סוגיית מצוות צריכות כוונה - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה

בסיעתא דשמיא

**בסוגיא דמצוות צריכות כוונה**

1. **מצוות צריכות כוונה: בגדר הדין:**
2. **אבל התם אכול מצה אמר רחמנא והא אכל - בדין נהנה לענין כוונה:**
3. **קמ"ל – בלא כוונה אם הוא כמתעסק:**
4. **זכרון תרועה כתיב:**
5. **איתיביה היה קורא בתורה וכו' אם כיוון לבו יצא - בדין כוונה במצוות התלויות בדיבור:**
6. **עיקר הסברא למ"ד מצוות אין צריכות כונה:**
7. **בענין מכוון לא לצאת:**
8. **מתעסק למ"ד מצא"כ [והדין במתעסק ונהנה]:**
9. **בעושה לשם מצוה אחרת:**
10. **בענין נהנה במכוון לא לצאת:**
11. **מצוות צריכות כוונה – מהי הכוונה [ואם כל שלא לשמה אם הוא חסרון בכוונה]:**
12. **מצוות צריכות כוונה בקטן:**
13. **בדין כוונה דזכר ליצי"מ בתפילין, ציצית, סוכה [וסעודת פורים].**

**בדין כוונת שומע ומשמיע – [אמר ר"ז לשמעיה איכוון ותקע לי]**

1. **א. בדעת רש"י. [דר"ז ס"ל כוונת משמיע וממילא ס"ל מצ"כ]**
2. **ב. דעת התורא"ש והריטב"א [דר' זירא לא ס"ל מצ"כ]:**
3. **ג. בדברי התוס' כ"ח: דכו"ע מודו דבעינן כוונה להוציא:**

**מצוות צריכות כוונה: בגדר הדין:** באחרונים דנו בגדר הדין כוונה דמעכב בקיום המצוה, אם הוא דין במעשה והיינו שחלק מפרטי המעשה הוא הכוונה של העושה ובלא הכוונה חסר בעשיה[[1]](#footnote-2) או דאינו דין במעשה אלא דין בגברא העושה דכדי שיחשב קיום המצוה בעי כונה [וכעין שלא יהיה כשוגג][[2]](#footnote-3) וכן חקר בספר אסופות רבינו חיים הלוי[[3]](#footnote-4) ונפק"מ לכאו' אם חשיב המעשה בלא הכונה כמעשה מצוה אלא שלא קיים המצוה וצריך לחזור ולקיימה. [ועיין באמרי בינה או"ח סימן י"ד בתחילתו שנראה שס"ל נפק"מ בזה לענין קטן דאינו בר כונה ומ"מ יש בו מצות חינוך, והנה נח' הראשונים במצות חינוך אם צריך שיקיים המצוה כצורתה ויל"ד א"כ אם נימא שהכונה היא חלק מהמעשה אם חשיב שקיים המצוה כצורתה עיי"ש[[4]](#footnote-5)].

ועיין בקובץ שיעורים ח"ב סימן ל"ג שהביא מהגר"ח[[5]](#footnote-6) וכ"כ בחזו"א או"ח סימן כ"ט סקי"א ובחידושי רבי שלמה ר"ה סימן א' דס"ל כצד הראשון שבלא כונה חסר בעשיה. אכן עיין בברכת שמואל גיטין סי' י' סק"א שנראה דס"ל דהכוונה אינו כחלק מהמעשה עיי"ש. וכד' הגר"ח מוכח לכאו' בטו"א שפי' דלמ"ד מצא"כ הוא מדין סתמא לשמה וד"ז שייך רק אם דין הכוונה הוא להגדיר המעשה. וכן נראה בד' הרא"ם שהובא בבית יוסף בהל' תקיעת שופר שהידיעה באיזה סדר הוא בתר"ת או בתשר"ת הוא מדין מצ"כ וע"כ שהוא להגדרת המעשה. [ועיין בקוב"ש ובאחרו' הנ"ל שביארו בזה מה שאמרי' לענין בל תוסיף, דלמ"ד מצ"כ בעי כונת המצוה לעבור בבל תוסיף, ולמ"ד מצא"כ עובר בב"ת אף כשלא יצא יד"ח המצוה כגון שכיון שלא לצאת וביארו עפ"י מש"כ דלמ"ד מצ"כ בלא כונה חסר בעשיה וע"כ לא חשיב מעשה מצוה אבל למ"ד מצא"כ אף במכוון שלא לצאת אינו חסרון במעשה אלא שלא יצא יד"ח וע"כ לענין בל תוסיף חשיב הוספה].

ועיין בחיי אדם כלל ס"ח סעיף ט'[[6]](#footnote-7) שכ' דמה דאמרי' דמצ"כ ובלא כונה צריך לחזור ולקיים היינו היכא ששייך לפרש המעשה שלא לשם מצוה כגון שנטל לולב ע"מ להתלמד או תוקע לשיר, אבל היכא דמוכח מהמעשה שעושה לשם מצוה כגון בקריאת שמע כסדר התפילה וכדו' אף בלא כיון יצא, ולכאורה מוכח דס"ל דגדר כונה הוא להגדיר את המעשה למעשה מצוה והיכא דמפרש למעשה מצוה מצד מעשיו לא בעי כונה. [וע"ע בביאור הלכה סי' ס' ד"ה וכן הלכה שהביא מד' הירושלמי דבהסב אף שלא עיון מכיון שהסב חזקה דכיון ויל"ד אם הוא כד' החיי אדם או דין אחר שכיון שמסב יש בכוונתו כונה לקיום מצוה ויל"ד בזה עיי"ש].

ועיין בלחם משנה פ"ב משופר הלכה ד' שכ' דהדין דמעכב כונה הוא במי שהוא בר כונה אבל מי שאינו יכול לכון [כשוטה] לא מעכב אצלו הכונה ויל"ד בהבנה בזה. ומ"מ נראה יותר דלא ס"ל דהדין כונה הוא חלק מהמעשה אלא כתנאי במצוה וע"כ שייך לומר שכיון שאינו בר כונה לא מעכב דין זה ועדיין צ"ע[[7]](#footnote-8).

[וע"ע בכל זה לק' כ"ט. בענין כונת שומע ומשמיע דלדעת חלק מהראשונים הוא מדין מצ"כ ומבואר דגדר הכונה היא להגדרת העשיה וכמו שביארו האחרונים].

**אבל התם אכול מצה אמר רחמנא והא אכל:** ברש"י פירש "ונהנה באכילתו הלכך לאו מתעסק הוא שהרי אף לענין חיוב חטאת אמרי' המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה" ויש לדון בהבנת ד' הגמ' אם ס"ל דכיון שנהנה הוה ככוונה או דס"ל שכפאוהו ואכל מצה הוה כמתעסק וע"ז עביד הנהנה דלא הוה מתעסק וברש"י לכאו' מדוייק כצד השני דהנהנה עביד דלא הוה מתעסק. והביאור בזה עיין בקהילות יעקב שבת סימן ל"ה שכ' דעיקר מה שנהנה בחלבים ועריות חייב אע"פ שמתעסק הוא כיון דפטור מתעסק שייך היכא שמצווה על המעשה אבל באיסורי אכילה גדר האיסור הוא לא לעשות מעשה של הנאה וע"כ ל"ש לטעון מתעסק וה"ה במצוות של אכילה ל"ש מתעסק כיון דהא נהנה עיי"ש שכ' כן עפי"ד האתוון דאורייתא כלל כ"ד והקוב"ש סימן כ"ג סק"ו. וע"ע בקה"י שם שכ' בדרך אחר דפטור מתעסק כיון שנעשה שלא בדעתו לא מתייחס אליו העשיה אבל היכא שנהנה מהעשיה ודאי מתייחס אליו.

אכן, הנה בר"ן בסוגיין כ' בדעת הרמב"ם דס"ל דמצוות צריכות כונה ומ"מ פסק דכפאוהו ואכל מצה יצא וביאר הר"ן דס"ל כהו"א דגמ' כאן דכיון שנהנה ויל"ע הביאור דהא אע"ג שנהנה כיצד מתקיים הדין כונה דבעי במצוות וצ"ע. ועיין בביאור הלכה סי' ס' ד"ה י"א שכ' עפי"ד המג"א שכ' דע"י הנהנה הוה כונה וצ"ע ההבנה בזה וכנ"ל[[8]](#footnote-9). אכן, עיין בריטב"א שכ' בביאור הגמ' "דהוה ס"ד דשאני מצוה דאכילה דנהנה גרונו" "קמ"ל דכולהו מצוות חדא תכסיסא נינהו בענין זה דבאיסורין איכא לאיפלוגי בהא אבל במצוות עשה כולם דרך אחד להם ואי הא לא בעי כונה לצאת אידך נמי לא בעי כונה" ומבואר לכאו' שפי' ההו"א דבכפאוהו ואכל מצה יועיל מה שנהנה הטעם דבמצוות של הנאה לא בעי כונה [ולא דע"י הנהנה הוי ככונה אלא דאין דין כונה] ויל"ע בביאור הסברא בזה וצ"ע. ולכאורה הביאור עפי"ד הברכת שמואל בכתובות סימן י"ב בשם הגר"ח שביאר הגדר דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, דחלוק איסורי אכילה משאר איסורים בגדר האיסור, דבכל האיסורים הציווי הוא שלא יעשה עשיה של איסור וע"כ במקום של מתעסק ל"ה מעשה שלו אבל באיסורי אכילה הגדר שגופו לא יעשה אכילה וע"כ ע"י הנהנה זה מגדיר שהיה אכילה ע"י גופו [ובאכילה גסה שלא נהנה ל"ה אכילה]. ולכאורה ה"ה לגבי מצוות דגדר הכונה הוא להגדיר את העשיה מצד הגברא אבל בנהנה גדר המצוה הוא שיהיה אכילה ע"י גופו וע"י הנהנה חשיב שהיה אכילה. [וע"ע ברבינו מנוח פ"ו מחמץ ומצה הלכה ג' שכ' "דלא מצינן למימר בהנאת אכילה מתעסק הוא ולית ביה כונה, ה"נ הכא כיון שנהנה באכילת המצה אע"פ שלא נתכוון יצא" ויל"ד בלשונו דנראה קצת כביאורי הקה"י אכן כ' להדיא בד' שבלא כוונה יצא ולא שהוה כמתכוון ויל"ע].

**קמ"ל:** וברש"י כ' דאע"ג דמתעסק הוא יצא דמצוות אין צריכות כונה ועיין במהרש"א שהקשה דהא לקמן ל"ג: אמרי' דמתעסק לא יצא ומפרשי' דמתעסק הוא כגון דמנבח נבוחי שלא נתכוון לתקיעה עיי"ש ברש"י וא"כ יותר נכון לכתוב דתוקע לשיר אינו מתעסק עיי"ש. ועיין בפני יהושע שנראה דס"ל דבאמת אף תוקע לשיר הוה מתעסק אלא דלמ"ד מצוות אי"צ כונה יצא עיי"ש. [ויל"ע בעיקר הנדון אם תוקע לשיר הוא כמתעסק. ואולי י"ל בזה ועפי"ז יבואר ד' רש"י דהנדון אם תוקע לשיר הוה מתעסק תלוי אם מצוות צריכות כונה עפימש"כ לעיל דלמ"ד מצ"כ היינו דבעי לפרש המעשה ולפי"ז למ"ד מצ"כ כל תוקע לשיר מתעסק הוא אצל תקיעה של מצוה דלא הוה אותו מעשה [ודוגמת מה דכ' התוס' בחולין י"ג. ובזבחים מ"ח. דנתכוון לשחיטת בהמת חולין ועלתה בידו שחיטת קדשים הוה מתעסק והיינו ששחיטת קדשים הוא שם אחר של מעשה] אבל למ"ד מצוות אצ"כ גדר המצוה הוא שיהיה מעשה תקיעה וע"י התקיעה קיים המצוה וע"ע אף בתוקע לשיר שכוונתו לתקיעה הוה קיום המצוה ול"ח מתעסק].

**זכרון תרועה כתיב:** לכאורה נראה שהוא סברא נוספת שבשופר יצטרך כונה ועיין ברבינו חננאל שפי' דכיון ד"כוונת הלב" בעינן ויל"ע הסברא בזה. ועיין בפני יהושע שהקשה אמאי בעי לתוספת זו הרי יש חידוש גם בזה שאפשר ללמוד ממצה לשופר [ול"א סברא דנהנה] עיי"ש שביאר דר"ל דיש שני חידושים וע"ע ביום תרועה [למהר"מ חביב] שכ' דנראה דהרמב"ן והר"ן לא גרסי ליה. אכן עיין במגיד משנה פ"ב משופר הלכה ד' שכ' בדעת הרמב"ם דס"ל דמצא"כ אבל שופר צריך כיון שזכרון תרועה כתיב עיי"ש שכ' הביאור בזה שקיום המצוה הוא בשמיעה ול"ח מעשה בלא כונה [ויל"ע לפי"ז אם הוא כונה למצוה או כוונה לשמוע]. וע"ע ברבינו חננאל בסוגיין שכ' אבל הכא בענין תקיעות כוונת הלב בעינן וליכא ויותר נראה שס"ל שכיון שכתיב זכרון תרועה הכוונה היא שבתקיעה יהיה גם הזכרה בלב וצ"ע מה צריך לזכור בלב אם את הזכרונות או שיהיה כוונה לתקיעה וצ"ע בזה.[[9]](#footnote-10)

**איתיביה היה קורא בתורה וכו' אם כיוון לבו יצא:** עיין ברבינו יונה ברכות דף י"ב. [ו. בדפי הרי"ף] ד"ה אמנם שבמצוות התלויות בדיבור לכו"ע בעי כוונה, עיי"ש שכ' דבמעשה "שהמעשה הוא במקום הכוונה, וכו' אבל במצוות שתלויה באמירה בלבד ודאי צריכה כונה שהאמירה היא בלב וכשאינו מכוון באמירה ואינו עושה מעשה נמצא כמי שלא עשה שום דבר מהמצוות" ויל"ע ההבנה בד' שהמעשה הוא במקום הכוונה וצ"ע. [וק' נראה שבמעשה שייך סברא דסתמא לשמה ובדיבור שאין מעשה ל"ש סתמא לשמה ועדיין צ"ע מה כוונת דבריו שבדיבור האמירה היא בלב וצ"ע]. והאחרונים הקשו בדבריו מסוגיין שאם צריך כונה בקרי"ש מוכח דמצ"כ והא קרי"ש היא מצוה התלויה בדיבור [עיין בהגהות הב"ח שם שהקשה כן ויישב שדברי הרבינו יונה הם רק להו"א דגמ', וכן הקשה הלחם משנה בפ"ב ממגילה הלכה ה' ובפרי חדש סי' ס'] וצ"ע. ועיין בעמק ברכה מצוות צריכות כוונה שיישב שכוונת הרבינו יונה לחלק במצוות התלויות בדיבור היינו כגון הלל שעיקרו הודאה בלב אבל קרי"ש עיקרה דיבור [לבד מכוונת עומ"ש] והוה כמעשה עיי"ש.

**עיקר הסברא למ"ד מצוות אין צריכות כונה:** עיין בטורי אבן ר"ה כ"ט. שביאר המ"ד דאצ"כ עפ"י גדר דסתמא לשמה [כדמצינו בקדשים דשוחט בהמה ולא חישב לשם זבח הוה סתמא לשמה] ולכאורה ס"ל דאף למ"ד יש דין של מעשה מצוה אלא דס"ל דכל מעשה תקיעה מתפרש כמעשה מצוה, וע"ע באור זרוע הלכ' ר"ה סימן רס"א דאין מתכוון כמתכוון דמי ומשמע כד' הטו"א. אכן י"ל וכן נראה בד' הגר"ח המובא לקמן דס"ל דגדר החיוב הוא לקיים מעשה תקיעה וע"כ בכל מעשה תקיעה יצא[[10]](#footnote-11) [והביאור לכאו' עפ"י מה שכ' דלמ"ד מצ"כ גדר הדין הוא לתת שם למעשה שיהיה מעשה מצוה ולפי"ז י"ל דלמ"ד אצ"כ בזה גופא פליג וס"ל דגדר החיוב הוא במעשה תקיעה ואין גדר של מעשה מצוה וממילא אף בלא כונה חשיב כמעשה תקיעה וע"כ יצא ועיין בזה בהמשך בד' הר"ן בכיון למצוה אחרת]. וע"ע בקובץ הערות סימן ל"ו שכ' דאף למ"ד מצא"כ אין הגדר שחשיב שקיים המצוה אלא דלא יועיל מה שיחזור ויקיים כיון דחשיב כנתקיימה המצוה מאליה [עיי"ש שביאר עפי"ז מה דס"ל לאבא שאול בכונס יבמתו לשם נוי דעבר על אש"א אע"פ שקנה וביאר דהדחיה דהאיסור אש"א היא רק בקיום מצות יבום אבל הקנין אינו תלוי בקיום המצוה עיי"ש]. ומבואר דס"ל דודאי דקיום מצוה מצד הגברא הוא רק בכונה אלא דס"ל דגדר מצות תקיעה הוא שיהיה תקיעה וזה מתקיים אף בלא כונה ומ"מ לא חשיב שעשה המצוה ויל"ע בזה ומחודש.

**בענין מכוון לא לצאת:** עיין בריטב"א [כ"ח.] שהוכיח מד' שמואל דכפאוהו ואכל מצה יצא דאע"ג שמכוון לא לצאת יצא[[11]](#footnote-12) וכן דעת הרא"ה הובא בב"י סו"ס תקפ"ט. אכן, כבר נודע שהוא מחלוקת הראשונים ודעת התוס' בסוכה ל"ט. [ד"ה עובר] דבמכוון לא לצאת אף למ"ד אצ"כ לא יצא, וכ"כ הר"ן בסוגיין בשם הרשב"ם[[12]](#footnote-13) והרשב"א בתשו' ח"א תנ"ח.[[13]](#footnote-14) ויל"ע בעיקר המחלוקת. ועיין בלשון התוס' בסוכה שם שכ' הטעם דאין אדם יוצא בע"כ ויל"ד לפי"ז בדעת החולקים אם נחלקו בסברא וס"ל דאדם יוצא בע"כ או מטעם אחר וצ"ע.

והנה בגמ' עירובין צ"ו: אמרי' דהמוצא בתפילין בשדה בשבת, אם יכול להניחם שתיים שתיים ולא יעבור בבל תוסיף תלוי במחלו' אם מצוות צריכות כונה או לאו [דאם צריכות כיון דלא מכוון ל"ה בל תוסיף ואם א"צ עובר כיון דלא בעי כונה]. ועיין ברבינו פרץ שם ובטו"א בסוגיין שהקשו לדעת התוס' דיכוון לא לצאת וא"כ לא יעבור בבל תוסיף וצ"ע. ועיין בקוב"ש ח"ב סי' ל"ג שהביא מהגר"ח שיישב ובהקדם סברא דלענין בל תוסיף כגון לא להניח ב' תפילין האיסור הוא על המעשה והיינו לא לעשות שתי מעשה מצוה של הנחת שתי תפילין אלא רק אחד אבל אין דין שיהיה המעשה באופן שבלא דין ב"ת היה מקיים בו מצות תפילין אלא כנ"ל שלא יעשה שתי מעשים של הנחת תפילין, ולפי"ז י"ל דהנה חלוק מכוון לא לצאת למ"ד אצ"כ מעושה ולא כיון למ"ד מצ"כ, דלמ"ד מצא"כ הגדר הוא דכל מעשה תקיעה חשיב מעשה מצוה ומה שבכיון לא לצאת לא יצא הוא מטעם אחר דא"י בע"כ, וממילא אף בכיון לא לצאת, המעשה הוא אותו מעשה כבלא כיון ולענין ב"ת חשיב שהוסיף כיון שהניח שתי זוגות תפילין וההנחת זתפילין השניה יש לה שם של מעשה הנחה. אבל למ"ד מצ"כ גדר הדין דמעשה מצוה יש לו שם של מעשה מצוה רק אם כיון ובלא הניח כיון אין לזה שם של מעשה הנחת תפילין כלל וע"כ אם הניח התפילין השני לא עבר בבל תוסיף דל"ח כלל הנחה של שתי זוגות דבתפילין השני כיון דלא כיון לא יצא. וכ"כ ליישב בחידושי רבי שלמה ר"ה סימן א' ד"ה ונ"ל עיי"ש. [ויל"ע לדעת הרבינו פרץ דמכח קושיא זו ס"ל דמכוון לא לצאת יצא אם ס"ל דלענין בל תוסיף תלוי בקיום או ס"ל דמכוון לא לצאת אינו מעשה מצוה וכדלק' לענין כונה למצוה אחרת וצ"ע.]

**מתעסק למ"ד מצא"כ [והדין במתעסק ונהנה]:** ובעיקר הנדון במתעסק למ"ד מצא"כ עיין בר"ן שכ' בשם הרא"ה דאף למ"ד מצא"כ בכפאוהו ואכל מצה יצא היינו דווקא בידע שהיום פסח ושזה מצה אבל בלא"ה לא [והוכיח מדלא נקט אבוה דשמואל בכה"ג] ויל"ד בגדר החסרון בזה שלא ידע שהיום פסח דמ"מ הא אכל מצה. וצ"ל דס"ל אף למ"ד מצא"כ החיוב הוא על הגברא שיעשה המעשה [אלא דלא בעי לעשות מעשה של מצוה וכנ"ל] וכן פסק בשו"ע סי' תע"ה סעיף ו'. אכן, עיין בבית יוסף סימן תע"ה שהביא מרבינו ירוחם בשם התוס' שכ' דאף בכה"ג יצא [ויל"ע בראיית הר"ן ועיין בפני יהושע שכ' דהכי הוה מעשה] ויל"ד בעיקר מחלוקתם. [אם ס"ל לרבינו ירוחם דגדר המצוה שיעשה המעשה]. ועיין בביאור הלכה סי' ס' ד"ה וי"א שדן לדעת הרמב"ם דבנהנה ל"ב כונה אם יועיל אף לענין מתעסק ועיי"ש שכ' עפי"ד דהנה הוה ככוונה וכאן לא יועיל כיון דמ"מ מתעסק. ועיין בשפת אמת בסוגיין דפליג וס"ל דאף בכה"ג יועיל עיי"ש. – יום תרועה וגרע"א.

**בעושה לשם מצוה אחרת:** עיין בר"ן ל"ב: על מתני' דמתעסק לא יצא שכ' לחלק בין תוקע לשיר לבין מתעסק וכ' "דתוקע לשיר כיון שאינו מכון לשום מצוה יצא למ"ד מצוות אצ"כ אבל במתעסק כיון שהוא מכון למצוה דהיינו לחנך את התינוקות **אותה כוונה מעכבת מצוה אחרת שלא תחול עליה** דומיא דמאי דאסיקנא בשמעתא קמייתא דזבחים דבת מינה מחריב בה דלאו בת מינה לא מחריב בה" ויל"ע בהבנת ד' הר"ן מה הגדר דכיון דמכוון למצוה אחרת אותה כונה מעכבת מצוה אחרת שלא תחול עליה ונראה דס"ל כד' הטו"א דכל מעשה תקיעה מתפרש כמעשה מצוה וע"כ בתוקע לחנך התינוקות מתפרש התקיעה למעשה אחר ועדיין צ"ע אמאי לא יכול להתקיים לשניהם וצ"ע בזה. וע"ע בקובץ שיעורים ח"ב סימן ל"ג סק"ב שהביא מהרא"ש בפרק לולב הגזול [לא מצאתי] דמכוון לשם נוי לא עבר בבל תוסיף כיון דבמכון לנוי פקע ממנו שם מצוה ויל"ע בזה. [והנה לכאו' יש להעיר לפי"ד הר"ן א"כ עדיין במוצא תפילין שיכוון למצוה אחרת וצ"ל כמוש"כ הקוב"ש שם דה"ה לא יכול לכוון לשם נוי כיון דאם היה רוצה להתנאות לא היה עושה כן ויל"ע בכ"ז.].

**בענין נהנה במכוון לא לצאת**: עיין בפרי מגדים בסימן תע"ה שצידד דלדעת הרמב"ם במצה דכיון שנהנה יצא אף בלא מתכוון, א"כ אף במתכוון שלא לצאת יצא כיון שנהנה. [ובמשנ"ב שם צידד לא כן] ויל"ע אם הטעם במתכוון שלא לצאת הוא דא"י בע"כ א"כ אף בנהנה לא יועיל. ומבואר לכאורה דס"ל לפמ"ג לא כד' התוס' דהטעם שא"י במתכוון שלא לצאת הוא כיון שמגדיר גדר אחר את המעשה [וכמתעסק] וע"כ כיון דנהנה לא מועיל ועוד צ"ע בזה. [ובעיקר ספיקו יש להעיר קצת מד' הרא"ה והריטב"א שהוכיחו דעתם דמכוון לא לצאת יצא מכפאוהו ואכל מצה ולד' הפמ"ג הרי מצה שאני כיון דנהנה. ומבואר דס"ל לראשונים דלמ"ד דמכוון לא לצאת לא יצא ה"ה במצה אכן י"ל דלא ס"ל הטעם דנהנה וכמוש"נ בריטב"א].

**מצוות צריכות כוונה – מהי הכוונה [ואם כל שלא לשמה אם הוא חסרון בכוונה]:** יל"ע למ"ד מצ"כ מהי הכוונה שצריך לכוון. ואולי יש לתלות זה בצדדים שכ' אם הדין כוונה הוא להגדיר את המעשה למעשה מצוה או שהוא דין בקיום המצוה דלצאת יד"ח בעינן כוונה דלצד הראשון הכוונה היא שהמעשה הוא תקיעת שופר של מצוה ולצד השני בעינן כוונה לקיום מצוה וצ"ע. ומצינו בזה בכמה מקומות: **א.** עיין בלשון רש"י בברכות י"ג. שיהיה מתכוון לשם מצוות ומשמע דבעינן כוונה שהמעשה הוא מעשה מצוה, וע"ע בלשון רש"י בעירובין צ"ה: לצאת ידי חובתו וכן הוא בלשון הריטב"א בסוגיין דכוונה לצאת. ויל"ע אם הכוונה היא שבזה יצא וממילא שזה המעשה מצוה או גדר אחר. ועיין בערוך השולחן סי' ס' שכ' להוכיח מד' רש"י בברכות שכוונה לשם מצוה בלבד מהני. **ב.** הנה לענין בל תוסיף אמרי' דלמ"ד צריך כונה ה"ה לענין בל תוסיף ויל"ע מה שייך כוונה למצוה כשמניח ה' פרשיות בתפילין או בישן בשמיני בסוכה הרי אין כזו מצוה וכן הקשה המנחת חינוך מצוה תנ"ה. ולכאורה הביאור דלענין בל תוסיף הכוונה היא שהמעשה הזה הוא גם לקיום מצות סוכה [אע"פ שאין כזה מצוה] וצ"ע. ועיין בחזון איש או"ח סו"ס כ"ט שנראה שביאר כן עיי"ש שכ' שכל שמכוון לש"ש הוה כוונה ולא בעי כוונה לצאת יד"ח [עיי"ש שנראה שבתשו' בית שלמה לא ס"ל כן]. **ג.** עיין במשנה ברורה סימן רע"א סק"ב שהביא ד' המגן אברהם שחידש דכיון דקידוש היום מדאורייתא סגי בדיבור ומה שצריך על היין או במקום סעודה הוא מדרבנן א"כ כל המתפלל תפילת שבת יצא יד"ח קידוש דאורייתא [כיון שהזכיר שבת] ועתה מחוייב רק מדרבנן ויכול לצאת ע"י קטן. ועיי"ש במשנה ברורה דפליג וכ' "דהא קיי"ל דמצוות צריכות כוונה לצאת בעשית המצוה ומסתמא אין דרך העולם לכון לצאת את המ"ע דזכור בתפילה כיון שיש לו יין או פת ויכול לקדש עליהן אח"כ בברכה כדין" ויל"ע בעיקר המחלוקת ומה סברת המג"א [דלא נראה דס"ל שכן מכוון]. ואולי י"ל בדעת המגן אברהם דס"ל שעצם מה שמזכיר שבת זה הקיום ולא בעי כוונה לצאת יד"ח המצוה ויל"ע בדעת המשנ"ב אם ס"ל דבעינן כוונה לצאת או דיש אומדנא שאין כוונתו לצאת בתפילה כיון שאינו על הכוס. וע"ע בסימן תרפ"ה במשנ"ב ס"ק ט"ו שהביא מהמגן אברהם ששייך לקיים מצות זכירת מחית עמלק בקריאת התורה דפורים וכ' דכיון דקיימ"ל דמצ"כ צריך לכוון לצאת יד"ח המצוה דזכור ויל"ע אם המג"א פליג ואם הוא אותו מחלו' דלענין קידוש[[14]](#footnote-15). **ד.** וע"ע בלשון הגר"ח בספר בהל' תפילה דהכוונה היא "כוונה לעשות המעשה". **ה.** יל"ע בכל שלא לשמה אם הוא חסרון במצ"כ, ולכאורה הא מכוון שהמעשה יהיה מעשה מצוה אלא שטעמו בעשיה הוא לשם כבוד וכדו' ויל"ע בזה. ועיין בחזו"א אהע"ז קכ"ט סקי"ג שכ' "אילו לוקח אתרוג לשם כבוד ולהתנאות ודאי יצא ידי מצוותו ואפי' למ"ד מצ"כ אינו אלא ידיעה שיצא בזה חוב המצוה אבל מה שמערב כוונתו אחרות לכו"ע אינו מעכב ואף אם כוונות אחרות הן העיקר אצלו מ"מ מה שיודע קיום המצוה בזה סגי" ומבואר דס"ל שבשל"ש אין חסרון דכוונה [ויל"ע ק' בלשונו דיודע קיום המצוה]. אכן, עיין בנחל יצחק בפתיחה לח"ב שהקשה בכל צדקה של"ש שיש חסרון דמצ"כ [וע"ע בבית הלוי דרושים סימן ג' כעי"ז] וכן הקשה בהקדמה לאגלי טל לענין ת"ת של"ש [עיי"ש שהוכיח מזה דבריו הידועים דעיקר מצתות ת"ת יש בו הנאה] ומבואר דס"ל שבכל של"ש יש חסרון דכוונה ויל"ע בזה. [וע"ע במהרש"א נדרים ח. שמה שחשיב אקום ואשנה לנדרי מצוה הוא רק בלשמה ויל"ע אם ס"ל שבשל"ש חסר בקיום מצוה].

**מצוות צריכות כוונה בקטן:** ויש לעיין לפי כל הנ"ל בגדר הכוונה למ"ד מצ"כ אם בקיום מצוה ע"י קטן שייך כוונה, דהנה בחולין י"ג. דנה הגמ' אם יש לקטן כוונה ומסקינן דמעשה יש לו אבל כונה אין לו וע"כ א"י לשחוט לשם עולה כיון דאין לו כונת מעשה ואין חילוק בין שוחט לשם עולה או לשם חולין. ויל"ע א"כ בכל כונה במצוות כיצד מתקיים ע"י קטן הא אין לו כונת מעשה וכן הקשה האמרי בינה או"ח סימן י"ד בתחילתו. וע"ע באגלי טל בתחילת מלאכת חורש שכ' שיכול לכוון לשם מצוה ואינו ככוונת מעשה עיי"ש. [ויל"ע בקו' האמרי בינה אם לד' הלחם משנה שהדין כוונה מעכב רק במי שבר כוונה, דהכא מ"מ אינו חינוך דכשיגדיל יהיה בר כוונה, עוד י"ל דעיקר הכוונה היא מכח מה שהוא בר חיובא ובקטן שאינו בר חיובא ל"ש כוונה וצ"ע בכ"ז].

דף כ"ט.

**אמר ר"ז לשמעיה איכוון ותקע לי:** **בדין כוונת שומע ומשמיע:** הנה ר"ז חידש שבעינן כוונת משמיע ויל"ע מהי הכוונת משמיע ולמה נצרך עוד כוונת משמיע. ונחלקו בזה הראשונים: א. ברש"י כתב תתכוון לתקוע בשמי להוציאני ידי חובתי ומבואר ברש"י דבעינן כוונת משמיע להוציא יד"ח ויל"ע מאיזה טעם נצרכת כונה זו שהמשמיע יכוון שהשומע יצא יד"ח [ויל"ע עוד בתחילת ד' רש"י שכ' התכוון לתקוע בשמי למה הוא נצרך אם הוא גדר דשליחות מסויים דהיינו עשיה בשבילו ועשיה בשביל השומע א"א לעשותה אלא בשליחות [ולא מועיל ע"ז ערבות]. ועיין ברז"ה ובר"ן [ד"ה והר"ז הלוי] שכ' בדעת רש"י שהוא מדין דמצוות צריכות כונה [ור' זירא ס"ל דמצוות צריכות כונה ודלא ככל סוגיא דלעיל, וכן דעת הריטב"א בדעת ר' זירא]. ועדיין יש להבין דהא מקיים המצוה הוא השומע והוא בעי כונה לצאת ולמה נימא דבעינן שהמשמיע יתכוון להוציא מדין מצ"כ וצ"ע.

ולכאורה הביאור דהנה בעיקר המצוה דתקיעת שופר נודע מה שכ' הראשונים [דעת הטור וסייעתו] דהמצוה היא בשמיעה. אכן, אין המצוה בשמיעת קול שופר לבד וכדחזינן במתני' כ"ט. דשמיעה מתקיעה של קטן לא יצא וצ"ע א"כ אמאי ומבואר דהחיוב הוא דבעינן לשמוע תקיעת שופר של מצוה[[15]](#footnote-16) [ולכאורה ההבנה דכשם שמובן דבעינן לשמוע תקיעת שופר ואם תבוא הרוח ויצא קול שופר לא יצא דבעינן שמיעה מתקיעה ה"ה דבעינן שמיעה מתקיעה של מצוה דבל"ז אין לזה גדר של תקיעה]. וא"כ לכאורה ה"ה למ"ד מצוות צריכות כוונה, בעינן שמיעת תקיעה של מצוה דבל"ז ל"ח שמיעת תקיעת שופר של מצוה [וכמו שביארנו לעיל דבלא כונה חסר במעשה מצוה ואינו כתנאי]. וא"כ פשוט לכאורה דבעינן כונת משמיע להוציא דבלא זה לא הוה מעשה מצוה אלא מעשה תקיעה בעלמא. ומובן ג"כ אמאי הוא רק למ"ד מצ"כ דלמ"ד מצוות אין צריכות כונה דהחיוב הוא שיהיה המעשה עצמו א"כ כל דהוה מעשה תקיעה מועיל ואף בתוקע לשיר וא"כ שמיעת התקיעה חשיב קיום המצוה.

אכן עדיין יש להבין, דכ"ז ניחא היכא דהמשמיע כבר יצא, דרק ע"י שמוציא אחרים יש לתקיעה שם של תקיעה של מצוה, אבל היכא דהתוקע בעצמו יוצא בתקיעתו [או מוציא אחרים ולא מיכוון לשומע זה שגם זה נכלל בדין כוונת משמיע כמבואר בסוגיין] נימא שכל השומע תקיעה זו יצא דשמע תקיעה של מצוה ואמאי נצרך הדין כוונת משמיע[[16]](#footnote-17). [ודוחק לומר דבאמת הדין כוונת משמיע היא רק היכא דכבר יצא] ועמד בזה החזון איש באו"ח סימן כ"ט סק"א[[17]](#footnote-18).

ומבואר מזה חידוש, דאע"ג דלתוקע הוא תקיעה של מצוה מ"מ כלפי השומע, כל זמן שלא נעשה בעבורו אין לזה דין תקיעה של מצוה אלא שמיעת תקיעת קרן בעלמא. ועל כן בעינן כוונת משמיע שיצא חבירו בתקיעה זו ועי"ז הוה גם כלפי השומע שמיעת תקיעה של מצוה ועיין בחזון איש הנ"ל סק"א וסק"ג שביאר כן.

ויל"ד במה פליג מ"ד דלא ס"ל כוונת משמיע דהא תינח היכא דגם התוקע מקיים המצוה אפ"ל דס"ל שיש לתקיעה שם תקיעת מצוה ושמע תקיעה של מצוה אבל היכא דכבר יצא יל"ע כיצד יצא השומע היכא דתוקע לשיר הא לא הוה תקיעה של מצוה כלל. [ועיין בחזו"א הנ"ל סק"א שכ' דס"ל דהוה כאילו כוונו ויל"ד בהבנה בזה, אכן בתשו' הרשב"א ח"א סי' תנ"ח המובא ב בית יוסף סי' תצ"ד כ' דבכיוון לא לצאת בשומע כעונה הוה אותו דין של מכוון לא לצאת במצוות ונראה דס"ל דעצם השמיעה הוה קיום הדין ויל"ד[[18]](#footnote-19) והתם השמיעה היא שמיעה של מצוה ויל"ד בזה.

**דעת התורא"ש והריטב"א:** אכן, עיין בתורא"ש ובריטב"א שכ' דאפ"ל דאיכוון היינו שיתכוון לתקיעה ולא יהיה כמנבח נבוחי [ועפ"י פשיטות הסוגיא דלעיל בברייתא שהביא הגמ' בנתכוון שומע] ולפי"ז אין ענין סוגיא דר' זירא לסוגיא דמצ"כ.

**בדברי התוס' כ"ח:** ובתוס' לעיל כ"ח: ד"ה אבל נתכוון ובריטב"א יל"ד אם מצינו דעה שלישית דהנה פשיטות הסוגיא שם איירי למ"ד מצא"כ, ואקשינן מברייתא דנתכוון שומע ולא נתכוון משמיע לא יצא ומשמע דבעינן כוונה וכ' התוס' דלא הוה מצי למימר כגון שלא נתכוון משמיע להוציא השומע, דמשמע ליה כדדייק בסוף סוגיא משמיע לעצמו דומיא דשומע לעצמו אלמא בעי כונה. ולכאורה הפשיטות בד' התוס' דבאו לדחות הראיה דבעי כונה ונימא דלא נתכוון משמיע היינו כונה להוציא אבל מצוות אין צריכות כונה. והקשו האחרונים [עיין בגרע"א שהביא מתשו' מהריב"ל ובטורי אבן] דהא אי נימא דבעינן כונת משמיע ודאי דמצ"כ דאין טעם לכוונת משמיע להוציא בלא דין מצ"כ וכדלעיל וצ"ע.

וביום תרועה וקו"א לטו"א פי' ד' התוס' באופ"א וס"ל שבאו התוס' לפרש ד' הגמ' למה האריכה בראיה דל"ש במשמיע חמור בעלמא, שתביא ראיה ממה שצריך כוונת משמיע, [וכקו' האחרונים וכד' הבעל המאור דאם בעינן כוונת משמיע כ"ש דמצ"כ] וע"ז יישבו דהברייתא לא ס"ל דבעינן כונת משמיע, וממילא מזה אין ראיה דמצ"כ.

אכן, בריטב"א כ' "דנתכוון משמיע דקתני אינו להוציא או להשמיע לאחרים, דא"כ שפיר משכחת לה ולא נתכוון משמיע, אלא ודאי דנתכוון משמיע היינו להשמיע לעצמו וכדדייקינן לקמן בסוף שמעתין" והיינו דאם היה פירוש הברייתא לכוונת משמיע ניחא למ"ד מצא"כ וכהבנת האחרונים בקושייתם בד' התוס' ומבואר לפי"ז מד' הריטב"א [ולפי"ז נימא דה"ה ההבנה בתוס'] חידוש, דאף למ"ד מצא"כ מ"מ בעינן כוונת משמיע ויל"ד ההבנה בזה למה נצרך הכוונת משמיע הא כשם שהתוקע לשיר יצא, ה"ה השומע תקיעה זו יצא דמ"ש שומע ממשמיע.

ועיין בחזון איש שביאר דבר זה שהוא מסברא דההלכה דשומע כעונה דכיון שבא לצאת בעשיה של חבירו לא יכול להשתמש בעשיה זו עד שיהא עשיה עבורו וע"כ בלא נתכוון משמיע לא יצא וכן הוא באבן האזל שופר פ"ב הלכה ד' דכיון שצריך שהתוקע יתקע בשבילו ל"ח בשביל השומע כ"ז שלא מכוון בשבילו וע"ע בגרש"ר בשלמי יוסף ברכות כעין זה.

וד"ז לכאורה מדוייק בד' הריטב"א ומבואר שיש שני אופנים בכוונת משמיע א. כוונה להשמיע ב. כוונה להוציא. ולכאו' כוונתו שלמ"ד מצא"כ הכוונה היא להשמיע ויל"ד מהו להשמיע הרי תלוי בשומע אם ישמע וע"כ כמוש"כ דהיינו שהתקיעה היא בשביל השמיעה שלו, אבל למ"ד מצ"כ הכוונה היא להוציא [וע"ע בהמשך מש"נ בד' הרמב"ן]. וע"ע ברשב"א שכ' "דלא א"ר זירא אכיוון למצוה ותקע לי אלא איכון להשמיעני קול שופר בעלמא" ויל"ד אם כוונתו ג"כ לזה או דלא ליהוי כמתעסק.

אכן, יש מהראשונים דנראה דפליגי בעיקר הסברא דעיין בבעל המאור כ' דאם מצא"כ כ"ש דלא בעינן לכוונת משמיע ומוכח שס"ל להיפוך מסברא זו וכ"כ בתורא"ש בשם ריב"א דאם בעינן כוונת משמיע כ"ש דמצ"כ ויל"ע ביסוד הסברא דכוונת משמיע לפי דעתם.

ועיין עוד ברמב"ן במלחמות ד"ה ואל יטעה שכ' בדעת הרי"ף דאע"ג שהביא לר' זירא מ"מ אפשר דס"ל דמצא"כ "ואפשר שיתכוון הרב ז"ל לומר אע"פ שהתוקע מתכוין להוציא את עצמו אינו יוצא ידי חובתו עד שיתכוין להשמיעו אבל נתכוין להשמיעו אותה תקיעה אע"פ שלא נתכוין להוציאו לשומע יצא מאחר שהוא תוקע להוציא את עצמו שהרי מתכוין להשמיעו תקיעה של מצוה אבל תוקע לשיר שלא נתכוין להוציא את עצמו לא יצא עד שיכוון להוציאו לחבירו שהרי אין כאן תקיעה של מצוה".

**[כונה להוציא בקטן:]** עיין בטו"א כ"ט. שהקשה דאמאי בעינן לחידוש שקטן אינו יכול להוציא כיון שאינו בר חיובא תיפו"ל שאינו בר כוונה להוציא. עיי"ש שיישב שיועיל ע"י גדול עומד על גביו ומחודש ששיך בכוונה זו גע"ג וע"ע בחזו"א סי' כ"ט סק"א ובשפ"א ובאמרי בינה הנ"ל מש"כ בקו' זו.

**- בריך רחמנא דסייען -**

הוספות חשובות בענין זה:

בדין מי שמכוון לא לצאת, אם יכול להוציא:

בדין המכוון לא לצאת אם יכול להוציא מצינו דברים מפורשים בסימן תקע"ט במשנה ברורה שם בשם הלבוש שיכול לתקוע לנשים ויכוון לא לצאת וכן הוא לענין מגילה בסימן תרפ"ט, [ובזכרוני שראיתי לאחד מן הפוסקים שתלה זה בדין מצ"כ ועתה לא מצאתי].

והנה מבואר מזה דמכוון לא לצאת הוה עשיה של מצוה אלא דאינו יוצא בה יד"ח וכד' הגר"ח ולכאורה מכח הסברא של אין אדם יוצא בע"כ אבל הוא עשיה של מצוה. ויש לדון א"כ לפי מה שמבואר בחקרי לב [ובפמ"ג שכ' לענין מצה] דהוה גדר דמתעסק אמאי יכול להוציא הא אינו עשיה של מצוה וצ"ע.

עוד יל"ע לפי מה שמבואר בחידושי רבי שלמה היימן בגדר מכוון לא לצאת ולא עיינתי בזה כעת להעמיד הקושיא כראוי.

ועיין עוד בתשו' הר צבי או"ח ח"ב סימן פ"ו שדן בבעל תוקע התוקע בכמה בתי כנסיות במה יכוון לצאת עיי"ש שהביא מד' הריטב"א דכשם שמוציא לאחר שיצא ה"ה שמוציא קודם שיצא והוכיח מזה דבמכוון לא לצאת יכול להוציא עיי"ש [ומש"כ שם לדחות דאיירי רק בקודם שהגיע הזמן הוא קושיא בד' הריטב"א כיצד דימה הדין דבן כרך ובן עיר לנדון זה] ועוד יל"ע בזה.

ובגוף מכוון לא לצאת יל"ע לדעת הריטב"א גופיה בסוגיין דאף במכוון לא לצאת יצא יל"ע אמאי לא מודו לסברת התוס' ולכאורה הביאור דבכה"ג כו"ע מודו לד' הגרא"ו דל"ח קיום אלא שכבר קיים את המצוה.

**בדין תנאי בטבילה:** מנהגינו הוא לעשות ב' טבילות ומברכת בין הראשונה לשניה ובדגול מרבבה כ' שהוא מדין תנאי והקשה בזה עיין חקרי לב. ויל"ע עוד שמא הביאור כד' הגר"א בספיה"ע דהוא קיום יותר טוב כשהוא עם ברכה. [ועיקר הענין עיין בספר אהל שרה לאה מהגרח"ג צימבליסט ובגרצ"פ מילי דברכות בסימן א' שהוא חלק מהברכה].

בעיקר ד' הריטב"א: "המחוייב בדבר, כשם שאם עשה מצוותו כבר, מוציא לחבירו, כך מוציאו קודם שיוציא לעצמו כגון בן כרך מוציא לבן עיר שעדיין לא הגיע זמנו"

והנה, לכאורה עיקר מה שקשה לריטב"א כיצד מי שכבר יצא מוציא הרי כיון שכבר אינו מחוייב אין לעשיה שם של מצוה וכנשים ומה מועיל הערבות. וע"ז יישב כיון שהוא מחוייב בדבר,

**לס"ק י"א:** ע"ע בקובץ שיעורים כתובות ס"ק רכ"ד על נקדימון דכיון דלכבודו עבד הרי נענש. ועיי"ש שהקשה מרש"י פסחים ח. דהיכא דמתכוון גם למצוה וגם לתועלת עצמו ה"ז צדיק גמור, עיי"ש דבלכבודו גרע טפי.

**לס"ק ב:** הגר"י שרייבר אמר לי ביאור הלכה שגם בסןכה שייך שכן נהנה.

**לס"ק ג':** מצויין לאבי עזרי בהלכות ק"ש ויש ע"ז התכתבות בברכת שלמה להגר"ש טנא.

1. ולכאורה הביאור דכיון דלא מפורש למעשה מצוה ל"ח מעשה מצוה אלא מעשה תקיעה בקרן בעלמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. הכוונה שדומה לתנאי לצאת דכשבא לקיים מצוה צריך שיכוון לקיים המצוה [ואינו כחלק מהמעשה] [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן בספר שלמי יוסף ברכות בד' הגרש"ר סק"ד חקר כן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"ד עוד בקו' זו עיין בהמשך בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. [וכן הוא בספר הזכרון יהודה לקדשו במכתב הגרא"ו]. [↑](#footnote-ref-6)
6. הובא במשנ"ב סי' ס' סק"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואין סברא לומר דס"ל שבלא כונה הוה כמתעסק אבל רק במי ששייך בו כונה הוה כמתעסק כיון שלא נתכוון דאם יש דין שבעשית המעשה לבדו ל"ח עשיה אלא בצירוף הכונה א"כ אף באינו יכול לכון הרי יש רק את המעשה לבדו ואולי י"ל דס"ל צד שלישי דאין דין בכונה אלא שבלא כונה הוה כמתעסק ויל"ד מה מחייב את הכוונה לפי"ז וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיין בקה"י שם בסו"ד שנתקשה בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע"ע בחזון יחזקאל בהשמטות לר"ה אריכות בסברא זו. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע"ע בביאור השאילתות להנצי"ב סי' קס"ח שכ' ב' הצדדים. [↑](#footnote-ref-11)
11. [וס"ל דכפאוהו הוא כמכוון שלא לצאת ויל"ע הטעם ואולי ס"ל כד' הר"ן דאיירי שיודע שהיום פסח וא"כ בכל כפאוהו יודע שיש במעשה זה קיום מצוה ומהני למ"ד צ"כ וצ"ע וע"ע לק' בענין מהי הכוונה מש"כ בד' החזו"א אם ידיעה מועיל]. [↑](#footnote-ref-12)
12. [וכ"כ בשמו בתלמידי רבינו יונה בברכות י"ב.]. [↑](#footnote-ref-13)
13. [וכ"פ בביאור הלכה סימן ס' ד"ה וי"א בסופו. וצ"ע בריטב"א פסחים ח. שכ' דמכוון לא לצאת לא יצא וסותר לד' בסוגיין.] [↑](#footnote-ref-14)
14. וע"ע בסימן ס"ז סק"ג שהביא מהמגן אברהם שבקריאת אז ישיר יצא יד"ח הזכרת יציאת מצריים ולא פליג ע"ד מחמת שלא כיון ויל"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכמו שביארו האחרונים ועיין בשפת אמת כ"ט. שכ' כן. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכבר עמד בסברא לחילוק זה הרמב"ן במלחמות המובא בסו"ד. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויל"ע לד' הנצי"ב דשייך לקיים מצוה כמה פעמים ויש לזה שם של קיום מצוה דלכאו' יועיל אף לענין זה שיחשב שמיעה של מצוה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובשו"ע הרב שם כ' דאף לא יועיל כונה שלא לצאת. [↑](#footnote-ref-19)