אין הנאסר ודין מכוסה בבצק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ריחא

קח-א דין כיסוי בצק ואין הנאסר גבי ריחא

מבואר בשו"ע להתיר לכתחילה ריחא אף בדבר שמן אם האיסור או ההיתר מכוסה בבצק אפי' בתנור קטן וסתום.

עוד מבואר ברמ"א דאפי' בדבר חריף דקי"ל לאסור בדיעבד מ"מ אם מכוסה האיסור או ההיתר בבצק שרי[[1]](#footnote-2).

**א. טעם הבלוע אינו אוסר בריח-**

ויל"ע היכא שהאיסור מכוסה בבצק הרי הבצק עצמו אסור באכילה משום שקיבל טעם ממש, א"כ למה לא נחוש אח"כ לריח היוצא ממנו [בין לענין לכתחילה ובין לענין דיעבד]?

וע"כ מבואר בזה דטעם הבלוע אין לו ריח ואינו יוצא ממנו לחוץ כלל, [ועי' דרכ"ת קח-נא הביא דעת כמ"פ דבלוע שמן יש לו ריח, וצ"ע].

וע"ע בבדה"ש ביאורים סוף ס"א שברמ"א התיר גם בחמץ ע"י כיסוי, מבואר דאינו יוצא אפי' משהו.

**ב. ריח הבלוע אינו אוסר בטעם-**

ובגוונא שההיתר מכוסה בבצק ג"כ יל"ע שהרי הבצק עצמו נאסר מכח ריחא של האיסור, ושוב הבלע יוצא שנוגע בהיתר ויאסור את ההיתר?

ואמנם בנידון השו"ע לענין לכתחילה לק"מ שהרי בדיעבד לא חיישינן לריחא ולא נאסר הבצק עצמו ונתבטל בבצק א"כ לא אכפ"ל שאח"כ יצא לההיתר.

אבל אכתי תיקשי במש"כ הרמ"א קח-א דבדבר חריף חיישינן לריחא אף דיעבד, ומ"מ אם כיסה בבצק מהני, וכבר תמה שם בהג' רעק"א דא"כ בגוונא שיהיה רוטב בקדירה שתחת הבצק הרי יוציא את הבלוע שבבצק וייאסר?

וצ"ל דריח הבלוע בחתיכה אינו אלים כ"כ לחזור לתת טעם בחתיכה אחרת שריח אין לו טעם, וכ"כ בחזו"א לה-ב ועי' לקמן עוד.

**ג. דין חנ"נ בריחא-**

ויש כאן קו' נוספת בד' הרמ"א, במכוסה ההיתר בבצק הרי אחר שנאסר הבצק בדיעבד ע"י הריחא א"כ הרי הבצק חנ"נ, ושוב יחזור לאסור את ההיתר כיון שהריח יוצא עמו ע"י הרוטב של ההיתר?

וביד יהודה קח-א (בסופו) תי' דריח אינו אוסר את הבצק כלל מתורת חנ"נ, וכמו דקי"ל שאיסור משהו אינו עושה חנ"נ דדוקא טעם גמור עושה חנ"נ והיתר נהפך לאיסור, ה"נ ריחא אינו מועיל לעשות חנ"נ ולא נעשה הבצק חנ"נ כלל, וכן הביא בדרכ"ת קח-לח בשם ערוגות הבושם.

[וע"ע ביד יהודה קח-יז דדבר הנאסר מריח ונסתלק ריח האיסור מהחתיכה חזר להיתרו, ובבדה"ש (ביאורים ד"ה יש) תמה ע"ז מ"ש מדקי"ל אל"ס אסור, ולפי הנ"ל א"ש דריח גרע מטעם ואינו אוסר את ההיתר כלל[[2]](#footnote-3)].

אמנם אין דבריו מבוארים כ"כ דממ"נ אם אין בריח דין טכע"ק היאך אוסר כלל והרי בכל איסורין שאינם איסור משהו בעינן לדין טכע"ק לאסור, וכנראה ס"ל שהוא דין איסור מחודש מדרבנן במה שנותן ריח בפת ולא משום שיש לפת טעם [ומה"ט נקט קח-יז דסגי בהרחת הפת ע"י ישראל לברר שאין בו איסור], ולא מפרשת טכע"ק.

אמנם בפוסקים נקטו שיש דין חנ"נ בריחא, עי' בתרוה"ד וט"ז סק"ב שדנו בד' הגמ' בבשר שחוטה שמן שנצלה עם נבילה היאך נאסר והרי הכחוש אינו נותן ריח, ודן דיתכן שהוא משום חנ"נ שנאסר השמן וחוזר, ודחה משום אין הנאסר חוזר ואוסר, מבואר דס"ל שיש דין חנ"נ בריחא.

וע"ע בדרכ"ת קח-לו בשם הדברי שאול ויוסף דעת שלמד מד' הט"ז אלו שיש דין חנ"נ בריחא, אמנם הביא שם משו"ת יד יוסף שאין דין חנ"נ בריחא[[3]](#footnote-4).

אבל בפשוטו הביאור בד' הרמ"א דריח שנבלע בחתיכה ה"ז בכלל אין הנאסר חוזר ואוסר [וממילא לעולם לא יהיה חנ"נ בריחא אבל דין אל"ס שפיר נוהג בריחא].

[ויל"פ הטעם משום דריח אינו יוצא כלל לחוץ.

או יל"פ דאף שיוצא מ"מ אינו חזק כ"כ כדי לאסור ד"א ואף זה דעת כמה אחרונים שהוא בגדר אין הנאסר, עי' מש"כ בענין אין הבלוע יוצא מחל"ח ובכ"ד דעות האחרונים בזה.

ולעיל נתבאר בשם בדה"ש להוכיח ממה שהתיר הרמ"א לכסות האיסור אף באיסורי משהו חזינן שאינו יוצא כלום לחוץ].

וכנראה נפק"מ משני מהלכים אלו, במאכל היתר המכוסה בבצק חלבי ונאסר הבצק ע"י ריח מבשר חריף שנאסר גם בדיעבד, דלפי מהלך היד יהודה אין ע"י ריח דין חנ"נ כלל ושרי, משא"כ לפי"ד דשפיר עושה חנ"נ וכל הקולא משם אין הנאסר חוזר ואוסר א"כ לענין בב"ח דעת הש"ך קה-יז דלית לן האי כללא ואסור המאכל.

**ד. עוד בזה-**

בתרוה"ד-עו דן לענין צליית כבד עם בשר, וכתב דל"ש בזה דין ריחא שהדם שבכבד קלוש הוא ול"ש לומר שהבשר מפטם את הדם, ובב"י-צז כתב שאין טעמו נראה [ובש"ך וט"ז הביאו ד' התו"ח שלמד מד' הב"י לאסור לכתחילה אף בשניהם כחושים אבל תמהו ע"ז שלא חלק הב"י בשניהם כחושים רק בבשר ודם שהדם מתפטם מהבשר].

בט"ז קח-א הביא ממהרש"ל דדוקא בכבד התיר, אבל בשר שיש בו דם ולא נמלח שפיר אוסר בשר אחר ע"י ריחא שהשמנונית של הבשר שנאסר משום חנ"נ יוצא ומוליך גם קצת מן הדם עמו, ואף שהדם עצמו קליש וא"י להתפטם ולצאת לאסור כש"כ תרוה"ד, מ"מ הבשר עצמו אסור הוא ויוצא עמו מקצת מן הדם, וסגי בזה להחשב שהאוסר הולך עם הנאסר, משא"כ כבד היתר הוא ואף אם יוצא עמו הדם אין שום חסרון בזה.

ובב"ח חולק ע"ז דאף בבשר כיון שהדם קלוש אינו מתפטם ואינו יוצא כלל ושוב אין הנאסר חוזר ואוסר, וביד יהודה קח-א הביא כן גם משו"ת מהר"י מינץ.

אמנם מ"מ למדנו מדבריהם דדוקא בדם התירו שהוא קלוש ואינו מתפטם, אבל אם נבלע דבר שמן באיזה היתר אסור לצלות אותו עם דבר אחר משום ריחא ואין כאן חסרון שאין הנאסר חוזר ואוסר כיון שגם הבלע יוצא ואוסר.

ותמה עליהם ביד יהודה מהמבואר בשו"ע ורמ"א דאם האיסור מכוסה בבצק מותר לצלות ההיתר עמו, והיינו ממש כה"ג, וע"כ דטעם אין לו ריח כש"כ א"כ ה"נ יש להתיר בנידון זה, ומסיק ביד יהודה להקל בזה מכח קו' זו.

ואולי אה"נ מודו מהרש"ל וב"ח להתיר בבלוע שמן שנבלע באיסור, ושאני דם שבחתיכה שאינו בלוע בה רק בלול ומעורב בה שפיר יכול לצאת לאסור[[4]](#footnote-5), אמנם צ"ע שהרי מסתבר דא"א להדם לצאת עם הבשר אלא אותו דם שנבלע בבשר ושוב אמרינן דאין הבלע נותן ריחא.

גם עוד צ"ע שהרי כל הנידון של מהרש"ל וב"ח הוא מכח חנ"נ שנאסר הבשר ע"י הדם הבלוע בו, ובזה וודאי צ"ע דבלוע אין בו ריחא כלל, ודבריהם צע"ג, ועי' בדה"ש בביאורים קח-א.

**ה. בזא"ז-**

כתב הרמ"א שאם אופה את האיסור ואח"כ ההיתר בזא"ז אין לחוש.

וכתב הש"ך סקי"ב בשם תשובת מיימוני הטעם:"דאין ריחא ופיטום לכלי שיחזור ויפלוט לאוכל רק שלא יגע בו ממש".

[והוסיף הש"ך דאף בדבר העשוי לריח ועדיין ריחו נמצא בתנור שרי, והוכיח יסוד זה מגמ' גבי כמון של תרומה דמיקלא קלי איסורא שרי אף לאביי, עי' לקמן].

וג' שיטות בכ"ז-

בשו"ת חינוך בית יהודה [פתחי תשובה סק"ב] ובהג' רעק"א הבינו דלעולם ריח מבליע בכלי אלא שאינו מפליט מהכלי ולכך אם ההיתר השני אינו נוגע בו רק ריח לחוד שרי משא"כ אם ההיתר השני נוגע בכלי יפליט מהריח של האיסור ואסור.

ודקדק כן מלשון הגה"מ וש"ך שאין ריחא לכלי שיחזור ויפלוט לאוכל משמע דשפיר בלע אלא שאינו מפליט וזמש"כ 'רק שלא יגע' היינו ההיתר השני.

אמנם עפי"ז תמה רעק"א ע"ד הרמ"א שכתב שאין לאסור בזא"ז אלא אם הזיע המחבת משניהם, ול"ל כולי האי תיפו"ל דמתחילה נבלע בכלי ע"י ריחא גם אם לא הזיע האיסור, וממילא אם אח"כ ההיתר מזיע ה"ה מפליט מהכלי [כמו שנאסר אם הזיעו הראשון והשני]?

ב. אמנם בבדה"ש הביא ממנחת פתים שדקדק מלשון הגה"מ להיפך ועיקר הקפידה היא שלא יגע האיסור מתחילה בכלי, שאם יגע יש לאסור גם אם ההיתר אינו נוגע, ולפי"ז מתבאר לנו היפך ד' רעק"א וחינוך ב"י הנ"ל, והריח יכול להפליט מהכלי רק אינו מבליע בו.

ג. אבל כתב במנחת פתים דאף שכ"ה ריהטת לשון הגה"מ מ"מ לשון הרמ"א שהצריך שיזיע משניהם מבואר לא כן ואם רק השני הזיע ג"כ שרי, ולפי"ז הדר צ"ע מקו' רעק"א שהרי הזיעה מפליטה.

וביאור הדבר יתכן דס"ל להרמ"א דריח גם אינו מבליע בכלי, וגם אינו מפליט ע"י ריחא שאם מפליט ל"ל הזיע בשני.

ובאגרו"מ יו"ד-נט כתב לבאר ד' הרמ"א דלעולם מודה דריח מבליע בכלי כמו במאכל, רק עיקר ההיתר כשבלע ע"י ריחא מהאיסור ואח"כ ההיתר נוגע הוא משום דלא אלים הריח הנבלע **בכלי** לצאת לחוץ ע"י זיעה ולתת טעם.

[ומש"כ הרמ"א גם להיפך שאם האיסור נגע ואח"כ ההיתר אינו נוגע שרי הוא מטעם דאין ריח לבלוע כש"כ לעיל באיסור מכוסה בצק].

אבל לפמש"כ לעיל בקו' הרעק"א מבצק הרי מבואר טפי דאף ריח שנבלע במאכל אינו יוצא אח"כ לחוץ לתת טעם כלל, דכללא הוא דריח אין לו טעם ואין מקום לד' החב"י כלל [אמנם לשון הש"ך משמע שהוא סברא מיוחדת בכלי][[5]](#footnote-6).

ובבדה"ש הביא מלשון התשובות מיימוני שכתב הטעם דהוי כנ"ט בר נ"ט שהוא טעם קלוש, ולפי"ד אין היתר אלא לענין בב"ח, אבל בבדה"ש כתב דמשמעות הרמ"א להתיר בכל גוונא אף באיסורין ולא רק בב"ח, והביאור כמו שהוכחנו מד' הרמ"א גבי בצק דריח אין מוציא טעם כלל.

והנה הש"ך והגר"א למדו דינו של הרמ"א מהא דכמון של תרומה דמבואר בגמ' דאף למ"ד ריחא מילתא שרי דמיקלא קלי איסורא, והרי אף שנשאר הריח בתנור מותר המאכל כיון שאין האיסור קיים, וה"נ בזא"ז הרי כבר אין האיסור קיים כאן ושרי[[6]](#footnote-7).

ומזה למדו האגרו"מ ומנחת פתים להתיר גם אם המאכל השני נוגע בדפנות התנור, שהרי התם בתנור הוא מדביק את הפת על גוף התנור ומ"מ התירו, וצ"ע שהרי נבלע בתנור ריח משעה שהאיסור היה קיים וע"ז ל"ש לומר מיקלא קלי איסורא, ומ"מ שרי וע"כ טעם ההית משום דריח שבלע התנור אינו יוצא לחוץ לתת טעם [ולא רק בהיתר אלא גם באיסור].

וכן הוכיח במנחת פתים ממה שדן בהגה"מ להוכיח מהא דזבחים צו: דמספק"ל בבישול בלא בלוע [היינו בכעין צליה שלא נגע בדפנות התנור] אי בעי מו"ש, ותיפו"ל דאסור משום שבלע ע"י ריחא ואח"כ כשירצה לבשל בו יצא הבליעה לתבשיל, וע"כ מבואר דאף אם יבשל אח"כ ונוגע בכלי המאכל מ"מ אינו אוסר הריח שהיה מתחילה.

**ו. כיסוי בבצק המשוח בשומן-**

כתבו הפר"ח סקי"א וכו"פ סק"ט [וכ"פ בחכמ"א סב-ה] דאם משח את הבצק בשומן ל"מ כיסוי [וצ"ב], ולמדו מקור הדבר מתו"ח בשם או"ה.

אבל ביד יהודה סקי"ג תמה ע"ז דבאו"ה לא אמר כן אלא לענין פת שאפאה עם הצלי ואם משח את הכיסוי בצק בשומן וודאי ל"מ שהרי הוא עצמו מבשר אבל מעולם לא הזכיר ששומן מונע את עצם הכיסוי [וצ"ע א"כ מאי קמ"ל], ועי' בדה"ש בביאורים מה שהעיר עוד בזה.

בכל האי עניינא יש דברים במנח"י ה-כ, ולע"ע לא עיינתי.

1. בב"י-צז הביא מהג"א דבעי תנור גדול עם כיסוי בצק, אבל אנן קי"ל כש"כ הרמ"א דסגי בכיסוי, ועי' תוס' ע"ז סו: ומהרש"א ויעב"ץ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שתמה על הרמ"א שכתב להתיר ריח ע"י שישים בהיתר, דכיון דחזינן דשישים מתיר ה"נ תהני טעימה ובריחא אפשר להרגיש ע"י הרחה ואף ישראל יוכל להרגיש וניכר הוא בריחו ול"ל שישים, עיי"ש מש"כ לדחוק בזה, אבל בפשוטו אינו מוכרח ויסוד דין ריחא הוא מכח הטעם שנותן בדבר דלכה"פ מדרבנן אסרוהו, וע"ע מש"כ בגדר איסור ריח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש מקום לחלק בזה דדוקא לרב דס"ל מילתא עושה חנ"נ אבל לדידן דלאו מילתא הוא ובחריף לחוד אוסר י"ל דאינו אלא מדרבנן, ובכה"ג אינו עושה חנ"נ, אבל ביד יהודה עצמו נקט דאף לרב אינו עושה חנ"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. עי' חזו"א כב-ז ומש"כ במקו"א לענין אין הבלוע יוצא מחל"ח כעי"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואפי' באיסורי משהו בחמץ ודשיל"מ ג"כ שרי לפי"ז כש"כ לעיל בשם בדה"ש להוכיח דאפי' משהו אינו יוצא, וכ"כ בהג' יד אברהם. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בפשוטו כוונת הגמ' שכל ריח שיוצא הוא אחר שכבר נשרף האיסור ויוצא מחלק הנשרף ומעולם לא נאסר הכלי, אבל צ"ע לומר כן דאטו אין גם ריח ממה שלא נשרף ככל צליה. [↑](#footnote-ref-7)