54  תשובות אחרונים בדיני מלבוש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / במה בהמה עניינים

שו"ת באר יצחק חלק או"ח סימן טז

לכאורה י"ל דמי שנוהג להניח תפילין דר"ת בחול מותר להכניסם בשבת זוג זוג אם מצאם מונחי' במקום שאין משתמר, ואף שאין מניחם רק מספק מכ"מ כיון דמניחם עכ"פ הוי תכשיט, וכעיקר הטעם דשרי להכניסם זוג זוג, וכמו שמבואר בשבת (ס"ב) וברש"י שם ד"ה וא' האשה כו', א"כ ה"ה יש לדון כן אף במה דאינו מניחן רק מספק, אבל באמת זה אינו דהא בשבת (ס"א) גבי קמיע מומחה דמותר לצאת בה בשבת לפי שהוא תכשיטו, ובעי ר"פ התם תלתא קמיע לחד גברא מאי ונשאר בתיקו, ופסקו הרמב"ם וכל הראשונים לחומרא ואסור לצאת בה בשבת, ולא אמרינן דכיון דבחול ודאי יוצא בקמיע זו ורגיל לנשאה [ואף אחר ספק רפואה ודאי משתדל בכל מה דאפשר בחול וכמבואר ביו"ד (סי' של"ו)] יהא מותר לנשאה בשבת.

ובאמת צ"ע דאמאי בחולה שיש בו סכנה אסרו לצאת בקמיע בשבת, הא כיון דמספקא לר"פ אם הוא רפואה גמורה או לא והא קיי"ל דספק פקוח נפשות דוחה שבת ואף אחר הרוב אין הולכין בפקוח נפשות, א"כ מספיקא יהא מותר לצאת ברה"ר בשבת ומה לי ספיקא דדינא או שארי ספיקות, ואפשר לומר בזה ע"פ מש"כ הרמב"ם [בפי' המשנה דיומא (פ"ג ע"ב) גבי מי שנשכו כלב שוטה דאין מאכילין אותו מחצר כבד שלו ור' מתיא בן חרש מתיר ואין הלכה כר' מתיא], לבאר דמפני מה אין מאכילין אותו הא אין לך דבר שעומד בפני פק"נ, וכתב דשאני רפואה שאין מועיל אלא בדרך סגולה ולא בדרך רפואות הטבע דזה לא הותרה ספיקו במקום איסור וכמו שהאריך בתוספות יוה"כ ביומא שם לבאר דברי הרמב"ם הנ"ל, ועפ"ז יש לעיין במה דמבואר ברמ"א (יו"ד סי' קנ"ה סעיף ג') דכל חולה שמאכילין אותו איסור צריך שתהא רפואתו ידועה, וכמו שנתבאר באו"ח (סי' שכ"ח וסי' תרי"ח) ואכמ"ל, א"כ ה"ה בקמיע דרפואתו היא בדרך סגולה לכן לא הותר ספיקו במקום אסור, ויש להאריך בזה.

ועכ"פ בחול ודאי דמשתדל גם אחר ספק רפואה בסגולה וגם מחוייב בזה מחמת מצות עשה דונשמרתם לנפשותיכם אף בספק רפואה, וכן בקמיע ספק אם מועיל, דנושאה גם כן בחול, ואפ"ה אסרו בשבת ולא התירו משום תכשיט, אלמא דכיון דמספקא לן בזה אין שם תכשיט עליו לצאת בו בשבת, ולא התירו אלא במה דהוי תועלתו ידועה, אבל לא בספק אף שנושאה בחול משום ספק פקוח נפשות, אמנם בקמיע מומחה שתועלתה ודאי התירו אף לחולה שאין בו סכנה, א"כ אין הדבר תלוי כ"א בהיות הדבר ודאי בענינו אשר נעשה למענהו, וה"ה בנ"ד, כיון שאין מניח תפלין דר"ת רק מספק, אין שם תכשיט עליהם, ואסור לצאת בהם בשבת, וזה ודאי דוחק לומר דמיירי בקמיע שלא הלך בה בחול כמו שסתמו הפוסקים והש"ע בזה, ועוד אף אם לא נשאה מעולם בחול מ"מ יכול עתה [בשבת] ללבוש ספק קמיע על דעת לשאת אותה תמיד וע"כ מוכח כמש"כ, וכן מבואר באו"ח (סי' י' סעי' ז') בטלית שחציו פתוח וחציו סתום דאין יוצאין בו בשבת אף לכרמלית כמש"כ המג"א שם ולא אמרינן דכיון דמחמת ספק דאורייתא מחוייב לעשות ציצית בבגד זה והוי ממילא תכשיט, אע"כ מוכח דכה"ג לא מקרי תכשיט להקל לצאת בו בשבת, וע' בב"י (או"ח סי' י"ג).

ועוד י"ל בנ"ד דהא חזינן דאף בתפילין שאין בהם שום ספק כלל אפ"ה לא הותרה רק אם מונחין בבזיון כמבואר בספ"ק דביצה, משום דאף דהוי ודאי תכשיט, מ"מ הא קיי"ל דאסור לצאת בתפילין כמבואר בשבת (ס"א) דלמ"ד שבת לאו זמן תפילין ודאי אסור, ואף למ"ד שבת ז"ת משום דילמא אתי לאתויי ברה"ר, אך התירו להכניסם זוג זוג משום בזיון תפילין, א"כ י"ל דבספק אם הם קדושים בקדושת תפילין כמו תפילין של ר"ת, לא התירו בזה משום בזיונם, אמנם בזה יש לומר דבזה"ז דאין לנו רה"ר לא גזרו משום חשש דלמא נפק ואתי לאתויי ברה"ר, כמבואר באו"ח (סי' ש"ג סעי' י"ח) גבי תכשיטי נשים דכמו שלא גזרו עליהם בחצר כן לא גזרו עליהם בכרמלית, וכמש"כ בתוס' בשבת (ס"ד ע"ב) בד"ה ר' ענני כו' בשם ר"ב לפי דהאידנא אין לנו רה"ר דלא גזרו בכרמלית ע"ש, וכש"כ בתפילין כפי מש"כ התוס' במנחות (ל"ו ע"ב) בד"ה אי קסבר לילה זמן תפילין כו' דתפילין כיון דעשוי למשמש בהם מידכר דכיר להו, ואף רב מודה דמותר לצאת בהם בחצר ע"ש, א"כ ה"ה דמותר לצאת בהם בכרמלית, וכן למ"ד שבת לאו זמן תפילין כדקיי"ל דאסור להניחם בשבת משום דהוי זלזול לאות שלהם כמבואר באו"ח (סי' ל"א), דלא שייך זה הטעם בתפילין של ר"ת דהא כל עיקר החשש בנ"ד הוא שמא העיקר כשיטת רש"י ואינם כשרים א"כ לא הוי זלזול לאות של שבת במניחן אם נימא דאינם כשרים, ולכן אי נימא דמקרי עכ"פ תכשיט מחמת דהא רגיל להניחן בחול א"כ לא הוי זה בכלל האיסור שגזרו שלא לצאת בתפילין ברה"ר.

ולכאורה יש להוכיח זה מהא דעירובין (דף צ"ו ע"ב) דאמרו דילמא סבר לי' כר' יוסי דנשים סומכות רשות ולכן מותרות הנשים להכניסם זוג זוג, אלמא דאף דנשים פטורות מ"מ כיון דרגילים בזה בחול אמרינן דתכשיט הוא להם וכמ"ש הש"א (בסי' ק"ה), א"כ ה"ה אף במה שאינו מניח אלא מספיקא מ"מ כיון שרגיל בהם בחול עכ"פ מקרי תכשיט, וכן יש להוכיח לכאורה מהא דאו"ח (סי' י"ג) דאף בגד שאין חייב בציצית כי אם מדרבנן מותר לילך בו לרה"ר בשבת, והא מבואר בראש השנה (דף ל"ד ע"ב) דתקיעות ספק עדיף מן ודאי תפילה דרבנן משום דספק דאורייתא עדיף מן ודאי דרבנן, ולכן כיון דחזינן דציצית דרבנן מקרי תכשיט ומותר לצאת בו לרה"ר בשבת א"כ כש"כ בתפילין ספק דאורייתא בחול דמותר לצאת בהן בשבת משום דהוי תכשיט עכ"פ, וא"ל דשאני ציצית דחייב גם בשבת, דהא אף בלילה דלאו זמן ציצית מותר לצאת בשבת כמו שכתב המ"א (בסי' י"ג ס"ק א').

אכן לפי מה שהוכחתי לעיל מהא דא"ח שכ' בטלית שחציו פתוח וחציו סתום דאין יוצאין בו בשבת אף דרגיל לצאת בו בחול, וכן בקמיע ספק מומחה משמע דאף דרגיל לצאת בו בחול מ"מ אסור לצאת בו בשבת, ולא אמרינן דהא רגיל בהם בחול יהיה מאיזה טעם שיהיה עכ"פ נושאם בחול דמקרי תכשיט, ובע"כ מוכח דשאני ספק מצוה דכיון דאינו רגיל בהם בחול אלא מחמת ספיקא ואלו הי' הדין ברור לנו בזה לא הוי מצוה וכן בקמיע אלו הי' ברור לנו דאינו קמיע מומחה לא הי' רגיל בה בחול, לכן אף בספק אין שמם תכשיט להקל לצאת בהם בשבת, והא דנשים מותרות, בע"כ שא"ה דהא אף דנשים לא נצטוו במצות עשה שהז"ג מ"מ הא ס"ל לכמה ראשונים דאם רצו הנשים לברך על מצות עשה שהז"ג יכולות לברך, ואף להפוסקים דס"ל דלא יברכו מ"מ מודי דנשים נוטלות שכר ע"ז, כדמוכח מהא דאמרו גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה, אבל גם אינו מצווה נוטל שכר, ולכן שפיר מקרי תכשיט גם לנשים משום דאין בזה שום ספק כלל, אבל היכא דאין רגיל בהם בחול אלא משום ספק מצוה ברור ומוכח מכל הנ"ל דאסור לצאת בהם בשבת, ובזה גרע יותר מן מה דחייב בודאי מדרבנן כמו ציצית דרבנן כנ"ל.

והמ"א (סי' ש"א ס"ק נ"ד) כ' דנשים אסורות להכניס תפילין זוג זוג ואם יצאה בטלית המצוייצת חייבת חטאת ע"ש, ויש להעיר עליו דהא מבואר בעירובין שם דאי נשים סומכות רשות מותרות להכניס זוג זוג ומקרי גם תכשיט להו, א"כ יש לחלק דדוקא בתפילין דקיי"ל דמוחין לנשים כמבואר (בסי' ל"ח) לכן שפיר פסקו דנשים אסורות להכניסם משום דלא מקרי תכשיט להו, משא"כ בציצית דקיי"ל דאין מוחין לנשים ללובשם כמבואר (בסי' י"ז), שפיר יש לדון דמותרות לצאת בהן בשבת משום דמקרי תכשיט להן כדמוכח בסוגיא דעירובין הנ"ל, והך סברא שכתב הרמ"א לחלק בנשים בין ציצית לתפילין דאסורות משום דתפילין צריכין גוף נקי, כן מצאתי להריטב"א (בפ' יו"ד) דעירובין, ודברי המג"א הנ"ל צ"ע, ואכמ"ל.

*במק"א נת' בזה, דלמ"ד דנשים אין סומכות רשות אין להן מצוה כלל, וע"כ אף בציצית מוחין בידן, אך ד' המג"א לא נתישבו בזה, שהרי אנן קי"ל דאף מברכות הן על המצוות, ורק לגבי תפילין חששו לגוף נקי, וצ"ע בזה.*

ולכן כיון דנתבאר דספק תפילין כשרים אין שם תכשיט עליהם, לכן אין לצאת בהם בשבת אף דלא הוי אלא הוצאה כלאחר יד וכמש"כ התוס' בשבת (דף ס"ב ע"א) בד"ה כל מצות עשה כו', מ"מ אסור מדרבנן.

והנה התוס' במנחות (מ"ב ע"ב) בד"ה תפילין יש להם בדיקה כו' כתבו דהכי תניא בתוספתא דאין לוקחין תפילין אלא ממומחה, והא דתנן המוצא תפילין מכניסן זוג זוג אע"פ שלא בדקן התם משום כבוד תפילין לא חיישינן, א"נ מוצא שאני דרוב מצויין אצל תפילין מומחין הן עכ"ל התוס', א"כ לתי' א' של התוס' הנ"ל אף בספק השקול אם כשרים המה או לא ג"כ התירו להכניסם משום בזיון תפילין ולא גזרו בספיקו, וחזקת כשרות לא שייכ' התם דהא התם הוי חשש בעיבוד לשמה וחסרות ויתרות א"כ אם לא נעבדו לשמן או שנכתבו בחסרות ויתרות שלא כדינם לא היו להם חזקת כשרות מעולם ואפ"ה לא גזרו בספיקו, ודוקא בתי' הב' חדשו לסברא דרוב מצויין מומחין הן בתפילין, א"כ ה"ה בנ"ד דספק לנו אי הלכה כרש"י או כר"ת דודאי מותר משום דלא גזרו חז"ל אף בספיקן ביודע שנכתבו בכשרות לשיטת ר"ת.

ולכאורה יש להקשות על התי' הנ"ל מהא דעירובין (דף צ"ז) דפליגי שם תנאי בחדשות אי מותרים דמר סבר טרח אינש ומר סבר לא טרח אינש, אלמא דכיון דמספקא לן שמא הם קמיעות לא הותרו א"כ ה"ה בספק דלמא פסולין הם מחמת איזה פסול כגון שכתבן אינו מומחה וכה"ג דמ"ש, ואפשר לחלק דבאמת מוכח דהתירו חז"ל אף בספק תפילין כשרים וכפי תי' קמא של התוס' הנ"ל, והא דאסרו בחדשות היינו משום דהוי ספק ספיקא להחמיר ספק קמיע ואת"ל תפילין אכתי ספק דלמא לא נכתבו כדין, ועוד יש לחלק דדוקא בתפילין וודאין דאף כשהם פסולין אכתי יש בהם קדושה קצת אך דלא הויא קדושה גמורה לכן לא גזרו בספיקן, משא"כ בספק דלמא הוי קמיע ולא הוי בהם קדושה כלל בזה לא התירו, וכן מצאתי להריטב"א בעירובין (צ"ו ע"ב) בד"ה בשזורין כו' שכתב ג"כ כתי' א' של התוס' הנ"ל, וז"ל דבמקושרות הא צריך בדיקה דילמא פסולין אכן לענין הצלה לא חששו ואמרו להציל על הספק עכ"ל, א"כ ה"ה בתפילין דר"ת דמי שמחמיר ע"ע לחוש לשיטתו ולהניחן בחול מותר לו להכניסן זוג זוג במצאם מונחים בבזיון, דלא גזרו לאסור אף בספק כשרים וכמש"כ התוס' בתי' א' הנ"ל והריטב"א הנ"ל, אמנם לתי' ב' של התוס' דשא"ה דרוב מצויין אצל תפילין מומחין הן אבל בספק השקול אין להתיר א"כ ה"ה בנ"ד, וכיון דקיי"ל דאזלינן בתר המיקל בדרבנן לכן כיון דגם ברה"ר אין בו איסור תורה משום דהוי הוצאה כלאחר יד וכש"כ בזה"ז דאין לנו רה"ר ודאי יש להקל, וע' בשבת (דף ס"ב) בתוס' ד"ה כל מצות עשה כו' שכ' בתירוצם דכיון דיכול לבא לידי חיוב חטאת לא שרינן לי', ולכן בזה"ז דלא יכול לבא לידי חיוב חטאת כלל אין להחמיר.

ובירושלמי עירובין (פ' המוצא ה"א) חילקו בין חדשות לישנות משום דחדשות אינן בדוקות וישנות בדוקות, ולשון בדוקות משמע דאף בספק דלמא לא נכתבו כדין ג"כ אסורין, וכמו דמשמע מן תי' ב' של התוס' דמנחות, אכן כיון דהש"ס שלנו אמרו הטעם בחדשות דלכן אסורות משום חשש קמיעות ולא משום ספק דלמא לא נכתבו כהוגן, שפיר י"ל כתי' א' של התוס' הנ"ל והריטב"א הנ"ל, וכן לפמש"כ הקרבן העדה (שם) דכוונת הירושלמי דאינן בדוקות היינו דהוי ספק קמיעות אין שום סתירה כלל עליהם.

והא דאמרו בירושלמי (שם) דחד ס"ל דתפילין צריכין בדיקה אחת לי"ב חודש ואפ"ה חזינן דהתירו להכניסן זוג כו' י"ל דשאני בזה משום חזקת כשרות שהי' להם מעיקרא, אבל בספק דלמא לא נכתבו מעולם כהכשרן אכתי י"ל דגזרו על ספיקן וכמ"ש התוס' בתי' ב' הנ"ל.

אכן לדינא נלע"ד ברור דכ"ז לא שייך אלא בספק השקול, משא"כ בנ"ד כיון דכבר פסקו כל הפוסקים דהעיקר להלכה כשיטת רש"י וכן נהגו סוגיא דעלמא כשיטתו, אלא דירא שמים יחוש להניח תפילין של ר"ת כמבואר (בסי' ל"ד), אינו רשאי להקל ולצאת בהם בשבת, וכיון דמצינו בתי' ב' של התוס' הנ"ל דגם בספק גזרו א"כ י"ל דגם תי' א' שלהם אל מקום אחד ילך בזה עם תי' ב', ואף דירא שמים מחמיר ע"ע להניחן בחול ולצאת לשיטת ר"ת, אבל אינו יכול להקל ולהכניסן זוג זוג בשבת כיון דסוגיא דעלמא ינהוג לעיקר כשיטת רש"י, ומצינו בעירובין (צ"ז ע"א) גבי מה שאמרו שם חדשות יש בהם רצועות ולא מקושרות וליענבינהו מיענב אמר ר"ח זאת אומרת עניבה פסולה בתפילין ע"ש, אלמא דאף בתפילין כשרים מ"מ כיון שרצועות הקשר אינו בהכשרן כדין אסורין להכניסן בשבת, וה"ה תפילין של הר"ת כיון דלשיטת רש"י אינן כשרין לצאת בהם ידי חובת תפילין והעיקר לדינא כשיטתו, לכן אין להקל בתפילין של ר"ת להכניסן זוג זוג, כן נלע"ד ברור לדינא:

וע' תהל"ד סי' ש"א סוף אות ד', מש"כ ע"ד הבאר יצחק, וצ"ע עוד בזה.

ובדין טלית שאינה מחויבת אלא מדרבנן שנקט הבאר יצחק דמותר לצאת בה, כתב התהל"ד שם שהביא דמשו"ת מהר"ם מינץ סימן ק"י מ' דאסור, ובשות שב יעקב או"ח סימן ה' לא התיר אלא בכרמלית.

שו"ת משיב דבר חלק א סימן ב להרב וכו' בעהמ"ח ספר משנה ברורה.

הנה בעיקר הדין שהחליט כתר"ה דכל שאינו יוצא בציצית מחמת פסול הטלית היינו שאין בו כשיעור ה"ז עובר בשבת משום הוצאת משא ברה"ר, זהו כמעט נגד כל הראשונים ואחרונים כאשר יבואר, הן רש"י בשבת (ד' קלט) פי' בהדיא דדוקא תכלת חשיב שהוא יקר המציאות כידוע וע"ז חייב אם הוציא היכא דליכא מצות ציצית אבל על לבן אינו חייב דלא חשיבא, והתוס' בשם ר"ח פי' גם בלבן אבל דוקא באופן דעשה ג' ציצית כשרים ודעתו ליתן רביעית הא בלא זה ודאי לבן לא חשיב. ועיקר מה שהכריחם להתוס' לפרש כן תלוי בסוגיא דמנחות (ד' לז ע"ב) רבינא אמר הא דר"ה איכא בינייהו דאמר רב הונא היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה חייב חטאת ורש"י פירש וכו"ע אית להו דר"ה משום דרש"י לטעמי' אזיל דר"ה קאמר לענין תכלת דוקא ומשו"ה לא מצי רש"י לפרש דפליגי בדר"ה, אבל בהלכות גדולות מבואר דהפירוש בגמ' דפליגי בדר"ה ורב הונא קאי דלא כר' ישמעאל. וכן הוא בשאילתות (פ' שלח), וא"כ מבואר לדידהו דרב הונא מיירי בשעשה ג' ציצית שלמים וכן נמי פי' התוס' משום דדעתו להשלים, ובאמת הכי מדויק לשון המאמר היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה ואי נימא דמיירי בציצית פסולים הכי מיבעי ליה למימר היוצא בציצית שאינן עשויין כהלכתן, והוי ידעינן דקאי על הטלית שיש בו ציצית כאלה וכלשון המשנה דשבת ולא במחט הנקובה היינו בגד שיש בו מחט, ומדקאמר ר"ה היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה ע"כ מיירי שהציצית באמת כשרים רק הטלית אינה כהלכתה היינו שחסר אחת והאיסור משום דדעתו להשלים אבל באין דעתו להשלים ליכא איסורא גבי חוטי לבן משום דלא חשיבי ובטלי לגבי הטלית, והכי החליט רבינו הגר"א שם (בסי' יג סק"א) והפ"מ עצמו בסק"ג.

הן אמת שמלשון המחבר (בסי' י ס"ז) גבי חציו סתום וחציו פתוח מטילין לחומרא ואין יוצאין בו בשבת, דנראה לכאורה היכי שאין הטלית כהלכתה אסור לצאת בו בשבת אולם באמת נדחק בזה הפמ"ג (בס"ק יא) משום דספק הוא וחשיב יותר ואם שזה באמת לא נראה ודחוק הוא. ובאמת משו"ה נשאר הגרע"א (בסי' יג) בצ"ע אבל אין אחד מגדולי האחרונים שיחליטו דאפילו חוטי לבן חשיבי אפילו אין דעתו להשלים ואף דמהפ"מ (בסי' יא סק"ב) במש"כ ושם משמע וכו' לא נראה הכי בכ"ז הדברים מאירים להלכה כרבותינו הראשונים דס"ל דציצית לבן בטלי ולא חשיבי אם אין בדעתו להשלים. הן אמת שבגדולי הראשונים היו איזה מחמירים שלא לצאת בשום טלית בשבת וא"כ ס"ל דגם לבן חשיבי ולא בטלי אבל כבר דחה הרא"ש בתשובותיו בכלל שני (סי' טו) שחומרא שאין בה טעם היא ואם שדחה מפני טעם אחר ג"כ משום דתכלת אינו מעכב הלבן והשני חוטין יתירין לפי דעתו ז"ל שעושין לזכר תכלת אין בהם איסור הוצאה. אבל אין בדברים אלו טעם כעיקר אם לא שנבוא לטעם השני דאף לפי דעתם דהראשונים משום שאינה מצויצת כהלכתה אפ"ה מותר לצאת בשבת משום דחוטי לבן לא חשיבי ובטלי אם אין דעתו להשלים כאמור ועיין בד"ח סק"ח על הרא"ש בהל' ציצית שמביא שם באריכות וגם הובא בב"י ובאמת אם לא נחליט זה הפסק ודאי יותר טוב שלא לצאת בשבת בשום טלית שלא נמלט ממחלוקת הראשונים ומכ"ש בארבע כנפות של פשתן כידוע. ואע"ג שאנו יוצאין ידי מצות ציצית וגם מברכין עליהן אין דומה איסור שבת דחמיר טובא לאיסור ברכה לבטלה. תדע דבשבת (דף קלו) מקשה הגמ' מימהל היכי מהלינן וקאמר ראב"א מלין אותו ממה נפשך וכו' ולא מקשה הגמ' האיך מברכין דהוי ספק ברכה לבטלה ועל זה לא שייך התירוץ דראב"א אלא אינו דומה זל"ז כלל והדברים עתיקין ומבוארים במקום אחר בחיבורי הע"ש (שאילתא קסז, שילהי אות יז בס"ד). ועיין בתשובות שבות יעקב דלכן מברכים על טלית של פשתן לפי ששלשה עמודי ההוראה הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שהב"י נשען עליהם בכל הוראותיו סברי הכי. אבל לענין שבת היה /אולי חסרה תיבת צריך/ להיות אסור משום חשש איסור סקילה, אלא אנו נושאין טליתים משום דאנן קי"ל אם כפירש"י דדוקא תכלת חשיבי אם כפי' התוס' משום דדעתו להשלים חשיבי. אבל אנו שאין דעתנו להשלים לא חשיבי ובטלי.

והמחבר בשו"ע (סי' י ס"ז) שהבאנו לעיל שמספק אין יוצאין בו בשבת נוכל לדחוק וליישב דמיירי באופן דמכוון ובדעתו להסירם מזה הטלית ועיקר הרבותא אשמועינן דלא נימא כיון דמספק מחויב הטלית בציצית ממילא רשאי לצאת בו, וכמו שהקשה ע"ז הגרע"א (בסי' י) קמ"ל דמ"מ אסור לצאת בו בשבת אבל לענין חשיבות לא מיירי ומיירי דוקא בדעתו להסירן וחשיבי עליו בודאי משא"כ סתם ציצית לבן ואין בדעתו להסירם קיי"ל דלא חשיבי ובטלי. גם מה שכתב מע"כ על הדין דהט"ז באם נפסקו כל הד' ציצית ולא נשאר בהם כדי עניבה מותר לצאת בהם בשבת משום דבטלים לגבי הבגד. וכתב מע"כ דאם נשארו איזה חוטים כשרים דעתו עליהם וחשיבי ולא בטלי. והביא הכי בשם הגר"ז מדיוק לשון הרמב"ם אין הדברים נראים ומעולם לא כיון הרמב"ם לזה במה שכתב וז"ל מפני שאותן החוטין חשובין אצלו וכן על החוטין היחידים שנשארו בציצית הפסולים אלא כוונתו על החוטין שבציצית הכשרים דהרמב"ם העתיק לשון הגמ' היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה, ומדהעתיק בטלית ולא קאמר היוצא בציצית שאין עשוים כהלכתן מיירי דהציצית עשוין כהלכתן, רק עיקר הגריעותא בהטלית שאין לו רק ג' כנפות ויפרש כפירוש בה"ג והשאילתות שהבאנו לעיל, והג' ציצית עשאן כהלכתן ודעתו להשלים ומשו"ה קאמר הרמב"ם דהחוטין חשובין הן אצלו ואין לנו לדחוק בדברי הרמב"ם ולאמר דהלכה זו יהיה נגד רש"י ור"ח בתוס' שאין חייב על חוטי לבן אלא באופן שהם כשרים ודעתו להשלים עליהם. אבל אם הם פסולים אפילו יש בהם איזה חוטין טובים מסתמא יתלוש את כולה ולא יטריח עצמו להתיר הקישורים אם לא שדעתו באמת לעשות כן או שאין לו להשיג ציצית כשרים אחרים, וזה ברור.

המשך לענין הנ"ל.

על דבר אשר רמז לי מע"כ לעיין בהמשבצות עתה הנני רואה במ"ז אכן לא ידעתי שום קושיא ורומיא בפירש"י ממנחות דהא דמסיק רש"י במנחות דלר"י דסובר ארבע ציציות אינן מעכבין מיירי ר"ה בעשה בפיסול אין הכונה דהחיוב הוא משום דעשה בפיסול אף בלא תכלת רק דהתם נמי עיקר החיוב משום התכלת דאית בו. ותכלת חשיבי ולא בטלי, רק דלא נחית לפרש בהדיא משום דסמיך אהא דכתב בשבת שם (דף קלט:), אלא כדי ליישב הקושיא ממימרא דאמוראי מוכרח רש"י לפרש החילוק דטלית משאר בגדים. אבל במנחות לא נחית רש"י לכל זה והכי מבואר בר"ן שם דלפירש"י אין חשיבות בציצית אלא בתכלת וחולק עם הרמב"ם עיין שם. ודעת הרמב"ם מכוון עם שיטת התוס' בשם ר"ח. וע"ז כוון הט"ז (בסי' י"ג) בלי פלפול וכונות עקלקלות. ולשון הרמב"ם ממש הוא לשון המחבר (בסי' ש"א) והא דמדייק מע"כ בלשון הרמב"ם דלשון חוטין מראה על חוטין יחידים אין שום דקדוק למאן דבקי בלשון הרמב"ם. ובאמת זהו דעת הגר"א והגרע"א, ודה"ח וח"א העתיקו לשון המחבר. וכשם שמבואר לשון השו"ע כן הוא דעתם ז"ל ואין להאריך בזה עוד.

אכן מע"כ החכים ליישב דעת הפמ"ג לחלק בין אם יש עצה לעשות בהכשר דבזה חייב אף באין דעתו להשלים משא"כ בחוטי לבן לחוד למ"ד דהתכלת מעכב אין להכשיר בשום אופן. או בחוטי פשתן למ"ד דפסולים לגמרי אי אפשר להכשיר. והנה דברי מעכת"ר נ"י טובים ונכוחים ליישב דעת הפמ"ג, אבל שומע אין לו מדעת הראשונים ז"ל שהרי הרמב"ן ז"ל הקשה על המאור דאי נימא דציצית חשיבי משום שעשוין לשם מצוה א"כ חייבין על זה בשבת. ולא יישב כסברת מעכ"ה דאחר שאין לנו תכלת בטל חשיבות הלבן לגמרי לדעת המאור. אלא פשיטא בדעת הראשונים דאין החשיבות הוא משום שאפשר להכשיר אלא משום שדעתו להכשיר כהתוס' והרמב"ם. או מפני שהוא מכוון בלבישתן לשם מצוה אע"ג שבאמת אין בהם מצוה לדעת הפוסקים דהטעם דחשיבי משום שעשוין לשם מצוה. ולדעה זו באמת מהראוי שלא ללבוש טלית וארבע כנפות בשבת ברה"ר כלל. ונלענ"ד זהו עיקר הטעם של מהר"ם שלא היה יוצא בארבע כנפות בשבת אע"ג דמשמע שהיה אומר שירא שמא יפסקו החוטין. לדעתי הדלה לא רצה להגיד להם עיקר הטעם שהיה בדעתו שחושש להפוסקים דתכלת מעכב את הלבן דא"כ היו מקשים אותו היאך הוא מברך בחול לכך היה מדחה השואלים בטעם זה (ודרך הראשונים לדחות בכאלה) אבל האמת אי אפשר לחשוב שהיה מחזיק זה הטעם כעיקר, דהיה חושש שמא יפסוק דלמאי נחוש אנן יותר מאמוראי קמאי דמר בריה דרבינא היה נושא אפילו טלית בשבת ולא חשש לזה. כדאיתא במנחות (דף לז:) אלא העיקר דהיה חושש לעיקר הדין, ואע"ג שהיה מברך עליו בחול. ומשום הא לא איריא דכבר כתבתי לעיל, שאין בזה קושיא, והבאתי סוגיא מפורשת בשבת (דף קלו) דמקשה הגמ' מימהל היכי וכו' ומיישב ראב"א דמהלינן מספק ממנ"פ ולא יישב בזה היאך מברכינן מספק איך שהוא לדעתי האמת הוא הטעם בדעת מהר"ם ז"ל, ובאמת גם אנן אם נחוש לפירוש הרמב"ן והכלבו בפי' ציצית חשיבי ולא בטלי משום שעשוין לשם מצוה. טוב יותר שלא ללבוש ציצית ברה"ר בשבת ומכ"ש חוטי פשתן, אלא אנן קיי"ל או כפירש"י דחשיבי משום תכלת או כפי' התוס' והרמב"ם דכל שדעתו להשלים. אבל שיטה אחרת היינו מפני שאפשר להכשיר הוא המצאה מחודשת ושלא מדעת הראשונים. ומה שהביא מעכ"ה ממ"ש הרא"ש בהל' ציצית כפירש"י דכ"ע אית להו דרב הונא ברור דמפרש כפירש"י דמיירי בתכלת. ומשו"ה כתב בתשובה דשני חוטי לבן היתרים לפ"ד ז"ל אין בהם איסור הוצאה. אע"ג שאפשר לעשות מהם מצוה אלא מאחר שאין בלבן לחוד חשיבות אין בהם איסור משא בשבת יותר מכסכוסי הטלית ומה מועיל שתלאן לשם ציצית אחר שא"א לעשות ציצית כהלכתן, והרי הזמנה זו לא פעל מאומה בזה"ז. ומעולם לא עלה גם על דעת הרמב"ן והכלבו במ"ש עשוין לשום מצוה היינו התליה אלא במה שהאדם סבור שעושה בהם מצוה וחשיבי עליו. אבל אנן לא פסקינן כוותייהו בזה רק כרש"י ותוס' בשם ר"ח והרמב"ם כמו שביארנו לעיל. ועיקר הדקדוק בשו"ע (סי' י' ס"ז) שהבאנו לעיל אשר ע"ז בנה מעכ"ה היסוד לדינו הנני אומר עוד הפעם שהאמת הברור לדעתי שהוא העתיק לשון מהרי"ק המובא בב"י ומהרי"ק יכול להיות שס"ל כשיטת הרמב"ן והכלבו דחשיבי משום שמכוין בהם לשם מצוה, ולהכי פסק דאם תפור עד החצי והחיוב ציצית הוא משום ספק חייבין עליו בשבת משום שדעתו לצאת בהטלית משום מצוה או הנכון כמו שבארנו לעיל, דלא בא בזה הדין רק ללמדנו דאין במצוה מחמת ספק שום היתר לענין משא בשבת ובאופן דיש חיוב משא על הציצית בשבת היינו לרש"י בשעה שיש בו תכלת ולהרמב"ם ור"ח בשעה שדעתו להסירם וזה ברור, ואין להוציא דעת השו"ע מהמפורש במקומו בהל' שבת (סי' ש"א).

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ה סימן כד

וע"ז שכתבתי באג"מ ח"א דענייני או"ח סימן קי"א, שכתבתי שמדינא בעצם יש להתיר לאיש ללבוש על גוף ידו ממש שעון ולצאת בו, כיוון דהוא לבישה ממש. והוכחתי זה ממה שמותר לאיש לצאת בטבעת שיש עליה חותם (סימן ש"א סעיף ט'), אף שוודאי לבישתו הוא רק להמלאכה שיחתום בחותם דיש שם. ומהא שבי"ח כלים (שבת ק"כ ע"א) נחשב סודר שבצווארו שלובשו רק בשביל לקנח בו פיו ועיניו בראשין שלו (רש"י שם), ולא לחימום ולא לנוי וכדומה מענייני לבישה, דמ"מ הוא לבישה, דכ"ש שעון שהוא תכשיט ממש. בעצם הוא נכון מאד לדינא. אבל כתבתי שראוי לכל בני תורה ויראי שמים להחמיר, דשמא יקילו גם כשילבשנו שלא על גופו ממש, ושלא יבוא להקל בשעונים אחרים, והוא נכון, ואיני רואה שום קושיא ע"ז מהגמ' ומרבותינו הפוסקים והמפרשים.

אבל הקשה לי נכדי מוהר"ר הרה"ג מרדכי טענדלר שליט"א מתפא"י פרק רבי אליעזר בשבת משנה ב', על מתני' דלא התקין סמרטוט מער"ש כורך על אצבעו ומביא ואפי' מחצר אחרת, שכותב באות כ"ו דרך מלבוש כדי לשנות, ודווקא לצורך מילה שרי כה"ג אבל בלא זה אסור. אלמא דאף בדרך לבישה הוא נחשב משא לחיוב הוצאה, והפטור הוא רק מצד שהוא שינוי מדרך מלאכה דהוצאה. וכן פי' גם רש"י במשנה שם שהוא בדף קל"ג במתני' סוף ע"א שמפרש כורך על ידו, דרך מלבוש לשנותו מדרך הוצאה בחול. הרי חזינן שפטור דדרך לבישה אינו משום דדרך לבישה אינו בחשיבות הוצאה, אלא משום דהוא שינוי מדרך המלאכה דהוצאה בחול. וגם משמע שאם היה דרך הלבישה גם דרך הוצאה, היה חייב, וא"כ לא שייך לומר שדרך לבישה הוא דבר הפוטר מחיוב הוצאה. וא"כ אדרבה יש כאן עוד מקום לחייב כשהולך ברשות הרבים בשעון שהוא לבוש על גופו. ולדחוק באיזה דבר לתרץ ולחלק מטבעת ומהסודר שלובשים אותו רק בשביל קינוח, לענ"ד אין טעם לחלק.

ונראה דצ"ל שעל הידים, בין על האצבעות בין על כף היד, ליכא חשיבות לבישה דבגדים, דהוא כמו על הפנים דהמצח והחוטם והלחיים, דאין לובשים האינשי עלייהו כלום, ואין חוששין לא על החום ולא על הקור ולא משום לבישה בעלמא. ורק בקור גדול לובשים האינשי, כשאין יכולין לסבול כל אחד כפי טבעו, עד אשר יתחמם קצת שיוכל לסבול, ומסירם. ואברי הנשימה א"א כלל ללבוש עליהן. וכן את העינים, וגם את הידים א"א להלבישן אלא לזמן קצר כרגעים, כי א"א רוב דברים לעשות בידים לבושות. וגם אין צורך לבקש טעמים כי כן הוא המציאות, שהפנים והידים אין מלבישין אותן, והם משונים בזה מכל אברי הגוף. שלכן סובר רש"י דאף בעשה לבישה על האצבעות ועל כף היד, אין להחשיב זה לעניין לבישה, אלא שהוא משא בדרך זה. וגם פשוט שכל אדם יבין שהוא לצורך העברה ממקום זה למקום שצריכין לסמרטוט זה, ולא שלבש זה מפני הצורך והרצון להלביש את אצבעו וכף היד, מאחר שאין הדרך להלביש מקום זה דהאצבעות וכף היד, אלא שהוא נושאם למקום אחר שצריכין סמרטוט זה. שלכן סובר רש"י שהוא לכל אדם בחשיבות נושא הסמרטוט למקום שצריכין לו, וא"כ הוא בעצם בחשיבות נושא משא, אבל פטורו הוא משום שהוא שינוי מדרך הוצאה בחול. ופירש התפא"י כפי' רש"י.

ולמה שכתבתי יש לטבעות ותכשיטין וכדומה שמשימין על האצבעות, וכן תכשיטין שעל כף היד, עדיפות מלבישת בגד עליהן, כהא דבתי ידים, לענין לצאת לרה"ר, מאחר דמקום תכשיט הם ולא מקום לבישת בגד להגן מן החום ומהקור עלייהו איכא. ואין זה דבר תמוה לומר שלא יתחשב לבישה אף שלובשין אותם בפועל, דהא חזינן שהוא חידוש מה שלבישת שקין נחשב לבישה, ועולא סובר שלבישת נשים לא מתחשב בשם לבישה לאיש, ולא לבישת איש הוא בחשיבות לבישה לאשה, בדף ס"ב ע"א. וכ"ש ששייך לומר על האברים דהפנים והידים שליכא ענין חשיבות לבישה עלייהו, ואף כשכורך על ידו הוא בחשיבות משא. שלכן פירש רש"י, שהפטור בכריכות הסמרטוט על אצבעותיו וידיו הוא משום שנושא בשינוי מדרך הוצאה בחול.

אבל לפי"ז צריך להבין מה שנשים נוהגות היתר בלבישת בתי ידים ברחובות שבמדינתינו. ומסתבר שאף ברשות הרבים ממש מותרות, דהא יש דסברי דחשיבות רה"ר איכא אף שליכא ששים ריבוא, מאחר דרחובות שלנו רחבים מט"ז אמה. ומה שכתבו התוס' דף ס"ד ע"ב בסופו בד"ה רב ענני, שמצא ר' שמשון כתוב בשם רבינו שר שלום דנשי דידן אינן רגילות להראות, ומסקי סוף דבר אמרו הקדמונים דמותרות לצאת בהן דמוטב שיהיו שוגגות ואל יהיו מזידות, מ"מ משמע שלא התירו אלא משום דליכא רשות הרבים גמור, כיוון שקודם מה שהביא התוס' בשם ר' שמשון האריך במה שאין לנו רה"ר גמורה, כי הרחובות בזמנם היו פחות מט"ז אמה. שלכן בזמנינו שהרחובות בין מכרכים, בין מעיירות קטנות וגדולות, רחבות הרבה יותר מט"ז אמה, משמע שהיה לנו להחמיר ולאסור. ואף שהזכירו התוספות שם שמה שאין לנו רה"ר גמורה הוא גם מפני שאין ס' ריבוא בוקעין בו, משמע קצת שלא היו מתירין בשביל זה לבד, משום דלא ברור לתוס' היתר זה דליכא ס' ריבוא, שהוא דבר שחולקין ע"ז רוב הראשונים, אף שהוא דלא כרש"י. שא"כ אצלינו איכא היתר זה, משום דבמקומותינו נוהגין בהחלט כרש"י (עירובין ו' ע"א ד"ה רה"ר), שליכא דין רה"ר כשאין בוקעין ס' ריבוא, שהרי נוהגין להתיר לטלטל בצוה"פ, שאין מועיל להתיר רה"ר בצורת הפתח, דבעינן דלתות. והוא משום דבכל מקומותינו נוהגין כרש"י בדין וודאי, ורק שאיכא יחידים מת"ח שמחמירין לעצמן, ולאחרים הן עצמן עוסקין לתקן כל צורות הפתח שהיו בכל העיירות כדי להתיר הטלטול, משום שהיה הכרח גדול, ונעשה כן בכל העיירות אף שהיו הרחובות רחבות הרבה יותר מט"ז אמה. הרי שנוהגין כרש"י בהחלט אף לקולא. ומטעם זה שסוברין במדינותינו לגמרי כרש"י, נוהגות הנשים שיוצאות בתכשיטיהן בזמננו שאין רגילות להראות, שפיר. משום שלדינא גם בשביל שליכא ס' ריבוא בוקעין, נמי נוהגין כרש"י, שאינו רה"ר.

והנה המחבר בש"ע סימן של"א סעיף ח' כתב כרש"י, דכתב אין עושין לה חלוק אלא כורך עליה סמרטוט, ואם אין לו כורך על אצבעו דרך מלבוש לשנות מדרך הוצאה בחול. והוא כרש"י גם בהטעם דלא מותרת הכריכה על האצבע משום שהוא לבישה כלבישת בגד, אלא משום דנשיאתו דרך כריכה על האצבע הוא בשינוי מדרך מלאכת הוצאה בחול. ולכאורה קשה כמו שהערת, מהא שכתב המחבר בסימן ש"א סעיף ל"ז, דמותר לצאת בשבת בבתי ידים הנקראים גואנטי"ש. ומשמע שאין זה חידוש כלל, אלא זה שמותר אף בלא שום קשירה ותפירה, דלא כהי"א שמצרכי שיקשרם ויתפרם והוא משום שמא יצטרך להסירם מידו ויעבירם ד' אמות ברה"ר, כדפי' בט"ז ובמג"א. הרי הוא משום דהוי לבישה על הידים, וכמפורש בט"ז ס"ק כ"ו, שכתב והטעם להתיר שהם מלבוש על הידים, והביא זה משבלי הלקט וסובר גם הוא כן, וגם המג"א לא פליג ע"ז, הרי דסובר דגם על הידים שייך ענין לבישה.

וצריך לחלק להש"ע בין בגד ממש, כהא דבתי ידים דהוא בגד ממש, לכריכת סמרטוט בעלמא. דבכל הגוף דהוא הדרך בכל העולם להלבישו, הוי בהכרח בחשיבות לבישה כל מה שישים שם. אבל בהידים שאין שם מקום לבישה לרובא דרובא דעלמא, לא נחשב לבישה אלא בבגד ממש שנעשה להלביש עלייהו כמו בבתי ידים. אבל לא בעטיפת סמרטוט וכדומה, שלא נעשו בשביל הלבשה עלייהו, דלא נחשב לבישה והוא ממילא כנושא משא. אבל בבגד ממש שנעשה להלביש הידים, הוא לבישה בהכרח שהרי כן רואין וחושבין כל הרואה אותו מלובש בבתי ידים. ולכן אף שאין זה דרך בני אדם שאין מלבישין הידיים, הוא לבישה ממש לפי ראיית כולי אינשי. שאף שאין דרך האינשי להלביש מקום זה, אינו משנה מעשה זו ממציאות שלה. אבל כריכת סמרטוט על האצבעות וכף היד, שאינו בגד, ואין לה חשיבות לבישה מצד עצם מעשיו בהסמרטוט שהוא לובשו כבגד, שאין להחשיבו בגד מאחר שיותר משמע שנושאו להעבירו למקום שצריכין לו, ושום אדם לא יחשוב שהוא מלבוש אף ליציאה זו אלא שהכל יחשבוהו לנושא אותו למקום האחר שצריכין לו הסמרטוט, והוא רק נושא משא בשינוי כפי האמת, שלכן לא שייך להתיר אלא משום שהוא נושא בשינוי ומיושב שפיר.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח א סימן קז

בדבר שאלת כתר"ה אם מותר לתחוב בתוך הצוארון הוא הקאלנער של הכתנת כדי שקצות הצוארון לא יתקמטו ולצאת בזה בשבת לרה"ר דמשמע לו דתכשיט שלא נחשב בדרך מלבוש אסור, וגם כיון שדבר שהוא תכשיט בין לאיש ובין לאשה אסור גם לאיש וגם הנשים משתמשות בזה בצוארון של בגדיהם. הנה פשוט שמותר לכתחלה לצאת בזה דצורך הלבישה היא וכמו בירית שלובשת על בתי שוקיה להדקן כיון דצורך לבישה היא כדפרש"י /שבת/ בדף ס"ג. ואין לומר דדוקא היכא שבל"ז מיגליא שוקיה הוי זה צורך לבישה שמותר ולא כשרק הוא ליפות הלבישה שאין להחשיב זה צורך לבישה, דהא התוס' פי' התם /שבת ס"ג/ בד"ה בירית דאיירי באופן דלא יתגלו שוקיה כשתטול הבירית וא"כ הוי זה ג"כ רק ליפות שבתי שוקיה לא יתקמטו וכדומה ומ"מ מותר משום דרך לבישה. וא"כ גם כאן מה שתוחב בהצוארון כדי שלא יתקמטו הקצוות הוא צורך לבישה וכמלבוש ממש הוא. וכן ראיה ממה שמותרת לצאת במוך שבסנדלה אף שאינו תכשיט משום שנחשב עכ"פ צורך לבישה.

וכן אין לאסור מצד גזירת תכשיט דהא אין זה דבר נוי ואין בזה חשש שלפה ומחויא ומותר גם לנשים וכ"ש שאין לאסור לאנשים.

והא דמשמע לכתר"ה דתכשיט אסור אם לא שהוא דרך מלבוש הוא טעות, דכמה תכשיטין מצינו שמותר אף שאין שייך עלייהו לבישה ולא צורך לבישה כגון צלוחית של פלייטון שאין בזה דרך לבישה דהא חזינן דבאין בה בושם חייבת חטאת בדף ס"ב /שבת/ והבושם שיש שם ודאי לא יעשה חשיבות לבישה אלא ודאי דתכשיט מותר מצד עצמו וכיון שיש בה בושם הוא תכשיט למי שריחה רע, כדאיתא ברש"י שם /שבת ס"ב/. וכן יוצאה בפלפל ובגלגל מלח שנותנת בפיה כשריחה רע אף שודאי אינו דרך לבישה משום דהוא תכשיט למי שריח פיה רע.

ומש"כ רש"י בשריון ובקסדא ובגפיים דכולהו מין מלבושין הן במלחמה בדף ס' /שבת/ וכן איתא ברמב"ם ר"פ י"ט אם היו כלים שהן דרך מלבוש כגון שריון וכובע ומגפיים ה"ז פטור, הוא פשוט דהא הלכה כרבנן דכלי המלחמה אינם תכשיטין ולכן הוצרכו לפטור בכלים אלו משום שהן דרך מלבוש דוקא. ואדרבה הא לר"א שסובר שכלי המלחמה הם תכשיטין מותר לצאת בסיף וקשת ותריס ואלה ורומח אף שאינן דרך מלבוש ורבנן לא פליגי עליה אלא משום דאינם תכשיטין כמפורש בגמ' וא"כ מפורש שמה שהוא תכשיט מותר אף באינם דרך מלבוש. ורק שאסרו חכמים באופן שיש לחוש בנשים לשלופי ולאחויי ואסרו גם באנשים באותו תכשיט שהוא בין לאיש בין לאשה, אבל בדבר שתוחבין שלא יתקמטו קצות הצוארון שאינו דבר של נוי אין שייך חשש זה ומותר.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ב סימן עו

הנה ללבוש חגורה ע"ג חגורה מפורש בשבת דף נ"ט בקמרא עילוי המיינא שפרש"י בשם תלמידי רבינו יצחק בתשובת ר' אשי תרי המייני קאמרת דהא ודאי משוי הוא ואסור וכן מסיק רש"י לדינא וכן סברי התוס' שם ופסקו כן הרא"ש והמרדכי שם, וכן פסק הרמ"א בסימן ש"א סעיף ל"ו והב"י הביא עוד ראשונים שסברי שאסור והב"ח כתב שגם הרי"ף והרמב"ם סוברים לאיסור עיי"ש, ורק כשיש בגד מפסיק ביניהם סברי התוס' שם שמותר וכן פסק הרמ"א, ולכן ללבוש חגורה על המכנסים שיש להם חגורה אחרת אסור לילך בזה לרה"ר ולכרמלית בשבת. והטאיי אינו מלבוש ששייך לחגור עליו חגורה חגורה, שלא שייך שתהיה החגורה במקום הטאיי פין שנוהגין לצאת שהטאיי והטאיי פין הם רק לתכשיט ולנוי והחגורה אינה תכשיט ונוי וכיון שאינו לתכשיט ולנוי אין שום צורך בו להטאי ואסור.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח א סימן קח

בדבר המכסה על הכובע שהוא מדבר דק פלאסטיק המתוח על הכובע כמדתו להגן מפני הגשמים כבר ראה כתר"ה כל הדברים בזה. והנה מברייתא דנדרים דף נ"ה שאיתא שם יוצאין בשק עבה ובסגוס עבה וביריעה ובחמילה מפני הגשמים, אין ראיה דהתם הא מתעטף בו כדרך מלבוש דזה ודאי מותר אף שכוונתו רק לאצולי מטינוף, דחלוק זה הא מפורש בש"ע /או"ח/ סי' ש"א סעי' י"ג באשה נדה שקושרת בגד לפניה שלא תתלכלך אסורה לצאת ואם עשוי כעין מלבוש מותר, וכן בסעי' י"ד שכתב הרמ"א דאסור לאשה ליתן בגד על צעיפה מפני הגשמים כתב הט"ז בסק"י דנראה דזהו על הצעיף לחוד, אבל אם מכסה גם הגוף הוה דרך מלבוש דשרי, וכן כתבו המג"א /או"ח ש"א/ ס"ק כ"ג בשם מהרי"ל שאפילו חתיכת בגד פשתן כל שמתעטפת בו כדרך מלבוש שרי, וכוונתו ג"כ אף בעטוף על מקצת הגוף שרי, אבל על הצעיף לחוד אינו כדרך מלבוש. וא"כ הוא הדין באנשים דעל הכובע לחוד לא דמי לשק ויריעה וחמילה שמתעטפים בהם גם הגוף או מקצתו.

וכן הא דכתב הרמ"א שם /או"ח ש"א/ שמותר ללבוש כובע על ראשו מפני הגשמים שפירושו כדכתב במשנה ברורה ס"ק נ"ב שלובש מלמעלה כובע גדולה על כובעו כדי שלא יטנף עיי"ש, והוא מהב"י סוף הסימן שכתב שפשט המנהג באלו הארצות לשום האנשים כובע גדול של לבד ע"ג המצנפת מפני הגשמים עיי"ש, נמי הוא רק באופן שהכובע הגדולה מכסה יותר מגוף ראשו מכובע הקטנה והמצנפת, שזהו ג"כ נחשב דרך מלבוש כיון שמכסה יותר. וכן מוכרח מלשון הב"י שכתב מתחלה דבר שהוא דרך מלבוש אפילו אינו אלא משום אצולי טינוף שרי דלא גרע מסדינין שמביאין הבלנים שמותר להביאם דרך מלבוש, וההיא דיוצאים בשקים מפני הגשמים כיון דדרך מלבוש הוא, והא דאסר בהגמ"ר לנשים לישא מכסה על ראשן היינו שלא כדרך מלבוש דוקא, אבל אם הוא דרך מלבוש שרי, ועפ"ז אפשר שפשט המנהג לשום האנשים כובע גדול של לבד על המצנפת עיי"ש, מפורש דהיתר האנשים הוא רק משום שהוא דרך מלבוש. ומה זה דרך מלבוש הא מפורש בט"ז ובמג"א שהוא כשמתעטף בו קצת מהגוף שהוא יותר מהצעיף לחוד ועפ"ז הוא היתר האנשים דוקא שהוא כשמכסה בכובע הגדולה יותר מבכובע הקטנה. ומדויק לשון הרמ"א שכתב כובע על ראשו שלכאורה לא נכון לשון זה דהא איירי שיש לו כובע על ראשו והוה לו למינקט כובע על כובעו, אבל הוא משום שאינו מתיר אלא כשהכובע הגדולה מכסה קצת מראשו במקום שהיה גלוי מכובע הקטנה התחתונה, וא"כ אדרבה ראיה מכאן שאסור.

ומה שכתב הרמ"א /או"ח ש"א/ בסעי' ל"ו ומותר ללבוש שני כובעים זה על זה הוא ענין אחר, עיין באו"ז ששם הוא מקור הרמ"א מפורש שם בהלכות שבת סי' פ"ד אות ו' שהוא דוקא בכובעים שכן דרך כל בני אדם ללובשם, והוא או לנוי או לחמום ומחלק שם משתי חגורות דאין דרך בנ"א לחגור בו ובטלה דעתו אצל כל בני אדם, והוא אף באופן שיש לו צורך בהן כקמרא עלוי המיינא שבשבת דף נ"ט שהתחתון הוא לתשמיש לחגור בו והעליון הוא לתכשיט לנוי שמ"מ בטלה דעתו, ובכובעים כו"ע דרכן כן ובלא צורך ודאי לא היה דרך בנ"א ללבוש לבטלה. ומסיק שם האו"ז וכן מותר ליתן אלמונץ על הראש ולהשים עליו הכובע שכן נוהגין בנ"א גם בחול, פירוש דבריו שכן נוהגין בנ"א בשביל הקור להשים אלמונץ שהוא בלשוננו פאטשיילא /מטפחת/ על הראש ועליו הכובע שהוא לנוי או ג"כ לחמום ביותר, וכתב וכן על זה משום שהוא טעם אחד על היתר דשני כובעים זע"ז. ובימי הרמ"א מסתמא היו ג"כ נוהגין ללבוש שני כובעים זע"ז לנוי או לחמום.

ומסתבר לע"ד שאם הוא לחמום יש להתיר אף שאין דרך בנ"א כן דלא שייך בטלה דעתו לזה דזהו עיקר לבישה להתחמם ורק אם הוא לנוי בעלמא כקמרא עלוי המיינא שייך לומר בטלה דעתו.

עכ"פ רק בכובעים שדרך בנ"א ללבוש כן איירי הרמ"א במה שמתיר בסעי' ל"ו אבל כובע הדק שעל הכובע שאינו מחמם יותר וגם אינו לנוי דאין בזה שום נוי ואדרבה הוא להיפוך שמגרע הנוי אלא הוא רק לאצולי טינוף כהא דעובדא דידן לא שייך להא דרמ"א ויש לאסור.

ול"ד לקאלאשן שמותר שהם גם מחממין, וגם הקאלאשן /הערדלים/ הם לא רק להגן על המנעלים אלא גם להגן על הגוף שלא יצטער ממה שנרטבין המנעלים בהמים ומרגיש בגופו רטיבות וצינון כידוע, ושלא להצטער הא מותר כמו במוך שהתקינה לנדתה שלא להצטער שמותר כדאיתא בתוס' שבת דף ס"ד ובש"ע /או"ח ש"א/ סעי' י"ג. ואיני יודע מה שהסתפקו הגדולים שהביא כתר"ה בזה. ולכן לע"ד אין להתיר לכסות הכובע בזה וכן אני מורה לאיסור לכל אלו ששואלים ממני

שו"ת אגרות משה חלק או"ח א סימן קט

ותחלה אני אומר דמה שכתב כתר"ה דיש כאן תרי דרבנן שהיא הוצאה כלאחר יד אף אם נאסור ועוד שאין לנו רה"ר. הנה מפורש בגמ' שבת דף י"ב שמסיק שהזב שיוצא בכיסו לאצולי בגדיו מטינוף חייב חטאת משום דבשביל אצולי מטינוף דרך הוצאה היא כן ורק שנחשב מלאכה שא"צ לגופה ותלוי במחלוקת ר' יהודה ור"ש. ולכן אף אם נימא שגם באצולי מטינוף גשמים נחשב א"צ לגופה הא חייב לר"י. וגם יש סברא גדולה לומר כיון דהא"צ לגופה שבכאן אינו מפני שאין לו צורך ממש לגוף ההוצאה אלא מפני שא"צ להזיבה שעל ידה בא הכיס הזה כדפרש"י אפשר אין שייך זה בגשמים שצריכין לעולם ויש צורך בהן. ורק לטעם התוס' /שבת/ בדף צ"ד גם לאצולי מטינוף גשמים נמי יש להחשיב א"צ לגופה שהרי בשביל שלא יטנף בגדיו יכול לישב בביתו עיי"ש. אך אף לתוס' שהיא מלאכה שא"צ לגופה הא שיטת הרמב"ם בפ"א משבת ה"ז ועוד ראשונים שא"צ לגופה חייב ולהרמב"ם ועוד ראשונים יש לנו רה"ר ונמצא שלדידהו הוי הנידון באיסור דאורייתא וחיוב חטאת. איברא דלענין רה"ר כבר נהגו כרש"י ותוס' המקילין שאין לנו דין רה"ר אבל לדין א"צ לגופה אין שייך מנהג אצלינו דהא לכו"ע אסור ונוהגין איסור שאין ניכר אם הוא דאורייתא או דרבנן וא"כ הוא ספק דדינא. וגם יש עוד ספק שמא נחשב צריכה לגופה כדלעיל לרש"י. וא"כ אין בזה בברור אלא חד דרבנן. וגם הא בנוא יארק וברוקלין יש אולי מקומות שהם רה"ר דאורייתא שהולכין שם ששים רבוא ואם בנוא יארק אפשר שאינו דאורייתא מצד היקף המחיצה לבד הגשרים מ"מ בברוקלין אפשר יש מקומות שהם רה"ר וישאר רק חד ספק דרבנן ספק דאורייתא מטעם א"צ לגופה. ובכלל הם איסורים דרבנן שראוי להחמיר בהן מצד הרמב"ם ודעימיה שלדידהו הוא דאורייתא ולכן אם מצד הדין נוטה לאסור אין להקל מצד הצירוף שהם תרי דרבנן.

ועתה נבא לעיקר הדין הנה במתעטף דרך מלבוש אף שכוונתו רק לאצולי מטינוף מותר וזהו ענין הברייתא דנדרים. ואם הוא להציל מצער הגוף מותר אפילו לבשו שלא בדרך מלבוש כמפורש בטור וש"ע /או"ח/ סי' ש"א סעי' י"ג י"ד וכדכתבתי בתשובה הנדפסה. אבל יש חלוק גדול דכשהוא דרך מלבוש הוי ההיתר בכל זמן אף שאין לו שום צורך כגון שלא בזמן גשמים כמפורש ברא"ש נדרים בפירושו והוא מוכרח דהא לאצולי מטינוף נמי הוא כלא צורך לענין ההיתר ומ"מ מותר מצד שהוא דרך מלבוש. והרוקח שהביא הב"י שמשמע דאוסר בשק כשליכא גשמים אולי הוא רק שמא יתבייש ויסיר השק ויביאנו בידו. וגם הש"ג לא יאסור בדרך מלבוש אף שכוונתו לאצולי מטינוף שלא יחלוק על הטור והש"ע וגם הא אף הרוקח שמחמיר מתיר בזמן גשמים אף שכוונתו רק לאצולי מטינוף ואיך אפשר שיפלוג אכולהו ולא היה מזכירם כלל. אבל שלא בדרך מלבוש שמותר אם הוא להציל מצער הגוף שההיתר הוא לא שהותרה הוצאה בשביל צער הגוף אלא מפני שצער הגוף שניצול בזה עושה זה למלבוש אף שלא בלבישה גמורה כמוך לנדתה לכן הוא מלבוש רק במציל מן הצער אבל באם אינה מצטערת ולובשתו רק לאצולי מטינוף אסור דאינו מלבוש אף שלפעמים היא ניצולת בלבישה זו מצער. ולכן המוך לנדתה אם קושרתו לאצולי בגדיה מטינוף אף שהרבה פעמים קושרתו כדי שלא תצטער אסורה ותלוי ההיתר לאיזה כוונה לובשתו. ול"ד כלל לשק וחמילה דרועים שהוא דרך לבישה ממש רק שאין רגילים שאר אנשים לילך בזה שלא בשעת גשמים ואף אם אין רגילין לילך כלל בזה כיון שעכ"פ הוא בדרך לבישה אין שייך לאסור בשביל כוונתו שהוא לאצולי מטינוף או אף שלא לצורך כלל. ופשוט שזהו לבישת הקאפילי שבש"ג שתולה ההיתר בהכוונה שלא היה זה לבישה ממש אלא רק על הכובע ושם לבישה דנקט משום שצריך שיהיה מהודק שפיר כדי שלא יוכל ליפול שזהו ענין לבישה אך אינה לבישה על הגוף אלא על הכובע לבד כמו המכסה שלנו שבזה אף שהרבה פעמים לובשו להנצל מצער וצינה שמותר מ"מ אסור בהפעם שלובשו לאצולי רק מטינוף מטעם שבארתי דכיון שבעצם אינו דרך מלבוש רק שמפני שניצול בזה מצער הגוף נעשה גם זה בשם מלבוש לכן לא הותר אלא דוקא כשהכוונה היא להנצל מן הצער. ולכן במכסה שלנו שגם הכובע שלנו בעצמו הוא קשה שמגין שפיר על הגוף ואינו מצטער כלום והוא רק לאצולי מטינוף כידוע רוב המכסים בזה אסור. ואף שמזדמן לפעמים רחוקים בגשם גדול וחזק שהכובע הקשה שלנו ג"כ לא יציל מצער הגוף וצריך להמכסה להציל מהצער שאז יחשב מלבוש כמוך לנדתה שלא להצטער מ"מ ברובא דרובא פעמים שאינו כן שהכובע בעצמו מציל מצער הגוף אסור. וראיה גדולה היא מהש"ג עוד מכ"ש דהקאפילי משמע שברוב הפעמים הציל מצער הגוף משום שכובעיהם היו רכים ומ"מ לא הותר בשביל זה גם בהפעם שלובשו רק לאצולי מטינוף כ"ש מכסה דידן שרוב הפעמים הוא רק לאצולי מטינוף שלא יותר בשביל איזה פעמים של אצולי מצער.

ומה שכתבתי בתשובתי הנדפסה דלבישה שנחשבה דרך מלבוש הוא שמתעטף בו קצת מהגוף יותר מהצעיף לחוד לא היתה כוונתי הגוף דוקא אלא אף מקצת מהראש יותר וכדכתבתי בסמוך על הרמ"א שאינו מתיר אלא כשהכובע הגדול מכסה קצת מראשו במקום שלא כיסה הכובע הקטן התחתון. דהעיקר הוא שיכסה יותר מהראשון בין מהגוף בין מהראש. וסברת הפמ"ג שמצריך מקצת הגוף והח"א כלל נ"ו שמצריך עוד רוב הגוף תמוה ושפיר הקשה בשער הציון מנין לו ויש להקשות זה גם על הפמ"ג שפשוט שהראש הוא כגוף לענין שם מלבוש. וכוונת הט"ז שכתב מכסה גם הגוף כוונתו גם להראש אך שיהיה יותר מהצעיף כמדויק מתחלת דבריו. וממילא כל דברי כתר"ה בזה הוא למותר. וכן מה שחידש כתר"ה בדברי הט"ז שיש חלוק בין דרך עיטוף שבזה גם בראשה בלבד מודה דשרי לנתינה בעלמא שמיקל הט"ז דבמכסה גם גופה עכ"פ שרי, הוא נכון רק אם נפרש שכוונת הט"ז הוא גוף ממש. אבל האמת שאין טעם לחלק בין ראש לבד לגם מקצת הגוף וכוונת הט"ז בלשון גוף הוא אף להראש לבד שיותר מהצעיף. ומסתבר שבתרוייהו בעינן שיהיה בעיטוף וכדחזינן בסינר עשוי כעין מלבוש שכתב המג"א בסק"כ דהוא מלפניה ומאחריה אבל מאחריה בלבד וקושרתו ברצועות לפניה אסור וה"ה לפניה בלבד אסור כדאיתא במ"ב אף שמכסה מקצת מהגוף אבל הוא משום דליכא עיטוף. ולא מסתבר שהט"ז יפלוג ע"ז דהא כן מפורש בהגמ"ר ר"פ במה אשה בשם ס' התרומה וכן הביאו בהגמי"י פי"ט משבת הכ"ב. אבל בעיטוף מותר אף שהוא רק מקצת מהראש שג"ז הוא בכלל הגוף ואין חלוק בין ראש לגוף כלל.

ומה שכתבתי דהרמ"א שמתיר בשני כובעים זע"ז הוא ענין אחר ולא פירשתי שהעליון מכסה יותר מהתחתון הוא משום דאם היה מכסה יותר לא היה שייך למנקט זה אצל דין דאסור שתי חגורות דל"ק כלום משום שבחגורות הא לא מכסה כלום מהגוף דהם על הבגדים ושם מלבוש שלהם הוא רק מפני הצורך לחגור שבחגורה השניה אין שום צורך אבל בכובעים אם הגדולה מכסה יותר מהראש הוא בגד ממש והיה מותר אף באין דרך הכל ללובשם. וגם הא כבר נקט זה הרמ"א בסעי' י"ד. לכן הוכרחתי לכתוב שהוא ענין אחר שמותר אף באופן שלא מכסה יותר וע"ז הוקשה משתי חגורות דמסתבר להאו"ז לדמות יותר לשתי חגורות מלשני בגדים ממש שהוא לבישה ממש על חלק גדול מהגוף וידוע לכל שלובשים הרבה בגדים זע"ז לחמום ולנוי כדאיתא בתוס' שבת דף נ"ט ותירץ שגם בשני כובעים זע"ז מותר משום שגם בכובעים היה דרך כל בנ"א ללובשם בזמן האו"ז וכן בזמן הרמ"א ומסתמא היה זה לחמום ואף לנוי מותר דל"ד לקמרא עלוי המיינא להאוסרין שרק יחידים לבשו כן לנוי ובטלה דעתם כדבארתי שם.

והחלוק שכתבתי מגאלאשן /מערדלים/ הוא פשוט שדבר המחמם יותר שזהו לבישה ממש אין שייך לאסור מחמת שמזיק לו החמום ולובש לכוונה אחרת דבגד גמור מותר בכל אופן כמו שמותר ללבוש בקיץ בגד עליון של חורף דעכ"פ בגד הוא ובגדים מותרין אף שמזיקין לו וזה אין שייך בהמכסה על הכובע הקשה שלנו שאינו עושה כלום ואף אם היה מכסה עב לא היה מחמם יותר ואין להחשיבו מלבוש אלא מפני הצורך להנצל מצער שזה אינו מועיל אלא כשלובשו ממש להנצל מן הצער ולא כרובא דרובא פעמים שלובשין רק לאצולי מטינוף כדבארתי ומוכרח זה להש"ג שהביא כתר"ה. ומה שהביא בשם רש"ש דאפשר להציל מפני הדלקה אסור שתי חגורות משום דהוא להערים אבל כשמכוין ללבוש אפשר שרי אף שלא שייך לעניננו לא מסתבר כלל דאם גם שתי חגורות הם כשני בגדים זע"ז מ"ש שבבגדים התירו ובחגורות אסרו ואין בזה לדחות דברי רש"י. ולהתיר הגאלאשן אין צורך לזה כדלעיל. וגם בגאלאשן יש לי עוד טעם במה שמותר שאין שייך בהמכסה דכובע ואין הצורך להאריך.

ומה שהביא כתר"ה תשובת מהרשד"מ שמתיר בכובע של לבד שלובשים על המצנפת מפני הגשמים לאצולי טינוף לא ידוע לנו איך היו הכובעים והמצנפת בזמנו ולכן צריך לאוקמי באופן שהכובע של לבד מכסה מהראש יותר שרק בזה מתיר אף שכוונתו היתה רק לאצולי מטינוף או שהיה באופן שמחמם יותר שאז אף בלא מכסה יותר מותר כבגד על בגד וכב' כובעים דרמ"א /או"ח ש"א/ בסעי' ל"ו ולכן אף שהוא לבשם רק לאצולי מטינוף מותר כיון שהוא מלבוש ממש ולנשים אוסר אף זה מהטעם דיש לחוש דיסירו המכסה מעל ראשן כשיפסקו הגשמים. משום דמהרשד"מ מפרש הא דאסור לנשים ליתן בגד על צעיפיהן מפני הגשמים הוא אף באופן שמכסה יותר גם מהגוף דלא כהט"ז וכדמשמע לשונו שכתב בשם המרדכי נשאלתי אם מותר לנשים לשאת מכסה על ראשן ביה"ג =בימות הגשמים= לביהכ"נ שלא ירדו הגשמים על צעיפיהן כדהעתיק כתר"ה הנה נקט מכסה על ראשם שהוא כרוב המכסאות שמכסה גם חלק מהגוף אך הצורך שלהן הוא בשביל שלא ירדו על צעיפיהן. ובזה פליג הט"ז שמפרש שאיירי דמכסה רק הצעיף לבד וא"כ אין ראיה לחלק נשים מאנשים וגם בנשים מותר אם מכסה גם מהגוף, וזה מוכרח דאם מטעם שמא יסירו כשיפסקו הגשמים הי"ל לאסור אף אם כוונתן להנצל מצער וצע"ג אליבא דמהרשד"מ. עכ"פ נלע"ד שבמכסה שלנו גם מהרשד"מ לא היה מתיר

שו"ת אגרות משה חלק או"ח א סימן קי

הנה מה שהקשה כתר"ה מ"ש דבעטוף ע"ג עטוף אפילו אין מוסיף לכסות מהגוף יותר שרי ובכובע ע"ג כובע כתבתי שאסור כשלא מכסה יותר מהראש מכפי כובע התחתון. הנה יראה כתר"ה שכובע ע"ג כובע דימה האו"ז לב' חגורות זע"ז שסובר כרש"י לאיסור והוכרח לתרץ מחמת שבכובעין דרך כל בנ"א ללובשן והוא כדכתבתי שם או לנוי או לחמום שכן היה הדרך אצלם באופן כובעים שלהם ולא הוקשה לו גם על שני בגדים זע"ז מ"ש משתי חגורות. ועיין בתוס' שבת דף נ"ט שכתבו שהחלוק ממלבושים הוא שאדם לובשם בשביל הקור אבל תרי המייני מה הנאה יש עיי"ש וצריך לומר בכוונת התוס' שבשביל שהדרך ללבוש בשביל הקור כמה מלבושים נעשה כל לבישה ועיטוף בשם בגד ומלבוש אף שאינו על בשרו אלא על בגדיו ואף שבגד זה אינו מועיל לחמם כגון שהוא דק מאד או שא"צ להחמום. דלא מסתבר שהתוס' יסברו שאסור אף במלבוש ממש ללבוש זע"ז דהא בדף קמ"ז /שבת/ בסכניתא פי' התוס' שהוא בגד דק מאד ומ"מ שרי אף שאין מועיל כלום לחמום. ועיין בבאורי הגר"א /או"ח/ בסי' ש"א ס"ק פ"ה שכתב כן בפירוש לתוס'. אבל הוא כדבארתי שהדרך ללבוש לחמום נעשה מצד זה כל לבישה ועיטוף ממש בשם בגד ומלבוש אף שאינו על הגוף ממש. ומה שאסורים לבדים הקשים אף דרך עיטוף מהא דבי סדיא בדף קמ"ו /שבת/ כדאיתא בסעי' ל"ה והוא משום דאין מחממין כדמשמע מרש"י שם שעל רכין דשרי פי' שדרכן להתחמם בהם א"כ בקשין דאסור הוא משום שאין מחממין צריך לומר דבשביל זה אין הדרך להתעטף בהם והוו כתיבה וקופה ומחצלת שאסורין כדאיתא בנדרים דף נ"ה ופי' הרא"ש שם דלאו דרך מלבוש הוא אלא משאוי. ואף שודאי איירי שהיו בדרך עיטוף ולבישה דבלא דרך מלבוש אסור אף בבגד כדאיתא /או"ח ש"א/ בסעי' י"ד אלמא דאף דרך עיטוף ולבישה כיון שהם דברים שאין מתעטפין ולובשין בהן הוא משאוי אף בדרך עיטוף ולבישה ואסור. ולכן גם הלבדים הקשים שאין מחממין אין הדרך להתעטף בהם והוו משאוי אף בדרך עיטוף ולבישה. אבל בדקין טובא כסכניתא שהדרך להתעטף בהם אף שאין מחממין מותר מאחר דהוא מקום לבישה ועיטוף אף שהחמום עשה זה למקום לבישה ועיטוף. עכ"פ בתרי המייני שליכא הנאה ורק מפני הצורך לובשים זה לא נחשב בגד אלא חגורה אחת שלזה יש צורך ולא מחשיב זה שיהיה דרך לבישה בזה גם בלא צורך ולהתיר עוד חגורה. ולכן גם שני כובעין מדמה האו"ז שהי"ל לאסור שג"כ רק מפני הצורך הוא הלבישה והוצרך לומר שמותר משום שדרך כל בנ"א ללובשן. וא"כ הוא רק באופן כובעין שלהם ולא בהמכסה שלנו.

ומה שהביא כתר"ה מתפילין שהוא דרך מלבוש בדף ס"א /שבת/ אף שאין בהם עיטוף הגוף אין שייך לכאן דודאי כל שהדרך ללובשן על הגוף הוא דרך מלבוש אף שהוא רק משהו על הגוף. אך כשהוא רק לאצולי מטינוף, ודרך הלבישה צריך להתיר לו מצינו שאין מועיל מה שהוא על הגוף רק שיהיה מוקף כל הגוף כמפורש במג"א /או"ח ש"א/ סק"כ בסינר עשוי כעין מלבוש שמותר אף לאצולי טינוף מדם נדותה שהוא רק כשהוא מלפניה ומלאחריה, אבל תפילין הוא דרך מלבוש משום שהדרך ללובשן בחול אף שהוא רק בשביל המצוה מ"מ עשה זה להחשיב דרך לבישה אף בזמן שליכא מצוה כדאיתא כן בתוס' עירובין דף צ"ו שכתבו דהיינו דוקא לאיש משום דרגיל ללובשן בחול וכן בדף צ"ה כתבו דלא מיקרי מלבוש אלא במקום שרגיל להניחו בחול.

והנה לרש"י שפי' טעם אחר במה שאסור שלא במקום תפילין משום שבולטין יותר מדאי והוי כמשאוי מסתבר שיפלוג על המג"א וסובר דכיון דהוא עכ"פ על הגוף ממש הוא דרך לבישה בכל אופן וא"כ גם בסינר מאחריה לבד יש להתיר לרש"י כיון שהוא על גופה ממש והמג"א הוא כתוס' בזה. ויש לתרץ בזה שיטת רש"י דפי' במוך שהתקינה לנדתה בדף ס"ד /שבת/ שהוא שלא לטנף בגדיה שהקשו התוס' דאצולי טינוף הא אסור דמשאוי הוא כדאיתא בדף י"א. דרש"י סובר דכיון דהמוך דבוק לגופה נחשב דרך מלבוש ול"ד לכיס הזב שאסור להיות דבוק לגופו שהוא להאמה מצד איסור הוצאת זרע לבטלה כדאיתא בנדה דף י"ג אלא היה רחוק מהגוף לכן כיון שלא נוגע בגופו אינו דרך מלבוש ואם יעשה של נחשת דמשמע קצת דמותר אף סמוך להאמה אין זה בגד אלא כתיבה וקופה שלכן אסור. אבל התוס' סברי דאף בנוגע בגוף אם אינו מקיף הגוף סביב אינו דרך מלבוש לכן אסור במוך לנדתה אף שנוגע בגופה אלא בסינר שמלפניה ומאחריה כדכתב המג"א. ונמצא שעל הבגדים כמכסה דידן גם לרש"י יש לאסור אם הוא רק לאצולי טינוף דעל הבגדים גם רש"י מודה.

ומה שהביא כתר"ה מרש"י /שבת/ דף ק"כ שמעפורת הוא לעטוף ראשו אף שחשיב שם גם כובע פשוט שהמעפורת איירי שמכסה יותר דהכובע הוא רק מקצת מראשו ובהמעפורת מעטף כל ראשו ועיטוף הראש הוא כעיטוף הגוף, ואף שבלשון הט"ז סק"י /או"ח סי' ש"א/ כתב נראה דזה על הצעיף לחוד אבל אם מכסה גם הגוף הוה דרך מלבוש פשוט שכוונתו יותר מהצעיף אף שמכסה רק הראש ולא מהגוף כלל נמי הוה דרך מלבוש דהראש בכלל הגוף לענין זה. ותמוה לע"ד מה שהפמ"ג מפרש שיהיה קצת מגופה והח"א מצריך שיהיה רוב גופה מנא להם זה. ועיין במ"ב בשער הציון אות נ"ז שהקשה רק על הח"א אבל היא קושיא גם על הפמ"ג וגם על עצמו שבט"ז מפרש ג"כ שהוא דוקא קצת מגופה ופשוט שכוונת הט"ז במכסה גם הגוף שהוא גם הראש בכלל (ואולי מפרש שאיירי שהצעיף הוא מחזיק כל הראש ואין מה לכסות יותר מהראש וסובר בעצמו דדרך עיטוף מותר להמג"א גם בצעיף לבד אבל הוא דוחק). ומעולם לא היתה כוונתי שיצטרך לעטוף גם קצת מהגוף כדמשמע ממכתב השני של כתר"ה ובפירוש כתבתי שמותר במכסה יותר מכובע התחתון אף שהוא ג"כ רק מהראש אבל המכסה שלנו שאינו מכסה יותר מהתחתון ואינו מציל מצער הגוף אלא מטינוף יש לאסור. רק אם כובע התחתון הוא כזה שירטב מהגשמים ויהיה לו צער הגוף היה שייך להתיר אבל הכובעים שלנו שהם קשים והם עצמם מגינים על הגוף והוי זה רק לאצולי טינוף יש לאסור

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ה סימן יח

פשוט לע"ד שמה שבימים החמים כופלים השרוולים איזה פעמים, הוא אסור לצאת ברשות הרבים, כיון שאין זה צניעות יותר מאילו היו השרוולים קצרים. וכדומה לכך יש ללמוד למקום אחר

ודבריו צ"ע, דלכאו' כיון דהוי חלק מן הבגד, יש להתיר, דא"צ שכל הבגד ישמש לו ללבישה, וצ"ע בזה.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ג סימן מח

בדבר אשה שרוצה לילך מביתה בשבת למקום שלא יהיה לה במה לעשות בדיקה אם יכולה לתחוב מוך במחט לבגדה כדי שיהיה לה שם במה לעשות בדיקה והוא מחמת שראה מע"כ בחו"י סימן קמ"ג במחבר בית צואר פשתן במלבוש צמר במחט אסור משום שעטנז שלכן אולי גם לשבת הוא חבור להתירה לילך דרך רה"ר ובכרמלית. הנה פשוט שאסור דהמוך שחברה לכסותה אינו בחשיבות בגד אף שמחובר לבגד והוא הוצאת משוי ממש, אך שאפשר הוא שלא כדרך הוצאה ולא יהיה בחיוב חטאת מ"מ איסורא הוא ואסורה אף לכרמלית דגם שלא כדרך הוצאה אסרו בכרמלית ובחצר שלא עירבו.

ועיין /או"ח/ בסימן ש"א סעיף כ"ג שכתב הרמ"א דלא מהני מחובר לכסות בדבר שאין דרכו בכך, אף שאיירי בחבור גמור ע"י תפירה, והמ"ב ס"ק פ"ב הביא שהמרדכי סובר דהוא גם משאוי לחייב ברה"ר, והוא במרדכי פ' במה אשה סימן ש"נ בשם הר"מ, וכנראה שמחשיב זה גם דרך הוצאה. ומש"כ הרמ"א שם דמותר לצאת במטפחת שמקנחין בו האף אם מחובר לכסות. והטעם כתב הט"ז /או"ח סי' ש"א/ ס"ק י"ד מש"ג בשם הסמ"ג דאע"ג דהני פצוליט לא הוי מלבוש ולא תכשיט מ"מ כיון שאינו חשוב בטל לגבי כסות, ומטעם זה היה מקום להתיר אף במוך לבדיקה דג"כ אינו חשוב שיש לו ליבטל. אבל נראה דלא שייך זה אלא באם תוכל לעשות הבדיקה אף כשהוא מחובר לכסות, דאם תצטרך להסירו מהכסות בשעת הבדיקה לא שייך שיתבטל להכסות, והא דפצוליט היו יכולין לקנח האף אף כשהוא מחובר להכסות. והמ"ב /סי' ש"א/ בס"ק פ"ד הביא דיש שכתבו דמה שלא חשיב כמשאוי הוא רק בזמניהם דהיה הדרך לתפור כן להכסות הלכך בטל הוא לגבי בגד, והוא אליבא דפי' הגר"א שם שכתב וכן מותר כאן בתפור היטב וכמו זוג שם כיון דהדרך להיות מחובר עיי"ש, ומצוין בשעה"צ להגר"א שלפ"ז בזמנינו שאין הדרך לתפור הפצוליט להכסות אסור, שלכן יש לאסור מכ"ש להבדיקה שליכא זה אלא לפעמים רחוקות בנשים שודאי לא שייך לומר שהדרך כן שודאי אסור. וגם הדרך כן הוא דוקא כשגם בחול עושין כן ולא כשרק בשבת עושין בשביל היתר היציאה.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ה סימן יח ד"ה בהא דנסתפקתי

בהא דנסתפקתי, ביש לה צער מטינוף, שלא תוכל לצאת בחוץ, אם גם זה נחשב אצולי טינוף שאסור, או שהוא צער שמותר. הביא הרב דוד יהושע בלום נ"י ראיה שגם זה נחשב צער להתיר, מהא דכתבו התוס' בדף נ' ע"ב ד"ה בשביל צערו, במגרר גלדי צואה וגלדי מכה בשביל צערו (שלהתייפות אסור משום איסור דלא ילבש, ובשביל צערו מותר), שאף צער שמתבייש בין בני אדם נמי מותר. אבל אולי יש לחלק בין האיסור דלא ילבש, שלא שייך אלא בליפות, אבל בשביל שלא יהא מבוזה הוא גם דרך אנשים. ולא שייך טעם זה בשבת, שהוא מצד איסור הוצאה

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ג סימן מו

בדבר לחגור החגורה שצריך לה בביהכ"נ בשעת התפלה להוציאה מביתו בשבת ע"י שיחגרנה על העניבה שנקרא טיי מצד שהחגורה תאחוז אותה במקומה איני רואה שום היתר, דהא אין זה הדרך של אחיזת העניבה וממילא אין זה אופן התכשיט, דהעניבה אינו בגד אלא תכשיט ואם לא יהיה עליו כאופן שנושאין התכשיש /התכשיט/ לא שייך להתיר, דרק בהפסק בגד מותר ללבש עוד חגורה כדאיתא בתוס' שבת דף נ"ט משום שכן הדרך ללבש חגורה על גבי בגד ליפות לבישת הבגד בהחגורה, אבל על תכשיט העניבה שאין הדרך לאוחזה באופן חגורה אין להתיר.

וללובשה על החלוק שסמוך להגוף נמי אין להתיר כיון שליכא בלבישה זו ענין יפוי הלבישה דהחלוק שלא איכפת להאדם ביפוי לבישת חלוקו שעל בשרו שעיקר הלבישה הוא מצד הזיעה, ורק כשהיה צורך מצד הפסק מלבו להערוה נעשה ממילא מלבוש שהרי אי אפשר היה בלא מלבוש דחגורה, אבל כיון שבשביל זה הא חגורים אנחנו במכנסים שמפסיקין שפיר כדאיתא בתוספות שבת דף י' לכן אין החגורה מלבוש אלא כשהוא ליפות את לבישת הבגד שלא שייך זה בהחלוק שעל בשרו. וגם לבד זה הרי חגורה החלוק במכנסים התחתונים. ולכן אם אינך רוצה לילך בחוץ עם החגורה על הרעקל מוכרח אתה להביא לביהכ"נ שתתפלל בו בעש"ק את החגורה שאתה צריך לה בשעת התפלה למחר

שו"ת אגרות משה חלק יו"ד ב סימן לה

וחגורה על הבעלט דמכנסים אסור אפילו לצורך היותר גדול בעולם, והטורי זהב /או"ח סי' ש"א/ ס"ק כ"ה איירי לצורך המלבוש ולצורך הלבישה, וכנראה לא עיין מע"כ בט"ז גופא אלא בבאה"ט שקיצר וכתב רק ואם צריך להם שרי שהוא לשון שיש לטעות לומר דמתיר כשצריך להם לאיזה דבר אף במקום אחר כהא דחגורה להתפלל, אבל הכוונה לא שהאדם צריך להם אלא הלבישה צריך להם, ואף כשמגביהות הנשים את הבגד שלא יתלכלך וממילא צריכות לעוד חגורה שכתב המ"ב /או"ח סי' ש"א/ ס"ק קל"ד נמי עכ"פ עתה ללבישה זו שלובשת כן מפני הלכלוך צריכה לשתי חגורות

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ד סימן קא ד"ה ה' יציאה

יציאה בשבת כשלובש חגורה דתפלה על החגורה דעור ולהלביש חגורה על מכנסים שאין צורך לה כי המכנסים עצמן נעשו באופן שמהודקין לגוף כמו בחגורה אסור, אבל רוב מכנסים צריכין לחגורה אף שהוא רק לתיקון קטן עכ"פ הדרך שלובשים חגורה מעור שלכן אם צריך לחגורה יסיר את חגורת העור וילבוש החגורה שרגיל ללבוש בשעת התפלה, אבל להלביש חגורה דתפלה על החגורה דעור אסור.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ג סימן א

בדבר אם לילך בטלית קטן של צמר בימים החמים ששמע כתר"ה מאחד שאין ראוי ללבוש בשבת לצאת בו לרה"ר ולכרמלית משום שאין דרך לילך בבגד צמר בימים החמים, אינו כלום, דודאי הוא בגד ורשאי לילך בו לרה"ר בשבת, ועל בגד ממש לא גזרו אף בשביל חשש שמא מפני החום יפשטהו מעליו ויעבירנו בידיו שהוא דרך משאוי, כדאיתא בתוספות והרא"ש שבת דף נ"ז, שלכן פשוט מה שהרבה הולכין בשבת גם בימים החמים בבגד עליון שקורין מאנטל ובמדינה זו קורין קויט, ואין חוששין לשמא יפשטו מעליהם משום שעל בגד ממש לא גזרו, ואף שבמדינה זו הרבה בנ"א רגילין בחול שנושאין בידיהם בימים החמים הדזעקעט, מ"מ כיון שהוא מלבוש גמור לא גזרו, ועיין /בשבת/ בדף ק"כ שמקטורן הוא מי"ח כלים שרשאי להציל בלבישתו גם לר' יוסי ומקטורן הוא מאנטל כדפרש"י, והוא בין בימים הקרים בין בימים החמים, ואף אם נימא דבימיהם לא היו רגילין להסיר מעליו אף בגד עליון, נמי אין לאסור בזמננו שהרבה מסירין, ובטלית קטן כולי עלמא אין רגילין להסיר מפני המצוה שלא ישאר בלא ציצית ולכן ודאי שלא שייך לגזור.

וממילא כיון שלמצות ציצית עדיף יותר בגד של צמר שחייב בציצית מדאורייתא לכל השיטות, יותר טוב גם בקיץ לילך בט"ק של צמר. וכן אני נוהג מטעם דהא חיוב ללבוש בגד החייב בציצית ליכא בעצם, אלא משום שצריך להשתדל לקיים המצוה מצד הא דאמר מלאכא לרב קטינא במנחות דף מ"א סדינא בקייטא וסרבלא בסיתוא ציצית מה תהא עליה ובזמן דאיתא ריתחא ענשינן עיי"ש, ממילא אם טליתות אחרות פטורות מדאורייתא וכדסובר המחבר ברס"ט =בריש סימן ט'= /או"ח/ ושל פשתים נימא שפטרו מדרבנן אף מציצית של לבן דכן סובר ר"ת במנחות דף מ' והרא"ש בהלכות ציצית הביא עוד גאונים שסברי כן, וכן בש"ע סימן ט' סעיף ו' כתב שי"א שלא לעשות טלית של פשתן וירא שמים יחמיר כן, לכן צריך להשתדל לקיים המצוה מדאורייתא לכו"ע ולא בשל שאר מינים, וגם לא בשל פשתן שלר"ת אינו מקיים המצוה, מאותו הטעם עצמו דאמר מלאכא לרב קטינא

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ה סימן יח

במג"א ס"ק נ"ד, אבל אשה אסורה להכניסה. ואע"ג דק"ל דמותר לצאת בשק, מפני שהרועים רגילים לצאת בהם מיקרי מלבוש לכל אדם, שאני נשים שהן עם בפני עצמן. ולכן נ"ל שאם יצאה בטלית המצוייצת חייבת חטאת, אבל דבר שהוא מלבוש גמור לאיש, מותרת אשה לצאת בו.

הקשו, הא לתוס' (ראש השנה ל"ג ע"א ד"ה הא רבי יהודה) יכולה אשה לברך על ציצית ועל תפילין. ואף להרמב"ם (הלכות סוכה פ"ו הי"ג) דאינה מברכת, מכל מקום יש לה מצווה כאינו מצווה ועושה. אם כן תהיה מותרת להכניס. אך בתפילין יש לומר דכיון דשבת לאו זמן תפילין, וההיתר להכניסן הוא רק משום דהוא דרך מלבוש, לא הוי זה ממילא דרך מלבוש לאשה, כיוון שאינה רגילה ללבוש התפילין למצווה בחול. אבל מה שכתב המג"א דבטלית מצוייצת חייבת חטאת, קשה. וצריך לומר שהוא דווקא בטלית גדול, המיוחד לתפילה, שאינו בגד שלה. אך שמכל מקום מצד הטלית, כשמתעטפת, היתה פטורה, משום דמתחממת בו. אבל בשביל הציצית מתחייבת. ועיין בלבושי שרד שגם כן כתב שהוא בטלית של מצווה לתפילה. ואולי זה כוונתו דהלב"ש, ועדיין צ"ע

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ד סימן צ

הנה בדבר חולה ברגליו דאינו יכול להלוך בעצמו וע"י סיוע קביים יכול לילך, שדן כתר"ה אותו כקטן שנוטל אחת ומניח אחת שמותרת אמו לדדותו לרש"י ודעימיה הסוברים דקטן כזה נחשב נושא את עצמו דאפילו אי נמי מגביהה לו פטורה בשבת דף קכ"ח ע"ב, לע"ד לכאורה הוא דוקא בקטן שזהו הליכתו שהרי הוא הליכת כל אדם אבל מצד יראתו ואולי גם מצד קטנות אבריו וחולשת גופו אינו יכול לעמוד על רגלו האחת עד שיניח רגל המוגבהת ולהגביה רגלו המונחת שמחמת זה הולכין וצריך לאמו שתאחזנו ולא יירא ליפול שלכן מגביה ומניח מגביה ומניח והולך ככל תינוקות, ושייך להחשיבו כמהלך ולא ככפות, שלכן סברי דהוא כגדול כבר שנושא א"ע, אבל אדם גדול שהלוכו הוא רק בסיוע קביים הרי אף אם עי"ז יגביה האחת ויניח האחת הרי אין זה כדרך הלוכו שהיה צריך להיות לאדם כזה ובא זה מכח כבדו שאין לו כח להקל עצמו, שלכן אפשר שאין לו דין נושא את עצמו. וגם עצם הסיוע ע"י הקביים לא הכל שוין דאם הוא יכול בכח עצמו של הרגלים להגביה ולהניח יש לו הדמיון אי לאו החלוק שכתבתי, אבל יש שאין ברגליו כח להגביהם אלא ע"י שמגביה גופו ניתק הרגל ממקומו למקום שהעמיד הקביים שזה אין לו שום דמיון גם בלא החלוק שכתבתי.

אבל תלוי זה בהטעמים שפטור בנושא את החי שבארתי בספרי אגרות משה יו"ד ח"א סימן ב', דאם הוא מחמת שליכא חשיבות מלאכה על הוצאה אלא כשלא היה אפשר לבא לכאן ממקום שהיה בלא מעשה האדם הנושאו והביאו לכאן, ואדם כיון שיכול לבא בעצמו אין לזה חשיבות מלאכה אף שאדם נשאו, ואין פירוש נושא את עצמו בשעה שנשאו האדם שזה אינו טעם לפטור, אלא על עצם העתקה ממקום למקום הוא נושא את עצמו, שייך זה גם על חולה זה שאינו יכול לילך בעצמו כיון שעכ"פ ע"י קביים יכול לבא בקושי ואף בזמן גדול לומר שאין לזה חשיבות מלאכה, ואם הוא מחמת שמיקל את עצמו ואין לו הכבדות ממשא שיש לו בעצם לפי המשקל והנפח שלו, שלא היה זה כעין זה במשא שבמשכן, דכן בארתי שם שצריך לומר לרש"י דלעיל ותוס' צ"ד ד"ה אבל, סובר רש"י דקטן שנוטל אחת ומניח אחת הוא גם מיקל עצמו, שחולה ברגליו שאינו יכול לילך אלא כהא דנוטל אחת ומניח אחת אפשר אינו מיקל דאדרבה מכביד עצמו, ויש להחמיר כיון שהוא שיטת רש"י ותוס' והרשב"א וריטב"א, אף שלבעה"מ ר"פ נוטל שלדידיה צריך לומר כטעם הראשון היה מקום להקל דנימא דרק בתינוק פליג שעכ"פ לא יבא בעצמו משא"כ גדול אף שהלוכו היה רק ע"י קביים שייך שיבא בעצמו.

ומסתבר לע"ד דחולה (יומא ס"ו) שחייבין עליו הוא אף כשיכול לילך בעצמו אף יותר מקטן, דעצם החולי שחלה כל גופו הוא מכביד, דהא לא מצוי כלל חולה שאינו יכול לילך מעט מעט, אך אין כל החולים שוים כדבארתי שם. וראיה מתוס' דף ק"ל ע"א ד"ה ורבי אליעזר שעל הקטן קודם המילה הקשו דיביאו אותו לר"א אצל הכלי דחי נושא את עצמו, ותירצו דאחר המילה יהיה חולה דככפות דמי, ואף שכתבתי שם שהוא לר' נתן מ"מ חזינן דמה שחולה אינו נושא את עצמו אינו מצד שאינו יכול לילך דלענין זה הא שוה התינוק דקודם המילה שהוא בריא לאחר המילה שהוא חולה אלא דהוא משום דטבע של חולה להכביד את עצמו, וא"כ ודאי שאף חולה שיכול לילך שייך שיכביד, ומר' נתן נשמע לרבנן דחולה מכביד עצמו אף שהולך מעט מעט דכה"ג בקטן נושא את עצמו אף לרבנן לפ"מ שבארתי לרש"י ותוס', וא"כ יש מקום לאסור באינו יכול לילך מחמת חוליו אלא מעט מעט אף שהולך הלוך זה גם בעצמו.

ובעובדא דהשדי חמד באיש שאינו יכול לפסוע אף פסיעה אחת מחמת חוליו אלא כשנשען על אחרים, יש לכאורה לאסור לישא אותו בכסא לא רק מפני שאינו יכול לילך אלא גם מצד החולי, אך אולי לא היה שם חולה בגופו אלא בהרגלים שמצד חולי זה לא היה שייך שיכביד, אבל עכ"פ הא נשאר האיסור מצד שאינו יכול לילך בעצמו וכדהביא כתר"ה שבספר מנחת יצחק הקשה עליו, וסברת כתר"ה דחוק כדלעיל.

ואף שיש מקום לומר דאינו תלוי כלל בהליכה אף לקולא, דאם מצד החולי ליכא הכבדה אינו כלום אף שאינו יכול לילך מחמת מחלה קטנה באבריו או מחמת שהוא קיטע שכבר נתרפא והוא בריא בכל גופו, לטעם שההיתר הוא משום שמיקל עצמו ול"ד לכפות שאז ליכא קושיא על השדי חמד אבל לדינא קשה לסמוך על זה.

אבל לע"ד יש טעם גדול להתירו שישב על כסא עם אופנים שיכול לגלגלה בעצמו דהוא כמנעל שלו ועדיף ממנעל, דבמנעל לא כל דבר שנועל על רגליו מותר לצאת בשבת כמנעל של עץ לרש"י שבת דף ס"ו ע"א אליבא דר' יוסי, אלא הוא כבגד מאחר שיושב עליו ואף שאינו קשור להכסא הוא בגד שלו שמותר, כשליכא חשש דמשתליף ואתי לאתויי, וכמו שמותר בשבת לצאת קיטע בכסא וספסלים קטנים שבידו והספסלים אינם קשורים, והתוס' התם דף ס"ה ע"ב סוף ד"ה הקיטע וביומא ריש דף ע"ט ד"ה הקיטע הוכיחו מזה להתיר לילך במקלות למי שאינו יכול לילך בלא מקל, וברא"ש בשבת שם מפורש דהראיה הוצרכו מחמת דאוחזן בידו בעלמא בלא קשירה, ואיפסק כן בש"ע /או"ח/ סימן ש"א סעי' ט"ז וסעי' י"ז, ומה שיכול בקביים לילך קצת אין להחשיב זה ליכול לילך בביתו בלא מקל שאסורין לצאת במקל, דהוא דוקא כשיכול לילך בעצמו דאם דוקא בקביים ודאי מותר דמ"ש קביים מהמקל, וכ"ש הכסא שיושב עליו שעדיף, וגם לדרך רחוקה קצת שאינו יכול לילך מסתבר שאף מי שיכול לילך מעט בעצמו שנמי יהיה מותר בכסא זה שעם אופנים, דמה שאוסרין הוא משום שגם במקל לא ילך יותר מכפי שהולך בעצמו. אבל אחרים יהיו אסורין להוליכו, דהא מדרבנן אסור לישא אף אדם בריא שנושא את עצמו ובזה אפשר יהיה אסור מדאורייתא כדלעיל, וכשיבא למקום גבוה כגון מדרכה שהוא גבוה מהרחוב יוכלו אחרים להגביהו שהרי הוא פחות מד' אמות, ואם ליכא בחצר ביהכ"נ אסקופה וכדומה דברים המונעים את הכסא עם האופנים מליכנס הרי לא יהיה שום איסור, אך אם יש שם דבר המונע מליכנס הרי כשיגביהו אותו תהיה הכנסה מרה"ר לרה"י =מרשות הרבים לרשות היחיד= שאסור אבל יש עצה לומר לנכרי דיגביה ויכניס רק חצי הכסא שיושב עליו דהא ליכא חיוב ואיסור מדאורייתא עד שיוציא את כולו כדאיתא בדף צ"א ע"ב ואיפסק ברמב"ם פי"ב משבת הי"א, ונכרי אחר יגביה המקצת שמבחוץ באופן שיהיה שוה להחלק שבפנים כדי שיוכל הוא עצמו לגלגלה ולהכניסה כולה, ויהיה זה ג"כ אמירה לנכרי בשבות דרבנן שמותר לצורך גדול כדאיתא בסימן ש"ז סעי' ה', וכיון שהוא חולה שיש לו צער גדול מזה שלא ילך להשמחה של קרובו יש מקום להתיר.

והולכת הקביים שהוא אמירה לנכרי במלאכה דאורייתא שחידש כתר"ה דכיון דכשיבא לשם יצטער טובא בהליכתו אין בו איסור אמירה לנכרי, ומכיון דבמקום צער לא גזרו אין זה דחיית איסור ואין לו למנוע עצמו מלילך לשם דלא מיקרי שמביא עצמו לידי דחיית איסור דאמירה, אך מסתפק כתר"ה שמא מותר לומר לנכרי שיביא לשם אף קודם כיון דכשיבא לשם יצטער, אבל הא דוקא במצטער שחלה כל גופו מזה מותר כדאיתא בלשון הרמ"א /או"ח/ בסימן שכ"ח הי"ז, ולא שייך זה במה שרוצה לילך לשם. ומה שברור לכתר"ה דאם אחד רוצה לילך לאיזה מקום לדבר מצוה ויודע שודאי יחלה שם ויצטרך לרפואה ע"י אמירה לנכרים יהיה מותר לילך כיון דבמקום חולי וצער לא גזרו, לכאורה לא מסתבר זה דאף שלא גזרו במקום חולי הוא כשאיכא החולי אבל לא כשליכא החולי. והא פשוט דאף לר"נ ביומא דף ו' ע"ב דטומאה הותרה בצבור אף ללישנא בתרא דהותרה לגמרי אף כשאיכא באותו בית אב גם טהורין יהיה אסור ליטמא לכתחלה ולהקריב בטומאה, ולכן בלא ראיה אין להתיר. ובעצם איני רואה צורך כלל דאם בקביים יכול לילך הרי ודאי ע"י סיוע דאינשי יוכל לילך, ונשאר רק מה שלא נעים לו להטריח אינשי, שזה ודאי אינו כלום להתיר אמירה לנכרים. והנני ידידו מוקירו, משה פיינשטיין.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ה סימן יט

בעניין מה ששאלת אודות אשה סומית, ה' ישלח לה רפואה שלמה במהרה, אם מותרת לילך במקל ברה"ר בשבת.

הנה בעצם העניין דהליכה במקל בשבת וי"ט לאינשי שקשה להם ללכת בלא מקל, בשו"ע או"ח סימן ש"א סעיף י"ז איפסק בחיגר שאפשר לו לילך זולתו, היינו בלא מקל, דאסור. ופשוט שהוא אף שרק בקושי הולך בלא מקל, נמי אסור. דאי לא כן, פשיטא, דהרי הוא ככל אדם. אלא דאף שקשה לו ההליכה בלא מקל, כיוון דעכ"פ יכול לילך גם בלא מקל, אסור לילך במקל. ובסעיף י"ח איפסק גם שסומא אסור לו לצאת במקל, והוא מגמ' ביצה דף כ"ה ע"ב, דת"ר אין הסומא יוצא במקלו. ופרש"י, דהווי דרך חול, וזילותא די"ט הוא. וברא"ש שם (סי' ה') איתא משום דהסומא אין לו צורך למקל להילוכו, אלא לתרוצי סוגיא עביד. ובמג"א שם ס"ק כ"ח, כתב בטעם איסור סומא, כיוון דיכול לילך בלא מקל, ונראה דהוא פירוש על טעם הרא"ש.

אבל הא לכאורה תמוה, מאחר דההיתר דאינו יכול לילך כלל בלא מקל, הוא משום דכמנעלים דידיה חשיבא, כמפורש ברא"ש שם, מ"ט לא יתחשבו גם כמנעלים דידיה בשביל זה שיותר טוב לו לילך במקל, מחמת איזו סיבה שהיא. וי"ל דנהי שמנעלים ממש, אף כשניחא לו יותר לילך בלא מנעלים, אלא יחף, או בכריכת סדין וכדומה, נמי מותר לצאת במנעלים - הוא משום דמנעלים הוא לבוש. שלבד עניין הליכה, הוא בגד ככל בגדים. אבל המקל, שאין בו עניין לבישה, וכל עניין חשיבות בגד הוא מצד ההליכה, שיותר טוב להאדם לילך במקל, כמו שאיכא לאינשי מעלה והנאה לילך במנעלים, שגם בשביל זה יש להם חשיבות בגד - הוא דווקא כשאינו יכול לילך כלל בלא מקל.

אבל הא לא מוכרח טעם זה. דהא יש גם לומר שכיוון שעניין תועלת ההליכה לבדה עושה למנעלים את חשיבות המנעל, שהוא בגד, היינו להיות בחשיבות בגד אף בלא לבישה, שהרי מקל שאי אפשר לילך בלעדיו, גם הוא נחשב כמנעלים אף שאין בו לבישה כלל, הנה גם במה שיותר טוב לו ללכת במקל אף שאין זה הכרח גמור בשבילו, נמי יש להתחשב בגד, דבסברא ליכא חילוק לכאורה. ובכלל לא מובן, היכן מצינו שהתועלת בלא לבישה, אלא בדרך משא, מתחשב לבגד, עד כדי שנימא דהמקל שנושא בידו יתחשב בגד מצד התועלת, אף שליכא לבישה. דקב דקיטע וכיסא וסמוכות שלו, דבמתני' דשבת (ס"ה ע"ב), הוא לבוש וקשור בהן. עיי"ש בפרש"י בדבר שלא מתלבש בו, כמו בכיסא דקיטע, שכתב (ס"ו ע"א ד"ה כיסא) והכיסא קשור לו מאחוריו, והוא לכאורה כדי שיתחשב לבישה. אבל כשנעיין, מוכרחין לפרש בכוונת רש"י שרק מצד המציאות שא"א לו להחזיק בידו, כתב שהכיסא קשור לו מאחוריו. דהא על הספסלים קטנים שנסמך בהם על ידיו, לא כתב (שם) שהם קשורין לידיו, משמע שאוחזם ונושאם בידו, בלי שום לבישה, ולא שום קשירה. ומפורש כן ברא"ש (שבת פ"ו סי' י"ז), שכתב ופרש"י כשהוא מהלך סומך על ידו בספסלים קטנים, ואותן ספסלים אוחז בידו, והיינו בלא שום לבישה ואף בלא שום קשירה. ומוכיח הרא"ש מזה לחיגר, שיכול לילך במקלות, אע"פ שאין קשורים בו, אלא שאוחז בידו. ופי' בק"נ שהוא ממה שמפרש רש"י דאותן הספסלים אוחזן בידו, ואוחז הוי דומיא דמקל, ואינו אוסר לצאת בספסלים שבידו, עיי"ש.

וא"כ מוכרחין לומר דמש"כ רש"י על הכיסא, דהוא קשור לו מאחוריו, הוא מצד המציאות, שלא שייך שיחזיק בידו, דהרי ידיו אוחזין הספסלים. אבל אם היה שייך שיחזיק בידו אחת הספסלים, ובידו השניה את הכיסא, יהיה מותר אף בלא קשירה. ולכן לא הזכיר זה הרא"ש, שרש"י מצריך שיקשור הכיסא, משום שאין זה עניין מצד דינא, אלא מצד שכן עושין, מצד הכרח שלו, שאין לו אופן אחר, מאחר שידיו מחזיקין את הספסלים. אבל אם היה אפשר לו, היה רשאי להחזיקם בידו, כמו שרשאי לאחוז את הספסלים בידיו. וכיוון שאין זה מצד הכרח לדינא, לא נקט זה הרא"ש. והר"ן דנקט זה, הוא משום דדרכו להעתיק כל לשון רש"י. ונמצא שלרש"י נחשב בגד מצד התועלת דהליכה, אף בלא שום לבישה וקשירה, שלכן יש גם להתיר לצאת במקל שבידו כדכתב הרא"ש אליביה.

אבל מסיק ברא"ש, שנראה דדווקא מי שאינו יכול לילך בלא מקלות, אבל זקן ההולך בביתו בלא מקלות, ובחוץ נשען על מקלו מחמת תשות כוחו, לא יצא בו בשבת. ולכאורה לא מובן כדלעיל. והיה שייך לומר דבעצם סובר הרא"ש כרש"י, שא"כ שייך להתיר גם במי שקשה לפניו לילך בלא מקל אבל אין המקל הכרחי לו לגמרי. ורק שהוא מחמיר למי שאפשר לפניו לילך אף בקושי, משום שלא ברור לו הדין, אף שיותר נוטה לו להתיר. אבל לשון הרא"ש משמע שסובר כן בעצם הדין, דהא לא כתב ויראה דלא יסמוך ע"ז אלא מי שאינו יכול לילך בלא מקלות. שזה תמוה לכאורה, שהרי סו"ס מה חילוק מקל מנעל, ומה איכפת לן שיכול לילך בלא המקלות.

ואולי אין טעם הרא"ש משום שהמקל הוא כמנעל אצלו, כפשטות לשון הרא"ש בביצה פ' אין צדין סימן ה', אלא לשון זה לאו דווקא. אלא כוונתו דכרגלו הוא לו, מאחר שאינו יכול לילך בלא מקל. וראיתי לשון זה בערוך השלחן סימן ש"א סעיף ע', שכתב חיגר שאינו יכול לילך בלא מקל, מותר לילך בו, אפילו אינו קשור בו, דאינו משוי, שהרי אצלו הוא כרגלו, עיי"ש. ופשוט שהעה"ש לא שייך למיפלג על הרא"ש, אלא שמפרש כן גם בכוונת הרא"ש, דאין כוונתו כמנעלים בדווקא. דהא המנעלים אין מועילין לעצם ההילוך כל כך, שאי אפשר לילך בלעדיהן, רק למעונגות בנשים שאינן יכולות לילך בלא מנעלים, כמשמעות הקרא בפרשת תבוא (דברים כ"ח, נ"ו) דכתיב, הרכה בך והענוגה אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ מהתענג ומרוך. ואפילו באיש הרך והענוג (שם כ"ח, נ"ד) לא הוזכר זה. שלכן סובר עה"ש שעיקר הכוונה ברא"ש הוא שהמקל מועיל להליכה כרגלו. ורק משום דרובא דרובא מאינשי הולכין כשהן לבושין במנעליהם, נקט הרא"ש שהמקל כמנעליו. אבל כוונתו הוא, שהוא כרגלו. וכיוון שההיתר לילך במקלו הוא משום שהוא לו כרגלו, שפיר סובר דלא שייך להתיר אלא למי שאינו יכול לילך כלל בלא מקל. דביכול לילך אף בקושי בלא מקל, הרי ניכר וידוע לכל רואה ומכירו שיש לו רגל להליכה בלא המקל. ואין המקל במקום הרגל, שהוא עיקר ההילוך, אלא רק לעזור שיהיה נוח לו לילך יותר קצת, שאין זה אלא משוי, מאחר דיש לו רגל להליכה. ולא שייך להחשיב המקל כרגל אף לא רק להליכה בלבד.

ולדינא יש להחמיר כהרא"ש, אף במקום שיש עירוב. דהא האיסור איתא בביצה ביו"ט, שליכא איסור הוצאה לצורך. ובוודאי הוא צורך אף למי שיכול גם לילך בלא מקל, כיוון שטוב לפניו יותר במקל, וכ"ש למי שקשה לפניו ההליכה, וכן לסומא. ומ"מ תניא דאסור לצאת במקל, אף לסומא. ורק מי שא"א לו לילך בלא מקל יש להתיר. והאינשי מקילין בזה, שכל מי שקשה לפניו ההילוך, אף שיכול לילך בלא מקל, יוצאין במקל, ואף במקום שליכא עירוב. וצ"ע בזה, כי נוטה להחמיר זה למעשה, אפילו לסומא, וכ"ש לסתם אינשי. וכבר נתפשט להיתר שלא שייך למחות, דמוטב שיהיו שוגגין, ובפרט אצלינו בזה"ז, שכמעט ליכא רה"ר גמור האסור מדאורייתא, ומ"מ צ"ע.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ה סימן יח

הטעם דבאלה ורומח חייב, אף שעתה הם תכשיטין - דהא לא יפלגו רבנן על רבי אליעזר בשבת ס"ג ע"א לומר דגם עתה אינם תכשיטין - אלא שאומרים משום דלעתיד יכתתום הוא גנאי, נראה דהוא כטעם שכתב רש"י בהמוצא תפילין, בב' זוגות, עירובין צ"ה ע"ב ד"ה תנא קמא סבר שבת זמן תפילין דהבל תוסיף עושה כמשוי, והכי נמי הוא משוי מטעם זה דגנאי לעתיד לבוא. ואף שאינו איסור כבל תוסיף, מכל מקום כיון שהוא גנאי להתקשט בזה, נמי עושה כמשוי. אבל קסדא ומגפיים שהם מלבוש ממש אף שהוא גנאי אינו עושה שיהיה כמשוי. ועיין גם אגרות משה או"ח חלק ד סימן ע"ה דף ק"נ ד"ה ואדרבא.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ד סימן פא

בדבר העוסקים בעניני הצלה שהוא ענין גדול של פק"נ בערים גדולות כנוא יארק וברוקלין וכדומה שלובשין על בגדיהם מכשיר קשר (ראדיא) קטן שבזה שומע מה שמצוין אותו מהמשרד (האפיס) של חברת הצלה לאיזה מקום שצריך לילך להציל כדי שיוכל תיכף בלא שום שהיות ליקח מה שצריך להצלת הנפש שנשאלת ע"י חברך ר' זאב שמואל יעקב פייערשטיין שליט"א, אם יכול לצאת שהוא דבר קשה מאד לפני חברי ההצלה שביום השבת לא יצאו כל היום מהבית וימנעו בשביל זה הרבה מלהיות מחברי ההצלה.

והנה מהא דתנן לא יצא האיש לא בסיף ולא בקשת בשבת דף ס"ג ע"א תנן שם הטעם שפליגי על ר"א שסובר דנחשבו לתכשיטין דאמרו חכמים משום שאינן אלא לגנאי, אלמא דאף שהן דברים שאינם עניני הלבשת הגוף וגם אינם קישוטין שמייפין את האדם דאינם מזהב וכסף אלא ממינים שאין מייפין כלל כברזל ועצים, נעשו בחשיבות תכשיטין מאחר דזה מראה חשיבות האדם שהוא גבור שהוא חשוב לעלמא וצריכין ליה לעניני הצלה כשבאין עכו"ם בגייסות על ערי ישראל, ולמד ר"א זה מקרא דכתיב חגור חרבך על ירך גבור שמסיק הקרא הודך והדרך, היינו דלכן הוא הודך והדרך, דהוא משום דבזה נראה גבור דהוא חשיבות ומעלה אף שלא בשעת מלחמה.

והנה פליגי שם אמוראי אליבא דר"א מה השיב לרבנן על מה שהקשו לו וכי מאחר דתכשיטין הן לו מפני מה הן בטלין לימות המשיח דלחד לישנא השיב בברייתא לפי שאינן צריכין שנאמר לא ישא גוי אל גוי חרב והקשה הגמ' ותיהוי לנוי בעלמא ותירץ אביי מידי דהוה אשרגא בטיהרא, ולאיכא דאמרי השיב דאף לימות המשיח אינן בטלין כשמואל דאמר אין בין העוה"ז לימות המשיח אלא שעבוד גליות לבד, ולכאורה תמוה הא עכ"פ גם שמואל מודה דעל ישראל לא יבא שום גוי למלחמה דהא אמר שבימות המשיח לא יהיה שעבוד גליות שדוחק לומר דכוונת שמואל שיהיו מלחמות גם על ישראל וילחמו הגבורים בכלי זין אבל אומר שבכל המלחמות ינצחו ישראל ולא יהיו משועבדים לשום עם בעולם ומאחר שיהיו מלחמות יצטרכו לכלי זין, דהא מפורש בעירובין דף מ"ג ע"ב אליהו לא אתי במעלי שבתא משיח אתי דכיון דאתי משיחא הכל עבדים הן לישראל והוא מהפחד הגדול שזה אינו מצד היראה מהכלי זין, וכמה מלחמות למלכים הצדיקים היה בלא כלי זין כמו ליהונתן ולדוד עם גלית ולאסא וליהושפט ולחזקיה שנצחו בלא כלי זין שא"כ ודאי מלך המשיח לא יצטרך לכלי זין, וברמב"ם אף שכתב בפי"א ממלכים ה"ד שמלך המשיח ילחם מלחמות ה' שיש מקום לומר שיהיה בכלי זין הרי כתב אח"ז בפי"ב ה"ב שרק מלחמת גוג ומגוג יהיה בתחלת ימות המשיח שמשמע שאח"כ לא תהיה עוד מלחמה בימות המשיח, ובקראי דיחזקאל לא הוזכר כי מלך המשיח וישראל ילחמו בכלי זין אלא השי"ת יהרגם בדבר ובדם וגשם ואבני אלגביש ואש וגפרית, והכלי זין שהביאו גוג ומגוג לא יקחום להיות אצלם לצורכי מלחמות אלא בערו בהם אש, הרי שלא יצטרכו ישראל לכלי זין בימות המשיח, ולכן כתב הרדב"ז בפי"ב ה"א לתרץ קושית הראב"ד מה שראוי להאמין בזה שהדברים הם כפשוטם בארץ ישראל אבל בשאר ארצות יהיו מלחמות, וכן כתב מהרש"א שבת שם בח"א ע"ז דאמר שמואל דלא יהיה לישראל שעבוד מלכיות אבל באוה"ע יהיו מלחמות וקרא דגם גוי אל גוי לא ישא חרב יהיה רק לעוה"ב והוא כרדב"ז, וא"כ אף לשמואל הרי לא יהיה צורך בישראל לכלי זין. וצריך לומר דכיון שבאוה"ע הא יהיו מלחמות הרי יהיה שם מעלה לגבור שבשביל זה הוו כלי זין ענין נוי בזה שנראה עי"ז שהוא גבור אף שבכאן בא"י אין צורך לגבורים וניתוסף נמי שבח להשי"ת אשר נתן פחדו על כל הגוים אשר אין צריכין לגבורים וכלי זין, אבל להסוברין דלימות המשיח כבר לא יהיו מלחמות בעולם כלל אף לא באוה"ע שנמצא שאין בגבורים שום צורך אין זה שום נוי ולא שום שבח למקום בשביל העבר שהיה חשיבות ומעלה בגבורים מאחר שימות המשיח הא עדיפי וחשיבי שכולן יהיו צדיקים ולמה להו להתנאות בדבר שרק כשאיכא רשעים בעולם היה לזה צורך, ומסתבר שמה שאמר אביי מידי דהוה אשרגא בטיהרא הוא ג"כ אלעתיד שגם בלילה לא יהיה חשך דאור הלבנה יהיה כאור החמה שלשרגא לא יהיה שום צורך דבעוה"ז שהלילה הוא חשך וצריכים לשרגא הרי גם ביום הוא ענין נוי וכבוד כדנוהגין שבסעודה חשובה כפורים וסעודת נישואין מדליקין נרות לכבוד ולברית מילה מפורש בסנהדרין דף ל"ב ע"ב באור הנר בברור חיל משתה שם שפרש"י שהוא אור הנר ביום לכבוד ברית מילה וכן בתוס' בד"ה אור שכתבו מכאן נהגו להדליק נר במילה, אלא צריך לומר שכוונתו לעתיד שגם בלילה יהיה באור גדול לא יהיה אור הנר ענין נוי וכבוד משום דליכא צורך אף בלילה.

ועיין במהרש"א בח"א שכתב דאין להקשות מעוה"ב דהוא לאחר תחיית המתים דאז הא לא ישא גוי אל גוי חרב דאם לא קיימי הקראי על ימות המשיח הא עכ"פ קיימי על זמן התחייה שיהיו אכילה ושתיה וכל צורכי חיים הגשמיים אבל לא יהיו אז מלחמות בעולם ויקשה לרבנן על ר"א אחרי שהשיב להם לל"ב דלא יבטלו לימות המשיח מהזמן של אחר תחיית המתים, דאיכא למימר כדלעיל לפי שאינן צריכין, שא"כ נמצא שליכא שום מחלוקת בין הני תרי לישנא לענין התירוץ דר"א דהעיקר הוא לפי שאינן צריכין ורק לענין מה ששאלו מימות המשיח איכא מחלוקת איך השיב להם ואולי צריך לומר דלא"ד ודאי שאלו אחר שתירץ דאף לימות המשיח אינן בטלין מעוה"ב ותירץ ר"א לפי שאינן צריכין, אך לא מסיק זה הגמ' משום דמוכרחין לומר כן. ונמצא לפ"ז שרבנן דפליגי הוא מחמת שלא סבירא להו טעם דאין צריכין לסלק בשביל זה קושיתם דמ"מ כיון שאיכא חשיבות בגבורים שייך שיהיו כלי זין דמראין חשיבות האדם שהוא גבור ענין נוי מחמת שכן הלכו הגבורים מלפנים, אבל מה שאדרבה פליגי על ר"א הוא מטעם דאינן אלא לגנאי ענין צורך זה שהוא מחמת שיש רוצחים בעולם ושבשביל החטאים באו גם חיילות מאוה"ע על ישראל וגם באים להצר על ערי ישראל ולא היה הזכות להנצל מהם בלא ענין כלי זין שלכן הוא גם זכרון חטאי ישראל שמטעם זה הוא גנאי לא רק לעתיד אלא גם בזה"ז ובערי גליות שצריכין לזה הוא גנאי מה שבחטאינו צריכין לזה ומטעם זה אינם תכשיטין.

וא"כ נמצא שבדברים שליכא גנאי אף שלא יהיה זה לעתיד הוא לרבנן תכשיט מה שמראה על מעלת האדם ועל מעשיו הטובים ואדרבה שלדידהו עוד יהיה זה תכשיט גם לעתיד, אף שלר"א משמע שלא יהיה תכשיט לעתיד מטעם דלעתיד יהיו הכל בריאים ולא יצטרכו לרופאים וא"כ אין לזה צורך דהוא כשרגא בטיהרא, ולרבנן שמה שלא צריכין אינו טעם לסלק הנוי מזה גם לעתיד יהיה זה נוי, אבל בזה"ז שעדיין צריכין העלמא לרופאים ולמתעסקים בהצלת נפשות הוו הדברים לצאת לבושים בהם בחשיבות תכשיטים לכו"ע בין לרבנן בין לר"א. ולכן מכשיר קשר קטן שלובשים כדי שישמעו בכל מקום שיהיו לאיזה מקום צריך לילך להציל מותרין לצאת בהם אף בשעה שאין צריכין לזה גם בשבת משום שהוא בחשיבות בגד, וכ"ש בשעה שצריכין שהוא כמעט תמיד שודאי אמת שהוא דבר קשה מאד שלא יצאו מבית כל השבת שאיכא בזה גם משום חשש דימנעו הרבה מלהיות מחברי ההצלה, ולא שייך להכין נכרים ליום השבת דצריך לזה זריזות יתירא והנכרים שלא איכפת להו בפק"נ =בפקוח נפש= אף שלוקחים שכר אינם זריזים כלל וכמפורש ביומא דף פ"ד ע"ב דאין עושין כל ענין פק"נ ע"י נכרים וכ"ש בחברי ההצלה שצריך זריזות ביותר שאיכא גם היתר זה.

שו"ת אגרות משה חלק יו"ד ג סימן מז ד"ה ג' אם

ג' אם מותר לאשה לצאת בשבת במוך כדי שבגדיה לא יטנפו בדם ובדבר אם אין להאשה צער הגוף ממש בזה שיפול הדם על בשרה משום שהוא בימים אחרונים של השפוע דאינה שופעת כל כך אבל היא מוכרחת לצאת לשמחת בר מצוה של בנה בביהכ"נ וצריכה להיות שם בבגדים נקיים, הנה פשוט דצער זה אינו עושה שיתחשב דרך מלבוש דרק מצד צער הגוף שלא יכאב לה הדם עושה שיתחשב דרך מלבוש כשאר מלבושים שהם עשוים להגנת הגוף כדכתב המ"ב בסימן ש"א ס"ק נ"א אבל לא בשביל צער אחר שאין בזה ענין הגנת הגוף, וצריך להוסיף דאף שגם דברים שלא שייכי להגנת הגוף אלא ליופי כתכשיטין וגם לא שזה עצמו הוא תכשיט אלא שמתקן המלבושים שלה כמחט שאינה נקובה דהיינו שסוגרת מפתחי חלוקה ובאגוז ואבן שפורפת טליתה וכן תיקונים אחרים, דהתם נתבטל להבגד מאחר שהם תחובין וכרוכים בהבגד לתקנו והמ"ב כתב בסימן ש"ג ס"ק כ"ד דהרי הוא כבית יד להמלבושים וכן הוא בפורפת על אגוז ואבן, אבל המוך לבלוע הדם אף אם נימא שהוא ג"כ תיקון להמלבושים בזה שיגרום שלא יתנטפו ויהיו יפים דמאחר שהוא בפני עצמו ולא בתוך המלבוש לא שייך שיבטל להבגד בשביל מה שמתקן אותו וכן לא שייך להתחשב בית יד להבגד, וגם בכלל לא שייך להחשיבו שמתקן להבגדים מאחר שאינו מתקן כלום מכפי שהם עכשיו אלא שגורמים שלא יתקלקלו בזה שמונע את הדם מלבא להבגדים אבל איני רואה בזה שום עגמ"נ =עגמת נפש= דהרי כשהיא שופעת הרבה דם שיש לה צער הגוף בסתמא מותרת להשים מוך לבלוע הדם וגם לקשור איזה חתיכת בגד אף לפניה לבד, ובאינה שופעת אלא יש לה לחוש רק לטיפות שלא יהיה לה צער הגוף תלבש שנים או שלשה זה ע"ג זה מהמכנסים שקורין תחתונים (בלומערס) שדרך הנשים תמיד ללובשן, שדרך שנים ושלש לא יעבור מעט הדם לטנף בגדיה.

שו"ת אגרות משה חלק או"ח ג סימן מז

בדבר המוך דחוק שנותנת האשה בגופה להחזיק שם מקודם השקיעה עד אחר בין השמשות להפסק טהרה לידע שנפסק הדם להתחיל למנות השבעה נקיים אם מותרת לצאת בו לרה"ר בשבת, הנה לכאורה יש לאסור כיון שכבר אינה חוששת לנפילת דם על בשרה שתצטער מזה שזהו ההיתר לצאת במוך שהתקינה לנדתה שכתבו התוס' בשבת דף ס"ד, ואף לרש"י שם שמתיר במוך שנבלע בו הדם ולא יטנף בגדיה, הוא משום דגם צורך זה מחשיב למלבוש דהוא כמו יפוי הלבישה בהבגדים שהיא לבושה באותו זמן ששופעת הדם. והחלוק מהצלת טינוף דכיס הזב שאסור בדף י"א /שבת/ עיין בחדושי הגרא"מ הורוויץ שכתב דזב כיון שאינו שופע תמיד הרי בשעה שאינו צריך הוא משוי, וטעמו תמוה דאם הצורך לרש"י מחשיב ליפוי לבישה והדרך דזבים הוא להניח הכיס כל היום בשביל הספק דשמא יראה זיבה ויטנף דבשביל שהדרך כן מחשיב המקשה לדרך הוצאה בכך לחייבו חטאת הרי אדרבה הי"ל להקשות דלכן יהיה מותר לגמרי כמלבושיו ואיך יועיל סברא זו להחשיב שהוא משאוי ושמוציא כדרכה לחייבו חטאת, וא"כ משמע כתוס' דלצורך אצולי טינוף אין לזה חשיבות לבישה אף שהוא צורך גדול ולכן שפיר עושה הצורך שהוא דרך הוצאה לחייבו חטאת כדהקשה. ואולי כיון שלא שהצורך לזה יחשיב זה למלבוש אלא שההיתר לרש"י הוא בשביל יפוי הלבישה דשאר בגדיה שלבושה אז, לכן הרי בשעה שאינו רואה זיבה הא ליכא יפוי לבישה בעצם, ורק שלבש הכיס מצד חשש שמא יראה ויהיה אח"כ יפוי לבישה נמצא שהוא עתה צורך בלא יפוי לבישה שהוא משאוי ועוד חמור שהוי מצד הצורך דרך הוצאה בכך לסברת המקשה. עכ"פ בזמן שמניחה המוך להפסק טהרה כבר אינה שופעת דם ואין לה צורך לאצולי מטינוף רק לידע לענין ספירת הנקיים שהוא משאוי ואם היה זה חיוב ממש היה לן גם לחייבו חטאת באם הוא לרה"ר כמו בכיס של זב כשצריך ספירה גם לרש"י.

אבל מאחר דהנחת מוך דחוק אינו מדינא אלא לחומרא בעלמא והרבה פעמים אין צורך אף להחמיר כלל והיא הוצאה בעלמא אין להחשיבה כדרך הוצאה והוא שייך לאסור רק מדרבנן, ולכן יש טעם גדול דבהוצאה כזו שהוא בבית הסתרים דמטה שאין דרך להוציא כלל דרך שם, הוא מלתא דלא שכיחא של"ג בו רבנן אף בשבת וכ"ש בין השמשות שעל הרבה עניני שבותים לא גזרו ביה"ש. אבל מ"מ כיון שלא מצינו זה בפירוש להיתר מן הראוי להחמיר כל זמן שאין לנו ראיה ברורה להיתר.

שו"ת אגרות משה חלק יו"ד א סימן מח ד"ה ובדבר המחט

ובדבר המחט שאינו תכשיט ומניחין הנשים בשערותיהן, כפי ששמעתי עושין זה להעמיד קישוריהן שיהיו השערות במקומן שלכן מותר כדאיתא במג"א סי' ש"ג סק"ח עוד יותר מאם היה תכשיט דהמג"א אוסר דלמא שלפה. ואם אינה מעמדת קישוריה רק מכינה לאיזה צורך שתצטרך אסורה ובזה אוסר המשנה ברורה בס"ק כ"ה

שו"ת מנחת שלמה חלק א סימן ט ד"ה והתינח אם /הערת המחבר/ +כתבנו במקום אחר דאפשר שמותר לצאת בשבת לרה"ר עם מכשיר כזה ולא חשיב כמשא משום דהו"ל כקמיע מומחה כיון שבלא שום מעשה יש לו ע"י זה אוזן לשמוע. ומסתבר דאף שאין זה דרך סגולה מ"מ אם זה מועיל בדרך הטבע כ"ש דעדיף טפי כיון שעיקר הטעם הוא משום דתכשיט הוא לו כאחד ממלבושיו, ולכן כמו שמותר לצאת בהם לרה"ר בקמיע לשמוע ה"ה נמי דשרי במכשיר. וכן כתבו גדולי עולם לענין משקפיים דטעמא דשרי לצאת בהם לרה"ר הוא משום דחשיב כקמיע מומחה (ראה במנחת שבת סי' פ"ד אות ו') ועיין ברש"ש למס' שבת דף ס"ב שמצדד לומר דהיתר קמיע הוא רק למי שיש לו חולי משא"כ להעביר ריח רע אסור מפני שאין בזה חולי (לענ"ד דבריו תמוהים מכמה מקומות ואף הוא עצמו חזר מזה) מ"מ נראה דמי שאזנו כבדה משמוע חשיב נמי כחולה, ואף שהמכשיר אינו מרפא מ"מ הו"ל כקמיע מומחה לשמוע. ואף שגם המאירי כתב שם דטעמא דאסור מפני שזה לא מרפא רק מעביר את הריח, מ"מ נראה דמה שהמכשיר מקרב לאזניו את קול המדבר ושומע עדיף טפי מהעברת ריח ע"י דבר אחר. גם עיקר דברי המאירי צ"ע מאי נ"מ אם זה מרפא או לא סו"ס הו"ל כאחד ממלבושיו אשר גם הם רק מגינים ולא מרפאים ועיין גם במשנ"ב סי' ש"א ס"ק ק"ח דאפי' אם אינו מרפא אלא מגין מצער ג"כ מותר, וגם מאי שנא מאבן תקומה שלא תפיל דשרי גם לפני שנתעברה או קשר שעושין שלא תשלוט עין רעה, ועיין בכף החיים סי' ש"א אות קל"ה שמתיר לצאת עם עשב הנקרא פיגם בשבת משום רפואה מעין רעה וכישוף, ומסתבר דכמו שמותר להגן עצמו מעין רעה בשעה שאנשים רואים אותו כך גם מותר לצאת במכשיר כדי לשמוע בשעה שמדברים אליו. ואין לומר שההיתר של קמיע הוא רק להציל מצער הגוף, כיון שלא נזכר להדיא הך כללא, ותו דחסרון שמיעה חשיב נמי כצער הגוף וכמאמרם חירשו נותן לו דמי כולו. וגם מסתבר דכמו שחיגר מותר לילך בשבת עם מקל מפני שזה כרגלו כך גם המכשיר הזה הוא כאזנו. אך א"כ יהא מותר מעיקר הדין לצאת בשבת עם מטריה לרה"ר כשהיא פתוחה מערב שבת מפני שזה כקמיע להגן על גופו מפני הגשמים או השמש, שהרי ההיתר של קמיע אינו דוקא כשלובשו תמיד ואינו מסירו ממנו כמבואר בכמה מקומות, וגם מותר לצאת בשבת אפי' בקמיע שרק אוחזין ביד ואינו לובשו על גופו (עיין בנהר שלום סי' ש"א סק"ו ובשפ"א דף ס"א ע"ב אהא דאמרו שם דנקיט לי' בידי' ובמשנ"ב סי' ש"א בשעה"צ ס"ק ע"א), וכמו כן צ"ע שיהא מותר לצאת ברה"ר עם מקל או רובה ביד במקום שיש פחד מפני שבזה הוא מטיל אימה גם בלי שום מעשה והו"ל כקמיע מומחה כיון שרואים בחוש שזה מציל ומועיל. אך אפשר דדוקא תכשיט או קמיע משוינן למלבוש הואיל וצריך רק ללבוש אין צריך לעשות בהם שום מעשה ודומה שפיר למלבוש, משא"כ מקל ורובה כיון שעיקר התועלת מהם הוא מפני שאפשר לעשות בהם מעשה לא דמי למלבוש, וכן המכשיר הנ"ל אף שהאדם אינו צריך לעשות בו מעשה מ"מ הואיל ובגוף המכשיר נעשין בו שינויים חשמליים לכן אפשר דחלוק הוא ממשקפיים שדומה יותר למלבוש. ברם אם ננקוט שזה מותר או בכה"ג שמשתמש עם המכשיר בבית או במקום שיש עירוב, נלענ"ד דאפי' אם יש בתוך המכשיר מנורה קטנטנה אפי"ה אינו חשיב כמטלטל נר דולק בשבת, שהרי מסתבר דאין המכשיר כולו נעשה בסיס לנר הדולק ולכן שפיר מותר לטלטל בשבת ואין זה חשיב מוקצה

שו"ת אגרות משה חלק יו"ד ד סימן נג

ולענין כרטיס זיהוי שצריך ללבוש, לענין יציאה בשבת. אם אפשר לו לצאת בלא הכרטיס, מוטב. אבל אם אסור לו לילך בלא זה, יעשה ממנו תכשיט כמו שעושים ממפתחות לילך בו בשבת. ואם הוצרכו דווקא כעין צמיד כמו שלובשים החולים, מותר, דזהו תכשיט דיליה.