שיעור יח קסח י-יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור יח**

**~ סימן קסח סעיף י-יב ~**

## [המשך סעיף י] חביצ"א, דהיינו פירורי לחם שנדבקים יחד על ידי מרק, אם נתבשל, אם יש בהם כזית אף על פי שאין בו תואר לחם מברך המוציא ובהמ"ז, ואם אין בהם כזית אף על פי שנראה שיש בו תואר לחם, אינו מברך אלא בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש.

### דקדוק לשון הפוסקים אם בבישול חתיכות יותר מכזית יש שם פת

[הנה התבאר בשיעור הקודם באריכות דיש לחקור מאי טעמא שאם יש בפת שיעור כזית אז אע"פ שנתבשלה מברך עליה המוציא האם הוא משום דכשיש בו כזית הבישול אינו מפקיע ממנו את ה'שם פת', או דאף שהבישול מפקיע ממנו את ה'שם פת' כיון שיש חשיבות של כזית אז מחמת החשיבות של שיעור זה מברך עליו המוציא.

ויש להוסיף דבמשנ"ב (ס"ק נו) משמע כצד הא' שכשיש בפת שיעור כזית לא אזלא כלל ה'שם פת' על ידי הבישול, דעל מש"כ השו"ע שאם אין בהם כזית אינו מברך אלא בורא מיני מזונות, כתב המשנ"ב וז"ל 'דכיון שנתבשל אינו חשוב תואר לחם' [וכ"ה לשון המג"א (ס"ק כז)], ומשמע שרק בפחות מכזית משנתבשל אין לו תואר לחם, אך ביותר מכזית אף שנתבשל יש בו תואר לחם. ומאידך בסוף דברי המשנ"ב לגבי טיגון של פרוסות שיש בהם כזית כתב המשנ"ב וז"ל 'אבל אם טיגן פרוסות שיש בהם כזית אפילו אזל ליה התואר לחם פשוט דמברך המוציא וכנ"ל בבישול', ומשמע שבאמת ע"י הבישול אזל מיניה ה'תואר לחם', ומכל מקום מברך עליו המוציא ע"ש.]

### פירורי לחם שטגנם וגדר טיגון לעניין זה

כתב המשנ"ב (ס"ק נו) שאם טיגן את פירורי הלחם משמע מהמג"א (ס"ק לו) דלא הוי כבישול ומהני ביה תואר לחם, אך לדעת שארי האחרונים אין הכרח לדבריו. ומסיק שם במשנ"ב דלכן נכון שלא יאכל פירורי לחם שיש בהם תואר פת אם רק טיגנם אלא רק בתוך הסעודה.

אכן לא נתבאר להדיא במשנ"ב מה החילוק בין בישול לטיגון, ועיין במשנ"ב (ס"ק סח) דעל מש"כ השו"ע בתחילת סעיף יג דדבר שבלילתו עבה אם בשלה או טגנה אין מברך עליה המוציא, כתב המשנ"ב שבישול במים וטיגון בשמן, ומשמע קצת שהחילוק בין בישול לטיגון תלוי אם הוא במשקה או בשמן. ואינו מוכרח כל כך דשם הוא רק פירוש בלשון השו"ע וכנ"ל.

אמנם בפמ"ג (א"א ס"ק לו) כתב שההבדל בין טיגון לבישול דטיגון הוא באילפס ובישול הוא בקדירה. וכך כתב גם לקמן סעיף יג לבאר דברי השו"ע הנ"ל דזה החילוק בין בישול לטיגון, והיינו דטיגון הוא באילפס שהוא כעין מחבת (כמבואר בפמ"ג שם ס"ק לז) ובישול הוא בקדירה כעין סירים שמשתמשים בזמנינו [וכן משמע במשנ"ב (ס"ק נו) שכתב 'ואם לא בשלם בקדרה אלא טיגנם במשקה במחבת וכו' והביא בזה פלוגתת האחרונים אי טיגון נחשב כבישול, ומשמע שגדר בישול היינו שטיגנו במשקה במחבת, והיינו שאף שאינו מטגנו בשמן חשיב טיגון אם הוא במחבת וכהפמ"ג הנ"ל].

והנה כתב המשנ"ב לקמן (ס"ק סט) שאם נותן מעט שמן במחבת רק כדי שלא תישרף, חשיב כמו אפיה ואינו בכלל טיגון, והביא שכן מבואר להדיא ברמ"א לקמן (סוף סעיף יד). ולאידך גיסא נראה ברור שאם מבשל את הפת בשמן עמוק מאוד דבזה ודאי הוי כמו בישול, דאין סברא לחלק בין בישול במים לבישול בשמן [וכמו שנתבאר מהפמ"ג הנ"ל], וכ"כ להדיא בשו"ע הרב (סדר ברכת הנהנין פרק ב סעיף יב).

ועל כרחך שכל מחלוקת האחרונים אם טיגון הוי כבישול מיירי כשמטגנו בשמן שאינו מועט ממש שנותנים רק כדי שלא ישרף המחבת, וגם אינו שמן מרובה מאוד דאז הוי כבישול בשמן, אלא הספק הוא כשמטגנו באופן שהשמן מכסה רק חלק מן הפת שבמחבת באופן שמקצתו בתוך המשקה ומקצתו מחוץ למשקה, ובכה"ג נחלקו האחרונים אם טיגון נחשב כבישול או לא. וזו כוונת הפמ"ג שהדבר תלוי אם הוא באילפס או במחבת, והיינו דבמחבת אינו נותן כ"כ הרבה שמן המכסה את הפת לגמרי ובזה נחלקו האם הוא נחשב כבישול או כטיגון.

### מחלוקת הראשונים אם מקצתו בתוך התבשיל הוי בישול

[ובשעה"צ (ס"ק נב) כתב דדבר זה כבר תלוי במחלוקת הרבינו יונה והרא"ש בביאור הסוגיא, ונבאר בקצרה דהנה נחלקו הראשונים שם מהו חביצא דקאמר בגמרא דרש"י פירש דמיירי בפירורי לחם שבישלן, ובראשונים שם (תוס' ובתלמידי ר"י וברא"ש ועוד) פירשו דמיירי בפירורי פת שדבקם ע"י דבש, והנה הגמרא שם מביאה ראיה שמברך על חביצא שיש בה כזית המוציא לחם מן הארץ מהא דמצינו שעל המנחות מברך המוציא לחם מן הארץ כשיש לו מהם פירורין של כזית. ובתוס' שם (ד"ה חביצא) הקשו איך מדמה פרורי מנחות לפירורי חביצא, הרי הפירורים שבחביצא הם מבושלים והמנחות היו עושין באילפס, ותירצו התוס' דכיון שמטגנים אותם בשמן כנתבשלו דמי. ועולה דלפירש"י ס"ל לרב יוסף דטיגון הרי הוא כבישול. וע"ש בתלמידי רבינו יונה (שם כו, ב מדפי הרי"ף) דעל זה גופא השיב אביי לרב יוסף, דלדידך דמדמית טיגון לבישול א"כ לר' ישמעאל אפילו אם אין בהם כזית נמי אם ליקט מכולם יוצא בהם ידי חובתו, ועל כרחך צריכין אנו לומר דטיגון אינו כבישול, ובבישול אפילו יש בהם כזית נמי אינו מברך המוציא ע"ש. ולפי זה יוצא דמסקנת הגמרא דטיגון אינו כבישול. אמנם לפירוש התוס' שם ושאר ראשונים דחביצא היינו פירורים שדבקן בלא בישול א"כ מה שהקשה אביי הוא דשמא יש לחלק בין בישול לטיגון, והיינו דבמנחות כיון שמטגנים אותם דינן כבישול, ואינו דומה לרב יוסף דאיירי במדביקם בלא בישול, ועל זה מסקינן בגמרא שאין לחלק בין בישול לטיגון].

ולכאורה היה נראה שיש לדמות את זה למה שנחלקו הראשונים לגבי איסור והיתר בחתיכה שמקצתה בתוך הרוטב ומקצתה מחוץ לרוטב אי חשיב כצליה או כבישול, והובאה מחלוקת זו בשו"ע יורה דעה (סימן קה סעיף ד) אם דבר שהיה מקצתו ברוטב אי חשיב בישול או טיגון, דלדעת רש"י רק אם כולה ברוטב הוי בישול, ולדעת ר"י אפילו אם מקצתה ברוטב הוי בישול ע"ש דנפק"מ טובא בזה, ולכאורה זוהי גם המחלוקת כאן בדבר שקצתו בתוך המשקה וקצתו בחוץ אי חשיב כטיגון או אפיה.

אך באמת קשה לדמות בין הנידונים, וגם שם משמע דהעיקר כשיטת ר"י דאם מקצתה ברוטב הוי בישול [עיין בפרי חדש סימן צב ס"ק טו], וקשה לומר שדעת המג"א כאן היא רק לשיטת רש"י דאם מקצתה בתבשיל הוי בישול וצ"ע.

### הברכה על 'מצה בריי'

ויש בזה נפק"מ לגבי מה שיש שאוכלים בפסח 'מצה בריי', שהם פירורי מצה המטוגנים במחבת, והנה אם יש באותם פירורים שיעור כזית ודאי יש לברך עליהם המוציא וברכת המזון, אך אם עושה אותו מפירורים הפחותים מכזית הדבר תלוי בפלוגתת האחרונים הנ"ל, דלדעת האחרונים שטיגון בשמן נחשב כבישול מברך עליו מזונות, אך לדעת המג"א דטיגון לא הוי כבישול מברכים עליו המוציא וברכת המזון.

ולכן נראה דבאופן שמטגנים את ה'מצה בריי', כיון שיש ספק בפוסקים אם נחשב כבישול או לא מספק יאכל רק בתוך הסעודה, וכן כתב המשנ"ב (שם), דנכון לאוכלו רק בתוך הסעודה, ועיין בחזו"א (סימן כו ס"ק ט) שצידד כדברי המג"א דטיגון לא הוי כבישול ואם טיגן מצה צריך לברך עליה המוציא ברכת המזון. אך נראה שמספק אין לצרפו לשיעור כזית לברכת המזון, ולכן אם אוכל 'מצה בריי' צריך לאכול עמו גם פת גמורה שיעור כזית לפחות.

ובאופן שמטגנים אותו רק במעט שמן שלא ישרף המחבת ודאי שיש לברך עליו המוציא [אכן כל זה דווקא אם יש באותם חתיכות מצה תוריתא דנהמא, אך אם שורה אותם במשקה ואזיל מיניה תוריתא דנהמא אין מברך עליו אלא מזונות].

והנה יש שטובלים את המצה בביצה קודם שמטגנים אותה, ולכאורה נראה דביצה נחשבת כמשקה, וא"כ יש לדון שבתחילת הטיגון הרי זה כמו בישול, כיון שהוא מבשל את המצה בביצה, ורק לאחר שהביצה מתקשה הוי טיגון, וא"כ יש לדון שכיון שבאותו הזמן שהביצה הייתה כמשקה חשיב כפת שנעשה בה בישול כבר אזיל מינה תוריתא דנהמא וצ"ע.

## [סעיף יא] יש מי שאומר דפירורין שנותנין במים והמים מתלבנים מחמת הפירורין, אזיל ליה תוריתא (פירוש כאילו אמר תואריתא כלומר תואר הלחם) דנהמא ואין מברך עליה אלא בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש.

### המלבין פירורים במים

ומקור דבריו מהתוס' בברכות (לז, ב ד"ה אמר רבא) שכתבו דנראה שאם נותנים את הפרורים במים עד שהמים מתלבנים מחמת הפרורים אזלא ליה תוריתא דנהמא, והוסיפו שם דכן היה רגיל רבינו דוד ממי"ץ ללבן פרורים במים בלילה, כדי לאכלן בשחר בלא ברכת המוציא ובלא ברכת המזון שלא לאחר וכדי שיתחזק ראשו ויוכל להגיד ההלכה.

וביאר המשנ"ב (ס"ק סג) דאף שמבואר בסעיף הקודם שאם פירר פת לחתיכות קטנות מברך עליהם המוציא לחם מן הארץ, כיון שלא אזיל מיניה תוריתא דנהמא, הכא שאני דכיון ששראן כל כך עד שהתלבנו המים הרי נפסדה צורתו ואין עליו שם לחם כלל. ובמשנ"ב (ס"ק סב) מבואר דהוא הדין במי שמשרה פתו בשיכר לזמן מרובה עד דאזיל תוריתא דנהמא מן הפת מברך עליו מזונות, ונראה דה"ה לכל שאר המשקין. וע"ע בסמוך לגבי השורה פתו ביין.

## [סעיף יב] יש מי שאומר שפת השרוי ביין **(אדום)** אינו מברך אלא בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש, ונראה שאין דבריו אמורים אלא בפירורין או בפרוסות, שאין בכל אחת כזית.

### הברכה על פת השרויה ביין

הנה מקור סעיף זה הוא מדברי המרדכי (ברכות סימן קיט) וז"ל 'השורה פתו ביין אין מברך ברכת המוציא שיצא מתורת לחם הואיל ונימוק [- כן הגירסא לפנינו, והבית יוסף גרס 'הואיל וסימוק' ועיין לקמן בסמוך] ודומה לפת הבאה בכסנין ומברך עליו בורא מיני מזונות דמיזן זיין', ולכאורה דין זה דומה לדין שנתבאר בסעיף הקודם שאם נשרה עד כדי ש'נימוק הלחם' דהיינו שהתלבנו הפירורים אזיל מיניה תוריתא דנהמא.

אמנם הרמ"א כאן הגיה והעמיד את דברי השו"ע דמיירי דווקא ששרה את פתו ביין אדום, וביאר המשנ"ב (ס"ק סד) דהחידוש בסעיף זה שאפילו אם שרה פתו לזמן מועט ביין, כיון שנתאדם הפת אבד ממנה תוריתא דנהמא, אך אם שורה ביין לבן ובשאר משקין בעינן שישהו שם הפירורים זמן מרובה עד שיתלבנו המים.

ובביאור הלכה (ד"ה ביין) הוסיף לבאר דהרמ"א פירש דברי המרדכי כפי הגירסא המובאת בבית יוסף שגרס בדברי המרדכי ד'הואיל וסימוק' יצא מכלל תוריתא דנהמא [ולא כפי הגירסא שלפנינו במרדכי עיין לעיל], ולפי זה הוא סברא חדשה דמחמת הצבע של הפת אזיל מיניה תוריתא דנהמא. ובביאור הלכה שם כתב עלה דסברא זו קלושה שמחמת הצבע שנקלט בפת אזיל מינה התואר לחם, וסיים שם דקשה להקל בזה וצ"ע למעשה.

### אכילת מצה השרויה ביין

איתא בשו"ע בהלכות פסח (סימן תסא סעיף ד) דיוצא אדם ידי חובתו במצה השרויה במים, אבל אם בשלה אינו יוצא בה. והמג"א שם (ס"ק ז) מדקדק דמלשון הרי"ף הרמב"ם והרא"ש משמע שכל ההיתר האו דווקא במצה השרויה במים, אך אם שורה את המצה ביין או בשאר משקין אינו יוצא ידי חובתו על ידה כיון שבזה הוא מבטל את הטעם מצה. ולכאורה לפי המבואר בשו"ע כאן דאם שורה פתו ביין מברך עליה 'מזונות', א"כ יש טעם נוסף שאם משרה מצה ביין דאינו יוצא בה ידי חובתו, דהא אזיל מיניה שם פת ולא חשיב כ'מצה'. וקצת משמע דלא ניח"ל למשנ"ב סברא זו דהיין מבטל את השם פת וכמו שתמה על זה בביאור הלכה כאן [אך יש לדחות דלקמן בסימן תסא מיירי באופן שיש בכל חתיכה כזית, וא"כ אף אם יטבול אותה ביין לא אזיל מיניה שם פת].

### אם צריך לברך על היין שטובל בו את פתו

כתב המשנ"ב (ס"ק סה) שהאוכל את הפת וטובלה ביין אם כוונתו רק למתק את פת ביין אין מברך על היין כיון שהוא טפל לפת, אבל אם כוונתו גם בשביל שתיית היין שרוצה לאכול ולשתות ביחד, נכון שיברך מתחילה על קצת יין בפני עצמו ואחר כך יברך על הפת השרוי ביין [עוד כתב דאם כוונתו לשתות רק את היין ואוכל את הפת רק כדי להעביר את חריפות השתיה, נעשה הפת טפל ליין ואינו מברך אלא על היין].

ובשער הציון (ס"ק סא) הביא דהמג"א כתב דבאופן שרוצה גם לאוכל את הפת וגם לשתות את היין דמברך על שניהם, אך כתב דמדברי כל הפוסקים משמע שאם כוונתו על שניהם מברך רק על הפת כיון שהפת היא העיקר, אלא שלכתחילה כתב במשנ"ב שיברך על היין מקודם ורק אחר כך יטבול את פתו ביין ויברך על הפת.

והנה יש לעיין מדוע כאן הכריע המשנ"ב דאף שדעתו על שניהם אינו מברך אלא על הפת שהיא העיקר, ואילו לעיל במשנ"ב (ס"ק מה) כתב שאם אפה דובשנין לבד ואחר כך שם עליהם את המרקחת דצריך לברך על שניהם כיון שכוונתו לברך על שניהם [וע"ע מש"כ שם בשיעורים]. וצ"ל דהכא כיון שהיין נספג בפת הרי הוא נעשה כחלק מן הפת ובזה ודאי שהפת עיקר והיין טפל לה, משא"כ לגבי מרקחת דהמרקחת עומדת בפני עצמה אינה טפילה כל כך לדובשנין ולכן מברך על שניהם.

אכן נראה דסברא זו תלויה במחלוקת הראשונים דהנה מצינו כתב הרמב"ם (פרק ה מנזיר הלכה ה) לגבי שיעור החיוב של נזיר ששרה פתו ביין דאם היה רביעית יין בכדי פרס מן הפת ואכל כדי פרס שנמצא שאכל רביעית יין הרי זה לוקה, ומבואר דאף שהיין מעורב בתוך הפת אמרינן דשיעור החיוב עליו הוא ברביעית, ולא משערים בכזית כמו באכילת ענבים לחים (שם הלכה ב), ומוכח דלא אמרינן שיין המעורב בתוך הפת נעשה כחלק מן הפת [ומה שמשערים את זמן האכילת בתוך כדי אכילת פרס נראה לבאר ששיעור זמן האכילה נמדד לפי המציאות בפועל איך הוא מכניסו לפיו, שאם מכניסו בצורת אוכל שיעורו בכדי אכילת פרס, ואם מכניסו בצורת משקה שיעורו בכדי שתיית רביעית. וכן מצינו בתשובות הרידב"ז (תשובה אלף תקיח) דשיעור כדי אכילת פרס או כדי שתיית רביעית, אינו תלוי בשם אוכל או משקה אלא אם עושה בו פעולה של אכילה או פעולה של שתיה. וע"ע משנ"ת בזה בהערות בסוף ספר 'וזאת הברכה']. ועל כל פנים מבואר בדברי הרמב"ם שהיין שבתוך הפת נחשב כיין בפני עצמו, ולכאורה ה"ה שאם רוצה לשתות אותו יש לברך עליו בפני עצמו.

אמנם מדברי התוס' בזבחים (קט, א סוד"ה עולה) מבואר שהמשקה שבתוך הפת בטל לגבי פת, דמשמע שם שהיין שבתוך הפת מצטרף לשיעור של כזית, והיינו דכיון שהוא בתוך הפת נעשה כחלק מן הפת. ובמג"א (סימן רי ס"ק א) הביא את דברי התוס', והוכיח מדבריהם דמשקה שבתוך האוכל נחשב כאוכל ע"ש, וכן פסק המשנ"ב (שם) שאם שרה פתו ביין אז היין שבתוך הפת מצטרף לפת להשלים שיעור כזית. ולפי זה מובנים דברי המשנ"ב כאן שכתב שהשורה פתו ביין אף שרוצה גם בשתיית היין אינו מברך עליו בפני עצמו, דכיון שהיין מעורב בפת הרי הוא נעשה כחלק מן הפת ואינו יכול לברך עליו לחוד.

**הדינים העולים:**

1. פירורי לחם הפחותים מכזית שבשלם מברך מזונות, ואם טגנם נחלקו האחרונים אי הוי כבישול וברכתו מזונות או שנחשב כאפיה.
2. החילוק בין בישול לטיגון נראה דטיגון הוא באילפס שנותן בו מעט שמן שאינו מכסה את כל המאכל, ובישול הוא בקדירה עמוקה שמכסה את המאכל לגמרי [ואף שמבשלו בשמן הוי בישול].
3. מצה ברי"י שמטגנו במעט שמן יש ספק אם מברך עליו המוציא או מזונות כנ"ל, ולכן יאכל רק בתוך הסעודה, ואין לצרפו לשיעור כזית לברכהמ"ז.
4. השורה פירורים הפחותים מכזית עד שהתלבנו המים מברך עליהם מזונות.
5. חתיכת פת הפחותה מכזית השרויה ביין מברך עליה מזונות וי"א שרק אם משרה לזמן מרובה עד שיתלבנו וכמו לגבי מים, וי"א דאפילו בשריה מועטת מברך מזונות כיון שאבד ה'שם פת'.
6. אין יוצא יד"ח במצה השרויה ביין כיון שאין טעם מצה [ולהנ"ל י"ל עוד טעם שאין לו תואר פת].
7. כתב המשנ"ב שאם טובל פתו ורוצה גם בשתיית היין אינו מברך אלא על הפת, ולכתחילה יברך על היין לחוד. ולכאורה הדבר תלוי במח' ראשונים אם יין שבתוך הפת נטפל לפת ונחשב כמו אוכל, או שנחשב כמשקה.