ל 1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / ל

ל' א'

למה לר"מ הוי עולה. ה"ז תמורת עולה דברי ר"מ. ובפשוטו משום דתל"ר, וכ"ה בגמ' אח"כ דר"מ בשיטת ר"י אמרה דתל"ר, וכ"פ רש"י דה' ה"ז. ולרבב"ח דקאמר להלן בע"ב דלא פליגי, מבואר ברש"י ותוס' דלא ס"ל לר"מ כלל תל"ר. [והא דבתחול זו ואח"כ זו חל הראשון, זה משום דהוא בעצמו קבע דהיא תחול ראשון, וממילא דשוב אין לשני על מה לחול. ויל"ע למה לא נימא דאדרבה גם ר' יוסי סובר השתא דתל"ר, וזה הסיבה דתחול זו ואח"כ זו דחל הראשון]. – והנה בסוגיין דאיבעיא להו בלחצות וכו', נר' דכל הסוגי' אזלא כרב דימי דטעמיה דר"מ משום תל"ר. אבל יעוי' ברש"י דהזכיר כמה פעמים דאיכא הכא דין פשטה. ומשמע מזה דהנידון הכא אינו שייך לדין תל"ר הכללי.

מה הספק בתמורת עולה ושלמים. והגמ' כאן מספק"ל בתמורת עולה ושלמים, והנה רבב"ח קאמר בהדיא דמודה בזה ר"מ, ועי"ש עוד ברש"י דהספק הזה נפשט מהא דפליג ר' יהודה בשחיטה ושם ליכא תמורת תמורת, דאדרבה הוי כדיבור אחד כיון דאיכא כמה זיתים. ובגמ' לקמן מדמה רבא לחצות בתמורה דזה דומה לשחיטה, ואביי דוחה דשחיטה שאני כי ישנה לשחיטה מתוע"ס, וברש"י ותוס' שם דזה גם מצד דמפגלים בח"מ, ולכאו' יל"ז לפ"ז דדלמא הכא כיון דישנה וכו' ומפגלים הוי כמו ב' דיבורים ממש, ול"ד לתמורת עולה ושלמים דהתם ליכא נמלך והוי חפצא של דיבור אחד, אבל בשחיטה הגם דשם אינו נמלך אבל הוי כב' דיבורים.

- ואפ"ל דהספק הוא בהך מילתא גופה, האם טעמיה דר"מ משום תל"ר, וא"כ ה"ה דפליג גם בתמורת עולה ושלמים, או דטעמיה משום נמלך, וא"כ מודה הוא בכה"ג הנ"ל. אמנם עי' ברש"י דפי' דהספק דדלמא דווקא בתמורת תמורת אמרי' דתל"ר, ואילו בתמורת עולה ושלמים מודה דהו"ל כנמלך. ומבואר דתרי צדדי הספק סוברים דטעמיה דר"מ משום תל"ר. ובמש"כ רש"י דהצד דמודה בזה ר"מ משום דהו"ל כנמלך, יש לדקדק קצת מהל' 'כנמלך', דאין כוונתו דהוי נמלך ממש, אלא רק דהוי ב' דיבורים דזה כעין נמלך, וכעי"ז בגרמ"ד דאין לומר דנחלקו במציאות אם נמלך או לא. ועי' בשיט"מ ע"ד רש"י דמפרש דהספק הוא בטעמו דר"מ, א"ז מצד דנמלך או מטעם דתל"ר. ומש"כ רש"י תל"ר, כוונתו דכיון דאמר תמורת תמורת הרי דהדיבור הראשון הוא העיקר, דהדיבור הב' זה כבר נמלך.

- ובביאור צדדי הספק לרש"י, בפשוטו דהוי חד דיבור עם ב' חלויות הסותרות, והנידון אם אזלי' בתר הדיבור ואז חיילי תרוייהו, או בתר החלות דהוי ב' חלויות, ואז החלות הראשונה חלה קודם. וברש"י כי' דאיכא תל"ר ופשטה, ולכאו' מה שייך תל"ר בדיבור אחד, ואם שייך, אז מה צריך להוסיף דפשטה, וי"ל דהנה מצד דיבורו יחול כל דיבור על חצי, והיינו דכיון דאמר בדיבור אחד נמצא דנתכוין לשניהם, ואעפ"כ הראשון מתחיל לחול קודם מצד תל"ר, ומ"מ הסיבה דהשני נעקר דהיות שיש פשטה. ועוד יתכן דנכלל בדינא דתל"ר לתפוס את החלות הראשונה ואז יש פשטה. ועוד יתכן דהנה אם מעיקרא אומר בדיבור אחד שוב אין סתירה, וא"כ אין סיבה לתפוס את הראשון, אבל כיון דמעיקרא בחלות הראשונה נכלל הפשטה, הרי דזה עצמו יוצר סתירה ולכן יש סיבה לתפוס את הראשון. אבל זה תמוה דאיך זה מתחיל, דאדרבה נימא דחלים שניהם בב"א וממילא דלא יהיה פשטה, ושוב ליכא סתירה ול"צ לתפוס את הראשון, וצ"ע. אבל ילה"ע בכ"ז דרש"י אח"כ בענין לחצות, כ' דלחצות הוי ודאי חד דיבורא הוא, ומשמע דהספק בתמורת עולה ושלמים דדלמא אינו חד דיבורא, ואולי כוונת רש"י לענין החלות, דהכא גם החלות חלה ביחד מצד דאין זה חל בלא זה. [ועוד היה אפ"ל דהטעם דר"מ זה רק מטעם פשטה, והספק אם גם בחד דיבור איכא פשטה, האם חלים ביחד מכח דזה דיבור אחד, או דגם בדיבור אחד שייך פשטה, דא' חל לפני הב'. גם יתכן דהנידון הוא בגדר תל"ר, אם זה דין ב'דיבור' הראשון, או 'בחלות' הראשונה, והנ"מ בדיבור אחד עם ב' חלויות].

לר' יוסי בפשוטו דבגמר דבריו אדם נתפס, ובהמשך הגמ' בע"ב מבואר דלרבב"ח לא פליג ר' יוסי על עצם הדין דתל"ר, ורק דס"ל דהכא נתכוין לשתיהם והוי חפצא של דיבור אחד. – ויל"ע דגם אי נימא דס"ל דבגמר דבריו אדם נתפס, אכתי ילה"ק דלמה לא יחול פשטה, וצ"ל דכיון דשניהם חלים כאחד ממש, וא"כ אין אחד מהם חל קודם, ולכן ל"ש פשטה, אבל צ"ע מאי שנא מלחצות להצד דר"מ פליג נמי בהא. והגרי"ד מביא דהגרי"ז ביאר דלר' יוסי וכן לר"מ בלחצות הוי מעשה תמורה אחד, ומשא"כ לר"מ הוי ב' מעשי תמורה. ומוכרחים לומר כן לפי מה שנקטו התוס' בתמורה כו' א' האומר, דליכא חלות תמורה על חצי, ובע"כ דהוי חלות מעשה תמורה אחד. – עי' גרמ"ד דמסתפק אם לוקה א' או ב', וזה תלוי אם המלקות הם על מה שמחלל את הבהמה הקדושה, דנמצא דחילל תרי בהמות,אבל יל"ד דהרי לוקה משום דבדיבורו אתעביד מעשה, וא"כ שוב תלוי דאם נחשב דעשה מעשה אחד של בהמת תמורה וכו' ילקה רק אחת. או דהמלקות על הבהמה שעושה תמורה דבזה עביד בהמה אחת. ואכתי יל"ד דקעביד ב' מעשי תמורה דחלין על בהמה אחת. ואמנם הגרי"ז נקט דא"כ הוי זה תמורה לחצאין ולאברים, ולכן מוכרחין לומר דהוי חלות אחת, וא"כ שוב לוקה אחת. – בתוס' דבריו קיימים. וכ' דשייך שיהיה בזאח"ז דאמר חציה לדמי עולה וכו'. ועי' גרמ"ד דלכאו' הכא ל"ש לומר כן, כי הרי חלות עולה הוי בקדוה"ג ולא בקדו"ד.

לחצות מהו. רש"י מעמיד דהצד שיחול קודם העולה זה רק מצד פשטה, ולא מזכיר ענין תל"ר, וכן העיר הגרמ"ד. - בפשוטו דהנידון הכא דהוי גם חד דיבור וגם דזה חלות אחת, וכמ"ש רש"י דאין זה חל בלא זה. או"ד דמעיקרא כבר נכלל בחלות העולה שבכוחה מתפשט לגמרי ומונע מהשלמים לחול. [בפשטה יל"ד, אם תמיד כשחל הראשון אז פשטה, או דלכאו' זה רק אם לא הוגבל כלל בחלות שלו עצמו, אבל אם הוגבל שוב ליכא פשטה, ומעתה די"ל דבחד דיבור ל"ש פשטה, כי אותו דיבור שקובע שיהיה עולה גם הוא קובע שיהיה שלמים. ויל"ד א"ז ספק הגמ']. ויתכן דהספק האם תל"ר בב' חלויות תלוי רק בהעמדת החלות מצד הגברא, דהכא העמידן שיחולו בב"א, או"ד דזה תלוי בחלות עצמה, דאם כל חלות יש לה סיבה לחול מצ"ע, א"כ כיון דסיבת החלות הראשונה חלה מכח עצמה, ויש לה דין פשטה על הכל, א"כ אכתי איכא בזה תל"ר. ויעוי' תוס' תמורה כו' א' דאי"ז נחשב תמורה על אברים, דהפשטה מחשיב דמעשה התמורה הוא בהכל. - ויל"ע במה שהגמ' מדמה לחצות בתמורה לנידון דכזית כזית הכא, האם גם במחשבה שייך לומר דאיכא דין פשטה ונתפסה המחשבה בכל הקרבן, דאם לא שייך אז שוב מוכרח דהנידון הוא רק מצד תל"ר, וכן העיר הגרמ"ד. וע"ע בקר"א דמבאר דטעמיה דרבא דמשום תל"ר תפסי' לעולה, כיון דהקדימה ראשון.

- והגרי"ז מבאר דמחלוקת אביי ורבא האם זה נחשב כמעשה תמורה א' או ב', ולרבא דנחשב כב' מעשים, הא דחייל דין עולה, אי"ז משום תל"ר דליכא הכא לשון ראשון, אלא דמי שהוא חמור יותר הוא חייל, וכיון דעולה חמירא טפי היא חיילא. אמנם מק' דלפי דבריו דשיטת רבא דהחמור חל ולא מצד תל"ר, א"כ גם לדידיה יקשה ממתני' דנימא דבאמת יחולו ב' המחשבות. ועי' גרי"ד דרצה לחדש דר' יהודה דמודה במחשבה מעורבת דמוציאות זמ"ז, דזה רק היכא דהוי חפצא של 'מחשבה אחת' מעורבת, ומעתה א"ש דרק לאביי דנחשב כמעשה אחד, ה"ה דהכא הוי מחשבה אחת, א"כ ק' למה פליג ר' יהודה, אבל לרבא דהוי ב' מחשבות א"ש דלא פליג בזה ר' יהודה. וברש"י דכ' דר' יהודה פליג היכא ד'הוקבע' הפיגול וכו', ומשמע דר' יהודה פליג רק היכא ד'קדמה' מחשבת הזמן, ולא היכא דהוי ב' מחשבות נפרדות החלות כאחת.

– התוס' הביאו פי' הר"ח דהנידון כשאומר שיחול לחצי היום, ולפ"ז הדמיון לשחיטה דכיון דאינה לשחיטה אלא לבסוף, א"כ ה"נ חלים תרי המחשבות לבסוף, ועי' רעק"א דמק' דא"כ עיקר תי' הגמ' דכיון דישנה לשחיטה מתוע"ס א"כ נמצא דאין חלין בב"א, וק' דלמה צריך להוסיף כגון דאמר בסימן ראשון וכו'. ויש לברר למה מק' כן רק להר"ח ולא לרש"י, וברש"י מודגש כאן ופסחים דמוכרחין נמי לומר דאביי סובר דמפגלים בח"מ.

ביאור שיטת רש"י ותוס' בלחצות. שיטת רש"י דאומר חציה עולה וחציה שלמים, דזה הוי חד דיבור הכולל בתוכו גם עולה ושלמים, באופן דמצד דיבורו לא צריך להיות שום סתירה ביניהם, ולכן הוי זה כחלות אחת, וממילא דגם יחול ביחד. ורבא מדמה ליה לשחיטה במתני' אם השחיטה היא לבסוף. וילה"ע דהתם אינו חלות אחת ואינו נחשב כמחשבה אחת, ורק דחל באותו זמן, ומה השייכות ביניהם. ואולי י"ל ע"פ המבואר ברש"י פסחים סג' א' דיסוד הדין דאיכא תל"ר לרבא בסוף שחיטה, זה משום דאין שהות בסוף לומר שני דברים, והנה כ"ז זה רק היכא דהוי חפצא של ב' דברים, אזי אין שהות וכו', אבל אם יחשב הכל כדיבור אחד וחלות אחת שפיר שניהם חלים ברגע אחד, ועפ"ז י"ל דהנה כשהוא מחשב ב' מחשבות קודם סוף השחיטה, הנה הרי מצד עצם המחשבה אין סתירה ביניהם, ורק דבחלות המחשבה אינם יכולים לחול ביחד וכו', ולכן י"ל דשני המחשבות מצטרפות ונעשות כמחשבה אחת לענין דיחולו יחד. וזה גופא מוכיח רבא דאעפ"כ חזי' מהתם דרק אחד חייל, והיינו דאכתי שייך בזה תל"ר, [ולהגרי"ז החמור הוא שחל], ויל"ע בטעם הדבר דאיכא בזה תל"ר. ותי' הגמ' דשחיטה מתוע"ס ולכן אין כאן כלל חפצא של חלות אחת. והיה אפ"ל דגם אם אין מפגלים בח"מ וא"כ לכאו' דהכל חל בסוף, מ"מ י"ל דכ"ז הוא רק ביחס לחלות הפיגול, אבל עצם תפיסת המחשבה כבר נעשית קודם, וסגי בהכי דלא יחשב כחלות אחת. אמנם רש"י נקט בתי' הגמ' דבעי' לומר דמפגלין בח"מ. ובד' התוס' יש בזה סתירה, והרעק"א נקט דלהתוס' א"צ להא דמפגלים בח"מ, ותפילה להשי"ת שיאורו עיני בפלוגתת רש"י ותוס' ואם אזלי לשיטתם בזה. והנה לרש"י טעמיה דאביי דמודה ר"מ בלחצות, כי הוא עשה 'מעשה אחד' המחיל את שניהם, ונמצא דהוי כמו חלות אחת, והנה ביררנו לעיל שלפי רש"י הסיבה לומר שבמחשבות זה נחשב כמעשה אחד, זה משום דאין שהות וכו', ולכן הם מצטרפים כולם לבסוף לחול ביחד, ובאמת שהדברים צריכים יותר ביאור, אבל עכ"פ לפ"ז סובר רש"י דאם אין מפבח"מ אז שוב הכל חל בסוף וזה נחשב למעשה אחד. ולתוס' הנידון בלחצות משום דכיון דהכל חל בב"א, א"א לתפוס את הראשון ושניהם חלים בב"א, ולפ"ד התוס' יתכן די"ל שאם ישנה לשחיטה מתוע"ס אז באמת כמו שביאר הקר"א דכבר 'מתחיל לחול' הפיגול ולכן לא נחשב דחלו ממש ביחד, ויל"פ בזה. – בירור שי' רש"י בכזית וכזית. בגמ' בע"ב מספק"ל לעולא האם פלוגתא דר' יהודה זה גם ב'כזית וכזית', וברש"י דהנידון האם גם בזה אמרי' תל"ר. וצל"ב אם ספיקא דעולא זה גם אליבא דמ"ד דאלב"ס, דלכאו' לפי דבריו אין חילוק בין כזית כזית לכזית וכזית, דשניהם חלים בסוף, וא"כ לפי רבא דר' יהודה אמר גם אליבא דמ"ד דאלב"ס דבכזית כזית תל"ר, א"כ ה"ה נמי דיאמר כן גם בכזית וכזית, והאמת דזה לא ק' כ"כ, כי אה"נ הרי למסקנא נקטי' דבאמת ר' יהודה פליג נמי בכו"כ, וא"כ רק עולא הסתפק בזה, ולפי רבא ליכא להסתפק בזה, וגם יתכן דרבא קאי למסקנת הסוגי'. ובאמת דהתוס' הק' כעי"ז על ספק הגמ' בכזית למחר בחוץ, דמאי שנא מכזית כזית וכו' אם הכל חל רק בסוף. וקצת ילה"ע למה לא הק' כן על עצם הנידון בכזית וכזית, וצ"ל דקושייתם לפי המסקנא דבכזית למחר בחוץ מודה ר' יהודה, וע"ז מק' דא"כ אין חילוק בין כזית כזית וכו'. – והנה יעוי' ברש"י שם על דינא דכזית למחר בחוץ בד"ה דבעא, דפי' דהוי חדא מחשבה המעורבת וכו', ולפ"ז יל"פ דגם הנידון בכזית וכזית היינו דזה הוי חדא מחשבה, ולפו"ר דא"כ דמי ממש לאומר חציה וכו', אמנם יתכן לחלק בזה דהנה חלות של תמורת עולה וחלות של תמורת שלמים, הנה מצד עצמם הם בודאי ב' חלויות נפרדות, דהרי עולה ושלמים חלוקים המה ביסוד דינם וקדושתם, וגם דנת' דלרש"י הוי כחלות אחת, היינו דלענין המעשה של הגברא יש לו סיבה לחול ביחד, כי נעשה ע"י מעשה חלות אחת המחילה את שניהם, ובקיצור דבתוצאת המעשה בודאי דחל כאן ב' דברים, ובזה יש לחלק דשאני מחשבות דנעשה כחדא מחשבה, ולהכי ל"ד לכ"כ דהוי ב' מחשבות ורק דהם חלים ביחד, ולכן זה נחשב כ'מעשה אחד' המחיל את שניהם, אבל חלו כאן ב' מחשבות ולא אחת, וצ"ע. וע"ע במש"כ שם ע"ד התוס' ליישב קושייתם מכזית למחר בחוץ. – עוד יש לברר דלאביי הסובר דבלחצות מודה ר"מ, דא"כ מ"ש בכו"כ דמסקי' דר' יהודה פליג בזה, והכא תק' איפכא במאי עדיפא לחצות מכו"כ. ויתכן דיש לחלק וע"פ הנתבאר דהטעם דמודה ר"מ בלחצות משום דהוי מעשה אחד המחיל את שניהם, אבל בב' מחשבות של כו"כ, הנה הבאנו לעיל דהצד דנחשב למעשה אחד זה משום דנעשה למחשבה אחת, אמנם להצד דגם בזה פליג ר' יהודה הרי דמעתה אדרבה הם נחשבים כב' מחשבות נפרדות לגמרי, וא"כ גם אין להם שום דבר המחבר ביניהם להיות מעשה אחד ומחשבה אחת. - שיטת התוס'. הר"ח פי' דלחצות היינו לחצי היום, והנידון הוא מחמת דחלים 'ביחד'. ולפ"ז הנידון בשחיטה לכאו' דזה ממש תלוי בנידון של ישנה לשחיטה מתוע"ס או לבסוף, האם המחשבות חלות ביחד או לא. ועי' לעיל אם גם לפי תוס' מוכרחים לומר דמפגלים בח"מ. והנה לפי תוס' יש לברר בפשיטות עדיפותא דכו"כ על לחצות, דהרי להתוס' באמת דבלחצות לא הוי כלל כחפצא של מעשה אחד וחלות אחת, ולכן שפיר עדיפא כו"כ דנעשה כמחשבה אחת וכמש"נ, ולמסקנא סברא זו קיימת רק בכזית למחר בחוץ. והא דלאביי נמצא דלחצות עדיף מכו"כ, ל"ק כלל, כי הרי אביי ביאר דבריו דמתני' אזלא כמ"ד דישנה לשחיטה מתוע"ס, וא"כ נמצא דלא חלו כלל יחד.

סיכום. למה לפי רבא חל הראשון בלחצות. תוס' פסחים

סיכום החשבון האם אביי ורבא תליין באילפא וריו"ח והמסתעף.

גדר תל"ר. האם השני לא קיים. רש"י מפ' דברי ר"מ דה"ז תמורת עולה משום דתל"ר ואין קדושה חלה על קדושה. והגרמ"ד מק' דלמה צריך להוסיף דאין קדושה וכו', ולכאו' היה נר' דרש"י בא לבאר למה אין תופסין את ב' הלשונות, וע"ז קאמר משום דאיכא סתירה ביניהם דהרי אין קדושה חלה על קדושה. והגרמ"ד מחדש דתל"ר אינו מפקיע את האחרון כמי שאינו, ורק דאיכא קדימות לראשון, ומבאר לפ"ז דפלוגתא דר"מ ור' יוסי, דלר"מ הוי כב' דיבורים וכבר חל הראשון, ולר' יוסי הוי כב' דיבורים וחלים שניהם.

– עי"ש עוד דלפ"ז יל"ד האם לר' יהודה אחרי שחישב מחשבת הזמן אם מחשב עוד מחשבת המקום עובר בלאו, וכ' דאליבא דאילפא דטעמיה דר' יהודה אינו מצד תל"ר, אלא רק מצד דנקבעה מחשבת הזמן בהך עבודה, והא דליכא בזה עירוב מחשבות פי' רש"י לעיל בדבריו דמשום דלא אתי מחשבת המקום ו'מפקע' ליה, ומבואר דהמחשבה חלה ורק דאין יכולה להפקיע את חלות מחשבת הזמן, וא"כ לפ"ז עובר בלאו. אבל כ' דאליבא דריו"ח דטעמיה דר' יהודה משום תל"ר, יהיה תלוי בב' הצדדים הנ"ל האם הדיבור השני קיים.

- ועי"ש עוד דמביא דהגרי"ז מוכיח דר' יהודה נמי אית ליה דינא דעירוב מחשבות, מהמבואר הכא דטעמיה דר' יהודה משום תל"ר, [דע"כ ב' המחשבות חלות ורק דמוציאות זמ"ז, דאם לי"ל לר' יהודה דינא דעירוב מחשבות וטעמא דמודה בקדמה מחשבת המקום משום דלא קרב המתיר, א"כ הרי לא חלה המחשבה הב' כלל וא"צ לתל"ר?]. ושם מבאר עוד בד' הגרי"ז דרק משום דס"ל דבתל"ר גם הדיבור השני חל, לכן א"א לומר דהטעם משום דלא קרב המתיר, דא"כ סו"ס הרי המחשבה הב' חלה ומוציאה מהמחשבה הראשונה, ולכן בהכרח דגם לר' יהודה איכא דין עירוב מחשבות דמוציאות זמ"ז, ודין תל"ר דרק המחשבה הראשונה חלה, ולכן תו ל"ש להוציא ממחשבת הזמן.

סיכום בענין אביי ורבא אם סוברים כאילפא וריו"ח.- השו"ט בלחצות האם זה כריו"ח או אילפא. לפי רש"י לכאו' דקו' הגמ' מלחצות לפי רש"י היא רק אליבא דריו"ח, דלדידיה הא דסובר דטעמו דר"י משום תל"ר, ולכן שפיר מדמה לספיקא דתל"ר בלחצות, אבל לאילפא הרי לא נחלקו כלל בעבודה אחת, וא"כ קו' הגמ' משחיטה לא מתחילה בכלל. וכן בתי' הגמ' דאיירי בסימן א' וכו' הרי דזה רק אליבא דריו"ח. וילה"ק דא"כ מה מק' רבא לאביי וכו', והרי יכול לשנויי ליה בפשיטות דמי סברת דפליגי בעבודה אחת, וא"כ ק' ליה דזה דומיא דלחצות וכו' דדלמא פליגי בב' עבודות וכדאילפא, ומתברר דמדלא שני ליה אביי הכי, הרי דהוא גם סובר כריו"ח. ואמנם דלהתוס' דגם לאילפא פליגי בב' סימנים, ניחא טפי דראיית הגמ' היא אליבא דכו"ע.

– ואמנם יעוי' בקר"א דלפי מה שתי' אביי דשחיטה מתוע"ס, וברש"י דגם ס"ל דמפגלים בח"מ, א"כ מעתה יל"פ דהטעם בזה משום דהוקבע הפיגול, כיון דאחרי הח"מ חל הפיגול, וא"כ א"צ לטעמא דתל"ר, ומה שלעיל פי' רש"י באילפא דעבודה אחת היינו עבודה שלימה ולא פי' בב' סימנים, כי לא רצה לאוקמי כמ"ד דמפגלים בח"מ, אבל אה"נ דלמ"ד דמפגלים בח"מ איכא בזה הוקבע כמו בב' עבודות לרש"י. [ועי"ש דמק' דא"כ לאביי טעמיה דר' יהודה אינו משום תל"ר, וא"כ למה מק' על רב דימי במה שאמר דר"מ בשיטת ר"י אמרה, ומשמע דמסכים על ההנחה דר' יהודה עצמו סובר דתל"ר]. ולד' הקר"א יתכן דיש ליישב בזה קו' הרעק"א לעיל למה הוצרכו להזכיר דאיירי במחשב בסימן א' וכו', דהרי עיקר התי' דישנה לשחיטה וממילא דחלו בזאח"ז ולא בב"א, אלא דקמ"ל אביי דעיקר הטעם בר' יהודה הוא כאילפא דהוקבע, ולכן בכל סימן איכא הוקבע וממילא דאינו שייך כלל לדין תל"ר.

- לכאו' לד' הקר"א נמצא דאביי ורבא פליגי בדאילפא וריו"ח, אמנם זה אינו כי אמנם לפי מה דמוקמי' בתי' הגמ' דישנה לשחיטה וכו', וא"כ הנידון הוא מצד הוקבע ולא מצד תל"ר, אבל באמת דהתי' של אביי עולה גם לריו"ח דסו"ס ל"ד ללחצות, דבלחצות הכל חל ביחד, ואילו הכא דישנה מתוע"ס א"כ כבר מתחיל לחול קודם וכמ"ש הקר"א לבאר ד' התוס' לעיל, נמצא דאביי יכול לסבור כשניהם. ולרבא האם יכול לסבור כאילפא דאיירי רק בב' עבודות, זה תלוי בפי' רש"י ותוס' מה הכוונה ב' עבודות, ולד' הקר"א רש"י ותוס' לא נחלקו בזה.

- [ובתוס' איכא סתירה אם ריו"ח מצי סבר כאביי, ועי"ש בהגהות הקר"א דמבאר מהגרי"מ דלרש"י ריו"ח לא סובר כאביי, ואילו להותוס' דלעיל דסובר דריו"ח מצי סבר כאביי, דאזלי לשיטתם, דלרש"י לחצות דמודה אביי משום דהוי חד דיבור של חציה וכו', ותי' הגמ' דשאני שחיטה דזה ב' דיבורים כיון דישנה לשחיטה וכו', וא"כ ליכא הכא משום תל"ר דזה כבר הוקבע וכו', ובהכרח דריו"ח דאי"ל דטעמא דמתני' משום תל"ר, א"י לסבור כאביי דהכא הוי ב' דיבורים ומטעם הוקבע. אבל להתוס' דפי' כהר"ח דהנידון על 'לחצי היום' מצד דחלים בב"א, א"כ שפיר מצי נמי ריו"ח להודות דהגם דתל"ר, מ"מ כשחלין ביחד שאני, והכא דישנה מתוע"ס אין חלים ביחד. ועי"ש ליישב קו' הרעק"א, דמה שקאמר 'סימן אחד' היינו ליישב גם אליבא דאילפא].

– במה שנקטו התוס' דריו"ח דס"ל דר' יהודה מודה בעבודה אחת, דמ"מ יכול לסבור כאביי דבלחצות מודה ר"מ, דגם בסימן אחד שייכא ביה הקדמה בתחילת הסימן וכו'. ועי' קר"א דמד' התוס' עצמם מוכח דא"א לפגל בחצי סימן, וא"כ נמצא דחלות הפיגול הוי רק בסוף הסימן, וא"כ איזה הקדמה שייכא בזה. ועי"ש דשאני מ"ד דישנה וכו' דהפיגול 'מתחיל לחול קודם מיד בהתחלת הסימן', והיינו דהגם דלא חלו המחשבות אבל נתפסו בשחיטת הקרבן, ואולי איכא בזה גם כעין קביעות דהוקבעו בקרבן, דלמ"ד דישנה לשחיטה הרי מחשבתו הוי ב'זמן' דמהני המחשבה, ורק דה'חלות' הוא לבסוף, ומשא"כ אם אינה לשחיטה אלא לבסוף דליכא שום 'תפיסת' מחשבה, ומשא"כ בלחצי היום דלחצות דלא חל מידי בתחילה.

- ועי' שם בקר"א דבקושייתו מדמה למ"ד דאין מפגלין בח"מ דחלים שניהם בסוף, ובתי' כ' דלעולם לריו"ח דס"ל דישנה לשחיטה וכו' אה"נ דיכול לסבור דאין מפגלין בח"מ, ועי' לעיל דכ"מ מהתוס', דבד' ריו"ח לא הזכירו דהוא צריך לסבור דמפגלין בח"מ, וע"כ דגם אם אין מפגלין מ"מ כיון דישנה לשחיטה מתוע"ס כבר נתפס הלשון הראשון, ול"ד לאילפא דשם בעי' 'הוקבע' וזה רק אם מפגלים בח"מ. אמנם יעוי' בתוס' כאן דה' סימן דכ' דאביי סובר דמפגלין בח"מ, ולכאו' צ"ע דלפמש"נ בתוס' לעיל הרי דסגי במה דסובר אביי דשחיטה מתוע"ס, ולמה צריך להוסיף גם דמפגלין בח"מ, וכן יש לכוין בקו' הרעק"א דהובא לעיל.

– במ"מ וציונים מק' מסוגי' דפסחים סג' א' דבחישב למולין ולערלים למ"ד דישנה מתוע"ס חיילי תרוייהו ול"א תל"ר, ודלא כהקר"א הנ"ל, ושם מביא ליישב דשאני התם דליכא סתירה בין המחשבות. ועוד כ' שם דגם ב' המחשבות הכא אינן סותרות, ורק דאמרי' תל"ר לענין דחשיב דהמחשבה הראשונה 'קדמה', [ואולי בזה פליגי אילפא וריו"ח], ויל"ע בזה. וכ' לעי' במשנת ר"א סוגיות ג'.

– במ"מ ציונים מביא מהאחיעזר ג' נא' ג' וכן בהגהות הקר"א מביא חזו"א ז' ט', לבאר דלהתוס' פלוגתא דאילפא וריו"ח מה נחשב לח"מ, דלאילפא דווקא סימן שלם, ולריו"ח אפי' משהו בסימן. ושם הק' דבסוגי' משמע דפליגי בד' ר' יהודה ולא בשיעור ח"מ.

– [שם מביא מהגרי"מ להק', דמש"כ התוס' דלמ"ד ישנה איכא הקדמה גם בתחילת הסימן, וזה אזלא נמי כהמ"ד דאין מפגלין בח"מ, דא"כ איך חלה מחשבת המקום והרי לא פיגל בה בתחילה, וא"כ אי"ז פיגול בכל המתיר, ושם מתרץ דא"צ פיגול מתחילה ועד סוף, אלא דבעי' שהמחשבה תהיה על כל המתיר, וה"נ צ"ל דהוא מחשב על כל השחיטה].

בתי' הגמ' יל"ע אם יכול לתרץ מי סברת אין מפגלין וכו' אדרבה מפגלין, דסו"ס אם אכתי אינה אלא לבסוף, אין חילוק בין מפגלין לאין מפגלין. ורש"י פי' בתי' הגמ' דס"ל דמפגלין בח"מ.

פליגי בפסיעות. ובתוס' דזה לא דומה למשהו בסימן, ועי' גרי"ד דמק' דאדרבה כל פסיעה הוי מעשה הולכה שלם, וגם למ"ד דאין מפגלין בח"מ מהני לפגל בפסיעה אחת. ולעי' ב\*מנח"ח קמד' בזה. וע"ע מנחת אברהם עמ' צ' דמוכיח דמהני מחשבה במקצת מההולכה ואי"ז ח"מ. וע"ע מקד"ד לג' א' דרצה לתלות בפלוגתא דריו"ח ור"ל האם הולכה הוי חצי מתיר כהקטרה או דהוי מתיר שלם כקמיצה, עי"ש. – ועי' עוד \*תוס' מנחות טז' א' שכ' דגם מודה ר"מ דמחשבה בחצי קומץ דל"מ, ובביאור הסברא לחלק בין חצי מתיר לחצי קומץ דל"מ, עי"ש בגרמ"ד עפ"ד הגמ' לקמן קי' א', דלר"מ כל חצי מתיר הוא מישרי שרי לחצי מהשיריים, ולפ"ז נמצא דבאמת הח"מ אית ליה דין מתיר שלם כלפי מה שהוא מתיר אותו, אבל בחצי קומץ ל"ש למימר הכי. ובקר"א מבאר דשאני קומץ דדרכו ליקרב בב"א. – עי"ש עוד לדון אליבא דר"ל דטעמיה דר"מ משום דכל העושה ע"ד ראשונה הוא עושה, דא"כ יהיה מהני מחשבה אפי' במשהו מהסימן, כי סו"ס הוא ממשיך את כל העבודה ע"ד הראשונה. אמנם יש הנוקטים וכמדומה שכן הוכיח הגרי"ז, דכל העושה עד"ר אינו 'אומדנא', אלא דזה חלות דין דחייל בעצם העבודה דהיא ממשיכה לפי המחשבה הראשונה.

ילה"ע למה נקיט אביי דרב דימי ורבב"ח פליגי בדעת ר"מ, דלעולם נימא דלכו"ע אית להו דטעמיה דר"מ משום תל"ר, וכמו דאיבעיא לן דיתכן דמודה בתמורת עולה ושלמים ומשום דהו"ל כנמלך, א"כ ה"נ נימא דלרבב"ח טעמיה דר"מ משום תל"ר, ומודה בעולה ושלמים דהו"ל כנמלך. ולכאו' דזהו משום דבד' רב דימי מבואר להדיא דהטעם משום ד'נמלך' ממש, ולא משום דהו"ל 'כנמלך' דפירושו דהוי כב' דיבורים.

בגמ' נמלך, לכאו' דזה לאו דווקא, וכמבואר בע"ב דגם כשאמר מתחילה תחול זו ואח"כ תחול זו, דכן היה כל דיבורו, דהשני לא חייל, או מצד דבכה"ג לכו"ע אמרי' תל"ר, או דבזה דהוי כב' דיבורים, א"כ איכא פשטה בדיבור הא'.

מבואר דגם בב' עבודות איכא הכא בגמר דבריו וכו', ויש לברר אם היתה העבודה בב' בנ"א, אם שייך בזה בגמר דבריו ביחס לחלות העבודה בקרבן, דהיא אינה תלויה בגברא, אלא במה שחל עליה.

סוף תוס' כט' ב'

סוגיית הגמ' פסחים נט ב' - ס' א', וסב' ב' - סג' א'.

קר"א לגמור ומילואים

עול"ש

כתבי עה'

גמ' מתיבתא

הארות וציונים לגמור

אסיפת זקנים

פני המזבח

גרי"מ