ה
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האומר - הרב יחזקאל זילבר

**משפטי התנאים**

**א.** ר"מ אומר כל תנאי שאינו כתנאי בני גד ובני ראובן אינו תנאי, ופירש"י כל תנאי שאין כפול. מבואר דעיקר דינא דר"מ במתני' איירי לענין דבעינן תנאי כפול, וע"ז קאי 'שנאמר ויאמר אליהם אם יעברו ב"ג וב"ר וכתיב ואם לא יעברו'. וכתב רש"י בסו"ד 'וה"ה נמי דבעינן תנאי קודם למעשה מדלא אמר תנו להם אם יעברו, משמע דאם אמר הכי לא אתי תנאה ומבטל מעשה דמתנה דקדמיה, ושמעינן נמי דבעינן הן קודם ללאו דלא אמר תחילה אם לא יעברו אל תתנו ואם יעברו ונתתם'. ובריטב"א ובר"ן כתבו דילפינן מב"ג וב"ר חמשה דקדוקי תנאים א. תנאי כפול. ב. תנאי קודם למעשה. ג. הן קודם ללאו. ד. תנאי בדבר אחד ומעשה בדבר אחר [לאפוקי אם שניהם בדבר אחד דהתנאי סותר המעשה כגון הרי"ז גיטך אם תחזירי לי הנייר גיטין עה.]. ה. דבר שאפשר לעשות ע"י שליח, אבל מילתא דליתיה בשליחות כגון חליצה ליתיה בתנאי, כתובות עד.

ווהנה מבואר בסוגיין דתנאי כפול יליף ר"מ מיתורא דארץ כנען, אך יל"ע האם שאר דינים דבעינן דומיא דב"ג הוא משום ייתורא דתנאי כפול, דאחר שיש לנו ייתור של התנאי כפול שמועינן דבעינן בכל התנאים 'דומיא דב"ג וב"ר', או שגם שאר דינים הוי ילפותא גמורה מהך יתורא דב"ג וב"ר. [ומדברי רש"י במתני' משמע דגם דין תנאי קודם למעשה הוי ילפותא גמורה מב"ג וב"ר, דמדלא אמר תנו להם אם יעברו שמעינן דלא הי' מועיל, וכן משמע ברש"י דדין הן קודם ללאו הוי ילפותא ממש, מדלא אמר אם לא יעברו אל תתנו ואם יעברו ונתתם].

**ב.** כל תנאי שאינו כתנאי ב"ג וב"ר אינו תנאי כתב רש"י 'ואע"פ שלא נתקיים התנאי נתקיימו הדברים'. וכן הדין בכל משפטי התנאים שאם לא נעשה התנאי כהלכתו הוי התנאי בטל והמעשה קיים. וצ"ב איך חל החלות אע"פ שלא נתקיים התנאי, הרי כל דעת הבעלים לחלות הקנין היתה רק אם יתקיים התנאי, ואיך יחול החלות שלא מדעתו ורצונו.

ובתוס' כתובות נו. הק' בהא דע"מ שאין לך עלי שאר כסות ועונה הרי"ז מקודשת ותנאו בטל מפני שהתנה על מה שכתוב בתורה, והק' התוס' אמאי מקודשת הרי התנה בפירוש שאם יהא עליו שאר כסות ועונה לא תהא מקודשת [ואם תנאו בטל שאינו יכול לעשות קידושין בלא שאר כסות ועונה, לא תהא מקודשת כלל]. ותי' התוס' 'ואור"י דאי לאו דילפינן מתנאי ב"ג וב"ר הו"א דשום תנאי אינו מבטל את המעשה, ואפי' לא יתקיים בסוף המעשה קיים, והשתא דילפינן מהתם דמהני תנאי לבטל המעשה אמרי' דדוקא כשאינו מתנה על מש"כ בתורה דומיא דב"ג וב"ר שלא התנו עמש"כ בתורה'. וכ"כ הרא"ש ביבמות (פי"ב סי' טו) 'דמן הדין אין כח בשום תנאי לבטל המעשה, ואפי' לא נתקיים התנאי ראוי המעשה להיות קיים אלא דילפינן מתנאי ב"ג וב"ר הלכך בעינן דוקא כי התם שיוכל המעשה להתקיים ע"י שליח וכו' אבל חליצה דא"א ע"י שליח אע"פ שלא נתקיים התנאי המעשה קיים'.

וידוע ביאור האחרונים (ע' בקוב"ש בכתובות שם, ובשע"י ש"ז פ"ח ע' רכו] דתנאי מילתא אחריתי הוא, והיינו דהמעשה מצ"ע הוא מעשה גמור שנעשה בדעת שלימה ויש בכוחו לחול לאלתר ובכל אופן. אלא שעושה עוד עשיה נפרדת של 'תנאי' שבא לבטל את המעשה אם לא יתקיים התנאי, ולכן מסברא הו"א דשום תנאי אינו מועיל לבטל המעשה, דלא אתי דיבור ומבטל מעשה, ואע"פ שלא נתקיים התנאי יחול המעשה כיון שאין חסרון דעת בעצם המעשה. וחידוש הוא שנתחדש בתנאי ב"ג וב"ר דמהני תנאי לבטל המעשה, ולכן רק כשנעשה התנאי כהלכתו מועיל לבטל את המעשה, אבל כשלא נעשה כהלכתו הוי התנאי בטל והמעשה קיים אע"פ שלא נתקיים התנאי.

והביאו ראיה לזה מתשו' הרא"ש (כלל לה סי' ט) גבי ההיא דכתובות עג. קדשה ע"מ שאין בה מומין וכנסה סתם, דאמרינן דכיון שכנסה סתם אחולי אחליה לתנאיה. וביאר הרא"ש איך אפשר לבטל תנאי. וכתב שהוא ענין מחודש שמבטל עתה תנאי שעשה קודם [ולא שעל דעת כן לא התנה לכתחילה], וז"ל אלא ודאי המקדש על תנאי וביטל התנאי הרי הוא בטל והמעשה קיים, ואע"ג דעיקר מעשה עשה על תנאי ונכפל התנאי שאם לא יתקיים התנאי שיהי' המעשה בטל, אפי' הכי יכול לבטל התנאי וישאר המעשה במקומו, משום דמתנאי ב"ג וב"ר ילפינן שיש כח בתנאי לבטל המעשה, [אבל אי לאו דילפינן מהתם, לא הוי כח בתנאי לבטל המעשה], ואף אם לא נתקיים התנאי יהי' המעשה קים ואפי' כפליה לתנאיה, ולהכי בעיא שיהא התנאי לגמרי כתנאי ב"ג וב"ר, תנאי כפול, ותנאי קודם למעשה, והן קודם ללאו, ותנאי ומעשה בדבר אחר, ושאפשר לעשותו ע"י שליח, דחידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו, ו'כיון שכן הוא שהמעשה הוא בפני עצמו וראוי להתקיים בלא קיום התנאי' אלא דילפי' מתנאי ב"ג וב"ר, א"כ יכול הוא לבטל התנאי שהוא מעשה בפני עצמו ואין קיום המעשה תלוי בו, ודיבור בעלמא הוא ואתי דיבור דביטול התנאי ומבטל דיבור של התנאי ונשאר המעשה קיים וכו' עכ"ל. וע"ע בתשו' הרא"ש כלל מה סי' כד.

**ג.** כתבו התוס' לעיל מט: בשם ר"י דיש דברים שאי"צ בהם תנאי כפול אלא גילוי מילתא בעלמא, דאנן סהדי דאדעתא דהכי עביד, וגם יש דברים דאפילו גילוי מילתא לא בעי [דהיינו כשיש אומדנא דמוכח] כגון האי דמסיק וכו'. ובביאור דבריהם ביאר בקוב"ש סי' לט שאין כוונתם דבמקום שיש אומדנא דמוכח לא בעי לחידוש של תנאי, אלא כוונתם דכיון שיש אומדנא דמוכח הרי הוא כאילו כפל תנאו ונתקיים שאר משפטי התנאים. אך בריטב"א שם חולק על התוס' וס"ל דלר"מ ל"מ אומדנא דמוכח לענין תנאי. והוכיח כן דאפי' פירש מקצתו אם לא כפל לא מהני, ולמה לא יועיל מצד אומדנא מה שלא הוציא מפיו, אלא ש"מ דלר"מ לא מהני אומדנא דמוכח, ולעולם בעינן תנאי כפול.

והק' רבותינו לדעת התוס' א"כ גם כשעושה תנאי שאינו כפול, אף שלא מהני מדין תנאי, מ"מ הרי איכא אומדנא דמוכח שכך כוונתו, [וזה קשה בין אם נפרש שבמקום שיש אומדנא אי"צ להל' תנאי, ובין אם נפרש דכשיש אומדנא הרי הוא כאילו כפל תנאו, דסו"ס יועיל מתורת אומדנא], צ"ל דבמקום שיש אומדנא מגוף המעשה עצמו, בזה אמרינן דכיון שיש אומדמא שעשה מעשה זה רק על צד מסוים הרי"ז כאילו עשה תנאי, אבל במקום שאין אומדנא רק מחמת דבריו, כל שאין הוא כופל תנאו אין כלל אומדנא שמקפיד, דכיון שאין הוא מתנה כהלכות התנאים אפשר שאינו מקפיד, ואם היו שואלים אותו בשעת התנאי מה רצונו, אפשר שהוא לא היה מקפיד. ויש בזה אריכות דברים.

**ד.** הובא לעיל שי' הרמב"ם בפ"ו מאישות הי"ז דכל האומר מעכשיו לא צריך לכפול תנאו, ולא להקדים התנאי למעשה, אלא אע"פ שהקדים המעשה תנאו קיים וכו'. וכן כל האומר ע"מ כאומר מעכשיו. וצ"ב סברתו דאדרבא בתנאי של אם היה מקום לומר שאי"צ לחידוש של תנאי, שהרי הוי כמקדש לאחר זמן, וכמו תולה הזמן במעשה שביאר הרמב"ם שאי"צ לחידוש של תנאי. ומ"מ ביאר הרמב"ם בפ"ט מגרושין דבכל תנאי דאם לא הוי כמגרש לאחר זמן. וצ"ב החילוק בין תנאי דאם לתנאי דמעכשיו. ועי' בגר"ח (סטנסיל בענין חליצה מוטעית) דבתנאי דמעכשיו לא בעינן ילפותא מב"ג וב"ר אלא מסברא נמי מהני, דהוי מעשה על צד, דבשלמא בתנאי של אם בזה נתחדש דיש כח במעשה התנאי לעכב את חלות המעשה עד שיתקיים התנאי, ולזה בעינן ילפותא מתנאי דב"ג וב"ר ובעינן למשפטי התנאים. [וכמבואר לעיל] אבל היכא שחייל המעשה מיד ידעינן מסברא שאפשר לעשות מעשה על תנאי. והדברים צריכים הסבר, דהרי מאותו הטעם שא"א לעשות תנאי מסברא, משום שא"א לעשות מעשה ולהגבילו מלחול, ה"נ א"א לעשות מעשה על צד אחד, שהרי מעשה א"א להגבילו.

ועי' בחי' הגרש"ר סי' יב אות ח' מש"כ לבאר דברי הרמב"ם עפ"י מש"כ המ"מ שם 'דכיון שתנאי דאם בא לבטל המעשה שלא יחול, הוא צריך חיזוק יותר'. והביאור בזה דאפילו על הצד שנתקיים התנאי המעשה אינו חל עד קיום התנאי, וא"כ התנאי מונע אותו מלחול בכל ענין, ובזה בעינן חיזוק גדול, אבל במעכשיו על הצד שנתקיים התנאי המעשה הוא מעשה, ועל הצד שלא נתקיים התנאי אינו מעשה כלל, נמצא שכל התנאי הוא על צד אחד, שמא לא יקיים התנאי, ובזה לא בעינן משפטי התנאים.

**ה.** בר"ן כאן הק' על מה דקיי"ל דבעינן תנאי קודם למעשה, הא איתא בגטין עו: כתבו ותנו גט לאשתי אם לא באתי מכאן ועד י"ב חודש, ולמה מהני תנאו הא הקדים המעשה לתנאי, וכתב הר"ן דכיון דמתני בהדי שליח, כל תנאי מהני ביה, לפי שאינו נעשה שלוחו אלא במה שנראה מתוך דבריו. ובביאור דבריו נראה דכל מה דבעינן תורת תנאי מב"ג וב"ר הוא במקום שעודה מעשה קנין או קדושין והוא מטיל בו תנאי לבטלו או לקיימו, בכה"ג הרי בעינן לחידוש שיש בכח התנאי לבטל מעשה. וכנ"ל. אבל בשליחות התנאי בשליחות אינו בא לבטל את מעשה השליח, אלא אדרבא הרי הוא מגביל את כח השליחות רק לדבר זה, וכיון שעשה תנאי, נמצא שעל הצד השני כלל אינו שליח, וממילא הוא בטל. ועי' בבית מאיר.

**תנאי כפול.**

א. בעיקר פלוגתא דר"מ ורחב"ג בתנאי כפול. כתב רש"י במתני' ובגמ' דר"מ יליף מהתם דמכלל הן אי אתה שומע לאו, ורחב"ג סבר דמכלל הן אתה שומע לאו. ולכאו' הי' נראה דהא דבעי ר"מ תנאי כפול אי"ז גזיה"כ מצד משפטי התנאים כהן קודם ללאו ותנאי קודם למעשה, אלא משום דכל שלא אמר 'ואם לאו לא תהא מקודשת' לא ידעינן אם מקפיד על תנאו. וכן משמע בנדרים יא. דאמרינן התם דנדר ושבועה שהם מכלל לאו, תלוי במח' ר"מ ורבנן, והרי התם אי"ז תנאי ול"ש בו גזיה"כ דמשפטי התנאים, וע"כ דזה נידון כללי אם מכלל לאו אתה שומע הן או לא, ול"ש דוקא לתנאים. וכן מבואר בסוגין גבי סוטה דאף דליכא תנאי ואפ"ה בעי כפילות משום דלית ליה לר"מ מכלל לאו. וחזינן דדין הכפילות אינו גזיה"כ מצד משפטי התנאים. אלא דזה צ"ב שהרי מבואר בגמ' שר"מ יליף לה מקרא ד'בארץ כנען'.

והנה נסתפק המל"מ פ"ו מאישות סוף ה"א האם מה שצריך משפטי התנאים הוא רק בתנאי שתלוי בעתיד, אבל בתנאי שתלוי בעבר כגון ע"מ שאין עליך מומין לא בעינן משפטי התנאים. והביאור בזה דבתנאי שלעבר על הצד שיש מומין הדבר מבורר מעיקרא שאין מעשה כלל, וכל הקדושין הם על צד שיתקיים התנאי. וכתב שם דמסברא נראה שאי"צ למשפטי התנאים. אך כתב להוכיח מסוגין דאיירי בשבועת סוטה שהיא על תנאי אם שכב איש אותך, והיינו תנאי לשעבר ומבואר דצריך כפילה, ובתוס' מבואר שם שצריך נמי הן קודם ללאו ותנאי קודם למעשה. אולם בקוב"ש ב"ב אות תלח ובאבנ"מ סי' לח סק"ה הוכיחו מדברי הרמב"ן והר"ן בגטין מו: שכתבו דבתנאי דלשעבר לא בעינן משפטי התנאים אלא סגי בגילוי דעת בעלמא, אך מ"מ כתבו שצריך תנאי כפול [כגון משום איילונית אני מוציאך ואם לא היית איילונית לא הייתי מוציאך], כיון דלית ליה מכלל הן אתה שומע לאו. הרי מפורש דר"מ ס"ל דלא ידעינן לאו מכלל הן אף במקום שאין צריך משפטי התנאים.

אמנם ברמב"ם מבואר לא כן, שכ' בפ"ו מאישות הי"ז דרק בתנאי ד'אם' בעינן תנאי כפול, אבל בתנאי של מעכשיו אי"צ כפול ולא תנאי קודם למעשה, הרי מבואר דאף שהרמב"ם פסק כר"מ שצריך תנאי כפול, מ"מ במקום שאי"צ משפטי התנאים אי"צ תנאי כפול, הרי דדין כפול הוא גזיה"כ מצד משפטי התנאים, ולכן היכא דאי"צ משפטי התנאים אי"צ לכפול התנאי. [וכן משמע לישנא דמתני' דמהלכות תנאים הוא דבעינן כפול, וכן מפורש בתשו' הרא"ש הנ"ל].

מבואר שנחלקו האם דין דדתנאי כפול הוא מסברא דמכלל הן א"א שומע לאו, או שהוא גזה"כ ממשפטי התנאים.

ב. בקוב"ש (ב"ב תלז) שאל זאת להגר"ח מנלן דלית ליה לר"מ מכלל הן אתה שומע לאו, דילמא זהו רק ממשפטי התנאים, והשיב לו הגר"ח דלכו"ע מבינים דעתו וידעינן מכלל הן שכונתו דאם לאו לא, אלא הפלוגתא אי נכלל הלאו בכלל הלשון של ההן, וכאילו אמר גם את הלאו, או דלא נכלל בכלל הלשון של ההן, והוא אמר רק הן ואנו מבינים מעצמינו את הלאו. ומעתה בדינא דר"מ דבעי תנאי כפול שמעינן תרתי. א. דבכלל הן אי אתה שומע לאו ואינו כאילו אמר בפירוש גם את הלאו. ב. דאף שהלאו מובן מכלל ההן שמקפיד על תנאי, לא סגי בזה אלא צריך לפרש מגזיה"כ דמשפטי התנאים שצריך להיות דומיא דב"ג וב"ר. ולכך אף שס"ל לר"מ שיש אומדנא בכל תנאי, ואפ"ה ילפינן שבעינן תנאי כפול ממשפטי התנאים, ואחר שילפינן מקרא הרי מוכח מיניה וביה שאין הלאו בכלל לשון של ההן. ולכך ס"ל לרמב"ם שבתנאי של מעכשיו שאי"צ תנאי כפול ואי"צ משפטי התנאים, אף שלא אמר את הלאו בפירוש מ"מ סגי בזה שאנו מבינים דעתו מתוך ההן, כיון דלא בעי משפטי התנאים, וא"ש בגמ' בנדרים יא דתלי לה האם חל נדרים ושבועות מכלל לאו, בפלוגתא דר"מ ורבנן, דהא בנדרים בעינן לבטא בשפתים, וא"כ לר"מ דמכלל לאו ל"ח שאמר ההן, א"כ ליכא ביטוי שפתים ואי"ז נדר. אבל לרבנן דחשיב כאילו אמר ההן בכלל הלאו שפיר הוי ביטוי שפתים.

ג. אמנם ברמב"ן ובר"ן לעיל מבואר להדיא דגם במקום שאי"צ משפטי התנאים בעינן תנא כפול, הרי שסברו דהא דבעינן כפילה הוא משום דס"ל לר"מ דמכלל הן אי אתה שומע לאו. אף במקום דאין דין לבטא שפתים, וכן מוכח בכל הסוגיא דלר"מ בכל הפסוקים בעינן תנאי כפול דלית ליה מכלל הן אתה שומע לאו, הרי שתנאי כפול אינו לא דין של משפטי התנאים ולא דין של לשון בלבד, אלא דין לברורי ענינא. וגם בדעת הרמב"ם הק' איך פסק בתנאי דמעכשיו דלר"מ לא בעינן תנאי כפול, הרי מפורש בבריתא בגטין עו. גבי ע"מ שתשמשי את אבא דלר"מ צריך תנאי כפול, אף דאיירי התם 'בע"מ'. וכן מוכח בפיה"מ כאן דר"מ פליג גם בתנא דמעכשיו. ומכח זה ביאר בקוב"ש שם דר"מ נחלקו בתרתי, חדא מח' כללית האם מכלל הן אתה שומע לאו, ור"מ עצמו קאי על כל המשניות הקודמות כמבואר בפיה"מ ומחייב תנאי כפול גם בתנאי דע"מ דלית ליה מכלל הן אתה שומע לאו ולא מבינים את דעתו אם אינו כופל התנאי, ובזה אין הלכה כמותו, ושפיר תלינן הכא כל הפסוקים וכן שבועת סוטה בפלוגתא דר"מ ורבנן, דר"מ מצריך כפול גם בתנאי דלשעבר וגם במעכשיו דאף שאי"צ משפטי התנאים מ"מ מכלל הן אי אתה שומע לאו. ובהא לא קיי"ל כר"מ, וכן ניחא הסוגיא בנדרים דר"מ עצמו ס"ל דמכלל הן א"א שומע לאו כלל. ועוד נחלקו בדיני תנאים אם יש גזה"כ שצריך לכפול , ובזה ס"ל לרמב"ם דקיי"ל כר"מ. ולפי"ז אין מח' בין הרמב"ן לרמב"ם כלל, דהא דכתב דגם בתנאי דלשעבר בעינן תנאי כפול הוא רק לשי' ר"מ עצמו דלית ליה מכלל הן אתה שומע לאו, אבל הרמב"ם פסק כר"מ רק במקום שצריך משפטי התנאים כגון בתנאי דאם, אבל במעכשיו אי"צ כלל משפטי התנאים וממילא אי"צ תנאי כפול.

**בדברי רחב"ג**

רבי חנינא בן גמליאל אומר צריך הי' הדבר לאומרו וכו' כתב רש"י אתנאי כפול לחודיה פליג. ובתוס' הק' מב"מ צד. 'מאן שמעת ליה דאמר בעינן תנאי קודם למעשה ר"מ היא'. משמע דרחב"ג פליג אכולהו. ולכך כתבו התוס' דבאמת רחב"ג חולק על כל משפטי התנאים, וברמב"ן ורשב"א כתבו דודאי איכא רבנן אחריני דפליגי בכולהו, אך י"ל דרחב"ג מודה בכולהו, ולא פליג אלא בתנאי כפול וכמ"ש רש"י. והר"ן כתב כתוס' דכיון דחזינן בעלמא דרבנן פליגי בכולהו, ה"ה דרחב"ג פליג אכולהו.

וצ"ב אם רחב"ג חולק על כולן למה השיב רק על תנאי כפול, וכתב הר"ן 'דלא חש לאפלוגי אלא בתנאי כפול, משום דשארא לא צריכי טעמא דמעשה שהיה כך היה, אבל בכפל ודאי צריך טעם למה הוצרך לכפול התנאי'. והיינו דלגבי שאר דיני התנאים כגון תנאי קודם למעשה והן קודם ללאו אין ראיה מבני גד דדוקא באופן זה הוי תנאי, דדלמא מעשה שהיה כך היה, ור"מ מסברא דנפשיה הוא דבעי שיהא התנאי דומיא דבני גד, משאי"כ לגבי תנאי כפול דיש ילפותא גמורה מדהוצרך משה לכפול התנאי ש"מ דאם לא כפל לא הי' מועיל התנאי. ולכן אף דרחב"ג פליג אכולהו מ"מ לא חש להשיב אלא על תנאי כפול, דרק ע"ז יש ראיה מבני גד.

וכתבו הרמב"ן והרשב"א דקיי"ל כרבנן דפליגי אר"מ, ומ"מ בעינן תרתי, חדא תנאי קודם למעשה וכן בהא דבעינן שיוכל לעשותו ע"י שליח קיי"ל כר"מ. וכ"כ הר"ן, והוסיף ע"ז 'וכי תימא מ"ש דגמרינן להני תרי מילי מתנאי ב"ג וב"ר ולא גמרינן לכולהו. יש לומר דאנן לא גמרינן מתנאי ב"ג וב"ר דמעשה שהיה כך היה ולאו משום דאיצטריך להכי, ותדע לך דהא תנאי בדבר אחד ומעשה בדבר אחר ודאי בלאו הכי לא אפשר ביה, אלא דמאי דמשמע לן מסברא מסמכינן ביה וכו' וכיון שכן לדידן נמי מאי דחזי לן מסברא דמצטריך ילפינן מיניה ואידך לא ילפינן מיניה, ונקטינן מיניה בלחוד דבעינן שיהא אפשר למעשה להתקיים ע"י שליח, ושיהא התנאי קודם למעשה. וכ"כ הריטב"א בגיטין עה. ונמצא דלשאר דיני תנאים ליכא ילפותא ממש מב"ג וב"ר ורק מסברא מצרכינן שיהא דומיא דב"ג וב"ר.

וברמב"ם פ"ו מאישות פסק דבעינן תנאי כפול, ובהל' ב' כתב דכל תנאי צריך ד' דברים. א' תנאי כפול, ב' הן קודם ללאו, ג' תנאי קודם למעשה, ד' שיהי' התנאי דבר שאפשר לקיימו. והשמיט הרמב"ם הדין שצריך שיהא התנאי ראוי לקיים ע"י שליח. והביאו רק בפ"ד מיבום הכ"ד. וכן השמיט הדין דתנאי ומעשה בדבר אחד.

**ויש כאן כמה הערות** א. בפנ"י הק' לשי' התוס' והר"ן, מנ"ל להגמ' בב"מ גופא דרחב"ג פליג נמי בכולהו הרי לא אשכחן בדבריו אלא שחולק על תנאי כפול משום דצריך היה לאומרו, ועי' בתוס' הרא"ש בגיטין עה שכתב כד' התוס' דאכולהו פליג, והק' מ"ט פליג בשאר דיני התנאים, דבשלימא גבי כפול קאמר טעמא דצריך הי' לאומרו, ותי' 'משום דלר"מ גופיה מנ"ל דהוה דוקא מה שהיה התנאי קודם למעשה וההן קודם ללאו כתנאי ב"ג וב"ר דלמא הה"נ איפכא, בשלימא גבי תנאי כפול מקרא יתירא דהוצרך לכפול התנאי אבל לענין תנאי קודם למעשה והן קודם ללאו ליכא שום ייתור, אלא ע"כ צ"ל דהיינו משום דכיון דאיכא ייתור לאשמועינן דבעינן תנאי כפול ולמילף מיניה בכל תנאים דעלמא מעתה נאמר דכולה מילתא דתנאי ב"ג וב"ר הוי דוקא דאין מועיל תנאי כי אם באותו ענין ובאותו לשון המפורש בפסוקים ומיניה ילפי' לכל התנאים' והיינו דכל מה דאמר ר"מ בשאר דיני דבעינן דומיא דב"ג הוא משום ייתורא דתנאי כפול, דאשמועינן בזה דבעינן בתנאים 'דומיא דב"ג וב"ר', ועל כן לרחב"ג דלית ליה יתורא דכפול, ממילא לא בעינן כל דיני התנאים דלא בעינן דומיא דב"ג וב"ר. וכ"כ הר"ן בגיטין עה בקצרה 'ומשמע דהיינו טעמא דר"מ מיתורא דכפילא יליף נמי שאין לנו בתנאים אלא כמו שנכתב בתנאי דב"ג וב"ר, ורבנן דס"ל דליכא יתורא לא גמרינן מיניה מידי'.

[אמנם ברש"י במתני' משמע דגם דין תנאי קודם למעשה הוי ילפותא גמורה מב"ג וב"ר, דמדלא אמר תנו להם אם יעברו שמעינן דלא הי' מועיל, וכן משמע ברש"י דדין הן קודם ללאו הוי ילפותא ממש, מדלא אמר אם לא יעברו אל תתנו ואם יעברו ונתתם. וצ"ב למה הי' ראוי יותר לומר כן].

וביאר בבית מאיר ובפנ"י דעיקר פלוגתם האם מסברא אפשר לעשות תנאי, דר"מ סבר דתנאי חידוש הוא, ואין לך בו אלא חידושו דומיא דב"ג וב"ר, ורחב"ג ס"ל דאינו חידוש ובתנאי כל דהו סגי, ולכך אם איתא דמודה בשאר דיני התנאים, היינו דבעינן דומיא דב"ג וב"ר אע"פ שאין ילפותא ויתורא ע"ז, א"כ ניבעי נמי תנאי כפול דאע"ג דליכא יתורא וילפותא דבעינן כפול, מ"מ נימא דכיון דסו"ס היה שם תנאי כפול בעינן דומיא דב"ג וב"ר. אלא ע"כ דלא בעי רחב"ג דומיא דב"ג וב"ר, וא"כ ה"ה נמי דלא בעי תנאי קודם למעשה והן קודם ללאו. ולפי"ז נמצא שפליגי ר"מ ורחב"ג בתרתי, חדא אם יש יתורא וילפותא דצריך לכפול או שהי' צריך לאומרו, ועוד אי בעינן דומיא דב"ג וב"ר [בלי ילפותא] כתנאי קודם למעשה והן קודם ללאו.

ב. עוד יל"ע לשי' רש"י דרחב"ג פליג רק על תנאי כפול לחודיה, ומשמע דמודה דבעינן הן קודם ללאו, וצ"ב דבשלימא לר"מ דבעינן כפול הרי ההן והלאו שניהם מגופו של תנאי ושייך שיהא דין הן קודם ללאו, אבל לרחב"ג הרי אי"צ תנאי כפול, והתנאי הוא רק ההן לחודיה, ומה שייך לדידיה דין הן קודם ללאו. ובאמת דיש מקום לומר דכוונת רש"י דמודה ר"ח בשאר דברים שאינם שייכים לתנאי כפול, ובאמת גם הן קודם ללאו הוא מדיני תנאי כפול וחולק בזה ר"ח. וכן צידד הריטב"א ברש"י דרחב"ג לא פליג אכולהו, וז"ל 'דאפשר דלא פליג עליה אלא בתנאי כפול ובהן קודם ללאו, אבל בשאר דקדוקי תנאים מודה לר"מ". ומשמע דהא ודאי דאם פליג על תנאי כפול פליג ג"כ על הן קודם ללאו. וכן מפורש בריטב"א גיטין עה: שכתב 'דכיון דליכא תנאי כפול ליכא הן קודם ללאו' ע"ש. אמנם בתוס' ר"י הזקן כתב 'ורחב"ג פליג אתנאי כפול לחודיה וכו' ומיהו צריך תנאי קודם למעשה וכן צריך הן קודם ללאו' הרי להדיא דגם לרחב"ג דלא בעינן כפול מ"מ בעינן הן קודם ללאו, וכמשמעות לשון רש"י וצ"ב.

[וע' מל"מ (פ"ו אישות תחילת ה"א) שנסתפק ביסוד דין הן קודם ללאו, אם עיקר הקפידא על תחילת הדיבור שיהא בהן ולא יתחיל בלאו. או דעיקר הקפידא הוא שיסיים בלאו ולא יסיים בהן, ונפ"מ בתנאי של הן קודם ללאו וחזר ואמר הן, וכן להיפך בלאו קודם להן וחזר ואמר לאו. והביא דברי הר"ן בגיטין עה שכתב 'דהא דבעינן הן קודם ללאו היינו שלא יהא מסיים דבריו בהן, דבגמר דבריו אדם נתפס ונמצא מעשה קיים ותנאי בטל הלכך אע"ג דמקדים לאו להן וכו' כיון שגמר דבריו בלאו סגי'. ומעתה י"ל דאם מה שפותח בלאו מקלקל, יש מקום לומר שגם למאן דלא בעי תנאי כפול וסגי באומר אם תתני ה"א מקודשת, מ"מ אם פתח בלאו מקלקל, אבל אם הקפידא הוא שלא יסיים בהן, משום שבכדי לחזק את התנאי בעינן שגמר דבריו יהי' צד הלאו, א"כ לר"ח שלא ס"ל שצריך לכפול ולא צריך כלל שיזכיר את הלאו שהרי סגי שיאמר אם תתני ה"א מקודשת.]

**תנאי קודם למעשה.** שי' הר"ן ורוב הראשנים דתנאי קודם למעשה היינו לאמירה של המעשה ולא המעשה קדושין, ואפילו אם גמר את התנאי לפני נתינת הכסף בעינן דוקא אמירת תנאי לפני אמירת ה"א מקודשת. אך ברמב"ם פ"ו מאישות ה"ד לא ס"ל כן, אלא רק אם נתן כסף ואח"כ אמר התנאי לא מהני, אבל אם אם אמר ה"א מקודשת אם תתני ואח"כ נתן הכסף, מהני דנחשב תנאי קודם למעשה. הרי שפירש תנאי קודם למעשה הקדושין. ובטור סי' לח תמה עליו דלעשות תנאי אחר מעשה הקדושין אי"צ לקרא דב"ג וב"ר הא פשיטא שא"א להתנות אחר המעשה.ועי' באבנ"מ שם סק"ב שלא מהני חזרה אחר מעשה קנין אפי' בתכ"ד. והאריך שם להביא ראיות שבתכ"ד מהני חזרה.

אך הק' שם אמאי הוצרך משה להקדים התנאי של אם יעברו לונתתם הרי הונתתם אינו גוף ההקנאה אלא אמירת ההקנאה, ונמצא שהתנאי הוא קודם למעשה הקנין, ועי' בראב"ד על הרמב"ם שם.

**מתני'. שאלמלא כן יש במשמע שאפי' בארץ כנען לא ינחלו**, ובגמ' מבואר דלהס"ד לא ינחלו כלל, לא בארץ גלעד ולא בארץ כנען, והיינו דתני שאפי' בארץ כנען ומשמע דכ"ש בארץ גלעד. וברש"י פי' דנקט רבותא בארץ כנען כלומר לא מבעי בארץ גלעד שבחרו בה לא יטלו, אלא אפי' בארץ כנען שהיו קצין בה ואינה חביבה להם לא יטלו [וע' רש"י בע"ב ד"ה התם]. ולפי"ז אין הכונה שבאמת יש סיבה שינחלו יותר בארץ כנען מפני שהיו קצין בה, אלא דהתנא קאמר בהך לישנא דאפי' במה שאין חשוב בעיניהם לא יטלו, וכ"ש במה שבחרו שלא יטלו.

אבל התוס' פי' דבאמת יש יותר סיבה שיפסידו חלקם בארץ הגלעד דכיון שהי' להם ייפוי כח בארץ הגלעד אם יעברו א"כ דין הוא שהורע כחם אם לא יעברו, אבל בארץ כנען שלא ייפוי כחם אם יעברו י"ל שלא הורע כחם אם לא יעברו וז"ש שאפי' בארץ כנען לא ינחלו. והיינו דבארץ גלעד הרי ניתן להם חלקם בתוך נתינת כולה, והתנאי של אם יעברו כולל גם את חלקם בתוך כל ארץ הגלעד, ולכן דין הוא שהורע כחם אם לא יעברו שיפסידו גם את חלקם. אבל בארץ כנען לא ניתן להם כלום בתנאי דנימא שהפסידו חלקם מחמת שלא נתקיים התנאי.

**סא:**

**רש"י ד"ה למה לי** בארץ כנען דמשמע מיעוטא. שלא יטלו בארץ גלעד כנגד חלקם שבארץ כנען, הרי משמע נמי מונאחזו בתוככם שלא יטלו בארץ גלעד כנגד חלקם שבארץ ישראל אלא קרא יתירא הוא למדרש ביה תנאי כפול וכו'. המהרש"א כ' דלשון זה מגומגם דהא השתא קיימינן דמכלל הן אתה שומע לאו דאכתי לא ידעינן שצריך תנאי כפול, ולמה כ' רש"י דבארץ כנען מיותר משום דמונאחזו בתוככם משמע שלא יטלו בארץ הגלעד כנגד חלקם בארץ ישראל, הא אפי' בלא ונאחזו בתוככם, כבר שמעינן לה מאם יעברו ונתתם מכלל דאם לא יעברו לא נתתם, ולכן מחק המהרש"א לשון זה מד' רש"י.

ובחזו"א סי' נ' סק"ו ביאר דכונת רש"י דגם למאי דילפינן מהכא דבעינן תנאי כפול לא נצרך בארץ כנען לגופו לכפול התנאי דסו"ס כבר שמעינן לה מונאחזו בתוככם דש"מ שלא יטלו בארץ הגלעד כנגד חלקם בארץ ישראל, אלא דאייתר בארץ כנען למידרש ביה תנאי כפול לכל התורה כולה ללמד דיני תנאי. יעו"ש. וכעי"ז כ' הרש"ש.

**בארץ גלעד אבל בארץ כנען כלל לא.** חזינן דיש יותר סברא שיפסידו חלקם בארץ כנען, דאף לאחר דכ' רחמנא דינחלו בארץ גלעד, ס"ד דבארץ כנען לא ינחלו כלל. והק' הראשונים דבמתני' משמע איפכא דבארץ גלעד הוי יותר סברא שיפסידו חלקם דתני שאפי' בארץ כנען לא ינחלו וכ"ש בארץ הגלעד.

ובעיקר הטעם להס"ד שיפסידו חלקם בארץ כנען כ' רש"י משום שלא סייעו לכובשה וכ"כ הראשונים. אבל תוס' כ' דאם לא יסייעו כלל באמת לא ינחלו, אלא ודאי יסייעו, רק שלא יקיימו התנאי להיות ראשונים במלחמה ולעבור חלוצים בראשי הצבא, וא"כ צ"ב הס"ד למה יפסידו חלקם בארץ כנען ובי' התוס' דסד"א כיון שהוקצה ארץ כנען לשאר שבטים שהרי מאותה שעה ששאלו ארץ הגלעד נעשה כמו שסילקו עצמן מלחלוק בארץ כנען. [ודמי למשל דס"ד שיפסיד בראשונות הואיל והוקצו לאחיו].

והק' הראשונים מה ס"ד שלא יטלו כלל בארץ הגלעד, הרי סייעו בכיבוש שלה ודין הוא שיטלו לכה"פ לפי חלקם. [ובתוס' כ' דבארץ הגלעד דין הוא שיפסידו משום שהי' להם ייפוי כח בה אם יעברו, והיינו דחל התנאי על כולה ובכלל זה גם על חלקם, ובד' הראשונים י"ל דהק' דאף אם אמנם נתבטלה המתנה כולה לגמרי, מ"מ עכשיו כשיבאו לחלוק ארץ הגלעד לכל השבטים בגורל, למה לא יחלקו עמהם] ותי' הרמב"ן 'שאין אדם מישראל זוכה בארץ עד שתכבש כולה, לפיכך מי שלא סייע בכיבוש כולה אינו ראוי ליטול בה חלק של כלום אף במה שסייעו משל למה"ד למי שאמר פלוני בני יטול שדה פלוני, ופלוני שאינו בני יתן מאתים זוז ויטול שדה פלוני, שאם לא נתן לא יטול כלום, אף כאן אילו לא עברו ב"ג וב"ר את הירדן לא היו ראויין ליטול מן הדין אפי' בארץ הגלעד שסייעו'. וכו'. [וכשנאמר ונאחזו בתוככם ס"ד דקמ"ל דהא מיהא במה שסייעו דינם ליטול כפי חלקם אבל בארץ כנען לא יטלו כלל כיון שלא סייעו בכיבושה].

ובריטב"א ביאר הטעם דבאמת ינחלו בארץ כנען אף שלא סייעו בכיבוש [קו' התוס'] 'י"ל לפי שרוב כיבוש ארץ גלעד הי' בהם לפי שהיתה טובה להם טרחו בכיבושה יותר משאר שבטים ובנו אותה ודין הוא שיטלו חלקם מפני טורח זה כפי הראוי להם בארץ כנען מיהת'.

ובריטב"א כ' עוד פי' חדש, דודאי היו נוטלין חלק א' מי"ב מארץ גלעד שסייעו לכובשה. ומאי דאמרי שאלמלא כן לא היו נוחלין לא כאן ולא כאן, היינו את חלקם שבארץ כנען לא היו נוטלים כלל, לא בארץ כנען, ולא בארץ גלעד כנגדה. וקמ"ל שלא הפסידו חלקם שבארץ כנען, ואי כתיב רק ונאחזו בתוככם הו"א דיטלו בארץ גלעד כנגד חלקם שבארץ כנען ולא יטלו בארץ כנען עצמה, והתנאי הועיל שיפסידו שאר ארץ הגלעד שהיתה הרבה יותר מכנגד חלקם שבארץ כנען, יעו"ש.

**בשלימא לר"מ היינו דכתיב אם תיטיב שאת ואם לא תיטיב לפתח חטאת רובץ.** ופירש"י אלמא כפילא בעינן ואם לא כפליה מכי אמר אם תיטיב שאת הוה שמעינן דאפי' אם לא תיטיב נמי שאת, דתנאי שלא כפלו אינו מבטל מתנה. מבואר דהויא מתנת שכר על תנאי, ולהכי תלי לה בדין תנאי כפול. וצ"ב טובא, דלכאו' אי"ז מתנה על תנאי אלא כמתנה לאחר ל', דלכשיטיב יקבל השכר וכמש"כ הרמב"ם פ"ט גירושין דכשתולה החלות במעשה אי"צ משפטי התנאים, דהו"ל כלאחר ל'. ועו"ק דבפשוטו אי"ז מתנה כלל אלא שכר על מעשים הטובים, ולמה ניבעי הכא תנאי כפול, הא ודאי אם יאמר לחבירו עשה עמי ואשלם שכר פעולתך אי"צ לכפול דפשיטא שאם לא יעשה אין לו על מה לקבל שכר. וע' בפנ"י ובנצי"ב.

**בשלימא לר"מ היינו דכתיב אז תנקה מאלתי**. שי' **רש"י וריטב"א** דהויא שבועה על תנאי שבועה שלא יקח מבנות כנען, ותנאי 'אם לא אל בית אבי תלך' אבל אם ילך ולא ימצא יוכל ליקח מבנות כנען [וכמ"ש רש"י בחומש דיקח מבנות ענר אשכול וממרא] וא"ש דתלי לה בפלוגתא דר"מ ורחב"ג בתנאי כפול. אך שי' התוס' דודאי השבועה שלא יקח מבנות כנען היתה בכל אופן, ואין בה תנאי כלל, אלא זה מגוף השבועה שילך אל בית אביו ויקח אשה משם, ורק ע"ז קאי 'אז תנקה מאלתי', וביארו תליית הגמ' דתלי רק בפלוגתא דמכלל לאו.

וע' מהרש"א שכ' דלרש"י ניחא טפי סוגית הגמ' דהוי ממש מעשה בתנאי, וא"ש נמי הא דמייתי קרא דאליעזר שסיפר על השבועה ולא קרא דשבועה עצמה, דרק שם מפורש לשון התנאי "אם לא אל בית אבי תלך".

והק' מהרש"א לרש"י דהא הוי מעשה קודם לתנאי דתחילה היתה השבועה שלא יקח מבנות כנען ואח"כ אמר התנאי אם לא אל בית אבי תלך, וכן בכפילות התנאי הוי מעשה קודם לתנאי דכתיב אז תנקה מאלתי כי תבא אל משפחתי וכו' [ולשי' תוס' לק"מ דאי"ז תנאי כלל] ותי' המהרש"א דסמך על קרא קמא דכתיב בכפילות התנאי 'ואם לא תאבה האשה ללכת אחריך ונקית משבועתי זאת' דהיינו תנאי קודם למעשה. [וגם בקרא בתרא מסיים ואם לא יתנו לך והיית נקי מאלתי, דהיינו תנאי קודם למעשה]. וצ"ב דמ"מ בצד ההן של התנאי הוי מעשה קודם לתנאי, ובפשוטו בעינן שבצד ההן יהא התנאי קודם למעשה וכתנאי ב"ג וב"ר. וכן מפורש בטור. [והיה מקום לומר דכיון שהחידוש של תנאי הוא על הצד הביטול, שיש בכח התנאי לבטל המעשה, לזה סגי במה שבצד ביטול איכא תנאי קודם למעשה].

**סב.**

**תוד"ה בשלימא** הק' דהוי לאו קודם להן, דאם לא שכב כתיב ברישא. והנה בפשוטו ענין לאו והן אינו תלוי בצורת התנאי אם הוא בקום ועשה או בשב ואל תעשה, אלא קיום המעשה לעולם מקרי הן [אפי' שהתנאי בשב ואל תעשה] וביטול המעשה מקרי לאו [אפי' אם הוא ע"י מעשה]. וכן מבואר בשבועה דאליעזר שהיתה בתנאי דאם לא תלך והוי הן קודם ללאו. וכן האריך במל"מ פ"ו אישות גבי נותן מתנה שנתן בתנאי שלא ילך למקום פלוני, ואם ילך בטל המתנה, וכתב שם שההן הוא קיום המתנה, ולכך צ"ל קודם בתנאי שלא תלך למקום פלוני ע"ש. ולפי"ז צ"ל דקו' התוס' לא היתה מצד צורת התנאי שהיא לאו - אם לא שכב, אלא דקו' התוס' דעיקר השבועה הוא הקללה אם שכב ולכך ההן הוא קיום השבועה, ואם לא שכב הוי ביטול השבועה וא"כ הו"ל לאו. וכן פי' המל"מ בכונתם.

ותי' **התוס'** 'וי"ל דאם לא שכב חשוב הן שמה שאנו רוצים שתעשה חשוב הן, דומיא דאם יעברו שאנו רוצים שיעברו ואם לא יעברו יפסידו, כך אנו רוצים שיתקיימו דבריה שלא שכב איש אותה וזהו הן ואם שכב תפסיד וזה הוא לאו'. וצ"ב מה לנו ברצון, הלא הדבר תלוי בקיום המעשה וביטול המעשה. ועוד הק' האחרונים [הובא במל"מ שם] מהא דאם מתי יהא גט ואם לא מתי לא יהא גט, דאע"פ שאנו רוצים שלא ימות הו"ל 'לאו' כיון שזה צד הביטול של המעשה, ואם יתחיל באם לא מתי לא יהא גט הו"ל לאו קודם להן. וראיתי בשם מרן הגרי"ש שליט"א ביאור נכון בזה, דודאי באם מתי שעיקר דיבורו הוא ליתן לאשה גט, לא שייך לפתוח בשלילה ולומר אם לא מתי לא יהיה גט, שהרי אינו אומר כלום בזה, דגם עד עכשיו לא היה גט, והתם עיקר דבריו הוא ליתן גט, ולכן ההן הוא אם מתי יהא גט, אבל בסוטה גם בצד השלילה אי"ז רק העדר הקללה והשבועה, אלא יש בזה דבר חיובי שניצלת מהיזק המים וזוכה לברכה, ונמצא שאומר לאשה שאם לא שטית הנקי וחשיב הן. ולהיפך הוי קללה, ושייך לפתוח בו מכל צד, והדבר תלוי ברצון, דאותו צד שאנו רוצים בו הוא נקרא הן וצד ההפסד הוא נקרא לאו.

**תוד"ה הנקי** וכו' וקשה דא"כ הו"ל מעשה קודם לתנאי ואנן אמרי' במתני' דר"מ בעי תנאי קודם למעשה. המל"מ בפ"ו אישות (בסו"ד בהל' א) נסתפק בדין של תנאי קודם למעשה, האם בכפילות התנאי [דהיינו בצד השני של התנאי] ג"כ צריך להקדים תנאי למעשה, או דסגי במה שהקדימו בצד ההן, ויכול לומר 'אם תתני לי מאתים זוז הרי את מקודשת, ואין את מקודשת אם לא תתני, וע"ש שהוכיח מלשון הטור דהוי תנאי. וכתב המל"מ דנחלקו בזה רש"י ותוס' בסוגיין, דרש"י מפרש תי' הגמ' הנקי כתיב, והוי כאילו כתוב אם לא שכב הנקי, וחנקי אם שכב, ותוס' הק' ע"ז דהוי מעשה קודם לתנאי, והיינו דרש"י סבר דלא איכפת לן במה שהקדים מעשה לתנאי בצד הכפילות, וכל הקפידא הוא רק בצד הראשון של התנאי, אבל התוס' סברי דגם בזה צריך תנאי קודם למעשה וכמו שהי' בתנאי ב"ג וב"ר.

ועי' במתני' שכתב רש"י דהא דל"מ מעשה קודם לתנאי משום דלא אתי תנאה ומבטל מעשה, והרמב"ן בגיטין בספר הזכות כתב כיון שאמר מעשה תחילה עשאו עיקר ותפוס לשון ראשון. ולכאו' כ"ז שייך רק בצד ההן שהקדים צד הקיום של המעשה ובא ליתן בו תנאי, דאמרי' לא אתי תנאה ומבטל מעשה, או שעשאו עיקר, אבל בצד הלאו שאומר שלא תהיה מקודשת אם לא תקיים התנאי הרי הקדים צד הביטול של המעשה, ומה לי שהקדימו לפני התנאי. וצ"ב ד' התוס'.

ומ"מ מבואר בתוס' דבסוטה בעינן כל משפטי התנאים, כתנאי כפול והן קודם ללאו ותנאי קודם למעשה, אבל הרמב"ן והרשב"א והריטב"א כתבו דבאמת בסוטה אי"ז תנאי כלל, ולא שייך בה כל דיני תנאים, ורק לענין כפול מדמינן לה, דזה ענין כללי דלר"מ מכלל הן אי אתה שומע לאו וצריך לכפול הדברים, ולרחב"ג אי"צ לכפול כיון דמכלל הן אתה שומע לאו. ולפי"ז י"ל ג"כ בכל הסוגיא לעיל כגון אם תיטיב שאת ואז תנקה מאלתי ואם בחוקותי תלכו, דל"ש בהו כל משפטי התנאים, ורק לענין כפילות מדמינן לה משום דתלוי בדין מכלל לאו אתה שומע הן.

**הובא לעיל שהמל"מ** פ"ו אישות ה"ב (בסופו) נסתפק אם דוקא בתנאי דלהבא בעינן דומיא דב"ג וב"ר, דמסברא לא אתי תנאה ומבטל מעשה אי לאו משום דילפי' מב"ג וב"ר, אבל בתנאי דלשעבר כגון אם עשיתי אם לא עשיתי שמשעה הראשונה כבר מבורר הדבר אם יש כאן מעשה או לא אין צורך למשפטי התנאים.

והביא ראיה מסוגיין דאיירי בסוטה בתנאי דלשעבר ואפ"ה בעינן שיהא תנאי כפול והתוס' כתבו דבעינן נמי הן קודם ללאו ותנאי קודם למעשה. והק' מכאן לשי' הרמב"ם והגאונים דבתנאי של מעכשיו אי"צ משפטי התנאים כיון שהוא חל מיד [אם יתקיים התנאי] דא"כ הה"נ בתנאי דלשעבר שהוא ג"כ חל מעכשיו דלא בעינן משפטי התנאים וקשה מסוגיין. ותי' החזו"א סי' נו סק"ב עפ"י הראשונים הנ"ל דבאמת בסוטה אי"ז תנאי כלל. ולא בעי משפטי התנאים, ולא מדמינן לה בסוגיין אלא לדין כפילות דתלוי בדינא דמכלל לאו אתה שומע הן.