אורח חיים רב - ציונים והערות לסעיפי שלקות
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**אורח חיים ר"ב – ציונים והערות**

**ביאור ספיקו של הרא"ש לגבי מי בישול פירות**

נחלקו הרשב"א והרא"ש מהו יסוד החילוק בין מי פירות שברכתם שהכל למי שלקות שברכתם האדמה. לרשב"א – הכל תלוי ברגילות [**ולכאורה** לא סגי לפי הרשב"א בעצם הרגילות לבשל את הירק, עד כמה שאין שום רגילות לשתות את מי הבישול, אלא הרגילות לבשל גורמת רגילות לשתות את מי הבישול], ואילו לרא"ש ישנה מעלה אמיתית בבישול יתר על מים היוצאים מהפירות על ידי סחיטה ולא על ידי בישול. והסתפק הרא"ש דלפי"ז יש לומר שלאו דווקא ירקות שבשלום, אלא גם פירות שבשלום. וצריך להבין מדוע אין זה ברור, הרי כך מוכח ממי שלקות – שעל מי בישול כן אפשר לברך. והיה נראה ברור, שספקו של הרא"ש על מי בישול של פירות נובע מהא דאין רגילות לבשלם. דנהי שמיאן הרא"ש בתירוצו של הרשב"א לומר שזהו כל החילוק בין מי שלקות למי פירות, היינו משום שלא הסתבר לרא"ש להעמיד את דינא דמי פירות דווקא בפירות שאין רגילות לסחוט, דהרי יש מיני פירות שישנה רגילות לסחוט. ועל כן הוכרח להגיע לחילוק בין בישול לסחיטה. ועדיין א"א להוכיח בוודאי שמי בישול הפירות תהיה ברכתם בפה"ע, כיון שייתכן שצריך גם את התנאי של 'דרך' [וכמו שהתבאר בדפים הקודמים, שכדי שיקבלו המים את ברכת השלקות צריך שני תנאים: א, שיהיה בהם טעם שדינו הוא כדין השלקות. ב, שתהיה סיבה שטעם זה המעורב במים הוא שיקבע את ברכתם של המים. וא"כ נהי שעל ידי בישול, נמצא טעם גמור במים, ייתכן שרק כשדרך לבשל, מקבל הטעם חשיבות לקבוע את ברכת המים], וכיון שרוב הפירות אין דרך לבשל – אולי לא תהיה ברכתם מי בישולם כברכת הפירות. (אבל פירות שדרכם לבשל, הרי הם ממש כמו מי שלקות, ואליבא דכ"ע תהיה ברכתם כברכת הפירות, וכמבואר במ"א ובמ"ב.)

**פסק השו"ע**

השו"ע נקט בסתמא שמי שלקות של פירות ברכתם שהכל, ושוב הביא את ספקו של הרא"ש. ויש לדון האם התכוון בדעה הראשונה לפסוק כהרשב"א, ולפי"ז יצא שכל פירות שדרך לסחטם תהיה ברכתם העץ (וגם אם נימא סב"ל, מ"מ מכלל ספק לא נפקא), או דילמא שנקט לוודאי את דברי הרא"ש שרק בישול יכול לתת למים את טעמם, אלא שעדיין חידוש הוא לומר שמי בישול פירות יהיה להם דין שלקות, כיון שאין זה הדרך. ואולי מה שסתם המחבר בתחילה שברכתם שהכל, הוא לפי דברי הרמב"ם שהצריך להדיא שתהיה הרגילות לבשל, וממילא בפירות אין זה שייך. אבל גם הרמב"ם ייתכן מאוד שסובר כהרא"ש לחלק בין בישול לסחיטה, ובסחיטה לעולם לא יקבלו המים את ברכת הפרי[[1]](#footnote-1).

**דברי תשובת הרא"ש – כיצד מתיישבים עם דברי הרא"ש בפסקיו**

הובא לעיל להקשות על דברי המ"א והמ"ב, כיצד אפשר להביא בחדא מחתא את דברי הרא"ש בפסקים ודבריו בתשובה אשר לכאורה סתרי אהדדי. כיון שלפי דברי הרא"ש בתשובה, שכל דין מי שלקות נאמר רק כאשר מטרת הבישול היא אכילת הירקות עצמם, הרי בסחיטת פירות לא שייך זה כלל, כיון שהפירות עצמם נעשים פסולת. וממילא לק"מ קושיית הרא"ש בפסקים מ"ש מי שלקות ממי סחיטה. והרא"ש בפסקים שהקשה כן, בהכרח סבר שדינא דמי שלקות נאמר גם כאשר אין מטרת הבישול אכילת השלקות עצמם. והיא קושיא רבתי. ושוב נמצא (ב"מתיבתא") שכבר עמדו בזה האחרונים. **והגר"ח צאנזער** (סימן ר"ה), מכח שאלה זו, חלק על המ"א שפסק בפשיטות את דברי הרא"ש בתשובה. אמנם ה**תהלה לדוד** יישב, שסברת הרא"ש בתשובה, להצריך שהשלקות עצמם ייאכלו, עניינה הוא רק בשביל להחשיב את המים כטפלים לטעם השלקות המעורב בהם. וסובר הרא"ש שלגבי מי סחיטה אין סברא להצריך כן, דהרי מי הסחיטה הם עצמם המים שיצאו מהפרי, ולא באים להחיל ברכת הפרי על מים חיצוניים לו, ולכן כל מה שצריך הוא רק להשוות את ה'טעם' עצמו, למים שיצאו מהפרי. ועל זה התשובה שאכן הטעם עצמו עדיף טפי מהמים שיצאו מהפרי.

**דברי תשובת הרא"ש – כיצד מתיישבים עם דברי הגמ' לגבי "שיבתא"**

עוד יש להעיר, כיצד מתיישבים דברי הרא"ש בתשובה, עם המבואר בגמ' שברכת המים שנתנו לתוכם "שיבתא" נעשית בפה"א, אף שמפורש ברש"י שאת השיבתא עצמה אין אוכלים כלל אלא זורקים. ועמד בזה ה"בית מאיר". וביישוב הדבר, הוציא הבית מאיר מדברי תשובות הרא"ש שבאמת ישנם שני אופנים בהם מברכים על מי השלקות בפה"א. הא', הציור הרגיל של מי שלקות, אשר המטרה היא אכילת השלקות. והב', כאשר מוגדר ש"השתנה למעליותא"[[2]](#footnote-2).

ומציאות זו של "אישתני למעליותא" כוונתה שהדבר הכי מעולה שאפשר לעשות עם פרי זה, הוא לתת טעם למים אלו, וזו היא המציאות ב"שיבתא", ועל כן אין שם את התנאי שמטרת הבישול תהיה אכילת הירקות. והביאור בזה הוא כנ"ל, שבעצם עיקר מה שנותן את ברכת האדמה למים, הוא הטעם שנמצא במים. אלא שצריך תנאים נוספים כדי שתהיה סיבה לראות את הטעם כעיקרי כלפי המים עצמם, ועל זה נתן הרא"ש בתשובה שני אופנים: הא', כאשר עיקר מטרת הבישול היא הירקות עצמם, וממילא רואים את המים יחד עם הטעם שבהם נטפלים לעניין אכילה זו. והב', כאשר שתיית מים אלו בטעם הירק הזה היא השימוש המובהק והמעולה בצמח זה, והרי זו סיבה לראות את המים כהיכ"ת לשאת את טעמו.

**פאדוילא ומי שלקות**

ומעתה צריך להבין את היחס בין פאדוילא לבין מי שלקות. דאם אמרינן שפאדוילא מאבד את ברכתו כיון שמאבד את צורתו, כיצד ייתכן שמי שלקות יהיו שייכים יותר לברכה. ולהבנת שו"ת הרא"ש הנ"ל, הדברים פשוטים, דבאמת אין המים מקבלים ברכה בפני עצמם אלא רק בתור טפלים לאכילת הירקות עצמם שברכתם שהכל. משא"כ בפאדוילא, שלא נשאר שום דבר מהירק עצמו.

**דעת הרשב"א – אין שום חילוק בין סחיטה לבישול**

הנה הרשב"א מיאן בחלוקתו של הרא"ש בין בישול לסחיטה, וס"ל שאם חזינא שעל ידי בישול מקבלים המים את ברכת האדמה, בהכרח שכן הוא גם לגבי סחיטה, וכל החילוק הוא רק האם רגילות לעשות כן או לא. ויש להקשות, כיצד אפשר להתעלם מחילוקו של הרא"ש בין בישול לסחיטה, הרי המקור שהביאה הגמ' לדין ברכת מי הפירות, הוא דינם משקים היוצאים מהתרומה והערלה אשר אין לוקין עליהם. ושם לכאורה ודאי צריך לומר שישנה קולא בסחיטה יותר מבבישול, שהרי לגבי בישול ודאי שקיי"ל שטעם כעיקר – וכל בישול של איסור, אוסר גם את מימיו. ובהכרח שישנו חילוק בין הבישול לבין הסחיטה, ומדוע לא נימא שזהו יסוד החילוק לגבי הברכות. אמנם האמת היא שכל השאלה נכונה רק לתוס' וסיעתם אשר ס"ל שלוקים על טעם כעיקר, והיינו שהדבר שקיבל את הטעם נידון כהאיסור עצמו ולוקים על כזית מאכילתו. אבל הרבה ראשונים – ובתוכם הרשב"א – פליגי וס"ל שגם אם הטעם כעיקר גורם איסור דאורייתא, אין בו כדי לתת שיעור ללקות. וממילא לא קשה כלל אמאי אין לוקים על מי פירות של ערלה ותרומה, כי באמת המים עצמם אינם מוגדרים איסור. אמנם ודאי שיהיו אסורים מדאורייתא מחמת הטעם שבהם. וממילא לשיטת הרשב"א אין בהלכה זו של מי פירות ערלה, שום רמז לגריעותא בסחיטה לעומת הבישול. ורק הרא"ש אשר עומד בשיטת התוס' שטעם כעיקר נעשה כעיקר האיסור ולוקים עליו [ומשיטה זו נובעת קושיית התוס' בפסחים מדוע לא לוקים על מי פירות מדין טעם כעיקר, וחילוקו של הרא"ש הוא תירוץ על קושיא זו] מוכרח לחילוקו הנ"ל בין סחיטה לבישול.

1. וכן נראה מדברי שעה"צ ר"ב סקנ"ד שהסתפק האם לדעת השו"ע יש צד שפירות שרגילים לסחוט ברכת המיץ תהיה בפה"ע, ולכאורה, כיון שלא נקט השו"ע את דעת הרא"ש – שבישול פירות ברכתו העץ – לעיקר ההלכה, ממילא צריך לצאת שפירות שדרכם בסחיטה ברכתם העץ. ובהכרח שלא תליא הא בהא וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולולי דבריו, פשטות לשון הרא"ש היתה נראית יותר שכדי שתהיה למים ברכת האדמה צריך תרתי לטיבותא: גם התשנו למעליותא, וגם שתהיה מטרה באכילת השלקות עצמם. [↑](#footnote-ref-2)