סוכה א ב - הרב חנוך לודמיר
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

בס"ד

**ליקוט על מסכת סוכה**

**כולל בעז"ה:**

* **מראי – מקומות מדף ב' עד דף י' – עמוד 2**
* **שעורים יומיים מדף ב עד דף ט ע"ב. – עמוד 41**
* **שעורים שבועיים על עיקרי הסוגיות**

**מדף י' עד סוף פרק שני – עמוד 74**

**להערות והארות ניתן לפנות ל:**

**חנוך העניך לודמיר**

**סנהדריה המורחבת 107/2 ירושלים**

**טל [PHONE_REMOVED]**

**פקס 15325811779**

**מראי מקומות / סוכה**

**[יצא לאור בישיבת 'מיר' בהמ"ד פרידמן - קיץ תשס"ח]**

**ב' ע"א [1]**

**שחמתה מרובה מצילתה פסולה. עיין רש"י ''המועט בטל ברוב, והרי הוא כמי שאינו, ועל שם הסכך קרויה סוכה".**

1. עיין ר"ן דהמועט בטל ברוב אין הכונה על הסכך שבטל באויר, אלא שהצל בטל ברוב החמה. ע"ש ההכרח לזה.
2. הקשו האחרונים דדבר הניכר אינו בטל[[1]](#footnote-2). ותירצו[[2]](#footnote-3) דאין כונת רש"י לדין ביטול ברוב דתערובת, אלא לדין דהמעוט אינו חשוב וכמאן דליתיה הוא. עיין ט"ז תרלב סק"ג.[[3]](#footnote-4)

**עיין היטב סוגיא לקמן כ"ב ע"ב דמקשינן דמתני' דהכא דייקא דבחמה וצל שוים הסוכה כשירה, וממתני' דהתם דייקא איפכא, ומשני הגמ' "כאן מלמעלה כאן מלמטה". ונחלקו הראשונים לג' שיטות בביאור תירוץ הגמ'.**

1. שיטת רש"י והרי"ף דמתני' דהכא דדיקא דבשוים כשירה היינו כשהצל והחמה שוים, ומתני' דהתם דדייקא דפסולה היינו כשהסכך והאויר שוים, וטעם הפסול בשוים משום דכה"ג דהם שוים יש בסוכה חמה מרובה מצל, שהחמה מתפשטת יותר מרוחב האויר שלמעלה.
2. שיטת ר"ת דלעולם כשהסכך והאויר שוים הסוכה כשירה, והא דמתני' לקמן דדיקא דפסולה היינו כשנראה מלמטה שהם שוים דכה"ג אמדינן שהאויר רבה על הסכך. ע"ש טעם הדבר.
3. שיטת בעל העיטור הו"ד ברא"ש דכששוים הסכך והאויר למעלה יש למטה יותר צל מחמה, משא"כ כששוים הצל והחמה למטה יש למעלה יותר אויר מסכך. והוא לכאורה איפכא במציאות מרש"י. עיין קרב"נ אות ט'.

**בשיטת רש"י ודעימיה**

1. עיין ר"ת שם שתמה ע"ד "והקשה ר"ת דרב פפא גופיה דהכא אית ליה פ' קמא דעירובין (דף טו:) פרוץ כעומד מותר והתם נמי פסקינן הלכתא הכי".
2. וביישוב שיטת רש"י מצינו בראשונים כמה אופנים: עיין ר"ן שם [י' ע"ב בדפי הרי"ף] ועיין רא"ש פ"ב סימן ג'.

**בדברי הרא"ש**

1. לכאורה מבואר בדבריו דלעולם מדין מחיצה שיש בסכך לר"פ די בפרוץ כעומד, אלא דניתנה הלכה נוספת בסוכה שיהא הצל בה מרובה, והוכחתו מהא דאף דלדין מחיצה די בלבוד, לדין סכך כל שחמתה מרובה לא מהני מידי דין לבוד.

**בדברי הר"ן.**

1. לכאורה מבואר בדבריו דשם סכך בצל תליא מילתא, וכל שעורו נקבע לפי מדת הצל שנותן. וכל שחמתה מרובה מצילתה חשיב כפרוץ מרובה על העומד.
2. עיין בר"ן שם שכתב "ולר"ה בדר"י דאמר פרוץ כעומד אסור, תני ליה בכי הדדי למטה, משום דלמעלה עומד מרובה, ולמטה נמי כי הויא כי הדדי, עומד מרובה על הפרוץ מחשיב ליה" אכן יל"ע, אמאי די בצילתה וחמתה כהדדי למטה. כיון דשם סכך בצל תליא, הרי אף שלמעלה העומד מרובה מ"מ כיון ששעור הצל אינו מרובה לכאורה חשיבא פרוץ כעומד. והר"ן בא ליישב בדבריו קושיא זו. ודבריו צ"ב. [[4]](#footnote-5)

**בדברי רש"י במתני' דילן.**

1. כתב רש"י דחמתה מרובה מצילתה פסולה משום שה'מועט בטל ברוב, והרי הוא כמי שאינו, וע"ש הסכך קרויה סוכה'. וצ"ב, אמאי נייד רש"י ולא פירש משום פרוץ מרובה על העומד דלכו"ע פסול.
2. אכן למבואר בדף כב דמתני' דילן קאי אאופן דלמעלה הם שוים, ומ"מ כיון דלמטה חמתה מרובה, פסולה, י"ל דלהכי הוצרך רש"י לטעמא אחרינא, דס"ל דכיון דלמעלה שוים, חשיב 'פרוץ כעומד', ולר"פ חשיבא מחיצה מעליא, אלא דמ"מ פסולה ע"ד הרא"ש הנ"ל דניתנה הלכה שיהא צל בסוכה, וכל שחמתה מרובה לא חשיב צל דהמועט בטל ברוב. [[5]](#footnote-6)

**עיין לקמן טו' ע"א המקרה סוכתו בשפודין וכו' אם יש ריוח ביניהם כמותן, כשירה. ומפורש שם בגמ' דלר"פ דפרוץ כעומד מותר א"ש מתני' ולר"ה בדר"י דפרוץ כעומד אסור מפרשינן למתני' כגון שהסכך הכשר רבה על הפסול.**

1. וצ"ע, מ"ש ממתני' דילן דלשיטת רש"י ודעימיה בשוים למעלה פסולה לכ"ע כיון דלמטה החמה מרובה מצילתה, וא"כ אף בסכך כשר ופסול תיפסל הסוכה אף לר"פ כיון דהסכך הכשר אין בכוחו להצל אלא בשעור דחמתה מרובה מצילתה.
2. עיין רמב"ם פ"ה מסוכה הט"ז "סיכך בדבר פסול ודבר כשר זה בצד זה ואין במקום אחד מסכך הפסול רוחב שלשה טפחים אלא פחות אם היה כל הסכך הכשר יתר על כל הסכך הפסול כשרה ואם היה זה כמו זה בצמצום אע"פ שאין במקום אחד שלשה הרי זו פסולה מפני שסכך פסול כפרוץ הוא נחשב". והקשו דהא קיי"ל כר"פ דפרוץ כעומד כשר, ונחלקו הה"ה והכ"מ בביאור דברי הרמב"ם. ומדברי ה"ה מבואר דהסוכה פסולה כיון דהפסול חשיב כאויר "וכיון שכן ודאי בעינן סכך כשר טפי פורתא דאי לא מאחר דכפרוץ הוא, הויא לה למטה חמתה מרובה מצילתה". [[6]](#footnote-7)
3. אכן שאר ראשונים פליגי, דהר"ן והרא"ש באים לפרש מה החילוק בין אויר לסכך פסול, והחילוק צ"ב רב. עיין מש"כ הר"ן "שאע"פ שהסכך פסול חשוב כפרוץ, לענין הכשרה דסוכה כשרה, לפי שאין פסולה רבה על הכשרה". וע"ע מש"כ הרא"ש "דדוקא גבי סכך פסול וסכך כשר המונחים זה אצל זה שייך להזכיר פרוץ כעומד וכו' אבל גבי סוכת סכך ואויר ניתנה הלכה שיהא הצל מרובה"
4. עיין חזו"א סימן קנ ס"ק יא "התם ה"ט דלא מיפסלא כשהחמה והצל למעלה שוין, אלא משום שהחמה מתפשטת למטה, אבל כשמסוככת כולה ואז עושים שניהם כל הצל, ונמצא שסכך הכשר עשה מחצה וע"ז קיי"ל פרוץ כעומד מותר. וכו'". והוא חידוש.[[7]](#footnote-8)
5. עיין ריטב"א לקמן ט'ו ע"א "וכבר פרישנא דאף על גב דליכא רוב צל מסכך כשר כיון דכלה בכלל צלתה מרובה מחמתה וליכא במקום אחר סכך פסול אלא בפחות משלשה ולעולם לא יהא ראשו ורובו תחת צל פסול בהכי אכשרה רחמנא". וע"ע בריטב"א ט' ע"ב ד"ה 'ופרקינן' "דלא אמר רחמנא דליעבד צלתה מרובה מחמתה מסכך כשר אלא שתהא צלתה מרובה מחמתה כשר ולא יהא בה אויר בסכך ולא יסכך ברוב סכך פסול אלא שבכל מקום יהא מקצת הצל מסכך כשר"[[8]](#footnote-9)

**ב' ע"א [2]**

**מנה"מ, אמר רבה דאמר קרא למען ידעו דורותיכם.**

1. עיין רש"י דדרשינן למען ידעו שידעו ע"י ישיבת סוכה שיש ציווי לישב בסוכה. והנך דפליגי אדרבה, עיין רש"י ע"ב ד"ה דקרא בידיעת דורות הבאים ענני הכבוד.
2. עיין ריטב"א דנראה מדבריו דאף לרבה כל ה'למען ידעו' אינו אלא על ידיעת ענני הכבוד, אלא דלרבה הסכך עצמו הוא משום היכרא דהיינו שע"י ראיית הסכך ידעו את ענני הכבוד, והנך דפליגי סברי דהידיעה באה ע"י הצל או ע"י הדירת ארעי ולא ע"י הסכך עצמו.

**רבי זירא אמר מהכא וסוכה תהיה לצל יומם מחורב. וכו' דל דפנות ליכא צל סוכה. ולמסקנת הסוגיא לרבי זירא הפסול דגבוהה מעל כ' אמה היינו דוקא בסוכה ששעורה הוא מז' על ז' טפחים ועד שעור ד"א על ד"א, אבל ברחבה יותר כשירה אף כשהיא גבוהה למעלה מכ"א.**

1. עיין היטב תוס' ע"ב ד"ה יש בה דנחלקו ב' תירוצי התוס' מה הדין בגבוהה הרבה מאד האם אף שם מכשיר רבי זירא כשהיא רחבה דע"ד. ועיין מהרש"א דלתירוץ ראשון דהתוס' כשהיא פחותה מד' אמות על ד' אמות אזי אף בפחותה מכ' אמה פסולה והכל לפי שעור היחס של חשבון ד' אמות לעשרים אמה. וכ"כ התשב"ץ שצויין ברע"א בגהש"ס.[[9]](#footnote-10)

**עיין ריטב"א "היכי אמרי' דלמעלה מכ' אין אדם יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות דהא בחצי היום א"א דאיכא צל דפנות שהשמש באמצע הרקיע וא"כ היכי תלי' מלתא בגוב' דהא כל דאיכא צל בחצי היום ודאי מחמת סכך הוא" ותירץ הריטב"א ב' תירוצים.**

התירוץ הא' "תירצו בתוספות דכי אמרינן דבחצי היום אין צל אלא מחמת סכך היינו ביומי תמוז שהשמש הולך באמצע הרקיע ממש כדאיתא התם אבל ביומי תשרי אפי' בחצי היום נוטה לצדדין וראוין דפנות להצל גם כן וכל שלמעלה מעשרים אמה צל דאיכא מחמת דפנות הוא"

1. ויל"ע, בסוכה מתחת לכ' אמה דכשירה, מה הדין באופן שיש בה סכך מקצת יותר מאויר, אבל חמתה מרובה מצילתה משום שיש חמה הבאה מן הצד [דהא ביומי דתשרי אף בחצי היום נוטה החמה לצדדין] האם לרבי זירא הסוכה פסולה. והוא חידוש גדול שלא שמענו כן.
2. ועיין לקמן ז' ע"ב ת"ר חמתה מחמת סיכוך ולא מחמת דפנות. וכי נימא דרבי זירא פליג אהך תנא וסבר כרבי יאשיה דסבר התם אף מחמת דפנות, והא הלכתא כת"ק ולא כרבי יאשיה. וצ"ע. וע"ע תוס' כב ע"א ד"ה קנה "ולא יתכן דכיון דאי קיימה חמה בראש כל אדם היתה צילתה מרובה אין לפסול בשביל חמה הבא מן הצד באלכסון ועושה אותה חמתה מרובה" הרי נקטו כן בפשיטות גמורה. וצ"ע.
3. ולכאורה נראה דודאי לדין צממ"ח אין מתחשבים כלל בחמה הבאה מן הצד, דאין דין צל בפועל אלא הוא דין בסכך, וכל שיש סכך שיש בכוחו להצל מצד עצמו, די בזה. וכל הנדון הוא בדין המחודש של רבי זירא דסוכה תהיה לצל, בזה בעינן שיהא צל בפועל. ולא נתבאר בדברי רבי זירא מהו השעור צל שבו מתקיים 'סוכה תהיה לצל יומם'.

**התירוץ הב' כתב הריטב"א "מיהו בר מן כל דין אפילו תימא דבחצי היום ליכא צל דפנות אפי' הכי אמרי' דכל שלמעלה מעשרים כי איכ' צל כגון בשחרית וערבית מחמת דפנות הוא וכי הוי חצי היום דליכא צל דפנות ליכא נמי צל סכך והיינו דאמרינן דל דפנות ליכא צל".**

1. צ"ע, דהנה לפי המדידות המדוייקות של היום השמש נכנסת בסטיה של רבע מעלה לתוך הסוכה (כשהשמש באמצע ממש), וסטיה זו היא בשטח הסוכה אחד מתוך מאה ועשרים מגובה הסוכה, ולחשבון זה נמצא שבסוכה של עשרים אמה שהם מאה ועשרים טפחים, השמש נכנסת טפח לתוך הסוכה, וכיון שכך – בסוכה של ד' על ד', אף שהסכך גבוה יותר מכ' אמה, עדיין הצל מרובה מהחמה בשיעור רב. וכבר עמד כעין זה בערוך לנר. ותירוצו צ"ע.
2. עיין ר"ן "תמהני שהרי אין ספק שאין שום שעה ביום שסכך זע"ז ימנע שלא יכנס חמה תחתיו כל שהוא גבוה כ'. וכו'. ולפיכך אני אומר מתוך הדחק דקים להו לרבנן דעד כ' אמה מגין הסכך וממעט חום החמה למי שהוא יושב תחתיה שאינו מתחמם בה כ"כ כאילו היה מגולה"[[10]](#footnote-11)
3. עיין תוס' בע"ב ד"ה 'יש בה' "קים להו לרבנן דאפילו בגובה אלף א"א שלא יהא כאן צל סכך פורתא אם היתה רחבה יותר מד"א" ועיין גליון מהרש"א שביאר דבריהם שאף הם כונתם כדברי הר"ן הנ"ל.

יש לומר דאף הריטב"א אין כונתו אלא באיכות הצל, אלא דהכא כונתו בהיפך, דכיון שהסוכה גבוהה מאד אף במקום המוצל אינו מוצל כראוי, ולרבי זירא דסוכה תהיה לצל בעינן שהמקום יהא מוצל באופן הראוי. ודוחק. [[11]](#footnote-12)

**יל"ע בדעת הנך אמוראי דפליגי אדרב זירא במאי פליגי, והא אף לשיטתם בעינן צממ"ח, ובשעור גבוה מאד ליכא צל מחמת הסכך כלל.**

1. עיין ריטב"א שכתב ז"ל: ור' יהודה מכשיר מכיון שראוי לעשות צל כשמשפילין אותו, עכ"ל. ובמשנה פירש יותר ז"ל: דנהי דלא בעי ר' יהודה שיהא הסכך עושה צל כמות שהוא עכשיו, מ"מ בעי שיהא ראוי להסך ולעשות צל, דבלא"ה לא מיקרי סכך כלל כיון דקליש כולי האי דלא חזי למעבד צל. עכ"ל. והיינו דאין דנים את הסכך בגובהו, אלא אם נשפילהו יהיה צל, הרי זה די שיקרא בשם סכך. ובפשטות היינו טעמייהו דאמוראי דפליגי אדר"ז. ונמצא שאנו שלהלכה לא פוסקים כר' זירא, ס"ל כסברת הריטב"א בדעת ר' יהודה.
2. והנה בסוכה שלמעלה צילתה מרובה מחמתה ולמטה חמתה מרובה מצילתה, כתב התורי"ד כב שהסוכה פסולה כיון שצריך צילתה מרובה מחמתה למטה, וכן משמע להדיא בר"ן שם[[12]](#footnote-13). אמנם לדברי הריטב"א הנ"ל בדעת ר"י וכ"ה דעת החולקים על רבי זירא, אם יהיה בסכך שיעור של צילתה מרובה מחמתה, באופן שכשתהיה הסוכה בגובה של י' טפחים, תהיה קרקעית הסוכה עכ"פ כהדדי, אלא שכיון שהסוכה גבוהה יותר משעור י' טפחים גובה, לכן השמש מתרחבת יותר ונהיה בקרקעית של הסוכה חמתה מרובה מצילתה, לכאורה לפמשנ"ת השתא בטעם דמאן דפליג אדר"ז – וכ"ה ההלכה - הסוכה כשרה.[[13]](#footnote-14) וצ"ע לדינא.

**מבואר בגמ' דמאן דפליג אדר"ז, טעמיה ד'ההוא לימות המשיח הוא דכתיב', ופירש"י: "אותם סוכות יהיו לצל לעונג ולמסתור אבל סוכת מצוה אינה לצל".**

1. עיין רש"י דף ח' ע"ב גבי סוכת גנב"ך דאמר ר"ח והוא שעשאה לצל, פירש"י ז"ל: האי כהלכתה הוא שמסוככת יפה דמוכחא מילתא שעשייתה הראשונה לצל היתה ולא לצניעות בעלמא, דאע"ג דסוכה לשם חג לא בעינן לשם סוכה בעינן ולצל הוא דמקריא סוכה שסוככת מן החורב. מבואר ברש"י דף ח' דסוכה היא דווקא העשויה לשם צל, דדוקא בכה"ג מקריא סוכה שסוככת מן החורב. ולכאורה דברי רש"י סתרי אהדדי וצ"ע.
2. עוד יל"ע בדברי רש"י דף ח' הנ"ל דצריך סיכוך לשם צל, אמאי בעשתרות קרנים הסוכה כשירה והרי אינו מסוכך לשם צל.
3. צ"ל דמסכך ל'שם חג' שאני, דכל הדין לשם צל הוא דווקא בסוכת גנב"ך וכיו"ב שלא מסכך לשם חג. עיין לבושי שרד סתרל"ה על ט"ז סק"ד דמשמע מלשונו שם כן. וכ"כ במרומי שדה לדף ח'. ולפ"ז מיושבים דברי רש"י דבסוגיין כתב שסוכת מצוה אינה לצל, היינו בעשאה לשם מצוה, אבל בדף ח' רש"י קאי בסוכת גנב"ך שלא עשאוה לשם חג דבכה"ג הסוכה אינה מקבל שם סוכה אא"כ עשאוה לשם צל. [[14]](#footnote-15) [[15]](#footnote-16).

**ב' ע"א [3]**

**רבא אמר מהכא, 'בסוכות תשבו שבעת ימים', וכו'.**

**נחלקו הראשונים בטעם רבא למסקנא. האם טעמיה דרבא משום דבעינן דירת ארעי. או דאינו אלא שעור בעלמא.**

1. שיטת רש"י ותוס' דליכא דין ארעי כלל, ולא ראוי לארעי, אלא דהתורה נתנה שעור לסוכה ופירשה השעור בנוסחא של 'ראוי לארעי'.
2. עיין ריטב"א שהביא מתוס' דלעולם בעינן דירת ארעי אלא דלמטה מכ' אף כשהיא באופן של קבע כשירה מדין כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו. והריטב"א פליג ע"ד. ופירש כרש"י.
3. עיין מאירי "כל שאינו מגביה יתר מכ' אמה אינו צריך ליתן לב כל כך על חוזק המחיצית ודיו במחיצות קנים והוצים וקנים על גביהן לסכך עליהם בפסולה גורן ויקב ודברים הקלים וכל שדיו בכך אפילו עשאה הוא בנין קבוע אפי' עשה מחיצות של ברזל אנו אין לנו שאין אדם מצוי להרבות הוצאה בלא צורך ומה שאינו מצוי אין בו צורך לתקנה אבל אילו הכשרתו בגובה יתר על כ' נמצאו הדברים מראים לו שצריך הוא לדירת קבע ויקבענה כיון עד שהענין נראה לו כמין בית והיכר סוכה נפקע ממנו" ולפ"ז שעור כ' אמה הוא בכדי שתהיה הסוכה סוכת ארעי.[[16]](#footnote-17) וע"ע בר"י מלוניל עד"ז באופ"א קצת.

**בשיטת רבי יהודה דמכשיר למעלה מכ'.**

1. עיין ז' ע"ב דאמר אביי דטעמיה דר"י משום ד'דירת קבע בעינן'. וע"ע כ"א ע"ב 'ר"י לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן והו"ל מיטה דירת ארעי וסוכה אהל קבע ולא אתי אהל ארעי ומבטל אהל קבע'. וע"ע יומא י' ע"ב דנחלקו ר"י ורבנן האם סוכה חייבת במזוזה ומסקינן התם "רבי יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן ומיחייבא במזוזה ורבנן לטעמייהו דאמרי סוכה דירת עראי בעינן ולא מיחייבא במזוזה".

ונחלקו הראשונים בשיטת רבי יהודה.

1. עיין רמב"ן במלחמות [קטע ראשון בפרקין] "דכי היכי דמכשיר ר"י למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, ה"נ פסיל דירת ארעי, מ"ט קרא או בדירת ארעי דוקא, או בדירת קבע דוקא מידריש, וכדרבא, ומש"ה פסק ותני ר"י בישן תחת המיטה ותחת כילה בכל סוכה דיצא, מ"ט כל סוכה דירת קבע, והני דירת ארעי ולא אתי דירת ארעי ומבטל קבע"[[17]](#footnote-18) וכ"כ בספר המכתם, וכ"ה דעה אחת במאירי.
2. עיין רא"ש סימן א' "ור"י דמכשיר ס"ל סוכה דירת קבע בעינן, פירוש דמכשיר אף בדירת קבע"[[18]](#footnote-19). אלא דצ"ע רב, א"כ בעשה אהל ארעי תחת הסוכה שבנאה באופן של דירת ארעי, אמאי לא אתי אהל ארעי ומבטל לה והרי כה"ג אף הסוכה אינה אלא דירת ארעי. ועוד צ"ע, אמאי סוכה שעשאה באופן ארעי חייבת לר"י במזוזה.
3. עיין תורא"ש שם שעמד בזה "ור"י דמכשיר נמי למעלה מעשרים לא בעי דירת עראי כמו רבנן, אלא מכשיר אפי' דירת קבע, ולא שיהא מצריך דוקא דירת קבע, והא דאמר לקמן בתחלת פ' הישן ר"י לטעמיה דאמד סוכה דירת קבע בעינן והו"ל מטה אהל עראי וסוכה אהל קבע ולא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, פי' כיון דיכול לעשות סוכה דירת קבע א"כ כל דירת סוכה מיקרי קבע הילכך לא אתי אהל עראי ומבטל דירת קבע" וצ"ב רב.[[19]](#footnote-20)

**תוד"ה 'כי עביד' חידשו "דנהי דלא חיישינן בדפנות אי עביד להו קבע מ"מ בסככה שעיקר הסוכה על שם הסכך לא מיתכשרה עד דעביד לה עראי".**

1. לפי"ז מפלגינן הך דרשא ד'בסוכות תשבו שעת ימים' לתרתי, לענין גובה הסוכה אתי קרא ללמדינו שעור גובה, ולענין הסכך אתי ללמדינו שהסכך יהיה ארעי דייקא. וצ"ב.
2. עוד יל"ע לרבי יהודה דלא דריש מקרא דבסוכות תשבו שבעת ימים דסוכה הראויה לשבעה דוקא בעינן, אלא סוכה דירת קבע היא, לכאורה לא דריש אף לענין הסכך דבעינן שיהיה ארעי. ויל"ע דר' אליעזר דאמר דגשמים סימן קללה, ומיני' הוכיחו התוס' דהך סכך פסול הוא, איהו ס"ל 'דירת קבע בעינן'. יעוין לקמן ז', דאביי הביאו כאחד מן הסוברים דירת קבע בעינן. ועמד על קו' זו באבנ"ז [או"ח תע"ב סקי"ט].
3. עיין מרדכי אות תשלב שהביא לשיטת ר"ת דסוכה שיש בה סכך רב באופן שמגינה מפני הגשמים פסולה. ובטעם ר"ת כתב הלבוש "שאין זה שם סוכה עליו אלא כבית מקורה". ועיין ב"ח תרל"א אות ד' שכתב ע"ד ר"ת הללו "וכ"כ התוס' בר"פ קמא דסוכה דבעינן שיהא הסכך ארעי שירדו גשמים לתוכה" משמע דדין התוס' ודין ר"ת דינא חדא נינהו. וע"ע בתוס' ר"פ בסוגיין דכן המשמעות בדבריו. וכ"כ באבנ"ז שם. [[20]](#footnote-21)
4. יש לדון בסוכה שקבע את הסכך במסמרים אולם הגשמים יורדים לתוכה, האם פסולה היא משום קביעותה במסמרים, או דכל שהגשמים יורדים לתוכה כשרה. ומפשטות ל' התוס' היה נראה לפסול, דבעינן שהסכך יהיה ארעי ממש ולא קבע, וכיון שקבעו במסמרים פסולה. ועי' ל' שעה"צ סתרל"ג סק"ו דמשמע כן, ובמחצה"ש סתר"מ סק"ט מבואר נמי כן. אבל להמבואר מהב"ח והאבנ"ז, דעיקר כונת התוס' לפסול הוא דוקא כשאין הגשמים יורדים לתוכה, ומשום דחשיבא כבית, נמצא דאם הגשמים יורדים לתוכה, הרי היא כשירה. וצ"ע.
5. יש לדון לר"ת, מה דין סוכה שסיככה באופן שאין גשמים יורדים אף שאין הסכך עבה כלל. [וכגון שמעל האוירים שבין הסכך הניח במרחק מסויים סכך יותר רחב מהאויר, נמצא שאין מקום לגשם לירד לתוך הסוכה באופן ישיר, והגשמים היורדים על הסככים הנ"ל נשפכים למחוץ לסוכה ע"י שפוע של הסככים. ושורש הנדון האם עצם זה שאין גשמים יורדים בסוכה הוא פוסל הסוכה או דאינו אלא סימן לקביעות של הסכך. עיין ספר הסוכה שהביא בזה מחלוקת גדולי זמנינו.
6. עיין שו"ע הגר"ז סתרכ"ו ס"א, ז"ל: אין אדם יוצא ידי חובה אלא בסוכה שאינה עשויה אלא לצל בלבד דוגמת ענני הכבוד, אבל אם היא עשויה גם לדירה דהיינו לגור בה בקביעות ולא להסתופף בצילה בלבד וכו' או שהיא עשויה גם למחסה ולמסתור מזרם וממטר, כל שאינה עשויה לצל בלבד אין זו סוכה אלא בית, שהרי הבית הוא מיוחד לכל דברים אלו והתורה אמרה סוכה ולא בית. עכ"ל. ולכאורה מפורש בכאן לפסול הסוכה. עיין מש"כ הגריש"א שליט"א ע"ד שו"ע הרב, בספר הנ"ל.

**במחלוקת האמוראים בטעמא דסוכה למעלה מכ' פסולה, יש לדון היכי הלכתא. ונפ"מ לכל הנפ"מ המבוארות בע"ב בין השיטות היכי הלכתא.**

1. עיין רי"ף שהביא דיש מי שפסק כרבה והרי"ף עצמו פוסק כרבא. ובראב"ד בהשגות פליג דהלכה כרבה.

**יש לדון האם פסולא דגבוהה למעלה מכ' היא פסול בדפנות או פסול בסכך. והנה לרבה ולרב זירא הוא ודאי פסול בסכך וכל נדון דילן הוא לרבה. עיין ראב"ד בהשגות שנסתפק בזה ונפ"מ באופן שהדפנות הם למעלה מכ' והסכך הוא בתוך כ' ע"ש. ויבואר בעז"ה בסוגיא דף ד'.**

**ג' ע"א – 'סוכה קטנה'**

**מסקינן דב"ש וב"ה פליגי בתרתי. א. בסוכה קטנה מהו שעורה דלב"ש בעינן שתחזיק ראשו ורובו ושולחנו, היינו ז' על ז'. ולב"ה די שתחזיק ראשו רובו, היינו ו' על ו'. ב. בסוכה גדולה שיושב ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית, דלב"ש גזרינן שמא ימשך אחר שולחנו, ולב"ה לא גזרינן.**

1. 'אמר רשב"י הלכה צריכה שתהא מחזקת ראשו ורובו ושולחנו. כמאן כב"ש'. והיינו בסוכה קטנה. ולא נתפרש בגמ' כמאן הלכתא במחלוקתם בסוכה גדולה. וכמו"כ לא נתפרש מהו שורש מחלוקת ב"ש וב"ה בסוכה קטנה.
2. עיין לקמן ז' ע"ב אמר אביי רבי וכו' וב"ש וכו' כולהו ס"ל סוכה דירת קבע בעינן, וכו', ב"ש דתנן מי שהיה ראשו ורובו וכו'. הרי דטעמא דב"ש בסוכה קטנה הוא משום דדירת קבע בעינן.
3. עיין תוד"ה 'דאמר' "דבתרתי פליגי, בההיא [בסוכה גדולה] הלכה כב"ה, אבל הכא בסוכה קטנה ובהא הלכה כב"ש"
4. עיין רי"ף לקמן כח ע"א "והלכה כב"ש בתרוייהו דחד טעמא נינהו". ודבריו צ"ב דלכאורה בתרתי פליגי כדכתבו התוס'.
5. עיין רי"ף ז' ע"ב "אע"ג דקיי"ל דכל כה"ג שיטה היא ולית הלכתא כחד מינייהו, הכא איכא תרתי מינייהו דהלכתא נינהו, וכו', ואידך מי שהיה ראשו ורובו וכו' דהלכתא בהא כב"ש ולאו טעמייהו דב"ש משום דבעינן דירת קבע, אלא טעמייהו משום דגזרינן שמא ימשך אחר שולחנו"
6. עיין בעה"מ שם דפליג על הרי"ף "אבל בסוכה קטנה ודאי טעמייהו דב"ש משום דירת קבע הוא, שהרי אין לו שולחן בתוך הבית שימשך אחריו. וכו'."
7. עיין ר"ן לקמן כח דאף הוא אזיל בשיטת בעה"מ וכתב דהא דפסקינן כב"ש בסוכה קטנה אינו משום גזירה אלא משום דדירת קבע בעינן. "ונהי דקיי"ל כרבנן דאמרי סוכה דירת ארעי בעינן, אפ"ה קי"ל בהא כב"ש, דקצת קביעותא בעינן, שתהא מחזקת ראשו ורובו ושלחנו, דאי לא, דירה סרוחה היא"[[21]](#footnote-22)
8. עיין רמב"ן במלחמות שם שבא להצדיק את שיטת הרי"ף "דטעמא דב"ש בסוכה קטנה נמי מש"ה הוא, משום שמא יביא שולחן וימשך אחריו, וכ"ש הוא, דכיון שאין לו מקום בסוכתו להניח בו שולחנו פסולה, שאם מניחו בחוצה לה ימשך אחר שולחנו, אפילו לישן ולשנן ולטייל בה או לאכול ופתו בידו פסולה, ולפיכך היא פסולה שכל שאינה ראויה לאכילה כדרכה ולכל מילי דסוכה אינה סוכה. וכו'. ואביי דאוקמה בשיטה סבר דבסוכה קטנה בלחוד פליגי וטעמא משום דירת קבע, אבל אנן מכיון דאשכחן דאפילו בסוכה גדולה ומשום גזירה ממילא איבטלה לה שיטה דאביי בהא"
9. נמצא דנחלקו ראשונים בשתי מחלוקות.
   1. האם דינא דסוכה קטנה פחות מזע"ז פסולה מה"ת או מדרבנן,
      1. שיטת בעה"מ והר"ן וכ"ה שיטת התוס' דהוא מה"ת. וכתב בעה"מ משום דקביעות כזו בעינן. והר"ן הוסיף בזה דפחותה מזע"ז חשיבא 'דירה סרוחה'.
      2. שיטת הרי"ף והרמב"ן דנחלקו אמוראי בטעמיה דב"ש, אביי סבר דטעמיה משום דדירת קבע בעינן, ולדידיה דינא דב"ש הוא מדין תורה, ורשב"י דפסק כב"ש משום דס"ל דטעמיה משום שמא ימשך אחר שולחנו. ולדידיה דינא דב"ש הוא מדרבנן משום גזירה.
   2. עוד נחלקו הראשונים הנ"ל, דתוס' בעה"מ ור"ן סבירי דאף דפסקינן כב"ש בסוכה קטנה, מ"מ בסוכה גדולה כשיושב ושולחנו מחוץ לסוכה לא גזרינן שמא ימשך וכב"ה. והרי"ף והרמב"ן סבירי דלדידן הכל חדא פלוגתא והלכה כב"ש אף בסוכה גדולה.
10. וברע"א בתוס' על משניות דכח כ' דנפ"מ במחלוקת הנ"ל, בסוכה קטנה של ו' על ו' הפתוחה לסוכה גדולה, ושולחנו בסוכה הגדולה, דלסוברים דהפסול מן התורה, ה"נ פסול אף בכה"ג, אבל להרי"ף דהפסול משם גזירה שמא ימשך, הכא דאין טעם לגזור, דהא אף אם ימשך ימשך לסוכה הגדולה, הדין דיצא ידי חובה בכה"ג אף לב"ש.

**יש לדון מהו דין סוכה קטנה לענין לישן בה או לטייל בה, האם כשירה או לא.**

1. לכאורה תלי בשיטות הראשונים הנ"ל דאם טעם הפסול משום דירה סרוחה ודאי פסולה אבל אם הוא משום גזירה שמא ימשך לכאורה ה"ט לא שייכא אלא באכילה. אכן לכאורה מדקתני שהסוכה 'פסולה' משמע להדיא שהיא פסולה לגמרי. וצ"ב.
2. עיין רמב"ן במלחמות שבתו"ד כתב "אפילו לישן ולשנן ולטייל בה או לאכול ופתו בידו פסולה, ולפיכך היא פסולה שכל שאינה ראויה לאכילה כדרכה ולכל מילי דסוכה אינה סוכה". והיינו דכל שאינה ראויה לאכול עם שולחן כראוי, אינה סוכה, אלא דלולי הגזירה ד'שמא ימשך' היתה הסוכה ראויה לאכילה באופן שהשולחן מחוצה לה.[[22]](#footnote-23)
3. והנה בנידון כעין זה נחלקו המרדכי והחכ"צ. עיין מרדכי ר"פ 'הישן' והו"ד להלכה ברמ"א סתר"מ סעיף ד', "ואם עשאה מתחלה במקום שמצטער באכילה או בשתייה או בשינה, או שא"א לו לעשות אחד מהם בסוכה מחמת דמתיירא מלסטים או גנבים כשהוא בסוכה, אינו יוצא באותה סוכה כלל, אפי' בדברים שלא מצטער בהם, דלא הויא כעין דירה שיוכל לעשות שם כל צרכיו (מרדכי פרק הישן)".[[23]](#footnote-24) ובחכ"צ תשובה צד יצא לחלוק על דברי המרדכי[[24]](#footnote-25).
4. ועיין בית הלוי [ח"ג סנ"ג אות ב'] ואבנ"ז [תעט] דכ' דמהרמב"ן הנ"ל מוכח כהמרדכי, דסברת הרמב"ן שכיון שאינה ראויה לאכילה, הרי היא פסולה לכל מילי ד'אינה סוכה'. [[25]](#footnote-26)

בשיטת הרמב"ם עיין הערה[[26]](#footnote-27)

**ג' ע"ב - ד' ע"א = 'ביטול'**

**יש לעיין היכי מהני למעט גובה הסוכה, והא אכתי הדפנות גבוהות למעלה מכ' אמה. עיין מאירי בסוגיין, ועיין בהשגות הראב"ד על הרי"ף לעיל ר"פ. ויבואר אי"ה בהמשך הסוגיא.**

עיין מאירי ז"ל: ואין לתמוה במיעוטין אלו ולומר הואיל וכשנעשה הסכך לא נעשה כתקנו כשחזר ומיעט יש כאן משום תעשה ולא מן העשוי שכל שעשה הסכך כתקנו מחמת עצמו לשם סוכה ואח"כ עושה מעשה להכשיר את הפסול הבא לו מצד אחר אף על פי שאינו עושה מעשה בגוף הסכך אין בו משום תעשה ולא מין העשוי שהרי בחטט בגדיש כל שהניח בשעת אסיפתם חלל טפח ברוחב שבעה לשם סוכה מתקנה אח"כ וכשרה כמו שיתבאר וכו' . עכ"ל. וע"ע דרכי משה סתרכ"ו מש"כ בזה.

**בשעור הביטול**

1. נחלקו הראשונים לכמה זמן צריך לבטל בכדי להכשיר הסוכה. שיטת רש"י, ר"ן ורא"ש - לשבעה. שיטת ר"ח, ראבי"ה וריטב"א - לעולם.
2. עיין רא"ש דהביא מעירובין עט דחריץ שבין שתי חצירות שבא לבטלו [ועי"ז להחשיבו לחצר אחת לענין היתר טלטול מחצר אחת לחברתה] כל שמניח שם דבר שאינו ניטל בשבת ואפילו ארנקי, חשיב שפיר ביטול, כיון דאסור בטלטול בשבת. וה"נ כתב הרא"ש "דביטול דהכא כל זמן מצות סוכה דומיא דמיעוט דכותל וחריץ שבין שתי חצירות דלא בעי ביטול אלא באותה שבת"[[27]](#footnote-28)
3. עיין ר"ן שהוכיח ממתני' דאהלות דדי בביטול לזמן. "אלא ודאי בבטול לשבעה סגי, ולענין טומאה כל זמן שהטומאה שם"
4. עיין ריטב"א שהקשה על שיטתו מסוגיא ד'רקיק' ב"ב כ' ע"א דמהני ביטול חלון שלא תעבור הטומאה מחדר אחד לשני וזאת ע"י סתימת החלון בתינוק בן שמונה. ומפרשינן טעמא דמהני משום דאין לחוש שאמו תקחנו בשבת דהוא מוקצה. הרי להדיא דדי בביטול לשבת בלבד. ע"ש שיישב דלעולם די בביטול לזמן אי לאו חשש דשמא ימלך בו, ולהכי בשבת דאין לחוש לכך חשיבא ביטול אף שאינו אלא לזמן.
5. אכן יעוין בתוס' ב"ב כ' ע"א ד"ה שכתבו דההיא דתינוק איירי בגוסס דימות קודם צאת השבת ושם תהא קבורתו ולהכי חשיבא ביטול. וצ"ע איך יכלכלו התוס' ההיא דערובי חצירות דדי בביטול לאותה שבת. [[28]](#footnote-29)
6. ולכאורה לפנינו ג' שיטות. א. שיטת רש"י ודעימיה דבכל דבר בעינן ביטול לזמן של אותו נדון, בסוכה לשבעת ימי החג ועירוב לאותה שבת ובטומאה לזמן שהטומאה שם. ב. שיטת הריטב"א דלעולם מעיקרא דדינא די בביטול לזמן, אלא דחיישינן שמא יימלך ולהכי בעינן לעולם, אבל כל דליתא להך חששא די בביטול לזמן. ג. שיטת התוס' דבכל גוני בעינן ביטול לעולם. [[29]](#footnote-30)

**נחלקו רבנן ורבי יוסי, לרבנן בעינן ביטול דוקא, ולרבי יוסי תבן ואין עתיד לפנותו, ועפר אף בסתמא, חשיבא שפיר ביטול. ויל"ע מה החילוק בין 'ביטול' לבין 'אין עתיד לפנותו', דלכאורה ביטול היינו שדעתו להשאירו ואין עתיד לפנותו, וא"כ היינו הך.**

1. עיין רש"י ד'ביטול' היינו בפיו. ו'אין עתיד לפנותו' היינו שלא ביטלו בפיו ממש. עיין ריטב"א שתמה "מה לי אם אמר כן בפיו או לא אמר כן דבהא ליכא למימר דברים שבלב אינן דברים שאין אומרים כן אלא בנדרים הקדשות ותנאים וכיוצא בהם אבל לענין שום בטול גלוי דעתא הוי כאמירה בפה". ודברי רש"י צ"ב. [[30]](#footnote-31)
2. עיין ריטב"א ד'ביטול' היינו עולמית, ו'אין עתיד לפנותו' היינו בשבעת ימי החג.[[31]](#footnote-32)
3. עיין בעה"מ [ב' ע"א ד"ה וכן השמיט מלכתוב] ד'אין דעתו לפנותו' היינו "שאין בלבו לפנותו אלא שהוא מניחו לכל הרוצה לפנותו שיפנהו" ולפ"ז 'ביטול' היינו שדעתו שיישאר במקום זה ואין מניח לרוצה לפנותו שיפנהו. [[32]](#footnote-33)
4. עיין ראב"ד בהשגות שם "ביטלן אני קורא לזה [האופן של הבעה"מ שמניחו לכל הרוצה לפנותו שיפנהו]. אלא פירוש שאין בדעתו לפנותו כל זמן שהוא תבן עד שיהא נישוף"
5. והנה לרש"י ולהריטב"א החילוק בין ביטול לאין עתיד לפנותו לכאורה הוא באיכות הביטול. [דלרש"י החילוק האם מהני בלב או אין ביטול אלא בפה, ולהריטב"א החילוק מהני ביטול לשבעה או שאין ביטול אלא לעולם] והנה רבנן ור"י נחלקו אף בעפר סתם, ולכאורה בזה המחלוקת היא מחלוקת נפרדת האם עפר בטל מאיליו, ונמצא שהם שתי מחלוקות נפרדות. ועוד יש להעיר דמדברי רבי יוסי המשמעות שהכל נדון אחד ולא ב' נדונים נפרדים. וצ"ב.
6. יש לעיין, דהנה בריטב"א כתב להקשות על רש"י דכתב דהביטול הנצרך אינו אלא לז', א"כ אף כרים וכסתות דרך האדם לבטלם לז'. וצ"ע דא"כ לרבי יוסי דאמר דדי בביטול לז' א"כ אף כרים וכסתות יועיל ביטולם, ובברייתא מפורש דבהא כו"ע מודו דלא הוי ביטול. וצ"ע. [[33]](#footnote-34)

לשיטת הראשונים דביטול היינו לעולם דווקא, יש לדון באלו הדרים בקומות גבוהות ומוציאים עמודי ברזל למשך חג הסוכות ועליהם מניחים משטחי עץ שהם קרקעית הסוכה, דלכאורה יש לפסול סוכות אלו מדין סוכה גבוהה מכ' אמה, שהרי אין מבטל את קרקעית הסוכה לעולם, אלא דעתו לפרקה לאחר החג. וא"כ נמצא שקרקע הסוכה היא הקרקע שלמטה, ונמצאת הסוכה גבוהה למעלה מכ' אמה. עיין הערה [[34]](#footnote-35)

**ד' ע"א = 'הוצין יורדין בתוך כ' אמה'**

**עיקר הדברים בסוגיין נעוץ בסוגיא דעירובין ג' ע"א ובביאורי הראשונים שבה. ולכן סדר הדברים יהיה על הסוגיא שם. ובראשונה נביא את תמצית הדברים שנתבארו שם.**

1. סכך שמקצתו בתוך כ' אמה ומקצתו למעלה מכ' אמה, נחלקו בגמ' בעירובין מה דינו.
   1. לל"ק הסוכה פסולה, אכן נחלקו אמוראים בטעם הדין. רבא מפרזקיא אמר דחיישינן שמא יפול הסכך שלמטה מכ' וסוכה דליחיד קאי לא ישים לב לזה וישב תחת סכך שכולו למעלה מכ' אמה. ורבינא אמר דסוכה דאורייתא החמירו רבנן דלא אמרינן קלוש דאי קלשת הו"ל חממ"צ.
   2. לל"ב הסוכה כשירה.
   3. רבא אמר למסקנא דהסוכה כשירה מטעמא ד'חלל סוכה תנן'.
2. ונחלקו הראשונים במחלוקת יסודית במאי איירינן התם.
   1. שיטת תוס' בתירוצם הראשון, וכ"ה שיטתם בסוגיין, דאיירי שהסכך שלמטה מכ' יש בו צממ"ח. ובזה קאי כוליה סוגיין, אבל אם יש בו חממ"צ הסוכה פסולה, דלא מצטרף סכך שלמעלה מכ' שהוא פסול להכשיר הסוכה. והא דאמרינן התם דאי קלשת לה הו"ל חממ"צ, היינו דאם יסלקו העליון יתפזר הסכך התחתון ברוח.
   2. שיטת תוס' בתירוצם השני וכ"ה שיטת הרבה ראשונים דאיירי שהסכך שלמטה מכ' הוא חממ"צ, ואינו כשר אלא בצירוף הסכך שלמעלה מכ'.
3. לשיטת תוס' בתירוץ הראשון. הקשו התוס' דהא דמכשירים בסוגיין באופן שההוצין היורדים הם צממ"ח הוא לכאורה דלא כל"ק דפסלינן אף כה"ג. ותרצו התוס' דלטעמא דרבא מפרזיקא הכא ל"ש הך גזירה כיון שיש שם הוצים מרובין דליכא למיגזר מידי, ולטעמא דרבינא איירי שההוצין שלמטה יכולים להתקיים בקל ע"י סמיכה אף אי קלשת לסכך העליון. [ותוס' בסוגיין הביא רק את חלקו זה של תירוצם]
4. לשיטת תוס' בתירוצם השני. הקשו התוס' וש"ר איפכא, אמאי פסלינן הכא בהוצין שהם חממ"צ, והרי התם לל"ב מכשירים להך סוכה, וכן רבא מכשיר מטעם ד'חלל סוכה תנן'. ותירצו התוס' דגבי הוצין אי קלשת יפול הכל כיון שהם אגודים עליונים ותחתונים היטב. ועיין ריטב"א בסוגיין שכתב "הכא גבי הוצין שאינם עומדים בעצמם ותלויין למעלה כי לא צלתן מרובה מחמתן לית להו שום חשיבות ובטילי כמאן דליתנהו וכאלו כל הסכך למעלה מכ' וכי הוי צלתן מרובה מחמתן היא כשרה ולא אמרי' שמבטלו הסכך שלמעלה מכ'" וכ"כ הר"ן בסוגיין.

ובביאור הדברים יש לדון הרבה.

1. לשיטת הסוברים דאיירי שלמטה מכ' יש שעור צממ"ח, הנה מבואר שם בסוגיא דטעם המכשירים הוא משום דאמרינן 'קלוש' ופרש"י דרואין כאילו ניטל אותו העובי היוצא למעלה. וצ"ע מה צריך לזה, תיפו"ל דיש סכך כשר כשעור של צממ"ח. ואין לומר דאל"כ יבוא הסכך העליון ויפסול את התחתון, דהא מפורש שם בגמ' דאף גבי קורת מבוי שחלקה בתוך כ' וחלקה למעלה מכ' כל טעם ההכשר הוא מה"ט דאמרינן 'קלוש', והתם ל"ש לדון שהעליון יפסול התחתון.
2. ומבארים בזה, דלולי 'קלוש', כיון דהסכך או הקורה נמצאים אף למעלה מכ' א"א להגדיר אף את מקום החלק התחתון שהוא למטה מכ' שהרי הסכך אחד הוא וכל שחלקו למעלה מכ' הרי כולו מוגדר שאינו למטה מכ' אלא הוא אף למעלה מכ'. ולזה אתי הדין 'קלוש' שאפשר להתנתק מהחלק העליון, ולדון רק את החלק התחתון בנפרד, והוא נמצא במקום הכשר של למטה מכ'.
3. לשיטת הסוברים דאיירי שהסכך שלמטה מכ' הוא חממ"צ, צ"ע אמאי הסוכה כשרה. וכתבו התוס' שם דלא חשיב כ"כ סכך פסול, ואכתי הוא צ"ע, דמ"מ איך הוא מצטרף להשלים את שעור הסכך הנצרך להכשר הסוכה. וביותר, דהא כל טעם ההכשר מבואר בגמ' דהוא משום דאמרינן 'קלוש', וזה צ"ע רב, דעד כמה דקלשינן להו לחלק העליון של הסכך, הרי אין כאן שעור סכך כשר. וצ"ע. [[35]](#footnote-36)
4. עיין תוס' עירובין שכתבו דבסוגיין בהוצין ל"ש למימר קלוש כיון דאגודים וסבוכים ביחד. ויל"ע א"כ אף ביש בהוצין היורדים צממ"ח תיפסל כיון דלא שייך בהו דין 'קלוש' וללא קלוש הא מוכח בעירובין דפסול. וכנ"ל.[[36]](#footnote-37)
5. עיין ריטב"א בסוגיין שכתב "דהתם גבי סכך ההיא שלמטה מכ' עומד בעצמו ולא עוד אלא שהוא סומך כל מה שלמעלה ממנו והוא כטפל לו ולפיכך ל"מ שאינו פוסלו דומיא דסוכה תחת האילן אלא שמצטרף עמו להכשיר כאלו הכל למטה מכ'" וצ"ב.

**בשיטת רבא. הנה רבא הכשיר מטעם ד'חלל סוכה תנן'. ולכאורה מצאנו בזה מחלוקת ראשונים בביאור שיטתו.**

1. עיין רשב"א שם ז"ל: ומסתברא דבהא דרבא מלתא דפשיטא היא דלא שייך למימר ביה מצטרף סכך פסול דכיון דהכשרנו בו חלל עשרים גמורים נמצא שצריך הוא לסכך דלמעלה מעשרים ונותן הוא למעלה כמו שירצה שהרי לחללה בלבד הוא שנתנה בו התורה שיעור, וכו'. עכ"ל. [[37]](#footnote-38) [[38]](#footnote-39)
2. עיין רמב"ן במלחמות בריש פרקין ליישב קושיית הבעה"מ אמאי השמיט הרי"ף דינא דר' ירמיה דסוכה תחת הסוכה, וכתב הרמב"ן "מה צורך לו לרבינו הגדול ז"ל לכתוב זו והלכה גדולה מזו אמרו ד' ע"א היתה גבוהה מעשרים והוצין יורדין לתוך עשרים וכו' ובמסכת עירובין אמרינן מקצת סכך בתוך עשרים ומקצתו למעלה מעשרים כשרה חלל סוכה תנן ומצטרף נמי להכשר הואיל וסכך אחד הוא, וכו', הא למדנו שכל למעלה מעשרים לאו סכך פסול הוא ואינו מצטרף לפסול, ופעמים שמצטרף להכשיר" וכ"כ הר"ן ט' ע"ב.
   1. והנה אם נימא דכל הפסול הוא כשיש בחלל הסוכה יותר מכ' אמה, וכל שאין חלל סוכה של יותר מכ' הכל כשר, א"כ איך אפשר ללמוד מזה לסוכה תחת סוכה שכשר אף באופן שהסכך העליון מסכך על חלל יותר מעשרים, שהרי הוא נפרד לגמרי מהסכך התחתון. הרי מוכח לכאורה דהטעם דהסכך כשר להצטרף כשהוא סכך אחד אינו משום דכיון שיש תחתיו חלל כ' ולא יותר הרי אין שום פסול בסכך, אלא לעולם חשיב סכך למעלה מכ' ומ"מ כשר הוא . וצ"ע א"כ מהו כן טעמו של רבא.
3. עיין חזו"א (קמ"ג סק"ה) שכ' דרבא לא הוסיף טעם להכשיר וכיו"ב, אלא רבא הוכיח מלשון המשנה דאמרינן 'קלוש', דכיון דכונת המשנה למעלה מכ' פסולה, אינו שהסכך יהא בתוך כ' אלא שהחלל יהא כ', והלא באופן שהחלל כ' והסכך למעלה, מצוי מאד שחלקו התחתון של הסכך אינו אלא חמתה מרובה מצילתה, ומ"מ פשטות לשון המשנה דהסוכה כשרה, אף דחלקו העליון הוא כבר למעלה מחלל של יותר מכ', ומ"מ מצטרף להכשיר את הסוכה, הרי מוכח במשנה דאמרינן קלוש. ולפי זה באמת רבא לא חידש גדר חדש בפסול דלמעלה מכ', אלא רק חידש שמקום הסכך גבוה ואין צריך שיהא בתוך כ' אלא למעלה מכ', וכיון שזה הפירוש במשנה מוכח דקלוש נמי כשר. ולפ"ז לעולם אין הפסול משום חלל יותר מכ' אלא הפסול דמקום הסכך צריך להיות למעלה מכ' ולא יותר.
4. עיין הערה[[39]](#footnote-40) מהלך אחר בזה.

**בדברי התוס' ב' ע"א**

1. עיין היטב בתוס' לעיל ב' ע"א ד"ה אמר רבה. ותו"ד, דהקשו לרבה דטעם הפסול דלמעלה מכ' הוא משום דבעינן 'למען ידעו', א"כ בסכך שמקצתו למטה מכ' שפיר מתקיים בו 'למען ידעו' דהא שלטא ביה עינא. ותקשי לל"ק דהתם דרבה גופיה פסיל הך סוכה שמקצת הסכך למעלה מכ'. ע"ש בסו"ד שכתבו "ורבינא נמי דמשני סוכה דאורייתא אחמירו בה רבנן, מ"מ משמע דמדאורייתא כשרה"
2. והדברים צ"ע, דהא טעמיה דרבינא להמבואר בתוס' בעירובין הוא משום דכיון דבעינן לדין 'קלוש', וכיון דאי קלשת הו"ל חממ"צ להכי פסולה. ולפ"ז תמיהא מילתא דלרבה הרי כל הסכך כשר כיון דמתקיים בו דין למען ידעו ואף הסכך שלמעלה מכ' וא"כ אין צריכים כלל לדין 'קלוש' דהא כולו כשר הוא, וא"כ לכאורה לרבה לא שייכא כלל טעמיה דרבינא לפסול ואף לא מדרבנן. ועיין ערול"נ לעיל על דברי התוס'.

**ד' ע"א = 'הוצין יורדין לתוך י' טפחים'**

**היתה גבוהה י' טפחים, והוצין יורדין לתוך י', סבר אביי למימר אם חמתם מרובה מצילתם כשירה.**

1. עיין רש"י "דכי היכי דבגובהה לא ממעטי להכשיר היכא שחמתן מרובה מצילתן, בנמוכה נמי לא ממעטי לפסול"
2. יש לעיין טובא בזה. דהנה בדין הוצין יורדין למטה מכ' אמה ואין בהוצין אלא חממ"צ, טעם הפסול נחלקו בו ראשונים, שיטת תוס' בסוגיין ובתירוץ ראשון בעירובין דאין די שעור בסכך הכשר ולא מצטרף סכך שלמעלה מכ' שהוא פסול בהדי סכך כשר להכשיר הסוכה. ולשיטת תוס' בתירוץ השני וש"ר לעולם סכך שלמעלה מכ' אף הוא מצטרף להכשיר הסוכה, והוצין שאני, דליכא למימר בהו קלוש, כיון דאגודים וסבוכים זה בזה, ולהריטב"א והר"ן טעם החילוק דכיון שההוצין באים מהסכך שלמעלה ואין בהם שעור הכשר הרי הם בטילים לסכך שלמעלה מכ'.
3. והנה לפי כל זה תקשי טובא מה דימה אביי הוצין יורדים למטה מכ' אמה להוצין יורדים למטה מי' טפחים, דבלמטה מכ' טעם הפסול או משום שהסכך שלמעלה מכ' הוא פסול ואינו מצטרף להכשר הסוכה, או שהסכך שלמעלה מכ' הוא העיקר ולא שייך למימר בהו קלוש, וחשיבא שכל הסכך הוא למעלה מכ'. אבל בסוכת י"ט ששם הנדון הוא חלל הסוכה מאן יימר שהוצין שיורדים למטה מי"ט כשאין בהם אלא חממ"צ אינם ממעטים מחלל הסוכה דלזה אין שום ראיה מסוכת כ' אמה. וכמש"נ.
4. אכן לטעמו דרבא בעירובין סוגיין א"ש היטב, דלרבא גדר הפסול הכ' אמה הוא חלל כ'. ובדין למטה מכ' אמה מבואר שהוצין שם חממ"צ אינם ממעטים מחלל הסוכה. ומינה סבר אביי דה"ה בסוכת י"ט. וצ"ל דאביי אזיל בשיטתיה דרבא. וכן מדוייק ברש"י ד"ה כשרה דסוגיין כרבא דחלל סוכה תנן. [[40]](#footnote-41)
5. אלא דכ"ז א"ש אם לרבא טעם ההכשר של מקצת למטה מכ' הוא מטעם דאיכא חלל פחות מכ' אמה. אבל לדברי החזו"א דפירש דאף לרבא טעם ההכשר במקצת למטה מכ' הוא מדין קלוש, [ולעולם עיקר הפסול של למעלה מכ' אינו משום החלל יותר מכ' אלא שהסכך נמצא במקום פסול לסכך] תקשי טובא דאף לרבא אין לכאורה לדמות סוכת כ' אמה לסוכת י"ט דבסוכת י"ט ודאי גדר הפסול הוא חלל פחות מי"ט, ומאן יימר דהוצין שאינם אלא חממ"צ אינם ממעטים מחלל, דהא ליכא למילף לסכות כ' אמה דהתם הוא מטעם אחר שהסכך למעלה מכ' סכך פסול הוא. וצ"ע. [[41]](#footnote-42)

**א"ל רבא הא דירה סרוחה היא וכו'.**

1. עיין ריטב"א "ולפיכך אפי' בדיעבד פסולה ולא לכתחלה בלבד כדעת מקצת החכמים כנ"ל" וכן נפסק בטוש"ע תרלג ס"ט.
2. עיין רמב"ם פ"ה מסוכה ה"ב "עבר וסיכך בדבר הנובל ונושר או בדבר שריחו רע כשרה שלא אמרו אין מסככין באלו אלא כדי שלא יניח הסוכה ויצא וצריך להזהר שלא יהיו הוצין ועלין של סכך יורדין לתוך עשרה טפחים כדי שלא יצר לו בישיבתו".
3. עיין רבינו מנוח "דעת הרב שאם הוצין יורדין לתוך עשרה לא מיפסלא בהכי בדיעבד דטעמא הוא משום שלא ייצר לו בישיבתו ולכתחילה הוא דלא, הא דיעבד שפיר דמי"
4. אכן צ"ע דכל זה אם שעור ההוצין הוא חממ"צ אבל אם שעורן צממ"ח לכאורה אף דיעבד לא יצא דחשיבי סוכה פחות מי"ט, והיה לו להרמב"ם לחלק זאת. וצ"ע.
5. בביאור שיטת הרמב"ם ובביאור יסוד מחלוקתו עם הטוש"ע עיין חידושי מרן הרי"ז הלוי על הרמב"ם הלכות סוכה.

**עיין י' ע"ב אתמר נויי סוכה אין ממעטין בסוכה. ועיין תוד"ה נויי "ולא דמי להוצין יורדין לתוך י' דפסלינן לעיל, משום דירה סרוחה, דשאני הכא דלנוי עשויין". וצ"ב.**

1. בטעם החילוק - עיין שו"ת הרשב"א ח"א סנ"ו הו"ד בהערה[[42]](#footnote-43)

**ד' ע"א = 'איצטבא – דופן עקומה'**

**היתה גבוהה עשרים אמה ובנה בה איצטבא כנגד דופן האמצעי על פני כולה ויש בה הכשר סוכה כשרה.**

1. כתב רש"י דהאי הכשר סוכה אפילו מן האיצטבא והלאה מדין פסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה.
2. עיין רא"ש דהקשה ה"ר ישעיה ב' קושיות:
   1. דהא דאמרינן לקמן פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה היינו היכא דאית ליה הכשר דפנות אלא דלא מוכחא מילתא כולי האי מש"ה נידון כסוכה אבל הכא דמן האיצטבא והלאה גבוהה יותר מכ' אמה מהיכי תיתי לה הכשר אילו סוכה המסוככת חציה בסכך כשר וחציה בסכך פסול אף על פי שיש שיעור הכשר בסכך הכשר היושב תחת סכך פסול מי יצא ידי חובתו ה"נ הכא דכל למעלה מכ' סכך פסול וכשפודין של ברזל דמי.
   2. ועוד לא דמי לפסל דהתם הדופן הקצר נמשך כנגד האורך כדאמר שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח אבל הכא היכא אשכחן שיהא נמשך ונימא חפירה כמאן דמליא דמי. ולהכי פליג וכתב "ופירש הוא דאינה כשירה אלא על האיצטבא"
3. עיין שם ברא"ש שיישב ב' הקושיות.
   1. הקושיא הראשונה יישב "דהא דאמרינן לקמן גבי פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה ומשכה חד דופן בהדיה מדקרי ליה פסל היוצא מן הסוכה על כרחין שאר שתי הדפנות לא שייכי להאי יוצא דאי שייכי ליה הרי יש ב' מחיצות שלימות ואחת קצרה כדין הכשר סוכה ובכלל הסוכה הוא אלא כדפרשינן לקמן דאחר שעשה מחיצה השלישית ארוכה באורך סוכתו אע"פ שהיה לו די בז' טפחים גלי בדעתיה מה שאינו בין ב' המחיצות אינו בכלל סוכתו ואין לפסל היוצא אלא מחיצה אחת אפילו הכי נידון כסוכה"
   2. הקושיא השניה יישב "ומה שהקשה מסוכה שחציה סכך פסול לא דמי דסכך למעלה מכ' לא מיקרי סכך פסול כדפירש ר"ת כיון דמין כשר הוא ואינו נפסל אלא מחמת גובהה הלכך כיון דמקצתו כשירה אידך נידון כפסל היוצא מן הסוכה"
4. הנה נחלקו הראשונים מחלוקת יסודית בדין 'פסל', דעת הר' ישעיה דכל דין פסל אינו אלא דאף שהדופן השלישית קצרה מ"מ חשבינן לדופן זו כנמשכת והולכת כנגד הארוך, ולהכי הסוכה כשרה, וזמש"כ הר"י בתחילת דבריו "דאית ליה הכשר דפנות אלא דלא מוכחא מילתא כולי האי". אבל הרא"ש פליג דכיון דגלי דעתיה דמה שאין בין ב' המחיצות אינו בכלל סוכתו הרי לא חשבינן למחיצה השלישית כסותמת את כל הסוכה ומ"מ אתי דין פסל ומכשר לשבת בכל אורך הדופן האחת אף דאין שם הכשר דפנות. והוכיח כן מהא דאף שבפסל אין צממ"ח מ"מ כשר לשבת שם הרי דאף ללא הכשר סוכה כלל מכשרינן מדין 'פסל'.
5. ובדעת רש"י לכאורה מוכח כהרא"ש. אכן הוא צ"ע, וכה"ק בקרב"נ, דיעוין רש"י י"ט ע"א ד"ה קמ"ל שכתב דגדר החידוש של פסל הוא "דמן סוכה היא והוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח דלא ממשכא עד הרביעית וכשרה". הרי להדיא דכל דין פסל לא מהני אלא משום דחשבינן למקום זה דהוא מן סוכה ואף דליתא התם דופן שלישית מ"מ מהניא ככל דופן שלישית דכשרה אפילו טפח.[[43]](#footnote-44) וצע"ג.
6. עיין מאירי שהוסיף בזה דברים ז"ל: וישנין אף במקום שאין בו אצטבא כדין פסל היוצא מן הסוכה שנידון כסוכה אחר שצלו של אותו פסל מרובה מחמתו ופירשוה בקנים היוצאים מסכך הסכה לפני הסוכה ודופן אחת נמשכת עמהם ואף על פי שאין בה דפנות בכל הצורך מפני שאנו רואין כל הדפנות כנגררות אחר אותו הפסל כך אנו רואים האצטבא כאלו מתפשטת בכל הסוכה. עכ"ל.[[44]](#footnote-45)
7. עוד יל"ע מה יענו הר"י ורש"י על קושיית הרא"ש מההיא דפסל מכשיר אף חממ"צ. ולכאורה צ"ל דכיון דחשיבא כחלק מהסוכה ממילא דנים על מקום זה כחלק מכלל הסוכה ולא כמקום נפרד. עיין ר"ן שם שכתב "קמ"ל כיון דבכללה צממ"ח כשרה כולה".
8. עוד נחלקו הראשונים הנ"ל בפסול סכך למעלה מכ' דהר"י כתב דחשיב סכך פסול והרא"ש כתב דלא חשיב סכך פסול, וצ"ב שורש הנדון בזה, ולכאורה נחלקו האם הוא פסול בסכך וכשיטת הראב"ד לעיל ב' ע"א או דהוא פסול בדפנות. ובאמת דבסוגיין ברש"י מפורש להדיא דהוא פסול בדפנות, וא"ש דרש"י לטעמיה.
9. אכן אף אם נימא דהוא פסול בסכך, מ"מ הא חזינן בר"ת דלאו סכך פסול הוא, ואפשר דדוקא להא מהני דין פסל משא"כ סכך פסול. עיין רע"א בהגהת שו"ע סימן תרכח שחילק בין פסול בסכך דתולמ"ה לפסול דלמעלה מכ'.

**מאי קמ"ל דאמרינן דופן עקומה, וכו'.**

**גדר דין דופן עקומה.**

1. עיין רש"י בסוגיין ד"ה פחות מד"א כשרה "רואין סכך העליון המחובר לדופן הרחוק כאילו הוא מן הדופן עצמו, ועקום עד כנגד שפת האיצטבא"
2. עיין רש"י לקמן יז ע"א במתני' ד"ה פסולה דהביא דעה נוספת בגדר דופ"ע "רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול ומגיע לסכך כשר, ומוציא את הפסול מן הסוכה" ודחה זאת דא"כ אמאי אם הרחיק את הסכוך מן הדפנות ג"ט פסולה. [[45]](#footnote-46)
3. עיין ר"ן דכתב נפ"מ בין שתי הגדרים של ד"ע, האם באיצטבא מן הצד ג"כ כל הסוכה כשרה, דאם הסכך נעשה לחלק מהדופן ודאי שאר הסוכה פסולה דחשיבא דופן ולא סכך, אבל אם הדופן מתקרבת יש מקום להכשיר אף את שאר הסוכה מדין פסל [אלא דהר"ן פליג על רש"י דאף לעיל אין להכשיר מטעם פסל וה"ה הכא. ע"ש]. וכ"כ הרא"ש דלרש"י שהסכך חלק מהדופן אין להכשיר את שאר הסוכה.[[46]](#footnote-47)
4. ועיין תורא"ש שכתב דאף אם הדופן מתקרבת אין להכשיר את כל הסוכה דהדופן מפסקת בין האיצטבא לחוצה לה שהרי הדופן התקרבה לאיצטבא. וצ"ב אמאי הר"ן לא הוקשה לו זאת. והנה בצד זה שהסכך אינו חלק מהדופן אלא חזינן את הדופן כאילו הוא הולך תחת הסכך הפסול, מצינו ב' אופנים. א. דהדופן מתעקמת וראשה העליון מגיע לסכך הכשר. ב. דהדופן כולה רואים אותה כזזה ממקומה והרי כולה בצידי הסכך הכשר. והנה כל דברי התורא"ש הם אי נימא כאופן השני, אבל אם כאופן הראשון אזי ניתן לשבת מחוץ לאיצטבא ואין הדופן מפסקת בינו לבין המקום הכשר.
5. אכן ברמב"ם יש לעיין בזה. עיין פ"ה הי"ד "רואין כאילו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל וכשרה". וע"ע פ"ד הי"ד "פחות מארבע אמות כשרה וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבה והרי מן האיצטבה ועד הסיכוך פחות מעשרים אמה" וכתב המג"מ ומדבריהם למדנו שהם מכשירים הסוכה ע"י כך [היינו שאר הסוכה שמחוץ לאיצטבא] ודייק כן מדכתב הרמב"ם דבדין ד"ע חשבינן שהמחיצות נוגעות באיצטבא. ובכ"מ תמה מדברי הרמב"ם בפ"ה הנ"ל דמדין ד"ע חשבינן שהסכך הפסול מגוף הכותל. ופירש באופ"א דברי הרמב"ם ולעולם שאר הסוכה שמחוץ לאצטבא פסולה.
6. עיין ר"ן שכתב נפ"מ נוספת בין ב' האופנים בדין ד"ע, "ולפי שטה זו ג"כ על כרחך כשהדפנות מגיעות לסכך עסקינן, אבל אם הדפנות מגיעות לסכך ליכא למימר ד"ע" ע"ש דהוכיח מכח זה דסוגיין דלא כרבה לעיל ב' ע"א.
7. עיין טור תרלב "אפילו אין הדופן אלא י"ט והגג גבוה ממנו הרבה שאנו רואין הדופן כאילו עולה עד למעלה ואז נאמר ד"ע" והיינו דאמרינן גוד אסיק וד"ע. ועיין ב"ח שם שהאריך להקשות על הטור. [[47]](#footnote-48)

**יש לדון איך הדין ד"ע מכשיר את הסוכה. והנה אם הפסול של למעלה מכ' אמה הוא פסול בסכך א"ש דכל הנדון הוא לקרב את הדפנות לסכך הכשר ולזה מהני דין ד"ע, אבל לרש"י ודעימיה שהפסול הוא בדפנות שהם גבוהים למעלה מכ' איך מהני העקימות של הדופן להחשיב אותם לפחות מכ' אמה.**

1. עיין רש"י ד"ה פחות מד"א כשרה מש"כ לבאר הענין באורך. וביאור דבריו דגובה הדופן נמדד לפי החלל שבא לחצוץ בפניו, וכיון שהראש העליון של הדופן מסתיים מדין ד"ע מעל חלל האיצטבא, ושם החלל הוא פחות מכ' הרי שהדופן סותם חלל של פחות מכ' ולא אכפ"ל כלל שהדופן עצמו גובהו יותר מכ'.
2. עיין תורי"ד שנתקשה היאך מהני ד"ע להכשיר את גובה הדופן ומבואר מדבריו חידוש גדול דאף בקרקע עולם נתחדש דין ד"ע דהיינו דהקרקע נחשבת כחלק מהדופן שמתעקם. וחשבינן שהדופן מתחיל מלמטה בשפת האיצטבא ומסתיים מלמעלה גם מעל האיצטבא. ורק באופן זה נחשב הדופן לפחות מכ' אבל אם הדופן מתעקמת רק למעלה כרש"י עדין חשיבא הדופן כגבוהה למעלה מכ' כיון שלמטה סותמת היא חלל של למעלה מכ'. [[48]](#footnote-49)

**מהו דתימא התם הוא דחזיא לדופן אבל הכא דלא חזיא לדופן אימא לא קמ"ל.**

1. עיין רש"י שפירש דפסול למעלה מכ' הוא בדופן,[[49]](#footnote-50) וע"י דין דופן עקומה מכשירים את הדופן, וסד"א דלא אתי דין ד"ע אלא לקרב המחיצות לסכך. [[50]](#footnote-51)
2. עיין ראב"ד ריש פרקין שכתב דלהרי"ף דפסק כרבא דטעם הפסול למעלה מכ' הוא דדירת ארעי בעינן, "רבא לא קפיד אדפנות בין דירת קבע לדירת ארעי, אלא אסככה דבעינן סכך שיהא ראוי לדופני ארעי, וכיון דאיכא איצטבא הא איכא סככה דחזי לדירת ארעי"
3. צ"ע איך הראב"ד יכלכל את דברי הגמ' כאן ד"הכא דלא חזיא לדופן', והא חזיא וחזיא לדופן וכל פסולה אינה אלא בסכך, וכל הדין ד"ע לא אתי לכאורה אלא לקרב הדפנות לסכך, וככל ד"ע דאתי לקרב הדפנות כשיש סכך פסול מן הצד יותר מג"ט.
4. עיין תורי"ד שפירש באופ"א דברי הגמ' "פירוש שקרקע עולם מפסיק בין הדופן ובין האיצטבא, ואין לומר בקרקע עולם שנעשה ממנו דופן, אימא אפילו פחות מד"א נמי לא לימא מלמטה ד"ע, קמ"ל דאמרינן". וצ"ב, מאי שנא מכל סכך פסול מן הצד דע"י דין ד"ע מקרבים הדופן לסכך הכשר, וה"נ. עיין הערה [[51]](#footnote-52)
5. עיין מאירי "ולמדת שלא סוף דבר לדון כהלכת דופן עקומה בדופן הראוי לדירה כגון כותל בית וכמו שאמרו בבית שנפחת וסיכך על גביו שכל שאין בין כותל הבית לסכך ד' אמות כשרה אלא אף בכותל שלא נעשה לדירה כן". [[52]](#footnote-53) [[53]](#footnote-54)

**ד' ע"א – ע"ב = 'חקק' [1]**

**היתה פחותה מי"ט וחקק בה להשלימה לעשרה, אם יש משפת חקק ולכותל ג"ט - פסולה, פחות משלשה טפחים – כשרה. הראשונים הקשו דבשבת ז ע"ב גבי בית שאין תוכו עשרה וחקק בו להשלימו לעשרה, לא מפלגינן כמה יש ממחיצות הבית לחקק. ואף אם יש יותר מג"ט חשיבא רה"י. ומאי שנא שבת דלא מפלגינן מסוכה דמפלגינן ומצינו בזה כמה אופנים ליישוב, ומינה שורש לכל הבנת הסוגיא.**

1. עיין תוד"ה פחות בסה"ד "ויש לומר דלא דמי רשות שבת שהוא למנוע רגל רבים לסוכה דבעינן מחיצות סמוכות לסכך" וע"ע תוס' שבת ז' ע"ב ז"ל: דשאני התם גבי סוכה דבעינן שיהיו מחיצות סמוכות לסכך דילפינן התם (דף ו:) מחיצות מבסכת בסכת בסכות כדאמרי' התם הרחיק הסיכוך מן הדפנות פסולה ולהכי בעינן שיהא פחות מג' דצריך לצרף הגידוד של חקק למחיצות כדי שיהיו סמוכות לסכך שכנגד הנקב. וכו'. עכ"ל.
2. עיין ת"י שם בשבת "ועי"ל דהכא [בשבת] יש מחיצות גבוהות מבחוץ [דאיירי התם בבית שאין תוכו י' וקרויו משלימו לי'] וא"צ לצרף הגידוד אלא דאין אויר י' וכשחקק דאיכא אויר י' במקום אחד הוי רה"י, אבל בסוכה צריך לצרף הגידוד וביותר מג' לא מצטרף"
3. ולכאורה נמצא ב' נפ"מ בין התוס לת"י.
   1. בית שאף בצירוף קירויו פחות מי"ט, לת"י לא מהני חקק בתוך הבית אא"כ אינו רחוק מהמחיצה ג"ט, וכסוכה. ולתוס' אף כה"ג בשבת הו"ל רה"י.
   2. סוכה שבצירוף עובי הסכך גבוהה י"ט, ובתוך הסוכה אינה גבוהה י"ט, וחקק בתוכה, לת"י הסוכה כשרה, אף באופן שהחקק רחוק מהדפנות יותר מג"ט. וכ"כ שפ"א שם.[[54]](#footnote-55) ולתוס' ודאי פסולה.
4. הרי לפנינו ב' שיטות בעיקר פסול הסוכה בסוגיין. דלתוס' לעולם אף בסוכה אין דין שהמחיצות יהיו בגובה י"ט בבת אחת, ואף שתי חצאי מחיצות מצטרפות להיחשב מחיצה, וכל דינא דסוגיין דדוקא כשאין ג"ט הסוכה כשרה היינו בכדי להחשיב המחיצות סמוכות לסכך. ולהת"י אף בשבת אין שתי חצאי מחיצות מצטרפות, ודוקא באופן שמבחוץ ישנה מחיצה אחת של י"ט חשיבא רה"י. אבל אם אף מבחוץ אין מחיצה אחת לא חשיבא רה"י.
5. עיין רשב"א שבת שם: ותירצו בתוספות דהתם בעינן מחיצות ממש, והכשר סוכה במחיצות היא ושיהו סמוכות לסכך ולמטה מן הסכוך כדאמרינן (שם יז, א) הרחיק את הסיכוך מן הדפנות פסולה. אבל לענין שבת אין ההקפדה במחיצות ממש שיהו מכשירות את החקק, אלא שיהא החקק נשמר ע"י שלא יהו הרבה בוקעין בו. וכיון שיש בחקק רוחב ד' על ד' ויש בגבהו כשיעור רשות היחיד עם גובה המחיצות והמחיצות שומרות אותו מבחוץ, לא חיישינן בין שיהו על שפת החקק בין שיהו מרוחקות ממנו כמה. וע"ע רמב"ן שבת שם ז"ל: איכא למימר לענין סוכה דפנות בעינן דכתיב בסכת בסכת בסכות הלכך בעינן תוך ג' דליהוי לבוד, אבל לענין שבת כל היכא דלא בקעי רבים כלל רה"י הוא והא איתנהו למחיצות מבחוץ דהוו עשרה, הלכך תוך חקק נמי תוך מחיצות דעשרה הוי ורה"י הוי. עכ"ל. ולכאורה מבואר מדבריהם שהחילוק בין שבת לסוכה שבשבת אין דין מחיצות אלא שהרשות בפנים תהא נשמרת מרה"ר שלא יהו בוקעים בה בני רה"ר, משא"כ בסוכה יש דין מחודש של מחיצות לסוכה. וזהו יסוד הדין דבסוכה בעינן סמוכות לסכך, דכיון דהסוכה צריכה מחיצות צריך שיהיו סמוכות לסוכה.[[55]](#footnote-56)
6. הגר"ח [פי"ז משבת] חידש דגדר שעור מחיצה לענין שבת אינו שעור במחיצה אלא שרשות בגובה י"ט תהא מוקפת במחיצה. עיין לשונו בהערה[[56]](#footnote-57). ולכאורה המחלוקת הנ"ל תליא בנדון זה, דנראה דאם היה שעור במחיצה לא היה מועיל שתי חצאי מחיצות להצטרף לשעור אחד. אבל להגר"ח ודאי מהני, דסוף סוף רשות עשרה טפחים מגודרת במחיצות.[[57]](#footnote-58)

כתב רש"י ד"ה כדי להשלימה "ובאותה גומא הכשר סוכה באורך ורוחב".

1. עיין ר"ן "דאע"ג דמאי דאמרינן ביה לבוד לא חשבינן ליה כאילו אינו, דאי הכי אויר פחות משלשה יהא פוסל בסוכה קטנה דהא בצר ליה שעורא דסוכה, אפ"ה כל שאין בחקק שעור הכשר סוכה פסולה דכל שאין לה חלל עשרה כשעור הכשר סוכה הו"ל דירה סרוחה וכו'" ומבואר בדבריו דלעולם מדין לבוד היתה הסוכה נחשבת שיש בה שעור זע"ז, אלא דמ"מ הסוכה פסולה מדין דירה סרוחה.[[58]](#footnote-59)
2. אכן יעוין בר"א מן ההר שכתב דהלבוד לא מהני להשלים שעור סוכה. ע"ש.

**יש לדון בפחות מג"ט דהסוכה כשרה מדין לבוד, אמאי אמרינן הלבוד, האם הדופן מתקרבת לחקק או שהחקק מתקרב לדופן.**

1. עיין רש"י "וחשבינן ליה כאילו החקק לבוד ומגיע עד הכותל" עיין ר' אברהם מן ההר דחשבינן שהדופן מתקרב לחקק.
2. עיין תוס' לקמן יט ע"א "דכל מקום חשבינן אויר פחות מג' כסתום ע"י לבוד, ולא דמי לסכך פסול פחות מג' דאין שייך לעשותו כסתום בסכך כשר מאחר דיש בו סכך פסול" ויל"ע א"כ היכי אמרינן הכא דמדין לבוד חשבינן כמי שהחקק ממשיך. [[59]](#footnote-60)

**יש לדון האם אף מחוץ לחקק הסוכה כשירה מדין פסל.**

1. עיין מאירי דשרי לישב אף מחוץ לחקק. אכן יעוין טור תרלג בסוף הסימן "כשרה בתוך החקק". וכתב הב"י "ואיני יודע למה, דמ"ש מהיתה גבוהה עשרים ובנה בה איצטבא דמכשיר רש"י אפילו מן האיצטבא והלאה".
2. עיין ב"ח "ול"ק מידי, דשאני התם דאיכא מחיצות וכו', אבל הכא דבין החקק לכותל אין שם מחיצה עליו, אין שם סוכה"[[60]](#footnote-61).
3. עיין הגהות מהרל"ח על הטור שכתב ב' אופנים לבאר דברי הטור. א. דלדירה סרוחה לא מהני כשרות ד'פסל'. והקשה ע"ז מהא דמהני אף בסוכת צריף לישב אף במקום שאין גובה י"ט מדין פסל. ב. דמדין לבוד אמרינן כאילו הכותל סמוך לחקק, ולהכי אין לישב מחוץ לחקק דהכותל מפסיק ביניהם. ולפי"ז כתב דכל דברי הטור הם לענין לישב בין החקק לכותל, אבל מה שבין החקק והלאה לצד חוץ אה"נ שהוא כשר מדין פסל. אלא שכתב דאין נראה כן מדברי רש"י והר"ן דנראה מדבריהם שרואים החקק מגיע עד הכותל.

**מקשינן בגמ' דאף ברחוק החקק יותר מג"ט יוכשר מדין דופן עקומה. ויש לעיין באיזה אופן נעקם הדופן להכשיר הסוכה.**

1. לשיטת הסוברים דיש לצרף את ב' חלקי המחיצות שיהיו אחת וכהת"י, צ"ל דאם היינו אומרים כאן דין ד"ע, יש לעקם הדופן באופן שהקרקע שמפסקת בין החקק לבין הדופן תיחשב אף היא כחלק מהדופן. ובהא חשיבא דופן אחת שלימה ולא שתי חלקים.
2. אכן לשיטת התוס' שהדין לבוד בא לקרב המחיצות לסכך, יש לדון באיזה אופן היינו מעקמים את הדופן, האם באופן שהסכך שהוא לא כנגד החקק ייחשב אף הוא לדופן, וככל ד"ע, או שאף לתוס' יש לצרף את שתי חלקי הדופן, בכדי שאף הדופן התחתונה [היינו הגידוד שבתוך החקק] תהיה סמוכה לסכך. וזאת ע"י שהקרקע המפסקת בין שתי חלקי המחיצה תיחשב אף היא כחלק מהדופן. שהרי יש להקריב את החקק לדופן,[[61]](#footnote-62) ועיין לשון תוס שבת "דצריך לצרף הגידוד של חקק למחיצות כדי שיהיו סמוכות לסכך שכנגד הנקב" משמע דאף הדופן של החקק אינו נחשב סמוך לסכך אלא ע"י שמצרפים אותו לדופן. [[62]](#footnote-63)
3. והנה מבואר בסוגיין דהטעם דל"א ד"ע משום דלא חזיא לדופן. ולכאורה ילה"ע, דהא לתוס' מצד דין דופן הדופן כשרה אף כשאינה בב"א וכדופן שבת שכשרה אף כשמחולקת היא לשנים, אלא דבעינן להקריב הדופן לסכך, וא"כ אמאי אמרינן בגמ' דלא חזיא לדופן, דלכאורה דופן מעליא היא וכל הדין ד"ע לא אתי אלא להקריבה לסכך. [[63]](#footnote-64)

הרינו להציג בזה נדון להלכה אשר יסודות הדיון שבו רובו בסוגיות שנלמדו. נשמח לקבל חו"ד הלומדים שליט"א.

שאלה: מרפסות צרות שבכדי לאפשר ישיבה ברווח יותר, מוציאים את הסורג של המרפסת כלפי חוץ בעומק של יותר מג"ט, ועושים מעליו מושב משיש, באופן שהישיבה בצד זה היא על הדופן עצמו, ולא בתוך חלל הסוכה. ויש לדון בזה, א. האם מותר לשבת על המושב אף שאין מחוץ למושב מחיצה עד לקרקעית הסוכה. ב. האם הדופן באופן זה כשרה להכשיר את הסוכה בתורת מחיצה או לא.

בנדון כשרות הסוכה עצמה, יש לחלק הדיון אם גובה המושב הוא יותר מי"ט או פחות מי"ט. דהנה אם הוא יותר מי"ט, הרי שטח הסוכה עצמה ודאי כשר דיש מחיצה כדין של י"ט גובה. אבל אם הוא פחות מי"ט והכשר המחיצה הוא בצירוף הדופן היוצא כלפי חוץ, בזה יש לדון דלכאורה דופן זה פסול מדין 'מחיצה תלויה'. [ואף שאין גדיים בוקעים בה אכתי איכא לפסולא דמחיצה תלויה. עיין חזו"א סימן סח סק"י, וסימן עה סקט"ז, ובספר שלום יהודה להגר"א פלצינסקי זצ"ל סל"א וסמ"ד] אלא דיש לדון בזה בכמה נקודות:

1. יש לדון להכשירה מדין דופן עקומה היינו שהסטיה של הדופן מלמטה כלפי פנים, איננה סיום של חצי המחיצה העליונה אלא הדופן מתעקמת כלפי פנים, ואל תתמה היכן מצינו דופן עקומה באופן זה, דמצינו ומצינו בסוגיא ד'חקק' דאם הו"א ד"ע אף בחקק אופן העקימות היה שהקרקע המפסקת בין הגידוד לדופן אף הוא נחשב כחלק מהדופן מדין ד"ע, הרי דשייך לעקם דופן אף באופן שכזה.
2. אלא דיש לדון האם מכשירים מחיצה תלויה ע"י דופן עקומה. דהנה מפורש בגמ' דמחיצה שאינה גבוהה י"ט אין מכשירים אותה לדופן י"ט ע"ע עקימות הדופן. דלאו דופן היא כלל. ולא נתחדש בה ד"ע. ויש לדון האם מחיצה תלויה שם דופן עלה אלא שהיא פסולה או שלאו דופן היא. ולכאורה נראה דדופן פסולה מקרי. וצ"ע.
3. ואף אם נימא דמחיצה פסולה היא, אבל שם דופן עלה עדין יש לדון האם ד"ע מכשיר פסולים בדופן. והנה ברש"י מפורש בסוגיא דאיצטבא שדופן למעלה מכ' דופן פסולה היא ומ"מ מכשירים אותה ע"י עקימות הדופן. אכן לשיטת הסוברים דדופן למעלה מכ' לאו פסול בדופן הוא כלל, הרי שאין ראיה דמכשירים דופן פסולה ע"י ד"ע. וביותר, דלכאורה מהריטב"א ועוד ראשונים דף יט שכתבו דלמ"ד סכך פסול אינו פוסל אלא בד"א אין צורך להלכת ד"ע כלל ולא נאמרה הלכה זו כלל, ואם נימא שדין ד"ע מכשיר אף פסולים בדופן הרי שהלכה זו נצרכת לכה"ג. וע"כ דכל דין ד"ע לא נאמר אלא להכשיר סכל פסול בסוכה, ותו לא מידי.
4. אכן עדין יש מקום להכשיר אם נימא שקרקעית הסוכה מתחלת מהמושב של הדופן, ושאר הסוכה איננה אלא מדרגה בתוככי הסוכה, דאז אין זו מחיצה תלויה אלא מגעת היא עד קרקעית הסוכה אלא דיש בתוך הסוכה עליות ומורדות. כ"כ הגרשז"א זצ"ל בשם שו"ת דבר שמואל סימן רג ושו"ת קול הרמ"ז ס"ל. הו"ד בספר 'הסוכה' בסוף הספר.
5. העולה לע"ע: אם יש בחלק התחתון של הדופן י"ט הסוכה עצמה ודאי כשרה. אבל אם אין בחלק זה י"ט, יש לדון האם החלק העליון חשיב מחיצה תלויה. ואם חשיב יש לדון האם ניתן להכשירו בדין ד"ע ולרש"י מסתבר שכן, ולראשונים לקמן יז לכאורה נראה שלא. ועדין יש לדון להכשיר דאינה מחיצה תלויה כלל וכמש"נ.

ועתה נבוא לדון האם ניתן לשבת על מושב המרפסת.

1. והנה אם אין בחלק התחתון של הדופן י"ט, יש לדון דקרקע הסוכה מתחלת ממושב זה, ושאר הסוכה היא מדרגה היורדת מקרקעית הסוכה. וכנ"ל. ומשום זה כשר לשבת על המושב.
2. ואם לא נימא כחידוש זה, לכאורה היתר סוכה זו הוא מדין דופן עקומה, ויש לדון האם ניתן לשבת שם דלכאורה די לעקם את הדופן רק בחלק התחתון, ואין צריך להפוך אף את הסכך לדופן, שהרי הסכך כשר אף מעל המושב. וצ"ע האם ניתן לשבת על הדופן של הסוכה כאשר מעל שטח זה יש סכך כשר. ועיין.
3. אבל אם יש בחלק התחתון י"ט, בזה יש לדון דאין שאר הסוכה מדרגה היורדת מקרקעית הסוכה אלא היא רשות אחרת. וכן נקט הגרשז"א שם. והנה מקום המושב אין בו שעור סוכה זע"ז וא"כ מקום זה אין לו הכשר סוכה. ולכאורה בכדי להתיר מקום זה יש לדון מדין פסל היוצא מן הסוכה.
4. והנה בחקק נחלקו רבותינו ז"ל האם מחוץ לחקק כשר מדין פסל, דעת הטור שפסול ונאמרו בביאור שיטתו ג' אופנים. א. דלא ממשכא חד דופן בהדה. ב. דהויא דירה סרוחה ולא מהני פסל להכשיר דירה סרוחה. ג. דבחקק הכשר הסוכה ע"י הקרבת הדופן לחקק.
5. והנה לג' טעמים אלו לכאורה יש מקום להכשיר בנדון דילן. לטעם ראשון, לכאורה הכא כשר, דממשכא חד דופן בהדה. דיש דופן כשרה של י"ט מעליה. [אי לאו דנימא דחשיבא מחיצה תלויה ולא מקרי ממשכא חד דופן. וצ"ע] לטעם שני, לכאורה הכא כשר, דלא הויא דירה סרוחה, דפחות מזע"ז לא מקריא דירה סרוחה. ולטעם שלישי הכא ודאי כשרה.
6. אלא דיש לדון מטעם אחר לפסול מדין פסל. דהנה יעוין במג"א תרל"ד סק"א "ונ"ל דאפילו סוכה גדולה הרבה ובמקום אחד יש קרן אחת משום לפנים שאין בו זע"ז אסור לישב שם כיון שהמקום צר לו לשבת וכו'" אכן בנדון דילן אין המקום צר לשבת דאדרבה יכול לישב ברווח בצמוד לעיקר הסוכה. אכן יש לתלות נדון דילן במה שדנו האחרונים בביאור דברי המג"א. דהנה בסוכת צריף כל הסוכה כשירה אף בצדדים שאין שם זע"ז, עיין בכורי יעקב, ביאור הלכה, חזו"א קמד סק"ו.

כל הנ"ל נכתב מקופיא וכל תכליתו אינו אלא לעורר את לב הלומדים שליט"א

**ד' ע"ב = 'גוד אסיק'**

**מסקינן בגמ' דבעמוד לא אמרינן גוד אסיק, דבעינן מחיצות הניכרות וליכא. ובשפת הגג שיטת רב הונא דנחלקו בזה ר' יעקב וחכמים האם אמרינן גוד אסיק, ולר"נ מיבע"ל בגמ' באם בשפת הגג לכו"ע כשרה מדין גוד אסיק או דאף בזה נחלקו ר' יעקב וחכמים. וכתבו התוס' דטעם החילוק בין שפת הגג לעמוד דבגג כיון דהמחיצות ניכרות בבית חשיב שפיר מחיצות הניכרות.**

1. יש לעיין בהא דאמרינן דבעמוד ל"א גוד אסיק משום דבעינן מחיצות ניכרות, האם הוא דין בסוכה דייקא או אף לענין שבת ל"א בהו גוד אסיק מה"ט דבעינן מחיצות ניכרות.
2. עיין ר"ן "דאע"ג דלגבי שבת אמרינן גוד אסיק, [עיין רש"י שבת ו' ע"ב ד"ה קמ"ל], לא אמרינן הכי לגבי סוכה דבעינן בה מחיצות הניכרות כעין דירה". וע"ע בריטב"א "פירש מורי נר"ו בעינן מחיצות הנכרות ונראות עמה, משא"כ בשבת דלא בעינן נראות עמה כל היכא דנראות ונכרות" וע"ע בתורי"ד "דהתם גבי שבת לא בעינן סככה, אבל בסוכה בעינן סככה". ודבריו צ"ב.

**להלכה כתב הר"ן דהרי"ף לא הביא לדין גוד אסיק, והיינו משום דקיי"ל כרבנן דר' יעקב, ואף בשפת הגג כיון דמספק"ל אם אף בהא נחלקו ר"י וחכמים אזלינן לחומרא. אכן יעוין רמב"ם סוכה פ"ד הי"א שפסק דבשפת הגג אמרינן גוד אסיק.**

1. עיין כ"מ דהרמב"ם היתה לו גירסא ור"נ אמר באמצע הגג מחלוקת אבל על שפת הגג ד"ה כשרה.[[64]](#footnote-65)
2. יעוין בגר"ח על הרמב"ם שם שביאר דינא דסוגיין דבעינן מחיצות נכרות דהוא דין בעלמא במחיצות ואף בשבת ואינו דין בסוכה דייקא. דכיון שלמטה אין המחיצות נכרות לא עבדינן מינייהו גוד אסיק. ולפ"ז כתב דמדגבי שבת בשפת הגג אמרינן גוד אסיק, וכדאיתא להדיא בערובין פט הרי אף לענין סוכה כן, ועוד, דכיון שמה שנצרך ניכרות אינו בסוכה אלא שלמטה תהיינה ניכרות ממילא פשיטא דבשפת הגג חשיבא נכרות, וזהו מקורו של הרמב"ם דבשפת הגג ודאי אמרינן גוד אסיק.
3. וכתב עוד, דהא דבעמוד חשיב רה"י לענין שבת אינו מדין גוד אסיק אלא דהמחיצות שלמטה גודרות אף את הרשות שלמעלה. ופירש בזה את שיטת הרמב"ן שבת צט דבתל גבוה י' ליתא לדינא ד'רה"י בוקעת ועולה עד לרקיע'. ע"ש שכתב לפרש בדעת הרמב"ם דפליג אהך דינא דהרמב"ן אבל לא מטעם גוד אסיק אלא מטעם אחר, ע"ש.
4. והנה כדברי הגר"ח מפורש במאירי "אין אומרין הואיל ועמוד זה גבוה עשרה הרי ארבע רוחותיו מחיצות הם ונכשיר את העמוד מדין גוד אסיק מחיצות עד הסכך שאין אומרים גוד אסיק אלא במחיצות הניכרות, וכו'. ויש שואלים בשמועה זו ממה שאמרו במסכת שבת בפרק הזורק שאם זרק אבן על תל גבוה עשרה בשבת חייב מפני שהוא רשות היחיד אלמא לא בעינן מחיצות ניכרות ואין זו שאלה שבזה אי אתה צריך בה לגוד אסיק עד שתצטרך בה למחיצות ניכרות שאין הטעם אלא מפני שכל שגבוה עשרה ורחב ארבעה אינו תשמיש של בני רשות הרבים ודינו כרשות היחיד אף בלא מחיצות אבל בסוכה למחיצות אנו צריכים וא"כ הדבר צריך למחיצות ניכרות" הרי מפורש דדינא דמחיצות נכרות הוא אף במחיצות שבת, וההיא דתל דבשבת הוי רה"י אינו מדין גוד אסיק. וע"ע בחדושי ר"א מן ההר דאף הוא אזיל בהך שיטה.
5. עיין בגליונות החוז"א על הגר"ח מה שהירבה להשיג ע"ד. אכן במאירי הנ"ל מבואר לכאורה כהגר"ח.

**יל"ע אמאי בשפת הגג חשיבי ניכרות טפי מעמוד, והרי למעלה בגג אינן ניכרות כלל, ואין נראות עמה, ואינן כעין דירה, ולא חשיבי סככה.**

1. והנה להמאירי והגר"ח הנ"ל א"ש היטב דהנדון אינו אם נכרות בסוכה אלא אם נכרות למטה. אבל לש"ר דפירשו דהוא דין בסוכה עצמה שיהו נראות עמה צ"ע דלכאורה הך סברא שייכא אף בשפת הגג. [[65]](#footnote-66)

**אמר רב הונא מחלוקת על שפת הגג, דר"י סבר אמרינן גוד אסיק מחיצתא, וכו', אבל באמצע הגג ד"ה פסולה. ולמסקנת הגמ' ההיא דאמר ר"ה דבאמצע הגג ד"ה פסולה איפריך, דנחלקו בדין דיומדין. אלא דההיא דאמר ר"ה דנחלקו בשפת הגג לא איפריך, ד'אמר לך ר"ה, פליגי באמצע הגג וה"ה על שפת הגג, והאי דקמיפלגי באמצע הגג להודיעך כוחו דר"י וכו'.**

1. ויש לדון, מהו טעמו דר' יעקב דמכשיר בשפת הגג, האם הוא מדין דיומדין, ולעולם בעינן שבקונדסין יהא טפח בכל צד, או דהוא מדין גוד אסיק. ובפשטות ודאי דהוא מדין גוד אסיק כדאמר ר"ה להדיא.
2. אכן מהא דמבואר בגמ' דאף דנחלקו באמצע הגג, ה"ה על שפת הגג, ולא הוצרכה הבריתא לפרש דנחלקו בשפת הגג, דכ"ש דכשירה, [ולכן אמרה הברייתא באמצע הגג להודיען כוחו דר' יעקב], שמעינן להדיא דהמחלוקת בשפת הגג הוא בדין קונדיסין, ולכן לא הוצרכו לפרש מחלוקתם, אבל אם נחלקו בדין גוד אסיק ואף בלא קונדיסין טפח א"כ ודאי היתה צריכה הברייתא להשמיע אף מחלוקת זו. ולמה שיהיה פשוט שבשפת הגג מכשיר ר' יעקב אף בלא קונדיסין טפח ומדין גוד אסיק. וכן נקטו רע"א ובית הלוי.
3. ותמהו הרע"א ובה"ל, דא"כ הוי תיובתא דרב הונא בתרתי, דאף במה שאמר ר"ה דנחלקו בשפת הגג ואף בלא קונדיסין טפח דר' יעקב מכשיר מטעם גוד אסיק, אף בזה איפריך ר"ה. ונשאר רע"א בצע"ג.
4. עיין רש"ש שעמד בזה וכתב לייסד מכאן דדינא דדיומדין הוא ג"כ מטעם המשכה, ולכן גוד אסיק הוא בכ"ש דכשר דהתם המחיצות הם בפועל. ע"ש. [[66]](#footnote-67)

**בגדר דופן עשרה טפחים דכשרה אף שאין מגיעה לסכך יש לדון האם הוא מדין גוד אסיק.**

1. עיין בר"ן, דלהרי"ף דפוסק דאף בשפת הגג פסולה ול"א גוד אסיק, אין כלל דין ג"א בסוכה, ורק בשבת נאמר דין זה. ומוכח מדברי הר"ן דכל סוכה גבוהה פחות מכ' אמה, ויש דפנות נמוכות י’ טפחים, הא דכשרות אין זה מדין גוד אסיק, אלא דיש בהם שיעור כראוי. ועיין בריטב"א דף ט"ז דהוא מדין גוד אסיק, וכ"ה במאירי דף ב'.
2. ושורש מחלקתם לכאורה הוא בדין מחיצות הסמוכות לסכך בעינן. דלהר"ן צריך שהמחיצות יהיו סמוכות לסוכה, ואין צריך לסכך, ולהריטב"א צריך סמוכות לסכך, ולכן להריטב"א בעינן גוד אסיק אף במחיצות הסמוכות לסוכה כל שאין מגיעות לסכך.
3. עיין רש"י ד"ה גוד אסיק שכתב "הגביהם עשרה סביבות ראשו והרי יש בהן גובה י' וחשובה סוכה" משמע קצת כהר"ן דלא בעינן לדין גוד אסיק יותר מי"ט. ויש בראשונים שכתב דהגביהם עד סככה.[[67]](#footnote-68)

**ד' ע"ב – ו' ע"ב = 'בדין שעור י"ט בסוכה ושבת'**

**מבואר בסוגיין מנ"ל לשעור י"ט בגובה הסוכה. לר"מ דס"ל דאמה בת ו' טפחים, בעינן למילף מכרובים, ומקשינן [ה:] ד'אימא בהדי סככה עשרה'. ומסקינן דילפינן מכפורת. ולר"י דליכא למילף מכל הנך, מסקינן דשעור י"ט הוא הלמ"מ. ועיין בתוס' ד' ע"ב ד"ה 'עשרה' שכתבו, דאף שעור מחיצת שבת עשרה טפחים, מהכא ילפינן לה.**

וכאן המקום לדון האם שעור י"ט בסוכה, הוא שעור במחיצות, או שעור בסוכה עצמה שחלל הסוכה יהיה לא פחות מי"ט, או דהוא דין בסכך שיסכך על חלל י"ט. וכן כאן המקום לדון בדין מחיצה דשבת, מה מקורו ומהו גדרו.

1. עיין רש"י טז ע"א ד"ה אבל אם יש שם "וכשחוטט בו מלמטה למעלה עד שמגביה את החלל לשיעור גובה עשרה אין זו עשייתו, שהרי אינו מתקן אלא הדפנות, ובדפנות לא אמרינן תעשה ולא מן העשוי, והרי היא כסוכה שפחותה מעשרה, וחקק בה והשלימה לעשרה" וע"ע רש"י ד' ע"ב ד"ה הכא "פחות מי' לאו שם דופן עליו וכו'".
2. הנה לר"י דהלכתא גמירי לה להך שעורא, מפורש ברש"י לקמן ו' ע"ב ד"ה לרבי יהודה "כל שעור מחיצה הלכתא גמירי לה מסיני, וגמירי דבציר מעשרה לבר מסככה לאו מחיצה היא ובהכי הויא מחיצה"; וכ"ה ברש"י עירובין ד ע"א "הלכות מחיצה שתהא גבוהה עשרה וכו' הלמ"מ".

**אכן יל"ע לר"מ דילפינן לה מכפורת וכרובים מהו גדר הילפותא. ויש ללבן היטב גדרי הילפותא מכפורת וכרובים; עוד יש לברר האם למסקנא, אידחי לילפותא דכפורת, וילפינן רק מכרובים; או דאף למסקנא ילפינן אף מכפורת, אלא דבעינן אף לילפותא דכרובים.**

**גדר הילפותא מכפורת.**

1. עיין רש"י ה' ע"א ד"ה ותניא מעולם "ש"מ למעלה מעשרה מיפסקא רשותא". וע"ע רש"י עירובין ד' ע"ב ד"ה ארון תשעה וכפורת טפח "אלמא עשרה הוי מחיצה דלמעלה מעשרה לא חשיב ליה רשות תחתית, אלא רשותא אחריתי". וצ"ב היכי ילפינן מהכא לדין מחיצה. וצ"ל דגדר מחיצה היא לחוץ בין רשות שמחוץ לסוכה לבין רשות הסוכה, וכיון שמעל י"ט חשיבא רשותא אחריתי, כשבאים לחוץ בין הרשות שמחוץ לסוכה לבין רשות הסוכה - אין צורך לחוץ יותר מי"ט, ששם זו רשות אחרת.
2. עיין ה' ע"ב דמקשינן אהך ילפותא "וממאי דחללה עשרה בר מסככה, אימא בהדי סככה". ויל"ע כיון דילפינן שחציצת רשות היא רשות י"ט, א"כ אף דבהדי סככה איכא עשרה, מ"מ הא בפנים אין רשות עשרה, ואין כאן חציצת רשות עשרה כלפי פנים. וצ"ל דהא גופא קושיית הגמ' דאפשר שכל דין מחיצה הוא לחוץ בפני ה'רשות' החיצונה, ואף שאין בפנים 'רשות י"ט' מ"מ יש למחיצה שם מחיצה כיון שחוצצת היא בפני ה'רשות' שמבחוץ.

**גדר הילפותא מכרובים.**

1. ע"ש המשך הסוגיא דילפינן ילפותא אחריתא "וכתיב 'והיו הכרבים פרשי כנפים למעלה סככים בכנפיהם על הכפרת' קרייה רחמנא סככה למעלה מעשרה" ולכאורה כונת הגמ' דליכא שם סככה כל שאינו מסכך על עשרה טפחים. ז"ל הריטב"א לעיל ב' ע"א "דלא חשיב סכך בשאין חלל תחתיו י' טפחים כדאיתא בגמרא" ולכאורה כונתו לגמ' דילן.
2. ולפ"ז לכאורה נמצא דלר"מ דין י"ט הוא דין בסכך ולא במחיצות. [ואין לומר דאית ליה נמי הלמ"מ דר"י, דמפורש להדיא בגמ' ו' ע"ב דלר"מ לא נאמרה הלמ"מ לשעור י"ט, וכי אתאי הלכתא לגוד ולבוד וד"ע. ע"ש]. אכן יל"ע בזה טובא:
   1. לר"מ, אמאי בעינן מחיצות י' ולא די בחלל י' וסכך מעליו. עיין ערוך לנר שהקשה כן.
   2. מנא לן דמחיצות שבת שיעורן י"ט, והרי כל מקור מחיצות שבת ילפינן מהכא, ובשבת הא ליכא דין סככה כלל.
   3. איך נכלכל את דברי רש"י הנ"ל שכתב בד' ע"ב דפסול פחות מי"ט הוא פסול בשם דופן. וביותר, מה נעשה לדברי רש"י בדט"ז ע"א דאין כאן פסול בסכך, [דא"כ, בחוטט בגדיש היה פסול דתולמ"ה].
3. עיין מהרש"א ה' ע"ב "יראה דהך ילפותא דלא ירדה שכינה למטה דשמעינן מיניה דלמעלה מי' מפסקא רשותא ודאי קיימא, ואינו סותר הך דיליף הכא דלא הוי רשות אחרת אלא בחללה עשרה לבר מסככה דלענין דלהוי ע"ג רשות אחרת אפילו בגבוה י' עם סככה קאמרינן לעיל דמפסקא רשותא והכא דלהוי תוכה רשות אחרת כמו סוכה קאמר דלא הוי אלא בחללה י' לבר מסככה. והכי אמרינן בפ"ק דשבת דבית שאין תוכו י' וקירויו משלימו לי' על גגו מותר לטלטל בתוכו אין מטלטלין כו'. עכ"ל. וע"ע פנ"י שם שכתב כן.
4. הרי מבואר דבשבת הדין מחיצות נלמדות מכפורת, [ומדוקדקים היטב דברי הגמ' עירובין ד' ע"ב דאייתינן להך דרשה דכפורת ולא דכרובים], והך דינא דמחיצה מתקיים אף כשיש עשרה בהדי חללה כמפורש בסוגיין. אכן לר"י דגמיר למחיצה הלל"מ, ואף מחיצות שבת בהך הלכה, והרי מבואר דמשום הך הלכתא "בציר מעשרה לבר מסככה לאו מחיצה היא" [לשון רש"י שם] וה"ה בשבת כן הוא. ולפ"ז יל"ע אמאי בית שאין תוכו י' וקירויו משלימו לי' על גגו מותר, והרי לר"י ליכא דין מחיצות למטה. ולכאורה מוכח מזה דלשיטה זו הא דמטלטלין על גגו אינו מדין 'גוד אסיק' וכדברי המאירי וראמ"ה. וזו הערה גדולה.
5. ואכתי יל"ע, דהא אף בשבת אף כשקירויו משלים לי' מ"מ בתוכו אין מטלטלין, ולכאורה אף זאת אין ללמוד מכרובים כסוכה, דהא לכאורה התם הוא פסול בסכך, ומאי שייכא לשבת.
6. ולכאורה צ"ל דגדר הילפותא מכרובים הוא דלא מקריא 'מסכך' אלא כשמסכך על רשות, וכל שאין י"ט לא מחשבא רשות. וס"ל לגמ' דהן בסוכה והן בשבת פשיטא דבעינן בתוכו שם רשות. ולפי"ז לעולם אין זה פסול בסכך, אלא הפסול הוא בסוכה עצמה דלא מקריא רשות סוכה אלא בחלל י"ט, ולהכי אף הסכך לא מיחשבא סכך אלא במסכך על חלל י"ט. [[68]](#footnote-69)
7. עכ"פ נמצא דלר"מ בשבת איכא תרוייהו הלכתא, האחד שם מחיצה שאינו פחות מי"ט, אכן לדין זה די אף באופן שקירויו משלים לי"ט. והשני שיהיה ברה"י שם רשות, ולזה בעינן שיהיה בפנים חלל י'. הנה בתו"י בשבת מבואר דלהכי בשבת מהני חקק אף שהוא רחוק ג"ט מהמחיצה משום דאיכא שעור מחיצה י"ט עם הקירוי מבחוץ. ומ"מ בעינן שיהא חלל י'. וכן מבואר ברא"ש וש"ר שם, דבשבת לא צריך את הצירוף של החקק, כיון שמבחוץ ישנה מחיצת עשרה, והנה לדברי מהרש"א הנ"ל הן הן הדברים, דדין רשות שבפנים לא שייטיה כלל לדין מחיצה.
8. אכן יל"ע דהתינח לר"מ, אבל לר"י דגמיר לה להלכה דבעינן מחיצות י' לבר מסככה, וה"ה בשבת כנ"ל, א"כ אמאי חשיבא מחיצת י' לענין פנים הבית. וצ"ע.
9. עיין באור הלכה סי' שמה סעיף טו שנסתפק בהא דאם אין בתוכו י"ט דאין מטלטלין בו, האם הוא מה"ת או דאינו אלא דרבנן. [וכ"כ חזו"א סימן סה אות טז]. וצ"ל דהא גופא נדון דילהו, האם ניתן ללמוד מכרובים אף לשבת וכמבואר, או דאינו אלא דין בסכך, ולא שייטיה לשבת כלל, והא דבשבת בעינן שיהא בתוכו רשות י"ט - אינו אלא מדרבנן.

**ומעתה יש לדון בגדר דופן סוכה י"ט;**

1. הנה בילפותא דכרובים לא שמענו אלא דין בסכך או ברשות סוכה וכנ"ל. ולכאורה צ"ל דהא דמפורש ברש"י דשעור י"ט הוא דהמחיצה אינה מחיצה אלא בי"ט היינו מילפותא דכפורת, ששם הוא מקור הדין דלא חשיבא מחיצה אלא בגובה י"ט, ולפי"ז אף בסוכה צריכים אנו לשתי הילפותות. ולפ"ז נמצא דלשעור מחיצה די שיהא י"ט בהדי סככה. וכמפורש בגמ'. [לר"מ, ולר"י אינה מחיצה אלא י' לבר מסככה].
2. ואפשר באופ"א דכיון דילפינן דאין רשות סוכה אלא בחלל י"ט, ממילא הדין דפנות דילפינן להו מבסוכות הוא דין דופן על כל הרשות של הסוכה, וכיון דרשות סוכה היא בגובה י"ט אף הדין דפנות נאמרו על שעור זה. ולפ"ז בסוכה הכל נלמד מכרובים ואין צורך לילפותא דכפורת כלל. דכיון דילפינן דשם רשות הוא גובה י"ט ממילא זהו אף שעור הדפנות הנצרכות. [אכן לענין שבת דליכא לדין דפנות הנלמד מבסוכות צריכים אנו לילפותא דכפורת, וכדברי המהרש"א].[[69]](#footnote-70)
3. ויש לדון בסוכה שיש במחיצה עם הקרוי י"ט, וחקק בפנים להשלים לי"ט ויש בין החקק למחיצה יותר מג"ט. ובשפ"א שבת ז כתב דלת"י הסוכה כשירה. ותליא בנדון הנ"ל, דאם הם ב' דינים שונים, דין מחיצה ודין חלל סוכה, הרי דין מחיצה מתקיים אף כשיש מבחוץ י"ט, וכשבת. וכמפורש בגמ' דמשום ילפותא דכפורת יש להכשיר אף כה"ג. והא דכרובים אינו דין במחיצה כלל אלא דין נוסף בסכך או בחלל סוכה וכמבואר. אבל אם הדין מחיצה הוא כשעור רשות סוכה, ורשות סוכה אינה אלא בי"ט מבפנים, ממילא אף הדין מחיצות נצרכות להיות כלפי פנים, ואף כה"ג שיש עם הקרוי עשרה הרי זה פסול. ודוק היטב בכ"ז.

**הקשו האחרונים מאי מקשינן מנ"ל לשעור י"ט, והא לעיל ד' ע"א מפורש דכל פחות מי"ט הרי זו דירה סרוחה. ותיפו"ל מה"ט לפסול סוכה שהיא פחותה מי"ט.**

1. עיין פנ"י ושפ"א דבעי קרא להיכא דהסכך גבוה יותר מי"ט אבל הדפנות אינן בגובה י"ט. ויל"ע דא"כ מאי מקשינן אימא בהדי סככה, והא כה"ג תיפו"ל לפסול מטעם דירה סרוחה. [[70]](#footnote-71)
2. לשיטת הרמב"ם דהוצין יורדים אינו אלא פסול לכתחילה, א"ש. ויש שכתבו דזהו מקורו של הרמב"ם, דאל"ה תקשי הך קושיא.

**ו' ע"ב – ז' ע"א = 'אותו טפח היכן מעמידו' [1]**

**מעמידו כנגד היוצא. וכו'. עיין בראשונים שהאריכו טובא לבאר מהו כנגד היוצא ומהו כנגד ראש תור. כנגד היוצא - לרש"י הוא סמוך לאחת משתי הדפנות ולרמב"ן ותורא"ש הוא בסוף הרוח השלישית כנגד סוף הדופן המגיעה כנגד רוח זו. כנגד ראש תור - נחלקו המפרשים בביאור דעת רש"י אם הכונה אף כאן סמוך לדופן או לא. עיין מהרש"א ומהר"ם. וברמב"ן במלחמות כתב פירוש שלישי בזה.**

**נחלקו בגמ' מהו אופן עשיית הדופן השלישית. האם מעמידו סמוך ליוצא או טפח שוחק ומעמידו בפחות מג"ט סמוך לדופן. ובראשונה יש להקדים ולברר האם כל נדונים אלו הם מה"ת דכך נאמרה ההלכה דכל מה דטפח מהני הוא באופנים אלו. או דאינו אלא מדרבנן.**

1. עיין תוס' ז' ע"ב ד"ה סיכך "ודאמרינן לעיל דמעמידו בפחות מג' סמוך לדופן דהיינו מדרבנן"[[71]](#footnote-72) ועיין מאירי ז' ע"א "הצורת פתח אינו אלא מדברי סופרים, אבל מן התורה דיה בשלישית בטפח" [ועדין יל"ע מהי שיטתו לענין טפח שוחק].
2. עיין ריטב"א "והקשו בתוס' לל"ק דאמר שאינה ניתרת אלא בצוה"פ, מאי האי דקתני דגמרינן דהלמ"מ דחד דופן סגי ביה טפח. וכו'. אבל הנכון דכולהו לישני טפח בעינן, והכי גמרי ליה דטפח לחוד לאו כלום הוא, ולהכי אמר ר' סימון וכו'". הרי, הן מהקושיא מבואר להדיא דהוא דין תורה, והן בתירוצו דכתב ד'גמרי ליה דטפח לחוד לאו כלום הוא' משמע, דהכל בכלל ההלמ"מ של טפח.
3. הרי לנו מחלוקת ראשונים בד"ז, שיטת תוס' דמה"ת די בטפח בלבד, ושיטת הריטב"א דמה"ת בעינן טפח שוחק וצוה"פ וכו'.

**יש לעיין, לשיטת הריטב"א ודעימיה דטפח שוחק מה"ת, אמאי נאמרה הלכה דטפח, והא אין די בטפח אלא בעינן שעור ד"ט. [ועיין נדה כו ע"א דטפח זה הוא מכלל חמש דברים ששיעורן בטפח].**

1. עיין ביאור הגר"א [סימן תרל על סעיף ג'] שעמד על קושיא זו והוכיח מזה "דהא בכל הסוכה לא מהני לבוד בשתים כהלכתן כו' דאל"כ למה אמר 'ושלישית אפילו טפח', הא ד"ט בעי, דהא לבוד מחיצה מעלייתא הוא, ועוד, בשתי קנים סגי כמ"ש תוס' שיעמיד הא' פחות מג' והב' פחות מג' ויהיה כ"א חצי טפח ומשהו וכו'". הרי ייסד לנו הגר"א דבשתים כהלכתן לא מהני לבוד.[[72]](#footnote-73)
2. אכן מצאנו שנחלקו ראשונים בדינו של הגר"א. עיין לקמן ט"ז ע"ב אמר רבי אמי פס ארבעה ומשהו מתיר בסוכה משום דופן ומוקים לה בפחות משלשה סמוך לדופן וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי וכו'. ונחלקו הראשונים במאי קאי הך מימרא, שיטת תוס' שם "אם האחת מן הדפנות שלימות ונתונה מזרחית מוקי לה להאי פס ארבעה ומשהו לצד דרום או לצד צפון בפחות משלשה לדופן מזרחית ונחשב כסתום ויש כאן שתי דפנות שלימות" וכ"כ הריטב"א שם, ויותר מזה מבואר בריטב"א דלאחר פס ד' זה, חשיבי שתים כהלכתן, ודופן שלישית עושה טפח שוחק. וכן מבואר בתוס' בסוגיין ד"ה 'עושה' שהקשו כיון דאיכא לבוד אמאי בעינן טפח. הרי להדיא דלבוד מצטרף לשעור דופן. וזהו דלא כהגר"א.
3. אכן בר"ן שם בדט"ז פירש "דבסוכה העשויה כמבוי מיירי דאי בשתי דפנות דעריבן אפילו בטפח שוחק וצורת פתח סגי, וכו'. ודוקא בפס ארבעה ומשהו דאיכא עומד בשעור ראוי אבל בטפח ומשהו ומוקים לה בי מיצעי פחות משלשה להך גיסא ופחות משלשה להך גיסא, ודאי לא סגי, כיון דליכא בעומד שעור ראוי. וכו'." הרי דהר"ן לא ניח"ל לפרש כתוס' דקאי אשתים כהלכתן, וכתב בחזו"א [סימן ע"ה סקי"א] בדעת הר"ן דלשתים כהלכתן בעינן עומד בשעור ראוי של ז"ט. והוא כשיטת הגר"א.[[73]](#footnote-74)

**יש לעיין לשיטת הסוברים דלבוד מצטרף לשעור דופן מה יענו על קושיית הגר"א "למה אמר 'ושלישית אפילו טפח', הא ד"ט בעי, דהא לבוד מחיצה מעלייתא הוא".**

1. הנה לשיטת התוס' ל"ק כלל, דהא לשיטתם מה"ת אין צריך אלא טפח בעלמא. אבל להריטב"א - דאף מה"ת בעינן טפח שוחק, וס"ל נמי להדיא דלבוד מצטרף לשעור דופן - תקשי טובא.
2. ולכאורה מוכרח מזה, דאף לריטב"א, שאני דופן שלישית דלטפח דידיה בעינן דוקא דופן ולא לבוד. עיין הערה [[74]](#footnote-75). אכן בתוס' ד"ה 'עושה' מפורש לא כן דאף לדופן השלישית הוקשה להם שהלבוד יצטרף לשעור הנצרך. אכן לשיטתם ל"ק כלל קושיית הגר"א, וכנ"ל.

**הנה, בין אם לבוד אין מצטרף כלל לשעור דופן, ובין אם דוקא בדופן שלישית אינו מצטרף, אכתי צ"ב, מהו גדר ההלכה דטפח שוחק, דאם נאמרה הלכה של דופן בשעור טפח, מהו הדופן הנוסף הנצרך שיהיה בדין לבוד.**

הגרי"ז [בקונטרס עמ"ס סוכה] כתב דדין הלבוד אינו דין 'דופן' כלל, [והוכיח כן נמי מההיא דקונדיסין בעינן שיהיה רוחבם טפח, ומבואר ברבינו פרץ שם [ובאבנ"ז רסה כתב לבאר כן אף בתוס'] דשעור זה הוא משום ששעור דופן סוכה טפח, הרי **דכל** דין דופן אינו אלא טפח], אלא דיש דין נוסף שצריף שאף רוח זו תהיה 'סתומה', ולזה מהני אף דין לבוד.

1. ויל"ע א"כ אמאי די בד' וא"צ כל שעור סוכה. וצ"ל דלענין סתימה ודאי מהני רוב ככל, דדוקא לענין שעור לא מהני רובו ככולו.[[75]](#footnote-76)

**סוכה העשויה כמין מבוי, רבי סימון ואיתימא ריב"ל אמר, עושה לו פס ארבעה ומשהו וכו'.**

יל"ע בסוכה קטנה למה לי פס ד', ואמאי אין די בפס טפח שוחק והרי יש כאן ז' מכח תרי לבודין. וכן יל"ע בסוכה גדולה אמאי אין די בשתי קנים שכ"א חצי טפח ומשהו והרי יש כאן בצירוף שתי לבודין דופן ז"ט.

1. עיין תוד"ה עושה בסו"ד "דקנה מבטל ליה אוירא" ולפ"ז לכאורה י"ל דלהכי בעינן פס ד'. עיין הערה[[76]](#footnote-77)
2. עיין ר"ן לקמן טז ע"ב ד"ה פס ארבעה ומשהו "ודוקא בפס ארבעה ומשהו דאיכא בעומד שעור ראוי, אבל בטפח ומשהו ומוקים ליה בי מיצעי וכו' ודאי לא סגי כיון דליכא בעומד שעור ראוי וכו'" וצ"ב, מאי שנא חד לבוד דמצטרף משתי לבודים דלא מצטרפי. ולכאורה כונתו דבכדי שיהיו שתי דפנות דעריבן, בעינן שיהא שעור ד', דכיון דאיכא רוב דופן ולבוד הרי חשיבא שפיר בכלל עריבן.[[77]](#footnote-78) [[78]](#footnote-79)
3. אכן יעוין שיטת הריב"ב כאן דכל דין פס ד' אינו אלא בסוכה גדולה. וכ"ה שיטת בעל העיטור.[[79]](#footnote-80)
4. וע"ע ריטב"א שם שכתב ליישב באופן נוסף והוא ע"פ מה שחידש דלא אמרינן ב' לבודין בפחות מפס ד'. וצ"ב ואכ"מ.
5. אכן צ"ע אדברי הר"ן והריטב"א דהא מהני דופן סוכה אף בקנה קנה פחות מג"ט ביניהם. עיין מג"א תר"ל בריש הסימן שכתב בשיטת הר"ן דכל הדין של קנה קנה אינו אלא בד' דפנות, אבל בג' דפנות בעינן שעור עומד. וי"ל עוד דלשיטתם איירי שיש בתחילת הדפנות ז"ט ללא לבוד. [[80]](#footnote-81)

**יש לחקור, בסוכת מבוי, ופס ד', האם הך דופן יש בה את הקולות שיש בדופן שלישית או דדינה כשתי דפנות כהלכתן ממש.**

שורש הנדון הוא, דיש לדון האם בפס ד' חשיב 'עריבן', וא"כ הרי השתים כהלכתן מתקיים בשתים שכמין מבוי שיש בהם שעור סוכה, והדין עריבן מתקיים בדופן אמצעית אף שהיא אין בה שעור של שתים כהלכתן, או דלעולם הדין 'עריבן' צריך שיתקיים בשתים כהלכתן, וכל שדופן אמצעית אינה כהלכתה כדין שתים הראשונות לא מהני אף דעריבן. ולהכי צריכים אנו לדון את האמצעית שהיא הדופן השניה מכלל שתים כהלכתן, וא"א להחשיבה כדופן השלישית.

* 1. ועוד יש מקום לומר דפס ד' לא חשיב כלל עריבן דדוקא פס ז' חשיבא עריבן ואף לבוד לא מיחשב עריבן, והא דמהני פס ד' אף דלא עריבן, משום שיש שעור דופן כהלכתו, וכה"ג לא בעינן עריבן, דכל דין עריבן הוא להכשיר את השלישית אף בטפח.

1. הנה לשיטת הגר"א דלבוד לא מצטרף לשעור דופן, בהכרח צ"ל דהא דמהני פס ד' בסוכת מבוי היינו משום דדופן שלישית אין בה שעור ז'. ועיין בר"ן "דזה מקרי ב' דפנות דעריבן כיון דפרוץ פחות מג' ואיכא ד' שעור עומד". ואף דהר"ן קאי בשיטת הגר"א דלבוד אין מצטרף לשעור דופן, וע"כ דדין שתים כהלכתן מתחלק בזה, דדין עריבן מתקיים בשתים כמין גאם, אף שאין בהם שעור הראוי, ודין שעור מתקיים בשתים שכמין מבוי. ודוק.
2. וכל הנדון הוא לשיטת התוס' ודעימיה דלבוד מצטרף לשעור דופן דיש מקום לדון דופן זו כאחד משתים כהלכתן. וכנ"ל.

**יש לדון בסוכת מבוי גדולה, האם די בפס ד'.**

1. עיין מג"א תרל סק"ג שנסתפק האם מהני הך דופן דפס ד' דסוכת מבוי אף בסוכה גדולה, או דוקא בסוכה קטנה.
2. עיין ריטב"א "ובהא סגי אפילו לסוכה גדולה מאד". משמע דהוא מעיקר הדין ולא מדין פסל, וצ"ל דהוא מדין שלישית טפח, וכיון שהוא מוקף בשתים כהלכתן לאורך כל הסוכה, אף שהשלישית אינה על פני כל הסוכה כשירה.[[81]](#footnote-82)
3. ולכאורה נדון המג"א תליא בנדון הנ"ל, דאם דופן זו מהני מדין שתים כהלכתן אזי צריך שהיא תהיה על פני כל הדופן, אבל אם דופן זו מהני מדין 'שלישית' הרי דופן שלישית אינה צריכה להיות על פני כולה וקולא זו נשארה בה אף בסוכת מבוי, דכיון דהיא עריבן ע"י פס ד' הרי היא מכשירה את כל אורך הסוכה. ויש לדון בזה הרבה.
4. להמבואר דלשיטת התוס' הפס ד' מהני כדופן שניה שהיא כהלכתה לגמרי, א"כ נמצא שהדופן השלישית [דהיינו מה שכנגד הראשונה] כשירה אף בטפח שוחק ככל דופן שלישית. וכן מפורש להדיא בריטב"א דט"ז. ואפשר דהן אמת שבסוכה קטנה כן הדין, אבל בסוכה גדולה דמהני האמצעית מדין שלישית וכנ"ל, התם בעינן לדופן שכנגד הראשונה שתהא כהלכתה. אכן יעוין חזו"א סע"ה סק"י מש"כ בזה באופן מחודש בשיטת תוס'.

**בנדון פתחים בקרנות הסוכה.**

1. הר"ן כ' דכיון שצריך עריבן לכן צריך להקפיד שלא יהיו פתחים בכל הקרנות, דהפתח מבטל את העריבן, וצריך שלכה"פ יהיו קרן זוית אחת שהיא עריבן. והטעם דפס ד' מהני, דהא חשיב עריבן כיון דאיכא רוב דופן ולבוד, וכן מפורש בר"ן "ובסוכה העשויה כמבוי נמי ע"י פס ארבעה הא איכא שתי דפנות דעריבן". וכ"ה בריטב"א.
2. יעוין בטור סתר"ל שהביא רבנו ירוחם שהביא מר"א בן איסמעל וז"ל: "פתח לאו כמחיצה דמי, והיכא דליכא עומד כשיעור סוכה במק"א אלא כאן מעט וכאן מעט ופתח מפסיק בין עומד לעומד כשרה כל שיש בעומד כל הדופן כדי שיעור סוכה". עכ"ל. הרי מבואר דאף שאין ז' במק"א ויש פתחים באמצע, כשרה הסוכה כל שיש ביחד שיעור ז'. וצ"ע הא בכה"ג לא הוי ב' דפנות דעריבן, כיון שכל דופן יש בתוך הז' טפחים פתחים. ועיין חזו"א סע"ה סקי"ג מש"כ בזה.
3. ולכאורה יש לבאר בשיטתו, דבסוכת מבוי ויש פס ד' ולבוד, לא חשיבא עריבן, כיון דאינו סתום לגמרי ויש לבוד, והא דמהני משום דסוכה עם דפנות שלמות כשרה אף בלא עריבן, וכל הדין עריבן, דאם יש שתים כהלכתן ועריבן, די בשלישית טפח, אבל אם אין עריבן, אזי צריך שהדופן השלישית תהא שלמה, דבכה"ג לא נתחדש דין דשלישית אפי' טפח, אבל אין זה פסול בדפנות כשאינן עריבן, ולכן בג' דפנות כהלכתן כשרה אפי' דלא עריבן.

**ז' ע"א = 'אמר רבא ואינה ניתרת אלא בצוה"פ' [2]**

**לל"ק דרבא.**

1. נחלקו הראשונים האם ללישנא זו צריך טפח וצוה"פ או שהצוה"פ ייעשה בשתי חצאי טפח. עיין רש"י ותוס' דהצוה"פ יעשה ע"י שתי חצאי טפח. אכן יעוין בריטב"א דלהך לישנא בעינן דופן טפח ואח"כ יעשה צוה"פ. וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף. אבל הרא"ש כתב אף בדעת הרי"ף כרש"י.

**בשיטת רש"י ודעימיה.**

1. יש לדון האם השעור טפח הוא דין בצוה"פ, דהיינו שיש כאן דין מחודש של צוה"פ שייעשה באופן שהקנים הצדדיים שלו יהיו בשעור חצי טפח. או דהם ב' דינים נפרדים, דין צוה"פ ושעור מחיצת טפח. ונפ"מ האם לרש"י מהני אף באופן שיעשה דופן טפח ואח"כ צוה"פ עם קנה נוסף של משהו.
2. עיין בתוס' דביארו דשאני סוכה מצוה"פ דשבת דדי בשתי קנים, דשאני סוכה דבעינן בה מחיצות הניכרות. לכאורה משמע מדבריהם דאם יעשה טפח ואח"כ צוה"פ בשתי קנים לא מהני. וע"ע בר"ן "וכשם שהחמירו בצוה"פ עצמו של סוכה של דופן שלישית להך ל"ק דרבא, דבפ"ק דעירובין לא יהבינן שעורא לקנה של צוה"פ וכו' ורבא בעי הכא בל"ק חצי טפח מכאן וחצי טפח מכאן" משמע להדיא דהוא דין בצוה"פ.
3. אכן ברש"י יש לומר דהדין טפח הוא דין נפרד מצוה"פ, וודאי אם יעשה טפח ואח"כ צוה"פ עם שתי קנים יהני. אלא דמחוץ לצוה"פ יש דין מחיצה ממש של טפח. אלא דיש לדון האם מהני שתי חלקי דופן לאיצטרופי לשעור דופן טפח.
4. עיין חדושי מרן רי"ז הלוי על סוכה "וזה לכאורה צ"ע שיהא דין צוה"פ דסוכה חלוק בדינו מצוה"פ האמור לענין שבת וכו', אולם נראה דבאמת הא דבעינן הכא טפח דוקא אין זה כלל מדין הצוה"פ, שאינו חשוב צוה"פ בלא"ה, וכו' והא דבעינן הכא בסוכה שיהא בהלחיים טפח וכו' דבעינן עכ"פ שיהא טפח בהדופן עצמו מלבד דין מחיצה של צוה"פ, וכו', אבל לא משום הלכות צוה"פ הוא דהוי זאת, דבאמת גם בכל שהוא מיחשב צוה"פ והטפח דבעינן הוא רק משום דין דופן דסוכה דשיעורו בטפח ברוח שלישית. עכ"ל. ע"ש דביאר כן אף בתוס' והר"ן. ובפשטות אין המשמעות כן בדבריהם. ועיין.

**בשיטת הריטב"א.**

ודאי מבואר דהם ב' דינים שונים, ועוד מבואר בדבריהם דלא מהני שתי חצאי טפח, והיינו משום דלא מצטרפי שתי חצאי טפח לשעור טפח. ועיין תפארת שמואל על הרא"ש שכתב בשם רש"ל "האי שעורא דחצי טפח לאיצטרופי עם חצי טפח העומד כנגדו מרחוק לא מצינו בשום ענין שיועיל להיות חיבור, וכו'" ועיין במכתם שתמה על רש"י היכי מהני לאיצטרופי שתי חצאי טפח לשעור טפח הנצרך להדופן. [[82]](#footnote-83)

**ללישנא מציעתא דרבא. עיין רש"י דצוה"פ לבדה מהני וכן טפח שוחק לבדו מהני, אכן יעוין בריטב"א דלכולהו לישני בעינן טפח, וכל הנדון האם צריך טפח שוחק וצוה"פ או דדי בטפח לבדו כשיש צוה"פ. אבל טפח מיהת ודאי בעינן לכו"ע.**

1. ויש לדון לשיטת רש"י, האם אף בשתים כהלכתן צורת הפתח כשירה להשלים שעור דופן. ולכאורה מהלשון ד'ניתרת נמי בצוה"פ' משמע דהוא דין בדופן שלישית דייקא. וי"ל.

**ללישנא בתרא ודאי בעינן הן טפח שוחק והן צוה"פ.**

**יש לעיין כיון דאיכא צוה"פ אמאי לא מהני אף ללא טפח כלל, דצוה"פ חשיבא מחיצה מעלייתא לענין שבת וכלאים.**

1. עיין ר"ן "ומדבריו ז"ל [דרש"י] נ"ל, שאין צוה"פ מתיר בשתי דפנות של סוכה, וכו' דמחמרינן בהא בסוכה משבת, כשם שהחמירו בה לענין עמוד גבוה עשרה דבעינן מחיצות הניכרות וכו'
2. עיין ריטב"א: והקשו עליו בתוספות אם כן דופן גמורה היא זו דהא בכל דוכתא אפילו בדיני תורה צורת פתח סתימה גמורה היא ומאי רבותא דגמרינן גבי סוכה בדופן זה של טפח ופירשו דברים כפשוטן בצורת פתח של ארבעה טפחים והוי כאילו הכל סתום ואף על גב דפרוץ שלו מרובה על העומד וכן עיקר. עכ"ל.
3. הרי נחלקו הראשונים בתרתי. א. האם צוה"פ מצטרף לשעור דפנות דסוכה. ב. מה נתחדש בדופן שלישית, דלהר"ן נתחדש דאף צוה"פ מהני, [ודוקא כשיש מלבר לצוה"פ טפח שוחק]. ולהריטב"א דדי בדופן ז'. ולדבריו לכאורה כל החידוש דדופן ג' הוא בסוכה גדולה. והוא צ"ע.
4. עיין גר"ח על הרמב"ם שבת פט"ז הט"ז ז"ל: אלא ודאי חזינן מזה דצורת הפתח אינה מועלת רק להחשב כולו מוקף מחיצה, וממילא דמועיל בסוכה העשויה כמבוי לצרף את הדופן השלישי להשנים, וכן בסוכה העשויה כמין גאם מועיל שתהא הסוכה מוקפת כולה שלש מחיצות, אבל לענין עצם שיעור מחיצה האמור בסוכה שתים כהלכתן ושלישית טפח, דההילכתא בזה הוא דבעינן מחיצות עצמן, בזה לא מהניא צורת הפתח, ושני בזה דין צורת הפתח מדין לבוד ודין עומד מרובה על הפרוץ, דלבוד ועומד מרובה על הפרוץ הן עצמן מחיצה ממש, משא"כ צורת הפתח אע"ג דדין מחיצה בה מ"מ אינה מצטרפת להשלים שיעור המחיצות, וכו.
5. והנה כל דבריו א"ש בשיטת הר"ן, אבל להריטב"א אינו כן, והדרא קושייתו של הגר"ח לדוכתה "א"כ למה לנו פס ד' המשלים דין מחיצה מתורת לבוד ותיפוק לן דצורת הפתח בעצמה דין מחיצה בה, וכן בסוכה העשויה כמין גאם דעושה פס טפח ומשהו ומעמידו בפחות משלשה כי היכי דתהוי מחיצה ארבעה וצריכה נמי צורת הפתח ג"כ קשה דלמה לי מחיצת ד' והלא צורת הפתח בעצמה נחשבת מחיצה" [[83]](#footnote-84)

**בשעור צוה"פ יש לדון האם צריך על פני כל הרוח.**

1. עיין רש"י שכתב דבעינן על כל פני הרוח, ועיין ריטב"א דפליג. ומחלוקתם היא בנדון הנ"ל, האם חידוש דדופן ג' הוא דצוה"פ מצטרפת, אבל לעולם בעינן על כל פני הרוח, או דהחידוש דלא בעינן אלא שעור ז"ט ואף בסוכה גדולה דפממ"ר על העומד.
2. אכן יש לעיין, דאף בז' תתכשר מיהת כל הסוכה אף שהיא גדולה מדין פסל. עיין חזו"א סימן ע"ה סק"ח שייסד מזה דלא אמרינן פסל אלא מדופן גמורה ולא מדופן של צוה"פ. ויש לעיין בזה טובא.

**סוכת מבוי. ובאמצעה פס ד' ולבוד. יש לדון האם צריך צוה"פ.**

1. עיין בר"ן וריטב"א ורא"ש שהביאו ב' דעות בזה. והרי"ף והרמב"ם פסקו דאף בהא בעינן צוה"פ. אכן אם יש באמצע דופן ז"ט מפורש ברמ"א [תרל ס"ג] דודאי לא בענין צוה"פ. ועיין ביאור הגר"א דשורש הנדון בזה האם לבוד מצטרף לשעור דופן, דאז חשיבא דופן ז' דודאי ל"צ צוה"פ. או דלבוד אין מצטרף.
2. ויל"ע אמאי בדופן ז' ודאי לא בעינן צוה"פ. והנה לשיטת הריטב"א א"ש דבדין דופן ג' נתחדש דאף פממ"ר על העומד כשר, אבל לשיטת הר"ן לא מצאנו לחידוש זה בדופן ג', וכל החידוש של דופן ג' דמהני בה אף צוה"פ. וא"כ יל"ע אמאי בדופן ז' ל"צ צוה"פ.
3. עיין בר"ן לקמן בסוגיא דמיגו דמבואר בדבריו דבדופן שלישית קצרה מהני רק מדין פסל. ויש לדון בסוכת מבוי גדולה והאמצעית אינה אלא ז"ט, האם יש להכשיר מדין פסל בהמשך הסוכה שלא כנגד האמצעית. דלכאורה אין מתחיל הכשר הסוכה כלל דאף במקום שיש סוכת גאם דהיינו כנגד האמצעית אין שם ג' דפנות. אכן בראמ"ה מבואר להדיא דיש להכשיר אף בסוכה זו מדין פסל.

**עיין ריטב"א שכתב דבסוכת מבוי, אף להשיטות דבעינן צוה"פ, מ"מ א"צ אלא בשעור ד"ט.**

1. וצ"ע, דהא איירינן בסוכה גדולה, ואם די בז"ט הרי הם קיימים בפס ד' עם הלבוד ואם צריך אף צוה"פ היינו משום דכל הרוח עליה להיות סתומה א"כ אמאי די בד"ט.
2. ולכאורה חזינן מזה, דצוה"פ הנצרכת לתוספת, אין ענינה להשלים לשיעור דופן וכיו"ב, אלא ענינה לתת לסוכה שם סוכה, דכיון דאין בה דפנות כראוי לדירה, צריך להוסיף צוה"פ וע"ז מקבלת הסוכה שם דירה כראוי. וביותר, יעוין בראמ"ה שכ' שלהרמב"ם יעשה הצוה"פ ברוח הרביעית, ועיין מאירי שכ' דעבדינן לצוה"פ או בשלישית או ברביעית, הרי דאין צוה"פ באה להשלים הדופן השלישית אלא נועדה לתת תיקון לסוכה.
3. ועוד יעוין בריטב"א שכ' בסו"ד ז"ל: ולכו"ע כל היכא דעביד דופן בת ז"ט תו לא בעי צוה"פ, שאין צו"פ חיוב שאפילו נכנסים לה דרך ארובה כשרה ושלא כדעת רבים. עכ"ל. משמע דהיה לו ס"ד דצריך צוה"פ לסוכה, ואיכא למישמע מינה שבמקום שחסר בדפנות, הצוה"פ ענינה לתת תיקון לכל הצורת סוכה, שתהיה סוכה ולא סתם צירופי דפנות.[[84]](#footnote-85)

**ז' ע"א = 'מיגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת' [1]**

**אמר רבא, וכן לשבת, מגו דהויא דופן לענין סוכה הויא דופן לענין שבת.**

1. נחלקו הראשונים אי הך מגו הוא לענין היתר טלטול או רק לענין חיובא, אבל היתר טלטול ליכא. שיטת רש"י והר"ן והריטב"א דהוא לענין היתר טלטול, שיטת הרי"ף אליבא דהר"ן דהמגו לא מהני אלא לענין חיובא.
2. בטעם שיטה זו דהרי"ף, עיין מאירי שביאר טעמא דלא מהני מגו להתיר טלטול "שהרי אף כשתחשוב את הטפח ובצורת פתח כדופן גמור אין כאן אלא שלש מחיצות"
3. בטעם ש"ר דמהני המגו אף להיתר טלטול דלכאורה אף אי איכא דופן מ"מ ליכא דופן רביעית כלל, עיין מאירי שם שכתב "שמאחר ששלש דפנות הוכשרו לסוכה הוכשרו לשבת שבתוכה ואף על פי שלשון דופן נאמר בה פירושו הואיל ודופן זה דופן המכשיר לענין סוכה כך מכשיר לשבת שבה". וצ"ב.
4. ושורש מחלוקתם לכאורה בדין מגו, האם מגו מחשיב הדופן כדופן אף לשבת, או דכשם שבסוכה מחיצות אלו מכשירות את המקום להיחשב כגדור, ה"נ מקום זה חשוב כגדור אף לענין שבת. [[85]](#footnote-86)

**בעיקר דין מגו.**

1. עיין בר"ן וריטב"א שהקשו אמאי לא נימא מגו איפכא, דמגו דלא הויא דופן לענין שבת לא הויא דופן לענין סוכה. ע"ש מה שיישבו.
2. עיין פורת יוסף [להפמ"ג, נמצא בסוף הגמ']: דאינו קושיא כלל, דאנו למידין ממש"כ תורה דזה נקרא מחיצה לסוכה ממילא הוי דופן לענין שבת, וכו'. עכ"ל.
3. אכן בר"ן מבואר דתורף ענין המגו הוא ד'אי אפשר למחיצה שתתיר לחצאין'. ולהכי הוקשה להם שפיר דנימא איפכא. ודוק.

**עיין ר"ן "וכי תימא, וכיון דאסיקנא דדופן שלישית טפח בפחות מג' וצוה"פ, אמאי איצטרכינן מגו לענין איסורא דאורייתא הא דופן מעליא היא נמי לענין שבת"[[86]](#footnote-87). ונאמרו בראשונים כמה אופנים בישוב הך קושיא.**

1. עיין ר"ן שכתב "כגון שדופן מזרחית ארוכה הרבה שהיא מותרת בסוכה כנגד כל אורכה כדאמרינן בסו"פ שפסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה וכו' בהני גוני צריכים מיגו אפילו לדאורייתא"
2. עיין ריטב"א שפירש לפי דבריו בסוגיא לעיל דלא בעינן צוה"פ אלא ד"ט ואף בסוכה גדולה דנתחדש בדופן שלישית דכשירה אף שהפרוץ מרובה על העומד. [והר"ן אזיל לטעמיה דכל החידוש של דופן שלישית דאף צוה"פ כשירה ודלא כשתים כהלכתן דצוה"פ אין מצטרף לשעור דופן. אבל הריטב"א ס"ל דצוה"פ כשירה לדופן סוכה וכל חידושו של דופן שלישית דאף פממ"ר על העומד כשר]
3. עיין רא"ש דמה"ט הרי"ף לא הביא להך מימרא כיון דליכא נפ"מ בדין זה לדידן דקיי"ל דצריכה נמי צוה"פ.[[87]](#footnote-88) וצ"ע, דאכתי איכא הנך נפ"מ דהר"ן והריטב"א.
4. ולכאורה צ"ל דהרי"ף פליג על הריטב"א דלעולם בעינן צוה"פ על פני כולה, ואף דופן שלישית בעינן בה עומד מרובה. וס"ל דאף דיש להכשיר הסוכה מדין פסל, לא מהני 'מגו' אכשרות דפסל. וצ"ב שורש מחלוקת הר"ן והרי"ף בזה. [[88]](#footnote-89)

**ויתירה שבת על סוכה שהשבת אינה ניתרת אלא בעומד מרובה על הפרוץ משא"כ בסוכה.**

1. שיטת רש"י "משא"כ בסוכה, וכו', דכי מצטרפת להו בהדי שתים הפרוצות הו"ל פרוץ מרובה שריא"
2. עיין ריטב"א "בדופן שלישי הפרוץ קיימינן דמתכשר לענין סוכה אע"פ שיש בו מלבד צוה"פ פרוץ מרובה על העומד" וכ"כ במג"מ פ"ד מסוכה הי"ב.

**בשיטת רש"י.**

1. עיין ב"ח וט"ז תרל שכתבו דס"ל לרש"י דבשתים כהלכתן אם בכ"א מהם הפרוץ מרובה הסוכה פסולה. [וע"ע חזו"א עה ג']
2. הא דלא פירש רש"י כהריטב"א צ"ל דאזיל לטעמיה דבדופן שלישית צריך צוה"פ על פני כולה, ולא מתכשר אלא בעומד מרובה. ועל כרחך דהא דפרוץ מרובה כשר היינו בהיקף הכללי של הסוכה.
3. עיין חזו"א סע"ה סק"ג "אבל צ"ע דכה"ג גם בשבת נראה דכשר, וכו' אע"ג דבכל ההיקף פרמ"ר וכו' דלא הוזכר אלא ג' דפנות וכל שיש עומד מרובה מקרי דופן. ואי נימא דצריך עומ"ר בכל ההיקף לא שייך להזכיר מנין דפנות, וכו'. ואולי דעת רש"י דתרויהו בעינן, שיהא ג' דפנות שבכל דופן יהא עומ"ר, ושיהא בכל ההיקף עומ"ר וכו'"
4. הרי מבואר לפי"ז ברש"י דבשבת אף כשיש ג' דפנות שכל אחת מהם היא עומד מרובה מ"מ אם בצירוף הרוח הרביעית הפרוץ מרובה לא הויא רה"י. וכ"כ בחידושי הר"ן עירובין יא ז"ל: וכתב רש"י ז"ל חצר שרובה פתחים וחלונות מארבע רוחותיה. ונ"ל דהוא הדין באחת משלש מחיצות דהוו דאורייתא אלא לרבותא נקט הכי דאפי' דופן רביעית דלא צריכה מדאורייתא מצטרפא בהדי שאר דפנות לשוויי פרוץ מרובה על העומד. עכ"ל. והן הן הדברים.
5. אבל להריטב"א והמג"מ אפשר דאף בשבת כה"ג חשיבא שפיר רה"י. ואף דבהיקף הכללי פממ"ר על העומד.
6. אכן צ"ע בדברי רש"י כיון דלא בעינן בשבת אלא שלש מחיצות אמאי בעינן שיהא בכל ההיקף עומ"ר. ומבואר בזה דג' דפנות גודרים את כל שטח הרשות מכל ד' רוחותיה.
7. יל"ע, אמאי לענין הדפנות עצמם בעינן שיהא העומד מרובה אף בסוכה, ולענין ההיקף הכללי אף פרוץ מרובה כשר.
8. עוד יל"ע מהו מקור החילוק דשאני סוכה משבת בזה. דבשלמא להריטב"א הרי זהו ההלכה דדופן שלישית דכשירה אף פרמ"ר על העומד. אבל לרש"י מנא לן להך חילוקא.
9. עיין שפ"א שכתב "משמע דלענין הדופן שוה ממש לשבת ולכך גם בפרוץ מרובה על העומד פסול רק בכלל הסוכה אף אי הפרוץ מרובה לית לן בה דהמצוה היא רק ב' וטפח משא"כ בשבת רשות היחיד בסתימה תליא מילתא ולכן אם רוב הרשות פרוץ בטל העומד ואינו רה"י וכו'. מבואר בדבריו דשורש החילוק הוא דבסוכה אין דין רה"י בפנים משא"כ בשבת. [[89]](#footnote-90)
10. דבריו צ"ע טובא, דא"כ מאי מהני מגו, והרי הא דבסוכה מהני אין זה משום דחשיבא כל הרשות גדורה אף בפממ"ר, אלא דאין צריך שהסוכה תהא רה"י גדורה בפנים ואין אלא דין דפנות דשתים כהלכתן.
11. והמוכח מזה, דלעולם הן בסוכה והן בשבת בעינן שיהא רשות גדורה בתוכה. עיין עמק ברכה סימן ד'. ועיין הערה.[[90]](#footnote-91)

**בשיטת ר"א בן איסמעיל.**

1. יעוין בטור תרל בב"י שהביא רבנו ירוחם שהביא דברי ה"ר אברהם בן אסמעיל, ומדבריו עולה דכשיש ז' בבת אחת, אף בסוכה גדולה וכולה פרוצה חוץ מז' אלו, כשרה הסוכה, ודוקא כשהז' טפחים אינו בב"א, שם צריך שיהא עוממ"ר.
2. ולפ"ז אפשר לפרש את הבריתא גם על ב' דפנות כהלכתן, דאף בהם בסוכה יש אופן שאף פממ"ר כשר, משא"כ בשבת. אמנם שיטה זו ט"ב ביותר, דאמאי כשיש ז' כאחד אף פממ"ר כשר, ומ"ש הא מאלו אינן יחדיו, דאם נתחדש בסוכה דין דפממ"ר כשר, אמאי דוקא בכה"ג שעומדים יחד. עיין הערה[[91]](#footnote-92) ביאור בכל זה.

**ז' ע"א – ע"ב = 'סיכך ע"ג מבוי ופסי ביראות'**

**היכי איירי האם במבוי מפולש או מבוי שאינו מפולש. עיין רש"י ע"א ד"ה ואילו סוכה דשבת, תוס' בע"ב ד"ה סיכך ע"ג מבוי, רא"ש סימן ט', ר"ן וריטב"א.**

לשיטת רש"י ודעמיה צ"ע רב, והא מבוי זה אסור בטלטול בשבת ואיך מהני מדין מגו להכשירו אף לסוכה. עיין רא"ש סימן ט מה שיישב. וע"ע מחצית השקל על מג"א תרל סק"ט מש"כ לבאר באופן מחודש.

ועיין ריטב"א שכתב לשיטה זו באופן אחר . ד"ה ופרכינן = אלא שיש לומר דרבה לטעמיה וכו'. ויש לעיין, האם מה דש"ר לא תירצו כן ברש"י משום דסברי דדוחק הוא להעמיד דלעולם אסור לטלטל בסוכה זו, או דפליגי וסברי דכיון דמדרבנן לא חשיבא רה"י לא מהני אף לצאת יד"ח סוכה. ואף באופן שאין מטלטל כלל בסוכה. ועיין.

בטעם התוס' דפליגי, עיין היטב דברי התוס' בסו"ד. ובביאור קושייתם עיין פנ"י ב' אופנים. וע"ע מג"א תרל סק"ט.

לשיטת תוס' ודעימיה צ"ע והרי סוכה זו כשירה אף ללא לחי כלל דהא איכא ג' דפנות. עיין תוס' בסו"ד וש"ר.

לשיטת תוס' ודעימיה, צ"ע איך מהני מגו דהא לענין שבת מדאורייתא חשיבא רה"י אף ללא לחי, ואיך מהני מגו להכשיר הך לחי להיחשב מחיצה דאורייתא לסוכה. עיין תוס' מש"כ לחדש מכח קושיא זו.

אכן לשיטת הראשונים דפליגי איסודו דהתוס' וסברי דאף דין שוחק הוא מה"ת, איך יכלכלו קושיא זו. עיין ר"ן [ד"ה ואמר רבא = והאי מיגו נראה לי וכו'] שביאר באופן חדש. וצ"ב אמאי תוס' לא ניחא להו בהך שינויא.

עיין בגמ' 'דאילו סוכה דעלמא בעיא טפח שוחק ואילו סוכה דשבת לא בעיא טפח שוחק וסגי בלחי'. צ"ע והא סוכת מבוי בעיא פס ד'. עיין מהרש"א שהקשה כן ע"ד התוס' ועיין ר"ן = ומוכח בגמ' שהעושה סוכתו כה"ג וכו'. וע"ע ריטב"א ד"ה ופרכינן בסוף הדיבור שכתב בזה ב' תירוצים, ועיין שו"ע תרל סעיף ד' דפסק כהר"ן ותירוצו הראשון של הריטב"א. וע"ע מג"א סימן תר"ל ס"ק ד' מש"כ בזה. וע"ע שער הציון אות טו מש"כ להקשות בפסקי השו"ע.

אכן כל דבריהם א"ש בשיטת תוס' אבל בשיטת רש"י צ"ע אמאי די בטפח שוחק.

יל"ע בסוכה שבחצירו או ע"ג גגו ולא במבוי האם איתא נמי לדין מגו או דכיון שבמקום זה לא מהני הלחי מידי ל"א מגו. וכן יש לדון בפסי ביראות האם הוא דוקא באופן שלענין שבת איכא היתרא דפסי ביראות או לאו דוקא. עיין רא"ש שנסתפק בזה גבי פסי ביראות, ועיין ריטב"א שהביא בזה ב' דעות לענין פסי ביראות. ועיין ר"ן שהקשה על הרי"ף שהביא דין פסי ביראות להלכה אף דבזה"ז ליכא מגו. ועיין רמ"א תרל סעיף ז ובמג"א ובביאור הגר"א מש"כ ע"ד.

**ז' ע"ב = 'רבי יאשיה'**

**ח' ע"ב = 'סוכת גנב"ך' [בקצרה]**

1. לרבי יאשיה דיליף דמחיצה כסכך בעינן. יל"ע אמאי במחיצות שבת לא בעינן מחיצות כסכך.
2. לרבי יאשיה, יש לדון האם בעינן שהדפנות יהיו מפסולת גורן ויקב. עיין תוד"ה מחיצה 'ותדע דכולהו מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב'. ועיין מהרש"ל ומהרש"א.
3. לשיטת הראבי"ה שהו"ד במהרש"א יש לדון האם בעינן במחיצות אף שאר דיני סכך. וכגון פסולא דהתוס' ב' ע"א דסכך הקבוע במסמרים. וכל כיו"ב.
4. לשיטת המהרש"ל עיין רע"א לקמן יט שהקשה "לכאורה טעמא בעי, מנ"ל באמת זה לר' יאשיה". ע"ש מש"כ ליישב.
5. לשיטת המהרש"א יל"ע מה יענה על קושייתו של רע"א למאי הלכתא נאמרה ההלכה דד"ע, דהא לכאורה בסכך פסול מן הצד פחות מד"א לא יהני דין ד"ע דהא למהרש"א אליבא דרבי יאשיה סכך פסול פוסל אף בדפנות. עיין קרב"נ אות ג' שהקשה כן, ויש באחרונים כמה וכמה אופנים ליישב קושיא זו דאכתי משכח"ל לחידושא דד"ע. עיין בזה.
6. יש לדון מה דין סוכה גבוהה שיש בה דפנות גבוהות י"ט, ומעל השעור של י"ט נכנסת החמה לסוכה, האם אף כה"ג פוסל רבי יאשיה.
7. עוד יש לדון בסוכה שיש בה שתים כהלכתן ושלישית טפח, ויש בסוכה חממ"צ מחמת הרוח השלישית והרביעית הפרוצות, האם אף כה"ג פוסל רבי יאשיה.

**סוכת גנב"ך**

1. אמר ר"ח והוא שעשאה לצל. נחלקו הראשונים בפירושא דהך מימרא. עיין רש"י ועיין רא"ש מש"כ בשם ר"ת.
2. עיין תוס' לקמן יט ע"א ד"ה לבראי 'ס"ד לפוסלה לפי שאינה עשויה לצל, קמ"ל דכשרה'. ועיין שפ"א שם שעמד ע"ז אמאי באמת כשרה והא אינה עשויה לצל. ולכאורה לר"ת ל"ק קושייתו.
3. צ"ע אמאי סוכה בעשתרות קרנים כשירה והרי לא עשאה לצל.
4. עוד צ"ע דברי רש"י לעיל ב' ע"ב ד"ה לימות המשיח 'אבל סוכת מצוה אינה לצל'. עיין מרומי שדה בסוגיין מש"כ.

**יש לדון האם קטן כשר לסכך סוכה.**

1. עיין באור הלכה סימן יד בדבור הראשון דדן משום דכל שאינו בישיבה אינו בעשיה. ועיין בית יוסף שם שהביא מהראשונים שהוכיחו דליתא להך דינא בשאר מצוות מההיא דסוכת גנב"ך כשירה. ועיין שם עוד דיש שדחו הראיה דכל הך דינא דכל שישנו הוא לכתחילה, ולפי"ז סוכת גנב"ך אינה לכתחילה. [[92]](#footnote-93)
2. עוד יש לדון לשיטת רש"י דבעינן עשיה לשם צל, האם הוא בר עשיה כזו. עיין פמ"ג תרל"ה במשבצות זהב סק"א. וע"ע אבנ"ז או"ח תשובה תעה דברים נפלאים בזה .
3. עיין ריטב"א לקמן יא ע"ב גבי מניח חבילי קש אמאי גריעא מסוכת גנבך, ומדבריו איכא למשמע בענין דברי האבנ"ז הנ"ל.

**ט' ע"ב = 'סוכה תחת האילן' [1]**

**מבואר בסוגיין דאם באילן צממ"ח בכל גוני פסול וילפינן לה מקרא ד'בסכת תשבו' ולא בסוכה שתחת האילן. אבל אם באילן חממ"צ, בהא כל נדון סוגיין. ויש להקדים ולדון בגדר הך פסולא דילפינן מקרא דסוכה תחת האילן פסולה.**

נחלקו הראשונים האם חוץ מהפסול של מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר איכא פסולא אחרינא ד'סוכה תחת האילן' או דכל פסולא דסוכה תחת האילן אינו אלא הך פסולא דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. ונפ"מ באופן שיש בסכך הכשר צממ"ח ויש באילן צממ"ח, לשיטת תוס' דכל פסולא דמצטרף אינו אלא כשאין שעור בסכך הכשר להכשר הסוכה. וכן יש לדון לשיטת החולקים באופן שאין לפסולא דמצטרף [וכגון שהסכך הכשר היה קודם, למאן דס"ל דכה"ג אין העליון פוסל התחתון] האם הסוכה פסולה משום סוכה תחת האילן.

1. ומצינו בנדון זה מחלוקת ראשונים מפורשת. עיין מאירי ד"ה ומה שנראה לי בפירושה "כל שהאילן מרובה מחמתו, וכו' שם סוכה עליו [על האילן] והרי זה סוכה תחת הסוכה, דסוכה שבתוך הבית שפסולה על כל פנים"
2. אכן שיטת ר"ת המובאת בריטב"א דלעולם כל פסולא דסוכה תחת האילן אינו אלא משום שאין חשיבות לסכך שהאילן הוא המיצל, ולהכי כתב דכל הך דינא אינו אלא בקדם אילן לסוכה. ולפ"ז צ"ל דהך ילפותא דסוכה תחת האילן אינו כדין דסוכה תחת הסוכה אלא הא גופא דהעליון פוסל את התחתון [דהתחתון לא חשיב מיצל] ילפינן מקרא.
3. וע"ע בעה"מ ד"ה ונראה לי "אבל אם היתה צלתו של אילן מרובה מחמתו אין קדימת הסכך הכשר ולא החיבוט מועיל כלום וכו' דהו"ל סוכה שתחת האילן ורחמנא פסלה וכו'. וע"ש עוד ושמעתי בשם חכמי הדור שהכשירו אף בזו [והיא שיטת ר"צ הנ"ל] ולא נ"ל דבריו". הרי לנו מחלוקת מפורשת בכל הנ"ל.
4. עיין שו"ע תרכו סעיף א' דאם האילן צממ"ח ודאי פסול.

**בשיטת התוס' יש לדון הרבה.**

1. עיין מהרש"א בתוס' י' ע"א ד"ה 'פירס' שהוכיח כדעת הפוסלים מדברי התוס' בסוגיין ד"ה 'הא' דפסול. [מדכתבו התוס' בסוגיין להקשות אמאי לא משנינן אקושיית הגמ' דקמצטרף סכך פסול דאיירי שיש בסוכה צממ"ח. הרי דמצינן לאוקמי למתני' בהכי, והרי תנן במתני' דאם באילן צממ"ח הסוכה פסולה]. וכ"כ הגר"א תרכו ס"ק א'.
2. עיין מתני' לקמן י' ע"א פירס עליה סדין מפני החמה או תחתיה מפני הנשר, פסולה. ועיין תוס' שם דאם יש בסוכה צממ"ח כשרה ואין הסדין פוסלתה. וצ"ע מ"ש אילן מסדין. ומצינו בזה כמה אופנים ביישוב הך קושיא:
3. עיין מהרש"א שכתב בשם אחיו ליישב דפסולא דסוכה תחת האילן הוא פסול כעין פסול דשתי סוכות. והך פסולא ליתא אלא כשיש י"ט בין הסוכה לאילן. ובסדין לא איירי בהכי ולהכי אין לפסול אלא משום דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר.
4. עיין מהרש"א שכתב ליישב באופ"א, דכל שהסכך הכשר בא לאחר הסכך הפסול, הרי העליון פוסל את התחתון אף כשיש בתחתון צממ"ח, אבל כשהסכך הכשר בא קודם, התם אמרינן דדל מהכא לסכך הפסול וכל הפסול הוא רק משום דאין בסכך הכשר שעור צממ"ח ובעינן לצרף אף את הסכך הפסול, וקא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. [[93]](#footnote-94)
5. עיין פנ"י ובית מאיר שכתבו דאילן שאני מסדין דאילן חשיב סכך נפרד מהסוכה משא"כ סדין אין לו שם סכך נפרד, וכל פסולו הוא רק משום דמצטרף סכך פסול בהדי כשר. [[94]](#footnote-95)
6. עיין מאירי [י' ע"א על מתני' דפירס עליה סדין] שכתב סברא חדשה בזה "ואע"פ שאילו היה סכך כשר היה הכל כסכך אחד, פיסולו גורם ליתן לו שם בפני עצמו"

**אמרינן בגמ' דקמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ולהכי אף כשאין באילן אלא חממ"צ מ"מ יש לפסול הסוכה, ומסקינן דכשר דוקא באופן שחבטן. ומצאנו כמה וכמה שיטות בראשונים בביאור הפסול של 'קמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר', ומאי שינויא דגמ' שחבטן.**

1. שיטת תוס' דכל הפסול ד'מצטרף סכך פסול' הוא באופן שאין בסכך הכשר שעור בכשר סוכה ובעינן לצרף אף את האילן בכדי שיהא בסוכה צממ"ח, ובזה לא מהני להצטרף אלא בחבטן.
2. שיטת הר"ן הריטב"א ודעימייהו דפסול דמצטרף הוא אף באופן שיש צממ"ח בסכך הכשר, דמ"מ האילן פוסל וטעמייהו משום דהאילן הוא העליון והוא המצל והכשר שתחתיו אינו מצל. [[95]](#footnote-96)
3. שיטת ר"ת שהו"ד בריטב"א י' ע"א וי"א ע"א דסכך פסול עליון פוסל את התחתון דוקא בקדם הפסול. אבל בקדם הכשר, כשר.
4. עיין ראבי"ה סימן תריג שכתב לבאר באופ"א הא דאילן פוסל את הסוכה משום דכיון דהצל בא אף מחמתו הרי זה בכלל זה וזה גורם.
   1. ולכאורה נפ"מ רבתי בין הר"ן והריטב"א לבין הראבי"ה באופן שהסכך הוא מעל האילן, דלהר"ן הסוכה כשרה ולראבי"ה פסולה אף כה"ג.
   2. אכן צ"ע מההיא דדי"א דהדלה עליה את הגפן וכו' וסיכך על גבה פסולה. והמשמעות שהניח הסיכוך על גבי הסכך הפסול, ולהריטב"א והר"ן לכאורה התם העליון הוא הכשר ואמאי פסולה. וצ"ע.
5. שיטת בעה"מ באופן שהאילן קדם לסכך הכשר כין שהצל נעשה מחמתו אין חשיבות לסכך הכשר הבא אחריו. וכל זה דוקא משום שהסוכה נעשה צממ"ח בתחילה בכח האילן.
6. ונחלקו הר"ן והריטב"א עם בעה"מ בתרתי:
   1. באופן שהאילן בא לאחר הסוכה. לבעה"מ כשרה ולהר"ן פסולה.
   2. באופן שיש די סכך כשר שלא כנגד האילן ממש, לבעה"מ פסולה[[96]](#footnote-97) ולהר"ן כשרה.[[97]](#footnote-98)

**בשיטת רש"י בנדון זה.**

1. עיין רש"י ד"ה 'הא קא מצטרף סכך פסול' "ומהני צל האילן לצל הסוכה להשלים צילתה של סוכה". וע"ע ד"ה 'הא קמצטרף' "וצריך להיות צלתה מרובה לבד מזה" דמהנך לשונות משמע דרש"י אזיל בשיטת התוס'. וכן כתבו הטור והמרדכי בדעת רש"י.
2. לעומת זאת עיין י' ע"א רש"י ד"ה 'מ"ד ניגזור' "ומדחזי לעליון חמתה מרובה סבר כמאן דליתיה הוא ולא פסיל לתחתונה" ואם נימא דצריך הוא לצל העליונה תקשי אמאי סבר כמאן דליתיה דמי והרי יודע הוא שצריך לסכך זה והוא המכשיר של הסוכה. וכנראה דזו כונת הראבי"ה שכתב בסימן תרי"ג דרש"י בדיבור זה חזר בו ממש"כ בט' ע"ב.[[98]](#footnote-99)

**משני הגמ' בשחבטן ונחלקו הראשונים בביאור ד"ז.**

1. שיטת תוס' דאז הסכך הפסול מתבטל ומצטרף אף להכשיר הסוכה. וכ"כ ראבי"ה.
2. שיטת הריטב"א והר"ן דכיון שחבטן הוי בכל סכך אחד ואין כאן סכך עליון שיבטל את התחתון.[[99]](#footnote-100) אכן הוסיפו דדוקא כשיש רוב סכך כשר הרי זה כשר. ומקורם ממתני' לקמן יא ע"א. ע"ש.
3. שיטת בעה"מ דכיון שחבטן והשיר עליהן גלי דעתיה שאינו חפץ בסיכוך זה וכה"ג אין לזה שם סכך ואינו מבטל את התחתון.

**לשיטת הר"ן והריטב"א הקשו הראשונים מאי שנא הכא דבעינן רוב כשר ממקרה סוכתו בשפודין דלר"פ דאמר פרוץ כעומד כשר אף מחצה על מחצה כשר כמבואר לקמן טז ע"א.**

1. עיין ר"ן שתירץ דהתם שהכשר עומד בפנ"ע ואינו מעורב עם הפסול, יש לו חשיבות יותר גדולה וכשר אף במחצה. אבל בסוגיין שהוא מעורב עם הפסול אין לו חשיבות דסכך כשר אלא באופן שהוא רבה על הפסול.
2. עיין ריטב"א שתירץ באופן מחודש דהא דמקרה בשפודין כשר הוא משום שאף הפסול מצטרף להכשיר את הסוכה דלא אמרי רחמנא אלא שיהיה צממ"ח ושלא ירבה הכשר על הפסול. אבל במעורב שאפשר שהוא יושב רק תחת הפסול פסול, ולהכי בעינן רוב בכדי שיהיה בכל מקום שיושב תחתיו סכך כשר. ע"ש.
3. יש לעיין בקושייתם, מה הוקשה לראשונים דאף במחצה על מחצה יתכשר כההיא דמקרה סוכתו בשפודין, והא קאימנא הכא דבאילן יש חממ"צ, ואי ליכא רוב כשר נמצא שאין שעור סכך כשר, דאף בכשר יש שעור חממ"צ. ונמצא שבצירוף האויר יש כאן פרוץ מרובה על העומד. [[100]](#footnote-101) ולכאורה מוכח מהכא דאף הר"ן אזיל בשיטתו של הריטב"א דאף בשפודין וסכך כשר לא אכפ"ל דיש אויר בינתים, והעיקר הוא שלא יהא סכך פסול יותר מסכך כשר. ועיין אבנ"ז [או"ח תסג אות א' ב'] שכתב כן בדעת הר"ן.
4. אכן מצאנו בד"ז שנחלקו הראשונים להדיא. עיין רמב"ן [הו"ד במג"מ וכהיום הודפס ב'קדמונים'] "חבטן ועשאן סכך אחד כשר ופסול מעורבין, אם היה הפסול בעצמו חמתו מרובה מצלתו, והכשר צלתו מרובה מחמתו, הרי הכשר רבה על הפסול ומבטלו, וכו'". אכן יעוין ברא"ה ז"ל "היכא שעירבן דבעינן שיהא סכך כשר מרובה על הפסול, ואע"ג דלית ביה צל כל הסוכה מרובה מחמתו בלי סכך פסול זה" הרי זכינו למחלוקת ראשונים מפורשת בזה.
5. בדעת המכשירים אף באופן שאין בכשר לבדו שעור צממ"ח. הנה לסוברים דחבטן מהני מדין ביטול ברוב, שפיר יש לומר דאף הפסול הוכשר לסיכוך, וכן מוכח בתוס. ועיין הערה[[101]](#footnote-102).
6. אבל לסוברים דאינו מדין ביטול אלא דהכל סכך אחד [וכן מפורש בריטב"א ובר"ן], צ"ע טובא. דהא מבואר בדט"ז דהא דמקרה סוכתו בשפודין אם יש ביניהם רוח כמותן כשירה הוא מטעם דפרוץ כעומד כשר, וא"כ בסוגיין שחוץ מהסכך יש אויר והאויר יחד עם הסכך הפסול הוא רוב אמאי כשרה והא הו"ל פרוץ מרובה על העומד. עיין הערה[[102]](#footnote-103) ביאור הדברים בכ"ז.

**בדעת הפוסקים בנדון זה.**

1. עיין שו"ע סימן תרכו שהביא ב' הדעות להלכה. ועיין במג"א שם סק"ד שכתב דלשיטת הר"ן והריטב"א ודעימייהו בעינן שיהא בסכך הכשר שעור צממ"ח. ודלא כהב"ח שכתב לא כן. וטעמו של המג"א דלשיטה זו חבטן אינו מדין ביטול ברוב אלא דעי"ז הכל חשיב סכך אחד.
2. עיין בביאור הגר"א סק"ה שכתב "ודברי מג"א כאן צ"ע גדול" ולא פירש לנו כונתו.
3. ואפשר כונתו דאף בלא דין ביטול הרי מוכח בריטב"א ובר"ן דאף שהסכך הכשר אין בו שעור צממ"ח מ"מ כשר וכיסודו הגדול דהריטב"א בזה. ובאמת צ"ע איך יכלכל המג"א את דבריהם. ועכ"פ כבר נתבאר לעיל דהראשונים נחלקו בנדון זה להדיא.
4. עיין שו"ע הגר"ז שפסק דאף כשאין סכך הכשר צממ"ח מיכשר כל שהוא הרוב. וכדברי הריטב"א הנ"ל.
5. עיין חזו"א או"ח סימן קנ אות יא – יד ודעתו היא דודאי בעינן שיהא בסכך הכשר צממ"ח עכ"פ לשיטת ראבי"ה ודעימיה. ועיקר ראייתו היא מדברי הראשונים שכתבו דבלא חבטן בעינן שיהא סכך שלא כנגד האילן בשעור צממ"ח, והקשה החזו"א אמאי אין די שיהא שעור סכך יותר מהאילן כך שיש רוב סכך כשר ואף שאין בו שעור צממ"ח יש לו להתכשר.
6. אכן יש לומר דכה"ג ודאי פסול . עיין הערה [[103]](#footnote-104)

**בדברי הט"ז בשיטת רש"י.**

1. עיין ט"ז סרכ"ו שכתב להוכיח מרש"י דבלא חבטן אף כשיש באילן מעט סכך וחממ"צ, מ"מ הסוכה פסולה משום שתי סככים.
2. עיין פנים מאירות שהקשה מכל דברי הגמ' דמשמע שלא הוקשה לגמ' אדברי רבא אלא דליצטריף סכ"פ, ואילו לרש"י הו"ל לאקשויי טפי דאף שאין באילן אלא חממ"צ מ"מ אכתי מיפסלא משום שתי סככים.
3. עיין בית מאיר שדחה ראיתו של הט"ז, דכל דברי רש"י קאו אקושיית הגמ' מאי למימרא, ואהא פרש"י דאין לומר שחידושו של רבא דכיון שאין באילן אלא חממ"צ אין לפסול משום שתי סככים [דזהו שפיר חידוש ואין להקשות ע"ז 'מאי למימרא'] והא כתב רש"י דהא לאו חידוש הוא דאף בלא זה לא מיפסיל משום דחדא סככה הוא.

**ט' ע"ב = 'סוכה תחת הסוכה'**

**תוד"ה הא. ור"ת מפרש דלמעלה מכ' לא חשיב סכך פסול. וכו'. נחלקו רש"י ור"ת שיטת רש"י דסוכה תחת סוכה שהעליונה למעלה מכ' וחממ"צ, פוסלת היא את התחתונה מדין ד'קמצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ'. שיטת ר"ת דסכך למעלה מכ' אינו פוסל את התחתונה.**

**בשיטת רש"י.**

1. יש לדון אי אף באופן שיש בתחתונה צממ"ח הסכך העליון שהוא למעלה מכ' פוסל את התחתונה.
2. הנה לפי ביאור הראבי"ה ברש"י דס"ל השתא דהעליון פוסל את התחתון אף באופן שבתחתון יש שעור סכ"כ,[[104]](#footnote-105) הרי להדיא דאף כשיש בסכך התחתונה צממ"ח מ"מ הסכך העליון למעלה מכ' פוסל את התחתונה.
3. לשיטת רש"י יל"ע מההיא דלעיל ד' ע"א דהוצין יורדים לתוך כ' ויש בהם צממ"ח הסוכה כשירה ואמאי הסכך העליון שהוא למעלה מכ' אינו פוסל את התחתון. עיין ר"ן שכתב "התם ה"ט משום דחד סככה הוא, אבל בתרי סככי כי הכא, אמרינן דמצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ"

**בשיטת ר"ת. נחלקו הראשונים בדעת ר"ת.**

1. שיטת התוס' דאף כשהתחתונה חממ"צ, מהני העליונה שהיא למעלה מכ' להצטרף להכשיר התחתונה. עיין מהרש"א שכתב כן בתוס' והוא מוכח להדיא בדבריהם.
2. שיטת הריטב"א וש"ר דר"ת איירי כשהתחתונה צממ"ח, וכל חידושו של ר"ת דעליון הפוסל מחמת שהוא למעלה מכ' לא פסיל לתחתון.
3. אכן אף לשיטת הריטב"א ודעימיה עיין ריטב"א לעיל ד' ע"א שאם הכל סכך אחד שחלקו למעלה מכ' הרי הוא אף מצטרף להכשיר הסוכה. וכ"כ הרמב"ן שם במלחמות "הא למדנו שכל למעלה מכ' לאו סכך פסול הוא, ואינו מצטרף לפסול, ופעמים שמצטרף להכשיר. [והייינו כמש"כ לפני כן "ומצטרף נמי להכשיר הואיל וסכך אחד הוא"]. וכ"כ הר"ן בסוגיין.[[105]](#footnote-106)

**בביאור שיטת ר"ת.**

1. לשיטת תוס' הנ"ל צ"ע טובא, כיון דאינו סכך כשר איך מצטרף הוא להכשיר את הסוכה.
2. לשיטת הריטב"א ודעימיה צ"ב טובא, כיון דהעליון פוסל את התחתון משום שהתחתון לא חשיב מיצל, מאי אכפ"ל שאינו פסול בעצמותו, סוף סוף התחתון אינו מיצל כלל.
3. לכאורה הביאור בזה דכל שהעליון אינו פסול בעצמותו לעולם חשיבא סכך אחד עם התחתון, ורואים את הכל כאחד. ואכתי צ"ב רב שיטת התוס'. עיין הערה.

**בגדר פסול 'סוכה תחת הסוכה'**

1. לשיטת ר"ת דאמר דכל פסולא דסוכה תחת האילן אינו אלא בקדם האילן לסוכה, יש לעיין האם אף בסוכה תחת הסוכה פסולא הוא דוקא באופן שהעליונה קדמה לתחתונה.
2. עיין בעל המאור דכתב דאף לר"ת פשיטא דבכל גוני פסולה. וביותר, שכך הוא דרך הבנין. והוכיח כן "דאם איתנהו לדברי החכמים הללו שאין הסוכה נפסלת אחר כשרותה במה שיבנה על גבה, לא לישתמיט רבי ירמיה לאשמועינן פעמים שהתחתונה כשרה ועליונה פסולה כגון שקדמה התחתונה לעליונה[[106]](#footnote-107)" ומינה כתב להקשות על ר"ת דבברייתא משמע דסוכה תחת האילן הוי דומיא דסוכה תחת הסוכה. עכ"פ שמעינן מדבריו, דאף לר"ת יש מקום לפסול בסוכה תחת הסוכה טפי מסוכה תחת האילן.
3. עיין ר"א מן ההר שכתב בשמו של ר"ת "וסוכה על גבי סוכה לא משכחת לה דפסולה אלא כשעשה העליונה תחילה ואחר כך סיכך באמצעיתה וקשיא להו ר' ירמיה אמאי לא אשמועינן הכי ומתרצי דמילתא פשיטא הוא ולא איצטריך לאשמועינן הא מילתא" ודלא כבעה"מ הנ"ל.
4. ושורש מחלוקתם האם לר"ת בסוכה תחת הסוכה נאמר פסול חדש שכל שיש מעל הסוכה סוכה נוספת הרי היא פסולה או דמשום שהעליון הוא המיצל כיון שהוא קדם.
5. עיין ריטב"א לקמן רפ"ב "כך ענין הדבר דסוכה שתחת הסוכה אין פסולו מדין בטול שהרי שניהם סכך כשר ומין במינו ואינו חוצץ ולא מבטל כלל אלא שגזירת הכתוב הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל אפילו ממינה ומפני זה נחלקו בה שמא הקפיד הכתוב או בטפח או בארבעה. וכו'"
6. עיין ברמב"ן שם במלחמות "ומתורת סוכה תחת הסוכה למדו חכמים דבר זה, כי היכי דאמר רחמנא התם דאתי סכך עליון שהוא פסול שאינו עשוי לצל[[107]](#footnote-108) דהא איכא צל התחתון ומבטל לאהל של סכך התחתון וכו'"

**וכמה יהא בין סוכה לסוכה.**

**שמואל אמר עשרה, מ"ט דשמואל 'כהכשרה כך פסולה' וכו'.**

1. עיין רש"י "משום שתי סוכות פסלה קרא, וכי לית בה בעליונה הכשר סוכה לאו סוכה היא ולא פסלה"
2. עיין לקמן כ' ע"ב בדינא דהישן תחת המטה בסוכה לא יצא יד"ח, דאמר שמואל דאיירי במטה גבוהה י"ט. ועיין תוד"ה 'הישן' שם שכתבו דמצינן למימר דשמואל לטעמיה בסוגיין. ולכאורה צ"ב דבסוגיין היינו משום דבעינן סוכה כשרה למעלה בכדי שהתחתונה תיפסל משם שתי סוכות. הרי דס"ל לתוס' דטעמיה דשמואל בסוגיין נמי משום דלא חשיב אהל אלא בגבוה י"ט.
3. הרי לנו מחלוקת רש"י ותוס' האם לשמואל פסולא דסוכה תחת הסוכה הוא מדין שתי סוכות או משום שיש אהל מעל הסוכה.
4. עיין ריטב"א שם "גזירת הכתוב הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל אפילו ממינה" והוא כהתוס'.
5. עיין ריטב"א שם מש"כ עוד בדעת הרי"ף [בשם הרמב"ן] "דכיון דחזינן דקפיד רחמנא למפסל סוכה שתחת סוכה ששתיהם מסכך כשר והיה ראוי שלא תפסול זו לזו ילפינן מינה דקפיד רחמנא לפסול סוכה שיש תחתיה אהל חשוב כעין סוכה תחת סוכה שפוסל אותו שמלמעלה ואשתכח דפיסולא דהכא מדין סוכה שתחת סוכה נפקא" והוא להדיא כהתוס' ודעימיה.
6. עיין ריטב"א בסוגיין "ואע"ג דכשהיא גבוהה למעלה מעשרים דלא הויא כשרה פסלה לתחתונה שאני התם שפסולה מחמת גובה דהויא דירת קבע והיא הנותנת שתהא קרויה סוכה גמורה ותהיה התחתונה סוכה שתחת סוכה אבל כשהיא פחותה מעשרה לא שמה סוכה אע"ג דחשיבא בעלמא אהל כדאמרינן לקמן ע"ב גבי קינופות" ויל"ע טובא איך הדברים תואמים עם דבריו הנ"ל.
7. יל"ע טובא לשיטת התוס' ודעימיה, אמאי בעינן שתהא העליונה ראויה לדיורין.
8. עיין שער הציון תרכ"ח סק"ה שהביא לפמ"ג ובכורי יעקב שכתבו דה"ה דלשמואל לא מיפסלא התחתונה אא"כ יש לה ג' דפנות כהלכתן. ולכאורה תלי בפלוגתת הראשונים הנ"ל.

**בפלוגתת ר"י ורבנן אי בעינן שהעליונה תהא ראויה לדיורין.**

1. ברש"י וש"ר מבואר דלרבה ורב חסדא ורב הונא דאמרי דלא בעינן י"ט בין סוכה לסוכה בכדי שהתחתונה תיפסל משום סוכה תחת סוכה. ה"ה דאף שאין העליונה ראויה לדיורין כלל מיפסלא התחתונה. ולהכי כתב הר"ן דהלכתא כשמואל מדבעינן שתהא העליונה ראויה לדיורין.
2. שיטת בעה"מ דאף לרבה ור"ח שפיר בעינן שתהא העליונה ראויה לדיורין. ולהכי כתב דאף דפסקינן שתהא העליונה ראויה לדיורין מ"מ פסקינן הלכתא כרבה ור"ח דלא בעינן בין העליונה לתחתונה אלא ד"ט. וצ"ב רב.

**י' ע"א – ע"ב = 'פירס עליה סדין'**

**פירס עליה סדין מפני החמה וכו' פסולה. אמר רב חסדא לא שנו אלא מפני הנשר, אבל לנאותה כשרה. נחלקו הראשונים במאי איירי מתני' דפסולה.**

1. שיטת התוס' בשם הגאונים דאיירי שבלא הסדין חממ"צ והסדין משלים לסיכוך הסוכה. אבל אם יש שעור סכ"כ כשירה הסוכה.
2. שיטת ר"ת דלעולם איירי שיש סכך כשר בשעור צממ"ח, אבל איירי באופן שללא הסדין יתמעט הסיכוך ע"י השמש או ע"י הנשר ורק מכח הסדין סכך הסוכה נשאר בשלימותו.
3. שיטת ש"ר וכן המשמעות ברש"י דלעולם יש סכך כשר כשעור ראוי ומ"מ פסולה דהסכך הפסול פוסל את הסוכה ויל"ע מדין מה הוא פוסל.

**בשיטת התוס'.**

1. מבואר בתוס' דאף שיש בסדין שעור של צממ"ח, מ"מ אינו פוסל את הסוכה באופן שהסיכוך הכשר הוא צממ"ח ואף ללא הסדין ישאר הסכך בשלימותו.
2. והנה לעיל בסוכה שתחת האילן מוכח בתוס' דאם האילן צממ"ח פסולה הסוכה בכל גוני. מדכתבו התוס' להקשות אמאי לא משנינן אקושיית דהא קמצטרף וכו' דאיירי שיש בסכך הכשר צממ"ח. הרי מוכח בתוס' דאף כה"ג כל שיש באילן צממ"ח הסוכה פסולה. וכ"כ המהרש"א והגר"א להוכיח מהתוס'. וצ"ע דלכאורה דברי התוס' סתרי אהדדי.
3. עיין ריטב"א שהביא בשם ר"ת דחלוק הדבר האם הפסול קדם דאז פוסל הוא בכל גוני ואף שיש בכשר שעור סכך ראוי. לבין אם הכשר קדם כההיא דסדין. ועיין מהרש"א שאף הוא כתב כן. [[108]](#footnote-109)
4. עיין מש"כ במהרש"א בשם אחיו, דלעולם כל שיש י"ט בין הפסול לכשר פסול אף לתוס' בכל גוני משום שתי סככות וכל דברי התוס' בכאן הם באופן שאין הפרש הראוי. ועיי"ש במהרש"א מש"כ ע"ד.

**בשיטת ר"ת.**

1. יש לעיין כיון דיש שעור סכ"כ אמאי באופן זה שהסדין מציל על הסכך הכשר לבל יתייבש בסוכה פסולה. ומצינו בזה ג' אופנים:
   1. עיין ר"ת בספר הישר דלכאורה נראה מדבריו דהוא מדין 'מעמיד'. [[109]](#footnote-110)
   2. עיין חת"ס יו"ד רד שביאר דכה"ג אינו בטל אגב הסכך. הו"ד בהערה[[110]](#footnote-111)
   3. מהלך שלישי עיין הערה[[111]](#footnote-112).

**בשיטת רש"י ודעימיה.**

1. הנה מבואר ברש"י דטעמא דמתני' דפסולה דכל שיש אף סכך פסול הרי הוא פוסל את הסוכה. וצ"ב הרי יש כאן סכך כשר ומאי אכפ"ל שיש אף סכ"פ.
2. עיין רבינו פרץ שביאר שיטת רש"י ז"ל: אבל אם האילן צלתו מרובה מחמתו אז מיפסלא הסוכה תחתיו אפי' יש הרבה סכך כשר תחתיו משום דאמר רחמנא בסוכת תשבו שתהא הישיבה נקראת על שם צל סוכה ולא תחת צל ד"א דכולהו תחת הבית ותחת האילן ותחת סוכה מימעטו מחד דרשה ד'בסכת' משמע סוכה יחידית ולא סוכה וד"א ואפי' למאן דפליגי עליה דר' זירא לעיל ב ולא דרשי צל סכך ולא צל דפנות מ"מ מודו שאם יש סכך ראוי לישיבה דהיינו שצלתה מרובה מחמתו שפוסל הסכך כשר בין מתחתיו בין מלמעלה משום דהוי סוכה וד"א. וכו'. עכ"ל. [[112]](#footnote-113)

**עיין תוס' שהקשו ארש"י למה יפסל מפני שמגין על האדם מפני החמה ומן הקיסמין מאי שנא מלנאותה. עיין פנ"י מש"כ ליישב.**

1. אכן עיין רש"י שיישב קושיא זו היטב. עיין בד"ה לא שנו דכל שהניחם מפני הנשר "שויא סכך להגין, הלכך מיפסיל משום מקבל טומאה" ובד"ה אבל לנאותה "אין שם סכך עליה וכשרה". וע"ע בד"ה 'או שפירס ע"ג הקינוף' דהתם אין הפסול משום מסכך בדבר המק"ט "דהא לאו לסכוכי שטחם התם", ולהכי פירש דקינופות הוא פסול אחרינא ד'אהל המפסיק'. וכן פירש בנוי סוכה המופלגין ד' בע"ב דהוא משום 'אהל המפסיק'. [דהא לאו לסכוכי שטחם קאתי]. והדברים ברורים ביותר.
2. עיין רבינו פרץ שכתב לבאר באופ"א טעמא דלנאותה שרי. ז"ל: וא"ת מ"ש לנאותה ממפני הנשר אידי ואידי צורך סוכה היא וי"ל דוקא לנאותה איכא צורך מצוה משום זה אלי ואנוהו עשה לפניו דירה נאה כדאמר לקמן הלכך בטל אגב סוכה אבל מפני הנשר דצורך אדם הוא ולא צורך מצוה א"כ אינו בטל אגב סוכה. עכ"ל.

**עיין ריטב"א וש"ר שנחלקו הראשונים באופן שהניח לא לשם סיכוך ולא לשם נוי הסוכה אלא לצורך הבגד וכיו"ב, האם הפסול פוסל.**

1. ותלו במחלוקת זו הא דמבואר בגמ' דשרי להניח בגד רטוב על הסכך, האם שרי אף בשעת אכילה או דוקא שלא בשעת אכילה.
2. והנה נדון זה תלוי במחלוקת רש"י ור"פ בטעמא דשרי לנאותה, דלרש"י כה"ג כשר כיון דלא לסכוכי שטחם קאתי. אבל להר"פ כה"ג פסול, כיון דלא בטילי אגב הסכך דלאו צורך מצות הסוכה הוא. וכן מפורש בר"פ. [[113]](#footnote-114)

**עיין רש"י שהביא יש מפרשים דטעמא דפסולה משום שני סככים ודחה דא"כ לר"ח לא מיפסל אא"כ מופלג ד"ט. וכו'.**

1. עיין מאירי דאזיל בשיטת הי"מ הללו ז"ל: פסולה מתורת סוכה תחת סוכה שכל אלו אף על פי שאינן באים להכשר סכך ר"ל לעשות צלו מרובה מחמתו שהרי כבר היה שם סכך כשיעור הכשר מ"מ צורך סכך הם שכל שאדם מכוין להרבות צל או שלא להשיר קסמין צורך סכך הוא ושם סכך עליו ואף על פי שאלו היה סכך כשר היה הכל כסכך אחד פיסולו גורם ליתן לו שם בפני עצמו. או שתפרש שמ"מ הוא יושב תחת סכך פסול [וכשיטת רש"י]. עכ"ל.
2. עיין רש"י לעיל ט' ע"ב שכתב דסוכה תחת האילן כל שלא חבטן מיפסלא הן משום שתי סככות והן משום פסול דמחובר. ולכאורה צ"ל דפסולא דשתי סככות הוא דוקא באופן שיש בין הסכך לאילן כשעור הפסק הנצרך בין סוכה לסוכה כל חד כדאית ליה.

**העולה דישנם ג' שיטות בפסולא דסוכה תחת האילן דילפינן לה בבריתא מקרא ד'בסכת'.**

1. שיטת רש"י דקרא אתי לפסול סוכה שיש בה גם סכ"פ כיון שיושב תחת סכ"פ אף שיושב אף תחת סכ"כ. אכן מבואר ברש"י דכל שיש הפרש ביניהם כשעור הנצרך בין סוכה לסוכה, איכא נמי לפסולא דשתי סככות.
2. שיטת הי"מ ברש"י שכל הפסול הוא משום שתי סככים. וכ"ה שיטת המאירי, וכתב המאירי דאף דאין הפרש כלל ביניהם, מ"מ הפסול קובע מקום לעצמו, ולעולם חשיבי שתי סככים.
3. שיטת ר"ת דכל שקדם הפסול הוא חשיב המיצל, וזהו הפסול דסוכה תחת האילן, אבל בקדם הכשר לעולם הסוכה כשרה.

**איתמר נויי סוכה המופלגין ממנה ארבעה, ר"נ אמר כשרה, ר"ח ורבה בר"ה אמרי פסולה. ויש לדון מהו שורש הפסול.**

1. רש"י פירש "משום אהל מפסיק, ואשתכח דלא גני בסוכה".
2. עיין בעה"מ שכתב לעיל בסוגיא דסוכה תחת סוכה "ומסתברא כרב חסדא ורבה ב"ר הונא דאמרי [בסוכה תחת סוכה] בארבעה, משום דקא אמרי מילתא מציעתא, ועוד, דשייך מימרא דידהו דהכא במימרא דידהו בנויי סוכה המופלגין ממנה ארבעה, והתם פסק הרי"ף ז"ל כותייהו, הלכך מסתברא נמי בהא כותייהו דלטעמייהו אזלי" והוא דלא כרש"י.
3. עיין רא"ש [סימן טו] "ואינו נראה לי כלל ראיה מהך דלקמן, וכו', אבל סוכה שתחת סוכה לפסול את התחתונה משום סכך העליון, לא דמי לההיא כלל, וכו', אבל סכך פסול דעלמא פוסל את העליון בהפלגת ארבעה וכו'"
4. וצ"ב כונת הרא"ש, ולכאורה היה נראה בביאור דבריו דסוכה תחת הסוכה הוא פסול דשתי סככים משא"כ סכך פסול פוסל. אכן מדבריו מבואר דהך פסולא אינו אלא במופלג הסכ"פ ד' מסכך הכשר, ואם סכך פסול פוסל לכאורה הוא פוסל אף באינו מופלג כלל. וע"כ נראה דלעולם אף סכ"פ פוסל מדין שתי סככים אלא דכשהוא פסול הוא קובע שם לעצמו אף בהפלגת ד"ט משא"כ סכ"כ.
5. עיין ר"ן וריטב"א לעיל י' ע"א דפליגי אבעה"מ וכתבו "דמה ענין זו אצל זו, התם כיון דמופלגים מן הסכך ארבעה, חשיבי באפי נפשייהו, הלכך ממעטי אוירא, או פסלי משום סכך פסול"
6. העולה דלרש"י טעם הפסול משום אהל המפסיק, ולבעה"מ משום שתי סככות, ולהרא"ש לכאורה הוא ג"כ מה"ט. [ולא נחלקו אלא האם שאני סכ"פ מכשר לענין שעור ההפלגה הנצרך להיחשב שתי סככות]. ובר"ן וריטב"א מבואר דסכך פסול פוסל את הסוכה.
7. וצ"ב אמאי ניידו כ"א מפירוש האחר. והנה רש"י נייד מפירושם משום דס"ל דכל דלא הניחו לסכך שיטחם לאו שם סכך הוא, כמפורש כמה וכמה פעמים ברש"י. אבל יל"ע אמאי ש"ר הנ"ל לא ניח"ל בפירושו של רש"י. ונראה דס"ל דהכא מיפסלא לישב אף שלא מתחת לנוי, ואילו לרש"י כה"ג כשר, ולכן פירשו או משום שתי סככים דכה"ג מיפסלא כל הסוכה ואף שלא כנגד הנוי, או משום דסכך פסול פוסל את כל הסוכה.[[114]](#footnote-115)

**יש לדון באופן שהנוי סוכה שעורו חממ"צ האם אף כה"ג מיפסל.**

1. עיין ר"ן "ומדקאמרי לה סתמא, משמע אפילו בשחמתן מרובה מצילתן. והרא"ה ז"ל לא כתב כן". ואף דעת הריטב"א כהר"ן והביא לרא"ה דפליג.
2. והנה אם פסול דנוי סוכה המופלג הוא משום שתי סככים הך פסולא אינו אלא בשעור צממ"ח.[[115]](#footnote-116) אכן אם הפסול הוא משום אהל המפסיק יש לדון לפסול אף בחממ"צ[[116]](#footnote-117). ובדעת הרא"ה צ"ל דהוא משום שתי סככים.
3. אכן בדעת הריטב"א יל"ע, דהריטב"א לעיל י' ע"א ד"ה ולענין פסק הלכה כתב להדיא דהפסול בנוי סוכה המופלג אינו משום אהל המפסיק אלא משום דסכ"פ פוסל את הסוכה.[[117]](#footnote-118) והכא כתב דאף צממ"ח.
4. והנה יש לדון בפסול דסכך פסול פוסל כשיטת רש"י הנ"ל, האם הוא פוסל אף בחממ"צ. ולכאורה ודאי שלא. אכן יש לדון לשיטת הראבי"ה דאף בחממ"צ מצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ, האם הך פסולא שייכא נמי הכא. והנה להריטב"א ודעימיה שכתבו בטעם הפסול דהעליון הוא המיצל, הכא ל"ש לדון כן דהא הכא העליון הוא הסכך הכשר. אבל יש לדון לראביה דפירש משום זוז"ג, הרי אף בחממ"צ ואף שהפסול הוא התחתון מ"מ הפסול פוסל. ולפ"ז היה מקום לפרש דברי הריטב"א בכאן. אלא דהריטב"א לעיל לא אזיל בשיטת ראבי"ה. וצ"ע.

**י' ע"ב – יא ע"א [בקצרה ממש]**

**איתמר נויי סוכה המופלגין ממנה ארבעה ר"נ אמר כשירה וכו' ר"ח ורבה בר"ה אמרי פסולה.**

בטעם הפסול נחלקו הראשונים.

1. עיין רש"י ד"ה פסולה, ואזיל לטעמיה מלעיל י' ע"א.
2. עיין בעה"מ ט' ע"ב ד"ה 'והא דאמר רבי ירמיה ששתיהם כשרות' ועוד דשייך מימרא דידהו במימרא דידהו בנויי סוכה המופלגין ממנה ארבעה וכו' ושמענו מדבריו ביאור חדש בפסול דנויי סוכה.
3. עיין ר"ן שם ד"ה 'והא ודאי ליתא' דפליג על הבעה"מ, וביאר באופ"א פסול דנויי סוכה. וע"ע ריטב"א י' ע"א ד"ה ולענין פסק הלכה. ושמענו מדבריהם שיטה שלישית בפסול דנויי סוכה.
4. עיין רא"ש לעיל סימן טו מש"כ לחלוק על דברי בעה"מ. ויל"ע טובא בדבריו האם אזיל בשיטת הר"ן והריטב"א או דאזיל הוא בשיטת הבעה"מ אלא דפליג דבסכ"פ יש לפסול משום שתי סככים אף כשאינם מופלגים י"ט.

**בעיקר מחלוקת הראשונים הנ"ל.**

1. יש לעיין אמאי רש"י נאיד מפירושי הראשונים הנ"ל. ואמאי הראשונים הנ"ל ניידו מפירושו של רש"י. וצ"ע.
2. עוד יל"ע מהו שורש מחלוקת הבעה"מ והר"ן והריטב"א.

**יש לדון האם נויי סוכה פוסלים אף כשחממ"צ.**

1. עיין ר"ן וריטב"א מש"כ ומש"כ בדם הרא"ה.
2. ולכאורה תלי בשיטות הראשונים הנ"ל בגדר הפסול. עיין היטב בזה. וע"ע אבנ"ז [או"ח תסג סק"ו]
3. וצע"ג לשיטתם של הר"ן והריטב"א דפסלי משום סכך פסול פוסל, אמאי פוסלים אף בחממ"צ.
4. ואין לומר דהוא משום זה וזה גורם כדברי הראב"יה, שהרי שיטתם לעיל ט' ע"ב ברורה שטעם הפסול של מצטרף הוא שהעליון פוסל את התחתון כיון שהוא המיצל. וכן נקטו האחרונים בדעתם, וא"כ תקשי טובא טעם הפסול בנוי כשהוא חממ"צ.

**אר"י אמר שמואל מותר לישן בכילה בסוכה.**

1. ברי"ף וברמב"ם לא הביאו את כל החילוקי דינים העולים מסוגיין. וצ"ע טעמייהו.
2. עיין רמב"ן במלחמות בארוכה. ובריטב"א בסוגיין.

קובץ שיעורים – קיץ תשס"ד [מיר פרידמן]

שיעור א'

במשנתנו תנן ושחמתה מרובה מצילתה פסולה, ופירש"י הטעם שבחמה מרובה פסולה לפי שהמועט בטל וכמי שאינו וע"ש הסכך קרויה הסוכה. עיין ר"ן שפירש שאין כונת רש"י שהסכך בטל באויר, דהא לקמן כב: מבואר בגמ’ דאף כשיש חצי סכך וחצי אויר פסול, וכאן אין הסכך מיעוט שיתבטל, אלא כונת רש"י אַצֵל שלמטה שבטל ברוב חמה.

והנה האחרונים נתקשו דהלא הצל ניכר ומ"ש ביטול בדבר הניכר, וכמפורש ברש"י ט': שכל שניכר אינו בטל הסכך פסול בכשר, ועיין ט"ז, וביתר ביאור בקה"י שאין הכונה כאן לדין ביטול בתערובת, שהאיסור נהפך להיתר, אלא כונת רש"י שהמועט בטל היינו שאין לו חשיבות, דהרוב יש לו חשיבות ורובו ככולו, עיין קה"י באריכות.

אמנם בעיקר דברי רש"י ט"ב, מה הוצרך לטעם חדש דהמועט בטל, תיפו"ל דבחמתה מרובה, הוי פרוץ מרובה על העומד ופסול כדלקמן דף ט"ו דבסכך כל שהפרוץ מרובה פסול. דבדין סכך נאמר שצריך שיהיה מחיצה בגג הסוכה, ושיעור מחיצה הוא לכל הפחות עומד כפרוץ, וכל שהפרוץ מרובה בטל שם מחיצה וסכך ממנה, ויבואר אי"ה.

והנה בעיקר דין המשנה, עיין לקמן כ"ב ע"א דתנן כל שצילתה מרובה מחמתה כשרה, ומקשינן בגמ' הנך מתנייתא אהדדי, דבמשנתנו משמע דכהדדי כשרה ובדף כ"ב משמע שפסולה עד שיהא הצל מרובה. ומשנינן בגמ' הא מלמעלה הא מלמטה. ונחלקו הראשונים בביאור הגמ' לג' שיטות. שיטת רש"י והולכים עימו הרי"ף ועוד ראשונים. שיטת ר"ת ושיטת בעל העיטור.

1. שיטת רש"י שאף שיש למעלה חצי סכך, פסולה הסוכה, כיון שלמטה בקרקע יש רוב חמה, ומתני' דף ב' קאי אלמטה, ומתני' דף כ"ב קאי אלמעלה, ולמעלה אינה כשרה אלא אם יש בה יותר סכך מאויר.
2. ר"ת חולק דאף כשיש מחצה סכך כשרה ואף שלמטה יש יותר חמה. והא דמתני' דף כ"ב קאי אאדם שמודד מלמטה את הסכך אם יש מחצה. דאז אם נראה לו מחצה סכך פסול כיון שבאמת יש פחות, ע"ש. והקשה ר"ת על רש"י בחצי סכך אמאי פסולה והא קיי"ל כר"פ דפרוץ כעומד מותר.

ומצינו בזה בראשונים ב' תירוצים. תירוץ הרא"ש ותירוץ הר"ן, וחלוקים הם ביסוד הדין. עיין רא"ש שתירץ דאה"נ הוי פרוץ כעומד אלא שניתנה הלכה בסוכה שיהא הצל בה מרובה. ובפשטות ביסוד דברי הרא"ש, דבשעור הסכך יש ב' דינים: יש דין מחיצה בסכך, ומדין זה צריך שיהיה סכך כשר מחצה ולר"ה בדר"י רוב, דתלוי במחלוקת אם פרוץ כעומד חשיבא מחיצה, או שאינה מחיצה עד שיהא העומד מרובה על הפרוץ. ומלבד הדין מחיצה, יש דין שיהא צל בסוכה, ומדין זה נפסלת הסוכה שאין בה צילתה כחמתה.

אמנם בר"ן תירץ באופן אחר, דכיון שסוכה לצל ניתנה, להכי כל שדרך הסכך נכנסת חמה מרובה, חשיבא כפרוץ מרובה על העומד, פירוש דשיעור המחיצה הוא כפי הצל שהמחיצה עושה, דדין מחיצה בסכך אינו לחוץ מהרשות שלמעלה אלא לחוץ מהחמה, ולעשות הלמטה צל, ולכן מחיצה שעושה פחות מחצי צל, חשיבא כמחיצה על פחות מחצי, ודינה כפרוץ מרובה על העומד כפסולה.

נמצא דלהרא"ש, יש כאן שם מחיצה, והפסול מחמת הדין הנוסף שיהא צל בסוכה, ואילו להר"ן הפסול הוא במחיצה שחסרה כאן מחיצה, ושורש מחלוקתו האם הדין מחיצה שבסכך שתחצוץ בפני החמה, וכל שיש למטה חמה מתבטלת השם מחיצה או לא.

והנה לר"ה בדר"י דס"ל דבעינן שיהא עומד מרובה על הפרוץ יש להסתפק באופן שלמעלה הוא יותר מהאויר, ולמטה יש חמה וצל כהדדי, האם כשרה. ונראה דלהרא"ש ודאי כשרה, דהא חשיבא עומד מרובה על הפרוץ, וההלכה הנוספת אף היא מתקיימת שיש כאן צל בסוכה. מה שאין כן להר"ן היה מקום לומר דחשיבא פרוץ כעומד כיון דלמטה יש חצי צל ולא צל מרובה, והיה מקום לומר דפסולה, אמנם יעוין שם בר"ן שנתקשה בזה, ויישב. (ויבואר אי"ה יישובו בשיעור הבא).

והשתא נבוא לשיטת רש"י, ונראה דרש"י אזיל כשיטת הרא"ש ודלא כהר"ן דס"ל לרש"י דהיכא דיש מחצה סכך ומחצה אויר, חשיב פרוץ כעומד, ואף שיש רוב חמה למטה, והנה רש"י קאי אמתני' דקאי אלמטה שאם יש רוב חמה פסולה ואף שיש חצי סכך למעלה, (דהכא מפרשינן בדף כ"ב מתני' דידן דף ב') והוקשה לרש"י כיון דיש חצי סכך למה יפסל, והלא פרוץ כעומד קיי"ל דכשר, ולכן רש"י הוצרך לטעם אחר לפסול הסוכה.

ובביאור דברי רש"י נראה דהוא טעם אחר מהרא"ש, דס"ל לרש"י דבשם סוכה על שם הסכך נכלל שצריך שהסכך יעשה צל, דלשון סכך הוא על שם הצל שהוא עושה, וכמפורש ברש"י ח' ע"ב, ולצל הוא דמקריא סוכה שסוככת מן החורב עכ"ל. (ואין זו הלכה חדשה שניתנה כמפורש ברא"ש אלא נלמד מעצם לשון סוכה) אלא דעדין הוקשה לרש"י, דאף כשיש מעט צל, ישאר השם סוכה, כיון דעושה צל, ומאן יימר לן שצריך שהצל יהיה מרובה מהחמה, וע"ז פירש"י, דכיון דהצל המועט בטל ברוב, נמצא דאין כאן שם צל כלל, דרוב החמה כמו שהכל חמה, והמעט צל בטל במעוטו ולא נחשב כלל, וכיון שכן נמצא דאין כאן כלל צל בסוכה, ונמצא שאין הסוכה עושה צל, ולכן פסולה.

נמצא דבשיטת הסוברים כרש"י יש ב' מהלכים עקרוניים. או כהר"ן דכל שאין המחיצה מצלת חסר בשם מחיצה, או כרש"י והרא"ש דיש כאן מחיצה, אלא דיש דין נוסף של צל, ודין זה או משום שניתנה הלכה, או דהדין סכך נאמר שצריך שיצל, וכל שאין צל כלל אין לו שם סכך. (ואף שיש מיעוט צל הרי הוא בטל ברוב).

שיעור ב'

נתבארו בשיעור קודם הביאורים בשיטת רש"י. והנה ר"ת דפליג, יש לעיין, האם ס"ל דלא אכפ"ל כלל בצל, והעיקר שיהא למעלה מחיצה פרוץ כעומד, או דס"ל דצריך שיהא צל, אלא בצל מועט גם צל הוא, (וכמשנ”ת בשיטת רש"י, לולא שיש ביטול ברוב) ועיין בספר הישר לר"ת דמבואר בדבריו דלאו משום צל הוא אלא שיהא סכך חשוב (ועיין קה"י שכתב כך, והביא בזה דר"ת אזיל לשיטתו בסוכת גנב"ך). ולכאורה לפי זה היה נראה להצד דהפמ"ג דזכוכית חשיבי גידו"ק, דלתוס' אפשר לסכך בזכוכית, דאין דין צל כלל, וכל שעשה מחיצה למעלה כשר.

אמנם נראה דיש לעיין בזה, דהנה הרא"ש הקשה על ר"ת, דאם אין צל א"כ אף לבוד יתכשר בסוכה, ויתכשר באופן דעושה קנה קנה פחות מג"ט, וודאי דפסולה, ואמאי. ונראה בדעת ר"ת דס"ל דשם סכך מורה שהמחיצה תעשה מחומר המיצל. אלא דס"ל לר"ת, שאם עשה מחומר המיצל, לא אכפ"ל אם יש צל בפועל או לא. ולכן אף שחמתה מרובה כשירה, אבל לעולם השם סכך מלמדנו שהמחיצה תיעשה מחומר המסכך. ולכן לבוד לא מצינו, דמ"מ אין כאן חומר המסכך. ולפי זה נראה דאף זכוכית פסולה לר"ת, [אלא דלהצד דחשיב מיצל (עיין בספר הסוכה מש"כ בשם הגרי"ז בזה) ה"נ לר"ת, אבל אנא קאימנא להצד דלא חשיב מיצל וכהפשטות] דאין זה מחומר המיצל וכמש"נ.

ונחזור לשיטת רש"י ודעימי'. הנה באופן שיש מחצה סכך ואויר הסוכה פסולה, ויש לעיין מהא דדף ט"ו ע"א דכשיש סכך כשר ופסול יחד, קנים ושפודים, דמבואר שם דלר"פ כשרה כשהם כהדדי, וצ"ע. דהא כיון דהסכך פסול כמי שאינו וכפרוץ דמיא, והסכך כשר לבדו אינו עושה צל מספיק, דבלא הסכך פסול יהיה כאן חמה מרובה, אם כן אמאי הסוכה כשרה.

ובאמת עי' בר"מ פ"ה מסוכה הט"ז שפסק דבשוים סכך כשר וסכך פסול, הסוכה פסולה. וכ' המג"מ דכיון דסכך פסול כפרוץ נחשב וכיון שכן ודאי בעינן סכך כשר טפי פורתא, דאי לא, מאחר דכפרוץ הוא, הו"ל למטה חמתה מרובה מצילתה, כדדף כ"ב ע"ב הרי דמשום כן פסולה הרמב”ם. (ועיין בכ"מ שם טעם אחר בדברי הרמב”ם, ועיין פה"מ להר"ם דפירש באופן אחר, דיש דין בסוכה שיהא עומד מרובה על הפרוץ. ולכאורה זה דלא כהמג"מ והכ"מ, ועיין שפ"א כ"ב ע"ב).

אמנם בר"ן וברא"ש מפורש דלא כהרמב”ם, ועיין שם שבאמת באים לפרש מ"ש סכך כשר וסכך פסול מסכך כשר ואויר, וט"ב כונת דבריהם בתירוצם.

(ובראשונה יש להקדים, דכיון דהסיבה שכזוזא מלעיל אסתרא מלתחת הוא משום שהשמש יותר רחבה מהעצם שלמטה, וכיון שהשמש שולחת קרניים לכל הכוונים, לכן באות קרנים מהצד שנכנסות באלכסון ולכן לעולם החמה יותר מהצל, ולפי זה נמצא שעל כל נקודה בסוכה יש להצל מכמה כוונים בכדי שלא תבוא קרן שמש מאף כוון. ולכן נמצא שיש אחוז מסוים בסוכה שמוצל מכשר ומפסול יחד). ועיין חזו"א סק"נ סקי"א, דכיון שבפועל הכשר והפסול עושים כל הצל, נמצא דנחשב שהכשר עושה מחצה, (אף שבמציאות יש אחוז מסוים שמוצל על ידי הכשר והפסול יחד, מ"מ נחשב שהכשר עושה חצי).

האמנם, מלבד דזה חידוש, יש לעיין בזה טובא, דהצל שישנו סמוך לדפנות ממש, אינו נעשה מהסכך אלא מהדפנות דבלא דפנות יש סטיה של קרני חמה כלפי פנים, ואם כן כשנעשה חשבון כמה הכשר מצל, נצטרך לקחת בחשבון אף את הדפנות מלמעלה, ונמצא שהכשר עושה פחות מחצי מהסיכוך, דהסכך פסול והדפנות הם יותר מחצי. (ואה"נ אם הכשר נמצא רק באמצע הסוכה ולא בצדדים, נמצא שהכשר עושה חצי, אבל אם הוא גם בצד, אזי בכה"ג חלק מהסיכוך שהכשר היה אמור לעשות, עושה הדופן ולא הכשר).

ונראה, דהישוב לקושיא תלוי ברא"ש ובר"ן כמשנ"ת בשיעור קודם, דהנה לרא"ש יש דין מחיצה ויש דין נוסף של צל, ועיין בריטב"א דף ט' ודף ט"ו שכ' שאין דין שהצילתה מרובה מחמתה יהיה מסכך כשר לבד, אלא אף אם הוא חציו מכשר וחציו מפסול גם בכה"ג הסוכה כשרה. ואפשר דאף הרא"ש סובר כן, דהלא מחיצה שלמעלה כשרה היא דפרוץ כעומד כשר, והצל שלמטה כיון שחצי סכך כשר וחצי סכך פסול, חשיבא הצל כצל כשר, ואף שהכשר לבדו אינו עושה די צל.

וילהס"ת באופן שיש חצי סכך וחצי אויר, ובפועל יש צל כחמה משום סיוע הדפנות, ונראה לעניות דעתי פשוט דפסולה, דדוקא כשהצל בא מהסכך כשר הצל, אבל מחמת דפנות ודאי אין זה צל המכשיר, עיין בריטב"א היטב ודוק.

אמנם בר"ן אין לומר כן, דהלא להר"ן נתבאר שלא חשיבא הסכך מחיצה אא"כ מצילה, ושעור המחיצה נקבע לפי הצל שעושה, ואם כן בסכך כשר ובסכך פסול, שצריך שיהא חצי מחיצה של סכך כשר, לכאורה צ"ל פסול, כיון דהסכך כשר אינו מצל על חצי, נמצא שיש כאן סכך כשר פחות מחצי, ופסולה. דבשלמא להרא"ש, שהדין מחיצה והדין צל שני דינים הם. א"ש היטב, דיש כאן מחיצה, וצל נמי יש כאן, דאין דין בצל שיבוא רק מסכך כשר. אבל להר"ן הלא חסר כאן בשם מחיצה, דודאי במחיצה צריך שיהא חצי מסכך כשר. וכיון שאין כאן חצי צל, אין כאן חצי מחיצה.

ונראה בדעת הר"ן, בהקדם מש"כ הר"ן לר"ה בדר"י, דאף באופן שיש למטה חצי צל כשרה, כיון שלמעלה יש רוב סכך, ולכאורה צ"ע, כיון דלהר"ן גודל המחיצה נקבע לפי הצל שעושה, א"כ באופן שרוב סכך עושה חצי צל, יש להחשיב את המחיצה רק על חצי, ופרוץ כעומד פסול לר"ה בדר"י .

ונראה בביאור דבריו, בהקדם ביאור המחלוקת של ר"פ ור"ה בדר"י בפרוץ כעומד. ועיין עירובין דף ט"ו ע"ב דהגמ’ מפרשת שלר"פ גמרי' רחמנא למשה לא תפרוץ רובה, ולר"ה בדר"י הכי אגמרי' רחמנא למשה גדור רובה, וט"ב אמאי לר"פ ל"א דאגמריה רחמנא גדור מחצה. וכדאמרן לר"ה בדר"י, וי"ל בזה, דבאמת יש חילוק בין דינא דר"פ לדינא דר"ה בדר"י. דלר"ה בדר"י בכדי שיהא מחיצה צריך גידור על רוב השטח, (ורוב ככל). אבל לר"פ בכדי שיהא שם מחיצה, אין צריך חצי שיחצוץ, אלא שכשאין חצי אלא פחות, באה הפירצה של רוב ומבטלת את העומד, נמצא דלר"פ גדר הדין הוא דאם פרוץ רוב הוא מבטל את השם מחיצה, וא"ש היטב דיוק לשון הגמ' דאל תפרוץ רובה, דזהו עיקר הדין. ואין עיקר הדין לגדור מחיצה.

ולפי זה י"ל ביאור חדש בדברי הר"ן, דלעולם אין כוונת הר"ן כמשנ"ת, דהשם מחיצה נקבע כפי מידת הצל שעושה, דלעולם אף כשאינו עושה חצי צל יש כאן חצי מחיצה, אלא ביאור דברי הר"ן, דכשיש כאן פרצה של חצי, שדרכה נכנס רוב חמה. הרי זה פרצה חשובה והרי זה כפרוץ מרובה שמבטל את העומד. וה"נ הוי פרצה חשובה המבטלת את העומד, כיון שכל ענין הסוכה הוא לצל, וכיון שדרך הפרצה נכנס רוב חמה, הרי בכח הפרצה הזו להחשב כפרוץ מרובה שמבטל את העומד.

ולפ"ז יש לבאר היטב דברי הר"ן גבי ר"ה בדר"י, שכיון שיש כאן עומד מרובה, דלמעלה יש סכך מרובה מאויר, ואף שאינו מצל על רוב מ"מ חשיב עומד מרובה, וכמשנ"ת השתא. וכיון שיש למטה חצי צל וחצי חמה, אין כאן בפרצה כח של רוב חמה שיבטל את העומד, דדוקא בפירצה מרובה יש כח לבטל את העומד, אלא דס"ל לר"ה בדר"י שבפרוץ חצי, אין מספיק עומד, שבשביל שם מחיצה צריך רוב עומד, אבל אף לר"ה בדר"י אין בפירצת חצי כח לבטל העומד, וממילא כיון שיש עומד מרובה, ואין פירצה של חשיבות רוב שתבטל את העומד, דנכנס רק חצי חמה, להכי חשיבא שפיר העומד לרוב עומד, וכשירה אף לר"ה בדר"י.

ולפ"ז יש לישב היטב גם כן הא דמהני חצי כשר וחצי פסול. דאף שהכשר אינו מצל על חצי, מ"מ כיון שלמעלה יש חצי כשר הרי זה חצי עומד, אלא דכשיש אויר, חשיבא הפירצה כפרוץ מרובה כיון שדרכה נכנס רוב אויר, אבל בכה"ג שיש סכך פסול, לא חשיבא פירצה מרובה, כיון שבפועל אין כאן פירצה שנכנס דרכה רוב אויר, ונמצא שאין לפירצה חשיבות של רוב המבטל, ולעומד יש חשיבות של חצי, אף שאין מסכך חצי, דאין העומד נמדד לפי הכמות שמסכך מהחמה, וכמשנ"ת להכי חשיב שפיר פרוץ כעומד שכשר.

נמצא, דלהרמב”ם בסכך חצי כשר וחצי פסול, פסול להמג"מ מטעם דחשיב כאויר, וחשיב חמתה מרובה, וכסכך כשר ואויר, ולחולקים שהם רא"ש ור"ן ועוד, נתבארו ג' אופנים לבאר אמאי חשיבא כחצי סכך כשר ולא כמועט: א. דברי החזו"א ב. לפי דברי הריטב"א שאין צריך שהצל יבוא מהסכך כשר ג. להר"ן דאף כשאין מיצל חשיב עומד, אלא דכשיש אויר חשיבא האויר כפירצה המבטלת, אבל בסכך פסול ל"ש הך סברא וכמשנ"ת.

# תוספת

והנה באופן שלמעלה יש צילתה מרובה מחמתה ולמטה חמתה מרובה מצילתה, עיין רש"ש שדן דלכאורה המשניות סותרות בזה, דלפום מתני' דילן דחמתה מרובה מצילתה פסולה ויעוין בתו' רי"ד כ"ב שמבואר דפסולה.

והיה נראה לומר דתלוי בפלוגתא דהרא"ש והר"ן הנ"ל. דלהרא"ש שיש דין שהצל מרובה, לכאורה פשוט כהתוס' רי"ד, ולא אכפ"ל בדין מחיצה, דבכל גווני אף כשיש חצי חצי למעלה חשיבא מחיצה ומ"מ פסולה בגלל החמה שלמטה, וה"נ בציורא דילן.

אמנם יש לדון להר"ן דלפמשנ"ת בארוכה, לעולם העומד שעורו כפי שיש סכך למעלה, ולא כפי הצל שעושה למטה, אלא שבפרוץ יש חשיבות כשעושה יותר חמה, וחשיבא לבטל. והיה מקור לומר דאין בכח פרוץ מרובה לבטל אלא עומד כפרוץ אבל לו יצויר שיש עומד מרובה ואין פרוץ מרובה, אין בכח הפרוץ לבטלו, וה"נ הכא שיש יותר סכך, הרי זה עומד מרובה, ואף שדרך הפרוץ נכנס רוב חמה, וחשיב כפרוץ מרובה, מ"מ אין בכח הפרוץ לבטל העומד בכה"ג.

ונבאר יותר ד"ז, דיעוין בברכת יעקב שהביא מהגר"ח דיש חילוק יסודי בין עומד מרובה לפרוץ כעומד, דעומד מרובה מחשיב הכל כסתום, ואילו פרוץ כעומד, נתחדש שדי בסתימה של חצי, אבל לא נתחדש דחשיבא סתימה על הכל. (דרק ברוב עומד חשיבא הכל כסתום מדין רובו ככולו) ולפי זה י"ל דפרוץ מרובה המבטל את העומד הוא דוקא כשיש מחיצה רק על חצי, אבל כשהכל נחשב כסתום לא חשיב פירצה לבטל את הך סתימה.

אמנם בר"ן עצמו מדויק דפסולה הסוכה, דכתב בדעת ר"ה בדר"י שהטעם שכשרה כיון שלמעלה יש רוב סכך ולמטה כהדדי, מדויק כהתו' רי"ד שכשלמטה חמתה מרובה מצילתה פסולה, ולכאורה אף לר"פ כן, דאין סברא לחלק בזה, ולכן נדחה מש"כ.

שיעור ג'

ר' זירא פירש טעמא דהסוכה פסולה למעלה מכ', דבעינן שיהא יושב בצל סוכה ולמעלה מכ' אינו יושב בצל סוכה, דבצל דפנות ליכא צל סוכה. ובראשונה יש להאיר דאין צריך שבפועל ישב בצל סוכה, דבעשתרות קרנים אינו יושב בצל סוכה, אלא צריך שהסוכה תיעשה באופן שכשיש חמה יושב הוא בצל הסוכה. והנה יש לעיין, והלא כשהחמה באמצע הרקיע ממש מעל הסכך, אין הדפנות מועילות להצל אלא הסכך, ולולא הסכך היתה הסוכה שטופת שמש, ועיין בריטב"א שכתב לבאר בב' אופנים.

האופן הראשון, שדנים את הסוכה כפי כשהחמה נמצאת בתקופת תשרי שהיא נוטה אף באמצע היום לצד דרום במקצת, ולכן ללא הדפנות לא יהיה צל בסוכה. והאופן השני, שאף שהחמה באמצע, ללא דפנות לא יוכל הסכך להצל, ולכאורה כונתו לכלל דזוזא מלעיל אסתרא מלתחת, דהשמש נכנסת מהצדדים לתוך הסוכה אף כשהשמש באמצע.

והנה לאופן הראשון, יש לעיין דלכאורה אף בפחות מכ' אמה גובה, נכנסת חמה מהצדדים ועושה את הסוכה לחמתה מרובה מצילתה. וביותר קשה להאופן השני, דכידוע השמש נכנסת בסטיה של רבע מעלה לתוך הסוכה (כשהשמש באמצע ממש), וסטיה זו היא בשטח הסוכה אחד מתוך מאה ועשרים מגובה הסוכה, וכיון שכן נמצא שבסוכה של עשרים אמה שהם מאה ועשרים טפחים, השמש נכנסת טפח לתוך הסוכה, וכיון שכך – בסוכה של ד' על ד', עדין ישאר צל מרובה מהחמה בשיעור רב.

ולכאורה הדרך ליישב זאת באופן דנאמר דהכונה על איכות הצל. דאף שיש צל, מכל מקום כיון שהסוכה גבוהה הרבה וככל שהסיכוך יותר גבוה, הצל פחות חזק (דהיינו, אף היכן שיש צל מכל מקום הוא חלש כפי שהחוש מעיד), וזו כונת הריטב"א שאין צל, כשהחמה באמצע. דאין כונתו על חמה ממש, אלא על צל חלש. ודוחק קצת.

ויש להביא סימוכין לזה ממש"כ התוס' בע"ב בסוכה שיותר מד' אמה על ד' אמה אף בגבוהה מאה אמה כשרה. משום דודאי יש בהצל פורתא. וכתב הגליון מהרש"א דאין כונת התוספות לצל ממש, בכמות, אלא פורתא באיכות. דהינו, שאף שהסוכה כולה חמה ולא צל, מכל מקום אין כח החמה חזק, ודי בזה להיחשב שיושב בצל סוכה. הרי דדנים על הצל כצל, אף כשיש חמה אלא שכח החמה נחלש אף זה לצל יחשב.

וביותר מפורש כן בר"ן שכתב דהא בז' על ז' כשרה בגובה כ' אמה אף דאי אפשר להכחיש המוחש דאין צל, מכל מקום עד כ' אמה מגן הסכך וממעט חום החמה למי שהוא יושב תחתיה שאינו מתחמם בה כ"כ כאילו היה מגולה.

והאמנם נראה, דכל זה נחשב קצת לצל רק לענין הא דר' זירא דבענין סוכה לצל דישב בצל סוכה, ולזה נתחדש דדי בצל שכזה, או דאין די בצל שכזה כל אחד לפי שיטתו. אבל כשדנים על צילתה מרובה מחמתה. צריך שיהא צל ממש, והכל נידון לפי צל בחוש וחמה בחוש, ואין דנים על כח הצל או על כח החמה. דלא שמענו במשנתנו אלא דין דחמתה מרובה מצילתה פסולה (ובמשנתנו ב' ע"א קאימנא על קרקע הסוכה ולא על הסכך, לשיטת רש"י וסיעתו בדף כ"ב ע"ב) ולא שמענו שיש למדוד את כח הצל או את חוזק החמה. ולכן נראה, דדין צילתה מרובה מחמתה הוא כפשוטו, ורק בהא דר' זירא נתחדש דין נוסף שאדם יושב בצל סוכה, ודוקא בכה"ג מקריא סוכה, ובזה אנו דנים את הצל והחמה במושגים שונים.

ביסוד זה יש ליישב קושיא גדולה, דהנה למהלך ראשון דהריטב"א נמצא, שדנים את הסוכה לפי זריחת השמש בתקופת תשרי, וכיון שבתקופה זו השמש נכנסת מן הצד, להכי פסולה הסוכה למעלה מכ'. וצע"ג, דהא סוגיא ערוכה שנינו בדף ז' ע"ב ת"ר חמתה מחמת סיכוך ולא מחמת דפנות, דלא אכפ"ל שיש חמה בסוכה מחמת דפנות, וע"ע תוס' כ"ב ע"א ד"ה "קנה" דאין לפסול בשביל חמה הבאה מן הצד באלכסון ועושה אותה חמתה מרובה.

ודל מהנך ראיות, וכי נאמר דלר' זירא בסוכה בגובה רגיל של 4 אמות, ויהיה סכך ואויר, כשהסכך יותר מן האויר, ומ"מ בסוכה תהא חמתה מרובה מצילתה מחמת שהחמה בצד בתקופת תשרי, ויהיה בסוכה חמתה מרובה מצילתה (באופן שאין דפנות מגיעות לסכך) וכי נימא דהסוכה פסולה, ולא מסתבר כלל.

אמנם לפמשנ"ת א"ש, דמדין חמתה מרובה מצילתה פסולה, אין זה אלא לפי חמה באמצע, וחמה מן הדפנות אינה הופכת הסוכה לחמתה מרובה מצילתה, ורק בנידון הדין הנוסף דסוכה תהיה לצל בזה צריך שבפועל ישב בצל סוכה, ואף חמה הבאה מן הצד נלקחת בחשבון, אלא דבזה אין צריך שיהיה צילתה מרובה מחמתה, ובזה די בקצת צל, ובזה אופן המדידות של צל וחמה שונים הן, והקביעה בזה, דלמעלה מכ' אמה בדוקא חשיב שאין יושב בצל סוכה. ופחות, יושב בצל סוכה שפיר. (וא"ש נמי הא דסוכה מדובללת כשרה אף לר' זירא, ואף דלרש"י חמתה מרובה מצילתה, מ"מ כיון שיושב בצל סוכה, מקריא שפיר סוכה ואף שבפועל חמתה מרובה מצילתה, וק"ל.)

והנה רבה ורבא דפליגי אדר' זירא, ולא אכפ"ל בהא שאין יושב בצל סוכה, וכן ר' יהודה דפליג ארבנן. יש לעיין והלא בסוכה חמתה מרובה מצילתה, והנה, לפמש"כ לעיל, לתירוץ השני דהריטב"א דדנים לפי שמש באמצע רקיע ממש, ובאמת יש צילתה מרובה מחמתה אלא שאין הצל חזק, היה אפשר, דהחולקים על ר' זירא ס"ל דמ"מ צל מקריא וחשיב צילתה מרובה מחמתה, ודי בזה.

אמנם בריטב"א הוקשה לו כן, עיין בריטב"א במשנה וז"ל: וכ"ת והא ר' יהודה לא בעי צל סכך, מדקמכשיר למעלה מעשרים אמה דליכא צל סכך אלא צל דפנות כדאיתא בגמ', ע"ש. והרי זה סתירה למשנ"ת.

ושמעתי מהגר"ר שמואלביץ שליט"א שבהכרח דכשהחמה למעלה שכ' הריטב"א שבלמעלה מכ' אין צל. הכונה לחמה בתקופת תמוז שאף אז השמש לא נמצאת ממש למעלה אלא סוטה קצת הצידה, ולכן יש חמתה מרובה מצילתה בלמעלה מכ'. וזה פוסל אף לדין חמתה מרובה מצילתה דמאן דפליגי אדר"ז, דהא לא חשיב חמה מחמת דפנות דדוקא בבוקר ובערב חשיב חמה מחמת דפנות אבל בצהרים חשיב חמה מחמת סכך כיון שהשמש נמצאת במרכז, ועיין בעמודי הוד שעשה החשבונות בזה, ואכתי צ"ע אם מש"כ לעיל עדין אפשר לאומרו במש"כ הריטב"א שדנים לפי תקופת תשרי שהחמה מן הצד, דזה אפשר רק לר' זירא מדין שצריך אדם יושב בצל סוכה וכמש"נ.

אמנם בעיקר תירוצו של הריטב"א בטעמיה דר' יהודה. ז"ל: ור' יהודה מכשיר מכיון שראוי לעשות צל כשמשפילין אותו, עכ"ל. ובמשנה פירש יותר ז"ל: דנהי דלא בעי ר' יהודה שיהא הסכך עושה צל כמות שהוא עכשיו, מ"מ בעי שיהא ראוי להסך ולעשות צל, עכ"ל. דאין דנים את הסכך בגובהו, אלא אם נשפילהו יהיה צל, הרי זה די שיקרא בשם סכך.

ובפשטות זה גם טעמם דרבה ורבא דפליגי אדר"ז, ונמצא שאנו שלהלכה לא פוסקים כר' זירא, ס"ל כסברת הריטב"א בדעת ר' יהודה.

ולפ"ז יש לעיין, מה יהיה הדין בסוכה שלמעלה צילתה מרובה מחמתה ולמטה חמתה מרובה מצילתה, שהבאנו את דברי התורי"ד שהסוכה פסולה כיון שצריך צילתה מרובה מחמתה למטה, אמנם אם יהיה בסכך שיעור של צילתה מרובה מחמתה, שאם יהיה בגובה של י' טפחים, תהיה קרקעית הסוכה ג"כ צילתה מרובה מחמתה, אלא שכיון שהסוכה גבוהה יותר משעור י' טפחים גובה, לכן השמש מתרחבת יותר ונהיה בקרקעית של הסוכה חמתה מרובה מצילתה, ולכאורה לפמשנ"ת השתא בטעם דמאן דפליג אדר"ז יצא דה"ה בהך ציורא, תהיה הסוכה כשרה. ולפלא בעיני שלא נמצא מי שאמר כן בפירוש להלכה, שאף סוכה שבקרקעיתה יהיה חמתה מרובה מצילתה, מ"מ אם בסכך צילתה מרובה מחמתה, יש מקום להכשירה באופן שאם נשפיל את הסכך לגובה י' טפחים יהיה בקרקעית צילתה מרובה מחמתה. ולכאורה כן נראה להלכה.

מבואר בגמ’ דמאן דפליג אדר"ז, טעמא דההוא לימות המשיח הוא דכתיב, ופירש"י: "אותם סוכות יהיו לצל לעונג ולמסתור אבל סוכת מצוה אינה לצל".

ויעו"ע רש"י דף ח' ע"ב גבי סוכת גנב"ך דאמר ר"ח והוא שעשאה לצל פירש"י ז"ל: האי כהלכתה הוא שמסוככת יפה דמוכחא מילתא שעשייתה הראשונה לצל היתה ולא לצניעות בעלמא, דאע"ג דסוכה לשם חג לא בעינן לשם סוכה בעינן ולצל הוא דמקריא סוכה שסוככת מן החורב. מבואר ברש"י דף ח' דסוכה היא דווקא העשויה לשם צל, דדוקא בכה"ג מקריא סוכה שסוככת מן החורב. ולכאורה דברי רש"י סתרו אהדדי וצ"ע.

והנה ברש"י דף ח' הנ"ל לכאורה מבואר דצריך סיכוך לשם צל. ויש לעיין בעשתרות קרנים הלא מסוכך לאו לשם צל, ואפשר לומר בתרי אנפי, או דנימא דבמסכך לשם חג שאני, וכל הדין לשם צל הוא דווקא בסוכת גנב"ך וכיו"ב שלא מסכך לשם חג. ועיין לבושי שרד סתרל"ה על ט"ז סק"ד דמשמע מלשונו שם כן, דדין לשם צל הוא דווקא בסוכה לא לשם חג. אלא כשהסוכה לשם חג אין צריך לשם צל. וחשבתי דלפ"ז אולי אפשר ליישב הסתירה ברש"י, דברש"י בדף ב' כתב שסוכת מצוה אינה לצל, דכיון שעשאה לשם מצוה, די בזה ואין צריך לשם צל אבל בדף ח' רש"י קאי בסוכת גנב"ך שלא עשאוה לשם חג דבכה"ג הסוכה אינה מקבל שם סוכה אא"כ עשאוה לצל. ולפי זה יהיה הדין דבעשתרות קרנים סוכת גנב"ך תהיה פסולה כיון דשם לא עשאוה לצל.

באופן אחר היה אפש"ל בעשתרות קרנים דמהני, דאין צריך סוכה שבפועל יהיה לשם צל אלא שהסוכה תהיה עשויה בצורה כזו, שאם הוא עושה אותה במקום שיש חמה, הוא עושא אותה לצל, ואין זה דין בעשיה שתהיה לשם צל אלא בסוג הסוכה. אלא דלפי זה תקשי דאם כן אף העושה לשם חג יצטרכו התנאי דרש"י ד"ח שמסוככת הרבה שעושים אותה לשם צל ולא לצניעות, ולא שמענו כן.

ונפ"מ, דלהמבואר באופן ה"א הוא דין בעשיית הסוכה, ולפי זה קטן יהיה פסול לסיכוך כיון דאינו יכול לכוון לשם צל, ועיין בארנ"ז שדן בזה.

שיעור ד'

**א.**

רבא אמר טעמא דלמעלה מכ' אמה פסולה משום דראוי לדירת ארעי בעינן. רש"י פירש דאינו אלא שיעור, דשיעור הגובה שהתורה נתנה הוא בגובה שראוי לארעי, וכ"כ התוס', ולפי זה לכאורה אינו דין ארעי אלא שיעור גובה, אלא שהשיעור נאמר בנוסח של ראוי לארעי. אמנם יעוין במאירי שכתב דהוא דין ארעי, דכיון דרוב אנשים שעושים הסוכה בגובה של פחות מכ' עושים אותה ארעי, ואף שהמיעוט עושים קבע, לא אכפ"ל בזה, דהתורה על הרוב נאמרה, והוסיף שדין זה בא בכדי שיהיה היכר שסוכה שונה מבית, והיכר זה מתקיים. וע"ע ברי' מלוניל שפירש באופן אחר, דכיון שיש ציווי שיעשה רק עד כ', כבר בזה מתקיים ההיכר שסוכה ולא בית, ע"ש. וע"ע בריטב"א מש"כ בשם התוס' דבעינן ארעי, וכל הראוי לארעי הוי כראוי לבילה שאין בילה מעכבת בו.

ר' יהודה דחולק ומכשיר למעלה מכ', מבואר באביי דף ז' ע"ב, דס"ל דירת קבע בעינן, וצ"ע מנ"ל דצריך דירת קבע, הא אפשר דמכשיר הן בארעי והן בקבע. ומצינו בזה מחלוקת ראשונים, דעת הרמב"ן, המכתם, ודעה א' במאירי, שלר' יהודה דוקא דירת קבע בעינן, ואם יעשה באופן דארעי פסולה. עיין ברמב"ן, וז"ל: "וקסברי רבנן, דכי היכי דמכשיר ר"י למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, ה"נ פסיל דירת ארעי, מ"ט קרא או בדירת ארעי דוקא או בדירת קבע דוקא מידריש". וברא"ש כאן בפסקים ובתורא"ש דף ז' ע"ב כתב דר"י מכשיר אף בדירת קבע, ולעולם אף דירת ארעי כשרה, ולפי זה צ"ע, מאי קאמר אביי דירת קבע בעינן. וביותר צ"ע, הסוגיא לקמן דף כ"א דאמרינן התם דר"י דאמר דהישן תחת המיטה יצא ידי חובה קאי לטעמיה דס"ל דירת קבע בעינן ולא אתי אוהל ארעי ומבטל לאוהל קבע. ובשלמא להרמב"ן ודעימי' א"ש, דכל סוכה דירת קבע היא, משא"כ להרא"ש תיקשי ביותר אמאי בסוכת ארעי, אם ישן תחת המיטה יצא ידי חובה, וכן תקשי הא דיומא דף י' דסוכה לר"י חיבת במזוזה ולרבנן פטורה ותליין לה בפלוגתא דדירת ארעי וקבע, הרי דלר"י צריך בדוקא דירת קבע, וכל סוכה דירת קבע היא וחיבת במזוזה.

וכבר עמד על זה בתוס' הרא"ש שם ז' ע"ב וכ' וזל': פירוש, כיון דיכול לעשות סוכה דירת קבע, א"כ כל סוכה מיקרי קבע, הלכך לא אתי אוהל ארעי ומבטל אוהל קבע עכ"ל. ודבריו ט"ב אמאי כל סוכה מקריא דירת קבע. והא בנוי' באופן ארעי, ומ"ש לומר דחשיב דירת קבע.

ונראה, בהקדים לבאר הפלוגתא דמזוזה, הנה במזוזה לכאורה אין הנידון באופן הבניה של הבית אם היא ארעית או קבועה, אלא הנידון באופן המגורים בבית, אם המגורים נעשים באופן ארעי או באופן קבוע, (וע"ש ביומא דף י' ע"א בתוס' שכ' בטעמא דרבנן דחשיבי ארעי אף אם בפלהדרין חיב משום דבסוכה אם יש גשמים יוצא מהסוכה וכיו"ב ולא חשיב קבע) אמנם לכאורה הנידון בסוגיין דף ז', הוא על אופן הבניה של הסוכה.

אמנם נראה דבאמת שורש הנידון הוא איך צריך להיות אופי המגורים של הסוכה, האם באופן דארעי או באופן דקבע, ורבנן ס"ל דירת ארעי בעינן, ולכן הצריכה התורה שאף בנין הסוכה יהיה ראוי לארעי, כיון שאם נעשה באופן דאין ראוי לארעי, הרי זה קובע גם את אופי המגורים לאופי דמגורי קבע. בכדי שלא נגיע לזה, הצריכה התורה שהבנין יהיה ראוי לארעי, אבל לעולם עיקר העראי הוא שהמגורים בסוכה יהיו ארעיים.

ונראה עוד, דר' יהודה דסובר דלא הצריכה התורה ראוי לארעי, וכשר אף קבע. היינו משום דס"ל דכיון דכתיב תשבו כעין תדורו שצריך להיות כל מעשי דירתו בסוכה, הרי זה דירת קבע, דהצריכה התורה שיעתיק אדם את דירתו מביתו לסוכתו, והרי זה נחשב כדירת קבע, וכיון שכן, בין אם הסוכה בנויה באופן דארעי ובין אם בנויה באופן דקבע, מכל מקום המגורים נחשבים כמגורי קבע בסוכה, וכיון שהמגורים הם מגורי קבע, לכן אף הסוכה מקבלת שם דירת קבע, ואף אם עשויה מקרטונים, מ"מ כיון שדרים בה באופן קבע, אף היא דירת קבע נחשבת.

ולכן כ' הרא"ש, דכיון שהכשיר ר"י אף קבע, הרי שאין הגבלה של ארעי, וכיון שכן, הרי זה קבע, דמצד הסברא כיון שכתב תשבו כעין תדורו, הרי זה נחשב לדירת קבע, דצריך לגור שם ולקבוע דירתו במשך סוכות, אלא דלרבנן בא ציווי התורה דארעי ומפקיע מזה. אבל לר"י שאין להפקעה זו וכשר אף קבע, הרי זה נשאר כבראשונה דמגורי הסוכה הם כעין תדורו, וחשיבא דירת קבע. כ"נ לפרש דברי תוס' הרא"ש.

**ב.**

תוס' חידשו דאף שכשר דירת קבע אף לרבנן מ"מ הסכך בעינן שיהיה ארעי, ולכן סכך שקבעו במסמרים פסול. הנה,בפשטות כונתו של התוס', דבעינן דירת ארעי בסכך בפועל, ומפצלים את הדרשה בתשבו שבעת ימים, לשתים, דהסוכה כולה צריך שתהיה ראויה להיבנות כך לז' ימים, והסכך צריך שיהיה בפועל רק לז' ימים, וצ"ע מה ראית. וביותר, דלכאורה לפי זה לר' יהודה דלא דריש להך דרשא דבעינן ראוי לארעי, פליג נמי אדין דסכך ארעי, וזה אינו, דר' אליעזר דאמר דגשמים סימן קללה, ומיני' הוכיחו התוס' דהך סכך פסול, איהו ס"ל דירת קבע בעינן יעוין לקמן ז', דאביי הביאו כאחד מן הסוברים דירת קבע בעינן. ועמד על קו' זו באבנ"ז.

ולכן פירש האבנ"ז דברי התוס' כמו שכתב הלבוש דהפסול הוא דחשיב כבית, דכיון שמוצל מן הגשמים אין זה סוכה אלא בית. וכן מוכח מדברי הב"ח סתרל"א, שהביא שיטת ר"ת דהסוכה המעובה באופן שאין הגשמים יורדים לתוכה פסולה, וכ' הב"ח דר"ת אזיל בשיטת תוס' דידן. הרי דעיקר הפסול בתוס' אינו משום הקביעות של הסכך שקבוע במסמרים, אלא משום שאין הגשמים יורדים, וכר"ת, וטעמו דר"ת דחשיב כבית כיון שאין הגשמים יורדים לתוכה. אמנם מריהטת לשון התוס' היה נראה לא כן. ונפ"מ בנידון זה, מה דין סוכה שקבע את הסכך במסמרים אולם הגשמים יורדים לתוכה, דלפי פשטות ל' התוס' היה נראה לפסול, דבעינן שהסכך יהיה ארעי ממש ולא קבע, וכיון שקבעו במסמרים פסולה. ועי' ל' שעה"צ סתרל"ג סק"ו דמשמע כן,ובמחצה"ש סתר"מ סק"ט מבואר נמי כן. אבל להמבואר מהב"ח ומהלבוש והאבנ"ז, דעיקר כונת התוס' לפסול היכא דאין הגשמים יורדים לתוכה, נראה להכשיר בנידון הנ"ל.

ועדין יש לדון לר"ת שפוסל כשאין הגשמים יורדים לתוכה, ולהמבואר יש סוברים דזו גם שיטת התוס', מה הדין כשאין הסכך מעובה כלל, אלא ששמו את הסכך באופן שאין הגשמים יורדים לתוכה וכסוכת אנטוורפן, האם אף בכה"ג פוסל ר"ת או דוקא כשהסכך מעובה כ"כ שאין הגשמים יורדים בכה"ג חשיבא כבית ולא בכל סוכה שאין הגשמים יורדים, ובד"ז נתחבטו גדולי זמננו, עיין ס' הסוכה שהביא תשובת הגריש"א שליט"א שמכשיר והגרנ"ק שליט"א שפוסל.

אמנם יעוין לשון שו"ע הרב סתרכ"ו ס"א, ז"ל: אין אדם יוצא ידי חובה אלא בסוכה שאינה עשויה אלא לצל בלבד דוגמת ענני הכבוד, אבל אם היא עשויה גם לדירה דהיינו לגור בה בקביעות ולא להסתופף בצילה בלבד וכו' או שהיא עשויה גם למחיה ולמסתור מזרם וממטר, כל שאינה עשויה לצל בלבד אין זו סוכה אלא בית, שהרי הבית הוא מיוחד לכל דברים אלו והתורה אמרה סוכה ולא בית, עכ"ל. משמע להדיא מלשונו דהסוכה הנ"ל תהיה פסולה כיון שנועדת אף להגן ממטר, והגריש"א שליט"א עמד בזה, ודחק בדבריו, ולפו"ר כונתו כנ"ל.

שיעור ה'

בגמ' ג' ע"א מסקינן שב"ש וב"ה נחלקו הן בסוכה קטנה והן בסוכה גדולה. בסוכה קטנה ס"ל לב"ש דבעינן ז' על ז', ובסוכה גדולה ס"ל לב"ש דראשו ורובו בסוכה ושולחנו בבית לא יצא ידי חובה דגזרינן שמא ימשך לבית. עוד מבואר בסוגיין דהלכה כב"ש דבעינן שתהא מחזקת ראשו ורובו ושולחנו דהיינו ז' על ז'. ולא נתפרש איך ההלכה בסוכה גדולה כב"ש או כב"ה.

והנה אף שנתפרש בסוגיין טעמא דב"ש בסוכה גדולה, לא נתפרש טעמו בסוכה קטנה אמאי מצריך שיהא ראשו ורובו ושולחנו. ויעוין לקמן ז' ע"ב דאביי הוציא מהא דלב"ש בעינן ז' על ז', דסוכה דירת קבע בעינן. ונמצא לפ"ז דב' המחלוקות מחלוקות נפרדות הן. דבסוכה קטנה נחלקו אם צריך דירת קבע של ז' על ז' או די בדירת ארעי של ו' על ו', ובסוכה גדולה נחלקו האם איכא לגזירה דשמא ימשך או ליתא להך גזירה.

ולפ"ז אף דאמר רשב"י דהלכה כב"ש בסוכה קטנה, עדין אין מזה הכרח לפסוק כב"ש אף בסוכה גדולה, דב' נידונים שונים הן, וכיון שכן מסתבר לפסוק כב"ה כשאר פלוגתא דב"ש וב"ה דקיי"ל הלכה כב"ה. וכן מפורש בתוס' בסוגיין דקיי"ל בסוכה גדולה כב"ה אף כשאכל ושולחנו בבית יצא ידי חובה. וזו היא שיטת בעה"מ.

ברי"ף דף ז' ע"ב הוקשה לו, דכיון דקיי"ל דאין הלכה כשיטה, אין פסקינן הלכה כב"ש בסוכה קטנה, והא הוא בשיטה דדירת קבע בעינן. ומכח זה הכריח הרי"ף דרשב"י דפסק הלכה כב"ש פליג אדאביי, וס"ל דאין טעמו משום דדירת קבע בעינן, אלא טעמייהו דב"ש אף בסוכה קטנה משום שמא ימשך אחר שולחנו. ומכח זה פסק הרי"ף לקמן דף כ"ח (י"ג ע"א בדפי הרי"ף) דקיי"ל כב"ש אף בסוכה גדולה, כיון דחדא פלוגתא נינהו, אם חיישינן לשמא ימשך, וכיון דפסקינן כב"ש בסוכה קטנה, ה"ה בסוכה גדולה. וכ"פ בר"מ ובשו"ע כהרי"ף.

ועיין ר"ן לקמן דף כ"ח שכתב לחלוק על הרי"ף ולדחות הראיה מהא דדירת קבע הוא שיטה ולא קי"ל כשיטה, וכ' דאף דלא קיי"ל כאביי, מ"מ עדין אין הכרח ששורש מחלוקתו בסוכה קטנה הוא משום שמא ימשך, אלא דס"ל לב"ש דהוי דירה סרוחה, כיון דאין ראוי להניח בה השולחן, ואף אם משום גזירה דשמא ימשך, אכתי אפשר דבסוכה קטנה איכא טפי למיגזר לשמא ימשך כיון דאין יכול למשוך השולחן לתוך הסוכה, משא"כ בסוכה גדולה אפשר דק"ל כב"ה כיון דשם אפשר למשוך הסוכה אליו, ולכן אין הכרח מהא דפסקינן כב"ש בסוכה קטנה, דנפסוק כותיהו אף בסוכה גדולה.

נמצא לפנינו מחלוקת ראשונים האם הא דלב"ש צריך ז' על ז' הוא מדרבנן או מדאוריתא, דלהבעה"מ וכן בפשטות בתוס', וכן בפשט ראשון בר"ן הוא דאוריתא, (לבעה"מ משום דדירת קבע כזו בעינן אף להלכה, ולהר"ן משום דפחות מכן הוי דירה סרוחה) ולהרי"ף הוא מדרבן גזירה שמא ימשך. ועוד מחלוקת לפנינו האם הלכה כב"ש אף בסוכה גדולה או לא, דלהבעה"מ וסיעתו הנ"ל הלכה כב"ה, ולהרי"ף הלכה כב"ש כיון דחדא פלוגתא נינהו.

וברע"א בתוס' על משניות דכח כ' דנפ"מ במחלוקת הנ"ל, בסוכה קטנה של ו' על ו' הפתוחה לסוכה גדולה, ושולחנו בסוכה הגדולה, דלסוברים דהפסול מן התורה , ה"נ פסול אף בכה"ג, אבל להרי"ף דהפסול משם גזירה שמא ימשך, הכא דאין טעם לגזור, דהא אף אם ימשך ימשך לסוכה הגדולה, הדין דיצא ידי חובה בכה"ג אף לב"ש.

והנה, הבעה"מ הקשה על הרי"ף דא"כ באוכל ופיתו בידו יצא ידי חובה בסוכה ו' על ו', כיון דהכא ליכא למיחש שיגרר אחר שולחנו, ועוד יש לעיין בדעת הרי"ף טובא, דהנה כל דיוק הגמ' בדף ג' דישנם ב' מחלוקות, היינו מהלשון דאמרי ב"ש וב"ה פסול או כשר, ואם בסוכה גדולה הו"ל למימר יצא ידי חובה או לא יצא, כיון דהסוכה עצמה כשירה היא, ומזה מוכיחינן דאף בסוכה קטנה נחלקו ושם הנידון על הסוכה עצמה אם כשרה או פסולה. ולהרי"ף תקשי דאף בסוכה קטנה אין הסוכה עצמה פסולה אלא דאסור לו לאכול באופן כזה דחישינן שמא ימשך, אבל לו יצויר דליתא להך חששא, הסוכה עצמה כשרה, וכגון לישן או לטייל, לכאורה כשרה היא, והדק"ל הלשון פוסל או מכשיר.

ותירץ הרמב"ן על קושית הבעה"מ, (ובזה יתורץ נמי קושייתינו השניה) דאף בפיתו בידו איכא למיחש שיביא שולחנו וימשך אחריו, עוד כ' הרמב"ן, דכיון דבאכילה כדרכה דהיינו אכילה סמוך לשולחן, הסוכה אינה ראויה לאכילה כזו, ממילא הסוכה פסולה אף לישן לטייל לשנן ולאכול פיתו בידו, דסוכה שאינה ראויה לאכילה כדרכה סוכה פסולה לגמרי היא, ולכאורה צ"ל דדברי הרמב"ן האלו תירוץ שני הוא. דבתירוץ הראשון תירץ דאף בפיתו בידו שכ"א הך גזירא דשמא ימשך, ואח"כ הוסיף לתרץ תירוץ אחר דאף אם נימא דבפיתו בידו ל"ש הך גזירה, מ"מ הסוכה פסולה לגמרי, כיון דאינה ראויה לאכילה כדרכה. ולפי זה א"ש היטב הלשון דהסוכה פסולה.

ואמנם יעויין היטב ברא"ש סימן א' שכ' וז"ל: וכן משמע הלשון (כהתוס') צריכה שתהא מחזקת, ומיירי שהוא ושולחנו בתוך הסוכה ול"ש הכא טעמא שמא ימשך, אלא בשיעור הכשר סוכה קמיפלגי. ובהמשך הדברים כתב עוד ז"ל: מדקתני וכו' דמשמע דומיא דארבע אמות שגם שולחנו בתוך הסוכה ואפ"ה פסל ת"ק דאידך ברייתא, אלמא לאו משום שמא ימשך. ועיין בית הלוי ח"ג ס"מ שנתחבט בכוונתו, ולכאורה כוונתו שבסוכה קטנה ו' על ו' אם יצליח להכניס השולחן פנימה, דמשמע דפסולה, ולהרי"ף צ"ל הדין דכשרה, כיון דבכה"ג ל"ש טעמא דשמא ימשך. וזהו להדיא דלא כרמב"ן שכ' דממילא הסוכה פסולה אף לשאר תשמישים, ולהרא"ש לכאורה הסוכה תהיה כשירה - להרי"ף - לישון בה (אם גודל זה מספיק לשינה).

והנה בנידון כעין זה נחלקו המרדכי והחכ"צ עיין מרדכי ר"פ הישן והו"ד להלכה ברמ"א סתר"מ דסוכה שמצטער בשינתו שם דירא מפני הליסטים, אף שבאכילתו אינו ירא ואינו מצטער, מ"מ כיון שאין ראויה לשינה פסולה היא אף לאכילה. דדין תשבו כעין תדורו הוא שתהיה דירתו בסוכה, ודירה היינו כל תשמישיו. ואם אינה ראויה לחלק מתשמשיו, אין זו דירה ופסולה לסוכה. ובחכ"צ חלק עליו, וכתב להוכיח מהא דסוכה דז' על ז' כשירה, אף דאין יכול לישון בה כראוי, דקומת אדם ג' אמות, וסוכה זו אף באלכסון אינה מגיעה לאמה, והביא מהתרוה"ד דלישון בכיפוף ידים ורגלים לא חשיב מצטער והו"ד התרה"ד להלכה ברמ"א שם. אמנם החכ"צ פליג וסבר דאה"נ הסוכה דז' על ז' פסולה לישן, ומ"מ כשרה לאכילה, דאין צריך סוכה הראויה לאכילה ושתיה ושינה.

והנה בביה"ל וחזו"א כ' דמהרמב"ן מוכח כהמרדכי, דסברת הרמב"ן שכיון שאינה ראויה לאכילה, הרי זה פסולה אף לשינה, היא סברת המרדכי, אמנם מהרא"ש הנ"ל לכאורה מוכח דלא כהמרדכי.

ונראה דאין להוכיח מהרא"ש דלא כהמרדכי, דיעוין באבנ"ז שהקשה על הרמב"ן מהא דלקמן דף כ"ג דנחלקו ר"מ ור"י בסוכה שע"ג האילן אם כשרה, ור"י פסלה משום דבעינן סוכה ראויה לשבעה, ור"מ הכשירה דכיון דמדאוריתא מחזא חזיא לשבעה, מיחשבא סוכה הראויה לשבעה, והקשה האבנ"ז על הרמב"ן, דה"נ כיון דהסוכה כשרה מן התורה, ומן התורה ראויה היא אף לאכילה כדרכה, א"כ תיחשב הסוכה לראויה לאש"ל, כיון שמן התורה ראויה היא. ואפשר דהרא"ש ס"ל כטענת האבנ"ז, ולכן אין להוכיח מהרא"ש דלא כהמרדכי, דשאני הכא שהסוכה ראויה לשימוש ולמגורים כראוי מן התורה.

ובדעת הרמב"ן נראה ליישב קושית האבנ"ז, דיש חילוק בין דין אין ראוי לשבעה, דשם הוא דין תורה שצריך שיהא ראוי, וכיון דמן התורה ראויה היא, הרי זה ראויה לשבעה. משא"כ בדין הרמב"ן, כיון שבדין תשבו כעין תדורו נאמר שצריך לקבוע דירתו בסוכה, וכיון שבפועל אינו יכול לאכול כדרכו בסוכה, נמצא שבסוכה זו אין יכול לקבוע דירתו כראוי, ומה לי שא"י לקבוע דירתו משום ליסטים, או שא"י לקבוע משום שחכמים אסרו עליו לאכול באופן זה בסוכה, מ"מ אין ראוי לדירה, ואין לקיים בסוכה זו תשבו כעין תדורו. משא"כ בדין דאין ראויה לשבעה, אפשר דדין זה יכול להתקים באופן שמן התורה ראויה, אף שמדרבן אין ראויה, כנ"ל.

והנה לפי כל הנ"ל נמצא דמאן דפסק כב"ש אף בסוכה גדולה, בהכרח דאף בסוכה קטנה הטעם לב"ש אינו מן התורה אלא מדרבנן שמא ימשך, אמנם בר"מ מצינו דארכבה אתרי ריכשי, דברמב"ם פ"ד מסוכה ה"א משמע שפסול פחות מז' על ז' שוה לפסול דלמעלה מכ' או למטה מעשרה, וביותר יעוין בהקדמה לפה"מ לרמב"ם שכ' דדין זה דז' על ז' ניתן למשה בסיני, וכ"כ בקרית ספר בהל' סוכה כאן, ואילו הרמב”ם פוסק כהרי"ף דאף בסוכה גדולה הלכה כב"ש. וצ"ע, כיון דבסוכה קטנה הוא דין נפרד, מהי"ת דאף בסוכה גדולה יש לפסוק כב"ש, דהם תרי מחלוקות שאינן קשורות זל"ז.

וי"ל עפ"ד הר"ן שכ' בדף כ"ח: דיש מקום לאמר שהדין שמא ימשך אינה גזירה דרבנן אלא הוא פסול מן התורה, דכיון דהיושב בסוכה קטנה איכא חשש שימשך, נמצא שאין דירתו בסוכה נחשבת לדירת קבע, דאינו קבוע בסוכה אלא ארעי דימשך באכילתו מחוץ לסוכה. (ועיין חזו"א סק"נ שכתב כן מדעתי') ולפי זה א"ש היטב, דאף דס"ל לר"מ דבסוכה קטנה פחות מז' על ז' הוא פסול מן התורה מ"מ יסוד הפסול הוא החשש דשמא ימשך. וכיון שכן, פסקינן כב"ש אף בסוכה גדולה, כיון דפסקינן דאיכא חשש שמא ימשך, ה"ה בסוכה גדולה יש לגזור שמא ימשך ולא יצא ידי חובה מדרבנן.

שיעור ו'

בדין גובה עשרים אמה דלמעלה ממנו פוסל, יש לעיין אם הוא פסול בדפנות או בסכך. והנה לרבה דאמר דהטעם משום למען ידעו, עשה סוכה שישיבתה נכרת לך, נראה דאינו פסול לא בסכך ולא בדפנות אלא בשם סוכה, ולר"ז דאמר דצריך שישב בצל סוכה, לכאורה נראה דהוא פסול בסכך, דצריך לעשות הסכך באופן שיעשה צל על היושב בה, ולרבא ילהס"ת אם הוא דין בדפנות שיהיו ראויות לארעי, או דין בסכך שיהא בנוי על יתדות הראויות להיות ארעי.

ומצינו בזה מחלוקת ראשונים, עיין מאירי וראב"ד שכתבו להוכיח דסוגיא דכרים וכסתות ואיצטבא לא אתי כרבא, דלרבא כיון דהדפנות למעלה מכ', לא מהני מה שממעט החלל דמ"מ הדפנות פסולות הן. ובמאירי כ' דאף אם הוא פסול בדופן, מ"מ כיון שמיעט את קרקע הסוכה, נמצא שהדופן אינו גבוה כ"כ, כיון שדופן שנמצא בעובי הקרקע לא דופן הוא, (וצ"ע מאיצטבא דמפורש דאף הדופן שאין האיצטבא קרובה אליה כשרה מדין דופן עקומה ולכאורה הוא דופן פסולה דבכה"ג הדופן יותר מעשרים אמה, ועיין רש"י שם שיישב זאת ויבואר אי"ה) אמנם עיין בראב"ד שכתב דבהכרח צ"ל דהפסול הוא בסכך ולא בדופן. (וע"ש עוד שכ' דאם הוא פסול בדופן, נמצא דבסוכה ע"ג סוכה, וסכך העליון גובה יותר מכ' אמה מקרקע התחתונה, אזי יש לפסול הן את התחתונה והן את העליונה מדין דופן למעלה מכ', דבתחתונה הדופן יותר מכ', וכן בעליונה).

והנה, ע"ש במאירי שכ' עוד דהא דמהני הכא מיעוט, ואין לבעיה דתולמ"ה, היינו משום דהסכך הוא כדין, ופסול אחר יש, ובכה"ג בתיקון הפסול מהני, והנה המקור לזה הוא מדף ט"ז דבחוטט בגדיש ויש אוהל טפח מלכתחילה, מהני לחטוט ולא חשיב תולמ"ה, ופירש"י שם דמתקן רק את הדפנות, אבל הסכך כדינו מלכתחילה, והנה ד"ז א"ש היטב למאירי דהפסול בגובה כ' הוא בדפנות, ולהכי הכא מהני המיעוט, דעי"ז מתקן הדפנות, אבל לראב"ד תקשי כיון דהפסול הוא בסכך, א"כ כשנעשה הסכך מלכתחילה נעשה בפסול, ואיך מהני מיעוט, והא הוי תולמ"ה בפסול, וצ"ע.

בדין ביטול של תבן דמהני למעט גובה הסוכה, נחלקו הראשונים בשיעור הביטול, דעת רש"י דדי ביטול לז', ודעת הריטב"א דבעינן ביטול לעולם. והנה, מצינו בעוד ב' מקומות דין ביטול, בשבת ובטומאה, בשבת יעוין עירובין דף ע"ז ע"ב ודף ע"ט ע"א גבי חריץ שבין שתי חצירות שהופך אותן לב' חצרות נפרדות ואסור לטלטל מאחת לחברתה ללא עירובי חצרות, ובזה נאמר דאם שם תבן הרי זה ממעט את החריץ והופך החצרות לחצר אחת, ויעו"ש דף ע"ז ע"ב שהכלל בזה דכל דבר הניטל בשבת אינו ממעט ודבר שאינו ניטל ממעט, וזאת משום שאסור לטלטלו בשבת משום מוקצה וממילא חשיבא ביטול.

ולענין טומאה עיין הסוגיא דב"ב דף כ' שאם הניח בן שמונה בחלון הרי זה ממעט את החלון (והטומאה לא עוברת מחדר לחבירו) ומקשינן בגמ' שם והא אתיא אמיה דריא ליה (תקחנו) ומשנינן בשבת דהרי הוא מוקצה.

והנה מהנך ב' סוגיות לכאורה מוכח דביטול לזמן חשיבא ביטול, דהא מפורש דכיון דבשבת לא יטלנו הרי זה ביטול, ועיין בריטב"א שהקשה מסוגיא דב"ב, ותירץ דבאמת מעיקרא דדינא אף ביטול לזמן חשיבא ביטול, אלא דלהכי צריך ביטול לעולם משום דאם מבטל רק לזמן חיישינן שימלך בו מהביטול, ולהכי מצריכים לבטל לעולם, אבל בשבת שאסור ליטול בשבת, ואין חשש שימלך ויטלנו בשבת, לכן אף דהביטול הוא רק לזמן, מ"מ לזמן מיהא ביטול מעליא הוא, ולהכי חשיבא ביטול. ולפ"ז א"ש נמי הסוגיא דעירובין הנ"ל.

אמנם הרא"ש לא ניח"ל בהך שינויא ולכן הכריח מסוגייא דעירובין כשיטת רש"י דדי בביטול לזמן. ועיין בלשון הרא"ש שם שכתב "ונראה כפירש"י שביטול דהכא כל זמן מצות סוכה דומיא דמיעוט דכותל וחריץ וכו' דלא בעי ביטול אלא באותה שבת" עכ"ל. ועיין בר"ן שכתב ג"כ כרש"י והרא"ש ומוסיף "ולענין טומאה כל זמן שהטומאה שם". דהיינו, שכשם שבסוכה בעינן ביטול לז', וכמש"כ הרא"ש כל זמן מצות סוכה, ה"נ בביטול לטומאה צריך שהביטול יהא כל זמן שהטומאה שם.

והנה, הרא"ש דלא ניח"ל בתירוץ הריטב"א, וס"ל דאם בעינן ביטול לעולם הרי זה משום דבלא זה לא חשיבא ביטול, לפי זה, בביטול לזמן, וכגון בסוכה לז', ובטומאה כל זמן שהטומאה שם, הרי זה ביטול שבפחות מזמן זה לא חשיבא ביטול כלל. ונפ"מ יצא מזה, דיהיה אופן שלרא"ש ור"ן יהיה חמור יותר מלהריטב"א, וכגון בביטל בטומאה את הבן שמונה, והטומאה נמצאת שם יותר זמן משבת, דלהריטב"א כיון דלא חשיב שימלך בשבת הרי זה ביטול. אבל להר"ן ואפשר אף להרא"ש, חלות ביטול הוא לכל זמן שהטומאה שם, ובבן ח' דחשיבא ביטול רק לשבת, הך לא חשיבא ביטול, ולא יהיה זה ביטול.

ועיין תוס' שם בב"ב שפירשו דאיירי בגוסס, וכשמבטל אומר דשם תהא קבורתו, ונמצא ביטולו לעולם, ואפשר להמבואר, דהתוס' אינם חולקים על הרא"ש והר"ן, ולעולם בסוכה די בביטול לז', אבל בטומאה כיון שצריך לכה"פ כל זמן שהטומאה שם, לכן הוצרכו לפרש דהביטול לעולם וכגון בגוסס, דלא די בביטול לשבת בלבד. (ומדויק לפ"ז אמאי הרא"ש לא הביא להוכיח כרש"י מסוגיא בב"ב דשם אפשר כתוס'. ובהכרח כתוס' אף להרא"ש לפמשנ"ת, לכן הוצרך להוכיח מעירובין).

עכ"פ נמצא לפנינו, שיטת הרא"ש והר"ן, שיש דין ביטול לזמן, בסוכה לשבעה, בשבת למשך השבת, ובטומאה כל זמן שהמת שם. והביאור בזה, דהביטול הוא לא בעצם אלא לענין מה שבא לחצוץ, דאם בא לעשות קרקע לסוכה, הרי די בז' ימים, ואם בא לחצוץ מהטומאה, די בזה שכלפי הזמן שהטומאה שם חשימה סתימה מעלייתא, וכן לשבת.

והנה בדעת רש"י, יש לכאורה סתירה, דרש"י כאן כ' לז' ימים, והריטב"א הביא דרש"י ברקיק ס"ל לעולם, ולא נמצא לפנינו. ובחולין פ"ג כתב רש"י לענין לבטל עפר למזבח, דצריך ביטול לעולם, והקשה כן בעמק סוכות, דדברי רש"י לכאורה סתרי אהדדי.

אמנם י"ל דבאמת רש"י ס"ל דצריך ביטול לעולם, ורק לסוכה כיון שכל השם סוכה הוא לז' ימים, לכן גם קרקע הסוכה צ"ל רק לז' ימים, ולכן די בביטול לז'. אבל לענין טומאה ושבת אפשר דצריך ביטול לעולם, ולכן אף לענין חולין פ"ג ס"ל דצריך ביטול לעולם.

ולפ"ז, הדין ביטול לעולם שונה מהריטב"א, דלהריטב"א הוא רק משום חשש שמא ימלך, וברש"י להנ"ל בהכרח אינו כן, דא"כ אף בסוכות היה צריך לעולם מהך חששא, ובהכרח דהוא משום דאינו ביטול עד שיבטל לעולם, ולפ"ז תהדר קושיית הריטב"א לדוכתה אמאי בבן ח' די בביטול לשבת, ושם אפשר דיתרץ כתוס' אבל בעירובין ע"ט יקשה אמאי לבטל החריץ די בביטול לזמן. וצ"ע.

ואם כנים אנו בזה, נמצא ג' שיטות בראשונים: א. הריטב"א ב. הרא"ש והר"ן ג. רש"י

שיעור ז'

**א.**

להריטב"א שצריך ביטול לעולם, יש לעיין איך יוצאים ידי חובה בסוכה שמוציאים מקומה גבוהה ע"י מוטות ברזל לז' ימי סוכות, והלא רצפת הסוכה אינה מבטלה לעולם, ונמצא שקרקע הסוכה אינה אלא למטה, וסכך גבוה מכ' אמה, ואף הדפנות אינן סמוכות לקרקע.

והנה, בדף כ"א ע"ב איתא דסוכה שסמוכה לכרעי המיטה, אם אינה יכולה לעמוד בפני עצמה לר' יהודה פסולה, ובתוס' שם הביאו הירושלמי דפירש דברי ר"י דאיירי שאין י’ טפחים מהמיטה לסיכוך ולהכי פסולה, ועיין ברא"ש בפסקים שכ' דאף רבנן מודים לר"י בזה. דהא דירה סרוחה היא ופסולה, הנה ממש"כ הרא"ש לפסול מטעם דדירה סרוחה ולא פירש מטעם דאין כאן שיעור י’ טפחים בסוכה. משמע דס"ל שלעולם חשיב דאיכא שיעורא די’ טפחים כיון דאין המיטה ממעטת החלל, רק דפסולה מטעם אחר דדירה סרוחה. ובאמת שכן המשמעות בירושלמי שכ' לפי שאין לה קבע, ואילו לא היה בה שיעור י’ טפחים א"כ לא היה צריך לטעם זה, דתיפו"ל דאין בה שיעור. ועיין בגרי"ז על הרמב”ם שפירש כן דברי הירושלמי והביא דברי הרא"ש. אמנם עיין בריטב"א שכ' דהמיטה ממעטת החלל י', משמע דהפסול הוא מעיקרא דדינא דלית בה שעורא דסוכה.

ונפ"מ רבתי בנידון זה הוא מה יהיה הדין בסוכה שסמוכה לכרעי המיטה, ויש בין קרקע הסוכה לסכך למעלה מכ' אמה, ואילו מהמיטה ולסכך אין כ' אמה, האם המיטה ממעטת מהחלל להכשיר הסוכה, או לא. דלהרא"ש, להמבואר, תהיה הסוכה פסולה, ולהריטב"א תהיה כשרה דהמיטה ממעטת מהחלל.

ובאמת יש לעיין, להריטב"א, אמאי המיטה ממעטת, והלא הריטב"א לשיטתו צריך לבטל לעולם בכדי שימעט, והכא אין מבטל המיטה לעולם.

ונראה בזה בב' אופנים:

א. דכל הדין ביטול לעולם הוא דוקא כשבא לבטל התבן לקרקע הסוכה, אבל כשבא לבנות קרקע חדשה בכה"ג אין דין ביטול, שאינו מבטלה לקרקע עולם אלא בא לבנות קרקע אחרת לסוכה. אבל כשמניח תבן על קרקע הסוכה אין זו קרקע נוספת המיוחדת לסוכה, אלא בא להוסיף על קרקע עולם הקימת, וזה לא מהני להחשיב את הקרקע עולם יותר גבוהה אא"כ מבטלה לקרקע לעולם ולכן מיטה שהיא קרקעית חדשה לסוכה, אין צריך לבטלה בכדי שתיחשב לקרקע הסוכה, ולכן לריטב"א ממעטת מחלל הסוכה, ולפ"ז אף במרפסות הנ"ל אין צריך לבטלם לקרקע שלמטה, דעתה עושה קרקע חדשה לסוכה, וזו נחשבת לקרקע אף אם אינו מבטלה לקרקע לעולם.

ב. באופן אחר י"ל, דהנה הפמ"ג (תרל"ג א"א ד') הקשה להריטב"א דבעינן ביטול לעולם, מה הדין בשם תבן, וחושב לפרק הסוכה לאחר סוכות ולקחת התבן, דלכאורה אף בכה"ג אין התבן ממעט, דאינו מבטלה לעולם. וראיתי מביאים מהגרח"ק שליט"א דאמר דדין ביטול אף להריטב"א אינו אלא כל זמן שהסוכה קימת, ואם מבטלה בכה"ג מהני, ודוקא כשהסוכה קימת לעולם, ואין מבטל התבן לעולם - בכה"ג לא חשיב ביטול, דכיון שמבטל התבן לקרקע הסוכה כל זמן שיש סוכה, הרי זה נחשב לקרקע הסוכה. (אלא דיש לעיין בזה, לפמש"כ הריטב"א דטעם ביטול לעולם משום דחיישינן שימלך, א"כ לכאורה אף בכה"ג ניחוש שימלך באמצע החג, וצ"ע).

ולפ"ז א"ש דמיטה ממעטת, כיון שמבטלה כל זמן שהסוכה תהיה קימת, ולפי זה אף בכרים וכסתות יהיה ביטול אם חושב לפרק הסוכה לאחר ז', לפ"ד הריטב"א דלז' אדם מוכן לבטל אף כרים וכסתות ואין בזה בטלה דעתו, ול"מ כלל כן, ועכ"פ לפ"ז אף מרפסת הנ"ל דשם הסוכה כולה רק לז', בכה"ג אין צריך לבטל הקרקע לעולם, ולהכי מהני. ואכתי יש לעיין להרא"ש הנ"ל דמיטה אין ממעטת, מה הדין במרפסת. ואפשר דמיטה הוי ככרים וכסתות של"ש שיהפוך לקרקע, דאין אדם עושה מיטה לקרקע, ולכן בזה איכא בטלה דעתו, ויש לעיין.

**ב.**

נחלקו ר"י ורבנן בעפר סתם ותבן ואין עתיד לפנותו, ועיין ריטב"א שכ' דהחילוק בין ביטול לאין עתיד לפנותו (והלא אף אין עתיד לפנותו לכאורה מספיק שנחשב לביטול) לרש"י דאין עתיד לפנות הוא בלב, וביטול היינו בפה, ולהריטב"א דאין עתיד לפנותו הינו לשבעה, וביטול – לעולם.

ולכאורה היה נראה דהא דלר"י ממעט אף בתבן ואין עתיד לפנותו, משום דס"ל דהא נמי חשיבא ביטול, ואין צריך בפה ואין צריך לעולם. אלא דיש לעיין בזה, דא"כ הא דלר"י ממעט בתבן ואין עתיד לפנותו, והא דס"ל דאף עפר סתם ממעט, לכאורה ב' טעמים נפרדים הם. דבעפר אין ביטול שלו כלל, ומ"מ ממעט, ואילו בדברי ר"י משמע שהכל דין א', דאמר בתבן ואין עתיד לפנותו ה"ה כעפר סתם וכן איפכא משמע דטעם א', ועוד דא"כ נמצא שיש כאן ב' מחלוקות בין רבנן לר' יוסי שאין קשר ביניהן.

ועוד יש לעיין טובא, להריטב"א דכרים וכסתות אדם כן לפעמים מבטל לז', ורק לעולם אינו מבטל, א"כ לר"י דאף אין עתיד לפנותו לשבעה מהני, א"כ אף בכרים וכסתות ואין עתיד לפנותו יועיל למעט, ובבריתא להדיא דכרים וכסתות אין אפשרות לבטל, ורק תבן אפשר ע"י אין עתיד לפנותו, וצ"ע מאי שנא תבן מכרים וכסתות.

וע"כ נראה, דלר' יוסי הא דתבן ואין עתיד לפנותו, ממעט, אין זה משום הביטול דהאדם, דלעולם הך ביטול לאו ביטול הוא, אלא דס"ל לר"י שיש אופנים שממילא הדבר מתבטל לקרקע, דעפר סתם הא דמתבטל היינו דהמצב שלו מצד עצמו גורם שנחשב לחלק מהקרקע, וה"נ תבן ואין עתיד לפנותו, מצב זה גורם שמצד עצמו נחשב לחלק מהקרקע, ולא משום ביטול דהאדם.

ולפ"ז שורש מחלוקת ר"י ורבנן האם ישנו מושג שהדבר מתבטל מאליו, או דאין כזה מושג, וס"ל לר"י דהן תבן ואין עתיד לפנותו והן עפר סתם בטלים מעצמם ורבנן ס"ל דאין בטלים, דדוקא ביטול דהאדם מבטלו לקרקע. (ובעפר ואין עתיד לפנותו נחלקו רש"י וריטב"א אם לרבנן בטל מאליו, ולריטב"א בזה אף רבנן מודו דבטל מאליו).

ולפ"ז נראה, דלהכי כרים וכסתות אין מתבטלים אף באין עתיד לפנותו, דכרים וכסתות לעולם אין בטלים מאליהם לקרקע, דדוקא תבן שלפעמים אדם הופכו לקרקע, לכן יכול להחשב בעצמו לקרקע, אבל כרים וכסתות שלעולם אין אדם הופכם לקרקע, לכן ל"ש שיתבטל לקרקע ויהפך לחלק מהקרקע. (דדוקא אם מועיל ביטול לז' לרש"י הוקשה לריטב"א דאף כרים וכסתות יועיל ביטול האדם אבל מעצמו ודאי לא בטלים לקרקע, דכרים וכסתות מעצמם לעולם אינם נחשבים לחלק מהקרקע). כ"נ פשוט לענ"ד.

שיעור ח'

בגמ' עירובין ג' ע"א בנידון סכך שמקצתו בתוך כ' ומקצתו למעלה מכ', האם הסוכה כשרה, ודנה הגמ’ דהטעם להכשיר משום דאמרינן קלוש לסכך העליון, והטעם לפסול משום דא"א לומר קלוש דאי קלשת לה תהא הסוכה חמתה מרובה מצילתה, ולמסקנא לל"ק הסוכה פסולה מדרבנן, או משום גזירה שמא ייפחת הסכך התחתון וישאר רק העליון וימשיכו להכשיר הסוכה בטעות, או משום חומרא דרבנן דמחמירים כהטענה דאי קלשת וכו'. ולל"ב בסוכה כשרה, ולבסוף רבא אמר דכשרה דחלל סוכה תנן.

ונחלקו הראשונים אי איירי שבמקצת שבתוך כ' יש צילתה מרובה מחמתה או חמתה מרובה מצילתה, דעה ראשונה בתוס' דיש צילתה מרובה מחמתה, דאי יש רק חמתה מרובה מצילתה, נמצא דהסכך העליון מצטרף להכשיר הסוכה והא לא מצרפים סכך פסול בהדי סכך כשר, והא דאמרינן דאי קלשת יהיה חמתה מרובה מצילתה הינו משום דכשנקלוש העליון יתפזר התחתון ברוח. ודעה שניה בתוס' וכן דעת רוב הראשונים דיש חמתה מרובה מצילתה, והא דכשרה הסוכה משום דסכך עליון לא חשיב סכך פסול ויכול להצטרף להשלים הסכך התחתון לצילתה מרובה מחמתה.

והנה מבואר בגמ’ שהטעם להכשיר הוא קלוש, וזה גם הטעם של הפוסלים דא"א לקלוש דאי קלשת יהא חמתה מרובה מצילתה. וט"ב מה צריך לקלוש, דלא מבעיא להפירוש הא' דאיירי בצילתה מרובה מחמתה, הא כיון דיש סכך כשר למעלה למה צריך לקלוש, ואף אם יש רק חמתה מרובה מצילתה מ"מ כיון דהסכך העליון אינו פוסל מה צריך לקלוש, וביותר תקשי אמבוי, דאף בקורה מקצתה בתוך כ' מקצתה למעלה מבואר דצריך לדין קלוש להכשיר, והא למה לי. תיפו"ל דיש קורה בתוך עשרים כשיעור הנצרך, ולמה לקלוש. ומבואר בזה, דכיון שיש דין בסכך שיהא תוך כ' אמה וכן בקורה, ללא דין קלוש היה הסכך פסול משום שכיון שחלק מהסכך אינו בתוך כ', נמצא דמקומו של הסכך א"א להגדירו בתוך כ', ודוקא מדין קלוש שאנו מתעלמים מהחלק העליון וכאילו חותכים אותו לשתים ברוחבו, מדין זה אפשר לקבוע את מקומו התחתון של הסכך לתוך כ'.

ורבא אמר דכשרה דחלל סוכה תנן, וט"ב מה הוסיף רבא בזה טעם לכשרות הסוכה, ועיין רשב"א עירובין שביאר דלרבא כיון שדין כ' אמה הינו שחלל הסוכה לא יהא יותר מכ', נמצא שבכה"ג שהחלל אינו יותר מכ', אף שהסכך כולו למעלה מכ' כשר כל הסכך ולא רק הסכך התחתון דכל הסכך הוא סכך שאין חלל יותר מכ', וכיון שכל הסכך כשר, תו אין צריך לדין קלוש, דסכך כשר הוא. וכן מפורש באור זרוע ריש הלכות סוכה כהרשב"א.

אמנם ברמב"ן ובר"ן נראה להוכיח דסכך העליון – דהיינו חלקו העליון של הסכך אינו סכך כשר, והוי כסכך למעלה מכ', דיעוין ברמב"ן דף ב' ע"א בדפי הרי"ף, והר"ן בדף ט' שכתבו דהרי"ף לא הוצרך להביא דינו דר' ירמי' דסוכה שתחת הסוכה, דכבר שמענו מהדין דמקצת סכך בתוך כ' וסכך העליון אף שהוא למעלה מכ' מ"מ אינו פוסל את התחתונה ולפעמים אף מצטרף להכשירה (וכגון שהוא סכך א' עם הסכך התחתון).

הנה הראשונים הנ"ל הוכיחו דסכך עליון אינו פוסל מהא דהכא, והביאו בתוך דבריהם טעמא דרבא דחלל סוכה תנן, הרי מוכח להדיא דלא כהרשב"א, דלהרשב"א א"א להוכיח מידי, דשאני סכך אחד שכולו סכך כשר, ואינו נחשב לסכך למעלה מכ', כיון שאין תחתיו חלל יותר מכ', וחלל סוכה תנן, וכל הסכך נחשב לסכך שאין תחתיו חלל יותר מכ', ותו אין להוכיח להיכא דהם ב' סוכות והסכך העליון למעלה מכ' שאינו פוסל את התחתון. ובהכרח דלהרמב"ן והר"ן סכך העליון נחשב לסכך למעלה מכ', וא"כ חזרנו אל הראשונות, דטעון ביאור מה רבא חידש, דלכאורה אף לרבא צריכים אנו לדין קלוש להכשיר את הסכך, דכיון שהעליון אינו כשר, הרי שבכדי להכשיר את התחתון צריך לדין 'קלוש'.

וי"ל בזה ב' אופנים, האופן הא' הוא כהחזו"א (קמ"ג) שכ' דרבא לא הוסיף טעם להכשיר וכיו"ב, אלא רבא הוכיח מלשון המשנה דאמרינן קלוש, דכיון דכונת המשנה למעלה מכ' פסולה, אינו שהסכך יהא בתוך כ' אלא שהחלל יהא כ', והלא באופן שהחלל כ' והסכך למעלה, מצוי מאד שחלקו התחתון של הסכך אינו אלא חמתה מרובה מצילתה, ומ"מ פשטות לשון המשנה דהסוכה כשרה, אף דחלקו העליון הוא כבר למעלה מחלל של יותר מכ', ומ"מ מצטרף להכשיר את הסוכה, הרי מוכח במשנה דאמרינן קלוש. ולפי זה באמת רבא לא חידש גדר חדש בפסול דלמעלה מכ', אלא רק חידש שמקום הסכך גבוה ואין צריך שיהא בתוך כ' אלא למעלה מכ', וכיון שזה הפירוש במשנה מוכח דקלוש נמי כשר. ולפ"ז לעולם אין הפסול משום חלל יותר מכ' אלא הפסול דמקום הסכך צריך להיות למעלה מכ' ולא יותר.

אבל יותר נראה באופן אחר, דלעולם אף לרמב"ן ור"ן רבא חידש שפסול דלמעלה מכ' הוא פסול בחלל, אלא דס"ל לרמב"ן ור"ן שמ"מ תחת הסכך העליון יש חלל של יותר מכ', שגדר הדין חלל, שסכך שמסיך על חלל יותר מכ' סכך פסול הוא. ובכה"ג שהסכך עבה. מחלקים את הסכך, ודנים כל שכבה בסכך, כמה חלל הוא מסיך, ולכן החלק העליון של הסכך נחשב לסכך יותר מכ' ופסול הוא.

אלא דחידושו של רבא הוא, דמ"מ החלק התחתון כשר אף ללא דין קלוש, דלפמשנ"ת דדין קלוש נצרך לפי שקביעת מקום הסכך למטה מכ' אינה אפשרית – אם חלק הסכך נמצא למעלה – ללא דין קלוש שמתחשבים בחלק התחתון בפני עצמו. כל זה דוקא אם נאמר דין שמקום הסכך יהיה במקום מסוים אבל לרבא אין דין שהסכך יהא במקום מסוים, וכל דין הסכך הוא שלא יהא תחתיו חלל יותר מכ' וכיון שכן אף ללא דין קלוש חלקו התחתון של הסכך כשר דמ"מ אין תחתיו חלל של יותר מכ'.

נמצא שרבא בטעמו החדש, פירש דעיקר הפסול הוא חלל יותר מכ', ולפי זה פירש שאין צריך לדין קלוש, ולכן הסוכה כשרה וכן במבוי. ולפ"ז מחלוקת הרשב"א עם הרמב"ן והר"ן, האם טעמא של רבא הוא סיבה להכשיר את כל הסכך, או רק את חלקו התחתון של הסכך.

והנה, להרשב"א לכאורה היה נראה שהפסול של למעלה מכ' אינו בסכך כלל אלא בסוכה, שסוכה אם יש בה חלל יותר מכ' פסולה, (משא"כ להרמב"ן והר"ן מוכח להדיא שהוא דין בסכך שלא יהא תחתיו חלל של יותר מכ' דאל"כ אלא הוא דין בסוכה, א"כ בסכך א' שחלקו למעלה, ודאי שכל הסכך כשר, דמ"מ אין בסוכה חלל יותר מכ'). אמנם לפי זה היה צ"ל שב' סככות שסככה אחת מעל חלל של פחות מכ', ויש סוכה נוספת נפרדת שיותר גבוהה מכ' מקרקע הסוכה התחתונה, יהיה הסכך העליון כשר לסכך את התחתונה, דכיון שהתחתון מיעט את החלל, נמצאת הסוכה חללה פחות מכ', ובכה"ג אף הסכך העליון יכשר, ובסוגיא דף ט' בפשטות הראשונים, וכן ברש"י שם אינו כן. ועוד, דהלא רבא פריש טעמיה לעיל, דלמעלה מכ' פסיל משום דהוי דירת קבע, ובעינן ראוי לארעי, ולכאורה דין זה הוא בדפנות או בסכך שיהיו ראויות לארעי, אבל אין זה דין בחלל הסוכה כמה יהא.

ולכן נראה דאף להרשב"א הוא דין בסכך שלא יהא תחתיו חלל יותר מכ', וכשיש חלל יותר מכ' הוא פסול בסכך או פסול בדפנות, ולא פסול בסוכה, אבל ס"ל לרשב"א דכשיש סכך א' שיש חלל תחתיו של פחות מכ', כל הסכך כשר, דדנים את כל הסכך ביחד.

ולפ"ז א"ש ביותר, דאם דין למעלה מכ' - לרבא לעיל ב' ע"א - הוא דין בדפנות - כדמוכח מכמה ראשונים, א"ש דרבא דאמר חלל סוכה, אזיל לטעמיה, דאיהו דאמר דהוא דין בדופן, ודופן חשיבא עד כמה שסותמת חלל הסוכה, כמפורש במאירי בסוגיא דכרים וכסתות וכמבואר ברש"י בסוגיא דאיצטבא, להכי השיעור הוא בחלל ולא בגובה הסכך, כיון שהפסול הוא בדפנות, ודוק.

אמנם יש לעיין טובא בדעת רבה, דאיהו מפרש לעיל טעמי' דלמעלה מכ' דלמען ידעו, ופירש"י עשה סוכה שישיבתה ניכרת, והנה במקצת סכך למטה מכ' ומקצת למעלה מכ', לכאורה כל הסכך יש לו להיות כשר, דלא גרע מסכך שמגיע לדפנות דכיון שרואה הסכך אף שהוא למעלה מכ' הרי הוא כשר, והכי נמי כשהסכך מקצתו בתוך כ' אמה הרי רואה הוא אותו, וכיון שכן אף הסכך העליון כשר הוא, ולפ"ז אף מדרבנן אין סיבה לפסול הסוכה, דכל הסיבה שפסול מדרבנן משום שצריך להגיע לקלוש, וכיון שצריך לקלוש ואיכא לטענת אי קלשת להכי פסול מדרבנן כמפורש להדיא בתוס' עירובין ג' ע"א, ע"ש. אבל לרבה להמבואר אין צריך לטענת קלוש, וא"כ לכאורה הסוכה כשרה, ורבה גופי' בעירובין פסיל לסוכה מדרבנן לל"ק. וכבר עמדו ע"ז בתוס' ב' ע"א, אותם תירוצים צ"ע טובא שתירצו דפסולא רק מדרבנן, ולפמשנ"ת לכאורה אף מדרבנן אין מקום לפסול, וצע"ג.

סבר אביי למימר דאף הוצין היורדין לתוך י’ טפחים יש חולקים בין חמתה מרובה מצילתה לצילתה מרובה מחמתה, ופירש"י דקאי אדלעיל, דכי היכי דבכ' אמה יש חילוק ה"נ לענין י’ טפחים, וכ"כ הריטב"א.

והנה בדין הוצין יורדין לתוך כ' אמה, לפי רבה ורבינא בעירובין דף ג', צריכים בכל סכך שמקצתו בתוך כ', לדין קלוש, וטעמא דכשההוצין יורדים בשיעור שצילתה מרובה מחמתה שהסוכה כשירה משום דאמרינן קלוש, ובאופן שיורדים כשיעור חמתה מרובה מצילתה הטעם שפסול תלוי בשיטות הראשונים הנ"ל, דלתוס' דאיירי בצילתה מרובה מחמתה, הטעם שחמתה מרובה מצילתה פסולה משום דלא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ולפירוש שני דאף בחמתה מרובה מצילתה כשר, הא דבסוגיין פסול, פירשו התוס', לפי שסבוכין זה בזה ול"א קלוש. ובשאר ראשונים פירשו, (עיין ריטב"א ור"ן כאן) דהוצין גריעי ממקצת סכך שיורד, דכיון שהוא נופל מהסכך העליון בטל הוא לסכך העליון, והנה לפי כל הנך שיטות נמצא שסיבת הפסול בהוצין יורדים וחמתה מרובה מצילתה, משום דאין די סכך בתוך כ' אמה, (לתוס' לפירוש א' דהעליון אין מצטרף, ולפירוש ב' דל"א קלוש). ולפ"ז צ"ע, איך אפשר להוכיח מזה דאף בהוצין של חמתה מרובה מצילתה יורדים לתוך י' הסוכה כשרה, דשיעור י' טפחים גובה הוא ודאי דין בחלל, שחלל פחות מעשרה פסול, ומנ"ל שאין ההוצין ממעטים החלל, דאפשר שממעטים, ומ"מ בלמעלה מכ' אין מכשירים כיון דאין די סכך להכשיר או דל"א קלוש.

ונראה דאביי כרבא ס"ל דחלל סוכה תנן, ולפ"ז נידון די' ונדון דכ' אמה נדון א' הם ממש, והטעם דבכ' אמה והוצין יורדים כשיעור חמתה מרובה מצילתה הסוכה פסולה בהכרח משום דאין ממעטים החלל, וכדמפורש בר"ן וריטב"א בסוגיין דאין להם חשיבות וחשיבי חלל כ' ויותר, וא"ש היטב דמוי ב' הנידונים.

אמנם לפ"ד החזו"א ולפי מה שנתבאר לעיל דאפשר אף דהרמב"ן והר"ן כן, יקשה טובא, דאף לרבא דין כ' אמה אינו דין דחלל כ' ומנ"ל שהוצין חמתה מרובה מצילתה אין ממעטין החלל, וצ"ע.

והנה, בתוס' לכאורה יש להוכיח כהחזו"א, דתוס' בעירובין בפירושו השני כ' דאיירי בחמתה מרובה מצילתה, והוקשה להם הא דסוגיין דהוצין יורדים בחמתה מרובה מצילתה פסולה, והתם לרבה לל"ב הסוכה כשרה, ותירצו בתירוצם השני דשאני הוצין שסבוכין ואחוזים ולהכי ליכא למימר בהו קלוש. והנה עדין יש לעיין טובא לרבא דהכשיר מטעם דחלל סוכה, ולהמבואר ברשב"א, ס"ל לרבא דאין צריך לדין קלוש, דכיון דאין חלל כ' הסוכה כשרה, א"כ יקשה טובא אמאי בהוצין בסוגיין פסולה, דתירוץ התוס' לא יעזור לרבא, דרבא אין צריך לקלוש, וא"כ מה אכפ"ל שסבוכין ואחוזין זה בזה. ולכאורה זו ראיה גדולה בתוס' כהחזו"א דאף לרבא הוא מדין קלוש, ולכן תי' התוס' יתרץ אף לרבא אמאי בסוגיין דהוצין בחמתה מרובה מצילתה פסולה הסוכה. אלא דתקשי לפ"ז קו' הראשונה איך דימה אביי נידון דהוצין בי' להוצין בכ' אמה. ואולי תוס' חולקים על רש"י דדברי אביי מוסבים על הבבא הקודמת, ודוחק.

ואפשר בדרך מחודשת, דלעולם ס"ל לתוס' נמי כתי' הראשונים הר"ן והריטב"א דהוצין של חמתה מרובה מצילתה אין ממעטין החלל כ' אמה, כיון דלא חשיבי ובטלים לסכך העליון, ולפ"ז רבא באמת כהרשב"א וש"ר דלאו מטעם קלוש, והא דהוצין בחמתה מרובה מצילתה פסולה הינו כמ"ש הראשונים, וכמשנ”ת.

והא דהתוס' לא תירצו כן בג' ע"א גבי רבה ורבינא דלהכי הוצין בחמתה מרובה מצילתה פסולה דהוצין שאני, נראה דאפשר, דהלא לרבה ורבינא עד רבא, ס"ל דדינא דסכך הוא להיות בתוך כ', וכשחלק למעלה מכ' מכשירים מדין קלוש, ולפ"ז לפירושו השני דהתוס' דאמרי בחמתה מרובה מצילתה, וחשיבא שהסכך נמצא בתוך כ', ואם אמרינן קלוש אפשר להכשיר. דדוקא לענין חלל, איתא לסברא דהוצין שאני, כיון דנופלים מלמעלה, להכי כשמודדים גובה החלל, נמדד החלל מהסכך העיקרי ולא מההוצין, אבל כ"ז כשהנידון כמה גובה החלל, אבל כשהנידון שהסכך שבתוך כ' יכשיר את הסוכה, בזה שפיר חשיבא הסכך בתוך כ', אף בהוצין. ולכן הוצרכו התוס' לתי' אחר דבהוצין שסבוכין אין לומר קלוש.

ולפ"ז א"ש דרבא לאו מטעם קלוש והא דבסוגיין פסולה כהראשונים דהוצין אין ממעטין החלל. ולפ"ז א"ש הא דאביי דימה זאת לי’ טפחים, אף לתוס'. ודלא כהחזו"א.

ונמצא דתי' הר"ן והריטב"א קאי אליבא דרבא שהנידון בחלל, ותי' התוס' קאי לרבה שהנידון היכן הסכך,ודוק.

שיעור ט'

**א.**

רש"י כ' שבאיצטבא באמצע, הסוכה כולה כשרה ואף מחוץ לאיצטבא וזאת מדין פסל. עיין רא"ש שהביא מהרי"ד להקשות, דהא סכך למעלה מכ' סכך פסול הוא, ובסכך פסול אין הכשר פסל. וע"ש ברא"ש שתירץ דלא חשיב סכך פסול, אמנם רש"י לשיטתו דמוכח בסוגייא זו להדיא דס"ל דפסול דלמעלה מכ' הוא פסול ודפנות, לפ"ז א"ש טפי דהוי ממש כפסל דאף דאין הכשר בדפנות, אף הפסל כשר.

אמנם אי קשיא הא קשיא, דהא לקמן דף י’ מבואר שהכשר פסל הוא באופן דממשכא חד דופן בהדה, והכא מחוץ לאיצטבא אין אף דופן כשרה, והיכי מתכשרא. ונראה, דהא דבעינן חד דופן היינו משום דגדר פסל הוא דשטח זה מסונף לסוכה והוי כחלק מהסוכה, ולזה צריך שיהיה חד דופן דזה מגדיר שטח זה כחלק משטח הסוכה, ובלא זה, שטח זה הוא נפרד ואף שהסכך ממשיך, אין בכח הסכך להגדיר ששטח זה הוא חלק מהסוכה, וזה צריך דופן א'. ואם זו ההבנה א"ש היטב דבאיצטבא, כיון שהסוכה כולה מוקפת דפנות, ודאי מחוץ לאיצטבא חשיבא חלק מהסוכה, דאין צורך לזה בדפנות כשרות, ודי בזה אף בדופן פסולה. וז"ב.

אמנם ברש"י אכתי יש לעיין טובא דיעוין רש"י דף י"ט ע"א שכ' דהחידוש דפסל דהסוכה כולה כשרה משום דחשיבא כל הסוכה כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח, (ומה צריך לחידושא דפסל אפשר דס"ל לרש"י כהרא"ש דכיון דעשה הדופן הקצרה יותר מז', גילה דעתו שרצונו שדופן זו תיחשב רק לשטח שהיא חוצצת, והקמ"ל דלא אזלי' כהך סברא, ואכתי יש לעיין) ולפ"ז תקשי טובא איך רש"י הכשיר מחוץ לאיצטבא, דהכא אין הכשר דפנות לחוץ לאיצטבא, ומהי"ת דהא נמי כשרה מדין פסל.

ואפשר, דרש"י אזיל בשיטת המאירי, דהנה בדין שלישית אפילו טפח ילהס"ת אם גדר ההלכה דדי בטפח או שגדר ההלכה שהטפח נחשבת כדופן על כולה מדין גוד. עיין רש"ש ו' ע"ב שכתב כן, (ועיין מרחשת שדן בזה, ורצה להוכיח מהא דלקמן דמדחשיב דופן לגבי סוכה חשיב נמי לגבי שבת, ואם אין זה חשיבא דופן על הכל, מ"ש להכשיר כן גבי שבת), ואם נימא כן, א"ש דברי המאירי שכ' שבאיצטבא נחשבת האיצטבא כהולכת ע"פ כולה מדין פסל. דדין גוד נאמר אף על איצטבא. ולפ"ז א"ש הדמיון אף לרש"י.

**ב.**

בדין דופן עקומה, רש"י כאן כ' שהדופן מתעקמת והסכך נהיה חלק מהדופן כמין ר', ועיין רש"י די"ז שהביא דיש מפרשים שהדופן מתקרבת לסוכה, ואין הסכך נעשה כחלק מהדופן, ורש"י הקשה ע"ז, דא"כ אף באויר סמוך למחיצות נימא דופן עקומה, ובמשנה שם מפורש לא כן, ע"ש. והנה בלשון התורא"ש משמע דביאר כי"מ שרש"י הביא בדף י"ז, וכן יש משמעות בל' הטור תרל"ב. (תוס' הרא"ש שכ' דבאיצטבא מן הצד פסול מחוץ לאיצטבא, כיון שהדופן חוצצת בינו לבין האיצטבא, הרי מפורש דהדופן מתקרבת, וכ' עיין בטור סתרל"ב לגבי סכך פסול באמצע הסוכה, שהכשיר הטור מחוץ לסכך פסול היכא דיש פחות מד"א מהדופן האמצעית עד סוף הסכך פסול, והכשיר גם כן סמוך לדופן האמצעי, וכ': "ומ"מ לא נפסל הפנימי, שנאמר כיון שאנו רואים הדופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון הרי שנשאר הפנימי בלא דופן וכו'". עכ"ל. הרי להדיא שהדופן מתקרבת וכהרא"ש). ויש לעיין מה יענו על קו' רש"י הנ"ל. ונראה באופן פשוט דדין דופן עקומה נתחדש דוקא היכא שהדופן שייכת לסוכה, ואז רואים אותה כמתקרבת, אבל כשיש אויר חוצץ, הרי זה מרחיק את הדופן מהסוכה, ואינה שייכת אליה, ובכה"ג לא נתחדש דופן עקומה, דאין מקרבים דופן שאינה שייכת לסוכה, וק"ל.

**ג.**

והנה באיצטבא מן הצד, יש לדון האם לרש"י כשירה הסוכה אף מחוץ לאיצטבא, ולכאורה כשר, שרש"י דייק לעיל את המילה כשרה דקאי אכל הסוכה ה"נ יש לדייק כן, דקתני כשרה. אמנם הר"ן כ' דתלי בב' הביאורים בדין דופן עקומה, דאם הדופן מתעקמת והסכך נהיה חלק מהדופן, א"א לשבת מחוץ לאיצטבא, דשם חשיבא דופן, ולא סכך, ואין לשבת תחת הדופן, אבל אם הדופן עקומה הינו שהדופן מתקרבת, נמצא דהסכך נשאר לסכך, ואפשר לשבת תחתיו מדין פסל. וכנ"ל באיצטבא באמצע, ועיין תורא"ש שכ' דאף אם דופן עקומה היינו שהדופן מתקרבת, ג"כ א"א לשבת מחוץ לאיצטבא, כיון שהדופן מפסיקה, דהרי החשבנו את הדופן שהתקרבה לאיצטבא, ובר"ן חזינן דהא לא אכפת לי', דאפשר להחשיב את הדופן שנתקרבה, ומ"מ כיון שבפועל אינה כן, אינה חוצצת בין הסוכה לבין היושב מחוץ לאיצטבא. (ועיין הערות לסוכה מהגריש"א שליט"א שעמד בזה, וכמדומני שלא הביא להתורא"ש).

ד.

והנה בר"מ לכאורה יש סתירה בדבריו לענין גדר דין דופן עקומה, עיין ר"מ פ"ה הי"ד שביאר דין דופן עקומה גבי בית שנפחת, וז"ל: "רואין כאילו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל וכשרה" עכ"ל. ובפ"ד הי"ד כ' גבי איצטבא, ז"ל: "וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבא, והרי מן האיצטבא ועד הסיכוך פחות מכ' אמה". ועיין במג"מ שביאר דהרמב”ם ס"ל דכשר אף מחוץ לאיצטבא, ודלא כמפרשים דופן עקומה שהסכך נחשב לחלק מהדופן, ולפי זה ודאי א"א לישב מחוץ לאיצטבא, ועיין בכ"מ שעמד על הא דלכאורה הרמב”ם סותר א"ע בפ"ה, וכמשכ"ל. וע"ש שנדחק בדברי הרמב”ם.

ואפשר, בדעת הרמב”ם, דהנה רש"י בהמשך הסוגיא כ' דהכא הדופן עקומה באה להכשיר את הדופן שלא יחשב דופן למעלה מכ' אמה, וצורת ההכשרה היא ע"י שמחשיבים את ראש הדופן מגיע מעל האיצטבא, ונמצא שבא הדופן לסתום חלל של כ' אמה, ולא יותר, כיון שראשו מגיע מעל חלל של כ' אמה ולא יותר. ואף שהדופן רחוקה מהאיצטבא, והיא יותר מכ' מ"מ מתכשרת עי"ז שמחשיבים אותה כעקומה.

והנה יעוין בתוס' רי"ד שכ' שהכא החידוש בדופן עקומה הוא שאף הקרקע עולם נהפכת לחלק מהדופן, דאל"ה לא נוכל להכשיר הדופן שמחוץ לאיצטבא גבוה מעל כ'. וט"ב מ"ש הכא מכל סכך פסול, שמחשיבים את הדופן מתעקמת, ולא אכפ"ל בקרקע שמפסיקה בין המחיצה לסוכה. ונראה, דהתוס' רי"ד בא לפתור את בעית רש"י שהעמיד דהלא הדופן למעלה מכ' ונשארת פסולה אף שמקרבים אותה לסכך, ולא ניח"ל בתירוצו של רש"י, ותירץ הוא ז"ל דאף הקרקע נחשבת לחלק מהדופן כזה. ובכה"ג כיון שמתחלת הדופן לסוכה, אין החלל שבאה לסתום אלא כ' אמה בכה"ג הוכשרה הדופן. ודוקא משום שאף תחתית הדופן מתחלת מהאיצטבא, חשיבא דופן שלא יותר מכ' אמה.

ואפשר שאף להרמב”ם כן, ובאמת מש"כ הרמב”ם שכאילו המחיצות נוגעות באיצטבא, אין הכונה לפי שמתקרבת הדופן לאיצטבא, אלא כונתו, שהראש התחתון של הדופן מתחיל מהאיצטבא, ולכן נחשב לנוגע באיצטבא, וכדברי התורי"ד, והוצרך לזה כמשנ”ת דאל"ה יפסל הדופן דנחשב למעלה מכ', ולפי זה אין שום סתירה בין פ"ד לפ"ה, דלעולם דופן עקומה הינו שהסכך נחשב לחלק מהדופן, ובפ"ד הוסיף שבאיצטבא, אף הקרקע נחשבת לחלק מהדופן. אמנם זה דלא כהמג"מ שכתב שלהרמב”ם פ"ה אפשר לישב מחוץ לאיצטבא, ולהמבואר, א"א לישב, כיון שהוי תחת הדופן ולא תחת הסכך. ואכתי צ"ע.

שיעור י'

מהו דתימא התם הוא דחזיא לדופן, אבל הכא דלא חשיב לדופן אימא לא קמ"ל. ועיין רש"י, וביאור דבריו דהוה ס"ד דלא נתחדש בדופן עקומה, היכא דהדופן פסולה וע"י עקימות הדופן באים אנו להכשיר את הדופן. והנה מבואר בזה ובכל דברי רש"י כאן בעמוד דלמעלה מכ' הוא פסול בדופן, ועוד שמענו מרש"י, דלמסקנא עבדינן דופן עקומה אף כשבאים אנו להכשיר הדופן ע"י עקימות הדופן.

והנה להראב"ד שכתב להדיא דלמעלה מכ' הוא פסול בסכך ולא בדופן, ט"ב הרבה דברי הגמ', מ"ש דופן עקומה באיצטבא מבית שנפחת, דבשניהם צריכים אנו לקרב הדופן אל הסכך בכדי שהסכך פסול לא יפסיק בין הסכך כשר לדופן. דאף למעלה מכ' הוא פסול בסכך גרידא.

והנה בתוס' רי"ד פירש באופן אחר את חידוש הגמ', דכאן צריך להפוך לדופן אף את קרקע הסוכה שמחוץ לאיצטבא, וכדי שלא יהיה הפסק של קרקע עולם בין הסוכה לדפנות, וזה החידוש בסוגיין דאף הקרקע נהפכת לעקום הדופן. ולכאורה דבריו צ"ע, מ"ש הכא שקרקע עולם מפסיק לבין בית שנפחת דאף שגם שם הקרקע מפסיק בין הסכך הכשר לדופן מ"מ כשרה אף בלא הפיכת הקרקע לדופן עקומה. ואולי כונת התוס' רי"ד כרש"י דלמעלה מכ' הוא פסול בדופן, והוקשה לו מה יועיל דופן עקומה, אכתי הדופן למעלה מכ' ופסולה, ורש"י יישב זאת דכיון שראש הדופן מסתיר למעלה מהאיצטבא, לא חשיב הדופן כבאה לסתום חלל יותר מכ', יעוין היטב ברש"י, ואפשר להתוס' רי"ד לא ניח"ל בהא, דכיון שתחילת הדופן מתחלת מהקרקע, נמצא שבא לחצוץ בפני חלל של למעלה מכ', ולכן ס"ל להתוס' רי"ד דהדרך להכשיר הדופן הוא ע"י שנעקם אף את קרקע הסוכה, כך שהדופן מתחלת מאיצטבא, ומסתיימת מעל האיצטבא, ובכה"ג חשיבא הדופן כבאה לסתום חלל שאינו יותר מכ', והוכשרה הדופן. ואכתי יש לעיין בל' התוס' רי"ד אם לשונו מורה לכונה זו. ועכ"פ אם זו כונת התוס' רי"ד, עדין לא עלתה ארוכה לשיטת הסוברים דהוא פסול בסכך, מה החידוש בסוגיין טפי מנפחת הבית, ועיין מאירי וראבי"ה דנראה מדבריהם דחידוש דסוגיין דאף דופן סוכה רעועה שאינו ראוי לבית, ג"כ בזה נאמר דין דופן עקומה. וזה כונת הגמ' דלא חזיא לדופן. והקשו לי בשיעור דהא בבא אחרונה בדף י"ז היא בסוכה גדולה דהיקיפה בדבר שאין מסככין בו, וא"כ הרי מפורש במשנה דאף דופן דסוכה מעקמים אותה, ומצוה ליישב.

והנה, לכאורה יש נפ"מ רבתי בפירוש הסוגיא, האם נתחדש דופן עקומה אף להכשיר פסול בדפנות או לא, דלרש"י הא גופא חידוש הגמ’ דמעקמים הדופן אף להכשיר פסול בדפנות, אבל להראב"ד אין ראיה מסוגיין דהכא למעלה מכ' הוא פסול הסכך.

ועיין הסוגיא בד' ע"ב דבדופן פחות מי’ טפחים אין מעקמים הדופן לשוויי לדופן, ולרש"י צ"ל דהתם שאני דאין שם דופן עלה כלל. ולא דהוי פסול בדופן, ועיין רש"י שם שפירש כן ז"ל: במה שאינו דופן לא אגמרי' רחמנא, דהא דופן עקומה אגמרי', והאי לאו דופן הוא, דייק רש"י היטב דהיכא דאין לו שם דופן ל"א דופן עקומה, אבל בדופן פסולה אמרינן דופן עקומה בכדי להכשירה. אמנם להראב"ד הנ"ל, אפשר כונת הגמ' באופן אחר, דאין דין דופן עקומה להכשיר הדופן, ורק לקרבו אל הסכך נתחדש דופן עקומה.

ולכאורה מצאתי לזה ראיה מפורשת בראשונים, עיין ר"ן וריטב"א לקמן י"ז ע"ב שהביאו מהרמב"ן, דמאן דס"ל דסכך פסול באמצע פוסל רק בד"א, לא נאמרה הלכה למשה מסיני בדופן עקומה, דאף מן הצד כשיש פחות מד"א אין צריך לדופן עקומה, דאף בלא דופן עקומה, אין הסכך פסול פוסל אלא בד"א. והנה אם נימא דעבדינן דופן עקומה אף להכשיר פסול בדופן, א"כ לזה צריך ההלכה דדופן עקומה, דלזה לא יועיל הדין דסכך פסול אינו פוסל אלא בד"א. וא"כ יש לנו ראיה מוכרחת מהראשונים הנ"ל דלא כרש"י דלמעלה מכ' הוא פסול בדופן, דא"כ תקשי טובא, דצריך להלכה ד'דופן עקומה' להכשיר כותל שמחוץ לאיצטבא להיות דופן, אלא בהכרח דס"ל דאף למעלה מכ' הוא פסול בסכך, ולא היה פוסל בסוכה פחות מד"א, אף בלא דין דופן עקומה, ואין צריך לדופן עקומה, וזו ראיה נפלאה.

ועוד נשמע מינה דבאמת אין דין דופן עקומה להכשיר פסול כלשהוא בדופן, ולקמן יבואר אי"ה לענין דופן תלויה. עין בשיעור הבא.

(והנה באיצטבא כ' רש"י דאיירי שיש ז' על ז' באיצטבא, והקשה החזו"א דאף פחות מז' על ז' יוכשר, דסכך פסול פחות מג' מצטרף להכשיר הסוכה, וא"כ אף בד' על ד' ומשהו תתכשר כל הז' דאין הלמעלה מכ' פוסל בפחות מג', וחשבתי, דהנה לרש"י דהוי פסול בדופן ל"ק ול"מ. ואף אם הוי פסול בסכך, י"ל בדין הפסול דסכך שמסכך על חלל של כ' פסול, וכשיש ג"ט למעלה מכ', נהפך להיות הסכך לסכך שמסכך על חלל כ', דהחלל בסוכה נקבע אף לפי חלק מהסכך, ונמצא כל הסכך פסול, דמ"מ יש כאן חלל כ'. ויש לעיין בזה טובא. אמנם מהראשונים שהבאתי בקטע קודם מוכח לא כן, דהא מוכח מיניהו שלמ"ד סכך פסול בד"א פוסל, באיצטבא מן הצד אין צריך לדין דופן עקומה כשיש פחות מד"א בין הדופן לאיצטבא, ותתכשר כל הסוכה מדינא כיון דאין סכך פסול יותר מד"א. הרי להדיא, דאין נקבע חלל הסוכה לפי מקצת הסכך דא"כ כל הסוכה צריכה להפסל, אלא רק תחת למעלה מכ', והדרא קו' החזו"א לדוכתה).

(לענין ישיבה מחוץ לאיצטבא מן הצד, הראשונים נקטו דאם דופן עקומה הינו שמעקמים הדופן ואף הסכך כחלק מהדופן, א"א לשבת מחוץ לאיצטבא, דיושב תחת דופן ולא תחת סכך. והקשה המג"א סתרל"ג סק"ו מהא דשפועי אהלים פסק הרמ"א שאפשר לשבת אף בתחילת השיפוע כשאינה גבוהה י' ואף דשם חשיבא דופן, ובאמת דזו סתירה לכאורה ברא"ש גופי' דפסק את ב' הפסקים כאחד. ועיין במג"א שתירץ דשאני שפועי אהלים, ע"ש ודבריו ט"ב. ואפשר דכונתו, דבאופן שיש שיפוע ויש סכך למעלה יש מקום בסברא לומר דאף היושב בצד שאין ראשו תחת הסכך מ"מ חשיב כיושב תחת הסכך. דהשיפוע מכניס את כל מה שתחתיו וכאילו הוא תחת הסכך, ונתחדש הכא דאף בסוכת צריף דנים את היושב תחת השיפוע כיושב תחת החלק שמחשיבים לסכך, דהיינו החלק העליון. ומה שהוצרך הרא"ש לדין פסל הינו לפי שאין דפנות בצידו, גבוהות י', ואין חלל י' מעליו, וע"ז צריך לדין פסל, אבל לעולם לא מקרי יושב תחת הדופן אלא תחת הסכך, וזה מה שהביא הרא"ש משפועי אהלים לענין טומאה, ע"ש. ויש לעיין).

הר"ן כ' דנפ"מ נוספת בין ב' הצדדים בדופן עקומה, היכא דאין הדפנות מגיעות לסכך, דאם הדופן מתקרבת ה"נ יכולה להתקרב, אבל אם מתעקמת בכה"ג לא דופן עקומה. (ולפ"ז כ' דבהכרח סוגיין דלא כרבה, דכיון דבאיצטבא מן הצד מהניא מדין דופן עקומה, בהכרח שהדפנות מגיעות לסכך, הרי דאף במגיעות איכא פסול דלמעלה מכ' ודלא כרבה). והטור פליג על הר"ן, והב"ח תמה מנ"ל להטור, ובאמת דבראשונה יש להבין טעמו דהר"ן, אמאי לא נימא גוד אסיק ודופן עקומה, דבשלמא כשיש אויר בסכך יותר מג"ט כיון שהדופן צריכה להתעקם, אינה יכולה להתעקם כשיש אויר יותר מלבוד, אבל הכא דאיכא גוד אסיק ומיחשבא עד למעלה, אמאי לא נימא דופן עקומה. ועיין רע"א בקמא תשובה י"ב, שכ' דהר"ן אזיל לשיטתו דס"ל דל"א תרי הלכתא כהדדי, וה"נ ל"א גוד אסיק ודופן עקומה, וביאר שם דהיינו דוקא היכא דבשביל לאמר הלכה אחת צריך לומר גם את השניה, ובל"ז א"א להתחיל, ע"ש.

ולפ"ז תמה על המג"א שהביא דברי הר"ן להלכה דלא כהטור, כיון שבש"ע סתר"ל סכ"ל חזינן דאיפסקא דלא כהר"ן דפסק שם דאם אין הדופן מגיעה לסכך וגם היא זזה קצת לצדדין מהניא דאמרינן לבוד וגוד אסיק, הרי דאמרינן תרי הלכתא כהדדי, וא"כ לפ"ז הכא אין לפסוק כהר"ן.

אמנם, יש באחרונים שפירשו באופן אחר דברי הר"ן דאין כונתו דל"א תרי הלכתות, אלא דכיון דבפועל יש אויר, בכה"ג ל"א דופן עקומה, דאין דרך הדפנות להתעקם כשאויר ביניהם, עיין זכרו"ש ועמק ברכה שר"ל כן.

אמנם יעוין קה"י שפירש באופן פשוט ביותר דברי הר"ן ודברי המג"א, דהנה בדף ד' ע"ב מבואר בר"ן דאם ל"א גוד אסיק בעמוד, אזי לא נאמרה הלכה למשה מסיני דגוד גבי סוכה, הרי להדיא דדופן י’ טפחים מהניא לא מדין גוד אסיק אלא דדי בדפנות אלו, וגוד אסיק א"א לומר דל"א כן בסוכה, ולפ"ז א"ש היטב דברי הר"ן, דכיון דאין הדפנות מגיעות לסכך ול"א גוד אסיק להכי אין לומר דופן עקומה. דדוקא כשהדופן מגיעה לסכך היא יכולה להתעקם. וז"ב. וא"ש היטב דברי המג"א שפסק כהר"ן, אף דאמרינן תרי הלכתות, הכא ליכא תרי הלכתות, דל"א גוד אסיק, וכיון שכן הדופן פסולה, דכל שאין הדופן מגעת לסכך ל"ש לומר דופן עקומה.

שיעור י"א

הראשונים הקשו מ"ש דבסוכה צריך שיהא משפת החקק ולכותל פחות מג"ט, ובשבת אין צריך ובכל גווני כשר וחשיבא רה"י.

ומצינו כמה תירוצים בראשונים, ולאחר העיון נראה לחלקם לג' שיטות יסודיות.

1. שיטת התוס' כאן ובשבת ז' ע"ב, דהא דבסוכה צריך פחות מג"ט משום דבסוכה נתחדש דצריך שיהיו המחיצות סמוכות לסכך. ועיין בסוגיין שהוסיפו דבשבת מצטרף אף מחוץ לג' כיון דענין המחיצה שלא יבקעו רגל רבים. ומשמע מדבריהם דמצד עיקר דין מחיצה הוה סגי הן בשבת והן בסוכה הב' חלקי מחיצות של ה' טפחים כ"א, שאינן מצטרפות, אלא דבסוכה פסולה מטעם דבעינן מחיצות סמוכות לסכך.
2. שיטת הת"י בשבת ז' ע"ב, דהא דבשבת חשיבא רה"י משום דיש מחיצה מבחוץ של י' טפחים עם הקירוי, אבל הכא בסוכה דלא איירינן כה"ג, להכי צריך לצרף החקק לכותל בכדי שתהיה מחיצה י'. כ"נ מריהטת לשונם. וביאור דבריהם, דלדין מחיצה די שיהיה י' מבחוץ, אלא דמלבד דין זה, צריך שיהא בתוך רשות היחיד רשות חלל של י"ט, ולזה צריך את החקק, נמצא דבאמת יש ב' דינים דין מחיצה ודין רשות, והא דבסוכה צריך צירוף משום דליכא מחיצה י' אף מבחוץ. ומשמע לפ"ז דאם יהיה י’ טפחים יחד עם הסיכוך, יהיה כשר בסוכה אף בחקק שרחוק מהמחיצה ג"ט, וכ"כ בשפ"א דף ז' בשבת. (והא דליתא לפסולא דמחיצות אין סמוכות לסכך, משום דכיון דיש שם מחיצה עם הקירוי, תו אפשר לומר דופן עקומה להקריב הדופן לסכך הכשר, ובר מן דין, י"ל דעכ"פ בפחות מד"ט היה כשר, דסכך פסול ואין פוסל בפחות מד"ט ואף מן הצד).
3. עיין רמב"ן ורשב"א, דנראה מדבריהם שיש חילוק בין שבת לסוכה, דבסוכה בעינן שיהי' דפנות לסוכה, ולכן צריך צירוף בין ב' חלקי המחיצות, משא"כ בשבת שכל הדין מחיצה שלא יבקעו רגל רבים, לכן אין צריך צירוף למחיצה, ודי בב' חלקי מחיצה (אמנם יש לעיין טובא בלשונם שכ' דבשבת יש מחיצה מבחוץ של י', ולכאורה כוונתם עם הקירוי, וכהת"י, אמנם זה צ"ע, דהא בהמשך כ' הרמב"ן דחזינן בסוגיא דהתם דמצטרף הגידוד והמחיצה, ואם נימא כהת"י שהדין מחיצה הושלמה בזה שיש עם הקירוי י', א"כ אין כאן כלל צירוף דגידוד ומחיצה. וצע"ג ).
4. ע"ע ברא"ש בפסקים ובתוספותיו שם בשבת, דארכבא אתרי ריכשי, שכ' דבסוכה פסול משום מחיצות סמוכות לסכך, ובשבת כשר משום דיש עם הקירוי י'. ונראה דס"ל כהת"י בשבת, אבל בסוכה ס"ל דאף אם יש עם הקירוי נמי פסול משום דאין המחיצות סמוכות לסכך. כן היה נראה, אלא דזה צ"ע, כמשכ"ל בד' הת"י, דכיון דיש שם מחיצה, למה לא נקריבנה לסכך מדין דופן עקומה, ועיין בחזו"א שכ' באופן אחר בדברי הרא"ש. וצ"ע.

עכ"פ זכינו למחלוקת בין הת"י והתוס' האם ב' חלקי מחיצות מצטרפים בשבת ובסוכה או לא. ונראה דשורש מחלוקתם בגדר דין מחיצה י'. האם בדין מחיצה נתחדש שלהפוך רה"ר לרה"י צריך שתהיה מחיצה בשיעור י', או דהדין הוא ברשות שתהיה רשות י' מוקפת במחיצה, אבל אין דין במחיצה שתהי' בשיעור י'.

ועיין בגר"ח בסוף הל' שבת שכ' לבאר דברי הרמב”ם שפסק דאף דבקורה מאשירה פסולה דכתותי מכתת שעורי' ואין כאן שיעור רוחב טפח הנצרך להכשיר קורה, מ"מ לחי מאשרה כשרה, והקשו דהא נמי צריך שיעור גובה די’ טפחים וכתותי מכתת שיעורי'. ותי' הגר"ח, דס"ל להרמב”ם דאין ברה"י דין מחיצה גובה י' אלא דין ברשות שתהיה מוקפת בגובה י' במחיצה, אבל השיעור הוא לא במחיצה אלא ברשות, ולהכי ליכא הכא לכללא ד'כתותי מכתת שיעוריה', דהוא שייך דוקא בשיעור דמחיצה, דהא לא חשיב חשיבות של שיעור, אבל הכא אין שיעור במחיצה.

ונראה דנחלקו ביסוד זה לענין סוכה, האם אף בסוכה הוא כהגר"ח, ולכן ס"ל לתוס' דלא אכפ"ל בב' חלקי מחיצה שאין מצטרפים, דמ"מ הרשות בגובה י' מוקפת מחיצות, והת"י סובר דאף בשבת אינו כהגר"ח, וצריך מחיצת י' שיהא במחיצה שיעור י', ולהרמב"ן והרשב"א, אם כנים אנו בביאור דבריהם, נמצא דיש חילוק בזה בין סוכה לשבת, דבסוכה יש דין מחיצות י', (ושל אשרה פסולה).

והנה בפחות מג"ט דבסוכה כשרה, עיין רש"י שכ' שהחקק מצטרף למחיצה, (ורש"י פירש שהחקק מתרחב, ועיין ראמ"ה שנקט דהמחיצה מתקרבת לחקק, אבל עכ"פ יש הצטרפות בין החקק למחיצה). והנה יש לעיין דלתוס' לכאורה אין ענין לצרף את החקק למחיצה, ודי בזה שנקרב את הדופן למעלה לסכך הכשר, דזהו כל הבעיה, ואין בעיה לתוס' בזה שב' חלקי המחיצה מפוצלים זה מזה, ולפ"ז יצא נפ"מ לדינא באופן דהעליון של הסכך מתעקם קצת לכיוון הסכך כשר ואין ביניהם ג"ט. ואילו בין החקק למחיצה יש יותר מג"ט, כזה. דלרש"י עדין הסוכה פסולה, כיון דיש ג"ט בין החקק לכותל, ולתוס' לכאורה יהיה כשר כיון דהמחיצה סמוכה לסכך.

אמנם זה אינו, דעיין תוס' בשבת שכ' להדיא דע"י לבוד מקרבים הגידוד למחיצה, ובאמת ט"ב אמאי צריך לזה, תיפו"ל דהמחיצה סמוכה לסכך.

ונראה באופן פשוט, דהנה בכל מחיצות י' שאין מגיעות לסכך, הא דכשרות, נחלקו הר"ן ד' ע"ב והריטב"א טז ע"ב האם הוא מדין גוד אסיק או לא, להר"ן אין צריך לגוד אסיק, ולהריטב"א הוא מדין גוד אסיק. ואם נימא דתוס' אזיל בשיטת הריטב"א א"ש, דהכא בחקק החסרון דמחיצות אין סמוכות לסכך נמצא אף בכותל של החקק, דאינה סמוכה לסכך, דהכא כיון דאין שיעור י’ טפחים בכותל החקק אף גוד אסיק ל"א בה, דגוד אסיק אמרינן רק במחיצת י', וכיון שכן אף המחיצה התחתונה אינה סמוכה לסכך דאין בה גוד אסיק, ולכן בכדי להכשיר את המחיצות צריך לצרף את ב' חלקי המחיצה, ואת המחיצה העליונה לסכך, ורק בכה"ג יהיו ב' חלקי המחיצה סמוכות לסכך. נמצא דהן לתוס' והן להת"י, הלבוד הוא לקרב את החקק למחיצה, ואין מספיק לצרף את המחיצה העליונה לסכך.

והנה מבואר בגמ' דאי הו"א דופן עקומה, הוה מתכשר אף ביש מרחק בין הכותל לחקק יותר מג"ט עד ד"א. וילהס"ת היאך הינו אומרים את עקימות הדופן, והנה אם צריכים לחבר המחיצות, פשוט דהדופן עקומה היתה כזה, בכדי לחבר ב' חלקי המחיצה, אבל לתוס' שכל הענין לקרב המחיצה לסכך ואזי לכאורה הי' די ככל דופן עקומה (אמנם לפמשנ"ת דאף לתוס' צריך לחבר את ב' חלקי המחיצה לסכך, לפ"ז אף לתוס' הדופן עקומה היתה כזה, ודוק. ונמצא דמדברי הגמ' דילן מוכח דאף באופן שחלק מהקרקע נעשית לדופן אמרינן דופן עקומה.

אלא דיש לעיין בטעם הגמ' דל"א דופן עקומה, דלאשווי דופן ל"א דופן עקומה, והנה לת"י א"ש היטב, דהכא צריך לחבר את המחיצות כדי שיקבלו שם דופן, ול"א דופן עקומה בכדי לאשוויי דופן. (ואף לרש"י דדופן פסולה מכשירים ע"י דופן עקומה, מ"מ הינו דוקא בדופן שיש לה שם דופן אלא שהיא פסולה, אבל כשחסר לה שם דופן כיון שאינה י’ טפחים, בכה"ג ל"א דופן עקומה לאשוויי). אבל לתוס' דאף בב' חלקי מחיצות חשיבא שפיר דופן, ורק צריך להקריב לסכך, א"כ מאי האי דאמרינן דלאשוויי דופן ל"א דופן עקומה, והא אף בלא זה חשיבא דופן, ואין זה לאשוויי דופן.

ונראה עפמשנ"ל בשם הגר"ח דהא דלתוס' מהניא הנך ב' מחיצות, היינו משום דאין שיעור במחיצה שתהא י’ טפחים, רק הוא דין ברשות שתהא בגובה עשרה מוקפת במחיצה. ולעולם אף לתוס' אין למחיצה פחות מי’ טפחים שיעור ושם של מחיצה. ולפי זה י"ל דאין אנו יכולים לקרב הדופן העליונה לבדה דאין להם שם דופן, ובתחילה צריכים לקרב את התחתונה לעליונה ע"י עקימות וכאן יש דופן של י’ טפחים ובזה אפשר אף לעקמה למעלה, וע"ז אמרינן בגמ' דל"א דופן עקומה לאשוויי דופן וה"נ א"א בתחילה לצרף את ב' החצאים בכדי שנקבל שם דופן ובזה לא נאמר דופן עקומה. כנ"ל.

והנה, באחרונים יש נידון במרפסות שלנו שיש בליטה החוצה לצורך מושב, ומעל הבליטה המחיצה היא מחוץ לבליטה ומסככים עליה ויושבים עליה, באופן דיש בבליטה עומק של יותר מג"ט, ויש בזה לדון:

א. האם אפשר לשבת על הבליטה.

ב. האם אין זה פוסל אף את הסוכה שבתחתית המרפסת.

והנה לענין נידון ב', יש לחלק בין אם הבליטה היא מעל י’ טפחים לבין אם מתחת לי’ טפחים, דאם הבליטה מעל י’ טפחים אזי בתוך המרפסת יש מחיצות של י’ טפחים כדין, אבל אם מתחת לי’ טפחים, אזי אף לתוך המרפסת צריך את המחיצות שמחוץ לבליטה. ובזה יש לדון משום מחיצה תלויה, ואין לומר דמ"מ כיון דלמטה סתום אין לזה חסרון דתלויה, דיעוין בתשובת הגרש"ז בס' הסוכה בהערה שהביא מחזו"א ועוד דאף בכה"ג איכא לפסולא דמחיצה תלויה.

והנה לכאורה יש להכשיר מדין דופן עקומה, דהכא אין זה לאשוויי דופן דיש מעל הבליטה מחיצת י'. והנה, אין לומר דע"ז לא נאמר דופן עקומה. שהרצפה תהפך לחלק מהדופן. דלפמשנ"ת בארוכה לכו"ע מוכח בסוגיא דאף בכה"ג י"ל דופן עקומה. אלא דיש לדון אם מכשירים דופן פסולה לכשרה ע"י דופן עקומה. וכבר כתבתי לעיל דמרש"י דף ד' ע"א מוכח דאף דופן פסולה מכשירים ע"י דופן עקומה אבל מהריטב"א ור"ן ורמב"ן י"ז: מוכח דאין להכשיר ע"י דופן עקומה, (דאל"ה משכח"ל לדינא דדופן עקומה אף למ"ד דסכך פסול פוסל בד"א. עיין לעיל והבן). ואף בדעת רש"י יש לעיין אם מחיצה תלויה חשיבא מחיצה פסולה או דאין לה שם מחיצה והו"ל כמחיצה פחות מי' דל"א דופן עקומה לאשוויי דופן. וצ"ע. ולכאורה היה נראה להכשיר. אלא דלפ"ז, אין הבליטה מצטרפת להכשר סוכה, ואפשר דאף א"א לשבת עלי דהו"ל דופן עקומה, ולמעלה הוי דופן ולא סכך.

שיעור י"ב

בשיעור קודם דברנו אודות הבליטה שיוצאת מהמרפסת, ושם דברנו דבאופן שהדופן של המרפסת למטה מתחת לבליטה הוא יותר מי’ טפחים, ודאי כשרה הסוכה במרפסת עצמה. ובאופן שאינה גבוהה י’ טפחים, שצריך לדופן החיצונה שמצד הבליטה, ובזה יש לדון דהוי מחיצה תלויה, ודובר בב' אופנים להכשיר הסוכה, יעו"ש. והשתא יש לדון האם אפשר לשבת על הבליטה בסוכה. והנה לפמשנ"ת מהגרש"ז דחשיבא רצפה אחת מהבליטה, שיורדת, אזי אפשר לשבת על הבליטה, ואף מצטרפת לשיעור סוכה.

אמנם הגרש"ז שם כ' דהינו דוקא באופן שאין בין הבליטה לרצפה יותר מי’ טפחים דביותר מי’ טפחים חשיבא רשות בפנ"ע, ואין לדון את הבליטה והרצפה לקרקע אחת של הסוכה, ובזה יש לדון האם אפשר לשבת על הבליטה.

והנה, בחקק, כ' הטור דמחוץ לחקק פסול, והקשה הב"י דליתכשר משום פסל כחוץ לאיצטבא, ובב"ח תי' דאין מחיצות מעל החקק, (ויש לעיין בדין זה, דלכאורה כונתו דאין כאן ממשכא חד דופן בהדה, ויש לעיין לפמשנ"ת בשיעורים שלפני"ז, דדין ממשכא חד דופן הוא כדי להכליל את זה לסוכה כסניף, ולכן אף דופן פסולה כדופן למעלה מכ' מהניא להכלילה בסוכה, א"כ ה"ה פחות מי’ טפחים יהנו לצורך זה, וצ"ל דשאני פחות מי’ טפחים דלאו שם דופן עליה, ושאני מלמעלה מכ' דהוי דופן מעליא אלא דפסולה)

ובהגהות מהרלנ"ח על הטור תירץ בב' אופנים נוספים, או דהוי דירה סרוחה ול"מ פסל להכשיר דירה סרוחה, או דדין הלבוד הוא לקרב המחיצות אל החקק, נמצא שכאשר מעל החקק נמצא שיושב מחוץ לדפנות.

והנה לפי זה יש לעיין בישיבה על הבליטה שבמרפסת, ולכאורה לג' התירוצים יועיל כאן מדין פסל, דיש כאן מחיצות י' שיהיה דין פסל, ול"ה דירה סרוחה כיון דיש שם י’ טפחים, ואין צריך כאן לדין לבוד, ואין מקרבים המחיצות, וממילא לכו"ע והני. אלא דמטעם אחר יש לדון, דהנה במג"א כ' דבקרן זוית שאין בה ז' על ז' פסולה, ולא מהני אף לא מדין פסל, ובחזו"א הקשה דחזינן דמהני פסל אף שאין בפסל ז' על ז'.

וי"ל בב' אופנים אמאי להמג"א פסולה. או דנימא דכיון דצריך לשבת שם, בכה"ג יש את הפסול של פחות מז' על ז', כמש"כ הר"ן דבאי דירה סרוחה שאין ראויה לדירה משא"כ באופני החזו"א שהמקום פתוח וניתן לשבת שם. או דנימא דהפסול בקרן זוית שכיון שמוקפת מחיצות ופחות מז' על ז', ל"ש לדון כאן פסל, דהמחיצות מפרידות בין הקרן זוית לבין הסוכה. דהינו דמייחדות לו מקום נפרד ואינו חלק מהסוכה.

והנה לב' הביאורים האלו, עכ"פ יש לדון דה"ה בעובדא דידן אין להכשיר משום פסל, ובפרט לפשט שני, דה"נ כאן י"ג דכיון דגבוה י', הרי זה רשות נפרדת, וא"א לדון רשות זה כפסל לסוכה. והחזו"א חלק על דברי המג"א, ולפ"ז יש להתיר אף כאן, וצ"ע לדינא.

באם האיצטבא גבוהה י', נחלקו הראשונים האם אפשר להכשיר הדופן מן הצד מדין דופן עקומה, אף באין רחוקה ד"א מן האיצטבא, דעת הרי"ץ גאות דכיון שהאיצטבא רשות לעצמה, אין הדופן מועילה לה, ואף שאינה רחוקה ד"א, והרא"ש חולק. עיין בראשונים שהביאו את המחלוקת, ובאמת ט"ב, מה אכפ"ל דהוי רשות נפרדת מ"מ הדופן תתעקם ותגיע סמוך לסכך.

ואפשר, בהקדם מחלוקת האחרונים, האם באופן שיש בצד סכך פסול ד"א וג' טפחים, האם אפשר לומר ד"ע בשיעור פחות מד"א, והשאר יהיה סכך פסול פחות מד"ט שאין פוסל בסוכה. עיין פנ"י דף י"ז שכ' אהא שכ' הראשונים דלמ"ד דסכך פסול אף באמצע בד"א, אין צריך לדין דופן עקומה, והקשה הפנ"י דצריך לציור הנ"ל דיש יותר מד"א. ובערול"נ דחה דודאי בכה"ג ל"א דופן עקומה לחצאין, וכן מפורש בפמ"ג סתרל"ב סק"א בא"א סק"א ובאמת דהוא כמעט משנה מפורשת בדף י"ז דהרחיק את הסיכוך מן הדפנות ד"א פסולה, ואמאי פסולה כיון דאפשר להכשיר להפנ"י אף בד"א שנעשה דופן עקומה על פחות מד"א להשאר סכך פסול בשיעור פחות מד"ט שאין פוסל. אכן טעמא בעי, אמאי באמת אין להכשיר באופן זה.

ונראה, דהא דלא אמרינן דופן עקומה ביותר מד"א, אין זה משום שא"א לעקם את הדופן יותר מד"א, אלא שורש דין דופן עקומה הוא שכיון שהדופן מתיחסת לסוכה ולמקום זה. לכן אפשר לקרב אותה לסוכה באופן שנעקם אותה ונמשיך אותה ע"י הסכך. והא דביותר מד"א ל"א, הינו משום שד"א הוא שיעור דרשות, וביותר מד"א אין הדופן מתייחסת ונחשבת כסותמת מקום זה, וכיון שאינה סותמת מקום זה, לכן לא אמרינן בה דופן עקומה. דדוקא היכן שנחשבת כדופן לשטח הסוכה, שם אמרינן דופן עקומה לקרבה לסוכה, אבל ביותר מד"א אין זו נחשבת בדופן הסוכה כלל.

ויסוד גדול לזה, הוא מדברי הרא"ה בסוגיין דאף בדופן עקומה כפשוטה, אם היא מתעקמת למרחק של יותר מד"א, הרי זה דופן פסולה לסוכה, ולכאורה צ"ע, למה לא, ולהנ"ל א"ש, דהדופן כיון שרחוקה ביותר מד"א תו אינה נחשבת כדופן לסוכה. הרי להדיא דשיעור ד"א אינו בהלמ"מ דדופן עקומה שלא מתעקם בכגון דא, אלא שאף אם נעקמנה לא יועיל מידי, דאין זו דופן לסוכה, דאף בעקומה ממש לא מהניא ביותר מד"א.

ולפ"ז מתבארים דברי הערול"נ והפמ"ג, דכיון דהדופן רחוקה יותר מד"א, אין זו דופן של הסוכה כלל, ולכן ל"א דמתעקמת פחות מד"א והשאר סכך פסול שאינו פוסל. (אלא דיש לדון, דהלא סכך פסול פחות מד"ט נחשב כחלק מהסוכה, ובפרט פחות מג"ט דאף מצטרף לשיעור סוכה, וא"כ כיון דהסכך פסול חלק מהסוכה, לכאורה די בזה שהדופן רחוקה פחות מד"א מהסכך פסול. ונראה דז"א, דהא דסכך פסול מצטרף הינו משום דבטל לסוכה, אבל עיקר הסוכה הוא בסכך כשר, ואם א"א לקשר את הדופן לסכך כשר, אין זו דופן לסוכה, דלאחר שיש סכך כשר עם דפנות, מהניא הסכך פסול להצטרף דאין מתיחסים אליו. כנלענ"ד).

ועפי"ז יש לבאר דברי הרי"ץ גאות, דכיון דהאיצטבא גבוהה י’ טפחים, והרי זה רשות לעצמה, אין הדפנות שיכות לרשות זו, ולכן ל"א דופן עקומה בכה"ג. אלא דיש לעיין טובא דלפ"ז אף בסוכה כשרה ויש בה איצטבא גבוהה י’ טפחים, יהיה פסול, כיון דהדפנות לא שייכות לסוכה שעל האיצטבא, ואפשר דאה"נ. ועוד אפשר דשא"ה דכשר מדין פסל. וצ"ע.

ויעוין ברע"א שכתב לישב ק"ו המג"א ( ) בסוכה שיותר בב' טפחים מז' על ז' ויש סכך פסול ג"ט דהסוכה צריכה להיות פסולה דהסכך פסול ג"ט אין מצטרף להכשר סוכה ונמצא שאין שיעור כשר בסוכה, וכ' הרע"א להכשיר דדינינן חלק מהסכך פסול כדופן עקומה, ונמצא שאין סכך פסול בשיעור ג"ט אלא פחות, ופחות מג"ט מצטרף להכשר סוכה, ויש שרצו לומר דהרע"א ס"ל כהערול"נ דאפשר לחלק את הסכך פסול חלק לדופן עקומה וחלק לסכך פסול. אמנם להמבואר, אין להוכיח מידי מהרע"א, דדוקא יותר מד' אמות אין דנים דופן עקומה, אבל לעולם אפשר לדון דופן עקומה לחצאין, ויותר מד"א שאני. ודוק.

בסוגיא דגוד אסיק מבואר בר"ן, דלהרי"ף דפוסק דאף בשפת הגג פסולה ול"א גוד אסיק, אין כלל דין ג"א בסוכה, ורק בשבת נאמר דין זה. ומוכח מדברי הר"ן דכל סוכה גבוהה פחות מכ' אמה, ויש דפנות נמוכות י’ טפחים, הא דכשרות אין זה מדין גוד אסיק, אלא דיש בהם שיעור כראוי, ובריטב"א דף ט"ז מפורש דהוא מדין גוד אסיק, וכ"ה במאירי דף ב'. ושורש מחלקתם נראה דהוא בדין מחיצות הסמוכות לסכך בעינן. דלהר"ן צריך שהמחיצות יהיו סמוכות לסוכה, ואין צריך לסכך, ולהריטב"א צריך סמוכות לסכך, ולכן להריטב"א בעינן גוד אסיק אף במחיצות הסמוכות לסוכה כל שאין מגיעות לסכך.

והנה, בהא דסוכה למעלה מכ' פסולה, כבר דברנו שיש בראשונים שזה פסול בדפנות, והנה, להר"ן מוכח דאינו פסול בדפנות, דהא אף מחיצות של י’ טפחים כשהסכך למעלה מכ' פסולה ואם הוא פסול בדפנות, הלא הדפנות אינן גבוהות כ' אמה, ובשלמא להריטב"א, כיון דכשרות מטעם גוד אסיק, הרי נחשב שיש כאן מחיצות למעלה מכ', אבל להר"ן דאין צריך לדין גוד אסיק, לכאורה אין לפסול הדפנות מדין גבוהות מכ', וכך את הסכך, או את חלל הסוכה, ולכאורה הרי זה ראיה מוכרחת.

ויעו' רש"י שכ' בסוגיא דעמוד, "הגביהם עשרה", משמע כהר"ן דאין צריך להגביהם אלא עשרה בכדי להכשיר מעל העמוד, דאם כהריטב"א הל"ל הגביהם עד הסכך, ובא' מן הראשונים, אפשר בריטב"א, ראיתי באמת שכ' הגביהם עד הסכך. אמנם א"כ צ"ע טובא, דהלא לרש"י פסול למעלה מכ' הוא פוסל בדפנות, א"כ אמאי כשהסכך למעלה מכ' והדפנות נמוכות, הסוכה פסולה, כיון דס"ל כהר"ן דדפנות עשרה כשרות וא"צ להגביהם עד הסכך, וס"ל נמי דפסול למעלה מכ הוא פסול בדפנות ולא בסכך. וצ"ע.

ועיין רש"י ד"ה 'גוד אסיק מחיצתא' "וסכך של מעלה כשר לה דאינו למעלה מכ' מראש העמוד". משמע דהפסול הוא בסכך, ודלא כדמשמע מרש"י בכל הסוגיא בע"א. ולכאורה מוכח מכל הלין דלמעלה מכ' הוא פסול הן בדפנות והן בסכך. וצ"ע.

שיעור י"ג

בדין גוד אסיק, בעמוד רבא אמר דל"א גוד אסיק, ואפשר דאף אביי הסכים עימו, עיין בראשונים שדנו בזה, ובבית, לרב הונא, לר"י כשר מדין גוד אסיק ולרב נחמן הגמ' נשארה בתיקו האם אף חכמים הכשירו מדין גוד אסיק.

ויש לדון האם סוגיין שדנה בדינו גוד אסיק, האם הוא נידון כללי בגוד אסיק, או נידון בסוכה האם מהני גוד אסיק למחיצות סוכה. ומצאתי בזה מחלוקת ראשונים, התורי"ד פירש שאביי דימה סוכה לשבת, דבשבת הא דבעמוד גבוה י' חשיבא רה"י היינו מדין גוד אסיק, ורבא דחה דבסוכה בעינן מחיצות הנכרות, דילפינן מסככה ע"ש, ולכן בסוכה ל"א גוד אסיק. וכן מפורש בריטב"א שדחיית הגמ' היתה דבסוכה בעינן מחיצות הנכרות עימה, וכן מפורש בריטב"א לעיל דהא דחקק שאינו סמוך לדופן פסול וסוכה משום דבסוכה בעינן מחיצות הנכרות עמה. וכן מפורש בר"ן לקמן דף ז' גבי צוה"פ דבסוכה לא חשיב דופן דבעינן מחיצות הנכרות.

אמנם במאירי פירש שרבא כלל בגוד אסיק אף בשבת, דל"א גוד אסיק ממחיצות שאין ניכרות, וכ' המאירי דהא דתל גבוה י’ טפחים חשיבא רה"י אינו מדין גוד אסיק, דהא ל"א גוד אסיק מתל, אלא דכיון דגבוה י’ טפחים חשיבא רשות בפנ"ע (וצ"ע מטרסקל). הרי דלהמאירי דינא דרבא הוא דין כללי. והביאור דבעמוד, אין לו שם מחיצות, דאינן נכרות לפנים, דאינן חוצצות בין ב' רשויות, ואין נכרות לרשות הפנימית, ולא חשיב מחיצה לעשות ממנה גוד אסיק.

נמצא לפנינו מחלוקת תורי"ד ומאירי, האם בתל גבוה י’ טפחים חשיבא רה"י בשבת מדין גוד אסיק או דהוא דין אחר, דחולק רשות לעצמו, ונפ"מ, דברמב"ן שבת דף צ"ט כ' דחלוק רה"י עם מחיצות מתל לענין הדין דרה"י עולה עד לרקיע, דבתל אין דין זה (ולכן מעל קרקע התל ל"ה רה"י אלא מקום פטור) וביארו הגר"ח והאבנ"ז דברי הרמב"ן דס"ל דבתל אין גוד אסיק, ודינא דרה"י עולה עד לרקיע הוא מדין גוד אסיק דחשיבא המחיצות עולות עד לרקיע. ולהמבואר, התורי"ד יחלוק על הרמב"ן דאף בתל עולה עד לרקיע דאמרינן גוד אסיק.

והנה, בשפת הגג, להמכשירים הוא מדין גוד אסיק, ויש לעיין להפוסלים דל"א גוד אסיק משפת הגג, האם הוא דין כללי, או דין פרטי בסוכה. ועיין תוס' שכ' דמאן דמכשיר בבית הוא משום דטפי נכרת מעמוד, כיון דנכרות בבית (ועיין רש"י שכ' בד"ה מחלוקת על שפת הגג "והכא לא אמרינן דבעינן מחיצות נכרות". ולכאורה כונתו דבית שאני מעמוד. אמנם עיין ר"א מן ההי שהביא מרש"י, שטעם של חכמים הפוסלים הוא משום דבעינן מחיצות נכרות, ואמר הגר"א אריאלי שליט"א, דנראה דגרס ברש"י וחכ"א במקום והכא, ובא לפרש דלחכמים ל"א גוד אסיק משום דבעינן מחיצות ניכרות. וניכרים דברי אמת).

והנה, סברא זו לחלק בין עמוד לבית, לכאורה א"ש רק להמאירי שפירש דאין הכונה שצריך ניכרות למעלה, אלא שמחיצות שאין ניכרות למטה ל"א מינייהו גוד אסיק. ולפ"ז א"ש דבית שמחיצות ניכרות בו, אמרינו מינה גוד אסיק, אבל להתורי"ד והריטב"א שהוא דין בסוכה, שיהיו לסוכה מחיצות ניכרות, ומחיצות דגוד אסיק אינן ניכרות, א"כ מ"ש בית מעמוד, דבשניהם לכאורה אין לומר גוד אסיק וסוכה, כיון דאין ניכרות בסוכה, וצ"ע, דבריטב"א מפורש חילוק התוס' בין עמוד לבית, וצ"ע כנ"ל.

ונראה, דאפשר באופן אחר הא דבסוכה בעינן מחיצות ניכרות, דאין הכונה שיהיו ניכרות בסוכה, אלא הכונה שונה. דהנה בסוגייא דלעיל נתבאר דיש צד לומר דשאני סוכה משבת, דבשבת דין המחיצות הוא כלפי חוץ שלא יבקעו רגל הרבים, דהיינו שרה"ר חסומה מרשות זו, והמחיצה משמשת כמחסום מרה"ר, וממילא יש לו דין רה"י, משא"כ בסוכה דין המחיצות הוא שתהיה רשות פנימית של הסוכה מוקפת במחיצות, דהיינו שהמחיצות באות להפוך את הרשות של הסוכה לרשות מוקפת במחיצות פנימיות.

ולפ"ז י"ל דהא דבעמוד ל"א גוד אסיק, משום דגדר המחיצה הוא שחוצצת רק כלפי חוץ ולא כלפי פנים דהיינו דמשמשת מחסום ולא הפרדת רשויות, ומחיצה כזו, טובה כלפי שבת ולא כלפי סוכה, לכן בסוכה ל"א גוד אסיק כיון דאף עתה אין לה שם מחיצה הראויה לסוכה, ודוקא בשבת דחשיבא מחיצה הראויה לשבת, לכן אמרינן בה גוד אסיק דממשיכים אותה למעלה. נמצא דהחילוק בין שבת לסוכה, אינו דמחיצת גוד אסיק ל"מ לסוכה, אלא דצריך סוג מחיצה שונה בסוכה משבת, וכשעושים אנו גוד אסיק, צריכים אנו בראשונה שיהיה למחיצה דין מחיצה ראויה, ואז אפשר להעלותה אף למעלה, ולכן מחיצת עמוד שהיא אינה מחיצה ראויה לסוכה, ל"א מינה גוד אסיק.

ויש לדייק כן היטב בל' התורי"ד שכ' ז"ל:

ולפ"ז א"ש היטב דבשפת הגג אמרינן גוד אסיק אף לסוכה, דמחיצות הבית הם מחיצות מעולות לסוכה, והוי שפיר מחיצות שניתן להעלותם למעלה ולהכשירם אף לסוכה שע"ג הגג.

ועכ"פ נמצא, דלהפוסלים בשפת הגג, להתורי"ד הוא דין בסוכה, ולהמאירי אפשר דהוא דין כללי דלא גוד אסיק, דאף הא לא חשיב מחיצות ניכרות לענין גוד אסיק.

והנה, למסקנת הסוגייא, נחלקו הרי"ף והרמב”ם, הרי"ף – לדעת הראשונים, פסל אף בשפת הגג, והרמב”ם פוסק שבשפת הגג אמרינן גוד אסיק. והקשו דהא אף לר"נ, אין ברור שחכמים מכשירים דאיבעיא דלא איפשטא. וכ' המג"מ, דהיתה לגאונים גי' אחרת דלא גרסה את ס' הגמ' בר"נ. ותמה הגר"ח דמ"מ מנין פשיטא להרמב”ם דכשרה, ותירץ הגר"ח דהרמב”ם סובר שהנידון בסוגיין בגוד אסיק אינו נידון דוקא בסוכה אלא נידון כללי. ואין צד לומר דדוקא בסוכה ל"א גוד אסיק, (וכהמאירי, אלא שהגר"ח לא הביאו). וממילא אומר הגר"ח, דכיון שבשפת הגג איתא בעירובין פ"ט דאמרינן גוד אסיק, וס"ל להרמב”ם דאין חילוק בין שבת לסוכה, לכן אף בסוכה הכריע הרמב”ם דאמרינן גוד אסיק.

והנה בעיקר קושית הגר"ח כבר כ' האחרונים דלגירסת הגאונים, הגירסא דבשפת הגג לכו"ע כשרה, וזהו המקור לר"מ, אלא דהגר"ח דייק ל' המג"מ דאינו כן ועיין גליונות חזו"א.

ובעיקר דברי הגר"ח, יש לעיין, דהלא לרב הונא לחכמים פוסלים, ולכאורה תקשי איך פוסלים והלא בשבת אמרינן גוד אסיק בשפת הגג, ובשלמא להתורי"ד ל"ק דסוגיין הוא דין בסוכה דייקא, אבל למאירי תקשי, ועיין בחזו"א בגליונות שכ' דדין גוד אסיק בעירובין פ"ט הוא דין נפרד לענין עירובי חצרות (והוכיח כן ממחיצות שא"נ דאמרינן שם לחד מדברי גוד אסיק וכזה אין צד להכשיר בשבת גוד אסיק שכזה לענין רה"י. וכך לענין עירובי חצרות כן הוא, וע"ע באבי עזרי). וכן מוכרח, וכמש"כ דאם לכחמים אליבא דר"ה ל"א גוד אסיק והתם בעירובין אמרינן גוד אסיק.

ולפ"ז יוצא, דלהמאירי, אפשר שכשם שבשפת הגג ל"א גוד אסיק להרי"ף, ה"ה בשבת ל"א גוד אסיק, ולא חשיב רש"י, ונפ"מ רבתי האם בגג יש דין דעולה עד לרקיע, דלפ"ז יצא דל"א עולה עד לרקיע, והוי כותל, והוא חידוש הטעון בירור.

שיעור י"ד

הגמ' אומרת דלרב הונא לבתר תיובתא נחלקו בתרתי, בשפת הגג ובאמצע הגג, ויש לעיין במה נחלקו בשפת הגג, האם לר' יעקב כשר מדין גוד אסיק ואפילו בלא קונדיסין טפח או כשר מדין קונדיסין ודוקא בקונדיסין טפח. ובפשטות, מהא דמבואר בגמ' דאף דנחלקו באמצע הגג, ה"ה על שפת הגג, ולא הוצרכה הבריתא לפרש דנחלקו בשפת הגג, דכ"ש דכשירה, ולכן אמרה הברייתא באמצע הגג להודיען כוחו דר' יעקב, שמעינן דהמחלוקת בשפת הגג הוא בדין קונדיסין, ולכן לא הוצרכו לפרש מחלוקתם, אבל אם נחלקו בדין גוד אסיק ואף בלא קונדיסין טפח א"כ ודאי היתה צריכה הברייתא להשמיע אף מחלוקת זו. ולמה שיהיה פשוט שבשפת הגג מכשיר ר' יעקב אף בלא קונדיסין טפח ומדין גוד אסיק. וע"כ במשנ"ת, וכן נקטו רע"א ובית הלוי.

ותמהו הרע"א ובה"ל, דא"כ הוי תיובתא דרב הונא בתרתי, אדף במה שאמר ר"ה דנחלקו בשפת הגג ואף בלא קונדיסין טפח דר' יעקב מכשיר מטעם גוד אסיק, אף בזה איפריק ר"ה. ונשאר רע"א בצע"ג.

ויש שרצו לומר דהא דלר' יעקב אליבא דר"ה אומרים גוד אסיק בשפת הגג ואף שבעמוד ל"א גוד אסיק, הינו משום הקונדיסין טפח שיש בצדדים, דכיון שיש קצת מחיצות ניכרות, לכן אפשר לומר גוד אסיק בדפנות שלמטה, ודייקו כן ברש"י דפירש "דמחיצת הבית תחתיה כנגד בין הקונדיסין" ולפ"ז ר"ל דף לר"ה דפירש דלר"י גוד אסיק הינו דוקא בקונדיסין טפח, ולפ"ז בדינא דרב הונא ליכא תיובתא ואף דלמסקנא הטעם בקונדיסין אין צריך להגיע לגוד אסיק, מ"מ הדין אמת שר' יעקב הכשיר בקונדיסין טפח בשפת הגג, ולהכי לא איפריך רב הונא בהך דינא בשפת הגג.

אמנם בתוס' מפורש לא כן, שפירשו הטעם בשפת הגג שאני מעמוד משום דניכרות בבית, ולא פירשו דחשיבי ניכרות משום הקונדיסין, הרי להדיא דלא כמשנ"ת, והדרא קושית הרע"א וביה"ל לדוכתה.

ועיין רש"ש שתירץ באופן חדש, דלעולם נחלקו בשפת הגג בדין גוד אסיק, אולם שורש המחלוקת א', דהא דדיומדין כשרים אף זה מדין גוד, דממשיכים המחיצות לסוכה לכל אורכה ורוחבה, וזה מה דאמרינן בגמ' דנחלקו באמצע בדין קונדיסין ובאמרינן גוד וכ"ש בשפת הגג דאמרינן גוד מהמחיצות שלמטה, דהכא דאיכא מחיצות מעליא למעלה ודאי אמרינן גוד. וזהו הכ"ש, וזה היה פשיטא ולא הוצרכה הברייתא להביא מחלוקת דשפת הגג דשמעינן לה ממחלוקתם באמצעי ולפ"ז א"ר דליכא פירכא אדר"ה דאמר דנחלקו בגוד ואף בלא קונדיסין טפח.

אמנם יש לעיין בזה, דקונדיסין יש מקום לאמר דעדיפי כיון דניכרות בסוכה משא"כ בשפת הגג.

(ובישועות דוד להגרד"פ זצ"ל כ' ליישב, דמהא דבקונדיסין מכשירים לר' יעקב, והמקור הוא משבת, הרי מוכח דלא מחלקים בין מחיצות שבת לסוכה, דאם מחלקים דבעינן ניכרות עימה, א"כ אף קונדיסין י"ל דפסולים גבי סוכה דאינן מחיצות ניכרות, ומהא דמדמים, מזה מוכח דאף בשפת הגג כשרה מדין גוד אסיק, כאן דאין מחלקים, ובשבת אמרינן גוד אסיק בשפת הגג. ולהכי שפיר שמעינן מברייתא דאף בשפת הגג מכשיר ר' יעקב ואף בלא קונדיסין טפח, וממילא ליכא תיובתא אדר"ה בשפת הגג. ולפ"ז יצא דאף בעמוד נחלקו, לשיטת הראשונים דבשבת אמרינן גוד אסיק אף בעמוד, עיין בשיעור קודם).

בדין סוכה שגבוהה פחות מי’ טפחים פסולה, מבואר בגה' דהילפותא לר"מ מהא דכרובים, ולר"י הוי הלמ"מ, עוד מבואר בגמ' דלר"מ איכא למילף מהא דכפורת, אלא דמקשינן דא"כ ליבעי עשרה בהדי סוכה ולא לבר מסוכה.

ויש לעיין מה גדר הפסול, האם הוא פסול בדפנות דלמטה מי' לאו שם דופן עלה, או דהוא פסול בסכך דלאו שם סכך כל שמסכך על פחות מי’ טפחים, או דהוא דין בסוכה שצריכה להיות רשות די’ טפחים בגובהה.

ולכאורה נראה דתלי בילפותות, דהנה לפום ס"ד דילפ"י מהא דכפורת, גדר הילפותא דלמעלה מי' רשות אחרת הוא, עיין רש"י ה', ש"מ למעלה מעשרה מיפסקא רשותא. ועיין רש"י עירובין ד ע"ב ז"ל: אלמא עשרה הוי מחיצה דלמעלה מעשרה לא חשיב לי' רשות תחתית אלא רשותא אחריתי. נראה ביאור דבריו דמחיצה כל עניינה הוא לחצוץ בין ב' הרשויות, לכן כיון דשמעינן דרשות י’ טפחים, א"כ צריך מחיצה בגובה י’ טפחים לחצוץ בין הרשות הזו לרשות שמחוצה לה.

ונמצא דלילפותא זו ילפינן דמחיצה שיעורה י’ טפחים. ושמעינן מזה אף לשבת כמפורש בגמ' שם ובתוס' בסוגיין דזה המקור למחיצות שבת י'. אמנם פרכינן בגמ' דליבעי עשרה בהדי סוכה. וט"ב מאד קושית הגמ', דלכאורה כיון דשמעינן דלמעלה מי' רשות אחרת, א"כ צריך מחיצה י', שתחצוץ בפני הרשות הפנימית לחיצונית, ולמה כשיש מחיצה בהדי י', חשיבא מחיצה, כיון שבפנים אין שם רשות ואין זו מחיצה.

ונראה בביאור קושית הגמ', דהא שמעינן דאיכא מחיצה שחוסמת את הרשות הרבים מבחוץ, ויש מחיצה שחוצצת בין רשות פנימית לחיצונית, דזו מחיצה כלפי פנים, והמחיצה החוסמת היא כלפי חוץ בלבד. ונראה דזו קו' הגמ' דאימא דכל הדין מחיצה הוא שתחסום את הרשות שמבחוץ בגובה י’ טפחים, ונמצא כל הרשות שמבחוץ חסומה, אבל עדיין מנ"ל שצריך מחיצה שתעשה את הרשות הפנימית לרשות נפרדת שיש לה מחיצות כלפי פנים שמחשיבות אותה כרשות נפרדת שמגודרת במחיצות פנימיות.

וע"ז תי' הגמ' דילפינן מכרובים דאין שם סכך בלא שמסכך על רשות גבוהה י’ טפחים, ובזה ילהס"ת בגדר הילפותא האם ילפי' דין בסכך שאין לו שם סכך אם אין מסכך על רשות, או דילפי' דין בסוכה שצריך שיהא בה רשות גבוהה י' ולכאורה מהא דאף שבת ילפינן ממנה, מוכח דאינו דיו בסכך, דבשבת אין סכך. והוא דין ברשות שיהא י’ טפחים. (וזה מוכח בסוגיין דלר"מ אף שבת ילפי' לא מהלמ"מ אלא מהילפותות וקראי, דמפורש בגמ' ו' ע"ב דלר"מ אין צריך הלמ"מ למחיצות וכל ההלכה אתאי למילי אחרינא. ואם נימא דמחיצות דשבת ילפינן מהלמ"מ, הא צריכי ההלכה למחיצות שבת, וזה ראיה ברורה). (אלא דיש לכאורה לדחות דלעולם שבת אפשר להשאר בילפותא הראשונה דכפורה, וכל הפירכא לגבי סוכה שצריך חלל עשרה, אמנם ז"א דאף בשבת צריך חלל י').

ואפשר דבאמת הילפותא אינה אלא דיש דין רשות של עשרה הן בסוכה והן בשבת, ולפ"ז, דין מחיצות די בזה שהם מחיצה בהדי סככה, ואיכא דין נוסף של חלל עשרה בסוכה, והן בשבת.

ועיין מהרש"א שכ' דאף לבתר הקושיא דאימא בהדי סוכה, מ"מ נשארים עם הילפותא הראשונה לענין שעל גגה של המחיצה עם הקירוי, חשיבא רה"י, וכל מה שצריך את הילפותא מכרובים הוא לענין תוך הבית דל"ה רה"י אא"כ יש עשרה לבר מסוכה.

(ולכאורה מבואר במהרש"א דדין גג שחשיב רה"י הוא מדין גוד אסיק, דאם כהמאירי, א"כ ל"צ לזה דין מחיצות בהדי סככה, אלא מה שגבוה י', וחשיבא רשות נפרדת, ואפשר דזו כונתו, ואפשר דס"ל דכלפי גוד אסיק די בזה שהמחיצות כים הקירוי י' כלפי חוץ. ונפ"מ, לסוברים שדין רה"י עולה עד לרקיע הוא מדין גוד אסיק, האם בגג הבית שמחיצותיו י' בהדי הקירוי, האם נימא גוד אסיק ורה"י עולה עד לרקיע או הוא רק מדין תל וכהמאירי ואין דין רה"י, וכ"ד הרמב"ן שבת צ"ט).

והנה, להמבואר אפש"ל עוד, דאף כלפי תוך הבית אפי' לדין מחיצות י' בהדי קירוי דחשיבא מחיצות אלא דצריך שמחלל ג"ח יהיה י'. ונפ"מ בדין זה הוא מש"כ הת"י שבת דף ז' ע"ב דבאופן זה שהמחיצות י' בהדי הקרוי, וחקק עד שאף החלל נעשה לי’ טפחים, אין צריך שהחקק יהיה סמוך למחיצות בתוך ג"ט, דהם ב' דינים נפרדים דין המחיצות י’ טפחים וזה מצטרף בהדי סוכה, ודין חלל י’ טפחים שהוא דין נפרד, ולהמבואר מקור דברי הת"י הוא מב' הילפותות דמילפותא ראשונה ילפי' למחיצות, ומשניה ילפ"י דרשות צ"ל י’ טפחים מבפנים. ולפ"ז א"ש היטב הא דבגמ' עירובין דברי ע"ב הביאה את הילפותא מכפורת לדין מחיצות, בשבת, ולכאורה הא אידחיא לה הך ילפותא, ולהנ"ל א"ש דהדין מחיצות אף למסקנא ילפינן מכפורת, ומכרובים ילפינן דין אחר שהוא דין החלל י' שצריך בשביל שיקרא רה"י.

אמנם מה שיש לעיין בזה, האם דבסוכה הדין הוא דצריך מחיצות י’ טפחים מבפנים ולא די מחיצות י' בהדי סוכה, או דאף בסוכה די במחיצות י’ טפחים בהדי סככה, ויש דין נוסף דחלל י' כרה"י לענין שבת.

ומצינו לכאורה מחלוקת ראשונים בזה, דבת"י הנ"ל בשבת מבואר דאף בסוכה הדין כן, וכ"כ השפ"א להדיא. אמנם ש"ר חולקים דבסוכה צריך שמבפנים יהיה מחיצה י', ולכן הצריכו שהחקק יהיה קרוב למחיצה ג"ט, ולא חלקו כהת"י האם המחיצה י’ טפחים בהדי סככה, עיין בשיעורים הקודמים. ובפרט שזה כל מה שביארו דמחיצות צריך מחיצה בפנים. ולפ"ז בהכרח דהילפותא מסככה דכרובים הוא דצריך מחיצות י’ טפחים, ולא רק חלל י’ טפחים, וט"ב מה המקור לזה מהכרובים, וצ"ל, דילפי' מסככה דאין שם סכך אם אין חלל י’ טפחים, וה"נ אין שם מחיצות אם אין חלל י’ טפחים, דסכך ומחיצות חד נינהו, דשניהם באים לחצוץ בפני הרשות החיצונה, הסכך בא לסכך מלמעלה והמחיצות מהצד. ולפ"ז הן בשבת והן בסוכה צריך מחיצות י’ טפחים כלפי פנים, וילפינן לה מכרובים. וצ"ל לפ"ז הא דאמרינן בעירובין דף ד הילפותא מכפורת, הינו משום דהתם ילפינן למחיצות מבחוץ עכ"פ, וכהמהרש"א הנ"ל, והיות שאין זה הסוגיא שם, לכן לא האריכה, ועכ"פ אף ילפותא זו דמכפורת נשארת למסקנא.

העולה: דלהת"י הילפותא מכפורת הוא לדין מחיצה, והילפותא מכרובים הוא לחלל י', ולש"ר אף מכרובים ילפינן דצריך מחיצה י’ טפחים כלפי פנים שיהיה מחיצה לחלל י’ טפחים. אמנם כל זה לר"מ אבל לר"י הוא רק דין במחיצות הלמ"מ.

ויש לעיין, דעכ"פ דין י’ טפחים הוא פסול אף בסכך דסכך שאין מתחתיו חלל י' לאו שם סכך עלה, א"כ הא דדט"ז דמהני חוטט בגדיש אמאי אין דין בתולמ"ה, ורש"י פירש שם דהוא תיקון הדפנות, ולכאורה להמבואר הוא תיקון אף בסכך. וצ"ע קצת.

שיעור ט"ו

בדין דופן שלישית, מבואר בדף ו' ע"ב דאתאי הלכתא וגרעתא דאפי' בטפח. ומ"מ למסקנא רב סימון אמר שצריך לעשות טפח שוחק עם לבוד, ורבא בא והוסיף שצריך צוה"פ.

בראשונה יש להקדים האם תוספות אלו הם מדרבנן או מהתורה. ומצינו בזה שנחלקו הראשונים, עיין תוס' ז' ע"ב שכ' דהדין טפח שוחק הוא מדרבנן. ועיין מאירי שכ' בז' ע"ב גבי 'מיגו' דצוה"פ הוא דרבנן. לעומת זאת בריטב"א ובר"ן המשמעות דהוא מהתורה, עיין ריטב"א שכ' "דכולהו לישני טפח בעין, והכי גמרי לי', (כאן זה תלוי בגירסאות, ואביא גירסת זכרון ולפ"ז הראיה היא לא ברורה) מיהו טפח לחוד לאו כלום הוא, ולהכי אמר ר"ס וכו'. ועיין בריטב"א שהקשה דאם צריך צוה"פ לרבא ע"פ כל הדופן "ומאי רבותא דגמרינן גבי סוכה בדופן זו של טפח" וכמו"כ הקשה הר"ן. משמע דצוה"פ הוא מהתורה, והוקשה להם אהלמ"מ דטפח מאי רבותי', כיון דיש ג"כ צוה"פ. משמע דפליגי אמאירי הנ"ל והתוס' הנ"ל. ועיין עוד בראשונים לקמן בסוגיא דמיגו שהקשו ל"ל דינא דמיגו, כיון דאיכא לבוד וצוה"פ והוי דופן גמור לשבת, ואם נימא דמהתורה אין צריך שוחק וצוה"פ, א"כ דינא דמיגו מהניא מהתורה כשעשה טפח לבד, ללא צירוף כלשהוא, דאכתי הוי דופן לענין שבת לחיובא.

והנה, הגר"א בס' תר"ל על סעיף ג' בתו"ד הקשה כיון דצריך טפח שוחק שיהי' יחד ד"ט, מאי הלכה דטפח כיון דצריך ד'. והנה לריטב"א ודאי קשה כיון דמהתורה צריך טפח שוחק. ולתוס' ל"ק כ"כ, כיון דמהתורה צריך טפח, ומ"מ קשה דמדרבנן מיהא הול"ל ד"ט, ולא טפח שוחק. ותירץ הגר"א, דמוכח מזה דלבוד אין מצטרף לשיעור דופן, להכי איכא הלכה של 'טפח' דבזה לא מהני לבוד, ורק לג' הטפחים הנוספים מהני לבוד. ומזה הוציא הגר"א דאף בשאר דפנות ל"מ לבוד להצטרף לשיעור דופן.

והנה מצאנו בזה מחלוקת ראשונים, דיעו' הסוגיא ט"ז ע"ב, דאמר ר' אמי פס ד' ומשהו מתיר משום דופן. וכ' הריטב"א דקאי אדופן שני' ולדופן שלישית די בטפח שוחק. נמצא דמפורש בזה דלבוד מצטרף לשיעור ז' הנצרך לדופן שניה. וכן מפורש שם בתוס' ט"ז ע"ב, ע"ש.

אכן בר"ן מבואר דהך דינא דרב אמי קאי אסוכת מבוי, ואדופן שביניהם. משמע מהר"ן דדוקא בכה"ג דיש ב' כהלכתן מהני הך דופן בפס ד', אבל ל"מ פס ד' לדופן שניה. משום דלבוד אין מצטרף לשיעור דופן. כ"נ לפו"ר. ויעוין בר"ן בסוגיין דף ז' דמשמע מלשונו שכ' "הרי לבוד וצוה"פ בכל דפנות הן מתירין, אלא ודאי אין צוה"פ מתיר ומשלים שיעור דופן בסוכה אלא בדופן ג' בלבד". משמע דלבוד אף לתירוצו מצטרף ורק צוה"פ אין מצטרף. ואפשר לדחוק.

ועכ"פ, להר"ן אם ס"ל דלבוד אין מצטרף, א"ש דברי הגר"א, אבל לריטב"א ותוס', תהדר קושית הגר"א לדוכתה, כיון דלבוד מצטרף א"כ מה נאמרה הלכה דטפח, נימא הלכה בד' טפחים, כיון דצריך טפח שוחק ולבוד.

ומוכרח מזה, דאף לריטב"א, שאני דופן שלישית דלטפח דידה בעינן דוקא דופן ולא לבוד. וכן מוכח קצת בריטב"א שהקשה ל"ל טפח שוחק תיפו"ל בטפח גרידא דאכתי איכא רוב דופן. ולכאורה הו"ל לאקשויי טפי דאף טפח ל"צ, דאף ב 3/4 טפח ביחד עם לבוד יהיה יותר מג' ומחצה, ואף בפחות מטפח מצומצם קצת, אם יש לבוד דג' פחות משהו, יהיה רוב דופן ואמאי נקט טפח מצומצם. הרי מוכח כנ"ל דלהך טפח דדופן ג' ל"מ לבוד במקומו.

ובביאור הדבר, י"ל דכיון דבדופן שלישית נאמרה הלכה חדשה שמספיק מקצת דופן, במקצת זו יש דינים מיוחדים דאין לך בו אלא חידושו, וא"א לאמר דלבוד יועיל, דמה"מ דלדופן מחודשת כזו מועיל לבוד. וביותר לפמש"כ האחרונים, דטפח מהני מדין גוד, די"ל דלזה צריך טפח דופן ממש, ולא דופן דלבוד.

וביד אליעזר הוכחתי כן מדברי הראב"י שהקשה על רשי דצוה"פ עד הסוף א"כ יועיל צוה"פ במקום הלבוד, והוכיח דבעינן צוה"פ רק לד' טפחים. ובהכרח דכונתו דאם הוי דופן קצרה א"ש שצריך טפח ממש, ורק אם הדופן גמורה הוקשה לו שיועיל צוה"פ במקום טפח, ודוק.

האמנם, בתוס' בסוגיין נראה דאף לטפח היה מועיל לבוד, ולתירוצם הראשון של התוס' נראה דבאמת מהני לבוד ע"י ב' קנים שפחותים מטפח, ואף לתירוצם השני מטעם אחר לא מהני דאתי אוירא מהאי גיסא ומהאי גיסא ומבטל לי', אבל אין דין מעיקר הדין דופן שלבוד לא מועיל במקומו, אלא דלהתוס' ל"ק כ"כ קו' הגר"א למה לא נאמר ד' טפחים, כיון דכל הדין טפח שוחק הוא מדרבנן, וההלכה נאמרה מן התורה שדי בטפח ואין צריך יותר, אבל להריטב"א דהוכחנו דהוא מן התורה וכאן ק' ביותר קו' הגר"א כל פ"ד צ"ל כמשנ”ת דלדופן שלישית טפח בדוקא ע"י דופן ולא ע"י לבוד. ולכן נאמרה ההלכה דטפח ולא ד"ט, דלטפח ל"מ לבוד והשאר מהני אף בלבוד.

ובעיקר הדבר דצריך לבוד בנוסף לטפח, כבר נת' שלא נאמרה הלכה של ד"ט אלא של טפח, ובגרי"ז הוכיח כן ג"כ מהא דקונדיסין טפח לר' יעקב כשר וזאת משום שדופן טפח די בסוכה, הרי דההלכה היא טפח, וא"כ למה צריך להוסיף לבוד, ועיין בגרי"ז על סוכה שכ' דנאמרו ב' דינים בסוכה, דפנות ומחיצות, דהיינו שיש דין דופן וחוץ מזה צריך שיהא סתום, ולדין דופן שלישית די בטפח, והשאר בא בכדי שיהיה סתום. אמנם יש לעיין דא"כ למה די בד', ליהוי כמחיצת שבת שצריך שיהא עומד מרובה על הפרוץ. ועוד דלמה די בפס' ז'.

וע"כ נראה, דהדין לבוד בא משום שמחיצה טפח אין לה שם מחיצה כלל, ולכן צריך להוסיף לזה לבוד, בכדי שהטפח יהיה לו שם מחיצה, אלו דע"י הלבוד יש רוב דופן דמינכר או דע"י הלבוד יש מחיצה ד' שיש לה שם מחיצה בכל מקום אלא דכיון דאינו דופן שלם, וצריך כאן לחידושא דמחיצה ג' טפח, צריך שהטפח יהיה מחיצה ממש, וצריך להוסיף לו לבוד שיהיה לטפח שם מחיצה.

והנה, רבא חידש דצריך גם צוה"פ, ויש לעיין טובא ל"ל גם לבוד וגם צוה"פ, תיפו"ל בצוה"פ על הכל ולא יצטרפו את הלבוד ובאמת ל"מ סוברת כן, אבל ל"ק סוברת שצריך גם טפח שוחק, וט"ב אמאי.

ועיין בגר"ח על הרמב”ם בט"ז הט"ז מסוכה שכ' לפרש דצוה"פ אינה מצטרפת לשיעור דופן משא"כ לבוד מצטרף, דצוה"פ בכל התורה אינה דופן אלא שאין זו פירצה, דהוא פתח ולא פירצה, אבל אין לזה שם דופן להחשב בשיעור דופן. ולכן הכא שצריך רוב דופן דז', צוה"פ ל"מ לזה, ורק לבוד. ולכן צריך את שתיהם.

אמנם ד"ז תלוי באשלי רברבי, דיעוי' בר"ן שכ' דצוה"פ אינה מצטרפת לב' כהלכתן, אבל בריטב"א כ' דצוה"פ מהני אף בשתים כהלכתן, עיין שם שהוכיח מזה דאין צריך צוה"פ ע"פ כולה אלא רק בשיעור ד"ט דאם היה צריך ע"פ כולה היתה דופן זו כשירה מעיקרא דדינא ולא היה צריך לחידוש דשלישית טפח. והנה לריטב"א הדרא קושיא לדוכתה, כיון שצוה"פ מהני להשלים שיעור דופן אף בב' כהלכתן, א"כ בשלישית למה לא תועיל יחד עם הטפח, ולמה צריך טפח שוחק.

(ועוד, דלכאורה אף מהר"ן מוכח דל"א כהגר"ח, דהר"ן פירש טעמא דצוה"פ אין מצטרפת לשיעור דופן הינו משום דבעינן מחיצות ניכרות, משמע מהר"ן דלולא טעם זה הוה מהני להצטרף, ולהגר"ח הוא דין בעלמא דאין צוה"פ מחיצה להשלים לשיעור מחיצה).

ונראה עפמשנת"ל דהא דצריך לבוד הוא בכדי לתת לטפח שם מחיצה, דכיון שיש כאן מחיצה ד', לטפח שבתוך מחיצה זו יש חשיבות דמחיצת טפח הניכרת, ולפ"ז י"ל באופן פשוט, דצוה"פ אינה מועילה לתת לטפח שם מחיצה כיון דצוה"פ הוא סוג מחיצה שונה ממחיצת הטפח, דזו מחיצה וזה פתח, ובמה שיהיה כאן צוה"פ לא יוסיף בטעם לתת לטפח שם מחיצה, משא"כ לבוד דנחשב כסתום, והרי זה אותו סוג מחיצה של הטפח, דשתיהם מחיצה הסותמת ובזה שפיר שייך שהלבוד עושה כאן סתימות ד', וממילא יש לטפח חשיבות מחיצה. וז"ב.

שיעור ט"ז

רבא אמר שצריך להוסיף צוה"פ. נחלקו הראשונים כמה שעור הצוה"פ הנצרך להוסיף. דעת רש"י והרא"ש וכ"נ מדברי הר"ן דצוה"פ לאורך כל הסוכה, דהיינו עד כנגד סוף הדופן שכנגד. והריטב"א כ' דצוה"פ בשיעור ד"ט ולא יותר.

ושורש מחלוקתם דהר"ן הקשה מאי חידושא דדופן ג' כיון דהיא שלמה יחד עם לבוד וצוה"פ, ותירץ דצוה"פ ל"מ להצטרף לשיעור דפנות סוכה והחידוש בדופן ג' דניתן לצרף אליה לאחר הטפח אף לבוד וצוה"פ. והריטב"א תירץ על קושיא זו, דחידושא דדופן ג', דאין צריך צוה"פ על פני כולה, ודי בטפח שוחק וצוה"פ במשך ד"ט, וכשר אף בסוכה גדולה, ואף דפרוץ מרובה על העומד.

ונמצא, דלהר"ן החידוש דדופן ג' שאפשר לעשותה אף באופן שאין מצטרף לשיעור ב' דפנות כהלכתן, דהיינו בצוה"פ, ולהריטב"א החידוש בדופן ג' דאף בפרוץ מרובה על העומד כשרה, וקצת דוחק דלפ"ז כל החידוש בדופן ג' טפח הוא בסוכה גדולה אבל בסוכה קטנה אין שום חידוש וקולא בדופן ג' והוי כב' דפנות הראשונות.

וילהס"ת אם להר"ן יש ג"כ את החידוש דדופן ג' דלהריטב"א דבפרוץ מרובה על העומד כשרה, ואף דבטפח ל"ש הך ספיקא כיון דצריך צוה"פ ע"פ כולה, מ"מ שייך בדופן ז', האם תתכשר ואף בסוכה גדולה, או דצריך צוה"פ אף בזה להכשיר לאורך כל הדופן. ויעוין במאירי שכ' (יד"ה הלשון הראשון) ז"ל: ומ"מ כל שעשה את הדופן הג' במשך שבעה אם לגמרי אם עי' לבוד אין צריך כלום ואפי' הדפנות האחרות משוכות כמה. וכן מפורש בריטב"א וכן מוכח מהרא"ש לעיל בסוגיא דפסל באיצטבא שהקשה למה לי לחידושא דפסל דתיפו"ל דכשרה מדין שתים כהילכתן וג' אפי' טפח, והנה, אין לומר דכונת קושיתו באופן דיש דופן טפח וצוה"פ דהא להרא"ש בפשטות צריך צוה"פ ע"פ כולה וא"כ להא בעינן חידושא דפסל באופן דאין צוה"פ על פני כולה, וע"כ דבצוה"פ ל"מ פסל, וכ"כ החזו"א. וקושיתו באופן דיש דופן ז' וכן מדויק מאוד מל' הרא"ש הן בסוגיא דאיצטבא והן בסימן ל"ה גבי פסל. ושם אין צריך צוה"פ וכמשנ”ת מהמאירי, ואהא הוקשה לו תיפו"ל דמעיקר דינא כשר. כ"נ ביאור דברי הרא"ש. והנה לדינא ודאי אליבא דהר"ן ג"כ כשר מדין פסל, אלא דיש לדון אם יש להכשיר מעיקר דינא כדמפורש ברא"ש ובריטב"א דבדופן שלישית ז' כשרה אף דפרוץ מרובה על העומד. ושו"ר דבר"ן בסוגיא דמבוי כ' שבדופן א' ארוכה ודופן שניה קצרה הכשרות מדין פסל. ע"ש היטב והן הן הדברים.

והנה בסוכה כמין מבוי דעושה פס ד' עם לבוד, בפשטות כשרה הסוכה אף בסוכה רחבה מאד, וי"א שאין צריך צוה"פ, והר"ן הביאם, והנה כאן לכאורה כשרה משום שדופן שלישית די בדופן קצרה, ולכאורה אין להכשיר כאן מדין פסל, והרי מזה מוכח דאף הר"ן מסכים לריטב"א והרא"ש דבדופן ג' די בפרוץ מרובה, אלא דיעוין בראמ"ה ובהג"מ שכ' שאף בכה"ג יש להכשיר בסוכה רחבה מדין פסל, וצ"ע ועכ"פ א"כ אין להוכיח אף מזה לנידון דידן בר"ן. וצ"ע.

והנה, בהא דצריך תוספת דצוה"פ בפשטות הוא להשלים סתימות הדופן,

(ונראה, דלהר"ן צריך צוה"פ לעשות את הדופן לעומד מרובה על הפרוץ, ולזה מהני צוה"פ, שאינו פרוץ, ול"מ להצטרף לשיעור דופן, אבל להריטב"א שאף פממ"ר על העומד כשר, בהכרח שצוה"פ לא נועדה אלא לתת תיקון נוסף לסוכה, וכמשנ”ת, והנה יש לדון בסוכה קטנה, די"ל דאף להר"ן אין צריך צוה"פ כין דיש עוממ"ר, והנה בשיעור הבא ית' בעז"ה דנחלקו ראשונים אם יש דין שיעור ז' או שצריך רק עומד מרובה, ונראה דלסוברים שצריך שיעור ז' אזי צריך צוה"פ אף בסוכה קטנה, אמנם בדעת הר"ן לכאורה נראה לא כן, דהא להר"ן צוה"פ לא מועט להצטרף לשיעור, וא"כ בהכרח שכל דין צוה"פ הוא רק שלא יהיה פרוץ מרובה, נמצא שבהכרח בסוכה קטנה אין צריך את צוה"פ. כתבתי במהירות ויש לעיין בזה עוד פעם). ויש לעיין, בסוכת מבוי דלהרמב”ם צריך ג"כ צוה"פ ונחלקו הראשונים האם הצוה"פ צריכה להיות עד הדופן שכנגד, או די בצוה"פ של ד"ט, ועיין ריטב"א שכ' דדי בד' טפחים (דאין צוה"פ פחותה מד') וז"ל: "וה"ק דבר מפס ד' משהו בעינן בסוכה גדולה מיהת אף צוה"פ של ד"ט שכך הוא שיעורא בכ"מ". ויש לעיין טובא, דהא הכא יש את פס ד' ולבוד וה"ל כדופן ז', ומה צריך לצוה"פ, דאם להשלים את הדופן, הלא אינו עושה צוה"פ עד הסוף, ואם לז"ט, הלא יש ז"ט אף בלא צוה"פ, וזו קושיא גדולה.

ולכאורה חזינן מזה, דצוה"פ הנצרכת לתוספת, אין ענינה להשלים לשיעור דופן וכיו"ב, אלא ענינה לתת לסוכה שם סוכה, דכיון דאין בה דפנות כראוי לדירה, צריך להוסיף צוה"פ וע"ז מקבלת הסוכה שם דירה כראוי, וזה חידוש גדול, אלא דנראה להוכיח כן משיטת הרמב”ם, דעיין ל' הרמב”ם פ"ד מסוכה ה"ב "וצריך לעשות לה צוה"פ מפני שאין לה ג' דפנות גמורות". משמע דאין הצוה"פ נועדה להשלים הדופן הג' אלא נועדה לתקן הסוכה שהיא פגומה כיון שאין בה ג' דפנות כראוי. וביותר, דיעוין בראמ"ה שכ' שלהרמב”ם ישים הצוה"פ ברוח הרביעית, ועיין מאירי שכ' ששמים הצוה"פ או בשלישית או ברביעית, הרי דאין צוה"פ באה להשלים הדופן השלישית אלא נועדה לתת תיקון לסוכה. ועוד יעוין בריטב"א שכ' בסו"ד ז"ל:

"ולכו"ע כל היכא דעביד דופן בת ז"ט תו לא בעי צוה"פ, שאין צו"פ חיוב שאפילו נכנסים לה דרך ארובה כשרה ושלא כדעת רבים", עכ"ל. משמע דהיה לו ס"ד דצריך צוה"פ לסוכה, ואיכא למישמע מינה שבמקום שחסר בדפנות, הצוה"פ ענינה לתת תיקון לכל הצורת סוכה, שתהיה סוכה ולא סתם צירופי דפנות.

כ"נ לכאורה, אלא שהקשו לי לאחר השיעור דא"כ יועיל אף צוה"פ בב' כהלכתן, ולמה צריך שיהא הפתח בשלישית או ברביעית וזו קושיא גדולה, וצ"ע כעת. ויש לישב.

בסוכת מבוי, צריך פס ד' ולבוד, וילהס"ת בהא דשתים כהלכתן ועריבן די בטפח בדופן ג', ובסוכת מבוי צריך פס ד' האם צריך פס ד' ולבוד משום שבכה"ג אין לדין שלישית טפח, דכל הדין שלישית טפח הוא כשהשתים כהלכתן ועריבן, אבל כשאינן כעריבן אין מתקים בהם דין שתים כהלכתן, וממילא השלישית צריכה להיות דופן רגילה, כשתי דפנות ראשונות, ולכן צריך פס ד' שעם לבוד הז' דופן ז'. או דנימא דהפס ד' בא לפתור את הבעיה של עריבן, וכין שיש פס ד' עם לבוד הז' נחשב עריבן, ואין צריך שהעריבן יהא בשתים כהלכתן, אלא הם ב' דינים נפרדים, ב' כהלכתן לאורך כל הסוכה ושיהיו עריבן. אבל בסוכת מבוי שאינם עושים עריבן, אזי אם העירבן נעשה ע"י אופן אחר, הרי זה טוב. ולפ"ז לעולם יש כאן שתים כהלכתן בב' הדפנות הארוכות, והעריבן מתקים ע"י הפס ד' וממילא יש בדופן זה את שאר הקולות של דופן שלישית, וזו הדופן שלישית שהתחדש בה.

והנה, להגר"א דלבוד לא מצטרף לשיעור דופן, בהכרח צ"ל דהדופן האמצעית יש בה קולות של דופן שלישית, דאל"כ אין זו דופן טובה שיש כאן ז' עם לבוד, ואין הלבוד מצטרף לשיעור דופן, ובהכרח כמש"נ. אבל לריטב"א ודעימי' דלבוד מצטרף לשיעור דופן בזה י"ל כצד א' הנ"ל. דהאמצעית מהניא מדין דופן רגילה כשתים ראשונה ולא מדין דופן שלישית.

ונפ"מ, האם יהיה בדופן זו את הקולא שנתבארה לעיל מהריטב"א דדי בפרוץ מרובה על העומד בדופן זו, ובפשטות דין סוכת מבוי היא אף ברחבה הרבה, וכן מפורש בריטב"א "ובין פס ולבוד איכא ז' טפחים שהוא הכשר סוכה ובהא סגי אפילה לסוכה גדולה מאד". האמנם, דאף אם נימא דאין בה קולא זו, מ"מ מבואר ברבינו מנוח על הרמב”ם וכן הוא בר"א מן ההר שיש לדון להכשיר בהמשך מדין פסל, וצ"ע דבר זה, עכ"פ הנפ"מ אינה ברורה.

עוד יש להוסיף בענין זה, דהנה הר"ן כ' דכיון שצריך עריבן לכן צריך להקפיד שלא יהיו פתחים בכל הקרנות, דהפתח מבטל את העריבן, וצריך שלכה"פ יהיו קרן זוית אחת שהיא עריבן. והטעם דפס ד' מהני, דהא חשיב עריבן ומוכח דאף לבוד חשיב עריבן, וכן מפורש בר"ן "ובסוכה העשויה כמבוי נמי ע"י פס ארבעה הא איכא שתי דפנות דעריבן". וכ"ה בריטב"א. אמנם יעוין בטור סתר"ל שהביא רבנו ירוחם שהביא מר"א בן איסמעל וז"ל: "פתח לאו כמחיצה דמי, והיכא דליכא עומד כשיעור סוכה במק"א אלא כאן מעט וכאן מעט ופתח מפסיק בין עומד לעומד כשרה כל שיש בעומד כל הדופן כדי שיעור סוכה". עכ"ל.

הרי מבואר דאף שאין ז' במק"א ויש פתחים באמצע, כשרה הסוכה כל שיש ביחד שיעור ז'. וצ"ע הא בכה"ג לא הוי ב' דפנות דעריבן, כיון שכל דופן יש בתוך הז' טפחים פתחים, וכבר כ' החזו"א (סע"ה סקי"ג) דלא קי"ל כהך שיטה, אבל ט"ב איך שיטה זו תתישב עם סוגיין, דלכאורה בסוגיא מפורש כהר"ן.

ונראה, דס"ל דבסוכת מבוי ויש פס ד' ולבוד, לא חשיבא עריבן, כיון דאינו סתום לגמרי ויש לבוד, והא דמהני משום דסוכה עם דפנות שלמות כשרה אף בלא עריבן, וכל הדין עריבן, דאם יש שתים כהלכתן ועריבן, די בשלישית טפח, אבל אם אין עריבן, אזי צריך שהדופן השלישית תהא שלמה, דבכה"ג לא נתחדש דין דשלישית אפי' טפח, אבל אין זה פסול בדפנות כשאינן עריבן, ולכן בג' דפנות כהלכתן כשרה אפי' דלא עריבן, וזהו שיטת ר"א בן איסמעיל. (ועיין לשון הרא"ש שכתב כאן שלאחר התיקון של פס ד' עדין צריך צוה"פ, כיון שתיקון המחיצות הגרועות ע"י פס ד' מועיל להחשב כסוכת גאם שצריך בשלישית צוה"פ, ולכאורה כונתו, דפס ד' לא עושה עריבן ולכן זה עדין צריך תיקון נוסף.)

ונמצא, דיש לפנינו ב' שיטות הפוכות מקצה אל קצה, דבר"ן מבואר שאף שלבוד אין מצטרף לשיעור דופן (כדמוכח מהר"ן דט"ז) מ"מ פס ד' ולבוד חשיב עריבן. ובר"א בן איסמעיל מבואר שאף שלבוד מצטרף לשיעור דופן וחשיב דופן ז' (כמפורש שם בהמשך דבריו) מ"מ לא חשיב עריבן. דהם ב' נידונים נפרדים שאינם קשורים זל"ז.

(וחשבתי נפ"מ ביסוד הספק שה"ל האם בסוכת מבוי הדופן האמצעית יש לה דין דופן שלישית או א' משתים כהלכתן, דאם היא דופן שלישית נמצא שרק טפח ממנה נצרך לשיעור דופן והשאר אינו אלא לסתום את הפילוש, ולפ"ז אם נימא בדפנות מאיסוה"נ פסולות כיון דאין בהם שיעור דכתותי מכתת שיעורי', מ"מ באופן שיעשה טפח א' מחומר כשר וג' מאיסוה"נ, יתכשר, כיון דאינו אלא לסתום הפילוש, אבל אם נימא דצריך בה שיעור דדופן, צריך שהכל יהיה לא מאיסוה"נ. ודוק).

שיעור י"ז

יתירה שבת על סוכה ששבת בעינן עומד מרובה על הפרוץ ובסוכה כשר אף פרוץ מרובה על העומד.

רש"י פירש דהא דבסוכה כשר פממ"ר הינו שבהיקף הכללי הפרוץ מרובה, דהינו כשמצרפים את השתים הפרוצות עם פתחים שיש בשתי הדפנות יהיה פממ"ר, שמענו מרש"י ב' חידושים: א. דאם יש בכל דופן פממ"ר אף בסוכה פסול ב. דבשבת אף אם יש בכל דופן עוממ"ר, אם כשמצרפים את הרוח הרביעית לפרצות הנוספות נמצא בהיקף הכלל פממ"ר, פסול.

ועיין חזו"א שנתקשה בדברי רש"י אלו, וכ' דאין מובן למה מצרפים את הרוחות הפרוצות, כיון דאין בהם דין דפנות, דדוקא במקום שיש דין דפנות צריך שיהיה עוממ"ר. ולכן אף בשבת נאמרו ג' דפנות וצריך שבג' דפנות אלא יהיה עוממ"ר, ומה אכפ"ל שרוח ד' פרוצה כיון שאין בה דין דופן. וט"ב.

עוד יש לעיין, מה הטעם שבסוכה צריך שבכל דופן יהיה עומד מרובה, אף שבהיקף הכללי יכשר אף פממ"ר. ולכאורה אם המודד הוא לפי ההיקף הכללי ושם לא אכפ"ל דפממ"ר, אמאי בכל דופן נשאר הדין דעוממ"ר.

ובביאור הענין יש להקדים, דיעוין בפנ"י ובשפ"א שנתקשו מה המקור דבסוכה פממ"ר כשר, וכ' השפ"א דבשבת שיש דין רה"י בפנים צריך שיהיה עוממ"ר משא"כ בסוכה שאין דין רה"י בפנים, לא אכפ"ל שבהיקף הכלל פממ"ר, ומ"מ כיון שיש דין דפנות צריך שיהיו כ"א מהם עוממ"ר. וביאור דבריו, דבאמת יש ב' דינים בעוממ"ר על הפרוץ, יש דין בדפנות שיהיו עוממ"ר, וזה בכל דופן ודופן בפנ"ע. ומלבד זאת יש דין דרה"י, ואין לזה שם רשות היחיד אם פרוצה יותר מאשר גדורה, ולהכי בסוכה שאין דין רה"י לא אכפ"ל שבסך הכל יש פממ"ר, ורק בדפנות צריך שיהיו עוממ"ר, דאל"ה לא חשיבא לדפנות, וכ"נ ביאור דבריו דהשפ"א. אלא שיש לעיין בזה, דא"כ היכי אמרינן בגמ' מיגו דהוי דופן לסוכה הוי דופן לשבת, גבי פממ"ר על העומד, והא אף לגבי סוכה דמהני הוא משום דאין דין רה"י, ואילו בשבת יש כן דין רה"י, ואיך מדיני המיגו להפוך לרה"י, דאף לגבי סוכה אין דנים את המקום כרה"י. (דמיגו מהני או בהדופן חשיבא לדופן או דחשיבא לרשות גדורה, אבל מה שבסוכה אין צריך רה"י לא יכול להועיל לגבי שבת שצריך רה"י). שו"ר שכ"כ בעמק ברכה סימן ד'.

וע"כ נראה באופן אחר, דב' הדינים דפממ"ר בהיקף ובכל דופן הם ב' דינים, אולם שתיהם בדיני מחיצה, דבדין עוממ"ר בכל דופן נאמר דין בשיעור דופן, דכיון שיש דופן לכל רוח, צריך לשיעור דופן שהרוב יהא עומד, דאל"ה חסר בשיעור דופן, דאם אין רוב, לא חשיב שיש מחיצה לרוח זו, ובדין עוממ"ר בכל ההיקף, כשאין עוממ"ר אין חסר בשיעור דופן דכיון שיש לכל רוח עוממ"ר הרי שיעור דופן לפניך, אלא חסר בשם מחיצה, דכיון שענין המחיצה הוא לחצוץ מהרשות החיצונית, לכן צריך שבהיקף יהא עוממ"ר, דאל"ה לא חשיבא המחיצה כחוצצת מהרשות החיצונה כיון שרוב פרוץ. ולפ"ז א"ש ק"ו החזו"א, דהא אין דין דופן רביעית, ולמה הפרוץ של רוח זה נכנס לחשבון, ולהנ"ל א"ש, דאף דמצד שיעור דפנות הנצרך אין דין דופן רביעית, ולכן כשיש רוב בכל דופן די בזה לשיעור דפנות, אבל עדין שם המחיצה בטל כיון שבפנים הרוב פרוץ, לא חשיב המחיצה למחיצה, ובזה דנים אף על רוח רביעית, וק"ל.

ולפ"ז א"ש הא דסוכה, דבסוכה צריך שיהא כל רוח עוממ"ר, דאל"ה חסר בשיעור מחיצה, אבל נתחדש בסוכה דאף שבהיקף כולו פממ"ר מ"מ לא בטל ממנה שם מחיצה, וזהו חידוש בסוכה, ולכן אין צריך שיהא בהיקף עוממ"ר, וא"ש לפ"ז דינא דמיגו, דכיון דלגבי סוכה חשיבא מחיצה למרות שבפנים פממ"ר, מהניא הך מחיצה לגבי שבת נמי, מדין מיגו. וק"ל. זו שיטת רש"י בסוגיין. ושמעתי שבר"ן עירובין י"א ג"כ חידש דבשבת צריך עוממ"ר בהיקף הכללי. ע"ש.

הריטב"א וכ"ד המג"מ פ"ד מסוכה, דהכא איירינן בדופן שלישית, דבסוכה כשרה אף בפממ"ר. וזהו חידושא דדופן שלישית, ולפ"ז לא שמענו לחידושא דרש"י דבשבת צריך שבהיקף הכללי יהיה עוממ"ר. וכל ההבדל בין סוכה לשבת הוא בדופן השלישי. ולפ"ז דינא דמיגו דתחילת הסוגיא ודינא דמיגו דפממ"ר דלבתר כן, הכל חדא דינא הוא. והא דרש"י לא פירש כהריטב"א, או דס"ל לדוחק לפרש דהכל קאי רק אדופן ג', וא דחולק וסובר דדופן ג' אין דין דפממ"ר כשר, וכדברי רבנו בשיעור קודם כן בשיטת הר"ן, והא דכשר הוא מדין פסל. (אמנם ברא"ש פירש כאן כרש"י ובדין דופן ג' הוכחנו דסובר כהריטב"א, מהא דהקשה דל"ל לדינא דפסל. עיין לעיל. וצ"ל בתירוצה קמייתא).

משיטת ר"א בן אסמעיל עולה שיטה שלישית בפירוש הברייתא, יעוין בטור בבי' שהביא רבנו ירוחם שהביא דבריו, ומדבריו עולה דכשיש ז' בב"א, אף בסוכה גדולה וכולה פרוצה חוץ מז' אלו, כשרה הסוכה, ודוקא כשהז' טפחים אינו בב"א, שם צריך שיהא עוממ"ר, ולפ"ז אפשר לפרש את הבריתא גם על ב' דפנות כהלכתן, דאף בהם בסוכה יש אופן שאף פממ"ר כשר, משא"כ בשבת, נמצא ג' שיטות ופירוש הבריתא, לרש"י קאי והיקף כללי, לריטב"א קאי אדופן ג', ולראה"א אף א"ר כהלכתן. אמנם שיטה זו ט"ב ביותר, דאמאי כשיש ז' כאחד אף פממ"ר כשר, ומ"ש הא מאלו אינן יחדיו, דאם נתחדש בסוכה דין דפממ"ר כשר, אמאי דוקא בכה"ג שעומדים יחד.

ונראה דביאור הך שיטה בהקדם דברי רבנו ירוחם שם שדייק מרש"י והרא"ש שבסוכה קטנה של ז' על ז', ויש בה ב' דפנות שאינן ז' רק עומד מרובה, כשרות הדפנות, ובר"א בן איסמעיל כ' לא כן, אלא כל סוכה אינה כשרה עד שיהא בה דופן דז', ולז"ט למ' עומד מרובה על הפרוץ. (ודיוק רבינו ירוחם מרש"י והרא"ש, שהו"ד בבי' לא נת' כה"צ, אבל ברבנו ירוחם עצמו מבאר שם היטב דמשמע לי' דמש"כ רש"י שוף אם יש פתחים בב' כהלכתן קאי אף אסוכה קטנה הרי דאף דאין ז', כשר כיון דעוממ"ר).

ונראה שנחלקו ביסוד גדול במחיצות סוכה, דלרש"י והרא"ש אליבא דר ירוחם לא נאמר שיעור בדפנות סוכה, רק צריך שיהיו דפנות על כל הסוכה, והוי כמחיצות שבת שאין בהם שיעור רק צריך שיהיו על פני כל רה"י, ובזה נאמר דין דכשצריך מחיצה על כל הרוח, די בעומד מרובה, ולכן בסוכה קטנה די בעוממ"ר, ואף בדופן ד"ט. משא"כ ראב"א סובר דנאמר שיעור בדפנות סוכה שצריכה להיות באורך ז"ט. ובזה ל"מ עוממ"ר, דבמקום שיש שיעור ל"מ רוב, כמו דל"מ רוב לשיעור ד"ט דלולב או רביעית דכוס או כזית וכיו"ב, דרוב לא נאמר אלא במקום שאין שיעור וכך צריך שיה' על כל הרוח, דבזה די ברוב וכן ברוב צ"ל וכיו"ב, זהו ביאור מחלוקת הראשונים בזה.

והשתא נראה לאמר דלראב"א אף בסוכה גדולה, כל הדין דופן הוא באורך ז"ט ולא יותר, דאין דין מחיצה ע"פ כל אורך הסוכה אלא מחיצה כשיעור משך סוכה קטנה דזה ז"ט. וא"ש היטב דברי ראב"א דאף פממ"ר כשר, דאין זו הלכה חדשה בסוכה, אלא שכיון שאין דין מחיצה לאורך כל הרוח, לכן פממ"ר כשר, דכיון שיש ז"ט, הרי כשרה הסוכה ודוקא כשיש דין מחיצה על הכל צריך שיהא עוממ"ר, וז"ב.

ולפ"ז נראה לבאר דהא דכשאין הרי זה טפחים עומדים ביחד, ויש ביניהם פרצות והפרוץ מרובה פסול, הינו משום דצריך שלז"ט יהיה שם מחיצה אחת דז"ט, וכשיש ביניהם פרצות מרובות מתבטל הצירוף של הז"ט, ואין כאן מחיצות ז"ט.

ולפ"ז יש מקום לומר ולחדש, דאם בין הז"ט אין הפממ"ר על העומד, ורק בצדדים יש פרוץ מרובה, בזה לראב"א יהיה כשר כיון שיש כאן מחיצת ז"ט, דביניהם אין פממ"ר. וצ"ע.

והנה, להר"ן צוה"פ אינה מצטרפת לשיעור דופן, אמנם זה דוקא בשיעור ז"ט, דבר"ן מפורש שאם יש פתחים בדפנות אם אין הפתחים בקרנות כשר, והינו משום שבז"ט צריך שלא יהיה צוה"פ ולא בכל הדופן, ונראה דס"ל כראב"א דיש שיעור ז"ט למחיצות, ולשיעור זה אין צוה"פ מצטרפות.

אמנם נראה דאין הכרח שהר"ן כראב"א בפממ"ר כשר בדפנות כהלכתן, דאפשר שאף שיש שיעור ז' טפחים, מ"מ יש ג"כ דין שתהי' מחיצה לאורך כל הדופן, אלא שבזה אין שיעור אלא צריך שתהיה לאורך כל הסוכה, ובזה מהניא אף צוה"פ להצטרף, דצוה"פ אינה מצטרפת לשיעור, אבל חשיבא עומד לענין דלא חשיב פרוץ מרובה על העומד, וכמש"כ הגר"ח בשבת פט"ז בט"ז לחלק בצוה"פ בין להצטרף לשיעור לבין שיחשב כסתום.

ולפ"ז אפשר דבאמת יש ב' דינים בב' כהלכתן, יש דין אחד בשיעור ז"ט דמחיצה, ויש דין נוסף דכל הרוח יהיה מחיצה, אבל ראב"א סובר שיש רק שיעור ז"ט ותו לא מידי. וצריך להביא לזה ראיות נוספות. ואם כנים אנו בזה נמצא דיש ג' שיטות: א. שיטת רש"י והרא"ש דאין שיעור ז"ט וכך דין של מחיצה לכל
 הסוכה

ב. שיטת ראב"א שיש רק דין מחיצת ז"ט.

ג. שיטת הר"ן שיש ב' דינים דין ז"ט ודין מחיצה לאורך הסוכה, בב' הדפנות כהלכתן.

ולפ"ז אפשר לפרש דזהו גם הגדר במחיצה ג', דיש דין שיעור מחיצה דטפח, ולשיעור זה לבוד אין מצטרף, וחוץ מזה יש דין מחיצה לאורך כל הסוכה, ולזה מצטרף לבוד וצוה"פ. ועיין בגרי"ז על סוכה, ואפשר דזו כונתו.

שיעור י"ח

בדין מיגו, הפור"י כתב בשורש הדין הוא, דכיון דטפח שוחק כשר לסוכה, הרי יש לו חשיבות לטפח זה, ומכח חשיבות זו כשר אף למחיצת שבת, והנה בר"ן וריטב"א הקשו נימא איפכא דמיגו דל"ה דופן לענין שבת ל"ה דופן לענין סוכה, ולהפורי' ל"ק כלל דאין טעם לומר איפכא, דאדרבה כיון שהחשיבה התורה הטפח מהני אף לשבת, ואין כאן בשבת טעם לומר שהטפח לא יועיל לסוכה. אמנם בר"ן כבר מבואר ששורש הדין מיגו הוא מטעם דאין מחיצה לחצאין, דכיון דנקבע בסוכה שיש לטפח שוחק שם מחיצה, הרי זה מחיצה אף לשבת, דל"ש לומר דזו מחיצה לענין אחד ולא לענין שני. ולפ"ז א"ש היטב קושית הראשונים דנימא איפכא דכיון דאין מחיצה לחצאין והכי ל"ה מחיצה כלל ואף לא לסוכה, וז"ב.

מיגו דהוי דופן לענין סוכה, הוי דופן לענין שבת, בסוכת גאם עם טפח שוחק, (ובראשונה יש להקדים דטפח שוחק ל"מ בשבת אף למ"ד לחי משום מחיצה, דלחי מהני דוקא בין ב' כתלים כמבוי, אבל בכמין גאם ל"מ, עיין חזו"א ובה"ל כ' לא כן).

ונחלקו הראשונים האם מהני המיגו אף לטלטל לכתחילה בשבת, או דהמיגו מהני רק לענין דחשיב רה"י בדאוריתא, ואסור להעביר מרה"ר אליו. ברש"י כ' דשרי לטלטל ומשמע דאף לכתחילה מדרבנן שרי, וכן מפורש בר"ן ועוד, ובר"ן הביא מהרי"ף דהמיגו מהני רק מן התורה לחייב המטלטל לתוכו, אבל המיגו לא מהני להתיר לטלטל לכתחילה. (וכן פירש הר"ן בדברי הרי"ף שלכן לא הביא הרי"ף דין זה. כיון דאין נפ"מ למעשה בזה). והטעם דלא מהני המיגו מבואר במאירי דאף לאחר המיגו יש כאן רק שלש דפנות ובדרבנן צריך בשבת דברי מחיצות, ובטעם המתירים לטלטל ע"י המיגו כ' המאירי דטעמם דמיגו דהדופן מכשיר את הסוכה ה"נ מכשיר הוא לשבת, ואכתי ט"ב.

ונראה, דהמתירים סוברים דגדר המיגו הוא, דכשם שהמחיצה מחשיבה את הסוכה לגדורה, דזו תכלית מחיצות להפוך את הפנים לגדור, ה"נ חשיבא מחיצה לשבת, דבשבת לבתר התקנה דד' מחיצות, ג' מחיצות לא מחשיבים את הרשות לגדורה, אבל בסוכה דשבת, המחיצות כיון דחשיבי לגדור הפנים אף בג' מחיצות, ה"נ חשיבי המחיצות בגודרות את הרשות לענין שבת, (והעירוני בשיעור הבה"ח ש. זוסמן נ"י דברש"י שפירש דהמיגו קאי אדופן שלישית ל"מ כן, דלפי דברינו הי"ל לרש"י לומר בכל הדפנות יחד חשיבי בגודרות הרשות לענין סוכה, ובמיגו חשיבי נמי לענין שבת, ואין המיגו רק על השלישית, וזו הערה טובה, ובאמת דברש"י ט"ב דכ' דבשבת בעינן ג' מחיצות, וט"ב הא בעינן ד' מחיצות, ועכצ"ל דרש"י איירי על הדין תורה, וא"ש מש"כ דהמיגו קאי להחשיב הטפח כמחיצה שלישית, ודי בזה מן התורה, ואכתי צ"ע אמאי לא ביאר אדין דרבנן אמאי מותר לכתחילה). והרי"ף ס"ל דהמיגו בא להפוך את הטפח למחיצה טובה, אבל אין בכוחו להחשיב את הרשות לגדורה לענין שבת, נמצא דנחלקו הרי"ף והר"ן, האם המיגו הוא רק להחשיב את הדופן למחיצה מעליא, או דהמיגו בא לומר שמה שהמחיצה מכשירה לסוכה, היא יכולה להכשיר אף לשבת. כ"נ הגדרת המחלוקת.

והנה, לדין תורה ודאי מהניא המיגו, דחשיבא רה"י, והקשו הראשונים דמדין תורה אין צורך למיגו, כיון דיש טפח שוחק וצוה"פ הוי דופן מעליא לשבת, ולמה לי למיגו. ועיין בריטב"א ובר"ן שתירצו ב' תירוצים: א. דצריכא להיכא דפרוץ מרובה על העומד דהוי דופן לסוכה ולא לשבת ומדין מיגו חשיבא רה"י אף לענין שבת. ב. בר"ן ת' תי' נוסף דנצרכא להיכא דדופן מזרחית ארוכה ומערבית קצרה, דלענין שבת לא חשיב רה"י רק כנגד הקצרה, ולענין סוכה כיון דכל הסוכה כשרה ואף כנגד הארוכה מדין פסל. אמרינן מיגו דאף לענין שבת חשיבא רה"י. (והנה מה שהריטב"א לא תי' כתי' שני דהר"ן משום דס"ל דבאופן זה שהמזרחית ארוכה ומערבית קצרה כשרה כל הסוכה אף בלא פסל, דזהו דינא דשלישית דאף פממ"ר כשר, וזה גופא תי' דהריטב"א, אלא שאין צריך לפסל. משא"כ הר"ן ס"ל לשיטתו שבדופן ג' לא יתחדש דין מיוחד דפממ"ר כשר, וכל הכשרות מדין פסל, והא דקתני בגמ' דפממ"ר כשר אפשר כרש"י דבהיקף הכללי, ונמצא דהר"ן והריטב"א אזלי כשטותייהו, וכדביררנו בשיעור קודם מחלוקת הראשונים בזה).

והנה הרי"ף לא הביא לדין דמיגו מסוכה לשבת, ונחלקו הראשונים בביאור דברי הרי"ף, הר"ן פירש דהרי"ף לא הביאו כיון דאין מותר לכתחילה בטלטול אף לאחרר המיגו, וכל הנ"מ לענין חיובא, ולכן הרי"ף לא הביאו בזה, דאין נפ"מ בחיוב, (כ"נ מדברי הר"ן) אבל הרא"ש פירש דברי הרי"ף דס"ל דכיון דקיי"ל דצריך נמי צוה"פ, נמצא דאין צריך למיגו, דאף בלא המיגו חשיבא רה"י כיון דיש כאן דופן גמורה לענין שבת, והנה, להרא"ש יש לעיין טובא, דאכתי צריכים למיגו בפממ"ר על העומד, או באופן דדופן מזרחית ארוכה וכהר"ן.

ונראה, דבהא דפממ"ר על העומד, הוא באמת ק' למה הרי"ף לא הביא הך מיגו דפממ"ר כשר בסוכה ובשבת מדין מיגו, ונראה דס"ל להרי"ף בדינא דצוה"פ הוא דרבנן, והדין דפממ"ר הוא מן התורה, בדופן שלישית, אבל להת' דינא דרבנן דצריכה צוה"פ וס"ל להרי"ף דצריכה צוה"פ ע"פ כולה, ממילא אין נ"מ בדינא דמיגו דפממ"ר. אבל הא תיקשי, דנ"מ לדינא דפסל וכהר"ן.

ונראה דס"ל להרי"ף, דמה דכשר מדין פסל, לא אמרינן בהא מיגו אשבת, ודוקא מה דכשר מעיקר דין סוכה אמרינן בה מיגו לשבת, ושורש מחלוקת הר"ן והרי"ף בזה נראה דאזלי לשטתייהו, דכת' לעיל ששורש מחלוקת הר"ן והרי"ף במיגו, האם המיגו דהוי דופן לסוכה הוי דופן לשבת, או דהמיגו דמה דהדופן מכשיר לסוכה מכשיר נמי לשבת, והרי"ף ס"ל כאופן א', ולכן ס"ל להרי"ף דבפסל ל"ש מיגו, דהא יש כאן דופן מזרחית קצרה, ודופן זו חשיבא דופן אף לשבת, אלא דבסוכה נתחדש, דהדופן יכולה להכשיר את כל הסוכה ואף מה שלא כנגדה, ובזה לא שמענו דין מיגו, שכל המיגו הוא שלש' לומר דהוי דופן לסוכה ולא לשבת, אבל אם יש דין מחודש בסוכה שהדופן יכולה להכשיר אף מה שלא כנגדה, בזה לא שיך מיגו להכשיר אף לשבת, ודוקא בטפח שלא נחשב דופן לשבת, בזה א' מעגו, דחשיבא דופן.

אבל הר"ן אזיל לשיטתו כאופן השני, דבמיגו נתחדש שכל ההכשר שהדופן נותנת לסוכה נותנת לשבת, (ולכן אף שאין ד' מחיצות מ"מ די בג' מחיצות מדין מיגו) וה"נ כיון שהדופן מכשירה את כל הסוכה, מדין מיגו מכשירה את כל הסוכה אף לענין רה"י בשבת.

והנה, בסוכך ע"ג מבוי שיש בו לחי, נחלקו הראשונים, דעת רש"י והרי"ף דאיירי במבוי מפולש, ודעת תוס', הר"ן והריטב"א דאיירי במבוי שאין מפולש. והקשו על רש"י דבמבוי מפולש אין הלחי מכשירו לענין שבת, דמדרבנן צריך ד' מחיצות, ולא די בג' אף למ"ד לחי משום מחיצה. וכ' הריטב"א דהיה אפשר לפרש דהמיגו מועיל לסוכה שיוצאים ידי חובה בסוכה, אבל אסור בטלטול כיון דלשבת צריך ד' מחיצות, ויוכל לישון ולאכול ולא לטלטל ד"א בסוכה, אמנם ברש"י כ' הרא"ש דמותר אף לטלטל משום מצות סוכה התירו את איסור דרבנן גבי שבת, ועיין מג"א סתר"ל סק"ט שהביאו את הרא"ש ועיין מחה"ש שפירש באופן אחר דכיון דיוצא ידי חובה בסוכה, השתא אמרינן למיגו מסוכה לשבת, דמיגו דהוי דופן לסוכה אף מדרבנן הוי דופן נמי לשבת. (ואמנם בדעת הרי"ף לכאורה א"א לומר כן, דהא ס"ל דל"א מיגו מסוכה לשבת להתיר בטלטול, וכמש"כ הר"ן בדעתו, וביארנו כיון דליכא מחיצה ד'. וה"נ אין לומר מיגו שכזה, וצ"ע על המחה"ש שנקט כן בדברי המחבר אף דהוא אזיל בשיטת הרי"ף).

אמנם בר"ן פירש דאיירי במבוי שאין מפולש וסיכך על חציו החיצוני, ואמרינן מיגו בדאורית' דכיון דהוי המבוי מחיצה מדין תורה לשבת, ה"נ מהניא לסוכה שיוצאים ידי חובה, וכיון דמדרבנן מהני הלחי לטלטל אף בדרבנן, (כיון דיש ג' מחיצות לשבת) ה"נ מהני הלחי מדרבנן שיוצאים ידי חובה בסוכה זו.

והנה, בר"ן חזינן דס"ל דאם מדרבנן הלחי לא הי' מתיר בטלטול, אזי לא הי' אפשר לצאת ידי חובה בסוכה כלל מדרבנן, ובריטב"א שה"ל מפורש לא כן, דאם אם מדרבנן אסור מ"מ כיון שהלחי מתיר מן התורה, אזי יוצאים ידי חובה בסוכה, וט"ב שורש המחלוקת בזה.

ונראה, דאף זה תלוי בחקירה שהעמדנו לעיל בגדר המיגו, וביארנו דנחלקו בזה הר"ן והרי"ף, דהר"ן ס"ל דמיגו דהדופן מכשיר לסוכה מכשיר נמי לשבת, והכא בלחי, במבוי מפולש, אף שמדין תורה הלחי מכשיר מ"מ מדרבנן אין הלחי מכשיר כיון דחסרה מחיצה רביעית. ולכן מדרבנן, אין כאן מיגו כלל לסוכה, דמדרבנן לא חשיב לחי כדופן המכשיר, ולכן אף לסוכה לא יצאו בה ידי חובה מדרבנן. אבל הריטב"א ס"ל שהמיגו על הדופן, דמה דהוי דופן לשבת הוי לסוכה, ובלחי אף לבתר הדין דרבנן, חשיבא הלחי שפיר למחיצה, אלא דכיון דאין ד' מחיצות אסור בטלטול, אבל מחיצה מיהא הויא. ולכן ס"ל להריטב"א דאף לבתר הדרבנן, הרי לא הפקיעו שם מחיצה מהלחי, ולכן מהני המיגו אף מדרבנן, דמיגו דהוי דופן לשבת הוי דופן לסוכה. אלא דבטלטול מיהא אסור כיון דאין כאן דברי מחיצות, וק"ל.

שיעור י"ט

**א.**

ר' יאשיה אמר חמתה מרובה מחמת דפנות נמי פסולה, וילפינן לה מקרא דוסכות על הארון את הפרוכת ש"מ דמחיצה נמי אקריא סכך, ולכאורה ט"ב א"כ אף שבת ניבעי מחיצות העושה צילתה מרובה מחמתה מחמתו, דמחיצה אקריא סכך. ונראה, דילפינן לה הכא מיתורא דקרא דלהכי כתיב וסכות ללמדך אמקום שצריך סכך דאף המחיצות צ"ל כסכך. ומסתברא למילפינהו אסוכה ולא אשבת וכמשנ”ת. ואפשר באופן אחר, דהנה תוס' כתבו דלדידן דפלגינן אדר' יאשיה, אף דילפינן למחיצות מקרא דבסוכות מ"מ הינו מיתורא דקרא ולא ממשמעותא, ולכן אין ללמוד מזה דהמחיצות כסכך. וכ"כ רש"י לקמן י"ב ע"א אמתני' דכולן כשרים לדפנות ע"ש. ואפשר דלר' יאשיה כיון דשמעינן מקרא ד'וסכות על הארון את הכפורת' דמחיצות נמי אקריא סכך, תו משתנה הילפותא ד'בסוכות' 'בסוכות' דאין זה יתורא בעלמא, אלא דמסבירים את המשמעות של בסוכות דקאי אמחיצות (כיון דמייתר, דבלא יתור לא היינו דורשים זאת על המחיצות) וכיון שכן, הא דלר' יאשי' צריך צילתה מרובה מחמתה מחמת דפנות משום דהילפותא דמחיצות הוא מבסוכות ילפינן נמי דצריך מחיצה כעין סכך.

והנה, בתוס' כ' דודאי לא בעינן מחיצות מפסולת גורן ויקב, ונחלקו המפרשים בדברי התוס', המהרש"ל ועוד הרבה פירשו דתוס' קאי אף לר' יאשיה דאין צריך פסולת גורן ויקב. והמהרש"א פירש דקאי לרבנן דר' יאשיה, אבל לר' יאשי' צריך מפסולת גורן ויקב וכ' המהרש"א דכן מדויק מרש"י י"ב ע"א דמתני' ע"ש. וכן היא שיטת ראבי"ה דלר' יאשיה צריך פסולת גורן ויקב.

ואפשר אולי דשורש מחלוקתם בב' הפירושים הנ"ל בטעמי' דר' יאשיה. דהמהרש"ל ודעימי' ס"ל דילפינן מקרא דוסכות על הארון דאף המחיצות אקריא סכך, ולכן צריך שיהיו צילתה מרובה מחמתה דבלא"ה לא מקרי סכך, אבל כל דיני סכך שיתחדשו גבי סכך, עדין אין סיבה שיהיו אף בדפנות, דהדינים נאמרו רק לגבי הסכך, ודוקא לגבי צילתה מרובה מחמתה שזהו המגדיר של סכך שעושה צל, דסכך הוא שמסכך מהצל, ולכן זה התחדש אף בדפנות שנקראו ג"כ סכך. אבל הראבי"ה ודעימי' ס"ל דילפינן מקרא דסוכות תעשה לך באספך מגרנך ויקבך, והך קרא קאי אמחיצות נמי, דילפינן למחיצות מהך קרא, וכתיב דצריך לעשות הסוכה הינו הסכך והמחיצות מפסולת גורן ויקב.

ואכתי יש לדון אף לראבי"ה, האם אף שאר דינים שנתחדשו בסכך, צריכים להיות אף בדופן. ולמשל דין התוס' דף ב' ע"א שאם קבע הסכך במסמרים פסולה, אבל הדפנות יכולות להיות קבועות, ולר יאשיה יש לדון האם אף דין זה צריך שיהיה אף בדפנות, (ובאמת די"ל דלר' יאשיה דס"ל דדירת קבע בעינן וכדאמר אביי לקמן, ס"ל דאף סכך שקבעו במסמרים כשרה, אלא דכבר נתבאר דאף מ"ד דדירת קבע בעינן, אפשר דפוסל במסמרים, ועיין אבנ"ז. ועוד יש לדון דלפמשנ"ת בשיעור על התוס' דאפשר דהפסול דוקא משום שאין הגשמים יורדים וה"ל כבית, אבל אין הפסול מצד עצם הקביעות של הסכך במסמרים, לפ"ז פשוט דאם הסכך אינו קבוע אף שהדפנות קבועות, מ"מ לא מיחשבא לבית, כיון שהסכך אינו קבוע). וצ"ע.

והנה התוס' כ' – לפי דברי מהרש"ל – דפשיטא דלר' יאשיה אין צריך פסולת גורן ויקב. וכ' רע"א לקמן דף י"ז דמקור התוס' דאל"ה לא משכח"ל לדין דופן עקומה אליבי' דר' יאשיה, דדינא דד"ע הוא כשיש סכך פסול בין הדפנות לסכך הכשר, וכמתני' דלקמן דף י"ח והתם לר' יאשיה פסולה הסוכה דלא מהניא להכשיר מדין דופן עקומה כיון דהסכך פסול אינו כשר לדפנות, ובהכרח דלר' יאשיה סכך פסול כשר לדפנות. ולכן אי הוי דופן עקומה הסוכה כשרה.

ועיין רע"א שם שדן דאכתי אצטריך הלכה לאיצטבא, ששם אין הסכך פסול אלא דהסוכה למעלה מכ', עי"ש מש"כ. ולהנ"ל אם נימא דקבוע במסמרים כשרה לדפנות משכח"ל נמי בסכך שמן הצד הוא קבוע במסמרים דפסול לסכך אבל אי מיחשבא לדופן מדין דופן עקומה, כשרה הסוכה.

אמנם יש מקום לדון בעיקר דברי רע"א, דלר' יאשיה, לראב"י, כשיש סכך פסול מן הצד, לא יועיל דין דופן עקומה להכשירה, וי"ל בזה דיועיל דופן עקומה להכשיר הסוכה.

דהנה בהא דלר' יאשיה צריך שיהיה צלתה מרובה מחמתה מחמת דפנות התחדש שכשם שהסכך צריך להגן על חמה הבאה מלמעלה, ה"נ הדפנות צריכות להגן על חמה הבאה מהצדדים, וזו תכלית הדפנות מהצד, והנה בסוכה שיש בצד סכך פסול, ומכשירים את הסוכה מדין דופן עקומה, י"ל שאף שהדופן ממש צ"ל לראב"י מסכך כשר, מ"מ חלק הדופן שמתעקם ונחשב הסכך פסול לדופן, שם אין צריך דופן כשרה, כיון דשם אין צריך דופן המגינה מהחמה, דהתכלית של הדופן להגן מפני חמה מהצדדים ולא מחמה של מעלה, ונמצא שאף שצריך שם דופן שתתעקם, מ"מ אין בזה את דיני דפנות דר' יאשיה, דדין דופן זה נצרך רק לחמה מן הצד, ולכן רק הדופן העומדת צ"ל צלתה מרובה מחמתה ומסכך כשר. (אמנם נראה, דמ"מ הדופן צריך להגן אף לחמה הבאה מן הצד באלכסון. דהיינו כזה --- וכשיש סכך פסול והדופן עקומה מגינה על חמה שבאה מן הצד בזה צריך שיהיה סכך כשר ודין דופן דצלתה מרובה מחמתה, אמנם באופן שמצד החמה הבאה מלמעלה באלכסון לתוך הסוכה הכשרה יהיה צילתה מרובה מחמתה אף אם מקום זה יהיה פתוח. וכך לחמה שבאה מלמעלה, יהי חמתה מרובה מצילתה. בכה"ג נראה דלא אכפ"ל בחמה זו. ולכן ל"צ שהסכך הזה שדינו כדופן יהיה מסכך כשר, ובלא"ה נראה פשוט כן, דהלא כל הדין צילתה מרובה מחמתה הוא בשטח הסוכה, וכאן מתחת לסכך הפסול אין זה שטח הסוכה, ואין כלל דין צלתה מרובה מחמתה. ולכן בכה"ג נראה פשוט דאין צריך שיהיה מסכך כשר.

ובביאור יותר, דסוכה כזו\_\_\_\_\_\_ לשמש שבאה מהצד לתוך הסוכה כזה \_\_\_\_\_ צריך שהדופן עקומה תגן על שמש זו, דתכלית הדפנות אינם רק לשמש מן הצד ממש כזריחת השמה במזרח אלא גם למה שבא באלכסון אולם אם כשלמרות שבאה שמש מן הצד כנ"ל יש עדין צלתה מרובה מחמתה בסוכה כולה, אזי לא אכפ"ל מה שמתחת לעקימות הדופן כשהחמה למטה יש שמש, ושטוף שמש, דהא לא אכפ"ל כמשנ"ת בפנים.

והנה יש לדון לר יאשיה, בעשה דפנות גבוהות י’ טפחים והסכך גבוה הרבה ואין הדפנות מגיעות לסכך, האם דפנות אלו כשרות, כיון דנכנסת הרבה חמה מהדפנות כיון שאינן גבוהות אלא י’ טפחים. ולכאורה היה נראה דתלי במחלוקת הר"ן והריטב"א, האם דופן גבוהה י’ טפחים כשרה מדין גוד אסיק או דאין צריך לדין דגוד אסיק, כיון דאין דין דופן אלא י’ טפחים. דלהריטב"א שצריך לגוד אסיק, נראה דהכא א"א להכשיר את הדופן מדין גוד אסיק כיון דלר' יאשיה צריך דופן שעושה צל, ודופן דגוד אסיק לא עושה צל. (והוי ממש כהא דלבוד ל"מ לעשות סכך, כיון דאין צל) אבל להר"ן שאין צריך לגוד אסיק, הכא נמי כשרה, דלגובה י’ טפחים עושה הדופן צל ואין דין דופן יותר מזה.

אמנם נראה, די"ל דאף להר"ן הסוכה פסולה, דכל מה דצריך גובה י’ טפחים ולא יותר הינו משום דדין מחיצה הוא לחוץ בין הרשות החיצונה לפנימית, וי’ טפחים הוא נחשב רשות פנימית ואין דין לחוץ יותר מזה. אבל לר' יאשיה כיון שמטרת המחיצות היא לחוץ בין החמה לסוכה, אזי צריך מחיצות לגובה כל הסוכה. ונראה דשורש הנידון בזה הוא, דיש לחקור לר' יאשיה האם ר' יאשיה חידש דין במטרת המחיצה, דכל ענין המחיצה להגן מהשמש, או דר' יאשיה חידש דין בסוג המחיצה, דבעינן מחיצה מסוג העושה צל, (וכבר מצאנו כעי"ז בסכך גופי', דלר' זירא צריך סכך שיעשה צל באופן פסול בסוכה ולחולקים הדין סכך שיהיה מסוג שעושה צל אם החמה היתה למעלה, אבל אין דין צל בפועל). ונראה דבהא תלי האם סגי להר"ן מחיצות י’ טפחים או לא, דלצד א' לא סגי, ולצד ב' אפשר דסגי, דכל הדין דר"י דהמחיצות הנצרכות צריכות באופן שיעשו צל, אבל אין צריך צל בפועל בסוכה, ולא אכפ"ל שמעל המחיצות השמש נכנסת.

ונראה דבהא נמי תלי נידון הרע"א הנ"ל, דהרע"א נקט דאף בדופן עקומה צריך שיעשה כולה מסכך כשר, וכ' לעיל דיש מקום לומר לא כן, ובהך חקירה תליא הך מילתא, דאם מטרת המחיצה לעשות צל, ודופן עקומה, אין העקמימות נועדה לכך, אבל אם הוא גדר בסוג המחיצה, ה"נ אף בעקמימות כיון דיש לה דין מחיצה צריכה שתעשה באופן שעושה צל ומפסולת גורן ויקב להראב"י. ודוק היטב.

ונראה די"ל עוד, דאף להריטב"א אין צריך מחיצות עד הסוף ואף לא לר' יאשיה, דהנה יש לחקור בדין זה דהריטב"א דצריך לגוד אסיק, האם הוא משום דמחיצות דסוכה צריכות להיות לגובה כל הסוכה, או דלעולם די במחיצות י"ל בשבת, אלא דבעינן מחיצות סמוכות לסכך, ולכן צריך לגוד אסיק.

ואם נימא כצד זה האחרון, י"ל דאף לר' יאשיה די במחיצות י’ טפחים, דכיון דעיקר דין מחיצה הוא בי’ טפחים, ובזה נעשית המחיצה באופן דצלתה מרובה מחמתה, אלא דצריך שיגיעו לסכך ולכן צריך גוד אסיק, ובזה מהני אף לר' יאשיה, דכיון דכל ענין גוד אסיק הוא לקרב לסכך, אין צריך שהמחיצות עד הסכך יעשו באופן דצילתה מרובה מחמתה, ובכל אופן שנצליח לקרב המחיצות דלמטה להסכך די בזה.

ואם כנים אנו בזה, י"ל דבזה נמצא תירוץ אף לקושיית רע"א בדופן עקומה, דהנה הא דצריך לעקם הדופן אינו משום שצריך מחיצה אף למעלה בתקרה, אלא כל ענין העקמימות הוא לקרב הדפנות לסכך, ובזה י"ל דבכל אופן שמקרבים הדופן לסכך, ואף בדופן שאינה כשרה לר' יאשיה לעיקר דין דופן. מ"מ לקרב את הדופן לסכך די במחיצה גרועה שאינה כשרה בעצמה לסוכה. ולכן אין צריך שיהיה בעקמימות צלתה מרובה מחמתה, וכ"ש שאין צריך פסולת גורן ויקב.

**ב.**

בדין סוכת גנב"ך אמר ר"ח והוא שעשאה לצל. ופירש"י שעשאה לצל ולא לצניעות בעלמא. וברא"ש הביא מר"ת שפירש שעשה לצל ולא לדירה, דהיינו שלא עשאה בסכך עבה שאין יורדים הגשמים דחשיב כבית, ולכאורה מבואר בזה מחלוקת יסודית בדין עשית סוכה, דלרש"י יש דין בסוכה שתעשה לצל, ולר"ת אין הכרח שיש דין כזה, וכל הדין הוא שלה תהיה הסוכה בית, אבל אים דין עשיה לצל. ועיין תוס' לקמן דף י’ טפחים ע"א ד"ה "לבראי לא עבידי", דביארו דס"ל דהתם לפסול סוכה מבחוץ היכא דלא עבידי לבראי לפי שאינה עשויה לצל, קמ"ל דכשרה, ועיין שפ"א שתמה אמאי באמת כשרה, ופירש שם דלרש"י א"ש דפירש דאמרי דבתחילה נעשה לשם הסוכ ורק אח"כ הזיז הדפנות, ע"ש ברש"י ד"ה "לבראי לא עבידי" אמנם בתוס' סתמו, ונשאר בשפ"א בקושיא, אכן היה נראה דתוס' קאי בשיטת ר"ת דאין דין עשיה לשם צל. ולכן סתמו, אבל רש"י אזיל לשיטתי', ולשיטתי' ל"ק כלל. ודוק.

והנה כבר הראנו בשיעורים הראשונים רש"י ב' ע"ב דנראה מדבריו דאין דין לצל כלל, אמנם כבר נת' ושו"ר שכ"כ בחלקת יואב, דלשם מצוה שאני, דניתן להחיל שם סוכה או כשעושה לשם מצוה או לשם צל. ומדויקים היטב דברי רש"י ב' ע"ב. ע"ש

והנה יש לעיין בקטן האם כשר לסכך, ועיין בה"ל סימן י"ד שכ' דלכתחילה יש להקפיך שקטן לא יסכך, וע"ש היטב. דיסוד הדברים הוא שיטת ר"ת דהא דכתיב דכל שאינו בקשירה אינו בכתיבה, אינו דין בתפילין דייקא אלא בכל מעשי המצוות, ולכן קטן אין כשר לסכך כיון שאינו במצות סוכה. וע"ז כ' הבה"ל דלכתחילה יש לחוש לזה, אמנם יש לעיין בזה טובא, דהנה יעוין בב"י שם שהביא דהראשונים הוכיחו דלא כת' מהא דסוכת גנב"ך כשרה, אף דעשאוה לאו בני חיובא, הרי להדיא דאין דין דכל שישנו בקיום המצוה ישנו בעשיתה. והביא הב"י להמרדכי שדחה דסוכת גנב"ך אינה לכתחילה, נמצא, דלר"ת בהכרח דסוכת גנב"ך לא לכתחילה, וא"כ יש לעיין טובא, כיון דלהלכה נפסק דסוכת גנב"ך כשרה ואף אחד מן הפוסקים לא כ' דאינה לכתחילה, א"כ איך אפשר לפסקול דלכתחילה קטן לא יסכך. ובקצרה, דמ"ש קטן מגוי, כיון דגוי לכתחילה קטן נמי. וצע"ג.

אמנם באבנ"ז דן דקטן לא יסכך דאינו בר כונת לשמה, וה"נ צריך עכ"פ לשם צל. ועיין פמ"ג תרל"ה במ"ז סק"א שכתב לדחות טענה זו. אמנם עיין באבנ"ז שדן להכשיר מטעם אחר, והוא, דילהס"ת בדין עשיה לשם צל, האם הוא דין בעשית הסוכה או דין בסוכה שתהא עומדת לשם צל, דאל"ה אין לה שם סוכה, והוכיח האבנ"ז כצד שני, מהא דחוטט בגדיש הגמ' פסלה משום תולמ"ה, והוקשה האבנ"ז תיפו"ל דאין כאן עשיה לשם צל, אלא חזינן דעיקר הדין שתהא עומדת, וד"ז ניתן גם לקבוע לאחר מכן שמכאן ואילך הסוכה עומדת לצל, אלא דיש פסול בתולמ"ה. ולפ"ז כ' האבנ"ז, דכשהקטן עושה, והאבא או גדול אחר מיחד את הסוכה בשעת עשיתה דתהא לצל, די בזה, דאינו דין בעשיה אלא דין בסוכה שתהא עומדת לשם צל, ואין צריך כונת העושה אלא כונת בעל הסוכה. ודפח"ח. אמנם ראיתי שהיו שהקפידו מאד שלא לישב בסוכת קטן וכן מטין משמי' דהגר"ח זלל"ה. ויש לעיין בזה.

שיעור כ'

סוכה תחת האילן פסולה, ובבריתא ילפינן לה מקרא דסוכת דממעט סוכה תחת הסוכה וסוכה תחת האילן.

והנה מצינו ב' סוגיות בסוגיא זו, האחת, כשהאילן צלתה מרובה מחמתה. והשנית, כשהאילן חמתה מרובה מצלתה. רבא אמר בגמ' דדין דסוכה תחת האילן הוא כשהאילן צילתה מרובה מחמתה, והגמ' מקשה דאף כשהאילן חמתה מרובה מצילתה אכתי תפסל הסוכה דקמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר.

ובקושית הגמ' יש ב' סיעות בראשונים. סיעת התוס' ודעימיה דקושית הגמ' קאי אהיכא דבסוכה יש רק חמתה מרובה מצילתה וצריך לצירוף האילן להכשר הסוכה, ובכה"ג מקשינן דהא קמצטרף וכו'. ודעת הראבי"ה ודעימיה דקושית הגמ' אף אהיכא דבסוכה יש צלתה מרובה מחמתה, דמ"מ הא קמצטרף וכו'. ויבואר אי"ה נידון זה בשיעור הבא.

אבל היכא דבאילן יש צלתה מרובה מחמתה ודאי פסולה הסוכה, ואף היכא דבסוכה יש צלתה מרובה מחמתה, כן הוכיחו המהרש"א והגר"א מדברי התוס' שכתבו בתו"ד להקשות אמאי לא משנינן אהא דמקשינן וליצטרף דאיירי דבסכך יש צילתה מרובה מחמתה ולכן לא אכפ"ל באילן, ותי' מה שתירצו, והוכיחו המהרש"א והגר"א מזה, דאף היכא דיש בסוכה צלתה מרובה מחמתה מ"מ היכא דבאילן יש צלתה מרובה מחמתה פסולה, דאל"ה איך רצו התוס' להעמיד דאיירי שיש בסוכה צלתה מרובה מחמתה, ופשוט.

וט"ב, אמאי כשיש באילן צלתה מרובה מחמתה פסולה הסוכה בכל גווני, ואמאי ל"א דכי שקלת לסכך פסול, כמו דאמרינן כשיש באילן חמתה מרובה מצילתה. וחזינן דפסול דסוכה תחת האילן הוא פסול נפרד, דכל היכא שיש באילן צילתה מרובה מחמתה פסולה הסוכה, ואף דהסוכה יש לה סכך מספיק ובאמת דמצינו בזה נידון גדול.

דהנה, התוס' בדף י' ע"א גבי הא דפירס סדין על הסוכה, כתבו דכשיש בסוכה צלתה מרובה מחמתה, לא איפ"ל בסדין, והקשו המהרש"א דהא בתוס' כאן ט' ע"ב חזינן לא כן וכמש"נ, דכל שיש באילן צלתה מרובה מחמתה, הסוכה פסולה בכל גווני, ותירץ אחי המהרש"א דפסול דסוכה תחת האילן הוא מדין ב' סככות וכסוכה תחת הסוכה, דמחד קרא ילפינן לה, וכשם שבסוכה תחת הסוכה צריך שיהיה י’ טפחים בין סוכה לסוכה להלכה, ה"נ בסוכה תחת האילן צריך שיהא לי’ טפחים בין הסוכה לאילן דאל"ה לא חשיב ב' סככות, ולכן במתני' דסוכה תחת האילן פסולה הסוכה בכל גווני אם יש באילן צלתה מרובה מחמתה, אבל בפירס סדין שאין י’ טפחים ואין פסול בסוכה תחת האילן וכל הפסול האו משום דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, להכי לא איפסילה אא"כ אין בסכך הכשר שיעור דצלתה מרובה מחמתה.

והמהרש"א הקשה ע"ד דא"כ אמאי מקשינן בגמ' וכמה יהא בין סוכה לסוכה. ולא מקשינן ארישא דמתני' וכמה יהא בין סוכה לאילן, לכן פירש המהרש"א דלעולם חוץ מפסול דסוכה תחת האילן דשם דוקא בי’ טפחים בין סוכה לאילן נפסלת הסוכה, חוץ מזה יש דין נוסף דהאילן פוסל את הסוכה כיון דיש כאן סכך פסול בהדי סכך כשר. ולכן פסולה הסוכה בכל גווני ואף אם אין י’ טפחים. והא דלכאורה סתרי דברי תוס' אהדדי, תי' המהרש"א, דהא דאילן פוסל את הסוכה מדין סכך פסול בהדי סכך כשר, הינו דוקא כשהאילן בא מקודם לסוכה, דאז כשבאה הסוכה, אינה מצילה כלום. אבל כשהסכך כשר בא קודם אין האילן פוסלת לסוכה, (אא"כ אין בסוכה שיעור סכך כשר.) ולכן דהא דפירס עליה סדין, דהסוכה באה קודם, אינה נפסלת אא"כ אין בסוכה שיעור דצילתה מרובה מחמתה.

וכ' המהרש"א דלפי זה הא דילפינן מקרא דסוכה תחת האילן פסולה, אף בלא קרא היינו פוסלים אותה משום דקמצטרף, אלא אגב דאייתי קרא לגבי תחת הסוכה דרשינן נמי לענין תחת האילן, והנה לפ"ד הרש"א לכאורה יש ב' טעמים לפסול סוכה תחת האילן, ונפ"מ מחידוש הפסוק באופן שהאילן בא לאחר הסוכה, ויש י’ טפחים בין האילן לסוכה שאז צריך לדין ב' סככות לפסול. ומטעם אחר אין לפסול כיון דהאילן בא לאחר הסוכה.

אמנם בר"ת גופי' שהביאו הריטב"א נראה דבכל גווני ליכא פסול דסוכה תחת האילן אא"כ האילן קדם, וזאת משום שהאילן כבר מצל ואין חשיבות לסכך שבא לאחריו, ולפ"ז בהכרח צ"ל דהא גופא הילפותא דסוכה תחת האילן שכיון שהאילן כבר מצל אין הסכך שתחתיו עושה כלום. ועיין בב"ח שנראה מדבריו דבאמת ילפינן מקרא דסכת ב' ילפותות שונות, ילפותא דב' סככות לפסול סוכה תחת הסוכה, וילפותא דסוכה תחת האילן, והוא דין נפרד.

ובפנ"י ובב"מ ביארו באופן אחר. דלעולם פסול ד'סוכה תחת האילן' הוא משום ב' סככות, ומ"מ אין צריך שיהא י’ טפחים בין הסוכה לאילן, דכיון דהאילן הוא פסול והסכך הוא כשר, לעולם חשיבי ב' סככות ואף שאינם רחוקים י’ טפחים, ודוקא כשהם שניהם כשרים, לא חשיב ב' סככות אא"כ יש י’ טפחים ביניהם, והא דבפירס את הסדין לא מיפסלא מטעם ב' סככין עיין ב"מ דשם הסדין בטל לסוכה, ולא חשיב ב' סככים, דנועד להגן ולבנות את הסוכה.

נמצא:

1. למהרש"א ואחיו פסול דסוכה תחת האילן הוא ב' סוכות.
2. למהרש"א יש פסול נוסף דהעליון פוסל את התחתון.
3. לר"ת כל הפסול הוא דהעליון פוסל את התחתון, כיון דהיה צל לפני"ז ע"י הפסול.
4. להפנ"י והב"מ הפסול הוא משום ב' סככין, ובפסול וכשר איכא פסול זה אף כשאין י’ טפחים ביניהם.

והנה ברש"י בסוגיין נראה להדיא דפסול דסוכה תחת האילן הוא פסול דב' סככין, ויעוין לקמן י' ע"א במשנה דפירס עליה סדין שפירש"י דהפסול הוא כיון דסיכוך זה הוא פסול לסיכוך, נראה מדבריו דכיון שיש גם סכך פסול, הרי זה פוסל את הסוכה, (וע"ד הראב"י דזוז"ג) וצ"ע לפי זה למה פירש במתני' דידן דהוא משום ב' סככין, תיפו"ל משום דיש כאן גם סכך פסול הפוסל את הסוכה, ואפשר דס"ל לרש"י דאילן לא חשיב סכך, כיון דלא הונח לסכך, ולכן כשדנים את הסכך כאן הוא כשר או גם פסול, אמרינן דהוא כשר, דדנים את האילן כמי שאינו ולא חשיב למסכך כאן, אבל פסול דב' סככות גזרה התורה דאם יש מעל לסכך עוד סכך הרי זה פסול ולענין זה לא אכפ"ל דלא הונח לסיכוך, ואכתי צ"ע.

שיעור כ"א

בשיעור קודם נת' הפסול דסוכה תחת האילן כשיש באילן צילתה מרובה מחמתה. ועתה נדון כשיש באילן חמתה מרובה מצילתה מתי פסול ומדין מה, ומצינו בזה ג' שיטות בראשונים:

הנה הגמ’ שואלת דאף כשיש באילן חמתה מרובה מצילתה ואין לפסול מדין סוכה תחת האילן, אכתי ליפסל דהא קמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. ותירצה הגמ’ בחבטן,

א. שיטת התוס' ודעימי' דהגמ' איירי כשיש בסוכה לבדה חמתה מרובה מצילתה, וצריכה הסוכה לצירוף האילן בכדי שתהיה הסוכה צילתה מרובה מחמתה, ולפי זה קו' הגמ’ דכיון שצריך לצירוף הסכך פסול, הסוכה פסולה, ותירצה הגמ’ בחבטן, ופירש"י דהינו ביטול ברוב ככל התורה, והסכך פסול נהפך אף הוא לסכך כשר, ומצטרף להכשיר את הסוכה.

ב. שיטת ראב"י ודעימי', דהגמ’ איירי אף כשיש בסוכה צילתה מרובה מחמתה, ומ"מ הוקשה לגמ’ דהאילן יפסול את הסוכה. וטעמא דמילתא, פירשו הר"ן והריטב"א, דהסכך העליון דהיינו האילן הוא המיצל על הסוכה וכל הסכך הכשר שתחתיו כמי שאינו, והסכך הכשר שנמצא לא תחת האילן, אינו בשיעור דצילתה מרובה מחמתה, נמצא דאף סכך פסול מצטרף להשלים צילה של סוכה. והנה, הראב"י פירש באופן שונה קצת, דכיון דיש אף את צלו של אילן, נמצא דצל שהאילן גורם הוא אינו כשר דזוז"ג, דאף האילן גורם לצל זה, ולסוכה צריך שהסכך לבדו יצל ולא שאף סכך פסול מצל, ולכאורה יש נפ"מ ביניהם באופן שהסכך כשר למעלה והאילן מתחתיו, דלראב"י אף בכה"ג מקשינן דקמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, משא"כ לר"ן ולריטב"א, העליון הוא המצל, ובכה"ג דהכשר למעלה הוא נחשב המצל ולא אכפ"ל באילן שתחתיו, (דאיירי שבאילן חמתה מרובה מצילתה ואין לפסול משום פסול דסוכה תחת האילן, וכל הנידון משום פסול דקמצטרף סכך פסול בהדי כשר). אמנם יש לעיין בזה דלקמן בסוגיא דסוכה תחת הסוכה כתב הריטב"א דבנוי סוכה המתפלגין דברי מהסכך, יש לפסול את הסוכה משום דהנוי הוי סכך פסול ומצטרף לפסול את הסוכה. ובפשטות כונתו כהא דאמרינן בסוגיא דילן דהאילן פוסל את הסכך כשר, הרי דאף באופן שהעליון הוא הכשר, מ"מ הפסול מצטרף ופוסל. ובהכרח צ"ל, דאף באופן שהעליון כשר, מצטרף הפסול לפסול, כיון דאם נסלק את העליון יהיה צל בלעדיו, נמצא דהעליון גם כן לא חשיב מיצל, והוא קצ' דוחק בלשונם. ויעוין בפנ"י שכתב להדיא דלהר"ן וריטב"א תלי מה הסכך העליון, וצ"ע מנוי כנ"ל. ולקמן יבואר אי"ה נפ"מ נוספת.

ותירצה הגמ' בשחבטן, ופירשו הר"ן והריטב"א שאין הכונה כאן לביטול ברוב של איסורים, דאפשר לברר הפסול מהכשר וז"ל הריטב"א: "כלומר שהשפיל לענפי אילן ועירבן עם הסכך הכשר, שאין הסכך הפסול מבטל כלום מן הסכך הכשר ולפיכך כשרה". ונראה כונתו, דכיון שהכל סכך אחד, אין כאן פסול שפסול הכשר, כיון שאינו בנפרד, דכשהם ב' סככות נפרדות, דנים האם הסכך הכשר מצל, כיון דיש סכך אחר שעושה צל, משא"כ הכא דנים על כל הסכך כאחד דהוא המיצל, וכיון שבתוכו יש סכך כשר כשיעור הראוי, הרי יש לנו סכך כשר המיצל כדין. וכ"כ האבנ"ז (או"ח תס"ג) בדעת הר"ן. יעוין שם סק"א ומש"כ הריטב"א והר"ן לשון שהמועט מתבטל, יעוין בהמשך דברינו בעז"ה.

אמנם יעוין בראב"י דמשמע ממנו דתי' הגמ’ בחבטן הוא כרש"י שהפסול בטל ברוב, וכביכול שאר איסורים, ואזיל לשיטתי' דפירש דהא דפסול מצטרף הינו כיון דזה וזה גורם, וזה שיך אף כשהם בעירבוביא, דהצל בא מכשר ופסול כאחד, דדוקא להר"ן והריטב"א דהסכך הפסול פוסל את הכשר, כיון דאף בלא הכשר יש סכך המצל, בהא שייך לומר דכשהם יחד דנים עליהם כאחד, אבל כשהנידון דהצל יש לו ב' גורמים, גם הכשר וגם הפסול, בזה לא מהני דחשיבי סכך אחד, ולכן הוצרך לפרש מדין ביטול דאיסורים.

ג. שיטת רעה"מ, דקושית הגמ’ דכיון שהאילן היה קודם, אף שחמתה מרובה מצילתה, מ"מ כשהוסיף קצת סכך כשר, נמצא שכבר יש צילתה מרובה מחמתה בסוכה שחלקו מסכך פסול, והשתא הסוכה כבר פסולה, ומה שמוסיף סכך כשר, אינו מוסיף כלום, דכבר יש צילתה מרובה מחמתה בסוכה, ואין לכשר שמוסיף שם מיצל. וע"ז תי' הגמ' בשחבטן, פירש הרעה"מ שנענע את האילן שנששרו עליו, וגלו דעתי' דאינו חפץ בהצלת האילן ורוצה שהסוכה היא תהיה המצל של המקום שתחתיה, ולכן אין מתחשבים בסכך פסול, ע"ש.

והנה ברש"י יש לכאורה סתירה, דרש"י בדף ט' ע"ב נראה מלשונו כתוס', דהסוכה חמתה מרובה מצילתה וצריך את האילן להשלים שיעור צל דצילתה מרובה מחמתה, עיין רש"י ד"ה הא קא מצטרף סכך פסול ובד"ה הא קמצטרף שכ' דהפסול מצטרף להשלים צילתה של סוכה, ואהא מקשינן דהסוכה תיפסל. אמנים הראשונים כבר עמדו שבדף י' ע"א נראה מרש"י לא כן, ולא ברור למה נתכונו ברש"י, ולכאורה כונתו למש"כ רש"י בד"ה "מדברי ניוזור" שכ' דכשתחתונה צילתה מרובה מחמתה ועליונה חמתה מרובה מצילתה, וזימנין שהעליונה תהיה מעל כ' ומדחי לעליון חמתה מרובה סבר כמאן דליתי' הוא ולא פסיל לתחתונה, ע"ש. ואם נימא דצריך את העליונה לצרף לתחתונה בכדי שתהיה צילתה מרובה מחמתה, קשה למה יסבור כמאן דליתי' הוא, וכנראה דמזה הוכיחו הראשונים דרש"י מעמיד כשיש בתחתונה בפני עצמה צילתה מרובה מחמתה. ובכל אופן כתב רש"י דכשהעליונה למעלה מכ' פוסל את התחתונה משום דקמצטרף. הרי דאיכא להך פסולא אף כשאין צריך לצל העליונה, וכראב"י. ויש להוכיח עוד כן מרש"י ד"ה "תחתונה כשרה ועליונה פסולה ה"ד" וכו', שכתב רש"י "דכיון דסכך של עליונה לאו סכך הוא, להכי לא מיפסלא תחתונה משום סוכה תחת סוכה. משמע דבתחתונה יש כן צילתה מרובה מחמתה, ולכן הוצרך רש"י לפרש דלא מיפסלא משום סוכה תחת סוכה כיון דבעליונה אין שיעור סכך. ומ"מ כתב רש"י בהמשך דאם העליונה תהא למעלה מכ', תפסול את התחתונה, הרי כראב"י שאף בכה"ג שיש וכשרה שיעור צל כשר, מ"מ נפסלת מחמת צירוף, וכראב"י.

ובראב"י כתב שרש"י חזר בו, ויש באחרונים שרצו לדחוק רש"י רש"י ז"ל: שמש"כ שצריך את הפסול להשלים צילתה של סוכה, היינו משום דהסכך הכשר שמתחת לאילן חשיב כסכך פסול וכראב"י, ולהכי צריך את הפסול להצטרף לצילתה של סוכה. ודוק. אמנם יש שר"ל באופן אחר, דבאמת יש חילוק בין אילן לסוכה שתחת הסוכה, דאילן האדם לא הניחו על מנת לסכך שטחו שלמטה, ובכה"ג אינו פוסל את התחתון, דכיון שלא הניחו העליון לסכך, חשיב התחתון שפיר למסכך, משא"כ בסוכה שע"ג סוכה, שהעליונה אף היא הונחה לסיכוך, ובכה"ג פוסל את כל מה שמתחתיו שאין לו שם סכך, ועדיין קשה אף אם נימא כן, מהא דהדלה עליה את הגפן והדלעת וסיכך על גבן, דהתם לכאורה הגפן והדלעת הונחו לסיכוך, ומ"מ פירש"י קו' הגמ' הא קמצטרף, דהפסול משלים צילתה של סוכה ודוקא משום כן פסולה הסוכה, אי לאו דנימא דתכלית הדלאת הגפן והדלעת היא לצורכן של הגפן והדלעת שכן הדרך, וכלל לא לצורך הסוכה.

שיעור כ"ב

הקשו הר"ן והריטב"א בחבטן אמאי צריך רוב סכך כשר, תיפו"ל בפלגא נפלגא, דהא בשפודין בארוכות המטה מפורש דלמ"ד פרוץ כעומד מותר די בחצי סכך כשר וחצי סכך פסול. ותירץ הר"ן דכשכל אחד ניכר בפני עצמו, די בחצי, אבל כשמעורבין ובטלה קצת חשיבות הכשר, כיון שאינו עומד בפני עצמו, בזה צריך שיהיה רוב כשר, שע"י שיש רוב כשר ובטל חשיבות החצי הפסול, הרי זה כפלגא נפלגא שעומדים בפני עצמם. והריטב"א תירץ דהא דדי בחצי כשר וחצי פסול הינו דוקא באופן שבכל מקום שנמצא בסוכה נמצא חציו תחת הכשר וחציו תחת הפסול, וזה הטעם דבשפודין כשר כיון דהסכך הכשר והפסול מסודרים מחצה על מחצה, אבל כשהם מעורבים בלי סדר כסוגיין, בהא איכא למיפסל שמא ישב תחת מקום שכולו סכך פסול, ולכן הכשירו דוקא כשיש רוב, דסמכינן דמעורב יפה וכל מקום שיש בסוכה יש שים גם סכך כשר.

והנה עיקר קו' הראשונים ט"ב, דהא איירינן הכא שבאילן יש חמתה מרובה מצילתה, וא"כ מאי קשיא למה לי רוב, והלא כשאין רוב ויהיה סכך כשר כמו האילן, נמצא שבסכך כשר גם כן יש שיעור דחמתה מרובה מצילתה, ואיך ניתן להכשיר הסוכה בזה כיון שאין סכך כשר בשיעור שעושה צילתה מרובה מחמתה.

ואפשר לדחוק שכונתו דבאופן שיהיה באילן חצי סכך, דהינו 50% צל, ובסכך כשר 50% צל, יהיה כשר, דאף דאין רוב סכך כשר מ"מ יש די בחצי וכהא בשפודין, ואף אם גם באילן יהיה שיעור כזה יתכשר הסכך.

אמנם נראה יותר, שכונתו דבאמת תתכשר הסוכה היכא דיש 40% מאילן ו-40% מסכך הכשר, דיעוין בריטב"א שכך כתב להדיא, דז"ל: מכיון שהסוכה בכללה צילתה מרובה מחמתה, ואין בשום מקום מן הסוכה שלא יהא צל הסכך הכשר מצל כשיעור הסכך הפסול וכו' בהכי סגי, דלא אמר רחמנא דליעביד צילתה מרובה מחמתה מסכך כשר אלא שתהא בה צילתה מרובה מחמתה, ולא יהא בה אויר כסכך, ולא יסכך ברוב סכך פסול אלא שבכ"מ יהא מקצת הצל מסכך כשר. וכ"כ לקמן ט"ו ע"א- "וכבר פרישנא דאע"ג דליכא רוב צל מסכך כשר, כיון דכולה בכלל צילתה מרובה מחמתה, וליכא במק"א סכך פסול אלא בפחות מג', ולעולם לא יהא ראשו ורובו תחת צל פסול, בהכי אכשרה רחמנא", עכ"ל. ונראה דאף הר"ן סובר כן, וכ"כ להדיא באבנ"ז סתס"ג, וא"ש היטב קושייתו, דאף באילן חמתה מרובה מצילתה וסכך כשר נמי חמתה מרובה מצילתה ואינו מרובה על האילן, תתכשר הסוכה, ולתירוצם צריך רוב, אבל אין צריך שיהא צילתה מרובה מחמתה מחמת סכך כשר אלא די שיש יותר מהאילן. אבל לעולם כשר אף באופן שבכשר יש רק שיעור חמתה מרובה מצילתה.

אלא דמצינו בזה מחלוקת הפוסקים, יעוין בשו"ע סתרכ"ו ס"א שהביא המחבר לב' הדעות בסוגיין, דעת התוס', ודעת ראב"ע, וכ' הרמ"א לדעת ראב"י, מיהו אם השפיל הענפים למטה ועירבן עם הסכך שאינן ניכרים בטלין והסוכה כשרה. וכ' המג"א סק"ד דדוקא כשהסוכה צילתה מרובה מחמתה בלא אילן ודלא כב"ח שכתב דכשעירבן מצטרף אף לסברא זו, דליתא. אלא ע"כ מיירי כאן כשצילתה מרובה.

והנה שורש מחלוקתו האם מהני העירוב לבטל הסכך פסול שייחשב כסכך כשר להצטרף, דלהמג"א לא מהני, ולהב"ח מהני, וטענת הב"ח דכיון דמדין ביטול אתינן עלה, הרי הפסול מתבטל, וכשר להצטרף לסכך כשר, כן מפורש בב"ח. והמג"א שחולק משום שסובר שלראב"י ודעימי' אף בחבטן לאו מדין ביטול אתינן עלה וכמש"כ "דמש"כ הרמ"א דאינן ניכרים אינו מדוקדק דאפילו ניכרים שרי כיון שצילתה מרובה וכ"ה בהדיא ברא"ש ור"ן ותו' אלא סירכא דלישנא דסברא ראשונה נקט", עכ"ל מג"א. אמנם כבר נת' דהראב"י נחלק עם הריטב"א והר"ן בתי' הגמ’ שחבטן, דלראב"י מדין ביטול אתינן עלה וכהב"ח, ולהריטב"א והר"ן לאו מדין ביטול כיון דמינכר ואפשר לבררם הפסול מהכשר, אלא דכיון דחבטן ליכא עליון שיבטל להתחתון, וכמש"נ בשיעור קודם בארוכה. ונמצא דהב"ח הוא כהראב"י, ולכן אף באין די סכך כשר מהני הביטול לצרף הפסול להכשר. והמג"א כר"ן וריטב"א דלאו מדין ביטול ולכן אין להכשיר את הפסול, ולכן צריך שיהיה בכשר שיעור צילתה מרובה מחמתה.

(אלא דיש לדון מטעם אחר בדברי הב"ח, דאף אם מדין ביטול אתינן עלה, אפשר דמכח הביטול לבטל את הסכך פסול, אבל אין בכח הביטול להופכו לסכך כשר, ועיין רע"א בהגה לשו"ע סי"א שדן בחוטים טוויים לשמה שמתערב בה חוט שאין טווי לשמה, האם יועיל ביטול להכשיר את החוט שאין טווי לשמה לציצית, ורע"א הביא מדינא דידן להכשיר, ועיין שו"ת רע"א חלק ח' סי"ד דמצדד שאין להכשיר החוט "דהביטול מסלק רק האיסור אבל לא יכול להופכו לחוט כשר וע"ע עונג יו"ט ס"ד שדן בזה ואם נימא דאין להכשיר החוטים, ה"נ י"ל דאין להכשיר הסכך, והביטול מהניא רק כמי שאינו).

אמנם לפמשנ"ת בדעת הר"ן והריטב"א, דאף דלאו מדין ביטול אתינן עלה, מ"מ כשרה הסוכה אף שאין בכשר לבדו צילתה מרובה מחמתה, וזה דלא כהמג"א. וכ"כ האבנ"ז, דמהר"ן מוכח דלא כמג"א. ועיין גר"א בהגהותיו שכתב שדברי המג"א צע"ג, ונראה כונתו כמשנ"ת, דמהר"ן משמע להדיא דכשר אף בלא צילתה מרובה מחמתה.

ובאמת, דמצינו בזה מחלוקת ראשונים מפורשת, דיעוין ברמב"ן, והביאו המג"מ, שכתב להדיא, בשלושת הדינים שהביאו כאן כל הראשונים, דהיכא שחבטן, ויש בכשר שיעור דצילתה מרובה מחמתה, הרי כהמג"א. אבל ברא"ה כאן כתה להדיא, שאף שאין בכשר צילתה מרובה מחמתה, כשרה הסוכה.

והנה במתני' די"א דתנן הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת וסיכך ע"ג פסולה ואם סיכוך רבה עליהן כשרה, והנה בהא דסכך רבה עליהן כשרה בהכרח שאין בגפן ודלעת צילתה מרובה מחמתה, דא"כ לא הוה מהני סכך רבה עליהן, וכמפורש בסוגיין דלאילן שצילתה מרובה מחמתה ל"מ ביטול, וע"כ דיש רק חמתה מרובה מצילתה, וכתוב במשנה דכשסכך רבה עליהן כשרה, ולא כתוב שצריך שיהיה צילתה מרובה מחמתה אלא די בזה שהסכך כשר יותר מהפסול, אמנם ברמב"ן כאן פירש דרבה עליהן כשרה, ולא כתוב שצריך שיהיה צילתה מרובה מחמתה אלא די בזה שהסכך כשר יותר מהפסול, אמנם ברמב"ן כאן פירש דרבה עליהן הינו שיש בו צילתה מרובה מחמתה, אבל דירא"ה ודעימי' דוחק להם לפרש כן, ולכן פירשו דכל שיש בכשר יותר אף שאין בו שיעור צילתה מרובה מחמתה כשרה הסוכה, כפי פשטות לשון המשנה.

ועיין חזו"א סימן \_\_\_ שכתב שכל הפוסקים מסכימים לדברי המג"א, והוכיח כן מכמה ראיות, ועיקר ראיתו מסוגיין, דמפורש בראשונים שכשלא חבטן, והאילן למעלה והסכך כשר למטה, אין הסוכה כשרה עד שיהא הרבה בסכך הכשר שאף אם נוריד ממנו כל מה שמתחת לאילן ישאר שיעור דצילתה מרובה מחמתה. והקשה החזו"א, למה לי שיהיה בו שיעור צילתה מרובה מחמתה, והלא די בזה שבסכך הכשר יהיה יותר מאשר מה שתחת האילן. וכין שסכך כשר רבה כשרה, ע"ש שהירבה להקשות מראיה זו. ונראה בדעת הר"ן והריטב"א דל"ק קו' זו, דודאי כל מה דלהריטב"א הסוכה כשרה זה בסכך אחד שחלקו כשר וחלקו פסול אבל בב' סככין שאחד כשר ואחד פסול, בזה אין דנים את הסככים בב"א, ודנים כל סכך בפני עצמו, הסכך כשר אם יש בו שיעור כשר ואם לאו פסול, דאין קשר בין ב' הסככים. וכל דברי הריטב"א והר"ן בסכך אחד שחלקו מסכך כשר וחלקו מסכך פסול, שכולו כשר.

ואף דלכאורה אף בסוכה שתחת האילן, יש בסכך כשר חלקו כשר וחלקו פסול, דמה שתחת האילן פסול, ואכתי תקשי, למה לא נצרף הסכך שתחת האילן לסכך שאינו מתחת לאילן, וכשיש בסכך כשר רוב יתכשר כל הסכך, שכולו סכך אחד, ועיין באבנ"ז שעומד על קו' זו.

אכן נראה ליישב, דהסכך שתחת האילן אינו סכך פסול אלא אינו סכך כלל, דכיון שאינו מיצל חשיב כאויר, וסכך זה ודאי אין ראוי לצירוף, כיון שאינו מסכך, ודוקא האילן שעליו חשיב הסכך פסול, וסכך זה לא ניתן לצירוף כיון שהוא נפרד מהסכך כשר.

אכן בטעמא דמילתא דהריטב"א והר"ן יש לעיין טובא, דלכאורה הא מבואר בדף ט"ו שחצי כשר וחצי פסול הטעם דכשר דפרוץ כעומד מותר, וא"כ, כשיש אויר 10%, סכך כשר 45% וסכך פסול 45% נמצא דיש כאן אויר וסכך פסול יחד 55%, ואמאי חשיב לפרוץ כעומד, והא פרוץ מרובה על העומד.

ונראה דס"ל להריטב"א דכשיש סכך שעושה צילתה מרובה מחמתה, זה כל שיעור הסכך הנצרך, ומה שיש אויר לא אכפ"ל כלל, ואין הפשט דכשיש צילתה מרובה מחמתה חשיב מרובה על הפרוץ, אלא חשיב עומד גמור, דכל הדין סכך שיעשה צל, ושיעור צל נחשב כשיש צילתה מרובה מחמתה. דזהו חשיב שפיר צל. וכין שכן, כשיש סכך שעושה צל זה כל השיעור מחיצה הנצרכת, ובזה נתחדש, דדי שחצי מהמחיצה הנצרכת יהיה מסכך כשר, דזה נלקח מהדין פרוץ כעומד מותר דכשיש חצי מהשיעור מחיצה הרי זה חשיב כמחיצה גמורה, וה"נ כשעושה חצי מהשיעור סכך בסכ"פ הרי זה פרוץ ומהני מדין פרוץ כעומד דמותר. ותו אין להקשות דהאויר והסכך פסול יחדיו הם פרוץ מרובה, דאם היה דין לעשות סכך על כל שיעור הסוכה, בזה היה מן הראוי לצרף האויר לסכך פסול, אבל אם הדין סכך הוא רק בשיעור שעושה צילתה מרובה מחמתה, נמצא דכל שיעור הסכך הוא בשיעור זה שעושה צילתה מרובה מחמתה, ובתוך שיעור זה נאמר פרוץ כעומד מותר, ששיעור זה די שייעשה חציו מסכך כשר, והרמב"ן שחולק סובר דדין הסכך על כל אויר הסוכה, וכשעושה סכך כשר פחות מחצי, מצטרף האויר והסכך פסול להיחשב פרוץ מרובה. ואם כנים אנו בזה נמצא שנחלקו בעיקר דין סכך וכמבואר.

והנה בהא דשפודין נתקשו האחרונים מהא דדף כ"ב ע"ב דזוזא מלעיל איסתרא מתחת, דנמצא דבשפודין הסכך כשר מסכך על פחות מחצי מהסוכה, דכשתסלק הסכך פסול תהיה הסוכה חמתה מרובה מצילתה. וכבר נתבאר בשיעורים הראשונים כמה ביאורים בזה, אמנם להריטב"א הנ"ל ל"ק ול"מ, דאין דין שיהא צילתה מרובה מחמתה מסכך כשר, ול"ק כלל. ודוק.

(מהדור"ב) תמוז סט

אכן יש לתמוה קושיא גדולה על הריטב"א מדבריו כב ע"ב יעו"ש שהביא את קושיית ר"ת אהא דזוזא מלעיל איסתרא מתחת מההיא דשפודין וארוכות המטה דאם יש ביניהם כמותן כשירה הרי דפרוץ כעומד כשר. ואמאי במחצה סכך ומחצה אויר פסול. והנה לשיטתו של הריטב"א לא קשיא ולא מידי דבשפודין יש רוב צל ולא אכפ"ל שחציו בא מהסכך הכשר.

אכן באמת קושיא זו קשה בכל גוני ואף אם נימא בריטב"א דלא כדברינו אלא כשיש אויר הרי זה פוסל אכתי תקשי ועכצ"ל דהריטב"א תירץ אף ללא זה לשיטתו ולא רצה לתלות התירוץ בחידוש זה דאף ללא זה משני ודוק.

בדעת הר"ן נתבאר לעיל כשיטת הריטב"א, אכן הקשו לי בזה קושיא גדולה, דיעוין בר"ן דף כב שכתב דכשיש למטה צל וחמה שוין, לרהבדר"י דאמר פרוץ כעומד פסול, הא דכשירה הסוכה משום דלמעלה בסכך יש סכך מרובה על העומד, ע"ש, ולדברינו הרי אין דין בסכך אלא שיעשה צל, וכל שיש כאן צל די בזה ולא אכפ"ל באויר שיש למעלה כלל, וא"כ ממנ"פ אם כשהחמה והצל שוין חשיבא די צל מה אכפ"ל אם יש למעלה סכך מרובה על האויר, ואם אין זה די צל אמאי מהניא. וצ"ע רב.

שיעור כ"ג

**א.**

בשיעור קודם נתבארה שיטת הריטב"א דכשיש סכך כשר וסכך פסול שמשניהם בא צילתה מרובה מחמתה כשרה הסוכה כשהסכך כשר מחצה. וביאור הדבר, דדין סכך הוא שיהא צילתה מרובה מחמתה בסוכה, וזה כל שיעור הסכך הנצרך, ובשיעור זה נתחדש דין פרוץ כעומד, שאף אם חצי מהסכך נעשה מסכך פסול כיון שחציו מסכך כשר די בזה, נמצא דכשאנו דנים כמה פרוץ יש, אין מצרפים את האויר לסכך פסול, דאין דין שיהיה סכך על כל האויר, ולא אכפ"ל שיש אויר כל זמן שיש סכך שעושה צילתה מרובה מחמתה, ולכן אין האויר כפרוץ, ומה שנחשב פרוץ הוא הסכך פסול בלבד.

והנה, תוס' הביאו מר"ת דאף דסכך פסול פוסל, סכך כשר שנמצא למעלה מכ' אינו פוסל את הסוכה, והנה, שיטת התוס' דסכך פסול לא פוסל את התחתון אם יש בו שיעור צילתה מרובה מחמתה, ורק שאינו מצטרף להכשיר את הסוכה, ולפ"ז מש"כ תוס' בשם ר"ת כונתם דסכך למעלה מכ' שאינו מסכך פסול דמצטרף הוא להכשיר את הסוכה, וכן מוכח מהוכחת התוס' כר"ת מההיא דעירובין דמקצת סכך בתוך כ' ומקצת להעלה מכ', דאף שצריך לצרף את העליון למעלה מכ' להכשיר הסוכה, הסוכה כשירה.

אמנם יעוין בריטב"א שהביא דברי ר"ת לקמן במימרא דר' ירמי', וכתב הריטב"א וז"ל: אבל פסול סוכה עליונה שהיא למעלה מכ' שאין פסולו מעצמו אלא מחמת גובה אינו כדאי לבטל סכך כשר שתחתיו וכו' והשתא להאי שיטתא, כי אמרינן תחתונה צילתה מרובה מחמתה הינו מחמת נפשה בלא סיוע סכך עליון, דמסתייה דלא פסיל לה כיון שהיא למעלה מכ'. עכ"ל. הרי מפורש בריטב"א דלר"ת העליון אינו פוסל לתחתון באופן דהעליון למעלה מכ', אבל אינו מצטרף להכשר הסוכה.

אכן , הן דברי הריטב"א וכ"ש דברי התוס' ט"ב רב, דכיון דסכך למעלה מכ' אינו כשר, איך מצטרף להכשיר את הסוכה, ואף לריטב"א קשה, כיון דהעליון הוא המצל ולא התחתון, והעליון הרי למעלה מכ', ואינו יכול להכשיר את הסוכה, והתחתון שלמטה מכ' אינו מיצל, וא"כ איך מתכשרת הסוכה, ומה אכפ"ל דלמעלה מכ' אינו שם סכך פסול.

ונראה, דהנה שיטת המאירי דפסול דסוכה תחת האילן הוא משום ב' סככות, וכתב הטעם דבסוכה תחת סוכה צריך שיהיה רוח של י’ טפחים לשמואל או ד"ט למאן דאמר הכי, ובסוכה תחת האילן חשיבא ב' סככות אף בפחות מזה, וביאר דסכך פסול כיון דהוא פסול הרי הוא נפרד מהשני ומוגדר לעולם כסכך נפרד, משא"כ בסוכה שתחת סוכה דהוי סככים כשרים אינם מוגדרים כב' סככות אלא בתנאים מסוימים, ע"ש.

וכן צ"ל, בהא דלכאורה קשה דלר"ן וריטב"א דעליון פוסל את התחתון, א"כ בכל סוכה ע"ג סוכה שהעליונה חמתה מרובה מצילתה, כשרה התחתונה ואמאי לא נימא דהסכך שמתחת לסכך העליון אינו מיצל דהעליון מבטל התחתון, ונמצא שרק הסכך שבין הסכך העליון כשר, וזה ודאי אינו, וצ"ע אמאי. אין לומר דכשר מטעם חבוט רמי, דהא חבוט רמי ל"א בכל גווני, ובאופן דל"א חבוט רמי, וכגון שאין טפח בעליון, ולא נימא חבוט רמי, תפסל התחתונה. ולהמבואר א"ש, דבכה"ג שהכל סכך כשר ל"א עליון פוסל התחתון דדנים הכל כסכך אחד.

ולפ"ז י"ל דהיינו טעמא דסכך למעלה מכ' אינו פוסל את שתחתיו, דיון דאינו סכך פסול, חשיבא הכל סכך אחד, ואין כאן עליון ותחתון. וא"ש שיטת הריטב"א דלמעלה מכ' אינו פוסל התחתון, אבל עדיין אינו מצטרף להכשר סוכה.

ועדין ט"ב שיטת התוס' שאף מצטרף לסכך כשר. וזה תימה.

ונראה על פי דברי הריטב"א שנתבארו בתחילת השיעור, דאין דין שהצל יבוא מהסכך כשר, והנה, בתוס' בסוגיין להדיא לא כן, דהתוס' הוצרכו לביטול ברוב, ובלא זה אין הפסול מצטרף להכשיר הסוכה, הרי דצריך שהצל יבוא מסכך כשר, אמנם נראה די"ל דלעולם התוס' אף הם מסכימים לריטב"א שאין צריך שהצל יבוא דוקא מסכך כשר, אלא דס"ל לתוס' דכשיש סכך כשר וסכך פסול, שם הפסול של הסכך מפרידו ומחשיבו לסכך נפרד, וחשיבי כב' סככות נפרדות, ולכן אינו מצטרף להכשיר, דסכך פסול אינו מצטרף, דדוקא כשהוא חלק מסכך כשר דינו להצטרף להשלים, דחשיבי הכל סכך אח' שחלקו כשר שאז ראוי כולו להכשיר הסוכה. (וכבר נתבאר בשיעור קודם דזה היישוב על קושיית חזו"א, ע"ש).

ולפי זה אפשר לומר דס"ל להתוס' דסכך למעלה מכ' דלא חשיב סכך פסול, נחשב לסכך אחד עם הסכך הכשר, וכיון שכן מצטרף הוא להכשיר את הסוכה, וכ"ד הריטב"א שאין דין שהצל יבוא מסכך כשר, אבל יש דין שהצל יבוא מהסכך שחלקו כשר, וסכך למעלה מכ' שנחשב לסכך אחד עפ הכשר, יכול כולו להיות סכך הסוכה.

ועיין ר"ן שכתב בדעת ר"ת, ומוסיף דלפעמים מצטרף הוא אף להכשיר הסוכה, ולפעמים אינו מצטרף אבל אינו פוסל, ומצטרף להכשיר כשהוא סכך אחד עם הכשר, ע"ש. ולפמשנ"ת לתוס', אף היכא דהוא מעל הסכך הכשר מ"מ כיון דאינו סכך פסול, חשיב כסכך אחד עם הכשר ומצטרף להכשיר.

(והנה כבר הערנו דמתוס' עולה חידוש, דביטול מהני להפוך הסכך פסול לסכך כשר, וכבר רמז לזה רע"א בהל' ציצית, אמנם לפמשנ"ת השתא, י"ל דלעולם הסכך פסול לא נהפך לסכך כשר, אלא מתבטל שם הפסול שלו, וכיון ששם פסול שלו בטל, ממילא הוא יכול להצטרף להכשר הסוכה, דנתבאר השתא דאין דין שהצל יבוא מסכך כשר אף להתוס', ודוקא כשהוא פסול קובע הוא שם לעצמו דסכך נפרד ולכן א"י למצטרף להכשר, אבל הכא שהשם פסול בטל, ממילא נחשב הוא לסכך אחד עם הכשר, ומצטרף להכשיר אף שהוא עצמו אינו סכך כשר. ודוק היטב).

**ב.**

רש"י כתב אודות הלטיש דאף אם הם סמוכים זה לזה פחות מג"ט אפשר לסכך עליהם, ובב"ח כתב דראוי להחמיר בזה שהלטיש לא יהא סמוכים בפחות מג"ט דיש לחוש ללבוד אף להחמיר.

והנה יש לעיין, דלכאורה כונת הב"ח לדון להחמיר משום סוכה שתחת הבית, כיון דהלבוד מחשיב הכל לסכך אחד פסול, אמנם יעוין תת"כ די"ז ע"א דאף אם אמרינן לבוד להחמיר, מ"מ אין דנים את הלבוד כמלא בסכך פסול, והלבוד מהני רק לקרב בין ב' חלקי הסכך פסול. ולפ"ז, אף כאן כל הלטיש נחשבים כמחוברים אבל אין נחשב כל מה שבין הלטיש כמלא בסכך פסול. וא"כ לכאורה אין לפסול אא"כ יש בלטיש כשנצרף את כולם לפחות בשיעור ד"ט, דאז הסכך שתחתיו פסול מדין עליון פוסל את התחתון.

ולפי זה לכאורה פשוט שתחת חבלי כביסה אין לפסול את הסוכה, ואף דיש לבוד, מ"מ כיון דשיעור החבלים עצמם פחות מד"ט, ול"א לבוד למלאות, לכן אף להב"ח לכאורה אין לפסול. וצ"ע.

שיעור כ"ד

לסיכום הסוגיא, יש לסכם דין דסוכה תחת האילן כשבאילן צילתה מרובה מחמתה, וכשבאילן רק חמתה מרובה מצילתה, ויש לברר דינים אלו כשהאילן נפרד מהסוכה ומה הדין בחבטן.

בדין דסוכה תחת האילן ויש באילן צילתה מרובה מחמתה, י"ל ג' צדדים מהו הפסול, ולכל צד מצאנו סיוע ברבותינו הראשונים.

1. במאירי מבואר דהוא פסול דב' סוכות, דיש כאן ב' סככות והתורה פסלה כסוכה תחת הסוכה, והא דבסוכה תחת הסוכה צריך שיהיה בין התחתונה לעליונה שיעור מסוים, או טפח או ד' טפחים או י' טפחים, ובתחת האילן לא מצאנו שיעור בזה כ' המאירי, דכיון דהסכך פסול הרי הוא נחשב לעצמו ולא כאחד עם הסכך הכשר, משא"כ בב' סככות כשרות דלולא ההפרדה שביניהם חשיבי כסכך אחד. אמנם אחי המהרש"א למד דהוא פסול דב' סוכות ודוקא כשיש שיעור י' טפחים ביניהם למר כדאית לי' ולמר כדאית לי'.
2. בר"ת נראה ברור שכל הפסול דסוכה תחת האילן הוא דכיון שיש כבר אילן המסכך אין חשיבות סכך לסכך שבא אחריו, דאינו מיצל כלום. ולכן ס"ל לר"ת דכל הפסול דוקא בקדם האילן, וע' בביאור הגר"א שהכריח דלר"ת אין שום חילוק בין אילן שצילתה מרובה מחמתה לאילן שחמתה מרובה מצילתה, דהא כל ראיית ר"ת שדוקא באילן קדם היא מהמשנה דדף י"א דהדלה עליה את הגפן ואת הדלעת ששם מדויק במשנה דפסולה דוקא כשקדם הגפן והדלעת, והנה התם בהכרח איירי שבגפן ודלעת יש רק שיעור של חמתה מרובה מצילתה, דהא איתא התם דאם הסיכוך רבה עליהן כשרה, ואם יש בגפן צילתה מרובה מחמתה לא מהנה מה דסיכוך רבה עליהן. ומהא דר"ת הוכיח מהתם להכא חזינן דס"ל דהכל פסול אחד בין שיש בפסול צילתה מרובה מחמתה ובין שאין בו אלא חמתה מרובה מצילתה.
3. בבעה"מ חולק על ר"ת וסובר שהם ב' פסולים נפרדים, דכשיש באילן צילתה מרובה מחמתה אין נפ"מ מה קדם משום דרחמנא פסלי' לסוכה תחת האילן מגזיה"כ. ונראה מלשונו וכ"מ בריטב"א שהוא פסול חדש בסוכה תחת האילן.

ובגדר הפסול הזה, נראה לדייק מל' הריטב"א דהוא דין חדש דפסול וכשר הרי הם סכך פסול, ע' ל' הריטב"א י' ע"א במשנה דפירס סדין וז"ל: דאתי סדין שהוא סכך פסול ומבטל לסכך כשר, עכ"ל. ונראה הכונה דיש דין בסכך שיהיה הצל רק מכשר, אבל כשהצל בא מכשר ופסול יחד, הסוכה פסולה, וזה נתחדש בקרא דבסכת, דבעינן שיהיה רק סכך כשר. וע' רש"י י' ע"א שפירש במתני' ובגמ' דהפסול בפירס עליה סדין משום שמסכך בדבר המק"ט, וכן ברש"י דף י"א גבי הדלה עליה את הגפן, פירש"י דפסולה שאין מסככין במחובר, וע' שפ"א שתמה דאף שיש כאן סכך פסול מ"מ למה תיפסל הסוכה כיון דיש סכך כשר כשיעור הנצרך ומה אכפ"ל שיש גם סכך פסול. ונראה הביאור ברש"י כמשנ"ת בריטב"א דכשיש גם סכך פסול הרי זה פוסל את הסוכה שבדין סכך נתחדש דהסכך יהיה רק מכשר, וכשיש אף פסול, שם הכשרות של הסכך בטלה.

אמנם ברש"י נראה גבי סוכה תחת האילן דהוא פסול דב' סככין ע' רש"י ט' ע"ב ד"ה מאי למימרא, והוא דלא כמשנ"ת ונראה בדעת רש"י דבסוכה תחת האילן אין לאילן שם סכך של הסוכה, דלא הניח את האילן לסכך על הסוכה, וס"ל לרש"י דדוקא כשמניח הסכך לסיכוך ה"ז נחשב לסכך הסוכה, ומצטרף לסכך הכשר ומבטלו דנותן לסכך שם סכך כשר ופסול, ובל באילן שלא הניחו לסיכוך הסוכה כלל, אין כאן לפסול זה, וכל הפסול הוא מדין ב' סככין.

העולה דבסוכה תחת האילן שצילתה מרובה מחמתה, המאירי סובר דהפסול משום ב' סככין וכ"נ מרש"י וכן ס"ל לאחי המהרש"א. (ואף המהרש"א מסכים עימו אלא דסובר דיש פסול נוסף. ע' בשיעורים קודמים). ר"ת סובר דהפסול משום שהאילן קדם ואין לסכך כשר שם מיצל. ובריטב"א נראה דהפסול מבטל הכשר, היינו דסכך כשר וסכך פסול כאחד פסולה הסוכה. וברש"י נתבאר דמסכים לזה במתני' דפירס עליה סדין וחולק דבסוכה תחת האילן ל"ש הך פסולה.

ובסוכה תחת האילן כשבאילן חמתה מרובה מצילתה, מבואר בגמ' דיש פסול דקמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, שיטת תוס' דכשיש בסכך כשר צילתה מרובה מחמתה, האילן פוסל הסוכה, ובזה יש ב' פשטים או משום דהעליון פוסל את התחתון, דהתחתון לא חשיב למיצל. או דזה וזה גורם.

עד השתא נתבאר כשהסוכה והאילן נפרדים, והשתא יל"ע מה הדין בחבטן, ואף בזה יש לחלק בין כשיש באילן חמתה מרובה מצילתה וכשיש באילן צילתה מרובה מחמתה.

כשיש באילן חמתה מרובה מצילתה מבואר בגמ' דבחבטן הסוכה כשרה, והטעם, ברש"י ובתוס' מבואר מדין ביטול ככל ביטול ברוב. ובריטב"א וכן המשמעות בר"ן – נראה דבסכך אחד אין צריך לביטול, והסוכה כשרה כיון דאין כאן עליון שיבטל את התחתון. דהכל סכך אחד הוא.

ובאופן שיש באילן צילתה מרובה מחמתה וחבטן, בראבי"ה כתב שאין ביטול בכה"ג כיון דיש חשיבות לאילן, ואינו בטל. אמנם אכתי יל"ע להתוס', דס"ל דכשיש בסכך כשר כשיעור צילתה מרובה מחמתה אין האילן פוסלו וא"כ הכא אמאי פסולה הסוכה, כיון דבסכך כשר יש כשיעור, ובכה"ג מה אכפ"ל שיש באילן יש שיעור של צילתה מרובה מחמתה. (וזה ודאי דפסול כה"ג, דכן מוכח בבריתא שכל מה שחבטן מהני דוקא כשיש באילן חמתה מרובה מצילתה. וכן מפורש בגר"א ומהרש"א שהוכיחו כן מתוס' להדיא).

ואפשר לומר בזה בב' אופנים. א. דחשיב ב' סככות אף בחבטן, דעצם זה שיש כאן כשר ופסול חשיבי כב' סככות נפרדות, והמאירי כתב כן לענין כשהוריד הפסול על הכשר, אבל לא מפורש דאף בחבטן ועירבן שייך לומר כן. ב. לפמשנ"ת לעיל בדברי הריטב"א דהפסול פוסל ואפשר דאף התוס' מודים דכשיש שם סכך פסול הרי הוא פוסל, וכל שיש צילתה מרובה מחמתה יש לו שם סכך, והוא פוסל. אמנם יל"ע דא"כ אמאי בשפודין כשיש ביניהם כמותן למ"ד פרוץ כעומד כשר, הסוכה כשרה, והלא יש כאן ב' סככות סכך כשר וסכך פסול ותיפסל הסוכה.

ואפשר, דלהאופן השני השתא א"ש, דכיון שהם נפרדים ואינם מעורבים אין הסכך פסול פוסל את הכשר, ודוקא כשהם מעורבים פוסל הפסול את הכשר. ואפשר באופן אחר, דכיון שהפסול אם יהיה לבדו לא יהיה בו צילתה מרובה מחמתה לכן אין לו חשיבות סכך פסול לבד, ודוקא כשיש בפסול לבד צילתה מרובה מחמתה אז חשיבא סכך הפוסל. ואכתי צ"ע.

(מהדור"ב) תוספת תמוז סט

ביאור דברי הר"ן

הנה הר"ן כתב דבחממ"צ וחבטן כשר מדין ביטול, ואינו דין ביטול ברוב של כל התורה שהרי הפסול ניכר, וצ"ב אמאי בכל אופן בעינן רוב ומה כתב בתחילה דמיבטיל ברובה.

ונראה דכל שיש כאן שם סכך פסול הרי זה פוסל את הסוכה. ואף כשמעורבין אם יש חשיבות לחלק הפסול הרי זה פוסל את הסוכה. ולהכי כשיש רוב כשר הרי חשיבות הפסול בטלה ואין לסכך שם סכך פסול כלל.

והנה במחצה על מחצה כיון שהכשר יש לו חשיבות של סכך כיון שהוא עומד בפנ"ע הרי חשיבות זו גורמת שהשם סכך לא ייקרא לעולם סכך פסול כיון שלכשר ג"כ יש חשיבות כהפסול, אבל במעורב שהסכך הכשר אין לו חשיבות כיון שהוא מעורב להכי לולי ביטול היה לסכך שם סכך שחלקו פסול, ולהכי בעינן לביטול ששם הפסול אינו חושב כיון שהרוב הוא כשר.

והנה מבואר בר"ן שאם האילן צממ"ח אף שהכשר רבה עליו לא מהני וביאר "האילן לא מיבטיל ברובה, כיון שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום" ונראה הביאור בזה דכה"ג שהאילן הוא צממ"ח אין לרוב סכך כשר חשיבות לבטל את שם הסכך פסול, דחשיבותו ירדה בזה שאינו משמש כלום שאף בלעדיו היה כאן שעור סכך של צממ"ח, וכל דהכי יש לסכך שם שך סכך כשר ופסול כאחד וכה"ג הסכך הפסול פוסל את הסוכה.

והרי נתבאר בכל זה שסכך פסול פוסל את הסוכה ונראה דהאי דינא הוא הנלמד מקרא ד'בסכת' דלא סוכה תחת האילן, וגדר הילפותא שסכך פסול פוסל את הסוכה ואף שיש שעור סכך כשר מ"מ כל שיש אף סכך פסול הרי הוא פוסל. וזהו מקורו של הר"ן שאף בחבטן שאין כאן שתי סככות מ"מ כיון שיש אף סכך פסול הרי הוא פוסל לולי ביטול ברוב כנ"ל ולכן אם יש סכך פסול שהוא צממ"ח הרי הוא פוסל בכל גוני ואף שיש רוב סכך כשר.

והנה יש לדון מה הדין כשיש בפסול שעור שעושה צילתה וחמתה שוין, ויש בכשר יותר סכך האם כשר או לא. ונראה לכאורה לתלות נדון זה בטעמים שהאילן שצממ"ח אינו בטל, דהראבי"ה כתב דהוא דבר חשוב ואינו בטל, ולכאורה נראה דבעושה חצי צל אף הוא דבר חשוב דהא הדין דפרוץ כעומד כשר הרי דשעור שעושה חצי צל אף הוא יש לו שם סכך וא"כ אף הוא דבר חשוב ואינו בטל. אכן לטעמו של הר"ן דכתב הטעם דאין בכשר חשיבות לבטל כיון שאינו מועיל כלום נראה פשוט דכל שמחמת האילן אין שעור צממ"ח הרי הסכך הכשר מועיל ומועיל וכה"ג יש לו חשיבות ויכול הוא לבטל את הפסול כיון שהוא הרוב, דהא כל טעמו משום דאינו מועיל כלום. וצ"ע.

תוספת לאחר הנ"ל

נראה בדעת הר"ן דכל שיש אף סכ"פ שיש לו חשיבות ולסכ"כ אין חשיבות כ"כ כה"ג הפסול פוסל. ומשכח"ל בתרתי. או דהסכך פסול צממ"ח וכה"ג הכשר אינו משמש כלום ואין לו חשיבות וכה"ג יש כאן אף שם סכ"פ שהוא פוסל, או דהסכך פסול הוא חצי אלא שהוא מעורב עם הכשר וכה"ג הכשר שהוא מעורב אין לו חשיבות כ"כ כיון שהוא מעורב ואינו אלא חצי מהסכך כה"ג הפסול הוא פוסל, אבל אם יש רוב סכ"כ הרי הפסול בטל וחשיב סכ"כ או שיש חצי סכך כשר וחצי סכך פסול והם עומדים כ"א בפנ"ע, כה"ג הכשר יש לו חשיבות של סכך והפסול אף שהוא גם קיים מ"מ לא נתחדש דכה"ג הוא פוסל. ואכתי יל"ע בזה.

שעורים שנאמרו אחה"צ לבני הישיה"ק נתיבות חכמה - קיץ תש"ע

על פרקים ראשון מדף י' ע"א עד סוף פרק שני.

פרשת אחו"ק תש"ע

**בדין פירס עליה סדין מפני החמה ובדין נוי סוכה**

**ענף א'**

**בגדר פסול פריסת סדין מפני החמה או הנשר ובטעם הפסול**

1. מתני' י' ע"א פרס עליה סדין מפני החמה או תחתיה מפני הנשר פסולה. ובגמ' אמר ר"ח אבל לנאותה כשרה. ובגמ' בע"ב אמר רב חסדא ורבה בר"ה דאף לנאותה אם הנוי מופלג ד"ט מהסכך פסולה. ור"נ פליג. ובראשונה יש לברר מהו הפסול של פריסת סדין מפני החמה וכיו"ב. ומצינו בזה ג' שיטות בראשונים שהם ד':
   1. שיטת רש"י דסכך פסול פוסל אף שיש סכך כשר בשעור ראוי דהיינו צממ"ח. וסדין חשיבא שפיר סכך כיון דאתי להגן מפני החמה או הנשר, ולהכי פוסל הוא את הסוכה.
   2. שיטת ר"ת והגאונים דכל שיש שעור של צממ"ח מסכך כשר, אם הניח לאחר מכן על הסוכה סכ"פ אין זה פוסל את הסוכה. ובמתני' איירי באופנים אחרים:
      1. להגאונים איירי שהסכ"כ הוא חממ"צ. והסדין משלים את שעור הצל הנצרך לסוכה.
      2. לר"ת איירי שהסכ"כ הוא צממ"ח, אלא שבלא הסדין הסכך כשר יהיה חממ"צ ע"י חום החמה שהעלים ייבשו או ע"י נשירת העלים, והסדין הוא הגורם שהסכ"כ יישאר בכשרותו. [ויש שר"ל דזו אף כונתם של הגאונים. אכן ברא"ש מפורש לא כן בדעת הגאונים]
   3. שיטת הי"מ שהובאה ברש"י דהפסול הוא משום שתי סככים.
2. ושורש המחלוקות בין השיטות הוא אחד. האם סכ"פ פוסל אף כשיש סכ"כ כדין. ובזה נחלקו לג' שיטות. לרש"י ודעימיה הרי הוא פוסל, [וד"ז בפשטות נלמד מקרא דסוכה תחת האילן לעיל ט' ע"ב]. לי"מ אין הוא פוסל משום סכ"פ אלא מדין ב סככים, [אלא דבסכ"כ יש שעור מיוחד הנצרך להיות בין ב' הסככים וכשחסר שעור זה דנים את הכל כסכך אחד, אבל בסכ"פ אף כשאין שעור זה חשיבי ב' סככים דהפסול קובע שם לעצמו לא להיחשב אחד עם הכשר אלא כנפרד. כן מפורש במאירי, ובזה מיושבת שיטה זו מקושיית רש"י שהקשה ע"ד]. ולר"ת וסיעתו אין הוא פוסל. [ולהר"ן הוא דוקא משום שהסכ"כ בא ראשונה].
3. בשיטת הגאונים [כפי המבואר ברא"ש דפירש בדעתם דמתני' איירי שהסכך חממ"צ כפשוטו] יל"ע טובא מהו חידוש דין זה והלא כבר שנינו בריש פרקין דכל שחממ"צ פסולה, ומה צריך להשמיע דאם השלים הצל בסדין הסוכה פסולה. ונראה ליישב ע"פ דברי הריטב"א לקמן טו ע"א ובעירובין טז ע"א דאין דין שהסכ"כ יהיה מחמתו צממ"ח אלא צריך שיהא בסוכה צממ"ח והסכך צריך שיהיה רובו סכ"כ, ואף אם יש חמה בסוכה אם יש בה רוב צל שבא מחמת סכך שהוא רובו כשר [או למ"ד פרוץ כעומד כשר אף אם רק חציו סכ"כ] הסוכה כשרה. והיינו דאין דין צממ"ח מחמת כשר דייקא. ולפ"ז היה מקום להכשיר כשהניח סדין מפני החמה, כיון דהויא בכלל לנאותה כמפורש בתוס' הרי הוא חלק מהסכ"כ ושאני מסכ"פ שנחשב בפ"ע ולא חלק מהכשר. והא אתינן לאשמועינן לא כן. [[118]](#footnote-119)
4. בשיטת ר"ת מבואר חידוש דכל שהסדין גורם לסכ"כ להיות צממ"ח פסולה. ויש לידע מהו מקורו של דין זה.
   1. ועיין בספר הישר דנקט לשון מעמיד בדבר המק"ט, ובפשטות כונתו לדין מעמיד דלקמן. ולפ"ז כל פסול המשנה הוא מדרבנן כדין מעמיד דעלמא.
   2. אכן יש לומר באופ"א, והוא, דכל דינו של ר"ת דכיון שהסכ"כ כבר קיים ולאחר מכן בא הסכ"פ אין לו חשיבות של סכך כלל. ולהכי אינו פוסל דכמי שאינו דמי. אבל הכא דהסדין הוא המחזיק את הסכ"כ ובלעדיו הוא לא יתקיים, הרי א"א לומר דכמי שאינו דמי אלא אף הוא משמש כסכך, וכה"ג דאף הוא שם סכך יש לו דהוא חלק מהסכ"כ ודאי פוסל הוא אף לר"ת. ולפ"ז פסולא דמתני' הוא מה"ת.
   3. ובזה א"ש מה שלכאורה ילה"ע דאם הוא משום מעמיד, לכאורה ביום ראשון שאף לולי הסדין לא יתייבש הסכך לגמרי נמצא דביום זה הסכך יש לו עמידה בפנ"ע ואמאי פסול משום מעמיד. אכל להמבואר א"ש, דכיון שהוא נצרך באופן כללי לסוכה הרי הוא חלק מהסכך. וכל שהוא חלק מהסכך והוא פסול הרי הוא פוסל.

**ענף ב'**

**בשיטת הטור והשו"ע בדין פריסת סדין מפני החמה**

1. אכן מצינו שיטה חדשה בדין זה דסדין. עיין טור ס"ס תרכט שפסק דאם יש דין סכך כשר בסוכה אין הסדין פוסלה. ובפשטות היא שיטת ר"ת. אלא דכבר תמה הב"י דבסתרכ"ו פסק דלא כר"ת ואיך כאן פסק כן ללא חולקים. ובב"ח והגהות מהרל"ח כתבו, וכן הוא מדויק היטב בלשון הטור, דלעולם סכ"פ פוסל, אלא דהכא שאני דהניח הסדין להגן חשיב לנאותה – וכדכתבו התוס' להקשות על רש"י - וכל לנאותה כשרה. ולהכי כל שיש סכ"כ כשרה, אבל אם מעמיד הוא את הסכ"כ דבלא הסדין הסכך יתייבש, פסולה. דלנאותה בטל לסכך הכשר וכה"ג אינו בטל כיון דהוא מעמידו. והנה המחבר הביא בתחילה את שיטת רש"י וי"א כשיטת הטור. והנה להב"ח אין זו שיטת ר"ת אלא שיטה חדשה וכ"ל. אכן המ"ב הביא להגר"א והב"מ שנקטו בדעת המחבר דדעה שניה היא שיטת ר"ת.
2. ויש בנדון זה נפ"מ להלכה, דאם דעה שניה היא שיטת ר"ת הרי כיון דבסימן תרכ"ו נפסק להלכה דלא כר"ת אזי אף כאן כן הוא. אבל אם הנדון בדין סדין הוא נדון שונה, אזי יש לחוש אף להלכה כשיטה זו. ועוד כמה נפ"מ יש בנדון זה מהי שיטה שניה של המחבר כדיבואר לקמן אי"ה.

ענף ג'

**בדברי המג"א דבגשמים יורדים עדיף לפרוס סדין מפני הגשם מלצאת מהסוכה**

1. במג"א יצא לידון דאם יורדים גשמים ויש לו אפשרות לפרוס סדין להגן עליו מפני הגשם, עדיף שיפרוס הסדין וישאר לאכול או לישן בסוכה מאשר שיצא ממנה. שהרי לשיטה שניה של המחבר אם יש שעור צממ"ח של סכ"כ, אזי הסדין שפורס מפני הגשם אינו פוסל את הסוכה, ואף דלא קיי"ל הכי, היינו שיש להחמיר כשיטת רש"י וסיעתו. אבל הכא דאם יעשה כשיטה שניה, הרי יחמיר ע"ע שלא יאכל חוץ לסוכה, יש להחמיר כשיטה זו. והביאו המ"ב להלכה.
2. ויש לדון הרבה, א"כ למה המהדרין לא בונים הסוכה באופן שיהא בצידה נילון היכול להגן היטב מפני הגשמים בכדי שאם ירדו גשמים יוכל לפרוס הנילון ולהשאר בסוכה כדעת המג"א. וכהיום שהדבר ניתן לעשותו ללא מאמץ גדול אמאי עמא דבר שלא עושה כן.
   1. והנה אם הגשמים אין מצויין יש לומר דקודם לכן אין לחוש לכן ובשעת מעשה הרי פטור הוא ואין צורך לדאוג לזה שלא ייכנס לפטור דמצטער. אבל אם הגשמים מצויים הרבה, לכאורה לישטת ר"ת עושה הסוכה מלכתחילה באופן שיש לו פטור מצטער וכבר נפסק שאין לעשות סוכה במקום שיש יתושים המצערים אותו. ואמאי כאן לא יהדר לעשות הסוכה באופן שלא יהיה מצטער.
   2. אכן מצאתי באבני נזר שיצא לידון דאף לר"ת אם ההסכ"כ מגן מפני הגשם הסוכה פסולה. והיינו משום דכל דברי ר"ת הם דלאחר הסכ"כ אין חשיבות לסכ"פ אבל אם הוא מגן מפני הגשמים ודאי יש לו שם סכך בפנ"ע ואף שהוא בא לאחר הסכ"כ. ופוסל הוא את הסוכה. אכן לכאורה במג"א הנ"ל מפורש דלא כדבריו ופלא איך שר התורה העלים עיניו מדברי המג"א.
   3. שו"ר במועדים וזמנים סימן פט שהביא מהר"ח או"ז סימן קצג ולמד מדבריו דאין חיוב לעשות סוכה באופן שיגן מפני הגשם דכל מצות סוכה היא דירת ארעי וכל המצוה לעשות סוכה הוא באופן שהיא ארעי ואינה מגינה כראוי ויותר מזה אין הידור מצוה. ואף זה לכאורה הוא דלא כמג"א הנ"ל. וצ"ע.

**ענף ד'**

**בביאור דינא ד'לנאותה כשרה'**

1. אמר ר"ח, לנאותה כשרה. ובמופלגין ד"ט, לר"ח ורבה בר"ה פסולה ולר"נ כשרה. והלכה דפסולה. בביאור הא דלנאותה כשרה, מצינו כמה שיטות בראשונים.
2. שיטת רש"י דלאו שם סכך עלה, דדוקא אם תפקיד הסדין הוא להגן חשיב סכך, אבל הא לאו לסכוכי שטחם קאתי ולאו שם סכך עלה וממילא אין בו שם סכ"פ הפוסל.
3. לשיטת הגאונים ור"ת, איירי דיש סכ"כ כשעור ואין צורך לסדין אלא לנאותה וכיון שיש סכ"כ כשעור צממ"ח אין הפסול פוסל את הסוכה.
   1. אלא דבפשט הדברים יש חילוק בין הגאונים לר"ת, דלר"ת הרי איירי שיש שעור צממ"ח אלא שכיון שהסדין בא להגן מפני החמה שלא ייבש הסכך להכי פסולה, ולפ"ז א"ש היטב ההיא דלנאותה דהא גופא אייתינן למימר דאם הסדין לא נצרך להגן מפני החמה אלא הוא בא רק לנאותה הרי כיון דיש סכ"כ כשעור צממ"ח והסדין לא מעמיד את הסכ"כ להכי כשרה. אבל לשיטת הגאונים דאף בלא ייבוש החמה או הנשר אין די סכ"כ, א"כ היכי איירי לנאותה אם כרישא דאין סכ"כ כשעור א"כ אף אם לנאותה יש לפסול. ואם יש שעור סכ"כ, הרי אף אם הסדין להגן מפני החמה כשר. וכן תמה הרא"ש על הגאונים. [עיין לעיל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא מש"כ בזה]
   2. עיין בספר הערות להגריש"א שליט"א דביאר דברי הרא"ש בדעת ר"ת באופן אחר, דלעולם אף לנאותה הסדין מגן מפני החמה או הנשר ובלא הסדין הסכך יתייבש וימעט משעורו, ומ"מ כיון שכונתו היא לנאותה הסוכה כשרה. ובאמת דבלשון הרא"ש אין הכרח לזה, וביותר דיעוין בהגה"ה שם דפירש להדיא דברי הרא"ש לא כן אלא דאיירי שיש די סכך שאף בלא הסדין ישאר בו צממ"ח. אכן הגריש"א לדרכו, תמה שם, מאי טעמא דכשר, והרי אכתי הסכ"פ הוא המעמיד את הסכ"כ. אכן להמבואר לעיל בביאור דברי ר"ת דכיון שהוא בא להגן על הסכך הוא חשיב סכך וליכא למימר ביה דאין לו חשיבות סכך, לפי"ז יש לומר דמ"מ כיון דבא לנאותה הרי הוא בטל לסכך ואין לו שם סכך כדיבואר לקמן שיטת הראשונים דנוי בטל הוא לסכך.
   3. אלא שיש להעיר ע"ד הגריש"א הערה גדולה, דבגמ' אמרינן לימא מסייע ליה [לדברי ר"ח דלנאותה כשרה] סיככה כהלכתה ועיטרה בקרמין וכו' והנה אם נימא דדינא דר"ח קאי אאופן שהסדין מגן מפני החמה ולולי הסדין ייפחת הסכך וייפסל, א"כ היכי בעינן לסיועי להך דינא מהך ברייתא ומאן יימא דהך ברייתא איירי בכה"ג דהסדין מעמיד את הסכ"כ. וצ"ע.
4. בהרבה ראשונים [ר"פ, מאירי, ריטב"א] נקטו דלנאותה כשר משום דבטל הוא לסוכה. ואין לו שם סכך כלל. וזה משום שבא לייפות את הסוכה.
5. בשיטת הי"מ שהובאה ברש"י נראה מתו"ד רש"י דלמד בדבריהם דהטעם לנאותה כשרה משום דחשיב סכך אחד עם הכשר, וכיון שכל הפסול של סדין מפני החמה הוא משום שתי סככים ולא משום דסכ"פ פוסל, להכי אם הסדין הוא לנאותה חשיב סכך אחד עם הכשר, וכל שהוא אחד אף שהוא פסול אינו פוסל. [[119]](#footnote-120)
6. והנה התוס' הקשו על רש"י דאף להגן מפני החמה או הנשר הויא כלנאותה. אכן ברש"י עצמו יישב קושיא זו כמין חומר, דכל דבא להגן שם סכך עלה וכשיש לו שם סכך מאי דאתי לנאותה לא מהני ולא מידי. דכל ההיתר של לנאותה הוא רק מחמת דאין לו שם סכך. ועיין בר"פ ובב"י שהביא מהמרדכי ליישב בשיטת רש"י דדוקא אם בא לנאות את הסוכה חשיבא מכלל הסוכה אבל אם בא להגן על האדם היושב בסוכה לא בטל לסוכה. והדברים תמוהים דלכאורה ברש"י עצמו מפורש יישוב הקושיא באופן אחר. וצע"ג.

**ענף ה'**

**בדין נויי סוכה המופלגין ד"ט**

1. נויי סוכה המופלגין ד"ט פסולה, ר"נ אמר כשרה, ור"ח ורבה בר"ה אמרו פסולה. והנה בטעמיהו דר"ח ורבה בר"ה מצינו מחלוקת בראשונים.
   1. עיין רש"י דפירש "משום אהל מפסיק ואשתכח דלא גנו בסוכה" ובר"ן פירש "דכיון שרחוקים ארבעה טפחים מן הסכך חשיבי באפי נפשייהו ולא בטלי לגבי סיכוך".
   2. והיינו דלרש"י אין כאן סכך פסול כלל אלא אהל המפסיק ולהר"ן הוא משום סכ"פ אלא דלנאותה כשרה משום דבטל לסכך והכא דלא בטלי לסכך פסולה משום סכ"פ.
   3. שיטה שלישית היא שיטת הי"מ ברש"י בע"א דהוא משום שתי סככים. והיינו דאין הפסול משום סכ"פ אלא משום שתי סככים. ז"ל המאירי "והרי זה כסוכה תחת הסוכה וכ"ש שהוא סכך פסול" וכ"כ המכתם.
2. וביאור מחלוקתם נראה דהיא היא המחלוקת שנתבארה לעיל בההיא לנאותה. דלרש"י אם לא הניח לסכך לעולם אין לזה שם סכך, ולהכי אף במופלגין ד"ט ואף דלא בטלי לסוכה מ"מ שם סכך מיהת לית ליה, דהא לאו לסכוכי שטחם אתו, [ואף בקינופות המופלגין מהסכך טובא פרש"י במתני' ד"ה על גבי קינוף "דהשתא לאו משום מסכך בדבר המק"ט מיפסלא, דהא לאו לסכוכי שטחם התם"] ולהכי הוצרך רש"י לפרש פסול חדש דאהל המפסיק. וצ"ל דכל שאין מופלגין ד' לא דנים אותם כנפרדים מהסכך הכשר ואין לדון משום אהל המפסיק. אבל הר"ן ודעמיה ס"ל דאף בלא הניח לסכך יש לו שם סכך אלא דכשרותו הוא מטעם שהוא בטל לסכך ולהכי במופלגין חידש ר"ח דאינו בטל לסכך.
3. והנה בשיטתו של ר"נ דהכשיר, כתב רש"י "כיון דלנוי סוכה יהבינהו בטלה לגבה" דאיהו ס"ל דלעולם הוא אחד עם הסכך הכשר ולא חשיב נפרד ממנו כיון דבא לשמש אותו ולהכי אף במופלג אין לדון בו משום אהל המפסיק.
   1. ויש לדון אם לר"נ טעם ההכשר ב'לנאותה' הוא כדפרש"י משום דאינו 'סכך', או דלעולם איהו מצי סבר דמקרי סכך ומ"מ כשר הוא כיון דבטל הוא לסוכה.
   2. ונראה יותר לומר דלעולם אף הוא צריך לטעמא דלאו לסכוכי שטחם אתי, דבלא זה אף אם הוא בטל לסוכה וחשיב אחד מ"מ סכך פסול מיהת מיקרי ופוסל הוא את הסוכה. וכל מאי דמהני ביטול לר"נ הוא רק לנדון ד'אהל המפסיק' שבזה צריכים אנו לדון את הנוי כנפרד להחשב הפסק של אהל ולזה אר"נ דמהני טעמא דביטול דאינו נפרד אלא אחד הוא לעולם, אבל משום סכך פסול אפשר דאם היה לו שם סכך היה פוסל אף בנוי הבטל לסוכה. ועיין בזה.
4. ובשיטת ר"ת יש לדון מהו טעם הפסול של מופלגין ד"ט. דמשום סכ"פ אין לדון דהא לדידיה סכ"פ שהניחו לאחר הסכ"כ לעולם אינו פוסל. ויש לומר בתרי אנפי.
   1. כשיטת רש"י משום אהל המפסיק.
   2. כשיטת הי"מ משום שתי סככים. ואף ר"ת מודה דכל דמופלג חשיבי שתי סככים.
5. והנה יעוין רע"א על המשניות שכתב דלשיטת ר"ת אם פירס סדין מפני החמה ויש סכ"כ כשעור והסדין אינו מגן על הסכ"כ, אם מופלג הסדין י"ט פסולה משום שתי סככות.
   1. ויל"ע דהא בגמ' מפורש דאף בד"ט פסולה הסוכה.
   2. אכן אם נימא כאופן הראשון דכל הפסול הוא משום אהל המפסיק א"ש היטב דסדין מעל הסכך לעולם ליתא להך פסולא דאהל המפסיק ולהכי אינו נפסל אלא בי"ט.
   3. ואף אם נימא כאופן השני שפיר י"ל דכל דברי הגמ' דמופלגין ד"ט חשיבא שתי סככים היינו ר"ח ורבה בר"ה לשיטתייהו י' ע"א דכל שתי סוכות מיפסלי בהפלגת ד"ט, אבל שמואל דאמר כהכשרה כך פסולה ה"נ בסכ"פ שבאים אנו לפוסלו משום שתי סככות לא מפסלי אלא בהפלגת י"ט.
6. העולה לע"ע דדין נוי המפולג ד"ט פסול נאמרו בטעם פסולו תלת אנפי:
   1. לרש"י – משום אהל המפסיק.
   2. לר"ן ודעימיה - משום סכ"פ הפוסל את הסוכה.
   3. לי"מ ברש"י – משום שתי סככות.

**ענף ו'**

**כמה יהא שעור הנוי ברוחבו לפסול,**

**והאם אף כשהוא חממ"צ פוסל.**

1. והנה בנדון זה יש כמה וכמה נפ"מ למעשה. ובראשונה יש להביא את הנדון כמה יהא שעור אורכו ורוחבו של הנוי שיהיה בו לפסול את הסוכה. ועיין ט"ז ס"ס תרכ"ז שכתב דהשעור הוא ד"ט. דסכך פסול פוסל בד"ט. ועיין מג"א דבכל גוני אסור ועיין מחה"ש ומ"ב דהוא משום גזירה שאם נכשיר נוי המופלג במשהו, יבואו להכשיר אף ברוחב ד"ט.
2. אכן לכאורה תלוי בשיטות הנ"ל. דאם כרש"י דהוא משום אהל המפסיק אזי יש לפסול אף ברוחב ד"ט דכבר יש לו שעור אהל. וכ"כ בפמ"ג במ"ז על הט"ז שם. ואם משום שתי סככות לכאורה אין לפסול אלא בשעור ז"ט דחשיב שתי סככות אבל בלא שעור זה לא מקרי שם סכך לענין סוכה תחת הסוכה. [[120]](#footnote-121) ומצאתי כן במאירי דלא מפסיל אלא ביש בהם שעור שבעה על שבעה. והיינו לטעמיה כנ"ל דטעם פיסולו הוא משום סוכה תחת הסוכה.
3. והא דפשיט"ל להט"ז דהשעור הוא בד"ט לכאורה משום דאזיל בשיטתו של הר"ן ודעימיה דהפסול הוא משום סכ"פ וסכ"פ מפסיל בד"ט.
   1. אכן יש לעיין בזה, דלכאורה אף הר"ן דפירש הטעם דמופלג ד"ט משום סכ"פ אפשר דאף הוא מודה לרש"י דיש לדון אף משום אהל המפסיק אלא דפירש דאין צורך לזה אלא תיפו"ל דהסוכה עצמה פסולה היא. ונפ"מ גדולה בזה דאם יש נוי לכל אורך הסוכה בשעור רוחב ד"ט אזי כל הסוכה פסולה כדין סכ"פ הפוסל את הסוכה כולה כה"ג. וכן כתב המ"ב שם ס"ס תרכ"ז. אבל עדין לא מוכח דאין לפסול אף משום אהל המפסיק. וא"כ אמאי פשיט"ל להט"ז דפחות מד"ט אינו פוסל והרי משום אהל המפסיק יש לפסול אף בפחות מזה.
   2. וביותר צ"ב אמאי באמת לשיטתיהו אין לפסול משום אהל המפסיק. דלכאורה הוא פשיטא. ומה טעם ההיתר בזה. וצע"ג.
4. ועיין בר"ן וריטב"א שכתבו דפשטות הסוגיא מורה דאף אם אין בנוי שעור צממ"ח מ"מ פוסל הוא את הסוכה. אכן הרא"ה כתב דדוקא אם הנוי הוא צממ"ח פוסל הוא את הסוכה.
   1. ועיין באבנ"ז [ ] שכתב לתלות נדון זה במחלוקת רש"י והר"ן הנ"ל, דאם הוא משום אהל אין לפסול אלא בצממ"ח דפחות מכך אין לו שם אהל. אבל אם הוא משום סכ"פ יש לפסול בכל גוני.
   2. אכן המעיין ברא"ה יראה דטעמו להכשיר הוא מטעם אחר, ז"ל: והוא דהויא צממ"ח, דאין חמתן מרובה מצילתן, ליכא מאן דפסל דתו לא חשיבי כלל" והיינו דכה"ג ודאי בטל הוא לסוכה דלית ליה חשיבות כלל.
   3. והנה לשיטת המאירי ודעימיה דהפסול הוא משום סוכה תחת סוכה פשיטא דהוא דוקא בצממ"ח וכן מפורש שם במאירי.

**ענף ז'**

**בגד שהניחו על הסוכה לייבשו, האם פוסל הוא את הסוכה.**

1. בהניח בגד רטוב לייבש על הסכך. עיין ריטב"א ור"ן שכתבו דפשטות הסוגיא בעובדא דרב אשי דהסוכה כשרה. אבל אחרים אומרים דפסולה וכתב הר"ן דראוי להחמיר כדבריהם.
   1. ולכאורה נדון זה שורשו הוא מחלוקת רש"י והראשונים שנתבארו בריש דברינו האם כשלא הניחו לסכך יש לו שם סכך או לא. דלרש"י ודאי אף בגד רטוב לא חשיבא סכך וממילא אינו פוסל. אבל החולקים הסוברים דכל דבר חשיב סכך ודוקא נוי בטל הוא לסוכה משום שהוא בא לייפות את הסוכה, לשיטתם כשהניח לייבש ודאי פוסל הוא משום סכ"פ דליכא טעמא דביטול דנוי.
2. אכן בדעת הר"ן עצמו ישנה מבוכה. דהר"ן בנדון זה לא הכריע כדעת האוסרים ואדרבא מצדד בתחילה כדעת המיתירים. והיינו דאף שלא בא לנוי כיון שלא בא לסכוך אינו פוסל. ולפ"ז הא דנוי כשר הוא ג"כ מטעם זה דלאו סכך הוא, ולפ"ז לכאורה אף במופלגין ד"ט אין לפסול מטעם סכ"פ דלאו סככה הוא, אלא לכאורה כל מה שיש לפסול הוא מטעמיה דרש"י משום אהל המפסיק. וא"כ צ"ע בדברי הר"ן שכתב במופלגין ד"ט דטעם הפסול משום דאינו בטל לסוכה וממילא סכ"פ הוא. וביותר דבתחילת הסוגיא הביא הר"ן את דברי רש"י דנוי סוכה לא פוסלים משום דלאו סככה הוא. וצ"ע.
   1. ועיין אבנ"ז [ ] שעמד בזה, וכתב ליישב דלעולם בלייבש לאו סככה הוא אבל בנוי חשיבא סככה כיון דבא לשמש את הסכך ולהכי לולי דבטל הוא לסכך הוא אף פוסל משום סכ"פ. ולפ"ז כתב דבגד לייבש אף במופלג ד"ט אינו פוסל את הסוכה מדין סכ"פ וכל מה שיש לדון הוא משום אהל המפסיק. ע"ש מש"כ נפ"מ בזה לשיטתו.
   2. אכן אכתי תקשי לדבריו ריש דברי הר"ן דכתב דנוי לאו סכך הוא ולהכי כשר. אי לאו דנימא דאין זו שיטתו אלא הביא לדברי רש"י.
3. והאמת דנראה מדברי הר"ן לבארם באופ"א. והוא, דכל היסוד שאם לא באים לסכך לאו סככה נינהו אינו אלא באין מופלגין ד"ט, ואז רואים אנו את הבגד או אות הנוי כאחד עם הסוכה ואין להם שם סכך בפנ"ע כיון שאינם לסכך. אבל במופלגין ד"ט אף שלא באים לסכך מ"מ שם סכך יש להם. ולפ"ז הכל א"ש, דכל נוי דכשר הוא משום דלאו מין סככה הוא. ולהכי אף בבגד לייבש דלאו מין סככה הוא כשר, דבטל הוא לסכך ואין לו שם סכך. אבל במופלג ד"ט הרי הוא בפנ"ע וחשיב סכך ופסול משום סכ"פ. ולהכי פירש הר"ן דמופלג ד כיון דלא בטיל פוסל הוא את הסוכה מדין סכ"פ.
4. ולפ"ז נמצא דאף המכשירים בגד לייבש מ"מ מצי סברי דנוי מופלג ד"ט פוסל משום סכ"פ ואין צורך לפסול דאהל המפסיק דכיון דמופלג ד"ט לעולם יש לו שם סכך.
5. והנה המג"א כתב להלכה להחמיר בבגד לייבש שלא לישב תחתיו בסוכה. ועיין בה"ל שכתב דלר"ת ודאי כשר הוא, אבל לשיטה ראשונה במחבר דפסק דלהגן מפני החמה פוסל הוא את הסוכה אף שיש שעור סכ"כ כדין. ה"נ כאן יש לפסול אף בלייבש. והיינו כדברי הר"ן.
6. ולכאורה היה מקום להעיר, דכיון דהר"ן לא פסיק ליה הך מילתא דלייבש פוסל. וכנ"ל, והרי לדעה שאינו פוסל הרי טעם ההכשר הוא משום דלאו סכך הוא, ולפ"ז לכאורה אף במופלג ד"ט אין לו לפסול משום סכ"פ אלא משום אהל המפסיק. וא"כ איך נקט המ"ב בפשיטות דפחות מרוחב של ד"ט אינו פוסל משום דסכ"פ אינו פוסל. והרי לשיטה זו כל הפוסל הוא משום אהל וזה יש לו טעם לפסול אף בטפח.
7. אכן להמבואר דאף להר"ן לשיטה ראשונה דלייבש כשר מ"מ במופלג ד"ט פוסל משום סכ"פ ולא משום אהל המפסיק לפ"ז א"ש היטב דברי הט"ז דאין לפסול אלא ברוחב ד"ט. ואכתי צ"ע דאף דמהסוגיא אין הכרח מ"מ אמאי באמת אין לפסול משום אהל המפסיק. וצ"ל דאין לו חשיבות של אהל. ויל"ע.
8. והנה בעיקר מחלוקת רש"י וש"ר מהו טעם ההכשר של 'לנאותה'. יש בזה כמה נפ"מ.
   1. יש לדון באופן שהניח לנאותה ואף להגן מפני הנשר וכיו"ב, דהנה לרש"י ודאי הוא פסול דכה"ג יש לו שם סכך כיון דמטרתו אף להגן. אבל לראשונים דבטל הוא משום שהוא בא לנאות, אפשר דאף שיש לו כונה נוספת להגן אכתי בטל הוא לסכך. וצ"ע.
9. יש לדון במזגן שמותקן מעל הסוכה. האם פוסל הוא לישב תחתיו.
   1. והנה לרש"י לכאורה יש להכשיר דאין לו זם סכך דאינו בא להגן על מתחתיו. והו"ל כבגד רטוב לייבש דלרש"י כשר הוא. ואף שמופלג אין לפסול דלא שייך כאן משום אהל המפסיק.
   2. ולכאורה אף לשיטה שהביא הר"ן דבגד לייבש כשר הוא ה"נ כאן יהא כשר. אכן למה שבררנו בס"ד בדעת הר"ן דכל דברי הר"ן אינם אלא באין מופלגין ד"ט, אבל מופלג ד"ט לעולם שם סכך עליה ואף שלא הניח להגן ולסכך, לפ"ז ה"ה מזגן פסול לישב תחתיו.

פרשת אמור תש"ע

**בענין תעשה ולא מן העשוי ובגדר חיוב 'סכות תעשה'**

**ענף א'**

**בגדר פסול ד'תעשה ולא מן העשוי'**

**והאם אף במקום שיש עשיה, אלא שיש בה פסול, הויא בכלל תולמ"ה.**

1. בסוכה מצינו כמה אופנים שיש בהן פסול דתולמ"ה. האחד, סיכך במחובר ואח"כ נקצצו. והשני, חוטט בגדיש לעשות לו סוכה. והשלישי, הניח עצים לייבש על הסוכה ונמלך עליהם לסכוך.
2. ובראשונה יל"ע, בסיכך במחובר, אמאי הוי מן העשוי, והרי הוא עשאו אלא שהיה פסול. ועיין רש"י יא ע"א ד"ה ויתיב ז"ל: דהכי משמע 'סוכות תעשה' כשאתה עושה אותה תהא ראויה לסוכה ולא מן העשוי בפסול שאינו ראוי לסוכה" היינו שתחדש בקרא דין חדש דאף באופן שהיתה עשיה מ"מ לא מהני עד שבשעת עשיה תהא ראויה לסוכה.
3. והנה באופן שנעשתה הסוכה מאליה אין צורך לחידוש דין זה דתיפו"ל דאין כאן תעשה כלל. ונמצא דילפינן מהך קרא ב' דינים האחד דבעינן עשיה וכל שנעשתה מאליה פסולה והשני דאף היכא דאיכא עשיה בעינן עשיה בכשרות.
4. ועיין שו"ע הגר"ז תרכט סעיף ו ז"ל: ואם סיכך במחובר ואחר כך קצצו פסולה שנאמר חג הסכות תעשה כו' תעשה ולא מן העשוי בפסול שהעשייה הראשונה שהיא בפסול אינה חשובה עשייה כלל כאלו לא עשה מאומה ומה שאחר כך מכשירו על ידי קציצת האילן אין זו חשובה עשייה כיון שאינו עושה מעשה חדש בהסכך. עכ"ל. מבואר בדבריו דהכל דין אחד וכשעשוי בפסול אין לו שם עשיה כלל.
5. והנה בב' אופנים הנ"ל דהסכך הונח שלא לצל אלא לייבש או לגדיש, לכאורה היה נראה דאין צורך לחידוש דין זה דעשוי בפסול אלא דהא חשיבא כנעשית ממילא דעשיית סוכה היא דוקא לצל וכשאינה לצל לא חשיבא עשיה כלל של סוכה. אכן ברש"י יב ע"א ד"ה והתורה אמרה מבואר דאף זה חשיב עשויה בפסול.
6. והנה הרא"ה והריטב"א חידשו דכל פסול מחובר אינו משום דאינו דומיא דפסולת גורן ויקב כדפרש"י אלא מטעם אחר, ז"ל: ותמיה מלתא א"כ מהיכא נפיק פסוליה ומ"ט דהא גידולו מן הארץ ואינו מקבל טומאה ואע"ג דאיכא למימר דדומי' דפסולת גורן ויקב בעי' שהוא תלוש מ"מ מ"ט פסל רחמנא למחובר טפי מתלוש דכותיה. ונראה לומר דפסול מחובר היינו משום תעשה ולא מן העשוי דאלו מחובר דנפיק מגורן ויקב לא נעשה בו מעשה כלל מתחלתו לשום ענין אבל תלוש שנעשה בו מעשה אדם לשם דירה וכיוצא בו הוי ס"ד דכשר כל היכא דהוי דומי' דגורן ויקב שגדולו מן הארץ ואינו מקבל טומאה ואת' קרא ואסרי' והיינו דפרכי' הכא מאי אירי' משום תעשה ולא מן העשוי ת"ל משום מחובר דפסול טפי שהוא מן העשוי מעצמו שלא נעשה בו מעשה כלל כתלוש. עכ"ל הריטב"א.
7. ולפ"ז הא דמחובר חשיבא מן העשוי אין צורך למש"כ רש"י דחשיב עשוי בפסול אלא דלא חשיב תעשה כלל. וכן הא דסכך שהונח לייבוש או גדיש לא חשיבא עשיה כלל דכל העשיה היא לשם צל וכל שלא הונח לשם צל אין כאן תעשה כלל. ולפ"ז לא מצינו מקור שכל שנעשה בפסול פסולה. ולמשל כשאין דפנות לסוכה או שהיא תחת האילן אפשר היה לומר דכל כי הא אינו בכלל תולמ"ה דשפיר איכא הכא 'תעשה' מעליא ואף שיש בהפסול. אכן בציצית לכאורה מבואר דאם תלאן קודם פסיקתן וקשרן ואח"כ פסקן פסול. והתם לכאורה איכא נמי עשיה מעליא. אלא דאף התם איכא למימר דכל שאינו גדיל של כמה חוטים לא חשיבא עשיה כלל. ועיין.

**ענף ב'**

**בדין קציצתן זו היא עשייתן. והאם מהני גמר עשיה אף כשלא היתה תחילת עשיה כלל,**

**או דוקא באופן שהיתה עשיה אלא שנעשתה בפסול**

1. מבואר בגמ' דאם קצצן חלקו רב ושמואל האם קציצתן זו היא עשייתן ואיכא שפיר 'תעשה' או דלא חשיבא עשיה ובעינן נענוע. ויל"ע מהו טעמא דרב דחשיבא עשיה. ועיין רש"י ד"ה 'אכשורי מכשר' שפירש ""דקסבר קציצתה זו היא גמר עשייתה" וכ"כ בהמשך דבריו שם "אבל זהו שקיצצן זהו מעשה שלה שנגמר בהכשר". והיינו דרב חידש שאף גמר עשיה בהכשר חשיבא שפיר 'תעשה". [ובדעת שמואל אי פליג בהא גופא אדרב, יבואר אי"ה לקמן][[121]](#footnote-122)
2. עיין בתוד"ה פסיקתן שכתבו להקשות דאם גמר עשיה מהני אמאי עשאה מן הקוצין ומן הגרדין פסולה והא התם נמי איכא עשיית הציצית כולה בהכשר. ותירצו "דבעינן תליה לשם מצוה"
   1. וצ"ב רב, מה כונתם בזה. וכי לענין לשמה לא מהני גמר עשיה. והרי אף בעשה ציצית מתחילה בפסול וגמרה בהכשר נמי מהניא מדין גמר עשיה בהכשר. [כמבואר במג"א או"ח סימן יא סק"יט] ומאי שנא תליה לשמה דלהא לא מהני גמר עשיה.
   2. ולכאורה היה מקום לומר דתליה היא דין נפרד מהעשיה ואין קשר בין התליה לעשיית הציצית. אכן יעוין לעיל ט' ע"א רש"י שם דכל דין תליה לשמה הוא רק משום דהוא חלק מהעשיה וכל הדין לשמה הוא על העשיה בלבד ולהכי סבר רב דטויה לא בעי לשמה.
3. ונראה בביאור דבריהם דהא דשמענו דגמר עשיה בכשרות מהניא היינו דוקא במקום דאיכא עשיה אלא דהעשיה היא בפסול, בזה נתחדש דאם הגמר בכשרות חשיבא עשיה בכשרות אבל אם לא היתה עשיה כלל בתחילה לזה לא מהני מה דאיכא גמר עשיה. והחילוק בזה נלע"ד, דאף דכבר נתבאר משו"ע הרב דעשיה בפסול לא חשיבא עשיה, מ"מ הקובע של המעשה אם הוא בכשרות או בפסול אינו על כל שלב ושלב מהמעשה אלא הגמר הוא קובע את השם המעשה אם הוא בכשרות או בפסול וכיון שהמעשה קיבל שם של עשיה של כשרות אזי ממילא יש כאן עשיה שלימה של כל המעשה. אבל אם לא עשה מעשה כלל בתחילת הדבר לא מהני מידי שעשה את גמר המעשה דגמר לא מחשיב עשיה שלימה אלא גמר קובע את שם המעשה אם הוא בפסול או בכשרות.
4. וזהו ביאור מש"כ התוס' דבעינן תליה לשמה. היינו דאף התליה היא חלק ממעשה הציצית וראיה לזה מהא דבעינן לשמה דמעשה הציצית צריך שיהא עשוי לשמה וממילא הוא הכרח שהתליה היא חלק מעשיית הציצית. וכיון דבקוצין וגרדין אין תליה כלל לזה לא מהני גמר עשיה להיחשב כאילו היתה כאן עשיה אף שלא היתה עשיה בפועל.
5. ולפ"ז נראה לחדש חדוש גדול. דאם גדלו מעל שטח הסוכה זמורות, בלא שהוא הדלה אותן על הסוכה אלא צמחו מאילהן. בזה לא מהני קציצתן אף לרב. דכיון דליכא עשיה כלל לסכך, לא מהני מה שגמר עשייתן נעשה ע"י אדם דמ"מ תחילת עשייתן לא נעשה בידי אדם. ודוקא היכא שהדלה עליה את הגפן דהיינו שעשה מעשה סכוך, אלא שהיה בפסול דמחובר בהא מהני גמר עשייתן בכשרות. [ולקמן יבואר אי"ה דאפשר דנדון זה יש בו נפ"מ אף לדידן דלא קיי"ל כרב אלא כשמואל]
6. ונראה עוד דלפ"ז יש לעיין באופן שהדלה הוא את הגפן אלא שלא נתכוין לסכוך כלל, ואח"כ קצצן ונמלך עליהם לסכוך אם מהניא. ונראה דד"ז תלוי במה שכבר נדון לעיל האם בסכך שלא הונח לשם צל אלא לייבש, האם הויא בכלל דאין כאן עשיה כלל או דיש כאן עשיה אלא עשיה בפסול. דאם חשיבא עשיה בפסול מהני לרב קציצתן זו היא עשייתן. אבל אם לא חשיבא עשיה כלל, לפמש"נ דכל דליכא עשיה לא מהני גמר עשייתן בכשרות, ה"נ לא יועיל קציצתן להחשיב עשיית הסוכה לעשיה מעליא.
7. [אכן יש מקום לדון בזה, דאף אם נימא דחשיבא עשיה בפסול יש מקום לומר דלא יהני קציצתן זו היא עשייתן, דקציצה מהניא להחשיב את הכל כנעשה בכשרות של תלוש וכל העשיה לא נחשבת כסכך תלוש כיון דבסופו נעשה לתלוש. אבל היכא שיש פסול נוסף שלא נעשה לצל, יש מקום לדון ולומר דלזה לא מהני קציצתן בכשרות. דאפשר דהקציצה אין בכוחה אלא לסלק את הפסול של מחובר לכל העשיה ולא פסולים אחרים. או דנימא לא כן אלא דקציצה היא חלק מעשיית הסוכה בכלל].
8. ואורו עיני כשמצאתי ע"ז דברים מפורשים בירושלמי. ז"ל הירושלמי על משנתינו "רבי בא בשם רב והוא שידלה אותן לכך. רבי יעקב בר אחא בשם רבי זעירא צריך לנענע. א"ר יוסה תרתיהון לקולה הדלה אותן לכך אע"פ שלא נענע נענע אע"פ שלא הדלה אותן לכך" וכבר עמדו המפרשים על ביאורו ולע"ד ביאורו הוא כמבואר, דהך מ"ד ס"ל כרב דקציצתן זו היא עשייתן, אכן לא מהני אלא אם הדלה לסכך אבל אם לא הדלה לסכך אזי לא מהני קציצה דלא מהני לזה גמר עשיה ובעינן עשיה חדשה מעליא ולהכי צריך שינענע. ולהכי אם הדלה א"צ נענוע דקציצתן זו היא עשייתן אבל אם לא הדלה צריך נענוע.
9. אלא דיש לדון בכונת הירושלמי האם מש"כ 'לא הדלה לכך' היינו דלא היתה כאן הדלאה כלל, אלא צמחו שם מאליהן. או דאף כשהדלה לא מהני אלא לשם סיכוך וצל ולא לצורך אחר. ושורש הנדון בזה הוא כנ"ל האם כשהיה מעשה סכוך שלא לשם צל חשיבא מעשה בפסול או שלא היה כאן מעשה כלל של סיכוך. [או דנימא כהצד הנ"ל יד דכל שהפסול מטעם אחר לזה לא מהני קציצתן זו היא עשייתן] והדברים מאירים בחסדי הי"ת.

**ענף ג'**

**בדין האבנ"ז דאם סיכך פחות משעור סוכה בפסול וגמר הסכוך בכשרות,**

**חשיבא גמר עשייתה בכשרות וליכא משום תולמ"ה.**

1. באבני נזר [או"ח תשובה תסו אות ז'] כתב לחדש להמבואר דמהני גמר עשייתן בכשרות, דאם סיכך סוכה קטנה ששה טפחים בפסול כגון במחובר, ואח"כ קצצן, למאי דקיי"ל דלא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, ואח"כ סיכך את הטפח השביעי בתלוש כדין, דהסוכה כשרה דגמר עשיית הסוכה היא בכשרות. וכ"כ דאם סיכך חממ"צ במחובר ותלשן והוסיף סכך שיהיה צממ"ח כשרה הסוכה מ דין גמר עשייתה בכשרות.
2. ולדברינו הנ"ל, דכל מאי דמהני גמר עשייתן הוא דוקא כשהיתה עשיה אלא שהיא היתה בפסול, יעלה לדינא דאף להאבנ"ז אם תחילת הסכך גדל מאיליו, ואח"כ הוסיף סכך בכשרות לא יועיל גמר עשייתו. [והרי זהו הנפ"מ לדינא אף לדידן דלא קיי"ל כרב] ואם סיכך תחילת הסכך שלא לשם צל יהיה הדבר תלוי בנדון הנ"ל האם יהני גמר הסיכוך בכשרות או לא. וצ"ע.
3. אכן בעיקר דברי האבנ"ז יש לדון, דכלול בדבריו חידוש שדנים את כל הסוכה כיחידה אחת, ולהכי דנים את עשייתו של חלק מהסכך לתחילת עשיית הסוכה ואת גמר סיכוך הסוכה לגמר עשייתה. ולכאורה יש לדון כל סכך וסכך בפנ"ע, דכל סכך שהניח אם גמר עשייתו של סכך זה חשיבא גמר עשייתו בפסול. ואין גמר הסוכה חשיבא גמר עשייתו של הסכך אלא גמר עשיית סכך זה דדנים כל אחד בפנ"ע.
   1. וביותר, דלכאורה יש לומר דאין שום תקון לסכך הפסול, שהרי פיסולו היה מה שהוא מחובר ובקציצתו לא חשיבא תקון, ומאי מהניא הוספת סכך כשר דבזה אין תקון לסכך הפסול.
4. וע"ש עוד באבנ"ז [אות ד'] שהביא לדברי הראב"ד פ" מממרים ה"ג דלמ"ד דלולב צריך אגד אם אגד שתי מינים ואח"כ הוסיף מין שלישי, חשיבא הך אגד כעשוי בפסול ופסול משום תולמ"ה. וכתב האבנ"ז דבפשטות הראב"ד פליג דגמר עשיה בכשרות מהני, דאל"ה הרי גמר האגד בכשרות. ע"ש מש"כ ליישב.
   1. אכן לכאורה יש לומר דטעמו של הראב"ד דאגד השתי מינים נעשה בפסלות בתחילה שאגד רק שתי מינים ואף כשהוסיף מין שלישי הרי לא גמר אגד של שתי מינים אלו בכשרות דלשתי מינים אלו לא נוסף שום דבר באיגודו של השלישי. דהם אגודים ועומדים. ולהכי חשיבא אף גמר עשיית האגד של השתים נמי בפסול. ויל"ע.
   2. והאבנ"ז אזיל לטעמיה שדן את העשיה בכללותה כעשיה אחת. ואם גמר האגד של כל המינים בכשרות חשיבא כל האגד בכשרות.

**ענף ד'**

**במקור הדין שגמר עשייה בכשרות מחשיבה לעשיה גמורה,**

**ובחידושו של האבנ"ז דאיכא דוכתי דלא מהני גמר עשיה אלא בעינן כל העשיה בכשרות.**

1. באבנ"ז שם ביאר מקור הדין דגמר עשיה בכשרות מהניא. דהוא מכל עשיית סוכה שתחילת עשייתה לעולם בפסול, שהרי היא חממ"צ. וכן עשיית ציצית בתחילת עשייתה לעולם היא עשיה בפסול שהרי אין קשרים כדין. וזהו מקור הדין דגמר עשיה בכשרות מהניא.
2. ולפ"ז יצא לידון בדבר החדש, דכל היכא דבעינן עשיה ששייך לעשותה מתחילתה בכשרות, אין מקור דמהני אף גמר עשיה בלבד אלא בעינן לעולם כל עשייתה בכשרות.
   1. ובזה ביאר דדינו של הראב"ד גבי אגד, דפסול, אף רש"י ותוס' מודים לזה, דלא אמרו דמהני הגמר באגד דהתם לעולם שייך שכל האגד יהיה בכשרות. וכל שאין הכרח לזה נשאר הדין כפשטותו דבעינן כל העשיה בכשרות.
   2. ולפ"ז ביאר דאף לענין לשמה בעינן כל העשיה בכשרות ובזה ביאר את דברי התוס' דקוצין וגרדין לא מהני גמר עשייתה בכשרות.
3. ועיין בהערות של הגריש"א שליט"א שדן בדבריו ד"בפשטות דין תולמ"ה הוה בדבר שפסול בעצם, כגון מחובר וכדומה, אבל מה שפסול מחמת מחוסר כמות, זה לא הוי מקרי פסול אלא אמצע עשיית הסוכה וכך היא עשייתה".

**ענף ה'**

**האם סוכה יש בה דין עשיה**

1. ובאמת יש לדון בעיקר דין סוכה האם יש דין עשיה או דלעולם לא אכפ"ל בנעשית מאליה, אלא דאיכא פסול דלא נעשתה לשם צל אבל לעולם בנעשתה לשם צל מהני אף ללא דין עשיה. ונראה להביא בזה מחלוקת ראשונים:
   1. עיין רמב"ם פ"ה מסוכה ה"ט "אבל סוכה שנעשית מאיליה פסולה לפי שלא נעשית לצל" הרי להדיא דאף בנעשית מאליה כל הפסול הוא משום שלא נעשית לצל ולא משום שאין כאן עשיה כלל. ועיין באבנ"ז או"ת תעו שכתב להוכיח כצד זה וכתב מכל זה להכשיר אף עשיית קטן כל שבעל הסוכה חושב לשם צל דאין זה דין בעשיה כלל שתהיה עשיה של צל אלא דתיעשה לשם צל ואף אם הקטן מתעסק בעלמא מ"מ אביו חושב לשם צל ודי בזה להגדיר את עשיית הסוכה לשם צל.[[122]](#footnote-123)
   2. אכן יעוין בריטב"א יא ע"ב ז"ל: ונראה לומר דפסול מחובר היינו משום תעשה ולא מן העשוי דאלו מחובר דנפיק מגורן ויקב לא נעשה בו מעשה כלל מתחלתו לשום ענין אבל תלוש שנעשה בו מעשה אדם לשם דירה וכיוצא בו הוי ס"ד דכשר כל היכא דהוי דומי' דגורן ויקב שגדולו מן הארץ ואינו מקבל טומאה ואת' קרא ואסרי' והיינו דפרכי' הכא מאי אירי' משום תעשה ולא מן העשוי ת"ל משום מחובר דפסול טפי שהוא מן העשוי מעצמו שלא נעשה בו מעשה כלל כתלוש. עכ"ל. הרי דכל שלא נעשה מעשה פסול מצד זה עצמו שנעשה ממילא ולא משום צל. וכ"כ הרא"ה.
   3. עיין ב"י סי"ד שהביא לשיטת ר"ת דאשה פסולה בעשיה בכל המצוות שאינה שייכת בה. דכללא דאיתא בתפילין דכל שאינו בקשירה אינו בכתיבה איתא אף בשאר מצוות. ולהכי פסולה היא לעשיית ציצית. והקשו התוס' ע"ד מההיא דסוכת גנב"ך. ותירץ הב"י שם בשם המרדכי דהך דינא דר"ת אינו אלא למצוה ולא לפסול בדיעבד. והנה ודאי מסתברא טובא דהך כללא אינו אלא במקום דאיכא דין עשיה. אבל אם אין דין עשיה אלא דבעינן שתיעשה לשם צל, ודאי וודאי דאין טעם לפסול אשה וכל כיו"ב.
2. והנה לשיטת הריטב"א ודעימיה דאיכא דין עשיה, מבואר היטב דין דנעשה בפסול חשיב מן העשוי וכמ"ש הגר"ז דעשיה בפסול לאו עשיה היא וכמאן דלא עשאה דמי. אבל לשיטת הרמב"ם אליבא דהמבארים דאין דין עשיה יש לעיין טובא מהו הפסול דנעשה בפסול, שהרי אין דין עשיה כלל ומאי אכפ"ל שכשנעשית הסוכה עדין לו היה לה הכשר. ובפרט פסולים אחרים דמחובר וכיו"ב אמאי לא מהני מה שנעשתה לשם צל ומאי אכפ"ל שלא היה בה הכשר סוכה בשעה ראשונה שנעשתה הסוכה. וזו הערה גדולה. עיין הערה [[123]](#footnote-124) הארה נוספת בזה.

**ענף ו'**

**האם שמואל דפליג א'קציצתן זו עשייתן', פליג אף אהא דמהני גמר עשיה או לא**

1. יש לדון האם שמואל דפליג ואמר דקציצתן לא חשיבא עשיה. האם טעמו דלא מהני גמר עשיה ובעינן כולא עשיה בכשרות, או דלעולם אף לשיטתו מהני גמר עשיה בכשרות, אלא דקציצה לא חשיבא גמר עשיה דכבר נגמר עשיית הסכך או הציצית לגמרי מקודם לכן. ומצינו בזה מחלוקת גדולה.
   1. עיין אבנ"ז סימן תסו שהביא מתוס' מנחות מ' ע"ב ד"ה שמא דנקט בפשיטות דגבי קוצין הפסול רק משום דבעינן תליה לשמה ולא משום תולמ"ה והיינו משום דאיכא גמר עשיה בכשרות. ואף דהלכה כשמואל.
   2. עיין ב"י סימן יא דציצית שתלאה כשהחוטים עדין מחוברים זל"ז, וקשר קשר ראשון וקודם שסיים לקשר שני דהוא מה"ת פסק החוטים. הציצית כשרה דגמר עשייתה בכשרות. וכ"כ הט"ז והמג"א. ועיין בביאור הגר"א על השו"ע שדקדק כן מדבריו של שמואל דקסבר דפסיקתן לא זוהי עשייתן. אבל אי הויא עשיה הוה מהני אף שלא עשה אלא הגמר בכשרות.
   3. ועיין מ"ב דיש מחמירים וזוהי שיטתו של העולת תמיד. דבעינן לכוליה עשיה בכשרות. [ועיין בה"ל שם על סעיף י' ד"ה ונתקו].
2. ועיין חזו"א או"ח סימן ג' שהעמיד להלכה כשיטת העולת תמיד, והחמיר יותר מהמ"ב דאף בדיעבד יש להחמיר כמותו. ודבריו בנויים על מה שהוכיח כן מהגמ' דילן, דאמרינן בגמ' דלשמואל הא דאמרינן דתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהם כשרה, היינו דוקא שפסקן ואח"כ קשרן. ומקשינן בגמ' מאי למימרא. והקשה החזו"א דאם כדבריהם של הב"י ודעימיה, הוה להו לגמ' לאוקים, דתלאן וקשר קשר ראשון, וקודם שסיים את הקשר השני פסקן, והחידוש דהא נמי מהניא, דגמר עשיה בכשרות חשיבא שפיר עשיה. ומכח קושיא זו חלק החזו"א על כל רבותינו הנ"ל.
   1. ובראשונה יש ליישב קושייתו דדוחק לגמ' להעמיד בכה"ג, דהוה להו לבריייתא לפרש יותר.
   2. ויש לתמוה על דבריו דהא מיהת מפורש בגמ' דתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהם כשרה, ותקשי אמאי תליה מהני קודם פסיקה. והרי בסימן יד סעיף ב' נפסק דאם התליה לא היתה לשמה אין מברכין על הציצית משום דדעת הרבה ראשונים דאף תליה חלק מהעשיה. וא"כ אמאי מהני פסיקה לאחר התליה והרי התליה לא היתה בהכשר. וע"כ דלכו"ע מהני גמר עשיה. וכדברי הב"י ודעימיה. וצ"ע.
3. עוד יש לעיין בזה, דהנה לשמואל מהני נענוע. ויל"ע האם חשיבא עשיה מעלייתא או דאף הא מהני רק בתורת גמר עשיה. ועיין יב ע"ב תוד"ה 'אין' דבחבילי קש שהניחן לייבש מהני התרתן כאילו הוא נענוע דלעיל. והנה בהתרתן לכאורה ודאי אין עשיה מעליא ומ"מ מהני, וע"כ דחשיבא מיהת גמר עשיה. ודוחק לומר דהתוס' אזלי אליבא דרב ולא אליבא דשמואל. הרי זכינו לראיה ברורה אף מדברי התוס' דאף לשמואל מהני גמר עשייתן בכשרות.

פרשת בה"ב

**בענין גדר פסול נסרים, וגדר סכ"פ הפוסל בד"ט**

**ענף א'**

**בפלוגתת ר"י ור"מ בשתי נסרים אם מצטרפים לפסול הסוכה**

1. נחלקו ר"י ור"מ במשנה דף יד האם מסככין בנסרים או לא. ונחלקו רב ושמואל בגמ' במאי קאי פלוגתתן. לרב בנסרים ד' אבל פחות מד' לכו"ע כשרים. ולשמואל בנסרים רחבים מג' ועד ד'"ט אבל רחבים ד"ט לכו"ע פסולים לסכוך.
2. נחלקו ת"ק ור"י בברייתא האם שני נסרים מצטרפים לפסול הסוכה או אין מצטרפים. דעת ת"ק דאין מצטרפין ולר"מ מצטרפים. ומסיקנא בגמ' בל"ב דמצטרפים היינו לד"א מן הצד. דלר"מ מצטרפים ולת"ק דהיינו ר"י אין מצטרפים. והנה לרב טעם מחלוקתם דאזלי לטעמייהו דר"י דסבר דאף רחבים ד"ט כשרים לסוכך להכי אין מצטרפים, ולר"מ דאמר דרחבים ד"ט פסולים להכי נמי מצטרפים שאם יש רוחב של כמה נסרים עד שמגיעים לשעור ד"א הרי הם פוסלים. ומקשינן בגמ' לרב מאי אין מצטרפין דר"י דהא הוי סכ"כ ומה שייכא צירוף בכאן.
3. והקשו המפרשים מאי ניחא לשמואל. ונחלקו בביאור ד"ז. המהר"ם כתב דנחלקו בסככים ד"ט ואף לר"י פסולים הם ומ"מ פליג בפלוגתא אחריתי עם ר"מ בנסרים הפסולים האם מצטרפים לשעור ד"א או לא. והמהרש"א ממאן בזה והוכיח דאין לחלק בין ס"כפ לסין גזירת נסרים דהא בדף יז ע"ב הוקשה לגמ' בפשיטות דאם סכ"פ פוסל באמצע בד"ט אף נסרים יש להם לפסול בד"ט ומכח קושיא זו מפרשינן התם למתני' דהניחם מן הצד. ע"ש והיא תמיה רבתי.
4. אכן במהר"ם מפורש להדיא דהא ודאי דבאמצע פסולה הסוכה בנסר של ד"ט ולא נחלק ר"י אלא במן הצד דאין מצטרפים לד"א. וביאור ד"ז צע"ג, כיון דחזינן דבאמצע פוסל הוא את הסוכה והיינו דמפסיק בין הסכ"כ לדופן. א"כ אף מן הצד כיון דאיכא ד"א בין הסכ"כ לבין הדופן ול"א ד"ע יותר מד"א איך מתכשרת הסוכה.
5. ובראשונה יש להקדים, דהנה לכאורה הדבר קשה מיניה וביה, כיון דאין מצטרף לד"א ואף יותר מד"א של נסרים מן הצד אין פוסלים את הסוכה א"כ אף באמצע היכי משכח"ל דתיפסל הסוכה והרי לעולם לא גרע מאם הכל היה מלא בנסרים שאין פוסלים את הסוכה אף ברחבים יותר מד"א. ונראה ברור, דלשיטתו של המהר"ם כל הדין דסכ"פ פוסל באמצע לר"י היינו דוקא באופן שאין שעור זע"ז בכל צד של הסוכה אבל אם יש שעור זע"ז אזי לעולם אפשר לדון ד"ע מהנסר ועד סוף הסוכה ואף שהוא למעלה מד"א מ"מ אין מצטרפין לד"א. אבל במקום שאין זע"ז וצריכים לצד שמעבר לנסר בזה הדין דהנסר מפסיק וא"א לדון את הכל כסוכה אחת. אכן ביאור ד"ז הוא צ"ב רב וכ"ל.
6. ועיין בפנ"י שכתב דבאופן שבסוף הד"א יש נסר ד"ט שחלקו בתוך הד"א וחלקו מחוצה לו, שם יש לדון מדין ד"ע שחלקו שבתוך ד"א אינו סכך אלא דופן, וממילא חלקו השני שמחוצה לד"א אינו סכ"פ דאין זה נסר רחב ד"ט דהחלק שדנים אותו כדופן אינו נחשב בתוך השעור נסר. אכן יעוין היטב בדבריו שלא פירש כן בדעת המהר"ם אלא דהוקשה לו דאף למהרש"א דפליג אמהר"ם מ"מ כה"ג יש לו להסכים דיהני. וממילא יש לו לפרש כה"ג את דינו של ר"י דאין מצטרפין. אכן במהר"ם דינו באופן שכל הד"א מלאים בנסרים רחבים ד"ט דאין מצטרפין והסוכה כשרה אף באופן שיש יותר מד"א.

**ענף ב'**

**בביאור הדין דיותר מד"א לא אמרינן ד"ע.**

**ובביאור מחלוקת האחרונים האם יותר מד"א ניתן לדון חלקו כד"ע וחלקו כסכ"פ ובכך להכשיר הסוכה**

1. ובישוב הענין יש להקדים בגדר הדין דאין דנים ד"ע אלא בשעור ד"א. דבפשטות שורש הדין בזה דלא נתחדש דין עיקום דופן יותר מד"א דיותר מזה לא מתעקמת הדופן. אכן יש להביא בזה צד נוסף. וזה בהקדים מחלוקת הפנ"י והערוך לנר.
   1. עיין לקמן יז דהוקשה לראשונים בדעתו של רב דאף באמצע סכ"פ אינו פוסל אלא בד"א דא"כ למה לי לדין ד"ע מן הצד, דאף בלא דין זה אין הסכך פסול פוסל אלא בשעור ד"א. וכתבו דלרב ליתא להלכתא דד"ע.
   2. וכתב הפנ"י דבעינן להלכה דמכוחה יש להכשיר מן הצד אף בקרוב לח' אמות. דדנים ד"א מתוכם לדין ד"ע והד"א פחות משהו הנותרים הרי הם סכ"פ דאין פוסלים את הסוכה אלא בד"א.
   3. והערול"נ שם והפמ"ג תרל"ב חלקו ע"ד דא"כ אף לשמואל דסכ"פ פוסל באמצע בד"ט, יש להכשיר סוכה בסכ"פ מן הצד אף ביותר מד"א וארבעה טפחים פחות משהו, דד"א דנים כד"ע והשאר הוא סכ"פ שאינו פוסל אלא בד"ט. והלא תנן במשנה דיז דאם יש מן הסכוך ועד הדופן של הבית ד"א הסוכה פסולה ואמאי לא נכשירה אף ביותר מד"א כל שיש ד"א וד"ט פחות משהו.
2. ובביאור שיטת הערול"נ ודעימיה - שהם באמת שיטת הראשונים שלא תירצו כהפ"י הרי להדיא דפליגי על חידושו - ראיתי מהגרש"ר שביאר דא"א לחלק סכך לשתים דדנים את כולו או כסכ"פ או כד"ע.
   1. ולפ"ז יצא לדון דלא כדברי רע"א סתרל"ג == שכתב ע"ד מג"א דסוכה קטנה שיש בה טע"ט טפחים שמתוכם ג"ט סכ"פ דהסוכה פסולה כיון דהסכ"פ אינו מצטרף לשעור ונמצא ששטח הסוכה אינו אלא וע"ו.
   2. וכתב הרע"א להכשיר כגון דא באופן שהסכ"פ נמצא בצד הסוכה ד ניתן לדון ב"ט ממנו כדופן עקומה ולא נשאר סכ"פ אלא בשעור טפח וזה מצטרף אף להכשיר הסוכה.
   3. וכתב הגרש"ר דהא אזיל בשיטת הפנ"י אבל להערול"נ אין מחלקים הסכ"פ לשתים אלא דנים את כולו או כסכ"פ או כד"ע ולהכי באופן זה של טע"ט הסוכה פסולה כהמג"א.
3. ונראה באופן אחר ביאור דברי הערול"נ ודעימיה, והוא דכל דין ד"ע הוא משום שהדופן שייכת לשטחה הכשר של הסוכה ולהכי מעקמים את הדופן בכדי לקרב את הדופן לסוכה הכשרה. אבל מרחק ד"א אין דנים ד"ע משום שכיון שיש הפסק של רשות ד"א שהיא רשות חשובה בין הדופן לבין הסכ"כ אין דנים ד"ע להקריב את הדופן לסוכה שדופן שאינה שייכת לסוכה אין מקרבים אותה לסוכה.
4. ולהכי אם יש סכ"פ יותר מד"א אזי הדופן לא שייכת לסוכה וממילא אף לד"א אין מעקמים אותה כלל. אבל לעולם שייך לחלק סכ"פ שחלקו יהיה ד"ע וחלקו יהיה סכ"פ. ודברי רע"א שרירים וקיימים אף לסיעתו של הערול"נ ואין לדון את דברי רע"א כמאן דאזלי בשיטתו של הפנ"י.

**ענף ג'**

**בביאור שיטת מהר"ם דלר"י אף נסרים ד"ט הפסולים אין מצטרפים לפסול הסוכה**

1. ולאחר הקדמה זו נראה לחדש בדעת המהר"ם דהא דנסרים אין מצטרפים לד"א והיינו דאף ביותר מד"א דנים בהם דין ד"ע. ולהכי הסוכה כשרה וחשיבי שיש לה דפנות, היינו משום דבנסרים שיש בהך גזירת תקרה אף שאסור לישב תחתם ואף שהם חוצצים בתוך הסוכה ולהכי באמצע פוסלים את הסוכה מ"מ לשעור ד"א אין מצטרפים שלא ידונו אותם בדין ד"ע, דכל השעור של ד"א הוא דוקא בסכ"פ שכשיש סכ"פ בשעור ד"א הרי זה סוכה פסולה ואין קשר בין הדופן לסוכה כשרה דיש כאן שעור סוכה פסולה באמצע, והדפנות הם של סוכה זו ולא של הסוכה הכשרה, אבל אם הסכך אינו פסול אלא שא"א לישב תחתיו אין לזה שם חלות סוכה פסולה ואין כאן רשות נפרדת של סוכה פסולה המפרידה בין הדופן לבין רשות הסוכה הכשרה ולהכי ניתן לדון ד"ע אף ביותר משעור של ד"א.
2. ויסוד לדבר זה דכשהסכך פסול יש יותר טעם שלא לדון ד"ע מאשר כשהסכך אינו פסול בעצם הוא גמרא מפורשת יז ע"א דתנן במתני' ג' אופנים של ד"ע ומקשינן בגמ' כל הני למה לי. ומשנינן "ואי אשמעינן הני תרתי, [היינו תקרת בית שנפחת וחצר שהיא מוקפת אכסדרא] משום דסככן סכך כשר הוא, אבל סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בו דסככה סכך פסול הוא, אימא לא. צריכא" הרי להדיא דסכך פסול יש בו יותר טעם שלא לומר בו ד"ע והיינו כמש"נ משום דהוא מהוה הפסק חשוב בין הסכ"כ לבין הדפנות וכה"ג אין הדפנות שייכות לסכך ואין מעקמים אותם לקשר אותם לסוכה.
3. שוב הראוני לריטב"א שכתב בפירוש הגמ' כן להדיא ז"ל: ונראה לי דהכי קאמר דדילמא הוה ס"ד דסכך פסול לא גמירי ביה דופן עקומה דכיון שאינו ממין הסוכה כלל מפסיק וחוצץ הוא מאד אבל כשהסכך סכך כשר אלא שהוא נעשה לשם דירה דמין במינו הוא דאינו חוצץ לכך ראוי להכשירו ע"י דופן עקומה קא משמע לן דאפילו בסכך פסול אמרינן לה דהכי גמרינן. עכ"ל הרי להדיא דהנדון דעד כמה שיש חציצה גדולה ל"א ד"ע דאין מעקמין את הדופן אא"כ שייכת היא לסוכה. ותה"ל שזכיתי לכוין לדבריו הקדושים.

**ענף ד'**

**בביאור שיטת הרמב"ם דנסר ד' אף שפסול אין פוסל ואף לא באמצע הסוכה**

1. עיין רמב"ם פ"ה מהלכות סוכה ה"ז "נתן עליה נסר אחד שיש ברחבו ארבעה טפחים כשרה ואין ישנין תחתיו והישן תחתיו לא יצא ידי חובתו" והנה הרמב"ם סתם לדין זה דמתני' ואילו בסוגיין מפרשינן לה דנתן הנסר מן הצד דוקא הסוכה כשרה אבל באמצע היא פסולה דסכ"פ פוסל באמצע הסוכה בד"ט. ועיין מג"מ שזו אף כונתו של הרמב"ם אכן יעוין בכ"מ שנחלק עליו דדוחק הוא ע"ש מה שפירש.
2. אכן יש לומר בפשיטות, דהרמב"ם פירש דשורש מחלוקת ר"י ור"מ אם נסרים מצטרפים היינו בנסרים ד' כהמהר"ם דאף דאין יושבין תחתיהם מ"מ לא חשיבי סכ"פ. אלא דהרמב"ם פירש באופן אחר מהמהר"ם דלשיטתו כל הדין דאין מצטרפין היינו לענין פסול ד"א מן הצד אבל באמצע פוסל בד"ט כמפורש במהר"ם. אבל להרמב"ם לר"י דלא הוי סכך פסול אזי אף אינו מפסיק באמצע דדוקא סכ"פ יש לו חשיבות של מקום בפנ"ע לחצוץ בין הסכ"כ לבין הדפנות. אבל סכ"כ אף שאין ראוי לישב תחתיו מ"מ אינו חוצץ כלל לר"י. ולפ"ז א"ש טפי אמאי אינו מצטרף לד"א דאינו חוצץ כלל.
3. והא דמפורש בגמ' יז ע"ב דחוצץ כסכ"פ היינו לר"מ דהא בעינן לפרושי התם למתני' והרי סתם משנה ר"מ ולר"מ הוקשה לגמ' בפשיטות דס"ל סכ"פ הוא דהא מצטרף הוא לד"א לפסול הסוכה וא"כ לשמואל דסכ"פ באמצע פוסל בד"ט ה"ה אף נסרים אלו יש להם לפסול בד"ט. אבל לר"י דאין לו שם סכ"כ אינו חוצץ כלל בסוכה. לא באמצע ולא מן הצד. וא"ש דברי הרמב"ם כפשוטם ממש.
4. העולה לע"ע ג' שיטות בדין נסרים לר"י דאמר אין דאין מצטרפים.
   1. שיטת המהרש"א דנסרים ד' אף לר"י מצטרפים לפסול בד"א מן הצד וכ"ש באמצע פוסלים את הסוכה בד"ט.
   2. שיטת המהר"ם דבאמצע פוסלים הם בד"ט כשאר סכ"פ אבל מן הצד אין פוסלים אף לא בד"א.
   3. שיטת הרמב"ם דאף באמצע אין פוסלים בד"ט דאין לו דין סכ"פ כלל לא לענין פוסלים באמצע ולא מן הצד בד"א.

**ענף ה'**

**ביאור דין סכ"פ הפוסל באמצע בד"ט. ושיטת ר"א מן ההר המחודשת בזה.**

**ותוספת ביאור בשיטת הרמב"ם בדין דנסר אינו פוסל.**

1. ויש להוסיף עוד בדעת הרמב"ם דנסרים אין פוסלים את הסוכה. בהקדים דהנה בפשטות וכן מבואר להדיא בהרבה ראשונים לקמן, הא דסכ"פ פוסל באמצע היינו מדין הפסק דמפסיק הוא בין הסכ"כ לבין הדפנות וחשיבא הסכך כבלא דפנות. אכן יש לה"ר מר"א מן ההר דגדר הפסול הוא דסכ"פ יש לו דין פוסל של הסוכה. אלא דמכח ד"ע דנים את הסכ"פ כדופן ואין כאן סכ"פ שיפסול.
2. דיעוין בסוף הסוגיא דנסר שהניחו אפומא דמטללתא אף שמונח הוא בתוך הסוכה בשעור של ג"ט והטפח הנוסף וא מחוץ לסוכה מ"מ מדין פסל חשיב אף הוא כחלק מהסוכה והויא בכלל נסר ד' הפסול לסכוך. והראשונים נתחבטו אמאי נסר זה פוסל את הסוכה [דבלשון הברייתא המשמעות שהסוכה כולה פסולה ולא רק לענין לישב תחתיו] עיין בעה"מ לקמן דף יט שכתב דאיירי בסוכה קטנה והנסר הוא המשלים של השעור סוכה וכיון שהוא פסול חסר לשעור סוכה.
3. אכן ברש"י הדברים צ"ב שכתב בתו"ד דטעם הפסול משום שאין דופן שנעקם אותה להוציא את הסכך הפסול ממנה. ועיין מהרש"א שתמה בדעת רש"י דאי בסוכה קטנה מה יועיל ד"ע להוציאו מן הסוכה אכתי ליכא שעורא. ועיין מג"א תרל"א שכתב ליישב שיטת רש"י דאי איכא דופן באמצע המפריד בין שתי חלקי הנסר אזי הנסר כולו כשר לסיכוך דלא חשיב נסר רחב ד'. אכן כבר תמהו ע"ד דא"כ מהו שכתב רש"י 'דופן עקומה' דאין זה משום הד"ע אלא דופן בעלמא עיין דגמ"ר שם.
4. אכן יעוין בזה לדברי ר"א מן ההר ז"ל: אפומא דמטללתא אצל רוח רביעי שאין שם דופן ולא מצינן לאפוקה מיניה דופן עקומה דהא אין כאן דופן אלא פתח ואע"ג דלא עייליה כוליה לתוך חלל דפנות הצדדין פסול דההוא טפח דמתחזי מאבראי מחשב נמי כסוכה דאילו היה סכך כשר מותר לישב שם במקומו ויוצא ידי סוכה בדאמרינן לקמן פסל היוצא חוץ לסוכה נדון כסוכה ולזה הפירוש אפילו סוכה גדולה מיפסלא בהכי דהואיל ולא מצינן למישרי משום דופן עקומה מיפסלה כולה מפני שיש בה ד' טפחים סכך פסול פוסל באמצע בד' ד' טפחים דמן הצד למיסר דופן עקומה ואיבא מאן דמפרש לה דוקא בסוכה קטנה ע"כ. וכתב לבסוף דנראה כפירושא קמא. הרי לנו שיטה חדשה דסכך פסול בד"ט פוסל את הסוכה ואין פסולו משום שהוא מפריד בין הסוכה לדופן אלא דהוא חלות פסול בסוכה.
5. ולכאורה נראה לפרש כן ברש"י ועיין לשון רש"י טו ע"א ד"ה רבי מאיר "דד"ע אמרינן עד הפסלים ומפקינן להו לנסרים מן הסוכה" וכ"כ יז ע"א ד"ה אם יש מן הסכוך "רואין תקרת הבית כאילו הוא נעקם למעלה ואין כאן סכך פסול לפסול הסוכה" והן הן הדברים. אכן יש כמה לשונות רש"י לקמן מפורשים דהוא משום חציצה והפסק. אלא דאף בראמ"ה איתא לשונות אלו, ואולי בסכך באמצע לעולם ליכא חלות פסול משום דניתן לדון את הסוכה לשתי חצאים ואין הסכ"פ בכלל הסוכה, ולהכי עיקר הפסול הוא משום דיש הפסק בין הסוכה לבין הדפנות. אבל במניח אפומא דמטללתא א"א לדון את הסוכה בלא פתחה והפתח ע"כ הוא חלק מהסוכה ולהכי כאן איכא חלות פסול דד"ט סכ"פ ופוסל הוא את את כל הסוכה. ודבר זה עדין צריך בדיקה.
6. וכיון דאתאן להכי דמצאנו בראמ"ה דסכ"פ הוא חלות פסול בסוכה שפיר יש לומר כן אף בשיטת הרמב"ם ולפ"ז א"ש היטב שיטתו של ר"י דס"ל דנסר כיון דאינו סכ"פ אינו פוסל את הסוכה וכיון שכן אינו חוצץ דכל הדין חציצה הוא כשצריכים אנו להוציא את הסכ"פ מהסוכה דבלא זה יפסול הוא את הסוכה. אבל כל שאין לו דין סכ"פ ואינו פוסל לא אכפ"ל בהו כלל ואינו חציצה ולהכי כשר בין באמצע ובין מן הצד. וק"ל.

**ענף ו'**

**בפלוגתת רע"א והמג"א בסוכה ט' טפחים שיש בה סכ"פ ג"ט האם הסוכה כשרה מכח הסכ"פ**

1. עיין מג"א תרל"ב שכתב דסוכה של ט על ט ויש בה סכ"פ בשעור ג"ט פוסל הוא את הסוכה דאין מצטרף הסכ"פ לשעור וממילא חסר בשערו סוכה של זע"ז. ומכח זה הקשה על השו"ע שכתב שביותר מזע"ז אין סכ"פ פוסל אלא בד"ט ולא בג' טפחים.
2. ועיין רע"א שיישב דלעולם יש לומר דהוא בדוקא דכה"ג של המג"א אם הסכך פסול הוא בצד דנים חלק מהסכך כדופן עקומה וחלק כסכך ואין כאן אלא סכ"פ פחות מג' שמצטרף לשעור סוכה. וכתב עוד דאם הסכך בפתח ג"כ דנים חלקו כסוכה וחלקו כחוץ לסוכה ואין כאן סכך בתוך הסוכה אלא בשעור פחות מג"ט וזה חידוש גדול דאפשר לחלק את הסכך אף בלא דין ד"ע.
3. והנה הריטב"א ועוד ראשונים דנו באופן שיש בתוך הסוכה ב"ט ומחוצה לה בפתח עוד ב' טפחים האם אף כה"ג ייפסל הסוכה מדין נסר רחב ד"ט וצדדו דפוסל והנה הם איירו בסוכה קטנה והיינו דפוסל את כל הסוכה ב' הטפחים הללו ואם כהרע"א אמאי לא נדון את הסוכה רק עם ב"ט הללו והסוכה תתכשר דהוי סכ"פ פחות מג"ט וע"כ דאין לחלק וחשיבא הסכך אף שבחוץ כחלק מהסוכה וממילא יש כאן סכ"פ יותר מג ודלא כרע"א.
4. והטעם דלא כרע"א דיש פוסל של ג"ט סכ"פ וכיון שיש בסוכה קטנה בתוכה ג"ט סכ"פ הוא פוסל.
5. והנה בדין דד"ט פוסלים ולא רק שמפרידים את הסוכה לשתים באמת כל דין זה דד"ט הוא חידוש גדול דבאמת היה ראוי לדון דהסוכה תתכשר מדין עומד מרובה על הפרוץ ואף באויר יותר מג"ט אמאי פוסל והרי העומד מרובה. ואף בסוכה קטנה יש לעומד המרובה להכשיר אף את האויר או את הסכ"פ מדין עומד מרובה שמצטרף הוא לשעור דהא בעור העסלא מצטרף הוא לשעור של אהל טפח. והיא קושיא רבתי. וצ"ל דהוא דין נפרד בסכך שהשעורים הללו פוסלים את הסוכה אבל אין זה משום שחסר בשעור סוכה אלא שיש כאן פוסל של הסוכה. וכנ"ל מדברי ראמ"ה.

**בענין דין סכך פסול ואויר בסוכה קטנה וגדולה ובענין שינה תחתיהם**

**ענף א'**

**בגדר הפסול של אויר ג"ט**

**והאם בלא דין לבוד שעור אויר הפוסל הוא אף במשהו**

1. אויר בסוכה גדולה ובסוכה קטנה פוסל בשלשה טפחים. והנה בסוכה גדולה פשטות דברי הראשונים מורה שהפסול הוא משום חציצה. ולהכי כל הפסול אינו אלא אם האויר מהלך על פני כל אורך הסוכה. באופן שבין הסכך לבין הדפנות שמעבר לאויר יש יותר מד"א והויא חציצה בין הסכך לדפנות. עיין ריטב"א ===
2. הרע"א הוכיח מדף יח דשעור ג"ט דאויר הוא רק משום דבפחות מכאן איכא דין לבוד. אבל בלא לבוד אף משהו של אויר פוסל אם הוא על פני כולה. דהא מבואר בגמ' דלמ"ד דאין לבוד באמצע אויר פוסל אף בפחות מג"ט. ומכח זה הקשה קושיא רבתא על תוס' יז ע"א ד"ה שנסתפקו בסכ"פ שתי טפחים ואויר ואח"כ עוד סכ"פ שתי טפחים האם מצטרפים. והקשה דממ"פ דאם דנים לבוד הרי יש כאן סכ"פ ד"ט. ואם לא דנים לבוד אזי יש כאן אויר הפוסל אף במשהו דכיון דליכא לבוד ויש כאן אויר הרי הוא חוצץ אף במשהו וכנ"ל.
3. וע"ש ברע"א דהיה מקום לפרש הסוגיא דדף יח דאם אין לבוד באמצע אויר פוסל אף בפחות מג"ט דקאי אסוכה קטנה דייקא, דאין מצטרף לשעור אלא מכח לבוד ולהכי אם אין לבוד באמצע אף פחות מג"ט הסוכה פסולה דאין בה שעור. אבל בסוכה גדולה שהפוסל הוא משום חציצה אפשר היה לדון דלא חשיבא חציצה לעולם אלא בשעור ג"ט ואף בלא דין לבוד.
4. ועיין לשון רש"י יח ע"א ד"ה הוי מעוט [גבי סוכה גדולה שיש אויר שלשה ומיעטו בשפודין] "וכשרה, דלאו שעור אויר יש, ולא שעור סכך פסול יש" ובד"ה בקנים הוי מיעוט [גבי סוכה קטנה שיש אויר שלשה ומעטו בקנים] "דאמרינן לבוד ואין כאן אויר" ויש לדקדק אמאי לא פירש לעיל דהוי מעוט משום דאמרינן לבוד ואין כאן אויר. ולכאורה צ"ל דאף אם אין לבוד מ"מ האויר אינו פוסל ולהכי לא הוצרך ללבוד אלא תיפו"ל שאין שעור משא"כ לסוכה קטנה שהטעם שמצטרף הוא משום שהאויר הוא לבוד.
5. וכתב הרע"א לשלול צד זה דהא לענין להצטרף לשעור סוכה אף בלא לבוד מצטרף וכדחזינן סכ"פ דמצטרף לשעור סוכה אף בלא לבוד כדכתבו התוס' דבסכ"פ אין לדון לבוד כאילו מלא בסכ"כ. וכיון שכן ע"כ דהא דאויר פוסל הסוכה אינו משום דבכדי להצטרף להכשר סוכה בעינן לדין לבוד, אלא דהפסול הוא משום חציצה וכיון שכן אין שום טעם לחלק בפסול דחציצה בין סוכה קטנה לגדולה והדק"ל.
6. והנה לקמן יבואר אי"ה בשיטת התוס' דעיקר הדין של סכ"פ שמצטרף לשעור סוכה קטנה הוא מכח דין פסל. ודין זה לא מצאנו באויר שיש בו לדין פסל. וא"כ שפיר יש ליישב דחיית רע"א לפרש דדוקא בסוכה קטנה בעינן באויר לדין לבוד. דהא דהקשה רע"א דהא חזינן דאף סכ"פ מצטרף ללא דין לבוד. ולהמבואר דהוא מדין פסל הרי יש מקום לבאר דאויר לעולם אין מצטרף אלא מדין לבוד ולהכי למ"ד אין לבוד באמצע אין האויר מצטרף אף בפחות משעור ג"ט וזו הערה נפלאה לענ"ד.
7. אכן להמבואר ברש"י כביאורו הנפלא של הגר"ח דהדין צירוף של אויר וסכ"פ בסוכה קטנה אינו מדין לבוד אלא מדין אחר דדנים את כל הצממ"ח של הסוכה באופן כולל ואין צורך שבכל מקום יהא סכך לפ"ז שפיר הוכיח רע"א דא"כ בהכרח הפוסל של אויר למ"ד דאין לבוד הוא משום חציצה ובזה אין טעם לחלק בין סוכה קטנה לגדולה.
8. וא"כ לשיטת התוס' לכאורה יש ליישב קושית הרע"א בדברי התוס' יז ע"א. אכן בדברי התוס' עצמם מבואר דדינא דאויר פוסל אף בפחות מג"ט - למ"ד דאין לבוד באמצע - הוא אף בסוכה גדולה.
   1. שהרי ביארו התוס' דכל פסולא דאויר הוא במהלך על פני כולה והתם הוא מדין חציצה. ולא משום שחסר בשעור דאם משום שאין מצטרף לשעור הרי אף ג"ט על ג"ט אין מצטרפים לשעור ואין טעם דדוקא במהלך על פני כולה.
   2. ועוד, שהרי כתבו להקשות, למ"ד דאין לבוד באמצע, אמאי סכ"פ אינו פוסל אף בפחות מג"ט, דהא ליכא לבוד. וכתבו דע"כ הא דסכ"פ אינו פוסל, אינו משום לבוד, דהא ביותר מג"ט נמי אינו פוסל עד ד"ט. הרי להדיא דהך דינא קאי אסוכה גדולה. דאי כל הנדון הוא בסוכה קטנה ולענין לצרף האויר לשטח הסוכה, א"כ הלא אף סכ"פ אין מצטרף אלא בפחות מג"ט, וא"כ שפיר איכ"ל דכל הטעם דמצטרף הוא מכח לבוד ומהי הוכחת התוס' דאינו כן מהא דבסוכה גדולה אינו פוסל אלא בד"ט. וע"כ דכל הנדון הוא אף בסוכה גדולה ואף שם אויר פוסל הוא במשהו חציצה למ"ד דאין לבוד באמצע. וז"ב.

**ענף ב'**

**בדברי הגר"ח דאויר יש לדון בו תרי טעמי לפסול**

**ובישוב הסוגיא דדף יט לדמות בין פסול דאויר לפסול דסכ"פ בסוכה קטנה**

1. הגר"ח הקשה קושיא גדולה דלכאורה מהגמ' בדף יט מוכח להדיא דדין אויר דפוסל רק בשלשה אינו אלא בשלשה אף בלא דין לבוד. מדאמרינן בגמ' דדין פסל אתי לסכ"פ פחות משלשה דהסוכה כשרה. ומתקיף לה ר"א לא יהא אלא אויר דאינו פוסל אלא בשלשה. ואם הא דאויר פחות משלשה אינו פוסל הוא רק מלתא דלבוד, א"כ צע"ג מאי מקשינן בגמ' דהא ודאי מיבע"ל לדין פסל בסכ"פ דהא בסכ"פ אין לדון משום לבוד והתם בעינן להכשר מיוחד בפחות מג"ט דאינו פוסל את הסוכה. ובאמת דלכאורה זו היא קושיית התוס' על רש"י. ע"ש.
2. הגר"ח בספרו ייסד דלעולם איכא ב' נדונים באויר. האחד הוא דפוסל הוא בחציצה, והיינו דהאויר חוצץ בין הסכך לדפנות וחשיבא סכך שאין דפנות סמוכות לו. והשני דאויר חשיבא רשות לעצמו. ולא חשיבא רשות לעצמו אלא בג"ט, ובלא דין לבוד. אלא דכך הוא השעור שקבלו חז"ל. וביותר דלבוד לא מהני לזה. דלבוד לא מהני לדין סכך של סוכה.
3. וביתר ביאור דהנה הך דינא דאויר פחות מג"ט אינו חשיב רשות לעצמו אלא הוא בכלל הסוכה ביארו הגר"ח באופן נפלא. דהנה מבואר בסוגיא דף יט דלחד מ"ד דינא דפסל בא לדין סוכה שרובה צממ"ח ומיעוטה חממ"צ דאף מקום החממ"צ כשרה.
   1. ועיין ברא"ש לעיל ד ע"א גבי איצטבא דנראה מדבריו דהך דינא הוא כשאר דיני פסל דענינם הוא שמשייכים לסוכה אף מקומות שאין בהם כשרות סוכה דמ"מ כשרים הם דטפלים הם לסוכה ושייכים אליה והרי הוא חלק מהם.
   2. אכן ברמב"ם מבואר להדיא דהך דינא שורשו הוא דלעולם אין דין בסוכה שכל שטח בה יהיה מוצל בצממ"ח אלא כיון שכל הסוכה בכללותה יש בה צממ"ח.
   3. ולפ"ז כתב הגר"ח דהא נמי טעמא דאויר מצטרף להכשר סוכה, דאף שיש במקום זה אויר בעלמא מ"מ הלא אין דין בסוכה שכל מקום יהיה בו צל אלא כל הדין הוא שבכללות הסוכה יהא בה צממ"ח ואף במקום שאין צל הרי היא בכלל כשרות הסוכה. והנה הך דינא אינו אלא בפחות מג"ט אבל בג"ט חשיבא מקום בפ"ע ואין דנים אותו בכלל הסוכה והרי מקום זה פסול הוא.
   4. והנה לא נתבאר להדיא בגר"ח האם דין זה של אויר שאין בו כשרות סוכה רק אינו מצטרף לסוכה ולכן דוקא בסוכה קטנה דבר זה פוסל הוא בסוכה או שאף בסוכה גדולה פוסל הוא את הסוכה. ולפו"ר בסוכה גדולה אף שמקום זה אינו שייך לסוכה מ"מ אין לו לפסול את הסוכה אלא מדין חציצה והרי הגר"ח בפסול זה לא איירי על פסול חציצה. וז"ל הגר"ח: "ועל זה באה ההלכה דאויר שלשה חשוב מקום בפני עצמו ואינו מצטרף עם יתר הסוכה, ואף אם יהא צלתה מרובה מחמתה ע"י צירוף יתר הסוכה מ"מ מקומו אינו מצטרף ואינו בכלל סוכה ומפסיק ופוסל". ולא הבנתי הך 'פוסל' דכתב הגר"ח האם כונתו לסוכה קטנה. ולכאורה רק בסוכה קטנה יש לדון שיפסול מטעם זה. ועיין.
4. ולפ"ז כתב הגר"ח לפרש באופן חדש את קושיית הגמ' בדף יט דהא מוקמינן לדין פסל בסוכה קטנה לענין צירוף לשעור סוכה, דסכ"פ פחות מג"ט מצטרף לשעור סוכה מדין פסל. ומקשינן דהא אויר מצטרף לשעור סוכה בפחות מג"ט אף בלא דין פסל ואף בלא דין לבוד, דדין לבוד לא מהניא לצרף לשעור סוכה, והא דפחות מג"ט מצטרף הוא כדביאר הגר"ח דדנים את כלל הסוכה אם יש בה צממ"ח כל שטח הסוכה כשרה ולהכי מצטרף נמי לשעור סוכה. וכ"ש דבסכ"פ איתא להך היתרא ולמה לי לדין פסל. כנ"ל לפרש דברי הגר"ח עיין בדבריו היטב. ומשני הגמ' דלעולם דין פסל לא נצרכה לענין להצטרף לסוכה ולא נצרכה לדין פסל אלא לישן תחת הסכ"פ ויבואר אי"ה.

**ענף ג'**

**בביאור מחלוקות רש"י ותוס' דף יט ע"א בדין שינה תחת אויר ותחת סכ"פ פחות מג"ט**

1. נחלקו רש"י ותוס' בסוגיא דדף יט בכמה מחלוקות יסודיות בהך דיני ויש לבאר דבריהם היטב בס"ד.
2. שיטת רש"י דסכ"פ ואויר מצטרפים לשעור סוכה בפחות מג"ט ולזה אין צריך לדין פסל. אבל לענין לישן תחתם חלוק סכ"פ מאויר שבסכ"פ ישנים תחתיו ולא תחת אויר. שיטת תוס' דתחת אויר ישנים מדין לבוד, ותחת סכ"פ בסוכה קטנה שההכשר סוכה הוא מכח הך סכ"פ אין ישנים תחתיו ובסוכה גדולה שיש הכשר סוכה אף בלא הסכ"פ אף ישנים תחתיו.
3. וכשנתבונן היטב בדבר נמצא שנחלקו רש"י ותוס' בכמה נקודות:
   1. בהא דסכ"פ פחות מג"ט מצטרף לשעור סוכה בסוכה קטנה האם צריך בזה לדין פסל או דהא פשיטא דמצטרף מעיקרא דדינא וא"צ בזה לדין פסל. שיטת רש"י דא"צ בזה לדין פסל, אלא דכמו דאויר מצטרף שלא מדין פסל אף סכ"פ מצטרף ללא דין פסל. ושיטת תוס' דדוקא אויר מצטרף מדין לבוד אבל סכ"פ אין מצטרף אלא מדין פסל. והא גופא תירוץ הגמ' על אתקפתא דרב אושעיא דלא תיתי לי מאויר דהתם הוא מצטרף מדין לבוד משא"כ סכ"פ דאין דין לבוד שייכא בו בעינן לדין פסל.
   2. בהא דאויר מצטרף לשעור סוכה, האם הוא מדין לבוד או מדין אחר, דלרש"י הוא מדין אחר דליכא למימר מדין לבוד דא"כ מאי מקשינן מאויר דאף סכ"פ יש להכשירו מאותו טעם דאויר בפחות מג' והא באויר טעם הכשרו הוא מדין לבוד. אבל לתוס' טעמא דאויר מצטרף הוא משום דין לבוד.
   3. בדין לישן תחת סכ"פ, האם ישנים תחתיו והאם הוא מדין פסל או מדין אחר. דלרש"י הא דישנים תחת סכ"פ הוא מדין פסל. ודין זה אינו אלא בסכ"פ ולא באויר ולהכי אין ישנים תחת אויר. ולבוד נמי לא מהני לדין לישן תחת האויר. ולתוס' בסוכה קטנה לא מהני דין פסל לשון תחת הסכ"פ ורק בסוכה גדולה ישנים תחת הסכ"פ ולפו"ר דתוס' אין זה מדין פסל דהא הדין פסל לא קאי אהא אלא אדין סוכה קטנה.
   4. בדין שינה תחת אויר, והאם הוא מדין לבוד או מדין אחר. לרש"י אין ישנים דדין לבוד לא מתיר לישן תחתיו, ולתוס' ישנים מדין לבוד. ויש להסתפק בשיטת תוס' האם לאחר דין פסל דסכ"פ מצטרף מטעמו להכשר סוכה האם אף אויר יכול להצטרף מה"ט להכשר סוכה או דדינא דפסל ליתא אלא בסכ"פ ולא באויר. ונפ"מ למ"ד דאין לבוד באמצע, דלהך מ"ד אויר אף בפחות מג"ט אינו מצטרף לשעור הכשר סוכה.

ונראה בביאור שורשי שיטת רש"י ושיטת תוס' וביאור מחלוקותם הרבות בסוגיין.

שיטת רש"י

1. לדברי הגר"ח שביאר דבריו בשיטת רש"י להצילו מקושיית התוס' וכנ"ל, הא דאויר וסכ"פ מצטרפים הוא מחד טעמא ואינו ענין לא ללבוד ולא לפסל אלא הכל הוא מהך דינא דדנים את כל הסוכה באופן כללי שאם יש בה צממ"ח הרי היא כשרה וכשם שכשיש מיעוטה של סוכה שהיא חממ"צ אף היא כשרה משום שבכללות הסוכה יש צממ"ח ה"נ כשיש פחות ג"ט של סכ"פ או של אויר אף זה כלל בסוכה ובדין זה שכיון שבכללות הסוכה יש צממ"ח הרי הכל בכלל הסוכה ולהכי הכל מצטרף לשעור סוכה. אבל לבוד לא מהני לצטרף לשעור סוכה כלל. דאף דלבוד חשיב כסתום מ"מ אין זה סכך ואין כאן הכשר סוכה.
2. אף דהכל בכלל הסוכה הן אויר והן סכ"פ מ"מ אין ישנים תחתם אלא מדין פסל, ולהכי אין ישנים תחת אויר דלא שייכא דין פסל לאויר אלא לסכך. ובטעם הדבר דאין ישנים אף שהוא בכלל הסוכה נלע"ד דנתחדש דין בישיבת סוכה שאין די לשבת ולישן בשטחה של סוכה אלא שיש דין לישן תחת סכך הסוכה. ואולי הא גופא ילפינן מדינא דפסל מהא דצריכים לדין פסל לענין לישן תחתיו שמעינן מהא להך דינא. דבאמת הנך דיני פסל אינם סברות שונות אלא הלכות למשה מסיני שכולם נתקבלו בתורת הלכות חדשות עיין מכתם שהביא לבעל ההשלמה ולראב"ד דכולהו הלכתות נינהו ע"ש.
3. ובדין פסל נתחדש דהך סכ"פ חשיבא כסכ"כ ממש מדין פסל דפסלותו של הסכך בטלה מדין פסל דטפל הוא לסכ"כ ומעתה חשיבא סכ"כ ממש.

שיטת תוס'

1. דהא דאויר פחות מג"ט מצטרף לשעור סוכה הוא מדין לבוד והא דסכ"פ מצטרף לשעור סוכה הוא מדין פסל. והיינו דלא כהגר"ח, ולעולם אין מקום להכשירם כדין מעוט חממ"צ שהכשרה הוא לפי שדנים את כל הסוכה יחד. והטעם לחלק יש לומר בתרי אנפי.
   1. או דנימא דכל הך הלכתא לא נתקבלה אלא לדין סכ"כ שהוא חממ"צ ולא לאויר או לסכ"פ דאויר מפקיע את המקום מהסוכה וכן סכ"פ.
   2. או דנימא דתוס' כהרא"ש דהך דינא דמעוטה חממ"צ כשרה אינו אלא מדין פסל, ובאמת דין סוכה הוא שכל מקום יהא בו צממ"ח ואין דנים את כל הסוכה כולה כאחד, אלא דמדין פסל הוא ולא נתחדש הך דינא דפסל אלא בסכ"כ ולא בסכ"פ ולא באויר. ודוק. ולבוד מהני אף לצירוף לשעור סוכה.
2. ונראה לע"ד דעומק מחלוקת רש"י ותוס' האם לבוד מכשיר להצטרף לשעור סוכה נעוץ בביאור הא דלא מהני לבוד לסכך כולו בלבוד עיין רא"ש וש"ר לקמן כב שדנו בזה. ונראה דלרש"י לבוד לעולם לא חשיב סכך ואף דחשיב סתימה מ"מ סכך מיהת לא חשיב דסכך הגדרתו הוא דבר המיצל ולבוד לעולם לא חשיב דבר המיצל. אבל תוס' ס"ל דלעולם לבוד חשיב סכך, אלא דאם כל הסכך הוא מלבוד ובסוכה יש חממ"צ הרי החמה המרובה מבטלת את השם סכך ועוקרתו לשם סכך כיון שיש בסוכה רוב חמה ולאו סוכה היא. אבל אם יש צממ"ח בסוכה, לעולם לבוד מחשיב את המקום של הלבוד כ'מסוכך' ואף שהלבוד לא נותן צל.
3. שיטת תוס' דלענין לישן תחתיו מהני נמי דין לבוד. והיינו דלבוד חשיב כסכך וכנ"ל. ולענין לישן תחת סכ"פ תוס' חילקו חילוק חדש בזה בין סכוה קטנה לסוכה גדולה. ולכאורה ביאור דבריהם הוא דלישן תחת סכ"פ כל היתרו הוא מכח פסל, דבלא פסל אף שהסכ"פ מצטרף לשעור סוכה מדין פסל מ"מ אין כשר לישן תחתיו דאף לתוס' אפשר דבעינן לישן תחת סכך ואין די לישן בסוכה. וס"ל תוס דדין פסל לא משכח"ל אלא במקום שיש סוכה כשרה בשעור ראוי ומעתה אף הטפל אליה הוא כשר מדין פסל, אבל אם הסוכה קטנה דהסכ"פ הוא חלק מהכשר הסוכה לא שייך להתיר לשון תחת הסכ"פ מדין פסל כיון דאין עיקר של סוכה שהוא יכול להטפל אליו. כ"נ לכאורה.
4. אכן יש בזה מקום עיון גדול, דהא לענין להצטרף לשעור סוכה בסכ"פ אינו אלא מדין פסל וחזינן דאפשר אף לצרף מדין פסל ואף שאין שעור בלעדי פסל זה וא"כ אמאי לענין לישן תחתיו לא מהני הך דין פסל. עוד יש מקום עיון, דהא לתוס' ההלכה של פסל הלזו נאמרה לענין להצטרף לשעור סוכה קטנה, ואין דין פסל נוסף שנאמר לענין לישן תחת סכ"פ בסוכה גדולה וא"כ מנא לך להך דינא דפסל, דלכאורה צריך מקור להלכה מחודשת זו.
5. העולה לע"ע:
   1. לרש"י צירוף אויר וסכ"פ להכשר סוכה הוא מדין דדנים את כל הסוכה כאחת לגבי צממ"ח. וכל שבכללותה הוא צממ"ח כל הסוכה כשרה. ויותר מג"ט נדון כמקום בפ"ע ולא כחלק מהסוכה.
   2. לרש"י שינה לא מהני אלא א"כ ישן תחת סכך ואין די בזה שישן בשטחה של סוכה. ולבוד לא חשיב לעולם סכלל סכך. ולהכי שינה תחת אויר אסורה ותחת סכ"פ כשרה מדין פסל.
   3. לתוס' צירוף אויר אינו משום שדנים את כל הסוכה כאחד, אלא מדין לבוד. וצירוץ סכ"פ הוא מדין פסל.
   4. לתוס' שינה תחת לבוד מהניא ותחת סכ"פ לא מהני אלא בסוכה גדולה ולכאורה הוא מדין פסל ובסוכה קטנה לא מהניא שינה תחת סכ"פ.

**ענף ד'**

**בביאור שיטת הריטב"א בנדונים הנ"ל דסכ"פ ואויר פחותים מג"ט.**

1. נלע"ד להביא בזה את שיטת הריטב"א שמצאנו בה דברים חדשים לענינים הנדונים עד עתה. עיין לעיל דף ט ע"ב ז"ל: וק"ל מ"ש הכא דבעינן רובא ולא סגי לן בפלגא ופלגא. ואלו לקמן תנן המקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה אם יש ריוח ביניהן כמותן מסכך כשר כשרה ומה התם דכל חד וחד קאי באנפי נפשיה כשרה כשהסכך הכשר כשיעור הפסול הכא שהן מעורבין ביחד לא כ"ש וא"ל דבשלמ' התם דקאי כל חד וחד באפי נפשי' מכיון שהסוכה בכללה צלתה מרובה מחמת' ואין בשום מקום מן הסוכה שלא יהא צל הסכך הכשר מצל על האדם כשיעור הסכך הפסול ולעולם עומד תחת סכך כשר על חציו בהכי סגי דלא אמר ר"ח דליעבד צלתה מרובה מחמתה מסכך כשר אלא שתהא צלתה מרובה מחמתה כשר ולא יהא בה אויר בסכך ולא יסכך ברוב סכך פסול אלא שבכל מקום יהא מקצת הצל מסכך כשר וכו' הג' כשנתן סכך כשר בפני עצמו וסכך פסול בפני עצמו זה כנגד זה שאם הם שוין ואין במקום אחד שיעור סכך הפסול כשרה וזו היא ששנינו המקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה. וע"ע בדף טו ע"א ז"ל: וכבר פרישנא דאף על גב דליכא רוב צל מסכך כשר כיון דכלה בכלל צלתה מרובה מחמתה וליכא במקום אחר סכך פסול אלא בפחות משלשה ולעולם לא יהא ראשו ורובו תחת צל פסול בהכי אכשרה רחמנא. עכ"ל.
2. מבואר בדבריו דהטעם דסכ"פ כשר בפחות משלשה הוא משום דאין דין סכ"כ בדוקא אלא דין סכך יש בסוכה והסכך הלזה צריך להיות מורכב חציו מסכ"כ. ולהכי פחות מג"ט מצטרף לשעור סוכה דאף הסכ"פ כה"ג דהוא פחות מג"ט דין סכך יש לו וחשיבא סוכה מעליא. וכל זה בתנאי שלא יישן רובו תחת סכ"פ אלא חציו תחת סכ"פ וחציו תחת סכ"כ ואיכא תנאי נוסף שלא יהיה סכ"פ בשעור ג"ט [ולכאורה הוא מטעם דאז חשיבא הסכ"פ בפ"ע ולא חלק מהסכ"כ. ובלשונו בדף ט משמע קצת דהוא משום דכה"ג יהיה ראשו ורובו תחת הסכ"פ ועיין] ולפ"ז ברור שאף כשר לישן תחתיו של הסכ"פ.
3. ועיין ריטב"א בדף יט שכתב דהכשר הסכ"כ הוא מדין ביטול. והוא צ"ע דלכאורה כל דבריו הנ"ל הם לא כן. ואולי כונתו דהא כל הכשר הסכ"פ הוא מטעם פרוץ כעומד וכפי שהארכתי במק"א, ודין פרוץ כעומד הוא שאין חשיבות לפרוץ כלפי העומד ואפשר דזהו נמי כונתו של הריטב"א באומר ביטול דהיינו דחשיבותו של הסכ"פ לא חשיבא ובטלה כיון דהעומד מרובה. ועיין.
4. אבל אויר ודאי אין לצרפו לשעור סוכה מטעם זה אלא ע"כ הוא מטעם אחר הא דמצטרף לשעור סוכה. ואפשר מטעם לבוד הוא. וצ"ע. ועכ"פ לענין לישן תחת אויר ברור דלהריטב"א אף דישנים תחת סכך היינו משום דיש לו כל דיני סכך אבל אויר יש מקום לומר דאין ישנים תחת אויר. וכ"כ הריטב"א להדיא.

**ענף ה'**

**בדין סכ"פ ג"ט בסוכה קטנה אמאי אין לדון להכשירם מדין עומד מרובה על הפרוץ**

1. האבנ"ז או"ח סימן תסה הקשה אמאי בסוכה קטנה סכ"פ פוסל בשלשה שהרי לא נאמר שעור לפסול אלא בסוכה גדולה בארבעה, אבל שעור ג"ט הרי לא נמסר לפסול אלא דטעמו משום דכיון שהוא שעור ג"ט שיצא מתורת לבוד אינו מצטרף לשעור סוכה. ואמאי לא נצרפנו מדין עומד מרובה על הפרוץ דמהניא.
2. ותירץ דיותר מג"ט לא מתבטל הפרוץ להחשב לעומד להכי אין זה מצטרף לשעור דופן. והגרש"ר בזכרון שמואל סימן כו תירץ דלעולם אין עומ"ר הפרוץ מצטרף ל'שעור' דופן וסכך אף בו יש שעור ז"ט. והוא עצמו כתב דיש לשדות בזה נרדגא דאין שעור בסכך. ע"ש
3. עכ"פ לדברי הגרש"ר נמצא דמתני' דדף טו דסוכה שחציה בשפודין וארוכות המטה דמהני מדין עומ"ר היינו דוקא בסוכה גדולה ולא בסוכה קטנה ששם יש דין שעור ז"ט ואין הפרוץ מצטרף לשעור. [אכן להאב"ז אינו כן דהתם הוא פחות מג"ט דכה"ג הפרוץ מצטרף לשעור, אבל להגרש"ר לכאורה כן הוא] והוא חידוש גדול.
4. ובראשונה יש לומר באופן פשוט, דהלא מבואר במכתם בשם הראב"ד וההשלמה דכל הנך הלכות דדף יט הם הלכות מחודשות למשה מסיני וא"כ הרי בזה גופא דסכ"פ אינו מצטרף בסוכה קטנה אלא בפחות מג"ט הרי זהו הלכה ובכאן נאמר דלא יהני עומ"ר. [שוב העירוני שאפשר שאין כונתם של הראב"ד וההשלמה הנ"ל דהלכות למשה מסיני הם אלא כונתם דפסקי הלכות הם שנפסקות להלכה. ואפשר שהדין עימם].
5. ובעיקר הקושיא נראה, דעומ"ר על הפרוץ אף אם הפרוץ חשיב כעומד ממש, מ"מ לא חשיב אלא כסתום ומהניא לדין מחיצה דחשוב כסתום. אבל לדין סכך דצריך סכך כשר לא נחשב הפרוץ כסתום בסכ"כ. והא דבדט"ו דיינינן להכשיר ההיא דשפודין וארכות המטה במחצה סכ"כ מדין עומד כפרוץ או עומ"ר היינו דוקא התם דליכא ג"ט וכה"ג לא חשיבא סכ"פ כיון דאין לו שעור ג"ט ודנים דהפסול של הסכך כמאן דליתא אבל באופן שיש ג"ט והוא שעור חשוב אין בכח עומ"ר להחשיב את הסכ"פ לסכ"כ מדין עומ"ר.

**בדין הישן תחת המטה**

1. הישן תחת המטה כתב רש"י דטעם הפסול משום אהל המפסיק. דהיינו דאינו יושב תחת סוכה אלא תחת אהל.
2. הרי"ף כתב משום סוכה תחת סוכה. ותמה עליו הבעה"מ דהוא כרש"י משום אהל המפסיק. ותירץ הרמב"ן דמשום אהל הרי אף פחות מי"ט הויא אהל וע"כ דאף כשיש אהל יושב הוא בצל סוכה דהסוכה סוכך על הכל, אלא משום דהאהל מבטל את סכך הסוכה. והיינו דילפינן בסוכה תחת סוכה דאם יש כבר אהל במקום זה מתבטל חשיבותו של אהל הסוכה דחשיבותו הוא כשהוא המאהיל היחיד, אבל כשיש מאהיל נוסף מתבטלת חשיבותו של אהל הסוכה. וזה טעם לפסול דמטה וסוכה תחת הסוכה.
3. אכן הרמב"ן מוסיף דסוכה תחת סוכה העליון פסול משום דאינו מיצל דהתחתון מיצל על שטחה של התחתון וכלפי שטח זה העליון אינו מיצל ולהכי חשיבא סכ"פ. וצ"ע רב מה הוצרך לכך. ולכאורה דאל"כ הרי כיון ששניהם סכ"כ למה לא לדון את שתיהם כמסככי הסוכה יחד והוי אהל אחד של שתי הסוכות. ולכן הוצרך הרמב"ן לפרש משום דהעליו פסול והוא מבטל את חשיבותו של התחתון. אכן צ"ע דאם הוא פסול תיפו"ל דהוא כסוכה תחת האילן. ויש ליישב.
4. בר"ן הקשה על הרמב"ן דכי היכי דסוכה עליונה לא פוסלת אא"כ היא עשרה טפחים ה"נ המטה לא תפסול והרי הדין דקינופת אף פחותה מעשרה טפחים פוסלת. דכי היכי דעליון לעולם אין לו שם אהל לבטל אף בקבוע ה"נ קינופת. והיא קושיא גדולה. ואולי דהתם כיון דסכ"כ היא כל שאין לה שם סוכה בפ"ע חשיבא אחת עם התחתונה. ובקה"י תירץ דעליונה אם אין עשרה הרי אינה מיעדת לשמוש תחתיה מעל התחתונה. ולא חשיבא אהל בפ"ע כלל אא"כ ראויה לדירה תחתיה משא"כ קינופת אף פחות מי"ט יש לה שם אהל דעומדת היא לשימוש באופן זה.
5. הר"ן תירץ את קושית הרמב"ן דאף פחות מי"ט יש לזה שם אהל ע"ש ובריטב"א הוסיף ביאור דחשיב כבגדיו שאין להם שם אהל
6. עיין ריטב"א דפליג על הרי"ף והרמב"ן ופירש "גזיה"כ היא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל אפילו ממינה, ומפני זה נחלקו בה שמא הקפיד הכתוב או בטפח או בד אלא הכא מדין ביטול שאינו יושב תחת סוכה ולפי שהדין נותן שלא יהא תחתון מבטל את העליון והרי הכל כבגדים וכלים שהעליון מיסך עליהם וכו' ואי לא [שאין אהל חשוב] הרי הם כבגדיו שאינם מבטלים כלום מן העליון"
7. ולכאורה מבואר מדבריו אופן חדש בביאור פסול דסוכה תחת הסוכה דאינו מדין שתי סוכות אלא מדין שלא יהא אהל על הסוכה. אפילו ממינה וכ"ש שאינו מינה דאין זה פסול של שתי סוכות אלא פסול של אהל למעלה מן הסוכה. אבל ברש"י לעיל מבואר דהוא פסול של שתי סוכות אכן לכאורה בהא גופא נחלקו שם אמוראים דלמ"ד דאף טפח או ד ע"כ דאינו פסול של שתי סוכות אלא של אהל מעל הסוכה אבל בריטב"א משמע דלכו"ע הוא פסול של אהל מעל הסוכה ולא של שתי סככות.
8. והנה תוס' כתבו דשמואל דאמר דמטה עשרה אזלי לטעמיה גבי סוכה תחת הסוכה. והנך דפליגי על שמואל אפשר דה"י יחלקו דאף פחות מי"ט פוסלת. וכתבו דיש לומר דמטה דלגב עשויה לכ"ע דוקא בי"ט.
9. והנה לעיל י' ע"ב איתא דקינופות אף פחות מי"ט פוסלת והקשתה הגמ' מ"ש מסוכה תחת סוכה דקביעא ומ"מ דוקא בי"ט פוסלת ותירצה הגמ' "אמרי התם דלמפסל סוכה בעשרה הכא דלשויי אוהלא בציר מעשרה נמי הוי אוהלא". ופרש"י התם דלמפסל סוכה - קאתייה, משום סוכה תחת סוכה: כהכשרה כך פסולה - כל כמה דלא מקרייא עליונה סוכה לא מיפסלא תחתונה: הכא דלשוייה אוהלא - שלא ישן תחתיו, אבל שאר הסוכה כשרה: ע"כ. ולכאורה כונתו של רש"י דלפסול משום סוכה תחת סוכה בעינן שם סוכה משא"כ לענין אהל המפסיק אין זה דין לסוכה. וא"כ צע"ג מה הדמיון של תוס' דשמואל אזיל לטעמיה והוצרכו דאפשר לחלק ולכאורה לא קרב זה אל זה.
10. ולכאורה מוכח דתוס' אזלי בשיטת הריטב"א דאף סוכה תחת סוכה הוא משום שיש אהל למעלה מהסוכה וע"ז כתבו התוס' דאם יש שם אהל רק בעשרה ה"ה למטה חשיבא אהל לענין הפסק דוקא בעשרה. אכן בריטב"א חילק דלענין הפסק צריך שעור יותר משום דאל"כ אין כאן הפסק דחשיב תחת בגדיו דאיו הפסק מהסוכה וצ"ל דע"ז פליגי התוס'
11. אכן צ"ע איך יכלכל את דחיית הגמ' י ע"ב. דא"כ היינו הך ולכאורה צ"ל דהתם בעינן למימר דחשיב אהל המפסיק אף פחות מי וע"ז מקשינן דלענין סוכה תחת סוכה אין שם אהל לעליון פחות מי"ט ודחינן בגמ' דלהפסיק הרי זה מפיסק אף בפחות משם אהל דכל הפסק חשיב הפסק אבל התוס' דילן כתבו איפכא דאם שם חשיבא אהל כ"ש דהכא חשיב אהל לענין הפסק.
12. העולה דלכאורה ג' שיטות בדין סוכה תחת סוכה
    1. בדין סוכה תחת סוכה לרש"י הוא משום ב' סוכות
    2. לריטב"א הוא משום שיש אהל מעל הסוכה
    3. להרי"ף הוא מדין דאהל עליון מבטל את התחתון.
13. וב' שיטות בדין הישן תחת המטה.
    1. לרש"י ודעימיה הוא משום אהל המפסיק
    2. להרי"ף הוא משום סוכה תחת הסוכה דהיינו דאהל האחד מבטל את חשיבות של האהל השני.
14. ר"י אומר דאהל ארעי לא מבטל אהל קבע. יל"ע דהרי ר"י הכשיר אף אהל ארעי אלא שמכשיר אף אהל קבע א"כ כשהסוכה אותה מבנה אמאי לר"י אין האהל מבטל אותה. וע"ע יומא י' ע"ב דנחלקו ר"י ורבנן האם סוכה חייבת במזוזה ומסקינן התם "רבי יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן ומיחייבא במזוזה ורבנן לטעמייהו דאמרי סוכה דירת עראי בעינן ולא מיחייבא במזוזה".

ונחלקו הראשונים בשיטת רבי יהודה.

1. עיין רמב"ן במלחמות [קטע ראשון בפרקין] "דכי היכי דמכשיר ר"י למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, ה"נ פסיל דירת ארעי, מ"ט קרא או בדירת ארעי דוקא, או בדירת קבע דוקא מידריש, וכדרבא, ומש"ה פסק ותני ר"י בישן תחת המיטה ותחת כילה בכל סוכה דיצא, מ"ט כל סוכה דירת קבע, והני דירת ארעי ולא אתי דירת ארעי ומבטל קבע"[[124]](#footnote-125) וכ"כ בספר המכתם, וכ"ה דעה אחת במאירי.
2. עיין רא"ש סימן א' "ור"י דמכשיר ס"ל סוכה דירת קבע בעינן, פירוש דמכשיר אף בדירת קבע"[[125]](#footnote-126). אלא דצ"ע רב, א"כ בעשה אהל ארעי תחת הסוכה שבנאה באופן של דירת ארעי, אמאי לא אתי אהל ארעי ומבטל לה והרי כה"ג אף הסוכה אינה אלא דירת ארעי. ועוד צ"ע, אמאי סוכה שעשאה באופן ארעי חייבת לר"י במזוזה.
3. עיין תורא"ש שם שעמד בזה "ור"י דמכשיר נמי למעלה מעשרים לא בעי דירת עראי כמו רבנן, אלא מכשיר אפי' דירת קבע, ולא שיהא מצריך דוקא דירת קבע, והא דאמר לקמן בתחלת פ' הישן ר"י לטעמיה דאמד סוכה דירת קבע בעינן והו"ל מטה אהל עראי וסוכה אהל קבע ולא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, פי' כיון דיכול לעשות סוכה דירת קבע א"כ כל דירת סוכה מיקרי קבע הילכך לא אתי אהל עראי ומבטל דירת קבע" וצ"ב רב. ועיין לקמן.
4. העולה לע"ע דנחלקו הראשונים האם ר"י מצריך דוקא דירת קבע או דמכשיר אף דירת קבע. ויש לתמוה ע"ז מסוגיא דכא ע"ב דהסומך סוכתו ע"ג כרעי המטה לר"י פסולה. ופרש"י משום דמטלטלת ע"י המטה. ור"י סבר דירת קבע בעינן. ותוס' פירשו באופ"א דאין בה גובה עשרה טפחים לא הויא דירת קבע. והנה לרש"י הרי מפורש דדירת קבע דוקא בעינן. ולכאורה הוא דלא כהרא"ש הנ"ל אכן ברא"ש הביא את פרש"י ע"ש מה שהוקשה לו. ולא הוקשה לו ד"ז כלל דלר"י הרי אין צורך בדירת קבע.
5. ולפירוש התוס' דהוא משום דאין גבוהה י"ט נמי צ"ב אמאי לר"י פסולה טפי מרבנן לשיטת הרא"ש הנ"ל. הן אמת שהרא"ש שם כתב דה"ה אף לרבנן פסול כיון דהויא דירה סרוחה. אבל עיין בגרי"ז פירש בדעת הרמב"ם דהוא דוקא לר"י וצ"ע
6. ונראה בהקדים ביאור שיטתו של ר"י דדירת קבע בעינן ובעיקר דברי התורא"ש הנ"ל ונראה, בהקדים ביאור פלוגתתם במזוזה, הנה במזוזה לכאורה אין הנידון באופן הבניה של הבית אם היא ארעית או קבועה, אלא הנידון באופן המגורים בבית, אם המגורים נעשים באופן ארעי או באופן קבוע, (וע"ש ביומא דף י' ע"א בתוס' שכ' בטעמא דרבנן דחשיבי ארעי אף אם בפלהדרין חיב משום דבסוכה אם יש גשמים יוצא מהסוכה וכיו"ב ולא חשיב קבע) אמנם לכאורה הנידון בסוגיין דף ז', הוא על אופן הבניה של הסוכה.
7. ונראה דבאמת שורש הנידון הוא איך צריך להיות אופי המגורים של הסוכה, האם באופן דארעי או באופן דקבע, ורבנן ס"ל דירת ארעי בעינן, ולכן הצריכה התורה שאף בנין הסוכה יהיה ראוי לארעי, כיון שאם נעשה באופן דאין ראוי לארעי, הרי זה קובע גם את אופי המגורים לאופי דמגורי קבע. בכדי שלא נגיע לזה, הצריכה התורה שהבנין יהיה ראוי לארעי, אבל לעולם עיקר העראי הוא שהמגורים בסוכה יהיו ארעיים.
8. ור' יהודה דסובר דלא הצריכה התורה ראוי לארעי, וכשר אף קבע. היינו משום דס"ל דכיון דכתיב תשבו כעין תדורו שצריך להיות כל מעשי דירתו בסוכה, הרי זה דירת קבע, דהצריכה התורה שיעתיק אדם את דירתו מביתו לסוכתו, והרי זה נחשב כדירת קבע, וכיון שכן, בין אם הסוכה בנויה באופן דארעי ובין אם בנויה באופן דקבע, מכל מקום המגורים נחשבים כמגורי קבע בסוכה, וכיון שהמגורים הם מגורי קבע, לכן אף הסוכה מקבלת שם דירת קבע, ואף אם עשויה באופן ארעי, מ"מ כיון שדרים בה באופן קבע, אף היא דירת קבע נחשבת.
9. ולכן כ' הרא"ש, דכיון שהכשיר ר"י אף קבע, הרי שאין הגבלה של ארעי, וכיון שכן, הרי זה קבע, דמצד הסברא כיון שכתב תשבו כעין תדורו, הרי זה נחשב לדירת קבע, דצריך לגור שם ולקבוע דירתו במשך סוכות, אלא דלרבנן בא ציווי התורה דארעי ומפקיע מזה. אבל לר"י שאין להפקעה זו וכשר אף קבע, הרי זה נשאר כבראשונה דמגורי הסוכה הם כעין תדורו, וחשיבא דירת קבע.
10. ולפ"ז נראה לפרש שיטת התוס' בדעת ר"י דאם אין דירה ראויה למגורים של קבע אין זה דירת קבע דבאמת הנדון הוא על המגורים שיהיו באופן של קבע. ולהכי לר"י לא אכפ"ל שהבית עצמו יהא של קבע משא"כ לרבנן שהמגורים צריכים להיות באופן של ארעי לכן אף הבית עצמו צריך להיות באופן של ארעי דאם הוא קבע הרי זה נותן שם למגורים שהם של קבע.
11. ואף בשיטת רש"י יש לומר דאם הסוכה מטלטלת אין זה שייך לקרוא לזה דירת קבע למגורים אבל לעולם כל שהבית עצמו הוא ארעי אבל אין זה משפיע של האופי של המגורים כה"ג אף דירת ארעי כשרה. ואכתי יל"ע.
12. ולפי הגדרה זו הרי שפיר ניתן לפרש את שיטת הרמב"ם דכתב דהך דינא אינו אלא לר"י ולא לרבנן דאף אם נימא כהירושלמי דאין כאן דירת י הרי שם דירה של י יש כאן ואין כאן חסרון מחיצות ומשום דירה סרוחה כיון שהדירה עצמה היא של י אין בזה פסול אלא כל הפסול הוא לר"י שהמגורים אינם יכולים להחשב מגורי קבע.
13. העולה לע"ע:
    1. מבואר בגמ' דלר"י לא אתי אהל ארעי ומבטל אהל קבע וצ"ע הרי איירינן באותה סוכה של רבנן ואמאי לר"י הוי טפי דירת קבע מאשר רבנן. ועיין תורא"ש לעיל שכתב דלר"י אף דירת קבע מהני ולא רק דירת קבע והקשה מסוגיין וכתב ליישב דלר"י לעולם חשיבא דירת קבע דכל שיכול להיות דירת קבע חשיבא דירת קבע וצ"ע.
    2. והרמב"ן לעיל שם כתב להוכיח מסוגיין דכל סוכה לר"י היא דירת קבע וצ"ע רב הרי אין שום חילוק בין הסוכות ואמאי כל סוכה חשיבא דירת קבע.
    3. להרא"ש דלאו דוקא דירת קבע אלא בפועל כיון שמכשיר דירת קבע ממילא כל סוכה היא דירת קבע צ"ע הא דפסלינן סומך סוכתו על כרעי המטה דלר"י פסולה משום דחשיבא דירת ארעי. ופרש"י משום דמיטלטלת וצ"ע דהא אף דהויא דירת ארעי לא אכפ"ל מידי. והן אמת דהרא"ש הקשה על רש"י מההיא דלקמן דע"ג בהמה אבל הא לא הוקשה לו מידי.
    4. נראה ביאור דברי התורא"ש דלעולם כל דירה שמה דירת קבע אלא א"כ מפקיעים ממנה שם דירת קבע להכי כל סוכה חשיבא דירת קבע ורק לחכמים דדירת ארעי בדוקא בעינן יש לה שם דירת ארעי.
    5. וביאור דברי הרמב"ן נראה דאף דמהות הדירה אין חילוק מ"מ לר"י חשיבא דירת קבע ולחכמים דירת ארעי. והיינו משום דשורש הנדון הוא איך אופי המגורים בדירה האם אופן של ארעי או של קבע, וזה קובע אף את שם הדירה דאם המגורים צריכים להיות באופן של קבע אזי הדירה מקבלת שם דירת קבע כי ייחדו אותה לצורך מגורי קבע.
    6. והנה בהא דהסוכה מטלטלת דחשיבא דירת ארעי היינו דסוכה שכל מהותה הוא ארעי שאין לה שום קביעות בזה אף להרא"ש לא מהני לר"י דדוקא דירה שבעצמותה היא מבנה ארעי אינו סתירה לר"י דיכול לגור בה אף מגורי קבע, ולעולם שורש הנדון בין ר"י לחכמים דלר"י המגורים הם קבע וללחמכים המגורים האם ארעי ולכן לר"י לא אכפ"ל בדירת קבע אבל דירה שכל מהותה היא שאינה למגורים קבועים הרי אף להרא"ש היא פסולה.
    7. והנה להירושלמי דהפסול משום דאין בה י"ט גובה. עיין תוס' דהוא משום דירה סרוחה. והריטב"א כתב דממעט בחלל. והנה הרא"ש כתב דהוא לכו"ע אבל משום דירה סרוחה. והגרי"ז רצה לומר בדעת הרמב"ם דהוא דוקא לר"י. והוא פלא דדירה סרוחה אסורה לכו"ע. ונראה דהחפצא של הדירה אין לה שום דירה סרוחה כלל כיון דהמיטה לא ממעטת אבל המגורים לא יכולים להיות בשום אופן מגורי קבע, להכי לר"י פסולה ולא לחכמים דמצד השם דירה הויא שפיר שם דירה ומצד המגורים לא אכפ"ל שהם של ארעי.
    8. ולפ"ז מבואר היטב הא דתליא בר"י וחכמים.

**בדין סוכה עשויה כמין צריף**

1. תוס' נסתפקו אם שרי לישן תחת השפוע שהגובה שם הוא פחות מעשרה טפחים מדין פסל. וברמ"א ס"ס תרלא פסק דשרי לישן.
2. הנה כשנבוא לדון מהו ספיקם של תוס' יש מקום לומר ג' צדדים דלא מהני פסל למקום זה.
   1. האחד דמקום זה נדון משום דופן דהוא דופן הסוכה.
   2. השני דמקום זה הוא דירה סרוחה דאין גובה י"ט ולא מהני לזה פסל
   3. השלישי, דסכך זה אפשר דהוא סכך פסול דאינו מסכך על י"ט ובסכ"פ לא מהני דין פסל.
3. והנה בסימן תרלג סעיף == נפסק בשו"ע דסוכה למעלה מכ והניח איצטבא מן הצד באופן דבעינן לדופן השלישית להתכשר מדין ד"ע אסור לישן מחוץ לאיצטבא משא"כ אם הניח האיצבא מן הצד שרי לישן מחוץ לאיצטבא מדין פסל. והחילוק דבד"ע דדנים את המקום תחת הדופן ולזה לא מהני פסל.
4. עוד נפסק שם בשו"ע סעיף – דחקק שיש בינו לבין הדופן פחות מג"ט והוא מצטרף לשעור סוכה מ"מ אסור לישן על החקק ולא מהני למקום זה שהוא פחות מי"ט דין פסל.
5. והקשה המג"א דלכאורה דין הרמ"א דמותר לישן תחת השיפוע פחות מי"ט סותר לב' הדינים הנ"ל דהא אסור לישן תחת מקום שאינו גובה י"ט ולא תחת דופן.
6. והמג"א תירץ על קושיא שניה דאוסר לישן תחת הדופן ע"פ דברי הרא"ש שכתב לפרש דכשר כאהל טומאה בשפוע שאם יש טומאה תחת השפוע שאין בה גובה טפח מ"מ מעבירה את הטומאה ה"נ בסוכה אף שאין גובה י"ט דנים זאת כגבוהה י"ט . וצ"ב ונראה ביאור דברי הרא"ש דבכל שפוע שיש בסופו גג טפח הגג של כל המקום הוא הטפח ואף מה שתחת השפוע אין השפוע שמעליו הגג שלו אלא הגג טפח שבראש השפוע, דהשפוע אינו חשוב גג אלא יש בכוחו להכניס לרשותו של גג כל מה שתחת השפוע שהמחיצות מתרחבות ומכניסות תחת הגג שטחים נוספים שהגג נחשב עי"ז הגג של כל השטח.
7. ולפ"ז מבואר דשרי לישן תחת השפוע ולא חשיב שינה תחת הדופן ושאני מאיצטבא כ"נ ביאור הדברים.
8. והנה בחזו"א כתב דלפ"ז מיושבת אף קושיית המג"א השניה מאי שנא מחקק שאסור לישן תחת החקק דהכא לא חשיב שינה תחת מקום שאינו גובה עשרה דהגג הוא גבוה עשרה דהטפח הוא הגג ולא השפוע. ולכאורה הוא צ"ע אמאי המג"א לא יישב אף קושיא זו לפי דברי הרא"ש.
9. ונראה דהנה הרא"ש כתב דהכשרות היא מדין פסל ולכאורה צ"ע לביאור זה שהסיכוך הוא הגג טפח אמאי צריך לדין פסל כלל. ונראה דלהכי צריך לדין פסל דאף דחשיב שינה תחת הסכוך טפח ולא תחת הדופן מ"מ יש דין בסוכה שישב בין דפנות והנה כשיושב תחת השפוע אין מסביבו דפנות בגובה י"ט, ולזה לא מהני כלל שיושב תחת הגג טפח דכל כוחו של שפוע הוא לקבוע את הגג שנחשב גג אף שבפועל אינו יושב תחת גג זה אבל דפנות מיהת ליכא הכא ולכן צריך לדין פסל דאף בלא דפנות כשר כקנים היוצאים שפסל מכשיר אף בלא דפנות.
10. אלא דאם כנים אנו בזה נמצא חדוש בדין דפנות סוכה דבפשטות היה מקום לומר שהסוכה צריכה דפנות אבל אין דין שישב היושב בין הדפנות. ולפ"ז לא היה צריך הרא"ש לדין פסל דהא לגג שהוא סיכוך הסוכה יש דפנות כדת וכדין. אבל לביאור זה בדברי הרא"ש א"ש דליושב אין דפנות ולהכי צריך לדין פסל. ודוק בזה הרבה.
11. ולהכי הוקשה שפיר למג"א אמאי אינו ישן מחוץ לחקק דאף דאין דפנות י"ט מ"מ הרי מהני לזה דין פסל. אלא דלכאורה היה מקום ליישב דבחקק אף הסכך פסול הוא דהוא מתחת לי"ט משא"כ בצריף דהסכך הוא למעלה מי"ט דהגג הוא הסכך, להכי מהני דין פסל להכשיר אף שאין דפנות וזה רק משום שהסכך מיהת כשר הוא.
12. והנה העולה מדברינו בס"ד דנתחדש בדין סוכת צריף שהכל חשוב תחת הגג טפח. והנה יש לדון כמה מהגג צריך שיהיה סכ"כ. ועיין בתוס' שכתבו דצריך שיהא זע"ז בגובה י"ט, והנה לא פירשו להדיא דין הסכך, אכן כיון דמשך הסוכה היא זע"ז בפשטות צריך שיהא בכל שטח זה סכ"כ. ועיין ר"ן שכתב להדיא "ושעשה השעור הצריך לסכך בדפנות אלו מדבר שמסככין בו שהרי שעור זה מדפנות אלו עולה הוא לסכך" וכן מפורש בריטב"א והוסיף דאף שאר הדפנות צריכות להיות מסכ"כ שהרי החלק של הסכך נסמך עליהם [והיינו מדין מעמיד].
13. ועיין מג"מ שהביא לדין התוס' וכתב דאין זה מחוור כ"כ ועיין כ"מ שביאר דבריו דיש לומר דאין צריך גובה י"ט בשעור זע"ז אלא דכיון שהטפח הגג הוא גבוה י"ט די בזה שזהו סכך הסוכה ואין דין שעור סכך של זע"ז אלא צריך שיהא למטה בקרקעית הסוכה זע"ז. וכתב שם עוד בשם הרא"מ דלהרמב"ם אין צריך שיהיה זע"ז בשעור גובה של י"ט. ובזה יש לדון דאפשר שמקום הסוכה צריך שיהא זע"ז בשעור גובה של י"ט, אבל לעולם הסכך אינו צריך להיות בשעור זה.
14. אכן יש לדון לשיטת תוס' דצריך זע"ז בשעור י"ט גובה האם הוא דין בסכך שיהא זו שעור זע"ז או שהוא דין בשטח הסוכה שכשנאמר זע"ז צריך שכל שטח הסוכה יהא בו חלל של י"ט אבל לעולם אין זה דין בסכך. ולכאורה בזה תלוי הנדון האם צריך שיהא סכ"כ בכל הזע"ז או דדי בסכ"כ בטפח שהוא גג הסוכה.
15. והנה לפ"ז יש מקום להצריך סכ"כ בשעור זע"ז אבל ביותר מכאן ודאי אין צריך סכ"כ ועיין רמ"א שכתב דאם ישן תחת השפוע צריך שיהא כל השפוע מסכ"כ והוא צ"ע דממנ"פ אם הגג דיליה הוא השפוע הרי אין ישנים תחת דופן אלא ע"כ גג דיליה הוא הטפח או הזע"ז אבל לא כל הדופן דהא כל ההכשר להמבואר הוא הא דחשיב שינה תחת הגג ולא תחת הדופן ולכאורה דברינו נסתרים מדברי הרמ"א ודבריו צ"ע טובא.
16. העולה לע"ע:
    1. שעור הסוכה בסוכת צריף [ויש בה גג טפח או דופן טפח] תוס' כתבו דזע"ז בשעור י"ט. ולא פרשו מהו שעור הסכך כשר הנצרך בזה.
    2. הר"ן והריטב"א כתבו דבזע"ז ודאי צריך סכ"כ. וכתב המג"מ ע"ז שיש להחמיר כן אף שאין דבריהם נראין מחוורין.
    3. ופירש הכ"מ דכונתו דדי בסכך טפח ולא בכל הזע"ז. והביאור יש לבאר ע"פ דברי הרא"ש דהטפח הוא האהל על כל הסוכה.
    4. והר"ן והריטב"א צ"ל דס"ל דיש דין בסכך שיהיה זע"ז ואין די בסוכה שתהא זע"ז. ויש להוכיח כן מהר"ן שכתב ד' ע"ב גבי חקק להוכיח דלבוד אין די לראותו כמי שאינו אלא שהוא מלא בסכך "דאל"ה אויר פחות מג"ט יהא פוסל בסוכה קטנה דהא בצר ליה שעורא דסוכה" הרי דבעינן שעור בסכך דאל"ה מאי קשיא ליה כלל.
    5. ועוי"ל בדעתם דפליגי ארא"ש דכל הגג הוא הטפח אלא כל מה שיושב תחתיו הוא הגג ולהכי בעינן שיהא שם סכ"כ.
    6. והנה אף אם נימא שצריך שעור זע"ז בסכך אכתי מסתברא דבישן תחת הדופן פחות מי"ט דכשר להרא"ש מדין דהכל חשיב תחת הסכ"כ משום דהגג הוא הטפח או הז"ט העליונים ולא מה שישן תחתיהם. א"כ ודאי אין צריך סכ"כ לכל הדופן שישן תחתיו וצ"ע דברי הרמ"א.

1. בסוכת צריף למאן דמכשר או באופן שיש גג טפח לכו"ע יש לדון מהו שעורה של הסוכה להכשיר.
2. וכתבו התוס' דהשעור שיהיה זע"ז בגובה י"ט. ועיין במג"מ פ"ד ה"ז שכתב "ויש לחוש להם אע"פ שאינן נראין מחוורין"
3. וכתב הכ"מ בשם הרא"מ שהקשה דא"כ למה קראו לסוכה שסככה זע"ז סוכה קטנה ששעורה מצומצם שאין פחות ממנה הא בטפח אחד נמי כשרה. וכתב הכ"מ בדעתו דדי בגג טפח ושקרקע הסוכה תהא בשעור זע"ז. וכתב דשעור זע"ז הוא שעור בקרקע הסוכה ולא בסכך אלא שבסוכה רגילה הסכך הוא זע"ז והוא חייב אבל בסוכת אהלים די בטפח כיון שאין לה גג אלא טפח.
4. ואכתי צ"ע שהרי בשטח הסוכה למטה אין סכך כשר אלא על טפח והשאר יושבים תחת סכך שאינו כשר. אי דלא גבוה י"ט ואי דמשמעות המג"מ שאף סכ"כ אין צורך אלא בטפח.
5. ונראה ע"פ דברי הרא"ש שכתב מתוספתא דאהלות דאם יש חלל טפח בסוכת צריף אף מה שבצדדים שאין מעליהם חלל טפח נטמא ומטמא מדין אהל. והביא דה"ה בסוכה חשיבא הכל תחת אהל י"ט. וביאור הדברים נראה דבגג טפח והדפנות משופעות בכח הדפנות להכליל בשטח הסוכה את כל מה שלמטה וחשיבא הכל תחת הגג דזהו גג של כל השטח שלמטה. ולהכי חשיבא אהל טפח אף שמעליו אין טפח ולהכי נמי חשיבא סכך למעלה מי' דהסכך הוא הטפח.
6. ויש לעיין מאי טעמיהו דהתוס' דבעינן שעור זע"ז בגובה י"ט. ונראה דפליגי על יסודו של הרא"ש ולעולם הגג הוא מה שמעל כל מקום ומקום. אלא דבלא גג טפח אין לזה שם אהל כלל אבל לאחר שיש שם אהל אזי אף מה שמשופע יכול להחשב דופן ויכול להחשב סכך. דתרוייהו איתנייהו בהו. ולהכי צריך זע"ז שיהיה כנגד שלמטה.
7. ואפשר דלעולם מודים הם אלא דמשום דירה סרוחה יש להיות גובה י"ט בשעור זע"ז. ובאמת דבתוס' לא מפורש שצריך סכ"כ בשעור זע"ז והיה אפשר כמהלך שני זה.
8. אבל בר"ן וריטב"א מפורש דבעינן סכך כשר. ואם נימא דהוא משום דירה סרוחה אבל לעולם גג הסוכה הוא רק הטפח א"כ לא היה צריך סכך כשר אלא באותו טפח. ולכאורה מוכח דפליגי איסודו של הרא"ש.
9. אכן יש לומר באופ"א דלעולם מודים הם להרא"ש אלא דס"ל דבעינן שעור סכך זע"ז. וראיה לזה מדברי הר"ן גבי חקק שכתב להוכיח דלבוד לאו כמי שאינו אלא כמי שמלא בסכ"כ מהא דבסוכה קטנה מצטרף הוא לשעור ואם הוא כמי שאינו הרי אין זע"ז הרי להדיא דבעינן שעור סכ"כ. וכן נקטו בהאבנ"ז והגרש"ר דבעינן שעור סכך ומש"ה לא מהני להצטרף לשעור אלא לבוד ולא עומד מרובה. ע"ש.
10. ויש לומר באופ"א דלעולם אין שעור בסכך זע"ז אלא בסוכה למטה ולעולם כו"ע כהרא"ש דחשיבי הכל תחת הטפח, אבל יש לדון דבעינן לישב תחת צל סוכה וצל של סכ"כ אין אלא בשעור טפח למטה וכל השאר אינו צל סכ"כ. והנה היא חקירה גדולה האם הדין צל הוא בגג הסוכה שיהא דבר המיצל או שצריך שיהא צל בקרקעית הסוכה. ואפשר דזו טעמם של הריטב"א והר"ן שצריך שיהא זע"ז למטה שיש צל מעליהם של סכ"כ ולעולם אין שעור סכ"כ זע"ז.
11. והנה בדכ"ב ע"ב שיטת ר"ת שאין דין צל בסוכה והחולקים סוברים שאף כשיש מחיצה מעליא מ"מ יש דין צל אכן להר"ן הוא הגדרה בסכך שצריך שיעשה צל וכל שאיו עושה צל אין לו שם סכך אבל להרא"ש ההגדרה היא שניתנה הלכה שיהא צל מרובה. והנה להר"ן הרי הטפח שהוא הסכך הוא עושה צל כדין. אבל להרא"ש שיש הלכה שיהיה הצל מרובה ה"נ צריך שיהא הצל מרובה בכל שטח הסוכה זע"ז למטה.
12. ויש לומר עוד דהנה לעיל נתבאר דאף אויר שמצטרף לשעור סוכה מ"מ אין ישנים תחתיו, דיש דין לשון תחת סכך ואפשר דמצד זה אף שהשפוע כולו נחשב לשטח הסוכה מ"מ א"א לישב אלא תחת סכ"כ ולהכי בעינן שעור זע"ז סכ"כ. אלא דז"א דא"כ אף כאן יצטרף עכ"פ לשעור סוכה ואם ישן תחת הטפח די בזה.
13. העולה לע"ע:
    1. המג"מ צידד דאם יש גג טפח ולמטה הסוכה בשעור זע"ז כשרה. ואף הסכך אינו צ"ל כשר אלא באותו טפח.
    2. נתבאר ע"פ דברי הרא"ש דאותו טפח הוא הגג וכל השאר חשיבא תחת סכך זה.
    3. בדעת התוס' אפשר דבעינן משום דירה סרוחה שיהא י"ט בשעור זע"ז. אכן לפ"ז אין דין סכ"כ.
    4. בריטב"א ובר"ן מפורש דבעינן סכ"כ בכל זע"ז ונתבאר בג' אופנים:
       1. דפליגי ארא"ש דחידש דהגג של כל הסוכה הוא הטפח ולא יותר.
       2. דמודים הם להרא"ש, ומ"מ יש שעור סכ"כ זע"ז.
       3. דלעולם אין שעור סכ"כ אלא דמצד ההלכה שיהא הצל מרובה צריך שיהא בכל שטח הסוכה הצל מרובה ואף שיש כאן סכ"כ מ"מ אין די בזה והוי כפלגא ופלגא דלא מהני אף שיש די סכ"כ.
14. התוס' נסתפקו אם כשר לישן אף תחת השפוע שאינו גבוה י"ט. והרא"ש הכריע שכן מדין פסל. וכן נפסק בשו"ע . ברמ"א ס"ס תרלא דשרי לישן.
15. הנה כשנבוא לדון מהו ספיקם של תוס' יש מקום לומר ג' צדדים דלא מהני פסל למקום זה.
    1. האחד דמקום זה נדון משום דופן דהוא דופן הסוכה.
    2. השני דמקום זה הוא דירה סרוחה דאין גובה י"ט ולא מהני לזה פסל
    3. השלישי, דסכך זה אפשר דהוא סכך פסול דאינו מסכך על י"ט ובסכ"פ לא מהני דין פסל.
16. והנה בסימן תרלג סעיף == נפסק בשו"ע דסוכה למעלה מכ והניח איצטבא מן הצד באופן דבעינן לדופן השלישית להתכשר מדין ד"ע אסור לישן מחוץ לאיצטבא משא"כ אם הניח האיצבא מן הצד שרי לישן מחוץ לאיצטבא מדין פסל. והחילוק דבד"ע דדנים את המקום תחת הדופן ולזה לא מהני פסל.
17. עוד נפסק שם בשו"ע סעיף – דחקק שיש בינו לבין הדופן פחות מג"ט והוא מצטרף לשעור סוכה מ"מ אסור לישן על החקק ולא מהני למקום זה שהוא פחות מי"ט דין פסל.
18. והקשה המג"א דלכאורה דין הרמ"א דמותר לישן תחת השיפוע פחות מי"ט סותר לב' הדינים הנ"ל דהא אסור לישן תחת דופן ולא תחת מקום שאינו גבוה י"ט.
19. והמג"א תירץ על קושיא ראשונה דאסור לישן תחת הדופן ע"פ דברי הרא"ש שכתב לפרש דכשר כאהל טומאה בשפוע שאם יש טומאה תחת השפוע שאין בה גובה טפח מ"מ מעבירה את הטומאה ה"נ בסוכה אף שאין גובה י"ט דנים זאת כגבוהה י"ט . וצ"ב
20. ונראה ביאור דברי הרא"ש דבכל שפוע שיש בסופו גג טפח הגג של כל המקום הוא הטפח ואף מה שתחת השפוע אין השפוע שמעליו הגג שלו אלא הגג טפח שבראש השפוע, דהשפוע אינו חשוב גג אלא יש בכוחו להכניס לרשותו של גג כל מה שתחת השפוע שהמחיצות מתרחבות ומכניסות תחת הגג שטחים נוספים שהגג נחשב עי"ז הגג של כל השטח.
21. ולפ"ז מבואר דשרי לישן תחת השפוע ולא חשיב שינה תחת הדופן ושאני מאיצטבא כ"נ ביאור הדברים.
22. והנה בחזו"א כתב דלפ"ז מיושבת אף קושיית המג"א השניה מאי שנא מחקק שאסור לישן תחת החקק דהכא לא חשיב שינה תחת מקום שאינו גובה עשרה דהגג הוא גבוה עשרה דהטפח הוא הגג ולא השפוע. ולכאורה הוא צ"ע אמאי המג"א לא יישב אף קושיא זו לפי דברי הרא"ש.
23. ונראה בהקדים ביאור דברי הרא"ש שכתב דההכשר לשון תחת השפוע הוא מדין פסל וצ"ע להמבואר דהגג טפח הוא הסכך של סכל הסוכה וחשיב ישן תחתיו ולא תחת הדופן א"כ למה לי לדין פסל.
24. ונראה דמ"מ אין דפנות של י"ט למקום זה דאף דלסוכה יש דפנות מ"מ הוא אינו מוקף בדופנות דאף שהוא תחת הגג אבל מוקף בדפנות אינו. ולהכי צריך לדין פסל דבהך דינא נתחדש דפסל מכשיר אף בלא הכשר דפנות. וז"ב.
25. והנה בחקק מחוץ לחקק הפסול משום שאין דפנות י"ט והוקשה למג"א דזה יכשר מדין פסל דהך דינא דלפסל הוא המכשיר בסוכת צריף לשון אף בלא דפנות טפח. ולזה לא מהני דין אהל אלא דין פסל וא"כ אף בחקק יוכשר.
26. הרמ"א כתב דהבא לשן תחת הדופן של השפוע צריך שיהא סכ"כ. והנה יש בזה מקום עיון דלהרא"ש הלא הגג הוא הטפח כמש"נ. ואמאי צריך שיהא מעליו סכ"כ. והנה לעיל נתבאר בג' אופנים אמאי בעינן זע"ז .
    1. דפליגי ארא"ש דחידש דהגג של כל הסוכה הוא הטפח ולא יותר. והנה לפ"ז קשה מאד דהכא איירינן אליבא דהבנת הרא"ש להכי כשר לישן תחת הדופן משום דהוא שינה תחת הגג טפח וא"כ אמאי צריך בהכל סכ"כ.
    2. דמודים הם להרא"ש, ומ"מ יש שעור סכ"כ זע"ז. ולפ"ז נמי תקשי דכבר יש שעור.
    3. דלעולם אין שעור סכ"כ אלא דמצד ההלכה שיהא הצל מרובה צריך שיהא בכל שטח הסוכה הצל מרובה ואף שיש כאן סכ"כ מ"מ אין די בזה והוי כפלגא ופלגא דלא מהני אף שיש די סכ"כ. ולפ"ז א"ש היטב ודוק היטב.
27. נחלקו הראשונים האם צריך שיהא גג טפח ממש או לבוד די וצ"ע מה הנדון ואמאי לא יהני מדין לבוד.
28. ואפשר ע"פ מה שהעמדנו דדין לבוד משלים שעור מחיצות ולא יוצר מחיצות חדשות שאינן קיימות כלל בלא הלבוד ולהכי מחיצה שתי אף לאחר הלבוד נחשבת למחיצת שתי. ולפ"ז הכא דלא חשיבא אהל ודופן אי הלבוד יכול ליצור שם אהל או דופן. ודוק

**בדין עוסק במצוה פטור מן המצוה** [[126]](#footnote-127)

בסוגיין ילפינן לדין עוסק במצוה פטור מן המצוה ואייתינן תלת קראי. בשבתך בביתך שבת דידך פרט לשבת דמצוה. בלכתך בדרך בלכת דידך ולא בלכת דמצוה. ומקרא דפסח שני שנטמאו קודם זמן הפסח ולא הקריבו הפסח.

יש לחקור כמה חקירות גדולות בדין זה דעוסק במצוה פטור מן המצוה.

1. האם הוא גדר פטור או גדר של אנוס. וכבר עמד בחקירה זו בקו"ש ב"ב אות מח
2. אם עבר וקיים האם הויא מצוה או לא והאם יכול לברך ברכת המצוות על עשיה זו.
3. האם כל הפטור דוקא באינו יכול לקיים שניהם או לא. ונחלקו בד"ז הראשונים.

הנה הקושיא הגדולה שיש להקדים ביסוד הך דינא, היא, למה לי קרא, והרי אף לולי קרא לא היה צריך לעזוב את המצוה שעוסק בה ולקיים מצוה אחרת. וכבר עמדו ע"ז רבותינו הראשונים ובדבריהם כמה אופנים ליישב קושיא זו.

1. עיין בספר אור זרוע ח"ב - הלכות סוכה סימן רצט ז"ל: וה"נ מסתברא [דאיירי באופן שיכול לקיים שניהם] דת"ר בלכתך בדרך פרט לשלוחי מצוה ואי אינו יכול לקיים את שניהם אמאי אצטריך קרא למיפטריה דמאי טעמיה יסתלק מן המצוה שעוסק בה ויתעסק במצוה אחרת אפי' מצוה קלה לא שביק בעבור מצוה חמורה שאין אדם יודע מתן שכרן של מצות ותו דאל תהיו כעבדים המשמשין את הרב על מנת לקבל פרס אלא ודאי אע"פ שיכול לקיים את שניהם פטריה רחמנא וגזירת מלך היא. עכ"ל.
2. עיין ריטב"א בסוגיין ז"ל: ותימה דהא ודאי לא אמרו העוסק במצוה פטור מן המצוה אלא בשאי אפשר לקיים שתיהן, כי בעודו בסוכה או שמניח תפילין או שמתעטף בציצית או שיש(י') מזוזה בפתחו אין לפטרו מכל המצות, וכו', וכיון דלא מיפטר אלא בעודו עוסק במצוה זו למה לי קרא פשיטא למה יניח מצוה זו מפני מצוה אחרת, - ותירץ:
   1. וי"ל דהא קמ"ל דאפילו בעי להניח מצוה זו לעשות מצוה אחרת גדולה הימנה אין הרשות בידו סד"א איפטורי הוא דמיפטר מינה אבל אי בעי למשבק הא ולמיעבד אידך הרשות בידו, קמ"ל דכיון דפטור מן האחרת הרי היא אצלו עכשיו כדבר של רשות ואסור להניח מצותו מפני דבר שהוא של רשות,
   2. ועוד למדנו הכתוב דאע"ג דאיכא עליה מצוה קבועה לזמן ודאי כגון קריאת שמע ושחיטת הפסח וקודם לכן באת לו מצוה אחרת שתבטלנו מן האחרת אם יתחיל בה, רשאי הוא להתחיל בזו שבאה לידו עכשיו ואם יבטל מן האחרת יבטל, ואינו חשוב פורק עצמו ממנה כשפורקה מעליו מחמת דבר מצוה, שאין חיוב המצוה עליו עד שיגיע זמנה וראשונה קודמת, כנ"ל.
3. חידש לנו רבינו הריטב"א דאין לו רשות לעזוב את המצוה למצוה אחרת דההיא רשות אצלו. ולא מצוה חשיבא. ועוד חידש דרשאי הוא להתחיל בזו שבאה לידו עכשיו אף שיבטל עי"ז מהמצוה האחרת ואינו חשוב פורק עצמו ממנה. ונלע"ד דבאמת הכל הוא מאותו שורש של חידוש דכיון שמכח הך דינא דעוסק במצוה פטור מן המצוה דהמצוה שבאה כשעוסק במצוה אחרת לא חשיבא מצוה אלא רשות להכי אינו פורק עצמו מהמצוה כיון שכשיגיע זמן חיובה הוא אינו מצווה במצוה אלא חשיבא רשות אצלו.
   1. ובאמת צריך להבין אמאי לולי קרא היה לו שלא לעסוק במצוה זו כיון שיש מצוה קבועה לזמן זה כגון ק"ש או קרבן פסח. והרי מצוה זו שבאה אליו מחויב בה לא פחות ממצוה שזמנה קבוע ומאי מעליותא דמצוה שזמנה קבוע.
4. והנה הריטב"א לא תירץ כהאור זרוע משום דפליג וסבר דכה"ג דיכול לקיים שניהם אינו פטור. ולכאורה היה נראה דשורש המחלוקת אם הפטור הוא כעין אנוס כיון דאין יוכל לקיים שניהם או דהפטור הוא פטור דפטריה רחמנא ולא משום לתא דאונס. וכ"כ בקה"י ברכות סט"ו.
5. אכן זה ודאי אינו דהא בריטב"א מפורש דהוא דבר הרשות. וביותר, דהא להריטב"א עיקר החידוש של הך ילפותא היא דאסור לו להפסיק את המצוה שמקיים עתה, ואם היה זה גדר של אונס אמאי יהא אסור לו. אלא ודאי דלכו"ע הוא פטור גמור מהמצוה.
6. אלא דצריך ביאור אם הוי פטור מחודש של התורה אמאי ביכול לקיים שניהם ליתא להך פטורא.
7. עוד יש לעיין דהנה הריטב"א הוכיח דביכול לקיים שניהם אין פטור דאל"כ כל אדם שיש לו אבידה בביתו או לבוש ציצית על בגדיו לא יתחייב במצוות אחרות. והר"ן דחה זאת דהאי אינו עוסק במצוה אלא מקיים מצוה. והר"ן הקשה דא"כ אמאי שומר אבידה שמתעסק בשמירת האבידה פטור והרי יכול הוא לקיים את המצוה האחרת ורק אח"כ יטפל בשמירת האבידה ולא ייגרע שום דבר ממצות שמירת אבידה דיליה. ואמאי כה"ג אינו בכלל יכול לקיים שניהם.
8. ונראה דכל הפטור דעוסק במצוה הוא שכיון שעסוק הוא במצוה התורה פטרתו אבל אם יכול לקיים את שניהם היינו שמה שיכול הוא לקיים הוא משום שכלפי זה אינו עסוק במצוה דהיינו שיש בו חלק שהוא פנוי למצוה נוספת וחלק זה שהוא פנוי הרי אינו עסוק בו ואין מה שיפטרנו.
9. ולפ"ז א"ש היטב דאף שיכול הוא לעכב ולקיים אח"כ את המצוה הא לא חשיב יכול לקיים שניהם לענין הך דינא דהך דינא הוא דוקא אם יכול לקיים את שתי המצות כאחד. דכה"ג לא חשיב עסוק במצוה כלל כלפי זה, אבל אם בשעת עסקו אינו יכול לקיים שניהם הרי ממילא הוא חשיב עסוק במצוה ופטור הוא ממצות אחרת ואין דינו להפסיק כלל דהוא דבר הרשות ולא מצווה כלל בשאר מצות. וז"ב.
10. עיין מאירי כ"ה ע"א "כל שביארנו בעוסק במצוה שפטור מן המצוה פירושה שבעוד שהוא עוסק בה או טרוד בה פטור ממצוה אחרת המזדמנת לו שאי אפשר לו לעשותה אא"כ במניעתה של זו או בעכובה אבל כל שהוא מקיים מצוה ובקיומה יכול לעשות אחרת המזדמנת לו שהוא חייב בה לא נאמר בזו שפטור עליה". והנה המאירי בדף כו כתב דביכול לקיים שניהם אינו פטור ומ"מ כתב כאן דאם הוא אינו יכול לקיים בב"א אלא לעכב את קיום המצוה הראשון אף שהיא לא תתבטל מ"מ פטור מן המצוה.
11. הנה ילפינן מקרא אחרינא דאף חתן פטור ופרש"י דבעינן קרא אחריני לאשמועינין שאף שאינו עוסק במצוה ממש אלא טרוד בקיום המצוה אף זה בכלל עוסק במצוה. אכן יל"ע אמאי אינו חייב להסיח דעתו ולקיים המצוה, כיון שטרוד הוא במצוה היאך יקיימנה אינו חייב להסיר מחשבות אלו לקיים מצוה אחריני. ועיין ריטב"א שהוסיף בזה דברים דכיון שהוא טרדא דמצוה לא מחייב להסיר את הטרדה דלא מחייב לאהדורי כדרך שמחזירין על מצוות וכיון דהשתא לא מצי למקרי פטור ממנה. ונראה מדבריו דבר חידוש גדול דלעולם אם יסיר את הטרדא יוכל לקרוא ק"ש ולא יפגם קיום המצוה כלל, אלא שכיון שעוסק במצוה פטור לא מחייב לאהדורי בתר המצוה ולהכי פטור דהשתא אינו יכול לקיים ואין זה יכול לקיים שניהם ולסלק טרדתו אינו חייב.
12. והנה אף כאן מבואר היטב דלא חשיב יכול לקים שניהם ע"י הסרת הטרדא מלבו, דאין זה חיובו כיון שתוך כדי הטרדא אינו יכול לקרוא ק"ש הרי ממילא פטור דכבר יש כאן לפטור דעוסק במצוה ודוקא אם היה יכול תוך כדי טרדתו לקרוא ק"ש כה"ג לא חשיב עוסק במצוה דיש לו אפשרות לעסוק במצוה נוספת ואותו כח שיכול לעשות את המצוה האחרת הוא לא עסוק במצוה.
13. והנה לפי המבואר בריטב"א דהויא דבר הרשות נמצא לכאורה דאם מקיים את המצוה אין כאן קיום מצוה כלל. אכן לכאורה יש לחלק בזה דאם הוא הפסיק בקיום המצוה הראשונה ומקיים את השניה ברור שיש כאן קיום מצוה שהרי כיון שהפסיק הרי הוא נעשה מחוייב במצוה השניה שמעתה כבר אין מה שיפטור אותו. אבל אם תוך כדי עסק במצוה האחת הוא נתעסק במצוה השניה ועשה את שתיהם כאחד הרי הוא פטור והויא דבר הרשות ואין כאן קיום מצוה שניה כלל. כ"ה לפו"ר.
14. עיין ט"ז או"ח קח סק"א שנחלק עם הדרישה באופן שלא התפלל בשעה שעסוק במצוה האם חייב תשלומין או לא דעת הדרישה שפטור מתשלומין והט"ז דימה זאת לאונן שלא התפלל דאין לו תשלומין כיון דהוא פטור. ובקה"י שם סיאר דנחלקו האם הויא פטור או דין אנוס. ובאמת שבט"ז מפורש כן שכתב ""משא"כ כאן דאין בו פטור אלא שיש עליו אונס שלא היה יוכל להתפלל שאין לו פנאי והוה כמו חולה שאין יכול להתפלל או שיכור כל זה מקרי אונס" ועיין נקוה"כ יו"ד שמא דפליג עליו מטעם זה דלעולם עוסק במצוה הוא פטור ואין זה דין אונס. ולהנ"ל הרי בריטב"א מפורש כדברי הש"ך ולא כדברי הט"ז . ואפשר דמ"מ התוס' כן לומדים שהוא מדין אנוס. אלא דתקשי א"כ למה לי קרא.
15. והנה ראיית הדרישה היא מאונן והט"ז כתב ע"ז "דהתם אפשר לו להתפלל דהא יושב בטל אלא שחכמים פטרוהו וע"כ אין שייך שם תשלומין דאין זה מקרי אונס אלא פטור" והנה חזינן בט"ז לפשיט"ל דפטורא דאונן אינו מדין עוסק במצוה דהא יושב בטל אלא שחכמים פטרוהו. והנה ד"ז אינו פשוט כלל.
16. עיין מ"ב תר"מ סקל"א שהביא מהפמ"ג שמסתפק אם אונן פטור מן הסוכה. והצד דאין פטור דכל פטור של אונן הוא בשוא"ת אבל לעבור עבירה בקו"ע הא לא נתחדש, ובסוכה כשאוכל חוץ לסוכה איכא קו"ע. ובבכורי יעקב כתב לפטור, והוכחתו דהא כל דין אונן הוא מדין עוסק במצוה והרי הולכי דרכים פטורים מה"ט ושרי להו לאכול חוץ לסוכה. הרי עכ"פ דנקט בפשיטות דהוא מדין עוסק במצוה וא"כ איכא ראיה אלימתא דעוסק במצוה הוא פטור ולא אונס דאל"כ אמאי אין לאונן תשלומין.
17. ובאמת דעיין בפנ"י שכתב דלהכי אשמעינן דין עוסק במצוה גבי סוכה להשמיע דאף דהיא עבירה בקו"ע מ"מ שרי.
18. ולכאורה היה מקום לתלות נדון זה האם עוסק במצוה שרי אף בקו"ע בנדון הנ"ל מהו פטור דעוסק במצוה האם הוא מדין אנוס או מדין פטור. דאם הוא מדין אונס, לכאורה היה נראה דאינו אלא דין דשוא"ת דכיון שכבר מקיים עשה אינו יכול לקיים המצוה השניה, וא"כ לכאורה כיון ששתיהם מצוות שוות אין לו לעשות בקו"ע אלא בשוא"ת ולא יאכל חוץ לסוכה אלא יפסיק לעשות את המצוה שעוסק בה בכדי שלא יעבור בידים. אבל אם הוא פטור הרי פשוט דאף בקו"ע שרי.
19. והנה יש מקום לדון האם עוסק במצוה פטור אף מאיסורי לאו שהם בשוא"ת. ועיין קו"ש ב"ב שצידד כן ובזה יישב אמאי פטור מצדקה והרי יש אף לאו דלא תקפוץ. וכ"כ בפמ"ג בפתיחה כוללת חלק שני אות כח דאונן פטור אינו מוזהר בלאו שוא"ת ולהכי א"ע בב"י ומותר החמץ לאחר הפסח. והנה לפ"ז ודאי הכל תלוי בדין שוא"ת דכל הפטור הוא שלא לעשות אבל אין לו היתר בקו"ע וא"כ תקשי טובא איך שרי לאכול מחוץ לסוכה.
20. ויש בזה כמה ראיות דהוא עבירה בקו"ע. עיין פמ"ג תרמ בא"א סקט"ו האם חייב להוציא כל ממנו על אכילה בסוכה כדין לאו או רק חומש כדין מ"ע. וע"ע מג"א תרמ סק"ג דאסור להאכיל לקטן בידים חוץ לסוכה מדין דאין מאכילין איסור והרי דחשיבא אכילת איסור ולא רק אי קיום מ"ע.
21. אכן ברע"א מפורש בסוגין לא כן דפשיט"ל דאכילה חוץ לסוכה אינה עבירה בקו"ע אלא בשו"את דהאכילה אינה אסורה אלא שצריך לאכלה בסוכה ויש כאן רק ביטול מ"ע ולא עבירה בקו"ע. וכ"כ בגינת ורדים יו"ד כלל ו סי"ד ובאמרי בינה או"ח סימן יג סק"ג.
22. אכן בתוס' יבמות צ ע"ב משמע דציצית חשיבא שוא"ת אף בעיטוף משום דאכתי לא נתחייב אלא לאחר העיטוף הרי דאם חייב בשעת העיטוף חשיבא בקו"ע. ועיין שאג"א סל"ב דפליג מטעם זה על התוס' וכדברי רע"א.
23. ובאמת שכדברי רע"א מצאנו בראמ"ה דף כו דחתן וכל המשמשים פטורים והקשה ראמ"ה דהא שמחת חתן וכלה אינה אלא מדרבנן ואיך פטרו אותם ממצות סוכה שהיא מה"ת ותירץ דיש כח בידם בשוא"ת הרי להדיא כרע"א.

(מהדור"ב) נושא קודם מסודר באופן אחר קצת עם תוספת דברים

1. יש לדון בדין עוסק במצוה דפטור מן המצוה האם הוא מדין אנוס או מדין פטור.
2. נפ"מ לענין תפילת תשלומין אם לא התפלל משם שהיה עסוק במצוה האם חייב תשלומין
3. עוד נפ"מ אם עבר וקיים את המצוה האם קיים מצוה או לא וכן מה הדין לענין ברכה.
4. ונחלקו בד"ז הדרישה והט"ז או"ח קח ויו"ד שמא הדרישה כתב לפטור כיון דפטור הוא, וכאונן שפטור מתשלומין. והט"ז פליג דהוא אנוס משא"כ אונן חכמים פטורהו. והש"ך בנקוה"כ שם ביו"ד כתב דעוסק במצוה אינו אנוס אלא פטור.
5. והנה נחלקו הראשונים ביכול לקיים שניהם אם פטור. דעת התוס' דחייב דאל"כ כל אדם פטור שיש לו ציצית בבגדו. ודעת הר"ן דחייב דדוקא עוסק אבל עוסק אף ביכול לקיים שניהם פטור.
6. ובקה"י ברכות טו תלה נדון זה בנדון הנ"ל. האם הוא רק משום אונס או משום פטור.
7. אכן יש לה"ר דלא כדבריו מדברי הריטב"א בסוגיין. דהנה יש לתמוה דאם הוא משום אונס ל"ל קרא. ומצאנו ע"ז ב' תירוצים תירוץ האו"ז שהוכיח מזה דאף ביכול לקיים שניהם פטור, אבל הריטב"א פליג ולכן ביאר באופן מחודש דבעי קרא למימר שאסור לו לעזוב מצוה זו ולעסוק באחרת דהוא דבר רשות ואין כאן מצוה כלל.
8. הרי להדיא דאף דהוא חייב ביכול לקיים מ"מ אין זה אונס אלא פטור. ובאמת טעמא בעי דאם יש כאן פטור ולא אונס אמאי כל הפטור מוגבל דוקא באינו יכול לקיים שניהם
9. עוד יש לעיין, בקושיית הר"ן שהקשה על הסוברים שחייב אמאי שומר אבידה לא חייב להתעכב מ הטיפול באבידה ולתת צדקה ואף זה בכלל יכול לקיים שניהם,
10. עיין מאירי כ"ה ע"א "כל שביארנו בעוסק במצוה שפטור מן המצוה פירושה שבעוד שהוא עוסק בה או טרוד בה פטור ממצוה אחרת המזדמנת לו שאי אפשר לו לעשותה אא"כ במניעתה של זו או בעכובה אבל כל שהוא מקיים מצוה ובקיומה יכול לעשות אחרת המזדמנת לו שהוא חייב בה לא נאמר בזו שפטור עליה". והנה המאירי בדף כו כתב דביכול לקיים שניהם אינו פטור ומ"מ כתב כאן דאם הוא אינו יכול לקיים בב"א אלא לעכב את קיום המצוה הראשון אף שהיא לא תתבטל מ"מ פטור מן המצוה.
11. ונראה בביאור הדבר דכל שיכול לקיים שניהם לא חשיב עוסק במצוה דכל הדין של הפטור דכל עוד הוא עסוק באופן שאין לו מקום לעסוק באחרת והנדון איזה מצוה לעשות בזה התורה פטרה אותו מכל המצוות וק"ל
12. הנה ילפינן מקרא אחרינא דאף חתן פטור ופרש"י דבעינן קרא אחריני לאשמועינין שאף שאינו עוסק במצוה ממש אלא טרוד בקיום המצוה אף זה בכלל עוסק במצוה. אכן יל"ע אמאי אינו חייב להסיח דעתו ולקיים המצוה, כיון שטרוד הוא במצוה היאך יקיימנה אינו חייב להסיר מחשבות אלו לקיים מצוה אחריני. ועיין ריטב"א שהוסיף בזה דברים דכיון שהוא טרדא דמצוה לא מחייב להסיר את הטרדה דלא מחייב לאהדורי כדרך שמחזירין על מצוות וכיון דהשתא לא מצי למקרי פטור ממנה. ונראה מדבריו דבר חידוש גדול דלעולם אם יסיר את הטרדא יוכל לקרוא ק"ש ולא יפגם קיום המצוה כלל, אלא שכיון שעוסק במצוה פטור לא מחייב לאהדורי בתר המצוה ולהכי פטור דהשתא אינו יכול לקיים ואין זה יכול לקיים שניהם ולסלק טרדתו אינו חייב.
13. והנה אף כאן מבואר היטב דלא חשיב יכול לקים שניהם ע"י הסרת הטרדא מלבו, דאין זה חיובו כיון שתוך כדי הטרדא אינו יכול לקרוא ק"ש הרי ממילא פטור דכבר יש כאן לפטור דעוסק במצוה ודוקא אם היה יכול תוך כדי טרדתו לקרוא ק"ש כה"ג לא חשיב עוסק במצוה דיש לו אפשרות לעסוק במצוה נוספת ואותו כח שיכול לעשות את המצוה האחרת הוא לא עסוק במצוה.
14. והנה יש לדון האם יכול לברך על מצוה שעושה כשעוסק במצוה אחרת או דהוא דבר הרשות . עיין מ"ב תעה שעה"צ סקל"ט דהא ודאי קיים המצוה וכגון אכילת מצה אבל מספק"ל אם יכול לברך. ובאו"ז קפג כתב שאפשר לברך כנשים. כיון שמקיים מצוה. ועיין מ"ב ס"ע סקי"ח בשם הפמ"ג דאם פסק מצרכי ציבור וקרא ק"ש יצא.
15. והנה כשפסק מצ"צ פשיטא דיכול לברך שנעשה מחויב כשפסק אבל במשמר המת שאכל מצה כיון דהוא דבר הרשות יש לדון בזה טובא בדברי המ"ב אם ראה לדברי הריטב"א הנ"ל. ואכן יש לדון להריטב"א האם הכונה שאינה מעשה מצוה אלא הכונה שהוא אינו מחויב ואם הוא אינו מחויב אבל הוי מעשה מצוה א"ש וצ"ע רב.
16. עיין מ"ב תר"מ סקל"א שהביא מהפמ"ג שמסתפק אם אונן פטור מן הסוכה. והצד דאין פטור דכל פטור של אונן הוא בשוא"ת אבל לעבור עבירה בקו"ע הא לא נתחדש, ובסוכה כשאוכל חוץ לסוכה איכא קו"ע. ובבכורי יעקב כתב לפטור, והוכחתו דהא כל דין אונן הוא מדין עוסק במצוה והרי הולכי דרכים פטורים מה"ט ושרי להו לאכול חוץ לסוכה. הרי עכ"פ דנקט בפשיטות דהוא מדין עוסק במצוה וא"כ איכא ראיה אלימתא דעוסק במצוה הוא פטור ולא אונס דאל"כ אמאי אין לאונן תשלומין.
17. ובאמת דעיין בפנ"י שכתב דלהכי אשמעינן דין עוסק במצוה גבי סוכה להשמיע דאף דהיא עבירה בקו"ע מ"מ שרי.
18. ולכאורה היה מקום לתלות נדון זה האם עוסק במצוה שרי אף בקו"ע בנדון הנ"ל מהו פטור דעוסק במצוה האם הוא מדין אנוס או מדין פטור. דאם הוא מדין אונס, לכאורה היה נראה דאינו אלא דין דשוא"ת דכיון שכבר מקיים עשה אינו יכול לקיים המצוה השניה, וא"כ לכאורה כיון ששתיהם מצוות שוות אין לו לעשות בקו"ע אלא בשוא"ת ולא יאכל חוץ לסוכה אלא יפסיק לעשות את המצוה שעוסק בה בכדי שלא יעבור בידים. אבל אם הוא פטור הרי פשוט דאף בקו"ע שרי.
19. והנה יש מקום לדון האם עוסק במצוה פטור אף מאיסורי לאו שהם בשוא"ת. ועיין קו"ש ב"ב שצידד כן ובזה יישב אמאי פטור מצדקה והרי יש אף לאו דלא תקפוץ. וכ"כ בפמ"ג בפתיחה כוללת חלק שני אות כח דאונן פטור אינו מוזהר בלאו שוא"ת ולהכי א"ע בב"י ומותר החמץ לאחר הפסח. והנה לפ"ז ודאי הכל תלוי בדין שוא"ת דכל הפטור הוא שלא לעשות אבל אין לו היתר בקו"ע וא"כ תקשי טובא איך שרי לאכול מחוץ לסוכה.
20. ויש בזה כמה ראיות דהוא עבירה בקו"ע. עיין פמ"ג תרמ בא"א סקט"ו האם חייב להוציא כל ממנו על אכילה בסוכה כדין לאו או רק חומש כדין מ"ע. וע"ע מג"א תרמ סק"ג דאסור להאכיל לקטן בידים חוץ לסוכה מדין דאין מאכילין איסור והרי דחשיבא אכילת איסור ולא רק אי קיום מ"ע.
21. אכן ברע"א מפורש בסוגין לא כן דפשיט"ל דאכילה חוץ לסוכה אינה עבירה בקו"ע אלא בשו"את דהאכילה אינה אסורה אלא שצריך לאכלה בסוכה ויש כאן רק ביטול מ"ע ולא עבירה בקו"ע. וכ"כ בגינת ורדים יו"ד כלל ו סי"ד ובאמרי בינה או"ח סימן יג סק"ג.
22. אכן בתוס' יבמות צ ע"ב משמע דציצית חשיבא שוא"ת אף בעיטוף משום דאכתי לא נתחייב אלא לאחר העיטוף הרי דאם חייב בשעת העיטוף חשיבא בקו"ע. ועיין שאג"א סל"ב דפליג מטעם זה על התוס' וכדברי רע"א.
23. ובאמת שכדברי רע"א מצאנו בראמ"ה דף כו דחתן וכל המשמשים פטורים והקשה ראמ"ה דהא שמחת חתן וכלה אינה אלא מדרבנן ואיך פטרו אותם ממצות סוכה שהיא מה"ת ותירץ דיש כח בידם בשוא"ת הרי להדיא כרע"א.

**עוד בענין עוסק במצוה פטור מן המצוה.**

1. עוסק במצוה יש לדון מתי נקרא עוסק במצוה
   1. האם דוקא כשעוסק במעשה המצוה
   2. או אף הכשר מצוה
   3. או אף כל הכנה אף רחוקה שתהיה למצוה
   4. או אף כשהוא מחשב היאך לעשות את המצוה וכיו"ב
   5. או אף שטרוד הוא סתם בענין המצוה.
2. הנה מקור הדין הוא מ'שבתך בביתך ובלכתך בדרך' שבת דידך ולכת דידך. ולא לכת דמצוה. פרש"י דבעינן תרי קראי דמחד שמעינן "טורח ועושה מלאכת מצוה בידים או מהלך למצוה, אבל חתן שהוא יושב ובטל ואיו עוסק אלא טריד במחשבת בעילה, לא פטר הכתוב, הלכך מקרא יתירא אשמעינן דפטור מק"ש דטריד במחשבת בעילה"
3. הרי שמענו דמהלך למצוה הרי הוא בכלל עוסק במצוה ולא צריך לזה יתורא אלא הוא נלמד מגופא דקרא דעוסק במצוה פטור מן המצוה. ולא בעינן קרא אחרינא אלא דטרוד שאינו עוסק במצוה.
4. ובאמת איכא למידק אמאי פשיטא דאף מהלך למצוה דהא כל הפטור הוא פטור מחודש של התורה דפטור ומנא לן דאף להכשר מצוה לולי קרא דאייתר לאשמועינן להך חידושא.
5. כונס את האלמנה אינו פטור. ומפרשינן בגמ' דלא טריד. ופרש"י דיכול לקיים שניהם משא"כ הבתולה דאיו יכול לעסוק בשתיהם כאחד. והנה לשיטת הר"ן ודעימיה דאף ביכול לקיים שניהם פטור צ"ע אמאי כונס את האלמנה לא נפטר מהך דינא.
6. הן אמת שהר"ן אף הוא כתב דביכול ללא טרחא יתירה לקיים שניהם חייב מדין מהיות טוב אל תקרי רע. אכן בכאן משמע דהוא מעיקר הדין ועוד אמאי הר"ן לא הוכיח זאת מדינא דאלמנה והוצרך להוכיח ממק"א
7. ונראה בין בבתולה ובין באלמנה הנדון על זמן שאינו עוסק במצוה ממש אלא טרוד במחשבת המצוה והך טירדא אינה פוטרת לכו"ע דוקא אם הטירדא מפרעת ממנו מלעסוק בדבר אחר אי לאו שיסיח דעתו מהטירדא. אבל אם הטירדא אינה מפרעתו להתעסק במצוה אחרת הרי זה ודאי לכו"ע דטרדא זו אינה פוטרת.
8. והטעם לחלק בין עוסק במצוה דהתם לשיטת הר"ן ודעימיה אף ביכול לקיים שניהם פטור מן המצוה ובטרוד במצוה אינו כן. דבטרידא ודאי לא מקרי עוסק במצוה כלפי מצוה אחרת אם יכול לקיים שניהם ורק בעוסק ממש לעולם מקרי עוסק במצוה. דהיינו דלגבי טירדא דמצוה אף הר"ן מודה כמש"נ במק"א דלא מקרי עוסק עד כמה שהך עסק אינו סתירה לעסק השני. ובטירדא ודאי הוא כן ד'מקום יש בראש להניח שתי תפלין'. ונראה שזו כונת רש"י בלשונו "ומסתברא כי פטריה קרא משום טירדא פטריה דאינו יכול לעסוק בשנים כאחד" דהיינו דלא מסתבר דפטריה משום עסק במצוה כיון שאינו עוסק אלא משום טירדא המפרעת שאינו יכול לעסוק בשניהם כאחד.
9. עיין רש"י ברכות יא דכתב דכל עוסק במצוה הפטור הוא משום דאיכא טירדא. ואשר מבואר בזה דכל דין הפטור הוא שהתורה לא חייבה לפנות ראשו מהטירדא של המצוה שהוא עסוק בה. ולולי הטירדא היה ניתן להפסיק לשעה ולקיים המצוה השניה ואח"כ לחזור לקיום המצוה הראשונה, ורק כיון שטרוד הרי הך טירדא היא אונס קצת להפסיק את מחשבת הלב סביב המצוה הראשונה ולעבור לקיום מצוה אחרת וזהו כל יסוד הפטור כנלע"ד ביאור דברי רש"י.
10. ולפ"ז הדק"ל מאי נפ"מ בין חתן לשאר מצוות וצ"ל דטירדא בשעת העסק יותר חשובה טירדא מטירדא שלא בשעת העסק במצוות ולהכי כתב רש"י דבעינן קרא יתירא לאשמעינן הך מילתא דחדושא.
11. בדין חתן והשושבינין וכל בני חופה נחלקו ת"ק ור' שילא, לת"ק כולם חייבין בתפילה ופטורים מק"ש ולר"ש אף בק"ש חייבים חוץ מהחתן שפטור. נחלקו רש"י והראשונים בביאור הך פלוגתא. לרש"י כולהו ס"ל דעוסק במצוה אינו פטור מן המצוה והכא טעמא דפטורים הוא משום דטרודים ואינם יכולים לקיים המצוה והיינו דהם אנוסים. ולפ"ז כתבו הראשונים דאף אבל פטור מתפילה. דאין לך טרוד גדול מאבל. והריטב"א פירש דכולהו ס"ל דפטור מן המצוה אלא דס"ל דאינם פטורים מק"ש משום דיכולים לכוין דעתם ואפשר לקיים שתיהם.
12. והנה יל"ע לשיטת הר"ן דאף ביכול לקיים שניהם פטורים אמאי הכא חייבים בק"ש
    1. וז"ל הר"ן "דבק"ש ליכא טירדא כלל ולא מיחסר ביה מידי משמחה דידהו, ומש"ה נהי דכל שלא בעל חתן פטור אפילו מק"ש דטריד, לאחר בעילה חייב.
    2. "א"נ דחתן ובני חופה בתר נשואין ובעילה לא מקרו עוסקין במצוה, והאי דפטיירי מסוכה משום דמצטערי הן כל היכא דלא חדו בהדי חתן כל שבעה וכו'.
13. ויש לעיין דאף ביכולים בשופי לקיים שניהם כתב הר"ן לעיל מינה דהוא משום מהיות טוב אל תקרי רע. ומשמע דאינו חיוב גמור אלא כן עדיפא למעבד ואילו כאן הלשון דחייבין בק"ש. ואולי יש לומר דלעולם שמחת חתן לא מקרי עסק במצוה אלא טירדא דמצוה דאין כאן בכל רגע עסק במצוה ממש אלא טירדא דמצוה דטרודים הם סביב השמחת חתן וכלה ואפשר דבטירדא כו"ע סבירי דאם אפשר לקיים שניהם חייב וכמש"נ לעיל ואכתי צ"ע
14. ויל"ע בתירוצו השני של הר"ן אמאי לא מקרו עוסקים במצוה כלל. ואולי משום דהוא מדרבנן. וצ"ע.
15. ובאמת יש לעיין בכל מצוה דרבנן אם פוטרת ממצות דאורייתא בדין עוסק במצוה. ולכאורה היה מקום לומר דאם יש לא תסור במצוה דרבנן הרי ממילא הוא עסוק במצוה מה"ת. ואף אם אין חיוב של לא תסור מ"מ היה מקום לומר דמ"מ לא מקרי שבת דידך והרי אף זה בכלל טירדא דמצוה ולא טירדא שלו.
16. והנה בשמחת חתן וכלה הוא מדרבנן וכבר עמד ע"ז ראמ"ה
17. והנה בראמ"ה חידש כאן חידושים נפלאים דהקשה בדברי הרי"ף שפסק ההיא דמוכרי תכלת פטורים מק"ש ואילו בשבת פסק דמפסקים מת"ת לק"ש ותפילה מי שאין תורתו אומנותו. ואמאי לא ייפטרו מדין עוסק במצוה פטור מן המצוה. ותירץ דנחלקו תנאים האם העוסק במצוה פטור אף באופן דליכא טירדא דמצוה או לא מיפטר אלא בדאיכא תרתי עוסק במצוה וטרוד נמי במצוה. והיינו דאם איכא טירדא הרי זה מונע ממנו לעזוב את המצוה ולעסוק במצוה האחרת ולחזור למצוה הראשונה אבל אם אין טירדא הרי הוא חייב לדידן דק"ל דמפסיקים לק"ש והיינו טעמא דהתם דאין הטירדא של התורה מפריעה להפסיק לק"ש
18. וכתב עוד בדעת הרמב"ם דלא פסק ע"ש
19. ובעיקר הקושיא של ראמ"ה מהא דמפסיקין לק"ש ותפילה עיין קה"י ברכות סימן טו שהקשה כן ותירץ בב' אופנים או דת"ת אין לה שעור וכל שיש לו עיסוקים אחרים שחייב לעשותם אין זה אונס בקיום ת"ת אלא הגבלה בחיוב, ולהכי כל שיש מצוה הרי היא דוחה ת"ת דאין חיוב כל שיש מצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים. ויש לעיין בזה דמ"מ לא מתחיל החיוב כלל. וחזינן מזה חידוש דעד כמה שיש מצוה שבמקומה אין מקום למצוה שעוסק בה הרי בטילה שם המצוה שעוסק בה. והנה יש לדון בעסוק בכבוד אב ואם ונזדמנה לו מצוה באופן שאם היתה מזדמנת לפני כן לא היתה לפניו מצות כבוד אב ואם דאתה ואביך חייבין בכבודי. האם נימא דמ"מ עתה שהוא עוסק במצוה לא מתחלת חיובי מצוות אחרות או דנימא שכיון שאם הם יחד הרי מצוה זו גורמת שלא תהיה מצות כבוד אב כלל כה"ג אף עתה לא חשיבא עוסק במצוה.
20. לאחר שנתבאר בריטב"א דכשעוסק במצוה חשיבו המצות האחרות הבאות לפניו כדברי רשות ואסור לו להפסיק במצוה לעסוק בדבר הרשות. נמצא דאם קיים את המצוה השניה תוך כדי עסק בראשונה חשיבי שקיים מצוה שאינו מחוייב בה וא"כ לכאורה לא יצא יד"ח לפי דברי הטורי אבן שהוכיח בראיה נפלאה דקיום מצוה של אינו מצווה לא יכול לפטור א"ע לכשנעשה מחוייב במצוה. וצ"ע דברי המ"ב דיצא יד"ח.
21. והנה לכאורה יש לה"ר מרש"י דפליג אריטב"א. דהנה רש"י כתב כו ע"א דמהא דחתן חייב בק"ש או מדאחרים חייבים בק"ש שמעינן דלית להו עוסק במצוה פטור מן המצוה. והנה להריטב"א אף אם לית להו אכתי יש לפוטרם מלקרוא ק"ש, שהרי לדברי הריטב"א אף לולי קרא א"צ להפסיק במצוה של שמחת חתן ולעסוק בק"ש ואף אם ק"ש חמור יותר מ"מ אין לו להפסיק. ואילו ברש"י מבואר שיש לו להפסיק.
22. ולהחולקים על רש"י כתוס' ודעימיה, טעם הדבר שחייבים הם בק"ש, עיין ריטב"א דיכול לקיים שניהם. ועיין ר"ן דבק"ש ליכא טירדא כלל ויכול הוא לעסוק בק"ש ולשמוח ואין זו סתירה כלל. ולדבריהם א"ש. אבל לרש"י הרי מוכח דאף דחשיב עוסק במצוה מ"מ חייב הוא להפסיק לקיים מצות ק"ש. ולכאורה מבואר בזה דלולי דין עוסק במצוה חייב הוא להפסיק לעסוק במצוה שעסוק בה לטובת מצוה חמורה הימנה. ואולי יש לומר דהיינו דוקא במצוה קיומית דהנה שמחת חתן וכלה אין זה חיוב על כ"א ואחד שא"י ליפטר הימנה. ועוד יש לומר דכיון שיכול אח"כ להמשיך ולקיים ולא תתבטל המצוה ואילו ק"ש תתבטל המצוה אזי צריך הוא להפסיק. אבל בריטב"א הרי מוכח דלא ככל זה דאל"כ היה לו לתרץ דלהכי צריך קרא. ועכ"פ לרש"י הרי שפיר יש לומר דלעולם אין זה גדר של דברי רשות, ולעולם אף שאינו חייב מ"מ חשיב דבר מצוה. וקרא לא נצרכה אלא שלא צריך להפסיק אף למצות שעובר זמנן או למצוות חמורות מהן.
23. ולפ"ז ודאי אם מקיים למרות שאינו חייב לקיים אבל אין זו דבר הרשות אלא מצוה שבפועל לא מוטל עליו עתה לעשותה אבל הרי הוא מחוייב במצוה זו.
24. בעיקר הדין של עוסק במצוה הנה איכא תלתא קראי. בשבתך בביתך ובלכתך בדרך ודינא דפסח שני דשרי ליטמאות אף שיתבטל מקרבן פסח. והגמ' עושה צריכותא דליכא למילף מפסח שני משום דהתם לא מטא זמן חיובא וליכא למילף התם מהכא דהתם שאני דהוא עשה שיש בו כרת. וצ"ע מאי שייטיה. דהתם הנדון האם מותר להתחיל במצוה קלה אף שמפסיד מצוה חמורה וכאן הנדון כשעוסק כבר האם חייב או לא. ואיך היה ניתן ללמוד משם לדין עוסק במצוה פטור מן המצוה דהתם אין זה מדין עוסק במצוה אלא שהראשונה היא הקודמת אף שהשניה חמורה הימנה כיון שלא הגיע זמן החיוב של השניה.
25. ולפי דברי הריטב"א א"ש היטב שכל הנדון האם חשיב דבר הרשות או לא. והטעם דשרי להתחיל במצוה קלה אף שמפסיד מצוה חמורה היינו משום דכשכבר עוסק הרי זה דבר הרשות. ולא חשיב דבר מצוה כלל. אכן יל"ע דהתם הרי כשמגיע זמן הפסח אין זה עוסק במצוה אלא הוא אנוס בעלמא שהרי אז כבר אינו עוסק במצוה. ולכאורה חזינן מזה חידוש גדול דכל שמחמת העסק במצוה אינו יכול לקיים מצוה אחרת אין זה פטור של אונס אלא דבר הרשות והוא חידוש שקשה לאומרו ללא ראיה ברורה.
26. ואולי י"ל באופ"א דאם היה דין להעדיף מצוה חמורה אף שאינו לפי עתה ע"ח מה שקיים עתה לפניו, אזי אף עוסק במצוה היה לו להפסיק אכן בריטב"א כתב דזה פשוט דכיון שעוסק אין לו להפסיק. וצ"ע
27. הפסוק השני קאי אחתן ששם נתחדש שאף שאינו עוסק אלא טרוד במחשבתו בקיום המצוה אף זה בכלל עוסק במצוה ופטור הוא ממצות אחרות. וכתב רש"י דלהכי בעינן קרא אחריני ואף שאינו עסוק במצוה כיון שטרוד הוא במצוה היאך יקיימנה אינו חייב להסיר מחשבות אלו לקיים מצוה אחריני.
28. ועיין ריטב"א שהוסיף בזה דברים דכיון שהוא טרדא דמצוה לא מחייב להסיר את הטרדה דלא מחייב לאהדורי כדרך שמחזירין על מצוות וכיון דהשתא לא מצי למקרי פטור ממניה. ונראה מדבריו דבר חידוש גדול דלעולם אם יסיר את הטרדא יוכל לקרוא ק"ש ולא יפגם קיום המצוה כלל, אלא שכיון שעוסק במצוה פטור לא מחייב לאהדורי בתר המצוה ולהכי פטור דהשתא אינו יכול לקיים ואין זה יכול לקיים שניהם ולסלק טרדתו אינו חייב.
29. והרי זה סיוע גדול למש"נ דודאי להריטב"א אין זה משום אונס אלא כל שיכול לקיים את שניהם אין כאן עוסק במצוה כלפי המצוה השניה דעסק זה אינו סתירה למצוה אחרת ולמה ייפטר אבל בטרוד הרי כהיום אינו יכול לקיים שניהם וממילא הא חשיב בכלל עוסק במצוה ואף שיכול הוא לשנות את המצב ואינו אנוס מ"מ הא גופא הדין דכה"ג הוא פטור.
30. ונראה פשוט דאין זה מדין אונס וכיו"ב דהא אף שעסוק הוא במצוה יכול הוא להפסיק ולקיים את השניה וכגון דמתפלל ובא לפניו מצות צדקה הרי יכול הוא להפסיק את התפילה ולקקים צדקה ולהמשיך בתפילתו וכן כשהוא מתעסק באבידה יכול הוא להפסיק לרגע ולקיים צדקה וודאי ברור דאין זה משום אונס אלא משום שכיון שהוא עסוק הרי הוא פטור.
31. תוס' הוכיחו כדבריהם דאין פטורים אלא באינן יכולים לקיים שניהם ולהכי כתבו דשלוחי מצוה הא דאף בלילה פטורים היינו משום דאי מטרדי בקיום מצות סוכה הוו מבטלי ממצותן. ועיין ר"ן שהוסיף בזה בשיטתיהו דהתוס' דאף באופן דמפגרי במצותן נמי פטירי ואף שלבסוף יקיימו מ"מ כל עיכוב פוטר כ"נ ביאור דברי הר"ן.
32. אכן יעוין ר"שי כו ע"א שכתב לבאר באופ"א הא דפטירי אף בלילה "דטרידים ודואגים במחשבת המצוה ותקוניה" ונראה דהיינו כעין טרדא דחתן שכל שטרודים בקיום המצוה ומחמת טרדא זו אינם יכולים לקיים מצות אחרות אף שבידם לסלק הטרדא ואף באופן זה המצוה תתקים כדת וכדין מ"מ לזה אין חיוב. והוא ביאור אחר לגמרי.
33. נמצא דנתחדש בהך קרא דחתן חידוש נפלא דכשם שעוסק במצוה אף למ"ד דדוקא בא"י לקיים שניהם פטור מ"מ אם אינו יכול בב"א לקיים את שתי המצות הוי בכלל א"י לקיים שניהם והיינו כמש"נ בשעור קודם דלעולם כל שיכול לעסוק ביחד חשיב שאינו עוסק במצוה דמה שיכול לעזות מצוה אחרת הרי חלק זה אינו עוסק במצוה וכל הדין דהעוסק א"צ להתעסק באחרת במקום זה. ה"ה כשהוא טרוד בדבר אחד שאינו יכול להיות טרוד בשתיהם כאחד הרי אף שמצד קיום המצוה יכול הוא לקיים את שתיהם שאף אם יפסיק את הטרדא לא תתבטל המצוה אף ברגע כמימריה מ"מ עצם הטירדא היא ג"כ חלק מהעסק במצוה ואינו חייב להפסיק את הטירדא ולעסוק בד"א. וזהו הפטור של חתן וזהו החידוש הגדול שנלמד מהך קרא דחתן.
34. אכן רש"י הוסיף דאף שלוחי מצוה הם בכלל פטור זה ולהכי אף בלילה פטרוים כיון שהם טרודים במחשבתם בקיום השליחות ואין מחייבים אותם להפסיק בזה. אכן תוס' פליגי דהא לא חשיבי טרודים ואפשר משום דסברי דאין זהו כמו טירדת חתן דהא לא חשיבא טירדא .
35. והנה נחלקו הראשונים ביכול לקיים שניהם. דעת התוס' דדוקא בא"י לקיים שניהם ודעת הר"ן דאם עוסק אף שיכול לקיים שניהם. והנה ברש"י כתב בדף כה ע"א גבי חתן שא"י לקיים שניהם והוא כתוס' ובהולכי דרכים כתב דבלילה פטורים משום שיטרוד הוא ולכאורה אם כתוס הול"ל דלא יוכל לקיים את המצוה. אכן הדברים פשוטים , דרש"י אף בחתן לא אמר שא"י לקיים שניהם. אלא דלא יכול לקיים שתיהם כאחד. והיינו כהתוס' אלא דאף טירדא מחשיבה שא"א כאחד.
36. ולכאורה יש לומר דבאמת נחלקו התוס' ורשי אם טירדא לבדה פוטרת או דוקא באופן שהמצוה עצמה מתעכבת ולהכי הולכי דרכים כתבו התוס' דוקא משום שהמצוה מתעכבת וכן בחתן אפשר דהמצוה יהיה בע העיכוב אבל לעולם טירדא לבדה אינו פוטר ואף שהוא טרוד עליו לסלק את הטירדא.
37. ועיין רש"י ברכות יא שכתב דכל הפטור של עוסק במצוה היא הטירדא דמצוה. והיינו דכל הפטור מתחיל מהטירדא.
38. והנה לפ"ז יש מקום ליישב את דברי השעה"צ דכתב דאם מתעסק במצוה אחרת מקיים הוא את המצוה דלפי"ז כיון שכל הפטור הוא מכח הטירדא שהטרדא פוטרת אותו מלעסוק במצוה אחרת לפ"ז כיון שהסיח דעתו מהטירדא הרי נעשה מחוייב ועתה הוא מקיים את המצוה.
39. ונפ"מ גדולה בכל זה מה הדין אם התחיל לקרוא ק"ש או לאכול מצה בעודו משמר את המת האם רשאי לעוזבו דעדין הוא דבר הרשות ואינו מצווה או דנעשה מצווה ועתה אסור לו לעזוב את המצוה השניה ולעסוק בראשונה דעתה הוא עוסק במצוה זו.
40. ויש מקום לומר דכיון שהתפנה לאכול מצה הרי יש בזה שעתה הוא עסוק באכילת מצה והרי עתה יש כאן עזיבה של העסק של האבידה אף שיש כאן עסק של שתיהם אולם כבר א"א להתיייחס אליו רק כעוסק במצוה של שמירת אבידה. אלא הוא עוסק בשתיהם מעתה אסור לו לעזוב את המצה. דכל כדבר הרשות הוא בזמן שעוסק אך ורק בקיום המצוה האחרת אבל אם הוא עוסק בשתיהם מעתה אין לו היתר לעזוק את האכילת מצה דהפטור הוא שלא להתחיל לעסוק ולא יותר מזה.
41. ויותר מזה יש לומר ע"פ דברי ראמ"ה שלמדנו יסוד גדול בסוגיא דילן, דלעולם הפטור הוא דוקא אם עוסק במצוה והוא טרוד במצוה אבל אם אין טרדא דמצוה אין פוטר אף שהוא עסוק במצוה. עיי"ש דהקשה בדברי הרי"ף שפסק ההיא דמוכרי תכלת פטורים מק"ש ואילו בשבת פסק דמפסקים מת"ת לק"ש ותפילה מי שאין תורתו אומנותו. ואמאי לא ייפטרו מדין עוסק במצוה פטור מן המצוה. ותירץ דנחלקו תנאים האם העוסק במצוה פטור אף באופן דליכא טירדא דמצוה או לא מיפטר אלא בדאיכא תרתי עוסק במצוה וטרוד נמי במצוה. והיינו דאם איכא טירדא הרי זה מונע ממנו לעזוב את המצוה ולעסוק במצוה האחרת ולחזור למצוה הראשונה אבל אם אין טירדא הרי הוא חייב לדידן דק"ל דמפסיקים לק"ש והיינו טעמא דהתם דאין הטירדא של התורה מפריעה להפסיק לק"ש . ולא זכיתי להבין אמאי טירדא דתורה לא חשיבא טרדא ולכאורה היא הטרדא הגדולה שהרי רואים אנו שלא יעמוד להתפלל מתוך מו"מ של הלכה והיינו משום שהלב טרוד ולא יכול לכוין. וצע"ג.
42. עכ"פ לפי דבריו הרי כיון שהוא עסוק במצוה של מצה ועתה הוא טרוד בטרדא של המצה ודאי הוא מחוייב בה ואין לו שום היתר להפסיק ודוק.
43. עיין מ"ב תר"מ סקל"א שהביא מהפמ"ג שמסתפק אם אונן פטור מן הסוכה. והצד דאין פטור דכל פטור של אונן הוא בשוא"ת אבל לעבור עבירה בקו"ע הא לא נתחדש, ובסוכה כשאוכל חוץ לסוכה איכא קו"ע. ובבכורי יעקב כתב לפטור, והוכחתו דהא כל דין אונן הוא מדין עוסק במצוה והרי הולכי דרכים פטורים מה"ט ושרי להו לאכול חוץ לסוכה. הרי עכ"פ דנקט בפשיטות דהוא מדין עוסק במצוה וא"כ איכא ראיה אלימתא דעוסק במצוה הוא פטור ולא אונס דאל"כ אמאי אין לאונן תשלומין.
44. ובאמת דעיין בפנ"י שכתב דלהכי אשמעינן דין עוסק במצוה גבי סוכה להשמיע דאף דהיא עבירה בקו"ע מ"מ שרי.
45. ולכאורה היה מקום לתלות נדון זה האם עוסק במצוה שרי אף בקו"ע בנדון הנ"ל מהו פטור דעוסק במצוה האם הוא מדין אנוס או מדין פטור. דאם הוא מדין אונס, לכאורה היה נראה דאינו אלא דין דשוא"ת דכיון שכבר מקיים עשה אינו יכול לקיים המצוה השניה, וא"כ לכאורה כיון ששתיהם מצוות שוות אין לו לעשות בקו"ע אלא בשוא"ת ולא יאכל חוץ לסוכה אלא יפסיק לעשות את המצוה שעוסק בה בכדי שלא יעבור בידים. אבל אם הוא פטור הרי פשוט דאף בקו"ע שרי.
46. והנה יש מקום לדון האם עוסק במצוה פטור אף מאיסורי לאו שהם בשוא"ת. ועיין קו"ש ב"ב שצידד כן ובזה יישב אמאי פטור מצדקה והרי יש אף לאו דלא תקפוץ. וכ"כ בפמ"ג בפתיחה כוללת חלק שני אות כח דאונן פטור אינו מוזהר בלאו שוא"ת ולהכי א"ע בב"י ומותר החמץ לאחר הפסח. והנה לפ"ז ודאי הכל תלוי בדין שוא"ת דכל הפטור הוא שלא לעשות אבל אין לו היתר בקו"ע וא"כ תקשי טובא איך שרי לאכול מחוץ לסוכה.
47. ויש בזה כמה ראיות דהוא עבירה בקו"ע. עיין פמ"ג תרמ בא"א סקט"ו האם חייב להוציא כל ממנו על אכילה בסוכה כדין לאו או רק חומש כדין מ"ע. וע"ע מג"א תרמ סק"ג דאסור להאכיל לקטן בידים חוץ לסוכה מדין דאין מאכילין איסור והרי דחשיבא אכילת איסור ולא רק אי קיום מ"ע.
48. אכן ברע"א מפורש בסוגיין לא כן דפשיט"ל דאכילה חוץ לסוכה אינה עבירה בקו"ע אלא בשו"את דהאכילה אינה אסורה אלא שצריך לאכלה בסוכה ויש כאן רק ביטול מ"ע ולא עבירה בקו"ע. וכ"כ בגינת ורדים יו"ד כלל ו סי"ד ובאמרי בינה או"ח סימן יג סק"ג.
49. אכן בתוס' יבמות צ ע"ב משמע דציצית חשיבא שוא"ת אף בעיטוף משום דאכתי לא נתחייב אלא לאחר העיטוף הרי דאם חייב בשעת העיטוף חשיבא בקו"ע. ועיין שאג"א סל"ב דפליג מטעם זה על התוס' וכדברי רע"א.
50. ובאמת שכדברי רע"א מצאנו בראמ"ה דף כו דחתן וכל המשמשים פטורים והקשה ראמ"ה דהא שמחת חתן וכלה אינה אלא מדרבנן ואיך פטרו אותם ממצות סוכה שהיא מה"ת ותירץ דיש כח בידם בשוא"ת הרי להדיא כרע"א.
51. בדין עוסק במצוה יש לחקור האם הוא פטור מחודש או דהפטור הוא מכח הדין דאונס רחמנא פטריה. ובקה"י רצה לתלות בזה את מחלוקת הראשונים האם הפטור הוא אף ביכול לקיים שניהם.
52. ומצינו בזה מחלוקת הפוסקים. עיין דרישה יו"ד שמא ואו"ח קח דאם נתבטל מתפילה מדין עוסק במצוה אין לו תשלומין, ואף דהמתבטל מכח אוס יש לו תשלומין. וראייתו מהא דאונן שנתבטל מתפילה אין לו תשלומין והיינו דהויא פטור והתם הוא מדין עוסק במצוה ה"נ כן בכל עוסק במצוה. והט"ז חלק עליו דשאני אונן דפטרוהו מתפילה אף שאינו עוסק ממש. משא"כ כל עוסק דפטור הוא מדין אונס וודאי יש לו תשלומין. ובש"ך בנקוה"כ ביו"ד שם פליג על הט"ז וכתב דעוסק במצוה אינו פטור דאונס אלא פטור בעלמא כאונן ממש. ולהכי אין לו תשלומין.
53. עוסק במצוה ילפינן מקרא דפטור מן המצוה. וצ"ע מה היה הדין לולי קרא. ולכאורה היה לו לעזוב מצוה קלה אם באה לפניו מצוה חמורה. או שעסוק במצוה שאינה עוברת ונקרתה לפניו מצוה עוברת כק"ש, היה עליו לעזוב למצוה העוברת וקמ"ל קרא דפטור. כן היה נראה לומר.
54. אכן הן באור זרוע והן בריטב"א כתבו דהא פשיטא אף לולי קראי דאין לו לעזוב מצוה קלה לטובת מצוה חמורה. ובאור זרוע כתב לנמק זאת דא"א יודע מתן שכרן של מצוות. ולכן הוקשה להם למה לי קרא. ותירצו בב' אנפי
    1. באור זרוע הכריח מזה דקרא לא נצרכא אלא לטפויי דאף ביכול לקיים שניהם דינא דפטור מן המצוה.
    2. בריטב"א כתב דאתי קרא לתרי חידושי,
       1. האחד, דאף אם רוצה לילך לעסוק במצוה השניה שהיא חמורה הימנה אינו רשאי, דבהך קרא ילפינן דעוסק במצוה חשיבי כל המצוות כדברי הרשות וודאי אין רשאי לעזוב המצוה ולעסוק בדבר הרשות.
       2. והשני, דאם לפניו מצוה קלה שאם יעסוק בה יתבטל ממצוה חמורה שעתידה לבוא לפניו, דלולי קרא היה רשאי או היה מוטל עליו שלא לעסוק במצוה הקלה לבל יתבטל ממצוה חמורה בבוא עיתה. וקמ"ל קרא לא כן.
       * והביאור בזה נראה דהוא אותו שורש דין דחשיב המצוה השניה כדבר הרשות וכיון שכן ודאי רשאי לגרום שיתבטל בבוא המצוה דאינה מצוה אלא דברי הרשות. ודוק.
55. ונראה להביא מראמ"ה לא כן אלא כל שהמצוה עוברת יש לעזוב את המצוה שעוסק בה ולקיים למצוה העוברת. עי"ש שיצא לחדש דבלא טירדא אין דין דעוסק במצוה פוטר מן המצוה ויבואר אי"ה לקמן, ולכן צריך לקיים המצוה העוברת. וכ"נ מוכרח מרש"י שכתב דהנך תנאי דחתן חייב בק"ש או אחרים העוסקים בשמחת חתן חייבים עכ"פ בק"ש לית להו עוסק במצוה פטור מן המצוה. הרי דלהכי חייבים להפסיק ולקרוא ק"ש, וע"כ דלעולם משום מצוה עוברת או משום מצוה חמורה יש לו להפסיק. ודלא כאו"ז וריטב"א
56. ולפ"ז כבר אין הכרח לחדושי הריטב"א ואפשר דלעולם דין עוסק במצוה לא מחשיב את שאר המצוות לדבר הרשות אלא לדברי מצוה שפטור מלעסוק בהם. אבל לעולם אם רוצה רשאי לעזוב את המצוה ולעסוק באחרת.
57. וכשנשוב לדון בנדון הראשון הנ"ל נמצא דלהריטב"א להדיא דהוא פטור גמור ולרש"י וראמ"ה יש לדון כנ"ל האם הוא פטור או דאונס. ולקמן יבואר עוד אי"ה
58. והנה לשיטת הריטב"א דהוי דבר הרשות. יש לדון האם לא חשיבא חפצא דמצוה כלל או דהוא אינו מחוייב אבל לעולם לא הויא דבר הרשות ולא חפצא דמצוה כלל. ונפ"מ באופן שעבר וקיים את המצוה האם יצא יד"ח. והנה יש בזה ג' צדדים:
    1. אם הויא דבר הרשות ולא חשיבא מצוה כלל ודאי שלא קיים שום מצוה
    2. אם הויא חפצא דמצוה אלא שהוא אינו מחוייב בה יש לדון אם קיים המצוה בזממן שלא היה מחוייב בה האם יוצר יד"ח אף לחיובו שנתחדש דהיינו בכאן שקרא ק"ש בעודו עסוק המצות שימור המת ואח"כ המת נקבר האם יצא יד"ח או שכיון שלא היה מחויב באותה שעה הרי לא קיים את חיובו.
    3. ועיין טורי אבן ר"ה כח שכתב דעבד שנטל לולב ואח"כ נשתחרר חייב ליטול לולב בשניה ואף שקיים מצוה כנשים.
59. ועיין בקו"ש ב"ב ח' ע"ב שדן בזה וכתב לתלות דאם הוא פטור לא קיים את חיובו ואם אינו אלא אנוס הרי קיים את חיובו. אכן יעוין מ"ב תעה שער הציון סקל"ט ובסימן ע מ"ב סקי"ח שכתב שמשמר על מתו וקרא ק"ש או שאכל מצה יצא יד"ח ולא מבע"ל למ"ב אלא אם מברך ע"ש. והנה בריטב"א לכאורה ודאי דלא יצא יד"ח. אבל לרש"י וראמ"ה הנ"ל שפיר יש לומר דחשיב מחויב במצוה אלא דאין לו לעזוב המצוה ולעסוק במצוה אחרת. דבפועל התורה לא חייבה אותו לעשות כן אבל עדין חשיב מחויב במצוה זו. וכיון שכן שפיר יש מקום לומר שיצא יד"ח אלא דיש מקום לומר שלא יברך דליכא למימר וציונו דהתורה פטרה אותו בפועל לקיים את המצוה. ועדין צ"ב הגדרת ד"ז דעד כמה שהתורה לא חייבה אותו הוי לכאורה דבר הרשות עכ"פ כקיום של נשים. וצ"ל דהויא כעין אונס רחמנא פטריה ואין כונתי שהפוטר בכאן הוא מדין אונס אלא דהוא כעין אונס לענין זה שאונס לא חשיב שאינו מצווה אלא שבפועל התורה אמרה לו שאין חייב לקיים אבל הוא מצווה ועומד על מצוה זו ואין זה פטור שאינו מצווה.
60. ויש מקום לומר דאף להריטב"א יצא יד"ח. בהקדים דהנה נחלקו ראשונים האם הפטור דעוסק במצוה הוא אף ביכול לקיים שניהם או לא. דעת התוס' והריטב"א וסיעתם דדוקא בא"י לקיים שניהם. ודעת האו"ז והר"ן דהוא אף ביכול לקיים שניהם. והנה יש לדון מהו יכול לקיים שניהם ואמאי חייב. עיין קה"י ברכות סט"ו דס"ל להר"ן דדין עוסק במצוה הוא מדין אונס רחמנא פטריה ולהכי אם יכול לקיים שניהם אין זה אונס. ורצ ה לומר דבהא גופא נחלקו הראשונים
61. אכן הדברים מוכרחים לא כן. דהא הריטב"א הוא כתב להדיא דהוא דבר הרשות ומ"מ כתב דדוקא בא"י לקיים שניהם. ועוד, דעיין ר"ן שהקשה אמאי מתעסק באבידה לא חייב להפסיק ולתת פרוטה שהרי יכול לאחר מכן להתעסק באבידה. ואין זו סתירה ומזה הוכיח דיכול לקיים שניהם ג"כ פטור.
62. ובישוב שיטת החולקים עיין מאירי שבתו"ד מפורש דאף אם יתעכב מקיום המצוה האחת הרי זה א"י לקיים שניהם וצ"ע הא ודאי אינו אנוס ואמאי יפטר. והרי זו הוכחה ברורה דאף לשיטה זו אין זה מדין אונס אלא דלא חשיב עוסק במצוה דכל שיכול בב"א לקיים שניהם הרי אותו חלק שעוסק בזה לא מתעסק בזה וכל הפטור הוא שהעוסק פטור אבל לא מה שאינו עוסק. ולכן לעולם אינו חייב אם מתעכב ודוקא ביכול לקיים שניהם בב"א פטור.
63. והנה לפ"ז יהיה לנו פתח להבין הא דטירדא דמצוה פוטרת. אף באופן שאם יפסיקת את הטרדא המצוה לא תתבטל. עיין ריטב"א שכתב כן לענין חתן. ועיין רש"י שכ"כ לענין הולכים בדרך מצוה שאף בלילה פטורים וזה משום שטרודים הם במחשבה על המצוה ואף שאם יפסיקו לא יתבטלו מהמצוה מ"מ כשם שעוסק במצוה אינו חייב להפסיק ה"נ טרוד במצוה אינו חייב להפסיק ואף שיכול הוא לקיים שניהם מ"מ אם אינו יכול לחשוב בב"א על שתי הדברים אף זה בכלל אינו יכול לקיים שיהם דכל הנדון האם יכול לעסוק בשניהם שאז לא חשיב עוסק במצוה.
64. העולה לע"ע:
    1. אף הראשונים הסוברים דכל הפטור דעוסק במצוה אינו אלא בא"י לקיים שניהם אין זה מדין אונס אלא הוא פטור אלא דהוא הגבלה בפטור דלא חשיב עוסק אלא באופן שעסק זה מונע עסק במצוה אחרת, אבל אינו מונע לא חשיב עוסק דחלק זה שיכול הוא לעסוק במצוה אחרת לא חשיב עוסק.
    2. ולהכי אף לשיטה זו אם איו יכול לעסוק בב"א אלא שיכול להתעכב בקיום מצוה אחת ורק אח"כ יעסוק במצוה זו כה"ג אף שבסופו יקויימו שתי המצוות לא חשיב יכול לקיים שניהם.
    3. ולהכי אף בטרוד במצוה אחת שאינו יכול לקיים השניה אא"כ יסיר הטירדא אף שבהסרת הטרדא לא ייפגם כלל קיום המצוה השניה מ"מ אף זה בכלל שאינו יכול לקיים שניהם. ואף זה בכלל עוסק במצוה.
65. והנה בראמ"ה יצא לחדש דלהלכה קיי"ל דעוסק במצוה פטור מן המצוה דוקא כשמתמלאים שתי תנאים. האחד דהוא טרוד, וטרדתו מונעתו מלעסוק במצוה אחרת. והשני דהטירדא היא דמצוה ולא דרשות. אבל אם הוא עוסק במצוה אבל אינו טרוד אף שבקיום מצוה שניה יתבטל ממצוה אחרת כל כי הא ליכא לפטורא דעוסק במצוה וראייתו מהא דקיי"ל דמפסיקין מת"ת לק"ש ולתפילה ואף רשב"י לק"ש מיהת מפסיקין ואמאי לא מפטרי מדין עוסק במצוה. וע"כ דהא לא חשיב טירדא דהוא דרך לימודו שמפסיק לק"ש ואין הטירדא דת"ת מונעת ממנו קיום תפילה וק"ש.
66. ועיין רש"י ברכות יא דכתב דכל פטור דעוסק במצוה הוא משום דטריד במצוה אחרת ומשמע מלשונו כדברי ראמ"ה.
67. ולפ"ז לא משכח"ל שאם קיים מצוה אחרת לא יקיים את חיובו, דכיון דבפועל תפנה מטרדתו של שמירת המת וכיו"ב או מהילוכו בדבר מצוה אף שבפועל עדין מקיים את חיובו אבל הטירדא עתה היא של מצוה זו הרי כבר אין לו פטור. ואדרבא עתה אין לו היתר לעזוב את עסקו בק"ש ולחזור למצוה הראשונה דעתה טרוד הוא במצוה זו ואין לו חיוב לחזור וא"כ כבר עשה מחוייב במצוה זו ולהכי לעולם יוצא יד"ח. ואפשר דעדין יש מקום להתספק לענין ברכה דבברכה עדין לא טרוד בקיום המצוה ואז עדין אינו בר חיובא.
68. גדר פטור דעוסק במצוה יש לדון האם הוא פטור או דהוא גדר דאנוס.
69. בקה"י תלה זאת במחלוקת האם הפטור הוא אף ביכול לקיים שניהם.
70. נחלקו הט"ז עם הש"ך והדרישה האם כשלא התפלל מחמת שהיה עוסק במצוה האם יש לו תשלומין או לא כאונן. ומחלוקתם היא בנדון זה האם הוא אונס או פטור.
71. ומצינו בזה דברים מפורשים בראשונים. עיין ריטב"א שהקשה למה לי קרא פשיטא דאין חייב לעזוב המצוה שעוסק בה ואף אם המצוה השניה היא חמורה יותר. ותירץ דקמ"ל דהויא דבר הרשות שאף אם רוצה לעזוב ולקיים השניה אינו רשאי. ובאו"ז כתב דקמ"ל קרא דאף ביכול לקיים שניהם מיפטר.
72. ונראה להוכיח מרש"י וראמ"ה שלולי קרא היה צריך לעזוב המצוה שאיה עוברת ולעסוק במצוה עוברת. עיין רש"י גבי חתן ושושיבניו דפליג אדין עוסק במצוה ולהכי חייב לעזוב. ובראמ"ה כתב דאם אין פטור צריך לעזוב כדי לקיים מצוה עוברת. והרי זו יישוב שלישי על קושיית הריטב"א דלהכי בעינן לקרא.
73. ועתה כשנבוא לדון בגדר הפטור האם הוא פטור או אנוס. הנה לריטב"א ודאי הוא פטור דהוא דבר הרשות. ולהאו"ז דאף ביכול לקיים שניהם הוא ג"כ ודאי פטור. וכל מה שיש לדון לרש"י וראמ"ה האם הוא פטור או דאינו אלא אנוס.
74. ונראה דלכו"ע הוא פטור. דעיין בר"ן שהקשה אמאי משמר אבידה חשיב א"י לקיים שניהם והרי יכול הוא להניח האבידה ולעסוק בה לאחר מכן ועתה יתן צדקה. ובדעת ש"ר תירצו דכל המתעכב בקיום מצוה אחת אף שלא מתבטלת המצוה חשיב כבר א"י לקיים שניהם. וכן מפורש במאירי. אכן הוא צ"ב.
75. ונראה דדין א"י לקיים שניהם הוא דביכול לא חשיב עוסק במצוה כיון שיכול הוא לקיים בידו השניה וכל הפטור הוא לחלק שמתעסק במצוה. אבל לעולם מה שיכול להתעכב אין זה מחייבו דמ"מ עתה הוא עסוק במצוה.
76. ובזה יבואר שפיר דין טרדא דמצוה. דהנה בחתן הטירדא פוטרתו ויש לדון האם יספיק מהטרדא האם לא יוכל לקיים המצוה ולכאורה ודאי שיוכל. וכן בשלוחי מצוה בלילה דשיטת רש"י דהפטור בלילה משום שטורדים וכי נימא דאם לא יטרדו לא יקיימו המצוה ודאי שלא מסתבר כן.
77. ונראה דטירדא היא גם עסק במצוה וכל שהוא עסוק אינו חייב לעזוב המצוה שהוא טרוד בה ואף שהמצוה אף לא תתעכב דכל העסוק פטור, וביכול הוא מטעם אחר דלא חשיב עסוק. ודוק כי נכון הוא בעז"ה.
78. נמצא דלכו"ע הוא פטור שאינו חייב לעסוק במצוה אחרת ולא משום שהוא אנוס בקיום שניהם. ודברי הט"ז לכאורה קשים הם.
79. והנה יש לדון אם קיים המצוה האחרת כשהוע עוסק במצוה האם קיים את חיובו ויצא יד"ח והאם יכול הוא לברך. עיין מ"ב ע ותעה לענין ק"ש בשעה שעוסק במצוה וכן אכילת מצה שיצא יד"ח. ונסתפק לעין ברכה.
80. וצ"ע רב. דהנה יש לדון להריטב"א האם דבר הרשות הכונה שכלפיו אין זה חפצא דמצוה אלא חפצא דדבר הרשות, או דלעולם זה חפצא דמצוה אלא דהוא פטור מקיום מצוה זו כנשים. ויש לדון האם מש"כ הריטב"א דאסור לו לעזוב את המצוה לדבר הרשות האם כן הדין בכל מצוה קיומית כשעוסק במצוה חיובית דאסור לו לעזוב [ללא דין פטור דעוסק במצוה]. וצ"ע. והנה אם אינו חפצא דמצוה פשיטא דאינו מקיים את חיובו.
81. אבל האמת דאף הוא דבר מצוה אם אינו מחוייב בה אינו מקיים את חיובוץ דהנה בטורי אבן ר"ה כח הוכיח דאם קיים מצוה כשאינו בר חיובא כעבד ונשתחרר לא יצא יד"ח. ולפ"ז יש לדון בכאן.
82. ולכאורה יש לתלות זאת במחלוקת רש"י והריטב"א דלהריטב"א דהוא דבר הרשות, לכאורה ודאי לא יצא יד"ח. ולרש"י יש לדון, דאף שנתבאר שהוא פטור אבל אפשר דאין זה דבר הרשות, אלא באמת כעין פטור דאונס דהיינו דהוא בר חיובא של מצוה זו אלא שבפועל אינו חייב לקיים אותו. והרי מצוה זו נדחית. וה"נ כאן בפועל הוא אינו חייב והרי מצוה זו נדחית, אבל לעולם הוא בר חיובא של מצוה זו.
83. ונראה דיש מקום לומר דלכו"ע קיים הוא את חיובו. דהנה כבר נתבאר דדין טרוד במצוה הוא דאין חייב לסלק טרדתו ולהטרד במצוה אחרת דהסילוק מהטירדא היא כעין סילוק מקיום המצוה. ועיין ראמ"ה שהקשה אמאי מפסקין מת"ת לק"ש וללתפילה. ותירץ דבעינן שתי תנאים להפטר האחד דהוא טרוד והשני דהוא טרדא דמצוה אבל העסוק בלא שהטרדא מונעת ממנו לעסוק בד"א הרי הוא חייב לעזוב את עסקו והיינו משום שהטרדא היא יותר סיבה הפוטרת שהוא כעין אונס שחייב לסלק טרדתו. כ"נ ביאור דבריו. ועיין רש"י ברכות יא שנראה מדבריו כדברי ראמ"ה
84. ולפ"ז כל שקרא ק"ש או אכל מצה תוכך כדי עסקו במצוה כיון שנסתלק מהטרדא ממילא אין כאן לפטור דעוסק במצוה.
85. וביותר דכיוןש הוא טרוד עתה בק"ש אסור לו לעזוב טרדתו הזו ולקיים מצוה אחרת ואף שמשמר הוא את המת אבל אין לו להסתלק מהטרדא של ק"ש. ולכן לעולם הוא מקייים את חיובו.

**בגדר מצות ישיבת סוכה והמסתעף**

**ענף א'**

**בביאור שיטת המרדכי בסוכה שאינה ראויה לשינה דא"י בה יד"ח אף לא באכילה**

1. כתב המרדכי דאף שמצטער פטור מסוכה מ"מ אם עשה לכתחילה סוכתו באופן שבשינה הוא יצטער בה, לא די שלא נפטר מחובתו לישן בסוכה, אלא אף באכילתו אינו יוצא יד"ח, כיון שסוכה שאינה ראויה לשינה לאו סוכה היא. דאין יכול להתקיים בה דין 'תשבו כעין תדורו'. ובחכ"צ סימן צד פליג ע"ד בתוקף. דאין שייכות בין שינה בסוכה לאכילה בסוכה.
2. והנה משמע במרדכי דכל דבריו הם באופן שעשה הסוכה באופן שאינה ראויה לשינה אבל אם לאחר שעשה הסוכה ובאמצע החג נעשתה אינה ראויה, יוצא שפיר יד"ח באכילתו בסוכה זו. וכן מפורש במ"ב בתרי דוכתי.
   1. עיין תרמ מ"ב סקטז "וה"ה דמצטער פטור בכולן אף מאכילה, ורצו לומר דאם הרוח וריח כה"ג מצערים לה באכילה, פטור אף מאכילה, אבל אם הצער רק בשינה חייב באכילה" ומקורו מפמ"ג.
   2. וע"ע במ"ב סקכ"ו דאם עשה את הסוכה באופן שראויה לישן שם בפשוט ידים ורגלים ואח"כ נעשה צר דמי שהוא מעונג והוי מצטער אף שא"י יד"ח בשינה מדין מצטער מ"מ יוצא יד"ח באכילה כיון שבעת עשיה היה ראוי לדידיה לאכול ולישן. והן הן הדברים הנ"ל.
   3. וצע"ג כיון דלאו דירה היא עד שיתקיים בה תשבו כעין תדורו א"כ מאי שנא.
3. והנה יש לחקור בביאור דברי המרדכי דיש לפרשו בתרי אנפי.
   1. דמדין תשבו כעין תדורו בעינן שלסוכה יהא שם דירה ודירה חשיבא דוקא מקום הראוי לשינה ואכילה. ובלא זה לא חשיבא הסוכה ל'דירה' וכיון דלאו דירה היא לא יכול להתקיים בה דין תשבו כעין תדורו.
   2. דלעולם אף כשאין יכול להתקיים בה דין תשבו כעין תדורו הסוכה כשרה. דדירת ארעי בעינן ותו לא מידי. אלא המעכב הוא בחובת הגברא, דמצות סוכה היא שיקבע ביתו בסוכה ולא בביתו. וקביעות ביתו חשיבא דוקא באופן שפורש מביתו וקובע מושבו בסוכה הן באכילה והן בשינה. וכל שעשה סוכתו באופן שאינה ראויה לשינה הרי חסר השם קביעות ביתו בסוכה.
      1. ויסוד לזה הוא מדברי הר"ן עיין ר"ן סוף סוכה שלא יתיר סוכתו קודם למנחה דצריך שתהא לו סוכה כל שבעות ימים דאמר רחמנא בסוכות תשבו שבעת ימים. ובאמת דמוכח שזהו טעמו דר"א דסוכה לשבעת ימים דוקא . דראיתי מביאים מהמהרי"ל ששאל איך אדם רשאי לר"א ליכנס לסוכת חבירו. ותירץ דכל איסורו אם נוהג את קביעותו בשתי סוכות אבל אם כל קביעותו בסוכה אחת מותר לול לאכול ארעי אף בסוכת חבירו ולענ"ד מדויק כן היטב ברש"י שכתב בר"א דאסור לאכול כאן ולישון כאו או לאכול היום כאן ומחר כאן. והיינו שמחלק את קביעותו. עוד מביאים משם דכתב דלרבנן רשאי לאכול את הכזית של ליל יו"ט בסוכת חבירו והיינו דהיה לו צד דהא הוא ביטול הקביעות לגמרי.
4. ונפ"מ גדולה באופן שלאדם אחד הסוכה אינה ראויה לשינה אבל לעלמא הסוכה ראויה לשינה. האם אותו אדם שהוא אינו יכול לשון בסוכה עכ"פ יוצא יד"ח אכילה בסוכה זו. ומצאתי בנדון זה מחלוקת פמ"ג ומ"ב. עיין בשער הציון תרמ סקמ"א כתב מהפמ"ג דאם לכתחילה הוא נעשה באופן שלאותו אדם הוא אינו ראוי לשינה [וכגון שהסוכה קטנה ויכול לשון בה רק בכיפוף ידים ורגלים ואף דאנשים רגילים לא חשיבי מצטערים זה מ"מ אדם מעונג הרי הוא מצטער בזה] אותו אדם א"י יד"ח אף באכילה בסוכה זו. ואף דבעלמא יוצאים יד"ח באכילה ושינה. ובשעה"צ שם הקשה ע"ד מדברי הר"ן והוכיח דכיון דלאחרים הוא ראוי לשינה די בזה להחשב דירה אף דלאותו אדם אינו ראוי לשינה. והן הן הדברים.
5. הרי לנו דהפמ"ג למד כצד שני, והמ"ב למד כצד ראשון. ולענ"ד יש לה"ר מדברי השער"ת לדברי הפמ"ג. עיין שערי תשובה ר"ס תרלט שהביא תשובת רה"ג דאחים או שותפים שעשו סוכה קטנה שאינה מספקת לכולם כיון שאין להם מקום לסוכה גדולה, דלענין אכילה יכולים לאכול זא"ז, ולענין שינה זה ישן לילה אחד וזה ישן לילה אחד וזה שישן לילה קודם פטור בלילה זה "דאם שומרי גינות ופרדסים פטורים מכ"ש מי שאין לו מקום לישון בסוכה" וכתב השער"ת דמזה ראיה לשיטת החכ"צ ולא כדברי המרדכי. את"ד. ולכאורה הוא צ"ע, דהסוכה עצמה היא ראויה אף לשינה ויש לה שם דירה אלא שבפועל אדם אחד מהשתים לא יהיה לו מקום לישן בסוכה ולכאורה כה"ג ודאי אין כאן פסול בעצם השם דירה. ואשר מוכח מזה דפסולו של מרדכי אינו בסוכה אלא במצות ישיבת סוכה של הגברא דהא לא חשיבא קביעות ביתו בסוכה. וכמבואר.
6. ונבוא עתה לביאור דברי המ"ב דאם רק אח"כ נעשית הסוכה לאינה ראויה לשינה יוצא בה שפיר יד"ח אכילה. ונראה דלהמבואר בצד שני הנ"ל נראה דהנה לאחר שקבע כראוי ביתו בסוכה הרי הסוכה נהפכה להיות ביתו. ומעתה אף שהסוכה נעשתה לאינה ראויה לשינה, הרי זה כביתו שאף כשאינו ראוי לשינה מחמת גשמים וכיו"ב מ"מ הרי הוא ביתו אלא שיוצא ממנה מחמת הגשמים וה"נ הסוכה כיון שקיבלה שם ביתו הרי אף שאינו יכול לשון אין נפקע מזה שם ביתו. דאף בביתו יכול לקרות שאינו יכול לשון. וכל הפסול של המרדכי אינו אלא באופן שמלכתחילה אינה ראויה לשינה דאז אין כאן קביעות ביתו כלל ולא חל על הסוכה שם ביתו.
7. אבל כל זה לביאור שני הנ"ל אבל לביאור ראשון הנ"ל הרי הסוכה אין לה שם דירה וא"כ אף בנעשתה אינה ראויה לשינה בתוך החג הרי מעתה אינה דירה ואיך יוצא בה יד"ח אכילה. ואולי יש לומר דלאחר שחל שם דירה הרי לא פוקע ממנה שם דירה אף שאיבדה את האפשרות לשון בסוכה כשם שביתו אינו מאבד את השם דירה אף כשאין ראוי לשינה. ודוקא אם מלכתחילה לא היתה ראויה לשינה אין לה שם דירה. ודו"ק
8. והנה מצאנו במ"ב חדוש דין דאם דר במקום צינה שאין שייך לשון שם בסוכה מ"מ יוצא יד"ח באכילה אף להמרדכי וכתב המ"ב ב' טעמים לדבר.
   1. עיין במ"ב סקי"ח דבמקומות הקרים יוצא י"ח באכילה אע"ג דלא יוכל לשון שם דא"א בענין אחר. וממילא מקרי שם כעין תדורו. ומקורו מהפמ"ג
   2. ועיין שער הציון כב שהביא ממחה"ש דמקרי ראוי לשינה ע"י כרים וכסתות כראוי.
   3. והביא שם ממחזיק ברכה בשם תשובת זרע אמת דאם אינו ראוי משום איש וביתו לשינה מ"מ יוצא יד"ח אכילה.
9. והנה טעמו דא"א בענין אחר הוא צ"ע רב דמ"מ אין זו דירה כיון דאינה ראויה לשינה. ולהמבואר בצד ב' יש לבארו היטב, בהקדים דיש לומר דהא דכשאינו קובע מקום שינתו בסוכה לא חשיבא קביעות של ביתו בסוכה הרי זה דוקא משום שישן בביתו. ולא בסוכה והרי שינה זו מפקעת שם קביעות ביתו בסוכה. אבל לו יצויר דאדם אקלע בדרך וצריך סוכה ליום אחד ואין בדעתו לשון ביום זה כלל. ועושה סוכה שאינה ראויה לשינה, נלע"ד דאף להמרדכי סוכה זו תהא כשרה. כיון דאין בדעתו לשון מחוץ לסוכה. ועיין צפנת פענח שכתב בדעת הרמב"ם דלעולם שינה אינה מצוה בסוכה כלל. אלא שאם ישן מחוץ לסוכה הרי זה מפקיע את שם ביתו בסוכה. והן הן הדברים. ואף אם לא נימא כן עכ"פ נראה דאף להמרדכי כה"ג הסוכה כשרה.
10. ולפ"ז יש לומר דבמקומות הקרים שמה שאינו ישן בסוכה אין זה משום בחירתו שמעדיף לשון בביתו אלא שאין אפשרות לשון בסוכה כלל ואין לו אפשרות לעשותה במק"א שכן יוכל לשון שם, וא"כ אין כאן הפקעה ע"י שינה שלא בסוכה מקביעותו דמה שאינו ישן בסוכה הוא משום שאיו יכול לשון שם.
11. וביותר יש לומר דהרי באמת אף בביתו אפשר שלא יכול לשון וכנ"ל אלא דבתחילת העשיה של הסוכה אם אין קבעיות לשינה לא חל ע"ז שם ביתו כלל. אבל כל שאינו יכול לשון מטעם אנוס הרי אין זה מעכב מלחול שם ביתו על הסוכה אלא שהוא בית שלא ניתן לשון שם.
12. אלא דכל זה הוא לצד ב' הנ"ל אבל לצד א' הנ"ל דחסר בשם דירה של הסוכה אם אינה ראויה לשינה צ"ע אף באונס של מקומות הקרים איך מקבלת הסוכה שם דירה אף כשאינה ראויה לשינה. וצ"ע. ובאמת טעם זה מקורו הוא מהפמ"ג ולטעמיה אזיל כדהוכחנו לעיל דס"ל כצד ב'. וצ"ל דהמ"ב לטעמיה יסבור כטעם שני להתיר.
13. ונפ"מ גדולה לדינא בחקירה זו מלבד כל הנ"ל. באופן שיעשה לעצמו שתי סוכות האחת לאכילה והשניה לשינה. וזו של אכילה א"ר לשינה או איפכא, דלצד ב' דאין זה חסרון בחפצא של הסוכה אלא בקיום של הגברא דאינו קובע ביתו בסוכה הרי כה"ג קובע שפיר את ביתו בסוכה ואף שאינה סוכה אחת הרי אין דין של סוכה אחת אלא לר"א ולא לדידן. משא"כ לצד א הסוכה תהא פסולה דהיא אינה דירה. ועיין.

**ענף ב'**

**באיסור אכילה מחוץ לסוכה אי הויא ביטול עשה בשוא"ת או בקו"ע**

1. האוכל מחוץ לסוכה. הרי מבטל את מצות אכילה בסוכה. ויש לדון האם חשיב ביטול בקו"ע או בשוא"ת. עיין רע"א שהקשה לו השואל איך שרי מדין עוסק במצוה לעשות מעשה בידים של ביטול עשה ותירץ לו דאין זה ביטול בקו"ע אלא בשוא"ת דהאכילה עצמה מותרת היא אלא שמה שלא הלך לסוכה הרי זו הביטול וזה הוא ביטול בשוא"ת.
2. אכן המג"א והפמ"ג נקטו דהויא בקו"ע.
   1. עיין מג"א תרל סק"ג שכתב דאסור להאכיל לקטן בידים מחוץ לסוכה. ועיין לבושי שרד דגרס לא כן בדבריו וזה מחמת שהוקשה לו סתירה בדברי המג"א דבסימן תרט"ז כתב דשרי. אכן יעוין מ"ב ושעה"צ דחילק בין אם נותן לו אוכל והקטן יכול לאוכלו בסוכה לבין אם מאכילו מחוץ לסוכה. דזה מחשב דספינן ליה איסורא בידים. וכ"כ בשו"ע הגר"ז. והנה אם האיסור הוא מה שלא הולך לסוכה אין זה ספיית איסור. אבל אם הוא ביטול בקו"ע בעצם האכילה שאוכל חוץ לסוכה הרי זהו חשיבא ספיית איסור.
   2. עיין פמ"ג שדן לענין אונן אם שרי לאכול חוץ לסוכה ושורש ספיקו הביא השעה"צ דהוא משום דכל ההיתר של האונן הוא בשוא"ת ולא לעבור בקו"ע ואכילה חוץ לסוכה היא בקו"ע.
   3. וע"ע פמ"ג שיצא לדון דחייב אדם למסור כל כספו לסוכה דאין זה ככל מ"ע דעד חומש דהכא יש ביטול בק"ו"ע דאוכל חוץ לסוכה ולא רק אי קיום וע"ז חייב יותר מחומש.
3. ובאמת בראמ"ה מפורש כדברי רע"א. ולהכי כתב דיש כח ביד חכמים לעקור מצות סוכה [משום שמחת חתן וכלה] דחשיב עקירה בשוא"ת. אכן יעוין תוס' יבמות צ' ע"ב דמדוקדק היטב דהוא בקו"ע. וכבר עמד ע"ד בשאג"א סל"ב והוקשה לו משום דסבר בסברא כרע"א הנ"ל.
4. והנה נתבאר לעיל בשורש מצות סוכה דענינה הוא לקבוע ביתו בסוכה. והבאנו לדברי הר"ן סימוכין לכך. ולפ"ז יש מקום לדון בגדר איסור אכילה חוץ לסוכה. דבפשטות האיסור הוא ביטול עשה שחייב לאכול בסוכה. אכן להמבואר יש לומר דשורשו הוא שבכך מבטל את הקביעות של ביתו בסוכה. והרי אין כאן רק שלילה של קיום מצוה אלא ביטול מצות סוכה שבכך מבטל את הקביעות של ביתו בסוכה. וכבר כתב בצ"פ לפרש כן איסור שינה חוץ לסוכה. אכן הוא פירש שזהו כל האיסור, אבל אף ללא דבריו יש לומר דאף שיש איסור של אי קיום מצות שינה או אכילה מ"מ תרוייהו איתא בהו דאין כאן רק שלילת קיום אלא ביטול קיום שקובע את ביתו מחוץ לסוכה.
5. ולפ"ז מבוארים היטב דברי הפמ"ג והמג"א דיש כאן ביטול בידים ואין זה רק בשוא"ת. אלא דעדין דברי התוס' יבמות הנ"ל לא יתיישבו שהרי המבואר בדבריהם דאף בציצית אם היה חייב בקיום המצוה בשעת העטיפה היה זה נחשב ביטול בקו"ע. ובציצית לא שייכא הך סברא כלל. ועיין בזה.

**ענף ג'**

**בביאור הדין של שתית מים בסוכה וכיו"ב**

1. מבואר במשנה דכל שנזהר משתיית מים חוץ לסוכה הרי זה משובח. עוד מבואר בגמ' דכל הפטור מדבר ועושהו נקרא הדיוט, ולהכי אם מצטער ויושב הוא בסוכה הרי זה הדיוט.. אכן מבואר בבה"ל שם דכל זה אם מצטער ממש אבל אם יש לו פטור דמצטער אבל בפועל אם ישב לא יצטער הרי אם מקפיד לישב בסוכה הרי זה משובח כשתיית מים בסוכה. וצ"ע כל ענין זה כיון דליכא מצוה מאי משובח הוא בזה.
2. ונראה להמבואר דגדר מצות סוכה הוא לקבוע ביתו בסוכה והאכילה והשינה הם ההי"ת לקבוע ביתו בסוכה. וכל שאוכל חוץ לסוכה הרי זה ביטול הקביעות של ביתו בסוכה. לפ"ז יש לומר, דלעולם כל אכילה בסוכה וכל שתית מים בסוכה הרי זו הנהגה בסוכה כביתו. והרי יש בזה קיום מצוה, שזו רצון הבורא שהסוכה תהיה ביתו בחג הסוכות וכל תוספת בזה הרי זו הנהגה של ביתו. אלא דלא חייבה תורה באופן חיובי לאכול בסוכה אלא אכילה כזו שהיא קובעת את השם ביתו ואם יאכלנה חוץ לסוכה הרי זה ביטול הקביעות של ביתו. בהא ציותה תורה לאכול בסוכה ואם אוכל חוץ לסוכה הרי ביטל בזה את השם ביתו.
3. וכן במצטער באופן שפטור, הרי אף שאם עושה זאת מחוץ לסוכה אין זו סתירה לקביעות ביתו מ"מ אם עושה זאת בסוכה הרי יש כאם חיזוק של הנהגת ביתו בסוכה.
4. והנה ידועים דברי המנח"ח במצוה שכה דאם אוכל בסוכה פסולה משום מהבב"ע אזי אף שלא קיים מצות סוכה אבל אין כאן איסור אכילה חוץ לסוכה. ועיין שער"י שער ג פי"ט שתמה דהא לא קיים מצות סוכה והרי אכל ללא קיום מצות סוכה ואמאי שרי לאכול חוץ לסוכה אכן לדברינו יש לומר דאין כאן ביטול הקביעות בסוכה אלא שלא מקיים המצוה וזה אינו בכלל האיסור לאכול חוץ לסוכה. אכן הוא חידוש גדול דבפשטות עכ"פ יש כאן ביטול מצות סוכה שהרי לא קיים מצות סוכה. ובדבריו מבואר דכל האסור הוא רק באופן של ביטול הקביעות אבל ביטול הקיום אין בו איסור וזה חידוש גדול.

**ענף ד'**

**בגדר מצות אכילה דליל יו"ט ראשון**

1. תנן בדף כז דליל יו"ט ראשון של חג חייב לאכול בסוכה. וילפינן לה מג"ש דחמשה עשר חמשה עשר. ודנו האחרונים בגדר חיוב זה האם הוא חיוב אכילה, וכיון דחייב לאכול הרי חייב לאכול בסוכה ככל אכילה בסוכות. או דהוא חיוב ישיבת סוכה דאף שבכל הסוכות אין חיוב ישיבה אלא שאם בא לאכול או לשון חייב לעשותו בסוכה, אבל בליל יו"ט ראשון יש חיוב קיום ישיבת סוכה ע"י אכילה בסוכה. ובקצרה האם הוא מצות אכילה או מצות ישיבה בסוכה.
2. ונפ"מ בנדון זה:
   1. יש שכתבו בשם הגרב"ד זצ"ל באופן שאכל פת גזולה האם חשיבא מהבב"ע, דאם הוא חיוב אכילה הרי הויא מהבב"ע, אבל אם הוא חיוב ישיבת סוכה והאכילה היא רק הי"ת לקיים מצות ישיבת סוכה, לא חשיבא מהבב"ע.
   2. וחשבתי נפ"מ נוספת. דהנה איפסיק להלכתא דבדאורייתא מצוות צריכות כונה, ומה דין אדם שנתכוין לקיים בליל סוכות מצות ישיבת סוכה ושכח ממצות אכילה המחודשת ולא נתכוין לה. ולכאורה תליא בנדון הנ"ל, דאם המצוה היא מצות אכילה מחודשת כאכילת מצה ודאי לא יצא יד"ח. אבל אם המצוה היא קיום מצות ישיבת סוכה ע"י אכילה. הרי נתכוין לקיים מצוה זו. ושפיר יצא יד"ח.
3. ומצינו שכבר נחלקו בזה מהרש"א ומהרש"ל. יעוין כ"ז ע"א דמקשינן אדר"א דאמר דסעודות יו"ט יש להם תשלומין ביו"ט אחרון של חג מהא דאר"א דחייב אדם לאכול י"ד סעודות בסוכה. ופרש"י דביאור הקושיא היא "וכיון דביום אחרון לא בסוכה יתיב, ואם ישב בה לשם מצוה עובר על בל תוסיף מאי השלמה דסוכה איכא הכא" ומשני הגמ' "חזר בו ר"א" ופרש"י דאין חיוב י"ד סעודות אלא סעודת ליל יו"ט ראשון. ואכתי צ"ע דמאי השלמה דסוכה איכא הכא.
   1. ועיין מהרש"ל שפירש דבתירוץ הגמ' נתחדש "ואע"פ שאותה סעודה בע"כ צריכה סוכה, מ"מ חיובא דידיה לאו בסוכה תליא, אלא ילפינן מלילי פסח דצריך אכילה ומאחר דצריך אכילה א"א לקיימה בלא סוכה ומ"מ עיקר מצותה תלוי באכילה ומש"ה יכול להשלימה באכילת סעודה אחריתי באיך שהיא"
   2. עיין מהרש"א "ואין זה דומה דהא לגבי מצות סוכה ילפינן מלילי פסח דכמו דמצות אכילה בלילי פסח הוא מצה, כך מצות אכילה בליל ראשון דחג הוא בסוכה" וע"ש שביאר באופ"א איך תירצה הגמ' את הקושיא אההיא דמהניא השלמה. ואכ"מ.
   3. והנה מחלוקתם היא בדעת ר"א, אבל לכאורה אין מקום לחלק ולומר דנחלקו ר"א וחכמים אף בנדון זה. ויש לדחות.
4. ולכאורה נחלקו בנדון הנ"ל. אכן יש לדון בזה. דלכאורה נראה מדברי מהרש"ל דלעולם כל המצוה אינה אלא אכילה. ובכלל אין דין סוכה אלא דבפועל הוא חייב לאכול בסוכה. ולפ"ז יצא דלשיטת הראשונים דמצטער אין דין אכילת כזית בסוכה, דמ"מ יהא חייב לאכול חוץ לסוכה כזית לקיים חיובו זה. ולהכי כתב דיש תשלומין אף בליל יו"ט אחרון. והרי זה צד שלישי בנדון הנ"ל. וממילא אפשר דהמהרש"א לא פליג אלא דבכלל המצוה הוא לאכול בסוכה. אבל לעולם אף למהרש"א עיקר המצוה היא האכילה בסוכה ולא ישיבת סוכה. אלא דכיון דבכלל המצוה הוא שהאכילה תהא בסוכה להכי היה מקום לומר דאין דין תשלומין בליל יו"ט אחרון. וביותר, דהנה המהרש"א פירש דהא דאיכא תשלומין היינו כקרבנות דאיכא תשלומין. והנה אם כל המצוה היא מצות ישיבת סוכה אלא דהמצוה היא שאופן הישיבה יהיה ע"י אכילה בסוכה, א"כ תקשי טובא מאי תשלומין שייכא הכא. ואשר ע"כ ודאי מסתברא טובא דעיקר המצוה היא האכילה אלא דבדיני המצוה היא שהאכילה תהא בסוכה ולהכי כיון שמעשה אכילה חשיבא אף בלילי יו"ט אחרון בהא שייכא תשלומין דאף דהאכילה היא באופנים שונים מ"מ שייכא בהא תשלומין.
5. אכן נראה דאפשר דבהא גופא נחלקו ר"א וחכמים דלהכי לחכמים ליכא תשלומין משום דהמצוה היא ישיבת סוכה ולהא ל"ש תשלומין לכו"ע, וכל טעמיה דר"א דהמצוה היא האכילה עצמה ולזה שייכא תשלומין. ולהכי קשה להוכיח מדברי ר"א לחכמים מהנקודה שבה נחלקו האם יש תשלומין או לא.
6. והנה נחלקו הראשונים האם מצטער חייב לאכול כזית ראשון בסוכה למרות שמצטער או לא. ולכאורה היה נראה דשורש מחלוקתם הוא בנדון הנ"ל. דאם המצוה היא אכילה בסוכה שפיר יש לומר דאתי קרא ללמדינו שגדר אכילה זו הוא שלא כדיני סוכה אלא אף באופן שמצטער יאכל בסוכה. אבל אם גדר המצוה הוא ישיבת סוכה. הרי כיון דמצטער לא חשיבא מצות ישיבת סוכה כלל דאין כאן תשבו כעין תדורו. וכיון שאין כאן קיום מצות ישיבת סוכה, הרי ע"כ דאין המצוה לשיטה זו מצות ישיבת סוכה אלא מצות אכילה אלא שמקום האכילה צריכה להיות בסוכה.
7. אכן נראה להוכיח לא כן. דיעוין מ"ב תרלט ס"ק לה דמבואר בדבריו דלהך שיטה דמצטער חייב בכזית ראשון בסוכה, מברך הוא לישב בסוכה על אכילה זו. ואם נימא שאין כאן קיום מצות ישיבת סוכה בהך ישיבה מאי שייכא האי ברכה באופן שהוא מצטער.
8. עוד יש לעיין דאם נימא דהמצוה היא אכילה בעלמא. ולא מצות ישיבת סוכה. א"כ אמאי ברכת הך מצוה זו היא לישב בסוכה ואמאי לא נתקנה ברכה דצונו לאכול בסוכה כשם שנתקנה ברכת על אכילה מצה. ואמאי מטבע הברכה הוא 'לישב בסוכה'. וזו הערה גדולה לענ"ד.
9. עוד יש לעיין דבריטב"א ס"ל דאף מצטער חייב בכזית ראשון בסוכה. והריטב"א הביא לשיטות דאף שינה חייבים בסוכה בליל ראשון. ופליג עליהו דאין מקור לדין זה. עכ"פ מ שמע מעצם השיטה לחייב שינה דהחיוב הוא ישיבת בסוכה ולא אכילה בסוכה ומ"מ ס"ל לריטב"א דמצטער חייב בסוכה. וי"ל.
10. והנראה בהקדים מש"נ בענפים קודמים, דחיוב ישיבת סוכה עיקרה הוא קביעות ביתו בסוכה. והמצוה לאכול בסוכה משום שאדם אוכל בביתו וכאן הוא ביתו. וביותר, דאם יאכל חוץ לסוכה הרי מתבטל בזה קביעות ביתו בסוכה ע"י אכילה זו שהיה לו לאכול בביתו ומדלא אוכל שם הרי מפקיע מזה את קביעות ביתו בסוכה. וזהו הטעם דמצטער פטור מן הסוכה כיון דאף כשאוכל או ישן מחוץ לביתו אין כאן הפקעת הקביעות של ביתו מהסוכה שהרי אף מביתו היה יוצא לאכול חוץ לביתו מחמת צער זה. ולכן התורה לא חייבה לאכול בסוכה כשמצטער.
11. ולפ"ז נראה דגדר החיוב של כזית ראשון הוא לקיים ישיבת סוכה ע"י אכילה בסוכה. ובכאן אף במצטער לא שייך לפוטרו, דהן אמת שמצטער פטור דאין כאן ביטל הקביעות מ"מ קיום ישיבת סוכה מיהת ליתא. וכיון שחייבה התורה לאכול הרי בכאן לא שייך הפטור של מצטער דאם כל החיוב הוא רק מחמת שכך הוא האופן של הנהגה בביתו הרי במצטער לא שייך לחייבו. אבל אם החיוב אינו משום שכך הנהגה בביתו, אלא דכאן חידשה התורה שינהג כביתו באופן חיובי ע"י אכילה בסוכה. בזה אין טעם לפטור אף מצטער. דכל הפטור הוא משום שאין זה סתירה לקביעות ביתו, אבל כאן שיש חיוב באופן חיובי לנהוג בסוכה כביתו ע"י אכילה בה. הרי מצטער לא יפטור חיוב זה. דאף מצטער שאוכל כן בביתו הרי זה משום ששם הוא ביתו והרי אף מצטער יש כאן הנהגת בית באכילה בסוכה אלא שבעלמא כל החיוב הוא רק שלא יהא סתירה להנהגת ביתו בסוכה ע"י אכילה חוץ לסוכה. אבל בכזית ראשון הוא גדר שונה לנהוג באופן חיובי הנהגה של כעין תדורו בסוכה. וזה מצטער אין בכוחו לפטרו מזה. [ועיין לעיל שנתבאר דאף מצטער או כל פטור אחר של מים וכיו"ב אם עושה אותם בסוכה הרי יש בזה הנהגת ביתו. אלא דאין חיוב לזה ובזה נתבאר אמאי הרי זה משובח. והן הן הדברים]
12. והנה נחלקו הראשונים בשעור האכילה שחייב בה. האם הוא בכזית או כביצה. והנה טעם הסוברים דדי בכזית הוא צ"ע, דהא ליכא הכא ישיבת סוכה. ויש שרצו להוכיח בשיטתם דגדר המצוה אינו מצות ישיבת סוכה אלא אכילה גרידא בסוכה. ולכן מקיים חיובו זה בכזית אף שאין כאן מצות ישיבת סוכה דחשיבא אכילת ארעי. אכן ז"א דא"כ אמאי מברך לישב בסוכה על אכילה זו וכדלעיל.
13. ונראה דלהמבואר לעיל א"ש היטב, דכיון שחייב לאכול כזית בסוכה באופן חיובי לקיים באופן חיובי הנהגת ביתו בסוכה ע"י אכילה זו. הרי מקיים בזה מצות ישיבת סוכה. דכל מה דהחיוב של סוכה בכל החג הוא רק בכביצה, היינו משום שפחות מזה אין לחייבו כיון שאף אם יאכל מחוץ לסוכה אין זו סתירה לקביעות ביתו של הסוכה דאכילה כזו אוכל אדם אף מחוץ לביתו. אבל כזית זה של ליל יו"ט ראשון, שהתורה חייבה לאכול בכל גוני בסוכה להתנהג כביתו בסוכה. הרי מקיים בזה מצות ישיבת סוכה דחיוב זה שונה הוא מכל חיוב בכל החג ששם הוא חייב רק באופן שאם יאכל מחוצה לה יבטל הוא את קביעות ביתו אבל חיוב זה הוא לנהוג באופן חיובי הנהגת ביתו בסוכה, וזה מקיים הוא אף בפחות מכביצה. ולכן מקיים בזה מצות ישיבת סוכה.
14. ולע"ד נראה להביא סימוכין שגדר המצוה הוא מצות ישיבת סוכה ולא מצות אכילה בעלמא. יעוין תוד"ה תשבו שהביאו לדברי הירושלמי "וטעמא דרבנן מפרש ר' יוחנן בשם רבי ישמעאל נאמר חמשה עשר בפסח ונאמר ט"ו בחג מה ט"ו הנאמר בפסח לילה הראשון חובה ושאר כל הימים רשות אף ט"ו הנאמר בחג לילה הראשון חובה ושאר כל הימים רשות" והנה אם נימא דאיירינן על מצות אכילה ולא על מצות ישיבת סוכה, הרי אין זה דומה לפסח דבפסח אף כל הימים מקיים לשיטת הגר"א והיא שיטת ראשונים מצוה באכילה אלא שאינו מחוייב. ואילו בסוכה אין זה מצוה כלל דאין דין אכילה דאף באכילה אינו מקיים מצוה באכילה אלא מצוה בישיבה. אבל אם נימא דגדר המצוה הוא ישיבה אזי מבוארים היטב דברי הירושלמי דאף בסוכות מקיים הוא מצוה בכל אכילה של ישיבת סוכה אלא שהיא רשות ולא חובה היינו מצוה קיומית ולא חיובית.

1. עיין לקמן רש"י ט' ע"ב ד"ה 'בשחבטן' "השפיל ענפיו למטה מעורבין עם סכך כשר ואין נראין בעין" וע"ע תוס' טו' ב' ד"ה 'והא' "ומיהו קשה להאי פירושא דאין דומה שיתבטל סכך פסול בכשר אע"פ שהכשר רוב כיון דאין מעורבין זה בזה וניכר כל אחד בפני עצמו כמו שפי' בקונטרס דכשחבטן דלעיל (דף ט:) שעירבן ואינו ניכר הי ניהו פסול והי ניהו כשר" ועיין שפ"א שכתב דבצל דאין בו ממש ל"ש לדון בו משום דבר הניכר דאינו בטל. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. עיין קה"י ס"א אות ב' דהוא דין דרובו ככולו, עיין נזיר דף מב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ז"ל: ומ"ש ראיה מסנהדרין זה לא פגע ולא נגע דהתם לאו מטעם תערובות אמרי' זיל בתר רוב אלא דהתורה בטלה דעת המיעוט ול"ש שם שהמיעוט נהפך לרוב כמו שאתה אומר בתערובות שהאיסור נהפך להיתר וה"נ בסוכה שזה הפסול שהוא פחות משלשה טפחים בטל הוא מטעם שאין שם מקום פסול בזה לא מטעם תערובות אלא שאין בו כדי לאסור כיון שהוא מעט דחשיב כמאן דליתיה: [↑](#footnote-ref-4)
4. עיין הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא ביאור בדברי הר"ן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולביאור זה נמצא דאף דרש"י אזיל בשיטת הרא"ש, ומ"מ נראה דיש חילוק ביניהם, דלהרא"ש ניתנה הלכה שיהא הצל מרובה. ולרש"י נראה יותר דההלכה היא שיהא צל בסוכה, אלא דבחמתה מרובה לא חשיבא הצל לצל כלל דהוא בטל ברוב. [אבל לולי הביטול של המועט היתה הסוכה כשירה כיון שיש בה צל, ואף שחמתה מרובה. משא"כ להרא"ש, אף לולי ביטול ברוב - הסוכה פסולה, ד'ניתנה הלכה שיהא הצל מרובה'].

   ויש מקום לפרש דברי רש"י באופ"א, דלעולם אין דין נפרד של צל, אלא שדין סכך הוא רק באופן שהוא מיצל, אלא דלולי דהמועט בטל ברוב, אזי כל שיש מחצה סכך ומחצה אויר אף כשהסכך עושה מעט צל הרי זה בכלל סכך המיצל, ולכן הוצרך רש"י לפרש דכין דבמעט צל אין כאן שם צל כלל דהמועט בטל, להכי לא חשיבא שם סכך כלל. ועיין לקמן כב גבי סוכה המדובללת, דלרש"י אף שיש רוב חמה בסוכה הרי היא כשירה מדין חבוט רמי. ועיין בפסקי הרי"ד שהקשה דא"כ אף לבוד יתכשר. ועיין ריטב"א שם שכתב לחלק דבמדובללת כיון שאם היה מושכב יחד היה צל הרי היא כשירה. ועיין בחלקת יואב סכ"ח שפירש דע"כ ס"ל לרש"י דעיקר הדין הוא בסכך ולא שיהיה צל בסוכה אלא דבעינן שיהא סכך שיהיה בו שעור המיצל. והן הן הדברים. [↑](#footnote-ref-6)
6. אבל הכ"מ ביאר דהוא משום דא"א לצמצם וכל שהם שוים חיישינן שיהא יותר פסול מכשר דא"א לצמצם. וע"ש בסו"ד דיצא לחדש חידוש גדול דאף במחצה אויר ומחצה סכך כשר הטעם דפסול אינו משום שיש יותר חמה וכדכתב רש"י אלא הטעם דחיישינן שאף במחצה של הסכך יש קצת אויר וממילא יש בסכך אויר מרובה על הסכך, אבל לעולם מעיקרא דדינא כל שהם שוים למעלה הסוכה כשירה.

   ובביאור שיטת הרמב"ם עיין רמב"ם בפירוש המשניות דברים חדשים בזה, ועיין שפ"א כ"ב ע"ב מש"כ בשיטת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-7)
7. יש להקדים בזה בירור המציאות דהסיבה שכזוזא מלעיל אסתרא מלתחת הוא משום שהשמש יותר רחבה מהעצם שלמטה, וכיון שהשמש שולחת קרניים לכל הכיוונים, לכן באות קרנים משתי הצדדים הנכנסות באלכסון, ולכן לעולם החמה יותר מהצל, ולפי זה נמצא שעל כל נקודה בסוכה יש להצל מכמה כוונים בכדי שלא תבוא קרן שמש מאף כוון. ולכן נמצא שיש אחוז מסוים בסוכה שמוצל מכשר ומפסול יחד. ולפ"ז חידושו של החזו"א דאה"נ הכשר לבד אינו מצל על חצי, מ"מ אף הפסול לבד אין בכוחו להצל על חצי, ומה שיש צל גמור בסוכה אף שכל אחד אין בכוחו להצל חצי, היינו משום שאם היה חצי אויר היו נכנסות קרני השמש אף באלכסון, ועתה שהכל מלא בסכך אין הקרנים יכולות ליכנס כלל. וכיון שבפועל שהיום הכל צל חצי מהצל נעשה בזכות הסכך הכשר חשיבא כמצל על חצי. וחשיבא שמחמת הכשר יש כאן צילתה כחמתה ולא פחות מחמתה.

   וזה חידוש שאף שללא הסכך הפסול היתה הסוכה חמתה מרובה מצילתה מ"מ עתה חשיבא שהסכך הכשר מסכך עכ"פ חצי מהסוכה.

   ויש לעיין בזה, דהצל שישנו סמוך לדפנות ממש, אינו נעשה מהסכך אלא מהדפנות דבלא דפנות יש סטיה של קרני חמה כלפי פנים, ואם כן כשנעשה חשבון כמה הסכך הכשר מצל, נצטרך לקחת בחשבון אף את הדפנות מלמעלה, ונמצא שהכשר עושה פחות מחצי מהסיכוך, דהסכך פסול והדפנות הם יותר מחצי. (ואה"נ אם הכשר נמצא רק באמצע הסוכה ולא בצדדים, נמצא שהכשר עושה חצי, אבל אם הוא גם בצד, אזי בכה"ג חלק מהסיכוך שהכשר היה אמור לעשות, עושה הדופן ולא הכשר). [↑](#footnote-ref-8)
8. אכן יש לעיין דלכאורה כל דברי הריטב"א א"ש לשיטת הרא"ש הנ"ל דבדין סכך תרוייהו דיני איתנייהו בהו, דין מחיצה ודין צל. אכן להר"ן הדין צל הוא הגדרה בדין מחיצה דבעינן שהמחיצה תהיה באופן שהוא מצל, וכל שאינו מצל אין לו שם מחיצה, לפי"ז מסתברא מילתא דכל שהסכך הכשר לבדו אינו מיצל כראוי, הרי חסר בשם מחיצה, ולא מהני הצל הבא מסכך פסול.

   וי"ל באופ"א בדעת הר"ן בהקדים בהקדם ביאור המחלוקת של ר"פ ור"ה בדר"י בפרוץ כעומד. עיין עירובין דף ט"ו ע"ב דמפרשינן דלר"פ גמרי' רחמנא למשה לא תפרוץ רובה, ולר"ה בדר"י הכי אגמרי' רחמנא למשה גדור רובה, וט"ב אמאי לר"פ ל"א דאגמריה רחמנא גדור מחצה. וכדאמרן לר"ה בדר"י, וי"ל בזה, דבאמת יש חילוק בין דינא דר"פ לדינא דר"ה בדר"י. דלר"ה בדר"י בכדי שיהא מחיצה צריך גידור על רוב השטח, (ורוב ככל). אבל לר"פ בכדי שיהא שם מחיצה, אין צריך חצי שיחצוץ, אלא שכשאין חצי אלא פחות, באה הפירצה של רוב ומבטלת את העומד, נמצא דלר"פ גדר הדין הוא דאם פרוץ רוב הוא מבטל את השם מחיצה, וא"ש היטב דיוק לשון הגמ' דאל תפרוץ רובה, דזהו עיקר הדין. ואין עיקר הדין לגדור מחיצה. ועיין רש"י לקמן ז' ע"א ד"ה שהשבת אינה ניתרת "ורבים על העומד ומבטלי ליה לעומד".

   ולפי זה י"ל ביאור חדש בדברי הר"ן, דלעולם אין כוונת הר"ן כמשנ"ת, דהשם מחיצה נקבע כפי מידת הצל שעושה, דלעולם אף כשאינו עושה חצי צל יש כאן חצי מחיצה, אלא ביאור דברי הר"ן, דכשיש כאן פרצה של חצי, שדרכה נכנס רוב חמה. הרי זה פרצה חשובה והרי זה כפרוץ מרובה שמבטל את העומד. וה"נ הוי פרצה חשובה המבטלת את העומד, כיון שכל ענין הסוכה הוא לצל, וכיון שדרך הפרצה נכנס רוב חמה, הרי בכח הפרצה הזו להחשב כפרוץ מרובה שמבטל את העומד.

   ולפ"ז מבואר הא דמהני חצי כשר וחצי פסול. דאף שהכשר אינו מצל על חצי, מ"מ כיון שלמעלה יש חצי כשר הרי זה חצי עומד, אלא דכשיש אויר, חשיבא הפירצה כפרוץ מרובה כיון שדרכה נכנס רוב אויר, אבל בכה"ג שיש סכך פסול, לא חשיבא פירצה מרובה, כיון שבפועל אין כאן פירצה שנכנס דרכה רוב אויר, ונמצא שאין לפירצה חשיבות של רוב המבטל, ולעומד יש חשיבות של חצי, אף שאין מסכך חצי, דאין העומד נמדד לפי הכמות שמסכך מהחמה, וכמשנ"ת להכי חשיב שפיר פרוץ כעומד שכשר.

   ולפ"ז מבוארים היטב דברי הר"ן גבי ר"ה בדר"י, שכיון שיש כאן עומד מרובה, דלמעלה יש סכך מרובה מאויר, ואף שאינו מצל על רוב מ"מ חשיב עומד מרובה, וכמשנ"ת השתא. וכיון שיש למטה חצי צל וחצי חמה, אין כאן בפרצה כח של רוב חמה שיבטל את העומד, דדוקא בפירצה מרובה יש כח לבטל את העומד, אלא דס"ל לר"ה בדר"י שבפרוץ חצי, אין מספיק עומד, שבשביל שם מחיצה צריך רוב עומד, אבל אף לר"ה בדר"י אין בפירצת חצי כח לבטל העומד, וממילא כיון שיש עומד מרובה, ואין פירצה של חשיבות רוב שתבטל את העומד, דנכנס רק חצי חמה, להכי חשיבא שפיר העומד לרוב עומד, וכשירה אף לר"ה בדר"י. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיין ברש"ש מש"כ להקשות. ועיין בתשב"ץ מה שיישב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונראה פשוט, דכל דבריו דהא נמי חשיבא קצת לצל הוא רק לענין הא דר' זירא דבענין סוכה לצל דישב בצל סוכה, ולזה נתחדש דדי בצל שכזה, או דאין די בצל שכזה כל אחד לפי שיטתו. אבל כשדנים על צילתה מרובה מחמתה. צריך שיהא צל ממש, והכל נידון לפי צל בחוש וחמה בחוש, ואין דנים על כח הצל או על כח החמה. דלא שמענו במשנתנו אלא דין דחמתה מרובה מצילתה פסולה (ובמשנתנו ב' ע"א קאימנא על קרקע הסוכה ולא על הסכך, לשיטת רש"י וסיעתו בדף כ"ב ע"ב) ולא שמענו שיש למדוד את כח הצל או את חוזק החמה. ולכן נראה, דדין צילתה מרובה מחמתה הוא כפשוטו, ורק בהא דר' זירא נתחדש דין נוסף שיהא אדם יושב בצל סוכה, ודוקא בכה"ג מקריא סוכה, ובזה אנו דנים את הצל והחמה במושגים שונים. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכבר נתבאר לעיל דדין זה אינו אלא בדינא דר"ז ד'סוכה תהיה לצל', אבל בדינא דצממ"ח ודאי אין נפ"מ בחוזק הצל וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. דכתב דלר"ה בדר"י בסכך מרובה מהאויר כשירה כיון דלמעלה העומד מרובה ואף למטה חמתה וצילתה כהדדי. הרי דבעינן לתרוייהו. [↑](#footnote-ref-13)
13. דלפי"ז הדין הוא, שאף סוכה שבקרקעיתה יהיה חמתה מרובה מצילתה, מ"מ אם בסכך צילתה מרובה מחמתה, יש מקום להכשירה באופן שאם נשפיל את הסכך לגובה י' טפחים יהיה בקרקעית צילתה מרובה מחמתה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפי זה יהיה הדין דבעשתרות קרנים סוכת גנב"ך תהיה פסולה כיון דשם לא עשאוה לצל. וצ"ע. וכן סוכה שהיא למעלה מכ' לר"י או לדידן באופן הכשר, בעשתרות קרנים תהא הסוכה פסולה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. באופן אחר היה אפש"ל בעשתרות קרנים דמהני, דאין צריך סוכה שבפועל יהיה לשם צל אלא שהסוכה תהיה עשויה בצורה כזו, שאם הוא עושה אותה במקום שיש חמה, הוא עושה אותה לצל, ואין זה דין בעשיה שתהיה לשם צל אלא בסוג הסוכה. אלא דלפי זה תקשי דאם כן אף העושה לשם חג יצטרכו התנאי דרש"י ד"ח שמסוככת הרבה שעושים אותה לשם צל ולא לצניעות, ולא שמענו כן. ועוד, דלפ"ז דברי רש"י בסוגיין צ"ב, דהא הך סוכה אינה עושה צל כלל. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש שכתב דלהמאירי אינו אלא פסול מדרבנן. וז"א דהא מפורש בגמ' ריש סוגיין דפסול למעלה מכ' הוא מה"ת. [↑](#footnote-ref-17)
17. דוק היטב בלשונו שהוקשה לו דהא לכאורה אף לר"י איכא סוכה שהיא ארעי ואמאי כה"ג לא אתי אהל ארעי ומבטל לה, וזה בא הרמב"ן להדגיש דכל סוכה היא דירת קבע דייקא, ולהכי כל סוכה אין אהל ארעי ומבטל לה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועיין קרב"נ ששינה הגירסא "פירוש דמכשיר דוקא בדירת קבע" אכן זכינו לאורו של התורא"ש לקמן ז' ע"ב דמפורש כדבריו בפסקים כאן. [↑](#footnote-ref-19)
19. ונראה, בהקדים ביאור פלוגתתם במזוזה, הנה במזוזה לכאורה אין הנידון באופן הבניה של הבית אם היא ארעית או קבועה, אלא הנידון באופן המגורים בבית, אם המגורים נעשים באופן ארעי או באופן קבוע, (וע"ש ביומא דף י' ע"א בתוס' שכ' בטעמא דרבנן דחשיבי ארעי אף אם בפלהדרין חיב משום דבסוכה אם יש גשמים יוצא מהסוכה וכיו"ב ולא חשיב קבע) אמנם לכאורה הנידון בסוגיין דף ז', הוא על אופן הבניה של הסוכה.

    ונראה דבאמת שורש הנידון הוא איך צריך להיות אופי המגורים של הסוכה, האם באופן דארעי או באופן דקבע, ורבנן ס"ל דירת ארעי בעינן, ולכן הצריכה התורה שאף בנין הסוכה יהיה ראוי לארעי, כיון שאם נעשה באופן דאין ראוי לארעי, הרי זה קובע גם את אופי המגורים לאופי דמגורי קבע. בכדי שלא נגיע לזה, הצריכה התורה שהבנין יהיה ראוי לארעי, אבל לעולם עיקר העראי הוא שהמגורים בסוכה יהיו ארעיים.

    ור' יהודה דסובר דלא הצריכה התורה ראוי לארעי, וכשר אף קבע. היינו משום דס"ל דכיון דכתיב תשבו כעין תדורו שצריך להיות כל מעשי דירתו בסוכה, הרי זה דירת קבע, דהצריכה התורה שיעתיק אדם את דירתו מביתו לסוכתו, והרי זה נחשב כדירת קבע, וכיון שכן, בין אם הסוכה בנויה באופן דארעי ובין אם בנויה באופן דקבע, מכל מקום המגורים נחשבים כמגורי קבע בסוכה, וכיון שהמגורים הם מגורי קבע, לכן אף הסוכה מקבלת שם דירת קבע, ואף אם עשויה באופן ארעי, מ"מ כיון שדרים בה באופן קבע, אף היא דירת קבע נחשבת.

    ולכן כ' הרא"ש, דכיון שהכשיר ר"י אף קבע, הרי שאין הגבלה של ארעי, וכיון שכן, הרי זה קבע, דמצד הסברא כיון שכתב תשבו כעין תדורו, הרי זה נחשב לדירת קבע, דצריך לגור שם ולקבוע דירתו במשך סוכות, אלא דלרבנן בא ציווי התורה דארעי ומפקיע מזה. אבל לר"י שאין להפקעה זו וכשר אף קבע, הרי זה נשאר כבראשונה דמגורי הסוכה הם כעין תדורו, וחשיבא דירת קבע. [↑](#footnote-ref-20)
20. וע"ש עוד ז"ל: אלא דאכתי קשה גם לטעם זה, דהא בפרק קמא דיומא (י ע"ב) דלר' יהודה דאמר דירת קבע בעינן חייב במזוזה ובמזוזה בית כתיב, ועל כרחין דסוכה גם כן שם בית עלי', ואם כן מה איכפת לן במה שהוא בית הא כל סוכה שם בית עלי' ואף על פי כן אין מתבטל מעלי' שם סוכה, והכא נמי אף שבית הוא במה שאין המטר יכול לירד בתוכה שם סוכה עלי' גם כן במה שמיצל, ושם בית אין מבטל שם סוכה. והוא הדין לר' אליעזר דדירת קבע בעינן מסתמא חייב במזוזה כמו לר' יהודה. וכן כתבו התוספות פרק קמא דסוכה (דף ז ע"ב) ד"ה אחרים דלר' מאיר חייב במזוזה, ובתוס' ישנים פרק קמא דיומא דכל הני דס"ל דירת קבע בעינן סבירא להו דחייב במזוזה: אך ראיתי בירושלמי פרק קמא דסוכה (דף ב ע"ב) דרבי ור' שמעון דסבירא לי' לר' שמעון ארבע דפנות ורבי סבירא לי' ארבע אמות [ועל כרחין דירת קבע בעינן כדאיתא בגמרא דידן וכן פי' הפני משה שגם הירושלמי סובר כן] מכל מקום פטורה מן המזוזה, רק לר' יהודה חייב במזוזה. ועל כן שפיר יש לומר לכל הני תנאי דכשקובע הנסרים במסמרים פסול דסוכה אמר רחמנא ולא בית. וניחא ר' אליעזר דתענית דאמר גשמים סימן קללה בחג אף דסבירא לי' דירת קבע בעינן. אך לר"י דחייב במזוזה על כרחין כשר כשקובע במסמרים. עכ"ל. וכן נקטו במרחשת [ס' טו אות יא] והוכיח כן מלקמן כא, וכ"כ בפמ"ג [תרכז אשל אברהם אות ב] דלר"י אף בסכך דירת קבע בעינן. אכן בשפ"א הוכיח דאף לר"י סכך שאין הגשמים יורדים לשם פסול מהא דס"ל לר"י בתענית דמזכירין גבורות גשמים רק ביו"ט אחרון של חג. וכ"כ באור גדול [נה י'].וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיין בעה"מ שם ד"ה ואע"ג "לפי שיש לקביעות סוכה דרכים רבים, וכל חד וחד מהני תנאי איכא למימר דלא ס"ל דחבריה" והיינו דאף לדידן דלא בעינן דירת קבע מ"מ קביעות כזו של זע"ז בעינן. [↑](#footnote-ref-22)
22. עיין רא"ש סימן א' שכתב להוכיח דלא כהרי"ף "וכן משמע הלשון צריכה שתהא מחזקת ומיירי שהוא ושולחנו בתוך הסוכה ולא שייך הכא טעמא שמא ימשך אלא בשיעור הכשר סוכה קא מיפלגי". פירוש דהוקשה לו דאף בו' על ו' אם ידחוק שלחנו וליכא גזירה דשמא ימשך נמי פסולה ולהרי"ף כה"ג יש לסוכה להיות כשירה. [ועיין קרב"נ שפירש כן את דברי הרא"ש, אכן בבית הלוי ח"ג סנ"ג ביאר באופ"א דברי הרא"ש] וע"ש עוד בסו"ד שכתב הרא"ש "ועוד מדקתני בברייתא רבי אומר כל סוכה שאין בה ארבע אמות על ארבע אמות פסולה וחכמים אומרים אפילו אינה מחזקת אלא כדי ראשו ורובו (ושולחנו) כשירה דמשמע דומיא דארבע אמות שגם שולחנו בתוך הסוכה ואפ"ה פסל ת"ק דאידך ברייתא אלמא לאו משום שמא ימשך" והרמב"ן בדבריו הללו מיישב קושייתו. [↑](#footnote-ref-23)
23. וע"ש ברמ"א שהביא מתרומת הדשן סצ"ב ז"ל: שאלה: מי שצר לו המקום בסוכה לשינה, בענין זה שאינו יכול לישן בפישוט גופו ורגליו, מיקרי כה"ג מצטער או לאו? תשובה: יראה דלא מיפטר בשינה מסוכה מפני מצטער זה. ונראה להביא ראייה לזה מהא דקי"ל דשיעור סוכה לפחות הוא ז' טפחים. ושיעור גופו של סתם בני אדם הן ג' אמות שהוא י"ח טפחים, כדאיתא פ' מי שהוציאוהו. ובפ' המצניע גבי המוציא משא למעלה מי', הוכיחו התוס' דגופו של אדם בלא ראשו הוי י"ח טפחים, וכן משמע התם מפרש"י. וא"כ אפי' כשתחשוב ז' על ז' באלכסון, הוי ליה י' טפחים פחות חומש, ובעינן בין באכילה ובין בשינה דלהוי ראשו ורובו בסוכה, וראשו ורובו של אדם הוי טפי מי' טפחים לפי חשבון דלעיל, והיאך שיערו חכמים שיעור סוכה שלא יוכל לישן בה בראשו ורובו. ואע"ג דהוי ראוייה לאכילה, הא כתב רא"ם במרדכי פ' הישן, דסוכה שאינה ראויה לשינה אפי' שראויה לאכילה ולשתייה, אינו יוצא בה י"ח כלל. אע"כ אורחיה הוא לפעמים לישן בכפיפת גופו ואיבריו, ולא מיקרי מצטער בהכי. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. ז"ל: מ"ש במרדכי פ' הישן דאם עשה סוכה בתחלה במקום הראוי להצטער בשינה לא יצא י"ח כלל אפי' באכילה אינו נ"ל כלל דתשבו כעין תדורו לאו על אופן הסוכה קאי באיזה ענין תהיה עשוייה אלא על אופן הישיבה באיזה ענין תהא וע"ז קאמר דתהא כעין דירה ואה"נ דאם עושה ב' סוכות האחת לאכילה והשנייה לשינה אף שאותה של אכילה אינה ראויה לשינה מ"מ נפיק בה ידי חובת אכילה ובהכי אזדא לה הוכחת הרב תה"ד סי' צ"ב דמי שאינו יכול לישן בפישוט ידיו ורגליו דלא הוי מצטער וחייב לישן בה וקמוכח לה משיעור סוכה שהוא ז' טפחים ומדברי המרדכי הנ"ל ובאמת הדבר תמוה מאוד והחוש מוכיח דאין לך צער גדול מזה. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיין אבנ"ז תעב אות יב שהקשה מלקמן כג ע"א דנחלקו ר"מ ור"י בסוכה שאינה ראויה מדרבנן ביו"ט אי הויא בכלל אינה ראויה לשבעה, ותקשי לר"מ דחשיב ראויה לשבעה וכן הלכתא, אמאי הכא להרמב"ן לא חשיבא ראויה כיון דמה"ת ראויה היא לכל מילי. ויש ליישב בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-26)
26. להנ"ל נמצא דמאן דפסק כב"ש אף בסוכה גדולה, בהכרח דאף בסוכה קטנה הטעם לב"ש אינו מן התורה אלא מדרבנן שמא ימשך, אמנם בדעת הרמב"ם יל"ע, דז"ל בהקדמה לפרוש המשניות: וכן אמרו רבותינו ז"ל בברייתא (בתורת כהנים), וידבר ה' אל משה בהר סיני, מה תלמוד לומר בהר סיני, והלא כל התורה כולה נאמרה מסיני, אלא לומר לך מה שמטה נאמרה בכלליה ובפרטיה ודקדוקיה מסיני, אף כל המצות נאמרו כלליהן ופרטיהן ודקדוקיהן מסיני. והנה לך משל, שהקב"ה אמר למשה, בסכות תשבו שבעת ימים (ויקרא כג). אחר כן הודיע שהסוכה הזאת חובה על הזכרים לא על הנקבות, ושאין החולים חייבין בה ולא הולכי דרך, ושלא יהיה סכוכה אלא בצמח הארץ, ולא יסככנה בצמר ולא במשי ולא בכלים, אפילו מאשר תצמח הארץ, כגון הכסתות והכרים והבגדים. והודיע שהאכילה והשתיה והשינה בה כלו חובה, **ושלא יהיה בחללה פחות משבעה טפחים אורך על שבעה טפחים רוחב,** ושלא יהיה גובה הסוכה פחות מעשרה טפחים. וכאשר בא הנביא ע"ה, נתנה לו המצוה הזאת ופירושה. וכן השש מאות ושלש עשרה מצות הם ופירושם. המצות בכתב והפירוש על פה. עכ"ל. הרי מפורש ברמב"ם דשעור זע"ז הוא הלכה למשה מסיני, וכ"כ בקרית ספר בהל' סוכה כאן. ואילו הרמב”ם פוסק כהרי"ף דאף בסוכה גדולה הלכה כב"ש. וצ"ע, כיון דבסוכה קטנה הוא הלמ"מ דשעור זע"ז ובסוכה גדולה טעמייהו דב"ש הוא משום גזירה שמא ימשך, מהי"ת דאף בסוכה גדולה יש לפסוק כב"ש, דהם תרי מחלוקות שאינן קשורות זל"ז. והרי כל מה שנתחדש להדיא בגמ' דפסקינן כב"ש היינו בסוכה גדולה, ומנין לקח הרמב"ם לפסוק כב"ש אף בסוכה קטנה, וכקושיית הבעה"מ והר"ן.

    ויש ליישב ע"פ דברי הר"ן לקמן כח: ז"ל: ועוד דאפילו את"ל דמחד טעמא פסלי ב"ש בסוכה גדולה ובסוכה קטנה, והיינו משום שמא ימשך אחר שולחנו, ואביי דמני לעיל ב"ש בהדי הני תנאי דס"ל דסוכה דירת קבע בעינן ה"נ קאמר **דבעינן סוכה הראויה להיות בה קבע, שאין לחוש שימשך ממנה אחר שולחנו**, וכו'. עכ"ל. ואפשר דהרמב"ם אזיל בהך שיטה, (ועיין חזו"א סק"נ שכתב כן מדנפשיה), ולפי זה א"ש היטב שיטת הרמב"ם, דאף דס"ל לר"מ דבסוכה קטנה פחות מז' על ז' הוא פסול מן התורה מ"מ יסוד הפסול הוא החשש דשמא ימשך. ולהכי ס"ל להרמב"ם דכיון דפסקינן כב"ש בסוכה קטנה והיינו דמחששא שמא ימשך לא חשיבא קבע, ה"נ בסוכה גדולה יש לגזור שמא ימשך ולא יצא ידי חובה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-27)
27. אלא דכל זה היא שיטת רב הונא בריה דר"י, אבל רב אסי דלא שני הך שינויא פליג. ע"ש. אכן יש לומר דלא נחלקו התם אלא האם בסתמא ולא ביטלו להדיא, האם אמרינן דכיון שלא ניטל בשבת, הרי סתמו כמבוטל, אף לרבנן דפליגי ארבי יוסי, או דלרבנן לעולם לא מהני אלא בביטלו להדיא, וסתמא אינו כמבוטל. אבל בהא מיהת לא פליגי דביטול לאותו יום מהני כיון שאינו ניטל בשבת. ונמצא דבנדון דילן לכו"ע מהני הך ביטול שביטלו להיא אף שאינו ביטול לעולם. דוק בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיין ערול"נ שכתב דתוס' רוצים לכלכל דברי הגמ' אף לרב אסי עירובין עט. אכן להמבואר בהערה קודמת לכאורה בהא לא שמענו שנחלק רב אסי כלל. ואולי י"ל דכל דברי התוס' הם בטומאה, אבל בסוכה די בביטול לשבעת ימי החג, וכן בעירוב די בביטול לאותה שבת. וטעמא דמילתא דבטומאה אף שדנים את החלון האם הוא בטל לענין טומאה הרי אין הנדון דוקא לענין טומאה זו המונחת עתה אלא לכל טומאות שקיימות או שיבואו לאחר מכן, ולכן אין די בביטול החלון לזמן של טומאה זו, משא"כ בערוב כל הנדון האם חשיבא חצר אחת עתה הוא רק לענין שבת זו. וכן בסוכה הנדון הוא לענין יו"ט זה של סוכות. משא"כ בטומאה הרי יכול להתחדש טומאה חדשה בכל רגע, ואף עתה אפשר שיש טומאה נוספת במקום זה, להכי א"א לדון על החלון רק לפי טומאה זו ולהחשיב החלון כסתום לענין טומאה זו, אלא צריך ביטול עולמית להחשיב החלון כסתום. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיין רמ"א שנח סעיף ב' "ויש חולקים דעפר לא הוי ביטול אא"כ אין עתיד לפנותו לעולם" והיינו דאף בדבר שאינו ניטל בשבת מ"מ לא הוי ביטול אא"כ אין דעתו לפנותו לאחר השבת, והיינו דאף במקום שאין חששא דשמאי ימלך בשבת כיון דאינו ניטל מ"מ לא הוי ביטול. [↑](#footnote-ref-30)
30. וע"ע רש"י עירובין עח ע"ב ד"ה אי בטליה "להדיא ואמר לא שקילנא ליה מהכא בטיל, ואי לא לא" ועיין פנ"י "מ"מ נראה דלאו דוקא שבטלו בפיו ממש, אלא עיקר כוונת רש"י שגמר בלבו לבטלו שם דבכה"ג הו"ל כבטלו בפיו, וכמו שהקשה הריטב"א ז"ל בחידושיו דכה"ג קי"ל דברים שבלב הוי דברים". [↑](#footnote-ref-31)
31. והנה הריטב"א כתב דכל הטעם שצריך עולמית היינו שמא יימלך לקחתו, ונמצא שכל הנדון האם בעינן ביטול או שדי בזה שאין עתיד לפנותו היינו דנחלקו האם גזרינן שמא ימלך ולכן הצריכו ביטול עולמית או שלא גזרו כן וממילא מהני ביטול לשבעה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ושורש הנדון לדבריו הוא, האם יש דין ביטול חיובי, שמתכוין לעשותו חלק מקרקע הסוכה, או שלא נצרך אלא שלא תהיה כונה לקחת את התבן, וממילא הרי זה נעשה כחלק מהקרקע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ונראה, דלר' יוסי הא דתבן ואין עתיד לפנותו, ממעט, אין זה משום הביטול דהאדם, דלעולם הך ביטול לאו ביטול הוא, אלא דס"ל לר"י שיש אופנים שממילא הדבר מתבטל לקרקע, דעפר סתם הא דמתבטל היינו דהמצב שלו מצד עצמו גורם שנחשב לחלק מהקרקע, וה"נ תבן ואין עתיד לפנותו, מצב זה גורם שמצד עצמו נחשב לחלק מהקרקע, ולא משום ביטול דהאדם.

    ולפ"ז שורש מחלוקת ר"י ורבנן האם ישנו מושג שהדבר מתבטל מאליו, או דאין כזה מושג, וס"ל לר"י דהן תבן ואין עתיד לפנותו והן עפר סתם בטלים מעצמם ורבנן ס"ל דאין בטלים, דדוקא ביטול דהאדם מבטלו לקרקע. (ובעפר ואין עתיד לפנותו נחלקו רש"י וריטב"א אם לרבנן בטל מאליו, ולריטב"א בזה אף רבנן מודו דבטל מאליו).

    ולפ"ז נראה, דלהכי כרים וכסתות אין מתבטלים אף באין עתיד לפנותו, דכרים וכסתות לעולם אין בטלים מאליהם לקרקע, דדוקא תבן שלפעמים אדם הופכו לקרקע, לכן יכול להחשב בעצמו לקרקע, אבל כרים וכסתות שלעולם אין אדם הופכם לקרקע, לכן ל"ש שיתבטל לקרקע ויהפך לחלק מהקרקע. (דדוקא אם מועיל ביטול לז' לרש"י הוקשה לריטב"א דאף כרים וכסתות יועיל ביטול האדם, אבל מעצמו ודאי לא בטלים לקרקע, דכרים וכסתות מעצמם לעולם אינם נחשבים לחלק מהקרקע). [↑](#footnote-ref-34)
34. עיין לקמן כא ע"ב מתני' הסומך סוכתו בכרעי המטה כשרה רבי יהודה אומר אם אינה יכולה לעמוד בפני עצמה פסולה. ומפרשינן בגמ' דנחלקו אמוראי בטעמא דר"י חד אמר לפי שאין לה קבע. ופרשו התוס' בשם הירושלמי שאין לה י' טפחים מן המטה ועד לגג. אכן כל זה באינה יכולה לעמוד בפנ"ע, אבל ביכולה לעמוד בפנ"ע כשרה "כיון דאי שקיל לה למיטה איכא אויר עשרה, והסוכה מתקיימת, וכו' מידי דהוה אכרים וכסתות דלא הוי מעוט לא לענין עשרה ולא לענין עשרים".

    ויש לדון באופן שהסוכה אינה מתקיימת ללא המיטה, האם חשיבא סוכה פחותה מי"ט דאין לה שעור או דהוא פסול בפנ"ע. עיין בפסקי הרא"ש שם "ולא ידענא מאיזה טעם יכשירו רבנן היכא דסמך הסכך על כרעי המטה ואין מכרעי המטה עד הגג עשרה דירה סרוחה היא, הלכך נראה דר"י לפרושי דברי ת"ק וליכא הכא פלוגתא" ועיין בחדושי מרן הגרי"ז על הרמב"ם הלכות סוכה ז"ל: והפשוט בזה דבאמת בסוכה שאין בה י"ט איכא תרי טעמי לפסול, חדא משום הלכות מחיצה, דאין מחיצה פחות מעשרה, וכו' ועוד יש טעם לפסול סוכה שאין בה עשרה משום דלאו דירה היא וכו' ולפ"ז גם באינה יכולה לעמוד בפנ"ע מ"מ אם באנו לדון משום הלכות מחיצה באמת אין כאן מיעוט כלל, כיון דלא ביטלה להמטה ושפיר נחשבת סוכה שיש בה עשרה דאין כאן חסרון בעיקר שעורא דעשרה כלל כל שלא ביטלה, ורק לענין דין שיעורא דעשרה של דירה הוא דאמרינן דכיון דבלא המטה אין הסוכה מתקיימת א"כ עכ"פ אין כאן סוכה עשרה לדור בה וכו' עכ"ד הנפלאים. אכן יעוין בריטב"א שם "ובירוש' פי' לפי שאין לה קבע שהיא נתונה על כרעי המטה בגבה ואין תחתיה חלל עשר' טפחים והוה ס"ד שימדוד מתחתיה הקרקע ומתחת המטה שאין המטה ממעטת בחלל כשם שאינה ממעטת בעלמא וקאמר רבי יהודה דהא ממעטא" הרי משמע דנחלקו בזה הראשונים, דלהרא"ש אין כאן מעוט משעור סוכה ולהכי הוצרך לטעמא ד'דירה סרוחה', משא"כ להריטב"א הרי אין כאן שעור גובה סוכה. ונפ"מ באופן שמהמיטה יש פחות מכ' אמה ומקרקע שלמטה יש יותר מכ' אמה, דלהרא"ש הסוכה פסולה ולריטב"א הסוכה כשירה.

    והנה בבואינו לדון בסוכה על יתידות ברזל לכאורה יש לתלות בנדון הנ"ל, דלהרא"ש חשיבא הסוכה למעלה מכ' משא"כ להריטב"א חשיבא פחותה מכ' אמה דכיון שאינה יכולה לעמוד ללא היתידות חשיבא כקרקע הסוכה אף שלא ביטלו כדין, והוה כמיטה ממש דממעטת מהשעור אף דאין מבטלה וכדכתבו התוס' דהו"ל ככרים וכסתות. אכן אף להרא"ש בעובדא דילן ודאי מבטלו לשבעה ולא דמי לכרים וכסתות, ולהרא"ש הא מהני אף ביטול לשבעה וא"צ ביטול עולמית. והריטב"א דבעי ביטול עולמית הכא ס"ל דכיון שהסוכה אינה יכולה לעמוד בלא זה המטה ממעטת.

    והנה הפמ"ג (תרל"ג א"א ד') דן אליבא דהריטב"א דבעינן ביטול לעולם, איך יהיה בהניח תבן, וחושב לפרק הסוכה לאחר סוכות ולקחת התבן, דלכאורה אף בכה"ג אין התבן ממעט, דאינו מבטלה לעולם. וראיתי מביאים מהגרח"ק שליט"א דאמר דדין ביטול אף להריטב"א אינו אלא כל זמן שהסוכה קימת, ואם מבטלה בכה"ג מהני, ודוקא כשהסוכה קימת לעולם, ואין מבטל התבן לעולם - בכה"ג לא חשיב ביטול, דכיון שמבטל התבן לקרקע הסוכה כל זמן שיש סוכה, הרי זה נחשב לקרקע הסוכה. (אלא דיש לעיין בזה, לפמש"כ הריטב"א דטעם ביטול לעולם משום דחיישינן שימלך, א"כ לכאורה אף בכה"ג ניחוש שימלך באמצע החג, וצ"ע). ולפ"ז א"ש דמיטה ממעטת, כיון שמבטלה כל זמן שהסוכה תהיה קימת, וה"ה בנדון דילן. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. לענין קושיא שניה צ"ל דלעולם לולי קלוש אף הסכך התחתון למטה מכ' לא היה כשר דלא חשיב למטה מכ' וכנ"ל כיון שחלקו למעלה מכ' ורק מדין 'קלוש' חשיב הסכך שמתחת לכ' סכך כשר, ורק משום שיש כאן סכך כשר מתחת לכ' יכול העליון שלמעלה מכ' להצטרף אליו. וצ"ל דאף דאמרינן קלוש מ"מ עדיין נחשב הסכך העליון כישנו כאן ולא בא הדין קלוש אלא להפריד את התחתון מהסכך העליון וחשיב כנפרד ממנו. [↑](#footnote-ref-36)
36. ונראה דלר"ת כל שלמטה יש צממ"ח א"צ לדין 'קלוש', דכיון שיש חשיבות סכך למטה הרי חשיבא חלק זה בסכך שנמצא למטה מכ' ואין דנים אותו יחד עם חלקו העליון של הסכך, ודוקא באופן שאין במקצת הסכך שלמטה מכ' שעור צממ"ח הרי אין לו חשיבות ודנים אותו יחד עם הסכך העליון ולא חשיב שנמצא בתוך כ'. [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיין ריטב"א בסוגיין "שכיון שהכל גוף אחד ויש לתחתון חשיבות וראוי לסכך הרי הוא גורר אחריו (שלמטה ממנו) את שלמעלה ממנו לעשותו כמוהו דהא חלל סוכה תנן" ולכאורה הן הן הדברים. ועיין או"ז [הלכות סוכה רפב] "דהתם אין שייך לומר סכך פסול, דלא הקפידה תורה שלא תהא גבוה למעלה מעשרים אלא על חללה, אבל כשהחלל בתוך עשרים, לא אכפ"ל בסכך אם הוא גבוה מעשרים" וז"ל המאירי עירובין ג' "ואין לבא עליו מטעם מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר שאין זה סכך פסול כלל שאין אנו אחראין אלא להיות תחתית הסכך בשפת עשרים ולמדת שאפי' כל הסכך למעלה מעשרים מכשירים אותו ואלו אתה קורא אותו סכך פסול היאך היינו מכשירין והרי כלו פסול אלא כל שתחתיתו בשפת עשרים סכך כשר הוא לגמרי" [↑](#footnote-ref-38)
38. והנה, להרשב"א לכאורה היה נראה שהפסול של למעלה מכ' אינו בסכך אלא בסוכה, שסוכה שיש בה חלל יותר מכ' פסולה, (משא"כ להרמב"ן והר"ן המבוארים בהמשך, מוכח להדיא שהוא דין בסכך שלא יהא תחתיו חלל של יותר מכ' דאל"כ אלא הוא דין בסוכה, א"כ בסכך א' שחלקו למעלה, ודאי שכל הסכך כשר, דמ"מ אין בסוכה חלל יותר מכ').

    אמנם לפי זה היה צ"ל הדין שב' סככות שסככה אחת מעל חלל של פחות מכ', ויש סוכה נוספת נפרדת שיותר גבוהה מכ' מקרקע הסוכה התחתונה, יהיה הסכך העליון כשר לסכך את התחתונה, דכיון שהתחתון מיעט את החלל, נמצאת הסוכה חללה פחות מכ', ובכה"ג אף הסכך העליון יכשר, ובסוגיא דף ט' בפשטות הראשונים, וכן ברש"י שם אינו כן. ועוד, דהלא רבא פריש טעמיה לעיל, דלמעלה מכ' פסיל משום דהוי דירת קבע, ובעינן ראוי לארעי, ולכאורה דין זה הוא בדפנות או בסכך שיהיו ראויות לארעי, אבל אין זה דין בחלל הסוכה כמה יהא.

    ולכן נראה דאף להרשב"א הוא דין בסכך שלא יהא תחתיו חלל יותר מכ', וכשיש חלל יותר מכ' הוא פסול בסכך או פסול בדפנות, ולא פסול בסוכה, אבל ס"ל לרשב"א דכשיש סכך א' שיש חלל תחתיו של פחות מכ', כל הסכך כשר, דדנים את כל הסכך ביחד.

    ולפ"ז י"ל עוד, דאם פסול למעלה מכ' - לרבא לעיל ב' ע"א - הוא דין בדפנות - כדמוכח מכמה ראשונים, א"ש דרבא דאמר חלל סוכה, אזיל לטעמיה, דאיהו דאמר דהוא דין בדופן, ודופן חשיבא עד כמה שסותמת חלל הסוכה, כמפורש במאירי בסוגיא דכרים וכסתות וכמבואר ברש"י בסוגיא דאיצטבא, להכי השיעור הוא בחלל ולא בגובה הסכך, כיון שהפסול הוא בדפנות, ודוק. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואפשר באופן אחר לגמרי, דלעולם אף לרמב"ן ור"ן רבא חידש שפסול דלמעלה מכ' הוא פסול בחלל, אלא דס"ל לרמב"ן ור"ן שמ"מ תחת הסכך העליון יש חלל של יותר מכ', שגדר הדין חלל, שסכך שמסיך על חלל יותר מכ' סכך פסול הוא. ובכה"ג שהסכך עבה. מחלקים את הסכך, ודנים כל שכבה בסכך, כמה חלל הוא מסיך, ולכן החלק העליון של הסכך נחשב לסכך יותר מכ' ופסול הוא.

    אלא דחידושו של רבא הוא, דמ"מ החלק התחתון כשר אף ללא דין קלוש, דלפמשנ"ת דדין קלוש נצרך לפי שקביעת מקום הסכך למטה מכ' אינה אפשרית – אם חלק הסכך נמצא למעלה – ללא דין קלוש שמתחשבים בחלק התחתון בפני עצמו. כל זה דוקא אם נאמר דין שמקום הסכך יהיה במקום מסוים אבל לרבא אין דין שהסכך יהא במקום מסוים, וכל דין הסכך הוא שלא יהא תחתיו חלל יותר מכ', וכיון שכן אף ללא דין קלוש חלקו התחתון של הסכך כשר, דמ"מ אין תחתיו חלל של יותר מכ'. וכן ביאר מורינו הגר"ר שליט"א.

    נמצא שרבא בטעמו החדש, פירש דעיקר הפסול הוא חלל יותר מכ', ולפי זה פירש שאין צריך לדין קלוש, ולכן הסוכה כשרה וכן במבוי. ולפ"ז מחלוקת הרשב"א עם הרמב"ן והר"ן, האם טעמא של רבא הוא סיבה להכשיר את כל הסכך, או רק את חלקו התחתון של הסכך.

    ונראה להביא ראיה מדברי התוס' כהחזו"א, דיעוין היטב בתוס' בעירובין שבסו"ד כתבו להקשות לפירושם השני, דאיירי בחממ"צ, אמאי בסוגיין פסלינן בהוצין יורדים אם חממ"צ, ותירצו "דגבי הוצין יש לפסול יותר וכו' דאי קלשת יפול הכל" והנה אם נימא דלרבא כשר לא מטעם קלוש, א"כ עדין תקשי טובא סוגיין דהכא לרבא, דכל תירוצם אינו אלא דליכא למימר קלוש בהוצין. והרי לרבא אין צורך לדין קלוש, אבל להחזו"א דאמר דאף לרבא בעינן ל'קלוש' א"ש. [אכן באמת יש לדייק בתוס' שלא הביאו אף בקושייתם להקשות מרבא וכל קושייתם אינה אלא מל"ב. ועיין] [↑](#footnote-ref-40)
40. ז"ל רש"י "דמנינן עשרים מהן ולמטה" . אכן יש להעיר בזה מדברי התוס' בסוגיין דהקשו מל"ק דפסלה מקצת סכך בתוך כ'. ואם נימא דסוגיין כרבא, מאי קשיא להו. וי"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. והנה בדף קודם נתבאר דלכאורה מתוס' עירובין ג' ע"א מוכח כהחזו"א מדתירצו התוס' דהטעם לחלק בין הוצין למקצת סכך למטה מכ' דבהוצין ל"ש למימר קלוש, ולכאורה אכתי תקשי לרבא, דלרבא אין טעם ההכשר מדין קלוש אלא משום דאף מקצת סכך ממעט החלל, וא"כ מ"ש הוצין ממקצת סכך. אכן להחזו"א א"ש היטב. ולפ"ז תקשי מסוגיין דלכאורה מוכרח להדיא דלא כחזו"א.

    ונראה לבאר דברי התוס' שם באופ"א ולפ"ז אין להוכיח מדבריהם כהחזו"א. דהנה יש להעיר אמאי התוס' לא הקשו כלל מרבא, [ובפרט דהלכה כרבא] וכל קושייתם אינה אלא לל"ב. ונראה דהנה הר"ן והריטב"א תירצו באופ"א קושיית התוס' דכיון דמקור ההוצין הוא מהסכך העליון ואינם עומדים כלל לעצמם להכי כל שחממ"צ כל ההוצין בטילים הם לסכך העליון. ונראה דלהכי התוס' לא הקשו לרבא משום דאף הם אית להו להך שינויא דהר"ן והריטב"א, אלא דס"ל להתוס' דתירוץ זה עולה שפיר אדברי רבא ולא אל"ב ורבא ורבינא, וטעם הדבר דלרבא דגדר הפסול הוא משום חלל סוכה, הרי האומד הוא כמה החלל, ובזה מודו התוס' דכל שהתחתון אין לו חשיבות הרי חלל הסוכה נמדד לפי הסכך העליון, אבל לרבא ורבינא שהפסול הוא בסכך, דסכך כשר הוא דוקא אם הוא ישנו למטה מכ' הרי בזה ס"ל לתוס' דאף שהתחתון אין לו חשיבות כ"כ, מ"מ עדין אין זו סיבה לפסול את הסוכה, דסוף סוף יש כאן סכך בתוך כ' וסכך זה כשר הוא ולמה נפסול את הסוכה. ודוקא לרבא, שהנדון הוא בסוכה ולא בסכך, שם מסתברת סברת הר"ן והריטב"א, דחלל הסוכה נמדד לפי הסכך העיקרי, ולא לפי ההוצין היורדים ממנו, כל ששעורם אינו אלא חממ"צ. ולפי"ז מדוייקים היטב דברי התוס' שלא הקשו כלל מרבא. [↑](#footnote-ref-42)
42. "שאלת עוד הא דתנא התם נוי סוכה אין ממעטין בסוכה. מאי שנא מהוצין יוצאין יורדין למטה מעשרה דמיפסלא משום דירה סרוחה. דהכא נמי אם תולה בה פרכילי ענבים ושמנים וסלתות כל שכן שהיא דירה סרוחה שבגדיו נפסדים. ולא חלקו בין נויין לנויין. תשובה: כל שהוא לנוי אינו סרחון. וכל שהוא סרחון אינו נוי. ואם בעל הסוכה קץ בהן מי הזקיקו לעטרה בכך. ואינו דומה להוצין היורדין ממילא למטה מעשרה דאנן סהדי דנפשו קצה בהן". [↑](#footnote-ref-43)
43. ומאי דבעינן לדין פסל צ"ל ע"ד הרא"ש דהתם גלי דעתיה דאין רצונו שהשלישית תימשך אלא שכל הסוכה תהא בין ב' הדפנות, ולהכי אמרינן דמ"מ כשר מדין פסל. [↑](#footnote-ref-44)
44. וברש"ש דף ו כתב דזהו גדר הדין דשלישית אפילו טפח היינ ו דרואים את השלישית כנמשכת והולכת על פני כולה. ועיין מרחשת שדן בזה. ויבואר אי"ה במקומו. ועכ"פ לפירוש המאירי א"ש ג"כ שיטת רש"י. ועיין היטב בלשון הרא"ש שרמז לזה בקושייתו "היכא אשכחן שיהא נמשך ונימא חפירה כמאן דמליא דמי". [↑](#footnote-ref-45)
45. עיין תורא"ש דכתב דבאיצטבא מן הצד אין להכשיר מחוץ לסוכה "אבל כולה סוכה לא מתכשרא משום פסל היוצא חוץ לסוכה דכיון דאמרי' דופן עקומה הרי הדופן מפסקת בין כנגד האיצטבא ובין חוץ לאיצטבא, כנ"ל" והוא להדיא כשיטה זו. אכן ברא"ש בפסקים כתב נמי דאין להכשיר מחוץ לאיצטבא ופירש מטעם "שהרי אין לה סכך כיון דרואים את הסכך כאילו הוא כותל עקום" והוא כפירושו של רש"י. ואפשר דבפסקים הרי כתב כן בדעת רש"י לכן פירש לפי דרכו של רש"י בד"ע, ואילו בתוס' הרא"ש כתב לשיטתו והוא פליג על רש"י בד"ע.

    ועיין עוד בטור סתרל"ב לגבי סכך פסול באמצע הסוכה, שהכשיר הטור מחוץ לסכך פסול היכא דיש פחות מד"א מהדופן האמצעית עד סוף הסכך פסול, והכשיר גם כן סמוך לדופן האמצעי, וכ': "ומ"מ לא נפסל הפנימי, שנאמר כיון שאנו רואים הדופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון הרי שנשאר הפנימי בלא דופן וכו'". עכ"ל. הרי להדיא שהדופן מתקרבת וכתוס' הרא"ש הנז'.

    ויל"ע איך שיטה זו תכלכל את קושיית רש"י וש"ר אמאי בהרחיק את הסיכוך מן הדפנות הסוכה פסולה. ואפשר דדין דופן עקומה נתחדש דוקא היכא שהדופן שייכת לסוכה, ואז רואים אותה כמתקרבת, אבל כשיש אויר חוצץ, הרי זה מרחיק את הדופן מהסוכה, ואינה שייכת אליה, ובכה"ג לא נתחדש דופן עקומה, דאין מקרבים דופן שאינה שייכת לסוכה, וק"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. עיין מג"א סתרל"ג סק"ו שהקשה ע"ז מהא דשפועי אהלים פסק הרמ"א שאפשר לשבת אף בתחילת השיפוע כשאינה גבוהה י' ואף דשם חשיבא דופן, ובאמת דזו סתירה לכאורה ברא"ש גופי' דפסק את ב' הפסקים כאחד. ועיין במג"א שתירץ דשאני שפועי אהלים, ע"ש ודבריו ט"ב. ואפשר דכונתו, דבאופן שיש שיפוע ויש סכך למעלה יש מקום בסברא לומר דאף היושב בצד שאין ראשו תחת הסכך מ"מ חשיב כיושב תחת הסכך. דהשיפוע מכניס את כל מה שתחתיו וכאילו הוא תחת הסכך, ונתחדש הכא דאף בסוכת צריף דנים את היושב תחת השיפוע כיושב תחת החלק שמחשיבים לסכך, דהיינו החלק העליון. ומה שהוצרך הרא"ש לדין פסל הינו לפי שאין דפנות בצידו, גבוהות י', ואין חלל י' מעליו, וע"ז צריך לדין פסל, אבל לעולם לא מקרי יושב תחת הדופן אלא תחת הסכך, וזה מה שהביא הרא"ש משפועי אהלים לענין טומאה, ועיין. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיין רע"א בקמא תשובה י"ב, שכ' דהר"ן אזיל לשיטתו דס"ל דל"א תרי הלכתא כהדדי, וה"נ ל"א גוד אסיק ודופן עקומה, וביאר שם דהיינו דוקא היכא דבשביל לאמר הלכה אחת צריך לומר גם את השניה, ובל"ז א"א להתחיל, ע"ש.ולפ"ז תמה על המג"א שהביא דברי הר"ן להלכה דלא כהטור, כיון שבש"ע סתר"ל סכ"ל חזינן דאיפסקא דלא כהר"ן דפסק שם דאם אין הדופן מגיעה לסכך וגם היא זזה קצת לצדדין מהניא דאמרינן לבוד וגוד אסיק, הרי דאמרינן תרי הלכתא כהדדי, וא"כ לפ"ז הכא אין לפסוק כהר"ן.

    אמנם, יש באחרונים שפירשו באופן אחר דברי הר"ן דאין כונתו דל"א תרי הלכתות, אלא דכיון דבפועל יש אויר, בכה"ג ל"א דופן עקומה, דאין דרך הדפנות להתעקם כשאויר ביניהם, עיין זכרו"ש ועמק ברכה שר"ל כן. אמנם יעוין קה"י שפירש באופן פשוט ביותר דברי הר"ן ודברי המג"א, דהנה בדף ד' ע"ב מבואר בר"ן דאם ל"א גוד אסיק בעמוד, אזי לא נאמרה הלכה למשה מסיני דגוד גבי סוכה, הרי להדיא דדופן י’ טפחים מהניא לא מדין גוד אסיק אלא דדי בדפנות אלו, וגוד אסיק א"א לומר דל"א כן בסוכה, ולפ"ז א"ש היטב דברי הר"ן, דכיון דאין הדפנות מגיעות לסכך ול"א גוד אסיק להכי אין לומר דופן עקומה. דדוקא כשהדופן מגיעה לסכך היא יכולה להתעקם. וז"ב. וא"ש היטב דברי המג"א שפסק כהר"ן, אף דאמרינן תרי הלכתות, הכא ליכא תרי הלכתות, דל"א גוד אסיק, וכיון שכן הדופן פסולה, דכל שאין הדופן מגעת לסכך ל"ש לומר דופן עקומה. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולפ"ד נמצא יישוב נחמד בסתירת דברי הרמב"ם דלעולם להרמב"ם ד"ע היינו דהסכך נעשה לחלק מהדופן, כמ"ש בפט"ו, אלא דבאיצטבא הדין ד"ע מחשיב את הדופן סמוכה לאיצטבא כיון שאף הקרקע מתעקם ונחשב כחלק מהדופן, דאל"כ חשיבי הדפנות למעלה מכ'. אכן ודאי אין זו הפשטות. ועוד, דלפי"ז א"א לישב מחוץ לאיצטבא דאין לישב תחת הדופן. והוא דלא כמג"מ. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. וצ"ל דסוגיין כרבא דאמר דירת ארעי בעינן, דאי כרבה דאמר דהוא משום 'למען ידעו' ודאי אינו פסול בדופן. [↑](#footnote-ref-50)
50. באיצטבא כ' רש"י דאיירי שיש ז' על ז' באיצטבא, והקשה החזו"א קמד סק"ה דאף פחות מז' על ז' יוכשר, דסכך פסול פחות מג' מצטרף להכשיר הסוכה, וא"כ אף בד' על ד' ומשהו תתכשר כל הז' דאין הלמעלה מכ' פוסל בפחות מג', ולכאורה נראה דלרש"י דהוי פסול בדופן ל"ק. ועיין. [↑](#footnote-ref-51)
51. ולכאורה כונתו דפסול למעלה מכ' הוא פסול בדופן, ואין די בזה שמקרבים הדופן לסכך שלמטה מכ' מלמעלה דעדין הדופן הוא למעלה מכ', ולזה צריכים לקרב הדופן אף מלמטה לאיצטבא, ע"י דחשבינן אף לקרקע הסמוכה לאיצטבא כחלק מהדופן ועי"ז הדופן חשיב כבא לסתום רק את חלל האיצטבא שהוא פחות מכ'. נמצא דלא נחלקו רש"י ותורי"ד אלא האם בזה שהדופן מתקרבת לאיצטבא בראשה די בזה להחשיבה כפחות מכ' כיון שבאה לסתום בראשה חלל של למטה מכ' או דאין די בזה אלא דוקא אם מקרבים הדופן אף בתחתיתה לאיצטבא חשיבא כבאה לסתום חלל של פחות מכ'. ולכן צריך אף לקרבה בתחתיתה ע"י החשבת הקרקע הסמוכה לאיצטבא כחלק מהדופן. ודוק. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכ"כ ראבי"ה. וצע"ג, דהא בבא בתרייתא במתני' לקמן יז תנן "סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בו אם יש תחתיו ארבע אמות פסולה". הרי להדיא דאף בסוכה שהכותל לא נעשה לדירה נמי עבדינן ד"ע. והדרא קושיית הגמ' בסוגיין לדוכתה. ומצוה ליישב. [↑](#footnote-ref-53)
53. והנה, לכאורה יש נפ"מ רבתי בפירוש הסוגיא, האם נתחדש דופן עקומה אף להכשיר פסול בדפנות או לא, דלרש"י הא גופא חידוש הגמ’ דמעקמים הדופן אף להכשיר פסול בדפנות, אבל להראב"ד אין ראיה מסוגיין דהכא למעלה מכ' הוא פסול הסכך.

    ועיין הסוגיא בד' ע"ב דבדופן פחות מי’ טפחים אין מעקמים הדופן לשוויי לדופן, ולרש"י צ"ל דהתם שאני דאין שם דופן עלה כלל. ולא דהוי פסול בדופן, ועיין רש"י שם שפירש כן ז"ל: במה שאינו דופן לא אגמרי' רחמנא, דהא דופן עקומה אגמרי', והאי לאו דופן הוא, דייק רש"י היטב דהיכא דאין לו שם דופן ל"א דופן עקומה, אבל בדופן פסולה אמרינן דופן עקומה בכדי להכשירה. אמנם להראב"ד הנ"ל, אפשר כונת הגמ' באופן אחר, דאין דין דופן עקומה להכשיר הדופן, ורק לקרבו אל הסכך נתחדש דופן עקומה.

    ולכאורה יש להביא לזה ראיה גדולה מדברי הראשונים, עיין ר"ן וריטב"א לקמן י"ז ע"ב שהביאו מהרמב"ן, דמאן דס"ל דסכך פסול באמצע פוסל רק בד"א, לא נאמרה הלכה למשה מסיני בדופן עקומה, דאף מן הצד כשיש פחות מד"א אין צריך לדופן עקומה, דאף בלא דופן עקומה, אין הסכך פסול פוסל אלא בד"א. והנה אם נימא דעבדינן דופן עקומה אף להכשיר פסול בדופן, א"כ לזה צריך ההלכה דדופן עקומה, דלזה לא יועיל הדין דסכך פסול אינו פוסל אלא בד"א. וא"כ יש לנו ראיה מוכרחת מהראשונים הנ"ל דלא כרש"י דלמעלה מכ' הוא פסול בדופן, דא"כ תקשי טובא, דצריך להלכה ד'דופן עקומה' להכשיר כותל שמחוץ לאיצטבא להיות דופן, אלא בהכרח דס"ל דאף למעלה מכ' הוא פסול בסכך, ולא היה פוסל בסוכה פחות מד"א, אף בלא דין דופן עקומה, ואין צריך לדופן עקומה, וזו ראיה נפלאה. ועוד נשמע מינה דבאמת אין דין דופן עקומה להכשיר פסול כלשהוא בדופן. אכן צ"ע דבריטב"א בסוגיין מבואר כרש"י. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. והא דלהת"י ליתא לפסולא דמחיצות אין סמוכות לסכך, י"ל משום דכיון דיש שם מחיצה עם הקירוי, תו אפשר לומר דופן עקומה להקריב הדופן לסכך הכשר. ובר מן דין י"ל, דעכ"פ בפחות מד"ט היה כשר, דסכך פסול ואין פוסל בפחות מד"ט ואף מן הצד. ובאמת זו הערה גדולה לשיטת התוס' אמאי לא נכשיר עכ"פ בפחות מד"ט ככל סכך פסול שאינו פוסל אלא בד"ט. [↑](#footnote-ref-55)
55. עיין תורא"ש שם ז"ל: דלא דמי דגבי סוכה בעינן מחיצות סמוכות לסכך כדאמרי' התם שאם הרחיק הסכוך מן הדפנות פסולה אבל גבי שבת מחיצות חיצוניות של הבית הוין ליה מחיצות אף על פי שרחוקות מן הגג אין בכך כלום כי הוא משתמר על ידם ונקרא רשות היחיד על ידי מחיצות החיצוניות הגבוהות עשרה אבל לא על ידי המחיצות שבתוך אויר הבית כי אינן גבוהות עשרה ואין גדורי החקק מצטרפים עמהם כיון דמופלגין מהם ג'. עכ"ל. ולכאורה ארכביה אתרי ריכשי דבריש דבריו כתב כתוס' דשאני סוכה דבעינן בה מחיצות סמוכות לסכך. ובהמשך דבריו כתב דבשבת מהני המחיצות החיצונות שמבחוץ גבוהות י"ט, וכהת"י. ולכאורה צ"ל דלעולם ס"ל דמחיצה צריכה להיות י"ט בב"א ולא מהני ב' חצאי מחיצה להצטרף. אלא דבסוכה אף כה"ג פסולה משום דאין המחיצות סמוכות לסכך משא"כ בשבת לא אכפ"ל מחיצות הרחוקות מן הגג כי הוא משתמר על ידם. ובאמת כן המשמעות אף ברמב"ן שכתב 'והא איתנהו למחיצות מבחוץ דהוו עשרה'. ודוק היטב. וע"ע חזו"א סימן סה ס"ק סא מש"כ בדברי הרא"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ז"ל: נראה דדעת הרמב"ם היא בכל מחיצות רה"י דבעינן שיהא גובהן עשרה עיקר השיעור אינו בעצם המחיצות, כי אם בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות, ואם מצאנו גובה עשרה שמוקף מחיצות בכל העשרה שבו, לא איכפת לנו כלל בעצם המחיצות אם הן מחזיקות עשרה אם לא, וע"כ גם הכא בלחי של אשרה נהי דכתותי מיכתת שיעוריה, אבל הרי זה לא מהניא רק דעצם הלחי לית ביה שיעורא, אבל בהמקום הרי עכ"פ כל הגובה עשרה חשוב מוקף מקצת מחיצה רביעית דמועיל זאת בדיני מחיצה, וע"כ לפי מה שפסק הרמב"ם דלחי משום מחיצה, ע"כ שפיר הוי לחי גמור, וזהו שמחלק הרמב"ם בין לחי לקורה, דבקורה דהשיעור טפח הוא בעצם הקורה וע"כ שפיר שייך בזה הך דינא דכתותי מיכתת שיעוריה, משא"כ בלחי דעצם הלחי אין לו שיעור כלל, והשיעור הוא רק בהמקום, ע"כ לא שייך בזה הא דכתותי מיכתת שיעוריה וכשר גם בשל אשרה וכמו שנתבאר. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
57. ולפי"ז לכאורה עולה, דנחלקו ביסוד זה לענין סוכה, ואף לענין שבת. דתוס' ס"ל דאף בסוכה גדר מחיצה הוא כהגר"ח, ולכן ס"ל לתוס' דלא אכפ"ל בב' חלקי מחיצה שאין מצטרפים, דמ"מ הרשות בגובה י' מוקפת מחיצות, אלא דיש דין אחר ד'סמוכות לסכך'. והת"י סובר דאף בשבת אינו כהגר"ח, וצריך מחיצת י' שיהא במחיצה שיעור י', ולהרמב"ן והרשב"א, אם כנים אנו בביאור דבריהם, נמצא דיש חילוק בזה בין סוכה לשבת, דבסוכה יש דין מחיצות י', (ושל אשרה פסולה). משא"כ בשבת הוא כהגר"ח. אכן אפשר דאף כונת התוס' כהרמב"ן והרשב"א דכיון שבסוכה יש דין מחיצות להכי בעינן סמוך לסכך. ועיין היטב. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולהרמב"ם דכתב גבי הוצין דאין הסוכה פסולה ורק לכתחילה לא ישב בה ה"נ יהיה הדין כן אליבא דהר"ן. [↑](#footnote-ref-59)
59. עיין שו"ת אבני נזר חלק או"ח סימן שט שעמד בזה וכתב "מחקק דריש סוכה לא קשה מידי דודאי כשם שאומרים לבוד לעשות מאין יש. כמו כן אמרינן לבוד לעשות מיש אין. היינו באויר פחות משלשה אמרינן לבוד שנתארך היש ונתמלא האויר עיין פירש"י עירובין (דף ט' ע"א) לבוד לשון סניף להאריך. בחקק אמרינן שנתארך החקק האין עד הכותל. אבל בסכך כשר וסכך פסול אי אפשר לעשות מסכך פסול אין. כיון שהסכך כשר הוא יש. ואי אפשר לומר שנתארך האין". [↑](#footnote-ref-60)
60. ויש לעיין אם נימא דדין ממשכא חד דופן הוא כדי להכליל את זה לסוכה כסניף, ולכן אף דופן פסולה כדופן למעלה מכ' מהניא להכלילה בסוכה, א"כ ה"ה פחות מי’ טפחים יהנו לצורך זה, וצ"ל דשאני פחות מי’ טפחים דלאו שם דופן עליה, ושאני מלמעלה מכ' דהוי דופן מעליא אלא דפסולה. דוק. אכן יעוין במג"א סק"ט שהקשה מסוכת צריף דכשרה אף במקום שאין גובה י"ט מדין פסל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. ונפ"מ באופן שהחלק העליון של המחיצה הולך באלכסון באופן שראשו סמוך לסכך שכנגד הנקב פחות מג"ט, אבל מתחתיו יש יותר מג"ט בינו לבין הנקב של הגידוד, דאם כל הצירוף הוא לצרף את ראשו העליון של המחיצה העליונה לסכך הסוכה כשרה אבל אם הצירוף הוא לצרף את המחיצה שבגידוד לסכך כה"ג הסוכה תהא פסולה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ויש לעיין, דלכאורה הדופן של החקק קרוב הוא לחלל הסוכה הכשירה, וכל הבעיה היא בדופן שלמעלה שהוא רחוק מהסכך, וא"כ אמאי צריך לקרב החקק לדופן ואין די בזה שמקרבים את הדופן לסכך. וצ"ל דאף הדופן של החקק צריך לקרבו לסכך ואין די בזה שהוא קרוב לחלל הסוכה. וצ"ל דכל דופן שאינה גבוהה אלא י"ט הא דכשירה היא אף שאינה קרובה לסכך הוא משום דאמרינן בה גוד אסיק. והנה נחלקו בד"ז הר"ן והריטב"א, דדעת הר"ן ד' ע"ב דלא בעינן לגוד אסיק. והריטב"א ט"ז ע"ב פליג. ולכאורה מוכח להדיא מתוס' כהריטב"א. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-63)
63. אכן לפי המבואר לעיל דהתוס' אזלי בשיטת הגר"ח דהטעם דהדופן כשרה מצ"ע אף כשהיא מחולקת לשתים, אינו משום דיש לה שם דופן אף כה"ג אלא דלא בעינן לשם דופן דאף בלא דופן הסוכה כשרה כל שרשות הסוכה בגובה י"ט מגודרת במחיצה. לפ"ז נמצא דלעולם אין לדופן שם דופן, וכל שאין לה שם דופן לא נאמרה בה ההלכה של דופן עקומה. [↑](#footnote-ref-64)
64. והגר"ח למד בדבריו דהגירסא היתה רק דנחלקו באמצע הגג, ולא נתפרש בגמ' שיטתו בשפת הגג. ולהכי הוקשה לו מה שהוקשה, אכן החזו"א כתב דצ"ל במג"מ 'וה"ג' ולא 'וה"ק', ולפ"ז ר"נ אמר להדיא דבשפת הגג לכו"ע כשרה, וממילא ל"ק כלל כל קושיית הגר"ח על הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-65)
65. ונראה, דהא דבסוכה בעינן מחיצות ניכרות, אין הכונה שיהיו ניכרות בסוכה בפועל, אלא הכונה שונה. דהנה בסוגיא דלעיל נתבאר דיש צד לומר דשאני סוכה משבת, דבשבת דין המחיצות הוא כלפי חוץ שלא יבקעו רגל הרבים, דהיינו שרה"ר חסומה מרשות זו, והמחיצה משמשת כמחסום מרה"ר, וממילא יש לו דין רה"י, משא"כ בסוכה דין המחיצות הוא שתהיה רשות פנימית של הסוכה מוקפת במחיצות, דהיינו שהמחיצות באות להפוך את הרשות של הסוכה לרשות מוקפת במחיצות פנימיות.

    ולפ"ז י"ל דהא דבעמוד ל"א גוד אסיק, משום דגדר המחיצה הוא שחוצצת רק כלפי חוץ ולא כלפי פנים דהיינו דמשמשת מחסום ולא הפרדת רשויות, ומחיצה כזו, טובה כלפי שבת ולא כלפי סוכה, לכן בסוכה ל"א גוד אסיק כיון דאף עתה אין לה שם מחיצה הראויה לסוכה, ודוקא בשבת דחשיבא מחיצה הראויה לשבת, לכן אמרינן בה גוד אסיק דממשיכים אותה למעלה. נמצא דהחילוק בין שבת לסוכה, אינו דמחיצת גוד אסיק ל"מ לסוכה, אלא דצריך סוג מחיצה שונה בסוכה משבת, וכשעושים אנו גוד אסיק, צריכים אנו בראשונה שיהיה למחיצה דין מחיצה ראויה, ואז אפשר להעלותה אף למעלה, ולכן מחיצת עמוד שהיא אינה מחיצה ראויה לסוכה, ל"א מינה גוד אסיק.

    ועיין לשון התורי"ד "ואם אין המחיצות ניכרות לא אמרינן בהו גוד אסיק מחיצתא" היינו דכיון דאין נכרות למטה לא עבדינן בהו אבל כל שהם נכרות למטה עבדינן בהו גוד אסיק ומהני שפיר אף לסוכה ואף דאין נכרות למעלה. ודוק. [↑](#footnote-ref-66)
66. ויש שרצו ליישב באופ"א, דהא דלר' יעקב אליבא דר"ה אומרים גוד אסיק בשפת הגג ואף שבעמוד ל"א גוד אסיק, הינו משום הקונדיסין טפח שיש בצדדים, דכיון שיש קצת מחיצות ניכרות, לכן אפשר לומר גוד אסיק בדפנות שלמטה, ודייקו כן ברש"י דפירש בד"ה מחלוקת על שפת הגג **"דמחיצת הבית תחתיה כנגד בין הקונדיסין, ואיכא למימר גוד אסיק",** וכן יש לדקדק המשך דברי רש"י שם **''והכא לא אמרינן דבעינן מחיצות ניכרות"** והנה בפשטות דברי רש"י צ"ב דהכא לא אמרינן דבעינן מחיצות נכרות, דהא טעמיהו משום דחשיבי מחיצות נכרות ולא דלא בעינן. אכן אם נימא דכונת רש"י דאף דהמחיצות של הגוד אסיק אינן נכרות מ"מ כיון דאיכא למעלה קונדיסין שם נכרים מהני לצרף להם אף מחיצות שאינן נכרות. [ומשמיה דהגרא"א שליט"א דיש מקום לגרוס ברש"י **במקום 'והכא' 'וחכ"א'** ולפ"ז דברי רש"י קאי אחכמים דפליגי אף בשפת הגג דלא אמרינן בהו גוד אסיק משום דאף כה"ג לא חשיבי מחיצות נכרות, ולפ"ז אין לדקדק מרש"י כנ"ל]

    ולפ"ז ר"ל דף לר"ה דפירש דלר"י גוד אסיק הינו דוקא בקונדיסין טפח, ולפ"ז בדינא דרב הונא ליכא תיובתא ואף דלמסקנא הטעם בקונדיסין אין צריך להגיע לגוד אסיק, מ"מ הדין אמת שר' יעקב הכשיר בקונדיסין טפח בשפת הגג, ולהכי לא איפריך רב הונא בהך דינא בשפת הגג.

    אמנם בתוס' לכאורה מפורש לא כן, שפירשו הטעם בשפת הגג שאני מעמוד משום דניכרות בבית, ולא פירשו דחשיבי ניכרות משום הקונדיסין. אכן יש לדחות דכל דברי התוס' הללו הם לפום ס"ד דבשפת הגג לא נחלקו כלל, אבל לפום מסקנא דנחלקו בשתיהם י"ל דהוא רק בצירוף הדיומדין והנכרות הוא מטעם הדיומדין ולא מטעם שנכרות למטה. [↑](#footnote-ref-67)
67. והנה, בהא דסוכה למעלה מכ' פסולה, כבר יש בראשונים שכתבו דהוא פסול בדפנות, והנה, להר"ן מוכח דאינו פסול בדפנות, דהא אף מחיצות של י’ טפחים כשהסכך למעלה מכ' פסולה ואם הוא פסול בדפנות, הלא הדפנות אינן גבוהות כ' אמה, ובשלמא להריטב"א, כיון דכשרות מטעם גוד אסיק, הרי נחשב שיש כאן מחיצות למעלה מכ', אבל להר"ן דאין צריך לדין גוד אסיק, לכאורה אין לפסול הדפנות מדין גבוהות מכ', ורק את הסכך, או את חלל הסוכה, ולכאורה הרי זה ראיה מוכרחת. ועיין רש"י ד"ה 'גוד אסיק מחיצתא' "וסכך של מעלה כשר לה דאינו למעלה מכ' מראש העמוד". משמע דהפסול הוא בסכך, ודלא כדמשמע מרש"י בע"א. ולכאורה מוכח מכל הלין דלמעלה מכ' הוא פסול הן בדפנות והן בסכך. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. עיין היטב לשון רש"י ה' ע"ב "אלמא מכנפיהם ולמטה עד הכפורת קרוי סכך, וכנפיהם למעלה לגובהן היו פרוסות, אלמא **תחת כנפיהם עשרה טפחים חלל עד הכפורת, וקרי ליה סוכה**" נראה ביאו"ד דלשון 'סוככים' היינו שעושים את שתחתם ל'מסוככים' והיינו 'סוכה', וכיון דלפי החשבון היה שם חלל י' מתחת לסכך, הרי דקרינן לחלל י' 'סוכה'. דהיינו שסוכה היא חלל י'. ואין זה דין בסכך כלל אלא דין בסוכה עצמה שיש לה להיות חלל י' לכה"פ. [↑](#footnote-ref-69)
69. ואפשר באופן אחר, דילפי' מסככה דאין שם סכך אם אין חלל י’ טפחים, וה"נ אין שם מחיצות אם אין חלל י’ טפחים, דסכך ומחיצות חד נינהו, דשניהם באים לחצוץ בפני הרשות החיצונה, הסכך בא לסכך מלמעלה והמחיצות מהצד. ולפ"ז הן בשבת והן בסוכה צריך מחיצות י’ טפחים כלפי פנים, וילפינן לה מכרובים. וצ"ל לפ"ז הא דאמרינן בעירובין דף ד הילפותא מכפורת, הינו משום דהתם ילפינן למחיצות מבחוץ עכ"פ, וכהמהרש"א הנ"ל. ועיין. [↑](#footnote-ref-70)
70. ולכאורה יש ליישב דקים להו לגמ' כדכתבו התוס' דכל מחיצות שבת ילפינן מהכא, וע"כ דבסוכה יש דין מחיצות לבר מפסול דדירה סרוחה. [↑](#footnote-ref-71)
71. אכן לשיטת רש"י שם אין להוכיח מידי את הוכחת התוס' שם לחידושם זה. [↑](#footnote-ref-72)
72. והא דמבואר לקמן דדופן סוכה כדופן שבת דאף קנה קנה פחות מג"ט כשר לדופן. או דהוא חוץ משעור ז"ט. כ"כ בחזו"א סימן עה ס"ק יב. או דכשעושה ד' דפנות שאני. עיין לקמן הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא שהו"ד המג"א בזה. [↑](#footnote-ref-73)
73. אבל בפמ"ג אשל אברהם אות ג' כתב דאף הר"ן מסכים לתוס' ולרבותא נקט מבוי מפולש. ע"ש. ופשטות הדברים בר"ן היא לכאורה כחזו"א. וע"ע שם בר"ן בהמשך דבריו דבעינן בעומד שעור ראוי ולשעור זה לא מהני אף לבוד. ע"ש היטב. וע"ע לקמן בביאור דברי הר"ן הללו. אכן בר"ן בסוגיין ישנה משמעות לא כן, שהקשה על צוה"פ אמאי לא מהני דהא לבוד וצוה"פ דין דופן להם ותירץ דצוה"פ לא מהני בסוכה. ובתירוצו לא כתב דלבוד לא מהני ומשמע דבלבוד נשאר כס"ד דיליה. וכל חזרתו אינה אלא על צוה"פ. וי"ל. [↑](#footnote-ref-74)
74. עיין תוס' לקמן יח ע"ב סוף ד"ה סיכך שכתב לחלק בדין לבוד בין שתים הראשונות למחיצה שלישית. וע"ע תוס' בסוגיין דבעינן טפח ואין די בקנה משום דאתי אוירא מהאי גיסא ומהאי גיסא ומבטל ליה, ועיין טז ע"ב ד"ה בפחות שכתבו דבלבוד לא אמרינן כן, ובמהרש"א שם שכתב דבדופן שלישית לא מהני קנה דאתי אוירא מהך גיסא ומהך גיסא ומבטל ליה, ודוקא במחיצה שלימה לא אמרינן דמבטל ליה כיון דהוא לבוד וחשיב כמלא. וכן יש לדקדק בריטב"א שהקשה ל"ל טפח שוחק תיפו"ל בטפח גרידא דאכתי איכא רוב דופן. ולכאורה הו"ל לאקשויי טפי דאף טפח ל"צ, דאף ב-3/4 טפח ביחד עם לבוד יהיה יותר מג' ומחצה, ואף בפחות מטפח מצומצם קצת, אם יש לבוד דג' פחות משהו, יהיה רוב דופן ואמאי נקט טפח מצומצם. הרי מוכח כנ"ל דלהך טפח דדופן ג' ל"מ לבוד במקומו. ויותר מזה מבואר במאירי דלהלכה בדיעבד לא בעינן אלא טפח ואף שאינו שוחק. הרי דטפח מיהת בעי ואין די בפחות מטפח אף שבצירוף הלבוד יהיה רוב ז'.

    ובביאור הדבר, י"ל דכיון דבדופן שלישית נאמרה הלכה חדשה שמספיק מקצת דופן, במקצת זו יש דינים מיוחדים דאין לך בו אלא חידושו, וא"א לאמר דלבוד יועיל, דמה"מ דלדופן מחודשת כזו מועיל לבוד. וביותר לפמש"כ האחרונים, דטפח מהני מדין גוד, די"ל דלזה צריך טפח דופן ממש, ולא דופן דלבוד.

    ויש להוכיח כן נמי מדברי הראבי"ה שהקשו על רשי דצוה"פ עד הסוף, דא"כ יועיל צוה"פ במקום הלבוד, והוכיח דבעינן צוה"פ רק לד' טפחים. ובהכרח דכונתו דאם הוי דופן קצרה א"ש שצריך טפח ממש, ורק אם הדופן גמורה הוקשה לו שיועיל צוה"פ במקום טפח, ודוק. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולכאורה י"ל באופן נוסף, דכל שיש טפח לבד, אין לזה שם מחיצה כלל, ולהכי בעינן שיהא שעור מחיצה ע"י לבוד דמעתה יש כאן רוב מחיצה, וכיון שיש כאן שם מחיצה הרי הטפח יש לו חשיבות של טפח דופן ממש שהוא חלק ממחיצה שלימה. ולפ"ז אין כאן ב' דיני דופן, אלא דבכדי שהטפח יקבל שם מחיצה נצרך להוסיף כאן לבוד וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-76)
76. ועדין יש לדון דהא איכא טפח ובטפח ל"א אתי אוירא. ואפשר דכל מה דל"א אתי אוירא היינו משום דדופן שלישית שעורה בטפח, אבל בסוכת מבוי ששעורה הוא בד' אף בטפח אתי אוירא. ועיין. אכן עיין תוס' יז ע"א דבלבוד ל"א אתי אוירא ומבטל ליה. והוכיחו כן מסוגיין דמהני דופן אף ע"י קנים שאין בין אחד לחבירו ג"ט, ועיין מהרש"א שם שתמה אסתירת דברי התוס' ותירץ דכל דברי התוס' בסוגיין קאי אדופן טפח. ולפ"ז בסוכת מבוי דמהני מדין דופן שבעה ודאי ליתא לדין דאתי אוירא ומבטיל ליה. אכן המהרש"א שם כתב דבדופן שלימה ל"א אתי אוירא וכו' והכא בסוכת מבוי אי איירי בסוכה גדולה, הפס ד' בצירוף בלבוד עדין אינו דופן שלימה ואולי אף כה"ג אמרינן אתי אוירא. וצ"ע.

    אלא דיש לדון ליישב מטעם אחר והוא ע"פ דברי התוס' דשם בסו"ד ד'כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה', ולהכי לא מהני קנה קנה, אלא דע"ש במהרש"א שכתב, דכל דבריהם אינן להלכה, דקיי"ל דאף מחיצת שתי מחיצה היא, אלא דהגמ' שם נקטה אופן שיהיה לכו"ע. אבל באמת מהני. אכן המג"א ריש תרל יצא לחדש דכונת תוס' דבד' דפנות מהני אבל בג' דפנות לא מהני מחיצה שאינה של שתי וערב. ולפ"ז מיושבת קושייתינו. [↑](#footnote-ref-77)
77. והרי מתקיים בשתי דפנות אלו עריבן, אבל לא שתים כהלכתן, דהאמצעית אין זו כהלכתה דאין בה שעור ז"ט, אלא 'כהלכתן' היינו שעור ז' מתקיים בשתים אחת כנגד השניה. [↑](#footnote-ref-78)
78. עיין ריטב"א בסוגיין שכתב "דלעולם שתי דפנות כשעור סוכה דעריבן" וע"ע לקמן [ט"ז ע"ב סוף העמוד] "וסוכה העשויה כמבוי דבעינן פס דהוי ד' ולא מכשרינן בטפח שוחק בינתיים, או משום דהויא סוכה גדולה, או משום דבעינן שתי דפנות דעריבן בשכנגדו בחצר פרוץ". וצ"ל דדוקא כשיש רוב דופן חשיב עריבן בצירוף הלבוד. וחזינן בריטב"א דדין עריבן הוא אף כשיש שלש כהלכתן, שהרי כאן לשיטת הריטב"א לבוד מצטרף לשעור דופן וכנ"ל, והרי יש כאן שלש דפנות שלימות. דהרי כתב כן להדיא אף בסוכה קטנה. עיין הערה הבאה. [↑](#footnote-ref-79)
79. וי"ל בביאור שיטתם בב' אופנים: א.דחשיבא עריבן מכח לבוד. ב. דאף שאין כאן עריבן, מ"מ כיון שיש כאן שלש כהלכתן אין דין עריבן, וכל דין עריבן הוא כשיש רק שתים כהלכתן, אבל השלישית אין בה שעור ז'. ועיין לקמן. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובדברי הריטב"א י"ל עוד, דקנה קנה לא מקרי שתי לבודין, דכל קנה אמרינן ביה חד לבוד. ודוקא כאן בסוכה קטנה כמין מבוי, דיש רק קנה אחד באמצע ומהקנה הזה צריך לומר את שתי הלבודין. אכן מורינו הגר"ר שליט"א הקשה לי דא"כ אף בקנה קנה אם בשתי קצוות הדופן יש אויר ולא קנה דופן זה לא יתכשר. ודוק. [ואפשר דאה"נ. וצ"ע] [↑](#footnote-ref-81)
81. אכן יעוין בראמ"ה ורבינו מנוח דיכול להועיל מדין פסל. אבל בריטב"א ודאי אין המשמעות מורה כן. [↑](#footnote-ref-82)
82. העולה, ג' שיטות בל"ק דרבא. א. דבעינן שהצוה"פ ייעשה ע"י שתי חצאי טפח. ב. דהם ב' דינים שונים, דין מחיצת טפח ודין נוסף של צוה"פ, אבל יכולים הם להתקיים בב"א באופן שיעשה צוה"פ עם שתי חצאי טפח. ג. דהם ב' דינים שונים ואינם יכולים להתקיים בב"א, ולהכי צריך דופן טפח וצוה"פ נוסף על הדופן טפח. [↑](#footnote-ref-83)
83. ולכאורה צ"ל דכיון דדופן שלישית מהניא אף שהפרוץ מרובה על העומד, בזה נתחדש דיני דופן מיוחדים שאינם בשאר דפנות, והוא, שיהיה פס טפח ולבוד באופן שיהיה דופן ממש בשעור רוב דופן ז'. וכבר נתבאר דמוכרח כן בריטב"א בדט"ז שכתב דלבוד מצטרף לשעור דופן, ולכאורה תקשי א"כ ל"ל פס טפח ואין די בשתי קנים וכיו"ב. וע"כ כמש"נ דכל אלו הם דינים מיוחדים של דופן שלישית דמהני אף בפממ"ר על העומד. ודוק. [↑](#footnote-ref-84)
84. וזה חידוש גדול, ונראה להוכיח כן אף מדברי הרמב”ם, עיין ל' הרמב”ם פ"ד מסוכה ה"ב "וצריך לעשות לה צוה"פ מפני שאין לה ג' דפנות גמורות". משמע דאין הצוה"פ נועדה להשלים הדופן הג' אלא נועדה לתקן הסוכה שהיא פגומה כיון שאין בה ג' דפנות כראוי. [↑](#footnote-ref-85)
85. אכן ברש"י אכתי צ"ב, דכתב "דמגו דההוא טפח אגמריה רחמנא למשה במחיצות סוכה דליהוי ליה דופן שלימה לסוכה, הוי דופן נמי בשבת דסוכה לענין שבת" הרי כל דבריו קאו אדופן עצמה ולא ארשות הסוכה, והוא צ"ע, דאכתי אף שיש כאן דופן גמורה הא מ"מ ליכא אלא ג' דפנות ואיך שרי בטלטול. הן אמת דרש"י קאי אדין תורה ובהא די בשלש דפנות אף בשבת. אכן לא פירש לנו רש"י כלל הטעם דמהני מגו אף להיתר טלטול. וצ"ע.

    ויעוין בריטב"א שכתב באופ"א קצת מהמאירי ז"ל: מיהו עיקר הפירוש דאף על גב דבעלמא אסור לטלטל אלא בשלש מחיצות גמורות ולחי או קורה ברוח רביעית הכא גבי סוכה מטלטלים בשבת שלה בכל הסוכה דהא תלמודא כי בעו בעלמא טפי משלש מחיצות מדרבנן בעלמא הוא והכא אוקמוה אדין תורה דמיגו דהויא דופן לענין סוכה הויא נמי דופן לענין שבת ומשלך נתנו לך עירובין ק"ד ע"ב. עכ"ל. מבואר להדיא בדבריו דאם בשבת מה"ת היה צריך ד' מחיצות לא הוה מהני המגו, ובמאירי משמע לא כן. ובדעת הריטב"א צ"ל דכה"ג אוקמוה אד"ת. ואפשר אף ברש"י כן. ודוק. [↑](#footnote-ref-86)
86. ומדבריו מוכח להדיא דדין טפח שוחק וצוה"פ הוא מה"ת, דאל"ה ל"ק כלל, דהא מהני המגו לדאורייתא באופן שאין צוה"פ וטפח שוחק. וז"ב. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיין הגהות טל תורה על הרא"ש [(מהדורת עוז והדר] מש"כ לדון דאכתי איכא נפ"מ לענין דרבנן. אכן י"ל כמ"ש הר"ן בדעת הרי"ף דכל המגו לא מהני לדרבנן כיון דליכא מחיצה רביעית אף לאחר המגו. אלא דילה"ע דא"כ הו"ל לרא"ש ליישב כפשוטו דכיון דהמגו לא מתיר טלטול הרי אין בזה נפ"מ להלכה ולהכי לא הביאו הרי"ף, וכדכתב הר"ן. ועיין עוד בהגהות הנ"ל מש"כ עוד לדון בזה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ולכאורה אזלי לטעמייהו בזה, דנתבאר לעיל שנחלקו האם מהני המגו אף לדופן רביעית או רק לדופן שלישית, והנדון האם מגו מכשיר את הדופן, או המגו מכשיר את המקום דחשוב כגדור. ולפ"ז י"ל דהרי"ף דסבר דהמגו מכשיר את הדופן, הך מגו לא שייכא כלל בפסל, דהא בפסל לא נתחדש דהדופן ממשכת על פני כולה [ואף שיש אומרים כן בפסל, יל דהרי"ף לא ס"ל כן] אלא דהסוכה נמשכת אף מחוץ לדפנות, והוי הכל טפל לסוכה. ולהכי ל"ש לדון דהמגו יועיל שאף דין זה יועיל בשבת דמגו לא מהני אלא להחשיב הדופן לדופן. משא"כ הר"ן לומד דהדין מגו הוא דהמקום חשוב כולו רה"י אף לענין שבת כשם שלענין סוכה להכי שייך מגו אף בפסל. ויש לדון בזה הרבה. [↑](#footnote-ref-89)
89. ביאור דבריו, דבאמת יש ב' דינים בעוממ"ר על הפרוץ, יש דין בדפנות שיהיו עוממ"ר, וזה בכל דופן ודופן בפנ"ע. ומלבד זאת יש דין דרה"י, ואין לזה שם רשות היחיד אם פרוצה יותר מאשר גדורה, ולהכי בסוכה שאין דין רה"י לא אכפ"ל שבסך הכל יש פממ"ר, ורק בדפנות צריך שיהיו עוממ"ר, דאל"ה לא חשיבא לדפנות. [↑](#footnote-ref-90)
90. נראה באופן אחר, דב' הדינים דפממ"ר בהיקף ובכל דופן הם ב' דינים, אולם שתיהם בדיני מחיצה, דבדין עוממ"ר בכל דופן נאמר דין בשיעור דופן, דכיון שיש דופן לכל רוח, צריך לשיעור דופן שהרוב יהא עומד, דאל"ה חסר בשיעור דופן, דאם אין רוב, לא חשיב שיש מחיצה לרוח זו, ובדין עוממ"ר בכל ההיקף, כשאין עוממ"ר אין חסר בשיעור דופן דכיון שיש לכל רוח עוממ"ר הרי שיעור דופן לפניך, אלא חסר בשם מחיצה, דכיון שענין המחיצה הוא לחצוץ מהרשות החיצונית, לכן צריך שבהיקף יהא עוממ"ר, דאל"ה לא חשיבא המחיצה כחוצצת מהרשות החיצונה כיון שרוב פרוץ. ודוק היטב בכ"ז. [↑](#footnote-ref-91)
91. ונראה דביאור הך שיטה בהקדם דברי רבנו ירוחם שם שדייק מרש"י והרא"ש שבסוכה קטנה של ז' על ז', ויש בה ב' דפנות שאינן ז' רק עומד מרובה, כשרות הדפנות, ובר"א בן איסמעיל כ' לא כן, אלא כל סוכה אינה כשרה עד שיהא בה דופן דז', ולז"ט ל"מ עומד מרובה על הפרוץ. (ודיוק רבינו ירוחם מרש"י והרא"ש, שהו"ד בבי' לא נת' כה"צ, אבל ברבנו ירוחם עצמו מבאר שם היטב דמשמע לי' דמש"כ רש"י שאף אם יש פתחים בב' כהלכתן קאי אף אסוכה קטנה הרי דאף דאין ז', כשר כיון דעוממ"ר).

    ונראה שנחלקו ביסוד גדול במחיצות סוכה, דלרש"י והרא"ש אליבא דר' ירוחם לא נאמר שיעור בדפנות סוכה, רק צריך שיהיו דפנות על כל הסוכה, והוי כמחיצות שבת שאין בהם שיעור רק צריך שיהיו על פני כל רה"י, ובזה נאמר דין דכשצריך מחיצה על כל הרוח, די בעומד מרובה, ולכן בסוכה קטנה די בעוממ"ר, ואף בדופן ד"ט. משא"כ ראב"א סובר דנאמר שיעור בדפנות סוכה שצריכה להיות באורך ז"ט. ובזה ל"מ עוממ"ר, דבמקום שיש שיעור ל"מ רוב, כמו דל"מ רוב לשיעור ד"ט דלולב או רביעית דכוס או כזית וכיו"ב, דרוב לא נאמר אלא במקום שאין שיעור ורק צריך שיהיה על כל הרוח, דבזה די ברוב וכן ברוב צ"ל וכיו"ב, זהו ביאור מחלוקת הראשונים בזה.

    ונראה דלראב"א אף בסוכה גדולה, כל הדין דופן הוא באורך ז"ט ולא יותר, דאין דין מחיצה ע"פ כל אורך הסוכה אלא מחיצה כשיעור משך סוכה קטנה דזה ז"ט. וא"ש היטב דברי ראב"א דאף פממ"ר כשר, דאין זו הלכה חדשה בסוכה, אלא שכיון שאין דין מחיצה לאורך כל הרוח, לכן פממ"ר כשר, דכיון שיש ז"ט, הרי כשרה הסוכה ודוקא כשיש דין מחיצה על הכל צריך שיהא עוממ"ר, וז"ב.

    ולפ"ז נראה לבאר דהא דכשאין הז' טפחים עומדים ביחד, ויש ביניהם פרצות והפרוץ מרובה - פסול, הינו משום דצריך שלז"ט יהיה שם מחיצה אחת דז"ט, וכשיש ביניהם פרצות מרובות מתבטל הצירוף של הז"ט, ואין כאן מחיצות ז"ט. [↑](#footnote-ref-92)
92. ולפ"ז כיון דלא אשתמיט שום פוסק דפוסל לכתחילה סוכת גנב"ך ה"ה סוכת קטן. [↑](#footnote-ref-93)
93. ונראה מדברי המהרש"א שאף הוא מסכים לדברי אחיו דפסולא דילפינן מקרא דסוכה תחת האילן פסולה אינה אלא באופן שיש י"ט בין האילן לסכך. אלא דס"ל דהפסול השני דקא מצטרף אף לתוס' איתא אף באופן שיש בסכך הכשר שעור צממ"ח ודוקא באופן שהאילן קדם לסכך הכשר. וביאור הדברים לכאורה הוא, דכל טעם ההיתר בתוס' י' ע"א הוא משום דאמרינן כי שקלת לפסול אכתי צממ"ח אכן כל זה דוקא באופן שהפסול הגיע לאחר הכשר אבל כשהגיע לפני הסכך הכשר הרי סכך זה הוא החשוב הסכך העיקרי ולא אמרינן ביה כי שקלת. אכן באופן שיש באין רק חממ"צ בזה לעולם אמרינן כי שקלת ואינו פוסל את התחתון כיון דאין לו חשיבות של סכך ואף שהוא היה קודם כיון שלא סיכך אמרינן ביה כי שקלת.

    ולפ"ז כל פסולא דילפינן מקרא דסוכה תחת האילן אינו אלא כשיש י"ט ובהא פסול בכל גוני אף שהסוכה קודמת לאילן ואף שהסוכה יש בה צממ"ח. ואף שהסכך הוא מעל האילן בכל גוני פסלינן משום גזיה"כ דלא סוכה תחת האילן. ודוק. [↑](#footnote-ref-94)
94. ז"ל הפנ"י: נראה דלא דמי כלל דפסול הסדין לאו ממיעוטא דבסוכות תשבו ממעטינן לה אלא משום דהוי ליה מסוכך בדבר המקבל טומאה ממעטינן ליה מדרשא דמגרנך ומיקבך משו"ה סברי התוס' דכל היכא שהסוכה צילתה מרובה מחמתה בלא הסדין שוב אין הסדין פוסלתה משום דלא מיקרי מסוכך בדבר המקבל טומאה דאין שם סכך עליה כלל אדרבא סדין בטל לגבי סוכה משא"כ באילן שהוא דבר קבוע ולא בטיל אגב סוכה והאילן גופיה עומד לצל דהא מהאי טעמא ממעטינן ליה מקרא דבסוכות תשבו ולא בסוכה שתחת אילן ואילן גופיה סוכה מיקרי כמו שפירש"י ז"ל בריש מכילתין שעל שם הצל מיקרי סוכה וכדמשמע בריש מכילתין א"כ לפי"ז כשהאילן צילתו מרובה פוסל הסוכה שתחתיו אפילו בסוכה שצילתה מרובה בלא אילן דאכתי סוכה תחת אילן מקרי וכדפרישית כן נראה לי. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-95)
95. והנה לשיטת התוס' שפיר י"ל דאיכא נמי פסולא ד'סוכה תחת האילן' והנפ"מ בהך פסולא הוא באופן שיש די סכך כשר בלא האילן ויש באילן צממ"ח. [לשיטת אחי המהרש"א באופן שיש י"ט בין הסכך הכשר לאילן ולשיטת הפנ"י והב"מ אף באופן שאין י"ט משום שהסכך הפסול קובע שם לעצמו] אבל לשיטת הר"ן והריטב"א דאף באופן שיש די סכך כשר מ"מ איכא פסולא דמצטרף, א"כ לכאורה אין שום נפ"מ לפסולא דסוכה תחת האילן. אכן י"ל דמשכח"ל להך פסולא באופן שהסכך הוא מעל האילן. ועיין. [↑](#footnote-ref-96)
96. וכן מוכח להדיא בבעה"מ דהא לשיטתו חבטן היינו שחבט והסיר את כל העלים והטעם שכשר משום דגלי דעתיה שאינו חפץ בצל האילן, ולכאורה תיפו"ל שאין עלים אלא רק את הענפים ששטחן קטן ויש די סכך כשר שלא כנגדם. ואף שי"ל מ"מ נראה פשוט דאין שום נפ"מ כמה יש באילן סכל גוני אף משהו פוסל כיון דמצטרף וכשסיכך היה זמן קטן שהיה הסכך של הסוכה מחמת האילן והרי זה פוסל לעולם את הסוכה הלזו אי לאו הגילו"ד.

    ועיין טור ס' תרכו שהביא מחמירים שלא לעשות סוכה למטה בבית תחת הגג אע"פ שהסירו הרעפים, כיון שנשארים עדיין העצים הדקים אשר הרעפים מונחים עליהם, אע"פ שיש אויר גדול בין העצים יותר מכדי העצים. וכתב עלה הטור שהוא מותר אף לדברי הפוסל שהרי יש שעור סכך כשר אף כנגד האויר שאין מעליהם סכך פסול. ועיין בט"ז סק"ג שטרח הרבה ליישב שיטה זו ביוצאו לידון דפסול דשתי סככים איכא אף כשהסכך הפסול אין בו שעור צממ"ח. ורבו החולקים על דבריו. אכן להמבואר בשיטת בעה"מ א"ש היטב דיש לפסול משום דקא מצטרף אף כה"ג. ודוק. [↑](#footnote-ref-97)
97. נמצאו ה' שיטות בדין דקמצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ. **א**. שיטת תוס' דאיירי דוקא באופן שאין די סכך כשר והפסול מצטרף להכשר הסוכה. שיטת ש"ר דאף כשיש סכך כשר בשעור צממ"ח מ"מ פסול ונחלקו לד' טעמים. **ב**. שיטת בעה"מ משום דכשסיכך את הכשר הושלמה הסוכה מכח הפסול. **ג**. שיטת ראבי"ה משום זה וזה גורם. **ד**. שיטת ריטב"א ור"ן משום שהעליון הוא המצל ולתחתון אין שם מצל כלל. **ה**. שיטת הר"ת דכשהפסול היה המיצל בתחילה אזי התחתון לא חשיב מיצל. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובפנ"י ובב"ח תרכו כתבו דכן היא שיטת רש"י אף בט' ע"ב ומש"כ דמהני להשלים צילתה של סוכה כונתו אף דאיכא סכך תחתון מ"מ הוא אינו מצל ורק העליון הוא המצל ולהכי הוא המשלים צילתה של סוכה. וזו אף כונתו אח"כ דצריך להיות צילתה מרובה לבד מזה והשתא אין צילתה מרובה לבד מזה כיון דהתחתון אין לו שם מיצל ואין צילתה מרובה מחמתו אלא מחמת העליון. ויש שרצו ליישב דברי רש"י באופ"א דיש חילוק בין תחת האילן לתחת הסוכה דתחת האילן אין כונתו שהאילן יצל, משא"כ תחת הסוכה הרי הניח את העליונה להצל תחתיה ולהכי יש לה שם המיצל ולא לתחתונה משא"כ אילן. ודוחק. ועוד דיל"ע דא"כ בהדלה עליה את הגפן הרי שם הניח את הגפן לשם סיכוך ואהתם קאי רש"י בט' ע"ב. וי"ל. [↑](#footnote-ref-99)
99. ז"ל הריטב"א: שהשפילן ועירבן ואין הסכך הפסול מבטל כלום מן הסכך הכשר. והיינו משום שאינם נבדלים זה מזה. וז"ב. ועיין היטב בדברי הר"ן שכתב: כיון שחמתו של אילן מרובה מצילתו, מיבטיל ברובא מאחר שהכל מעורב. ובהמשך כתב ובודאי שאין ביטול זה כבטול שאר איסורין, וכו'. עכ"ל. נראה ביאור דבריו דכשהסכך אחד ויש בו חלק פסול הרי יש לדון מהו שמו של הסכך כשר או פסול, והביטול היינו ששם הפסול בטל שאין לסכך שם סכך פסול כלל. ודוק. [↑](#footnote-ref-100)
100. ודוחק גדול לומר דאיירינן הכא שאין אויר כלל, ויש באילן שעור המסכך חצי, אלא דאכתי חממ"צ מכח כללא ד'זוזא מלעיל איסתרא מתחת'. וכן יש שעור סכך כשר בשעור חצי בדיוק. וודאי דהפשטות הברורה היא דאיירי שיש אף אויר ואף כה"ג מכשירים כל שיש בסכך הכשר יותר מהאילן. [↑](#footnote-ref-101)
101. עיין רע"א בהגה לשו"ע סי"א שדן בחוטים טוויים לשמה שמתערב בה חוט שאין טווי לשמה, האם יועיל ביטול להכשיר את החוט שאין טווי לשמה לציצית, ורע"א הביא מדינא דידן להכשיר, ועיין שו"ת רע"א חלק ח' סי"ד דמצדד שאין להכשיר החוט "דהביטול מסלק רק האיסור אבל לא יכול להופכו לחוט כשר" וע"ע עונג יו"ט ס"ד שדן בזה. ואם נימא דאין להכשיר החוטים, ה"נ י"ל דאין להכשיר הסכך, והביטול מהניא רק כמי שאינו. [↑](#footnote-ref-102)
102. ונראה דס"ל להריטב"א דכשיש סכך שעושה צילתה מרובה מחמתה, זה כל שיעור הסכך הנצרך, ומה שיש אויר לא אכפ"ל כלל, ואין הפשט דכשיש צילתה מרובה מחמתה חשיב מרובה על הפרוץ, אלא חשיב עומד גמור, דכל הדין סכך שיעשה צל, ושיעור צל נחשב כשיש צילתה מרובה מחמתה. דזהו חשיב שפיר צל. וכין שכן, כשיש סכך שעושה צל זה כל השיעור מחיצה הנצרכת, ובזה נתחדש, דדי שחצי מהמחיצה הנצרכת יהיה מסכך כשר, דזה נלקח מהדין פרוץ כעומד מותר דכשיש חצי מהשיעור מחיצה הרי זה חשיב כמחיצה גמורה, וה"נ כשעושה חצי מהשיעור סכך בסכ"פ הרי זה פרוץ ומהני מדין פרוץ כעומד דמותר. ותו אין להקשות דהאויר והסכך פסול יחדיו הם פרוץ מרובה, דאם היה דין לעשות סכך על כל שיעור הסוכה, בזה היה מן הראוי לצרף האויר לסכך פסול, אבל אם הדין סכך הוא רק בשיעור שעושה צילתה מרובה מחמתה, נמצא דכל שיעור הסכך הוא בשיעור זה שעושה צילתה מרובה מחמתה, ובתוך שיעור זה נאמר פרוץ כעומד מותר, ששיעור זה די שייעשה חציו מסכך כשר, והרמב"ן שחולק סובר דדין הסכך על כל אויר הסוכה, וכשעושה סכך כשר פחות מחצי, מצטרף האויר והסכך פסול להיחשב פרוץ מרובה. ואם כנים אנו בזה נמצא שנחלקו בעיקר דין סכך מהו גדר חיובו.

     והנה בהא דשפודין נתקשו האחרונים מהא דדף כ"ב ע"ב דזוזא מלעיל איסתרא מתחת, דנמצא דבשפודין הסכך כשר מסכך על פחות מחצי מהסוכה, דכשתסלק הסכך פסול תהיה הסוכה חמתה מרובה מצילתה. וכבר נתבאר בשיעורים הראשונים כמה ביאורים בזה, אמנם להריטב"א הנ"ל ל"ק ול"מ, דאין דין שיהא צילתה מרובה מחמתה מסכך כשר, ול"ק כלל. ודוק. [↑](#footnote-ref-103)
103. ונראה בדעת הר"ן והריטב"א דל"ק קו' זו, דודאי כל מה דלהריטב"א הסוכה כשרה זה בסכך אחד שחלקו כשר וחלקו פסול אבל בב' סככין שאחד כשר ואחד פסול, בזה אין דנים את הסככים בב"א, ודנים כל סכך בפני עצמו, הסכך כשר אם יש בו שיעור כשר ואם לאו פסול, דאין קשר בין ב' הסככים. וכל דברי הריטב"א והר"ן בסכך אחד שחלקו מסכך כשר וחלקו מסכך פסול, שכולו כשר.

     ואף דלכאורה אף בסוכה שתחת האילן, יש בסכך כשר חלקו כשר וחלקו פסול, דמה שתחת האילן פסול, ואכתי תקשי, למה לא נצרף הסכך שתחת האילן לסכך שאינו מתחת לאילן, וכשיש בסכך כשר רוב יתכשר כל הסכך, שכולו סכך אחד, ועיין באבנ"ז שעומד על קו' זו.

     אכן נראה ליישב, דהסכך שתחת האילן אינו סכך פסול אלא אינו סכך כלל, דכיון שאינו מיצל חשיב כאויר, וסכך זה ודאי אין ראוי לצירוף, כיון שאינו מסכך, ודוקא האילן שעליו חשיב הסכך פסול, וסכך זה לא ניתן לצירוף כיון שהוא נפרד מהסכך כשר. [↑](#footnote-ref-104)
104. והוכיח כן דאלת"ה אינו מובן אמאי היה מקום לגזור זימנין דקיימא עליונה למעלה מכ' ולא מסיק אדעתיה למיחש, ומאי שנא מכל סכך למטה מכ' דלא גזרינן להך גזירה. אבל אי איירי שיש בסכך התחתונה צממ"ח שפיר איכא למיגזר. [↑](#footnote-ref-105)
105. יש להעיר, דמשמע מלשונם שב' הדינים שורשם אחד, דאינו סכ"פ ולהכי לפעמים אינו פוסל ולפעמים אף מכשיר. וזהו צ"ב דהא כשהוא סכך אחד הא דהוא מכשיר הוא מטעם דאינו חשוב כלל סכך למעלה מכ' ומאי שייטיה להא דאינו פוסל דהתם חשיב למעלה מכ' ומ"מ אינו פוסל. וסמך לדבר, דהא לרש"י למעלה מכ' אף פוסל ומ"מ כשהוא סכך אחד עם התחתון אף מצטרף להכשיר, הרי דהם ב' דינים שאין להם שייכות ואילו מהראשונים הנ"ל משמע דשורש הדינים אחד הוא.

     ואפשר, דס"ל להנך ראשונים דאי הוה מיחשב למעלה מכ' סכ"פ, לא היה מצטרף להכשיר אף כשהוא סכך אחד עם התחתון, דכיון דהוא פסול - לעולם מיחשב שתי סככים, וכסברת המאירי, דפסלותו מחשיבתו עומד לעצמו ולא כחלק מהסכך הכשר, ובזה מבואר היטב דשורש ב' הדינים אחד הוא. ודוק. [↑](#footnote-ref-106)
106. יש לעיין אמאי תיפסל כה"ג העליונה. דהא בעליונה רק הסכך העליון מיצל ואמאי תיפסל משום התחתונה. וצע"ג. [↑](#footnote-ref-107)
107. חידש כאן הרמב"ן חידוש עצום, דסוכה העליונה לגבי התחתונה חשיבא סכך פסול כיון דאינה עשויה להצל מקום זה שהרי התחתונה מצילה. ולהכי פוסלת היא את התחתונה מדין סכך פסול עליון מבטל את התחתון. וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-108)
108. אכן יל"ע, בההיא דמקרה סוכתו בשפודין וארוכות המטה דאם יש ביניהם כמותן כשירה, והרי שם הפסול הוא קודם, ומאי שנא מאילן שפוסל את הסוכה. ואין לומר דדוקא אילן שהוא העליון הוא הפוסל, שהרי בתוס' הוכיחו בדף ט' ע"ב מההיא דשפודין דכל שיש די שעור בכשר אין הפסול פוסלו, ואף שבשפודין הפסול אינו מעל הכשר, וע"כ דלתוס' עד כמה שהפסול פוסל הוא אף כשהם אחד בצידו של השני, וא"ש ראייתן משפודין. והנה לדברי המהרש"א בשיטת התוס' כל דברי התוס' בדף י' ע"א שהפסול אינו פוסל אף יש בפסול כשעור צממ"ח, הוא רק בקדם הכשר, אבל בקדם הפסול אם יש בפסול כשעור הרי הוא פוסל. ולפ"ז יל"ע בשפודין כיון דיש בפסול כשעור שהרי אף הוא חצי, והוא קדם, אמאי אינו פוסל.

     ולכאורה צ"ל דכל דברי ר"ת הם באופן שהפסול עושה צממ"ח. דאז לכשר אין חשיבות של סכך שהרי אף בלעדיו יש צממ"ח, אבל כשהפסול אינו עושה צממ"ח אף שהוא בשעור חצי ואין הכשר יותר ממנו, מ"מ אף לכשר יש חשיבות סכך וכה"ג אין הפסול פוסל אף שהוא קדם והו"ל כאילן שקדם שאם הוא חממ"צ אינו פוסל כלל. [↑](#footnote-ref-109)
109. עיין שו"ת גינת ורדים חלק או"ח כלל ב סימן טז ד"ה עוד יש ז"ל: הרי דאפי' לפי פר"ת דהוא מקל כשפירש עליה סדין שלא יהיו נושרין על שלחנו דהיא כשרה מ"מ היכא דפירש עליה הסדין שלא יתייבש הסכך ותהיה חמתה מרובה מצלתה הסוכה פסולה ה"נ כיון דדבק זה בא לחזק התפירה של הגידין שלא תתמוטט התפירה יש לפסול הס"ת דהכל הולך אחר המעמיד. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ז"ל: על דברת נב"י מה"ת חי"ד סי' קל"ז סד"ה ונחזור שהעלה להלכ' דמקוה שקבעו בו נסרים במסמרות כדי שלא יחסרו מימיו משיעור לית ביה משום מהווה בדבר המקבל טומאה כיון שהמקוה עתה כשר לפנינו ואין הנסרים והמסמרות פועלים אלא למנוע שלא יתחסר לעתיד לי' בי' משום מהווה בדבר המקבל טומאה ופר"מ פקפק ע"ז משיטת ר"ת בסוכה בפירס עלי' סדין דמוקי בסוכה כשרה אלא שמתירא שעתידים עלי הסכך להתייבש או לנשור ויהיה אז צילתה מרובה מחמתה ולמנוע זה פירס עליה סדין ואפילו הכי פוסל רבינו תם משום מסכך בדבר המקבל טומאה אף על פי שאינו אלא מונע שלא תפסול והרי דלא כהגאון בנב"י הנ"ל.

     אומר אני דבר גדול דיבר הנב"י ז"ל וסברא נכונה וישרה היא לדינא וחילוק גדול יש בין ההיא דר"ת לההיא דנב"י דהתם בפירס סדין לא פסלינן דמעמיד הסכך בדבר המקבל טומא' דזה לא נקרא מעמיד כיון שהוא כשר בלא"ה ואינו אלא מונע וכס' הנב"י ז"ל אלא שהוא פוסל מטעם סכך פוסל שהרי הסדין עצמו ראוי' לסכך ולעשות צל על ראשו אלא שהוא סכך פסול נמצא אדם יושב בצל סדין ורק אם הסדין אינו לצורך ונעשה טפל ובטל לגבי סכך כשר כמי שאינו הוא משא"כ כשהסדין הוא לצור' אפי' רק להני מפיסו' מ"מ לא בטיל לסכך וה"ל איהו גופי' סכך פסו' ופוסל והה"נ גבי נסרים אלו היה ההם ראוי' לטבול בהם בעצמם היה פוסלים משום מקוה פסול אך הנסרים אינם מקוה פסול אלא מעמידים המקוה א"כ נימא כיון שהמים המה כשיעור והנסרים לא באו אלא להציל מפסול אין זה מהוה בדבר טמא ולדעתי נכון הוא וראוי לסמוך עליו לדינא. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-111)
111. לכאורה יש לפרש באופ"א דהנה התוס' ט' ע"ב כתבו טעמא דסכך פסול אינו פוסל כל שיש די סכך כשר "כיון דכי שקלת ליה לפסול אכתי צילתה מרובה" ועיין תוס' עירובין ג' ע"א גבי סכך שחלקו למעלה מכ' דאמרינן נמי אי קלשת ואמרינן התם דאי איירי שללא החלק העליון יתפזר הסכך התחתון הכשר לא אמרינן אי קלשת. והן הן הדברים בסוגיין דליכא למימר כי שקלת כה"ג דאי שקלת לא ישאר אף הסכך הכשר. שוב העירוני שהרי מסקנת הגמ' שם שמדין תורה אמרינן קלוש אף כה"ג, ורק מדרבנן אמרו שלא לעשות קלוש. ואילו הכא ודאי הוא דין תורה. אי לאו דנימא דהכא שהוא סכך פסול שאני מהתם שהוא סכך שאינו פסול בעצם אלא משום שהוא למעלה מכ'. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. ויל"ע לפ"ז, בההיא דמקרה סוכתו בשפודין אם יש ביניהם כמותם, דכשרה, והא אף שיש די סכך כשר מ"מ הא יש אף די סכך פסול והרי זה כיושב תחת כשר ופסול יחד דפסלינן לה בסוגיין. ואפשר שכל הפסול הוא דוקא באופן שהסכך הכשר והפסול מצילים את אותו צל, דבזה אמרינן דלא חשיב צל כשר, אבל אם כ"א מצל לעצמו הרי יש כאן צל שבא מחמת הכשר לבדו. ועיין לשון הרבינו פרץ שמדוייק כדברינו. אכן אכתי יל"ע, דהנה שיטת ר"ת דאם לולי הסדין תיפסל הסוכה ע"י שינשרו העלים או יתייבשו, כה"ג הסדין פוסל. וא"כ תקשי במקרה סוכתו בשפודין הרי לולי השפודין תהיה הסוכה צממ"ח [↑](#footnote-ref-113)
113. וכן מפורש בבה"ל סתרכט על סעיף יט ד"ה או שהוא שרוי במים. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיין אבנ"ז או"ח תסג סק"ו שכתב דלרש"י הוא דוקא בצממ"ח ולהר"ן הוא אף בחממ"צ ולכן נדו מפרש"י. ויל"ע בדבריו. [↑](#footnote-ref-115)
115. הן אמת שהט"ז כתב לא כן בדעת רש"י אבל רבו החולקים עליו, וודאי שאף אם כן היא שיטת רש"י אבל ש"ר ודאי לא ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-116)
116. אכן יעוין באבני נזר [או"ח תסג סק"ו] שכתב דלרש"י שהוא משום אהל המפסיק אינו אלא בצממ"ח. [↑](#footnote-ref-117)
117. ז"ל: ומה שהביא ראיה לדבריו מדקי"ל לקמן ע"ב בענין נויי סוכה המופלגין ממנה ד' שהיא פסולה כרב חסדא ורבה בר רב הונא ותרווייהו חד טעמא נינהו הא ליתא דמה ענין זו אצל זו דאילו התם מכיון דמופלגין מן הסכך ד' חשיבי באנפי נפשייהו ולא בטילי מכיון דמופלגין לגבי סכך ולא חשיבי נויין דידה וממעטי אוירא ופסלו בכת"' או פסלי ליה לסכך משום סכך פסול אבל הכא למיפסלא לתחתונה משום סוכה שתחת סוכה דילמא בטפח סגי לה עליונה כאהלי טומאה כדברי רב הונא או עשרה טפחים בעינן כהכשרא כדברי שמואל הילכך ההיא לחוד והא דהכא לחוד ובההיא דהתם קי"ל כוותייהו. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-118)
118. ולפ"ז אולי היה מקום ליישב באופן מחודש קושיית הרא"ש שהקשה לדבריהם מהו דין דלנאותה כשרה, והרי ליכא שעור סכ"כ, ולהמבואר אולי יש לומר דכל לנאותה שאין כונתו לסכך אלא לנאותה או שכונתו עכ"פ אף לנאותה, אזי באמת אף שאין שעור סכ"כ של צממ"ח כשרה, דלעולם אין דין דצממ"ח מחמת סכ"כ, אלא שצריך שהסכך לא יהא רובו סכ"פ אבל הכא שהנוי בטל לסכ"כ אפשר דשאני. והוא חידוש גדול. [↑](#footnote-ref-119)
119. והראיה לכך היא דרש"י כתב בדבריהם דבמופלגין ד פסול משום שתי סככים. ואמאי לא פירש משום אהל המפסיק כשיטתו בע"ב. אלא דלדבריהם כל ההכשר של לנאותה הוא משום דהוא סכך אחד ולהכי במופלגין חשיב שתים ופסול מעיקר הדין סכך ואין צורך לדון משום אהל המפסיק דאף בלא זה פסול דכל טעם ההכשר לנאותה הלך לו במופלגין ד"ט. כ"נ ביאור כונתו רש"י. [↑](#footnote-ref-120)
120. אלא דבשיטת רש"י יש לדון להתיר דאפשר דכה"ג בטל הוא ולא מקרי אהל המפסיק וכההיא דלקמן גבי כילה פחותה מעשרה וכל כיו"ב דלא כל אהל מקרי מפסיק. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. ויש לעיין בדעת הריטב"א הנ"ל ז דמחובר לא חשיבא עשיה כלל, דלפ"ז הרי מבואר דמהני קציצה אף שלא היתה עשיה כלל. ועיין [↑](#footnote-ref-122)
122. אכן יעו"ש בה"י שכתב הרמב"ם "חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדין אין מסככין בהן גזרה שמא יעשה אותן חבילות על גגו כדי לייבשן וימלך וישב תחתיהן לשם סוכה והוא מתחלה לא עשה סכך זה לצל **ונמצאת כסוכה שנעשית מאיליה**" ולביאור זה בשיטת הרמב"ם קצת קשה לשון זה דתלה הסיבה במסובב. שהרי כל מה שנעשית מאיליה אינו אלא משום שלא נעשה לצל. ואין שום בעיה במה שנעשה מאליה דאין דין עשיה כלל. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-123)
123. **מבואר בגמ' ב' ע"ב דמאן דפליג אדר"ז, טעמיה ד'ההוא לימות המשיח הוא דכתיב', ופירש"י: "אותם סוכות יהיו לצל לעונג ולמסתור אבל סוכת מצוה אינה לצל".** אכן יעויין רש"י דף ח' ע"ב גבי סוכת גנב"ך דאמר ר"ח והוא שעשאה לצל, פירש"י ז"ל: האי כהלכתה הוא שמסוככת יפה דמוכחא מילתא שעשייתה הראשונה לצל היתה ולא לצניעות בעלמא, דאע"ג דסוכה לשם חג לא בעינן לשם סוכה בעינן ולצל הוא דמקריא סוכה שסוככת מן החורב. מבואר ברש"י דף ח' דסוכה היא דווקא העשויה לשם צל, דדוקא בכה"ג מקריא סוכה שסוככת מן החורב. ולכאורה דברי רש"י סתרי אהדדי וצ"ע. עוד יל"ע בדברי רש"י דף ח' הנ"ל דצריך סיכוך לשם צל, אמאי בעשתרות קרנים הסוכה כשירה והרי אינו מסוכך לשם צל.

     וצ"ל דמסכך ל'שם חג' שאני, דכל הדין לשם צל הוא דווקא בסוכת גנב"ך וכיו"ב שלא מסכך לשם חג. עיין לבושי שרד סתרל"ה על ט"ז סק"ד דמשמע מלשונו שם כן. וכ"כ במרומי שדה לדף ח'. ולפ"ז מיושבים דברי רש"י דבסוגיין כתב שסוכת מצוה אינה לצל, היינו בעשאה לשם מצוה, אבל בדף ח' רש"י קאי בסוכת גנב"ך שלא עשאוה לשם חג דבכה"ג הסוכה אינה מקבל שם סוכה אא"כ עשאוה לשם צל.

     ויש להעיר בזה, דד"ז מבואר להצד דבעינן 'עשיה' ולהכי בעשיה לשם מצוה חשיבא שפיר עשיה, דאין לך עשיה גדולה מזה, אלא דנתחדש שאף עשיה לשם צל חשיבא עשיית סוכה. אבל אם נימא דאין דין עשיה כלל, וכל מאי דבעינן הוא דתיעשה לשם צל א"כ כל שלא נעשתה לשם צל אף במכוין לשם מצוה לכאורה אין טעם להכשיר. [↑](#footnote-ref-124)
124. דוק היטב בלשונו שהוקשה לו דהא לכאורה אף לר"י איכא סוכה שהיא ארעי ואמאי כה"ג לא אתי אהל ארעי ומבטל לה, וזה בא הרמב"ן להדגיש דכל סוכה היא דירת קבע דייקא, ולהכי כל סוכה אין אהל ארעי ומבטל לה. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיין קרב"נ ששינה הגירסא "פירוש דמכשיר דוקא בדירת קבע" אכן זכינו לאורו של התורא"ש לקמן ז' ע"ב דמפורש כדבריו בפסקים כאן. [↑](#footnote-ref-126)
126. שעורים אלו לא זכיתי לכותבם לאחר אמירתם באופן מסודר והריני מביא בכאן את אשר כתבתי קודם אמרי השיעורים והרבה דברים חוזרים ונשנים. אולם לזכרוני יש בזה הרבה בירורי דברים נצרכים ולא רציתי להשמיט דברים היות ואיני בסוגיא כעת. ועוד חזו"ל בעז"ה. [↑](#footnote-ref-127)