טו - יין נסך
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - טו, נמסר בש"ק פ' בלק תשס"ז

# שיטת הרמב"ם באיסור יין נסך

# **[איסור יין נסך - מהתורה או מדרבנן. מחלוקת הרמב"ם והרמב"ן]**

# א) בתאור מעשה שיטים, מובא בספרי (בלק. ונזכר בגמרא סנהדרין קו.): 'וביום השלישי אמרה לו היכנס לפנים וברור לך לעצמך, אי אתה בן בית?! והיה נכנס אצלה והצרצור מלא יין אצלה מיין העמוני, שעדיין לא נאסר יינן של גוים לישראל' וכו'. מכאן הביא הרמב"ם בספר המצוות (ל"ת קצד) סיוע לכך שאיסור שתיית יין נסך הוא מהתורה ונמנה כמצוה לעצמה, מאָמרם 'עדיין לא נאסר יין של גויים' - משמע שאחר כך נאסר להם. והיכן - מהכתוב בשירת האזינו 'אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם', מה זבח אסור בהנאה אף יין אסור בהנאה, כפי שדרשו בגמרא (ע"ז כט:).

# והרמב"ן האריך להשיג על דבריו, וכתב שעל סתם-יינם נאמרו הדברים שאינו אסור אלא מגזרה דרבנן, שהרי היין המונח אצלם מיין העמוני סתם יינם היה, לא יין שנתנסך לע"ז, ובתחילה היו מפתות אותם בדברים המותרים ומורגלים להם, שאין בהם שמץ ע"ז ואיסור, שהרי לדבר האסור לא היה שומע לה, ולפיכך הוצרכו לומר שעדיין לא נאסר.

# ודעת הרמב"ם שהוכיח מכאן – כבר באר הנצי"ב – שאם הכוונה לאיסור דרבנן של סתם יינם, לא היו צריכים לומר שעדיין לא נאסר כי הדבר פשוט וידוע, וכשם שלא אמרו לענין היחוד שהיה נכנס פנימה ש'עדיין לא נאסר היחוד עם גויה' שהיא גזרה מאוחרת (כמבואר בע"ז לו:), אלא משמע שהכוונה לאיסור תורה שנאמר להם רק לאחר אותו מעשה, וילפינן לה מקרא ד'ישתו יין נסיכם' הנאמר אחרי כן. ואף שכל התורה נאמרו כללותיה ופרטותיה בסיני (כטענת הרמב"ן), מ"מ משה לא אמר לישראל כולה בבת אחת אלא במשך כל הארבעים שנה[[1]](#footnote-2).

# עוד תמה הרמב"ן מדברי הרמב"ם עצמו שמנה שתי מצוות (ל"ת כד כה) שענינן איסור הנאה מע"ז וממשמשיה ומתקרובתה, שנאמר 'ולא ידבק בידך מאומה מן החרם', וכן 'ולא תביא תועבה אל ביתך', וכדאמרינן במכות (כב.) שהנהנה מעצי אשרה לוקה משום 'ולא ידבק בידך מאומה', וכן לוקה משום 'ולא תביא תועבה אל ביתך' (והובא להלכה גם בספר היד הל' ע"ז ז,ב), והלא בכלל תקרובת ע"ז גם יין שנתנסך לפניה. וביותר קשה מדברי הרמב"ם המפורשים (במנין המצוות הקצר שבפתיחה לספר היד, ל"ת כה) שאף יין שנתנסך לה בכלל איסור הנאה מ'ולא תביא תועבה אל ביתך'. וא"כ מה טעם ומה המקור להוסיף מצוה נפרדת מיוחדת לאיסור יין נסך.

# ובמגילת אסתר כתב לישב תמיהת הרמב"ן, מדוע מבקש הרמב"ם לאו אחר הלא כבר נכלל הדבר בשני הלאוין האמורים, שכוונת הרמב"ם להלקותו שלש. אך כבר השיג הנצי"ב שלא צדקו דבריו בזה, כי אין כוונת הקושיא על יתור הלאוין אלא הקושיא היא כיון שנאסר הדבר מהתורה משום איסור הנאה מתקרובת, א"כ מנין הוציא הרמב"ם מצוה נוספת על יין נסך ממה שאמרו 'ועדיין לא נאסר להם יין של עכו"ם', הרי מה נפשך, אם עדיין לא נאמר להם האיסור הכללי של הנאה מע"ז ותקרובתה האמור במשנה תורה, א"כ שמא על זה נתכוון המדרש באמרו 'ועדיין לא נאסר להם', ואם כבר נאסר, מהו שאמרו שלא נאסר.

# **[הבחנת הנצי"ב בדעת הרמב"ם בין יין ששוכשך לשם ע"ז ליין שנתנסך לפניה]**

# ופירש הנצי"ב (בפירושו על הספרי פר' בלק ובהעמק שאלה ריש האזינו) עפ"י המשתמע בכמה מקומות בגמרא דתרי גווני ניסוך איכא; ניסוך ממש דהיינו יציקת היין לפני הפסל, וזהו ממש כתקרובת, ועוד אופן נוסף יש של שכשוך היין. והנה התוס' (כט: ד"ה יין) הקשו ל"ל קרא ד'אשר חלב' וגו' לאסור היין מהקש לזבח, וכי יצא יין המתנסך מכלל זבח? ותרצו דאין הכי נמי, זביחה וניסוך שני ענינים הם. אך הרמב"ם מפרש - וקרוב לכך כתב בספר יראים סט. וכן נראה לומר בדעת השאלתות (האזינו) - שאמנם ניסוך של שפיכה לפני הע"ז לא יצא מכלל זבח והריהו בכלל תקרובת לכל דבר, כי אצטריך קרא לשכשוך יין שהיו רגילים לשכשך לע"ז אף שלא בפניה קודם שתייתם [וכפי שצדד הרא"ש (בע"ז פ"ד יג) שבפני העבודת-כוכבים היו רגילים לנסך, אבל שלא בפניה אין דרך לשפוך אלא לשכשך], על כן הוצרך קרא על יין זה שאינו תקרובת ממש אלא כהכנה לע"ז. והרי היין המונח אצלה לשתיה, לא נתנסך ממש לפני הע"ז אלא נעשתה בו פעולת ניסוך הרגילה אצלם לפני שתייתם, ועל כך אמרו שעדיין לא נאסר - מזה הוציא הרמב"ם שיש איסור מסויים של שתיית יין נסך שאינו בכלל תקרובת אלא שנעשתה בו פעולה לע"ז כשכשוך. ומקור האיסור הוא ממה שנאמר להם אחר כך בהקש 'ישתו יין נסיכם' ל'חלב זבחימו יאכלו' שכאמור הוא מוסב על יין ששוכשך ולא זה שנתנסך ממש שהוא תקרובת ממש.[[2]](#footnote-3)

# בזה פירש הנצי"ב דברי הרמב"ם בהל' מלכים (ח,א), אודות התר אכילת מאכלות אסורים בשעת כיבוש מלחמה אם ירעבו ולא ימצאו מאכל אחר (חולין יז), הכליל הרמב"ם אף שתיית יין נסך שהותרה להם. והרמב"ן (ואתחנן ו,י) השיג הלא מקראות מפורשים הם שלא ידבק אצלם מאומה מהע"ז ושנצטוו לשקצה ולתעבה ולאבדה, ובכלל זה משמשיה ותקרובתה וא"כ אף יין נסך בכלל. אך כפי האמור אתי שפיר, דהרמב"ם והרמב"ן לשיטתייהו אזלי; לא התיר הרמב"ם אלא יין נסך שאינו תקרובת, כגון שכשוך שאינו בכלל איסור ד'לא ידבק בידך' אלא איסור פרטי הוא שהותר לחלוצי צבא כשאר מאכלי איסור. ואילו הרמב"ן שהשיגו הולך לשיטתו שאין איסור מיוחד ליין נסך יותר משאר תקרובת אלא הכל איסור אחד הוא ולא הותר כלל.[[3]](#footnote-4)

# **[הוכחה לכך]**

# ויש להוכיח כהנצי"ב מדברי הרמב"ם בהל' אבות הטומאות (ו,א) 'טומאת ע"ז מדברי סופרים וכו' וארבעה אבות הטומאות יש בה; ע"ז עצמה, ומשמשיה, ותקרובת שלה, ויין שנתנסך לה. וטומאת כולן מדבריהן'. ובהמשך (ה"ח) הביא מקור לכך שהיין כתקרובת מהאי הקישא ד'אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם' הרי יין כחלב זבחימו. הנה מכך שחילק בין תקרובת ליין שנתנסך ומנאה אב נפרד והוצרך להקש כדי להשוותם, מבואר שנקט שיין נסך אינו בכלל תקרובת.[[4]](#footnote-5)

# **[איסור הנאה מיין נסך, מקורו וחיובו]**

# ב) כתב הרמב"ם (מאכ"א יא,א): יין שנתנסך לעכו"ם אסור בהנייה והשותה ממנו לוקה. וכתב הלחם-משנה ד'שותה' לאו דוקא אלא הוא הדין לכל נהנה וכדין כל נהנה מע"ז ותקרובתה שלוקה שתים (כמוש"כ הרמב"ם בהל' עכו"ם ז,ב עפ"י הסוגיא במכות הנ"ל). אך נראה הדבר כדוחק גדול בכוונת הרמב"ם, שאין זו משמעות דבריו, והרי פתח באיסור הנאה ומדוע עבר לדבר על שתיה והניח לנו מקום לטעות, בזמן שגם ההנאה דינה כשתיה.

# והנצי"ב שם כתב לפי שיטתו, שבשכשוך לא נאסר היין מהתורה אלא בשתיה [ככתוב 'ישתו'], ואילו איסור הנאה אינו אלא מדרבנן, ועל כן רק השותה לוקה. אבל נראה שקשה לומר כן שהרי בספר המצוות (ל"ת קצד) הכליל בלאו זה דיין נסך גם את איסור ההנאה, ומשמע דמדאוריתא הוא. וגם מלשון הרמב"ם בהלכותיו כאן שפתח וכתב יין שנתנסך לעכו"ם אסור בהנייה, משמע שזהו עיקר האיסור מדאוריתא, ובפרט שבהמשך ההלכה הביא קרא דאוריתא על איסור זה דהריהו כזבח שקרב לה.[[5]](#footnote-6)

# ונראה דלעולם אסור בהנאה מדאוריתא, ומ"מ לוקה רק על שתיה, בשונה משאר איסור הנאה דע"ז ותקרובתה שלוקה על כל הנאה.

# **[חילוק ביסוד איסור הנאה של עבודה זרה לשאר איסורי הנאה, ריבוי ממון לעומת פעולת התהנות; הנפקותות]**

# **[שחיטת בהמה בסכין של איסור הנאה]**

# ג) ובאור הדבר, בהקדם מה שנראה להוכיח מדברי היראים (רסא / קב?. ***לבדוק***) שביאר מה שאמרו (בחולין ח.) שהשוחט בהמה בריאה בסכין של ע"ז מותר משום שמפסיד ממון בשחיטתה, והלא בעלמא לא חשבינן ליה כמקלקל דהא השוחט בשבת חייב. ופירש משום דבע"ז נאסר רק רווח ותוספת ממון הלכך בשחיטת הבריאה אינו מרויח כלום אלא אדרבה מפסיד ממון, לכך מותר. ונראה שזו כוונת התוס' (בשבת קו) בדבריהם הקצרים (הגם שיש להאריך שם באפשרויות נוספות, אך כפי הנראה כוונתם כדברי הרא"ם ממיץ בעל היראים[[6]](#footnote-7). וכן מורה לשון הרמב"ם בספר המצוות (ל"ת כה) 'שהזהירנו מחבר (בתרגום חדש: מלהוסיף) דבר מע"ז אל ממוננו.

# נראה אם כן ששונה איסור זה משאר איסורי הנאה שבתורה שעניינם איסור השימוש וההנאה ואילו כאן גדר האיסור הוא רווח ממון שמתוסף על ידה[[7]](#footnote-8).

# ויש בדבר זה נפקותות נוספות לענין כמה וכמה הלכות; -

# **[בגד שנארג בכרכור של איסור]**

# תנן במסכת עבודה זרה (מט:): נטל מהע"ז כרכור וארג בו את הבגד – אסור בהנאה. יש מהראשונים שנוקטים שהוא הדין לכל איסורי הנאה, דומיא דרישא דמתניתין שם דאפה את הפת - הפת אסורה, והוא דין כללי בכל איסורי הנאה משום 'יש שבח עצים בפת' (כדאמרינן בפסחים כז). ואולם בתוס' ר"י מברונא מבואר שדין מסוים הוא בעבודה זרה בלבד. וכן משמע מדברי הרמב"ם שלא הביא דין זה אלא בעבודה זרה (ע"ז ז,יד). וביותר משמע כן ממה שלענין פת שאפאה מעצי ע"ז לא הזכיר הרמב"ם (שם יג) הטעם של 'שבח עצים בפת' ורק בשאר איסורי הנאה כתב טעם זה (מאכ"א טז,כב). והיינו משום שסברא זו שייכת דוקא באפיית פת שרואים את העצים המוסקים כאילו נמצאים הם בפת שהרי על ידי הכנסת חומם היא נעשית פת, אבל בגד שנארג מכרכר של איסור אין שייכת סברא זו, לומר שבח הכרכר בבגד ואעפי"כ שנינו בע"ז שהבגד אסור, מזה למד הרמב"ם שדין מסוים הוא בע"ז לאסור הפת והבגד אף בלא הטעם 'יש שבח עצים בפת'.

# והדבר מתבאר לפי האמור, כי בע"ז האיסור הוא מצד תוספת רווח ממון הבא ע"י האיסור, כך לי אם יש שבח עצים בפת אם אין, סוף סוף נמצא מורווח ממון ע"י הע"ז. משא"כ בשאר איסורים אין איסור אלא בשימוש והנאת הגוף מהאיסור, הלכך בלא סברת 'שבח עצים בפת' הפת מותרת שהרי לאחר האפיה שוב אין הנאה מהעצים.

# **[דמי האיסור וחליפיו; פדיון והשלכת הנאה לים המלח]**

# וכן מצינו שדמי עבודה זרה וחילופיה אסורים, כדילפינן (בע"ז נד:) מ'והיית חרם כמוהו' כל שאתה מהיה ממנו הרי הוא כמוהו. מה שאין כן בשאר איסורי הנאה. והיינו טעמא, משום שכאן גדר האיסור הוא הרביית ממון והרווחה, הלכך אף הדמים והחליפים אסורים.

# ובזה מובנים דברי בעל המאור (בספ"ג דע"ז[[8]](#footnote-9)) שצדד לומר שלא אמרו 'יוליך הנאה לים המלח' באופנים מסוימים של תערובת אלא כלפי איסור עבודה זרה 'שאני עבודת כוכבים שתופסת את דמיה לפיכך יש פדיון לאיסוריה'. ואילו הרשב"ם (ע' ברא"ש שם) חולק וסובר שהוא הדין לשאר איסורים, כי מה ראיה מחומרא דתופסת דמיה לענין קולא של הולכת הנאה לים המלח. ונראה שטעמו של בעה"מ הוא להוכיח מאיסור חליפין שגדר האיסור הוא רווח ממון ולא הנאה ממשית מגוף הדבר, ועל כן יתכן שלא הקלו בהולכת הנאה לים המלח באופנים מסוימים אלא בע"ז שע"י ההולכה אינו מורווח כלום, משא"כ בשאר איסורים, כך לי אם מורווח אם לאו, שהרי אין יסוד האיסור משום רווח ממון.[[9]](#footnote-10)

# **[שלא כדרך]**

# ד) אמרינן בפסחים (כד:), כל איסורי הנאה אין לוקים עליהם אלא כדרך הנאתן חוץ מבשר בחלב וכלאי הכרם שחייבים עליהם אף בשלא כדרך. והנה צדדו התוס' בכמה מקומות (פסחים כו. כח. וע"ז יב: מג: מח:) שעבודה זרה אסורה בהנאה מדאוריתא אף שלא כדרך הנאה. וכן יש ללמוד ממשמעות דברי הרמב"ם[[10]](#footnote-11) וצריך ליתן טעם אם כן מדוע לא מנו זאת בגמרא עם כלאים ובשר בחלב, וכבר עמדו על כך המפרשים (ע' משל"מ יסוה"ת).

# אך הנה כבר האריך הגר"ש שקאפ (שערי ישר ג,כה) בבאור דברי הר"ן בחולין (וכבר קדמו הרא"ה) שאעפ"י ש'פסיק רישיה' אסור בכל התורה אף לרבי שמעון המתיר דבר שאינו מתכוין, אך באיסורי הנאה מותר. ועיקרי דבריו מיוסדים על שלשה יסודות נאמנים. **א.** דבר שאינו מתכוין, ענין היתרו הוא משום קביעת שם המעשה, כגון הגורר ספסל בשבת ואינו מתכוין לעשיית חריץ, הרי זה מעשה גרירה ולא מעשה חרישה וחריצה [וכיו"ב כתבו החזו"א והגרא"ו בסגנונם הם, שהחריץ נידון כאילו נעשה ע"י קוף או כנעשה מאליו - כי העשייה המיוחסת לאדם נקבעת לפי כוונתו באותו מעשה]. **ב.** זה שב'פסיק רישיה ולא ימות' מודה ר"ש שאסור, אין הטעם – לשיטת הר"ן עכ"פ – משום שנחשב כמתכוין לאיסור, אלא אעפ"י שאינו מתכוין מ"מ שם המעשה נקבע לפי התוצאות ההכרחיות הנובעות ממנו, וכיון שבהכרח יעשה חריץ הרי זה מעשה חריצה הגם שאין האדם מתכוין לכך. [ויש לתלות בזה מחלוקת הט"ז והגרעק"א בדין 'פסיק רישיה דלשעבר' כגון סוגר תיבה שאולי יש בה זבובים. ואכ"מ]. **ג.** גדר איסור הנאה הוא פעולת ההתהנות ולקיחת ההנאה, לא עצם קבלת ההנאה.

# והואיל ואיסור ההנאה אינו אובייקטיבי, מצד עצם ההנאה הבאה לאדם, אלא גדרו סובייקטיבי, כלומר האיסור הוא על פעולת האדם של הפקת הנאה, אם כן כיון שאינו מתכוין לכך הרי אין על מעשהו שם של 'לקיחת הנאה' ואעפ"י שהתוצאה מוכרחת, שהרי אין האיסור משום התוצאה אלא משום פעולת האדם והרי פעולתו נקבעת לפי כוונתו. אלו תורף דברי הגרשש"ק בקיצור.

# לפי האמור נמצא שאיסור הנאה בע"ז שונה בעיקר גדרו משאר איסורי הנאה שהרי בו התוצאה של קבלת הרווח הכא האסורה, ולא מעשה ההתהנות כבשאר איסוה"נ. ואם כן מובן מדוע לא נמנה איסור זה בין שאר היוצאים מן הכלל האסורים שלא כדרך, כי דוקא בשאר האיסורים שגדרם במעשה ההתהנות, יש להוציא את אלו שאסורים אף במעשה שלא כדרך, אבל איסור ע"ז מעיקרא לא היה בכלל עד שנצטרך להוציאו שהרי אין ענינו במעשה אלא בתוצאה עצמה של קבלת ההנאה, הלכך חייב בה אף בשלא כדרך. וזהו שכתבו התוס' (בע"ז יב:) שלכך ע"ז אסורה אף שלא כדרך הנאה משום שנאמר 'ולא ידבק בידך מאומה מן החרם'. וכוונתם ללמוד משם שאין הדבר תלוי בפעולה עצמה אלא בתוצאה של ממון שמתרבה מע"ז, הלכך אף בהנאה שלא כדרך כגון זיבול השדה מאפר שחיקת ע"ז, גם זה אסור מהתורה כי סוף סוף מרויח ממון ממנה[[11]](#footnote-12).

# **[חילוק לאור הנ"ל בין איסור ע"ז ותקרובתה לאיסור יין נסך]**

# מעתה יתבארו דברי הרמב"ם כמין חומר; שני גדרי איסורים החלוקים ביסודם, יש באיסורי עבודה זרה; איסור הנאה מע"ז ומתקרובתה וממשמשיה, הוא איסור של ריוח ממון, ועוד נאמר 'לאו' נפרד על יין נסך משום 'ישתו יין נסיכם' [שאינו תקרובת אלא ששוכשך לע"ז כנ"ל], אשר גדרו ככל שאר איסורי אכילה והנאה, מצד פעולת ההתהנות. ומבואר הדבר היטב מסידור דברי הרמב"ם וחלוקת מקומותיהם, שאיסור זה של היין נזכר בדברי הרמב"ם בכל מקום בנפרד מאיסור הנאה מע"ז ותקרובת, בספר היד קבע מקומן בהלכות מאכלות אסורות ולא עם הלכות ע"ז. וכן בהלכות סנהדרין פי"ט, ברשימת המלקות, נמצא עם שאר איסורי הנאה ולא עם איסורי ע"ז. וכן בספר המצוות, נמצא איסור זה בשכנות לשאר איסורי הנאה ואכילה, שלא כ'לא ידבק' ו'לא תביא תועבה' האמורים אצל המצוות הנוגעות לע"ז.

# **[הטעם שאין חיוב מלקות על הנהנה מיין נסך; הטעם שהשותה לוקה אחת]**

# ומובן לפי זה שאעפ"י שמשמע מדברי הרמב"ם שאף בע"ז לוקה שלא כדרך כנ"ל, אך לענין יין נסך מבואר בדבריו (מאכ"א יד,יא) שאם עירב דבר מר פטור משום 'שלא כדרך' - שהרי האיסור המסוים הזה גדרו כשאר איסורי אכילה והנאה כנ"ל.[[12]](#footnote-13)

# מעתה מובן מדוע לוקה רק על שתיית יין נסך ולא על הנאה, אעפ"י שגם ההנאה אסורה, שהרי כן היא דעת הרמב"ם בשאר איסורי הנאה שאין לוקים אלא על האכילה, וכפי שהאריך המשנה-למלך (יסוה"ת ה) שעיקר האיסור הוא האכילה ואילו שאר כל ההנאות הגם שאסורות מהתורה, אין זה עיקר האיסור המפורש בתורה, הלכך דעת הרמב"ם שאין על כך עונש מלקות. אך כל זה נכון לענין יין נסך שנאמר בו לשון שתיה ואיסורו כשאר איסורי הנאה, משא"כ בשאר כל נהנה מע"ז ותקרובתה, אין האיסור שייך לאכילה יותר מלשאר דברים שהרי ענינו הוא הרווחת ממון, לכך לוקים אף על הנאה.[[13]](#footnote-14)

# נמצא לפי"ז השותה יין נסך לוקה אחת, כפשט דברי הרמב"ם בהל' מאכ"א שם, הגם שבשאר נהנה מתקרובת לוקה שתים (כדברי הרמב"ם בהל' ע"ז הנ"ל), שאיסור יין נסך זה ששוכשך אינו כלול בשאר תקרובות.[[14]](#footnote-15) [[15]](#footnote-16)

# \*

# **[טעם איסור יין נסך וגדרו, לשיטת הרמב"ם; ביין מבושל, בשאינו עובד ע"ז, במסיבתן]**

# ה) יש לברר שיטת הרמב"ם בדין 'סתם יינם'. הנה נחלקו הראשונים בטעמי איסור זה; התוס' (בע"ז כט: ובשבת יז:) נקטו שעיקר הטעם הוא משום בנותיהן, שלא יבואו להתחתן בם (כמשמעות הסוגיא בע"ז לו:), אלא שמשום כך לא היו אוסרים בהנאה רק בשתיה כמו פיתם ושמנם שאסרום באכילה ולא בהנאה, אך עשאוהו חכמים לסתם יינם כמו יין שנתנסך לפני ע"ז שאסור מהתורה בהנאה.

# ויש סוברים שעיקר הטעם הוא משום חשש ואפשרות ניסוך לע"ז, אלא שהוצרכו לטעם 'משום בנותיהם' כי מצד הדין לא היה לנו לחוש לניסוך שאין זה אלא מיעוט יינם ולמיעוט אין חוששים (עפ"י רמב"ן ריטב"א ור"ן. יעוין בדבריהם שם לו נט).

# והרא"ש (שם פ"ב יב) נקט כהתוס', ותמה לפי זה מדוע יין מבושל אין בו משום איסור יינם, כיון שגזרו משום בנותיהם וכי משום שהרתיחו אין שייכת גזרה זו. ותירץ, אפשר לפי שהמבושל אינו מצוי כל כך ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בו. והביא דברי הרמב"ם שאם נתערב ביין מעט דבש או שאור, הואיל ואין ראוי לנסך הרי הוא כיין מבושל וכשכר ומותר לשתותו עם העכו"ם. וחלק על כך שהרי עיקר הגזירה משום בנותיהם אלא שהחמירו לאסור בהנאה כיין שנתנסך לעכו"ם.

# והקשה הגרעק"א (ביו"ד קכג על הט"ז סק"ג) על קושית הרא"ש, הלא נראה שבמגע גוי ביין שלנו אין חשש חיתון אלא משום חשש ניסוך, וכן משמע מדברי הרא"ש עצמו לענין גר תושב שמגעו מותר בשתיה ואילו יין שלו אסור - הרי שבמגע אין חשש משום בנותיהן [ואין כן דעת הרמב"ן ועוד ראשונים]. וכיו"ב כתב הרא"ש לענין גויים שבזמננו שאינם מנסכים. וא"כ מהו זה שהקשה הרא"ש לאסור יין מבושל, והרי סתמא דמלתא כשדנים על מבושל היינו במגע הנכרי ביין מבושל של ישראל, שאם ביין של הגוי הלא כבר נאסר קודם שנתבשל ולא יפקע איסורו בבישול. וכיון שבמגע מיירי הרי אין בזה גזרה משום בנותיהן[[16]](#footnote-17).

# ובדעת הרמב"ם אמר הגרי"ז (בסוף ספר 'חדושי הגר"ח על הש"ס', בתוך הדברים), ששתי גזרות הן; אחת משום ניסוך ואחת משום בנותיהן. ומשום בנותיהן לא אסרו אלא ביין שלהם ולא במגעם ביין שלנו [כסברת הגרעק"א] ולא אסרו אלא בשתיה [כסברת התוס' הנ"ל, מידי דהוה אפיתן ושמנן], ולכך יין של נכרים שאינם עובדים ע"ז כגון הישמעאלים, כתב הרמב"ם שאינו אסור בהנאה אלא בשתיה, כי בזה אין חשש ניסוך ורק משום בנותיהן אסור. ובזה ביאר טעמו שהתיר יין מבושל בשתיה, שאמנם מצד גזרת בנותיהן אין חילוק בין מבושל לשאינו מבושל כסברת הרא"ש, אבל הלא במגעם ביין שלנו אין חשש בנותיהן, וכיון שאין חשש ניסוך במבושל, לכך מותר אף בשתיה.

# אך יש לתמוה טובא על פירוש זה מלשון הרמב"ם (מאכ"א יא,ט) 'אין מתנסך לעכו"ם אלא יין שראוי להקריב על גבי המזבח, ומפני זה כשגזרו על סתם יינם וגזרו על כל יין שיגע בו שיהיה אסור בהנייה, לא גזרו אלא על היין הראוי להתנסך. לפיכך יין מבושל של ישראל שנגע בו העכו"ם אינו אסור ומותר לשתות עם העכו"ם בכוס אחד'. והרי בתחילת דבריו מפורש דמיירי הן ביין שלהם הן בשלנו, וא"כ משמע שאף בשלהם אם אינו ראוי להתנסך לא גזרו [ואמנם במבושל לא משכחת לה אלא בדרך רחוקה, אבל מ"מ באופן שאין חשש ניסוך מיהת יש לשמוע שמותר]. ועוד קשה לפי זה מה טעם לאסור במגע ישמעאלי ביין שלנו, הלא במגע אין גזרת בנותיהן ובישמעאלי אין חשש ניסוך. וגם מאין נולד החילוק ביין הישמעאלי בין שתיה להנאה.

# אך המעיין ברמב"ם שם בכל הפרק יראה שלא נזכר מאומה מגזרת בנותיהן. רק בפי"ז כשמדבר על איסורי אכילה שענינם משום הרחקה מהגויים כתב שאסור לשתות עמהן ואפילו במקום שאין לחוש ליין נסך. כיצד, לא ישתה אדם במסיבה של עכו"ם, ואע"פ שהוא יין מבושל שאינו נאסר או שהיה שותה מכליו לבדו. ונראה שהרמב"ם למד הסוגיא בדף לו שאסרו יינם משום בנותיהם, על איסור זה של שתיה במסיבתם, ולא על איסור יין נסך האמור בכ"מ, שזה אינו אלא משום ניסוך[[17]](#footnote-18). ומפני כן סובר שיין מבושל שאין בו ניסוך מותר בשתיה. ואולם במסיבתם אסור אף מבושל כמפורש ברמב"ם (בפי"ז), כי אכן לענין חשש קורבה וחיתון אין חילוק בין מבושל לשאינו מבושל.

# והנה מצינו גזרות חכמים בשתי פנים; פעמים הגזרה היא כמו הרחבת איסור התורה, ואז חל שם חפצא דאיסורא על הדבר, כמו באיסור תורה, ויש שלא הטילו שם איסור על הדבר אלא הטילו על הגברא דין הרחקה גרידא. דוגמא לדבר מה שכתב הגרי"ז בהל' חמץ לדייק מדברי הרמב"ם שחמץ בשעה ששית לוקים עליו מכת מרדות, משא"כ באוכל חמץ בשעה חמישית, הגם שאסרוהו חכמים באכילה באותה שעה, מ"מ אין שם מכת מרדות. ודייק מלשונות הרמב"ם שאיסור שעה ששית גדרו כ'חמץ' מדרבנן, שחכמים הרחיבו את טווח זמן האיסור של תורה, ולכך חמץ בששית אסור באכילה ובהנאה כמו בדאוריתא, ואילו חמץ בשעה חמשית לא הטילו עליו 'איסור חמץ' אלא רק הרחיקו האדם מאכילתו.

# וכיוצא בזה כתב הגאון מרוגאצ'וב על דברי הרמב"ם ריש הל' שבת, שלשון 'פטור' בהלכות שבת משמע אסור מדרבנן וחייב מכת מרדות, ואילו לשון 'אינו חייב כלום' או 'פטור מכלום' אמנם אסור מדברי סופרים אבל אין מכים אותו כלל. ופירש דהיינו טעמא, כי פעמים שהרחיבו חכמים את גדר המלאכה דאוריתא או עכ"פ הטילו איסור בחפצא על פעולות נוספות כמו על מלאכה, ומשום כך העובר חייב מכת מרדות, ופעמים לא הטילו הדבר כאיסור בעצם אלא הטילו הגבלה על האדם. [יסוד זה מסביר ענינים רבים בש"ס ופוסקים. שמרהו לך[[18]](#footnote-19)].

# ולענין יין נסך, יש לדקדק מלשון הרמב"ם (מאכ"א יא, ג-ז) שרק סתם יינם שיש בו חשש ניסוך הרי הוא נידון מדרבנן כיין שנתנסך לאסרו בהנאה, ולוקין עליו מכת מרדות, אבל יין של גוי שאינו עובד ע"ז כגון ישמעאלי, אינו כיין נסך בעצם אלא שחכמים אסרו לשתותו [ממש כדוגמת חמץ בשעה חמישית שאסור באכילה ולא בהנאה כחמץ דאוריתא ואינו אלא הרחקה על האדם, אף זה לא עשאוהו לגמרי כיין נסך להאסר בהנאה. משא"כ יין נסך כמוהו כחמץ בשעה ששית האסור לגמרי כמו האיסור דאוריתא].

# וא"כ דברי הרמב"ם מבוארים; איסור סתם יינם אינו אלא משום חשש ניסוך ולא משום בנותיהן, ועשאוהו כחפצא דאיסורא. יין מבושל הואיל ואין בו ניסוך - מותר בשתיה [רק אסור במסיבתן משום גזרת י"ח דבר - 'יינן משום בנותיהן']. יין שאינו מבושל של נכרי שאינו מנסך - אסרוהו חכמים בשתיה כסייג אבל אינו כ'יין נסך' בעצם ולכך מותר בהנאה.

# **עיקרי דברים**

# א) מדברי הרמב"ם שמנה איסור יין נסך כמצוה לעצמה, משמע שאין היין בכלל תקרובת עבודת כוכבים [ולשיטתו הותר בשעת כיבוש מלחמה כשאר מאכלות אסורים - דלא כהרמב"ן].

# ופירש הנצי"ב שמדובר על ניסוך בדרך שכשוך שלא בפניה, אבל ניסוך ממש הריהו בכלל תקרובת, כמשמעות דברי הרמב"ם במנין המצוות הקצר. (א)

# ב) לשיטת הרמב"ם נראה שהשותה יין נסך (המשוכשך כנ"ל) לוקה ארבעים והנהנה אינו לוקה, הגם שאסור מהתורה. ואילו הנהנה מתקרובת ע"ז לוקה שמונים, משום 'לא ידבק' ומשום 'לא תביא תועבה'. (ב)

# טעם החילוק, כי איסורי 'לא ידבק' ו'לא תביא' גדרם הרווחת ממון מהע"ז, משא"כ איסור יין נסך גדרו פעולת ההתהנות, ע"כ אין לוקים אלא על שתיה שהיא עיקר ההנאה המפורשת, ככל שאר איסורי הנאה שאין לוקים לדעתו אלא על אכילתם.

# כמה נפקותות בחילוק זה;

# א. שחיטת בהמה בריאה בסכין של איסור, שאין בכך הרווחת ממון אבל יש הנאה מהשתמשות בסכין. וע"כ בסכין של ע"ז מותר ושל שאר איסוה"נ אסור, כדברי היראים.

# ב. בגד שנארג בכרכר של איסור; בע"ז אסור שהרי מורווח על ידי האיסור, ובשאר איסוה"נ מותר לדעת הרמב"ם ור"י מברונא.

# ג. חליפי האיסור ודמיו; בע"ז אסור מהתורה ובאיסוה"נ מותר.

# ד. פדיון האיסור והולכת דמיו לים המלח באופנים מסוימים; י"א שדוקא בע"ז אפשר לעשות כן ולא בשאר איסורים. והטעם כנ"ל שע"י הפדיון מתקן את הרווחת הממון.

# ה. הנאה שלא כדרך; באיסור ע"ז צדדו התוס' לאסור, בניגוד לשאר איסוה"נ. וכן נראה דעת הרמב"ם.

# ואולם ביין נסך מבואר ברמב"ם שמותר מהתורה שלא כדרך. וטעם החילוק כנ"ל, שבע"ז גדר האיסור הוא ריבוי הממון, כך לי במעשה זה או מעשה אחר, אבל ביי"נ מעשה ההתהנות אסור הלכך בשלא כדרך מותר. (ג ד)

# ג) סתם יינם, לדעת הרמב"ם נראה שאסרוהו רק בגלל חשש ניסוך, ואילו הטעם המובא בגמרא 'משום בנותיהן' - נאמר רק לגבי שתיה עמהם במסיבתם.

# הלכך יין מבושל שאינו מתנסך, מותר בשתיה לדעת הרמב"ם, מלבד במסיבתם שהאיסור שמשום בנותיהן שייך אף המבושל.

# לשיטה זו, יין של נכרי שאינו עובד ע"ז כגון ישמעאלי, כיון שאין בו חשש ניסוך, לא עשאוהו כ'יין נסך' לאסרו בהנאה אלא משום הרחקה בעלמא אסרו את שתייתו. (ה)

# ד) יש גזרות חכמים שענינן כהרחבה של איסור התורה והכללת דברים נוספים באיסור המקורי, באופן שחל שם חפצא דאיסורא על הדבר, ויש גזרות שאינן אלא איסור על הגברא בלא חלות שם האיסור על הדבר. ובאותן גזרות אין עונש מכת מרדות לעובר עליהן. (ה)

1. כמוש"כ המגלת-אסתר ועוד. ובדעת הרמב"ן שהקשה - ע' שבט הלוי ח"ב סוס"י נ. ויש להעיר מדברי הרמב"ן בפרשת יתרו (יח,יג) שנראה שמצות יום הכפורים לא ניתנה להם בשנה ראשונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ק"ק להעמיד כל לשונות הרמב"ם 'נתנסך' רק בשכשוך (שלא הוזכר בפירוש ברמב"ם אלא בפי"ב לענין מגע הגוי) ולא בניסוך ממש. (ויעויין חזו"א יו"ד מז,טו שצדד בדעת רש"י שמא יין המשוכשך אינו אסור אלא מדרבנן. ואולם מדברי הרמב"ם (יא,ד) שגוי שנגע ביין חוששים שמא נסכו לעכו"ם, משמע שהוא דאוריתא). וביותר קשה (רמ"י) שלשונו במנין המצוות הקצר מתפרש ניסוך ממש.

   דרך נוספת יש (מהגאון הרוגאצ'ובר, וכ"ה בספר הזכרון לגר"י הוטנר ז"ל) שרק היין הנשפך חשיב תקרובת ולא הנשאר, ועל זה קאי 'ישתו יין נסיכם' - היין שממנו נסכו, אבל בתורי"ד (בע"ז סב מהדו"ק) מפורש שאף הנשאר נעשה תקרובת. ושמא י"ל - וכן יש דקדק מתוך לשון הרי"ד - דוקא בפניה, כיון שהקריב הכל לפניה וניסך מעט, הכל בכלל התקרובת, אבל ניסוך שלא בפניה, הנשאר לא הוי תקרובת אלא מה שהפריש לה (דקיי"ל כחכמים בדף נט שאף שלא בפניה הוי ניסוך. כ"כ הב"ח יו"ד קכג בדעת הרמב"ם). ואז יתפרשו כל לשונות הרמב"ם גם בניסוך ממש שלא בפניה, שזה הרגילות. ובמנין הקצר אפשר שמדבר על היין המנוסך עצמו דומיא דתקרובת. [↑](#footnote-ref-3)
3. יש לשאול הלא אף להרמב"ם הוקש איסור היין לזבח ואין הקש למחצה. וגם אזהרתו מ'ולא ידבק' נפקא שהרי בקרא ד'ישתו' ליכא אזהרה (וכמוש"כ המג"א), וא"כ מהי תיתי לחלק ביניהם לענין חלוצי צבא. ועו"ק מדברי הרמב"ם (מאכ"א יא,ב) שיין שנתנסך לה הריהו כזבח וכיון שאיסורו משום עכו"ם אין לו שיעור שנאמר ולא ידבק וגו'. הרי להדיא שמשוה איסור היין לאיסור הנאה מע"ז בכלשהו מדכתיב 'לא ידבק בידך מאומה' (ואכן באו"ש (הל' מלכים שם) נקט ברמב"ם שאף תקרובת הותרה במלחמה לכשירעב).

   ושמא י"ל כיון דבההיא שעתא שהותרו להם קדלי דחזירי עדיין לא נאמר 'ישתו יין נסיכם' ויתכן שעדיין לא נאסרו בזה מדאו' עכ"פ, א"כ אין יין זה כלול באזהרות דע"ז, ואילו היו כובשים באותו זמן היו מותרים בשתייתו, הלכך אף לאחר זמן שנאסר היין אינו חוזר להיכלל באיסור ע"ז בשעת מלחמה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועדיין המשך לשונו קשה לפי הנ"ל, שכתב 'ואין מטמא טומאה זו אלא יין שנתנסך ביד לפני ע"ז אבל סתם יינן של עכו"ם' וכו'. הרי משמע שמדובר שמנסך ביד לפניה ולא שכשוך שלא בפניה.

   ומזה היה נראה דאף יין שנתנסך ממש אינו בכלל תקרובת אלא נלמד מקרא ד'ישתו' , ומ"מ לבתר דנאסר מקרא, שוב עובר ב'לא ידבק' ו'לא תביא' הגם שאינו תקרובת ממש (וכמבואר ברמב"ם במנין הקצר), דגלי קרא דבכלל חרם ותועבה הוא. (וכן תקרובת גופא דעת התוס' [נב. עפ"י הגמ' שם נ] שאינה אלא מהלכה, ומ"מ לאחר שנמסר בזה איסור, הרי נכלל הכל ב'חרם' וב'תועבה'). והוכחת הרמב"ם מהספרי היא שיש איסור מיוחד על היין שעדיין לא נאמר להם, דכל עוד לא נאמר קרא ד'ישתו' לא נאסר להם היין. [↑](#footnote-ref-5)
5. גם מדבריו בה"ג שם 'יין העכו"ם שאין אנו יודעין אם נתנסך או לא נתנסך והוא הנקרא סתם יינם אסור בהנאה כמו יין שנתנסך. ודבר זה מגזרות סופרים הוא' - בפשטות מורה שתלה והשוה האיסור דרבנן באיסור דאוריתא, אבל אילו גם המתנסך אינו אסור בהנאה אלא מדרבנן היה לו להכליל שתיהן בשוה ולא לתלות זב"ז. ולהנצי"ב צ"ל ש'דבר זה מגזירות סופרים' קאי על שני הדברים, על סתם יינם ועל יין שנתנסך.

   ונראה שאמנם הנצי"ב בפירושו לשאלתות כתב דהקש זה אסמכתא בעלמא, אבל בפירושו לספרי נראה שחזר בו, עכ"פ בדעת הרמב"ם, דההקש לחלב זבחימו דרשה גמורה היא, וז"ל: 'ואינו אסור בהנאה מה"ת משום תועבה ומשום חרם אלא משום ישתו יין נסיכם והרי הוא ככל האיסורים'. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"כ באבני נזר או"ח קיז. והוכיח כן מדברי הט"ז הל' נדרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"כ המרכה"מ (מאכ"א יא) שהוא איסור ממון, לא איסור הנאה. ולפי"ז לענין חיוב על אכילת תקרובת, לכאורה באנו למחלוקת הראשונים האם חשיב 'משתרשי ליה' באכילה משום שחוסך מאכל אחר (עתוס' חולין קלא. וע"ע בהל' בכורות למהריט"א סי' נא). אך נראה שלוקה אחת משום 'אשר חלב זבחימו יאכלו' וגלי קרא דאף זה בכלל 'לא ידבק'. ואתי שפיר בזה פשט דברי הרמב"ם בהל' מאכ"א (פי"א) דהאוכל מתקרובת לוקה ומשמע אחת - שהרי אין בה הרביית ממון, ובפרט באופן שאכילתו אינה חוסכת מאכל אחר כגון שאינו רעב ואוכל לתענוג דבר המצוי לפניו ואין לו אחר. ולכך הזכיר הרמב"ם רק אוכל ולא נהנה - כי הנהנה ולא מכלה לוקה שתים משום הרביית ממון ואינו ענין למאכלות אסורות אלא להל' ע"ז, משא"כ באכילה לוקה רק משום 'אשר חלב זבחימו' שאזהרתו מ'לא ידבק', ולא משום 'לא תביא תועבה אל ביתך' שענינו רק הרביית ממון.

   אך אפשר כיון שהאכילה שוה ממון, הרי קיבל 'אכילה' שהיא עצמה כממון. משא"כ בכגון שוחט בסכין דלהלן שאין ערך ממוני לשימוש בו לשחיטה אחת, וגם אינו מורווח על ידו.

   ולפי סברא זו יצא שאם יאכל תקרובת בדברים המרים פטור, שהרי לא הורווח וגם אין האכילה הזו שוה ממון. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' גם בתוס' זבחים עב. ד"ה אלא. [↑](#footnote-ref-9)
9. יעויין במאירי ספ"ד דב"ק ששור הנסקל לאחר גמר דינו, אם נשתמש בו אדם - יחזיר דמי שכירותו (כלומר השתמשותו) ויאסרו בהנאה. וצ"ע היכן מצינו כן בשאר איסוה"נ. ושמא נקט שהוא איסור ממוני, כפי שדרשו מ'ובעל השור נקי' לאסור עורו. וע"כ גם דמיו אסורים. *לבדוק.* [↑](#footnote-ref-10)
10. אולי הכוונה לדבריו בפ"ז ה"י שאסר אפר ע"ז שנשרפה ומהקשר הדברים נראה שהוא מדאוריתא, ואליבא דהסוברים (בהגר"א יו"ד קנה,כב ועוד) שהנאה מאפר לעולם חשיבא כהנאה שלא כדרך. וע"ע להלן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ע"ע בסוף שיעור לד.

    עוד יש לפרש דברי התוס', כיון דאסורה במשהו מסתבר א"כ דהוא הדין בשלא כדרך, דלא גרע מהנאה כלשהו (וכ"כ סברא זו בקה"י ע"ז סוס"י ו. ולפי"ז ה"ה ביין נסך כמבואר מדברי התוס'). ויתכן שלכך אביי לא מנה זאת מפני שע"ז אסורה במשהו. עפ"י שיעורי הגרשז"א. [↑](#footnote-ref-12)
12. וא"ת מאי שנא ממה שכתב הרמב"ם (מאכ"א יא,ב) שכיון שאיסור היין כמו זבח הקרב לה שאסור משום עכו"ם, אין לו שיעור שנאמר בעבודות כו"ם ולא ידבק בידך מאומה מן החרם. הרי שמדמים איסור זה לגדרי 'לא ידבק', והכי נמי נימא לענין שלא כדרך. ויש לחלק דאיסור שלא כדרך נובע מגדר איסור רווח ממון כנ"ל, אבל איסור משהו הוא משום חומרת ע"ז הלכך בכל גדר שהוא נאסר במשהו (רמ"י).

    ובספר דברי אמת (בענין דברי סופרים דפים קיד-קטו) נקט בדעת הרמב"ם שתקרובת אינה אסורה מהתורה שלא כדרך הנאה. והשוה זאת ליין נסך.

    ובקה"י (ע"ז סוס"י ו) צדד להוכיח מדכתב הרמב"ם דלוקה על משהו מסתברא דחייב שלא כדרך. וצ"ע דהא יי"נ אסור במשהו ואעפי"כ להרמב"ם פטור בשלא כדרך. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולפי הנ"ל שאיסור דמים וחליפין תלוי בגדר האיסור, א"כ יוצא שדמים וחליפין של יי"נ ששוכשך - שהוא סתם 'יין נסך' המוזכר - לא נאסרו עכ"פ מדאו' (וכן צדד בספר דברי אמת ['דברי סופרים' ה] בדעת כמה ראשונים). וצ"ע בסוגיא דקדושין יז: וברש"י ע"ז סב.

    גם מבואר בע"ז (עד) שיש פדיון ליין נסך כמו בע"ז, וזה קשה לכאורה לפי הבאור הנ"ל בדעת בעה"מ. אך בזה י"ל הואיל וכל מה שאוסר היין במשהו היינו משום חומרא דע"ז, על כן מסתבר שלא החמירו בו יותר מע"ז גופא. [↑](#footnote-ref-14)
14. ודלא כהלח"מ שנקט שלוקה שתים (והמג"א דלוקה שלש, כנ"ל) ועל סמך הנחה זו כתב ד'שותה' לאו דוקא. וכן הכריח באג"מ (יו"ד ח"א רכט,ג) כדבריו, שאילו היה זה איסור אכילה נפרד, לא היה לו להתחייב בכלשהו אלא בכזית. [↑](#footnote-ref-15)
15. א. יש להקשות ממה שכתב הרמב"ם בהל' מאכ"א שם גם גבי תקרובת 'האוכל' והרי ה"ה לנהנה. וצ"ל איידי דנקט כן ביין נקט גם בתקרובת. אך אכתי קשה לפי הנ"ל על עיקר הבאת דין תקרובת בהל' מאכ"א והרי הוא איסור אחר.

    ושמא י"ל (וכ"כ כמה אחרונים. ע' מי נפתוח סוף פרפר נז, זכר יצחק לז; ובשם הגרי"ז) ככל הנ"ל אף לגבי תקרובת, דמלבד לא ידבק ולא תביא הרי נאמר 'חלב זבחימו יאכלו' שהוא בגדרי מאכלות אסורות, ומצד איסור זה לוקה רק באוכל ורק בכדרך, ומ"מ לוקה על הנאה מצד הלאוין האחרים דמ"מ דבק בידו מן החרם והביא תועבה. וכן לוקה באכילה כלשהו וא"צ כזית כמוש"כ הרמב"ם, משום 'לא ידבק מאומה'.

    ואולם בספר החינוך (סוף קיא) משמע בדעת הרמב"ם כמו שכתוב בפנים, דאיסור תקרובת מ'לא ידבק' ו'לא תביא' ואיסור יין נסך מ'ישתו'. עפ"י רמ"י.

    ב. לפי כל המהלך הנ"ל יש מקום לחדש שאף לפי דעת האומרים שבאיסור הנאה מע"ז ומתקרובת אמרינן 'יהרג ואל יעבור' (דעה שניה בשו"ע יו"ד קנה,ב) מ"מ ביין נסך שאינו תקרובת לא אמרינן הכי, דאי"ז איסור הנאה מהע"ז אלא דין נפרד של איסורי הנאה דכל התורה. ובזה תתישב השגת הריב"ש (רנה, המובא בבהגר"א יו"ד קנה סקט"ז) על הר"ן בפסחים שהשוה יין נסך לשאר איסורים. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובשבט הלוי (ח"ב סוס"י מג) פירש כוונת הרא"ש בכגון שהגוי קנה יין מבושל והנידון הוא אם הוא סתם יינם. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזה דלא כהכס"מ מאכ"א יא,ג שהביא מקור דברי הרמב"ם שסתם יינם אסור, משום בנותיהן. [↑](#footnote-ref-18)
18. ע"ע בשיעורים כד,ו; ל,ו; קכו,ד [↑](#footnote-ref-19)