3 ביסוד החילוק בין כלי ראשון לכלי שני והמסתעף לכח הבישול בעירוי ובדבר גוש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 3 פרק כירה / כירה בישול

**ביסוד החילוק בין כלי ראשון לכלי שני והמסתעף לכח הבישול בעירוי ובדבר גוש**

1. **יעוין בגמ' בדף מ' ע''ב דכלי שני אינו מבשל,** ובתוס' תמה דהרי בכלי שני גם יד סולדת בו. ומיישב וז''ל, ויש לומר לפי שכלי ראשון מתוך שעמד על האור דופנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה ולכך נתנו בו שיעור דכל זמן שהיד סולדת בו אסור אבל כלי שני אף על גב דיד סולדת בו מותר שאין דופנותיו חמין והולך ומתקרר עכ''ל. **ומבואר דאיכא שתי נתונים שמשפיעים על כח הבישול בכלי**. הדפנות המחממות דאיכא בכלי ראשון, והדפנות הקרות דאיכא בכלי שני. ובפוסקים העמידו את זה כשתי נתונים שונים, ודנו מה עיקר כונת תוס', דמצד אחד דפנות חמות מעמיד יחס לכח האש דקיים בדפנות בכלי גם לאחר שהוסר מהאש, ומאידך גיסא דפנות מקררות הוי סיבה חיובית לגרע בחום המים, יעוין בט''ז יו''ד צ''ב סק''ל לענין הנידון במצקת דמבאר דמצקת הוי כלי ראשון כיון דדפנותיה חמות מחמת שהוחמו ברותחין דכלי ראשון, ובחוו''ד צא סק''ה וכן בסוף סימן צ''ב כתב דאיכא בזה נפק''מ לעירוי בנפסק הקילוח או לדבר גוש דליכא לא דפנות המקררות ולא דפנות המחממות, דאי בעינן את השייכות לאש א''כ היכא דנפסק הקילוח וכן בדבר גוש דהתנתק מהאש תו ליכא בזה כח בישול אולם אי בעינן לדפנות המקררות א''כ כל כמה דלא הגיע לדפנות המקררות איכא לו כח בישול.

**אולם מצד אחד מצינו שיטות דמחלקות בין גוש לעירוי** [יעוין בש''ך קה סק''ח דנקט כמהרש''ל דגוש מבשל כיון דליכא לו דפנות המקררות ובסק''ה כשדן לגבי עירוי לא משייך את זה לגוש] וכן להיפך דאיכא דס''ל דעירוי חשיב כלי ראשון וגוש הוי כלי שני [כמו דמצינו ברמ''א ברכי משה קה ה' דפליג על המהרש''ל בדבר גוש ובסימן צ''ב ז' פסק דעירוי מבשל]. וכן לענין מצקת מצינו דאיכא בזה נידון אי דמיא לדבר גוש שהונח בקדירה יעוין בט''ז ס''ס צ''ב דנסתפק לענין מצקת ודן לאיסור למרות דבגוש [בסימן צ''ד ס''ק י''ד] נטה להקל, ובש''ך ק''ז ז' נראה דפשיטא ליה דמצקת הוי כלי ראשון ולא תלה את זה בפלוגתא בדבר גוש.

1. **ויעוין בחזו''א יו''ד ט' סק''ה דמחלק בין עירוי לדבר גוש**. וז''ל, ואילו בשר שנצלה ע''ג האש והסירו מעל האש אין בו ספק שהוא ראשון ה''נ מים שהוחמו על האש והסירן חשיבי כדבר גוש שהוסר מעל האש, או דלמא הפסקת הקדירה מחשיב את מה שבקדירה לכח שני וכל שהם מקושרים עם הקדירה הרי הם חום ראשון אבל כל שנפרדו מן הקדירה הרי הם שני, ודבר זה יש להסתפק גם בבשר שהיה בקדירה על האש ונפרד, אלא שיש מקום לחלק ולומר דדבר גוש שהוא נמצא בפני עצמו חשיב כאילו הוא בעצמו על האש אבל דבר לח שהקדירה מחזיקתו וכשיוצא מן הקדירה הוא נשפך ומתפזר לא חשיב כהועבר מעל האש וחשיב שני כל שנפרד מן הקדירה.

**ויעוין עוד בסימן ל''ב ד''ה ובגוש, מה דמחלק בין מצקת לגוש**. וז''ל, ונראה דעת מהרש''ל דגוש הוי כ''ר אף את''ל דקערה שבמחבת הוי כ''ש דהפסק כלי גרע טפי ולא כ''כ חום המים שבקערה אבל בשר שבקדירה הוי כבשר שע''ג האש, ודעת רמ''א בהיפוך דמים שבקערה י''ל דהוי כ''ר דהקערה חשיבא כע''ג האש ומה שמוציאים הקערה מן המחבת אינו עושה כ''ש אלא חשיב כמסיר קדירה מע''ג האש, אבל הוצאת בשר מן הקדירה הוי כהוצאת מרק מן הקדירה.

1. **ומבואר בחזו''א דהחלוקה בין כלי ראשון לשני היא ביחס של הדבר המתבשל לאש,** ובזה שייך לדון במים שהוחמו על גבי הקדירה אי הא דחשיב ככלי ראשון כל זמן שנמצאים על האש הוי מחמת דאיכא בהם עצמם יחס לאש ולכן גם בעירוי עדיין איכא להו לכח הבישול [אי בדבר גוש איכא כח בישול], או דמאחר דאיכא הפסק קדירה א''כ הוי סיבה לדונם ככח שני, ורק כל זמן שנמצאים בקדירה ומקושרים עמה חשיב כחלק מהקדירה, משא''כ היכא דנפרדו מן הקדירה. ובדבר גוש יש לדון דגם אי נימא דמים חשיב כמנותקים ולכן עירוי לא הוי כ''ר, מ''מ בדבר גוש כיון שהקדירה נועדה רק למעט את השפעת האש הלכך חשיב כמונח ע''ג האש בשונה ממים דהקדירה היא זו שמחזקתם שלא יתפזרו ובזה איכא ניתוק מהאש.

**וכן לענין מצקת,** כיון דדנים על המים שמחזיקה או על הבליעה שבתוכה א''כ שייך לדון את המצקת כמנתקת אותם מהאש בשונה מבשר שמתיחס לאש, אולם מאידך גיסא ניתן לומר דגם המצקת עצמה נידונית כמונחת ע''ג האש וכשמסיר את המצקת הוי כמסיר את הקדירה מע''ג האש, בשונה מבשר שלא עומד כקדירה ע''ג האש אלא כחלק מהתבשיל המתבשל ע''ג הקדירה וכשמסיר את הבשר הוי כמסיר מרק מהקדירה והפסק הקדירה מחשיבו ככח שני.

**עוד מצינו בחזו''א יו''ד סימן ט' סק''ג בבאור דברי הר''ן דף מ''ב דעירוי שלא נפסק הקילוח דדינו ככלי ראשון דמבשל הוי רק היכא דבא לבשל דבר גוש אולם בלח כיון דמתערב בתוך הצונן ליכא לו כח בישול.** ומבאר החזו''א וז''ל, דעירוי שלא נפסק הקילוח במגעו בצונן שבכלי שני טרם שנחו החלב בכלי שני מבשלים את הצונן בראשית פגישתן אבל לח בלח צונן כיון שהחם מתערב בתוך הצונן הוי כנפסק הקילוח, שאין הניצוק החם נוגע במים הראשונים אלא המים המעורבים, והוו הראשונים כמי שנחו כבר בכלי שני עכ''ל. ומבואר בדבריו דהיחס של העירוי ככלי ראשון תלוי באופן היחס של פעולת הבישול של העירוי בדבר המתבשל, דבדבר גוש כיון דאיכא נקודת זמן של מפגש בין העירוי לדבר גוש קודם שנתערבו בו הלכך לא פקע מהעירוי התיחסותו לאש, משא''כ בלח בלח כיון דאופן הבישול שלו בלח הוא מכח התערבותו בלח נמצא דליכא נקודת זמן של מפגש בין העירוי במצבו כ''עירוי'' מול הלח, אלא מיד מתערב ומבשל במצבו כמעורב, הלכך בכה''ג ליכא לו את מעלת העירוי והוי כהונח בכלי קודם בישולו. ומבואר ג''כ דהיחס בין הדבר המבשל לאש קובע את דין בישולו.

**ויעוין עוד בחזו''א סימן ט' סק''ה בד''ה והנה, דפשיטא ליה דבשר שנצלה ע''ג האש ודאי הוי כקדירה שהוסרה מהאש** ונראה דהוי לשיטתו שעיקר הנושא הוא ביחס לאש, אולם יעוין בנשמת אדם כלל כ' סק''ג ד''ה ואמנם, דהוכיח מהא דבשר צלוי ע''ג האד מבשל גם כישצא מהאש דגם דבר גוש מבשל, וכל מה דששיך לדון דאינו מבשל הוי רק היכא דמונח ע''ג כלי דהקדירה מקררתו למרות דמונח רק מקצתו בכלי, ונראה דס''ל דהנושא בגוש הוא שמירת חומו ביציאתו מהאש כיון דליכא לו דפנות שיחזיקו את חומו ולכן ליכא בזה חילוק בין אי היה מונח על האש או על הקדירה.

1. **והדברים צ''ע דלכאורה בפשטות הנושא בחלוקה של כלי ראשון ושני הוא ברמת החום דאיכא לכלי בכדי שיוכל לבשל**, וביחס לדבר יבש דבעי כמאכל בן דרוסאי בזה לא הוקשה לתוס' דאפשר דעוצמת החום הדרוש לפעולת הריכוך מתמעטת בכלי שני [ולמרות דשיעור הבישול הוא מה דראוי לאכילה ע''י הדחק נראה פשוט דלא תליא במציאות איך אופן אכילת בן דרוסאי דא''כ נוכל לעשות נסיון ע''י נתינה לבן דרוסאי ולקבוע את דרגת החום הנצרכת לבישול, אלא פשוט דבן דרוסאי הוי שיעור של חצי בישול או שליש בישול ובזה איכא למימר דגם אי בן דרוסאי יאכלנו מ''מ השיעור בישול הנצרך בדבר הוא שיעור של שליש בישול של כלי ראשון דאיכא בו השפעה אחרת על הדבר המתבשל], רק בלח דסגי ביד סולדת בו בזה תמה תוס' דעינינו רואות דאיכא בכלי שני יד סולדת בו דברגע שמערה לכלי שני עדיין המים חמים בשיעורא דיד סולדת וא''כ אמאי לא מבשלי למים שנכנסו בתוכם, דבלח שיעור הבישול הוא יד סולדת בו. ובבאור תרוץ תוס' איכא כמה אופנים או דע''י דמאחר דהדפנות מקררות לא יצליח להגיע ליד סולדת בו עד גמר הבישול וכן מבאר בר''מ קזיס, או כמו שנקט התהל''ד שי''ח ס''ק כ''ח דגם אי הוא עצמו יד סולדת בו אין בכוחו לחמם דבר שבתוכו לשיעור יד סולדת בו, ולפי''ז אם נראה דהלח יגיע ליד סולדת בו איכא איסורא, וכן נקט הראש יוסף דף מ' ע''ב סד''ה ש''מ, וז''ל, ומתוס' כאן מבואר דכ''ש שיוכל להחם הניתן בתוכו יד סולדת בו אסור ביין ושמן, דבישול דידהו יס''ב, ומה לי כ''ר מה לי כ''ש עכ''ל. וברשב''א בדף מ''ב כתב דאפילו היו מים שהיד סולדת בהם לאחר שנתערבו צונן לתוכן אינו מחמת הצונן שיש בו להיות יד סולדת בו אלא מחמת הראשונים שלא הצטננו. ולפי''ז מוכרח דהנידונים בדבר גוש ובעירוי הוי בדרגות החום וא''כ מה שייך בזה חילוקים דינים.
2. **ויעוין בחזו''א סימן ט'** סק''ו וז''ל, וכן הוא שרש הדין דכלי ראשון מבשל יסל''ד וכ''ש אינו מבשל אף ביסל''ד ונמצא מדרגת החום גבוהה ואינו מבשל משום שהוא כ''ש ומדרגת חום נמוכה ומבשל משום שהוא כ''ר עכ''ל. ומבואר דליכא שייכות לדרגת החום ויש לעיין בבאור הדבר. **ויעוין עוד בב''י** ק''ה וז''ל, ונ"ל דאפילו מעלה רתיחות בכ"ש כעין שהיה בכ"ר אינו מבשל דכלל גדול הוא דכלי שני אינו מבשל בשום פנים דאל"כ לא הו"ל לתלמודא לסתום ולומר כלי שני אינו מבשל. ובפשטות נראה מדבריו דגם אי יצליח לחמם בשיעור דיסל''ד בו ליכא בזה תורת בישול. **ויעוין בר''ן על הרי''ף** [דף כ' ע''א] וז''ל, ובכלי שני בכולהו גווני שרי ואפילו טפי מהפשר דכיון דכלי שני אינו מבשל למאי ניחוש ליה וכו' אלא משום דכלי שני אינו מבשל ''חמין שלו הפשר קרי ליה''. וכן בריטב''א בדף מ''ב וז''ל, וקים להו לרבנן דכלי שני אפילו רותח אינו מבשל עכ''ל.

**ובאמת נראה להוכיח כן מהא דמבואר בתוס' ובראשונים בדף מ''ב דבאמבטי למרות דרותחת מאד הוי כלי שני** וברשב''א שם נקט דמבשל מדאוריתא, וכן משמעות הטור שי''ח יעוין בפמ''ג במ''ז שי''ח סקי''ח דנקט כן בדעת הטור ויעוין בחיי אדם בחכמת אדם נ''ט דהוכיח מהרשב''א את שיטתו דיד נכוית בו אסור גם בכלי שני אולם יעוין בב''ח דהוי מדרבנן.

1. **ויש לעיין בבאור הדבר דגם אי יד סולדת בו ליכא בישול**, ובשלמא בבישול ביבש דבעי לריכוך א''כ אפשר דעדין לא הגיע לרמת הריכוך הנדרשת דריכוך תלוי גם באופן ריכוז החום, אולם בלח דתלוי ביד סולדת בו צ''ע דאי המים הגיעו להך שיעורא אמאי ליכא בישול.

**ונראה דאי נימא דבלח איכא בישול בעצמותו כמו שנקטו בדעת הראשונים דאין בישול אחר בישול בלח** [והביאו מהמהר''י חגיז בספר עץ החיים מלאכת בישול דנקט דהחיוב הוא על מה שמתרפין ומתחזקים המים ע''י הבישול וכן במהר''ם שיק או''ח ס''ס קלב] א''כ איכא למימר דלמרות דרמת החום הוי יסל''ד מ''מ הבישול תלוי בגורמים נוספים כמו ריכוז החום ואופן התפשטותו וא''כ איכא למימר דכל כמה דהדפנות מחוממות הוי ריכוז חום אחר ומשפיע על גוף הבישול, אלא דא''כ יהא מוכח מכל הראשונים דנקטו באמבטי דלא הוי כלי שני דס''ל דלח דנצטנן ליכא בו בישול כיון דכבר נתבשל וכל החיוב הוא על הך בישול שנעשה בו, ובאמת הר''ן ס''ל דאין בישול אחר בישול בלח,אולם צ''ע בשיטת הראשונים דס''ל דאיכא בישול בלח שנצטנן[יעוין ברא''ש ויש לעיין בבאור שיטתו בדינא דאבמטי], ואי נימא כמו שביאר המהר''ם קזיס דף מ' ע''ב דהבישול הוי ביחס לחום וכן נראה בחזו''א ל''ז ס''ק י''ג. א''כ צע''ג אמאי באמבטי ליכא בישול. **אא''כ נימא כמו שנקט המהר''ם שיק או''ח ס''ס קלב דגם אי איכא שינוי כשמצטנן חזר לקדמותו**. וז''ל, ונראה דביבש חייב משום 'מבשל' ובמים כתב הרמב"ם ריש פרק ט' משבת חייב ב'מחמם'. וכבר ביאר זה בפרי חדש ביורה דעה סימן ס"ח [ס"ק י"ח]. וטעמא יש לומר, דידוע ביסודות הטבע דכל חום מאש מרפה ומרחיב עצם החומר, ופועל יותר על דבר לח מעל דבר יבש, שבלח על ידי חמימות הקדירה, אף שהמים שהיו בה הגיעו רק עד לחציה, על ידי האור נתמלאה כל הקדירה. וכיון שגורם הריפוי בלח יותר, זה מלאכת מחשבת, וכשנתקרר חוזר לאיתנו, וכשמחממו שנית הוא מרפה ומרחיב אותו עוד הפעם ופנים חדשות באו לכאן. מה שאין כן ביבש שחייב על הבישול שהחימום אינו גורם שינוי הניכר, וכיון שכבר נעשה בו בישול אינו חוזר לאיתנו. והשיעורין הם הלכה למשה מסיני. כן נראה לפענ"ד. עכ''ל וצ''ב.

1. **ונראה דהחיוב בישול הוא על השינוי שנעשה בתבשיל ממצבו כמנותק מהאדם להעמדתו לצורך האדם**, ולפי''ז מבואר היטב הא דבגוף החימום ליכא תורת בישול בדבר יבש, דחימום גרידא לא הוי שינוי בדבר דנוכל לראות בזה שינוי בחפץ אלא הוי רק צורת ואופן השתמשותו בדבר העומד לו כבר, וא''כ מן הראוי דבלח לא היה כלל תורת בישול כיון דהתועלת שנעשית בו הוי החימום ולא נוכל לדון את פעולת החימום כשינוי מצב בחפץ. ונראה דלהא מהני מה דאיכא בפעולת הבישול שינוי במים דלמרות דליכא תועלת לאדם בהאי שינוי ולא בזה איכא לתועלת הבישול במים, אולם מ''מ מאחר דהאופן שבו נעמד החימום הוי בעשיה דיש בה שינוי במים א''כ תו דיינינן את פעולת החימום במים כפעולת בישול ושינוי במים והפיכתם ממים חיים למבושלים.
2. **ולפי''ז נראה דגם לשיטות הראשונים דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן לא הוי מחמת דפעולת הבישול היא בחימום,** דבהא כו''ע מודו דהיחס למעשה כמעשה מלאכה נובע מחמת דאיכא במעשה הבישול במים יחס למים, רק דס''ל דכיון דהמשמעות של הבישול בלח ביחס לאדם היא בחימום א''כ כל כמה דהמים נצטננו הוי כפקע בישולו, ושוב נידון כמים חיים. ונראה דגם החזו''א בסימן ל''ז לא נתכוין דליכא כלל יחס לשינוי במים, אלא דכונתו רק ביחס לתוצאת הבישול, דבזה כיון דליכא ריכוך בגוף המים לכן היחס להך בישול הוא מכח החימום וכשנצטננו חזרו לקדמותן.
3. **ונראה דבזה יתבאר הא דאיתא ברבינו יונה [מובא בר''ן ר''פ במה טומנין] דאי עירוי ככלי שני א''כ היכא דעירה מכלי לכלי ראשון הוי בישול כיון דבשעה שעירה אותם פסק כוחם מלבשל והוי כצונן למרות דהוי יסל''ד.** וצ''ב דאי הא דאיכא בישול אחר בישול בלח מחמת דהבישול הוא בחימום א''כ הכא דיסל''ד בהו מה שייך בהו בישול ומאי איכפת לן דאין להם כח לבשל, וכי בישול במים הוא במה דמעמיד בהם כח לבשל. ולפי מה שנתבאר דבהא כו''ע מודו דהיחס למעשה כמעשה מלאכה נובע מחמת דאיכא במעשה הבישול במים יחס לבישול הנעשה בגוף המים, א''כ נראה דהא דבנצטנן פקע בישולו לא הוי מחמת עצם מצבו כצונן דע''י כך ליכא יחס מציאותי למעשה הבישול, אלא דע''י דנצטנן פקע היחס בין המים לאש ולא דיינינן את כח האש במים כלל, ולכן תליא ביחס שלהם לענין כח הבישול, מאחר דכח הבישול תלוי ביחס של מקור החום לאש וכל כמה דבעירוי אין כח בישול נמצא דאיכא ניתוק בינו לאש ולכן הוי כנצטנן. אלא דיעוין היטב במנחת שלמה תנינא סימן כ' סק''א וצ''ב.
4. **והשתא נראה דהיכא דעושה בהם שוב בישול למרות דכבר יש בהם את השינוי מ''מ חשיב ''מעשה בישול''** כיון דהיחס לנתינת המים באש כ''מעשה בישול'' נובע מחמת דהוי מעשה דהוי סיבה ליצור שינוי במים וגם אי כבר איכא בהו הך שינוי כיון דהתביעה לא על הך שינוי אלא רק היכי תימצי לראות במעשה זה עשיה בגוף המים בהעמדתם לאדם, להא סגי במה דהוי מעשה דמצד עצמותו בא להעמיד שינוי, ורק אי הוי מעשה שמצד עצמותו ליכא לו כח בישול אלא רק חימום בהא אמרינן דליכא בזה תורת מעשה בישול דהוי ''מעשה הפשר בעלמא'', ולפי''ז ניחא הא דנקטו הראשונים דגם אי יד סולדת במים ליכא בהו תורת בישול כיון דהיחס למעשה כמעשה בישול הוי רק היכא דהוי מעשה שיש בו סיבה לשינוי דבזה דיינינן ליה כמלאכה וכל כמה דהוי חימום גרידא הוי מעשה שימוש.
5. **ולפי''ז נראה דעדיין הוי יחס מציאותי דכח הבישול יותר קיים בדבר דמשתייך לאש,** אולם עדיין צ''ב שרש החילוקים בין גוש לעירוי וכמו שנתבאר בחזו''א דאיכא יחס לדירוגים באופן היחס לאש, ובהכרח צ''ל דמצבים אלא משפיעים על כח הבישול דמאחר דכח הבישול הוא לא ביחס לחימום אלא ביחס לשינוי שעושה בדבר א''כ אפשר דכל יחס של ניתוק מהאש מגרע בכח הבישול, רק דעיקר הדבר צ''ע דהתיחסויות אלו ישפיעו על כח הבישול, **אולם בדעת החזו''א מוכרח לומר כן דהנה יעוין בחזו''א סימן נ''ג ס''ק י''ח בפלוגתת הסמ''ג והטור בקלי הבישול בכלי שני** [דשיטת הסמ''ג דאסור ומוכיח כן מהא דמצינו לחד לישנא דמלח מתבשל בכלי שני]. וז''ל, **ושמעינן דאין כלי ראשון תנאי בעיקר מלאכת הבישול** רק שכן הוא המציאות ברוב הדברים שאין מתבשלין בכלי שני אבל דבר רך שנוח להתבשל ומתבשל בכלי שני יש בו משום בישול אף בכ''ש וגם הטור מודה בעיקר הדבר אלא דס''ל אין לנו לחוש בפת כיון דלא מצינו בגמ' אלא מלח אין לנו לחוש לדברים אחרים. ומבואר להדיא דהחילוק בין ראשון לשני הוי רק ביחס לדרגת החום וא''כ מוכרח דהחילוקים שהחזו''א העמיד בגוש ועירוי ביחס ביניהם לאש הכל הוי ביחס לכח הבישול.

**ונראה דגם הא דמסיק החזו''א דלא כהחיי אדם דביד נכוית בו חייב מהא דלא מחלקי הפוסקים בזה,** ומוכח דלעולם כלי שני אינו מבשל, דגם בזה הוי ביחס לכח הבישול דאיכא מכח החיבור לאש דבזה ליכא יחס לרמת החום של המים כמו שנתבאר לעיל דכח הבישול תלוי בעוד גורמים וצ''ב.

1. **אולם נראה דאיכא למימר דגם אי נימא דאיכא השפעה בכלי שני על הדבר המתבשל,** מ''מ הנידון אידנים את מעשהו רק ביחס לחימום ולא דנים את ההשפעה שפעל בדבר המתבשל, והלכך כל כמה שמחובר לאש דיינינן את היחס במעשהו לבישול והוי ''מעשה בישול'' כיון דהאש היא זו דאיכא בה את היחס לשינוי בדבר, וכל כמה שמנותק מהאש הוי ''מעשה חימום''.
2. **ויעוין בירושלמי [מובא בר''ן דף כ' ע''א בדפי הרי''ף ד''ה ודאמרינן] דבעינן שיהלך האור תחתיו**, ויעוין ברמב''ן ע''ז דף ע''ד ע''ב ד''ה למדנו, דנקט דגם הבבלי ס''ל כן ומוכיח כן מהא דדנה הגמ' דמלח ובשר לא מהני גם כלי ראשון אלא רק היכא דהאור מהלך תחתיו. וז''ל, למדנו לדברי הכל שאין בישול גמור אלא באור מהלך תחתיו, תדע דהא איתמר התם בדידן (שבת מ"ב ב') מלח אינה כתבלין ובכלי ראשון נמי לא בשלא, וה"ה לבשרא כדאיתמר עלה צריכא מילחא בשולא כבשרא דתורא, אלמא אין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו ואפי' לתבלין, ולדברים הקשים בבשול אפי' לכתחילה מותר דלאו בישול הוא כלל, ונראה שלא הוזכרו אלא בדבר הנאכל כמות שהוא חי כגון תבלין ומלח וכיוצא בהן, אבל דבר שאין נאכל כמות שהוא חי אין בו כלל משום בישול אלא באור מהלך תחתיו עכ''ל. ומבואר דגם הבבלי דאסר הוי מדרבנן. ולפי''ז החילוק בין כלי ראשון לכלי שני הוי מדרבנן כמו שמבואר בירושלמי מובא ברמב''ן שם וז''ל, שאין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו, וכך אמרו שם בירושלמי מה בין כלי ראשון מה בין כלי שני אמר ר' יוסי כאן היד שולטת בו כאן אין היד שולטת בו א"ר יונה כאן וכאן אין היד שולטת בו אלא עשו הרחק לכלי ראשון ולא עשו הרחק לכלי שני, ש"מ הרחקה מדבריהם הוא. ובפשטות נראה דגם לר' יוסי דהחילוק בדרגת החום הוי סברא בדרבנן ויש לעיין ויעוין בפמ''ג יו''ד סח במשב''ז סק''ט.

**ונראה דאין כונת הירושלמי דכל דבר שנניח על כלי ראשון שהוסר מהאש לא יגיע כלל לשיעור בישול אפילו לשיעורא דבן דרוסאי**, אלא דמאחר דהבישול הברור הוא תחת האש דבזה מתבשל כל דבר, הלכך רק היכא דמונח ממש על האשבהא דיינינן את היחס במעשהו לבישול והוי ''מעשה בישול'' וכל כמה שהוסר מהאש תו הוי ''מעשה חימום''**.** ולפי באור זה החסרון באין אור תחתיו לא הוי מחמת דהוי כחמי טבריא כיון דליכא יחס לאש, אלא הוי חסרון בגוף היחס של הבישול בדבר המתבשל.

1. **ובעיקר גדר דינא דכלי ראשון מצינו במרדכי מובא בב''י שי''ח סק''ט דנקט דבעינן דיהא עדיין רותח.** וז''ל, וכתוב בהגהות מרדכי (פ' כירה עט ע"ד) שקרוב הדבר דלא מיקרי כלי ראשון אלא עם סילוקו מן האש מיד אבל אם הניחו לעמוד להפיג רתיחתו הוה ליה כלי שני. ולי משמע ממה שאמר בפרק כירה (מ:) גבי נתינת קיתון של מים כנגד המדורה שכל זמן שהיד סולדת בו חשוב כלי ראשון.

**עוד מצינו בר''ן על הרי''ף [יט ע''ב] בסוגיא דמוליאר דמחדש דכלי ראשון בעי שיהא מונח ממש ע''ג האש ולא סמוך לאש וז''ל,** וכלי ראשון היינו שעומד על גבי האור שהוא מבשל אפילו לאחר שהעבירוהו משם ואשמועינן תנא דמוליאר אף על פי שהגחלים סמוכין לקיבולו הגדול אפילו הכי לא מיקרי כלי ראשון כיון שאין אותו קבול גדול עומד על הגחלים. ויש לעיין אי הוי שיעורים בדרגת החום הנצרכת או דהוי חילוקים ביחס של הדבר המתבשל לאש דכל כמה דעדיין רותח עדיין קיים בו כח האש וכן היכא דהוי מונח ע''ג האש בהא איכא יותר יחס לפעילות האש בדבר ובזה גם אי יצא מהאש לא פקע ממנו היחס לאש כיון דהחום דאיכא בו נובע מכח האש.

1. **ונראה דלפי''ז ניתן לומר דהפלוגתא בקלי הבישול היא מאחר דהם דברים שמצד עצמותם לא זוקקים את היחס לאש** א''כ שייך לדון דכלפיהם עצם נתינתם בכלי חם איכא בזה יחס של ''מעשה בישול'', או כיון דכל כמה דליכא חיבור לאש לא מוכרח בו פעולת השינוי כיון דתלוי בגורם נוסף של חוזק הדבר המתבשל א''כ תו לא דיינינן ליה כ''מעשה בישול''. אלא דנים את פעולתו רק ביחס לחימום. ויעוין בשביתת השבת מלאכת מבשל ס''ק ע''א מה דמביא מהב''ח והמהרל''ח דבארו את שיטת הטור דפליג על הסמ''ג וס''ל דליכא בישול בכלי שני גם בקלי הבישול, דלאחר דלא קימ''ל כהך לישנא דמלח מתבשל בכלי שני תו אמרינן דכלי שני לעולם אינו מבשל גם כשעינינו רואות דמתבשל.
2. **רק עדיין יש לעיין ממליח ישן וקולייס האספנין דהדחתן זו היא גמר מלאכתן** ולפום ריהטא נראה דמחייב חטאת, לא מבעיא אי נימא דהספק של הגמ' בגלגל חייב חטאת הוי על גוף הנידון אי בהך אופן של פעולת בישול בצורה חיצונית איכא תורת מעשה בישול, אלא גם אי נימא דהנידון אי תולדות האור חייב חטאת והראיה היתה על הא דתולדות האור מחייב ובהא איכא למימר דהוי איסור דרבנן רק דמהא דשייך איסור בישול מדרבנן בכלי שני הוכיחה הגמ' דכלי ראשון מחייב חטאת, מ''מ בפשוטו נראה מלשון הגמ' דהדחתן זו היא גמר מלאכתן דפשיטא להו דהוי בישול דאוריתא. וא''כ צ''ב אי נימא דבקלי הבישול גם באופן שמתבשלים ליכא חיובא בכ''ש מ''ש מהכא, ונראה דבהא איכא למימר דהוי סוג אחר של פעולת בישול דהוי רק בישול חיצוני ובזה כח הבישול קיים במקור החום מצד עצמו בלי השייכות לאש ולכן נידון כמעשה בישול.

**ובאמת ביראים המובא במרדכי סימן שב מדמה את קלי הבישול לדינא דהדחתן זו היא גמר מלאכתן** ולכאורה נראה מדבריו דאיכא בהו בישול גמור רק דסגי בהדחה לבד לבשלן, וכן היה נראה בראשונים דבארו את הספק של הגמ' בתולדות האור ומבואר דלא הוי בישול מחודש, אולם ברש''י לט ע''א ד''ה שהדחתן, וז''ל, מדקרי ליה גמר מלאכתו ש''מ זהו בישולו וחייב, וכן בדף קמה ב' יעוי''ש ברש''י במשנה ובגמ' דמבאר דהחידוש הוא ''דהיינו בישול'' ומבואר דהוי נידון בעיקר היחס להדחה כבישול. וכן מבואר בשיטה לר''ן דמבאר את הספק בגוף הבישול. וראיתי שיש שרצו לומר דגם לראשונים דמבארים את הספק בסוגין בגלגל ביצה אי מחייב בתולדות האור מ''מ בדף קמ''ה ששם דנה הגמ' במליח הישן אי מחייב בהדחה, דהתם הספק הוא בגוף מעשה הבישול, ורק בגלגול ביצה ס'ל לראשונים דהוי בישול גמור. ולכן בארו דליכא ספק באופן הבישול.

1. **אלא דעדיין יש לעיין בהא דפליגי ביו''ד סימן ק''ה סעיף ב' אי איכא בכלי שני חילוק בין הפלטה והבלעה לבישול.** ויש לעיין דבפשטות הבלעה והפלטה הוי כתהליך של בישול דע''י החימום הכלי מתרחב ומוציא את הבליעה והוי כבישול של הכלי וא''כ צ''ב יסוד הספק. ובפשטות היה נראה דהוי נידון בדרגת החום אי גם רמת ריכוך לענין הבלעה והפלטה מצריכה כלי ראשון [דלענין הבלעה והפלטה הוי כקלי הבישול]. ולפי מה שנתבאר ניתן אולי לומר דכיון דהוי מעשה בישול א''כ כל כמה דכלי שני עומד כמחמם איכא בזה הפקעה גם על היחס שלו כמבליע ומפליט, והלכך גם אי יוצא ממנו פליטה לא דיינינן ליה לאיסור דבעינן שנוכל לראות את הבליעה דרך המעשה**,** ולפי''ז ניתן לבאר דשרש הנידון הוא אי הבלעה והפלטה נדון כסוג אחר של פעולת בישול דבסוג פעולה זו ליכא משמעות לחיבור לאש.
2. **אולם בפוסקים נראה דהוי נידון מציאותי** דיעוין במהרש''ל מובא בט''ז שם סק''ד דמכריע דגם אי מבליע ומפליט מ''מ היכא דגם הבולע וגם הנבלע הוי כלים בהא אמרינן דלא עושה שתי פעולות, [וכו נקט הש''ך סק''ה בשיטת הרשב''ם] ומבואר דהכל הוי נדונים בכח החום דאיכא בכלי שני, ויעוין עוד בש''ך שם מבואר דמחדש דעירוי שנפסק הקילוח דהוי ככלי שני לענין בישול מ''מ מבליע ומפליט גם אי נימא דכלי שני לא מבליע ומפליט, ומבואר דלא הוי נידון ביחס ''לכלי'' אי חשיב שני או ראשון אלא ביחס לדבר הנפעל, ובאמת בחזו''א סימן יו''ד ט' סק''ה דתמה על הש''ך דכל כמה דחשיב כלי שני תו לא מבליע ומפליט ומה שייך בזה חלוקות, אולם בש''ך חזינן ודאי דהוי ביחס לדרגות החום.
3. **ולפי מה שנתבאר דגריעותא דכלי שני הוי ביחס להגדרת המעשה כ''מעשה בישול'' א''כ אפשר דהא דהוכיח החיי אדם בחכמת אדם כלל נט ו מהירושלמי במעשרות [ונפסק ברמב''ם פ''ג ממעשרות] דכלי שני דיד נכוית בו חשיב בישול לענין קביעת מעשר ליכא מזה ראיה לדין בישול,** דאפשר דרק התם דהי חשיבות בדבר מכח התוצאה שקיימת בו בהא תליא בגוף התוצאה, משא''כ הכא דבעינן יחס למעשה. ויסוד החילוק מבואר באמרי בינה בשר בחלב תערובות סימן ג' בשם הרדב''ז וז''ל, אולם ממה דסתם הרמב"ם (פ' כ"ב) משבת דאם יצק התבשיל מקדירה לקערה אעפ"י שהוא רותח דמותר ליתן תבלין לתוך הקערה שכ"ש אינו מבשל ואינו מחלק בין חם ביותר כנראה דעתו דלעולם אינו מבשל. והך דמעשר כבר כ' שם הרדב"ז בס' יקר תפארת דאע"ג דל"ח בישול בעלמא בכ"ש לענין קביעת מעשר הוקבע כיון שע"י בישול זה מכשירו לאכילה נגמרה מלאכתו.
4. **ובעיקר מה שנתבאר דבישול עיקר ענינו העמדת הדבר לאדם בהפיכתו מחי למבושל** נראה לבאר בזה את הרמב''ם פ''ט ה''ג דנקט דבדבר הנאכל חי ליכא בישול. ויש שבארו דהוי ביחס לתוצאה אי איכא השבחה בבישול [יעוין באג''ט אופה סק''ה דמביא בזה את לשון האו''ז וכן יעוין בשער הציון שי''ח ס''ק קי''ד] אולם יש שהעמידו דעצם הדבר שנאכל כבר כחי הוי סיבה להפקיע בו יחס של בישול [יעוין ברעק''א בהגהות סימן רנ''ד על מ''א ס''ק י''ג וכן מביא האגל''ט מהמנחת כהן]. ונראה דהבאור בזה דכיון דנאכל חי נמצא דכבר עומד לאדם ותו לא שייך לדון את מעשה הבישול כשינוי בדבר, אלא רק כאופן השימוש בו, ויעוין במנחת כהן דתלה את זה בנידון אי איכא חיוב בישול ממאכל בן דרוסאי דכבר ראוי לאכילה.

**ונראה דלא שייכי להדדי דבמאכל בן דרוסאי כיון דצריך את הבישול בשביל להכשירו לאכילה א''כ השינוי בין מאכל בן דרוסאי למבושל לגמרי הוי שתי שלבים בהפיכתו מחי למבושל**, משא''כ בפירות הנאכלים חיים ללא בישול כיון דלא בעי לבישול בשביל עצם הכשרתם לאכילה הלכך דנים את הבישול כאופן נוסף בצורת אכילתם, וממילא ליכא בזה תורת ''מלאכה'' אלא הוי כהשתמשות בפירות הקיימים כבר לאדם, ורק דמ''מ אסור מדרבנן כמו שמבואר ברעק''א. ויעוין במ''מ שם דמביא ראיה לדינא דהרמב''ם מהא דנחלקו אי איכא חיוב בשמן משום בישול, ובאגל''ט העיר דלמ''ד שמן אין בו משום בישול מותר לכתחילה להניחו סמוך לאש אף במקום שהיס''ב ואילו בפירות אסור מדרבנן לבשלם. ונראה דבהא ודאי איכא למימר דהיחס לאיסור דרבנן הוא ביחס לשבח בדבר המתבשל, ומאחר דבפירות איכא שבח איכא סיבה לאיסור מדרבנן משא''כ בשמן דליכא שבח בגוף השמן.

**ויעוין עוד בשער הציון שי''ח ס''ק קי''ד דהקשה מהא דאיכא בישול במים** ומציין למג''א רנ''ד ס''ק כ''ו לגבי חשש דשמא יחתה במים, דמבאר דמים חיים לא טובים כמו פירות חיים, ולפי מה שנתבאר נראה דבמים כיון דאיכא שתי אופנים של שימוש במים ב''צונן'' ו''בחמין'' נמצא דלא נוכל לדון את החימום כאופן של השתמשות במים החיים, וכל כמה דבא להעמידם כחמין הוי שינוי באופן עמידתם לאדם. משא''כ בפירות דגם היכא דמבשלם הוא מתעסק עם הפרי רק אוכלו בצורה מרוככת נמצא דהבישול מוגדר כאופן השתמשותו בפרי, אולם יעוין בברכי יוסף סימן שי''ח סק''ג דכתב דהיכא דהדרך לבשלו מודה הרמב''ם דחייב וז''ל, ותו דמוכח מהרמב"ם דדבר הנאכל כמות שהוא חי חייב, דלא פטר אלא דבר שאינו צריך בישול כלל. ומוכח דהכי אורחיה דלא מבשלי ליה כלל, אז פטור. אבל דבר הנאכל כמות שהוא חי וארח ארעא לבשולי אפשר דחייב וצריך להתישב בדבר עכ''ל. ובבאור הצד דתליא בדרכו לבשלו נראה דכל היכא דדרך לבשלו חשיב דאיכא לו שתי אופני עמידה לאדם כחי וכמבושל.

1. **ונראה עוד לבאר על פי זה הא דמבואר ברמב''ם פ''ט ה''ה דאיכא חילוק בין בישול במאכל בן דרוסאי לבישול גמור לענין שיעור הבישול**, דבבישול גמור סגי בשיעור גרוגרת אפילו אי מתלקט מכמה מקומות, משא''כ בשיעורא דחצי בישול בעינן דיהא בו משתי הצדדים חצי בישול, ובגרי''ז במנחות דף נו נקט דבעינן ד''כל החתיכה'' תהא מבושלת חצי בישול. כלשון הרמב''ם שם שבעינן שנתבשל כולו חצי בישול. והדברים צ''ע דאי סגי בהך שיעורא דבן דרוסאי להחשיבו ראוי לאכילה א''כ אמאי לא סגי בצד אחד ונראה דבמאכל בן דרוסאי גדר החיוב בישול הוא לא ביחס להעמדתו לאכילה כיון דלא הוי הצורה הרגילה של אכילה אלא הוי ביחס להפקעתו ממציאותו כחי דמנותק משימושי האדם והכנסתו לשימושי האדם, ובזה סגי בהא דאיכא בהו צד אכילה, אולם מאחר דבעינן להעמידו כ''ראוי לאדם'' א''כ היחס הוא ''לחתיכה'' וכל כמה דמעמיד חתיכה דבחלקה חיה ובחלקה צלויה בחצי בישול איכא חסרון בהעמדתה לאדם, ורק היכא דמבושל לגמרי בהא היחס של הבישול הוא בדבר המסוים שנתבשל כבר ולא בעינן יחס לכל החתיכה. ולפי''ז יותר מסתבר דבעינן דכל החתיכה תתבשל, אולם אפשר דהיכא דראוי משתי הצדדים גם הוי צורת העמדה של ''החתיכה'' לאדם.