30 צורת הפתח
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ד' נר א' דחנוכה תשס"ה

**בגדרי צוה"פ לשבת ולחיוב מזוזה**

**א'**

א] במ"ב סי' שס"ב סקס"ו, ז"ל, וכתב בספר מחצית השקל דמ"מ קיל קנה שעל גבן מקנה שבצדדים דאותן שבצדדים צריך ליזהר שלא ינידם הרוח [וכמו שכתב המ"א בסימן שס"ג סק"ד] כיון דהם משום מחיצה ומחיצה שהרוח מנידה לא מיקרי מחיצה, אבל הקנה שעל גבן נהי דצריך ליזהר שלא ינטל ע"י הרוח, אבל אי הרוח ינידו אין בכך כלום, דעיקר המחיצה תלוי בשני הקנים העומדים מן הצד, עכ"ל.

ולמדנו מד' המחה"ש דבר חידוש, דעיקר מחיצת הצוה"פ היא הקנים שבצדדין, והקנה שעל גבן אינו מעיקר המחיצה.

וגדר הדברים פי' האבנ"ז או"ח סי' רע"א סק"י, ז"ל, הי' מקום לומר דעיקר צורת הפתח הקנים שמכאן ומכאן, וקנה שעל גביהם הוא רק כדי שלא יהי' פתחי שימאי דלית להו תקרה. ופתחי שימאי פי' המרדכי דפיתחא כהאי לא עבדי אינשי. וכשיש קנה למעלה והוא כדרך פתחים שוב הקנים שמכאן ומכאן לבד מתירין, ועיין במחצית השקל סס"י שס"ב, ויש לי בזה ראיות וקצר הגליון מלכותבם, עכ"ל.

ובסי' רצ"ה סקי"ד כתב האבנ"ז, ז"ל, דהנה יל"ע בצוה"פ שלנו שהמשקוף הוא קו לבד, ואי אפשר שיהי' מונח במכוון כנגד חודן הפנימיים של הקנים רק על אמצע הקנים, ולמה דקי"ל בפתח חודין הפנימים סותמים [וע"כ תוך הפתח צריך לחי אחר להתירו] ולחוץ לחודין פנימים אסור לטלטל, וכיון שאין הפסק בין העיר לבין הלחיין לפנים מן הקו כי אם הלחיין לבד הוה נפרצה במלואה למקום האסור לה שאין הפסק מחיצה בנתיים, דהלחיין לבד בלא הקו אינם מחיצה, והא פשיטא שאין היתר לטלטל חוץ מחודין פנימים של לחיין משום שהוא לפנים מן הקו, שהקו לבד אינו מתיר, וכיון שאסור שם שוב יאסור כל העיר משום פירצת מלואה כנ"ל ואיך מצינו ידינו ורגלינו, וע' לקמן סוסק"ב שנת' לדון על עיקר קו' זו, וצ"ל דהא דאין הקנים העומדין לבד מתירין משום דכשאין קנה על גביהם נקרא פתחי שמאי כדאיתא בעירובין די"א. אבל כשיש קנה על גביהם שוב הקנים העומדין לבד מתירין כיון דעל גבי הקנה שעל גביהם נקראים פתח, עכ"ל.

ועיי"ש שכתב לפ"ז בל' הרמב"ם דבעי' שיהיו הקנים הצדדיים גבוהין י', ואין מצטרף הקנה העליון, וכתב האבנ"ז דלעולם מצטרף הקנה העליון, ואך דכיון דהיכא שהקנה שעל גביהן אינו מונח כנגד חודין הפנימים של הפצימין כה"ג אינו מצטרף לעשרה, כיון שמקום היתר הפצימין הוא בחודן הפנימי, ע"כ נקט הרמב"ם דבעי' שיהיו הקנים עצמן עשרה, וילה"ע על דבריו, דלכאו' אף בכה"ג שהקנה העליון אינו מגיע עד חודן הפנימי של הפצימין, נמי יש לו להצטרף לעשרה, דהגם דחודו הפנימי סותם, מ"מ הרי לכאו' פשוט דמחיצה שבחודה הפנימי ליכא י' ואח"כ אית בה י', דכה"ג ודאי חודו הפנימי חשיב תחילת המקום שיש בו י', וא"כ בדין דאף היכא שאין הקנה העליון מגיע עד חודן הפנימי של הפצימין, נמי יצטרף לגובה י', כיון שעד מקומו ליכא כלל על הפצימין תורת מחיצה, וחודן הפנימי הוא מן המקום דהקנה שעל גביהן, שממקום זה אית בהו גובה י', וד' האבנ"ז צ"ע.

ומקור לדברים אלו, מבו' מד' האבנ"ז שהוא ממה שפירש"י בסוגיין דפתחי שמאי היינו דלית להו קנה על גביהם, והרי דכל הא דבעי' קנה על גביהן הוא כ"ה שלא יהא פתחי שמאי, אך אי"ז מעיקר המחיצה.

ונ' ללמוד כן גם מהא דתניא ביומא די"א:, ו' שערים פטורין מן המזוזה וכו' ושער שאינו מקורה וכו', ופירש"י שהוא פרוץ מלמעלה בלא כיסוי, עכ"ל, ועיי"ש בחי' הריטב"א שכתב, ז"ל, פרש"י ז"ל שהוא פרוץ למעלה ואין בו תקרה ולא משקוף, ויש מקשים דהא פשיטא דהיינו פתחי שמאי, ולאו קושיא היא, והרי דאף פתח שאין לו משקוף, הוי שפיר שער, ונמנה בכלל השערים הפטורין מן המזוזה, והיינו משום דעיקר שם פתח הוי ע"י המזוזות שבצדדין, וע"כ אף שאין לו משקוף הוי שפיר שער, ואך שה"ז פטור מן המזוזה משום דהוי פתחי שמאי, וע"כ לא נמנה בברייתא פתח שאין לו ב' מזוזות, שהוא לא חשיב כלל שער.

ויש להוסיף, דחזינן כן גם לפי' ר"ח בסוגיין, שפירש דצוה"פ מן הצד היינו דליכא קנה על גביו, והרי אמרי' בסוגיין דלכלאים מהני אף צוה"פ מן הצד עכ"פ בשאי"ז יותר מעשר, ולדעת ר"ל מהני אף לשבת, היכא דאי"ז יותר מעשר, והרי דעיקר הצוה"פ הוי בהקנים שבצדדין, וע"כ לענין כלאים סגי בזה, ולר"ל אף לשבת סגי בזה.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה בחזו"א סי' י"ג סק"ו, כתב ע"ד המחה"ש, ז"ל, ובס' מחה"ש סי' שס"ב סקכ"א כתב לחלק בין קנים לחבל, ואין לזה שום שורש, דודאי כל הקנים בין הצדדים בין העליון הוא בכלל עיקר בנין צוה"פ, ודינן שוה לענין ניטל ברוח, וגם אין מקור בש"ס לחלק בין ניטל למתנודד, ואי מפסל תנועה קלה בקנים הצדדיים בדין הוא שתפסול גם בקנה העליון וכו', עכ"ל.

אך ביאור ד' המחה"ש הוא כמש"כ האבנ"ז, דהקנים הצדדיים דהם עיקר המחיצה בעי' שלא ינודו ברוח, אך הקנה העליון שאינו מכלל המחיצה לי"ב כלל דינא שלא ינטל ברוח, וע"כ לא איכפת לן אם הוא מתנודד ברוח, והא דאם הוא ניטל ברוח ל"מ, הוא משום דכל שהוא ניטל ברוח ועי"ז יתבטל כל הצוה"פ, הרי ממילא דחשיב שאף הקנים הצדדיים אין עומדין ברוח, וע"כ הוא דכה"ג ל"מ, וז"פ.

ב] וע' עוד בחזו"א סי' ג' סקכ"ב, ז"ל, וכן נראה דבצוה"פ בין הפצימין מותר, שהרי אם הפצימין נמשכין והניח קנה על גביהן לצד חוץ כשר, וע"כ דלא חשיב כהניח קנה על הכתלים, דכיון דהפצים נמשך חשיב כל משך הפצים כמזוזת הפתח ולא ככותל, ובמקום שמניח קנה על גביהן נעשה צוה"פ, ואם עשה צוה"פ באופן זה ודאי מותר בין הפצימין עד קנה שעל גביהן, שכ"ז לפנים מן המחיצה, וא"כ מה הפסיד במה שהוסיף להרחיב את הקנה שעל גביהן, הלא קנה שעל גביהן במה שאינו נראה וכו', עכ"ל, ועיי"ש סקכ"ג שדן בד' המרדכי שנקטו האחרונים מדבריו דבין הפצימין אסור בצוה"פ, ועיי"ש מש"כ לדחות בזה, ושם סקכ"ד כתב, דאף אם נפרש דעת הראשונים לאסור תחת צוה"פ בפתוח לכרמלית, אינו מעיקר ענין צוה"פ, דכיון דאם הניח את הקנה בסוף הפצימין כשר, אינו מפסיד בהוספת הקירוי וכו', אלא מתקנת לחי וקורה הוא, דכמו דל"מ ג' מחיצות משום שאין ניכר מחיצה רביעית שאף שג' המחיצות משלימות מן הדין את מחיצה הרביעית, כמו"כ אם עשה מחיצה ברוח הרביעית ואינו ניכר, והלכך כיון שבין הפצימין פרוץ במלואו אסור מתקנת לחי, ומיהו אם הניח הקנה לסוף הפצימין מותר עד הקנה שהרי ניכר המחיצה עד הקנה וכו', עכ"ל.

והעירוני לדון במה שדימה החזו"א דכי היכי שכשעשה הקנה שעל גביהן לצד חוץ מותר להשתמש עד מקומו, ה"נ אף אם האריך הקנה שעל גביהן מותר להשתמש בין הפצימין, וילה"ע בזה, דיל"פ דלעולם חודו הפנימי מתיר ואין להתיר בין הפצימין, והא דהיכא שהקנה שעל גביהן הוא לצד חוץ מותר להשתמש עד מקומו, הוא משום דכה"ג ליכא על הקנים הצדדיים תורת מחיצה כלל עד מקום הקנה שעל גביהן, ונמצא דחודו הפנימי של מחיצת הפצימין הוא רק במקום דאיכא קנה על גביהן, וע"כ כה"ג שרי עד מקום זה, ומשא"כ בשהקנה שעל גביהן הוי ע"פ כל הפצימין, הרי נמצא שמחיצת הפצימין מתחלת מחודם הפנימי, וכל כה"ג חודו הפנימי סותם, ואין להתיר בין הפצימין.[[2]](#footnote-3)

וכ"ז הוא לטעמי', דס"ל דהקנה שעל גביהן הוא מעיקר צוה"פ, וע"כ פשיטא לי' דאם הניח הקנה שעל גביהן לצד חוץ מותר להשתמש עד מקום הקנה, אך למש"כ המחה"ש שאין הקנה שעל גביהן מכלל עיקר הצוה"פ, י"ל דבכל גווני אסור להשתמש בין הפצימין, וכמש"כ האבנ"ז.

וילה"ע עוד בזה ע"ד החזו"א, בהא דפשיטא לי' דאם הניח הקנה שעל גביהן לצד חוץ מותר להשתמש עד מקום הקנה, וצ"ע בזה, דהנה למ"ד דצוה"פ מן הצד מתרת בשבת, היכא שהקנה העליון הוא לצד חוץ, הרי ודאי שאין להתיר להשתמש עד מקום הקנה שעל גביהן, כיון שמקום זה אינו מובדל מרה"ר בצוה"פ, שהרי במקום זה ליכא קנים בצדדים, ובכה"ג בהכרח שכל ההיתר יהא רק עד מקום הקנים הצדדים, והגדר בזה יל"פ בתרי גווני, חדא, כמש"כ האבנ"ז דעיקר המחיצה הוי הקנים שבצדדים כל שיש קנה על גביהם, ועוד יל"פ, דאף אי נימא דאף הקנה העליון הוי מכלל עיקר מחיצת צוה"פ, דמי זה לתל המתלקט י' מתוך ד', דודאי לא שרי להשתמש רק עד תחילת המחיצה, וה"נ הכא המחיצה מורכבת מן הקנים שבצדדים ומן הקנה שעל גביהן, וע"כ מותר להשתמש רק עד תחילת המחיצה.

ולפ"ז הרי שפיר י"ל דאף לדידן דצוה"פ מן הצד ל"מ, מ"מ אין הצוה"פ מתרת עד מקום הקנה שעל גביהן, אלא עד תחילת הפצימין, וביותר, שהרי אף לדידן מהני צוה"פ מן הצד בכלאים, והתם הרי בע"כ שלא תתיר המחיצה עד מקום הקנה שעל גביהן, וא"כ ה"נ אף בשבת דל"מ צוה"פ מן הצד, מ"מ י"ל שאין להתיר עד מקום הקנה שעל גביהן, אלא עד תחילת הפצימין הצדדיים.

ואמנם י"ל דלגבי שבת דל"מ צוה"פ מן הצד, היינו משום שאין הקנה שעל גביהן מתיר אלא במקומו, אך צ"ע בזה, חדא, שהרי כבר הוכיחו האחרונים דלמש"כ התוס' דדינא דצוה"פ יותר מעשר אינו אלא מדרבנן מדמהני בכלאים, ה"נ דינא דצוה"פ מן הצד אינו אלא מדרבנן מדמהני בכלאים, וא"כ כיון שמדאורייתא אין לנו להתיר עד מקום הקנה העליון, (שהרי מהני אף מן הצד וכה"ג ודאי לא שרי עד מקום הקנה העליון), הרי אף שהחמירו חכמים דל"מ מן הצד, מ"מ אין לנו להקל ולומר שיתיר הצוה"פ עד מקום הקנה העליון, וי"ל, ועוד, דבל' מהר"מ מר"ב שהביא המרדכי נ' להדיא דדינא דצוה"פ מן הצד ל"מ הוא משום דפתחא כהאי לא עבדי אינשי והוי כפתחי שמאי, אך יתכן שכל ד' מהר"מ הם רק בשמצד א' הוא על הקנה ומצד א' מצדו, אך בשבב' הצדדים הוא מן הצד י"ל דאין הטעם משום פתחי שמאי, עיי"ש בלשונו, וצ"ע בזה, וגם חזינן שי' הראשונים שהביא המרדכי דסגי דהוי הקנה ע"ג א' מן הקנים אע"פ שמהצד השני הוא מן הצד, והתם ודאי לא יהא ההיתר במקום הקנה שעל גביהן, שהרי במקום זה ליכא ב' קנים בצדדים, והרי דאף לענין שבת מצי הקנה העליון להתיר שלא כנגדו, וא"כ מהיכ"ת נימא דהיכא דהוי הקנה העליון באמצע הקנים הצדדיים יש להתיר עד מקומו.

ובאמת מעיקר דינא דצוה"פ מן הצד דמהני לענין כלאים, ולדעת ר"ל מהני אף לענין שבת, משמע נמי כד' האבנ"ז דעיקר מחיצת צוה"פ הוא בהקנים הצדדיים, וע"כ שפיר י"ל דכל דאיכא קנה אף מן הצד איכא על הקנים הצדדיים תורת צוה"פ, אך אי נימא דאף הקנה העליון הוי מכלל המחיצה, א"כ בכה"ג שהקנה העליון הוא מן הצד היכן הוא מקום הצוה"פ, אך י"ל כמש"כ לעיל דהוי כתל המתלקט שה"ז מחיצה המורכבת.

ושו"ר עוד באבנ"ז סי' רצ"ו, שדן בדין צוה"פ שהקנה שעל גביהן מונח ע"ג יתידות היוצאות מן הפצימין, ודן שם לאסור משום דהוי נפרץ במלואו למקום האסור, שחוץ להיתידות אין להתיר משום שפרוץ לכרמלית, שאין מבדילן מן הכרמלית רק פצימין בצדדין בלא קנה על גביהן, וע"כ יהא אסור כל הרשות משום שפרוץ למקום האסור, שבין הרשות למקום האסור ליכא צוה"פ, אלא קנה שעל גביהן, עיי"ש בדבריו.

ותמיהני, דא"כ תיקשי למ"ד דמהני צוה"פ מן הצד דהיאך מהני, הרי נפרץ למקום האסור, אך עיי"ש בהמשך דבריו דר"ל דבאמת מה"ט פירש"י צוה"פ מן הצד באמצעיתם, עייש"ה.

ובעיקר הקו' דחשיב כנפרץ למקום האסור, אשר הק' כן גם בסי' רצ"ה, והבאנו דבריו לעיל סק"א, יל"ד בזה, דאם קו' זו נכונה, תיקשי כן גם בכל תל המתלקט, שהרי המקום שבאמצע התל אסור, שאין שיעור מחיצה בינו לבין רה"ר, וא"כ יאסר גם הרשות שלפנים שהיא פרוצה במלואה למקום האסור, שהרי אין שיעור מחיצה בינה לבין אמצע התל, וצ"ע בזה.

ובעכצ"ל בזה, דהיכא שמקום זה הוי בתוך היקף מחיצה והמקום שמחוצה לו אינו בתוך מחיצה זו, הגם שאין מחיצה ביניהם, מ"מ לי"ב לדינא דפרוץ למקום האסור, וכן מוכח עוד מכ"ד, ואכ"מ.

ועיי"ש בסק"ו דמסיק, ז"ל, אך מאחר שהמנהג שתוחבין בחקק, צ"ל מאחר שאינו מועיל הקנים בלא המשקוף לא חשיב חודו פנימי של המחיצה עד מקום חיבור המשקוף עם הקנים, שם נחשב תחילת המחיצה ועד שם מותר לטלטל, ואם כן גם אם חיבור המשקוף אל הקנים בצידם ולא בין הקנים יחשב המחיצה במקום חיבורם ולא יאסר משום פירצת מלואה, עכ"ל, וזה כד' החזו"א, ודלא כמש"כ האבנ"ז גופי' בסי' רצ"ה, ועיי"ש בסוף דבריו שרמז לזה.

ומש"כ דאם חיבור המשקוף אל הקנים בצידם יחשב המחיצה במקום חיבורם, זה חידוש רב, דלכאו' ליכא מקום דאיכא גם קנים צדדיים וגם קנה על גביהן, וא"כ באיזה מקום יהא המחיצה, וצ"ב בזה, ועיי"ש סק"ז, שכתב לפ"ז, דרק אם הקנה העליון דבוק להקנים הצדדיים הוא דל"ח כנפרץ למקום האסור, אך אם יש אויר ביניהם ודאי הוי כנפרץ למקום האסור, והיינו משום דכה"ג ל"ש לומר שמקום חיבורם הוא המחיצה, שהרי יש אויר ביניהם.

ג] ומהגרא"א שליט"א שמעתי לבאר עוד בזה, דהנה ז"ל רבינו יהונתן בסוגיין, ז"ל, כיון דאיכא צוה"פ שיש לו עמוד מכאן ועמוד מכאן "סותמין במבוי קצת", והקורה דקה מן הדקה מונחת עליהם וכו' סגי בהכי, עכ"ל, ונ' מל' רבינו יהונתן, דהא דמהני צוה"פ הוא משום שהקנים שבצדדין סותמין במבוי קצת, והיינו דהא דצוה"פ הויא כמחיצה הוא רק ע"י שהקנים שבצדדים הוו תחילת מחיצה על מקום זה, וזהו עיקר ענין מחיצת צוה"פ, שהקנים שבצדדין הוו תחילת מחיצה, והשלמת המחיצה הוא ע"י צוה"פ.

ולפ"ז הרי שבזה חלוק הקנה העליון מהקנים שבצדדים, שהקנים שבצדדים בעי' שיהא עליהם תורת מחיצה על מקום זה, אך משא"כ הקנה העליון ל"ב כלל שיהא מחיצה על מקומו, וכל מה דבעי' לי' הוא משום הלכות פתח.

ויש להוכיח כן דהקנה העליון ל"ב שיהא עליו תורת מחיצה על מקום זה, שהרי דעת רש"י דפתח עגול שיש ברחבו ד' הוי צוה"פ מעליא, משום דמזוזות עגולות חשיבי מזוזות, והנה הרי בכה"ג אין הקנה העליון על כל חלל הפתח, ואפ"ה מהני, ואף להריטב"א דפליג, מ"מ מבו' מדבריו, דאם המזוזות ישרות בגובה י', ואח"כ הם מתעגלות, והמשקוף הישר אינו אלא ברוחב ד' נמי מהני למ"ד דא"צ ליגע, הגם שאין המשקוף ע"פ כל חלל הפתח, ובע"כ דל"ב שיהא המשקוף כמחיצה מלמעלה על מקום הפתח, וז"ב.

ובזה מתבאר היטב ד' המחה"ש, דע"כ הקנים שבצדדין בעי' שלא ינידם הרוח, כיון דאיכא עלייהו תורת מחיצה, דכל מה דמהנו הוא משום שהן סותמין מקצת הרוח, ומשא"כ הקנה העליון ליכא עלי' תורת מחיצה.

ובזה ביאר ד' הראב"ד בסוגיין, שפירש דהא דצוה"פ מן הצד היינו שלא עשאו ע"פ כל המבוי, הביאו המאירי וההשלמה, ובס' ההשלמה פירש טעמו משום דאתי אוירא דמהאי גיסא והאויר שבתוך הצוה"פ ומבטל לי' להקנה שאינו סמוך לכותל, וכ"ה בס' הבתים, ורמז לד' הראב"ד אלו הרשב"א לעיל ד"י:, וצ"ב מ"ש דינא דאתי אוירא על קנה דצוה"פ, הרי כל דינא דאתי אוירא הוא רק לענין דל"מ העומד לגדור כנגדו, אך לא בטל העומד לכל מילי, וא"כ מ"ט לא יהני הקנה לאשוויי צוה"פ, ובע"כ דהקנים דצוה"פ בעי' שיהיו מחיצה על המקום, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דאתי אוירא.

ויש להוסיף בזה, דלכאו' יש להעיר ע"ד הראב"ד, דאם שייך דינא דאתי אוירא בצוה"פ, א"כ היאך מהני הקנה העליון, נימא דאתי אוירא שמעל הקנה והאויר שבתוך הצוה"פ ומבטל לי' לקנה, ע"ד שאמרו לקמן דט"ז: במחיצת ערב, ובע"כ דעל הקנה העליון ל"ש כלל לומר אתי אוירא, כיון דל"ב שיגדור כנגדו כלל, ואינו אלא מכלל הצוה"פ, ורק הקנים שבצדדים דבעי' שיגדרו כנגדם, שייך לומר עליהם אתי אוירא, אך באמת זה ניחא גם למש"כ האבנ"ז דכל מה דבעי' להקנה העליון הוא רק כדי שלא יהא זה פתחי שמאי, וע"כ ל"ש ע"ז כלל דינא דאתי אוירא, וז"פ.

ובזה ביאר ג"כ מש"כ הגרע"א בגליון שו"ע סי' רס"ב בשם הרא"ם הובא במ"ב שם סקס"ב, דדינא דא"צ ליגע הוא משום דאמרי' גוד אסיק, וכ"ה במאירי בסוגיין, והנה מזה נ' דהקנים שבצדדין יש עליהם עצמן תורת מחיצה, דבפשוטו ל"ש גוד אסיק רק במחיצות, אך גם אי נימא דשייך דינא דגוד אסיק גם שלא במחיצות, וכדאשכחן דין גוד אחית במקוה, מ"מ מוכח דהכא איכא עלייהו בפנ"ע תורת מחיצה, דאל"כ מ"ט בעי' שיהיו הקנים גבוהין י', ובפשוטו כ"ז הוא משום דבעי' שמחיצת הצוה"פ תהא גבוהה י', וא"כ מ"ט ל"מ בשהקנים אין גבוהין י', ורק הקנה שעל גביהן הוי מעל גובה י', ונימא גוד אסיק על הקנים שבצדדין, והוי הצוה"פ גבוה י', ובע"כ דבעי' שיהא תורת מחיצות על הקנים שבצדדין, ומה"ט בעי' שיהיו הם גבוהין י', ואשר ע"כ כל שאינם גבוהין י', ל"ש למימר בזה גוד אסיק, וכמו שביאר בזה הריטב"א בסוכה ד"ד: ושם דט"ז: ודט"ז: דלא אמרי' גוד אסיק מחיצתא רק במחיצת עשרה, וז"ב.

ויש להוסיף עוד, במה שדן האבנ"ז בסי' רצ"ה סקי"ד בדקדוק ל' הרמב"ם דמ' דבעי' שיהא י' טפחים בקנים הצדדיים, ואין מצטרף הקנה שעל גביהן לשיעור, ודן האבנ"ז שמא אי"ז כן, אך אם הא דבעי' שיהיו גבוהין י' הוא משום דבעי' שיהיו הקנים שבצדדים תחילת מחיצה כנגדם, הרי ודאי דבעי' שיהיו הם עצמן גבוהין י', וז"פ.

וביאר בזה גם דעת המ"ד בסוכה ד"ז. דרוח שלישית אין ניתרת אלא בצוה"פ, ופירש"י דאין הטפח מתיר אא"כ עשאו לאותו טפח צוה"פ ע"פ כל הדופן כולו, כיצד קנה של חצי טפח אצל היוצא וקנה של חצי טפח במקצוע שכנגדו וקנה על גביהם וכו', והתוס' שם כתבו דאע"ג דבפ"ק דעירובין לא יהבי' שיעורא לקנה של צוה"פ וכו' גבי סוכה החמירו דבעי' מחיצות הניכרות, עכ"ל, והדברים צ"ב רב, שהרי הא דבעי' טפח הוא משום דינא דשלישית אפי' טפח, וא"כ מה טעם יש לומר דבעי' שקני הצוה"פ יהיו טפח, דאף דבעי' שתהא הצוה"פ ניכרת, מ"מ מ"ש זה לשיעור טפח דסוכה דבעי' דופן טפח, שהרי הכא בצוה"פ הוי זה מחיצה ע"פ כל הדופן, וא"כ מ"ט יש לומר דבעי' שיהיו קני הצוה"פ טפח, אך לפי המבואר הוא מבו' היטב, דכיון דמחיצת צוה"פ מיוסדת על הא שהקנים הצדדיים הוו תחילת מחיצה כנגדן, ע"כ מכח דינא דשלישית אפי' טפח יש להצריך שיהיו הקנים הצדדים מחיצת טפח, וכל דלית בהו טפח אינם מועילין לדפנות סוכה, וז"ב.

והנה האחרונים דנו בדין עמודי הטלגרף אם הם מועילין לצוה"פ, וצורתם היתה שהיו יוצאין יתידות מן הקנים ועליהם הי' החוט למעלה, ודנו להכשיר בזה משום שהיתידות היוצאין מן הקנים הוו חלק מן הקנים, וע"כ חשיב שפיר דהקנה העליון הוא על גביהם, אך לפי המבואר ל"מ זה מידי, שהרי כל עיקר מחיצת צוה"פ היא רק ע"י שהקנים הצדדיים הם תחילת מחיצה על שכנגדן, והנה הרי היתידות שאין מגיעין עד הארץ ליכא עלייהו תורת מחיצה כלל, וכל המחיצה היא רק עיקר הקנים שמגיעין עד הארץ, וע"כ ודאי דל"מ מה שנותן הקנה ע"ג היתידות, וה"נ נראה בדין קנה שצר בתחתיתו ורחב למעלה, דל"מ ליתן הקנה על גביו רק על גבי המקום הצר, דאם נותן על המקום שמתרחב ל"מ מידי, דמקום זה אינו קנה גבוה י' טפחים, וליכא עליו תורת מחיצה.

אך יש מקום לדון בזה, דכיון דחזינן דלכלאים מהני אף צוה"פ מן הצד, הרי י"ל דאף הא דלשבת ל"מ צוה"פ מן הצד הוא רק משום דאי"ז כלל כצורת פתח, וע"כ י"ל דכל דהוי הקנה העליון על הקנים הצדדיים, אף אם אינו על המקום דאיכא עליו תורת מחיצה, אלא על היוצא מן הקנה, מ"מ יתכן דכה"ג אית לי' צורת פתח מעליא, ושפיר מהני, וצ"ע בזה.

וראיתי באבנ"ז סי' רצ"ה סק"ב, שכתב בדין עמודי הטלגרף, ז"ל, ולי נראה גם כן להחמיר משום דצריך שיהי' על גבי הקנים שגבוהים י"ט ומגיעים עד לארץ שיהי' עליהם תורת מחיצה לא שמונחים על יתידות היוצאים מהקנה שאין על היתידות תורת מחיצה כלל, עכ"ל, וזה כמש"נ בזה.

**ב'**

ד] ז"ל החזו"א סי' י"ד סק"ז, לכאו' נראה דלהני פוסקים דמחייבי במזוזה לפתח שאין לו אלא פצים א' בימין, לא גרע אבן נכנס ואבן יוצא מלית לי' כלל, ואע"ג דלענין שבת דאמר עירובין י"א דפתחי שמאי ל"ח פתח אין חילוק בין חסר לי' של ימין או של שמאל ול"ח פתח, מ"מ מזוזה דלא כתיב פתח אלא מזוזת, ולא פטרינן פתחי שמאי אלא משום שאין לו מזוזת, ושפיר מרבינן לחייבו במזוזה בפצים א', מיהו צ"ע מנ"ל דבעי' תקרה, נהי דלא חשיב פתח בלא תקרה הלא פצים א' נמי הוי פתחי שמאי ואפ"ה חייב במזוזה, ובמעדיו"ט כתב בשם הרמ"י דילפי' מפתח מצרים, ולכאו' נראה דבאמת בעי' פתח במזוזה וילפי' מבשעריך, ובלא שקפי פטור משום דלא חשיב פתח, ואפ"ה מחייבינן באין לו אלא פצים א' דרבי בי' קרא, ולפ"ז י"ל דלענין שבת נמי חשיב פתח בפצים א', וזה דעת מהראשונים שהביא המרדכי בפירקין דקנה שעל גביהם א"צ אלא מצד א', ומהר"מ פליג עלי' דלענין שבת צריך ב' פציצין דוקא יעו"ש וכו', עכ"ל.

והנה מה שפירש החזו"א שזהו דעת הראשונים שהביא המרדכי דקנה שעל גביהן א"צ אלא מצד א', צ"ע בזה, דעיי"ש דלהדיא דמודו דבעי' קנה מכאן וקנה מכאן, ואך דס"ל דהקנה שעל גביהן ל"ב שיהא ע"ג שתיהן אלא סגי דהוי ע"ג א' מהן, וע"ז הוא דפליג מהר"מ דכה"ג הוי פתחי שמאי, וגם דתניא קנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן, משמע אתרוייהו, דהא לא קאמר וקנה ע"ג א' מהן, אך בזה לא נחלקו כלל דבעי' בצוה"פ שיהא קנה מכאן וקנה מכאן, וצ"ב דעת הסוברים דסגי שהקנה העליון מונח על א' מהן, הרי כיון דבעי' לב' הקנים שבצדדים, בדין דניבעי שיהא הקנה העליון מונח ע"ג שניהם, ובפשוטו צ"ל דס"ל, דכיון שמונח ע"ג א' מהן, כבר חזינן לי' כחלק מן הפתח, והוי פתח מעליא, ולפנינו יתבאר בעזה"י באופ"א.

והנה ראיתי בס' משכנו"י סי' קכ"ג, דפשיטא לי' דלמ"ד דפתח שאין לו אלא פצים א' חייב במזוזה, ה"נ מהני לענין שבת, והרי בש"ס מדמי' לה ומייתי' מהא דלגבי מזוזה א"צ ליגע דאף לגבי שבת א"צ ליגע, אלמא ילפי' להו מהדדי, וא"כ ה"נ להנהו תנאי דמחייבי במזוזה כשאין לו אלא פצים א', ה"ה לעירובין דמהני משום צוה"פ, עכ"ד, אמנם בדעת הרא"ש והטור מוכח לא כן, שהרי הרא"ש והטור פסקו דלגבי מזוזה פתח שיש לו פצים א' חייב במזוזה, ואילו לגבי צוה"פ לשבת הצריכו שיהא קנה מכאן וקנה מכאן,[[3]](#footnote-4) וצ"ב הטעם בזה דשאני צוה"פ לענין שבת מלענין מזוזה, והרי לענין הא דא"צ ליגע ילפי' להו מהדדי. [[4]](#footnote-5)

ובפשוטו צ"ל כמש"כ החזו"א, או דלגבי מזוזה ל"ב כלל פתח, ואך דלפ"ז צ"ע מ"ט בעי' תקרה, או דלגבי מזוזה ילפי' מקרא לחייבו בכה"ג, והוי גזה"כ במזוזה, ולא ילפי' מינה, ועמש"נ עוד בזה להלן ריש סק"ז בהערה עפי"ד הברית אברהם.

ה] אך נ' לדון עוד בזה, לפמש"כ רבינו יהונתן דהא דצוה"פ הויא כמחיצה לענין שבת, הוא רק משום שהקנים שמן הצדדים סותמין קצת במבוי והוו תחילת מחיצה על מקום זה, ולפ"ז י"ל, דבאמת מהלכות פתח הרי דלמ"ד דבמזוזה סגי בפצים א', ה"נ סגי לצוה"פ לשבת בקנה מצד א', שהרי ילפי' שבת ממזוזה, וכדילפי' מינה דא"צ ליגע, וכדחזי' דאף במזוזה בעי' תקרה, ובע"כ דדמי דין פתח למזוזה לדין פתח לשבת, ומה דבעי' קנה מב' צדדין, הוא משום דלענין שבת בעי' שיהא תחילת מחיצה ע"י הקנים, ולזה בעי' שיהא קנה מכאן ומכאן, דזה הוי סתימה מעליא טפי, דומיא דמצינו בפסי ביראות דמהני ע"י אמה מכאן ואמה מכאן, אך באמת ל"ב לזה משום הלכות פתח.

והנה באמת היכא דליכא אלא קנה מצד א' א"צ לטעם זה דבעי' סתימה מעליא טפי, שהרי אי"ז כלל סתימה על שאר המקום, דרק היכא דאיכא קנים מב' הצדדין, הוא דאיכא תחילת מחיצה על כל המקום, אך אם ליכא קנה בצד השני, אין נמשך כלל הקנה האחד לצידו, וז"פ, אך אכתי אם משום ה"ט, הרי שהיכא שיש כותל בצד השני, שפיר מצי הקנה לימשך לצידו, והא דבכה"ג ל"מ הוא משום דבעי' סתימה מעלייתא טפי ע"י קנה מכאן ומכאן.

ומצינו כן עוד, בדין ראשי הכתלים, שהוכיח הדרכי משה בסי' שס"ג והמג"א שם סקכ"ח דל"מ לדין קנים דצוה"פ דשבת, מהא דאין קורה של מבוי עושה צוה"פ, ואילו לענין מזוזה דעת הרא"ש בהל' מזוזה והטור ביו"ד סי' רפ"ז דראשי הכתלים חשיבי כפצימין לחיוב מזוזה, וע' ט"ז שם בסי' רפ"ז סק"א שג"כ נקט כן, והחזו"א סי' מ"ז סק"ה תמה בזה ע"ד הרא"ש.[[5]](#footnote-6).

אך נ' בדעת הרא"ש והטור דס"ל, דהגם דלענין שם פתח מהני אף ראשי הכתלים דעי"ז חשיב פתח, מ"מ לענין שבת דבעי' שתהא הצוה"פ מחיצה, ל"מ ראשי הכתלים, והיינו לא מיבעיא אם נפרש כמשמעות ל' רבינו יהונתן דבעי' שיהיו הקנים סותמין במבוי קצת ובעי' שיהיו תחילת מחיצה על המבוי, הרי דודאי ל"מ לזה ראשי הכתלים שאין סותמין במבוי קצת, ואף אי נימא דלא בעי' שיהיו הקנים תחילת מחיצה על המבוי, מ"מ כיון דבעי' שתהא הצוה"פ מחיצה על המבוי, ומחיצת צוה"פ פי' בחי' הגר"ח פי"ז משבת, שהיא ע"י הקנים והחלל שביניהם, אך החלל שביניהם בפנ"ע אין עליו תורת מחיצה, הרי דע"כ ל"מ ראשי הכתלים, דכה"ג ל"מ הוי מחיצה על מקום זה, דראשי הכתלים ליכא עלייהו תורת מחיצה על מקום זה, וע"כ הוא דל"מ משום צוה"פ.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בראשי הכתלים שאין סותמין כלל במבוי, אך בחצר קטנה שנפרצה לגדולה, הרי פשיטא דאם בא לתקן את הגדולה יכול להניח הקנה ע"ג הכתלים, כיון שכתלים אלו סותמין מעט את הגדולה, ואף דכתלים אלו הוו ראשי הכתלים דקטנה, לא איכפת לן, דכל מה דל"מ ליתן על ראשי הכתלים הוא משום דל"מ הוי זה מחיצה למבוי, אך בכה"ג הרי הוי זה שפיר מחיצה על החצר הגדולה, וז"פ, וע' חזו"א מנחות סי' מ' שדן בזה אם כה"ג מצי ליתן על הכתלים כדי להתיר הגדולה, עיי"ש בדבריו.

ולפ"ז יל"ב דעת הראשונים שהביא המרדכי דסגי שיהא הקנה ע"ג א' מן הקנים שבצדדים, די"ל דס"ל כדעת הרא"ש דלגבי מזוזה סגי בפצים א', אשר לפ"ז הרי גם לענין שבת חשיב פתח בפצים א', והא דבעי' ב' פצימין דין אחר הוא, דלמחיצת צוה"פ בעי' שיהיו הקנים שבצדדין סותמין במבוי, וע"כ בעי' שיהיו מב' צדדין, ואשר ע"כ ס"ל דלדין קנה על גביהן סגי במה דהוי הקנה ע"ג א' מהן, דהא דבעי' קנה על גביהן ומן הצד ל"מ, הוא משום דכ"ה צורת פתח, ולזה סגי במה דהוי קנה ע"ג א' מהן, שהרי לצורת פתח סגי בקנה מצד א', והגם דמהל' מחיצה בעי' קנים בב' הצדדים, מ"מ אין לנו להצריך מכח זה שיהא הקנה ע"ג שניהם, כיון שהקנה שבצד השני אינו מכלל עיקר צורת הפתח, אלא הוי משום מחיצה.

ולפ"ז י"ל גם משה"ק עליהם מהר"מ מלישנא דקנה על גביהן, ולפי המבו' י"ל, דהך ברייתא דמצרכא קנה ע"ג שתיהן ס"ל כרבנן דפתח שאין לו אלא פצים א' פטור מן המזוזה, אשר להך מ"ד בעי' קנה מב' הצדדים מהלכות פתח, ואשר ע"כ בעי' גם שיהא הקנה העליון ע"ג שתיהן, אך לפ"מ דקי"ל דפתח שאין לו אלא פצים א' נמי חייב במזוזה, והרי שמהלכות פתח סגי בפצים א', הרי שהגם דמדיני מחיצת צוה"פ בעי' קנים מב' הצדדין, מ"מ סגי שיהא הקנה העליון ע"ג א' מן הקנים, דסגי בזה לשם פתח, ודו"ק.

ובדעת מהר"מ מר"ב דפליג עלייהו, נ' דאף אם ס"ל כדעת תלמידו הרא"ש דפתח שאין לו אלא פצים א' חייב במזוזה, ונימא דהא לענין שבת ל"מ קנה מצד א' הוא משום דין מחיצה שבצוה"פ, מ"מ ס"ל דבעי' שיהא הקנה העליון ע"ג שתיהן, דלדין מחיצה שבצוה"פ הרי ל"מ רק אם יהיו ב' הקנים שבצדדים מכלל הפתח, דודאי ל"מ אם יהא סתימת מקצת המבוי, ומלבד זאת יהא צורת פתח, אלא בעי' שתהא הסתימה במבוי ע"י הפתח עצמו, וע"כ כל שהקנה העליון הוי ע"ג פצים א', הרי נמצא שהפצים השני אינו מכלל הפתח, וע"כ ל"מ גם לתורת מחיצה, וע"כ הוא דבעי' שיהא הקנה העליון ע"ג ב' הקנים.

ו] והנה בסוגיין מדמי' דכ"ה דבמזוזה חזינן דא"צ ליגע, ה"נ בדין צוה"פ לשבת א"צ ליגע, וצ"ע דמאי מדמי שבת למזוזה, הרי חזינן בכמה מילי דדין צוה"פ לענין שבת חמיר מדין צוה"פ לענין מזוזה, והוא חדא בדין פצים א', דבמזוזה דעת הרא"ש והטור דסגי בפצים א', ואילו בצוה"פ דשבת בעי' ב' פצימין, ועוד, בדין ראשי הכתלים, דבמזוזה דעת הרא"ש והטור דהוי כפצימין, ואילו בצוה"פ דשבת ל"מ ראשי הפצימין, אך לפ"ד היד הקטנה אין להביא משם, וכמש"נ לעיל סק"ה בהערה, וגם בדין היכר ציר דבעי' לי' בצוה"פ דשבת, ולהרבה מן הראשונים קי"ל הכי, ואילו לענין מזוזה לא נתפרש דבעי' לזה,[[6]](#footnote-7) וגם דינא דראוי' להחזיק דלת של קשין לא נתפרש לזה במזוזה, אך בזה י"ל דסתמא דמילתא כן הוא, ובפרט לדעת המקו"ח דקנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן אין חייב כלל במזוזה, ובעי' פתח גמור, אשר ודאי הוא ראוי להחזיק דלת של קשין, וע' מקד"מ סי' רפ"ז דפשיטא לי' דבעי' במזוזה שיהא ראוי להחזיק דלת של קשין.[[7]](#footnote-8)

ולפמש"נ נ' לישב היטב, דהנה הא דחמור דין צוה"פ דשבת דל"מ בזה פצים א' ול"מ בזה ראשי הכתלים, ול"ד לדין צוה"פ דמזוזה דמהני בזה פצים א' ומהני בזה ראשי הכתלים, נת' לעיל דהוא משום דשאני דין צוה"פ דמזוזה דל"ב אלא שיהא עליו תורת פתח, ולזה שפיר מהני אף פצים א', ומהני אף ראשי הכתלים, ומשא"כ בדין צוה"פ דשבת דבעי' שיהא עליו תורת מחיצה, הרי דהמחיצה הויא ע"י ב' קנים, ול"מ לזה ראשי הכתלים, וכמש"נ לעיל הטעם בזה.

וכן הא דבמזוזה ל"ב היכר ציר, יל"פ דבדין היכר ציר פירש"י, ז"ל, ואע"פ שאינה צריכה דלת, מיהו חזיא לדלת בעינן, עכ"ל, ומד' האבנ"ז בכ"ד סי' רס"ו סק"ב, רע"ד סק"ד, רע"ו סק"ו, רע"ח סק"י, נ' לפרש דהיינו, משום דל"מ צוה"פ בתורת מחיצה, אא"כ אף ה"ז ראוי לדלת, דכה"ג הוי זה מחיצה מעליא טפי, כיון שאף ראוי ליתן בה דלת המונעת רגל הרבים,[[8]](#footnote-9) וע"כ ל"ב לזה רק לגבי שבת דבעי' שיהא על הצוה"פ תורת מחיצה, אך לגבי מזוזה ל"ב כלל שיהא ע"ז תורת מחיצה, וע"כ ל"ב בזה היכר ציר.[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז נ' דע"כ לענין הנידון אם צריך ליגע שפיר מדמי' שבת למזוזה, שהרי כבר הבאנו לעיל ד' המחה"ש דהא דבעי' לקנה שעל גביהן אינו כלל מדיני מחיצה, דהמחיצה היא רק הקנים שבצדדין, אלא הוא משום דכ"ה צורת פתח, ולפמש"כ האבנ"ז טעמא דהמחה"ש הוא משום דכל הא דבעי' לקנה שעל גביהן הוא כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי, ואי"ז מעיקר הצוה"פ, וע"כ ודאי דל"ב לזה מדיני מחיצה, אלא משום הלכות פתח, ונמצא דאף הצד דצריך ליגע אי"ז כלל משום דיני מחיצה דצוה"פ, אלא משום דיני פתח, שהרי משום דיני מחיצה דצוה"פ ל"ב כלל להקנה שעל גביהן, ול"ב לי' אלא משום דבעי' שיהא ע"ז תורת פתח, ונחלקו אם צריך ליגע וכל שאין נוגע הוי פתחי שמאי או דא"צ ליגע.

ואשר ע"כ לענין זה שפיר מדמי' שבת למזוזה, דכל מה דחמיר דין שבת מדין מזוזה, הוא רק במילי דבעי' להו מהל' מחיצה, ובזה חמיר דין שבת דבעי' שיהא בהצוה"פ תורת מחיצה, מדין מזוזה דל"ב שיהא בהצוה"פ תורת מחיצה, אך משא"כ בדין קנה על גביהן דכל מה דבעי' לי' הוא כ"ה שיהא ע"ז תורת פתח, ואי"ז כלל מדיני מחיצה, הרי שבזה מדמי' שפיר שבת למזוזה, דבהלכות שם פתח לא חמיר דין שבת מדין מזוזה, ואדרבה בזה חמיר דין מזוזה מדין שבת, וכדלהלן, ודו"ק.

**ג'**

ז] ונ' עוד דאדרבה לגבי שם פתח, חמיר דין מזוזה מדין שבת, ולגבי דין מזוזה בעי' פתח מעליא טפי מאשר בעי' לענין שבת, והיינו משום דלענין שבת בעי' לשם פתח רק כ"ה שיהא זה מחיצה, וע"כ ל"ב לזה שם פתח גמור.

ויל"פ באופ"א, דלגבי מזוזה בעי' שיהא למקום זה חשיבות פתח, ומשא"כ לגבי שבת סגי דהוי זה צורת פתח, הגם דליכא בזה חשיבות פתח, והדברים מפורשים כן בד' המקו"ח בתיקון עירובין, ז"ל, ועוד דנראה בחוש שיש חילוק בין עירוב למזוזה, דבעירוב כשר כשיש צוה"פ בקנים וקונדסין וכו', ובמזוזה אין צוה"פ מחייב במזוזה, דאלת"ה אמאי לא עבדי' מזוזה בכל מקום שעושין צוה"פ משום עירוב וכו', אלא ודאי דזהו ההפרש בין עירוב למזוזה, דבמזוזה בעי' פתח ממש, ובעירוב כשר אף צורת הפתח וכו', כשר דנהי דפתח ל"ה צורת הפתח מיהא הוי.[[10]](#footnote-11)

וחזינן כן בכמה מילי, חדא, הוא לדעת הר"ח דצוה"פ מן הצד היינו דליכא קנה על גביהן, ולדעת ר"ל ה"ז מועיל לשבת בדאי"ז יותר מעשר, ולדעת ר' יוחנן ה"ז מועיל לכלאים בדאי"ז יותר מעשר, ואילו לענין מזוזה מודו כו"ע שאין חייבין במזוזה אם ליכא משקוף ע"ג הפתח, ונ' שהטעם בזה הוא כמש"נ דלענין מזוזה בעי' פתח מעליא טפי, וע"כ ודאי דאם ליכא משקוף ל"ה זה פתח מעליא, ומשא"כ לענין מחיצה דל"ב פתח מעליא כ"כ, שפיר י"ל דמהני אף בלא קנה על גביו, וגם למש"נ עפי"ד המקו"ח יל"פ, דהגם דלי"ב חשיבות פתח, מ"מ עיקר צורת הפתח הויא בהקנים הצדדיים, וע"כ כה"ג חשיב צוה"פ לענין מחיצה.

ועד"ז נ' במש"כ ראבי"ה בסי' תר"ו, ז"ל, ונראה שאם מגיעים שני קנים העומדים לצורת הפתח עד הסכך שאין צריך קנה על גביהן, דהסכך הוא במקום קנה על גביהן. ולא דמי לפתחי שימאי דלית לי' תקרה שאינו חשוב פתח, כדאמרינן בפרק קמא דעירובין, דהתם אין עליהם כלום מלמעלה, עכ"ל, ופסק כן הרמ"א סי' תר"ל ס"ב, והרי שדעתו דאף שהסכך נמשך ע"פ כל הסוכה מ"מ מהני לדין קנה על גביהן, [[11]](#footnote-12) ואילו לענין מזוזה בפשוטו אי"ז כן, ואין תקרת הבית נחשבת כמשקוף,[[12]](#footnote-13) וג"ז מתפרש כמש"נ, דהגם דלענין צוה"פ דשבת סגי בזה לחשבו כפתח, שכבר אי"ז פתחי שמאי, מ"מ לענין מזוזה לא סגי בזה, וכיון שאי"ז פתח מעליא אינו חייב במזוזה, וגם בזה יל"פ ע"ד המקו"ח, דהגם דפתח ל"ה, צורת הפתח מיהא הוי.

ומצינו כן עוד, בדין פצימין העשויין לחיזוק תקרה, דל"מ במזוזה, כמבו' ביומא די"א. ובמנחות דל"ג:, ואילו לדין צוה"פ בשבת מצינו במג"א סי' שס"ג סקכ"ח דמהני אף לחיים שלא נעשו לשם פתח, וכן מבו' גם במג"א סי' שמ"ו סק"ז, ובשו"ת משכנות יעקב סי' קכ"ג עמד בזה ע"ד המג"א, דכי היכי דל"מ לענין מזוזה, ה"נ בדין דלא יהני לענין שבת, אך כבר עמד המשכנו"י גופי' דמפירש"י בהא דפתחי שמאי, מבו' להדיא דמהני גיפופי הכותל לצוה"פ, הגם שלא נעשו לשם פתח, וכבר הוכיח מזה הגר"א בסי' תר"ל ס"ב דל"ב שיעשו הפצימין לשם צוה"פ, והחזו"א סי' מ"ז סק"ה כתב בזה, דכל הא דפצימין שנעשו לחיזוק תקרה ל"מ, הוא רק היכא דלא ניחא לי' כלל בסתימת הכותל, אלא העמודים משמשין לחיזוק תקרה, אבל כל שניח"ל בסתימתו ממילא הפרוץ שם פתח עליו, ומקצת הסתום שבצידי הפרצה נחשבין לצוה"פ.

אך לפמש"נ י"ל עוד בזה, וכבר רמז לזה בשו"ת תורת חסד סי' ט' (שערי עירובין ר"א), דהגם דלענין מזוזה ל"ח פתח היכא שנעשו הפצימין לחיזוק תקרה, היינו משום שאי"ז פתח גמור, אך מ"מ אית בי' תורת פתח לענין מחיצת שבת.

וגם למש"נ עפי"ד המקו"ח ניחא, דהגם דל"ח זה פתח, מ"מ הוי זה צורת הפתח, ובאמת דהכא הוא פשוט טפי, דהגם דכל שנעשו הפצימין לחיזוק תקרה ליכא ע"ז תורת פתח, אך מ"מ הרי צורתו כצורת כל פתח גמור, וע"כ שפיר הוי זה מחיצה, דלענין שבת ל"ב אלא שיהא בצורת פתח, ול"ב שיהא עליו תורת פתח, אך משא"כ בשאר גווני דל"מ במזוזה, הרי הא דל"ה פתח הוא שינוי בצורתו, וע"כ בפשוטו גם אי"ז צורת פתח.

וחזינן כן גם בשיעור ד' טפחים, דבמזוזה כתב הטור ביו"ד סי' רפ"ז שאין הפתח חייב במזוזה אא"כ הוי ד' טפחים, וכן מבו' בסוגיין בדין כיפה, וכמש"כ הראשונים, ורק דעת הרמב"ם היא דל"ב ד' טפחים, ואילו בדין שבת לא נזכר בד' הטור והפוסקים דבעי' ד' טפחים, וע' מ"ב סי' תר"ל סק"ט בדין צוה"פ בסוכה שהביא פלוגתא בזה אם בעי' שיהא הצוה"פ על ד' טפחים, ובד' ראבי"ה סי' תר"ו מפורש דבעי' שיהא צוה"פ רחב ד' טפחים שיעור הפתח, וזהו מקור ד' ההגה"מ שהביא המ"ב שם, וכ"ה גם ל' הר"ן בסוכה ד"ז. דבעי' צוה"פ של ד', אך בגליון הגיהו שם של ג'.

וע' חזו"א סי' י"א סקט"ו שכתב, דאף לדעת הטור הל' מזוזה דפחות מד' לאו פתח הוא, היינו דוקא לענין מזוזה דל"ה פתח חשוב, אבל לענין חילוק בין פרצה לפתח, כל שיש צוה"פ חשיב כפתח ולא כפרצה בין לענין שבת ובין לענין סוכה, וזה כמש"נ, אך שם סק"ט נקט שלדעת הטור אף ל"מ זה למחיצה, וכן הסיק גם בסי' י"ג סק"ה, וזה מתישב גם לפמש"נ, די"ל דפחות מד' ל"ה פתח כלל, ואין בו גם צורת פתח.

וי"ל עוד עפי"ז, דהנה בפירש"י במנחות דל"ג: פירש דפתחי שמאי דלי"ל שקפי היינו דלי"ל מזוזות, וצ"ב דמה הוצרך רבא לאשמועי' דפטור מן המזוזה, הרי ודאי עיקר חיוב במזוזה תלי במזוזות וכדכתיב בקרא, וגם הרי להדיא נחלקו בזה ר"מ וחכמים בברייתא בדין בית שאין לו אלא פצים א', והרי דלכו"ע בעי' שיהא לפתח מזוזות, ודוחק לומר דאתא רבא לאשמועינן דהלכתא כחכמים דבעי' ב' פצימים, וגם לישנא דפתחי שמאי נ' דהוי זה פתח ואך דהוי פתח מקולקל, ואי לי"ל כלל מזוזות לכאו' אי"ז פתח כלל.

וע"כ אולי יל"פ ד' רש"י דמש"כ דשקפי היינו מזוזות, לאו היינו דכלל ליכא פצימין, דזה פשיטא שפטור מן המזוזה, אלא היינו כמו שפירש הריטב"א בסוגיין, שאין שם תיקון מזוזות מן הצד, וכ"ה בחי' הריטב"א להלן, ז"ל, וא"ת ובקנה מכאן וקנה מכאן היכי איכא שקפי דמצרכינן לעיל והוה לי' פתחי שמאי, וי"ל שאין מעכבין שקפי אלא בפתח שבכותל וכו' אבל בקנים או קונדיסין שפיר מתחזי צורת הפתח בלא שקפי, ומלשון רש"י ז"ל שפירש לעיל נראה דפתח שאין לו שקפי וכו', הא כל שהם שוין מן הצד ולמעלה שוב א"צ ואתא שפיר הא דקנים, ומיהו פירוש שקפי אינו מוכיח כן בפרק הקומץ רבה אלא כפירוש הראשון, וכן הי' מפרש מורי הרב זלה"ה, עכ"ל, והגם דבסוגיין לא פירש"י כן, ונ' דעתו דכל שהצדדין שוין ל"ב כלל תיקון מזוזות, וכמש"כ הריטב"א בדעתו, מ"מ לגבי מזוזה בעי' פתח מעליא וכל דלית לי' תיקון מזוזות ל"ה זה פתח מעליא.[[13]](#footnote-14)

ובאמת עיקר הדברים מפורשים כן בד' המקו"ח בתיקון עירובין, עיי"ש שכתב דהשו"ע פסק לגבי חיוב מזוזה דבעי' מזוזות, ואילו לגבי צוה"פ לשבת ל"ב תיקון מזוזות, והביא כן מד' המג"א סי' שס"ג סקכ"ח דאף עמוד מהכותל כשר לצוה"פ, ופירש הטעם בזה דל"ד פתח לענין מזוזה לדין צוה"פ לשבת, וע"כ בגונא דליכא תיקון מזוזות, הגם דל"ח פתח ואינו חייב במזוזה, מ"מ הוי זה צורת הפתח, ומהני לענין שבת, עכ"ד, וזה כמש"נ בדעת רש"י.

וע' בדברי יחזקאל סו"ס ו' שכתב כן גם לגבי דינא דהריטב"א דמשקוף עגול ל"מ, די"ל דכ"ז הוא לגבי מזוזה, אך לשבת שפיר מהני אף היכא שהקנה שעל גביו נופל למטה,[[14]](#footnote-15) וכן מ' קצת בל' הריטב"א שכתב, ז"ל, עיקרא דמילתא דלא חשיב פתח "לענין מזוזה" אלא כשיש מזוזות עומדות שוות מן הצד גבוהות י' לכל הפחות וכו' ושיהא למעלה סף שוה נתון עליהם כעין משקוף, עכ"ל, ומ' דרק לענין מזוזה לא חשיב פתח כה"ג.

ח] ונ' עוד לפ"ז דהגם דצוה"פ מן הצד מהני בכלאים, ולדעת ר"ל מהני אף בשבת בשאי"ז יותר מעשר, אשר מבו' לפ"ז דמדאורייתא הוי זה צוה"פ מעליא, מ"מ לגבי מזוזה נ' דאי"ז חייב במזוזה, דאי"ז פתח מעליא, והגם דסגי בזה לענין שם פתח דבעי' לדיני מחיצות, מ"מ אכתי אי"ז פתח גמור לענין מזוזה.

ונ' דרק מה"ט הוא דמדרבנן ל"מ אף לשבת, דאילו הי' ע"ז שם פתח מעליא לענין מזוזה, והי' זה פתח גמור, לא היו רבנן מחמירים בשבת דלא ליהני, שהרי אדרבה חזינן דאיכא גווני דל"ח פתח לענין מזוזה, ומ"מ מהני לענין שבת אף מדרבנן, והרי דאף מדרבנן קייל דין פתח דשבת מדין פתח דמזוזה, וע"כ אם צוה"פ מן הצד ל"מ מדרבנן בשבת, ש"מ דלענין מזוזה מדאורייתא ל"ח זה פתח, ורק משום דאי"ז פתח גמור, ולגבי מזוזה לא סגי בזה, הרי שהגם דלשם פתח דבעי' במחיצת צוה"פ סגי בזה, מ"מ מדרבנן ל"מ.

ואין לומר דמה דל"מ צוה"פ מן הצד, הוי משום דיני מחיצות, ואי"ז כלל חיסרון בשם פתח לענין מזוזה, דלענין מזוזה הרי ל"ב כלל שיהא ע"ז תורת מחיצה וכנ"ל, שהרי לפמש"נ כל הא דבעי' להקנה שעל גביו אי"ז כלל משום דיני מחיצות, אלא הוי רק משום דבעי' שם פתח, וממילא דבצוה"פ מן הצד ליכא כלל חיסרון בדיני מחיצה, שהרי משום דיני מחיצה א"צ כלל שיהא קנה על גביו, ובע"כ דהא דל"מ צוה"פ מן הצד הוא משום דאי"ז פתח מעליא, וכ"ה בל' הראשונים בטעם פסולא דמן הצד, דהרא"ש בסי' י"ד כתב שטעם הפסול משום שאי"ז דומה לפתח, והר"ן פ"ק דסוכה ד"ו: כתב, דלא מיקרי פתח אלא כשהמשקוף על ב' המזוזות, וכל היכא שאין שם פתיחה תחת המשקוף לא, ובד' המרדכי נ' דהפסול הוא משום דהוי כפתחי שמאי, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, (אך יש לדחות וכמש"נ שם), והרי דדעת כולם דהוי זה חיסרון בצורת הפתח.

ונ' מקור לזה, מהא דמדמי הגמ' דכ"ה דבמזוזה א"צ ליגע ה"נ לענין שבת א"צ ליגע, והקר"א עמד בזה, שהרי חזינן בכמה מילי דהגם דמדאורייתא הוי צוה"פ מ"מ מדרבנן ל"מ, וכדין צוה"פ מן הצד וצוה"פ ליותר מי' לדעת רב, וגם בדינא דראוי' להעמיד דלת של קשין ודהיכר ציר נקט הקר"א דהוי רק מדרבנן, וא"כ הרי י"ל דאף הא דצריך ליגע הוי מדרבנן, וא"כ ליכא למילף ממזוזה דא"צ ליגע, דלגבי מזוזה כיון דמדאוריתא חשיב פתח אף כשאינו נוגע, לא הקילו חכמים על דין תורה, ומשא"כ לענין שבת ל"מ מדרבנן אם אי"ז נוגע.[[15]](#footnote-16)

ולפמש"נ א"ש היטב, שהרי נת' דקייל דין פתח דשבת מדין פתח דמזוזה, ופצימין העשויין לחיזוק תקרה ליכא עליהו תורת פתח לענין מזוזה, ואילו לענין שבת ה"ז מועיל אף מדרבנן, וחזי' מזה דאף מדרבנן קייל דין פתח דשבת מדין פתח דמזוזה, וא"כ פתח דחשיב פתח לענין מזוזה, ודאי חשיב פתח לענין שבת, ואף מדרבנן ה"ז מועיל, ומה"ט נתבאר דצוה"פ מן הצד דל"מ לענין שבת מדרבנן, ודאי דאינה חייבת אף מדאורייתא במזוזה, דאם הי' ע"ז שם פתח גמור לחייב במזוזה, הי' מועיל זה לשבת אף מדרבנן, ואשר ע"כ כיון דכל מה דבעי' להקנה העליון הוא רק משום תורת פתח דבעי' בצוה"פ, ול"ב לי כלל משום דיני מחיצה, וממילא כל מה שיש לדון דצריך ליגע הוא משום דבלא זה אכתי הוי פתחי שמאי ואי"ז פתח, הרי דע"ז שפיר מצינו למילף ממזוזה דאף כה"ג חשיב פתח, ואין לדון שמא החמירו רבנן לענין שבת, שהרי לא הצריכו חכמים לענין שבת שיהא הפתח פתח גמור טפי יותר מפתח דמזוזה, אלא אדרבה אף מדרבנן קייל דין פתח דשבת מדין פתח דמזוזה, ואשר ע"כ אם היכא שאין הקנה שעל גביהן נוגע איכא ע"ז תורת פתח לענין מזוזה, הרי מכ"ש דמהני זה לענין שבת, וא"ש היטב.

**ד'**

ט] ונ' עוד לפ"ז, דהנה בטעמא דקי"ל דא"צ ליגע, פי' המאירי דהוא משום דאמרי' גוד אסיק, וכ"ה בגליון הגרע"א לשו"ע סי' שס"ב בשם הרא"מ בשו"ת מים עמוקים, והובא במ"ב שם.

אמנם צ"ע בזה בדין כיפה, דמייתי' מינה דא"צ ליגע, והתם ק' לפרש דהוא משום דינא דגו"א, ומכמה טעמים, חדא, הוא משה"ק האבנ"ז סי' רצ"א סקי"ב, דכיון דהחלק התחתון של הכיפה מפסיק ל"ש לומר גוד אסיק, ועמד בזה גם בשו"ת ברית אברהם סי' ט"ז סק"ד, וע' בזה בדברי יחזקאל סי' ו', שכתב דשפיר אמרי' גוד אסיק אף כשיש דבר ממשי מפסיק.

עוד יש להעיר, דלמש"נ במק"א בדעת רש"י דהא דמייתי' מינה דא"צ ליגע הוא משום דהפלוגתא אם צריך ליגע הוא אם בעי' שיהא המשקוף מעל חלל הפתח בלא הפסק או מהני אף אם הוא גבוה טפי מחלל הפתח, וע"כ בכיפה שהחלל העליון אינו מכלל חלל הפתח כיון שאינו רחב ד' טפחים, הרי דאם צריך ליגע ל"מ, שהמשקוף העליון אינו מעל חלל הפתח, דמפסיק ביניהם החלל שאינו רחב ד', ולפ"ז צ"ע מה יהני בזה דינא דגוד אסיק, הרי בלא"ה המזוזות נמשכות למעלה, ומה דל"מ הוא משום דהחלל העליון אין בו ד' טפחים ול"ה מכלל הפתח, ומה יהני לזה דינא דגו"א, הרי אכתי לי"ב ד' טפחים, וי"ל.

עוד יש להעיר, דלפמש"נ במק"א בדעת רש"י והרמב"ם והטור דהא דכיפה חייבת במזוזה איירי אף היכא דליכא בנין ישר ע"ג הכיפה, אלא כולה בעיגול, ובכה"ג הרי לכאו' ל"ש כלל לומר גוד אסיק, שהרי אם נעלה המזוזות במקומם לא יגיעו כלל למקום המשקוף, ויל"ד בזה.

וגם בעיקר הדבר יל"ע, אם שייך לפרש כלל לגבי מזוזה דהא דמהני הוא משום דינא דגוד אסיק, דבפשוטו דינא דגוד אסיק ל"ש רק לגבי מחיצות, ולא לגבי דיני מזוזה.

ואולי י"ל בזה, דבדין מזוזות שאין מגיעות למשקוף יש לדון משום תרי טעמי, חדא משום דאי"ז כצורת פתח מעליא, ובזה פליגי רב ששת ורב נחמן אם ה"ז חשוב כפתח או לא, ועוד, דהגם דהוי זה בצורת פתח מ"מ כיון שאין המזוזות מגיעות למשקוף ליכא צירוף ביניהם ול"ח כפתח, וע"ז מהני הא דגוד אסיק לחשוב שהמזוזות מגיעות למשקוף, ואף רב ששת מודה לדינא דגוד אסיק, וכמו שעמד האבנ"ז בכ"ד דאטו לית לי' לרב ששת דינא דגוד אסיק, ואך דל"מ דינא דגוד אסיק רק לצרף המזוזות והמשקוף זל"ז, אך אכתי אי"ז בצורת פתח וע"כ ס"ל לרב ששת דל"מ, ורב נחמן ס"ל דאפ"ה ה"ז חשוב כפתח, באופן שנמצא לפ"ז דפלוגתא דר"ש ור"נ ל"ה בדיני גוד אסיק, דבזה כו"ע מודו דאמרי' גוד אסיק, אלא עיקר הפלוגתא היא אם אף שאי"ז בצורת פתח דעלמא ה"ז חשיב פתח, או דל"ח זה פתח, אך בל' המאירי נ' שבזה הוא עיקר הפלוגתא, ור"נ דפליג ומכשיר הוא משום דאמרי' גו"א, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל דלעולם לגבי כיפה ל"ש כלל דינא דגו"א ומכל הני טעמי שנתבארו לעיל, ואפ"ה ה"ז חשוב פתח אף לענין שבת, והיינו משום דכל מה דבעי' לדינא דגוד אסיק הוא משום דבעי' לצרף המזוזות והמשקוף זל"ז, ובכיפה שהן מחוברין זל"ז ה"ה מצורפין אף בלא דינא דגו"א, ולא מיבעיא אי נימא דכל הקשת הויא המשקוף, דודאי הן מצורפין זל"ז, אלא אף אי נימא דרק התקרה העליונה הויא המשקוף, מ"מ כיון דלא מפסיק אוירא והן מחוברין בבנין, י"ל דל"ב לדין גוד אסיק לצרפן.

והא דמייתי' מינה דא"צ ליגע, היינו משום דלמ"ד דצריך ליגע אשר לדידי' אף דאמרי' גוד אסיק ומצורפין המזוזות והמשקוף זל"ז, מ"מ ל"מ, כיון שאי"ז בצורת פתח, הרי דה"נ כיפה לא חשיבא כפתח, דהגם דהמזוזות והמשקוף מצורפין זל"ז, מ"מ כיון שאין המשקוף העליון מעל חלל הפתח, אי"ז בצורת פתח ול"מ, ולדעת הריטב"א ודעימי' היינו משום דהמשקוף הוא התקרה העליונה, והיא מרוחקת מן המזוזות, וע"כ אי"ז כצורת פתח ול"מ, ומדכיפה חשיבא פתח, ש"מ דאף כה"ג שאין המשקוף העליון מעל חלל הפתח, מ"מ חשיב זה כפתח, ושפיר מייתי' מינה סייעתא למ"ד דא"צ ליגע, והאמנם דבהא דא"צ ליגע בעי' מלבד זאת גם לדינא דגוד אסיק, אך ע"ז ל"ב לאתויי סייעתא, דלא בזה הויא הפלוגתא דר"ש ור"נ.[[16]](#footnote-17)

ואמנם אכתי ילה"ע בזה, דלפ"ז נמצא דבמזוזה דל"ש בזה דינא דגוד אסיק, אין לחייב במזוזה רק בכיפה דל"ב בה לדין גוד אסיק, אך באופן שאין המזוזות נוגעות במשקוף לא יהא פתח זה חייב במזוזה, דהתם בעי' לדינא דגוד אסיק ול"ש דין גוד אסיק במזוזה, ואי"ז במשמע.

ונ' דזה מתישב היטב לפמש"נ, שהרי עיקר הא דבעי' לדינא דגוד אסיק, נת' דהוא משום דבעי' צירוף בין המזוזות למשקוף, ונ' דכ"ז הוא רק לדין צוה"פ דשבת, והיינו לפמש"כ הגר"ח בפי"ז משבת דבקנה מכאן וקנה מכאן וקנה ע"ג העומד והפתח שבתוכו יחדיו חשוב מחיצה, וכיון שהמחיצה מורכבת מהקנים שבצדדין והקנה העליון יחד, ע"כ בעי' שיהיו מצורפין זל"ז, אך משא"כ לגבי מזוזה דל"ב כלל לתורת מחיצה, הרי דכיון דלדעת ר"נ אף כשאין המזוזות נוגעין במשקוף חשיב כפתח, ל"ב בזה כלל לדינא דגוד אסיק.

י] ונ' עוד לפ"ז, דכל מה שנקטו המאירי והרא"מ דבקנים שאין מגיעין לקנה העליון בעי' לדינא דגוד אסיק, הוא רק אי נימא דהקנה העליון הוי מכלל עיקר הפתח ומחיצת הצוה"פ, וכמבו' כן בל' הגר"ח דהוי מכלל מחיצת צוה"פ, וע"כ י"ל דבעי' שיהיו מצורפין זל"ז ובעי' בזה לדינא דגוד אסיק, אך למש"כ המחה"ש דהקנה העליון ל"ח מחיצה, וביותר לד' האבנ"ז דאי"ז אלא תנאי בעלמא, נ' דל"ב בזה כלל לדין גוד אסיק, אלא הא דמהני הוא משום דאף שאין נוגעין הקנים הצדדין בהקנה העליון מ"מ אי' לזה תורת פתח, וא"צ כלל לדין גוד אסיק, ומצינו כן בשו"ת ברית אברהם או"ח סי' ט"ז סק"ב שנקט דל"ב בזה לדינא דגוד אסיק, ושם סק"ג הביא ד' הרא"מ שנקט דבעי' בזה לדין גוד אסיק, וכ"נ גם בחזו"א סי' ז' סקי"ג.

ולכאו' לד' האבנ"ז הוא מוכח כן, דכיון דכל מה דבעי' לקנה העליון הוא כ"ה שלא יהא זה פתחי שמאי, הרי דהנידון אם צריך ליגע הוא אם כשאי"ז נוגע, הוי זה אכתי פתחי שמאי או לא, ולכאו' ע"ז ל"מ מידי דינא דגוד אסיק, דאם חשיב כפתחי שמאי דאי"ז דרך פתח מה יהני לזה דינא דגוד אסיק.

אך באמת אי"ז מוכרע, שהרי בד' הרא"מ בתשובה מבו' דאם הא דא"צ ליגע הי' מדין חבוט רמי הרי שאם קנה א' גבוה וקנה א' נמוך הי' חשיב זה כפתחי שמאי, כיון שצידו א' בשמים וצידו א' בארץ, וכתב ע"ז הרא"מ דאי"ז כן, אלא הא דא"צ ליגע הוא משום דינא דגוד אסיק, וחשיב דב' הקנים נוגעין בקורה העליונה, וע"כ אי"ז פתחי שמאי, וחזינן שנקט דדינא דחבוט רמי מהני גם לחשבו כפתחי שמאי, והרי דשם פתחי שמאי אינו נקבע רק לפי מציאות הפתח שלפנינו, אלא אזלי' בתר דינא, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהגם דאם אין נוגעין הקנים במשקוף חשיב פתחי שמאי, מ"מ מהני דינא דגוד אסיק לחשבן כנוגעין ותו ל"ה זה פתחי שמאי.[[17]](#footnote-18)

וגם בלא ד' האבנ"ז י"ל כן, למש"נ דהקנה העליון אי"ז מכלל המחיצה דצוה"פ, אלא כל מה דבעי' לי' הוא מהלכות פתח, וע"כ ל"ב בזה לדין גוד אסיק, כ"ה שנתבאר דלענין מזוזה ל"ב בזה לדין גוד אסיק, אך לפ"ד האבנ"ז הוא פשוט טפי, כיון שאין הקנה העליון כלל חלק מעיקר הפתח, וכל מה דבעי' לי' הוא רק כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי.

**ה'**

יא] ובעיקר ד' האבנ"ז דהקנה העליון אינו מכלל עיקר הפתח ול"ב לי' אלא כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי, יל"ב לפ"ז כמה מילי.

חדא הוא מש"כ הריב"ש הביאו הב"י סו"ס שס"ב, דהקנה שעל גביהן ל"ב שיהא ראוי לקבל דלת, וכ"ה בשו"ע סו"ס שס"ב, ולפ"ז האבנ"ז יל"פ הטעם בזה, שהרי הא דבעי' שיהא ראוי לקבל דלת נת' לעיל סק"ו בהערה דהוא משום חשיבות הקנים, וע"כ י"ל דרק הקנים שבצדדים שהם עיקר הפתח הוא דבעי' בהו חשיבות זו, אך הקנה העליון שאינו כלל מכלל עיקר הפתח ל"ב בי' לחשיבות זו.

אך בעיקר דין זה, הנה המאירי כתב להדיא דגם הקנה העליון בעי' שיהא ראוי לקבל דלת, וכ"ה ברבינו יהונתן, וכ"נ להדיא בד' הרא"ש, וע' בהערות לחי' המאירי בזה, ויל"פ דאף אם אין הקנה העליון מכלל עיקר הפתח, מ"מ כל שאינו ראוי לקבל דלת לאו מידי הוא והוי פתחי שמאי, וביותר ניחא למש"נ לעיל סוסק"י מד' הרא"מ דשם פתחי שמאי לא תלי רק בדרך בנ"א, אלא אזלי' בתר דינא היאך חשוב הפתח.

ויל"פ בזה גם מש"כ בחי' הריטב"א ביומא די"א:, ז"ל, שרגלי הכיפה העומדים ישרים קודם שיתעקמו גבוהין עשרה וכו', והרי יש כאן מזוזות פתח גמורין, ואע"פ שהמשקוף מעוקם ואינו ישר, איכא למימר דלא חיישינן להכי דהא מקורה הוא מיהת וכו', עכ"ל, והרי שהגם דבמזוזות דעת הריטב"א דבעי' שיהיו עומדין ישרים, מ"מ במשקוף דן לומר דלא חיישי' להכי, ופי' הטעם "דהא מקורה הוא מיהת", ואין משמע מדבריו דהטעם לחלק בזה בין משקוף למזוזות הוא משום דאין דרך מזוזות בכך ודרך משקוף בכך, אלא הטעם הוא משום דהגם דאי"ז משקוף מעליא, מ"מ הא מקורה הוא מיהת, ויל"פ בזה עפי"ד האבנ"ז, דהגם דעיקר הפתח בעי' שיהא ביו שר, וע"כ מזוזות המתעגלין ל"מ מידי, מ"מ משקוף דל"ב לי' אלא כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי, הרי דכל דמקורה הוא מיהת שפיר דמי.[[18]](#footnote-19)

ובפשוטו כד' הריטב"א ביומא, כ"ה גם דעת הרמב"ם, דס"ל בדין כיפה דאם יש ברגלי' י' ביושר, ה"ז חייב במזוזה, והיינו אף היכא דליכא בנין ישר ע"ג הכיפה, והרי דמשקוף עגול הוי שפיר משקוף, ול"ד למזוזות שאינן ביושר דל"ח מזוזות, אך לפמש"כ הט"ז בסי' רפ"ז סק"ג בביאור דעת הרמב"ם הרי דס"ל להרמב"ם דאף מזוזות עגולות חשיבי שפיר מזוזות, ואך היכא שכל הצוה"פ היא בעיגול ל"מ, ועמש"נ בזה בדברינו בסוגיא דכיפה, ואכ"מ.

ובאמת דגם להדרך השני' דהריטב"א שם, אשר כ"ה גם דעת הריטב"א בסוגיין, דאף המשקוף בעי' שיהא ביושר, נמי חזי' דחלוק דין המשקוף מדין המזוזות, שהרי במזוזות כל שאינם ישרות ל"ח מזוזות, הגם שכותל החיצון הוי ביושר, ואילו במשקוף אף בפתח העשוי ככיפה מהניא התקרה העליונה הישרה בתורת משקוף, וצ"ב הטעם בזה, ועמש"כ בזה החזו"א סי' ז' סק"ב, ויל"פ הטעם בזה עפי"ד האבנ"ז, דהמזוזות שהם עיקרו של פתח, לא מצינו לדון מכח הכותל שבצדדין, ולא חשיבי מזוזות אלא הסמוכות לחלל הפתח, ומשא"כ המשקוף שאינו מעיקר הפתח, ובעי' לי' רק כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי, הרי שלזה מהני גם התקרה העליונה.

ושמעתי לבאר עוד בזה, טעמא דצוה"פ למעלה מכ' כשרה, אף לדעת האחרונים שהוכיחו מד' התוס' ריש די"א. דבעי' בצוה"פ כל דיני היכר, וע"כ כל דל"מ ללחי וקורה ל"מ נמי לצוה"פ, ויל"פ שהטעם בזה הוא דהא דלמעלה מכ' כשר הוא משום שה"ז ניכר ע"י הקנים שבצדדין, וע"כ ל"ש זה לגבי שאר פסולי לחי וקורה, וע' חת"ס ח"ו סי' ל"ד, ולפ"ד האבנ"ז י"ל בזה, דהגם דבעי' שיהא הצוה"פ ניכר, מ"מ הקנה העליון שאינו מכלל עיקר הצוה"פ ול"ב לי' אלא כדי שלא יהא פתחי שמאי, ל"ב שיהא ניכר.

1. וע' עוד להלן סקי"א שנתבארו כמה דברים עפי"ד האבנ"ז, וע' גם בסק"י מש"נ עפי"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז העירוני גם במש"כ החזו"א בסי' ח' סקי"ד להעיר ע"ד המ"ב בדין פסי חצר, ז"ל, וכן לענין ב' פסי חצר זה שלא כנגד זה שניכר ע"י מדידה שהקיל, נמי יש לשאול אם מותר גם לטלטל עד כנגד לחי הבולט, ובזה ודאי דאסור, דהיינו בין לחיים בפתוח לכרמלית, וא"כ איכא הפסק כרמלית בין חודו הפנימי של הלחי ובין החצר ואי"ז לחי וכו', וא"כ צריך שיהי' חוד הפנימי מכוון במדידה ובצמצום, עכ"ל, וילה"ע בזה ע"ד הנ"ל, די"ל דבאמת יהא מותר לטלטל גם כנגד לחי הבולט, ול"ה כבין לחיים שאסור, דכיון דבעי' ב' פסין, הרי אין מחיצת הלחיים מתחלת עד המקום דאיכא ב' פסין, וע"כ חודו הפנימי של הלחי הוא רק במקום דאיכא כנגדו הלחי השני, והלחי שלפנים מזה אין עליו כלל תורת מחיצה, וע"כ שרי להשתמש כנגדו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' במשכנו"י שם שכתב, דמה"ט פסקו כל הראשונים דאין חייב במזוזה בפצים א', משום דסוגיא דעירובין דמצרכא קנה מכאן ומכאן כרבנן דפצים א' אין חייב במזוזה, ובזה יישב כל ראיות הרא"ש דקי"ל דחייב במזוזה, אך הרא"ש לטעמי' דס"ל דאף למ"ד דחייב במזוזה מ"מ ל"מ לשבת, וע"כ אין להביא משם, [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל בזה, למש"כ המקו"ח בתיקון עירובין דבר חדש, ז"ל, דבעירוב כשר כשיש צוה"פ בקנים וקונדסין וכו', ובמזוזה אין צוה"פ מחייב במזוזה, דאלת"ה אמאי לא עבדי' מזוזה בכל מקום שעושין צוה"פ משום עירוב וכו', אלא ודאי דזהו ההפרש בין עירוב למזוזה, דבמזוזה בעי' פתח ממש, ובעירוב כשר אף צורת הפתח וכו', כשר דנהי דפתח ל"ה צורת הפתח מיהא הוי, עכ"ל, ולפ"ז אולי י"ל, דמה דסגי במזוזה בפצים מצד א', הוא משום דהוי זה פתח גמור, אך צוה"פ לא חשיב אא"כ איכא קנה מכאן וקנה מכאן, ולמש"כ המקו"ח שם דפתח גמור מהני בשבת אף היכא דל"ה כדיני צוה"פ, הרי דה"נ פתח גמור יהני לשבת אף אם אין לו אלא פצים א', אך זה חידוש רב, גם ילה"ע ע"ד, דאם מצינו לחלק כן, א"כ מה מייתי' בגמ' מההיא דכיפה דא"צ ליגע, הרי י"ל דדוקא בכיפה דהויא פתח גמור מהני אף כשאין נוגע המשקוף במזוזות, אך צוה"פ בעלמא לא חשיבא כצוה"פ אם אי"ז נוגע, וי"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולמש"כ בס' יד הקטנה דהא דראשי הכתלים חשיבי כפצימין הוא רק בבית העשוי לדירה דבזה הוא דחזי' לזה כפתח, וע"כ באכסדרא אין ראשי הכתלים חשובין כפצימין, ניחא הא דבמבוי אין ראשי הכתלים חשובין כפצימין, וע' עוד בחת"ס ח"ו סי' ל"ד, שערי עירובין רנ"ב, שעמד על קו' זו, דאי מהני במזוזה הי' לנו להכשיר בשבת, וע"כ כתב דכל מה דקורה ל"מ לצוה"פ הוא רק בדהויא באמצע המבוי, ועמש"נ עוד להלן ריש סק"ז בהערה לישב בזה עפי"ד הברית אברהם. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך לד' המקו"ח בתיקון עירובין, דצוה"פ דקנה מכאן וכו' אין חייב במזוזה ובעי' לזה פתח גמור, י"ל דע"כ ל"ב בזה היכר ציר, די"ל דכל דינא דהיכר ציר הוי רק בקנה מכאן וכו' שאי"ז פתח גמור, ובזה ל"ח כפתח רק אם יש לו היכר ציר, אך בפתח גמור י"ל דל"ב היכר ציר, וע"כ לגבי מזוזה ל"ש כלל דינא דהיכר ציר, כיון דלמזוזה בעי' פתח גמור ובפתח גמור ליכא לדינא דהיכר ציר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועמש"נ עוד בדברינו בדין פתח בקרן זוית סק"ג בדין פתח בקרן זוית לדעת הרי"ף והרמב"ם, ובדין פתח יותר מי' לדעת רב, דה"ז חייב במזוזה, עיי"ש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והאבנ"ז בסי' רס"ו רע"ד ורע"ו כתב דגם הא דצריכה שתהא בריאה להעמיד בזה דלת, הוא נמי מה"ט, והביא כן מחי' הרשב"א, וילה"ע ע"ז, ממש"כ בשו"ע סי' שס"ב סי"א דצריך שיהיו הקנים שבצדדים חזקים לקבל דלת וכו', והוא מל' הריב"ש בתשובה, הביאו הב"י שם, והרי דבעי' שיהיו ב' הקנים חזקים לקבל דלת, ואם הא דבעי' ראוי לקבל דלת הוא משום דבעי' חזי לדלת, א"כ מ"ט לא סגי שיהא קנה א' חזק לקבל דלת, ויותר מזה כתב בחי' המאירי בסוגיין כתב דבעי' שבין הקנים שבצדדים ובין הקנה העליון יהיו בריאים להעמיד בהן דלת, ונ' מזה דדינא שתהא בריאה להעמיד בה דלת הוי לחשיבות הקנים, ומה שהביא האבנ"ז מחי' הרשב"א לא מצאתי כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאמת דבהא דל"ב במזוזה היכר ציר, יל"פ עוד בפשיטות, לפמש"כ הקר"א דכל דינא דהיכר ציר אינו אלא מדרבנן, וכדמשמע גבי מעשה דד' קונדסין ובההיא דר"י בן נורי דלכלאים ל"ב היכר ציר, אך במשכנו"י ר"ס קכ"ג נ' שנקט דהוי זה דינא דאורייתא, וע"כ כתב דמספק היכי קי"ל יש להקל במבוי שתיקונו מדרבנן, ונ' מדבריו דהיכא דבעי' להצוה"פ מדאורייתא הוי זה ספיקא דאורייתא, ואשר ע"כ ה"ז חייב במזוזה, כיון דמדאורייתא הוי זה צוה"פ מעליא, ורמז לזה הקר"א בסוף דבריו, וי"ל כן גם לענין דינא דראוי להחזיק דלת של קשין, ועמש"נ עוד להלן ריש סק"ז בהערה לבאר הטעם דל"ב במזוזה היכר ציר וראוי להחזיק דלת של קשין עפי"ד הברית אברהם. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם שו"ר בשו"ת ברית אברהם סי' י"ט סק"ד שכתב ע"ד טעמא המקו"ח חילוק הפוך, ז"ל, דודאי לענין מזוזה לא צריך לכל הדינים הנאמרים לענין עירוב, דאך דחייב במזוזה מ"מ י"ל דלא מהני דלא עבדי הכי וכו', ולענין מזוזה לא תלי מידי בצוה"פ אך שהמשקוף והמזוזות יהיו שלימים, לא אבן נכנס ולא אבן יוצאת, ואף דלא עבדי אינשי הכי מ"מ כל היכי דאיקרי מזוזות ביתך חייבת במזוזה וכו', ולעולם דס"ל דכל היכא דלא עבדי אינשי הכי הוי פתחי שמאי לענין עירוב דניתר בצוה"פ דעי"ז אין לה צורה של פתח וכו', ולרב האי והרמב"ם מה"ט ל"מ צורה של פתח משום דלא עבדי אינשי הכי וכו', עכ"ל, והיינו דשאני לענין מחיצה דבעי' שיהא לזה "צורת פתח", ומשא"כ לענין מזוזה ל"ב שיהא לזה צורת פתח, וע"כ אף אם לא עבדי אינשי הכי ואי"ז צורת פתח, מ"מ כל דהוי זה מזוזות ביתך ה"ז חייב במזוזה.

    ולפי דבריו יל"פ, דמה"ט ל"מ לענין שבת היכא דאיכא רק קנה א', וכן ל"מ היכא דהוי הפתח על ראשי הכתלים, דבהנך גווני הגם דפתח הוי, מ"מ אין זה כצורת פתח, וע"כ ל"מ זה לענין שבת, וכן יל"פ דמה"ט לענין שבת בעי' היכר ציר ולענין מזוזה ל"ב לזה, וי"ל כן גם לענין דינא דראוי להחזיק דלת של קשין, דהגם דהוי זה פתח, מ"מ אי"ז כצורת פתח דעלמא, וע"כ ל"מ זה לענין שבת.

    אך ילה"ע על דבריו, דא"כ מה מדמי' בגמ' דכ"ה דלגבי מזוזה א"צ ליגע, ה"נ לגבי שבת א"צ ליגע, הרי שפיר י"ל דאי"ז כצורת פתח ול"מ לענין שבת, ומ"מ שפיר מהני לגבי מזוזה דל"ב בה שיהא זה כצורת פתח, ואולי י"ל, דרב ששת דס"ל דצריך ליגע ס"ל דבלא"ה ל"ח זה כלל כמשקוף, וע"ז שפיר מייתי' ממזוזה דחשיב זה כמשקוף. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה מ"מ מבו' בד' ראבי"ה דבעי' שיגיעו הקנים עד הסכך, ובלא"ה ל"ח כצוה"פ, הגם דקי"ל דא"צ ליגע, וכ"כ ראבי"ה גופי' בסי' שע"ט דקי"ל דא"צ ליגע, ויל"פ שהטעם בזה דכל שאין מגיעין הקנים עד הסכך לא חזי' לזה כפתח כלל, כיון שהסכך מסכך על כל הסוכה וליכא משקוף מעליא, וע"כ רק היכא שמגיעין הקנים לסכך חזי' לי' כפתח, אך עיי"ש בפמ"ג סי' תר"ל אש"א ב' שפירש הטעם דכל שאין נוגע ל"מ הוא משום שלא נעשה לשם כך, ופי' בזה ד' הירושלמי שהביא המג"א והק' מזה ע"ד ראבי"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בשו"ת נפש חי' סי' ל"ה שערי עירובין ר"ד ביאר טעמא דראבי"ה, דכי היכי דהקילו בסוכה דראש הדופן חשיב כקנה לצוה"פ, וביאר המג"א בסי' שס"ג סקכ"ח שהטעם הוא משום דבסוכה הוי זה חומרא בעלמא לעשות צוה"פ, ה"נ מה"ט מהני אף התקרה העליונה לצוה"פ כמו הקנה העליון, דהא דתקרה ל"ח כקנה עליון, הוא מחד טעמא עם הא דראשי הכתלים ל"מ לקני הצוה"פ, [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה עיי"ש בחי' הריטב"א שכתב דפירוש שקפי אינו מוכיח כן בפ' הקומץ רבה אלא כפירוש הראשון, וע' משכנו"י סי' קכ"ג מה שביאר בכונתו, אך למש"נ אה"נ מודה רש"י דלענין מזוזה ל"ח כה"ג פתח, ומ"מ מהני לענין שבת, ולפ"מ שדימה המשכנו"י שם נידו"ז לדין פצימין העשויין לחיזוק תקרה, הרי דהוי זה חד מילתא עם מש"נ לעיל דפצימין העשויין לחיזוק תקרה ל"מ לחיוב מזוזה ומהני לשבת [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שלמד כן מד' הריטב"א שלא פירש כד' רש"י בפתחי שמאי דהיינו אבן יוצאת ואבן נכנסת, ומשמע דס"ל דכה"ג מהני לשבת, אף דלמזוזה ל"מ כה"ג דבעי' מזוזות שוות, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דהריטב"א דפליג ע"ד רש"י הוא משום דס"ל דאף בדה"ז ביושר נמי ל"מ אם ליכא מזוזות, אך ודאי לא פליג על דינו של רש"י, וכן מבו' בד' הריטב"א בע"ב שהוא מוסיף ע"ד רש"י, [↑](#footnote-ref-15)
15. ובפשוטו י"ל בזה, שהרי הא דס"ל לרב ששת דצריך ליגע הוא משום דס"ל מסברא דכל שאינו נוגע ל"ח פתח, וכיון דחזינן דלענין מזוזה חשיב זה פתח, וה"נ לענין שבת הוי זה פתח מדאורייתא, הרי אין לנו מקור שהחמירו חכמים בזה דלא יהני זה לענין שבת, ולא חידש רב ששת גדירת חכמים מדעתו, ואשר ע"כ שפיר מדמי' דכ"ה דחשיב פתח לענין מזוזה, ה"נ חשיב זה פתח לענין שבת, וז"פ, ואף אם הי' מקום לפרש דס"ל לרב ששת שהי' בזה גזירת חכמים, מ"מ כיון דרב ששת גופי' הדר בי' מכח מתניתא דכיפה, ש"מ דלא ס"ל שהי' בזה גזירת חכמים, ואם לגבי מזוזה ה"ז פתח ה"ז לגבי שבת ה"ז פתח. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובזה ניחא ד' הט"ז בסי' שס"ג סקי"ט, שכתב דאם למעלה מן הקנים שמעמידין למטה יש גג שמפסיק בין גובה החבל להקנים יש איסור בזה, דל"ה צוה"פ בזה, כיון שהגג מפסיק בין החבל להקנים, ואין עושין צוה"פ בענין זה, והתו"ש השיג עליו מההיא דכיפה, דחזי' התם דחשיב פתח הגם דהעיגול מפסיק בין המשקוף העליון למזוזות, והאחרונים ישבו ד' הט"ז בכמה אנפי, חדא הוא מש"כ השואל בשו"ת ברית אברהם או"ח סי' י"ט סק"ה והמשיב דבר סי' כ"ו (שערי עירובין רל"ד) והחזו"א סי' ז' סקי"ג, דבכיפה כל העיגול חשיב כמשקוף, (והמשיב דבר הוסיף דהט"ז לטעמי' ביו"ד סי' רפ"ז שהסכים למש"כ הכ"מ בדעת הרמב"ם דביש ברגלי' עשרה העיגול עצמו הוי המשקוף), ובדברי יחזקאל סי' ו' סק"ה כתב לישב ד' הט"ז, דהא דפסל בכה"ג הוא כמבו' בלשונו משום דאין דרך לעשות צוה"פ בענין זה, וע"כ ל"ד לכיפה שודאי הוי הדרך לעשות בענין זה, ועמש"כ לישב עוד בברית אברהם סי' ט"ז סק"ד, ולמש"נ ניחא, וזה לפ"מ שנקטו כמה מן האחרונים דטעמא דהט"ז הוא משום דל"ש למימר גוד אסיק היכא שיש דבר מפסיק, ואשר ע"כ כ"ז הוא היכא שאין המזוזות מגיעות למשקוף אשר בעי' בזה לדינא דגוד אסיק, ומשא"כ בכיפה שנת' דל"ב בה לדינא דגוד אסיק, לא איכפת לן דאיכא דבר מפסיק בין המשקוף למזוזות, וז"פ. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובעיקר ד' הרא"מ, ע' מה שדן בזה השואל בשו"ת ברית אברהם או"ח סי' י"ט סק"ג, דגם אם אמרי' חבוט רמי, מ"מ כיון שבפועל הוי המשקוף ישר ל"ה פתחי שמאי, וכתב ע"ז הברית אברהם, דכיון דהכא כל ההכשר הוא ע"י צורה של פתח, הרי דממ"נ אינו פתח, דאם הוא למעלה אינו נוגע, ואם הוא למטה הוי צידו א' בשמים וצידו א' בארץ, ול"ד למש"א לעיל ד"ג. דהגם דאמרי' קלוש מ"מ ל"ה חממ"צ ול"ה קורה הניטלת ברוח, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועד"ז נ' גם בדעת רש"י, שפירש מה שאמרו דפתחי שמאי היינו דלי"ל שקפי, דהיינו אבן יוצאת ואבן נכנסת, ואילו דעת אידך מ"ד דהיינו דלי"ל תקרה פירש שאין כלום בנין למעלה מן הפתח וכו', ומשמע שאם יש בנין למעלה מן הפתח, ל"ח פתחי שמאי, אף אם הוי זה אבן יוצאת ואבן נכנסת, ויל"פ הטעם בזה לפ"ד האבנ"ז, דהקנים שבצדדין שהם עיקרו של צוה"פ, ל"מ אם הם אבן יוצאת ואבן נכנסת, ומשא"כ הקנה העליון שאינו מעיקר הצוה"פ, ואך דבעי' שיהא קנה למעלה כ"ה דלא ליהוי פתחי שמאי, הרי י"ל דלזה מהני גם היכא דהוי אבן יוצאת ואבן נכנסת, אך באמת בלא"ה יל"פ הטעם בזה, דבתקרה הוי הדרך טפי לעשות כה"ג מאשר במזוזות.

    עוד יש להוסיף בד' רש"י, דמ' מדבריו דאם יש בנין למעלה מן הפתח מהני אף בדהוי זה המשך התקרה, ואין יורד משקוף מן התקרה, ואילו לגבי מזוזות הרי ל"מ ראשי הכתלים וכמו שהוכיחו הדרכ"מ והמג"א, ולהנ"ל יל"פ הטעם בזה, דהגם שראשי הכתלים לי"ל חשיבות דמזוזות, מ"מ כיון דאי"ז פרוץ למעלה, כבר ל"ה זה פתחי שמאי, וע"כ מהני בכה"ג. [↑](#footnote-ref-19)