31. בגדר פת הבאה בכיסנין
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ה' כסליו ע"ה

**סימן ל"א**

**בגדרי פת הבאה בכיסנין**

**א]שיטות הראשונים בדין פת הבאה בכיסנין**

ב]**ביאור הדרך החיים בדין פת הבאה בכיסנים**

**ג]שיטת המאמר מרדכי והבית אפרים בפסק הלכה בפה"כ**

**ד]האם יש תנאי שבפועל זה לא עומד לקביעות סעודה**

**ה]האם העיקר שזה לא לקביעות סעודה או שזה לתענוג**

**ו]מהו הזמן שקובע את השם פת הבאה בכיסנין**

**ז]שיטות הראשונים בדין לחמניות ובדין עיסה רכה [ובדין עוגות טורט]**

**שיטות הראשונים בדין פת הבאה בכיסנין**

א]מבואר מסוגין דבדבר העשוי מחמשה מיני דגן מצאנו שני סוגי ברכות המוציא לחם מן הארץ וכן ברכת מזונות ומבואר דבדבר שהוא לחם גמור ברכתו המוציא, אמנם מצאנו כמה דברים דמבואר בגמ' שברכתם מזונות א. גמ' ל"ז. מעשה קדירה וכן דיסא ושתיתא עבה ב. גמ' מ"א: פת הבאה בכיסנין ג. לחמניות ד. טורקנין שזה גובלא בעלמא ולכן ברכתו מזונות, והנה מעשה קדירה הביאור פשוט שאין ברכתו המוציא שהרי אינו לחם ולכן הוא פטור מחלה אמנם בשאר הדוגמאות הרי הוי לחם והוא חייב בחלה ולכן בקבע עליו סעודה ברכתו המוציא ולאחריו ברכת המזון וכן בפשטות כל דלא הוי מצה עשירה יוצאים בו ידי חובת מצה ונקטו רוב האחרונים דזה גם בלא קבע עליה ומצד דחשיב לחם וא"כ צ"ב למה לגבי ברכות מברכים עליו בורא מיני מזונות וביאר בזה הב"י שכיון שתקנת ברכות זה דרבנן ראו חז"ל לחלק את הלחם הדאוריתא לשני סוגי לחמים דיש מהם שחשיבי לחם שברכתו המוציא לחם מן הארץ ויש מהם שדרגתם פחותה וברכתם בורא מיני מזונות [ונקטו האחרונים דכיון דמדאוריתא הוי לחם ממילא בדיעבד ודאי יוצא אם מברך המוציא לחם מן הארץ] ועיין ב"י שביאר שיסוד הדבר שרק דבר שדרך בני אדם לקבוע עליו סעודתם ברכתו המוציא אמנם דבר שאין דרך לקבוע עליו סעודתו ברכתו מזונות וכן הוא בלשונות הראשונים

והנה מבואר בגמ' שפת הבאה בכיסנים ברכתו מזונות ובביאור מה זה פת הבאה בכיסנים מבואר בב"י שמצאנו בזה שלשה ביאורים בראשונים א. שיטת הר"ח שהובא בתר"י ובתוס' רא"ש ותרי"ח מ"א: ובסמ"ג שזה פת שיש בה כיסים שממלאים בה דבש ושאר מיני מתיקה ובמ"ב מבואר שהעיקר שיהיה טעם נרגש כמו לשיטה שנילוש ובשל"ה ובגר"ז ובחמד משה מבואר שהענין שזה יחשב שהוא עיקר האכילה ורק מדין כל שיש בו מברכים מזונות ב. ברמב"ם מבואר שזה פת שנילושה בדבש ושמן וחלב או תבלין ונקט הב"י שהעיקר שזה ניכר והרמ"א נקט שצריך שהדבש ותבלין הם עיקר ויש שכתבו שהעיקר שרוב הדבר הנילוש בו זה המי פירות אמנם הט"ז והמ"ב ביארו שהכונה שעיקר הטעם של הדבר זה יהיה הדבר הנילוש ולכאורא כן הוא מסברא דהרי אין רמז בגמ' שמדובר ברוב ורק שמסברא צריך מאוד נרגש ומה יעוזר כאן רוב ועיין ב"י דברש"י מבואר שצריך הרבה תבלין דהינו שגם לשיטתו ברמב"ם אבל יש ראשונים לא כך ג. ובב"י הביא מהערוך שזה פת שעשויה כעכין יבשים שרגילים לכסוס אותה בבית המשתה ושלא בבית המשתה

והנה הב"י פסק ששלשתם מברכים עליהם מזונות מצד שספק דרבנן לקולא ומשמעות דבריו שיש כאן באמת מחלוקת רק שמספק מברכים על הכל מזונות ועיין ב"ח שתמה הרי יש כאן ספק לא תשא אמנם ביאר בדרישה שכיון שבמזונות ודאי יוצאים לכן מברכים מזונות אמנם עדיין צ"ע מברכה אחרונה דבפשוטו לא יוצאים במעין ג' במקום ברכת המזון ובפשוטו צ"ל שגם מי שאכל לחם ויברך ברכה אחרונה זה לא בגדר ברכה לבטלה שברכות לא מעכבות אמנם עדיין צ"ע כמו שהקשו האחרונים שלמה לא נימא דיר"ש לא יאכל רק בתוך הסעודה כמו שמצאנו לענין פלוגתת ר"ת והר"ש ועוד קשה שלמה שלא יחמירו ליטול ידים עוד צ"ע שלכאורא הוא ספק דרבנן שיש בו תרתי דסתרי דהרי אדם אוכל כל פעם עוגה אחרת אם ברכת מזונות ומעין ג' ובאחד מהם ודאי עושה שלא כדין וכן אם בסעודה לא מברכים א"כ יש כאן ודאי הנהגה סותרת ועוד שגם באכל משלשת סוגי העוגות לא הוזכר שכה"ג צריך לברך ברכת המזון ונט"י דודאי נתחייב בברכת המזון עוד העירו שאין לברך על שתיה ברכה ראשונה או אחרונה לאחר ברכת מזונות דאולי זה לחם וזה נפטר

**ביאור הדרך החיים בדין פת הבאה בכיסנים**

ב] ועיין דרך החיים הלכות ברכות בדיני מזונות קו"א ג' שכתב לחדש שבאמת אין כאן שום מחלוקת דהגדר של מזונות הוא כל דבר שאין דרך בני אדם לקבוע עליהם סעודה והכל לפי הזמן והמקום דרק פת שדרך לקבוע עליהם סעודה חשיב לחם לגבי ברכת המוציא ולפ"ז ישב שאפילו שנחלקו הראשונים בביאור המילים פת הבאה בכיסנין אבל כיון ששורש הדבר הוא שזה דבר שלא רגילים לקבוע סעודה א"כ זה לא משנה איך הוא עשוי וכל שיטה מודה לשיטה השניה כל שלמעשה לא רגילים לקבוע על זה סעודה עכת"ד דהינו שנתחדש בדבריו שאין איזה כלל של שינוי בלחם שהוא סיבה למזונות אלא הכל נקבע אם למעשה קובעים עליו סעודה או לא רגילים לקבוע עליו סעודה והנה לכאורא כן מבואר ברבינו מנוח פ"ג ה"ט [ובספר המאורות בסוגין] שכתב לאחר שביאר מה זה פת הבאה בכיסנין **וז"ל זה הכלל כל מידי דלאו אורח ארעא לאקבועי סעודתא עליה לא מברכינן עליו המוציא אלא א"כ קבע אבל מידי דאורחי דאינשי למקבע סעודתא עליה צריך לברך עליו המוציא אע"ג דלא אכיל מיניה אלא פורתיה עכ"ל** דהינו שיש כאן כלל שכל דבר שלא רגילים לקבוע עליו ברכתו מזונות והנה יש מקום לומר שזה רק אם יש איזה שהוא שינוי ולא אם זה ממש אותו דבר ורק שעשו חילוק בצורת העיסה ועיין ספר הבתים פ"ג מברכות דהביא בזה מחלוקת דהינו שהיו ראשונים שנקטו שגם שינוי בצורה של הלחם אפילו שזה עיסה רגילה בכל אופן ברכתו מזונות

אמנם בפשוטו מבואר מרבותינו האחרונים שנקטו פשוט לא כך אלא שאפילו שודאי ששורש הדין הוא דבר שלא רגילים לקבוע עליו אבל דוקא אם יש שינוי מהותי בפת שלכן הוא נידון כדבר שלא עומד לקביעות סעודה אבל אם יהיה שינוי בלחם שבגללו אין הדרך לקבוע סעודה אבל אין זה שינוי שיש בו סיבה לראותו כלחם אחר כה"ג ברכתו המוציא לחם מן הארץ ולכן דנו הב"ח ומג"א שיש כאן מחלוקת דהינו שעד כמה שהגמ' ביארה ביאור אחד יתכן שרק כזה שינוי חשיב שינוי ולא שינוי אחר ורק מצד ספק דרבנן נקטו להקל בזה וכן הוא ברא"ה לגבי טורקנים שכתב שלא מסתבר שזה מזונות כתב וז"ל דהתם לאו פת דהא אישתני בכיסנין ושינויא שינוי וכו' עכ"ל וכן מבואר מדברי המג"א שהוקשה לו למה ממולא בבשר לא חשיב ממולא וכן הביא בשם ספר התניא וכתב לישב שכיון שזה ממולא בדבר של מזון אין לזה הגדר של ממולא וכן כתב לגבי נילוש בביצים שכיון שזה דבר של מזון לא חשיב כיסנין והנה כל זה שיך אם יש תנאי שיהיה כאן שינוי מסוים שיך לדון האם שינוי זה הוא חשוב להגדיר את הלחם כדבר אחר אמנם אם נימא שיש כלל אחד אם הדרך לקבוע עליו או לא א"כ צריך לדון האם כאן הדרך לקבוע עליו סעודה או שאין הדרך לקבוע עליו סעודה ועיין בה"ל שדן לגבי לחם שהיו רגילים לערב בו מי שבולת שועל וכתב שזה ודאי המוציא דרק תערובת של מין אחר זה סיבה למזונות ולא אם הכל זה דבר שראוי ללחם דהינו שאפילו שכאן מחמת השינוי הנ"ל אין דרך לקבוע עליו אבל כיון שאין כאן שינוי מהותי שזה סיבה שלא יחשב לחם לכן ודאי דברכתו המוציא [ועיין אבן העוזר שנקט שמוכח מתוס' שס"ל שנילוש זה המוציא אפילו שודאי שאין הדרך לקבוע על זה והבית אפרים חלק עליו]

והנה מבואר בגמ' שדנה האם פת הבאה בכיסנים ברכתו מזונות או המוציא ומוכיחה מלחמניות וברוב הראשונים מבואר שזה שני דברים ולכאורא קשה עד כמה שצריך שינוי מהותי ושייך לחלק בין השינוים א"כ מה הגמ' מדמה יתכן שדבר אחד חשיב שינוי ודבר אחד לא חשיב שינוי והניחא לדרך החיים שיש כאן כלל אחד האם דבר שלא רגילים לקבוע עליו סעודה בכל אופן ברכתו המוציא או שלא א"כ יש כאן נידון אחד אמנם אם יש תנאי של שינוי א"כ צ"ב מה הגמ' מדמה [ועיין בית אפרים סימן י"ב בד"ה ולפענ"ד שרמז לקושיא זו] אמנם בפשוטו אין כאן קושיא כלל דהגמ' ידעה מה נחשב דרגא של שינוי שזה סיבה שיחשב כשינוי שזה סיבה לברכת מזונות רק יש כאן נידון כללי האם יש כלל שדבר שאין הדרך לקבוע עליו זה סיבה לברכת מזונות או לא

והנה כתב הט"ז סק"ח דפת ממולאת שחשיב כיסנים גם אם הוציא את המילוי חשיב כסנין דהקובע הוא שעת אפיה אמנם המ"ב סקכ"ז ביאר שכיון שזה בלע מטעם הפירות אין הדרך לקבוע עליו סעודה וצ"ע טעם המ"ב שכיון ששינוי זה שיש בו טעם הפירות זה לא סיבה למזונות א"כ מה עוזר שלא קובעים למה דמוכח דלא כדרך החיים וצ"ל שודאי ס"ל כסברת הט"ז שבשעת אפיה זה היה כיסנין רק שנקט מסברא שאם עכשיו זה סיבה לקבוע היה מועיל שיהפך ללחם ובזה כתב שגם עכשיו לא קובעים על זה, ועדין צ"ע

**שיטת המאמר מרדכי והבית אפרים בפסק הלכה בפה"כ**

ג]אמנם גם לאחר דמבואר שודאי צריך שינוי מהותי שזה סיבה שיחשב כסוג לחם אחר שברכתו מזונות אמנם עדין ודאי יתכן שגם אם הגמ' אמרה אופן אחד שחשיב שינוי שזה סיבה שברכתו מזונות אבל אם יהיה שינוי אחר שמסברא הוא דומה לשינוי המובא בחז"ל גם הוא יחשב כדבר שברכתו מזונות ועיין בה"ל שהביא בשם המאמר מרדכי וכן הוא בבית אפרים [סימן י"א בד"ה והנלענ"ד] דמה שהשו"ע כאן פסק לקולא מצד שיתכן שכל הסברות נכונות דהינו שגם אם הביאור בגמ' כאחד מהביאורים אמנם הוא מודה שגם השינוי השני הוא סיבה לברך מזונות אמנם לגבי שינוי שיש בו פחות סברא שיחשב שינוי בזה באמת הוא רק מגדר ספק דרבנן דהרי אולי זה לא סיבה לשינוי רק שמדין ספק דרבנן מכריעים שהכל זה שינוי ואין כאן הכרעה סותרת ובפשוטו לפ"ז יתכן שגם תוך הסעודה אפשר לברך על הכל כיון שכאן גדר ההכרעה מדין ספק דרבנן לקולא שהכל נכון אמנם אין הדבר מוכרח שזה גם סברא לברך תוך הסעודה דיתכן דאדרבא כאן מה שהוא לא ודאי זה סיבה לא לברך וכן הוא דעת האחרונים כמבואר במ"ב

והנה לפ"ז לכאורא כל הנידון בדבר שהוא פחות שינוי מהדוגמא שמבואר בגמ' דהיינו שיש סיבה לומר שדבר זה לא יחשב שינוי אבל אם דוגמא זו מסברא זה יותר שינוי ממה דמבואר בגמ' א"כ לכאורא זה ודאי פת הבאה בכיסנים וצריך לדון מסברא מה חשיב יותר שינוי שבזה כו"ע מודים ונפק"מ א.למה דנקטו האחרונים דבתוך הסעודה אין לברך אלא על דבר שהוא ודאי פת הבאה בכיסנים [ועיין בשיורי ברכה שכתב שודאי שראוי לא לאכול תוך הסעודה ללא ברכה כיון שמחוץ הסעודה אנו מברכים על הכל מזונות] ב.השל"ה והב"ח והגר"ז וכן הפנים מאירות [ח"א סימן ס"ח] כתבו שירא שמים גם מחוץ לסעודה לא יאכל רק דבר שהוא ודאי פת הבאה בכיסנים ונבאר הדברים בס"ד

א. והנה מבואר באחרונים שדבר שהוא נכסס בזה ודאי לשיטות שזה לא הוזכר בגמ' אין לנו מקור שזה פת הבאה בכיסנים ולכן יש בזה צד לחם ובפשוטו שיטות אלו ודאי מודות שנילוש חשיב פת הבאה בכיסנים דהרי כאן זה שינוי יותר גדול וכן נקטו הב"ח ושאר אחרונים כמו שביאר בא"ר סקי"ד אמנם הבה"ל כתב בשם האחרונים שאין לברך אלא אם התמלא שלשת התנאים דהינו שנקט שיתכן שנכסס זה עדיף משאר השיטות והסברא בזה מצד שהוא ביאר בסקל"ה שהסברא בנכסס שזה סוג אכילה אחרת דהינו שזה צורת אכילה של כסיסה ולא רק שינוי בלחם [ומזה גם חזינן היסוד הנ"ל שלא מספיק מה שלא קובעים אלא צריך שינוי מהותי]

ב. ולגבי פת ממולא מבואר באחרונים דודאי דלשיטות שהכונה נילוש אין לנו מקור לממולא והסברא בזה לחלק כמבואר בגר"ז סט"ז שנילוש זה שינוי בעצם העיסה משא"כ ממולא זה רק שינוי חיצוני אבל העיסה היא אותה עיסה ויתכן שזה לא שינוי שהוא סיבה שיחשב כפת הבאה בכיסנין אמנם הבה"ל כתב שכיון שממולא זה דעת הרבה ראשונים לכן יש לסמוך לברך על זה

ג. ולשיטות שהכונה ממולא מה הדין לגבי נילוש עיין ב"ח ומג"א דמבואר שנקטו מסברא שודאי שגם נילוש יעזור כל שרוב הטעם זה התבלין או הדבר שבו לשים אותו אמנם כתבו לחוש שרק אם הרוב זה מהדבר שהוא לא קמח כה"ג זה ודאי מזונות אמנם הבה"ל וכן באבן העוזר מבואר שנקטו שלשיטות שהכונה ממולא יתכן שנילוש לא יעזור וצ"ל הסברא או כמבואר בשל"ה ובחמד משה ובגר"ז בסדר ברכות הנהנין שכל הדין של ממולא זה רק אם העיקר זה הדבר הממולא וזה עיקר האכילה ורק שמדין כל שיש בו מברכים כמין הדגן וכה"ג ודאי שגם בנילוש זה יעזור אמנם משמעות המ"ב כמו שהביא מהט"ז [וכן הוא בגר"ז בהלכות] שרק הצריך שזה יהיה עיקר הטעם הנרגש כמו בנילוש אבל לא שזה יהיה הרוב של הדבר וצ"ל שכיון שהמיני מתיקה ניכרים כדבר לעצמם זה יותר מגדיר את זה כסוג לחם אחר שזה סיבה שלא יחשב פת הבאה בכיסנים וצ"ע

**האם יש תנאי שבפועל זה לא עומד לקביעות סעודה**

ד]והנה אף לאחר שנתבאר שלא מספיק שזה דבר שלא קובעים עליו אלא צריך תנאי שיהיה בזה שינוי מהותי מצורת הלחם רגילה עדיין יש לדון האם חז"ל קבעו בזה גדרים וכל שלפי גדרי חז"ל חשיב כסוג לחם שונה שמצד מהותו זה לא דרך לקבוע עליו גם אם אנשים כן יתרגלו לקבוע עליו מאיזה שהיא סיבה זה יחשב פת הבאה בכיסנין או שזה ודאי היסוד הראשון שזה דבר שאין דרך בני אדם לקבוע עליו ורק שלא עוזר אלא אם יש בזה שינוי מהותי מהלחם שרגילים לקבוע עליו ואם נימא כצד הנ"ל יש לדון האם הדבר נקבע לפי איך שזה היה בזמן חז"ל או שזה ודאי שיש כאן תנאי ראשוני שזה יהיה לחם שמצבו שלא רגילים לקבוע עליו שזהו שורש הדין וכסברת הדרך החיים רק שיש עוד תנאי שיהיה בו שינוי מהותי שזה סיבה שיחשב פת הבאה כיסנין והנה לדרך החיים הנ"ל שכל הקובע זה רק האם הדרך לקבוע בזה ודאי שזה לפי כל דור ודור שהרי לא נקבע כאן שום כלל אלא שאם קובעים או לא קובעים ורק לפי מה שהוכחנו שצריך שינוי מהותי שכתבו לנו חז"ל בזה יתכן לדון ששינוי זה נקבע כדבר קבוע שהוא חשיב שינוי [והנה לכאורא מסברא אם כל הנידון של פת הבאה בכיסנין הוא רק מדרבנן דהינו שמדאורייתא כל דבר צריך כדי שביעה וכדנקט הגרעק"א בזה ודאי יש מקום לדון שהדבר כבר נקבע בזמן חז"ל אמנם אם נימא שזה חילוק בחיוב דאוריתא בזה הדבר יותר מחודש שהדבר נקבע בזמן חז"ל עד כמה שהיום יש לזה חשיבות של לחם גמורה]

והנה הב"י כתב שכונת הרמב"ם שגם אם זה נילוש בקצת תבלין כל שניכר טעם התבלין חשיב פת הבאה בכיסנין והקשה הד"מ שהרי בשבת כולם עושים פת מתובלת ומברכים עליה המוציא ולכן הוכיח שצריך שיהיה עיקר הטעם מהתבלין [והנה עיין בית מאיר שהקשה הרי בשבת קובעים סעודה על זה וצ"ל שגם בסעודה שלישית שהדרך לאכול פחות משיעור קביעות סעודה מברכים על זה המוציא] והנה אם נימא שדנים כל דור ודור א"כ כיון שחלות אלו הדרך תמיד לקבוע עליהם סעודת שבת א"כ אפילו אם לפי התנאים חשיב פת הבאה בכיסנים אבל כיון שהדרך לקבוע אין זה פת הבאה בכיסנים ובפשוטו מוכח שכל שזה בכלל הדבר שעליו דיברו חז"ל גם אם היום יהיה הדרך לקבוע כל שהוא לא קבע חשיב פת כיסנין וכן הביא בספר וזאת הברכה מהעמק ברכה

אמנם צ"ע דעיין בבה"ל ס"ז לגבי פת שהיו ממלאים אותה בשומשמין וכתב שכיון שהטעם לא כל כך ניכר זה כמו תבלין שזה לא כל כך ניכר והוסיף ובפרט בזמנינו שאוכלים את זה לשובע ולא לקינוח והוי לחם גמור [וכן הוא בגר"ז בסדר ברכות הנהנין] ומשמע שגם אם מצד התנאים חשיב מילוי אבל כיון שהיום דבר זה נאכל לשובע חשיב לחם גמור ואולי יש לדון שבנידון הרמ"א ודאי שגם בזמנו סוג בצק כזה עומד רובו לקינוח ורק בשבת היו עושים צורה מסוימת לקביעות סעודה ובזה נקט שאם שינוי זה הוא מספיק להחשב שינוי לא הוי פת הבאה בכיסנין [ויתכן שהדבר נקבע לא לפי היהודים שמברכים שלכן לא אוכלים כדבר הזה לקינוח] משא"כ אם יהיה שינוי שבאמת המציאות שאנשים לא משתמשים אם זה אלא בעיקר לקביעות סעודה בזה ודאי דנים לפי כל דור האם חשיב פת הבאה בכיסנין [ונפק"מ בכל הנ"ל בלחמניות מזונות אם ישימו בהם רוב תבלין שנעשים בצורה שהדרך לקבוע עליהם גלנ"ל גם לרמ"א זה יהיה המוציא דכאן הרי דבר זה הוא מצאיות בכל הזמנים לקבוע עליו סעודה וצ"ע בזה]

והנה השו"ע ס"ח כתב שאם לש עיסה עבה ועשה ממנה רקיקים דקים חשיב לחם והקשה המג"א הרי כיון שזה דק א"כ הוא נכסס ולשיטת הערוך ברכתו מזונות וכתב שכאן זה לא עשוי לקינוח אלא לקביעות סעודה ומבואר בדבריו לכאורא שגם דבר שיש בו את התנאי שקבעו חז"ל שזה נכסס וזה שינוי שהוא סיבה שיהיה ברכתו מזונות בכל אופן אם הוא נעשה לקביעות סעודה ברכתו המוציא ולכאורא ההבדל הוא רק בצורת הפת ואין כאן שום שינוי מהותי ביניהם שיש לקבוע שגם בזמן חז"ל כזה דבר לא היה נחשב פת הבאה בכיסנין דהרי אין שום מקור מהש"ס שזה לא פת הבאה בכיסנין וצ"ע והנה המ"ב הוסיף שיש קצת הבדל ביניהם אמנם נראה שודאי ששני האופנים זה נכסס ומצד מה שמצאנו בגמ' נכסס ודאי שבשניהם מתקים התנאי הנ"ל רק שבא לבאר במציאות למה כאן זה לקינוח וכאן קוססים ועיין דעת תורה למהרש"ם שהביא משו"ת בית דוד שלכן אנו נוהגים לברך על מצות המוציא כיון שזה דבר שנעשה לקביעות והנה היה מקום לומר שבנכסס שזה לא שינוי במרכיבי העיסה בזה ודאי שכל הסיבה שהוא מזונות מצד שבפועל לא עומד לקביעות סעודה משא"כ באופן שזה שינוי במרכיבי העיסה אמנם א"כ מנ"ל שבמרכיבי העיסה זה לא אותו גדר כמו בנכסס ומהיכי תיתי לומר שיש שני גדרים וכל זה בגדר דברי נביאות וכמדומה שזה דברים שאין להם מקום בהכרעת ההלכה ובפשוטו ממצות מוכח כסברת הבה,ל שדבר שעומד לקביעות ברכתו המוציא וצ"ע בזה

**האם העיקר שזה לא לקביעות סעודה או שזה לתענוג**

ה]עוד יש לדון מהו הדבר הקובע שיחשב פת הבאה בכיסנים האם רק דבר שהדרך לקבוע עליו סעודה חשיב לחם אבל כל דבר שאין הדרך לקבוע עליו סעודה חשיב פת הבאה בכיסנים או שצריך דוקא דבר שעומד לקינוח שזה לא נאכל למטרת שביעה ולכאורא מצאנו בזה מחלוקת בין הראשונים דעיין רבינו מנוח פ"ג ה"ט שכתב שהכלל של כיסנין דבר שאין הדרך לקבוע עליו סעודה וכן הוא בספר המאורות וכן הוא בלשון הריב"ש סימן כ"ח אמנם עיין בהלכות הריטב"א פ"ב הי"ח דכתב מפורש שזה דבר שהדרך לאוכלו לתענוג בעלמא וכן הוא בלשון הרשב"א בסוגין ובריא"ז וכדלקמן [והנה בהרבה ראשונים הלשון שפת זה לקביעות וכיסנין זה לקינוח ויש לדון מה עיקר הקובע ובפשוטו שכיון שלא כתבו שמה שלא לקביעות משמע שהעיקר זה הקינוח וצ"ע] והנה מסתבר שמה שנחשב קביעות סעודה לגבי שיצטרכו ברכת המזון זה סיבה שכאן יהיה המוציא ובאמת שם יש גם בראשונים הרבה שהדגישו שאכילה לתענוג זה לא קביעות סעודה ואכילה לשובע זה קביעות סעודה ועיין מה שכתבנו שם אמנם בפשוטו קי"ל שרק אכילה בתור סעודה הוי קביעות סעודה אמנם יתכן ששם שהנידון על דבר שהוא לא לחם בזה צריך קביעות סעודה גמורה להחשיבו לחם אבל כאן שהנידון אם זה שינוי מהותי מלחם בזה רק אם זה שינוי שהוא סיבה להשתמש עמו לתענוג

והנה שיטת הרי"ף ורש"י שפת הבאה בכיסנין מברכים עליו בורא נפשות ועיין פסקי הרי"ד שהקשה מה זה שונה ממעשה קדירה דמברכים על זה על המחיה אמנם בפשוטו הביאור כמבואר ברש"י שכיון שעיקרו לתענוג לא חשיב אכילה שמחייבת מעין ג' ועיין אחרונים שדנו שכיון שעיקרו שאר דברים לא חשיב מזון ולכאורא זה רק שיך בדבר שבאמת עיקרו לאכילת תענוג ולא דבר שעומד לאכילת שובע והנה לשיטתם לא מצאנו עוד דין של פת הבאה בכיסנים אמנם הרי לא קי"ל כשיטתם ויתכן שזה מצד שסתם פת הבאה בכיסנים זה כן מזון ולאחר שזה כך לא חילקו ועין רשב"א שתמה על הרי"ף רק שזה לא גרע משאר שבעת המינים ע"ש

והנה עיין פסקי הרי"ד הובא בריא"ז ובשלטי הגבורים וכן נפסק בשו"ע סי"ז דמוליתא הממולאות בבשר מברכים עליו המוציא ובספר התניא הביא דבר זה והקשה למה שזה לא יהיה פת הבאה בכיסנים ולכן העמיד שמדובר על ידי קביעות סעודה אמנם ברי"ד ובריא"ז מפורש שבא לבאר שזה לא פת הבאה בכיסנים וברכתו המוציא והאבן העוזר כתב שנחלקו האם ממולא חשיב פת הבאה בכיסנים אמנם בריא"ז מפורש שנקט שהוי פת הבאה בכיסנים מצד המילוי ורק כתב שכאן שזה מילוי של בשר לא הוי פת הבאה בכיסנים ועיין בה"ל שהביא דמפורש בריא"ז ה"א דין י"ג שרק דבר שעומד לאכילת קינוח סעודה חשיב פהב"כ אבל כאן שזה נאכל לשובע חשיב לחם דהינו שמוליתא זו אדם לא אוכלה לתענוג אלא למטרת שביעה אלא שהוא לא קובע על זה סעודה ובפשוטו התניא חלק ונקט שגם דבר שלא נאכל לתענוג בכל אופן כיון שלא קובעים עליו סעודה חשיב פת הבאה בכיסנין והנה לולי דברי התניא היה מקום לומר שכיון שתמיד אוכלים את זה בתור חלק מסעודה חשיב שקובעים עליו סעודה אמנם מדבריו מבואר שצריך שהדרך לקבוע עליו שהוא עיקר הסעודה ולא שזה נאכל בתור מאכל בסעודה [ויש שרצו לדחוק שעיקר מכון הריא"ז שזה משמש ממש כלחם ומה שכתב לקינוח האמת נקט]

והנה עיין מג"א שם שנתקשה למה לא הוי פת הבאה בכיסנין וביאר שכיון שזה מילוי שעומד למזון זה לא עושה פת הבאה בכיסנין ועל דרך זה הוא בשל"ה ומשמעות דבריו דס"ל שלא צריך דוקא לקינוח אלא כל שזה לא נאכל בקביעות סעודה וס"ל שאפילו שזה נאכל בתור חלק מהסעודה אבל אין עיקר הקביעות עליו ורק שהרי צריך שינוי מהותי ובזה כתב שמילוי של דבר של מזון זה לא שינוי מהותי שזה סיבה שלא יברכו עליו המוציא ובפשוטו לפ"ז גם באופן דהבה"ל שימלאו אותו בבשר לקינוח גם יהיה ברכתו המוציא שיש כאן סברא שזה לא חשיב מילוי וצ"ע דהבה"ל נקט כדבר פשוט שזה מזונות עוד נפק"מ בלש המוליתא הנ"ל במי פירות דלסברת המג"א כיון שכאן לא צריך להגיע למילוי חשיב פת הבאה בכיסנים אמנם לסברת הבה"ל כיון שעיסה זו נאכלת לא לתענוג חשיב המוציא [אם לא דנימא כדביארנו ברמ"א לעיל שכיון שכזה סוג בצק בעלמא עומד לתענוג דינו לא ישתנה שעכשיו עשהו בצורה שלא עומד לתענוג אמנם כבר הוכחנו ממצות לא כך ועוד שכאן שיש שינוי מהותי בלחם שיש בו מילוי שהוא סיבה למזון בזה מסתבר שגם הרמ"א יודה] ועיין ברכי יוסף שהביא מספר דבר משה שכה"ג זה ודאי מזונות אמנם יתכן שלא דנים על כל מקרה אלא כיון דסתם נילוש לא קובעים מה שבמקרה עשה בצורה שקובע זה לא משנה הדין [וכדביארנו לעיל ברמ"א] ורק באופן דהריא"ז שזה ממולא בדבר שתמיד קובעים

ועיין בה"ל ס"ז לגבי פת ממולאת בשומשמים שכתב שזה לא תענוג וכן הוא בגר"ז בקו"א סק"ב וכן הוא בבית אפרים סימן י"א ד"ה אך מה שכתב, ולכאורא נפק"מ בזה לעוגיות שאין נאכלים אלא לשם רעבון מועט [אם נימא דהולכים כמו היום] דלמ"ב הוי ודאי המוציא אמנם המנהג בזה שכל שזה לא לקביעות סעודה ברכתו מזונות גם דבר שעומד לרעבון מועט אמנם יש מקום לדון שעוגות שעומדים לסעודה קטנה כגון ארוחת בוקר שקובעים על זה סעודה של רעבון קטנה אולי זה ודאי סיבה להחשב לחם וצ"ע

**מהו הזמן שקובע את השם פת הבאה בכיסנין**

ו]יש לדון בפת שעושים אותה למלאותה לאחר האפיה האם זה עוזר שיחשב פת הבאה בכיסנים והנה בעשה עיסה סתם ולבסוף ממלא אותה בזה ודאי שזה לא ישתנה לאחר האפיה וכמו שכתב הט"ז לענין אם לקח פת ממולאת ורוקנה שדינה לא משתנה כי הקובע בשעת האפיה וכן הוא בחזו"א סימן כ"ו סק"י אמנם כאן שמראש העמיד אותה שיאכלו אותה בכזו צורה אולי זה עוזר שיחשב פת הבאה בכיסנים ועיין אבן העוזר שמפורש בדבריו שהקובע כשזה נהיה ראוי לאכילה האם הוא פת הבאה בכיסנים דהינו שעת האפיה והנה כתב הרמ"א דעיסה עבה מטוגנת בשמן מחשיב לחם והט"ז חלק שזה ודאי פת הבאה בכיסנים ועיין מג"א הובא במ"ב סקפ"ה שנקט שזה גם לר"ש שטיגון זה לא שינוי מהותי שזה סיבה להופכו לשם כיסנין אמנם המ"ב שם הביא שכל האחרונים חלקו עליו ונקטו שודאי שטיגון זה סיבה לעשות אותו כיסנין ורק ששם הרמ"א זה לר"ת שהשם לחם חל בשעת העיסה ולכן כיון שכבר נעשה עיסה שזה לחם זה לא משתנה להיות כיסנין [אמנם כתב שרק אם הטיגון השפיע על הטעם] אמנם הבה"ל הביא דהאבן העוזר חלק על הרמ"א וס"ל שגם לר"ת כיון שהחילוק של פת הבאה בכיסנין זה מדרבנן מצד למה זה עומד בזה גם לר"ת הקובע זה האפיה שאז זה נהיה ראוי לאכילה

אמנם צ"ע א"כ מה כתוב בשו"ע שפת ממולא זה כיסנין הרי זה לאחר שזה נעשה עיסה ומפורש במ"ב סק"פ שגם לר"ת זה כך וכן לא הוזכר שירא שמים יחמיר בממולא מטעם הנ"ל ובפשוטו מבואר שבדין של ממולא שזה סברא שמעשה האכילה הוא שונה בזה מועיל גם לאחר שזה נהיה עיסה וא"כ יתכן שזה גם סברא בנתמלא אחרי האפיה ואולי ששם המילוי זה קודם האפיה חשיב בשלב עשית הלחם ורק בטיגון זה חיסרון אמנם עדין צ"ע דהשו"ע כתב להקל בנכסס ולכאורא זה רק בשעת האפיה ולמה לא כתב הרמ"א דלדעת ר"ת זה סיבה להחמיר ואולי כיון ששם זה עשית העיסה דקה שלכן זה נכסס חשיב בשעת הלישה וצ"ע והנה לגבי נכסס כתב השו"ע שזה ניגלש ועיין מחזיק ברכה [הובא בוזאת הברכה] שביאר שהכונה שלאחר אפיה אופים אותו עוד הפעם ואולי גם שם זה מכלל שלבי האפיה וכמו בממולא שזה מכלל שלבי עשית העיסה ולפ"ז מילוי שנעשה לא בתור גמר האפיה אלא קודם אכילתו בזה ודאי לא יעזור וצ"ע בזה

**שיטות הראשונים בדין לחמניות ובדין עיסה רכה**

ז]מבואר בגמ' שלחמניות מברכים עליהם מזונות ובקבע עליהם מברך המוציא ועיין רש"י שביאר שזה ניבליש ועיין רא"ש שהקשה שזה תחילתו עיסה וסופו עיסה ובתוס' ובתרי"ח הקשו שהרי זה סופו עיסה דהינו שנקטו שאופן דרש"י זה תחילתו סופגנים דהינו שזה היה עיסה רכה אבל הקשו שכיון שזה נאפה בתנור ברכתו המוציא ולכן ביארו שזה ניליש שזה גובלא בעלמא ולכן ברכתו מזונות ועיין אבן העוזר דהאריך להוכיח מרש"י שניבליש זה פת שנילושה בתבלין ולפ"ז תוס' נקטו פשוט שמצד זה הוא לא פת הבאה בכיסנין ורק דנו שהשינוי בעיסה מצד צורתה או מצד שזה יותר רך מרגיל זה סיבה שיהיה מזונות ועל זה הרא"ש הקשה שזה עדין בגדר תחילתו עיסה וא"כ זה ודאי המוציא ובתוס' נקטו שגם אם המציאות שזה תחילתו סופגנים אבל כיון שזה סופו עיסה זה ודאי המוציא ולכן ביארו שזה דרגא שזה גובלא דעלמא ובזה זה גם לא גדר של סופו עיסה ולכן ברכתו מזונות ואחרי זה הביאו שרבינו שמשון היה מסתפק האם מועיל בזה קביעות סעודה וצ"ב א"כ זה לא הביאור בגמ' וביארו הב"ח והחמד משה שודאי שכונת הגמ' שזה רך בגדר גובלא ורק הר"ש הסתפק על המציאות שנעשה בזמנם האם זה כמו הגמ' או שזה יותר גרוע

והנה יש אחרונים שנקטו שכונתם לטורקנים דהינו שרק דבר שחייב בחלה מועיל קביעות סעודה אמנם מפורש בתור"פ כאן ובפסחים ובתוס' שאנץ שם ובהגהות אשר"י כאן ובסמ"ג מכ"ז ובהגהות סמ"ק מצוה קנ"א וכן הוא בתר"י בסוגין ולעיל ל"ח. שנקטו שלחמניות זה ודאי שלא חייב בחלה ובכל אופן מועיל קביעות סעודה ורק נסתפקו על דבר עוד יותר רך או יותר דק כמבואר ברבינו יונה שאולי בזה לא יועיל קביעות סעודה וצ"ל שנקטו שההבדל בין טורקנין לטריתא שזה בעובי זה לא סברא לחלק לענין קביעות סעודה ורק לענין חלה זה סיבה לחלק ובפשוטו כן מבואר ברא"ש שביאר שכאן זה עיסה רכה וכן זה דק והרי טורקנין ביאר שזה נאפה בצורה שזה עבה ובהכרח שכאן הנידון גם במקום שזה פטור בחלה וכדעת המג"א

ועיין בית אפרים [סימן י"א ד"ה עוד ראיתי לבאר] שכתב שאם כוונת תוס' לחלוק על רש"י שזה לא פת הבאה בכיסנים א"כ אין מקום לקושיתם שזה תחילתו עיסה דהיו צריכים לומר שהתיבול הוא לא סיבה למזונות ולכן ביאר שנידון תוס' רק מצד הרכות של העיסה ומדובר שזה לא עיסה מתובלת אמנם עיין קובץ שיטות קמאי הרבה ראשונים [ספר המאורות אגור] שכתבו מפורש שאיבליש זה עיסה מתובלת ודוחק לומר שאין זה כונת רש"י אמנם יתכן שלתוס' היה פשוט שזה תיבול קצת שזה ודאי לא סיבה למזונות אמנם צ"ב למה תוס' לא ביארו שזה עיסה שנילושה בהרבה תבלין ויתכן שנקטו שזה פת הבאה בכיסנין ופה משמע שזה משהו אחר וצ"ע [וברא"ה והמאירי כתבו שלחמניות זה פת הבאה בכיסנין]

והנה בעיקר קושית תוס' על רש"י שזה סופן עיסה צ"ב מה קשיא להו וכי כתוב באיזה מקום שסופו עיסה מברך על זה המוציא ולא מזונות ומשמעות תוס' שזה דבר פשוט ודברי רש"י קשים אמנם עיין תהלה לדוד שהאריך דמבואר בתוס' לעיל ובפסחים דעיסה רכה שסופו עיסה דהינו שזה נאפה בתנור זה חייב בחלה וה"ה ברכתו המוציא ומשמע שלמדו כן מהירושלמי דשם מבואר שעל המשנה של תחילתו עיסה ושל דובשנין שר"י אומר כל שהאור מהלך תחתיו חייב בחלה וברכתו המוציא ויוצאים בו ידי חובת מצה והנה היה מקום לומר שכונת הירושלמי רק שזה לחם ואם יקבע סעודה יברך המוציא וכן ביאר בגר"א סט"ו ובחזו"א סק"ח [ועיין סוגיא הקודמת דהבאינו דברשב"א מ"ב. ובריב"ש סימן כ"ח מפורש שרק דבר שחיב בחלה מועיל קביעות סעודה] אמנם תוס' נקטו שהכונה כפשוטו שמברך המוציא [וכן הוא מפורש בתוס' שאנ"ץ שכתב שעיסה רכה זה המוציא כדמוכח בירושלמי] ולפ"ז א"ש שלגבי עיסה רכה שנאפתה הקשו על רש"י דמפורש בירושלמי שזה חייב בחלה וברכתו המוציא ולכן העמידו שמדובר בגובלא שזה פחות מעיסה רכה ועל זה אין ירושלמי שזה מזונות ולפ"ז יש מקום להוסיף דשם מבואר שגם מצד שמעורב בתבלין זה לא סיבה למזונות דהרי במשנה של דובשנין הכונה שזה נילוש בדבש כמבואר ברמב"ם [אמנם אין לומר שלמדו שהירושלמי זה כלל שכל דבר שהוי לחם לחלה הוי לחם להמוציא דהרי מפורש בסוגין דיש פת הבאה בכיסנין שחיב בחלה וברכתו מזונות וכן טורקנין מפורש בגמ' שזה כך] וצ"ע בכל זה

והנה מבואר בירושלמי שטורקנין ברכתם המוציא וחיבים בחלה ויוצאים בזה חובת מצה והרא,ש הביא מזה ראיה לגרוס כן בבלי ולנ"ל שתוס' למדו שכונת הירושלמי זה ללא קביעות סעודה א"כ כאן מבואר שגם ללא קביעות סעודה ברכתו המוציא וזה דלא כבבלי וצ"ל שבאמת הבבלי פליג וס"ל הסברא שזה גובלא בעלמא והרא"ש רק הביא ראיה שזה לחם לחלה וצ"ע בזה ועיין ב"י שכבר דן בזה שהבבלי פליג על הירושלמי

והנה מבואר מהנ"ל דנחלקו הראשונים האם כונת הירושלמי דמברך המוציא זה בקבע סעודה או בלא קבע סעודה ולכאורא יסוד מחלוקתם מסברא האם מועיל קביעול סעודה בדבר שהוא לא לחם דתוס' דנקטו שמועיל קביעות סעודה א"כ לא יתכן שזה כונת הירושלמי דהרי זה לא קשור לנידון של חלה דהרי יש דברים שפטור מחלה וברכתו המוציא על ידי קביעות משא"כ הראשונים שנקטו שלא מועיל קביעות אלא בדבר שיש לו שם לחם אפשר להעמיד הירושלמי שזה לחם ונפק"מ לקביעות סעודה [אמנם אין זה מוכרח דבפשוטו גם לתוס' כל מה שיועיל על דבר שיש לו חיסרון בתוריתא דנהמא אבל לא בדבר שהחיסרון כי זה בישול וכדו' ועיין גנת ורדים כלל א' סימן כ"ד שנקט שמועיל קביעות סעודה באטריות כמו בטריתא למג"א וכמו נילש המבואר בתוס' אמנם בדעת המג"א מבואר לחלק ביניהם כמבואר ברעק"א וכן האריך בשו"ת פרח שושן סימן ד' בתשובה מבעל המחנה אפרים ועין כל בו סימן כ"ד]

והנה כתב הרמ"א סי"ד דבלילה רכה ברכתו המוציא וכתב המ"ב סקפ"ו שזה רק אם זה עב אבל אם זה דק מבואר בס"ח דמברכים על זה מזונות ודבריו צע"ג דכאן הרמ"א מדבר על סופגנים שזה לא גובלא כמפורש בתוס' משא"כ בס"ח מדובר רך שזה גובלא כמו טורקנים ותוס' הוסיפו גם בדק וכנ"ל אבל גם עבה שם ודאי שזה מזונות אמנם יתכן שזה ודאי שטורקנים זה גם בעבה רק שהמ"ב נקט שהדין של לחמניות לתוס' בדק זה גם בדבר שהוא לא גובלא בעלמא ורק בעיסה זו חילק בדקותה אמנם כיון שכל מקור תוס' לחלוק על רש"י מכח המשנה בחלה ודאי שכל שזה נלשב עיסה לא משנה אם זה דק או עבה

ונפק"מ דבעיסה המכונה טורט עד כמה שזה נשפך כמים שבזה הוא ודאי טורקנים גם אם יעשה עבה זה ודאי מזונות ואפר לברך על זה בתוך הסעודה ובפרט ששם הרוב לא קמח ובזה נקטו האחרונים שזה ודאי כיסנים עוד יש לצרף מה שהאריך המנחת ברוך דדעת הרבה ראשונים שאם הרוב לא קמח אפילו אם יש שיעור חלה זה פטור מחלה מצד שלא שיך דין טעם כעיקר לדין לחם ולפ"ז בפשוטו ודאי שברכתו מזונות אמנם השו"ע בסימן ר"ח כתב לא כך אמנם האחרונים שם כתבו שיתכן שהר"י שם ס,ל שיש דין טעם כעיקר לדין לחם ובפשוטו ודאי שזה חזי לאיצטרופי ועיין ספר עדות ביעקב ח"ב שהאריך בנקודה זו