הנחה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

יום ועש"ק בחוקותי י"ח אייר תשס"ח

א] שבת ד"ג., בעי מיניה רב מרבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ מהו עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומיחייב או דילמא לא, אמר ליה חייב ואינו דומה לידו מאי טעמא גופו נייח ידו לא נייח.

ובחי' הרמב"ן שם, ז"ל, ה"ג בפר"ח ידו לא נח גופו נח ידו בתר גופו גרירא גופו מינח נייח ורש"י ז"ל מעביר עליו קולמוס ואמר דיתירתא היא אלא ידו לא נייח על גבי קרקע וגופו נייח על גבי קרקע והוא עקירה וכו', ואינו נכון שאפילו היתה מונחת נמי פטור משום דבתר גופו גרירא וכל שידו ברשות אחת והוא ברשות אחרת קאמר דפטור משום דידו בתר גופו גרירא, ומקצת נוסחי נמי דלא כתב בהו אלא ידו לא נח גופו נח הכי נמי צריך לפרושינהו דידו כשהוא ברשות אחרת לא נח משום דבתר גופו גרירא, עכ"ל.

וד' הרמב"ן צ"ב רב, דמהו דפליג על רש"י ונקט בפשיטות דאף כשידו מונחת ע"ג קרקע פטור, משום דידו בתר גופו גרירא, הרי להדיא איפליגו בה אביי ורבא לקמן דצ"ב., ודעת רבא דכל דהויא ידו תוך ג' לקרקע חייב, דאגד יד לא שמי' אגד, ורק לדעת אביי הוא דמיפטר בכה"ג.

ועד"ז צ"ב בד' הריטב"א שכתב, ז"ל, גירסת הספרים מ"ט ידו לא נח גופו נח ידו בתר גופו גרירא, ופירש"י ז"ל דלא גרסינן ידו בתר גופו גרירא דיתירתא היא, וא"צ למחוק דאיצטריך דמעיקרא אמר דידו כשהיתה ברשות אחרת לא נייחא וכשהוציאה לא עקר מידי, והוה ס"ד דכי אמרינן לא נייחא כשהיא גבוהה ג' טפחים אבל בפחות מג' כלבוד דמי ונייחא, להכי יהיב טעמא דכיון דבתר גופו שעומד ברשות אחרת גרירא לעולם לא נייחא ואפי' כשהיא בפחות מג' וכדמוכח לקמן, עכ"ל, וצ"ב מש"כ דכן מוכח לקמן, הרי אדרבה לקמן פליגי בה אביי ורבא, ודעת רבא דבכה"ג באמת הוא חייב וקי"ל כוותי', ואטו סוגיין אזלא דלא כרבא ודלא כהלכתא, וגם אי נימא דסוגיין אתיא כאביי, אכתי אין מתישב ל' הריטב"א כדמוכח לקמן, והול"ל כדאמר אביי לקמן.

וביותר צ"ב במש"כ בחי' הר"ן, ז"ל, אבל רש"י ז"ל לא גריס אלא ידו לא נייח וכו' ופירש דידו לא נייח ע"ג קרקע ומשו"ה פטור וכו', ולפי גיר' זו אפשר שאם הניח ידו בקרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא העני חייב, ולפי גיר' ר"ח ז"ל אין הדבר כן אלא אפי' הניח ידו בקרקע פטור דכיון דידו בתר גופו גרירא אף כשהניחה בקרקע אינו כמוציא מרה"י לרה"ר, מיהו היינו לאביי דס"ל דאגד יד שמי' אגד כדאיתא לקמן בפ' המצניע, אבל לרבא דאמר התם דאגד יד ל"ש אגד כל למטה מג' חייב, עכ"ל.

וד' הר"ן צ"ב רב דמהו שתלה דין הניח ידו בקרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא בפלוגתת רש"י והר"ח, וכתב דלרש"י אפשר דבכה"ג חייב, הרי להדיא אמרו לקמן דצ"ב. דפליגי אביי ורבא בדין הוציא ידו והניחה בפחות מג' אם הוא חייב, וא"כ מהו שכתב דלדעת רש"י י"ל דהוא חייב בכה"ג, הרי מפורש בגמ' דאביי ס"ל דפטור ומשום דאגד יד שמי' אגד, ולדעת רבא הרי הוא חייב גם לפום גיר' הר"ח וכמפורש כן בסוגיא שם, וכמש"כ הר"ן, וא"כ מהו שתלה לה הר"ן בפלוגתת רש"י והר"ח.

עוד צ"ב במה שפירש הריטב"א דהא דפטור אף כשידו היא בתוך ג' לקרקע, הוא משום דבתר גופו גרירא ולעולם לא נייחא, והרי דטעם הפטור הוא משום דאף בכה"ג לא חשיבא ידו כנחה, וצ"ב שהרי הא דפטר אביי בדהויא ידו תוך ג' הוא משום דאגד יד שמי' אגד וכמש"כ הראשונים וכ"ה בחי' הריטב"א לקמן ד"ה. ודצ"ב. ולא משום דידו לא חשיבא כלל כנחה, אך י"ל דמשום הא דאגד יד שמי' אגד הוא דלא חשיבא ידו כנחה.

ב] ונ' לבאר בזה, דנידון סוגיין אם ידו נייחא, ונידון הסוגיא בדצ"ב. אם אגד יד שמי' אגד ב' ענינים חלוקין הם, דבסוגיין דייני' על היד גופה אם חשיבא כנחה ברשות או לא, וע"ז הוא שאמרו דידו לא נייחא ודידו בתר גופו גרירא, ובסוגיא בדצ"ב דייני' דהגם דהיד גופה לא נייחא, מ"מ כל דהוי החפץ שבתוכה בתוך ג', הרי הוא נח בפנ"ע, ובזה הוא דפליגי אביי ורבא אם אגד יד שמי' אגד.

ולפ"ז נ', דאילו היתה ידו נייחא, הי' מודה אביי דחייב, דהא דס"ל לאביי דאגד יד שמי' אגד, היינו משום דהיד גופה לא נייחא והיא נגררת בתר הרשות השני', וע"כ הגם שהחפץ שבתוך היד נח ברשות זו, מ"מ כיון שהוא אגוד ביד שאינה נחה ברשות זו, אינו חייב על הוצאתו והכנסתו, אך אילו היתה היד עצמה נחה ברשות זו, ל"ה בזה לעיקר דינא דאגד יד שמי' אגד.

והיינו משום דדינא דאגד יד שמי' אגד, לאו היינו דהיד אגודה לגוף, אלא היינו שהחפץ אגוד ביד, ואשר ע"כ כל עיקר דינא דאגד יד הוא רק אחר שהיד עצמה לא נחה ברשות זו, דמה"ט הגם שהחפץ עצמו נח ברשות זו, מ"מ לא מיחייב כיון שהוא אגוד ביד, אך אילו היתה היד עצמה נחה ברשות, הי' חייב על הוצאת החפץ שבתוכה, דאין היד אגודה לגוף.

ואשר זמש"כ הרמב"ן, דלפי פירש"י דהא דידו לא נייחא הוא משום שאינה ע"ג קרקע, הרי נמצא דכל דהויא היד ע"ג קרקע חשיבא היד עצמה כנחה ברשות זו, וממילא יש לחייב בזה גם לדעת אביי, דל"ש בזה דינא דאגד יד שמי' אגד וכנ"ל, וע"ז הוא דפליג הרמב"ן וס"ל דאף כשהיד ע"ג קרקע אינה חשובה כנחה ברשות, ותו תלי דין החפץ שבתוכה בפלוגתת אביי ורבא אם אגד יד שמי' אגד.

והאמנם צ"ב, דלפי הנ"ל הרי נמצא לדעת הרמב"ן, דמסוגיית הגמ' בדצ"ב מוכח שלא כדעת רש"י, דלדעתו תיקשי דמ"ט פטר אביי, הרי כל דהויא היד בתוך ג' חשובה היא עצמה כנחה, ותו ל"ש בזה דינא דאגד יד, והרמב"ן לא הוכיח מסוגיא דהתם דלא כפירש"י, ורק הריטב"א הוכיח משם דלא כפירש"י, וכדלהלן, אך נ' דהוא משום דגם לדעת רש"י דהא דידו לא נייח הוא משום שאינה נחה ע"ג קרקע, מ"מ י"ל דגם כשהיא תוך ג' לקרקע לא חשיבא כנחה, ??ורק כשהיא ע"ג קרקע ממש הוא דחשיבא כנחה, וכמבו' כן בל' הרמב"ן, ואשר ע"כ לא קשיא מסוגיא דלקמן ע"ד רש"י, דיל"פ דלא פטר אביי אלא בשאין ידו מונחת ע"ג קרקע ממש, דבכה"ג אמרי' דידו לא נייחא?

ואשר זהו מש"כ הריטב"א?ואך דהריטב"א נקט לדעת רש"י דגם תוך ג' חשיב כמונח, וע"ז הביא מסוגיא דלקמן דמוכח לא כן, דגם רבא לא מחייב מכח ה"ט, אלא משום דהחפץ גופי' הוי כמונח.

וביותר צ"ע בד' הר"ן, שכתב שלדעת רש"י חייב, ואילו לדעת ר"ח פטור, מיהו ה"מ לאביי, וצ"ע שהרי גם לרש"י תליא בפלוגתת אביי ורבא, ואין לומר דחלוק להכניס מלהוציא, דזה אינו מתישב בסוגיית הגמ' שם, גם יש לדקדק בלשונו מיהו, ולכאו' הול"ל מעיקרא בדבריו שהם לאביי ולא לרבא, וכאשר כ"ה ל' הרשב"א.

והנה מתחילה נבאר מש"כ לדעת רש"י, שלא כתבו שכל שהוא תוך ג' הוי כמונח, דודאי כיון דידו לא נייח, והנחתה היא במקום שהגוף נח, הרי דאף כשהיא בתוך ג' לא חשיבא כמונחת, וכאשר מצינו עד"ז בדין ספר, דכשהוא תוך ג' לא חשיב מונח, וכשהוא ע"ג קרקע חשיב מונח, וצ"ע דאף תוך ג' הרי הספר אינו זז ממקומו, ומ"ט לא חשיב כנח, ובע"כ דלדעת רבא כל שעמידת הספר במקום זה הוא ע"י הרשות האחרת, לא חשיב כמונח, וה"נ ביד כיון שהנחתה במקום זה הוא מכח הרשות האחרת, דהנחת היד היא ע"י הגוף לא חשיבא כמונחת, ולא דנו אלא כשהיד היא ע"ג קרקע, ובזה י"ל באמת דגם אביי מחייב.

אך צ"ע שהרי הא דפטר אביי אינו משום דהיד ל"ה מונחת, אלא משום דאגד יד שמי' אגד, וא"כ מה לי דכה"ג הויא היד כמונחת, הרי לאביי אכתי יש לפטור משום דה"ז אגוד בגופו.

ג] ובזה ניחא מה דילה"ע עוד בסוגיין, שאמרו הטעם משום דידו לא נייח, ולכאו' לדעת אביי אי"ז הטעם אלא משום דאגד יד שמי' אגד, ורחוק לומר דסוגיין דלא כאביי, ואי"ז במשמעות ד' הראשונים שהביאו ד' אביי, והנה אמנם בד' הרשב"א מבו' דגם ד' אביי הוו מכח הא דידו לא נייח, דמכח זה גם כשהיא נחה ע"ג קרקע לא חשיבא כמונחת, ויש בזה דין אגד, כיון שדרך הנחתה הוא ע"ג הגוף, אך בד' ש"ר אין נ' כן, והדק"ל, ואמנם להגיר' דידו בתר גופו גרירא, ניחא, וכמבו' בד' התוס' בדצ"ב. דדינא דאגד יד הוי מכח הא דידו בתר גופו גרירא, אך להגיר' דידו לא נייחא, צ"ב.

עוד צ"ב פלוגתת הראשונים דהרשב"א כתב דאף כשהיא היא ע"ג קרקע לא חשיבא כמונחת גם לדעת רש"י, והוכיח כן מדין אגודו בידו דלא חשיב מונח אף כשהוא ע"ג קרקע, ואילו הראשונים נקטו לא כן לדעת רש"י, וצ"ב טעם הפלוגתא.

ד] ולפי הנ"ל נ', דפליגי הראשונים בעיקר הסוגיא דאגד יד שמי' אגד, דהנה בל' בעה"מ שם מבו' דהא דתוך ג' חייב לדעת רבא, הוא משום דהיד הוי כמונחת, וע"כ גם מה שבתוכה הוי כמונח, ואידך ס"ל דהיד אגודה בגוף וע"כ אי"ז הנחה, וזהו ל' הראשונים אגד גוף שמי' אגד.

אך בדעת הרמב"ן ודעימי' נ' כמש"נ לעיל, דאילו הי' היד חשובה כמונחת, ל"ה שייך כל עיקר דינא דאגד יד, וכל דינא דאגד יד מיוסד ע"ז דהיד גופה לא חשיבא כמונחת, ואך דמ"מ מצינו לדון דהחפץ עצמו יהא מונח, וע"ז הוא שאמרו דאגד יד שמי' אגד.

ובל' הראשונים לא נזכר אגד גוף אלא אגד יד, אך ל' הריטב"א ד"ה. אגד גוף, והיינו דכיון דהיד הוי הנחתה ברשות השני', והחפץ אגוד בידו, ע"כ גם ל"מ להחפץ הנחתו במקום זה.

ורבא דס"ל לא שמי' אגד ס"ל דהגם דהיד אינה מונחת, מ"מ החפץ מצ"ע הוי מונח כיון דהוא תוך ג', וע"כ הוא חייב.

ונפ"מ בזה דלדעת בעה"מ כל שהיד היא תוך ג' סגי, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' ניבעי שיהא החפץ תוך ג'.

ואשר זהו מה שכתבו הראשונים דלדעת רש"י כל דהיד היא ע"ג קרקע הויא היד כמונחת, וממילא כה"ג יהא חייב גם לאביי, ול"ש בזה כלל דינא דאגד יד שמי אגד, אך לדעת הר"ח, אף בכה"ג ל"ה היד כמונחת, וממילא הדר דינא דלאביי אגד יד שמי' אגד, וכמש"נ לעיל.

וז"ב ל' הר"ן, דלדעת רש"י חייב בכה"ג ולדעת הר"ח פטור, ומיהו ה"מ לאביי, דהאמנם עיקר דינא הוא גם לרבא, אך בפועל יהא חייב לרבא משום הנחת החפץ עצמו, ודו"ק.

ובסתימת ל' הרמב"ן והריטב"א דנראה דהך דינא הוי לכו"ע, נ' דנפ"מ פשוטה בזה לכו"ע, באופן שמניח מרפיקו על הקרקע ברשות אחרת, דכה"ג הוי החפץ למעלה מג', ולדעת הר"ח דהיד אינה כמונחת ע"ג קרקע, אלא באנו לדון שיהא החפץ כמונח כיון שהוא תוך ג', הרי בעינן שיהא החפץ עצמו תוך ג', וכמש"נ, ודו"ק.

וזהו מש"כ הריטב"א דמוכח כן לקמן, דמ' דאביי פטר גם בכה"ג, ובע"כ דהיד לא חשיבא כמונחת גם כשהיא ע"ג קרקע, ואף רבא לא מחייב אלא משום דהחפץ עצמו הוי כמונח, אך בהא כו"ע מודו דהיד ל"ה מונחת.

וכ"ז הוא בדעת הרמב"ן הריטב"א והר"ן, אך בדעת הרשב"א נ' דדעתו כבעה"מ דהנידון הוא על היד גופה היא אם היא מונחת או לא, וע"ז הוא דמהני דינא דאגד יד שמי' אגד דלא חשיבא היד כמונחת כיון שאיגודה בגוף, ואשר זהו שכתב הרשב"א דמה"ט לא חשיבא כמונחת אף כשהיא ע"ג קרקע, דומיא דכל איגודו בידו דלא חשיב כמונח אף כשהוא ע"ג קרקע.

אך לדעת ש"ר אין מקום לזה, דלדעתם לא מצינו כלל דין אגד להפקיע להנחת היד, וע"כ שפיר נקטו דכל שהיד היא ע"ג קרקע חשיבא כמונחת.

ומדוקדק ל' הרשב"א דכל דבריו שהיד אינה כמונחת גם כשהיא ע"ג קרקע הוא רק לאביי, וכמש"כ, ז"ל, לעולם היד נגררת אחריו "למ"ד בפרק המצניע דאגד יד שמיה אגד", ובש"ר נ' דהוא גם לרבא, אך הרשב"א לטעמי' דלדעת רבא הוי היד עצמה מונחת, ורק לדעת אביי אינה מונחת משום דין אגד יד, וז"ב.

ועיי"ש ברשב"א שכתב בתו"ד, ז"ל, וכיון דאגדו בידו הוא אע"פ שהניח ידו בקרקע אין זו הנחה וכדאמרינן לקמן גבי היה קורא על האסקופה שאע"פ שנח על גבי קרקע לא חשבינן ליה כמונח משום דאגדו בידו הוא, ולענין יד נמי ה"ה והוא הטעם למ"ד התם אגד יד שמיה אגד, עכ"ל, ומבו' בלשונו דהיד עצמה אינה כמונחת משום דאגדו בידו, ודזה הוא רק למ"ד דאגד יד לא שמי' אגד, אך למ"ד דשמי' אגד הויא היד כמונחת, וזה כמש"נ בדעתו.

ועיי"ש עוד שכתב, ז"ל, אלא מיהו לרבא דאמר התם בפרק המצניע דאגד יד לא שמיה אגד חייב כל שהיא סמוכה לקרקע פחות משלשה כדאיתא התם, עכ"ל, ומשמעות לשונו דסגי שהיד עצמה היא בתוך ג', ול"ב שיהא החפץ בתוך ג', וזה מתישב היטב לטעמי' וכמש"נ בדעתו.

ה] ובזה ניחא הא דמשני דידו לא נייח ולא משני דאגד יד שמי' אגד, דכל הא דאגד יד שמי' אגד הוא רק אחר דהיד גופה לא נייחא, אך אילו הויא היד נייחא ל"ה שייך כל עיקר דינא דאגד יד.

אך לדעת הרשב"א דלא ס"ל כן, צ"ל כמש"כ בדבריו, דהא דאגד יד מיוסד ע"ז דידו לא נייח ואין דרך להניחה, וע"כ הוא שנגררת היד אחר הגוף, אך בלא זה ל"ה בזה דין אגד כלל, וכמש"נ לעיל.

אמנם ילה"ע דלכאו' מל' הרשב"א בד"ז. יש לדקדק דבעי' שיהא החפץ בתוך ג' לקרקע, ולא סגי דהויא היד בתוך ג', דכ"ה לשונו שם דהוציא החפץ תוך ג' לקרקע ביד, וגם כל קושיתו היא שהגם שהיד היא תוך ג' מ"מ דמיא להיזמי והיגי, אך למש"נ בדעתו הרי איירי אף בגוונא שהיד מגעת עד למעלה מג', ואפ"ה הויא רה"ר, ועי' להלן.

ו] והנה בחי' הרשב"א בדצ"ב. כתב, ז"ל, ורבי אבהו יסבור אגד יד נמי שמיה אגד ואי נמי סבירא ליה דידו בתר גופו גרירא, עכ"ל, ומבו' דיל"פ ב' טעמים בהפטור, או משום דין אגד או משום דידו בתר גופו גרירא, ולמש"נ לדעת הרמב"ן בעי' לב' הטעמים, דכו"ע מודו דידו בתר גופו גרירא, ואך דס"ל לרבא דמ"מ החפץ עצמו הוי כמונח, וע"ז ל"מ טעמא דידו בתר גופו גרירא, ובעי' לדין אגד יד, אך הרשב"א לטעמי' דאילו היד גופה ל"ה כמונחת אין לדון כלל על החפץ שיהא מונח, שהרי הוא בתוך היד שגרורה אחר הרשות השני', וכל הנידון הוא שתהא היד עצמה כמונחת, ובזה י"ל ב' טעמים שאינה כמונחת, או משום דין אגד או משום שגרורה אחר הגוף, וז"ב.

והתוס' בדצ"ב. הקשו דתיקשי למ"ד קלוטה כמי שהונחה, ולמש"נ קו' זו ל"ק לדעת הרשב"א, שהרי בפשוטו על יד האדם לא אמרי' קלוטה, אך עי' חי' חת"ס בד"ד. דברים חדשים בזה, וכיון שהיד אינה קלוטה ואינה כמונחת, א"א לדון על החפץ עצמו שיהא כמונח, אך התוס' ס"ל כדעת הראשונים דיש מקום לדון על החפץ בפנ"ע שיהא כמונח, וע"ז הוא שהקשו שהרי קלוטה כמי שהונחה.

והנה לפי האמור שוב לדעת ש"ר אאל"פ דדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ הוא משום דהעקירה על הגוף מועלת לחפץ, שהרי א"כ בידו דהיד עצמה אינה כמונחת כלל, נמצא שאין הנחת ידו כלל, וא"כ מ"ט יהא חייב בתוך ג', ובע"כ מזה דהוי הנחה ועקירה על החפץ גופי', אך בדעת הרשב"א שפיר י"ל כן.

גם מד' התוס' מוכח לא כן, שהרי התוס' הקשו דנימא קלוטה, והרי על היד לא אמרי' קלוטה וכנ"ל, וא"כ נמצא דאין הנחת ידו ומאי קשיא להו, ובע"כ כנ"ל.

ויש להוסיף, דאמנם הי' מקום לומר דכיון דהחפץ הוי מצ"ע כמונח, ול"ב להנחתו על היד, ל"ב בזה לדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ, אך אי"ז מתישב שהרי לדעת רבה מתניתין אית לה קכמש"ה, ולדעת ר"א איירי בשידו למטה מג' וקיבלה, ובהני גווני הרי הוי ההנחה על החפץ עצמו, ואפ"ה מבו' דאילו ל"ה עקירת גופו כעקירת חפץ הי' ניחא הא דפטור, וכבר הוכיח כן הגרנ"פ.

ונ' דהרשב"א לטעמי' בד"ה. דמבו' בדבריו דמפרש לדינא דעקירת והנחת גופו דהוי עקירה והנחה על הגוף וזה דמהני על החפץ, וע"כ ס"ל דדינא דמשא בני קהת הוא דוקא בשעושה עקירת והנחת גופו, וז"פ.

הראשונים דנו בדצ"ב. דמ"ט מהני בתוך ג', הרי תוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו, ולמש"נ נ' דלדעת בעה"מ והרשב"א הנידון מ"ט חשיבא ידו כמונחת הרי אינה מונחת ע"ג משהו, וע"ז תירצו, דבמעביר ל"ב הנחה ע"ג משהו.

ול' בעה"מ שם דרבא לטעמי', וצ"ע שהרי לא מצינו שנחלקו עליו בזה, אלא אדרבה ר' חלקי' ס"ל דאף בזורק חייב, אך נ' דלר' חלקי' דאף בזורק חייב י"ל דהיינו מדין קלוטה, ואם הוא מדין קלוטה ל"ש זה ביד האדם, אך לרבא דזורק פטור ולי"ב לדינא דקלוטה, והא דמעביר חייב היינו משום דכה"ג חשיב כמונח וזה שייך גם בגוף האדם.

אך צ"ע, שהרי מעביר הוי מונח גם בדלא נח, וא"כ כל אדם המהלך מ"ט הוי כמונח, אך נ' דהא דבמעביר ל"ב שיהא מונח, ועד"ז במתגלגל למה שפירש הגרע"א לדעת רש"י, הוא משום דהחפץ מצ"ע עומד שם ודבר אחר מוציאו משם, וזה ל"ש באדם, אך מ"מ כשה"ה עומד ומניח ידו, שפיר שייך בזה דינא דמעביר, ולפ"ז נ' דאם יזיז ידו לא תהא מונחת, ול"ד למעביר דהוי מונח אף כשמזיז ידו, אך לדעת הר"ן שפיר יועיל גם אם מזיז ידו, ודו"ק היטב.

אך לדעת הר"ן הקו' היא דמ"ט החפץ הוי כמונח הרי בעי' הנחה ע"ג משהו, והגם דהחפץ נח ע"ג היד ל"מ מידי שהרי היד לא נייחא ברשות זו, וע"ז תירץ דבמעביר ל"ב הנחה ע"ג משהו.

וצ"ב מה הוצרכנו לזה, הרי הוי כאחזתו הרוח דמהני, אך נ' שדעתם דגם באחזתו הרוח בעי' שתאחזנו ע"ג משהו, ובלא"ה ל"מ.

גם י"ל דכיון שהאחיזה היא מכח היד או מכח הגוף דשייך לרשות אחרת ל"מ, אך א"כ גם ל"ה מועיל תירוצם דהוי כמעביר.

ובפי' קדמון כתב בזה, דידו כד' על ד' וע"כ חשיב כהנחה ע"ג משהו, וצ"ב מ"ט הוצרך להא דהוי כד' על ד', הרי משהו מיהא הוי, ונ' דבתורת משהו ל"מ, כיון שאי"ז משהו שע"ג הקרקע, וע"כ הוצרך לפרש דהוי זה מקום הנחה לעצמו.

ואמנם צ"ע, דממ"נ אם היד לא חשיבא כמונחת ע"ג הקרקע, וע"כ אי"ז כמשהו, א"כ מה יועיל דהויא מקום ד', הרי ההנחה הכא היא מכח דהוי תוך ג' לקרקע.

ולמדנו דבר חדש, דב' נידונים הם, חדא, דבעי' שיהא החפץ מונח ברשות, ועוד דבעי' שיהא במקום ד', וכל דהחפץ מונח ברשות שפיר מהני אף אם המקום ד' אינו ברשות.

ובדינא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו נתחדש, דהנחה ע"ג משהו חושבתו כהנחה ע"ג מקום ד', כיון שהמשהו הוא מכלל הקרקע, וזה ל"ש ביד דלא נייחא וכנ"ל, ואך דהיד גופה הויא כד' ובזה מתקיים דין הנחה ע"ג משהו.

ובזה מתישב קו' הראשונים שהקשו דמ"ט לא פריך רבא לרב אבהו דמ"ט תוך ג' פטור הרי אגד יד לא שמי' אגד, ולהנ"ל הרי אף דאגד יד לא שמי' אגד אכתי לי"ב הנחה ע"ג משהו כד הויא היד ברשות אחרת דבתר גופו גרירא ולא נייחא ברשות זו, וכל הא דמחייב רבא הוא רק אחר דס"ל דידו של אדם חשובה כד' על ד', ותו הוי החפץ על מקום ד', ודו"ק, ועי' ספר בית יצחק בזה.

ברשב"א ד"ז., ז"ל, קשיא לי והא רבא הוא דאמר בפרק המצניע המוציא פירות לרשות הרבים למטה משלשה ביד חייב משום דכל שסמוך לקרקע בתוך שלשה כקרקע דמי, ויד הא לא דרסי בה רבים וכו', אלא מסתברא שלא אמרו אלא בדברים שדרך העולם להניחם ולהשליכם ברשות הרבים, כגון היזמי והיגי וכיוצא באלו שהן מושלכין ברשות הרבים ואינן עומדים להסתלק, והלכך כיון שמונעין את הרבים מלדרוס שם אין שם רשות הרבים באותו מקום שאין דין רשות הרבים אלא במקום המוכן לדריסת רבים, אבל יד או כלי שאינן עשוין להתעכב שם אלא לשעה אין חולקין רשות לעצמן אלא עומדים הן ברשות ובטלין לגבי הרשות, ותדע לך דהא אפילו כלי גבוה משלשה ועד עשרה אינו חולק רשות לעצמו ולהיותו ככרמלית דכל שהוא עומד בתוך אויר הרשות אינו חולק רשות לעצמו וטעמא כדאמרן, וה"ה והוא הטעם כאן, עכ"ל.

וצ"ב דא"כ תיקשי לי' בכל מניח חפץ ברה"ר דהוי מקו"פ שהרי לא דרסי רבים במקום החפץ ומאי קשיא לי' ביד, ובספר ישועת דוד או"ח סימן ל"ו הק' עוד, דמ"ט לא מקשה מהיכא דהיד והגוף ברשות אחת דחייב אף שהיד למעלה מג' וודאי בדין שתהא מקו"פ, וכן בתירוצו לא הביא אלא מהא דכלי גבוה ג' ברה"ר אינו חולק רשות לעצמו להיותו כרמלית, ומ"ט לא הביא מאדם עצמו המונח ברשות דאינו חולק רשות לעצמו שהוא בטל לרשות.

גם ילה"ע דלכאו' מוכח בדבריו, דלא מצינו לדון היד והחפץ שעליו כחדא, ולמימר דהניח את שניהם יחד ברה"ר.

וע"כ הי' מקום לפרש בדעתו דלא כמש"נ לעיל, אלא אדרבה לעולם ידו ברשות אחרת לא חשיבא כנחה ברשות, ומה שהוא חייב הוא משום דדל מהכא את היד הוי החפץ כמונח.

ואשר זהו שהק' הרשב"א דמ"מ יועיל היד לאשוויי להמקום כמקו"פ, כיון שעל היד לא דרסי רבים, וע"כ מקום זה שעל היד הוא מקום פטור, ומ"ט הוא חייב כשהניח בידו.

ואמנם כ"ז הוא רק משום דידו לא נייחא, דאילו ידו היתה נייחא, הוה חזינן להחפץ והיד יחד כמונחין ע"ג קרקע רה"ר, והקרקע לא בטל ממנה תורת רה"ר שרק מעל היד לא דרסי רבים, אך כיון דידו לא נייחא, תו א"א ??? צ"ב רב

נ' לדון בע"א, דכל יד כיון שמקום הנחתה הוא אגב הגוף, ומקום הנחת הגוף ל"ש לומר דל"ה רה"ר משום דלא דרסי בי' רבים, שהרי אדרבה אדם זה דורס בו עכשיו, וע"כ שפיר הוא חייב, ומשא"כ בידו הפשוטה לרשות אחרת, שבאנו לחייב משום ההנחה במקום היד, הרי דבמקום זה לא דרסי בי' רבים.

ואמנם לא הק' הרשב"א דמ"ט חייב על כל חפץ שהניחו ברה"ר, הרי אחר שהניחו כבר לא דרסי בי' רבים, ובע"כ דהקרקע שתחתיו הוי רה"ר, וחשיב שפיר שהניחו ברה"ר, ורק חפץ שע"ג היד לא דייני' שמניח היד והחפץ יחד ברה"ר, אלא הנחת החפץ הויא במקו"פ, ולכאו' זה שלא כדברינו דלעיל, וצ"ע בזה.

ובעיקר הדברים יש להוסיף דמצינו דלא חשיב רה"ר רק מקום המשמש להילוך הרבים, וע"כ למטה מי' לא חשיב רה"ר, הגם שהרבים משתמשין בו שהרי אדם גבוה ג' אמות, אך ההילוך נעשה בקרקע, וע"כ חשיב שתשמיש הרבים הוא בקרקע, וכיון שחייל שם רה"ר מכח הקרקע, נאמרה ההלכה בזה דאינו תופס אלא עד י' טפחים.

ומה"ט רק עמוד שמכתפין עליו הוי רה"ר, אך שאר שימושים ל"מ לאשוויי לי' רה"ר, דרק תשמיש כיתוף שהוא מכלל שימוש ההילוך, הוא דמהני לאשוויי לי' רה"ר.

ומה"ט כל מקום למעלה מג' הוי מקו"פ, דאין בנ"א הולכין שם, הגם שהוא ראוי לשימוש הרבים, מ"מ אינו ראוי לשימוש ההילוך.

ומה"ט מבו' בראשונים בדצ"ב. דל"מ לדעת רבא אלא משום דבמעביר ל"ב הנחה ע"ג משהו, ובפי' קדמון הל' שבת כתב דל"ב לזה דידו חשובה כד' על ד', אך הראשונים דפליגי ע"ז הוא משום דס"ל דידו כלל לא נייחא, ורק החפץ נח, דלא אמרי' אגד יד שמי' אגד, אך ל"מ למיתי מכח הא דידו היא כד' על ד', ודו"ק.

וע"פ הנ"ל יל"ע במש"נ דהא דאין אסור מעיקר הדין להחזיר את ידו, הוא משום דידו אינה כרה"ר וע"כ לא חשיב שהחפץ הוא ברה"ר, ולהנ"ל הרי חזינן דאם החפץ הי' נח הי' חייב עליו, וא"כ היאך נימא דלא חשיב שהחפץ הוא ברה"ר, והגם דהיד בתר הגוף גרירא, אך חזינן דמצינו לדון גם על החפץ בפנ"ע, וצ"ע בזה.

בית הבחירה למאירי מסכת עירובין דף צז עמוד ב

שכל שאגדו בידו עדיין "אינו נקרא נח ברשות אחר" ומ"מ שאלו בגמ' אם אסקופא זו רה"י כגון שגבוהה עשרה ורחבה ארבעה או שיש כנגדה למעלה תקרה על הדרך שביארנו בראשון של שבת וקמה רה"ר ר"ל ומה שלפניה והוא המקום שנפל שם ראש הספר האחד הוא רה"ר ומה שאתה מתירו הוא מפני שכל שאגדו בידו "אין כאן הנחה גמורה" אלא איסור סופרים מגזרת שמא יבא להקל אף אם נפלה כלה מידו וא"כ היינו ר' שמעון שאמר אפי' בארץ עצמה גוללו אצלו שאין לך שום דבר של שבות עומד בפני כתבי הקדש שהרי ר' יהודה לא היה מיקל אלא בשלא היה בארץ לגמרי אא"כ הוא מסולק מן הארץ מעט אפי' כמלא החוט ושאלו בגמ' על זה רישא וסיפא ר' שמעון ומציעתא ר' יהודה ותירצו בה שתחילת המשנה דברי הכל היא ובאסקופה הנדרסת שאם אתה אוסרו לגלול ומניח ראשו אחד על האסקופה וראשו האחר ברה"ר יש כאן בזיון גדול מצד הדריסה וכל שיש בו חשש בזיון גדול כל כך אין אסורי סופרים עומדים בפני בזיון של כתבי הקדש ובזו לא נחלקו ר' יהודה ור' שמעון כלל וא"כ הלכה פסוקה כן ואע"פ שטעם זה נדחה בגמ' לא נדחה מצד עצמו שהדין בודאי כך הוא אלא שנדחה מצד מה שאמרו עליה בברייתא תוך ארבע אמות גוללו חוץ לארבע אמות הופכו על הכתב ומניחו כן ואם באסקופה הנדרסת אף בחוץ לארבע אמות הואיל ואגדו בידו "אין כאן הנחה גמורה" ואין כאן אלא איסור סופרים, עכ"ל.

ומבו' בכל לשונו דאגדו בידו הוא חיסרון בהנחה,

ול' פסקי רי"ד בדצ"א: דחיבור הכלי לא שמי' חיבור וכו' וכאילו הונח החרדל ברה"ר דמי, והרי דלמ"ד דשמי' אגד הוי חיסרון בהנחה.

יל"ע למה שדימה הרשב"א אגד יד לדין אגדו בידו, דא"כ מ"ט אסור להוציא ידו לרה"ר, הרי כל שלא נח וגם אגדו בידו אפי' שבות ליכא, וכמש"כ הרשב"א לגבי מילוי מן הבור, דשרי למלאות אף בפחות מי'.

ובאמת קשיא טפי, דלכאו' גם התם איירי גם בשמוציא ידו עם הדלי, דכמדומה דכ"ה אורחא דמילתא כשהבור רחוק יותר מד' טפחים, וא"כ גם התם כל ההיתר הוא משום דינא דידו לא נייחא ודאגד יד, וא"כ מ"ט התם שרי, ודו"ק.

וכפי הנראה צריך לחלק, דרק היכא שאין רצונו להביא לרשות זו, הוא שלא אסרו היכא שאגדו בידו ולא נח, דלא גזרי' דילמא נפיל ואתי לאתויי, אך היכא שדעתו להביא לרשות זו, יש לגזור שמא יפילם וכמש"כ הרשב"א בד"ג:, ובזה אסרו אף דעתה לא נח וגם אגודו בידו, שהרי אי שדי לי' יהא בזה איסור דאורייתא, ודו"ק.

שו"ר כן בשו"ת בצל החכמה ח"ג סימן י"ז סקט"ו

ומאידך צ"ע דמה לי שידו היא ככרמלית, הרי אכתי יש להתיר משום אגד ידו, והרי כל שאגדו בידו לא אסרו, ובזה אין לתרץ ע"ד הנ"ל.

ולמש"נ ניחא, דכל דידו עצמה חשיבא כנחה והויא רשות לעצמה, לא שייך בזה כלל דין אגד יד.

ובלא"ה נ', שהרי דין אגדו בידו מבו' בל' הרשב"א דהוא חיסרון בהנחה ברשות זו, וע"כ כל שהיד עצמה הויא הרשות ודאי דהחפץ נח בה לגמרי, ומה לי שיכול ליקח היד לרשות אחרת.

בעל המאור שבת דף לה עמוד ב, המוציא פירות לרה"ר אביי אמר ביד חייב פירוש וכדאסיקנא בפחות מג' דכל פחות מג' במעביר לא בעינן הנחה ע"ג משהו ואגד גופו לא שמיה אגד בכלי פטור אפי' הניחו ע"ג קרקע מקצתו בפנים ומקצתו בחוץ משום דאגד כלי שמיה אגד רבא אמר ביד פטור בכלי חייב ומפכינן דאביי לרבא ודרבא לאביי בהא ואזיל רבא לטעמיה דאמר בפ' המוציא יין תוך שלשה לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו בזורק אבל לא במעביר דכמאן דמנחא דמיא משו"ה ביד חייב ואע"ג דבתר גופו גרירא משום דכל פחות משלשה בקרקע כמונחת דמיא "ולא גרירא בתר גופו" אבל למעלה משלשה אע"פ שידו של אדם חשובה לו כד' על ד' גרירא בתר גופו ולא מחייב כדתנן ונטל מתוכה או שנתן לתוכה שניהם פטורין

בד' בעה"מ נ' דטעם הפלוגתא הוא אם תוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו או לא, ולפ"ז בהניח ידו בקרקע לכו"ע יהא חייב, ומזה הוא שבאו הראשונים בסוגיין לאפוקי, ודו"ק.

ובד' בעה"מ נ' דבכה"ג שהיא תוך ג', הויא היד גופה כמונחת ולא גרירא בתר גופו, וזה דלא כמש"נ דרק החפץ הוא דהוי כמונח אך היד ל"ה כמונחת.

ריטב"א מכות נקט דגם לגבי ביכורים שלפנים מן החומה הם קודש, הרי דאם יש אגד כלי, תליא בפלוגתא דאגד כלי, ומבו' דמפרש דין אגד כלי דאינו חיסרון בהנחה שהרי התם ל"ב כלל הנחה, אלא היינו דחשיב הכל כחפץ א' וע"כ לא חשיב כלל כנמצא ברשות זו, וגם לגבי ביכורים שייך דין זה, וזה חידוש רב.

בל' רש"י בדצ"א: מבו' דגם דינא דאגד כלי קרינן לי' אגדו בידו, והרי דאגדו בידו ל"ד שהוא בידו, אלא כל שאגדו ברשות השני' קרינן לי' אגדו בידו, ואפשר דיל"פ בזה ע"פ מש"כ התוס' בפסחים דפ"ה: דדינא דאגד כלי הוא משום שיכול למשכו, וע"כ קרינן לה אגדו בידו.

וניחא לפ"ז משה"ק הגרע"א בסוגיא ד"ה: מ"ט בעינן לדין אגדו בידו, ולמש"נ יל"פ שאין המכוון למה דהוי זה בידו.

ולפ"ז נ' דמה דהוי אגדו ברשות אחרת וגם אגדו בידו של המוציא, אין זה ב' טעמים חלוקים להיתר, וע"כ ה"ז אסור, ול"ד לאגדו בידו ולא נח דהוי ב' טעמים להיתר ובזה לא גזרו, ודו"ק.

ל' רש"י ותוס' ובעה"מ בדצ"ב. דטעמא דאביי משום אגד גופו, אך ש"ר כתבו אגד ידו כ"ה גם בתוס' ד"ה., ויל"פ דבאמת הוי ב' דעות, דדעת רש"י ותוס' ובעה"מ דהגריעותא היא משום דכל גופו הוי כעין כלי, והחפץ אגוד בזה, וזהו מש"כ התוס' דהא דהוי אגד הוא משום דידו בתר גופו גרירא, וע"כ החפץ שבידו אגוד בגופו שבפנים.

אך לדעת ש"ר נ', דאגד גופו לאו אגד הוא, אלא היינו דהואיל וידו לא נייחא ואינה משתייכת לרשות זו, ע"כ ממילא גם האגוד בידו לא חשבינן לי' כנח ברשות זו, ואין החיסרון כלל משום הא דהכל אגוד בגופו, אלא רק משום דהכל אגוד בידו, וידו גופה ל"ה ברשות זו, וכמש"נ, ודו"ק.

ואשר זהו מש"נ לעיל בד' הראשונים, דכל הא דאגד יד שמי' אגד הוא רק לבתר הא דידו לא נייחא, וכמש"נ הטעם בזה.

פי' קדמון פי"ג משבת, דהא דחשיב כמונח הגם דתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו, הוא משום דידו של אדם חשובה כד' על ד', אך ש"ר לא תירצו כן, ונ' דהוא או משום דהיד גופה לא חשיבא כנחה, ורק באנו לדון על הנחת החפץ בפנ"ע, וכמש"נ, וע"כ ל"מ מידי הא דידו של אדם חשובה כד' על ד', או משום דבאנו לדון על הנחת היד גופה דלא תהא כמונחת משום דבעי' הנחה ע"ג משהו, וז"פ.