18 בסוגיא דצלף א - בביאור ד_ הרא_ש, ובדעת קמאי דהני דאין מברכין עליהן בפה_ע, הוא משום דאינם עיקר הפרי
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ג' י"ד אלול תשע"א

א] ברכות דל"ו., אמר ר"י אמר רב צלף של ערלה בחו"ל זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין, למימרא דאביונות פירי וקפריסין לאו פירי, ורמינהו על מיני נצפה על העלים ועל התמרות אומר בפה"א ועל האביונות ועל הקפריסין אומר בפה"ע, הוא דאמר כר"ע דתנן ר"א אומר צלף מתעשר תמרות ואביונות וקפריסין ר"ע אומר אין מתעשר אלא אביונות בלבד מפני שהוא פרי.

והנה כתב הרא"ש בסימן ג', ז"ל, שקדים המרים כתב בה"ג קטנים בפה"ע וכו' דכיון דיותר הם ראויין לאכילה בעודן קטנים נטעי אינשי להו אדעתא דהכי, ומיהו בפ"ק דחולין אמרינן גבי מעשר שקדים המרים קטנים חייבים גדולים פטורים וכו', ריבר"י אומר משום אביו זה וזה לפטור וכו', א"ר אילעא הורה ר"ח בציפורי כמ"ד זה וזה לפטור וכו', וסוגיא דשמעתין מדמי אהדדי מעשר וערלה וברכה, והלכך יראה דמברכין אקטנים שהכל, מיהו אמרינן בשמעתין דר"א אומר צלף מתעשר תמרות אביונות וקפריסין אבל עלי צלף לא לכו"ע, אע"ג דחשיבי לענין דמברכין עליהן בפה"א כדאיתא בשמעתין, היינו משום דאסור ליהנות מעולם הזה בלא ברכה אבל לענין מעשר לא חשיבי אפי' כירק, ובשקדים המרים נמי אפשר אע"ג דלענין מעשר לא חשיבי פירי כיון דלא נגמרו, לענין ברכה חשיבי כיון דראוין לאכילה קצת ונהנין מהם, עכ"ל.

ב] ובמעדני יו"ט סק"ד תמה ע"ד הרא"ש, ז"ל, ותימה דבגמ' אדרב יהודה אמר רב צלף של ערלה וכו' ואוכל את הקפריסין וכו', אמרינן וקפריסין לאו פירא, ורמינהו על מיני נצפה כו' ועל הקפריסין אומר בפה"ע, והרי יש לחלק, וכבר הוכיח כן בחי' הרשב"א בסוגיין בתו"ד, עיי"ש, ועוד תמיהא לי דהא לקמן בנוסחא מבה"ג כתב בהדיא דמאי דל"ה פירא לגבי ערלה, לגבי ברכה נמי ל"ה פירא, וא"כ אין לחלק לבה"ג גם בין מעשר לברכה, עכ"ל, והיינו דכ"ה דמדמינן ברכה לערלה, ה"נ יש לדמות ברכה למעשר, שהרי הגמ' בסוגיין מדמי דין ערלה לדין מעשר, וע"כ לר"ע דאין הקפריסין חייבין במעשר, אף אין בהן משום ערלה.[[1]](#footnote-2)

וביאור דבריו, דהגם דמהא דעלין מברכין עליהן בפה"א אף שאינם חייבין במעשר, חזינן דחלוק דין ברכה מדין מעשר, וכן חזינן מהא דבקפריסין גופייהו מברכין עליהן בפה"א לר"ע, אף דאינם חייבין במעשר, כ"ז הוא לגבי ברכת בפה"א, אך לגבי ברכת בפה"ע, כל דלא חשיבי כפרי לענין ערלה ולענין מעשר, אין מברכין עליהן בפה"ע, וכמבו' בסוגיין ובד' בה"ג, דאם קפריסין פטורין מערלה, אף אין מברכין עליהן בפה"ע, וא"כ מ"ט בשקדים המרים אמרינן דאף דהן פטורין מן המעשר, מ"מ מברכין עליהן בפה"ע.[[2]](#footnote-3)

ג] ובאמת צ"ב בד' הרא"ש שדימה דכ"ה דבעלים מברכין עליהן בפה"א אף דפטורין מן המעשר, ה"נ שקדים המרים מברכין עליהן בפה"ע אף דפטורין מן המעשר, וזה צ"ב, שהרי בעלים גופייהו חזינן דאין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, וא"כ לא מצינו אלא דאף דאין עליו תורת פרי לענין מעשר, מברכין עליו בפה"א, והיאך דימה הרא"ש לזה דה"נ בשקדים המרים שאין עליהן תורת פרי לענין מעשר מברכין עליהן בפה"ע, אך למש"כ הרמב"ן בדעת ר"א דצלף חשיב גם כירק, ניחא, די"ל דמה"ט הוא דמברכין עליהן בפה"א ואין מברכין עליהן בפה"ע, (ועי' בסימן ג' ענף ב' שנת' לסייע לדרך זו בדעת הרא"ש).

ד] עוד יש לתמוה בזה מד' הרא"ש בסימן ה' שכתב, ז"ל, מאימתי אין קוצצין את האילנות בשביעית וכו' וב"ה אומרים וכו' וגפנים משיגרעו וכו' ואמר רב אסי הוא בוסר הוא גירוע ושיעורו כפול הלבן, מכאן יש ללמוד שאין מברכין בפה"ע על הבוסר כשהוא פחות מפול הלבן אבל מברך עליו בפה"א כמו קפריסין דאמרינן לעיל בפה"א, עכ"ל, והרי שלמד הרא"ש גופי' מהא דבוסר לא חשיב כפרי לענין ערלה ושביעית, דה"נ אין מברכין עליו בפה"ע, וצ"ע דזה דלא כמש"כ הרא"ש בסימן ג', דאף דשקדים המרים לא חשיבי כפרי לענין מעשר, מ"מ לענין ברכה חשיבי כיון דראוין לאכילה קצת ונהנין מהם, ומברכין עליהן בפה"ע, וא"כ הרי ה"נ י"ל בבוסר, דהגם דלא חשיב כפרי לענין ערלה ושביעית, מ"מ לענין ברכה חשיבי כפרי.

ה] עוד יש להעיר בד' הרא"ש, דלפי דבריו נמצא, דמחד גיסא שקדים המרים אף שהן פטורין מן המעשר, מ"מ מברכין עליהן בפה"ע, ומאידך גיסא תמרות אף שהן חייבין במעשר, מ"מ אין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א,[[3]](#footnote-4) אך למש"כ הרמב"ן דהן חייבין במעשר מדין ירק, ומשום דצלף חשיב גם כירק, (ונת' בזה בסימן ב' סק"ד), ניחא, (ועי' בסימן ג' ענף ב' בהערה שנת' לסייע לדרך זו בדעת הרא"ש), וזה צ"ב.

**ב**

ו] ונ' פשוט בזה, דהנה כתב הטור סימן ר"ב, ז"ל, ובעודן בוסר כ"ז שלא הגיעו לכפול הלבן מברכין עליו בפה"א, דכל דבר שגדל על האילן "ואינו עיקר הפרי" מברכין עליו בפה"א, עכ"ל, וכ"ה בתשב"ץ קטן סימן שכ"ב, ז"ל, ועל הבוסר שהוא פחות מפול הלבן מברך עליו בפה"א כמו קפריסין דמברכין עליו בפה"א לפי שאינו עיקר הפרי, עכ"ל.

וצ"ע במה שכתבו דהא דמברכין על הבוסר בפה"א, הוא משום שאינו עיקר הפרי, ומ' דחשיב כפרי, ומ"מ דינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי בוסר לא חשיב כפרי כלל, וכדחזינן שאין בו משום ערלה, וכמו שפירש רש"י בסוגיין דהא דאין בו משום ערלה הוא משום דלאו פרי הוא, וא"כ מה"ט גם אין מברכין עליו בפה"ע, כיון דלא חשיב כפרי דהעץ, ובאמת כ"ה משמעות ד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ויש ללמוד מכאן שאין מברכין על הבוסר עד שיהא כפול הלבן, הא פחות מכאן "אינו נקרא פרי העץ" אלא מברכין עליו בפה"ע, עכ"ל, ומ' מזה דהא דאין מברכין עליו בפה"ע, אי"ז משום דל"ה עיקר הפרי ואין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, אלא הוא משום דלא חשיב כלל כפרי העץ, ומ"ט הוצרכו להא דאינו עיקר הפרי, אך יל"פ דכונתם, דהואיל ואינו עיקר הפרי, ע"כ אין עליו חשיבות פרי לכל דבר, וכמש"נ בסימן ב' סק"ה בהערה בד' הרשב"א.

ז] ונראה הטעם בזה, דהנה כבר נת' לעיל סק"ד להקשות ע"ד הרא"ש שלמד להא דאין מברכין על בוסר בפה"ע, מהא דלא חשיב כפרי לענין ערלה ושביעית, וקשיא דהגם דלענין ערלה ושביעית לא חשיב כפרי, מ"מ י"ל דלענין ברכה חשיב כפרי, וכמו שחילק הרא"ש לגבי שקדים המרים.

ונ' דע"ז הוא שפירש הטור לה"ט דאינו עיקר הפרי, והיינו דהגם דבוסר חשיב כפרי לענין ברכה, ומה"ט מברכין עליו בפה"א, מ"מ שפיר למד הרא"ש דין ברכה מדין ערלה ושביעית, דכיון דבוסר לא חשיב כפרי לענין ערלה ושביעית, ודאי דלא חשיב כ"עיקר הפרי" דהגפן, וע"כ הוא דמברכין עליו בפה"א, דדינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, והיינו משום דלא תיקנו חכמים לברך בפה"ע על כל פירות העץ, אלא על הפירות העיקרים דהעץ, וז"ב.

ח] ועיקר הך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דאין מברכין בפה"ע על פירות שאינם עיקר הפרי, אף דחשיבי כפירות העץ, נתפרש כן בד' הגר"ז בסימן ר"ב ס"א ב', ז"ל, על כל פירות האילן וכו' ברכה ראשונה שלהם היא בפה"ע שמפני חשיבותם הוציאום מכלל פירות הארץ אע"פ שגידולם מן הארץ וקבעו להם ברכה מיוחדת פרטית ומבוררת שמבררת ופורטת חשיבותם שהם פרי העץ וכו', לפיכך כל דבר שגדל על העץ ואינו עיקר הפרי אין בו חשיבות לברך עליו בפה"ע ומברכין עליו בפה"א וכו', עכ"ל.

ועמש"נ בסימן ו' כמה נפ"מ לדינא בזה בהך מילתא, דהא דאין מברכין על פירות אלו בפה"ע, הוא דין מסוים לענין ברכה, שלא תיקנו ברכת בפה"ע על פירות שאינם עיקר הפרי, עיי"ש.

**ג**

ט] ולפ"ז מתבאר היטב גם המבו' בסוגיית הגמ' ובד' הבה"ג, דלמ"ד דקפריסין אין בהן משום ערלה, גם אין מברכין עליהן בפה"ע, דהגם די"ל דאף דקפריסין לא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר, מ"מ חשיבי כפרי לענין ברכה, ומה"ט באמת מברכין עליהן בפה"א, מ"מ כיון דלא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר, ודאי דלא חשיבי כ"עיקר הפרי" דהצלף, וע"כ אין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, וכ"ה להדיא בל' התשב"ץ קטן שהבאנו לעיל סק"ו, דהא דאין מברכין על הקפריסין בפה"ע, הוא משום שאינו עיקר הפרי, וכ"ה מבו' בד' הטור סימן ר"ב, דהא דאין מברכין על העלין והתמרות בפה"ע, הוא משום שאינם עיקר הפרי.

י] ומש"כ הרא"ש דשקדים המרים מברכין עליהן בפה"ע, אף דלא חשיבי כפרי לענין מעשר, היינו משום דבשקדים המרים ליכא למיתי עלה משום הך דינא דעיקר הפרי, שהרי אין גדל בעץ השקדים פרי אחר, וודאי חשיבי השקדים כעיקר הפרי דעץ זה, ואך שבאנו לדון דכ"ה דלא חשיבי כפרי לענין מעשר, גם לא חשיבי כפרי לענין ברכה, וע"ז הוא שכתב הרא"ש, דאין ללמוד דין ברכה מדין מעשר, ואף דברים דלא חשיבי כפרי לענין מעשר חשיבי כפרי לענין ברכה, וע"כ ממילא דמברכין עליהן בפה"ע, כיון דהוו עיקר הפרי, שוב הראוני עיקרי הדברים מבוארים בקצרה בלבו"ש סימן ר"ב למג"א סקי"ד, ושו"ר כן גם ביד הקטנה ברכות פ"ד סקכ"ו, עיי"ש.

ונמצא לפ"ז, דאם באנו ללמוד דין ברכה מדין ערלה ומעשר, הרי דהדבר תלוי, דאם יש לאילן פירות אחרים, הרי דאותם הפירות דלא חשיבי כפירות לענין ערלה ומעשר, הגם דחשיבי כפירות לענין ברכה, וע"כ מברכין עליהן בפה"א, מ"מ לא חשיבי כעיקר הפרי דהעץ, ואין מברכין עליהן בפה"ע, ומשא"כ באילן שאין לו פירות אחרים, הרי דהגם דפירות אלו לא חשיבי כפירות לענין ערלה ומעשר, מ"מ חשיבי כפירות לענין ברכה, ומברכין עליהן בפה"ע.

יא] וניחא לפ"ז מש"כ הרא"ש ללמוד מהא דמברכין על העלים בפה"א אף שהן פטורין מן המעשר, דה"נ מברכין על שקדים המרים בפה"ע אף שהן פטורין מן המעשר, אשר צ"ב שהרי בעלים גופייהו חזינן דאין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, והיאך למד הרא"ש מזה דמברכין על השקדים המרים בפה"ע.

ולמש"נ הוא מתישב היטב, דלעולם הני מילי דאין עליהן תורת פרי לענין מעשר יש עליהן תורת פרי העץ לענין ברכה, והא דאין מברכין בפה"ע על עלי הצלף, הוא משום דאינם עיקר הפרי ודינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, ומשא"כ בשקדים המרים שהם עיקר הפרי, מברכין עליהן בפה"ע.

והדברים מבוארים כן בד' הטור בסימן ר"ב, שכתב דהא הא דאין מברכין על העלים בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, וצ"ע דמה הוצרך לזה, הרי העלים לא חשיבי כלל כפרי העץ, וכדחזינן דאינם חייבין בערלה ובמעשר, - ולמש"נ ניחא, דהגם דהעלים לא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר, הרי מ"מ לענין ברכה חשבינן להו כפרי, וכמש"כ הרא"ש ללמוד מדין עלים, דאף דבר דלא חשיב כפרי לענין מעשר, חשיב כפרי לענין ברכה, וכל הא דאין מברכין עליהן בפה"ע, הוא משום דאינם עיקר הפרי.

יב] ולפ"ז ניחא מה שעמדנו, דמחד גיסא שקדים המרים פטורין מן המעשר ומברכין עליהן בפה"ע, ומאידך גיסא תמרות חייבין במעשר ומברכין עליהן בפה"א.

ולפמש"נ הוא מתבאר בפשיטות, דלעולם תורת פרי לענין ברכת בפה"ע קיילא מתורת פרי לענין מעשר, וע"כ אף דשקדים המרים לא חשיבי כפרי לענין מעשר, מ"מ חשבינן להו כפרי לענין ברכת בפה"ע, והא דאין מברכין על התמרות בפה"ע, אף דחשיבי כפרי לענין מעשר, אי"ז משום דלענין ברכת בפה"ע לא חשיבי כפרי, דכיון דחשיבי כפרי לענין מעשר, כ"ש דחשיבי כפרי לענין ברכת בפה"ע, אלא הוא משום דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וכאשר כ"ה להדיא בד' הטור בסימן ר"ב,[[4]](#footnote-5) והא דאין מברכין אלא על עיקר הפרי, אי"ז משום דכל שאינו עיקר הפרי לא חשיב כפרי העץ, אלא הוא דין מסוים לגבי ברכה שלא תיקנוה אלא על עיקר הפרי, וע"כ ל"ש הך דינא כלל לענין מעשר, וכמש"נ.

ואמנם בעיקר הדברים, עמש"נ בסימן ג' ענף ב' להעיר ע"ז מד' הרא"ש, ועיי"ש במש"נ לישב לכל ד' הרא"ש בע"א קצת, דאי"ז דין מסוים לענין ברכה דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, אלא היינו דכל דבר שאינו פרי גמור, אין עליו תורת פרי העץ, אא"כ הוי הוא עיקר הפרי, עיי"ש.

**ד**

יב] והנה כתב הטור יו"ד סימן רצ"ד, ז"ל, האביונות והתמרות של צלף חייבין בערלה, בד"א בארץ ישראל אבל בחו"ל אביונות חייבין והקפריסין והתמרות פטורין, עכ"ל, וכ"כ בשו"ע שם, וכ"ה להדיא בד' תר"י בריש פירקין.

ובפשוטו צ"ב, דהרי קי"ל דמברכין על התמרות בפה"א, והרי דלא חשיבי כפרי העץ, וא"כ מ"ט הן אסורין בערלה, והרי בסוגיין מדמינן דין ברכת בפה"ע לדין ערלה, ומצאתי שכבר עמד בזה בדברי דוד בסוגיין, עיי"ש באורך.[[5]](#footnote-6)

ועי' גם בס' עוללות אפרים סימן ו' שעמד כן ע"ד תר"י, וכתב לישב למש"כ הר"ש בפ"ד דמעשרות דתמרות הם לולבין, וכ"ה גם משמעות ד' תר"י, וכיון דהוו כעץ אין מברכין עליהן בפה"ע, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הטור שכתב בסימן ר"ב דיש בעליו כמין תמרות, ואינם מכלל העץ.

ובאמת בד' המאירי בסוגיין נ' להדיא, דגם לדעה זו דקפריסין אסורין בערלה בארץ ישראל, מ"מ התמרות אינן אסורין בערלה, עיי"ש, ונת' בסימן ב' סק"ה, ולד' הרמב"ן שהבאנו שם סק"ד דהא דתמרות חייבות במעשר הוא משום דצלף חשיב גם כירק, הרי הדבר פשוט דאינם אסורין בערלה, וכ"ה מפורש בד' השאילתות שהבאנו שם סק"ג, ועי' חזו"א מעשרות סימן ב' סק"ו.

יג] ולפמש"נ הוא מתישב בפשיטות, דהא דמברכין על התמרות בפה"ע, לאו היינו משום דלא חשיבי כפרי, דאם ל"ה חשיבי כפרי לענין ברכה, כ"ש דל"ה חשיבי כפרי לענין מעשר, ולא היו חייבין במעשר, אלא הוא כמש"כ הטור בסימן ר"ב דהוא משום דאינם עיקר הפרי, ודינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, אך לענין ערלה, כיון דחשיבי כפרי העץ, ה"ה אסורין בערלה.

**ה**

יד] בשעה"צ סימן ר"ב סקמ"ב נסתפק בדין בירך על העלים והתמרות בפה"ע אם יצא, וכתב דאפי' לפ"מ שפסק המג"א דעל דבר שאינו עיקר הפרי יצא בדיעבד בברכת פה"ע, דשמא אינן בכלל פרי עץ כלל ובפרט על העלין שהן עלים בעלמא, עכ"ד.

וצ"ע דלפ"מ דקי"ל בטוש"ע יו"ד סימן רצ"ד דהתמרות חייבין בערלה, הרי בע"כ דהתמרות חשיבי כפרי העץ, והא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום שאינם עיקר הפרי, וכמש"נ לעיל סקי"ג, וא"כ ודאי דלפ"ד המג"א אם בירך עליהן בפה"ע יצא.

עוד ילה"ע בדבריו, דבד' הטור שם מפורש דהא דאין מברכין על העלין והתמרות בפה"ע, הוא משום שאינן עיקר הפרי, ומ' להדיא דחשיבי כפרי העץ לענין ברכה, ואך דכיון שאינן עיקר הפרי אין מברכין עליהן בפה"ע, ונת' בזה לעיל סק"י וסקי"ג, ולפ"ז הרי דלדעת המג"א אם בירך עליהן בפה"ע יצא.

שוב העירוני דבאמת המ"ב שם חילק בזה, דבסקל"ח כתב דהא דמברכין על העלין ועל התמרות בפה"א הוא משום שאינן חשובין להקרא פרי העץ, ובסקל"ט כתב דהא דמברכין על הקפריסין בפה"א, הוא משום דאינו עיקר הפרי, וצ"ע.

ובעיקר הדין בזה, עי' בד' הפמ"ג שם אש"א י"ז ובד' הגר"ז שם ס"ט דמבו' דאף אם בירך על הקפריסין בפה"ע לא יצא, וצ"ע הטעם בזה, - וכפי הנראה דהתם אזלי שלא כד' המג"א דאם בירך על דבר שאינו עיקר הפרי בפה"ע יצא.

?גם ראיית השאג"א תלוי' בזה, וכמש"כ הגרי"ג, דלד' כל הני קמאי, הרי חשבינן להו כגופו של אילן, וכיון דחשיבי כגופו של אילן, ודאי דחשיבי כפרי האדמה, וז"פ.

אך בד' הרא"ש והטור מבו' להדיא דהך דינא דמברכין עליהן בפה"א, הוא אף לדעת רבנן, ולא הוצרכו לדינא דאם בירך על בפה"ע בפה"א יצא, אלא בספיקות, עייש"ה בד' הרא"ש לגבי ספק כפול הלבן, ובד' הטור בדין קפריסין.

צ"ע בד' תר"י שהביא גם לתמרות, ועי' דברי דוד שכתב דט"ס הוא, אך בעוללות אפרים קיים לזה.

י"ל דתוס' בגרעינים אזלי לטעמייהו, דלהרשב"א מברכין עליהן בפה"א משום דל"ה כפרי, ואילו לתוס' הרי הוו כפרי לענין ברכה, ואך דבאנו לדון דאי"ז עיקר הפרי, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהוו שומר לפרי והם בטלים לפרי, חשיבי כעיקר הפרי, ודו"ק, אך אי"ז מתישב כלל בל' התוס', שמבו' להדיא דלמדו מהתם דפרי הוא.

אך עי' מאירי ומכתם דשומר מהני גם לגבי ברכה, ועי' בהל' הריטב"א דאף שומר שאינו חשוב כשומר לענין ערלה, חשיב כפרי לענין ברכה, ועי' עוד בערוך ע' צלף, דמברכין על קפרס בפה"ע מדין שומר, ועוללות אפרים סימן ו' יד. תמה ע"ז.

בטור סו"ס ר"ד כתב דורדים מברכין עליהן בפה"א משום שאינם עיקר הפרי, והב"י תמה ע"ז, וצ"ע.

עוד מצינו בדבריו לדינא דעיקר הפרי בזנגביל, ועי' גם בדבריו בסו"ס ר"ב דכל שהוא עיקר הפרי וכל שאינו עיקר הפרי וכל שהוא ספק.

בעוללות אפרים סימן ו' כתב די"ל דגם לר"א מברכין על תמרות בפה"א, והא דהן מתעשרות הוא מדין מעשר ירק, ובעלים הוא דלא חייבו חכמים משום דמעשר ירק דרבנן, אך בדעת תר"י שלמד מזה דהלכה כר"א פירש העוללות אפרים, דס"ל דבע"כ דהוי פרי גמור, דאל"כ לא היו מברכין עליו בפה"א, וכן מבו' גם בדבריו בריש פירקין בדין כרם רבעי, והא דאין מברכין עליו בפה"ע, הוא משום דמפרש דהוי לולבין, והוו מכלל העץ עצמו, ול"ה פרי העץ, ואפ"ה הוא חייב במעשר, ועיי"ש שעמד ע"ז מהא דתלתן פטור מן המעשר, אף דהוי עצו ופריו שוה, וכתב דצ"ל דר"א פליג עלי', או דשאני לולבין מהעץ עצמו, דהעץ עצמו אין אוכלין אותו, וגם לא נטעי לי' אדעתא דהכי.

ויל"ע בל' רש"י ביצה די"ג. שנראה דכל הא דעץ התלתן פטור ממעשר, הוא משום שלא חייבוהו חכמים, אך אם הי' מעשר ירק מדאורייתא הי' חייב במעשר, עיי"ש.

עוללות אפרים סימן ז' יז: נקט דקודם שהגיע לפול הלבן לא חשיב כברי', וע"כ א"צ לברך עליו ברכה אחרונה, עיי"ש.

ל' הרא"ה בדין קורא, ואמר רב יהודה בפה"א דחשיב לי' פירא, ואפ"ה לא מברך בפה"ע ואע"ג דאילן הוא, משום דכל היכא דהוא גופי' לאו פירא לא שייך לברוכי עלי' ולמקריי' פרי העץ אלא פרי האדמה דחזי למיכל וגידו"ק מידי דהוי אירקות.

1. אך בדברי דוד בסוגיין כתב לישב ד' הרא"ש דאין לדמות דין ברכה אלא לדין ערלה ולא לדין מעשר, עיי"ש מש"כ לפרש בסוגיית הגמ', ועי' גם בעוללות אפרים סו"ס ז' שכתב עד"ז.

   ועיי"ש בדברי דוד שלמד לזה, ממש"כ הרא"ש דמברכין בפה"ע על הענבים כשהגיע לפול הלבן, ועל שאר האילנות מברכין בפה"ע משיוציאו, והרי דאף דאינם חייבין במעשר עד שיגיעו לעונת המעשרות, מ"מ כיון שהן אסורין בערלה, מברכין עליהן בפה"ע, ובאמת בביאור הגר"א סימן ר"ב ובפנים מאירות ח"א סימן ס"ה נחלקו ע"ד הראשונים בזה, עיי"ש, - אך יש לדון בזה, דהגם דנתחדש במעשר שאינו חייב במעשר עד שיגיע לעונת המעשרות, ול"ד לערלה דל"ב לזה, מ"מ כאשר באנו לדון על מין הגמור אם הוא חשיב כפרי או לא, שפיר י"ל דדמי דין מעשר לדין ערלה, ומצאתי כן בחזו"א מעשרות סימן א' סקכ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאלי' רבה סימן ר"ב סק"י כתב מכח קו' אלו, דאה"נ אין מכוון הרא"ש דמברכין עליו בפה"ע וכד' בה"ג, אלא דמברכין עליו בפה"א, עיי"ש, וכן נקט בחזו"א סימן ל"ג סוסק"ג, אך מלבד דאי"ז כד' הטור וגדולי האחרונים שפירשו ד' הרא"ש שהסכים לד' בה"ג דמברכין עליהן בפה"ע, גם עי' בעוללות אפרים סו"ס ז' שעמד ע"ז דאי"ז מתישב במש"כ הרא"ש דשקדים גדולים מרים שמיתק אותן, מברך עליהן בפה"ע, והנה הרי גם שקדים גדולים המרים פטורין מן המעשר, ואי נימא דמכח זה גם אין עליהן תורת פרי לברך בפה"ע, בדין דאף אם מיתקן לא יברכו עליהן בפה"ע, ועיי"ש מש"כ לישב בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בעוללות אפרים סימן ו' ובדברי דוד בסוגיין ובחזו"א מעשרות סימן ב' סק"ו דנו לומר, דר"א דס"ל דתמרות מתעשרות, ס"ל דמברכין עליהן בפה"ע, והך ברייתא דמברכין על תמרות בפה"א ועל קפריסין בפה"ע, ס"ל כר"א בחדא וכר"ע בחדא, עיי"ש, אך כבר הוכיחו העוללות אפרים והדברי דוד לא כן מד' תר"י בסוגיין, וכן הוכיח בדברי דוד מד' הרא"ש, וכ"ה מפורש לא כן בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין, ועי' בסימן ב' סק"ד ובסימן ג' ענף א' במש"נ בביאור ד' הרמב"ן בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין להקשות, דאם אכן אף דבר דחשיב כפרי לענין מעשר, י"ל דמברכין עליו בפה"א משום שאינו עיקר הפרי, א"כ מה הוכיחו התוס' והרא"ש דמברכין על הגרעינין בפה"ע מהא דהן אסורין בערלה, הרי י"ל דהגם דהן אסורין בערלה, מ"מ כיון שאינן עיקר הפרי אין מברכין עליהן בפה"ע, אך נ' דכיון דהגרעינין הוו חלק מן הפרי, ל"ש בהו דינא דעיקר הפרי, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב להגי' בד' הטור, וכ"כ בהעמ"ש ש' ק' אות כ"ב, וכתב דברמזים מפורש דתמרות אינן אסורין בערלה, ותמה ע"ד השו"ע שכתב דתמרות חייבין בערלה, אך לענ"ד אין הדברים מוכרחים בד' הרמזים, דהאמנם לא כתב אלא דבא"י שניהם חייבין, ולא כתב דהתמרות חייבין, אך י"ל דאי"ז משום דהתמרות פטורין, אלא דלא קאי כלל בדין התמרות לענין ערלה, וכיון דבד' הרא"ש לא נתפרש הדין בזה, לא פירשו הטור ברמזים. [↑](#footnote-ref-6)