25 גניבת דעת - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ועש"ק נשא ר"ח סיון תשע"א

א] חולין דצ"ד., תניא הי' ר"מ אומר וכו' ולא יפתח לו חביות המכורות לחנוני אא"כ הודיעו, ולא יאמר לו סוך שמן מפך ריקן ואם בשביל כבודו מותר וכו', ת"ר לא ילך אדם לבית האבל ובידו לגין המתקשקש ולא ימלאנו מים מפני שמתעהו ואם יש שם חבר עיר מותר.

ובכס"מ פ"ב מדעות ה"ו תמה ע"ד הרמב"ם שם שהביא לאיסורא דגניבת דעת, והשמיט להך דינא דאם מפני כבודו מותר.

ב] והנה בעיקר הך דינא דאם מפני כבודו מותר, פירש"י דהוא משום דגדול כבוד הבריות, ופירש"י כן בהא דאם יש שם חבר עיר מותר, אך בפשוטו הוא גם בהא דאם מפני כבודו מותר, דחד דינא נינהו, ומבו' מזה, דאף בכה"ג דעושה כן מפני כבודו, הוי זה גניבת דעת, ואך דשרי לגנוב דעתו לצורך כבודו.

ובחי' חת"ס עמד בזה, שהרי בגניבת ממון אסור לגנוב אפי' ע"מ לשלם תשלומי כפל, כדאיתא בר"פ איזהו נשך, אף דהויא הגניבה לטובתו, ומ"ט בגניבת דעת שרי אם הוי זה לטובתו, וכתב לישב דהתם עכ"פ מצערא לי' לפי שעה, משא"כ הכא אי עושה לכבודו אין כאן צער כלל, עכ"ד.

ג] אמנם הנה ז"ל המאירי, ואם לא כיון לזה לרמותו ולגנוב דעתו להתראות בעיניו שכבדו במה שלא כבדו אלא שעשה כן כדי להחשיבו בעיני הרואים רשאי, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו, דהא דמפני כבודו מותר, לאו היינו דהותר לגנוב דעתו מפני כבודו, אלא היינו דכל הא דחשיב כגניבת דעת, הוא רק כשהוא מתכוין לרמותו ולגנוב דעתו, אבל אם עושה כן להחשיבו בעיני הרואים, אי"ז גניבת דעת כלל.

וכ"נ להדיא מל' הרמב"ם פ"ב מדעות ה"ו, ז"ל, ולא יפתח לו חביות שהוא צריך לפותחן למוכרן כדי לפתותו שבשביל כבודו פתח, עכ"ל, ונ' להדיא דכל איסורא דגניבת דעת, הוא רק בשעושה כן כדי לפתותו שבשביל כבודו פתח, אך כל שאינו עושה כן כדי לפתותו, לי"ב איסורא, ולפ"ז הרי דמה"ט כל שעושה כן מפני כבודו, לי"ב איסור כלל.

ונמצא לפ"ז דלא השמיט הרמב"ם כלל להך דינא דאם מפני כבודו מותר, שהרי פירש דכל האיסור הוא כשעושה כן כדי לפתותו וכו', ומינה נשמע דכל שאינו עושה כן כדי לפתותו אלא מפני כבודו, לי"ב איסורא, וכבר כתבו כן בס' האחרונים, אך במש"נ נתחדש, דאם הי' דעת הרמב"ם כדעת רש"י, דהוי זה היתר לגנוב דעתו מפני כבודו, הי' לו לפרשה להדיא, אך כיון דס"ל דאי"ז היתר לגנוב דעת מפני כבודו, אלא דאי"ז כלל גניבת דעת, לא הוצרך לפרשה להדיא, שהרי כתב דכל האיסור הוא בשעושה כן כדי לפתותו.

ד] והנה להלן בסוגיין, היכי מכרזינן וכו', ולימא נפל טריפתא לבני חילא, לא זבני, והא קמטעי להו, אינהו הוא דקמטעו נפשייהו, כי הא וכו', אמר להו למה להו לרבנן דטרוח ואתו כולי האי, א"ל רב ספרא אנן לא הוה ידעינן דקאתי מר, אי הוה ידעינן טפי הוה טרחינן, א"ל רבא מ"ט אמרת ליה הכי דאחלישתיה לדעתיה, א"ל והא קא מטעינן ליה, איהו הוא דקא מטעי נפשיה.

ובלח"מ בהל' דעות שם עמד ע"ד הרמב"ם שהשמיט להך דינא דכל דאיהו מטעי נפשי' לי"ב משום גניבת דעת, ועיי"ש שכתב, ז"ל, ונראה לי שהוא מפרש כפירש"י שמה שאמרו בברייתא במוכר לו בחזקת שחוטה היינו דוקא במפרש לו בחזקת שחוטה, וזהו שכתב לא ימכור בשר נבילה במקום בשר שחוטה וכו' וכתב בסוף דבריו אפילו מלה אחת של פתוי ושל גניבת דעת, דמשמע דוקא כשמדבר בפירוש וזה אמרו ואפי' מלה אחת וכו', וממילא משמע דהיכא דליכא מלה דפתוי מותר דאיהו מטעי נפשי', ומ"מ סתם הדברים יותר מדי והי' לו לבאר, עכ"ל.

ה] ולפמש"נ בד' הרמב"ם נראה, דהא דהיכא דאיהו מטעי נפשי' לי"ב משום גניבת דעת, הוא משום דכל איסורא דגניבת דעת הוא כשמתכוין לפתותו ולהטעותו, אך כל ש?

ולפ"ז הרי נמצא, דכיון שכתב הרמב"ם דאיסורא דגניבת דעת הוא בשעושה כן כדי לפתותו שמפני כבודו פתח, הרי מינה נשמע דכל שאינו עושה כן כדי להטעותו, לי"ב איסורא, ואי"ז הגבלה באיסורא דגניבת דעת, אלא דכה"ג אי"ז גניבת דעת כלל, ?

ואמנם צ"ע בזה דבגמ' מדמינן לה בטרפה, והתם הרי כונתו שיטעו, ואך שלא עשה מעשה להטעותם, ועי' אג"מ מה שלמד מזה, אך דבריו מחודשים, דלכאו' הכא כל ההיתר משום שלא עשה כלום כדי להטעותם, ואי"ז מום שצריך להודיעו, אך בגונא דילי' שעושה מעשה כדי להטעות, לכאו' ודאי דיש לאסור?.

ו] ויש מקום לתלות לנידו"ז, ביסוד האיסור דגניבת דעת, שכמדומה שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, וכמו שיתבאר.

דהנה ז"ל היראים מ' קכ"ד, אבל גונב דעת הבריות במידי דממון הוי בכלל ממון ועובר על לא תגנובו, כדתניא בתוספתא וכו' ז' גנבים הן הראשון שבכולם גונב דעת הבריות והמרבה לו בתקרובת ויודע בו שאינו מקבל מסרב בו לאכול ויודע בו שאינו אוכל וכו', וחמור גונב דעת מגונב ממון ונפשות, שהרי התירה תורה בגויים גונב נפשות דכתיב גונב נפש מאחיו מבני ישראל ולא מבני גויים, ממון, אמרי' בב"ק בשור שנגח את הפרה ראה ויתר גויים התיר ממונן של גויים לישראל, וגונב דעת אפי' של גויים אסור שלא מצינו שהתירה תורה בגויים, ואע"ג דכתיב לא תגנובו ולא תכחשו ולא תשקרו איש בעמיתו לא קאי אתגנובו וכו', ואמר שמואל בפ' גיד הנשה אסור לגנוב דעת הבריות ואפילו דעתו של גוי וכו', עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג ל"ת קנ"ה ובחי' הריטב"א חולין דצ"ד. ובדרשות ר"י אבן שועיב תלמיד הרשב"א פר' קדושים, דאיסור גניבת דעת נלמד מקרא דלא תגנובו, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם באבן עזרא ובספורנו פר' יתרו, ובס' מלמד התלמידים שם, ובס' תורת המנחה לתלמיד הרשב"א דרשה מ"ז, דאיסור גניבת דעת הוא בכלל איסורא דלא תגנוב, עיי"ש.

וכ"נ גם בד' ראב"ן במס' ב"ק, ז"ל, וטעותו מותר וכו' שאמר לו הגוי נחשת הוא וקיבל ממנו בחזקת נחשת שהגוי הטעה את עצמו, אבל שמואל לא הטעה את הגוי לאמור לו בזהב נחשת הוא, דהאמר שמואל אסור לגנוב דעת הבריות ואפילו דעתו של גוי וכו', וכ"ש שאסור לגנוב לגוי דלא תגנוב דומיא דלא תרצח ולא תנאף דהוי בין לישראל בין לגוי, עכ"ל, והרי דאיסורא דגניבת דעת הוי מכלל איסורי גניבה, וע"כ אם אסור לגנוב דעתו של גוי, כ"ש שאסור לגנוב ממונו של גוי.

ופליג הראב"ן ע"ד היראים שכתב דאף דמותר לגנוב ממונו של גוי אסור לגנוב דעתו, משום דגניבת ממון התירה תורה בגויים מדכתיב ראה ויתר גויים, והיראים אזיל לטעמי' דס"ל במ' תכ"ב דקי"ל דגזל גוי שרי, ובע"כ דהא דאסרינן לגנוב דעת הגוי, הוא משום דשאני גניבת דעת מגניבת ממון.

ובאמת הדברים מבוארים כן גם בזוה"ק יתרו דצ"ג:, דבכלל לא תגנוב נכלל גניבת דעת, ומשום דפסיק טעמא, שרי למגנב דעתא דרביה באורייתא או דעתא דחכם לאסתכלא ביה או דיינא דדאין דינא לפום טענה דאצטריך ליה למגנב דעתא דרמאה ולמגנב דעתא דתרווייהו לאפקא דינא לנהורא, וכ"ה גם בתקו"ז ת' צ"ה דצ"ג. שעבר הנחש על לא תגנב, במה שגנב דעתה של חוה, עיי"ש.

ובסמ"ק מ' רס"ב, ז"ל, שלא לגנוב ממון וכו', ויש גניבה אחרת שאסרו חכמים כגון גניבת הדעת אסור ואפילו דעתו של עכו"ם אסור, עכ"ל, ומ' מדבריו דס"ל ג"כ דאיסורא דגניבת דעת הוי מכלל איסורא דגניבה, ואך דס"ל דגניבה זו אינה אסורה אלא מדרבנן.

ז] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ב מדעות ה"ו, אסור לאדם להנהיג עצמו בדברי חלקות ופיתוי, ולא יהי' אחד בפה ואחד בלב אלא תוכו כברו והענין שבלב הוא הדבר שבפה, ואסור לגנוב דעת הבריות ואפילו דעת הנכרי, כיצד לא ימכור לנכרי בשר נבילה במקום בשר שחוטה וכו', ואפילו מלה אחת של פיתוי ושל גניבת דעת אסור, אלא שפת אמת ורוח נכון ולב טהור מכל עמל והוות, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דאיסורא דגניבת דעת ל"ה כלל מכלל איסורא דגניבה, אלא עיקר האיסור הוא משום הנהגת עצמו בדברי חלקות ופתוי ודברי גניבת דעת, אלא צריך שיהא שפת אמת ורוח נכון ולב טהור מכל עמל ועוות.

וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש כלים פי"ב מ"ז, ז"ל, וכן אינן מותרין האונאות והתחבולות ומיני המרמות והזיוף והסלוף עם הגוים, אמרו ע"ה אסור לגנוב דעת הבריות ואפילו דעת הגוי וכו', ויושגו לאדם תכונות רעות ע"י כל המעשים הרעים הללו אשר העיד יתעלה על עצמו שהוא מתעב אותן כשלעצמן נעשו עם מי שנעשו, והוא אמרו כי תועבת ד' אלוקיך כל עושה אלה כל עושה עול, עכ"ל.

ועד"ז מבו' גם בד' רבינו יונה ש"ג אות קפ"ד, ז"ל, החלק השביעי, מי שמתעה את חברו לאמר כי עשה עמו טובה או דיבר טוב עליו ולא עשה, אמרו רז"ל אסור לגנוב דעת הבריות ואפילו דעת גוי, והנה החטא הזה חמור אצל חכמי ישראל יותר מגזל הגוי, יען וביען כי שפת שקר אשמה רבה, ונתחייבנו על גדרי האמת, כי הוא מיסודי הנפש, עכ"ל, והרי דעיקר איסורא דגניבת דעת הוא משום דהוא שפת שקר, וע"כ מנה רבינו יונה לגניבת דעת בכלל כת שקרים, וע"כ הוא דאסור לגנוב דעתו של גוי, ול"ד לגזל גוי דאיכא למ"ד דשרי, משום דאיסורא דגזל עיקרו הוא משום הפסד הנגזל, ומשא"כ איסורא דגניבת דעת דעיקרו הוא משום שפת שקר, וע"כ הגם דהוי זה איסור מסוים בשהוא מפסיד את חבירו בשקר, מ"מ כיון דעיקר האיסור הוא משום שפת השקר, ה"ז אסור גם בגוי.

וכ"נ גם בד' הרשב"א ח"ד סימן רפ"ט, ז"ל, אם נודע שלצורך ישראל לוה אותם אסור לו ליקח הרבית, שאין שם הגוי מתיר, והרי רבית זה בא מישראל הלוה לישראל המלוה, ושמעון שרמהו וצוה ממנו בשם הגוי, ה"ז גונב דעת הבריות ועושה עולה ועליו ליתן את הדין, דכתיב שארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו, דאיסורא דגניבת דעת, הוא משום קרא דשארית ישראל לא יעשו עוולה ולא ידברו כזב, והרי דעיקר האיסור הוא משום שפת השקר והכזב.

וכ"נ גם בד' הרוקח הל' חסידות שורש המדות, ודובר אמת בלבבו אסור לגנוב דעת הבריות, דע אם לא הי' אדם משקר לא הי' מת בלא עתו וכו', עכ"ל, ומ' דשורש איסורא דגניבת דעת הוא משום שפת השקר.

ומקור ד' הרמב"ם ודעימי' לזה, אשר הוא שלא כמבו' בזוה"ק, ודלא כמשמעות ד' התוספתא, נראה דהוא מספרי ס"פ כי תצא, כל עושה עול, מיכן אמרו אין מערבים פירות בפירות ואפילו חדשים בישנים וכו', והנה הרי איסור דעירוב פירות בפירות, הוא משום גניבת דעת, וכמש"כ הרמב"ם רפי"ח ממכירה, (אך בד' רבינו יונה בשע"ת ש"ג אות קע"ח נ' דהוא בכלל איסור אונאה), ומהא דיליף לה בספרי מדכתיב כי תועבת ד' וכו' כל עושה עול, מבו' דאי"ז בכלל לא תגנובו, אלא עיקר האיסור הוא משום עשיית העול, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, דהאונאות והתחבולות ומיני המרמות והזיוף והסלוף, הם מעשים רעים שהקב"ה מתעב אותן, וכדכתיב כי תועבת ד' וכו' כל עושה עול, ולמד כן הרמב"ם מד' הספרי, דכל מיני הרמאויות הוו בכלל כל עושה עול שהם תועבת ד'.

ח] ולפי האמור נראה,

ויש להוסיף, דהך דינא דכל דאיהו מטעי נפשי' שרי, הרי לדעת הרמב"ם הטעם בזה הוא פשוט, דכה"ג אין בזה רמאות ושפת שקר, וע"כ אין מקום לאסור בזה, אך לדעת הסוברים דהוי זה גניבה, שפיר י"ל דאף בכה"ג הרי נגנבה דעתו אצלו, והא דבאמת שרי, הוא משום דדוקא בגניבת ממון שרי אף בכה"ג, כיון דממון חבירו אצלו, אך בגניבת דעת, כל האיסור הוא במעשה הגניבה עצמה.

וע"כ נ', דמש"כ התוס' דהיכא דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' אסור, כ"ז שייך רק אם האיסור הוא משום גניבה, אך אם האיסור הוא משום שפת שקר, אין מקום לאסור בכה"ג, והנה אמנם הי' מקום לדון, דכיון שעושה מעשה שמטעה את חבירו, הגם שאין כונתו לכך, חשיב כשקר, אך אכתי בעובדא דרב ספרא שלא הלכו ע"ד כן ודאי דאין מקום לאסור בזה, אא"כ נימא דהאיסור הוא במה שנראה כמסכים לדבריו דלמה להו לרבנן דטרוח ואתו כולי האי.

בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ל"ב, דאחיזת העינים יש בה גם משום גניבת דעת הבריות, וכ"ה בשו"ת הרדב"ז סימן אלף תרצ"ה, עיי"ש שנקט דלי"ב איסורא אלא משום גניבת דעת, והרי דאף כשאין מחזיקין לו טובה ע"ז, מ"מ כל שהוא מוליך אחרים שולל, יש בזה משום גניבת דעת, אך שמא איירי בשנותנין לו ממון בעד זה, או שמכבדים אותו וכיו"ב.

התוס' הקשו ע"ד רש"י, דודאי ר' יהודה לא אמר לו בשבילך אני פותחם, ולכאו' צ"ל בדעת רש"י, דאף היכא שהן מכורות לחנוני, הוי זה כבודו לפתחם עתה בשבילו, וע"כ שפיר י"ל דר' יהודה אמר לו שהוא פותחם לכבודו, וע"כ הוי זה גניבת דעת, וניחא נמי הא דתניא אא"כ הודיעו, ועי' כעי"ז בחי' מהר"י שפירא.

שוב נתבוננתי שישוב זה הוא פשוט, שהרי בד' רש"י לעיל מבו' דכבודו הוא שפותח לו חבית חדשה להשקותו יין חזק, ונמצא דבאמת פתח את החבית לכבודו, דאלמלי כבודו הי' נותן לו יין מן החבית הפתוחה, ולא הי' פותח חבית מגופה, ורק לכבודו להשקותו יין חזק פתח את החבית המגופה, וע"ז תניא דלא שרי אא"כ הודיעו דלית לי' הפסד, דאם לא הודיעו ה"ה מטעהו, שו"ר כן בחי' חת"ס.

וזהו מש"כ הרא"ה והר"ן דאם הי' פותחו גם אם ל"ה נכנס אצלו שרי, דכל האיסור הוא רק כשפותח לכבודו והוא מטעהו, שהרי סתמא דמילתא כשאדם פותח חבית לכבודו הו"ל הפסד, אך כשלא פתח לכבודו כלל, אמרינן דאיהו דאטעי אנפשי'.

והנה לפ"ז נמצא דהאיסור אף היכא שאינו מתכוין להטעות את חבירו, אלא הוא מתכוין לפתוח החבית לכבוד חבירו, ואך שאינו מודיע לו דאין לו הפסד מזה, אך ל' הרא"ה בדיני פ' גיד הנשה, ואל יראה לו שפותח חבית לצרכו והוא אינו עושה וכו', כשאמרו ד"ז לא אמרו אלא כשמתכוין לגנוב דעתו של חבירו ולהטעותו וכו', עכ"ל, ונ' דכל האיסור הוא רק היכא שמתכוין להטעות את חבירו, ולפ"ז נמצא, דאף אם הוא פותח החבית לכבוד חבירו, ואך דאין לו הפסד מכך כיון שהיא מכורה לחנוני, לי"ב איסורא, וצ"ל לפ"ז, דכל שאין לו הפסד מכך, אין בכך כבוד כלל לחבירו, וע"כ כל שהוא מראה לו שהוא פותח לכבודו, הו"ל הטעיית חבירו, וע"כ ה"ז אסור, וצ"ע עוד בזה.

אמנם יותר נ' לדעת הרא"ה, דא"צ שיהא כונתו להטעות, אלא כל שכונתו לעשות מעשה שיודע שעי"ז יוטעה חבירו, חשיב שכונתו להטעותו, ורק אם פתח לעצמו ולא ידע כלל שיראה חבירו לזה, הוא דחשיב שאין כונתו להטעותו, וכ"נ מד' הר"ן, עיי"ש

הרא"ה בדיני פ' גיד הנשה, כתב דאם נכנס אצלו חבירו והוא הי' צריך לפתוח חבית לצרכו והלה סבור שהוא פתחה לכבודו מותר, שהרי אי"ז מטעהו אלא הוא מוטעה מעצמו וא"צ להודיעו שאינו עושה כן לכבודו, "ולא עוד אלא שאינו יפה לומר כן", עכ"ל, ונ' דלמד כן ממש"א רבא לרב ספרא דמ"ט אמרת לי' הכי דאחלישתי' לדעתי'.