ציונים והערות מלאכת צידה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### מלאכת צידה

**סעיף א**

**מתני' דף קו. רבי יהודה – גמ' קו: כל היכא דליכא עוקצי**

**כת'** רש"י (ד"ה הצד) דאם הכניסו לבית לא חשיב צידה שיוצא דרך חלונות, ויעויין בפני יהושע (ביצה דף כג: ד"ה והא) [שביאר דרש"י פי' כך לפי ההו"א שלאו בציפור דרור איירי והטעם משום חלונות יעויי"ש] וברש"ש מש"כ בדברי רש"י, והב"ח (ד"ה ואיכא) ביאר דהגמ' אזלא לשיטת חכמים, אולם לר"י הכל תלוי אם יכול לברוח, וצ"ע דבגמ' מבואר דבית דמתני' לאו משום שיכול לברוח אלא במקורה עיין בפרמ"ג (משב"ז סק"א), ועיין בט"ז (סק"א) מש"כ בזה.

**כת' הטור והשו"ע** דאם צד למקום שאינו ניצוד בו פטור, והיינו שאפילו שאינה צידה מ"מ אסור מדרבנן, וצ"ע אם אף שהכניסו ל**עיר מוקפת חומה** חשיב צידה מדרבנן, או שכה"ג לא צידה כלל היא וצ"ע גדר הדבר, וכת' החו"ש (ח"א פטו סק"ב) דגדר הדבר **כ"ז שמרגיש שהצבי נמצא בשליטתו** אסור מדרבנן, אולם פחות מכך מותר. והוסיף שם דלקרב הצידה אסור מדרבנן, וא"כ אם נמצא במקום גדול שאסור מדרבנן ומכניסו למקום קטן יותר אף שאכתי אינו ניצוד מדאורייתא, מ"מ אסור מדרבנן.

**חד שחיה**, כת' המ"ב (סק"ד) דהיינו ריצה אחת שאינו צריך לינפש קודם שיגיענו, כת' בחו"ש (שם סק"א) דהיינו באדם בינוני שיודע לצוד בכוחות בינוניים, ודן בדין אדם שהוא גדול בכוחו האם כלפיו חשיב צידה. ומוסיף דחד שחיה היינו בלא תחבולות אלא בפעולה אחת.

**כת' המ"ב** (סק"ה) 'ובזמן הקור שיש צער צינה או צער אחר כתב הח"א (כלל ל סעיף ב) דמותר לנעול אם אין כונתו רק להציל מן הקור ואינו רוצה כלל בצידת הצפור כיון דאין בו צידה דאורייתא אף על גב דהוי פסיק רישיה בדרבנן אבל בשאר חיה ועוף דשייך בו צידה דאורייתא בבית אסור אף על גב שאינו מכוין כלל דהוי פסיק רישיה', ומבואר **דפס"ר באיסור דרבנן מותר במקום צער**.

**סעיף ב**

**גמ' דף קו: ת"ר הצד**

**בגמ'** סומא וישן חייב חיגר זקן וחולה פטור, והחילוק אם עבידי לרבויי או לא, ובדין חולה יש סתירה אם יש איסור צידה ותי' הגמ' הא בחולה מחמת אישתא הא מחמת אובצנא. והוסיפו הראשונים ד**קטן דינו כזקן** [רמב"ם (פ"י משבת הכ"ד) והמאירי (ד"ה הצד) ע"פ דברי הירושלמי (פי"ד ה"א) ועיין במ"ב (סק"ח)].

**מהו עבידי לרבויי:** וביאר רש"י (ד"ה סומא) דעבידי לרבויי היינו שכשמרגישין יד אדם נשמטין, אולם הר"ן [מיוחסות] (ד"ה הני) פי' דרבויי לשון מארב, דהיינו בסומא וישן צריך הצייד לארוב להם משא"כ בחולה וזקן. וכן מבואר בפי' ר"ח והערוך (ערך דב).

**מח' הראשונים האם אישתא חייב ואובצנא פטור או להיפך וטעם הדברים:** כת' רש"י דחולה מחמת אובצנא אין צידה שהוא עייף ואינו יכול לזוז ממקומו ונצוד ועומד הוא, אולם מחמת אישתא חייב, וביאור הפסקי רי"ד דאם חולה מחמת קדחת, מ"מ מתחזק ובורח הוא, אולם אם היה עייף שרדפו אחריו עד שאינו יכול לזוז פטור. ובעצם הדין הרמב"ם והרי"ף והרא"ש השמיטוהו, [והדרישה (סק"א) כת' דהטור השמיט דין זה דאין דרכו לחלק בין החייב לפטור ובב"ח (ד"ה צד צבי) תי' באופ"א בדברי הטור אולם תמה מדוע השמיט זאת הרי"ף, ועיין בט"ז (סק"ב) ובפרמ"ג (שם)], וכת' המאירי (ד"ה הצד) דאין הפרש בחולה מחמת מה הוא חולה לעולם פטור, אולם ברמב"ם (הכ"א) מבואר להיפך דס"ל דלעולם חולה חייב וכדין ישן. וכ"כ הר"ח (ד"ה הצד צבי) כת' דחולה מחמת אובצנא פטור דלא בעי רבויי. אולם המגיד משנה (הלכה כא) כת' בשם הר"ח דפי' להיפך דאובצנא שהיו עייפים מחמת כלב או דבר אחר חייב, והן הן דברי הרמב"ם בדין המשלח את הכלבים, וצ"ע בדבריו שבר"ח לפנינו איתא להיפך, וכן צ"ע מהיכא דייק כך בשיטת הרמב"ם, והרי ברמב"ם סתם שכל חולה חייב, וסתמא דחולה היינו מחמת אישתא ולא מחמת עייפות. אולם כדבריו דייק הב"י (ד"ה צד צבי) דהרמב"ם ס"ל דאובצנא חייב. ונראה מדבריהם דחולה סתם היינו מחמת אישתא ובזה סתם הרמב"ם שפטור, אולם עייפות זהו דין הרמב"ם במשסה את הכלב שחייב.

**שיטת השו"ע**: נח' האחרונים בשיטתו אם ס"ל כרש"י או כר"ח, הט"ז (סק"ב) כת' דחולה דומיא דזקן, והיינו שאינו יכול להישמט מחמת עייפות, וכת' הפרמ"ג (שם) דדברי המ"מ תמוהים דהרי בשיסה את הכלבים איירי כה"ג שהיה יכול לרוץ ועייפו אולם עייפות אימא דפטור, ולהכי פסק השו"ע כרש"י, וסמך חולה לזקן, אבל הרמב"ם (הכ"ד) סמכו לחיגר, משמע אישתא דהיינו שיכול לילך קצת. אולם הגר"א (סק"ד) כת' דהשו"ע פי' כדברי הר"ח והרמב"ם דאובצנא חייב וכדין המשסה שכת' הרמ"א. וכן כת' הביאור הלכה (ד"ה או חולה).

**כת' הערוך** (ערך אש) דאישתא עדיין יכול לרוץ אולם אובצנא אינו יכול לרוץ, ופי' אחר להיפך דאישתא היינו חולה ממש ואינו יכול לרוץ, אולם אובצנא דהיינו שנטרח הקיבה ונצטנן יכול לרוץ. והנה לדברי רש"י מבואר דפטור היינו כשאינו יכול לרוץ כלל [אובצנא], ואם יכול לרוץ חייב [אישתא] וכפי' הראשון, וצ"ע אם הר"ח והרמב"ם יפרשו כפי' השני. וכת' הביאוה"ל (שם) דאפשר דהר"ח מודה לרש"י כשעייף כ"כ שאינו יכול לזוז כ"כ, ומחלק הר"ח אם יכול לזוז קצת חייב, משא"כ חולה, ובב"י משמע דאיירי בכל גווני ותמה הביאוה"ל מ"ש מחיגר וזקן, והביא דכן משמע בא"ר ובמחצה"ש ובנ"א, והוכיח הביאוה"ל דלא תלי בעובר לאחר זמן מדין חגבים בשעת הטל.

**מסקנת הדברים:** אם הבע"ח לא יכול לזוז כלל אסור מדרבנן, ואפשר דיש שיטות שחייב, ואם יכול לזוז מעט כגון זקן או חולה י"א דפטור וי"א דחייב, וצ"ע גדר הדבר ביכול לזוז מעט, וכת' המ"ב (סק"ז) דהיינו שלעולם יכול להגיעו בשחיה אחת. [ודייק כן מהפרמ"ג (משב"ז סק"ב) שכת' דהרי"ף השמיט דין זה דסמך על מחוסר צידה, ומוכח דמחוסר צידה וזקן וחולה היינו הך, וא"כ השיעור הוא שחיה אחת, אולם צ"ע דהכא פטור אבל אסור (ביאוה"ל ד"ה אין במינו) ודבר שנמצא בתוך מקום מחוסר צידה מותר כלקמן סעיף יב, וע"כ לחלק בין דבר שכבר ניצוד בער"ש או ממילא, לבין דבר שלא ניצוד אך בעצם אין לו חירות כ"כ שכה"ג דמי לצידה ואסור מדרבנן, וא"כ הדרא קו' לדוכתא מדוע השמיט זאת הרי"ף].

**דין בע"ח איטי:** והנה במתני' לקמן (קז.) דשאר שרצים הצדן לצורך חייב, וכת' רש"י (ד"ה ושאר) דהיינו תולעת נחשים ועקרבים, וחזינן דתולעת יש בה צידה מדאורייתא, וכ"כ הרע"ב (פ"ח מ"א ד"ה ושאר) ורבינו ירוחם (נתיב י"ב ח"י דף פ ע"ג) דשאר שרצים היינו תולעת וחלזונות ועקרבים. ומשמע דאף מיני בע"ח שאינם יודעים לברוח ובכל מקום שהם אפשר לתופשם מחמת איטיותם, מ"מ יש בהם צידה מדאורייתא, וביאור הדבר מסברא דזוהי החירות שיש להם ואם האדם לא יראה אותם או לא יתפשם כעת יברחו למקום שלא ימצאם, והא שהולכים לאט לא מגרע כלום, וכדין חיוב באדם מהיר יותר מהם שלא נימא דאין בהם צידה, ועיין בתורת המלאכות (צד סק"ק) שהביא כן בשם הגרנ"ק, וע"ע בארחות שבת (פי"ד הע' כא). אולם בשש"כ (פכ"ז אות מד) דבע"ח שחולה זקן וקטן אסור מדרבנן, (אות מה) אולם בע"ח שבנקל אפשר לקחתם ואין דרכם לברוח כגון נמלה וצד לא שייך איסור צידה אף מדרבנן [אך אסור משום מוקצה], ועיי"ש בהערה (קנד) מה שביאר בזה וצ"ע בדבריו. ומקור דבריו בתוס' רי"ד (חגיגה יא) שכת' וז"ל 'ואם זה הוא החומט מאי צידה שייכא בי' שהוא ניצוד ועומד ואינו יכול לזוז כ"א מעט ביותר'. ואולי אפשר לחלק בין בע"ח שלא זזים כלל או מעט ממש שגם במשך זמן רב לא יכולים לברוח, משא"כ צד וכדו' שאם אדם לא יתפשם, תוך זמן לא רב יברחו למקום אחר וצ"ע.

**דין משסה כלב:** כת' הרמב"ם (שם הכ"ב) 'המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת הצד וחייב, וכן העושה כדרך הזו בעופות', והרמ"א (סעיף ב) הביא דין זה דהמשסה כלב אחר חיה בשבת חייב, ודייק המג"א (סק"ד) מדברי הרמב"ם דדווקא כשהוא עצמו עשה מעשה חייב, ומה שהביא הכלבו [שהוא מקור דברי הרמ"א] שהוי צידה אף בלא מעשה היינו לאיסורא בעלמא, וכן דייק המעשה רקח (שם) בדברי הרמב"ם. וכת' המ"ב (סק"י) דטעם הרמב"ם משום שכך דרך הציידים, וביאר בשעה"צ (סקי"ג) דמשו"ה לא חשיב שנים שעשאוה וכמסייע בעלמא [ועיין בפי' בני בנימין על הרמב"ם שם שהק' כך]. ועיין בביאור הלכה (ד"ה הוי צידה) מה שכת' בכוונת הרמ"א. ומה שכת' בסו"ד מדברי התוספתא (פי"ב ה"ב) שצד הראשון ונתנו לשני הראשון חייב והשני פטור, ומשמעות הדברים שהשני פטור אבל אסור אף שלא עשה מעשה צידה כלל, וצ"ל שהוא ממשיך את מעשה הצידה, וצ"ע אם ה"ה מכלב.

**סעיפים ג ד**

**כת' הב"י** ד**דבורים הוי דבר שבמינו ניצוד**, והק' האחרונים דבגמ' ביצה דף לו: מבואר דהוי דבר **שאין במינו ניצוד**, וביאר השעה"צ (סקט"ו) דברי הב"י דמסקנת הגמ' דהוי דבר שבמינו ניצד, ודייק מדברי הגר"א דפליג וס"ל כדברי האחרונים דהוי דבר שאין במינו ניצוד. ועיין בביאוה"ל (ד"ה אין במינו) בדין חגבים. והגדרת הדברים למעשה צ"ע, דהרי דבורים ודאי היו צדים אותם שהיו עושים דבש, ומ"מ מבואר ד**רוב האחרונים** ס"ל כפשטות דברי הגמ' דחשיב אין במינו ניצוד, וצ"ע במיני עופות וחיות בזמנינו לענין זה.

**איתא בגמ'** (לעיל דף מג. וביצה דף לו:) 'פורסין מחצלת על גבי כוורת דבורים בשבת בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים ובלבד שלא יתכוין לצוד', וכת' תוס' (ביצה לו: ד"ה אלא) דרש"י פי' דאם מכסה כל החלונות לר"י אסור ולר"ש שרי, והק' תוס' והרי הוי פס"ר ומודה ר"ש, ולכך ביאר הר"ר משה מאייבר"א דמיירי שיש חור קטן בכוורת אך אינו נראה ולא הוי פס"ר, ולר"י בעי חור גדול שיהא נראה לדבורים. וכן הביא המרדכי (רמז שיח) דאם יש זבובים בתיבה אסור לסוגרה אם לא יניח ריוח גדול שיכולו לצאת, וכן הביא האגור (סי' תעא) בשם בעל התרומות, [וכן הביא הריטב"א (ד"ה כתב) דאסור משום פס"ר בדרבנן ואע"פ שהיא גם מלאכה שאצל"ג ואינו מתכוין ולא אכפת ליה מ"מ אסור] אולם האגור פליג וס"ל דא"צ לדקדק בזה שהרי כשיפתח לתופסם יברחו לו. וכ"כ הטור דדבורים בכוורת איירי שהיא קטנה וניצודים בה, והתם נמי איתא שלא יתכוון, משמע דאם אינו מכוון שרי. אולם הב"י פליג על הטור וס"ל דע"כ איירי בלא פס"ר דאי הכי אסור. ומ"מ כת' הב"י דשאני כוורת דזבובים ניצודין בה אבל זבובים בתיבה לא הוו מקום צידת, א"נ שלא אסר אלא בדבורים שהוי דאורייתא, אבל זבובים שהוי צידה דרבנן שאין במינן ניצוד אפשר להקל, ומ"מ מחמיר הב"י כיון דנפק מפומיה דבעל התרומה. [וחזינן דלדינא החמיר אף בפס"ר בדרבנן וצ"ע מלעיל סי' שיד]. ויעויין בב"ח ובט"ז (סק"ג) ובשאר האחרונים ביאור דברי הטור ובעל התרומות.

**והרמ"א** (סעיף ג) הביא דין זה היכא דהוי פס"ר דאסור, והביא שיטת הטור בשם י"א. וכת' המג"א (סק"ז) דהרמ"א כת' תיבה קטנה, משמע גדולה שאינו יכול לתופסה בחד שחיה מותר, וביאר השעה"צ (סקי"ח) [ומקורו בפרמ"ג (שם)] דאף דהוי איסור דרבנן, מ"מ כיון שהוי דבר שאין במינו ניצוד וא"כ **הוי תרי דרבנן במקום פס"ר ומותר**. ובשעה"צ (שלז סק"ב) הוסיף דכל ההיתר של הרמ"א הוא משום שהוי תרי דרבנן בפס"ר דלא ניחא ליה שרי, ויעויי"ש בדין תרי דרבנן. אולם שם מבואר שלא התיר כ"כ לולי צירוף השיטות שלא גזרינן כלל, וביאור הדבר דאיתא לעיל (סי' שיד סקי"א) שנח' האחרונים בדין פס"ר דלא ניחא ליה בדרבנן, והמ"ב מכריע שרק במקלקל במלאכה שאינה צריכה לגופה ועושה זאת כלאח"י שרי, ואף שסגי לכאורה במלאכה שאצל"ג דהוי תרי דרבנן להתיר, ומוכח דחלוק הדין אם בעצם הדבר לא הוי מלאכה דאורייתא, או שיש היתרים כגון מקלקל כלאח"י וכדו'. ועיין בחזו"א (סימן נב סקט"ו) שג"כ ביאר כן דברי הרמ"א, אולם הוסיף (סימן סא סק"א) דהיתר תרי דרבנן אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ' יעויי"ש. ועיין בזה במ"ב (סי' שמ סקי"ז ושעה"צ סקכ"ב) לגבי אכילת עוגה עם אותיות, שכת' דאף דהוי פס"ר בדרבנן, אסור כדאיתא בסי' שטז סעיף ד, והביא דאף דהדגול מרבבה (גיליון המג"א סק"ז) התיר, סמך על כך המ"ב היכא ששובר דרך אכילה, וכת' השעה"צ דבפרמ"ג (שטז אש"א ז) היקל יותר מזה, וכ"ש בכאן שהוי עונג שבת, ומבואר דלא סמך על הדג"מ לחודא, וטעמא כהנ"ל דצירף היתר מקלקל וכלאח"י ובזה לא היקל הפרמ"ג. וכן בהרבה מקומות היכא דהוי מקלקל וכלאח"י שלא התיר אלא כדלעיל בסימן שיד. [ונראה דבד"כ היכא שיכול להגיע לאיסור דאורייתא לא היקל, אולם במקום שאיסורו מדרבנן לא מטעם שינוי וכדו' אלא שבעצם המלאכה אין בזה איסור דאורייתא, אפשר להקל בתרי דרבנן].

**הט"ז** (סק"ז) ביאר דברי הטור דכ**שיפתח יברחו**, אולם הב"ח פליג על דין זה, וכ"כ המג"א (סק"ח) ויעויין במ"ב (סקט"ז) שמחמיר כדברי הב"ח והמג"א. **וצריך לבאר מדוע** מחמירים ואף שהרי ודאי יברחו. ומ"מ אף הט"ז מודה בדבורים שהרי ודאי יכול לתפוס אחד מהם, וחזינן דאף שאינו יכול לתפוס דבורה מסויימת מ"מ חשיב צידה, ועיין בחזו"א (סי' נב שם) דביאר באופ"א החומרא דדבורים, שאף שיפתחם יברחו, מ"מ כשהם בתוך התיבה חשיב צידה שיש בהם שימוש לדבש משא"כ זבובים שאין לו שימוש בתוך התיבה, ומבואר בדבריו שאסור כן אף היכא שאינו מתכוין לדבש ודו"ק.

**ספק פסיק רישא:** כת' הט"ז (שם) שמ"מ אם מפריח את הזבובים שרואה בעיניו שרי דהוי ספק פסיק רישא ושרי, וכת' הביאוה"ל (ד"ה ולכן) דמסברא אפשר להיפך דהרי אם יש כאן זבובים הוי איסור דאורייתא והוי ספק בדאורייתא שהרי הספק הוא אם יש כאן זבובים, משא"כ בספק יעשה חריץ, שהוא תוצאה אחרת מהמעשה כה"ג יש להתיר דאינו מתכוין, משא"כ בענינינו דעצם הנעילה היא ספק מעשה צידה, [ויש לעיין שאפילו אם יש זבובים כיון דאינו מתכוין הוי פס"ר דלא ניחא ליה שאינו אסור אלא מדרבנן [מ"ב ס' שכ סקנ"ג] לענין שבת, א"כ הוי ספק דרבנן]. ומחלק הביאוה"ל בין ספק פס"ר לשעבר דע"ז התיר הט"ז לספק פס"ר דלהבא דאסור וכגון מטה וכסא שספק אם יעשה חריץ וכל כה"ג. ומביא דברמב"ן (מלחמות דף יט:) והמאירי (בסוגיא שם) מבואר כדברי הט"ז, דכת' להתיר בספק שמא כבר היה צרוף מעיקרא. אולם למעשה המ"ב (סקט"ז) סמך על הט"ז רק באיסור דרבנן, וכן משמע בביאוה"ל (ד"ה ויש מקילין), וכ"כ התוספת שבת (סק"ז). והביא דברי הגרעק"א (יור"ד סי' פז הג"ה סעיף ו) דדן בדברי הט"ז יעויי"ש. והנה השערי יושר (שער ג פרק כו אות תרכד) כת' דספק פס"ר הוא ספק דאורייתא לחומרא, והוכיח מדין מכבד דהוי מח' אם הוי פס"ר, וכי אדם יודע יותר מהתנים, אלא ודאי שאסור, ואף שהרמב"ן התיר התם משום שיש כמה ספיקות אצל בנ"א יעוי"ש, אולם לדברי הביאוה"ל שפיר החילוק בין פס"ר להבא לפס"ר לשעבר. וטעם הדין בכ"ז עיין בשביתת השבת (כללי מלאכות שבת ס"ח) ושו"ת מלמד להועיל (אבהע"ז ס' קב). ובספר תורת המלאכות (צידה עמ' קטו) הק' מדוע המ"ב (סי' שיח סק"פ) פסק כדברי הרמב"ן אף לענין דאורייתא, ותי' בשם הגרנ"ק דהתם סמך על ספק פס"ר להבא.

**והנתיבות שלום** (כללי מלאכת מחשבת סי' י אות ו) העיר מדברי הביאור הלכה לקמן (סי' שכ"ו סעיף ט ד"ה בדברים) שהחמיר ברחיצה בדברים שספק אם משירים שער. ואולי יש לחלק בין דברים שידועים לאחרים וא"כ הוי פס"ר רגיל ורק הוא לא יודע, לבין היכא שהמציאות בעצם לא ידועה. ובספר **תורת המלאכות** (צידה עמ' קטו) **תי' באופן פשוט** דהרי התם הוא ספק דאורייתא והמ"ב לא סמך על היתר זה בדאורייתא, ולפי"ז ביאר דברי המ"ב (סימן רנד סקי"ז) בספק האם הגחלים לוחשות, שלא אמרינן ספק פס"ר, משום שהוא לענין דאורייתא.

**ובשו"ע הרב** (קו"א סי' רעז סק"א) כת' דאף לדברי הט"ז כ"ז בשעת הספק בלבד, אולם אם יש לחוש שמא יהיה ודאי אח"כ אסור, וכדוגמת פתיחת דלת בפני נר, חיישינן שמא כשפשט ידו לפתוח היה רוח חזקה, ונמצא שהוי ודאי שיכבה, וה"ה גבי אשוויי גומות כה"ג, [ומה שהו' לו בשו"ע שם, תי' הביאוה"ל (שם ד"ה שמא) דהוי קרוב לפס"ר, ועיין בשעה"צ (סימן שכ סקמ"ט) ובמה שכת' שם בשם העול"ש, ועיי"ע במ"ב (סימן שכח סקקנ"א) ובביאוה"ל שם] ועיין באבני נזר (אור"ח סי' רנא) מה שכת' בזה. והחלקת יואב (סימן ח) הוכיח מהרמ"א (סי' רנט סעיף ז) דספק אם נתבשלו הקדירות ואסור, [וצ"ע דהתם הוי מתכוין ולא פס"ר, ואף אם הוי פס"ר מ"מ ניחא ליה] והאריך להוכיח זאת ונשאר בצ"ע על דברי הרמב"ן.

**כת' המג"א** (סק"ט) להוכיח מדין זבובים שאין במינם ניצודים ומ"מ אסור בפ"ר, וחזינן **דפ"ר אסור אף בדרבנן**, ובפרמ"ג (שם) רוצה לחלק בין פס"ר **דלא ניחא ללא אכפת ליה**, ובביאור הלכה (סי' שכ ד"ה דלא ניחא) הביא דברי תוס' דאף לא איכפת ליה מותר. ובביאור הלכה (סעיף ג ד"ה ויש מקילין) צירף דברי הפרמ"ג להתיר היכא **דלא ניחא ליה**.

**סעיף ה**

**מתני'** (דף קו:) אחד נעל בפני הצבי חייב שנים פטורים, לא יכול אחד ונעלו שנים חייבים, וילפינן לה לעיל (דף צב:) מדכתיב 'ואם נפש אחת תחטא.. בעשותה, עד שתעשה כולה ולא העושה מחצה.

**וביאר רש"י** דאם שניהם יכולים פטורים משום שחשיב שעשה מחצה [רשב"א (דף צג. ד"ה לכך)] **ולאו אורחיה**, אולם (ד"ה זה אינו) כשכל אחד לא יכול לבדו אורחיה בהכי, וכ"כ הר"ן (דף לה: ד"ה חייבין). אולם הריטב"א (ד"ה זה אינו) הביא **ב' ביאורים** בזה, דהר"ם פי' דבזה יכול כ"א **לא עושה בכל כוחו** והוי שנים, אולם כשאינו יכול כ"א עושה בכל כוחו וחשיב כעושה הכל, ואחרים פי' דכל היכא שהמלאכה **תלויה בכ"א מהם אחשביה קרא לכ"א** כאילו עשה הכל.

**ובגמ'** (דף צג.) דזה יכול וזה אינו יכול היכול חייב, דאי זה שאינו יכול מה עביד, אמר ליה ד**קא מסייע בהדיה** אמר ליה **מסייע אין בו ממש**, וכת' רש"י (ד"ה אין בו) דאין בו ממש ומשו"ה לא חשיב מידי ולא מיפטר אידך, ומשמע בדבריו דלר"ה המסייע חייב והיכול פטור, ורק מטעם שמסייע לא חשיב מידי לא יכול להחשיב את היכול לשנים שעשאוה. והנה הק' כל הראשונים וכדלקמיה כיצד הו"א דהיכול גריע ממי שאינו יכול והרי ודאי הוא עיקר המלאכה, ואולי ביאור דברי רש"י לשיטתו דמטעם אורחיה ולאו אורחיה קאתינן עלה, וא"כ אם מסייע יש בו ממש א"כ היכול עשה שלא כדרך שהרי נעזר בסיועו של אחר, והאינו יכול בשבילו זה דרך, אולם אם מסייע אין בו ממש א"כ כאילו אינו וא"כ היכול עשה כדרך.

**ולתרץ** הקו' מה ההו"א דהאינו יכול חייב, כת' תוס' (ד"ה הי מנייהו) דההו"א ששניהם יתחייבו, והבעל המאור (דף לה:) הביא שיטה זו בשם י"א, וביאר טעמם דאל"ה מה ההו"א דמשום שמסייע יש בו ממש הוא יתחייב יותר מן העושה עיקר המלאכה, אולם כת' בעה"מ דהו"א דזה שאינו יכול נותן כל כוחו טפי מהיכול שנותן מקצת כוחו, וקמ"ל שאין בו ממש והיכול עושה הכל. וזהו כביאור הריטב"א הנ"ל שתלוי כמה כוח נותן, ויעויין ברמב"ן (ד"ה הי) דהביא יש מפרשים שרוצים לומר שתרוויהו חייבים, אולם בשם ה"ר משה ב"ר יוסף פי' כדברי המאור, ומסיים הרמב"ן 'וזה לשון הרב שמצאתי בחדושיו ואין הטעם שאמר שאינו יכול חייב שעושה בכל כחו מחוור אלא הטעם בזה אינו יכול וזה אינו יכול שהמלאכה כולה תלויה בכל אחד' [וכטעם הב' דהריטב"א הנ"ל]. והרשב"א (ד"ה הי מנייהו) הביא הדברים אולם הק' מדברי רבי יהודה ור"מ יעויי"ש, ולכך פי' הרשב"א דלרב המנונא שניהם חייבים, ופי' דזה יכול וזה אינו יכול היכול חייב דבדידה קרינן ביה יחיד שעשאה, וכיון שהיכול חייב א"א לפטור את השני משום שנים שעשאוה דא"כ אף היכול ליפטר וכיון שכן מחייבים מיהו משום מסייע, ואמר ליה ר"ח דאין בו ממש ופטור. והריטב"א (ד"ה אמר מר) הביא פי' זה וכת' ואין דעתי נוטה בטעם זה. ופי' דהפטור דשנים שעשאוה הוא רק משום שהם שותפים במלאכה, אולם כ"ז שאינם שווים כ"א עומד לעצמו, וא"כ כ"א עושה מעשה לעצמו.

**כת' תוס'** (דף צג. ד"ה אמר מר) דזה אינו יכול היינו אף אם היה בעל כח הרבה אלא ש**נושא הקורה בכה"ג שאלמלא האחר לא היה נושאה לבדו כגון באצבע** או תופסה בענין שאינו יכול לנושאה כך לבדו, דמה לנו שכוחו גדול, כיון דהשתא אינו יכול לנושאה, ו**כ"כ הרמב"ן** (דף צב: ד"ה זה יכול) דתלוי באחיזה זו שהוא אוחז בה עכשיו וכת' וזה פי' נכון, **וכ"כ הרשב"א** (ד"ה זה יכול) והריטב"א (ד"ה זה יכול). ועיין במהרש"א מה שכת' בזה, ומה שכת' השפ"א דזה א"י וזה א"י חייבים משום דאורחייהו, א"כ כה"ג שיכול אלא שנושא בצורה שאינו יכול, ודאי פטור, ועיי"ש מה שכת' בדברי המהרש"א, דבריו תמוהים, דכי איירי שנושא בשינוי דווקא, וכה"ג נושא כדרך, וצ"ל דכוונתו דכיון שיכול לנשא לבדו בצורה אחרת א"כ עצם זה שנושא ע"י אחר זהו שינוי, וגם זה צ"ע דהרבה פעמים מחמת סיבות רבות עושים כך שכך יותר קל וכדו', וכן מוכח בביאוה"ל (ד"ה אין אחד) דכת' דכה"ג חשיב אינו יכול וחייב.

**מסייע אין בו ממש:** כת' תוס' (ד"ה אמר רב זביד) דכן איתא בביצה (דף כב) לענין חולה שאין בו סכנה שמותר ע"י גוי אף היכא שמסייע, והק' סתירה בשיטת רב זביד, ויעויי"ש מה שתי' בזה. והט"ז (סי' שכח סק"א) הק' סתירת הסוגיות בזה לענין ניקף, וחילק בין מסייע קודם המלאכה שמזמין את שערו להקיפו בזה שמתחיל את המלאכה יש בו ממש משא"כ בסוגיין, ולפי"ז אוסר לקצוץ צפרניים לצורך טבילה בשבת ע"י עכו"ם משום שכה"ג מסייע יש בו ממש. אולם המ"ב (שם סקי"א) הביא שהרבה אחרונים [ש"ך בנקודות הכסף והחמד משה ואליה רבה והחיי אדם וכן מסיק הריטב"א בחידושיו בשם הרמ"ה – שעה"צ סק"ט] פליגי על הט"ז וס"ל שבכל גווני אין בו ממש ומותר. ושם בריטב"א (מכות דף כ: ד"ה במסייע) כת' לחלק בזה בין היכא שמסייע סיוע גדול שמזמין לו עצמו בשערו, משא"כ מסייע קצת שאין בו ממש, והוסיף בשם הרמ"ה שניקף חייב שגם עליו נאמר הלאו, ובעינן שיסייע דאל"ה אינו לוקה שאין בו מעשה, א"כ לענין זה די במעשה כל דהוא. ולפי תי' זה אפשר דאפילו מסייע גדול אין בו ממש. וכן מסיק המ"ב (סימן שמ סק"ג) לענין גזיזת צפרנים ע"י עכו"ם בשבת.

**וצ"ע** שבסוגיין כל הדין נאמר לענין חיובו של היכול, אולם לגבי האינו יכול עצמו כת' המ"ב (סקכ"ב) דלגבי הראשון חשיב מסייע וא"כ רק הראשון עשה הכל, אולם הוא עצמו פטור אבל אסור. והנה המג"א (סק"י) הביא כך בשם הרמב"ם (פ"א משבת הט"ז), וביאר הפרמ"ג (שם) דהרמב"ם סיים והשני אינו חייב כלום, וכת' הרמב"ם (שם הלכה ג ד) דאינו חייב כלום היינו שאין מכין אותו אולם אסור מדרבנן [ובמ"מ (שם ה"ד) כת' שכוונת הרמב"ם שבענינים אלו אין לומר בהם מותר ורשאי, והכס"מ (שם) כת' דאין מותר לכתחילה אבל יש צד איסור בעשייתו אלא שאין מכין אותו ועיי"ש באבן האזל]. וצ"ע א"כ מדוע בענין גוי וכדו' מותר לכתחילה. ואולי לדברי הריטב"א דיש חילוק בין סיוע גדול לקטן, הכא שעושה יחד עמו ממש פטור, משא"כ רק הכשר לגוי, אולם הריטב"א חזר בו מחילוק זה. והנה לשיטת **רש"י דהפטור דלאו אורחיה** אפשר לומר דכל מה שהגמ' החשיבתו למסייע כדי לבאר מדוע השני חייב, אולם הוא ודאי אין בו חיוב כלל, ולא משום דחשיב מסייע, וא"כ **'מסייע' חשיב רק לגבי חיוב השני, אפשר לומר א"כ שפטור אבל אסור**, אולם לשאר הראשונים הגמ' החשיבתו 'מסייע' לענין פטור עצמו, וא"כ **צ"ע שנימא שאסור מדרבנן**.

**כמה פרטים בדין שנים שעשאוה:** המקור חיים [אוצר מפרשים מכון י-ם סי' רסו] דן להתיר מחמר אחר עגלה עם **שני סוסים** מטעם שנים שעשאוה [כה"ג שכל סוס יכול בפ"ע וקשור לעגלה בצורה כזו שיכול לסחוב לבדו] וכל שפטור באדם מותר בבהמה, אולם כת' דפטור שנים שעשאוה הוא **רק לענין שבת, ורק לענין קרבן, אולם לענין לאו** לא ילפינן לה, אולם החת"ס (הגהות השו"ע סי' רסו מהכתב סופר) פליג וכת' דודאי גם בבהמה איכא לפטור זה, אף דבשאר איסורים ליכא, אולם כת' דבד"כ פעמים שאחד הסוסים לא מושך כראוי ואז הוי רק אחד שעשה יעויי"ש. והאור שמח (פ"כ משבת הי"א) כת' ג"כ דאיתא בירושלמי (שבת יא ב) דמושיט אף שהוא שנים חייבים משום שכך היה במשכן, וא"כ ה"ה לענין זה כדכתיב את ארבע העגלות ואת שמונת הבקר. אולם לדבריו מודה בעצם לענין חיובים אחרים דבהמה בשנים שעשאוה. ובהגהות הגרעק"א על הרמב"ם (פ"א הט"ז) דן ג"כ אם פטורים רק מחטאת או גם ממלקות.

ו**בבאר יצחק** (אור"ח סוס"י יד) האריך בדין שנים שעשאוה, ובסו"ד מביא דברי המקו"ח וכת' דיש לו עוד כמה ראיות לדבריו דשנים שעשאוה **אינו אלא פטור מחטאת אולם הוי איסור דאורייתא, וא"כ ע"י ב' גוים הוי רק שבות אחד ואין להתיר וחלילה להקל בזה.** ובציץ אליעזר (ח"ד סי' ד' אות י) כת' לדון דאולי כוונת המקו"ח דבכל איסורי שבת הוי רק מדרבנן, אולם באיסורים שאין בהם קרבן וכאיסור מחמר לא נאמר דין זה, וביד המלך (פ"א משבת הט"ו) מאריך בסוגיית שנים שעשאוה ומביא דברש"י (פסחים פה: ד"ה דעבד) משמע דבכל איסורי התורה איכא פטור זה, ושם (ד"ה ואולם לפי) כת' דבבהמה אין פטור זה, עוד חידש שם שהיכא **שאחד מהם אינו בר חיובא השני חייב** [וכ"כ האבני נזר (אור"ח סי עו) אולם האמרי בינה (דיני שבת לג) הביא דברי המהרי"ט אלגזי (שמחת יו"ט סי נט) שדן בזה, ומוכיח הא"ב מרש"י דפטור **דלאו אורחיה ואין נפק"מ בזה**, ומוכיח כן גם מתוס' יעויי"ש]. ויעויין בשו"ת הרשב"א (ח"א סי' כח) ובח"צ (סי' פב).

**סעיף ו**

**מתני' קו: ישב האחד – דף קז. סוף הפרק**

**רישא** פשיטא דהשני חייב שהוא גמר את הצידה, אולם לא כתוב מה דין הראשון, דבסיפא השני פטור ואמרינן בגמ' דמותר, וא"כ מה דין הראשון ברישא, והנה כת' הר"ן (מיוחסות ד"ה מתני) דהשני חייב שאולולי הוא הצבי היה יכול להמלט, ואע"פ שמהנהו הראשון שאם היה הולך היה הצבי בורח, לא אזלינן אלא אחר שעה של צידה, והראשון פטור, וכעי"ז כת' המאירי, ומשמע שהראשון פטור אבל אסור, ויעויין בתוספתא (פי"ב ה"ג) בחצר עם ב' פתחים ואחד נעל אחד והשני את השני השני חייב והראשון פטור. והשמיט דין זה השו"ע דלכאורה פשוט הוא.

**סיפא דמתני'** מבואר דמותר, וטעמא דהוא לא עשה מעשה צידה, וצ"ע הדמיון לנועל ביתו ובאיזה אופן מיירי, וכת' רש"י (ד"ה ונמצא) דהצבי שהוא ניצוד כבר שמור בתוכו, אולם לא היכי מיירי. ו**ביאר הרמב"ן** (ד"ה הא דתנן) דמיירי שהבית היה סגור והוא נעלו במנעול כדי שלא יוכל לפותחו אדם, ובזה אע"פ שהוסיף שמירה שאין אדם יכול לפותחו מ"מ מותר, וה"ה בישב השני שהוסיף שמירה לענין זה שהראשון ילך, עוד ביאר שהיה הצבי קשור בתוך הבית והבית פתוח, והוא סגר את הבית, אע"פ שנתק הצבי את הקשירה מותר, והוסיף דלפי"ז אין הכוונה דווקא שנועל לשמור ביתו אלא אפילו כוונתו לשמור את הצבי מותר, [וברש"י (ד"ה לנועל) כת' לא כך] וכ"כ הרשב"א (דף קז. ד"ה הא למה) והר"ן (ד"ה הא למה), והריטב"א (ד"ה ה"נ מסתברא) ביאר דמיירי שהיה בצי ניצוד ועומד מבעו"י והוא שומר על הבית, ורצה לילך אין אומרים לו שלא ינעל ביתו לשמור חפציו, דהצבי היה נצוד קודם, וכיון שנועל לשמור חפציו מותר, ה"נ בזה דאע"פ שבא ליצוד, וכת' לחלק בין נועל ביתו שמותר רק אם כוונתו לצורך ביתו מדין ישב על הפתח, וצ"ב בזה דכת' להדיא דההיתר הוא משום דשמירת צידה מותרת, וא"כ מדוע אם נועל לשמירת הצבי אסור, ואפשר דזוהי שיטת רש"י ג"כ.

איתא **בתוספתא** (פי"ב ה"ז) 'ישב אחד על הפתח ונמצא צבי בתוכו אף על פי שמתכוין לישב עד שתחשך פטור מפני שקדמה צדה למחשבה אין לך שחייב אלא המתכוין לצוד אם קדמה צידה למחשבה פטור', הובאה בראשונים, וביאר הרמב"ן דנעל ביתו לשומרו ולא ידע שיש שם צבי, ודמי לנתכוין להגביה תלוש וחתך מחובר דאנוס הוא, ואע"פ שאחר שומר עד הערב מותר, ומסקנא שהכל מותר הואיל וקדמה צידה למחשבה. **וכ"כ הרשב"א.** ובביאוה"ל (ד"ה ישב) דייק שכל יסוד קדמה צידה למחשבה הוא בעשה זאת בהיתר, אולם אם עשה זאת בשוגג אסור, וביאור הדבר שכל ההיתר לשמור אף שהוא המשך מעשה הצידה משום שההתחלה היתה בהיתר.

**אולם היתר גדול מכך איתא בירושלמי** (פרק יג הלכה ו) 'ר' יוסי בי ר' בון בשם רב חינא היה צבי רץ כדרכו ונתכוון לנעול בעדו ונעל בעדו ובעד הצבי מותר. ר' יוסי בי ר' בון בשם רב חונה ראה תינוק מבעבע בנהר ונתכוון להעלותו ולהעלות נחיל של דגים עמו מותר. ר' יוסי בי ר' בון בשם רב חונא היה מפקח בגל ונתכוון להעלות ולהעלות צרור של זהובים עמו מותר', והביאו הרמב"ן, **והרשב"א** פי' דברי הירושלמי שאע"פ דכוונתו לשמור את ביתו וגם לצוד את הצבי מותר, ורק אם כוונתו רק לשמור את הצבי אסור, והריטב"א תמה על היתר זה וכת' דנראה דאין זו שיטת גמ' שלנו. ובקרבן העדה (ד"ה ונתכוין) הביא דהרמב"ן והרשב"א פי' דמתכוין גם וגם ומותר, אולם הפ"מ (ד"ה מותר) ביאר דאיירי דכוונתו רק לשמור את ביתו, ובתינוק ומפקח את הגל איירי אף שכוונתו בשביל שניהם שהתם בפיקוח נפש מותר כל שהוא בדרך אגב, והרידב"ז תמה מדוע לא פי' דברי הירושלמי גם בצידה בשביל פיקוח נפש [לשמור ביתו מליסטים וכיוצ"ב] שכל הדינים בחדא מחתא מחתינהו יעויי"ש. והמ"מ (פ"י משבת הי"ג) **הביא דברי הרשב"א וכת' ואין להקל כ"כ**, וה**ר"ן** (דף לח. ד"ה הא) **תמה מאד על הרשב"א**, וכת' דאף אם אינו מתכוין כל שיודע אסור דהרי הוא בכלל דין דפס"ר אסור, והירושלמי ע"כ איירי שנתכוין לנעול ואח"כ מצא את הצבי נעול בתוכו וחידש הירושלמי שאינו מחוייב לפתוח, ובפיקוח נפש התירו אף שמתכוין והב"י (סוף הסימן ד"ה תנן) הביא דבריהם. ו**השלט"ג** (דף לח. אות ג) כת' דכוונת הרשב"א דאם ב**אותו הפס"ר עושה ג"כ דבר היתר עמו** ויתכוין גם זה מותר, והוסיף דהוא ס"ל דכל מעשה שאפשר לעשות זולת פס"ר אז אפילו עושה בפס"ר שרי אם לא מתכוין לעשות בפס"ר. **וצ"ע בדבריו** בגורר מיטה כסא וספסל שהרי עושה מעשה היתר, ואולי גרירה לא חשיבא מעשה משא"כ נעילת בית, וצ"ב. והא"ר (סקי"ב) הוכיח שלא כדבריו ממיעט ענבי ההדס לאכילה שאיתא בגמ' (סוכה לג) דחשיב פס"ר, וכן בביצה (דף לו) פורס מפני החמה וקאמר דהוי פס"ר, והמג"א (סקי"א) הביא הדברים וסיים ומ"מ אין להקל, והגרעק"א (גיליון על המג"א) כת' דכן משמע ברמ"א שאסר לנעול התיבה אף שעושה גם לשמור הדברים שבתוכה. אולם הפרמ"ג (שם) כת' דהתם אפשר דכוונתו בעיקר בשביל הדבורים. **והמ"ב** (סקכ"ה) **מכריע כשיטת הריטב"א והר"ן דלא כהרשב"א**, וכל שיודע אסור דהוי פס"ר, וכ"ש אם מתכוין לצורך שניהם.

והק' השער הציון (סקל"ג) ע"פ מה שהוכיח בספרו **אהבת חסד** (פ"ז נתיב החסד אות ב) מגמ' פסחים (דף כה:) ד**לא אפשר וקמכוון אסור מדאורייתא**, וכיצד התיר הרשב"א, וכת' דאולי גם הרשב"א מתיר רק כש**עיקר כוונתו בשביל ביתו** ואתי שפיר לישנא דהירושלמי ושם בפסחים מיירי שמכוון בשוה, אולם הפוסקים פליגי על הרשב"א **אף היכא שאין דעתו רק להיתר, אסור**.

**כת' התוס' יו"ט** (פי"ג מ"ז) דהא שמותר אע"פ שהלך הראשון דווקא שהראשון הלך לפנים אל תוך הבית, דאלת"ה היאך אפשר שהשני ימלא מקומו של ראשון מבלי תת תחלה המקום פנוי מאין יושב ואז הצבי אינו ניצוד ונמצא כשהשני חוזר אח"כ וממלא הפתח הוא צודו להצבי ולמה יהיה פטור אלא כדפי'. נ"ל. אולם המג"א (שם) פליג דכי מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו ונפתח הדלת אסור לסגור, אלא ודאי כל היכא שהיה ניצוד כבר שרי, והפרמ"ג (שם) דייק מתוס' (ד"ה למה) כדברי התוס' יו"ט. וכן הביא הא"ר (סקט"ז) ראיה מדברי התוספתא שאם הפתח נפתח וחזר ונעלו חייב, ובעצם דברי המג"א גבי מי שיש לו תרנגולת כת' הא"ר דאין צידה בתרנגולים, ובמה שיש צידה באמת אסור לנעול את ביתו, והחמד משה (סק"ג) תמה על המג"א וכי צבי שפעם אחת ניצוד לעולם לא יהיה בו יותר צידה, וכן הכריע המ"ב (שם). ובעצם שיטת המג"א נראה דלא בא לומר דצבי שפעם אחת ניצוד אין בו צידה יותר, אלא דכשהצבי ניצוד ואח"כ יש חסרון במעשה הצידה ורק סוגר את הדלת, כה"ג אין כאן מעשה צידה כיון שרק מתקן את הצידה שכבר היתה בעבר. וכת' הביאוה"ל (ד"ה והלך לו) בשם הנהר שלום דכל היתרו דהמג"א הוא כה"ג שאינו מכוון, והוסיף הביאוה"ל דאם איירי בצידה דרבנן כגון שהחיה חוזרת בערב [כדלקמיה סעיף יב] או שהבית גדול יותר מחד שחיא מותר לסגור את הדלת [כה"ג שלא מתכוין] שלא גזרו בזה, ומקורו מהפרמ"ג (שם). וצ"ע בזה מנין להתיר כה"ג באיסור דרבנן, והרי מה שהיה ניצוד אין לזה משמעות למעשה. **עוד צ"ע** האם אפשר להתיר גם בדבר שאין במינו ניצוד דאיסורו מדרבנן.

**סעיף ז**

**גמ' סוף פרק האורג ואידך הצד נחש וכו'**

**מקור הדין** במשנה (עדויות פ"ב מ"ה) 'הצד נחש בשבת אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור אם לרפואה חייב' והוכיחה הגמ' דמותר לכתחילה ג"כ. ובגמ' לקמן (דף קז:) מוקמינן לה כר"ש דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור, וביאר רש"י (ד"ה הצד) 'הצידה היא המלאכה וזה אינו צריך לצידה אלא שלא תשכנו ואם יודע שתעמוד ולא תזיקנו לא היה צד', וביארו הראשונים [הר"ן (מיוחסות ד"ה אם מתעסק) ריבב"ן ורבינו יהונתן מלוניל (ד"ה אליבא דר"ש)] דמותר לכתחילה שהתירו משום צערא דגופה מלאכה שאינה צריכה לגופה, ובריבב"ן כת' משום נזקא. וכת' רבינו יהונתן דלאו דווקא עקרב שהוא מסוכן יותר מנחש כדחזינן בברכות (דף ל:), והוסיף המאירי (ד"ה מי שנכנס) דאפילו לא היה צד סכנה בנשיכתם מותר, וכן משמע בראשונים הנ"ל דדי בצער הגוף להתיר. והוסיף המ"ב (סקכ"ז) דאפילו אין רצין אחריו מותר, ויעוין במ"ב לקמן (סימן שכח סקקמ"ג) דהיכא דהוא חששא רחוקה לא התירו.

**והנה הרמב"ם** (פ"י משבת הכ"ב) הביא היתר זה, ואף דשיטתו [כדלקמיה סעיף ח] ד**מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב**, וכת' המג"א שהכא מותר משום שהוא מתעסק, ולא נתבארה כוונתו כ"כ, והא"ר (סקי"ח) הביא דהיראים (סי' רעד, עמוד קלח) ובפסקי רקאנטי (סי' קכ"ח) כת' דכל צידה שאינו אלא להבריח ההיזק ממנו מודה ר' יהודה דלא מיקרי צידה, ועיין במחצה"ש שהאריך לבאר יסוד זה **אימתי חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה ואימתי לא חשיב מלאכה כלל**, ועיי"ע בביאוה"ל (ד"ה נחשים, ולקמיה סי' שיט ס"ד ד"ה לאכול) שמבואר בדבריו שעיקר ההיתר שעיקר מטרתו היא **להבריחו ולסלקו ולא לצודו**, ונראה בדבריו שמלאכה שאינה צריכה לגופה היינו שיש לו צורך אחר מהמלאכה, אולם אם הוא נצרך דבר הפוך ממטרת המלאכה זה לא חשיב מלאכה כלל, יעויי"ש מש"כ לענין בורר, וביאור הדבר י"ל שאם צד נחש אולם אינו צריך אותו לעצמו אלא לאיזה צורך כ"ש כה"ג חשיב מלאכה שהיה צדו ורק לא צריך את מטרת המלאכה שהיה שהנחש היה בשליטתו, אולם הכא עוסק בהברחת הנחש, וצורת ההברחה היא ע"י צידה, א"כ אינו עוסק בצידה כלל ולגבי צידה חשיב מתעסק. **וצריך לבאר דבר זה.**

**וביאור הדבר** נראה דבחופר גומא וצריך לעפרה ומכבה משום שחס על השמן, שבהם צורך מלאכת חורש ועשיית פחמים היא ע"י כיבוי והוא רוצה בזה, ורק לא למטרת האיסור שהוא תועלת הקרקע או הפחמים, אולם במפיס מורסא וצד נחש אמנם עושה את הדבר האסור בעצמו, אולם ברצונו היה שלא יצטרך לעשות כלל דבר זה והיה מעדיף לא לעשותו, אולם כדי שיקרה דבר אחר שלא שייך למלאכה ויכול לפעמים לעשות זאת בצורה אחרת ג"כ עושה את המלאכה עצמה, וא"כ בנחש היה מעדיף שלא יבא, ואם אחר שבא אם היה יכול לסלקו מעליו בלא לצודו גם היה טוב, וכיון שכך לגבי הצידה חשיב מתעסק בדבר אחר, משא"כ בחופר גומא שהוא עוסק בעשיית גומא, אולם המטרה היא לא הגומא, ליכא למימר דחשיב מתעסק בדבר אחר. וביתר ביאור, בהסתכלות של בנ"א כשאדם צריך עפר ולוקחו וע"י כך עושה גומא הם רואים אותו חופר גומא, שאדם שצריך עפר עם יש לו תל לוקחו ואם לא עושה גומא או בצורה אחרת, וכן במכבה שחס על השמן, בנ"א אף היודעים מטרתו רואים אותו מכבה כדי לחסוך שמן. אך המפיס מורסא בנ"א רואים אותו מעתסק בהוצאתה ממנו וכן בנחש מתעסק בסילוקו ממנו, וכיון שהדרך היחידה היא כך עושה כך, אולם לא מסתכלים עליו שעושה כך. וכיון שכל הנ"ל ניתן לדו"ד, באמת **רוב הראשונים פליגי** וס"ל דקיי"ל דחשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה ומשו"ה מותר, וא"כ פליגי על יסוד זה.

**סעיף ח**

**מתני' דף קז. וגמ' דף קז:**

**החובל חייב,** כת' רש"י (ד"ה והחובל) או דהוי תולדה ד**שוחט**, או דהעור **נצבע וחייב משום צובע**, אולם תוס' (ד"ה שמנה) כת' דעיקר משום **נטילת נשמה**, וכ"כ שאר הראשונים [הרמב"ן ד"ה מתני' הרשב"א ושא"ר] ותמה הרמב"ן על מש"כ רש"י משום צובע דבגמ' חולין מבואר דביצא הדם לחוץ אף בשאר שקצים ורמשים חייב [וכן הק' השלט"ג (דף לח: אות ד)], והביא דבירושלמי (פ"ז ה"ב) איתא כרש"י. וכן מבואר בגמ' דמכה שחייב בה היינו שהדם נצרר תחת העור, ואף שלא יצא חייב משום שלא יחזור בח' שרצים, ועיין בפרמ"ג (משב"ז סק"ה). אולם ברמב"ם (פ"ח ה"ט) כת' דשאר שרצים פטור, והק' המ"מ מהגמ' בחולין יעויי"ש ובב"י (ד"ה ומה שכת'). והמ"מ (שם) ביאר דלשיטת הרמב"ם חובל חייב משום מפרק ועיין במג"א (סקט"ו). והוסיף הרמב"ם דאיירי שצריך את הדם דאל"ה הוי מקלקל, והביא המ"ב (סק"ל) דברי המאירי דבלא"ה אינו מקלקל דדרך בנ"א לעשות כן להחלישם.

**הצדן חייב**, כת' רש"י (ד"ה הצדן וד"ה שלא לצורך) דח' שרצים האמורים בתורה יש במינן ניצוד וחייב, ושאר שרצים אין במינם ניצוד והוי מלאכה שאצל"ג. ותמהו תוס' (ד"ה שלא לצורך) ושאר הראשונים דהרי באין במינו ניצוד אף אם צד לצורך פטור ור"ת מחק זאת. וביארו הראשונים דהיינו כשבמינן ניצוד ומ"מ שאר שרצים אינו צריך אותן והו"ל מלאכה שאצל"ג. וביארו הראשונים (הרמב"ן הרשב"א ושא"ר] דח' שרצים אינם מזיקים וצדים אותן לצורך ולכך חייב, אולם שאר שרצים פעמים מזיקים וצדן שלא יזיקו, ולהכי חילקה המשנה דלצורך חייב ולא לצורך פטור. ומכך נילף לרישא ג"כ שאם לא צריך פטור וכר"ש. והק' תוס' (ד"ה הצדן) מדוע כתיב במתני' דלצורך חייב יותר משאר מלאכות, ותי' דבשאר שרצים סתמא לאו לצורך צדן, ובח' שרצים סתמא לצורך ולהכי סתמא מתני' בהו. וכ"כ הטור דבח' שצרים אף בסתמא חייב, ושאר שרצים שלא לצורך או סתם פטור, ורק כשמכוין לצורך צידה חייב. [השלט"ג (אות ב) הביא לשון הריא"ז דכת' דהרז"ה ס"ל דח' שרצים אף שלא לצורך חייב, אולם פליג עליה וס"ל דכל מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור וכן שיטת רה"ג]. ולפי דברי הגמ' בחולין הוסיפו הטוש"ע דשאר שרצים אינו חייב עד שיצא מהם דם.

הביא המג"א (סקט"ו) **מח' הרמב"ם והראב"ד** בחובל באדם או בבהמת חבירו דרך נקמה, דהרמב"ם (פ"ח ה"ח) כת' דחייב מפני נחת רוחו שהרי נתקררה דעתו ושככה חמתו והרי הוא כמתקן ואע"פ שאינו צריך לדם שהוציא ממנו חייב, והראב"ד (השגות שם) כת' וז"ל 'א"א כמה נפלאים דבריו ומתמיהין אסופותיו שהרי אפילו קריעת בגדיו אם לא להטיל אימה על אנשי ביתו קראוהו עובד ע"ז וכ"ש חובל בחבירו לנקימה'. וכ"כ הרמב"ם (פ"י ה"י) לגבי קורע. והוסיף הפרמ"ג דכל מח' אם לא חשיב מקלקל, אולם אכתי לכו"ע חשיב מלאכה שאצל"ג, וא"כ אף אם צריך כגון למימרא אימתא פטור לראב"ד. ומבואר דהראב"ד מודה לרמב"ם בעצם הדין שחשיב מתקן ואף שאין בדבר כל תיקון אלא תיקון בששכה חמתו, ורק מחמת שעובר איסור דאורייתא ליכא לאחשוביי מתקן. ועיין במרכבת המשנה [חלמעא] שדן מדוע כל מלאכה חשיב מקלקל מחמת איסור שבת, ותי' דיש תיקון בעצם, משא"כ בזה שהתיקון הוא דבר אחר והוא איסור, אולם הק' דדי בכך שיש בזה איסור חובל בשבת. ולמעשה אין בזה נפק"מ למעשה, דהרי פסקינן דמלאכה שאצל"ג פטור, וא"כ אף לרמב"ם פטור, ואף לראב"ד כל המקלקלים פטורים, וא"כ למעשה אסור מדרבנן ואף שהוא מקלקל וגם מלאכה שאצל"ג אסור וכדהוכיח הביאוה"ל (סוד"ה והחובל), ועיין במ"ב (סק"ל).

**מח' הרמב"ם ושאר הראשונים בדין מלאכה שאינה צריכה לגופה**, כת' הרמב"ם (פ"א ה"ז) דחייב, והראב"ד (השגות) הביא דר"ח פליג וס"ל דפטור, וכ"כ הרבה ראשונים, וכת' האליה רבה (סק"כ) דכך ס"ל לרוב הראשונים, והגר"א (סקט"ז) כת' דכל הפוסקים פסקו כר"ש. והשו"ע כאן סתם כשאר הראשונים ובסו"ד הביא דברי הרמב"ם, ולקמן (סימן שמ סעיף א) משמע כהרמב"ם, ועיי"ש בביאוה"ל (ד"ה וחייב) שהאריך בזה.

הק' הגרעק"א (גיליון המג"א סקי"ד ד"ה דהא) דשאר שרצים מדוע לרמב"ם חייב והרי מזיקים ומודה הרמב"ם (סעיף ז) שמותר. והביאור הלכה (ד"ה ולהרמב"ם) דלרמב"ם הרי טעמא משום מתעסק וכלדעיל, א"כ כ"ז שלא מתעסק בלהבריחם אלא לצודם ואף שלא לצורך חייב, ועיי"ש שמדייק כן בלשון הרמב"ם.

**סעיף ט**

**גמ' דף קז: ותניא הצד – מודה. גמ' לעיל דף יב. לא יפלה – אין הורגין את המאכולת דברי ב"ש וב"ה מתירין**

נח' ר"י ור"א אם צד פרעוש חייב, וקיי"ל כר"י דכל דבר שאינו במינו ניצוד פטור אבל אסור. וכת' תוס' (ד"ה הצד) בשם הרב פורת דאם נושך את האדם מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו דמשום צער שרי, אבל כשאינו ירא שיישכנו אסור ליטלו אבל יכול להפילו. ומדוייק בדבריהם שאף שאינו נושכו אם ירא שמא ישכנו שרי וכ"כ הרשב"א (ד"ה הצד) דמותר משום שאינו אלא כמתעסק, מידי דהוה אקוץ ברה"ר. וכ"כ הר"ן (ד"ה הצד פרעוש, לח: מדה"ר ד"ה פטור) והתוס' רא"ש (ד"ה הצד). אולם הריטב"א הביא דתוס' התירו כמו שמותר לכפות כלי על נחש, אולם אחרים פי' שאסור אלא א"כ עוקצו ממש ולא דמי שנחש דאיכא חששא דצערא דנפיש טפי, והוסיף דכה"ג אסור להורגו, ואף שהוא מלאכה שאצל"ג מ"מ יכול ליטלו להשליכו.

**והב"י** (ד"ה ומש"כ ודוקא מעל) מדייק לשון תוס' ושאר הראשונים דנח' האם מותר אף כשאינה נושכת ורק ירא שיישכנו, [והביא מהמרדכי דיש שלא היו עושים כן, וביאר הב"י דהיינו מידת חסידות דמידנא שרי]. ויעויין בשעה"צ (סקס"ג) שהביא עוד ראשונים שנח' בזה, ומסקנתו לכתחילה להחמיר, ואין למחות ביד המקילין. ויעויין בט"ז (סק"ח) שהאריך בדיוק לשון הראשונים, ומסקנתו שעיקר ההלכה להקל, אולם מי שיכול להחמיר להפילו בלא נטילה שפיר, ואם לא יטלנו בידו. והוסיף המג"א (סקי"ח) דכ"ז משום שלא יכול לבא לידי היזק אלא רק לידי צער, דלא"ה לא גרע מקוץ כדכת' הראשונים שמותר והתם ודאי רק יכול לבא לידי היזק, ובדברי הגר"א (סקי"ט) מבואר דדעתו להחמיר כדין מפיס מורסא שיש כבר צער.

**מבואר** במ"ב (סקל"ו) ובביאוה"ל (ד"ה ואסור) דמשום צערא לא התירו להרוג. ואף דהוא מלאכה שאצל"ג כת' השעה"צ (סקס"א) מ"מ עיקרו מדאורייתא ולא התירו במקום צער, ורק צידה שהוי אין במינו ניצוד מותר משום צער. וצ"ע מלעיל סעיף ז שהותר מלאכה שאצל"ג במקום היזק, ואפשר לחלק בין היזק להיזק, דנשיכת נחש אף שאין בה סכנה וכמבואר שם במאירי, מ"מ צער גדול מאד הוא, משא"כ הכא, כן מבואר במ"ב (סקמ"ו) לחלק בין נחש ועקרב שנושכים לפרעוש, וצ"ע למה דומה צערה ודבורה, דהיא פחות מנחש ויותר מפרעוש, וכת' הגרשז"א (שולחן שלמה סקי"ח) שלא חשיבא כנחש.

**וחזינן דאיסורים דרבנן מותרים במקום צער**, וכן מצינו לקמן **(סימן שיז סעיף א ברמ"א)** ושם הביא המג"א (סק"ו) דספר הזכרונות אוסר, וז"ל (זכרון ט מלאכה קושר והמתיר) ונראה לענ"ד דיש לדון על מה שכת' [הרמ"א] דבמקום צער לא גזרו, והוא **שאין לומר כן אלא במקומות שחז"ל בעצמם פירשו כן או שיש ראיה ברורה לזה**, דאל"כ בכל דבר מדבריהם יאמרו במקום צער לא גזרו', והגר"א (שם סקי"ז) כת' דמקור דברי הרמ"א בסוגיין, והגר"ז (שם סעיף ב) כת' דמותר במקום צער כיון שי"א שמותר. וה**חוות יאיר** (ריש סי' קסד וסי' קצא) כת' שמקור הדין גבי גונח (סי' שכח סעיף לג) וכת' דלא כל צער התירו אלא צער גדול, וכת' דמה שכת' הרמ"א (סימן שיז) היינו שבית הצוואר או בתי שוקים שנקשרו ואין לו איך לפושטם בלילה, ועיי"ש ש**החמיר לזרוק את הפרעושים אפילו בימות החמה ומעכבים את השינה** [ודלא כדברי הגרנ"ק (תורת המלאכות צידה סקק"ד) שהתיר מחמת שמפריעים לו לישון], ושם (תשובה קצא) **התיר במקום צער הקור** וכדו' יעויי"ש. ויעויי"ש במ"ב (סי' שכ"ח סקק"ט) ש**לא כל צער התירו אלא צער של חולי**, וכעי"ז כת' בביאוה"ל (שם סעיף כח ד"ה כדי). ויעויין עוד בשו"ע (סימן שכח סעיף יז) שהביא כמה שיטות בענין רפואה בשבת, ועיקר ההלכה (שו"ע שם ומ"ב סקנ"ז) שמותר לצורך חולה בכל הגוף כל השבותים רק ע"י שינוי, ואם יש סכנת אבר מותר בלא שינוי, וחזינן שאף **חולי כל הגוף לא התירו אלא שבות ע"י שינוי**, וצ"ע מדין גונח, עוד חזינן שאם לא חולה בכל הגוף גם זה אסור.

**עוד צ"ע** דמפיס מורסא הותר ואף שהוא מלאכה שאצל"ג במקום צער, וא"כ מדוע השעה"צ אסר מלאכה שאצל"ג להרוג, ויעויי"ע במ"ב (סי' שכח סקקי"ג) שהתיר **במקום צער גדול במלאכה שאצל"ג**, וכ"כ (סי' ש"ל סקל"ב) לגבי אשה להקל חלב במקום צער במלאכה שאצל"ג ושם צירף הא שלא הוי כדרך מפרק. ו**לענין כיבוי** כת' הביאוה"ל (סימן רע"ח ד"ה החולה) שמותר דווקא **לצורך רבים** ולא לענין צער יחיד, ועיין במאירי (שבת דף כט:) מה שכת' לחלק בין הפסת מורסה לכיבוי. והדברות משה (סי' כו הערה עג) הביא הרבה מ"מ בזה וכמה צדדים לכאן ולכאן, וכת' דאולי ברפואה החמירו טפי שעצם הגזירה היתה על חולה שיש לו צער. **והיוצא מכל זה דיש בזה אופנים שמותר ואופנים שאסור, ועיקר החילוק כמה צער יש בזה**, דאם הוא כנשיכת נחש וגונח או הפסת מורסא מותר, אולם חולה שצריך כיבוי ופרעוש אסור.

**דין כינים:** בגמ' מבואר דאין איסור בהריגת כינה שאינה פרה ורבה, וכן איתא בגמ' לעיל (דף יב.), ומבואר בגמ' דאין להם ביצים, וביצי כינים היינו מין שנקרא כך,

**תוס'** (דף יב. ד"ה שמא) הביא מהמדרש דרימה אלו כינים שבראש והוכיח דכינים שהתירה הגמ' היינו כינים שבראש, והוכיחו כן מגמ' ברכות (דף נא) ועוד מקומות, וכן כת' הריטב"א ושא"ר, ויעוין בר"ן (דף ה. -:) דהביא מח' הראשונים מהו פרעוש. והשו"ע הכריע דברגות אסור, וכת' המ"ב (סקל"ה) דהיינו השחורה הקופצת, ועיין בתוספת שבת (סקכ"ג) הביא דהנחלת צבי (סק"ט) כת' דהעולם נוהגים להקל דסומכים על הרמב"ן והרשב"א שס"ל דלא זהו פרעוש ומותר להורגו, וכ"כ האליה זוטא (סקי"ד) בשם ס' צידה לדרך ובמ"ב (סקל"ט) כת' ועיין בא"ר מה שכת' בזה, והפרמ"ג (משב"ז סק"ט) כת' לפי"ז להקל לפלות כינים, דכל הטעם משום גזירה, והוא ספק בגזירה.

**מבואר** בגמ' דלפלות כיליו מותר דווקא מולל וזורק, וכת' הרמב"ן (ד"ה הא) דאין צריך להזהר כ"כ שלא יהרוג וכ"כ הרשב"א (ד"ה מדאמרינן) דאם בא להרוג אפילו בשבת מותר וכ"כ הר"ן, אולם **הרא"ש** (סימן כט) כת' דאף דודאי מותר להרוג כינה בשבת, מ"מ מפלה את כליו להסיר מהם פרעושים וכינים אסור לאבא שאול **כינים אטו פרעושים**, וכן דייק מדברי הרמב"ם. והוסיף דנהגו להקל להרוג כינה אפילו במפלה כיליו, וק' מדברי הגמ', ואפשר דאיירי במפלה ראשו דהתם לא גזרינן אטו פרעושים שאינם מצויין בראש. והגר"א (סקכ"ב) **דייק כך מדברי הרי"ף** עיי"ש וכדכת' הרא"ש בריש דבריו. והוסיף הקרבן נתנאל (סק"ג) דטעם האיסור משום שמצוי בבגדיו פרעושים, וכך מבואר בחילוק הרא"ש מראשו לבגדיו, ו**יש לצדד** לפי"ז בזמנינו שאין פרעושים שמותר.

**והשו"ע פסק כדברי הרא"ש**, ובביאוה"ל (ד"ה לא יהרגם) הביא דברי הגר"ח צאנזר ששיטת **הרא"ש יחידאה היא**, וכן הביאו הביאוה"ל בלשון **שבלי הלקט והאו"ז והמאירי הבה"ג והסמ"ג**, ומסיים בדברי הא"ר דע"ז סמכו העולם להקל אולם **ירא שמים יחמיר**. וכת' **המג"א** (סקכ"א) ד**מותר לזורקן למים**, וכן מדוייק בגמ', וכוונתו דבגמ' איתא דרבא שדא להו במיא, והק' הא"ר (סקכ"ט) דאפשר דהתם היה בראשו וכדברי הרא"ש דבראשו מותר, והרי הרא"ש כת' כן על דברי רבה, ואח"כ הביאה הגמ' דברי רבא, וכן הקרבן נתנאל (סק"ד) כת' דחלילה לעשות כן ואיזה תלמיד טועה כת' כן, דמ"ש הריגה בידים מלתתם במים, וכת' התוספת שבת (סקכ"ה) לבאר דברי המג"א דק' מדוע רבא לא הרגם, וע"כ שאוסר אף בראשו ומ"מ למים מתיר, ומוכח דלמים מותר, ועיי"ש מה שכת' בזה, ובפרמ"ג (שם) כת' דכל ההיתר הוא בכינה, ו**כן פסק המ"ב** (סקמ"ב) דכיון ד**הריגה גופא גזירה היא לא גזרו במים**, והיינו כשמפלה בגדיו ורואה שהוציא כינה יזרקנה למים.

**מדוע אין איסור צידה במפלה בגדיו וכדו' בכינים:** בספר תורת המלאכות (שם עמ' קסד) הביא דברי השולחן שלמה (סי' שט"ז סק"כ), אולם ביאר ע"פ דברי הר"ן וז"ל (מיוחסות דף קז: ד"ה ותניא הצד) 'הא בכל שמותר להורגו ואין במינו ניצוד מותר לצוד אותו לכתחילה', וכוונת הר"ן ע"פ היסוד שכת' שם דטעם האיסור לצודו שמא יבא להורגו, וא"כ כינים **שאין איסור להורגם מותר אף לצודם**, וכן הסכים הגרנ"ק.

**הריגת כינים:** הובא בספר פחד יצחק [הר"י למפרונטי] דכת' הר' יהודה בריל ש**לא הולכים אחרי חכמי אומות העולם ומותר להרוג כינים**, אולם המחבר פליג וכת' דלחומרא אמרינן דהרי מח' מי היא הכינה ולכך מחמיר. אולם בספר **מכתב מאליהו** (ח"ד עמ' 355 הערה 4) [הובא בשש"כ פי"ד הערה קנה] כת' שאף שכינים בזמנינו נראים שפרים ורבים, מ"מ **הדין לא משתנה דחז"ל הסבירו את הדינים שקבלו בקבלה**, **ואין הטעם מחייב את הדין אלא הדין מחייב את הטעם**, והוסיף דאפשר דכיון דהביצים לא נראים בעין לא מתחשבים בהם, ונחשבים כיוצאים מחדש מהמקום שגדלים בו [וכעי"ז כת' החזו"א (יור"ד סי' ה' סק"ג) לענין טריפות]. וכן הביא הארחות שבת (פיד הערה מז) דהגרשז"א התיר, והמנחת איש (פי"ח הערה 51) בשם הגרנ"ק להתיר יעויי"ש [אולם בחו"ש (פט"ו סק"ב עמ' קכה) מסתפק בזה]. אולם הובא [ארח"ש] בשם הגריש"א לאסור, אך הוסיף (שם הערה מח) דבמקום צער גדול לקטן אפשר להקל. ויעויין עוד בשו"ת לב חיים (ח"ג סי"ז) שהתיר בלא לדבר על המציאות של זמנינו, ומאריך שם בענין סירוק בשבת למי שיש לו הרבה כינים וצער.

**סעיף י**

**מתני' דף קכא. וגמ' קכא: ועל עקרב – שבקוהו**

**נח' הראשונים בביאור הגמ',** דרש"י (ד"ה ואנא) כת' דתי' רב יוסף דרצין אחריו היינו דריב"ל דכל המזיקים נהרגים היינו ברצין, וברייתא דדוקא חמשה באין רצין, ותוס' (ד"ה ברצין) הק' לרבא בר רב הונא שאמר שאותן חסידים אין רוח חכמים נוחה מהם, והיינו שמותר, והרי אין רצין אחריו אסור, עוד הק' תוס' עיי"ש, ולהכי ביארו דבברייתא איירי ברצין אחריו, ואליבא דר"י מותר רק בפיקוח נפש, והיינו חמשה אלו ורצין אחריו, וריב"ל כר"ש דשרי לעולם אפילו אין רצין, וקיי"ל דאין להקל אלא בדריסה לפי תומו. ומבואר בראשונים [רמב"ן (ד"ה ברצין)] דלשיטת רש"י הא דאיתא דנחש דורסו לפי תומו, היינו באין רצין אחריו צריך לשנות. והרמב"ן הביא דהבה"ג כת' כתוס' וכן הביא הרשב"א (ד"ה ברצין) דכך ס"ל לראב"ד והרז"ה (דף מה: מדה"ר), ודחה הרמב"ן זאת מלשון הגמ', והביא דהערוך פי' כרש"י, וכן הרי"ף והוסיפו [הרשב"א והריטב"א] להק' דכי הו"א דנחש רודף אחריו אסור להורגו. והרא"ש (סימן יא) פסק כרש"י, וכדברי רוב הראשונים, וכן פסק הרמב"ם (פי"א משבת ה"ד). וכן פסקו הטוש"ע.

והנה הראשונים שפסקו להתיר כשאין רצין כת' דהיינו כר"ש, דכה"ג שאין רצין הוי רק ספק פיקוח נפש ומותר לר"ש אולם לר"י אסור, וכת' הרשב"א דטעם ההיתר דהיזקן מצוי, ומשמע שאין כאן פיקוח נפש ממש, אולם לדברי הרמב"ם שפסק כר"י ומ"מ מתיר ליכא למימר הכי, ולהכי כת' המ"מ (שם) שצ"ל שאף כה"ג הוי פיקוח נפש. ועיי"ש בכס"מ ובלח"מ.

**מח' הראשונים מהו לפי תומו:** לפי הראשונים הנ"ל ההיתר הוא משום שינוי ואף בשאר המזיקים שאין רצין מותר. דרש"י כת' (ד"ה דילמא) ד**כשהוא הולך לתומו ונחש לפניו א"צ לישמט לצד**, אלא דורכו והולך ואם מת ימות, **הואיל ולא נתכוין, ואיסורו מדרבנן ולענין מזיקין לא גזרו**. אך **רוב הראשונים** [רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א מאירי] פליגי, וס"ל דטעם ההיתר אינו משום שאינו מתכוין, **אלא משום שינוי**, ועיקר דיוק הראשונים מ**לשון הגמ' דורסו** שמשמע שכך עושה לכתחילה, והרשב"א הוסיף דהיינו שמראה עצמו כאילו אינו מתכוין, וכ"כ שאר הראשונים. אולם ברמב"ם משמע כרש"י דכת' 'ואם דרסן לפי תומו בשעת הילוכו והרגן מותר'. ולכאורה הכוונה כיון דפסק כר"י בלאכה שאצל"ג החמיר בזה. אולם **המ"מ** דייק מלשון הרמב"ם דס"ל כשאר הראשונים ואף לשיטתו שפסק כר"י, ו**צ"ע מהיכא דייק כך**, שהרי עיקר סמיכת הראשונים היא על הא שאיתא דורסן, והרמב"ם לא כת' כן. **ועיין במעשה רוקח** שתמה על המ"מ וכת' דאולי דייק לשון הרמב"ם מותר עיי"ש.

**וכת' המג"א** (סקכ"ג) דלשיטת הרמב"ם ע"כ מותר רק בנחש ועקרב שע"פ הרוב הם ממיתים ולכך אף במקום שאין ממיתין מותר מפני חשש סכנת נפשות, אבל בלא"ה אסור, ולכך אסר שממית דאפילו אחד מאלף לא מזיקה. ועיין בפרמ"ג ובביאור הלכה (ד"ה ואפילו) שנח' בכוונת המג"א, דהפרמ"ג הבין דכל דבריו הם לרמב"ם שבעינן סכנה, ולדידן אף שאין סכנה שרי, והביאוה"ל תמה מנ"ל, וכוונתו דהמג"א כת' **למחות בידם**, ומבואר דבזה כו"ע מודו, ואף שלא קיי"ל כהרמב"ם צ"ל דטעם ההיתר דדמיא לפרעוש כדכת' המ"ב (סקמ"ו).

**כת' המ"ב** (סקמ"ח) ד**אסור לדרוס על נמלים אפילו לפי תומו**, ומקורו מהא"ר (סקל"ג) בשם האיסור והיתר (כלל נ"ט סעיף לט). וכה"ג שהולך ורואה לפניו נמלים לכאורה כשדורס עליהם הוי פס"ר, ו**לדידן איסורו מדרבנן וגם מקלקל וכלאח"י ולכאורה לפי הנ"ל צריך להיות מותר**. אולם בפשטות דברי האחרונים משמע שאסור, ועיין בארח"ש (הערה מ"ג) מה שכת' בזה דאולי לא חשיב כלאח"י.

**סעיף יא**

**הנה בגמ' מבואר דמותר לדרוס לפי תומו על הרוק** ואף שיש בזה איסור ממרח, ורש"י לשיטתו הנ"ל כת' דטעם ההיתר משום שאינו מתכוין, אולם לשאר הראשונים מותר אף בלא"ה, אולם הבאנו דטעם ההיתר משום סכנה, וא"כ ליכא להתיר ברוק, וכת' הב"י דאסור ברוק אלא לפי תומו כדברי רש"י, אולם הוסיף שמותר כה"ג שהולך לפי תומו ומתכוין לדרוס, כ"ז שאינו מתכוין למרח. וכן כת' השו"ע דההיתר הוא רק כה"ג שלא מתכוין למרח ויעויין בביאור הגר"א (סקכ"ו) ובביאוה"ל (ד"ה אבל). אמנם מבואר ברש"י (ד"ה רוק) דאף דהוא פס"ר מותר משום מאיסותא, וכת' הר"ן דדמי קצת לגרף של רעי. וכ"כ הט"ז (סק"י). אולם תמוה שהתירו איסור דאורייתא בפס"ר משום מאיסותא. וכת' העולת שבת (סקי"ד) והתוספת שבת (סקל"א) והמ"ב (סק"נ) שהכא אינו פס"ר ולהכי מותר, אולם טעמיה דהתו"ש שאוסר משום שלא חשיב מלאכה שאצל"ג דכת' תוס' (דף מא:) דהיכא שאנן סהדי דניחא ליה חשיב כמתכוין, **וצ"ע** מדוע נצרך לכך, ומשמע דאם הוא מלאכה שאצל"ג ע"י פס"ר מותר במקום מאיסותא, ואפשר דמאיסותא דמיא לצער הנ"ל וצ"ע.

**כת' הדרישה** (סק"ד) והא"ר (סקל"ו) דאסור לילך לשם ולדרוס, וכן פסק המ"ב (סקנ"א). וצ"ע דלכאורה **בב"י ובשו"ע משמע שמותר** כל כה"ג שאינו מתכוין למרח אלא לדרוס וצ"ע מדוע החמירו בזה. ובביאוה"ג שם סיים ועיין ר"ן, והנה הר"ן שם הוכיח שמותר אף בכוונה ודלא כרש"י מדברי הגמ' דאמר להו לא צרכיתהו, ואם כדברי רש"י יצטרכו לחכות שיגיע שם, ולדברי הדרישה לכאורה אכתי ק' דיצטרכו להמתין שיעבור שם אדם דרך הילוכו.

**נח' המג"א** (סקכ"ה) **והא"ר** (סקל"ו) אם ה**אידנא קפדינן ארוק**, והמ"ב (סקנ"א) הכריע כדברי המג"א, אולם צירף (ביאוה"ל ד"ה שרי) דברי הא"ר היכא שהבית מרוצף. ובביה"כ כת' כו"ע שמותר, וכן בליחה היוצאת מן האף והפה מותר.

**כת' המג"א** (סקכ"ד) דמשמע דכל האיסור הוא על הקרקע משום שמשווה גומות, אולם הא שמורח את הרוק עצמו אין איסור, וטעמא משום 'דממרח לא שייך אלא כשכונתו שיתמרח דבר ע"ג חבירו אבל **הכא רוצה שיבלע בקרקע**'. והביאו המ"ב (סקמ"ט). והא"ר (סקל"ה) תמה עליו דרש"י (דף קכא: ד"ה רוק) הר"ן והטור קאמרי דהוי מירוח. ועיין היטב במ"ב (סק"נ) שנראה שבא לתרץ הקו', אך אכתי קצת דוחק בלשון הראשונים דמשמע שיש איסור ממרח. ובעצם דברי המג"א האם יש ללמוד מכך להתיר משחה, כת' בסוגיית ממרח (סוס"י שכ"א) דלא דמי דהכא אין רצונו ברוק כלל אלא שיבלע, משא"כ במשחה שרצונו במריחתה על העור וכך הוא דרך שימושה. ועיין בחזו"א (סימן נב סקט"ז) שכת' **שישליכנה על הפצע ולא ימרחנה**. ויעויין בשש"כ (פל"ג הערה סד) שהאריך בנידון משחה, ומה שהק' הארח"ש (פי"ז הערה כח). [ועיין עוד בזה בשבט הלוי (ח"ד סי' לג, ח"ה סי' לא אות ה) וחו"ש (פרק פ"ט סקל"ח ושעה"צ ס"ק שע"ו) שאוסרים, אולם הדעת תורה (סימן שכח סכ"ו) והמנחת יצחק (ח"ז סי' כ) מתירים, ושמעתי ממו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל לאיסור].

**סעיף יב**

**מתני' (דף קז.) חיה ועוף שברשותו הצדן פטור.** כת' רש"י (ד"ה חיה) דטעמא שניצודין ועומדין. ומקורו לכאורה מגמ' ביצה דמשמע שכה"ג לא חשיב מחוסר צידה.

**גמ' ביצה** (דף כד.) איתא דאווזים ותרנגולין הצדן פטור, ונח' בגמ' מ"ט, רבה בר רב הונא ס"ל מטעם ש**באים לכלובן בערב**, וחזר ואמר ש**בעינן גם שמזונותן עליך**, רב מרי ס"ל דתלוי אם **עבידי לרבויי**. וביאר רש"י (ד"ה לכלובן) דבאים בערב טעמא משום שנוח לתפשן שם והרי הם כניצודים ועומדים אף חוץ לכלובן, וטעמא דמזונותן עליך (ד"ה ומזונותן) משום שהוי כבהמה וחשיבי מזומן, וטעמא דרב מרי משום שאף בכלובן נשמטים ממנו ולכך אסור. והרי"ד [פסקים] ביאר כרש"י הא דבאים בערב, והא דמזונותן עליך כת' 'שאינן פורחין ושטין לחוץ להתפרנס משם ומצפין למזונותיך והילכך הם דומין כניצודין', ובתוס' הרי"ד ביאר מ"ט בעינן גם באים בערב וגם מזונותן עליך, **שבעינן שבין ביום ובין בלילה אתה יכול לתופסן**, אבל הא שבערב לחוד יכול לתופסן ונוזונין מעלמא, לא יהא אלא כמוצא קן בשדה אע"פ שהלך בלילה ותופשן חייב משום צד.

**והנה לרב מרי דתלוי אם עבידי לרבויי** היינו למרוד, **צ"ע במה ימרדו**, האם היינו שאף לא יחזרו לערב, או שלא תלוי בזה אלא בעצם זה שעכשיו ימרדו בו.

**הרא"ש** (ביצה פרק ג סימן א) הביא תי' **דבערב חוזרים ומזונותן עליך**, אולם **הר"ן** (דף יג. מדה"ר ד"ה גמ' ה"ד) הביא רק הדין דחוזרים בערב. ו**המ"ב** (סקנ"ג) **כת' כהר"ן**, והביא השעה"צ (סקפ"ב) דכך משמע בתי' דרב מרי וכן הר"ן שארי פוסקים, אכן בראש נזכר תי' דמזונותן עליך, [ומשמע בדבריו דרב מרי מודה להא שחוזר בערב, ולפי"ז מורדים היינו שלא חוזרים בערב, אולם במ"ב (סקנ"ו) משמע שאפילו חוזרים בערב מ"מ כיון שמורדים אסור וצ"ע בזה], ו**במ"ב לקמן** (סימן תצז סקכ"ח) הביא ב' הפי', וכת' השעה"צ (שם סקמ"ח) וז"ל 'העתקנו ב' התירוצים שבגמרא, וכתבו האחרונים ד**צריך להחמיר כשני הפירושים**, ולפי זה אפילו אווזין ותרנגולין דמזונותן עליו אם מרדו ואין נוח לתפסן אסור, וכן יונים אפילו אי אתרמי שהורגלו עם בני אדם ונוח לתפסן, הואיל ואין מזונותן עליו אסור [חמד משה]'. ועיי"ש בביאוה"ל (ד"ה אווזים).

**הרשב"א** (ד"ה חיה) הביא דברי **הירושלמי** (פי"ד ה"א) 'לא אמרו אלא שברשות אדם. הא אם אינן ברשות אדם חייב. א"ר יוסה הדא אמרה שור שמרד הצדו בשבת חייב'. וביארו המפרשים שם [קרבה"ע (ד"ה הא) פ"מ (ד"ה לא)] דבעינן **שיהיו ברשותו שלא ימרדו** וכה"ג חייב חטאת. ובמראה הפנים (שם ד"ה הדא) תמה על הרמב"ם שהשמיט דין זה, וכת' דאולי סמך על דיוק הלשון.

**יוצא א"כ דחיה ועוף שברשותו פטור**, ואם מרדו וכדו' חייב, וכת' ב**הגהות מיימוניות** (פ"י משבת אות ר) דצריך ליזהר שלא לתפוס בשבת סוס ופרה שמרדו בחצר גדולה וכדברי הירושלמי, ואף שלא מרדו ברמב"ם סתם שפטור וא"כ אסור, ואף שיש לדחות מ"מ ראוי להחמיר. **אולם הב"י** (ד"ה תנן) כת' **דכל פטורי שבת פטור אבל אסור בר מהנך תלת**, וכן הביא מדברי הגהות מימוניות, והביא דהמ"מ (שם הלכה כג) הביא ג"כ דברי הירושלמי, ומסיים בדברי ההגהות דאין לתפוס סוס שמרד. ו**הק' האחרונים** [כנה"ג (הגב"י שטה מט) מג"א (סקכ"ו)] דהרי **תלת המקומות שפטור ומותר אין מתני' אחד מהם** וכמבואר בגמ' להדיא, וא"כ ע"כ כדברי ההגהות שפטור ואסור, וכ"כ השלט"ג (על המרדכי דף פא: אות א) שכן איתא בתוספתא שפטור מכלל דאסור, ועיין בכנה"ג מדוע הביא כן מהתוספתא ולא ממתני'. וכן הביא הכנה"ג מספר הזכרונות. וכן איתא בספר האגודה כדלקמיה. ובביאור הגר"א (סקכ"ט) כת' לתרץ דמתני' בשאר חיוב שאסור, והתם בביצה מותר וכדין בהמות וכמבואר בדברי רב מרי דלא עבידי לרבויי. ועיין בביאור הלכה (ד"ה לצוד) שהק' על דבריו.

**ומבואר בשלט"ג** שם עוד דין, דהא דאיתא במתני' חיה ועוף שברשותו שבהם פטור, מ"מ **בהמות כגון פרות ורחלים ושאר בהמות**, אולם חתול מסתברא שלא. והחילוק בזה כת' המ"ב (סקנ"ט) דב**מיני בהמות לא שייך צידה כלל אפילו מדרבנן כי אין עשויין להשמט מתחת יד אדם**, ועיין ב**נשמ"א** (שם אות ב) שהאריך בגדר דין זה, ואולי **יש לדייק דין זה מרש"י ביצה** (ד"ה מזונותן) עיי"ש, ויש לדון לפי"ז האם חיות שלא רק חוזרות בערב אלא הרגילום שאין נשמטים מתחת יד אדם בכלל זה, ובמ"ב (סקנ"ז) הביא מהח"א גבי תרנגולת שאין נשמטת מיד אדם והורגלה בבית שמותר, אולם בביאוה"ל (סוד"ה ויש) כת' בסתם היכא שאינה נשמטת, וטעם הדבר שהוסיף שהורגלה בבית, עיין בשעה"צ (סקפ"ז) שכת' דהכריע כדברי הנשמ"א משום שגם הגר"א מצדד להקל בלא עבידי לרבויי, ולכך היקל כה"ג שלא עבידי לרבויי וחוזרת לבית. ואולי יש לחלק בין מין חיה להיכא שרק חיה מסויימת אינה נשמטת, ואף דודאי היתר דחי ועוף שברשותו היינו אפילו אם במינן לא ברשות בנ"א נינהו וכדכת' המשא"ב, מ"מ לענין מיני בהמות אפשר דבעינן שבמינם אין צידה כלל. ועיין בתורת המלאכות (צידה ס"ק קכב) דהגר"נ קרליץ ס"ל דחתולים וכלבים (ס"ק קי"ח) שהורגלו בבית אין בהם צידה כלל. וכוונתו דאף שהרמ"א שהביא דברי השלט"ג כת' דחתול לא, היינו בחתול רגיל, ולא חתול שהרגילוהו שלא להשמט מתחת יד אדם.

**מח' השו"ע והרמ"א:** השו"ע הכריע כדכת' בב"י דפטור ומותר, והרמ"א כת' דאסור, ו**כת' הביאוה"ל** (ד"ה ויש אומרים) דרוב הראשונים מוכח כדברי הרמ"א, [ובדברי רש"י ביצה (שם ד"ה לכלובן) מבואר שמותר, וז"ל 'הלכך הרי הן כנצודין ועומדים **ומותר** לצודן אפילו חוץ לכלובן'] ולכך הכריע [וכן במ"ב (סקנ"ז)] דנכון להחמיר לכתחילה. ועיין בחזו"א (סימן נב סקט"ז) שכת' דכיון שהוא רק מדרבנן יש להקל ולסמוך על המתירים מפני צעב"ח וחשש הפסד, ואף איסור מוקצה אפשר להקל בשביל זה, אולם אם אפשר לחכות עד הלילה אין להקל כלל.

**עיין באגודה** (שבת דף ק: אות קכ) דתרנגולת שברחה אסור לצודה, אולם **דוחין אותה לבית שרחב הוא ולא נקיט בחד שחיא, ואם תינוקות קטנים או כותים צדים אותה להחזירה אין מוחין להם**, והמג"א (סקכ"ו) הביא דבריו. **וצ"ע בהיתר זה** כיצד מותר לצוד לבית רחב והרי הוי איסור דרבנן, וכן מהו ההיתר ע"י תינוקות או כותים. וכת' הח"א דטעמא דאין כאן צידה דאורייתא והורגלו בבית גם אין בזה צידה דאורייתא ומותר, וצ"ע דאמנם לעיל סעיף ג' כת' השעה"צ (סקי"ח) להתיר בתרי דרבנן, היינו התם בפס"ר ולא בצידה ממש. וכן התיר הח"א לומר לגוי שהוי שבות דשבות, ו**צ"ל דכוונתו שיש כאן הפסד ומותר**, ואולי כוונתו דתרי דרבנן כה"ג חשיב שבות דשבות במקום הפסד **ובצירוף הא שהשו"ע התיר לגמרי**. ואולי זהו ההיתר דקטנים ג"כ וצ"ע בזה. [ועיין בחוות יאיר (סימן קסד) לענין למחות בנשים שצדות, ובפרמ"ג (אש"א סקכ"ו) תמה על דבריו]. אולם המשאת בנימין (סימן ח) כת' דההיתר דהאגודה הוא משום ד**דחיה חשיה צידה כלאח"י** ובצידה דרבנן במקום הפסד הקיל. ואולי **דין מחאה בקטנים דמיא** להא, אולם אסור להגיד לקטנים לעשות כן. ועיין בשע"צ (סי' שלד סקנ"ד) דהאבא מחוייב **מן התורה למחות** בבנו שעושה עבורו מלאכה דאורייתא, ובמלאכה שאצל"ג כת' שם במ"ב (סקס"ה) שג"כ צריך למחות בו, והיינו מדרבנן, וא"כ הכא דאין כאן צידה דאורייתא חיוב מחאה מדרבנן יש כאן, ואולי אין הכוונה בנו דווקא אלא תינוקות סתם, אולם גם בזה לפרמ"ג (סי' שלד אש"א סקכ"ט) אפשר שאין חיוב מחאה בדרבנן, אולם לגרעק"א (גיליון המג"א שם) וכן משמע במ"ב (סקס"ה וסקס"ו) דכשעושה **לצורך הגדול לעולם מוחים בו** ואף שאינו אביו [וכעי"ז איתא לקמן (סי' שסב סקמ"ד)] צ"ב. ועיין **במ"ב (סק"ס) שהוסיף תנאי לזה דגם בתינוקות היינו כה"ג שאין שם שיעור צידה**, וכת' בשעה"צ (סקצ"ד) דכן **מוכח במג"א, וצ"ע בזה, וכוונתו דהכא איירי דלא חוזרים בערב,** וע"כ כוונתו כה"ג שהקטנים מבריחים אותם ולא צדים בידים דא"כ אין נפק"מ לאיזה בית, או שכיון שמצד האדם לא צריך שיתפסו בידים מותר.

**קנה עוף ותרנגולים שלא ישובו בערב:** כת' המשאת בנימין (סימן ח) דאף שבשו"ת מהרש"ל (סימן י) הבין כדברי הב"י בדברי הגהו"מ שמותר, מ"מ מאריך להוכיח דודאי בכלל פטור ואסור הוא, ועיין בנשמ"א שהביא דביראים (סימן רעד) כת' כדברי הגהו"מ ושם הגי' לאסור. ויש לעיין אם לטעמא דהרא"ש שמזונותן עליך מהני הא שקנה אותם ומיום זה ואילך מזונותן עליו, ובפסקי רי"ד שם בביצה כת' 'פי' מזונותן עליך שאינן פורחין ושטין לחוץ להתפרנס משם ומצפין למזונותיך' ומשמע שכה"ג לא. ועיין בביאוה"ל (ד"ה חיה ועוף) מש"כ בדין זה.