שיעור ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### סימן פח'

* האם מותר להכין מאכל, בשעה שאסור לאכלו ?
* המתארח במלון נכרי בפסח היכול לסעוד כשחמץ על השלחן ?
* יחיד הסועד בשרי, האם מועיל שומר להניח לידו גבינה ?

##### שיעור ח'

**בטעם האיסור להעלות בו"ח על השלחן**

**כתב** השו"ע (פח,א) וז"לאפי' בשר חיה ועוף
 אסור להעלותו על שלחן שאוכל עליו גבינה, שלא יבא לאכלם יחד, אבל בשלחן שסודר עליו התבשיל מותר ליתן זה בצד זה, עכ"ל.

**והוא** מהא דאיתא במתני' (חולין קג:) כל הבשר
 אסור לבשל בחלב וכו', ואסור להעלותו עם הגבינה על השלחן. והטעם נקט השו"ע ע"פ הרמב"ם (מא"א ט,כ) שמא יאכלם יחד. וכתב הט"ז (ס"ק א) ואע"פ שבב"ח בלי בישול אינו אסור אלא מדרבנן, בהא גזרינן גזירה לגזירה (להעלותו אטו אכילה).

**ואף** שמשמעות הגמ' (שם קד:) דטעם האיסור
 דחיישי' שיעלם באילפס רותח, ויעבור בבישול בב"ח (דאוריי'). כתב הפלתי (ס"ק א) דלדעת הרמב"ם י"ל דה"מ לר' יוסף (שם, דלא גזר גזירה לגזירה), אבל אנן דקיי"ל כאביי (שם, דגזרו אף בעוף דרבנן) ה"נ גזרו שמא יאכלם יחד אף דהוי גזירה לגזירה. וכן ביאר הפמ"ג (מ"ז ס"ק א) בדעת הרמב"ם.

**להעלות חלב על השלחן בהמתנת שעות**

**וכתב** הבית יעקב (שו"ת סי' יב ד"ה ומה, והובא
 בפמ"ג מ"ז ס"ק ב) דהאיסור להעלות חלב על השלחן אינו רק באוכל בשר, אלא אף אם אכל בשר לפנ"כ, שצריך להמתין עליו ו' שעות, ואפי' אינו אוכל עכשיו כלל אסור לו לישב (לשוחח וכדו') ליד שלחן שאוכלים עליו חלב.

**מיהו** אחרונים חלקו עליו, והכנפי יונה כתב
 (סי' פח) דהא דגזרו להעלות שמא יאכל ה"מ בשעת אכילה, שמא יאכל גם מהחלב, משא"כ כשאינו אוכל לא חיישי'. ודייק הדרכי תשובה (ס"ק טז) דלדבריו במקום שאוכל לחם גזרי' שיאכל מהחלב.

**אלא** שהפמ"ג (מ"ז ס"ק ב) נקט דלא כהבית
 יעקב משום דגזירת המתנת ו' שעות קילא, ולא גזרו בה גזירה לגזירה (ורק בחשש שיאכל בו"ח יחד, גזרו). ולפ"ז אף באוכל לחם וכדו' לא החמירו שלא יעלה חלב כשממתין מאכילת בשר, וכן הקילו האחרונים (והובא בדרכי תשובה ס"ק טז).

**והיכא** שאוכל לחם ומונחים בשר וגבינה
 על השלחן, צ"ע אי תלוי במח' הנ"ל (כיון שאוכל), מיהו מסתימת הפוסקים דדוקא באוכל בשר גזרו, נראה דבכה"ג לא החמירו, דאין לחוש שיאכל גם מהבשר וגם מהגבינה.

**דין עסק ונגיעה בדבר האסור באכילה**

**וכתב** היד אפרים (בהג' לשו"ע) אף דהבית
 יעקב (הנ"ל) אסר להתעסק במאכלי חלב בהמתנת שעות (שמא יאכל מהם, כהא דטוחנת דדרכה לאכול), אין נראה לאסור אלא בדבר שרגילים לאכול ממנו בשעה שעוסק בו, אבל דבר שאין רגילות לאכול ממנו לא גזרי', וכן עמא דבר.

**והנה** גבי יוה"כ פסק הרמ"א (או"ח תריב,י)
 דמותר לגעת באוכל (כדי ליתן לקטן) ולא חיישי' שיאכל ממנו. וכתב הגר"א (שם ס"ק י) דאף דאמרי' (ע"ז ו:) דאסור להושיט כוס יין לנזיר משום לפני עור, הכא שרי מב' טעמים.

**דכתב** (הגר"א) לחלק ע"פ התוס' (ד"ה מנין)
 דבנזיר חיישי' (כשיושיט לו) שישכח וישתה אותו, כיון שלכל העולם מותר, משא"כ ביוה"כ דלכו"ע אסור לא חיישי', ועוד דבנזיר דוקא אסרי' (להושיט לו), דמיירי שרצה הנזיר לשתותו, הא בל"ה מותר ליתן לו.

**ונ"מ** בב' הפי' (הנ"ל) אי שרי לנזיר או
 להמתענה תענית יחיד (דלכל העולם שרי), להחזיק כוס יין בידו, דלפי תי' הא' (דחיישי' שישכח וישתהו) אסור, ולתי' ב' כל שאין כוונתו לשתותו מותר.

**מאידך** הרשב"א (שבת קיד: ד"ה יוה"כ), הר"ן
 (שם מב: מדפ"ה ד"ה גרסי') והמ"מ (שביתת עשור א,ג) כתבו דהטעם שלא התירו קניבת ירק ביוה"כ (לשטוף ולקצוץ) אלא מן המנחה ולמעלה, משום שיחשדוהו שמכין לצורך היום, ועוד דגזרי שמא יאכל. והקשה המג"א (שם ס"ק ו) לטעם הב' אמאי אסרו, והא מדהתירו לגעת באוכל מוכח דלא חיישי' שיאכל. ותי' דשאני קניבת ירק כיון שמתעסק בו לתקנו חיישי' שיאכל, משא"כ בסתם נוגע באוכל לא חיישי'.

**אלא** דשוב הביא המג"א ראיה דאסור לגעת
 באוכל ביוה"כ, מהא (מנחות צט:) שלא חילקו את לחם הפנים עד הערב, וע"כ משום דאסור לגעת בו. וכתב עליו הדגול מרבבה (בהג' לשו"ע שם) דאף שיש לדחות ראייתו מלחם הפנים, מ"מ כיון שהירושלמי הביאה נקטי' כוותיה, דאסור לגעת באוכל (דלא כהרמ"א שהתיר).

**מיהו** כיון שהגר"א נקט להתיר ביוה"כ נגיעה
 באוכל (ודחה את הטעם דשמא יבא לאכול), ומשמע דנקט דמושיט יין לנזיר אסור דוקא במתכוין לשתותו, לכן נראה דאף בתענית יחיד אין להחמיר בנגיעה (דלא חיישי' שישתה), כיון שאסור בכל האוכלים. וכן בבו"ח לא חיישי' בהמתנת שעות (אבל בשעה שאוכל ממש לא, כ"ש מדאסור להעלותו על השלחן, ובחמץ דלא בדיל מיניה אסור אף כשאינו אוכל, אא"כ מחזר עליו לשורפו).

**להעלות דבר איסור על השלחן**

**כתב** הש"ך (ס"ק ב) דהא דאסור להעלות
 בשר וחלב על השלחן, ה"מ בדבר היתר, אבל נבילה מותר (כגון בגוי אוכל לידו), דאין חשש שיאכל ממנה דבדיל מינה. וכ"כ הר"ן (חולין לב:), דבכל דבר איסור שרי.

**אלא** דהקשה הש"ך (שם) מהרא"ש (נדרים
 מא:) שכתב במודר הנאה דשרי לאכול עמו על השלחן, משום ששונאים זה את זה, ומדבעי' להיתר דשונאים משמע דאפי' באיסור (דמודר) חששו שיאכל ממנו. ותירץ הש"ך דנדרים שאני דכיון שאינו אסור אלא מצד נדרו, דמי לבשר וחלב שכל אחד מותר.

**והביא** היד אברהם (בהג' לשו"ע) דעוד אחרונים
 ס"ל כסברת הש"ך, לכן הנודר מדבר, אסור לו להעלותו על השלחן דלא בדיל מיניה. ואף שבחגורת שמואל (בהג' ללבוש ס"ק ב) התיר, מ"מ רוב האחרונים נקטו כהש"ך.

**ועוד** חידש הש"ך (שם) דלחם איסור (כגון לחם
 טבל, חדש וספיחין, או שעירבו בו נבילה) שונה משאר דבר איסור, ויש להחמיר בו שלא להעלותו על השלחן בשעת אכילתו, כדאסרי' בבו"ח, דכיון שעל הלחם יחיה האדם חיישי' בו טפי שיאכל ממנו.

**והביא** ראיה מדהתיר האורחות חיים (חמץ
 ומצה אות מה) להעלות חמצו של גוי על השלחן עם הישראל בפסח (וכן פסק שו"ע או"ח תמ,ג), משום דדמי לשני אכסנאים (דבס"ב), ומשמע דאל"ה אפי' בדבר איסור חיישי' שיאכל ממנו. וכן מוכח מחלת חו"ל דאי' בגמ' (חולין קד:) דנאכלת עם הזר על השלחן, דכיון שהיא מדרבנן לא חיישי' שיקח ממנה, ומשמע דבדאוריי' חיישי' אפי' שאסורה, וע"כ שאני לחם דכיון שעליו יחיה האדם חיישי' טפי שיאכל ממנו (ואף הר"ן יודה בו).

**מיהו** המנחת יעקב (בפי' לתורת חטאת כלל עו ס"ק
 כא) דחה ראיית הש"ך מחמץ (דגוי), דטעמא שהחמירו בו משום שלא בדילי מיניה כדאי' בפסחים (י:), וכן תי' בתורת יקותיאל (ס"ק א).

**וכן** על ראיית הש"ך מחלת חו"ל קשה, דכתב
 הרמב"ן (ע"ז סו: ד"ה ועוד) דשאני חלת חו"ל כיון שמותרת לכהן טעי בה ישראל, משא"כ בשאר איסורים (ולא משום חומרא דלחם), וכן תי' במטה יונתן (בהג' לשו"ע). וה"ה במודר הנאה דוקא בשונאים זה את זה שרי, דכיון שחבירו אוכל גם הוא יבא לאכול.

**ועל** ראיית הש"ך מחמץ (דגוי) קשה, מדכתב
 הרשב"א (שו"ת ח"א סוף קעז) דאסור להעלות חמץ דגוי עמו על השלחן, דחיישי' לפירורים שיפלו במאכלו (והביאו הש"ך הכא), ומשמע שלא חשש לטעם הש"ך דלחם חמיר שעליו יחיה האדם. ונראה לפרש דבריו דמוכח ברשב"א שאף בלא חשש פירורים, כל שאין היכר אסור בחמץ.

**מיהו** רוב האחרונים חלקו על הש"ך, וס"ל
 דאין לחלק בין לחם איסור לדבר אחר. לכן נראה דדוקא בחמץ (דגוי) אסור (כדפסק שו"ע) משום חשש פירורים, ועוד דחיישי' שיאכל משום דלא בדילי מיניה, וכן יש להחמיר בדבר האסור רק לחלק מהישראלים (כחלת חו"ל, ומודר הנאה), כדכתב הרמב"ן.

**ויש** לדון בפירות תרומה ומעשר (אחרי הפרשה)
 אם מותר להשאירם על השלחן, [(הוספה ע"פ שיעור ט') דכתב בפרי תאר (ס"ק א) דפירות ערלה אסור להעלותם על השלחן, דכיון שאין ניכרים דמי לבב"ח, ולפ"ז ה"ה בפירות תרומה ומעשר אסור.]

**אם מהני היכר באוכל לבד**

**והנה** השו"ע אסר להעלות בשר על שלחן
 שאוכל גבינה, ופסק (ס"ב) דמהני היכר בב' אנשים אפי' במכירים זה את זה, ונחלקו האחרונים אי אף ביחיד האוכל לבדו מהני היכר, להעלות בשר על שלחן שאוכל גבינה.

**דההפלאה** (יו"ד פח,א) ס"ל דהקילו דוקא
 באוכל עם חבירו שאם ישכח יזכיר לו (משא"כ באוכל לבדו). וכ"כ הדרכי תשובה (ס"ק יח), ושכן ס"ל למהר"ם מרוטנבורק (שו"ת אחרונים יו"ד יב). מאידך החכמת אדם (מ,יא) נקט דסגי היכר אף באוכל לבדו.

**מיהו** משו"ת הרשב"א (ח"א סוף קעז) יש
 להביא ראיה לחכמת אדם, מדהתיר בגוי אוכל חמץ על השלחן עם הישראל ע"י היכר (לולי חשש דפירורים), דהרי לפי ההפלאה אין עדיפות ביושב עם הגוי (שאוכל גבינה כשרה) מיושב הישראל לבדו, וה"ה ביושב עם קטן לא יהני דאין מי שיזכיר לו, וכיון שהתיר הרשב"א בהיכר היכא שיושב עם הגוי, א"כ אף ביושב לבדו מותר.

**אלא** דאפשר לדחות דיושב עם הגוי עדיף,
 דכיון שאינו מדרך ארץ ליקח מהגבינה של הגוי, ואף הגוי יעיר לו ע"ז, לכן סמכי' אהיכר, משא"כ ביושב לבדו שאין אחר שיעיר לו אסור (וצ"ע על ההפלאה דנקט ברשב"א להיפך), אלא דלפ"ז צ"ע אם הגבינה של הגוי מונחת בקערה על השלחן (דדרך לקחת ממנה), אם בכה"ג חיישי' שיקח (ולא יעיר לו), ולא יהני בו היכר.

**אי מהני שומר באוכל לבד**

**וכתב** רע"א (ס"ק א) בשם גן המלך (בסוף גינת
 וורדים, אות עא) דהא דאסר שו"ע להעלות בשר על שלחן שאוכל גבינה, לא מהני שיעמיד אצלו שומר שישגיח עליו שלא יאכל מהחלב.

**וביאר** הגן המלך (שם) דשאני בו"ח משבת,
 שהתירו לקרא לאור הנר אם יש שומר שלא יטה, דכיון שלא שכיח שיכהה אורה שיצטרך שהטותה, לכן סמכו על שומר (דכשיתקלקל הנר ישים לב שלא יטה), משא"כ בבו"ח שצריך שמירה בלי הפסק א"א שלא יסיח דעתו לשעה קלה, (ומזה צ"ב על החזו"א דידוע שהיה בודק את השומרים ושולח ידו כאילו מטה את הנר, דלפי הגן המלך כל השמירה היא רק בזמן שכהה אורו שלא יטה, ואינו שמירה כל הזמן).

**וחילק** גן המלך (שם), וכן כתב הט"ז (או"ח
 תרעג ס"ק ד) דבשמנים ופתילות שאסרו חכמים להדליק בהם (אף בלי לקרא), לא יהני להעמיד שומר להתיר להדליק בהם, דכיון שאין אורם יפה, צריך שמירה תמידית שלא יטה, וא"א להזהר מלהטות (ודייק הט"ז מדשרי שמן אסור בחנוכה, אף דאסור בשבת אפי' בשומר, ע"כ דמה דשרי לקרא לאור נרות חנוכה הוא דוקא עראי). וכן פסק המשנ"ב (רסד ס"ק ד) כהט"ז.

**וקשה** על המשנ"ב דסותר דברי עצמו,
 דבהלכות חנוכה (תרעג,א בבה"ל ד"ה ויש) נקט כהמאמר מרדכי (שם ס"ק א) והיד אפרים (שם) שחולקים על הט"ז, וסברי דטעמא דלא סמכינן בשמנים אסורים אשומר, משום שא"א שירדוף אחריו לכל מקום (אבל נר יפה סגי שישמור כשקורא), ועוד דכיון שעשה שלא כדין (שאסורים להדליק) לא התירו לו בשומר, משא"כ בנרות חנוכה (דשרי בשמן האסור לשבת) מותר לקרוא לאורם (ואפי' קבע).

**ולכן** סמך היד אפרים (בהג' לשו"ע הכא) להתיר
 בבו"ח בשנים דמדכרי אהדדי (בעוסקים במאכלי חלב בהמתנת שעות), כמו שהתירו בקורא לאור הנר, דאזיל לשיטתו שסמך אשומר אפי' בדבר שצריך שמירה תמידית כבו"ח (ודלא כהט"ז).

**ולדינא** צ"ע, כיון שהוא מח' גדולה
 באחרונים, אי סמכינן אשומר בדבר הצריך שמירה תמידית, ואף המשנ"ב סתר את עצמו, ומצוה ליישבו.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.**

ניתן להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).