טומאת אוכלין בבן פקועה ובדגים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

אור ליום ב' נר ג' דחנוכה תש"ע

א] חולין דע"ה., ואזדא ר' יוחנן לטעמי' דאמר ר"י ריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד, ריה"ג הא דאמרן, ב"ש דתנן דגים מאימתי מקבלין טומאה, ב"ש אומרים משיצודו, וב"ה אומרים משימותו, ר"ע אומר משעה שאין יכולין לחיות וכו'.

ועי' בקר"א שעמד בזה, שהרי גם לדעת ב"ש אין מקבלין טומאה אלא משיצודו, ולכאו' היינו משום שאינם ראויים לחיות חוץ למים, וא"כ מאי מדמי לה לההיא דריה"ג דבן פקועה מטמא טומאת אוכלין אף שהוא ראוי לחיות, ובתפא"י הוכיח מזה, דהא דמודו ב"ש דקודם שניצודו אינם מקבלין טומאה, הוא משום דאכתי מחסרי צידה, וע"כ לא חשיבי כאוכל, אך בן פקועה דלא מחסר מידי, חשיב כאוכל.

ב] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ם פ"א משחיטה ה"ג, ז"ל, דגים וחגבים אינן צריכים שחיטה, אלא אסיפתן היא המתרת אותן, הרי הוא אומר הצאן ובקר ישחט להם ומצא להם אם את כל דגי הים יאסף להם, אסיפת דגים כשחיטת בקר וצאן וכו', לפיכך אם מתו מאיליהן בתוך המים מותרין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דדגים אינם טעונים שחיטה, היינו דאסיפתן היא המתרת אותם, ואסיפת דגים היא כשחיטה דבקר וצאן, והא דאף אם מתו מאליהן בתוך המים מותרין, הוא משום דהתירא דאסיפה מצי חייל גם אחר מיתה, וכ"כ הגרי"פ ח"ג מילואים סימן ח' (רנו:), עיי"ש.

ולפ"ז הרי נ' פשוט דזהו טעמא דב"ש דאין דגים מקבלין טומאה עד שיצודו, דהגם דס"ל דכל שאינו טעון שחיטה מקבל טומאה, אך הרי דגים אינם ניתרין אלא באסיפה, וע"כ כ"ז שלא אספן, אינם מקבלין טומאה, ורק אחר שאספן והותרו לאכילה, הוא שהן מקבלין טומאה.

ואשר ע"כ שפיר אמרי' דריה"ג וב"ש אמרו דבר א', דכ"ה דס"ל לריה"ג דבן פקועה מקב"ט אוכלין משום שהוא כשחוט וניתר באכילה, ה"נ ס"ל לב"ש דדגים שניצודו והותרו באכילה, מקבלין טומאת אוכלין, אך קודם שניצודו שעדין לא הותרו באכילה, אינם מקבלין טומאה.

ג] וארווחנא עוד בזה, דהנה בעיקר הא דמדמי ר' יוחנן דגים שאינם טעונים שחיטה לבן פקועה, ילה"ע קצת, שהרי אף אם חישב להאכיל בהמה טמאה חי' לגוי, אינה מטמאה טומאת אוכלין, ואף דגוי א"צ שחיטה, וא"כ הניחא בהא דבן פקועה מטמא טומאת אוכלין לריה"ג, י"ל דהוא משום דחייל בו היתר אכילה בשחיטת אמו, וע"כ הוא דחשיב אוכל, הגם דהוא חי, ול"ד לבהמה טמאה שחישב להאכילה לגוי, דכיון שחי' היא אין עלי' תורת אוכל, כיון דלא חייל בה היתר אכילה, אך דגים דלא חייל בהו היתר אכילה, ואך שאינם טעונין שחיטה, מ"ט הן מטמאין טומאת אוכלין.

ובפשוטו נ' דלק"מ, דהא דבחישב להאכיל בהמה טמאה לגוי אינה מטמאה טומאת אוכלין, הוא משום שה"ה אסורה אף לגוי קודם מיתה משום אבמה"ח, וע"כ אינה מטמאה טומאת אוכלין, אך ילה"ע ע"ז, שהרי שחט בהמה טמאה ועודה מפרכסת מטמאה טומאת אוכלין, הגם דאכתי היא אסורה משום אבמה"ח, אך נ' דהתם שאני, משום שכבר נעשה בה המעשה הממיתה ומתירה.

אך לפמש"נ בדעת הרמב"ם הוא מבו' היטב, שהרי גם דגים שניצודו חייל בהו היתר אכילה באסיפתן, וע"כ שפיר מדמינן להו לבן פקועה, דכל דחייל בו היתר אכילה, ה"ה מטמא טומאת אוכלין, וז"פ.

ד] הבעה"מ בסוגיין פירש מש"א דאזדא ר"י לטעמי', ז"ל, ול"נ דהאי ואזדא ר"י לטעמי' אקמייתא קאי דאר"י מונים בו ראשון ושני ותרי גופי נינהו, אזל ר"י לטעמי' דאמר ריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד, דאילו ר"ל דס"ל חד גופא נינהו אפשר דמודי ריה"ג וב"ה להדדי, דע"כ לא מטמא ריה"ג אלא בבן פקועה דאשתחיטא אימי' וכמאן דאשתחיט איהו דמי, דמאחר דחד גופא הוא, אבל בדגים שאין בהם שחיטה כלל אפי' ריה"ג מודה דלא מטמו מחיים, וב"ה נמי מודו לריה"ג, ומאן דפליג עלי' דר' יוסי ר"מ דאמר בן פקועה טעון שחיטה, אבל לר' יוחנן כיון דתרי גופי נינהו ולית בי' בגופי' כלל, הו"ל כדגים ובע"כ ריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד, ומאן תנא דפליג עלי' דריה"ג ב"ה דאמרי גבי דגים משימותו, וכולהו אליבא דרבנן דס"ל בן פקועה אין טעון שחיטה, עכ"ל.

ומבו' בד' בעה"מ, דחלוק הוא גדר היתר בן פקועה לדעת ר"י דתרי גופי נינהו, מלדעת ר"ל דחד גופא נינהו, דלר"ל דחד גופא נינהו חשיב אף הולד כשחוט, אך לר' יוחנן דתרי גופי נינהו, ל"ה הולד עצמו כשחוט, ואך שהוא ניתר בשחיטת אמו, וע"כ לר"ל דחשיב הולד כשחוט, הרי דמה"ט הוא דס"ל לריה"ג דמטמא טומאת אוכלין, דהוי כמת, ול"ד כלל לדגים, דלא חשיבי כמתים, אך לר' יוחנן דלא חשיב הולד כשחוט, הרי דהא דס"ל לריה"ג דמטמא טומאת אוכלין, אי"ז משום שהוא חשוב כמת, אלא משום דל"ב שחיטה, ולדידי' ה"נ דגים שאין טעונין שחיטה מטמאין טומאת אוכלין.

ה] ולפי יסוד ד' בעה"מ דפלוגתת ר' יוחנן ור"ל אם תרי גופי נינהו או חד גופא נינהו, אי"ז פלוגתא מסוימת לגבי הכשר, אלא הוי הפלוגתא בעיקר דינו של העובר, נ' פשוט בהא דפליגי ר"י ור"ל להלן בתלש חלב מבן ט' חי, דאזלי לטעמייהו, דר"י דס"ל דתרי גופי נינהו, ולא חשיב העובר כחלק מאמו, אלא הוי כבהמה לעצמו, ע"כ הוי חלבו כחלב שור כשב ועז, אך לר"ל דבעוד העובר במעי אמו הוי חד גופא עם אמו, ע"כ לא חשיב חלבו כחלב שור כשב ועז, וז"פ.

ומאידך נ', דגם הא דנכלל בפלוגתייהו, דלר' יוחנן דחדשים גרמי, הרי דהא דאחר שחיטת אמו הוא מותר, הוא משום התירא דכל בבהמה תאכלו, ונתחדש בזה דהתירא דכל בבהמה תאכלו מהני להתיר דבר האסור, אך לדעת ר"ל אי"ז כן, ובחי' הר"ן כתב דזהו טעמא דר"ל דס"ל דודאי חלב לא שרי רחמנא, ובע"כ דלא חשיב כחלב דבעי' חדשים ואוירא, עיי"ש, ולפ"ד בעה"מ נ' דאזלי לטעמייהו, דלדעת ר"י דתרי גופי נינהו, ולא חשיב העובר כשחוט, הרי בע"כ דהא דעובר חי ניתר בשחיטת אמו, הוא היתר בפנ"ע מקרא דכל בבהמה תאכלו, וע"כ ס"ל דה"נ אף אם נאסר החלב במעי אמו, מהניא שחיטת אמו להתירו, אך לר"ל לטעמי' דחד גופא נינהו, אשר לדידי' הא דעובר חי ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דחשיב העובר עצמו כשחוט, הרי לא מצינו כלל דבכח כל בבהמה תאכלו להתיר דבר האסור, וע"כ ס"ל דחלב אינו אסור אלא בחדשים ואוירא, וע"כ הוא דשרי אחר שחיטת אמו.

ו] ונ' עוד לפ"ז, דהנה לעיל בסוגיין אמר ר"ל לדברי המתיר בחלבו מתיר בדמו וכו', ור' יוחנן אמר אף לדברי המתיר בחלבו אוסר בדמו, איתיבי' ר' יוחנן לר"ל קורעו ומוציא את דמו, א"ר זירא לומר שאין ענוש כרת וכו'.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, דגם לדעת ר' יוחנן אינו ענוש כרת, כיון דהוי כדם האברים, ולא פליגי ר"י ור"ל אלא לדעת ר' יהודה דמחייב כרת בדם האברים, אם היינו אף בדלא מיחייב אדם הנפש, או דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, אך בחי' הרשב"א והר"ן דקדקו מד' הרי"ף דלר' יוחנן הוא חייב כרת, וכ"ה דעת הרמב"ם פ"ו ממאכ"א ה"ה, והנה המ"מ פירש בדעתו דרק על הדם הכנוס בלב חייבין כרת, אך דם היוצא בשעת מיתת העובר אין חייבין עליו כרת, אך בד' הר"ן מבו' שלדעתו חייבין כרת על דם היוצא בשעת שחיטת הבהמה, וצ"ב טעם הפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בזה.

ולפ"ד בעה"מ נ' דאזלי לטעמייהו, דלר' יוחנן דתרי גופי נינהו, ולא חשיב הולד כשחוט בשחיטת אמו, ע"כ הוי הדם היוצא במיתתו דם הנפש, וחייבין עליו כרת, אך לר"ל דחד גופא נינהו, וחשיבה ולד כשחוט בשחיטת אמו, ע"כ לא חשיב הדם היוצא במיתתו כדם הנפש, שהרי כבר הוא שחוט, וע"כ אין חייבין עליו כרת, וז"ב.

ז] וארווחנא עוד לפ"ד בעה"מ, דהנה לעיל בסוגיין איתיבי' ר' יוחנן לר"ל, מדתניא עבר בנהר הוכשר, ולר"ל דאמר חד גופא הוא הא איתכשר בדמא דאמי', ומשני ר"ל, בשחיטה יבישתא ואליבא דר"ש, ופירש"י, ז"ל, בשחיטה יבישתא, עסקינן שלא יצא ממנה דם שאף אמו לא הוכשרה, ולהאי תנא שחיטה בלא דם לא מכשרה ודלא כר"ש.

ויש לדקדק, שהרי לכאו' הא דהך ברייתא לא אתיא כר"ש, הוא גם לדעת ר' יוחנן, וא"כ מ"ט הוצרך ר"ל להזכיר דאתיא דלא כר"ש, הרי הך מילתא הוא גם לדעת ר' יוחנן, שו"ר בלב ארי' שעמד בזה.

ולפ"ז בעה"מ נ' די"ל היטב בזה, דלדעת ר' יוחנן דתרי גופי נינהו י"ל דאתיא כר"ש, ואפ"ה ס"ל להך תנא דכל הא דשחיטה מכשרא, הוא רק בבהמה שנשחטה, אך עובר זה דלא חיילא בו שחיטה, לי"ב להכשר שחיטה, והנה אמנם משני ר' יוחנן לעיל, דהא דהוכשר העובר לדעת ר"מ, הוא בשחיטה, והרי דאף לדידי' חייל הכשר השחיטה על העובר, אך נ' דלדעתו י"ל דבזה גופא הוא דפליגי תנאי, אם כיון דהעובר ניתר בשחיטת אמו, אית בי' להכשר שחיטה, או דכיון דלא חיילא בי' השחיטה, לי"ב להכשר שחיטה, אך לדעת ר"ל דחד גופא נינהו, וחיילא השחיטה בהעובר, הרי ודאי דאית בי' הכשר שחיטה, ובע"כ דהא דתניא דהוא טעון הכשר, הוא דלא כר"ש, וז"ב.

ח] בסוגיין בעי ר"ח נולדו בדגים סימני טרפה מהו, תיבעי למ"ד טרפה חי' ותיבעי למ"ד טרפה אינה חי', תיבעי למ"ד טרפה חי' בהמה הוא דנפישא חיותה אבל דגים דלא נפישא חיותייהו לא וכו', ע"כ, ובפירש"י פירש דהאיבעיא היא לדעת ר"ע דס"ל דדגים מטמאין משעה שאין יכולין לחיות.

אמנם הנה לפי' התוס' בסוגיין מוכח דהאיבעיא היא לדעת רבנן, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פ"ב מטו"א ה"ו.

והנה לפ"ז הרי מהא דבעי ר"ח דאם נולד בהן סימני טריפה הרי הן מקבלין טומאה, הגם דלב"ה אינם מקבלין טומאה עד שימותו, הרי מבו' דלמ"ד דטריפה אינה חי' ה"ה חשובה כמתה, ולפ"ז הרי מבו' בפשוטו דלמ"ד דטריפה אינה חי', בהמה שנטרפה מקבלת טומאה.

ומצינו כן בד' ראבי"ה סימן אלף קל"ח, ז"ל, משמע לכאורה דטריפה חשובה כמתה לקבל טומאת אוכלין, ויש לשאול דבפרק העור והרוטב וכו' שחט בה אחד או רוב אחד אינה מטמאה טומאת אוכלין, ויש לומר דההוא כמ"ד טריפה חי', עכ"ל.

אמנם בל' הרמב"ם בהל' טו"א שם נ' להדיא לא כן, אלא בהמה אינה מקבלת טומאה עד שתמות, ורק בדגים הוא דמיבע"ל אם הן מקבלין טומאה בשנטרפו, והוא מוכח כן, שהרי הרמב"ם שם פ"ג ה"ד כתב דשחט בה א' או שנחרה אינה מטמאה טומאת אוכלין, והרי דאף דהויא טריפה ואינה חי', מ"מ אינה מטמאה טומאת אוכלין, וצ"ב דמ"ש מדגים שנטרפו, שאם אינם חיים וחשיבי כמתים, ה"ה מקבלין טומאה, ועי' קר"א שרמז להעיר בזה.

וצ"ל הטעם בזה, וכ"ה מבו' בס' תפא"י בסוגיין, דרק בדגים דלא בעו שחיטה, הוא דמודו רבנן דאם נטרפו וחשיבי כמתים ה"ה מקבלין טומאה, אך בבהמה דבעיא שחיטה, הרי דהגם שנטרפו, אינם מקבלין טומאה, ובהגה' מלא הרועים כתב לבאר הטעם בזה, דכ"ה דבהמה ששחטה והיא מפרכסת מטמאה טומאת אוכלין, והוא משום ששחיטתה היא דמשויא לה אוכל, ה"נ בדגים שאינם טעונין שחיטה, הרי דהגם שבעודם חיים אינם מקבלין טומאה, מ"מ כל שכבר נעשה המעשה הממיתם ומשוי להו אוכל, ה"ה מטמאין טומאת אוכלין.

ט] ועפי"ז נראה, דאף אם בן ח' חי חשיב כחי ואינו מקבל טומאת אוכלין, מ"מ בן ח' חי שניתר בשחיטת אמו, מקבל טומאת אוכלין, דהגם דלרבנן בן פקועה אינו מקב"ט משום שהוא חי, מ"מ הרי אם הוי טריפה ה"ה מקב"ט למ"ד דטריפה אינה חי', דכיון דניתר בשחיטת אמו, דמי לדגים דאם נטרפו וחשיבי כמתים, ה"ה מקבלין טומאה, וה"נ אם הוי בן ח' דלכו"ע אינו חי, ה"ה מקבל טומאה, וז"ב.

ובזה נתישב הא דתנן לעיל דע"ב. דהבשר מגע נבילה, ופירש"י שם דאיירי בעובר חי, וכ"ה מוכרח לדעת רב חסדא לעיל דע"ד. דמחלוקת בעובר חי, וצ"ע דא"כ מ"ט הוא מקבל טומאה, הרי קי"ל כרבנן דבן פקועה אינו מקב"ט, ולהנ"ל ניחא דבן פקועה בן ח' מודו כו"ע שהוא מקב"ט.

וכמדומה שזהו מש"כ הצל"ח שם דכיון דהוא בן ח' ה"ה מקב"ט, ואין כונתו דכל בן ח' מקב"ט אוכלין, אלא רק בבן פקועה שהוא בן ח', דלא מחסר שחיטה, וכמש"נ.