71 אין מבטלין איסור לכתחילה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' ערב יום מתן תורתינו תשע"ד

א] בהא דכשביטל איסור במזיד ה"ז אסור, כתב הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ד, דלאו היינו דמדרבנן אין הביטול מועיל, שהרי חזינן דלאחר ה"ז מותר, ובע"כ דהוא איסור חדש שאסרו חכמים, ועיי"ש שכתב לדון מה"ט, דבביטל ספק אסור, לא אמרינן דהו"ל כספק דאורייתא שנתגלגל לדרבנן, עיי"ש.

והעיר הריז"א, דהך מילתא דהא דאסרו להדבר שנתבטל, הוא איסור חדש, מבו' ג"כ ממש"כ הפוסקים דאף דהוא מותר לאחרים, מ"מ הוא אסור למכור לאחרים שלא יהנה מן הביטול, וזה בע"כ הוי איסור חדש, שהרי הוי זה איסור אכילה, דגם קודם הביטול הי' מותר למכרו לאחרים.

ב] ואמנם אכתי יש להסתפק בזה, אם האיסור שאסרו חכמים, הוא רק על האיסור שנתבטל, דאסרו חכמים לאכלו אף אחר שנתבטל, או שאסרו לכל התערובת.

ובפשוטו הי' נראה, דלא אסרו אלא להאיסור עצמו, דמהיכ"ת יאסרו לכל התערובת, והרי אף קודם הביטול ל"ה אסור אלא האיסור עצמו, וקנסוהו שלא יהנה מן הביטול, וע"כ אסרו עליו את חתיכת האיסור אף אחר הביטול, אך שאר החתיכות מותרות.

ולפ"ז הדין נותן דכל שנפלה תערובת זו לתוך תערובת אחרת, לא ניבעי שיעור ביטול כנגד כל התערובת הראשונה, אלא סגי שיהא ס' כנגד האיסור עצמו, ובתערובת יבש ביבש מב"מ, סגי שיהא רוב כנגד האיסור עצמו.

אך הנה ביד יהודה סימן צ"ט סקי"ח ובקצר סק"כ כתב דסגי ברוב, דדמי לחמץ שעבר עליו הפסח דסגי ברוב, ומשמעות סתימת דבריו דבעינן רוב כנגד כל התערובת, והרי דס"ל דאסרו חכמים לכל התערובת, וכפי הנראה היינו משום דא"א לאסור את האיסור בפנ"ע, שהרי הוא בטל, ובע"כ יש לאסור את כל התערובת, או היינו משום דאחר שנתבטל האיסור, אין נפ"מ בינו לבין שאר התערובת, וכל שאסרו חכמים כדי שלא יהנה מן האיסור, אסרו לכל התערובת, וצ"ע בזה.

ג] והעירוני עוד בענין זה, דלמש"כ הגרע"א דהו"ל איסור חדש, א"כ הדין נותן דלהני קמאי דס"ל דאיסור דרבנן שאין לו עיקר בדאורייתא שרי לבטלו לכתחילה, ה"נ יהא מותר לו לחזור ולבטל, וזה א"א, ושמא יש מקום לדון דחשיב כיש לו עיקר בדאורייתא, וצ"ע, דכיון שאסרו גם למכרו, הרי דאיסור זה ודאי אין לו עיקר בדאורייתא, וא"כ גם איסור אכילתו לכאו' חשיב דאין לו עיקר בדאורייתא, - ושמא צ"ל דכיון דהאיסור הו"ל קנס על שביטלו, ודאי דבאיסור דרבנן זה לא התירו לבטל, וצ"ע.

בשו"ת הרמ"ע סימן כ"ז כתב, ז"ל, וניחא לן למימר שמותר בנ"ד לבטל אסור הדם לכתחלה ע"י התבשיל, כיון שהוא נמנע גמור לאכול תפל מבלי מלח, ואין צבור יכולים לעמוד בגזרתנו אם באנו לאסור, ובכה"ג לא אמור רבנן אין מבטלין אסור לכתחלה, ואע"פ שהחמירו על המזיד לאוסרו עליו, אין דנין אפשר משא"א, עכ"ל, והביאוהו הפר"ח והפמ"ג, והפר"ח כתב דלהסוברים דמדאורייתא אין מבטלין איסור לכתחילה, יש לאסור אף בכה"ג, ואך שכתב דכיון שכבר נתבטל תחילה מדאורייתא, ואין איסורו אלא מדרבנן, יש להתיר בזה, וזה חידוש, דלכאו' להסוברים דמדאורייתא אין מבטלין איסור לכתחילה, הרי דאף באיסור דרבנן, יש בזה מדרבנן להאיסור אין מבטלין דאורייתא, ומהיכ"ת נימא שהתירו בזה בכה"ג דא"א בע"א.

והדברים מחודשים, דלכאו' בשאר איסורי חכמים לא נימא כן, ואם משכחת גוונא דא"א לעמוד באיסור מוקצה, לא נימא דבכה"ג לא גזרו חכמים, - וכנראה דיסוד ד' הרמ"ע הם, דכל האיסור דביטול איסור, הוא איסור דלכתחילה, וכלישנא דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכנראה פירש הרמ"ע דהיינו דלכתחילה אין מבטלין איסור, אך כל שא"א בע"א, לא אסרו לבטל, וצ"ע.

ויש להביא מקור לעיקר ד' הרמ"ע, מד' התוס' בע"ז דס"ו: במרדה של גוי דמותר להשתמש בו כשאינו בן יומו, משום דהגוי לא ישמע לנו, וכ"ה בשו"ע סימן ק"ח, - ולכאו' הוא עד"ז, דהאיסור לבשל בקדירה שאינה בת יומא, הוא איסור דלכתחילה, וכל דא"א בע"א, לי"ב איסורא.

והנה אמנם לדעת התוס' בפסחים ד"ל. דהטעם דבקדירה בת יומא אסרו הכלי והתירו האוכל, הוא משום דהאוכל הו"ל כדיעבד, הרי מצינו מקור מגמ' דלא אסרו נטל"פ בדיעבד, ולפ"ז ניחא דינא דהתוס' דכל דא"א בע"א שרי, - אך התוס' גופייהו בשלהי ע"ז הרי פירשו הטעם דהתירו המאכל בע"א, ואי"ז משום דהו"ל כדיעבד, אך מ"מ ס"ל דבמקום דא"א בע"א, לא אסרו חכמים.

בעיקר ד' התוס' בפסחים דהטעם דהתירו את המאכל הוא משום דהו"ל כדיעבד, עי' בהג"א בשלהי ע"ז שהביא בשם ר"י דאין לפרש כן, שהרי אסרו גם בקדירה של חרס אף דאין לה תקנה והו"ל כדיעבד, - ואמנם התוס' בפסחים בסו"ד רמזו לזה, עיי"ש.

ונראה בדעת התוס' בפסחים, דהגם דבקדירה של חרס הוי דיעבד כלפי הקדירה, אך כלפי המאכל שבא לבשל בו הו"ל לכתחילה, - והיינו דרק את המאכל שכבר נבלע בו האיסור הפגום, לא אסרו בדיעבד, אך לא התירו מכח זה להכניס את האיסור במאכל, שהרי כלפי המאכל אי"ז דיעבד כלל.

ואשכחן דכוותה בד' הפמ"ג בסימן צ"ט, שכתב עפי"ד הט"ז, דהא דבקדירה שדרכה לבשל בשפע מותר, הוא משום דאינו מכוין לבטל, ואך דמ"מ היכא דאפשר בע"א אסרו אף בכה"ג, ולא אסרו בזה אלא היכא דאיכא למיגזר, - ותיקשי דאם כל האיסור הוא משום דאפשר בע"א, א"כ מ"ט אסרינן בכלי קטן אף בשל חרס דאין לו תקנה בהגעלה והוי כדיעבד, - ובע"כ דכל ההיתר דא"א בע"א, הוא רק במאכל שכבר נתערב בו האיסור, אך אי"ז טעם להתיר לערב איסור בהיתר אחר.

בדין אין כונתו לבטל, עי' פ"ח סימן ס"ד וגר"א סימן פ"ד, שהביאו מקור להתיר לבטל היכא שאין כונתו לביטול, מדינא דסאה תרומה וכו' שאמרו בירושלמי דאף טוחן לכתחילה ומתיר שכן דרך כהנים להיות טוחנין מדומע בתוך בתיהן, ובתשו' הגרע"א סימן ע"ז תמה ע"ז, דל' הירושלמי נראה דההיתר הוא משום דגם אם יביאנו לכהנים יטחנו אותו ויתבטל האיסור, וע"כ לא חשיב כמבטל איסור לכתחילה, וכ"ה בביאור הגר"א לירושלמי בתרומות ובערלה, ובסו"ד הביא מתשו' הרא"ש שבתשו' הרשב"א שפירש לד' הירושלמי דהוא משום דאין כונתו לבטל, וכתב דצל"פ לפי דבריו דמש"א שכן דרך כהנים הוא לראי' שהוא עומד לכך, וע"כ לא חשיב כמתכוין לבטל האיסור.

ולא זכיתי להבין היאך יתפרש לפ"ז מש"א בירושלמי שם דנפ"מ בכלאי הכרם שנתערבו, דלהאי טעמא אינו טוחן ומתיר, ואם טעם ההיתר הוא משום דאינו מתכוין לבטל, הרי יש להתיר גם בכלאי הכרם, ובע"כ דטעם ההיתר הוא כמש"כ הגרע"א דהוא עתיד להתבטל, וע"כ בכלאי הכרם אסור.

ובד' הרא"ש הי' מקום לפרש דהיינו, דאלמלי הא דכן דרך כהנים, הרי נמצא דאחר דהוי זה איסור, אין טעם לטחנו, וכל הטחינה היא מכח דעי"ז יתבטל האיסור, וע"כ חשיב ככונה לבטל, ומשא"כ במדומע שדרך כהנים לטחון, הרי שהטחינה עצמה היא הדבר הראוי לו אף בלא הא דיתבטל האיסור עי"ז, וע"כ שפיר מצינו לחשבו כאין מתכוין לבטל, ודו"ק, - אך בד' הפר"ח והגר"א אי"ז מתישב, וצ"ע.

ויש להוסיף דהנה בעיקר ד' הירושלמי שאמרו דר' יוסי היא, צ"ע דאטו ר' יוסי פליג על דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, ובתלמודין בגיטין דנ"ד: אמרינן דלא התיר ר' יוסי אלא התם, אך בד' הירושלמי מבו' דלא כן, - ומצינו הטעם בזה בירושלמי בפ"ק דערלה שפירשו דטעמא דר' יוסי הוא משום דדרך בנ"א להיות מידל בגפנים, ופירש הגר"א דהיינו משום דאינו ניכר שעושה כן בשביל לבטל, וע"כ לדידי' שרי לטחון, - ונמצא דרק לדעת ר' יוסי מצינו שהתירו בכל דבר שדרך לעשותו גם בלא תערובת האיסור, אך לדעת רבנן לא התירו בכה"ג.

] במ"ב סימן תנ"ג בדין חטים חמוצות מבו', דכל שהוא נוטל מקצת מן החטים ועי"ז איכא ס', לי"ב איסורא, אף להסוברים דאסור לבטל חמץ קודם פסח, - והיינו משום דאינו מבטל את האיסור, אלא מסיר את האיסור, וממילא מתבטל השאר.

וצ"ע לפ"ז דמ"ט כתבו רש"י ותוס' דאף למ"ד דאפשר לסוחטו מותר, מ"מ אסור לסוחטו משום ביטול איסור לכתחילה, וצ"ע דמ"ש מהגעלה דשריא, ועמד ע"ז בתשו' הרשב"א, ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י ותוס' דהוא משום דבחתיכה אין נסחט ממנה כל האיסור, ואך דיש שיעור ביטול כנגד זה, וע"כ יש בזה משום ביטול איסור לכתחילה, אך לד' המ"ב קשיא, אך בגוונא דלא יהא ביטול כנגד זה, רק בצירוף מי הבישול, ניחא.

וע"כ נראה כמש"נ במק"א, דחלוק הוא הגעלה שאינו עושה כן לצורך שימוש במי ההגעלה, מהגעלת אוכלין שעושה כן לצורך אכילתם, ודו"ק.

שו"ר דברים בזה ביד יהודה סימן ס"ט סקס"ג אות ו', ועיי"ש במה שהביא מתשו' פנים מאירות ובמש"כ ע"ז, ועמד שם על הך מילתא דלהוציא מקצת מן האיסור לא חשיב כביטול איסור לכתחילה, וע"כ שרי להוציא מן החטים המבוקעות, ועיי"ש בכל דבריו, ול"ע היטב כעת.

שו"ר בשטמ"ק ביצה ד"ג: שכתב דאסור להוציא מלא הסיט מן הבגד, דעי"ז יתבטל השאר מדינא דספק ספיקא, דהו"ל כביטול איסור לכתחילה, וכן פשיטא לי' להפמ"ג בשפ"ד סימן ק"י סוסק"י, עיי"ש, ומבו' דגם הוצאת מקצת מן האיסור אסורה מדין מבטל איסור לכתחילה, אך מד' הראשונים שפירשו שם כן, מבו' דפליגי ע"ז, אך י"ל דס"ל דהתם הוי ההיתר מדין ספק ספיקא ולי"ב משום ביטול איסור לכתחילה.

בדינא דסימן צ"ב בטיפת חלב מבו' דמכח דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, אף אם נפל איסור מעצמו, צריך להסירו משם כדי שלא יתבטל, עיי"ש, וכ"ה מבו' בסימן ק"ו ס"ב, ועיי"ש בפמ"ג דמבו' דאי"ז איסור מעיקר הדין, וע"כ במקום הפסד שרי.

בדין ספק איסור אם מותר לבטלו משום דספק דרבנן לקולא, עי' בד' הש"ך בסימן צ"ב סק"ח ובסימן ק? דמבו' בפשוטו דמותר לבטלו, והגרע"א בתשו' סימן פ"ד? הביא ד' הש"ך בסימן צ"ב, - אך בסימן ע"ז נקט הגרע"א בפשיטות דלא שרי אלא בצירוף הא דאין כונתו לבטל, עיי"ש.

בדין כלי שתשמישו בשפע, הנה בל' הרשב"א בארוך מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דליכא למיגזר, ומשא"כ בכלי שתשמישו במועט דאיכא למיגזר, - ולד' הנוב"י נראה דהיינו, דעיקר הא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא משום גזירה שלא יהא בזה שיעור ביטול, ועי' יד יהודה סימן ס"ט סקס"ג אות י"א.

אך הפמ"ג והבית מאיר פירשו, דלעולם הא דאין מבטלין הוא דין בפנ"ע, ואך דהכא אין כונתו לבטל, ומ"מ ה"ז אסור משום גזירה, וע"כ כל שאין תשמישו בשפע ה"ז אסור.

ובד' הרשב"א במשמה"ב יט. מבו' דטעם ההיתר בכה"ג הוא משום דחשיב האיסור כמבוטל, וע"כ אין איסור לבטלו.

והנה הרשב"א בתשו' רכ"ב כתב דאף באיסור בעין כמגורה וכו', שרי לבטל, מדינא דתשמישו בשפע, ועי' פר"ח סימן קכ"ב שהכריע כן לדינא, ונראה דזה ניחא רק אם הוא משום דל"ש בזה גזירה, אך אי נימא דההיתר הוא משום דהוי כמאן דליתי', לכאו' ל"ש זה באיסור בעין שאפשר להוציאו, ול"ש למימר דהוא כמאן דליתא, ודו"ק.

והדברים מתאימים, דהרשב"א במשמה"ב כתב דההיא דמגורה הוא היתר מסוים בתרומה, ושלא כדבריו בתשו', והיינו משום דלטעמי' ודאי דאין מקום להתיר בזה בעלמא.

הגרע"א בתשו' ע"ז בסופו, עמד על דינא דהטור בחטין המצומחות דמותר לטחון משום דאין כונתו לבטל, מההיא דהירושלמי דלא התירו אלא משום שדרך כהנים, - אך לכאו' יש מקום לומר דגם בחטים המצומחות י"ל כן, דגם אם אסורות הן בפסח, מצי לטוחנן לצורך אכילתם קודם הפסח, וכ"כ היד יהודה בסימן צ"ט בתו"ד.

והר"ן כתב לאסור לטחון החטים, והביאו הדרכי משה בסימן תנ"ג, ומבו' מזה כמש"נ דהר"ן אינו מתיר כשאין כונתו לבטל, רק בהגעלה וכיו"ב.

ובד' הר"ש בתרומות פי"א מבו' דכל שאין דעתו לבטל שרי, אך הרשב"א כתב טעמים אחרים בזה, ומבו' דפליג על הך דינא, - ועי' דרך אמונה בביאוה"ל מש"כ בד' הר"ש.

בדבר השאלה בעיסה שמיד אחר עשייתה נמצאו הרבה נמלים בסוכר שנתנו ממנו לעיסה אם מותר לאפותה ולסמוך ע"ז שהנמלים נימוחים באפי'.

והנה בבישל מאכל שספק אם יש בו תולעים, כתב הרשב"א להתיר משום ספק ספיקא, ספק אם יש בו נמלים וספק נימוח, והרי דבבישול הו"ל ספק אם נימוחו התולעים, ולכאו' גם באפי' אי"ז אלא ספק נימוח, ושמא אפי' גרע טפי, ורק בבישול הו"ל ספק נימוח, אך באפי' אי"ז נימוח, וצ"ע, וממילא דודאי אין להתיר לאפות, דגם אחר האפי' יהא זה אסור מספק.

ואמנם בגונא דאי"ז אלא ספק אם נתערבו נמלים בעיסה, שפיר יש לדון להתיר אחר אפי' משום ספק ספיקא, אא"כ נימא דבאפי' אי"ז ספק נימוח, - ובכה"ג נראה לדון דגם יש להתיר לאפות, דדמי לדינא דסימן פ"ד סי"ד דחטים מתולעות מותר לטחנם, ומבו' בד' הש"ך שם והגרע"א בתשו' ע"ז, דהוא משום דספק אם יש בהן תולעים, וגם אין כונתו לבטל, וה"נ הכא דכוותה, - אך יל"ע אם מותר לעשות ספק ספיקא לכתחילה, בגונא דא"א לו בע"א.

בדין ביטול חמץ קודם הפסח, נחלקו קמאי ובתראי אם יש בזה משום ביטול איסור לכתחילה, או דכיון דעדיין אי"ז אסור שרי.

והנה בגונא דנתערב יבש ביבש ברוב, דה"ז בטל קודם הפסח, ואך דה"ז חוזר וניעור בפסח, ובא לעשותו לח כדי שלא יחזור ויעור, עי' בד' הגר"ז בסימן תמ"ז סט"ז דשרי, ודמי לדינא דסימן ק"ט ס"ב דאין בזה משום מבטל איסור לכתחילה, ולכאו' כ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תמ"ז סקי"א, - אמנם המג"א שם סקמ"ה כתב עפי"ד הרשב"א לאסור, ועי' מחה"ש שם דאיירי כשעדיין אפשר להכירם ואינם בטלים, וצ"ע, - ועי' מג"א סימן תס"ז סק"ד בדין השלכת א' לים, דהב"ח כתב דשרי, ורמז המג"א במוסגר דלפ"ד הרשב"א יש לאסור בזה, עיי"ש ובמחה"ש, ועי' חזו"א שנקט כן לדינא לאסור בזה, וצ"ע בהכרעת הדברים בזה.

ולכאו' עיקר הנידון הוא, אם הא דיבש ביבש חוזר וניעור בפסח, הוי זה מדינא דחוזר וניעור בעלמא, דבזה קי"ל דמותר להוסיף תחילה כדי שלא יחזור ויעור, או דהוי זה דין אחר, דמעולם לא נתבטל איסור חמץ בפסח, וצריך בדיקה עוד בענין זה.