בהמה המקשה מראה מקומות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / בהמה המקשה

**אלול ע"ח**

# פרק בהמה המקשה

**סדר הלימוד בזמן אלול אי"ה בעיקר את דיני בן פקועה א. ס"ח. במשנה – ס"ט: במשנה ב. ע"ב. במשנה – גמ' ולאחר מכן ע"ג. מה מצינו – ע"ה: בסוף העמוד וכמדומה שכדאי לעבור בתחילה על הגמ' הנ"ל כיון שגדרי איסור אבר היוצא וגדרי היתר דבן פקועה נלמד ממכלול הסוגיות הנ"ל [אפשר לדלג מהגמ' ע"ד: עד ע"ה. בסוף העמוד אמר רבי אמי]**

# דין אבר היוצא [א]

**ס"ח. במשנה - ס"ט. חותך מעובר, טושו"ע סימן י"ד**

**ס"ח. [טושו"ע סי"ד ס"א ב']**

**א. יסוד ההיתר דבן פקועה – קה"י סק"ג [והאריכו בזה האמרי משה סימן ד' ובשערי יושר ש"ב פכ"ב ובאתוון דאוריתא סימן י"ד ודבר זה ילמד אי"ה במהשך הסוגיות]**

**ב. האם לוקין על אבר היוצא – עיין רמב"ם פ"ה ממאכ"א הי"א ובמ"מ וכס"מ שם ועיין סה"מ מצוה קפ"א ועיין תוס' מכות י"ח. בד"ה ולילקי וביומא ל"ו: ד"ה לאו האם חשיב לאו שבכללות ועיין חידושי הגרי"ז תחילת הלכות פסולי המוקדשים**

**ג. ביסוד איסור אבר היוצא האם זה חסרון שחיטה או שזה איסור חדש – עיין אמרי משה סימן ד סקכ"ג ואילך שהאריך בזה בפרטים בהמשך הסוגיות, עיין ע"ב. במשנה מחלוקת ר"מ ורבנן לגבי טומאת האבר ועיין מש"ז סי"ד סק"ג מה שביאר במחלוקתם ועיין ע"ה: בתוד"ה בן במה שנחלקו אם רש"י ועיין פר"ח סק"ה מה שלמד מדבריהם ובאמרי משה סקכ"ט בסופו [ובישוב שיטת רש"י עיין בכור שור ע"ה. בד"ה הרמב"ם ע"ש] ועיין מש"ז ב' וביד יהודה סק"ג [האחרונים האריכו בביאור הרשב"א ס"ט. האם בתירוצו חזר בו שזה רק איסור אבר מן החי כמבואר באמרי משה באריכות או שכונתו אחרת עיין מש"ז סק"ב בסופו וביד יהודה סק"ג ודבר זה ילמד אי"ה במקומו] ועיין משמרת הבית נ"ה. בקטע הראשון**

**ד. בדין אבר היוצא ואחרי זה יצא כל הבהמה - עיין ב"י שהביא בזה נידון ובטעם ההיתר עיין כרתי סק"ה ועיין בכור שור ע"ה. בד"ה הרמב"ם בסופו ובפר"ח סק"ה וביד יהודה סק"ד בתחילתו [ועיין כס"מ פ"ה הי"א לגבי חתך קודם שחיטה]**

**ו. בדין אבר היוצא של בן ט' חי שנשחטה אמו טריפה – עיין ש"ך סימן י"ד סק"ז ובפר"ח סק"ה וסק"ח ובביאור מחלוקתם עיין אמרי משה סימן ד' סק"ל ועיין תבואות שור סק"ח [ודבריו נסתרים מדברי הש"ך סימן י"ג סקי"ב] ובשפ"ד סק"ז [והאריך במשנת הגרא"ק סימן ד'] ועיין יד יהודה סק"ד**

**ז. בדין אבר היוצא שחזר לר"מ האם יש טומאת נבילה וכן לרבנן האם יש טומאת טריפה – רשב"א ס"ח: בסופו**

**ח. ביסוד האיסור דמקום חתך – עיין רש"י ובחידושי הר"ן [ועיין רשב"א ע"ד. בפסק ההלכה שכתב כרש"י] ועיין לקמן צ"ט. ברש"י ותוס' שם ועיין מש"ז ג' ובאבי עזרי פ"ב מאבות הטומאות [ועיין ר"ן נ"ז. [י"ט. מדפי הרי"ף] בד"ה מיהו וברשב"א שם לגבי מקום חתך באבר המדולדל ועיין מאירי ע"ו: ד"ה כל שאנו] ועיין תבו"ש ס"ד לגבי אבר שלא יצא אבל עומד כנגד בית הרחם ועיין מש"ז ג' מה שכתב על זה**

**ט. בדין החזיר העובר את ראשו – עיין שפ"ד סימן י"ד סק"ד האם יש טומאת נבלות**

**י. תוד"ה טעמא – עיין גליון יד אברהם סימן י"ד ס"ד**

**ס"ח:**

**י"א. וחד לקלוט במעי אמו – עיין ח' הר"ן בשם הרא"ה לגבי מקום חתך ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד סק"א [ועיין חידושי הגר"ח זבחים קי"ד. בגדר הדין קלוט במעי אמו]**

**י"ב. האם לדעת ר' יוחנן יש הלאו של ובשר בשדה טריפה – עיין תוס' ובחידושי הר"ן ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד מה שדן בגדר ההיתר לתוס'**

**לידה באיברים יש ללמוד גמ' ע. בעי רבא – בעי רבא וברמב"ן ורשב"א שם ובר"ן ס"ט. ובבעל המאור טושו"ע ס"ג ד'**

**י"ג. בדין לידה לאיברים – עיין רש"י ובראשונים שנחלקו עליו בביאור הגמ' ועיין כס"מ בדעת הרמב"ם פ"ה ה"י ועיין צל"ח תחילת סוגין ובד"ה עוד נלענ"ד לגבי יצא רק מיעוט אבר וחזר [ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד סק"א מה שלמד מקושית הראשונים בגדר הדין לידה באבר]**

**. למ"ד יש לידה מה צריך פסוק שאין היתר לאיסורו – צל"ח בתחילת הסוגיא**

**י"ד. בביאור האת"ל – עיין חידושי רעק"א**

**ט"ו. בדין יצא חציו ברוב אבר ויש אבר שמיעוטו בחוץ – עיין תבו"ש סימן י"ד סקי"ג ובשפ"ד סק"ז**

**ט"ז. בביאור כונת הרמב"ן שספק הגמ' ע. זה גם אם יש לידה לאיברים – תבו"ש סקי"א ע"ש נפק"מ האם השחיטה תועיל למיעוט אבר שנגרר אחרי הרוב**

**י"ז. הא דהגמ' לא הסתפקה ביצא מיעוט בהמה ורוב אבר בחוץ למ"ד יש לידה – תבו"ש סקי"ג בתו"ד**

**ס"ט.**

**י"ח. בדין הוציא עובר את ידו לעזרה – עיין רש"ש ס"ח. מהר"ם ומהדו"ב ומלא הרועים בסוגין האם מדובר בהחזיר את ידו ועיין גרי"ז הלכות פסוהמ"ק ובאבי עזרי הלכות אבות הטומאה פ"ב**

**י"ט. הוציא ידו בין סימן לסימן – עיין אחיעזר ח"ב סימן ס"ז סק"ח ובאמרי משה סימן ד' סקל"ב**

#### אלול ע"ח

# פרק בהמה המקשה

א] מבואר בפירקין דבן פקועה ניתר בשחיטת אמו ופרטי דין זה יתבארו אי"ה בהמשך הסוגיות ונכתוב את עיקר הנידון בגדר היתר דבן פקועה הנה מבואר לקמן ע"ב. דדעת ר"מ דבבן ט' חי אין היתר ורק בבן ט' מת או בן ח' חי שדינו שהוא נפל אמנם דעת רבנן שגם בבן ט' חי חל עליו היתר אמו ובגדר ההיתר עיין אתוון דאוריתא סימן י"ד שהאריך האם הגדר שחשיב כאילו היה בו עצמו מעשה שחיטה או שהגדר שהשחיטה שהיתה באמו מתירה את הבהמה וכל מה שבתוכה מדין כל שבבהמה תאכלו [ועיין נאות יעקב סימן כ"ב סק"ו וזכר יצחק סימן ל"ה וזרע אברהם ס"ב אות ד'] ועיין שערי יושר ש"ב פכ"ב שהוכיח מהגמ' בתמורה י"א: שדנה שיהיה איסור חולין בעזרה אם הולד חולין וכן שיהיה איסור שחוטי חוץ אם הולד קודש ומבואר שהגדר כאילו חל שחיטה בולד [ודעת תוס' שם שזה אפילו בבן ח' אמנם השטמ"ק שם חולק על זה] ועיין רמב"ם פי"ב משחיטה ה"י שדן שיהיה איסור אותו ואת בנו בשוחט את המעוברת וכתב שמותר מצד שעובר ירך אמו ועיין אמרי משה סק"א שכתב להוכיח מהא דהאבר היוצא אין בו אסור נבילה אפילו שהוא לא בבהמה ובהכרח מצד שחל שחיטה בעובר ועיין קה"י סימן י"ט מה שהביא בזה עוד

אמנם הרי מבואר בגמ' שגם בחותך חלק מהולד חל עליה ההיתר ושם לכאורא לא שייך לדון שהיה בחלק זה מעשה שחיטה וכן מבואר בגמ' שר' יוחנן ס"ל שחל היתר גם לגבי החלב של הולד ואם כל ההיתר כי כאילו הוא נשחט למה שיחול היתר על חלבו ובהכרח שזה סתם הלכה שחל ההיתר על כל מה שבבהמה ועיין לקמן ע"ד. שהגמ' מביאה מחלוקת אמוראים האם באבר היוצא דעובר מת חל עליו היתר לגבי נבילה ובלב אריה דן לבאר שבחי הגדר שהיה מעשה שחיטה בולד וממילא זה מועיל גם לגבי הולד משא"כ במת חל עליו היתר מדין כל שבבהמה וכל שהוא חוץ לבהמה אינו ניתר והנה בפשטות הגמ' שם מדברת גם על בן ח' חי והוא חידוש ששיך בו שחיטה והנה עיין הגהות אשר"י סימן ה' שהביא מחלוקת ראשונים האם ולד טריפה בן ט' חל עליו היתר בשחיטת אמו ועיין בכור שור ע"ד. שביאר שסברת האיסור שגדר הדין שהשחיטה חלה על העובר וכל שהוא טריפה הוא עומד באיסורו ועיין או"ש מקואות פ"א בהגהה עוד יש לציין הא דגם קלוט לר"ש חל עליו היתר והוא חידוש ששיך בו שחיטה אמנם זה תלוי מתי חל עליו שם בהמה טמאה עיין לקמן והקה"י ביאר שבאמת חל עליו שם שחיטה בתור שהוא חלק מאמו ולכן מצד אחד שיך לדון שחל עליו שחיטה ומצד אחד זה סיבה להתיר גם חלבו כי ביחס לאמא זה לא החלב האסור דזה לא חלב שעל הכליות ע"ש שהאריך בזה ועיין ב"ח סימן י"ג שבת פקועה שנתעברה הולד מותר והש"ך סקי"ד תמה עליו שכיון שלא שיך שחיטה באמה מה פתאום שזה יהיה מותר ועין פמ"ג שלדעת הב"ח גם אם תמות האמה הולד מותר דהינו שכיון שהולד טפל לאם חל עליו את דיני האם אמנם הש"ך חולק שזה רק סברא ביחס למעשה שחיטה וכאן שאין שחיטה באמא הולד אסור ודבר זה יבואר אי"ה בהמשך הסוגיות

ב] מבואר בסוגין שאבר היוצא בנשחטה אמו אחרי זה הוא אסור באכילה ומבואר בגמ' שזה נלמד מהפסוק של ובשר בשדה טריפה שכיון שיצא חוץ למחיצתו זה נאסר והנה יש לדון האם זה גילוי שהוא לא בכלל שחיטת אמו ויסוד האיסור מצד חסרון שחיטה או שודאי שהוא בכלל שחיטת אמו רק שיש כאן איסור חדש של ובשר בשדה טריפה ויתכן שתרויהו איתנהו ביה דהינו שיש כאן איסור חדש אבל יש כאן גם חסרון שחיטה אלא שצ"ב מקורו ונפק"מ לעכו"ם וכן האם יש לזה דין בריה שלא בטל ועיין אמרי משה סימן ד' סקכ"ג ואילך דנקט שאם זה חסרון שחיטה ממילא יש בזה איסור אבר מן החי וכן הוא בלשון הפר"ח סק"ה ויש כאן חידוש ששיך אבר מן החי רק לגבי אכילה [אמנם לולי דבריהם יתכן שודאי שאן כאן איסור אבר מן החי רק שיסוד האיסרו של ובשר לומר שכל איסור שהיה ללא שחיטה יש כאן אפילו שהיה שחיטה וכמדומה דכן הוא בגנזי הגר"ח] והנה מהפסוק של ובשר בשדה טריפה לומדים גם בשר ק"ק שיצא חוץ מהעזרה וכן קדשים קלים שיצאו חוץ לחומת ירושלים ובגמ' ק"ב: מבואר שלר' יוחנן לומדים מזה גם שבשר שפורש מן החי יש בו איסור זה והנה עיין תוס' במכות י"ח. שנקטו שלא הוי לאו שבכללות כיון שיסוד כולם זה איסור אחד של יצא חוץ למחיצתו רק שיש כמה דוגמאות שזה יצא חוץ ממחיצתו והאריך בזה הגרי"ז הלכות פסוהמ"ק אמנם דעת תוס' יומא ל"ו: שהוי לאו שבכללות ולפ"ז יש מקום לדון שגדר האיסור דחשיב שלא חל על זה שחיטה והנה הראב"ד נקט פ"ה ממאכ"א שיש מלקות של ובשר בשדה ובדעת הרמב"ם המ"מ נקט שאין מלקות וזה רק אסור כדין חצי שיעור והכס"מ נקט שיש מלקות וכן הוא בסה"מ מצוה קפ"א

ג] והנה נחלקו ר"מ ורבנן האם לאבר היוצא יש טומאת נבילות ועיין פמ"ג סימן י"ד מש"ז ג' שכתב שלר"מ הגדר שלא חל על זה השחיטה אמנם לרבנן בהכרח שהגדר שחל על זה השחיטה וכן הוא ביד יהודה סק"ד אמנם הרי בגמ' מבואר שמקור חכמים זה מטריפה והרי האריכו האחרונים שגדר הדין טריפה זה חסרון שחיטה א"כ גם כאן ביחס לדין אכילה יתכן שחשיב חסרון שחיטה ורק ביחס לדין טומאה חשיב שהיה שחיטה עוד יש להוכיח מספק הגמ' בהוציא ידו בין סימן לסימן האם חל השחיטה כלפיו ומבואר שהגדר שבהוצאת היד יש חסרון שחיטה ולא שזה רק חלות איסור חדש וכן האתוון דאוריתא הוכיח שטריפה זה חיסרון שחיטה מהא דיש טומאה מדרבנן והרי מבואר בגמ' שלאבר היוצא יש הדין טומאה של טריפה ומשמע כנ"ל שזה חיסרון שחיטה

ד] והנה עיין ב"י שנקט כדבר פשוט שכל האיסור של אבר היוצא רק אם אחרי זה היה שחיטת אמו על הבהמה אבל אם נולד הולד קודם שחיטת אמו כה"ג ודאי אפשר לשחוט הולד דהרי כך הוא דרך הלידה דקודם יוצא אבר ואחרי זה כל הבהמה וצ"ב טעם הדבר והנה אם נימא שכל האיסור תמיד מצד חסרון שחיטה א"כ כאן שכל הבהמה יש לה חסרון שחיטה וממילא מועיל שחיטה על כל הבהמה א"כ אין כאן סיבה לאסור אמנם אם נימא שזה חלות איסור חדש צ"ב למה אין כאן איסור ובפשוטו צ"ל שכל מה שיש לזה שם יוצא רק עד כמה שעל הבהמה היה שחיטה ועל חלק זה לא היה שחיטה אבל כל שלא היה שחיטה על שאר הבהמה אין על זה שם יוצא וכן ביאר בתחילתו ביד יהודה סק"ד והנה עיין רש"י לקמן ע"ה: לגבי בן פקועה שבא על בהמה שהולד אסור מצד שחוששים לזרע האב שאם ארבע סימנים נתחדש בו מועיל לשחוט הולד דהינו שדימה להא דבן פקועה שהאם טריפה מועיל שחיטה לולד והקשו התוס' שא"כ גם בכל אבר היוצא יועיל לשחוט הולד אלא בהכרח שרק בולד טריפה שלא חל היתר כלל לגבי הבהמה לגבי אכילה שיך בה שחיטה אבל כאן שחל דין שחיטה ביחס לחלק מהבהמה לא שייך בה שחיטה ומבואר דעת תוס' שכל האיסור של אבר היוצא רק אם חסר שחיטה אבל אם היה אפשר לשחוט זה היה מפקיע האיסור ובדעת רש"י יתכן ששם יש איסור יוצא וגם אם ישחוט זה לא יועיל ורק שביצא כולו אין לזה שם יוצא אבל כל שחל עליו שחיטת אמו יש כאן שם יוצא וכן ביאר בבכור שור ע"ה. בד"ה הרמב"ם בסופו אמנם אם נימא כצד הראשון שכל יסוד האיסור כי יש כאן חסרון שחיטה א"כ א"ש קושית הראשונים ועיקר הדבר מבואר ביד יהודה י"ד סק"ד בתחילתו וכן ביאר באמרי משה סקכ"ט בסופו, ובדעת רש"י ביאר הבכור השור הנ"ל דיתכן שגם אם זה חסרון שחיטה אבל לא שייך שם שחיטה רק ביחס לאבר אחד ואין זה דומה לולד שכולו אסור ועיין לשון רש"י ס"ט. בד"ה אבן שכתב שלא מועיל שחיטה זה כי זה לא שחיטה ומבואר שאם זה היה שחיטה זה היה מתיר את האיסור יוצא וצ"ע

ה] והנה נחלקו האחרונים באבר שיצא מעובר שאמו טריפה שמועיל לשחוט הולד האם האבר מותר דדעת הש"ך סק"ז והב"ח לאוסרו ודעת הפר"ח סק"ה שהוא מותר ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ד' דבפשוטו נחלקו בנ"ל שאם כל סיבת איסור האבר כי יש לו חסרון שחיטה א"כ כאן שיש עליו שחיטה גמורה א"כ אין סיבה שזה יאסר אמנם אם יש כאן איסור יוצא ותמיד ביצא כולו מותר כי לא חשיב יוצא א"כ כאן שהרי חל שחיטת האם לגבי שלא יהיה טומאת נבילות יש לזה שם יוצא וזה נאסר וכן ביאר באמרי משה סק"ל וע"ע שפ"ד סק"ז שהקשה שדעת הש"ך שיסוד האיסור מצד חסרון שחיטה ועיין תבואות שור סק"ח שכתב לחדש שאבר היוצא אם האמא טריפה באמת יש לו טומאת נבילות שאין גרירה לשחיטה שרק מועיל לטומאת נבילות ולפ"ז כתב שהשחיטה שמועיל רק לגבי אכילה לא יכולה להועיל לגבי דבר שצריך גם היתר לגבי טומאה אמנם בפשוטו דבריו נסתרים מדברי הש"ך סימן י"ג סקי"ב דולד בן פקועה שהאם טריפה שבא על בהמה הולד מותר ומבואר שאפילו שכלפי אחד מהם השחיטה היא רק כלפי אכילה ולא כלפי טומאה בכל אופן זה לא חיסרון ויש להאריך בזה בהמשך הסוגיות

והנה בהוציא העובר את ידו וחתכו מבואר ברמב"ם שהוי אבר מן החי ועיין שם הי"א דהכס"מ דקדק מלשון הרמב"ם שיש בזה גם איסור בשר היוצא דהינו שאם אחרי זה שחטו את האם יחד אם הבן פקועה יש בו גם איסור טריפה והנה כה"ג אין סיבה שיהיה עליו שחיטת אמו ובכל אופן הוא בכלל האיסור ובפשוטו מבואר שזה איסור יוצא ולא רק מצד חסרון שחיטה וצ"ע

ו] והנה מבואר בגמ' שבהחזירה הבהמה את האבר הוא נשאר באיסורו אבל מקם החתך מותר וביאר רש"י שמקום החתך לא חשיב יוצא אבל אין על זה ההיתר דבהמה בבהמה דזה לא חשיב בבהמה ובפשוטו מבואר ברש"י שבדין אבר היוצא יש שני הלכות א. שחל חלות איסור ולזה לא עוזר מה שזה חזר ב. יש עוד הלכה שמה שחוץ לבהמה לא חל על זה היתר שחיטה וכל שזה חזר לתוך הבהמה חל על זה היתר שחיטה ולפ"ז מצאנו מקור לשני הדינים ויתכן שבאבר שחזר באמת אין בזה חסרון שחיטה אלא רק איסור של בשר היוצא ועיין חידושי הר"ן שהקשה שעד כמה שזה לא בכלל בהמה בבהמה ממילא חשיב חוץ למחיצתו וכתב לישב שכיון שכתבו על פני השדה אין זה בכלל חוץ למחיצתו [ועיין רש"ש] וכתב עוד לבאר שבאמת חשיב חוץ למחיצתו אלא שיש ריבוי בגמ' בע"ב שזה חוזר וניתר דהינו שיסוד האיסור מצד בשר היוצא רק שיש ריבוי טריפה שאין לו היתר ולזה יש היתר ועיין מש"ז ג' שהקשה דבגמ' לקמן צ"ט. דנה שמקום חתך יאסר גם בקדשים ומשמע שיש כאן איסור חדש של מקום חתך וכמבואר שם בתוס' ועיין אבי עזרי הלכות אבות הטמאות פ"ב שהביא קושיא זו מהגרי"ז ובפשוטו מבואר שם שיש כאן איסור חדש של מקום חתך ונתחדש שאיסור זה חוזר להיתרו ויתכן שכל שם האיסור הוא רק בשעת שחיטה ועיין אבי עזרי שדן שכל דברי רש"י לפני שהגמ' הביאה פסוק על היתר מקום חתך ע"ש והפמ"ג דן שדברי רש"י לר"מ אמנם הרשב"א ע"ד. שהביא את דברי רש"י וכן בפסקי הרי"ד להלכה והנה מבואר ברש"י צ"ט. וכן הוא ברשב"א ובר"ן נ"ז. שאבר המדולדל יש בו גם דין של מקום חתך ועיין מאירי ע"ו: ד"ה כל שאנו שהקשה שאם יסוד הדין שזה לא בבהמה מה זה שייך לאבר המדולדל ובפשוטו מבואר שזה איסור חדש ועיין יד יהודה סק"ג בסופו שכבר הקשה כן

ז] ועיין רשב"א ס"ח: שהביא מתוס' שלר"מ באבר היוצא אם זה חזר אין עליו טומאת נבלה וכן לרבנן אין טומאת טריפה ולנ"ל יש לבאר שכה"ג זה רק מצד האיסור ולא מצד חסרון שחיטה ולכן זה לא סיבה לטומאה וצ"ב מה שתמה הרשב"א על זה ומשמע שחלק עליהם וצ"ל שס"ל שכל שזה בכלל האיסור של יוצא זה מפקיע ממנו בעצם הדין כל שבבהמה ולכן זה כמו שזה לא חזר ורק לגבי מקום חתך התחדש שחזרה מועילה

והנה עיין תבואות שור ס"ד שכתב שביצא האבר עד הפתח דלמבואר ברש"י כה"ג לא חשיב בבהמה וזה יאסר אבל אם זה יחזור הוא יותר אמנם לכאורא למבואר בתוס' שיש כאן איסור חדש כיון שזה מחובר לדבר האסור א"כ כה"ג אין סיבה לאסור עוד יש לדון בחתך האבר קודם שחיטה אבל מקום החתך לא חזר לבפנים ולכאורא לתוס' הנ"ל יש מקום להתיר אמנם אינו מוכרח דיתכן שכל שזה היה מחובר למקום האסור כבר חל עליו איסור כל שלא יחזור ועיין רמב"ם פ"ה ה"י דמפורש שגם בכה"ג זה אסור

ח] מבואר במשנה שיצא ראשו הרי הוא כילוד ומבואר בגמ' שזה בכל דיני התורה דחשיב כילוד וצ"ל שכה"ג לא שייך ההיתר של בבהמה שכל ההיתר כי הוא טפל לבהמה וכה"ג כבר חשיב כדבר לעצמו אמנם עיין שפ"ד סק"ז בסופו שהביא מהלבוש שהאיסור מצד בשר בשדה טריפה וע"ש שהביא מהתבואות שור להקשות שלר' יוחנן צריך שזה יותר כמו שאבר מותר וישב הפמ"ג שס"ל לר' יוחנן שרק אבר חשיב שהוא עדין בפנים ורק שזה חיסרון שחיטה מצד שבפועל זה בחוץ אבל לא חשיב בשר בשדה משא"כ בכל הגוף וכתב שזה דוחק וע"ש שלפ"ז ביצא ראשו וחזר לא יהיה טומאת נבלות ועיין לשון רש"י במשנה דמשמע שזה נבילה גמורה וכן הכריע הפמ"ג כתבואות שור

ט] הגמ' מדיקת שיצא ראשו זה כילוד מהא דהבא אחריו אינו בכור לנחלה והקשו התוס' למה הגמ' לא הוכיחה מהא דגם ביצא מת הבא אחריו אינו בכור לכהן ועיין גליון יד אברהם שו"ע סי"ד ס"ד שכתב לישב דיתכן שרק חשיב שחלק זה כילוד אבל לא חשיב כולו כילוד ולגבי פטר רחם זה מספיק סיבה שזה יעשה פטר רחם והבא אחריו הוא לא פטר רחם אבל לגבי סוגין שזה יחשב שכולו כילוד זה לא סיבה ורק מחמת שמצאנו שגם לגבי נחלה זה פוטר ושם צריך בן קימא והרי הראש לבד זה לא בר קימא אלא בהכרח שחשיב כאלו כולו ילוד ובפשוטו צ"ל בדעת תוס' שגם לגבי פטר רחם לא פוטר רק ולד שלם ולא חלק מולד

י] עיין טור סימן ש"ה סכ"ג ובשו"ע שם שבן ח' שיצא ראשו מת הבא אחריו הוי בכור לכהן והטור בסימן י"ד כתב שבאמת רק יצא ראשו חי הוי כילוד אמנם השו"ע אפילו דשם פסק כטור כאן כתב כרשב"א שחשיב כילוד ועיין יבין דעת שתמה בזה על השו"ע וכתב שרוב הפוסקים חלקו על הטור

**ס"ח:**

י"א] הגמ' אומרת שפסוק אחד בא להיתר קלוט במעי פרה ועיין רש"י שהלשון החזיר לאו דוקא דהחידוש גם בלא יצא שזה ניתר על ידי אמו אמנם עיין חידושי הר"ן שכתב בשם הרא"ה שהחידוש שכה"ג גם מקום חתך מותר והנה משמעות הדברים שבאמת על ידי יציאת האבר חל על האבר שם בהמה טמאה ולכן היה מקום לומר שמקום חתך נאסר לעולם קמ"ל שלא והנה יש כאן חידוש ששיך שיחול שם בהמה טמאה על חלק מהבהמה ולכאורא היה מקום לומר שכאן כל שלא יצא הכל לא חל איסור בהמה טמאה כלל וגם האבר היוצא לא יאסר אלא מצד האיסור של ובשר בשדה או מצד חסרון שחיטה והנה מבואר בתוס' זבחים קי"ד. דאפילו למ"ד ולדות קדשים במעי אמן הם קדושים אבל קלוט לר"ש אין עליו קדושה ועיין גר"ח סטענצל שהגר"מ ביאר שהדין בהמה טמאה זה מפקיע קדושה אמנם הגר"ח ביאר שיש לזה כבר שם בהמה טמאה רק שהאיסור עדין לא חל וזה מספיק שלא יחול על זה קדושה ולנ"ל שכבר יש עליו שם בהמה טמאה יש מקום יותר להבין שכל שיצא חלק שייך שיחול איסור על חלק אחד ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד סק"א שביאר האיסור של בהמה טמאה חל כאן מדין בשר בשדה שנתחדש שכל שיצא כולו אסור יצא חלקו יש עליו שם איסור ולפ"ז כונת הרא"ה שכאן שזה דבר טמא היה יותר מקום לומר שלא יותר מקום חתך ע"ש וע"ש שהביא מהלב אריה שדן לישב קושית התוס שלר' יוחנן צריך שני פוסקים אחד לקלוט במעי פרה שיצא וחזר שזה מותר

י"ב] מבואר בגמ' ללשון הראשון דר"י ס"ל שמועיל מה שהחזיר את האבר היוצא ועיין חידושי הר"ן דמבואר דר' יוחנן לא דורש הדרשא של ובשר בשדה טריפה לאבר היוצא ולכאורא לפ"ז מקור איסור האבר מצד שזה לא בהמה בבהמה ובכל אופן מבואר שלגבי היתר נבילה זה מועיל ודלא כפמ"ג אמנם בתוס' ד"ה הכל מבואר שהוא מודה לדרשא של בשר בשדה טריפה רק שס"ל שאם זה חזר הוא הותר ועיין זכרון שמואל סימן ע"ד שכתב לחקור האם הכונה שחל איסור יוצא רק שגם על זה יש היתר של בהמה בבהמה או שבאמת כל שם האיסור של יוצא נאמר על זמן השחיטה וע"ש שהוכיח מקושית הראשונים על רש"י שבהותר האבר לא יתכן שיצטרף הלידה וכל זה אם נימא שחל איסור ביציאתו וזה נפקע א"כ דימו שכמו שזה מפקיע את האיסור זה מפקיע את השם ילוד אבל אם הסברא שעדין לא חל האיסור א"כ שם ילוד יתכן שלא פקע וכמו שלשיטתם זה מצטרף כך לשיטת רש"י

י"ג] מבואר בגמ' ללשון השני שנחלקו האם יש לידה לאברים וביאר רש"י שר"י ס"ל שאין לידה א"כ בחזר זה חוזר ומותר ורב ס"ל שיש לידה לאיברים וממילא אם יצא רוב אבר גם המיעוט שנשאר בפנים זה כאילו נולד והוא אסור ועיין צל"ח שלפ"ז ה"ה הפוך אם רוב האבר בפנים עד כמה שיחזור המיעוט גם לרב זה יותר מצד שהרי מבואר בגמ' שכל סיבת האיסור כי חל עליו שם ילוד וכאן לא חל עליו שם ילוד אמנם כל זמן שהוא בחוץ הוא אסור מצד שכל ההיתר הוא מדין בהמה בבהמה ועיין לקמן והנה הגמ' בהמשך מסתפקת ביצא אבר וחזר האם זה מצטרף לרוב הבהמה ומבואר בגמ' שהספק רק למ"ד אין לידה לאיברים והקשו הראשונים דאם זה חוזר וניתר מה הצד שיחשב שהיה כאן לידה על הבהמה דהיינו דמה שזה חוזר וניתר זה מצד שפקע מזה שם ילוד ולכן ביארו הראשונים דלכו"ע האבר אינו חוזר וניתר ולמ"ד שחשיב לידה ודאי שמצטרף הכל ולמ"ד דלא חשיב לידה אלא זה סתם חלות איסור בזה דנה הגמ' האם ברגע שרוב יצא שייך שיחול שם ילוד אם זה לא בבת אחת והנה בספק השני הגמ' מסתפקת אם חתכו אבר אבר ועיין רש"י שביאר שהספק גם למ"ד דיש לידה לאיברים ועיין רעק"א שביאר שאפילו שבספק הראשון אין מקום להסתפק למ"ד יש לידה לאיברים מצד כל זה כי יש כאן מציאות של לידה של רוב בבת אחת אבל כאן שזה לא מחובר אלא כל אחד זה משהו נפרד בזה יש לדון שהספק לכו"ע וע"ש שכתב שהיה מקום לומר שלמ"ד יש לידה לאיברים כיון שכבר חל שם לידה בתחילה ודאי שאסור ורק למ"ד אין לידה לאיברים שכל השם ילוד רק יחול עכשיו שזה כבר לא קשור אחד לשני בזה דנה הגמ' שלא יחול וע"ש מה שביאר

ועיין רמב"ן שהביא י"מ שלגבי המיעוט שלא יצא שאם כל האבר חזר הוא מותר ואם הוא נשאר בחוץ זה אסור ולכאורא גדר הדבר שלגבי מה שלא יצא לא חל שם יוצא אלא בשעת השחיטה ויתכן שלא חל עליו שם יוצא כלל רק שבשעת שחיטה כיון שהוא נגרר לאחר שאר האבר חסר בהיתר של תוך הבהמה וכמו מקום חתך למבואר ברש"י

י"ד] והנה הראשונים נקטו מסברא שכל ספק הגמ' רק שייך אם האבר עומד באיסורו ולא אם האבר מותר והנה אם נימא שגם באבר היוצא השחיטה חלה עליו רק שיש כאן חלות איסור חדש א"כ לכאורא מה שיש איסור על רוב הבהמה זה לא סיבה שיחול איסור על מיעוט הבהמה ובהכרח שיש כאן סברא שדנים שכיון שהרוב יצא חשיב שהיה כאן לידה וצ"ע קושית הראשונים שתלו באיסור אמנם אם נימא שהגדר שחסר בהיתר שחיטה א"כ א"ש שעד כמה שלא עוזר שזה חוזר ומצד שביחס לרוב הבמה לא חל היתר שחיטה זה סברא שיגרר על הכל ולא יחול היתר שחיטה משא"כ אם זה מותר א"כ השחיטה חלה על כל חלק וחלק ובזה נקטו הראשונים שאין סיבה שיחול שם לידה אמנם משמעת הראשונים שעד כמה שמותר בהכרח שמה שזה חזר זה מפקיע שם ילוד ולכן אין סיבה שיהיה אסור ועיין זכרון שמואל וצ"ב והנה בעיקר המחלוקת האם אבר מותר או אסור משמע בגמ' שללא ילפותא מיוחדת אם זה חזר הוא מותר והסברא שיסוד האיסור מה שבזמן השחיטה הוא חוץ למחיצתו ולפ"ז צ"ב סברת הראשונים שאין כאן דין הפקעת הלידה אלא שכה"ג אין סיבת איסור וצ"ב בכל זה והנה לסברת הגמ' שכל שרוב האיברים יצאו אסורים יש לדון האם גם יהיה טומאת נבילות או כיון דמבואר בראשונים שזה רק מצד האיסור שזה רק לגבי איסור ולא לגבי טומאה א"כ לגבי טומאה זה כמו שלא חל איסור וצ"ב

ט"ו] בגמ' מבואר שהספק הראשון זה רק למ"ד אין לידה לאיברים עיין צל"ח בד"ה ועוד שהקשה דמסברא למ"ד יש לידה לאיברים אם יצא מיעוט אבר וחזר הוא נגרר אחרי השאר ולא חשיב יוצא כיון דמבואר שכל סיבת האיסור מצד שהיה עליו לידה והקשה א"כ למה הגמ' לא הסתפקה גם למ"ד יש לידה במקרה שיצא כל פעם רק מיעוט וכתב דבפשוט מוכח שכיון שיצא זה נאסר אפילו אם לא חל שם לידה זה נשאר באיסורו ע"ש שהאריך אמנם כתב שכל זה ניחא לרש"י שאם זה נאסר אין זה בכלל ספק הגמ' אבל לראשונים שגם בנאסר זה בכלל ספק הגמ' צ"ע כנ"ל ובעיקר דבריו צ"ב דאם מבואר לרש"י שכל הסיבה שנאסר כי יש לידה א"כ כאן שאין לידה למה שזה יאסר אמנם יתכן שכלפי מה שיצא ודאי שיש לידה וכל הנידון לגבי השאר וכל ספק הגמ' למ"ד אין לידה שאין מושג לידה על אבר אמנם ברמב"ן לקמן ע. משמע שכלפי מה שיצא חל לידה רק שזה לא גורר על הכל וצ"ע בכל זה

ט"ז] עיין תוס' שכתבו שלגבי טומאת האשה ודאי שגם אבר אבר זה סיבה ללידה ובפשוטו החילוק דשם הנידון האם היה לידה ביחס לאשה וכל שרוב הולד בחוץ חשיב שהיה לידה אבל כאן הנידון לגרור את מה שבפנים להחשיב שגם ביחס לזה יש שם לידה ובזה יתכן שכל שאין קשר בין היוצא למה שנשאר לא שייך לדון שיש שם לידה למה שתוך גוף האשה

**גמ' ע.**

י"ז] הגמ' ע. מסתפקת לגבי בהמה שיצאה חצי בהמה וחלק מזה זה רוב אבר בחוץ האם אומרים שהמיעוט שבפנים נגרר אחרי מה שבחוץ וממילא חשיב כאילו הרוב ילוד ועין בעל המאור שכל הספק רק למ"ד שאין לידה לאיברים שיתכן שכה"ג שחצי גוף בחוץ זה עדיף אבל למ"ד יש לידה לאיברים אין מקום לספק הגמ' ומזה הוכיח שהלכה כמ"ד אין לידה לאיברים אמנם הרמב"ן כתב שגם למ"ד יש לידה לאיברים יש מקום לחלק בין דין בכור לדין יוצא דשם שהרחם או האויר מקדש ממילא אין כאן רוב שיחול עליו קדושה משא"כ אצלינו שהשם יוצא אוסר שיך לדון שיש שם יוצא על חלק ומאידך גם אם אין לידה לאיברים זה מצד שיש מנגד של רוב הבהמה בפנים אבל כאן שחצי בחוץ בזה ודאי דמה שרוב האבר בחוץ זה מחשיב לידה על כל האבר [ומשמע שמה שיצא חשיב ילוד רק שזה לא גורר משהו אחר] ועיין השלמה שכתב לחלק שכל נידון סוגין שיש לידה לאיברים כיון שהחלק שיצא חל עליו איסור ויש משמעות לחלק שיוצא אבל שם שרק יציאת רובו זה סיבה לדין בכור וללא זה אין סיבה לשום דין בזה יתכן שאין שום חשיבות לדין יציאת רוב אבר ולפ"ז לכאורא לגבי טומאת נבילות גם למ"ד יש לידה לאיברים לא יחשב שרובו נולד וצ"ע

י"ח] והנה להלכה הר"ן ס"ט. וכן הטור נקטו שספק הגמ' לגבי בכור זה גם ספק לגבי יוצא ולכן כתבו שכה"ג שיצא חצי וזה רוב אבר חשיב ילוד שלא ניתר בשחיטת אמו והנה עיין ש"ך שהביא מהמהרש"ל שאם חלק מהחצי זה אבר שרובו בפנים ומקצתו בחוץ בזה ממ"נ לא חשיב לידה דאם נימא דשדיא מיעוט אבר שבפנים בתר רוב שבחוץ הרי א"כ גם החלק שבחוץ נגרר אחרי בפנים אמנם עיין תבו"ש סקי"ג שכתב להעיר א. דברמב"ן מבואר סברא שרק החלק הפנימי נגרר אחרי החלק החיצון כיון שזה עומד לצאת אבל לא הפוך עוד כתב לדון שהחלק החיצון כיון שחל עליו איסור זה עצמו סיבה שלא יגרר אחרי הבפנים וכדחזינן בגמ' דמה שחל עליו איסור זה סיבה שיצטרף שיחשב שהיה לידה על הרוב

י"ט] עיין ברמב"ן דמבואר בדבריו שגם הנידון הראשון של הגמ' שיצא רוב בהמה במיעוט אבר למ"ד אין לידה לאיברים יש מקום יותר להתיר וצ"ב הסברא וצ"ל שיסוד סברתו דמה שלא יצא זה מתיחס לבפנים וממילא כאן כיון שרוב האבר בפנים זה מגדיר הבהמה ששיכת לבפנים וצ"ב ועיין תפארת יעקב עוד מבואר ברמב"ן שלמ"ד יש לידה יש סברא לומר שכיון שהיה לידה של רוב הבהמה זה דומה לדין יש לידה לאיברים שחשיב ילוד ע"ש

כ] בגמ' מבואר שהספק במקרה שיצא חצי עיין תבו"ש סקי"ג שכתב שלכאורא הגמ' יכלה להעמיד גם במקרה שיצא מיעוט בהמה ברוב אבר למ"ד דיש לידה לאיברים שאם זה יגרור המיעוט אבר יחשב רוב בחוץ וכתב דמבואר בגמ' שכה"ג שהרוב בפנים זה ודאי שלא נגרר המיעוט אבר אחרי רובו מצד שאדרבא כיון שרוב הבהמה בפנים זה נגרר אחרי רוב הבהמה

כ"א] עיין ש"ך שכתב שביצא חצי ויש רוב אבר בחוץ שזה בכלל ספק הגמ' אם ישחטנו החלק הפנימי מותר ממ"נ דעד כמה שחשיב שזה ילוד ממילא מועיל עליו שחיטה ועיין תבו"ש סקי"א שכתב לדון שכל שחצי בהמה בחוץ זה יותר סיבה שיהיה לידה לאיברים וממילא אפילו אם לא חל כאן לידה ביחס לכללות הבהמה אבל ביחס לאותו אבר יתכן שחל כאן לידה אמנם הרמב"ן הרי דן שלמ"ד יש לידה לאיברים זה גם ביחס לכל הבהמה ולא כתבו שיש סברא לחלק שזה ביחס לאבר ולא ביחס לכל הבהמה והתבו"ש נקט שזה בכלל סברת הרמב"ן וצ"ע שאין זה במשמעות דבריו

**ס"ט.**

כ"ב] הגמ' מסתפקת האם חומת העזרה הוי מחיצה לגבי יציאת האבר עיין חידושי הגרי"ז הלכות פסוהמ"ק שהוכיח שהפסול יוצא בשניהם שוה דאם הדין יוצא של קדשים זה מהלכות קדשים והדין יוצא של שחיטה זה מדיני שחיטה מה שיך לדמות אחד לשני ועיין אבי עזרי פ"ב מאבות הטומאות שכתב שמסוגין מוכח שגם כשאבר בחוץ חל עליו שחיטת אמו דאם נימא שיש חיסרון שלא חל עליו שחיטת אמו א"כ מה יעזור מחיצת העזרה שלא יחשב יוצא אבל אין הוא תוך אמו שיחול עליו שחיטת אמו והרי בפשוטו מבואר ברש"י שספק הגמ' גם אם זה עדין בחוץ שרק לגבי קדשים קלים ביאר שזה חזר בפנים אמנם למבואר בראשונים לעיל שיש חיסרון של בבהמה בהכרח שהגמ' דנה שדנים את מחיצת העזרה כמחיצה אחת של הבהמה וחשיב בהמה בבהמה וכן הוא במהר"ם וכן משמע בתוס' שדנו שביצאה כל הבהמה לא מועיל המיגו והרי שם לא שיך לדון ששחיטת הבהמה תועיל על זה אמנם יתכן שזה עצמו סברת תוס' ועיין רש"ש ס"ח. ובמהדו"ב שכתבו שבאמת כל ספק הגמ' רק אם זה חזר

והנה הגמ' מסתפקת לגבי קדשים קלים שירושלים יחשב מחיצה וכתב רש"י ששם הספק רק בחזר האבר וצ"ב למה אין לבאר שגם מתי שזה בחוץ ומצד שחשיב שמחיצת ירושלים זה מחיצה ועיין מהרש"א שרש"י ההוה נקט שלא שייך להעבירה ממקום למקום בזמן קשויה אם אבר בחוץ אמנם עיין ראש יוסף שהביא בשם רבינו גרשון שביאר שמחיצות ירושלים שזה לא מקום לשחיטה זה רק יכול לעזור שלא יחשב יוצא אבל לא שיחשב שהשחיטה של האם תועיל ביחס לעובר והרי בפשוטו ספק הגמ' שאין מושג של מחיצת העזרה אלא רק מחיצת ירושלים וכה"ג ודאי שכל המיגו רק ביחס שלא יהיה יוצא ולא ביחס שיועיל השחיטה וצ"ע

כ"ג] הגמ' מסתפקת הוציא ידו בין סימן לסימן האם כיון שחלוק דין השחיטה של הסימן הראשון מהשני לכן זה לא יצטרף ולכאורא מבואר שהדין יצא זה לא סתם איסור חדש אלא יש כאן חיסרון מדין שחיטה ובגמ' לעיל ל"ג. מבואר שדנה שגם לא יצטרף אם נהיתה טריפה ועיין אמרי משה סימן ד' סקל"ב שהוכיח מזה שטריפה זה לא חלות איסור חדש אלא שזה חיסרון בהיתר הבהמה והנה הגמ' פושטת שכיון שהשחיטה מועילה לגבי העובר והבהמה ממילא גם לגבי האבר היוצא והנה היה מקום לומר שזה כעין מיגו שכיון שכלפי הבהמה השחיטה מועילה חזינן שזה מצורף ממילא זה מצורף לגבי הכל אמנם עיין רש"י לעיל ל"ג. שכתב שגם בנהיתה טריפה באמצע שחיטה יש לפשוט הספק ומבואר שזה ראיה שאין מושג שהשחיטה מתחלקת שאם היה כזה חיסרון זה לא היה מועיל גם לשאר הבהמה והנה רש"י לעיל ביאר שהראיה מהא דזה מועיל לעובר ולא מעיקר מה שזה מועיל לבהמה ולכאורא היה מקום לומר שהעובר זה רק ניתר באגב ואין שום סיבה שבגללו זה יעכב את דין השחיטה לאמא וא"כ הוא ניתר ממילא ובפשוטו מבואר שיסוד ההיתר שהשחיטה מתיחס אליו וצ"ע

# בסוגיא דזרעו וחלב דאבר היוצא

**א. בחילוק בין חוששין לזרע האב לדין זה וזה גורם - עיין ח' הגר"ח פ"ג ממאכ"א הי"א ובחזו"א י"א סק"ב ובקובץ שמועות אות כ"ט ועיין תוס' סנהדרין פ: ובהגהת מלא הרועים שם שביאר דבריהם ועיין תוס' נ"ח. בד"ה מכאן ובחידושי הר"ן בסוגין ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה עמוד רע"ה [ועיין אבי עזרי פ"ג ממאכלות אסורות]**

**ב. האם ספק הגמ' באזל אבן פקועה דכותיה הכונה שגם האם זה אבר היוצא – עיין תוס' ובמהרש"א ובחידושי בכור שור ועיין ברש"י ובהגהות יעבץ [ועיין אבי עזרי פ"ג ממאכלות אסורות]**

**ג. בדין בהמה רגילה שבא על בן פקועה – עיין מאירי ועיין רשב"א ע"ט. ד"ה ולענין ובר"ן שם ועיין יד יהודה סימן י"ג סק"י בסופו**

**ד. כל מכח לא אמרינן – שערי יושר ש"ג פכ"ה עמוד רע"ז בד"ה ונלענ"ד**

**ה. בדמיון הגמ' לדין כל מכח של חלב ודם לאיסור אבר היוצא – אמרי משה סקכ"ה כ"ט**

**ו. בדין בהמה שיצאה חציה – תבו"ש י"ד סקי"ב ועיין יד יהודה**

**ז. בביאור כוונת הרשב"א והר"ן בספק הגמ' – עיין אמרי משה סקכ"ד ובמש"ז סוף סק"ב ועיין יד יהודה סק"ג ועיין בד"ה נ"ה.ובמשמרת שם ועיין ש"ך סקי"א ובט"ז סכ"ד סק"י ובמ"ז שם**

**ח. בדין בן פקועה שבא על בהמה האם חלב הולד מותר – ש"ך סקי"א ועיין בד"ה נ"ה. ועיין שו"ת הרשב"א החדשות סימן מ"ז**

**ט. בהא דחלב ללא חידוש היה אסור האם מצד יוצא או איסור עצמי – נודע ביהודה תנינא סימן ל"ו רעק"א צ"ח: ד"ה מה וק"ב: בד"ה עוד ועיין קה"י בכורות סימן ו' [ועיין קובץ הערות ל"ג סק"ח]**

**י. בהא דלגבי חלב של אבר היוצא אין הסברא כל מכח לא אמרינן – קה"י סימן י"ח ועיין פלתי פ"ז סק"י**

**י"א. גדר ההיתר בחלב ותמיה מסוגין – ש"ך סימן פ"א סקי"ב וע"ש בפמ"ג שהביא קושית הכו"פ מסוגין ומה שישב בזה**

**בסוגיא דזרעו וחלב דאבר היוצא**

א] מבואר בגמ' שבן פקועה שבא על בהמה למ"ד חוששין לזרע האב אותו הולד אין לו תקנה והנה מצאנו נידון של חוששין לזרע האב ונידון של זה וזה גורם ועיין תוס' בסנהדרין פ: דבתחילה דנו שאם אין חוששין לזרע האב לא שייך לאסור מצד זה וזה גורם אסור אמנם דחו שזה שני נידונים וכן הוא בתוס' לעיל נ"ח. ובביאור הדבר עיין חידושי הגר"ח ובקובץ שמועות אות כ"ט דהנידון של חוששין לזרע האב זה לגבי דברים שתלוים במין של הדבר כגון האם הוא חיה או בהמה שבזה אין הדבר אסור מצד שהוא נגרם מאיסור אלא שהנידון מה מציאותו דאם הוא חיה חלבו מותר ואם הוא בהמה החלב אסור מצד עצמו אמנם הנידון של זה וזה גורם זה במקום שהדבר מצד עצמו מותר כגון בולד טריפה רק יש נידון שיאסר מצד שהוא יוצא מהאיסור ולזה כל שהוא נוצר מזה וזה גורם נחלקו תנאים האם זה מותר ואסור ולכן גם אם אין חוששין לזרע האב זה סברא שהמין של הדבר נקבע לפי האם אבל עדין יש לאסור מצד זה וזה גורם אסור אמנם זה רק בדבר שיש סיבה לאוסרו מצד שנגרם מאיסור [ובפשוטו גם לצד תוס' שאינו כן הכונה שכל שלא חוששים לזרע האב דהינו שאין קשר בין האב לנולד ממילא זה סברא גם שלא לאסור מצד זה וזה גורם] והנה מבואר בגמ' שביצה זה נהפך לעפר ולכן אין לדון מצד יוצא מהאיסור וכתב הגר"ח אבל ביחס לדין קביעת המין בזה לא מועיל הסברא הנ"ל אמנם בתוס' נדה נ: מבואר שגם כלפי קביעת המין מה שזה עפר זה סברא שהדבר נקבע לפי המציאות שנוצרה ולא ממה זה בא ע"ש [ולפ"ז דנו היום שמכניסים כל מיני חלקי עוף אחרים אפילו שהכל יוצא מהטהור אבל כיון שזה מגיע מאפרוח דנים על מה גדל והרי יש כאן סוג חדש שהוא טמא וטהור יחד]

ב] והנה מבואר בגמ' חידוש דבן פקועה זה סיבה להתיר את בנו והנה לכאורא כל בהמה חיבת שחיטה מצד עצמה לא כי יצאה מבהמה שחיבת שחיטה ולפ"ז מסברא גם בן פקועה שבא על בן פקועה דהינו שיש על האב היתר שחיטה אבל אין סיבה שהבן לא היה חיב שחיטה דהרי בו אין שחיטה אמנם מבואר בגמ' שזה סיבה לפטור משחיטה ובפשוטו מבואר כאן חידוש שכל שהוא יוצא מדבר שהיה בו היתר שחיטה זה סיבה שגם בנו יהיה פטור משחיטה ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה עמוד רע"ה בד"ה ובהא שכתב שלפ"ז לכאורא הנידון כלפי הולד תלוי בדין זה וזה גורם דהינו שכדי להתיר הולד שלא יצטרך שחיטה צריך ששני הגורמים יהיו פטורים משחיטה ולכן שרק גורם אחד פטור משחיטה זה לא סיבה להחיל חלות פטור על הולד כמו שגורם אחד לא מחיל חלות איסור על הולד וצ"ב מה שהגמ' מקשרת דבר זה בדין חוששין לזרע האב ועיין חידושי הר"ן שהקשה שהולד לא יצטרך שחיטה מדין זה וזה גורם מותר ותמה השערי יושר וכן ביד יהודה סימן י"ג סק"י בסופו דכאן שהבהמה מצד עצמה צריכה שחיטה ורק על ידי גורם של פטור חל עליה פטור לא שיך לפטורה משחיטה מדין זה וזה גורם מותר ורק יתכן שזה סיבה שיצטרך שחיטה ויועיל שחיטה ועיין ועיין ח' הר"ן שכאן ששניהם היתר אין זה שיך לדין זה וזה גורם אלא לחוששים לזרע האב ועיין שערי יושר שביאר שנתחדש כאן שולד של בהמה שפטורה משחיטה אין ההיתר כי חל היתר על הולד אלא שמראש כזה ולד זה לא סיבה לדין שחיטה וא"ש שזה קשור לדין חוששין לזרע האב ועדין צ"ב ובאמרי משה סקכ"ה ביאר שיסוד ההיתר דדנים את הולד כפיטום של הבהמה ובפשוטו לפ"ז עיקר הדין תלוי באמא וצ"ע מה שייך בזה דין חוששין לזרע האב וצ"ע

ג] והנה הגמ' העמידה הנידון בבן פקועה שבא על בהמה מעליתא ויש לדון מה הדין בבהמה רגילה שבא על בת פקועה ועיין רשב"א תחילת פרק אותו ואת בנו שלמ"ד חוששין לזרע האב אין לו תקנה ובמאירי כתב שכאן לכו"ע אין לו תקנה דהינו דמה שצריך לדין חוששין דוקא זה אם מצד האמא הוא צריך שחיטה והנידון שמצד האבא יחשב כשחוט אבל עד כמה שזה הפוך שהנידון שמצד האבא יצטרך שחיטה זה קשור לדין זה זה גורם אמנם עדין צ"ע שהרי קי"ל זה וזה גורם מותר וביד יהודה י"ג סק"י בסופו שדן שכאן גם למ"ד חוששין לזרע האב זה מותר מצד שעיקר הקובע האם צריך שחיטה הוא האמא ולכן אם האמא בהמה מעליתא בזה ודאי יש לו דין שחיטה רק הנידון שיחול עליו דין של שחוט וזה תלוי האם חוששין לזרע האב אבל אם אמו חשיבה כבשרא בדיקולא בזה מצד מצבו העצמי חשוב שהוא לא צריך שחיטה ורק הנידון שיחול עליו חיוב שחיטה מכח האב וזה תלוי בדין זה וזה גורם ע"ש אמנם כתב שדבריו נגד הראשונים וצ"ב עומק הסברות בזה

ד] והנה הגמ' דנה לגבי אם האב יש לו אבר היוצא האם הולד אסור ועיין תוס' שהקשו שהרי זה וזה גורם מותר ועיין רמב"ן שהביא בשמם שבאמת הסוגיא כמ"ד זה וזה גורם אסור דהינו שכאן ששניהם לא צריכים שחיטה כל צד האיסור מצד איסור יוצא וזה באמת נידון של חלות איסור ולכן נקטו שלמ"ד זה וזה גורם מותר אין סיבה לאסור ואין זה דומה לתחילת סוגין שזה קשור לנידון של חוששין לזרע האב דשם הנידון האם יש דין שחיטה או אין דין שחיטה והנה בפשוטו לפ"ז מבואר דדין אבר היוצא זה דין איסור ולא חסרון שחיטה ולכן זה קשור לדין זה זה גורם

והנה כתבו התוס' בד"ה דאתא שמדובר שיש בו איסור יוצא ובפשוטו הכונה כמבואר במהרש"א שהעמידו שגם האב וגם האם יש בהם איסור יוצא וביאר הטעם מחמת שרצו להעמיד גם למ"ד זה וזה גורם מותר וכן הוא בחידושי הר"ן אמנם הדבר תמוה דהרי תוס' אחרי זה העמידו הסוגיא כמ"ד זה וזה גורם אסור ועיין בכור שור שכתב שכונתם שרק האמא יש לה אבר היוצא וכונתם לבאר שספק הגמ' זה הוא גם למ"ד שלא חוששין לזרע האב מהא דהגמ' לא ביארה שהספק רק אם חוששים זרע האב והנה משמע שאם אין חוששין לזרע האב והאב יש בו איסור יוצא זה לא סיבה לאסור הולד ויש כאן חידוש שכאן שיש נידון של איסור בזה מבואר בתוס' שגם אם אין חוששין לזרע האב זה סיבה לאסור ובאמת עיין תוס' סנהדרין פ: שהקשו על דבריהם מסוגין וביאר המלא הרועים שכונתם להקשות שהגמ' בתחילת הסוגיא שואלת הרי גם ללא יוצא אסור מצד חוששין לזרע האב ולמה הגמ' לא תירצה שרצה לדון גם למ"ד שאין חוששין לזרע האב ומשמע שאם אין חוששין לזרע האב גם אם זה וזה גורם אסור זה לא סיבה לאסור ועיין חידושי הר"ן בסוגין שבאמת גם העמיד שמדובר שגם האם וגם האב יש אבר היוצא וביאר דאל"כ אם האם אין בה יוצא א"כ למ"ד אין חוששין לזרע האב הוא ודאי מותר אפילו אם זה זוה גורם אסור וגם אם חוששין לזרע האב אבל אם זה וזה גורם מותר זה יהיה מותר וכן אם מדובר שרק האם יש בה יוצא א"כ למ"ד אין חוששין לזרע האב יתכן שהולד ודאי אסור אמנם למ"ד שחוששין יאסר רק אם זה וזה גורם אסור עכ"ד ומבואר שאפילו שכאן זה דין איסור אבל אם אין חוששין לזרע האב הכל נקבע לפי האם וצ"ע בכל זה

והנה רש"י ביאר סוגין כמ"ד חוששין לזרע האב ובפשוטו שלמד שרק האב היה בו איסור יוצא ונקט שהספק רק למ"ד חוששין לזרע האב אמנם עיין הגהות יעב"ץ שכתב שרש"י גם העמיד כתוס' ובכל אופן נקט שאם לא חוששין לזרע האב חשיב זה וזה גורם מותר דהינו שהאב חשיב גורם היתר אפילו שאין חוששין לזרע האב ואיסור הוא לא יכול לגרום אבל היתר הוא גורם וצ"ע

ה] הגמ' אומרת שלא אומרים שכיון שזה מגיע מכח איסור הוא אסור עיין שערי יושר ש"ג פכ"ה עמוד רע"ז בד"ה ונלענ"ד שביאר שיש כאן כלל בדין יוצא מהאיסור אסור שבזה צריך לדון על כללות הבהמה האם חשיב איסור או לא וכל שרובה היתר לא חשיב יוצא מהאיסור ועיין תבואות שור י"ד סקי"ב שאם הולד חציו אסור בזה לכאורא אין סיבה ליחסו לחלק ההיתר יותר מאשר חלק האיסור וכה"ג באמת הוא צריך להיאסר והנה עיין אמרי משה סקכ"ה שהקשה דמה הגמ' מדמה איסור חלב ודם לאיסור יוצא שיסודו חסרון שחיטה דבחלב ודם הנידון שיול חלות איסור חדש על הבהמה ובזה כל מכח זה לא סיבה אבל כאן הרי זה הפוך שהבהמה מצד עצמה צריכה שחיטה ורק שיש כאן סיבה חיובית להפקיע ממנו הדין שחיטה מצד שאביו ואמו כשחוט אבל כל שאין כולו כשחוט אין סיבה שלא יהיה לו חיוב שחיטה וע"ש סקכ"ט מה שכתב לישב בזה ולכאורא צ"ל שהגמ' מדמה גדרי יחס לבהמה שממנה נולד שכמו שלפי שיחשב נגרם מהאיסור חלק קטן מהבהמה זה לא נחשב נגרם כך לגבי ליחסו לחלק שטעון שחיטה

ו] הגמ' מסתפקת האם החלב של בהמה שהאבר אסור משום יוצא אסור או מותר עיין רשב"א שהקשה מה טעם להתיר הרי כל חלב טריפה זה אסור ולמה שכאן זה יהיה אחרת ועיין בדבריו וכן בר"ן שכתבו שכאן כל האיסור מצד חסרון שחיטה ובפשטות משמע שחזר בו וכתב שאין הגדר שיש כאן איסור טריפה אלא שכל האיסור זה חסרון שחיטה וממילא כתב שכמו שבכל חסרון שחיטה החלב מותר גם כאן זה כך ויש צד לאסור כיון שכאן אין אפשרות לשוחטו וכן נקט בכונתו באמרי משה סקכ"ד ובאמת עיין בבד"ה נ"ה. שכתב שכל האיסור זה אבר מן החי וצד האיסור כי כל שלא מועיל שחיטה אין היתר על הדין אבר מן החי אמנם עיין מש"ז סק"ב שכתב שדעת הרשב"א בכמה מקומות שהאיסור מצד טריפה וולא שזה חסרון שחיטה וכן האריך היד יהודה סק"ג ולכן ביאר המש"ז בסופו כן ביד יהודה שכונת הרשב"א שכיון שכאן זה לא טריפה בעצם אלא זה רק מחמת שלא חל עליו שחטת אמו יתכן שבזה לא אסרה התורה החלב וצ"ע והנה הרא"ה אסר בבהמה עקורת סימנים את לבה מכח סוגין והרשב"א בשו"ת ח"ג סימן שס"ג התיר ומצד שאין כזה חיסרון מה שאי אפשר לשחוט ורק כאן מצד איסור טריפה אמנם אם כונת הרשב"א כפשוטו צ"ב החילוק וע"ש ובחדשות סימן מ"ז שכתב שבן פקועה של טריפה גם למי שאוסר החלב ודאי מותר וכשיטתו הנ"ל שאם לא שיש על זה איסור טריפה אין סיבה לאסור הולד ועיין גר"ז כ"ד סקל"ח שמה דבעיקור סימנים החלב מותר מצד שיש לה רפואה

ז] בעיקר המבואר בסוגין לאסור החלב צ"ע הרי הגמ' אמרה שכל מכח לא אמרינן וכבר תמה בזה בפלתי וע"ש מה שדחק לבאר ועיין ט"ז סק"ז דמשמע שביאר שבאמת החלב נוצר מכח האבר הזה לבד ואחרי זה מתערב כל החלקים ויוצא החלב ובאמת לשון הרמב"ם שזה רק תערובת איסור והנה עיין אחרונים שדנו שיהיה ביטול בשישים וכתבו שזה ספק ויש שתמהו הרי כיון שיש ודאי רוב וא"כ כיון שזה מין במינו זה צריך להתבטל ועיין גליון הדגול מרבבה והיד אפרים שכתבו על פי המרדכי שכל שזה נולד בתערובת אין בזה ביטול וחידש הדגול מרבבה שבכל אופן ביטול בשישים שזה מצד עוצם מיעוטו יש כה"ג ולפ"ז א"ש שכאן מדאוריתא אין ביטול אלא בישים ועיין יד אפרים שתמה שכאן שזה מין במינו לא שייך הביטול של עוצם מיעוטו אמנם הצל"ח ביאר שכיון שבאינו מינו זה בטל גם במינו זה כך והפלתי כתב דלמבואר בט"ז זה נאסר רגע קודם התערובת אמנם הברוך טעם שער התערובת דין א' פ"ד כתב שכיון שבהמה לאו לאיברים עומדת לא חל האיסור עד שזה מגיע לכחל שזה עומד לצאת וממילא חשיב שחל האיסור בתערובת ע"ש וצ"ע בכל זה

ח] האחרונים דנו בבן פקועה בא על בהמה רגילה והוליד ולד דמבואר בגמ' שאותו הולד אין לו תקנה מה דין חלבה ודעת הב"ח שזה מותר דכה"ג אין על זה איסור יוצא וכל ספק הגמ' רק במקום שיש על זה איסור יוצא אמנם הש"ך כתב סקי"א שהרי מבואר ברשב"א שהספק מצד חוסר שחיטה וכאן זה גם שייך והוסיף שכאן לכו"ע אסור דזה כמו טריפה כיון שהיא כאילו שחוטה חצי וצ"ע כונתו שזה רק חיסרון במעשה השחיטה אבל לא שבפועל היא טריפה והט"ז כתב שזה בכלל הספק של הגמ' וכן הוא בבד"ה נ"ה. לשיטתו שכל שאי אפשר לשחוט זה סיבה לאסור

ט] מבואר בגמ' שהיה צריך לאסור חלב מצד אבר מן החי עיין קה"י סימן י"ח שהביא לדון האם צד האיסור מצד שהחלב עצמו נחשב אבר מן החי או שזה מצד יוצא מאיסור אבר מן החי ובגדר ההיתר יש מקום לבאר שזה היתר מיוחד לגבי חלב ולפ"ז בשאר יוצא מאבר מן החי יהיה אסור אמנם עיין ש"ך סימן פ"א סקי"ב שכתב שנתחדש שאין דין יוצא לאבר מן החי ולכן כתב שגם מי חלב מותר ועיין פלתי סק"ח שהקשה מסוגין דמבואר דהגמ' דנה לאסור החלב מצד יוצא מאבר מן החי וע"ש בפמ"ג שאין לדחות שבסוגין האיסור הוא מצד טריפה דהרי מבואר בש"ך סימן י"ד סקי"א שגדר האיסור הוא של אבר מן החי וכתב הפמ"ג שצ"ל שרק אבר מן החי שיש היתר לאיסורו בז אין דין יוצא ועיין יד יהודה סק"ג

# סדר הלימוד עד סוף הזמן אי"ה

**ע"ב. את המשנה, - ע"ד. בעי ר' אושעיה [ללא החלק של בית הסתרים] הספק זה עד יום ב' [ללא יום ב']**

**ע"ב.:**

**א. בביאור מחלוקת ר"מ ורבנן – מש"ז י"ד ג' וביד יהודה י"ג' בד"ה וזה**

**ב. רש"י ד"ה הבשר – עיין רש"ש ובאמרי משה סימן ד' סק"ג**

**ג. בדמיון המשנה של אבר היוצא לטריפה – עיין כתבי הגר"ח החדש י"ג. ועיין אמרי משה סימן ד' סקל"א ל"ב ועיין אחיעזר ח"ב ס"ז אות ז' ובמלא הרועים ע"ג. ובעיקר נידון המשנה בטעם שטריפה טהור עיין רמב"ם בפיה"מ**

**ד. בדין בן פקועה טריפה האם ניתר בשחיטה אמו – עיין הגהות אשר"י סימן ה' [ועיין ראבי"ה אלף צ"ז שנחלקו בהוכחה מהמשנה] ובגליון רעק"א על המשניות ובבכור שור ע"ד.**

**ה. בדין מקום חתך לר"מ - צל"ח ד"ה אלא [ועיין רמב"ן ע"ה: ד"ה אלא מה שהשיג על הבעל המאור ועיין צל"ח בד"ה אבל]**

**ו. ביסוד הדין דבן פקועה של טריפה אסור באכילה [ובגדר איסור טריפה] – עיין גמ' פ"ה: וברמב"ן ורשב"א שם ועיין תוה"ב ס. בביאור הדין וכן ברשב"א ע"ד. בד"ה ולענין ועיין שערי יושר ש"ב פכ"ב בסופו ועיין ח' הגרי"ז במכתבים בסוף הספר עמוד ע"ט [ועיין חזון יחזקאל פ"א ה"ז ופ"ג ה"ד שדברי הגרי"ז נסובים על זה] ובגליון רעק"א סימן י"ג סק"ז בסופו ועיין שו"ת הרשב"א חדשות סימן מ"ז לגבי החלב ועיין מש"ז י"ד ב' בד"ה והנה ועיין חזו"א ס"ג סק"ג בד"ה ואם ובקה"י סימן כ'**

**בגדר איסור טריפה – עיין עוד במשנת הגר"א קוטלר סימן ד' סק"ג ובאמרי משה ס"ד סקל"ב ואילך ובאחיעזר ח"ב סימן ז' אות ז' ובאתוון דאוריתא סימן ט"ז [ועיין רעק"א תנינא סימן י' הובא בליקוטים ס"ט. לגבי שחוטי חוץ שיש בו ולד ובידושי הר"ן סנהדרין קי"ג]**

**לזריזים**

**ע"ג: - ע"ד.**

**ו. ביסוד הדין שחיטה ומיתה עושה ניפול – עיין זכר יצחק סימן ל"ג וברש"י קכ"ז: בד"ה מתה**

**ז. אין בה אלא מצות פרוש – עיין רמב"ם ועיין ש"ך סימן נ"ה סקי"א לגבי בן נח [ובפר"ח סקט"ז] ועיין או"ש פ"ה משחיטה הי"ב ועיין יד יהודה נ"ה כ"ו כ"ז**

**ח. גמ' ע"ד. לגבי עובר מת – עיין תוס' ובמהרש"א שם ועין בכור שור ובאמרי משה סימן ד' סק"ה**

**ע"ב.**

א.]מבואר במשנה דנחלקו ר"מ ורבנן האם לאבר היוצא יש טומאה ועיין מש"ז י"ד ג' שביאר דנחלקו האם השחיטה הועילה עליו רק שיש עליו איסור יוצא או שהשחיטה לא הועילה עליו כלל וכן משמע בלשון הגמ' דמי התירו לאבר שחיטה תתירנו באכילה ומשמע שזה אותו נידון אמנם עיין יד יהודה י"ד סק"ג בד"ה וזה דביאר דהאיסור יוצא זה הסיבה שיהיה עליו טומאה כמו דטריפה ללא הילפותא של הגמ' זה היה טמא ועיין ברמב"ם בפיה"מ שביאר שיסוד הנידון של המשנה בבהמה טמאה זה באמת למה לדמות אבר היוצא ומשמע שהאיסור זה הנידון וצ"ע בזה והנה עיין צל"ח שנסתפק האם מקום חתך טמא לר"מ וכתב שכיון דכאן יש לו תקנה בחזרה ממילא ר"מ מודה אמנם צ"ע דר"מ משמע דטענתו שלא ס"ל לחלק בין איסור לטומאה ועיין בעל המאור ע"ה. שנקט דלר"מ בן ט' חי אפילו שלא מועיל לו שחיטת אמו זה רק לגבי איסור אכילה אבל לא לגבי טומאה ועיין רמב"ן ע"ה: שהקשה עליו מבואר במשנה דר"מ לא ס"ל לחלק ביניהם ועין צל"ח ד"ה אבל שכיון שכל טענת ר"מ על דבר שז לא גופה א"כ יתכן שהעובר שהוא במיעיה זה כמו גופה ואם נימא שעיקר טענת ר"מ שמהיכי תיתי לחלק שאו שהשחיטה מתיחסת לגמרי או שלא א"כ לגבי בן פקועה של טריפה יש טעם ברור לחלק וצ"ע

ב]המשנה אומרת הבשר מגע נבילה עיין רש"י שכתב שאם העובר חי הכונה אבר מן החי ואם הוא מת הכונה נבילה ועיין רש"ש דהוא חידוש דבפשוטו כיון דמה דתוך הבהמה ניתר בשחיטת אמו בפשוטו זה לא נבילה ומה דהאבר אסור מצד דכה"ג שחיטה עושה ניפול וכלשון הגמ' והנה הרמב"ם כתב שגם בעובר מת בחתכו קודם שחיטת אמו זה אבר מן החי וביבין דעת סק"ג נקט דזה דלא כרש"י אמנם האמרי משה סק"ג נקט שכל רש"י זה לר"מ דאין לו תקנה בשחיטה אבל לרבנן דיש לו תקנה בשחיטה ודאי שזה רק אבר מן החי ולא נבילה כיון שקודם שחתכו אותו הוא במצב ששיך עליו שחיטה

ג] מבואר במשנה שחכמים מדמים דכמו דטריפה אסור באכילה וזה לא מטמא ה"ה אבר היוצא עיין אמרי משה סימן ד' סקל"א שהקשה דהניחא אם אבר היוצא זה איסור חדש א"כ הגמ' מדמה דכמו דכאן אפילו שיש על זה איסור זה לא סיבה שלא יחול השחיטה ה"ה לגבי אבר היוצא אמנם אם נימא דאבר היוצא זה מצד חסרון שחיטה א"כ מה זה קשור לטריפה דשם יש על זה שחיטה גמורה רק שיש על זה איסור טריפה וכתב שמוכח מזה שטריפה יסוד איסורה מצד חסרון שחיטה וכן הוא בכתבי הגר"ח החדש י"ג. בשם הגר"ח והגמ' מדמה דמה דמצאנו חסרון שחיטה לגבי אכילה זה לא סיבה לטומאה והנה במשנה משמע בתחילה שדנה שכמו שבהמה טמאה יש לה טומאה ה"ה טריפה ועיין אחיעזר ח"ב סימן ז' אות ז' שהקשה דמה הדמיון דהרי בהמה טמאה יש בה איסור נבילה ובפשוטו זה מין דמופקע ממעשה שחיטה אבל כאן יש שחיטה רק דיש בו איסור וע"ש שהוכיח דגם טריפה יסוד איסור זה חסרון שחיטה ולכן הגמ' מדמה את זה אמנם יתכן שבבהמה טמאה מציאותה גורם שכלפיה אין דין שחיטה והיה מקום לומר שגם טריפה זה כך וילפינן מספוק שזה לא כך ולאחר הילפותא יתכן שאין בזה חסרון שחיטה כלל אמנם עדין צ"ע הדמיון דהרי בטריפה אין איסור אכילה של נבילה חזינן שזה בר שחיטה והנה בגמ' בשבת קל"ו. מבואר דבטריפה יש חסרון חיות דמצד זה היה מקום לומר שלא מועיל לה שחיטה לגבי טומאה אמנם בסוגין דהגמ' דנה לדמות לטמאה בהכרח שהנידון מצד איסורו

והנה בעיקר נידון המשנה האם טריפה זה כמו בהמה טמאה עיין רמב"ם בפיה"מ וכן הוא בפסקי הרי"ד והמאירי שהכל זה מדברי ר"מ דהינו דטענתו שיסוד החילוק בין טריפה לבהמה טמאה דהיתה לה שעת הכושר ואבר היוצא לא היה לו שעת הכושר ומשמע בר"מ שבאמת טריפה מהבטן לר"מ יש טומאה ורבנן חולקים כיון דיש במינו ולכן גם טיהרו אבר היוצא לפ"ז מפורש שיסוד הדין טומאה לר"מ זה מצד איסורו ולא מצד חסרון שחיטה דלא מסתבר דבטריפה עצמו יש אפשרות שזה חסרון שחיטה ויש אפשרות שזה לא כך אלא ודאי איסורו גורם שיהיה לו טומאה וצ"ע

ד]עיין הגהות אשרי סימן ה' דהביא מחלוקת ראשונים האם בן פקועה טריפה ניתר בשחיטה אמו ועין ראבי"ה אלף צ"ז שהאוסרים הוכיחו ממשנתינו דטריפה מן הבטן אין לו שעת הכושר הרי היה לו אגב אמו והראבי"ה שם דחה דאגב אמו זה לא סיבה ובעיקר הנידון עיין או"ש הלכות מקואות ובבכור שור ע"ד. שביאר דנחלקו בגדר ההיתר האם זה מצד אגב אמו או שזה כאילו שמתיחס אליו השחיטה של אמו ועד כמה שהוא טריפה ממילא הוא אסור והנה בפשוטו לא נחלקו בבן ח' מת ששם ודאי הגדר שהוא כאחד מאיבריה ורק בבן ט' חי ועיין רעק"א שדן בסברא שיש לו היתר אגב אמו

**בדין בן פקועה דטריפה**

ה]עיין לקמן פ"ה: דהגמ' אומרת דטריפה ששחטה אין הולד ניתר באכילה והגמ' מעמידה החידוש במצא בן תשעה חי ואליבא דרבנן והקשו הראשונים למה הגמ' לא מעמידה החידוש גם אליבא דר"מ וכגון בן ח' או בן תשעה מת ועיין רש"י ותוס' שביארו שכל שיש לו דין נפל הוא חלק מאמו וודאי שיש עליו איסור טריפה אמנם עיין רשב"א שישב דבנפל שכל הצד שיותר בתור חלק מאמו בזה ודאי שכל שאמו טריפה אין סיבה שהוא יותר ורק בבן ט' שהוא חיות לעצמו ושיך לדון שהיה בו עצמו מעשה שחיטה היה מקום לדון שכיון שהוא לא טריפה הוא מותר וגם בזה חידשה הגמ' שזה לא מועיל

ו]בעיקר הא דמבואר בסוגין שהולד אסור צ"ב הסברא בזה הרי איסור טריפה לכאורא אין עליו וכיון שחל עליו שחיטה וכדחזינן שאין לו טומאה ממילא זה צריך להיות מותר באכילה ועיין רשב"א בתוה"ב ס. וכן בחידושים ע"ד. שהקשה כן ותירץ שכיון דהאמא אסורה באכילה ממילא כלפי זה לא מועיל ההיתר לולד דהינו שהוי שחיטה דאינה ראויה וכה"ג זה לא מתיר הולד במה ששם זה לא ראוי ועיין חידושי הר"ן סנהדרין קי"ג. שכתב שבבהמה חציה עיר הנידחת וחציה אינה עיר הנידחת שכיון שכלפי חצי זה שחיטה שאינה ראויה ממילאגם כלפי החצי השני זה סיבה שלא חל היתר אכילה אמנם עיין לשון רש"י ע"ה.: וכן בביצה ו. דמשמע שכיון שיסוד ההיתר של הולד יחד אם אמו זה שהוא כחלק מאיבריה א"כ יש עליו איסור טריפה וכן הוא בחידושי הרא"ה שהאיסור מצד טריפה ועיין רעק"א סימן י"ג דמשמע שנקט שבאמת זה חלק ממנה וזה מחיל עליו איסור טריפה רק שאם ישחטו אותו זה מפקיע אותו מאמו צ"ע אמנם עיין קה"י שביאר שהכונה שזה דין של ממ"נ שעד כמה שרוצים להתירו מצד שמתיחסים אליו כחלק מאמו א"כ יש עליו איסור טריפה והנה להבנת רעק"א לכאורא יהיה בזה איסור על החלב אמנם להבנה השניה אין סיבה שיהיה איסור על החלב ועיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן שס"ג דנקט שהחלב מותר והנה עיין רעק"א תנינא סימן י' שנקט שאם שחטו קדשים שחוטי חוץ גם לא חל היתר על הולד אמנם עיין במכתבים שבסוף ספר חידושי הגרי"ז שביאר על פי המבואר ברמב"ם שטריפה יש חסרון שחיטה וא"כ כיון שכלפי האמא השחיטה לא חלה ביחס להיתר אכילה ממילא גם כלפי הבן וע"ש שדן שיתכן שהכונה שהחסרון שחיטה הוא רק בחלות ההיתר וממילא כלפי הולד צריך להגיע מצד חסרון של כל שבבהמה שכל שלא חל היתר על האמא מצד חסרון שחיטה ממילא גם על הולד ויתכן לבאר שהחסרון הוא במעשה השחיטה עצמו שזה מעשה יותר פגום ולכן זה לא חל לגבי הולד והנה בעיקר החסרון של טריפה מבואר ברמב"ם שזה תחילת מיתה ולכן מצטרף איסור נבילה לטריפה אמנם בפשוטו האיסור טריפה זה חלות איסור נפרד אבל מצד השחיטה חל היתר גמור אמנם יתכן שיסוד האיסור טריפה זה חיסרון במתיר של השחיטה ועיין שערי יושר סוף ש"ב שדן האם יש איסור אינו זבוח בכל טריפה ועיין משנת הגר"א קוטלר שהאריך שהגדר שכיון שיש חסרון חיות א"כ ביחס לחלק זה לא חל השחיטה וזהו יסוד איסור טריפה ע"ש שהאריך ועיין אמרי משה סימן ד' אות ל"ב ואילך

והנה אם נבוא לדון מהו האיסור בסוגין עיין מש"ז י"ד ב' שנקט שזה איסור אבר מן החי ולכאורא אם מת כולו זה נבילה לגבי אכילה וכן בשו"ת הרשב"א המיוחסות נקט שיש איסור אבר מן החי אמנם עיין חזו"א ג' ב' שכתב שפשטות רש"י בביצה ו. שזה איסור טריפה והנה לכאורא יש כאן חידוש גדול ששיך בזה איסור אבר מן החי דכיון דנקטינן שלא יהיה לו טומאת נבילות א"כ חשיב כמת מצד שחיטת אביו שלכן אין לו טומאת נבלות א"כ מה שייך לומר שיהיה בזה איסור אבר מן החי וצ"ל שחשיב שיש לו קצת חיות וזה סיבה לאיסור אכילה וזה לא סיבה לטומאה ואם נימא שהחלות דין שחיטה זה מפקיע מהדין נבילה יתכן לחלק שיש כאן הפקעה מהטומאה ולא מהאיסור ועיין אמרי משה סוף סימן ד' שדן בבן פקועה של טריפה האם יהיה איסור לבן נח וכתב שאם האיסור הוא טריפה א"כ כמו שבכל טריפה מפרכסת לא חשיב אבר מן החי א"כ גם כאן אבל אם יש איסור אבר מן החי א"כ זה יאסר לבן נח אמנם זה עצמו צ"ב שכאן חזינן שאפילו שזה חי רק לגבי אכילה חשיב אבר מן החי א"כ בטריפה שלא חל היתר לגבי אכילה למה שיחשב שזה עדין חי והגרא"ק שהגדר של טריפה שחסר חיות א"כ שם מה שלא חל לאכילה כי זה כבר כמת א"ש

**ע"ג.**

ז]מבואר בגמ' ללשון הראשון דגם רבנן מודים דאבר המדולדל שחיטה עושה ניפול מצד שזה לא דומה לאבר היוצא דיש לו תקנה בחזרה עיין רמב"ן ורשב"א ס"ח. דלכאורא זה כלשון הראשון שאבר היוצא ניתר בחזרה ועיין רשב"א שם שהביא מתוס' וכן הוא במאירי שלגבי טומאה עוזר חזרה ועיין רשב"א דהקשה הרי לר"מ לא עוזר ולרבנן זה בין כה מותר וכתב שהכונה לגבי הטומאה דרבנן וקשה מה הדמיון מהדין דרבנן לדאוריתא ועיין יבין דעת סימן י"ד דבפשוטו כונת רבנן שכאן גם אם לא היה מועיל שחיטה הרי אם זה יחזור ודאי יועיל שחיטה וגם לר"מ זה כך ולכן זה סברא שיועיל לו שחיטה תמיד לטהרו מידי טומאה משא"כ באבר המדולדל וצ"ב כונת הרשב"א

ח] מבואר בגמ' דמיתה עושה ניפול ויש בזה איסור וטומאת נבילות ושחיטה אין עושה ניפול ויש רק מצות פרוש ודעת רש"י שזה רק דרבנן ועיין זכר יצחק ח"א סימן ל"ג שביאר שבאמת ברגע שזה נהיה מדולדל חל עליו שם אבר מן החי רק שהקצת חיות דיש לו גורם דבנתים הטומאה שלו לא חלה וברגע שזה נתלש ממילא כיון שהיה לו שם אבר מן החי קודם זה אסור וטמא ולפ"ז צ"ע למה שחיטה עוזרת וחידש ששחיטה זה מעשה המתיר לאבר מן החי וביאר שזה יסוד ההיתר דמפרכסת שהמעשה שחיטה מתיר הדין אבר מן החי שחל על הבני מעיים אמנם בראשונים מבואר דיסוד ההיתר דכיון שחשיב מת מחמת שחיטה אמנם בפשוטו הביאור בדין מיתה עושה ניפול שדנים שהוא לא מת בכלל כל הבהמה אלא חשיב שזה מיתה פרטית על האבר וכן משמעות לשון רש"י לקמן קכ"ז: ד"ה מתה ולכאורא מדמיון הגמ' לדין אבר היוצא לר"מ ושם בפשוטו כל שהוא חי ודאי שלא חל עליו עדין שם אבר מן החי וצ"ע בכל זה ועיין חזו"א סימן ג' דנקט שאם הבהמה נהיתה טריפה לא חל טרפות על הולד דהינו שגם מחים לא חשיב כחלק מהולד ורק שיש חדוש שלגבי שחיהט זה נידון כדבר אחד ולכאורא זה על דרך הזכר יצחק

ט]מבואר בגמ' דאין בה אלא מצות פרוש ודעת רש"י ורוב הראשונים שיש כאן איסור דרבנן ודעת הרמב"ם שזה איסור דאוריתא ועיין מ"מ שזה כמו חצי שיעור וברמב"ם מבואר שזה אותו דין של אבר היוצא ובאמת שכן משמעות הגמ' שמדמה לאבר היוצא הדין של אבר המדולדל ועיין תוס' והנה כתבו הרשב"א והר"ן שכיון שזה רק דרבנן א"כ מדאוריתא חל על זה ההיתר של השחיטה א"כ מותר לתתו לבן נח אמנם הש"ך סימן נ"ה ס"ה הביא מהסמ"ק שאסור מדרבנן ועיין פר"ח שזה גזירה אטו אבר רגיל שיש בו אבר מן החי והנה כתב הפר"ח דלדעת הרמב"ם שיש בזה איסור דאוריתא הרי זה אסור לבן נח ועיין או"ש פ"ח משחיטה הי"ב ביאר שאפילו דחל השחיטה אבל לגבי עכו"ם זה כמו מת ורק מצד מי איכא מידי כיון שלישראל זה אסור ממילא אין כאן מי איכא מידי אמנם עיין יד יהודה נ"ה סקכ"ה שכתב שכיון דמסברא גם במיתה זה מותר ורק מצד ילפותא נלמד שזה אסור וזה רק לישראל ולא לעכו"ם ולפ"ז גם במתה זה מתר לבן נח ומשמעות הראשונים לא כך

י] מבואר בגמ' דמחלוקת בבן ח' חי אבל במת לכו"ע האבר טמא ורבה חולק עיין לב אריה וכן הוא באמרי משה סימן ד' סק"ה דנחלקו בגדר ההיתר בבן ח' חי האם הכונה שזה ניתר רק מצד שהוא בכלל אמו או שהגדר שחל עליו שחיטה שאם הגדר שחל עליו שחיטה א"כ זה חל על הכל משא"כ אם זה מצד היתר מיוחד שזה חלק מהבהמה ומצד כל שבבהמה ממילא מה שבחוץ זה לא שייך ועיין מהרש"א ובתוס' ע"ב. ובמהרש"א שם

**בדין חלב וגיד ודם דשליל**

**עיקר הלימוד הוא הגמ' כדלהלן אם הראשונים**

**א. גמ' ע"ד. בעי ר' אושעיא עד המשנה [ועיין תוס' ע"ה. ובר"ן ע"ה. ובח' רעק"א ועיין תוס' ביצה ו. ובח' הרא"ה שם ועיין עונג יו"ט סימן ס"ז ובזכרון שמואל ע"ה סק"ה בסופו]**

**ב. משנה ע"ד. – ע"ד: איבעיא להו [ועיין רמב"ן רשב"א ור"ן וברא"ש סימן ה' בביאור המשנה לר"מ ועיין רש"ש וביד יהודה י"ג ריש סק"ה ועיין קובץ הערות נ"ט ו' ועיין תפארת יעקב פ"ה: על תוס' מה שהקשה על הרא"ש] ובנידון דין הדם עיין רמב"ן ובח' הר"ן ועיין רמב"ם פ"ו ממאכ"א ה"ה וביד יהודה ס"ז סק"א ובחילוק בין דם לחלב וגיד עיין רש"י במשנה ובריטב"א ור"ן וברא"ש סימן ה' ובגליון רעק"א סימן י"ג**

**ג. גמ' ע"ה. הטילה נפל עד אמר רב חסדא ובתוס' [ועיין רשב"א וח' הר"ן בסוגין ובתוס' ק"ג. בד"ה דאיסור צ. ד"ה הכא ועיין רמב"ן ק"כ. ועיין לח"מ פ"ז ה"א האם לל"ק חדשים מחייב לר"י ועיין רשב"א דמבואר שתלש מבן ט' מת גם אסור]**

**ד. עיין גמ' פ"ט. אלא הכא וכו'' ובתוס' ובתוס"ר [וע"ש היטב בד"ה וקסבר] ובבעל המאור והרשב"א ועיין תוס' ק: ד"ה אבל**

**ה. עיין צ"ב: גמ' נוהג בשליל – ואלא חלבו דגיד ועיין רמב"ן ורשב"א שם ועיין תוה"ב עמוד נ"ט**

**ועיין רמב"ם פ"ז ה"ג' ד' ובמ"מ ובכס"מ [ועין ב"י סימן ס"ד פר"ח סק"ו ובפמ"ג שם] שם ועיין אמרי משה סימן ד' [סק"א – ז' כ' – כ"ג] ועיין רעק"א מה שהקשה מהגמ' ס"ט. [ועיין זכר יצחק סימן ל"ה]**

**עיין ראש יוסף צ"ב: ובזכרון שמואל סימן ע"ד [בעיקר סק"ה וסק"ג בד"ה ונראה] שהאריכו ביאור סוגין**

**ע"ד.**

א] הגמ' מסתפקת האם אפשר לשחוט בן ט' חי במעי אמו והספק בין לר"מ ובין לרבנן דהינו דמבואר בגמ' דהיה מקום לתלות דבר זה בר"מ ורבנן דהינו שאם הוא ניתר בשחיטת אמו ממילא אין לו שחיטה עצמית ואם הוא לא ניתר בשחיטת אמו יש לו שחיטה עצמית אמנם הגמ' אומרת דיש מקום להעמיד הספק לכו"ע והנה בביאור הספק עיין רשב"א שהסברא שלא יועיל דחשיב שאין לו סימנים וכן הוא בלשון רעק"א ולכאורא הביאור שכיון שהוא חלק מאמו ממילא אין לו שחיטה עצמית ובפשוטו זה כוונת התוס' לקמן ע"ה. שגם אם ד' סימנים אכשר ביה רחמנא אבל כל שהוא במעי אמו אין לו דין שחיטה עצמי אמנם עיין מאירי שביאר שהצד שלא יועיל שחיטה כיון דיש לו את סימני אמו דהינו דאין בדבר אחד שני דיני שחיטה ועיין ר"ן שהביא בשם תוס' שאפילו דד' סימנים אכשר ביה רחמנא בכל אופן אין לשוחטו במעי אמו דדוקא שם שאין לו שחיטת אמו אבל כאן דיש לו שחיטת אמו גרע ועיין רעק"א שתמה הרי הספק גם לר"מ והרי לר"מ אי אפשר לשוחטו וצ"ל למבואר ברא"ש ששחיטה חלה עליו רק שביציאתו מתחדש עליו סיבת שחיטה לכן זה סברא שאי אפשר עכשיו לשחוט והנה רעק"א דן דבאמו טריפה שלא מועיל לו שחיטת אמו יועיל לו שחיטת עצמו ואין זה בכלל ספק הגמ' ועיין זכרון שמואל ע"ד ה'

והנה הרי"ף לא העתיק את ספק הגמ' וכן הרמב"ם ועיין ר"ן שביאר דס"ל שלהכרעת הגמ' שד' סימנים אכשר ביה רחמנא ממילא ודאי שמועיל לשוחטו במעי אמו וכן הוא בתוס' ביצה ו. וזה כשיטתו ששורש הספק של הגמ' שכיון שדינו להישחט אם אמו אין לו דין שחיטה עצמית ועיין רעק"א שתמה הרי הגמ' מסתפקת גם לר"מ אמנם לנ"ל שלר"מ רק ביציאתו מתחדש שחיטה ולכן במת לאחר שחיטת אמו הוא מותר א"ש אמנם עדין צ"ע דמה דד' סימנים זה במקום שכבר אין לו שחיטת אמו משא"כ כאן וצ"ל שהסברא בד' סימנים אכשר ביה רחמנא כמבואר ברש"י שהדין שחיטה שיש לו זה רק למעלה ולא לחיסרון וא"כ המציאות שיש לו דין שחיטה אם אמו זה לא צריך לגרע

והנה עיין תוס' בביצה ו. דמבואר שלצד הגמ' שמועיל לשחוט ולד במעי אמו זה גם אם האמא טריפה אמנם עיין חידושי הרא"ה שכתב שכה"ג ודאי לא מועיל לשחוט העובר ולא ביאר טעמו של דבר ויתכן מצד שכל שהוא במעי אמו חשיב טריפה אמנם בראשונים פ"ה: לא משמע כן ובפשוטו צ"ל שנקט שהדין שחיטה שלו הוא דכמו שאפשר לשחוט את אמו אפשר לשחוט אותו דהינו שזה מדין שחיטה אמו דלא יתכן דבדבר יהיה לו שני סיבות של שחיטה ולכן כל שאמו טריפה זה חיסרון גם כלפי הולד וזה על דרך סברת הראשונים הנ"ל שמה דיש לו שחיטה אמו זה סיבה שאין לו שחיטה עצמית וצ"ע

והנה הגמ' מוכיחה מנטרפה בבטן והגמ' מבארת שמדובר שנצרה טריפה עיין עונג יו"ט סימן ס"ז שהקשה דהרי מבואר בתוס' ק"ג. שאיסור טריפה לא חל עד שזה נולד וא"כ למה שלא יועיל שחיטה ע"ש שהאריך ועיין זכרון שמואל סוף סימן ע"ד שביאר דאם נימא שטריפה זה מחסר בהיתר שחיטה א"כ כאן אפילו שאיסור טריפה לא חל אבל למעשה חסר בשחיטה שתתרינו באכילה עוד כתב לדון שכל סברת הראשונים שלא חל האיסור זה מצד שדנים שזה כחלק מאמו אבל עד כמה שרוצים לדונו כדבר לעצמו ביחס לזה חל האיסור ע"ש

ב] מבואר במשנה דלר"מ לא מועיל שחיטה בבן ט' חי וצ"ב מה יסוד מחלוקת ר"מ ורבנן והנה הבכור שור חידש מכח הגמ' ע"ד. דחלוק צורת ההיתר בבן ח' מבן ט' חי דבבן ח' או ט' מת שאין לו חיות בפני עצמו שם גדר ההיתר דדנים אותו כחלק מהאמא וחל עליו היתר בתור חלק מאמו משא"כ בבן ט' חי שם כיון דיש לו חיות הגדר שמתיחס אליו השחיטה מצד עצמה ובפשוטו לפ"ז ר"מ חולק וס"ל שאין כזה חידוש שיועיל שיחשב כמו שחיטה בולד אמנם הראשנים לא ביארו כך ומשמע דלא ס"ל כך אמנם לראשונים שגם אם הוא חי ואחרי זה מת מועיל שחיטה בהכרח שר"מ גם מודה שמועיל שחיטה כה"ג וא"ש שחיפסו טעמים אחרים ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים

א. עיין רש"י שכתב דר"מ ס"ל שחדשים גרמי ומשמע חדשים לבד והקשה הרמב"ן א"כ למה בן ט' מותר לר"מ הרי היה לו כבר חדשים והנה עיין רש"ש וכן הוא ברש"י בע"ב ד"ה חלבו וכן הוא באו"ז סימן תל"ט שצריך חדשים ואוירא ורבנן חולקים דס"ל חדשים ולידה ובפשוטו הכונה דבאמת חל השחיטה כל זמן שהוא לא יצא דאין כאן אוירא רק שברגע שהוא יוצא לאויר העולם הוא מקבל שם בהמה לעצמה וביחס לבהמה זו לא חל ההיתר וכן ביאר היד יהודה י"ג ה' בתחילתו ובפשוטו זהו דעת הרא"ש שכתב שגם במת לאחר שחיטה מועיל השחיטה לר"מ וביאר שרק ביציאתו מאמו מתחדש בו דין שחיטה ועיין פסקי הרי"ד דביאר שכל המעלה של חדשים אם יש לו חיות אבל כל שאין לו חיות הוא מאבד את מעלת חדשים וכן הוא במ"מ פ"ז ממאכ"א ה"ג ע"ש ויבואר בסוגיא דחלב בן ט' אי"ה

ב. עיין רמב"ן שכתב שבאמת אם היה חי בשעת שחיטה זה לא מועיל אבל אם היה מת בשעת שחיטה אפילו שהיה חי קודם מועיל לו שחיטת אמו וע"ש דביאר דכל דיש לו שחיטה בגופו לא מועיל לו שחיטת אמו דהינו דבאמת יש היתר דכל בבהמה אמנם זה רק כל זמן שהוא טפל לבהמה וכל שהוא בן ט חי שהוא במצב שיש לו חיות ששיך שחיטה לעצמו זה סברא שהוא לא ניתר בשחיטת אמו אמנם אם הוא מת הוא חוזר ונטפל ועיין רשב"א פ"ט: שביאר שלר"מ שחשיב בהמה א"כ הוא בכלל החיוב שחיטה של וזבחת דהינו דמה שהוא חיות לעצמו ומחיבו שחיטה זה מפקיע אותו מאמו וזהו מה שכתב רש"י דחדשים גרמי דהינו שזה הסיבה שהוא מחויב שחיטה לעצמו ועיין רא"ש שהקשה דא"כ תמיד נחשוש שהוא היה חי בשעת שחיטה ואחרי זה מת ועיין יד יהודה שבאמת ההיתר רק ששחטו מיד את אמו ומצאו אותו מת

והנה עיין יבין דעת סימן ס"ד סק"ג דנקט שבן ט' חי שתלשו ממנו אבר ונמצא במעי הבהמה שגם לר"מ חל עליו שחיטה דהינו שכמו דבהיה חי ומת בזמן השחיטה זה מועיל גם כאן כל שהאבר הוא בנפרד חשיב כמו מת שמועיל לו שחיטת אמו אמנם יש לדון לרי"ד שהסברא שכל שמת פקע ממנו מעלת חדשים יש לדון האם שייך גם כלפי אבר אחד לבד ומסתבר שהכונה שלחלק זה אין מעלת חדשים

]מבואר במשנה שלר"מ חייבים משום אותו ואת בנו וצ"ב מה החידוש ולבעל המאור שבאמת השחיטה הועילה שלא היהי טומאה א"ש שאפילו שהוא שחוט לגבי טומאה בכל אופן יש בזה חיוב אותו ואת בנו ונפק"מ בבן פקועה של טריפה דיש בזה חיוב אותו ואת בנו

]עיין פ"ת סי"ג שהביא מהפרשת דרכים שבן פקועה לרבנן אפילו שלא צריך שחיטה אבל צריך להורגו קודם מצד לא תאכלו על הדם אמנם הנאות יעקב סימן כ"ב סק"ו כתב לדון שכיון שכל חיותו אגב אמו וחשיב שנשחט אגב אמו אכ לחיותו אין דין מפרכסת ומותר לאוכלו גם ללא נחירה ועיין שטמ"ק בב"ק מ"א בשם רבינו ישעיה שבאמת בן פקועה אסור אם מת מאליו וצריך נחירה בסימנים ע"ש

ג] מבואר בסוגין שהחלב והגיד של הבן פקועה מותר אבל הדם אסור וצ"ב החילוק והנה רש"י כתב שחלב מותר כי יש ריבוי אמנם עיין ר"ן שתמה שהרי גם גיד מותר ועוד שדרברי רש"י הרי זה מחלוקת לקמן ועיין או"ז סימן תל"ט דמשמע שעל החלב שייך לומר שאין לו תורת בהמה וכן על הגיד אבל על הדם זה לא סיבה ובר"ן ביאר שכיון שהריבוי כל אשר בבהמה תאכלו מדובר על אכילה אין מקור לרבות דם שזה שתיה וברא"ש כתב שכיון שזה בכל הבהמה לכן זה לא בכלל ההיתר וצ"ב כונתו ובט"ז סימן י"ג משמע שזה עובר גם בבהמה עצמה ממילא זה ודאי מכלל הבהמה אמנם עין יד יהודה י"ג ג' ובקה"י שביאר דבחלב יש תנאי שיהיה על הקרה ובגיד על הכף וכה"ג שדנים העובר כאבר של הבהמה בזה אין לו סיבת איסור אבל לגבי דם שבכל מקום זה אסור ממילא אין סיבה במה שדנים אותו שהוא כאבר מהבהמה שזה סיבה שזה יהיה מותר ועיין רעק"א סימן י"ג שכתב לדון שכיון שאת הדין היתר של התורה בכל בבהמה לגבי דם אפשר לבאר שזה על דם שבישלו ממילא אין מקור להתיר גם דם אמנם עיין נאות יעקב סימן כ"ב שדחה שהדין כל בבהמה זה לא מצד ריבוי על כל דבר אלא דמבואר כאן שחל היתר גם על כל האיסרים דיש בולד וממילא אם אין סיבה לומר שדם זה אחרת צריך לחול על זה ההיתר

ד] הגמ' מביאה את המחלוקת ר"י ור"ל האם חייב על דם כרת והנה מבואר בר"ל שכל הדם חשיב דם האיברים ולומד שבמקום שאין דם הנפש לא חייבים על דם האיברים ור"י חולק שכיון שלר"י חיבים על דם האיברים ממילא כאן חייבים על זה כרת ובפשוטו לרבנן שדם האיברים בלאו גם לר"י זה רק בלאו וכן הוא ברמב"ן אמנם הרמב"ם פ"ו ה"ה כתב שדם הלב של שליל חיבים עליו כרת ועיין ר"ן ובחידושיו דנקט שלשון הגמ' שר' יוחנן מחיב גם לרבנן דהינו שר"ל ס"ל שאין דם הנפש ויש גם ילפותא דאין כרת בדם האיברים לר"י ור"י חולק דחשיב שיש לו דם הנפש ודבריו לא רק אליבא דר"י והנה בלשון הרמב"ם מבואר שזה רק דם הלב והראב"ד השיג עליו שגם שאר דם הנפש יש בו ועיין יד יהודה סימן ס"ז סק"א דביאר דהרמב"ם ס"ל שכיון ששליל אין לו דין שחיטה ממילא גם דם שחיטתו לא חשיב דם הנפש ורק דם הלב שזה המציאות של דם הנפש חשיב דם הנפש והנה בחידושי הר"ן נקט בדעת הרמב"ם דיש לו דם הנפש ועיין יבין דעת סי"ג סק"ב שכתב שהרמב"ם דיבר בבן ח' שבזה לא חשיב ומבואר בגמ' שזה כמחתך בשר בעלמא לכן לדם שיוצא ביציאת נשמתו לא חשיב דם הנפש אבל בבן ט' שהוא בר שחיטה רק שנשחט אגב אמו בזה יש לו דין דם הנפש גם לדם שחיטתו ע"ש

**ע"ה.**

ה] מבואר בגמ' ללשון הראשון שנחלקו האם בן ח' שנולד זה סיבה שיחול עליו דין חלב ומבואר בלשון הגמ' שלר' יוחנן אוירא גרים ויש לעיין האם בבן ט' שלא נולד כולו ללשון הראשון זה אסור ובפשוטו כיון שאוירא גרים א"כ כאן אין אוירא ואין סיבה שזה יאסר אמנם עיין לח"מ פ"ז ממאכ"א ה"א שדיקדק מהמ"מ וכן הוא במנח"ח מצוה קמ"ז שכ"ש שחדשים גורם דהינו שבבן ח' זה לא מקבל שם בהמה בפני עצמו אלא על ידי לידה אבל אם הוא בן ט' יש ל שם בהמה לעצמה אפילו ללא לידה

ו] הגמ' אומרת ללשון הראשון שלר"י אוירא גרים וביאר רש"י דמה דבן פקועה מותר דשם לא היה אוירא וכן ללישנא בתרא לר"ל שצריך חדשים ואוירא בפשוטו מה דבן פקועה מותר מצד שחשיב שלא היה כאן אוירא ועיין ראש יוסף צ"ב: שהקשה דלמה דלאחר שחיטה לא יחשב אוירא וכתב שכיון שאז הוא כבישרא בדיקולא לכן לא חשיב אוירא שזה סיבה שיקבל שם חלב אמנם הקשה דהרי מבואר בגמ' שזה נחשב שה לגבי לפדות בו ורק לגבי איסור אכילה חשיב כשחוט וא"כ למה שלא יחול עליו איסור חלב אמנם בפשוטו יתכן שכלפי דיני אכילה הוא נחשב שאין לו שם שה וכן הוא ברשב"א בב"ק מ"א שבן פקועה לא יחול עליו שם שור הנסקל דלא חשיב שור ע"ש עוד ביאר בראש יוסף שכיון שכבר חל היתר כשהוא במעי אמו זה לא סיבה שיחסור ויאסר וכן הוא בחידושי רעק"א בסוגין וע"ש שדן דבשחטו במעי אמו אם זה מועיל שלא יחול איסור חלב ביציאתו דהינו שאם חלות היתר שחיטה על החלב בתור בשר אפיל בתור שחיטה שלו עצמית זה סיבה שלא יחול עליו איסור חלב וצ"ב הסברא בזה

ז]מבואר בסוגין דחלב לא חל על זה תורת חלב עד שיהיה בן ט' חדשים ובפשוטו כן הוא בגיד הנשה וכן הוא בלשון הרמב"ן צ"ב שהרי בגיד ודאי חדשים גרמי ובכל אופן על ידי שחיטה זה ניתר אמנם עיין תוס' ק: בד"ה אבל שכתבו לדון שרק חלב שהתורה אמרה חלב שור לא חשיב עדין בהמה אבל גיד מתחילת יצירתו חשיב גיד והשו"ע סימן ס"ה שכתב להחמיר שגיד אסור בבן פקועה אבל רק בבן ט' ומשמע שנקט שגם בזה צריך חדשים

ח] מבואר בגמ' שגם אם בן ח' ללשון הראשון חשיב חלב אבל צריך אוירא אבל ללא זה לא חשיב חלב ועיין תוס' ק: בד"ה אבל שכתבו שכל זה בבהמה טהורה דיש בזה כל בבהמה אבל בבהמה טמאה זה ודאי שחל על זה תורת גיד מיד ולכאורא כונתו דבדין כל בבהמה נתחדש שהבהמה טפלה לאמא ולכן זה סיבה שלא יחול על זה שם חלב וצ"ע הרי בבן ט' שגם שם יש היתר של כל בבהמה ובכל אופן מבואר בגמ' שחל על זה שם חלב וצ"ע

ט] מבואר בגמ' דר' יוחנן ס"ל שיש לחלב בן ט' שם חלב גם ללא לידה וצ"ב א"כ איך מותר לאוכלו על ידי שחיטת אמו ועיין רא"ש סימן ה' שכתב שזה גזה"כ מצד כל בבהמה והנה מבואר ברא"ש שרק הוקשה לו לר"י ולא לר"ל ועיין ראש יוסף לקמן צ"ב דהקשה שגם לר"ל הרי עכשיו הבהמה נולדה ובהכרח שלאחר שחל על זה היתר זה לא סיבה לאוסרו וא"כ כיון דמבואר תוס' דגם לר"י לא חל האיסור עד הלידה א"כ כיון שחל על זה היתר בשחיטה אין סיבה שזה יאסר וע"ש שמכח זה חידש שהרא"ש חולק על חידוש התוס' ולכן הוצרך לחידושו אמנם בפשוטו יתכן דלר"י אפילו שבפועל סיבת האיסור לא חל על הלידה אבל זה רק תנאי בעלמא בזמן חלות האיסור אבל יש כאן המציאות של החלב וממילא זה צריך לחול ביציאתו אפילו שחל על זה היתר משא"כ לר"ל והנה בגדר ההיתר דכל בבהמה מבואר בתוס' בד"ה לדברי וכן הוא בתוס"ר שחשיב שחסר בשם חלב דהינו שנתחדש בדין כל בבהמה שדנים את זה כטפל לבהמה וחסר בשם חלב ועיין רמב"ן ק"כ שהקשה על הא דמבואר בגמ' שחלב אין לו שעת הכושר והקשה הרי במעי אמו מועיל לו שחיטת אמו ותירץ דשם חשיב שלא היה לו שם חלב וכנ"ל עוד תירץ שעד כמה ששחטו את אמו זה מותר ובמקרה שלא שחטו את אמו זה היה אסור מתחילת יצירתו אמנם זה דלא כגמ' שחשיב שלא חל האיסור עד הלידה וכדלקמן

והנה עיין תוס' שכתבו שגם לר' יוחנן זה לא חל אלא בלידה וכמבואר בגמ' לקמן שחשיב בבת אחת חלב ואבר מן החי וטריפה כיון שכולם חלים בלידה אמנם עיין רשב"א פ"ט: וברמב"ן שכתבו שבאמת מצד עצמו אין סיבה שלא יחול איסור אבל זה עצמו שאפשר להתירו בשחיטת אמו לכן זה סיבה שיחשב שזה עדין לא חל עד הלידה ומבואר בדבריהם חידוש שזה גם סיבה שאם חל איסור קודם שלא יחול בלידה איסור חלב וגיד וצ"ב למה שיפקע האיסור שכבר חל אפילו שזה לא איסור מוחלט ע"ש

י] עיין רעק"א לעיל ע"ד. שכתב שעובר שהוציא אבר והיה שם חלב חשיב אוירא דחלב וזה נאסר לר"י אמנם יש לדון שכיון שעיקר הבהמה בפנים חשיב שזה בכלל אמו לגבי שחיטה ורק שיש על זה איסור אבר היוצא והנה מבואר ברעק"א שאם זה לא יצא השחיטה מועילה להתיר החלב ועיין זכרון שמואל סימן ע"ה סק"ה שהאריך בזה דאם המתיר זה השיטה של אמו א"כ כאן זה לא שייך אמנם גם אם נימא שזה סתם חלות היתר של כל בבהמה שהוא נחשב כחלק מהבהמה אבל יתכן שעד כמה שדנים שיועיל לו שחיטה לבד דהינו שדנים אותו כדבר לעצמו ביחס לזה ודאי חל איסור חלב וטריפה ע"ש

י"א] יש לעיין האם לר"י תלש חלב מבן ט' מת חשיב חלב ויתכן שהגמ' נקטה חי לחדש שגם כה"ג ר"ל מתיר וכן משמע בפשוטו ברשב"א בסוגין שהביא שהרמב"ם נקט מכח סוגין שלא מועיל שחיטה להתיר בן פקועה לגבי חלבו והקשה שא"כ גם בן ט מת זה יהיה כך ועיין אמרי משה סימן ד' שדקדק כן מלשון הרמב"ם שבדין של תלש חלב לא חילק בין אם זה בן ט' חי אמנם במ"מ מבואר בדעת הרמב"ם שכל שהוא מת פקע ממנו מעלת חדשים ועיין רשב"א לקמן פ"ט דכתב לבאר שכונת רב אושעיה שהגמ' תולה במחלוקת ר"מ ור"י הכונה שלר"מ שיש לזה שם בהמה יש לזה שם חלב ולר"י שאין לזה שם בהמה גם אין לזה שם חלב והנה הרי מפורש דמועיל שחיטה בבן ט' מת ובהכרח שפוקע ממנו מעלת חדשים וצ"ע והנה עיין רש"י בד"ה בשלמא שכתב שאפשר להעמיד הבריתא בבן ט' חי ומבואר שבמת לא היה צד שיש דין הקרבה על החלב ובהכרח כמ"מ שזה חוזר ונטפל לאמא ומאבד שם חלב

י"ב] מבואר בגמ' דר"ל ס"ל שצריך חדשים ואוירא שיחול איסור חלב עיין רא"ש שכתב שדברי ר"ל גם לר"מ דהינו דגם לדבריו רק בלידתו הוא נאסר אבל כל זמן שהוא במעי אמו חל עליו שחיטת אמו ולכן גם איסור חלב יפקע מזה רק שאם יולד יפקע ממנו ההיתר אמנם לכאורא לראשונים שאם שחטו האמא כשהוא היה חי אפילו שמת אחרי זה לא מועיל ההיתר חזינן שבמצב זה שהוא חי הוא לא טפל לאמו ולכאורא א"כ גם חלבו אסור אלא שיתכן שבתלישתו במעי אמו ממילא חלב זה הוא כמת ומתבטל לאמו וממילא פוקע ממנו האיסור והנה עיין רשב"א שכתב כתוס' אפילו שלעיל נקט כרמב"ן אמנם משמעות דבריו שלר"ל ס"ל כתוס ודבריו לעיל כר' יוחנן דהינו שלר"ל מסתבר שאין לזה תורת בהמה כמו שאין לזה תורת חלב וממילא ודאי השחיטה מועילה עכשיו משא"כ לר"י שיש לזה תורת חלב מסתבר שגם יש לזה תורת בהמה והשחיטה עכשיו לא תועיל לו וצ"ע

אמנם עיין ח' הר"ן שכתב שכל המחלוקת ר"י ור"ל זה אליבא דר"י ונחלקו בהא דהתירה תורה בן ט' חי האם זה מצד שעדין לא חל על זה שם חלב דאם היה חל על זה שם חלב וזה נאסר זה ודאי לא היה חוזר וניתר ור"י ס"ל שאפילו שחל על זה שם חלב בכל אופן התירה את זה תורה והנה גם לדבריו הרי מכח זה שהשחיטה מתירה זה סברא שלא יחול על זה איסור וכמבואר בגמ' ק"ג. אבל לר"מ דחזינן ששחיטה לא מועילה ודאי זה מצד שכבר חל שם בהמה וחלב וודאי שתולש חלב זה אסור וכן הוא בראבי"ה אלף קל"ט אמנם כל זה לשיטות הראשונים דלר"מ אם ימות לאחר שחיטה זה אסור אבל לרא"ש שזה מותר ורק ביציאתו לאויר העולם זה נאסר לכאורא ר"ל א"ש גם לר"מ כמבואר ברא"ש והנה צ"ע הרי גיד הנשה גם חל היתר לר"י ושם לכאורא ודאי חל איסור כמבואר בראשונים עוד צ"ע דהרי בגמ' מבואר שהטעם של ר"ל שלומד מהא דזה אסור בהקרבה ולא מעיקר הא שזה מותר וצ"ע

יג] מבואר בגמ' דהא שזה אסור בהקרבה בפשוטו זה תלוי במחלוקת ר"י ור"ל והנה עיין רשב"א בתוה"ב נ"ט ולקמן צ"ב שהקשו הרי גם לר"י זה מותר באכילה וע"ש שביאר שלר"ל שיסוד הדין כי אין לזה תורת חלב א"כ זה סיבה גם להקרבה משא"כ לר"י דיש לזה תורת חלב רק שנתמעט שזה ניתר מכל בבהמה בזה ההי מקום לומר ששי לזה דין הקרבה ועיין מהרש"א דהקשה דהגמ' תתרץ שגם לגבי הקרבה זה נתמעט דהינו שנקט שאין זה סתם היתר של כל בבהמה אלא גדר הדבר שזה בטל לאמא ואין לזה תורת חלב וא"כ אפילו שבפשוטו זה רק לגבי אכילה אבל יתכן שכאן נתחדש שזה גם לגבי הקרבה והנה באמת יתכן שזה בכלל ישוב הגמ' שזה כמו מחוסר זמן שזה רק דוגמא ועיקר מכון הגמ' שזה נתמעט מהקרבה וכמבואר במהרי"ק ספ"א ממעה"ק אמנם בגמ' משמע שזה גדר מיעוט אחר וצ"ע

והנה עיין לעיל דהראש יוסף דן דמה שלא חל איסור חלב לאחר יציאתו מצד שהוא כבר הותר וצ"ע שסברא זו שיכת גם לר"י לתוס' שלא חל על זה עדין איסור וא"כ מה שונה ר"י ור"ל אמנם לביאור שזה מצד שכבר כבישרא בדיקולא ולכן זה לא מקבל שם חלב א"כ זה רק שיך לר"ל ולא לר"י שהיה לזה שם חלב קודם וגם אם צריך אוירא אבל גם לאחר שזה כשחוט חשיב אוירא דחלב וא"ש קושית הגמ' ועיין ראש יוסף צ"ב

**ע"ד: פ"ט: צ"ב:**

י"ד] מבואר במשנה דנחלקו ר"מ ור"י לגבי חלב וגיד דשליל האם הוא אסור או מותר והגמ' אומרת שר"א אמר ר"א ביאר שכל המחלוקת בבן ט' חי וזה לשיטתם האם השחיטה מועילה על זה דלר"י שהשחיטה מועילה ממילא החלב והגיד מותר ולר"מ שהשחיטה לא מועילה ממילא החלב והגיד אסור והנה דעת תוס' והרמב"ן שלפ"ז בבן ח' לכו"ע זה מותר וכן בבן ט' מת כמו שהשחיטה מועילה גם החלב והגיד מותרים והנה עיין גמ' תחילת פ' גיד הנשה דמבואר במשנה שגיד הנשה נוהג במוקדשים והגמ' שואלת שזה פשיטא ומתרצת שמדובר בולדות קדשים והחידוש שזה חל באותו זמן והגמ' שואלת שרואים את זה מהסיפא דר"מ אומר שזה נוהג בשליל והגמ' מתרצת שהדין של הרישא זה מחלוקת ר"י ור"מ והנה עיין תוס' שהקשו בתחילת הסוגיא הרי מועיל שחיטה בבן ח' לכו"ע ומה הגמ' אומרת שזה חל בתחילת יצירתו ותירצו שאפילו שחל איסור אבל השחיטה מתירה ובהמשך הסוגיא הקשו דמה הגמ' אומרת בהמשך שדין הרישא רואים מהסיפא שנוהג בשליל ושר"י חולק הרי זה שם זה רק בשחיטת אמו דהינו שיש כאן סתירה מרישא לסיפא איך לדון מצב שיחול להיות מותר בשחיטת אמו דבתחילה מבואר בגמ' שחשיב שחל האיסור ובמסקנא מבואר שלא חל וביותר צ"ע שאם חשיב שלא חל א"כ גם לר"מ זה צריך להיות מותר בבן ח' ובגמ' מבואר שזה חל בתחילת יצירתו ועיין רעק"א שם

אמנם הרמב"ן צ"ב: כתב שהגמ' שם שנקטה שזה אסור מתחילת בריתו ושזה תלוי בר"י ור"מ זה דלא כר"א אלא הגמ שם נקטה שלר"מ גם במקום ששחיטת אמו מועילה אבל זה לא מועיל על הגיד ועל החלב אמנם עיין רשב"א שם ובתוה"ב שכתב לדון שכל מה דהגמ' אמרה שזה לשיטתם זה רק לגבי חלב דבזה כתבו חלב שור ממילא לר"מ שחשיב בהמה ולכן לא ניתר בשחיטת אמו ה"ה דחשיב חלב אמנם לר"י שהוא ניתר בשחיטת אמו מצד דלא חשיב בהמה ה"ה דלא חשיב חלב אבל לגבי גיד בזה אין הכרח שלר"י זה יהיה מותר אלא זה עוד מחלוקת דלר"מ הדין שחיטה מתיר האיסור גיד ולר"י זה לא מתיר וכתב הרשב"א דלפ"ז א"ש הגמ' הנ"ל דנקטה דלר"מ איסור גיד חל מתחילת בריתו וכתב שלפ"ז לגבי גיד אפשר לפסוק כר"מ שכן הוא סתמא דהמשנה שזה נוהג בגיד והנה עיין יד יהודה י"ג סק"ה בתו"ד שהקשה שכיון דקי"ל כר"י דחדשים גרמי א"כ כאן לא שייך לומר שאין לזה שם חלב ועד כמה שגיד קי"ל שאסור גם חלב צריך להיות אסור וע"ש שביאר לתוס' שכל זמן שזה לא יצא לאויר העולם גם ר"י מודה אמנם ברשב"א משמע שביאר כרמב"ן דרק מצד שיש על זה היתר אמו לכן לא חל על זה איסור ולא שחסר בשם חלב וצ"ע

והנה הרמב"ם פסק שחלב בן ט' חי אפילו שהבהמה הותרה בשחיטת אמו בכל אופן חלבו אסור ועיין מ"מ שזה מצד שפסק כסתם משנה שחלבו וגידו אסור אמנם צ"ע שהרי ר"א אמר שזה לשיטת והרי הרמב"ם פסק שהוא ניתר בשחיטת אמו ועיין רשב"א ורא"ש שביארו שנקט שר"ל ור"י נחלקו במחלוקת ר"מ ור"י וזה דלא כר"א וזה מקור לשיטת הרמב"ם דהינו שדינו של ר' יוחנן מכריח שחלב של בן ט' י הוא אסור וכן הוא במ"מ ותמהו על זה שהגמ' לא מביאה שזה מחלוקת תנאים עוד הקשה הראש יוסף שהגמ' שואלת מתו"כ ומה הקושיא אולי זה כר"י ור"ל כר"מ אמנם המ"מ ביאר שהרמב"ם נקט שר"א אין כונתו דבהכרח זה תלוי אחד בשני אלא דר"י שאמר שזה מתיר זה רק שיך לשיטתו אבל מה שר"מ אוסר זה גם לא לשיטתו אמנם עדין צ"ב דכיון דבר"י רואים שגם לאחר שחל איסור זה סיבה להתיר ובר"מ אין ראיה שחולק על זה א"כ מהיכי תיתי לומר שר"מ חולק וזה לא לשיטתו והנה עיין מ"מ דנקט בדעת הרמב"ם שבבן ט' מת חל עליו היתר דאמו וצ"ע שכיון שזה נאסר וס"ל לרמב"ם שכל שחל עליו שם חלב זה נשאר באיסורו א"כ למה כאן זה אחרת ובפשוטו הביאור שעל ידי שזה מת זה מאבד מעלת חדשים וממילא זה חוזר ונטפל לאמו ועל ידי השחיטה שזה כאחד מאיבריה זה מותר והנה לשון הגמ' שהתולש מבן ט' חי ויש לדון בתולש מבן ט' מת מה דינו ויתכן שהגמ' באה לחדש שגם לר"ל זה כך ועיין אמרי משה סקכ"א שדיק מלשון הרמב"ם שזה אסור אמנם לכאורא עד כמה דנימא שכל שזה מת זה איבד מעלת חדשים גם כה"ג זה צריך להיות מותר ועיין ב"י שכתב שתלש חלב מבן ט' חי והשאירו בפנים חל על זה היתר ועיין פר"ח שתמה על זה מה זה שונה מאם כל הבהמה יצאה שלא אומרים שחל על זה היתר ועיין אמרי משה סקכ"ב שכתב שהרמב"ם ס"ל כתוס' שלא חל איסור חלב עד שיצא לאויר העולם ולכן רק ביציאה של בן ט' חי זה סיבה שיחול על זה איסור אבל במת זה מאבד תורת חדשים וכיון שעדין לא חל איסור זה נשאר בהיתרו אמנם לפ"ז גם תלש חלב חי זה צריך להיות מותר דברגע שזה נתלש זה נטפל לבהמה וצ"ע ובעיקר הדיוק לגבי תלש בן ט' מת עיין ספר המפתח שהביאו מהכנסת הגדולה שבאמת זה מותר וכ"ש ממת הולד שניתר בשחיטת אמו

ועיין ראש יוסף צ"ב: וכן במש"ז ס"ד ד' שביאר שחלוק ההיתר של בן ט חי ממת דבבן ט' חי גדר הדבר שהשחיטה מתיחסת אליו ולכן ס"ל לרמב"ם שזה לא מתיר את האיסור חלב וגיד משא"כ במת כה"ג הגדר שזה כחלק מאמו וממילא זה סיבה שיחול היתר גם על הגיד וחלב ולפ"ז ביצא לפני שחיטה יתכן שגם חלב של בן ט' מת זה אסור כיון שכבר חל על זה איסור ולא היה כאן מה שיתירנו אבל בשוחטו לאחר שהוא מת או שזה נפרד כיון שזה כחלק מאמו חל עליו היתר דאמו והנה עיין רעק"א ופר"ח שהקשו מהגמ' ס"ט. דלר"י אי איסור חלב והרי להלכה בזה קי"ל כר"מ ובהיתר דבן ט' קי"ל כר"י א"כ משכח"ל ג' איסורים ועיין זכר יצחק סימן ל"ה שביאר על פי הנ"ל שיסוד הנידון ברמב"ם האם הדין שחיטה שזה מתיר איסורים ולפ"ז כתב שמסקנת הגמ' ע"ה: שולד בן פקועה אין לו היתר ובהכרח הביאור שכל ההיתר כי על הבן פקועה חל השחיטה אבל לגבי הולד שלו זה לא שייך זה סברת הרמב"ם שאיסור חלב לא יכול להיות ניתר ולפ"ז הסוגיא ס"ט. שהולכת לצד שולד בן פקועה מותר בהכרח זה דלא כרמב"ם אמנם דבריו צ"ע דהרי בן ט' מת מותר ושם בהכרח שזה היתר על האיסור אמנם יתכן דשם זה באמת לא שחיטה עצמית אלא שזה נטפל לאמא וצ"ע בכל זה

והנה פשטות לשון הרמב"ם שלגבי גיד פסק שזה נוהג בשליל אפילו בבן ח' ובפשוטו מקורו מהסוגיא תחילת פ' גיד הנשה וכשיטת הרשב"א ועיין ראש יוסף שזה המקור של הרמב"ם שיסוד מחלוקת ר"י ור"מ זה לא לשיטתם אלא זה עוד מחלוקת אלא שא"כ צ"ב שכיון שפסק כר"י שיש תורת חלב בן תשעה חדשים א"כ למה שבזה לא לפסוק כר"מ שגם במת הוא אסור והנה אם נימא כמבואר בקרית ספק דגם בגיד רק בבן ט' הר"מ פסק לאסור א"כ א"ש דפסק כגמ' שם דמוכח שר"י ור"מ זה לא לשיטתם

# סדר הלימוד עד סוף הזמן

**א. גמ' ע"ד: איבעיא להו – ע"ה. הטילה נפל**

**. בטעם הפסול בבן פקועה לפסח – עיין רש"י תוס' רמב"ן וחידושי הר"ן**

**.בספק הגמ' לגבי למנות ראשון ושני – עיין רש"י רמב"ן ובעל המאור באיזה אופן מדובר ועיין בעה"מ בביאור דברי הגמ' שר' יוחנן לשיטתו**

**ב. גמ' ע"ה. אמר רב חסדא – ע"ה: סוף העמוד טושו"ע סימן י"ג ס"ב – ס"ה**

**. א"ר חסדא השוחט את הטריפה – עיין בעל המאור ורמב"ן בביאור הגירסא בגמ'**

**. אותו הולד אין לו תקנה – עיין רש"י ותוס' עיין יד יהודה י"ג סקי"א ובשערי יושר ש"ג פכ"ה עמוד רע"ו בד"ה ולישב ועיין חת"ס לעיל ס"ט.**

**אותו הולד אין לו תקנה - עיין ש"ך סקי"ד שניתר בשחיטת אמו**

**בדין נחירת בן פקועה להתיר ולדה – ש"ך סקט"ו ועיין תשבו"ש י"ז ויד יהודה סק"י**

**הפריס על גבי קרקע דיני השחיטה – עיין רשב"א ורא"ש ועיין כתבי הגר"ח בדעת הרמב"ם**

**הפריס על גבי קרקע – עיין רמב"ם פ"ב מאבות הטומאה לגבי טומאה ועיין מאירי ועיין רמב"ם פי"ב משחיטה ה"י לגבי אותו ואת בנו וביד יהודה ט"ז סק"ד ועיין פר"ח ס"א י"א לגבי מתנות**

**האם צריךברכה על השחיטה – עיין פר"ח י"ג סק"ה מה שדן בזה ובתבו"ש סק"ט**

**אמר אביי הכל מודים וכו' – עיין בעל המאור ורשב"א ובש"ך**

**.בנידון של בן בנו – עיין ראשונים ובתפארת למשה סימן י"ג ובזכר יצחק סימן ל"ה**

] הגמ' אומרת למיעוטי רובעו וחורש בו רש"י ותוס' ביארו שלגבי זה הוא חשיב בעל חי אמנם רבינו גרשום ביאר שאפילו לר"מ לגבי זה הוא חשיב כבשר וזה לשיטתו לקמן ע"ה: דס"ל כבעל המאור שגם לר"מ בבן ט' חי אינו מטמא טומאת נבלות

] מבואר בגמ' שלגבי פסח בן פקועה ודאי זה לא טוב ותוס' ביארו מצד שהוא כשחוט ורש"י ביאר מצד יוצא דופן עיין תוס' שהקשו דא"כ גם לר"מ זה יהיה פסול ועיין רמב"ן שבאמת גם לר"מ זה פסול עד כמה שזה מצד מיעוט אמנם עיין ח' הר"ן דביאר שאם זה יוצא דופן רגיל א"כ לגבי זה לא מסתבר ללמוד לגבי פדין ולכן לר"מ אין זה בכלל הלימוד ורק לרבנן שחשיב

] גירסת רש"י השוחט את הטריפה והקשו הראשונים א"כ למה הגמ' אומרת שזה כר"מ הרי רבא ס"ל שד' סימנים אכשר ביה רחמנא ועיין רשב"א דישב שקושית הגמ' שמלשון טעון שחיטה משמע שהחידוש לא שמועיל שחיטה אלא שהוא צריך שחיטה וזה כר"מ ששחיטת אמו לא הועילה עליו כלל והגמ' דוחה שיש כאן חידוש שצריך שחיטה דהיה מקום לומר ששחיטה שאינה ראויה שמה שחיטה לגבי זה ושחיטת הטריפה מתירה אותו קמ"ל שלא ובראבי"ה תירץ שרבא קיבל את זה אחרי זה מר"ח אבל בתחילה סבר שלרבנן לא מועיל שחיטה והר"ן ביאר בשם הרא"ה שהגמ' נקטה מסברא שאם מועיל לו שחיטה א"כ אם הוא מת הוא מטמא כנבילה ולרבא שד' סימנים אכשר ביה רחמנא הכונה ששחיטת אמו לא מועילה לו כלל ולפ"ז כונת הגמ' לשאול דבהכרח שזה כר"מ דאל"כ זה מטמא במשא והגמ' שואלת שלר"מ זה צריך לטמאות דהרי לא הועילה לו שחיטה אמו ולכאורא כל זה דוחק בכונת הגמ' וצ"ע

אמנם גירסת הרמב"ן והבעל המאור השחט את הבהמה והגמ' בתחילה הבינה שמדובר בבהמה רגילה ולכן הגמ' שאלה שטעון שחיטה בהכרח שזה כר"מ ומה דבסיפא טהור מלטמא במשא והגמ' רוצה להעמיד כרבנן ולכאורא לדבריהם זה מותר באכילה ע"ש שהגמ' באמת יכלה לשאול כך והרמב"ן העמיד שזה הפריס על גבי קרקע וכה"ג מדרבנן צריך שחיטה אבל זה לא מטמא במשא אמנם ברמב"ם מבואר שכה"ג זה גם מטמא במשא והגמ' דוחה שמדובר בטריפה וכרבנן והבעל המאור גרס שהגמ' עונה שזה כר"מ ובבהמה רגילה ובכל אופן שחיטת אמו מועילה שלא יטמא במשא והרמב"ן הקשה הרי ר"מ ס"ל שלגבי אבר היוצא כיון שזה לא גופו זה סיבה שיהיה טמא וצ"ל דשם הכונה שזה סברא שלא יתיחס אלו השחיטה אבל כאן שזה בתוך הגוף זה אחרת וע"ש מה שכתבנו והנה צ"ב הסברא לחלק שעד כמה שבבן ט' שחיטת אמו מועילה שיועל לגמרי ועיין שחיטת חולין דביארו שלפי הרא"ש מבואר שגם לר"מ הרי מועיל השחיטה אפילו אם היה חי ואחרי זה מת דהינו שרק ביציאתו הוא נאסר ועיין קובץ הערות שביאר דמבואר שבהמה צריכה כל הזמן היתר שחיטה ולא מועיל שחל עליה בתחילה ולפ"ז יתכן שזה רק סברא כלפי האיסור אכילה אבל לא לגבי טומאת נבלות וצ"ע

] בדינא דרב משרשיא עיין רש"י שזה מצד שהיה ובתוס' ושאר הראשונים ביארו שכיון שהוא חצי שחוט לא שייך בו שחיטה עיין יד יהודה סימ י"ג סקי"א וכן בקובץ ביאורים שכתבו שזה רק אם שהיה זה דין פסול וכשיטת רש,י שזה פוסל במיעוט בתר אשיך לדון פסול שהיה אבל אם זה רק מצד שזה מחלק השחיטה וממילא הוי נקו"ה דהוא טריפה א"כ כאן זה לא שייך אמנם לכאורא יתכן הגדר שזה מחלק וממילא אין כאן שיעור שחיטה וזה שייך גם כאן

] מבואר ברש"י שלמ"ד ד' סימנים אכשר רחמנא מועיל שחיטה בבן פקועה דבא על בהמה מעליתא והתוס' חלקו ומבואר בדבריהם שיסוד הנידון האם ד' סימנים האם חשיב שהוא שחוט ולא מועיל בו שחיטה או שחשיב שהוא לא שחוט ומועיל בו שחיטה דהינו דד' סימנים זה תוצאה מהדין אמנם ברש"י מבואר שזה סיבה בעצם שאין חיסרון דיסוד הדין רק תוספת דין שחיטה על ידי אמו אבל יש לו גם דין שחיטה מצד עצמו ועיין חת"ס ס"ט.ובשערי יושר ש"ג פכ"ה ובמשנת הגר"א קוטלר דרש"י ביאר שלמ"ד ד' סימנים אין הגדר כאילו היה שחיטה בולד אלא שכל שהאמא מותרת חל היתר בולד וכיון דלא חשיב שחוט ממילא אפשר לשוחטו ולמ"דשחולק הגדר כאילו היה שחיטה בולד ולכן לא שיך לחזור ולשוחטו אמנם בפשוטו דעת תוס' שזה עצמו שחל עליו היתר והא מותר זה גם מחשיבו כבישרא בדיקולא ולכן לא שייך בו שחיטה והנה הר"ן כתב שהרי"ף לא העתיק הספק של שחיטה במעי אמו כיון שקי"ל ד' סימנים דהינו שהסברא של ד' סימנים זה סברא שיש לו דין שחיטה עצמי אפילו שיכול להיות ניתר בשחיטת אמו ולכן אין סיבה שלא יכלו לשוחטו במעי אמו וכתב הר"ן שתוס' חולקים שכל הדין ד' סימנים כשאין לו שחיטת אמו דהינ שביסוד הדין מודים לביאור הרי"ף רק שגם כאן זה שייך ואין זה על דרך התוס' שכל הנידון רק לגבי שחיטת טריפה והנה לשון הרשב"א שאין סימניו חשובים שחוטים כלל ותמה הפמ"ג י"ג י"ב שהרי זה הועיל לגבי שלא יהיה טומאת נבלות וצ"ל שודאי גדר ההיתר שחל ההיתר ולא כאילו היה שחיטה רק שכל שזה שחיטה לגבי הכל חשיב כשחוט אבל כל שלגבי אכילה זה אסור לא חשיב כמציאות של שחוט

והנה הראשונים הקשו על רש"י שא"כ יועיל שחיטה גם באבר היוצא והנ באמת ברש"י ס"ט. מדויק שבאמת גם דין זה שנוי במחלוקת אמנם בדעת הרמב,ם שהשמיט סוגין והעתיק הדין של אבר היוצא חזינן שחילק ביניהם ועיין בכור שור שזה מצד שאם רק האבר יוצא יש בזה איסור אבר היוצא ולא שייך להתירו עוד דן שם וכן בשערי יושר שכל סברת רש"י רק במקום שיש על כל הבמה איסור אפילו שזה איסור קלוש אבל כל שביחס לכל הבמה כבר חל שחיטה ורק ביחס לאבר מסוים בזה לא שייך שחיטה רק ביחס לאבר אמנם עיין רש"י לעיל שללא שבן פקועה הוא יוצא דופן היה מועיל לשוחטו וביאר הגרי"ז שזה לשיטתו שד' סימנים שריא ביה רחמנא ומבואר שגם במקרה שחל עליו היתר שחיטה גמור בכל אופן שיך בו מעשה שחיטה נפרד

]עיין ש"ך י"ג סקי"ב דבן פקועה של ריפה שבא על בהמה אותו הולד יש לו תקנה כיון שמשני הצדדים הוא צריך שחיטה וזה דלא כסברת התבו"ש שכל שביחס להיתר נבילה מצד אחד הוא צריך ומצד אחד הוא לא צריך זה גם סיבה שהולד אסור

עיין ש"ך סקי"ד שכתב שכל זמן שהוא במעי אמו ושחטו את אמו ודאי חל על זה היתר מצד כל בבהמה תאכלו דהינו דמה שזה חצי שחוט זה לא חסרון אמנם עיין חת"ס ס"ט. שדן שכיון שהגדר שמתיחס לזה שחיטה ממילא כאן שלא שיך לשוחטו זה אסור וצ"ל שבן ח' חי או ט' מת שם הגדר שהוא כחלק מאמו ובזה ודאי מותר ורק בבן ט' שגדר הדבר שזה כאילו הוא נשחט וכדביאר בבכור שור כה"ג יש מקום לחלוק על הש"ך אמנם כל האחרונים הסכימו עמו עוד כתב הש"ך שם בשם הב"ח שבהמה מעליתא שבא על בת פקועה כל זמן שהולד במעי הבהמה והא עוד לא נולד הוא מותר והש"ך חלק שכיון שלנחירת אמו ומיתתא אין דין מתיר ממילא לא שייך כאן כל שבבהמה ועיין תבו"ש שהאריך לבאר דעת הב"ח וביד יהודה כתב לחלק בין אם זה בן ט' חי שזה דבר לעצמו לבין אם זה בן ח' שזה כחלק מאמו ודינו כאחו וכמו שיש עליו איסור טריפה כאמו כך חל עליו היתר דאמו ע"ש

הב"ח סימן י"ד כתב שבדינא דרב משרשיא חלבו מותר והש"ך כתב שכיון שהו כחצי שחוט הוא כטריפה וצ"ע שודאי שהוא חי גמור וזה רק סברא במעשה שחיטה ובט"ז כתב שזה בכלל ספק הגמ' שאבר מן החי שאין לו אפשרות לשוחטו חלבו אסור ובשו"ת הרשב"א מבואר שמותר וצ"ל שזה חסרון צדדי עיין סוגיא ס"ט. מה שביארנו

הש"ך והב"ח סימן י"ד נקטו דבשוחט את הטריפה אם היה שם אבר היוצא בזה לא מועיל שחיטה הולד אמנם הפר"ח חולק שכל שמועיל שחיטה זה מועיל לגמרי ועיין ריש פרקין מה שכתבנו על זה

] מבואר בגמ' דהפריס על גבי קרקע איכא בניהו דלרבנן הוא צריך שחיטה ועיין פלתי ותבואות שור מה שהביאו מלשונות הראשונים האם צריך הלך או מספיק עמד על רגליו ובטעם הדבר ברש"י מבואר שזה מצד שאתי לאחלופי בבהמה רגילה וברמב"ן מבואר שזה מצד מראית העין וראתי מביאים דבפירוש הר"י מנרבונה ביאר בדעת הרי"ף שזה מדאוריתא ושלכן הרי"ף לא העתיק הספק של הגמ' לגבי חלב שכל שהלך על רגליו הוא חייב שחיטה מדאוריתא וצ"ע אחרי שזה נאסר איך זה חוזר ונאסר ומשמע כקובץ הערות שזה צריך התיר שחיטה כל הזמן והנה בלשון הרמב"ם וברשב"א מבואר דמה שצריך שחיטה זה רק בבן ט' חי אבל בבן ח' לא צריך שחיטה והיד יהודה סק"ב דקדק מלשון רש"י בספר הפרדס וספר התרומה דגם כה"ג ציך שחיטה

]בעיקר דין הפריס על גבי קרקע דצריך שחיטה עיין תוס' ורשב"א שדיקו מהגמ' שדין טרפות אין בו אמנם ברא"ה וכן בפמ"ג כתבו שזה רק טרפות שלא ניכר אמנם הביאו ראשונים שנקטו שכונת הגמ' שמדובר במקרה שהוא לא נהיה טריפה והרשב"א חידש שגם סכין פגום ושאר דיני שחיטה לא מעכב בו ורק נחירה ועיקור שזה ניכר שזה לא שחיטה אסור אמנם שאר הראשונים נקטו שצריך דיני שחיטה ועיין פלתי ורעק"א שדנ האם נקו"ה שזה נבילה מעכב בזה או שכיון שזה לא חסרון בעיקר השחיהט זה לא פוסל בו

והנה מבואר ברי"ף שחלבו אסור וברמב"ם פ"ב משחיטה ה"י מבואר שגם איסור אותו ואת בנו נוהג בו אמנם היד יהודה ט"ז סק"ו דקדק מהבה"ג שלא נוהג בזה אותו ואת בנו דלא שייך כאן מראית העין וברמב"ם פ"ב מאבות הטומאות מבואר שיש לזה טומאת נבלות אמנם ברמב"ן בתחילת העמוד מבואר שאין לזה טומאת נבלות ואם נימא דדעת הרמב"ם שזה דאוריתא כלשונו אינו לוקה א"כ אין ללמוד מזה לשאר הראשונים ועיין כ' הגר"ח בסוגין דביאר גדר התקנה לא שחיבו אותו שחיטה אלא שלא מועיל לו שחיטה אמו וממילא יש בזה טומאה וכן את שאר הדינים ועיין הגהות טור בכנה"ג סימן ס"א אות ו' שנוהג בזה זרוע לחיים וקיבה אמנם הפר"ח סקי"א שם חלק שלא שייך בזה מראית העין ועיין רש"י בב"ק ק"ו שכתב שחיבים על זה דו"ה ועיין רעק"א שהקשה שכיון שזה רק תקנה משום מראית העין לא מסתבר שזה מחיב בדו"ה והנה עיין פר"ח דהביא שו"ת הרשב"א שצריך לברך על שחיטתו וכתב שהוא מחודש דהרי לדעת הרשב,א לא צריך דיני שחיטה והנה ע,ש שכתב שזה דלא כר"ן שכתב שלגבי נר חנוכה מצד חשד לא צריך לברך אמנם התבואותשור כתב לחלק דשם זה לא תקנה דרבנן אלא סברא של ר"ז זה לא סיבה לברכה דהינו דשם זה קיום דין חשד וכאן זה גדר של מצות שחיטה

] מבואר באביי שאם זה קלוט כיון שהוא מפורסם שזה בן פקועה לא גזרו ובלשון השני מבואר קלוט בן קלוטה ועיין ש"ך שביאר שהכונה שאמו היא קלוטה אבל היא בהמה רגילה ורק הולד בן פקועה רק כיון דיש כאן שני שינוים זוכרים יותר וכן הוא מפורש ברשב"א ועיין בעל המאור שהביא גירסא שאין כאן שני לשונות אלא שהגמ' מחדשת שמדובר על ולד של בן פקועה שהוא לא בן פקועה שבכל אופן כיון שהוא קלוט ואמו קלוטה יש לזה קול ע"ש ועיין דרכי משה שהביא מהאו"ז שהיה חתונה שנחר שני בני פקועה שכיון שזה חופה ודכירי מילתא שזה בן פקועה כה"ג לא גזרו והנה הרמב"ם לא העתיק סוגין ועיין רמב"ן שביאר על הרי"ף כי זה לא שכיח אמנם בדעת הרמב"ם זה לא הסבר ועיין תפארת למשה ובכ' הגר"ח שכתבו לבאר שכונת הגמ' הכל מודים שגם לר"ש שקלוט זה אסור אבן בתור בן פקועה זה מותר אבל כא שהפסריס על גבי קרקע ביחס לדין קלוט לא גזרו אבל ביחס לדין היתר שחטה ודאי שלא מחלקים אם זה ניכר או לא וכיון שקי"ל שקלוט מותר ממילא אין שום חידוש בסוגין ולכן הרמב"ם לא העתיקו

] בגמ' מבואר לחלק בן בנו לבן בנו עיין רשב"א שזה בסברת ר"ש שהתיר הלך על גבי קרקע שכה,ג הוא גוזר אמנם עיין תפארת למשה ובזכר יצחק שכתבו לבאר שיש כאן סברא מעיקר הדין שרק כלפי הבן פקועה עצמו שעליו חל שחיטה זה מותר אבל כלפי בנו כיון שבו לא היה שחיטה הוא באיסורו קאי וצריך שחיטה ועיין זכר יצחק שביאר שבזה תלוי סברת הרמב"ם האם יש היתר לחלבו של בן פקועה שאם בן בנו גם מותר בהכרח שזה סתם חלות היתר שחל על החפצא משא"כ אם בנו אסור בהכרח שהגדר שרק חל עליו שחיטה בפועל וממילא זה לא סיבה להתיר את חלבו ורק בבן ח' שזה כחלק ממנו חל היתר על הכל ע"ש