מ_מ - גט מעושה, ותליוהו ויהיב
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / תליוהו וזבין ומודעא - הרב יהודה אלבוים

**בס''ד**

**כפיה בגט**

**אונסיה דנפשיה בנתינת גט**

א. כתב הרמ''א בסי' קנ''ד סעי' כ''א שבמקום שחייב לתת גט, אך אין דין לכפותו בשוטים 'מכל מקום יכולין ליגזור על כל ישראל שלא לעשות לו שום טובה או לישא וליתן עמו (שערי דורא בשם ר"ת ובמהרי"ק), או למול בניו או לקברו, עד שיגרש (בנימן זאב), ובכל חומרא שירצו ב"ד יכולין להחמיר בכהאי גוונא, ומלבד שלא ינדו אותו' עכ''ל, ומבואר שם שאם כפוהו בשוטים יש לחוש לגט מעושה, וצ''ב מאי שנא שוטים מכל הרחקות הנ''ל, הא מגרש בכדי להנצל מההרחקות, ומאי שנא ממגרש מפחד הפסד ממון דהוי גט מעושה, ועי''ש בביאור הגר''א שכתב 'דיכול להנצל מזה לילך לעיר אחרת וכל שאין עושין מעשה בגופו לאו עישוי מקרי', וצ''ב הרי פעמים שקשה לו לילך לעיר אחר יותר ממה שקשה לו הפסד ממון, ואם כשמגרש מחמת הפסד ממון הרי זה גט מעושה כ''ש כשמגרש מחמת דבר שיותר קשה לו מהפסד ממון.

ב. י''ל שהרי זה נחשב כמגרש בכדי להרויח ממון דהוי כאונסא דנפשיה, ולא דמי להפסד ממון שמפסידים לו את שלו, אלא אין עושים עמו שום טובה וכו', דהיינו שמונעים ממנו רווח, ולא לוקחים לו מידי, ולכן נידון כאונסא דנפשיה, ולא דמי לנידוי שאינו העדר טובה אלא מטילין עליו נידוי.

ג. יש לעיין מדוע המגרש משום שאינו רוצה שיבזוהו ויחרפוהו שהוא סרבן גט, אינו גט מעושה, מאי שנא הפסד ממונו שנחשב גט מעושה, מהפסד כבודו, אולי י''ל דלא מבזים אותו בכדי שיתן גט, אלא מבזין אותו על מה שהוא עבריין, והוא רוצה להנצל מכך ע''י נתינת גט, והרי זה אונסא דנפשיה, וכמו מי שמיסרים אותו לא בכדי לתת גט, ויניחוהו אם יתן גט דאינו נחשב גט מעושה.

ד. הרמ''א בסי' קל''ד סעי' כ''א 'אבל מי שאינו מקיים עונה, יכולין לנדותו ולהחרימו שיקיים עונה או שיגרש, כי אין זה כפייה, רק לקיים עונתו' - ומקורו מהריב''ש סי' קכ''ז וז''ל והרי זה כמי שהיו נושין בו ממון והי' תפוס בבית הסוהר בעד החוב ההוא ואמרו לו קרובי אשתו אם תגרש אשתך נפרע אנחנו בעדך החוב ההוא ותצא ממאסרך, והוא נתרצה בזה וגרש מרצונו היאמר אדם שזה יהיה גט מעושה מפני שעשה זה כדי לצאת מבית הסהר, לא שהרי לא היה תפוס כדי שיגרש אלא בעד חובו והגט אינו מעושה אלא מרוצה - ולכא' הכוונה דכופים אותו לקיים מצוות עונה, ואם הוא בוחר לגרשה בכדי להנצל מהנידוי הרי זה אונסא דנפשיה, ונראה שהגט כשר אף היכא שיודע שמנדים אותו על מה שאינו מקיים מצוות עונה בכדי לגרש, ואילו לא היו רוצין שיגרש לא היו מנדים אותו.

ה. כתב התשב''ץ - הובא בב''י סי' קל''ד - דאם כופין אותו לתת כתובה ומחמת כן גירש, הרי זה כאונסא דנפשיה, אך רק אם חייב לתת כתובה, אך אם אינו חייב יש לחוש לגט מעושה, וצ''ע הרי לא כפוהו לתת גט, וא''כ אמאי אינו נחשב כאונסא דנפשיה, אולי י''ל דכיון שיודע הוא שכופין אותו לתת כתובה בכדי שיתן גט אין זה נחשב אונסא דנפשיה, אלא נחשב ככופין אותו לגרש, ורק אם חייב לתת כתובה נחשב אונסא דנפשיה, מכיון שיודע שחייב לתת כתובה, ומגרש בכדי להנצל מחיוב זה.

ו. נשבע לתת גט נח' אם נחשב אונסא דנפשיה, ולכא' סברת האומרים דהוי אונסא דנפשיה הוא כיון שלא כפוהו להשבע, וצ''ב מה איכפת לן שעת השבועה, הא עתה אינו רוצה לגרש והשבועה כופהו לגרש, וצ''ל דכיון שהוא גרם לכך שיהיה מוכרח גמר ומגרש, ורק בכפוי ע''י אחרים לא גמר מגרש, ואולי י''ל דבכל כפיה לא גמר ומגרש משום שדעתו לבא לב''ד ולבטל את הגט בטענה שהיה כפוי, אך היכא שהוא גרם לעצמו להיות מוכרח לגרש אין סבור שישמעו לו ולכן גמר ומגרש.

ז. כתב הפתחי תשובה סי' קל''ד סק''י 'הרי רבים מגדולי הראשונים חולקים וסוברים דבמתנה גם אונסא דנפשי' הוי אונס אפילו בלא מסירת מודעא המתנה בטילה וממילא דה"ה בגט ובשל תורה ובפרט באיסור ערוה יש להחמיר כדבריהם' ולכא' כוונתו לראשונים בדף מ' ב' בעובדא דההוא גברא דאזל לקדושי אתתא, דחלק מהראשונים כתבו דאף בלא מודעה המתנה בטילה, ויש לעיין בכל האופנים הנ''ל האם גם בזה ס''ל דלא הוי גט, וכי יש מי שסובר שהמגרש בכדי לקבל מעות כעין אונסא דנפשיה דדף מ''ז ב' הגט פסול, וצריך לחלק וצ''ע.

**כפוהו לתת גט שלא כדין, ונתנו לו ממון.**

א. בשו''ת ר' בצלצאל אשכנזי סי' ט''ו 'דכתב הריטב"א ז"ל בחידושיו בפרק המגרש וז"ל ואף על גב דקי"ל תלוה וזבין זביניה זביני ה"מ במכר ובדיהיב זוזי דאגב אונסיה גמר ומקני אבל הכא גבי גט לא גמר ומגרש ואפילו יהיב ליה לבעל זוזי לא כלום הוא משום דלא דמי לזביני ולקדושי דאלו התם בהני זוזי קני אבל הכא בהני זוזי קא מגרש', וכעין זה כתב הריב''ש סי' קכ''ז 'אבל לכוף האיש לגרש אשתו בקבלת מעות לא נאמר אגב אונסא וזוזי גמר ומגרש ואפי' בכל ממון שבעולם דאין דמים לאשה'.

ב. כתב הרשב''א בשו''ת ח''ד סי' מ' - הובא בב''י סי' קל''ד - בהתחייב קנס ממון אם לא יתן גט, ונתן גט בכדי להנצל מהקנס, הרי זה גט מעושה והוי כתליוהו ויהיב, ואע''פ שניצול מהפסד ממון, אין נחשב כתליוהו וזבין אא''כ קיבל ממון, ולא די במה שניצל מהפסד ממון.

ג. היה נראה בדברי הרשב''א שאם נתנו לו ממון הרי זה כתליוהו וזבין, אך כתב התורת גיטין - הובא בפתחי תשובה סי' קל''ד סקי''ז - דודאי אין הדין כן, דהיאך נדע כמה שוה לו האשה, ותליוהו וזבין ולא הביאו לו את כל דמי החפץ אינו אלא כתליוהו ויהיב לדעת רוב הראשונים, ורק כאן שהסכים לגרש מחמת הממון, הרי חזינן דהממון שוה לו יותר מהאשה, ולכן אילו הצלה מהפסד היה כזוזי היה נחשב תליוהו וזבין, אך בכפוהו לגרש וזרקו לו מעות, מהיכן נדע שהמעות שוים לו כדמי האשה.

ד. על פי זה כתב הפתחי תשובה דבאופן שכתב הרשב''א אם בנוסף להצלה מהקנס נתנו לו ממון כשיעור הקנס, הרי מגורשת, דהרי הסכים לגרש בכדי להנצל מהקנס, וא''כ חזינן שהאשה לא שוה לו יותר מהקנס, וא''כ כשהביאו לו ממון כשיעור הקנס הרי זה כתליוהו וזבין, ולכא' צ''ב היכא שהקנס הוא מנה, ואמרו שיתנו לו מנה, אולי האשה שוה לו ב' מנים ולכן התרצה לגרש, וכיון שתליוהו וזבין רק נחשב קבלת מעות, ולא הצלה מהפסד כל שלא יקבל ב' מנים לא יהיה הגט כשר, וצ''ל דלא אמרו לו בהתחלה שאם יתן גט יתנו לו ממון, אלא רק כשכבר בא לגרש בכדי להנצל מהקנס אז אמרו לו שאם יגרש יתנו לו מנה.

ה. כתב הפתחי תשובה בביאור מה שהסתפק התשב''ץ האם אונס ממון בגט הוי אונס ואינה מגורשת או שאינו נחשב אונס אלא במכירה אבל לא בגט, וביאר הפתחי תשובה דיש צד שהאשה שוה לו יותר מהכסף, וע''כ דמגרש מרצונו ולא משום הכסף, אך אכתי יתכן שהכסף שוה לו יותר מהאשה וא''כ הוי גט מעושה, וצ''ע כיצד שייך לומר שהאשה שוה לו יותר וע''כ מגרש מרצונו, הא קמן שעד שלא אנסוהו באונס ממון לא הסכים לגרש, ורק מחמת הקנס מגרש, וצ''ל דודאי לא היה מגרש בלא הקנס, אך י''ל שגם מחמת הקנס לחוד לא היה מגרש, ויש לו עוד סיבה לגרש, משום שהיא מבקשת גט ומרחם עליה וכד', והוי כזא''י וזא''י, וי''ל דכל כה''ג כיון שמחמת הקנס לחוד לא היה מגרש אין נחשב גט מעושה, אלא נעשה בבחירתו מחמת הסיבה האחרת, והוי כאונסא דנפשיה.

ו. וגם לדברי התשב''ץ כתב הפתחי תשובה כשיש גם קנס וגם נותנים לו כסף כשיעור הקנס ממ''נ מגורשת, דאם האשה שוה לו יותר מהכסף ע''כ מגרש מרצונו, ואם היה שוה לו פחות מהכסף הרי זה כתליוהו וזבין.

ז. עי' עונג יו''ט סי' קס''ח דהשיג על הנ''ל, דאין ראיה מזה שמוכן לגרש בכדי להנצל מהקנס, שהאשה שוה לו פחות מהממון, ומהני לתת לו ממון כשיעור זה, דשאני הפסד ממון מהרווחת ממון, דיתכן שממון שיש לו הוא צריך לו לחיי נפש, אך אחר שניצל מהפסד הממון, לא שוה לו הממון שנותנים לו יותר מאשתו - דהיינו שיתכן שעבור מצב שאין לו כלום ויקבל מנה היה מגרש, אך כשיש לו כבר מנה עבור עוד מנה לא היה מגרש -.

ח. כתב הריטב''א בקידושין דף נ' א' וז''ל במעושה שלא כדין שאע"פ שאמר רוצה אני כיון שהוא אנוס מתחלתו בגופו או בממונו או בנדוי וחרם ושבועה פסול, ואפילו נתנו לו ממון גדול עד שאמר רוצה אני, ולא אמרינן דאגב דארצי זוזי גמר ומגרש עכ''ל, ולכא' כוונתו שגם נתנו לו ממון, ולכא' מבואר שלא כדברי הפתחי תשובה, ועל פי הנ''ל אות ד' י''ל דכוונת הריטב''א שאמרו לו שיקחו ממנו ממון אם לא יגרש ויתנו לו ממון אם יגרש, וכל כה''ג לא מהני וכנ''ל, ורק כשנתנו לו ממון אחר שהחליט לגרש הוי גט, וכל זה לדברי הפתחי תשובה, אך לפי סברת העונג יו''ט יש לעמיד את דברי הריטב''א בכ''ג.

**אונס קטן**

א. כתב התשב''ץ ח''א סי' א' 'אפילו היו חובטין לאב עד שיגרש בנו לא הוי עישוי ... אפילו הוציאו להריגה לבנו שרחמיו עליו אם הוא לא יגרש אשתו וגרשה להציל בנו כיון שלא מסר מודעא אין זה הגט מעושה כלל שאין העשוי אלא בגופו ועור בעד עור וכל אשר לאיש יתן בעד נפשו' ועי' ב''י סי' קל''ד שכתב 'ומה שכתב שאפילו הוציאו בנו להריגה אם לא יגרש אין זה גט מעושה תמיהני עליו האיך יעלה על הדעת שממון יהא חמור מחיי בנו' ובעצם הדבר שלא כל אונס נחשב גט מעושה נראה דניחא ליה לב''י ולא הוקשה לו אלא היאך יתכן שממון שלו הוא יותר אונס מחיי בנו.

ב. עי' תוס' הרא''ש דף מ' ב' שאם אדם גדול בקש ממנו שיתן לו מתנה ואינו רשאי להשיב פניו אין זה אונס, וקנה המקבל.

ג. כתב הב''י בסי' ר''ה 'והכי פירושו לא מיבעיא אם פחד ההפסד היה על ידי גוים אלא אפילו היה על ידי ישראל דאיכא למימר דשמא יחזיר לו אח"כ הגזילה ומאחר דלא אניס כולי האי סלקא דעתך דלא גמר ומקני קא משמע לן', ועי' בב''ח שם סק''ד דלרבא אונס ממון לא חשיב אונס וגמר ומקני.

ד. כתב הרמ''א סי' ר''ה סעי' ז' 'מיהו יש חולקין וסבירא להו דאם הפחידו לאו כלום הוא, דעביד אנס דגזים ולא עביד' ומקורו מדברי המהרי''ק שהובא בב''י וז''ל כתב מהרי"ק בשורש קפ"ה שהטוען שנתן לחברו מפני שגזמו להביאו בערכאות של גויים אין בטענתו ממש ולא מיקרי אונס ועיי"ש, וכתב עוד שם שאע"פ שרבינו חננאל כתב שמכיון שהפחידו בדבר שבידו לעשות אף על גב דלא עביד כתבינן מודעא הר"ם וראבי"ה חולקים עליו ועיי"ש.

ה. בדף מ' א' 'רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו לא כתבינן מודעא אלא אמאן דלא ציית דינא' ופירשו חלק מהראשונים דכיון שציית דינא בידו ללכת לב''ד, ומדלא הלך ע''כ גמר ומקני.

ו. לכא' צ''ב מאי שנא אונס קטן לאונס גדול, הא חזינן דמכר או גירש רק אחר האונס, וע''כ דחפץ או האשה שוים לו פחות מהדבר שהיה הפסיד, וא''כ הרי הוא מעושה, דהרי מבואר דא''צ דוקא פחד מיתה, אלא אפי' הפסד ממון נחשב אונס, וא''כ מהו הסברא שבאונס קטן יותר אינו נחשב מעושה.

ז. כעין זה יש לעיין כשמגרש משום שאינו רוצה שיבזוהו ויאמרו עליו שהוא סרבן גט, או שקשה לו לסרב למבקשים ממנו לתת גט מדוע אינו גט מעושה, הרי אם נותן גט בע''כ שקשה לו יותר שלא לתת גט, וא''כ הוי ככל גט מעושה, והרבה פעמים קשה בעיני האדם הפסד כבודו יותר מהפסד ממונו.

ח. הנתה''מ סי' ר''ה סק''א כתב דבתליוהו וזבין קנה משום דבההיא הנאה שניצל מהאונס גמר ומקני, ולפי''ז באונס קטן י''ל דאפי' בתליוהו וזבין לא קנה, וא''כ מצינו עוד סיבה באונס קטן במתנה שלא קנה.

ט. החמד''ש כתב דכל הסיבה שמקנה באמת ואינו עושה אלא לפנים הוא משום שמפחד שיכיר בו האנס שעושה רק לפנים, ולכא' זה רק שייך באונס גדול, אך באונס קטן שאינו כ''כ מפחד לא שייך לומר כן, וא''כ מצינו עוד סיבה לומר שבאונס קטן לא קנה.

י. אולי י''ל דרק באונס גדול לא גמר ומגרש משום שדעתו לבא אח''כ לב''ד כמבואר בגיטין נ''ה ב', וכל זה רק באונס גדול שסבור שיקבלו ממנו את טענתו, אך באונס קטן סבור שלא יקבלו ב''ד את טענתו, אלא יאמרו לו שלא היה לו לגרש, ולכן גמר ומגרש, וכן באונס גדול הגון הוא לרמות את האנס ותת לו ע''ד לתובעו בב'ד, משא''כ באונס קטן אם אינו רוצה למכור אין ראוי לרמות ולתת לו ע''ד לתובעו בב''ד, ולכן אין דעתו לתובעו בב'ד וגמר ומקני.

יא. עי''ל דכשנותן גט מחמת שלא יבזוהו וכד', מכיון שלא יסור ענין זה, הוי כעין מש''כ הראשונים דבסקריקון בגזירה ראשונה ושניה אף תליוהו ויהיב מהני כי אין סבורים לשוב לנחלתם, וא''כ כל דבר שהאונס יהיה לעולם ולא יעבור אח''כ גמר ומגרש, דכל הסיבה שבתליוהו ויהיב לא קנה הוא רק משום דאומר למחר תבענא ליה לדינא כמבואר בגיטין דף נ''ה ב', ואם גם מחר יהיה מוכרח לגרש אין דעתו לבא לב''ד.

יב. על פי הנ''ל י''ל דבאונסין אותו להביא מעות, ומחמת זה מכר את חפציו, אף אי נימא דחשוב אונס, חל המקח - ויש מקום לומר דאם אנסוהו להביא מעות משום שיודע האנס שיש לו נכסים, ולכן אונסו, הוי כאונסא דאחריני ולא כאונסא דנפשיה, דהוי כאנסוהו למכור, ובפרט לפי מש''כ הגרשש''ק בכתובות סי' נ' דהחילוק בין מתרפאין לאונס הוא דבאונס היה מעדיף שלא יהיה את האפשרות לעבור, משא''כ במתרפאין, וא''כ בציור הנ''ל היה מעדיף שלא יהיה לו את האפשרות למכור את נכסים שמחמתם אונסים אותו - משום שכיון שהקונה לא אנסו, אין הגון הוא לתובעו למחר בב''ד ולבטל את המקח, ורק כשמוכרו לאנס סבור הוא לתובעו בב''ד.

יג. לפי''ז ניחא דברי הש''ך בסי' ר''ה סקי''א דבאנסוהו להביא ממון, ומכרו לאנס הוי אונס, וצ''ב מהו הבבדל למי מכר, הרי נחשב אונסא דנפשיה, ועל פי הנ''ל ניחא דכיון שאינו נחשב אונסא דנפשיה, מכיון שאונסו להביא מעות בכדי שימור את נכסיו, ורק כשמכר לאחר אין דעתו לתובעו בב''ד, אך כשמכרו לאנס דעתו לתובעו בב''ד.

יד. אך אכתי לכא' דברי התשב''ץ אינם מובנים, דכשרוצים להרוג את בנו ודאי הוי אונס גמור, ולא שייך כל הנ''ל, ונראה בתשב''ץ דהסיבה שאינו גט מעושה הוא משום דאע''פ שנחשב אונס, הרי זה נחשב אונסא דנפשיה, ואע''פ שאומרים לו שאם לא יגרש יהרגו את בנו הרי זה נידון כאונסא דנפשיה, ויש לבאר דהרי מבואר דאם מפסיד מעות ולכן מגרש הרי זה אונס, אך אם נותנים לו מעות בכדי לגרש אין זה אונס, אע''פ שבתרוייהו מחמת מעות מגרש, אפילו הכי כשמגרש בכדי להרויח מעות נחשב אונסא דנפשיה, ונחשב שבחר ברצונו לגרש בכדי להרויח מעות, משא''כ כשמפסיד ממון הרי הוא מגרש מחמת הפחד מהאנס, ועל פי זה נראה שאע''פ שכתב הרמב''ם שאם עבר על ג' עבירות חמורות ולא נהרג נחשב אנוס ואין עונשין אותו, אפילו הכי אם אמרו לו שאם לא יעבור יהרגו אדם אחר אין זה אלא כמתרפאין, משום שרק כשבאים להרוג אותו הרי זה נחשב שעבר בכדי שלא להפסיד את חייו, אך כשבאים להרוג אדם אחר הרי זה נחשב שעובר בכדי להרויח את חייו של האחר, ונקט התשב''ץ שאפי' בחיי בנו הוא כך, ועל זה תמה הב''י דהפסד בנו ודאי הוא יותר הפסד מהפסד ממונו, אך אם אמרו לו שאם לא יגרש יהרגו אדם אחר שאינו קרובו, ומחמת רחמיו על אותו אדם גירש י''ל דאף לדברי הב''י הגט כשר.

**גט מעושה כדין**

**מדוע גט מעושה כדין דמי לזביני.**

א. הרשב''ם כתב דאף שלא כדין דמי לזביני 'דכיון שאשתו שונאתו ובלא גט נמי לא תעמוד אצלו וגט זה אינו אלא להתירה לאחרי' לא מפסיד כלום' מבואר ברשב''ם שאין הזוזי גורם דגמר ומקני, אלא מה שאינו מפסיד גורם, ולכא' לדברי הרשב''ם לדעת ר''ה גט שלא כדין אינו פסול אלא מדרבנן, ולא רק בגט כדין ומעושה ע''י גויים, אלא גם בגט שלא כדין ומעושה ע''י גויים פסול רק מדרבנן.

ב. ברשב''א בקידושין מבואר דאילולי מצוה לשמוע דברי חכמים גט מעושה דומה למתנה, והגמ' שאלה מגט מעושה ע''י גוים למאי דס''ד דלר''ה אף תליוהו ויהיב קנה, ונראה בדברי הרשב''א דמספ''ל אם לס''ד אמר ר''ה כן גם במתנה או לא, וזהו ב' הצדדים ברשב''א בקידושין, ובב''ב נקט כהצד הראשון דס''ד דאמר ר''ה כן גם במתנה.

ג. התוס' בסוגיין כתבו דכיון שחייב לגרש דמי לתליוהו וזבין, וכעין זה מבואר בריטב''א בקידושין דאף אלמלא מצוה וכו' אפשר דגמר ומגרש משום שחייב לגרש, אך הרשב''א לשיטתו כתב שם דאף לס''ד יש צד שרצונו להקריב משום דניחא ליה בכפרה, ולא כתב משום שחייב להקריב.

**טעו ב''ד בדין וכפוהו לגרש**

א. כתב הרמב''ם בפ''ב מהלכ' גירושין ה''כ 'לא היה הדין נותן שכופין אותו לגרש וטעו בית דין של ישראל או שהיו הדיוטות ואנסוהו עד שגירש הרי זה גט פסול, הואיל וישראל אנסוהו יגמור ויגרש' מבואר דכשטעו ב''ד הגט כשר מה''ת - דכשהגט פסול מהתורה כותב הרמב''ם אינו גט, וכשכשר מה''ת ופסול מדרבנן כותב הרמב''ם פסול -.

ב. ביאר החזו''א אה''ע סי' צ''ט סק''א 'דווקא טעו דיש להם כח ב''ד וחייב לשמוע להם ונמצא דבשעת הגירושין היה הדבר כדין, אבל הזידו הו''ל כהדיוט ואין כאן כח ב''ד כלל, והגט בטל אף שהבעל חשב שכדין עושין מ''מ ריצוי טעות וחשיב אונס גמור' - ועי' עונג יו''ט סי' קס''ח ד''ה והא דאמרינן וד''ה ואם הב''ד -.

ג. וא''ת אילו היה יודע שב''ד טעו לא היה מגרש, י''ל דאילו היה יודע לא היה דין לשמוע לב''ד, אך עתה שאינו יודע מצווה לשמוע לב''ד, ואין שייך לומר שהוא טעות ע''י שאילו היה יודע, מכיון שע''י שיודע מתחדש מצב שאינו חייב לשמוע לב''ד, אך כל שאינו יודע הרי הוא באמת חייב לשמוע לב''ד, דאע''פ שאם טעו ב''ד הרי הם חוזרים בהם, כל שלא ידוע שטעו חל הדין, משא''כ היכא שמזידין הם אין דין לשמוע לב''ד, ואע''פ שהיה סבור שיש דין לשמוע לב''ד וגמר ומגרש, הרי זה גט בטעות.

ד. יש לעיין ביסוד דברי החזו''א דבטעו יש להם כח ב''ד וחייב לשמוע להם, היכן מצינו כח ב''ד בדיני אה''ע, ולכא' כל כח הב''ד אינו אלא לכפות, אך לא להכריע את הדין, והכרעת הדין נתונה ליד חכם, ולא ליד ב''ד, ואולי כוונת החזו''א שהב''ד הרי הם ת''ח ומדין הוראת חכם חייב לגרש.

**האם בספק אם גמר ומקני חל מדין דברים שבלב אינם דברים.**

א. לכא' הכוונה בלא גמר ומקני הוא, שאע''פ שנכנע לאנס ומתרצה למכור, משום שעדיף לו למכור מאשר היסורים, אכתי חסר בגמירות דעת, אך אין לומר דלא גמר ומקני הוא שאין כוונתו כלל למכור, ורק אומר רוצה אני אך לבו בל עמו, דא''כ מה הוכיחו מאונסא דנפשיה, הא שם ודאי כוונתו למכור, וע''כ דאף כאן כוונתו למכור, אלא שחסר בגמירות דעת, וכלשון הראשונים שלא כתבו דלא מקני אלא לא **גמר** ומקני.

ב. ולפי''ז כשאומר רוצה אני הרי באמת כוונתו לומר שמתרצה למכור, אלא דלא מהני רצון כזה, ומצינו כמה דרכים בביאור הדבר, הגרשש''ק כתב דחסר ברצון הפנימי, ורק רוצה מחמת הכרח, דהיינו שמוותר על רצון קטן עבור רצון גדול, אך היה חפץ שלא יצטרך למכור, ובזכר יצחק והאו''ש נראה דאע''פ שיש רצון, ס''ד דלא מהני רצון הבא מכח אונס, ורק רצון שבא מרצונו מהני, ובאופן אחר אולי י''ל דיש בלבו מחשבה שיוכל לבא לב''ד ולטעון שאנסוהו, ולכן אע''פ שכוונתו למכור, חסר בגמירות דעת, דהיינו שאין הדבר לגמר גמור אצלו, ויש לו צד שיכול לחזור בו.

ג. לפי''ז לכא' לא היה מועיל בכה''ג דין דברים שבלב אינם דברים, מכיון שאין נחשב שאומר בפיו שגמר ומקני, ורק אומר שרוצה למכור, ובאמת רוצה אלא שחסר בגמירות דעת, ואין לבו כנגד דברי פיו.

ד. וכך מבואר בדברי העונג יו''ט דכתב בסי' קס''ח בטעמא דמילתא דגט מעושה ביד גויים בגט כדין לא מהני, הא לדברי התוס' כיון שמחוייב לתת גט הוי כתליוהו וזביני, וכתבו התוס' דכיון שהכפיה שלא כדין דמי לתליוהו ויהיב, וצ''ב וכי בתליוהו וזבין הכפיה כדין - עי' מש''כ ליישב החזו''א אה''ע ריש סי' צ''ט - וביאר העונג יו''ט דכיון שכשגויים כופין אין ידוע שכופין כדין, ממילא אע''פ שהוא כדין ומתרצה, הריצוי הוא דברים שבלב, ולכא' צ''ע הא אומר בפיו רוצה אני, ומבואר לכא' כנ''ל דאין מונח בפיו דגמר ומקני.

ה. וכן מבואר בדברי החזו''א דכתב באה''ע סי' צ''ט סק''ב דגט מעושה שלא כדין, אינו גט אפי' אם היה בדעתו לגרשה מרצונו, משום 'דקמן אונס ולא רצון והרצון הוי דברים שבלב' ובכפיה בגט מדובר כשאמר רוצה אני, ואפילו הכי הוי דברים שבלב, וע''כ משום שבאמירת רוצה אני אין דיבור דגמר ומקני, והוי כלא אמר ורק חשב לגרש.

ו. אך לכא' בדברי הראשונים מפורש שבספק חל הגט, משום דין דברים שבלב אינם דברים, וז''ל הריטב''א בקידושין דף נ' א' 'ומסתברא לי דבשלמא כדין הוו דברים שבלבו דהא **אפשר** דכיון דאניס כדין דגמר ומגרש ואי לא גמר בליביה דברים שבלבו הם ואינם דברים' עכ''ל, וכן מבואר ברמב''ן שם בתחילת הסוגיא, וכן מבואר ברשב''א שם סוף ד''ה ואכתי.

ז. י''ל דבתליוהו ויהיב לא קנה לא משום דלא גמר ומקני, אלא משום דאינו מקנהו כלל, ואין עושה אלא לפנים, ורק בתליוהו וזבין היה ס''ד דמקנהו אלא דלא גמר ומקני, ולמסקנא גמר ומקני, אלא דנקט הריטב''א - עכ''פ בס''ד בקידושין - דאף בתליוהו וזבין או גט מעושה כדין יש ספק אם עושה לפנים או לא, אך אם אינו עושה לפנים ודאי גם גמר ומגרש, דהיינו שלמסקנא דתליוהו וזבין זביני זביני לא היה צד שחסר בגמירות דעת מכיון שהוא כדין וחייב לגרש הרי זה גורם לגמירות דעת, אלא רק היה צד שכלל אינו מתכווין לגרש, וזה ודאי הוא דברים שבלב מכיון שאומר רוצה אני, ואין צד אלא שכלל אינו רוצה, משא''כ כשיש צד שרוצה אלא שאינו גומר בדעתו, אין דיבור שגומר בדעתו, ולכן חלוק גט כדין, מגט שאין ידוע שהוא כדין, אך לשון הריטב''א קצת קשה לפי''ז דכתב 'ואי **לא גמר** בליביה דברים שבלבו הם ואינם דברים' וצריך להידחק שכוונתו שלא גמר להקנות, ואין כוונתו לגמירות דעת.

ח. אך אין לומר דבמתנה ובגט מעושה שלא כדין לא מהני משום דלא גמר ומקני, מהא דהוצרך הריטב''א לומר דלא חל משום דבלבו ובלב כל אדם הוא דלא ניחא ליה, ואם לא היה מועיל משום שלא **גמר** ומקני היה מספיק לומר שיש ספק, וע''כ דהאונס גורם דגמר ומקני, אלא שכשאין זוזי אינו עושה אלא לפנים, וע''י הזוזי מקנהו, וע''י האונס גמר ומקני, ואילו היה ספק במתנה אם עושה לפנים או לא היה חל מדין דברים שבלב אינם דברים, ורק משום דבלבו ובלב כל אדם הוא לא חל, ולפי''ז צ''ל דבלבו ובלב כל אדם הוא שעושה רק לפנים.

ט. הריטב''א כתב דדברים שבלבו ובלב כל אדם לא מהני כנגד לבטל דברי פיו, וצ''ע כיצד מועיל דברים שבלבו ובלב כל אדם בגט מעושה שלא כדין כנגד דברי פיו, ואלמלא הנ''ל היה אפשר לומר כנ''ל דאין דיבור שגמר ומקני, אך לפי הנ''ל א''א לומר כן, וכן קשה מדברי הריטב''א שהביא את דברי ר''ת שר''ע היה מבטל בלבו ומועיל משום דהוא בלבו ובלב כל אדם, וצ''ל דאם דברים שבלבו ובלב כל אדם הויין דברים הרי זה כאילו אמר רוצה אני, אך אין באמת רוצה, אלא אני רק רוצה לומר רוצה אני, ונמצא שאם דברי לבו הויין דברים אין זה סותר דברי פיו, ורק באשה שדעתה להתקדש כנגד התנאי הוא כנגד דברי פיו.

י. יש לעיין לפי הנ''ל כיצד הדין בכפוהו גויים בגט כדין לומר שרוצה בעומק לבו, ושרוצה בפירוד, דהתבאר שאין כאן דיבור שבאמת רוצה, אך אם יאמר בפיו שבאמת רוצה מה איכא למימר, וא''כ בכה''ג אולי יועיל הגט, אך אין נראה כן, ונראה שאין דרך שיהיה הגט כשר ע''י גויים, ואי נימא דרצון שבא ע''י אונס לא מהני ניחא דאין שייך לומר בפיו אחרת.

יא. עלה בידינו דבספק אם גמר ומקני י''ל דודאי חל משום דאע''פ שיש צד שבליביה לא ניחא ליה, הרי זה דברים שבלב, ומאידך י''ל דודאי לא חל ואע''פ שגמר ומקני הרצון הוא דברים שבלב, ולדברי הרשב''א והרי''ד - עי' להלן - דמעשה באונס אינו מחיל שום דין, א''כ י''ל דיחול גט מספק, משום שעל הצד דגמר ומקני חל ואינו דברים שבלב משום שאמר בפיו רוצה אני, ועל הצד שלא גמר ומקני הרי הוא אנוס.

יב. עי' לעיל שכתב הפתחי תשובה בביאור ספק התשב''ץ באופן שכפוהו לתת גט שלא כדין והביאו לו מעות הוי ספק אם האשה שוה לו יותר מהמעות והוי גט מעושה, או דהוי כתליוהו וזבין משום שהמעת שווים לו יותר מהאשה, ולכא' אם יש ספק, היה צריך להיות דודאי מגורשת מדין דברים שבלב אינם דברים, והתשב''ץ הוא מהסוברים דאין דין ולנערה וגו' בנתינת גט, ולכא' מבואר בדבריו דלא שייך כאן דין דברים שבלב.

יג. בשו"ת זכרון יהודא, לרבינו יהודה בן הרא"ש, סי' ע"ג, הובאה שם תשובה מהר"ר חסדאי ברבי יהודא באשה שנתגרשה וספק אם המגרש היה אנוס, ולכא' גם בזה י''ל דכיון שהוא ספק הו''ל דברים שבלב, ויחול הגט בוודאי, אלא דשם כתב בתו''ד דדיבור באונס אינו דיבור לענין דין דברים שבלב, ולכא' לדברי הריטב''א הנ''ל בספק אונס יחול הגט מדין דברים שבלב אינם דברים.

--------------------------------------

**האם ולנערה וגו' נאמר גם בקנינים וכד', או שאינו פוטר אלא מעונשים**

א. בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' רע''ח, היכא דהלוה בלא עדים מאתים, ואומר לו הלוה בידי לומר להד''ם, ואם לא תמחול לי אכפור, ואם תמחול לי אתן לך מנה, וכדי שלא יפסיד הכל מחל לו, כתב הרשב''א וז''ל ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה **יש טענת אונס בכל דבר מולנערה לא תעשה דבר**, וכיון שכן הא נמי שמחל לו מחילת בריות נמצא עכשו דמחילה באונס היתה, ומי שאנסוהו ליתן ונתן מתנתו בטלה. והנדון שלפנינו הרי הוא כאנסוהו ליתן עכ''ל.

ב. וכעין זה כתב הרשב''א שם סי' פ''ג היכא שנשבע לתת ממון בכדי שיוציאוהו ממאסר, די''ל דהוי אונס ומותר, ולא דמי לנודרין לאנסין דאם אמר לעולם אסור אע''פ שאנוס, משום ששם לא אנסוהו להשבע, אלא הוא נשבע בכדי להנצל, משא''כ כשאמרו לו להשבע ואם לא ישבע יתנוהו במאסר הרי זה אונס ומותר.

ג. וכעין זה מבואר בדברי הרי''ד בקידושין דף נ' א' דגט מעושה שלא כדין אינו גט משום 'דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ... אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שעל ידי עישוי אמר', וכן הוא בשו''ת זכרון יהודה לבן הרא''ש סי' ע''ג וז''ל 'דאע"ג דגט מעושה בע"א פסול משום דברים שבלב התם לאו דברים שבלב מיקרו דכל שעושה הדבר ע"י כפייה אין הודאתו הודאה'.

ד. וצ''ע הרי בכל האופנים הנ''ל אינו אונס מיתה, ואפי' לא אונס יסורים, אלא הפסד ממון, או ישיבה בבית האסורין, ובדברי הרי''ד לא איירי ביסורים גדולים דהרי כתב שגט מעושה פסול מהאי טעמא, וגט מעושה פסול גם במעט יסורים, וא''כ צ''ע היכן מצינו פטור אונס כשאינו אונס נפשות, וכיצד כתב הרשב''א דמקרא דולנערה ילפינן גם היכא שאינו אלא הפסד ממון, וצע''ג וכי מי שעבר ולא מסר ממונו יהיה פטור מעונש מקרא דולנערה, וכי מי שמחל לחבירו בציור של הרשב''א ונשבע שלא ימחול וכי יחשב אנוס אף על מה שעבר על השבועה.

ה. וי''ל דמקרא דולנערה ילפינן דכל היכא דהוא מוכרח יש דין אונס, וגלי קרא דכל שנחשב אונס הוי כלא עביד, ולא חל המקח - ואין הכרח מכאן לדברי החמד''ש שאינו מתייחס אליו, אלא ששום דין לא חל מכח מעשה באונס - וכלשון הרשב''א שם סי' רח''צ 'ואין לך דבר שנעשה מחמת אונס שאין האונס מבטלו אלא במכר, ומשום דאגב אונסי' שאין האונס מבטלו אלא זוזי גמר ומקנה ... **שהאונס מבטל** את המתנה'.

**ו. והנה היכא שעבר על חטא מחשש הפסד ממון, הרי אינו מוכרח לעבור, ואפי' בפחד מיתה יכול לההרג כפי שמצווה, אלא דבזה חידשו דפחד מיתה נחשב כהכרח והחשיבתו התורה לאונס, והוא חידוש דהרי אינו מוכרח, וכל זה בחטא, דודאי החטא הוא הפסד יותר מכל ממון שבעולם, והוא הפסד אפי' יותר גדול ממיתה, ואפילו הכי פחד מיתה מחשיבתו למוכרח, אך במקום שההפסד יותר גדול מהיכא שלא יסכים ודאי נחשב מוכרח, וכשאומר לו הלוה שלא יחזיר לו כלום אם לא ימחול לו על חלק, ודאי נחשב מוכרח, וכשישיבה בבית האסורין קשה לו יותר מהפסד ממון ודאי נחשב מוכרח בנתינת המעות, ואין לך כפיה גדולה מזו, והוא יותר כפיה ממיתה במצוות, דבג' עבירות עדיף למות ולא לעבור, משא''כ כאן שעדיף למסור את הממון ודאי הוא בגדר מוכרח ואנוס, ולכן גם כשנשבע לשלם, כיון שעדיף לו לשלם מאשר לשבת בבית האסורין, הוי כמוכרח להשבע - אע''פ שאינו מוכרח לעבור על שבועתו, אך מוכרח להשבע ולהפסיד את הממון, ולכן השבועה לא חלה - וכעין זה כתב העונג יו''ט סי' קס''ח ד''ה וכן אין עי''ש.**

**ז. כעין סברא זו מצינו בדברי הרמב''ן ב''ב דף מ' דבעובדא דפרדיסא הוי יותר אונס, משום שבלאו הכי לא יהיה לו את הפרדס, שהרי אם לא יתן לו אותו יגזול אותו ממנו, ולא דמי להיכא דיקחו ממנו ממון אחר דנחשב פחות אונס עי''ש אלא שבדבריו נראה שהוא סיבה דלא גמר ומקני, אך יעויין באהל משה שכתב וז''ל אבל באותו דבר עצמו שבידי האונס ואמר ליה אי שקלת דמי מוטב ואי לא הרי הוא שלי מ''מ ל''ש גמר ומקני דמסירת הפרדס** אינו בבחירתו **עכ''ל, ומפורש בדבריו כיסוד הנ''ל דמוגדר שאינו בבחירתו, ואע''פ שהוא תליוהו וזבין והוא אונסא דאחריני, אפילו הכי יש חילוק בין היכא שאונסו על דבר אחר שבזה צריך לבחור שלא להפסיד שיש כאן איזה רצון, לבין השדה עצמו שנחשב שאינו בבחירתו, וכתב שכיון שכן לא שייך גמר ומקני, כי אנוס לגמור בדעתו, וכך י''ל גם ברמב''ן - אלא שלשון הגראמ''ה דמסירת הפרדס אינו בבחירתו, ולא כתב דמכירת הפרדס אינו בבחירתו, וא''כ לכא' אין כוונתו כנ''ל - וכך נראה קצת בדברי הריב''ש בסי' קמ''ה וז''ל 'באונס כזה שאף אם לא מכרה לו הוא היה מעכבו בידו אונס גמור הוא ואין מכירתו מכירה' וצ''ב הא כל היכא שאנוס יותר לכא' יש יותר סיבה דגמר ומדקני, וכן צ''ב וכי כשתולהו ומיסרהו יסורים שאין להם קצבה אינו אונס גמור, ואולי כוונתו כנ''ל דבכה''ג אף לדעת הרמב''ן הוי כאין לו אפשרות והוי אונס גמור ומקרא דולנערה וגו' לא חל.**

**ח. ולפי''ז בתליוהו וזבין לס''ד דלא גמר ומקני, היה צריך להתבטל המקח מכח דין אונס, ואולי זהו הנידון בגמ', אם יש דין אונס במו''מ, או פטור אונס אינו אלא בעונשין, אך בממון לא שייך פטור אונס אפי' באונס מיתה, וס''ד דאין דין אונס, אך למסקנא דגמר ומקני, הרי הוא רוצה מחמת האונס, ולאחר שהתרצה פקע שם אונס מיניה והוי כאונס ורצון ביחד דדינו כרצון, אך בתליוהו ויהיב דלא גמר ומקני לא חל מדין אונס, ואולי רק מדין אונס לא חל, וא''צ שיהיה גמר ומקני כמבואר בס''ד, וכל ההבדל הוא רק אם יש דין אונס או לא, אך בזה שא''צ גמר ומקני אין סיבה לומר שהשתנה גם זה למסקנא, דמהיכי תיתי ב' הבדלים בין הס''ד למסקנא, ועי' בנדרים דף כ''ז א' 'וכי תימא קטלא שאני, ובחלק מהראשונים מבואר דכוונת הגמ' דולנערה פוטר רק מעונש, אך בר''ן נראה שכוונת הגמ' הוא שאולי רק פחד ממיתה הוא אונס, ונח' הראשונים מהו מסקנת הגמ' שם, וא''כ אין קשה לומר שגם כאן היה נידון בגמ' אם יש דין אונס בקנינים -.**

**ט. ולפי זה צ''ל בביאור דברי הגמ' 'מ"ט כל דמזבין איניש אי לאו דאניס לא הוה מזבין ואפילו הכי זביניה זביני' דהיכא דמוכר דבר שא''צ לו, הרי הוא מרוצה למוכרו, ובעבור זה יש לאדם מעות לקנות את החסר לו, וזה יעודן של המעות, והרי הוא מוכרו ברצון גמור, אך כשמוכר חפץ שצריך לו, מוכרו כי מוכרח, וא''כ הרי הוא אנוס למוכרו, וכנ''ל דכל היכא דההפסד יהיה גדול יותר אם לא יעשה, דינו כאונס, וכיון שמוכר מכח שהמעות חשובים לו יותר, ובלא הכי לא היה רוצה למכור, הרי הוא אנוס, כי מוכרח למכור, וא''ת הרי רוצה הוא למכור, משום שזקוק למעות, וא''כ חפץ במכירה, הרי בכל הכרח הוא כן, דהרי בכל הכרח רוצה את ההפסד הקטן יותר ולכן באמת רוצה, ואפילו הכי כיון שמוכרח הרי הוא בגדר אונס, מכיון שמוכרח לרצות, ודמי להא דתחילה באונס וסופה ברצון הוי אונס, ה''ה הכא כמו שמוכרח לעשות, מוכרח לרצות, וניחא היטב ראיית הגמ' דאין דין אונס בממון, מכיון שכל מכירה היכא שמצטער על הפסד החפץ הרי הוא אנוס, וכן מבואר בתשב''ץ דגם אונסא דנפשיה הוי אונס גמור ודימהו ליצרא אלבשה שפטורה ממיתה מכח דין אונס, וניחא היטב דמיון הגמ'.**

**ואולי י''ל באופן אחר דלא היה ס''ד דמהני מעשה אונס, אלא כל הנידון הוא אם גמר ומקני, ואם לא גמר ומקני לא מהני משום שמעשה באונס לא מהני, והוכיחו מאונסא דנפשיה דגמר ומקני, ולא כהרשב''ם דא''צ גמר ומקני, אלא דאגב אונסא גמר ומקני, ודחתה הגמ' שרק באונסא דנפשיה גמר ומקני.**

**י. וביאור תי' הגמ' 'ודילמא שאני אונסא דנפשיה מאונסא דאחריני' הוא כפי שכבר ביארו, דדמי למתרפאין דהוי כרצון, ועל פי הנ''ל יבואר היטב החילוק - וכן הוא בדברי הגרשש''ק כתובות סי' נ' - דהתבאר דכל היכא דמוכרח הוי אונס, ואין נחשב מוכרח אלא היכא דכל סיבת האונס הוא מהאפשרות שיש לו, ככל אונס בג' עבירות, אונסין אותו רק משום שיכול לעבור, ורצונו שלא יהיה אפשרות לעבור וממילא לא יכריחוהו, ולכן נחשב מוכרח, דאין העבירה מצילתו מהאנס, אלא היא הסיבה שהאנס בא לאונסו, והיה חפץ שלא יוכל לעבור, ולכן נחשב מוכרח לעבור, משא''כ היכא שאין קשר בין האפשרות לעבור לאונס, כמתרפאין, דאף אלמלא התרופה היה הולך למות, א''כ שש ושמח הוא על הדבר המצילתו, ורוצה בו וחפץ בו, וכל כה''ג אינו נחשב אונס, ולא משום שאינו נחשב מוכרח במתרפאין, דבתרוויהו נחשב שאינו יכול שלא לעשות, אלא אין ההכרח מחשיבתו לאנוס היכא שחפץ במעשה.**

**יא. 'אלא סברא הוא אגב אונסיה גמר ומקנה' על פי הנ''ל צ''ל דכוונת הגמ' שגמר ומקני, ולא הוכרח לכך, ולכן אינו נחשב אנוס, וצ''ל שלא גמר ומקני משום שעדיף לו המקח מאשר היסורים, דהרי זה נחשב אונס, אלא יש דבר הגורם לו לגמר ומקני, וזה מפקיע את שם האונס, וי''ל בתרי אנפי, הנתה''מ כתב דבההיא הנאה דניצל מהתלוהו גמר ומקני, דהיינו שמלבד ההכרח שי לו בההיא הנאה, וזה גורם לו לחפוץ במקח, עי''ל על פי מש''כ הפרישה דאף בלא אונס גמר ומקני, והכוונה שאחרי שלקחו ממנו, ואינו מפסיד, שוב דעתו שבדיעבד הרי זה מכור, וחושב בלבו שעדיף לו כבר למכור מאשר לטרוח ולתובעו לדין מכיון שאינו מפסיד, ובפרט אם נצרך גילוי דעת לכך, ורק כשעושה דבר שלא היה מוכרח קנה, כגון במה שלוקח את המעות ומטילן לכיסו, הרי גילה בדעתו שבדיעבד גמר ומקני.**

**יב. ולכא' כל הנ''ל מוכח בדברי התשב''ץ ח''א סי' א' דכתב להוכיח דאונס כעין תחילה באונס וסופה ברצון אע''פ שפוטר מעונש וכד', אפילו הכי לענין קנינים די בכזה רצון, והוכיח כן מכל אונסא דנפשיה דחל המקח, וצ''ע וכי באונסא דנפשיה מוכרח למכור, הרי לא איירי דווקא שימות ברעב אם לא ימכור, וכי מי שימכור כה''ג עם איסור לא יענש על האיסור, ומבואר בתשב''ץ שאונסא דנפשיה נחשב אונס, ולשון הגמ' אונסא הוא דווקא, ונחשב מוכרח לרצות כמו אשה שסופה ברצון, ה''ה נחשב כאילו אין ביד האדם לבחור להיפך מהטוב לו, ומוכח ככל הנ''ל, אלא דהתשב''ץ נח' על הרשב''א וס''ל דלא נאמר ולנערה בגט וקנינים, ורצון שנולד מכח הכרח נחשב רצון לענין קנינים, וכמו שציין הרשב''ש שהרשב''א נח' על התשב''ץ וכמו שכתב התשב''ץ וז''ל ואף על גב דאמרינן בפ' ד' דנדרים (כ"ז ע"א) דנדרין אונסין הוו אם חלה בנו היינו למימר דמקרי אונס לענין למפטריה משום דאנוס רחמנא פטריה והכי נמי לענין קיום תנאי הגט למאן דאית לי' יש אונס בגטין והיינו דמייתיה עלה בגמרא ההוא דפסקיה מברא אבל לענין גט מעושה אינו ענין שאין כל הנאנס נקרא מעושה עכ''ל, דהיינו דחלה בנו נחשב מוכרח, ואפי' הכי לענין גט אין זה נחשב גט מעושה כי נחשב אונסא דנפשיה, דכל היכא שאין אונסין אותו הוי אונסא דנפשיה, וחלה בנו לכא' אינו דווקא פקוח נפש אלא רוצה להיות עם בנו לסעדו וכד', ואפילו הכי נחשב אונס, וכנ''ל וכך י''ל גם בשכירות פועלים דמבואר בב''מ דף ע''ח א' דחלה בנו הרי הוא אנוס וידו על העליונה, וצ''ב וכי מוכרח להיות ליד בנו, ולהנ''ל כל היכא שעדיף לו להפסיד את העבודה ולהיות ליד בנו, הרי זה נחשב אונס, וממילא לא יפסיד מדין אונס, ורק במצוות ועבירות אין דברי שיכול להחשב הכרח מלבד פחד מות.**

**יג. צריך לבאר מה יענה הרשב''א על ראיית התשב''ץ מאונסא דנפשיה, וצ''ל דאונסא דנפשיה הוא סיבה שנפקע מזה שם אונס, ולא דמי לסופה ברצון שאין לה יכולת לא לרצות, אך כאן הרי זה בבחירתו, אלא שנחשב אונס כי הוא נחשב מוכרח, וזה רק באונסא דאחריני, אך באונסא דנפשיה אינו נחשב מוכרח משום שהוא אונסא דנפשיה, וכמו במתרפאין שנחשב שהוא בחר בזה, אע''פ שהוא אותו הכרח שיש באונסין אותו, שהרי פחד המיתה גורם לו, אפילו הכי מכיון שאינו מוכרח ממש, אם הוא בחר מרצונו לעשות אינו נחשב אנוס, ורק כשאמרו לו לעשות נחשב מוכרח - ואותו קושי שיש בביאור החילוק בין מתרפאין לאונס יש גם כאן, ואותו ישוב שיהיה שם יהיה כאן - אך התשב''ץ לא חילק בזה, וס''ל דרק במתרפאין שדינו למסור נפש, ועדיף לאדם למות בזה אמרינן דאינו אנוס, אך כשעדיף לאדם למוכר וכד', בזה נחשב מוכרח כעין סופה ברצון ובזה אין חילוק בין מתרפאין לאונס.**

**יד. כתב המרדכי בכתובות אות רנ''ד 'והמפרשים גבי אונסים שאני והתירו משום אונס משתבש עפ"ב דקדושין ובפ"ג דשבועות', ולכא' כוונתו להוכיח מהא דהוכיחו בקידושין דדברים שבלב אינם דברים מכפיה בגט וקרבן דמהני אע''פ שלא ניחא ליה, ואי מעשה באונס לא מהני לא היה מועיל כפיה בגט אלמלא דניחא ליה לשמוע וכו', ועי' חו''ש הגרב''ד נדרים סי' י''ח שפירש את הוכחת המרדכי באופן אחר - וכן הוא בקצרה בברכ''ש כתובות סי' ה' סק''ג - ולדברי הרשב''א צ''ל דהו''מ למימר ולטעמיך, כמוש''כ הראשונים דהו''מ למימר ולטעמיך מדוע גט מעושה שלא כדין פסול.**

**טו. הריטב''א בנדרים דף כ''ז א', ובשבועות דף כ''ו ב' הוכיח מדברי הגמ' בנדרים דף כ''ח א' דנודרים לאנסים וכו' דאסור היום, וכן אילו היה אומר לעולם היה אסור לעולם, דמי שכפוהו להשבע חייב לקיים שבועתו, ונראה קצת בדבריו שלא חילק כדברי הרשב''א בין היכא דכפוהו להשבע לבין היכא דמעצמו נשבע כדי שלא יקחו ממנו ממון, ונראה דלא ס''ל כדברי הרשב''א והרי''ד, וכשיטתו בקידושין דגט מעושה שלא כדין פסול רק משום דהוא בלבו ובלב כל אדם, אלא שכתב שכל זה רק כשהוא על עסקי ממון, שבזה אף אם יהרגוהו אם לא יתן את הממון ונשבע בכדי להנצל, מכיון שיכל לתת את ממנו אינו נחשב אנוס, אך אם מחמת פקוח נפש נשבע א''צ לקיים את שבועתו, ונראה דאיירי אף באופן שמציל את עצמו ע''י שבועה ולא רק היכא שאנסוהו להשבע, ולמדנו מדבריו דלא ס''ל ככל הנ''ל דהיכא דמוכרח הוי אונס, אלא כיון שיש לו בחירה אינו נחשב אונס ולא על כה''ג נאמר ולנערה וכו', ורק באונס נפשות נחשב מוכרח, ולכא' כוונתו שלא חל השבועה מדין ולנערה וגו', וצ''ב הא במתרפאין לא נאמר ולנערה וגו', ועל פי הנ''ל יש ליישב דרק באיסור לא נאמר ולנערה וגו' כי מצווה למסור נפשו, ואינו נחשב מוכרח - ורק באנסוהו לעבור נחשב למוכרח ואולי ס''ל לריטב''א דגם באנסוהו לעבור נהרג ולא ס''ל כדברי הרמב''ם - משא''כ כשנשבע הרי ודאי עדיף לו להשבע ולקיים את שבועתו מאשר למות, ולכן נחשב מוכרח, דכל שעושה מחמת פחד מיתה נחשב מוכרח אא''כ מצווה שלא לעשות, אך כשאינו מצווה אין ביד האדם למסור את נפשו ונחשב מוכרח גם במתרפאין, ורק בהכרח שאינו של נפשות ס''ל לריטב''א שכלל לא נאמר ולנערה.**

**טז. עלה בידינו ג' דעות בגדרי אונס, דעת הרי''ד והרשב''א דכל הכרח הוי אונס ולא חל שום דין כה''ג, דעת התשב''ץ שכלל לא נאמר ולנערה על חלויות, ואף כשאנוס חל ולשיטתו אין הבדל בין אונס נפשות לשאר אונסין, דעת הריטב''א דרק פחד מיתה נחשב מוכרח, ובכה''ג לא חל השבועה, משא''כ בשאר דברים אין נחשב אונס, וכן מצינו ג' דרכים בביאור הא דבנדרים דף כ''ח א' חל הנדר אע''פ שאנוס הוא לדעת התשב''ץ אין כלל דין אונס בהחלת חלויות גם באונס ממש - ושנה את משנתו בח''א סי' צ''ג דאפי' כשאנסוהו להשבע צריך לומר בלבו היום - לדעת הריטב''א אין דין אונס משום שרק באונס נפשות יש דין אונס, לדעת הרשב''א אין דין אונס משום שלא אנסוהו לנדור, אלא הוא מעצמו נדר בכדי להנצל מהם, ועי' תשובות מימוניות הפלאה סי' ו' שהביא תש' מהר''מ שכתב וז''ל שמייסרין אותו לישבע ... מלנערה לא תעשה דבר ילפינן כדמשמע פרק רבי עקיבא (פח א) דמכל המצות היו פטורין כיון דאנוסין היו אי לאו דהדר קבלוה בימי אחשורוש עכ''ל, ומפורש בדבריו דמכח קרא דולנערה וגו' לא חל השבועה, אך אין ברור אם רק באונס מיתה או יסורים דהוי כמיתה, או גם ביסורים שאינם כמיתה.**

**יז. בפשטות אין נ''מ בין הראשונים בתליוהו ויהיב או תליוהו וזבין, דלכו''ע היכא דלא גמר ומקני לא חל משום שחסר בדעת, ואין נ''מ במה שמעשה באונס אינו מחיל, והיכא דיש גמירות דעת אינו נחשב אנוס, אולם יש שנקטו שרצון ואונס כאחד דינו כאונס, ולדבריהם ע''כ שאין דין אונס בקנינים, דאל''כ בכל תליוהו וזבין הרי הוא גם אנוס.**

**יח. הברכ''ש - נדרים סי' י''ד סק''א וסי' י''ז סק''ג - חילק בין נדרים לקנינים, דבנדרים די בדעת על הדיבור, וא''צ דעת על החלות, משא''כ בקנינים שהגברא הוא המחיל צריך דעת גם על החלות - ויסוד זה לכא' מבואר גם בחרח''ה הלכ' יבו''ח - ולפי''ז בנדרים די במה שיודע שמדבר, וא''כ לא שייך לומר שיש חיסרון של גמר ומקני, מכיון שא''צ גמר ומקני, ואף אם עושה רק לפנים חל, משום דדי במה שיש לו דעת לדבר, וא''כ אם יהיה מצב של תליוהו ויהיב יחול הנדר - כן הוא בגרנ''ט סי' נ''ז, ובחו''ש הגרב''ד נדרים סי' י''ח בשם הגרנ''ט - משא''כ אם יש גם חיסרון שמעשה באונס אינו מחיל דין מקרא דולנערה וגו' אף הנדר לא יחול, ואכן כן הוא בשו''ת הרשב''א הנ''ל ח''ב סי' פ''ג דכשנשבע באונס ממון אפשר שא''צ לקיים שבועתו, ולהנ''ל י''ל דבשבועה לא שייך תליוהו ויהיב, אלא רק פטור אונס, ובאמת הרשב''א לא הזכיר שם אלא פטור אונס, משא''כ במחילה הזכיר את ב' הטעמים, ועי' שו''ת הרשב''א מיוחסות סי' רע''ג וז''ל ואין צ"ל בנדר שקדמו אונס שאינו כלום לפי שלא היה לו שעת הכושר ותדע לך שהרי על האונסים הנמצאין בכל מקום שמבטלים הענינים מן הצד הזה הן בזביני ומתנתא, כולם כשנאנס במה שעשה מתחלתו, ומ"ש הכא, וכן מצינו האדם בשבועה פרט לאנוס עכ''ל, ומבואר בדבריו שכשם שתליוהו ויהיב לא מהני כן תליוהו ונדר לא מהני, ולהנ''ל י''ל דהוא רק משום שמעשה באונס לא מהני, ולא משום שחסר בדעת, משום שבנדר א''צ דעת, ואי נימא הכי יהיה מבואר ברשב''א שהטעם שתליוהו ויהיב לא קני הוא רק משום שחסר במעשה, ולא משום חיסרון דעת, דאל''כ כיצד דימהו לנדרים.**

**יט. התשב''ץ כתב דרק בתליוהו ויהיב אין המתנה חלה, אך בתלו את בנו או אביו אינו נחשב אנוס, וכן האריך בהרבה אופני אונס דאע''פ שבכל התורה נחשב הדבר לאונס, בקנינים לא נאמר דין אונס, וז''ל ואף על גב דאמרינן בפ' ד' דנדרים (כ"ז ע"א) דנדרין אונסין הוו אם חלה בנו היינו למימר דמקרי אונס לענין למפטריה משום דאנוס רחמנא פטריה ... אבל לענין גט מעושה אינו ענין שאין כל הנאנס נקר' מעושה ואפילו נאנס מפני שהיו מכין וחובטין בנו יחידו אשר אהב עכ''ל, ומבואר בדבריו דבהרבה אופני אונס אינו נחשב מעושה, אע''פ שנחשב אונס לענין ולנערה לא תעשה דבר, וא''כ יהיה נ''מ בין הרשב''א לתשב''ץ בכל האופנים האלו, דלדעת הרשב''א לא יחול המתנה בכל האונסים האלו, משא''כ לדעת התשב''ץ, אלא שיתכן שהרשב''א נח' על יסוד התשב''ץ שכתב שבכל האונסין האלו הרי זה מוגדר לאונסא דנפשיה, וס''ל דנחשב אונסא דאחריני - וכ''כ הרשב''א בשו''ת המיוחסות סי' רע''ג על אחד שנשבע שלא ישא אשה מחמת אונס וז''ל 'ואין לך אונס גדול מזה לאחיה. ואיני רואה שיספק אדם לומר שאין אונס אלא שמגיע לגופו או לממונו של נודר ממש. שאין לך חביב על אדם כהצלת אחיו ואחותו. ויקר פדיון נפשם בעיניו' - וא''כ אף אם מעשה באונס יכול להחיל דינים לא יחול מדין תליהו ויהיב דלא חל משום דלא גמר ומקני.**

**כ. נח' הראשונים בב''ק דף כ''ח ב' האם הכורה בור באונס פטור מכח קרא דולנערה וגו', דעת התוס' והרשב''א דא''א לפוטרו אא''כ לא היה לו פנאי לסלק, אך כשהיה לו פנאי לסלק חייב, וא''א דכיון שכרה בור באונס אין נחשב שכרה את הבור ולא אמרינן עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ובשטמ''ק שם בשם הרא''ש ור' פרץ מבואר שיש לפוטרו מקרא דולנערה וגו', ובדעת הרשב''א צ''ל דאע''פ שמעשה באונס אינו יכול להחיל דינים, ואפי' בנשבע באונס דן הרשב''א שאינו מחוייב לקיים שבועתו, אפילו הכי מכיון שלא כתוב בקרא דולנערה שאין המעשה מתייחס אליו - ואף לדברי החמד''ש שאין המעשה מתייחס אליו, פשוט שאין זה אלא כשאונסים אותו לעשות, ולא היכא שלא הו''ל לאסוקי אדעתיה שעושה - א''כ יש כאן בור שלו ומחוייב בשמירתו, ולא דמי לחלות קנינים או שבועה, ובפרט אי נימא דאין הכוונה בעשאו הכתוב וכו' שנעשה שלו, אלא רק שחייב על הבור, ודאי שאין במעשה באונס כח לפטור - ואף אם נעשה שלו, י''ל דלא נאמר ולנערה אלא היכא שהגברא מחיל, ובזה אמרינן דאם אנוס לעשות אין חל, אך עשאן הכתוב שאינו חלות של הגברא לא שייך ביה דין אונס, וניחא אף לפי מה שנראה בשו''ת הרשב''א ח''ד סי' רל''ז שבדין עשאן וכו' נעשה הבור שלו - ואולי הרא''ש ור' פרץ ס''ל דעשאן הכתוב הוא שנעשה שלו, ומכח אונס לא חל שום דין, א''נ יש לפרש שנלמד מקרא דולנערה וגו' דאין לאדם שום אחריות וחיוב מכח מעשה באונס - עי' ר' פרץ בב''ק דף כ''ב א' דנראה שלא נעשה שלו, אלא שחייב על הבור שיצר -.**

**כא. כתבו הרמב''ן והריטב''א בקידושין דף נ' א' דיש לפרש דהוכחת הגמ' מכפיה בגט וקרבן דדברים שבלב אינם דברים הוא דכיון שאפשר דאף בלבו ניחא ליה, חל בודאי מדין דברים שבלב אינם דברים, ולכא' מבואר בדבריהם דנעשה באונס יכול להחיל, דאל''כ לא היה מועיל דין דברים שבלב אינם דברים - וכך מבואר בברכ''ש כתובות סי' ה' סק''ג - ולכא' מוכח בדבריהם שנח' על הרשב''א הנ''ל, אלא דיעויין בעונג יו''ט סי' קס''ז דכתב דאע''פ שבכל אונס הוי כמאן דלא עביד כדמוכח מכפוהו להשתחוות דאין נאסר מדין ולנערה וגו', אפילו הכי היכא שעל פי דין חייב לעשות לא נאמר ולנערה וגו' - ולפי''ז א''א לומר דכל הצד של''מ תליוהו וזבין הוא משום שמעשה באונס אינו מועיל, דא''כ מה הוכיחה הגמ' מעישוי בגט כדין, הא התם אין פטור אונס, ולכן הגט חל, משא''כ במכירה - עי''ש שחידש על פי זה שבגט מעושה כדין אע''פ שהבעל לא ידע שהוא כדין הגט כשר - ואולי כוונתו דאין הכוונה דגלי רחמנא דמעשה באונס אינו מעשה, אלא הוא גם דין פטור, דחס רחמנא על מאן דעביד באונס שאינו נענש ולא חל שום דינים, ולכן ניחא דהיכא דחייב לעשות לא שייך ענין חס רחמנא עליה - ולפי''ז אין ראיה מדבריהם דלא ס''ל כדברי הרשב''א, וגם יהיה מיושב מה שנראה קצת ברשב''א בקידושין דף נ' א' סוף ד''ה ואכתי דבקרבן אם יש ספק חל מדין דברים שבלב אינם דברים, ולא אמרינן דאי לא ניחא ליה הוי מעשה באונס, ולפי''ז מלבד התשב''ץ לא מצינו חלוק על הרשב''א, אלא שהובא לעיל דהריטב''א ס''ל דאונס רחמנא פטריה אינו אלא באונס נפשות, ולא באונס ממון, אך באונס נפשות מודה הריטב''א דלא חל מדין ולנערה וגו' ולא כדברי התשב''ץ.**

**כב. הטור סי' ר''ה כתב בשם הרמ''ה דכיון דהודאת בע''ד כמאה עדים, לא מהני עדי המודעא, והב''י תמה 'תמיהא לי דכיון שהוא אנוס מה מועלת הודאה זו הא איכא למימר אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור' ונראה בדבריו שלא הוקשה לו על מה שמועיל כשפסל את העדים באונס, וצ''ב מאי שנא הודאת בע''ד באונס, לפסל עדים באונס - אולי י''ל דהודאת בע''ד הוא נאמנות, ועדות באונס אינו עדות, משא''כ כשפסל את העדים מחמת אונס, אמרינן דאגב אונסא גמר ופסלן - ויש לעיין לשיטת הרשב''א דמעשה באונס אינו מעשה להחלת חלות, אם גם לענין לפסול עדים יש לומר כן.**

**כג. בגוף דברי הגמ' 'אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור' יש לעיין וכי צריך גמירות דעת בהודאת בע''ד, לכא' די בכוונה להעיד, וא''כ לחולקים על הרשב''א והרי''ד מדוע אינו הודאת בע''ד, ואולי י''ל דבהודאת בע''ד כו''ע מודו לרשב''א, משום דכיון שעדיף לו להודות בשקר ולהפסיד מעות בכדי להנצל, אפי' להנצל מהפסד ממון גדול יותר או יסורים, שוב אין משמעות להודאת בע''ד, משום שכשברור שהאדם יעיד כן בין אם הוא אמת או שקר, אין שום משמעות לעדותו, ובעדים שאסור להם להעיד שקר כשאינו פקוח נפש, עדותם קיימת, אך בהודאת בע''ד שמותר לו אין משמעות לעדותו, משא'כ בקנינים אע''פ שברור שימכור, אין ע''ז שם אונס, או שאונס אינו גורם שלא יחול המקח וכנ''ל.**

**כד. בסוגיית אונס בגיטין נראה בדברי רש''י דמקרא דולנערה וגו' ילפינן דאונס הוי כמאן דלא עביד, ואין נחשב כמעשה שלו אף לגבי קיום התנאי, ולכא' א''כ כ''ש דאינו נחשב מעשה שלו לגבי קנינים וגט, עי' ברכ''ש בריש כתובות דעמד על זה ונקט שלגבי קנינים אין דין שמכירה באונס אינו חל, ולא דמי לסוגיא שם, ושמעתי שפירשו דבקנינים אין המעשה מחיל אלא הדעת, ואין הקנין אלא בכדי שיגמור בדעתו, וכיון שאין דין מעשה, לא אכיפת לו דהוי כמאן דלא עביד, וכיון שיש דעת חל הקנין, ולפי''ז בגט שיש דין מעשה לא יחול הגט לא רק משום תליוהו ויהיב, אלא גם משום קרא דולנערה וגו', ולכא' התשב''ץ עמד על קושיא זו דכתב בח''א סי' א' וז''ל ואף על גב דאמרינן בפ' ד' דנדרים (כ"ז ע"א) דנדרין אונסין הוו אם חלה בנו היינו למימר דמקרי אונס לענין למפטריה משום דאנוס רחמנא פטריה** והכי נמי לענין קיום תנאי הגט **למאן דאית לי' יש אונס בגטין והיינו דמייתיה עלה בגמרא ההוא דפסקיה מברא אבל לענין גט מעושה אינו ענין שאין כל הנאנס נקר' מעושה עכ''ל, ולא התבאר בדבריו ביאור החילוק, ובדבריו מבואר שגם בגט אין אונס גורם לביטול הגירושין, וצ''ב, ואולי ס''ל דאין הגדר באונס דהוי כמאן דלא עביד, אלא כנ''ל אות כ''א משום דאונס רחמנא פטריה, וכשם שחס רחמנא על האנוס שלא לעונשו, כך חס רחמנא עליה שלא יחול הנדר, ושלא יחשב קיום התנאי - וכן הוא בחי' ר' שמואל כתובות סי' ב' 'וכמו דאונס רחמנא פטרי' מעונשים כמו"כ רחמנא אפקעי' מכל דינים וחלויות שלא יחולו עליו לאונסו' - אך כשמגרש מחמת אונס מכיון שבחר לגרש בכדי להנצל מהאנס וגירש מדעתו אין פטור אונס, וצ''ע.**