כסף ו - בגדר הדין דביטלו לקנין מעות, ובדין משיכה במקום שמעות קונות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ועש"ק יתרו ט"ז שבט תשע"א

**א**

א] כתב הרמב"ם פ"ג ממכירה ה"ו, ז"ל, לפיכך אם הי' ביתו של לוקח שיש בו החפץ שנמכר מושכר למוכר, לא תקנו לו חכמים משיכה, שהרי המקח ברשות הלוקח, ומשנתן את הדמים נקנה המקח ואין אחד מהן יכול לחזור בו.

והנה ממש"כ הרמב"ם דבכה"ג לא תקנו לו משיכה, דקדקו המנ"ח מ' של"ו והאמרי בינה קנינים סימן י"ב, דבכה"ג דעלי' של לוקח מושכרת למוכר דלא ביטלו חכמים לקנין מעות, אין משיכה קונה, שלא תיקנו חכמים משיכה אלא במקום שביטלו לקנין מעות.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה מבו' בפשוטו בד' החינוך שם, ז"ל, ואמרו וכו' דבר תורה מעות קונות אף במטלטלין, אבל טעם הצריכם המשיכה בהן גזירה שמא יאמר לו מוכר ללוקח נשרפו חטיך בעלי', ומפני שתקנת המשיכה בהם נעשית ע"ז, אמרו ז"ל שאם היו המטלטלין ברשותו של לוקח, אע"פ שנשכר אותו מקום למוכר וכו', שבצד זה "לא יקנה במשיכה" אלא בכסף כדין תורה, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ועיי"ש במנ"ח שתמה ע"ז, דכיון שתיקנו חכמים שתקנה משיכה, ודאי הוא תמיד, דהגם דבהני גווני לא ביטלו לקנין כסף, היינו משום דלא עקרו לקנין הככתוב בתורה היכא דלא שייך הגזירה, וגם אין יכולין לעקור בלא גדר וסייג, אבל מ"ט יעקרו חכמים דבריהם, הרי כמה קנינים תיקנו חכמים אף במקום שיש קנין תורה, ולמה יגרע משיכה מסירה והגבהה מקנינים הללו.[[3]](#footnote-4)

ב] ויש להוכיח כן מכ"ד דאף במקום שלא ביטלו חכמים קנין כסף, מהני נמי קנין משיכה, והוא, חדא, לדעת הרמב"ן ודעימי' דדבר תורה אין משיכה קונה אף במתנה, והנה הרי אחר שתיקנו חכמים משיכה במקח, ה"ה קונה אף במתנה, הגם דבזה בלא"ה ל"ה קנין מעות, והרי דתקנת משיכה היא בכל גווני, ואמנם יש מקום לדחות, דשמא הא דל"מ משיכה במתנה, הוא משום דגם בזה בידו ליתן דמים ולקנות, (בפרט אי נימא דמתנה נקנית בכסף), וע"כ כיון שתיקנו שאין מעות קונות, מהניא משיכה אף במתנה, אך זה רחוק.

עוד יש להוכיח כן, לדעת בעה"ע קנין (יא:) שהביא הב"י בסימן קצ"ח, דמכר לו חטים שבבית, כיון דלא שכיח בהו דליקה מעות קונות, ועיי"ש שהביא דהכי איתא בירושלמי, והנה הרי ודאי דמשיכה קונה אף במכר לו חטים שבבית, ובע"כ דאף במקום שלא ביטלו קנין מעות, מ"מ משיכה קונה.

וכ"ה מוכרח גם למש"כ הרשב"א והריטב"א עירובין דפ"א., דכל שהלוקח דר עם המוכר בחצר, לא ביטלו חכמים קנין מעות, ולמדו לזה מדינא דעלי' של לוקח מושכרת למוכר, והרי הרי ודאי דמשיכה קונה אף בשהוא דר עם המוכר בחצר, שהרי הוא דבר הרגיל, וכל כי האי הו"ל להגמ' לפרושי, ובע"כ דאף במקום דלא ביטלו לקנין מעות מ"מ משיכה קונה, אך החינוך לטעמי' אזיל, דמבו' בדבריו דכל הא דלא ביטלו חכמים לקנין מעות, הוא רק בשהפירות בביתו של לוקח דכה"ג טרח הלוקח ומציל, עיי"ש בדבריו, וזה אינו דבר הרגיל, וע"כ שפיר י"ל דבכה"ג אין משיכה קונה.

עוד הוכיח כן האמרי בינה, מד' השו"ע שכתב בסימן קצ"ח ס"ו דבשכירות מטלטלין לא ביטלו חכמים לקניית מעות, ובסימן ש"ז ס"ב כתב דה"ז נקנה במשיכה, עיי"ש.

ג] ובביאור משמעות ד' הרמב"ם והחינוך דבכה"ג דלא ביטלו חכמים קנין מעות אין משיכה קונה, הי' נ' לפרש, לפמש"כ התוס' בע"ז דע"א. דכל הא דל"מ משיכה, הוא רק במקח דאיכא כספא, אבל במציאה ומתנה דליכא כספא מהני משיכה והגבהה, וכ"כ הריטב"א ב"מ דמ"ז: בשם התוס'.

ולפ"ז הי' מקום לפרש, דלא תיקנו חכמים כלל שתהא משיכה קונה, ולא תיקנו אלא שמעות אינם קונות, ותו ממילא כיון דל"מ בזה קנין מעות, הדר הו"ל כמתנה דמשיכה קונה, ואשר ע"כ ממילא דבהני גווני שלא ביטלו חכמים לקנין מעות, ל"מ בהו קנין משיכה.

ד] אמנם לכאו' אי"ז מתישב, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דכל הא דאין משיכה קונה הוא רק במכירה דאיכא כספא, יש להסתפק אם היינו דכיון דבמכירה מצי לקנות בקנין כסף, ל"מ בזה קנין משיכה, ואין משיכה קונה אלא במציאה ומתנה דל"ש בהו קנין כסף, וזה ניחא טפי אי נימא דמתנה אינה נקנית בקנין כסף, או היינו דבמכירה דעדין הוא מחוסר מעות, ועדין לא נשלם המקח, ואין זכותו גמורה בחפץ, ל"מ משיכה לקנות.

והנה בל' הריטב"א בע"ז שם נ' כצד הראשון, ז"ל, דמשיכה קונה במתנה לדברי הכל דאין כאן כסף "לקנות בו" ולא נחלקו אלא במקום שיש דמים, עכ"ל, והרי דהא דבמכירה ל"מ משיכה, הוא משום דיש בה כסף לקנות בו.

אמנם מד' התוס' יש להוכיח כצד השני, דהנה בסוגיא דע"ז שם מייתינן דמשיכה בגוי קנה, מהא דב"נ נהרג על פמשו"פ, וכתבו התוס' שם, ז"ל, וא"ת למאי דפרשי' לעיל דמשיכה קונה בגוי לכו"ע היכא דליכא זוזי כגון במציאה ובמתנה, מאי פריך ומאי מייתי ראי' מגזל למו"מ, וי"ל דס"ל דאי אינה קונה בגוי במקח, אף בגזל נמי לא תקנה, דל"ד למציאה ומתנה דבהתירא אתי לידי', אבל גזל דבאיסורא אתי לידי' אי ל"מ משיכה במקח ל"מ אף בגזל, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דמשיכה אינה קונה במקח, הוא משום דיש בה כסף לקנות בו, הרי ל"ש עיקר דין זה בגניבה, דלי"ב לקנין כסף, ומה לי דבאיסורא אתי לידי', ובע"כ מד' התוס', דהא דמשיכה אינה קונה במקח, הוא משום דהוא מחוסר מעות ואין זכותו גמורה בחפץ, ואשר ע"כ שפיר מדמינן דה"נ בגזל דבאיסורא אתי לידי', ולא נתנוהו לו הבעלים מדעתם, ל"מ משיכה.

ובזה מתבאר מה שדחה הריטב"א שם לד' התוס' דלא פליגי אלא במקח, מהא דפשטינן לה מגזילו של גוי דקניי' במשיכה והתם ליכא מעות, ולא ניח"ל לשנויי כמש"כ התוס' דשאני גזילה דבאיסורא אתא לידי', והיינו משום דלפ"מ שפירש הריטב"א לד' התוס' דהא דל"מ משיכה במקח הוא משום דיש בה כסף לקנות בו, ל"ש הך דינא בגניבה, דלי"ב לקנין כסף, ול"מ ע"ז מידי הא דבאיסורא אתא לידי', וז"פ.

ה] ועכ"פ נמצא לפ"ז, דאם באנו לומר דכל הא דאין משיכה קונה הוא רק במכר דאיכא כספא, לא מצינו לפרש דהוא משום דיש בו כסף לקנות בו, דזה נסתר מהא דמייתי' עלה מגניבה, ובע"כ דהא דל"מ משיכה במקח, הוא משום דה"ז מחוסר כסף ועדין לא נשלם המקח.

ולפ"ז הרי אאל"פ דלא תיקנו חכמים דמשיכה קונה, אלא כיון שתיקנו דאין כסף קונה, תו ממילא משיכה קונה, דכ"ז ניחא אי נימא דהא דמשיכה אינה קונה במקח הוא משום דיש בו כסף לקנות בו, וע"כ אחר שביטלו חכמים לקנין מעות, ואין כאן כסף לקנות בו, תו ממילא משיכה קונה, אך כיון דמוכח דהא דמשיכה אינה קונה במקח, הוא משום שהוא מחוסר כסף ועדין לא נשלם המקח, הרי דהגם שביטלו חכמים לקנין מעות, אכתי בדין שלא תהא משיכה קונה, כיון דה"ז מחוסר מעות, ובע"כ דתיקנו חכמים תקנה בפנ"ע דמשיכה קונה, ושוב צ"ע משמעות ד' הרמב"ם והחינוך דבהני גווני שלא ביטלו חכמים לקנין מעות אין משיכה קונה.[[4]](#footnote-5)

ו] עוד יש מקום לדון בעיקר הדברים, שהרי הגם שביטלו חכמים לקנין מעות, מ"מ כל שהמקח ברשות הלוקח ול"ש בו הגזירה דנשרפו חטיך בעלי', תו ודאי דמעות קונות, וא"כ אי נימא דלא תיקו חכמים כלל שתהא משיכה קונה, אלא כיון שביטלו חכמים לקנין מעות תו ממילא משיכה קונה, לכאו' הי' בדין שלא תועיל משיכה לחצרו לקנות, שהרי אחר שמשך לחצרו, תו שפיר מהני קנין מעות, אך זה קשיא רק אי נימא דלמ"ד דמשיכה אינה קונה מדאורייתא במקח דאיכא כספא, ה"נ אין חצר קונה, וגם בכל משיכה יש מקום לדון כן, שאחר שמשך וכבר ליכא להגזירה דנשרפו חטיך, תו ממילא מעות קונות, וא"כ היאך מהניא המשיכה לקנות, אך למש"כ השער משפט ר"ס קצ"ח להוכיח מד' הרמב"ם, דכל שלא קנה במשיכה זו, ל"מ לקנות מכח קנין מעות, עיי"ש, ניחא, אך יתכן דכל ד' השעמ"ש הם רק במשיכה שאינה מועלת לקנות בה, וכמו שפירש הטעם בזה, אך כל דמשך משיכה מעליא, תו מצי לקנות גם מכח קנין מעות, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] ואשר ע"כ נ', דודאי דאף בהני גווני דלא ביטלו חכמים לקנין מעות, שפיר מועלת משיכה לקנות, ומש"כ הרמב"ם דבכה"ג דעלי' של לוקח מושכרת למוכר לא תיקנו לו משיכה, הוא מתפרש בע"א.

דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ג ממכירה ה"ו, נמצאת אומר שאם נתן דמי המקח ונאנס קודם שיקחנו וכו', ה"ז מחזיר את הדמים, "שהרי תקנו חכמים משיכה" וכו', עכ"ל, ולכאו' הול"ל שהרי תיקנו חכמים שאין מעות קונות.

ומ' מד' הרמב"ם, דמה שתיקנו חכמים דמשיכה קונה ולא מעות, אין גדר התקנה שביטלו חכמים לקנין מעות, אלא גדר התקנה היא שהצריכו חכמים משיכה, ואף שנתן מעות לא קנה עד שימשוך.

ובאמת כן מ' גם בל' הגמ', שאמרו כשם שתיקנו משיכה במוכרים כך תיקנו משיכה בלקוחות, והרי דקרינן להתקנה שיכול המוכר לחזור בו, שתיקנו משיכה, וכ"נ גם בל' הגמ' ד"ת מעות קונות ומפני מה אמרו משיכה קונה, והרי דקרינן להתקנה דנתן מעות ולא משך יכול לחזור בו, דמשיכה קונה.

וכ"נ גם בל' הרמב"ם שם פ"ה ה"ג, ז"ל, שזה דבר שאינו מצוי הוא ולא הצריכו בו משיכה, ושם ה"ד, ז"ל, שגם זה דבר שאינו מצוי הוא ולא הצריכו בו משיכה, עכ"ל, ומ' דעיקר התקנה היא שהצריכו חכמים משיכה, ומה"ט הוא דלא קנה במעות עד שימשוך.

וכן נ' גם בל' הגמ' ע"ז דס"ג., וכי אמר לה בטלה זה מאי הוי הא מחסר משיכה, בזונה גוי' דלא מחסרא משיכה, כ"ה הגיר' בכמה מן הראשונים, והנה לדעת הרמב"ם דהגמ' אתיא אף לר' יוחנן, ומשום דהפקיעו חכמים לקנין מעות, הרי מ' דגדר הדין דמעות אינם קונות, הוא דמחסרא משיכה, ומצינו כעיקר דקדוק זה במקו"ח סימן תמ"ח, שדקדק מל' הגמ' ב"מ דמ"ח. אבל ספר דמחסרא משיכה וכו', דהא דכסף אינו קונה לר"ל, הוא רק במקום דמחסר משיכה, עיי"ש.

ח] ומצינו הדברים מבוארים כן בד' הגרע"א ז"ל בגל' שו"ע סימן ר"ט, ז"ל, ואם אז מכר הפירות לכשיתלשו, כיון דעתה לאו בני משיכה נינהו, הדין דמעות קונות, אף דהקנין חל רק כשיתלשו ואז בני משיכה נינהו, מ"מ אזלינן בתר השתא, כנלע"ד לדון מד' תה"ד סימן ר"ע בביאור דברי הג"א פ"ד דב"מ במוכר עובר פרתו לנכרי, דמיירי באומר לכשתלד, ואפ"ה מיקרי א"א במשיכה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הגרע"א, דפשיטא לי' דכל הא דמדרבנן אין מעות קונות, הוא רק משום דאפשר במשיכה, וזהו שדימה לד' הג"א שכתב בהא דגוי אינו קונה במעות, דהיכא דא"א במשיכה ה"ה קונה במעות, ומבו' בד' התרוה"ד דאף בשהוא קונה לכשתלד דכבר אפשר במשיכה מ"מ כיון דבשעת נתינת המעות א"א במשיכה, ה"ה קונה במעות, וה"נ הוא בדינא דרבנן דאין מעות קונות, דכל דבשעת נתינת המעות א"א במשיכה, ה"ה קונה במעות.[[5]](#footnote-6)

ט] ועפי"ז יל"פ המבו' בפשוטו בד' הרמב"ם פ"ו ממעילה ה"ט דשכירות פועל נקנה בכסף אף מדרבנן, וע"כ נתנה לא' מבעלי אומניות מעל, ול"ד לקנה בה חפץ מן הישראל שלא מעל, ובלח"מ רפ"ג ממכירה פירש דהוא משום דל"ש בזה הגזירה דנשרפו חטיך בעלי', וכ"כ הנתיה"מ סימן של"ג סק"א.[[6]](#footnote-7)

אך הנה לפ"ד המ"מ דהא דבעלי' של לוקח מושכרת למוכר קנה, הוא מדין חצר, הרי לא מצינו בד' הרמב"ם להך מילתא שחילקו חכמים בתקנתם, ובמקום דל"ש הגזירה דנשרפו חטיך בעלי' מעות קונות, וא"כ יש מקום לדון דאף דבשכירות פועל ל"ש הגזירה דנשרפו חטיך בעלי', מ"מ בדין שלא יהיו מעות קונות בו, דלא פלוג רבנן.

אך לפי הנ"ל יל"פ דהא דשכירות פועל נקנה במעות, הוא משום דלא שייכא בי' משיכה, וכל הא דאין מעות קונות, הוא רק במקום דשייכא בי' משיכה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הגרע"א ז"ל, וכנ"ל.[[7]](#footnote-8)

י] ועפי"ז יש מקום לישב מש"כ הרמב"ם פ"ה ממכירה ה"ד, ז"ל, וכן ראובן שמכר מטלטלין לשמעון בנ' זוז וקנה שמעון המטלטלין ונתחייב בדמים, ואחר שנתחייב שמעון בנ' זוז אלו הי' לו יין או בהמה או עבד וכיוצא בהן משאר המטלטלין והיה רוצה למכרן וכו', קנה ראובן המטלטלין בכל מקום שהן, ואע"פ שלא משך ולא הגבי', שגם זה דבר שאינו מצוי הוא ולא הצריכו בו משיכה, עכ"ל, ותמה הגרע"א ז"ל במש"כ הרמב"ם דהי' לו עבד, שהרי עבד נקנה בכסף, ול"ב להא דהוא דבר שאינו מצוי ולא הצריכו בו משיכה.

ולפמש"נ נראה לדון, למש"כ באבהא"ז רפ"ב ממכירה בדעת הרמב"ם, דהא דעבד גדול נקנה במשיכה דתקפו ובא אצלו, אי"ז מדין משיכה, אלא הוא מדין חזקה, ורק עבד קטן ה"ה כבהמה ונקנה במשיכה כבהמה, עיי"ש בדבריו, ועמש"נ בדברינו בסימן קצ"ו ענף ? לישב עפי"ז.

ולפ"ז י"ל, דבאמת כיון שתיקנו חכמים שמעות אינם קונות עד שימשוך, לא חילקו חכמים בתקנתם, וביסוד הדין הויא תקנה זו גם בקרקע, ואך דכיון דקרקע לאו בת משיכה היא, ע"כ היא נקנית בכסף, ומה"ט הוא דעבד נקנה בכסף, דגם בעבד לא שייכא משיכה, דהא דנקנה בשתקפו, אי"ז מדין משיכה אלא מדין חזקה, אך עבד קטן שנקנה במשיכה, באמת אינו נקנה במעות, ומש"כ הרמב"ם פ"ב ה"ד דקונין אותו בדברים שקונין בהן העבדים, היינו שטר וחזקה, דבקנין כסף ליכא נפ"מ בין קרקע למטלטלין, דתרוייהו נקנין מדאורייתא במעות, ותרוייהו אין נקנין מדרבנן אם שייך בהו משיכה.

ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם דהי' לו בהמה או עבד וכיו"ב משאר המטלטלין, דמכוון הרמב"ם הוא לעבד קטן, דדמי לבהמה, וכמש"כ הרמב"ם פ"ב ה"ד דעבד קטן ה"ה כבהמה וקונין אותו בקנינים שקונין בהן הבהמה, אשר אינו נקנה בכסף עד שימשוך, וזהו שכתב הרמב"ם דבכה"ג דהוי זה דבר שאינו מצוי, לא הצריכו בו משיכה.

אך ודאי רחוק הדבר לומר כן, דכל כי האי הו"ל להרמב"ם לפרש להדיא, דעבד קטן אינו נקנה בכסף, וצ"ע בזה.

יא] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרמב"ם דאם הי' ביתו של לוקח וכו' מושכר למוכר לא תקנו לו חכמים משיכה, ולאו היינו דבכה"ג לא תיקנו שתהא משיכה קונה, אלא היינו דבכה"ג לא תיקנו להצריכו משיכה, אלא ה"ה קונה במעות.[[8]](#footnote-9)

ובאמת כ"ה נ' להדיא מד' הרמב"ם, שהרי כתב לעיל מינה, שאם נתן דמי המקח ונאנס קודם שיקחנו וכו' ה"ז מחזיר את הדמים שהרי תקנו חכמים משיכה, והתם ה"ז מתפרש, שתיקנו חכמים שלא יקנה בכסף עד שימשוך, וא"כ גם מש"כ אח"כ דבעלי' של לוקח מושכרת למוכר לא תקנו לו משיכה, היינו דלא תיקנו שלא יקנה עד שימשוך, וז"ב.

ולפ"ז שמא יש מקום לדחוק כן גם בד' החינוך, דמש"כ שאם היו המטלטלין ברשותו של לוקח אע"פ שנשכר אותו מקום למוכר וכו' שבצד זה לא יקנה במשיכה אלא בכסף כדין תורה, היינו אין כונתו דבאמת בכה"ג אינו קונה בכסף, אלא כונתו דבכה"ג לא קבעו חכמים שיהא קנינו במשיכה, ולא יקנה בכסף, אלא ה"ה קונה בכסף כדין תורה, ול' החינוך לעיל מינה, אבל טעם הצריכם המשיכה בהן גזירה וכו', ומ' דגדר הדין דאין מעות קונות, הוא שהצריכו בהן משיכה, וע"כ יתכן דמש"כ אח"כ שבצד זה לא יקנה במשיכה, היינו דבצד זה ליכא להדין דעליו לקנות במשיכה, אלא ה"ה קונה בכסף, וצ"ע בזה.

**ג**

יב] והנה בעיקר מש"כ הרמב"ם דאם הי' ביתו של לוקח מושכר למוכר קנה בלא משיכה, דן המ"מ לפרש, דאי"ז כלל משום קנין מעות, אלא הוא משום דחצרו של לוקח קונה לו אע"פ שהיא מושכרת, אך בכס"מ כתב שאין נראה כן בד' הרמב"ם, אלא הא דבכה"ג לא תיקנו לו משיכה, הוא משום שהמקח ברשותו וע"כ טרח ומציל כדי להציל ביתו, וע"כ משנתן הדמים קנה כדין תורה.

ובלח"מ הוכיח כפי' הכס"מ, דאי נימא דהא דקונה בכה"ג הוא משום דחצרו קונה לו, א"כ מ"ט כתב הרמב"ם דמשנתן הדמים קנה, הרי גם בלא נתינת דמים קונה לו חצירו, וכ"כ הש"ך סימן קצ"ח סק"ה.[[9]](#footnote-10)

אך עמדו ע"ז הלח"מ והש"ך, ממש"כ הרמב"ם שם ע"ז, ז"ל, וכן השוכר המקום שאותן המטלטלין הנמכרין מונחין בו קנה, ואין אחד מהן יכול לחזור בו ואע"פ שלא הגבי' ולא משך ולא נמסרו לו, שהרי נעשה ברשותו, עכ"ל, ואם הא דבעלי' של לוקח מושכרת למוכר קנה, הוא משום קנין מעות, והא דבשוכר את מקומו קנה הוא משום קנין חצר, א"כ מאי וכן, הרי תרי דיני נינהו.

ועיי"ש בש"ך שכתב ע"ז, ז"ל, אי"ז קושיא דה"ק וכן בכה"ג מצינו שאע"פ שלא משך קנה, עכ"ל, ואכתי צ"ב מה דימה הרמב"ם להתם, הרי הכא נתחדש דאיכא גוונא שלא ביטלו חכמים קנין מעות, ומה ענין זה לדינא דהתם דחצרו של אדם קונה לו בלא משיכה.

יג] ונ' לבאר ד' הש"ך, דהנה תנן בר"פ הזהב, ר"ש אומר כל שהכסף בידו ידו על העליונה, ופירש"י, ז"ל, פליג אדרבנן דאמרי נתן לו מעות יכול לחזור בו אפי' לוקח, ואתא ר"ש למימר מוכר שהכל בידו הוא דיכול לחזור בו אבל לוקח אין יכול לחזור בו, עכ"ל, וכן פירשו ש"ר.

אמנם מצינו שיטה חדשה בזה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ז"ל, שורת הדין ויסודו מעות קונות, אבל אמרנו משיכה קונה גזרה וכו', אמר ר"ש שאם קבל המוכר את הדמים ולא משך הלוקח פירותיו אלא שהם בבית הלוקח ואותו הבית מושכר למוכר, לא יוכל הקונה לחזור ולומר למוכר תן לי הדמים שנתתי לך מפני שחזרתי בי מלקנות, אבל המוכר שבידו הדמים אם רצה יכול לחייבו במכר, לפי שהבית עיקרו שלו ודבר תורה מעות קונות, ונסתלק מה שאמרנו גזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלי' שהרי בביתו הם, ואם רצה אינו מחייבו במכר ויחזיר לו הדמים שלו שהרי הפירות בבית השכור לו, וכן אם מכר לו השוכר הזה פירות והם בבית הזה שעיקרו של קונה אלא שהוא מושכר למוכר ולא מסר לו הדמים אלא נשארו ביד הקונה, אם רצה יכול לחייבו במכר מפני שהפירות בביתו ואם רצה חוזר מפני שהם במקום המושכר למוכר, וזהו ענין דברי ר"ש כל שהכסף בידו על העליונה, ואין הלכה כר"ש, אלא הדין כ"ז שאפשר למוכר לחזור אפשר גם לקונה, וכ"ז שלא נמשכו הפירות יש לכל א' מהם לחזור על חברו וכו', וכ"ז וכל זמן שהי' הבית עיקרו של קונה והוא מושכר למוכר אין לשום אחד מהם לחזור, אלא נתקיים המכר מפני שהפירות באותו הבית כמו שביארנו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם דמפרש, דלעולם מודה ר"ש דאף הלוקח יכול לחזור בו, וכל הא דאמר ר"ש דמוכר יכול לחזור בו ולא לוקח, הוא רק בכה"ג שהיו הפירות בביתו של לוקח המושכר למוכר, דבכה"ג יכול המוכר לחייבו במכר, לפי שדבר תורה מעות קונות ונסתלק מה שאמרנו גזירה וכו',[[10]](#footnote-11) ומאידך ביד המוכר לבטל את המקח, משום שהפירות בבית השכור לו, וזה שיטה חדשה.

יד] אמנם קשיא טובא במש"כ הרמב"ם עוד, דה"נ ס"ל לר"ש דאם לא נתן הלוקח מעות, הוי הדין להיפך, דאם רצה הלוקח יכול לחייבו במכר מפני שהפירות ברשותו, ואם רצה חוזר בו מפני שהם במקום המושכר למוכר, ונ' מד' הרמב"ם שלמד לזה מהא דאמר ר"ש דכל שהכסף בידו ידו על העליונה, ולא אמר דהמוכר ידו על העליונה, ומזה למד הרמב"ם דהיכא שהכסף ביד הלוקח, הוי ידו על העליונה.

ואמנם הדברים צע"ג, שהרי בכה"ג שלא נתן הלוקח מעות, הרי בע"כ דהא דאם רצה הלוקח יכול לחייבו במכר, הוא משום דה"ה זוכה בזה בקנין חצר, ואף דה"ז מושכר למוכר, ה"ז זוכה למשכיר, וכדעת הרמב"ם פ"ו משכירות דחצר השכורה זוכה למשכיר, וא"כ מ"ט אם רצה הלוקח חוזר בו, דהניחא היכא שהכסף ביד המוכר, י"ל דמצי המוכר לחייבו במקח כיון דהכא ל"ש הגזירה, ומאידך בידו לחזור מן המקח, ולמימר דאף בכה"ג לא יהיו מעות קונות, אך היכא דהכסף ביד הלוקח, ובאנו לדון שיקנה בקנין חצר, מ"ט ה"ז תלוי בדעתו.

ונ' מוכרח בזה בדעת הרמב"ם, דלעולם כיון שהפירות הם בבית שעיקרו של הקונה, ה"ה זוכה בהן בקנין חצר, והא דמצי הלוקח למהדר בי', הוא מכח התקנ"ח דלא קנה עד שימשוך, וזה מתבאר טפי לפמש"נ דל"ה התקנה שלא יהיו מעות קונות, אלא היתה התקנה שאינו קונה עד שימשוך, וע"כ אף שהפירות הם בבית שעיקרו של הלוקח, והוא זוכה בהן בקנין חצר, מ"מ כיון שהוא בית המושכר למוכר, ואכתי קיים בזה הגזירה דיאמר לו נשרפו חטיך בעלי', אינו קונה אותם עד שימשוך, והיינו דגדר התקנה דעד שימשוך, הוא עד שיביאנו אצלו דלא יהא בזה להחשש דנשרפו חטיך בעלי', וע"כ אף שעלי' של לוקח המושכרת למוכר חשיבא כחצרו דלוקח, מ"מ כיון דאי"ז מסלק לגמרי החשש דנשרפו חטיך בעלי', אינו קונה עד שימשוך.

ואשר ע"כ כ"ה דס"ל לר"ש דכשהכסף ביד המוכר ידו על העליונה, דבידו לחייב את הלוקח במקח, כיון דהוי המקח ברשות הלוקח, וכיון דבאופן הרגיל כשהמקח ברשות הלוקח ל"ש הגזירה, ביד המוכר לקיים את המקח, ומאידך ביד המוכר לבטל את המקח, כיון דבאופן זה יש מקום להגזירה דלא קנה עד שימשוך, ה"נ הוא להיפך, דהיכא דהכסף ביד הלוקח ידו על העליונה, דבידו לקיים את המקח, כיון שהמקח ברשותו, ובידו לבטל את המקח, כיון דיש בזה מקום להגזירה, דלא קנה עד שימשוך.[[11]](#footnote-12)

טו] ולפ"ז נ' דזהו מש"כ הרמב"ם, וכן השוכר המקום שאותן המטלטלין הנמכרין מונחין בו קנה, ואין א' מהן יכול לחזור בו ואע"פ שלא הגבי' ולא משך ולא נמסרו לו, שהרי נעשה ברשותו, עכ"ל, והיינו דהי' מקום לדון, דאף דכה"ג ששכר את מקומו ה"ה קונה את המטלטלין בקנין חצר, מ"מ כיון שעיקר הרשות היא של המוכר, והמוכר דר שם, ולא השכיר את המקום ללוקח אלא לצורך הקנין, שייכא בזה הגזירה דלא קנה עד שימשוך, וי"ל דלדעת ר"ש יהא הדין בזה, דיד הלוקח שהכסף בידו על העליונה.

וע"ז כתב הרמב"ם, דכ"ה דהיכא שהי' החפץ בביתו של לוקח המושכר למוכר, לא תיקנו לו משיכה, כיון שהמקח ברשותו, והיינו משום דלא חילקו חכמים בזה, וכל שהמקח הוא ברשות הלוקח, לא הצריכוהו משיכה, ה"נ אם שכר הלוקח את מקום המטלטלין, ה"ה קונה אף בלא משיכה, כיון שהמטלטלין הם ברשותו.[[12]](#footnote-13)

והדברים מדוקדקים בל' הרמב"ם שכתב, דקנה וכו' ואע"פ שלא הגבי' ולא משך ולא נמסרו לו וכו', ומבו' דהרבותא הוא דל"ב בזה הגבהה משיכה ומסירה, ולא הזכיר הרמב"ם חליפין ואגב, וזה כמש"נ, דהס"ד דלא קנה, הוא דיהא זה דומיא דמעות, דהוי הדין דלא קנה בהן, עד שיגבי' או ימשוך דבר שאין דרכו להגבי' או ימסר לו דבר שאין דרכו לימשך, דזהו עיקר התקנה שאין מעות קונות, וכמש"נ לעיל.

?וביותר נראה, למש"כ בחי' רמ"ש ובשיעורי הגר"ח בדעת הרמב"ם, דאף משיכה קונה מה"ת, ולפ"ז לא תיקנו כלל שתקנה המשיכה, ועיקר התקנה היא שלא יקנה עד שימשוך, וזהו שכתב הרמב"ם דלא תקנו לו חכמים משיכה, ולדבריהם ודאי דמשיכה קונה בכל גווני, שהרי אין קנינה כלל מתקנ"ח.

?לד' המ"מ דכל הנידון הוא על קנין חצר, הרי בע"כ כנ"ל, דס"ד דלא יועיל קנין חצר משום הגזירה.

] בעיקר מש"נ לעיל סק"?, ?יל"ע בזה, דהנה כתבו התוס' בבכורות בשם הריב"ן, דהא דלר"ל לא ילפי' שיקנה כסף מהדיוט כמו בהקדש, הוא משום דבהקדש ל"ש משיכה, וע"כ מהני בו כסף, אך בהדיוט דאפשר במשיכה, לא יהא קנין אחר, עכ"ד, והנה לפ"ז הרי נראה, דהא דלר' יוחנן ילפי' הדיוט מהקדש, הוא משום דלדידי' גם בהדיוט ל"מ משיכה, וע"כ שפיר מהני בו כסף דומיא דהקדש, והנה הרי לפ"ז מבו' דהא דל"מ כסף במקום דאיכא משיכה, לאו היינו דכל שמחוסר משיכה ואין הדבר בידו ל"מ בו כסף, דא"כ מ"ט לר' יוחנן כסף קונה, הרי הוא מחוסר משיכה, שהרי אף לדידי' משיכה קונה במציאה, וא"כ ודאי דאף במקח חשיב כמחוסר משיכה, אלא היינו דכל דמצי לקנות במשיכה לא קני בכסף, וע"כ לר' יוחנן דאין משיכה קונה, שפיר מהני כסף לקנות.

והנה כד' ריב"ן דהא דלר"ל אין כסף קונה בהדיוט, הוא משום דאפשר במשיכה, נ' דכ"ה דעת האו"ז ב"מ סימן קמ"ז דבמקום דאין לו מה למשוך ה"ה קונה בכסף, ודקדק כן מד' רש"י ב"מ דמ"ח., והיינו משום דכל הא דכסף אינו קונה ולא ילפי' לי' מהקדש, הוא משום דאפשר במשיכה, וע"כ במקום דא"א במשיכה, שפיר הוא קונה בכסף.

והנה המרדכי בב"מ שם דימה הך דינא, למש"כ התוס' דכל הא דמשיכה בגוי אינה קונה, הוא רק במקח דאיכא כספא, עיי"ש, ולפ"ז הרי נ' מדבריו, דהא דמשיכה אינה קונה במקח, הוא משום דיש בו כסף לקנות בו, וזהו שדימה לזה לדינא דהאו"ז דהא דכסף אינו קונה, הוא משום דאפשר לקנות במשיכה, וצ"ע בזה.

שו"ר במקו"ח סימן תמ"ח שכתב, דאף אם אין חצר לגוי, מ"מ כל שהחפץ בחצירו, ה"ז נקנה בכסף, כיון דלא מחסרא משיכה, וכ"כ הגרע"א ב?, ומבו' בדבריהם, דהא דאין גוי קונה בכסף, אי"ז משום דמצי לקנות במשיכה, אלא הוא משום דמחסר משיכה, ועדין ה"ז חסר הכנסה לרשותו, וע"כ כל שהוא בחצירו, ולא מחסר משיכה, ה"ז נקנה בכסף, וזה דלא כמש"נ בד' האו"ז דהוא משום דמצי לקנות במשיכה, וע"כ ה"ז תלוי בפלוגתת ר"י ור"ל אם משיכה קונה.

שוב נתבוננתי, דיל"פ דטעם דינא דהאו"ז דהא דלר"ל כסף לא קני, הוא רק במקום דשייכא משיכה, הוא למש"כ רש"י ב"מ דמ"ז: דהא דס"ל לר"ל דכסף לא קני, הוא מדכתיב או קנה מיד עמיתך, וילפי' מינה שאין נקנה עד שיצא מיד זה ליד זה, ולא ילפי' מינה דאין נקנה בכסף, אלא במקום דאפשר במשיכה, ולפ"ז שפיר י"ל דלא תליא במה דמצי לקנות במשיכה, אלא במה דמחסר משיכה והכנסה לרשותו, וכמש"כ המקו"ח והגרע"א.

] ויש להוסיף, דהנה כתב בקצוה"ח סימן ר"ד סק"ד, דכל שכבר פרע לו את הכסף, אף אם אין הכסף מועיל לקנות, שפרע לו במלוה, מ"מ כיון דכבר לא מחסר כסף, ה"ה קונה במשיכה, וכ"כ הגרע"א ז"ל בכו"ח תנינא סימן ל"ו, עיי"ש, וזה מתישב טפי אי נימא דהא דבמכירה אינו קונה במשיכה הוא משום דמחסר כסף, אך אי נימא דהוא משום דשייך בו קנין כסף וע"כ אין משיכה קונה, יל"ד בד' הקצוה"ח, אך י"ל דכיון שכבר פרע כל הדמים, תו ל"ש בו קנין כסף, וע"כ הוא קונה במשיכה.

והנה אמנם בד' הב"ח והש"ך שהביא הקצוה"ח שם מבו' דנקטו דכשנתן לו מלוה, אינו קונה במשיכה, אך י"ל דטעמם הוא משום דכיון דלא חייל המקח ע"י נתינת המלוה, תו ממילא אינו זוכה במלוה, וכמש"כ הראשונים דכל שאין המעות קונות, אינו זוכה בהן עד שיחול המקח, וע"כ חשיב שפיר כמחוסר כסף, והגם שאם יקנה במשיכה, יזכה מיד בכסף, י"ל דאכתי חשיב כמחוסר כסף, כיון דכ"ז שלא קנה במשיכה, עדין לא זכה בכסף, אך לעולם מודו דכל שכבר פרע לו הלוקח את הדמים, ה"ה קונה במשיכה, וצ"ע בזה.

1. ועיי"ש שהביאו לד' הנתיה"מ סימן קצ"ו סק"א וסימן קצ"ט סק"ד דפשיטא לי' דבהנך גווני ה"ה קונה במשיכה, אך בד' הפנ"י קידושין דכ"ב: נ' לא כן, ונת' בזה בדברינו בסימן קצ"ו ענף א' בהערה, ועי' עוד באמרי בינה יו"ט סימן כ"א אות י' במה שדן בקונה אתרוג למצוה, שכתב הגרע"א דה"ז נקנה בכסף, דלצורך מצוה העמידו דבריהם על דין תורה, אם ה"נ נימא דאי"ז נקנה במשיכה, ועיי"ש דמסיק, דכיון דיכול לקנות אתרוג שלא למצוה, ודאי דאף כשקונה אותו למצוה ה"ז נקנה במשיכה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם יש מקום לדון בזה, דאף אם ביסוד הדין הוא כן, דבכה"ג לא תיקנו חכמים משיכה, מ"מ כל שמשכו והוציאו לסימטא, שפיר הוא קונה במשיכה, דכבר אי"ז בעלייתו של לוקח, ותו הוי זה ככל מקח דנקנה במשיכה, ואך דנפק"מ בזה דל"מ המשיכה בעלי' זו עצמה, אי נימא דמהני משיכת הלוקח בביתו המושכר למוכר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם מצינו בשו"ת מגידות להפמ"ג סימן ל"ה שנסתפק בדין זה, דשמא בכה"ג דעלייתו של לוקח מושכרת למוכר ל"מ משיכה, כיון דכל מה שתיקנו שתקנה משיכה בפנ"ע, הוא כדי שלא יאמר הלוקח למוכר נשרפו חטיך, וע"כ בכה"ג שהיתה עלי' מושכרת וכו', דגם אם ימשוך לביתו, ביד המוכר להצילו, לא תיקנו שתועיל משיכה לבדה, ועיי"ש בהע' מה שהביא מחי' הפמ"ג כת"י שדן בזה, וכתב לתלות בב' תי' התוס' בעירובין דפ"א: אם הא דתיקנו דמשיכה קונה לבדה הוא משום תקנת השוק, או הוא משום דלא לימא לי' לוקח נשרפו חטיך בעלי', ועיי"ש שהביא שבהמשך דבריו חזר בו, עיי"ש, (והמשך הדברים נד' גם בס' עולת שלמה ח"ב), אך בד' הרמב"ם והחינוך אין לפרש כן, שהרי לדעתם לא איירי כלל בשהלוקח דר בבית והמוכר דר בעלי', ול"ש טעם זה כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יש מקום לישב לזה, דהאמנם לדעת התוס' גופייהו דגם למ"ד דמשיכה בגוי אינה קונה, ה"ה קונה במציאה ומתנה, בע"כ דאין הטעם משום דיש בו כסף לקנות בו, אלא משום דמחוסר כסף, אך הי' מקום לומר, דלעולם למ"ד דמשיכה בגוי אינה קונה, הוא גם במציאה ומתנה, ומשא"כ הא דמשיכה בישראל אינה קונה הוא רק במקח, וזה ע"ד שנת' במק"א בדעת הרמב"ן ודעימי', דבגוי כ"ה דאין משיכה קונה, ה"נ אין חצר קונה, ובישראל הגם דמשיכה אינה קונה, מ"מ חצר שפיר קונה ולפ"ז שפיר י"ל דהא דבישראל אין משיכה קונה במקח, הוא משום דיש בו כסף לקנות בו, וע"כ אחר שביטלו חכמים לקנין מעות, תו ממילא מהניא משיכה לקנות בה. [↑](#footnote-ref-5)
5. א העירוני ע"ד הגרע"א ז"ל, דלפ"ז מ"ט בפסיקה על דבר שיצא השער, אינו קונה קנין גמור, לדעת הסמ"ע דכל הא דאינו קונה אלא למי שפרע הוא משום דמעות אינם קונות, אשר כן מבו' גם בד' הרשב"א ב"מ דמ"ח., הרי ל"ש בזה משיכה, והגם דכשיבא לרשותו יהא שייך בזה משיכה, מ"מ כיון דבשעת מעשה הקנין לאו בר משיכה הוא, בדין שיקנה, ושמא כיון דהוי זה בעולם והוא בר משיכה, הרי דהגם דא"א לו למשוך מן המוכר, שעדין אי"ז שלו, חשיב כמיחסר משיכה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב עוד, דהוא משום דפועל דמי לקרקע, וע"כ הוא נקנה בכסף, וצ"ע שהרי בד' הרמב"ם מבו' דרק פועל הוי כקרקע, אך קבלן ל"ה כקרקע, וא"כ מ"ט בנתנו לבעלי אומניות שהן קבלנים מעל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה שמעתי לדקדק מד' הר"י מיגש ב"ב דפ"ז., דהגם דס"ל דהעומד ליתלש כתלוש דמי ואינו נקנה בקניני הקרקעות, היינו רק דאינו נקנה בשטר ובחזקה, אך ה"ה נקנה בכסף, עיי"ש, ולפ"ז מתפרש בפשוטו מש"כ שם דקנה הפשתן בתורת שכירות, ולהנ"ל הוא מתפרש היטב, דכיון דכ"ז שהוא מחובר לקרקע ל"ש בו משיכה, ע"כ ה"ה נקנה בכסף, אך בד' הרמב"ם פ"ג ממכירה הי"ז מבו' דהעומד ליתלש אינו נקנה אף בכסף, ויל"פ דהוא משום דחשיב דאפשר במשיכה, דאפשר לתלשו ולמשכו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת דלפ"ד המ"מ הוא מוכרח כן, דאין מכוון הרמב"ם דבכה"ג אינו קונה במשיכה, שהרי לדבריו הא דהוא קונה בכה"ג, אי"ז כלל משום קנין מעות אלא משום קנין חצר, וא"כ אין טעם דלא יועיל בזה משיכה, ובע"כ דמכוון ד' הרמב"ם הוא דבכה"ג לא הצריכוהו שימשוך. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' תלמיד הרשב"א ב"מ דמ"ט: מצינו ישוב לזה, ז"ל, וא' מגדולי המורים יש לו דרך אחרת בדבר זה, וכתב שלא אמרו אלא בשעלייתו של לוקח מושכרת למוכר, ולא משום שהוא יטרח ויציל, אלא משום שמיד שנתן המעות נעשו הפירות ברשותו, שאע"פ שהיתה מושכרת למוכר להנחת פירותיו, מיד שנתן את דמי הפירות נסתלק רשותו, עכ"ל, ולפ"ז ניחא מה שהצריך הרמב"ם שיתן הדמים, דכל הא דהיא חצרו של הלוקח לקנות לו, הוא רק משום שנתן הלוקח המעות ונסתלק רשות המוכר, אך אי"ז מתישב בד' המ"מ שכתב דטעמא דהרמב"ם הוא דחצרו זוכה לו אע"פ שהיא מושכרת, ולהנ"ל אדרבה כל הא דהחצר זוכה לו, הוא רק משום שנסתלק רשות המוכר, גם צ"ב, דאם אכן נסתלק רשות המוכר, והו"ל רשות הלוקח גמורה, הרי אין מקום כלל לדון בזה משום תקנת משיכה, שהרי הוי זה ככל מקח שהגיע לחצרו, וא"כ מאי לפיכך. [↑](#footnote-ref-10)
10. וצע"ג בזה מסוגיית הגמ' ב"מ דע"ד: שמפורש דלר"ש לעולם ל"מ הלוקח לחזור בו, ולא משכח"ל מי שפרע לר"ש אלא בתרי תרעי.

    ועי' עוד בחי' חת"ס הנדמ"ח ב"מ דמ"ז: שנקט בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דגם באופן דל"ה המקח בעלי' המושכרת, ל"מ הלוקח לחזור בו, ולא ידעתי היאך ד"ז מתישב בד' הרמב"ם, שפירש דהטעם דבכה"ג יכול המוכר לחייבו במקח, הוא משום דל"ש הגזירה, והרי דאם הי' שייך הגזירה, ל"ה המוכר יכול לחייבו המקח, אלא הי' הלוקח יכול לחזור בו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואכתי צע"ג, דכיון דהיכא דהכסף ביד הלוקח מצי לתבוע את קיום המקח, ול"מ המוכר לחזור בו ולא ליתן ללוקח את הפירות, א"כ מ"ט היכא דהכסף ביד מוכר, מצי לחזור בו ולא ליתן ללוקח את הפירות, דלגבי זה מאי נפ"מ אם הכסף ביד הלוקח או ביד המוכר, ושמא כך היתה תקנ"ח, דמי שהכסף בידו ידו על העליונה לקבוע אם יתקיים המקח או יתבטל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיקר הך מילתא דלדעת הרמב"ם הא דלי"ב להגזירה דנשרפו חטיך בעלי', אי"ז משום שבפועל ליכא להחשש, אלא הוא משום דה"ז ברשותו, כ"ה גם בלח"מ שם.

    ומתבאר בזה מה שלא חילק הרמב"ם בזה, ובכל גוונא שהפירות בביתו של לוקח המושכר למוכר קנה, ואילו בד' ש"ר מבו' דהיינו רק כשהלוקח דר בבית, וכמו שהביא הב"י בסימן קצ"ח, ובד' הרשב"א והריטב"א עירובין דפ"א. מבו' ג"כ דהיינו משום שהוא דר עמו בחצר, עיי"ש, אך הרמב"ם לא חילק בזה, ומאידך נראה בדבריו, דכל שאי"ז ביתו של לוקח, אינו קונה במעות, אף אם הוא דר בעלי', ושלא כד' הרא"ש, וגם שלא כד' הרשב"א והריטב"א בעירובין דכל שהוא דר עמו בחצר ה"ה קונה במעות, אלא דוקא כשהפירות ברשותו, הוא דקני להו במעות, וזה מתבאר היטב ע"פ הנ"ל, דלדעתו טעם הא דליכא בזה להגזירה, הוא משום דהפירות הם ברשותו, וכיון דבעלמא כשהפירות הם ברשותו ל"ש הגזירה, ע"כ אף בהני גווני דהי' מקום לגזור, לא חילקו חכמים.

    אך באמת בד' הטור סימן קצ"ח מבו' ג"כ דבכל גוונא שהפירות הם בביתו של לוקח המושכר למוכר, קנו לו מעותיו, ופירש דהטעם הוא משום דטרח ומציל את ביתו, ואגב זה יציל הפירות, ולכאו' יל"פ כן גם בד' הרמב"ם, ועיי"ש בטור שכתב דה"נ אם המוכר השכיר ללוקח מקום בביתו והוא דר בו מעות קונות, דכיון שהוא דר בבית המוכר אם תפול דליקה הוא טורח להציל פירותיו שבבית המוכר, והוא מד' הרא"ש, ואך דבפשוטו הרא"ש למד לזה מדינא דעלי' של לוקח מושכרת למוכר, שפירש דה"ז משום שהוא דר בבית וטרח ומציל, וא"כ ה"נ היכא שהוא דר בבית המוכר, אך למש"כ הטור דהא דבעלי' מושכרת טרח ומציל, הוא אף בשאינו דר בבית, אלא הוא משום דהוא טורח להציל את ביתו, צ"ע דמנלי' דבכה"ג שהלוקח דר בבית המוכר לא תיקנו חכמים, וצ"ע בזה.

    אך באמת נ' דבד' הרמב"ם גופי' אין לפרש כן, דד' הטור מתישבים רק אי נימא דלא חששו חכמים אלא לדליקה, וכאשר כן מצינו בד' בעה"ע דבמקום דל"ש דליקה ה"ה קונה בכסף, אך הרמב"ם הרי כתב להדיא דחששו גם לשאר אונסין, וא"כ לדעתו אין לפרש כד' הטור, דאגב דיציל את ביתו יציל גם את הפירות, דכ"ז שייך באונס דליקה, אך אם יהא אונס ליסטים וכיו"ב דאי"ז כלל עשוי להזיק את ביתו, הרי ל"ש טעם זה כלל, ובע"כ לפרש לדעת הרמב"ם כמש"נ בדעתו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)