חלב ונבילה בחלב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב

חולין קיג: מבשל חלב ונבילה בחלב

**א. אם איסור הנאה חשיב מוסיף**-מבואר בסוגיין דבשר נבילה או תרבא בחלב אין בו איסור אכילה דאאחע"א רק איסור בישול.

והק' הראשונים למה לא יחול איסור בב"ח על נבילה שהרי מוסיף הוא דאית ביה איסוה"נ, וכמבואר כריתות יד: דמוקדשין חייל על איסורי אכילה משום מוסיף?

וכן מבואר קא. דאיסור הנאה של עולה או שור הנסקל חייל בגיד, דהוי 'כולל חמור' דאית ביה איסוה"נ?

וג' שיטות בראשונים בזה:

א. שיטת התוס' קא. דאיסוה"נ לא חשיב מוסיף רק 'כולל חמור', והוכיחו כן מסוגיא דשם דקרי ליה כולל חמור ולא מוסיף, עיי"ש מה שהוכיחו כן מדלא אשכח דעת ר"י עצמו דס"ל איסור מוסיף, והוסיפו עוד דבגמ' שם קא. דנו גם לענין כרת דחשיב כולל חמור ובזה וודאי לא חשיב מוסיףך שאינו אלא חומרא בעלמא ולא דין נוסף.

ועוד הוכיחו כן מסוגיין דנבילה בחלב אאחע"א, ולא אמרינן דהוי מוסיף רק כולל חמור וסוגיין ס"ל דכולל חמור לא אמרינן.

ומ"ש כריתות יד: דמוקדשין חייל דאתווסף ביה איסורא הלשון לאו דוקא ואינו משום מוסיף רק משום כולל חמור.

[ע"ע בתוס' שבועות כד: ד"ה יש, הביאו פירש"י דמוקדשין על חלב הוי איסור כולל מיגו דחייל אבשר חייל אחלב, וכתבו דהא דאמרו בכריתות מיגו דאתווסף בה איסוה"נ אתווסף איסור על החלב התם נמי איסור כולל הוא ולא קרי ליה מוסיף אלא משום שהוא חמור על קל.

ובמהרש"א נתקשה בדבריהם דמ"מ לא יתיישב בזה הגמ' כריתות דאתא עלה משום תוספת אסוה"נ ולא משום מיגו דחייל אבשר כפירש"י.

וברש"ש כתב דכוונת התוס' לפרש הגמ' כרש"י משום כולל דחייל אבשר, אלא שהגמ' הזכירה גם איסוה"נ לומר דהוי כולל וגם חמור על קל].

וטעם שיטת התוס' דלא חשיב איסוה"נ מוסיף, עיין בתו"ר שלא נתווסף למי שהיה מותר מתחילה, ובקו"ש-נ תמה דא"כ ה"נ גבוה לא חשיב מוסיף, עיי"ש מש"כ, ועיין ביה"ל א-מו-א מש"כ באופ"א.

ב. שיטת הרמב"ן דאסוה"נ חשיב מוסיף כפשטות הסוגיא כריתות גבי מוקדשין.

ומ"ש קא. דהוי כולל חמור האי חמור היינו מוסיף, שנתווסף בו איסוה"נ, ומשה"ק התוס' דהתם אמרו כן גם לענין כרת כתב הרמב"ן דה"נ חומרא דכרת חשיב מוסיף.

וסוגיין דנבילה בחלב לא חייל הוא כמ"ד דלית ליה מוסיף, ולפי"ז להלכה דקי"ל איסור מוסיף שפיר יחול איסור נבילה בחלב דלא כש"כ בשו"ע.

וכ"מ ברש"י קא.: בכל הסוגיא דמפרש דחמור היינו מוסיף כשיטת הרמב"ן ובלב אריה דחק כוונתו דכוונתו לחמור בעלמא וכ"כ שעה"מ פי"ז איסו"ב, אבל ברש"י קא: משמע להדיא ע"ד הרמב"ן.

ג. ובר"מ יש לו שיטה שלישית בזה, ער"מ פ"ט מאכ"א ה"ו כתב דאין איסור בב"ח חל על איסורין משום שאין בו מוסיף ולא כולל.

ותמה לח"מ שם דהא בפי"ד ה"ט פסק הגמ' כריתות דאיסוה"נ איסור מוסיף הוא, א"כ ה"נ יחול בב"ח על דנבילה?

א. לח"מ תי' עפ"י שיטת הר"מ בפ"ח מאכ"א שאין לוקין על איסוה"נ, ועפי"ז דן די"ל דלא חשיב איסוה"נ כאיסור מוסיף לחול ע"י איסור אכילה שהרי איסוה"נ עצמו לית ביה מלקות [ואזיל כהכרעת רוב אחרונים דאף גבי בב"ח אין מלקות על הנאתו וכ"נ בלח"מ לעיל ט-ב, וכבר כתב במל"מ פ"ה יסוה"ת דכ"מ בר"מ בכ"ד, ובפר"ח-תמג נסתפק בדעת הר"מ בזה וע"ע בכו"פ-פז, ואכ"מ].

וכנראה ביאור הדברים ואח"כ ראיתי כן בקה"י-כג, דאזיל הר"מ כש"כ בפמ"ג בכ"ד דאף אם אאחע"א ה"מ למלקות אבל איסור בעלמא שפיר חייל, ונמצא שכל הנידון של איסור מוסיף הוא לתת בו דין מלקות וכיון שאיסוה"נ עצמו לית ביה מלקות ה"נ א"י להחשב מוסיף[[1]](#footnote-2).

[ומ"מ יל"ע בזה לפמש"כ במקו"א דאיסור זה שכתב הפמ"ג לאו היינו דחייל איסור גמור בלא מלקות אלא דהוי כעין איסור קלוש של ח"ש, וא"כ היה מקום לומר דע"י שחייל בו איסוה"נ אף שאין בו מלקות מ"מ איסור גמור הוא, ומיהו גם באיסוה"נ דעת המ"מ פ"ח מאכ"א שאין לוקין עליו משום דהוי כעין ח"ש, ואכ"מ].

אבל גבי מוקדשין שלוקין על הנאתו מתורת מעילה כמבואר בר"מ ריש הלכות מעילה, בזה שפיר חשיב מוסיף.

ולפי"ד נמצא דאף להר"מ חייל איסוה"נ גבי בב"ח על נבילה אלא שא"י לגרור אחריו האיסור אכילה מתורת מוסיף, וכ"נ במל"מ יסוה"ת וברעק"א דו"ח ט-ט.

[וע"ע בראש יוסף קא. משה"ק על יסודו של הלח"מ].

ב. אבל כבר הביא במל"מ וחת"ס יו"ד-צב ד' הר"מ פיה"מ כריתות בנקודה הנפלאה דבאר שיטתו באופן אחר, והטעם דלא חשיב מוסיף הוא משום דכל שלא יחול בו איסור אכילה גם איסוה"נ אינו חל שלא אסרה תורה הנאה אלא כסניף לאיסור אכילה, וכל דאאחע"א באיסור אכילה הרי גם איסוה"נ לא חייל ואין כאן מוסיף, אבל בקדשים שפיר חייל איסור הנאה גם בלא אכילה.

וביאור טעמו של הר"מ ידוע לבאר עפ"י שיטתו הנ"ל בפ"ח מאכ"א שאין לוקין על איסוה"נ, ובאר המ"מ דהוי כעין שלא כדרך דעיקר האיסור שאסרה תורה הוא שימוש של אכילה שהוא שימוש העיקרי שבחפץ והנאה הוא שימוש טפל והוי כעין שלא כדר"א.

וביאור הדברים נתבאר במקו"א עפ"י הר"מ ל"ת-קפו דעיקר מה שאסרה תורה אכילה היינו הנאת אכילה, ונתבאר במקו"א באורך [ליישב קו' רעק"א פסחים כא: ע"ז] ביאור הדברים באופן זה, דאיסור אכילה והנאה הכל יסוד אחד הוא, איסור שימוש בחפץ אלא שאכילה הוא אופן השימוש העיקרי והנאה הוא טפל, וכל שלא חל עיקר האיסור ה"נ לא חל האיסור בשאר השימושים.

אבל לענין מוקדשין שפיר חייל איסור הנאה גם בלא איסור אכילה, ובפשטות ביאור הדברים דדין איסור מוקדשין אינו ככל מאכ"א שהאיסור אכילה לחוד ואיסור הנאה לחוד, אלא שכל האיסור הוא איסור אחד של הנאה וגם אם לא חייל איסור אכילה חייל איסור הנאה[[2]](#footnote-3).

[והנה בפשוטו ד' הר"מ אינו יסוד רק לענין בב"ח אלא בכל איסורי הנאה נמי ורק במוקדשין לחוד אסור, שהרי יליף ליה הר"מ מדעת ר' אבהו דילפינן איסורי הנאה מלא יאכל, והוא בכל איסורי הנאה מלבד מעילה דהתם כל איסורו הוא מתורת גזילה ואין בו איסור אכילה רק על ההנאה לחוד.

וזה ג"כ ביאור ד' הר"מ פ"א מעילה שהמועל בהנאה לוקה, והעיר שם במל"מ למה ילקה והרי לשיטת הר"מ לעולם אין לוקין על הנאה, אבל להנ"ל אשה"ט דכל הטעם שאין לוקין על הנאה הוא משום שעיקר האיסור הוא בשימוש של אכילה אבל איסור הקדש כל איסורו הוא בדין הנאה[[3]](#footnote-4).

וכן מתבאר בד' רעק"א במערכה הו"ד בקה"י-כג שנקט יסוד הר"מ גם לענין חולין שנשחטו בעזרה שפסק הר"מ דמותר בהנאה, ובאר רעק"א טעמו דאף דבגמ' פה: תלי לה בפלוגתא דשחיטה שא"ר ואנן קי"ל דשמה שחיטה, מ"מ פסק הר"מ דמותר בהנאה משום אאחע"א וממילא גם איסוה"נ לא חייל.

ועיי"ש ברעק"א תמה על הגמ' פה: למה נקטה הטעם משום שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה, וע"ע בקה"י משכ"ב.

אבל ראיתי להגר"ח עהש"ס חולין שנקט דכל ד' הר"מ הוא רק גבי בב"ח, עיי"ש באורך והוא נגד פשטות ד' הר"מ.

וכן מתבאר בד' הנוב"י יו"ד-לד, עיי"ש שיצא לחדש דלמ"ד דלית ליה איסור כולל לא חייל איסור שור הנסקל על חלב ואין בו איסור הנאה וכנראה כוונתו ע"ד הר"מ פיה"מ כריתות [למ"ד דיליף מלא יאכל ולא מקרא דבעל השור נקי], והוכיח כן מסוגיא קא. דקרי ליה איסור כולל חמור משמע דלמאן דל"ל כולל לא חייל [עיי"ש בנוב"י בדבריו מה שהביא שיטת התוס', וכנראה אזיל כפי דעתו בדגמ"ר שיובא לקמן דאף התוס' מודו להר"מ שאם לא חייל איסור אכילה לא חייל איסור הנאה ומ"מ חשיב ליה מוסיף משום שאם יחול אכילה יחול הנאה עמו].

וברעק"א במשניות פ"ב דפסחים הביא ד' הנוב"י וחלק ע"ז דוודאי בשור הנסקל יחול בו איסור הנאה והוי מוסיף דאיסור שוה"נ דמי למוקדשין, עיי"ש בטעם הדבר דכיון שחל ההקדש בכללות הבהמה חייל נמי בחלב, וצ"ב.

ואולי כוונתו לומר דמאן דלית ליה כולל אין סברתו אלא לענין אאחע"א דלא חייל בכולל, אבל לענין יסודו של הר"מ שאם אין איסור אכילה לא חייל איסור הנאה סגי במה שחל איסור אכילה בכלל הבהמה שהאיסור הוא איסור אחד בכל הבהמה ואין כל פרט ופרט אסור בפנ"ע וממילא חייל נמי בחלב, או י"ל סברא זו לענין איסוה"נ דכיון דחייל בכלל הבהמה ממילא חייל נמי בחלב, ועצ"ע].

ולשיטת הר"מ נמצא שמבשל נבילה או חלב בחלב מותר אף בהנאה דלא חשיב מוסיף.

ולהלכה עיין דגמ"ר שיש לסמוך על הר"מ דמותר בהנאה, ובפמ"ג פתיחה ד"ה ולענין מחמיר בזה עפ"י הרמב"ן ורשב"א דהוי מוסיף, ועוד כתב דאף אם אאחע"א מ"מ איסורא מיהא איכא ואף להר"מ אסור בהנאה [ומיהו במקו"א הארכנו טובא דלכאו' כל ד' הר"מ כאן מורים דאם אאחע"א אף איסור בעלמא ליכא דאי חל איסור אכילה רק בלא מלקות למה לא יחול האיסוה"נ, ונתבאר שם די"ל דאיסור שחל באאחע"א אינו אלא איסור אזהרה על הגברא ולא חל עצמיות האיסור ולכך איסוה"נ נמי לא חייל, ולפי"ז מסתבר דאיסוה"נ אינו חל כלל, ודלא כפמ"ג].

ובאמת דעת הר"מ אכתי אינה מתיישבת בסוגיא קא. דקרי ליה כולל ולמה לא חשיב מוסיף, והרי התם איירי בעולה דאית בה איסוה"נ מתורת מעילה ובזה למה לא ייחשב מוסיף ממש, ואכתי לא תי' הר"מ סוגיא זו.

ויש מקום לומר שהר"מ יפרש סוגיא זו ע"ד הרמב"ן דהו"מ למימר דהאי תנא איסור מוסיף אית ליה.

אבל נראה פשוט לדעת הר"מ דס"ל דכל מה שאמרה הגמ' מאן האי תנא דאיסור כולל חמור אית ליה לא קאי אלא לענין שור הנסקל דבזה לא חשיב מוסיף דכיון דלא חייל איסור אכילה ה"נ לא חייל איסור הנאה ואין כאן אלא כולל חמור, אבל לענין עולה הוי מוסיף מש דחייל ביה איסוה"נ ובזה פשיטא דאית לן תנא דחייל.

ולפי"ז מתבאר לנו מד' הגמ' להדיא כד' הנוב"י דשור הנסקל על חלב לא חשיב מוסיף רק כולל חמור ולמאן דל"ל כולל לא יחול [וכנראה דעת רעק"א לבאר הסוגיא לשיטת הר"מ ע"ד הרמב"ן דהוי מוסיף משום דחייל איסור הנאה].

והנה בגמ' אח"כ מדמי דין כרת לכולל חמור, ולשיטת הר"מ לפמש"כ הרי מתבאר דפי' הסוגיא דכולל חמור דוקא ולא מוסיף, ודלא כהרמב"ן רק כשיטת התוס'.

ומתבאר לפי"ז דעת הר"מ דאף דאיסוה"נ חשיב מוסיף לדעתו כמבואר כריתות גבי מוקדשין מ"מ כרת לא חשיב מוסיף, רק חמור, והביאור פשוט דדין כרת לאו אזהרה חדשה היא רק חומרא בעונש ודלא כשיטת רש"י ורמב"ן דחשיב ליה בכלל מוסיף.

ודעת התוס' קא. בפשוטו ס"ל שהאיסור הנאה חייל כהרשב"א והרמב"ן ולכך הוצרכו לומר דאיסוה"נ לא חשיב מוסיף ופליגי על הר"מ, וכ"נ בחת"ס תשובה-צב.

אבל בדגמ"ר ר"ל דאף התוס' מודו להר"מ שאם איסור אכילה לא חייל ה"נ לא חל איסוה"נ, ולפי"ד צ"ב מה נתקשו התוס' דלהוי מוסיף, ויתכן לומר דקשיא להו דמ"מ הא קתני נמי עולה הכא, אבל הוא דוחק די"ל דכל ד' הגמ' דחשיב כולל הוא בשוה"נ לחוד דבזה אינו מוסיף.

ויותר נראה כוונתו דס"ל לתוס' דמ"מ חשיב מוסיף ואף שאם לא יחול האיסור אכילה לא יחול גם האיסור הנאה מ"מ דעת התוס' דכיון שאם יחול האיסור אכילה יחול עמו האיסור הנאה סגי בזה להחשב מוסיף, ופליגי בזה על הר"מ בגדר מוסיף, ועיין ובתוס' לעיל צ. ומהרש"א שם בנידון כה"ג ובקוה"ע-ל האריך בנידון זה, וי"ל דבהא מילתא פליגי הר"מ והתוס'.

**ב. מבשל נבילה בחלב-**

מבואר בסוגיין דמבשל נבילה או חלב בחלב אאחע"א ואין הבשר נאסר, ובפשוטו ה"מ לענין הבשר אבל החלב שפיר נאסר משום בב"ח שהרי הוא היתר.

והק' רעק"א בסוגיין ובמערכה-ז למה לא יחול האיסור על החלב וממילא הו"ל איסור כולל ויחול גם על הבשר?

[וכתב רעק"א דלא מיבעיא לשיטות דטכע"ק דרבנן דוודאי תיקשי שהרי החלב אין בו איסור כלל, אלא אף לסוברים טכע"ק דאורייתא והחלב נאסר מכח טעם של בב"ח שיש בו מ"מ חל בו גם איסור בב"ח עצמי משום דהוי איסור ב"א, ואכתי תיקשי דהוי כולל, מבואר דעת רעק"א דע"י טכע"ק יש לדון אאחע"א כיון שההיתר עצמו נאסר, וזה לכה"פ לשיטות דסברי דהיתר נהפך לאיסור ויתכן אף לחולקים מ"מ עיקר איסור טכע"ק חייל בההיתר, וכש"כ במקו"א ושפיר יל"ד בו דאאחע"א.

אבל הגרש"ר פסחים מד: כתב לדון דאף לשיטות דהיתר נהפך לאיסור מ"מ אין לדון בו אאחע"א שכל איסורו מכח הטעם הוא ולא בעצמותו, עיי"ש טעמו, ויל"פ משום דאל"ס את הטעם ויפקע האיסור לרוב השיטות לכה"פ מדאורייתא א"כ אין האיסור אלא בטעם שהוא אוסר את ההיתר].

רעק"א תי' דלא חשיב כולל דאיסור בב"ח חל בנפרד בבשר ובחלב, דחלב בטעם בשר אסרה תורה ובשר בטעם חלב אסרה תורה, ואין כאן כולל, ורק אם האיסור היה חל בתערובת כולה היה שייך לדון כולל, וכ"כ בחזו"א כב-א.

[ובמקו"א נתבאר לדון על תי' זה לפי"מ דמשמע בראשונים קח. דאף בלא דין טכע"ק היה דין בב"ח במבשל בשר בעין עם חלב בעין, ומשמע דאף ממשות החלב והבשר נאסרים זה עי"ז, דכיון שנתערבו עד שנתנו טעם זב"ז חל בהו שם תערובת, וא"כ הדר תיקשי דהו"ל כולל.

אבל באמת אף לפי"ד הראשונים מ"מ י"ל שאין האיסור חל בכלל התערובת אלא שהאיסור של הבשר הוא במה שהוא בתערובת עם חלב והאיסור של החלב הוא במה שהוא בתערובת של בשר, וא"כ לא הוי כולל שכ"א נאסר מכח סיבה אחרת והוי כשתי קדירות].

אבל דעת החת"ס יו"ד-צב דמשמע שגם החלב אין נאסר כלל, והטעם כתב דלא תבשל גדי בחלב אמו אמרה תורה ועיקר האיסור הוא בבשר, וכדחזינן קח: דס"ד דגדי אסרה תורה ולא חלב ואף להלכה שנאסר גם החלב מ"מ איסורו תלוי באיסור הבשר, וכיון שהבשר לא נאסר משום אאחע"א ה"נ לא נאסר החלב.

ובחזו"א יו"ד-כב וקוה"ע לב-ב כתבו בנו"א, דעיקר איסור בב"ח חל בטעם המעורב מן בשר וחלב יחד, וא"א לחול איסור על הבשר בלא חלב או להיפך, ואף דחייל האיסור לענין לקוברו בין רשעים מ"מ אין האיסור חל בשלימות ולא חייל ביה דין בב"ח.

[ועיין בשו"ת כת"ס יו"ד-נג שכתב דלפי"ד החת"ס אלו הרי נמצא שאם בישל הרבה בשר עם מעט חלב הרי כיון שהבשר לא נאסר ה"נ לא ייאסר החלב.

וכעי"ז הבאנו במקו"א הבאנו שיטת הרמב"ן קיא: דעיקר דין בב"ח לא חייל אלא כשנותנים טעם זב"ז, וד' החת"ס וחזו"א הוא יסוד מחודש טפי דאין האיסור חל אלא כשנאסרו ממש זמ"ז, ואכ"מ.

ומ"מ מש"כ בכת"ס עפי"ז הוא חידוש דבתשובת רעק"א-רז נקט דמ"מ חלק הבשר הבלוע בחלב שפיר ייאסר וממילא ה"נ ייאסר החלב].

ובחי' הגר"ח עהש"ס כתב באופ"א, דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ מבואר ברש"י צח: דבעי ביטול ברוב, וממילא נמצא שגם בחלב יש איסור מצד הטעם הבלוע בו, אלא דקו' רעק"א דכיון שיש להתירו משום ביטול ברוב ממילא שוב יחול איסור בב"ח על החלב?

וכתב הגר"ח דבאמת בכל איסורין כך הדין דאם הוא מותר בפועל תו איסור אחר יכול לחול עליו, אבל שאני בב"ח דכל שלא נאסר אין בו חפצא של בב"ח כלל [וסמך לזה מד' הר"מ פיה"מ הנ"ל והבאנו לעיל דבריו וכתבנו שאינו נראה פרט זה] וכיון דמצ"ע יש איסור בחלב מכח הטעם לא אמרינן שיתבטל ברוב וממילא איסור בב"ח יחול עליו דכיון שיש כאן עצם האיסור של טעם אין חל בו איסור בב"ח כלל, והדברים סתומים וצ"ב רב.

**ג. אאחע"א בחצי זית חלב וחצי זית בשר-**

עוד הק' בחת"ס שם למה אין איסור בב"ח חל על נבילה וחלב, והרי איסור בב"ח אוסר גם חצי זית מהבשר וחצי זית מחלב, והוי כאיסור שחל על חצי שיעור?

והוסיף דלפי"ז אף אם יאכל שיעור שלם מן הנבילה או החלב מ"מ יעבור באיסור בב"ח.

ויל"פ כוונתו בשתי אופנים:

א. הפשוט בכוונתו דכיון שעל חצי שיעור חלב כבר חייל איסור בב"ח הרי כשאכל חצי שיעור עבר באיסור בב"ח א"כ אף אם אח"כ השלים לשיעור כבר עבר איסורא.

ב. עוד יל"פ כוונתו כש"כ בכת"ס קיג: שהוא איסור כולל דמיגו דחייל על אכילת חצי שיעור חייל נמי על אכילת שיעור.

ובאחרונים הרעישו ע"ד החת"ס, ועיין לקט הערות לשו"ת חת"ס הביא מכמה אחרונים שהק' ע"ד החת"ס מהא דדייק רעק"א-עו מלשון הר"מ [וכ"ה ברש"י יומא עג: כש"כ באמ"ב, והארכנו בכ"ז במקו"א] דכל הדין ששבועה חלה על ח"ש הוא רק אם אכל חצי שיעור אבל אם אכל שיעור שלם לא חלה השבועה ע"ז ולא נאסר, שלמפרע נתברר שעשה כאן איסור גמור של שיעור שלם ועל פעולת איסור כזו לא חלה שבועה מתרת אאחע"א, וכן משמע ברש"י יומא עג: כמו שהביאו אחרונים ז"ל.

[ומשה"ק הכת"ס דהוי כולל עמד ע"ז ברעק"א קיג: וכתב דלא חשיב כולל אלא בכולל מינים נוספים אבל אם כולל אופנים אחרים לעבור את העבירה לא חשיב בזה כולל].

ומיהו במש"כ אחרונים לדקדק מד' הר"מ הביא בלקט הערות שם משו"ת יד רמה א-יב שכתב דטעם הר"מ שאינו חייב אלא בחצי שיעור הוא משום שאין כוונתו להשבע אלא אמידי דהיתרא ולא איסורא, וע"ע שו"ת מהרי"ק-קסה[[4]](#footnote-5).

ומ"מ כד' החת"ס משמע בתוס' חולין קב: לענין אבמה"ח על טריפה חצי שיעור, ואח"כ השלים מטריפה אחרת עובר באיסור ולא פקע האיסור אבמה"ח במה שהשלים את האיסור טריפה.

וע"ע בחזו"א חו"מ-כד שהוכיח מד' התוס' חולין הנ"ל דלא כד' רעק"א בתשובה גבי שבועה.

אבל באמת יש לחלק בין הנידונים [וא"ש בזה גם ד' החת"ס דלא סתרי לד' הר"מ] דד' רעק"א הוא רק לענין שבועה על חצי שיעור, שבאכילת שיעור הרי אמרינן שמעיקרא לא נאסר בשבועה דאכילת שיעור מתנגדת להשבועה והוי כדין אאחע"א, משא"כ בנידון התוס' הרי איירי שאין איסור אבמה"ח על שאר הטריפה שאכל, רק חצי זית הראשון היה בו איסור טריפה ומתנגד להאיסור אבמה"ח וע"ז אמרינן שאיסור חל על חצי שיעור, ומה שהאדם אכל אח"כ עוד טריפה שאין בה אבמה"ח לא אכפ"ל כלל אין מצטרף טריפה זו להתנגד להאיסור אבמה"ח.

[ומ"מ אם אכל רק חצי כזית וודאי יתחייב דכלפי אכילת חצי זית אין התנגדות של האיסור טריפה לאבמה"ח], ועדיין יל"ע בסברא בכ"ז, ושו"ר בנאו"י-א בהגה"ה מש"כ לחלק באופ"א בזה.

ולפי"ז כל דברי התוס' קב: הם רק לפי מה שהעמידו דאיירי שאין באבר כזית בשר והשלים מטריפה אחרת, אבל אם ישלים מטריפה שיש בה איסור אבמה"ח שפיר נימא אאחע"א ולא יתחייב משום אבמה"ח.

וכן מדוקדק קצת בד' התוס' קב: שהדגישו בקו':"א"כ אמאי לא חייל עליה אבמה"ח כיון דליכא מטריפה אלא חצי שיעור", אבל לאו דיוק כ"כ הוא כש"כ בצל"ח שם כבר בתחילת ד' התוס' דאיירי שאין באבר אלא חצי זית בשר ולא העמידו בכה"ג שיש בו כזית אלא שלא אכל כולו, דאזלי לטעמייהו שאין איסור אבמה"ח בחצי אבר.

[ולפי סברא זו אין ליישב ד' רש"י קב: מקו' התוס' שם כפי שיטתו יומא עג: דבנידון התוס' שם אף הוא יודה דלא דמי לשבועה, ויישוב שיטת רש"י נתבאר במקו"א באופ"א].

[וע"ע בריטב"א קידושין עז: דעתו דאם נתנבלה ביוהכ"פ אין איסור נבילה חל על יוהכ"פ, ותמה בשעה"מ פי"ז איסו"ב למה לא יחול איסור נבילה בכזית על איסור יוהכ"פ שאינו אלא בכותבת ואיסור חל על ח"ש?

ובפשוטו אין כאן קו' כ"כ, דהא בלא"ה כתב רעק"א קב. בדעת הר"ן גבי אבמה"ח על טמאה דפליג על תוס' הנ"ל וס"ל דאין איסור חל על חצי שיעור ולא דמי לשבועה, וה"נ י"ל בשיטת הריטב"א.

וכתב בהג' ברו"ט ליישב עפ"י יסוד הנ"ל דכל שאכל לבסוף שיעור נמצא למפרע שעבר באיסור יוהכ"פ ואין איסור נבילה חל עליו, אבל כתב דלד' התוס' קב: הדק"ל.

אבל לפמש"כ הרי בכה"ג אף התוס' יודו שהרי כשאוכל כותבת עובר בכולה באיסור נבילה והוא סתירה לאיסור יוהכ"פ.

וע"ע בפי' הרי"פ על רס"ג ח"ג (מא.) שגם כתב כד' הג' ברו"ט, והביא ראיה לזה מירושלמי דאם נשבע שלא יאכל ביוהכ"פ פטור שאין שבועה חלה על האיסורין, וצ"ע דהא סתם שבועה דינה בכזית ולמה לא יחול על איסור יוהכ"פ, ותי' דאיירי שאכל לבסוף כותבת ולמפרע אמרינן אאחע"א כנ"ל, ולפי"ז כיון דבירושלמי קאמר לה ע"כ יודו התוס' בכה"ג, וא"ש היטיב לפמש"כ.

וע"ע בחת"ס מה שהביא מריטב"א קידושין עז: בשם י"מ אבל לא עמדתי היטיב על כוונת הריטב"א וכנראה אין כוונתו כהחת"ס, ולכך לא הבאתי הדברים].

וביישוב קו' החת"ס מ"ט לא יחול איסור בב"ח בחצי זית חלב וחצי זית בשר, עיי"ש בחת"ס מש"כ לייסד שאין איסור חל על חצי שיעור אלא באופן שהאיסור השני אי"צ שיעור אבל אם הוא צריך שיעכור אלא שיכול להשלים לכזית ע"י החלב לא מהני, וכבר נתבאר במקו"א באורך יסוד זה וד' התוס' חולין קב: בזה.

וע"ע בחזו"א שם ד"ה ולדעת מש"כ ליישב קו' החת"ס באופ"א, וצ"ב.

ובעיקר הנחת החת"ס דאוכל כזית מחלב וכזית מבשר פטור, אין הנחה זו ברורה כלל, עיין חוו"ד צד-ד כתב דאוכל חצי זית בשר נבילה וחצי זית חלב שפיר מתחייב דאיסור חל על חצי שיעור, ועיין חזו"א כב-ב מש"כ לדחוק כוונת החוו"ד וצ"ע, וכד' החוו"ד כבר צידד בכו"פ פז-יג אלא שכתב שהוא דוחק.

**ד. בב"ח בטמאה-**

בטור-פז כתב שאין בב"ח נוהג בטמאה, ותמהו הפוסקים מאי נפק"מ בזה והרי אסור מתורת טמאה?

וכתב הב"ח-פז דקמ"ל דמ"מ יש איסור בב"ח דרבנן אף בטמאה ונפק"מ לסוברים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין הכא אמרינן דאית ביה משום בב"ח.

ובש"ך חלק ע"ז דלמה יגזרו רבנן בב"ח בטמאה והרי בלא"ה הוא אסור משום טמאה.

ובט"ז חלק עוד דאף אם אסרו רבנן לא אמרינן ביה חנ"נ שהרי גם מקודם היה אסור, וכל טעם חנ"נ גבי בב"ח כתבו הראשונים משום דכל חד בפנ"ע שרי והעירוב אוסרם לכך שני המינים אסורים ואמרינן ביה חנ"נ.

אבל בש"ך תמה ע"ז מה לי שהיה אסור מ"מ השתא נתווסף בו איסור בב"ח וגדר בב"ח הוא שכ"א נאסר ושפיר י"ל בו חנ"נ אף שהיה אסור כבר מאיסור אחר.

ומד' הש"ך מבואר דלא כסברת החזו"א שהבאנו לעיל גבי מבשל נבילה בחלב דאם אין איסור בב"ח חל באחד המינים ה"נ לא יחול במין השני, דהכא מבואר בש"ך דשפיר חייל ביה דין בב"ח אף שלא חל האיסור בהבשר שהוא כבר אסור.

אבל יש כאן סתירה בד' הש"ך לדבריו צד-ד דמבואר שם בדבריו דבב"ח שנאסר ואח"כ נתבשל בחלב תו אין החלב נאסר [עיין חוו"ד שם שדחק כוונתו אבל פשטות ד' הש"ך משמע דברים כפשטן וכ"נ חזו"א כב-א]

ובפשטות ביאור ד' הש"ך כסברת החזו"א שהבאנו לעיל דא"א לחול בב"ח על הבשר והחלב יחד שהרי הבשר כבר הוא אסור וממילא א"י ג"כ לאסור את החלב [שאין בב"ח עד שייאסרו שניהם].

ותמה בפמ"ג שם דד' הש"ך סתרי להדדי, אבל במקו"א נתבאר ד' הש"ך שהוא סברא מיוחדת לענין בב"ח דעיקר איסור בב"ח חל ע"י שנוצר כאן חפצא של בב"ח, אבל הכא שהבשר כבר הוא בב"ח לא נוצר בו בב"ח א"כ אף בחלב אינו נאסר ולא דמי לטמאה שהוא איסור צדדי, ונתבאר עוד במקו"א באורך.

1. ועיין לקמן בהערה מש"כ אופן אחר בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועדיין לא הונח לי כה"צ בסברא זו דמ"מ איסור אחד הוא, ושמעתי מאבי לבאר בנו"א ד' הר"מ דאיסוה"נ אין בו מלקות משום דילפינן לה מיתורא וכל כה"ג קרי ליה הר"מ כאיסור מד"ס ואין בו מלקות [סה"מ שורש ב'] ועיקר האיסור אין בו מוסיף שוב אמרינן אאחע"א ולא חייל גם איסוה"נ.

   ויתכן שזהו ג"כ כוונת הלח"מ שהבאנו לעיל דלא חשיב מוסיף משום שאין בו מלקות, והיינו מהאי טעמא שאינו עיקר האיסור ולא כש"כ לעיל לבאר כוונתו.

   אבל לפי"ז הדין נותן דבב"ח דכתיב ביה להדיא לא תבשל לאיסור הנאה חשיב מוסיף כמו באיסור אכילה עצמו דילפינן מלא תבשל [ואף מלקות אית ביה לדרך זו והבאנו במקו"א שהוא פלוגתא גדולה באחרונים], ובר"מ מבואר דאף גבי בב"ח יש הנקודה הנפלאה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכעי"ז שיטת הר"מ גבי איסור הנאה מע"ז שלוקין עליו דהתם אינו ככל איסוה"נ של מאכ"א שיסודו הוא בשימוש בחפץ ובזה אמרינן שעיקר השימוש הוא באכילה דוקא ואין מלקות בהנאה, אבל ע"ז איסורה משום רק כתיב לא ידבק בידך מאומה ועיקר איסורו הוא כש"כ הר"מ בסה"מ שאין להרויח ממון מע"ז ואין לחלק בין אכילה להנאה, ואכ"מ ועוד נתבאר במקו"א לענין איסור יין נסך. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה יש קצת בכדי ליישב מה שהעירני ידידי הרב צ. ארמן לשון רש"י יומא עג: דבגמ' מוקי הא דשבועה חלה על האיסורים בנשבע על חצי שיעור, אי לרבנן במפרש חצי שיעור אי לר"ע דסתם שבועה שלא אוכל הוא אוסר א"ע אפי' בכ"ש.

   ורש"י כתב דבריו דאיירי דוקא בשלא אכל כזית שלימה לשיטת ר"ע בסתם, ומשמע דלרבנן דאיירי במפרש אע"צ לזה וי"ל דאיירי גם באוכל שיעור שלם, וצ"ב רב מה לי מפרש לרבנן או סתם לר"ע.

   ויתכן לפי הנ"ל דלרבנן שפיר ניחא לרש"י די"ל שכיון שאיירי במפרש שנשבע לא אוכל אפי' חצי שיעור א"כ הרי כלל בדבריו גם שיעור שלם ובזה יתחייב גם אם אוכל שיעור שלם שהרי הוא בכלל שבועתו בכה"ג, אבל לר"ע דאיירי בסתם שלא אוכל אמרינן דמסתמא לא נשבע אלא על חצי שיעור ולא על שיעור שלם ואם אכל שיעור שלם לא עבר על שבועתו כלל.

   או בנו"א דלרבנן כיון דסתם אוכל היינו שיעור שלם הרי הגם שמוסיף שלא אוכל אפי' מכשיעור אבל מ"מ סתם לשונו נשאר דבכלל אכילה הוא גם שיעור שלם [דכך הוא סתם לשון אכילה לדעתם דבפחות משיעור לא מיקרי אכילה], משא"כ לר"ע סתם אכילה בלשון בנ"א הוא גם בפחות משיעור לכך אפשר להעמיד נדרו רק על פחות מכשיעור, ודו"ק.

   מיהו בד' הר"מ מתבאר דנקט דבריו גם למאי דקי"ל כרבנן דלא כדקדוק זה בלשון רש"י. [↑](#footnote-ref-5)