34)
34. וכן כתב רבינו בחיבורו (פ"ג ה"ג). [↑](#footnote-ref-35)
35. ?נראה שהביא זאת רבינו כהקדמה לתרתי, חדא, לבאר את היסוד לדינא דריבר"י שהביא לקמן, והשנית, להא דאיתא בסיפא דמתני' 'השחין ומחית השחין, המכוה ומחית המכוה, והבוהק, חולקין בין האום לפשיון', דמשום שאינם ראויים לפשיון, הם מחלקים בין האום לפשיון, וכן נקט המי"ט (חרד"ן פ"ד מ"ה). וא"א לומר שהביא זאת רבינו רק לענין דינא דריבר"י, שהרי אינו שייך בבוהק.

    ועי' מי"ט שהקשה מפירוש רבינו (לקמן פ"ו מ"ו) שכתב, שיש פשיון לתוך הבוהק, וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ד ה"ג). וצ"ל כמו שפירש רבינו (לקמן שם) את התו"כ במה שאמרו: 'היא פרט לשפשתה לבוהק', שאין הכוונה שהבהרת פשתה לתוך הבוהק, אלא שהבוהק עצמו אינו נעשה פשיון לבהרת.

    ועיין בתוי"ט (פ"ד מ"ה) שביאר שמה שנקטה המשנה שהבוהק חולק בין האום לפשיון ולא אמרה זאת גבי עור בשר, לריבותא הוא, וכוונתו שיש בזה חידוש, שגם הבוהק חולק בין עור הבשר לפשיון. אולם לפי הנ"ל הפירוש פשוט יותר, שהרי הא דאיתא במתני' שהבוהק מחלק בן האום לפשיון אין הכוונה שהאום פשתה לתוך הבוהק והלאה, אלא שבין האום לפשיון יש מראה בוהק, ובאה משנתנו לחדש הלכה זו גופא, שהבוהק אינו נעשה פשיון לבהרת מטעמא ד'היא פרט לשפשתה לבוהק'. [↑](#footnote-ref-36)
36. וכ"ה בתוספתא (פ"ב ה"ה), ובתרוייהו מתניא בשם ר' יוסי ברבי יהודה. וכן פירש רבינו בפ"ו מ"ח את סתימת המשנה שם וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ו ה"ג). וע"ש בראב"ד, וע"ע ר"ש (פ"ו מ"ח) וחזו"א (סי' ג ס"ק יד).

    ומשמע דס"ל לרבינו דהא דאיתא במתני' נסמך השחין לשתיהן, היינו שנסמך לבהרת ומטהרה, ולהכי האריך בסמוך בדינא דריבר"י. ועי' בחזו"א (סי' ג ס"ק יב) שהקשה, מאי שייטא לשיער, הא דין הוא בנסמך לבהרת. ויעוין בפירוש משנה ז [ושם הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא] שכתב רבינו להדיא, שההצלה שבזה היא מצד הסמיכות לבהרת [ולא לשיער]. ועי' הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"כ רבינו בחיבורו (פ"ב ה"ד מכת"י והובא מה' רש"פ ובדפוסים ליתא), ומבאר בזה רבינו הא דאיתא במתני' נסמך השחין לאחת מהן. ומבואר, שאם נסמכו השחין והמכוה ומחייתן לשיער, הרי הוא טהור, וכך יוצא ממש"כ שם בהמשך (ה"ה). ועיין בחזו"א (סי' ה ס"ק כ) שתמה משם לפי גרסת הדפוסים. וצ"ע שבחיבורו מפורש כן גם לגבי הבוהק, ולפנינו, לא מנה את הבוהק בכללן.

    וע"ש בריש ה"ד שמשמע שטעם הלכה זו הוא, שאי"ז נקרא שהשיער בגופה של הבהרת, וכן מבואר מדברי רבינו במ"ו (ד"ה וכבר נתבאר לך מן ההלכה). ונראה לבאר בזה שסמיכות השחין לשיער מקלקל את התייחסות השיער לכל הנגע, ולהכי אינו חשוב שהשיער בגוף הנגע. ולפ"ז יש לעיין שאם יש כגריס נגע מן הצד השני של השיער, חשיב שהשיער בגוף הנגע, דדל מהכא הנגע שלצד השחין, אולם י"ל שאם נאמר כן, נמצאת הבהרת בצד השחין, ובהרת שבצד השחין אינה מטמאה, משום שאינה ראויה לפסיון.

    ועוד נראה דמן הצד פי' סמוך ממש, דאי לא נימא הכי קשה, כל מקיף תיפו"ל מצד שהוא סמוך, וע"כ כדאמרינן, שסמוך הוא בדוקא בסמיכות ממש, ולפ"ז ניחא, שהמקיף אינו סמוך כלל.

    והרא"ש פירש, שהבהרת שלצד השערות הפכה מבהרת עור בשר, לבהרת דשחין. ולפירושו אין מקור לחידוש רבינו. וצ"ב פירושו, דמה בכך. ולא משמע שפחתה מגריס, דא"כ אין זה דין בשיער. [↑](#footnote-ref-38)
38. עיין חזו"א (סי' ג ס"ק יח) שנקט בפשטות, שהשחין לא חצה את הנגע לשנים. וע"ע חזו"א סי' ג ס"ק יד (סוף ד"ה ר"ש). ולפ"ז יש בזה הלכה מחודשת, שאע"פ שהנגע מחובר והשערות בתוכו, מ"מ צריך שלא יהיה הפסק בין השערות עצמן. אמנם לכאורה יש לפרש בנגע של כשני גריסים, וחצה השחין את הנגע לשנים ונשאר בכל גריס שערה אחת. [↑](#footnote-ref-39)
39. עיין בפירוש רבינו לקמן פ"ו מ"ו. [↑](#footnote-ref-40)
40. ?דאם נשאר בו כגריס הרי הוא מוסגר, תוי"ט. ועיין בתוי"ט פ"ד מ"ח. ורבינו ל"ג שם משנה זו. [↑](#footnote-ref-41)
41. כ"ה בתו"כ (פרשתא ג פ"ב הי"א) וכ"כ בחיבורו (פ"ג ה"ג). [↑](#footnote-ref-42)
42. עיין הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-43)
43. עי' בחיבורו (פ"ד ה"ד) ומקד"ד (סי' נ אות ח ד"ה כתב הרמב"ם). [↑](#footnote-ref-44)
44. דהיינו שמשום שהשיער צריך שיהיה בתוך הנגע, לפיכך, אם נסמך לו שחין, הרי הוא מקלקל את התייחסות השיער לגוף הנגע. [↑](#footnote-ref-45)
45. והגר"א בא"ר פירש, שהוא איש מבני גומר, שהוא גרמניא [כמבואר יומא י ע"א, וכגי' הגר"א שם] הדרים בצפון, וכן פירש תפא"י, ע"ש [ועי' בתוס' אנשי שם]. וע"ע בפירוש הגר"א על דה"י (א, א, ו) [ושם משמע דלא פליג ארבינו]. [↑](#footnote-ref-46)
46. מסתימת לשון רבינו נראה דקאי על בהרת שהיא הלבנה שבמראות, וכ"כ רבינו בחיבורו (פ"א ה"ט) והר"ש. ותמה התפא"י (בועז א), אטו הגרמני לבן יותר משלג, ומוקים לה בנגע של קרום כביצה, שהגרמני לבן ממנו. ולכאורה ל"ק דאין כוונת הראשונים שהגרמני לבן יותר משלג אלא שעל רקע לובן הבשר, לא מורגשת לבנונית הנגע, משום שהיא נראית בהירה כבוהק. ועיין חזו"א (סי' ב ס"ק יא).

    והנה רבינו לקמן (פ"י מ"ה) ובחיבורו (פ"א ה"ו) פסק שאם מראה הנגע אינו עמוק מן העור, אין זה נגע אלא צמח מן הצמחים, ויעויין בחזו"א (שם), שפירש שבא למעט בכה"ג שהגרמני לבן מן השלג, ואשר יוצא לפ"ז, שאם הנגע אינו עמוק מעור הבשר, אין הנגע טמא כלל, ואילו במתני' מבואר שאליבא דחכמים הנגע טמא.

    אמנם עיקר פירושו של החזו"א צ"ע, שהרי רבינו כתב (פ"א ה"ב) שאין במציאות לובן עז מן הבהרת, וא"כ א"א שיהיה הגרמני לבן ממנו. אמנם אפשר לפרש את דברי רבינו באופן שצייר התפא"י. [ואין להקשות, הא קרא איירי בבהרת, דנראה ע"פ מש"כ בפ"א הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. ועיין יונתן בן עוזיאל ובפי' יונתן]. ועיין בפירוש המיוחס להר"ש על התו"כ (פ"א ה"ד) בפירושו השני. [ואפשר שכוונתו שלובן הנגע צריך להיות לבן ביותר ביחס ללובן העור, ואין כוונתו שהגרמני לבן מן השלג].

    וכעיקר פירושנו במשנה מוכח בדעת זקנים עה"ת (ויקרא יג, ד) גבי הא דאיתא בקרא (שם יג, ג) 'ועמוק אין מראיה מן העור והסגירו וכו'' (שם, ד) וכתב רש"י "איני יודע פירושו", פירש שם בשם ר' יעקב הלוי, דאתא לרבות גרמני שהוא לבן יותר מן השלג, שאז אין הנגע עמוק כלל, ואתא קרא לרבות לה טומאה [ודלא כחזו"א הנ"ל בדעת רבינו], והקשה הדע"ז, דא"א שיהיה הגרמני לבן מן השלג, וכקושית התפא"י הנ"ל, הרי לנו מבואר, שמשנתנו ודאי אינה מדברת על גרמני לבן מן השלג. [↑](#footnote-ref-47)
47. מדברי רבינו קצת נראה, שהרישא היא מעין הקדמה למשנה, וכאילו שאל התנא, מה יעשו בבהרת עזה שבגרמני ובעזה שבכושי. וכן דייקו מלשונו בחיבורו (פ"א ה"ט) המלא"ש המשנ"א וערוך השולחן (פ כב) [וראה לקמן הערה י]. אמנם הר"ש והר"ב והא"ר כתבו, דרישא דעת ת"ק היא וסובר שלפי הנראה לעיניים אזלינן, ולפיכך בהרת עזה בגרמני פטרינן לה אף אם היתה נראית בבינוני עזה, ובהרת עזה שבכושי מסגרינן אף אם היתה נראית בגוף הבינוני כהה, ואשר יוצא לפ"ז, דבגרמני לא שייך נגע כלל. וכפירוש זה משמע בתו"כ (פרשה א, ד) ועי' בעזרת כהנים מש"כ ליישב את דעת רבינו. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכן פירש הר"ב. והוסיף: 'כלומר, כל העונש שראוי לבוא עליהן אני מקבל על עצמי כדי לכפר עליהן', וע"ע בתוי"ט בשם מהר"ם ובפירוש הר"ש משאנץ לתו"כ הנ"ל. [רבינו לא ביאר את דעת רבי ישמעאל, וראה בר"ש, דר"י ור"ע קיימי בחדא שיטתא, וכן פירש הר"ב, וע"ע בתוי"ט בשם הראב"ד ובא"ר]. [↑](#footnote-ref-49)
49. וכן כתב רבינו בפירושו על יומא (פ"ג מ"י) ובפירושו על כלים (פי"ב מ"ח), ושם בכלים, הביא פירושים נוספים. [↑](#footnote-ref-50)
50. הוא הקדמה לביאור דברי רבי יהודה. [↑](#footnote-ref-51)
51. כמבואר בתו"כ (שם ה) [אלא דשם איתא 'רבי יוסי', ובהגהות הגר"א הגיה 'רבי יהודה']. [↑](#footnote-ref-52)
52. הר"ש והרא"ש ביארו שהיינו ר"ע ורבי ישמעאל [וראה במלא"ש בשם קרבן אהרן, דהשתא אתא תנא לבאר סתירת כתובים, שמהם למד ר"י את דינו, ואפשר דכן היא כוונת רבינו]. וראה בר"ש משאנץ [על תו"כ], שכתב דפליגי לענין אומד. וע"ע בא"ר. [↑](#footnote-ref-53)
53. כלומר, דמאי דכתיב 'בעור בשרו', היינו בשרו של בינוני. וכן פירש הא"ר [ע"ש], ועי' תו"כ (א ו) ובפירוש הראב"ד (א, ה ד"ה וחכמים) ובמשנ"א. [↑](#footnote-ref-54)
54. דייק מכאן המשנ"א, דס"ל, דמאמר הרישא: 'בהרת עזה נראית בגרמני' כו' אינו אלא הקדמה למשנה [ראה לעיל הערה], דאם היא דעת ת"ק, הו"ל למפסק כסתם משנה. [↑](#footnote-ref-55)
55. לפי זה נחלקו ר"י ור"מ, מהו צהריים, אם הוא שעתיים קדם חצות ושעתיים לאחר חצות או שעה מכאן ושעה מכאן, ובא"ר משמע דצהריים גופא לכו"ע, חצות ממש, ופלוגתייהו עד אימתי נמשך אורו. [↑](#footnote-ref-56)
56. דפסול, כדאיתא לקמן (מ"ג). [↑](#footnote-ref-57)
57. ראה בתוי"ט, שכתב דאין זה היקש, שהרי אינם סמוכים. [↑](#footnote-ref-58)
58. עיין בחזו"א (סי' ד ס"ק א) אמאי בעינן לזה קרא. [↑](#footnote-ref-59)
59. בד"ו: 'שאינו רואה ראייה אמיתית'. ובברכי יוסף (חו"מ סי' ה אות יג ד"ה וחמותי) דייק מלשון רבינו זו, דלא כנאמן שמואל, שרצה לומר, ד'כהה מאור עיניו' היינו שאינו רואה כלל, וע"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. ראה ברש"ש (חולין י ע"ב), שהבין דהא דבית אפל אין פותחים חלונותיו הוא משום דהיכא דחסר מעשה להכשיר את ראיית הנגע, אין רואים אותו. והקשה, אם כן היכי יליף רבא במו"ק (ח ע"א) מהך קרא, דאין רואים נגעים בלילה, והלא אם היה נר דלוק מקודם, אין כאן חיסרון מעשה. אמנם מתוך לשון רבינו מדוקדק שהחילוק הוא בין אם הנגע נראה מאליו [ללא שום אמצעי], לאם אינו נראה מאליו, ולפ"ז ניחא, דאף אם הנר דלוק קודם לכן, חשיב נראה ע"י אמצעי. והא דמבואר בתוספתא שאם היו לבית חלונות מוגפים פותחים אותם, היינו משום שפתיחת חלונות לא נחשב כאמצעי, אדרבה הגפתם מעכבת את האור שצריך להכנס בעדם באופן טבעי, ובפתיחתם עומדים הם על מכונם. ועיין חזו"א (סי' ד ס"ק ה). [↑](#footnote-ref-61)
61. אלא דשם איתא: 'ולא לאורי'. [↑](#footnote-ref-62)
62. ולפנינו הגי' 'לי ולא לאורי' וכ"ה במו"ק ח'. [↑](#footnote-ref-63)
63. כן דרשו בתו"כ (פ"ד ה"ג). [↑](#footnote-ref-64)
64. וכן לשון רבינו בחיבורו (פ"ט הי"ב), ודייק המי"ט, דס"ל שאינו צריך בדיקה אבל אם בדק ומצא, טמא. וכן כתב התוי"ט לקמן לענין תגלחת. והחזו"א (סי' ד ס"ק ז) פשיטא ליה שגם אם יודע שיש שם נגע, אינו טמא, והוכיח כן מפ"ו מ"ב ומרבינו בחיבורו (פ"ו ה"א), ופירש, שנקט רבינו לשון זו כדי לנמק מהו הטעם שאין הנגע מטמא בכה"ג, משום שרק מקום מגולה טמא, ולא מקום שטעון חיפוש. [↑](#footnote-ref-65)
65. וכן הוא בחיבורו (פ"ט הי"ב). ומשמע קצת מלשון זו שכל גופו טעון בדיקה, וכן משמע בערוך ערך 'עדר' [הובא במלאכת שלמה]. וראה במי"ט, שתמה, מנלן שצריך לחפש במקום שלא הוחזק שם הנגע. וראה בתפא"י (יכין כד במוסגר) שפשיטא ליה שאין צריך לבדוק כל גופו. [↑](#footnote-ref-66)
66. והר"ש והרא"ש פירשו, דעידור בעינן לענין המקום המתגלה בפיסוק רגליו, ומסיקה לענין המקום המתגלה בפיסוק זרועותיו. ולדבריהם מסיקה היא ליקוט הזיתים מן האילן כמש"כ תוי"ט בשם ראב"ד. ולשון התו"כ (פ"ד, ג): 'כעודר - בבית הסתרים, וכמוסק - בבית השחי'. ורש"י (נדה סז ע"א) פירש, ש'מוסק' היינו מלקט את הזיתים מן הארץ, ובעינן מסיקה לענין בית הערוה, ועידור לענין בית שחיו. וכעין זה כתב הערוך (ערך עדר) בשם ברייתא, ואפשר שגרסו איפכא בתו"כ הנ"ל.

    וממאי דנקט רבינו 'או כמי שמנער' משמע, דס"ל דבחד מינייהו סגי, משום דמאי דמתגלה בזה מתגלה בזה, ולשיטתו קאי, שמוסק היינו מנער, ושתי התנוחות דומים, ומש"כ רבינו בהמשך 'כשהוא בשני אופנים אלו' היינו על אחת משתי תנוחות אלו, [וכעין זה לשונו בחיבורו]. ברם בתו"כ הנ"ל מפורש שתנוחות העודר והמוסק אינן דומות, וכן ממה שכתב רבינו בהמשך גבי אשה: 'כי א"א לאורגת מבלי וכו'' משמע שרק האורגת פושטת ידיה כשיעור זה ולא העורכת והמניקה, ולכאורה כשם שתנוחות האשה נוספות זו על זו, גם תנוחות האיש צריכות להיות כן.

    לכן נראה שגם באיש הכוונה למקומות שכוללים שתי התנוחות יחד, ומש"כ רבינו 'או כמי שמנער', היינו לפי מקומו של הנגע, אם הוא במקום שמתגלה בעידור, אם הוא במקום שמתגלה בניפוץ הזיתים, וזה דלא כמש"כ לעיל שצריך לבדוק את כל גופו. [↑](#footnote-ref-67)
67. בר"ש איתא דעורכת הבצק נאמר לגבי פיסוק, ונראית כוונתו, שהיא מפסקת רגליים בעמידתה. ובדברי רבינו להדיא לא כן, שהרי פירש שהיא יושבת. וכ"נ מתוס' נדה (סז ע"א ד"ה וכמניקה). [↑](#footnote-ref-68)
68. רבינו מפרש 'כאורגת בעומדין', שהמארג העומד, ובאופן זה צריך האורג להגביה את ידו, וכפי שהביא התוי"ט בשם הראב"ד. והערוך [הובא בתוי"ט] פירש, שהאורג עומד. [↑](#footnote-ref-69)
69. משמע מלשון זו שיש כאן הפלגה בפישוט ידיה של האשה ולפ"ז האשה פושטת את ידיה יותר מן האיש. וזה להיפך ממש"כ הר"ן (שבועות דף ו ע"ב), שהגבהת ידי האשה האורגת הוא פחות מהגבהת ידי האיש המוסק זיתים. [↑](#footnote-ref-70)
70. כתב תוי"ט דמשמע דס"ל, דרבי יהודה פליג את"ק, ולדעת ת"ק אינו רואה אלא בבית השחי שבידה הימנית. וכן מבואר בחיבורו (שם). ומשמע דר' יהודה פליג וס"ל שצריכה להגביה גם את ידה השמאלית. וכן דייק הב"י (יו"ד קצח) מדברי רבינו בחיבורו ומהר"ן (שם). וע"ש בב"י ששורש פלוגתתם דת"ק ס"ל שאזלינן בתר עיקר מלאכתה שהיא מלאכת האורגים ואז אינה מגביהה את ידה השמאלית ולהכי חשיב מכוסה ובית הסתרים, ור"י ס"ל שאזלינן בתר ב' המלאכות. וע"ע בב"י בדעת הר"ש והטור, בתוי"ט בשם הראב"ד, וברמב"ן (הלכות נדה פ"ט הי"ח). וע"ע שם משה"ק שם הב"י על דברי רבינו מהתוספתא. [↑](#footnote-ref-71)
71. בד"ו ליתא. וראה בתוי"ט, שרצה לומר, דלדעת רבינו לא פליגי, אמנם בתר הכי הביא מנא"י כפי שהוא לפנינו, וכן דייק מדברי רבינו בחיבורו. [↑](#footnote-ref-72)
72. בסנהדרין (לד ע"ב) מבואר טעמו דר"מ, משום היקש ריבים לנגעים, וכפי שריבים שלא בקרובים, אף נגעים שלא בקרובים. וראה בקר"א (שם) שהקשה, כיון דהביא רבינו (פ"ג מסנהדרין ה"ג) היקש זה לענין הא דאין דנים בלילה [אך ראה שם, שפסק דלא ר"מ, ועי' אבי עזרי (שם ה"ה)], היה לו לפסוק אף לענין נגעים, שאינו כשר לראות נגעי קרוביו. [↑](#footnote-ref-73)
73. וכ"כ רבינו בחיבורו (פ"ט ה"א). וכתב הכס"מ, דלמד הלכה זו מהא דשנינו 'חוץ מן העכו"ם וגר תושב', משמע, הא עבדים בכלל. ובגמ' (ערכין ג ע"א): 'הכל, לאתויי קטן', ולא הוזכר עבד. וכתבו החזו"נ והפמ"ג (או"ח פתיחה כללית ח"ב אות יח) והשד"ח (פאת השדה מערכת אלף סי' ב אות ה ד"ה כן) דאף דבקרא כתיב אדם, לא ממעטינן מיניה עבדים. [↑](#footnote-ref-74)
74. ומרבינן ליה מקרא בנדה (מד ע"א) ובערכין (ג ע"א). [↑](#footnote-ref-75)
75. שלושת הפסוקים כנגד: הסגר החלט ופטור. ובתו"כ (פרשה א ה"ח) דרשו לה מ'והובא אל אהרן הכהן או אל אחד מבניו הכהנים' (ויקרא יג, ב). [↑](#footnote-ref-76)
76. לא ידעתי מהו "יהוא". וא"א לומר שיש כאן זהירות מכתיבת השם דיעויין בריש הקטע המתחיל: 'ומה שאמר'. [↑](#endnote-ref-2)
77. כ"ה בתו"כ (פ"א ה"ח) וכ"פ רבינו בחיבורו (פ"ט ה"ה). [↑](#footnote-ref-77)
78. ?הר"ש והרא"ש פירשו דחוזר לשני קאי על שני נגעים באדם אחד, ובאה המשנה לומר שאם נולד הנגע השני לפני הסגרו של הראשון, הרי הוא מסגיר את הראשון או מחליטו או פוטרו וחוזר לשני. ולפ"ז מה שאמרה המשנה הרי הוא מסגיר את הראשון, הוא לרבותא, שלמרות שכבר הסגיר את הראשון הוא חוזר לראות את השני, וכמו שביאר המשנ"א. ומה שאמרה המשנה בהמשך 'אין מסגירין את המוסגר וכו'' איירי דוקא בנולד הנגע השני לאחר ההסגר. [ועיין ברא"ש מה החידוש בסיפא דמתני' לפ"ז].

    אולם רבינו אינו מפרש כן, שהרי פסק (פ"ט ה"י) 'אבל אם היו שני נגעים וראה זה וחזר וראה זה הרי זה מותר לומר לו הרי אתה מוסגר בזה ומוחלט בזה וכו'' ומבואר שרק אם ראה את שני הנגעים לפני ההסגר הרי הוא מסגיר את שניהם, [שו"ר שכן דייק מדבריו העזרת כהנים (פרשתא א פרק ב ה"ה אות ז)], ואילו לפירושו של הר"ש מבואר במשנה שהוא יכול לחזור ולראות את השני גם לאחר שגמר עם הראשון.

    ועוד, שהרי משמע מדברי רבינו שבכה"ג שראה את שניהם צריך הוא להסגירם כאחד כמש"כ 'מותר לומר לו הרי אתה מוסגר בזה ומוחלט בזה' וכן כתב לפנינו (בד"ה וכבר נתבאר בספרא) 'שהוא רשאי לומר לו בעת אחת, או בתחלה או בסוף שבוע, הרי את מוסגר בזה ומוחלט בזה וכו'' ולפירושו של הר"ש בציור של משנתנו, אינו יכול להסגירם כאחד, שהרי לא ראה את השני אלא לאחר שהסגיר כבר את הראשון, שכך לשון המשנה: 'אלא רואה את הראשון וכו' וחוזר לשני' משמע שחוזר קאי על ראיתו, ומכלל דעד השתא לא ראהו. [ועי' בחזו"א (סי' ד ס"ק יג), שכתב בדעת הר"ש, שאם משום מה לא ראהו מיד, יכול הוא לראותו אף באמצע השבוע]. [וע"ע סוף הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא בדעת הראב"ד בזה].

    ואכן (שם הי"א) כתב רבינו : 'באו לפניו שנים רואה את הראשון ומסגירו או פוטרו או מחליטו וחוזר ורואה את השני' וציין ע"ז הכס"מ למתני', והמבואר, שרבינו למד שמה שאמרה המשנה 'אלא רואה וכו' ומסגירו וכו' וחוזר לשני וכו'' קאי על שני נגעים שבשני בני אדם, ובאה המשנה לומר, שצריך קודם לגמור לדון את דינו של הראשון, ואינו יכול לראותם בזה אחר זה ואח"כ לפסוק את דין שניהם. ועיין ראב"ד בתו"כ (פרשתא א פ"ב ה"ח) שאף הוא כתב כן אלא שמטעם אחר.

    וכך מבואר מתוך דברי רבינו כאן, שבהמשך המשנה כתב רבינו 'אבל לאחר שפסק את אחד משני הדינים שמחייב הנגע האחד אינו חוזר ודן אותו במה שמחייבו הנגע השני כשהוא בתוך הסגרו של נגע ראשון או בתוך חלוטו' ומבואר כנ"ל מחיבורו, שאם כבר דן נגע אחד, אינו חוזר ודן את השני, ומשמע שאפילו אם הוא נולד קודם אינו חוזר לדון אותו, וא"כ היאך יאמר בכאן שכאשר: 'ראה ודן בו מה שדן חוזר ורואה נגע אחר', וע"כ שרבינו מדבר דוקא לענין שני אנשים, דבאדם אחד אינו חוזר לנגע השני אחר שהסגיר את הנגע הראשון, ומשום שאין מסגירים את המוסגר, כמו שביאר רבינו בסמוך ובחיבורו (שם), וכך גם מבואר מתוך המשך דברי רבינו: 'וכן אם היו שני נגעים באדם אחד', מכלל דעד כאן דיבר בשני בני אדם.

    אמנם עדיין צ"ב שנראה מלשון רבינו שלמד מ'וראהו הכהן' הן שלא יראה את שני הגעים כאחד והן שצריך לגמור דינו של הראשון לפני שרואה את השני. ונראה לפרש דבריו ש'וראהו הכהן' קאי על האדם שיש בו נגע [ודלא כמו שיש מי שפירש שקאי על הנגע] ומכאן שקודם צריך לגמור דינו של הראשון, אלא שמזה גופא שצריך לגמור קודם את דינו של הראשון, למדנו גם, שאינו יכול לראות שני הנגעים כאחד, שאילו היה יכול לראות שניהם, כי אז לא היה חל עליו החיוב לגמור דינו של הראשון, שהיה דן את דינם בבת אחת ומסגירם כאחד. ומ"מ הוצרך רבינו לפסוק נוסף של 'וראה הכהן' משום שהו"א שאינו רואה שני נגעים כאחד דוקא אם הם בשני בנ"א. [↑](#footnote-ref-78)
79. עיין ר"ש שנתן טעם אחר. [↑](#footnote-ref-79)
80. רבינו הקדים בזה לפרש 'בתחילה בסוף שבוע' לפני שפירש 'אין מסגירין' אף שבמשנה הסדר הפוך וצ"ע. והנה כבר כתבנו לעיל [הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא] שמשמע מדברי רבינו, שבכלל דין זה גם כה"ג שנולד הנגע השני לפני הסגרו של הראשון, וזהו דלא כר"ש ורא"ש, שאם נולד הנגע השני לפני הסגרו של ראשון, יכול הוא להסגירו. ולכאורה שורש פלוגתתם, אם הוא דין בנגע, או בראיה, דלרבינו דין הוא בראיה, שאחרי הסגר שוב אינו רואהו לכל דיניו, [שו"ר שכ"כ העזרת כהנים (פרשתא א פרק ב ה"ה אות ז)] ולר"ש דין הוא בנגע, שהנגע הנולד אחר הסגר אינו בר הסגרה. ולכן, לדעת רבינו צריך הוא לפסוק את דין שני הנגעים כאחד, וכמש"כ שם בהערה, משום שאחרי ההסגר הוא מופקע בין מראיה חדשה לנגע אחר ובין מהסגר חדש לנגע אחר.

    ולפי דברינו מיושב סדר פירוש רבינו, שבכדי לבאר את שורש הדין, הקדים רבינו לבאר הא דאיתא במתני' 'בתחילה ובסוף שבוע' וביאר ששורש הענין הוא: 'לפי שהכתוב פסק שלא תהיה הראיה אלא בתחלת הענין או בסופי השבועות'. [↑](#footnote-ref-80)
81. בד"ו תירגם: '**אסור** זה לאומרו וכו'' והוא מעין הסיגנון שכתב רבינו בחיבורו (פ"ט ה"י): 'אבל אם היו בו וכו' הרי זה **מותר** לומר לו וכו''. ועיין מה שדייק מזה הגרי"פ בסה"מ לרס"ג (ל"ת רלב). [↑](#footnote-ref-81)
82. הפסוק הושמט בטעות. [↑](#endnote-ref-3)
83. המדקדק בדברי רבינו יראה שלענין 'אין מסגירין את המוחלט' 'אין מחליטין את המוחלט' ו'אין מסגירין את המוסגר' ביאר: 'אם נולד לו נגע אחר', אבל לענין אין מחליטין את המוסגר כתב: 'ולא יחליט במה שמחייב החלט בתוך ימי הסגר' ולא ביאר שהוא ע"י נגע אחר. ומבואר, שהא דאם נולד באותו נגע עצמו סימן החלט אין מחליטין אותו הוא מדין 'אין מחליטין את המוסגר' וכמש"כ כאן הר"ש הרא"ש [ועי' רא"ש פ"ז מ"ג] וכ"כ רבינו לקמן (פ"ז מ"ג) והראב"ד (בתו"כ שם). ודו"ק בזה גם בלשון רבינו בחיבורו (פ"ט ה"י). ועי' בחזו"א (סי' ד ס"ק יג) מה שתמה בזה. [↑](#footnote-ref-82)
84. בכל מסכתין תורגם אתה - בלה"ק, ולמה במתני' הוחלף לאת - בארמית. [↑](#endnote-ref-4)
85. לשון רבינו בחיבורו (פ"ט ה"י): 'אבל אם היו בו שני נגעים וראה את זה וחזר וראה את זה הרי זה מותר לומר לו הרי אתה מוסגר בזה ומוחלט בזה או מוחלט בזה ומוסגר בזה בין בסוף שבוע ראשון בין בסוף שבוע שני'. [ועיין לעיל בד"ה ומה שאמר בתחילה]. ומהא דאוקים לה רבינו להאי דינא גם בסוף שבוע שני, הוכיח בספר אור יקרות, דס"ל לרבינו, שהנגע שנולד באמצע הסגר ראשון נראה בסוף ההסגר, דהא אם היו שניהם מתחילה כי אז היו מוחלטים או פטורים, שהרי אין הסגר יותר מב' שבועות ואיך כתב רבינו על סוף שבוע שני שיש אפשרות שיהיה מוסגר בו. וכ"ה שיטת רבינו הלל בתו"כ (פרשתא א פ"ב ה"ו).

    אמנם ברא"ש להדיא במתני' שאם נולד אחר הסגר אין רואהו עד שיפטר מן הנגע הראשון. וכן היא דעת הראב"ד (פרשתא א פ"א ה"ז בד"ה אי נמי לחומרא). ובדעת הר"ש נחלקו האחרונים דדעת המשנ"א שדעתו כרבינו, ודעת התפא"י שדעתו כדעת הרא"ש, ודו"ק בלשון הר"ש בד"ה אבל בתחילה, [וכבר דקדק בזה העזרת כהנים (פרשתא א פרק ב ה"ה אות ז)]. ועיין ברבינו הלל (שם) שהוכיח כשיטתו מהתוספתא (פ"א ה"י ומובאת בר"ש) וראה בהגה' הגר"א על התוספתא (שם) ובתפא"י (בועז ד) ובעזרת כהנים (שם) מש"כ בזה.

    ועיין לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא), ונראה דרבינו קאי לשיטתו שהענין הוא: 'לפי שהכתוב פסק שלא תהיה הראיה אלא בתחלת הענין או בסופי השבועות' [לשון רבינו הנ"ל], ולהכי בסוף השבוע שאז הוא זמן הראיה הרי הוא רואה גם את השני, אבל לרא"ש וסיעתו שהוא דין בנגע, אין רואים אותו כל זמן שהנגע הראשון קיים.

    ושיטת הראב"ד בתו"כ (פרשתא א פ"ב ה"ז) כרא"ש וע"ש שהגדיר הא דאין מסגירין את המוסגר שהוא משום ש'אין טומאה חלה על טומאה' (שם ושם ה"ז), ולכן לשיטתו פשיטא שכל זמן שטמא הוא אינו מסגירו עד שיטהר. [יעויין שם בלשונו שנראה מדבריו שדעתו כדעת הרמב"ם שצריך לפסוק דין שני הנגעים כאחד כשיטת רבינו שהבאנו לעיל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. אמנם נראה דהוא לשיטתו בזה שכיון שהוא מדין אין טומאה חלה על טומאה, לפיכך אם יפסוק דין אחד קודם כבר לא יוכל להחיל טומאה על השני]. וע"ע בראב"ד (פרשתא א פ"ב ה"ז) דאינו יכול להחליט על השני עד שיביא ציפורים על הראשון. וגם בזה נראה דקאי לשיטתו, שהואיל ועדיין לא הביא ציפורים, טמא הוא, ולהכי גם לאחר שטיהרו הכהן באמירתו, אינו יכול לחזור ולהחליט על השני עד שיביא ציפורים. ועיי' בשערי יושר לגרש"ש (שער ב פי"ז) ובחזו"א (סי' ה ס"ק יג) שנקטו בפשטות דסגי באמירת הכהן ודלא כראב"ד. [↑](#footnote-ref-83)
86. כבר כתבנו לעיל שמכאן משמע שגם אם הנגע נולד לפני הסגרו אינו דן אותו, וכן מבואר בחיבורו (פ"ט ה"י). [↑](#footnote-ref-84)
87. לכאורה יסוד הדין הוא אותו דין המוזכר בספרא הנ"ל. וצריך דקדוק שדרך רבינו לבאר ברישא את המשנה ורק אח"כ להביא מספרא את הדומה. וראה בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-85)
88. לכאורה צ"ב מדוע האריך רבינו בהלכה זו כאן. והנה רבינו גורס 'המסגיר מסגיר' ולא כר"ש שגרס 'מסגיר ומסגיר' וגי' הר"ש מחוורת שהיא על משקל 'מסגיר ופוטר', אולם גי' רבינו צ"ב מה פירושו 'המסגיר מסגיר'. ונראה דלרבינו 'המסגיר מסגיר' קאי על המסגיר דלעיל מיניה, והיינו שכלפי אמרו 'אין מסגירין את המוחלט', חזרו לומר כאן, שאם בא הנגע האחר בתחילה ובסוף שבוע, כי אז, 'המסגיר' מסגירו, דהיינו את הנגע השני שעליו אמרנו שאין המסגיר מסגירו, באופן שיוצא שכאילו אמר התנא 'מסגיר ומחליט', וכלפי מה שאמרנו לעיל 'אין מחליטין את המוחלט' חזר לומר כאן: 'המחליט' דהיינו אותו כהן שצריך היה להחליט. ומה' הידיעה של המסגיר והמחליט הוציא רבינו שכהן מסוים הוא זה שצריך להסגיר, וביאר מה שביאר.

    ומובן בזה למה הביא רבינו את הספרא לפני שביאר את 'מחליט ופוטר' [הערנו ע"ז בהערה הקודמת] משום שרבינו מכוון בזה לבאר הא דאיתא במשנה המסגיר מסגיר שביאורו מסגיר ומחליט ומהטעם שמבואר בספרא. [↑](#footnote-ref-86)
89. וכן בחיבורו (פ"ט ה"ד) כתב הלכה זו רק לגבי שבוע שני, אמנם בתוספתא שלפנינו מבואר האי דינא גם לענין סוף שבוע שלישי, ומכאן העירו החסד"ד והחזו"א על דברי רבינו, דשבוע שלישי לא מצינו אלא בבתים, ואם כרבינו דמשום פשיון הוא, הא בבתים אין פשיון. [↑](#footnote-ref-87)
90. וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ט ה"ד) ועי' בפירושו לעיל פ"א מ"ג, ובתו"כ (פרשתא ב פ"ב ה"ד והי"ג וע"ש) ילפי' מקרא שכהן שרואהו בראשונה רואהו בשניה.

    ובטעמו של רבינו יש לעיין אמאי אינו יכול למסור מידת הנגע לכהן השני ורואה שני אם פשה. ומשמע שכך הדין שהכהן עצמו צריך לראות את הפשיון. ודייקו מכאן החזו"א (סי' ד ס"ק י) והחסד"ד, דרבינו לא ס"ל כהר"ש והרא"ש שנאמן על עצמו שפשה, דאל"כ הא משכחת לה פשיון בראה בעצמו, או בראו חכמים ומסרו לכהן, וע"כ שס"ל לרבינו שהכתוב מסרו לכהן שיכיר בעצמו במוחש את הפשיון, ועי' במשנ"א (פ"א מ"ג). וע"ע במנח"ח (מ' קסט). והרא"ש דס"ל דהסגר היינו בעיגול סיקרא סביב הנגע ודאי פליג על טעם רבינו בזה.

    והגר"א על התוספתא פי' דהא דאותו הכהן רואה, הוא משום מצוה, והחסד"ד פירש שהוא מדין המתחיל במצוה אומרים לו מרוק, וכ"ז דלא כרבינו. ועיין חזו"א (סי' ד ס"ק יח). [↑](#footnote-ref-88)
91. צ"ע מה ענין הלכה זו לכאן. ואולי כוונת רבינו לדמות, שכמו שיכול הכהן להורות על הנגע רק אם הוא עצמו בקי בכל הנגעים, הוא הדין יכול הוא להורות על הפשיון, רק אם הוא עצמו יודע בו. [ואף שבערכין (ג ע"א) איתא 'לאתויי מי שאינו בקי' הא ביאר רבינו בחיבורו, שהוא דוקא בסמך על דברי החכם, וא"כ החכם שמורה על הנגע, צריך שיהיה בקי בכל הנגעים ולא סגי בזה שרבו היה בקי בכל הנגעים, ודימה רבינו את הוראת הפשיון להוראת הנגע, שצריך שיהיה המורה בעצמו בקי בכל הנגעים ולא סגי במה שרבו היה בקי בכל הנגעים. וצ"ע אם אפשר שהחכם יכיר בפשיון ויהיה הוא זה שיסגיר בתחילה ובסוף ואילו אמירת הטומאה תוכל להעשות בשני כהנים או דלמא לענין פשיון שלא צריך חכמה דוקא הכהן מכיר בו]. [↑](#footnote-ref-89)
92. נראה שרבינו מכוון כאן לרמוז למה שכתבו תוס' הרא"ש והמאירי במו"ק (יד ע"ב), שאף שכהן גדול דומים כל ימיו לרגל, מ"מ מטמאינן ליה, משום דלא ממעטינן מ'ביום' (שם ז ע"ב) אלא א"כ הוא לזמן מסוים ומוגבל ולא כה"ג שהוא לכל ימיו. [↑](#footnote-ref-90)
93. זו הדרשא שדרש רבי במו"ק (ז ע"ב) וכ"פ רבינו בחיבורו (פ"ט ה"ח) וע"ש ופבי"ד סוה"ד משה"ק המל"מ ומש"כ בזה בהעמק שאלה (ש' פח סק"ו), ערוה"ש (סי' צג סעי' טז), ראשון לציון, (מו"ק ח ע"ב) ועמק ברכה (חוה"מ אות ד). וע"ע בחזו"נ (פ"ב מ"ג). [↑](#footnote-ref-91)
94. צ"ע מאי שייטא מצות פריה ורביה לשבעת ימי המשתה, ועיין כתובות (ז ע"א). [↑](#footnote-ref-92)
95. מדאיירי רבינו בלשון הוה, קצת משמע דדוקא כשהוא חתן כבר ולא קודם לכן, וכן לשונו לענין רגל. והלח"ש כתב כן מנפשיה, אמנם עיי' בצל"ח (פסחים). [↑](#footnote-ref-93)
96. כן איתא בספרא, הביאה הר"ש לקמן (פ"י מ"י). [↑](#footnote-ref-94)
97. נראה דהיינו שאם יש שם שיער מקום השיער כבר אינו קו"ג. אמנם מדברי רבינו נראה (פ"ה ה"ח) שאפילו יש בראש שיער כל שהוא, א"א שיהיה נידון בקו"ג, וכן נראה מלשונו בחיבורו (פ"ה ה"ח וה"ט), וכן צידד החזו"א (סי' ג ס"ק ו) והארכנו בזה לקמן (פ"י מ"ט) ולפ"ז אם גדל בו מעט שיער כבר אינו קו"ג כלל. ועי' ר"ש לקמן (פ"י מ"י) דממעטינן ליה מקרא משום שסתמייהו לא מגדלי שיער. [↑](#footnote-ref-95)
98. עי' בחי' (פי"ב ה"א). [↑](#footnote-ref-96)
99. והר"ש הביא מתו"כ (פרשתא ב פרק ב הי"ד וע"ש הט"ו – י"ז): "והנה פשתה המספחת בעור, וטמאו הכהן צרעת היא", הרי זה בא ללמד על הפסיון שלא יטמא אלא בארבע מראות, ובאותם מראות שהאום מטמא לה, הפסיון מטמא. ועיין בדברי רבינו לקמן (פ"ו מ"ו) שהביא דרשא זו. וקשה אמאי בעינן לתרוייהו, וצ"ע. ומדברי הראב"ד (שם) נראה ד'בוהק הוא' איצריך לה בכה"ג שגם האום במראה בוהק. וכ"כ רבינו הלל, (הביאו רש"ש מ"ה ד"ה אם יש בו ע"ש). ועיין בחפץ חיים שביאר, שהו"א לדמות פשיון דבוהק לפשיון אחר טהרתו. ובדעת רבינו צ"ע, שאם ס"ל כראשונים הנ"ל, היה לו להביא הדרשא ד'והנה פשתה'.

    ונראה לכוון דעת רבינו עם הראב"ד ור"ה הנ"ל, דהנה דעת רבינו (פ"א מ"ג) שהפשיון מטמא רק במראה המצטרף לאום, ונראה דס"ל, שמדרשא דהנה פשתה ילפי' שהבוהק אינו מצטרף כיון שאינו מאותו מראה, ועדיין הו"א שבוהק הפושה טמא, דמאותו מראה הוא ומצטרף, [וכמו שביאר הח"ח הנ"ל], קמ"ל 'בוהק הוא', שאינו מטמא אף בהיה האום ממראה בוהק.

    ובזה מתיישב שהביא רבינו דרשא דבוהק הוא, דהנה לקמן (מ"ב - ג) איתא שהמחיה מטמאה בכל מראה, ועיין ברא"ש שהוא דוקא במראה עור בשרו, וחזינן, שאף שאינו מטמא במראה שאינו כעור בשרו, נחשב למטמא בכל מראה, כיון שמ"מ מצינו טומאת מחיה בכל מראה מחיה. לפ"ז מובן היטב, שלמרות שפשיון בוהק אינו מטמא לאום משאר מראות, אם בוהק הפושה היה מטמא, היינו דנים את הפשיון כמטמא בכל מראה, כיון שמ"מ מצינו פשיון בכל מראה, ומה שאינו מטמא בשאר מראות, אי"ז משום שפשיון דבוהק אינו מטמא, אלא משום שאינו מצטרף אליהם, ולכך הביא רבינו דרשא ד'בוהק הוא' שממנו ילפי' שאינו מטמא גם למראה בוהק שמצטרף אליו. [ואף שמשמעות לשונו שמדובר על נגע הפושה, רצה רבינו לבאר את שורש הדין].

    והדברים מדויקים מאד בלשון רבינו שכתב: 'הרי שמצאנו בפשיון מראה לובן ואינו מטמא' וכן בד"ו תירגם 'הנה כבר תמצא בפסיון מראה לובן ולא יטמא', ונראה מסגנון לשונו שלמד מהפסוק את עצם מציאותו של מראה הלובן, דאל"כ היה לו לומר: 'מראה לובן שאינו מטמא' ולפי הנ"ל הדברים מכוונים מאד, שכוונתו לומר, שמצאנו פשיון דאית ליה שם פשיון הואיל והוא מצטרף, ואף על פי כן אינו מטמא.

    [↑](#footnote-ref-97)
100. צ"ל הבנת. [↑](#endnote-ref-5)
101. כוונת רבינו שאם יתבאר לך מש"כ לעיל גבי 'יש בפשיון שהפשיון מטמא בכל שהוא ומטמא בכל הנגעים חוץ לנגע, מה שאין כן בשער לבן' יתבאר לך גם סיפא דמתני', ובזה תתבאר כל המשנה. [↑](#footnote-ref-98)
102. והר"ש פי' שלא במבוצר 'בחוט היוצא מן הנגע, ויש ברחבו שתי שערות' וכתבו התפא"י והמי"ט, שלרבותא נקט, ולדינא ודאי אינו חולק על רבינו. [↑](#footnote-ref-99)
103. רבינו הביא פסוק זה גם לקמן (מ"ו ומי"א) ובחיבורו (פ"ב ה"ו). וצ"ב שלא הביא: 'ושער בנגע הפך לבן' (ויקרא יג, ג) דמיניה דרשוהו בתו"כ (פ"ב ה"ב) והביאה הר"ש, ועי' בזה שם עולם (תזריע יג, ג ד"ה נגע) ותוס' אנ"ש (לקמן מי"א). [↑](#footnote-ref-100)
104. בו"ו 'ובו', ועיין רש"ש. [↑](#footnote-ref-101)
105. מבואר ש'לקרוץ' היינו 'ליטול'. נמצא ששיעור הלבנונית הוא כשיעור השיער עצמו אליבא דר"ע שאמר (נדה נב ע"ב): 'כדי ליטול בזוג'. וכן פירש רבינו פירוש תיבת קריצה בכלים (פ"ו מ"ו, פט"ו מ"ד) ובטהרות (פ"א מ"ז), וכן נקט בפשיטות תיו"ט (פ"י מ"א ד"ה קצר).

     ובתו"כ (פרשתא א פ"ב ה"ג): 'כמה יהא בלבנונית, ר"מ אומר כל שהוא, וחכמים אומרים כשיעור', ופירש הר"ש, שחכמים היינו רבי שמעון דמתני', וצ"ע מהו 'כשיעור'. ונראה דס"ל כרבינו, שנטילה וקריצה היינו הך, ולכך ס"ל, ש'כשיעור' פירושו, שיעור שיער וס"ל לר"ש כר"ע. וכ"נ מדכתב הר"ש שר"מ מודה לעיקר שיעור שיער דאיתא בנדה, ולא אמר כן בשיטת ר' שמעון, כי אפשר שסובר כר"ע. וכעיקר פירוש זה כתב הר"ש משאנ"ץ (שם). וכ"כ בא"ר. ועיי' תוי"ט (פ"י מ"א ד"ה קצר) ומש"כ רש"ש (שם) ליישב קושיתו.

     אמנם רש"י (נדה שם) פי' לענין לקרוץ בציפורן, שהוא לאחוז מעט, וכ"פ הערוך (קרץ ב) גם לענין קריצה בזוג, ולפ"ז, אין ענין שיעורא דר"ע לכאן. אמנם אפשר שתפיסה וחיתוך - במספרים, חד שיעורא הוא. וע"ע רש"י (יומא טו ע"א) דקריצה הוא לשון חיתוך וכפי' רבינו. ועי' הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-102)
106. כגי' השניה בר"ש. והר"ש והרא"ש הביאו גי' 'או שיער שחור', ולענין הסגר. [↑](#footnote-ref-103)
107. רבינו למד לבאר כן מלשון המשנה, אמנם בתו"כ (פרשתא א פרק ב ה"ג הובא בר"ש) איתא שאינו ממעט הואיל והוא הופך ומין טומאה, והחזו"א כתב, שנחלקו בזה המשנה והתו"כ. והרבה מן האחרונים (קרבן אהרון, חסד"ד, עזרת כהנים, ח"ח) כתבו על הא דאיתא בתו"כ בסופו: 'ואומר ושערה לא הפך לבן והסגיר, אם יש בה שער שחור אינו ממעטה', שאמר ר' יוסי לתלמידיו, שגם אם לא יקבלו דעתו, יש לדרוש כן מן הפסוק. ובעזרת כהנים הוסיף דילפי' מן הפסוק שאין חוששים למיעוט, כמו שמשמע ממשנתנו, ולפ"ז ניחא, שנקטה משנתנו את המסקנה של התו"כ. ויתכן שהדברים גם מכוונים עם עיקר דברי ר' יוסי שאמר לתלמידיו (שם בריש התו"כ): ובה שער לבן, חיישינן שמא מיעט מקומה את הבהרת מכגריס? ומדנקט בלשון 'חשש' קצת משמע, שאינו ממעט, משום מיעוטו. ברם עדיין צ"ע דמי אמר לדרוש כן מן הפסוק, שמא הפירוש בפסוק הוא, שהואיל ומין טומאה הוא, מצטרף.

     וביותר קשה למש"כ המקד"ד (סי' נ אות ט) דיש נפק"מ בין שני הטעמים, בשיער לבן קדם לבהרת, שאינו מטמא וא"כ אינו חלק מהבהרת, [ובענין זה דו"ק היטב בר"ש מ"ו ד"ה הלך שיער לבן, דמשמע שאינו ממעט], אמנם ע"ש שדחה, שגם השיער הקודם לבהרת אפשר שישחיר ויחזור וילבין, ועיין רש"ש. אמנם נראה נפק"מ למש"כ רבינו הלל (תו"כ פרשתא א פ"ב ה"ב) להוכיח מהערוך, ששיער שיבה אינו מטמא גם אם בא לאחר הבהרת, דלטעם רבינו אינו ממעט את שיעור הנגע, ולטעם התו"כ ממעט את הנגע. [ולעיקר דין שיער שיבה דו"ק גם ברמב"ן (ויקרא יג כט) גבי נתקים. ובר"ש כאן בפירושו לתו"כ (ד"ה עוד תניא בתו"כ) משמע, דשיער שיבה הבא אחר הבהרת מטמא וכ"מ בר"ש לקמן פ"ד מי"א]. עוד נפק"מ לשיער לבן בקרחת וגבחת שאינו מצטרף לנגע, [ועי' פ"ג הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא]. עוד צ"ב לטעם התו"כ מ"ש שיער שחור שמצטרף משום שהוא מין טומאה, ממחיה פחותה מעדשה, שנחלקו בה תנאי (תוספתא פ"ב ה"ד הובא בר"ש פ"ו מ"ג), ויש לחלק, ועיין בזה רש"ש (מ"ו). וע"ע גרי"ז עה"ת (פרשת תזריע). [↑](#footnote-ref-104)
108. לא מודגש כמבואר למעיין. [↑](#endnote-ref-6)
109. וכ"פ רבינו בחיבורו (פ"ב ה"א), ועי' כס"מ חזו"נ משנ"א וערוה"ש (סי' פא סי"א-יב). וכתב החסד"ד (פ"ב ה"ב) דרבינו לא ס"ל כראב"ד (תו"כ פרשתא א פ"ב ה"ג) שמדרבנן אינו טמא ודאי. ועיין משה"ק הכס"מ (פרה אדומה פ"א ה"ד) ומש"כ בזה התוי"ט (שם) המל"מ (שם ואישות פ"ב הט"ז) וחי' רח"ה ואבי עזרי (אישות שם). [↑](#footnote-ref-105)
110. צ"ל הלבנונית והשחרורית שבהן ומעין זה בנדפס. [↑](#endnote-ref-7)
111. שכך אמר רב חסדא אמר מר עוקבא (נדה שם): 'הלכה כדברי כולן להחמיר', ושיעורא דנטילת הזוג הוא שיעורא דזוטר מכולהו, כמו שכתב שם רבינו בפירושו. וכ"פ רבינו בחיבורו (פ"ב ה"א). וזה דלא כרש"י (שם) דהוא שיעורא רבה מכולהו. ועי' שו"ת חת"ס (או"ח קנד) דרבינו קאי לשיטתו שפירש קריצה מלשון חיתוך. [↑](#footnote-ref-106)
112. צ"ב למה המתין ולא פירש זאת לעיל סוף מ"ד. [↑](#footnote-ref-107)
113. כגירסתנו, ועיין תוי"ט הו"ע (הובא בתוס' אנש"ש) מי"ט (חרד"ן) תפא"י (יכין ו) ומשנ"א. ובד"מ גרס 'טמא'. [↑](#footnote-ref-108)
114. הר"ש הביא מתו"כ (פרשתא ב ה"ח): 'ושערה לא הפך לבן', 'ושערה' ולא שער מחיתה. מכאן אמרו: בהרת כגריס ובה מחיה וכו' הלכה המחיה, טמא מפני שער לבן, וכו'. רבי שמעון מטהר, מפני שלא הפכתו בהרת. אמרו לו: 'שער בנגע הפך', נגע זה מכל מקום.

     ומתוך שביאר רבינו בדעת חכמים שדרשו מ'ושער בנגע הפך לבן', ניכר שכוונתו לדרשת התו"כ הנ"ל, ומבואר שפירש, 'ר"ש מטהר מפני שלא הפכתו הבהרת', שטענתו של ר"ש היא, שנראה מהא דאמר רחמנא 'והיא הפכה שיער לבן', שהבהרת היא זו שצריכה להפוך את השיער ללבן, [אף שבתו"כ לא מתפרש להדיא שטענתו של ר"ש היתה מפסוק זה], והשתא לא הבהרת הפכתו שהרי הפך במחיה, וע"ז ענו לו חכמים 'ושיער בנגע הפך לבן' דנגע זה הוא מ"מ.

     ובזה מבוארת שיטת רבינו שהביא בכל מקום דילפי' לדין הפוכה מ'והיא הפכה שיער לבן' [ראה הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא] ואילו בתו"כ (פרשתא א פ"ב ה"ג) ילפי' ליה מ'שער בנגע הפך לבן' (ויקרא יג, ג). ולפי מה שמתבאר לפנינו, רבינו למד לדרוש פסוק זה מתוך דבריו של ר"ש שבתו"כ, ואף רבנן הודו לו כמו שמתבאר מתוך דברי רבינו. ונראה לפרש דבריו, שרבנן דרשו מ'ושער הפך לבן', שעיקר הדגש הוא על השיער, שהוא נהפך ללבן אחרי הבהרת, ולפיכך אין צריך שהבהרת עצמה תהפוך אותו, ומה שאמרה התורה 'והיא הפכה' היינו שהנגע יהפוך, ולאו דוקא הבהרת שבנגע. וכיון שהפסוק של ו'היא הפכה' הוא יסוד הדין, לכן בחר רבינו להביא פסוק זה. ועיין בפירושו למי"א. ועי' במש"כ בזה המי"ט וכבר העיר שם שמדברי הרא"ש משמע שהבין את רבינו שלא כדעתו.

     והנה הר"ש מפרש שלא נדרשה הדרשה ד'ושערה' אלא לדעת ר"ש, ומדלא כתב רבינו: 'אומר ר"ש וכו' וה' אמר שערה ולא שיער מחיתה', יש ללמוד, שרבנן הם שדרשו את הפסוק, כפשטיה דתו"כ, ודרשינן: 'ושערה ולא שיער מחיתה וכו'' מ-ו' יתירה, שגם אם היה השיער - שיער מחיתה, דינה כמו אם היה שיער הבהרת, ומטמאים אותו. [↑](#footnote-ref-109)
115. צ"ל 'כשנעשה' ואין פשר לתיבת 'כשהיה'. [↑](#endnote-ref-8)
116. ובד"ו 'הלכה הפסיון', ועיין תוי"ט ומי"ט. וכגי' רבינו איתא לקמן (פ"ה מ"ב). [↑](#footnote-ref-110)
117. נראה שלא הדגיש רבינו שהבהרת הלכה לגמרי כמש"כ לענין 'לאחר הפטור תראה כבתחילה', משום דתליא בפלוגתת ר"ע וחכמים בסיפא, דדוקא לר"ע דין זה נאמר בהלכה לגמרי, אולם לחכמים כך דינה גם בכנסה, כמש"כ בסוף הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-111)
118. צ"ל דאיירי או באופן שלא הלכה לגמרי וחזרה לשיעור שהיתה [עיי' הערה קודמת והערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא], או באופן שהיתה בתחילה יותר מכגריס ואחר שהלכה חזרה בכגריס ופשתה עד שיעור שהיתה, ופירוש לשון רבינו: 'על מה שהיה' – על מה שהיה אחר שחזר. ולכאורה מבואר מתוך דברי רבינו, שאם חזרה יותר ממה שהיתה מתחילה - טמא משום פשיון למרות שהלכה בינתיים לגמרי, אולם יעויין בפירושו לקמן (פ"ה מ"א) ושם בהערה. [↑](#footnote-ref-112)
119. מדלא כתב רבינו שבאה משנתנו להשמיע שאין אומרים תראה כבתחילה משמע דדא פשיטא ליה. ובר"ש כתב דאשמועינן שלא תראה כבתחילה אלא מסגירו הסגר שני. ובדו"ו: **'ו**אין אומרים וכו'', וכתב ע"ז המי"ט, דו' לחלק בא, ותרתי אשמועינן, חדא, דאין אומרים תראה כבתחילה, ועוד, שאין דנים אותו בפסיון. [↑](#footnote-ref-113)
120. ר"ל וכן זו אינה נידונת בפשיון. [↑](#footnote-ref-114)
121. בסוף השבוע. [↑](#footnote-ref-115)
122. בכלל דברי רבינו: 'ולא נשוה אותה לראשונה', להעמיד בכה"ג שחזרה גדולה יותר משהיתה בתחילה, וכאילו אמר: 'ולא נשוה אותה לראשונה שאם תהא גדולה ממנה טמא משום פשיון'. [↑](#footnote-ref-116)
123. משמע כנ"ל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) שחידוש המשנה הוא לענין דין פשיון, שגם אם לאחר שחזרה פשתה יותר ממה שהיתה בתחילת השבוע, אין דנים אותו בפסיון, אלא תראה כתחילה. ומשמע בדברי רבינו שגם אם נעלמה לגמרי, אם לא פסק עליו שהוא טהור, טמא הוא מדין פשיון, כמש"כ לעיל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. ועיי' מי"ט.

     ובחיבורו (פ"ד ה"ה) פסק רבינו: היתה בו בהרת והסגירו והלכה הבהרת בסוף ימי הסגר וחזרה בהרת למקומה כמו שהיתה הרי הוא כמו שהיה. והראב"ד (שם) תמה שבמשנתנו תנן: 'לאחר הפטור תראה כתחילה', וע"ש בכס"מ דרבינו איירי כשחזרה קודם הפטור וכרישא דמתני', ותמה המי"ט דלפ"ז נמצא שלא הביא רבינו סיפא דמתני' בחזרה לאחר הפטור, דתראה כבתחילה. ומרכה"מ כתב, שכיון שבתו"כ (פרשתא ב פ"ב ה"ט הובא בר"ש) פליגי בזה תנאי, וחכמים פליגי אמתני', פסק בזה כחכמים, דמשנתנו יחידאה היא. וכ"כ המי"ט. ונראה דהראב"ד לשיטתו בפירושו לתו"כ (שם) שביאר את המחלוקת באופן אחר. [↑](#footnote-ref-117)
124. ?לכאורה כוונת רבינו בכה"ג שנוסף בה בהשוואה לראשונה, וכמש"כ לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא), שהרי מבואר לקמן (פ"ט מ"ג) שאין פשיון בפחות מכגריס. ועיין מי"ט שהקשה מפי' רבינו אהא דתנן (שם) 'שמא תכנוס ותפשה' דפירש רבינו 'שמא תכנוס בסוף שבוע עד שתעשה כגריס' ומשמע שאם תכנוס לפחות מגריס ל"ש בה פשיון. ולדברינו ניחא, משום דאם כנס לפחות מגריס לא יטמא בפשיון אלא א"כ יפשה ליותר משהיה בתחילה, וברי אינו יכול לפשות ליותר מסלע, כדאיתא התם. והראב"ד (תו"כ פרשתא ב פ"ב ה"ט) כתב שבכנס לפחות מגריס וחזר ופשה נחלקו חכמים ור' יהודה (שם), ולדעת חכמים הרי הוא טהור כיון שהלך הנגע. [↑](#footnote-ref-118)
125. דעת רבינו דנחלקו בפשתה או כנסה באמצע שבוע, וכ"מ בחיבורו (פ"ד ה"ה). ועיין ראב"ד כס"מ ותוי"ט. והר"ש דחה פירוש זה מדמשמע בתוספתא, [הביאה רבינו (שם ה"ט)], דלאחר הפטור ל"פ דהרי היא כמות שהיתה, וכ"ש בתוך השבוע. ועיי' תוי"ט שתי' דשאני לאחר הפטור מתוך ימי הסגר. אמנם לקמן בדברי רבינו משמע דנחלקו גם לאחר הפטור, וכן נקטו שאר אחרונים בשיטתו. עיין לקמן הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא.

     ובטעמו של ר"ע ביאר רבינו: 'שהרי כבר נתפשט הנגע בגוף', וכתב התוי"ט, שרבינו בא בזה ליישב קושית הכס"מ (שם ה"ה) שהקשה, מה הטעם להחלטו, הא כבר הלך הפשיון. ובאר המקד"ד (סי' ח ד"ה ואדרבה), ששונה סימן הפשיון משאר סימנים שהסימן לטומאתו הוא בזה שהבהרת היא סוג בהרת שיש בכוחה לפשות, ולפיכך, למרות שהלך הפשיון, כיון שכבר הוכח שהבהרת פושה, הנגע טמא, ומעין זה כתב המרכה"מ. וכן מוכח לקמן (מ"י) דאליבא דר"ע יש טומאה משום פשיון גם בנגע שהוא כגריס, וע"ש בהערות. וע"ע במרכה"מ.

     ומסתימת דברי רבינו נראה דר"ע מטמא גם באופן שהיה בנגע גריס וכנס ואח"כ חזר לשיעור שהיה, וצ"ע. ולפי הנ"ל יש לבאר זאת, שלמרות שלא פשה הנגע יותר מכגריס נחשב הדבר לפשיון, משום שחזינן שיש בכוחו לפשות. אמנם לקמן (פ"ט מ"ג) מבואר במשנה שאין פשיון למטה מגריס. וצ"ל דההיא משנה לאו ר"ע היא. נמצא לפ"ז שבזה גופא נחלקו ר"ע וחכמים, אם סימן הטומאה שבפשיון הוא מצד עצם כוחו לפשות או שהוא מצד השוואתו לסוף שבוע, דלר"ע הוא מצד פשיתו ולחכמים הוא מצד השואתו לסוף שבוע. ועיי' לשון רבינו לקמן (מ"ח).

     והחזו"א תמה על רבינו, היאך כהן מטמא פשיון באמצע השבוע הלא לרבינו (פ"ג מ"א) דוקא אותו כהן שראה בתחילה הוא המטמא בפשיון, ואף אי נימא שכך אירע שראה הכהן את הפשיון באמצע השבוע קשה, דהא ראיה זו לאו שמה ראית כהן, שהרי אינה בחיוב. ולפי הנ"ל שבזה גופא נחלקו ר"ע וחכמים ניחא, דלא אמרה רבינו אלא בדעת חכמים שלשיטתם גדר פשיון הוא ההשואה בין הראיות, אולם ר"ע פליג ולשיטתו באמת לא צריך הכהן עצמו לראות. ועיין גם לעיל (פ"א מ"ג) גבי 'להחליט את שנולד לו פשיון', שסתם רבינו כחכמים.

     עוד כתב (שם גבי להחליט את שנולד לו פשיון) רבינו, שהטעם לכך שאין פשיון בתחילה הוא לפי שאין פשיון אלא בהשוואה בין מה שהיה בתחילה למה שהוא לאחר יום השביעי. ולכאורה לדעת ר"ע א"א לומר שזהו הטעם. וצ"ל דלר"ע הטעם הוא דלא שייך פשיון אלא א"כ כבר חל שם נגע ומאחר דקודם להסגרו לא חל שם נגע ל"ש בו פשיון. אולם א"כ צ"ע למה בדעת חכמים הוזקק לפרש טעם אחר. ונראה בזה דהא לחכמים כנס ופשה אינו פשיון, ואי נימא דהא דאין פשיון בתחילה הוא משום שיש פשיון רק אחר חלות שם נגע בזה שכבר חל שם נגע אמאי לא הוי פשיון, ומינא הוציא רבינו שדעת חכמים אחרת היא שאין פשיון אלא בהשוואה וכיון שבכנס ופשה לא היתה הכניסה למראה עיני הכהן אינו טמא. [ואף במקרה שראה הכהן את הכניסה לאחר הפטור ל"ח ראית כהן כמש"כ החזו"א הנ"ל, שאינה ראיה בחיוב].

     ולמה דמשמע מדברי רבינו, דנחלקו אף לאחר הפטור, לכאורה סתם רישא דמתני' ודפ"א מ"ה דאם הלך הפשיון טהורה, הוא דלא כר"ע, דמי גרע פשתה וכנסה מהלך הפשיון. וכן נקטו המשנ"א והחזו"א.

     והנה איתא בתו"כ (מצורע פ"א ה"ו) 'והנה נרפא, שהלך לו נגעו. הנגע, שהלך לו שער לבן. צרעת, שהלכה לה המחייה', וכבר הוכיח המי"ט מפירוש רבינו לקמן (פ"ה מ"ב ע"ש בהערות) שהלך הפשיון, כלול הוא בכלל 'הלך לו נגעו'. גם לעיל (פ"א מ"ג) כתב רבינו, שמראה הפשיון והאום יחד נחשבים למראה אחד [וע"ש בהערות]. ולפ"ז ניחא דאפשר שמודה ר"ע לדינא דהלך הפשיון ודוקא באופן שהכהן ראה את הפשיון בסוף שבוע ומשום דרק בכה"ג שראהו הכהן נעשה הפשיון חלק מן הנגע ולהכי אם הוחלט ע"י הפשיון ונעשה לחלק מן הנגע ואח"כ הלך מודה ר"ע שטהורה, [וכשם שאם הלך הפשיון ועדיין עומד הוא בימי הסגר, טהור הוא, ה"נ אף שיש כאן את טבעו של הפשיון לפשות, מ"מ כיון שהכהן ראה את הפשיון והלך אותו פשיון, טהור הוא], אבל אם פשה וכנס טמא משום שעדיין לא נעשה הפשיון לחלק מן הנגע. שו"ר שמעין זה כתב המקד"ד (סי' ז ד"ה ואדרבא).

     ובמרכה"מ ומשנ"א חידשו, דאף דמטמאינן ליה, כיון שכבר נתפשט הנגע בגוף, מ"מ כיון שכבר כנסה, מיד מטהרינן ליה, וכל הנפק"מ לר"ע מטומאתו, היא לענין הבאת קרבנותיו. ולפ"ז א"ש הלכה הפשיון גם לר"ע, דמאחר שהלכה, אף שמטמאינן ליה, מ"מ מיד מטהרינן. ועיי' מה שתמה בזה בעזרת כהנים (פ' נגעים פ"ב ה"ד תוספת העזרה ד"ה שאם כנס).

     ולדעת רבינו צ"ב לר"ע שמטמא בכנסה ופשתה, מ"ש מרישא, בהלכה הבהרת, דלא דיינינן לה בפשיון. וצ"ל דרישא מיירי בהלכה לגמרי, וכיון שהלכה לגמרי א"א לדונה בפשיון, משום שאין פשיון אלא אם הוסגר האום שפשתה, וברישא, האום שהיתה בתחילה הלכה לגמרי. [↑](#footnote-ref-119)
126. עיקר הדגש בביאורו של רבינו הוא בתיבות 'וכבר התפשט' ולא בתיבת 'בגוף' שהרי גם בפ"א מ"ג הגדיר רבינו את הפשיון בלשון זו: ונתפשט אחד המראות בשטח הגוף. [↑](#footnote-ref-120)
127. בפשטות כוונתו שנחלקו גם בכה"ג שפשה וכנס או כנס ופשה לאחר הפטור. ובתוספתא משמע שלאחר הפטור ל"פ, כמו שהביא הר"ש. ותוי"ט דחק, דלא כתב רבינו 'או לאחר הפטור' אלא בדעת חכמים, וצ"ע.

     והראב"ד (פ"ד ה"ה) הקשה על רבינו, אי פליגי בתוך שבוע ולאחר הפטור, א"כ אמאי אמר ר"ע במ"ח, שאם פשתה בהרת כחצי גריס, והלך מן האום כחצי גריס, שתראה כתחלה, הא פשתה. ויישב הכס"מ דרבינו לא גרס לה. וכך מפורש לפנינו בגי' רבינו. אמנם הרא"ש פירש דפליגי אחר הפטור למרות שגרס מ"ח. ומרכה"מ יישב דשאני הלכה מן האום שאז אין ר"ע מטמא. ולכאורה בדעת רבינו א"א לומר כן דהא במ"י כתב בדעת ר"ע שגם אם הלכה האום כולה עדיין הוא טמא משום הפשיון. וודאי דלפירוש שכתבנו לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) שכל הנפק"מ היא להבאת קורבנותיו לק"מ, משום שנחלקו אם אחר שמטהרינן ליה, אם מטמאינן ליה אם לאו. [↑](#footnote-ref-121)
128. פי' דברי רבינו 'כפי שהיה תחילה' מתחלק, לענין סוף שבוע הוא מתפרש, כמו שהיה בתחילת השבוע, ולענין אחר הפטור הוא מתפרש, כמו שהיה בשעת הפטור. ומיהו אם היה בתחילת השבוע יותר מגריס וכנס בסוף השבוע לגריס ופטרו הכהן ושוב פשה לשיעור שהיה בתחילת השבוע טמא כדאיתא בפירוש רבינו לקמן (סופ"ט), ומיושבת בזה קושית הראב"ד (פ"ד ה"ט) וע"ש בכס"מ. מי"ט. וכ"כ תפא"י (בועז יב) עזרת כהנים (פ' נגעים פ"ב ה"ד תוספת העזרה ד"ה שאם כנס) או"ש (פ"ד ה"ט) חזו"א (סי' ג ס"ק כז) וקה"י (סי' כא). [↑](#footnote-ref-122)
129. לשון התו"כ (פרשתא ב פ"ב ה"ז): "לא פשה", שאם פשה וכנס כאילו לא פשה, "הנגע", שאם כנס ופשה, כאילו לא כנס. ומש"כ רבינו 'בתוספת' הוא כנגד 'כאילו לא פשה' ומש"כ 'בהתמעטות' הוא כנגד 'כאילו לא כנס'. [↑](#footnote-ref-123)
130. לדעת הכס"מ (עיי' הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) שדעת ר"ע לטמאות גם אם פשת כגריס [וכ"כ המי"ט], צ"ל שמה שאמרה המשנה כחצי גריס ועוד, ולא סגי לה בגריס, לרבותא, שחכמים מטהרים גם בכה"ג, וזהו שכתב רבינו: 'ואפי אם היה הנותר וכו''. [↑](#footnote-ref-124)
131. כלומר שאין צריך להבחין אם היו כדינם אם לאו, כי טומאתו לא מחמתם אלא מחמת הפשיון. וזוהי הנפק"מ שבין ר"ע לחכמים. וזה דלא כר"ש שפירש שלכו"ע אינו טמא מצד פשיון והוצרך למצוא נפק"מ לענין הזמן שבינתיים או לענין קורבנות, ועיי' תוי"ט.

     ולדברי רבינו מבואר דאליבא דר"ע יש פשיון גם אם אין בנגע יותר מגריס, וכמש"כ בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא דסימן הטומאה הוא מהא דבכח הנגע לפשות, דהא הכא הלכה כל האום ונשאר גריס בלבד ואעפ"כ מטמא ר"ע משום פשיון. [↑](#footnote-ref-125)
132. בד"ו עד כאן הוא חלק ממ"י, וגי' הר"ש כגי' רבינו. וכך מסתבר, שהרי הא דקתני סיפא 'מפני שאמרו' וכו', אכולהו קאי. וכ"מ גם מפירוש רבינו. [↑](#footnote-ref-126)
133. כפירושו השני של רש"י (נדה שם) בשם ר' משה הדרשן, תוס' רא"ש סנהדרין (פז ע"ב) בשם ר"ח, ותוס' (סנהדרין פז ע"ב) בשם ר"ת. ובפירושו הראשון גרס רש"י 'כהה'. ועיי' ר"ש ותוס' בנדה (שם ד"ה אמר רבה, ועוד) מה שהקשו על רש"י, וברא"ש בשטמ"ק (נזיר סה ע"ב) מה שיישב. [↑](#footnote-ref-127)
134. עיי' מי נפתוח (לא, א). [↑](#footnote-ref-128)
135. וכ"פ בחיבורו (פ"ב ה"ט) והר"ש פסק כר' יהושע מהא דקוב"ה פסק כוותיה (ב"מ פו ע"א). ובכס"מ יישב דלא בשמים היא, ואף דגם רבה בר נחמני פסק כוותיה, כיון שאמר כן בשעת יציאת נשמה, גם זה בכלל לא בשמים היא. ועיי' בשו"ת חת"ס (או"ח סי' רח) שהוכיח, שידיעה על פסק רבה בר נחמני בא בחלום או מאליהו, ולכך גם פיסקו, הוא בכלל לא בשמים. אמנם לכאורה ד"ז תלוי בפלוגתת האחרונים, אם גלוי מציאות נחשב לא בשמים היא, אם לא. עיי' בברכ"י (או"ח לב). וע"ע בחזו"א (סי' ה ס"ק יג) שהוא בכלל אין למדים מפי אגדה. וצ"ל דס"ל לרבינו, דרבה דביאר את דברי ר' יהושע, דקהה וטהור (נזיר סה ע"ב), לאו איהו רבה בר נחמני, ודלא כתוס' נדה (יט ע"א ד"ה אמר רבה) שהרי, מימרא דרבה התם אינה לא בשמים ולא מפי אגדה. ויש לדחות דלא בא רבה אלא לבאר דברי ר"י ולא לפסוק הלכה. [↑](#footnote-ref-129)
136. ועיין מהר"ם שפירש באופן אחר. [↑](#footnote-ref-130)
137. כבר תמה המי"ט ששם מפורש להיפך שגם אם הלכה האום הרי היא כמו שהיתה וא"כ גם אם היה ידוע שהלכה אם חזרה ופשתה יתר על מה שהיתה בתחילת שבוע הרי היא נידונת בפשיון. וכן מדוייק שם בדברי רבינו ע"ש הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא והערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא ועיי' בחרד"ן ב. [↑](#footnote-ref-131)
138. ובד"ו הוסיפו 'יטמאו בנגעים [בספק]', ובדפוס ונציה אינו. ואמנם כך שיטת רבינו בחיבורו (פ"ב ה"ט) לענין הספק הראשון, אולם לענין הספק השני לא מצינו מי שיסבור שהוא ספק. ולפ"ז אין שתי הספיקות שוים. ולענין הספק הראשון דעת רש"י בכריתות כרבינו (כו ע"א ד"ה ספק מצורע). ועיי' תוי"ט שהביא מנא"י שמסיים בלשון 'דאוקמא אחזקה ראשונה ולא הלכה, וזה פסיון הוא וטמא', ולפ"ז לאו ספיקא היא. ועיין מש"כ בזה משנ"א חזו"נ (לעיל פ"ד מי"א סוד"ה ואם), שוש"ל, ערוה"ש (סי' פה סעי' יט), ומי"ט. [↑](#footnote-ref-132)
139. משמע כפשטיה, שכוונת המשנה באומרה: 'הרי הוא כמות שהיה', שטומאתו הראשונה נמשכת, וכ"נ מדברי רבינו לקמן (פ"י מ"ה), וכ"כ הראב"ד בתו"כ (פרשתא א פ"ב ה"ז, פרשתא ב פ"ב הי"ב). וכן מבואר ברא"ש (כאן, פ"ו מ"ב) ומתוך דברי המהר"ם (בפי' השני שהביא תו"ט בפ"ד מ"י). ובפירושו הראשון שם ס"ל דא"א לטמאות משום הסימן השני עד שיטהרנו מן הראשון משום שאין מחליטים את המוחלט. [↑](#footnote-ref-133)
140. בתוי"ט הקשה מדוע לא הביא רבינו קרא דתו"כ (פרשה ד ה"ד). ובמי"ט כתב שההיא קרא איצריך לחזר אותו סימן, וקרא דידן איצטריך שאינו טהור עד שילכו שלושתם, וביאר שלדעת רבינו: 'עד שהלך לו נגעו' פירושו, שהלך הפשיון. ועיי' ק"א וח"ח. [↑](#footnote-ref-134)
141. לא הבנתי למה כאן כתב 'כליל' ולקמן 'לגמרי'. [↑](#endnote-ref-9)
142. גבי חזרה המחיה כתב רק 'נעלמה אותה מחיה' וכאן הוסיף תיבת 'לגמרי' וכן דקדק בלשונו גבי שיער לבן ופשיון, ומוכח, דבאותו סימן חזרתו מטמאת מחמת שלא הלכה לגמרי אלא היה הסימן חבוי בה. ולפ"ז נראה שדרש לה רבינו מתיבת 'ונרפא' שהוא נטהר רק בריפואו, ואם חזר, סימן הוא, שהחולי עדיין קיים בו, ועיי' בחרד"ן (מ"א אות ב). [↑](#footnote-ref-135)
143. היינו שתתמעט הבהרת משתי שערות סביב המחיה כמש"כ התוי"ט. והקשה התפא"י, א"כ היאך אמר ברישא 'החליטו בשיער לבן וכו' וכן במחיה' הא התם נמי יתכן שלידת המחיה תמעט את הנגע מגריס. ועיי' ר"ש שתי' באו"א ועיי' מהר"ם ורא"ש. [↑](#footnote-ref-136)
144. היינו שעקביא בן מהללאל ס"ל, שיסוד דין הפוכה הוא בשיער, שתהפוך אותו בהרת, ולכן הוא מטמא אפילו שהפכתו בהרת אחרת, וחכמים ס"ל שדין הוא בבהרת, ולכן צריך שאותה בהרת תהפכנה. וכן ביאר רבינו בעדויות (פ"ה מ"ו), הראב"ד (שם) בפירושו הראשון, ובביאור הגר"א (בסוף המסכת). ולשון הרא"ש: 'עקביא מטמא כיון שקדמה ראשונה לשיער', משמע שקדימת הראשונה היא סיבת הטומאה, כמש"כ רבינו. עוד פירוש פירש הראב"ד, דקסבר עקביא, כיון ששיער לבן עומד במקומו עדיין, לא נרפא הנגע, וכמי שלא הלכה הבהרת ממקומה דמי. וכ"כ המהר"ם. ובמקד"ד (סי' ט ד"ה בשיער) כתב נפק"מ בין הפירושים. [↑](#footnote-ref-137)
145. עיי' מי"ט בחרד"ן אות א ומשנ"א פ"ד מ"ח. [↑](#footnote-ref-138)
146. ופירוש נוסף פירש הר"ש, שהבהרת מינתה את עור הבשר לשמור על השיער, מלשון 'ויפקד המלך פקידים', וכ"ה ברא"ש. [↑](#footnote-ref-139)
147. וכבר חזר בו עקביא בן מהללאל עצמו כדאיתא בעדויות (שם מ"ז).

     לשון רבינו בחיבורו (פ"ב ה"ז): היתה בו בהרת ובה שיער לבן והוחלט בו, ואח"כ הלכה הבהרת והניחה שיער לבן במקומו, וטהר, ואח"כ חזרה בהרת אחרת במקום הבהרת הראשונה והרי שיער לבן בתוכה וכו' ואינו סימן טומאה וכו'. מדהוסיף רבינו 'וטהר', דייק המי"ט (פ"ד מ"ז בחרד"ן ב), דמתני' איירי דוקא בהכה"ג שטיהרו הכהן, משום דקודם לכן, הרי היא כמו שהיתה, כדאיתא לעיל (פ"ד מ"ז), ואותו נגע הוא, וודאי דחשיב דקדמה לו הבהרת. ולפ"ז צ"ל ש'וחכמים מטהרים' לאו דוקא מטהרים ממש, שהרי צריך הוא להסגירו מחדש. ועיי' מש"כ בפ"ד (שם הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) בשם המרכה"מ דרבינו פסק כחכמים (בתו"כ), שגם לאחר הפטור הרי היא כמות שהיתה, ולפ"ז סתרי פסקי רבינו אהדדי. ועיי' חזו"א (סי' ג ס"ק יב, סי' ה ס"ק כא) שהוכיח כמי"ט הנ"ל ומטעם אחר, ולדבריו ניחא. ולעיקרא דדינא שנחלקו רק לאחר הפטור נקטו כן גם המשנ"א והמקד"ד (אות ט).

     אולם בביאור הגר"א (נדפס בסוף המסכת) נחלק, וביאר שנחלקו גם בתוך ימי הסגר, אם סגי בשם נגע דהרי היא כמו שהיתה, או דוקא נגע ממש. ובאופן זה, אם היה זה בשבוע השני, רבנן מטהרים לגמרי. ולכאורה גם בדעת רבינו אפשר לומר כן, ולשון 'וטהר' [שדייק המי"ט הנ"ל], אין כוונתו שהכהן טיהרו, שא"כ הול"ל 'ופטרו הכהן', אלא כוונתו שדין הנגע להיטהר בראית הכהן. [ותתיישב בזה הסתירה הנ"ל שבדברי רבינו אליבא דמרכה"מ]. ואין להוכיח מהא דהוצרך הראב"ד בפירושו השני הנ"ל [הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא] לומר, שהנגע לא נרפא מהא דשיער במקומו ולא הסתפק בכך שתוך השבוע הרי היא כמו שהיתה, דס"ל שלאחר הפטור פליגי, משום די"ל דפשיטא ליה להראב"ד דלכו"ע בעינן נגע ממש. וע"ע בתפא"י.  [↑](#footnote-ref-140)
148. ז"א, כך היה צריך להיות דינם לולא דין: 'אי אתה מטמא את הספק' כמו שמפרש רבינו והולך. [↑](#footnote-ref-141)
149. ובאופן זה דינם היה לטהרה אף לולא דין אי אתה מטהר את הספק. [↑](#footnote-ref-142)
150. וכ"כ הרא"ש. והגר"מ אריק (בשירי טהרה) דייק מלשון רבינו, שדוקא להאי גוונא בעינן קרא, אבל בסוף שבוע שני, טהורים גם לולא קרא, דהא אחד טהור בודאי.

     והר"ש (סופ"ד) פליג על דברי רבינו וס"ל שבמוסגרותו עומד, כמו שהוכיח החזו"א (סי' ה ס"ק טז), וע"ע מי נפתוח (לא, ד). וצ"ל בטעמא דמלתא, אף שהמוחלט אינו מוסגר, [וטומאתו אינה בנויה ע"ג טומאה הסגר, שהרי המוחלט שהלכו סימניו אינו חוזר להסגרו, (תוספתא פ"ב ה"ג), וע"כ שבהחלטו אין לו דין מוסגר], מ"מ, כל זמן שאין לו סימן שיש בו בכדי להסגירו, דין מוסגר לו, ומאחר שאינו יכול להחליטו, דאינו מסגיר את הספק, להכי הוא נשאר בהסגרו.

     ובשיירי קרבן (ירושלמי נזיר פ"ט ה"ה) הקשה לדעת ר"ע, הא בתרי גברא יש חזקה, ואמאי איצטריך קרא. וע"פ דברי רבינו, כתב הגר"מ אריק ליישב, דבעינן קרא לסוף שבוע ראשון, שטהור הוא לגמרי, וראה הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-143)
151. והר"ש הביא את הפסוק 'וטמאו הכהן' (ויקרא יג, ח), אולם לכאורה ט"ס הוא שהרי איהו גופא בסופ"ד הביא מקרא ד'וטמא אותו' וכ"ה בתו"כ וכן מוכרח מתוך הענין. אמנם עיין רא"ש כאן ובעדויות (שם). [↑](#footnote-ref-144)
152. משמע מדברי רבינו ד'וטמאו' קאי אנגע, שצריך שיטמא נגע זה מכח עצמו, ולא בממ"נ וכ"כ הרא"ש. והקשה המשנ"א מהתוספתא [הביאה רבינו בחיבורו והר"ש] שה"ה לארבע שערות בבהרת אחת, והרי באותו נגע הם. וצ"ל דס"ל לחז"ל שהטעם לכך שצריך לטמא את הנגע בעצמו הוא, שצריך לידע מכח מה הוא מטמא, והלכך צריך שתהיה ברורה לו גם מהי הסיבה לטומאה, אם שערות אלו או אלו, למרות שממ"נ אותו הנגע בעצמו טמא. וע"ע בפירוש הראב"ד לתו"כ (שם). [↑](#footnote-ref-145)
153. קשה א"כ אמאי איצטריך קרא, ועיי' מש"כ בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, ובחזו"א (סי' ה ס"ק יב במוסגר) כתב שאיצטריך קרא לטיהרו הכהן שלא כדין ואח"כ נתברר שטיהר זה שהיה בו כסלע, שלא חלה טהרתו של הכהן. וצ"ע אם אפשר לומר כן בדעת רבינו שהלא נראה מדבריו במ"ד שכל מה שצריך פסוק הוא רק לסוף שבוע ראשון ולא לסוף שבוע שני שבלא"ה טהורים, ולדברי החזו"א גם שם נפק"מ לטימאו הכהן שלא כדין ואח"כ התברר שבאמת פשה הנגע וטמא הוא. גם יסוד דינו של החזו"א צ"ע שכיוון שמדיני חזקה צריך המצורע להשאר טמא וכך היא ההוראה לגביו י"ל שהוראתו של הכהן לא חלה גם ללא הדרשא המיוחדת של 'וטהרו הכהן', שהרי תניא בתוספתא (ספ"א): כהן שטימא את הטהור וטיהר את הטמא, וכו', אף על פי שטימא את הטמא וטיהר את הטהור, לא עשה ולא כלום. ולכאורה יסוד הדין הוא שאמריתו של הכהן אינה סתם אמירה אלא צריכה שתהא מבוססת על הוראה ומאחר וכאן יש טעות בהוראה בטלה אמירתו מיסודה.

     ולעיקר הקושיה משום מה איצטריך קרא, יתכן דלולא הדרשא הו"א שגם אחר שנטמא המצורע, טומאתו תלויה עדיין בהוראתו של כהן, ולכן כל שלא היה הכהן מטמאו לכתחילה יכול הוא לטהרו, ומאחר שהלכה היא שאינו מטמא את הספק הו"א שגם לאחר החלטו כל שאם היה בא לפניו לא היה מטמאו, יכול הוא גם לטהרו בדיעבד, קמ"ל. ועיי' משנ"א ושערי יושר (שער החזקות פ"ז יז'- כ'). [↑](#footnote-ref-146)
154. תנחומא (חוקת סי' ג), רש"י כריתות (ח ע"ב). [↑](#footnote-ref-147)
155. וכן פירשו שא"ר ודומה לו מצאנו במגילת תענית: 'בשובעת עשר ביה קמו עממיא על פלטת ספריא במדינת כלקים בבית זבדי והוה פרקן' (הובא בירושלמי מגילה פ"א ה"ד). עוד פירוש פירש הערוך, שהוא שם מין הגריס. ועיי' פי' רב האי גאון שביאר שקלקי הוא קצוב ומצומצם לא חסיר ולא יתיר, וצ"ע דהא הבהרת מטמאת גם ביתר. [↑](#footnote-ref-148)
156. מבואר להדיא בכלים (פי"ז מי"ב). ולכאורה זהו מקורו של רבינו במסכת נדה (פ"ו מי"ד) ובחיבורו (איסו"ב פ"ט ה"ו), שגריס שתולים בו כתמי נדה גם הוא הקלקי, אף שלא מצאנו לחז"ל שאמרו כן אלא בכגריס דנגעים, דהא כתבו הרמב"ן (הלכות נדה פ"ד ה"ד) והגהות מיימוניות (איסו"ב פ"ט אות ג) והראב"ד (בעלי הנפש שעה"כ עד /כא./ סד), שתולה בכל פול שיזדמן לה, אפילו הוא גדול. אמנם הב"ח כתב (יו"ד סי' קצ ד"ה כתב הרמב"ן) דאדרבא נראה מהא דהתנה רבינו שיהא כקלקי, שדעת רבינו לחלוק על הנך ראשונים, וס"ל שסתמו חז"ל 'גריס' סתם, משום שסמכו על הא דתנן במתני', ועיי' בתשובת חכם צבי (סי' סז). [↑](#footnote-ref-149)
157. במסכת מעשרות (פ"ה מ"ז) ובחיבורו (פ"א ה"ז) כתב רבינו, שהם מרובעים, והתוי"ט הביא מנוא"י כמו שהוא לפנינו, שהוא נוטה לריבוע, וראה בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-150)
158. עי' בד"ו ומי"ט. והנוסח שלפנינו מתוקן, וביאורו, לעולם בעינן ריבוע ממש של שלושים וששה שערות, אלא שאי"ז מעכב בצורת הנגע בכללותו, ואם שיעורו גדול מריבוע זה, יכול הוא להיות עגול, ובלבד שיכנס בו הריבוע שיש בו שלושים וששה שערות על מתכונתו המרובעת, וכ"כ רבינו בחיבורו (פ"א ה"ז - ח). והרא"ש כתב, שהגריס עצמו עגול הוא, והוא פחות משלושים וששה שערות, ולשיעור שלושים וששה שערות שהוא שיעור הנגע, מוסיפים את קרנותיו.

     הב"י (סי' קצ) הביא בשם המרדכי ששיעור גריס לנדה הוא שלושים וששה שערות, וכן נקטו הפוסקים, ולכאורה סתימת הפוסקים היא כרבינו, שהרי לפי דברי הרא"ש הנ"ל שגריס הקלקי עגול הוא אלא שמוסיפים לו את קרנותיו נמצא, שרק שיעור הנגע הוא שלושים וששה שערות, אבל שיעור כתם, שהוא גריס עצמו [שאמרו בו (נדה נח ע"ב): 'גריס', ולא אמרו: 'מרובע'] ללא קרנותיו, הוא פחות משלושים וששה שערות, וצ"ע.

     ובירושלמי (מעשרות פ"ה ה"ג) נחלקו רב ביסנא ואית דבעי מימר, אם הא ד'תני רשב"ג דאין מרובע מששת ימי מעשה בראשית' קאי רק על בריות או גם על אוכלין, ושם איתא לרב ביסנא דס"ל שקאי גם על אוכלים, ע"כ שהגריס - עגול הוא, ו'מרובע' שאמרה המשנה מוסב על הנגע, שאם נרבעו יהיה בו שיעור כגריס.

     והרא"ש הנ"ל ודאי דהוא כרב ביסנא דהא להאית דאמרי הגריס מרובע הוא. אולם דברי רבינו לכאורה סותרים זה את זה שהתחיל בזה שהגריס עצמו מרובע, כהאית דבעי למימר שם, ומ"מ פירש ש'מרובע' מוסב על הנגע, כמו שפירשו רב ביסנא.

     ונראה שרבינו מפרש שגם להאית דאמרי, מרובע קאי על הנגע, דאל"כ למה אמרה המשנה 'מרובע', בגריס הקלקי סגי, וכמו שהוכיח רב ביסנא שם עצמו, [עיי' בפני משה שם], ולמרות שהגריס אף הוא מרובע, הוצרכה המשנה לומר שהנגע מרובע, בכדי שלא נטעה לומר שיכול הנגע להיות עגול אם שטחו שוה לגריס. וכן פירש רבינו באהלות (פ"ג מ"ז) אהא דתנן התם 'מרובע' שלא יצרף אורכו לרוחבו, ועיי' בכ"ז בתשו' מהרש"ם (ח"ג סי' קנד).

     ולמש"כ רבינו שהגריס 'נוטה לריבוע' ולא שהוא מרובע ממש, ניחא שלא נחלקו במציאות, אלא נחלקו, אם ריבועו של הגריס נחשב למרובע אם לאו. וסייעתא גדולה שלכו"ע נוטה למרובע הוא מתוספתא (מעשרות פ"ג): 'אלו הן גריסין הקלקין אלגוסין המרובעין', והתם ודאי דמרובעין קאי אגריס. [↑](#footnote-ref-151)
159. וכ"כ רבינו בחיבורו (פ"ג ה"א). [↑](#footnote-ref-152)
160. פ"ב ה"ד לפי גי' הר"ש (מ"ג) והגר"א (שם): 'ובה מחיה ארוכה או עגולה', וכ"ה בפ"ג ה"י. וצ"ע מה מצא רבינו בתוספתא טפי ממתני' דפ"א מ"ה. [↑](#footnote-ref-153)
161. עיי' רא"ש וחזו"א (סי' ה ס"ק א). [↑](#footnote-ref-154)
162. כמו שאמרו (סוכה ה ע"ב): שיעורין חציצין וכו' הלל"מ. וכ"כ בחיבורו (פ"א ה"ח). ונראה דשיטת רבינו שהשיעורים כולם מהלל"מ כמש"כ ביומא (פ"ח מ"א): 'ומן הצורך שתזכור תמיד שכל השעורין כולם בכל תורתנו הלכה למשה מסיני', וכ"נ בפ"ב מטו"מ ה"ב ופי"ג הי"ד מטו"צ ועוד, וצ"ע. אמנם בהמשך כתב רבינו ששאר הנגעים נלמדים בג"ש מבהרת ולא מהלל"מ, וצ"ל דחשיב בכלל שיעורים הלל"מ, כיון שמ"מ עיקר השיעור הוא מהלל"מ. [↑](#footnote-ref-155)
163. היינו, בין שיעור הגריס לבהרת, בין שיעור עדשה למחיה. [↑](#footnote-ref-156)
164. בד"ו ב' פעמים ובמקור הערבי 'מראת' שהוא לפחות שלש פעמים. [↑](#footnote-ref-157)
165. ולדברי רבינו שהשיעור הוא מהלל"מ, יש ללמוד, שגוזרים ג"ש על דין שנלמד מהלל"מ, כמו שהוכיח הרמב"ן בסהמ"צ (שורש ב סוד"ה והנה הרב, עיי' שו"ת פנים מאירות ח"ב סי' צח) מפסחים (פא ע"ב). וראה בצל"ח (שם) שגם לדעת רש"י דס"ל שאין דנים את כל הי"ג מידות מהלל"מ, היינו דוקא אם נמסרה הג"ש להלכה זו בלבד ולא בנמסרה גם לשאר מילי, והכא הרי נמסרה גם להא דאיתא בפ"ג מ"ז. [↑](#footnote-ref-158)
166. בד"ו 'רבתה המחיה טמאה' והביא גי' זו הר"ש, ויישבה. ועיי' משה"ק הרא"ש, ובתי' המהר"ם [הובא בתוי"ט]. [↑](#footnote-ref-159)
167. ובמשנה ג' כתב רבינו: 'רבת הבהרת' דהיא טמאה משום פשיון אבל במתני' לא ביאר כן. ופשטות היינו משום דקשיא ליה, הא בלא"ה כבר טמאה היא, וכמו שהקשה הרא"ש. ודברי רבינו צ"ב. ואולי כוונת רבינו שבאה המשנה שרבתה המחיה טמאה בכל צורות הריבוי וכמש"כ בריש מ"א: 'אבל אם היה בו יתר על שיעור המרובע הזה הרי הוא מטמא באיזו צורה שתהיה'. או אפשר שכוונת רבינו, שאם התרבתה הבהרת הרי היא טמאה, אף שהמחיה עומדת בשיעורה, ואינה עומדת ביחס לבהרת ביחס של עדשה לתשעה עדשים. ומיושבת בזה קושית תוי"ט, מ"ט לא הביא רבינו בחיבורו את הדין של רבתה הבהרת, דכלול הוא בעיקר השיעור שהביא רבינו בריש ההלכות. וע"ע רא"ש, תוי"ט, תפא"י, ובדעת רבינו בזה בפ"ה (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). וע"ע רש"ש. [↑](#footnote-ref-160)
168. והר"ש כתב שנטהרה הבהרת משום שהמחיה אינה מבוצרת, וכוונתו דמשום הכי הוי בכלל הלכה המחיה. וע"כ שגם רבינו מסכים עימו. ומש"כ כאן שאין בה כגריס נראית כוונתו, שכל שהמחיה אינה מבוצרת, לאו שם מחיה עלה, ואף אינה מצטרפת לגריס. וכ"כ המקד"ד (סי' נ ס"ק ה ד"ה והנה לר"מ), וכיוון בזה לדעת רבינו כאן. וראה לקמן (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). ויש בזה כמה נפק"מ, כגון, שאין מסגירים אותה בתחילה, ועוד, שגם אם היה בה שיער לבן אינה טמאה. אולם מאחר שיסוד הדין הוא מה שאינה מבוצרת, [דאם מחיה שאינה מבוצרת היתה מחיה, גם לא היה חסר בבהרת כגריס, דהיתה המחיה מצטרפת לשיעור], יל"ע למה ביאר רבינו שהוא משום שאין בה גריס. ויש לומר, העדיף רבינו לומר שאין בה גריס, משום דמה שאינה מבוצרת הוא מסימני טומאה, ואילו מה שאין בה גריס הוא שחסר במציאות הבהרת עצמה, וע"ע הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא שהוכרח רבינו לפרש שחסר בה כגריס משום המבואר במשנה ג. ויעויין בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא שרבינו פסק כר"מ שמחיה פחותה מעדשה מצטרפת לשיעור גריס. וצ"ל דשאני אין בה עדשה מאינה מבוצרת, דיש בה בכדי להצטרף לעדשה. [↑](#footnote-ref-161)
169. בטעם לכך שאין הנתק פושה לתוכה עיי' ראב"ד (תו"כ שם) וקר"א (הובא בתוי"ט). [↑](#footnote-ref-162)
170. משמע שלדעת רבינו מתני' איירי כשיש בבהרת ובמחיתה יחד כגריס, שאם יש בבהרת גריס ללא מחיתה ורבתה מעט מכעדשה, למה תטהר הבהרת, הרי היא מבוצרת דיש בה עדיין מכל צד שתי שערות דהבהרת. וצ"ל לפ"ז כמש"כ בחזו"א (סי' ה ס"ק כ) דרבינו פוסק כר"מ שבתוספתא (פ"ב ה"ד) שפחות מכעדשה מצטרף לכגריס, דאל"כ ל"ש בה פשיון, [בין לדין רבתה הבהרת טמאה, ובין לפחתה המחיה לדעת ר"מ], דהא לא הוסגרה מתחילתה כשהיה בה כגריס.

     נמצא לפ"ז שגם בבהרת ומחיתה יחד כגריס, לדעת ר"מ יש פשיון לתוכה, וזה דלא כהר"ש (בפי' התוספתא) דס"ל דל"פ ר"מ בפחתה המחיה דמ"ב, משום דהתם אין גריס בבהרת עצמה. וכן מוכח מתוך דברי רבינו בחיבורו פ"ג ה"ה שכתב: 'היתה המחיה פחותה מכעדשה ורבתה המחיה עד שנעשית כעדשה הרי זה מוחלט. נתמעטה המחיה ממה שהיתה או שהלכה לה הרי זה כמות שהיה ואין כאן סימן טומאה'. וכתב הכס"מ דרבינו בא לאשמועינן דאין פשיון לתוכה. ורבינו איירי באופן שהיה גריס בבהרת ובמחיה יחד וא"כ מבואר שיש פשיון לתוכה אף בכה"ג, וכן מבואר בביאור הגר"א [בסוף הש"ס]. ועיין פ"ד (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא).

     ולענין הקושיה מ"ט לא פליג ר"מ לעיל (מ"ב), צ"ל שרבינו מיישב כהגר"א [עיי' א"ר, ביאורו בסוף הש"ס ובתוספתא], שכיון שיש במחיה עדשה, בכה"ג חשיב דרך ריפוי, ולא סימן טומאה. ומדויק מה שרבינו הביא בחיבורו (פ"ג ה"ה, פ"ד ה"א) את ההלכה שאין פשיון לתוכה דוקא באופן שאין במחיה עדשה, שאם יש בה עדשה ל"ש בה פשיון דהא דרך ריפוי הוא. ועיין לקמן (מ"ה) הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, ובמהר"ם (הובא בתוי"ט). [↑](#footnote-ref-163)
171. לעיל (מ"ב) ביאר רבינו שרבתה המחיה הרי הוא טהור משום שנתמעטה הבהרת מכגריס ולא ביאר משום הלכה הבהרת [הארכנו בזה לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא)], ואכן מש"כ רבינו שאם רבתה המחיה יתר מעדשה טהור משום שנתמעטה מכגריס ניחא רק למה שכתב רבינו שטהרתו משום שנתמעט מכגריס, דהא ליתא הכא טהרת הלכה המחיה, שהרי מעולם לא הוחלט במחיה כעדשה. ועיין רא"ש שכתב 'אבל יותר מכן טהורה, שאינה מבוצרת' וע"כ שכוונתו דמשו"ה אף ממעטה מכגריס, כמש"כ רבינו. ונראה דהוקשה לרבינו סתימת המשנה שאמרה 'רבת המחיה טהור' ולא התנתה לומר שכ"ז דוקא אם רבתה לעדשה ולא ליותר ממנה ותי' שבריבוי המחיה על יתר מעדשה היא נכנסת ממש לאותו ציור שהוזכר לעיל (מ"ב). [↑](#footnote-ref-164)
172. ר"ל ולפיכך אם רבתה המחיה ולא הבהרת ולא נשאר בבהרת שתי שערות מכל צד הרי הוא בכלל 'ובלבד שלא יתמעטו מכשיעור' המוזכר במתני'. ומתבארים מתוך כך שלושה דינים: א. שיעור הבהרת בגריס. ב. שיעור המחיה בכעדשה. ג. שאינה מבוצרת מבטלת את שיעור הגריס, וכמש"כ לעיל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. ובחיבורו פ"ג ה"ו כתב רבינו: 'בהרת יתירה מכגריס ובה מחיה יתירה מכעדשה ורבו או שנתמעטו טמא ובלבד שלא יתמעט בהרת מכגריס ולא תתמעט המחיה מכעדשה ולא תקרב המחיה לסוף הבהרת בפחות מכדי צמיחת שתי שערות כמו שביארנו' ודבריו מקבילים ממש למש"כ לפנינו בפירושו, שהוסיף על המשנה, את דין המחיה שאינה מבוצרת, והוא בכלל הדין של 'ובלבד שלא יתמעטו מכשיעור'. [↑](#footnote-ref-165)
173. במקור של הגר"ע קורח היה פסיק אחר תיבת 'לחיצונה' ונקודה אחר תיבת 'והלכה' ותיקנתי כמבואר לכל מעיין. [↑](#endnote-ref-10)
174. בד"ו ובשא"ר 'כלה'. [↑](#footnote-ref-166)
175. ראה בתוספתא (פ"ב ה"ד) 'אמר ר' יוסי כו' אני רואה את הבהרת כאילו השחין במקום מחיה'. ומשמע שבשחין אשר במחיה כו"ע מודו שטהור ולא נחלקו אלא בבהרת וכ"כ החזו"א. וכך הוא שיעור דברי רבינו, שר' יוסי סובר שלא תהיה המחיה מחיה אלא א"כ כולה מחיה ואין בתוכה כלום, אבל ת"ק סובר שאם יש בתוכה בהרת עדיין מחיה היא. [↑](#footnote-ref-167)
176. עיי' לשון רבינו בחיבורו (פ"ג ה"ז), חסד"ד (פ"ב ה"ט ד"ה ומילתיה דר"ש), וחזו"א (סי' ה ס"ק כז). [↑](#footnote-ref-168)
177. ראה לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) בשם הגר"א שבכה"ג שיש עדשה במחיה גם ר"מ מודה דאין פשיון לתוכה, ובמתני' כתב הא"ר דר"ע ור"ג ס"ל כחכמים דר"מ, וצ"ע למה הוצרך לזה הא יש במחיה כעדשה, ואי נימא דגם שיטת רבינו כהגר"א כמש"כ לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא), צ"ל שלא ציין רבינו למ"ג אלא להורות מקור לעיקר הדין, ומ"מ הואיל ויש בה כעדשה, כו"ע מודו שאין הבהרת פושה לתוכה. [↑](#footnote-ref-169)
178. מבואר שלדעת ר"ע החיצונה טהורה רק משום הפסיון לתוכה שנעשה בזה להלכה המחיה, ואם לא היתה הולכת, החיצונה טמאה [או לכהפ"ח מוסגרת]. וכתב החזו"א (סי' ה ס"ק כג) דלפ"ז הא דתניא בתוספתא (פ"ב ה"ד הביאה הר"ש במ"ו) בדעת ר"ע: 'אם משום מחיה אין חוששין לחיצונה שהבהרת בתוכה' א"א לפרש שהבהרת החיצונה טהורה, כמו שביאר הר"ש, אלא מדובר באופן שנתמעטה המחיה ולא נשאר כעדשה בצד אחד, ועל זה אמר רבי עקיבא שלא מצרפים את שני צידי המחיה לשיעור כעדשה לטמאות משום מחיה, מפני שהבהרת לתוכה.

     והמהר"ם ס"ל בחד פירושא דלר"ע החיצונה טהורה לגמרי, וכפשטה דהתוספתא. וכן ס"ל להר"ש (מ"ו) אליבא דר"ע שבתוספתא, אלא שהתקשה מ"ט אינו מוסגר. ונתן לזה טעם המהר"ם, ועיי' משה"ק ע"ד הרש"ש, וראה מש"כ בזה המקד"ד (סי' נ אות ו) והחזו"א (סי' ה ס"ק כג).

     ובדעת ר"ע שבמתני' ס"ל להר"ש שהחיצונה מוסגרת היא ואינה טהורה, שהרי פירש [בסוף פירושו למתני'] שאם היה פסיון לתוכה היתה החיצונה טמאה משום פסיון, וע"כ שהסגירוהו מתחילה בסוף שבוע ראשון, שהרי אין פסיון ללא הסגר. וכ"כ הר"ש לקמן (פ"י מ"ז). וצ"ע שלא פירש שהיא טהורה לגמרי כר"ע שבתוספתא. [↑](#footnote-ref-170)
179. בפשטות כוונתו, שתרוייהו מחד דינא, שאין פשיון לתוך נגע - בין אם הוא לתוך אותו נגע, בין אם הוא לנגע אחר. ולפי ביאורו של מהר"ם [כת"י] בתוספתא, סברא זו מפורשת שם. וכ"כ הרא"ש והגר"א בביאורו (הנדפס בסוף הש"ס). ורבינו בחי' (פ"ג ה"ז) פסק כר"ע ולשונו 'בהרת כגריס וכו' בין שהיה מתמעט כולה בפנים, בין שהיה מתמעט מבחוץ, הרי הן כבהרת אחת שאין בה סימן טומאה' ומשמע שאינו פשיון משום שבזה שנעשו לבהרת אחת, הוי פשיון לתוכו, ועיי' קרית ספר להמבי"ט ומקד"ד (סי' נ אות ח).

     ויסוד הדין אינו דוקא לתוך בהרת שיש בה דין נגע, שהרי אין הנגע פושה לתוכו גם במחיה פחותה מעדשה כדאיתא לעיל (מ"ג), [ולדעת חכמים בתוספתא (פ"ב ה""ד, הובא בר"ש מ"ג), מחיה פחותה מעדשה, אינה מצטרפת לבהרת, ומפורש (שם) שאף הם מודים שאין המחיה פושה לתוך מחיה פחותה מעדשה], יתירה מזו מצינו שאין הנגע פושה לתוכו גם בבתים ובגדים (טו"צ פי"ב ה"ג), למרות שאינם בתורת מחיה, אלא ע"כ שבזה שהנגע מקיף את המקום, הוא נחשב לתוך הנגע, וע"ז הוא שאמרו, אין הנגע פושה לתוכו. ועיי' משנ"א ומש"כ לקמן (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-171)
180. לרבינו 'בין כך ובין כך' פי', בין פשתה הפנימית ובין פשתה החיצונה, ולאורויי שאם פשתה הפנימית למחיה אינו סימן טומאה, וכן פירש הרא"ש, אולם לקמן (פ"י מ"ז) כתב הרא"ש, שרבי עקיבא סובר כרבי יוסי שהחיצונה מוסגרת, ובמלאכת שלמה שם הקשה סתירה בדברי הרא"ש במתני'. ועיי' חזו"א (סי' ה ס"ק כד) שהרא"ש כתב כן על פי התוספתא, ומודה הרא"ש להר"ש שלרבי עקיבא החיצונה מוסגרת, אלא שפירש שבמשנה הוזכר רק הדין של פשיון לפנימית, ולא הוזכר הדין של מחיה לחיצונה.

     והר"ש ביאר באו"א ולשיטתו מודה ר"ע דהפנימית פושה לתוך החיצונה, והרא"ש הקשה עליו, הביא דעת רבינו, והסכים לביאורו, וכ"כ הא"ר. ובתוספתא (הביאה הר"ש במ"ו) איתא להדיא כרבינו, שאליבא דר"ע, אין הנגע הפנימי פושה לתוך החיצוני. ומה שנמנע הר"ש מפרש כן במתני' כתב הרא"ש שהר"ש גרס 'החיצונה טהורה', ועיי' בזה בחזו"א (סי' ה ס"ק כג). [↑](#footnote-ref-172)
181. וכ"פ בחיבורו (פ"ג ה"ז). [↑](#footnote-ref-173)
182. וכ"פ בחיבורו (שם). [↑](#footnote-ref-174)
183. צ"ע אמאי לא תנן ואינו סימן פשיון לחיצונה כדתנא בסיפא. וצ"ל דלא תנא ליה משום דבלא"ה טמא משום מחיה. ולכאורה מכאן סייעתא לפירוש רבינו בריש מ"ב גבי הא דתנן התם רבתה הבהרת טמאה, דלאו משום פשיון הוא, משום דבלא"ה טמא המשום פשיון, ע"ש בהערות. [↑](#footnote-ref-175)
184. ר"ל דר"ע פליג אר"ש וס"ל דגם במחיה יתירה מכגריס אין הפנימית פושה לתוכה. והלכה כר"ע. ועיי' חזו"א (סי' ה ס"ק כג). [↑](#footnote-ref-176)
185. וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ד ה"ג) וכן ביאר הרא"ש. ולדברי רבינו לכאורה דין בוהק פחות מכעדשה אינו דוקא בבוהק, והיינו בוהק היינו מחיה, וכמו שכתב רבינו בהמשך. וכיון שדין הבוהק כדין המחיה נמצא, שמאמר ר"ש 'בד"א בזמן שהיא כעדשה מובאת' בא לאפוקי בין מאם היתה יתירה מעדשה ובין מאם היתה פחותה מכעדשה, אלא שהאופן שהיתה המחיה פחותה מכעדשה ציירה אותו המשנה בבוהק.

     והתוי"ט הקשה מהו החידוש בדינא דבוהק. ולכאורה יש חידוש בזה שהבהרת פושה לתוך הבוהק, שהרי הראב"ד (תו"כ פרשתא ב פ"ב הי"ז) ס"ל דבוהק לא חזי לפשיון כל דהוא, משום דפשיון כל דהוא לתוך בוהק הוי צרבת הבוהק, ודלא כרבינו. ועיי' מה שתמה התוי"ט (פ"ד מ"ה) על דברי הראב"ד הללו, ומה שתי' הרש"ש (שם).

     ובעיקר דעת ר"ש אליבא דרבינו שבין יותר ובין פחות מכעדשה, יש פשיון לפנימית, עיי' ברא"ש. [ויש שם טעו"ס וצ"ל א"נ. ע"פ כת"י ומלאכ"ש]. והרש"ש והחזו"א (סי' ה ס"ק כג) כתבו לבאר, שדעת ר"ש היא שעד כאן לא אמרינן פשתה הפנימית טהור אלא משום דפשתה למחיה כעדשה, שדוקא אז, סימן ריפוי הוא, משא"כ בפחות מעדשה, שלא היה סימן טומאה מתחילתו, אינו סימן לריפוי, וה"ה ליתר מעדשה שאחר פשיון הפנימית נשאר כעדשה, שאינו סימן לריפוי, כיון שעדיין טמא הוא. ומ"מ החיצונה מיהא אינה פושה לתוכה בין אם יש בה כעדשה ובין אם יש בה פחות מכעדשה משום דהא דאין הבהרת פושה לתוכה אליבא דר"ש לאו משום שסימן ריפוי הוא. ונמצא שמש"כ רבינו לעיל (עיי' הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) דהא דאין הפנימית פושה לתוכה והא דאין הפנימית פושה לתוכה חד דינא הוא, הוא דוקא לר"ע, דלר"ש תרי דיני נינהו. [↑](#footnote-ref-177)
186. עיי' בפ"א הערות שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, ופ"ד הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא. [↑](#footnote-ref-178)
187. תיבות אלו כבר הודגשו. [↑](#endnote-ref-11)
188. וממילא כלול דינו בהא דתנן במ"ה, כמו שביאר הרא"ש. וכ"נ מסתימת רבינו בחיבורו (פ"ג ה"ג) שהמחיה מטמאת בכל מראה. ועיי' ברא"ש לעיל (פ"ד מ"ב) שכתב שמחיה מטמא רק אם הוא כמראה עור הבשר של המנוגע, וצ"ע בסתירת דבריו. ותוי"ט תמה ממתני' (פ"א מ"ה) שהבוהק ממעט המחיה, ומדתניא בתו"כ (פ"ג הי"א): 'בשר חי ולא הבהק', דבא למעט מחיה במראה בוהק, וכמו שביארו הראב"ד (שם) והגר"א בא"ר ובביאורו שבסוף הש"ס, וצ"ע.

     והר"ש ביאר דמתני' קאי אמתני' דלעיל ואיירי בחד גוונא אלא שבמתני' בין המחיה לבהרת הפנימית נולד בוהק, וקמ"ל דבוהק פחות מעדשה אינו מפסיק לפשיון, וכתב החזו"א (סי' ה ס"ק כח) דלדעת רבינו אין מקור לדין זה, ועיי' ראב"ד (תו"כ פרשתא ב פ"ב הי"ז). [↑](#footnote-ref-179)
189. בד"ו ר' אליעזר. [↑](#footnote-ref-180)
190. בגי' דידן איתא: 'אילך ואילך'. [↑](#footnote-ref-181)
191. ר"ל, בקצה ראש האבר. [↑](#footnote-ref-182)
192. עיי' חזו"א (סי' ו ס"ק ז) שכתב שהוא בשלושה שטחים, וצ"ע בדעת רבינו. ואולי כוונתו לנגע מלבד מחיתה. [↑](#footnote-ref-183)
193. ואפילו שיש גריס שלם בצד ראש האיבר [לא בקצהו] שנראה במקום אחד, אין הנגע נטמא, כדמשמע מסתימת רבינו (פ"ג ה"ח). ולפ"ז ניחא מה שאמרו דין זה במחיה דלרבותא אמרו כן, שגם המחיה צריכה שתראה בשטח אחד עם הבהרת. (מהרי"ט קדושין כה ע"א, עזרת כהנים פ"ב ה"ח; תוספת העזרה ד"ה אינו טמא, חזו"א סי' ו ס"ק יז).

     וע"ע בחיבורו (פ"ג ה"ח), וכפל עצמו (שם ה"ט) [ע"ש היטב שהביא בתרוויהו לקרא]. וראה בזה במי"ט ובהגה' הגראז"מ על הרמב"ן (קדושין כה ע"א) שכתבו לבאר, דבהלכה ט איירי בבהרת ללא מחיה, משום שאם יש בה מחיה, לא נוהג בה דין דהיה מקומן יושב, משום דאינו יושב לגמרי, ובמחיה דוקא, כיון שלמרות שהוא יושב, מעוגל הוא מעט, והמחיה מחלקת את הנגע, כמש"כ רבינו שם, ולפיכך נקט במתני' דין בהרת עם מחיה. וכתב החרד"ן דכ"ז משמע בגי' הר"ש בתוספתא (פ"ב ה"ה) שאמרו שם: 'עשרים וארבעה ראשי אברים אין מיטמאין משום מחיה, ואם היה מקומן יושב כגריס, הרי אלו מיטמאין בנגעים' ומדפתח במחיה וסיים בנגעים משמע כנ"ל דדין מקום יושב שייך רק בנגעים. ודלא כגירסת הגר"א (הגה' שם ובז"ז) שגרס 'בגריס' [ועיין היטב בגי' הגר"א דלשיטתו נחלקו בזה תנאי, אם הוא דין במחיה או בכל הנגעים].

     וכך היא משמעות לשון רבינו לפנינו בפירושו: 'שהנגע צריך שיהיה בשטח אחד באופן שהכהן רואה את כולו כאחת', דקאי על כל הנגעים, ורק בהמשך דבריו מדבר רבינו על מחיה. ובזה מדויק היטב התו"כ שהביא רבינו דבה"ח (בתו"כ שם) אמרו: 'וראהו עד שיהא רואהו כאחת, שאם היה בראש חוטמו ושופע להלך והלך, בראש אצבעו ושופע הלך והלך, אינו טמא' דאיירי בכל נגעים ולענין זה הדגיש התו"כ שדוקא אם ראש חוטמו או אצבעו היה שופע אילך ואילך ובה"ט (שם) אמרו עפ"ז: 'מכאן אמרו עשרים ראשי איברים אינם מטמאים משום מחיה', דלענין מחיה לעולם ראשי איברים אינם מטמאים, משום שמחיה מחלקת הנגע והוא נראה בכל ראשי האיברים כשנים.

     וע"ע במרכה"מ (שם) בחסד"ד (פ"ב הי"ב) ובחזו"א (סי' ו ס"ק יז). [↑](#footnote-ref-184)
194. עיי' תוי"ט. [↑](#footnote-ref-185)
195. עיי' רש"ש ותפא"י. [↑](#footnote-ref-186)
196. וכן פסק רבינו (פ"ג ה"ח). [↑](#footnote-ref-187)
197. לשון הפסוק: והיה בעור בשרו. [↑](#footnote-ref-188)
198. לכאורה צ"ל 'והקמטים'. [↑](#footnote-ref-189)
199. וביתר פירוט כתב בחיבורו (פ"ו ה"א): 'והקמטים שבבטן והקמטים שבצואר'. והר"ש והרא"ש ס"ל דקמטים הם הקמטים שבכל הגוף ומשו"ה כתבו דהתנא פירט את הקמטים שבצואר לגלויי ארישא דלא נימא הנמ"ל קמטים שבצואר, ועיי' מהר"ם. [↑](#footnote-ref-190)
200. והם; לשון רבים - בית השחי לשון יחיד? [↑](#endnote-ref-12)
201. ולהכי אינם בכלל 'עור בשרו', וכדברי רבינו בחיבורו (פ"ו ה"א) שכתב: שנא' בעור בשרו וכל אלו אינו עור גלוי אלא מהן שאינו עור ומהן שהוא עור והוא מכוסה ואינו גלוי. וכתב המי"ט שכן כוונתו גם במש"כ כאן, שיש מהם שאינם עור, ויש מהם שאינם גלויים לעין. ועי' ר"ש שציפורן גלויה לעין היא אלא שאינה עור. והרא"ש כתב כן אף לענין כף הרגל שהיא נגלית, אלא מחמת שהעור שם קשה, אינה עור בשר, אולם הר"ש הראב"ד ורבינו הלל (פרשתא ג פ"ד ה"ב) נקטו שתחת כף הרגל בכלל בית הסתרים הוא.

     ומשמע הן מפירושו והן מחיבורו, שגם בית הסתרים ילפי' מעור בשרו. ועיי' מהר"י קורקוס שהקשה שבכ"מ אודם שפשפתיים ל"ח בית הסתרים, ותי' הכס"מ (שם) ששאני הכא דכתיב זמני טובא 'עור בשרו'. חזינן כנ"ל, שהדרשא היא מעור בשרו. וצ"ע מקורו של רבינו, ואפשר שרבינו למד לדרוש כן מקדושין (כה ע"א) גבי בית הסתרים בטבילה, אמרו שם: 'מה בשרו מאבראי אף כל מאבראי', חזינן מינה שרק הגלוי נחשב כבשרו, ולמד רבינו שכך היא המדה גם ל'עור בשרו' האמור בנגעים. ולפ"ז ילפי' מעור בשרו תרי הלכתא, חד למה שאינו בכלל עור, וחד למה שאינו בכלל עור בשרו משום שאינו גלוי, ובלשון רבינו הנ"ל: 'מהן שאינו עור ומהן שהוא עור והוא מכוסה ואינו גלוי'. ועיי' רש"ש ותוס' אנש"ש.

     ומ"מ צ"ע שלא הביא רבינו קרא דלכל מראה עיני הכהן כמו שדרשו בתו"כ לענין 'כיצד האיש נראה' (פ"ב מ"ד) והביאה רבינו לעיל (שם). גם צ"ב בחיבורו (בפ"ט הי"ב) שהביא דינא דלכל מראה עיני הכהן ושם איירי בדיני הכהן ולא הביאה (בפ"ו) יחד עם מתני'. ונראה דלרבינו שתי הלכות שונות הם דדין משנתנו הוא מצד מקום הנגע שכל מקום שאינו נראה לכהן בשום תנוחה של המנוגע כתוך העין וכו' אינו חשוב כעור בשר כלל, ודין דלכל מראה עיני הכהן הוא דין מצד ראית הכהן, ושם איירי במקום ששייך שיראו בתנוחות מסוימות של המנוגע אלא שלא דרשה התורה אלא שהאיש יראה כעודר וכו'. ולפי זה מה שכתב רבינו (בפ"ט שם) 'קמטים' בדוקא הוא דהא בפ"ו כתב 'קמטים שבבטן והקמטים שבצואר' ו'קמטים' סתם הם שבשאר הגוף שאינם באים מיתרת השומן אלא מתנוחת המנוגע, וכן צ"ל שתחת הדד ובית השחי דמתני' הוא באותו מקום שאינו נראה בכל תנוחות המנוגע.

     ונפק"מ לדין ראוי לפשיון דריבר"י שפסקה רבינו בזה"ל (פ"ו ה"ג) 'בהרת הסמוכה לראש או לעין או לאוזן וכו' טהורה שנאמר וראה הכהן את הנגע בעור הבשר שיהיה כל שחוצה לנגע בעור הבשר וראוי לפשיון' ומבואר שבעינן שיחשב הסמוך לה עור בשר אבל הא דילפי' בפ"ב מלכל מראה עיני הכהן חשיב עור בשר והסמוך לו טמא. עוד נפק"מ לדין קמט ונתגלה (פ"ז מ"א) דדוקא לקמטים דאדם שמן הוא כמש"כ רבינו (שם) משום דקמט אדם שמן לעולם הוא בית הסתרים ולא מחמת תנוחתו וראה במי"ט (חרד"ן פ"ב מ"ד) שרמז לזה. ולדברי המפרשים (עיין פ"ב הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) שאם הכהן ראה נגע במקומות המכוסים הרי הוא טמא, יש נפק"מ רבתא בין שתי הלכות אלו, דאם יראה הכהן בתוך העין או האוזן, ודאי שאינו טמא, דומיא דשחין ומכוה המורדים. [↑](#footnote-ref-191)
202. לשון רבינו בחי' (פ"ו ה"א): 'והראש והזקן שיש בהן שיער וכו' אין מתטמאין בנגעים ואין מצטרפין' ומשמע שכל זמן שיש בראש שיער, אין הבהרת שבראש מטמאה, ואפי' שאין הבהרת תחת השיער, וראה מש"כ בזה לקמן (פ"י הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-192)
203. רבינו לשיטתו בחי' (פ"ח ה"א) שגם במראה בהרת אינו טמא אלא משום נתק. והר"ש כתב 'עד שלא ניתק השער אין מיטמאין בבהרת' קצת משמע דמשניתק מטמא בבהרת וכשיטתו לעיל (פ"ג מ"ה). וראה לקמן (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-193)
204. לקמן (פ"ט מ"א). [↑](#footnote-ref-194)
205. חולין (ח ע"א). [↑](#footnote-ref-195)
206. חולין (שם). [↑](#footnote-ref-196)
207. ור"ש פי' באו"א ועיי' תוי"ט ורש"ש. ודעת רבינו צ"ב שהרי בתו"כ (פרשתא ג פ"ו ה"ו, הביאו הר"ש) איתא: 'אין לי אלא שחין שעלה מאליו מניין לקה בעץ ובאבן ובגפת ובמי טבריא ובכל שאינו בא מחמת האש הוא שחין ת"ל שחין שחין ריבה', מבואר שהעולה מאליו יותר הוא שחין מהבא מחמת מכה. [↑](#footnote-ref-197)
208. והר"ש כתב: 'ויש אומרים: מורר, מלשון (ויקרא טו) 'רר בשרו'. [↑](#footnote-ref-198)
209. מעין זה גרס הגר"א שם. ובגי' דידן ליתא 'קדח המורד'. [↑](#footnote-ref-199)
210. לענין שאינן מטמאים משום שחין דרשו (פרשתא ג פ"ו ה"ה): 'שחין, יכול מורד, תלמוד לומר ונרפא, אי ונרפא יכול עד שנעשה צלקת, תלמוד לומר שחין, הא כיצד, נרפא ולא נרפא, כשהוא אומר למטה צרבת השחין היא, עד שיקרום כקליפת השום', והביאה הר"ש, אמנם כוונת רבינו לבאר מ"ט אינם טמאים משום בהרת וע"ז הביא להוכיח מדברי הספרא שהשחין והמכוה המורדים אינם בתורת עור, ולהכי אינם מטמאים משום בהרת. ונפק"מ בזה שאינם עור, שאינם נחשבים כמחיה כדאיתא בהמשך דברי רבינו. ובדעת הר"ש נראה שכוונתו לברייתא דר' ישמעאל (הביאה הר"ש בפ"ג מ"ד): 'כל דבר שהיה בכלל ויצא לטעום טעם אחר שהוא כענינו, יצא להקל ולא להחמיר', וס"ל שיצא גם לזמן היותו מורד. [↑](#footnote-ref-200)
211. וכ"פ רבינו בחי' (פ"ו ה"א). [↑](#footnote-ref-201)
212. רבינו לשיטתו לעיל (פ"א מ"ה) ובחי' (פ"ו ה"ג) שפסק כר' יוסי בר' יהודה (תוספתא פ"ב) אולם הר"ש (בריש מתני') והראב"ד ס"ל שמתני' פליגא אריבר"י. [ובכס"מ כתב בשם מהר"י קורקוס שהר"ש מודה לרבינו וכבר תמה בזה המי"ט]. וביאר המי"ט (בפירושו לר"ש) שרבינו בא לבאר הא דאיתא במתני' 'שאינו פושה לתוכן', דמשמע הא הנגע עצמו טמא, ומבאר רבינו, ששורש הדין הוא מה שאינו פושה לתוכם. [↑](#footnote-ref-202)
213. משום שאינם עור בשר (עיי' הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). ועיי' חזו"א (סי' ו ס"ק יח) שביאר את התוספתא לדברי רבינו. והר"ש ביאר באו"א, ועיין תוי"ט, מי"ט, ומשנ"א. [↑](#footnote-ref-203)
214. ספרא (פרשתא ג פ"ד ה"ב) הביאה רבינו לעיל במתני'. [↑](#footnote-ref-204)
215. צ"ב תיבת 'כאחד' ומש"כ רבינו 'כולו' עיין מש"כ לקמן (פ"י הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-205)
216. רבינו מבאר דקאי אקרחת וגבחת, ולפירושו מבואר, דבזקן איכא קרחת. ועיי' משנ"א וחזו"א (סי' ז ס"ק יט). והר"ש פי' דקאי אנתקים, וביארו המי"ט והחזו"א (סי' ו ס"ק יח) שפי' כן משום סיפא דאינן מטמאים משום מחיה ואילו הקרחת מטמאת משום מחיה (פ"ג מ"ו), והמשנ"א פי' משום שס"ל שאין בזקן טומאת קו"ג, וכן נראה שסובר הר"ש לקמן (פ"י ריש מ"י).

     ולכאורה להר"ש דקאי אנתקים הוא בזה לשיטתו לעיל (פ"ג מ"ה) שמראה בהרת בנתק מטמא משום בהרת, דאל"כ, הא אינו ראוי לקבל נגע עור בשר, ואינו מעכב את הפריחה. ברם צ"ע מדוע פירש הר"ש הא דתנן 'מיטמאים בנגעים' דהיינו נגעי נתקים [והיינו שהנתק מטמא בשיער צהוב], הא לשיטתו היה עדיף טפי לפרש, שהבהרת שבתוך הנתק מטמאת. ועיי' משה"ק מי"ט ובחזו"א (סי' ו ס"ק יח, סי' ד ס"ק כ). [↑](#footnote-ref-206)
217. וקשה מדוע לא פירש רבינו שהבהרת שבקרחת הראש והזקן אינה מצטרפת לבהרת של עור הבשר כמו שפירש 'אין מצטרפים' ברישא, וכמו שפירש הר"ש, וכן בחי' לא הביא רבינו הלכה זו דבהרת שבקו"ג אינה מצטרפת לבהרת שבעור בשר. ואפשר דפשיטא הוא, משום דשם נגע אחר לו. [↑](#footnote-ref-207)
218. רבינו קאי לשיטתו שפירש דמתני' איירי בקרחת וגבחת והם מטמאים במחיה, ולפיכך הוצרך לפרש דבר חדש, דקאי אשחין או אמכוה שבבהרת, שאינן מטמאים משום מחיה, אף שהעלו צרבת. [ראה לעיל (פ"ג מ"ד) שהשחין והמכוה עצמם אינם מיטמאים במחיה]. אבל הר"ש לשיטתו דמתני' איירי בנתקים פי' שמשנתנו אתיא כפשטא, שהנתק עצמו אינו נטמא במחיה. [אף שאם יש בו מראה בהרת הוא מטמא במחיה]. [↑](#footnote-ref-208)
219. ספרא (פרשתא ג פרק ד ה"ב). [↑](#footnote-ref-209)
220. דהיינו ממש כנגעי עור בשר, שאם יש בו בהרת, נידון בכל שלושת הסימנים, גם בשיער לבן, ולא כקו"ג שאינו מטמא בשיער לבן, כמש"כ רבינו בחי' (פ"ה הי"א). והר"ש כתב שמצטרפים לכגריס והנגע פושה לתוכם. ולכאורה זהו עיקר החידוש של המשנה שאינם נידונים כמו קו"ג, דלא תימא כיון שהוא מקום שיער הראש והזקן דינם כמו זקן לאחר קריחתו, ותמה הרש"ש מה שרבינו לא הדגיש את עיקר החידוש. וראה לקמן (פ"י הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) דאליבא דרבינו נקרח ראשו באופן שאינו נידון לא בקו"ג ולא בנתק ועלתה בו בהרת היא טהורה משום שראש וזקן אינה מטמאת משום נגעי עור בשר, וכ"כ החזו"א (סי' ג ס"ק טו), ופשוט לפ"ז שהו"א לומר, דהא דזקן וראש אינם נטמאים בבהרת, אי"ז דין בראש וזקן אלא במקום הראש והזקן, וגם קודם שנולדו, אין הבהרת שבהם מטמאת כלל, קמ"ל שכל עיקר דין ראש וזקן, הוא דוקא לאחר גדילתם. ובזה ניחא דברי רבינו שעיקר חידושא דמתני' שהראש והזקן קודם שנולדו דינם כעור בשר שמטמאים בבהרת. ופשיטא שאם נידונים כעור בשר ממילא גם מצטרפים לכגריס.

     והחזו"א (סי' ג ס"ק ו) הבין מדברי רבינו דדלדולין איירי באופן שאחר שגדל השיער באותן דלדולין הלך השיער מהם, ולפ"ז ע"כ שדינו קקרחת וגבחת שאינו מטמא בשיער לבן ואינו מצטרף לבהרת שבגוף ומש"כ רבינו שניטמאים בנגעי עור בשר הוא רק בבהרת ודינו כבהרת דקו"ג שאינו נידון בשיער לבן, והקשה, שכיון שדימהו התנא לראש וזקן עד שלא העלה שיער ע"כ איירי באופן שמעולם לא היה לו שיער. וצ"ע מנלן לחזו"א שאיירי באופן שנקרח הא אפשר שכוונת רבינו שקודם שגדל השיער נסרכו בו אותם יבלות וסריחות עד שלא העלה שיער כשאר ראשו או זקנו, וכן מוכח מחי' וכנ"ל.

     והנה החזו"א (סי' ו ס"ק יח) לשיטתו [שהדלדולין נידונים כקו"ג אף שבשאר הראש גדל השיער], הוכיח מכאן שקו"ג אינו דוקא בנקרח כל הראש, ולדברינו אפשר לומר כפשטא דרבינו, שדוקא כל הראש הוי קו"ג וכמש"כ לקמן (פ"י הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא).

     והראב"ד (תו"כ ופ"י ה"ב וע"ע פרשתא ה ה"א) פי' שדלדולים שבראש וזקן הם מקומות בראש ובזקן שנקרחו משיער ואינם נידונים משום נתק כיון שלא נשר השיער בידי שמים אלא מחמת מכה או בידי אדם. (ספרא. הובא בפירוש רבינו לקמן פ"י מ"ה). ועיי' תוספתא (פ"ד ה"ט) 'התלישות שבראש ושבזקן, זקן האשה זקן הסריס עד שלא העלו שער, הרי הן כעור הבשר לכל דבר', וכן פירש הר"ש לקמן (פ"י מ"י) תוספתא זו. והראב"ד לדרכו הוצרך לפרש מ"ט אינם נטמאים משום נתק משום שאיירי בכה"ג שהיה שם שיער, אולם לביאור רבינו והר"ש, פשיטא שאינם מטמאים משום נתקים, שהרי מעולם לא היה בהם שיער. [↑](#footnote-ref-210)
221. עיי' חזו"א (סי' ו ס"ק יח ד"ה ומיהו). [↑](#footnote-ref-211)
222. גי' ד"ו והר"ש: 'ובמורדין'. [↑](#footnote-ref-212)
223. תו"כ (פ"א ה"ג). ומשמע דכולהו ילפי' מהאי דרשא, משום שהתחילו בפטור. וכ"כ הר"ש. ועיי' א"ר שדרש קרא לכל חד מנייהו. [↑](#footnote-ref-213)
224. והא"ר כתב דדרשינן מדסמיך יהיה ללאמר דמאמירה ואילך יטמאו. וע"ש ראב"ד ופירוש ר"ש. [↑](#footnote-ref-214)
225. בד"ו 'בסוף פרק ראשון' (מ"ה - ו) וכ"ה בתוי"ט, וכן צ"ל, ועיי' לקמן בהערה. [↑](#footnote-ref-215)
226. לשון התוי"ט בביאור דברי רבינו: 'שאע"פ שהצרבת מטמא בנגעים, חלוקים הם מנגעי עור בשר כדתנן ריש פ"ט'. והמי נפתוח (פרפר ל) למד מדבריו שלא טיהרו חכמים אלא ממחיה וכו' שאינם נוהגים בשחין, אבל בשיער לבן, טמא. ותמה ע"ז דהא בפרק ראשון (שם) מבואר שגם בשיער לבן שבתוך השחין אינו נטמא.

     ולכן פירש המי"נ בדעת רבינו כפירוש הר"ש, שההפסק בטהרה הוא בזמן שהיה צרבת, משום דבעינן שתקדם השחין. וע"ע מי"נ (שם), משנ"א, מקד"ד (סי' נ אות י), וחזו"א (סי' ג ס"ק טו וסי' ז ס"ק א-ב). [↑](#footnote-ref-216)
227. והר"ש פירש שהברת נעשית לסיד והצמר לקרום, ועיי' בתוי"ט מה שדייק בדעתו. וראה ברש"ש כאן, ועיי' בכ"ז לעיל (פ"א מ"ג ובהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא שם). [↑](#footnote-ref-217)
228. כלומר, מספחת השאת. [↑](#footnote-ref-218)
229. היינו שהבהרת ירדה יותר למטה מאשר לובן השאת. ועיי' תוי"ט. והמי"ט ביאר בדעת רבינו כמש"כ כאן הא"ר, ודבריו צ"ע מדברי רבינו ברישא: 'והוא אמרוֹ נעשת מספחת שאת או מספחת עזה', ועוד צ"ע לדבריו למה לא הביאה רבינו בחיבורו, דבשלמא לתוי"ט, היינו רישא ואין בזה חידוש להלכתא. [↑](#footnote-ref-219)
230. כלומר, מספחת עזה. [↑](#footnote-ref-220)
231. צ"ע, שהיה לרבינו לומר 'ולא נאמר יחליטנו ויטהרנו', שהרי אם דינו כדין המוחלט, הוא נטהר בהלכו סימניו, ולמה יסגירנו. ונראה מדברי רבינו שהליכת סימנים אינה מטהרת בזה שאין כאן סימן טומאה, אלא סימן טהרה הוא, והכא שלא הלכו לאחר החלטו, אינו יכול להטהר בהליכתם, וישאר בטומאתו. [↑](#footnote-ref-221)
232. ושא"ר פירשוהו רק על שיער. ועיי' א"ר. [↑](#footnote-ref-222)
233. עיי' מל"מ (פ"י ה"א) שדן בזה והביא דברי רבינו, ועיי' בפנים יפות (דברים כד). [↑](#footnote-ref-223)
234. שבת (קלב ע"ב) ומכות (כב ע"א). [↑](#footnote-ref-224)
235. פשטות הלשון 'הסיר את הנגע' מורה שרבינו מדבר גם על הסיר את הנגע עצמו, ולא רק בהסיר סימניה ומבואר א"כ שגם המסיר את הנגע עצמו, בתוך ימי הסגר, טהור. והראב"ד (תו"כ פרשת מצורע פ"ה ה"ד) כתב, שלא אמר ר"ע במשנתנו שהוא טהור אלא בקציצת הסימנים ולא בקציצת הנגע עצמו, וכן ביאר החזו"א (סי' ח ס"ק ז) בדעת תוס' (בכורות לד ע"ב ד"ה מקמייתא וע"ש רש"ש). [↑](#footnote-ref-225)
236. בתוספתא נראה שחכמים הודו לר"ע, וכ"כ הר"ש. [↑](#footnote-ref-226)
237. המל"מ (פ"י ה"א) נסתפק אם הקוצץ את הבהרת עצמה עובר, ולהצד שאינו עובר, צ"ל דהכא איירי בקצץ את הבהרת עם סימניה, אבל מפשטות לשון רבינו ל"מ כן. וכן הוכיח המל"מ (שם) שגם בזה עובר, וכן מפורש ברש"י עה"ת (דברים כד, ח) ושבת (קלג ע"א ד"ה ואם עברה) ובתוס' רי"ד (שבת קלב ע"ב), מאירי (יומא לד ע"ב). וברש"י (שבת שם) איתא שאף בבוהק עובר. ועיי' חסד"ד (פ"ג ה"א). ובסהמ"צ לרבינו, לא הביא אלא את איסור דקציצת סימנים, וצ"ע.

     ולשון רבינו בחיבורו (פ"י ה"א): 'התולש סימני טומאה בין כולן בין מקצתן וכו' או הקוצץ את הנגע כולו וכו' הרי זה עובר בלא תעשה וכו''. ומשמע דלגבי קציצת הבהרת עצמה עובר רק אם קוצץ כולה, ולפ"ז זהו פי' תיבת בכללו שכתב רבינו כאן, והמנח"ח (תקפד) תמה בזה, ע"ש. ועיי' בזה במש"כ החסד"ד. [↑](#footnote-ref-227)
238. עיין ר"ש, כס"מ, וא"ר. [↑](#footnote-ref-228)
239. וכ"כ רבינו בחיבורו (פ"י ה"ה) החינוך (תקפד) והר"ב, ועיי' מה שהק' בתוס' רע"א, וכבר הקשה כן המל"מ (שם), וכתב שרבינו ס"ל שאין בזה עשה, ועיי' תוס' (שבת קלב ד"ה רבא). ובדעת רבינו, יעוין בדברי יחזקאל (סי' יב ס"ק יז) ובדבר אברהם (ח"ב סי' ד ס"ק יז). וע"ע מאירי (שבת קלב ע"ב) ועונג יו"ט (סי' צד). [↑](#footnote-ref-229)
240. שבת קלג ע"א. [↑](#footnote-ref-230)
241. וכ"כ בחבורו (פ"ז ה"א) וכפי' השני שבר"ש. ומה שנסתפק בזה הר"ש, כבר תמהו האחרונים מהא דלקמן (מ"י), ומהא דלעיל (פ"א מ"ג), עיי' מי"ט מרומי שדה וחזו"א (סי' ז ס"ק יט). [↑](#footnote-ref-231)
242. ר"ל שלא תליא אלא היאך היה הנגע בשעת עומדו לפני הכהן, ואפי' שלא פרח בבת אחת, כדאיתא לקמן (מ"י). וטמא שכתב רבינו - היינו מוסגר (לקמן מ"ז). [↑](#footnote-ref-232)
243. כך דרשו לענין הבא בתחילה, ואמנם בספרא (שם פ"ד ה"ז) דרשו לטמא אף את הפריחה מתוך הפטור, ועיין בר"ש דערבינהו ותננהו. [↑](#footnote-ref-233)
244. כמו שאמרו בספרא (פ"ה ה"א), והראב"ד פירש דילפי' לה מהא דהוצרכה התורה לחדש האי דינא, וברבינו הלל כתב דילפי' לה מלשנא דקרא, שנראה שבכל מקום שנראה בשר חי טמא, ולשון רבינו נוטה לרבינו הלל. [↑](#footnote-ref-234)
245. נחלקו בזה (בתוספתא שם) ר' יוסי ור"מ, ופסק רבינו כר' יוסי. וכ"ה בספרא (פרשתא ג פ"ה ה"א). [↑](#footnote-ref-235)
246. משמע שהוא טמא מדין פשיון, וכן כתבו הר"ש, הראב"ד בפירושו לתו"כ (פ"ד סוה"ו), וביאור הגר"א (בסוף מסכתין). אמנם לפירושו הראשון של הר"ש דאיירי בנגע טהור א"א שהוא מדין פשיון, אלא דינו כנגע הנראה בתחילה שהוא מוסגר (לקמן מ"ז).

     ועיי' במהר"ם לעיל (הובא בתוי"ט פ"א מ"ג), והוכיח מיניה המקד"ד (סי' נ אות ז), שיש דין מחודש שהפורח מהטהור הרי הוא מוחלט, ואין זה מדין פשיון. ובמקד"ד הקשה אליבא דהמהר"ם, מדוע לא מנו ארבעה סימני טומאה - שער לבן, מחיה, פשיון, ופורח מהטהור. [↑](#footnote-ref-236)
247. בחי' (פ"ז ה"ג) הביא רבינו קרא דלעיל מיניה (שם יג): 'וביום הראות בו בשר חי טמא' וכ"ה גי' הר"ש בתוספתא, וכן תיקנו בד"ו בדברי רבינו. והגר"א בביאור הגר"א על התוספתא ובז"ז (פ"ג ה"ח) כתב כרבינו הכא, ואסברא לן, דהריבוי הוא מה"א הידיעה. אמנם בין בתוספתא ובין בספרא (פ"ה ה"ד) גרסי' 'בשר' ללא ה'. וראה בספרא (שם) שרק בהלכה ו דרשו לקרא ד'וראה הכהן', ומשמע כרבינו בחי'. [↑](#footnote-ref-237)
248. כך אמר ר"ע בתוספתא (פ"ג ה"ח), ובתו"כ (פ"ה ה"ד). [↑](#footnote-ref-238)
249. וכ"פ רבינו בחיבורו (פ"ז ה"ג). [↑](#footnote-ref-239)
250. בתו"כ (פ"ד ה"ו) ילפי' מקרא דפריחה מטהרת גם בשיער לבן. [↑](#footnote-ref-240)
251. דרשינן לה בספרא (פ"ו ה"ה) מקרא, דגם לאחר חילוט פשיון ושיער לבן, מטמאים ראשי האיברים. [↑](#footnote-ref-241)
252. בא ליישב קושית הר"ש דמשנה שאינה צריכה היא, דחדושא קמ"ל, שאפי' לא פרחה בבת אחת. וכ"כ רבינו בחי' (פ"ז ה"ב). וביאור דברי רבינו, דהקדים התנא דין פרחה במקצתו טמא בכדי לומר, שאם לא טימאו הכהן ופרח במקצתו ואח"כ פרח כולו, טהור, ואפילו שבאה הפריחה בדרך טומאה, דהא אם היה הכהן רואהו היה מטמאו. ודין זה איתא להדיא בספרא (פ"ג ה"ה): 'ואם פרוח תפרח. אין לי אלא בזמן שפרחה כולו כאחת, פורחת וחוזרת פורחת וחוזרת מנין, ת"ל תפרח ואם פרוח תפרח'. ובפירוש רבינו הלל אסברא לן כרבינו, ועיין בפירוש הראב"ד. ועיין משנ"א שהקשה, הא כבר שמעינן לה ממתני' דלעיל (מ"ב): 'פרחה בכולו ואח"כ הלכה לה המחיה'. [↑](#footnote-ref-242)
253. הכס"מ (פ"ו ה"ז) כתב שגי' רבינו: 'או בכחצי עדשה הסמוך להם, הרי זה טהור'. [↑](#footnote-ref-243)
254. בד"ו: 'טהורים' וכ"ג הר"ש והר"ב. ורבינו בפירושו ובחיבורו (פ"ז ה"ו) כתב, שהוא טמא. וכתב הכס"מ שגי' רבינו 'ונעשו צרבת טמא'. ולפי הגירסה שלפנינו צ"ל דרבינו ס"ל דטמא דסיפא קאי נמי אהא, וכיון לזה המרכה"מ (שם ה"ד) מדעתו. וע"ע, משנ"א, תפא"י (בועז, ו), מי"ט בחרד"ן, חזו"א (סי' ו ס"ק יב), ומקד"ד (ו, ז ד"ה הנה). [↑](#footnote-ref-244)
255. המי"ט כתב שלדעת הכס"מ הנ"ל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) לא גרס רבינו: 'אבל לא בכחצי עדשה'. [↑](#footnote-ref-245)
256. צ"ל: 'לראש או לשחין ומכוה אשר וכו''. מי"ט. [↑](#footnote-ref-246)
257. וכתבו האחרונים דהיינו צרבה ממש ולא צלקת, וכמש"כ רבינו והר"ש לעיל (פ"ו מ"ח). ודלא כהב"ד כאן שהעיר, שמשנצרבו מטמאים בנגעי שחין ומכוה ולא בנגעי עור בשר, דאם אמנם שכדבריו כן הוא, ושחין ומכוה אינם מצטרפים לנגע אחד, מ"מ, כיון שטומאת שחין ומכוה גם היא במראה בהרת, מצטרפים הם לפריחת כולו, וכ"מ בערכין (יח ע"ב) דאיתא התם דראשו לאו בכלל פריחה, משום דשאני סימנים דגופו מסימנים דראשו, משמע שרק משום ששונים הם, אינם בכלל פריחה. ולהכי מראה נגע צרבת, שאינו שונה, מצטרף. ובדוקא דקדק רבינו בלשונו לומר: 'נהיו ראויים לנגע הבהרת' ולא: 'לנגעי עור בשר'. [↑](#footnote-ref-247)
258. נראה מדברי רבינו שיש כאן רבותא בזה שהמחיה נעשית בהרת, ולשיטתו (פ"ז ה"ו) שפחות מכעדשה אינו מעכב את הפריחה צ"ב. ואדרבא היה צריך לחדש שכך הוא הדין גם באופן שפרחה הבהרת בכולו אבל לא בראש ובזקן וכו' ואח"כ חזר הראש והזקן וכו'. עיי' מרכה"מ (ח"ג פ"ז ה"ד) ומי"ט. [↑](#footnote-ref-248)
259. בד"ו: 'שמודבקין'. [↑](#footnote-ref-249)
260. מדלא דקדק רבינו לומר שהטהורה פרחה דרך הטמאה נראה דלא שנא בין אם פרחה קודם לכן מהטהור לטמא אם לאו, דעיקר הקפידא היא שתהא בו בהרת טמאה, דבזה כל פריחה שבגופו הוי פריחת טמא וטהור. וכ"פ בדעתו המשנ"א והחזו"א (סי' ו ס"ק ד) קודם חזרתו. ועיי' מי"ט. ולכאורה כ"נ סתימת הספרא (פ"ג ה"ו) דאיתא התם: 'אין לי אלא מטמאה לטהורה מטהורה לטמאה מנין תלמוד לומר תפרח ואם פרח תפרח. רבי נחמיה אומר אם מתחילה פרחה מטמאה לטהורה טהור מטהורה לטמאה טמא' ולכאורה מהא דלא אוקים לה ברישא שפרח מתחילה מן הטהור לטמא נראה דלאו דוקא בכה"ג מטהרי רבנן וכרבינו. [ועיי' בהגה' הגר"א שם]. ולפ"ז בזה גופא נחלקו רבנן ור' נחמיה, לרבנן הדבר תלוי בגברא אם הפריחה היא בטהור או בטמא, ולר' נחמיה תלוי הדבר מאיזה נגע פרח. ומה שר' נחמיה הוסיף 'אם מתחילה וכו'' הוא לחידושא דמלתא, שלעולם אזלינן בתר תחילת פריחתו, אם הוא מטהור הפריחה בגוף כולו נחשבת כפריחה מטהור, ואם הוא טמא נחשבת הפריחה כפריחה מנגע טמא.

     ולשון רבינו בחיבורו (פ"ז ה"ו) 'היו בו שתי בהרות אחת יש בה סימן טומאה ואחת טהורה, ופרחה הטהורה לטמאה ואחר כך פרחה בכולו הרי זה טהור מפני שהיה מוחלט אע"פ שהטהורה היא שפרחה'. ומנימוקו 'מפני שהיה מוחלט' נראה כנ"ל דלא שנא אם פרח בתחילה אם לאו. וכ"נ ממש"כ 'שהטהורה היא שפרחה' דמשמע שהפריחה כולה מתייחסת לטהורה וכמש"כ בביאור דברי ר' נחמיה. אולם מכיון שפסק כרבנן קשה אמאי אוקים לה שפרחה מהטהור לטמא, ומזה נראה דלא כהנ"ל. וראה מה שיישבנו בזה בסוף ההערה דלקמן. [↑](#footnote-ref-250)
261. דהיינו שלא צריך שיפרח בבשר החי שבקצה שפתיו או ריסי עיניו או בין אצבעותיו, אלא סגי בזה שבמודבקים נראים הם כאחד. וכ"כ רש"י (ערכין יח ע"ב) לענין בין אצבעות רגליו. והאחרונים הקשו מספרא (פ"ד ה"ה) שצריך לפרוח גם בין אצבעותיו, אמנם רבינו בחיבורו לא הביא הלכה זו. והמל"מ (פ"ו ה"א) הקשה מהא דלא אכללו (לעיל פ"ו מ"ח) בין האצבעות בבית הסתרים. והחזו"א (סי' ו ס"ק ו) תמה עוד מהא דלעיל (מ"ה) 'כל הראוי ליטמא בנגע הבהרת מעכב את הפריחה', דהא בין האצבעות ראוי לטמא בנגע הבהרת. ועיי' היטב במי"ט כאן, ולדבריו א"ש כל הקושיות הנ"ל. וע"ע בשפ"א ברש"ש ובחי' הגרי"ז בערכין (שם).

     ובחיבורו (שם) פירש רבינו באו"א וז"ל ולא עוד אלא אפילו היו אחת בשפתו העליונה ואחת בשפתו התחתונה או בשתי אצבעותיו או בשני ריסי עיניו וכשהן נדבקין זה לזה נראין שתי הבהרות כבהרת אחת הואיל ופרחה בכולו טהור, עכ"ל. ומשמע דמוקים לה רבינו בגוונא דרישא וכגון שהיו שתי בהרות אחת בשפתו העליונה וכו' וכוונתו דלאו דוקא אם פרחה קודם לטמאה והדר פרחה בכל גופו אלא ה"ה אם נחשבת כאחת עם הבהרת הטמאה ע"י צירוף כשהן נדבקין זה לזה נמי הוי כפרחה טמאה. ומכאן הוכיח חזו"א (סי' ו ס"ק ו) דמשמע כנ"ל, [בהערה לעיל], דדוקא בכה"ג שפרח מן הטהור לטמא ברישא והדר בכל הגוף. ועיי' רא"ש שפי' מעין פירושו של רבינו.

     ולכאורה נראה לפרש דברי רבינו כדמשמע מריש דבריו דטעם טהרתו הוא משום שהגברא מוחלט ולא משום שהפריחה מתייחסת לבהרת הטמאה, [וכדמשמע מפירושו כמש"כ בהערה לעיל], והא דמוקים לה בכה"ג שפרחה בתחילה מן הטהורה לטמאה, [ע"ש בהערה], משום שיש כאן חידוש, דהו"א כיון שהטהורה נכנסה לתוך הטמאה כבר אין כאן טמאה ולא חשיב כפריחה מן המוחלט, קמ"ל. ובזה יתבאר סיפא דדברי רבינו דנגע שבשני ריסי עיניו דנראה כאחד הו"א, דהנמ"ל ברישא שאחר שפרחה הטהורה גם הטמאה מיהא פרחה, אבל בסיפא שמתחילתו הטמא אחד עם הטהור, לא חשיב פריחה של מוחלט, קמ"ל. [↑](#footnote-ref-251)
262. ספרא (פ"ד ה"א). [↑](#footnote-ref-252)
263. עיי' ספרא (שם ושם ה"ה) ובראב"ד והגה' ובאורי הגר"א (שם). [↑](#footnote-ref-253)
264. וכך העמיד רבינו את המשנה בחי' (פ"ז ה"ד). ועיי' ראב"ד כס"מ מרכה"מ ומי"ט. והר"ש ומהר"ם [הובא בתוי"ט] והגר"א בא"ר פירשוהו בענין אחר. [↑](#footnote-ref-254)
265. ואף שאם היתה כולה בוהק לא היה חוזר לטמאות, שאני הכא שרק כל שהוא הוא בוהק. ולמרות שבשר חי פחות מכעדשה אינו מטמא, כיון שהבוהק מצד עצמו כמאן דליתא, מצטרף הוא לבשר חי לטמאות. [↑](#footnote-ref-255)
266. וכ"פ בחיבורו (שם). ורבינו לשיטתו (שם ה"ו) שפחות מכעדשה אינו מעכב בפריחת כולו. ועיי' חזו"א (סי' ו ס"ק יב). [↑](#footnote-ref-256)
267. ראה ספרא (פרשתא ג פ"א ה"ב) ראב"ד ורבינו הלל (שם). [↑](#footnote-ref-257)
268. התוי"ט הבין בדברי רבינו דחזרת ראשי איברים בבא כולו לבן נמי מטמאה. ותמה מתו"כ שהביא הר"ש. והחזו"א הקשה מדלעיל (מ"ד) ומלקמן (מ"ט) ועיין מש"כ לבאר בדברי רבינו החזו"א המי"ט והרש"ש. [↑](#footnote-ref-258)
269. כוונת רבינו דהיכא דשב לפרוח מטהר אף בבא לבן בתחילה, וזוהי הקדמה להא דאיתא בהמשך 'פרחה בכולו טהור'. [↑](#footnote-ref-259)
270. פירש בזאת כעין שפירש לעיל הא דתנן 'פרחה במקצתו טאא בכולו טהור' דתנן לעיל (מ"ג). ולכאורה מכאן נראה קצת כפירוש התוי"ט שבהערה לעיל, דלדברי שאר אחרונים לא קאי זה אלא על ראשי איברים שנתגלו מתוך מחיה המטהרת, וכבר העיר זאת החזו"א (שם). והר"ש פירש, שלאחר שפרחה מקצתו ונטמא משום פשיון, פרח בכולו ונטהר. [↑](#footnote-ref-260)
271. היינו דהו"א דוקא התם אפילו מאה פעמים משום דהדר דיניה לכמו שהיה בתחילה שנטהר בפריחתו, משא"כ הכא שפריחה ראשונה היתה בהרת גדולה והיה טמא, קמ"ל. [↑](#footnote-ref-261)
272. וכן פסק רבינו בחי' (פ"ז ה"ד). ועיי' ר"ש ורא"ש. [↑](#footnote-ref-262)
273. עיין תוס' חולין (ח ע"א ד"ה בחמי טבריא) ותוס' רא"ש שם. [↑](#footnote-ref-263)
274. נראה פירוש דברי רבינו דקאי לשיטתו (פ"ה ה"ו) שאם אין ידוע אם הוא מחיה או שחין טמא וכתב שם הכס"מ שגריס בתוספתא טמא, וזהו שכתב 'או מסיבה שהיתה לשעבר' והיינו דכהיום אינו ידוע. ודלא כהר"ש שמטהר בכה"ג. וראה מש"כ לעיל (פ"א הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) בשם המלבי"ם. [↑](#footnote-ref-264)
275. לפנינו בתו"כ: 'אי ונרפא'. [↑](#footnote-ref-265)
276. רבינו בא לבאר מדוע לא שנה התנא את הקדח. [↑](#footnote-ref-266)
277. עיין לעיל פ"ד (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא והערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-267)
278. ביאר המי"ט דרבינו בא בזה לבאר הא דנקט התנא 'נתקים' בלשון רבים בזמן שבתורה הוא בא בלשון יחיד. [↑](#footnote-ref-268)
279. בד"ו: 'התפשטות הנתק ומריטת השיער', יעויין מה שדייק במי"ט. ולתרגומינו ליתא לדבריו. [↑](#footnote-ref-269)
280. לא הבנתי היאך יתכן שהצהוב מעורב מהצהוב והאדום ובד"ו איתא שהוא מעורב מאדום וירוק. [↑](#endnote-ref-13)
281. בד"ו 'המעורב מן אדמימות וירקות' ועיי' פירוש רבינו במדות (פ"ב מ"ג). וראה אוה"ח עה"ת (ויקרא יג, ל). [↑](#footnote-ref-270)
282. ביאר התוי"ט שבא רבינו לפרש שבמאמרו של ר"ע 'צהוב דק לקוי קצר' אין כאן עניינים מוספים זה על זה, אלא כאילו אמר 'צהוב דק' שאמר הכתוב הוא 'לקוי קצר', שצהוב היינו לקוי, ודק היינו קצר, וניחא בזה מה שהוסיף ר"ע 'שיער צהוב' אף על פי שלא נחלקו ר"ע וריב"ן אלא בביאור דק. [↑](#footnote-ref-271)
283. בו"ו: 'רקיק'. ויש מי שתרגם 'חלוש', והיינו, דלרוב דקיקותו מאבד את קשיחותו. ועיי' משנ"א.

     לכאורה נראה מלשון מרבינו דאליבא דר"ע דענינו של דק הוא קצר, הכל תלוי באורכו, דאם הוא קצר מטמא בין אם הוא עבה בין אם הוא דקיק, וכן בחיבורו לא הזכיר רבינו שהשיער צריך להיות דקיק. ולפי ריב"ן שענינו של 'דק' הוא שיהיה דקיק, הכל תלוי בעביותו, דאם הוא דקיק טמא, ואם לאו, טהור, למרות שהוא קצר. וכ"כ הרא"ש. ולפ"ז צ"ב מהו 'אפילו ארוך' שאמר ריב"ן, הלא כשם שר"ע מצריך שיהיה קצר, ה"נ איהו מצריך שיהיה דקיק.

     ודעת הראב"ד (פרשתא ה ה"ה) והגר"א בהגהותיו על התו"כ [ועיי' א"ר] דלר"ע בעינן תרתי קצר ודק, ולריב"ן סגי בדק ואפילו שהוא ארוך. ולפ"ז ניחא לשון אפילו דקאמר ריב"ן. וראה בראב"ד שנראה מדבריו שדקותו באה לו מלקיותו, ולהכי לר"ע צריך שיהיה לקוי בכל מיני לקות גם דק וגם קצר שרק בזה הוא לקוי, וריב"ן גם הוא מודה ליסוד זה, אלא שיליף לה מדרשא (ספרא פ"ט ה"ג) שהארוך מטמא. ולרבינו צריך לפרש שמה שהוצרך ריב"ן לדרוש הוא, שדק פירושו דקיק כמקל ולא עבה כשיער.

     והר"ש (כת"י) גרס בדברי ריב"ן 'דק לקוי קצר ולא דק לקוי ארוך' וביאר שהוא בתמיהה, דגם לארוך קרינן דק, ולפ"ז בין דק לקוי קצר מטמא ובין דק לקוי ארוך, וכ"כ הר"ב. וקצת משמע דלא כרבינו דריב"ן מטמא רק בדק, דהא ריב"ן מטמא גם בכעין 'מקל דק' ולרבינו, הוא קצר ועבה, אלא כדעת הראב"ד והגר"א, דגם לר"ע אין מטמא אלא הדקיק, ובא ריב"ן לומר דארוך ודק נמי נקרא דק. אמנם אפשר גם לפרש דלר"ע מטמא קצר ואפילו עבה, וריב"ן מטמא בין קצר עבה ובין ארוך דק. וכ"פ החזו"א (סי' ז ס"ק ה). [↑](#footnote-ref-272)
284. להטהר. [↑](#footnote-ref-273)
285. דהיינו השיער הלקוי הארוך. ומכאן שלומד רבינו שמאמר ריב"ן: 'דק לקוי קצר או דק לקוי ארוך', קאי על השיער. וכאילו אמר ריב"ן, הרי הלשון אומרת דק מקל זה ודק קנה זה, ואם כן, המקרא שאמר גבי שיער: 'שיער צהוב דק' ודאי גם הוא פירושו 'דק לקוי ארוך' כשם שהוא בקנה ומקל. וקאי רבינו לשיטתו שלקוי, הוא פירושו של צהוב, ולהכי א"א שלקוי קאי אקנה, דהא קנה אינו צהוב. [ועיי' תוי"ט ב"ד ומי"ט].

     אבל הר"ש (כת"י) והר"ב, פירשו דקאי על קנה, ובא ריב"ן להוכיח שלשון המדברת על קנה ודאי מתכוונת ללקוי ארוך, והר"ש קאי לשיטתו, שלקוי הוא פירושא דדק, ולהכי גם על קנה אפשר לומר שהוא לקוי, [שגם הקנה יכול לגדול לקוי בדקותו]. [↑](#footnote-ref-274)
286. היינו 'דקיק', שהוא הדק של ריב"ן. [↑](#footnote-ref-275)
287. יש מי שתרגם 'הרי זה מלמד' ולכאורה עדיף טפי מתרתי. חדא, אין זו ראיה אלא מפורש הוא בכתוב. שנית, זהו מקור הדין והיאך אפשר לקרוא למקור 'ראיה'. ואפשר לומר 'מכאן למדנו'. [↑](#endnote-ref-14)
288. עיי' מי"ט. [↑](#footnote-ref-276)
289. וכן פסק רבינו בחי' (פ"ח ה"ה) וכתב הכס"מ דהוא משום שהלכתא כר"י לגבי ר"ש. ועיין מש"כ בהערות לקמן (מ"ד). [↑](#footnote-ref-277)
290. עיי' תוי"ט. ולקמן (מ"ו) מייתי רבינו מספרא דילפי' לה מאין בו, ולפ"ז בא רבינו לפרש היאך ילפי' לה. וכתב החזו"א (סי' ז ס"ק יד) שלטעם זה שנתן רבינו, אם היתה שערה אחת מבוצרת ואח"כ צמחה שערה נוספת בינה לבין קמת הראש מצטרפים שניהם לטהר משום שאין הצמיחה מפסדת הבצרון. [↑](#footnote-ref-278)
291. התוי"ט דקדק דמשמע שרבינו גורס 'אחת שחורה ואחת לבנה' וכ"כ החזו"א (שם). ולמה שמתברר לפנינו שגירסתו כגירסתנו צ"ל דרבינו מבאר: 'אחת צהובה ואחת שחורה, אחת צהובה ואחת לבנה', שבאומרו אחת צהובה כו' נתכוון לומר: וצהובה זו שאמרנו לאו דוקא אם היתה צהובה אלא ה"ה אם היתה לבנה. וכתבו התוי"ט והחזו"א (סי' ז ס"ק י), שעל סמך משנתנו שהלבנה והשחורה אינה מצילות ס"ל לרבינו שדוקא השחור מציל אבל שתיהן לבנות או ירקות או אדומות אינן מצילות, וכ"מ קצת גם מלשון רבינו הכא 'צריך שיהיו שתי שערות כו' ושתיהן שחורות' ופליג על הספרא (פ"ח ה"ד, ומייתי לה בר"ש) דמרבי להו להצלה. וכ"נ מדלא הביא רבינו האי דינא. אמנם הקרית ספר נקט בדעת רבינו, שדוקא הלבן אינו מציל. והמי"ט נקט שלדעת רבינו גם שאר הצבעים מצילים ולא התמעטו אלא מצירוף שני צבעים שונים כשחורה ולבנה. וע"ע חסד"ד (פ"ד ה"א) ועזרת כהנים (פ"ח פסקה ה תוספת העזרה ד"ה והצהוב). [↑](#footnote-ref-279)
292. לדעת המפרשים שהבאנו לעיל שלרבינו רק שיער שחור מציל, ע"כ שר"ש חולק וסובר שגם הירוק וההלבן מציל, דאטו שיער צהוב שקדם עדיף טפי מנייהו, וכן משמע קצת מלשון רבינו. וכ"כ החזו"א (סי' ז ס"ק י). [↑](#footnote-ref-280)
293. והקשו התוי"ט והחזו"א (סי' ז ס"ק י) מ"ט הלכה כר"י הא משנתנו סתמה כר"ש. ובגי' הא"ר מחק תיבת 'טהור' ולדבריו ניחא. ועי' בספרא (פ"ט ה"ג) ובספר אמרות טהורות כתב דס"ל לרבינו דר"ע דפליג עליה דריב"ן (שם בספרא) ע"כ כר' יהודה ס"ל, וכיון דקיי"ל כר"ע קיי"ל נמי כר' יהודה. ועיי' רש"י עה"ת (ויקרא יג, ל) וברא"ם. [↑](#footnote-ref-281)
294. פשטות לשון רבינו מורה שאינו מגלח את כל הראש אלא את סביבות הנגע בלבד וכן היא דעת בעלי התוס' עה"ת (ויקרא יג, ד) וריטב"א (מו"ק יג ע"ב) אולם משמעות האבן עזרא והרלב"ג (ויקרא יג, לב) שמגלח את כל הראש, וכן נקט התפא"י (אות לג). ועיי' חזו"א (סי' ז ס"ק טו) שצידד בזה. ויש לתלות שאלה זו בפירוש מאמר המשנה 'כדי שיהיה ניכר אם פשה' דיש לחקור אם נתן בזה התנא טעם לתגלחת בכלל, או דלמא נתן בזה טעם רק להנחת שתי שערות, דאם כל ענין התגלחת הוא רק בכדי להכיר את הפשיון, אין ענין בזה שיגלח את כל הראש. וראה ר"ן (מו"ק יג ע"ב) שעולה מדבריו שכל עיקר התגלחת הוא בכדי להכיר בפשיון, וכן נראה שנקטו המל"מ (פ"ח ה"ג) ושו"ת אבני מילואים (ח"ב סי' כב), אולם האו"ש (פ"ח ה"ג) לא נקט כן, ע"ש. ואם כל עיקר התגלחת הוא בכדי להכיר בפשיון, צ"ע למה אינו מגלח מיד, כדי שיהיה ניכר בסוף שבוע ראשון, וכבר תמה בזה הראב"ד (ספרא סוף פ"ט) וכתב שאין דרך הנתק לפשות אלא לאחר שבוע ראשון, וכ"כ העמק דבר (ויקרא יג, לג) מנפשיה. ומקושיתם מבואר כנ"ל שכל ענין התגלחת הוא בשביל הפשיון. ובפשטות כן מוכח גם לדעת הטור עה"ת בשם אביו והתוס' רא"ש (מו"ק ז ע"א) דס"ל שהסגר בכל הנגעים הוא ע"י שסוקר בסיקרא סביב הנגע, והלא גם בנתקים אפשר להבחין בפשיון ע"י סקרא, ומדאינו יכול לעשות כן, משמע שדין הגילוח עצמו אינו משום פשיון. ויעויין בראב"ד (שם) מה שצידד עוד בזה. [↑](#footnote-ref-282)
295. עיין בפירוש רבינו לעיל (פ"א מ"ד הערות שגיאה: מקור הפניה לא נמצא, שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-283)
296. משמע מרבינו שזהו הדבר היחיד שנלמד מכאן, וכדעתו (פ"ח ה"א) שנתק במראה בהרת מטמא בשיער צהוב ולא בשיער לבן, כשאר נתקים, וכן שיטת הרמב"ן עה"ת (פי"ג פכ"ט). ועיי' מש"כ בזה הר"ש לעיל (פ"ג מ"ה) והראב"ד (תו"כ פרשתא ה ה"א). [↑](#footnote-ref-284)
297. ר"ל כיון שהצל נראה מעל השטח המואר ממילא השטח המואר נראה עמוק ממנו. [↑](#footnote-ref-285)
298. רבינו בחי' (פ"ח ה"י) כתב שאם נפרץ ממקום אחד הרי הוא כמו שהיה, ומדלא כתב שהוא טמא משום פשיון, נראה שכוונתו שהוא מוסגר. וכ"כ התוי"ט (ד"ה נפרץ) והחזו"א (סי' ה ס"ק כז) וביארו שרבינו איירי בבא בתחילה ולכך ל"ש ביה פשיון. וכך נראה מפירושו ששתק ולא ביאר הא דנפרץ ממקום אחד טמא משום שהסבר דין זה כלול במה שכתב רבינו שהשיער אינו מציל מן הצד. והתפא"י לא ניחא ליה בהנ"ל (במראה כהן סי' יט) וביאר שאינו טמא משום פשיון כיון שהשיטה היא של שערה אחת ולא סגי בכך לפשיון בנתקים משום שאין פשיון בפחות משתי שערות, [וכך היא שיטת הראב"ד בתו"כ (ריש פרשתא ה) והוכיח כן מהא דלעיל דמניח שתי שערות], אולם ק"ק דרבינו לא הביא שיעור לפשיון בנתקים. ומרכה"מ (ח"ג( ביאר שלרבינו אין פשיון אלא כנגד כל הנגע, והמי"ט כאן נחלק עליו. וע"ע שושל"ד. [↑](#footnote-ref-286)
299. לשון רבינו בחיבורו (שם) 'ואם היתה פרצה ממקום אחד כגריס הרי זה טמא', וכתב הראב"ד שה"ה אם היתה הפרצה כגריס במקום אחד מאותם שני מקומות שנפרצו, והכס"מ כתב שרבינו מודה לראב"ד בזה. ולפנינו מפורש הדבר בפירושו. ומבואר בזה שרבינו ס"ל דהא דתנן 'נפרץ ממקום אחד כגריס טהור' קאי על נפרץ משני מקומות.

     והר"ש לעיל (מ"ג) והרא"ש (בפי' קמא) ס"ל דקאי רק על נפרץ ממקום אחד, וק"ו הוא מנפרץ מקום שתי שערות, שהוא טמא משום פשיון, ולא שנאתה משנתנו אלא אגב המשנה הבאה (כ"כ הרא"ש והר"ש מכ"י שם). וע"ע בפי' השני של הרא"ש. [↑](#footnote-ref-287)
300. ולשונו בחי' (פ"ח ה"י) 'הרי זה טמא שהפרצה עצמה נתק אחר והרי שיער שחור בצידו ואינו כנוס לתוכו'. והמשנ"א ועהו"ש הק' אמאי אינו טמא משום פשיון, ולא הבנתי קושיתם שהלא כבר כתב התוי"ט על תחילת ההלכה שם, דרבינו מיירי בבא בתחילה, אמנם עדיין עיקר הדין צ"ב מדוע בכך שיש בו גריס דיינינן לה כנתק אחר ושיער שחור מצדו ולא כנתק אחד שהשיער בו מבוצר. ועיי' מי"ט. [↑](#footnote-ref-288)
301. וכ"פ רבינו בחי' (פ"ח ה"י). [↑](#footnote-ref-289)
302. אבל החיצון היה טהור מעיקרא וכמו שפסק רבינו לעיל (פ"ו מ"ה) ובחי' (פ"ג ה"ז) גבי בהרת בתוך בהרת. [↑](#footnote-ref-290)
303. רבינו מפרש בזה דהא דקתני 'נפרץ ממקום אחד כגריס טהור' קאי על נפרץ ממקום אחד, וזהו החילוק שבין נתק בתוך נתק לנתק בצד נתק דמתני' דלעיל, שנתק שבצד נתק שנפרץ כגריס טמא ואפילו שנפרץ משני מקומות, ואילו נתק בתוך נתק שנפרץ כגריס טהור ואפילו שנפרץ ממקום אחד. והר"ש והרא"ש ביארו כרבינו דקאי על נפרץ ממקום אחד אלא שלדבריהם גם המשנה דלעיל קאי על נפרץ ממקום אחד, כמש"כ לעיל.

     ולפירוש רבינו משנתנו אינה דומה למשנה דלעיל, דבהא דתנן לעיל במשנה 'נפרץ ממקום אחד כגריס' ביאר רבינו שם דקאי על נפרץ משני מקומות. ובאמת בחי' (שם) נראה מלשון רבינו שחזר בו דז"ל: נפרץ השיער משני מקומות טהור, ואפילו היתה פרצה כגריס, שהרי הנתק הפנימי והחיצון נעשו נתק אחד, ושיער שחור באמצע. והוא שתהיה הפרצה כדי צמיחת שתי שערות ויותר עכ"ל. ומבואר שפי' דקאי על נפרץ משני מקומות, דאם אחד מהם הוא כגריס הרי הוא טהור. וסתמות לשונו מורה שאם נפרץ ממקום אחד בלבד ואפי' גדול כגריס, הרי הוא טמא, וכן דקדק המי"ט. ועיי' משנ"א וחזו"א (סי' ה ס"ק כז).

     [↑](#footnote-ref-291)
304. רבינו בחי' (פ"ח ה"ח) פסק כת"ק וכתב שה"ה אם הוחלט בפשיון אף על פי שהלך השיער שחור טהור. לפ"ז לדעת ת"ק, שיער שחור מטהר את הסימנים שמכחם הוחלט הנתק קודם לביאתו, שאינם חוזרים לטמא גם בהליכת השיער שחור, ואינו מטהר מסימנים שבא אח"כ.

     מיהו הר"ש (עיי' תוי"ט בשם ק"א) פירש שלדעת ת"ק הוא דין מסויים רק בהחלט של שיער צהוב, אבל בהחלט של פשיון, בהליכת השיער שחור, חוזר הפשיון לטומאתו. ובפשטות מה שהכריחו לזה, דאל"כ ר"ש דסיפא היינו ת"ק, וקאי לשיטתו שס"ל בדעת ר' שמעון דסיפא, שאינו מטהר שיער צהוב אחר, ולכך ביאר דהיינו מה דאיכא בינייהו, דלת"ק השיער שחור מטהר לעולם רק את השיער צהוב, ור' שמעון מטהר לעולם גם את הפשיון [ועיי' מי"ט], מיהו רבינו שפירש לקמן בדעת ר' שמעון שמטהר גם שיער צהוב הבא אחר הליכת השיער שחור, לא הוכרח לזה, ולפיכך פירש שמטהר גם את החלט הפשיון. [↑](#footnote-ref-292)
305. ובזה נחלקו ת"ק ור' שמעון בר"י, דלת"ק אין השיער שחור מטהר מסימנים הבאים לאחר הליכתו, ולדעת ר"ש בר"י השיער שחור מטהר גם מסימנים הבאים אח"כ.

     והר"ש השווה את דברי ר"י בן נקוסא שבתוספתא לר' שמעון בן יהודה, ומשו"כ כתב שה"ה לניטהר מכח הליכת הפשיון או השיער צהוב, טהור הוא לעולם, ואינו חוזר ונטמא בסימנים. ואם נלמד מסתימת רבינו שלא כדברי הר"ש נמצא, שלא טיהר ר"ש בן יהודה את הנתק לעולם, אלא רק בטהרה מכח הולדת שיער שחור, ולא בטהרת הליכת הסימנים, וזה דלא כר"י בן נקוסא. ונמצאו שלש דעות בדעת ר' שמעון: דעת ר"ש בן יהודה, דעת סתם משנה, ודעת ר"י בן נקוסא. וכן פירש הגר"א בביאורו לתוספתא. [↑](#footnote-ref-293)
306. פי' דברי רבינו, שהשיער שחור הוא ראיה ששיער צהוב דנתק זה אינו סימן טומאה, וא"כ, מה לי שיער צהוב שהיה בו קודם, מה לי שיער צהוב שגדל אח"כ, ולפ"ז, אם הוחלט בשיער צהוב ובא שיער שחור, והלך, חוזר הוא להטמאות בפשיון שבא אח"כ, וביאור הדבר, שהשיער שחור הוא סימן טהרה לכח הצימוח שיש בנתק, שאינו משום הנתק שבו, ולהכי גם השיער צהוב שבא אח"כ אינו מטמא. וכ"פ הרא"ש. ועיי' תוי"ט בשם ק"א שה"ה אם הוחלט בפשיון ונטהר בשיער שחור אין הפשיון שבא אח"כ מטמא, ולפ"ז הכלל העולה לדעת רבינו, שהשיער שחור הוא סימן טהרה דוקא על סוג הסימן שהיה בתחילה ואפי' שבא סימן אחר לאחר הליכתו, ואינו סימן טהרה לסימן מסוג אחר שבא אח"כ. והמי"ט נחלק עליו שלא אמרו רבינו אלא לענין החלט דשיער צהוב.

     והר"ש פליג על רבינו וס"ל שר' שמעון לא טיהר אלא סימן שהיה בשעת טהרתו ולא סימן טומאה הבא אח"כ וראה מש"כ לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-294)
307. עיי' תוי"ט ומי"ט. [↑](#footnote-ref-295)
308. וכ"פ רבינו בחי' (פ"ח ה"ח). [↑](#footnote-ref-296)
309. דין ניתק כל ראשו טהור ילפי' בספרא (פ"י ה"ב) מ"ואיש כי ימרט ראשו קרח הוא טהור הוא" והר"ש כתב שמדין פריחה הוא, וכ"נ מדברי ר' שמעון במתני' ומלשון התוספתא. ועיי' זבחים (מט ע"ב). אולם מפשטות לשון רבינו נראה שהטהרה מן הנתק היא בעצם זה שנעשה הנתק לקרחת וגבחת, שנפקע בזה מלהיות נידון בדיני נתק ומעכשיו והלאה נידון בדיני קרחת. וכ"מ להדיא מפירוש רבינו בסיפא גבי: 'הראש והזקן אין מעכבין זה את זה' שכתב רבינו: 'ואם נתק כל ראשו הרי זה קרח ואע"פ שנותר שער זקנו, והוא טהור'. ורבינו בזה לשיטתו לקמן (מ"י) שבראוי לגדל שיער נמי הוי קו"ג, וממילא בניתוק כל ראשו, נידון הוא בקרחת וניטהר, למרות שעדיין ראוי הוא לגדל שיער.

     ולפ"ז לכאורה משמע שכל קרחת וגבחת לא הוי אלא בנקרח כל ראשו, ומשמע שסובר רבינו שכך משמעותו של הכתוב: 'ואיש כי ימרט ראשו', דקאי אפרשת נתקים דלעיל מיניה ובא הכתוב לומר שאם נמרט כל ראשו, טהור הוא, וטמא רק בנולדה הבהרת לאחר מכן. וכ"נ גם מלשון הרלב"ג [שכידוע בד"כ שיטתו ע"פ רבינו] (תזריע יג, מ) שכתב עה"פ הנ"ל: 'למדנו וכו' כיון שהוא קירח עתה, שאין בעור ראשו שער, הנה הוא טהור, ולא יהיה דינו דין נתקים. וכוונת התורה בזה היתה לבאר לנו, שעור הראש, כשלא היה בו שער, דינו כעור הבשר להטמא בנגעים'. וכ"מ גם לשון רבינו לעיל (פ"ו מ"ח): 'ואם נשר שער וכו' ונהיה קרח כולו וכו''. [ויעוין היטב בתוי"ט שכתב בדעת הר"ש שמלבד דין קרחת דרשינן לה גם לענין פריחה, ובדעת רבינו נראה שהבין כנ"ל].

     וכעיקר הדין שקרחת וגבחת לרבינו הוא דוקא בניתק כל הראש, דייק החזו"א (סי' ג ס"ק ו סי' ז ס"ק כד) ממשמעות לשון רבינו בחי' (פ"ה ה"ח) "מי שנשר כל שיער ראשו כו' הואיל ואבד כל שיער ראשו עתה הרי זה נקרא קרח או גבח", משמע, דלא הוי קו"ג אלא בנקרח כל ראשו. ולפ"ז מה שכתב רבינו בהמשך דבריו: "אם נשר שערו מן הקדקד ולמטה שופע לאחור ועד פיקה של צואר נקרא קרח ואם נשר מן הקדקד ולמטה שופע לפניו עד כנגד פדחתו נקרא גבח", בא רבינו בזה לבאר, מהו מקום הקרחת, ומהו מקום הגבחת, שאם נקרח מלפניו נקרא הוא גיבח, ואם נקרח אחריו נקרא הוא קירח, אבל לעולם דין קרחת וגבחת אינו, אלא א"כ נמרט כל ראשו ממש.

     ולפ"ז ניחא מתמיהת המשנ"א על רבינו מנין לרבינו בחי' (פ"ה הי"א, פ"ו ה"ב) שנוהג דין קו"ג בזקן, דמאחר שהטהרת הנתק היא על ידי כך שמקום השיער מקבל דין קו"ג ודרשינן בספרא שגם זקן שניתק כולו טהור ממילא שגם בזקן הוי קו"ג. אולם אכתי צ"ב הערת המשנ"א, שלא הביא רבינו בחי' (פ"ה ה"ח) קו"ג דזקן בעיקר דינא דקו"ג. וראה מש"כ בזה לקמן (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) .

     ובזה יש לנו חילוק בין נתק לקו"ג, דקו"ג הוא בניתק כל ראשו, ונתק הוא בניתק מיעוט ראשו. אולם צ"ע שהרי בתוספתא (פ"ד ה"ו הביאה הר"ש מ"ט) שהביאה רבינו בחי' (פ"ח הי"ג) איתא דהבא בניתוק כל ראשו בתחילה טמא משום נתקים. ואם קריחת כולו הוא קו"ג ולא נתק, גם הבא מתחילה יש לו להיות בכלל קו"ג ולא נתק. ובאמת יש בזה לכאורה סתירה בדברי רבינו שלעיל מיניה (פ"ה ה"ח ה"ט) מבואר שהבא בתחילה בניתק כל ראשו נידון בקו"ג, ולא מסתבר להעמיד דין זה דוקא בנתוק בידי אדם שאינו בכלל דיני נתק, וכבר עמדו בזה החסד"ד (פ"ד ה"ט) והחזו"א (סי' ג ס"ק ו).

     והנה לדברי רבינו שקו"ג הוא דוקא בכל הראש נמצא, שאם ניתק מיעוט ראשו בידי אדם [שאז אינו בכלל נתקים] אינו טמא לא משום נתק ולא משום קו"ג. וכ"מ מחיבורו (פ"ו ה"א): 'אלו מקומות באדם שאין מתטמאין בבהרת וכו' והראש והזקן שיש בהן שיער וכו' כל אלו המקומות אין מתטמאין בנגעים', ולשון: 'שיש בהן שיער' אין במשמעו, שהבהרת במקום השיער, אלא שכל זמן שיש בראש שיער, דינו בנתקים, ואינו נידון בבהרת. וכ"מ ממש"כ רבינו (פ"ו ה"ב): 'הראש והזקן שנשר כל שערן וכו' נטמאים בבהרת', 'כל שערן', דיקא. ואין לדחוק שלולא נשר כל שערו טמא מדין נתק שהרי נתק הוא רק בידי שמים ולשון נשר שערו משמע בכל דבר הנישר כמו שכתב רבינו לעיל מיניה (פ"ה ה"ח).

     והטעם לכך משום שדרשו בספרא [הביאה רבינו לעיל (פ"ו מ"ח) וע"ע ברייתא דר' ישמעאל (פ"ב פ"ג)]: 'יכול תהא הבהרת מטמא בראש ובזקן, תלמוד לומר נתק הוא צרעת הראש או הזקן הוא, אין לראש ולזקן טומאה אלא מטומאת נתקים בלבד'. ויסוד הדין הוא, שכל זמן שיש שיער הראש והזקן, אין לראש וזקן אלא טומאת נתקים בלבד, ורק משהלכו כל השיער דהראש והזקן, שוב אינו נחשב כנגעי ראש וזקן, וחוזר הוא להטמאות בבהרת דקו"ג.

     ובזה מתבארת דעת רבינו מהקושיא הנ"ל, מדוע הבא בתחילה בניתוק כל ראשו טמא משום נתק, שסובר רבינו, שמאחר ונתק הוא נגע הראש והזקן, לפיכך, עצם הליכת שיער כל הראש גם הוא נחשב כנגע הראש או הזקן, דהליכת כל השיער איהו ניגעו, ואמנם מעכשיו והלאה, שכבר הלך השיער, אינו נידון בנתק אלא בנגעי עור בשר, ואמרה התורה שאם כבר היה נתק, אין דנים את הליכת כל השיער כפשיון הנתק, אלא כהליכת שיער הראש והזקן, שנעשה בזה מקום הראש והזקן לעור בשר הנטמא בבהרת, וניטהר הוא מנתקו. ומה שכתב רבינו (פ"ה ה"ח ה"ט) שהבא בניתוק כל ראשו נידון בקו"ג, היינו מעכשיו והלאה, דאם בא בו הבהרת נידון הוא בקו"ג, אולם מצד עצם ניתוק השיער, בהתקיים בו תנאי הנתק [בזה שהוא בא בידי שמים], יהא טמא גם משום נתק. ומתבאר בזה דמויו של ר' שמעון את דין משנתנו לפריחה דהצד השוה שבהם שבפריחת כל מה שראוי לנגע אין דנים אותו כפשיון.

     ועל הנ"ל דלרבינו קו"ג לא הוי אלא בכל הראש, הקשה החזו"א (סי' ג ס"ק ו) מהא דאיתא לקמן (סוף מ"י): 'ר' יהודה אומר אם יש שער ביניהן אינן מצטרפות, ואם לאו הרי אלו מצטרפות', ואפשר ליישב שסגי לקו"ג ברוב שיער, או אפשר שיש שם שיער שאין בו שיעור שיער. ובספר מראות טהורות יישב ע"פ דברי המלבי"ם (אות קמה) דבזה גופא פליג ר' יהודה וס"ל שאם כל שערו נקרח חשוב הכל כקרחת, ולא נחלק לשני שמות אלא בשיער שביניהם, ולפי שיטתו דוקא, חייל עלה שם קרחת וגבחת גם בשיער. ועוד הקשה החזו"א מהא דלעיל (סוף פ"ו) וראה מה שכתבנו בזה שם.

     וככל הנ"ל הוא דלא כדמשמע מלשון הכס"מ (פ"ה ה"ח) והתוי"ט שנקטו בשיטת רבינו שגם אם נקרח רק הקרחת או רק הקדחת הוא בכלל פרשת קו"ג ואעפ"כ נטהר רק בפריחת הראש כמו שמפורש במתני'. ומשמע שנקטו שדעת רבינו כדעת הרמב"ן בחומש שקו"ג הוי לא רק בנקרח כל הקרחת או הגבחת אלא גם בנקרח כל אותה פאה עד מקום הבהרת, וכ"כ הקרבן אהרון (תו"כ פ"י ה"ו). [↑](#footnote-ref-297)
310. מדברי רבינו לכאורה נראה שזקן הוא קרח לכל דבר. וראה במשנ"א שהקשה א"כ למה לא הביא רבינו את קרחת הזקן בחי' (פ"ה ה"ח) כשביאר מה נקרא קרחת ומה נקרא גבחת. והנה מבואר מדברי רבינו לעיל (פ"ג מ"ה פ"ד מ"ג) ובחי' (פ"ה ה"ט) דקו"ג אינו מטמא בשיער לבן לפי שמקום השיער כבר אינו קו"ג. לפ"ז נמצא שיסוד הדין ששיער לבן אינו מטמא בבהרת, אינו מדיני בהרת שבקו"ג, אלא שפקע ממנו שם קו"ג בגדילת השיער. נמצינו למדים שהבהרת שבקו"ג שוה לגמרי לבהרת שבעור בשר, מלבד דבר אחד, והוא, ששינוי מקום הבהרת גורם לכך, שהבהרת שבקו"ג אינה מצטרפת לבהרת שבעור הבשר. אמור מעתה, שם הבהרת של קרחת, הוא על שם מקומה, וכיון שלשון קרחת אינו נופל על זקן, נמצא לא ריבתה התורה מ'איש' אלא, שדיני בהרתו כדיני הבהרת של הקו"ג. והואיל, ואין שם קרחת עליו להכי, לא הביאו רבינו כשעסק לבאר מה נקרא קרחת. [ונפק"מ משמו שהרי הכהן צריך להיות בקי בהם ובשמותיהם]. [↑](#footnote-ref-298)
311. היינו שר"ש יליף ק"ו מעיכובא דפריחה לכאן. [↑](#footnote-ref-299)
312. וכן כתבו הראשונים לענין איסור הקפה, אבל הריב"ן (מכות כ ע"א) כתב שהוא הלחי התחתון ומתחת לאוזן, וכ"פ השו"ע (סי' קפא סעי' י) וע"ש בביאור הגר"א. [↑](#footnote-ref-300)
313. והגר"א בפירושו הראשון צידד לגרוס: 'מן החוט ולמטה זהו עור ובשר' ופי', דהיינו עור הבשר של הפנים, ולגי' זו, מותח את החוט מעל האוזן. [↑](#footnote-ref-301)
314. רבינו בחיבורו (פ"ח הי"ד) הביא תוספתא זו לענין נתק. וצ"ע מדוע לא הביא זאת כבר לעיל מיניה (בפ"ה) לענין קו"ג. והנה פשטות הגמ' במנחות (דף לז ע"ב) וברש"י משמע שבגבות עיניים נוהג דין הנתקים, וכ"כ שם הרש"ש [אמנם החזו"א (הוספות לנגעים (סי' רצו) ביאר באו"א], והוכיח הרש"ש שהנתק נוהג במקום שיער שבכל הגוף. ומדברי רבינו (פ"ח ה"א) ודאי לא משמע כן, וכן מפורש בהמשך התוספתא שהביאה רבינו: 'מפיקא של פירקא ולמטה אע"פ שהוא מגדל את השער הרי הוא כעור בשר לכל דבר', וכ"כ להדיא הראב"ד (תו"כ פרשתא ה ה"ח).

     ולענין קו"ג כתב התוי"ט שבגבות עיניים לא שייך קרחת וגבחת. ובספר תורת נגעים דייק כן גם מדברי רבינו בחי' (פ"ה ה"ח) שכתב: 'ואם נשר מן הקדקד ולמטה ושופע כנגדו עד כנגד פדחתו נקרא גבח', ומפורש שאותו מקום שהוא כנגד פדחתו אינו בכלל קרחת. מכלל הדברים נמצינו למדים, שגבות עיניים, נוהג בהם הנתק, ואין נוהג בהם הקרחת.

     וביאור הדבר שלענין נתק הקפידה התורה על ראש כמו שנאמר 'ואיש או אשה כי יהיה בו נגע בראש או בזקן', וגבות עיניים אף הם בכלל ראש, וכמו שמשמע מהתוספתא הנ"ל, אבל לענין קרחת הקפידה התורה על 'קרחת', וגבות עיניים אינם קרחת, וכמו שכתב רבינו שכנגד הגבחת אינו בכלל קרחת. ומעתה מובן היטב מדוע הביא רבינו דברי התוספתא רק לענין נתק ולא לענין קו"ג, משום שהתוספתא שאמרה, שלמעלה מן החוט הוא ראש, ע"כ עוסקת בביאור ראשו וזקנו לענין נתק, אבל לענין קו"ג אינו תלוי בשם ראש, אלא בשם קרחת. וראה לעיל (הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא) שנראה שגם הזקן אינו בכלל שם קרחת, ורק רבתה אותו התורה לדיני נגעו וא"כ, גבות עיניים שלא נתרבו, אינם בכלל קרחת. ולהנ"ל בדעת רבינו יוצא, שנתק שבגבות עיניים שניתקה כל הגבה, אינו נטהר, שהרי אין נוהג בה קו"ג. [↑](#footnote-ref-302)
315. זהו האופן הראשון שמונה רבינו לטומאת קרחת וגבחת, וביאר רבינו שאופן זה לא הוזכר במשנה מאחר שהוא האופן הפשוט והידוע. ובחי' (פ"ה ה"ח) נקרא זה בפי רבינו, שנשר השיער מחמת חולי. ומקורו בספרא לפי גי' רבינו (כמש"כ הכס"מ שם): 'יכול נשר מחמת חולי יהא טהור ת"ל 'קרחת וגבחת' מה קרחת בידי שמים אף גבחת בידי שמים'.

     והר"ש גרס בספרא: 'יכול אפילו נמרט ראשו מחמת חולי יהא טמא, תלמוד לומר 'קרחת וגבחת', מה קרחת שאינה ראויה לגדל שער, אף גבחת שאינה ראויה לגדל שער', ולפירושו, נשר מחמת חולי אינו בכלל קו"ג, משום שבכה"ג סופו ליגדל. ונמצא שנחלקו רבינו והר"ש, דרבינו ס"ל שקו"ג הוא בין אם סופו ליגדל ובין אם לאו, וכ"כ הכס"מ (פ"ה ה"ח), והר"ש ס"ל שדוקא בכה"ג שאין סופו לגדל, אבל בסופו לגדל, טמא משום נתקים ולא משום קו"ג.

     והחילוק שבין קו"ג לנתק לדעת רבינו, כתב הכס"מ (פ"ה ה"א) שהוא כהרמב"ן (ויקרא יג, כט) והראב"ד (פרשתא ה ה"א), שבקו"ג נקרחה כל הפאה עד הבהרת, ובנתק יש לו שיער מסביב, וכבר הקשו האחרונים על שיטה זו מהתוספתא (פ"ד ה"ו), הביאה רבינו (פ"ח הי"ג) והר"ש (לעיל מ"ט), שהבא כולו נתוק מתחלה ונולד בו שיער צהוב טמא, הרי שיש לו שם נתק אע"פ שכל ראשו ניתק. ועי' בכס"מ (פ"ח ה"א) שסתר דברי עצמו. והחזו"א (סי' ג ס"ק ו וס"ק ד) ביאר, דהיכי דנשרו השערות מחמת סיבה, כגון, חולי או מכה, או אכל וסך, נידון בקו"ג, ובנשרו שלא מחמת סיבה, נידון בנתק, וע"ע במלבי"ם (סי' קמג). ולעיל (מ"ט) ביארנו, שלדעת רבינו קרחת הוא בכל הראש, ונתק במיעוט הראש, וע"ש במה שישבנו את התוספתא. [↑](#footnote-ref-303)
316. ומה שאמרה המשנה איזוהי קרחת לאו לאפוקי גבחת ועיי' תוי"ט (ד"ה איזו היא). [↑](#footnote-ref-304)
317. וזוהי הרבותא שבאכל וסך נשא, שאע"פ שהוא ראוי לגדל אח"כ, וכ"כ בחי' (פ"ח ה"ח), וכגי' רבינו בספרא. [ומשמע שנשר מחמת חולי הנ"ל אינו ראוי לגדל אח"כ, דאל"כ מהי הרבותא שבאכל וסך נשא, ודלא כר"ש הנ"ל].

     ודעת הר"ש דקרחת וגבחת הוא דוקא כשאין מגדלים עוד שיער, וגרס בספרא 'יכול אפילו נמרט ראשו מחמת חולי יהא טמא, תלמוד לומר 'קרחת וגבחת', מה קרחת שאינה ראויה לגדל שער, אף גבחת שאינה ראויה לגדל שער, אי מה קרחת בידי שמים אף גבחת בידי שמים, מניין אכל נשם וסך נשם, תלמוד לומר "קרחת" "קרחת" ריבה'. ולדבריו הרבותא היא בזה שגם הבא בידי אדם הוא בכלל קרחת וגבחת. [↑](#footnote-ref-305)
318. וכ"פ רבינו בחי' (פ"ה ה"י). [↑](#footnote-ref-306)
319. דייק התוי"ט דלא ס"ל לרבינו כר"ש והרא"ש שנגעי בגדו של גר תושב מטמאים, וכמו שנגעי הגוף אינו נטמא כדאיתא לעיל (פ"ג מ"א) וברבינו בחי' (פ"ט ה"א). ובחי' לא פירש רבינו הדבר. וראה במהר"ם (פ"ג מ"א) דהא דבגדי גר תושב מטמאים מדרבנן הוא. וע"ע מל"מ (פי"ד הי"א). [↑](#footnote-ref-307)
320. צ"ל שהוא. [↑](#endnote-ref-15)
321. לפנינו: 'מה בגד הגדל בארץ אף עור הגדל בארץ' וכ"ה בר"ש. [↑](#footnote-ref-308)
322. עי' עירובין כז ע"ב, ב"ק נד ע"ב ותוס' (שם). [↑](#footnote-ref-309)
323. מבואר שע"י החיבור כל הבגד מקבל טומאה, גם הגדל בים, וכן דייק התוי"ט מל' רבינו בחי' (פי"ג ה"ה). ועיי' מל"מ (כלים פ"א ה"ג) שדייק כן לענין קבלת שאר טומאות. ומלשון רבינו בפירושו לכלים (פי"ז מי"ג) נראה, שדוקא עור הים מקבל טומאה כמו שכתב המהר"ם בשם ר"י מסימפונט. והמשל"מ הגיה בלשונו ע"ש ועיי' מי"ט (כלים שם). עוד מבואר מתוך דברי רבינו דבעינן שהחוט או המשיחה הוא מדבר המקבל טומאת נגעים, ולכן דוקא אם החוט או משיחה הוא מצמר ופשטים, וכ"כ רבינו בחי' (פי"ג ה"ה). ויוצא לפי רבינו שדין עור הגדל בים שהופקע מטומאה לא נאמר אלא באופן שהוא לעצמו אבל כל שחיברו לצמר ופשטים הגדל בארץ חזר דינו להיות כמותם.

     ובא"ר ובפי' הגר"א (בסוף הש"ס) ס"ל דסגי במקבל שאר טומאות. ולכאורה הטעם בזה שמצד עצם מינו גם עור הים נחשב לדבר המקבל טומאת נגעים ולא הופקע בזה אלא בזה שמן הים הוא ולכן אם נתחבר לבגד חזר דינו לדין עור רגיל שמקבל טומאת נגעים. [↑](#footnote-ref-310)
324. פשטות לשון רבינו מורה שביאר 'דבר שהוא מקבל טומאה' שתכף שתי תחיבות שהם בעלמא חיבור לטומאה, ומה שנדחק בזה משום שהוקשה לו לשון המשנה דלא תנן כבכל מכילתין: 'מקבל טומאת נגעים' וכן ביאר הרא"ש. ובמסכת כלים (פי"ז מי"ג) פירש רבינו כפשוטו משום דהתם איירי לענין קבלת טומאה. והגר"א לשיטתו פי' דהחוט ומשיחה שחיברם סגי בראויים לקבל כל טומאה קאמר כמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-311)
325. מלשון זו דייק המל"מ (שם) שדוקא אם נגעה הטומאה בדבר הגדל בארץ, ולפ"ז גם במתני' אפשר היה לפרש שדוקא אם הופיע הנגע על הצמר ופשטים הכל טמא, וגדר הדין הוא שלא הופקע עור הים מלהטמא בנגעים בטומאת נגעים, אלא רק מלקבל נגעים. אבל אין לכך רמז בדברי רבינו. לעיי' במי"ט כלים פי"ז. חשוב. [↑](#footnote-ref-312)
326. התוי"ט הביא בשם פירוש רבינו בנוא"י: 'לפי שאין הדרך לצבעו'. וכ"כ האור החיים (ויקרא יג, מז), ומכח סברא זו כתב החינוך (מ' שפו) להוכיח שתכלת מצמר הוא, ועיי' א"ר. ועיי' ביבמות (ד ע"ב ושם בתוס' ד"ה מדשש כתנא): 'מדשש כתנא תכלת עמרא', וק"ק דאפשר היה להוכיח דתכלת עמרא מדאין הדרך לצבוע את הפשתן. [↑](#footnote-ref-313)
327. וכ"פ רבינו בחי' (פי"ג ה"א). וכתב הכס"מ שפסק כר"ש שהצבוע בידי שמים טמא משום דר"מ נמי כוותיה. ועוד, משום שאמרה בתוספתא משום ר"ע. וראה בחסד"ד (פ"ה ה"ב) ובמשנ"א אם יש בזה משום הכרעה שלישית שאינה מכרעת. [↑](#footnote-ref-314)
328. ואבן עזרא (ויקרא יג, מט) בפי' קמא ורש"י (תהילים סח, יד) כתבו שהוא הפחות שבאדומים ובירוקים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-315)
329. עי' בחזו"נ. וראה מש"כ לעיל (פ"א הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא). [↑](#footnote-ref-316)
330. עי' ספרא (פי"ד ה"ד – ה"ו) ובראב"ד (שם פ"ג ה"א). [↑](#footnote-ref-317)
331. פירוש רבינו מחודש וכ"פ בפי"ב ה"א [↑](#footnote-ref-318)
332. דינו מבואר לקמן (מ"ה) שהוא תלוי בפלוגתת ר' ישמעאל וחכמים. אמנם צ"ע היאך יליף לה ר' יהודה מ'שנית' הא התם מסגירים אותו כבפעם הראשונה אם לא דנימא דס"ל לר' יהודה כר' ישמעאל. [↑](#footnote-ref-319)
333. התויו"ט הקשה, מדוע המשנה מונה 'שביס של סבכה' ואינה מונה את הסבכה עצמה, הא קיי"ל במסכת כלים (פכ"ד מט"ז) דסבכה של זקנה מטמא טומאת מת ולא טומאת מדרס. וכתב, דמדברי רבינו משמע שגרס במשנה 'והסבכה', מדציין למה שביאר במסכת כלים את הסבכות שמטמאות במת משמע דאיירינן בסבכה ולא בשביס. אך רבינו בחיבורו העתיק את לשון המשנה 'שביס של סבכה'.

     ובתוספות חדשים יישב, דהמשנה לא נקטה סבכה עצמה לפי שאין זה אלא בשל זקנה, משא"כ שביס דבכל אופן מטמא טומאת מת ואינו מטמא מדרס. [ובדעת רבינו שציין לפירושו במסכת כלים איזה סבכה מטמאת במת ולא במדרס, יתכן לומר דלא כהתוספות חדשים, אלא דדין השביס לעולם כדין הסבכה עצמה, דהשביס טפל לסבכה, ולכן ציין למש"כ במסכת כלים לומר דגם בשביס איירי בשל זקנה דוקא, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-320)
334. רש"י שם פירש דהם מראות שמתקשטים דרכם, אך מרבינו נראה דהם חגורות. [↑](#footnote-ref-321)
335. לא ביאר רבינו מדוע 'בקרחתו' פירושו בלא שער ו'בגבחתו' פירושו עם שער. ורש"י עה"ת שם ביאר, ד'קרחת' הוא לשון אחוריים, כשם שהקרחת היא בצד האחורי של הראש, ו'גבחת' הוא לשון פנים, כשם שהגבחת היא בצד הקדמי של הראש, וכאילו נכתב באחריתו או בקדמותו. כלומר, דבתחילה הבגד שעיר ובסופו הוא שחוק, ולכן בקרחתו פירושו בלי שער ובגבחתו פירושו עם שער. ובתויו"ט הביא ביאור נוסף מהקרבן אהרן בשם הפסיקתא זוטרתא, ד'קרחתו' הוא מלשון קרחת, דקרחת שבראש אין בה שער, ו'גבחתו' הוא מלשון גבהותו, דכאשר יש בבגד שער הבגד גבוה. וכתב, התויו"ט דלפירוש זה נראה שנתכוין רבינו. ובראב"ד בפירושו לתו"כ (פט"ו ה"ט) פירש, דקרחת משמע כל דבר שנמרט שערו כמו קרחת שבראש, ואיידי דכתב ישנים בלשון קרחת כתב נמי חדשים בלשון גבחת. ועי' כסף משנה פי"ב ה"ט.

     ובר"ש בתחילה פירש את המשנה באופן אחר, ולאחר מכן כתב דבמסכת כלים (פכ"ט מ"א) פירש דהוא בגד של צמר שכולה ציציות, וזה כעין פירוש רבינו. ובראב"ד בפירושו שם פירש את המשנה, דרק אם נראה הנגע באריג ובמוכין הוא שורף את כל הבגד, אך אם נראה באריג לחוד הרי הוא מציל את המוכין, וכן אם נראה במוכין לחוד הרי הוא מציל את האריג, לפי שהם נחשבים כשני בגדים מאחר שחילק אותם הכתוב לשנים, ודלא כפירוש רבינו. [↑](#footnote-ref-322)
336. בד"ו: כגון גמדא דנרש, ועי' תויו"ט. [↑](#footnote-ref-323)
337. המשנ"א ביאר טעמו של ראב"י, דהתורה כתבה 'בקרחתו או בגבחתו' כדי לומר שיש חילוק ביניהם, והיינו, דבגבחתו צריך שהנגע יהיה באריג ובמוכין, שאם לא כן נשתוק קרא מיניה, וממילא נדע דהבגד טמא בכל גוונא. ובחזון איש (ס"א ס"ק כח) ביאר, דאם הנגע רק על המוכין אינו מטמא לפי שאין זה עיקר הבגד, ואם הנגע רק על האריג אינו מטמא לפי שאין הנגע נראה, דהמוכין מכסים אותו. [↑](#footnote-ref-324)
338. וכן כתב רבינו בחיבורו (פי"ג ה"ו), וכתב שם בה"ז: סדין המקומט מפשיטין את קמטיו ורואין את נגעו. כלומר, דדוקא בכלי עור הקמט נחשב לבית הסתרים, ולא בשאר כלים. וביאר התפא"י, דסדין שרגילים לפשוט את קמטיו אין נחשב לבית הסתרים, אך כלי עור אין רגילים לפתוח את הקמטים, ולכן זה נחשב לבית הסתרים. [↑](#footnote-ref-325)
339. התויו"ט הקשה על רבינו ב' קושיות: א. מדוע לא כתב רבינו דבגד המנוגע אסור בהנאה משום שנאמר 'ממארת', ודרשינן בספרא (פי"ד הי"א) 'תן בו מארה' ואפילו בגד מוסגר אסור בהנאה. ב. איך ילפינן איסור הנאה מדבעי שריפה, הא מצינו בתרומה טמאה דבעי שריפה ומכל מקום מותר בהנאה. ובמפרשי המשנה יישבו את הקושיה השניה, דמצינו כמה איסורי הנאה הנלמדים מהא דבעי שריפה, כגון ערלה וכלאי הכרם. והא דתרומה טמאה בעי שריפה ומותר בהנאה, שאני התם דילפינן מ'לך' שלך תהא להסיקו תחת תבשילו וגזיה"כ הוא, אך בעלמא כל דבר שטעון שריפה אסור בהנאה. ועי' אבי עזרי (פ"א מחמץ ומצה ה"ד) מש"כ בזה.

     ומה שהקשה התויו"ט מדוע לא ילפינן מקרא ד'ממארת', תירץ בחידושי מהרי"ח, דאי מהתם ס"ד דגם לאחר שריפה אפרן אסור, ולכן הוסיף רבינו את הילפותא מדבעי שריפה לומר דדינו ככל הנשרפין דאפרן מותר, וכדקיי"ל בסוף תמורה. והנה המל"מ (פי"ב ה"א) נסתפק האם הבגד לאחר שריפה מותר בהנאה ככל הנשרפין או שמא הוא אסור בהנאה. ובמנחת חינוך (קעב אות ה) נקט בפשיטות דמותר בהנאה, וכמו שנקט בחידושי מהרי"ח. אך בתוספתא במסכת ערלה (פ"א ה"ז) איתא להדיא: אפר בגדים שנתנגעו ועפר בתים שנתנגעו אסורים בהנאה, ובירושלמי (ערלה פ"ג ה"ג) ילפינן בית המנוגע בג"ש נתיצה נתיצה מע"ז דאף לאחר שריפה אפרן אסור, עי' כל הסוגיא שם. וכן נקט התפא"י כאן, דגם לאחר שריפה אפרן אסור, ויישב את קושיית התויו"ט באופן אחר, דאי מקרא ד'ממארת', כאשר עשאו מוכין ליכא לאסור בהנאה, דשוב אין טעם לאסור, ורק מהא דבעי שריפה שמעינן לאסור גם בעשאו מוכין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-326)
340. כתב החזון איש (ס"ט סק"ט), דאחוזת עכו"ם לא נקראת אחוזתכם לא רק משום שפקעה קדושת הארץ והוי כחו"ל, אלא הוא דין בפ"ע שאין דין נגעים בבית עכו"ם, דהא למ"ד אין קנין לעכו"ם להפקיע מקדושת הארץ לא פקעה קדושת הארץ ומכל מקום אינו מטמא. ועי' חלקת יואב (חו"מ בי' טז), למ"ד אין קנין לעכו"ם מדוע באמת לא מקרי אחוזתכם, ועי' כפתור ופרח (פ"ד) ובפי' פרחי ציון להגרי"פ (אות נו). [ולגבי בית של ישראל המושכר לעכו"ם או להיפך, המל"מ פי"ד ה"ב כתב בשם קרית ספר דהכל תלוי במשכיר, דהא קיי"ל דשכירות לא קניא. והחזון איש שם סק"ח נקט דאין הבית מטמא עד שהמשכיר והשוכר יהיו ישראלים]. [↑](#footnote-ref-327)
341. וכ"ה גי' הר"ש והילק"ש (רמז תקסד). וביאר המל"מ (רפ"ט מטו"צ): דכתיב זאת התורה לכל נגע הצרעת ולנתק ולצרעת הבגד ולבית, הרי דהקיש הכתוב נגעי הגוף והבגדים והבתים. אך בד"ו ליתא לתיבת: 'וגופן' וכן הוא לפנינו בספרא, דלנגעי הגוף אין צריך פסוק שעכו"ם לא מטמא בנגעים. ונאמרו בזה כמה טעמים: א. התויו"ט כאן והמל"מ שם כתבו, דכיון דכתיב אדם כי יהיה בעור בשרו וגו', איכא למדרש אתם קרויים אדם ואין עכו"ם קרויים אדם, וכדדריש רבי שמעון לגבי טומאת אהל ביבמות (סא ע"א). [ובמים טהורים הוסיף, דרבינו בד"ו דלא גרס וגופן אזיל לשיטתו דפסק כרבי שמעון, ואילו הר"ש דגרס וגופן אזיל לשיטתו דלא פסק כר"ש]. ב. לעיל (פ"ג מ"א) הביא התוי"ט בשם מהר"ם, דבמסכת נזיר (סא ע"ב) איתא דעכו"ם נתמעט מכל טומאה, והוא הדין טומאת נגעים. והקשה ע"ז דהתם לא איירינן אלא מטומאת מת. והנה בחיבורו כתב רבינו (טו"מ פ"א הי"ג) שעכו"ם הוא כבהמה לכל הטומאות, וכ"כ רש"י (נדה לד ע"א). ולכאורה לפי"ז אין לגרוס הכא וגופן, דבלא"ה אין להם טומאת צרעת. ואולי י"ל דיסוד דברי רבינו בחיבורו הוא לבתר דחזינן מקרא דטומאת צרעת נמי אין להם. [↑](#footnote-ref-328)
342. בד"ו הושמט קטע זה. [↑](#footnote-ref-329)
343. ובחיבורו כתב רבינו (פי"ד ה"ו): או שהיה בנוי בספינה או תלוי על ארבע קורות. ודייקו התויו"ט ומים טהורים דלפי' רבינו אסכריה ועל ארבע קורות חד מילתא הוא, דבית הבנוי באויר נקרא אסכריה, וכן נקט הרא"ש. אך הרע"ב פי' שדבר בפ"ע הוא, והוא תורן ספינה. והתפא"י תמה, הא גם ביבשה בכה"ג אינו טמא. והביא שיש גי' 'אכסדיא' והוא רפסודה, וכן פירש רב האי גאון. ועי' ירושלמי (ברכות פ"ד סוף ה"ה): 'היא אסדא היא אסכריא היא רפסודות'. [↑](#footnote-ref-330)
344. משמעות דברי רבינו כמו שביאר האליהו רבה, דברישא איירי באופן שבולטין ארבע קורות מבנין ועליהם תלוי הבית, והרי זה נחשב לבית הבנוי באויר, אך בסיפא איירי שנעץ ארבעה עמודים בארץ ובנה עליהן הבית, וזה נחשב לבית הבנוי בארץ, וכן ביאר המים טהורים בדברי רבינו. ובר"ש וברא"ש מבואר דעיקר החילוק הוא בזויות, דאם זויות הבית באויר אינו מטמא, ואילו כאשר זויות הבית על גבי עמודים הרי זה מטמא. ועי' עוד בתויו"ט בשם מהר"ם ביאורים אחרים לחלק בין הרישא לסיפא. [↑](#footnote-ref-331)
345. מפשטות דברי רבינו מבואר דבית מטמא אפילו בלא כתלים כלל, אלא סגי בד' עמודים ותקרה. [עי' אבני נזר (יו"ד שפו) שכתב, דרבינו אזיל לשיטתו בהל' מזוזה דתקרה בלא עמודים נחשב ל'בית']. ותמה התויו"ט דלקמן תנן אין הבית מטמא בנגעים עד שיהיה בו אבנים ועצים ועפר, וכאן אין כותל כלל. וכן הקשה המים טהורים, דלעיל כתב הרמב"ם דאינו מטמא עד שיהא בעל ד' קירות. וכתב המים טהורים לדחוק, דאיירי בעמודים שהם כעין דיומדין, שהם עמודים שנראים כשנים. אמנם התויו"ט כתב דבנא"י כתוב: 'ועליהן בית בנוי', דהיינו שהבית בנוי על ד' עמודים שהם פתוחים מד' צדדים, אך הבית עצמו אינו פתוח, וכן בחיבורו לא הזכיר חידוש זה. [ולגבי עיקר הנידון אם צריך כתלים, עי' חזו"א (ס"ט סק"ז) דנקט דצריך לכל הפחות עומד מרובה על הפרוץ, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-332)
346. בד"ו: 'ומסיד'. וכבר תמה בזה התוי"ט דסיד אינו מטמא, ועוד תמה מדוע השמיט רבינו עצים. ולכן הגיה: 'מאבנים ומעצים ומטיט'. והמים טהורים הגיה: 'מאבנים ומעצים ומעפר'. [וע"ע במים טהורים שדייק מדברי רבינו בחיבורו, דתיבת 'מחופה' קאי אכולהו, דהיינו, שאפילו אם הכותל עצמו בנוי מאבנים עצים ועפר אלא שהוא מחופה בשיש או בסלע או בלבנים או בעפר אינו מטמא. אך מהר"ש דייק דתיבת 'מחופה' קאי רק על שיש, ואילו 'אחד בסלע' פירושו שהכותל עצמו בנוי מסלע, וכן מדוייק ברא"ש וברע"ב. וכתב, דיתכן שלפי הר"ש אם הבית עצמו בנוי מדבר המטמא אלא שחיפהו בסלע ולבנים הרי הוא מטמא, דכיון שאין דרך לחפות בהם אינם מבטלים את שם הכותל. וע"ע בתפא"י ובחזו"א סק"ג שנקטו בפשיטות ד'מחופה' אכולהו קאי]. [↑](#footnote-ref-333)
347. עי' משנ"א דדייק כן מלישנא דקרא, דכתיב ותהי להם הלבנה לאבן, משמע דלבנה אינה נחשבת אבן. והנה בחיבורו כתב רבינו (פי"ד ה"ח), דהלבנים והשיש אינם חשובים כאבנים, ומבואר דאף השיש לא נחשב לאבן. אך הר"ש והרא"ש כתבו דאבני שיש אינן ראויין לבוא בהן נגע, משמע דשיש נחשב אבן אלא דהמציאות היא שאין הנגע נראה עליו. ועי' רש"ש ותפא"י שהקשו על רבינו מדכתיב 'ואבני שיש', משמע דשיש נחשב אבן. ותירצו, דיש לשיש שם לוואי, ואינו נקרא אבן סתם. [↑](#footnote-ref-334)
348. כתב המים טהורים, דרבינו בא לבאר את הסיפא של המשנה, דאין הבית מטמא עד שיהיו בו אבנים עצים ועפר, וביאר רבינו דבעינן שיהיו כולם, ולא סגי באחד מהם. אך אין לומר דרבינו בא לבאר את הרישא של המשנה דמחופה בשיש וכו' אינו מטמא, דברישא נאמרו שני חידושים נוספים, חדא דאפילו אם הכותל בנוי כדינו ורק החיפוי משיש אינו מטמא, ועוד, דכל ארבעת הכתלים צריכים להיות מאבנים עצים ועפר, ודינים אלו לא שמעינן מהאי קרא. [ובאמת הקשה מנין לנו דינים אלו]. [↑](#footnote-ref-335)
349. הר"ש הביא מברייתא דר' ישמעאל (פ"ב ה"ו), דילפינן כן מהמידה ד'דבר הלמד מסופו', דאף דבתחילה נאמר ונתתי נגע צרעת בבית ארץ אחוזתכם, ומשמע כל בית, מכל מקום ילפינן מסופו דכתיב ונתץ את הבית את אבניו וגו' דבעינן בית הבנוי מאבנים עצים ועפר. והקשה התויו"ט מנלן דבעינן שיהיו שלשתן בבית, הא לפי הס"ד דכל בית מטמא הכונה אפילו בית הבנוי משיש וסלע, דאע"ג שאי אפשר לקיים בו נתיצה מכל מקום הוא מטמא בנגעים. והשתא ילפינן מהמידה דדבר הלמד מסופו דבעינן בית שאפשר לקיים בו נתיצה בשביל לטמא בנגעים, אך מנלן דבעינן כולהו. ולכן כתב, דאין כונת רבינו לברייתא דר' ישמעאל, דמהתם אין ראיה דבעינן כולהו, אלא כונת רבינו להא דדרשינן בספרא (פרק ה ה"א) מונתץ את הבית דינא דמתניתין. וביאר התויו"ט, דילפינן כן מיתורא דתיבת 'הבית' דאתא לומר דבעינן כולהו. ועי' תפארת ישראל ותוס' אנ"ש. [↑](#footnote-ref-336)
350. ובחיבורו כתב רבינו (פי"ד ה"א): צרעת בתים כשני גריסין זה בצד זה וכו' וכל השיעורים הלכה. וכתב החזו"א (ס"ט סק"ג), דאע"פ שלמדוהו בספרא מקרא עיקרו הלכה, ועי' מש"כ לעיל פ"ו אות ט' דשיטת רבינו היא דכל השיעורים שנאמרו בחז"ל כולן הלמ"מ. ומהא דכתב רבינו דבעינן שני גריסין זה בצד זה דייק המים טהורים, דדוקא זה בצד זה מטמא, אך זה למעלה מזה לא מטמא, דשני הגריסים צריכים להיות ברוחב הכתלים ולא בגובהן. וכתב, דהרמב"ם הוציא כן ממשנתינו ד'ארכו כשני גריסים ורחבו כגריס' משמע זה בצד זה. ולפי"ז כתב, דמרבינו מוכח דסיפא דמשנתינו אתיא לכו"ע, דהא רבינו פסק כת"ק, וכן נקטו התפא"י והמשנ"א. אך רש"י בסנהדרין (עא ע"א) פירש את הסיפא לראבר"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-337)
351. עי' תפא"י דלדעת ר"ע אפילו אם נראה גריס וחצי על אבן אחת וחצי גריס על אבן שניה מטמא, וכן נקט החזו"א (ס"ט סק"ג). [↑](#footnote-ref-338)
352. משמעות דברי רבינו דבעינן שיהא הנגע בכל הכתלים צ"ע, דהא אין צריך יותר מנגע אחד לטמאות את הבית. ובד"ו כתב: שמאמר השם בקירות הבית כגריס הנה כל כותל מהכתלים אשר יעשה מהן זוית ויהיה זה הנגע וכו', ולא כתב שצריך שיהיה הנגע בארבעה כתלים. [↑](#footnote-ref-339)
353. הר"ש הרא"ש והרע"ב והתפא"י כתבו דכשם שצריך שיהא בכל קיר שיעור אבנים הראוי לטמא, כך צריך שיהא בכל קיר עצים ועפר בשיעורים אלו. אך מדברי רבינו משמע דסגי במה שיש בבית עצים בשיעור זה, ואין צריך בכל קיר. ויותר מדוייק כן מדבריו בחיבורו (פי"ד ה"ז), דלגבי אבנים כתב: 'כמה אבנים יהיו בו, אין פחות משמונה, שתי אבנים בכל כותל', ואילו לגבי עצים ועפר כתב: 'וכמה עצים יהיו בו, כדי ליתן תחת המשקוף, ועפר כדי ליתן בין פצים לחבירו', ולא כתב דבעי שיעור זה בכל כותל.

     ויסוד המחלוקת יש לבאר, דהם נחלקו האם נגע שנראה על עצים ועפר מטמא, דדעת רבינו היא דאין הנגע מטמא עד שיראה על האבנים, אלא דכאשר נראה הנגע באבנים והוחלט לטומאה צריך לנתוץ אף את העצים והעפר. והא דבעינן שיהיה בבית עצים ועפר הוא בכדי שיוכלו לקיים בו דין נתיצה. ולפי"ז אין צריך שיהא עצים ועפר בכל קיר, שהרי לעיקר הנגע צריך אבנים, ולדין נתיצה סגי במה שיש בבית עצים ועפר. אך דעת שאר הראשונים דאם הנגע נראה על העצים והעפר נמי מטמא, ואין חילוק בין אבנים לעצים ועפר. ולפי"ז כשם שצריך שיהא בכל קיר אבנים הראויות לנגע כך צריך שיהא עצים ועפר, שהרי אין חילוק ביניהם, ובענין שכל קיר יהא ראוי לכל סוגי הנגעים. ועי' בארוכה בחזון איש ריש סימן ט'. [↑](#footnote-ref-340)
354. הר"ש כתב: 'ויש מניחין עץ תחתיו'. וביאר התפא"י, דהוא קרש ארוך כרוחב הדלת וקובעים אותו תחת המשקוף באמצע עוביו כדי שכאשר ינעלו את הדלת תהיה עליונה של דלת נוקש על עובי הקדש ויתעכב שלא יתנועע הדלת לפנים או לחוץ. [↑](#footnote-ref-341)
355. הר"ש פירש דעושים כן להגין על המשקוף, ונקרא כן משום שגם הסנדל מגין על הרגל. וביאר התפא"י, דהכא איירי בדלת שהיא גדולה יותר מחלל הפתח, ואינה נכנסת לפנים חלל הפתח אלא נסגרת על המשקוף מבחוץ, ולמשקוף זה אין צריך להניח קרש שלא יתנועע הדלת, שהרי הדלת לא נכנסת כלל לחלל הפתח. אלא מניחים עץ מעל גבי הדלת כדי להגן עליה מהגשמים, שהרי הדלת למעלה מגולה תמיד מחמת שאינה נכנסת לפנים חלל הפתח. ובזר זהב על התוספתא פירש, דהוא גג קטן העשוי לפני הפתח להגן עליו מפני הגשמים. [↑](#footnote-ref-342)
356. אך בחיבורו שם פסק רבינו כת"ק, דשיעור העצים הוא כדי ליתן תחת המשקוף, [והעיר בזה המלאכת שלמה]. [↑](#footnote-ref-343)
357. יש מי שתרגם 'הזן', והוא המקום שנותנים בו מאכל לבהמות. ובד"ו הושמט קטע זה. ועי' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-344)
358. מדברי רבינו כאן משמע דאיירי בבית שהוא מיוחד לאיבוס ולצל לבהמות. וכתב המשנ"א, דלפי"ז הטעם שאינו מטמא בנגעים הוא משום שאין לזה שם 'בית'. אך רבינו בחיבורו (פי"ד הט"ו) כתב: 'קירות האבוס וקירות המחיצה שבבית אין מטמאין בנגעים', ודייק הכס"מ, דאיירי בבית מגורים שעשה בתוכו מקום לאבוס ולצל לבהמות, וגדר את המקום במחיצות. וביאר המשנ"א, דקמ"ל דאם נראה הנגע בקירות של חדר זה אינו מטמא בנגעים, דאין קירות אלו נטפלים לעיקר הבית. ועי' חזון איש (ס"ט סק"ו) שהכריח כפירוש רבינו בחיבורו ולא כפירושו כאן, והוסיף, דאיירי באופן שנראה הנגע על קיר האבוס בצד של הבית, עיי"ש. ובראשונים פירשו 'קירות המחיצה' באופנים אחרים: א. הר"ש הרא"ש והרע"ב פירשו דהוא מחיצה של גינות ופרדסים. ב. התויו"ט פירש בשם מהר"ם, דהוא מלשון 'חלוקה', ואיירי בבית שאוצרים שם תבואה וכדו', ורגילים לחלוק בין מין למין בקיר דק, וקיר זה אינו מטמא בנגעים. ולכן כתב לגרוס במשנה 'קירות המחצה', ולא קירות המחיצה, ועי' רש"ש. ג. התפא"י פירש, דקיר העשוי בין חדר לחדר הוא עב וחזק, אך לפעמים עושים באמצע החדר קיר דק לצניעות בעלמא, וקיר זה אינו מטמא בנגעים. [↑](#footnote-ref-345)
359. ובחיבורו כתב רבינו (פי"ד הי"א): ירושלם וחו"ל אינן מטמאין בנגעים שנאמר בבית ארץ אחוזתכם, ומבואר דגם חו"ל נתמעט מקרא דאחוזתכם, וכן כתבו הר"ש הרא"ש והרע"ב. אך בספרא (פרשתא ה) לפנינו איתא כדברי רבינו כאן, דחו"ל ממעטינן מכי תבואו, ומקרא דאחוזתכם ממעטינן רק ירושלם. ועי' מים טהורים שכתב, דהר"ש הרא"ש הרע"ב ורבינו בחיבורו נקטו בדרך קצרה דמחד קרא ילפינן תרוויהו, אך האמת דילפינן מכי תבואו, דאי מאחוזכם ארץ סיחון ועוג נמי תטמא דהא ניתנה לבני גד.

     ועי' בפירוש הרמב"ן עה"ת (ויקרא יג מז) שכתב: והנה איננו נוהג אלא בארץ שהיא נחלת ד' כמו שאמר כי תבואו אל ארץ כנען וגו', ואין הדבר מפני היותו חובת קרקע, אבל מפני שלא יבא הענין ההוא אלא בארץ הנבחרת אשר השם הנכבד שוכן בתוכה. והקשה המנחת חינוך (קעב ד"ה והנה), אם כן למה צריך מיעוט שאין נגעי בתים בחו"ל, תיפו"ל שמחמת המציאות אין הנגע בא שם כלל. ותירץ, דקרא דאחוזתכם אינו מיותר, דדרשינן מהאי קרא כמה דרשות, ואגב גררא דריש נמי למעט חו"ל. [וכן צריך ליישב לפי מש"כ רבינו כאן דילפינן מכי תבואו, דאין זה יתור]. [↑](#footnote-ref-346)
360. כן מבואר בגמרא ב"ק (פב ע"ב) מגילה (כו ע"א) יומא (יב ע"א). ובירושלמי (ערלה פ"א ה"ב) ילפינן מ'אשר לו הבית' לאפוקי ירושלם. ועי' דבר אברהם (ח"א סי' לז סק"ז ד"ה אמנם). [↑](#footnote-ref-347)
361. וכן פסק רבינו בחיבורו (שם ובהל' בית הבחירה פ"ז הי"ד), ומבואר אם כן דרבינו פסק שירושלים לא נתחלקה לשבטים. אך הכסף משנה בהל' בית הבחירה (פ"ב ה"י) כתב דירושלים נתחלקה לשבטים, עי' בספר המפתח שם. [↑](#footnote-ref-348)
362. מבואר מדברי רבינו דכל ירושלם נחשבת מקום עבודה, ולכן לא נתחלקה לשבטים. ומצינו כעין זה בדברי רבינו מעשר שני פ"ג מ"ד, שקלים פ"א מ"ג, סוכה פ"ג מ"י, ראש השנה פ"ד מ"א, ובחיבורו הל' שופר (פ"ב ה"ח), עי' ערוך לנר (סוכה מא ע"א ד"ה במדינה) וכפות תמרים (ר"ה כט ע"ב). [↑](#footnote-ref-349)
363. בד"ו הושמט קטע זה. [↑](#footnote-ref-350)
364. המים טהורים דייק מדברי רבינו כפירוש הר"ש הרא"ש והרע"ב, דרבי שמעון בתמיה קאמר, וכי הצריכה התורה לפנות כלים שאינם מקבלים טומאה, אלא על כרחיך כדברי רבי מאיר דהפינוי הוא בשביל כלים המק"ט. ולפי"ז ר"ש ור"מ קיימי בשיטה אחת נגד ר"י, וקיי"ל הלכה כרבים, ולפיכך כתב הרע"ב דאין הלכה כר"י. אך בחיבורו פסק רבינו (פי"ד ה"ד) כר"י דצריך לפנות אפילו חבילי עצים וחבילי קנים. וצ"ע מדוע פסק נגד ר"ש ור"מ דרבים נינהו. ומצינו בזה כמה תירוצים: א. הכס"מ כתב: דאפשר דרבינו סובר דבהא לא פליגי. ובפשטות כונתו דגם ר"ש ור"מ מודים בעיקר הדין לר"י שצריך לפנות הכל, וצ"ע. ב. המים טהורים ביאר בדברי הכס"מ, דרבינו פירש דר"ש לאו בתמיה קאמר, אלא בניחותא, דהתורה הצריכה לפנות הכל כדי שיתעסק בפינוי. ולפי"ז ר"י ור"ש קיימי בשיטה אחת נגד ר"מ, ושפיר פסק רבינו כרבים, וכן פירש הראב"ד בתו"כ (פרשתא ה הי"ב), ונתן טעם לדבר, דהתורה הצריכתו להתעסק בפינוי כדי שבתוך כך יחזור בתשובה וילך הנגע. ג. הגר"א פירש דלפי ר"י צריך לפנות הכל משום טומאה, דכשם שבית מחובר לא מטמא בעלמא ובבית המנוגע מטמא, כך כל כלים שאינם מק"ט בבית המנוגע מיטמאו. ולפי ר"ש צריך לפנות הכל לא משום טומאה אלא דהוי דין בפ"ע. ולפי ר"מ אין צריך לפנות אלא כלים המק"ט. ולפי"ז איכא ג' שיטות במשנה, ושפיר פסק רבינו כר"י דקיי"ל כוותיה במקום ר"מ ור"ש. ד. המל"מ יישב, דבספרא הגירסא ר"מ אומר עסק הוא לפינוי אמר ר"מ וכו', וליתא לר"ש כלל. ואפשר דרבינו גרס כך במשנה, ואיכא רק שני שיטות. [↑](#footnote-ref-351)
365. מדברי רבינו משמע ד'פכו' ו'טפיו' הוא פירוש ל'כלי חרסו'. [↑](#footnote-ref-352)
366. רבינו גרס 'טפיו', אך הר"ש גרס 'תפיו', ופירש דהוא מקום שאופה בו פתו ומבשל בו קדרתו, כגון תנור וכיריים וכופח. [↑](#footnote-ref-353)
367. כן הוא בספרא (פרשתא ה ה"ז) ובתוספתא (הובאו בר"ש), וכן הוא במסכת ערכין (טז ע"א). ובהרש"א חידושי אגדות הקשה על רבינו דבערכין שם מבואר דנגעי בתים באים על צרות עין, ורק נגעי אדם באים על לשון הרע, [והוא על פי מה שביאר המהרש"א בערכין שם, דז' נגעים באים על ז' עבירות כל נגע על עבירה אחרת, וביאר דנגעי בתים הם כנגד צרות עין עיי"ש]. אמנם בספרא ובתוספתא משמע להדיא כדברי רבינו, דאף נגעי בתים באים על לשון הרע. ועי' רש"י ביומא (לט ע"א ד"ה התורה) שהעתיק לשון המשנה: 'אם כן חסה על ממונן של צרי עין קל וחומר על ממונן של צדיקים', וכן בחולין (מט ע"ב), ומבואר כדברי המהרש"א. [↑](#footnote-ref-354)
368. וכן האריך רבינו בחיבורו סוף הל' טו"צ. ועי' עוד בפירוש הרמב"ן עה"ת (ויקרא יג מז) שכתב כעין דברי רבינו. [↑](#footnote-ref-355)
369. עי' בדברי רבינו שבת פ"ו מ"ה. [יש מי שפירש שם שהוא השועל, וקוראים כן לחולי המשיר את השער, לפי שהשועל משיר את שערו בכל שנה]. [↑](#footnote-ref-356)
370. במשנה לא הובא דין זה דאין חולצין פחות משתים, אלא הוא מהספרא, ופסקה רבינו בחיבורו (פט"ו ה"ג). והקשה המים טהורים, בשלמא לדעת ר' ישמעאל (לעיל מ"ג) דנגע שנראה על אבן אחת מטמא, קמ"ל קרא דמכל מקום צריך לחלוץ ב' אבנים. אך לדעת ר"ע דאין הנגע מטמא אלא אם נראה על שתי אבנים, על כרחו צריך לחלוץ ב' אבנים, דהא צריך לחלוץ את כל האבנים אשר בהן הנגע, ולמה לי קרא דאין חולצין פחות משתים. [והיה מקום לומר דהספרא אתיא כר"י, אך לדעת רבינו קשה, דפסק כר"ע והביא הדין דאין חולצין פחות משתים].

     אך החזון איש (ס"ט סק"א) כתב להיפך, דלפי ר"י באופן שנראה הנגע על אבן אחת אין צריך לחלוץ ב' אבנים, דאין צריך לחלוץ אבנים שאין בהם נגע. והספרא אתיא לר"ע דצריך שיראה הנגע על ב' אבנים. והקשה, אם כן למה לי קרא תיפו"ל דהנגע נראה על ב' אבנים. ותירץ, דקרא אתא לומר דאין מניחים ב' תחת א' וא' תחת ב', [עי' בהערה הבאה ביאור דין זה]. אמנם בדעת רבינו בחיבורו אי אפשר לומר כן, דכתב שם גם את הדין דאין חולצין פחות משתי אבנים, וגם את הדין דאין מביאים שתי אבנים תחת אבן אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-357)
371. דין זה הובא במשנה, דאינו מביא לא אחת תחת שתים ולא שתים תחת אחת. והקשו האחרונים, איך משכח"ל אחת תחת שתים, הא צריך לחלוץ שתי אבנים, [לר"ע משום שצריך לחלוץ את כל האבנים שבהן הנגע, ולר"י ילפינן בספרא, וכמש"כ בהערה הקודמת]. ואין לומר דכונת המשנה שאינו מביא שתי אבנים תחת אחת מהשתים שחלץ, דהא בספרא (פרק ד ה"ז) מסיים: אלא מביא שתים תחת שתים תחת שלש תחת ארבע, וארבע תחת שלש תחת שתים, ומבואר דאפשר להביא ארבע תחת שתים, ותחת כל אבן יניח שתי אבנים חדשות, ואם כן על כרחיך כונת המשנה שאינו מביא שתי אבנים תחת אבן אחת שחלץ.

     ומצינו בזה כמה ביאורים באחרונים: א. המשנ"א והמים טהורים תירצו, דהא גופא קמ"ל מתניתין, דאם חלץ אבן אחת לא מהני אפילו אם יביא תחתיו שתי אבנים, דצריך שגם החליצה תהיה בשתי אבנים. אך בדברי רבינו בחיבורו לא משמע כן, דכתב את שני הדינים, דצריך לחלוץ ב' אבנים, ואין להניח ב' אבנים תחת א', ולדבריהם חד דינא הוא.

     ב. הרש"ש תירץ, דכונת המשנה שאינו מביא שתי אבנים תחת אחת מהשתים שחלץ, ומה שכתבנו להקשות מהספרא דמביא ארבע תחת שלש תחת שתים, מתניתין פליגא וס"ל דאינו מביא. ומהאי טעמא השמיט רבינו סיום הספרא וכתב רק דמביא שתים תחת שלש, ואילו את הדין דמביא ארבע תחת שלש תחת שתים לא הביא, והיינו משום דמתניתין פליגא. אך דבריו צ"ע, דבספרא מובא גם הדין דאינו מביא שתים תחת אחת, וגם הדין דמביא ארבע תחת שתים. [ומה שהעמיד הרש"ש את דבריו לר"ע צ"ע, דגם לר"י אין חליצה פחות משתי אבנים, וכדדרשינן בספרא].

     ג. התפא"י כתב דכונת המשנה שאינו מניח שתי אבנים תחת אחת מהשתים שחלץ, והא דבספרא מבואר דאפשר להניח ארבע היינו באופן שחלץ יותר מב' אבנים, אך כאשר חלץ ב' אבנים בלבד, צריך להניח ב' ולא יותר. אמנם בספרא לפנינו הגירסא אבל מביא ארבע תחת שלש תחת שתים, ומבואר דאף כאשר חלץ ב' יכול להניח ד'. ובבועז חילק, דהספרא איירי אחר שחלץ את שתיהן, דעכשיו יכול להניח אפילו ארבע אבנים, אך המשנה איירי כשחלץ אבן אחת ולא הספיק לחלוץ השניה, דעכשיו יכול להניח במקומה רק אבן אחת ולא שתים. ועיי"ש מה שתירץ עוד.

     ד. החזון איש (ס"ט סקי"ב) תירץ, דכשם ששיעור האבן שנראה בו הנגע הוא שיעור משא ב' בני אדם, כך האבן שצריך להניח במקומה הוא כשיעור זה, דצריך להחזיר שם אבן שיכול הנגע לחזור עליה. ואם חלץ אבן גדולה והניח במקומה אבן שיש בה שיעור זה ועדיין נשאר מקום, ודאי יכול למלאות באבנים קטנות ובעפר, דהעיקר הוא שיחזיר שם אבן שיש בה שיעור זה. וכן אם חלץ אבן גדולה שיש בה שני שיעורים, יכול להניח במקומה שתי אבנים שיש בכל אחת מהם שיעור. והשתא ניחא, דמתניתין קמ"ל דאינו יכול להביא שתי אבנים כשיעור במקום אבן אחת גדולה, ותחת אבן השניה יניח אבנים קטנות ועפר, אלא צריך להניח במקום כל אבן שחלץ אבן אחרת כשיעור, והספרא דמביא ארבע תחת שתים איירי באופן שמניח תחת כל אבן שחלץ אבן אחרת כשיעור, אלא דממלא את השאר באבנים קטנות. [↑](#footnote-ref-358)
372. המים טהורים דייק מדברי רבינו, דגם השכן צריך לחלוץ את האבנים שברשותו, דכל האבנים שבעובי הכותל שהם כנגד האבן המנוגעת טעונים חליצה. אך הרע"ב כתב דהדין שנאמר כאן הוא שבעל הבית האחר צריך להטפל עמו, והיינו, שהוא צריך לעזור לו לחלוץ את האבנים המנוגעות, אך אינו צריך לחלוץ את האבנים שברשותו. ועי' לקמן פי"ג מ"ב מה שיבואר בזה. [↑](#footnote-ref-359)
373. לעיל פי"א מ"ז. [↑](#footnote-ref-360)
374. בספרא (פרשתא ו ה"ט) דרשינן: והנה פשה, זה פשיון הסמוך כל שהוא. מנין לרבות את הרחוק, ת"ל בבית. יכול כ"ש ת"ל נגע, נאמר כאן נגע ונאמר להלן נגע, מה נגע האמור להלן כגריס אף נגע האמור כאן כגריס. וביאר התויו"ט, דלפי"ז פירוש הפסוק הוא 'והנה פשה' בסמוך לנגע אפילו בכל שהוא, או 'הנגע בקירות הבית', דהיינו שהופיע נגע נוסף בקירות הבית שלא בסמוך לנגע. וילפינן בגז"ש מנגעי אדם דשיעור 'נגע' הוא בכגריס, ולפיכך פשיון הרחוק שיעורו בכגריס. [↑](#footnote-ref-361)
375. בספרא (פרשתא ז ה"א) דרשינן: אם ישוב הנגע ופרח בבית וכו' יכול כגריס, נאמר כאן נגע ונאמר להלן נגע, מה נגע האמור להלן כשני גריסין אף נגע האמור כאן כשני גריסין. וביאר התויו"ט דהכא ילפינן בגז"ש מנגעי בתים דשיעור נגע הוא בשני גריסין. והקשה, מאי שנא פשיון הרחוק דילפינן בגז"ש מנגעי אדם דשיעורו בכגריס מנגע החוזר דילפינן מנגעי בתים דשיעורו שני גריסין, הא בתרוויהו כתיב 'נגע'. ותירץ, דלגבי נגע החוזר ליכא למידרש בפחות משיעורו הראשון, שאין חזרה אלא כשחוזר הכל, אבל כשיחסר ממנו אין זו חזרה, שהרי חסר. אבל בפשיון הואיל וסתם פשיון סגי בכל שהוא, אלא דהכא דרשינן דבעי שיעור נגע, סגי בפחות שבנגעים. והקשה המים טהורים על תירוצו, דאם כן נגע שהיה שלש גריסין צריך שיחזור שלש גריסין, דבפחות משיעורו לא חשיב חזרה, וחידוש זה לא שמענו. ועוד, דבספרא איתא יכול כגריס וכו', ואיך יתכן לומר דסגי בכגריס הא פחות משני גריסין לא חשיב חזרה. ועיי"ש שתירץ באופן אחר, ועי' עוד בחידושי אנשי שם וברש"ש מה שתירצו.

     [יש לעיין לפי מש"כ החזון איש (ס"ד ס"ק טז) דפשיון הרחוק הוא נגע בפני עצמו, ומכל מקום הוא משמש סימן טומאה לנגע הראשון, דמה שהופיע נגע נוסף זה עצמו סימן טומאה לנגע הראשון, אך אינם נחשבים לנגע אחד, דאם כן איך סגי הכא בפשיון הרחוק כגריס, הרי לא הופיע בבית נגע נוסף, דבנגעי בתים שיעור הנגע הוא שני גריסין. ואולי יש לחדש דאף בנגעי בתים שיעור הנגע הוא כגריס ככל הנגעים, ושיעור הנגע לא משתנה, אלא דהתורה הצריכה שני נגעים כדי לטמאות, אך שם נגע איכא בכגריס. ולפי"ז אתי שפיר דבפשיון הרחוק סגי בכגריס כיון שהסימן טומאה הוא מה שהופיע עוד נגע, ושם נגע איכא בכגריס]. [↑](#footnote-ref-362)
376. כתב המים טהורים דיש כאן קיצור לשון, וכונתו דיקלוף את הנגע, והבית יהא טעון טהרת צפרים, וכן כתב רבינו בחיבורו. [↑](#footnote-ref-363)
377. הר"ש והרא"ש ס"פ י"ב לא גרסו את האופן התשיעי והעשירי במשנה אלא בספרא (פרשתא ז הי"ב), אך בדעת רבינו דייק המלאכת שלמה דאף במשנה גרסינן לה. [↑](#footnote-ref-364)
378. ואין לומר דקמ"ל קרא דאין טעון נתיצה אלא אם כן חזר יותר מכפי שהיה בתחילה, דבעינן נמי פשיון, דהא בספרא ילפינן בגז"ש צרעת ממארת מבגדים, כמו בבגדים חוזר ישרף אף בלא פשיון כך בבתים חוזר ינתץ אף בלא פשיון. [↑](#footnote-ref-365)
379. רש"י עה"ת (יד מד) והר"ש שם פירשו, דפסוק זה ד'ובא הכהן' נכתב שלא במקומו, דלאחר הפסוק 'ואם ישוב הנגע ופרח בבית' צריך להיות הפסוק 'ונתץ את הבית'. אך הרמב"ן עה"ת (יד מג) פירש את הפסוק כפי פשוטו, דאם לאחר שפשה שבוע ראשון וחלץ חזר הנגע, או אם בא הכהן בסוף שבוע שני וראה והנה פשה וטימא את הבית וחלץ ושוב חזר הנגע, ונתץ את הבית וגו'. ומגז"ש ילפינן דאף בפסוק ובא הכהן דקאי בפשה בשבוע שני צריך חליצה כמו בפשה בשבוע ראשון. [וכן כתב התויו"ט בשם הקרבן אהרן]. ועוד ביאר הרמב"ן שם, דפשה דהאי קרא לא איירי בגדל הנגע יותר מכפי שהיה בתחילה, אלא עצם מה שחזר הנגע קרי ליה פשה. וכן דייק המים טהורים בדעת רבינו בחיבורו, דכתב בפט"ו ה"ב: וכן אם פשה הנגע בסוף שבוע ראשון חולץ וכו', אם מצא בו נגע כשני גריסין הרי זה פשיון אחרי הטוח ונותץ את הבית. וכונת רבינו פשיון שאחרי הטוח להאי קרא דאם פשה הנגע, וכהרמב"ן, דמה שחזר הנגע קרא ליה הכתוב פשיון. [↑](#footnote-ref-366)
380. הקשו המפרשים איך ס"ד להעמיד הפסוק בפושה בראשון או בשני, הא קרא קאמר והנה לא פשה הנגע. עי' במפרשי רש"י שהאריכו בזה. ובמים טהורים כתב ליישב, דכונת הספרא מה עוד נשאר לכתוב לפרש, דפושה בראשון כבר אמור דינו וכן פושה בשני, אלא נשאר לפרש כשלא פשה בראשון ובשני. ועיי"ש מה שפירש עוד בשם הקרבן אהרן. [↑](#footnote-ref-367)
381. כן הוא בספרא שם בשם רבי ישמעאל. [↑](#footnote-ref-368)
382. אך עדיין יש לעיין מנלן דבעי קילוף. והר"ש והרא"ש ס"פ י"ב כתבו דילפינן לה מדכתיב 'והנה לא פשה הנגע בבית אחרי הטח את הבית, וטהר הכהן את הבית כי נרפא הנגע', ומשמע שאין טהרה לבית בלא ריפוי, דהיינו שהוקצה והוטח, [דבהאי קרא איירי בריפוי שלאחר קיצוע וטיחה]. והקשה המשנ"א, אם כן ליבעי נמי חליצת האבנים, דהא בהאי קרא איירי בריפוי שלאחר חליצה. ובאמת המים טהורים נקט דלפי הר"ש בעי נמי חליצה, ודייק כן מדכתב הר"ש הוקצה והוטח, וקיצוע הוא במקום שחלץ משם את האבנים. ובחרד"ן א' דן האם צריך גם עוד שבוע, עיי"ש.

     אך בדעת רבינו דייק המים טהורים דאין צריך חליצה, אלא קילוף של מקום הנגע בלבד, [ויתכן דאף טיחה אין צריך]. ולפי"ז הדרא הקושיא מנלן דבעי קילוף כלל. ועי' משנ"א דיישב, דעשו קליפה בבתים ככיבוס בבגדים, דכמו שבבגדים אין טהרה אלא על ידי כיבוס, ואפילו אם כהה והלך בראשון, כך בבתים לעולם בעי קילוף. [↑](#footnote-ref-369)
383. כתב הרמב"ן עה"ת שם: והנה הכתובים כמשמען, והמדרשות למדו אותן מגז"ש למשה מסיני, ומה שאמרו בת"כ במה הכתוב מדבר וכו' סמך מדבריהם שירצו להזכיר בכתוב הענין המקובל להם בגז"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-370)
384. רש"י בחולין (קכח ע"ב) כתב: האבן שבזוית, הנראה בבית זה ובבית זה, שכן דרך הזויות לתת שם אבנים גדולות המחזיקות את כל עובי הכותל ונראית משני צדדים. ומשמע דהוא הדין כל אבן גדולה הנראית משני צדדים, ונקטה המשנה 'זוית' משום דכך היא הרגילות, וכן כתב התפא"י.

     והנה לעיל פי"ב מ"ו כתבנו בשם המים טהורים שדייק מדברי רבינו, דהא דתנן 'שניהם חולצין' הכונה דכל האבנים שבעובי הכותל שכנגד האבן המנוגעת טעונים חליצה. והקשה המים טהורים, אם כן מאי קמ"ל הכא דהאבן שבזוית חולץ את כולה, הרי אפילו אבנים קטנות שבעובי הכותל טעונים חליצה. ובשלמא לדעת הרע"ב שם דכל הדין שנאמר בשניהם חולצין הוא שהשכן מסייע לו לחלוץ את האבנים המנוגעות, אך האבנים שברשותו אינם טעונים חליצה, תני הכא דין אחר, דאבן אחת גדולה שהיא על כל עובי הכותל צריך לחלוץ את כל האבן, ואינו שייך לדין שנאמר שם. [הרע"ב הביא בשניהם את הילפותא דכתיב וחלצו לשון רבים מלמד ששניהם חולצים, וכבר תמה בזה המים טהורים, איך ילפינן מהאי קרא שני דינים שאינם שייכים להדדי. ובפשטות י"ל כמש"כ רש"י בחולין שם, דלגבי חליצה כתיב 'אבנים' דמשמע כמות שהן, ואילו לגבי נתיצה כתיב 'בית' דמשמע בית אחד ולא שני בתים, ואין זה שייך לדין סיוע דילפינן מוחלצו לשון רבים. ואדרבא, מדהוצרך רש"י לפרש כן ולא פירש דילפינן מדכתיב וחלצו לשון רבים מוכח דס"ל כהרע"ב דשני דינים הם, ולא כדעת רבינו]. אך לדעת רבינו דהדין שנאמר בשניהם חולצין הוא שכל האבנים שכנגד האבן המנוגעת טעונים חליצה, מאי קמ"ל באבן שבזוית, אפילו אבנים קטנות נמי.

     ותירץ המים טהורים, דאמנם כל האבנים שבעובי הכותל טעונים חליצה, אך אין זה באחריות של בעל הנגע, דהוא צריך לחלוץ את האבנים שברשותו, ושכינו יחלוץ את שאר האבנים. ואילו באבן שבזוית נאמר דין חדש דבעל הנגע צריך לחלוץ את כל האבן, דכל האבן המנוגעת באחריותו של בעל הנגע. ובמשנ"א תירץ דבאמת אין הבדל בין האבן שבזוית לאבנים קטנות, ונקט אבן שבזוית לרבותא דנתיצה, דאפילו אבן אחת גדולה אין כולה טעונה נתיצה, וכן תירץ החזון איש (ס"י סק"ב). [↑](#footnote-ref-371)
385. הרע"ב הביא בשם הערוך, דהאבן שנראית משני הצדדים של הכותל נקראת 'ראש', והאבנים שמונחים רק בחצי הכותל נקראים 'פתין'. ועי' בתויו"ט דרגילים להניח שורה אחת של אבנים גדולות על כל עובי הכותל, ושורה אחת של חצאי אבנים, ועי' שם מה שכתב בשם מהר"ם. ולכו"ע 'האבן שבזוית' דאיירי ביה ת"ק הוא ה'ראש' דאיירי ביה ר"א, וכ"כ התויו"ט.

     והנה נחלקו המפרשים במה נחלקו ת"ק ור"א: התויו"ט נקט דהם נחלקו לגבי חליצה, דלפי ר"א דוקא אבן אחת גדולה כולה טעונה חליצה, אך אבנים קטנות אינו חולץ אלא את האבנים המנוגעות. ולפי"ז צ"ל דלת"ק אפילו אבנים קטנות חולץ את כולם, וכדעת רבינו שכתבנו לעיל, דכל האבנים שבעובי הכותל טעונים חליצה, ובזה גופא נחלקו ת"ק ור"א, וכן נקטו המשנ"א והחזון איש שם. אך הגר"א נקט דהם נחלקו לגבי נתיצה, דלפי ר"א דוקא אבנים קטנות אינו נותץ אלא את שלו, אך אבן אחת גדולה שנראה עליה הנגע נותץ את כולה. ולת"ק אפילו באבן אחת גדולה אינו נותץ אלא את שלו. ולפי"ז אין הכרח לדעת רבינו, דיתכן שלגבי חליצה לכו"ע אינו חולץ פתין של חבירו, ויתכן דלכו"ע חולץ פתין של חבירו. [והתפא"י פירש כהגר"א, ונקט דר"א איירי בין בחליצה בין בנתיצה, וכתב, לגבי חליצה לכו"ע יש חילוק בין ראש לפתין. ומבואר דס"ל להתפא"י כדעת הרע"ב דאין צריך לחלוץ אבנים קטנות שבעובי הכותל לכו"ע]. [↑](#footnote-ref-372)
386. כעין זה כתב הרע"ב: כמין לבנים מרובעות ששוטחים על הגגות. וכתב התויו"ט, דאיירי באופן ששטחן לצורך הגג, [וכמש"כ התפא"י דעושין כן שלא יתרכך הטיט ברצפת הגג מהגשמים], דאי איירי בשטחו אותן לצורך עצמן ולא לצורך הגג פשיטא שהם ניצולין. ובמה שהוסיף הרע"ב תיבת 'לבנים' תמהו הרש"ש והמקדש דוד (ס"נ ס"ק י"ג), דלבנים אינם ניתצים עם הבית כלל, וכמש"כ הר"ש לעיל פי"ב מ"ד מהתוספתא, דרק אבנים עצים ועפר ניתצים, ולבנים אינם נחשבים אבנים, כמבואר במשנה לעיל פי"ב מ"ב.

     הר"ש פירש: 'כמו מלבנות של פתחים דפרק המוכר את הבית, ואיכא דמחברי בטינא ואיכא דלא מחברי'. וכתב המים טהורים, דאף דאיכא דמחברי ואיכא דלא מחברי, כמבואר בגמרא שם, מכל מקום הכא איירי באופן דלא מחברי, דאי מחברי פשיטא שהם ניתצים עמו, וכן כתב התפא"י. והנה הרע"ב הביא פירוש זה בשינוי קצת, דכתב: וי"מ כעין מזוזות שעושים בחלונות מבחוץ לנוי ואין מחוברים בטיט בחלון. וכתב המים טהורים, דברשב"ם בב"ב שם מבואר דמלבנות של פתחים יותר פשוט שהוא חלק מהבית מאשר מלבנות של חלונות, דהוא עשוי רק לנוי. ואם כן, מהא דפירש הרע"ב דאיירי במלבנות של חלונות ולא פירש כהר"ש במלבנות של פתחים משמע דהיה פשוט לו במלבנות של פתחים שניתצים עמו, ודלא כהר"ש.

     הרא"ש פירש: 'ד' עצים מחוברים בריבוע ומניחים אותם על הגג למעקה'. וגם לפי' זה צ"ל דאיירי במעקה שאינו מחובר לגג, דאם הוא מחובר פשיטא שהוא ניתץ עמו. [↑](#footnote-ref-373)
387. והוסיף התפא"י, דעושין כן שלא יפלו התינוקות מהחלון, ואיירי באופן שאינן מחוברים לבית, אלא עשויים להוציאן משם. [↑](#footnote-ref-374)
388. מבואר מדברי רבינו דת"ק ור"י פליגי האם מלבן הבנוי ע"ג ניתץ עמו, וכן בחיבורו לא הביא רבינו דברי ר"י. וצ"ע במאי פליגי, הא המלבן בנוי בבית, ומדוע לא ינתץ עמו. וביארו התפא"י והמשנ"א, דאיירי הכא בבית ועליה, הוקורות שביניהם מונחים על גבי המלבן, והשתא ס"ל לת"ק דכשם שהקורות אינן ניתצים עמו כיון שהם שייכים לעליה, כדתנן ברישא דמתניתין, כך המלבן שעליו מונחים הקורות שייך לעליה ואינו ניתץ עם הבית, ור"י ס"ל דהמלבן שייך לבית ולא לעליה. אך כשאין עליה ע"ג, דהקורות נמי ניתצים עמו, לכו"ע גם המלבן ניתץ עמו. [↑](#footnote-ref-375)
389. וכן פסק רבינו בחיבורו (פט"ז ה"א): וכל כזית מהן מטמא אדם וכלים במגע ובמשא ובביאה. ועי' תפא"י דהקשה, איך יתכן דכזית עפר יטמא במגע, הא אין חיבור בין כל פירורי העפר, ואם גיבלו במים אין חיבורי אדם חיבור. ותירץ, דדבר שדרכו לחברו במים הוי חיבור, ודרך העפר להגבל במים.

     כתב הגר"א בא"ר, דכיון דר"א חסמא יליף מאברים של מת, הרי האבן מטמאת בכל שהוא רק כשהיא שלמה, אך כשאינה שלמה בעינן כזית. ובמים טהורים נסתפק מה נחשב שלמה, האם כברייתה, כמו שחצבו אותה, או שמא כמו שהיתה בכותל. ובחזון איש (ס"י ס"ק טז) נקט דבעינן כמו שהיתה בכותל. ועוד כתב, דדין זה שייך רק באבנים ובעצים, אך בעפר לא שייך לומר 'בריה'. ויש לעיין מאי טעמא דת"ק דלא יליף מאברים לטמאות בכל שהוא. וביאר המים טהורים, דס"ל לת"ק דדוקא באברים שייך בריה שלמה, אך באבנים ועצים אין משמעות לשלם. [↑](#footnote-ref-376)
390. וכן כתב הרע"ב. ודייק התויו"ט מדבריהם, דהא דתנן 'בית המוסגר מטמא מתוכו' פירושו בביאה, דאם נכנס לתוכו נטמא, דהא ביארו דמטמא מתוכו מדכתיב והבא אל הבית. אך טומאת מגע ליכא בבית המוסגר כלל, ואפילו נגע בתוכו לא נטמא אלא אם כן נכנס לתוכו. וביאר החזון איש (ס"י סק"י): שאין בית מוסגר כאדם ובגד שגופן טמא אף בימי הסגרן, שאין גוף הבית טמא אלא ע"י החלט, אבל הסגר לא טמאהו, אלא שהנכנס לתוכו טמא.

     והא דתנן בסיפא 'זה וזה מטמאין בביאה' כתב רבינו להלן: 'כפי שיתבאר עתה'. וביארו התויו"ט והמל"מ שם, דהוקשה לרבינו מה הוסיף התנא בסיפא דהם מטמאין בביאה, הא כבר תנא רישא דמטמא מתוכו, דהיינו ביאה. ולפיכך הוצרך רבינו לבאר דסיפא איירי בבית שהוא מיסך ע"ג בית המנוגע, כלומר, דהאדם והבית תחת אהל אחד, ומ"ו היא פירוש לסיפא הכא. וכן מבואר מדברי רבינו בחיבורו (פט"ז ה"ג) שכתב: אחד המוסגר והמוחלט לטמא בביאה כיצד בית שהיה מיסך וכו', ומבואר דמ"ו היא פירוש לסיפא דמתניתין. ואזיל רבינו לשיטתו ד'מתוכו' דרישא היינו ביאה, ועל כרחיך ביאה דסיפא איירי בענין אחר. אך הקשה התויו"ט, דאם כן מדוע הפסיק התנא ביניהם במשנה אחרת, הא מ"ו היא פירוש למ"ד. ועוד הקשה המל"מ, דרבינו כאן כתב: 'וכבר ידעת שענין מטמאין בביאה שמתטמא כל מה שיכנס לתוכן', ומבואר דאיירי בנכנס לתוך בית המנוגע ולא בבית שהוא מיסך וכו' דהוא והבית תחת אהל אחד. ועוד הקשה על הרע"ב שפירש גם את הסיפא בנכנס לתוך הבית, ואם כן שוב קשה מה הוסיף התנא בסיפא. ובחזון איש שם כתב, דסיפא הוא פירושא דתוכו דרישא, שדין טומאת תוכו הוא בביאה.

     אמנם בדעת רבינו בחיבורו דייקו המשנ"א והמים טהורים דבית המוסגר מטמא במגע מתוכו, והא דהוצרך רבינו לבאר את הסיפא בבית שהוא מיסך, ולא ביאר דרישא איירי במגע וסיפא בביאה, כתב המשנ"א, דכל המקור שמוסגר מטמא בביאה הוא בק"ו מביאה, ולכן לא מסתבר דרישא איירי במגע ולאחר מכן איירי בביאה. וע"ע במים טהורים שהאריך לבאר אף בדעת רבינו כאן דמוסגר מטמא במגע מתוכו, עיי"ש.

     רש"י ביבמות (קג ע"ב) פירש את המשנה, ד'בית המוסגר מטמא מתוכו' פירושו אם נגע בכותל מתוכו ואפילו לא נכנס לתוך הבית, ואילו 'זה וזה מטמאין בביאה' פירושו אם נכנס בדרך ביאה לבית כיון שנכנס רובו לתוכו טמא מושם והבא אל הבית, ואפילו לא נגע בכותל כלל. ומבואר לפי"ז דאף בית המוסגר מטמא במגע מתוכו, וכן דעת הגר"א בא"ר כאן. ונאמרו באחרונים כמה טעמים בזה: א. המשנ"א כתב דילפינן מגע מאהל בק"ו, כמו שבטומאת מת ילפינן משא מאהל בק"ו. ב. המל"מ כתב דכל טומאת ביאה משום מגע הוא, כמש"כ רבינו פ"ו מאה"ט ה"ו לגבי בית של ע"ז. ג. התפא"י כתב דילפינן טומא מגע מההקש למת. ודבריו צ"ע, דהא מוסגר לא הוקש למת, כמבואר בסוגיא ביבמות שם.

     עוד יש נוסחא אחרת ברש"י שם (הובא ברש"ל ובב"ח, וכך היתה נוסחת התוספות שם), דרישא איירי בביאת כולו שלא בדרך ביאה, וילפינן לה מדכתיב ולא יטמא כל אשר בבית, וסיפא בביאת רובו בדרך ביאה, וילפינן לה מדכתיב והבא אל הבית. ולפי"ז אין ראיה דמוסגר מטמא בביאה מתוכו. ובתוספות שם נסתפקו בזה, עי' בארוכה במל"מ ובמים טהורים ביאור דבריהם. [↑](#footnote-ref-377)
391. המשנ"א הקשה מדוע צריך פסוק להוסיף לו טומאה שהנוגע מאחוריו נטמא, תיפו"ל דאבניו עיציו ועפרו מטמאין בכזית, ואם אבן אחת מטמאת במגע במשא ובאהל כל שכן שהבית כולו מטמא. ותירץ, דלולי קרא ס"ד שדוקא לאחר נתיצה האבנים מטמאות, אך קודם נתיצה, כיון דכתיב 'והבא אל הבית' משמע דדוקא בביאה מטמא, קמ"ל קרא דמטמא גם קודם נתיצה אף במגע. [יל"ע האם קמ"ל דלא כסברת הס"ד, ואין חילוק בין קודם נתיצה לאחר נתיצה, אלא טומאת האבנים מתחילה מיד כשהכהן פוסק שהבית טעון נתיצה. או שמא, קמ"ל דאף קודם נתיצה טמא, ושני דינים הם, טומאת האבנים לאחר נתיצה, וטומאת הבית קודם נתיצה]. [↑](#footnote-ref-378)
392. דברי רבינו נתבארו לעיל בהרחבה. [↑](#footnote-ref-379)
393. רבינו אזיל לשיטתו שם דגרס 'חזר נגע לבגד שורף את המטלית', וביאר, דאם חזר הנגע לבגד הטהור, הרי זה נחשב כחזר למטלית, וטעון שריפה, והוא הדין הכא אם חזר הנגע לבית הטהור הרי האבנים טעונים נתיצה כדין חוזר לאחר חליצה. אך הר"ש שם גרס 'חזר נגע לבגד מציל את המטלית', וביאר דאיירי בחזר הנגע לבגד המוסגר, ואע"פ שהבגד המוסגר טעון שריפה מכל מקום מציל על המטלית. והקשה התויו"ט, מדוע הכא תנן דאם חזר נגע לבית חולץ את האבנים, מאי שנא בגד מבית. ועי' מה שכתב ליישב בשם מהר"ם. ובמשנה למלך (פי"ב ה"ו ד"ה תנן בפי"ג) תירץ על פי מש"כ שם, דדוקא אם חיבר את המטלית בבגד אחר מציל את המטלית, אך אם הניחו כמו שהוא שורף אף את המטלית, דהחיבור לבגד אחר הוא המצילו. ולפי"ז כתב, דדוקא חיבור מטלית לבגד מציל, דהוי כבגד חדש, אך חיבור אבנים לבית אחר לא אלים כולי האי להציל את האבנים. ועי' עוד בחזון איש (ס"י סק"ו) מה שיישב. [↑](#footnote-ref-380)
394. להלן מ"ח. [↑](#footnote-ref-381)
395. מדברי רבינו מבואר כמו שפירשו הר"ש והרע"ב, דאיירי באופן שבית המנוגע בנוי בתוך בית אחר, ונכנס אדם לחיצון, וראב"ע מטהר משום דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי, ודמי לבית ועליה דאם הבית מנוגע העליה טהורה, ור"א מטמא בק"ו מאבן אחת. ולשיטתם איירי בין במוסגר ובין במוחלט, וכן כתב רבינו בחיבורו (פט"ז ה"ג). והרא"ש הקשה על פירוש זה, דלשון מיסך לא משמע דאיירי בבית בתוך בית. ועוד הקשה, מ"ט דראב"ע דמטהר, הא האבן המנוגעת נמצאת בבית החיצון ואין דבר מפסיק ביניהם, ולא דמי לבית ועליה דתקרת הבית מפסקת. [כלומר, דבבית ועליה, נותנים את התקרה לעליה, ואין התקרה בכלל הבית המנוגע, ולכן התקרה מפסקת בין הבית לעליה, דהתקרה טהורה. אך בבית הבנוי בתוך בית, התקרה ניתצת עם הבית, דהיא בכלל הבית, והיא עצמה חלק מבית המנוגע, ואיך היא תחצוץ בין הבית הפנימי לחיצון]. ובדעת רבינו והר"ש תירץ החזון איש (ס"י ס"ק י"א) בשם הגר"א, דכיון דהבית מוקף מחיצות ותופש מקום לעצמו, גם מחיצות הבית הן בכלל הבית, ולא מקרי האדם והבית במושב אחד, אלא שהמחיצה עצמה נחשבת כתוך המחיצה. וביאור הדברים, דחלוק גדר טומאת אהל במת מטומאת אהל במצורע, דלגבי טומאת מת כל שאין מחיצה בין הטומאה לאדם נטמא האדם, אף שאינם נחשבים כנמצאים במקום אחד, אך לגבי טומאת מצורע ואבן המנוגעת, הטומאה היא כאשר הם נמצאים במקום אחד, והכא אין לדון את הבית הפנימי והחיצון כמקום אחד, דהפנימי נקרא בית לעצמו, ולכן החיצון טהור.

     הרא"ש פירש דלא איירי בבית הבנוי בתוך בית, אלא בבית המנוגע בצד בית טהור, ותקרת בית הטהור מאהלת מעט על הבית המנוגע, אלא דאינה מאהלת על האבנים המנוגעות רק על שאר האבנים. ונחלקו ראב"ע ור"א האם כל אבני הבית מטמאות באהל, או שמא רק האבנים המנוגעות עצמן. והקשו האחרונים על פירושו, אי איירי במוסגר, פשיטא דרק האבנים המנוגעות מטמאות, וכדתנן לעיל מ"ד דהנוגע בבית מאחוריו טהור, ורק האבנים המנוגעות מטמאות מאחוריהם. [ואף שהבית כולו מטמא בביאה, אין זה אלא אם נכנס לתוכו, אך האבנים עצמן אינם מטמאות במגע ובאהל]. ואי איירי במוחלט, פשיטא דכל אבני הבית מטמאות באהל, דהא הם מטמאות במגע מאחוריהם, ואף בעוד שהם מחוברים. [↑](#footnote-ref-382)
396. הטעם שפסק רבינו כר' אלעזר כתב התויו"ט, לפי שמסתבר טעמו, דיליף מק"ו. ועי' מלאכת שלמה דגרסי' ר' אלעזר ולא ר' אליעזר, דאי גרסי' ר' אליעזר אם כן איכא ה' מקומות שפוסקים כוותיה בסדר טהרות, ואילו בריש מס' נדה קיי"ל דהלכה כמותו בד' מקומות בסדר טהרות. [↑](#footnote-ref-383)
397. מבואר דעיקר טומאת אהל במצורע ילפינן מ'מושבו', ולכן דוקא עמד טמא. אמנם בספרי (סוף פר' בהעלותך) ילפינן דמצורע מטמא באהל מדאיתקש למת, וכן נקט רש"י במסכת בבא בתרא (ט ע"ב ד"ה בימי) לגבי מצורע, ובמסכת סנהדרין (עא ע"א ד"ה מציינין) לגבי אבן המנוגעת. ויש לעיין מדוע צריכים שני לימודים לזה. ובפירוש הראב"ד (תזריע פי"ב הי"ד) כתב, דעיקר הילפותא היא ממת, אלא דילפינן מקרא ד'מושבו' שאינו מטמא אלא אם כן ישב תחת האילן. [דקרא ד'מושבו' מגביל את הילפותא ממת שדוקא ישב מטמא]. אך יש לעיין, דאם כן מנלן דמצורע מוסגר מטמא באהל, הרי מוסגר לא הוקש למת, כמבואר בסוגיא דיבמות (קג ע"ב). ועי' בעמק הנצי"ב על הספרי שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-384)
398. מבואר בדברי רבינו דאף עומד נחשב כיושב ומטמא, ודוקא אם הלך אינו מטמא. וכן נקט רש"י בברכות (כה ע"א ד"ה מושבו), דעומד נמי כיושב דמי, דקביע, וכן נקטו הר"ש והרא"ש. אך במסכת קידושין (לג ע"ב ד"ה ה"ג) נקט רש"י דעומד כהולך, ודוקא יושב מטמא. ועי' בא"ר שהאריך להוכיח דעומד כיושב, ועי' בנין אפרים (סי' מג) שיישב דעת רש"י בקידושין.

     [הרע"ב כתב: אבל כשהטמא עובר ואינו עומד לפוש שם, משמע דדוקא עומד לפוש נחשב כיושב. אך התפא"י כתב: ואפילו עמד רק משהו באמצע הלוכו, משמע דאין צריך עומד לפוש. וכן כתב המשנ"א, דשאר המפרשים לא התנו דדוקא עמד לפוש]. [↑](#footnote-ref-385)
399. הראשונים נחלקו האם דין זה קיים גם בבית, דכאשר נכנס המצורע לבית ולא עמד אינו מטמא את כל אשר בבית, או שמא בית שאני. הר"ש להלן (משנה י"א) נקט דגם בבית בעינן עמד, אך התוספות ביבמות (קג ע"ב) כתבו דבית שאני, דכאשר יש מחיצות אפילו הולך חשיב כיושב, כלומר, דבבית לעולם חשיב כקבוע שם. וברמב"ן וריטב"א קידושין שם כתבו, דדוקא באילן שאין בו משום ביאה בעינן יושב, אך בבית דמטמא משום 'והבא אל הבית' אין צריך יושב. כלומר, דבאילן המצורע מטמא באהל מקרא ד'מחוץ למחנה מושבו', ולכן בעינן ישיבה, אך בבית המצורע מטמא מקרא ד'והבא אל הבית', וכל שבא אל הבית הוא מטמא את כל אשר בבית אף בלא ישיבה, [ואף דהאי קרא כתיב בבית המנוגע, צ"ל דאף מצורע שנכנס לבית בכלל זה]. ובמנחת חינוך [מצוה קעא] דייק מדברי רבינו בחיבורו כדעת התוספות, מדהביא דין יושב והולך רק באילן ולא בבית. ועי' לקמן מי"ב מש"כ בשם הערוך לנר בדעת רבינו. [↑](#footnote-ref-386)
400. כתב רבינו בחיבורו (פט"ז ה"ג): היה הטהור עומד תחת האילן ועבר אדם באבן מנוגעת לא טמאהו, ואם הניחה שם טמאהו. ודייק המים טהורים, דדוקא אם הניח האדם את האבן על הארץ הרי היא מטמאת, אך אם האדם הנושא את האבן עמד כאשר האבן בידו אין האבן מטמאת, ודלא כהר"ש שכתב דהוא הדין אם עמד. ועי' בא"ר דלא גרסינן במשנה 'ואם הניחה טמא', דאף אם עמד ולא הניחה טמא. [↑](#footnote-ref-387)
401. להלן מ"ח. [↑](#footnote-ref-388)
402. וכן כתב רבינו בחיבורו (פ"י הי"ב, ופט"ז ה"ו), דבעינן ראשו ורובו. והא דלא סגי ברובו לחוד כמו בכל דוכתא דרובו ככולו, ביאר המשנ"א, דהכא בעינן דרך ביאה, וברובו בלא ראשו לא הוי דרך ביאה. אך עי' רש"ש לעיל מ"ד שכתב בשיטת רש"י ותוספות דסגי בראשו לחוד וברובו לחוד, וכונת המשנה או ראשו או רובו. [↑](#footnote-ref-389)
403. אך בפחות מראשו ורובו לא נטמא, דכתיב (יד מו) 'והבא אל הבית', וביאה לא הוי אלא בראשו ורובו. ובמל"מ (פט"ז ה"ו) הקשה, מאי שנא מטומאת אהל דמת דכתיב נמי לשון ביאה, 'כל הבא אל האהל', ומכל מקום אין צריך ראשו ורובו, דאם הכניס אצבעו לאהל המת נטמא. ועי' מים טהורים שחילק בין לשון 'אהל' ללשון 'בית'. [↑](#footnote-ref-390)
404. המים טהורים דייק מדברי רבינו, דדוקא גע"ג מטמא, אך בגד שיש בו גע"ג והכניס רוב ממנו לבית לא נטמא. אך הגר"א המשנ"א והחזון איש (ס"י ס"ק ט"ז) נקטו בפשיטות דרוב בגד נטמא גם בלא גע"ג, דלא גרע מכל הכלים דנטמאים בהכניס רובן, ואילו המל"מ (פט"ז ה"ו) נסתפק בזה ולא הכריע. [↑](#footnote-ref-391)
405. בדברי רבינו בחיבורו (פי"ג הי"ד) משמע דבגד המנוגע מטמא בכזית בין מוסגר בין מוחלט, דכתב שם הי"ג 'המוסגר או המוחלט', ועל זה המשיך בהי"ד דכזית מטמא. והקשה המל"מ שם מהסוגיא ביבמות (קג ע"ב) דדוקא מוחלט הוקש למת ולא מוסגר, ושיעור כזית ילפינן ממת. וכן ציין בתוס' רעק"א כאן, דשיעור כזית נאמר דוקא בבגד מוחלט. ועי' חזון איש (ס"א סק"ל, וס"י ס"ק י"ב) ואור שמח שם שיישבו דעת רבינו. [↑](#footnote-ref-392)
406. בספרא נתבאר המקור לבגד המנוגע, דהבגד הוקש לבית המנוגע, אך לא נתבאר מה המקור שאבן המנוגעת מטמאת באהל. ומצינו בזה כמה מקורות: א. רש"י בברכות (כה ע"א ד"ה אבן) כתב, דאבן המנוגעת מטמאת משום שהוקשה לאדם מצורע, דכתיב 'לכל נגע הצרעת ולנתק ולצרעת הבגד ולבית'. [ואדם מצורע מטמא מקרא ד'מחוץ למחנה מושבו']. ולכאורה בספרא מבואר דתיבת 'לבית' קאי על בית המנוגע, דהא מהכא ילפינן לבגד המנוגע. וצ"ל דתיבת 'לבית' כולל בין בית המנוגע ובין אבן המנוגעת, ולכן בגד המנוגע ילפינן מהקש לבית המנוגע, ואילו אבן המנוגעת ילפינן מהקש לאדם. ב. במסכת סנהדרין (עא ע"א ד"ה מציינין) כתב רש"י, דאבן המנוגעת מטמאת באהל משום דמצורע הוקש למת. וצ"ל דאבן המנוגעת הוי בכלל מצורע, וכולהו הוקשו למת. אך צ"ע מהספרא כאן דבגד המנוגע ילפינן מהקש לבית ולא מדהוקש למת. ג. בפירוש הראב"ד לתו"כ (תזריע פי"ב הי"ד) כתב, דאבן המנוגעת מטמאת באהל מקרא ד'והשליכו אתהן אל מקום טמא'. וכתב, דמהתם ילפינן נמי דאינה מטמאת אלא אם כן הניחה, דמשמע דוקא בהשלכה מטמאת ולא בהעברה בעלמא. [↑](#footnote-ref-393)
407. הר"ש הביא מהספרא, דילפינן מ'יטמא עד הערב' דאין האדם מטמא בגדים, ולאחר מכן ילפינן מ'והאוכל' דבשהה שיעור אכילה מטמא, אך רבינו בפירושו ובחיבורו לא הביא האי ילפותא. [↑](#footnote-ref-394)
408. בחיבורו כתב רבינו (פט"ז ה"ו): וכי תעלה על דעתך שאין בגדיו מתטמאין עד שיאכל שם. והיינו, דמסברא אמרינן דהאוכל והשוכב לאו דוקא. אך הר"ש הביא מהספרא, דמרבינן מהא דכתיב 'יכבס בגדיו' יתירא דאפילו בלא אוכל ושוכב מטמא בגדים. [↑](#footnote-ref-395)
409. וכן כתבו הר"ש והרע"ב, דקרא דשוכב בא לומר דשיהוי הזמן של אכילה הוא לפי אוכל כשהוא מיסב. ולפי"ז הא דבעינן מיסב הוא מקרא דשוכב, ומהכא ילפינן דמשערים לפי פת חיטין ולפי אוכל בלפתן, דכיון דשיערה התורה לפי מיסב שהוא אוכל מהר, הוא הדין משערים בשאר דברים שמסייעים לאכול מהר.

     אך בחיבורו שם כתב רבינו: אלא ליתן שיעור לשוכב כאוכל. וכן הוא בספרא לפנינו, וכן הוא ברש"י (סוכה ו ע"א) וברא"ש במשנתינו. כלומר, דילפינן מאוכל על שוכב דגם כשהוא שוכב בעינן שיהוי של אוכל. ולפי"ז אין מקור מהתורה להא דמשערים במיסב, אלא הוי מסברא דמחמירים עליו לשער לפי אדם שאוכל מהר, וכן פת חיטין ולפתן הוא מסברא. [↑](#footnote-ref-396)
410. הקשה הקרבן אהרן, מדוע משערים לפי פרס, ולא משערים בכזית ככל שיעורי אכילה שבתורה. והביא שם לתרץ בשם גור אריה ובשם לבוש האורה, ודחה תירוצם. ותירץ, דכיון דילפינן מוהשוכב דמשערים לפי אוכל כשהוא מיסב, הרי בעינן אכילה בקביעות, דאין הסיבה לכזית לבד, ומהכא ילפינן דהשיעור הוא פרס דהוא שיעור הסיבה. [וכל זה לדברי רבינו בפירושו והר"ש והרע"ב, דילפינן משוכב על אוכל, אך לדברי רבינו בחיבורו אין לזה מקור]. וכתב, דלפי"ז שיעור מיסב נאמר גם לקולא, דמהכא ידעינן דהשיעור הוא פרס ולא כזית, [כן ביארו המים טהורים, ויישב את תמיהת התויו"ט עליו].

     אך המים טהורים כתב, דקושיה מעיקרא ליתא, דהכא השיעור פרס הוא שיעור בשיהוי הזמן ולא בכמות האכילה, דמשערים לפי זמן שלוקח לאכול פרס חיטין. ובכל התורה דמשערים בכזית היינו כזית בכדי אכילת פרס, ואם כן אין הבדל בין הדין פרס שנאמר כאן לדין כזית שבכל התורה, דבשניהם שיעור הזמן הוא כדי אכילת פרס. [↑](#footnote-ref-397)
411. לולי הילפותא, כאשר הבגדים נכנסו לבית הרי הם נטמאים מיד מדין 'ולא יטמא כל אשר בבית', אלא דנתחדש הכא דבגדים שהוא לבוש אינם נטמאים מיד, לפי שהם נטפלים לאדם, ואינם חשובים כנמצאים ב'בית' אלא על האדם. ולאחר שישהה כא"פ שוב אינו מציל על בגדיו, והבגדים נטמאים מהבית. והקשה המשנה למלך (פט"ז ה"ו), מנלן לחדש דהאדם מציל על בגדיו שלא ייטמאו מדין כל אשר בבית, דלמא היכא שנכנסו הבגדים לבית באמת הם טמאים מיד, אלא דהפסוק איירי באופן שהושיט ידו לחוץ, דהבגדים לא נכנסו לבית, ומכל מקום יש לטמאותם מדין טומאה בחיבורין, דקיי"ל דכל אב הטומאה שמטמא במגע ובמשא, הרי הוא מטמא כלים שנוגע בהם בשעת חיבורו לטומאה, וע"ז נתחדש הכא דאינו מטמא בזמן חיבורו לטומאה אלא לאחר שישהה כא"פ.

     וכעין זה הקשה המל"מ (שם ה"ח) על הר"ש להלן מ"י, דכתב, דהיכא דפשט האדם ידו לחוץ והיו על גביו בגדים שאינו לבוש בהם, אין לטמאות את הבגדים, שהרי הבגדים לא נכנסו לבית ואינם טפלים לאדם שנאמר דהמיעוט נגרר אחר הרוב. אך הביא הר"ש מהתוספתא דהבגדים טמאים מיד, ודלא כהסברא החיצונה. והקשה המל"מ, הא מסברא צריך לטמאות את הבגדים מדין טומאה בחיבורין, דכל עוד שלא פירש ממטמאיו הוא מטמא כלים שנוגע בהם, ורק בבגדי לבושו נתחדש דאינו מטמאן עד שישהה. ועי' משנ"א מש"כ ליישב בזה. ועכ"פ מבואר לדבריו דבהא דאין הבגדים טמאים עד שישהה כא"פ נתחדש שני חידושים, חדא דאין לטמאות את הבגדים מדין 'כל אשר בבית', ועוד, דאין האדם מטמאן מדין טומאה בחיבורין.

     ובאבי עזרי (הל' טו"צ מהדו"ק) יישב, דכאשר פשט ידו לחוץ אי אפשר לטמאות את הבגדים מדין טומאה בחיבורין, דדין טומאה בחיבורין היא דאנו דנים את האדם והכלים כגוף אחד ושניהם נגעו באב הטומאה, דהנגיעה וההסט של האדם מתייחסים גם לכלים שנוגע בהם. אמנם היכא דהאדם נכנס לבית המנוגע ופשט ידו לחוץ, מבואר במסכת שבועות יז ע"ב דטומאתו היא מדין רובו ככולו, דזה נחשב שכולו בא לבית, והכא אי אפשר לומר דדנים את הכלים שנוגע בהם כבאו אל הבית, שהרי היד שנוגע בה בכלים לא באה לבית, ורק מדין רובו ככולו הוא טמא, וזה אי אפשר לייחס לכלים, עיי"ש.

     ובמנחת חינוך (קעז אות כ') כתב ליישב קושיית המל"מ על הר"ש, דהר"ש איירי בבגדים שנושא על ידיו ואינו נוגע בהם, ולכן אי אפשר לטמאותן מדין חיבורין אלא מדין ביאה לבית, ושפיר כתב דאם אינו לבוש בהם אינם נטפלים אליו וטהורים. [אך יש לעיין, דאם הר"ש איירי רק בכה"ג, מנליה להר"ש דבתוספתא מוכח דלא כסברא זו, דלמא התוספתא איירי בהניח הכלים על ידיו ממש ונגע בהם. ועל כרחיך הר"ש טיהר אפילו בכלים שנוגע בהם].

     עוד כתב המנ"ח שם לחדש, דהיכא דהאדם נוגע בבגדים שהוא לבוש בהם, באמת הם נטמאים מיד מדין טומאה בחיבורין, ובזה לא איירי מתניתין כלל. אלא איירי בבגדים שהוא לבוש בהם ואינו נוגע בהם, דמדין חיבורין אי אפשר לטמאותם, [עיי"ש שנחלקו בזה הרא"ש והגר"א], אלא מדין כל אשר בבית, ובזה נתחדש דאין שם ביאה לבית על הבגדים עד שישהה כדא"פ. ולפי"ז נתחדש במשנה רק חידוש אחד בדין ביאה לבית, שהאדם מציל על בגדיו שלא ייחשבו כבאו לבית. ויתכן לפי"ז ליישב את קושייתו הראשונה של המל"מ, דהיכא דאפשר לטמאות מדין חיבורין אין סברא לחלק בין בגדים שלובש לבגדים שנושא, ושיהוי הזמן לא יועיל בזה כלל, וכל החילוק בין שהה ללא שהה ובין בגדים שלובש לבגדים שנושא זה רק בדין ביאה לבית, ובאופן שאינו נוגע בבגדים, דאי אפשר לטמאות מדין חיבורין. ועי' באבי עזרי שם שהקשה על דבריו.

     והעולה מדברינו, דלפי המל"מ נתחדש בהא דבגדיו שלבוש בהם טהורים עד שישהה כא"פ שני חידושים, דאין לטמאותן מדין כל אשר בבית ואין לטמאותן מדין חיבורין, [אלא דהקשה מנלן שני החידושים]. ולפי המנ"ח והאבי עזרי נתחדש רק דאין לטמאותן מדין כל אשר בבית, [לדעת המנ"ח באמת מדין חיבורין טמאים, ומתניתין באינו נוגע בהם, ולדעת האבי עזרי באופן שידיו בחוץ לא שייך טומאת חיבורין]. ויש לחקור לדעת המל"מ מדוע לאחר שישהה כא"פ הבגדים טמאים, האם מדין כל אשר בבית או מדין טומאה בחיבורין. ונחלקו בזה האחרונים, בחידושי רבינו חיים הלוי (הל' טו"צ) נקט בפשיטות דטומאתן מדין כל אשר בבית, דהא להלן במ"י מבואר דאם האדם עומד בחוץ ופשט ידו לפנים חכמים מטמאים לאחר שישהה כא"פ, והכא לא נטמא האדם, דהא לא בא רובו לבית, והוא מציל על הבגדים עד שישהה כא"פ, דהבגדים נטפלים אליו, ומכל מקום לאחר שישהה כא"פ הבגדים טמאים, ועל כרחיך אין זה מדין חיבורין אלא מדין טומאת הבית. אך החזון איש (בגליונות ובהוספות למסכת זבים) נקט, דטומאתן מדין חיבורין, והא דעומד בחוץ ופשט ידו לפנים חכמים מטמאין לאחר שישהה כא"פ, אין זה אלא מדרבנן, כמש"כ התוספות בחולין (עא ע"ב). [התוספות שם כתבו: אבל בגדים שהוא לבוש בהם בטלים אגביה, ומכחו בא להם הטומאה, וגזיה"כ שאין לו כח לטמאם עד שישהה. והבין החזון איש ד'מכחו' היינו דהאדם מטמאם מדין חיבורין. אך לדעת הגר"ח יש לפרש, דשם ביאה של הבגדים הוא מכח האדם, דהם נטפלים אליו, אך ודאי הטומאה היא מהבית ולא מהאדם]. ולפי"ז כתב החזון איש, דבגדים שלבוש בהם ואינו נוגע בהם, לדעת הגר"א דליכא טומאת חיבורין, לא ייטמאו הבגדים אף לאחר שישהו כא"פ אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-398)
412. במסכת עירובין פ"ח מ"ב נחלקו בזה תנאים, ופסק רבינו דהוא ג' ביצים, ואילו רש"י פסק דהוא ד' ביצים. [↑](#footnote-ref-399)
413. הר"ש הביא מהספרא דילפינן מ'יכבס את בגדיו', כל המטמא בגדים מציל בגדים בבית המנוגע, משא"כ הבהמה והעכו"ם שאינם מטמאים בגדים אין מצילים בגדים בבית המנוגע. [↑](#footnote-ref-400)
414. לדעת חכמים כתב התפא"י, דעכו"ם אינו מקבל טומאה כלל, ולכן אינו מציל, אך יד ישראל ראויה לקבל טומאה במקום אחר, ולכן היא מצלת. ובתוספות בחולין (עא ע"ב) הקשו, לדעת חכמים דהבגדים נטפלים אליו אפילו כאשר רובו בחוץ, מדוע לאחר שישהה כא"פ הבגדים טמאים, הרי הא דהבגדים טמאים אחר כא"פ היא מכח האדם, [לעיל ביארנו דלפי דעת החזון איש הטומאה היא מדין חיבורין, ולפי דעת הגר"ח הטומאה היא מחמת הבית, אלא דהשם ביאה לבית הוא מכח האדם], והאדם טהור לגמרי, דרובו בחוץ, ואיך ייטמאו הבגדים. ותירצו, דהטומאה היא מדרבנן. אך הגר"ח שם נקט דהטומאה היא מהתורה ותירץ באופן אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-401)
415. וכן פסק בחיבורו (פ"י הי"ב): נכנס לבית נטמא כל אשר בבית, בין אדם בין כלים. והיינו, כל אשר בבית אפילו עד הקורות, ולאפוקי מרבי שמעון. וכן טמאים מיד [ואפילו בנכנס שלא ברשות] ולאפוקי מרבי יהודה. ועי' משנ"א דאם יש בבית אדם לבוש בבגדים, הרי הבגדים טמאים מיד ואין צריך שיהוי כא"פ, דדוקא אדם שנכנס לבית המנוגע או לבית שיש שם מצורע צריך שיהוי, אך הכא האדם כבר שהה בבית הרבה, והבגדים שלבוש בהם נמצאים בבית, ולכן המצורע מטמא הכל מיד. [↑](#footnote-ref-402)
416. התפא"י (אות פא) דייק מדברי רבינו, דבפחות מדע"ד לא חשיב מקום בפני עצמו, ומטמא את כל בית הכנסת. והקשה, מאי שנא מבור ודות דחשיב מקום בפני עצמו אף שאין בהם דע"ד. אך מהר"ש דייק דנותנים לו ד' אמות משום אורחא דמילתא, דזהו שיעור מקום תפילה, או מקומו של אדם. אך כדי להחשב מקום בפני עצמו להציל אין צריך ד' אמות. [↑](#footnote-ref-403)
417. כלומר, שמא יגעו בו. [במסכת זבים פ"ג מ"ב פירש רבינו הא דתנן: 'וכולן טהורים לבית הכנסת', דאינם טמאים לענין שימנעו מבית הכנסת עד שייחדו לו מקום כזבים ומצורעים. ומבואר דכל הטמאים מייחדים להם מקום בבית הכנסת, ולא רק מצורעים, והיינו מטעם שמא יגעו בהם, אך הטעם השני שכתב רבינו שמא יעמוד בעת הלוכו לא שייך אלא במצורע שמטמא בביאה לאהל].

     ובפירוש הראב"ד לספרא (תזריע פי"ב הי"ב) כתב, דמצורע נחשב כמנודה דאסור בארבע אמות שלו, עיי"ש. ולפי"ז יש טעם נוסף לפרש מדוע צריך להכנס ראשון ולצאת אחרון, דאסור לבני אדם לעבור בד' אמות שלו. [↑](#footnote-ref-404)
418. מבואר מדברי רבינו דאף בבית עם מחיצות אין המצורע מטמא אלא אם כן עמד, וכן מבואר בדברי הרא"ש והרע"ב, ולעיל מ"ז הבאנו בזה מחלוקת ראשונים. וכן בחיבורו כתב רבינו (פ"י הי"ב): נכנס לבית הכנסת עושין לו מחיצה גבוהה י' ורחבה ד' על ד', ונכנס ראשון ויוצא אחרון, כדי שיהיה מושבו לבדו, ולא יעמוד עם העם בערבוב ויטמא אותם. ולפי מש"כ רבינו כאן צ"ל, דמה שכתב 'כדי שיהיה מושבו לבדו' הוי נתינת טעם להא דבעי מחיצה י' טפחים, ומה שכתב 'ולא יעמוד עם העם בערבוב' הוי טעם להא דנכנס ראשון. ועכ"פ מהא דכתב 'ולא יעמוד' משמע נמי דדוקא אם עמד מטמא, אך בדרך הליכתו אינו מטמא אף שיש בבית הכנסת מחיצות.

     ובהשגות הראב"ד שם כתב: שמא יתערב עם הצבור דרך עברתו ויטמא אותם. וכתב הערוך לנר (יבמות קג ע"ב), דפליגי בפלוגתת הראשונים הנ"ל, דרבינו סובר דאף בבית עם מחיצות בעינן עמד, ולכן כתב ולא יעמוד עם העם בערבוב, ואילו הראב"ד סובר דבבית עם מחיצות אין צריך עמד, אלא גם הולך מטמא, ולכן כתב שאף בדרך עברתו מטמא. ובמים טהורים כתב להגיה בדברי הראב"ד 'שמא יתעכב עם הצבור דרך עברתו', ובא לומר דלעולם חיישינן שיתעכב שם, ואין המצורע יכול לומר שיזהר בזה. ולפי"ז גם הראב"ד סובר שאינו מטמא אלא אם כן עמד. ועי' תפא"י (אות פג) דיתכן לומר דבית כנסת שאני, דיש רשות לכל אדם להכנס שם, ודמי לאילן, אך בבית בעלמא מטמא אף בלא עמד. [↑](#footnote-ref-405)
419. הקשה החזון איש (ס"י ס"ק י"ט), דטעם זה של רבינו שאהל המת חמור מפני שמטמא טומאת שבעה מועיל במילי דרבנן, והכא באים לטהרו מטומאה דאוריתא. ולכן כתב, דכלי חרס מציל בכיסוי משום דהוא חולק רשות לעצמו, ואין זה מושב אבן המנוגעת, וכמו דמהני מחיצה עשרה טפחים, וכן לדעת ר"ש כלים שלמעלה מד' אמות טהורים דהם נחשבים כעומדים ברשות אחרת. וכן בור ודות בלא כיסוי נחשבים כרשות בפני עצמה, ורק באהל המת דהטומאה עוברת דרך פתח טפח בעי הצלה גמורה. וכעין זה כתב הרש"ש, ועי' משנ"א. [↑](#footnote-ref-406)
420. בספר חלקת יואב (קבא דקשייתא קושיה מז) הקשה על דעת התוספות (מו"ק ח ע"א) והגר"א (א"ר לעיל מ"ה) דחבילי קש וחבילי עצים מקבלים טומאה בבית המנוגע, דגזיה"כ לטמאות בבית המנוגע את כל אשר בבית ואפילו דבר שבעלמא אינו מק"ט, דלשיטתם איך יתכן הדין דכלי שאינו מקבל טומאה מציל בכיסוי, הרי הוא נטמא מגבו, וכל כלי שנטמא אינו מציל. [↑](#footnote-ref-407)
421. וכן כתב רבינו בחיבורו (פי"א ה"א): וקבלה היא שיהיה חדש. [בד"ו כתב 'והיותו כלי חרס קבלה', משמע דעיקר דין כלי חרס הוא קבלה, וזה תימה, דהא כלי חרס כתיב להדיא בקרא, ובמים טהורים הגיה כן מעצמו, דהקבלה היא שיהיה חדש]. ובמסכת סוטה (טו ע"ב) ילפינן לה מדכתיב 'אל כלי חרס על מים חיים', מה מים חיים שלא נעשתה בהם מלאכה, אף כלי שלא נעשתה בו מלאכה. וביאר החזון איש (יא סק"א), ד'חיים' משמע שהם קיימים בחשיבותם, וכאשר נעשתה בהם מלאכה הם עומדים לשפיכה. ומה שכתב רבינו דזה קבלה, כתב הכס"מ בשם הר"י קורקוס, דלפי שאין דרשא זו מוכרחת כתב שקבלה היתה בידם, וקרא כעין אסמכתא. ועי' בדברי רבינו בחיבורו בהל' שוטה (פ"ג ה"ט) שהוסיף: שלא נעשה בו מלאכה מעולם, ולא יראה ככלי בלה מאורך הזמן. [↑](#footnote-ref-408)
422. עי' תפא"י דהוא כוס ארוך ועמוק יותר ממזרק. [↑](#footnote-ref-409)
423. ובחיבורו שם כתב רבינו: ושיעור זה מדברי סופרים. ועי' תפא"י. והנה במסכת סוטה שם מבואר דשיעור רביעית נאמר רק לדעת ר' ישמעאל, דס"ל דכיון דכתיב וטבל אותם בדם הצפור ובמים החיים, בעינן שיהיו הדם והמים ניכרים, אך רבנן פליגי עליה דאין צריך שיהא הדם ניכר. ופסק רבינו כר' ישמעאל דסתם משנה כאן כוותיה. ובתוספות שם הקשו, לדעת רבי יהודה דמין במינו לא בטל משום דכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר ובעינן שיהיו שניהם ניכרים, מדוע הכא לא בטל הדם במים, הא הוי מין בשאינו מינו. ותירצו, דכיון דממשותו ניכר הרי הוא בעין ולא בטל. והקשה בגליון הש"ס שם, לדעת חכמים דאין צריך שיהא דם הצפור ניכר, הדרא קושיית התוספות, מדוע לא בטל דם הצפור במים. ותירץ בחידושי מרן רי"ז הלוי (הל' טו"צ), דלפי חכמים כל הדין וטבל בדם הצפור ובמים החיים הוא, לטבול מכלי שניתנו לתוכו דם צפור ומים חיים, ואין צריך שיהא עכשיו בשעת טבילה שם דם ושם מים. ולכן לדעת חכמים קושיה מעיקרא ליתא, דאף שיתבטל הדם ברוב המים לית לן בה, דמכל מקום הוא נתן לכלי דם ומים, וכל קושיית התוספות היא לדעת ר' ישמעאל דבעינן שיהא שם דם ומים בשעת טבילה. [↑](#footnote-ref-410)
424. וכן כתב רבינו בחיבורו שם: וחופר וקובר הצפור השחוטה בפניו, ודבר זה קבלה מפי השמועה. ובד"ו: וכן דם צפור שחוטה וקבלה, ובמים טהורים הגיה: וחופר הצפור השחוטה קבלה. [↑](#footnote-ref-411)
425. בספרא לפנינו ליתא לשון זה, אלא 'יוחנן בן דהבאי אומר ושני תולעת שני שבתולעת', ועי' פירוש הראב"ד שם דפליגי האם טעמו פסלו או לא. וכנראה גירסת רבינו היא 'ששנתו תולעת', והיינו שהתולעת שינתה אותו לצבע אחר. והר"ש כתב: לשון של צמר צבוע שני. ובהלכות פרה (פ"ג ה"ב) כתב רבינו: והתולעת היא הגרגרים האדומים ביותר הדומים לגרעיני החרובים, והם כמו האוג, ותולעת כמו יתוש יש בכל גרגר מהן. ועי' תפא"י (בועז ג'). [↑](#footnote-ref-412)
426. כן הוא במסכת יומא (מב ע"א). [↑](#footnote-ref-413)
427. כדאיתא בסוף מסכת הוריות: אסיקו לרבי מאיר אחרים ולר' נתן יש אומרים. [בביאור פלוגתתם עי' חזון איש (סי"א ס"ק י"ג)]. [↑](#footnote-ref-414)
428. ובחיבורו כתב רבינו (פ"י הי"א) דמכאן המקור לטומאת משכב, שנאמר וכבס בגדיו וטהר, מפי השמועה למדנו שטהר מלטמא מו"מ, ומזה מוכח דקודם לכן טימא מו"מ. אך שיטת רש"י (פסחים סז ע"ב) דאין המצורע עושה משכב אלא לטומאה קלה, שהמשכב יטמא אוכלין ומשקין, אך אינו עושה מדרס. ועי' בתוספות שם (ד"ה שכן) ובמסכת יומא (ו ע"ב ד"ה שמטמא). [↑](#footnote-ref-415)
429. יש לעיין, אם כן מדוע צריך לכבס את בגדיו, הרי בכל התורה כיבוס הבגדים אינו חובה, אלא דכיון שקודם הוא היה טמא וטימא את בגדיו ועכשיו הוא נטהר בטבילה, לכן יכבס את בגדיו שגם הם יהיו טהורים. אך כאן הרי גם לאחר טבילתו הוא מטמא את בגדיו כשרץ, ומה תועלת יש בכיבוס הבגדים. ובמנחת חינוך (קעג אות ז') נקט דהכא הוי מצוה בפני עצמה לכבס את בגדיו, והוא דין בסדר טהרת המצורע, ואינו דומה לכל כיבוס בגדים שהמטרה היא שהבגדים יהיו טהורים. אך הביא מהספרא שלמד מכאן דלאחר טבילה ראשונה אינו עושה משכב, והוכיח דליכא חיוב לכבס בגדיו אלא הוי ככל התורה. וביאור הדברים כמש"כ המשנ"א והחזון איש (סי"א ס"ק י"ד), דאיירי הכא בבגדים שנטמאו במדרסו, ונעשו 'מדרס', ולבגדים אלו אמרה תורה שיכבס את בגדיו לטהרם מטומאת מדרס החמורה, לפי שמעתה הוא מטמא כשרץ ואינו עושה את בגדיו מדרס, ולפי"ז אין חילוק בין כיבוס בגדים דהכא לכל התורה. [ועי' בחזון איש שם דבכל מקום יש מצוה לכבס הבגדים ואין זה רק עצה טובה]. [↑](#footnote-ref-416)
430. הרע"ב כתב: לטמא אדם ובגדים במגע אבל לא במשא. וכתב הרש"ש דמלשון זה משמע דהוא מטמא אדם לטמא בגדים, וזה אינו, דהנטמא משרץ אינו מטמא בגדים. אלא היה לו לומר אדם וכלים [כמש"כ רבינו], דאדם וכלים שנגעו בשרץ טמאים. [הטעם שאינו מטמא במשא, כתב המשנ"א, דכל המקור לטומאת משא הוא בקל וחומר מטומאת ביאה, ולכן בימי ספורו שאינו מטמא בביאה ממילא אין מקור לטומאת משא]. [↑](#footnote-ref-417)
431. הרא"ש כתב: דדריש בתו"כ 'וישב מחוץ' יהא כמנודה, 'לאהלו' זו אשתו. כלומר, דדרשינן שני דרשות מהאי קרא, חדא דהוא נשאר כמנודה, ועוד, דהוא אסור בתשמיש, וכן הא דתנן מנודה מביתו שבעת ימים ואסור בתשמיש המטה כולל שני דינים, דהוא מנודה, והוא אסור בתשמיש. וכן כתב הגר"א באליהו רבה. אך מדברי רבינו משמע דנאמר דין אחד בלבד, ד'מחוץ למחנה' הכונה דהוא אסור בתשמיש. וכן הדגיש הרע"ב, דהוא מנודה מביתו לענין זה שאסור בתשמיש. [ובעיקר איסור תשמיש שבעת ימים עי' מנחת חינוך (שם אות ט) דכתב, דלאחר תגלחת שניה וטבילה הוא מותר בתשמיש, אף שהוא עדיין טבול יום. אמנם בתוספות הרא"ש (ב"מ לא ע"א) מבואר, דאסור בתשמיש עד אחר הערב שמש כמו שהוא אסור בתרומה]. [↑](#footnote-ref-418)
432. הר"ש והרא"ש כתבו דשלש טהרות הן: א. טבל ועלה אוכל במעשר, ב. העריב שמשו אוכל בתרומה, ג. הביא כפרתו אוכל בקדשים. וכתבו, דהוא הדין בכל זב וזבה איכא שלש טהרות, ונקטה המשנה יולדת לפי שממנה ילפינן לכל הטומאות. והא דלא מנינן ארבע טהרות במצורע, דאיכא נמי טהרה דתחילת השבוע דהוא טהור מלטמא בביאה, תירץ הרא"ש, דכיון שהוא עדיין אב הטומאה כשרץ לא חשיב ליה טהרה. אך בדעת רבינו כתב המים טהורים דלא מנינן העריב שמשו אוכל בתרומה, [יתכן דלא מנינן ליה לפי שטהרה זו היא מאליו, ואינו עושה מעשה להטהר]. ובמצורע ג' טהרות הן: א. טבילה ראשונה שהוא נטהר מלטמא בביאה. ב. טבילה שניה שהוא נטהר מלטמא כשרץ. ג. הביא כפרתו אוכל בקדשים. וביולדת ג' טהרות הן: א. טבילה ראשונה שהיא נטהרת מלטמא במו"מ. ב. טבילה שניה שהיא נטהרת מלטמא קדשים כראשון לטומאה. ג. הביאה כפרתה אוכלת בקדשים. ובא רבינו ליישב בזה את קושיית הראשונים מדוע נקטה המשנה יולדת ולא נקטה כן בכל זב וזבה. ועי' באליהו רבה שפירש את המשנה באופן אחר. [↑](#footnote-ref-419)
433. נחלקו האחרונים מה היא הגדרת מצות גילוח, דהנה התוספות במסכת שבועות (ג ע"ב) כתבו, דלכתחילה צריך לגלח על ידי אשה ונכרי, דאינם מצווים על הקפת הראש. והקשה השער המלך (פי"ב מע"ז), הא בתוספתא כאן איתא דצריך לגלח על ידי כהן דוקא, ואיך יוכל לגלח על ידי אשה ונכרי. ותירצו המנחת חינוך (שעג אות ו') והחתם סופר (יו"ד קמ) בשם ר' משולם איגרא, דעיקר קיום מצות גילוח הוא בשתי השערות האחרונות של הגילוח, ורק בהם נאמר דין כהן ותער. וביאור דבריו, דעל ידי שתי השערות האחרונות הוא נהפך מלא מגולח למגולח, וזה עיקר המצוה, אך עד שיגיע לשתי שערות האחרונות אינו חלק ממצות גילוח כלל, אלא זה הת"מ להביאו למצב של מגולח, ובזה לא נאמרו דיני הגילוח, ועל זה כתבו התוספות דעדיף טפי על ידי אשה ונכרי. אך החזון איש (אהע"ז קמ סק"י) נחלק עליו, ונקט דהמצוה היא בכל השערות, ובכולהו בעינן כהן ותער. והיינו, דהחזון איש נקט דהמצוה אינה להפוך אותו מלא מגולח למגולח, אלא המצוה היא מעשה הגילוח, וכל שערה שמגלח היא חלק ממצות גילוח. ומה שהקשה השעה"מ על התוספות תירץ החזון איש שם, דהדין כהן נאמר בתגלחת ראשונה ולא בתגלחת שניה, וכן תירצו הרש"ש והחשק שלמה בשבועות שם. [↑](#footnote-ref-420)
434. משמע מדברי רבינו דמהכא ילפינן שיהיו שוים במראה בקומה ובדמים ובלקיחתן כאחת. אך הרא"ש כתב, דלקיחתן כאחת לא ילפינן מ'שני' אלא מ'ולקח' דמשמע שלקיחת שתיהן כאחת. וכעין זה איתא במסכת יומא (סב ע"ב), דבמשנה שם איתא דשני השעירים מצותן שיהיו שוים במראה בקומה בדמים ובלקיחתן כאחד, וילפינן לה בגמרא מדכתיב ג' פעמים 'שני'. והקשו התוספות ישנים שם, מנלן דבעינן לקיחתן כאחד, הא איכא רק ג' פעמים 'שני' למראה לקומה ולדמים. ותירצו בכמה אנפי: א. יש גורסים חד למראה וקומה חד לדמים וחד ללקיחתן כאחד, [דמראה וקומה שקולין הן וילפינן מחד קרא], ולפי"ז ניחא. ב. ילפינן מדכתיב 'יקח שני שעירי', ומשמע להדיא דלקיחת שניהם כאחד. ג. ילפינן מסמיכות 'יקח' ל'שני שעירי'. ובתויו"ט שם (יומא פ"ו מ"א) כתב, דשוים בדמים ולקיחתן כאחת שקולים הם, וילפינן מחד קרא.

     ובתויו"ט כאן הקשה, מדוע הכא ילפינן מחד קרא דבעינן שוים במראה בקומה ובדמים, ואילו לגבי שני שעירים אצטריך ג' פעמים 'שני'. ותירץ, דלאחר דילפינן התם מתלתא קראי דבעינן שוים במראה בקומה ובדמים, שוב סגי הכא בחד קרא, דהוי גילוי מילתא דאף הכא בעינן שיהיו שוים לכל הנהו דבעינן התם. [↑](#footnote-ref-421)
435. וכן כתב הרא"ש. אך בספרא לפנינו (פ"א הי"א) ילפינן מדכתיב צפור צפור ריבה. [יתכן דהרא"ש קאי רק על לקיחתן כאחת, דילפינן מ'ולקח', ועל זה כתב דאינו מעכב דכתיב 'את הצפור החיה יקח', אך לגבי מראה קומה ודמים מודה הרא"ש דילפינן מצפור צפור ריבה]. [↑](#footnote-ref-422)
436. במשנה שם נחלקו ת"ק ור"י האם השני ימות, ומבארינן בגמרא שם דהם נחלקו לשיטתם האם בעלי חיים נדחין או לא, דת"ק סובר בע"ח אינן נדחים ולכן השני כשר, ור"י סובר בע"ח נדחין, ולכן השני ימות. ושם פסק רבינו דבע"ח אינן נדחין ולא אמרינן ימות, ואילו הכא פסק רבינו כסתם משנה דהשניה תמות. וי"ל עפ"י מש"כ התויו"ט דהכא כו"ע מודו דתמות, דבספרא דרשינן ליה מאת הצפור החיה, [עיי"ש בשם קרבן אהרן היכי ילפינן מהאי קרא], וגזיה"כ הוא דאם מתה אחת מהם תמות השניה, אך בשני שעירים ליכא פסוק, והם נחלקו מסברא האם בע"ח נדחים. ועי' רש"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-423)
437. וכן כתב הרע"ב. אך בספרא (פ"א הי"ב) דרשינן 'טהורות' ולא טמאות ולא טריפות. ובמסכת חולין (קמ ע"א) ילפינן במסקנא מתנדר"י, דנאמר מכשיר ומכפר בפנים [אשם מצורע וחטאת], ונאמר מכשיר ומכפר בחוץ [צפרי מצורע ועגלה ערופה או שעיר המשתלח], מה בפנים עשה מכשיר כמכפר, אף בחוץ עשה מכשיר כמכפר, ולכן טריפה פוסלת בצפרי מצורע כמו שפוסלת בעגלה ערופה או בשעיר המשתלח. ומה שהביא רבינו מקרא ד'חיות' הוא בס"ד בגמרא שם למ"ד טריפה אינה חיה, דאפשר למילף מ'חיות' לאפוקי טריפה. [↑](#footnote-ref-424)
438. ובחזון איש (סי"א ס"ק י"ב) פירש עוד, דאתא לאפוקי שאם הוא ארוך וצר עד שיש בו בכולו כרביע כרע המטה לא מהני, אלא צריך שיהא בעביו לחוד כרביע כרע המטה. ועיי"ש מה שכתב עוד בשם הגר"א. ועי' משנ"א דרבינו בחיבורו השמיט הא דחולק אחד לשנים ושנים לארבעה. [↑](#footnote-ref-425)
439. במסכת חולין (סב ע"ב) ובמסכת סוכה (יג ע"א) קאמר רבא, דאם באותו המקום שגדל הוא נקרא אזוב סתם אין זה נחשב שם לוואי. וצ"ל דהעשבים שמתייחסים לגינה או נהר או שדה שכתב רבינו, גם במקומם הם נקראים כך, ועי' מים טהורים. [↑](#footnote-ref-426)
440. וכן פסק רבינו בחיבורו (פי"א ה"א): ואזוב שאין לו שם לוואי כמו שביארנו אין פחות מטפח. ודייק המשנ"א (פרה פי"א מ"ט) מלשון רבינו דאפילו בגרדומיו בעינן טפח, דלעולם אין האזוב פחות מטפח. וכן נקט החזון איש (שם ד"ה ויש לעיין). [↑](#footnote-ref-427)
441. הרמב"ן בפירושו עה"ת (יד יח) דייק מהפסוקים דהאשם מכפר על מעלו אשר מעל קודם נגעו, והחטאת על חטאו אשר חטא בימי הנגע, והעולה והמנחה יהיו לו כופר נפש שיזכה ליטהר ולשוב אל אהלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-428)
442. פירש רש"י במסכת זבחים (מז ע"ב ד"ה ולקח), דכתיב לגבי שמן 'באצבעו', וילפינן דם מיניה דנתינת בהונות בעצמו של כהן. ועי' תוספות שם (ד"ה מה) ובמסכת יומא (סא ע"ב). [↑](#footnote-ref-429)
443. המקדש דוד (יב סק"ו) חקר האם קבלת הדם להזות על המצורע נחשבת 'עבודה' ככל קבלת דם, או שמא, אין הקבלה אלא כהת"מ שיהיה לו דם להזות. ונפק"מ: א. בנשפך הדם על הרצפה האם כשר לאוספו לידו. ב. האם צריך לקבל בצפון דוקא. ג. צרם אוזן האשם בין השחיטה לקבלה, האם הקבלה כשרה. וכן חקר המקדש דוד שם לגבי מתן בהונות מלוג השמן ומדם האשם, האם חשיב עבודה או לא, עיי"ש. ובחזון איש (סי"ב ס"ק י"א) נקט דצריך כהן ובגדי כהונה וקידוש יו"ר ועמידה על הרצפה, וכתב, דאפשר שהוא עבודה גמורה אע"ג שאינו מעכב את הכשר האדם. אך כתב, דנראה דמחשבה אינה פוסלת בשעת מתן בהונות של דם האדם. ועי' חידושי רא"ל מאלין (ח"ב סי' י"ח) שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-430)
444. השפת אמת (יומא ל ע"ב) דייק מדברי רבינו דאפילו אם לא טבל על דעת ביאת מקדש מהני, וכתב דזה תלוי בתירוצי הגמרא שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-431)
445. וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ד ממחו"כ ה"א): ומפני מה טובל בשמיני אחר שטבל מאמש, מפני שהיה רגיל בטומאה בימי חלוטו ואינו נזהר משום טומאה, שמא נטמא אחר שטבל. והקשה הלחם משנה שם, דבמסכת יומא (ל ע"ב) הגמרא מסתפקת בדעת חכמים דמשנתינו, האם הם סוברים שכל הנכנס לעזרה טעון טבילה וכדתנן ביומא שם ע"א, ומה שמשנתינו נקטה שהמצורע טובל [אע"פ שכל אדם טעון טבילה] הוא לרבותא דרבי יהודה, דאפילו מצורע אינו צריך טבילה. או שמא חכמים סוברים שכל אדם לא צריך טבילה אלא מצורע בלבד, משום שהוא דייש בטומאה בימי חלוטו. ומסקינן דרק מצורע טעון טבילה משום שדייש בטומאה. ובפשטות למסקנת הסוגיא חכמים דמשנתינו חולקים על סתם משנה ביומא שם שכל הנכנס לעזרה טעון טבילה. ורבינו כאן פסק כחכמים דמצורע טעון טבילה משום שהוא דייש בטומאה, ומצד שני פסק (פ"ה מביאת מקדש ה"ד) דכל הנכנס לעזרה טעון טבילה כסתם משנה דיומא, והדברים סותרים זה את זה.

     ותירץ, דהנכנס לעבודה טעון טבילה לכו"ע, ובזה איירי מתניתין דיומא, והכא פליגי רבי יהודה וחכמים רק במצורע וכיוצ"ב שאינו נכנס לעבודה אלא למתן בהונות, ובזה מסקינן דלחכמים כל אדם שאינו נכנס לעבודה לא טעון טבילה חוץ ממצורע דדייש בטומאה. ולפיכך הדגיש רבינו בהל' ביא"מ דהנכנס לעזרה לעבודה טעון טבילה, דוקא לעבודה, אך בלא עבודה אינו טעון טבילה אלא המצורע בלבד. ועי' עוד בכתבי הגרי"ז ביומא שם.

     השפת אמת והזבח תודה ביומא שם תירצו, דחכמים ורבי יהודה נחלקו באדם שטבל מבערב, דלפי חכמים כל שטבל מבערב אינו טעון טבילה אלא המצורע בלבד דדייש בטומאה, ולפי רבי יהודה אף המצורע אינו טעון טבילה, אך סתם אדם שלא טבל מבערב לכו"ע טעון טבילה, ובזה איירי המשנה ביומא. ולפי"ז הא דסתם רבינו בהל' ביא"מ דטעון טבילה הוא בסתם אדם שלא טבל מבערב, ומה שכתב כאן דדוקא מצורע טעון טבילה דדייש בטומאה הוא באדם שטבל מבערב. [↑](#footnote-ref-432)
446. במסכת פסחים (פה ע"ב) מבואר, דלא קידשו את המקום של שער ניקנור עצמו כדי שיוכל המצורע לעמוד בתוך השער בשעת מתן בהונות. והקשו התוספות ביבמות (ז ע"ב) מדוע לא קידשו את שער ניקנור ויעמוד המצורע מחוץ לשער ויכניס את בהונותיו לחלל השער המקודש. ותירץ בחידושי מרן רי"ז הלוי, דבמצורע יש דין מיוחד שעמידתו תהיה לפני ד', ושער ניקנור דוקא נחשב לפני ד' ולא מחוצה לו, עיי"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-433)
447. בהל' ביא"מ (פ"ג ה"ט) כתב רבינו, דמחו"כ שנכנס לעזרת ישראל אע"פ שאינו לוקה מכין אותו מכת מרדות. והראב"ד שם השיג דזה שבוש, דמחו"כ שנכנס משער נקנור ולפנים חייב כרת. ועי' כס"מ דרבינו פסק דמחו"כ דזב לאו כזב דמי, ולכן אינו לוקה מהתורה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-434)
448. כתב רש"י בפסחים (פה ע"ב), דהא דשרי להכניס ידיו, משום שביאה במקצת לאו שמה ביאה לעונשו על כך. אי נמי, שמה ביאה, וגזירת הכתוב היא, והעמיד הכהן המטהר את האיש המיטהר לפני ד'. ורבינו פסק (פ"ג מביא"מ הי"ח) דטמא שהכניס ידיו למקדש מכין אותו מכת מרדות, והראב"ד שם השיג דלוקה מהתורה, עי' כס"מ שם. [ולדעת רבינו האיסור כאן להכניס ידיו לעזרה (לולי דהוי לצורך מתן בהונות) הוא מדרבנן בעלמא מתרי טעמי, חדא, דמחו"כ אסור בעזרת ישראל רק מדרבנן, ועוד, דביאה במקצת אסור אפילו בטמא גמור רק מדרבנן]. [↑](#footnote-ref-435)
449. בספרא (פ"ג ה"ה) דרשינן: ונתן על תוך, יכול על תוך ודאי, ת"ל נוך, אי על נוך יכול על גובה של אוזן, ת"ל תוך נוך, הא כיצד זה גדר האמצעית. ובתויו"ט ביאר, דתיבת 'תנוך' כוללת שתי תיבות, 'תוך' ו'נוך', תוך פירושו פנים האוזן, ונוך פירושו גובה של אוזן, וכתבה התורה שניהם לומר שיתן על גדר האמצעית, וכפי שביאר רבינו. אמנם בפירוש הראב"ד שם כתב: ואיני יודע מנין לו כי 'נוך' לשון גבוה הוא. ותירץ, דשמא מוציא אותו מלשון 'נאספו עלי נכים' שפירושו אנשים קשים מאוד, וכן הגבוה של האזן הוא הקשה שבאזן. ואע"פ שהגדר האמצעי קשה כמותו אי אתה רשאי להורידו למטה אלא על מקום הנראה ראשון הוא נותן. עיי"ש מה שכתב עוד בזה. ועכ"פ לדעת הראב"ד 'נוך' פירושו קשה, ודלא כדעת רבינו ש'נוך' פירושו גבוה. והתויו"ט כתב בדעת רבינו, דהיה ידוע לחז"ל מאיזה לשון שהגבוה נקרא נוך. ובפירוש רש"י עה"ת שם כתב: ולשון תנוך לא נודע לי. [↑](#footnote-ref-436)
450. ביאור פלוגתתם עי' חזון איש (סי"ב ס"ק כג). [↑](#footnote-ref-437)
451. וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ה ממחו"כ ה"א): אין לו בוהן יד ימנית או בוהן רגל ימנית או שאין לו אזן ימנית אין לו טהרה עולמית. והנה במסכת סנהדרין (מה ע"ב) אמר שמואל, נקטעה יד העדים פטור, מאי טעמא, בעינא 'יד העדים תהיה בו בראשונה' וליכא. ומקשינן, אלא מעתה עדים גידמין דמעיקרא הכי נמי דפסילי. ומשנינן, שאני התם דאמר קרא יד העדים שהיתה כבר. ופירש רש"י, דיד שהיתה להם תהיה להם בשעת מיתה, אבל גידמין מעיקרא לא מישתמעו מיניה, דזו היא יד שלהם. ומסקינן שם, דדינא דשמואל תלוי בפלוגתת התנאים כאן, דת"ק סובר בעינן קרא כדכתיב, ולכן בעינן יד ימין דוקא, ור"א ור"ש סוברים דלא בעינן קרא כדכתיב. וכתבו התוספות שם והר"ש כאן, דלפי"ז מבואר דהא דקאמר ת"ק אין לו טהרה עולמית זה רק בנקטעה ידו לאחר שהוזקק לטומאה, אך אם מתחילה אין לו יד, הרי אמרינן התם דמודה שמואל באופן שנקטעה ידו מעיקרא דזו היא יד שלהם. והקשה התויו"ט על רבינו, מדוע לא פסק דאין לו טהרה עולמית דוקא משהוזקק לטומאה. ותירץ, דיש בזה מחלוקת הסוגיות, עיי"ש שהאריך בזה טובא. ובמים טהורים (חרד"נ ב) תירץ, דלגבי עדים גדמין שייך לומר דאם מעיקרא היו גדמין שייך לומר 'יד העדים' שהיתה כבר, וכמש"כ רש"י דבעינן שיד שהיתה להם מעיקרא תהיה גם בשעת מיתה, אך לגבי בהן המצורע אין דבר שאפשר להחשיב אותו לבהן, ואפילו אם מעיקרא לא היה לו בהן אין לו טהרה.

     [עי' אור שמח מחו"כ שם דמצורע איטר נותנין לו ביד ימין של כל אדם, דלא נאמר 'ימינו' אלא 'הימנית' דמשמע ימין של כל אדם, משא"כ בתפילין דכתיב 'ידכה' משמע ימין שלו].

     ובחזון איש (יב סק"כ) הקשה מאי שנא בכל התורה דבעינן שנה עליו הכתוב לעכב מהכא דסגי בהא דבעינן קרא כדכתיב לעכב אף שלא שנה עליו הכתוב. וביאר, דבכל מקום שיש כמה פרטים יתכן לומר שעיקר צורת המצוה מעכבת ושאר הפרטים אינם מעכבים, ולזה צריך שנה עליו הכתוב, אך במקום שהנידון הוא על צורת המצוה עצמה אין צריך שנה עליו הכתוב לעכב, דבעינן קרא כדכתיב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-438)
452. וכן דרשינן בספרא (פ"ג ה"ט). [↑](#footnote-ref-439)
453. וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ד ממחו"כ ה"ב): ואם לא נתן לא כפר. אך בפ"ה ה"ה כתב: גמר הבהונות ואחר כך נשפך הלוג קודם שיתן שאר השמן שבכפו על ראש המטהר, אינו צריך להביא לוג אחר, שמתנת הראש אינה מעכבת, שנאמר והנותר בשמן ומיתר השמן. ומבואר דמתנת הראש לא מעכבת, וכריב"נ. ותירץ הר"י קורקוס, דבפ"ד איירי רבינו באופן שהשמן בעין ומכל מקום לא נתן על הראש, ובזה פסק כרבי עקיבא דמתנת הראש מעכבת. אך בפ"ה איירי באופן שנשפך מותר השמן ואינו בעין, ובזה פסק דאינו מעכב. והוכרח רבינו לחלק כן, דבמסכת זבחים (ו ע"ב) מסיק, דהא דקאמר ריב"נ: כפר ומעלין עליו כאילו לא כפר, פירושו, 'כפר' היינו דיצא ידי חובת מתן בהונות, ו'לא כפר' היינו דלא יצא ידי חובת מתן הראש וצריך ליתן את הנותר על הראש. ולפי"ז לר"ע אפילו ידי מתן בהונות לא יצא עד שיתן את הנותר על הראש. והקשו התוספות שם, דבמסכת יומא (סא ע"א) מבואר דאם נשפך השמן אחר מתן בהונות קודם שנתן את המותר על הראש אינו צריך להביא לוג אחר, ויצא ידי חובתו, ולמסקנת הסוגיא האי ברייתא לא כר"ע ולא כריב"נ. וכתב הר"י קורקוס דרבינו יישב קושיה זו, דאף ר"ע מודה שאם נשפך הלוג קודם מתן הראש אינו צריך להביא לוג אחר, ופליגי רק כאשר השמן בעין, ובזה פסק כר"ע, ועי' חזון איש (סי"ב ס"ק י"ז). [↑](#footnote-ref-440)
454. וכן פסק רבינו בחיבורו (פ"ה ממחו"כ ה"ד): חסר הלוג עד שלא יצק ימלאנו, חסר מאחר שיצק יביא אחר כתחילה. והנה התוספות במסכת מנחות (ט ע"א ד"ה עד) הקשו, דבגמרא לעיל שם (ה ע"א) אמרינן הקדים מתן שמן למתן דם ימלאנו שמן ויחזור ויתן שמן אחר מתן דם, ולפי ת"ק דיציקה קבעה, איך יוכל למלאות את השמן. ותירצו, דההיא אתיא כר"ש דנתינה קבעה. ואע"ג דהתם היה גם נתינה קודם למתן דם, נתינה זו אינה קובעת, כיון שהיתה בפסול. ושוב כתבו, דאתיא אפילו כת"ק, דיציקה הנעשית בפסול לא שמה יציקה. וכתב הלחם משנה, דרבינו סובר כתירוץ זה של התוספות, ולכן אע"פ שפסק כהאי ברייתא (שם ה"ו) דאם הקדים מתן שמן למתן דם ימלאנו, מכל מקום פסק דיציקה קובעת ואין זה סתירה, כיון שהיציקה היתה בפסול. אך צ"ע מדוע חשיב יציקה בפסול, הרי הכא היציקה היתה בכשרות, ורק לאחר מכן הקדים מתן שמן למתן דם, ומדוע אין היציקה קובעת. ועי' בשיטמ"ק שם (אות לא) בשם התו"ח דאף לאחר תירוץ התוספות צ"ל דאתיא כר"ש, ולפי"ז הדרא הסתירה בפסקי רבינו. ועי' באור שמח ובחי' רא"ל מאלין (ח"ב סימן לו) ובמקדש דוד (סי"ב סק"ה) ובחידושי הגר"מ הלוי. [↑](#footnote-ref-441)
455. במסכת כריתות (ט ע"ב) מבואר דפליגי בקרא ד'אשר לא תשיג ידו בטהרתו'. והרע"ב הביא את סברות רבינו, ולאחר מכן כתב ושניהם מקרא אחד דרשו. וצ"ל דעיקר פלוגתתם היא בסברא, ועפ"י סברתם דרשו כן את הפסוק. [↑](#footnote-ref-442)
456. הרע"ב כתב: והוא ראשון לקרבנות המצורע ומיוחד לטהרתו יותר מכולן. וכתב התפא"י, דאין כונת רבינו לומר דאחר הקרבת האשם הוא מותר לאכול בקדשים, דהא גם החטאת מעכבת את הטהרה. אלא היינו טעמא דאשם עדיף לפי שמהאשם ניתן ההזאות והמתנות, ועוד, שממנו מתחיל ההכשר. ובמשנ"א כתב, דהאשם עיקרו בא לטהרה והחטאת עיקרה באה לכפרה. וכעין זה מצינו במסכת זבחים (צ ע"ב), דתנן התם כל החטאות שבתורה קודמות לאשמות חוץ מאשם מצורע מפני שהוא בא להכשיר. והקשו התוספות שם, אדרבה, נימא דחטאת קודמת דהיא מכשרת ומכפרת. ותירצו, דכיון דמתן בהונות מדם האשם, הוה חשיב ליה מכשיר טפי. ועוד תירצו דכונת המשנה שם דאשם מצורע קודם לחטאת דעלמא. ובדברי רבינו כאן מבואר כתירוצם הראשון, דאשם מצורע חשיב מכשיר טפי מחטאת מצורע. [↑](#footnote-ref-443)
457. וכן כתב הרע"ב, וכן פסק רבינו (פ"ה ממחו"כ ה"ט), דהא קיי"ל כר"י לגבי ר"ש. והנה במסכת כריתות שם מייתי לדברי ת"ק בסתמא, ולא בשם ר"ש כדהכא, וכתב הרע"ב שם דאין הלכה כר"י אלא כת"ק. ובתויו"ט שם הביא כן בשם רבינו בפירושו, דאין הלכה כר"י. והקשה, דרבינו והרע"ב סותרים דבריהם, דהכא כתבו דהלכה כר"י. וכתב התויו"ט, דהעיקר הוא כדהכא ולא כדהתם, וכמו שפסק רבינו בחיבורו, לפי שהוא בדוכתיה, והתם מייתי לה אגב גררא. ואח"כ כתב התויו"ט, דבנא"י הגירסא בדברי רבינו שם והלכה כר"י, וכמש"כ הכא.

     ובלחם משנה שם הקשה, מדוע פסק רבינו כר"י, הא במסכת כריתות איכא סתם משנה כר"ש דהכל הולך אחר החטאת. [התויו"ט כבר תירץ קושיה זו דאזלינן בתר מתניתין דידן לפי שהיא בדוכתיה, וכמש"כ, וע"ע ליקוטי הלכות בכריתות שם]. ועוד הקשה, דשמואל ס"ל במסכת נדה (ע ע"א) כדעת ר"ש, ומדוע לא פסק רבינו כוותיה. [↑](#footnote-ref-444)
458. ולפיכך מסתבר שעני יכול להביא קרבן עשיר לכתחילה, וכמש"כ הר"ש והרע"ב דתבא עליו ברכה. אך במסכת כריתות (כח ע"א) ילפינן לה מקרא, דכתיב 'תורת' לרבות עני שהביא קרבן עשיר, ואילו רבינו כתב דזה סברא. ותירץ המשנ"א, דבאמת מסברא עני יכול להביא קרבן עשיר, אלא דלאחר שמיעט הכתוב מ'זאת' שאין עשיר יכול להביא קרבן עני ס"ד דהוא הדין עני אינו יכול להביא קרבן עשיר, קמ"ל קרא דיכול. ועוד כתב, דס"ד דבמצורע כתיב 'תהיה' לעיכובא, קמ"ל קרא דיכול. [↑](#footnote-ref-445)
459. בספרא (פ"ד הט"ז) ילפינן מדכתיב 'אשר בו נגע צרעת', ועי' תויו"ט שביאר איך ילפינן לה. והנה במסכת ערכין פ"ד מ"ב תנן, דאם אמר קרבנו של מצורע זה עלי, אם היה המצורע עני מביא קרבן עני ואם היה המצורע עשיר מביא קרבן עשיר. ובגמרא מבארינן דהמשנה איירי באופן שהנודר עני, אך אם הנודר עשיר אף שהמצורע עני מביא קרבן עשיר. ולפי"ז אין הנודר יכול להביא קרבן עני אלא אם כן שניהם עניים. והקשה התויו"ט, הא הכא תנן דמביא על ידי בנו ובתו עניים קרבן עני, ואפילו הוא עשיר, ומ"ש מנודר להביא קרבן חבירו. ותירץ, דהתם איירי בקיבל עליו להביא קרבן מצורע פלוני, ולכן אם המצורע עשיר הרי המצורע חייב קרבן עשיר, ואם הנודר עשיר כיון שהוא מביא את הקרבן הרי הוא צריך להביא קרבן עשיר. משא"כ הכא דאיירי במביא קרבן על בנו ובתו בלא שקיבל עליו, אלא הוא פורע את חיובם, ובזה הדין הוא שאם המצורע עני הרי הוא מביא קרבן עני אף שהמביא הוא עשיר. אך כתב התויו"ט, דכיון דרבינו הביא בסוף הל' מחו"כ רק את הדין של המשנה בערכין ולא הביא את משנתינו, משמע דס"ל דמשנתינו נדחית מפני המשנה בערכין. אמנם כבר כתב המשנ"א דרבינו הביא את דין משנתינו בפ"י משגגות ה"ו, וכיון שהביא את שני הדינים על כרחיך צריך לחלק דאין סתירה בין המשניות, וכמש"כ התויו"ט. ועי' במשנ"א שחילק באופן אחר, דבנו ובתו הסמוכים על שולחנו שאני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-446)
460. יש לעיין, מדוע הוצרך רבינו להוסיף 'לפי שהיא כגופו', תיפו"ל דהוא חייב קרבן עשיר כיון שהוא חייב להביא את הקרבן, והרי זה כקרבן שלו. ויתכן לבאר דברי רבינו בשני אופנים:

     א. החזון איש (סי"ג ס"ק טו) הקשה, מדוע הוא צריך להביא על אשתו קרבן עשיר, הרי הטעם שהוא חייב בקרבנותיה הוא משום דנתחייב לה כן בכתובתה, וחיוב הכתובה הוא חיוב ממון ולא חיוב קרבן, דהוא נתחייב לשלם לה את דמי הקרבן כדי שהיא תוכל להביא קרבנות. ואם כן, היא מביאה את הקרבן ולא הוא, וכיון שהיא עניה מדוע הוא צריך להביא קרבן עשיר. [ואף באופן שהוא מביא את הקרבן, אין זה שונה ממביא קרבן על בנו ובתו או כל אדם אחר שאם המצורע עני אינו צריך להביא קרבן עשיר, כיון שמצד החיוב שלו אינו חייב להביא קרבן אלא דמים]. ותירץ, דאפשר שהוא מדין 'עולה עמו', דאם הבעל הוא עשיר ומביא על עצמו קרבן מהודר, הרי הוא צריך להביא גם בעד אשתו קרבן מהודר כפי המצב שלו, והכי שיעבד נפשיה. וכעין זה יש לבאר גם בדברי רבינו שהוסיף 'לפי שהיא כגופו', דזה סברא מיוחדת שהוא נתחייב לפי המצב שלו ולא לפי המצב שלה, כיון שהיא כגופו, אך בלא הסברא שהיא נחשבת כגופו, אף שהוא נתחייב לה אין זה מחייב אותו להביא קרבן עשיר, כיון דהוא נתחייב ממון ולא קרבן.

     ב. האבי עזרי (פי"ב ממעה"ק הי"ב) ביאר בדברי רבינו, דחיוב הבעל להביא קרבנות אשתו אינו מדין תנאי כתובה, אלא הוא חיוב תורה דהקרבן מוטל על הבעל, והוא נחשב מביא הקרבן, וילפינן לה בספרי ובספרי זוטא מסוטה דכתיב 'והביא את קרבנה עליה', דחיוב הבאת הקרבן מוטל על הבעל. ולפי"ז י"ל דרבינו הוסיף 'לפי שהיא כגופו' לומר דעיקר חיוב הקרבן מוטל עליו, ואין זה רק חיוב דמים בכתובה. [↑](#footnote-ref-447)
461. משמע דוקא קרבן זבות ויולדת שהוא בא לטהרה, אך קרבן הבא לכפרה, כגון שאכלה חלב וחיללה שבת אינו חייב. וכן נקטו הר"ש והרא"ש כאן, ובר"ש הביא כן מהספרי זוטא. אך רש"י במסכת בבא מציעא (קד ע"א) כתב, דהבעל חייב בקרבנות אשתו שאינם בנדר ונדבה, כגון קרבן זיבתה ואשם וחטאת שעליה. ומבואר דהבעל חייב אף בקרבנות שהם באים לכפרה, וכן הביאו התוספות שם מהירושלמי, וכן כתב הרא"ש במסכת נדרים (לה ע"א), [וכבר הקשה המשנ"א סתירה בדברי הרא"ש, דבמשנתינו נקט כהר"ש ובנדרים נקט כרש"י]. וכן משמע בדברי רבינו בחיבורו (פ"י משגגות ה"ו), דכתב: כל קרבנות שהאשה חייבת בעלה מביא על ידיה. ומשמע אף קרבנות כפרה, ודלא כדמשמע בפירושו כאן. וראה עוד בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-448)
462. כתב הכסף משנה (פ"י משגגות ה"ו), דאע"ג דרבי יהודה קתני לה, משמע דליכא מאן דפליג עליה. כלומר דרבינו פסק כרבי יהודה משום דמשמע ליה דליכא מאן דפליג עליה. ולפי"ז צ"ל כמש"כ הר"ש דהא דקאמר רבי יהודה כל קרבן שהיא חייבת היינו קרבן טהרה כזבה ויולדת, אך קרבן כפרה לא, דהא בספרי זוטא מפורש דאינו חייב קרבן כפרה.

     אך באבי עזרי שם תמה, דבספרי בפרשת נשא בקרא ד'והביא את קרבנה עליה' איתא, דלפי רבי יהודה הבעל חייב כל קרבנות שהאשה חייבת, ולפי חכמים דוקא קרבן שמכשירה לו, כגון זבה ויולדת, הרי מפורש שנחלקו בזה רבי יהודה וחכמים, והספרי זוטא דממעט קרבן חלב ושבת הוא כחכמים. וביותר הקשה, דרבינו בהל' שגגות שם כתב: כל קרבנות שהאשה חייבת בעלה מביא על ידיה, ומבואר דאף קרבן חלב ושבת הבעל חייב, ואילו בספרי זוטא מבואר דאינו חייב, ועל כרחיך דפליגי ופסק רבינו כרבי יהודה ולא כחכמים. ועי' עוד ברש"ש נדרים שם שהקשה על הכסף משנה מהסוגיא בנזיר (כד ע"א) דמפורש שחכמים חולקים על רבי יהודה. ולפי"ז צ"ע מדוע פסק רבינו כרבי יהודה ולא כחכמים דפליגי עליה. ועי' אבי עזרי שם מש"כ ליישב. [↑](#footnote-ref-449)
463. במתניתין תנן בסתמא 'שנתערבו קרבנותיהם', ורבינו מפרש דאיירי בחטאות, ועי' תפא"י (אות צה) שהאריך בזה טובא. [↑](#footnote-ref-450)
464. החזון איש (סי"ג סק"ה) הקשה, מדוע לא נוקי המצורע על חזקתו שלא נתכפר, ויוכל להביא חטאת ודאי. ותירץ, דקודם שמת אחד מהם היו שניהם לפנינו וקרב קרבנו של אחד מהם, והשתא ליכא חזקה שלא נתכפר, שהרי אחד מהם ודאי נתכפר והספק הוא מי מהם. ולפיכך אפילו כשמת אחד מהם אין מתירים את השני להביא קרבנותיו, עיי"ש שהוכיח כן משני שבילין. [↑](#footnote-ref-451)
465. המשנ"א כתב, דיוכל לכתוב במתנה ע"מ להחזיר, כיון ששמה מתנה. אך בקובץ שיעורים (כתובות אות שכח) נסתפק בזה. דהקשה, איך יוכל לכתוב נכסיו לאחר, הא אסור לבזבז יותר מחומש נכסיו בשביל מצוה, [וכן בשביל להתכפר]. וכתב: יש מתרצין דכותב במתנה ע"מ להחזיר, וצ"ע אם נחשב עני בכה"ג. [↑](#footnote-ref-452)
466. במסכת נדה (ע ע"א) מקשינן, והאיכא אשם, כלומר, דגם לאחר שיעשה תקנה לחטאת על ידי שיכתוב נכסיו לאחר עדיין הוא ישאר מחוסר כפורים מחמת האשם. ומשני, כשקרב אשמו ולאחר מכן נתערבו החטאות וקרבה אחת מהן. ומקשינן, כמאן, אי כרבי יהודה הא אמר אשם קבעה, ולאחר שקרב האשם לא יועיל לכתוב נכסיו לאחר, דעדיין יצטרך להביא קרבן עשיר. ואי כרבי שמעון דהכל הולך אחר החטאת, הא שמעינן ליה דאמר לייתי ולתני, ואפילו לא קרב האשם יוכל להביאו על הספק ולהתנות דאם אינו חייב הרי זה נדבה, ומדוע הוצרך שמואל להעמיד כשקרב אשמו. ומשני, שמואל סבר כר"ש בחדא [דחטאת קבעה] וסבר כר"י בחדא [דאין מביאים אשם מספק]. והקשה הכסף משנה (פ"ה ממחו"כ ה"י), אם כן איך הביא רבינו את דין המשנה דיכתוב נכסיו לאחר, הא רבינו פסק כרבי יהודה דאשם קבעה, והשתא, אם כבר הביא את האשם, שוב אינו יכול להביא קרבן עני, ואם לא הביא את האשם, עדיין הוא ישאר מחו"כ, דקיי"ל כחכמים דר"ש דאין אשם בא על הספק. ותירץ הלחם משנה, דרבינו אזיל לשיטתו דס"ל בפ"י מנזירות דאין אשם מצורע מעכב, ולכן אף דלאשם אין תקנה יוכל להביא חטאת העוף על הספק ויתכפר בזה.

     ובתוספות חדשים תירץ עפ"י מש"כ התוספות שם, דמשום תיקוני גברא התירו טפי. והשתא היה מסופק רבינו מה התירו כאן משום תקוני גברא, האם התירו להביא אשם על הספק אף שיצאו קדשים לבית הפסול, ואיירי קודם שהקריב אשמו. או שמא התירו לו להביא קרבן עני אף שכבר קרב אשמו. והניחה רבינו בספק כיון דהגמרא לא פירשה, וגם דהוא הלכתא למשיחא. אמנם בתוס' רעק"א תמה עליו, דהתוספות כתבו כן רק לגבי להתיר להביא קדשים לבית הפסול, אך להתיר להביא קרבן עני אחר שקרב אשמו לא יתכן, דאף בדיעבד לא יצא, ואין כאן מקום לספק כלל. [ואם כן קשה מדוע לא הזכיר רבינו דין האשם]. ועי' חידושי חתם סופר בנדה שם מש"כ בדעת רבינו. [↑](#footnote-ref-453)
467. וכן כתב רבינו בחיבורו (פי"א ה"ו). והחינוך (מצוה קסט) כתב: ונוהגין דיני צרעת בזכרים ובנקבות בכל זמן שיהיו לנו כהנים בקיאין רואין אותם, כן נראה מדברי הרמב"ם ז"ל. ואע"פ שאי אפשר להביא קרבן עכשיו, לכשיבנה בית המקדש ויהיה אפשר להביא קרבן בטהרתו מצרעתו יביא קרבן, עכ"ל. כלומר, דאיכא נפק"מ בראיית הנגע ובטומאה ובטהרה בזמן הזה בזה שיצטרך להביא קרבן כשיבנה ביהמ"ק. ובמנחת חינוך שם (אות כ) כתב, דאיכא נפק"מ נמי שהוא טעון פריעה ופרימה, ואסור ליכנס לירושלים. ובחזון איש (סי"ג ס"ק יז) כתב, דאף בלא נפק"מ יש חובה לראות נגעים ולטמא ולטהר גם בזמן הזה, ואע"ג דאין תועלת בטומאה וטהרה, דבלא"ה כולנו טמאי מתים, מכל מקום יש מצוה לטמא ולטהר את המצורע מטומאת צרעת, שהרי מצוה זו דוחה לאו דהקפה וגילוח נזיר, ואינו רשות בעלמא. ועי' שאלת יעבץ (ח"א סימן קלו) שדן בזה.

     אך בעיקר דינו של רבינו כתב המנחת חינוך שם (אות ט"ו), דלראיית נגעים בעינן כהן מיוחס, וכמש"כ רבינו בפ"ז מתרומות ה"ט, ובזמנינו שאין לנו כהן מיוחס אי אפשר לראות נגעים, וכן כתב במצוה קעג (אות י"ג), וכן כתב הרדב"ז בתרומות שם. ובאור שמח פי"א ה"ו כתב עוד, דאפשר שנשתכח מאתנו מראה של שני תולעת כמו שנשתכח מראה התכלת והחלזון, ולא יתכן טהרת מצורע וטהרת בתים. [↑](#footnote-ref-454)
468. ולפיכך יכול הכהן בזמן הזה לטמאות ולטהר אפילו שכולם טמאי מתים. [↑](#footnote-ref-455)
469. ופסק רבינו דינים אלו בפי"א ה"ו, והובאה תוספתא זו בר"ש ריש פירקין. ובמנחת חינוך (קעג אות יב) כתב, דכהן מצורע אינו יכול לטמאות ולטהר אדם אחר אף בדיעבד, דילפינן לה בספרא (מצורע פ"א ה"ה) מקרא, דכתיב 'ויצא הכהן', כהן שאפשר לו ליכנס לפנים מן המחנה, לאפוקי מצורע שאינו מטהר את המצורע. אך האפיקי ים (ח"ב סי' לד ד"ה ונסתפקתי) נקט דאין זה לעיכובא אלא לכתחילה.

     עוד כתב המנחת חינוך, דדוקא בימי הסגרו או החלטו אינו יכול לטמאות ולטהר, אך בימי ספרו הרי הוא כשאר הטמאים, ויכול לטמאות ולטהר. וכן דייק האפיקי ים שם, דכיון דהילפותא היא דבעינן כהן שיכול להכנס למחנה, הרי בימי ספורו הוא מותר ליכנס למחנה. אך הקשה, דמסתימת רבינו משמע דכל מצורע אינו מטהר מצורע, ואפילו בימי ספורו. וע"ע במנחת חינוך שם שנסתפק האם מצורע יכול לטהר נגעי בתים או לא. [↑](#footnote-ref-456)
470. רבינו מסתפק האם עשה דוחה ל"ת כאשר אינו מקיים את כל העשה בשלמותו אלא חלק ממנו. אך בחיבורו שם סתם דטהרת מצורע נוהגת בארץ ובחו"ל בפני הבית ושלא בפני הבית, ולא כתב דאינו מגלח תגלחת שניה, ומשמע דפשט את ספיקו דאף כאשר אינו מקיים את העשה בשלמותו הרי זה דוחה ל"ת. [↑](#footnote-ref-457)
471. הר"ש בריש פירקין גרס 'אברות', ופירש, דהיינו ברוש, והוא מין של ארז. [↑](#footnote-ref-458)
472. הר"ש ריש פירקין פירש דהיינו עלה. וכתב המים טהורים בשם הרלב"ג, דצריך שיהא עלה בראשו שיהא ניכר שהוא מעץ ארז. והחזון איש (סי"א ס"ק יג) כתב בשם המלבי"ם, דצריך שיהא עלה בראשו לקבל את מי ההזאה. וכתב ע"ז החזון איש דנראה דהוא דין דרבנן. והנה רבינו בחיבורו השמיט דין זה, וכתבו המים טהורים שם והחזון איש שם, דמשמע ליה דתוספתא יחידאה היא, ומתניתין לא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-459)
473. שהרי רבי טרפון הזה על שלשה מצורעים. ובתוספתא פ"ח ה"ב איתא: אזוב שהזה בו לחטאת כשר למצורע, רבי אליעזר אומר, עץ ארז ואזוב ושני תולעת האמור בתורה שלא נעשתה בהן מלאכה. וכתב הר"ש ריש פירקין, דרבי טרפון שהזה על שלשה מצורעים סובר כחכמים דאף אם נעשתה בהם מלאכה כשרים, ודלא כרבי אליעזר. אך הגר"א בביאורו שם כתב, דאף לרבי אליעזר דוקא אם הזה בו לחטאת פסול למצורע, וכן אם הזה למצורע פסול לחטאת, אך אם הזה בו למצורע יכול להזות בו על מצורע אחר. ולפי"ז אין ראיה מרבי טרפון דלא כרבי אליעזר. [↑](#footnote-ref-460)