חזקת היתר בנקו_ה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

חולין י. דין חזקה בספק טרפות בסימנין

**א. חזקת היתר בנקו"ה-**

הק' במהרש"א בכורות כ: וקדם לו במה"ב להרשב"א (ז.) היאך אכלינן בשרא ניחוש למיעוט דבמקום נקב שחט והבהמה בחזקת איסור, וכתב מהרש"א דאף אם שחט במקום נקב מ"מ אינו אלא טריפה דנקו"ה טריפה היא והיא בחזקת היתר.

מבואר דאי נקו"ה נבילה לא חשיב בהמה בחזקת היתר רק חזקת איסור אית בה.

ובעיקר נידון זה, יש כאן לדון משני אופנים, ראשית יש מקום לדון משום חזקת הגוף באופן שברור שכשנולדה לא היה בה נקב זה [ובפשוטו כגון שנעשה ע"י מחט וכה"ג[[1]](#footnote-2)], וכ"כ חזו"א אה"ע פא-ג דאף אם נימא שאין כאן חזקת היתר יש לדון משום חזקה"ג.

אלא שזה תלוי במש"כ במקו"א לדון באורך אם יש חזקה"ג לבהמה שאינה טריפה בכה"ג, דעת התבו"ש כט-א וסייעתו שיש לדון בו משום חזקה"ג ופי' כן בדעת התוס' מג:, אבל רעק"א יא.,מג: וחוו"ד-נ חלקו ע"ז ויובאו הדברים בקצרה לקמן בד' התוס' מג:, ואכ"מ להביא כל הנידון בזה.

ועוד יש לדון משום חזקת היתר [לדעת הסוברים שיש חזקת היתר הבאה מכח רוב ודעת רעק"א וסייעתו דאף שיטת התוס' כן אם לא בכגון דגבינות שיש חסר לפניך].

והנה ברעק"א מג: ובתשובה-קסז נקט דאף אי הוי נבילה היא בחזקת היתר, וע"ע חוו"ד קי-כז,קצו-ד, ביה"ל ב-כא,יב-יג, ש"ש ה-ו וחת"ס יו"ד-יח,כה, וזה דלא כהכו"פ סי' לג שנקט דאי הוי נבילה הוא בחזקת איסור והסכים עמו בשער"י ב-יח.

וביאור הדברים כתבו המתירים דדוקא לענין ספק בשחיטה היא בחזקת איסור שהרי א"י שנשחטה, אבל לענין טרפות אמרינן שהיא בחזקת היתר לכשתשחט וכל שנעשה בה מעשה שחיטה הרי היא כלפיו בחזקת היתר, וא"כ טרפות בסימנין נמי הרי אף דהויא נבילה מ"מ היא בחזקת היתר לכשתשחט.

וכתב רעק"א דס"ל להאוסרים דיסוד דין נקו"ה הוא חסרון בגוף השחיטה הרי אין כאן חזקת היתר אלא לכשתשחט וזו אין ידוע אם נשחט בה רוב סימנין שע"י נקו"ה אין כאן שחיטה כלל ואף שמעשה השחיטה נעשה כדין שצריך שחיטה בסימנים חיים, אבל אם נימא דהוא מטעם טרפות בסימנין וודאי צדקו המתירים[[2]](#footnote-3).

**ב. ביאור דעת המתירים-**

ודעת המתירים י"ל בשני אופנים:

א. בפשוטו טעם המתירים הוא משום דס"ל דיסוד דין נקו"ה אינו משום חסרון בגוף השחיטה בסימן פגום אלא משום טרפות בסימנין, וכ"מ ברעק"א.

ב. אבל נראה מסתבר שיש מקום לומר דאף אי נימא שהוא חסרון בסימנין מ"מ יש מקום להכשיר שהרי סו"ס במעשה זה שעושה כעת היתה הבהמה נכשרת מקודם אי לאו מאורע חדש של נקב, וכל כה"ג הוי בחזקת היתר לכשייעשה בה מעשה זה, ואינו תלוי בגדר הפסול של נקו"ה כלל אלא שכל שתלוי במאורע חדש של נקב הרי החזקנו מעיקרא שאם תשחט תותר[[3]](#footnote-4).

ויתכן דלפי"ז גם אם שוחט רוב בצירוף הנקב מ"מ בחזקת היתר עומדת אף שלמעשה לא חתך במציאות רוב, וצל"ע בזה, מיהועיין לקמן ראיות לומר דכה"ג הוי בחזקת איסור.

וכנראה כן פי' בחוו"ד קצו-ד עיי"ש דאף בז"נ מדמי לספק נקו"ה שהיא בחזקת היתר, אף בפשוטו ז"נ הוא תנאי המצטרף להמטהר עצמו ולא רק תנאי בטהרה, ועיין לקמן בזה.

ועי' בשער"י ב-יח,כב שהאריך להצדיק דעת הכו"פ דאף בספק אם יש לשחיטה כח המתיר ג"כ חשיב ספק על עיקר השחיטה ואין כאן חזקת היתר, עיי"ש (ד"ה וכן) שנתקשה דכשם שהחזקנו את הבהמה שאם תשחט כדין בלא שהיה ודרסה תותר ה"נ נימא גבי מקוה שהחזקנו את הטובל שאם יטבול במקוה זו יטהר ולמה הטמא בחזקת טומאה, ע"כ שלא החזקנו אלא אם יטבול במקוה שיש בה מ' סאה ה"נ לענין נקו"ה.

אבל החילוק בזה מבואר ופשוט עיין בחוו"ד קצו-ד באר הענין, דגבי בהמה החזקנו אותה שהיא במצב שמועיל בה שחיטה ואם תשחט תותר, אבל בטמא לא החזקנו אותו לענין מקוה פרטית זו רק באופן כללי שאם יטבול במקוה שלימה יטהר, שהרי מקוה זו אינה חלק ממנו, וזה פשוט, ותימה על השער"י שלא עמד בזה.

וע"ע בחזו"י חלק השו"ת מש"כ בשם הגר"ח להכריע בזה מד' השו"ע יו"ד קצח-כה בשם הראב"ד דספק חציצה צריכה לחזור ולטבול שאין כאן טבילה אבל בבית הסתרים אי"צ לחזור ולטבול אף דבעי ראוי לביאת מים מ"מ מעשה טבילה יש כאן, ועיי"ש בט"ז וש"ך מש"כ בטעם הדבר, ובש"ך מסיק דכיון שאי"צ ביאת מים יש להקל בו טפי, וצ"ב, ועי' בסד"ט מש"כ לבאר טעמו, אבל הגר"ח באר דדבר המעכב את כח ההכשר חשיבא בחזקת היתר, ונדפס בחי' הגר"ח עהש"ס הנדמ"ח ובזכ"י-סא.

והנה ראייתו הוא רק לפי הצד דנקו"ה הוא משום טרפות בסימנין וע"ז הוכיח שלא כד' השער"י, אבל לד' רעק"א יש כאן צד נוסף משום דנקו"ה הוא חסרון בגוף השחיטה בסימנין ל"ל חזקת היתר.

ומ"מ דברי הגר"ח צ"ב לכאו' שהרי וודאי גם דין ראוי לביאת מים הוא חסרון בגוף מעשה הטבילה, ויתכן עיקר החילוק דדין ראוי לביאת מים הוא חסרון במצב בהכשר אותו המקום, וזה שפיר יש להעמיד בחזקת היתר היינו שגוף זה ראוי ומוכן לטבילה, אבל אין בו חזקה שטבל ויתכן שהיה בו חציצה שמונעת את הטבילה, ועוד יל"ע.

**ג. טעם נוסף לשיטת האוסרים-**

טעם נוסף יש להאוסרים, עי' חזו"א אה"ע פא-ג טעם מחודש בזה, לשיטות דנקו"ה יסודו משום שאין כאן שחיטת הרוב שהנקב משלים לרוב, הרי א"כ אינו דין בבהמה שלא תועיל בה שחיטה כשרה שאילו כן היה מקום להעמידה על חזקתה שהיא ראויה לשחיטה, רק הוא ממש כספק שהה שיש כאן ספק אם שחט רוב סימן או לא והיא סברא אלימתא, ודו"ק, והוא סברא מיוחדת לענין נקו"ה ולא לענין שארי טריפות בסימנין [ומ"מ הסכים שם שיש לדון משום חזקה"ג].

**ד. ד' הראשונים בזה-**

והנה מד' הרשב"א דלעיל נראה דלמ"ד נקו"ה נבילה הרי היא בחזקת איסור, וע"ע בחי' רעק"א יא. נקט שיש בו חזקת איסור דלמא במקום נקב קשחיט, וצ"ב.

ונראה דהתם איירי באופן שהנקב משלים לרוב ואין רוב אלא בצירוף הנקב ובזה מודה רעק"א דהוי בחזקת איסור דספק אם יש כאן שחיטה כלל.

ועיקר חילוק זה נראה לכאו' גם בשיטת התוס', בתוס' מג: דקדקו האחרונים דספק נקו"ה היא בחזקת היתר, וערעק"א שם שכתב דאף אם נקו"ה נבילה מ"מ היא בחזקת היתר וכנ"ל [ובאבנ"ז יו"ד-כב הביא מהצ"צ טעמם משום דס"ל נקו"ה טריפה].

וע"ע בתוס' ב"מ כ: ד"ה איסורא נראה דספק במקום נקב שחיט חשיב חזקת איסור קיימא, ועיין ביה"ל ב-כא הוכיח מזה דעת התוס' דנקו"ה היא בחזקת איסור, אבל צ"ע מד' התוס' חולין מג:, וכנראה וצ"ל לדעתם כש"כ לעיל בד' רעק"א דהיכא שהנקב מצטרף לרוב שפיר הויא בחזקת איסור, ושו"ר כן בזכ"י-סא.

אבל מ"מ מד' מהרש"א לכאו' מבואר כן, שהרי איירי גם באופן שהנקב משלים לרוב ומ"מ נקט דלמ"ד טריפה הויא היא בחזקת היתר, וע"כ ס"ל שגם באופן שהנקב משלים לרוב חשיב שחיטה ואינו אלא טריפה דכל שחיטת קנה הוא רק בעשיית הרוב וכש"כ במקו"א, וצ"ע א"כ למ"ד נקו"ה נבילה נמי, וע"כ ס"ל דלמ"ד נקו"ה נבילה היא בחזקת איסור אף אם אין הנקב משלים לרוב ודלא ככל הנך אחרונים.

[ואולי יתכן לדון דלא אמר מהרש"א דהויא בחזקת איסור אלא באופן שהנקב משלים לרוב, אלא דס"ל שעיקר הנידון אם נקו"ה טריפה או נבילה הוא גופא בנידון זה אם שחיטת הושט הוא בכלל הרוב או רק בעשיית הרוב אחרי מע"מ, כש"כ במקו"א בשם האמר"מ ג-טז, עפמש"כ אחרונים בטעם הסוברים דנקו"ה נבילה משום שהנקב מצטרף לרוב אין כאן שחיטת רוב אבל אם העיקר בעשיית הרוב הוי טריפה.

ומה"ט היכא שהנקב משלים לרוב תלי בשאלה אי נקו"ה נבילה אין כאן שחיטה והיא בחזקת איסור דלדידיה השחיטה היא בכלל הרוב, אבל אם עשה רוב שפיר היא בחזקת היתר גם להך מ"ד, משא"כ למ"ד נקו"ה טריפה לעולם היא בחזקת היתר אף אם הנקב משלים לרוב שכל השחיטה היא בעשיית הרוב, וצל"ע].

**ה. בד' התוס' מג:**

בחי' רעק"א מג: הביא קו' האחרונים בד' התוס' מג: שנתקשו למ"ד דחייש לספק דרוסה נימא בהמה בחזקת היתר עומדת, ומשמע בתוס' יבמות ל: וכ"נ במהר"ם מג: דקו' הוא גם בישב לה קוץ, והק' אחרונים דהא בישב לה קוץ הוי ספק נקו"ה נבילה ואדרבה נוקי בחזקת איסור?

וכתב בכו"פ לג-יד שאין קו' התוס' אלא מספק דרוסה ולא מישב לה קוץ דלא כמהר"ם, וזה כפי שיטתו דספק נקו"ה הוי בחזקת איסור.

וברעק"א תמה ע"ז דהא אף בספק דרוסה יש לחוש לדרוסת סימנין דהויא נבילה, ודעת הכו"פ היה נראה דדרוסת סימנין לאו נבילה היא, אבל צ"ע שהוא עצמו נקט לא כן בסי' קי [ועיי"ש בד' רעק"א ומתבאר מדבריו שם חידוש גדול דאף שנקט דנקו"ה טריפה לשיטת התוס' מ"מ מודו דדרוסת סימנין וכן שארי טריפות בסימנין הויין נבילה, וזה חידוש].

ובעיקר ד' הכו"פ שהעמיד קו' התוס' רק בספק דרוסה ולא בישב קוץ, מלבד שבמהר"ם שם מבואר שלא כדבריו, ע"ע בבינ"א שער רוב וחזקה-יד הק' עוד ע"ד הכו"פ דבתוס' יבמות ל: משמע דקו' גם בישב קוץ בושט דנוקי בחזקת היתר והוצרכו לומר דשכיח.

מיהו כנראה אין ראיה גמורה מד' התוס' יבמות מטעם אחר, שכבר כתבו בתבו"ש וכמה אחרונים לפרש קו' התוס' משום חזקה"ג שאינה דרוסה ולא משום חזקת היתר וע"כ הוצרכו התוס' לומר דשכיח לאיסורא טפי, וזה יש גם בישב לה קוץ בושט כש"כ תבו"ש כט-א שיש בו חזקה"ג.

מיהו בבינ"א שם הדגיש בקושייתו דפשיטא ליה דל"ש חזקה"ג אלא בספק דרוסה ולא בספק ישב לה קוץ וכ"כ בחוו"ד-נ, וטעמם שהרי יש לחוש שהיא נקובה מקודם אף בלא קוץ זו (ועי' קוה"ע כח-א ושער"י ב-טז שדחו טענה זו, ונתבאר במקומו, וע"ע רעק"א מג: שהביא מהרשב"א בתוה"ב להוכיח שאין בו חזקה"ג, ואכ"מ).

ואולי י"ל עוד ע"ד חידוד קצת, דבאמת עיקר קו' התוס' רק אחר שתי' דבספק דרוסה שכיח טפי לאיסורא נתקשו מה מדמי בגמ' מג: ספק דרוסה לישב קוץ הרי שאני דרוסה דשכיח והוצרכו לומר דאף קוץ שכיח, ואדרבה זה מדוקדק היטיב בלשון התוס' יבמות שלא הביאו הא דישב קוץ בקו' רק אחר שתי' דדרוסה שכיח נתקשו א"כ מה מדמי לישב קוץ וצ"ל דהתם נמי שכיח, ודו"ק, שו"ר שכ"כ במטה יהונתן-נ.

אבל זה לכאו' אינו נראה שהרי אין שום צד להקל בקוץ אף בספק שקול אי לאו משום חזקת היתר, וכיון שאין לדון בבהמה חזקת היתר בנולד ריעותא מחיים ע"כ כל הנידון בגמ' להקל הוא משום חזקת הגוף.

**ו. ספק שמוטה-**

בגמ' י. ספק אימת נשמטה הגרגרת הרי היא בחזקת איסור דהוי ספק בשחיטה ולא אמרינן דנוקי לה בחזקת היתר, מבואר לכאו' כדעת הכו"פ, וכן האריך בשער"י ב-יח, וכבר נתקשה בזה ברעק"א מג: לפי דרכו.

וכתב רעק"א דצ"ל דאף בזה שכיח טפי לאיסורא.

ועי' בש"ש וברעק"א מש"כ לתרץ עפי"ד הר"ן דדין עיקור ושמוטת סימנין יסודו אינו אלא טרפות אלא דע"י סימנין עקורין אי אפשר שישחט כראוי לכך הוי נבילה, ועפי"ז כתב בש"ש דשפיר הו"ל ספק על עיקר השחיטה.

ע"ע בבית דוד-יז מש"כ עפ"י התוס' יבמות לא. דכיון שיש שמוטה לפניך הרי גם החזקנו שאם תשמט לא תועיל השחיטה כמו שהחזקנו שאם תשחט תועיל, ואין להעמיד על חזקה זו יותר מזו.

אבל בעיקר הקו' היה נראה לי עוד, עפמש"כ בשער"י ב-יח דאף בזה י"ל שהיתה כן כבר משעת לידתה ואין לבוא אלא משום חזקה הבאה מכח רוב, וא"כ יל"ד דהכא ל"ש חזקת היתר הבאה מכח רוב כלל, שהרי דעת התוס' לאסור את הגבינות משום דהשתא חסר לפניך ול"מ חזקה הבאה מכח רוב בכה"ג, וכש"כ רעק"א דכל שיש חסר לפניך ל"מ חזקה מכח רוב לשיטת התוס' ורק כשאין חסר מועלת חזקת היתר מכח רוב.

וא"כ ה"נ כיון ששמוטה לפניך תו ל"מ חזקה הבאה מכח רוב בכה"ג.

אלא שבאמת אינו מוכרח כלל לדמויי זל"ז שהרי לא מצאנו אותה שמוטה אלא אחר השחיטה וכל כה"ג יש לצדד שלא יצאה מהרוב, וזה תלוי בביאור הטעם דבחסר לפניך ל"מ חזקה הבאה מכח רוב, וצל"ע בזה.

ובלא"ה יש לתמוה דנוקי התם בחזקת הגוף, ונתבאר במקו"א בדעת ר"י בדין חזקה, ואכ"מ.

**ז. נאמנות ע"א בנדה וזבה-**

גיטין ב: מבואר בתוס' דילפינן נאמנות ע"א מזבה שלא ראתה דם נוסף בתוך ז' [עיי"ש במהרש"א].

וצ"ע מנ"ל נאמנות ע"א תיפו"ל משום חזקה דרבה להתירה ע"י טבילה לא תראה עוד, וכבר העיר בזה בשער"י ו-ב, וע"ע בחמד"ש גיטין ב: שעמד בזה.

[ואף שאם רואה חוזרת להטמא גם מכח ראייתה הראשונה ואינה טומאה חדשה, הנה זה טעם שלא לדון בו שאין מחזיקין מאל"א שהכל חד איסורא הוא, וכ"כ בש"ש ו-ו עי' לקמן.

אבל מ"מ צ"ע דמבואר בגמ' יבמות דאף בכה"ג שייכא חזקה דרבה להיתרא כגון בספק קידושין].

ובפשטות היה נראה דכיון דבעיא ז"נ הרי הספק הוא בעיקר המתיר שאם ראתה לא נשלם ההיתר כלל, וכל חזקתה הוא שתטהר **בצירוף שיעברו ז"נ**.

ועוד יש לדון ליישב כמו שנראה שנקט בשער"י ב-כאעפי"מ שהאריך בשער"י שם דבכל טומאה שרוצה ליטהר ממנה אף שיש ספק אם עליו טומאה אחרת [ולא מכח טומאה הראשונה כי הכא]מ"מ דינא הוא דל"מ טבילתו כלל ליטהר מטומאה הראשונה, והוי כמו שיש חסרון בטבילה, ולא שייך כאן חזקה דרבה רק אדרבה יש להעמידה בחזקת טומאה.

ועיי"ש שיישב בזה הא דלא דיינינן חזקה דרבה בהא דנזיר סג. דטמא מת שירד לטבול במערה, משום שהוא ספק על עיקר הטבילה, וכן גבי נגע, ואכ"מ.

אלא שיש לדון על שני טעמים אלו מספק נקו"ה, דדעת הרבה אחרונים לדון בו חזקה דרבה, אלא שזה תלוי בטעם המתירים, שאם עיקר טעמם משום דאין בו חסרון בעצם השחיטה רק מתורת טרפות בסימנין הרי י"ל דבז"נ אינו כן אלא שכל הטהרה היא בצירוף ז"נ ואינו רק מעכב את הטבילה לכך ל"ש להעמידה בחזקת היתר.

אבל אם כש"כ דס"ל להמתירים דנקו"ה הוא חסרון בעצם השחיטה ומ"מ מעמידים על חזקת היתר, א"כ ה"נ בטבילה דאשה לכאו' י"ל כן, אח"כ ראיתי בשער"י ב-כא (ד"ה ובתשובת) תלה זה בנידון דנקו"ה [אלא דדעתו דאף בנקו"ה יש חזקת איסור] וכבר קדם לו בחוו"ד קצו-ד דאף בז"נ דמי לנקו"ה להתיר משום חזקה דרבה, ועי'נפש חיה יו"ד סד-טו.

וזה קושיא גם על מש"כ האחרונים דהוי ספק בעיקר הטבילה כיון שיש עליו טומאה אחרת א"י ליטהר מטומאה זו, ומיהו לענין ירד לטבול במערה י"ל דכל שהוא נוגע בשעת הטבילה במת לאו מעשה טהרה הוא כלל והוי כטובל ושרץ בידו ולא החזקנו מעיקרא שיטהר בכה"ג רק בטבילה כשרה, והארכנו עוד במקו"א בענין זה.

אבל גבי ז"נ וודאי תיקשי שהרי הוא ממש דומה לנקו"ה, וצ"ע.

אבל באמת לכאו' לא דמי כלל, דעיקר החזקת היתר בכה"ג הוא שהבהמה כעת במצב שראוי לשחיטה והרי שייך להתירה ע"י שחיטה כעת, ואם ייעשה בה נקב הוא התחדשות של חסרון, אבל באשה אינו כן שכל המתיר הוא בצירוף מה שלא תראה ז"נ והשתא אין בה המצב הזה שאינה רואה ז"נ ולא שייך להעמידה כעת על החזקה, וזה פשוט.

ושו"ר כן בגרש"ר גיטין-ד והוסיף שם ביאור דעיקר חזקה דרבה יל"פ משום שעומדת להיות מותרת אח"כ, אבל יותר מסתבר לפרש שעיקר החזקה היא דעכשיו היא במצב שאם יארע בה המאורע המתיר יוכל להתיר, וזה ל"ש בז"נ[[4]](#footnote-5).

ובשער"י ו-ב כתב לתרץ דהלכה הוא בז"נ מגזיה"כ דוספרה לה דבעי ספירה וידיעה של האשה שלא ראתה, וכל שלא נודע לה ולא בדקה הרי אף אם קמיה שמיא לא ראתה לא נטהרה בזה, ודין חזקה לאו ידיעה היא רק הנהגה מגזיה"כ ול"מ לקיים ענין וספרה לה, ושפיר ילפינן לנאמנות ע"א על הבדיקה עצמה.

ולדעת האוסרים בספק נקו"ה וחשבי לה בחזקת איסור, הק' בשער"י איפכא דא"כ ה"נ היא בחזקת איסור עומדת, והחזקה אומרת שתראה ואיך באמת נאמן ע"א הא הוי כאיתחזק איסורא?

ובאמת כבר עמד בזה בש"ש ו-ו וכתב להוכיח מזה דע"כ אין מחזיקין מאל"א.

אבל תמהו עליו האחרונים דהא כל כמה שלא ראתה ז"נ בטומאתה הראשונה היא ולאו טומאה חדשה היא, ומה עניינו למחזיקין מאל"א.

ובאר הגר"ר יבמות-כז כוונתו דעיקר הטעם דאין מחזיקין מאל"א יל"פ גם באיסור אחד כל שהאיסור הקודם היה צריך להסתלק מצ"ע הרי א"א להחזיקו, וכעין דאמרו חזקה דרבה יבמות ל:, וע"ז הוכיח הש"ש דע"כ אינה בחזקת איסור בכה"ג.

וא"כ לדעת האוסרים בספק נקו"ה ולית להו חזקה דרבה בכה"ג ואדרבה היא בחזקת איסור עומדת שוב תיקשי קו' הש"ש ושער"י.

וי"ל לפמש"כ בביה"ל ב-כב דל"ש חזקה לחדש מעשה לכך לא חשיבא בחזקת איסור, ועוד נתבאר במקומו.

ובשער"י שם,ובחי' רשש"ק גיטין-א כתב דאף שיש כאן חזקה לאיסורא מ"מ ע"א נאמן בה שאינו בא לחדש מעשה, עיי"ש וע"ע מש"כ בסוגיא גיטין.

1. עי' רעק"א מג. די"ל דאפשר גם במחט אירע קודם לידתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. דעת ר"י זבחים סט. דעוף טריפה אינו יוצא מידי נבילה בשחיטתו, ובנאו"י-כג הביא מש"כ האחרונים דלפי"ז לר"י ספק טריפה בעוף לר"י אזלינן לחומרא כדין ספק בשחיטה, ונתקשו בד' מהרש"א בכורות כ: שהק' היכי אכלינן בשרא ניחוש דלמא במקום נקב שחט, ותי' דנקו"ה טריפה היא וזה ניחא לדידן אבל לר"י צ"ע, עיי"ש משה"ק עוד בשם שו"ת בי"צ.

   ובנאו"י יצא לחדש דאף לר"י אינו אלא טריפה אלא דס"ל דבעוף גם טריפה מטמא, ואינו ברור כ"כ כוונתו דהא כל הנידון שטריפה תטמא בבהמה הוא משום חסרון בשחיטה ואם בעוף לא נתחדש זה הרי נמצא שאין כאן שחיטה כלל.

   אבל להנ"ל מתבאר היטיב טעם הדבר דאף שהוא כנבילה מ"מ הוא בחזקת היתר, וכנראה בזה יודה גם בכו"פ שהרי וודאי כל דינו הוא מכח הטרפות ואין בו חסרון במעשה השחיטה וממילא הוי שפיר בחזקת היתר כפי ביאורו של רעק"א, אבל לד' השער"י דאף אם הוא חסרון צדדי הוי ספק לחומרא צ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושו"ר שכזה מבואר בקונטרס על הימום הבהמות להגר"י אברמסקי מש"כ לדון גבי הימום בחשמל דספק מסוכנת נמי בחזקת היתר מוקמינן לה כמו ספק נקו"ה, ובשו"ת משנת ר"א-יד כתב דוודאי לא שייך לומר כן שהרי על צד שמתה אין כאן מעשה שחיטה כלל ובזה לכו"ע לאו בחזקת היתר עומדת, ונראה דעתו דדוקא הכא פליגי משום דטרפות בסימנין לא מפקיע שם מעשה שחיטה אבל מודו בפסול המגרע שם מעשה שחיטה, אבל דעת החזו"י יתכן כש"כ דאף נקו"ה הוא ג"כ חסרון בסימנין ומ"מ יש בזה חזקה כיון שאם היה עושה מעשה זה בלא הנקב היה מכשיר ה"ה בחזקת היתר.

   [ועוד יתכן דלעולם גם לפי"ד משנת ר"א הרי י"ל דמסוכנת היא כעין נקו"ה שמיתתה הוא בצירוף השחיטה אלא שלא כל החיות יוצאת ע"י השחיטה ויסוד דינה הוא משום שיצאה ממנה החיות וכעין טרפות אלא דהוי טרפות גמורה שעושה נבילה, והרי חזינן דעת המאירי שאין בה טומאת נבילה, א"כ שם מעשה שחיטה שפיר אית ביה והויא בחזקת היתר, עמש"כ בסוגיא דמסוכנת]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר החקירה בגדר חזקה דרבה עמד בשו"ת בית דוד-יז, ויש להביא סימוכין לצד הראשון דיסודו משום שעומד להיות ניתרת, עי' בש"ש שנקט בביאור ד' הרשב"א יבמות ל: דכל שלא תותר מאליה רק ע"י מעשה אינו בכלל חזקה דרבה, והוא לכאו' מורה כהצד הראשון דיסוד החזקה משום שעומד להיות מותרת ולא משום שהוא במצב שאילו היה נעשה בו מעשה היה מתירו. [↑](#footnote-ref-5)