= ו - זורה בורר ומרקד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עג: הזורה הבורר - עד: והטוחן, קלח. משום מאי מתרינן - תני רמי, קלט: מתניתין - קמ. איתמר חרדל, קלד. ת"ר אין מסננין - ואין ממתקין, קמ. מתניתין, קיד: א"ר זירא - קטו. שלהי פירקא

י"א אלול ע"ט

דף מס' 1

**מלאכת זורה**

**ע"ג ב' -** **היינו זורה היינו בורה היינו מרקד,** בפירש"י לעיל ע"ג א' כתב דהחילוק בין מלאכות אלו הוא דזורה ברחת לרוח ובורר פסולת בידיו ומרקד בנפה, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי שם והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"נ בפי' ר"ח, וכ"כ האג"ט בורר סק"ה אות י' בדעת התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן, - אך בפירש"י לקמן ע"ה ב' ד"ה הרי הוא אורג כתב דהחילוק ביניהם הוא דזה בקשין וזה בצרורות וזה בקמח, וע"כ ל"ד לשובט דהוא בכלל מיסך ומדקדק דהוא בכלל אורג, והריטב"א הכא הביא לב' פירושי רש"י בזה, וכ"ה גם בפי' הר"ן לעיל במתניתין,[[1]](#footnote-2) - ועמש"כ האג"ט זורה סק"ג בביאור ד' רש"י, ומש"כ ע"ז בס' שלחן שלמה סו"ס שי"ט, ועמש"נ להלן בהערה ו' לפרש בד' רש"י.[[2]](#footnote-3)

והתורי"ד לקמן קל"ח א' הק' על פירש"י דהבורר הוא בידיו, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דביד לא יברור ואם בירר פטור אבל אסור, והרי דאין חיוב חטאת נוהג אלא בנפה וכברה, ומזה הוכיח דהחילוק בין מרקד לבורר הוא דהמרקד בקמח והבורר בחטים, ועד"ז צ"ע ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה פטור אבל אסור דעיקר ברירה בנפה וכברה אבל ביד ל"ד לבורר כלל.

המגן אבות במלאכת זורה כתב דמד' רש"י משמע קצת דזורה אינו רק בכלי, וכמו שפירש"י דזורה הוא ברחת, אך כל שזורה ביד אינו בכלל זורה, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת זורה, - והמגן אבות שם עמד ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דרקק והפריחתו הרוח חייב משום זורה, ונתבאר להלן, ומבו' דחיוב זורה הוא אף בלא כלי,[[3]](#footnote-4) וכ"ה בפי' ר"ח בסוגיין דאם נטל אדם בידו תבואה בתיבנא ובפסולת שיש בה וניפחה ברוח פיו ובירר חשוב הוא כזורה, וכ"כ הערוך בע' זר, והס' העתים בסו"ס רכ"ו, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין דעיקר מכוון רש"י הוא דזורה הוא ברוח ובורר הוא ביד, וכ"כ האג"ט זורה ס"ה, ועיי"ש ובסק"ז שכתב דכשעושה כן ביד אי"ז אלא תולדה, (וכ"ה בס' העתים שם דהמנפח בפיו הוא תולדת זורה).

בירושלמי בפירקין אמרו דרקק והפריחתו הרוח חייב משום זורה, והביאוהו הרוקח בסימן ס"ב והאו"ז בסימן נ"ט ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קל"ד, והמהרי"ל בהל' שבת, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ט סי"ז, והמג"א בסימן תמ"ו סק"ב בתו"ד.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם ועוד מקמאי שלא הביאו לדין זה, דהוא משום דס"ל דתלמודא דידן פליג ע"ז, דמהא דפריך היינו זורה היינו בורר היינו מרקד, משמע דעיקר מלאכת זורה כעין בורר, דהרוח מוליך ומפריד פסולת מהאוכל, אבל היכא דכולו פסולת ואינו מברר זה מזה רק דמחלקו לחלקים דקים אי"ז בכלל זורה, וכתב דכ"ה גם משמעות הגמ' בב"ק ס' א', וכ"כ האג"ט זורה סק"א אות ד',[[4]](#footnote-5) ועמש"כ בזה האבי עזרי בפ"ח משבת הי"א.

והביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ז הסכים למש"כ בס' אלפי מנשה דמכוון הירושלמי הוא במעביר ד' אמות ברה"ר ע"י הרוח, ומה שאמרו דחייב משום זורה, היינו דכ"ה דבזורה אף דהרוח מסייעתו חייב, ה"נ ברוקק דהעברתו ע"י הרוח חייב, ונתחדש בזה דהא דזורה ורוח מסייעתו חייב, אי"ז דין מסוים במלאכת זורה, אלא הוא אף בשאר מלאכות, (ועמש"כ ע"ז האבי עזרי שם), ויתבאר בעזה"י במקומו.[[5]](#footnote-6)

הגרע"א שם כתב עוד, דלפ"מ דקי"ל דאין דישה אלא בגידו"ק ה"נ אין זורה אלא בגידו"ק, והירושלמי דמחייב בזה, הוא או כר' יהודה דיש דישה שלא בגידו"ק וה"ה זורה, או כמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דבע"ח חשיבי כגידו"ק, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דהביא הרמ"א לדין זה, אף דאנן קי"ל דאין דישה אלא בגידו"ק, וגם קי"ל דבע"ח לא חשיבי כגידו"ק,[[6]](#footnote-7) וגם הנשמת אדם בכלל ט"ו סק"א והבית מאיר בסימן שי"ט עמדו בזה, עיי"ש, ועמש"נ להלן דמלאכת בורר היא אף שלא בגידו"ק.

\*השביתת השבת זורה סקי"ג הק' במה שאמרו בהא דתניא בביצה י"ב ב' דהמולל מלילות מער"ש למחר מנפח מיד ליד ואוכל, ושם י"ד א' מפרשינן דהיינו בידו אחת ובכל כחו, דלמש"כ בפי' ר"ח דכשמנפח בפיו הו"ל בכלל מלאכת זורה, היאך הותר לנפח המלילות, דכיון דמנפח פסולת מתוך אוכל, אין להתיר בזה אף לאלתר, וכתב דצ"ל דהתם אינו מנפח ברוח פיו, אלא ע"י ניעור ידו, - ועיי"ש שתמה על מש"כ הערוך בע' נף דמנפה מיד ליד י"א דהיינו דמנפה בפיו שילך הקליפה, ומ"ט שרי הרי הו"ל בכלל זורה.

אמנם הנה מצינו בס' העתים סו"ס רכ"ו וכנראה דהוא ד' ר"ה גאון, שפירש לדין ברירה לאלתר דשריא, וכתב ע"ז, ולענין מנפח שהיא מתולדת זורה אמרינן נמי תנן המקלף שעורים וכו' מנפח בידו אחת ובכל כחו, ולכאו' מכוון דבריו, דאף דהוא תולדת זורה, מ"מ כיון שעושה כן לצורך לאלתר שרי, - והיינו דאף דזורה ברחת לא הותר אף לצורך לאלתר, מ"מ זורה ברוח פיו, דמי לברירה בידו לצורך לאלתר דשרי, ואף דהוא פסולת מתוך אוכל, צ"ל כמש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין דהא דשרי לנפח אף דהוא פסולת מתוך אוכל, הוא משום דמשני, (ובס' המכריע סימן כ"ג הוכיח מזה דבברירה לאלתר שרי אף כשבורר פסולת מתוך אוכל).

**כל מילתא דהויא במשכן אע"ג דאיכא דדמיא לה חשיב לה,** התוס' כתבו דהא דלא חשיב מנפץ אע"ג שבמשכן היו מנפצין פשתן, הוא משום דהיינו דש ממש אלא שזה בתבואה וזה בפשתן, אבל זורה ובורר ומרקד הם ג' דברים, והתוס' הרא"ש הוסיף דהא דהם ג' דברים, הוא משום דאין האחד יכול לברור מה שחבירו בורר, - והאג"ט בורר סק"ה אות י' כתב לפרש לד' התוס', דעיקר החילוק בין זורה ובורר ומרקד הוא דזורה הוא ברוח ובורר הוא ביד ומרקד הוא בכלי, וע"כ ל"ד לדש בתבואה ומנפץ בפשתן, דאין חילוק רק בנפעל, ומשא"כ בזורה ובורר ומרקד שהם פעולות חלוקות, ולמש"כ התוס' הרא"ש היינו רק משום דאין אחד מפעולות אלו יכול לברור מה שחבירו בורר.

ובחי' הגרע"א לקמן ע"ה ב' הק' דלמש"כ רש"י שם דהחילוק בין זורה ובורר ומרקד הוא דזה בקשין וזה בצרורות וזה בקמח, תיקשי דמ"ש מדש ומנפץ ומנפט דכולן מלאכה אחת הן, אף דזה בתבואה וזה בפשתן וזה בצמר גפן.

אמנם הנה הריטב"א לעיל במתניתין כתב דהא דזורה ובורר ומרקד הוו ג' אבות, ול"ד לנוטע וזורע ומבריך ומרכיב שהם כולם מלאכה אחת, הוא משום דהכא שלשתן צריכין בדבר אחד בזאח"ז, משא"כ בהנהו דהיכא דאיתי' להאי ליתי' להאי וכל אב לענינו לפי מה שהוא, והשנויים מחמת שנויי הפרטים שבו, אבל כולם ענין אחד נטיעה וזריעה, וכ"כ השיטה להר"נ לעיל ע"ג ב' בשם הרא"ה, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן לעיל במתניתין, ולפ"ז מתפרש הא דשאני זורה ובורר ומרקד דהם ג' אבות, מדש ומנפץ ומנפט דמלאכה אחת הן, וי"ל כן גם בדעת רש"י.[[7]](#footnote-8)

**וליחשב נמי כותש וכו',** דין כותש מקומו הוא במלאכת דש, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**מלאכת בורר**

הבעה"מ בר"פ האורג כתב דכל ל"ט מלאכות שהיו במשכן כולן הי' בהן צורך לגופן, חוץ מן הזורה והבורר שהוא זורה המוץ מן הגורן ובורר הצרורות מן הכרי וזהו הוא עיקר מלאכתן לדחות המוץ והצרורות, והרמב"ן לקמן ק"ו א' כתב דזורה ובורר הוי מלאכה הצריכה לגופה, ומדמה לה לנוטל צפרניו ושערו דחשיב מלאכה לגופה, אף דא"צ לגוף הצפרנים והשער, משום שהכל דבר אחד, והנטילה היא עצמה המלאכה.

ומבו' מדבריהם דעיקר מלאכת בורר היא בנטילת דבר מן התערובת, ומה"ט ס"ל להבעה"מ דהו"ל משאצל"ג, כיון דבזורה ובורר הוא נוטל את הפסולת מן התערובת, ואינו צריך לפסולת אלא הוא צריך לתיקון האוכל,[[8]](#footnote-9) והרמב"ן ס"ל דכיון דהמלאכה היא בנטילה, ע"כ אף אם הצורך הוא בדבר הנשאר, חשיב כצריכה לגופה, דומיא דנוטל צפרניו ושערו דחשיב צריכה לגופה, משום דהמלאכה היא בנטילה.[[9]](#footnote-10)

אך ממש"כ התוס' בסוגיין דעיקר הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת, ונתבאר להלן, נראה דס"ל דעיקר מלאכת ברירה היא בתיקון האוכל המעורב, וע"כ לא שייכא ברירה אלא באוכל המעורב בפסולת דהוא נתקן בברירתו מן הפסולת, ולפ"ז הוי כל ברירה מלאכה הצריכה לגופה, דהמלאכה היא בתיקון האוכל המעורב ע"י הברירה, ותיקון זה הו"ל צריכה לגופה, וכמש"כ כן הישועות יעקב בסימן שי"ט סק"א והביאו הביאוה"ל שם ס"ג.[[10]](#footnote-11)

**שיעור מלאכת בורר**

בפירש"י לעיל ע"ג א' כתב דשיעור מלאכת בורר הוא בכגרוגרת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת הי"א, והמנ"ח במוסך השבת זורה סק"ד נסתפק אם סגי במה שיש בהאוכל והפסולת יחד כגרוגרת, או בעינן שישאר אחר הוצאת הפסולת כגרוגרת,[[11]](#footnote-12) וכתב דמסתבר דבעינן שישאר באוכל כגרוגרת, דכיון דבאוכלין הוה חשוב כגרוגרת, בעינן שיהא האוכל עצמו כגרוגרת, וכ"כ שם במלאכת בורר סק"ה, וכן משמע בד' הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סוסקי"ג, והיינו דאף אם מלאכת בורר הוא בנטילת הפסולת מן התערובת, מ"מ כיון דהתיקון דהמלאכה הוא בתיקון האוכל, בעינן שיהא בהאוכל כגרוגרת.[[12]](#footnote-13)

והישועות יעקב בסימן שי"ט סק"א כתב דלמש"כ שם דמלאכת בורר אינה בנטילת הפסולת מן התערובת אלא בתיקון האוכל, ע"כ שיעור גרוגרת הוא דבין הכל יהא כגרוגרת, וצ"ב.

**ברירה שלא בגידו"ק**

הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד כתב דהמשמר מים במשמרת שלהן חייב, ומבו' דיש ברירה אף שלא בגידו"ק, והוכיח כן בחי' הר"מ קזיס לעיל ע"ג ב', וכ"נ בד' הראשונים לקמן קל"ט ב', וכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן נ"ז שכתב בברירת דגים דיש לחוש בזה לברירה דאורייתא, אף דבסימן נ"ו התיר בטחינה גם משום שאינה אלא בגידו"ק,[[13]](#footnote-14) וכ"נ מד' הפוסקים, שלא מצינו בשום מקום שהזכירו להקל בברירה בדברים שאינם גידו"ק,[[14]](#footnote-15) וצ"ל דאף שכתבו הגרע"א ודעימי' דמלאכת זורה אינה אלא בגידו"ק, ונתבאר לעיל, מ"מ מלאכת בורר היא אף שלא בגידו"ק.[[15]](#footnote-16)

**ברירה בב' מיני אוכלין**

**היו לפניו מיני אוכלין,** בפירש"י גריס היו לפניו מיני אוכלין, ובחי' הריטב"א כתב דהוא משום דהכא בבורר אוכל מתוך פסולת הוא כדאיתא לקמן, ולא בבורר אוכל מתוך אוכל.

וגירסת ר"ח היו לפניו ב' מיני אוכלין, וכ"כ התוס', וכתבו דבב' מיני אוכלין "שייכא ברירה" שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שחפץ לאכול, דאותו שאינו חפץ לאכול חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול, וכ"כ התוס' הרא"ש, ומבו' בדבריהם כמש"כ הראש יוסף דעיקר הא דשייכא ברירה בב' מיני אוכלין, הוא משום דאותו שאינו חפץ לאכול חשיב כפסולת, ואלמלי כן ל"ה שייכא בזה ברירה כלל, - וכ"ה מבו' גם בד' הטור בסימן שי"ט שכתב דהיו לפניו ב' מיני אוכלים אותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת ואסור לבררו,[[16]](#footnote-17) וכ"ה להדיא בד' הב"י שם.[[17]](#footnote-18)

אך בד' הריטב"א משמע דלעיקר הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין, ל"ב להא דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, ולא הוצרך לזה רק לפרש למה שאמרו דבורר אוכל מתוך פסולת, והיינו דאף אם חשבינן להו כאוכל, מ"מ שייך בזה ברירה בברירת מין אחד מחבירו,[[18]](#footnote-19) וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב,[[19]](#footnote-20) והמ"מ בפ"א משביתת עשור ה"ג.

הראש יוסף כתב דלדעת התוס' דאיסור ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דחשיבי כאוכל ופסולת, הרי דכל שאינו רוצה לאכול עכשיו כלום ובורר ב' מינים קודם סעודת שחרית על סעודת מנחה, ויאכל במנחה הוא מין אחד ובני ביתו מין אחר, אין כאן בורר, דבכה"ג אין כאן אוכל ופסולת, וכן צידד הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סק"ב להתיר בזה עפי"ד התוס'.

אך הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה היו לפניו כתב דבל' הרמב"ם מבו' דהברירה היא מה שבורר מין אחד מחבירו ועי"ז הוי כל מין בפנ"ע, ואי"ז מכח דאותו שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת, וע"כ אף אם בורר להניח שניהם לאחר זמן חייב, - וכ"כ הראש יוסף לדקדק מל' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ג ומל' השו"ע בסימן שי"ט ס"ג לחייב בכה"ג,[[20]](#footnote-21) וכתב דהוא משום דס"ל דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין אף בלא הא דחשיבי כאוכל ופסולת.

הפמ"ג שם נסתפק בבורר ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כדי לאכול שניהם באותה סעודה, אם הוא חייב, או דאינו חייב בברירה בנפה וכברה אלא באוכל ופסולת ולא בב' מיני אוכלין, וזה כדעת התוס' ודעימייהו דטעם האיסור בברירת ב' מיני אוכלין הוא משום דחשיבי כאוכל ופסולת, וע"כ בכה"ג שאוכל שניהם באותה סעודה דליכא אוכל ופסולת, ל"ש ברירה כלל,[[21]](#footnote-22) וצ"ב במה שנסתפק בזה, ומ"ש ממה שצידד לעיל מינה להתיר לברור ב' מיני אוכלין לאחר זמן, והיינו משום דכל דליכא אוכל ופסולת לא שייכא ברירה, ומה"ט יש להתיר לברור ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כדי לאכול שניהם באותה סעודה, משום דליכא אוכל ופסולת,[[22]](#footnote-23) - ובמש"ז שם סקי"ב כתב לדון להתיר לברור ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כדי לאכול שניהם לאחר זמן,[[23]](#footnote-24) וזה גם מכח ה"ט דבכה"ג ליכא אוכל ופסולת, ול"ש בזה ברירה כלל, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין בתו"ד.

אך הביאוה"ל שם ס"א ד"ה ובורר כתב דמל' הרמב"ם משמע דעיקר החיוב הוא משום דבורר מין ממין, וע"כ אף בכה"ג שרוצה לאכול שניהם באותה סעודה ואין כאן אוכל ופסולת אם ברר בנפה וכברה חייב.

\*ההשלמה בסוגיין דלגירסת הרי"ף היו לפניו ב' מיני אוכלין, איירי כשהאוכל האחד ראוי לאכלו כשהוא חי והאחד אינו ראוי לאכילה אלא לאחר שבישלו, והו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת, ונתחדש בדבריו דכל שב' המינים ראויים לאכילה, לא חשבינן לה כאוכל ופסולת, ודלא כמש"כ התוס' ודעימייהו דאותו שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת, ויש להסתפק אם היינו דבכה"ג ליכא בזה לאיסור ברירה כלל, וכדעת התוס' ודעימייהו דעיקר איסור ברירה היא באוכל ופסולת, או דאף בכה"ג איכא לאיסור ברירה, וכדעת הריטב"א ודעימי' דאיסור ברירה אינו אף בברירת מין אחד מחבירו, ואך דליכא בזה לדינא דסוגיין דמפלגינן בין בורר אוכל מתוך פסולת לבורר פסולת מתוך אוכל.

ט"ו אלול ע"ט

דף מס' 2

**ע"ד א' -** **בורר ואוכל לבו ביום,** בד' התוס' בד"ה והתניא מבו' דלעולא הוי בו ביום כמו לאלתר, ומשמע דהתירא דבו ביום הוא דומיא דהתירא דברירה לאלתר לדידן דהוא משום דאי"ז דרך ברירה אלא דרך אכילה, - אך הריטב"א כתב דלעולא מותרת ברירה לבו ביום אפי' בנפה וכברה, דקסבר שאין שם ברירה כל שהוא לבו ביום, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סק"א בדעת הט"ז שם, דלעולא מותר לברור לבו ביום אף בכלי.[[24]](#footnote-25)

\***וכי מותר לאפות לבו ביום,** בפירש"י כתב דה"נ אב מלאכה היא כיון דאמרת ולמחר חייב חטאת, ובחי' הב"ח הק' דמ"ט הוצרך להוכיח דאב מלאכה היא מהא דאמר דלמחר חייב חטאת, הרי מתניתין דהיא דבורר הוא אב מלאכה, כותב די"ל דאי ממתניתין הו"מ למידחי דל"ד לאופה ומבשל לבו ביום דחייב, משום דברירה ל"ה מלאכה אלא בבורר לאוצר, אך בבורר לאכילה אי"ז מלאכה כלל, וע"כ לא פריך אלא מכח הא דקאמר דלמחר חייב חטאת, והרי דבורר לאכילה נמי הוי מלאכה חשובה, וא"כ אף לבו ביום חייב דומיא דאופה ומבשל.

**בורר ומניח פחות מכשיעור,** התוס' בד"ה וכי מותר כתבו דטעם ההיתר בזה הוא משום דפחות מכשיעור הוא דרך אכילה, - והרמב"ן והר"ן כתבו דהוא משום דאין דרך ברירה בכך, אלא הו"ל כאוכל ומצא פסולת בחתיכה שהוא אוכל ומפריש פסולת מתוך אוכל, דמותר,[[25]](#footnote-26) ורב יוסף דפריך ע"ז דוכי מותר לאפות פחות מכשיעור, ס"ל דהו"ל דרך ברירה, שכל בורר קימעא קימעא הוא בורר עד שמצטרף לחשבון גדול, - והריטב"א כתב דהוא משום דכל פחות מכשיעור אין עליו שם ברירה כלל אלא כמכשיר ומתקן אכילתו, ואף בנפה וכברה שרי, ועיי"ש שכתב דכל הא דשרינן, הוא כשבורר לבו ביום כי חס לתיקון שבת.[[26]](#footnote-27) - והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהוא משום דפחות מכשיעור אין דרך לברור, וע"כ אין בכך כלום ולא איקרי בורר.

**ברירת פסולת מאוכל בשעת אכילה**

בתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג כתב המהר"י אבואלעפייא, דבשעת אכילה ממש מותר לברור אף פסולת מתוך האוכל דאין דרך ברירה במי שעומד ואוכל ומעכבו הפסולת מלאכול,[[27]](#footnote-28) והמהריט"ץ שם נחלק ע"ז וכתב דאף בכה"ג הו"ל ברירה, והברכ"י בסימן שי"ט אות ה' כתב דכ"ה סתימת הפוסקים דפסולת מתוך אוכל לעולם חייב ואף בשעת אכילה.

והביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה הבורר כתב דמד' הרמב"ן והר"ן הכא מבו' כד' המהר"י אבואלעפייא דכל שבעת האכילה עצמה בורר פסולת מתוך האוכל שרי, דאי"ז דרך ברירה, - ובתשו' פני הארי החי סימן ל"ט השיב להמ"ב, דד' הרמב"ן קיימי רק כשכבר אכל מן החתיכה ובאמצע אכילתו מצא פסולת בהחתיכה, ובכה"ג הוא דשרי להסיר את הפסולת, דכיון דכבר עסוק הוא באכילה לא מיקרי זה מלאכה, אך כל שבא לאכול ובורר פסולת מתוך האוכל, הו"ל ברירה גמורה, ועיי"ש שהוכיח כן, - והחזו"א בסימן נ"ד סק"א כתב דדברי הרמב"ן והר"ן קיימי כשמוציא מפיו הצרור שבחתיכה, אך כל שאוחז החתיכה בידו קודם שנתנו לפיו אסור לברור פסולת מתוך האוכל, דלא מצינו חילוק בין לאלתר של רגע לאלתר של שעה.

בתשו' הרא"ש כלל כ"ב ס"ט כתב דמים שיש בהם תולעים מותר לשתותן בשבת ע"י מפה, דל"ש בורר ומשמר אלא במתקן הענין קודם אכילה או שתי' שיהא ראוי לאכילה או לשתי' דזהו דרך מלאכה, אבל אם בשעת שתי' מעכב הפסולת שלא יכנס לתוך פיו אי"ז מעין מלאכה ומותר, והובא בשו"ע סימן שי"ט סט"ז, והאחרונים נחלקו בביאור הך דינא, **א** בתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג ד"ה הכלל העולה פירש בד' הרא"ש דהא דלי"ב משום ברירה הוא משום דשתי' וברירה באין כאחד, וכ"נ בד' הט"ז בסימן ש"כ ס"ב, עיי"ש, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מד' הרא"ש דלא הותר לברור פסולת מתוך אוכל קודם האכילה אף דהוא בשעת האכילה, ורק היכא דשתי' וברירה באין כאחד שרי, ובתשו' המהר"י אבואלעפייא שם ד"ה עוד כתב כ"ת הכלל כתב לדחות, דדברי הרא"ש קיימי בבורר ע"י מפה דהוא ברירה בכלי ובכה"ג לא הותר לברור אף בשעת אכילה, אך בבורר ביד מותר לברור בשעת אכילה אף פסולת מתוך אוכל.

**ב** בתשו' קול גדול להמהר"ם חביב סימן נ' פירש דמכוון הרא"ש הוא דבשעת אכילה ל"ש ברירה, אף כשבורר קודם שנותן לפיו,[[28]](#footnote-29) והתיר עפי"ז לברור העצמות מן הבשר והדגים בשעה שהוא אוכל, עיי"ש, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"א סק"ל,[[29]](#footnote-30) וכ"ג גם בדבריו בסימן שי"ט סוסקט"ו.

**ג** הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה הבורר כתב דטעמא דהרא"ש הוא משום דל"ש שם ברירה במה שמעכב ע"י פיו,[[30]](#footnote-31) וכתב ללמוד לפ"ז מדבריו דשייך ברירה אף בשעת שתי', ודלא כמש"כ הרמב"ן והר"ן דבשעת אכילה אי"ז דרך ברירה.[[31]](#footnote-32)

**וכי מותר לאפות פחות מכשיעור,** בפירש"י כתב דאף דאינו חייב חטאת, איסורא מיהא איכא דח"ש אסור מן התורה,[[32]](#footnote-33) וכ"כ הריטב"א והמאירי ובפסקי מהרי"ח והובא בהג"א סימן י"א, וכ"כ הראבי"ה בסימן רכ"ד, וכתב לפ"ז דה"נ הוצאה פחות מכשיעור אסורה מה"ת, והאו"ז בסימן נ"ט, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ריש חלק י"ד, דכל שיעורי המלאכות אינם אלא לחיוב חטאת, ואף פחות מכשיעור אסור מדאורייתא, וכן נקטו המל"מ בפי"ח משבת ה"א, והמג"א בסימן ש"מ סק"ב, והחיי אדם בכלל י"ט ס"א ובנשמ"א שם סק"א, והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א (ד"ה על ב' שערות) ובסימן שכ"א סי"ד (ד"ה שמא).

אך בד' הרמב"ן והר"ן והשיטה להר"נ בשם הרא"ה לקמן צ"ד ב' מבו' דהוצאה פחות מכשיעור אינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין א', וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ט, שדימה הוציא פחות מכשיעור לעקר ולא הניח או הניח ולא עקר, וגם כתב שם פ"א ה"ג דכל מקום שנאמר שהעושה אותו פטור, הוי איסורו מדברי סופרים,[[33]](#footnote-34) ובס' קובץ שם כתב דהוא משום דבשאר איסורי תורה לא נאסר ח"ש, וכמש"כ החכ"צ בסימן פ"ו, והקרית ספר בפי"ח משבת כתב דממעטינן לה מקרא דבעשותה.[[34]](#footnote-35)

**ברירה ביד ובקנון ותמחוי**

**בורר ואוכל ביד,** בפירש"י כתב דהוא משום דביד ל"ד לבורר כלל,[[35]](#footnote-36) והרי"ד בס' המכריע סימן כ"ג כתב דהיינו דהוי שינוי גמור וע"כ ה"ז מותר לכתחילה, ול"ד לקנון ותמחוי דאי"ז אלא שינוי קצת, וע"כ הוא פטור אבל אסור, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דכשבורר לאחר זמן אף ביד חייב, ונתבאר להלן, דכ"כ בפסקיו לקמן בע"ב.[[36]](#footnote-37)

אך הריטב"א כתב דכיון דהוא בורר לאכול לשעתו והוא בידו לא חשיבא ברירה כלל, ולכאו' היינו דהתירא דברירה בידו, אי"ז משום דהוא שינוי, אלא היינו דבכה"ג חזינן לה כדרך אכילה, וכ"כ בפי' קדמון בפ"ח משבת הי"ב דכל שבירר בידו לאכול לאלתר גילה דעתו שאין כוונתו לעשות מלאכת הבורר אלא לאכול בלבד, וכ"כ הלבוש בסימן שי"ט ס"א, וכ"כ המג"א בסימן ש"כ סק"ז,[[37]](#footnote-38) והמ"ב בפתיחה לסימן שי"ט, וכ"ה מבו' גם בדבריו בביאוה"ל סימן שכ"א סי"ב (ד"ה מידי דהוה), עיי"ש,[[38]](#footnote-39) וכ"כ האג"ט טוחן סק"ל אות ג'.[[39]](#footnote-40)

התורי"ד לקמן קל"ח א' הק' על מש"כ בפירש"י לעיל במתניתין דבורר הוא שבורר פסולת בידיו, ממה שאמרו הכא דאין חיוב חטאת נוהג אלא בנפה וכברה,[[40]](#footnote-41) - והאג"ט בורר סק"א אות ח' ט' כתב בדעת רש"י, דאף דעיקר דרך ברירה היא ביד, היינו כשבורר פסולת מתוך אוכל, אך כשבורר אוכל מתוך פסולת הוי שינוי, דדרך ברירה ביד היא פסולת מתוך אוכל.

**בקנון ובתמחוי לא יברור ואם בירר פטור אבל אסור,** בפירש"י כתב דהא דאינו חייב חטאת הוא משום דכלאח"י הוא דעיקר ברירה בנפה ובכברה, ובד' הרמב"ן בד"ה והא דאמר רב יוסף מבו' דכל הא דהבורר בקנוי ותמחוי אינו חייב, הוא כשבורר לאלתר, אך כל שבורר לאחר זמן ה"ה חייב, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בד"ה היו לפניו, וכ"כ השיטה להר"נ בשם י"מ, וכ"נ בד' הריטב"א בד"ה אמרוה קמי' דרבא ובד' המכריע בסימן כ"ג ובד' המ"מ בפ"ח משבת הי"ב, וכ"כ הרד"ע בפ"ח משבת הי"ב בדעת הרמב"ם שם, וכ"ה המער"ק שם הי"ג בדעתו, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ט סק"ט, ובדבריו בביאוה"ל סימן תק"י ס"ב (ד"ה אם רוצה) מבו' דהוא משום דאי"ז שינוי גמור.

אך האג"ט בורר סק"א אות ב' ומרקד סק"ה אות ו' בהג"ה דקדק מל' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב דהבורר בקנון ותמחוי פטור אף כשבורר לאחר זמן,[[41]](#footnote-42) ורק בברירה ביד התנה שתהא הברירה לאלתר, וכן נקטו בחי' הר"מ קזיס בסוגיין ובראש יוסף ביצה י"ד ב' דברירה בקנון ותמחוי הו"ל כלאחר יד, ואף כשבורר לאחר זמן אינו חייב,[[42]](#footnote-43) - וההשלמה והמאורות בסוגיין הביאו ב' דעות בזה, עיי"ש.

בפירש"י כתב דהא דברירה בקנון ותמחוי אסורה מדרבנן הוא משום דדמי לברירה, והרמב"ם בפכ"א משבת הי"ז כתב דהוא גזירה שמא ינפה בנפה וכברה שהוא חייב.[[43]](#footnote-44)

בפירש"י כתב דדרך הברירה בקנון הוא שנותן בו קטנית במקום הרחב ומנענעו והקטנית מגלגלת ויורד דרך פיו הקצר והפסולת נשאר בכלי, ומבו' דבכה"ג חשיב כברירת אוכל מתוך פסולת, שהרי לדעת רוב קמאי הבורר פסולת מתוך אוכל חייב אף כשבורר בידו לאלתר, וכ"ש כשבורר בקנון ותמחוי, וכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**אוכל מתוך פסולת**

**בורר ואוכל אוכל מתוך הפסולת,** ביסוד ההיתר דברירת אוכל מתוך פסולת נחלקו הראשונים, בפירש"י כתב דהוא משום דלא דרך ברירה היא, וכ"כ התוס' בד"ה בורר ואוכל, ועד"ז כתב הר"ן דהא דפסולת מתוך אוכל חייב אף לאלתר, הוא משום דהוא עיקר בורר, ומבו' דהתירא דאוכל מתוך פסולת הוא משום דאי"ז עיקר דרך ברירה, - והרי"ד בס' המכריע סימן כ"ג כתב דהתירא דאוכל מתוך פסולת הוא משום דהוי שינוי,[[44]](#footnote-45) וכתב לפ"ז דאף כשבורר לאחר זמן אוכל מתוך פסולת פטור, ואף כשבורר בנפה וכברה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ו ט"ז.

אך הרמב"ן כתב דאף ברירת אוכל מתוך פסולת הויא דרך ברירה, והא דשאני ברירת אוכל מתוך פסולת מברירת פסולת מתוך אוכל, הוא משום דכל שבורר פסולת מתוך אוכל הו"ל כבורר לאוצר שהרי אין דעתו לאכול מה שבירר, וע"כ הוא חייב,[[45]](#footnote-46) ועד"ז כתב הריטב"א.[[46]](#footnote-47)

נחלקו הראשונים בדין הברירה בב' מיני אוכלין אם צריך לברור את המין שבא לאכול, ותליא בפלוגתייהו בטעם הא דשאני אוכל מתוך פסולת מפסולת מתוך אוכל, **א** לגירסת התוס' דאיירי הכא בב' מיני אוכלין, מבו' דאף בב' מיני אוכלין לא הותר אלא לברור את אותו המין שחפץ לאכול, דהוא דחשיב כאוכל, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', וכ"כ התרוה"ד בסימן נ"ז, וכ"ה מבו' בל' הרמ"א בסימן שי"ט ס"ג, וכ"כ הט"ז שם סוסק"ב והמג"א שם סק"ד.

**ב** בל' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב י"ג משמע דבב' מיני אוכלין מותר לברור כדי לאכול אחד מהן לאלתר, ואף אם אין דעתו לאכול מה שבירר אלא את המין השני, ורק בבורר פסולת מתוך האוכל הוא דאפי' אם בירר לאכול לאלתר חייב, וכן משמע בל' הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ הקרית ספר שם, וכ"כ המגילת ספר לאוין ס"ה והראש יוסף והגרא"מ הורוויץ בסוגיין בדעת הרמב"ם,[[47]](#footnote-48) ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ג ד"ה ומניח השני, - וזה מתישב היטב למש"כ הראש יוסף בסוגיין בדעת הרמב"ם דהא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין, אי"ז מכח הא דאותו שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת.

**ג** הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ז כתב דבב' מיני אוכלין לעולם חשיב כברירת פסולת מתוך אוכל, עיי"ש, - והיינו משום דס"ל דבב' מיני אוכלין לא חשיב המין שאינו רוצה לאכול כפסולת, וכמש"כ הראש יוסף בדעת הרמב"ם, וע"כ לעולם הוי זה דרך ברירה, וזה לטעמי' דהתירא דפסולת מתוך אוכל הוא משום דהוי זה שינוי, וע"כ בב' מיני אוכלין דליכא אוכל ופסולת, אי"ז שינוי.

**ד** לדעת הרמב"ן והריטב"א דהא דשאני אוכל מתוך פסולת מפסולת מתוך אוכל, הוא משום דלא הותר לברור אלא כשדעתו לאכול מה שבירר, הרי ודאי דה"נ הוא בברירה בב' מיני אוכלין, דלא הותר לברור אלא את אותו המין שרוצה לאכול, אף אי נימא דלא חשבינן להמין שאינו רוצה לאכול כפסולת.

התוס' הק' ממה שאמרו לקמן קל"ח א' דמה דרכו של בורר נוטל אוכל ומניח פסולת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהתם איירי בפסולת מרובה על האוכל, ובכה"ג הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה, ובד' הקרית מלך רב בפ"ח משבת הי"ב ד"ה ודע דהא והנשמת אדם בכלל ט"ז סק"א מבו' דהוא משום דהוא דמה שהוא קל יותר לברור הוי דרך ברירה, וע"כ כל שהפסולת מרובה ואיכא טירחא טפי בברירת הפסולת, הוי דרך ברירה לברור את האוכל.

אך בד' החת"ס בסוגיין מבו' שפירש דאי"ז מכח ה"ט,[[48]](#footnote-49) וכ"נ גם בד' התוס' בביצה י"ד ב' ד"ה הבורר קטניות,[[49]](#footnote-50) וצ"ל דהיינו דדרך מלאכת ברירה, היא ליטול את המין המועט שהוא הטפל בתערובת, ולהניח את המין המרובה שהוא העיקר בתערובת,[[50]](#footnote-51) וכ"ה מוכח ממש"כ הרמב"ן לקמן קמ"ד ב' והריב"ש בסימן קכ"א בשם ר"ת, דאיסור חליבה בשבת הוא משום בורר, דהואיל ובהמה בשבת אינה ראוי' לאכילה הו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת ופסולת נפיש דהיינו הבהמה, (והוצרכו לזה לפרש טעם הא דאסרינן בזה אף דבורר אוכל מתוך פסולת, וכמש"כ הנשמת אדם בכלל י"ד סק"ג), והרי דאף דאם הי' החלב נפיש, הי' מותר לחלוב, אף דודאי דהדרך הוא לחלוב את הבהמה להוציא חלבה.

**ב** הרמב"ן כתב דמכוון הגמ' שם דמלאכת בורר היא אף בבורר אוכל מתוך פסולת, דהבורר אוכל מתוך פסולת בנפה וכברה חייב, וע"כ יש לחייב במשמר משום בורר, כיון דאיכא בורר דדמי' לי', וכ"כ הר"ן, וכ"כ השיטה להר"נ בשם י"מ.

**ג** הריטב"א כתב דמה שאמרו שם דדרכו של בורר אוכל מתוך פסולת, הוא משום דכל שבורר לאחר זמן אף אוכל מתוך פסולת חשיב בורר, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה.

**ד** הריטב"א כתב דיש שתירצו דהתם ל"ד נוטל אוכל, אלא לומר שמפריש האוכל מתוך הפסולת שנוטל הפסולת ממנו, וכ"כ התוס' בביצה י"ד ב' בתי' קמא, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד לקמן קל"ח א', וזה ניחא לפירש"י לקמן שם, דאין מכוון הגמ' דמה"ט דמי משמר לבורר ולא למרקד, אלא מכוון הגמ' דדמי אף לבורר שהוא להפריש הפסולת מן האוכל, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[51]](#footnote-52)

**ה** האו"ז בסימן נ"ט כתב דהתם ה"פ, מה דרכו של בורר שאינו יכול ליקח מן המשקה כלל שהרי מעורב בשמרים, אלא נוטל את האוכל דהיינו השמרים לחוץ, שהרי כשהוא מסנן נוטל את השמרים במסננת, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן, וצ"ב.

י"ז אלול ע"ט

דף מס' 3

**ברירה לאלתר**

**ע"ד א' -** **בורר ואוכל לאלתר בורר ומניח לאלתר,** בטעם ההיתר בזה פירש"י דהוא משום דאי"ז דרך בוררין, ובפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דאי"ז דרך בוררין לאוצר להצניע.

ובפי' ר"ח בשלהי סוגיין כתב דטעם ההיתר בזה, הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והאי לאו מלאכת מחשבת היא, דלא קא מכוון במלאכה אלא לאכילה בלבד,[[52]](#footnote-53) ועמש"כ ע"ז האג"ט בורר סקי"ד אות ג', - ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דכיון דרוב מיני מאכל צריכין ברירה בשעת אכילה ודרך אכילתה לאכלן ע"י ברירה שא"א שלא יהא בהן פסולת כ"ד, לפיכך ברירה דבשעת אכילה אינה מעין מלאכה אלא תיקון לאכילה בעלמא,[[53]](#footnote-54) ועד"ז כתב המאירי דאי"ז אלא כפוצע את האגוזים ואוכל מה שבתוכם וזורק השאר, ועד"ז כתב השיטה להר"נ, דכיון שאינו אלא לפי שעה אינו אלא כמתעסק באכילה, - והריטב"א כתב דכשנוטל האוכל לאוכלו אינו נראה כבורר אלא שנוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו, וזה מתישב טפי אי נימא דלדעתו לא הותר לברור לכל אותה הסעודה, אלא לאכול מיד, ונתבאר להלן, - ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ד כתב דהוא משום דכל שאוכל מיד כדרך שבנ"א אוכלין שרי, ודימה לזה דה"נ מותר לחתוך אוכל דק דק לצורך לאלתר, ונתבאר במ"מ למלאכת טוחן דף מס' 2.

**בורר ומניח לאלתר,** בפירש"י כתב דבורר ומניח לאלתר היינו לאכול לאלתר, ובד' הר"י מלוניל מבו' דהיינו דבורר ואוכל לאלתר היינו דתיכף שהגבי' נתנה לתוך פיו, ובורר ומניח לאלתר היינו שהוא בורר ומניח על השלחן ע"מ לאכלם לאלתר, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, והיינו דהתירא דלאלתר אי"ז רק כשהוא בתוך ידו ואינו מניחו מידו, דכה"ג הוי טפי כמעשה אכילה, אלא אף כשהוא מניחו על השלחן כדי לאכול לאלתר.

ובד' הר"י מלוניל משמע דלא הותר בורר ומניח לאלתר, אלא כשמניח על השלחן שהוא מקום האכילה, דבכה"ג חזינן לה כמעשה אכילה, אך אם בורר ומניח במקום אחר ע"מ לאכלם בסעודה זו, ה"ז אסור,[[54]](#footnote-55) וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ולא ידענא דלא הותר לברור קודם שמביא לפני האורחים ע"מ להביאם מיד לפניהם, אך י"ל דטעמם הוא משום דלא הותר לברור קודם הסעודה, וכמש"כ כן הריטב"א שם,[[55]](#footnote-56) - אך הב"י בריש סימן שי"ט כתב דמותר לברור וליתן בנפה וכברה לצורך לאלתר, ומבו' דאף כשאינו נותן במקום שאוכלין בו הוי כברירה לאלתר דשריא, - ועמש"כ בזה האג"ט זורה סק"י.

בפי' ר"ח כתב דלאלתר הוא כ"ז שיושב על השלחן ואוכל, ובשלהי סוגיין כתב דהוא שיעור מה שמיסב על השלחן באותה סעודה,[[56]](#footnote-57) והביאוהו הרמב"ן והרא"ש והר"ן והשיטה להר"נ בסוגיין, והראב"ן בסימן שנ"א והראבי"ה בסימן רכ"ג והאו"ז בסימן נ"ט ורי"ו בנתיב י"ב ח"ח והמ"מ בפ"ח משבת הי"ג, ומבו' דמותר לברור בתחילת הסעודה לצורך כל הסעודה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער א' פ"ה הכ"ד דלאלתר הוא כשיעור מה שמיסב לאותה סעודה בלבד, וכ"כ הרי"ד בספר המכריע סימן כ"ג דבורר ומניח הוא לאותה הסעודה שהוא יושב בה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ו.[[57]](#footnote-58)

והריטב"א בד"ה מעתה ובד"ה ולא ידענא כתב דאסור לברור קודם הסעודה, ולא הותר לברור אלא בשעת אכילה ממש, ולכאו' לא פליג ע"ד הר"ח שהביאוהו רבים מהראשונים דהותר לברור לצורך כל הסעודה, אלא דס"ל דהיינו רק אחר שהתחיל בסעודה דהוא שעת האכילה, אך קודם הסעודה אסור לברור אף לצורך הסעודה הסמוכה.[[58]](#footnote-59)

וההגמ"ר בפירקין כתב בשם הראב"ן דבורר ומניח לאלתר, היינו לברור ולהניח כמלא פיו ולהכניסן בפיו, א"נ לברור כדי סעודתו להתחיל ולגמור אחר ברירתו, אבל לאכול אחר שעה נעשה כבורר לאוצר, וכפי' בתרא כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן, והב"י בריש סימן שי"ט נקט בדעתו דלא הותר לברור אלא כדי לאכול מיד אחר ברירתו,[[59]](#footnote-60) ומשמעות דבריו דפליג ע"ד הר"ח דהותר לברור לצורך כל הסעודה, אף שלא יתחיל לאכול את מה שבירר אלא לאחר זמן, וכן פירשו הפמ"ג באש"א שם סק"ו והמחה"ש שם בדעתו.[[60]](#footnote-61)

הרי"ו בנתיב י"ב ח"ח כתב דלאלתר הוא לאותה סעודה, אבל לבו ביום כלומר שבורר ומניח לצורך סעודה אחרת של אותו יום בעצמו אסור, והב"י בריש סימן שי"ט כתב בדעתו דאף אם הוא בורר לאחר סעודה, כל שבורר לצורך סעודה אחרת באותו יום בעצמו הוי כלאלתר, ורק כשבורר בתוך הסעודה, אסור לברור לצורך סעודה אחרת, והדרישה שם סק"א תמה ע"ז וכתב דמכוון ר"ו הוא דלא הותר לברור אלא כשהסעודה לפניו או שהוא בתוך הסעודה, אך כשאין סעודה לפניו אלא רוצה להכין עתה לצרוך הסעודה הסמוכה לה לאכול לאחר שעה אסור.

הב"י בר"ס שי"ט צידד לפרש בד' הרמב"ם, דהבורר להניח עד אחר ג' או ד' שעות, חלוק בזה דין בורר אוכל מתוך פסולת לבורר אוכל אחד מאחר, דבבורר אוכל מתוך פסולת חייב, ובבורר אוכל מאוכל אינו חייב אא"כ בירר שחרית לאכול בין הערבים,[[61]](#footnote-62) ועיי"ש שעמד בזה דמנין לו חילוק זה, והמג"א שם סק"ו כתב כן גם בדעת השו"ע שם, ועמש"כ בזה הפמ"ג והמחה"ש שם, ומש"כ הביאוה"ל שם ד"ה שבירר שחרית.

\*בביצה י"ג ב' מייתינן להא דתנן המולל מלילות של חטים מנפח על יד ואוכל, ואם נפח ונתן לתוך חיקו חייב, ואמרינן עלה א"ר אלעזר וכן לשבת, והרמב"ן והר"ן בסוגיין הוכיחו מזה דהבורר בידו לבו ביום אסור, וכ"כ ההשלמה דהא דאסרינן בנפח ונתן לתוך חיקו, הוא משום דהוי זה ברירה לבו ביום, - וי"ל דמכוון דבריהם הוא כמש"כ בס' המכריע בסימן כ"ג דהא דנתן לתוך חיקו חייב בשבת, הוא כשהניח בחיקו שלא לצורך אותה הסעודה, דאם הניח לצורך אותה הסעודה הו"ל ברירה לאלתר דשריא, - וי"ל עוד וכן משמע מסתימת דבריהם דהוא משום דלא חשיב כברירה לאלתר, אלא כשמניח על השלחן ואוכל משם, אך כל שמניח בחיקו ואח"כ נוטלו משם למקום אכילתו, הוי כברירה לאחר זמן דאסורה, וכמש"נ לעיל מד' הר"י מלוניל, וכ"כ בס' מנורה הטהורה סימן שי"ט בקה"מ סקי"ג, וכתב דטעם האיסור בזה הוא משום דמיחזי כעושה כן לבו ביום ולא לאלתר, ועמש"כ בזה האג"ט זורה סק"י.[[62]](#footnote-63)

\*בד' הב"י בר"ס שי"ט משמע דאם ברר לצורך הסעודה הסמוכה ואח"כ השהה מהם עד אחר שעמד מסעודתו, ה"ה חייב חטאת,[[63]](#footnote-64) וכ"נ בד' הלבוש שם ס"ב, - והמלבושי יו"ט שם סק"ג נחלק ע"ז, דכיון דבהיתר ובדינא עשה לא יתחייב למפרע, והביאו הא"ר שם סק"ד, ובסו"ד ציין לד' הב"י, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ח משבת הי"ב ד"ה ויש דאף אם נמלך להניח את מה שברר, כיון דבשעת הבירור היתה כונתו להיתר, בתר אותה שעה אזלינן, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב ***דבכה"ג אינו חייב חטאת, דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכתב דמ"מ לא אריך למעבד הכין, והשעה"צ שם סק"ה כתב דצריך ראי' לדבריו, (ועיי"ש במה שהביא מסימן שט"ז ס"ו, ואכמ"ל), והתהל"ד שם סק"ב כתב דה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ בתשו' רב פעלים או"ח ח"א סימן י"ב.[[64]](#footnote-65)***

***\****המאמר מרדכי בסימן תק"ו סק"ב נקט דהבורר קמח מן הצרור ביו"ט לא חשיב כברירה לאלתר, כיון שצריך הוא ללוש ולאפות, ואף דהוא לש ואופה מיד, מ"מ לא חשיב כלאלתר, כיון שאכילתו אינה לאלתר, ולא חשיב כברירה לאלתר, אלא כשמשתמש בו לאלתר,[[65]](#footnote-66) ועיי"ש בתו"ד שכתב דמד' הרשב"א מוכח דכה"ג חשיב כלאלתר, אך האג"ט בורר סק"ט בתו"ד נקט בפשיטות אף בדעת הרשב"א דכה"ג לא חשיב כלאלתר, (ועיי"ש במש"כ לישב לד' הרשב"א בע"א), וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז סימן שכ"א ריש סק"י דבכה"ג חשיב כברירה לאלתר, - והנשמת אדם בכלל ט"ז סק"ג נקט דכל שבורר כדי לעשות כלי לאלתר הוי כברירה לאלתר, אף דאין משתמש בכלי לאלתר.[[66]](#footnote-67)

**ברירת פסולת מתוך אוכל לאלתר**

הריטב"א כתב בשם התוס' דלאביי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, והכי קי"ל, וכ"כ הרי"ד בס' המכריע סימן כ"ג והריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ו דמותר לברור בידו לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, וכ"כ הרמ"ך בפ"ח משבת הי"ב, וכ"כ הטור בסימן שי"ט, ואך שכתב דהיכא שהפסולת מרובה, אסור אף לטלטלו שהאוכל בטל ברוב הפסולת, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער א' פ"ה הכ"ג, עיי"ש, וההשלמה בסוגיין כתב בשם הרב דודי דלאלתר שרי אף פסולת מתוך אוכל בקנון ותמחוי, (ולעיל מינה הביא כמה דעות בזה).

אך בפי' ר"ח כתב דקי"ל הותר לברור אלא כשבורר בידו אוכל מתוך פסולת לאלתר, וכ"כ הרמב"ן והרא"ש והר"ן, וכן צידד הריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב י"ג, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והאו"ז בסינמן נ"ט, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ט.

לדעת התוס' בד"ה בורר ואוכל, דבפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה, כתב הרמב"ן דבכה"ג דהפסולת מרובה, אסור לברור את האוכל, ומותר לברור את הפסולת, דאי"ז דרך ברירה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, וכ"כ בפסקי מהרי"ח, והובא בהג"א,[[67]](#footnote-68) - והחיי אדם בכלל ט"ז ס"א ובנשמת אדם שם סק"א חשש לדינא לד' התוס', אך הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"א ד"ה הבורר כתב בדעת המחבר והרמ"א דלא קי"ל הכי, ועמש"כ בזה האג"ט בורר סק"ג.

הרמ"א בסו"ס שכ"א כתב דמותר לקלוף שומים ובצלים לאכול לאלתר, והמאמר מרדכי שם סקכ"א הק', דהרי הו"ל כבורר פסולת מתוך האוכל דאסור אף לאלתר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאמר מרדכי שם כתב דכיון דא"א בענין אחר ודרך אכילתו בכך, לא מיקרי פסולת מתוך אוכל,[[68]](#footnote-69) שאינו אלא לאכול מה שבתוכו, וע"כ שרי,[[69]](#footnote-70) והביאו הביאוה"ל שם סי"ט ד"ה לקלוף.[[70]](#footnote-71)

**ב** הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה הבורר כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שבורר לאלתר אין שם פסולת על הקליפה, אלא תיקון אוכלא בעלמא, ול"ד לפסולת דעלמא שהוא פסולת גמור שנפרד מן האוכל, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

**ג** החזו"א בסימן נ"ד סק"ב צידד דהא דאסור לברור פסולת מתוך האוכל, הוא רק בפסולת שאינו מחובר לאוכל, אך כל שהפסולת מחובר לאוכל וצריך להחזיק בב' ידיו כדי להפרידן, ליכא קפידא אם מחזיק את האוכל ומושך את הפסולת, דג"ז הוי דרך אכילה, כיון שעוסק בידיו גם באוכל, וכתב לפ"ז דמה"ט הוא דשרי לקלף בצלים לאלתר, ול"ה כבורר פסולת מתוך אוכל, דכיון דמחזיק האוכל בידו מיקרי שפיר דרך אכילה.

י"ח אלול ע"ט

דף מס' 4

**ע"ד א' -** **שדא כלכלה דפירי קמייהו,** בפירש"י כתב דלא רצה לברור האוכל מתוך העלין וכו' אלא שטחן והם נוטלין ואוכלין ובשטוח זה נפרש האוכל מאליו, ובד' המהרש"א והמהר"ם מבו' שפירשו בדבריו, דע"י השיטוח נברר האוכל מן הפסולת, והא דמותר לעשות כן אף להצד דאוכל מתוך פסולת אסור, הוא משום דעי"ז נפרש האוכל מאליו, וכ"כ בתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג ד"ה תדע, וכ"נ בד' המהר"י אבואלעפייא שם ד"ה הא קמן, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ דאם אוכל מתוך פסולת אסור, הרי דהא דשטח לפניהם, הוא כדי שיתבררו האוכלין מאליהן, - ונתחדש לפ"ז דמותר לשטוח אוכל ופסולת המעורבים אף דעי"ז נברר האוכל מן הפסולת, משום דהוי הברירה מאלי', ואי"ז ע"י מעשה ברירה, ועמש"כ בס' ארחות שבת בפ"ג הערה קל"ג ובביאורים סימן ג' סקי"א בביאור טעם ההיתר בזה.[[71]](#footnote-72)

אך הברכ"י בסימן שי"ט ס"ב והבן יהוידע בסוגיין פירשו לד' רש"י בע"א, עיי"ש, ולפי דבריהם אין מקור מדבריו דמותר לשטוח אוכל ופסולת המעורבין אף שהם מתבררים עי"ז, ובד' הבן יהוידע מבו' דה"ז אסור.

**ולא ידענא אי משום דקסבר אוכל מתוך פסולת אסור,** התוס' פירשו דהיינו דנסתפק אם מה שלא בירר קודם שהביאם לפניהם, הוא משום דאסור לברור אוכל מתוך פסולת לאחר זמן,[[72]](#footnote-73) וכ"כ הריטב"א,[[73]](#footnote-74) ופירש כן בד' רש"י, ובתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג (ד"ה ועתה הזקיקני) תמה על פי' זה, ועמש"כ הברכ"י בסימן שי"ט אות ב' לישב.

אך הריטב"א כתב בשם י"מ דנסתפק אם מה שלא בירר בידים כשהביא לפניהם אלא שטח לפניהם כדי שיתבררו האוכלים מאליהם, הוא משום דס"ל דאוכל מתוך פסולת אסור אפי' לאלתר, ועד"ז כתבו המהריט"ץ בסימן ר"ג (ד"ה תדע) והמהר"ם בסוגיין בדעת רש"י, ועמש"כ בזה המהרש"א, והק' ע"ז דהרי לכו"ע מותר לברור אוכל מתוך פסולת לאלתר, וכ"כ התוס' דאין לפרש כן משום דאוכל מתוך פסולת לאלתר לכו"ע שרי, - והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דצ"ל דלא שמיע לי' הא דלעיל,[[74]](#footnote-75) - ובשיטה להר"נ כתב דמיבע"ל אם מותר לברור אוכל מתוך פסולת להניח כדי לאכול לאלתר,[[75]](#footnote-76) משום דלא שמיעא לי' פירושא דברייתא דסתרא רישא לסיפא.

והמהר"י אבואלעפייא בתשו' מהריט"ץ שם ד"ה הא קמן פירש בד' רש"י דנסתפק דשמא מה שלא בירר בידים כשהביא לפניהם, הוא משום דס"ל דאסור לברור אוכל מתוך פסולת להניח לצורך אחרים, ורש"י לטעמי' שפירש לעיל להא דבורר ומניח דמניח לאכול לאלתר, ולא פירש כד' התוס' דהוא לצורך אחרים.

**לימא קסבר חזקי' אוכל מתוך פסולת אסור,** הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה מתוך אוכל כתב דלמש"כ התוס' לעיל דמה דהא דמיבע"ל אם אוכל מתוך פסולת אסור, הוא לאחר זמן, דאוכל מתוך פסולת לאלתר לכו"ע שרי, בע"כ דגם מה שאמרו הכא דלימא קסבר חזקי' אוכל מתוך פסולת אסור הוא לאחר זמן, שהרי לכו"ע שרי אוכל מתוך פסולת לאלתר, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ דמסקינן דשאני תורמוסין וכו' דכפסולת מתוך אוכל דמי, אך אם הו"ל אוכל מתוך פסולת מותר, מבו' דקי"ל דמותר לברור אוכל מתוך פסולת אף לאחר זמן, ובבורר לאלתר שרי אף בפסולת מתוך אוכל, וכן צידד האג"ט בורר סק"א אות ט"ז וסק"י אות ט' בדעת התוס', - אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א שכתב לעיל כד' התוס', ופירש הכא דאיירי בבורר לאלתר, וכאשר כ"ה מוכח לפ"מ שנקט בפשיטות דאסור לברור אוכל מתוך פסולת לאחר זמן.[[76]](#footnote-77)

**שאני תורמוסין וכו' וכפסולת מתוך אוכל דמי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דכיון דשלקי לי' שבעה זימני, אם אין נוטלין את האוכל מתוך הפסולת מסרח, מתוך שהוא רך ונימוק ע"י שנשלק הרבה, וע"כ חשיב האוכל עצמו כ"ז שהוא מעורב כפסולת, וכ"כ הריא"ז ה"א דין י"ט דכיון דאם לא יטלו האוכל מתוך הפסולת הרי הן מוסרחין הרי כל ברירתן כפסולת מתוך האוכל,[[77]](#footnote-78) ובפי' הר"ן הוסיף דהוא משום דהפסולת אינו מסריח, וע"כ חשיבי התורמוסין כלפי הפסולת שלהן כפסולת מתוך אוכל, - ולכאו' זה ניחא לטעמייהו דהתירא דברירת אוכל מתוך פסולת הוא משום דאי"ז דרך ברירה, וע"כ כיון דהכא יש על התורמוסין תורת פסולת כלפי הפסולת שלהן, והו"ל כבורר פסולת מתוך אוכל, חשבינן לברירת התורמוסין כדרך ברירה, וע"כ הוא חייב.[[78]](#footnote-79)

**ב** בפירש"י כתב דאחר ששלקו את התורמוסין ב' וג' פעמים חשיב לי' פסולת, הואיל ואי שביק להו הכי דלא הדר שליק להו מסרחי, וע"כ כשנוטלן מתוך שאר מינים גרועין המעורבין בהן, הוי כפסולת מתוך אוכל, דהנהו שאר מינים לא מסרחי דגמר להו בישולייהו פעם ראשונה ושני', וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דכל אחד מן המינים חשיב פסולת, המשובחים מפני שלא נתבשלו עדיין כ"צ,[[79]](#footnote-80) והגרועים מפני גריעותם, וע"כ אין תקנה לברור אותם בשבת.

וצ"ע דזה ניחא לפירש"י דהתירא דברירת אוכל מתוך פסולת הוא משום דאי"ז דרך ברירה, וכיון דחשבינן להתורמוסין המשובחין כפסולת לגבי הגרועים, הו"ל ברירתם דרך ברירה, אך להריטב"א לטעמי' דהתירא דברירת אוכל מתוך פסולת הוא משום דדעתו לאכול מה שבירר, א"כ מה לי דחשבינן להתורמוסין המשובחים כפסולת לגבי הגרועים, הרי מ"מ הי' לנו להתיר בזה משום דדעתו לאכול מה שבירר, - וצ"ל דכל הא דשרינן כשדעתו לאכול מה שבירר, הוא משום דהתיקון דהברירה הוי במה שבירר, וכיון דדעתו לאכלו הו"ל דרך אכילה, אך הכא דהתיקון דהברירה הוא גם בהמין שהניח, שהרי דעתו לאכול גם את הגרועים,[[80]](#footnote-81) ה"ז אסור,[[81]](#footnote-82) ועד"ז כתב האג"ט בורר סקי"ד אות ג'.

**ג** בפירש"י כתב בשם רבינו הלוי, דגרסינן ואי שקלי לי' מסרח,[[82]](#footnote-83) דכשנוטלו נימוח בין אצבעותיו ונמאס, וע"כ הוי מה שנוטל כפסולת והנשאר הוי כאוכל עד שחוזר ונוטלו, - והאג"ט מרקד סק"ה סוף אות ב' הוכיח מזה דאף היכא דקודם הברירה הי' הכל אוכל, מ"מ כל דע"י הברירה עצמה נעשה כפסולת, הו"ל כברירת פסולת מתוך אוכל.[[83]](#footnote-84)

**ד** הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ג כתב דכיון דהפסולת שלהן ממתקת אותן כשישלקו אותן עמהם, נמצא כבורר פסולת מתוך אוכל, וכ"כ המאירי, - והפי' קדמון שם הק', דאף דמהני הא דקליפתן מונעת אותם מלהסריח דמכח זה נעשית הקליפה כאוכל, הרי כ"ש דהתורמוסין עצמן הוו כאוכל, והו"ל כבורר אוכל מאוכל, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, - והגר"ז בסימן שי"ט ס"ז כתב לפרש דאינם מתמתקים רק כשישלקו אותם עם הפסולת, ומבלעדי כן הם מרים מאד, וע"כ הם חשובים כפסולת, והפסולת הממתקם אותם חשובה אוכל, ועד"ז כתב המ"ב שם סקי"ט.[[84]](#footnote-85)

בפי' ר"ח הוכיח מהכא דלא הותר לברור לאלתר אלא אוכל מתוך פסולת אך פסולת מתוך אוכל אסור, ומה"ט הוא דאסור לברור את התורמוסין משום דהו"ל כברירת פסולת מתוך אוכל, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן, - והריטב"א כתב דלדעת הסוברים דלאביי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, צ"ל דדינא דהכא הוא דלא כאביי.[[85]](#footnote-86)

והדרישה בסימן שי"ט סק"ב תמה בזה ע"ד הטור שם דס"ל דמותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך האוכל, ואפ"ה הביא להך דינא דאסור לברור תורמוסין מתוך הפסולת שלהן, משום דחשיב אפי' ברירת אוכל כברירת פסולת, וממ"נ אם איירי שבורר לאלתר, הי' לנו להתיר אף דהוי כפסולת מתוך אוכל, ואם איירי כשבורר לאחר זמן, הרי אף אם הוי אוכל מתוך פסולת אסור, וכתב דצ"ל דבתורמוסין האוכל מרובה על הפסולת, והא דאסור לבררו הוא משום דאף התורמוסין חשיבי כפסולת, וכיון דאף היכא דרוב פסולת אסור לטלטל הכל, כ"ש כשכולו מיחשב פסולת דאסר לבררו ולטלטלו, עכ"ד, ובחי' הגרע"א הק' ע"ז דאי"ז מתישב במה שאמרו הכא דהבורר תורמוסין וכו' חייב, ומשום מוקצה ליכא חיוב,[[86]](#footnote-87) וצ"ע עוד דלכאו' הגם דהתורמוסין חשיבי כפסולת, מ"מ אין בהן איסור מוקצה, שהרי הם ראויים לאכילה ע"י הדחק, שהרי איירי כשבוררן כדי לאכלן לאלתר, והרי דהם ראויים לאכילה.[[87]](#footnote-88)

ובחי' הר"מ קזיס כתב לישב, דהא דאסור לברור את התורמוסין מתוך הפסולת שלהן, אי"ז משום ברירת התורמוסין שלוקח, דהרי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, אלא הוא משום ברירת הפסולת הנשאר, שאנו מחשבין אותו כאוכל, וכיון שאינו רוצה לאכלו עכשיו, נמצא מתקן אותו לאחר זמן, - והיינו דלא הותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, אלא כשדעתו לאכול את האוכל לאלתר, אך כל שדעתו לאכול את הפסולת לאלתר ואין דעתו לאכול את האוכל לאלתר, חייב, דמה שהוא מתקן את האוכל בברירתו, הוא לצורך לאחר זמן, ואי"ז דרך אכילה.[[88]](#footnote-89)

הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סוסק"ג כתב דפסולת הראוי' לאכול ע"י הדחק, מותר לבררה כדי לאכלה לאלתר ולהניח את האוכל לאחר זמן, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ד (סוד"ה חייב) דמותר לברור עצם מן הבשר להניח הבשר לסעודה ג', ע"י שימצוץ כל עצם קצת בפה קודם שיזרקנו ואז אין שם בורר עליו, וצ"ע דמ"ש מדינא דהכא דכיון דהתורמוסין חשיבי כפסולת אסור לבררן כדי לאכלן לאלתר,[[89]](#footnote-90) - אך בד' הפמ"ג שם משמע דטעמו הוא משום דכל שרוצה לאכול את הפסולת לא חזינן לה כפסולת, ומה"ט כתב דבכה"ג מותר לברור אף את האוכל שרוצה להניח לאחר זמן, וכ"נ גם בד' הביאוה"ל בסוד"ה מתוך אוכל. ולפ"ז י"ל דע"כ ל"ד להכא, דכיון דמכח ה"ט דשלקי להו וכו' חשבינן להו כפסולת, אסור לבררן מן האוכל אף אם דעתו לאכלן.[[90]](#footnote-91)

הדעת תורה בר"ס שי"ט כתב בשם ס' תוספת ירושלים דמותר לברור פסולת מתוך אוכל כדי להאכילו לבהמה, וכ"כ הכה"ח שם סקנ"א בשם הבא"ח, והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה י"ג הק' ע"ז מהא דאסרינן הכא לברור את התורמוסין משום דחשבינן להו כפסולת, אף שדעתו לאכלם, ובתיקונים ומילואים שם כתב לישב, די"ל דדבריהם קיימי בגונא דדעתו לאכול את האוכל לאלתר, וכל הא דאסרינן הכא, הוא כשאין דעתו לאכול את הפסולת שלהן לאלתר, (וכמש"כ הר"מ קזיס בדעת הטור דאיירי בכה"ג).[[91]](#footnote-92)

י"ט אלול ע"ט

דף מס' 5

**קל"ח א' -** **רבה אמר משום בורר,** בפירש"י כתב דה"ה דאם התרו בו משום מרקד הוי התראה, אלא דמהני להתרות בו אף משום בורר, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן לעיל ע"ד א' בסו"ד,[[92]](#footnote-93) - אך בפי' ר"ח כתב דלרבה אם התרו בו משום מרקד פטור, וכ"כ התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה משום זורע, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ט מד' הירושלמי בפירקין ובפרק כלל גדול.

בטעם הסוברים דלרבה אם התרו בו משום מרקד פטור, מצינו כמה דרכים, **א** השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דהוא משום דמשמר שהוא בלח ל"ד למרקד שהוא ביבש. - **ב** המהר"ל לעיל ע"ד א' כתב דהוא משום דבורר אין דעתו רק על האוכל ואינו חפץ בפסולת, וכן המשמר אין דעתו רק על היין ולא על השמרים, ול"ד למרקד דאין כוונתו רק להפריש אוכל מתוך הפסולת ודעתו על האוכל ועל הפסולת, וצ"ב. - **ג** הקר"א במו"ק ב' ב' כתב דהוא משום דמרקד נוטל פסולת מתוך האוכל, עמש"נ בזה להלן, וע"כ המשמר דנוטל אוכל מתוך הפסולת ל"ד למרקד, וכ"כ האג"ט בורר סק"ה אות ב'.[[93]](#footnote-94) - **ד** הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ט כתב דהוא משום דמרקד עושה כל זמן הרקדתו פעולה בפסולת ואוכל ביחד, ומשא"כ במשמר שבעת הבירור אין נעשה פעולה כלל בהשמרים שמונחים במקומם והיין זב מהן, וע"כ דמי טפי לבורר שנוטל את האוכל והפסולת נשאר מונח במקומו.

לדעת רש"י דלרבה מהני להתרות בו משום בורר או משום מרקד, כתב המהרש"ל בביאורו לסמ"ג לאוין ס"ה דאם עשה כן בשוגג חייב ב' חטאות, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת בורר סק"ג.

אך בד' המהר"י קורקוס בפ"ז משגגות ה"ו מבו' דפשיט"ל דאינו חייב ב' חטאות, וכ"כ הלח"מ בפ"י משבת הי"ד לדקדק מל' הרמב"ם שם פ"ח הי"א, ועיי"ש שכתב דל"ד לזומר וצריך לעצים דחייב ב', משום דבורר ומרקד דמו להדדי ואין ראוי שיהי' חייב ב', ועד"ז כתב הקר"א במו"ק ב' ב', עיי"ש, - והמרכה"מ שם כתב דל"ד לזומר וצריך לעצים דחייב ב', משום שנמשך מפעולתו ב' מלאכות, ומשא"כ הכא דאי"ז אלא פעולה אחת, שהיא דומה לב' מלאכות, וכ"כ האג"ט זורה סק"ב אות א' והשביתת השבת בכללי מלאכות שבת ד"ה נראה, ועיי"ש באג"ט אות ב' במש"כ לפרש עוד בזה.[[94]](#footnote-95)

הרמב"ם בפ"ח משבת הי"א כתב דהבורר שמרים מתוך המשקין ה"ז תולדת בורר או תולדת מרקד, והב"י בסימן שי"ט ס"ט כתב בדעתו דס"ל כפירש"י דלרבה באיזה מהם שהתרו בו הויא התראה וקי"ל כוותי', וכ"כ הלח"מ שם פ"י הי"ד, והראש יוסף והגרע"א לעיל ע"ג ב'. - אך הפי' קדמון שם כתב דלא איפסקא הלכתא כחד מינייהו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ט דנסתפק הרמב"ם כמאן הלכתא, ולכאו' מכוון דבריהם דמש"כ הרמב"ם דה"ז תולדת בורר או תולדת מרקד היינו דספיקא הוא, ולפ"ז לא יהא חייב אלא התרו בו משום שניהם.

**מה דרכו של בורר נוטל אוכל ומניח הפסולת,** התוס' לעיל ע"ד א' הק' דהרי מותר לברור אוכל מתוך פסולת לאלתר, והרי דאי"ז דרך ברירה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר לעיל שם.

**אף הכא נמי נוטל את האוכל ומניח את הפסולת,** מבו' דבמשמר חשיב דהאוכל שיורד למטה הוא הנברר והפסולת הנשארת בכלי היא המשתיירת,[[95]](#footnote-96) - אך ממה שאמרו דבורר נוטל את האוכל ומניח את הפסולת, ופירש"י בסוד"ה נוטל דאיירי בבורר קטנית, ולכאו' הוא בבורר קטנית בנפה, וכמש"כ רש"י דהפסולת למטה, מבו' דהאוכל שנשאר בכלי הוא הנברר, והפסולת היורדת למטה היא המשתיירת, וכ"כ המ"ב בפתיחה לסימן שי"ט בבורר בנפה וכברה, דהמשתייר בכלי הוא הנברר, עיי"ש,[[96]](#footnote-97) וצ"ע דמ"ש זמ"ז.

והאג"ט בורר סק"ה אות ב' כתב דבד' המהרש"ל בביאורו לסמ"ג לאוין ס"ה משמע, דהא דבבורר קטנית חשיב כברירת אוכל מתוך פסולת, הוא משום דהאוכל נשאר בידו, ולפ"ז ניחא דבמשמר שנותן השמרים במשמרת שאינה תלוי' בידו, חשבינן דהיורד למטה הוא המתברר.[[97]](#footnote-98)

וי"ל עוד, למש"כ המהר"י אבואלעפייא בתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג (סוד"ה עוד כתב כ"ת הכלל) דהא דבמשמרת חשיב בורר אוכל מתוך פסולת, הוא משום דהאדם משמר היין שהוא האוכל מתוך השמרים שנשארים במשמרת מאליהן, עכ"ד,[[98]](#footnote-99) ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ט דבמשמר בעת הבירור אין נעשה פעולה כלל בהשמרים שמונחים במקומם והיין זב מהן, וע"כ חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת, ולפ"ז ניחא דבבורר בנפה שעושה כל זמן הרקדתו פעולה באוכל והפסולת יחד, חשיב כבורר את האוכל מתוך הפסולת.[[99]](#footnote-100)

ובעיקר הנידון מהו דחשיב הנברר, הוכיחו האחרונים בזה עוד מכ"ד, **א** בפירש"י לעיל ע"ד א' ד"ה בקנון כתב דדרך הברירה בקנון הוא שנותן בו קטנית במקום הרחב ומנענעו והקטנית מגלגלת ויורד דרך פיו הקצר והפסולת נשאר בכלי, ומבו' דבכה"ג חשיב כברירת אוכל מתוך פסולת, שהרי לדעת רוב קמאי הבורר פסולת מתוך אוכל חייב אף כשבורר בידו לאלתר, וכ"ש כשבורר בקנון ותמחוי, והרי דהקטנית היוצאת מן הכלי היא הנבררת.[[100]](#footnote-101)

**ב** בפירש"י לעיל צ"ה א' ד"ה בורר מבו' דהמחבץ שהוא נותן את החלב הקפוי בתוך כלי ומי החלב נוטפין ממנו חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת, ומבו' דהגבינה המשתיירת בכלי היא הנבררת,[[101]](#footnote-102) ועמדו ע"ז התהל"ד בסימן שי"ט סקכ"א והשביתת השבת בורר סקל"ו.[[102]](#footnote-103)

**ג** המג"א בסימן שי"ט סקט"ו כתב דהמערה שכר מכלי ובוררו מן השמרים הוי כבורר אוכל מתוך פסולת, והמערה שומן מן הכלי, הוי כבורר פסולת מתוך אוכל, וכ"כ הגר"ז שם סי"ח והמ"ב שם סקנ"ה, ומבו' דהיוצא מן הכלי הוא הנברר, ועמש"כ בזה האג"ט בורר סק"ה אות י'.[[103]](#footnote-104)

**ד** הגר"ז בפסקי הסידור כתב והביאו האג"ט בורר סק"ה אות ב' דאם נפל פסולת למשקה, מותר להטות את הכלי ולשפוך את הפסולת לחוץ, דהוי כבורר אוכל מתוך פסולת, משום שהכלי עם המשקה בידו, ומבו' דהמשתייר בכלי הוא הנברר.

\*התורי"ד כתב דבין בורר חטים שהפסולת למטה ואוכל למעלה, ובין המרקד שהפסולת למעלה ואוכל למטה, נקראים פסולת מתוך אוכל, שהרי מקבץ הפסולת למקום אחד ומשליכה והאוכל מניח, ואוכל מתוך פסולת דאמרינן דהוי שינוי, כגון שבורר האוכלין אוכל אוכל ומניח הפסולת שם שאין דרך עולם בכך, - ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל בס' המכריע סימן כ"ג דאוכל מתוך פסולת הוי שינוי, ואף אם ברר בכלי אוכל מתוך פסולת פטור, ובע"כ לפרש דבין בורר ובין מרקד הוו כפסולת מתוך אוכל, והיינו משום דכל דבמעשה הברירה הוא מקבץ את הפסולת למקום אחד, חשיב כברירת פסולת, וליכא נפ"מ אם הוא מקבצו למקום אחד ע"י שהוא נופל למטה, או שהוא מקבצו למקום אחד ע"י שהוא משתייר בנפה,[[104]](#footnote-105) וכל הא דאוכל מתוך פסולת הוי שינוי, הוא רק כשהפסולת משתיירת במקומה, והוא נוטל ממנה את האוכל.

כ"ב אלול ע"ט

דף מס' 6

**קל"ט ב' -** **נותנין מים על גבי השמרים בשביל שיצולו,** בפירש"י כתב דהיינו דנותנין מים בשבת ע"ג שמרים הנתונים במשמרת מבעו"י, כדי שיהיו צלולין לזוב, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ הטור בסימן שי"ט, והרע"ב הוסיף לפרש דהיינו כדי שיהיו השמרים צלולים ויזוב כל יינם.

והפסקי רי"ד כתב דהא דאין בנתינת המים משום בורר, הוא משום דכאשר שם אותם כך יצאו, וכ"כ הלבוש בסימן שי"ט ס"ט והביאו המ"ב שם סקל"ג, - והחזו"א בסימן נ"ג ד"ה ואפי' כתב דאע"ג דהמים מתערבים עם השמרים וחוזרים ומסתננין, מ"מ כיון דנתן צלולים לית לן בה.[[105]](#footnote-106)

והפמ"ג במש"ז שם סק"י עמד דמ"ט לא אסרינן בזה משום שהוא גורם לברירת היין מן השמרים, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ד הלבוש, וכן הק' המגן אבות בסוגיין, וכתב לדמותו להא דתנן לקמן ק"מ א' דאין שולין הכרשינין, משום דה"ז מציף הפסולת, וה"נ יש לאסור הכא משום דגורם שיופרש היין מן השמרים, וכתב דצ"ל דכיון דגם המים יורד עם היין לא מיקרי בורר, - אך בל' הפסקי רי"ד והריא"ז ה"ב דין ב' משמע דאין המים קולטין מן השמרים אלא טעם יין, וע"כ ל"ד לבורר, ובפי' ריבב"ן כתב דהא דלי"ב משום בורר, הוא משום דאינו מתכוין לסנן את השמרים, וצ"ע, ועמש"כ בענין זה בס' שלחן שלמה סימן שי"ט אותיות כ"ב - כ"ד.

בפי' הר"י מלוניל כתב דלא איירי במשמרת כלל, אלא איירי בשמרים שנשארו לבדם בחבית של יין, ונותן לתוכן מים, ולאחר ג' או ד' שעות הן קולטין את ריח היין וגם נתערב בהן מעט יין מן הנשאר בחבית ומוציאין אותו, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ, וכ"נ בד' רבינו פרחי',[[106]](#footnote-107) - ובטעם הא דאין בו משום בורר, כתב השיטה להר"נ דהוא משום דלאו דרך בורר הוא כלל, והמאירי כתב דאין כאן ברירה כלל, שאין כאן נתינה במסננת כלל, ואי"ז אלא כמזיגת מים ביין.[[107]](#footnote-108)

**ומסננין את היין בסודרין,** בפירש"י כתב דמסננין אותו מפני הקמחים, והרשב"א כתב דהיינו ביין עכור, דאם הוא צלול מותר לסננו אף במשמרת, כדינא דזעירי דנותן אדם יין צלול לתוך המשמרת בשבת, והא דמותר לסננו בסודרין אף שהוא עכור, היינו משום דאפשר למשתיי' הכי, וע"כ אין בו משום בורר, וכיון דמשנה קצת ומסנן בסודרין שרי, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ התורי"ד הנדמ"ח מכת"י במהד' מוה"ק בשם ריב"ם, וכ"נ בד' הרמב"ן והפסקי רי"ד, - והר"ן הוסיף לפרש דהיינו דכל שהוא צלול ורוב בנ"א אין מקפידין ע"ז כלל, מותר ליתן אותו אפי' בתוך המשמרת כדי שיהא צלול ביותר, ואם הוא עכור קצת דאפשר לשתותו אך אין רוב בנ"א שותין אותו כן, מותר לסננו בסודרין דאיכא שינוי, אך בתוך המשמרת אסור, וכל שהוא עכור לגמרי דלא משתתי הכי, אסור לסננו אף בסודרין,[[108]](#footnote-109)

אך השיטה להר"נ כתב דלפ"מ שפירש"י דמסננין אותו מפני הקמחים, מיירי ביין צלול, והא דקתני בסודרין, ה"ה במשמרת כדינא דזעירי, אלא רבותא אשמועינן דאפי' בסודרין שרי ולא חיישינן לסחיטה, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת אות כ"ח דמותר לסנן יין במשמרת כדי שיהא צלול מן הקמחים שבו, וכ"כ התניא בסימן י"ח, וכ"ה מבו' בד' השבלי הלקט בסימן צ"א והכל בו בסימן ל"א והאהל מועד בשער השבת דרך ד', וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"י ד"ה קיסמין בדעת המג"א שם סק"י.[[109]](#footnote-110)

לדעת הני רבוותא דאיירי מתניתין ביין צלול, לא מצינו שהותר לסנן יין עכור קצת בסודרין ובכפיפה, וכ"נ בד' השעה"צ בסימן שי"ט סקל"ד, עיי"ש,[[110]](#footnote-111) וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימנים סו"ס רמ"ד בשם רש"י דלא הותר לסנן משקה שקדים כתושים בסודר, אלא משום דמשתתי הכי בלא סינון וכדינא דזעירי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והשבה"ל בסימן צ"א, וכ"כ התורי"ד הנדמ"ח מכת"י (במהד' מוה"ק) דלא הותר לסננן יין עכור אף בסודרין, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין א' דהסודרין והכפיפה מצרית הרי הן כמסננת ולא התירו לסנן בהן אלא יין צלול,[[111]](#footnote-112) וכ"כ הטור בסימן שי"ט בדעת הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד ופכ"א הי"ז.[[112]](#footnote-113)

והטור שם כתב בדעת הרמב"ם דאף יין ומים צלולין לא הותר לסננם אלא בסודרין או בכפיפה, אך אסור לסננן במשמרת,[[113]](#footnote-114) וכ"כ המאירי בסוגיין והס' הבתים שערי המלאכות האסורות בשבת שער י' בדעתו, - ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** הס' הבתים שם כתב דהוא משום דנראה כבורר, וכ"כ הלבוש בסימן שי"ט ס"י. - **ב** הב"י שם כתב דהוא משום דמצי אתי בה לידי חיוב חטאת, ולכאו' מכוון דבריו דגזרו שלא לסנן יין ומים צלולים, שלא יבא לסנן שם משקין עכורין ויתחייב משום בורר. - **ג** המ"ב שם סקמ"א כתב דהוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול.

\*המ"מ בפ"ח משבת הי"ד כתב בשם הרשב"א דהא דהותר לסנן את היין בסודרין הוא כשאין בו שמרים כלל, והב"י בסימן שי"ט ס"י כתב דהיינו משום דאם יש בו שמרים הוי בורר ממש, ואסור אפי' בסודרין וכפיפה, ועיי"ש שכתב דבד' הטור מבו' דאף כשיש בו שמרים מותר לסננו בסודרין וכפיפה, וכתב דאפשר דכל שהוא עכור קצת יש בו שמרים קרי לי', אבל אם יש בו שמרים כל כך דלא משתתי הכי כלל מודה דאסור אף בסודרין וכפיפה וכדברי המפרשים, עכ"ד, ומבו' דהא דכשיש בו שמרים אסור לסננו בסודרין וכפיפה, היינו משום דלא משתתי בהכי, אך בד' השעה"צ שם סקל"ג משמע שפירש בד' המ"מ, דכל שעיכורו הוא מחמת השמרים, אף אם משתתי בהכי, אסור לסננו בסודרין וכפיפה, וצ"ע.

בטעם הא דקייל טפי כשמסנן בסודרין ובכפיפה, כתב הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סק"ו דהוא משום דהמשמר בסודרין הו"ל שינוי ופטור, וע"כ לא אסרו בזה בגוונא דאף אם עושה כן במשמרת אינו חייב, וכן נקט בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן י"ג דהמשמר בסודרין פטור, אף כששימר משקה דלא משתתי כלל בלא"ה, - והאג"ט מרקד סק"ד אות א' כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד ובפכ"א הי"ז דהמשמר בסודרין פטור, אך עיי"ש באות ב' שקדק מל' הרשב"א בסוגיין דמשמר בסודרין ל"ה שינוי גמור, ואם שימר בסודרין משקה דלא משתתי כלל בלא"ה, חייב חטאת, אלא דכיון דהוא ראוי לשתותו בלא"ה ואף אם נותנו במשמרת אינו חייב, מהני שינוי קצת להתיר לגמרי.[[114]](#footnote-115)

**אמר זעירי נותן אדם יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת,** הב"י בסימן שי"ט ס"י כתב, דלדעת הרמב"ם דאף יין ומים צלולים אסור ליתן במשמרת, צ"ל דהא דקאמר זעירי דנותן לתוך המשמרת, וכן הא דתניא דרשב"ג אומר טורד וכו' לתוך המשמרת, לאו משמרת ממש קאמר, אלא מותר לשמרו קאמר, דנתינה בסודרין ובכפיפה קרי משמרת ומשמרת דזעירי ודרבן שמעון בן גמליאל לאו משמרת ממש קאמרי אלא מותר לשמרו קאמרי דנתינה בסודרין ובכפיפה קרו משמרת, וכ"כ הלח"מ בפ"ח משבת הי"ד,[[115]](#footnote-116) - אך המאירי בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דאף דלזעירי מותר ליתן יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת, לא קי"ל כוותי'.

**ואינו חושש,** לעיל ק"ט א' מפרשינן דטעם ההיתר בזה הוא דכיון דמשתתי הכי לאו מידי קעביד, ופירש"י דהיינו משום דראוי לשתותו כך בלא סינון, והר"ן בסוגיין כתב דסגי במה שרוב בנ"א אין מקפידין ע"ז,[[116]](#footnote-117) - והתהל"ד בסימן שי"ט סקט"ו הק' דאף דנימא דהואיל וראויין לשתות בלא"ה לא מיקרי פסולת, מ"מ כיון דעכ"פ אינו רוצה לשתות הקיסמין, ליהוי כב' מיני אוכלין דאותו שאינו רוצה לאכול עתה מיקרי פסולת, ואמנם בעכורין קצת י"ל דחשיב כמין א', (ומהני הא דמשתתי הכי דלא חשבינן לה כאוכל ופסולת), אך כשיש בו קיסמין הוי כב' מינים, ולא מצינו דמותר לברור ב' מיני אוכלין זמ"ז כשאפשר לאכלם בלא ברירה,[[117]](#footnote-118) - והאג"ט מרקד סק"ז הק', דהרי עיקר מלאכת מרקד הוא בברירת הסובין, אף דעני אוכל פתו בעיסה בלוסה,[[118]](#footnote-119) ועיי"ש מש"כ בזה,[[119]](#footnote-120) ועי' עוד בדבריו שם סק"ה אות ב'.

והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה קנ"ו כתב דשאני קיסמין שאינם חשובים לעצמם כלל, וע"כ כל שרוב בנ"א שותים היין עם הקיסמין הם בטלים ליין וחשיבי כמין אחד ולא חשיב בוררה, ומשא"כ בב' מיני חשובים לעצמם שאינם בטלין זב"ז ורוצה לאכול אחד מהם, הו"ל בורר אף אם אפשר לאכלם יחד, ועד"ז כתב השביתת השבת מרקד סקי"א, ועיי"ש מש"כ לדינא לפ"ז, ומש"כ בתיקונים ומילואים שם, ובשלחן שלמה סימן שי"ט אות כ"ח, ועמש"כ עוד בשלחן שלמה שם אות כ"ה כ"ו.

ויש מקום לפרש עוד, דשאני הכא דה"ז משתתי הכי בתורת שתיית יין ומים, וע"כ אמרינן דלאו מידי קעביד, ומשא"כ בברירה דב' מיני אוכלין, דאף אם הם נאכלים יחד, מ"מ בתורת אכילה דמין אחד, אינם נאכלים יחד.

לעיל ק"ט א' אמרינן דהא דשריקא טויא שרי, הוא משום דמתאכיל הכי ולאו מידי קעביד, ודמי להא דמותר ליתן יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת, משום דמשתתי הכי, ופירש"י דשריקא טויא הוא לשרוק ולטוח שמן וביצים מגולגלים על הצלי, והא דשרי ולא אמרינן דמי למתקן, הוא משום דמיתכיל הכי בלא שירקא,[[120]](#footnote-121) - אך הר"ח שם פירש דשריקא טויא היינו מים של מיעי אבטיחים שמסננין אותן במשמרת ושותין אותן לבדן ויפין הן לשלשול, וכיון שהוא נאכל עם האבטיח ועם מעיו, לאו מידי עביד, והביאוהו התוס' הרא"ש והרמב"ן וש"ר שם.[[121]](#footnote-122)

הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סק"ו דאף דכל דמשתתי הכי לרוב בנ"א אין בו משום בורר, מ"מ למי שהוא איסטניס וא"א למשתי הכי, לא אמרינן בטלה דעתו, ולדידי' אסור דהוי בורר,[[122]](#footnote-123) והביאו הביאוה"ל שם ס"י ד"ה הואיל.

**בין הגיתות שנינו,** בפירש"י כתב דהיינו דכל היינות עכורין ושותין אותן בשמריהן, והלכך אין כאן תיקון דבלא"ה משתתי, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א.

אך בפי' ר"ח כתב דהתירא דבין הגיתות הוא משום שעדיין היין תוסס ואינו צלול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד, ופירש דהוא משום דעדיין לא נפרשו השמרים מן היין יפה יפה וכל היין כגוף אחד הוא, ובפי' הר"ן כתב דכן מטין דברי הרי"ף, - ובטעם ההיתר בזה, כתב החמד משה בסימן שי"ט סק"ד דהוא משום דהו"ל כמין אחד ול"ה בורר כלל,[[123]](#footnote-124) ולפ"ז גם הא דלדעת הרמב"ם לא הותר אף בין הגיתות אלא בסודרין ולא במשמרת, הוא דומיא דהא דלא הותר ליתן יין צלול ומים צלולין במשמרת, אף דמדינא ל"ה בורר.[[124]](#footnote-125)

הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סק"ח כתב דטעם הא דלא פירש הרמב"ם להתירא דבין הגיתות כפירש"י, הוא משום דס"ל דאף היכא דרובא דאינשי שתו לי' הכי אסור לסננו אף בסודר, ולא הותר אלא בין ומים צלולים שיהא צלול ביותר.

אך התו"ש שם סקכ"א נקט בדעת הרמב"ם דכל דרובא דאינשי שתו לי' הכי מותר לסננו בסודרין, וכ"נ בד' המג"א שם סקי"ב והמ"ב שם סקמ"ב, - ולדעתם צ"ל דהרמב"ם פליג ע"ד רש"י, וס"ל דאף בין הגיתות לא משתתי הכי לרוב בנ"א, וע"כ כל הא דשרי הוא משום דהוי כגוף אחד.

כ"ג אלול ע"ט

דף מס' 7

**קל"ט ב' -** **ובלבד שלא יעשה גומא,** בפירש"י בפי' קמא כתב דהוא משום עובדא דחול, וכ"כ עוד מקמאי, והרמב"ם בפכ"א משבת הי"ז כתב דהוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול ויבא לשמר במשמרת, ובפי' רבינו פרחי' כתב דכל שיש בו גומא נראה כמשמרת, וגזרינן אטו משמרת.

המ"ב בסימן שי"ט סקמ"ח כתב דאיסור עשיית גומא היינו רק כשמסנן יין עכור קצת, אך כשמסנן יין צלול דמותר לסנן במשמרת, אף בסודר א"צ שום שינוי, ובשעה"צ שם סקל"ו כתב דהוא פשוט כן.[[125]](#footnote-126)

אך להני קמאי דמפרשי למשנתינו ביין צלול, דמותר לסננו אף במשמרת, (והא דתנן סודרין הוא לרבותא), מבו' דאף ביין צלול שמותר לסננו במשמרת, מ"מ כל שמסננו בסודר אסור לעשות גומא, משום עובדא דחול, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז ה"ב דין א', וצ"ע.

**ובלבד שלא יגבי' מקרקעיתו של כלי טפח,** בפירש"י כתב דהוא משום עשיית אהל, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד וריא"ז ובשיטה להר"נ בשם הרא"ה ובס' המאורות ובפי' ריבב"ן והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ג, והטור בסימן שי"ט, והשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה, דהא דבסודרין לא הצריכו שלא להגבי' טפח, הוא משום דמעמידין אותן משופין ואין בגגן טפח, והריטב"א כתב דאה"נ דאף בסודרין בעינן שלא יגבי' טפח, וכ"כ הט"ז בסימן שי"ט סקי"א.

אך הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דאי"ז משום עשיית אהל, דא"כ מ"ט לא הצריכו לזה במסנן את היין בסודרין, אלא משום היכר, וכיון דבסודרין איכא היכר אחר שאינו עושה גומא, שפיר דמי, וכ"כ הריטב"א בשם אחרים, וכתב דאין בזה משום איסור עשיית אהל, כיון דבמלאכתו עוסק כשעושאהו, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הר"ן בשם רבינו יונה, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ט סי"ב, והמ"ב שם סקמ"ט כתב דלפ"ז במים ויין צלולין דאף במשמרת מותר, מותר להגבי' טפח, אך לדעת רש"י ודעימי' אף בזה אסור, ועמש"כ בזה בביאוה"ל שם.

**האי פרוונקא וכו' אכולי כובא אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום עשיית אהל, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד וריא"ז ובס' המאורות בפי' ריבב"ן והמאירי, וכ"כ השאילתות בשאילתא ק"ז, והרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ג, והרמב"ן במלחמות בסוכה ז' ב', והטוש"ע בסימן שט"ו סי"ג, והרשב"א וש"ר נחלקו בזה בדיני עשיית אהל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך בפי' ר"ח כתב דאיירי כשנותנין אותו כדי לסנן את היין, ואם הוא בכל הפה של כלי ה"ה כמסננת ונראה כמסנן היין במסננת, ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן בשם הראב"ד דאכולי כובא מיחזי כמשמרת שכן דרכו בחול, ומשא"כ בפלגא דכובא דלאו היינו אורחי'.[[126]](#footnote-127)

**לא ניהדק אינש צינייתא וכו' משום דמיחזי כמשמרת,** בפירש"י כתב דאין לה מסננת גדולה מזו, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ המאירי דה"ז כמשמרת לגמרי,[[127]](#footnote-128) וכ"נ בפי' ריבב"ן, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ט סי"ג, - אך הרמב"ן כתב דאע"ג דאי"ז משמרת ממש שהרי עוברים בה השמרים, מ"מ כיון דאיכא קיסמין וטנופת דמערב בהו ולא עברי דמי למשמר, וכ"כ הר"ן.

והמג"א בסימן שי"ט סקי"ד עמד על מש"כ השו"ע שם דאין לך מסננת גדולה מזו, דבגמ' אמרינן דאי"ז אלא מיחזי כמשמרת, וכמו שפירש הר"ן, ועמש"כ בזה הא"ר שם סקכ"ב והמחה"ש שם, - והמ"ב שם סקנ"ב כתב דמכוון השו"ע הוא דאין לך מסננת גדולה מזו, היינו לענין זה דמעכב היטב הקיסמין והטינופת מלעבור, וע"כ דמי למשמר, ולפ"ז יש לפרש כן גם בד' רש"י ודעימי'.

במש"כ הרמב"ן והר"ן דכיון דעוברים בה השמרים אי"ז משמרת ממש, בפשוטו י"ל דאי"ז טעם להתיר לאיסור ברירה, אלא היינו משום דאיירי במשקין עכורים קצת דמותר לסננם בסודרין ובכפיפה, ולא נאסר לסננם אלא במשמרת, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ט סק"נ דמיירי ביין עכור קצת, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם סי"ז, (ועיי"ש בבגדי ישע למג"א סקי"ד), ובזה הוא דאמרינן דאף דבכה"ג דמיהדק ל"ה כמשמרת ממש, כיון שעוברים שם השמרים, והו"ל כסינון בסודרין, מ"מ כיון דדמי למשמרת אסור.

אך המחה"ש בסימן שי"ט סקי"ד פירש בד' המג"א שם, דכיון דאי"ז אלא נראה כמשמרת, אין דינו אלא כסודרין, וע"כ מותר לסנן בו יין צלול אף לדעת הרמב"ם, ולפ"ז הדין נותן דלדעת ש"ר מותר לסנן בו אף יין עכור קצת, ומבו' לפ"ז דמדינא ל"ה אף כסודרין ואין בזה איסור ברירה כלל, ולא נאסר אלא משום דדמי למשמרת, ושמא הוא משום דכל דעוברים בה השמרים, ליכא תיקון כ"כ בברירת הקיסמין והטינופת, דאכתי אי"ז ראוי משום השמרים.[[128]](#footnote-129)

הר"ן כתב בשם הראב"ד דאם אין הקיסמין מהודקין, הו"ל כפלגא דכובא דשרי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין בשמו,[[129]](#footnote-130) והביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ג כתב דהטור שם סתם בזה ולא הזכיר דהוא דוקא כשהם מהודקין בחוזק.

**שאפו שיכרא ממנא למנא,** גירסת הרי"ף שאפו שיכרא ממנא למנא בצבתא, וכ"כ בפסקי הרי"ד, וכתב דאיירי ביין צלול, דמותר לסננו במסננת, וכ"ה מבו' בפי' רבינו פרחי', - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דל"ג בצבתא, וכ"כ המאירי והס' המאורות, וכ"כ הב"ח בסימן שי"ט בדעת הטור שם, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן שי"ט סי"ד.

**והאיכא ניצוצות,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דשיורי הכלי המעטים שבשולי הכלי א"א שלא יהיו עכורין ויש בהן משום בורר, וכ"נ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ג', וזה לטעמי' דאיירי הכא בדאיכא צבתא, - אך לדעת ש"ר דאיירי במערה בלא צבתא, הרי דהא דפרכינן דהאיכא ניצוצות, היינו דבשולי הכלי יש פסולת ניכרת, וכשהוא מערה את היין הוא בורר את הניצוצות מפסולת זו.

המג"א בסימן שי"ט סקט"ו מסיק דלגירסת הרי"ף דאיירי בדאיכא צבתא, הרי דכל דאיכא ניצוצות אסור אף כשמערה כדי לשתות לאלתר, דהו"ל כברירה בכלי, אך לגירסת הטוש"ע דאיירי בדליכא צבתא, איירי ברוצה לשתות לאחר זמן דאף בלא כלי אסור, ונקט דאף דהפסולת נשארת בכלי שבידו, חשיב כברירת אוכל מתוך פסולת המותרת לאלתר, ונתבאר לעיל קל"ח א', וכ"כ הא"ר שם סקט"ו והתו"ש סקכ"ח והגר"ז סי"ח והמ"ב שם סקנ"ה.

אך החמד משה שם סק"ט כתב בדעת השו"ע דאסור לערות אף כשרוצה לשתות לאלתר, משום דברירה ע"י עירוי מן הכלי הו"ל כברירה בכלי דאסורה אף לאלתר, וכמש"כ כן המג"א בתחילת דבריו, וכ"ה מבו' בד' החיי אדם בכלל ט"ז ס"ט, והביאו השעה"צ שם סקמ"ד.[[130]](#footnote-131)

**ניצוצות לבי רב פפא לא חשיבי,** בפירש"י כתב דכל דאיכא ניצוצות אסור משום דמוכחן דבורר הוא, והיכא דאינו מקפיד לניצוצות וכשמגיע לניצוצות משליך הן ופסולתן לחוץ, ניכר דלאו בורר הוא,[[131]](#footnote-132) והפמ"ג באש"א סימן שי"ט סקט"ו כתב לפרש בזה דעיקר ההיתר בזה הוא משום דנשתייר יין עם הפסולת, ובזה תליא אם ניכר הברירה, דבתחילת שפייתן כשמערה אין נראה הפסולת ואין ניכר הברירה וע"כ לי"ב משום בורר, אך בסוף דניכר הברירה והפסולת נראה, הוי בורר, אף דנשתייר יין עם הפסולת,[[132]](#footnote-133) ועיי"ש מש"כ בזה לדעת הט"ז, ונתבאר להלן.

אך החזו"א בר"ס נ"ג כתב לפרש בזה, דהוא משום דהיין שמעל השמרים אינו מעורב עם השמרים, ומשא"כ בניצוצות שבסוף כבר איכא שם תערובת על הטיפין, וכשמפרידן שם בורר עלי', וכ"ה גם בדבריו בסימן נ"ד סוסק"ג.[[133]](#footnote-134)

ולגירסת הרי"ף ודעימי' דכל האיסור הכא הוא משום ברירה ע"י צבתא, מתפרש בפשיטות הא דשרינן כשמשליך את המשתייר בשולי הכלי, דאף אם נברר היין שבחבית מן הפסולת שבתחתיו, הרי ברירה זו אינה ע"י הצבתא, וע"כ אין לאסור אלא אם מגיעין הניצוצות שבשולי הכלי לפיו והם מתבררים ע"י הצבתא.[[134]](#footnote-135)

**ברירה בזבוב שנפל למשקה, ודין ברירת פסולת עם מקצת מן האוכל**

נחלקו האחרונים בדין זבוב או צירעה שנפלו למשקה, וג' דעות בדבר, **א** המהריט"ץ בסימן ר"ג ד"ה אמנם הטעם כתב דמותר להוציאו מן המשקה, משום דאין דרך משמר בכך, דבלח שייך משמר וביבש בורר, אבל אין בורר בלח ואין משמר ביבש, וזה שמסיר את הצירעה מהיין הלח בידו אין דרך ברירה בלח, והסכימו לזה הברכ"י בסימן שי"ט סוף אות ה', והבית מאיר שם ס"ג.[[135]](#footnote-136)

**ב** המהר"י חגיז בס' עץ החיים כתב דמותר להוציאו מן המשקה, משום דל"ש ברירה אלא בדבר שצריך לפשפש ולבדוק, אבל דבר שצף למעלה כבר ברור ועומד הוא, והביאוהו הבא"ח בשלח אות י"ב והשביתת השבת בורר סקכ"ה, ועיי"ש בשביתת השבת במש"כ בזה.

**ג** הט"ז בסימן שי"ט סקי"ג ובסימן תק"ו סוסק"ג כתב דאסור להוציא את הזבובים לבדן מן הכוס, דהו"ל כבורר פסולת, אלא יקח מעט מן המשקה עמהן, וכ"כ הא"ר בסימן תק"ו ס"ה, והגר"ז בסימן שי"ט סכ"ד,[[136]](#footnote-137) והחיי אדם בכלל ט"ז סי"ב, והמ"ב בסימן תק"ו סקס"א ובביאוה"ל שם ובסימן תק"ו סקי"ב.

והפמ"ג שם פירש בטעמו, דלא נאסר לברור פסולת מן האוכל כשאינו בורר לגמרי, אלא נוטל מעט אוכל עם הפסולת,[[137]](#footnote-138) וכן נקט הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ריש ד"ה הבורר ובמ"ב בסימן תק"ד סק"כ, וכ"כ הערוה"ש בסימן שי"ט סוסל"ג, ולכאו' טעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג לא חזינן לה כמעשה ברירה, אלא כחלוקת התערובת.

אך החזו"א בר"ס נ"ג כתב דהבורר פסולת מתוך אוכל אסור אף אם לוקח קצת מן האוכל עם הפסולת,[[138]](#footnote-139) וכתב דעיקר ההיתר בזה הוא משום דהזבוב צף ועומד בפנ"ע ואינו מעורב בכל המשקה, אך מ"מ יש מקום לומר שהיין שמטפח ע"ג הזבוב שם תערובת עליו, וע"כ אין להתיר אלא כשיקח מעט משקה עמו, ואין לאסור משום ברירתו מן המשקה הנשאר, דהזבוב ל"ה מעורב בו כלל.[[139]](#footnote-140)

הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סקי"ג נקט עפי"ד הט"ז, דבכל תערובת דאוכל ופסולת מותר לברור מקצת מן האוכל, וליכא איסור ברירה רק כשבורר את כל האוכל, ומצינו כן בד' הר"י מלוניל לקמן קמ"ג ב' והשיטה להר"נ לקמן קמ"ה ב' דליכא איסור בורר בסחיטת הדבש מן השעוה, כיון דלא יצא הדבש לגמרי בסחיטתו,[[140]](#footnote-141) ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דבורר כגרוגרת חייב הוא רק כשלא הי' אוכל בפסולת אלא כגרוגרת וברר הכל, וכתב לדון דבמקום דאם בורר הכל חייב חטאת, אסור מדרבנן אף כשמניח מקצת מן האוכל עם הפסולת.[[141]](#footnote-142)

ובאש"א שם סקט"ו כתב דלפ"ד הט"ז מותר לערות את היין מן הכלי, כל שנשתייר מעט יין עם השמרים, אף אם אם ניכר הברירה והפסולת נראה,[[142]](#footnote-143) וכ"כ התהל"ד שם סקכ"ג, והצמח צדק בפס"ד לסימן שי"ט כתב לדקדק כן מד' ההגמי"י בפכ"א משבת הי"ז.

אך בד' האג"ט מרקד סק"ה אות ב' מבו' שפירש דטעמא דהט"ז אי"ז משום דכשנוטל פסולת עם מקצת מן האוכל אי"ז ברירה כלל אלא חלוקת התערובת, אלא הוא משום דליכא איסור ברירה כשלא נתברר הפסולת לגמרי, ולפ"ז אין להתיר אלא כשבורר פסולת עם מקצת מן האוכל, דלא נעשה מעשה ברירה בפסולת שנוטל, ועיקר איסור ברירה הוא במעשה הנטילה מן התערובת, (וכמש"נ בדף מס' 1 מד' הבעה"מ דמה"ט זורה ובורר הוו משאצל"ג ומרקד הויא מלאכה הצריכה לגופה), ויש לאסור בברירת מקצת מן האוכל, וכ"נ גם בד' האג"ט במלאכת בורר סק"ו אות י"א, (אך כתב שם דה"נ יש לאסור בברירת הפסולת עם מקצת מן האוכל, משום דהאוכל הנשאר מתברר לגמרי, וחק תוכות ג"כ חייב בשבת משום דמחשבתו לכתיבה, ואין להתיר אלא כשדעתו לאכלו לאלתר).[[143]](#footnote-144)

בירושלמי בפ' כלל גדול אמרינן דאם הי' יושב ע"ג כרי וברר צרורות כל היום אינו מתחייב,[[144]](#footnote-145) והובא באו"ז סימן נ"ט,[[145]](#footnote-146) והקה"ע שם כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא הועיל כלום, והביאו הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סקי"ח, וכתב דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן, אך לכאו' למש"כ הפמ"ג בדעת הט"ז דמותר לברור מקצת מן האוכל, אף דאוכל זה נתקן לגמרי ע"י הברירה, ה"נ יש להתיר לברור מקצת מן הפסולת,[[146]](#footnote-147) וכ"ה משמעות ד' הגר"ז בסימן שי"ט סי"ט דלא נאסר לערות שומן הצף ע"ג התבשיל אלא כשמערה את כולו, וכן דקדק מדבריו בתשו' דברי נחמי',[[147]](#footnote-148) וצ"ע.[[148]](#footnote-149)

כ"ד אלול ע"ט

דף מס' 8

**קל"ט ב' -** **ונותנין ביצה במסננת של חרדל,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דנותנין אותה במסננת שהחרדל נתון בה להסתנן וקולטת את הפסולת, והחלמון של הביצה נוטף ומסתנן עמו והחלבון נשאר קשור למעלה והוא מועיל לחרדל למראה. - **ב** בפירש"י כתב בשם רבינו הלוי דאיירי כשנותנין את הביצה להסתנן לתוך התבשיל, ולא התירו אלא במסננת של חרדל משום דהו"ל שינוי.[[149]](#footnote-150) - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דדרך הבצים אם נטרפו בדברים העכורים מזככים אותם ומבדילין העבה מן הצלול, והיינו דנותנין את הביצה במסננת של חרדל, דעי"ז יובדל החרדל העבה מן הצלול ויסתנן החרדל הצלול, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד ופ"ג מיו"ט הי"ז, ובפי' רבינו פרחי', וכ"ה באורך בפי' קדמון בהל' שבת שם, עיי"ש. - **ד** הר"י מלוניל כתב והביאו השיטה להר"נ, שנותנין את הביצה במסננת של חרדל ונופל החלבון דרך הנקבים ונשאר החלמון מלמעלה ולוקחים את החלמון משם וטורפין אותה לתוך קדירה של בשר, ומיירי ביו"ט דמותר לבשל. - **ה** הפסקי רי"ד כתב דמסננין את הביצה על החרדל כדי ליתן לו דמות ומראה, וכדי שתרד מעט מעט ותתפשט בכל החרדל משימין אותה בתוך המסננת וכולה יורדת משם מעט מעט, וכ"נ בפסקי ריא"ז, ומבו' דאין בזה סינון וברירה כלל, וכל הא דנותנין אותה במסננת, הוא כדי שתרד מעט מעט ותתפשט בכל החרדל.

**לפי שאין עושין אותה אלא לגוון,** לדעת רש"י דנתינת הביצה היא כדי להבדיל את החלמון מן החלבון, פירש"י דהא דשרינן מכח הא דאין עושין אלא לגוון, היינו דאי"ז אלא משום דהחלמון יפה לגוון ולא החלבון, והלכך אידי ואידי אוכל נינהו ואין כאן ברירת פסולת מאוכל,[[150]](#footnote-151) וכ"כ בפי' הר"ן לעיל במתניתין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם דאין כאן פסולת, כיון דגם החלבון אוכל וראוי הוא, ונחלקו האחרונים בביאורו, ויש ללמוד מדבריהם כמה הלכתא גבירתא בדיני ברירה.

**א** הדרישה בסו"ס שי"ט צידד לפרש דאיירי כשדעתו לאכול את החרדל ואת החלבון לאלתר, דאל"כ אסור לברור זמ"ז, דהחלבון שאינו רוצה לאכלו לאלתר הוי כפסולת, ומה שהוצרכנו לה"ט דאינו עשוי אלא לגוון, היינו דמה"ט מותר לבררו אף במסננת דדרכו בכך, והו"ל כבורר בנפה וכברה דאסור אף לאלתר, וזהו דקמ"ל דאין כאן פסולת, ולא חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת, - ולכאו' מכוון דבריו דס"ל דחלמון וחלבון חשיבי כב' מינים, ואסור לברור זמ"ז, וכל הא דשרינן הוא משום דאין כאן פסולת, וזה מתפרש למש"כ הדרישה שם סק"ב ד"ה וגם בדין דעיקר איסור ברירה בב' מינים, הוא משום דאותו שאינו רוצה לאכלו חשיב כפסולת, אך בלא"ה ל"ה בזה לאיסור ברירה כלל, ונתבאר בדף מס' 1, והכא כיון שהוא רוצה לאכול את שניהם לאלתר, וגם מה שהחלמון משמש בפנ"ע אי"ז אלא לגוון, לא חשבינן להחלבון כפסולת, וליכא בזה איסור ברירה כלל.[[151]](#footnote-152)

**ב** הב"ח שם כתב דהחלבון נשאר עם הפסולת ואין אוכלין אותו, וע"כ הי' לנו לאסור בזה, משום דהחלמון שהוא חפץ לאכלו עתה עם החרדל חשוב כאוכל והחלבון חשוב כפסולת, וע"ז אמרינן דלא חשבינן לה כבורר אוכל מתוך פסולת כיון דאין עושין אותו אלא לגוון ולא לשם אכילה, ועיי"ש מה שהוסיף בזה, - ובד' הפמ"ג במש"ז שם סקי"ב מבו' דהיינו משום דלא נאסר לברור ב' מיני אוכלין בנפה וכברה אלא כשרוצה לאכול אחד מהן דחשבינן להשני כפסולת, אך מותר לבררן כדי לאכול שניהם לאחר זמן, דבכה"ג ליכא בזה אוכל ופסולת, ולא חשיב כברירה כלל, וע"כ אין לאסור אלא כשחפץ במין אחד לאכילה שהוא עיקר שימושו, דמכח זה חשבינן להמין השני כפסולת, אך הכא דהחלמון והחלבון ראויים לאכילה, ואינו חפץ בחלמון לאכילה אלא כדי לגוון לא סגי בזה לחשוב החלבון כפסולת, וע"כ לי"ב לאיסור ברירה.

**ג** הט"ז שם סקי"ב כתב דהחלבון והחלמון חשיבי כמין אחד, דאם הוו חשיבי כב' מינים ל"ה מהני הא דאין כאן פסולת,[[152]](#footnote-153) ואפ"ה הי' לנו לאסור בזה, משום דהוא רוצה לאכול החלמון, וחשיב החלבון כפסולת, וזה לטעמי' שם סק"ב דאיכא ברירה גם במין אחד, דאותו שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, והוי כברירת אוכל מפסולת, וע"ז אמרינן דלא חשיב החלבון כפסולת, משום דאינו אוכל את החלמון, אלא נותנו לתת מראה על החרדל שיש כבר שם, וזה מתפרש ע"ד ד' הב"ח, דכיון שאינו רוצה את החלמון אלא לגוון, לא סגי בזה לחשוב את החלבון כפסולת.

**ד** המג"א שם סקט"ז כתב דחלמון וחלבון חשיבי כמין אחד, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ובמש"כ המחה"ש שם בביאור דבריו, והא דס"ד דיש בזה משום ברירה, הוא משום דהו"א דהחלבון נקרא פסולת כיון שאינו ראוי לאכלו כך, קמ"ל, ועמש"כ הלבו"ש והמחה"ש שם לפרש לדבריו.

**ה** הגר"ז שם ס"כ כתב דהס"ד דה"ז אסור, אף דהחלמון והחלבון הוו מין אחד, הוא משום דמיחזי כבורר, וע"ד מה שאמרו לעיל קל"ד א' דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, וע"ז אמרינן דכיון דאינו מסנן החלמון מן החלבון אלא מחמת שהחלמון מועיל לתקן מראה החרדל ולא החלבון, ע"כ אף שמשליך החלבון עם הפסולת ואוכל החלמון עם החרדל, מ"מ כיון שהסינון אינו בשביל האכילה אלא בשביל תיקון המראה, אינו נראה כבורר אוכל מפסולת, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א והריטב"א לעיל במתניתין, דעיקר ה"ט דאין עושין אותה אלא כדי לגוון, הוא לפרש טעם הא דל"ד להא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו משום דמיחזי כבורר, עיי"ש.

**ו** הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה היו לפניו כתב דהא דמותר לברור את החלמון אף דחלמון וחלבון ב' מינים הם, ואסור לברור ב' מיני אוכלין זמ"ז בנפה וכברה, אף כשאינו לאכלם עכשיו, הוא משום דשניהם אינם עומדים לאכילה לעולם, דהחלבון נתערב בפסולת החרדל ואין רוצה לאכלה, והחלמון יורד למטה לגוון ולא לאכילה, וע"כ לא שייך ע"ז שם בורר, שאינו מתקנם ע"י ברירתו לאכילה לעולם, וצ"ב דמ"ט לא סגי במה שמתקן את החלמון ע"י ברירתו לגוון, דיהא בזה משום ברירה.

לפי' הרמב"ם דנתינת הביצה היא כדי להבדיל את החרדל העבה מן הצלול, מתפרש מה שאמר דהא לפי שאין עושין אותה אלא לגוון, דהיינו דמה שמבדיל החרדל העבה מן הצלול אי"ז ברירה, משום דהוא ראוי לאכילה בלא"ה, ואין מבדילין אותו אלא כדי לגוון, והוא חד דינא עם הא דמותר לסנן יין צלול, דהוא משום דמשתתי הכי.[[153]](#footnote-154)

ולפי' הר"י מלוניל דנתינת הביצה הוא כדי לסנן את החלמון מן החלבון, הא דלי"ב משום בורר, הוא כמש"כ בתו"ד דגם החלבון ראוי לאכילה, אלא שהעשירים אינם קפדים עלי' לפי שהוא יותר מאכל ערב ויפה כשאין שם החלבון עמה, ולכאו' הוא משום דהחלמון והחלבון חשיבי כמין אחד, וע"כ כיון דגם החלבון ראוי לאכילה, לא חשבינן לי' כפסולת, ואין בו משום בורר.

ולפי' הרי"ד דנתינת הביצה במסננת הוא כדי שתרד מעט מעט ותתפשט בכל החרדל, הרי דמה"ט שרי, דאין בזה סינון וברירה כלל.[[154]](#footnote-155)

**קל"ד א' -** **אין מסננין את החרדל במסננת שלו וכו' הכא מיחזי כבורר,** התוס' ותוס' הרא"ש כתבו דהא דל"ה בורר גמור ול"ד למשמר, הוא משום שגם הפסולת ראוי' לאכילה, והחמד משה בסימן שי"ט סק"ג כתב דהיינו משום דהחרדל והפסולת שבתוכו הוו מין אחד, וכ"כ התהל"ד שם סק"ז, דאם הוו ב' מינים, הרי אותו שאינו רוצה לאכול מיקרי פסולת, ול"מ הא דהוא ראוי לאכילה.

וצ"ב דממ"נ, אם החרדל נאכל עם הסובין שבתוכו, א"כ הרי מה"ט ל"ד למשמר דהוא רק היכא דלא משתתי הכי, והיכא דמשתתי הכי מותר אף מדרבנן לסננו במשמרת, אף דהפסולת אינה ראוי' לאכילה, ומ"ט הכא ה"ז אסור מדרבנן,[[155]](#footnote-156) ואם אינו נאכל עם הסובין שבתוכו, א"כ מה מהני הא דהפסולת בפנ"ע ראוי' לאכילה, הרי כיון דאי"ז נאכל יחד, דמי לאוכל ופסולת,[[156]](#footnote-157) ושמא אף שהוא ראוי ליאכל עם הסובין שבתוכו, מ"מ דרך בנ"א לסננו, ולא חשיב דמשתתי בהכי.[[157]](#footnote-158)

בטעם הא דאסרו בזה חכמים נחלקו האחרונים, **א** החמד משה בסימן שי"ט סק"ג כתב דהוא משום דאין הפסולת נאכל אלא ע"י הדחק, וע"כ מיחזי מדרבנן כבורר, ועמש"כ ע"ז התהל"ד שם סק"ז. - **ב** הגר"ז שם סכ"א כתב דכיון דמסנן כדי לאכול החרדל ולהשליך הסובין, מיחזי כבורר, וכ"ה משמעות פירש"י בד"ה במסננת שלו, שכתב דהוא משום דמשליך את הסובין, וכ"כ הלבוש בסימן תק"י ס"ג והמג"א שם סק"ה, ושם סכ"ב כתב דאף דמותר לברור חתיכות גדולות מחתיכות קטנות של מין אחד אע"פ שמשליך הקטנות, היינו משום דאינם נראין כפסולת הואיל והן ראויין לאכילה ורגילות הוא לאכלן, ומשא"כ הכא דאין הפסולת ראוי' כ"כ לאכלה בפנ"ע ודרך הוא להשליכה, וע"כ היא נראית כפסולת. - **ג** התהל"ד שם סק"ז כתב לדון דהוא משום דבלח אסרו חכמים לברור מין אחד, אף כשה"ז נאכל אף שלא ע"י הדחק.

ולדעת הרמב"ם דאף יין צלול אסור לסננו במשמרת, אף דמשתתי הכי, נראה דמה"ט הוא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, דאף דהוא ראוי לאכילה בלא הסינון, מ"מ אסור לסננו במסננת שלו,[[158]](#footnote-159) וזה מתישב למש"כ הס' הבתים (שערי המלאכות האסורות בשבת שער י') והלבוש בסימן שי"ט ס"י בדעת הרמב"ם דהא דאסור לסנן יין צלול במשמרת הוא משום דנראה כבורר.[[159]](#footnote-160)

**ומ"ש מהא דתנן נותנים ביצה במסננת של חרדל,** לפירש"י ודעימי' דנתינת ביצה במסננת של חרדל הוא לסנן את הביצה, צ"ל דפירכא דאביי היא דמ"ש שאסרו ליתן חרדל במסננת שלו אף דמדינא אין בזה משום ברירה, ולא אסרו ליתן ביצה במסננת של חרדל, - אך לפי' הרמב"ם דנתינת ביצה במסננת של חרדל היא כדי לסנן את החרדל, הרי דזהו דפריך, דמ"ט מותר ליתן ביצה ולסנן עי"ז את החרדל במסננת שלו, הרי אין מסננין את החרדל במסננת שלו.

**התם לא מיחזי כבורר,** בפירש"י כתב דהוא משום שכולה יוצאה דרך המסננת, ואין משתייר שם פסולת, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - והרשב"א והריטב"א לקמן קל"ט ב' כתבו דהוא משום דאף החלבון ראוי אלא שהוא רוצה לערב החלבון לבד עם החרדל לגוון.[[160]](#footnote-161)

**ק"מ א' -** **ואין שולין את הכרשינין,** בפירש"י כתב דהיינו להציף עליהן מים בכלי לברור פסולתן, ואיסורו הוא משום בורר, וכ"כ בפי' ר"נ גאון ובפסקי רי"ד.[[161]](#footnote-162)

והתורי"ד לקמן קנ"ה ב' ובפסקיו לעיל י"ט א' כתב דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, ולמד לזה ממה שאמרו בגמ' דאם שרה אינו חייב חטאת, ומשמעות דבריו בתורי"ד, דאף דהגמ' קיימא על הא דאין שורין את החילתית בפושרין, מ"מ כ"ה דבזה אין האיסור אלא מדרבנן, ה"נ בשריית כרשינין אין האיסור אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל שכתב דהאיסור בזה הוא משום דמיחזי כבורר, - וכן צידד הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סק"ה בדעת הטוש"ע דאינו חייב חטאת, משום דהו"ל כלאח"י, - אך הביאוה"ל שם ס"ח כתב להוכיח דהוא חייב חטאת, וכן צידד הפמ"ג שם בדעת רש"י שכתב דהוי בורר, וצ"ע.

הפרישה בסימן שי"ט סק"ז כתב דהא דאין שולין את הכרשינין הוא אף לצורך לאלתר,[[162]](#footnote-163) והפמ"ג במש"ז שם סק"ה כתב לדון בזה, דאף דאי"ז אלא לצורך בהמה, הרי התירא דברירה לאלתר, הוא אף לצורך בהמה, וכתב דכיון דנברר בפעם אחת הפסולת ואוכל בשוה, הוי כבורר פסולת מתוך אוכל ואסור, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סקי"א, ויש מקום לדון עוד, דברירה ע"י המים, הוי כברירה בכלי דאסורה אף לאלתר.

המ"ב בסימן שי"ט סקכ"ט כתב דה"ה תפו"א וכל כה"ג לא יתן עליהם מים כדי להסיר האבק והעפר מעליהם, ונחלקו חכמי הדור אם ה"נ יש לאסור לשטוף פירות מן הפסולת שעליהן, או דכה"ג דמי לקילוף פירות דשרי, ועמש"כ בזה בס' דינים והנהגות, ובתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ה, והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה נ"ג.

כ"ה אלול ע"ט

דף מס' 9

**ק"מ א' -** **אין שפין את הכרשינין,** בפירש"י כתב דהיינו דאין שפין אותן ביד להסיר פסולת דהו"ל בורר, הפסקי רי"ד והריבב"ן והר"ן והמאירי שם והטור בסימן שי"ט, - אך בירושלמי אמרו דהאיסור בזה הוא משום דש, והובא בפי' ר"נ גאון, ועמש"נ בזה להלן במלאכת דש.

הדרישה בסימן שי"ט סוסק"ב כתב דלדעת הטור דמותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, צ"ל דהא דאין שפין את הכרשינין הוא כשאינו רוצה לאכלם מיד,[[163]](#footnote-164) - אך בפרישה שם סק"ז כתב דאסור לשופן אף לאכול מיד, דבורר אפי' לאכלו מיד אסור אם לא ע"י שינוי, ולכאו' מכוון דבריו משום דהו"ל כבורר פסולת מתוך אוכל דאסור,[[164]](#footnote-165) ומבו' דל"ד לקילוף פירות דשרי, אף דהוא מסיר את הפסולת מן האוכל.[[165]](#footnote-166)

**אבל נותן הוא לתוך הכברה,** בפירש"י כתב דהוא אע"פ דפעמים שהפסולת נופל דרך נקבי הכברה ונמצא נתברר מאליו, ובד' הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ח ד"ה אע"פ שנופל מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דהו"ל דבר שאינו מתכוין, וכתב דזהו שפירש"י דלפעמים נופל, דאם הי' נופל בודאי, הו"ל פס"ר ואסור, וכ"כ הגר"ז בסימן שכ"ד ס"א,[[166]](#footnote-167) - וכן פירש"י בסיפא דמתניתין בהא דנוטל הוא בכברה ונותן לתוך האיבוס, דהוא כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר.

אך המאירי כתב דהא דאין שורין ואין שפין הוא משום שכל זה דרך ברירה, אבל נותנין לתוך הכברה וכו' שהרי ברירה זו מאלי' היא באה, ומשמע דטעם ההיתר ליתן לתוך הכברה, הוא משום דאי"ז דרך ברירה, כיון דבאה הברירה מאלי', וכן משמע בפסקי רי"ד,[[167]](#footnote-168) וכ"נ בד' הלבו"ש בסימן שי"ט ס"ח, ועמש"כ בזה השפ"א בסיפא דמתניתין.

**אין כוברין את התבן בכברה ולא יתננו ע"ג מקום גבוה בשביל שירד המוץ,** הפמ"ג במש"ז ר"ס שכ"ד דקדק מל' הרמב"ם בפכ"ד משבת הל"ב דהא דאין כוברין את התבן בכברה הוא מדאורייתא דהו"ל מרקד, אך הא דלא יתננה במקום גבוה בשביל שירד המוץ אי"ז אלא מדרבנן מפני שהוא כמרקד, - אך הלבוש שם ס"א כתב דאף הא דאין כוברין אי"ז אלא מדרבנן משום עובדא דחול, והפמ"ג שם תמה ע"ז, - והשעה"צ שם סק"א כתב דממה שקבע הרמב"ם לזה בפכ"א דמיירי שם בעניני השבותין משמע דאי"ז אלא שבות, וכתב דאולי ס"ל דאין דרך ריקוד בתבן.

**קי"ד ב' -** **יוהכ"פ שחל להיות בשבת אסור בקניבת ירק,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י לעיל בד"ה וליתקע וד"ה קניבה פירש דקניבת ירק הוא ניתוק העלים מן הקלחים כדי להשוותן וכו', וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה אלא לקניבת ירק, וכתבו דהא דלי"ב משום טוחן הוא משום שעושה חתיכות גדולות.[[168]](#footnote-169) - **ב** הרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו בשם רש"י דקניבת ירק הוא להסיר עלים הרעים, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משביתת עשור ה"ג דהקינוב הוא שיסיר את העלים המעופשות ויקצץ השאר ויתקן אותו לאכילה. - **ג** הרשב"א וש"ר כתבו ע"פ הירושלמי דהוא הדחת ירק.

הרשב"א וש"ר הק', דאם קניבת ירק הוא להסיר העלים הרעים, א"כ היינו בורר, והיאך התירו לזה, - והמ"מ בהל' שביתת עשור שם כתב לישב, דלא מיקרי בורר אלא מתוך פסולת גמור, או מין אוכל ממין אוכל אחר, ומשא"כ הכא דהכל מין אוכל אחד, ואין העלים האלו פסולת גמור ולא ראויין ליקרא פסולת ואפשר שראויין לאכילה ע"י הדחק,[[169]](#footnote-170) וע"כ אין בזה אלא משום שבות בשבת, והתירוהו ביוהכ"פ.[[170]](#footnote-171)

והמג"א בסימן שי"ט סק"ג כתב עפי"ד המ"מ, דאסור לברור את עלים המעופשים משאר העלים אף לצורך לאלתר, דמדרבנן חשבינן לה כברירת פסולת מתוך אוכל, - אך האלי' רבה שם סק"ה פקפק בזה, די"ל דכל הא דה"ז אסור מדרבנן, הוא משום דמכין לחול, או משום דאינו לאלתר,[[171]](#footnote-172) והנשמת אדם בכלל ט"ז סק"ג הוכיח מד' הרמב"ם והטור דמותר לברור אף את העלים המעופשים.[[172]](#footnote-173)

המ"מ שם כתב דהא דמחבץ ומשמר חייבין משום בורר, הוא משום דהם דברים לחים,[[173]](#footnote-174) והגר"ז בסימן שי"ט סכ"ה פירש לדבריו דהיינו דאף דבמחבץ הרי הקום והחלב שניהם מין אוכל אחד ואין כאן פסולת כלל, אפ"ה הואיל והם דברים לחים שהם מתערבים יפה והוא מפרידן, יש בזה משום בורר, וכ"כ המחה"ש שם סק"ה דשאני דברים לחים שהם נבללים זע"ז והוי תערובת גמור, ומשא"כ בדברים יבשים דל"ה תערובת גמור דכל חד לחודי' קאי, וצ"ב דכיון דהא דאין בהסרת העלים המעופשים משום ברירה, הוא משום דאי"ז פסולת, א"כ מה לי דבדברים לחים הוי זה תערובת גמורה.

בעיקר מש"כ המ"מ דאין ברירה במין אחד, כ"כ גם התרוה"ד בסימן נ"ג, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ט ס"ג, וכן נקטו רוב האחרונים, - אך הט"ז שם סק"ב האריך דיש איסור ברירה גם במין אחד, שהרי אותו שאינו חפץ בו חשוב כפסולת, וכמש"כ התוס' לעיל ע"ד א', - ועמשכ בזה באורך הנשמת אדם בכלל ט"ז סק"ג, והאג"ט בורר סקי"ז.

**מפצעין באגוזים ומפרכסין ברמונים מן המנחה ולמעלה מפני עגמת נפש,** הדרכי משה בסימן תרי"א סק"ב הביא בשם מהר"א מפראג דהיינו רק לשברם ולהניחם בקליפותיהם עד הערב,[[174]](#footnote-175) דלהוציא האוכל מהן הוי דש, מאחר שאינו רוצה לאכול לאלתר,[[175]](#footnote-176) וכתב דה"נ מה שהתירו להסיר את העלים המעופשין, הוא בענין שלא תהא בו ברירה, - והדרכי משה שם כתב די"ל דכיון דכל אותה סעודה נקרא לאלתר, ע"כ בברירה זו שהיא מדרבנן התירו ביוהכ"פ מן המנחה ולמעלה לצורך סעודת לילה כאילו אכל מיד.[[176]](#footnote-177)

והשעה"צ שם סק"ט לישב עד"ז דכיון דהוא סמוך לערב הוי כמו שמכין עצמו לאכול לאלתר, וכתב דלפ"ז פשוט דאם אין לו ירק או אגוזים הרבה וא"צ להשהות עליהם זמן מרובה, בודאי יש לו לאחר הדבר עד סמוך לחשכה כדי שיהא סמוך לסעודת הערב.[[177]](#footnote-178)

1. ובד' המאירי לעיל שם נראה שפירש למש"כ רש"י דזורה הוא ברחת לרוח וכו', דהכי הוא אורחא דמילתא, אך עיקר החילוק ביניהם הוא שזה בתבן וזה בצרורות וזה בסובין, ועיי"ש שכתב דהזורה בכברה שנקבי' גסים להפריש התבן מן הבר הוי בכלל זורה, אף דאי"ז ע"י הרוח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דבפירש"י לקמן קל"ח א' כתב דהבורר קטנית בכלי חייב משום בורר, אך בפי' ר"ח בסוגיין כתב דמרקד הוא בין היכא דהפסולת יוצאת והאוכל נשאר בכברה, ובין היכא דהאוכל יוצא והפסולת נשארת, וכ"כ הערוך בע' רקד ובע' זר, ולפ"ז לכאו' ה"נ בורר קטנית בכלי חייב משום מרקד, ולכאו' הר"ח לטעמי' אזיל דס"ל דזהו עיקר החילוק שבין בורר למרקד, דבורר הוא ביד ומרקד הוא בכלי, אך בד' רש"י צ"ע בסתירת דבריו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך האבי עזרי בפ"ח משבת הי"א כתב דדוקא בזורה תבואה אינו חייב ביד, משום דדרך הזורה הוא ע"י רחת ולא ע"י ידו, ומשא"כ ברוקק דמה שרוקק היא המלאכה שהרוק נתפזר, שפיר חייב משום זורה, אף דאי"ז ע"י כלי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובהגה"ה שם הביא למה שאמרו בירושלמי בפירקין דיש דברים קרובים ורחוקים וכו' הבורר והמשמר והמרקד כולהו משום מעביר פסולת וכו', ומדלא חשיב זורה, משמע דס"ל דזורה אינו משום מעביר פסולת, ואזיל הירושלמי לטעמי' דאף הרוקק והפריחתו הרוח חייב משום זורה, ועיי"ש שהביא דגירסת הקה"ע היא דהבורר והזורה והמרקד כולהו משום מעביר פסולת, ולפ"ז מבו' דגם לדעת הירושלמי מלאכת זורה הוא משום הפרדת הפסולת מן האוכל, וצ"ע, וכבר כתב עד"ז הנשמת אדם בכלל ט"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך במש"כ דאף במלאכת הוצאה חייב בכה"ג, צ"ע ממש"כ בפירש"י בעירובין פ"ח א' ד"ה התם דהשופך מים ברה"י והם מתגלגלין ויוצאין לרה"ר, פטור אף דנתכוין לכך, ולא מחייבינן בזה מדינא דזורה ורוח מסייעתו, ועמד ע"ז האג"ט סק"ה אות ד' ה'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שעמד עוד בזה דהרי הוי דבר שאינו מתכוין, ואף אם הוא פס"ר הוי פס"ר דלא ניח"ל והוי משאצל"ג ואינו חייב חטאת, והירושלמי דמחייב בזה, הוא כמ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', וס"ל דאף בפס"ר דלא ניח"ל חייב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומה שהוצרך רש"י לקמן שם והריטב"א בסוגיין לפרש להא דזורה הוא בקשין ובורר הוא בצרורות ומרקד הוא בקמח, הוא לפרש טעם הא דל"ה כשובט שהוא בכלל מיסך ומדקדק שהוא בכלל אורג, אף שהם צריכים בדבר אחד בזאח"ז, וע"ז הוא שפירשו דשאני שובט ומדקדק שהם תיקון והכשר של מיסך ואורג, ומשא"כ בזורה ובורר ומרקד שכל אחת עומדת בפנ"ע, - ובזה י"ל סתירת ד' רש"י שם לדבריו לעיל ע"ג א' שפירש החילוק בין זורה ובורר ומרקד דזורה הוא ברוח ובורר בידיו ומרקד בנפה, דלעולם עיקר החילוק שביניהם הוא בצורת המעשה, וכמו שפירש"י לעיל, ואך דהא דמהני מה שהיו שלשתן במשכן, ולא אמרינן דהם המשך אחד, דומיא דשובט דהוא בכלל מיסך ומדקדק דהוא בכלל אורג, הוא משום שהיו נעשים במשכן בג' דברים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומה"ט כתב הבעה"מ דרק זורה ובורר הוי משאצל"ג, ומבו' דמרקד הוי מלאכה הצריכה לגופה, דבמרקד חשיב דמעשה הברירה חשיב באוכל הנופל למטה, וזה תליא בביאור סוגיית הגמ' לקמן קל"ח א', ויתבאר בעזה"י במקומו, ושפיר הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, דהוצאת דבר מן המקלקלו הוי מלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ג ד"ה לאכול מיד, וזהו שחילק שם בין היכא שבורר המין שרוצה להשתמש בו דחשיב מלאכה הצריכה לגופה, לבורר המין שאין חפץ בו דחשיב משאצל"ג, אך בתחילת דבריו שם משמע דעיקר מלאכת ברירה היא בתיקון האוכל המעורב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. והישועות יעקב בסימן ת"ק סק"א כתב דהא דברירה מותרת ביו"ט, הוא משום דמלאכת ברירה היא במה שמתקן את האוכל מן הפסולת, ונעשית המלאכה בהאוכל נפש עצמו, אך אם היתה מלאכת ברירה בנטילת הפסולת מן התערובת, ל"ה שרינן ביו"ט, כיון דאין המלאכה נעשית בהאוכל נפש עצמו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומצאנו בפי' קדמון פ"ח משבת הי"ד שנסתפק במש"כ הרמב"ם שם דשיעור החיוב במשמר הוא שישמר כגרוגרת, אם השיעור הוא בשמרים היוצאין שיהיו כגרוגרת, או השיעור הוא במשקה שיצאו שמריו שיהא בו כגרוגרת, ואי נימא דהשיעור הוא בשמרים, ניחא משה"ק המנ"ח במוסך השבת בורר סק"ז דבמשקין אין השיעור כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-12)
12. וגדולה מזו מצינו לדעת ר"ת שהביא התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה מפרק דחולב חייב משום ממחק, ואפ"ה תניא לקמן צ"ה א' דשיעורו הוא בכגרוגרת, והרי דאף דאין המלאכה כלל בחליבה עצמה, אלא במה שהוא ממחק את הדד, מ"מ בעינן שיהא בחלב שיעור כגרוגרת, כיון דזהו התיקון דמלאכה זו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך יש לדחות דהתרוה"ד אזיל לטעמי' שנקט בסימן נ"ו לעיקר דקי"ל כרבא דיש עימור שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"נ מד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן כ' דלא פסיקא לי' דמדרבנן אסרו טחינה אף שלא בגידו"ק, ולא הוכיח לזה ממה שמצינו בכ"ד לאיסור ברירה בדברים שאינם גידו"ק, ובע"כ דמלאכת ברירה הויא מדאורייתא אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
15. והטעם לחלק ביניהם, י"ל למש"כ האג"ט דש סק"ז אות ו' דהא דבורר חייב אף שלא בגידו"ק, הוא משום דמלאכת בורר היתה במשכן בברירת חיטין מן הצרורות והצרורות אינם גידו"ק, ועוד דתערובת החיטים והצרורות היא אחר שנקצרו, וע"כ ל"ח זה כמלאכת הקרקע, אך מלאכת זורה שהיתה במשכן בגידו"ק אינה נוהגת אלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-16)
16. והיינו שהרי דעת הטור שם דבבורר לאלתר מותר לברור אף פסולת מתוך אוכל, ורק היכא דיש יותר טורח בברירת הפסולת או דהפסולת מרובה אסור לברור הפסולת משום איסור מוקצה, וא"כ מ"ט הוצרך לפרש דאותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת, ובע"כ דכל עיקר איסור ברירה בב' מיני אוכלין הוא רק משום דאותו שרוצה לאכול חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת, וכ"כ הדרישה שם סק"ב ד"ה וגם בדין, וכ"כ בהגה' מהרל"ח שם סק"א בדרך בתרא. [↑](#footnote-ref-17)
17. עיי"ש שהביא ע"ד הטור לד' הרא"ש בפירקין שכתב כן, וכתב דטעמו מדתניא בברייתא דהיו לפניו ב' מיני אוכלין בורר ואוכל וכו', אלמא דבורר אוכל מאוכל הוי כבורר אוכל מתוך פסולת, ואין לזה טעם אא"כ נאמר שאותו שרוצה לאכול עתה מיקרי אוכל ואידך מיקרי פסולת, עכ"ד, והרי דעיקר הא דיש איסור ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' ד"ז תליא בביאור עיקר מלאכת ברירה, דאם עיקרה הוא בנטילת דבר מן התערובת, שפיר שייכא ברירה אף בב' מיני אוכלין, ול"ב להא דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, אך אם עיקרה הוא בתיקון האוכל המעורב, לא שייכא ברירה בב' מיני אוכלין אלא מכח הא דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובד' הרמב"ם לא מצינו כלל דס"ל להך מילתא דאותו שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין שדן לפרש, דהגם דהבורר אוכל מתוך פסולת בקנון ותמחוי לבו ביום חייב, מ"מ בב' מיני אוכלין שאין בהן פסולת כלל אינו חייב, ונפ"מ בזה במה שנחלקו רבוותא לדעתו אם מותר לברור את המין שאינו חפץ בו, ויתבאר בעזה"י להלן. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך בפמ"ג שם חזר בו, וכתב דמש"כ הרמב"ם והשו"ע דאם בירר והניח לאחר זמן חייב, היינו כשמניח לאחר זמן והשני אין רוצה לאכול היום כי אם למחר, או כלל לא, דבכה"ג חשיב השני כפסולת, ויש בזה לאיסור ברירה, וזהו דמפרש אביי בסוגיין דלבו ביום לא יברור ואם בירר חייב חטאת, וצ"ע במש"כ בראש יוסף לדקדק מל' הרמב"ם והשו"ע, אחר שדבריהם מפורשים בסוגיין דלבו ביום לא יברור ואם בירר חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובד' הדרישה שם סק"ח מבו' דהתיר בזה, והוא לטעמי' דס"ל שם סק"ב דעיקר הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו חפץ בו הוי כפסולת, ונתבאר לקמן ק"מ א'. [↑](#footnote-ref-22)
22. אמנם הנה הפמ"ג שם כתב לדון דשמא אף במין אחד אסור לברור גדולים מקטנים בנפה וכברה, וכן דן בזה באש"א שם סק"ה, ופירש הטעם לאסור דאפשר דרך ברירה בכלי גורם החיוב, ודימה להא דאוכל מתוך פסולת לאלתר דמותר ומ"מ בכלי הוי ברירה, וכנראה דמה"ט נסתפק בבורר ב' מינים בנפה וכברה לאכלם לאלתר, די"ל דהגם דליכא בזה אוכל ופסולת, מ"מ אם בורם בכלי הויא ברירה, דכל הא דל"ה ברירה אלא באוכל ופסולת, הוא רק בברירה ביד, ואף אי במין אחד שרי אף בכלי, י"ל דהיינו משום דלא שייכא בזה ברירה כלל, אך בב' מינים י"ל דיש בהן ברירה בכלי אף בשאין בהן אוכל ופסולת, וצ"ע, דהיאך שייך לחלק בדין התערובת בין ברירה ביד לברירה בכלי, ולכאו' הדין נותן דכל תערובת דלי"ב לאיסור ברירה ביד, משום דליכא בזה תערובת דב' מינים ואי"ז ברירה כלל, יהא מותר לבררה אף בכלי. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמותר לסנן ביצה במסננת של חרדל משום דאי"ז אלא לגוון, לדעת הלבוש והב"ח דהחלמון והחלבון חשיבי כב' מינים, ועמש"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה היו לפניו לדחות, ונתבאר לקמן ק"מ א', ויש להוסיף, דבד' הט"ז שם סקי"ב מבו' דס"ל דאם היו החלמון והחלבון חשובין כב' מינים, הי' אסור לברור את החלמון, אף דלא חשיב החלבון כפסולת, ונתבאר לקמן שם. [↑](#footnote-ref-24)
24. ואמנם קשיא ע"ז ממתניתין דביצה י"ד ב' דבורר כדרכו בקנון ובתמחוי אבל לא בנפה וכברה, והרי דאסור לברור בנפה וכברה לבו ביום, וכמו שהוכיחו כן התוס', וגם צ"ע מהא דתנן לקמן קל"ז ב' דאין נותנין לתלוי' בשבת, והרי דאסור לברור בכלי לבו ביום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שהוצרכו לזה משום דקשיא להו דכיון דלא ניח"ל לרב חסדא באוקימתא דעולא, משום דוכי מותר לאפות לבו ביום, א"כ מאי משני דבורר ואוכל פחות מכשיעור, הרי גם בזה נימא דוכי מותר לאפות פחות מכשיעור, ובע"כ דשאני ברירה פחות מכשיעור דאין דרך ברירה בכך, והרמב"ן כתב לישב עוד, דרבה לא בא לישב קו' דרב חסדא, אלא בא לישב הברייתא ולא שמיע לי' קו' דרב חסדא, וכ"כ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, (וזה ניחא לפ"מ שגרסו בהך שנויא רבה, אך לגירסא דילן דגרסינן רב חסדא, לא א"ש, דהרי רב חסדא גופי' הוא דפריך דוכי מותר לאפות לבו ביום. [↑](#footnote-ref-26)
26. ולפ"ז אף כשבורר שלא לבו ביום אינו חייב חטאת, אלא ה"ז אסור מדרבנן, וכל שבורר לבו ביום דהוא לצורך שבת, לא אסרו חכמים. [↑](#footnote-ref-27)
27. וצ"ע מהא דמפרש רב המנונא דבורר ואוכל אוכל מתוך פסולת ובורר ומניח אוכל מתוך פסולת, ובפירש"י משמע דהיינו דבורר ואוכל לאלתר היינו דתיכף שהגבי' נתנה לתוך פיו, ובורר ומניח לאלתר היינו שהוא בורר ומניח ע"מ לאכלם לאלתר, וכ"כ כמה מקמאי, ומבו' לפ"ז דאף כשבורר ונותן מיד לתוך פיו לא הותר אלא לברור אוכל מתוך פסולת. [↑](#footnote-ref-28)
28. וצ"ע היאך זה מתישב בל' הרא"ש שכתב דאם בשעת שתי' מעכב הפסולת "שלא יכנס לתוך פיו" אי"ז מעין מלאכה, ומשמע דרק בכה"ג שרי. [↑](#footnote-ref-29)
29. והשעה"צ שם סקצ"ח כתב ע"ד הפמ"ג דלא אבין ראייתו לענ"ד, והוא לטעמי' דס"ל בדעת הרא"ש דאסור לברור בשעת אכילה, ולא התיר אלא כשמעכב הפסולת ע"י פיו. [↑](#footnote-ref-30)
30. וצ"ל דלאו היינו דברירה ע"י פיו אי"ז דרך ברירה, שהרי הברירה אינה נעשית ע"י פיו אלא ע"י המפה, אלא היינו דכיון דהברירה היא ע"י המעשה שתי' עצמו, אי"ז דרך ברירה, ומשא"כ בגונא שהוא עושה מעשה בפנ"ע להסיר הפסולת, אף דהוא בשעת אכילה, הו"ל דרך ברירה. [↑](#footnote-ref-31)
31. וצ"ע דמה מייתי מהתם, הרי דברי הרא"ש קיימי בברירה ע"י כלי, ובכה"ג ודאי דאסור אף בשעת אכילה, וכמש"כ כן המהר"י אבועלפייא, ומש"כ הרמב"ן והר"ן להתיר בבורר בשעת אכילה, היינו כשבורר ביד, ול"מ הא דהוי בשעת אכילה, אלא להתיר לברור אף פסולת מתוך אוכל, דכל שהוא בשעת אכילה אי"ז דרך ברירה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובתשו' נובי"ת או"ח סימן נ"ג נשאל, דלמש"כ בצל"ח דאיסור ח"ש הוא רק היכא דחזי בפועל לאיצטרופי, וכל שאוכל חמץ פחות מכשיעור בסוף שביעי של פסח דשוב אין פנאי לאכול יותר אינו אסור מה"ת, א"כ מ"ט לא מוקמינן לה כשבורר סמוך לערב דלא חזי לאיצטרופי, ועיי"ש במש"כ ע"ז, ובסו"ד כתב די"ל דאף בכה"ג חזי לאיצטרופי בשבת אחרת, ונסתפק אם ב' שבתות מצטרפות לסקילה. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך הביאוה"ל שם כתב דמודה הרמב"ם דה"ז אסור מה"ת, ומש"כ בפ"א דכל מקום שנאמר שהעושה ד"ז פטור איסורו מדברי סופרים, הוא משום דרצה לכלול בזה כל הפטורים דעכ"פ איסור דרבנן יש בהן. [↑](#footnote-ref-34)
34. והתוצאות חיים בסימן ח' כתב דלמש"כ הרשב"ם בב"ב נ"ה ב' ד"ה במס' שבת תנן דפחות מכשיעור ל"ה מלאכת מחשבת, אין לאסור בזה משום ח"ש, ועיי"ש במכתב הגר"א לופטביר זצ"ל במש"כ להעיר ע"ז מד' הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ז, ומה שהשיב הגרמ"ז זצ"ל במכתבו אות ב', ועמש"כ עוד בזה בהגה' לחי' שפ"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-35)
35. והאג"ט בורר סק"א אות ח' ט' כתב דמש"כ רש"י במתניתין דהבורר הוא הבורר פסולת בידיו, והרי דעיקר דרך ברירה הוא ביד, הוא משום דכל דבורר פסולת מתוך אוכל הוי דרך ברירה ביד, אך כשבורר ביד אוכל מתוך פסולת הוי שינוי, דדרך ברירה ביד הוא פסולת מתוך אוכל. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שכתב לדמות לזה, דה"נ הוא במלאכת טוחן, דכל שטוחן במדוך של עץ הוי שינוי ופטור אבל אסור, וכל שטוחן בקתא דסכינא הוא שינוי גמור וע"כ הוא מותר לכתחילה, והביאו השבה"ל בסימן צ"ב, והובא בב"י סימן שכ"א ס"ז, ומשמעות דבריו, דכיון דמדוך של עץ הוא שינוי, ע"כ הוא דבקתא דסכינא הו"ל שינוי גמור, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן קמ"א א' וקמ"ה ב' דהתירא דקתא דסכינא הוא משום דהו"ל שינוי דשינוי, ולפ"ז צ"ל דה"נ הכא, כיון דבקנון ותמחוי הוי שינוי, ע"כ כשבורר בידו הוי שינוי גמור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיי"ש שכתב לפ"ז דאסור לסחוט בוסר אף כדי לאכול לאלתר, ודלא כמש"כ העולת שבת שם סקי"ד דשרי, (וכ"כ הט"ז שם סק"ד), דלא הותר לעשות מלאכה כדי לאכול לאלתר, וכן אסור לחלוב עז כדי לאכול לאלתר, אף אם איסור חליבה הוא משום בורר, וכל הא דשרי לברור בידו לאכול לאלתר הוא משום דלא מיקרי ברירה דהוי דרך אכילה. [↑](#footnote-ref-38)
38. וכ"ה גם בדבריו שם סק"י דהא דבורר לאלתר בנפה וכברה או בפסולת מתוך אוכל חייב, הוא משום דבכה"ג מינכר מילתא דלשם ברירה הוא, והרי דעיקר ההיתר בבורר לאלתר ביד, הוא משום דבכה"ג לא חזינן לה כמעשה ברירה, אלא כמעשה אכילה. [↑](#footnote-ref-39)
39. וכן הביאו מד' המהר"ח או"ז בסימן ל"א שכתב דלא התירו שום מלאכה ע"י שינוי בשבת, ואפי' בורר דשרינן לאלתר לאכול, פירש הסמ"ג דהיינו דוקא אוכל מתוך פסולת אבל פסולת מתוך אוכל אפי' בידו לאלתר חייב, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון שלא הותר לברור בידו אלא אוכל מתוך פסולת, בע"כ דאין ההיתר משום שינוי, אלא משום דהו"ל דרך אכילה. [↑](#footnote-ref-40)
40. צ"ב שהרי כל הא דמותר לברור ביד, הוא כשבורר לאלתר, אך כשבורר לאחר זמן אף ביד חייב, וכמש"כ הרי"ד בס' המכריע דבכה"ג דרך לברור ביד, וא"כ הרי יש לפרש כן בד' רש"י דזהו מש"כ דבורר הוא כשבורר פסולת בידיו, ושמא מכוון דבריו הוא דכיון דהבורר לאלתר אינו חייב אלא בנפה וכברה, בע"כ דאי"ז עיקר דרך ברירה, וע"כ אין לפרש דעיקר מלאכת בורר הוא ביד. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש במלאכת מרק שכתב דהרמב"ם אזיל לטעמי', דבדבריו שם הי"ד ובפכ"א הי"ז משמע דהמשמר יין בסודרין פטור, והרי דכל שבורר בדבר שאין דרך לברור בו אף לצורך לאחר זמן אינו חייב, וה"נ הבורר בקנון ותמחוי לצורך לאחר זמן פטור. [↑](#footnote-ref-42)
42. והר"מ קזיס הוסיף לפרש, דל"ד לברירה בידו לאחר זמן דחייב, דדרך הוא לברור ביד, וכל הא דכשבורר לאלתר אוכל מתוך פסולת שרי הוא משום דבכה"ג לא חשיבא ברירה כלל, אלא הוי כנוטל האוכל ממקומו לאוכלו. [↑](#footnote-ref-43)
43. ומשמע קצת מדבריו דאין טעם האיסור משום דה"ז דומה לברירה, וע"ד שכתב שם ה"ו דאסור לרדות דבש מכוורת מפני שהוא כתולש, וכתב שם הי"א דאין מקצבין את המלח וכיו"ב מפני שנראה כמעמר, אלא הוא משום דחיישינן דאם יהא מותר לברור בקנון ותמחוי, הרי דכשיעסוק בברירה זו יש לחוש שיבא לברור בנפה וכברה. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך לדעת הר"ן אין ההיתר בזה משום שינוי, אלא כיון דאי"ז עיקר דרך ברירה ע"כ חזינן לה כמעשה אכילה, וע"כ כ"ז הוא כשבורר לאלתר ביד, אך כשבורר לאחר זמן או כשבורר בכלי אף באוכל מתוך פסולת חייב. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובתחילת דבריו כתב דהוא משום דבשבת בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, והוא ל' הגמ' לקמן קמ"ב ב', עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובד' הריטב"א משמע דהיינו משום דיסוד ההיתר דברירה לאלתר הוא משום דאי"ז נראה כלל כמעשה ברירה אלא כלקיחת האוכל לאכלו, וע"כ כ"ז הוא כשנוטל את האוכל, אך כל שנוטל את הפסולת דהוא מעשה בפנ"ע לצורך תיקון האוכל, הו"ל ברירה גמורה. [↑](#footnote-ref-47)
47. והמאמ"ר בסימן שי"ח סק"ד פירש כן בד' הרד"ע בפ"ח משבת הי"ג, ועיי"ש שפקפק בזה לדינא, וצ"ע דלכאו' בד' הרד"ע שם מבו' דלא הותר אלא כשאוכל את המין שבירר, ואך שכתב דאף דעי"ז נתברר האוכל השני לאוצר, מ"מ שרי, ול"ד לבורר פסולת מתוך אוכל דחייב. [↑](#footnote-ref-48)
48. וזהו שכתב דלמש"כ התוס' לקמן קמ"ב ב' דהא דמשני בביצה שם דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא קאי על האוכל, הרי דאף לשנויא דגמ' שם קשיא קו' התוס' הכא דמ"ט שרי לברור את האוכל, ודלא כמו שנקטו התוס' בביצה שם דלשנויא דגמ' ניחא, והרי דאף דהאוכל מרובה בטירחא, ודרך בנ"א בכה"ג לברור את הפסולת, מ"מ כיון דהוא זוטר בשיעורא הוי דרך המלאכה לברור את האוכל, וכ"ה משמעות סתימת ד' התוס' שהק' מסוגיית הגמ' בביצה, ומשמע דהוא אף למסקנת הגמ' שם, (אך הנשמת אדם שם לטעמי' נקט לא כן, ועיי"ש במש"כ בטעם הא שלא תירצו התוס' הכא כמו שתירצו בביצה). [↑](#footnote-ref-49)
49. דבדבריהם שם מבו' דלפ"מ דמשני דאיירי היכא דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא, ניחא הא דהתירו ב"ש לברור את האוכל, והרי דעתם שם דהיינו דהפסולת נפיש בטירחא וזוטר בשיעורא, וכמש"כ המהרש"א שם ולקמן קמ"ב ב', ואפ"ה שרי בכה"ג לברור את האוכל, והרי דהא דהיכא דהאוכל מרובה הוי דרך ברירה לברור את הפסולת, אי"ז משום דאיכא טירחא טפי בברירת האוכל, דא"כ הרי הדין נותן דבגונא דהפסולת נפיש בטירחא, יהא אסור לברור את האוכל, - והקרית מלך רב בהל' שבת שם תמה בזה ע"ד התוס' שם. [↑](#footnote-ref-50)
50. והוא ע"ד הס"ד דתוס' דלעולם הוי דרך ברירה לברור את הפסולת, ואף בפסולת מרובה, והרי דאף דהיכא דפסולת מרובה אין דרך בנ"א לברור את הפסולת, מ"מ דרך המלאכה דברירה הוא לעולם בברירת הפסולת, והיינו משום דהאוכל הוא העיקר בתערובת והפסולת הוא הטפל בתערובת והוא מקלקל את האוכל, וע"כ הוי עיקר צורת המלאכה להפריש וליטול מן האוכל את הפסולת המקלקלתו. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך המהר"ל בסוגיין פירש לד' התוס' בביצה דהיינו דמשמר דמי טפי לבורר, משום דמרקד דעתו על האוכל ועל הפסולת, ומשמר אין דעתו אלא על היין, וע"כ דמי לבורר דאין דעתו אלא על האוכל, - וי"ל עוד למש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ט, דטעמא דמ"ד דמשמר דמי לבורר ול"ד למרקד, הוא משום דמרקד עושה כל זמן הרקדתו פעולה בפסולת ואוכל ביחד, ומשא"כ במשמר שבעת הבירור אין נעשה פעולה כלל בהשמרים שמונחים במקומם, עיי"ש, וע"כ אף דבמשמר הוא נוטל את האוכל ובבורר הוא נוטל את הפסולת, מ"מ דמו זל"ז דאין המעשה נעשה בשניהם יחד, אלא נעשה המעשה באחד מהן שנוטלו מן השני. [↑](#footnote-ref-52)
52. ובד' הר"ח משמע שפירש כן במה שאמרו בביצה י"ג ב' דהא דמקלפא לי' דביתהו כסי כסי, הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והרי הא דהותר לקלף כסי כסי, אף דקילוף שעורים הוי כבורר, (וכמש"כ הר"ח לעיל בדין כותש חטין דהוא תולדת בורר), הוא משום דהו"ל לצורך לאלתר, והרי דהא דשרי לברור לאלתר הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-53)
53. לכאו' לפי דבריו לא הותרה ברירה לאלתר אלא באוכלין, אך בשאר מילי אסורה אף ברירה לאלתר, וכמו שדן בזה הנשמת אדם בכלל ט"ז סוסק"ג, ועד"ז כתב האג"ט טוחן סקכ"ז במש"כ הרשב"א דטחינה לאלתר מותרת, דהוא רק באוכלין, עיי"ש, אך הפוסקים לא נקטו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. וכ"ה משמעות ד' הירושלמי שהביאו הר"ח וש"ר דבורר ומניח היינו דמניח על השלחן, ופירשו דהיינו דהותר לברור לזמן שיושב על השלחן ואוכל, ומשמע שלא הותר אלא לברור ולהניח על השלחן שאוכל עליו. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובפי' רבינו פרחי' כתב בתחילת דבריו דבורר ומניח היינו דמניח בכלי עד שיאכל אותו כשתגמר ברירתו לאלתר, ובהמשך דבריו כתב ע"פ הירושלמי דבורר ומניח על שלחנו שיאכלנו קודם שיעקור השלחן מלפניו, וצ"ב דדבריו סותרים זא"ז, דבתחילת דבריו כתב דלא הותר אלא כשיאכל אותו כשתגמר ברירתו לאלתר, ובסו"ד כתב דהותר לברור ולהניח על השלחן ע"מ לאכלו קודם שיעקור השלחן מלפניו, ושמא שאני בזה בורר ומניח בכלי, מבורר ומניח על שלחנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובס' העתים סימן רכ"ו עמד ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דלא שרי אלא כשהיו אורחין אוכלין ראשונה ראשונה, וכתב דהני רבוותא שהתירו כשיברר והניח על השלחן כדי שיסב ויאכלנו לאלתר, לא שמיע להו לד' הירושלמי אלו, ואנן דשמיע לן שפיר דמי למיחש לה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"א ד"ה וכל מה שבורר בשם ס' תוספת ירושלים שהוכיח מד' הירושלמי דבעינן לאלתר ממש, אך צ"ע דהר"ח גופי' הביא לעיל מינה לד' הירושלמי אלו דאמרינן תיפתר כגון שהיו אורחין אוכלין ראשונה ראשונה, ואפ"ה כתב להתיר לברר ולהניח על השלחן לאכלו באותה סעודה. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכן מתפרש גם מש"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה דבורר ומניח לאלתר היינו לאכול לאלתר באותו מעמד. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך הרמ"א בסימן שי"ט ס"א כתב דכל מה שבורר לצורך סעודה שמיסב בה מיד מיקרי לאלתר, ומבו' דאף דעדיין אינו מיסב, מ"מ כל שהוא עומד להסב בה מיד הו"ל כברירה לאלתר, והפמ"ג באש"א שם סק"ו כתב דאף דבל' הר"ח והמ"מ משמע דלא הותר אלא כשבורר כשהוא מיסב כבר בסעודה, מ"מ כל מיד שדעתו להסב בסמוך לה אפשר דשפיר דמי.

    והמג"א בסימן שכ"א סוסקט"ו כתב דאסור לברור עד יציאת ביהכ"נ דבעינן סמוך לסעודה ממש, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ה, וכתב דאם בורר שעה או שעתיים קודם הסעודה קרוב הדבר לומר דחייב חטאת, ומש"כ דבעינן סמוך לסעודה שמא הוא חצי שעה, (דזה שיעור סמוך בכ"ד), וכ"כ בס' נחלת אליהו בשם החזו"א, (וכתב דאף במקום שאוכלים הרבה אנשים ביחד וצריך להמשרת הרבה זמן להכין לכולם, לא מיקרי סמוך לסעודה, דכל איש אינו שייך לחבירו, ולא הותר להתחיל רק לערך חצי שעה סמוך לסעודה, עכ"ד, ומשמע דאם הי' צריך הרבה זמן להכין לצורך אדם אחד, הוה חשבינן לה כסמוך לסעודה), - והאג"ט בורר ס"ה ושם סוסק"ט כתב ע"פ ל' המרדכי דשרי לברור בתוך שעה לאכילתו, אך כל שבורר לצורך כל הסעודה, ויאכל מה שבירר אחר שעה מברירתו, לא הותר אלא אם הוא סמוך לסעודה ממש, - והבא"ח שנה ב' בפר' בשלח אות ה' כתב דהותר לברור לסעודה הסמוכה תוך שעה אחת, - והאג"מ ח"ד סימן ע"ד בורר אות י"ג כתב במש"כ הגר"ז דלא נאסר אלא כשלא יאכל עד לאחר שעה, דאין שעה זו של שיעור שעה, אלא הוא הזמן שהדרך הוא להאשה שמסדרת האוכלין לסעודה, וקודם לכן אפי' שעה קטנה אסור. [↑](#footnote-ref-59)
59. וכ"ה משמעות ד' היחוסי תנו"א בע' ר"י מדיפתי שכתב דבורר ומניח לאלתר, היינו דמניח כדי לאכול לאלתר להכניס לתוך פיו את מה שבירר לאותה שעה שהוא אוכל, ולאכול לבו ביום לא יברור אפי' לאחר שעה. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך צ"ע דהראב"ן גופי' בסימן שנ"א הביא לד' הר"ח דלאלתר הוא כ"ז שיושב על השלחן ואוכל, ופירש הר"ח דהיינו מה שמיסב על השלחן באותה סעודה, וכבר עמד בזה האג"ט בוררר סק"ט. [↑](#footnote-ref-61)
61. וזה מתישב למשמעות ד' הרמב"ם דדין ברירה בב' מיני אוכלין אינו משום דאותו שאינו רוצה לאכלו חשיב כפסולת, אלא הוא משום דאיכא ברירה בברירת מין אחד מחבירו, דלדעת התוס' ודעימייהו דעיקר דין ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו רוצה לאכלו חשיב כפסולת, לכאו' אין מקום לחלק בין בורר אוכל מפסולת לבורר אוכל מחבירו, - וכ"כ בתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג ד"ה עוד ראיתי דאין לפרש בד' הרמב"ם דחלוק דין ב' מיני אוכלין מדין אוכל מתוך פסולת, שהרי הכל דין אחד יש להם. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש בסו"ד שכתב די"ל דכיון דהרמב"ם והטור לא הביאו להא דר' אלעזר, בע"כ דס"ל דלא קי"ל כוותי', דפליג על אביי דאמר בסוגיין דבורר ומניח לאלתר, והסכים לו רבא, וע"כ קי"ל דמותר לברור ולהניח בכלי אחר לצורך לאלתר. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובתשו' רב פעלים או"ח ח"א סימן י"ב כתב לדון דדברי הב"י הם כשבירר בסתם ולא כיון בדעתו כלום לא כדי לאכול לאלתר ולא כדי להניח, ובכה"ג אזלינן בתר בסוף, אך אם בירר כדי לאכול לאלתר, אף דאח"כ השהה מהם, פטור, דאי"ז מלאכת מחשבת, ועמש"כ השביתת השבת בורר סק"ט בשם הטל אורות והפתח הדביר בביאור דברי הב"י. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובד' המ"ב שם סק"ה והשעה"צ שם מבו', דכל מש"כ הפמ"ג דלא אריך למעבד הכין, היינו רק כשנמלך להניחו, אך כל שלא נמלך, אלא דנשתייר ממילא מברירתו לאחר סעודתו, אין בכך כלום, וכ"כ הרב פעלים שם, - אך משמעות ד' הב"י והלבוש דס"ל דאף בכה"ג דנשתייר ממילא מברירתו לאחר סעודתו חייב חטאת, ועמש"כ ע"ז הרב פעלים שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ומסתבר דהיינו רק בברירת הקמח, דאינו משתמש בו לאלתר, אלא הוא מתקנו לצורך שימוש דלאחר זמן, אך אם בורר כלי כדי ללוש בו את הקמח, שפיר חשיב כברירה לאלתר, דהוא משתמש בכלי זה לאלתר. [↑](#footnote-ref-66)
66. ועיי"ש במשה"ק לפ"ז ע"ד רש"י לקמן בע"ב ד"ה חייב י"א שכתב דכל שבורר יפות ה"ז בורר, ובסו"ד כתב דאפשר דדוקא אוכל מותר, אבל בזה לעולם חייב, ושמא כונתו הוא מכח ה"ט דברירה כדי לעשות מהן, לא חשיב כברירה לצורך שימוש לאלתר, - וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא כמש"כ המנ"ח במוסך השבת בורר, די"ל דאף דבורר כדי לעשות תיכף החביות חייב, ול"ש בזה התירא דלאלתר, דומיא דמש"כ המג"א בסין ש"כ סק"ז דבסחיטת בוסר ליכא להתירא דלאלתר. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך בל' הפסקי תוס' משמע דלעולם אסור לברור פסולת מתוך אוכל, ולא נתחדש בד' התוס' אלא דבכה"ג דהפסולת מרובה אסור לברור אף אוכל מתוך פסולת, דהוי זה ג"כ דרך ברירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. ולכאו' טעם זה אינו מתישב לדעת התוס' דהתירא דברירת אוכל מתוך פסולת הוא משום דאין דרך ברירה בכך. [↑](#footnote-ref-69)
69. ושמא זהו מש"כ היחוסי תנו"א ע' ר"י מדיפתי, דהא דמותר לקלוף שעורים, הוא משום דבאיסור ברירה יש חילוק בין אוכל מתוך הפסולת לפסולת מתוך האוכל, ואין קילוף השעורה אלא כמסיר קניבת הירק חי כשאוכלו כך חי, וכשובר באגוזים ולוזים, ובהמשך דבריו כתב דבמקלף וכן מי שלפניו מיני אוכלין, זימנין דברירתו אינה אלא כבורר אגוז מקליפתו וכמרקד אפונין ועדשים משרביטן וכמקלף ביצים, דבכה"ג אין צד ספק פיקפוק. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א שם סק"ל בדין הסרת גרעינים מן התפוחים, והביאו השעה"צ שם סקצ"ט. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובתשו' אג"מ ח"ד סימן ע"ד בורר אות י"א כתב לדינא להתיר לברור דברים המעורבים ע"י שמשליכם על השלחן ויפרדו זמ"ז, וכן צידד הגרש"ז זצ"ל בתיקונים ומילואים לשש"כ פ"ג הערה ו', אך כמה מחכמי הדור אסרו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולפ"ז מבו' דמיבע"ל שמא מותר לברור אוכל מתוך פסולת אף לאחר זמן, והביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה מתוך אוכל כתב לדעתם דקי"ל הכי דמותר לברור אוכל מתוך פסולת לאחר זמן, וכן צידד האג"ט, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בתורמוסין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובד' הריטב"א מבו' דלברור קודם שהביא לפניהם ל"ה כברירה לאלתר, הוא משום דהוי קודם הסעודה, וזה לטעמי' דלא הותר לברור סמוך לסעודה, אך בד' התוס' יש מקום לפרש דהוא משום דהא דבורר ומניח חשיב כברירה לאלתר, הוא כשמניח על השלחן שהוא מקום האכילה, אך כל שמניח במקום אחר ואח"כ נוטלו משם למקום אכילתו, לא חשיב כברירה לאלתר, וכמש"נ בדף מס' 1 דכ"ה משמעות ד' הר"י מלוניל, ועמש"כ עוד בזה המהר"י אבועלפייא בתשו' מהריט"ץ סימן ר"ג ד"ה עוד כתב כ"ת בסוף דבריו. [↑](#footnote-ref-74)
74. וכן צ"ל למש"כ המהריט"ץ והמהר"ם בד' רש"י דמיבע"ל דהא דהוצרך לשטוח לפניהם שיתברר האוכל מאליו, ולא הניח התערובת לפניהם שיבררו הם אוכל מתוך פסולת בשעת אכילתן, הוא משום דאסור לברור אוכל מתוך פסולת לאלתר, והרי דמיבע"ל דאסור לברור אוכל מתוך פסולת אף כשאינו מניח על השלחן. [↑](#footnote-ref-75)
75. ומשמע דקים לי' דמותר לברור אוכל מתוך פסולת וליתן לפיו, ולא נסתפק אלא אם מותר לברור אוכל מתוך פסולת ולהניח על השלחן לצורך לאלתר, - ולפ"ז יש מקום לדון דאין מקור מהכא דליכא איסור ברירה כשבורר ע"י ששוטח האוכל והפסולת, אלא הא דשרי הוא משום דלא נאסר לברור ולהניח כדי לאוכל לאלתר, אלא משום דהברירה נעשית בידו, וכשמניח על השלחן הוא פעולה נוספת, ובכה"ג לא חזינן את מעשה הברירה כמעשה אכילה, אך כשבורר ע"י שטוח על השלחן והם לוקחים מן השלחן ואוכלין, שפיר חשיב כבורר ונותן לפיו דשרי. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך לכאו' יש מקום לדחות, דאף דבהא דמיבע"ל לרב אמי דדילמא סבר רב ביבי אוכל מתוך פסולת אסור, בע"כ דהוא בבורר לאחר זמן, דלכו"ע מותר לברור אוכל מתוך פסולת לאלתר, ומ"ט נסתפק בזה בדעת רב ביבי, וכמש"כ כן הברכי יוסף בסימן שי"ט אות ב' ד"ה ונראה לישב, מ"מ מה שאמרו דלימא קסבר חזקי' אוכל מתוך פסולת אסור, הוא בדרך פירכא, דאטו קסבר חזקי' דאוכל מתוך פסולת אסור אף לאלתר. [↑](#footnote-ref-77)
77. אך בדבריו משמע טפי, דאי"ז משום דחשבינן להתורמוסין כפסולת, אלא היינו דהואיל והוי זה קלקול לתורמוסין להישאר עם הפסולת, ע"כ בזה הוי הדרך לברור אף את האוכל, והוי כברירת פסולת מתוך אוכל שאסורה משום דה"ז דרך ברירה, ושו"ר בשלחן שלמה סימן שי"ט אות ט"ז שפירש לדבריו כד' המהר"ל שהבאנו בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-78)
78. והאג"ט בורר סקי"ד אות ד' כתב לפרש לעיקר פי' זה דהיינו דהתירא דברירת אוכל מתוך פסולת הוא רק כשהברירה היא רק לצורך אכילת לאלתר, והו"ל דרך אכילה, אך בתורמוסין דאי לא שקלי לי' מסרח ואף אם ל"ה רוצה לאכלן עכשיו אלא להצניען הי' בוררן עכשיו, כדי שלא יסריחו, הוי הברירה והאכילה ב' דברים, והוי כברירת פסולת מתוך אוכל דאסורה, וכבר כתב עד"ז בחי' המהר"ל, והאג"ט שם נקט דאי"ז מתישב בד' רש"י שהוצרך להא דהתורמוסין חשיבי כפסולת, אך הדברות משה בסימן ס"א ענף ד' (ד"ה ולכן) כתב לפרש עד"ז גם בד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומבו' בדבריו דהא דחשבינן להו כפסולת הוא מכח הא דלא נתבשלו עדיין כ"צ, ודלא כפירש"י דהוא רק משום דאי שביק להו הכי ולא הדר שליק להו מסרחי, ומשמעות דבריו דמה שאמרו בגמ' לה"ט דאי לא שקלי להו מסרח, הוא טעם להא דהוא בא לבררם זמ"ז, אך הא דחשיבי כפסולת מכח אוכל אינו מכח זה, ועמש"כ בזה השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובע"כ דאיירי בכה"ג דדעתו לאכול את הגרועים לאלתר, דאם אין דעתו לאכול אלא את המשובחים, הרי יש לאסור לברור את הגרועים משום שאין דעתו לאכלם לאלתר, ולא הותר לברור אוכל מתוך פסולת אלא כשדעתו לאכול את מה שבירר, וממה שהוצרך הריטב"א לפרש דהא דאסור לברור את הגרועים הוא משום דחשבינן להו כפסולת, בע"כ דאיירי כשדעתו לאכול לאלתר אף את הגרועים. [↑](#footnote-ref-81)
81. ואמנם דכ"ז הוא משום דחשבינן להמשובחים כפסולת לגבי הגרועים, דמכח זה הוא דחשבינן דתיקון הברירה הוא גם בהגרועים, אך אם ל"ה חשבינן להמשובחים כפסולת, הוה חשבינן דעיקר תיקון הברירה הוא בהמשובחים, וכיון שהוא בוררם בידו כדי לאכלם, הו"ל דרך אכילה ושרי, ומה"ט מותר לברור ב' מיני אוכלין זמ"ז כדי לאכול את המין שבירר, ולא אסרינן מכח הא דמתקן את המין השני, אלא חשבינן דעיקר תיקון הברירה הוא בהמין שבירר, וכיון דהוא בוררו כדי לאכלו הו"ל דרך אכילה, (אך האג"ט בורר סקט"ו סק"ד צידד לאסור בזה מכח דינא דהכא, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-82)
82. וכ"כ בפי' המיוחס להרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ה, ופירש דהיינו דכשאר מוציאין את הפסולת מהתורמוס הרי הוא מתקלקל, וע"כ נעשה הפסולת כאוכל והאוכל כפסולת, ונמצא הבורר התורמוס מהפסולת כמו שבורר הטיט מהקמח, ומחמת כן הוא חייב לפי שזו ברירה גמורה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך הפמ"ג באש"א סימן ש"כ סק"ז כתב דכל דקודם הברירה הי' הכל אוכל, אף אם ע"י הברירה נעשה הנברר כפסולת, חשיב כמפריד אוכל מאוכל ושרי, וכבר עמדו דהוא שלא כד' רש"י הכא, אך י"ל דטעמא דהפמ"ג הוא משום דלא חשבינן לה כלל כברירה, כיון דקודם הברירה הי' הכל אוכל, והוי כמפריד אוכל מאוכל, אך הכא דהוי זה מעשה ברירה, (שהרי התורמוסין והפסולת שלהן לא חשיבי כדבר אחד), שפיר מהני הא דאחר הברירה הוו כפסולת, לחשבו כברירת פסולת מתוך אוכל.

    ויש להוסיף, דלכאו' כ"ז ניחא לרש"י לטעמי' דאיסור ברירת פסולת מתוך אוכל הוא משום דהו"ל דרך ברירה, וע"כ י"ל דאף אם נעשה לפסולת ע"י הברירה, הו"ל כדרך ברירה, אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דאיסור ברירת פסולת מתוך אוכל הוא משום דאינו אוכל מה שבירר, הרי דהכא דהוא אוכל את התורמוסין שבירר, אין לאסור מכח הא דנעשו כפסולת, דאין לומר דמכח הא דהוו כפסולת חזינן דהתיקון דהברירה הוא גם במה שנשתייר, וע"כ ה"ז אסור, (וכמש"נ לעיל בד' הריטב"א), דכ"ז שייך רק היכא דהוו פסולת מעיקרא, אך היכא שנעשו פסולת ע"י הברירה, ל"ש טעם זה כלל. [↑](#footnote-ref-84)
84. וצ"ל לפ"ז דמה שהוצרך הרמב"ם להא דהפסולת ממתקת אותם כשישלקו אותן עמהן, וכ"כ המאירי דאם אינם נשלקים בקליפתם הם מסריחים, היינו משום דלא היתה הפסולת ממתקת אותם, אלא אף אם שולקים אותם בפנ"ע הם מתמתקים, ל"ה חשבינן להו כפסולת, אף שעדיין הם מרים, וכל הא דחשבינן להו כפסולת הוא משום דאחר שניטלו מן הפסולת שלהם כבר ל"מ שליקתם למתק אותם, ומבו' לפ"ז כמו שהוכיח האג"ט מד' רש"י, דכל דע"י הברירה עצמה נעשה כפסולת, הו"ל כפסולת מתוך אוכל. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם לדעת הרי"ד והריא"ז דס"ל ג"כ דמותר לברור לאלתר פסולת מתוך האוכל, ניחא שפיר דינא דהכא, שהרי דעתם דהבורר אוכל מתוך פסולת לאחר זמן פטור, ולפ"ז איירי הכא כשבוררם לאחר זמן, וכל הא דחייב הוא משום דהוי כברירת אוכל מתוך פסולת. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך בזה י"ל כמש"כ הריטב"א דדינא דהכא הוא דלא כאביי, אלא אתיא כמ"ד דהבורר פסולת מתוך אוכל חייב, ואך דהטור למד מזה לדידן, דכ"ה דלחזקי' חשיבי התורמוסין כפסולת וחייב על ברירתן, ה"נ לדידן אסור לבררן משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועוד יש להעיר, דאם אינם ראויים לאכילה וע"כ הוו מוקצה, הרי דהא דאסור לבררן אי"ז שייך כלל להלכות בורר אלא להלכות מוקצה, ומהו שהביא הטור לדין זה בכלל דיני בורר, דהאמנם הך דינא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל הוי הכל מוקצה ואסור אף לטלטלו הביא הטור בכלל דיני בורר, אך היינו משום דקמ"ל דבכה"ג מהניא התערובת לחשוב אף את האוכל כמוקצה, וע"כ כתב לזה בדיני ברירת אוכל ופסולת המעורבין, אך בתורמוסין דהוו התורמוסין עצמן מוקצה, אי"ז שייך כלל לדיני בורר. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועד"ז צ"ל גם לדעת התוס' לעיל בסוגיין דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה ואסור לבררו, והרמב"ן כתב דלדעתם בכה"ג מותר לברור את הפסולת, כיון דבכה"ג אי"ז דרך ברירה לברור פסולת מתוך האוכל, וכ"כ בפסקי מהרי"ח והובא בהג"א, ולפ"ז נמצא דהתירא דברירה לאלתר לא תלי כלל אם בורר האוכל או הפסולת, אלא תלי אם בורר המרובה או המועט, ולפ"ז תיקשי דמאי נפ"מ בהא דחשבינן להתורמוסין כפסולת מתוך אוכל, דממ"נ אם הם מרובין מן הפסולת שלהן, הרי דאף דחשבינן לה כברירת פסולת מתוך אוכל יש להתיר, ואם הם מועטין מן הפסולת שלהן הרי אף אם הוה חשבינן לה כברירת אוכל מתוך פסולת הי' אסור לבררן, - ולהנ"ל ניחא, דלא הותר לברור לאלתר, אלא לצורך אכילת האוכל, אך כל שבורר לאלתר לצורך אכילת הפסולת, ונמצא דהוא מתקן את האוכל בברירתו לצורך לאחר זמן, חייב. [↑](#footnote-ref-89)
89. ואמנם בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל בסוגיין כתב דאיירי הכא כשבורר את התורמוסין ע"מ לאכול את הפסולת שלהן לאלתר, וע"כ מהני הא דחשבינן להו כפסולת מתוך אוכל, דמכח זה אסור לבררן לצורך אכילת הפסולת, עיי"ש, ולפ"ז אין מקור מהכא דאסור לברור פסולת מתוך אוכל כדי לאכול את הפסולת, אך עיקר דבריו אינם מתישבים רק אי נימא דמותר לברור אוכל מתוך הפסולת כדי לאכול את הפסולת, ולדעת הרמב"ן והריטב"א ודאי דה"ז אסור, משום דאינו נותן לפיו את מה שהוא בורר. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך אי"ז מתישב למש"כ המ"ב שם סקי"ט דהא דחשבינן להתורמוסין כפסולת, הוא משום דאינם ראויים כ"כ לאכילה, ולפ"ז דמי ממש לדין פסולת הנאכלת ע"י הדחק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך מד' הר"ח ודעימי' שהוכיחו מהכא דאסור לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר, מוכח לכאו' שפירשו דאיירי הכא אף כשדעתו לאכול גם את הפסולת שלהן לאלתר, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א דליכא אופן להתיר לברור את התורמוסין, ולא יועיל שיהא דעתו לאכול גם את התורמוסים וגם את הפסולת, ויש להוכיח עוד מדבריו דאיירי בכה"ג שדעתו לאכול גם את הפסולת שלהן, וזה ממש"כ דכל הא דאסור לברור את הפסולת שלהן, הוא משום דגם היא חשיבא כפסולת מתוך אוכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. והביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ט הק' דא"כ מ"ט לדעת רבה אין חייב כל מרקד משום בורר, ומ"ש משמר דאף דדמי למרקד מצינו לחייבו גם משום בורר. [↑](#footnote-ref-93)
93. ולכאו' מד' רש"י ודעימי' שלא פירשו כן, מוכח דס"ל דאף במרקד חשיב דנוטל את האוכל מתוך הפסולת, - אך הנה הערוך בע' רקד ב' כתב דמרקד הוא המטיל אוכל ופסולת בכברה, אם הפסולת כמין עפרורית היא יוצאה מהכברה ונשאר האוכל, ואם האוכל דק והפסולת עבה כמין תבן יוצא האוכל ונשאר הפסולת, וכ"כ גם בע' זר ב', וכ"כ בפי' ר"ח לעיל ע"ג ב', ולפ"ז הרי דאף אי נימא דמרקד קמח בנפה חשיב דנוטל את הפסולת מתוך האוכל, מ"מ כיון דהיכא דהפסולת כמין עפרורית דהיא יוצאת מהכברה ונשאר האוכל חשיב דנוטל את האוכל מתוך הפסולת, ע"כ שפיר דמי משמר למרקד, - אך עיקר דברי הר"ח והערוך הם דלא כפירש"י הכא דהבורר קטנית בנפה חייב משום בורר. [↑](#footnote-ref-94)
94. ועיי"ש באות ג' במש"כ בגונא שברר ושימר והרקיד בהעלם אחד, והביא קרבן על אחד מהן, ואכמ"ל, ובד' המהר"י קורקוס שם מבו' דאם ברר ושימר בהעלם אחד חייב ב' חטאות, כיון דמצינו לחייבו על מה ששימר משום מרקד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
95. והנה אמנם למש"כ הריטב"א לעיל ע"ד א' בשם יש שתירצו ועוד מרבוותא דמה שאמרו הכא דבורר נוטל אוכל ומניח הפסולת, ל"ד הוא, אלא לומר שמפריש האוכל מתוך הפסולת שנוטל הפסולת ממנו, הרי יש לפרש כן גם במה שאמרו דמשמר נוטל אוכל ומניח הפסולת, ואין ללמוד מהכא דבמשמר חשיב דהאוכל הוא הנברר, - אך לדעת ש"ר שפירשו דמה שאמרו דבורר נוטל אוכל ומניח הפסולת היינו דהוא בורר אוכל מתוך פסולת, הרי דה"נ מה שאמרו דמשמר נוטל אוכל מתוך הפסולת היינו דהוא בורר אוכל מתוך פסולת והאוכל הוא הנברר, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והר"ן לעיל ע"ד א', וכתבו דכל הא דמשמר חייב משום בורר, הוא משום דאיכא בורר דדמי לי' שבורר אוכל מתוך פסולת. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך הט"ז בסימן תק"ו סק"ג נקט דהמרקד קמח בנפה חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת, עיי"ש, והרי דהקמח היוצא מן הנפה הוא הנברר, ולא הפסולת המשתיירת בנפה, וכ"ה משמעות ד' הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"א ד"ה ובורר, - וכ"נ מד' הבעה"מ בפ' האורג שכתב דזורה ובורר הוו משאצל"ג, ומשמע דמרקד הויא מלאכה הצריכה לגופה, ולכאו' הוא משום דהקמח היוצא מן הנפה הוא הנברר, ונתבאר בדף מס' 1, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש במש"כ באורך לדון אם במרקד חשיב כפסולת מתוך אוכל או כאוכל מתוך פסולת, ופירש דבזה נחלקו הראשונים אם לרבה חייב המשמר אף משום מרקד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-98)
98. והמהריט"ץ שם ד"ה ועדין צריך להבין כתב דמשמר הוא בורר אוכל מתוך פסולת, דהאדם נותן את היין במסננת כדי לברור ולקחת האוכל שהוא היין ולוקח הפסולת בתוך המשמרת, ונמצא שהאדם בוררר האוכל שהוא היין והמשמרת קולטת ולוקחת הפסולת, עכ"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך אכתי צ"ב, דאף דבבורר בנפה וכברה נעשה מעשה הברירה באוכל ובפסולת יחד, מ"ט חשבינן דהברירה הוא בהמשתייר בנפה, ואין הברירה במה שיוצא מן הנפה, וי"ל דבזה מהני הא דהנפה היא בידו, דמה"ט חשבינן דהמעשה נעשה בהמשתייר בנפה שבידו, - ובס' ארחות שבת פ"ג הערה ס"א כתב לפרש, דבבורר בנפה דהוא מנענע את כל התערובת וכולה נופלת אל הנפה, הרי דהמין היוצא מן הנפה הוא הממשיך את נפילתה של התערובת, והמין הנעצר ע"י הנפה הוא שהוצא מן התערובת, וע"כ חשיב דהמשתייר בכלי הוא הנברר. [↑](#footnote-ref-100)
100. ולמש"נ לעיל מד' המהר"י אבועלפייא בטעם הא דבמשמר חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת דהוא משום דבשעת הברירה אינו עושה מעשה בפסולת, הרי דה"נ הוא בקנון דנענוע הקנון אינו פועל כלל בפסולת המשתיירת בו, וע"כ חשיב דהאוכל היוצא ע"י הנענוע הוא הנברר, ובזה ניחא גם מה שעמד התהל"ד בסימן שי"ט סקכ"א בהא דסחיטת בוסר חשיבא כברירת אוכל מתוך פסולת, ולא אמרינן דהפסולת המשתיירת בידו היא הנבררת. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"ה משמעות פירש"י לקמן ק"מ א' ד"ה לפי דבנתינת ביצה במסננת של חרדל, חשיב דהחלבון המשתייר במסננת הוא הנפרד, והו"ל כברירת פסולת מאוכל. [↑](#footnote-ref-102)
102. והתהל"ד שם תמה דפעולת מחבץ היא ממש כפעולת משמר, ומ"ש דבמשמר חשבינן דהיין היוצא מן הכלי הוא הנברר, ובמחבץ חשבינן דהגבינה הנשארת בכלי היא הנבררת, ועמש"כ בזה השביתת השבת שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. והאג"ט בורר סק"ה אות י' הוכיח מדבריו דלא אמרינן דהנשאר בידו הוא הנברר, - וי"ל דהתם הוא משום דכל המעשה נעשה בהדבר שמערה מן הכלי, וע"כ דמי למשמר דהיין היורד למטה הוא הנברר, וכמש"נ לעיל מד' מהר"י אבועלפייא. [↑](#footnote-ref-104)
104. והאג"ט בורר סק"ה אות ח' כתב דמש"כ התורי"ד דאף המרקד בנפה חשיב כפסולת מתוך אוכל, הוא משום דמשים הכל לתוך הכלי האוכל והפסולת, - אך לכאו' א"צ לזה, אלא הוא משום דמעשה הניפוי נעשה גם בפסולת, דכשמנענע את הנפה הוא מנענע גם את הפסולת, וע"כ חשיב זה כקיבוץ הפסולת למקום אחד. [↑](#footnote-ref-105)
105. וכתב עפי"ז בדין משמרת שעל הברזא בשביל לסנן המים מן החול, דאף אם כבר נתקבץ הרבה חול במשמרת מותר, דאע"ג דכשבאין המים במשמרת כבר יש שם חול מרובה, מ"מ כיון דהמים הנקלחין ע"י האדם בפתיחת הברזא הם מים צלולים, אע"ג שאח"כ הם מתערבים עם החול וחוזרין ומסתננים אי"ז מלאכת בורר. [↑](#footnote-ref-106)
106. וכן צ"ל בדעת הרמב"ם, למש"כ הטור בסימן שי"ט בדעתו דאף מים צלולין אסור ליתן במשמרת, וכ"כ המראה הפנים והקול הרמ"ז בפירקין, אך בס' שלחן שלמה שי"ט אות כ"ט נקט דאף לדעת הרמב"ם מותר ליתן מים צלולין ע"ג השמרים במשמרת, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. וצ"ע דמה מדמי לה למזיגת מים ביין, הרי הכא ע"י נתינת המים יוצא היין המעורב עם השמרים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. והב"י בסימן שי"ט ס"י כתב לדון בד' הטור דאף היכא דלא מישתתי בהכי מותר לסננו ע"י סודרין וכפיפה, ומסיק דלא התיר אלא כשהוא עכור קצת וראוי לשתותו, - אך בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן י"ג כתב דמנהג העולם דמסננין בסוגרין אף בגונא דלא מישתתי בהכי כלל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך בד' הפסקי רי"ד מבו' דאף שפירש דאיירי במסנן את היין מפני הקמחים, הו"ל יין עכור, ולא הותר לסננו אלא בסודרין, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן והנימו"י.

     ויש להוסיף, דהסה"ת בסימנים בסימן רמ"ד כתב דיין או מים שיש בהן קצת קיסמין מותר לסננם במשמרת משום דמישתתי הכי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והשבה"ל בסימן צ"א, - אך בד' הב"י בסימן שי"ט סט"ז מבו' דכל שיש במשקה קשין, לא משתתי אלא ע"י הדחק ואסור לסננו במשמרת, - וי"ל דנידו"ז תליא בפלוגתת הראשונים הנ"ל ביין שיש בו קמחים אם חשיב כמישתתי הכי ומותר לסננו במשמרת, או דחשיב דאינו ראוי אלא ע"י הדחק, ולא הותר אלא לסננו בסודרין, ואזיל השבה"ל לטעמי' דיין שיש בו קמחים מותר לסננו במשמרת, וכ"ה מבו' גם לפ"ד הסה"ת והסמ"ג והסמ"ק שנקטו דדינא דמתניתין ודינא דזעירי חד דינא הוא, (וע"כ כתבו דלא הותר לסנן משקה שקדים כתושין בסודר, אלא בגונא דמשתתי הכי, וכדינא דזעירי, ונתבאר להלן), - אך בד' הפסקי רי"ד מבו' דמחלק ביניהם, דיין שיש בו קיסמין או קשין מותר לסננו במשמרת, ויש שיש בו קמחים לא הותר לסננו אלא בסודרין, וכן נקטו האחרונים שהביא הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"י (ד"ה קיסמין). [↑](#footnote-ref-110)
110. ואדרבה מהא דתנן להא דנותנין בסודרין ובכפיפה מצרית ביין צלול שמותר ליתנו אף במשמרת, משמע להדיא דיין עכור שאסור ליתנו במשמרת, אסור ליתנו אף בסודרין ובכפיפה מצרית. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך יש להעיר בזה בד' הטור שם, דמשמעות דבריו דמפרש דהא דתנן הכא דמסננין את היין בסודרין הוא לרבותא, דמותר אפי' בסודרין ולי"ב משום סחיטה, וכ"כ הגר"א שם ס"י בדעתו, ולפ"ז בע"כ דאיירי מתניתין ביין צלול, ואפ"ה משמעות דבריו שם דאף יין עכור מותר לסננו בסודרין ובכפיפה, וכמש"כ הב"י שם בדעתו, אך באמת בד' הגר"א שם משמע דלהטור לא הותר לסנן יין עכור בסודרין ובכפיפה, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך אף דשוים הם בפי' מתניתין דאיירי ביין צלול, מ"מ חלוקין הם בביאור הא דתנן דמסננין ביין ובכפיפה, דלדעת אינך קמאי הוא לרבותא דמותר אפי' בסודרין ולא חיישינן לסחיטה, ולדעת הרמב"ם הוא משום דבמשמרת אסור לסנן אף יין צלול. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך בתשו' הרדב"ז סימן אלף תל"ד כתב בדעת הרמב"ם דיין ומים צלולים לגמרי מותר לסננן אף במשמרת, וכל שאינו צלול לגמרי אלא שרוב בנ"א שותין אותו כך אבל קצת בנ"א אין שותין אותו עד שמסננין אותו, אסור לסננו במשמרת משום דאתי לאיחלופי ומותר לסננו בסודרין ובכפיפה, ועד"ז כתבו הט"ז בסימן שי"ט סק"ט והעולת שבת שם סקכ"ד, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז האלי' רבה שם סקי"ח והקרית מלך רב בפ"ח משבת הי"ד. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיי"ש שכתב דפלוגתא זו תליא במה שנחלקו בבורר בקנון ותמחוי לאחר זמן אם הוא חייב חטאת, ונתבאר לעיל ע"ד א'. [↑](#footnote-ref-115)
115. ומש"כ הרדב"ז בסימן אלף תל"ד והט"ז סק"ט לישב בע"א, כתב תמה ע"ז הפמ"ג במש"ז שם דגם בהתירא דבין הגיתות כתב הרמב"ם שם דהוא בסודרין, והרי דאף דמפרשינן כן להא דתניא דנותן לתוך המשמרת, מ"מ לא התיר הרמב"ם בזה אלא בסודרין. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך הב"ח בסימן שי"ט כתב דלא סגי במה דרובא דאינשי שתו לי' הכי, ולא הותר אלא היכא דכולהו דאינשי שתו לי' הכי, אך אם מיעוט מקפידין ע"ז, יש בזה משום בורר, והובא במ"ב שם סקל"ד. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועיי"ש בסו"ד שכתב לדון דל"מ הא דמשתתי הכי, להתיר לברור ביד, ולא הותר אלא לשמר, אך הביא דהטל אורות כתב דמותר אף לברור ביד. [↑](#footnote-ref-118)
118. ואף שכתבו התוס' לעיל ע"ד א' דרוב עניים אין אוכלין בלא הרקדה, הרי בד' הר"ן בסוגיין מבו' דאף היכא דרוב בנ"א אין שותין אותו כן ל"ה בורר מדאורייתא, ומה"ט מותר לסננו בסודרין ובכפיפה. [↑](#footnote-ref-119)
119. והביא שם מש"כ הלבוש בסימן שי"ט סט"ז דהא דמותר לסנן משקה שיש בו קיסמין, הוא משום דהי' אפשר לשתותו בעוד הקיסמין בתוכו ולסנן המשקה בדרך שתי' בין שיניו, ועיי"ש שתמה ע"ז, אך בד' הב"י בסימן שי"ט סט"ז משמע להדיא כד' הלבוש, (וזהו שכתב דהא דבמים שיש בהם תולעים לא משתתי הכי, הוא משום דאיכא למיחש שמא יבלע אחד מהם). [↑](#footnote-ref-120)
120. ולפ"ז מבו' דהתירא דמשתתי בהכי, אי"ז היתר מסוים במלאכת בורר, דלא חשבינן לה כפסולת, אלא הוא משום דלא חשבינן לה כלל כתיקון, וכמשמעות ל' רש"י בסוגיין, וכן הביאו מד' הגר"א בסימן שכ"א סי"ט, דדימה לזה דדבר שנאכל בלא חליקה, מותר להחליקו ואין בו משום ממחק, ובע"כ לפ"ז דהא דבב' מיני אוכלין הו"ל בורר, הוא משום דאין נאכלין יחד בתורת אכילת מין אחד, וע"כ חשבינן לה כתיקון. [↑](#footnote-ref-121)
121. ומבו' לפ"ז דאף דשתיית מי האבטיח בפנ"ע ל"ד כלל לאכילת האבטיח, אפ"ה אמרינן דלאו מידי קעביד, ולפ"ז אין לפרש דהא דבב' מיני אוכלין חשיב בורר הוא משום דאין נאכלין יחד בתורת אכילת מין אחד, - ובעכצ"ל כמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה קנ"ו, דטעם ההיתר הכא, הוא משום דבני המעים של האבטיח אין להם חשיבות בפנ"ע, וגם מתחילת בריאתם הם מין אחד, ודומה לקיסמים דאין להם כל חשיבות בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. צ"ע אם מכוון דבריו הוא דמי שהוא איסטניס ודרכו לסננו, הו"ל לדידי' כמשקה עכור קצת דדרך לסננו דאסור לסננו במשמרת, או היינו רק במי שהוא איסטניס וא"א לו כלל לשתותו, דהו"ל לדידי' כמשקה עכור הרבה דאסור לסננו אף בסודרין, ולכאו' ממש"כ הר"ן דיין צלול היינו דרוב בנ"א אין מקפידין ע"ז, משמע דגם לאותו שמקפיד ע"ז ודרכו לסננו מותר לסננו, (וכמדומה דזהו שהעמידה הר"ן בגונא דרוב בנ"א אין מקפידין ע"ז, שהרי אדם זה שבא לסנן סתמא דמילתא הוא משום דהוא מקפיד ע"ז, ובע"כ דסגי במה דרוב בנ"א אין מקפידין ע"ז), אך אי נימא דמכוון הפמ"ג הוא רק באיסטניס דא"א לו כלל לשתותו, אי"ז נסתר מד' הר"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך המאירי פירש דהתירא דיין דבין הגיתות, הוא משום דאין עכירותו כעכירות שבישן, ואדם שותהו הוא ושמריו ואין כאן תיקון גמור. [↑](#footnote-ref-124)
124. אך האג"ט מרקד סק"ה אות ט' נקט דלדעת הרמב"ם ל"מ התירא דגוף אחד כשמסנן במשמרת ובכה"ג הוא חייב משום בורר, ורק כשמסנן בסודרין דאי"ז אסור אלא מדרבנן, מהני הא דהוי זה גוף אחד להתיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דלא יגבי' טפח הוא משום שינוי והיכר, ובסודרין איכא שינוי והיכר בעשיית גומא, ולפ"ז הרי דבמשקין צלולין דמותר לסננם במשמרת אף דליכא שינוי והיכר, ה"נ מותר לעשות גומא, - וכ"ה גם למש"כ הרמב"ם ורבינו פרחי' דאיסור עשיית גומא הוא אטו משמרת, דלפ"ז אין לאסור במשקין שמותר לסננם במשמרת. [↑](#footnote-ref-126)
126. ולכאו' לפי דבריהם איירי ביין עכור מעט שמותר לסננו בסודרין, ולא נאסר אלא במשמרת, ובזה הוא דאמרינן דאכולי כובא מיחזי כמשמרת ואפלגא כובא לא מיחזי כמשמרת, אך ביין עכור הרבה דאסור לסננו אף בסודרין, אף אפלגא דכובא אסור, ועד"ז נתבאר להלן בהערה ו' בדינא דלא ניהדק צינייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-127)
127. וכתב דלדעת הרמב"ם דאסור ליתן יין צלול במשמרת, ה"נ דינא דהכא דלא ליהדק וכו' הוא אף ביין צלול. [↑](#footnote-ref-128)
128. והי' מקום לפרש דתליא בהפלוגתא בדין ברירת חלק מן הפסולת, ונתבאר להלן, - אך לכאו' דמחד גיסא הכא חמיר טפי, כיון דה"ז מברר את כל הקיסמין והטינופת, ול"ד להיכא דאינו מברר לכל פסולת זו, (וכמש"נ בהערה י"ט דמה"ט הוא דהו"מ לחייב בזורה משום בורר, אף דנשתיירו צרורות), ומאידך גיסא הכא קייל טפי, דליכא תיקון כ"כ בברירת הקיסמין והטינופת, משום דעדיין יש שמרים, וכשיבא לסנן את השמרים, ממילא יסתנן גם מהקיסמין והטינופת, ונמצא דלא הועיל כ"כ בברירה זו, ומשא"כ כשבורר חלק מן הפסולת דאיכא תיקון, דלא נשתייר לו לברור אלא מעט פסולת. [↑](#footnote-ref-129)
129. ולמש"נ לעיל בהערה ג', הרי דכ"ז הוא כשמסנן בו משקין עכורין קצת, דלא נאסר אלא במשמרת, ובכה"ג דלא מיהדק ול"ד למשמרת, הו"ל כסינון בסודרין דשרי, אך במשקין עכורין הרבה, הרי דאף דלא מיהדק ול"ד למשמרת, מ"מ אסור, שהרי אסור לסננם אף בסודרין, הגם דל"ד למשמרת, וזה לפמש"נ בפנים די"ל דכל הא דבעינן לה"ט דדמי למשמרת הוא רק במשקין עכורין קצת, אך לדעת המחה"ש י"ל דכל דלא מיהדק מותר אף במשקין עכורין הרבה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ולפי דבריהם נלמד, דכל שהברירה היא ע"י כלי, אף דאי"ז כלי העשוי לברירה, הו"ל כברירה בכלי דאסורה אף לאלתר, ואף בדעת המג"א ודעימי' דפליגי, י"ל דהוא משום דהכא אין הכלי שייך כלל לברירה, דהברירה היא ע"י העירוי. [↑](#footnote-ref-131)
131. כ"ה בפירש"י שלפנינו, וכן העתיק האו"ז בסימן נ"ט, אך בפירש"י שעל הרי"ף כתב דתחילת שפייתן שאין הפסולת ניכר לאו בורר הוא, וכן העתיקו הר"י מלוניל ובפי' הר"ן. [↑](#footnote-ref-132)
132. וצ"ע אם הוא משום דבפועל אין רואין את הפסולת, ואם רואין את הפסולת ביין לבן וכיו"ב ה"ז אסור, או דהיינו דאין רואין את יציאת היין מן הפסולת, והיינו דיציאת היין למעלה אינה ברירה כלל, דאין היין העליון מעורב בשמרים, ואך דמ"מ הי' לנו לאסור משום דיוצא גם יין שבין השמרים, וע"ז הוא דאמרינן דיציאה זו אינה ניכרת. [↑](#footnote-ref-133)
133. וצ"ב שהרי מיד בתחילת העירוי, נשפך גם מן היין המעורב בתוך השמרים, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן שי"ט ס"כ והמ"ב שם סקנ"ו, ומ"ט לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-134)
134. ונמצא דלגירסת הרי"ף ליכא מקור מסוגיין להתיר לערות מן החבית לצורך לאחר זמן, מכח הא דאין הברירה ניכרת, דהרי הא דשרי הכא הוא משום דברירת היין מן השמרים אינה נעשית כלל ע"י הכלי, ואין מקום כלל לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-135)
135. והאלי' רבה שם סוסק"ח הביא לד' המהריט"ץ, אך בסימן תק"ו סק"ה כתב דאסור להוציא זבובים מן המשקה אלא אם יקח מעט משקה עמהם. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך בפסקי הסידור חזר בו וכתב דיש בזה חשש חיוב חטאת וסקילה ח"ו, והביאו האג"ט בורר סק"ו סוף אות י', ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דיש לסמוך על היתר זה בלא פקפוק, (והוא בצירוף דעת המהריט"ץ והבית מאיר). [↑](#footnote-ref-137)
137. ועמש"כ ע"ז האג"ט בורר סק"ו אות ח' ומרקד סק"ה אות ב'. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שנקט דאם כונתו לחלק את המשקה לב' כלים ואין דעתו על הנשאר שיהא ברור שרי, אף דמה שנתן בכלי אחד נברר מן הפסולת, ועד"ז מצינו בדבריו בסימן נ"ד סוסק"ג, ומשא"כ הכא דפעולתו מוכחת עליו שאין כונתו לחלק את המשקה לב' כלים אלא דעתו לנקות את הכוס מן הזבוב, ולא נגרעה מלאכתו במה שלוקח קצת מן המשקה, דכל כונתו בזה מפני שאסרוהו להוציא הזבוב לבד, ומשמע קצת מדבריו דלא אסר אלא כשנוטלו עם מעט משקה, אך אם יוציא עמו הרבה מן המשקה, אף אם עיקר כונתו לתיקון המשקה הנשאר, מ"מ לא חזינן לה כמעשה ברירה, אלא כחלוקת התערובת. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיי"ש בדבריו בד"ה ולענין ברזא דמבו' דכל שיש זבובים הרבה ונעכרו המים אסור לבררם עם מעט משקה, משום דבכה"ג חשבינן להו כמעורבים בכל המים, וכ"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה ל"ט, - אך המ"ב בסימן תק"ד סק"כ כתב דכל שיש פירורי מצות שלא נכתשו היטב בתוך הקמח מותר לקחתם עם מעט קמח, וזה לטעמי' דטעם ההיתר הוא משום דמותר ליקח פסולת עם מעט מן האוכל. [↑](#footnote-ref-140)
140. ואמנם בדבריהם לא נתפרש אלא דמדאורייתא לי"ב משום בורר, וי"ל דה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-141)
141. וצ"ע דלפ"מ שדימה ד"ז לד' הט"ז, הרי מבו' דאף מדרבנן שרי, ועמד ע"ז התהל"ד שם סקכ"ג, ושמא ס"ל דבהוצאת זבוב מן הכוס דאינו תערובת גמורה ליכא איסור ברירה אלא מדרבנן, ובזה התיר הט"ז כשמוציאו עם מעט מן המשקה, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל שם ס"ד ריש ד"ה הבורר ובסימן תק"ו סק"כ דאף מדרבנן שרי, - שוב נתבוננתי דמכוון הפמ"ג דכשבורר מקצת מן האוכל, הרי דאם ימשיך ויברור את שאר האוכל יבא לידי איסור דאורייתא, וע"כ אף ברירת מקצת אסורה, ומשא"כ כשבורר את הפסולת עם מעט מהאוכל, הרי דע"י ברירה זו א"א לבא כלל לאיסור דאורייתא, וזהו שהתיר בזה הט"ז. [↑](#footnote-ref-142)
142. ועיי"ש שכתב דבד' המג"א שם מבו' לאסור בזה, - וצ"ע לפ"ז בד' המ"ב שם סקנ"ד וסקנ"ו שכתב כד' המג"א, אף דבכ"ד נקט לדינא כד' הט"ז, ושמא ס"ל דלא הותר אלא כשמוציא הפסולת עם מעט מהאוכל, אך כשמוציא האוכל ומשייר הפסולת עם מעט מהאוכל הוי בורר, וכמש"נ לדון להלן ובהערה י"ח, אך בד' המ"ב בסימן תק"ו סוסקי"ב נראה שהסכים לד' הפמ"ג בזה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-143)
143. עוד יש לדון בזה, דהא דמותר ליקח פסולת עם מקצת מן האוכל, הוא משום דאי"ז דרך ברירה כלל, דדרך ברירה הוא להוציא את הפסולת לבדו, ומשא"כ כשמוציא מקצת מן האוכל דהוי דרך ברירה גמור דאוכל זה, וע"כ ה"ז אסור.

     ויש שכתבו דהא דהותר להוציא פסולת עם מעט מן האוכל, הוא משום דאי"ז דרך ברירה גמור והו"ל כברירת אוכל מתוך פסולת דשרי, ולפ"ז לא הותר בכה"ג אלא בבורר לאלתר, אך כל שבורר לאחר זמן אסור אף בכה"ג, ולפ"ז הרי דבעירוי מחבית שכתב המג"א דהוא לצורך לאחר זמן, ל"מ הא דנשתייר מעט יין עם השמרים, והאג"ט בורר סק"ו אות י"א כתב כן מטעם אחר וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-144)
144. ופשוט דאיירי בגוונא שהצרורות שנשתיירו חשובין כמעורבין בכל הכרי, דאם הועיל בירור הצרורות דכבר ליכא צרורות מעורבין במקצת מן הכרי, נמצא דנתברר אותו מקצת לגמרי, והו"ל ברירה מעליא. [↑](#footnote-ref-145)
145. והאג"ט זורה סק"א אות ד' הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל ע"ג ב' דזורה דמי לבורר ומרקד, אף דאחר הזרי' לבררר המוץ עוד נשאר צרורות אשר אינם מסתלקים רק ע"י מלאכת ברירה, והוכיח מזה דהבבלי פליג על הירושלמי, והירושלמי לטעמי' דמלאכת זורה אינה משום הפרדת אוכל מפסולת, כמו שאמרו בירושלמי דרקק והפריחתו הרוח חייב משום זורה, (ונתבאר בדף מס' 1), ועיי"ש באות ה' במש"כ לפרש טעם הפלוגתא, - אך מד' האו"ז שהביא לד' הירושלמי, וכן הביאוהו הפמ"ג והביאוה"ל, מבו' דס"ל דהבבלי לא פליג ע"ז, וצ"ל לפ"ז דבזורה שהוא בורר את המוץ לגמרי, חשיב כבורר, אף דמשתייר צרורות, ועיי"ש באג"ט בתו"ד שהרגיש בזה, ועיי"ש מש"כ ע"ז, - וי"ל בע"א קצת, דלמש"כ הקה"ע דטעמא דהירושלמי הוא משום דלא הועיל כלום, הרי דל"ש טעם זה בזורה, דכיון דכ"ה דרך תיקון התבואה דתחילה הוא זורה ומפריד את המוץ, ואח"כ הוא בורר ומוציא את הצרורות, והוא עושה כן ע"י מעשה אחר, א"א לומר דלא הועיל מעשה הזרי'. [↑](#footnote-ref-146)
146. ואמנם למש"כ הפמ"ג לדון דברירת מקצת מן האוכל אסורה מדרבנן, י"ל דמה"ט אסור לברור מקצת מן הפסולת, - אך אי"ז במשמעות ד' הפמ"ג, דלפ"ז נמצא דהא דמדאורייתא מותר לברור מקצת מן הפסולת, הוא משום דאי"ז מעשה ברירה אלא חלוקת התערובת, דומיא דהא דמותר לברור מקצת מן האוכל, והפמ"ג כתב דהוא משום דלא חשיב תיקון, וטעם זה ל"ש כלל בברירת מקצת מן האוכל, - ועד"ז צ"ע גם בד' הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א ד"ה ומלקט שכתב עפי"ד הירושלמי דה"נ במלקט לבנות מתוך שחורות אינו חייב כשנשאר עוד הרבה דלא הועיל, והרי דטעמא דהירושלמי הוא משום דלא הועיל כלום, וכמו שהביא מד' הקה"ע, ולמש"כ המ"ב בכ"ד דמותר לברור פסולת עם מקצת מן האוכל משום דאי"ז מעשה ברירה, לכאו' מה"ט גם מותר לברור מקצת מן הפסולת, אך אי נימא בדעתו דלא הותר לברור מקצת מן האוכל, ולא הותר אלא ברירת פסולת עם מעט אוכל, (וכמש"נ בהערה י"ז), ניחא. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך יש לפרש דטעמא דהגר"ז שם הוא משום דרק השומן הסמוך לתבשיל חשיב כמעורב עם התבשיל, וע"כ כל שאינו מערהו כולו, לא חשיב כברירה כלל. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך העירו די"ל דדוקא היכא דנשתייר מקצת מן האוכל עם הפסולת, דחילק את האוכל זמ"ז, חזינן לה כחלוקת התערובת, אך כל שנטל מקצת מן הפסולת ונשתייר מקצת מן הפסולת עם האוכל, לא חזינן לה כחלוקת התערובת, דלעולם לא חזינן לנטילת הפסולת כחלוקת התערובת, אלא כתיקון האוכל, ועכל הא דהנוטל מקצת צרורות פטור הוא משום דלא הועיל, וע"כ ה"ז אסור מדרבנן, - ואמנם בד' הפמ"ג במש"ז סימן שי"ט סקי"ג מפורש דמכח יסוד ד' הט"ז אף ליכא משום ברירה כשבורר מקצת מן הפסולת ומניח פסולת עם האוכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
149. והרשב"א והריטב"א הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל קל"ד א' דפרכינן אהא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, דמ"ש מהא דנותנין ביצה במסננת של חרדל, ואם לא התירו ליתן ביצה במסננת של חרדל אלא משום דאיכא שינוי, הרי שפיר ניחא הא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו דליכא שינוי. [↑](#footnote-ref-150)
150. ולדעת רבינו הלוי דלא הותר אלא ע"י שינוי, צ"ל דאף דאין עושין אותה אלא לגוון, ולא חשיב כפסולת גמור, מ"מ דמי ליין עכור שלא הותר לסננו במשמרת אלא בסודרין ובכפיפה מצרית דאיכא שינוי. [↑](#footnote-ref-151)
151. ולפי דבריו יש ללמוד מהכא כמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב לדון דמותר לברור ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כשרוצה לאכול שניהם באותה סעודה. [↑](#footnote-ref-152)
152. מבו' בדבריו דדין ברירה בב' מיני אוכלין הוא אף אם חשיבי תרוייהו כאוכל, וצ"ל לפ"ז דמש"כ הראשונים דהוא משום דאותו שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, היינו דמה"ט אסור לברור את המין שאינו חפץ בו דהוי כברירת פסולת מתוך אוכל, אך עיקר הא דיש בזה לאיסור ברירה, הוא אף אם חשיבי תרוייהו כאוכל, וזה דלא כמשמעות דבריו שם סק"ב דעיקר הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דחשיבי כאוכל ופסולת, וזהו שכתב שם דהא דנקט ב' מיני אוכלין הוא לרבותא, וכ"ש מין אחד, ומשמע דעיקר הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין, הוא דומיא דהא דאיכא ברירה במין א'. [↑](#footnote-ref-153)
153. וכ"ה להדיא בפי' רבינו פרחי' במתניתין דהא דמותר ליתן את החרדל במסננת הוא כשאין בו עכור אלא צלול ודמי לדין יין צלול. [↑](#footnote-ref-154)
154. וצ"ע דמה הוצרכו לפרש לה"ט דאין עושין אותה אלא לגוון, הרי פשיטא דכיון דאינו מסנן את הביצה כלל, דשרי ליתנה אף במסננת, ועוד, דהרי אף היכא דנותן במסננת יין ומים צלולים כדי לסננם מן הקיסמין, שרי, משום דמשתתי הכי. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך שמא י"ל, דאף דהחרדל ראוי לאכילה עם הסובין שבתוכו, מ"מ לאופני אכילה מסוימים של החרדל אינו ראוי כשהסובין בתוכו, וע"כ הוא דמיחזי כבורר, ול"ד ליין צלול דהוא ראוי לשתי' זו אף בלא סינון, ולא מיחזי כלל כבורר, וזהו דפרכינן עלה מהא דנותנין ביצה במסננת של חרדל, (לפי' הרשב"א והריטב"א לקמן קל"ט ב'), דמהתם חזינן דכיון דהם ראויים ליאכל יחד, אף דכדי לתקן את החרדל אין החלמון ראוי כשהוא יחד עם החלבון, מ"מ לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-156)
156. ושמא יש ללמוד מזה דבמין אחד ליכא איסור ברירה, אלא בדהוי אוכל ופסולת, אך כל דתרוייהו חשיבי אוכל, אף דאינם נאכלים יחד, לי"ב איסור ברירה, אך י"ל דהוא רק בחרדל ופסולת שבו דהוו כגוף אחד. [↑](#footnote-ref-157)
157. ואמנם אכתי אי"ז כמש"כ הראשונים לקמן קל"ט ב' דכל שראוי לשתותו כך, אף דאין רוב בנ"א שותין אותו כך, לי"ב משום בורר מדאורייתא, וא"כ מ"ט הוצרכו התוס' להא דהכא אף הפסולת בפנ"ע ראוי' לאכילה, אך שמא יש לדחוק דמכוון התוס' הוא דהפסולת ראוי' לאכילה בעודה בתוך החרדל, וע"כ ל"ד לשמרים דאין היין ראוי בעודו מעורב עם השמרים. [↑](#footnote-ref-158)
158. ולפ"ז לא נאסר לסננו אלא במסננת שלו, אך מותר לסננו בשינוי, אך לדעת ש"ר י"ל דאסרו אף כשמסננו שלא במסננת, והא דתני הכא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, הוא משום דאיירי ביו"ט, שהותר לברור שלא כדרכו, וכן נקט המ"ב בסימן תק"י סקי"ב, אך לכאו' מהא דפריך מהא דנותנין ביצה במסננת של חרדל, ומשמעות פירש"י דס"ד דאף היכא דליכא פסולת אסרו ליתן במסננת שלו משום דמיחזי כבורר, (ונתבאר בהערה ?), ולפי ס"ד זו ודאי דלא נאסר אלא במסננת שלו, ולפ"ז מסתבר דגם לפ"מ דמשני דמיחזי כבורר, לא אסרו אלא במסננת שלו. [↑](#footnote-ref-159)
159. אך למש"כ הב"י בסימן שי"ט ס"י דהא דאסור לסנן יין צלול במשמרת הוא משום דמצי אתי בה לידי חיוב חטאת, ולמש"כ המ"ב שם סקמ"א דהוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, ונתבאר לקמן קל"ט ב', בע"כ דדינא דהכא דין אחר הוא. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך בפירש"י והריטב"א והמאירי הכא שלא הזכירו לזה, משמע דהא הוה פשיטא לן דאין לאסור משום ברירת החלמון מן החלבון כיון דאין עושין אותה אלא לגוון ולא חשיב כברירת אוכל מפסולת, אלא דס"ד דנתינת החלמון גופי' במשמרת תהא אסורה משום דמיחזי כבורר, וע"ז אמרו דהכא לא מיחזי כבורר משום שכולה יוצאת דרך המסננת, ובזה ניחא משה"ק בהגה' ר"ש מדסוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך השעה"צ בסימן שי"ט סקכ"א כתב דמד' הרמב"ם שלא הביא לדין זה בהלכותיו, נראה דמפרש דהא דאין שורין הוא משום דע"י השרי' הוא משוה אוכלא או מטרח באוכלא, ותליא בפלוגתת אמוראי לקמן קנ"ה א', ונכלל דין זה במה שנאמר שם, - ודבר ד' אמת בפיו, דכ"ה בפי' רבינו פרחי' דאין שורין את הכרשינין כדי שיתרככו לאכילת הבהמה ותתענג בו, ואין אנו מצווין לענג בהמה בשבת. [↑](#footnote-ref-162)
162. והדרישה שם סוסק"ב כתב בהא דאין שפין את הכרשינין, דלדעת הטור דמותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר כשהוא זוטר בטירחא, מותר לשוף את הכרשינין לצורך לאלתר, דאף שלא הותר לברור לאלתר אלא ביד, הרי גם כששפין ביד הו"ל שינוי. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דאין לומר דלא הותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר אלא משום דברירה ביד חשיבא שינוי, ומשא"כ הכא דדרך הוא לשוף את הכרשינין, דגם הכא משמע דדרכן הי' לשרות הכרשינין בכלי, וכל ששף ביד הוי שינוי מדרכו, וזה דלא כמו שנקט האג"ט בורר סט"ז דהא דאין שפין, היינו בכרשינין המונחים במים דאין שפין אותן ביד כדי להציף הפסולת, ועמש"כ ע"ז הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה נ"ג. [↑](#footnote-ref-164)
164. ואמנם י"ל דמכוון דבריו הוא משום דדרך לשוף ביד, וכמו שדן בזה בדרישה, אך לפ"ז הוא דלא כמסקנתו בדרישה דאין לאסור מכח זה, וגם בעיקר הדברים צ"ע, דברירת ב' מיני אוכלים זמ"ז א"א לעשותה אלא ביד, ואפ"ה שרינן לה לאלתר, וא"כ מ"ט נימא דיהא אסור לשוף את הכרשינין לצורך לאלתר מכח הא דדרך לשופן ביד. [↑](#footnote-ref-165)
165. ולמש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה הבורר דהיתר קילוף פירות הוא משום דכל שבורר לאלתר אין שם פסולת על הקליפה, אלא תיקון אוכלא בעלמא, י"ל דאי"ז שייך בפסולת הכרשינין דאי"ז גוף אחד ממש, [↑](#footnote-ref-166)
166. אך הנשמת אדם בכלל י"ח סק"ב כתב דהא דנוטל בכברה ונותן לתוך האיבוס, הוא אף כשהוא ודאי שיפול, ודקדק כן ממש"כ רש"י והטור והרע"ב בכרשינין דנוטל בכרברה אע"פ שלפעמים נופל דרך נקבי הכברה, ובתבן כתבו כולם אע"פ שהוא ודאי, ועי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. ובזה מתישב משה"ק בתוס' הגרע"א הכא ע"ד הר"ש בכלאים פ"ט מ"ב שלא כתב דסתם מתניתין דהכא הוא כר"ש דדשא"מ מותר. [↑](#footnote-ref-168)
168. והמ"ב בסימן תרי"א סק"ה כתב דנידון האיסור בזה הוא משום דהוא טורח בשביל הלילה שהוא חול, ואסור להכין מיוהכ"פ ומשבת לחול, ואפ"ה התירו משום עגמת נפש. [↑](#footnote-ref-169)
169. משמעות דבריו דיש מקום לומר דאף אם אין העלים המעופשים ראויים אף ע"י הדחק, מ"מ ל"ה פסולת גמור, ולי"ב משום בורר מדאורייתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-170)
170. וכן צ"ל בדעת הר"ח שכתב דבשבת אסור לקנב ירק ולהניח לערב משום בורר. ואמרינן וכו' אבל שלא לאלתר לא יברור, אבל ביוהכ"פ מותר לברור ולקנב מן המנחה ולמעלה ולהניח במוצאי יוה"כ, ובע"כ דמש"כ דבשבת אסור משום בורר, היינו דה"ז אסור מדרבנן וכמש"כ המ"מ, דאם ה"ז אסור מדאורייתא, היאך התירוהו ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-171)
171. נתחדש בדבריו דאף דגם מדרבנן לא חשבינן להעלים המעופשים כפסולת לאסור לבררן משאר העלים לאלתר, מ"מ מהני הא דהם מעופשים דיהא בזה איסור ברירה כשאי"ז לאלתר, והפמ"ג באש"א שם סק"ג תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-172)
172. וצ"ב, דהתם הרי בלא"ה אי"ז ברירה לאלתר, אלא דכיון דאי"ז אלא מדרבנן התירוה משום עגמת נפש, ומה"ט אף מותר לברור את המעופשים, והיאך יש ללמוד מזה לעלמא דמותר לברור את העלים המעופשים לצורך לאלתר, ולא חשבינן לה מדרבנן כברירת פסולת מאוכל דאסורה. [↑](#footnote-ref-173)
173. והתו"ש בסימן שי"ט סקל"א כתב דכל ששניהם ראוים ליאכל לגמרי, אין ברירה במין אחד אף בלח, וכ"כ הנשמת אדם בכלל פ"ב סק"ב, ועי"ש במש"כ להוכיח לזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-174)
174. האג"ט בורר סק"י אות א' הק' דהיאך מותר לפצע אגוזים בשבת בקורנס, כדתנן לקמן קכ"ב ב', הרי הוי כלי המיוחד לברירה ואסור לברור אף לצורך לאלתר, וכתב לישב דשבירת קליפת האגוזים בלא להוציא האוכל מתוכן ל"ה מלאכה כלל, והקורנס הרי אינו משמש אלא לשבירת הקליפה, וברירת האוכל אח"כ נעשית ביד. [↑](#footnote-ref-175)
175. נתחדש בדבריו תרתי, חדא דקילוף האגוזים והוצאת האוכל מן הקליפה אסורה משום דש, ולא משום בורר, ועוד דגם במלאכת דש איכא להתירא דלאלתר, ונתבאר במ"מ למלאכת דש. [↑](#footnote-ref-176)
176. ולכאו' צ"ל דדבריו קיימי רק על ברירת העלים המעופשים, דאינה אסורה אלא מדרבנן, אך קילוף האגוזים אסור מדאורייתא, ואין להתיר לזה ולחשבו כלאלתר. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולכאו' מבו' מדבריו דכל שנצרך זמן רב לההכנה לסעודה חשיב כברירה לאלתר, והגם דממש"כ השעה"צ דהוא ע"ד ד' הדרכי משה, משמע דמדינא לא חשבינן לה כלאלתר, אלא דכיון דאי"ז אלא מדרבנן הקילו לחשוב לזה כלאלתר כיון דהוא סמוך לסעודה, אך אי"ז מתישב, שהרי דבריו קיימי על פציעת אגוזים, דאיסורו הוא מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-178)